צדקה ב - ג רמז - רמח א-ד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / צדקה

**שיעורי הלכה**

*יורה דעה*

*סי' רמז ד*

*סי' רמח א -ד*

**שיעורים ב' ג'**

**הדינים הנידונים**

* **צדקה קודם התפילה ואם שרי ליתן באמצע התפילה.**
* **חיוב עני בצדקה.**
* **כפייה על הצדקה.**
* **חיוב היורשים בנדרי האב.**
* **ליקח מאשה וקטן .**

**צדקה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

## שראוי ליתן כל יום צדקה וטוב ליתן קודם התפילה

ראוי להקפיד ליתן צדקה בכל יום ויום, ובספר 'אהבת חסד' (ח"ב פי"ב) האריך הרבה שכשם שמחוייב אדם שלא יעבור יום אחד בלא תורה, כך מחוייב הוא שלא יעבור יום בלא חסד, שהעולם עומד על תורה ועבודה וגמ"ח, ועתה שבעוונותינו נחרב בית המקדש עכ"פ יש לנו לחזק את ב' העמודים של תורה וגמ"ח, ולקיימם בכל יום, וכן הביא מספר שערי קדושה להגרח"ו. וברמב"ם (מתנות עניין פ"י הט"ו) כתב שגדולי החכמים היו נותנים פרוטה לעני בכל יום, וכן איתא להלן בשו"ע סי' רמט (סי"ד) שטוב ליתן צדקה קודם התפילה [וכ"כ השו"ע באו"ח סי' צב ס"י].

ובלשון השו"ע (סי' רמט ובאו"ח סי' צב שם) נראה שיתן קודם כל תפילה, אמנם אין זה חיוב אלא רק מנהג טוב. וברמב"ם (שם) משמע שהוא מידת חסידות. אכן קודם מעריב שהוא בלילה יש פחות חיוב [כן כתב בדרך אמונה פ"ז ס"ק א], ובשם האר"י כתבו ליתן צדקה בעמידה וביד ימין (עי' דרך אמונה שם).

## אי שרי ליתן צדקה בתוך התפילה וקרה"ת [עוסק במצוה פטור מהמצוה]

והנה במשנ"ב (סי' צו ס"ק לו) הביא מנהג קהילות קדושות לאסוף כסף ב'ויברך דוד', כשאומרים הפסוק והעושר וכו' ואתה מושל בכל. ועוד כתב המשנ"ב שיש מקומות שנוהגין לקבץ צדקה בעת קריאת התורה, והוא שלא כהוגן דמבטלין עי"ז מלשמוע קה"ת ועניית ברכו את ד'. אלא שבדרך אמונה (פ"י בציון הלכה ס"ק צו) הקשה שבשעה שעוסק בקרה"ת ובתפילה לכאורה הוא פטור מהצדקה, שהרי העוסק במצוה פטור מן המצוה. ובאמת הקושיא גדולה שאי"ז רק שהוא פטור, אלא אפשר שאף אסור הוא לעזוב מצוה שעוסק בה בשביל מצוה אחרת, דהנה נחלקו הראשונים בדין עוסק במצוה פטור מן המצוה שהתוספות הקשו דאטו כל הלובש ציצית ומניח תפילין יהיה פטור מכל המצות, ותירצו שכל דין זה של עוסק במצוה היינו כשא"א לקיים שניהם. והר"ן (סוכה יא. בדפי הרי"ף) חולק וסובר שדין עוסק במצוה שייך גם ביכול לקיים שניהם, אולם דוקא בשעה שעוסק הוא במצוה. ודעת הריטב"א (סוכה כה.) כהתוספות, והקשה א"כ למה צריך פסוק ללמדינו שהעוסק במצוה פטור מן המצוה, הרי דבר פשוט הוא דלמה יניח מצוה זו מפני אחרת. ותירץ שבלא הפסוק היינו סוברים שאם רוצה מותר לו להניח מצוה שעושה עכשיו ולעשות את המצוה האחרת, לזה בא הפסוק שהעוסק במצוה פטור מן המצוה וא"כ אינו יכול להניח את המצוה שעוסק בה עכשיו ולעשות אחרת, שהרי אינו מחוייב במצוה השניה, והוי כמניח מצוה כדי לעסוק בדבר הרשות.

