חלה ט שכד שכה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / חלה

**שיעורי הלכה**

*יורה דעה*

*שכד יג-יד, שכה,א*

**שיעור ט'**

**הדינים הנידונים**

* **אסור להערים ליפטר מחלה.**
* **צירוף בנשיכה ובסל.**
* **הפריש מספק, שייך שע"י צירוף אף מעט יחייבו בחלה.**
* **כלי שאין לו דפנות או דפנות נמוכות.**

**חלה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף יג] **עיסה שאין בה כשיעור, ובעת אפייתה תפחה וגדלה עד שנראה כאלו יש בה כשיעור, פטורה.** וה"ה אם תפחה קודם אפייה.

## עיסה שתפחה שיעורה כבתחילה

וכבר נתבאר דין זה לעיל (שיעור ד) שנחלקו הרא"ש והרשב"א אם משערין לפי קמח או לפי חיטין, אבל לכו"ע הולכים לפי תחילת החיוב, וממילא אם תפחה העיסה אח"כ פטורה, והוא הדין בכל מה שנתבאר לעיל שמצרפין עיסות זו לזו, אין משערין לפי גודל העיסה עכשיו, אלא לפי שיעור של תחילת החיוב קודם שתפחה העיסה.

[סעיף יד] **אסור לעשות עיסתו פחות מכשיעור כדי להפקיע ממנו חיוב חלה.**

## שאסור להפקיע עצמו מחיוב חלה

בפסחים (מח:) אמר רב יוסף הני נשי דידן נהוג למיפא קפיזא קפיזא לפיסחא [היינו שהיו עושין עיסות קטנות כדי שלא יחמיצו], אמר ליה אביי מאי דעתיך לחומרא חומרא דאתי לידי קולא הוא דקא מפקע לה מחלה, אמר ליה דעבדן כרבי אליעזר דתנן רבי אליעזר אומר הרודה ונותן לסל הסל מצרפן לחלה. ומבואר שאסור להפקיע עצמו מחיוב חלה ע"י שעושה עיסה קטנה. ומשמע בגמרא שבאופן שצריך לעשות עיסות קטנות, יש חיוב לצרפן אח"כ בסל כדי להתחייב בחלה, ולכך קודם הפסח שעושים עיסות קטנות למצות, אחר האפיה מחוייב לצרפן בסל אחד כדי להתחייב בחלה ולהפריש. ועוד עולה מהסוגיא שלכתחילה צריך להפריש חלה בעוד שהיא עיסה, שהרי בלא הטעם שרוצים שלא יחמיץ לא היו אופין עיסות קטנות, כדי שיוכלו להפריש חלה מהעיסה.

ובדרך אמונה (ביכורים פ"ו הט"ז ביאור הלכה ד"ה אסור) הקשה מאי שנא ממעשר שמצאנו שמותר להערים על התבואה ולהכניסה לביתו במוץ שלה, וכן מצינו בגיטין (פא.) שהיו מכניסים תבואה דרך גגות וקרפיפות כדי לפוטרה מן המעשר. וכתב ליישב עפ"י הא דמבואר במנחות (סז.) שלהכניס דרך גגות וקרפיפות כיון שהוא בפרהסיא זילה ביה מילתא, וא"כ י"ל שלכך לא הוצרכו חכמים לתקן שלא יעשו כן, דהא ממילא נמנעים בני אדם לעשות כן מחמת זילותא, אבל בחלה שכל אחד יכול לעשות כן בביתו ולא ידע שום אדם בעולם, חששו חכמים שיבואו בני אדם ליפטר מן החלה לכך אסרו לעשות כן. ועיקר התקנה נראה שחכמים באו לטובת הכהנים, שאם הרבה יעשו כן יפסידו הכהנים ולא יהיה להם ממה לאכול.

והנה באו"ח סי' ח' כתב המג"א (ס"ק ב) ליישב אמאי מצאנו שיושבת אשה וקוצה לה חלה, והרי צריך לברך במעומד, וכתב המג"א שחלה אינה מצוה כ"כ שאי"ז אלא לתקן את החלה, אבל הגר"א שם כתב שדברי המג"א אין להם שחר, שהרי מצאנו שאסור לעשות עיסתו קבין, ועל כרחך מצוה היא. ונראה שכוונתו שהיא מצוה מדרבנן מחמת התקנה שתיקנו לכהנים, וכמו שנתבאר.

