כלים פ_ט מ_ח
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"ט מ"ח**

א] **תנור שניקב מעינו,** באהלות רפ"ה פליגי תנאי בתנור שהי' עומד בתוך הבית ועינו קמורה לחוץ והאהילו עליו קוברי המת, דב"ש אומרים הכל טמא, וב"ה אומרים התנור טמא והבית טהור, ור"ע אומר אף הבית טהור, ובטעמא דר"ע פי' הר"ש שם דהוא משום דאין נכנסת טומאה לכלי דרך נקב קטן, וכתב דהא דתנן הכא בתנור שניקב מעינו דשיעורו כמלא כוש, והרי דגם בעינו של תנור בעי צ"פ, היינו כשעמד כולו באהל המת, דמיגו דבעי צ"פ לפתחו בעי נמי לעינו, אבל התם שאין כולו באהל המת לא, עכ"ד, ומשמעות דבריו דלא קשיא לי' אלא מתנור שניקב מעינו, אך הא מהא דתנן להלן במתניתין דכלים שניקבו כדי טהרתן צריכין צ"פ לנקב, לא קשיא לי', וכנראה היינו דנקב כדי טהרתו גרע טפי, דלא מצינו לחשבו כסתום, כיון שהוא סותר לתשמישי הכלי, ומשא"כ בעין התנור שאינו סותר לתשמישי התנור, וע"כ אין טומאה נכנסת לתנור דרך העין.?ובאמת הוא מפורש כן בד' הר"ש דבזה לא פליגי, שהרי פירש להלן דלא פליגי אלא על דין העשוי לכך ולכך, והרי דרק בזה הוא דפליגי, ועמש"נ להלן אות ? בטעם החילוק בזה.

אמנם הנה בפי' מהר"ם שם פירש טעם הפלוגתא, משום דמדאורייתא לא עיילא טומאה אלא דרך פתח של הכלי, ופתח שאינו עשוי להכניס ולהוציא אינו פתח, וכיון שעינו של תנור אינו עשוי אלא להוציא לא חשיב פתח, ובזה הוא דפליג, דלב"ש גזור רבנן דטומאה נכנסת דרך נקב אע"פ שלא נעשה להכניס ולהוציא, וב"ה ס"ל דלא גזור להביא טומאה לבית, ור"ע ס"ל דלא גזור מדבריהם מידי, עכ"ד, ולפ"ז הרי מן הדין דלדעת ר"ע כל כלים הנקובים יצילו בצ"פ אף בלא שיסתום הנקב, שהרי אין נקב זה עשוי להכניס ולהוציא, וכבר עמד בזה המהר"ם שם, וכתב דמתני' דניקבו העשוי לאוכלין וכו' דלא כר"ע, א"נ אפי' כר"ע ולענין להציל על עצמו ועל מה שבתוכו, אבל בתנור העומד בבית ועינו קמורה לחוץ שאם תכנס טומאה לתוכו יטמא כל אשר בבית, להפסד מרובה חששו ואמרו שאין טומאה נכנסת לתוכו, עכ"ד, ועמש"נ בזה להלן אות ?.

ב] **שניקב מעינו וכו' ניקב מצידו וכו', וכן הי' אומר בחצבים גדולים וכו',** הר"ש והרא"ש פירשו דניקב מעינו היינו שמירח עינו בטיט וניקב במקום המירוח, וכ"ה בפיהמ"ש להרמב"ם בשלהי מתניתין.

ובהא דניקב מצידו, פירש הרא"ש דהיינו דניקב במקום שהמירוח דבק לעין, וכן נ' ממה שפירש הר"ש להלן דהנך שיעורי דעד השתא בסתימה שבפתחו, והרי דגם הא דניקב מצידו איירי בשניקב המירוח, ולדעתו גם ההיא דחצבים גדולים שניקבו, איירי בשניקבו בסתימה שבפתחם.

אך מד' הרמב"ם שכתב דמה שאמר בתנור נקב בעינו כונתו בזה שהיתה עינו סתומה בטיט וניקב אותו הטיט, נראה להדיא דרק הך בבא דתנור שניקב מעינו איירי בנקב במירוח, אך אידך בבי איירי בנקב בגוף הכלי, וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם פכ"ב מכלים הלכה ה' ו', ז"ל, תנור המוקף צ"פ שניקב נקב בעינו של תנור "הטוחה" וכו', ניקב "התנור" מצדו וכו', עכ"ל, ומ' דרק ההיא דניקב מעינו איירי בשניקב המירוח, אך ההיא דניקב מצידו איירי בשניקב התנור עצמו, וכ"ה מבו' גם בל' הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב בתו"ד, ז"ל, כלומר אם בא ונקב בחצבים הגדולים האלו המוקפים צ"פ נקב באיזה שיעור שיהי' וכו', אח"כ פנה לשאר הכלים ואמר שאם ניקבו וכו', עכ"ל, ומ' להדיא דחלוק דין חצבים גדולים מדין שאר הכלים בשיעור נקביהם, והרי דאף הא דתנן בחצבים גדולים שניקבו, איירי בנקב בגופם.

ומצינו דפליגי בזה גם לעיל מ"ז, שפירש הר"ש בכת"י דהא דתנן נסדק מן התנור לסרידה היינו שנסדק המירוח, והרמב"ם בפיהמ"ש ובפכ"ב מטו"מ ה"ד פירשה בשנסדק גוף התנור, ובחזו"א סימן י"א סקל"א עמד על פי' הרמב"ם שם, שהרי באידך בבא דחצבים גדולים שניקבו מן הצד א"א לפרש כן, עיי"ש, אך למש"נ הרי הרמב"ם מפרש כן גם בחצבים גדולים, דאיירי בשניקבו גוף החצבים.

ג] ונראה דשורש הפלוגתא בזה, דדעת הרמב"ם דכל שניקב המירוח אפי' בכ"ש אינו מציל, דלא חשיב צ"פ כלל אלא כשסתם כל הפתח, וכל שאין כל הפתח סתום אי"ז מציל, ודינא דספרי זוטא שהביא הר"ש דהי' טח בתנור וכו' ובזמן שפרע מעצמו בפו"ט לא מצאנו שהביאו הרמב"ם בהלכותיו, ונ' מזה דס"ל דלא קי"ל הכי, אלא בכל גווני שנפחת המירוח בכ"ש אי"ז מציל, וגם בהא דתנן לעיל פ"ח מ"ו דאם יש שם פו"ט הכל טמא, שפירשה הר"ש דנפרק החיבור של צ"פ מעצמו וכדינא דהספ"ז, עיי"ש בפיהמ"ש להרמב"ם שפירשה בע"א, ואשר ע"כ פירש לכל הני בבי בשניקב גוף הכלי, דבזה כל שניקב פחות מכשיעור חשוב כסתום וא"צ צ"פ, אך דעת הר"ש דכל שהקיף ואח"כ נפחת המירוח מעצמו בכ"ש, לא בטל תורת צ"פ מיני', וכמו שהביא מספ"ז דבזמן שפרע מעצמו בפו"ט, וע"כ שפיר פירש לכל הני בבי בשנפחת המירוח, ואפ"ה כל שנפחת פחות מכשיעור ה"ז מציל.

ד] ולמש"נ בדעת הרמב"ם דכל שניקב המירוח אפי' בכ"ש אינו מציל, נראה דהא דתנן לעיל מ"ז דנסדקה סרידה שיעורו מלא פי מרדע וכו', והרי דאף שניקב הצ"פ עצמו ה"ז מציל כל שניקב פחות מכשיעור, הוא משום דהסרידה כלי היא, וכל שניקבה פחות מכשיעור, חשיב הנקב כסתום, וזה ע"ד שכתב הרשב"א בב"ק דק"ה: והבאנו דבריו להלן אות ל"ז, דבסותם חלון בכלי נקוב פחות מכדי טהרתו הוי כסתימת כל החלון דל"ב ביטול, אך צ"ע, דא"כ מ"ט משערינן הנקב בכמלא פי מרדע, אשר שיעור זה אמור בנקבי התנור, והי' לנו לשער בשיעור נקבי סרידה, וצ"ל דהגם דמשום שיעור נקבי סרידה אף בשניקב בכמלא פי מרדע חשיב הנקב כסתום, אך כיון דהצלת הצ"פ חיילא על התנור, הרי דכל שנשתייר שיעור פתח כשיעור נקב דתנור, אי"ז מציל, וצ"ב.

