עירובין פרק ט
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב אי_ש סטפנסקי

**הקדמה לפרק כל גגות**

שלמה המלך גזר שלא יטלטלו מבית לחצר של רבים או מבית לבית של אחר בלא עירוב חצרות, שמא יוציאו מרה"י לרה"ר, [בגדר הדברים עי' בחבורה]. אך מבית לחצר או לגג שלו עצמו מותר. ולגבי הוצאה מביתו לקרפף שלו כתב הריטב"א לעיל כג ע"ב דנחלקו בזה הראשונים. וברש"י שם מבואר להדיא דאסור להוציא מבית לקרפף אפילו דחד גברא, דהא כתב דאסור להוציא כלים ששבתו בבית מחצר לקרפף משום דבית וקרפף חשיבי כשתי רשויות ואפילו דחד גברא. ונפק"מ במחלוקת זו האם מועיל עירוב חצרות לטלטל לקרפף, דאם אפילו בחד גברא אסור לא מהני עירוב חצירות.

[עי' מגן אברהם ריש שע"ב דהביא בשם רש"י לאסור מחצר לקרפף אפילו ע"י עירוב. והביאור הלכה שם כתב בשמו דרש"י אוסר להוציא מבית לקרפף. והיינו כמש"כ לעיל, דרש"י איירי מבית לקרפף].

מחצר לחצר ומקרפף לקרפף מותר לטלטל לכו"ע, בין של רבים בין של יחיד. מגג לגג נחלקו תנאי דמתני', חכמים אוסרים לפי שהדיורין שלמטה מחלקין את הרשויות, ור' מאיר ור' שמעון מתירין. מגג לחצר מותר לכו"ע, אך מחצר או מגג לקרפף ר' מאיר וחכמים אוסרים ור' שמעון מתיר.

כלים ששבתו בבית מותר להוציאם לחצירו ולגגו, אך אסור להוציאם לחצר או גג או קרפף של אחר בלא עירוב לכו"ע.

מקום שפרוץ במילואו למקום האסור לו, דהיינו, שתי רשויות שאסור לטלטל מזה לזה והפרצה שביניהם יותר מי' אמות, או שאין גיפופי בצדדים [דהיינו פס ד' מצד א' או משהו משני צדדים], שניהם אסורים בטלטול ד' אמות, שמא יוציא מזה לזה. ומלבד זאת נאמר עוד דין, דשתי רשויות שמותר לטלטל מזה לזה אך אחת מהם אסורה בטלטול ד' אמות, גם הרשות השניה הפרוצה לה אסורה בטלטול, דהרשות מקבלת את כל הדינים של הרשות הפרוצה אליה.

כלים ששבתו בבית והוציא אותם לחצר של אחר בהיתר או באיסור, דאסור לטלטל כלים אלו לחצר אחרת, נחלקו הראשונים האם מותר לטלטל את הכלים באותה חצר ד' אמות או לא, עי' ביאור הלכה ריש שע"ב.

**חבורה מרא"ג בגדר תקנת עירובי חצרות**

בגדר תקנת שלמה של עירוב חצרות מצינו חילוק בין רש"י להרמב"ם, דרש"י לעיל כא ע"ב כתב, דשלמה גזר שלא להוציא מרשות היחיד לרשות היחיד חבירו, לעשות סייג והרחקה לאיסור תורה שלא יבוא להתיר מרה"ר לרה"י. ומבואר דחכמים אסרו להוציא מרשות לרשות שמא יוציא מרה"י לרה"ר. וכן כתב במס' שבת ו ע"א. אך הרמב"ם פ"א מעירובין ה"ד כתב, ומפני מה תיקן שלמה דבר זה, כדי שלא יטעו העם וכו' ויחשבו שהשוקים והרחובות הואיל והן רשות לכל הרי הן כשדות וכמדברות וכו' ושמותר להוציא ולהכניס מרה"י לרה"ר. ומבואר מכל דבריו דחכמים אסרו להוציא מרשות של יחיד לרשות משותפת דזה נראה כמוציא מרה"י לרה"ר.

והנה לרש"י יש להקשות מדוע אסור להוציא מבית לחצר משותפת, הרי החצר היא גם שלו, ואין זה הוצאה לרשות חבירו. בשלמא להרמב"ם עיקר הגזירה היא מרשות של יחיד לרשות של רבים, אך לרש"י דהגזירה היא מרשותו לרשות חבירו הא החצר המשותפת היא גם שלו. אמנם רש"י לעיל סב ע"א תירץ קושיה זו, דכתב דכיון שיש לאחר רשות בו הרי הוא מוציא מרשותו לרשות של אחר.

ולדעת הרמב"ם נחלקו האחרונים האם מותר להוציא מבית של יחיד לבית של יחיד אחר, דלכאורה הכא ליכא להגזירה דנראה כמוציא מרה"י לרה"ר, כיון דתרוייהו של יחיד. ובביאור הלכה ריש סי' ש"ע הביא מהתויו"ט דהוכיח מכמה משניות וסוגיות דאסור להוציא מבית לבית בלא עירוב, [וכן מוכח ממשנתינו דאסור להוציא מגג לגג אף דתרוייהו של יחיד]. ולכן כתב דלאחר הגזירה שלא להוציא מבית לחצר גזרו נמי שלא להוציא מבית לבית אף שלא שייך בזה טעם הגזירה.

הביאור הלכה ריש סי' שע"ב הביא מחלוקת הפוסקים בכלים ששבתו בבית ויצאו לחצר, דאסור להוציאם לחצר אחרת, האם מותר לטלטל בתוך החצר ד' אמות או לא. ובצדדי הספק כתב שם: מי נימא דלא אסרו אלא ההוצאה מרשות אחד לחבירו, אבל בחצר זה גופא אף ששבתו בבית לא אסרו וכו'. או אפשר, דכיון שאינה מעורבת ורשות כל בני החצר שולטין עליה, עשאוה כעין רה"ר, ואסור לטלטל אף בחצר זה גופא יותר מד"א.

ואח"כ הביא מרש"י בשבת דמותר, ומהרמב"ם מדוייק דאסור, [דהרמב"ם כתב דין תורה הוא שיהיו כולן מותרין לטלטל בכל החצר ומבתים וכו', ומשמע דלאחר הדרבנן אף בחצר עצמה אסור]. ולפי מה שנתבאר י"ל דפליגי לשיטתייהו, דלפי הרמב"ם גדר הגזירה היא להחשיב את החצר כרה"ר, ולכן אסור בטלטול ד"א כרה"ר, משא"כ לפי רש"י גדר הגזירה להחשיב את החצר כרשות אחרת, ולא מצינו מקור לאסור בטלטול ד"א.

אך אם כן יקשה סתירה ברשב"א, דהבה"ל בסי' ש"ע כתב בשמו: הבתים אע"פ שתשמישן אחד, אסור לטלטל מביתו של זה לביתו של זה עד שיערבו. ולא עוד, אלא אפילו מביתו לבית המשותפת בינו ובין חבירו, ומבית לחצר המשותפת אסור עד שיערבו. ומשמע מדכתב ולא עוד וכו' כשיטת רש"י, דיש יותר חידוש שאסור להוציא לבית או חצר המשותפת לפי שגם לו יש חלק בזה, דאילו לשיטת הרמב"ם הרי עיקר התקנה היתה בחצר המשותפת, והחידוש הוא שגזרו גם מבית לבית, ולא שייך בזה ולא עוד וכו'.

אך בסי' שע"ב כתב הביה"ל בשמו, דאסור לטלטל בחצר ד' אמות, ולפי מש"כ לעיל רק הרמב"ם סובר כך. ובאמת הברכי יוסף הגיה ברשב"א במקום "ולא עוד" ואצ"ל, ולפי"ז ניחא בפשיטות דעת הרשב"א כדעת הרמב"ם, אך לפי גירסתינו קשה.

והנה הפמ"ג ריש שס"ו יישב קושיית התויו"ט לשיטת הרמב"ם מדוע אסרו גם מבית לבית של יחיד, דאף להרמב"ם איכא שני הדינים, דעיקר הגזירה היא כרש"י דאסרו להוציא מרשות לרשות, אך במוציא מביתו לחצר משותפת הוקשה לרמב"ם מדוע אסור נימא דכל אחד בשלו משתמש, ולזה הוצרך לבאר דחצר משותפת דומה לרה"ר, ויש בזה טעם חדש לאסור.

ולפי"ז יש ליישב את הסתירה ברשב"א, דמש"כ ולא עוד וכו' היינו משום דעיקר הגזירה היא מרשות לרשות, אלא דשוב גזרו גם מביתו לחצר משותפת אף די"ל כל אחד בשלו משתמש, וטעם גזירה זו משום דדומה לרה"ר, ולכן אסור לטלטל ד"א בחצר המשותפת.

ובאבן העוזר כתב דלפי המחמירים שלא לטלטל בחצר המשותפת ד"א הוא הדין יש להחמיר בהוציא מביתו לבית חבירו [בדרך מלבוש או באיסור] שלא יטלטל שם ד"א. אך הבית מאיר נחלק עליו דבבית חבירו לכו"ע מותר לטלטל ד"א, וכל הנידון הוא בחצר המשותפת. ולפי מש"כ לעיל סברת הבית מאיר מבוארת מאוד, דהאיסור להוציא לחצר משותפת הוא משום דדומה לרה"ר, ולכן יש לאסור בטלטול ד"א, משא"כ האיסור להוציא לבית חבירו הוא משום מרשות לרשות, ובזה אין לאסור בטלטול ד"א.

הגאון יעקב לקמן צא ע"א כתב לדייק ברש"י, דדוקא מחצר של רבים לחצר של רבים או מיחיד ליחיד שרי בלא עירוב, אך מחצר של רבים ליחיד או מיחיד לרבים אסור. וכתב, דרש"י כתב כן לרבנן או לר' מאיר, אך לר' שמעון יתכן דכשם שמקל להוציא מקרפף לגג ובית כך מקל מרבים ליחיד, דהא רש"י במתניתין כתב דלית ליה לר"ש עירובי חצרות אלא בכלים ששבתו בבית. והטעם לאסור מרבים ליחיד י"ל עפ"י הנ"ל, דחכמים נתנו לחצר של רבים דין רה"ר ולחצר של יחיד דין רה"י אף כלפי כלים ששבתו בחצר, ולכן אסור להוציא מרבים ליחיד.

והנה האבן העוזר ורעק"א נקטו דאף בהוציא לבית חבירו יתכן לאסור בטלטול ד"א. והדבר צריך ביאור, היכן מצינו איסור טלטול ד"א בתוך בית. ובפרט לפי מש"כ לעיל דגדר האיסור במוציא לבית חבירו הוא דאסור להוציא מרשות לרשות, ומה שייך בזה איסור טלטול ד"א.

והנראה לבאר, דהנה יש לחקור בגדר כלים ששבתו בבית, מדוע חמיר דינם דאסור להוציאם לחצר אחרת. ומצינו בכמה אחרונים, הלא הם הגאון יעקב ורעק"א ושו"ע הרב דביארו דכאשר שבתו הכלים בבית תמיד הם נחשבים ככלי הבית, אף לאחר שיצאו לחצר בהיתר או באיסור, ולפיכך כאשר מוציא לחצר אחרת הרי זה נחשב שמוציא מבית לחצר אחרת. וכדבריהם מבואר ברש"י לעיל כג ע"א, דרש"י ביאר הא דאסור להוציא כלים ששבתו בבית מחצר לקרפף משום דבית וקרפף שני רשויות הם, ומבואר דחשיב כהוצאה מבית לקרפף.

אך האור שמח כתב צד מחודש, דלעולם כל חצר נחשבת בפני עצמה ואי אפשר להוציא מחצר לחצר, אלא דכלים ששבתו בחצר נחשבים כשבתו בכל החצרות, כיון שאין תשמישן חשוב, וכאשר שבתו בבית ממילא אסור להוציאן מחצר לחצר, כיון שהם לא שבתו בכל החצרות.

ויש בזה כמה נפק"מ: א. החזון איש דן בכלים ששבתו בבית ויצאו דרך מלבוש לחצר של אחר, האם מותר להחזירן לחצר שלו. וי"ל דזה תלוי בב' הצדדים הנ"ל, דלביאור האחרונים דחשיב הוצאה מבית, הכא שרי, דהא מותר להוציא מביתו לחצירו. אך להאור שמח כל שלא שבתו בחצר אסור להוציאן מחצר לחצר.

ב. הביאור הלכה כתב דכלים שהיה לבוש בהם בכניסת שבת לא חשיב כלים ששבתו בבית, אף שהיה לבוש בהם בביתו, ומותר להוציאם מחצר לחצר. וכ"ז לביאור האחרונים הנ"ל דהשביתה בבית היא האוסרת, אך להאור שמח כל שלא שבתו בחצר אסור להוציאם מחצר לחצר.

ג. התוס' לקמן צא כתבו, דכלים ששבתו בבית שמעון והגיעו לבית ראובן דרך מלבוש, אסור להוציאן מבית ראובן לחצירו, ואף דשאר כלים מותר להוציא לחצירו כלים אלו אסורים כיון ששבתו בבית שמעון. ולדעת האחרונים הדבר מבואר, דכאשר יוציא לחצירו חשיב שמוציא מבית שמעון לחצר ראובן, אך להאור שמח לא מצינו איסור להוציא מביתו לחצירו, ומבואר מהתוס' דלא כהאור שמח.

והשתא י"ל ביאור חדש בהא דאסור לטלטל בחצר משותפת ד' אמות, דאין זה משום דדומה לרה"ר כמש"כ לעיל, אלא משום דכל ד' אמות שמטלטל חשיב הוצאה חדשה מהבית הראשון. ואם זה הטעם הרי גם בהוציא מבית לבית יש לאסור בטלטול בבית השני, דחשיב כממשיך להוציא מהבית הראשון, ומבואר שפיר שיטת אבן העוזר ורעק"א.

ברעק"א יש צד דהאיסור טלטול אינו רק בד' אמות אלא אפילו כל שהוא אסור להזיזו. ובחזון איש הקשה עליו דאם כן אפילו בית של שותפים שלא עירבו יהא אסור להזיז חפצים, דזה נחשב כמטלטל מרשות לרשות. כלומר, דהחזון איש הבין ברעק"א דכיון שהחצר שייכת לכמה בני אדם כל משהו שמזיז נחשב כמוציא מרשות אחד לחבירו, ולכן הקשה דאם כן בבית של שותפין שלא עירבו נמי יאסר. [ובעיקר קושייתו יש לחלק דבית של שותפים הכל שייך לכולם בשוה, משא"כ חצר של שותפים כיון שהבתים חלוקים והחצר משמשת להם אין זה נחשב שהכל שייך לכולם]. אך לפי מש"כ לעיל אין זה טעמו של רעק"א, אלא דכל משהו שמזיז נחשב כעוד הוצאה מהבית הראשון, ואיסור זה לא שייך בבית השותפים.

הביאור הלכה ריש שע"ב כתב, דלפי השיטות שאוסרות לטלטל ד' אמות כלים ששבתו בבית ויצאו לחצר משותפת, מסתבר דאין חילוק בין יצאו דרך מלבוש או באיסור. אמנם התוס' רי"ד לקמן צא כתב דהא דמותר לטלטל בתוך חצר משותפת הוא משום שהוציאם דרך מלבוש, ומבואר מלשונו דאילו יצאו באיסור אסור לטלטל ד' אמות בחצר, ודלא כהביאור הלכה. אך הסברא בזה צ"ב, מה"ת יש חילוק איך יצאו הכלים.

ויתכן לבאר עפ"י מש"כ לעיל דיש שני ביאורים מדוע כלים ששבתו בבית אסורים בחצר אחרת, או משום דחשיב כהוצאה מהבית, או משום דאסור לטלטל מחצר לחצר היכא דלא שבתו בחצר. ויתכן דהיכא דיצאו הכלים בהיתר דרך מלבוש לא חשיב הוצאה מהבית, דהם קונים שביתה חדשה בחצר, ובזה האיסור רק מחמת שאסור להוציא מחצר לחצר. ואיסור זה אינו מצד הוצאה מרה"י לרה"ר אלא מצד הוצאה מרשות לרשות, ולפיכך בזה אין לאסור בטלטול ד"א. אך כאשר יצאו הכלים דרך איסור השביתה שלהם היא בבית והאיסור להוצאן לחצר אחרת הוא משום שמוציאן מהבית. ואיסור זה הוא מצד הוצאה מרה"י לרה"ר, ולכן אסורים אף בטלטול ד"א.

**כל גגות העיר רשות אחת וכו' דברי ר' מאיר**

בגמ' להלן צ"א ע"א מבואר, דלכו"ע מותר להוציא מחצר לחצר, בין חצר של רבים בין חצר של יחיד, וכן לכו"ע מותר להוציא מקרפף לקרפף. ופירש רש"י משום שאין תשמישן קבוע, וחשיבי כולהו רשות אחת. ולגבי גגות פליגי, דלפי חכמים כל גג נחשב רשות בפ"ע משום שהדיורים חלוקים מלמטה, ולפי ר' מאיר כל הגגות רשות אחת משום שאין הדיורים שלמטה מחלקים, וגבוה י' אסור משום גזירה.

ובגמ' מסיק דלפי ר' מאיר מותר להוציא מגג לגג כשאינו גבוה י' משום דאין דיורין חלוקין מלמעלה, דכל למעלה מי' רשות אחת היא. והקשה הרש"ש, הא במשנה פירש רש"י דמותר להוציא מגג לגג משום שאין תשמישן קבוע, וטעם זה מהני גם לחצר וקרפף, משא"כ טעם הגמ' לא מהני לחצר ולקרפף, ומדוע הוצרכה הגמ' לטעם אחר.

אמנם הביאור הוא פשוט, דהא לפי חכמים מותר לטלטל מחצר לחצר ומקרפף לקרפף ומכל מקום אסור לטלטל מגג לגג. ומבואר דאע"ג שהם מודים שכל שאין תשמישן קבוע נחשב כרשות אחד מכל מקום גג שאני, דאמנם מצד תשמישי הגג עצמו חשיבי כל הגגות רשות אחת, כיון שאין תשמישן קבוע, מכל מקום יש לחלקן מצד תשמישי הבית, דדיורין חלוקין מלמטה מהני לחלקן אע"ג שאין תשמישן קבוע. ולפיכך הוצרכה הגמ' לטעם דכל למעלה מי' רשות אחת היא ולכן אין דיורין שלמטה מחלקן. ועדיין בזה לחוד לא סגי, דמצד תשמישי הגג יש לחלקן, ולכן פירש רש"י במשנה דאין תשמישן קבוע.

**כל מקום שאתה מוצא שתי רשויות חלוקות וכו'**

הריטב"א כתב ד' פרטי דינים בגזירה זו:

א. דוקא בחצר שאינה מקורה גזרינן, דומיא דרה"ר שאינו מקורה.

ב. דוקא עמוד וכדו' שהוא שימוש שאינו חשוב גזרינן שמא יאמרו שהעמוד מתבטל לחצר, ויתירו משום כן תל ברה"ר לפי שהתל מתבטל לרה"ר, אך עליה שבחצר וכדו' שהוא שימוש חשוב לא גזרינן.

ג. בור עמוק י' בחצר מותר לטלטל, ולא גזרינן אטו בור ברה"ר, לפי שבור ברה"ר לא שכיח.

ד. עוד הביא מחלוקת ראשונים האם כל הגזירה היא דוקא בחצר של אחד ועמוד של אחר, דזה דומה טפי לתל ברה"ר שהם שתי רשויות, או שמא גזרו אפילו בחצר ועמוד של אדם אחד. ונפק"מ אי מהני בזה עירוב חצרות, דאם הגזירה דוקא בשל שני בני אדם מהני עירוב, אך אם הגזירה אפילו בחד גברא לא מהני עירוב.

**רש"י ד"ה ר' שמעון, ומטלטלין מזה לזה**

מבואר דלפי ר' שמעון מותר לטלטל מחצר לקרפף. והנה לעיל כ"ג ע"ב כתב רש"י, דחצר וקרפף לא אסרי אהדדי הואיל ודחד גברא הוא, ומשמע דדוקא באדם אחד מותר, אך בשני בני אדם אסור, וגרע מחצר לחצר או מחצר לגג. אמנם אח"כ כתב רש"י, ור' שמעון היא דאמר רשות קרפף וחצר לא אסרי אהדדי אפילו היא של ב' בעלי בתים. וצ"ע בסתירת דבריו.

ובריטב"א שם תירץ, דאם החצר של אדם אחד והקרפף של אדם אחר, מותר להוציא מזה לזה. אך אם החצר של שני בני אדם ויש בו דיורים שאוסרין זה על זה, כל שכן שהוא אסור להוציא ממנו לגג או לקרפף. ובחזון איש (סי' פט סקי"ג) תמה ע"ז, דהדיורין אוסרין זה על זה רק להוציא מבית לחצר, אך בתוך החצר מותר לטלטל אף שיש בו כמה דיורין, ומדוע יאסר להוציא ממנו לגג או לקרפף.

הר"ן המהרש"ל והמהרש"א שם תירצו, דכל ההיתר להוציא מחצר לחצר או לגג ולקרפף זה רק באינם פרוצים לזה לזה, אך באופן שהם פרוצים זה לזה כיון שכל אחד שייך לאדם אחר הבעלים אוסרין זה על זה. ודבריהם צ"ע, דהא מותר לטלטל מחצר לחצר, ופרוץ במילואו אוסר רק היכא דפרוץ למקום האסור, והכא הוי מקום המותר. [ויתכן לומר, דכיון שכלפי כלים ששבתו בבית חשיב מקום האסור, הרי זה נחשב פרוץ למקום האסור לכל דבר, וצ"ע].

החזון איש שם תירץ, דמש"כ רש"י חד גברא אין כונתו דאיירי בשניהם של אדם אחד, אלא רש"י בא לומר מדוע מותר לטלטל מחצר לקרפף, דכיון שאין תשמישן תדיר חשיבי כולהו כחד גברא, דליכא חילוק דיורין בכה"ג.

**באו"ד, אפילו מחצר של רבים לחצר של רבים**

הנימוקי הגרי"ב הקשה הא בזה כו"ע מודו דשרי. וכתב דמשום כן הרע"ב השמיט תיבות אלו. ועוד יל"ע דרש"י איירי במטלטלין מזה לזה, דהיינו מחצר לגג או לקרפף, ומדוע הביא דוגמא של מחצר לחצר, וצ"ע.

**חבורה מרא"ג בגזירת עמוד לר"מ**

נחלקו הראשונים האם גזירת עמוד לר"מ היא אפילו בחד גברא, או דוקא בתרי גברי, דהוו שתי רשויות. רש"י לקמן צא ע"א כתב להדיא דר' מאיר אוסר בגג גבוה י' אפילו בשתיהם של אדם אחד. והריטב"א הביא דיש חולקים דדוקא בשתי רשויות גזר. וכ"כ הרשב"א לעיל עו. ובפשטות הטעם שלא גזרו בשתיהם של אדם אחד, דליכא למטעי אטו תל ברה"ר, דאין שינוי רשות בין העמוד לרה"י אלא בשני בני אדם. ומסתבר דהראשונים דייקו כן מלשון הגמ' כל מקום שאתה מוצא שתי רשויות והן רשות אחת, ופירשו דשתי רשויות היינו שני בני אדם. אך רש"י לשיטתו פירש דשתי רשויות היינו שעומדת כל אחת לבדה.

אמנם מצינו שיטה שלישית, דהרשב"א במס' שבת ט ע"א ובעבודת הקודש ש"ג כתב, דלא גזרו חכמים אלא בעמוד העומד בחצר המשותפת, דדמי לרה"ר. והיינו דהרשב"א אזיל לשיטתו דגזרו שלא להוציא מבית לחצר משום דחצר המשותפת דמי לרה"ר, ולכן יש לאסור עמוד בחצר משותפת דדמי לתל ברה"ר. וכן כתבו רבינו יהונתן ומאירי.

אך יל"ע לפי"ז מדוע אסר ר' מאיר במתניתין גג גבוה י', וכי איירי דוקא באופן שהגג הנמוך של שני בני אדם.

ועוד צ"ע, דרבינו יהונתן עצמו העתיק את דברי רש"י דגג גבוה י' אסור אפילו כששניהם של אדם אחד, וזה סותר לדבריו שלא גזרו בעמוד ברה"י אלא בחצר משותפת.

עוד יל"ע, דרש"י כתב דלפי ר' מאיר אסור לטלטל מגג לחצר משום דאפילו בגג לגג אסור היכא דגבוה י', וכל שכן מגג לחצר. ולכאורה אין זה כל שכן, דהא התוס' לקמן צא ע"ב כתבו דיותר מסתבר לאסור מגג לגג מאשר מגג לחצר.

