10 בסוגיא דעד היכן ברכת הזימון
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / שלשה שאכלו

יום א' ערב סוכות תשע"ג

**א**

א] ברכות דמ"ו. עד היכן ברכת הזימון רב נחמן אמר עד נברך ורב ששת אמר עד הזן, ופירש"י, ז"ל, עד היכן ברכת הזימון, שצריכין להיות ג' וכשהן ב' לא יאמרוה, עכ"ל, והתוס' שם הרבו לתמוה ע"ז, ופירשו, ז"ל, לכן יש לפרש דקאי אדלעיל דקאמר א' מפסיק לב', ובעי נמי עד היכן צריך להמתין עד שיברכו השנים עד נברך, ורב ששת אמר עד שיגמרו הזן ומשם ואילך יכול היחיד לאכול, ולא משום דחשיב ברכת הזן מזימון, דודאי יחיד נמי מתחייב מהזן, אלא משום דכיון דנברך אינה ברכה, אינו אומרה לבדה אלא יגמור עמה גם ברכת הזן שהיא ברכה, עכ"ל.

והרא"ש בסימן י"ב הוסיף לפרש בטעמא דרב ששת, ז"ל, משום דנברך אינה ברכה הלכך מסתבר שיפסיק אכילתו בשביל ברכה אחת כדי שיהא ניכר שמזמנין עליו ולאו משום דחשוב ברכת הזן ברכת הזימון, עכ"ל.

והנה הטור בסימן ר' כתב, ז"ל, ג' שאכלו כאחד וכו' פירש"י דרך ארץ הוא שיהיה א' מפסיק סעודתו לב' עד שיזמנו עד הזן "דהיינו ברכת הזימון" וחוזר וגומר סעודתו, עכ"ל, והב"י שם כתב ע"ז, ז"ל, ומתוך מה שכתבתי בשם התוס' והרא"ש דטעמא דרב ששת דאמר עד הזן, לאו משום דחשיב ברכת הזן ברכת הזימון דהא כל יחיד נמי אומר הזן, אלא לענין זה שיפסיק עד שיברכו ברכה אחת, יתבאר לך שלא היה לו לרבינו לכתוב לעיל עד שיזמנו עד הזן דהיינו ברכת הזימון שזהו דעת רש"י, וכבר דחו המפרשים דבריו, וגם רבינו לא כתבם לפסוק הלכה כדבריו בזה, אלא שמאחר שרבינו הוצרך להעתיק דברי רש"י, לא ראה לגרוע מדבריו כלום, וסמך על מה שכאן גבי עד היכן ברכת הזימון לא הזכיר פירושו של רש"י, עכ"ל.

ב] והנה כתב הב"י בסימן קפ"ג, ז"ל, וז"ל ארחות חיים, כתב ה"ר פרץ שיש לכל אחד לברך ברכת המזון אף כשזימנו וכו', ומ"מ לא יתחיל לברך עד שתכלה ברכת הזן וכו', עכ"ל, ומש"כ לא יתחיל לברך עד שתכלה ברכת הזן, היינו משום דסבר דהלכתא כרב ששת דאמר דברכת הזן מכלל ברכת זימון היא ולפי פירש"י, ובסימן ר' יתבאר שיש פוסקים כרב נחמן וכו', ולפי' התוס' והרא"ש אף לדברי רב ששת יתחיל מיד, עכ"ל.

ובביאור דבריו נראה, דלמש"כ התוס' והרא"ש דגם לרב ששת אין ברכת הזן מכלל ברכת הזימון, והא דצריך להפסיק עד הזן, הוא כדי שיהא ניכר שמזמנין עליו, הרי דכ"ז לא שייך אלא במי שמפסיק סעודתו, דבזה הוא דאמרינן דאם לא יפסיק עד הזן, אין ניכר שמזמנין עליו, וכן במי שהוצרך לצאת, שאם יצא קודם הזן, אין ניכר שמזמנין עליו, אך מי שמברך ברהמ"ז יחד עם המזמן, א"צ לשמוע את ברכת הזן מן המזמן, דכיון שהוא מברך יחד עם המזמן, שפיר ניכר שמזמנין עליו, וזהו שכתב הב"י דד' הר"פ אתיין כדעת רש"י, דלרב ששת הויא ברכת הזן מכלל ברכת הזימון, וע"כ צריכין כל המסובין לשמעה מן המזמן.