והא דבניקב התנור מעינו במקום המירוח שיעורו כמלא כוש, נ' דהוא משום דעין התנור הי' דרך לסתמו כשנתחמם התנור כדי שלא יצא כלום מחום האש, וכמו שפירש הרמב"ם לעיל פ"ח מ"ז, ואשר ע"כ הא דכשהעין סתומה בטיט ה"ז מציל, ל"ב בזה לדין הצלת צ"פ על העין, אלא הוא משום דבזמן שהעין סתומה לא חשבינן לה כלל כפתח, וע"כ כל שניקבה הסתימה פחות מכשיעור, אין תורת פתח ע"ז, ול"ב כלל לסתמו בצ"פ.

ה] ובפי' הר"ש הנדפס להלן עמד בהא דניקב בעינו שיעורו כמלא כוש, דמ"ש מהא דתניא בספ"ז דבזמן שפרע מעצמו שיעורו בפו"ט, וכתב לחלק בין נקב בעינו לנקב בשפתו, ועי' מי"ט שפירש דהוא משום דמריחת העין נעשית לשמור החום, ומיד שניקב בשיעור קטן כבר אין התנור שומר חומו ונתבטל תשמישו, ולמש"נ בדעת הרמב"ם ניחא, דאם באנו לדון שיועיל המירוח בעין מדין הצלת צ"פ, הרי שכל שניקב בכ"ש כבר אינו מציל, דלא קי"ל כההיא דספ"ז, והא דאף שניקב בכ"ש ה"ז מציל, הוא משום דכשהעין סתומה לא חשבינן לה כפתח, וע"כ כל שניקב כמלא כוש, דזהו שיעור נקבי התנור, אי"ז מציל.

ו] **ר"ש אומר מן האמצע נכנס מן הצד אינו נכנס,** לפי' הר"ש והרא"ש דהא דתנן דניקב מעינו היינו שניקב המירוח באמצע, והא דתנן דניקב מצידו, היינו שניקב במקום שהמירוח דבק לעין, הרי פשוט דגם הא דאמר ר"ש "מן האמצע", היינו ניקב מעינו, דהוי הנקב באמצע המירוח.

אך לפי' הרמב"ם דהא דתנן ניקב מעינו היינו שניקב המירוח שבעינו, וניקב מצידו היינו שניקב גוף התנור, נראה ברור דהא דאמר ר"ש "מן האמצע", לאו היינו ניקב מעינו, שהרי "מן הצד" הוא נקב בגוף התנור, וא"כ אי "מן האמצע" הוא נקב מעינו, מ"ט קרי לה מן האמצע, הרי העין אינה באמצע התנור, אלא בשיפולי התנור, וכמו שפירש הרמב"ם לעיל פ"ח מ"ז, אלא בין מן האמצע ובין מן הצד הוא בנקב שבגוף התנור, וקמפליג ר"ש בין נקב בתנור מן האמצע לנקב בתנור מן הצד, וכ"ה מסתבר למש"נ לעיל אות ב' דהרמב"ם מפרש להא דחצבים גדולים שניקבו, דהיינו בנקב בגוף החצבים, והא דמחלק ר"ש בזה בין מן האמצע למן הצד, הוא בנקב שבגופן, וא"כ ה"נ הא דמחלק ר"ש בנקב בתנור בין מן האמצע למן הצד, הוא בנקב שבגוף התנור, ול' הרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי מתניתין, דר"ש אומר בכל בתנור בחבית ובחצבים מן האמצע נכנס מן הצד אינו נכנס, ונ' דחד גוונא הוא בכולהו, ועמש"נ להלן אות ז' דהרמב"ם שם לטעמי' אזיל.

ז] **וכן הי' אומר במגופת החבית וכו' מן האמצע נכנס מן הצד אינו נכנס, וכן הי' אומר בחצבים גדולים וכו' מן האמצע נכנס מן הצד אינו נכנס,** לא נתפרש במתני' אם פליגי רבנן עלי' דר"ש בזה, ובספ"ז חוקת ט"ו תניא דר' ישמעאל פליג בזה על ר"ש, וס"ל דמן האמצע אינו נכנס ומן הצד נכנס, והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין הלכה כר"ש, והרי דפליגי רבנן עלי', וכן פסק הרמב"ם בפכ"ב מטו"מ ה"ד, דניקב התנור מצדו שיעורו מלא כוש נכנס ויוצא שלא דולק, וכן מגופת החבית שניקבה שיעורה כדי שתכנס מיצה שני' וכו', וחצבים גדולים שניקבו שיעורן כדי שתכנס מיצה שני' וכו', עכ"ל, ועי' מלאכת שלמה ותוס' חדשים.

ובחזו"א סימן י"א סקל"ג עמד בזה, דמ"ש דבתנור מחלקי רבנן בין ניקב מן האמצע לניקב מן הצד, ובחבית לא מחלקי, ועיי"ש שכתב עוד, דבמתני' אין הכרע דרבנן פליגי עלי' דר"ש, וגם אין הכרע במאי פליגי, עכ"ד.

ולמש"נ לעיל אות ו' בדעת הרמב"ם דהא דמפליג ר"ש בנקב בתנור בין מן האמצע למן הצד, קאי על נקב בצידו, שהוא נקב בגוף התנור, הרי נמצא דגם בתנור לא מחלקי רבנן בין ניקב מן האמצע לניקב מן הצד, ולק"מ, ולפ"ז הרי אדרבה נתבארו היטב בזה ד' הרמב"ם ומקורם, שהרי לפ"ז נתפרש במתני' דרבנן פליגי עלי' דר"ש וס"ל דכל נקב שבצידו בין מן האמצע ובין מן הצד שיעורו במלא כוש "נכנס", וה"נ במגופת חבית שניקבה ובחצבים גדולים שניקבו, ס"ל לרבנן דבין מן האמצע ובין מן הצד שיעורם כדי שתיכנס מיצה שני', וז"ב.

ח] **בד"א בזמן שנעשו ליין, אבל אם נעשו לשאר משקין אפי' כ"ש טמאין,** בתוי"ט פירש, דהוא משום דהיין עב יותר משאר משקין, וזה א"ש לטעמי' דהא דתנן אפי' כ"ש, היינו כונס משקה, ונתבאר להלן אות ט', ובתוס' חדשים תמה בזה, דא"כ הו"ל לשער ביין בנכנס יין, ועוד שהרי לכו"ע דבש חלב דם טל עבים מיין כדאיתא במכשירין פ"ג מ"ב, ועיי"ש שפירש דהטעם הוא דדרך הוא להשתמש כך בכלים אלו ליין אפי' ניקב קצת, ועי' גם במשנ"א מה שעמד ע"ז.

ובאלי' רבה פירש בזה, דבזמן שנעשו ליין, כיון דהנקב פוגם את היין לא ניח"ל בנקב, ומשא"כ בשאר משקין שהנקב טוב להם שיכנס האויר והאויר יפה להן וניח"ל בנקב אפי' כ"ש, עכ"ד, ועי' במי"ט מש"כ ע"ז.

ט] **אפי' כ"ש טמאין,** בתוי"ט הביא מפי' הרמב"ם דהיינו בכונס משקה, ועי' במשנ"א ובחזו"א סימן י"א סקל"ב מה שתמהו בזה, והביאו מל' הרמב"ם בחיבורו דסגי בכ"ש, וכתב החזו"א שהוא ט"ס בפיהמ"ש, ובאמת בפיהמ"ש הנדמ"ח ליתא.

י] והנה אמנם למש"נ לעיל אות ב' בדעת הרמב"ם דאיירי הכא בנקב בגוף החצבים, צ"ע דמ"ט אם נעשו לשאר משקין אפי' כ"ש טמאין ואף שאין בו ככונס משקה, ומ"ש משאר הכלים העשויין למשקין שניקבו ששיעורן בכונס משקה, והרי מחד גיסא חצבים גדולים עדיפי משאר כלים, דחצבים העשויין ליין ה"ה מצילין אף בשניקבו בכונס משקה, ושאר כלים העשויין ליין שניקבו בכונס משקה אינם מצילין, ומאידך שאר כלים עדיפי מחצבים גדולים, דשאר כלים העשויין לשאר משקין וניקבו ה"ה מצילין עד שינקבו בכונס משקה, וחצבים גדולים העשויין לשאר משקין שניקבו בכ"ש אינם מצילין.

ועד"ז צ"ב גם בהא דתנן דאם נעשו בידי אדם אפי' כ"ש טמאין, ולגבי שאר כלים העשויין למשקין לא מפלגינן בהכי ולעולם אין מצילין בשניקבו בפחות מכונס משקה, וצ"ע דמ"ט אם ניקבו מאליהם עדיפי חצבים גדולים העשויים ליין משאר כלים, ואם ניקבו בידי אדם עדיפי שאר כלים מחצבים גדולים, וצ"ע בזה.