ולכאורה לדברי הריטב"א עולה שיש איסור ליתן צדקה בשעת התפילה, שהרי בשעה שעוסק במצוה אסור להניח המצוה ולעסוק באחרת, ואולי יש לומר שההיתר ליתן צדקה בויברך דוד הוא משום שיש סגולה בנתינת הצדקה וזה מסייע לתפילה [ולפי"ז בחלקים אחרים של התפילה לא יתן וצ"ע].

## שעדיף ליתן להרבה עניים מליתן הכל לעני אחד

הרמב"ם בפירוש המשניות (אבות ג' טו) כתב שהמעלות לא יושגו לפי שעור גודל המעשה, אלא לפי רוב מספר המעשה. והביא לזה משל, שהאדם אם יתן למי שראוי אלף דינר, בפעם אחת ולאיש אחד, לא תושג לו מעלת הנדיבות, כמו שתושג למי שיתנדב אלף פעמים באלף דינר, ויתן כל דינר מהם על צד הנדיבות, לפי שזה ייכפל על ידו מעשה הנדיבות אלף פעמים, ויושג קנין חזק, וזה פעם אחת בלבד התעוררה הנפש התעוררות גדולה למעשה טוב, ואחר כן פסקה מזה.

ובספר אהבת חסד (ח"א פ"א הי"ד) למד מדברי הרמב"ם, שאם בא לפניו אדם אחד ורוצה הלוואה גדולה, וכמה בני אדם רוצים הרבה הלוואות קטנות, יעדיף ליתן הלוואות קטנות לכמה אנשים שהרי מקיים בזה כמה מצוות עשה. ולפי"ז ה"נ בצדקה, שעדיף לחלק מעותיו לכמה עניים מליתן לעני אחד מתנה גדולה. מיהו ברור שדין זה אינו אלא כשאין לאחד מהעניים דין קדימה, אבל במקום שיש לאחד מהם מדיני הקדימה, ודאי יש להעדיף ליתן לו, שהרי מה שצריך לחלק לכמה עניים אין זה מן הדין אלא מדרך המוסר להגביר הנדיבות, כמבואר ברמב"ם בפירוש המשניות שם. וגם באהבת חסד כתב שאם זה שרוצה הלוואה גדולה מצילו שלא יתמוטט לגמרי, אפשר שהוא עדיף, משום שמלבד מצוות הלואה מקיים הוא גם מצוות 'והחזקת בו' [והרמב"ן בהשגות על ספר המצוות מונה מצוה זו כמצוה נוספת עיי"ש].

[רמח סעיף א] **כל אדם חייב ליתן צדקה, אפילו, עני המתפרנס מן הצדקה חייב ליתן ממה שיתנו לו. ומי שנותן פחות ממה שראוי ליתן, בית דין היו כופין אותו ומכין אותו מכת מרדות עד שיתן מה שאמדוהו ליתן, ויורדים לנכסיו בפניו ולוקחין ממנו מה שראוי לו ליתן.**