והנראה לומר, דלאחר שגזרו חכמים אטו תל ברה"ר עשו חכמים גדר שלא להוציא משתי רשויות אף ששתיהן רשות אחת, ואין זה משום שמא יטעו להוציא בתל ברה"ר אלא כל שנחשבים כשתי רשויות אסור להוציא מזה לזה. והראשונים נחלקו האם חד גברא נמי חשיב שתי רשויות, אך לכו"ע הגדר הוא דאסרו להוציא מרשות לרשות. [ואין זה מחלוקת עד כמה חששו לטעות, אלא בגדרי רשויות]. ויתכן דרש"י אזיל לשיטתו דאסר לעיל כג ע"ב להוציא מחצר לקרפף אפילו בחד גברא, ובגאון יעקב תמה על זה, היכן מצינו שתי רשויות של אדם אחד. ועכ"פ מבואר בדעת רש"י דשייך להחשיב שתי מקומות חלוקים של אדם אחד כשתי רשויות.

ומעתה י"ל דאיכא שני דינים בגזירה זו, דעמוד ברה"י אסור מצד גזירת תל ברה"ר, ולא מצד חילוק רשויות. ומלבד זה גזרו דאסור להוציא מרשות לרשות, כגון בגג גבוה י', דהוי רשות חלוקה לגמרי. והא דקאמר לא שמיע לכו וכו' הכי נמי גזירה וכו', היינו דמצינו התם דגזר ר' מאיר כה"ג, אך באמת אין גדרם שוה.

וכן יש להוכיח מהרשב"א בעבוה"ק, דפסק את גזירת עמוד כיון דקיי"ל כר' מאיר בגזירותיו, ומאידך פסק כר' שמעון במתניתין ואפילו בגג גבוה י' שרי. ומבואר דשני דינים הם, ורק בגזירת עמוד פסקינן כוותיה, לפי שהלכה כר' מאיר בגזירותיו, ועמוד ברה"ר הוי גזירה בעלמא, אך בגג גבוה י' אין זה גזירה, אלא תקנה שלא להוציא מרשות לרשות. [ולשיטתו דעמוד אסור דוקא בחצר משותפת, ובגג לא איירי בזה].

ועפי"ז יש לבאר הא דאיתא בגמ' להלן כשתמצא לומר לדברי ר' מאיר גגין רשות לעצמן וחצירות רשות לעצמן, והיינו דאסור להוציא מגג לחצר לפי שהגג גבוה י'. והקשה התוס' רא"ש שם, תמיה לי אמאי נקט האי לישנא, דהא דאסור לטלטל מגג לחצר לר' מאיר לאו משום חילוק רשות, דאילו לא היה החצר נמוך י' מן הגג היה מותר כמו לרבנן. ולפי מש"כ מיושב, דהשתא הגזירה היא שלא להוציא מרשות לרשות כל שגבוה י', ובאמת הוי חילוק רשויות ולא גזירה בעלמא.

ובזה מיושב הקושיא על הרשב"א מדוע אסר ר' מאיר בגג אפילו כשהנמוך אינו רשות משותפת, דדוקא לגבי גזירת עמוד שהיא משום תל ברה"ר, לא גזרו אלא כאשר העמוד בחצר משותפת, אך לגבי חילוק רשויות אפילו בשתיהן של חד גברא גזרו, דמכל מקום איכא חילוק רשויות. וכן מיושב שפיר הסתירה ברבינו יהונתן.

וכן מיושב הכל שכן ברש"י, דמש"כ התוס' דיש יותר סברה לאסור מגג לגג זה רק לגבי גזירת עמוד, אך לגבי הוצאה מרשות לרשות מגג לחצר חשיב יותר רשות חלוקה מאשר מגג לגג.

ובזה יש ליישב מדוע כתב הריטב"א דמרש"י נראה שאפילו שתיהן של חד גברא גזרו, הא רש"י כתב כן להדיא לגבי מגג לגג. אמנם לדברינו עדיין אין זה מחייב לגבי עמוד, וכשיטת רבינו יהונתן. [והא דכתב שנראה כן יתכן מהא דרש"י פירש כל מקום שאתה מוצא שתי רשויות דהיינו שעומדת כל אחת לבדה, ולא פירש מחמת שני בני אדם].

**אתמר רב אמר אין מטלטלין בו אלא בד' אמות וכו'**

לקמן ע"ב ולקמן צב ע"א מבואר דהיכא דדרסי מזה לזה מודה שמואל דלא אמרינן גוד אסיק, ואסור לטלטל ד' אמות בכל אחת לכו"ע.

**במחיצות הניכרות כו"ע לא פליגי**

פירש רש"י, שאין הבתים מחוברין, ויש אויר ביניהם, ומחיצות הבתים נראין וכו'. ומבואר דאע"פ שיש הפסק בין הבתים בעינן לגוד אסיק, דחשיבי פרוצים במילואן זה לזה. והתוס' לקמן צ ע"א ד"ה כרמלית כתבו דעד ד"ט חשיב פרוץ במילואו.

**תוד"ה רב אמר, נפק"מ נמי לר' שמעון וכו'**

ותירוץ קמא ובתרא סברי דכיון שיש כלים שמותרים בהוצאה לא חשיב פרוץ למקום האסור. ואע"ג דכלים אלו אסורים ואיכא למיחש שמא יוציא לרשות האסורה, מכל מקום הגזירה היתה דוקא בפרוץ למקום האסור, והכא חשיב פרוץ למקום המותר. והנה הפוסקים בסוף סי' שע"ד כתבו דאסור להוציא מביתו לגג ולא כתבו דאם הוציא אסור לטלטל ד"א, ומשמע דס"ל לכל הפוסקים דלא חשיב פרוץ למקום האסור לגבי איסור טלטול, ודלא כהתוס', וכן מדוייק מרש"י כאן שפירש כרבנן, ולהלן צב ע"א דפירש את המשנה לגבי להוציא מביתו לגג, ולא פירש לגבי איסור טלטול. ועי' עוד להלן.

**בדין פרוץ למקום האסור**

מבואר בסוגיין דשני מקומות שאסורים בטלטול מזה לזה ופרוצים זה לזה במילואם, גזרו חכמים שלא יטלטל בכל אחד מהם ד' אמות. אמנם מצינו דין נוסף של פרוץ למקום האסור, דשני מקומות שפרוצים לזה לזה, כל מקום מקבל את כל דיני המקום השני אע"ג שמותרים בטלטול מזה לזה. ויש כמה ראיות לדין זה:

א. תוס' להלן צא ע"א ד"ה ושמואל כתבו, דאדם יכול לקלוט מי גשמים בגג של עצמו ולהוליך לביתו, ואין גג של חבירו אוסר עליו, דשמואל לטעמיה דאמר גו"א אפילו באינם ניכרות. ומבואר דלפי רב דלא אמרינן גו"א וחשיב פרוץ לחצר חבירו, אסור להכניס מחצירו לביתו. והכא מותר לטלטל מחצרו לחצר חבירו, שהרי הגשמים לא שבתו בבית, ומכל מקום אסור להכניס לביתו כיון שחצירו פרוצה למקום שאסור להכניס משם לביתו.

וכן כתב המרדכי לעיל פ"ב סי' תפ"ה, דחצר וקרפף הפרוצים לזה לזה, אסור להכניס מחצירו לביתו כיון שהחצר פרוצה לקרפף, ואסור להכניס מקרפף לבית, אע"פ שלפי ר' שמעון מותר לטלטל מחצר לקרפף.

ב. תוס' להלן צ ע"א ד"ה כרמלית כתבו, דגג שאסור לטלטל בו משום שהוא פרוץ לגג חבירו, ועמוד שהוא רה"י סמוך לו, מותר לטלטל מהגג לעמוד אע"פ שאסור לטלטל מכרמלית לרה"י, דכיון שהעמוד פרוץ לגג הרי הוא אסור בטלטול ד"א, ודינו ככרמלית, ומותר לטלטל מכרמלית לכרמלית. והכא העמוד אסור בטלטול רק משום שהוא מקבל את דיני הגג, דאי משום שאסור לטלטל מכרמלית לרה"י, הרי השתא שהוא כרמלית מותר לטלטל מזה לזה, ושוב אינו פרוץ למקום האסור לו, ויחשב רה"י. ואע"פ דאם נתיר לטלטל ד"א שוב אסור לטלטל מזה לזה וחשיב פרוץ למקום האסור ושוב הוי כרמלית, מכל מקום אי אפשר מחמת כן להתיר לטלטל מזה לזה. ועל כרחיך דהעמוד נחשב כרמלית לא רק משום שאסור לטלטל מהגג לעמוד, אלא משום שהוא מקבל את דיני הגג הפרוץ לו.

אך הדרכי משה והגהות מהרל"ח סוף סי' שנ"ח דייקו מהטור דלא כהמרדכי, דהטור כתב דבקרפף וחצר הפרוצים לזה לזה, אסור לטלטל מהקרפף לבית, משמע דמהחצר מותר אע"פ שהוא פרוץ לקרפף. וכן דייק המגן אברהם מהשו"ע שם. ובפשטות מוכח בדעת הטור דלא אמרינן דהמקום מקבל את דיני המקום שפרוץ אליו, ונאמר רק דין אחד בפרוץ למקום האסור. [ויתכן דהטור מודה לתוס' לגבי עמוד וגג, דכאשר הגג כרמלית אף העמוד כרמלית, ורק לגבי קרפף וחצר, כיון דהם מותרים לטלטל מזה לזה, אלא דבקרפף יש דין מסויים דאסור להכניס ממנו לבית, ולגבי זה ס"ל להטור דלא אמרינן שיקבל את כל דיני הקרפף].

החזון איש (סי' פח ס"ק כד) הקשה על הטור ושו"ע, דהנה לקמן צב ע"א תנן דחצר גדולה שנפרצה לקטנה גדולה מותרת וקטנה אסורה, ופירש רש"י דקטנה אסורה היינו להוציא מהבית לחצר הקטנה, ולפי הטור על כרחיך צריך לפרש דקטנה אסורה היינו לטלטל בתוכה ד"א, אך להוציא מהבית לחצר הקטנה מותר, כמו שמותר לטלטל מהחצר לבית אע"פ שהוא פרוץ לקרפף. והטור עצמו ס"ס שע"ד פירש כרש"י דאסור להוציא מהבית לקטנה.

עוד הקשה החזון איש על הטור מסברא, דכיון דאסור לטלטל בחצר הקטנה משום שהיא פרוצה לגדולה, הרי היא נחשבת ככרמלית, ואיך מותר להוציא מכרמלית לרה"י.

ויש ליישב דעת הטור, דלגבי חצר גדולה וקטנה כיון דאסור לטלטל ד"א בקטנה משום שהיא פרוצה לגדולה, ואסור לטלטל מזה לזה, שוב הקטנה נחשבת לכרמלית, ואסור להוציא מרה"י לכרמלית. משא"כ בחצר הפרוצה לקרפף דלא איירי בכלים ששבתו בבית, הרי כלים אלו מותרים לטלטלן מזה לזה, ואין דין כרמלית על החצר, ובזה סובר הטור דאין לאסור להכניס לבית רק משום שהחצר מקבל את דיני הקרפף.

אמנם דעת רבינו חננאל לקמן צ ע"א דכאשר אסור לטלטל ד"א מגג לגג מדין פרוץ למקום האסור, אין זה עושה את הרשות לכרמלית כיון דמהני עירוב, אלא הוי דין על הגברא שאסרו עליו לטלטל ד"א, אך הרשות נשארת רה"י, ואסור לטלטל ממנה לכרמלית ומותר לטלטל ממנה לרה"י. ולפי"ז אי אפשר ליישב דאסור להוציא מביתו לחצר הקטנה משום שהיא נחשבת ככרמלית, שהרי מהני עירוב עם הגדולה, ומותר להוציא ממנה לרה"י. ועל כרחיך הטעם שאסור להוציא מהבית לחצר הקטנה הוא משום שהחצר מקבלת את דיני הגדולה, ודלא כהטור. [או דרבינו חננאל יפרש דקטנה אסורה היינו בטלטול ד"א, ולא איירי להוציא מהבית לחצר].

ויתכן לחלק דדוקא הכא אסר הטור להוציא מביתו לחצר, דהחצר נחשבת כפרוצה למקום ה"אסור לה" לפי שאסור להוציא כלים אלו מהחצר לחצר השניה, אך בחצר הפרוצה לקרפף התיר הטור להכניס מהחצר לבית משום שהכלים שבתו בחצר, ואין הקרפף נחשב מקום ה"אסור לה" כלפי החצר, דאין איסור לטלטל מזה לזה. ואע"ג שאסור לטלטל כלים אלו מהקרפף לבית באופן ישיר, מכל מקום אין זה נחשב אסור לה.

אך אכתי יש לעיין, דהטור ס"ס שע"ד כתב דאסור להוציא כלי החצר לקטנה אא"כ עירבו, ומדוע לא כתב דאם הוציא לחצר אסור לטלטל שם ד"א. ומשמע דהטור לא פסק כהתוס' דהקטנה נחשבת פרוצה לגבי לאסור בטלטול ד"א אלא רק לגבי לאסור להוציא מהבית לחצר. ואם כן החצר הקטנה לא נחשבת ככרמלית ומכל מקום אסור להוציא לחצר משום שאסור להוציא לגדולה והקטנה מקבלת את דיני הגדולה. ואם כן הדרא הקושיא מאי שנא מחצר וקרפף דהחצר לא מקבל כל דיני הקרפף.

ויתכן דהטור יפרש דאסור להוציא מהבית לחצר משום נתווספו דיורין ולא משום פרוץ במילואו, עי' להלן בחבורה מרא"ג, ולפי"ז ניחא.

**חבורה מרא"ג בדין פרוץ למקום האסור**

בתוס' ד"ה רב אמר מבואר שני תירוצים האם לר' שמעון לגבי כלים ששבתו בבית חשיב פרוץ למקום האסור לו. והקשה הגאון יעקב מאי מספק"ל, הא משנה מפורשת היא לקמן צב ע"א, דגג גדול הסמוך לקטן הגדול מותר והקטן אסור, והיינו משום דהקטן פרוץ במילואו לגדול, ופירש רש"י דאתיא אף לר' שמעון ור' מאיר ובכלים ששבתו בבית, ומבואר דאף דמותר להוציא כלים ששבתו בגג מכל מקום לגבי כלים ששבתו בבית חשיב פרוץ במילואו.

ותירץ החזון איש (פח ס"ק כד), דהתם י"ל דאיירי לגבי להוציא מביתו לגגו, דהקטן אסור להוציא לגגו משום שהוא פרוץ לגדול ואסור להוציא מביתו לגדול, אך הכא איירי בטלטול ד' אמות, ובזה אין ראיה לאסור כלי הבית משום הגדול.

וביאור הדברים, דיש שני סוגים של פרוץ במילואו, דין אחד דכל מקום פרוץ מקבל את הדינים של המקום שפרוץ אליו. ויש עוד דין דשני מקומות שכל אחד בפני עצמו מותר בטלטול, אלא הם אסורים בהוצאה מזה לזה, הרי כל אחד מהם אסור בטלטול ד"א, שמא יוציא מזה לזה. והשתא במשנה שם איירי לגבי הוצאה מביתו לגגו, וכיון דאסור להוציא מביתו לגדול הרי הקטן מקבל דין זה ואסור להוציא מביתו לגגו, אך לגבי טלטול ד' אמות מחמת שאסור להוציא מהקטן לגדול אין ראיה לאסור.

ובביאור הדין השני מצינו ב' ביאורים, חדא, שמא יוציא מאחד לחבירו, ולכן אסרו לטלטל בשתי הרשויות לגמרי. ועוד, דשתי מקומות שגדורים יחד צריך להיות להם דין אחד, ואם הם חלוקים באופן שאסור להוציא מזה לזה הרי זה מבטל את המחיצה שמקיפה אותם, וחשיב דליכא מחיצה ולכן אסורים בטלטול.

ולכאורה יש מקום לומר דהשתא איכא רק דין אחד, דאם אסור לטלטל מזה לזה שניהם אסורים בטלטול ד' אמות, ואין כבר מקור לדין הראשון שהמקום מקבל את הדין שפרוץ אליו, [אלא דמצד המשנה היה מקום לבאר כך, אך השתא איכא דין אחד]. אמנם בתוס' צא ע"ב מבואר דאפילו באופן שמותר להוציא מזה לזה כל מקום מקבל את הדין של המקום שפרוץ אליו, ועל כרחיך איכא תרי דינים.

ובזה יש לבאר מדוע רש"י במשנה שם פירש דאיירי לגבי הוצאה מביתו לגגו, ולא פירש דאיירי לגבי לאסור בטלטול ד' אמות בקטן. דיתכן דרש"י סובר כתירוץ ראשון בתוס' דהסוגיא כרבנן ולא כר' שמעון, ובאמת לר' שמעון לגבי כלים ששבתו בבית לא חשיב פרוץ למקום האסור, כיון שמותר לטלטל כלים ששבתו בגג. [וכן הוא לקמן צב ע"ב, דפליגי רש"י ותוס' האם הא דקאמר רב אין מטלטלין אלא בד' אמות קאי אף לר"ש ובכלים ששבתו בבית, ואזלי לשיטתייהו הכא].

האור גדול יישב את קושיית הגאון יעקב, דבשו"ת רעק"א סי' לו נסתפק בהא דתנן חצר שנפרצה לחברתה אסורה, האם זה משום פרוץ למקום האסור, או משום שנתווספו דיורים, וכן משמע מרש"י והרמב"ם, דהאיסור הוא משום ששני החצרות נחשבים כאחת, והוי כחצר משותפת. והנה הוספת דיורים לא עושה איסור טלטול ד' אמות אלא שיאסר להכניס ממנה לבית. והשתא ממתניתין דהתם אין ראיה לנידון של תוס', דאיכא למימר דאסור להכניס מהקטן לבית משום הוספת דיורים, דהגדול נחשב כדיורים נוספים כלפי הקטן, אך מותר לטלטל בקטן ד' אמות. ולזה חידשו התוס' דאסור לטלטל ד' אמות משום דחשיב פרוץ למקום האסור.

ועפי"ז יש מקום ליישב מה שהקשה הקרן אורה על הרמב"ם, מדוע פסק רק את הסיפא של המשנה שם חצר גדולה שנפרצה לקטנה, ולא פסק את הרישא לגבי גג. ולהנ"ל י"ל דבחצר הקטן אסור משום הוספת דיורין ולא משום פרוץ למקום האסור, אך בגג כיון דכל חילוק הרשויות הוא מחמת הדיורין שלמטה אף בנפרצו לא חשיבי גג אחת, וליכא הוספת דיורין. והא דאסר במשנה לטלטל בקטן היינו לרבנן דאסור לטלטל מגג לגג, אך לר"ש לגבי כלים ששבתו בבית אין לאסור, דלא חשיב פרוץ למקום האסור כלל, ולכן לדידן אין נפק"מ בדין המשנה. [אך צ"ע דבגמ' שם פריך ל"ל למתני תרתי, ולהנ"ל ליכא למילף חד מאידך].

**תוד"ה במחיצות, כי כל הגג נפרץ במילואו לכרמלית לאותה בליטה**

עי' מהרש"א, ובפשטות ביאור דבריו דתוס' סוברים דרה"י עולה עד לרקיע גם בלא גוד אסיק, וכל המקום שע"ג רה"י נחשב רה"י גם בלא מחיצות. ולכן דנו לאסור את הגג מחמת פרוץ למקום האסור, דאותה בליטה נחשבת כרמלית מחמת שהיא ע"ג כרמלית. והשתא מש"כ התוס' דליכא למימר גוד אסיק הוא כדי שלא נאמר שהמחיצות שבין הבית לבליטה עולות למעלה ואין הגג פרוץ לבליטה. ומש"כ התוס' דליכא למימר פי תקרה וגוד אחית הוא כדי שלא נאמר שהמקום שתחת הבליטה נחשב מוקף מחיצות וממילא גם מעל הבליטה נחשב רה"י.

וכן מבואר ברש"י לקמן צ ע"א, דגג האכסדרה נחשב כרמלית משום שעבידי כי ארזילא וליכא פי תקרה, ומבואר דאי איכא פי תקרה הרי זה מועיל לגג האכסדרה שיחשב רה"י.

וצ"ע מדוע יחשב רה"י, הרי הוא פרוץ במילואו לרה"ר, והרי שיטת רש"י ותוס' דרה"ר למעלה מי' אוסרת את הרה"י מדין פרוץ למקום האסור. וצ"ל דהמקום האוסר ברה"ר הוא בתוך י', אלא דהוא מועיל לאסור ברה"י גם למעלה מי', ולכן כאשר יש מחיצה ברה"י בתוך י', ואפילו מחיצה מדין פי תקרה או גוד אחית, הרי זה מועיל שלא יחשב פרוץ למקום האסור גם למעלה מי'.

אך התוס' רא"ש כתב בסתמא דגגין שבולטין ראשיהם לרה"ר ולא מנכרי מחיצתא הויין כרמלית ואסור לטלטל על גבן ד"א. ולא כתב משום פרוץ למקום האסור, וכן לא כתב דאיירי דוקא באופן דליכא פי תקרה. ומבואר מדבריו דהגג נחשב רה"י רק אם יש לו מחיצות או על ידי גוד אסיק, אך בלא מחיצות אף שהוא ע"ג רה"י הוא נחשב כרמלית, ודלא כהתוס'.

והנה רש"י כאן לגבי עמוד כתב דהמקום שמעליו נחשב רה"י משום גוד אסיק. ויתכן דכתב כן רק לגבי עמוד משום שאין בו דיורין. אך לקמן צב ע"א כתב כן לגבי גג, דכל מקום שאין לו מחיצות נחשב כרמלית. וצ"ע אם כן מדוע הוצרך לומר לגבי גג אכסדרה דהגג עביד כי ארזילא, תיפו"ל שאין לו מחיצות, וכעין זה הקשה בחידושי רעק"א, עיי"ש. ולפי מה שיבואר להלן בדעת רש"י ותוס' דכל כרמלית אסורה מחמת רה"ר שבצידה, אך סתם מקום בלא מחיצות אינו נחשב כרמלית ניחא, דמש"כ רש"י צב ע"א דכל מקום שאין לו מחיצות נחשב כרמלית נמי צריך לרה"ר שבצידו כדי לאסור בטלטול.

**באו"ד, דהוי כחורי רה"י**

מבואר מדבריהם דחורי רה"י נחשב כרה"י אפילו שהוא פרוץ למקום האסור לו, ועי' בזה במשנה ברורה ס"ס שע"ד בשם הגר"ז. ויתכן דתירוץ ראשון חולק דכה"ג לא מהני, שהרי אפילו הרה"י עצמה אילו היתה פרוצה למקום האסור לה היתה אסורה בטלטול, ומה מהני לזה חורי רה"י. [יתכן לבאר את הנידון בזה דפליגי איך מועיל חורי רה"י, האם זה מועיל משום שהרה"י נותנת לחור דין רה"י ותו לא, והשתא הוי ככל רה"י דכאשר הוא פרוץ למקום האסור לו אסור, או שמא זה מועיל משום שהחור מתבטל לרה"י וכל דיני הרה"י חלים גם על החור, וכיון דהרה"י עצמה אינה פרוצה למקום האסור לה ממילא גם החור מותר].

**באו"ד, מיהו בירושלמי משמע וכו'**

בהא דהתיר הירושלמי לטלטל בגזוזטרא משום דחשיב כמקום פטור מבואר שני דברים, חדא, דאין לאסור מצד שהוא ע"ג כרמלית, לפי שאין כרמלית למעלה מי'. ועוד, דאין לאסור מצד פרוץ לרה"ר לפי שאין רה"ר אוסרת למעלה מי'. ושניהם דין אחד, דאין הרשות קובעת דין למעלה מי'.

אך צ"ע מדוע לא נאסור את הגזוזטרא משום שהוא מקום דע"ד שאינו לא רה"י ולא רה"ר, ומדוע צריך סיבה לעשותו כרמלית. ואין לומר דלא שייך לתת דין כרמלית למקום שהוא למעלה מי', שהרי כאשר הגג פרוץ במילואו למקום האסור לו או שיש בו יותר מבית סאתים אסור לטלטל בו, דודאי שייך דין כרמלית. ומבואר כאן דאין כלל שכל מקום שאין לו מחיצות נחשב כרמלית, אלא דוקא מחמת הרה"ר שבצידו, דהרה"ר היא גורמת לרשות שאין לה מחיצות להחשב כרמלית, ולכן אם אין רה"ר אוסרת למעלה מי' אין סיבה לאסור את הגזוזטרא.

ולדעת רש"י ותוס' דיש כרמלית למעלה מי' הביאור הוא, דהרה"ר שבצידו יכולה לאסור גם למעלה מי', והא דגזוזטרא נחשבת רה"י כתבו התוס' דבקיעת גדיים לא שמה בקיעה והמחיצה שמדין גוד אחית מועילה שלא יחשב פרוץ לרה"ר, או משום חורי רה"י. [והא דעמוד ברה"ר שאין בו דע"ד נחשב מקום פטור ולא אוסרים אותו מדין פרוץ למקום האסור, לפי שכאשר אין בו דע"ד אין לו שם רשות כלל, ואף דיני כרמלית לא יהבינן ליה, ורק כאשר יש בו דע"ד שייך לאוסרו מדין פרוץ למקום האסור].