אך צ"ע, דאי נימא דהר"פ ס"ל כדעת רש"י, א"כ הרי לפ"מ דס"ל דקי"ל כרב ששת דברכת הזן היא מכלל ברכת הזימון, קי"ל דאין היחיד אומר ברכת הזן, וזה לא שמענו.

ג] ונ' לדון בזה, דהנה צ"ב בד' הרא"ש שכתב, ז"ל, ונראה לפרש עד היכן ברכת הזימון אדלעיל קאי דאמרי' ג' שאכלו א' מפסיק לב' וכו' וקאמר עד היכן ברכת זימון וכו', רב ששת אומר עד הזן והזן בכלל משום דנברך אינה ברכה הלכך מסתבר שיפסיק אכילתו בשביל ברכה אחת כדי שיהא ניכר שמזמנין עליו, ולאו משום דחשוב ברכת הזן ברכת הזימון דהא כל יחיד נמי אומר הזן, אלא לענין זה שיפסיק עד שיברכו ברכה אחת, לימא כתנאי וכו', וקשה לי לפי' זה דלא הו"ל למימר עד היכן ברכת הזימון בסתם כיון דלא קאי אלא אא' מפסיק לשנים, ועוד קשה מה שצריך לפרש דהני ברייתות קיימי אאחד מפסיק לשנים. ורי"ף ז"ל פירש בענין אחר ע"פ הירושלמי וע"פ גירסת רוב הספרים שכתוב בהן נימא כתנאי דתני חדא ב' וג' מברכין ברכת הזימון ותניא אידך ג' וד', וה"פ עד היכן ברכת הזימון כלומר שאם אכלו ג' והוצרך אחד מהם לצאת שישב עד שיגמרו אותה ברכה וכו', נימא כתנאי דתני חדא ב' וג' מברכין ברכת הזימון ותניא אידך ג' וד', פי' ב' וג' שאכלו ואין א' מהם יודע ברהמ"ז כולה בברכותי', אלא א' יודע ברכה ראשונה והשני יודע השנית והשלישי יודע השלישית, וקאמר דחייבין בברהמ"ז לפי שכל א' מברך ברכה שלו ונמצאת ברהמ"ז עולה מב' מהן או ג', וגמרינן מיני' דברהמ"ז עם ברכת הזימון אינה כי אם ג' ברכות בלבד לפיכך אינה נחלקת אלא לג' אנשים בלבד, ולאידך ברייתא עם ברכת הזימון הן ד' ברכות, וקי"ל כר"נ דאמר עד נברך וכן עמא דבר דכל אחד מברך ברכת הזן, אלמא ברכת הזן אינה בכלל ברכת הזימון, עכ"ל.

והנה בפשוטו הי' נראה, דליכא נפ"מ בין מה שפירש הרא"ש מתחילה בפלוגתייהו לבין פי' הרי"ף, ואף דהרא"ש מתחילה פירש דקאי על א' המפסיק לב', והרי"ף פירש דקאי על א' שהוצרך לצאת, ליכא נפ"מ בזה בעיקר פי' הפלוגתא, ועי' להלן סוסק"ה בהערה במש"נ בטעם שינוי הפי' בזה.[[1]](#footnote-2)

אך צ"ב לפ"ז, דבד' הרא"ש מ' דלד' הרי"ף ניחא ב' הקו' שהק' לפי' קמא, וצ"ב דהיאך נתישב משה"ק דלא הול"ל עד היכן ברכת הזימון בסתם כיון דלא קאי אלא אא' מפסיק לשנים, שהרי גם לפי' הרי"ף הויא פלוגתייהו בשהוצרך א' לצאת עד אימתי הוא צריך לישב, וא"כ לא הול"ל בסתם עד היכן ברכת הזימון,[[2]](#footnote-3) וכבר עמד ע"ז במעדיו"ט אות ר' וכתב דאה"נ אכתי קו' קמייתא במקומה עומדת, עכ"ד, וצ"ע.

