39. בדין תוספת שבת
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפד

#### – שיעור בית המדרש נוה יעקב

# בגדר מצות תוספת שבת

### פרטי דיני תוספת

א] עיין גמ' ר"ה. ט. דמבואר דיש מצות תוספת בשבתות ויו"ט לפניהם ולאחריהם וכן פסקו רוב הראשונים כמבואר בסימן רס"א אמנם דעת הרמב"ם פ"א משביתת העשור שזה רק ביוה"כ ורק ביחס לאיסור אכילה ושתיה ולא לגבי איסור מלאכה והמ"מ נקט שמדרבנן יש חיוב תוספת וכן הביא הבה"ל סימן רס"א בשם הגר"א והראנ"ח אמנם הכס"מ פ"ה ה"ג נקט שאין דין תוספת גם מדרבנן שהרי הרמב"ם לא הביא בשום מקום אמנם הגר"א נקט דמהא דהרמב"ם הביא את דין התקיעות שזה קודם שבת בזה כתוב ההלכה של תוספת ויש שנקטו שלדעתו בכל אופן יש חיוב מדרבנן ויתכן שגם אם אין חיוב של תוספת אמנם אם מקבל על עצמו שבת ודאי שחל דין תוספת לכל הפחות מדרבנן וזה ודאי כתוב בהלכה של התקיעות

והנה יש לדון מהו זמן התוספת וכתבו הראשונים [תוס' בביצה וברא"ש יומא פ"ח ס"ח] שודאי שזה לא רגע כמימריה דאל"כ בין כה צריכים לפרוש מצד ספק שזה כבר שבת אלא וודאי שזה זמן שהוא ודאי לא שבת ובכל אופן צריך להוסיף אותו והרא"ש הוסיף שזה ודאי קודם בין השמשות דהרי בבין השמשות בין כה הוא צריך לפרוש מספק וכן במוצאי שבת זה ודאי לאחר צאת הכוכבים דעד אז הוא בין כה צריך לפרוש ממלאכה והנה יש לדון האם הכונה שבתורת וודאי הזמן הוא לפני שקיעת החמה או שזה מספק והסברא שזה בתורת ודאי שאם בין השמשות ניתן בתור ספק א"כ בהכרח הדין תוספת הוא קודם שקיעת החמה ויתכן עוד שיסוד הדין תוספת הוא להוסיף יותר ממה שאדם מחויב מצד עצמו וכיון שמדין ספק הוא חייב להחמיר משעת שקיעת החמה ממילא זה מכריח שהדין תוספת להוסיף קודם אמנם יתכן שהחיוב הוא זמן ניכר לפני השבת ורק מספק זה קודם שקיעת החמה ועיין סימן שמ"ב דמבואר שלא גזרו על שבות בין השמשות וכתב הבה"ל בשם המאירי שזמן תוספת בסוף הבין השמשות צריך להחמיר כי זה ודאי שבת ומבואר שלא נאמר דין תוספת בתורת וודאי קודם שקיעת החמה אמנם סתימת הדברים שלא גזרו כלל כל בין השמשות והגדר שאיסור תוספת לא גזרו עליו שבות

והנה עיין סימן רס"א דמובא מהרמב"ן ועוד ראשונים דיש הזמן המחויב מצד תוספת אמנם אפשר לקבל גם קודם והרמב"ן נקט שודאי צריך איזה גדר מצד היום וס"ל כר"ת ולכן כתב שזה משקיעה ראשונה ולגבי מוצאי שבת כתב ששיעור צאת הכוכבים זה כוכבים בינונים וכאן זה עד כוכבים קטנים סמוכים זה לזה אמנם הרא"ש כתב שזמן תוספת שבת זה מפלג המנחה ולשיטות שס"ל כגאונים א"כ משקיעה ראשונה זה כבר ספק לילה ועד כמה דמבואר שאפשר לקבל קודם נקט הרא"ש שזה מפלג המנחה ולגבי מוצאי שבת יש לדון האם הרא"ש חולק וגם זה שיעור פלג המנחה או שלא שיך כזה שיעור ושם זה כרמב"ן והנה עיין סוף סימן קפ"ח לגבי מי שהתחיל לאכול מבעוד יום סעודה ג' וגמר לאחר שבת דמזכיר רצה והמג"א הביא מהשל"ה שזה רק במוצאי שבת דיש תוספת והעולת תמיד כתב שא"כ זה רק עד זמן כמו שיעור פלג המנחה כמו בתחילת שבת והמג"א שם חלק דבמוצאי שבת אי אפשר להוסיף יותר מהזמן של כוכבים קטנים וכנ"ל מהרמב"ן וכתב שבזה חלוק ערב שבת ממוצאי שבת ועיין ביאור הגר"א סוף סימן תרצ"ה שכתב שמה שמזכירים רצה בסעודה ג' בלילה מצד שעדין יש קדושת שבת כל זמן שלא התפלל מעריב ומבואר שזה גם בפורים וצ"ב כונתו ובלבוש סימן רס"ג סי"ז כתב שכל שלא בירך ועומד לומר רצה עדין קדושת שבת עליו ולכן אסור אמירה למי שכבר הבדיל ע"ש

והנה עיקר הדין תוספת בפשוטו הוא חל מאיליו ולא צריך קבלה בפה וכן מוכח מהראשונים שכתבו שלא גזרו על שבות בין השמשות זה רק בלא קיבל עליו שבת [עיין סוף סימן רס"א] וכי בעברינים עסקינן וכן הגמ' אומרת שהיו אמוראים שישנו בזמן תוספת שבת וכן במוצאי שבת אין דין להוסיף בפה אמנם אם רוצה להוסיף יותר ממה שצריך בזה יש דין להוסיף בפה כמבואר במ"ב רס"א סקכ"א ומבואר שם שחל גם על ידי אמירת ברכו או מזמור שיר ליום השבת [ובריטב"א בר"ה ט. וברא"ה תענית י"ד כתבו שצריך על ידי דבר שבקדושה כגון קידוש או תפילת שבת וצ"ע איזה משמעות מיוחדת יש בזה ביחס לדאוריתא] ובמ"ב שם ציין לסימן תר"ח דיש דיעות שזה חל גם בקבלה בלב אמנם זה ודאי שצריך קבלה

והנה יש לדון האם הדין תוספת בפה יותר ממה שצריך האם זה דאוריתא או דרבנן ובתר"י בברכות י"ח: מדפי הרי"ף נסתפק בזה ובסופו דימה לתרומה שאפשר קצת ואפשר הרבה ומשמע שזה מדאוריתא וצ"ע אמנם ברא"ה בברכות כ"ז כתב מפורש שאם מקבל על יותר זמן זה חל מדאוריתא וכן במרדכי מגילה סימן תשצ"ח ובאו"ז הלכות ערב שבת סימן י"ד כתבו דמה שאפשר לעשות קידוש קודם חשיכה אפילו שקידוש דאוריתא מצד דין תוספת שבת וכן פשטות הראשונים פסחים צ"ט שדנו לאכול מצה מבעוד יום כמו קידוש וסעודת שבת ומבואר שחל יו"ט מדאוריתא ולא משמע שדיברו רק על הזמן המחויב שזה זמן מועט שהזכירו בלשונם כמו קידוש וסעודת שבת [ובמג"א סימן רנ"ג כתב שבזמן תוספת שקיבל על עצמו אין גזירה שמא יחתה בגחלים כיון שזה רק דרבנן ורעק"א שם הקשה עליו מראשונים אלו שחזינן שזה דאוריתא]

### בגדרי דין תוספת האם זה רק שביתה ממלאכה או קדושת שבת

ב] והנה יש לדון בעיקר דין תוספת שבת האם זה רק ביחס לשביתה ממלאכה או שזה גדר שחל עליו קדושת שבת בדרגא של עשה ועיין עמק ברכה שכתב שנפק"מ האם יכול לקבל על עצמו רק לחלק מהדברים שאם זה חלות קדושת שבת ודאי שאין לחלק בזה משא"כ אם זה רק שביתה שייך לחלק שמקבל בחלק ולא מהכל אמנם גם זה חידוש שיתכן שכל יסוד הדין שביתה ממלאכה זה מכל מלאכה ולא מחלק והנה מבואר בגמ' שבת כ"ג שאשתו של ר' יוסף היתה מאחרת ומדליקה ואמר לה שכתוב לא ימיש וגו' שעמוד האש הקדים לעמוד הענן והקשה הר"ן הרי צריך להוסיף מחול על הקודש וכתב שהיתה מפסיקה מכל מלאכות ורק הדלקת הנר שזה לצורך שבת היתה מחכה לרגע האחרון ורב יוסף אמר לה שצריך להוסיף על הכל וקצת משמע ששיך מושג שרק מחלק אמנם יתכן שרב יוסף שאמר שאין לחלק זה מצד שחל קדושת שבת ועיין לבוש שכתב בסימן רס"ג דאם אדם קיבל על עצמו שבת מותר לומר לישראל אחר שיעשה לו מלאכה שלגבי זה לא קיבל על עצמו ומבואר שיך לחלק שכל הקבלה כלפי עצמו ולא כלפי אחרים וכן עיין בה"ל רס"א שהביא מהדרך החיים שהסברא שמותר לעשות שבות לאחר שקיבל על עצמו שבת שלא קיבל על עצמו שזה יהיה יותר חמור מדין בין השמשות וכן גם הראשונים שאסרו שבות בין השמשות בקיבל על עצמו אבל לגבי אמירה לעכו"ם מבואר שמותר מצד שלגבי זה לא קיבל על עצמו ואולי מצד הדין תוספת זה רק על הדאוריתא והחלק של הדרבנן זה רק מצד שכונתו לקבל על עצמו ובזה אפשר לחלק שלגבי חלק זה חל וכל זה חידוש

והנה מבואר בגמ' שלא גזרו על שבות בין השמשות ועיין טור סימן שצ"ג שהביא מחלוקת ראשונים האם זה גם בקיבל על עצמו שבת שיש שכתבו שגם כה"ג ויש שכתבו שזה רק בלא קיבל על עצמו שבת אבל בקיבל על עצמו שבת שזה לא בגדר ספק ודאי שאסור בהכל והאחרונים הקשו סתירה בשו"ע שבסימן רס"א החמיר ובסימן שצ"ג נטה להקל ועיין מ"ב שהביא מהאחרונים לחלק בין קבלה של יחיד שזה לא כולל קבלה ממה שמותר בין השמשות לקבלה של ציבור שזה על הכל ומשמעות דבריו שהחילוק בחומר קבלתו האם זה גם לגבי שבותים ובדגול מרבבה ובגר"ז כתבו שיש שני סוגי קבלת שבת יש קבלה שזה רק לגבי שביתה ממלאכה ובזה אפשר לחלק שזה לא לגבי הכל אמנם יש קבלה של קדושת שבת ובזה ודאי חל עליו הכל ועיין בה"ל סימן תקכ"ז שכתב שהדלקת הנר של נשים שנהגו כבה"ג שלא מועיל תנאי א"כ ודאי שזה קבלה כמו קבלה של ציבור ובפשוטו זה כשיטתו שזה קבלה לגבי הכל ונקט דשם ודאי שזה קבלה על הכל אמנם לנ"ל יתכן שהמושג של נר שבת שזה מכבד את השבת עכשיו ולכן לא מועיל תנאי זה רק מצד שחל קדושת שבת [ובפשוטו מקובל נפק"מ האם אפשר להתפלל מנחה דמבואר בהלכה שלאחר שקיבל שבת אין להתפלל מנחה ויתכן שאם זה רק קבלה של שביתה ממלאכה זה לא קדושת שבת ויכול להתפלל ואם קיבל קדושת שבת לא יכול להתפלל ובמ"ב מבואר שאשה שהדליקה הנר לא יכולה להתפלל ולנ"ל ניחא שזה קדושת שבת ולכאורא הא דמבואר שאפשר להקדים הדלקת הנר כיון שמקבל שבת זה רק אם מקבל קדושת שבת ודו"ק בזה]

והנה הבאינו לעיל שיש תוספת שבת המחויבת ויש תוספת שאדם מוסיף ובפשוטו אם יסוד דין תוספת זה רק הנהגה של שביתה ממלאכה ממילא גם אם מוסיף יותר זה אותו גדר ואם יסוד הדין תוספת זה קדושת שבת ממילא אם מוסיף יותר זה אותו גדר דמהיכי תיתי לומר שיש שני גדרים והנה הטור לא העתיק דין תוספת שבת ובפשוטו דעתו כרמב"ם ובכל אופן דן שיהיה אפשר לאכול מצה בתוספת שבת וכן שאפשר לעשות סעודת שבת בתוספת שבת ומבואר דשיך לדון דין תוספת שבת לא מצד החיוב שבדבר ויש מקום לומר שהתוספת המחויב יסודו לצאת מהספק וזה לא גדר קדושת שבת אמנם מה שאדם מוסיף מצד עצמו זה קדושת שבת והנה רש"י עה"ת כתב שאדם שלא יודע לצמצם לכן צריך להוסיף מחול על הקודש משא"כ הקב"ה ומשמע שיסוד הדין תוספת לצאת מהספק וכן עיין תוס"ר מו"ק ד. שכתב וז"ל **וצריך להוסיף מעט קודם בין השמשות שלא יכנס לבית הספק** עכ"ל ולכאורא זה לא דין קדושת שבת אמנם יתכן שמצד זה לא שיך להוסיף יותר וזה רק שייך שמחיל קדושת שבת

