יא (א) - קידושין ונישואין מפקעי זיקה
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / החולץ -עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**א**

א] יבמות מ"א א', שומרת יבם שקידש אחיו את אחותה משום ריב"ב אמרו אומרים לו המתן עד שיעשה אחיך מעשה וכו', והראשונים עמדו בזה דמ"ט הוא צריך להמתין, ויש בה לאיסור אחות זקוקה, וגם היא טעונה חליצה, כדתנן בסיפא דמת היבם מוציא את אשתו בגט ואת אשת אחיו בחליצה, הרי כיון שקידש את אחותה הו"ל ערוה דאחות אשה, והדין נותן דתפקע זיקתה, ככל ערוה דלי"ב יבום וחליצה.

ויש להוסיף, דאין לומר דעיקר פטורא דערוה הוא רק בערוה בשעת נפילה, ובערוה לאחר נפילה ליכא לפטור ערוה כלל, שהרי להדיא אמרו לקמן ע"ט ב' דלדעת ר"ע דחייבי לאוין כחייבי כריתות אף אם נעשה פצו"ד לאחר נפילה לאו בת חליצה ויבום היא, ומייתינן לה מהא דלקמן ק"ט א' תמתין עד שתגדיל ותצא הלזו משום אחות אשה, ולהדיא דערוה לאחר נפילה מפקיע זיקה.

ב] והנה אמנם דעת רבה לקמן שם דפצו"ד לאחר נפילה אינו מפקיע זיקה אף לדעת ר"ע, אך גם לדידי' בפשוטו כ"ז הוא בחייבי לאוין, אך בחייבי כריתות מודה דאף לאחר נפילה ה"ז מפקיע זיקה, כמו שהוכיח אביי ממתניתין דלקמן ק"ט א', ועמש"נ בסימן י"א (ב) לפרש הטעם לחלק בזה בין חייבי לאוין לחייבי כריתות.

**ב**

ג] והתוס' לעיל י"ח ב' ד"ה שומרת יבם כתבו דהא דבקידש אומרים לו להמתין הוא משום דבשעת נישואין נראה כנושא אחות זקוקתו, אבל אם נשא כבר שהיא אשתו גמורה פקע לה זיקה לגמרי וא"צ להמתין מלבעול.

ויש להסתפק בביאור דבריהם, אם היינו דכל עיקר הא דאומרים לו המתן הוא משום דנראה כנושא אחות זקוקתו, וע"ד הרשב"א בסוגיין במסקנתו, והא דבעיא חליצה, הוא משום דגדר האיסור שאסרו מכח הא דנראה כנושא אחות זקוקתו הוא דלא תפקע זיקתה, וע"כ היא צריכה חליצה,[[1]](#footnote-2) - או דלעולם עיקר הא דאומרים לו המתן הוא משום דקידושין לא מפקעי זיקה, ומש"כ התוס' דהוא משום דנראה כנושא אחות זקוקתו, היינו משום דקשיא להו דכיון דנישואין מפקיעין זיקה, מ"ט יהא אסור לישא, הרי ליכא איסור בנישואין, וכמו שעמדו בזה הריטב"א והנימו"י לעיל שם, וע"ז כתבו דהוא משום דבשעת נישואין נראה כנושא אחות זקוקתו.

ד] ולכאו' יש לסייע לדרך בתרא, דלדרך קמא צ"ב במש"כ התוס' דהא דבנשא כבר א"צ להמתין הוא משום דפקע זיקה לגמרי, ולדרך קמא הרי אין הטעם משום דפקע זיקה לגמרי, אלא משום דבנישואין לא גזרו משום דנראה כנושא אחות זקוקתו, והיינו או משום דאחר נישואין אינו נראה כנושא אחות זקוקתו, או משום דאין מחמירין עליו כ"כ כמש"כ הרשב"א בסוגיין, ומהו שכתבו התוס' דהטעם הוא משום דפקע זיקה לגמרי, ויש לדחוק דהתוס' לא בא לפרש טעם הא דלא אסרו בנישואין, אלא באו לפרש גדר הא דלא אסרינן בנישואין, דדכיון דגדר הגזירה הוא דלא תפקע זיקתה, וכנ"ל, ע"כ בנישואין דלא גזרו פקעה זיקתה לגמרי, וע"כ אינה אחות זקוקתו.