יא] **אבל אם נעשו בידי אדם אפי' כ"ש טמאים,** לדעת הר"ש דאיירי הכא בנקב במירוח, מתפרש הא דאם נעשו בידי אדם אפי' כ"ש טמאים, לפ"מ דתניא בספ"ז שהביא הר"ש להלן, דהי' טח בתנור ושייר ה"ז בכ"ש, ובזמן שפרע מעצמו בפו"ט, וע"כ כל הא דאם ניקב פחות מכשיעור מציל, הוא בזמן שנפחת מעצמו, אך אם נעשו בידי אדם אי"ז מציל אף בשניקב כ"ש, וכ"ה בחי' הגר"א, ז"ל, בד"א בזמן שלא נעשו כו' אבל כו', ר"ל "ששייר" במריחתו וכמ"ש בספ"ז הביאו הר"ש, עכ"ל, ומשמעות ל' הגר"א דעיקר הא דמפליג בספ"ז הוא בין שייר במירוח מתחילה לבין מירח ואח"כ נפחת, וכל שמירח בתחילה ואח"כ נפחת כ"ש ה"ז מציל, אף אם נעשה בידי אדם, וצ"ע בזה.

ובאלי' רבה פירשה לפי דרכו שהבאנו לעיל אות ח', דכיון דהא דבזמן שנעשו ליין ה"ז מציל אף בשניקב כ"ש, הוא משום דלא ניח"ל בנקב, ע"כ היכא שהוא עצמו נקב את החבית וניח"ל בנקב, דמי לנעשו לשאר משקין דאפי' כ"ש טמאין, עכ"ד, ובמי"ט עמד ע"ז, דלפ"ז לא יהני ניקב בידי אדם רק בשנעשה ע"י הבעלים, ואי"ז במשמעות המשנה, ועיי"ש שכתב דהא דבנקב בידי אדם אפי' כ"ש טמאים, הוא משום דכה"ג חשיב טפי דכוונת האדם עושה חשיבות בנקב זה.

יב] **ניקבו העשוי לאוכלין שיעורו בזיתים וכו',** בשבת דצ"ה: אמר רבא ה' מידות בכלי חרס וכו' ניקב כמוציא רימונים טהור מכלום, ואם הוקף צ"פ עד שיפחת רובו, אמר רב אסי שמעתי כ"ח שיעורו כמוצ"ר, א"ל רבא שמא לא שמעת אלא במוקף צ"פ והא רבא הוא דאמר מוקף צ"פ עד שיפחת רובו, ל"ק הא ברברבי הא בזוטרי.

ופירש"י שם, ז"ל, ואם היה מוקף צ"פ והוא באהל המת, אין טומאה נכנסת בו דרך נקב, ומציל על כל מה שבתוכו, עד שיפחת רובו, דכל כלי פתוח כתיב דרך פתח נכנסת לו טומאה, ולא דרך נקביו, עכ"ל, וכתבו התוס' וש"ר שם, דאף דתנן לקמן פ"י מ"ב דאין מקיפין לא בבעץ ולא בעופרת מפני שהוא פתיל ואינו צמיד, ומשמע דבנקב כ"ש נכנסת טומאה, עמש"נ בביאור דבריהם להלן שם אות ב' ג', היינו משום דכל דיש ע"ז תורת פתח נכנסת טומאה אפי' דרך נקב קטן, אך בכ"ח שניקב, אין על הנקב תורת פתח בפחות ממוצ"ר, ואין טומאה נכנסת לכ"ח דרך נקב.[[1]](#footnote-2)

יג] והתוס' שם הקשו על פירש"י, מהא דתנן הכא דבנקב כדי טהרתו נכנסת טומאה,[[2]](#footnote-3) ועיי"ש שכתבו לישב, דהא דבעי התם נפחת רובו או כמוצ"ר היינו דוקא בניקב במקום שנשאר עוד שיעור כלי מן הנקב ולמטה, כשיעור המפורש בההיא דמייתי באלו טריפות בדין גיסטרא, אבל ניקב למטה במקום שאין נשאר למטה מן הנקב כשיעור כלי, הוי שיעור לאוכלים בכזית ולמשקין בכונס משקה, עכ"ד.

יד] ובפי' מהר"ם אהלות רפ"ה כתב לישב ד' רש"י, לפמש"כ שם דמדאורייתא לא עיילא טומאה אלא דרך פתח של הכלי, וכי היכי דאמרי' במס' שבת דכל פתח שאינו עשוי להכניס ולהוציא אינו פתח לענין בנין שבת, ה"נ נימא לענין טומאה, ומדרבנן הוא דגזור דטומאה נכנסת דרך נקב אע"פ שלא נעשה להכניס ולהוציא, עיי"ש מה שפירש לפ"ז פלוגתת תנאי התם בדין עינו של תנור, ולפ"ז כתב דמש"א דלענין צ"פ עד שיפחת רובו היינו מדאורייתא, אך מדרבנן אף בשניקב ככונס משקה אינו מציל.

טו] ובס' מי נפתוח פרפר ל"ט אות ד' כתב לישב ד' רש"י, דכל הך דינא דאין טומאה נכנסת לכ"ח אלא דרך פתחו, הוא רק באהל המת, אך בהצלת צ"פ באויר כ"ח, דמי להצלת תוך תוכו, דכל שהכלי נקוב אינו מציל, עיי"ש, ועי' במשנת ר"א סימן ל"ב סק"ז שכתב עד"ז לפ"מ שהאריך שם דהצלת צ"פ באויר כ"ח מיוסדת על הצלת תוך תוכו.

טז] וי"ל עוד בדעת רש"י, דס"ל כמש"כ הר"ש בפי' הנדפס לחלק בין נקב בידי אדם לנקב מאליו, עמש"נ להלן אות י"ח, דשיעורין דהכא איירי בעשוין בידי אדם, וסוגיא דשבת איירי בנפחת מאליו דבכה"ג הוי שיעורו ברברבי במוצ"ר ובזוטרי ברובו, גם י"ל ע"ד שחילק הר"ש בכת"י בין ניקב אחר שהוקף צ"פ לניקב קודם שהוקף, וי"ל לדעת רש"י דכל הא דבניקב פחות מרובו מציל, הוא רק בשהוקף צ"פ ואח"כ ניקב, דל"ב מירוח לנקב דאין טומאה נכנסת לכלי דרך נקב, אך כל שניקב קודם שהוקף צ"פ, הרי דהגם דאין טומאה נכנסת לכלי דרך נקב, מ"מ דינא דצ"פ הוא שיהא כל הכלי סתום, וכל שלא מירח הנקבים אין תורת צ"פ עליו, וע"כ בכה"ג צריך למרח כל נקב בכדי טהרתו, אך נקב פחות מכך א"צ למרח, דחשיב כסתום, כיון שאינו מונע תשמיש הכלי.

?ועי' תוס' תלמיד ר"י הזקן שבת דצ"ה:, שהובא בתורת הראשונים אהלות פ"ה מ"ב, מש"כ בשם ר"י לישב ד' רש"י בע"א, דאיירי בשהנקב הוי בשפתו, וצ"ב.

?התוס' בב"ק דק"ה. הקשו ע"ד רש"י גם ממתני' דאהלות פ"ה דהקדירה טמאה, ולד' הר"ש דב"ה ור"ע פליגי על דין זה, ניחא, אך בדבריו נ' דפליגי רק על דין העשוי לזה ולזה, ועי' היטב בפירש"י ב"ק שם ובחי' הרמב"ן שבת דצ"ו. ובמש"נ להלן פ"י מ"ו בזה.?

יז] התוס' שם הביאו בשם ר"ת, והוא בשו"ת ספה"י סימן ע', דמש"א התם דעד שיפחת רובו, היינו דעד שיעור זה מועיל צ"פ אם סתם הנקב, אבל בנפחת רובו או במוצ"ר שוב אין מועלת סתימה, אלא הוי כאוכלין שגיבלן בטיט שאין ניצולין, דכיון שנפחת רובו בטלו להו מתורת כלי, עכ"ד, ולפ"ז הא דתנן הכא דהעשוי לאוכלין שיעורו בזיתים וכו', היינו דעד שיעור זה ל"ב כלל לסתום הנקב, וכל שניקב כשיעור זה צריך לסתום הנקב בצ"פ, וכן פירשו הרמב"ם בפיהמ"ש ובפכ"ב מטו"מ ה"ג, והר"ש, והאמנם בפי' הר"ש הנדפס הדר בי' מזה, וכמש"נ להלן אות י"ח, אך בכת"י מחק הר"ש לחזרתו.