והנה מבואר בגמ' ר"ה ט. שאפשר ללמוד דין תוספת שבת ויוה"כ משביעית והקשה רעק"א דמשם אפשר ללמוד רק תוספת על מלאכה אבל לא על עינוי והנה אם נימא שגדר דין תוספת שחל כבר קדושת היום הבא ממילא זה מחיב את כל דיני היום אמנם כאן שהנידון על החלק המחויב ולא במקבל על עצמו תוספת בזה באמת יתכן שהגדר הוא רק דין הנהגה של שביתה ממלאכה והנה בישוב קושיתו יתכן לנ"ל שיסוד הדין שלא יגיע לידי מכשול זה סברא על כל דיני היום וצ"ע והנה הפמ"ג סימן רס"ו דן שאין תוספת לגבי שביתת בהמתו כיון שהמקור מיוה"כ ושם אין איסור שביתה והנה אם הגדר שחל קדושת שבת יתכן שבזה לא שייך לחלק ואינו מוכרח דיתכן שזה קדושה שלא מחיב איסור זה אמנם בפשוטו מבואר בגמ' שלומדים שיש תוספת וכל אחד כדינו וגם לדבריו יתכן שבקיבל על עצמו מפורש זה חמיר וכנ"ל

והנה בעיקר הנידון האם גדר תוספת זה רק שביתה ממלאכה או שזה ממש קדושת שבת הנה מצאנו בכמה מקומות בראשונים דמשמע שזה קדושת שבת א. ברא"ה ברכות כ"ז ובמרדכי מגילה סימן תשצ"ג כתוב דמה שאפשר לקדש קודם שבת אפילו שקידוש דאוריתא מצד שיש לזמן זה קדושת תוספת שבת ומבואר שחל כאן קדושת שבת דאם זה רק הנהגה של שביתה לא מסתבר שזה סיבה לקדש ב. עיין תוס' בפסחים ובברכות שדנו למה כתוב שבליל פסח אפשר לאכול משחשיכה ותירצו התוס' שזה בא לאפוקי מתוספת יו"ט וכתבו התוס' דמה שאי אפשר לאכול מצד שכתוב לגבי קרבן פסח בלילה הזה והוקש מצה לפסח והנה אם נימא שתוספת זה רק שביתה ממלאכה ודאי שלא היה צד שיוכלו לאכול מצה ולא צריכים למיעוט ובהכרח שחל קדושת שבת ובתוס' ר"י החסיד בברכות באמת יש לו צד שאפשר לאכול מצה בתוספת והנה מבואר בתוס' שכיון שכתוב בלילה הזה אין לאכול ולכאורא הכונה שודאי שזמן התוספת זה לא לילה ממש [אמנם עיין פרי יצחק ח"ב ס"ט שהביא מהטור בשם רי"צ גאות שכל מה שאפשר לעשות קידוש מפלג המנחה זה רק לר"י אבל לרבנן אי אפשר ולפ"ז מי שהתפלל מנחה לאחר פלג המנחה לא יכול לעשות קידוש מבעוד יום וע"ש שכתב לחדש שלפ"ז אפשר להקל לשתות קודם שקיעת החמה אפילו בקיבל שבת ודלא כמג"א רע"א סק"ה הובא במ"ב סקי"א ולכאורא מבואר שהדין תוספת אין זה ממש שבת שזה סיבה לעשות קידוש וזה דלא כראשונים שכתבו שזה מצד שתוספת שבת זה דאוריתא והנה כן משמע בבה"ל ריש סימן רע"א וצ"ע בזה]

### האם גדר תוספת דינו כלילה

ג] והנה גם אם נימא שחל קדושת שבת בגדר עשה אמנם יש לדון האם הכונה שבאמת זה עדין יום רק שחל שבת או שגדר הדבר שזה כאילו התחיל הלילה ולגבי מי שהתפלל מעריב מפלג המנחה כיון שיסוד דין תפילת מעריב זה תפילת הלילה ממילא כתוב שגם לשאר דיני התורה צריך לדון שזה כלילה עיין סימן שע"ה לגבי אבילות דזה לא עולה לו כיום וכן עיין סימן ל' שאין להניח תפילין בברכה וכן עיין תרוה"ד בכתבים סימן קכ"א שגם על ציצית אין לברך וכן לגבי תקיעת שופר אם לא תקע עדין יש לתקוע ללא ברכה כמבואר במ"ב [אמנם לגבי מילה כתב ההגהות מימוני והובא בשו"ע דוודאי שאפשר למול] אמנם יתכן שכל זה במעריב דיסודו דמחשיב הדבר כלילה אמנם תוספת שבת יתכן שזה לא גדר של לילה אלא זה הוספה ביום שיהיה בזה קדושת שבת וממילא מה שקיבל עליו שבת אין בזה שום ניהוג של לילה שממילא לא יכול לעשות דברים שקשורים ליום הקודם ועיין דברי סופרים סימן שע"ה עמק דבר סקקצ"ו שהביא מהמהרש"ק שלגבי אבילות אם רק קיבל עליו שבת בכל אופן עולה לו היום הנ"ל וביאר שקבלת שבת זה לא גדר של לילה

והנה זבה צריכה לעשות הפסק טהרה קודם שקיעת החמה ולספור ז' נקיים וכתב התרוה"ד סימן רמ"ח שאם כבר קיבלה שבת לא יכולה לעשות הפסק טהרה שזה כבר שייך ליום הבא ואם תתחיל עכשיו לספור ז' נקיים זה נחשב שאין כאן יום שלם אמנם במהרי"ל החדשות סימן צ"ה מבואר שיכולה לעשות הפסק טהרה וכן כתב הרמ"א יור"ד סימן קצ"ו ועיין ביאור הגר"א שציין את התוס' שאין לאכול מצה בתוספת שבת וכן דבגמ' דנו האם אפשר לעשות קידוש מבעוד יום וסיים וז"ל מכלל דלשאר דברים דלא שייך לשבת ודאי לאו לילה הוא עכ"ל ומשמעות לשונו שדין תוספת שבת זה לא גדר של לילה ולכן אין שום סיבה שיועיל לגבי שאר דברים וכל דינו שהשבת כבר חלה ואפשר לעשות את דיני שבת כגון קידוש והנה לפ"ז בפשוטו לפ"ז גם לגבי אבילות אם קיבל שבת ושמע על מתו חשיב שישב יום אחד

אמנם עיין מהרי"ל החדשות צ"ה דפשיטא ליה שאם קיבל שבת לא עולה לו היום ועיין סימן רס"א דמי שקיבל על עצמו שבת על ידי מזמור שיר ליום השבת לא יכול להתפלל מנחה ומבואר שהגדר של קבלת שבת זה כאילו התחיל הלילה ולכן לא יכול לעשות ניהוגי יום ועיין פמ"ג שמי שיקבל שבת בפורים לא יכול לקרוא המגילה בברכה מצד שזה תרתי דסתרי ועיין מג"א רס"ז שהביא מהבה"ג שאפילו שלרבנן אין להתפלל מעריב אלא בלילה אבל בליל שבת אם קיבל עליו שבת יכול להתפלל מעריב ומבואר שהגדר שזה לילה אמנם רוב הראשונים חלקו על זה ועיין לקמן והנה הבאינו מתוס' שדנו שיהיה אפשר לאכול מצה בתוספת יו"ט וכתבו שזה הוקש לפסח ושם כתוב בלילה הזה דהינו דיש דין לילה ממש ועיין ח' הגר"ח שתמה דמה הצד שיועיל הרי אפילו שחל קדושת יו"ט אבל התורה כתבה שזמן האכילה זה בט"ו ניסן ובפשוטו מבואר שגדר הדין כנ"ל שהתחיל היום הבא וממילא זה כאילו הגיע התאריך הבא ועיין מהרי"ל שם שביאר שאין זה ממש כעיצומו של יום אלא זה כתוספת על היום הבא ולכן לגבי הפסק אין זה מחסר בשם ז' נקיים של היום הבא ורק לגבי אבילות שבזה צריך להחשיב שזמן זה עולה כיון אבילות וכיון שזמן זה הוא כסניף ליום הבא זה לא נחשב שהיה כאן יום אבילות והביא ראיה לזה כנ"ל מהא דאין לאכול מצה וכן מהא דהגמ' דנה האם אפשר לקדש וע"ש שהוכיח עוד מהא דאי אפשר לספור אז ספירת העומר והנה לדבריו באמת אם תספור יום ז' נקיים לאחר שקיבלה שבת זה לא יועיל וכן מבואר בדבריו שם לגבי דין דאוריתא שיום ראשון לראיתה עולה לז' ימי נדה שאם כבר קיבלה שבת זה לא יעלה לה ליום

והנה העולה מהנ"ל דבדין תוספת שבת יש מקום לדון שזה רק לגבי דין שביתה ממלאכה אמנם יש ראיות שזה גדר שחל קדושת השבת והיה מקום לומר שזה לא גדר שזה כלילה אמנם מבואר דיש שנקטו שגדר הדבר שהתחיל יום הבא אמנם עדין יתכן שזה רק ביחס לדיני שבת רק שזה עצמו שביחס לשבת זמן זה נחשב ליום הבא זה מחסר בשם יום לגבי אבילות וממילא יתכן שלגבי שאר דיני התורה באמת זה כיום גמור [אמנם לגבי להתפלל מנחה מבואר רס"ג סט"ו שאין להתפלל ומשמעות הדברים שזה כפלג המנחה וממילא כיון שזה ניהוג לילה יש בזה דין של תרתי דסתרי לגבי שאר דברים אמנם זה רק דין דרבנן ויתכן דשם זה חסרון מצד שכיון שזה שבת לא יכול להתפלל של חול אמנם זה לא גרע ממעריב בפלג המנחה של מוצ"ש ועיין לקמן] ויש לעיין לשאר דיני התורה האם הדין תוספת זה מחייב

### בדין סעודת שבת ויו"ט בתוספת

ד] והנה בתוס' פסחים צ"ט: וברא"ש שם מבואר שאפשר לאכול סעודת שבת בתוספת שבת ובאו"ז הלכות ערב שבת סימן י"ד נקט שסעודת שבת זה מדאוריתא ורק מצד שתוספת שבת מדאוריתא אפשר לאכול הסעודה בתוספת שבת אמנם מבואר בתוס' שם בשם ר' יהודה שלא ברירה לי דבר זה ועיין מג"א סימן רס"ז שהביא מהספר חסידים שצריך לאכול כזית בלילה וכן הביאו האחרונים בשם המהר"ל וכן הט"ז סימן רצ"א הביא כן מהמהרש"ל ונחלק עליו ועיין עמק ברכה עמוד ס"ו דביאר דנחלקו בגדר דין תוספת שבת האם זה רק שביתה ממלאכה וממילא אין לאכול סעודת שבת או שזה גדר של קדושת שבת ולכן אפשר לקים בזה מצות סעודת שבת והנה לדעת הרמב"ם דיש דין דוקא לילה שחרית ומנחה יש לדון שהתוספת זה קדושת שבת אבל זה לא לילה אמנם בפשוטו לא קי"ל כן וכן הרי הבאינו דאדרבא חזינן שזה כאילו הגיע הלילה אמנם עיין א"ר שכתב שכיון שכתוב ג"פ היום לכן צריך יום גמור ולכאורא הביאור שאפילו שזה כאילו התחיל היום אבל אין זה יום גמור וכמבואר בתוס' שלכן פסח אין לאכול אז

### בדין תוספת לענין איסור חמץ וישיבת סוכה

ה] עיין גמ' פסחים כ"ח: שר' יהודה ס"ל שיש איסור אכילת חמץ מחצות ור"ש אומר הרי כתוב לא תאכל עליו חמץ שבעת ימים תאכל עליו מצות וכיון שאין מצוה אכילת מצה גם אין איסור חמץ והקשו תוס' שם מה צריך פסוק שאין איסור מהיכי תיתי שיהיה בזה איסור ועיין רש"ש שם שכתב שהכונה שקיבל על עצמו תוספת שבת ובזה הרי מבואר בתוס' שללא מיעוט היה אפשר לאכול מצה חזינן שזה כאילו התחיל יום קודם א"כ גם איסור חמץ יהיה אז ולכן צריך מיעוט דהינו שנקט שהדין תוספת מדאוריתא זה גם לגבי חמץ והנה בפשוטו לא מצאנו חיוב של תוספת לגבי איסור חמץ אלא כונתו שכיון שחל יו"ט ממילא הוא אסור בחמץ וזה רק אם נימא שחל קדושת היו"ט והנה עיין מג"א סימן רצ"א שדן האם יש חובת הבדלה לגבי איסור אכילת חמץ ונפק"מ באוכל בסוף החג והגיע הלילה האם יכול לאכול חמץ וכתב דמסברא אין דין הבדלה לגבי איסור חמץ ועיין גר"ז שם שכתב שאין לאסור מצד תוספת יו"ט דאין מצות תוספת רק על שביתה ממלאכה ולא על הדין מקרא קודש והוסיף וכ"ש לענין אכילת חמץ כיון שהרי זה נוהג גם בחול המועד ואינו תלוי בקדושת היום והנה עיקר דבריו לבאר שאין חיוב תוספת מצד זה אמנם עדין יש לדון שהרי משמע מדבריו שיש כאן קיום דין תוספת וא"כ עד כמה שזה כיו"ט ממילא יאסר בחמץ ומשמע קצת שנקט שאין תוספת לגבי חמץ וכמו שביאר שזה הרי לא קשור לקדושת היום ולכאורא אם נימא שגדר הדין שהיום ממשיך וממילא זה לכל דיניו א"כ גם לגבי חמץ זה כך אמנם הוא נקט שדבר שלא קשור לקדושת היום בזה אין הגדר כאילו יש כאן יום אחר

והנה רעק"א שם ציין לסימן תרכ"ד דפשיטא ליה למג"א שאין דין הבדלה במוצאי יוה"כ לגבי שאר עינוים וכונתו מצד דין הבדלה אבל בפשוטו דין תוספת יש לזה כמבואר בסימן רק שמצד תוספת כל שהגיעו כוכבים קטנים כבר ודאי עבר זמן התוספת וכן ביאר במ"ב סימן תרכ"ד

והנה מבואר ברמ"א תרל"ט שאין לאכול בליל סוכות קודם שחשיכה שלומדים ממצה ומבואר במג"א שם שגם אין לברך לישב בסוכה ועיין דברי יחזקאל סימן מ"ה סק"ה שהביא להקשות מהגר"ח שאפילו שאת החיוב המיוחד של כזית אי אפשר אבל זה לא גרע משאר סוכות אמנם לחלקת יואב שדבר שנוהג כל החג אין בו תוספת ממילא גם כאן אין תוספת ולכן יכול לאכול מחוץ לסוכה