**דף פט ע"ב**

**דהויא לה הא דקטן מחיצה נדרסת**

הקשה הריטב"א, למ"ד נראה מבחוץ ושוה מבפנים נידון משום לחי מדוע הקטן אסור, הא אינו פרוץ במילואו מחמת הלחי. ותירץ, דכיון דגיפופי דקטן אינו אלא מדין גוד אסיק לא חשיב נראה מבחוץ. והנה להלן ר' יוסף סובר כן אף לגבי הגדול, דגיפופי שעל ידי גוד אסיק לא חשיב פתח ואף הגדול נחשב פרוץ במילואו, אלא דהכא ס"ל האי סברא לגבי הקטן דלא חשיב נראה מבחוץ.

ובתוס' הקשו כן למסקנא דאיירי בעשה מחיצה על זה ועל זה, למ"ד נראה מבחוץ ושוה מבפנים נידון משום לחי מדוע הקטן אסור, ותירצו דאיירי בנכנסין כותלי קטנה לגדולה, דליכא נראה מבחוץ. וכל זה למסקנא דאיירי במחיצה על הגג, אך לפי הס"ד דהמחיצה מדין גו"א אי אפשר ליישב כך, דמה שנכנס לתוך הגדולה נמי נדרס, והתם על כרחיך צריך לתרץ כהריטב"א דמחיצה שמדין גו"א לא מהני לקטנה. [באופן שבס"ד אפשר לתרץ רק כהריטב"א ולמסקנא אפשר לתרץ רק כתוס'].

והנה להלכה לא קיי"ל כר' יוסף, ואף באופן שאין מחיצה על זה ועל זה הגדול מותר והקטן אסור, דאמרינן גוד אסיק גם בגיפופי להחשיבו כפתח. אך מכל מקום הקטן אסור אף למ"ד נידון משום לחי, וכסברת הריטב"א, וכן כתב הביאור הלכה ס"ס שע"ד.

**לא שנו אלא שיש מחיצה ראויה לדירה על זה וכו'**

לכאורה הוא הדין בליכא מחיצה ראויה לדירה לשניהם, דהעיקר שלא יהיה רק לאחד מהם, וצ"ע.

ומש"כ רש"י כל סביבותיהן עי' מהרש"א דהכל תלוי בגיפופי, דאם כל סביבותיהן יש מחיצה ובמקום הגיפופי ליכא, אף הגדול אסור משום שהוא פרוץ במילואו לקטן, ואם יש מחיצה רק במקום הגיפופי סגי, דהא מסביב לבתים איכא גו"א, ורק למקום הגיפופי לא מועיל המחיצות שלמטה. [ובקונטרס אמרי יעקב כתב, דיתכן דלא סגי במחיצות במקום הגיפופי לחוד, דאין רגילות לעשות פתח באופן זה].

**עשה סולם קבוע לגגו הותר בכל הגגין כולן**

יש לבאר דכיון שהוא עשה סולם קבוע והשאר לא עשו, הרי הם מוחלים לו להשתמש בגג שלהם, ומסלקים רשותן מגגותיהן. אך בתוס' ד"ה ועשה בדברי ר"י נראה דאינם מוחלין לו להשתמש בגג שלהם, אלא דאי אפשר להשתמש תשמיש קבוע בגג כשיש אחרים שרואים מגגותיהן, דהוא עושה שם תשמישים צנועים. וכאשר הוא עשה סולם והם לא עשו הרי הם מוחלין לו להשתמש בקביעות בגגו, וחשיב שהם מסתלקים מגגותיהן.

והנה רש"י כתב דהותר בכל הגגין אפילו לרבנן. וכתב הריטב"א דהוא הדין לר' שמעון בכלים ששבתו בבית. וכן כתב הרשב"א, דמותר לטלטל מכל הגגות לביתו כאילו כל הגגות שלו. ופסק כן בעבודת הקודש.

אך הרי"ף והרמב"ם והשו"ע לא הביאו דינא דר' נחמן, וכתב הבית מאיר דס"ל לכל הראשונים דר' נחמן איירי דוקא לרבנן ולא לר"ש, וכיון דפסקו כר"ש אין נפק"מ בדינא דר' נחמן. אך צ"ע בטעמא דמילתא, דאם לרבנן הם מסתלקין מגגן להתיר לטלטל מגג לגג, מדוע לר' שמעון לא חשיב שמסתלקין מגגן להתיר לטלטל כלים ששבתו בבית. וצ"ל דהסילוק מועיל רק שלא יועיל החילוק רשויות דלמטה לחלק את הגגין, אך עדיין אין זה כשלו ממש.

ועוד כתב הרשב"א, דשאר בעלי הגגות אסורים אפילו כל אחד מביתו לגגו, דהוי כגג של אחר. ולשיטתו בפירוש הר"ח להלן מבואר כן להדיא בגמ'. אמנם הרי"ף הרמב"ם והשו"ע לא הביאו דין זה, ומבואר דכל אחד מותר בגגו. ומסתבר דזה תלוי במש"כ לעיל, דאם הוא הותר בכולם ממילא כל אחד אסור בגגו, וכיון דפסקו כר' שמעון וס"ל דלדידיה לא מהני הסילוק ממילא כל אחד מותר בגגו.

**אמר אביי בנה עלייה וכו' ועשה לפניה דקה ארבע**

דעת רש"י דדקה היינו פתח, וכאשר עשה את הפתח לצד הגגין הוי כסולם דכולם מבטלין את גגותיהן כדי שהוא יוכל להשתמש שם בקביעות. אך אם לא עשה שם פתח אלא מחיצה גמורה, אין זה סותר לתשמיש שלהם, ואינם מסתלקים מגגותיהן.

וכאשר פתח את הדקה לצד הגינה, הרי הוא מסתלק משאר הגגין, ולכן אף לר' מאיר ור' שמעון אסור לו לטלטל מגגו לגגותיהן. וצ"ע מה ענין סילוק זה, הרי אם עשה מחיצה בין הגגות עדיין מותר לו לטלטל מגג לגג. וצ"ל דהכא הפקיע את גגו משימוש של גג לשימוש אחר של ביתן שמירה, וגרע טפי. ועי' חזון איש (קד סקי"ב). [מש"כ רש"י והקיף כל גגו מחיצות לעליה נראה דכונתו דחצי מהגג עשה עליה וחצי נשאר גג, דאם כל הגג נעשה עליה לכו"ע אסור לטלטל מגגו לגגותיהן, שהרי העליה היא כבית, ואסור לטלטל מגג לבית].

דעת ר"י דדקה היינו מחיצה קטנה של ד' טפחים, ולפי"ז העליה עצמה נחשבת כסולם, אלא דבלא דקה אינו משתמש שם בקביעות. והא דאמר רבא שאם פתח את הדקה לצד הגינה אסור כתב המהרש"א דהר"י יפרש כרש"י, דבזה אסור אף לר"מ ור"ש.

דעת הר"ח דדקה היינו מחיצה גמורה, דבלא המחיצה כל גג פרוץ במילואו למקום האסור לו, כיון שכולם עירבו והוא לא עירב עמהם, והמחיצה מתרת שלא יחשב פרוץ במילואו, [כן נראה מדברי המהרש"א, ואין לזה שייכות לדינא דר' נחמן]. והקשו התוס' לפי"ז מדוע כשעשה את הדקה לצד הגינה חשיב שהדקה אוסרת, הרי האיסור הוא מחמת שלצד הגגין הוא פרוץ במילואו.

הרשב"א ביאר דעת הר"ח, דדקה היינו אצטבא רחבה ד' טפחים, וקמ"ל הכא דאם אחד בנה עליה ע"ג גגו הוי כסולם דהוא מותר בכל הגגין והם אסורים בגגותיהן, דכולם מסתלקין מגגותיהן. אך אם עשה אצטבא לגגו לצד גגותיהן, הרי הוא מסתלק מגגותיהן, ושוב הותרו כולם בגגותיהן, דהיינו דמותר לכל אחד לטלטל מביתו לגגו, או מגג לגג לר"מ ור"ש, דע"י האצטבא חוזר להיות גג רגיל. וקמ"ל רבא דאם עשה את האצטבא לצד הגינה ולא לצד הגגות שלהם, שוב כולם מסתלקים מגגותיהן, ואין את הראיה שהוא מסתלק מגגו. [ואזיל הרשב"א לשיטתו דע"י סילוק כולם נאסרו בגגותיהן].

**דף צ ע"א**

**בעי רמב"ח שתי אמות בגג ושתי אמות בעמוד**

דעת רש"י דאיירי בגג האסור בטלטול משום שהוא פרוץ לחבירו, וכרבנן דאסור לטלטל מגג לגג. ואיירי בעמוד שהוא רה"י, ולכן מקשה איך מותר לטלטל מכרמלית לרה"י. וכתבו תוס' דדוקא ברחוק ד"ט, אך בעמוד סמוך לגג הרי העמוד אסור בטלטול מחמת שהוא פרוץ לגג, והוי כמו מכרמלית לכרמלית דשרי לטלטל מזה לזה. ולעיל ביארנו דהא דהעמוד נאסר בטלטול ד"א מדין פרוץ למקום האסור אין זה משום שאסור לטלטל מזה לזה, שהרי לאחר שנעשה כרמלית מותר לטלטל מזה לזה, ושוב לא הוי כרמלית ואיך מותר לטלטל מזה לזה. אלא הטעם דנעשה כרמלית משום שהוא מקבל את כל דיני המקום הפרוץ לו.

ובמהרש"א הקשה מדוע הגמ' לא העמידה את הספק בעמוד הסמוך לגג, דשניהם כרמלית ומותר לטלטל מזה לזה, ואי חשיב כשתי גגות אסור לטלטל מזה לזה.

דעת רבינו חננאל דאיירי בעמוד שהוא כרמלית, דאינו גבוה י'. ומקשינן דאסור לטלטל מהגג שהוא רה"י לעמוד שהוא כרמלית. ואע"ג דאסור לטלטל בגג משום שהוא פרוץ לחבירו, מכל מקום דינו כרה"י דאסור לטלטל ממנו לכרמלית [ומותר לטלטל ממנו לרה"י]. וביארו התוס' משום דמהני ביה עירוב. וביאור דבריהם, דכיון דמהני עירוב הרי זה סימן שחכמים לא עשו את המקום הפרוץ לחבירו כרשות אחרת, אלא הם אסרו על האדם לטלטל, והוי דין על הגברא, אך עצם הרשות נשארת רה"י, ולכן אסור לטלטל ממנה לכרמלית.

אך רש"י סובר דמקום הפרוץ לחבירו נחשב כרמלית, שהרי בתירוץ הגמ' דאיירי באכסדרה פירש רש"י דדינה ככרמלית משום שדינה כקרפף או משום שאין לה מחיצות, ומותר לטלטל מהגג לכרמלית. ועל כרחיך דס"ל דפרוץ למקום האסור הרשות עצמה נחשבת ככרמלית, ואין זה רק דין על הגברא.

והנה לעיל סז ע"ב נחלקו הראשונים האם מותר לטלטל מכרמלית דרבנן, כגון קרפף יותר מב"ס או מקום שנחשב פרוץ במילואו למקום האסור, לכרמלית דאורייתא, כגון מקום שאין לו מחיצות, שאינו רה"י ולא רה"ר. דעת התוס' שם ובשבת ט ע"א דמותר, דכיון דעשאוהו חכמים ככרמלית שוב אין הבדל בין זה לשאר כרמלית. אך דעת הראב"ד דאסור, כיון שמהתורה הוי רה"י, וחכמים עשאוהו ככרמלית לחומרא ולא לקולא שיהא מותר לטלטל ממנו לכרמלית, וכן דעת הרשב"א והריטב"א.

ובתוס' לעיל כה ע"ב נקטו דאפילו בכרמלית דרבנן איכא חילוקי דינים, דאסור לטלטל ממקום שאיסורו מחמת פרוץ למקום האסור לקרפף, עיי"ש. [ולשיטתם צריך לפרש בתירוץ הגמ' דאיירי באכסדרא שהיא רה"י, דאי איירי בכרמלית תיפו"ל שאסור לטלטל מהגג לאכסדרא מדין כרמלית ורה"י. אך יתכן דאיירי באכסדרא שהיא כרמלית מחמת שהיא פרוצה לרה"ר].

ועי' ביאור הלכה סי' שמ"ו (ס"ג ד"ה ומותר) שהביא מהתוס' בשבת ומהבית מאיר דמותר, וכן בסי' שע"ה ס"ד. ובסי' שע"ד (ס"ב ד"ה לכרמלית) הביא מהבית יוסף דאסר, והמגן אברהם נסתפק בזה. והביא מתו"ש שהוכיח מרש"י לעיל (כד ע"א ד"ה לקולא) לאיסור, דרש"י שם כתב ובהא אפילו ר"ש מודה דאין מטלטלין מחצר לקרפף יותר מב"ס שלא הוקף לדירה, והכא דנפרצו זה לזה הרי כל אחד נפרץ למקום האסור לו. ומבואר דאסור לטלטל מחצר לקרפף שפרוצים זה לזה, אף ששניהם כרמלית. ולכאורה שם לא מבואר שאסור לטלטל מזה לזה, אלא דכמו שבקרפף אסור לטלטל ד"א כך אסור לטלטל ד"א בחצר הפרוצה לה, וכמש"כ לעיל דכל מקום מקבל את כל דיני המקום הפרוץ לו אע"פ שמותר לטלטל מזה לזה.

ובסוגיין הקשה הריטב"א לדעת רש"י דאיירי בעמוד שהוא רה"י, וקושיית הגמ' איך מותר לטלטל מהגג שהוא כרמלית לעמוד שהוא רה"י, מדוע לא משני דאיירי בעמוד שהוא כרמלית, כגון שאינו גבוה י'. ותירץ, דאם העמוד כרמלית ממש אסור לטלטל מהגג שהוא מדאורייתא רה"י לעמוד שאינו רה"י מדאורייתא, וכשיטת הראב"ד לעיל. ועי' עוד להלן.

ולדעת התוס' מבואר דמותר לטלטל מכרמלית לחצר פרוצה, שהרי כתב דאסור לטלטל מהגג לעמוד כרמלית משום שבגג מועיל עירוב ודינו כרה"י, אך לולי טעם זה היה מותר אע"פ שהגג רה"י מדאורייתא.

**אלא ב' אמות בגג וב' אמות באכסדרה מהו**

פירש רש"י ע"ג תקרה של אכסדרה יותר מב"ס ואין לה מחיצה ואין לה פי תקרה וכו'. ותמהו האחרונים מדוע הוצרך רש"י לומר שהקיפה יותר מב"ס ואין לה מחיצה, הא בחד מינייהו סגי לעשותה כרמלית. וכן מדוע הוצרך רש"י לומר שאין לה פי תקרה, הא כאשר הקיפה יותר מב"ס היא כרמלית גם כאשר יש מחיצות ממש וכל שכן דפי תקרה לא מהני. וברש"ש כתב להגיה או אין לה מחיצה וכו', ותרתי קאמר, או שהקיפה יותר מב"ס או שאין לה מחיצה ואין לה פי תקרה. ועי' מהרש"א שהקשה מדוע הוצרך רש"י לכל זה, הא בפשטות י"ל דאף באכסדרה שיש לה מחיצות והיא פחות מב"ס היא נחשבת לכרמלית מחמת שהיא פרוצה לגג.

ויל"ע אי איירי ביותר מב"ס הרי הגג אסור בטלטול מחמת פרוץ למקום האסור, והאכסדרא היא קרפף, ותיפו"ל דאסור משום חילוק רשויות דגג וקרפף. וצ"ל דאכסדרא יותר מב"ס אף דנחשבת כקרפף לגבי איסור טלטול, אינה נחשבת כקרפף לגבי חילוק רשויות, דאין לה שימוש של קרפף. [עי' להלן בחבורה מרא"ג דלפי הצד הראשון בביאור התוס' כל יותר מב"ס שלא הוקף לדירה נחשב כקרפף אף לחילוק רשויות, ולפי"ז אי אפשר לומר דאיירי הכא ביותר מב"ס].

הריטב"א הביא בשם רש"י רק את הביאור שאין לה מחיצה. והקשה, דאכתי רה"י וכרמלית קמבעיא ליה, שהרי אסור לטלטל מגג שהוא רה"י מדאורייתא לאכסדרה שמדאורייתא אינה רה"י. ולכן פירש דיש לה מחיצות אלא שהיא פרוצה מרוח רביעית לרה"ר, וכמו שפירש"י בחורבה.

ובדעת רש"י בפשטות צ"ל דס"ל כשיטת התוס' דמותר לטלטל מחצר פרוצה לכרמלית, ודלא כמש"כ התו"ש בדעת רש"י. אך אם כן הדרא קושיית הריטב"א לעיל מדוע לא משני דאיירי בעמוד שהוא כרמלית. [ובלא"ה כבר הקשה המהרש"א דאפשר לאוקמי בעמוד שהוא פרוץ לגג].

לדעת רבינו חננאל יש לפרש דאיירי באכסדרה שהיא רה"י גמורה, כגון שיש לה מחיצות והיא פחות מב"ס, ולכן מותר לטלטל מהגג לאכסדרה, דגם הגג דינו כרה"י אלא שאסור לטלטל בו ד"א, וכמש"כ לעיל. ומספק"ל האם מכל מקום אסור לטלטל מזה לזה משום חילוק רשויות כמו מגג לגג.

**תוד"ה או דילמא, גג וחצר ומרפסת**

בראשונים מבואר דעיקר הקושיא היא דהתם קתני גג חצר אכסדרה ומרפסת וכו', ומבואר להדיא דמותר לטלטל מאכסדרה לגג. ותירצו, דהתם איירי באכסדרה של רבים דיש לבעל הגג רשות באכסדרה זו, משא"כ הכא איירי באכסדרה של יחיד אחר, ואין לבעל הגג רשות בזה כלל.

**גגין השוין לר' מאיר וכו' קשיא דרב אדרב**

פירש רש"י נהי נמי דהאי לא אסר אחבריה דחדא רשותא משוי להו, מיהו בני רה"ר העוברת לפניהם ולאחריהם ולצידי החיצונים אמאי לא אסרי עלייהו, הא ליכא מחיצות לגגין, ומחיצות תחתונות אמר רב דלא מהני להו. וכתבו הרשב"א והריטב"א בביאור דברי רש"י, דלפי הס"ד איירי בגג בולט דאין המחיצות ניכרות, ולפיכך פריך דלפי רב לא אמרינן גו"א באינן ניכרות, ומדוע חשיבי הגגין רה"י, וכן מבואר בתוס' ד"ה קשיא.

וצ"ע לפי"ז מדוע הוצרך רש"י להוסיף דבני רה"ר אוסרת עלייהו, דמשמע שהגגין נחשבים כרמלית מדין פרוץ למקום האסור, תיפו"ל דאין מחיצות לגגין, וכל מקום שאין לו מחיצות נחשב כרמלית. ואין לומר דהגג נחשב רה"י גם בלא מחיצות, כיון דתחתיו רה"י, וכל מה שנחשב ככרמלית זה רק משום שהוא פרוץ לרה"ר. דהא לקמן צב ע"א כתב דכאשר הגג בולט לדעת רב דלא אמרינן גוד אסיק באינן ניכרות הרי זה נחשב ככרמלית משום שאין לו מחיצות, ולא כתב משום פרוץ לרה"ר, וכעין זה הקשה בחי' רעק"א לעיל פט ע"ב, וצ"ע.

ולכאורה היה מקום לפרש ברש"י דלא כהראשונים, דבאמת לא איירי בגג בולט, וכיון דאיכא גוד אסיק הגג נחשב רה"י, אלא דלפי הס"ד כמו דאמר רב דמחיצות שאין ניכרות לא אמרינן גוד אסיק כלל, כך מחיצות שעל ידי גוד אסיק לא מהני לגבי החיסרון דפרוץ למקום האסור. ולכן אע"פ שהגג נחשב רה"י אסור לטלטל בו משום פרוץ לרה"ר.

**תוד"ה ושמואל, אע"ג דלפי המסקנא וכו'**

לכאורה גם לפי הס"ד היה יכול ליישב דנפק"מ בגג שאינו בולט, דהא הראשונים ביארו דדוקא בגג בולט חשיב ככרמלית דלא אמרינן גוד אסיק. ולפי מש"כ לפרש ברש"י דאף באינו בולט לא מהני גוד אסיק לגבי פרוץ למקום האסור ניחא, אך בתוס' ד"ה קשיא מבואר דאיירי דוקא בבולט, וצ"ע.

**חבורה מרא"ג בחילוק רשויות דגג וקרפף**

בגמ' מבואר דלפי שמואל גג יותר מב"ס לר' מאיר חשיב כקרפף שלא הוקף לדירה ואסור לטלטל בו ד"א. והקשו תוס' אם כן פחות מב"ס נמי יחשב קרפף לגבי שאסור לטלטל ממנו לחצר. ותירצו, דדירת גג הוי טפי דירה מבקרפף לענין כשאינו יותר מב"ס. וכן מצינו ברשב"א וריטב"א לעיל כג ע"ב לגבי רחבה שאחורי הבתים, דאע"ג שיותר מב"ס דינה כקרפף, מ"מ פחות מב"ס מותר לטלטל ממנה לחצר. ויתכן לבאר דבריהם בתרתי:

א. מקום גדול שהוא יותר מב"ס גורם להחשב פחות דיורין, דאין דרך לדור במקום גדול כ"כ, [וכעין זה מצינו בשפת אמת ריש פירקין, דכתב לחדש דאף לר' שמעון שמותר לטלטל מגג וחצר לקרפף, זה דוקא פחות מב"ס, אך יותר מב"ס איכא נמי חילוק רשויות]. ולכן רק כאשר הגג יותר מב"ס הוא נחשב לקרפף לכל דבר, אך פחות מב"ס אינו קרפף כלל, ודינו כגג שמותר לטלטל ממנו לחצר.

ולפי"ז גג יותר מב"ס נחשב כקרפף אף לענין שאסור לטלטל ממנו לחצר, ונפק"מ בחצר שהיא כרמלית [אם יש חילוק רשויות כששניהם כרמלית], דאסור לטלטל מגג יותר מב"ס לחצר כרמלית. וכן נפק"מ דאם עבר והוציא מהגג לחצר שהיא רה"י, לדעת האבן העוזר אסור לטלטל בחצר ד"א, דאין זה כהוצאה מכרמלית לרה"י גרידא אלא כהוצאה מבית לחצר של אחר דאסור לטלטל שם ד"א.

ב. אין כונת התוס' לחלק בין יותר מב"ס לפחות מב"ס, אלא דלגבי הנידון של חילוק רשויות גג נחשב כחצר, ולגבי הנידון של כרמלית גג נחשב כקרפף. וביאור הדבר י"ל דלגבי חילוק רשויות צריך שם קרפף כדי לאסור לטלטל ממנו לחצר, וכל שאינו קרפף אף שלא הוקף לדירה ליכא חילוק רשויות, אך לגבי כרמלית כל שלא הוקף לדירה נאסר בטלטול, ואין צריך שם קרפף. וגג נחשב תמיד כדרגה אמצעית, ולכן לגבי איסור טלטול כיון שלא הוקף לדירה אסור לטלטל, ולגבי חילוק רשויות כיון שאינו ממש קרפף מותר לטלטל ממנו לחצר. ולפי"ז גג יותר מב"ס נמי נחשב כחצר לגבי חילוק רשויות.

והנה התוס' בע"ב ד"ה ורב כתבו, דלפי שמואל יתכן שלפי ר' מאיר יש לגג תורת קרפף אף בפחות מב"ס. ודבריהם צ"ב דלגבי פחות מב"ס אין מקום לחלק בין ר"מ לרבנן. וביארו התוס' רי"ד והמהרש"ל דזה שייך לפלוגתת ר"מ וחכמים האם דיורין שלמטה מחלקים את הרשות למעלה, דלפי חכמים שדיורין מחלקין אי אפשר לתת לגג שם קרפף בפחות מב"ס, שהרי רואים שהדיורים שלמטה משפיעים על הגג, ורק לפי ר' מאיר דאין דיורין שלמטה מחלקין שייך לומר דהגג נחשב קרפף גם בפחות מב"ס.

והנה לפי הצד הראשון שכתבנו דפחות מב"ס אינו קרפף כלל, צ"ב מדוע כתבו דלפי ר' מאיר גם פחות מב"ס חשיב קרפף, הא רק ביותר מב"ס יש שם קרפף. ומשמע טפי כצד שני דאין חילוק באיכות הקרפף אם יש ב"ס או יותר.