**סימן שכה**

[סעיף א] **שתי עיסות שאין בשום אחת כשיעור, אם נוגעות זו בזו עד שנדבקים מעט זו בזו, מצטרפים, אם הם ממין הראוי להצטרף כפי מה שנתבאר בסימן שכ"ד. ואם אינם נדבקים והם בסל אחד, הסל מצרפן ואפילו אחר שנאפה ונעשה פת...**

## צירוף עיסות שאין להם שיעור ע"י נשיכה או סל

במשנה בחלה (פ"ב מ"ד) 'העושה עיסתו קבים ונגעו זה בזה פטורים מן החלה עד שישוכו רבי אליעזר אומר אף הרודה ונותן לסל הסל מצרפן לחלה'. ופירש הר"ש שהנשיכה היינו שאם בא להפרידן נתלש מזו לזו, וכן כתב הט"ז (ס"ק א) מהתרומת הדשן (סי' קפט).

וראיתי בספר משפטי ארץ (פ"ב אות ו ובהערה שם) שכתב לדון, דהנה מי שהפריש חלה מעיסה שלא היה בה שיעור אין זה מועיל, כמבואר במשנה חלה (פ"ד מ"ד) שנחלקו בזה רבי עקיבא וחכמים, שדעת רבי עקיבא שהמפריש פחות משיעור הוי חלה, ופירשו בירושלמי דס"ל שהוא כמפריש פירות קודם שנגמרה מלאכתן שמהני בדיעבד, אבל חכמים חולקים עליו והלכה כחכמים, ולכך אם הפריש מעיסה פחות משיעור ואח"כ נוסף קצת עד שנעשה שיעור בעיסה מפריש בברכה.

וא"כ מי שהיה לו עיסה בשיעור 1.250 שמחמת הספק מפריש בלא ברכה, אם צירף אח"כ עוד קילו ועכשיו יש לו שיעור עיסה בתורת ודאי, הרי צריך לחזור ולהפריש, שהרי אפשר שקודם לכן אי"ז שיעור חלה ונמצא שהפרשתו אינה מועלת, וא"כ יחזור ויפריש, אלא שהוא מפריש בלא ברכה דשמא כבר בתחילה היה שיעור בעיסה.

## היה שיעור קטן והפריש מספק ואח"כ הוסיף מעט עיסה

אלא שיש להסתפק מה הדין כשהוסיף רק 100 גרם על העיסה, אם צריך לחזור ולהפריש, שהרי מספק כבר הפריש על העיסה וגם עכשיו עדיין אין לו שיעור חלה בתורת ודאי. ונראה שבאמת כל מעט שהוסיף יהיה מחוייב להפריש, שהרי מרן הגריי"ק הסתפק בשיעור כיון שחשש לשיעור האגודל אם הוא 1.9 או 2.4, ובאמת אפשר ששיעורו הוא באמצע, וא"כ כל מעט שנוסף שמא קודם לכן לא היה שיעור לחיוב ועכשיו כבר יש כאן חיוב. וכן יש ספק אם משערים לפי נפח בלא ניעור או אחר ניעור, וגם זה אינו ברור כמה הוא הניעור, ואם כן כל מעט שנוסף אפשר שהוא כבר בשיעור לחייבו בחלה.

והיא חומרא גדולה ומצויה מאוד, שפעמים שנשאר ביד האשה מעט בצק בידיה ואם מחזירה את הבצק לעיסה, דלפי"ז יש כאן חיוב חדש להפריש חלה, דשמא עתה ע"י ההוספה נעשה שיעור חלה [ואסור לה שלא להחזיר את הבצק מחמת חשש זה לעיסה, שהרי יש איסור להערים ולעשות עיסה קטנה כדי שלא יתחייב בחלה].

## אם צריך כוונה לצרף

והנה דעת רבינו פרץ (פסחים מח) שדוקא אם מתכוין שיצטרף הוי צירוף, אבל אם לא הייתה דעתו על זה אינו מצטרף [ואין חילוק בזה בין צירוף ע"י נשיכה או ע"י סל], אכן באחרונים (עי' משנ"ב סי' תנז ס"ק ד) נראה שאף אם נדבקו מעצמם שלא מדעתו מצטרפים, כל שאינו מקפיד בצירוף, אכן אם מקפיד אין מצטרף, דצירוף אינו מועיל כל שמקפיד שלא יתערבו הבצקים זה בזה [ואף באופן שלא איכפ"ל שנדבקים זה בזה, אלא שאינו רוצה לערב הבצקים, ג"כ חשיב מקפיד], כמבואר להלן סי' שכו (סעי' א). ולכך בצק מקמח מלא אינו מצטרף עם בצק מקמח לבן, וכן חלות מתוקות ושאינם מתוקות. וחלות שנדבקו באפיה יש לדון אי חשיב מקפיד, דמצד העיסה לא איכפ"ל שנדבקו, אלא שיש שאינם רוצים שידבקו מחמת שרוצים לחם משנה.