ד] ונראה די"ל בזה, דבאמת פי' קמא דהרא"ש ופי' הרי"ף חלוקים הם ביסודם, דהנה הרי"ף פירש דפלוגתת תנאי הויא אם מחלקין ברכת הזימון וברכת הזן לב' בנ"א או לא, ותליא בפלוגתת רב נחמן ורב ששת עד היכן ברכת הזימון.

והנה לפמש"כ הרא"ש בתחילת דבריו דהא דלרב ששת דמפסיק עד הזן, אי"ז משום דברכת הזן הויא בכלל ברכת הזימון, אלא הוא כדי שיהא ניכר שמזמנין עליו, צ"ע דא"כ מ"ט לדידי' אין מחלקין ברכת הזימון וברכת הזן לב' בנ"א, הרי גם לדידי' הוו ב' ברכות נפרדות, ואך דצריך להפסיק עד הזן כדי שיהא ניכר שמזמנין עליו.[[3]](#footnote-4)

ובפשוטו צ"ל בזה, דעיקר פלוגתא דרב נחמן ורב ששת ל"ה בהך מילתא גופא אם חיישינן להך מילתא דיהא ניכר דמזמנין עליו או לא חיישינן, אלא עיקר פלוגתייהו היא אם נברך הויא ברכה, דלרב נחמן נברך הויא ברכה, וע"כ סגי במה שמפסיק עד נברך דיהא היכר שמזמנין עליו, אך לרב ששת דנברך אינה ברכה, וכל תורת ברכה שעלי' הוא כתוספת לברכת הזן, ע"כ לא סגי במה שמפסיק עד נברך, דאין בזה היכר שמזמנין עליו, וע"כ צריך להפסיק עד הזן.

ואשר ע"כ לרב נחמן לטעמי' דנברך הוי ברכה בפנ"ע, מצינו לחלק ברכת הזימון וברכת הזן לב' בנ"א, אך לרב ששת לטעמי' דנברך אינה ברכה בפנ"ע וכל תורת ברכת שעלי' הוא כתוספת לברכת הזן, לא מצינו לחלק ברכת הזימון וברכת הזן לב' בנ"א.

ה] אך יותר נראה לפרש בזה, דבאמת לדעת הרי"ף דתלינן בפלוגתייהו להפלוגתא אם מצינו לחלק ברכת הזימון וברכת הזן לב' בנ"א, בע"כ דטעמא דרב ששת דעד הזן, אי"ז כדי שיהא ניכר שמזמנין עליו, אלא הוא משום דברכת הזן הויא מכלל ברכת הזימון, וע"כ לדעתו לא מצינו לחלק ברכת הזימון וברכת הזן לב' בנ"א, וכאשר כ"ה מבו' בל' תר"י, ז"ל, ור"ש אומר עד הזן, שסובר שאע"פ שהיחיד ג"כ צריך לומר ברכת הזן "אפ"ה מענין הזימון הוא" עכ"ל.

ויש להוסיף, שהרי לדעת הרי"ף גופי' ודאי הוא כן, שהרי דעתו דלרב ששת אין יחיד מברך ברכת הזן, וא"כ ודאי דלדעתו הוי ברכת הזן בכלל ברכת הזימון, וא"כ אף דהרא"ש לא הסכים עמו בפרט זה, מ"מ בעיקר הדבר נראה שהסכים לד' הרי"ף, דטעמא דרב ששת הוא משום דברכת הזן הויא בכלל ברכת הזימון, דאף דגם יחיד מברך אותה, מ"מ דינא דברכת הזימון הוא שיברך ברכת הזן ויפתח בה בנברך, והויא גם ברכת הזן מכלל ברכת הזימון.

ולפ"ז נראה, דלפי' הרי"ף מתישב משה"ק הרא"ש דלא הול"ל עד היכן ברכת הזימון בסתם כיון דלא קאי אלא אא' מפסיק לשנים, והיינו משום דלפי' הרי"ף אי"ז נידון מסוים בא' שהוצרך לצאת עד היכן הוא צריך לשמוע, אלא הוי הפלוגתא בעיקר ברכת הזימון, אם היא עד נברך או עד הזן, ואך דהנפ"מ בזה הוא בא' שהוצרך לצאת, וע"כ שפיר נקט בסתמא עד היכן ברכת הזימון.