עוד כתבו התוס' בע"ב, דלפי שמואל גג יותר מב"ס נחשב כקרפף לענין שמותר לטלטל ממנו לקרפף, אך גם לחצר מותר לטלטל, דכיון שהוא דרגה ביניים אינו חלוק לא מקרפף ולא מחצר. ולפי הצד הראשון שכתבנו הרי יותר מב"ס הוא כקרפף גמור, ומבואר כהצד השני שגג לא נחשב כחצר ולא כקרפף, אלא דרגה באמצע.

ובדעת רש"י יש לבאר ביאור שלישי, דרש"י לעיל טו ע"א כתב דשיעור ב"ס נתנו חכמים לכל היקף המתוקן ואינו מתוקן כל צרכו, כגון מחיצה שאין בה שתי וערב, ולהקף שלא הוקף לדירה, וכן במחיצה העומדת מאליה. ומבואר ברש"י דהחיסרון הוא במחיצות ולא בדיורין, דמחיצה גדולה לא מועילה באופן שאינו מתוקן כל צרכו, והשתא זה נחשב כמקום שאין לו מחיצות. ולפי"ז גם לגבי גג המחלוקת בין רב לשמואל היא במחיצות, דלפי שמואל כיון שהמחיצות לא הוקפו לצורך הגג, ביותר מב"ס נחשב הגג כמקום שאין לו מחיצות.

ולפי"ז לא קשה קושיית התוס' כלל, דכלפי חילוק רשויות הדבר תלוי בדיורין של הקרפף ולא במחיצות, ובגג יש דיורין של גג ולא של קרפף, והא דאמר שמואל דאסור לטלטל יותר מב"ס זה משום שהמחיצות דומות לשל קרפף. וכן בגמ' בע"ב פירש רש"י דהס"ד להתיר לפי שמואל לטלטל מגג לקרפף הוא משום דשניהם כרמלית, ואין בזה חילוק רשויות, ולא משום שהגג נחשב כקרפף. וכן מש"כ תוס' ד"ה ורב דאף בפחות מב"ס ניחא לדעת שמואל לא יתכן לפירוש רש"י, דלגבי חילוק רשויות הוי הגג כחצר גמור.

**ספינה רב אמר מותר לטלטל בכולה [מרא"ג]**

רש"י ותוס' ביארו דאיירי בספינה שבים שהיא יותר מב"ס, ופליגי האם המחיצות הוקפו לדירה או לא. אך רבינו חננאל בשבת ק ע"ב הביא מהכא דלפי רב כל ספינה היא רה"י. והמאירי שם הקשה דזה משנה מפורשת שם דספינה נחשבת רה"י, ומדוע לשמואל אסור לטלטל בה. ותירץ, דהמשנה איירי בספינה שהיא בים, והכא פליגי בספינה שביבשה, דמאחר והמחיצות עשויות להבריח מים וביבשה מיהא אין צריך בכך, בטלו להו מחיצות. אבל בים מודה הוא מאחר שהמחיצות צריכות שם להברחת המים חשובות הן לצורך מקומן, דהא אף כתלי הבית כך הם שהם עשויות לשמירה ולמנוע את הנזקים. ולפי"ז איירי בספינה פחות מב"ס, ומכל מקום לשמואל אסור לטלטל בה לפי שאין לה מחיצות לתועלת כלל. וכעין זה מצינו במגיד משנה פט"ז משבת דמחיצות שנעשו ללא תועלת כלל אין להם שם מחיצות אפילו פחות מב"ס, וגרע מקרפף שלא הוקף לדירה.

ולפי"ז ניחא מדוע השמיט הרמב"ם דין ספינה דהכא, דכבר פסק דספינה רה"י ולא חילק בין ים ליבשה.

**דף צא ע"ב**

**רש"י ד"ה ושמואל, ולרב לא פרכינן בגגין השוין וכו'**

יל"ע מה הוקשה לו שיטלטלו מגג לקרפף, הא מכל מקום איכא חילוק רשויות. ונראה דס"ל לרש"י דכאשר שניהם כרמלית ליכא חילוק רשויות כלל, ומותר לטלטל מזה לזה בפחות מד"א. והא דאסור לטלטל מגג לגג אף כשהם פרוצים במילואם ושניהם כרמלית, י"ל דמגג לגג שאני דהחילוק רשויות הוא משום הדיורין שלמטה, וזה נשאר גם כששניהם כרמלית, ועי' גאון יעקב.

ובתירוצו של רש"י יש לבאר בתרתי, חדא, דכל מה דאמרנו דליכא חילוק רשויות כששניהם כרמלית, זה רק כששניהם כרמלית חמורה, אך כאשר אחד מהם כרמלית מחמת פרוץ למקום האסור ויש בו דיורין לא הוי כרמלית כולי האי לבטל את החילוק רשויות. ולפי"ז הא דאסור לטלטל מגג לקרפף יותר מב"ס הוא משום חילוק רשויות.

אך יל"ע מדוע כתב רש"י הואיל ואין רשותייהו דומות דגג חזי לדירה טפי מחצר וכו', הא בגמ' שם כתב רש"י דהחילוק רשויות הוא משום שינוי בעלים. ועוד צ"ב מדוע בכלל רש"י נכנס לבאר טעם החילוק רשויות, הא עיקר התירוץ הוא דכיון שאינו כרמלית גמור איכא חילוק רשויות.

עוד יש לבאר ברש"י, דכל מה דאמרנו דליכא חילוק רשויות כששניהם כרמלית, זה רק כששניהם כרמלית מדרגה שוה, כגון ששניהם קרפף או שניהם פרוץ למקום האסור, אך היכא דאחד מהם קרפף ואחד מהם פרוץ למקום האסור איכא חילוק רשויות, ומש"כ רש"י דגג חזי לדירה טפי מאכסדרא וחורבה היינו דלפיכך הוי פחות כרמלית ולכן איכא חילוק רשויות, אך הסיבה של החילוק רשויות לא נכנס רש"י לבאר כאן, וזה כתב לעיל משום שינוי בעלים.

**תוד"ה ורב, מכל מקום יאמר שמואל וכו'**

עי' לעיל שביארנו בשם התורי"ד ומהרש"ל מדוע זה תלוי בר' מאיר וחכמים. ויל"ע דאם לפי ר' מאיר אסור לטלטל מהגג לחצר מחמת שהגג נחשב כקרפף אפילו פחות מב"ס, יהא מותר לטלטל מגג לקרפף. וצ"ל דאה"נ, אלא דזה כלול בקושיית הגמ' אח"כ דלשמואל לרבנן יהא מותר לטלטל מגג לקרפף, והא דלא מקשה לר' מאיר משום דלדידיה איכא גזירת תל, אך לפי הס"ד כאן דליכא גזירת תל הו"מ לאקשויי אף לר' מאיר.

ויל"ע האם סברת התוס' דגג לר' מאיר נחשב כקרפף נשארת למסקנא. ואף דאין נפק"מ לגבי קרפף לפי תירוץ הגמ' דגזרינן שמא יפחת הגג, ואסור בלא"ה לטלטל מגג לקרפף, מכל מקום איכא נפק"מ האם מותר לטלטל מגג לחצר באופן שאין י' טפחים ביניהם, דאם גג לשמואל אליבא דר' מאיר נחשב כקרפף אסור, ואם נחשב כגג וכונת התוס' דהו"מ למימר דלר' מאיר נחשב כקרפף אך למסקנא לא נשאר כך, מותר לטלטל מגג לחצר.

**תוד"ה לשמואל, וא"ת ומנ"ל דאסור וכו'**

יש ליישב שיטת רש"י, דר' שמעון דקאמר גגין וקרפות רשות אחת, איירי לענין חילוק רשויות, וזה קיים לעולם דרשות גגין ורשות קרפפות אחת הן, אלא דביותר מב"ס יש סיבה אחרת לאסור דהוי מכרמלית לרה"י, אך הא דקאמר רשות אחת הוא בכל אופן. משא"כ הכא דיותר מב"ס הוי מכרמלית לכרמלית וליכא חילוק רשויות, הרי הא דקאמר גגין רשות לעצמן וקרפפות רשות לעצמן אינו בכל אופן, דביותר מב"ס ליכא חילוק רשויות.

ולפי מה שהקשו התוס' יל"ע מדוע לא הקשו לרש"י דכיון דגג יותר מב"ס נחשב קרפף יהא אסור לטלטל ממנו לחצר, ומדוע אמרו רבנן דגגין וחצרות רשות אחת. ואולי כל זה בכלל קושיית הגמ' דגגין דומה לקרפף ולא לחצר, וצ"ע.

**באו"ד, אע"ג דהוי מוקף ולבסוף פתח [מרא"ג]**

אע"ג דהכא איירי לענין חילוק רשויות ולא לענין איסור טלטול, ס"ל לתוס' דאף כלפי חילוק רשויות תלוי בשם קרפף דאיסור טלטול.

החזון איש הקשה על דבריהם, דלעיל כד ע"א מבואר לגבי חורבה יותר מב"ס דאם הוקף ולבסוף פתח לא מהני, אע"ג דחשיב קצת מוקף לדירה. והוכיח מדברי התוס' דגג וחורבה לא דמו להדדי, ודלא כהרשב"א והריטב"א שם דדימו חורבה לגג. ודבריו צ"ע, דהריטב"א עצמו העתיק כאן את דברי התוס' דבגג מהני הוקף ולבסוף פתח, ונמצא סותר את דבריו.

ולפיכך צ"ל דהריטב"א דייק והוסיף דהגג חשיב קצת מוקף לדירה כיון דהקיפו למטה. וביאור דבריו דאין כונת התוס' דבגג מועיל הוקף ולבסוף פתח משום שיש בו קצת דיורין, אלא כונתו דההקף שלמטה נעשה לדיורין, אלא דאינו נעשה לדיורין בגג, וכלפי הגג לא הוקפו המחיצות שלמטה לדיורין. אך כאשר נפרץ למטה והדיורין שלמטה מועילים גם למעלה, הרי המחיצות שמלטה שהם הוקפו לדירה הם מועילים מעתה גם למעלה, ואין זה נחשב הוקף ולבסוף פתח, שהרי מעתה יש למעלה מחיצות שהוקפו מתחילה לדירה. ולפי"ז לא קשה מידי מחורבה, דהתם איירי במחיצות שהוקפו מתחילתם שלא לדירה.

**דף צא ע"א**

**חבורה מרא"ג בגזירת עירבו**

בהא דגזר רב שלא לטלטל כלי חצר בעירבו שמא יטלטל כלי הבית, יש לחקור מה הדין באופן שעבר והוציא, לדעת הרשב"א שאסר לטלטל כלי הבית שהוציא לחצר אחרת ד' אמות, האם גם כלי החצר אסורים, דדינם ככלי הבית, או שמא כיון דבלא עירבו לא גזרינן לפי שאין כלי הבית שכיחי שם, הוא הדין בעירבו לגבי חצר אחרת אינם מצויים, שהרי אסור להוציא לחצר אחרת גם בעירבו. וכן יש להסתפק לדעת התוס' בע"ב (ד"ה וכלים) דפליגי על הרשב"א, מה הדין באופן שהוציא לחצר אחרת האם מותר להוציא לחצר שלישית או לא, דבחצר השניה לא שכיחי מאני דבתים.

ויש משמעות בראב"ד בהשגות פ"ה דאסור לטלטל ד' אמות ככלי הבתים אף דאין כאן את טעם הגזירה, דכתב וכל שכן שאסור לטלטל במבוי את כלי החצר. אך יתכן דאין זה הביאור בדבריו אלא הכל מצד גזירת המבוי.

והנה לקמן צב ע"א פליגי אמוראי בחצר אחת עירבה וחצר אחת לא עירבה, לדעת ר' הונא זו שעירבה אסורה להוציא וזו שלא עירבה מותרת, ולדעת חייא בר רב הדין בשתיהן שוה, או דשתיהן אסורות או דשתיהן מותרות. והסברא דשתיהן אסורות אף דזו שלא עירבה לא שכיחי מאני דבתים גבה, פירש רש"י דגזר לא עירבה אטו עירבה דאי מפקי הני לגווה הני נמי אתו ומפקי. והקשה החזון איש הא הוי גזירה לגזירה. ועוד, הא חזינן לגבי ג' חצירות דמודה רב דלא גזרינן. ולכן כתב דשתיהן אסורות משום שהוצאה והכנסה חד מילתא הוא ולא חילקו ביניהם.

ויתכן לבאר בזה, דבהא דגזר רב בעירבו שלא לטלטל כלי החצר אין זה סתם גזירה בעלמא, אלא דחכמים נתנו לזה דין של חילוק רשויות, וממילא אסרו לטלטל מזה לזה. וכן משמעות לשון רש"י צב דבעירבו חשיב רשות אחרת. ועוד יש להוסיף בזה, דחכמים החשיבו את הכלים שבחצר ככלי הבית, ולכן איכא חילוק רשויות, [עי' שבת קל ע"ב דאיכא ס"ד התם דע"י העירוב נעשו החצרות כבתים].

והשתא פשוט דאם עבר והוציא כלי החצר לחצר אחרת לפי הרשב"א אסור לטלטל ד' אמות ככלי הבית, וכן אסור להוציא לחצר שלישית, שהרי השתא הוי כב' רשויות.

וכן יש לבאר בזה סברת מ"ד שתיהן אסורות דאין זה גזירה לגזירה, אלא דכיון שעשאוהו כב' רשויות ממילא שתיהן אסורים זה בזה, ולא מחלקינן בינייהו. וזה כונת החזון איש דהוצאה והכנסה חד הוא, דכיון דהוי ב' רשויות ממילא אסור בין להכניס ובין להוציא. והא דס"ל לר' הונא דזו שעירבה אסורה וזו שלא עירבה מותרת, משום דס"ל דעשו חילוק רשויות כלפי החצר שעירבה בלבד, ומצינו כה"ג דחכמים חילקו בין הכנסה להוצאה, אך חייא בר רב סובר דעשאוהו לגמרי ב' רשויות, וזה כונת רש"י דגזר לא עירבה אטו עירבה, דלפיכך עשאוהו לגמרי כב' רשויות.

ואולי יש לבאר עפי"ז את קושייתו של ר' חסדא לר' יוחנן יאמרו שני כלים בחצר אחת זה מותר וזה אסור, ולכאורה הא זהו סברת רב, ושמואל ור' יוחנן באו לחלוק עליו דלא גזרינן, והו"ל להקשות מ"ט דר' יוחנן. אמנם להנ"ל י"ל דרב קאמר הלכה כר' שמעון דכולם רשות אחת והוא שלא עירבו, דבעירבו לא חשיבי כולהו רשות אחת אלא ב' רשויות. וע"ז נחלקו שמואל ור' יוחנן דלא עשאוהו כב' רשויות. ואכתי הקשה ר' חסדא, אמנם לא חשיבי כב' רשויות אך מדוע לא יאסר לטלטל מחמת הגזירה עצמה.

לעיל עו ע"ב אמר רב, דכותל שבין שתי חצרות שאין בו ד' על ד' אויר שתי רשויות שולטת בו לא יזיז בו אפילו כמלא נימא. וכתב הריטב"א דאיירי בחצרות שעירבו, ורב לטעמיה דגזרינן אף בכלי החצר, והשתא בכותל ששתי רשויות שולטת בו כל נימא ונימא חשיב הוצאה מחצר לחצר. והקשה החזון איש הא כלי הבית לא שכיחי שם, דאסור להוציא שם כלי הבית, ומדוע אסור בכלי החצר. ותירץ דחכמים גזרו בכל אופן. ולדברינו ניחא היטב דכיון דעשאוהו כב' רשויות שוב אסור אפילו באופן שלא שכיחי שם כלי הבית.

בס' לשון הזהב כתב לבאר דהא דאמרינן בגמ' הא מני רבנן היא דגזרינן אין זה רבנן דג' חצרות כמו שפירש רש"י, אלא רבנן דמתני' דהחמירו שלא לטלטל מגג לגג, והוא הדין יש להחמיר מחצר לחצר דעל ידי שעירבו יחשב כב' רשויות, לפי שהעירוב משוי את הבית והחצר כחד. ולפי"ז יש ליישב כמה דברים:

א. לשון הגמ' אמר רב הלכה כר' שמעון והוא שלא עירבו, ולכאורה גם לרבנן יש לדון האם גזרינן בעירבו, ומאי שייטא להא דהלכה כר' שמעון. ואף דלפי רבנן לכו"ע גזרינן כמבואר לגבי ג' חצרות, מכל מקום אין זה שייך לפלוגתת ר' שמעון ורבנן דמתני'. אך להנ"ל ניחא, דכל הנידון הוא לר' שמעון דמתני'.

ב. בגמ' מקשינן ומי אמר ר"י הכי והאר"י הלכה כסתם משנה וכו', ופירש רש"י דהקושיא היא דבמשנה דכותל מבואר דגזרינן. והקשו התוס' הא הוי סתם ואח"כ מחלוקת. ודבריהם תמוהים, דהכא לא פליגי כלל האם גזרינן, ומאי ס"ד דתוס'. אך להנ"ל רב ור"י נחלקו אליבא דר' שמעון דמתני', אך אליבא דרבנן דמתני' לכו"ע גזרינן, ואם כן שפיר הקשו דלפי ר"י לא חשיב סתם משנה לפי שבמשנה דידן נחלקו בזה ר' שמעון ורבנן.

ותירצו, דלפי ר' יוחנן על כרחיך צ"ל דליכא לתקנה דהוי כב' רשויות וליכא לגזירה לאסור בטלטול, וכל מאי דהוי סתם ואח"כ מחלוקת היינו לגבי לעשותו כב' רשויות, אך בהא דכותל יתכן דהוי סתם גזירה ולא מצד חילוק רשויות, ולזה כתבו דהוי מחלוקת ואח"כ סתם, דלגבי ג' חצרות ליכא חילוק רשויות אלא סתם גזירה.

הרמב"ם פ"ג הי"ח כתב בכלל הרשויות שנחשבים כאחת כותל שבין שתי חצרות. ומשמע לכאורה דלפי רבנן אסור לטלטל מגג וחצר לכותל שבין ב' חצרות דהוי כקרפף, וצ"ע מהו מקורו של הרמב"ם.

ויתכן דמקורו מקושיית הגמ' ומי אמר ר"י הכי והאר"י הלכה כסתם משנה ומייתי לההיא דכותל שבין ב' חצרות. ורש"י פירש דהקושיא היא דחזינן התם דגזרינן, והראשונים הביאו בשם ר"ת דהקושיא היא דחזינן התם דאין הלכה כר' שמעון. ובדעת הרמב"ם י"ל דכותל שבין ב' חצרות אסור לא משום טלטול מחצר לחצר אלא משום דחשיב כקרפף, ולרבנן אסור לטלטל מהחצר לכותל מצד חילוק רשויות, ושפיר מוכח כרבנן.

וכן כתבו התוס' לעיל עו ע"ב, ודחו דאם כן אפילו עירבו ב' החצרות ביניהם יאסר לטלטל לכותל, דהא לא מהני עירוב לטלטל מחצר לקרפף לרבנן. ובדעת הרמב"ם י"ל דפירש כן, ומה שהקשו התוס' מעירבו י"ל חדא דהרמב"ם לטעמיה דמותר לטלטל מחצר לקרפף בחד גברא, וכמש"כ המגן אברהם בשמו. [הריטב"א לעיל כג ע"ב כתב דפלוגתת הראשונים רק לר' שמעון, אמנם יש סתירות בזה בדעת הריטב"א].

ועוד י"ל דרק כשלא עירבו יחד חשיב ראש הכותל כקרפף, אך כאשר עירבו וב' החצרות נחשבות כחצר אחת הרי ראש הכותל נחשב כעמוד בעלמא, ובכה"ג אינו כקרפף כלל. ואף דעירוב לא מהני לקרפף הכא על ידי העירוב של ב' החצרות לא הוי כקרפף כלל. ומצינו כה"ג במבוי דדינו כקרפף ומכל מקום מועיל שיתוף מבואות להתיר לטלטל מהחצר למבוי, אף דלא מהני עירוב לטלטל מחצר לקרפף, הכא על ידי השיתוף לא הוי כקרפף כלל.

השו"ע שע"ב כתב, דאע"ג שמותר לטלטל כלי חצר מחצר לחצר בלא עירוב, מכל מקום אם יש כותל בין ב' חצרות לאחד תשמישו קשה ולאחד נח, יהבינן את הכותל לאותו שתשמישו נח בין לכלי הבית בין לכלי החצר, ומאידך לאותו שתשמישו קשה אסור בין כלי הבית בין כלי החצר. ומקורו במגיד משנה. וכבר תמהו האחרונים מדוע יאסר לאותו שתשמישו קשה בכלי החצר, הא מותר לטלטל מחצר לחצר. ובמגן אברהם תירץ דחכמים גזרו שלא יטלטל לראש הכותל אף את כלי החצר כדי שיהיה מותר לאותו שתשמישו נח לטלטל אף כלי הבית, עיי"ש.

אך הקשה האבן העוזר מסוגיין, דמבואר בסוגיא דבלא גזירת רב היה מותר לטלטל כלי החצר לעמוד אף שלגבי החצר תשמישו קשה. והנראה ליישב דדוקא בראש הכותל חידש המ"מ לאסור לאותו שתשמישו קשה, לפי שבלא עירוב דינו כקרפף, וכדי להתיר לטלטל לאותו שתשמישו נח אף בכלי הבית צריך להפקיע ממנו שם קרפף, ולכן גזרו שלא יטלטל אותו שתשמישו קשה אף כלי החצר כדי שיהיה שייך לגמרי לאותו שתשמישו נח, ולפי"ז לא קשה כלל מסוגיין, דהכא לא איירי בראש כותל אלא בעמוד בעלמא, ואין בזה דין קרפף.

**אמר רב הלכה כר"ש והוא שלא עירבו**

תוס' נקטו דפליגי רב ושמואל אליבא דר"ש האם גזרינן או לא, אך אליבא דאמת גם לשמואל גזרינן כיון דפסק שמואל כרבנן דפליגי על ר"ש. וכתבו דאם לא נימא הכי אלא נימא דרב ושמואל פליגי אליבא דאמת, יקשה דהוי סברות הפוכות, דבג' חצרות רב לא גוזר ושמואל גוזר, ובחצר שערבו רב גוזר ושמואל לא גוזר. ועוד יקשה מאי משני דר"ש לטעמיה דלא גזר הא הכא איירינן מה הדין אליבא דאמת. אך אם נאמר דפליגי אליבא דר"ש מיושב דלא הוי סברות הפוכות, דהתם פליגי אליבא דאמת והכא פליגי אליבא דר"ש, וכן לא יקשה הא דקאמר ר"ש לטעמיה כיון דפליגי אליבא דר"ש. ועי' מהרש"א.

אך הריטב"א נקט דאף דפליגי אליבא דר"ש מכל מקום המחלוקת שלהם היא איך לפסוק, דרב אמר הלכה כר"ש והוא שלא עירבו משום דס"ל אליבא דאמת דבעירבו גזרינן. וכן שמואל דאמר בין עירבו בין לא עירבו משום דס"ל אליבא דאמת דלא גזרינן. ואין להקשות דהוי סברות הפוכות, לפי שיש סברא לחלק לכאן ולכאן, וכדלהלן. והא דאמר שמואל ר"ש לטעמיה דלא גזר היינו דלפי ר' שמעון עצמו אפי' בג' חצרות לא גזרינן וכל שכן שבעירבו לא גזרינן, אמנם אליבא דאמת אף לרבנן דהתם גזרו הכא לא גזרינן.

ולדעת שמואל דבג' חצרות גזר והכא לא גזר ביאר הריטב"א ב' סברות, חדא, דיש הבדל ניכר בין כלי בתים לכלי חצר, דזה סוג אחר של כלים, ולכן הכא יש מקום להקל טפי. ועוד, דהתם ההיתר לטלטל כלי הבית בא על ידי עירוב, ויותר קל לאסור מאשר היתר שבא בלא עירוב.

ולדעת רב דגזר הכא בעירבו אע"פ שר' שמעון עצמו לא גזר בג' חצרות מצינו ב' סברות בראשונים: התוס' ר"פ כתב, דבג' חצרות ההיתר לטלטל כלי הבית של האמצעית לחיצונה הוא ע"י עירוב, ואדם מדייק טפי להבחין דהעירוב מתיר לו רק לכלים שלו ולא לכלים של חבירו, אך הכא ההיתר לטלטל כלי החצר הוא גם בלא עירוב, ובזה אדם טועה טפי.

הריטב"א כתב, דבג' חצרות החשש הוא שיטעו בין כלים של אמצעית לכלים של חיצונה, ובזה י"ל דאדם מכיר את כליו ואינו טועה בזה. אך הכא בין כלי הבית ובין כלי החצר שלו הם ובזה י"ל דאדם טועה טפי בין כלי הבית לכלי החצר.

