91 הערות בסימן ק_ס
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ג' ו' ניסן תשס"ט

**א**

סימן ק"ס ס"א, והא דלוה עובר דוקא ברבית דאורייתא אבל ברבית דרבנן אינו עובר.

א] בביאור הגר"א ציין מקורו מד' הרא"ש בסימן מ"ב שלמד כן ממש"א בההיא דרב עיליש דאיסורא לאינשי ל"ה ספי.

אך צ"ע, שהרי הרא"ש שם כתב, ז"ל, יש לדקדק דאבק רבית "כי האי" אין איסור ללוה "מדלא יהיב מדידי' טפי" לא קרינא בי' לא תשיך ואפילו איסורא דרבנן ליכא, אלא דוקא גבי מלוה איכא איסורא, הלכך ליכא איסורא ללוה אלא משום לפנ"ע לא תתן מכשול, עכ"ל.

וכבר דקדקו מזה מהרלב"ח סימן ק"ד ומבי"ט ח"א סימן נ"א ומל"מ פ"ד ממלו"ל ה"ב ומחנ"א רבית סימן י"ט, דבכל רבית דרבנן עובר הלוה, ורק ברבית דרבנן כי האי אינו עובר.

ובטעמא דמילתא כתב מהרלב"ח שם, דהוא משום דהתם ליכא רבית בפועל אפי' מדרבנן זולתי השימה לבד, וזה שטעם הרבית שם הוא מצד שהשוו חלוקות השכר וההפסד שיקח בעל המעות בשתיהן החצי החלוקות א"א שיצאו לפועל לעולם אלא הא' מהן ובערך אותה החלוקה לבדה אין רבית כלל, במשל שאם הי' לוקח רב עיליש חצי ריוח לבד אינו רבית מצד אותה החלוקה, שאם היו מתנים שיקח השליש בהפסד לבד מותר הי', גם כשיפרע רב עיליש חצי ההפסד אינו רבית כלל מצד אותה החלוקה, שאם היו מתנים שיקח ב' שלישים בריוח מותר הי', א"כ אין שם רבית בפועל לעולם, והרבית הוא מטעם השימה, וכבר אמרנו שאין הלוה עובר על לא תשימון וכו', עכ"ל, ועיי"ש בהמש"ד שפירש כן במכוון ד' הרא"ש.

אך המבי"ט שם חלק ע"ז שהרא"ש לא נתכוין לזה, עיי"ש, וגם עיקר הדברים צ"ב, דהגם דאם היו פוסקין מחצה באגר ותילתא בהפסד ל"ה בזה רבית, היינו משום דבכה"ג תוספת הריוח הויא שכר עמלו, אך כל שפסקו פלגא באגר ובהפסד, הרי דכל מה שטורח בחינם הוי רבית, ומ"ט נימא דכל האיסור הוא בשומא עצמה, וכבר עמד ע"ז בשו"ת נאות יעקב סימן ל'.

וגם לכאו' אי"ז מתישב בד' הרא"ש, דבדבריו בב"ק פ"ג סימן ח' ובסנהדרין פ"ג סימן ז' מבו' דגם הלוה עובר בלא תשימון, עיי"ש, וא"כ אין לפרש דמשו"ה הכא אין הלוה עובר, משום שאינו מוזהר בלא תשימון.

ויותר נ' במכוון ד' הרא"ש, דהוא ע"פ מש"כ בתוס' הרא"ש בדף סט., ז"ל, וי"ל דהכא הקילו טפי משום שאינו נותן לו יותר ממה שהוא לוקח אלא שהוא טורח בשבילו, עכ"ל, והרי דכל שאינו נותן לו משלו, אלא טורח בשבילו, קייל משאר רבית, והטעם בזה הוא או משום שאינו נותן לו ממון, או משום שהטירחא היא גם בשביל עצמו, וזהו מש"כ הרא"ש דבאבק רבית כי האי דלא יהיב מדידי' טפי, לא אסרו אלא למלוה ולא ללוה.

ב] אך בחי' הרשב"א בדף סח: כתב, ז"ל, ש"מ דאין איסור אבק רבית אצל הלוה אלא אצל המלוה לפי שאיסור הלוה חדוש הוא ודי במה שחדשה התורה ואסרה עליו, עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א ובנמו"י שם, וכ"כ הרשב"א בשו"ת ח"א סימן תתקל"ח, עיי"ש.