### בדין תוספת למצות שמחת יו"ט

ו] והנה הגמ' כתובות מ"ז. מביאה מקור שמעשה ידיה של בת לאביה מזה שיכול למסור אותה לחופה והרי מבטל אותה ממעשה ידיה והגמ' דוחה שהוא מוסר אותה בשבתות ויו"ט והקשו התוס' הרי אין נושאים נשים ביו"ט ותירצו שמדובר בתוספת יו"ט שזה מדאוריתא ועיין מהרי"ל חדשות צ"ה ובביאור הגר"א יור"ד סימן קצ"ו דלמדו דמבואר בתוס' שאין חיוב שמחה בתוספת ועיין עמק ברכה ובקובץ שיעורים שנקטו שדעתם שהדין תוספת זה רק משביתה ממלאכה אבל אין על זה קדושת יו"ט ולכן אין בזה מצות שמחה ודלא כתוס' שדנו שאפשר לאכול מצה וכן סעודת שבת בתוספת ובחלקת יואב סימן ל' כתב שרק דבר שנוהג רק ביו"ט יש על זה תוספת אבל דבר שנוהג כל המועד התוספת הוא לא סיבה לגבי זה וכסברא שכתבנו לעיל מהגר"ז לגבי חמץ אמנם לגבי שמחה הוא חידוש שודאי שהשם יו"ט הוא גם סיבה לחיוב שמחה והנה בפוסקים מבואר שגם לגבי אבילות זה נחשב שאין כאן יום שלם ולכאורא מבואר שגם לגבי שאר דברים דנים את התוספת וצ"ל שזה עצמו שלזמן זה יש דינים של יום הבא כלפי השם שבת זה יום שלא מועיל לאבילות

ויש שדחו דבלילה אין חיוב שמחה וכל האיסור מצד שזה גורם שביום למחרת זה יום הנישואין וכל שנשא בתוספת ודאי שכלפי יום הנישואין זה לא נחשב יום הנישואין אמנם בפשוטו ודאי דיש חיוב שמחה בליל יו"ט ויש רק פטור מאכילת בשר קרבן כדהאריך בשאגת אריה

והנה המהרי"ל הבאינו לעיל אפילו שנקט שלגבי אבילות זה לא נחשב כיום שלם בכל אופן הוכיח שבהפסק זה מועיל מהתוס' הנ"ל וצ"ב עד כמה שזה נחשב כסניף ליום הבא למה זה לא יחיב בשמחה דבפשוטו זה הלכה בכל היום וצ"ע הסברא בזה

### בדין תוספת בשמיני עצרת לגבי ישיבת סוכה

ז] והנה דעת הט"ז סימן תרס"ח שבליל שמיני עצרת כל שקיבל על עצמו יו"ט יכול לאכול מחוץ לסוכה אמנם המהרש"ל נקט שחייב לאכול בסוכה וביאר שאפילו שאפשר להוסיף מחול על הקודש אבל לא לעשותו לילה שהרי אי אפשר לקרוא ק"ש אז או לספור ספירת העומר ובפשוטו מבואר דדעת הט"ז שגדר דין תוספת שהתחיל היום הבא ודעת המהרש"ל שיש כאן רק תוספת דיני שבת אבל אין שום סיבה להחשיב שנגמר היום הקודם והתחיל היום הבא [רק שגם הוא מודה שאין לברך על הסוכה מצד שזה תרתי דסתרי דהינו שכיון שנהג לגבי שבת שזה כאילו שבת זה סיבה שלא לנהוג אחרת כלפי דין אחר] ובפשוטו זה לשיטתם לגבי לאכול סעודת שבת בזמן התוספת דדעת המהרש"ל שצריך דוקא לילה ודעת הט"ז שאפשר לאכול בתוספת והנה הט"ז כתב שזה לא דומה לק"ש וספירת העומר שאפשר לחכות ללילה וצ"ב כונתו אמנם בפשוטו כל סברתו ביחס לשמיני עצרת שנקט ששמיני עצרת דינו הוא לאחר סוכות ולכן נקט שכאן מה שחל דין שמיני עצרת זה סיבה שלא יהיה סוכות אמנם ודאי שבמקבל שבת במוצאי פסח אין צד שיהיה מותר באכילת חמץ דשם ודאי הגדר שהתחיל היום הבא לגבי דיני שבת אבל ביחס לדין פסח ודאי שזה עדין פסח [והגדר שכל דבר שיכול להיות יחד אין בזה סתירה ושבת ויו"ט שיכול להיות יחד לכן הקבלה של יו"ט לא מפקיע שבת ] והנה עיין ט"ז סימן ת"ר בשבת שחל לאחר ר"ה ולא היה שופר וכבר קיבלו שבת וכתב שאפשר לתקוע בשופר מצד שאין בכוחם לקבל במקום שחיבים בתקיעת שופר וכתב שזה לא דומה לשמיני עצרת לאחר סוכות ע"ש ומשמע שנקט שגם כאן באמת אם היה חל שבת זה היה פוטר מתקיעת שופר וצ"ע מה שכתב שאין בכוחם הרי אם עשו קידוש ודאי יצאו חובת קידוש וודאי שחל תוספת שבת לגמרי [ועיין מור וקציעה שכתב שתוספת זה רק לשביתה ממלאכה ולא לדין עונג ולכן חלק על הט"ז]

### בדין תוספת בליל שבועות

ח] והנה מצאנו בט"ז ובמג"א סימן תצ"ד ןמקורם בשל"ה] שכתבו שבליל שבועות ראוי שלא לקדש עד שיהיה ודאי לילה כי זה יחסר בתמימות דהינו שבזה שמתחיל שבועות קודם גמר המ"ט יום זה מחסר בשלמות הימים וצ"ב כנ"ל דמה שחל קדושה של יו"ט קודם זה לא מחסר ביום הקודם ועוד שלמה לא אמר שבכל ספירת העומר אין להתפלל מוקדם מצד שהוא מחסר בשלמות של היום וצ"ל שזה סברא מיוחדת שיסוד דין שבועות זה לאחר ימי הספירה ולכן החלות קדושת יו"ט הוא חסרון בימי הספירה אמנם לפ"ז עיקר הסברא שהחלות שבועות הוא לאחר גמר היום וכאן מבואר שזה מחסר בתמימות אמנם יש אחרונים שכתבו שזה סברא מיוחדת מצד זמן היום אבל לא שזה מחסר בתמימות ונפק"מ לנשים שלא סופרות ספירת העומר ויתכן שגם הלשון שזה מחסר בתמימות הכונה שזה גילוי שזמן שבועות הוא לאחר המציאות של גמר ימי הספירה והנה עיין פמ"ג תצ"ד שכתב שביו"ט שני שלא ספרו יום קודם אין דין שלא להוסיף ולנ"ל אינו כן ועיין עמק דבר פ' אמור שדיק מהפסוקים שאין תוספת בשבועות [והנה המג"א כתב שרק אין לקדש אבל להתפלל אפשר ורק הט"ז כתב שגם אין להתפלל ובשל"ה כתב בשם רבו מפורש שרק קידוש אסור אבל תפילה אפשר להתפלל כמו שמתפללים של מוצאי שבת בשבת דהינו שההנהגה של סתירה זה לקדש ועיין שו"ת מהרי"ל סימן ל"ג שאין לקדש בליל ר"ה קודם הלילה שלא להקדים את יום הדין והקשה א"כ גם שלא יתפללו וכתב שרק קידוש שהוא דאוריתא זה חסרון ונראה ברור שאין הכונה שיש חלות תוספת מיוחד שחל על ידי קידוש אלא כונתו שביחס להנהגה זה יותר סתירה] ועיין סידור בית יעקב ליעב"ץ שחלק על זה וכן מביאים מספר יוסף אומץ שחלק על זה וכן הקרבן נתנאל תחילת ערבי פסחים דייק דלא כחידוש האחרונים הנ"ל

### בדין תוספת שבת לגבי ספירת העומר

ט] והנה עיין מג"א סימן תפ"ט סק"ז שכתב בשם ספר המנהגים שאפשר לספור ספירת העומר בליל שבת מצד תוספת שבת והמג"א הביא מהב"ח לחלוק על זה והנה בפשוטו הביאור שכיון שאין זה קשור כלל לדין השבת לכן כלפי זה אין דין תוספת אמנם הרי מבואר שכלפי אבילות זה כבר סניף ליום הבא אמנם מסתבר שדין הספירה הוא בעיצומו של יום ולא בסניף שלו והנה יש לדון במי ששכח לספור ונזכר לאחר שקיבל תוספת שבת ובפשוטו אין התוספת מגרע בדין היום הקודם אמנם הרי לגבי לברך על הסוכה נקטו האחרונים שאין לברך דהינו שההנהגה של לילה שנוהג לגבי קדושת שבת זה מחיב לא לברך ויש לדון שזה גם סיבה לדון שזה כאילו לא ספר

אמנם הנה לגבי מילה מבואר בשו"ע שגם בהתפללו מעריב מלים ומבואר שגם מברכים ועיין תרוה"ד סימן רמ"ח שכיון שזה לא תלוי באדם שהתפלל ממילא כלפי זה לא חל שם לילה וצ"ע הסברא ובפשוטו מבואר שכיון שביחס לתינוק ודאי שזה יום ואין סיבה שזה חשב לילה ממילא גם האדם שמל זה כתוצאה מהנהגת הקטן וכלפי זה אין תרתי דסתרי ולפ"ז יש מקום לומר שספירת העומר כיון שיסוד הדין זה לספור היום וביחס למציאות היום מה שהוא קיבל שבת זה לא משנה את היום לכן בזה ודאי הדין ספירה זה כמו היום הקודם וממילא גם יכול לברך על זה

והנה דעת ר"ת שהדין פלג המנחה זה גם לגבי ק"ש ובשו"ע כתב שגם לגבי מגילה זה כך ועיין ח' הגהות בשם המהרלב"ח שלדעתו יכול לספור מפלג המנחה דהינו שכיון שלר"ת זמן זה יש לו שיכות ליום הבא ממילא אפשר לנהוג בו את דיני היום הבא ה"ה כאן אמנם המ"ב סקי"ד כתב שאין צד שהספירה מועילה אז ויחזור ויספור וצ"ע למה לא חשש לר"ת והרי במגילה השו"ע כתב את זה ולנ"ל יתכן שכל מה ששיך לדון שזה כיום הבא זה ביחס לדין המוטל על הגברא אבל כאן שהנידון בהגדרת היום בזה ודאי דשמו כמו היום הקודם וצ"ע בזה

והנה מבואר בשער הציון רצ"ט שאין לאכול סעודה שלישית בבין השמשות ובשם הגר"ח הביאו שאפשר לאכול מדין תוספת ויתכן שכונת המ"ב מצד שאולי נגמר היום ובמוצאי שבת אין תוספת רק המחויב אמנם אם נימא שזמן בין השמשות הוא ודאי בכלל א"כ צ"ע מה זה שונה מערב שבת שבעיקר הדין אפשר בזמן תוספת

ועיין שער הציון שבלא קידש עד בין השמשות קידוש של לילה שלא יקדש וצ"ע למה שלא יוכל מדין תוספת אמנם יתכן כנ"ל

והנה הפרי יצחק ח"ב ס"ט האריך דבטור מובא שיטה מרי"ץ גאות שלרבנן אי אפשר לעשות קידוש מפלג המנחה אפילו שזה תוספת שבת דהינו שרק מצד ששיך להגדיר כלילה מועיל לקדש דהינו שחלוק דין תוספת לרבנן מר"י וע"ש שלפ"ז מותר לאכול עד שקיעת החמה אפילו שקיבל שבת ועיין דעת תורה למהרש"ם סימן רע,א שדן האם יש איסור שתיה בקיבלה שבת קודם שקיעת החמה וכתב דבגמ' מבואר שיסוד האיסור מצד ששבת קבעה נפשה כיון שיש דין עונג וממילא כתב שהנידון האם יש דין עונג בתוספת תלוי בנידון האם אפשר לאכול סעודת שבת בתוספת וכתב שנחלקו בזה תוס' בפסחים אם תוס' בכתובות אמנם אם נימא ששמחה שזה גם בחול המועד זה אחרת א"ש

בהא דמבואר שיש תרתי דסתרי לגבי מעריב עיין רא"ש שאם מבדיל לא יכול לשתות כוס הבדלה בערב ת"ב שזה כבר ת"ב ומבואר שגדר ההנהגה שזה לילה מחיב גם את הצום וזה מקור לתרוה"ד בתפילין

בתרומת הדשן כתבים קכ"א מבואר גם לגבי ציצית שאין לברך אם כבר התפלל מעריב ויש לדון בקיבל שבת

עיין לבוש רס"ג סי"ז שבתחילת היום שיך לומר שקיבל לגבי חלק ולא לגבי הכל אבל במצאי שבת כל שממשיך הקדושה זה הכול וצ"ע למה לא יכול לומר שממשיך על חלק

עיין פמ"ג קל,א משב"ז סק"י שהקשה למה אומרים תחנון ביום ו' הרי יש תוספת ומה שונה מחופה שנעשה מבעוד יום ובסוף הסימן כתב ששם הגדר כאילו התחיל הלילה משא"כ בחתן

בהגדה יכול מבעוד יום ובשם הגרי"ז שהכונה בתוספת שבת

יש לדון שתוספת אפשר לקים את חיובי היום אבל כיון שזה לא עיקר היום זה לא מחיב בחיובי היום ולפ"ז אין חיוב שמחה רק אפשר לעשות קידוש ולאכול מצה ואין סתירה בין תוס' בכתובות לתוס' בפסחים

יש מקום לומר שגם שביתה ממלאכה זה חלות שם שבת אמנם כל הדין שבת של תוספת לגבי שביתה ממלאכה או עינוי אבל אין זה עיצומו של יום ולכן אין את חיובי היום