ונפק"מ בין הטעמים י"ל האם מותר לטלטל כלי החצר של אמצעית לחיצונה, דלכאורה אם נתיר לטלטלם יטעו להתיר לטלטל כלי הבית של ראשונה הנמצאים באמצעית לטלטלן לחצר השלישית, וכמו דאסרינן לרבנן לטלטל כלי אמצעית לשלישית מחמת כלים של ראשונה כך יש לאסור לר' שמעון כלי החצר של אמצעית מחמת כלי הבית של ראשונה. והשתא לפי הריטב"א דאדם מכיר את כליו, הכא נמי מכיר ולא יטעה, אך לפי התוס' ר"פ כיון דכלי החצר מותרים גם בלא עירוב איכא למגזר כדהכא.

להלכה קיי"ל דמותר אף בעירבו ולא גזרינן, לפי הריטב"א משום דשמואל ור' יוחנן סוברים כך. ולפי התוס' אף דשמואל עצמו סובר שגוזרים וכן סובר רב לכו"ע, מכל מקום ר' יוחנן סובר שלא גוזרים.

**תוד"ה ושמואל, דשמואל לטעמיה דאמר לעיל גו"א**

מבואר דלפי רב דלא אמרינן גו"א אסור להכניס לבית משום שהחצר פרוצה למקום האסור לה. ואע"ג דמותר לטלטל מזה לזה כלי החצר, מכל מקום לגבי להכניס לבית חשיבא החצר השניה מקום האסור לה. ומבואר מדבריהם דמקום הפרוץ למקום אחר, כל מקום מקבל את כל דיני המקום השני. ולעיל הרחבנו בזה. ועי' עוד בתוס' לקמן צט ע"ב ובמש"כ שם.

**דף צא ע"ב**

**תוד"ה וכלים, אפי' שבתו בבית נמי**

הביאור הלכה ריש סי' שע"ב הביא מדברי התוס' כאן דלא גזרו איסור טלטול ד' אמות על כלים ששבתו בבית שיצאו לחצר, ודלא כהרשב"א.

**באו"ד, הא רב גופיה לא אסר אלא כשעירבו**

התוס' ר"פ הוסיף דלפי רב על כרחיך איירי הכא בלא עירבו, דאי עירבו הא ס"ל דגזרינן, ולפיכך הקשו דהתם רב אוסר דוקא בעירבו.

**באו"ד, וטעמא כדמפרש שם רש"י וכו'**

וכן פירש הראב"ד פ"ה מעירובין הט"ו. אך הרמב"ם שם פסק דינא דרב להלכה אף דקיי"ל דלא גזרינן בעירבו. והא דאסור לטלטל במבוי ג' אמות פירש הרמב"ם שם דמאחר שעירבו החצרות עם הבתים חשיבי כל החצרות כבתים, והו"ל מבוי שאין חצרות פתוחות לתוכו, ומבוי שאינו מתוקן אסור בטלטול. ולפי"ז הדרא קושיית התוס' היכי מייתי סייעתא לרב הא רב איירי דוקא בעירבו. ועי' תוס' ר"פ דיישב באופן אחר ולפי"ז יש ליישב נמי לדעת הרמב"ם.

[יתכן לומר עפ"י מש"כ לעיל, דכל מה שהוקשה לתוס' זה משום שלפי רב על כרחיך איירי בלא עירבו, דבעירבו גזרינן. והנה היה מקום ליישב דכונת הגמ' היא שלפי איך ששמואל ביאר בברייתא יוצא שיש ראיה לדין של רב במבוי. אמנם התוס' לשיטתם דכל הדין של רב שמבוי נחשב ככרמלית זה משום שרב לשיטתו דגזר בעירבו, ואי אפשר לומר שיש ראיה לדין של רב לפי שמואל, דזה תרתי דסתרי, אך לפי הרמב"ם שפיר יש ליישב כן].

**דף צב ע"א**

**גג גדול הסמוך לגג קטן וכו'**

עי' לעיל פט ע"א מש"כ בזה.

**לרב קתני גג דומיא דחצר**

הרמב"ם בפיה"מ כתב דאיירי באופן שהקיפו את החצר הגדולה במחיצות. וכתב התויו"ט דאין צריך מחיצות ממש, שהרי בגמ' מבואר דסגי במחיצות שלמטה אם הם ניכרות, וכן כתב החזון איש. אך הרש"ש יישב דהרמב"ם גרס כן בגמ' וס"ל השתא כאוקימתא מציעתא דר' יוסף לעיל פט ע"ב דלא אמרינן גוד אסיק בשביל לעשות פתח. וביאר עפי"ז מדוע הרמב"ם השמיט אוקימתא דגג, דכיון דאיירי במחיצות בעין היינו גג היינו חצר, ואין בזה חידוש כלל. [והמשנה נקטה כן לאשמועינן גג דומיא דחצר דבעינן מחיצות ממש, שלא נאמר דסגי בגוד אסיק]. ועי' לעיל פט ע"א מה שכתבנו עוד ליישב השמטת הרמב"ם.

**כיצד גפנים בגדולה אסור לזרוע את הקטנה**

כאשר איכא גפנים בגדולה הקטנה נטפלת אליה ואסור לזרוע שם, דהוי כזורע בכרם, אך כאשר איכא גפנים בקטנה אין הגדולה נטפלת אליה לפי שיש לה מחיצות, ומותר לכתחילה לזרוע שם.

והוסיף רש"י עפ"י הגמ' להלן דכל החצר הקטנה נטפלת לגדולה, ולכן אסור לזרוע אף יותר מד' אמות, דהוי כפתחה של גדולה. והקשה הבית מאיר איך הוציאו דין זה מהמשנה, הא לגבי עירובין הכל תלוי במחיצות, ומנין שיש טפלות לכל הקטנה. ותירץ, דשמעינן דין זה מלשון המשנה מפני שהיא כפתחה של גדולה, ומשמע דכל הקטנה נחשבת כפתח לגדולה. ואף דלגבי עירובין אין נפק"מ בדין זה מכל מקום לגבי כלאים יש נפק"מ לאסור בכל הקטנה.

אך הקשה על הרמב"ם שהביא לשון זה לגבי עירובין, דכתב בפ"ג הכ"ד: שדיורין של גדולה חשובין כקטנה ואין דיורי קטנה חשובין כגדולה. ולכאורה לגבי עירובין סגי במחיצות. וביותר יש לתמוה שלגבי כלאים כתב הרמב"ם פ"ז הי"ט: הואיל ויש לגדולה פסין מכאן ומכאן הרי היא כמובדלת מן הקטנה ואין הקטנה מובדלת מן הגדולה. ומבואר דסגי במחיצות ואין זה תלוי בדיורין.

ולפי מה שנסתפק רעק"א [הובא לעיל פט ע"א] לומר דהטעם דאסור לטלטל בקטנה אינו משום פרוץ למקום האסור אלא משום הוספת דיורין, אתי שפיר לשון הרמב"ם, דלגבי שבת דתלוי בדיורין כתב שדיורין של גדולה חשובין כקטנה, דהיינו שלגבי הקטנה יש כאן הוספת דיורין ולגבי הגדולה אין כאן הוספת דיורין. ורק לגבי כלאים תלוי הדבר במחיצות. [ומכל מקום שמעינן דין כלאים וגט וצבור וצואה ממתני', דהטעם דחשיב הוספת דיורין לקטנה ולא לגדולה הוא משום שלגדולה יש מחיצות ולקטנה אין מחיצות].

בדרך אמונה הל' כלאים שם הקשה, איך מהני מחיצות של גיפופי לגבי כלאים, הא בכלאים בעינן מחיצות בין הכרם לזרעים, ומה דמהני גיפופי לגבי שבת זה משום דאיירי ברוח רביעית, ומהתורה הוי רה"י בג' מחיצות לחוד. ותירץ, דמהני מטעם מיגו עיי"ש. ודבריו צ"ע איך מהני מיגו מדאורייתא לדרבנן.

ובפשטות י"ל דלאחר שיש ג' מחיצות כהלכתן הרי הגיפופי נחשב כמחיצה רביעית מהתורה, אלא דלגבי שבת אין לזה נפק"מ רק לגבי כלאים, אך מכל מקום מהתורה חשיב שיש כאן ד' מחיצות, ושפיר מהני אף לגבי כלאים להחשב כמחיצה ממש לאחר שיש עוד ג' מחיצות.

ויל"ע האם מהני לגבי כלאים פס ד' בצד אחד כמו דמהני לגבי שבת או לא.

**תוד"ה גפנים, מיירי בנכנסין כותלי קטנה לגדולה**

הדרך אמונה שם הקשה, לפי מש"כ תוס' בסוכה יט ע"א דלגבי סוכה לא מהני נראה מבחוץ לכו"ע, ובפשטות הטעם משום דמהני רק בדרבנן ולא בדאורייתא, איך מהני לגבי כלאים, ומדוע בעינן לנכנסין כותלי קטנה לגדולה. ותירץ, דלגבי כלאים אף בדאורייתא סגי במחיצה הנראית לעין, ואין צריך מחיצה גמורה, ובזה סגי בנראית מבחוץ. אך אכתי צ"ע לפי מש"כ בתוס' רא"ש דכולי האי סוגיא איירי בנכנסין כותלי קטנה לגדולה, ולגבי צואה דתלוי במחיצות ממש והוי דאורייתא למה צריך לאוקמי בהכי.

ויש מקום לבאר דאין כונת התוס' בסוכה דמהני נראה מבחוץ רק למחיצה דרבנן, אלא דלגבי סוכה בעינן "דופן", וע"י נראה במחוץ ליכא דופן, אך במקום דתלוי בשם מחיצה מהני אף לדאורייתא, ולפי"ז לא קשה מידי. אך ברא"ש בסוכה שם משמע דמהני רק בדרבנן. [ויש מתרצים דהיכא דהאי נראה מבחוץ עושה מחיצה בצד שני מהני אף בדאורייתא, ושני דיני נראה מבחוץ איכא].

**דף צב ע"ב**

**גפנים בקטנה מותר לזרוע את הגדולה**

הקשה רש"י, מדוע לא יאסרו הגפנים לאחר שזרע את הגדולה, הא השתא הגפנים נטועים במקום זרעים. ותירץ, דהיכא דזרע בהיתר אין הגפנים נאסרים, כיון דאיירי הכא בכלאים דרבנן. והקשו תוס' הא אפילו עלו מאליהם צריך לעקור כאשר נודע לו, ואם אינו עוקר הגפנים נאסרים, ומ"ש מהכא. ובדעת רש"י עי' חזון איש כלאים סי"א סק"ח, דהתם איירי באופן שהאוסר אינו נאסר, עיי"ש.

ובתוס' פליגי על רש"י דאין חילוק אם נטע כרם בגדולה ואח"כ בא לזרוע בקטנה או להיפך, אלא החילוק הוא בין כרם לזרעים, וביאור דבריהם דאף בתוך ד' אמות אין האיסור מחמת שהגפנים והזרעים נטועים במקום אחד, אלא משום דיש שם כרם לכל ד' אמות שסביב הגפנים, ונמצא זורע במקום שנחשב שם כרם, ולכן היכא דכרם בקטנה דאין שם כרם לגדולה אין איסור לזרוע כלל, ומה שיש שם שדה לגדולה לא איכפת לן כלל. ועי' חזון איש שם מה שנקט בדבריהם.

**אשה בגדולה וגט בקטנה וכו'**

ביאור הסוגיא עפ"י המבואר בראשונים, דלעולם דנים על האשה שהיא העיקר, ואין דנים על הגט, ולכן כאשר האשה בגדולה שייך לומר שהגט טפל אליה, דכלפי הגט ליכא מחיצות ויכול הגט להיות טפל, משא"כ כאשר האשה בקטנה אי אפשר לומר שהגט טפל אליה, שהרי כלפי הגט איכא מחיצות. ולומר שהיא טפלה לגט לא שייך לומר כלל, דהאשה היא העיקר ואינה נטפלת לגט.

וכן לגבי צבור לעולם דנים על הרוב, ולכן כאשר הרוב בגדולה שייך לומר שהמיעוט טפל לרוב, דלמיעוט ליכא מחיצות, משא"כ כאשר הרוב בקטנה אי אפשר להטפיל אליהם את המיעוט שהרי יש למיעוט מחיצות, ולעולם לא אמרינן שהרוב נטפל למיעוט.

ולכאורה לגבי גפנים מבואר להיפך, דכאשר הגפנים בגדולה אמרינן דאסור לזרוע בקטנה לפי שכלפי הקטנה ליכא מחיצות, וכאשר הגפנים בקטנה מותר לזרוע בגדולה לפי שיש להם מחיצות. ולהנ"ל היה צריך לומר להפך, דכאשר הגפנים בקטנה הרי הם נטפלים לגדולה ואיכא כרם בגדולה. וכן קשה מדוע גפנים בגדולה וזרע בקטנה לא נאסרו הגפנים, הרי לגפנים שבגדולה יש זרעים שנטפלים אליהם כמו שהגט נטפל לאשה, ויש כאן כלאי הכרם בגדולה.

וכן לגבי צואה קשה מדוע צואה בקטנה מותר לקרות ק"ש בגדולה, נימא דהצואה שבקטנה נטפלת לגדולה והרי יש בגדולה צואה.

ועוד יל"ע, דבתוס' מבואר לגבי צבור דאם איכא חמשה בגדולה וחמשה בקטנה אין מצטרפין, דבעינן רוב בשביל להצטרף. והשתא בשלמא באשה וגט כתבו הראשונים דהעיקר הוא האשה והגט הוא הטפל, אך לגבי כרם וזרעים אין אחד טפל יותר מחבירו, והוי כה' וה' דאין אחד בטל לחבירו, ומדוע גפנים בגדולה קטנה אסורה.

ונראה בביאור הסוגיא, דלגבי עירובין כלאים וצואה אין צריך שכל אחד יהיה שייך לחבירו לשני הצדדים, דאם כלפי הכרם איכא כלאים הרי הוא נאסר אף שכלפי הזרעים אין כלאים, וכן לגבי עירובין אם האחד נחשב פרוץ לחבירו הרי הוא אסור אף שחבירו לא נחשב פרוץ אליו, וכן בצואה, הצואה אוסרת לקרוא ק"ש כנגדה כאשר הקורא נחשב מול הצואה אף שמצד הצואה אינה נחשבת במקום אחד עם הקורא. ולפיכך סגי במה שכלפי הקטנה אין מחיצות להחשב שכל מה שבקטנה נחשב כנמצא במקום אחד עם הגדולה אע"פ שמה שבגדולה אינו נחשב כנמצא במקום אחד עם הקטנה.

ולכן לגבי כלאים כאשר הגפנים בגדולה כלפי הגפנים אינם נחשבים במקום אחד עם הזרעים, ולכן אינם נאסרים, ורק כלפי הקטנה חשיב מקום אחד ולכן אסור לזרוע. ואף שאין אחד חשוב יותר מחבירו לית לן בה. וכן בעירובין ובצואה סגי במה שכלפי הקטנה חשיב מקום אחד עם הגדולה.

אך לגבי צבור אי אפשר לצרף למנין בני אדם שאינם מצטרפים לשני הכיוונים, דבצבור צריך שכל אחד יהיה חלק מהצבור. ולכן לא סגי במה שכלפי הקטנה חשיב מקום אחד עם הגדולה ויש להם עשר אנשים, שהרי לחלק מהצבור אין צבור, ואין כאן צבור אף כלפי הקטנה. וכן בגט לא סגי במה שהגט מתייחס לאשה, דבעינן שכלפי האשה שהיא המתגרשת יש לה גט. ולפיכך בלא סברא מיוחדת של טפלות אין כאן צירוף לב' הצדדים. אך כאשר יש רוב צבור במקום אחד והשני טפל לו, בזה מהני להחשיבם כאחד ממש לב' הצדדים, ולכן כאשר הרוב בגדולה דאפשר להטפיל אליהם את הקטנה, הרי הם מצטרפים לב' הצדדים, אך כאשר הרוב בקטנה אי אפשר להטפיל אליהם את המיעוט, דהא כלפי המיעוט אין כאן מקום אחד, וכן אי אפשר להטפיל את הרוב למעוט לעולם, ואף שכלפי הקטנה יש כאן מנין שלם כיון שהם אחד עם הגדולה, לא סגי בזה כל זמן שאין מחשיבים אותם כאחד ממש לב' הצדדים. וכן בגט כאשר האשה בגדולה אפשר להטפיל את הגט אליה והרי יש כאן אשה וגט במקום אחד, אך כאשר היא בקטנה אי אפשר להטפיל אליה את הגט, דכלפי הגט יש מחיצות.

**רש"י ד"ה מתגרשת, שהרי היא כעומדת בקטנה**

אין כונת רש"י לומר דהיא מתייחסת לקטנה, שהרי הגט נטפל אליה ולא היא נטפלת לגט, אלא דחשבינן ליה כעומדת בקטנה לגבי שהגט שבקטנה נחשב כנמצא באותו מקום של האשה, ועי' ריטב"א.

מש"כ רש"י וגט לא קני וכו' אי גרסינן דאשה לא בעיא למקני גיטא הביאור הוא, דאם האשה היתה צריכה לקנות את הגט, היינו דנים על הגט עצמו, והיה שייך לומר דהאשה שבקטנה נטפלת לגט שבגדולה. אך כיון דאשה לא בעיא למקני גיטא אין דנים על הגט כלל, ולכן צריך שהגט יהיה טפל לאשה ולא להיפך.

ויש גורסים ברש"י דאשה בעיא למקני גיטא, ולפי"ז הביאור הוא דגדולה לא נטפלת לגט ולכן הגט לא קנוי לאשה שנוכל לומר שיש לאשה גט, שהרי אשה צריכה לקנות את הגט והיא לא קנתה את הגט כיון שאין הגדולה נטפלת אליה. ועי' שו"ת אמרי בינה.

**תוד"ה אשה, ולר"י נראה וכו'**

לר"י נמי הביאור כמש"כ לעיל, דכאשר משאיל את הגדולה הרי הוא משאיל בכלל זה כל מה שטפל לגדולה, וכיון שלקטנה אין פתח הרי הקטנה טפלה לגדולה ונחשבת חלק ממנה [כלפי הקטנה], והרי זה בכלל השאלה. אך כאשר משאיל את הקטנה אין הגדולה בכלל, שהרי אין הגדולה טפלה לקטנה.

**תוד"ה תשעה, אבל חמשה בקטנה וכו'**

יל"ע ששה בגדולה ושמונה בקטנה, האם כיון שיש בגדולה רוב מנין שייך לומר דארבע מהקטנה נטפלים ומשלימים למנין, ושוב כולם מצטרפין דלאחר שיש מנין במקום אחד אין צריך שכולם יהיו שם. או שמא כיון שיש בקטנה יותר מבגדולה אינם נטפלים כלל. ונראה פשוט שמצטרפין.

**תוד"ה שאלמלי, אבל מקטנה אינו רוצה להקשות וכו'**

הגר"א לא גרס בגמ' מרחיק ד"א, ופירש שהקושיא מקטנה וכמו הפירוש שהתוס' דחו. וכן צ"ל בדעת הרמב"ם שלא הזכיר שאסור לזרוע יותר מד"א בקטנה.

**באו"ד, והיה נראה דה"פ וכו'**

כלומר, דאם אין מחיצות סביב הגדולה אין שייכות בין הכותל בסוף הקטנה לכרם, ומבואר בדברי התוס' דכל הדין של מחול הכרם דבעינן י"ב אמות זה רק כאשר הכותל שייכת לכרם. [ויש להסתפק האם כונת התוס' דבלא הגיפופי איכא ג' מחיצות לכל חצר ואין הקטנה נחשבת חלק מהכרם, או שמא דוקא אם אין מחיצות סביב כל הגדולה אין הקטנה נחשבת חלק מהכרם].

**תוד"ה אמר, ר"ת הגיה רבה וכו'**

עי' מהרש"א מדוע אי אפשר להגיה להיפך.

**חבורה מרא"ג בדין קטנה כפתחה של גדולה**

מבואר בגמ' לגירסת רש"י ותוס' דכל הקטנה נחשבת כפתחה של גדולה, ואסור לזרוע בקטנה אפילו יותר מד' אמות. ובריטב"א הוסיף דהוא הדין לגבי צואה צריך להרחיק בקטנה יותר מד' אמות, דכולה כפתחה של גדולה. אך השו"ע בסי' עט ס"ג כתב אסור לקרות בקטנה עד שירחיק כשיעור. ומבואר דאם הרחיק ד"א בקטנה שרי, ולא אסרינן את כל הגדולה. ובביאור הלכה שם כתב ולפלא על השליט הגדול הבית יוסף איך פשיטא ליה כל כך, ולא זכר דברי רש"י תוס' והריטב"א הנ"ל דאסור בכל הקטנה. וכן בהל' כלאים יו"ד רצו סעי' מט לא הזכיר שיטות הראשונים הנ"ל דכל הקטנה אסורה.

ובאמת הרמב"ם כבר השמיט דין זה, דכתב לגבי כלאים פ"ז הי"ט הרי היא כמובדלת מן הקטנה ואין הקטנה מובדלת מהגדולה, ומשמע דכל הדין שנאמר הוא שלגבי הקטנה חשיב בית אחד, ולא אמרינן דהקטנה נחשבת כפתח, וכבר העיר בזה הקרן אורה. ולכאורה צ"ל דהרמב"ם והשו"ע גרסו כהגר"א, ולדידהו לא מצינו כלל דין דהוי כפתח.

והנה הא דתנן במתני' "מפני שהיא כפתחה של גדולה" לדעת רש"י הביאור הוא דקאי על הקטנה, דהקטנה אסורה מפני שהיא כפתחה של גדולה, ומכאן הוציאה הגמ' דאף יותר מד' אמות אסור, דמלבד מה דליכא מחיצות נאמר עוד דין דהיא כפתחה של גדולה. אך מהרמב"ם בפיה"מ נראה דקאי על הגדולה, דמקום הגיפופי נחשב כלפי הגדולה כפתחה של גדולה שחוצץ ומבדיל בינה לקטנה. וכן מבואר במשנה ברורה שע"ד ס"ק יג, דפירש הא דגדולה מותרת ואין הקטנה אוסרת עליה דהא הגדולה יש לה גיפופין, ומקום פרצת הכותל של הקטנה הרי היא כפתחה, וציין למשנתינו, ומבואר דביאר כך את המשנה ודלא כרש"י.

וצריך ביאור לדעת הרמב"ם מה הנידון בכל הסוגיא, דאם לא נאמר דין מיוחד של פתחה של גדולה, אלא דחשיב מחיצה כלפי הגדולה ולא כלפי הקטנה הרי אין כאן שום דין מיוחד, ומה כל הנידון של הסוגיא. וצ"ל דלולי משנתינו ס"ד דבמקום שצריך לדון על שני המקומות שייחשבו כאחד כלפי ב' הצדדים לא יתכן לחלק דהוי כמחיצה לגדולה ולא לקטנה, אלא צריך לקבוע האם שני החצרות נחשבים אחד או שתים, אך לומר דהוי כאחד כלפי זה וכשתים כלפי זה לא שייך. ובשלמא לגבי פרוץ למקום האסור י"ל דהקטנה פרוצה לגדולה ואין הגדולה פרוצה לקטנה, אך לגבי כלאים וגט וצבור וצואה הנידון הוא האם הם נחשבים כאחד או כשנים.

ומייתי ראיה ממתני' משום דס"ל דאין הקטנה אסורה מחמת פרוץ למקום האסור, דלא שייך לומר פרוץ למקום האסור כלפי כלי הבית לחוד, וכמו שדנו התוס' לעיל פט ע"ב, אלא האיסור הוא מחמת נתווספו דיורין, דכלפי הקטנה חשיב שכולם דרים בחצר אחת וחלק מהם לא עירבו. והשתא מייתי שפיר ממתני' דדנים את שתי החצרות כאחת כלפי הקטנה ולא כלפי הגדולה. [ובעיקר הנידון האם האיסור של הקטנה הוא מחמת נתווספו דיורין, אע"ג דהגרעק"א נקט במסקנתו דלא חשיב נתווספו דיורין, מכל מקום כן הוא פשטות הגמ' להלן צג ע"ב, וכן הוא לשון רש"י לעיל ח ע"א ולשון הרמב"ם. וכן מוכח גם מהרמב"ם דשיעור הפרצה בין החצרות הוא מלא קומתו, וכתב המ"מ שם דכלפי דיורין בעינן שיוכלו להכנס מחצר לחצר בקלות].

כתב הריטב"א, ומיהו אם הרחיק ד' אמות בגדולה גופה עד פתחה, מותר לזרוע בקטנה, כשם שמותר לזרוע בגדולה גופה בהרחקת ד' אמות. והנה מצינו הבדל בין רש"י לתוס' בהא דאסור לזרוע בקטנה, דרש"י כתב דכמאן דהויא קטנה כולה בתוך גדולה דמי, והיינו דכאשר זרע בקטנה חשיב כזרע בגדולה משום דחשיבא כל הקטנה כפתח של הגדולה. אך התוס' כתבו דהאיסור הוא משום ששם הגדולה חל על הקטנה, ובמקום הקטנה עצמה חשיב כזורע כלאים בכרם. ויש בזה ד' נפק"מ:

המקדש דוד סי' סא כתב לדון באופן שהגדולה בחו"ל והקטנה בא"י, וזרע גפן בגדולה, דלפי תוס' כיון שיש שם כרם בקטנה והיא בארץ ישראל אסור לזרוע שם, אך לפי רש"י אם האיסור הוא משום דחשיב כזורע בגדולה הרי בגדולה הוא חו"ל.