ובחי' הגר"ח פי"ד מכלים פירש בזה, ז"ל, דב' דינים איתנהו בהצלה דצ"פ, חדא דבעינן דוקא שיהא בו תורת כלי, דאוכלין שגיבלן בטיט אינן מצילין, ועוד שיהא צ"פ על פתחו להציל מכניסת הטומאה, ולזה הוא שבאו ב' השיעורים, דלענין דין כלי של צ"פ שיעורו ברובו או כמוצ"ר, ולענין שיעורא דפתח הכל הולך בתר תשמישו, דבהכי הוא דהוי שיעור כניסת טומאה ולא פחות מזה, כדדרשי' מקרא דפתוח דדרך פתח נכנסת ולא דרך נקב, עכ"ד, ובאמת שהדברים מפורשים כן בד' הר"ש.

יח] הר"ש בפי' הנדפס כתב דיש לחלק בין ניקב ממילא לניקב בכונה וכו' דשיעורין דהכא בעשויין בידי אדם, אבל אין עשויין בידי אדם שהוקף צ"פ ומונח באהל המת ואח"כ נפחת הכלי מאליו מציל עד שיפחת במוצ"ר או רובו בזוטרתי אע"פ שלא מירח הנקב, אבל ע"י מירוח מועיל אפי' במוצ"ר וכו', עכ"ל, ומבו' בלשונו, דאם נפחת מאליו קודם שהוקף צ"פ חשיב כנעשה בידי אדם, וכ"ה בחזו"א סימן י"א סקל"ט, ומ' דבעי' ג"כ שיהא מונח באהל המת קודם שהוקף.

ובפשוטו נראה בביאור דבריו וכ"כ במשנ"א, ובהגה' מהרש"ם שבת דצ"ו., דבא לישב מש"א בשבת דלענין צ"פ עד שיפחת רובו או כמוצ"ר, ואילו הכא תנן דהעשוי לאוכלין שיעורו כזיתים וכו', וע"ז הוא שכתב דשיעורין דהכא בעשוין בידי אדם, אבל בנפחת מאליו מציל עד שיפחת במוצ"ר או רובו.

ועפי"ז יישב הר"ש משה"ק לעיל מינה לפ"מ שפירש דמש"א בשבת דלענין צ"פ עד שיפחת רובו או כמוצ"ר היינו דתו ל"מ בי' צ"פ, מהא דתניא בתוספתא דאף בניקב כמוצ"ר מהני מירוח, אך לפי' זה ניחא, דמש"א בשבת דעד שיפחת רובו או כמוצ"ר, היינו דבנפחת בפחות מכן מאליו ל"ב מירוח כלל, אך לעולם אף בניקב טפי ממוצ"ר מהני מירוח, ול"ה כאוכלין שגיבלן בטיט, והך דינא נראה דהוא אף בניקב בידי אדם, דכל שבא להקיף הנקב צ"פ, אין לחלק בין ניקב מאליו לניקב בידי אדם, וכמש"כ החזו"א שהבאנו להלן אות י"ט, אך בל' הרא"ש נ' להיפך, דבניקב בידי אדם כזיתים או ככונס משקה אינו מציל אף אם מירח הנקב, וצ"ע בזה.

יט] אמנם בחזו"א סימן י"א סקל"ט פירש דעיקר מכוון הר"ש הוא לישב הא דתניא בתוספתא דאף בניקב כרימון מהני מירוח, אשר קשיא ממש"א בשבת דלענין צ"פ עד שינקב רובו, ותו ל"מ מירוח, וע"ז יישב דהתוספתא איירי בנפחת מאליו, עיי"ש, אך שם ד"ה שם והא, דן לפרש דלמסקנת הר"ש יל"פ סוגיא דשבת בנפחת מאליו דעד שיעורים אלו ל"ב צ"פ, וכ"נ שפירש במלאכת שלמה.

אך צ"ע בזה מכמה טעמים, חדא דא"כ מנלי' להר"ש דבנפחת מאליו עד רמון או רובו מציל בלא שימרח הנקב, וכבר עמד בזה החזו"א שם, עוד עמד שם, דאם בניקב בידי אדם כמוצ"ר אינו מציל אף בשמירח הנקב, א"כ בדין דאף בשנפחת מאליו לא יציל ע"י מירוח, שהרי מבו' בד' הר"ש דכל הא דנפחת מאליו קייל, הוא רק בשהוקף צ"פ ואח"כ נפחת, ולפ"ז הרי דכל שנפחת כמוצ"ר ואינו מציל בלא מירוח, תו חשיב כנקב הנעשה בידי אדם, דאם נפחת כמוצ"ר אינו מציל כלל.

כ] בד' התוס' בשבת מבו' דלדעת רש"י אם ניקב ברברבי ברובו ובזוטרי כמוצ"ר, מהני שימרח הנקב, ולא חשיב כאוכלין שגיבלן בטיט, וכ"נ ממה שהוצרך רש"י לפרש דבניקב בפחות מכן ל"ב למרח הנקב, ואם בשניקב ברובו ל"מ מירוח הנקב, הרי יל"פ דמש"א עד שינקב רובו היינו דמהני לי' סתימה, ולעולם אף בשניקב בפחות מכן נכנסת הטומאה דרך הנקב, ואינו מציל עד שימרח הנקב, אך מל' רש"י שם ד"ה זוטרי, ז"ל, כמוציא רמון בטל לי' מכלי, עכ"ל, מ' דכל שניקב כמוצ"ר לא חשיב כלי כלל, ולפ"ז אינו מציל אף אם מירח הנקב, דהוי כאוכלין שגיבלן בטיט, ועי' בפי' הנצי"ב לספרי פר' חוקת, שצידד כן בדעת רש"י, וצ"ע בזה.

כא] בחזו"א סימן ג' סק"כ וסימן ו' סק"ב נקט בפשיטות דלדעת רש"י למש"כ התוס' בדעתו, אם ניקב כמוציא זית ולא נשתייר למטה מן הנקב שיעור גיסטרא, לא חשיב כלי כלל להצלת צ"פ, ואף אם יסתום הנקב בצ"פ ל"מ, ועיי"ש בסימן ג' שתמה ע"ד רש"י, דכ"ה דבנשתייר שיעור גיסטרא למטה מן הנקב חשיב ככלי להצלת צ"פ משום דהוא מקב"ט ע"י יחוד, ה"נ אם לא נשתייר שיעור גיסטרא, הרי עדין כלי הוא ע"י יחוד לרימונים, וכ"ש בכלי העשוי למשקין שניקב ככונס משקה, דמהני יחוד לאוכלין, וכתב דצ"ל דבעינן ראוי ע"י יחוד למלאכה ראשונה, ובסימן ו' תמה ע"ד רש"י, דמ"ש בניקב למטה משיעור גיסטרא דל"מ צ"פ משום דבטל שם כלי מיני', כי נשתייר שיעור גיסטרא נמי נהי דמן הנקב ולמטה חשיב כלי, מ"מ מה שלמעלה מן הנקב לא חשיב כלי כדתנן לעיל פ"ד מ"ג, ועוד, דהיאך מהני צ"פ בנפחת רובה או במוצ"ר כשיש שיעור גיסטרא למטה מן הנקב, הרי לא עדיף מנקב למטה בשיעור זית, והניח בצע"ג.

כב] והנה ד' החזו"א מיוסדים על מה שפירש, דהא דכל שלא נשתייר למטה מן הנקב שיעור גיסטרא אי"ז מציל, הוא משום דכה"ג בטל תורת כלי מיני', והוי כאוכלין שגיבלן בטיט, וע"כ נקט דכה"ג ל"מ אף אם יסתום הנקב בצ"פ.

אך לכאו' יל"פ, דהא דכל שלא נשתייר למטה מן הנקב שיעור גיסטרא אי"ז מציל, הוא משום דבכה"ג חשיב הנקב כפתח, ונכנסת טומאה דרך פתח זה, וכ"ה משמעות ד' התוס' שם, שלא פירשו לה"ט דהוי כאוכלין שגיבלן בטיט, רק לפי' ר"ת דבנפחת רובו או כמוצ"ר ל"מ צ"פ כלל, אך במה שפירשו לדעת רש"י דכשלא נשתייר למטה מן הנקב שיעור גיסטרא אי"ז מציל, לא הביאו להא דאוכלין שגיבלן בטיט, ומ' דהא דכה"ג אי"ז מציל, אי"ז משום דאין ע"ז תורת כלי כלל להצלת צ"פ, אלא הוא משום דחשיב הנקב כפתח.

