14 במאי דבלעה קדרה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / תליתאי

#14

במאי דבלעה קדרה

(צ"ז:) "אמר רבי חנינא כשהן משערין משערין ברוטב ובקיפה ובחתיכות ובקדרה איכא דאמרי בקדרה עצמה ואיכא דאמרי במאי דבלעה קדרה".

מפרש רש"י "במאי דבלעה קדרה - אם ראינוהו כשנפל שם קודם שנתמעט ואנן משערין אותו לאחר שנתבשל לכמות שנפל שם ואין בהיתר ששים בו אומדים כמה בלעה הקדרה מן ההיתר לפי שכשנפל שם היה היתר הרבה ונתמעט בבליעת הקדרה", ומסכם רש"י להלכה "ועיקר הדבר כמות שהוא בא לפנינו משערינן ליה ולא משערינן במאי דבלעה קדרה מן ההיתר לפי שאף מן האיסור נבלע ונתמעט מכמות שהיה וכדאמרינן לקמן (צ"ח.) אטו דהיתרא בלע דאיסורא לא בלע".

ונתקשו הראשונים - דדברי רש"י סתרי רישא לסיפא, דאם ראינו את האיסור כשנפל - כתחילת דברי רש"י, היאך מחמיר רש"י משום שהקדרה בלעה מן האיסור כמו שבלעה מן ההיתר - הרי חזינן שההיתר נתמעט יותר מן האיסור [ דאם חזינן שנתמעטו באותו יחס - פשיטא שהאיכא דאמרי לא הקלו לשער רק במה שנבלע מן ההיתר].

בגלל קושיא זו טוען הר"ן (ל"ד: בדפי הרי"ף) שיש ט"ס בלשון רש"י, וצריך לגרוס "לא ראינוהו" - ורק משום כך מחמיר רש"י במסקנתו, אולם בראינו - יודה רש"י שאפשר להקל לשער בבליעת ההיתר. גם הרשב"א בחידושיו פירש את רש"י בדרך זו, אולם נראה מלשונו שלא שינה את גירסת רש"י אלא שפירש את לשון רש"י "ראינוהו" - דקאי על ההיתר, וצריך לדחוק לפרש את כל המשך דברי רש"י לפי הבנה זו [אמנם בדברי המהרש"ל כאן נראה שהבין ברשב"א כדברי הר"ן וכן הוא בראש יוסף, אולם עיין משמרת הבית (ט"ז.) שגרס ברש"י כגירסתנו ומוכח דלא כאחרונים הנ"ל] .

פירוש הריטב"א בדעת רש"י

הריטב"א (צ"ח. ד"ה "והא דאמרינן") מפרש את דברי רש"י כפשוטם - שראינו את האיסור בשעה שנפל "ואפ"ה יש בו ס' דהיתרא עם מאי דבלעה קדרה". ובזה מיישב אמאי הגמ' לא פרכה את ר' חנינא כמו שפרכה את רב אשי בסוגיא לקמן, דרב אשי איירי בלא ראינו. וכן הוא ברשב"א במשמרת הבית ב"ד ש"א (ט"ז.) שרש"י איירי בראינו (ודלא כדבריו בחידושים), אלא שלא פירשו היאך יפרנסו את מסקנת רש"י - המחמיר משום שלא ידעינן כמה נבלע מן האיסור וכנ"ל.

גם הגר"א (סימן צ"ט סק"ה) פירש בדעת רש"י - דר' חנינא איירי בראינו, אולם את סוף דברי רש"י פירש בלא ראינו. והוא כהבנת הראשונים הנ"ל בדעת רש"י - שר' חנינא איירי בראינו, אלא שחידש דרש"י לא החמיר אלא בלא ראינו [כדעת הרשב"א והר"ן - שרש"י מודה בראינו], והוא דחוק טובא בלשון רש"י.

