צלי ומליחה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / צלי כבוש ומליחה

חולין צז. הערות בדיני צלי ומליחה

**א.** שיעור האיסור בצלי, מבואר בסוגיא דצלי שמן מפעפע בכולו אבל כחוש אינו אוסר כולו[[1]](#footnote-2) [ועיין בשו"ע תנא-טו גבי שאוסר כולו משום שמהפך את השיפוד מצד לצד, ועיי"ש כמה שיטות בזה].

דעת התוס' והרא"ש צו: דאוסר כדי נטילה, ולא מצאנו קליפה אלא בתתאה גבר וכה"ג.

אבל דעת הרשב"א והר"ן בכ"ד דאינו אלא כד"ק, והוכיחו כן מסוגיא קיב. בר גוזלא דנפל לכמכא, דצלי אינו אוסר אלא כד"ק, וע"ע בר"ן (מב.) בשם הרא"ה והוא בבד"ה (כא.) וחלק על הרשב"א שם.

ובתוס' פי' דהתם בצונן איירי ומתוך שהוא רך בולע ולא סגי בהדחה.

ודעת התוס' פסחים עה: משמע דצלי אינו אוסר אלא כד"ק ומה דתני התם במתני' נטילה הוא רק משום שיש בו רוטב קצת, עיי"ש, וכעי"ז כתב הר"ן (מא:) בחד אופן דהתם איכא רוטב לכך אוסר יותר מכד"ק, והטעם שאינו אוסר כולו כתבו התוס' צז. והר"ן שם שאין בו הרבה רוטב רק מעט, ועוד כתב הר"ן משום שיש בו שישים בכולו, עיי"ש.

וברמ"א כתב דלמעשה אוסר בכולו שאין אנו בקיאין שמא הוא שמן [וכ"ז לענין להבליע בכולו אבל לענין לצאת מחל"ח בל"ר לא חיישינן שאין אנו בקיאין, ואכ"מ].

**ב.** שיעור האיסור במליחה, כתב הרא"ש ז-כד שאינה אוסרת אלא כד"ק, וכ"כ הרשב"א, וכ"פ בשו"ע צא-ה [וברמ"א כתב דלמעשה אוסר כולו משום שאין בקיאין בין כחוש לשמן ובשמן אוסר כולו].

דעת הרא"ה דנאסר בכדי נטילה הו"ד בב"י-צא.

דעת הרמב"ן קיב: שנאסר כולו וחמיר טפי מצלי, וכתב בב"י שכ"מ לשון הר"מ.

ברא"ש הוסיף דאף לשיטת התוס' דבכל צלי בעי שיעור כד"נ מ"מ במליחה סגי בקליפה.

אבל ברשב"א צז: כתב דמליחה הויא כצלי לכל חד כדאית ליה או כדי נטילה או כד"ק, ומבואר דעתו דלמ"ד דבצלי אוסר כד"נ ה"נ במליחה אין בה שום קולא.

אלא שנתקשה הרא"ש ע"ד דהא ס"ד בגמ' דצלי קיל ממליחה, וכתב דכיון דאיתותב האי סברא ממילא אמרינן איפכא דמליחה קיל מצלי[[2]](#footnote-3).

**ג.** בדעת השו"ע מצאנו סתירות בזה, עיין קה-ד פסק כהתוס' ורא"ש שצלי אוסר כדי נטילה.

מאידך בסי' צא-ז כתב שצלי רותח שנפל על מאכל אוסר כד"ק, ובפשוטו היה נראה כש"כ בנימוקי הגרי"ב צו: דהתם הטעם משום דתתאה גבר.

אבל הגר"א שם כתב שהשו"ע פסק כדעת הרשב"א, ולדבריו צ"ע סתירת ד' השו"ע.

ע"ע בהגר"א קה-נב שעמד בכמה סתירות בד' השו"ע בזה, דבסי' קה-ט פסק לענין מליחה שאוסר כד"ק, ופי' הגר"א שהוא כדעת הרשב"א דאף צלי אינו אלא כד"ק.

אבל בפשטות הוא כדעת הרא"ש דאף התוס' מודו דמליחה אינו אלא כד"ק.

והגר"א קה-נב כתב שהשו"ע פסק עיקר כהתוס' אבל הכא צידד להקל בדרבנן, וצ"ע מה כוונתו ואולי משום דבגיד איירי וגרס שם אם הוא שומן הגיד וקנוקנות שבו וכו'.