עוד נפק"מ כתב האם בכלאי זרעים מותר, כגון שזורע חיטה בגדולה ושעורה בקטנה, דלפי תוס' דיש שם כרם ואין שם שדה שרי, שהרי אין שם חיטה בקטנה, ולפי רש"י דהוי כזורע בגדולה אסור.

ובחזון איש כלאים סי"א סק"ח כתב דלפי רש"י הכל תלוי אם זרע קודם את הקטנה או את הגדולה, ואין חילוק בין כרם לזרעים, ואילו לפי תוס' הכל תלוי אם נקט כרם בגדולה או בקטנה, דרק כרם אוסר ולא שדה. והשתא אם זרע מקודם זרעים בקטנה ואח"כ בא ליטע כרם בגדולה, לרש"י מותר כיון שהגדולה היא בהיתר, ולתוס' אסור כיון שהוא יוצר עכשיו כרם על הקטנה. וכן להיפך היכא דזרע מקודם זרעים בגדולה ואח"כ בא ליטע כרם בקטנה, לרש"י אסור כיון דהוא גורם עכשיו לעשות כרם במקום זרעים, ולתוס' מותר כיון שאין שם שדה שבקטנה אוסר.

והשתא יתכן דמש"כ הריטב"א דאם הרחיק בגדולה ד"א מותר זה רק לתוס', דאין שם כרם על הקטנה מחמת הכרם שבאמצע הגדולה, דהכל נקבע לפי הפתח. אך לרש"י דהוי כזורע בגדולה מנין לומר דהוי כזורע בפתח של הגדולה, הא כל הקטנה כפתחה של כל הגדולה, ודלמא חשיב כזורע בתוך הגדולה ברחוק ד"א.

בדרך אמונה הל' כלאים שם הקשה איך מהני גיפופי לענין כלאים, הא לגבי כלאים בעינן מחיצה בין הכרם לזרעים. אמנם מסוגיין מבואר דכאשר איכא ג' מחיצות וגיפופי ברוח רביעית חשיב מחיצה גמורה אף לענין כלאים. אך אכתי יל"ע דהא הגיפופי מועיל רק מדרבנן, ואיך מהני לכלאים דאורייתא.

ויש לבאר זאת בתרתי: חדא דאמנם מהתורה סגי בג' מחיצות, מכל מקום חכמים הצריכו ברוח רביעית מחיצה גמורה, ועל ידי גיפופי חשיב מחיצה גמורה, והשתא חשיב מהתורה שיש כאן ד' מחיצות, אלא דאין נפק"מ בזה לגבי שבת אלא לגבי כלאים.

עוד יש לבאר עפ"י מש"כ הערוך לנר במס' סוכה דמהתורה סגי בג' מחיצות לחוד להחשב רשות אחרת אף לגבי כלאים ברוח רביעית, כיון שהגפן ברשות אחרת מהזרעים. והשתא כלפי הדאורייתא יש כאן ג' מחיצות ואין צריך יותר, וכלפי הדרבנן מהני גיפופי.

ועפי"ז יתכן ליישב הא דנקטו התוס' דלמ"ד נראה מבחוץ מהני צריך לאוקמי בנכנסין כתלי קטנה לגדולה, והקשה הדרך אמונה שם הא לגבי דאורייתא לא מהני נראה מבחוץ כמש"כ תוס' והרא"ש בסוכה. אמנם להנ"ל י"ל דכלפי הדאורייתא סגי בג' מחיצות לחוד להחשב כרשות אחרת, ואע"ג שהגדולה והקטנה מוקפים באותם מחיצות, מכל מקום מחמת הגיפופי חשיב מחיצות אחרות, ואינם מוקפים באותם מחיצות, ולכן הקטנה נחשבת מהתורה כרשות מופרדת מהגדולה גם בלא המחיצה שברוח רביעית, ורק כלפי הדרבנן לא מהני, ולזה נקטו התוס' דסגי בנראה מבחוץ.

והנה הקרן אורה נקט דבכל הנידונים בגמ' צריך להעמיד בנכנסים כתלי קטנה לגדולה. אך השו"ע הביא כן רק בעירובין ולא בשאר מילי. ויתכן לחלק עפ"י מש"כ המהרש"א לעיל י ע"א דנראה מבחוץ מהני מדין מיגו, דכיון שמועיל לרשות שבצד שני מהני גם לרשות זו. והשתא יתכן דלגבי עירובין שייך מיגו כיון שיש נידון אחד על שתי החצרות, האם הם פרוצים אחד לשני או לא, אך בשאר האופנים בגמ' אין נידון אחד על שני החצרות, דבכלאים הנידון רק להחשיב את הכרם בצד השני, ובגט להחשיב את הגט במקום של האשה, ואין נפק"מ על הנידון ההפוך, וכן בצבור כיון דהמיעוט בטל לרוב לעולם דנים האם המיעוט יכול להיות טפל לרוב ואין נידון להפך, וכן בצואה, ובזה לא שייך מיגו, ולכן לא מהני נראה מבחוץ לכו"ע.

**דף צג ע"א**

**נעשה כשיירה ונותנין להן כל צרכן**

רש"י כתב דרק האמצעי נעשה כשיירה, אך שנים החיצונים אסורים יותר מסאתים, שהרי האמצעי שולט על החצונים ולא להיפך. אך הריטב"א הביא בשם הרשב"א דכולם מותרים יותר מסאתים, דלאחר שהאמצעי נעשה כשיירה הו"ל אידך כחצר לאמצעי.

**תוד"ה שנים, ולא דמי לתשעה בקטנה וכו'**

תוס' הקשו הכא לפי שבתשעה ואחד מבואר דאין מבטלין את הרוב למיעוט, והוא הדין הכא אין מבטלין שנים לאחד. אך לכאורה לפי מש"כ תוס' לעיל דבחמשה וחמשה אין מצטרפין, דבעינן רוב בגדולה דוקא, כבר לעיל דאיכא אחד בכל חצר יכלו התוס' להקשות איך מצרפין אחד לאחד.

והנה לעיל כתבנו לבאר דדוקא לגבי צירוף מנין ולגבי גט בעינן רוב, אך לגבי כלאים ולגבי חצר ולגבי צואה אין צריך לבטל את הטפל לעיקר, לפי שמספיק לבטל צד אחד ואין צריך צירוף מב' הצדדים. ולפי"ז יש ליישב קושיית תוס' דלגבי שיירה נמי אין צריך לבטל ב' הצדדים, דמספיק מה שיש באמצעי ג' בני אדם. והשתא אפשר לבטל רוב למיעוט, דאין דנים מצד ביטול וטפלות, אלא דכיון שרשות הגדולה שולטת בקטנה ממילא יש כאן ג' בני אדם.

ובתירוץ התוס' נראה דהכא לא דנים כלל מצד המחיצות, דחכמים התירו יותר מסאתים בכל מקום שיש שם שיירה, ושם שיירה נקבע לפי דרך בני אדם, ואין זה תלוי במחיצות, ואין זה שייך לסוגיא דלעיל כלל. ועי' עוד בתוס' רא"ש מש"כ בזה.

**דף צג ע"ב**

**גידוד ה' ומחיצה ה' אין מצטרפין**

בגמ' אמרינן מודה ר' חסדא בתחתונה הואיל ורואה פני עשרה, ופירש רש"י דאי כולה בגידוד מהני משום שהעליונה משתמשת עד סוף הגידוד, ורואה גובהה יותר על חברתה עשרה, ומינכרא מחיצתא. ומבואר דהא דקאמר ר' חסדא שאינם מצטרפין הוא מדרבנן, דבעינן היכרא, וכלפי העליונה ליכא היכר. וברשב"א ובריטב"א כתבו טעם אחר קצת, דכלפי העליונה איכא למגזר שמא יבוא להכשיר מחיצת חמשה, שהרי הוא רואה רק ה' טפחים.

והקשה הרש"ש, אם כן כאשר איכא גידוד עשרה ומחיצה ה' נמי לא יהני, שהרי אין העליונה משתמשת עד סוף הגידוד ואינה רואה מחיצת עשרה. ותירץ, דלא אמרינן מחיצה לאיסור, ולכן מחיצת ה' אינה יכולה לבטל את ההיתר של הגידוד. [וביאר בזה הא דאמרינן בריש סוכה לגבי עשתרות קרנים "דל מהכא", דפירושו דלא אמרינן מחיצה לאיסור, עיי"ש].

ונראה ליישב אף לשאר אמוראים דאמרינן מחיצה לאיסור, דכל סברת רש"י דליכא היכר לגידוד זה רק היכא שמשתמשים עם המחיצה להשלים למחיצת עשרה, אך היכא דאיכא גידוד עשרה והסתיר את הגידוד עם דבר אחר ודאי אין זה מגרע את המחיצה, דהגידוד בפני עצמו ניכר אלא דיש דבר אחר המסתירו. ורק בגידוד חמשה דהמחיצה מורכבת מגידוד ומחיצה, והמחיצה מסתירה את הגידוד חשיב דליכא היכרא.

ולדעת הרשב"א והריטב"א נמי לא קשה, דכל הטעם שיאמרו דסגי במחיצת חמשה זה משום דלא מסקי אדעתייהו דגידוד ומחיצה מצטרפין, אך כאשר איכא בגידוד בפ"ע עשרה ליכא חשש כלל.

אמנם בעיקר מה שנקט הרש"ש דלפי רש"י הא דקאמר ר' חסדא אין מצטרפין הוא רק מדרבנן צ"ע,

א. אם כן מאי לשון "אין מצטרפין" דקאמר, הרי החיסרון אינו בצירוף אלא בהיכר.

ב. מדוע פירש רש"י כן רק בהא דאמרינן מודה ר' חסדא וכו', ולא פירש כן מיד בתחילת הסוגיא.

ג. בגיטין הגמ' מדמה להא דחציו בכתיבה וחציו באמירה וכו', ואם הוי דין דרבנן משום היכר היכן מונח בר' חסדא שלא מצרפים ב' דברים.

ד. תוס' הקשו על רש"י מהא דבור וחולייתו מצטרפין לעשרה, ואם כל הדין של ר' חסדא הוא דרבנן, דלמא הא דמצטרפין היינו לחייב את הזורק לתוכו, שהרי מהתורה מצטרפין וחייב.

ה. הביאור הלכה נסתפק לפי מאי דקיי"ל דמצטרפין, האם זה גם בתל המתלקט, והאם זה גם כשיש הפסק ד' ביניהם, עי' להלן. ואם נאמר דר' חסדא ומרימר פליגי בדין דרבנן בעלמא, מנ"ל דגידוד ומחיצה נחשבים כב' סוגי מחיצה.

ויתכן ליישב חלק מהקושיות, דודאי בס"ד דלא מחלקינן בין עליונה לתחתונה מדאורייתא אינם מצטרפין, ורק לאחר דמשני דמודה ר' חסדא בתחתונה הוקשה לרש"י איך יתכן בדאורייתא לחלק ביניהם, ולכן כתב דהוי רק דין דרבנן משום היכר.

ועוד יתכן לומר ליישב כל הקושיות, דודאי הא דקאמר ר' חסדא אין מצטרפין היינו מהתורה, דאין מצרפין ב' סוגי מחיצות בין לגבי עליונה בין לגבי תחתונה, ורק לגבי עירוב דרבנן מצרפין אף ב' סוגי מחיצות, דמחיצה לגבי דרבנן קיל טפי. וע"ז כתב רש"י דמכל מקום לענין עליונה לא הוי מחיצה אף בדרבנן לפי שאין היכר כלפי עליונה, ורק כלפי תחתונה הוי מחיצה בדינים דרבנן דאיכא היכר. אך בדין דאורייתא ליכא מחיצה כלל. ובזה מיושב הכל.

**אמר רבא מודה ר"ח בתחתונה הואיל ורואה פני עשרה**

יל"ע לפי"ז מה הדין בכלאים גט ציבור וצואה, דלכאורה הוי כקטנה וגדולה דכלפי התחתונה איכא מחיצה וכלפי העליונה ליכא מחיצה, ואם נטע גפן בעליונה מותר לזרוע בתחתונה דיש לה מחיצות, ואם נטע בתחתונה אסור לזרוע בעליונה דאין לה מחיצות. ויתכן דלפי מה שנקטו הראשונים דמעיקר הדין גם כלפי העליונה איכא מחיצות אלא דליכא היכר, הוי דין דרבנן רק לענין שבת ולא לשאר מילי. [אמנם הא דכתב רש"י בסוגיא דלעיל דאסור לזרוע בקטנה אפילו יותר מד' אמות, דכל הקטנה נחשבת כפתחה של גדולה, דין זה ודאי לא שייך בעליונה ותחתונה, דכל הטעם דחשיב כפתחה הוא מחמת הצורה שהקטנה נראית כפתח].

**תוד"ה גידוד, וקשיא לר"ת דהא אמר בפ"ב בור וחולייתה מצטרפין**

אף דהתם ר' יוחנן אמר כן ור' הונא פליג עליה, מכל מקום מקשה ר"ת על רש"י משום דבמס' שבת צט ע"ב דייק כוותיה ממשנה שם. וברמב"ן בשבת ז ע"ב כתב ליישב שיטת רש"י, דר' חסדא פליג על ר' יוחנן, ואע"ג דדייק כוותיה ר' חסדא לית ליה ההוא דיוקא. ועוד תירץ הרמב"ן שם, דבור וחולייתו שאני שכן דרך כל הבורות לעשות להם חוליא והו"ל כגדוד עשרה, משא"כ בחריץ דעלמא. ועי' פני יהושע בגיטין שם.

**באו"ד, ובשמעתא נמי אמר דמודה ר"ח בתחתונה**

הפני יהושע בגיטין שם והמרומי שדה כאן יישבו שיטת רש"י, דהכא דיינינן להחשיב את הבור רה"י, ולגבי זה לא שייך לחלק בין עליונה לתחתונה, דצריך לקבוע שם רשות על הבור, וס"ל לרש"י דליכא שם רה"י אלא ע"י מחיצה לב' הצדדים, בין כלפי רה"ר ובין כלפי רה"י, וכיון דס"ל לר' חסדא דגידוד ומחיצה אין מצטרפין, ליכא מחיצה כלפי רה"ר. אך בגמ' איירי לענין חילוק רשויות, ובזה ודאי שייך לחלק דכלפי עליונה ליכא מחיצה וכלפי תחתונה איכא מחיצה, ואין צריך מחיצה לב' צדדים כלפי כל אחד מהם. וכמו שמצינו בגדולה וקטנה דהוי מחיצה כלפי גדולה ולא כלפי קטנה.

**באו"ד, אלא יש לפרש גידוד ה' גבוה חמשה ונפק"מ בשתי חצרות זו למעלה מזו ולעליונה כדאמר הכא**

כלומר, דר' חסדא איירי לגבי עירוב ולא לגבי רה"ר ורה"י. ובתוס' בגיטין שם תירצו עוד, דר' חסדא איירי לגבי לקבוע רה"י על התל, דכיון דגידוד ומחיצה מצטרפין הרי התל נחשב לרה"י לחייב את הזורק לתוכו. והקשו נימא דהוי רה"י מטעם דאי בעי מנח עליה מידי, ותירצו דאיירי בתל רחב, עיי"ש. והא דלגבי עירוב מחלקינן הכא בין עליונה לתחתונה ולגבי תל לר' חסדא לא הוי רה"י אף לגבי תוכו, ביאר המהרש"א שם, דלקבוע שם רה"י על המקום צריך להקיפו במחיצות, ותלוי רק במחיצות שכלפי תוכו, משא"כ לגבי עירוב כל חצר שיש לה מחיצות יכולה לערב לעצמה, ואין צריך מחיצות מב' הצדדים.

והנה הפני יהושע בגיטין שם כתב, דרש"י לא פירש כתוס' דאיירי לענין תל משום דהוקשה לו קושיית תוס' מדוע לא הוי רה"י משום דאי בעי מנח עליה מידי. ועל דרך זה י"ל דתירוץ ראשון שם ותוס' דידן נמי לא פליגי, והא דהעמידו לענין עירוב ולא לענין תל דהוקשה להם כנ"ל.

ועוד י"ל דב' התירוצים פליגי האם הא דקאמר ר' חסדא אין מצטרפין הוי מדאורייתא או מדרבנן, דאי הוי רק מדרבנן הרי לענין תורה הוי רה"י וחייב עליו.

**באו"ד, וצ"ע לענין שבת אם יש תל ברה"ר וכו'**

תוס' באו ליישב שיטת רש"י דאף אם איירי בבור ומחיצה ולגבי להחשיב את הבור רה"י שייך לחלק בין עליונה לתחתונה, דלגבי רה"ר ליכא מחיצה עשרה, ולכן הזורק ממנה לתוכה פטור, ולגבי רה"י איכא מחיצה עשרה והזורק ממנה לרה"ר חייב. ולפי"ז מיושב שפיר דהא דאמר ר' חסדא אין מצטרפין איירי לגבי עליונה, וכדאמר בגמ' מודה ר' חסדא וכו', והא דאמר ר' יוחנן בור וחולייתו מצטרפין לעשרה היינו לגבי הזורק מתוך הבור. [תוס' נקטו דוגמא של תל ומחיצה, וליישב שיטת רש"י נאמר כן בבור ומחיצה].

ובגאון יעקב ובחזון איש הקשו, איך יתכן לחייב את הזורק מרה"ר לתל, הרי לתל עצמו אין שם רה"י, והרי לא הניח ברה"י, ומה יועיל הא דכלפי רה"ר יש מחיצה עשרה, מכל מקום הנחה ברה"י ליכא.

הרמב"ן במס' שבת ז ע"ב הקשה על רש"י מהא דאמרינן בגמ' בשבת שם, בית שאין בו עשרה וקרויו משלימו לעשרה, וחקק בו דע"ד והשלימו לעשרה מבפנים, מותר לטלטל בכולו. ולדעת רש"י דלפי ר' חסדא אין בור וחולייתו מצטרפין מדוע התם החקק מצטרף למחיצות. ותירץ, דשאני חקק בית שהוא ראוי לדירה, שהרי יש בו מחיצות גמורות ונעשה בית גמור, ועוד, שאותן מחיצות ראויות לקירוי לפיכך מצטרף הגידוד עמהן. [הרמב"ן שם בתחילה הקשה איך מצרפים את החקק עם המחיצות, הרי לגבי סוכה מבואר דאם יש יותר מג' טפחים אין מצרפים. ותירץ, דלענין סוכה דפנות בעינן, ולכן צריך שיהיו תוך ג' דליהוי לבוד, אבל לענין שבת כל היכא דלא בקעי רבים רה"י הוא, והא אתנייהו למחיצות מבחוץ, דהתם איכא עשרה, הלכך תוך חקק נמי תוך מחיצות דעשרה הוי. ומשמע דלגבי שבת יש למחיצות שבחוץ לחוד שם מחיצות עשרה מחמת הקירוי, אלא דבעינן נמי מבפנים עשרה ולזה מצרפים גם את החקק. ולכאורה בזה מיושב גם הקושיא על רש"י. אמנם עיקר הביאור בתירוץ הרמב"ן צריך ביאור, ואכ"מ].

**דרש מרימר גידוד חמשה ומחיצה חמשה מצטרפין**

כן פסק השו"ע שס"ב ס"ב, דתל גבוה חמשה ועשה עליו מחיצה גבוה חמשה, חשובה מחיצה לטלטל ולכל דבר. ובביאור הלכה שם נסתפק כמה ספיקות:

א. האם התל דאיירי צריך להיות בזקיפה, דאיכא משך י' בזקיפה. או דלמא אף תל משופע שמתלקט ב' אמות לגובה ה' טפחים מהני. ובצד שלא יועיל בשיפוע כתב: דכל זמן שאין התל מתעלה בגבהו עשרה טפחים עדיין ניחא תשמשתיה קצת להילוך, ואינו יכול להצטרף למחיצה.

והיה מקום לבאר בדבריו, דכאשר יש תל במשך ד' אמות בגובה עשרה, בני אדם לא מתחילים לעלות עליו, אך כאשר התל הוא רק חמשה אפילו שהשיפוע שוה בני אדם עולים עליו, ואין כאן מחיצה כלל. ולפי"ז אם המחיצה שהוסיף לתל לא היתה בזקיפה אלא בהמשך השיפוע ככל תל דעלמא, לכאורה ודאי יועיל, דמעתה אין בני אדם עולים עליו דהם רואים לפניהם ד' אמות של שיפוע.

אך יותר נראה בכונתו, דכאשר כל המחיצה היא מחיצת תל, חשבינן לכולו כמחיצה כיון שלא ניחא תשמשתיה, אך כאשר צריך לצרף ב' מחיצות, תל ומחיצה, צריך לקבוע לכל אחד בפ"ע שם מחיצה כדי לצרפן, והרי התל חמשה אינו נחשב מחיצה כלל כל עוד שאין בו עשרה, דחמשה בפ"ע לאו כלום הוא דעדיין ניחא תשמשתיה, וחשיב שהרה"ר ממשיכה עד שם. ואם כל השם מחיצה שבו הוא רק לאחר צירוף המחיצה השניה אמרינן דאינם מצטרפין ואין כאן מחיצה כלל. [ולפי"ז פשוט דאין חילוק אם המחיצה שהוסיף עשויה בשיפוע או בזקיפה, דמכל מקום סוג מחיצה אחרת היא, כיון שאינה מחיצת תל].

ב. עוד נסתפק באופן שהתל פחות מג' טפחים והמחיצה שהוסיף היא ח' טפחים, האם אמרינן דהתל הוא ארעא סמיכתא ואינו מצטרף למחיצה או לא. ובביאור הספק י"ל כנ"ל, דכיון דהוי צירוף של ב' מחיצות, צריך לקבוע שם מחיצה לכל א' בפני עצמה, והכא אי אפשר לדון את התל כמחיצה כיון דהוי כארעא סמיכתא, ורק לאחר שיש יותר מג' יש עליה שם מחיצה.

ג. עוד נסתפק באופן שהרחיק את המחיצה משפת התל יותר מג' או ד' טפחים, האם מצרפים את התל והמחיצה להחשב מחיצה אחת אע"פ שיש ביניהם יותר מד' טפחים או לא. ונקט הביאור הלכה דהיכא דאיכא תל חמשה ואח"כ שטח ישר חמשה ושוב עולה חמשה ודאי מצטרפין, אף שיש ביניהם יותר מד' טפחים. ורק הכא דבעינן לצרף ב' סוגי מחיצות מספק"ל לביאור הלכה האם אפשר לצרפן אף כשיש יותר מד' טפחים ביניהם. וכתב לתלות בזה פלוגתת התרומת הדשן והגר"א, וכדלהלן.

אמנם החזון איש (סי' סה סק"ע) תמה דאין סברא לחלק ביניהם, דאם פשיטא ליה דאפשר לצרף ב' מחיצות של תל הרחוקות זו מזו, הוא הדין תל ומחיצה אפשר לצרפן. אמנם נקט לעיקר דאף ב' מחיצות של תל אי אפשר לצרף, ודלא כמו שנקט הביאור הלכה בפשיטות, עיי"ש שנסתפק בזה טובא.

[הביאור הלכה נקט, דאף דמצרפין תל ע"ג תל אע"פ שיש ביניהם שטח שוה יותר מד"ט, והוו ב' מחיצות, מכל מקום צריך שלא יהיה מקרקעיתו עד שפתו יותר מד' אמות. ולפי"ז אם נפשוט בב' הספיקות של הביה"ל דמהני, יוכל לעשות מחיצת תל חמשה בשיפוע ב' אמות, ולהרחיק יותר מד' טפחים ולעשות מחיצה ה' בזקיפה. אך צריך שלא יהא מקרקעית התל עד שפת המחיצה הזקופה יותר מד"א.

ומבואר לפי"ז דבשיעור עשרה מתוך ד' שנאמר בתל המתלקט נאמרו ב' דינים, חדא, שיעור בשיפוע, דרק שיפוע כזה נחשב למחיצה ולא לשטח שוה. ועוד, שיעור בצירוף מחיצות, דלא מצרפים ב' מחיצות אם יש מרחק מתחילתו עד סופו יותר מד' אמות. ועי' חזון איש שם].