ויש להוסיף בזה, שהרי לפי' הרי"ף אין כל הנפ"מ בא' בנידון זה באחד שהוצרך לצאת, אלא נפ"מ בזה גם אם מצינו לחלק ברכת הזימון וברכת הזן לב' בנ"א, ונפ"מ עוד בזה בזה"ז שאין יוצאין את כל ברהמ"ז מן המזמן, דצריך לשמוע עד סוף ברכת הזן, וכדלהלן, ומה שלא פירש הרי"ף דע"ז קאי הפלוגתא, הוא משום דבזמן חכמים היו כולם יוצאין בברהמ"ז מן המזמן, וע"כ שפיר נקט בסתמא עד היכן ברכת הזימון.[[4]](#footnote-5)

ו] ולפ"ז מתישבים היטב ד' הטור שכתב בתו"ד דעד הזן הוי ברכת הזימון, אשר עמד הב"י ע"ז דלפ"ד הרא"ש הרי אי"ז בכלל ברכת הזימון, ולפי הנ"ל ניחא, דהגם דלפי' קמא דהרא"ש באמת אי"ז בכלל ברכת הזימון, אך לפ"מ שהסכים הרא"ש לפי' הרי"ף, הוי ברכת הזן בכלל ברכת הזימון, וזהו שכתב הטור כן.

וניחא נמי ד' ר"פ דס"ל דגם כשכולם באים לברך, צריכין לשמוע ברכת הזן מפי המזמן, אשר עמד ע"ז הב"י דכיון דכל הא דצריך להפסיק עד הזן הוא משום הכירא, הרי דבכה"ג דשפיר ניכר שמזמנין עליהן, א"צ לשמוע עד הזן, ולפי הנ"ל ניחא, דהר"פ ס"ל כמסקנת הרא"ש דהא דצריך להפסיק עד הזן הוא משום דהוי זה בכלל ברכת הזימון, וע"כ גם כשכולם באים לברך יחד, צריכין לשמוע ברכת הזן מפי המזמן.

**ב**

ז] כתב הטור בסימן ר', ז"ל, כתב אחי ה"ר יחיאל ז"ל שאלתי לא"א ז"ל, לפר"י שפירש שהיחיד המפסיק לשנים מתחיל בנודה לך, א"כ ג' שהפסיקו לז' אם יזמנו הם, והשיבני יחזרו לראש כדין זימון נברך שאכלנו משלו, כי לא נצטרפו אלא לאלקינו ומיד כשאומר נברך אלקינו היו הג' רשאין לאכול, לכך יחזרו לראש, אבל א' המפסיק לב' צריך להמתין עד סוף ברכת הזן, לכן נפטר מברכה ראשונה לר"י, עכ"ל.

ובב"י שם כתב לפרש הטעם בזה, ז"ל, והטעם משום דג' כיון שהם חייבים בזימון נמצא שאינם מצטרפים עם הז' אלא להזכרת אלקינו בלבד, משא"כ ביחיד דכיון דלאו בר זימון הוא צריך הוא להצטרף עם הב' בכל מידי דמיקרי זימון דהיינו עד סוף ברכת הזן לרב ששת, ואפי' לפמש"כ התוס' והרא"ש דטעמא דרב ששת לאו משום דחשיב ברכת הזן זימון, אלא משום דנברך אינה ברכה מסתבר שיפסיק אכילתו בשביל ברכה אחת כדי שיהא ניכר שמזמנין עליו, איכא למימר דשאני הכא כיון שהוא מזכיר אלקינו חשוב שפיר ברכה והילכך א"צ להפסיק יותר, עכ"ל.[[5]](#footnote-6)

ובפשוטו נפ"מ לדינא בין ב' טעמים אלו, בדין א' המפסיק לט' אם הוא צריך להפסיק עד הזן, דלטעמא קמא דהב"י ה"ה צריך להפסיק עד הזן, דרק ג' שהם חייבין בזימון בפנ"ע אינם מצטרפין עם הז' אלא להזכרת השם, אך לטעמא בתרא דהב"י א"צ להפסיק עד הזן, דכיון שהוא מזכיר אלקינו, חשיב נברך ברכה בפנ"ע.

