שיעורי תערובת כד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – כד

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קב, ג - ד

**דעת הצל"ח דדבר שאינו כלה ל"ש בו חומרת דשיל"מ**

**[המשך ס"ג]** ידוע דעת הצל"ח (פסחים ט: ד"ה תשע) דכתב גבי טלטול שאי"ז נחשב דבר שיש לו מתירים, כיון שאינו דבר כלה, וא"כ אין לומר שלא יטלטל היום כיון שיכול הוא לטלטל למחר, כיון שהוא רוצה לטלטל החפץ גם היום וגם למחר, והטלטול של היום הוי כדבר שאין לו מתירים [וכ"כ בנודע ביהודה אבהע"ז תניינא סי' לח]. והתורת חסד (הובא בבדי השולחן) הקשה על הצל"ח מדברי הש"ך הכא (סק"ח) שכתב גבי כלים שיניח את הכלי עד למחר שיעבור מעל"ע, והשימוש בכלי הרי דומה לטלטול, ומוכח דאף בכה"ג חשיב דבר שיל"מ. וכתב היד יהודה (ס"ק יד ד"ה מיהו) ליישב שבאמת השימוש בכלי דומה לטלטול, אמנם לא אזלי' בתר הכלי, אלא בתר התבשיל שרוצה לבשל, וע"ז אומרים לו שלא יבשלו היום אלא למחר, וזה דומה לאכילה שהרי אינו מבשל אלא פעם אחת. וביד אברהם (בסוף הסימן) כתב ליישב שהכלי אינו כטלטול אלא הוא דבר נפסד, דאחר כמה פעמים שמשתמשים בכלי הוא נפסד [ולמשל אם נאמר שאחר שמשתמש נ' פעמים מתקלקל הכלי, א"כ שייך לומר לו שלא ישתמש היום אלא ישתמש אותם נ' פעמים אח"כ].

**האיך קיי"ל בכלים שנתערבו**

**ולהלכה** בעניין הכלים, דעת הט"ז (סק"ח) להצריכם הגעלה, כיון דיש חשש שמא יבשל בכל הכלים ויתערבו האוכלים, ויבא לאכול כולם יחד, ודבר שבטל ברוב קיי"ל בסי' קט (ס"א) שאסור לאכול כל החתיכות יחד. אמנם נהגו הפוסקים להקל וכהכרעת הש"ך, שאי"צ להגעיל את הכלים. אמנם לעניין חמץ, אם נתערב כלי הבלוע חמץ בשני כלים המותרים, כתב המג"א (סי' תמז ס"ק מ) דאף דהכריע הרמ"א להלכה שחמץ בפסח לא נחשב דבר שיל"מ [כיון שאף אחר הפסח הוא אסור], ועל כן כשנתערב מער"פ בטל, מ"מ אם נתערב כלי חמץ בהיתר יש להחמיר, דכיון שיש אומרים שכלים הוי דבר שיל"מ, יש לצרף לזה דעת המחמירים שכל חמץ חשיב דשיל"מ. וכ"כ החק יעקב (ס"ק מד).

**מאכל שאם ישהה יתקלקל**

**[ס"ד]** **יש מי שאומר דלא שייך דבר שיש לו מתירין היכא שהמאכל מתקלקל.** מקור דין זה הוא מהרשב"א בביצה (ד. ד"ה הא דאמרינן) וכ"כ הר"ן שם (ב: בדפי הרי"ף). ובגליון רע"א הביא דהמהרש"ל (יש"ש חולין פ"ח סי' פז) חולק דאף זה מיקרי דבר שיש לו מתירין, כיון שהרמב"ם לא חילק, אמנם קיי"ל להקל בזה.

**טעמו ולא ממשו אי יש בו חומרת דשיל"מ**

**וכתב** הרמ"א, **הא דאמרינן דדבר שיל"מ אינו בטל היינו דוקא אם האיסור בעין או שיש עדיין ממשות האיסור בתערובת, אבל טעמו בטל.** ובש"ך (סק"י) הרבה להקשות על הרמ"א, חדא משכר שנתערב במים דהוא רק טעם, ומ"מ חשיב דבר שיש לו מתירים. ועוד הקשה מדין כלים שנתבאר בסעיף הקודם, דאי לאו שהיה צריך להוציא הוצאות כלים לא היו בטלים דחשיב דבר שיש לו מתירים, ואף שהבלוע בכלים אינו אלא טעם.