ונראה לפרש גם את סוף דברי רש"י בראינו ודלא כהבנת הגר"א, וליישב שלא יקשה רישא לסיפא, וכונת רש"י דאף בראינו - לא ידעינן כמה נבלע מן האיסור. והיינו ע"פ המבואר בדברי המרדכי סימן תרפ"ה "אפילו אם מצא האיסור והכירו וזרקו לחוץ אפ"ה בעינן שיהא בהיתר ס' כנגד האיסור דהא לא ידע כמה נמחה מן האיסור ורואין כאילו נמחה כולו ואע"פ שרואהו עתה גדול ועב כמו מתחלה מ"מ נמחה ונפלט שומנו וחזר ובלע ונפח מן ההיתר...", וכן הוא בספר התרומה סימן מ"ח ובתשובות הרשב"א סימן תקט"ו. חזינן שראיית האיסור בזמן שנפל - לא מהני מידי, דאף אם ישאר באותו גורל אחרי הבישול - יתכן שהצטמק אלא שבלע מן ההיתר. אמנם נראה דלא סגי בסברא זו לבאר את דברי רש"י. שהרי בציור של המרדכי סברא זו גורמת חומרא כמבואר בדבריו, אולם בציור של רש"י אדרבה סברא זו היא סיבה להקל - דאולי האיסור אף קטן מאשר נראה במציאות, והיאך נהפך קולא לחומרא.

הט"ז (סימן צ"ט סק"ד) מביא את שיטת הרש"ל "להחמיר אפילו בראינו כי אין לעמוד על שורש הדבר ולא ידע כמה בלעה הקדרה אלא לעולם משערין כמו שבא לפנינו", וגם דבריו צ"ב כנ"ל - דאם ראינו אמאי לא ידע כמה בלעה הקדרה. וביאר היד יהודה (סק"י) שהוא גזירה אטו לא ראינו.

ונראה לפרש כן את דברי רש"י באותו אופן, והיינו דמחמיר בראינו משום שלא ידע כמה נבלע מן האיסור [כסברת המרדכי הנ"ל), ואף שאין זה סיבה להחמיר בראינו וכנ"ל, אולם הוא הסיבה שאתי לאיחלופי בלא ראינו [דבשתיהם לא ידעינן כמה נבלע], ובלא ראינו אי הידיעה היא סיבה להחמיר [כמבואר בדברי הרבנן שפרכו את דברי רב אשי], ממילא גזרינן ראינו אטו לא ראינו.

דין הבלע ודין האדים

הרמב"ן והרשב"א הבינו בדעת רש"י - שגם ההיתר שהתאדה נכלל בגדר "מאי דבלעה קדרה", ואף שעתה אין האדים נמצאים כלל ואין ששים בקדרה כנגד האיסור - מבאר הרמב"ן שהוא קולא מיוחדת בביטול דרבנן להחשיב "מאי דבלעה קדרה ונתמעטה דרך בישול משנפל שם האיסור". אולם הרשב"א לא קיבל את דברי הרמב"ן כמבואר בחידושיו, וביתר אריכות בתשובה שיובא לקמן.

אמנם, את שיטת הרמב"ם (ט"ו כ"ד) - המחשיב רק את הבלע בקדרה ולא את האדים - קבלו הרמב"ן והרשב"א [אלא שהרשב"א רק היקל במין במינו]. ובאמת שאף בשיטת רש"י יתכן לפרש כן, וכמו שנראה בדברי הרא"ה בבדק הבית (ט"ו:) - שפשיטא ליה דליכא מאן דסבירא ליה לשער גם במה שלא נמצא בקדרה (כדיובא לקמן).

וצ"ב הבנת הראשונים, דלכאורה הא דניחא להו להחשיב את הבלע (כדעת הרמב"ם) אף שאינו נמצא בקדרה - היינו משום שמסתמא נבלע בקדרה איסור והיתר באותו יחס. ואף שנראה שלא הצטמקו באותו יחס - ע"כ כדעת המדרכי הנ"ל שגודל האיסור אחר הבישול אינו ראיה לכמות שנבלעה בקדרה - שהרי האיסור בלע מההיתר. א"כ, אמאי לא ניחא להו לבאר כן את דעת רש"י [להבנתם] - שאף האדים יצטרפו, שהרי מסתמא התאדו איסור והיתר באותו יחס.