רעק,א הסתפק האם מי שלא קיבל שבת יכול להוציא מי שקיבל שבת או שזה כמו אינו בר חיובא ועיין כנסת אברהם שאם זה עדין יום ו' שיך לדון שזה נידון שלא בר חיובא אבל אם אצלו זה שבת ואצלו זה לא שבת זה גרע דאין שום אדם שיום זה מחיבו וכמו מי שאצלו זה עדין לא שבת ושומע אותו אדם שאצלו הגיע השבת ואינו מוכרח

יש לדון בשבת אחרי יו"ט וקיבל שבת ועדין לא עשה קידוש של יו"ט האם יקדש שניהם יחד ובפשוטו הוא בגדר תרתי דסתרי אמנם מסברא יש כאן שני קדושות

הט"ז בדבריו כתב שבזה מיושב הא דשבת אחרי יו"ט ואוכל מבעוד יום ולא מזכיר יו"ט ומבואר שאין סברתו רק בשמיני עצרת אלא תמיד שגדר התוספת שפקע היום הקודם ויש לדון מצד תרתי דסתרי ויש לעין בדין הזכרות בדין תרתי דסתרי

יש לעיין בשלמי תודה שבועות בדיני תוספת

יש לעיין במי שספר ספירת העומד במוצאי שבת קודם ברכת המזון של שבת האם יכול להזכיר רצה ומסתבר שהוי תרתי דסתרי

ראיתי מהגרד"ל לדון בבן חו"ל שאכל חדש במוצאי שבת קודם ברכת המזון האם יכול לומר רצה דכאן הדין חדש לא קשור כלל לקדושת היום ויתכן שזה דומה לחמץ והנה מה שעשה איסור זה לא סיבה אבל כאן עשה בתור הנהגה של לילה ויש לדון בעשה בתור איסור רק שזה לא איסור מצד שזה לילה האם גם בזה הוי תרתי דסתרי

עיין שו"ת מהר"ח או"ז ל"ב שאפשר להדליק נר ביו"ט והשימוש יהיה לאחר שמקבל על עצמו תוספת שבת כיון שזה עדין יו"ט ויש לעיין האם זה רק מצד העירובי תבשילין או שגם ללא העירוב מותר וראיתי מבאים דבשו"ת אבן ישראל ח"ז כ"ד דן בדין תוספת לגבי זה עוד יש לדון האם בזמן תוספת שבת שזה גם יו"ט אפשר לעשות הכנה לצורך שבת וכן יש לדון שמותר לבשל ביו"ט בשביל לאחר שקיעת החמה מצד שזה תוספת אמנם משמע שלא חל יותר ממה שצריך עיין מג"א

הדגול מרבבה שכתב לקבל תוספת הביא דוגמא מהתפלל מעריב ומשמע שזה מדין פלג המנחה ולא מין תוספת יש לעיין שם עוד יש לעיין ברבינו יונה שרב שצלי של ערב שבת זה כדי לקבל שבת וצ"ע למה לא מספיק שיקבל בפה

תרצ"ב שמגילה מבעוד יום רק אם התפלל מעריב דהינו שהגדר מדרבנן שהתחיל הלילה ולכן מבואר אם התפלל כי חשב שזה לילה צריך לחזור ולהצתפלל ותמה הגר"ז רס"ג קו"א סק"ו שהרי באמת אפשר להתפלל אז ועיין תקנ"ו שאם הבדיל מבעוד יום חל ת"ב והקשה הנתיב חיים הרי דעת הרמב"ן שגם בקיבל לא חל עליו וצ"ל שהבדלה שזה מדין פלג המנחה זה משהו אחר

עיין מ"ב רנ"ט סקכ"ו דתוספת שבת האיסור עשית מלאכה הוא דרבנן ועיין ביה"ל רס"א ס,ב בד,ה מפלג שנקט שיש שני סוגים ע,ש

יש לדון מי שספר כבר ספירת העומר מפלג המנחה האם יכול עדין להתפלל מנחה וכן מי שקיבל שבת האם יכול לספור ספירת העומר

יש לעיין בפוסקים לאכול בשר ויין בסעודה שלישית מדין תוספת דהינו בתשעת הימים

עיין מ"ב ק"ח סקכ,א שהביא מהמג"א שאם התפלל מעריב מבעוד יום ועדין לא התפלל מנחה יכול להתפל מנחה אפילו שהיה מזיד מצד שכיון שכל האיסור מצד תרתי דסתרי וכאן שיתכן שזה תשלומין לא הוי תרתי דסתרי והוסיף שהוא גם שוגג וע,ש שיזכיר יעלה ויבוא אם בלילה זה ר"ח וצ"ע דבפשוטו ממ"נ אחד לא יצא ועד כמה שנהג לילה באמת זה כבר לא זמן מנחה ואם זה נשאר יום א,כ לא יצא מעריב ומשמשע שבאמת יש לזמן זה שני בחינות ושיך לנהוג בו סתירה רק שצריך שלא יהיה תרתי דסתרי וצ"ע וע"ש דאם הזכיר ר"ח בראשון אומשבת יתפלל של שבת כיון שקיבל על עצמו שבת או ר"ח אבל אם לא הזכיר לא צריך דהינו שמה שהתפלל תפילה של לילה זה לא מגדיר שחל דיני הלילה רק אם קיבל על עצמו וע"ש שבקיבל שבת שלא יתפלל מנחה אבל בדיעבד יוצא כיון שזה עדין יום

עין מג"א תפ"ט שהביא מהחנוכת הבית שאין לספור במוצאי שבת קודם הבדלה דזה עדין שבת והמג"א חלק דהבדלה זה לא מגדיר שזה עדין שבת ומבואר שמה שזה שבת זה סיבה שלא לספור וצ"ע שהמג"א הרי נקט שמה שקיבל תוספת זה לא סיבה לספור הלילה ו

עיין ביאור הגר"א סימן שצ"ג לגבי שות בין השמשות שאפילו שבין השמשות מותר אבל יותר קל ממתי שקיבל מפורש וצ"ע אולי הזמן שודאי חל דין תוספת באמת אסור ומשמע שנקט שכל הבין השמשות מותר ולכן חילק כנ"ל או שנקט שכל בין המשמות שזה ספק יש דין תוספת בתורת ודאי

מקראי קודש ימים נוראים ל"ח הביא נידון האם אפשר לקבל שבת ללא יו"ט והר"י ענגל כתב שאי אפשר וחלק עליו ע,ש ועיין חלקת יואב סימן ל' שנקט שאפשר וכתב שבזה יהיה תלוי האם יש דין אין איסור חל על איסור

האשל אברהם כתב שאשה יכולה לעשות תנאי לגבי מנחה והעיקר שיהיה פרישה ממלאכה

הכף החיים רס"ג סקצ"ו שקבלה ביחיד ונזכר שלא התפלל או שכח הזכרה יתפלל כיון שזה רק קבלת יחיד וזה ודאי אינו נכון רק אם נימא שלא חל קדושה

חו"ב או"ח סימן ו' סקי"א שגרירה אחרי הציבור זה רק דין הנהגה כמותם ולא שחל שבת

זרע אמת ח"ג סכ"ז שבקיבל יעחיד יכול עדין להתפלל מנחה

אור לציון ח"ב פי"ח ס"ט לגבי לא התפלל מוסף של ר"ח וקיבל שבת

אלף לך שלמה או"ח צ"ד שמי שהתפלל מעריב מפלג המנחה לא יענה על קדושה של מנחה ובקצות השולחן שמי שקיבל שבת יכול לענות קדושה ויש לעיין האם זה סותר [זכור ושמור סימן כ']

תקכ"ז ט"ז ורעק"א חילקו האם חל קבלה ברכו או בהזכרת יו"ט בין יו"ט לשבת

תקכ"ז בשער הציון שביחיד אפילו תפילה יכול לערב וזה תימא ורק לשיטתו שההבדל מה מתכוין

פמ"ג ק"ח סק"ח בשכח להתפלל ומשלים לאחר קבלת שבת מה מתפלל קודם ועיין רס"ג סקכ"ח

רב פעלים ח"ב סמ"ט שאשה שהדליקה נרות זה קבלה של יחיד

אגרות משה או"ח ח"ד צ"ט לגבי לא ספר ספירת העומר וקיבל שבת

בה"ל רס"א ס"א בד"ה אין מדליקין האם חל מעשה שבת בתוספת שבת ויש לדון שיש הבדל בין שבתה ממלאכה

דרכי משה סנ"ג מבואר שלא נהיה בר מצוה על ידי תוספת שבת

מנח"ח מצוה שי"ג דן האם קטן שהגדיל ביוה,כ יש לו תוספת שבת והחת"ס קע"ב כתב שודאי שאין חיוב כיון שלא היה חייב בעיקר החיוב ובישועות יעקב תר,ח סק"א נקט שחייב

עיין ספר כל נדרי פמ"ז סי"ב שדן האם קיבל שבת זה כבר לא יום שמעו של יום ו' והגרשז"א הסתפק בזה והביא שלגבי מוצאי שבת ודאי שלא יכול להפר בתוספת

לא נהגו לקבל תוספת יו"ט שני ובהכרח שאין דין לקבל וכאן שבין כה נוהג אותו דבר אין נפק"מ

לגבי מגילה יש חידוש שדין פלג המנחה זה גם להתחיל תאריך אחר

לכאורא לר"י חל בפלג המנחה דין לילה ולפ"ז אסור לאכול חצי שעה קודם וכי מי שמתכונן לעשות כך ובפוסקים מבואר לא כך

#### ליל שמחת תורה תשרי פ"ד – בית מדרש הגדול נוה יעקב

# בגדרי מצות תוספת שבת ויו"ט

### בפרטי דיני תוספת

א] מבואר בגמ' שיש מצות תוספת שבת לפניה ולאחריה וכן פסקו רוב הראשונים כמבואר סימן רס"א והרמב"ם לא הזכיר דבר זה אלא לגבי יוה"כ ודעת הכס"מ שדעתו שגם מדרבנן אין חיוב תוספת בשבת אבל הבה"ל סימן רס"א הביא מהגר"א שמדרבנן הרמב"ם מודה שיש דין תוספת שהרי הביא את ההלכות של התקיעות ויתכן שגם אם אין חיוב לקבל אבל כל שמקבל על עצמו שבת חל שבת

והנה עיקר דין תוספת שבת בפשוטו הוא חל מאיליו ולא צריך קבלה בפה וכן מוכח מהראשונים [הבא סוף סימן רס"א] שכתבו שלא גזרו על שבות בין השמשות זה רק בלא קיבל בפה וכי בעברינים עסקינן וכן הגמ' אומרת שהיו אמוראים שישנו בזמן כניסת שבת והגמ' דנה לגבי דיני תחומין ולא משמע שעשו איסור וכן במוצאי שבת אין שום דין להוסיף בפה וכן ביו"ט שני לא נהגו לקבל תוספת שבת אמנם מצאנו שאדם יכול להגדיל את התוספת שבת וזה רק על ידי קבלה בפה כמבואר במ"ב רס"א סקכ"א ומבואר שם עוד שזה חל על ידי ברכו או מזמור שיר ליום השבת [דהינו שכיון שהדרך בזה לקבל שבת ממילא מונח בזה קבלת שבת] ובריטב"א בר"ה ט. ועירובין מ: וברא"ה תענית י"ד. וברכות כ"ז. כתבו שזה לא חל אלא על ידי דבר שבקדושה כגון קידוש או תפילת שבת או ברכת זמן וצ"ב איזה משמעות מיוחדת יש בזה ביחס לדאוריתא וצ"ל שמה שנוהג ניהוגי שבת זה מחיל התוספת ויתכן שזה רק מחמת שיש מצות קידוש אמנם ביו"ט הרי אין כזו מצוה ובהכרח שניהוג השבת גם אם זה ניהוג דרבנן זה מעשה שמחיל התוספת ועיין לשון הריטב"א תענית י"ב שביאר **שזה כדי לעשות קבע לדבר** וצ"ב [ויתכן שגם מזמור שיר ליום השבת שנהגו שזה ניהוג של שבת זה נחשב קבלה] ובמ"ב ציין לדיעות בסימן תר"ח דיש דיעות שזה חל חל בקבלה בלב אמנם זה ודאי שצריך קבלה [ולכאורא קטן לא חל שבת בקבלה אבל חל על ידי הנהגה של שבת כגון קידוש ותפילה]

והנה יש לדון האם מה שהתחדש שאפשר לקבל שבת יותר מוקדם זה מדאוריתא או מדרבנן ובתר"י ברכות י"ח: מדפי הרי"ף נסתפק בזה ובסופו דימה לתרומה שאפשר קצת ואפשר הרבה ומשמע שזה דאוריתא וצ"ע אמנם ברא"ה ברכות כ"ז כתב מפורש שאם מקבל בפה יותר מהזמן המחויב זה חל מדאוריתא וכן במרדכי מגילה סימן תשצ"ח ובאו"ז הלכות ערב שבת כתבו דמה שאפשר לעשות קידוש קודם חשיכה אפילו שקידוש זה מדאוריתא כיון שתוספת שבת זה דאוריתא וכן פשטות הראשונים פסחים צ"ט: שדנו שאפשר לאכול כזית מצה בתוספת מבואר שזה חל מדאוריתא ולא משמע שדיברו רק על הזמן המחויב שזה זמן כל שהוא משמע שדימו לזמן שרגילים לאכול סעודת שבת ובמג"א סימן רנ"ג כתב שבזמן תוספת שקיבל על עצמו על ידי מעריב אין גזירה שמא יחתה בגחלים כיון שזה רק דרבנן אמנם רעק"א שם הקשה עליו מראשונים אלו שחזינן שזה דאוריתא