כתב הרמ"א סי' שנ"ח ס"ב בשם התרומת הדשן, דאם יש לאדם מחיצה שלא הוקפה לדירה, ורוצה לבטל שם מחיצה, וקשה עליו לפרוץ הכותל, יוכל להניח עפר אצל הכותל מב' צדדים עד שיתמעט הכותל מגובה עשרה, ורוחב העפר יותר מד"ט [כדי שיהא ראוי לעמוד עליו ולהתעכב], ואותו עפר נחשב כקרקעית הקרפף ולא נשאר במחיצה עשרה טפחים. [הא דצריך לעשות העפר מב' צדדים, דאם יעשה רק מבפנים אמנם הקרפף מגיע עד אמצע המחיצה אך מצד שני איכא מחיצת עשרה, והו"ל תל חמשה ומחיצה חמשה. וכן אם יעשה רק מבחוץ, אמנם הרשות השניה מגעת עד אמצע המחיצה, אך מבפנים איכא מחיצת עשרה, והו"ל בור חמשה ומחיצה חמשה].

והקשה עליו בביאור הגר"א שם, הא קיי"ל דגידוד ה' ומחיצה ה' מצטרפין. וצ"ע מה זה שייך להכא, הרי סברת התרה"ד היא דכאשר הניח עפר ה' טפחים הרשות עולה עד שם כיון דניחא תשמשתיה, וכן מצד שני הרשות עולה, ונשאר רק מחיצה ה'. והשתא אם הבין הגר"א דהרשות לא עולה ומצרפים את העפר למחיצה, הרי איכא מחיצה עשרה, שהרי העפר משני הצדדים מצטרף, ואם לא מצרפים הרי איכא מחיצה ה' בלבד.

וביאר הביה"ל את דבריו, דפשיטא ליה דגידוד ה' ומחיצה ה' מצטרפין זה אפילו כאשר הגידוד הוא בשיפוע, והשתא הוכיח הגר"א מהא דמצרפים את הגידוד עם המחיצה ולא אמרינן דרה"ר עולה עד שפת הגידוד ונשאר רק מחיצה ה', דדנים את כל המחיצה בבת אחת, ובסך הכל איכא מחיצה עשרה. ולכן הוקשה לו דגם הכא נצרף את העפר למחיצה ולא נאמר דהרשות עולה עד שפת העפר.

ובדעת התרה"ד כתב הביאור הלכה שם, דתל ומחיצה מצטרפין דוקא היכא דהתל נעשה בזקיפה ואין בין שפת התל למחיצה ד' טפחים, דהשתא אין לבני רה"ר מקום להשתמש שם. אך דחה, דהא דתל ומחיצה מצטרפין איירי אפילו בתל שנעשה בשיפוע, דיש שם מקום להשתמש, ומכל מקום אמרינן דנעשה כולו כמחיצה ומצטרפין. וכתב שם אם לא שנאמר בדעת התרוה"ד, דדוקא תל כברייתו מהני אע"פ שראוי לבני רה"ר להשתמש שם, אך היכא שעושה מחיצה ע"ג תל בעינן שלא יתרחק המחיצה משפת התל ד' טפחים. [לכאורה כונתו לספיקו השלישי בסי' שס"ב, דאי אפשר לצרף מחיצת תל ומחיצה בזקיפה היכא דיש ביניהם רוחב ד' טפחים, וכמו שכתב שם דאפשר דתרומת הדשן מחלק בכך. אך אין כונתו לספיקו הראשון דאי אפשר לצרף מחיצה בשיפוע ומחיצה בזקיפה, דהא נקט בלשונו בעינן שלא יהא מתרחק משפת התל ד"ט].

עוד כתב הביה"ל בדעת התרומת הדשן, דהיכא שמטיל עפר להדיא בכדי לבטל את המחיצה עדיף טפי, ובזה מהני מה שניחא תשמשתיה. ועי' חזון איש שם.

ובחזון איש סי' צו ס"ק כט כתב בדעת התרוה"ד, דלגבי דיני מחיצות יתכן דהוי כגידוד חמשה ומחיצה חמשה, אלא דלגבי מחיצה חדשה שהוקפה לדירה ס"ל דסגי בהכי.

בחידושי רבינו חיים הלוי פי"ד משבת ה"ט כתב, והרי בתל פשיטא דג' טפחים התחתונים הסמכים לרה"ר הויין רה"ר ממש כיון דהם חד מקום עם הרה"ר, ומכל מקום מצטרפי להשלים שיעור מחיצת עשרה לאשוויי להתל רה"י. כלומר, דהגר"ח נקט דשם מחיצה יש רק להחלק הזקוף של התל, ובתל המתלקט מצרפים את כל המחיצות הזקופות במשך התל למחיצה אחת, ולכן הוכיח דאף דהג' התחתונות הם חלק מרה"ר מכל מקום מצרפים אותם למחיצה, ואע"ג שהמחיצה לא מחלקת עשרה טפחים בין רה"ר לרה"י, מכל מקום מהני, כיון דאיכא מחיצה עשרה.

אך החזון איש בגליונות שם הקשה עליו מדברי התרומת הדשן דלעיל, דכיון דהעפר ניחא תשמשתיה והוא נחשב לקרקעית הקרפף, אינו מצטרף למחיצת עשרה. וכתב, דהגר"א שנחלק על התרומת הדשן סובר כהגר"ח דלא איכפת לן במה דניחא תשמישתיה, כיון דהמחיצה לא צריכה לחלוק בין הרשויות. אמנם לפי מש"כ לעיל י"ל דהגר"א נמי מודה שהמחיצה צריכה לחלוק בין הרשויות, אלא דס"ל שהעפר מצטרף למחיצה ואינו נחשב לקרקעית הקרפף, אך מקום שנחשב כקרקעית הקרפף גם להגר"א אינו מצטרף למחיצה.

**חבורה מרא"ג בדין גידוד חמשה**

בהא דקאמר ר' חסדא דאין מצטרפין משמע ברש"י דהוי דין דרבנן בעלמא, דבעינן היכר לעליונה, וכן מבואר ברשב"א ובריטב"א דגזרינן שמא יאמרו דסגי במחיצה ה', וכן דייק הקרן אורה בדעתם. אך בתוס' מבואר דנפק"מ נמי לענין חיוב, וכן משמע בסוגיא בגיטין דמדמה דינא דר' חסדא להא דאין מצרפין שני חצאי דברים. וצריך ביאור מדוע אינם מצטרפין, הא חדא מחיצה היא.

והיה מקום לומר דזה חיסרון בשם מחיצה, דכל אופן שאין דרך לעשות מחיצה כך לא חשיב מחיצה. וכן משמע ברמב"ן שבת ז ע"ב דיישב שיטת רש"י דר' חסדא איירי בבור ה' מקושיית התוס' דבור וחולייתו מצטרפין לעשרה, דהתם דרך לעשות מחיצה מחוליית הבור. ועוד רצה ליישב שיטת רש"י דדוקא חמשה וחמשה אינם מצטרפין, אך רוב גידוד או רוב מחיצה מצטרפין, ודחה מלשון הגמ' עד שיהא כולו בגידוד או כולו במחיצה. ועכ"פ מבואר בס"ד דמועיל בזה רוב, והיינו דהוי סברא בצירוף, דאין דרך לעשות כן. אך בראשונים לא משמע כן.

עוד יל"ע, דרש"י לעיל פט ע"א כתב דעמוד נחשב לרה"י מדין גוד אסיק, וכן מבואר ברש"י לעיל טו ע"א וסוכה כה. ואם כן צ"ע איך יתכן לומר שגידוד ה' ומחיצה ה' אינם מצטרפין, הא בלא"ה המחיצה היא מחמת הגוד אסיק שמעלים למעלה, ומה איכפת לן המחיצה שלמטה שגורמת לגוד אסיק.

בחידושי ר' חיים הלוי הל' סוכה הוכיח בדעת הרמב"ם והרמב"ן דעמוד נחשב רה"י לא מחמת גוד אסיק, דלא אמרינן גוד אסיק במחיצות של עמוד, דהא לגבי סוכה אמרינן דאם סיכך על גבי עמוד לא מהני, דבעינן מחיצות הניכרות, וכתב הר"ן דסוכה שאני דבעינן דפנות הניכרות וליכא. אך בדעת הרמב"ם והרמב"ן כתב הגר"ח, דכיון דלא אמרינן גוד אסיר בעמוד הרי ליכא מחיצות כלל.

והא דלגבי שבת עמוד נחשב כרה"י אף שאין גוד אסיק, המאירי בסוכה נקט דעצם הפרש הגובה בין רה"ר לעמוד מחשיבו כרה"י, דמה שהמקום חלוק מרה"ר הוי כרשות בפ"ע, ואין צריך מחיצות דוקא בשביל רה"י. אך הגר"ח נקט דבשביל לעשות רה"י צריכים מחיצות דוקא, ולכן כתב דהרמב"ן ס"ל דהוי רה"י רק על פני העמוד ולא בכל השטח שלמעלה, והרמב"ם ס"ל דהמחיצות שלמטה גודרות את המקום ומהני מעתה להחשב כרה"י עד הרקיע, ואף שאין מחיצות לשטח שלמעלה מכל מקום הוי רה"י מחמת השטח שלמטה שהוא מוקף מחיצות.

ומבואר דלפי רש"י עמוד נחשב רה"י מדין גוד אסיק, ולפי הרמב"ם והרמב"ן ליכא גוד אסיק, אלא חשיב רה"י מחמת המחיצות שלמטה. ויש לבאר ביסוד המחלוקת מה עושה את הרשות כרה"י, רש"י סובר דרה"י הוא מקום המוקף מחיצות, דהקף המחיצות הוא עושה את המקום שבתוכו כרה"י, ולכן צריך מחיצות גם מעל העמוד ע"י גוד אסיק, ואילו הרמב"ן והרמב"ם סוברים דאין צריך הקף מחיצות, אלא מקום המובדל מרה"ר על ידי מחיצות, [להמאירי רה"י נחשב מקום המובדל מרה"ר ואף בלא מחיצות, ולהרמב"ן והרמב"ם בעינן מחיצות, אך המחיצות עושות את המקום למובדל מרה"ר, ואין תנאי של הקף כדי להחשב רה"י].

ועפי"ז יש לדייק לשון הרמב"ם פי"ד משבת, דביאר מהו רה"י תל גבוה עשרה רחב דע"ד, או חריץ עמוד עשרה רחב דע"ד, או רשות שמוקפת מחיצות עשרה רחב דע"ד. ולכאורה עיקר דין רה"י הוא על ידי מחיצות, אלא דתל וחריץ נמי מהני, ומדוע הקדים תל וחריץ למחיצות. ובאמת השו"ע הקדים מחיצות לתל וחריץ. ויש לבאר דלפי רש"י דרה"י פירושו מקום מוקף מחיצות, עיקר הדין הוא במחיצות סביב הרשות, ונתחדש דגם תל וחריץ מהני על ידי גוד אסיק. אך לפי הרמב"ם דרה"י פירושו מקום מובדל על ידי מחיצות, הרי תל וחריץ מובדלים מרה"ר יותר מאשר מחיצות במקום שוה.

והנה הגר"ח שם כתב דהטעם דלא אמרינן גוד אסיק בעמוד לפי שאין מחיצה במקומה. ובאבי עזרי נתקשה בזה מדוע לא אמרינן גו"א, הא כלפי העמוד חשיב מחיצה, ומדוע לא נאמר גו"א. ויש לבאר דלפי הגר"ח בדעת הרמב"ם יש שני אופנים להבדיל רה"י מרה"ר על ידי מחיצות, יש אופן להבדיל על ידי מחיצות של תל וחריץ, דהמחיצות הם רק לצד אחד, כלפי פנים לחוד או כלפי חוץ לחוד, ויש אופן להבדיל על ידי מחיצות שחוצצות לב' הצדדים, וזה ב' סוגי מחיצות. וכל מה שנתחדש גוד אסיק זה במחיצה שמבדילה לב' הצדדים, ולא במחיצת תל וחריץ שהיא סוג מחיצה אחרת.

וזה הטעם דגידוד ה' ומחיצה ה' אינם מצטרפין, דיש כאן ב' סוגי מחיצות, והרשות צריכה להיות מובדלת על ידי מחיצה אחת של עשרה. ואף לדעת רש"י י"ל כן, דכדי לומר גוד אסיק צריך שיהא מחיצה עשרה, וכיון דאין מצרפין ב' סוגי מחיצות ליכא מחיצה עשרה לעשות גו"א.

רש"י בגיטין פירש דר' חסדא איירי בבור ה' ומחיצה ה'. ומה שהקשו תוס' מבור וחולייתו מצטרפין כבר הובא לעיל תירוץ הרמב"ן בשבת דדרך לעשות מחיצה על שפת הבור מחולייתו. אך בתוס' הקשו עוד ג' קושיות: א. מהא דאמרינן הכא מודה ר' חסדא בתחתונה הואיל ורואה פני עשרה, ואם כן כלפי הבור איכא עשרה. ב. מהא דאמרינן בסוכה דבית שאין בו עשרה וחקק בו והשלימו לעשרה מצטרפין, ומבואר דמצרפין חקק עם מחיצה. ג. מהא דאמרינן בשבת ז ע"ב בית שאין בו י' וקרויו משלימו לי' וחקק בו הוי רה"י, ומבואר דהחקק מצטרף למחיצות.

ותירץ הגר"ד פוברסקי זצ"ל [ובקצרה בפני יהושע בגיטין], דרש"י איירי לגבי לקבוע דין רה"י בתוכו, ובזה ס"ל דלא סגי במה שיש מחיצות בתוכו אלא צריך להיות מובדל מרה"ר, ובעינן מחיצות כלפי רה"ר. ובזה מיושב הכל, דהא דמודה ר' חסדא בתחתונה איירי לגבי עירובין, דאין צריך מחיצה מב' צדדים, וכל שיש מחיצה כלפיו הרי הוא מובדל מרשות חבירו ומערב לעצמו. וכן מיושב הא דבסוכה החקק מצטרף למחיצות, דהתם אין צריך להיות מובדל מרה"ר אלא שיהיה לסוכה עצמה דפנות. דהא תל חמשה ומחיצה חמשה לכו"ע לא מהני לגבי סוכה, דהעיקר שלסוכה עצמה יהיו דפנות. וכן מיושב הא דקרויו משלימו לעשרה, דהתם כלפי רה"ר בלא"ה איכא מחיצות עשרה מחמת התקרה, ורק כלפי פנים בעינן מחיצות עשרה, ולזה סגי בחקק ומחיצות.

התוס' ישנים בשבת שם כתבו, דהחקק מצטרף עם המחיצות משום דכלפי חוץ איכא מחיצות, ובעינן רק שהרשות בפנים תהא ראויה לדיורין, ולזה סגי בחקק. ולכאורה מבואר כאן צד שלישי, דהכל תלוי במחיצות שכלפי רה"ר, ואין צריך מחיצות כלפי פנים. אך יש לדחות דאף כלפי פנים איכא מחיצות עשרה, דהמחיצות שעולות עד התקרה נמי מצטרפות לגבי פנים.

כתבו הראשונים בדעת רש"י [לעיל ט ע"ב בסוגיא דבין הלחיים ועוד דוכתי] דאף דסגי בג' מחיצות מדאורייתא, כל זה בפתוח לכרמלית, אך בפתוח לרה"ר לא מהני. ולהנ"ל י"ל דרש"י אזיל לשיטתו דשם רה"י תלוי בהקף מחיצות, דהמחיצות הם המבדילות מרה"ר, ולכן אף דבעלמא סגי בהקף ג' מחיצות, מכל מקום כלפי רה"ר בעינן הבדלה טפי.

**דיורין הבאין בשבת מהו שיאסרו אר"ח ת"ש וכו'**

לעיל הובא דרעק"א נסתפק האם הקטנה אסורה מחמת שהיא פרוצה למקום האסור לה, או דהיא אסורה מחמת נתווספו דיורין, דכיון שהיא פרוצה לגדולה היא צריכה לערב עמה. ולכאורה יש להוכיח מהא דמייתי ר' חסדא ראיה ממשנתינו לספיקו של ר' הושעיא, ומבואר דהאיסור של הקטנה הוא מחמת נתווספו דיורין. אך יש לדחות דר' חסדא מייתי ראיה דכמו דלא אמרינן הואיל והותרה הותרה לגבי פרוץ למקום האסור כך לא אמרינן לגבי נתסוופו דיורין.

והנה רש"י לעיל ח ע"א כתב דלגבי גדולה פתח הוא וכו' והוו כשתי חצירות ופתח אחד ביניהן דלא אסרן אהדדי. ומבואר דהאיסור של הקטנה הוא משום שתי חצרות שאין ביניהם פתח, דהיינו הוספת דיורין. ומש"כ רש"י במתני' לגבי גג דבני גדול אסרי עליה דנפרץ לו במילואו י"ל דלכן חשיב הוספת דיורין. אך לגבי פלוגתא דרב ושמואל בכותל שנפל כתב רש"י להדיא ונמצאת כל אחת פרוצה במלואה למקום האסור לה, ומבואר דהאיסור משום פרוץ למקום האסור לו, ולא כמש"כ רש"י לעיל ח ע"א.

ויתכן ליישב דהנה נחלקו רש"י ותוס' בהא דקאמר רב אין מטלטלין בו אלא בד"א, דרש"י כתב דרב אסר אף כלי החצר, דהא דעת רב דהיכא דעירבו גזרינן אף בכלי החצר אטו כלי הבית. אך תוס' כתבו דלר' שמעון רב אוסר כלי הבית, וצ"ל בדעת התוס' דכיון דהשתא שנפרצה המחיצה אסור לטלטל כלי הבית, שוב אין מקום לגזירה, דאין מצויין מעתה כלי הבית. ובדעת רש"י צ"ל דכיון דבתחילת השבת היה מותר להוציא כלי הבית, הרי כלי הבית מצויין בחצר, ושוב יש מקום לגזור שמא יוציא כלי הבית.

והנה לפי הצד של הרעק"א דהאיסור הוא מצד נתווספו דיורין הא דלא אסרינן מצד פרוץ למקום האסור לו, משום דהאיסור הוא על כלי הבית בלבד, ומחמת כלים מסויימים לא חשיב "מקום האסור". וכן מבואר בתוס' לעיל פט ע"א דנסתפקו בזה, האם מחמת כלים מסויימים חשיב פרוץ למקום האסור לו או לא. ובדעת רש"י שם מבואר דלא חשיב פרוץ למקום האסור, וכמש"כ שם. ולפי"ז י"ל דהכא שפיר פירש רש"י מצד פרוץ למקום האסור, שהרי איירי בעירבו לדעת רב דאף כלי החצר אסורים, ובזה ודאי חשיב מקום האסור לו, ורק בלא עירבו או לפי שמואל דהאיסור הוא רק בכלי הבית הוצרך רש"י לפרש מצד נתווספו דיורין.

**דף צד ע"א**

**אהדרינהו רב לאפיה**

פירש רש"י דקסבר אסור לטלטל הסדין בתוכה. ולשיטת רש"י דרב אוסר אף כלי החצר יתכן דאיירי בסדין ששבתה בחצר, אך לדעת תוס' צ"ל דאיירי בסדין ששבתה בבית ולכן לרב אסור לטלטל.

אך הראשונים פירשו דלשיטת רב דהמחיצה מתירה את כלי הבית [ולרש"י אף את כלי החצר] הוי מחיצה המתרת, ואסור להניח את המחיצה משום בונה ולא רק משום טלטול, ואפילו בסדין המונח ליד הפרצה אסור.

**חצר שנפרצה לרה"ר וכו'**

בגמ' מבואר דר"א וחכמים פליגי במקום המחיצה עצמה, האם הוי רה"ר דאורייתא או דהוי כרמלית. והטעם דהוי רה"ר לר"א או דאיירי באבדה דרך לבני רה"ר, או מדין צידי רה"ר. והנה רש"י כתב דאיירי בנפרצה במילואה או יותר מעשר. אך התוס' כתבו וכגון שבשני ראשיה לא נשאר כלל משתי מחיצות שבצידה. ומבואר שלפי רש"י יתכן דהוי רה"ר אע"ג שיש ג' מחיצות, ולפי תוס' לא יתכן לומר כן.

והנה הריטב"א הקשה כיון דתוך מחיצות קיימא אמאי הוי רה"ר, מאי שנא מקרן זוית הסמוכה לרה"ר דהויא כרמלית כדאיתא בפ"ק דשבת. ותירץ, דלמאי דס"ד השתא ההיא דלא כר' אליעזר. [וכונתו דלפי התירוץ השני ר"א מחייב מדין צידי רה"ר, והתם לא חשיב צידי רה"ר, אך לפי התירוץ הראשון אתיא דלא כר"א. וצ"ע הא גם כחכמים לא אתיא, דהם נחלקו רק בדיני ממונות דאינם יכולים לברר לעצמן, אך בעיקר הדין דיתכן להחשיבו כרה"ר לא פליגי, וצ"ע]. ועוד תירץ, דהכא איירי באופן שהרבים נו"נ שם תדיר כמו בסרטיא ולא דמיא לקרן זוית דלא משתמשי בה אלא דדחקי רבים, אך הכא הוי כחורי רה"ר.

ומבואר מדבריו דמצד עצם הדבר שיש ג' מחיצות לא הוקשה לו איך הוי רה"ר, אלא הוקשה לו רק מאי שנא מקרן זוית, וע"ז תירץ בתרתי. אך לתוס' דאיירי הכא באופן דליכא מחיצות לק"מ.

ויתכן דפליגי לשיטתייהו להלן, דלפי תוס' תוך החצר הוי כרמלית רק משום דנפרצו כל מחיצותיה, וכדלהלן, אך בלא"ה הוי רה"י גמורה מהתורה, והרי אדם שעושה ג' מחיצות בתוך רה"ר דינו כרה"י, ולכן גם אם הרבים עוברים במקום המחיצה וצידי רה"ר כרה"ר מכל מקום דינו כרה"י מהתורה משום שיש לו ג' מחיצות. אך רש"י והריטב"א סוברים דתוך החצר נחשבת ככרמלית אפילו בלא נפרצו מחיצותיה, משום שחצר הפרוצה לרה"ר צריכה ד' מחיצות, או משום דדחקי בה רבים, וכדלהלן, ולכן מקום המחיצה נחשב רה"ר גם כשיש שם ג' מחיצות, שהרי הני ג' מחיצות לא מהני מהתורה לחושבו כרה"י.

אך בריטב"א משמע קצת דאפילו אם ג' המחיצות מהני לעשותו רה"י מהתורה מכל מקום במקום המחיצה הוי רה"ר, דאכתי לא חידש דלא מהני ג' מחיצות הכא. וצ"ל דס"ל להריטב"א דבמקום שנחשב רה"ר מהתורה לא מהני ג' מחיצות כלל, אלא צריך ד' מחיצות. ואע"ג שלפי ר' יהודה אפשר לעשות ב' מחיצות בתוך רה"ר והוי רה"י, צ"ל דב' מחיצות לר' יהודה כד' מחיצות לרבנן, דבמקום שנחשב רה"ר צריך שם ד' מחיצות, ולא סגי בג'. וכן מוכח בדעת הראב"ד וכדלהלן.

והנה במש"כ רש"י דאיירי בנפרצה יותר מעשר מבואר דפרצת עשר דאורייתא, דאל"ה הרי מהתורה יש כאן ד' מחיצות ולא יתכן להחשיבו כרה"ר מהתורה. ועי' שערי עירובין שהביא מכתבים של החזון איש והגר"א פלצינסקי בענין זה, והחזון איש שנקט דפרצת עשר דרבנן דחה דרש"י כתב כן רק להס"ד דכל החצר נחשבת כרה"ר מחמת שהיא פרוצה לרה"ר, עיי"ש. אמנם מהריטב"א מוכח דאף למסקנא איירי דאיכא מחיצות בצדדים, וצ"ע.

**וחכמים אומרים מתוכה לרה"ר או מרה"ר לתוכה פטור מפני שהיא ככרמלית**

בגמ' מבואר דמונח בזה ב' חידושים, חדא דכל החצר נחשבת ככרמלית, ועוד דאף מקום המחיצה עצמה אינה רה"ר אלא כרמלית. והקשו הראשונים מדוע כל החצר נחשבת ככרמלית, הא יש לה ג' מחיצות, ובכל מקום קיי"ל דג' מחיצות דאורייתא. ותירצו בזה ג' תירוצים:

תוס' תירצו דאיירי בנפרצו כל מחיצותיה. אך רש"י כתב דנפרצה במילואה או יותר מעשר, ומשמע דאף לחכמים בהכי איירי. וביאר הרשב"א בדעת רש"י, דכל חצר שנפרצה לרה"ר מהתורה לא סגי בג' מחיצות אלא צריך לגדור גם את המקום שפרוץ לרה"ר. ובריטב"א הקשה אם כן מבוי הפתוח לרה"ר איך סגי בקורה, הא מהתורה אינו נחשב כרה"י, וקורה הוי תיקון דרבנן בעלמא למבוי, והכא עדיין הוי כרמלית, ואיך מותר לטלטל שם. ותירץ, דכיון דאיסור טלטול בכרמלית דרבנן לא החמירו בזה שלא לחלק בין מבוי למבוי.