ובחי' המיוחסים להריטב"א שם הק' ע"ז, ז"ל, ולא נהירא דמי גרע מדיבור בעלמא שהוא אסור כדאמרי' ס"פ גבי שאילת שלום דעביד איסורא אפי' הלוה כשנותן לו שלום, ה"נ לא שנא, וצ"ע, עכ"ל.

ובס' נאות יעקב סימן ל' הביא בשם הביה"ל לישב בזה, דמה שאין איסור על הלוה ברבית דרבנן, הוא משום דכל האיסור הזה הרי הוא כדי שלא יבא לידי רבית דאורייתא, ולכן די לנו בהאיסור שעל המלוה, וא"כ זהו רק כשאפשר לאסור על המלוה, אבל במקום דאין לאסור על המלוה אסרו מטעם גזירה שלא יבא לדאורייתא על הלוה, עכ"ד, וכ"כ בספר חדרי דעה סימן ק"ס לט"ז סק"ג.

אמנם לכאו' אי"ז מתישב בל' הרשב"א, שפירש הטעם דלא אסרו על הלוה, משום שאיסור הלוה חידוש הוא ודי במה שחידשה התורה ואסרה עליו, וזה דלא כד' הביה"ל דהטעם דלא אסרו על הלוה, הוא משום דכדי שלא יבא לידי רבית דאורייתא סגי לאסור על המלוה, וי"ל כמבו' בחדרי דעה שם, דמשום דאיסור הלוה הוי חידוש, ע"כ לא אסרו אלא על המלוה משום דסגי בזה שלא יבא לידי רבית דאורייתא, אך אילו ל"ה זה חידוש, לא היו חכמים מחלקים בדבר.

ואולי י"ל בזה בע"א, שהרי מש"כ הרשב"א דאיסור הלוה חידוש הוא, היינו משום שאיסורא דרבית הוי מלתא דגזילה, וכמבו' בר"פ איזהו נשך, וע"כ מן הדין הי' שלא יהא האיסור אלא על המלוה ולא על הלוה, וחידוש הוא שאסרה תורה אף על הלוה.

ולפ"ז נ', דמש"כ הרשב"א דבאבק רבית לא אסרו על הלוה, הוא משום דאיסורא דאבק רבית הוא ג"כ מלתא דגזילה, דהגם דמדאורייתא אי"ז גזילה, מ"מ מדרבנן הוי זה כגזילה, וע"כ לא אסרו בזה על הלוה, דאיסור גזילה הוא רק על המלוה, והגם דברבית חידשה תורה לאסור אף על הלוה, אך בכה"ג שאי"ז גזילה אלא מדרבנן לא חידשו לאסור אף על הלוה.

ולפ"ז נ', דע"כ הוא דשאני רבית דברים, דמה שאסרו רבית דברים י"ל דאי"ז משום דגם דיבור חשיב כגזל מדרבנן, אלא הוא איסור בפנ"ע אטו רבית ממון, וע"כ אסרו בזה גם על הלוה.

אמנם לכאו' אי"ז מתישב, שהרי רבית דברים לא קצצה מתחילה, וא"כ היאך יתכן דכל רבית שאינה קצוצה, לי"ב איסורא על הלוה, ואילו ברבית דברים דג"כ אינה קצוצה, יהא איסור גם על הלוה.

וגם בעיקר מש"נ דאיסור רבית דברים לאו היינו דגם דיבור חשיב כגזל מדרבנן, אינו מוכרע כלל, שהרי מצינו בברכות ד"ו: דהנותן שלום לחבירו ואינו מחזיר לו נקרא גזלן, והרי דשייך גזילה גם בדברים.

וגם מצינו בתוס' קידושין ד"ח: ובחי' ר"ח בן שמואל שם ד"ו: בשם הר"י מיגש, דרבית דברים אסורה מה"ת, ומה"ת הרי כל איסור רבית הוא מלתא דגזילה, והרי דגם רבית דברים חשיבא כגזילה.

ג] ובשער דעה בסימן קס"ט סק"ג הק' במש"כ השו"ע שם ס"ז דהמלוה מותר והלוה עושה איסור, דלפמש"כ הרמ"א דברבית דרבנן אין הלוה עובר אלא משום לפנ"ע, א"כ כיון דכה"ג לא אסרו על המלוה, משום דלא החמירו שיהא שליחות לגוי אלא כששניהם יודעים בדבר וכו', א"כ מ"ט הלוה עושה איסור, הרי אי"ז אלא רבית דרבנן, דמדאורייתא אין שליחות לגוי אלא דאזלינן לחומרא מדרבנן, עיי"ש.