והמהרי"ט אלגזי (חלה אות טז) נראה שהבין שאם אשה מקפדת שלא יהיה צירוף כדי שלא יתחייב בחלה, ג"כ חשיב מקפיד [אלא שכתב שבסתמא תולין שאינה מקפדת, שהרי יש איסור לעשות עיסות קטנות כדי ליפטר מן החלה, ומסתמא אינה רוצה לעשות איסור. אכן בב' נשים שעשו ב' עיסות קטנות, שאין להם חיוב לצרף העיסות כדי להתחייב בחלה, בזה אומרים דאם מקפדת שלא יצטרף כדי שלא תתחייב בחלה, אינו מצטרף].

## אם בצירוף סל צריך שיגעו זה בזה

ובדין צירוף סל הנה מבואר במשנה (שם) שדעת רבי אליעזר שצירוף ע"י כלי מהני אף בלא נשיכה. אלא שמבואר בב"י ובדרכי משה שצריך שיגעו זה בזה, ובשו"ע סתם בזה ולא כתב שצריך שיגעו זה בזה. ועי' משנ"ב סי' תנז (ס"ק ז) שכתב ג"כ שצריך שיגעו זה בזה, וכן פסק הגר"א (ס"ק ג). אבל הט"ז (סי' תמז ס"ק ב) כתב שכל מה שמצינו שיש דין שיגעו זה בזה היינו לעניין שיהא מן המוקף, כמבואר בתוספות בפסחים (מו: ד"ה הואיל), אבל לעניין חיוב חלה, אף אם אינם נוגעים זה בזה כל שהם בכלי אחד חייב בחלה, וכתב שלזה סתמו הטור והמחבר שצירוף סל הוי צירוף ולא התנו שיגעו זה בזה.

**וכתב** השו"ע: **ואם נתנם על טבלא שאין לה לבזבז, אינם מצטרפים.**

## כלי שאין לו דפנות כגון שולחן

בגמרא בפסחים (מח:) בעי רבי ירמיה טבלא שאין לה לבזבזין מהו, תוך כלי בעינן והא ליכא, או דילמא אויר כלי בעינן והא איכא, תיקו. ובשו"ע פסק שאינם מצטרפים, וביאר הש"ך (ס"ק ב) שכיון שחלה בזמן הזה דרבנן אזלינן לקולא ואי"צ להפריש. אלא שיש להבין, שמצינו להלן סי' של (ס"ד) שפסק השו"ע שנכרי שנתגייר אם עשה את העיסה קודם שנתגייר פטור מן החלה, לאחר שנתגייר חייב בחלה, ואם הוא ספק חייב, ומבואר דס"ל לשו"ע שבספק חלה מחמירים, ואמאי כאן שנשארה הגמרא בתיקו כתב המחבר להקל. ובאמת כמה פוסקים כתבו שיפריש בלא ברכה, וכן מבואר במאירי (פסחים מח:). וכן כתב היד אברהם (סי' של סעי' ד) להחמיר מספק בדבר שיש לו עיקר מן התורה. ובערוך השולחן (סעי' ד) כתב שכוונת המחבר לפטור לגמרי מהפרשה רק חלת חו"ל, והוא דוחק.

## סתירה בשו"ע אם ספק חלה צריך להחמיר

ובאמת מצאנו מחלוקת ראשונים בספק בדרבנן בדבר שיש לו עיקר מן התורה,, שדעת הרשב"א בעירובין (יא) להחמיר בעירובין דרבנן מספק כיון שיש לו עיקר מן התורה, אבל הרא"ש לגבי שמיטה (מכות פ"א סי' ג) כתב להקל לעניין מלוה את חברו לעשר שנים, ובחזו"א לעניין שביעית (סי' כב ס"ק א ד"ה ועיקר) מחמיר.