**חילוק בין לח בלח, ליבש שנתן טעם ביבש**

**והיד** יהודה (ס"ק טו) כתב ליישב דכל דברי הרמ"א שטעם אינו דבר שיש לו מתירים היינו דוקא בחתיכה יבשה שנתנה טעם, אבל בלח בלח חשיב כממשו ואי"ז נחשב טעמו, ובזה באמת אינו בטל, וא"כ לא קשה משכר שנתערב במים [ואף שבזה יש ליישב דינו של הרמ"א מ"מ על דברי הרמ"א עצמו קשה שהוא הביא כן מהג' אשרי ושם מיירי באמת בלח בלח?]. וכ"כ גם המנח"י (כלל עד סק"ח) שדוקא ביבש ביבש יש להתיר שטעם אינו דבר שיש לו מתירים, אבל בלח בלח באמת אסור [והט"ז (סק"ט) כתב ג"כ לבאר דברי הרמ"א דמיירי בנטל משם האיסור והוי טעם לבד, אמנם יעויי' בדבריו דצ"ע מה שהקשה מנותן ביצה בקדירה לתקנה דהא שם מיירי שהביצה עדיין מעורבת ויעוי' בפמ"ג שכבר עמד בזה שצ"ל שהט"ז שכתב טעמו ולא ממשו הוא לאו דוקא].

**טעם שנבלע בפחות מששים ואסר את החתיכה**

**ומה** שהקשה הש"ך מבליעות שבכלים, כתב היד יהודה (ס"ק טו ד"ה והש"ך וע"ע במש"כ ס"ק טז ד"ה אך) ליישב דכל מה שיש להתיר בטעם שבטל היינו דוקא אם בישל ביצה באלף ביצים, שיש כאן שיעור ביטול, ובזה אמרי' דאף שהטעם הוא דבר שיש לו מתירים, מ"מ כיון שהוא רק טעם אין בזה חומרא של דבר שיש לו מתירים. אבל אם בישל ביצה עם ביצים אחרות ולא היה ששים כנגד הביצה, ונאסרו כל הביצים, אף שאח"כ נתערבו בעוד ביצים אחרות אין להתיר, כיון שכל הביצים כבר אסורות והוי הכל איסור. וא"כ בליעות שבכלים כיון שכבר נאסר הכלי שוב לא שייך להתיר מחמת שהוא רק טעם.

**פסק הלכה לעניין טעמו ולא ממשו**

**וכתב** היד יהודה שמעתה שנמצא דעת הרמ"א להקל בטעמו ולא ממשו, ודעת הש"ך להחמיר א"כ הוי ספיקא דדינא [וקושיות הש"ך נדחו כמו שנתבאר], וא"כ יש להקל, דאף שבדבר שיש לו מתירין מחמירים אף בספיקות, כל שיש ספק כלל אם הוא דבר שיל"מ, מבואר בתרומת הדשן (סי' קע) שאין להחמיר, וכל ספיקא דדינא הוי כספק אם הוא דבר שיל"מ, וע"כ כתב להקל כהרמ"א. וכן הביא בפ"ת (סק"ז) מהפני אריה שהעלה להקל כדעת הרמ"א. ואף הט"ז כתב להקל כהרמ"א, ומטעם אחר דס"ל שכל שנתערב טעמו ולא ממשו במין במינו ויש ששים כנגד האיסור אי"צ כלל לבא לידי ביטול, מיהו בפמ"ג כתב שבפוסקים משמע דלא כדבריו.

**חתיכה שלא נמלחה**

**וכתב** הרמ"א **וכן אם אין איסורו מחמת עצמו בטיל, ולכן חתיכה שלא נמלחה תוך שלשה ימים, אע"פ שיש אומרים דמקרי דבר שיש לו מתירין הואיל ומותרת לצלי, אפ"ה בטלה דאין אסורה אלא מחמת דם הבלוע בה.** ובאחרונים (יד יהודה ס"ק טז ובקצר ס"ק יט וכ"ה בפני אריה) נתקשו דזה לא שייך כלל לדבר שיש לו מתירין, דחתיכה שלא נמלחה אין כלל חנ"נ, וכל האוסר הוא רק הדם הבלוע בחתיכה, והוי האיסור אינו מינו ואינו אוסר בדשיל"מ. ואפילו כשנאסרה חתיכה מאינו מינו, ג"כ אין חומרת דשיל"מ, משום דקיי"ל בסו"ס קה לעניין חנ"נ דאזלי' בתר האוסר, ואם האוסר אינו מינו דינו כאינו מינו שבטל בדבר שיל"מ.