ה] אך מאידך יש להוכיח כדרך קמא ממה שהוצרכו התוס' שם להוכיח דכל הא דצריך להמתין הוא רק בקידש אחר נפילה, אך אם קידש קודם נפילה א"צ להמתין, ולדרך בתרא דעיקר הא דצריך להמתין הוא משום דקידושין לא מפקעי זיקה, הרי ודאי דכ"ז הוא כשקידש אחר נפילה, אך כל שקידש קודם נפילה ודאי דכיון דערוה היא לי"ב זיקה כלל, וביותר, דבל' התוס' משמע דהא דבקידש קודם נפילה א"צ להמתין, אי"ז משום דקדמו הקידושין לזיקה, אלא הוא משום דקידש בהיתר, ובע"כ מד' התוס' דעיקר הא דצריך להמתין הוא מגזירה שנראה כנושא אחות זקוקתו, והי' מקום לגזור כן גם כשקידש קודם נפילה, אלא דלא החמירו עליו כשקידש בהיתר.

ובאמת הדברים מפורשים כן בד' הרא"ש בפירקין סימן כ"ג, ז"ל, ודוקא בקידשה לאחר נפילה אבל קידשה קודם נפילה כיון דלא היתה אחות זקוקה מעולם לא גזור בה רבנן, עכ"ל, וודאי דמש"כ דלא גזור בה רבנן הוא דלי"ב להגזירה שכתב לעיל מינה דגזרו משום דנראה כנושא אחות זקוקתו, ולהדיא בדבריו דכל עיקר האיסור הוא מגזירה משום דנראה ככונס אחות זקוקתו, וזהו שהוצרך לפרש דלא גזרו אלא בקידשה אחר נפילה שהיתה אחות זקוקה, אך בקידשה קודם נפילה שלא היתה אחות זקוקה מעולם לא גזרו.[[2]](#footnote-3)

ו] והרמב"ן לעיל שם כתב בדרך בתרא דהא דאומרים לו המתן הוא גזירה שמא יכנוס בלא קידושין אחרים, ונמצא פוגע באחות זקוקה, ולפ"ז הא דבעיא חליצה הוא ע"ד מש"כ הרשב"א בסוגיין דמכח גזירה זו לא פקעה זיקתה, וע"כ היא צריכה חליצה, - והרשב"א בסוגיין מסיק דהוא משום דנראה ככונס אחות זקוקתו, ומכח זה אף בעיא חליצה, וכנ"ל.

**ג**

ז] אך בתי' קמא כתב הרמב"ן שם, ז"ל, וי"ל לדברי האומר יש זיקה שתיהן כמקודשות אצלו, אבל נשואה אם מפקעת זיקה דין הוא לפי שזו אשה גמורה אצלו בביתו והיאך תכנס הלזו ותוציאנה מביתו, עכ"ל, והרשב"א שם ובסוגיין הוסיף לפרש דכיון דלדברי האומר יש זיקה הרי היא כמקודשת אצלו וכשיקדש אחותה האיך תוציא מקודשת זו למקודשת הראשונה דמאי אולמא דבתרייתא מקמייתא.

וצ"ב רב דמאי קאמרי, הרי לא באנו לדון שתוציא זו את זו, אלא באנו לדון דע"י קידושי אחותה נעשית היבמה ערוה עליו, וערוה מפקעת זיקה, ומה מהני הא דאינו בדין שתוציא מקודשת למקודשת, - ובד' הראשונים מבו' דהנידון שתיפקע הזיקה, הוא נידון בין ב' האחיות מי מהן תפקיע את חברתה, ובזה הוא שכתבו דאינו בדין שתוציא מקודשת למקודשת, וזה צ"ב.[[3]](#footnote-4)

גם צ"ב דמהו שכתבו דבנשואה היאך תכנס הלזו ותוציאנה מביתו, הרי לא באנו לדון שתוציא הזקוקה את הנשואה, שהרי איסור אחות זקוקתו אינו אלא מדרבנן, אלא דלא תוציא הנשואה את הזקוקה.