### בגדרי דין תוספת האם זה רק שביתה ממלאכה או שזה קדושת שבת ונפק"מ האם שיך קבלה חלקית

ב] והנה יש לדון בעיקר דין תוספת שבת האם זה רק ביחס לשביתה מלאכה או שזה גדר שחל עליו קדושת שבת בדרגא של עשה והסברא לומר שזה רק דין הנהגה של שביתה ממלאכה שיסוד דין תוספת כדי שלא יטעה ויבוא לחלל שבת ועיין רש"י עה"ת שכתב שאדם שלא יודע לצמצם רגעיו צריך להוסיף מחול על הקודש משא"כ הקב"ה ועיין תוס"ר מ"ק ד. שכתב וז"ל **וצריך להוסיף מעט קודם בין השמשות שלא יכנס לבית הספק** עכ"ל אמנם יתכן שזה שורש הדין אבל לכן חל קדושת תוספת

ועיין עמק ברכה שכתב בזה נפק"מ האם אפשר לקבל רק ביחס לחלק מהדברים ולא ביחס להכל שאם זה חלוק קדושת שבת לא שייך לחלק את זה משא"כ אם זה רק שביתה ממלאכה שייך לקבל את זה על חלק מהדברים אמנם דבר זה אינו מוכרח שיתכן שגם אם זה שביתה ממלאכה אבל כל הקיום דין הוא בזה ששובת לגמרי ולא שרק בחלק מהדברים והנה עיין שבת כ"ג שאשתו של רב יוסף היתה מאחרת ומדליקה נרות שבת מאוחר ורב יוסף אמר לה שכתוב על עמוד הענן שהגיע קודם ועיין ר"ן שהקשה הרי צריך להוסיף מחול על הקודש ועונה שהיתה מפסיקה לכל המלאכות ורק הדלקת הנר שזה תוספת שבת בזה סברא שיכולה לחכות לרגע האחרון וקצת משמע שיש כזה מושג לקבל רק על חלק אמנם יתכן שגם בנקודה זו רב יוסף לא הסכים עמה

והנה עיין לבוש סוף סימן רס"ג שכתב שאם אדם קיבל שבת יכול לומר לישראל אחר שיעשה בשבילו מלאכה שלגבי זה הוא לא קיבל על עצמו וכן עיין בה"ל סימן רס"א שהביא מהדרך החיים שהביאור בשיטות שגם מי שקיבל על עצמו שבת בכל אופן מותר שבות בין השמשות מצד שלא התכוין לקבל על עצמו יותר חמור מדיני בן השמשות ועיין מ"ב שגם לשיטות שאסור שבות בין השמשות בקיבל על עצמו אבל לגבי אמירה לעכו"ם מותר שלגבי זה ודאי לא קיבל על עצמו וכן מפורש בט"ז רס"ג סק"ג ששיך לקבל רק לגבי דבר מסוים ועיין הלכות ת"ב סימן תקנ"ג שאם קיבל על עצמו הצום קודם שהוא התחיל זה חל ובפשוטו זה מדין תוספת ובכל אופן מבואר שזה לא לגבי נעילת הסנדל ומבואר ששיך לחלק שזה חל לגבי חלק מסוים ולא לגבי הכל [ועיין תר"ח סקי"ד] אמנם יתכן לדחוק שביחס לדאוריתא אי אפשר לחלק רק ביחס לדרבנן דהינו שמצד הקדושת שבת זה רק מחיב הדאוריתא והדרבנן זה מכח פרישה ממלאכה אמנם מהיכי תיתי שזה שני דינים שונים והנה בפשוטו ודאי שזה מוכיח שזה רק גדר של שביתה ממלאכה ולכן שיך להעמיד בזה חילוק ויש כאן חידוש שיש קיום דין בקבלה של חלק מהדינים ומשמע שמקים בזה מצות תוספת אמנם יתכן לדחוק שזה קדושת שבת אלא שכיון שזה חל על ידי האדם נקטו האחרונים ששיך להגביל שלא יחול על הכל [וכמו שמצאנו קידושי וגירושי חוץ] וכל זה חידוש [והעירו מהגמ' עירובין מ: שבזה שאומר זמן חל יוה"כ ואסרו לשתות ומבואר שלא שייך להחיל רק ביחס למלאכה ולא ביחס לאכילה אמנם יתכן שהזמן זה רק על כל דיני היום ועיין לקמן]

### ידון לחלק בין התוספת המחויבת לתוספת שחלה על ידי קבלה עוד ידון שיש שני סוגי קבלות

ג] והנה מבואר בגמ' שלא גזרו על שבות בין השמשות ועיין טור סימן שצ"ג שהביא מחלוקת ראשונים האם זה גם בקיבל עליו שבת שיש שכתבו שגם כה"ג ויש שכתבו שכל טעם ההיתר מצד שזה ספק אבל איפה שקיבל עליו שבת שזה ודאי אין סיבה להקל והאחרונים הקשו סתירה בשו"ע שבסימן רס"א החמיר בזה ובסימן שצ"ג נטה להקל ועיין מ"ב שהביא מהאחרונים לחלק בין קבלה של יחיד שזה לא כולל קבלה ממה שמותר בין השמשות לקבלה של ציבור שזה על הכל ומשמעות דבריו שהחילוק בחומר קבלתו האם זה גם לגבי שבותים ובדגול מרבבה סימן רס"א ובגר"ז בקו"א ג' כתבו שיש שני סוגי קבלת שבת יש דרגא של תוספת שבזה מותר שבות והגר"ז הוסיף שהרי כל בין השמשות זה כולל התוספת וגם סתם אדם שמקדים לקבל תוספת אין כונתו לקבל יותר מתוספת של תורה אמנם יש אדם שמקבל עיצומו של יום ואת קדושת השבת ובזה ודאי חל עליו כל השבותים כמו בשבת עצמה ובמקום שהתפלל תפילה של שבת שזה קבלה של קדושת שבת בזה חל לגמרי ואסור גם שבותים שהותרו בין השמשות [ובביאור הגר"א סימן שצ"ג כתב בביאור הדיעות שאסור בקיבל שבת שיותר חמור בקיבל מפורש ומשמע שבאמת יש תוספת בכל בין השמשות ובזה מותר שבותים ובקיבל על עצמו זה יותר חמור ויש לבאר כנ"ל] והנה פשטות דבריהם שתמיד זה קדושת שבת רק יש בדרגא של תוספת כדין תורה ויש דרגא יותר מזה אמנם אפשר לבאר הדברים לנ"ל שהדין תוספת הרגיל הוא רק דין שביתה ממלאכה ובזה רבנן באמת הקילו בשבות אמנם יש קבלה של קדושת שבת ובזה אין הקולא של שבות לצורך מצוה או צורך גדול

ועיין בה"ל סימן תקכ"ז לגבי הדלקת הנר של שבת שנהגו כבה"ג שלא מועיל בזה תנאי בזה ודאי זה כמו קבלה של ציבור ודן שזה רק בצירוף שרוב הנשים מדליקות באותו זמן ולפ"ז ביו"ט זה אחרת וצ"ב הסברא בזה, והנה משמעות דבריו לשיטתו שזה מצד אומדנא אמנם אם זה כנ"ל יש לדון מצד סברא אחרת שכל הסיבה שלא מועיל תנאי בהדלקת נר שבת שיסוד הדין נר שבת שזה מכבד את השבת וזה ודאי תלוי בקדושת שבת ולא בדין שביתה ממלאכה ויתכן עוד שכל שזה מעשה של קבלה מצד הניהוגי שבת זה לא מצד דעתו אלא זה סברא בעצם ובזה לא שייך תנאי אמנם למבואר בגר"ז לחלק בין קדושת תוספת לעיצומו של יום יתכן שגם קדושת תוספת זה מספיק לקיום דין הדלקת הנר וברב פעלים ח"ב סמ"ט נקט שהדלקת נרות של אשה זה כמו קבלה של יחיד לגבי שבות בבין השמשות

והנה עיין שו"ע רס"ג דמי שענה אם הקהל ברכו ונזכר שלא התפלל מנחה שכיון שעשאו קודש לא יכול לעשותו חול אלא צריך להתפלל מעריב שנים ומשמע שביום חול מה שענה ברכו שזה התחלת מעריב זה לא סיבה שיחזור בו ויתפלל מנחה ורק בשבת מצד שכיון שקיבל שבת לא יכול לעשותו חול ויתכן שזה מצד נוסח התפילה של חול ולהתפלל של שבת אי אפשר כיון שזה תפלת מנחה אמנם צ"ע מה זה שונה ממוצאי שבת שאפשר להקדים מפלג המנחה ולהתפלל של חול א"כ למה כאן שלא יתפלל של חול ויותר משמע שכיון שקיבל שבת שזה כהנהגת לילה בזה זה סתירה אם יתפלל של חול ועיין לקמן ויש לדון האם החסרון הנ"ל הוא בכל קבלת שבת ומקובל שזה תלוי בנ"ל שאם רק קיבל על עצמו שביתה ממלאכה בזה יכול עדין להתפלל מנחה ורק אם קיבל קדושת שבת זה כאילו התחיל הלילה ויתכן שברכו שזה התחלה של תפילת שבת זה קבלת קדושת שבת אבל לא סתם קבלה והנה עיין מ"ב סק"ס שכתב שאם ענה ברכו לא יתפלל מנחה ומקורו בא"ר שם שדיק מהפוסקים שמזמור שיר ליום השבת אפילו שזה קבלת שבת בכל אופן יכול להתפלל מנחה ועיין שו"ת זרע אמת ח"ג סכ"ז שהאריך בזה וכתב שגם אם אמר ביחיד קבלת שבת יכול עדין להתפלל מנחה ולכאורא זה רק מצד שזה רק שביתה ממלאכה וצ"ע וע"ש בזרע אמת שכתב שגם אם נימא שמזמור שיר של ציבור זה סיבה שלא להתפלל מנחה אבל של יחיד זה ודאי לא סיבה שלא להתפלל מנחה ויתכן שזה על דרך הנ"ל שבציבור הגדר שזה קדושת שבת וביחיד זה רק שביתה ממלאכה

והנה יש לדון לגבי אשה שהדליקה נרות שבת שמקבלת בזה שבת האם יכולה אחרי זה להתפלל מנחה ועיין מ"ב רס"ג סקמ"ג ומקורו מהמג"א שאין לה להתפלל מנחה דהינו שנקט שודאי שחל כאן קדושת שבת וזה חמיר ממזמור שיר ליום השבת וכנ"ל שכאן זה הנהגה של שבת אמנם לגבי שבותים שנקט שזה רק מצד דעתו האם קיבל גם חומר של שבותים בזה נקט דיש צד להקל וצ"ע בזה [ועיין אשל אברהם בוטשאש]

והנה הבאינו לעיל דיש תוספת שבת המחויבת ויש תוספת שאדם מוסיף בעצמו ובפשוטו אם הדין תוספת המחויבת זה רק שביתה ממלאכה ה"ה מה שמוסיף על זה יותר זה אותו גדר ואם הגדר שזה קדושת שבת ממילא אם מוסיף יותר זה אותו גדר דמהיכי תיתי לומר שזה שני גדרים אמנם עיין טור שלא העתיק דין תוספת שבת והב"י נקט דבפשוטו דעתו כדעת הרמב"ם שאין דין תוספת שבת ובכל אופן הביא הנידון האם אפשר לאכול מצה בזמן תוספת שבת וכן שאפשר לאכול סעודת שבת בזמן תוספת שבת ומבואר דשיך לדון דין תוספת שבת לא מצד החיוב שבדבר וכן נקט הגר"ז בדעת הרמב"ם ויש מקום לומר שהתוספת המחויב שיסודו לצאת מהספק בזה הוא לא חל קדושת שבת אלא זה רק דין הנהגה לפרוש ממלאכה והדין תוספת שבת שאדם מוסיף יותר על ידי קבלתו זה באמת חלות קדושת שבת אמנם גם שם יתכן שני גדרים או להגדיל הדאוריתא וכנ"ל מהדגול מרבבה או להחיל קדושת שבת וכמבואר בגר"ז ובדגול מרבבה ובאמת יש מקום לומר שמצד הדין שביתה מלאכה שזה לצאת מהספק זה רק שייך בשיעור שצריך ולא שיך יותר ורק בדין להחיל קדושת שבת שייך יותר אמנם מחילוקי הפוסקים מבואר לא כך

והנה עיין מנח"ח מצוה שי"ג שדן האם קטן שהגדיל במוצאי יוה"כ יש לו דין תוספת ובחת"ס סימן קע"ב כתב שודאי שמי שלא חיב בעיקר החיוב לא חייב בתוספת ובישועות יעקב סימן תר"ח נקט שחייב ולכאורא אם זה רק גדר שביתה ממלאכה כדי שלא יעשה איסור ממילא מסתבר שכאן שלא חיב בעיקר הדבר לא שיך דין תוספת אבל אם זה חלות קדושה ויש זמן קבוע הוא מחודש שזה תלוי בחיוב של אתמול וצ"ע

והנה לשון הרא"ש בביצה שתוספת זה ודאי קודם בין השמשות דהרי שם בין כה צריך לפרוש מספק ומשמע שכונתו בתורת ודאי שיסוד הדין תוספת זה לעשות יותר ממה שצריך מצד עיקר הדין שבת ולכאורא כל זה שייך אם זה דין שביתה ממלאכה אבל אם זה חלות קדושה שחל בזמן התוספת הדבר מחודש שכל אחד זה חל לפי מצבו אמנם בבה"ל שמ"ג בשם המאירי ובעוד דוכתי משמע שכונת הרא"ש מצד ספק אבל לא בתורת ודאי ואכמ"ל