כג] ולפ"ז נ', דאף כשלא נשתייר שיעור גיסטרא למטה מן הנקב, מ"מ אם סתם הנקב בצ"פ, ה"ז מציל, וניחא משה"ק החזו"א דמ"ש נפחת רובה או במוצ"ר, מנקב למטה בשיעור זית, שהרי באמת גם בניקב למטה כמוציא זית מהני סתימת צ"פ לנקב, ולפ"ז יש להבין גם הא דכשניקב למעלה כמוציא זית ה"ז מציל, הגם דמה שלמעלה מן הנקב לא חשיב כלי, שהרי לעולם אף כלי שניקב כדי טהרתו חשיב כלי להצלת צ"פ, ואך דכיון שהנקב מבטל תשמיש הכלי, חשיב כפתח, וע"כ י"ל דכל שאין הנקב מבטל את עיקר תשמיש הכלי, שעדין ראוי להשתמש בכלי למטה מן הנקב, לא חשבינן לי' כפתח להכלי.

ולפ"ז יל"פ טעם הא דבניקב למעלה כמוציא זית ה"ז מציל, משום דהוא מקב"ט ע"י יחוד כגיסטרא, ואילו בניקב למטה אי"ז מציל, הגם דמהני בי' יחוד לרימונים, וזה לפמש"כ הראב"ד בתו"כ שמיני פר' ז' בביאור הא דתניא התם דכמה הוא שיעורו של נקב בהצלת תוך תוכו, בכ"ח בכונס משקה ובכלי שטף כמוציא זיתים, ופירש הראב"ד, ז"ל, בכ"ח כונס משקה, שכיון שניקב בכונס משקה אין דרך בנ"א לתקנו עוד למשקה אלא שהוא מיחדו לפירות ולדבר יבש, נמצא כי לענין משקה לעולם הוא פתוח ואינו כלי וכו', אבל כלי עץ במוציא זיתים, כי עד כאן דרך בנ"א לתקנו ולקיימו לתשמישו הראשון, אבל ממוציא זית ואילך אינו מתקנו אבל מיחדו למלאכה אחרת, ונמצא שהוא פתוח אצל מלאכתו הראשונה, עכ"ל, והרי דכל שהוא פתוח אצל מלאכתו הראשונה איכא ע"ז שם "פתח", ואשר ע"כ חלוק הוא דין ניקב למעלה כמוציא זית, דכיון דמהני יחוד למלאכתו הראשונה, ל"ח הנקב כפתח, ומשא"כ בשניקב למטה כמוציא זית, הגם דמהני יחוד לרימונים, מ"מ חשיב הנקב כפתח, כיון שהוא פתוח אצל מלאכתו הראשונה, ובאמת דהכא דאיירי בשלא ייחדו, הוא פשוט טפי, דאם מהני יחוד למלאכתו הראשונה, לא חשבינן להנקב כפתח, כיון שאינו מבטל בהחלט את מלאכתו, ומשא"כ היכא דל"מ יחוד למלאכתו הראשונה, חשיב כפתח, ול"מ מה שראוי לייחדו לתשמיש אחר.

כד] **העשוי לכך ולכך מטילין אותו לחומרו בצ"פ ובכונס משקה,** התוס' בשבת דצ"ו. כתבו דמן הדין שיעורו בזיתים כיון שמיוחד אף לאוכלין, והא דאינו מציל משניקב בכונס משקה, הוא גזירה אטו כלי המיוחד למשקין לחודייהו, אך הר"ש לעיל רפ"ג פירש דהעשוי לכך ולכך הוא כגון קדירה שמבשלין בה בשר ואין מניחין בה אוכל בלא משקה, ומבו' בדבריו דמה"ט כל שניקבה בכונס משקה ולא חזיא למשקה הי' מן הדין לטהרה וע"כ אינה מצלת, ואך דאזלי' לחומרא ומשערינן בזיתים ליטהר, והתוס' בזבחים דצ"ה. כתבו דהעשוי לזה ולזה לאו היינו קדירה שמבשלין בה בשר, שעשוי להשתמש אוכלין ומשקין ע"י תערובת, דההיא אין שיעורה בכונס משקה, משום דאכתי ראוי לבשל בה שיכול להניח בשר כנגד הנקב, וגם המרק עב והאור מעמיד המרק שלא יצא, (ועיי"ש שדנו אם שיעורו בכשורש קטן או בכזיתים), ועמש"נ להלן אות ל"ט, דמד' הר"ש הכא נראה לא כן.

ובקה"י סימן ב' דן לפרש דהא דכל שניקב בכונס משקה אינו מציל, אף שאינו נטהר אלא בנקב כזיתים, הוא משום דהגם דאכתי חזי לאוכלין, וע"כ הוא מקב"ט, מ"מ כיון שנקב זה מבטלו מתשמישו למשקין, לא מצינו לחשבו כסתום ויש עליו תורת פתח, וע"כ אינו מציל, ועמש"נ עוד בזה לעיל פ"ח מ"ב אות י"ד, ויתבאר עוד בזה בעזה"י להלן אות ? ואות ?.

כה] **שם, עד שיפחת רובו בזוטרי וברברבי כמוצ"ר,** כ"ה דעת התוס' וש"ר בשבת שם והראב"ד בהשגות פכ"ב מטו"מ ה"ג, אך דעת רש"י שם והרמב"ם בהל' טו"מ שם, דרברבי ברובו וזוטרי במוצ"ר, והר"ש בכת"י להלן הביא פירש"י, ועיי"ש מש"כ ע"ז, והתוס' שם הקשו ע"ז, דאי"ז שיעור ומה קרי רברבי ומה קרי זוטרי לידע איזה הוא כמוצ"ר, ועיי"ש במהרש"א שפירש מ"ט לא ניח"ל לפרש לדעת רש"י, דזוטרי היינו בשרובו הוא פחות ממוצ"ר, ועי' מג"ש שם מש"כ בישוב ד' רש"י.

כו] **ומיהו קשיא לן ההיא דתוספתא וכו' דקתני החמת והכפישה שנפחתו במוצ"ר אע"פ שבטלו מתורת כלים מצילין באהל השרץ, ומדמצילין באהל השרץ מצילין נמי באהל המת וכו',** הר"ש אזיל לטעמי' שפירש לעיל פ"ח מ"ה דהצלתן הוא מדין צ"פ, ואיירי בשעשה בפיהן ובמקום הפחיתה צ"פ, אך עמש"נ שם אות י"א בדעת הרמב"ם דהא דהן מצילין הוא מדין תוך תוכו, ושם אות י"ג נתבאר בדעת הגר"א דהם מצילין באהלין, ולפ"ז מתישבת קו' הר"ש.

כז] **שם, והא דתנן לעיל גבי תנור דשיעורו מלא כוש ה"מ בעינו, אבל ניקבה מריחה בשפתו שיעורו בפו"ט,** עמש"נ לעיל מ"ז אות א', דמוכח מד' הר"ש אלו, דמתחילה הי' דעתו דהא דתנן לעיל שם דנסדק מן התנור לסרידה שיעורו מלא פי מרדע וכו', היינו בשנסדק התנור עצמו, אך בנסדקה המריחה שבשפתו שיעורו בפו"ט.

כח] **שם בכת"י ושמא יש לחלק בין ניקב לאחר שהוקף צ"פ לניקב קודם שהוקף דניקב קודם שהוקף ל"מ בי' מריחה אלא עד שיפחת במוצ"ר, אבל הוקף ואח"כ נפחת אפי' במוצ"ר מציל,** צ"ב הטעם בזה, דכיון דהא דכלי שניקב כמוצ"ר אינו מציל אף אם מירח הנקב, הוא משום דהוי כאוכלין שגיבלן בטיט, מ"ט אם נפחת כמוצ"ר אחר שהוקף מציל, הרי לאו כלי הוא, וצ"ע.

כט] **שם, וחמת וכפישה דגבי שרץ, בנפחתו לאחר שהונחו בתנור דהוי כעין נפחת לאחר שהוקף,** נ' מזה דמפרש הר"ש לההיא דחמת וכפישה, דאיירי בשלא מירח את פתחן, אלא הי' פיהן למעלה מפי התנור, דחשיב זה כצ"פ, וע"כ הוצרך להעמידה בשנפחתו לאחר שהונחו בתנור, דהנחתן בתנור כשפיהן למעלה מן התנור, חשיב כהקפת צ"פ, אך זה דלא כמו שפירשה הר"ש לעיל פ"ח מ"ה דאיירי בשעשה בפיהן ובמקום הפחיתה צ"פ, וגם מה שפירש הר"ש שם דעשה במקום הפחיתה צ"פ, אי"ז כמו שדן הר"ש הכא דאפשר דאפי' מריחה לא בעי.