והוסיף דאף דלענין צלי לא פסק כהרשב"א ולא חילק בין דאורייתא לדרבנן מ"מ לענין מליחה שיש לצרף גם דעת הרא"ש היקל בזה בדרבנן, עיי"ש.

עוד הק' הגר"א דבשו"ע סי' ע' פסק דמליחה אוסרת כד"ק אף בדאורייתא, וצ"ל בפשוטו שהוא כדעת הרא"ש, וכן בסי' צא-ה וס"ז, עיי"ש.

**ד. ענין מליח כרותח-**

יל"ע אם מליחה הוא רק ענין של בליעה ופליטה או דהוי ממש כרותח דבישול.

עיין בר"ן ע"ז (לח.) הביא ד' הרמב"ן דכ"ש אינו מבשל לענין שבת ומ"מ מבליע ומפליט לענין או"ה, והוכיח כן ממליחה דלענין שבת אין בו חיוב שאינו בישול ומ"מ לענין או"ה אוסר משום שמבליע ומפליט.

אבל הר"ן דחה דלעולם מליחה גם לענין שבת יש בה משום מבשל אבל אם אינו מבשל אינו מבליע ומפליט.

[וגם לענין כבוש נתבאר במקו"א פלוגתת האחרונים אם יסודו משום דהוי כבישול גם לענין שבת או רק בליעה ופליטה לחוד].

צ"ע לשיטת הר"ן שהוא כבישול למה לא יהיה איסור מליחת בשר עם חלב כמו בישול בב"ח?

אבל פשוט דאף לענין צליה מצאנו פלוגתא אי חשיב דרך בישול ופשטות דעת הר"ן פ' כ"ה דל"ח דרך בישול ואף דלענין שבת וודאי חייב עליה א"כ ה"נ לענין מליחה י"ל כן.

ויסוד הדבר דלענין שבת עיקרו הוא בתיקון האוכל, וכל שמרכך את המאכל כבישול חייב עליו, אבל לענין בב"ח עיקר איסורו הוא במעשה בישול ודרך בישול, וא"כ צליה ומליחה אינו בכלל זה.

ובעיקר הדבר, עיין ברא"ה בבד"ה ריש ש"ד שכתב בזה"ל:"וכשהוא בשיעור זה דינו כרותח מתוך שהוא מתחמם מתוך מליחתו, והיינו לישנא דרותח ומשום טעמא דחם אתינן עלה ולא משום חריפות שכיון שנקלט בו טעם המלח כ"כ הבשר מתחמם", וזה כנראה ע"ד הר"ן דיסודו משום דהוי כרותח ממש.

ע"ע רש"י מנחות כא. דדם שמלחו פטור עליו כדין דם שבשלו, ולענין כבוש נקטו הרבה אחרונים דלא חשיב כמבושל שאינו אלא מבליע ומפליט אבל מליחה עדיף דהוי כמבושל ממש לדעת רש"י כד' הר"ן ורא"ה.

והנה מצאנו פלוגתא לענין שיעור המליחה, דדעת הר"ן דתוך זמן המליחה לא חשוב כרותח רק אחר שנמלח שיעור מיל, ודעת הרשב"א דתוך הזמן נמי חשיב מליח כרותח.

ביאור הדברים ראיתי מבארים דלשיטת הר"ן דיסודו משום דהוי כרותח הרי י"ל דלוקח לו זמן עד שמרתיח ועד אז אינו בכלל שיעור מליחה, אבל הרשב"א ס"ל כהרמב"ן דאינו אלא בליעה ופליטה מכח חריפות המלח ומיד יכול המלח להבליע ולהפליט, וע"ע פרטי הדינים בפלוגתא זו לקמן.

**ה.** צלי מפעפע, פלוגתת הרשב"א ורא"ה בחי' ותוה"ב (כא.) אם בצלי יש היתר של שישים.

ומקור הפלוגתא מדמתרץ התם חלב כחוש היה שבתוס' פי' בחד פי' שהיה שישים כנגד כל החלב מבואר דמהני שישים דלא כהרא"ה.

ועיין ברמב"ן נסתפק בזה, ומבואר שם טעמו משום דין קפילא, ומשמע קצת דאי משום שיעור שישים לא אכפ"ל שמצטרף הכל וכל הנידון משום טעם.

ודעת הרשב"א מבואר טעמו בחי' משום דס"ל שמתפשט בשוה.

אבל ברשב"א במה"ב (ה:) משמע שיש עוד טעם להתיר בזה, דאפי' עצמות מצטרפות, ואף לענין דין קפילא מ"מ הוא שיעור ביטול כהגר"ח ולא דין טעם הנרגש, וצ"ע אמאי לא נקט טעם זה הכא.