ח] ובתי' הב' כתב הרמב"ן, ז"ל, מיהו י"ל דלמ"ד יש זיקה מקצת קנין שיש לו בה מה"ת פוגם עליו קדושי אחותה בין קידושין גמורין בין קידושי מאמר שאינן גומרין בה וכו', ולעולם לא מידחיא אלא משום קידושין ונשואין דקודם זיקה, ויש לטעם הזה פנים, עכ"ל, וג"ז צ"ב, שהרי איסור אחות זקוקה אינו אלא מדרבנן, כמש"כ הרמב"ן גופי' לעיל כ"ז ב', והיינו כמו שפירשו האחרונים דאף דעיקר הא דיש זיקה הוא דין דאורייתא, מ"מ לא סגי בזה לאיסור קרובות, וא"כ מהו שכתב הרמב"ן דהקנין שיש עליו מה"ת פוגם עליו קידושי אחותה, והיאך הוא פוגם קידושי אחותה, הרי מה"ת אינו אוסר כלל את אחותה.[[4]](#footnote-5)

**ד**

ט] והנה באמת הדברים מופלאים מאד, אך נראה דיש מקום קצת לפתוח פתח בזה, אף דעדיין הדברים טעונים תוספת ביאור רב, בהקדם ביאור עיקר האיסור דאחות אשה, דהנה בפשוטו יש מקום לפרש דאיסורא דאחות אשה הוא ככל איסורי קורבה דע"י שקידש את אחותה חשבינן לה כקרובה דילי'.[[5]](#footnote-6)

וכ"נ ממשה"ק התוס' לעיל ב' ב' דמ"ט חייב על בתו שהיא בת אשתו, הרי אין מזהירין מן הדין, ודימו למה שאמרו באחותו שהיא בת אביו ובת אמו דאין מזהירין מן הדין, וצ"ב דאמנם באחותו שהיא בת אביו ובת אמו י"ל דאינה בכלל אחותו בת אביו ואחותו בת אמו, דהוי זה אחוה אחרינא מאב ומאם, וע"כ י"ל בזה דאין עונשין מן הדין, אך בבתו שהיא בת אשתו הרי יש עלי' ב' איסורים נפרדים וליכא למימר בזה אין עונשין מן הדין, ודמי למש"כ התו"י בכריתות ג' א' בהא דיש אוכל אכילה אחת וחייב עלי' ד' חטאות ואשם אחד טמא שאכל חלב והי' נותר מן המוקדשין ביוהכ"פ ליכא למימר דאין עונשין מן הדין דדוקא באחותו דליכא אלא אלא איסור אחותו וחמירא טפי מתרי צדדין מצד אחד אמרינן אין עונשין מן הדין, עיי"ש.

ולכאו' ביאור ד' התוס', וכן פירש אא"ז הגר"ח זצ"ל, דכל איסורי עריות הם משום הקורבה, וכיון דכל שהיא בתו ובת אשתו הו"ל קרובה טפי, יש מקום לדון בזה מכח הא דאין מזהירין מן הדין, - ומבו' לפ"ז בד' התוס' דאיסורא דבת אשתו הוא משום דחשבינן לה כקרובה דילי'.

י] אמנם הנה מכ"ד נראה דלא כן, דהנה הרמב"ם בפ"ב מאיסו"ב ה"ח כתב דאם בא על בת אשתו לאחר מיתת אשתו לי"ב שריפה, והרמב"ן לקמן צ"ח ב' תמה ע"ז דאף דחמותו לאחר מיתת אשתו נתמעטה משריפה, מ"מ בבתו דליכא מיעוטא הויא בשריפה אף לאחר מיתת אשתו, ולענין זה לא ילפינן זמ"ז, עיי"ש.

ולכאו' ביאור דברי הרמב"ם הוא למש"כ בסהמ"צ ל"ת של"ז, ז"ל, שהזהירנו מגלות ערות אשה ובתה וכו' והעובר על לאו זה "והוא שתהי' אחת מהן אשתו ויבעל האחרת" חייב שריפה וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דאיסורא דחמותו ודבת אשתו אי"ז ב' איסורים, אלא הוא איסור אחד דאשה ובתה, ואך דהאיסור הוא כשאחת מהן אשתו ויבעל האחרת, דעי"ז חשיב דהוא מגלה ערות אשה ובתה, ולכאו' היינו דגדר הא דאם אנס אשה מותר לישא בתה, הוא משום דעכשיו כבר אין הראשונה אשתו, ואינו מגלה אלא את ערות הבת, אך כל שאחת היא אשתו ובא על בתה חשיב כמגלה ערות אשה ובתה, וה"נ כשבא על חמותה, וע"כ כיון דנתמעט דחמותו לאחר מיתת אשתו אינה בשריפה, ה"ה בת אשתו לאחר מיתת אשתו אינה בשריפה.