ל] **שם, בזמן שפרע מעצמו שיעורו בפו"ט,** עמש"נ לעיל פ"ח מ"ו אות י"ד לדון בדעת התוי"ט, דהא דבנפחת בפו"ט אינו מציל, הוא רק בהצלת צ"פ באהל המת ולא בהצלת צ"פ באויר כ"ח, ומשום די"ל דהא דכשנפרד מעצמו שיעורו בפו"ט, לאו היינו דכל שנפרד כפו"ט לא חשיב כלל כצ"פ, דבאמת כיון שנפרד מעצמו חשיב כצ"פ אף שנפרד כפו"ט, ואך דכיון דהכלי פתוח פו"ט, נכנסת טומאת המת לכלי, דטע"ט מביא את הטומאה, ואשר ע"כ כ"ז הוא בצ"פ באהל המת, אך בצ"פ באויר כ"ח, ה"ה מציל אף שנפרד הצ"פ כפו"ט, עיי"ש מש"נ לפ"ז, אך יל"ד, דאף דאף אי נימא כן דהא דכשנפחת בפו"ט אינו מציל, הוא משום דטע"ט מביא את הטומאה, מ"מ אי"ז מציל אף באהל השרץ, משום דדינא הוא דכל שאינו מציל באהל המת אינו מציל באהל השרץ, ועמש"נ בפרט זה להלן פ"י מ"ד אות ?.

לא] **שם, והשתא ההוא שיעורא דפו"ט היכי משכח"ל, הרי אי ניקב בפי התנור שיעורו מלא פי מרדע וכו', אלא ודאי דכה"ג שנפחת לאחר שהוקף דשיעורו בטפח,** צ"ב שהרי גם מתני' דהתם איירי בשנפחת קודם שהוקף, דאם נפחת קודם שהוקף ומתחילה לא מירח בכולו, הרי דאף בפחות מפי מרדע אינו מציל, וכדתניא בספ"ז שם דהי' טח בתנור ושייר ה"ז בכל שהוא, וע' לעיל מ"ז אות א' מש"נ לדון לישב בזה.

לב] **שם, וההיא ברייתא דחמת וכפישה דתוספתא אתיא כר"א דפ"ח וכו',** כ"ה גם בפי' הר"ש מכת"י לעיל פ"ח מ"ה, וצ"ב מ"ט תלי דין זה בפלוגתת ר"א ורבנן, והרי אף רבנן מודו דצ"פ מציל באויר כ"ח, ולא נחלקו אלא בכוורת פחותה, ועמש"נ בזה לעיל פ"ח מ"א אות ד' ואילך.

לג] **שם, ותימה בסוף המצניע דאיפליגו הני אמוראי חד או' בשורש קטן וחד או' במוצ"ר, במאי איירי אי לענין צ"פ הא תנן הכא כל א' כדי טהרתו וכו',** התוס' בשבת שם פירשו בשם ר"ת דאיירי לענין צ"פ, ובחי' הרמב"ן שם תמה ע"ז, דסתם כ"ח לאוכלין הוא ושיעורו כזיתים או יותר ושורש קטן פחות מיכן הוא, ובחי' הריטב"א פי' ד' התוס', דאיירי בסתם כלי, אך בכלי מפורש אם לאוכלין או למשקין, כשיעור טהרתו שיעור טומאתו, עכ"ד, וכ"נ בל' התוס' זבחים דצ"ה. שכתבו דלענין צ"פ פליגי ליחשב פתח "בסתם כלים", וצ"ב דמ"ט דמ"ד במוצ"ר, הרי לכאו' אף סתם כלי נטהר עכ"פ בשניקב כמוציא זית, שהרי רק בכלי המיוחד לרימונים שיעורו ברימונים, וגם בזה בפשוטו פליגי אמוראי בשבת שם, וא"כ מ"ט הוא מציל בצ"פ עד שינקב כמוצ"ר, ומל' הריטב"א מ' דבסתם כלי אין שיעור טומאתו כשיעור טהרתו, אלא אף שנטהר בנקב פחות ממוצ"ר, מ"מ ה"ה מציל עד שינקב כמוצ"ר, וצ"ב.

לד] **שם, ואי לענין הכשר זרעים כדפירש"י ז"ל שם, התנן במס' עוקצין דשיעור הנקב בכשורש קטן,** בחי' הרמב"ן בשבת שם יישב, דלענין הכשר זרעים לר"ש קאמרינן דאיהו מיקל בנקב ואפי' בהכשר בעי טפי, וע' בחי' הרשב"א שם משה"ק ע"ז.

לה] **שם, וסתם מתני' דלא כב"ה ודלא כר"ע, דהא קדירה עשוי' לכך ולכך ותנן וכו' וב"ה אומרים הקדירה טמאה והעלי' טהורה ר"ע אומר אף הקדירה טהורה וכו',** בתוי"ט עמד בזה בדעת הרמב"ם שהביא לדינא דהעשוי לכך ולכך מטילין אותו לחומרו, ומאידך פסק בקדירה שע"ג ארובה כב"ה דהעלי' טהורה, ועיי"ש שכתב בדעתו דל"ד, דהכא יוצא מתורת צ"פ כשניקב, משא"כ התם דבתורת אהל מציל אין הנקב מוציאו מאהל, עכ"ד, והיינו שהרי אין טומאה עוברת מאהל לאהל בפחות מפו"ט, וע"כ אף שקדירה שנקובה בכונס משקה המונחת באהל המת אינה מצלת על טהרות שבתוכה, מ"מ כשהניחה ע"ג ארובה שפיר היא מצלת על העלי', כיון שהיא ממעטת את הארובה מפו"ט, וכ"ה באלי' רבה אהלות פ"ה מ"ב, דמדינא הקדירה מצלת עם דפנות אהלים עד שתהא נקובה בפו"ט, ועמש"כ בזה במי נפתוח פרפר ל"ט ז'.

ובקה"י סימן ב' כתב בביאור ד' הר"ש, דהגם דכלי חרס המונח בחלון מציל, הרי מ"מ אם פיו לתוך האהל אע"פ שאין בפיו פו"ט נטמא הכלי עצמו כדין כלי המונח באהל המת דא"צ פו"ט, ושוב אינו חוצץ, וכדעת ת"ק בתוספתא שהביא הר"ש אהלות פ"ו מ"ב, וע"כ ה"נ קדירה זו הנקובה בכונס משקה, הרי דלפ"מ דתנן הכא דמטילין אותו לחומרו בכונס משקה ונקב זה דינו כפתח, נטמאת הקדירה, ושוב אינה חוצצת, וזהו שהוכיח הר"ש דב"ה ור"ע לית להו לדינא דמטילין אותו לחומרו.?ועי' מה שהבאנו להלן פ"י מ"ו מד' הראב"ד בב"ק דק"ה. שמבו' כן להדיא?.

ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם דפליג, דהוא משום דהא דהעשוי לזה ולזה מטילין אותו לחומרו, דלענין קבלת טומאה אכתי כלי הוא, ולענין הצלת צ"פ נחשב כפתח, זהו לומר כל דין בפנ"ע, אבל לומר שהכלי עצמה נטמאת מה"ט, זה הוי תרתי דסתרי, דממ"נ אם אזלינן בתר אוכלין אכתי לאו נקב הוא ולא נפקע דין צ"פ ממנו, ואם אזלינן בתר משקין, הרי כבר ניקב בכדי טהרתו ושוב אינו מק"ט כלל, וממ"נ עצם הכלי טהורה, וממילא לענין קדירה הזו ע"פ ארובה, כיון דהיא עצמה טהורה, שפיר מצטרף הכלי עם דפנות אהלים למעט הארובה מטפח להציל על העלי', עכ"ד, וכבר כתב כן החזו"א סימן י"א סקמ"א (ואהלות סימן ט"ז סק"א), ועיי"ש מש"כ לדון לדעת ר"ע, אם גם בצ"פ הקדירה טהורה משום דממ"נ וכו', ועיי"ש מש"כ בדעת הר"ש דפליג ע"ז, דהוא משום דס"ל דהא דמטילין אותו לחומרו היינו מעיקר הדין, ומשום דהגם דהנקב המטהרו הוא בזיתים, מ"מ כיון שנקב ככונס משקה מפסידו מתשמיש המשקין, חשיב כפתח, וטומאה נכנסת לכלי דרך פתח זה, ועיי"ש מה שהאריך בזה, ועמש"נ להלן פ"י מ"ח אות ז' ללמוד כן מד' הר"ש שם. ?יש להוסיף, דלכאו' זה ניחא רק לד' הר"ש הכא דמעיקר הדין שיעורו בזיתים, אך למשמעות ד' הר"ש רפ"ג דאדרבה עיקר השיעור הוא בכונס משקה, לא א"ש, ודו"ק?.