ועוד נתבארו כל ד' הרשב"א ורא"ה לענין שתי קדירות ושם נתבאר הנוגע לנידו"ד, וע"ע מש"כ בדין יבש באינו מינו בד' הרא"ה ורעק"א קה-ט.

ושיטת הר"מ טו-לב כהרשב"א דמהני שישים בצלי כש"כ בב"י-קה, אבל לענין מליחה משמע בר"מ טו-לד דל"מ שישים, ועיין ביד יהודה ע-יא שהר"מ יש לו שיטה שלישית לחלק בין מליחה לצלי, דגבי צלי מהני שישים ומתפשט בשוה אבל במליחה ל"מ שאינו מתפשט בשוה, והביא כן מהמנח"כ, ועיי"ש בשם מהרלנ"ח דעתו דאף במליחה מהני שישים לשיטת הר"מ.

**ו.** פסק הרשב"א בתוה"ב (כא.) דאף בצלי שמן שמפעפע בכולו ויש שישים לבטלו מ"מ צריך ליטול כדי נטילה, משום דכדי נטילה יש בו יותר רושם ויתכן שנשאר טעם ממש [ועיין רעק"א ג-נג דבתוס' פסחים עה: מבואר לא כן, וע"ע בבד"ה שהשיג ע"ז דכל שנבלע בשוה עד שיש בו ביטול שישים שוב אי"צ נטילה].

וראיתי מקשים דאחר שנאסר אותו כדי נטילה שוב יחזור לאסור את הכד"נ שלאחריו מתורת חנ"נ, אלא דבעלמא בצלי אמרינן אין הנאסר חוזר ואוסר, אבל הכא הרי מתפשט כאן הטעם של האיסור בכל החתיכה אלא שיש בה שישים לבטל ולמה לא יאסור [ואין לומר דהרשב"א לשיטתו דלא קי"ל חנ"נ שהרי הרמ"א קה-ה פסק דין זה אף דפסק חנ"נ]?

כעין קו' זו הק' בחוו"ד קה-י ע"ד ההג"א דס"ל דאף אם אין הבלוע יוצא מחל"ח בל"ר מ"מ משהו מיהת יוצא ובחמץ בפסח אוסר, והק' החוו"ד דא"כ שוב יאסור גם בכל איסורין שהרי הולך האוסר עם הנאסר?

וכתב בחוו"ד שאין אומרים הנאסר חוזר ואוסר אלא אם יוצא עמו דבר הראוי להטעים איזה דבר לכה"פ [אף שיש שישים כנגדו], ותי' זה לא יהני בנידו"ד.

אבל בהג' ברו"ט כתב שאותו חלק טעם שמתפשט לחוץ אינו חלק מהאוסר של ההיתר הראשון שהרי כל שסופו להתפשט אינו עושה חנ"נ, ואותו טעם שעמד להתפשט מעיקרא לא אסר, ותי' זה מועיל גם בנידו"ד.

וכעי"ז כתב ביד יהודה קה-כא עיי"ש מה שהביא מתשובת מהר"ם כעי"ז.

**ז.** הבאנו לעיל בהערה דעת הרמב"ן דמליחה אף בדבר שמן אוסרת כד"ק לחוד, והרשב"א דחה דלא גרע מצלי שאוסר כולו.

עוד הק' הרשב"א מגמ' קיג. דגים שמלחן זה עם זה טמא מליח וטהור תפל אסור, וכל אסור משמע לגמרי ולא רק כד"ק, עיי"ש שהוכיח זה.

ובאמת ברמב"ן לקמן קיג. נקט דמליחה אוסרת בכולו, ועיי"ש שנתקשה למה אוסר כולו כשהתחתון הטהור והרי קי"ל תתאה גבר, עיי"ש מש"כ לתרץ, מבואר דעתו שכל מליחה אוסרת כולו וכמו שהבאנו לעיל, וצ"ע סתירת דבריו.

וכבר עמד על סתירה זו בציונים לרמ"א קה-ט [עיי"ש דד' הרמב"ן סתרי למה שהביא בב"י-צא משמו שכל מליחה אוסרת כולו].

וראיתי מביאים מכנה"ג בשם באר שבע דדגים שאני, ובאמת כבר צידד כן הרשב"א קיג. עיי"ש שתמה היאך יאסור כולו בטמא מליח וטהור תפל דלשון הגמ' אסור משמע שהוא יותר מקליפה, וכתב די"ל דבכדי נטילה קאמר, א"נ שאני דגים דרפו קרמייהו אוסר בכולו.