ומצינו בד' האחרונים שנחלקו בזה, דהאלי' רבה שם סק"ז נקט דיחיד המפסיק לט' צריך להפסיק עד הזן, וכ"כ ביד הקטנה סוסקל"ב, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן קצ"ג סק"ד והמ"ב שם סקי"ז ובשעה"צ סימן קצ"ז סק"י וסקי"א.

אך הדה"ח בדיני זימון ס"ט נקט דאף יחיד המפסיק לי' א"צ להמתין רק עד שאומרים נברך אלקינו וכו', עיי"ש, וכן נקט החזו"א סימן ל' סקי"ג וסימן ל"א סק"ב.[[6]](#footnote-7)

ח] ונ' לדון עוד בזה, דהנה ז"ל הטור לעיל מינה, עד היכן ברכת הזימון, פי' ג' שאכלו והוצרך א' מהם לצאת, עד היכן ברכת הזימון שצריך לישב עד שיגמרו אותה, "שאין זימון בפחות מג'", ר"נ אמר עד נברך כלומר ישב עד שיאמרו נברך שאכלנו משלו ובטובו חיינו, שזהו ברכת הזימון "שצריך ג'" ורב ששת אמר עד שיגמרו ברכת הזן, עכ"ל.

וצ"ב במש"כ הטור, דהא דצריך לישב עד שיגמרו ברכת הזימון הוא משום דאין זימון בפחות מג', ולכאו' אף אם הי' זימון בפחות מג', הי' צריך לישב עד שיגמרו את ברכת הזימון, כדי שיצא הוא יד"ח ברכת הזימון.

ונ' ללמוד מד' הטור, דאם משום חובת הזימון דרמיא עלי', סגי במה ששומע מן המזמן את ברכת נברך ועונה ברוך וכו', וכל הא דצריך לישב עד שיגמרו את ברכת הזימון, הוא רק משום דאין זימון פחות מג', ולקיום דין ברכת הזימון בעינן שיהיו ג' עד גמר הברכה.

וזה מתפרש בין אי נימא כמו שנקט הב"י דהא דצריך לישב עד גמר הברכה הוא משום היכר, די"ל דלא הצריכו אלא שיהא היכר דברכת הזימון הויא בג', וכאשר כ"ה מדוקדק בל' הרא"ש שכתב דמפסיק כדי שיהא ניכר "שמזמנין עליו", ומ' דאי"ז משום לתא דידי' דבעינן שיהא ניכר שהוא מצטרף לזימון, אלא משום לתא דברכת הזימון עצמה שיהא ניכר שמזמנין אותה עליו. - ובין אי נימא כמש"נ לעיל ענף א' לדון דהא דצריך לישב עד גמר הברכה הוא מעיקר הדין, די"ל דהוא רק בהדין דבעינן שתהא ברכת הזימון בג', דבזה הוא דבעינן שתהא כולה בג', אף בהא דצריכין השומעין לשמוע ולענות על ברכת המברך, סגי במה ששומעין שאומר נברך וכו' ועונים ברוך וכו'.

ונפ"מ רבתא בזה, בד' שאכלו כא' והוצרך א' מהן לצאת, דלפי הנ"ל בזה מודו כו"ע דא"צ לישב אלא עד שיענה ברוך וכו', ואח"כ הוא רשאי לצאת, כיון שנשארו שם ג', ויתקיים בברכת המברך דין ברכת הזימון.

ט] ולפ"ז נראה, דזהו מש"כ הרא"ש דבג' המפסיקין לז' לא נצטרפו אלא לאלקינו ומיד כשאומר נברך אלקינו היו הג' רשאין לאכול, ולפי הנ"ל נראה, דאף במקום שלא יזמנו אח"כ והן יוצאין עכשיו יד"ח זימון, ה"ה רשאין לאכול מיד כשאומר נברך לאלקינו, משום דלצאת יד"ח זימון א"צ להפסיק אלא עד אחר שעונה, וע"כ שפיר הן יוצאין יד"ח זימון אף שחוזרין לאכול אחר שענו ברוך וכו'.