והנה מבואר בגמ' ר"ה ט. שאפשר ללמוד דין תוספת משביעית ועיין רעק"א שהקשה דמשם אפשר ללמוד רק דין שביתה ממלאכה אבל לא לגבי דין עינוי והנה אם נימא שגדר דין תוספת שחל קדושת שבת יתכן שבזה אין לחלק ועד כמה שיש דין שביתה ממלאכה שחל קדושת יוה"כ בגדר עשה ממילא זה מחיב גם דין צום שזה מדיני היום אמנם אם נימא שהזמן המחויב זה רק דין שביתה במלאכה בזה יש מקום לקושיתו אמנם אם נימא שהגדר כדי שאדם יצא מהספק יתכן שבזה אין סברא לחלק והנה הפמ"ג סימן רס"ו דן האם יש דין תוספת לגבי שביתת בהמתו כיון שהמקור מיוה"כ ושם יש דיעות שאין דין שביתת בהמתו והנה בפשוטו יש לטעון כנ"ל שאם זה גדר של קדושת שבת לא שייך בזה חילוק אמנם אם זה שביתה ממלאכה יש מקום לדון לחלק בזה אמנם אין זה מוכרח דיתכן שגם אם זה קדושת שבת אבל כיון שזה רק בחומר עשה יתכן שיש לזה דינים אחרים ולכן יש מקום גם לסברת רעק"א שזה רק לגבי מלאכה אמנם כיון שמבואר בגמ' שלומדים משביעית ליוה"כ גם לגבי עינוי בהכרח שכל אחד זה כדינו וממילא מסתבר שזה חל לגבי הכל

### הראיות מהראשונים שחל דין קדושה בתוספת

ד] והנה בעיקר הנידון האם הדין תוספת זה רק שביתה ממלאכה או שבאמת הגדר שחל על זה קדושת שבת הנה משמע בכמה מקומות בראשונים שחל קדושת שבת א. ברא"ה ברכות כ"ז ובמרדכי מגילה סימן תשצ"ג מבואר דמה שאפשר לעשות קידוש בתוספת שבת אפילו שקידוש זה דאוריתא מצד שתוספת זה דאוריתא דהינו שנקטו שלקידוש צריך קדושת שבת ונקטו שבתוספת יש קדושת שבת ב. עיין תוס' פסחים צ"ט ובברכות כ"ז שדנו למה כתוב במשנה שבליל פסח אין לאכול אלא משחשיכה וכתבו שזה בא לומר שאי אפשר לאכול מצה ושאר מצות הלילה בתוספת שבת וכתבו דמה שאי אפשר מצד שכתוב בקרבן פסח בלילה הזה והוקש מצה לפסח והנה אם נימא שזה רק דין שביתה ממלאכה אבל לא חל קדושת יו"ט אין שום סברא שיהיה אפשר כבר לקים את מצות הלילה ולא צריכים מיעוט אלא בהכרח דעתם שחל קדושת שבת ועיין תוס' ר"י החסיד בברכות כ"ז דבאמת יש לו צד שאפשר לאכול מצה בתוספת והנה מבואר בתוס' שכיון שכתוב בלילה הזה אין לאכול ומבואר שגדר דין התוספת לא עושה את זה ללילה גמור והנה מסברא היה מקום לומר שלגבי כל חיוב שיש לעשות בזמן מסוים בזה הרי גם אם חל קדושת שבת אבל זה רק בגדר עשה ולא בגדר כרת דהינו שזה לא ממש שבת ואולי זה לא מספיק [דהינו שרק לחיוב שהוא כל הזמן כגון שביתה ממלאכה או עונג או שמחה בזה יש דין תוספת אבל לא לגבי פעולה כגון קידוש או סעודת שבת או מצה] אמנם מדברי הראשונים מבואר שכל שיש לו שם שבת ממילא זה מספיק לקים את חיובי היום

והנה עיין פרי יצחק ח"ב ס"ט שהביא מהטור בשם הרי"ץ גיאות שכל מה שאפשר לעשות קידוש מפלג המנחה זה רק לר"י שאפשר גם להתפלל אבל לא לרבנן ולפ"ז מי שהתפלל מנחה לאחר פלג המנחה לא יכול לעשות קידוש קודם הלילה וע"ש שכתב שאפשר להקל ולשתות קודם שקיעת החמה אפילו אם קיבל שבת ודלא כמג"א רע"א סק"ה הובא במ"ב סקי"א ולכאורא מבואר שדין תוספת זה לא סיבה שאפשר לעשות קידוש אלא מצד שזה פלג המנחה ולר"י זה כלילה ולכאורא הראשונים שדנו שמועיל קידוש דאוריתא מדין תוספת ס"ל שזה לא קשור לדין פלג המנחה לר"י שזה כלילה וכן מפורש בריטב"א שבת ל"ה ועיין בה"ל רע"א א' בד"ה מיד דנקט כך בדעת הרמב"ם אמנם עיין רע"א סקי"א שהביא את המג"א שיכול לקדש מבעוד יום ולאכול ולהתפלל בלילה ובלבד שזה יהיה חצי שעה קודם הלילה ולא התנה שזה בהתפלל קודם פלג המנחה וכן אם נימא שזה תלוי בר"י מי דשמקדש מתחיב במעריב ולא משמע ובפשוטו ודאי קי"ל שזה לא תלוי בר"י אלא כרא"ה שלכו"ע יכול לקדש בתוספת

### האם גדר תוספת דינו כלילה ובדין הפס"ט ובדיקת ז' נקיים ותחילת אבילות בתוספת שבת

ה] והנה עדין יש לדון שגם אם נימא שהגדר שחל קדושת שבת בחומר עשה האם הכונה שזה עדין ודאי יום רק שהתחדש שאפשר להתחיל את קדושת השבת גם ביום ו' או שהגדר שזה כאילו אדם מקדים את הלילה ואפשר להתחיל את יום המחרת והנה לגבי מי שהתפלל מעריב מפלג המנחה מבואר שזה סיבה לדון שגם כלפי שאר דיני התורה זה לילה ודבר זה מבואר בכמה פרטי דינים א. עיין סימן שע"ה דנפסק בשו"ע ומקורו מהמהר"ם מרוטנבורג שזמן זה לא עולה לו ליום אבילות דזה נחשב כאילו זה לילה וכן עיין סימן ל' שאין להניח תפילין בברכה ובתרוה"ד כתבים קכ"א מבואר שאין להניח כלל וכן עיין שם שאין לברך על ציצית וכן לגבי תקיעות מבואר במ"ב שאם עדין לא תקעו וכבר התפללו מעריב אין לתקוע בברכה [אמנם לגבי מילה כתב הגהות מימוני שודאי אפשר למול אם ברכה שביחס לתינוק זה עדין יום גמור] והסברא בזה שיסוד דין תפילת מעריב שזה תפילת הלילה ולכן כל שנהג להקל כדין פלג המנחה ממילא זה מחיב גם לשאר דברים ועיין רא"ש שדן שבת"ב שחל במוצאי שבת שיבדיל מבעוד יום וכתב שברגע שמבדיל חל עליו הצום דהינו שניהוג של לילה מחיב כל דיני הלילה וזה מקור לתרוה"ד הנ"ל [ולכן צ"ע השעה"צ תרכ"ז שדן קולות בקבלה של יחיד על ידי תפילה הרי מדין פלג המנחה ודאי משמע שזה גדר של לילה וצ"ע]

אמנם יתכן שתוספת שבת אין זה הנהגה של לילה כלל אלא רק שמחיל הקדושה של שבת כבר קודם וממילא בזה לא שיך לומר שזה תרתי דסתרי לקבל שבת ולנהוג שזה עדין יום וממילא יוכל לברך על הציצית וכן לגבי תקיעת שופר יוכל לתקוע אם לא מצד שבות אבל אם יש אדם שעדין לא קיבל שמצד התוקע אין דין שבות ממילא השומע יכול לברך וכן נפק"מ ביו"ט בער"ש וקיבל שבת ולא עשה עדין קידושי יו"ט שיוכל לקדש של שבת ויו"ט וזה לא סתירה ועיין דברי סופרים סימן שע"ה עמק דבר סקקצ"ו שהביא מהמהרש"ק שלגבי אבילות אם קיבל עליו שבת בכל אופן זה עולה לו כיום של אבילות וביאר שקבלת שבת זה לא גדר של לילה

והנה מבואר בסימן רס"ג סט"ו דמי שקיבל שבת ולא התפלל מנחה מתפלל מעריב שתים דהינו שלא יכול להתפלל תפילה של חול כיון שקיבל שבת ועיין מ"ב שם שהביא מהפמ"ג שיתפלל קודם מעריב ואחרי זה מנחה מדין תשלומין וכתב שבדיעבד אם התפלל קודם מנחה יצא שהרי זה זמן מנחה [ולכאורא כה"ג צריך להתפלל מעריב רק בלילה] ובסימן ק"ח סק"ח דן שלכתחילה יעשה כן ולכאורא הוא תלוי בנ"ל שאם הדין תוספת זה רק מחיל קדושת שבת אבל אין הגדר כאילו זה לילה לכאורא אין סיבה שלא יתפלל מנחה אמנם אם הגדר כאילו התחיל הלילה ממילא לא יכול להתפלל מנחה ולגבי בדיעבד יש לדון והנה לשון השו"ע מפורש שיתפלל מעריב שנים וכדין תשלומין ובפשוטו משמע שהדין תוספת זה הנהגת לילה אמנם יש לדחוק שהחסרון מצד נוסח התפילה אמנם הרי מתפלל אדם במוצאי שבת מפלג תפילה של חול ומשמע שכאן גרע כי נוהג הנהגת לילה ועיין לעיל סק"ד וצ"ע בזה

והנה זבה צריכה לעשות הפסק טהרה קודם הלילה כדי שיחשב שיש כאן ודאי ז' נקיים שלמים דהינו שכבר מתחילת היום היא לא רואה וכתב התרוה"ד סימן רמ"ח שאם האשה התפללה מעריב או שהציבור התפלל מעריב לא יכולה לעשות הפסק טהרה שזה כבר שייך ליום הבא וזה יחשב שהתחילה באמצע היום ואין כאן יום שלם אמנם במהרי"ל החדשות סימן צ"ה מבואר שיכולה לעשות הפסק טהרה וכן כתב הרמ"א יור"ד סימן קצ"ו והמהרי"ל הוסיף שגם אם קיבלה שבת זה כך דהינו שנקט שלתרוה"ד קבלת שבת זה כמו להתפלל מעריב והוא חלק במעריב ולכן גם חלק בקבלת שבת ועיין ביאור הגר"א שציין את התוס' שאין לאכול מצה בזמן תוספת וכן שבגמ' היה צד שגם קידוש אין לעשות מבעוד יום בזמן התוספת [ומקורו במהרי"ל] וסיים וז"ל מכלל דלשאר דברים דלא שיך לשבת ודאי לאו לילה הוא עכ"ל ומשמעות לשונו שדין תוספת שבת זה לא גדר של לילה ולכן אין שום סיבה שזה יועיל לשאר דברים וכל דינו שהשבת כבר חלה ואפשר לעשות את דיני השבת כגון קידוש והנה בפשוטו לפ"ז גם לגבי אבילות אם קיבל שבת ושמע שמת לו מת חשיב שישב יום אחד

אמנם עיין מהרי"ל החדשות צ"ה דפשיטא ליה שאם קיבל שבת לא עולה לו היום לאבילות ועיין לעיל שהבאינו דמי שאמר ברכו כבר לא יכול להתפלל מנחה של חול ועיין לעיל דבפשוטו מבואר שזה גדר של הנהגת לילה ולכן זה חיסרון [אמנם עיין לעיל שיש שני סוגי קבלה ולענין להתפלל במקום שציבור מתפלל מפורש במ"ב שגם אם רק אמרו מזמור שיר שלא יתפלל שם אלא יצא לחוץ ויתכן שזה גרע שמתנהג אחרת מהם שמתחילים את השבת וצ"ע] ועיין פמ"ג שאם חל פורים ביום ו' וכבר קיבל שבת לא יכול לקרוא המגילה ברכה מצד שזה תרתי דסתרי ועיין מג"א רס"ז שהביא מהבה"ג שאפילו שלרבנן בעלמא אין להתפל מעריב מפלג המנחה אבל בליל שבת אפשר מצד שקיבל עליו קדושת שבת ומבואר שהגדר כאילו זה לילה [ובדעת שאר הראשונים עיין לקמן] והנה הבאינו מתוס' שמסברא אפשר לאכול מצה בתוספת ורק מצד שיש מיעוט בלילה הזה ועיין ח' הגר"ח שתמה שתוספת זה רק מחיל קדושת יו"ט אבל התורה כתבה תאריך ט"ו ועדין לא הגיע התאריך ובפשוטו מבואר שגדר הדין תוספת שזה לא רק קדושת שבת אלא שהתחיל היום הבא ולכן זה כמו לילה

והנה הבאינו מהמהרי"ל שכתב שאשה יכולה עדין לעשות הפסק טהרה אמנם ע"ש שביאר סברתו שעל ידי התוספת זה לא נהיה ממש עיצומו של יום אלא זה רק תוספת ליום הבא ולכן לגבי הפסק כדי שיחשב יום הבא יום שלם זה לא מחסר שמשקיעת החמה יש לזה שם של יום שלם ובזה ביאר שלגבי אבילות צריך שיחשב שישב יום שלם וכל שקיבל תוספת שזה משתיך ליום ההבא ממילא זה לא נחשב שהתאבל אלא זמן שטפל ליום ההבא והביא ראיה שזה לא ממש יום הבא מזה שאי אפשר לאכול מצה וכן מהא דלגמ' היה צד שאי אפשר לעשות קידוש וע"ש שהוכיח עוד מהא דאי אפשר לספור אז ספירת העומר ולדבריו אם תספור יום של ז' נקיים לאחר שקיבלה שבת זה באמת לא יעזור שכאן זמן זה כבר טפל ליום הבא וכן מבואר שם שלדין דאוריתא של נדה אם התחילה לראות לאחר שקיבלה שבת זה לא עולה ליום אחד