אבל צ"ע לומר כן בדעת הרמב"ן דמבואר להדיא בדבריו קיג. דאף לענין בשר אמר כן.

ע"ע בר"ן (מב.) גבי דג טהור שמלח עם טמא וכו' והביא בשם הרא"ה דסגי ליה בקליפה שכל איסור ע"י מליחה הוא בקליפה.

והוסיף:"אבל דעת הרמב"ן מחמיר ואומר דהכא כוליה חיים מרוב טיפות מלוחות שהם חמות בעצמם.

ויותר נראה לי ד' הרא"ה, ומיהו הוא מצריך נטילת מקום ואמר דבפסחים מוכח דצלי בעי נטילת מקום, ואיני מודה לו בזה דשא"ה דנטף מרוטבו וחזר אליו שדנו אותו בדין אמצעי אבל צלי לא בעי אלא קליפה, מיהו הכא אפשר כיון דציר זה יצא וכו' אפשר דבעי נטילת מקום".

ואין מובן לד' הר"ן מה ענה לטענת הרא"ה שכל מליחה בקליפה ולמה כאן בדגים החמיר הרמב"ן.

וע"ע בחי' הר"ן קיג. ושם נראה שהרמב"ן בא ליישב מ"ש מעילאה ותתאה גבר, ולא בא לענות על טענת הרא"ה כלל, ובאמת בכל מליחה סבר דנאסר כולו מה"ט.

**ח.** שיעור זמן המליחה, דעת הר"ן דלא חשיב רותח אלא אחר ששהה שיעור זמן של מליחה, אבל בתוך הזמן לא.

ובשו"ע צא-ה מליח שא"י ליאכל מחמת מלחו ושהה כדי מליחה לקדירה כ"ז שלא הדיחו מיקרי אינו נאכל מחמת מלחו, ובש"ך סקי"א כתב דמשמע דפסק כהר"ן, ותמה ע"ז דאין לפסוק כשיטת יחיד דלא כשא"ר דמיד חשיב רותח [וכן מבואר ברמ"א שלאחר הזמן שרי וכל האיסור הוא בתוך הזמן] ולהלכה החמיר דמיד שנמלח חשיב כרותח.

ועיין בבדה"ש סקמ"ג הביא כמה אחרונים שגם השו"ע אין כוונתו כהר"ן רק נקיט לרבותא דאף אחר הזמן אסור, עיי"ש.

עוד מבואר בשו"ע דאחר זמן זה עדיין חשוב רותח עד שלא בא במים, אבל ברמ"א כתב דלצורך הפמ"ר וסעודת מצוה יש לסמוך על שיטת התוס' קיב: דאחר ששהה שיעור מליחה תו אינו כרותח.

ובש"ך הק' סתירת ד' השו"ע דבסי' סט משמע דאחר ששהה הותר?

וכתב דדוקא במליחה להפליט דם אמרינן דלאחר ששהה שיעור מליחה הותר שכבר פלט הדם ותשש כוחו ע"י הדם, אבל במליחה שלא לצורך הוצאת הדם נשאר באיסורו גם אחר שיעור זמן המליחה.

וכתב הש"ך דבאמת הוא ג"כ שיטת התוס' קיב: והרא"ש ומזה חלק על מה שלמד הרמ"א משיטתם להתיר גם בכל מליחה אחר שיעור הזמן.

ובפר"ח הצדיק שיטת הרמ"א דס"ל דאף בכל מליחה פולט ציר ותשש כח המלח.

ועיין לעיל בגדר מליחה מש"כ לדון בטעם של פלוגתא זו.

**ט.** צלי באיסור שמן, שו"ע וטור קה-ה אם האיסור שמן הוא מפעפע, ואף אם ההיתר שמן נמי נאסר כולו.

טעם הדבר עיין בב"י משום שנבלע ההיתר באיסור והוא שמן וחנ"נ, וחוזר לאסור את ההיתר בכולו.

אבל הק' בב"י דהא אין הנאסר חוזר ואוסר, גם בטור פסק כן אף דפסק עיקר כר"א דלא אמרינן חנ"נ?

ובארו בב"י ובש"ך סקי"ד טעם אחר כמו לענין ריחא פסחים עו: דאמרינן מפטם ה"נ מפטם ההיתר את האיסור ואז הוא בעצמו מתפשט.