ואף דבא' המפסיק לב' צריך להפסיק עד הזן, הרי היינו רק משום דבעינן שתהא ברכת הזימון בג', אך בג' המפסיקין לז', שפיר הן רשאין לאכול מיד כשאמר נברך לאלקינו, דהרי משום עיקר דין ברכת הזימון סגי במה דאיכא ג' בשעת ברכת הזן, ומשום ברכת אלקינו דבעיא י', סגי במה דאיכא י' בשעת אמירת נברך לאלקינו, ול"ב שיהיו י' בכל ברכת הזן, ודו"ק.

**\***

י] כתב המג"א בריש סימן קצ"ב, ז"ל, כ' של"ה שהמסובין יענו אמן אחר שסיים המזמן ברוך שאכלנו וכו' ולבוש בסי' קצ"ח כתב דא"צ לענות אמן וכו', ול"נ דלפי מ"ש הרב"י ססי' ר' דברכת הזימון עד נברך צריכין לענות אמן, ולרמ"א שם א"צ לענות אמן, וכן המנהג, אבל מדברי רמ"א בהג"ה סי' קצ"ח משמע דעונין אמן, עכ"ל.

ולפמש"נ לעיל ענף א' שמעתי לפרש היטב טעם הפלוגתא בזה, דהרמ"א דס"ל דעונין אמן, אף דס"ל דקי"ל דברכת הזימון עד הזן, הוא משום דאזיל כדעת הב"י דלעולם ברכת הזן ל"ה מכלל ברכת הזימון, וכל הא דמפסיק עד הזן הוא משום הכירא, וכאשר כן נראה ממה שלא הזכיר הרמ"א בסימן קפ"ג ובסימן קצ"ג וקצ"ה דגם כשכולם מברכין ברהמ"ז צריכין לשמוע עד הזן, וכן נקט היד הקטנה בדעתו דא"צ לשמוע עד הזן, ואשר ע"כ נמצא לדעתו דכשסיים המברך ברוך שאכלנו וכו' נשלמה ברכת הזימון, וע"כ עונין אחריו אמן.

אך המג"א דס"ל דאין עונין ע"ז אמן, אזיל לטעמי' דס"ל דעד הזן הוי מכלל ברכת הזימון, ומה"ט ס"ל דאף כשכולם מברכין ברהמ"ז צריכין לשמוע עד הזן, וע"כ ס"ל דאין לענות אמן אחר ברוך שאכלנו וכו', דהוי זה באמצע הברכה.