## אם עני חייב בצדקה

מבואר בשו"ע שעני מחוייב גם בצדקה, והקשה הדרישה דלקמן סי' רנא (ס"ג) כתב הרמ"א פרנסת עצמו קודמת לכל אדם, ואינו חייב לתת צדקה עד שיהיה לו פרנסתו, ומבואר שהעני אין מחוייב ליתן צדקה. ועוד הקשה שאח"כ כתב השו"ע דין כפיה ומשמע דאזיל גם על עני, וזה קשה מלהלן סי' רנג (ס"ח) שכתב השו"ע להדיא שאין כופין על העני ליתן צדקה. ועיי"ש בדרישה שנראה כוונתו לתרץ שמה שמצינו כפיה בעני על הצדקה היינו לעניין החיוב ליתן צדקה בכל שנה שלישית השקל, וכמו שמבואר בשו"ע להלן סי' רמט (ס"ב) שכל אדם מחוייב ליתן שליש שקל בכל שנה, ועל דין זה כופין אף את העני. וכן דעת הב"ח והט"ז בהלכות פורים (סי' תרצד) שזה חיוב גמור שמחייבים גם את העני [ובאמת שליש שקל הוא סכום מועט מאוד כמבואר בטור (סי' רמט) שהוא שתות אוקיא של כסף, וכן משמעות הפוסקים, אכן החזו"א (יו"ד סי' קפב ס"ק ו) כתב שכיון שלמדו כן מפסוק בנחמיה ומפורש בגמרא בבכורות (נ.) ששקלים הכתוב בכתובים שוויו מאה סלעים, נמצא ששלישית השקל הוא ל"ג סלעים ושליש ועי' דרך אמונה הל' מתנות עניים (ציון הלכה ס"ק עח) שהעיר על החזו"א שבירושלמי שקלים (פ"ב ה"ג) מבואר דהאי שלישית השקל הוא פחות מסלע, וכמשמעות הפוסקים]. ומה שאין מחייבים את העני היינו בגביה של הקופה והתמחוי שכופין לשאר אדם אבל את העני אין כופין ליתן.

והש"ך (כאן ס"ק א וס"ק ב) הקשה גם קושיא זו, וכתב שמה שמבואר בשו"ע כאן שעני מחוייב ליתן צדקה היינו בעני שיש לו כדי פרנסתו, אלא דמ"מ נחשב עני ומותר לו לקבל צדקה אם אין לו קרן שיוכל להתפרנס ממנה בריוח. וכפי הנראה כוונתו שעכשיו יש לו מעות רק שאין לו מאתיים זוז שהוא שיעור פרנסה לשנה, ולכך יכול לקבל צדקה, ומ"מ כיון שעכשיו יש לו מעות מחוייב ליתן צדקה.

ובספר ראשון לציון (להאור החיים) כתב שנראה לו שגם עני שאין לו כדי פרנסתו יצמצם עצמו לקיים מצוות צדקה, ויכול ליתן לעני חברו וגם חברו יחזור ויתן לו, ונמצא ששניהם קיימו מצוות צדקה, כמו שמבואר להלן סי' רנא סי"ב. ונראה ביאור דעתו שבאמת גם עני מחוייב ליתן צדקה אלא שכל שאין לו כדי פרנסתו אנוס הוא משום שפרנסתו קודמת, ולכך למעשה אינו צריך ליתן, וממילא כל שיש לו היכ"ת לתת, כגון שנותן לחברו וחברו נותן לו, א"כ מקיים הוא מצוות הצדקה לכך מחוייב ליתן [ועי' בבית הלל (סי' רנא בהגה מבן המחבר) שהביא ראיה שמועיל ליתן לחברו וחברו יחזיר לו, מדין משלוח מנות]. ועי' גם בב"ח (סוף סי' רנג) שכתב כעין זה שאף שמן הדין היה לכפות את העני ליתן צדקה מ"מ כיון שיכול לצאת יד"ח ע"י שיתן לחברו וחברו יחזיר לו לכך לא כופין אותו ליתן לאחרים.

ועולה מחלוקת הפוסקים באין לו כדי פרנסתו אם מחוייב ליתן שליש שקל, שלדעת הש"ך הוא פטור כמו שמשמע ברמ"א סי' רנא שפרנסת עצמו קודמת, ולדרישה והב"ח והט"ז הוא מחוייב, ולהראשון לציון סגי בזה שיתנו עניים זה לזה.