יא] ובדעת הרמב"ן דפליג ע"ז, לכאו' הי' נראה דפליג ע"ז וס"ל דאיסורא דאשה ובתה הוא משום דחשבינן לה כקרובה דילי', וממילא דחמותו ובת אשתו הוי ב' איסורים, ול"ד זל"ז.

אך בפי' הרמב"ן בפר' אחרי י"ח י"ז מבו' דאיסורא דבת אשתו אי"ז משום דחשבינן לה כקרובה דילי', אלא הוא משום דנאסר ליקח ב' נשים קרובות זל"ז, וגם באיסורא דאחות אשתו פירש הרמב"ן שם י"ח כן, עיי"ש, וכתב דקרובות דידי' הוו בכלל איש איש אל כל שאר בשרו, ובקרובות אשתו כתיב שארה הנה, ומבו' לכאו' דאיסורא דבת אשתו הוא משום דהיא קרובת אשתו, ולא משום דעי"ז חשבינן לה כקרובה דילי', וי"ל דאמנם טעמא דקרא הוא משום דהיא קרובת אשתו, מ"מ גדר האיסור הוא דחשבינן לה כקרובה דילי', וצ"ע.

יב] אך באמת נראה בדעת הרמב"ן, דלעולם איסורא דבת אשתו הוא משום שהיא קרובת אשתו, אך לאו היינו דגדר האיסור הוא ליקח אשה ובתה, וליכא נפ"מ מי מהם היא אשתו, אלא היינו דנישואי אשתו אוסרין עליו את קרובותי' ואסור בין באמה ובין בבתה, והו"ל ב' איסורים, דאסור באם אשתו ואסור בבת אשתו.

יג] והך מילתא דאיסורא דקרובות אשתו, אי"ז משום דחשבינן לה כקרובות דילי' אלא הוא משום דנישואי אשתו אוסרין עליו את קרובותי', כבר עמדו רבים דיש ללמוד כן מסוגיית הגמ' לקמן צ"ה א' דילפינן מקרא דאותה, אותה שכיבתה אוסרתה ואין שכיבת אחותה אוסרתה, שיכול והלא דין הוא ומה במקום שבא על איסור קל נאסר האוסר מקום שבא על איסור חמור אינו דין שנאסר האוסר, ופירש"י, ז"ל, מקום שבא על איסור קל, לקמן מוקים לה באשת איש וכו' נאסר בה בעלה האוסרה לאחרים, מקום שבא על איסור חמור כגון אחות אשתו שאשתו אוסרת את אחותה כל ימי' אינו דין וכו' שתאסר אשתו האוסרת את אחותה, עכ"ל, ומבו' להדיא דאיסורא דקרובות אשתו הוא משום דנישואי אשתו אוסרין עליו את קרובותי', וע"כ הי' מקום ללמוד זמ"ז, דכ"ה דאשת איש שזינתה נאסרת על בעלה, ה"נ כל שבא על אחותה נאסרת אשתו עליו, ודעת ר' יהודה שם דהבא על חמותו פוסל את אשתו, ולדעתו גם בבא על אחות אשתו דעת ב"ש דנאסרת אשתו עליו.