וכן מצאנו לעניין צירוף ע"י תנור, שכתב הרשב"א (הל' חלה שער שני אות ו) שהוא מחלוקת בגמרא (פסחים מח:) שלר' יהושע מצטרף ולר"א אין מצטרף, ומסיק הרשב"א שכיון שהוא ספק יש להקל בחלת חו"ל ולהחמיר באר"י. והוא לשיטתו שדעתו להחמיר בדבר שיש לו עיקר מן התורה. אכן בשו"ע לא הזכיר דין התנור וסתם כאן להקל, וכסתימת הרמב"ם וכן איתא במהר"ם חלאווה להקל, וכן מנהג העולם להקל בזה, אלא שצריך ביאור הטעם, וגם צריך ליישב הקושיא מסי' של שמבואר בשו"ע להחמיר בספק חלה.

## אם יש להחמיר מספק משום שחלה הוי דבר שיש לו מתירים

עוד יש לדון שלא נקיל מספק לא רק משום שהוא דבר שיש לו עיקר מן התורה אלא משום שהוא דבר שיש לו מתירים כמו שכתב החזו"א לעניין מעשר (מעשרות סי' ז ס"ק טז), וא"כ ה"נ לעניין חלה הוי דבר שיש לו מתירים. וכתב שם החזו"א שאין לומר שאי"ז דבר שיש לו מתירים כיון שמפסיד את התרומה, דממה נפשך צריך לקרוא שם, שאם זה טבל ודאי מחוייב להפריש, ואם אינו טבל הרי לא עשה כלום, וממילא לאחר מכן יכול לאכול מה שהפריש, משום ספק דרבנן, ונמצא שאינו מפסיד כלום, וכמו"כ לעניין חלה היה לנו לומר כן, וא"כ צ"ע למה לא יפריש מספק [ואח"כ יאכל גם את החלה].

ולפי"ז נראה שכשאופין מצות ורגילים אח"כ ליתנם על שולחן אחד, אם שכחו ולא הפרישו יש לו לחשוש שנתחייב בחלה מספק, מחמת שהיו על שולחן אחד. אכן נראה שאם נזכר בליל הסדר שלא הפריש חלה מן המצות באופן שלא צירף כל המצות ע"י כלי שיש לו דפנות, יש להקל, שזה אינו נחשב דבר שיש לו מתירים, כי ודאי קנה מצות אלו כדי שיהיה לו אותם בליל הסדר.

**וכתב** הרמ"א: ולכן כשמצרפם בכלי יזהר שלא יצא שום דבר למעלה מדופני הכלי, דהיינו שיהא כל ככר אחד או עיסה למעלה מדופני הכלי.

## מקצת למעלה מן דפנות הכלי

ומקור דבריו מהטור שכיון שפסק שהטבלא אינה מצרפת וצריך דפנות, ממילא רק הככרות שבתוך גובה הדפנות מצטרפות, לכך יש ליזהר שלא יהא שום דבר למעלה מדופני הכלי (כן לשון הטור). מיהו כתב הפרישה שאין הכוונה שאם מקצת מהעיסה או החלה בתוך הכלי ומקצת למעלה מהכלי אין מצטרף מה שלמעלה מהכלי, אלא ודאי כל שמקצת החלה בתוך מקום הדפנות סגי, אלא כוונת הטור שיזהר שלא תהיה חלה אחת כולה למעלה מהכלי, וכן כתבו הט"ז (ס"ק ב) והגר"א (ס"ק ז).

ובבית יוסף הביא מהסמ"ג בשם ר"י שחולק, ודעתו שכל שיש מעט דפנות אפילו הייתה הטבלא גדושה הכל מצטרף, דכמו אויר הבית שהוא מצרף כן יש דין שאויר הכלי מצרף. ובפמ"ג (סי' תנז מ"ז ס"ק א) נסתפק אם הפריש מהעליונות על התחתונות אם צריך לחזור ולהפריש, שהרי הוא ספק דרבנן ולקולא, אכן מסיק שם שבאופן שלתחתונות בפני עצמן יש שיעור חלה יפריש מן התחתונות בלא ברכה [כי מה שבתוך הדפנות ודאי נתחייב בחלה, ומה שלמעלה אינו אלא ספק, ואפשר שאומרים בזה אין ספק מוציא מידי ודאי]. אבל הביאור הלכה (סי' תנז ד"ה שיתן) פסק שאי"צ לחזור ולהפריש דיכול לסמוך על הסמ"ג להקל בדרבנן.