## נותן לעני והעני מוחל אי חשיב שנתן צדקה

בבית הלל (סק"א הגהה מבנו) כתב שנראה שאם רוצה ליתן צדקה לעני והעני מוחל לו יוצא יד"ח צדקה, וכמו שמצאנו לעניין משלוח מנות שכתב הרמ"א (סי' תרצה ס"ד) שאם שולח מנות לחברו והוא מוחל לו יצא יד"ח. אכן בדרך אמונה (פ"ז ה"א ביה"ל ד"ה מ"ע) הקשה עליו. **א.** שאף לדעת הרמ"א שמהני מחילה במשלוח מנות היינו דוקא שם שעיקר דין משלוח מנות הוא כדי להרבות ריעות, וגם כשמחל מ"מ יש כאן קצת ריבוי ריעות, אבל בצדקה עיקר הדין הוא שיתפרנסו העניים מן הצדקה, וא"כ מה מהני כשמוחל העני ע"ז. **ב.** עוד הקשה דהנה הרשב"א בתשובה (ח"א סי' יח) כתב שהטעם שאין מברכים על הצדקה משום שכל מצוה שאינה תלויה רק בדעת העושה אין מברכים עליה, וצדקה שאפשר שהעני לא יתרצה לקבל אין מברכים עליה. מוכח שכל שהעני אינו מתרצה לקבל אינו מקיים מצוות צדקה. **ג.** ובלא"ה כל ראייתו של בנו של הבית הלל זה ממשלוח מנות, ולמעשה האחרונים חלקו על הרמ"א ודעתם שגם במשלוח מנות אינו יוצא יד"ח כשהלה מוחל לו.

## כפיה על צדקה

ומה שכתב השו"ע שכופין אותו עד שיתן, והר"ן בכתובות (טז. בדפי הרי"ף) כתב שכן משמע ב'ערוך' שכל שאינו מקיים מצוה אפילו דרבנן היו מכין אותו מכת מרדות עד שתצא נפשו, וכן הביא מהרמב"ם (חו"מ פ"ו הי"ב) גבי מי שאכל מצה בער"פ. אכן הביא בשם הרמ"ה שחולק שאין מכת מרדות חמורה ממכה של תורה, ואין להלקות אותו אלא באומד, מיהו כתב שעל עבירה נמשכת מודה הוא שמכין אותו עד שיעשה את המצוה.

ונחלקו האחרונים אם הוא דין על בי"ד או כל אחד יכול לכוף, דעת הנתה"מ (סי' ג' סוף סק"א) שכל אדם מצווה להפריש חברו מאיסור, וכמו"כ מצווה להכריח את חברו לקיים מצוות, אבל במשובב (שם) חולק, שדוקא להפרישו מאיסור צריך כל אדם לכופו, אבל לקיים מצוות עשה רק בית דין יכולים לכופו. ולפי"ז למעשה לדידן אין נפק"מ בזה כיון שאין כח ביד בי"ד בימינו לכוף.

## אם יורדים לנכסיו לפניו ושלא בפניו – ואם יש שיעבוד נכסים בצדקה

ומה שכתב השו"ע יורדים לנכסיו בפניו. הנה הב"ח הבין שמה שכתב השו"ע בפניו היינו ריבותא, דלא מיבעיא שלא בפניו שיכול לירד לגבות מנכסיו, אלא אפילו בפניו יורדין, ואי"צ להמתין עד שיתן. אבל הש"ך (ס"ק ד) חולק שדוקא כתב השו"ע לירד בפניו, דשלא בפניו אין יורדים עד שיודיעוהו, ודימה זה לדין גביית חוב המבואר בחו"מ סי' קו (ס"א), ושם מבואר שמודיעים לו רק במקום שיכול השליח לילך ולחזור עד ל' יום [וכשא"א להודיעו יורדים לנכסיו מיד]. אבל הקצה"ח (סי' רצ סק"ג) האריך שברשב"א והר"ן (כתובות יח. בדפי הרי"ף) מבואר שצדקה הוא מצוה ככל המצוות, ואין שיעבוד נכסים על צדקה, ולדעתם כל הכפיה שייכי מדין כפיה על המצוות, וא"כ גם הרמב"ם והשו"ע שכתבו שכופין אותו ויורדים לנכסיו היינו כדין כפיה על המצוות [שכופין אותו גם בירידה לנכסיו שלא גרע מכל כפייה], וא"כ זה שייך דוקא בפניו, אבל שלא בפניו שלא שייך כפיה על המצוות ודאי לא ירדו לנכסיו כלל.