1. שהרי בפשוטו גם לפי' קמא דהרא"ש הויא הפלוגתא גם בא' שהוצרך לצאת, כאשר כ"ה בד' הירושלמי שהביא הרא"ש, וכ"ה להדיא בתוס' רבינו יהודה, אך בתפארת שמואל נראה שנקט לא כן, וצ"ע, (ובאמת מסברא הי' מקום לומר כן, דרק לפי' הרי"ף דעד הזן הוי מכלל ברכת הזימון וכמש"נ להלן, גם היוצא לשוק צריך להתעכב שם עד הזן, אך לפי' קמא דהרא"ש דהא דעד הזן הוא משום הכירא, היינו רק במפסיק באמצע סעודתו, דאם ממשיך לאכול מיד לאחר ברכת הזימון אין ניכר שמזמנין עליו, אך ביוצא לשוק איכא שפיר הכירא גם בלא"ה), ומאידך גם לדעת הרי"ף הויא הפלוגתא גם בא' המפסיק לב', כאשר כ"ה מבו' בד' הרא"ש בסו"ד וכ"ה להדיא בד' הטור בסימן ר', ונמצא דאף דהרא"ש בפי' קמא נקט דאיירי בא' המפסיק לב', והרי"ף נקט דאיירי בא' שהוצרך לצאת, לא פליגי זע"ז לדינא. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם לדעת הרי"ף גופי' ניחא, דממש"כ בסו"ד דקי"ל כר"נ דאמר עד נברך, וכן עמא דבר דכל אחד מברך ברכת הזן אלמא ברכת הזן אינה בכלל ברכת הזימון, עכ"ל, מבו' דס"ל כפירש"י דלרב ששת אין יחיד מברך ברכת הזן, ולפ"ז ניחא מש"א עד היכן ברכת הזימון בסתם, אך נראה דאין לפרש דזהו מכוון הרא"ש, שהרי בהך מילתא ודאי לא הסכים הרא"ש עם ד' הרי"ף, שכבר דחה לעיל מינה לפירש"י בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולדעת התוס' שפירשו בזה כפי' הרי"ף י"ל, דהא דצריך להפסיק עד הזן, אי"ז משום הכירא וכד' הרא"ש, אלא היינו דהגם דברכת הזן אינה מברכת הזימון, מ"מ כיון דנברך אינה ברכה בפנ"ע, אין עלי' תורת ברכה אלא בתורת חלק מברכת הזן, וע"כ צריך להפסיק עד הזן, וע"כ נמי א"א לחלק ברכת הזימון וברכת הזן לב' בנ"א, וי"ל דמשום הך דינא גופא דא"א לחלק ברכת הזימון וברכת הזן לב' בנ"א, הוא דצריך לשמוע עד הזן, ונת' במק"א, אך לדעת הרא"ש שכתב דכל הא דצריך להפסיק הוא כדי שיהא ניכר שמזמנין עליו, צ"ב דא"כ מ"ט א"א לחלק ברכת הזימון וברכת הזן לב' בנ"א. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובזה נראה לפרש טעם הא דלפי' קמא דהרא"ש קאי על א' המפסיק לב', ולפי' הרי"ף קאי על א' שהוצרך לצאת, ונת' לעיל סק"ג דלדינא לא פליגי, וא"כ צ"ע מ"ט לפי' קמא לא פירש הרא"ש כד' הרי"ף, אשר בזה הי' מתישב משה"ק הרא"ש בסו"ד על פי' קמא בההיא דלהיכן הוא חוזר, דלא מסתבר שיצאו ידי ברכת הזן במה שהפסיקו לשלישי באמצע סעודתן, והנה אם היינו מפרשים לפי' קמא דאיירי בא' שהוצרך לצאת, ל"ה קשיא הכי, וכמש"כ התוס' לקמן שם בפי' בתרא.

   ולפי הנ"ל נראה, דלפי' קמא דאין הנידון בעיקר ברכת הזימון עד היכן היא, אלא הוי נידון מסוים עד היכן צריך להפסיק, בע"כ לפרש דקאי על א' המפסיק לב' דאיירי בה לעיל מינה, וכמש"כ הרא"ש דאלעיל קאי, וא"א לפרש דקאי על א' שהוצרך לצאת, אך לדעת הרי"ף דהנידון הוא בעיקר ברכת הזימון עד היכן היא, שפיר מצינו לפרש דהנפ"מ בזה היא בא' שהוצרך לצאת, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-5)
5. וצ"ב בטעמא בתרא, דמה מהני הא דבי' הוא מזכיר אלקינו, הרי לכאו' אכתי לא חשיב ברכה, שהרי ליכא מלכות, עוד צ"ע, דלפ"ז נמצא דבכה"ג דאיכא זימון בעשרה שפיר מצו לחלק ברהמ"ז לד' בנ"א, וא"כ מ"ט לא מוקמינן להא דתניא שלש וארבע, דארבע היינו בזימון בעשרה, והראוני שכבר עמד בזה הצל"ח בסוגיין והניח בצ"ע [↑](#footnote-ref-6)
6. וצ"ע בד' המג"א סימן ר' סק"ג שכתב, ז"ל, כתב הטור אם הם י' ומפסיקין ג' לז' א"צ להפסיק אלא עד שאמרו ברוך אלקינו, ואם חזרו הג' ואכלו יכולים לזמן יחד, עכ"ל, והובא במ"ב שם סק"ט, ומ' להדיא דאף אם אין דעתם לאכול אח"כ וא"צ לחזור ולזמן, מ"מ א"צ להפסיק אלא עד שאמרו ברוך אלקינו, ולכאו' לפי המבו' בדבריהם בסימן קצ"ג דיחיד המפסיק לט' צריך להפסיק עד הזן, ה"נ ג' המפסיקין לז' ואין דעתם לאכול אח"כ דיוצאין בזה יד"ח זימון, צריכין להפסיק עד הזן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)