הראב"ד תירץ דכל מקום שרגל רבים מצויה שם לא הוי רה"י מהתורה אפילו שיש לה מחיצות. ואע"ג דבקעי רבים בעלמא בעינן מב' צדדים, הני מילי לעשותו רה"ר, אך להפקיע מרה"י סגי ברבים נכנסים שם מצד אחד. [וצ"ע לפי"ז מדוע לר' יהודה סגי בב' מחיצות, הא אכתי בקעי שם רבים. וצ"ל דב' מחיצות לר' יהודה כד' מחיצות לרבנן, וכמש"כ לעיל, וד' מחיצות מהני גם במקום שבקעי שם רבים].

**והא מתוכה קאמר**

רש"י פירש דקאי לב' התירוצים דאיירי ר"א במקום המחיצה והא מתוכה קאמר. אך הר"ח פירש דקאי על התירוץ לעיל דר"א איירי באופן דליכא חיפופי, והא מתוכה קאמר ומשמע דיש גיפופי מהצדדים של המחיצה. וע"ז משני דלעולם ליכא גיפופי אלא נקט מתוכה אגב חכמים.

**תוד"ה מאי שנא, ועוד אומר ר"י דסתם חצר וכו'**

המהרש"א הבין בדבריהם דאיירי בעומד מרובה ולכן בין ברוח א' ובין בב' רוחות יש כאן מחיצות שלימות ופתחא הוי. אך צ"ע אם כן מה הוקשה להם דהוי כמפולש והוצרכו להעמיד בנפרצה לחצר, הא בחצר אין דין פילוש כמבואר לעיל ח ע"א כב ע"ב דחצר שהרבים נכנסים בזו ויוצאים בזו רה"י לשבת.

ובתוס' רא"ש מבואר דאיירי בפרוץ מרובה, ולכן הוקשה להם מדוע הוי רה"י מהתורה, הא ליכא ג' מחיצות. ומש"כ דהוי מפולש כונתם דליכא ג' מחיצות וכמו שהקשו בתחילת דבריהם דג' מחיצות דאורייתא. [דמהתורה הרי סגי בב' מחיצות ולחי, אלא דחכמים חייבו ג' מחיצות שלימות, ומש"כ תוס' דהוי מפולש כונתם דמדרבנן אין כאן ג' מחיצות ואכתי מפולש הוא. ועוד יתכן דכל מה שחייבו חכמים ג' מחיצות שלימות הוא בכדי שלא יחשב מפולש]. ובתוס' רא"ש תירץ אח"כ עוד תירוץ דאיירי בעומד מרובה, ולפי"ז אין צריך להעמיד בנפרצה לחצר אחרת, שהרי יש כאן ג' מחיצות.

**באו"ד, אבל הכא איירי כשנפרצה למבוי או לחצר**

כלומר, דאיכא מחיצות המבוי והחצר, והנידון הוא רק לגבי עירוב. וכן הוא למסקנת הסוגיא דאיירי בקרן זוית, ואילו נפרץ באמצע הכותל הוי פתח משום דאיירי בנפרצה למבוי או לחצר.

והנה לעיל יז ע"א אמרינן דר' הונא דסבר שבת הואיל והותרה הותרה מצי סבר כר' יוסי, דבנפרצה ליתנייהו למחיצות, אבל בנתווספו דיורין או בנסתם הפתח איתנייהו למחיצות. וצ"ע לפי מש"כ התוס' כאן דאיירי בנפרצה למבוי או לחצר הרי גם הכא איתנייהו למחיצות, והנידון רק בהוספת דיורין. וצ"ל דהתוס' ס"ל שכאשר נפל הכותל בין ב' חצרות דאסורים משום דלא עירבו יחד, אין האיסור משום הוספת דיורין אלא מדין פרוץ למקום האסור לו, ואיסור זה לא נחשב לאיתנייהו למחיצות.

אמנם התוס' שם כתבו דכותל שבין שתי חצירות שנפל נחשב לאיתנייהו למחיצות משום דיש מחיצות מסביב, ומבואר מדבריהם דהאיסור הוא משום הוספת דיורין, או דאף פרוץ למקום האסור לו חשיב אתנייהו למחיצות, וזה סותר לדברי התוס' כאן.

**דף צד ע"ב**

**כגון שנפרץ בקרן זוית וקרויו באלכסון**

רש"י פירש דהתקרה עשויה בשיפוע, דבכה"ג לא אמרינן כלל פי תקרה כיון שאין לתקרה חוד. אך התוס' פירשו דאיירי באופן שהתקרה נפחתה באלכסון, ובכה"ג לא אמרינן פי תקרה. ובתוס' רא"ש הוסיף לבאר לפי שפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי. ובקה"י סי' א' ביאר פלוגתתם, דלפי רש"י פי תקרה מהני מדין גוד אחית, וזה שייך אף בקרן זוית, ולפי תוס' מהני מדין פתח, ולכן לא אמרינן הכי בקרן זוית. [אך תקרה בשיפוע לכו"ע לא מהני, דאף לגבי פתח בעינן חוד לתקרה כדי שיחשב לפתח].

ומבואר מתוס' דאם התקרה לא נפחתה כלל אמרינן פי תקרה, ולא חשיב פתח בקרן זוית. והביאור בזה, דכל החיסרון של פתח בקרן זוית הוא מחמת שהפתח עצמו עשוי באלכסון, אך אם הפתח ממשיך בכל צד עד סוף הכותל לא חשיב פתחא בקרן זוית. וכן נקט החזון איש סי' ח' סק"א, דאי אפשר לדון בכל כותל שהוא ממשיך עד הסוף, דכיון שאין כותל כנגדו חשיב פרוץ מרובה, עיי"ש. ועי' להלן מה שהקשינו בזה מתוס' ד"ה בשתי.

ויל"ע דאם ההגדרה של פתחא בקרן זוית הוא דהפתח עצמו עשוי באלכסון, מדוע לא נחשיב את הפתח ככותל חמישי, דהא באופן שהבית עשוי מחמשה כתלים שוים [מחומש] פשיטא דאפשר לפתוח כותל אחד ולא חשיב פתחא בקרן זוית.

**כי לית ליה בארבע אבל בשלש אית ליה**

פירש רש"י דשמואל לית ליה פ"ת במקום שצריך לעשות ארבע מחיצות בסתימת פ"ת, אבל בשלש, דהיינו שיש מחיצה אחת כהלכתה ופ"ת לג' מחיצות מכשיר. ובתירוץ הגמ' מבואר דאפילו באופן שיש ג' מחיצות, אם צריך לעשות פ"ת לד' פיות חשיב כארבע, ולשמואל לא אמרינן פ"ת. ולכאורה מבואר מזה דהא דלית ליה לשמואל פ"ת בארבע היינו בארבע פיות, אך בשלש פיות אית ליה, ואין הבדל אם יש מחיצה אחת כהלכתה או לא. [אם נאמר דאין צריך מחיצה אחת כהלכתה, אלא שלא יהיו ד' פיות, יל"ע בתקרה עגולה האם חשיב ד' פיות].

אמנם להלן בגמ' לגבי סוכה תלי פלוגתת אביי ורבא בפלותת רב ושמואל, ולגבי סוכה אין צריך ד' מחיצות, ואם כן סגי בפ"ת לשלש פיות, ומכל מקום לשמואל לא אמרינן פ"ת, ומבואר דבעינן מחיצה אחת כהלכתה בדוקא. ולכאורה צ"ל דלפי שמואל אמרינן פ"ת בשתי תנאים, שיהיה מחיצה אחת כהלכתה, ושלא יהיו ד' פיות.

ויתכן ליישב דלגבי סוכה סגי בג' מחיצות לגדור את המקום, והרביעית נחשבת כפתח. והיכא דהפ"ת בג' פיות עושה סתימה מארבע רוחות חשיב כד' פיות.

שיטת התוס' דשמואל לית ליה פ"ת לדופן שלמה כלל, ואפילו באופן דאיכא ג' מחיצות שלימות ורוח רביעית פרוצה במילואה ל"א פ"ת, ורק כאשר יש לחי אלא דהכותל פרוץ יותר מעשר אמרינן פ"ת בין ברוח אחת בין בב' רוחות. [צ"ב לפי האיכא דאמרי דפליגי בעשר, אך יותר מעשר לא מהני לכו"ע, מתי מועיל פ"ת לפי שמואל, הא כאשר איכא לחי ברוח רביעית ואין יותר מעשר אין צריך פ"ת כלל. וצ"ל דנפק"מ כאשר נפרץ מב' רוחות בעשר ופרוץ מרובה, ואינם זה כנגד זה].

**כגון שנפרץ בקרן זוית וקרויו בארבע**

פירש רש"י דכיון דאיכא ד' פיות לא אמרינן פ"ת לשמואל. והנה בגמ' להלן פליגי האם המחלוקת של רב ושמואל היא בעשר או ביותר מעשר. ולפי א"ד קמא דפליגי ביותר מעשר, הוא הדין הכא איירי בנפרץ יותר מעשר ואיכא ד' פיות, ולכן לשמואל לא אמרינן פ"ת, אך אם נפרץ עשר בלבד אע"ג דאיכא ד' פיות אמרינן פ"ת. ולפי הא"ד בתרא דפליגי בעשר איירי אפילו בנפרץ עשר, ובלא פ"ת הוי פרצה בקרן זוית, ומצד פ"ת לא מהני כיון דאיכא ד' פיות, ואף דהפרצה היא רק עשר. [והוי דומיא דחצר דאיירי בין בעשר בין ביותר מעשר].

ויל"ע בהא דאיתא בגמ' דרב לא אמר כשמואל משום דהו"ל אכסדרה ורב לטעמיה דמותר לטלטל בכולה, ולפי הא"ד בתרא דביותר מעשר כו"ע מודו דלא אמרינן פ"ת מדוע לא מוקי רב מתני' כשמואל וביותר מעשר. ויתכן דזה דוחק להעמיד כן, וצ"ע.

והנה רש"י נקט דאיירי בנפרץ חמש מכאן וחמש ועוד מכאן, ולפי מש"כ לעיל פירש אליבא דלישנא קמא, אך לפי הא"ד בתרא איירי בנפרץ עשר. ובתוס' הקשו על רש"י דבאופן שנפרץ חמש מכאן וחמש ועוד מכאן האלכסון הוא פחות מעשר, והפרצה נקבעת לפי האלכסון. [היה מקום ליישב, דהא דלא מהני ד' פיות בפרצה יותר מעשר אין זה משום דחשיב פרצה ולא פתח, אלא הוי הלכה בדין פ"ת, דאם התקרה נמשכת על יותר מעשר לא אמרינן פ"ת, ולכן לגבי זה לא משערים לפי האלכסון אלא לפי משך התקרה בפועל. אך אי אפשר לומר כן, דברש"י מבואר דהחיסרון ביותר מעשר הוא משום פרצה. ועוד, דרש"י כתב דצריך להעמיד בקרן זוית כדי שיהיה ד' פיות, ולהנ"ל צריך להעמיד בקרן זוית כדי שיהיה פרצה בפחות מעשר ומכל מקום בעינן לפ"ת].

תוס' לפי שיטתם פירשו דאיירי בנפל מהתקרה רוחב ד' טפחים, והשתא אין הכותל מצטרף לסייע לתקרה, ולכן אפילו שיש ד' מחיצות לא אמרינן פ"ת, ונקטה המשנה ב' רוחות דאורחא דמילתא דבכה"ג אף הקירוי נפחת. [לפי לישנא קמא דפליגי ביותר מעשר אך בעשר מהני פ"ת אפילו בנפרץ במילואו, על כרחיך איירי הכא ביותר מעשר, ולפי לישנא בתרא דפליגי בעשר, הוא הדין הכא בנפרץ עשר].

עוד פירשו, דהיכא דנפחת רק מרוח אחת, אע"ג דנפל מהתקרה רוחב ד' טפחים אמרינן פ"ת, ורק בצירוף דהוי בקרן זוית ופתחא בקרן זוית לא עבדי לא אמרינן פ"ת. וצ"ע מה הצירוף של ב' החסרונות.

ויתכן לבאר עפ"י מה שמבואר בריטב"א [עי' להלן] דיש ב' אופנים של פ"ת, היכא דליכא יותר מעשר אלא שנפרץ במילואו מהני פ"ת מדין פתח, דהפ"ת נחשב כמו גיפופי, והיכא דאיכא יותר מעשר לא מהני מדין פתח אלא מהני מדין יורד וסותם. והשתא י"ל דהחיסרון בקרן זוית הוא בשם פתח [כמו יותר מעשר], והחיסרון במופלג מהמחיצות ד' טפחים הוא ביורד וסותם, דלא הוי מחיצה בכה"ג. ולכן במופלג ד' לחוד ליכא חיסרון דאכתי מהני מדין פתח, ובקרן זוית לחוד ליכא חיסרון דאכתי מהני מדין יורד וסותם, ורק בב' החסרונות יחד לא מהני. אך בתוס' ד"ה וקירויו מבואר דהיכא דהתקרה באלכסון לא אמרינן פ"ת כלל, וביארנו לעיל בשם התוס' רא"ש לפי שפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, ומבואר דפ"ת מהני רק מדין פתח, ודלא כמש"כ לעיל.

ובעיקר דבריהם דבב' רוחות לא מהני משום דבקרן זוית לא דמי לפתח צ"ע, דבתוס' להלן ד"ה וקירויו מוכח דכל החיסרון של קרן זוית הוא דהפתח עצמו עשוי באלכסון, והכא התקרה נפחתה מב' צדדים, ואין כאן קרן זוית כלל, וצ"ע.

[יתכן ליישב, דהנה מצינו דצוה"פ עושה ב' דברים, גם פתח וגם מחיצה של פתח, עי' בחי' הגר"ח שהאריך בזה. והשתא י"ל דבפתח שבקרן זוית יש ב' חסרונות, היכא דהפתח עצמו עשוי באלכסון חסר בצורת פתח שבו לגמרי ולא מהני כלל, דגם המחיצה שבו מדין פתח הוא. אך היכא דהפתח עשוי בפינות, כגון בפי תקרה שאינה באלכסון, בזה יש חיסרון רק בשם פתח, דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, אך מחיצה מדין פתח שפיר הוי, ולכן אם אינו מופלג מהכותל ד' טפחים מהני מדין פ"ת של מחיצה, אך כאשר מופלג מהכותל ד"ט דליכא לדין סתימה של הפ"ת, תו לא מהני כלל, לא מדין שם פתח ולא מדין מחיצה].

**בעשר כו"ע לא פליגי כי פליגי ביותר מעשר**

פירש רש"י דבלאו סתימת פ"ת פתחים הם. והקשו תוס' אם כן מדוע לפי הא"ד פליגי בעשר, הא אין צריך בזה לדין פ"ת כלל. ולכן פירשו דאיירי בנפרץ במילואו. והוא הדין מצי לתירוצי בפרוץ מרובה.

הריטב"א יישב שיטת רש"י דגם לדידיה איירי בפרוץ במילואו, ומש"כ רש"י דבלאו סתימת פ"ת פתחים הם אין כונתו דמהני בלא דין פ"ת, אלא דיש ב' דינים בפ"ת, היכא דליכא יותר מעשר מהני מדין פתח, והיכא דאיכא יותר מעשר דלא מהני מדין פתח מהני מדין יורד וסותם, וזה דיוק לשון רש"י דבלא "סתימת" פ"ת, דהיינו מדין יורד וסותם. ובזה פליגי תרי לשני בגמ', דלפי לישנא קמא היכא דמהני מדין פתח גם שמואל מודה, ופליגי רק בדין של יורד וסותם, ולפי הא"ד פליגי רק בדין של פתח, אך היכא דלא הוי פתח וצריך לדין יורד וסותם כו"ע מודו דלא מהני.

אך צ"ע טובא, דלעיל פו ע"א כתב רש"י דפ"ת מהני רק למ"ד מחיצה תלויה מתרת, והתם איירי בליכא יותר מעשר וכדמוקי בגמ' להלן, ולפי הריטב"א דבכה"ג מהני מדין פתח הא בפתח לא שייך החיסרון של גדיים בוקעים כלל.

ויתכן לומר בכונת הריטב"א דרק ללישנא קמא פחות מעשר מהני מדין פתח ויותר מעשר מדין יורד וסותם, אך לפי הא"ד אי אפשר לומר כן, דהא רב ושמואל נחלקו בעשר וע"ז אמרינן בגמ' דפליגי ביורד וסותם, ועל כרחיך לדידיה איכא רק דין סתימה ואין דין פתח כלל. ורש"י לעיל כתב כן לפי הא"ד דקיי"ל כוותיה, וצ"ע.

**חבורה מרא"ג בדין פי תקרה**

בסוגיין מצינו כמה מחלוקות רש"י ותוס' דאפשר לבאר דפליגי לשיטתייהו. דרש"י בסוכה ו ע"ב כתב, לגוד, היכא דצריך למיגד, או גוד אחית, או גוד אסיק כגון אכסדרה בבקעה דאמרינן בה פי תקרה. וכן מבואר ברש"י שם יט ע"א דפי תקרה מהני מדין גוד אחית, וכתב דלכן לא מהני באכסדרה העשויה לתוכה, עיי"ש. וכן מבואר ברש"י שבת ט ע"א.

אך התוס' כאן כתבו כמה פעמים דפ"ת מהני מדין פתח, ולכן בקרן זוית לא אמרינן פ"ת. וכתבו הקה"י עירובין סי' א' וחזון יחזקאל דבזה פליגי רש"י ותוס' לעיל פו ע"א האם למ"ד מחיצה תלויה אינה מתרת מועיל פ"ת או לא, דרש"י נקט דפ"ת מהני רק למ"ד מחיצה תלויה מתרת, לפי שפ"ת מועיל מדין מחיצה, והו"ל מחיצה תלויה. אך תוס' נקטו דפ"ת מועיל לכו"ע, לפי שפ"ת מועיל מדין פתח, ואין זה שייך למחיצה תלויה כלל, [דהא פתח עשוי לבקיעת גדיים]. וכן מבואר בתוס' לעיל פט ע"א לגבי גג הבולט, דכתבו ופ"ת לא אמרינן כיון דעבידי כי ארזילא, וגוד אחית לא אמרינן לרבנן דריבר"י משום בקיעת גדיים, ומבואר דטעם זה לא מהני לגבי פ"ת, וכשיטתם.

ובזה יש לבאר הא דנחלקו רש"י ותוס' בביאור דברי רב דאיירי בקרן זוית באלכסון, דרש"י פירש בשיפוע ותוס' פירשו שהתקרה נפחתה באלכסון. ולרש"י יתכן דאין חיסרון במה שהתקרה נפחתה באלכסון, דמחיצה בקרן זוית שפיר מהני, ורק לפי תוס' דמהני מדין פתח יש חיסרון בפתח בקרן זוית.

והנה רש"י פירש בהא דקאמר שמואל בקרן זוית וקירויו בארבע, דנפרץ יותר מעשר ואיכא ד' פיות ולכן לא אמרינן פ"ת. והקשה הגאון יעקב מדוע חשיב יותר מעשר, הא לגבי פ"ת חשבינן לכל צד כמחיצה בפ"ע ולכן איכא ד' פיות, והרי בכל פה בפ"ע ליכא יותר מעשר.

ולפי מש"כ לעיל י"ל דיש הבדל בין רש"י לתוס' בטעם החילוק בין עשר ליותר מעשר, דלפי תוס' דמהני מדין פתח החילוק הוא דבעשר מהני פתח וביותר מעשר לא מהני פתח, וכמו דבכל דוכתא לא מהני יותר מעשר להחשב כפתח. אך לפי רש"י דהוי מחיצה החילוק הוא דכאשר באים לסתום פרצת עשר מהני גוד אחית לסתום, וכאשר באים לסתום פרצה דיותר מעשר צריך סתימה מעליא ולא מהני בזה גוד אחית, אך בפ"ת עצמה אין הבדל בין עשר ליותר מעשר.

והשתא י"ל דלפי רש"י כיון שבאים לסתום פרצה של יותר מעשר לא מהני פ"ת, ואף כאשר סותמים את הפרצה על ידי ד' פיות של פ"ת וכל פה נחשב בפ"ע, מכל מקום החיסרון הוא במה שבאים לסתום קודם הפ"ת, ובזה איכא יותר מעשר.

והנה לדעת תוס' לשמואל לא אמרינן פ"ת אלא בכותל שאינו פרוץ במילואו, ויתכן שהטעם בזה משום שאין שם פתח בפרוץ במילואו. ובחזון איש נקט דלגבי זה סגי בלחי מצד אחד, דתו לא הוי פרוץ במילואו, אך הרשב"א והרא"ש נקטו דבעינן ב' לחיים, ולפי מש"כ הביאור הוא דכדי לתת לפ"ת שם פתח בעינן ב' לחיים שיהא דומה לפתח. וכשם שיותר מעשר לא מהני משום דליכא שם פתח.

תוס' לעיל פו ע"א דייקו מרש"י דלא אמרינן פ"ת אלא אם יש לתקרה עובי טפח. וכן ציין רע"א על השו"ע לדברי רש"י הנ"ל. אך החזון איש כתב דמסתימת הפוסקים לא משמע דנקטו כן להלכה. ויתכן דרק לפי רש"י דמהני מדין גוד אחית בעינן עובי טפח, דצריך שיהא מקצת מחיצה, אך לתוס' דמהני מדין פתח הרי אפילו על ידי קנה משהו חשיב פתח.

האחרונים דנו האם אמרינן פ"ת ברוח רביעית לעשותו כלחי, וכמו דבירושלמי איתא דאם ברוח רביעית איכא חריץ אמרינן גוד אסיק בשפת הרוח, ואיכא לחי. אך השפת אמת דייק מרש"י דלא מהני, דרש"י ביאר בשמואל וקירוי בארבעה דלא מהני משום דהוי פ"ת בד' רוחות, ומדוע לא נאמר פ"ת לב' רוחות ואיכא ג' מחיצות ושני לחיים. ועל כרחיך דלא אמרינן פ"ת למקצת הרוח להחשב כלחי. והיה מקום לתלות חקירה זו ברש"י ותוס', דאם מהני מדין מחיצה איכא לחי, ואם מהני מדין פתח לא שייך בזה לחושבו כלחי. אך יש לדחות לב' הצדדים, דיתכן שלפי תוס' ע"י דחשיב כפתח הוי כלחי, כמו דצוה"פ עושה עומד מרובה, דהוי כסתימה. וכן יתכן שלפי רש"י מחיצות אלו אינם מועילות לחושבו כלחי כיון דליכא היכר לכל הכותל, וכמו דלא מהני גוד אסיק להחשב גיפופי.

כתב הרמב"ם פי"ז משבת הל' לה: אכסדרה בבקעה מותר לטלטל בכולה ואע"פ שהיא ג' מחיצות ותקרה, שאנו רואין כאילו פ"ת יורד וסותם רוח רביעית. והזורק מרה"ר לתוכה פטור כזורק למבוי סתום שיש לו קורה. והראב"ד השיג דזה שבוש. ובהגהות הרמ"ך הקשה על הרמב"ם בתרתי, חדא מדוע לא יועיל פ"ת להחשב רה"י דאורייתא והזורק לתוכו יתחייב. ועוד, הא ג' מחיצות דאורייתא ואף בלא פ"ת הזורק לתוכו יתחייב.

והנה בהשגה השניה פשוט דהרמב"ם לשיטתו דג' מחיצות לא מהני מדאורייתא. ובהשגה הראשונה מדוע לא מהני פ"ת לחייב את הזורק לתוכו כתב הקרן אורה דהרמב"ם סובר דפ"ת רק מפקיע את הרה"ר, ואינו עושהו לרה"י. וכתב האור שמח דמדוייק כן בלשונם של רב ושמואל, דתרוייהו איירי האם מותר לטלטל בתוכו או לא, ולא איירי לגבי דאורייתא לחייב את הזורק לתוכו.

והקשו האחרונים איך יתכן לומר כן, הא לגבי סוכה וכלאים מבואר דמהני פ"ת, ועל כרחיך מהני אף לגבי דאורייתא, ומאי שנא בשבת דלא מהני לעשותו רה"י. ואף דמצינו בצוה"פ מהצד ובפ"ת בפרוץ במילואו חילוק בין שבת לסוכה וכלאים, זה רק כלפי דינים דרבנן. ואף דהגר"ח נקט בשיטת הרמב"ם דצוה"פ לא חשיב מחיצה לענין שבת ובעינן עומד מרובה, ומכל מקום לגבי כלאים מהני צוה"פ, אין זה חילוק בין שבת לסוכה אלא רק לגבי כלאים, ואילו הכא אף בסוכה מהני פ"ת.

ובחזון יחזקאל תירץ דלגבי שבת צריך למנוע דרך הרבים, ולזה לא סגי בפ"ת, דאף דפ"ת עביד מחיצה מכל מקום לא עביד סתימה למנוע דרך הרבים, ולכן בסוכה מהני ובשבת לא מהני.

ובחידושי הגר"מ הלוי תירץ עפ"י דברי הגר"ח