והנה העולה מהנ"ל שבדין תוספת שבת אפשר לדון שזה רק לגבי דין שביתה ממלאכה ולגבי התוספת שחל מאיליו בזה מאוד מסתבר שזה הגדר אמנם לגבי התוספת שאדם מוסיף בזה יש ראיות שזה גדר שחל קדושת שבת והיה מקום לומר שזה לא גדר של לילה כלל אמנם בפשוטו מבואר במהר"ם לגבי אבילות שזה נחשב שהתחיל היום הבא והתרוה"ד נקט שזה לגבי הכל והמהרי"ל חילק שזה רק סניף ליום הבא ולא ממש יום הבא והנה יש לדון שזה רק ביחס לשבת זה נחשב כאילו התחיל הלילה ולא שאר דיני התורה רק שממילא לגבי דינים מסוימים זה עצמו שביחס לשבת זה כאילו לילה זה מחסר בשם יום כגון לגבי אבילות וספירת ז' נקיים [או קיום דינים שצריך לעשות דוקא ביום] אבל לגבי שאר דיני התורה זה ודאי עדין כיום גמור עיין לקמן הנפק"מ בזה ויש לדון עוד שכיון שזה רק סניף ליום הבא ממילא זה לא סיבה שיוכלו לקים אז את חיובי הלילה אמנם בתוס' דנו שגם מצה אפשר לאכול והנה יש מקום לומר שהדין תרתי דסתרי זה עוד דין דרבנן שכיון שלגבי שבת הגדר שהתחיל עיצומו של יום ממילא זה סתירה שלגבי דברים אחרים זה אחרת אבל ביסוד הדבר אין בזה חסרון ולכן כתב הפמ"ג שבדיעבד אם התפלל אז תפילה של מנחה יצא שבאמת זה עוד יום ולכן יכול לקים את מצות היום רק שלגבי ברכה מדרבנן אין לברך וצ"ע בזה ועיין לקמן הדוגמאות שיש לדון בזה

### בדין סעודת שבת ויו"ט בתוספת

ו] והנה תוס' בפסחים צ"ט: וברא"ש שם מבואר שאפשר לאכול סעודת שבת בתוספת שבת וכן נפסק בשו"ע סימן רס"ז ובאו"ז הלכות ערב שבת סימן י"ד נקט שסעודת שבת זה דאוריתא וכתב דמה שאפשר לאכול בזמן תוספת רק מצד שתוספת זה דאוריתא אמנם מבואר בתוס' שם בשם הר' יהודה שלא ברור לו שאפשר לאכול סעודת שבת בתוספת ועיין מג"א סימן רס"ז שהביא מספר חסידים שצריך לאכול כזית בלילה וכן הביאו האחרונים בשם המהר"ל וכן הביא הט"ז סימן רצ"א בשם המהרש"ל ונחלק עליו ועיין עמק ברכה עמוד ס"ו דביאר דנחלקו בגדר תוספת האם זה קדושת שבת וממילא אפשר לאכול סעודת שבת או רק שביתה ממלאכה וממילא אין בזה קיום סעודת שבת והנה דעת הרמב"ם דיש דין דוקא שחרית ומנחה א"כ יתכן שסעודת הלילה יש דין דוקא לילה ואם נימא שזה רק קדושת שבת ולא לילה א"כ אי אפשר עדין לאכול אמנם בפשוטו אין דין לאכול דוקא שחרית ולפ"ז מסתבר שגם בתוספת אפשר גם אם זה לא לילה ועוד דלעיל הבאנו דמשמעות הדברים שזה כמו לילה לגבי דיני שבת אמנם עין א"ר שכתב שכתוב ג"פ היום שזה בא לומר שצריך עיצומו של יום ולא תוספת דהינו שכמו שקרבן פסח אי אפשר לאכול שזה לא ממש עיצומו של יום ועין לעיל דהיה מקום לומר שכלפי מעשה שצריך לעשות בזה צריך את עיצומו של יום ממש

### בדין תוספת לענין איסור חמץ וישיבת סוכה

ז] עיין גמ' פסחים כ"ח: שר' יהודה ס"ל שיש איסור אכילת חמץ מחצות ור"ש אומר לא תאכל עליו חמץ שבעת ימים תאכל מצות שרק בזמן שיש מצוה של אכילת מצה יש איסור חמץ וכיון שמצות אכילת מצה זה רק מהלילה ממילא גם איסור חמץ זה רק מהלילה והקשו התוס' מה צריך פסוק שאין איסור הרי מהיכי תיתי שיהיה איסור ועיין רש"ש שם שכתב לדון שהכונה שקיבל על עצמו תוספת שבת וממילא צריך להיות איסור חמץ ורק מצד שזה הוקש למצה וכמו שיש מיעוט שאין לאכול מצה כך אין איסור חמץ עכ"ד דהינו שנקט שהדין תוספת זה גם לגבי חמץ והנה בפשוטו לא מצאנו שיש ריבוי שיש דין תוספת לגבי חמץ אלא כונתו שכיון שחל קדושת יו"ט ממילא הוא אסור בחמץ והנה בפשוטו זה רק אם חל קדושת יו"ט והדין חמץ הוא קשור לקדושת יו"ט

והנה עיין מג"א סימן תצ"א שדן האם יש חיוב הבדלה לגבי איסור אכילת חמץ ונפק"מ באוכל בסוף החג והגיע הלילה האם יכול לאכול חמץ וכתב דמסברא אין דין הבדלה לגבי איסור חמץ והניח בצ"ע ועיין גר"ז שכתב שאין לאסור מצד דין תוספת יו"ט וכל שלא הבדיל זה עדין תוספת כיון שאין דין תוספת ביחס לדין מקרא קודש אלא רק ביחס לשביתה ממלאכה וכל שכן ביחס לדין איסור חמץ כיון שזה נוהג גם בחול המועד ואינו תלוי בקדושת היום והנה עיקר דבריו לבאר שאין חיוב תוספת ביחס לדין חמץ ומקרא קודש אמנם עדין יש לדון שכיון שיש כאן עדין דין תוספת מחמת היו"ט ממילא יש איסור חמץ ומבואר בדבריו שאין אחד מחיב את השני והנה אם נימא שזה נחשב לילה גם לשאר דיני התורה א"כ לכאורא גם לגבי חמץ ובפשוטו מבואר שנקט שרק ביחס לדינים שקשורים לקדושת היו"ט והשבת יש דין תוספת ולא לשאר דברים וכיון (שמקרא קודש) וחמץ זה כל השבעה ימים אין זה קשור לדין תוספת של היום [אמנם בפשוטו זה לא גרע מהדין תרתי דסתרי של ר"י וצ"ע]

והנה רעק"א שם ציין לסימן תרכ"ד דפשיטא ליה למג"א שאין דין הבדלה במוצאי יוה"כ לגבי שאר עינויים וכונתו מצד דין הבדלה ועיין חלקת יואב קבא דקשיתא פ"ו שהקשה סתירת דברי המג"א אבל ודאי שיש על זה דין תוספת רק שלזה כל שעבר שיעור תוספת ממילא זה נחשב שנגמר שבת וכן ביאר במ"ב סימן תרכ"ד אמנם יתכן שבמוצאי פסח שהוא תוך הסעודה ויזכיר עדין רצה הגדר שהוא ממשיך את השבת ומדין תוספת ואולי שם יש מקום לדון שיש תוספת על חמץ ורק מצד טענת הגר"ז אין דין חמץ ומישוב סתירת המג"א שחשש בחמץ ולא ביוה"כ דכל חששו מצד תוספת ולא מצד חובת ההבדלה

והנה מבואר ברמ"א סימן תרל"ט שאין לאכול בליל סוכות קודם שחשיכה שלומדים ממצה ומבואר במג"א שגם אין לברך לישב בסוכה ועיין דברי יחזקאל סימן מ"ה סק"ה שהביא להקשות מהגר"ח שאפילו שאת החיוב המיוחד של ליל ט"ו אין לאכול אלא בלילה כמו מצה אבל זה לא גרע מכל ימי החג שיש מצוה לאכול בסוכה אמנם לנ"ל מהגר"ז שדבר שנוהג כל סוכות לגבי זה אין דין תוספת א"ש שזה לא מחיב לאכול בסוכה

והנה תוס' בברכות מ"ט הקשו מה צריך להגיע לדין אכילה מיוחד לליל סוכות תיפו"ל מצד שזה יו"ט והבה"ל תירץ שנפק"מ למי שמתענג לצום ולכאורא לנ"ל שאין על זה דין תוספת אבל אפשר לקים סעודת יו"ט א"כ נפק"מ במי שקיבל על עצמו תוספת יו"ט

### בדין תוספת למצות שמחת יו"ט

ח] והנה הגמ' בכתובות מ"ז. מביאה מקור שמעשיה ידיה של בת לאביה מהא דיכול למסור אותה לחופה והרי מבטל אותה ממעשה ידיה והגמ' דוחה שהוא מוסר אותה בשבתות ויו"ט והקשו תוס' הרי אין נושאין נשים ביו"ט ותירצו שמדובר בתוספת יו"ט שזה מדאוריתא ועיין מהרי"ל חדשות צ"ה ובביאור הגר"א יור"ד סימן קצ"ו דלמדו דמבואר בתוס' שאין חיוב שמחה בתוספת ועיין עמק ברכה וקובץ שיעורים שביארו שדעתם שעל ידי תוספת שבת לא חל קדושת שבת אלא זה רק דין שביתה מלאכה ולכן אין בזה חיוב שמחה וזה דלא כתוס' שדנו שאפשר לאכול מצה בתוספת ובחלקת יואב קבא דקשיתא פ"ו כתב שדבר שנוהג כל שבעה בזה אין דין תוספת ורק דבר שקשור רק לקדושת יו"ט בזה יש דין תוספת וכנ"ל סק"ז מהגר"ז אמנם כאן הוא חידוש שהרי חזינן שיש דין שמחה מיוחד ביו"ט יותר מכל השבוע וברא"ש בברכות פ"ז מבואר שהחיוב סעודה ביו"ט זה מדין שמחה ובהכרח שגם השם יו"ט הוא סיבה לשמחה והנה בפוסקים מבואר שגם לגבי אבילות זה נחשב יום הבא ולכאורא מבואר שזה גם לשאר דיני התורה ואולי זה סברא מיוחדת שזה עצמו שלגבי שבת זה כיום הבא זה מחסר בשם יום של אבילות וכנ"ל סוף סק"ה וצ"ע

ובשם הגרי"ד והגרש"ר כתבו לדחות שכיון דבלילה אין חיוב שמחה וכל האיסור לישא אשה רק מצד שגורם למחרת לבטל הדין שמחה של היום דהינו שהיום ראשון יש דין לשמוח אשתו כל היום וממילא זה על חשבון שמחת היום של יו"ט והדין תוספת ודאי שהוא לא יגרום שכל השבת יחשב יום ראשון לנישואין עכ"ד והנה אם נימא שהדין תוספת זה רק לקדושת יו"ט א"ש אבל אם נימא שהגדר שזה לילה וגם לשאר דיני התורה זה לא שייך ורק אם נימא שזה רק לגבי דיני שבת א"ש וכנ"ל עוד יש לדון שתוס' מדברים מצד התוספת המחויבת ולא בקיבל על עצמו וכנ"ל ובזה מיושב הסתירה בין דבריהם שאפשר לאכול סעודת שבת למה שכתבו שכאן אין דין שמחה

והנה הביאנו לעיל דבמהרי"ל נקט שתוספת זה לא עולה ליום של אבילות דהינו שזה כבר סניף ליום הבא ובכל אופן הביא את תוס' למקור שזה לא ממש כיו"ט עצמו מזה שאין חיוב שמחה בתוספת וצ"ע שעד כמה שזה סניף ליום הבא למה שזה לא יקבל את דין היום הבא ולכאורא מבואר שביחס לדיני שבת זה כסניף ליום הבא לכן זה מחסר בשם יום נקי או לגבי נדה או אבילות אבל לגבי חיוב שמחה אין לו את דיני היום הבא

### בדין תוספת בשמיני עצרת לגבי ישיבת סוכה

ט] והנה דעת הט"ז סימן תרס"ח שבליל שמיני עצרת כל שקיבל על עצמו יו"ט יכול לאכול מחוץ לסוכה אמנם המהרש"ל נקט שחייב לאכול בסוכה וביאר שאפילו שאפשר להוסיף מחול על הקודש אבל לא לעשותו לילה שהרי אי אפשר אז לקרוא ק"ש או לספור ספירת העומר והנה בפשוטו דעת הט"ז שעל ידי תוספת זה נחשב שהתחיל היום הבא וכמבואר בלשונו שהרי עשאו לילה ודעת המהרש"ל שזה רק לגבי קדושת שבת אבל אין שום סיבה שזה יחשב שנגמר כבר דיני היום הקודם [רק שגם הוא מודה שאין לברך על הסוכה שכיון שנהג כאילו זה שבת שהרי התפלל מעריב ממילא לא יכול לברך לישב בסוכה אבל זה דין דרבנן מדין תרתי דסתרי וכמו שאם התפלל מעריב שאין ללבוש תפילין או ציצית בברכה וכאן מבואר שאין בל תוסיף מדין תרתי דסתרי וצ"ע] ובפשוטו זה לשיטתם לגבי לאכול סעודת שבת בתוספת דהט"ז שנקט שודאי יכול והמהרש"ל כתב לאכול כזית בלילה והנה הט"ז כתב שזה לא דומה לק"ש וספירת העומר כיון שאפשר לחכות ללילה וצ"ב כוונתו אמנם בפשוטו כל סברתו ביחס לדין שמיני עצרת שנקט שזמנו הוא לאחר סוכות ולכן כל שנחשב שהתחיל שמיני עצרת ממילא זה מחיב שזה לא סוכות אבל ודאי שמי שמקבל שבת במוצאי פסח זה לא מתיר לו לאכול חמץ דמה שהתחיל שבת זה לא מפקיע מהיום שם פסח [והגדר בזה שרק דבר שהוא סתירה אחד לשני זה מפקיע את שמו ולכן שבת ויו"ט שיכול להיות יחד אין סיבה שמה שחל שבת שיפקיע יו"ט אמנם אם הגדר שהתחיל הלילה עדין צ"ב אמנם יתכן שודאי שאין דין תוספת לקולא כיון שזה לא ממש עיצומו של יום וצ"ע]