יד] ומדינא דהתם משמע טפי מזה, דגדר הך דינא דנישואי אשתו אוסרין את קרובותי', הוא דומיא דאיסור אשת איש, דדין הנישואין הוא שתהא מיוחדת לבעלה ולא תינשא לאחר, וכל שנשאת לאחר היא מועלת מעל בבעלה, וה"נ הוא באחות אשה דדין הנישואין הוא שלא יקח גם אחותה, וכל שלוקח גם את אחותה הוא כמועל באשתו, ולכאו' למש"כ המהרי"ק דאשת איש שזינתה נאסרת לבעלה אף באומר מותר משום דמעלה מעל בבעלה, ה"נ הוא למ"ד דשכיבת אחותה אוסרתה, וצ"ע.[[6]](#footnote-7)

**ה**

טו] והנה ידוע מש"א הגרז"ס זצ"ל דאלמלי קרא דעלי' והיתה אחות אשה מתיבמת, הרי דלדעת רש"י דכל שנעשית ערוה לאחר קידושין פקעו קידושי', היו פוקעין קידושי הראשונה, ובחי' הגר"נ לעיל ג' ב' נחלק ע"ז דאיסורא דאחות אשה הוא רק על השני' ולא על הראשונה, ועמש"נ בזה במק"א בטעם הא דמשמע מכ"ד בהא דנשא יעקב את רחל ולאה שלא הי' האיסור אלא ברחל ולא בלאה.

והנה אם גדר איסורא דאחות אשה הוא דחשבינן לה כקרובה דילי', ודאי דהאיסור הוא גם על הראשונה, דאחר שנשא את השני' נעשית הראשונה קרובתו, וכן אם גדר איסורא דאחות אשה הוא דאסור ליקח ב' נשים יחד, והא דאינה אסורה אלא כשנשא אחת הוא משום דרק בכה"ג חשיב כלוקח את ב' הנשים יחד, ג"כ הוי האיסור גם על הראשונה, - אך אם גדר איסורא דאחות אשה הוא דכל שנשא אשה דינא הוא דתהא היא לבדה אשתו ולא יקח את אחותה, יש מקום לומר דאין האיסור אלא על השני', אך הראשונה שכבר היא אשתו אינה נאסרת.

טז] עוד יש להוסיף מש"כ האחרונים דהא דלא תפסי קידושין בערוה אינו מכח איסורה, אלא הוא דין נוסף בעריות דלא תפסי בהו קידושין, ולמש"נ בגדר איסורא דאחות אשה, נראה דגדר הא דלא תפסי קידושין באחותה היינו דכ"ה דאסרה תורה לעשות מעשה אישות בב' אחיות, גם הפקיעה תורה דא"א שיתפסו קידושין בב' אחיות, ובזה מתפרש הא דבמקדש ב' אחיות אמרינן כל שאינו בזאח"ז אפי' בב"א אינו, אף אם לא אמרינן כל שאינו בזאח"ז אלא כשהם סותרים זל"ז, דכיון דהא דלא תפסי קידושין באחות אשה הוא משום דהפקיעה תורה דא"א שיהא לו קידושין בב' אחיות, הרי דקידושי סותרים את קידושי זו.

**ו**

טז] ובזה מצאנו פתח קצת לפרש למש"כ הרמב"ן דהא דקידושין לא מפקעי זיקה, הוא משום דשתיהן כמקודשות אצלו ואינו בדין שתוציא מקודשת זו למקודשת זו דמאי אולמא דבתרייתא מקמייתא, דכיון דיסוד דינא דאחות אשה הוא דתהא היא אשתו לבדה ולא יקח את אחותה, הרי דכל ששתיהן כמקודשות אצלו יש לנו לדון מי מהם ראוי' להיות אשתו, - וע"כ אף דאין הזקוקה אוסרת את אחותה, מ"מ כל שבאנו לדון דכשנתקדשה אחותה תיפקע זיקתה, אמרינן דלא עדיפא בתרייתא מקמייתא ומ"ט תהא השני' אשתו יותר מן הראשונה, וע"כ לא פקעה זיקת הראשונה.

יז] והנה אמנם אסור לייבם את הראשונה, והיינו משום דכיון דהשני' היא אשתו אסור לעשות מעשה לקיחה בראשונה, וע"כ אסור לבא עלי', אך כל שבאנו לדון שתיפקע זיקתה, י"ל דהפקעת הזיקה אינה מכח האיסור ביאה, אלא כמש"כ הרמב"ן לעיל כ' א' דכל דלא תפסי קידושין פקעה זיקה, וכבר נתבאר דהא דלא תפסי קידושין באחות אשה הוא משום דהפקיעה תורה דא"א שיהא לו תפיסת קידושין אלא באחת מן האחיות, - ובזה יש לנו לדון מי ראוי' להיות אשתו ומי תצא מביתו, ובזה הוא דאמרינן דכיון דכבר חלה הזיקה, הרי דאינו בדין שתוציא מקודשת למקודשת דמאי אולמא דבתרייתא מקמייתא, ול"מ קידושי השני' לקבוע דהשני' תהא אשתו והראשונה לא תהא אשתו.