**דינים העולים**

**והעולה** שאם בישל ביצה שנולדה ביו"ט עם ירקות ונאסרו, אינם אוסרים אחרים אם יש ששים כנגד הביצה, דלא שייך בזה דבר שיש לו מתירים כיון שהביצה הוי מבשא"מ. ואם בישל ביצה ביותר מששים ביצים, ג"כ אין הביצים האחרות נאסרות, כיון דהוי רק טעם ובטעם אין חומרא של דבר שיש לו מתירים. אבל אם בישל ביצה בפחות מששים ביצים ונאסרו כל הביצים, בזה יש לאסור אף אם נתבשלו אח"כ ביותר מששים, כיון שכבר נאסרו הביצים וכמשנ"ת.

**בדעת הרי"ף דכל שאפשר לעשותו בהיתר נכלל בדין דשיל"מ**

**ובעיקר** דברי הרמ"א שהביא דעת האומרים דחשיב דשיל"מ כיון שיכול לאכלו לצלי, כתב הש"ך (ס"ק יא) דהעיקר אינו כן, דלא מיקרי דבר שיש לו מתירין הואיל ולצלי לא נאסר מעולם. ודעה זו שהביא הרמ"א היא דעת הרי"ף (חולין לב:) דכתב דפת שאפאה בתנור עם בשר אף דקיי"ל דריחא לאו מילתא מ"מ משהו יש כאן וצריך לבא לביטול, ועל כן לכתחילה לא יאכל את הפת עם חלב, דהוי דבר שיש לו מתירין כיון שיכול לאכלה עם בשר. וכבר הקשו על הרי"ף דא"כ כל תרומה הוי דבר שיש לו מתירין, כיון דאפשר שכהן יאכלנה. ובפמ"ג (ש"ד ס"ק יא) כתב ליישב דהרי"ף מודה שמה שיכול ליתנו לאדם אחר לאכול אי"ז מחשיבו לדבר שיש לו מתירין, ורק אם לאותו אדם יש היכ"ת לאכול בלא איסור, ס"ל להרי"ף דהוי דשיל"מ. אמנם לא קיי"ל כהרי"ף, כמבואר ברמ"א בסי' קח (ס"א) להדיא דפת שאפאה עם בשר מותר בשניהם, וכמ"ש הגר"א (שם סק"ט) שאין הלכה כהרי"ף, וכן מבואר בש"ך (ס"ק יא).

**מיהו** הפר"ח (ס"ק יא) חושש לדעת הרי"ף, ויש להקשות עליו דבסי' צט (ס"ו מבואר שאם נתערב חלב במים מותר ליתנו בבשר, ובש"ך (שם ס"ק כב) כתב בשם התו"ח דאפילו לכתחילה מותר לערבו בבשר, וקשה דלדברי הרי"ף הוי דבר שיש לו מתירים, ואמאי יהיה שרי לערבו לכתחילה. וכן מבואר להדיא בגליון רע"א (שם) דדין זה הוא דלא כהרי"ף.

**והיה** אפשר לדחות, דבסי' צט הוא מין בשאינו מינו, ובזה ודאי דלא קיי"ל כהרי"ף להחמיר משום דבר שיל"מ, ככל מבשא"מ דבטל אף בדשיל"מ, אבל במב"מ שמא חוששים לדעת הרי"ף. מיהו אין נראה לחלק כן, דכיון שדחינו סברת הרי"ף, א"כ מבואר דדבר שיש לו מתירין היינו דוקא בדבר אסור שעתיד להתהפך להיתר, ודלא כהפר"ח שחשש להרי"ף.

**● השיעור נמסר במוצאי ש"ק בשכונת נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי מוצש"ק בשעה 10:00 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**