והנה האחרונים דנו ביו"ט במוצאי שבת והתחיל לאכול מבעוד יום האם מזכיר בברכת המזון את היו"ט או השבת וראיתי לדון דבמוצאי הושענה רבה יזכיר שמיני עצרת ולא יכול להזכיר סוכות כיון שכל המציאות של שמיני עצרת זה אחרי סוכות וזה תרתי דסתרי אמנם הרי לא קי"ל כהט"ז כמבואר במ"ב שצריך לאכול בסוכה

והנה עיין ט"ז סימן ת"ר בשבת שחל לאחר ר"ה ולא היה שופר וכבר קיבלו שבת וכתב שיכולים לתקוע בשופר מצד שאין כונתם לקבל במקום שחיבים בתקיעת שופר וכתב שזה לא דומה לשמיני עצרת לאחר סוכות ע"ש ומבואר שנקט שבאמת זה מפקיע את היום הקודם לא רק בשמיני עצרת שזמנו לאחר סוכות ולפ"ז צ"ע למה לגבי חמץ זה אחרת ובעיקר טענתו שלא קיבלו שבת צ"ע הרי הם התפללו תפילה בשבת וודאי שדעתם לקבל שבת לגמרי והרי עשו קידוש וודאי יצאו חובת קידוש ובפשוטו ודאי חל עליהם קדושת שבת וצ"ע ועיין מור וקציעה שכתב שתוספת זה רק לשביתה ממלאכה ולכן לא פקע דיני היום הקודם וחלק על הט"ז וצ"ב כונתו שם [ובמה שדן הט"ז שזה נשבע לבטל המצוה עיין רעק"א שתמה עליו שכאן זה כולל ובפשוטו מה שהמ"ב העתיקו שסמך על השיטות שלא גזרו שבות בין השמשות גם בקיבל שבת לגמרי] ועיין עוד בט"ז תרס"ח שהוכיח כשיטתו מכל שבת אחרי יו"ט שקיבל תוספת שבת ואוכל אז שמזכיר בברכת המזון רק שבת דהינו שנקט שזה כאילו אכל רק בשבת ולא ביו"ט וזה צע"ג

### בדין תוספת בליל שבועות

י] והנה מצאנו בט"ז ובמג"א בסימן תצ"ד [ומקורם בשל"ה] שכתבו שבליל שבועות ראוי שלא לקדש עד שיהיה ודאי לילה כי זה יחסר בתמימות דהינו שבזה שמתחיל שבועות קודם שנגמר המ"ט יום זה מחסר בשלימות ימי הספירה וצ"ב כנ"ל דמה שחל קדושת יו"ט זה לא מחסר ביום הקודם וצ"ל שזה סברא מיוחדת בשבועות שזמנו לאחר ימי הספירה ולכן החלות קדושת יו"ט הוא חסרון בימי הספירה אמנם לפ"ז עיקר הסברא הוא ביו"ט של שבועות ולא כי זה מחסר בספירת העומר ולשון האחרונים שזה מחסר בימי הספירה ונפק"מ לנשים שלא סופרות ספירת העומר שאם זה סברא בקדושת היום א"כ זה גם כלפיהם אבל אם זה רק מצד הספירת העומר זה לא שייך והנה עיין פמ"ג סימן תצ"ד שכתב שביו"ט שני שלא ספרו יום קודם אין דין שלא להוסיף ולנ"ל אינו כן שיסוד הדין המבואר ביו"ט של שבועות ועיין עמק דבר פ' אמור שדיק מהפוסקים אין דין תוספת בשבועות

והנה המג"א כתב שרק אין לקדש אבל להתפלל אפשר ורק הט"ז כתב שגם אין להתפלל ובשל"ה כתב בשם רבו שרק קידוש אין לקדש אבל תפילה אפשר כמו שמתפללים של יום חול במוצאי שבת מפלג המנחה דהינו שרק ההנהגה של קידוש זה סתירה ועיין שו"ת מהרי"ל סימן ל"ג שאין לקדש בליל ר"ה קודם הלילה שלא להקדים את היום דין והקשה שא"כ גם לא יתפללו וכתב שרק קידוש שזה דאוריתא הוא חסרון ונראה ברור שאין הכונה שיש דין תוספת מיוחד על ידי קידוש אלא בכונתו שביחס להנהגה זה יותר סתירה אם לא שנחדש שרק הנהגה של דאוריתא מחיל קדושת היום הבא אמנם בפשוטו בתפילה מקימים קידוש דאוריתא ועיין סידור יעבץ שחלק על השל"ה וכן מביאים מספר יוסף אומץ שחלק עליהם והקרבן נתנאל כתב שפשטות הראשונים שכל יו"ט אפשר לאכול מבעוד יום גם שבועות

### בדין תוספת שבת לגבי ספירת העומר

י"א] והנה עיין מג"א תפ"ט סק"ז שכתב בשם ספר המנהגים שאפשר לספור ספירת העומר בליל שבת לאחר שקיבל שבת מצד תוספת שבת והמג"א הביא מהב"ח לחלוק על זה והנה בפשוטו כיון שאין זה קשור לשם שבת לגבי זה ודאי לא התחיל היום הבא אמנם הרי לגבי אבילות מבואר שזה כבר נחשב סניף ליום הבא ויתכן שמסתבר שהדין ספירה זה בעיצומו של יום ולא במה שזה רק סניף ליום הבא שהסברא שזה סניף ליום הבא שזה מחסר בדין ספירת היום אבל לא שזה שיך לגמרי ליום הבא ששיך לספור בו את היום והנה יש לדון במי ששכח לספור ונזכר לאחר שכבר קיבל תוספת שבת ובפשוטו אין הדין תוספת מגרע בדין היום הקודם אמנם לגבי לברך על הסוכה נקטו האחרונים שאין לברך וחשיב תרתי דסתרי דהינו שמה שנוהג כלילה זה מחיב לגבי הכל ויש לדון שגם כאן זה סיבה לדון שלא ספר אמנם כל המושג תרתי דסתרי זה לגבי ההנהגה עצמה אבל לא לגבי ההשלכות שיחשב שדילג יום וצ"ע

אמנם הנה לגבי מילה מבואר בשו"ע שגם בהתפללו מעריב מלים ומבואר שגם מברכים ועיין תרוה"ד סימן רמ"ח שכיון שזה לא תלוי באדם שהתפלל ממילא לגבי זה לא חל שם לילה וצ"ב הסברא ובפשוטו שכיון שלגבי התינוק ודאי שזה יום ואין סיבה שזה יחשב לילה ממילא גם האדם שמל יכול להתיחס לזה כיום ואין בזה תרתי דסתרי ולפ"ז יש מקום לומר שספירת העומר כיון שיסוד הדין זה לספור היום וביחס למציאות היום מה שהוא קיבל שבת זה לא משנה את היום לכן בזה ודאי הדין ספירה הוא כמו היום הקודם וממילא גם יכול לברך על זה

והנה דעת ר"ת שהדין פלג המנחה זה גם לגבי ק"ש ובשו"ע כתב שגם לגבי מגילה ועיין בח' הגהות על הטור בשם המהרלב"ח שלדעת ר"ת שזה גם לשאר דיני התורה נחשב כשיך ליום הבא א"כ גם יכול לספור ספירת העומר אמנם המ"ב סקי"ד כתב שאין צד שאפשר לספור ספירת העומר מפלג המנחה וצ"ע למה לא חשש לר"ת והרי לגבי מגילה בשעת הדחק כתב שיש להקל כר"ת ולנ"ל יתכן שכל מה ששיך לדון את זה כיום הבא זה רק ביחס לדינים שקשור לגברא אבל ספירת העומר שזה תלוי ביום בעצמו בזה ודאי שזה שייך עדין ליום העבר וצ"ע בזה

והנה המג"א הביא בסימן תפ"ט מהחנוכת המזבח שלא יספור ספירת העומר במוצאי שבת קודם שהבדיל והמג"א חלק עליו שהדין הבדלה זה לא מגדיר שעדין זה שבת ומבואר שאם הגדר שיש כאן תוספת זה סיבה שלא לספור ומבואר דלא כנ"ל שדין תוספת לא קשור לדין ספירה וצ"ע

### יו"ט שחל בשבת האם אפשר לקבל רק אחד מהם

י"ב] יש לדון האם יו"ט שחל בשבת אפשר לקבל רק אחד מהם ובפשוטו נפק"מ באשה ששכחה שזה שבת והדליקה רק לשם יו"ט וקיבלה על עצמה יו"ט וכן בנוהגת ביו"ט להדליק לאחר הברכה וכאן ברכה על הדלקת יו"ט שבזה מראה שקיבלה יו"ט ולא שבת והנה בפשוטו לא יצאה חובת נר שבת ואפילו למ"ד מצות אצ"כ כמבואר במ"ב שאם הדליק שלא לשם נר שבת צריך לכבות ולחזור ולהדליק ועוד שכאן הרי כיונה לשם מצוה אחרת ויש לדון האם מותר לה להדליק נר שבת כמו כל יו"ט או שכיון חל עליה יו"ט חל עליה שבת [ועיין אורחות שבת ח"ד שהאריך בזה] והנה אם אם זה לא גדר שמתחיל הלילה אלא זה רק תוספת קדושה בפשוטו כל אחד זה משהו לעצמו אמנם אם נימא שהגדר שמתחיל את הלילה ולכן יש לזה השלכה גם לגבי ספירת העומר ואבילות ושאר דינים יש מקום לדון שאין לחלק את זה וגם אם יש חילוק לגבי דיני שבת עצמו שזה לא חל על הכל אבל מה שחל לגבי יו"ט זה חל לגבי שבת ובגליוני הש"ס יומא פ"א נקט שאי אפשר לחלק את זה אמנם החלקת יואב סימן ל' נקט שאפשר לקבל רק אחד מהם וכתב נפק"מ לגבי דין אין איסור חל על איסור ובפרי יצחק ח"ב סימן ט' בסופו נסתפק בזה

וראיתי לדון למה בר"ה שחל בשבת לא נקבל רק את ר"ה ונוכל לתקוע אמנם בפשוטו הביאור שזה רק תוספת על הלילה וכאילו זה לילה אבל דבר שרק ביום ודאי שלא יכול לעשות בתוספת של הלילה עוד דנו שביוה"כ שיוצא בשבת שיקבלו רק שבת ולא יוה"כ ויוכלו לקדש וצ"ל שודאי יצא מזה מכשול ועוד שמדין תרתי דסתרי ודאי יהיה אסור לקדש וצ"ע בזה

### בדין הזכרה בזמן של תוספת

י"ג] עיין סוף סימן קפ"ח דהב"י הביא נידון בראשונים באכל בשבת ולא בריך ויצא השבת האם מזכיר רצה ודעת הרא"ש שהכל תלוי בזמן ההזכרה ואם אכל בשבת ויצא שבת לא יזכיר ואם אכל ערב שבת ולא בירך עד שהגיע שבת יזכיר רצה אמנם הביא ראשונים שחולקים וכן המנהג שכל שאכל בשבת אפילו שמברך במוצאי שבת מזכיר של שבת ועיין מג"א שהביא מהשל"ה שזה רק שייך בשבת ודבר שיש בו תוספת אבל לא בר"ח או חנוכה ופורים אמנם המג"א חלק וכן קי"ל ובפשוטו הגדר שבכל דין של היום דנים שכל שלא בירך זה המשך של אותו יום והנה מבואר במהרי"ל דבהתפלל מעריב זה ודאי שכבר לא יכול להזכיר והטעם שאז נהג ניהוג של לילה זה ודאי סתירה שיזכיר היום הקודם ועין הלכות פורים דפורים שחל ביום ו' ומברך בלילה אם התפלל ודאי לא יכול להזכיר על הניסים ואם עשה פורס מפה ומקדש הסתפק דהינו שדן שקבלת שבת זה פחות הנהגה של לילה מאשר תפילה וזה מקור לנ"ל שתוספת הגדר שזה עדין היום הקודם אם קדושה אמנם הבאינו מפורש שיש בזה דין תרתי דסתרי וצ"ע הנידון כאן והמ"ב כתב שבאכל חמץ קודם ברכת המזון ודאי לא יכול לומר חג המצות דהרי נהג שזה לילה ואוכלים חמץ וראיתי להסתפק בשם הגרד"ל לגבי מוצאי יו"ט שני אם אכל חדש האם יכול עדין להזכיר יו"ט או במקום שזה היה שבת והנה בפשוטו היום הבא התחיל ורק יש תוספת קדושה רק דיש לדון מצד תרתי דסתרי וכנ"ל עוד ראיתי לדון בשם הגרשז"א שבקיבל שבת כבר לא יכול להפר לאשתו וזה לא יום שמעו וזה תלוי בכל הנ"ל

והנה במקום שיוצא יו"ט במוצאי שבת או הפוך המ"ב כתב שאם אכל בלילה שחייב להזכיר את הלילה בזה לא יזכיר את היום דהינו שנקט שזה תרתי דסתרי להזכיר את שניהם והט"ז כתב שיזכיר את שניהם דהינו שנקט שזה לא סתירה שיש כאן את שני הקדושות ולכאורא זה תלוי בכל הנ"ל בגדרי תוספת ואם אכל בערב שבת והגיע שבת השו"ע סימן רע"א ס"ו כתב שיזכיר של שבת והרמ"א חלק שהרי קי"ל שזה תלוי בזמן האכילה ודעת השו"ע שכל שאין הזכרה מצד תחילת האכילה יש להזכיר מצד הזמן שנמצא בו ויש לדון באכל ביום ו' וקיבל שבת האם יזכיר של שבת והנה אם עשה קידוש ודאי שיזכיר כמו שעושה קידוש אמנם אם רק קיבל ויתכן שזה תלוי בכל הנ"ל האם יש לזה קדושת שבת ולפ"ז במזמור שיר זה לא קדושת שבת וברכו זה קדושת שבת ואשה שהדליקה נרות זה תלוי בכל הנ"ל סק"ג

### הערות