וכ"ז הוא בקידושין, אך בנישואין אמרינן דהיאך תכנס הלזו ותוציאנה מביתו, והיינו דכל שבאנו לקבוע מי מהם תהא אשתו, אין בכח הזקוקה לעמוד כנגד הנשואה, דהיאך תכנס הלזו ותוציאנה מביתו, וע"כ מהני נישואי השני' לקבוע שהיא תהא אשתו, ומכח זה פקעה זיקת הראשונה, - ועדיין הדברים צריכים ביאור רב.

**ו**

יח] ובזה נראה לפרש למש"כ הרמב"ן בדרך הב' דכיון דיש זיקה מקצת קנין שיש לו בה מה"ת פוגם עליו קדושי אחותה אף דאיסור אחות זקוקה אינו אלא מדרבנן, - והיינו דכבר נתבאר דהא דאיסור אחות זקוקה אינו אלא מדרבנן אף דעיקר הא דיש זיקה הוא מדאורייתא, הוא משום דאינה אשתו גמורה ולא סגי בזה לאסור את אחותה.

ולפ"ז נראה דכ"ז הוא באיסור ביאה דאחות אשה, דכל שאינה אשתו גמורה אין אחותה נאסרת, אך בהא דלא תפסי קידושין באחות אשה דהפקיעה תורה דליכא תפיסת קידושין בב' אחיות, הרי דבאותה מידה שיש לו קידושין בראשונה, לא תפסי קידושין בשני', וזהו שכתב הרמב"ן דה"ז פוגם קידושי אחותה, דאף דתפסי קידושי אחותה, משום דאין לו ביבמה אישות גמורה, מ"מ בה במידה שיש לו קידושין בראשונה נפגמו קידושי השני',[[7]](#footnote-8) וע"כ אין קידושי ונישואי השני' מפקיעין את זיקת הראשונה, דאף דהראשונה אסורה על היבם בביאה, דאף שנפגמו קידושי השני', אכתי יש בראשונה איסור גמור דאחות אשתו, מ"מ א"א להפקיע את זיקתה, דכיון דהפקעת הזיקה הוא דין בפנ"ע דומיא דהא דלא תפסי קידושין, הרי דכיון דבה במידה שיש לו קידושין בראשונה לא תפסי קידושין בשני', אין מקום כלל להפקיע את זיקת הראשונה, שהרי במידה זו דיש לו זיקה בראשונה אין לו קידושין בשני', ודו"ק.