לו] אמנם באמת יש להוכיח דהא דס"ל להר"ש דהקדירה אינה מצלת אף שהיא ממעטת את הארובה מפו"ט, אי"ז כלל משום שהקדירה עצמה נטמאת, דהנה הר"ש להלן הביא להא דתניא בתוספתא דארובה שבין הבית לעלי' וקדירה נתונה עלי' וכו', נפחת במוציא זיתים מצלת על פחות מטפח.

ועיי"ש בהגה' הגר"א דגריס מצלת עד פו"ט, ובזר זהב אהלות פ"ה פירשה דאפי' נפחתה כ"כ ה"ה מצלת עד שנפחת בפו"ט דתו לא מצלא אעלי' דטומאה יוצאת דרך פתיחתה שהיא בפו"ט, עכ"ד, וכ"ה בא"ר אהלות פ"ה מ"ב.

אך מד' הר"ש שפירש דהא דתניא בתוספתא דמצלת כדי נסבה דארובה שאין בה פו"ט כסתומה דמיא, מבו' דאם יש בארובה עצמה פו"ט, אין הקדירה מצלת, והרי שדעתו דאף שהקדירה נפחתה כמוציא זית ואינה מקבלת טומאה, מ"מ אינה ממעטת הארובה מפו"ט, וכבר עמד ע"ז החזו"א סימן י"א סוסקמ"א, עיי"ש שהניח ד' הר"ש בצע"ג.

לז] ונ' בביאור ד' הר"ש, וזה נלמד ממש"כ החזו"א לעיל מינה במוסגר, שהרי קי"ל בב"ב די"ט: דדבר שאינו מבטלו אינו ממעט בחלון, ואמנם היכא שסותם כל החלון כתב הר"ש באהלות פ"ו מ"ב דל"ב ביטול, ובחי' הרשב"א ב"ק דק"ה. בסו"ד מבואר, דהיכא דסותם כל החלון בכלי נקוב בפחות מכדי טהרתו, חשיב נמי כסותם כל החלון דא"צ ביטול, והיינו משום דנקב בכלי פחות מכדי טהרתו חשיב כסתום, וע"כ חשיב כסותם כל החלון.

ולפ"ז מבו' היטב הא דתניא בתוספתא דאף שנפחתה הקדירה במוציא זית ואינה מקבלת טומאה, מ"מ אינה מצלת בשיש בארובה פו"ט, שהרי סתמא דמילתא לא ביטל הקדירה שם, וע"כ כל שהיא נקובה בכדי טהרתה ולא חשיב הנקב כסתום, לא מהניא הקדירה למעט את הארובה מפו"ט, כיון שלא ביטלה שם, ומשא"כ בשניקבה בפחות מכדי טהרתה דחשיב הנקב כסתום, ה"ה מצלת אף שלא ביטלה, דכיון שהיא סותמת את כל הארובה, ל"ב ביטול.

ולפ"ז מבו' היטב מש"כ הר"ש דב"ה ור"ע לית להו לדינא דמטילין אותו לחומרו, דהגם די"ל דהתם א"א לטמאות את הקדירה עצמה משום דממ"נ וכו', מ"מ אילו הוה ס"ל להא דמטילין אותו לחומרו, הרי דכיון שהקדירה נקובה ככונס משקה ל"ה הנקב חשוב כסתום, ותו ל"מ הקדירה למעט את הארובה מפו"ט, כיון שלא ביטלה שם, וז"ב.

?ומצאתי הדברים מבוארים כן להדיא בתוס' תלמיד ר"י הזקן שבת דצ"ה: הובא בתורת הראשונים אהלות פ"ה מ"ב, עיי"ש שכתב בדעת רש"י, דהגם דנקב פחות ממוצ"ר א"צ סתימה, מ"מ התם דלא ביטלו, לא שרי בשלא סתמו, עיי"ש?.

לח] ולפ"ז נ' דהרמב"ם שפסק לדינא דמטילין אותו לחומרו, ופסק כב"ה דהעלי' טהורה, לטעמי' אזיל, דס"ל ברפט"ו מטומאת מת דאף בסתם כל החלון בעי ביטול, ולפ"ז הרי כ"ה דקדירה שאינה נקובה שע"ג ארובה מצלת, והיינו משום דאיירי כשביטלה שם, או דמאיזה טעם ל"ב התם ביטול, ואכמ"ל, ה"נ היא מצלת כשהיא נקובה כל שהיא ממעטת הארובה מפו"ט, וזהו דס"ל לב"ה דאף שהיא נקובה בכונס משקה ולא חשיב הנקב כסתום, מ"מ העלי' טהורה, דאי משום דהקדירה עצמה נטמאת ותו אינה חוצצת, הרי דע"ז י"ל דמדינא אינה נטמאת דממ"נ וכו', ?אך למש"נ לעיל מ"ב לפרש לדעת הרמב"ם דדין הצלת קדירה שע"ג ארובה הוא דין בפנ"ע, יל"ד דכ"ז הוא רק בשהיא מכסה כל הארובה, ולפ"ז הדר צ"ע?.

לט] ממש"כ הר"ש דב"ה ור"ע לית להו לדינא דמטילין אותו לחומרו, מבו' דמעיקר הדין כל שעשוי לזה ולזה אין מתבטל הכלי אלא בנקב כמוציא זית, ואך דלמתניתין דילן מטילין אותו לחומרו בכונס משקה, וב"ה ור"ע לית להו וס"ל דאף לחומרא שיעורו בכמוציא זית, וזה דלא כמשמעות ד' הר"ש לעיל פ"ג מ"א שהבאנו לעיל אות כ"ד, דכיון שאין מניחין בקדירה אוכל בלא משקה ולמשקה לא חזיא כשניקבה ככונס משקה, הי' מן הדין לטהרה, ואך דאזלי' לחומרא ומשערינן בזיתים, ואולי טעמא דהר"ש הכא הוא ע"ד מש"כ התוס' בזבחים דצ"ה. (שהבאנו לעיל אות כ"ד), דאף שניקבה ככונס משקה אכתי ראוי לבשל בה שיכול להניח בשר כנגד הנקב, וגם המרק עב והאור מעמיד המרק שלא יצא, וצ"ע בזה.

מ] באהלות רפ"ה פליגי ב"ש ב"ה ור"ע בדין תנור שהוא עומד בתוך הבית ועינו קמורה לחוץ וכו', דב"ש אומרים הכל טמא, וב"ה אומרים התנור טמא והבית טהור, ור"ע אומר אף התנור טהור, וכתב הר"ש שם, דב"ש לטעמייהו דס"ל דטומאה נכנסת לכלי דרך נקב קטן, כדאשכחן בסיפא גבי ארובה שאין בית לעלי' וכו', עכ"ד, ומבו' בד' הר"ש דהני תרי פלוגתי דב"ש ב"ה ור"ע הוי לטעמייהו, וצ"ע שהרי בד' הר"ש הכא מבו' דטעמא דב"ש הוא משום דמטילין אותו לחומרו וכו', וב"ה ור"ע פליגי ע"ז, וא"כ מה ענין פלוגתא זו לפלוגתייהו בדין עינו של תנור.

ונ' בביאור ד' הר"ש, דהנה באמת צ"ב בהמבו' בד' הר"ש הכא דפלוגתת תנאי התם היא רק בכלי העשוי לזה ולזה שניקב ככונס משקה, אך בכלי העשוי למשקין שניקב בכונס משקה ובכלי העשוי לאוכלין שניקב כזיתים לא פליגי, וכ"ה מבו' להדיא בתוספתא לגיר' הר"ש, וכמש"נ להלן אות מ"ג, וצ"ב דמ"ש מהא דפליגי בעינו של תנור, והפשוט בזה, דשאני כלי שניקב כדי טהרתו, דלא מצינו לחשוב הנקב כסתום, כיון שהוא מבטל את תשמיש הכלי, ומשא"כ בעין התנור שאינו מבטל את תשמיש התנור, אלא אדרבה הוא עשוי לתשמיש התנור, ס"ל לב"ה ור"ע דמן הדין אין טומאה נכנסת לתנור דרך העין.?אך צ"ע מניקבו בידי אדם, דבפשוטו הוי זה לצורך הכלי, ואי"ז מבטל את תשמיש הכלי, וי"ל דהתם הגם שהוא יש לו מטרה בזה, מ"מ ביסודו הוא סתירה לתשמיש הכלי, ומשא"כ הכא?.