אכן אח"כ הביא הקצה"ח מהג' מיימוניות (הלכות ת"ת פ"א אות א) בשם מהר"ם גבי מי שלא שכר מלמדים לבניו שיורדים לנכסיו, שכיון שמחוייב הוא לקיים את המצוה נעשה כשאר חוב, ודינו ככל בע"ח שיורדים לנכסיו, וכתב הקצה"ח שלפי"ז צ"ל שמה שמצינו שמי שהלך למדה"י אין יורדים לנכסיו, היינו דוקא בלא אמיד, אבל אדם אמיד יורדים לנכסיו. מיהו כתב שעל פי הטעם שכתב הכסף משנה שבהלך למדינת הים אין לירד לנכסיו משום דשמא קיים מצוות צדקה במקומו, א"כ אף אם נסבור שיש שיעבוד נכסים על הצדקה, מ"מ אין לירד לנכסיו שלא בפניו, שמא קיים כבר מצוות צדקה במקומו [משא"כ לעניין תלמוד תורה לבנו כתב המהר"ם שיורדים לנכסיו, דבזה לא שייך סברא שעושה את המצוה במדה"י]. ועיי"ש בקצה"ח שהאריך הרבה ותלה זה במחלוקת הבית יוסף והרמ"א בתשובה, וכ"כ בבית מאיר (סי' עא) שהוא מחלוקת המחבר והרמ"א אם יש שיעבוד נכסים בצדקה.

ולמעשה היום אין כופין אפילו בפניו, דהנה בשו"ע להלן (סי' רנו ס"ג) כתב השו"ע שהקופה אינה נגבית אלא בשנים, וכתב בית יוסף (שם) שהמנהג היום שנגבית גם באחד, כיון שהיום אין ממשכנים על הצדקה [ולא כתב מקורו למה אין כופין היום, ולמעשה אף שבית דין שרי להם למשכן מ"מ למעשה קשה לכפות].

**שיעור ג**

[סעיף ג] **יתומים אין פוסקין עליהם צדקה אפילו לפדיון שבוים, אפילו יש להם ממון הרבה, אא"כ פוסקין עליהם לכבודם כדי שיצא להם שם.**

## אם לוקחים מהיתומים צדקה

והרמ"א כתב שבדבר שיהיה גנאי ליתומים כגון שהיה להם קרובים שאין להם מה לאכול, אז אם יש לדבר קצבה כגון שהיה להם קצבה מאביהן בכל שנה ושנה, אז האפוטרופוס שלהם נותן מנכסיהם הקצבה לקרוביהם. והקשה הש"ך (ס"ק ט) למה במקום גנאי מותר רק כשיש קצבה, והרי בדברי המחבר מבואר דכל שהוא לכבודם פוסקים עליהם צדקה, וכ"ש גנאי. וכתב ליישב **א.** דלעיל באין קצבה אין כופין אותם אלא רק מותר ליקח מהם, אבל כשיש קצבה כופין אותם. **ב.** שיש לחלק בין עשירים מופלגים שזה לוקחים מהם אף לכבודם ואף כשאין קצבה, אבל אם אינם עשירים מופלגים אין ליקח מהם אלא במקום גנאי וכשיש קצבה. **ג.** ועוד כתב שלעשות להם 'שם' כיון שיש להם הנאה מיד לכך פוסקים עליהם אף בדבר שאין לו קצבה, אבל במקום גנאי כיון שאין להם הנאה מיד דאי"ז אלא סילוק הגנאי שיבוא לאחר מכאן, לכך רק במקום שיש קצבה פוסקים עליהם.