וע"כ צ"ל שאין זה הביאור בדעת הרמב"ם וכדנביא לקמן, וממילא שפיר יש מקום לחלק בין בליעת הקדרה לבין האדים.

הרא"ה בבד"ה (ה'.) סובר שמצרפים את בליעת הקדרה רק עד גובה התבשיל בסוף הבישול, והבליעות שמעל גובה זה [אף שבתחילת הבישול היו כנגד התבשיל] אינן מצטרפות לשיעור הביטול. ונימוקו עמו, שבליעות אלו היו לחות ומעורבות עם התבשיל כל זמן הבישול - וממילא נחשבות כחלק מהתבשיל. אולם הרשב"א במשה"ב שם (ה':) חולק על הרא"ה, וסובר שהבלוע בכל גובה הקדרה מצטרף לביטול, ואף שאין הוא מעורב בפועל בתבשיל - לא אכפת לן, משום שכן הגדירו חז"ל את שיעור הביטול - והוא כ"הלכות שיעורים" שנלמד מזרוע בשלה, ולא תליא במציאות התפשטות האיסור [עיי"ש שמביא ראיה מעצמות וקליפין שמצטרפים לשיעור ביטול - אף שאין בהם טעם כלל].

לפ"ז נראה פשוט דהא שמצרפין את הבלוע בקדרה - אינו משום שנבלע באותו יחס של איסור והיתר כנ"ל, אלא מטעמא אחרינא - לרשב"א הוא מהלכות שיעורים ולרא"ה משום שעדיין מעורב הוא עם התבשיל. וממילא בין לרשב"א ובין לרא"ה אינו ענין לדין האדים, ואתי שפיר שהראשונים ניחא להו שיטת הרמב"ם לצרף את בלע הקדרה ולא ניחא להו שיטת רש"י המצרף גם את האדים.

שיטת הרשב"א בתשובה

הרשב"א בתשובה תקט"ו סובר שאסור להוציא חלק מהרוטב החם - מקדרה שיש ברוטב ששים כנגד האיסור, משום שהאיסור יחזור ויאסור את הרוטב הנשאר בקדרה - שעתה אין בה ששים כנגד האיסור. ומביא הרשב"א שחכמי ההר טעו בדבר זה ותלו עצמם בסוגית הגמ' שמצרפים מאי דבלעה קדרה - והיינו שאזלינן בתר שעת הנפילה ולא אכפת לן שההיתר התמעט במשך הבישול, א"כ הוא הדין אם מוציא מהרוטב אחרי שהאיסור התבטל בששים [עיי"ש שמוסיף עוד טעם בשם חכמי ההר, שכשמוציא מהרוטב - מעורב בו איסור באותו יחס]. מוסיף הרשב"א שנראה שכן היא באמת שיטת רש"י המצרף את האדים שכבר אינם בקדרה, אלא שמביא בשם הרמב"ן [בחידושיו] שרש"י רק היקל כשהתמעט בדרך בישול ולא כשנוטל בידים.

גם בתורת הבית (ב"ד ש"א י"ח:) פוסק הרשב"א כנ"ל - שאסור להוציא רוטב חם בעוד האיסור קיים, והרא"ה (בבד"ה ט"ו:) כותב על חידוש זה "וכי לזו הוצרכנו זו אפילו תינוקות של בית רבן יודעין אותה". טוען עליו הרשב"א במשמרת הבית שאין זה כל כך פשוט - שהרי רש"י "רבן של גדולי ישראל" באמת פירש כך, ואף שהרמב"ן חילק בין דרך בישול בין נוטל בידים, אין הרשב"א מקבל חילוק זה, וסובר הרשב"א שלרש"י באמת יהא מותר אף להוציא בידים.

וצ"ב אמאי לא קיבל הרשב"א את חילוקו של הרמב"ן, שהרי סברא זו שהאיסור וההיתר מתמעטים באותו יחס אתי שפיר כלפי הבליעה והאדים - שהם תהליך טבעי וחום האש משפיע על שניהם בשוה, אולם כשמוציא בידים - ודאי נראה בחוש שהוציא רוטב היתר יותר מן האיסור, והיאך השוום הרשב"א.