ולכאו' י"ל, דשאני התם דכיון שהחמירו דיש שליחות לגוי, הרי דמדרבנן יש בזה רבית דאורייתא, וע"כ איכא איסורא אף על הלוה, ול"ד לכל אבק רבית דרבנן שלא אסרוה על הלוה, וז"פ.

ד] והט"ז בסק"ג כתב בתו"ד דהתם האיסור על הלוה שהוא יודע שהוא שולח בשביל ההלואה שילוה ממנו, ובתפארת למשה על הטור תמה ע"ז שהרי ברבית דרבנן אין הלוה עובר, ובחדרי דעה כתב לישב דכיון דהתם ל"ש איסור על המלוה, ודאי איכא איסורא על הלוה, וכ"ה דברבית דברים איכא איסורא על הלוה.

אך זה מחודש טובא, שהרי בכל רבית מאוחרת לא אסרו אלא על המלוה ולא על הלוה, וא"כ אף באופן שאין המלוה יודע רחוק הדבר לומר שיחדשו בזה איסור על הלוה, וצ"ע בזה.

**ב**

סעיף ו', אסור להקדים הרבית וכו' כיצד נתן עיניו ללוות ממנו והי' משגר לו דורון ופירש בשביל שילוהו.

א] בגליון הגרע"א כתב, ז"ל, נלע"ד דזהו דוקא אם שולח לו דרך מתנה ומבקש ממנו שילוהו בשביל זה, והוא דרך שוחד בעלמא, אבל אם התנה ע"מ שילוהו א"כ אם אינו מלוה צריך להחזיר ובשעת הלואה הוי כנותן לו, ודומה כאומר לו חוב שאצלי מחול לך בתנאי שתלוני, דהוי כאומר אם תלויני החוב מחול לך דהוי רבית קצוצה כנלע"ד" עכ"ל, וכ"כ החוו"ד סק"ג.

והנה בדבריהם מבו' שהטעם בזה הוא, דכה"ג חשיב כנותן רבית בשעת ההלואה, כיון שאם לא ילוה צריך להחזיר לו, וזכייתו ברבית היא רק ע"י ההלואה, ומבו' בדבריהם דאילו הוה חשבינן דנתינת הרבית היא קודם ההלואה, הרי דהגם דנתינת רבית זו מחייבת את המלוה להלוות, אי"ז אלא רבית מוקדמת.

אמנם בשער דעה סק"ב נקט, דכל הא דרבית מוקדמת ומאוחרת שרי מדאורייתא, הוא רק משום דאי"ז שכר מעותיו אלא מתנה בעלמא, אך אם נתן לו הרבית תחילה ונתחייב להלוות לו, הוי זה רבית גמורה, וע"כ כתב דכל הא דרבית מוקדמת אינה אסורה מה"ת, הוא רק במשגר דורון כל' הרמב"ם בשביל שהמלוה יגמור עמו ג"כ חסד וילוהו אח"כ, אבל גם אם לא ילוהו אח"כ יהי' ג"כ המתנה מתנה, וע"כ אי"ז רבית קצוצה.

ועיי"ש בשער דעה שדן, דאף בשהתנה עמו ע"מ שילוהו, מ"מ אם הוציא המלוה הרבית קודם ההלואה, יל"ד טובא אם הוי ר"ק, ודימה ד"ז לדינא דאתנן, דאם נתנו לה קודם ביאה לאו שכר ביאה הוא, אם אי"ז קיים בשעת ביאה, ולפי דרכו יש להוסיף, דגם אם ה"ז קיים בשעת ההלואה, ה"ז תלוי בפלוגתת הראשונים אם היכא שנתן לה הטלה קודם הביאה והוא קיים בשעת ביאה חייל עלי' איסור אתנן, ונת' בזה באורך במקומו, אמנם למש"נ שם יל"ד, דאף הסוברים התם דל"ה אתנן, היינו רק משום דאין הטלה דמי הביאה אלא הטלה הוא החפץ הנקנה, ואכמ"ל.

ולכאו' לפ"ד הגרע"א והחוו"ד יש לאסור אף בכה"ג, דכיון שאם לא ילוה לו יהא חייב להחזיר לו דמים, נמצא דבשעת הלואה הוי כנותן לו, ול"ד לאתנן דכה"ג לי"ב איסור אתנן, משום דגוף הטלה לא חשיב כשכר ביאה, וז"פ.