## נדר האב לצדקה אם מחוייבים היורשים ליתן מה שנדר

והנה נחלקו הפוסקים אם האב נדר לצדקה אם מחוייבים היורשים ליתן נדרו מהנכסים, עי' בדרך אמונה (פ"ז ס"ק פא) שהביא שיש אומרים שאפילו נדר האב פטור מלשלם, ויש חולקים. ונחלקו בזה המחבר והרמ"א, שדעת השו"ע (סי' ריב ס"ז) שאם נדר האב לעניים זכו העניים וממילא היורשים מחוייבים ליתן מה שנתחייב, וכן מבואר דעתו בתשובה (שו"ת הרמ"א סי' מז), אבל דעת הרמ"א בתשובה (סי' מח) שהיורשים פטורים מליתן כל זמן שלא זכו העניים בקנין, וכן מבואר ברמ"א בחו"מ (סי' רנב ס"ב) שמי שנדר ליתן לפלוני כך וכך, ומת ולא נתן, יורשיו פטורין ואין בזה משום מצוה לקיים דברי המת, ובפשטות משמע דמיירי בנודר לעניים.

והקצה"ח (סי' רצ סק"ג) האריך לבאר מחלוקת הבית יוסף והרמ"א, שלדעת השו"ע יש שיעבוד נכסים בצדקה, וממילא אף בנודר נעשה שיעבוד נכסים, שכיון דכתיב 'בפיך' זו צדקה למדו מזה דהוי כמו הקדש, דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט, ממילא נשתעבדו נכסיו לצדקה באמירתו בלבד, ולכך מחוייבים היורשים ליתן. אבל הרמ"א ס"ל שבצדקה אין אומרים אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט, וכן מבואר ברמ"א להלן (סי' רנח ס"ז) שכתב המקדיש שטר חוב צריך כתיבה ומסירה כמו בהדיוט, צןכח שאין דין אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט. אלא שהרמ"א סותר עצמו שלהלן שם (סעיף יג) כתב להדיא גבי צדקה אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט.

מיהו אף אם נאמר שאומרים בצדקה דמהני להקנות באמירה לבד וכמו בהקדש, כתב הקצה"ח דמ"מ זה מהני רק לעניין נכסים שבעולם, אבל בדבר שלא בא לעולם לא מהני, דאין הנדר חל על דבר שלא בא לעולם, רק שהנדר חל על גופו שכשיבא לעולם יהיה מחוייב ליתן, וא"כ אם מת קודם שבא לעולם אין היורשים מחוייבים ליתן, שהרי עדיין לא חל שיעבוד על אותם נכסים.

ודעת החת"ס (שו"ת סי' קיד הובא בפת"ש סי' ריב ס"ק ט) שלכו"ע הנודר ומחייב עצמו ליתן לעניים נשתעבדו נכסיו, וממילא חייבים היורשים ליתן לעניים, וכל המחלוקת היא רק באופן שלא חייב עצמו אלא רק ציווה ליורשים ליתן לעניים, שבזה ס"ל לרמ"א שאין היורשים מחוייבים ליתן, דבאופן זה לא נשתעבדו נכסיו, כיון שלא חייב את עצמו אלא רק ציווה ליורשים ליתן. וכתב לבאר מה שכתב הרמ"א בחו"מ סי' רנב (שם) שמי שנדר ליתן לפלוני ומת שאין היורשים מחוייבים ליתן, כוונתו במי שנדר ליתן לעשיר, אבל אם נתחייב ליתן לעני גם הרמ"א מודה שחייבים היורשים ליתן, שכיון שחייב את עצמו נשתעבדו נכסיו. אולם הפת"ש (שם) כתב שלא משמע כן ברמ"א, וכ"כ באבן האזל (סוף נזקי ממון) שמשמעות הרמ"א מיירי במי שנדר נדרי מצוה, וע"כ מיירי כשנדר ליתן לעניים.

ולעניין מעשה, הנה בדבר שלא בא לעולם כבר נתבאר שהיורשים פטורים, כיון שאף לדעת הבית יוסף שע"י הנדר יש שיעבוד נכסים, מ"מ זה שייך רק במה כבר בא לעולם, אבל בדבר שלא בא לעולם אין זה אלא נדר על גופו, וממילא היורשים פטורים. ובדבר שכבר בא לעולם בדרך אמונה (שם) הסתפק בדינו למעשה.