ולפ"ז נראה דבזה הוא דפליגי נמי בדין העשוי לזה ולזה, שהרי כבר נת' לעיל אות ל"ט שמד' הר"ש הכא מבו' דכלי העשוי לזה ולזה מן הדין אין מתבטל הכלי אלא בנקב כמוציא זית, ולפ"ז י"ל, דהא דס"ל למתניתין דילן דמטילין אותו לחומרו, הוא ע"ד מש"כ בקה"י סימן כ"ד, שאף שאין נקב זה מבטל את הכלי, מ"מ חשוב הוא כפתח, כיון דא"א לבשל בה אא"כ מניח בשר דרך הנקב וכו', וע"כ נכנסת הטומאה לכלי דרך נקב זה, וזה תליא בפלוגתת תנאי בעינו של תנור, דלדעת ב"ש דטומאה נכנסת אף דרך נקב שאינו מבטל את תשמיש הכלי, אם אך מצינו לחשבו כפתח, דהרי דה"נ נכנסת הטומאה דרך נקב זה, אך לדעת ב"ה ור"ע דמן הדין אין טומאה נכנסת לכלי דרך נקב, אלא בנקב המבטל את תשמיש הכלי, ה"נ אין טומאה נכנסת דרך נקב זה.

מא] והנה הר"ש באהלות שם כתב, דהא דתנן הכא בתנור שניקב מעינו דשיעורו כמלא כוש, והרי דגם בעינו של תנור בעי צ"פ, היינו כשעמד כולו באהל המת, דמיגו דבעי צ"פ לפתחו בעי נמי לעינו, אבל התם שאין כולו באהל המת לא, עכ"ד, ובחזו"א אהלות סימן ט"ז סק"ד עמד בזה, דלפ"ז הרי גם הא דתנן הכא דהעשוי לזה ולזה מטילין אותו לחומרו, אתיא אף כב"ה ור"ע, ושאני הכא דהכלי עומד כולו באהל המת ומיגו וכו', וזה דלא כמש"כ הר"ש הכא, ועיי"ש שכתב דהר"ש שם חזר בו ממש"כ הכא דמתניתין דהכא דלא כב"ה ור"ע, עכ"ד, אך צ"ע ממש"כ הר"ש שם מ"ב דבכלים פירש משנה זו, ומ' דלא הדר בי' ממה שפירש הכא.

וי"ל בזה, דהרי כבר נתבאר דכל הא דס"ל לב"ה ור"ע דאין טומאה נכנסת לכלי דרך נקב קטן, הוא רק בשאי"ז נקב המטהרו, אך בנקב המטהרו מודו דטומאה נכנסת דרכו לכלי, ולפ"ז הרי הא דתנן הכא דהעשוי לאוכלין שיעורו בזיתים והעשוי למשקין שיעורו במשקין, הוא אף בשאין פתח הכלי באהל המת, וע"כ משמע לי' להר"ש דאף הא דתנן דהעשוי לזה ולזה מטילין אותו לחומרו, איירי אף בשאין פתח הכלי באהל המת, וזהו שכתב דמתניתין דלא כב"ה ור"ע.

אך באמת יש להוכיח דד' הר"ש התם לא אתיין עם דבריו הכא, שהרי למש"כ הר"ש הכא דמתניתין דלא כב"ה ור"ע, א"כ הרי ה"נ יל"פ דהא דתנן בתנור שניקב מעינו, הוא דלא כב"ה ור"ע, וא"כ מ"ט הוצרך הר"ש התם להעמידה בשעמד כולו באהל המת, ומוכח מזה דהר"ש התם ס"ל דמתניתין דהכא אתיא שפיר אף כב"ה ור"ע, ודלא כמש"כ הכא, וצ"ע בזה.

מב] בעיקר מש"כ הר"ש דמתניתין דלא כב"ה, צ"ב דהרי מודו ב"ה התם דהקדירה טמאה ולא מטהרי אלא את העלי', וא"כ שפיר ניחא הא דתנן הכא דכשניקבו בכונס משקה אינם מצילין. ולכאו' נ' מד' הר"ש, דכיון דהא דהקדירה דטמאה הוא חומרא בעלמא, לא החמירו לטמאות אלא את הקדירה, אך מה שבתוכה ניצל בצ"פ, וזה חידוש.

?עי' תוס' תלמיד ר"י הזקן, שהק' בשם ר"י דמ"ט דב"ה, הרי כיון דהקדירה נטמאת, הוי דבר המקב"ט ואינו חוצץ בפני הטומאה, אך הר"ש פירש דהא דמטמאי הקדירה הוי חומרא בעלמא.

מג] **שם, ותניא בתוספתא וכו' נפחתה במוציא זיתים מצלת על פחות מטפח,** הגר"א גריס מצלת עד פחות מטפח, ועמש"נ בביאור גיר' הר"ש וגיר' הגר"א לעיל אות ל"ו ואילך.

ולדעת הר"ש, הא דתניא מצלת על פחות מטפח, עיקרו אתא לאשמועינן דאף לדעת ר"ע דקדירה שניקבה בכונס משקה מצלת, מ"מ אם ניקבה במוציא זית אינה מצלת כלל, ועמש"נ בזה לעיל אות מ'.

מד] במתניתין לא נתפרש שיעור הנקב בכלי אבנים וכו' ובכלי עץ הבא במידה, ועי' קה"י סימן ה' מש"כ בזה, ומה שהוכיח בזה מד' התוס' בשבת דמ"ד:, ועי' במשנ"א מש"כ בדין נקב בכלי עץ הטהורים, ועי' עוד בחזו"א סימן י"א סקל"ז בשיעור הנקב בתנור, ולדעת הרמב"ם נת' לעיל אות ב' דנתפרש השיעור במשנתינו, ועמש"נ להלן פ"י מ"ז דמד' הגר"א יש ללמוד דשיעור הנקב בתנור הוא בפו"ט, אך י"ל דאיירי רק בתנור שבתוך תנור אחר, שאין הנקב מפסיד תשמישו?.

1. ועמש"נ לעיל פ"ח מ"ו אות ב' בהערה בביאור הדין לדעת רש"י, דעיקר הצלת צ"פ הוא מכח דתוכו של הכלי חולק מקום לעצמו, והא דבעינן להצלת צ"פ הוא משום דטומאה נכנסת לכלי דרך פתחו ולזה מהני הצלת הצ"פ, וע"כ אף כשניקב הכלי ה"ז מציל, דמ"מ כיון דתורת כלי עליו ה"ז חולק מקום לעצמו, ואך דאתינן לדון שתיכנס הטומאה לעצמו אף דהוי מקום לעצמו ובזה נאמרה ההלכה דאין טומאה נכנסת לכלי אלא דרך פתחו.

   ויש להוסיף, דבל' הר"ש הכא מ' דמודה ליסוד ד' רש"י, דאין טומאה נכנסת לכלי אלא דרך פתחו, ואך דס"ל דכל נקב כדי טהרתו חשיב כפתח, אך בד' התוס' נ' שדעתם דטומאה נכנסת לכלי דרך נקב בעלמא, ואך דכל שניקב פחות מכדי טהרתו חשיב כסתום, ועמש"נ להלן פ"י מ"ב אות ג' לבאר עפי"ז לד' התוס' בשבת שם, ומד' התוס' בחולין דע"א: ד"ה אטו, יש ללמוד, שאף דרך דופני הכלי היתה הטומאה נכנסת, ואך דכיון שאין הכלי נטמא מגבו, ל"ש שתעבור הטומאה לכלי, ועמש"נ בזה לעיל פ"ח מ"ו אות ב'?. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובחי' הרמב"ן שם כתב לישב, דהתם איירי במיוחד לרימונים, וע"כ שיעורו במוצ"ר דזהו שיעור טהרתו, אך מבו' בדבריו דזה מתישב רק לפ"מ שפירשו התוס' דרברבי במוצ"ר, אך לפירש"י דרברבי שנפחת במוצ"ר מציל, לא א"ש, וצ"ע בד' הרשב"א שם שנראה דזה א"ש גם לדעת רש"י גופי', עיי"ש מש"כ לישב לסוגיא דב"ק דק"ה.. [↑](#footnote-ref-3)