ובדעת השע"ד י"ל דס"ל דזה אינו טעם לאסור, דאיסור רבית הוא רק בשהרבית היא תשלומי ההלואה, ולא היכא שההלואה היא תשלומי הרבית, וע"כ אף דאם לא ילוה יהא חייב לשלם לו, הרי היינו משום שנתחייב לו בהלואה בעד הדמים, ואם אינו נותן לו הלואה צריך להחזיר לו הדמים, אך לאו היינו דהדמים הם תמורת ההלואה, אלא ההלואה היא תמורת הדמים, וע"כ אי"ז רבית, וצ"ע עוד בסברא זו.

ועי' עוד לקמן סימן קס"ז דבפשוטו מבו' דכל רבית דקודם ההלואה הויא רבית מוקדמת ואינה אסורה מה"ת, וכ"ה בל' כמה מן הראשונים, ושם נ' דגם רבית מאוחרת הניתנת אחר הפירעון אינה אסורה מה"ת, ועיי"ש בשער דעה שתמה בזה, והביא שם ד' הג"א סימן ה', ותמה ע"ז, ועי' גם בחוו"ד שם סק"ב.

והנה באמת ד' הג"א מקורו מפי' ר"ח שהובא באו"ז סימן קס"ט, ובל' ר"ח שם אין הדברים ברורים כ"כ, דמחד גיסא מ' מדבריו דרק בדיניהם כה"ג אין מוציאין, אך בדינינו כה"ג מחזירין, וכל הא דבדינינו אין מחזירין הוא רק בששלח לו מנחה קודם ההלואה או אחר הפירעון, עיי"ש, וזה צ"ע, דא"כ מהו שאמרו דכל שבדיניהם אין מוציאין בדינינו אין מחזירין, וצ"ע בכ"ז.

סעיף ט', ואם א' מלוה מעות לחבירו על זמן מה כדי שיחזור וילוהו פעם אחרת כזמן הראשון, י"א שאסור ולא דמי לעושה עמו מלאכה וחוזר ועושה עמו דגבי הלואה שכר הלואה הוא נוטל, וי"א דמותר אם אינו מלוה לו לזמן ארוך יותר ממה שהלוהו.

כתב מהר"ם מר"ב, ז"ל, אם ראובן אמר לשמעון אלוה אותך עתה כדי שתרויח כדי שגם אתה תלויני פעם אחרת להרויח כ"כ, תנאי ממון זה ויש לו לשמעון להלוות לראובן כשיעור אותם מעות עד שירויח בהם כשיעור שירויח במעותיו, ואין לומר רבית מוקדמת היא או רבית מאוחרת שמלוה לו בשכר מעותיו שהלוהו תחלה, דלא אשכחן דליהוי רבית כה"ג אלא היכא דאיכא נשך ותרבית שמלוהו ברבית קצוצה או משכנתא בלא נכייתא [או אפי' בנכייתא] דאיכא תוספתא דאכיל פירי דשוו ד' סלעים ואינו מנכה לו אלא סלע, או אפי' רבית דברים בעוד שהוא חייב, אבל כה"ג אינו נותן לו משלו כלום, אלא מעות הלוה וחוזר לבסוף ליטול אותן, והאחריות מן המעות שילווהו יהיה על ראובן, ויש לשמעון לקיים תנאו ולהלוותן ואין כאן משום רבית, וראי' מהא דתנן אומר לחבירו נכש עמי היום ואנכש עמך עדור עמי ואעדור עמך אבל לא יאמר נכש עמי ואעדור עמך עדור עמי ואנכש עמך, כל ימי גריד אחד כל ימי רביעה אחד, אבל לא יאמר לו חרוש עמי בגריד ואני עמך ברביעה וכו', אלמא כה"ג שרי, דכל היכא דליכא נשך ותרבית לא שייך רבית אלא דרבנן, וכה"ג לא גזור אפי' כל ימי הגריד שאין הדבר שוה, ומותר לומר חרוש עמי בגריד ביום אחד קצר ואני עמך ביום ארוך, כ"ש בדבר זה שהדבר שוה, ושלום מבר"ב. עכ"ל

ובסה"ת שער מ"ו ח"ד דין נ', ז"ל, ומכאן יש להוכיח דה"נ שרי לי' למימר לי' לחברי' הלויני ק' חודש זה ואני אלוה לך מנה חודש אחר, דהו"ל כנכש עמי היום ואני אנכש עמך למחר, אבל אם יאמר לו הלויני ק' חודש א' ואני אלוה לך מנה ב' חדשים, או הלויני מנה חדש ואני אלוה לך מאתים חדש אחר אסור, דהו"ל כגריד וכרביעה דאסור, עכ"ל.