[סעיף ד] **גבאי צדקה, אין מקבלין מהנשים ומהעבדים ומהתינוקות, אלא דבר מועט, אבל לא דבר גדול שחזקתו גזול או גנוב משל אחרים. וכמה הוא דבר מועט, הכל לפי עושר הבעלים ועניותם. והני מילי בסתמא, אבל אם הבעל מוחה, אפילו כל שהוא אסור לקבל מהם.**

## שמותר ליקח מאשה וקטן דבר מועט

מבואר בשו"ע שדבר מועט יכולים לקבל מהם, ובקצה"ח (סי' שנח סק"א) הקשה לדעת התוספות (ב"מ כב. ד"ה מר זוטרא) שאסור ליקח משל חברו שלא בידיעתו אף שיודע שאם ידע חברו יסכים ליתן לו, משום דקיי"ל כאביי שיאוש שלא מדעת לא הוי יאוש, א"כ אמאי שרי ליקח מהם דבר מועט אף שיודעים שהבעל יסכים להם, הא זה כיאוש שלא מדעת. ותירץ שכיון שהוא דבר מצוה תולים שמעיקרא מסכים הוא ואינו מקפיד. ובזה יבואר מש"כ הפת"ש (ס"ק ד) בשם הב"י שרק לעניין מצוה שרי ליקח מאשה וקטן דבר מועט, אבל כשאינו דבר מצוה אפילו דבר מועט אסור.

אכן הש"ך (סי' שנח סק"א) כתב שלולי דברי התוס' היה אומר שכל שיודע שהבעלים יסכים ליתן לו לא הוי כמו יאש"מ, שדוקא ביאש"מ אסור כיון שבאיסורא אתא לידו, דאילו היו הבעלים יודעים היכן זה לא היו מתייאשים, אבל באופן שיודע שאילו ידע הבעלים יסכים ליתן לו, א"כ בהיתרא אתא לידו ומותר. והאחרונים (מחנ"א הל' גזילה סי' ב ונתה"מ סי' קצה סק"א והנוב"י אה"ע מה' תניינא סי' עז) סמכו על דברי הש"ך הנ"ל [אלא שבנתה"מ נראה שאף זוכה הנוטל וכ"נ במחנ"א אולם הנוב"י נוקט דשרי ליטול אבל אין הנוטל זוכה בדבר], ולפי"ז אפשר לקבל דבר מועט אף לשאר דברים ולאו דוקא למצוה באופן שבעלים ודאי אינו מקפיד, ועי' בדרך אמונה (פ"ז ס"ק צ במוסגר) שהיקל גם בדבר שאינו מצוה באופן שודאי אינו מקפיד, ולכאורה כיוון לדברי הש"ך הנ"ל.

## אשה שאמרה שבעלה נתן לה רשות

וכתב הפת"ש (ס"ק ג) בשם הנודע ביהודה אם אמרה האשה שבעלה נתן לה רשות נאמנת, ומקבלים ממנה אפילו ממון מרובה [וטעמו משום שאין אדם חוטא ולא לו ולכך לא חוששים לשקר], ונפק"מ גדולה בזה שלפעמים עושים אסיפות צדקה לנשים שליבן רחמן יותר, ופעמים נותנות שם הנשים מתנות מרובות ואי אפשר לקבל מהן, אמנם לדברי הנוב"י אם אומרת האשה שבעלה נתן לה רשות נאמנת, ואפשר שכיון שיודע הבעל שאשתו הולכת לכנס התרמה ממילא אפשר לתלות שהסכים שתתרום. אלא שהפת"ש (שם) כתב להעיר על דברי הנוב"י מהספורנו שביאר בפסוק ויבואו האנשים על הנשים (שמות לה כב) ז"ל עם הנשים המתנדבות באו האנשים שלהן להסכים בנדבה, כדי שיקבלו הגבאין מהן, שאין מקבלים מן הנשים אלא דבר מועט, ואם כדברי הנוב"י הרי הנשים נאמנות, ולמה הוצרכו האנשים לבא עמהם [וגם בלא"ה לדברי הנוב"י ק"ק מכל הסוגיות דמבואר שאין הנשים יכולות ליתן, ולדבריו למה לא שאלו את האשה אם זה בהסכמת הבעל].