במשמרת הבית (ט"ז.) מבאר הרשב"א אמאי לרש"י מותר אף ליטול מן הרוטב כשהוא חם "ואדרבה אני אומר שהיה בדין שאפילו נוטל הימנו בידים לא יחזור האיסור ויאסור בכמותו לפי שאנו רואים את האיסור שפולט ציר רוטבו בתוך הקדרה ומערבן עם כל מה שיש בקדרה ולפי חשבון ולפיכך אוסר תערובתו עד שיהא בו ששים כנגדו ובכולו משערין, וכיון שכן אנו רואין כאילו פלט מעט מעט בתוך הקדרה את שלו וחוזר ובולע מעט מעט מן ההיתר שחוצה לו ולפיכך כשהוא נוטל מן הרוטב שבקדרה יש לומר שאנו רואין כאילו נטל מן האיסור כנגדו לפי חשבון..." [וכעין זה איתא גם בתשובה הנ"ל].

ונראה, דהא שכותב הרשב"א "שאנו רואין כאילו פלט מעט מעט בתוך הקדרה את שלו חוזר ובולע מעט מעט מן ההיתר", אין כונתו - במשך תהליך הבישול, שהרי לא התנה הרשב"א דהא שנוטל מן הרוטב - הוא רק אחר שנתבשל כל צרכו. וע"כ שמתיחסים "כאילו" התערבו ההיתר והאיסור ברגע הראשון [אף שבמציאות ודאי דאינו כן - שהרי תליא בזמן תהליך הבישול]. והוא רשב"א לשיטתו -שבארנו לעיל דכל חישוב שיעור ששים הוא מ"הלכות שיעורים" ולא תליא במציאות עירוב הטעמים. א"כ אתי שפיר דעת הרשב"א בהבנת שיטת רש"י, דאם רש"י סובר שב"הלכות שיעורים" קובע זמן נפילת האיסור אף שבמציאות לא מתאים לעירוב הטעמים, א"כ כמו שנכללו האדים בשיעור הששים - הוא הדין שאפשר לכלול גם את מה שנוטל בידים. אלא שהרשב"א עצמו במשמרת הבית -סובר שלא נכלל ב"הלכות שיעורים" אלא מה שנמצא בקדרה בסוף הבישול [עצמות, בליעות מעל גובה התבשיל].

להנ"ל, יובן היטב אמאי הרשב"א בתוה"ב (ו'.) ובחידושים -מקבל את שיטת הרמב"ם רק במין במינו. שהרי סברא זו של "הלכות שיעורים" מובנת היטב בתערובת מין במינו - דלא בעינן לבטל את טעם האיסור. אולם באינו מינו, מה יהני שהאיסור התבטל מדין "הלכות שיעורים" - אם במציאות לא התערב בששים וטעמו עדיין ניכר [ועיין בתחילת השיעור הבא עוד ראיה ליסוד זה של ביטול מ"הלכות שיעורים"].

סיכום

שיטת הרא"ה - שביטול תליא במציאות עירוב הטעמים, ולכן פשיטא ליה שאין לצרף את האדים [דס"ל שאינו מתאדה בשוה מאיסור והיתר]. והא דמצרפים את הבליעות - היינו משום שנחשבים מעורבים עם התבשיל [אלא שהרמב"ן רצה ליישב את שיטת רש"י המצרף את האדים - דהוא קולא שהקלו לצרף כל מה שהתמעט דרך בישול] .

שיטת הרשב"א במשמרת הבית - שלא תליא כלל בעירוב הטעמים אלא ב"הלכות שיעורים", ומצרפים כל הנמצא בקדרה בסוף הבישול אף שאינם מעורבים בתבשיל. ובזה ביאר אף את שיטת רש"י המצרף אדים, ומבאר הרשב"א שלשיטת רש"י אף אם יטול היתר מהקדרה לא אכפת לן - דלרש"י הלכות שיעורים נאמרו על שעת נפילת האיסור לקדרה.

חכמי ההר הבינו בשיטת רש"י - שהכל מתערב בשוה ולכן אפשר לצרף את האדים, ומהאי טעמא מותר אף ליטול מן ההיתר בידים ולא ייאסר הנשאר בקדרה.