הק' בב"י סתירת ד' הטור דלענין בלוע פסק בסוס"י קה שאינו יוצא מחל"ח אא"כ האיסור הבלוע הוא שמן, וצ"ע דאף אם איסור כחוש נבלע בהיתר שמן נמי יצא מחל"ח, בין אם משום חנ"נ ובין אם משום מפטם להאי, ומאי שנא הא דאין הבלוע יוצא מחל"ח מהא דאין צלי אוסר יותר מכד"ק.

וכתב הש"ך סקי"ט דמה"ט לא הביא הב"י דין השני בשו"ע כלל ולפי"ד יתכן דאף לענין בלוע יוצא מחל"ח נאסר.

בד"מ תי' דשאני חלב כחוש ובזה כיון דחלב בעלמא מפעפע רק הוא כחוש אכתי יש בכוחו להתפטם מההיתר משא"כ בגיד שלעולם הוא כחוש.

בש"ך שם תי' דלענין אין הבלוע יוצא מחל"ח לא מהני מפטם, ורק לענין להוליכו בכל ההיתר אחר שכבר נבלע בחתיכה מועיל ענין מפטם.

כתב בפמ"ג דעיקר הקו' אינה קשה כ"כ, דכיון שהטעם משום מפטם י"ל דלא שייך זה אלא באיסור והיתר בעין אבל בלוע איסור אינו מתפטם מההיתר שמן.

אלא שהוקשה לש"ך דא"כ אף בסעי' ז' לענין בלוע יוצא מחל"ח נמי נימא שאם הוא דבר בעין נימא שיאסור, ולכך הוצרך לתרץ כנ"ל.

ובהג' רעק"א השיג על עיקר תי' של הפמ"ג דבש"ך לעיל צב-ג מבואר דעתו גבי טיפת חלב שאם האיסור שמן הרי גם טיפת חלב מפעפעת בכולו, ומבואר דאף לענין בלוע בעלמא אמרינן כן.

**י.** מליחה באיסור או היתר שמן, גם לשיטת הסוברים דבדבר שמן מליחה אוסרת כולו ה"מ באיסור שמן אבל בהיתר שמן לא אוסר כולו ולא דמי לצלי דמפטם, ש"ך קה-כח.

ובפמ"ג תמה בממ"נ, אם ההיתר הוא שמן והאיסור תתאה וודאי אוסר כל ההיתר במליחה ואמרינן תתאה גבר לענין זה כמבואר להדיא בשו"ע ע-ד, ואם הוא מהצדדים הרי כתב הלבוש שבזה אינו אוסר אלא כד"ק וכ"כ מנח"כ א-ו,ז, עיי"ש, וכה"ק בנו של הש"ך בנקוה"כ ע-ד.

[עוד כתב ש"ך שם דאף להטור שאסר באיסור שמן במליחה לא אמר אלא בששניהם מלוחים, ובהג' יד אברהם תמה עליו דוודאי סגי מה שהאיסור מלוח, עיי"ש].

1. בחזו"א כב-ז נסתפק אם שמן (משחא) חשיב דבר שמן, עיי"ש שצידד להוכיח מהא דסכו בשמן של תרומה יקלוף ואינו אוסר כולו, ועיי"ש שדחה, ועיין בפר"ח צד-כה מבואר שאינו מפעפע ורק בשר שמן מיקרי דבר שמן.

   וגבינה מיקרי כחוש כמבואר בשו"ע צד-ח. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה דנו הראשונים אם מליחה אוסרת כולו בדבר שמן המפעפע, ברשב"א צז: הביא מהרמב"ן דמליחה קיל מצלי ואף בדבר המפעפע אינו אוסר אלא כד"ק.

   ודעת הרשב"א דמליחה בדבר המפעפע אוסרת כולו כמו צלי, ובתוס' צו: ד"ה אפילו נראה דעתם כהרשב"א, וכ"פ בשו"ע קה-ט והרמ"א הביא דעת הרמב"ן.

   הרשב"א תמה על הרמב"ן דעד כאן לא שמענו פלוגתא בגמ' צז: אלא אם מליחה עדיפא מצלי או שאינו אלא כצלי אבל מה"ת יהיה יותר קל מצלי ואזיל כשיטתו דלמ"ד דצלי צריך כד"נ ה"נ מליחה כן.

   ודעת הרמב"ן מבואר דלמסקנא דמליחה אינה עדיפה מצלי הרי היא גם פחותה מצלי, וכש"כ הרא"ש. [↑](#footnote-ref-3)