## אשה שנושאת ונותנת בבית

ואשה הנושאת ונותנת בתוך הבית, הנה ביד אברהם הביא בשם הים של שלמה (ב"ק פ"י סי' נט) שכתב בשם הראב"ן שהאידנא שהנשים נושאות ונותנות בבית מקבלים מהם אפילו ממון מרובה, אכן במהרי"ק (שורש קצב והביאו היש"ש ב"ק פ"ח סי' כט) צמצם חידושו של הראב"ן שאין ליקח מהן אלא בשיעור שרגילין לישא וליתן, כגון מה שרגילה האשה להוציא להוצאת אכילת ביתה, אבל אין ליקח ממנה סכום גדול שאינה רגילה להתעסק עמו [אלא שכתב היש"ש (פ"ח שם) שאם האשה אשת חיל שמחיה את בעלה אז אפילו סך מרובה מסתמא אין הבעל מוחה]. ועוד כתב היש"ש (שם) שאם הבעל מוחה ואינו מסכים שתיתן אסור לה ליתן, והיינו שכל ההיתר ליתן ממון מרובה בנושאת ונותנת, היינו משום שמסתמא בעלה מסכים לה לעשות כדעתה בממון, אבל אין זה הממון שלה, ולכך אם הבעל מוחה ודאי אינה יכולה ליתן.

## אשה שבעלה עשיר וקמצן אם יכולה ליקח ממנו

עוד מצינו דין מחודש בחכמת אדם (קמז, יז), שכתב בשם מהר"מ מינץ (סי' ז) שאם היא אשה עשירה ורצתה ליתן לקרובים דבר נכון לפי עושרה כדרך נשים עשירות, אין ביד הבעל למחות בידה. ועיי"ש במהר"מ מינץ שכתב בטעם הדבר משום שמשיאה שם רע בשכנותיה. אכן עיין בפתחי תשובה (שם) מה שהביא בשם הנודע ביהודה שאשה שיודעת שבעלה קמצן ומחלקת צדקה לפי עושרה אם מותר לקבל ממנה, וכתב הנוב"י שגזל גמור הוא וחלילה לקבל ממנה, ואף שבי"ד כופין על הצדקה, מ"מ מי שם האשה לשופטת. ובערוך השולחן (סעיף יא) עמד על סתירה זו, ואח"כ (סעיף יג) האריך ליישב הסתירה ביסוד גדול, דאה"נ ודאי אסור ליקח ממנה כשעושה בלא רשות בעלה, שהרי היא אינה יכולה להיות שופטת ואיך תיקח ממנו בכפייה, אכן אם הרב שבעיר אומר לה שמן הדין היו בית דין כופין אותו על הצדקה, אך אין ידינו תקיפה ואין ביכולתינו לכוף אותו, נמצא שמחוייב הוא ליתן ממון זה לצדקה רק שאין ביכולתינו ליקח ממנו, וא"כ אם האשה לוקחת ממנו אפשר לקבל ממנה, כי אין זה גניבה כיון שהוא מחוייב ממון זה לצדקה [ועי' דרך אמונה ס"ק צא ובציון הלכה שם שהביא דברי הערוה"ש].

ועיי"ש בערוך השולחן (סעי' יב) שכתב לחדש עוד, וז"ל ודע דיש מי שסובר דאשה כשהיא עסוקה במסחר לא אמרינן בזה מה שקנתה אשה קנה בעלה (מל"מ פכ"א מאישות בשם הרשב"א ומהרי"ט ע"ש), ולפ"ז מאשה כזו בוודאי רשאין ליקח צדקה, ואף דלא ברירא לן דין זה, מ"מ לעניין צדקה אפשר לסמוך על דיעה זו. אלא שצ"ע דבריו דאף לדעות שאין דין מה שקנתה אשה קנה בעלה, מ"מ הוי כנכסי מלוג (עי' בית שמואל סי' פ סק"ב), וא"כ איך יקבל ממנה. וא"כ חידושו צ"ע.