1. הרשב"א בסוגיין כתב דהא דבעיא חליצה, הוא משום דכל שהוא מעוכב מחמתה אינה ניתרת לשוק בכדי אלא חולצת מדבריהם, ומשמע דהיינו אחר דגזרו שהוא מעוכב מחמתה, גזרו מכח זה דתהא טעונה חליצה, אך בד' התוס' שלא הזכירו לזה, משמע דא"צ לזה, אלא היינו דגדר הגזירה דגזרו מכח הא דנראה כנושא אחות זקוקתו, הוא דלא תפקע זיקתה, וע"כ אף היא טעונה חליצה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולפ"ז צריך לדחוק דמש"כ התוס' והרא"ש דבנישואין פקע זיקה לגמרי, היינו דקים להו לאינשי דפקע זיקה לגמרי בנישואין, וע"כ אינו נראה כבא על אחות זקוקתו, - ויש מקום לדחוק עוד, למש"נ לעיל לדעת התוס' דגדר הגזירה היא דלא פקעה הזיקה, ובזה הוא שכתבו דבנישואין לא גזרו רבנן אלא פקעה הזיקה לגמרי, אך לפ"ז לא פירשו התוס' טעם הא דשאני נישואין מקידושין, אלא פירשו גדר הדין בזה, ואי"ז מתישב כ"כ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להוסיף, דאטו ביבמה שנתקדשה לאשת אחיו מאמו, למ"ד דקידושין תופסין ביבמה לשוק, נימא דלא פקעה זיקה משום דלא אלימי קידושין אלו מקידושין אלו, הרי מ"מ כיון דע"י שנתקדשה לאחיו מאמו נעשית ערוה, מפקעת הערוה את הזיקה, וא"כ מ"ט כשקידש את אחותה אי"ז כן, ומה מקום יש לומר דא"א שתוציא מקודשת למקודשת. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם הנה התורי"ד בסוגיין ולעיל כ"ד ב' כתב לפרש טעם הא דצריך להמתין ולא מיפטרא משום אחות אשה, דהוא משום דמדרבנן אין קידושין תופסין באחות זקוקתו, וע"כ אי"ז מפקיע להזיקה, כיון דמדרבנן איכא גריעותא בקידושין, - אך בד' הרמב"ן אין משמע שנתכוין לכך, שהרי כתב דמקצת קנין שיש לו בה "מן התורה" פוגם עליו קידושי אחותה, ומשמע להדיא דהיינו דמה"ת ה"ז פוגם את קידושי אחותה, וזה צע"ג, דכיון דאחותה מותרת מה"ת, מה מקום י"ל דאין קידושי' קידושין גמורים. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומה שאמרו לעיל ג' א' דבת אשתו אינם קרובי עצמו, היינו משום דהקורבה היא ע"י אשתו, אך לעולם מכח זה היא קרובה דילי', וע"ד שאמרו לקמן נ"ד ב' דדודתו אינה קרובי עצמו אלא קרובי האב. [↑](#footnote-ref-6)
6. שו"ר בחזו"א אהע"ז סימן קל"ב סק"ה, ז"ל, ומה במקום שבא על איסור קל נאסר האוסר וכו', אי טעמא דאסרה התורה סוטה משום קנס התורה או משום שנטמאה תחתיו אין כבוד בעלה בה, לא שייך למילף שתאסרה שכיבת אחותה, אלא נראה דאיסור סוטה הוא משום שריחקה התורה שתהא האשה משמשת אישות לזה ולזולתו, והלכך כשעברה וזינתה והיא חוזרת לבעלה מינכר טפי מעשה הזמה והתחלפות האישים באשה אחת, ולזה אסרה תורה לשוב אל בעלה עוד לאחר הזנות, וכמו"כ יש מקום למילף לאסור כשבא על חמותו או אחות אשתו לשוב אל אשתו, דמינכר השתמשות איש אחד בב' אחיות או באשה ובתה, [מיהו צ"ע לדעת מהרי"ק דאומרת מותר וזינתה אסורה לבעלה משום דלא כתיב ומעלה בד' אלא באישה וכו', דא"כ לא שייך למילף לאוסרה בשכיבת אחותה], עכ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. וזה ע"ד מה שמצינו בקידושי חוץ דקידשה חוץ משמעון ובא שמעון וקידשה, ונתבאר במק"א דאף לדעת הרא"ה ודעימי' דמותר שמעון לבא עלי', מ"מ לא חיילי קידושי שמעון לגמרי, ואינם חלים אלא במקום ששייר ראובן, וע"כ לא פקעי קידושי ראובן אף לדעת הסוברים דערוה לאחר קידושין מפקעת את הקידושין, והיינו דאף למש"כ האבנ"מ דכל הא דלא תפסי קידושין באשת איש הוא משום דהויא ערוה, ובקידושי חוץ הרי אינה אסורה בביאה עליו, מ"מ בהצד שחלו קידושי ראובן, הויא ערוה על שמעון להפקיע תפיסת קידושין, וע"כ אף דבפועל היא מותרת בביאה לשמעון, מ"מ יש בה דין ערוה להפקיע שלא יתפסו קידושי שמעון בהצד הקנוי לראובן, - ואמנם התם דהוא באשה אחת הוא מתישב טפי, דבאותו הצד דיש לראובן קידושין בה לא תפסי קידושי שמעון, אך בדברינו הכא נתחדש דגם בב' אחיות מצינו למימר כן, דבמקום שיש לו קידושין בראשונה לא תפסי קידושין בשני', וזה דבר הצ"ב רב. [↑](#footnote-ref-8)