א - שבת ב_ א_ - ג_ א_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ הוצאה מהדו_ק

סדר הלימוד אי"ה לע"ע, - סדר א', ריש מכילתין, - ט' א', - סדר ב', פ' המצניע ופ' הזורק

ב' א' - שניהם פטורין, - בד' רש"י דאין איסורם אלא מדרבנן, ולי"ב משום חצי שיעור, עי' חי' בית מאיר וחת"ס ושפ"א, ועי' רש"ש לקמן ג' א', - ועי' רמב"ם פי"ב משבת ה"ט ובס' קובץ שם, ועי' תוצאות חיים סימן ח'.

תוד"ה פשט בעה"ב, - בהא דבעינן תרי קראי להוצאה, עי' רמב"ן ורשב"א ותוס' הרא"ש.

בטעם הא דהוצאה מלאכה גרועה, עי' רמב"ן וש"ר בסוגיין ובריש שבועות, ועי' או"ז סימן פ"ב.

תוד"ה שבועות שתים, - באיסור מעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, עי' תוס' עירובין ל"ג א' ורשב"א שם ולקמן צ"ז א', ומאירי לקמן שם, ועי' חי' הגרע"א לקמן ה' א', ותוצאות חיים סימן א' וחזו"א סימן ב' סקי"ג אות ג'.

ב' ב' - תוד"ה מי לא עסקינן, - מבו' דלכו"ע הכנסה הוי תולדה, ועי' רמב"ן שכתב דפליגי בה אמוראי, ועי' רמב"ם בפיהמ"ש ובפי"ב משבת ה"ח דמשמע דהכנסה הוי אב.

ג' א' - תוד"ה בבא דרישא, - בהא דאסור אף בחד עברא דנהרא, עי' רא"ש, ועי' ש"ך יו"ד סימן קנ"א סק"ו ודגמ"ר שם, ועי' שעה"צ סימן שמ"ז סק"ח.

פטורי דאתי לידי חיוב חטאת קא חשיב, - עי' בעה"מ רמב"ן ורשב"א.

והא איתעבידא מלאכה מבינייהו, - עי' תוס' וש"ר דלא ס"ד אלא לחייב את השני, ועי' תוס' לקמן צ"ג א' שפירשו בע"א, ועי' אפיקי ים ח"ב סימן ד' ענף ח' במש"כ ללמוד מזה בגדר הא דבעינן הנחה, ועי' בזה בתוצאות חיים סימן ז' סק"א.

ב' א' - שתים שהן ארבע בפנים, - בפירש"י כתב דמדבריהם הוסיפו ב' לאסור לכתחילה, ומבו' דאף זה שעקר ולא הניח אינו אסור אלא מדרבנן, אף דהי' ראוי להשלים המלאכה, וכ"ה בפירש"י בד"ה שניהן פטורין ולקמן ג' א' וקנ"ג ב', ועי' שפ"א דלא אסרינן בזה משום חצי שיעור, דהו"ל חצי מלאכה, וכ"כ הפמ"ג בפתיחה להל' שבת, והבית מאיר בסימן שמ"ז, עיי"ש, ועי' תוצאות חיים סימן ח', אך בחת"ס כתב דה"ז אסור מדאורייתא משום ח"ש, וכ"כ הרש"ש לקמן ג' א', ועי' בס' קובץ פי"ב משבת ה"ט שכתב בשם הרשב"ץ דעובר על לאו דלא יצא איש או על לאו דלא יעשה מלאכה לתרומת הקדש, ועיי"ש שתמה ע"ז.

ועי' רמב"ן ור"ן לקמן צ"ד ב' דמבו' דאף המוציא פחות מכשיעור אינו אסור אלא מדרבנן, וכן מ' מד' הרמב"ם בפי"ב משבת ה"ט שדימה הוציא פחות מכשיעור לעקר ולא הניח או הניח ולא עקר, ועיי"ש בס' קובץ דהוא משום דבשאר איסור תורה לא נאסר ח"ש, וכמש"כ החכ"צ בסימן פ"ו, ועי' קרית ספר פי"ח משבת דממעטינן לה מקרא דבעשותה, ובתוצ"ח סימן ח' כתב דהוא משום דפחות מכשיעור ל"ה מלאכת מחשבת, וכמש"כ רשב"ם ב"ב נ"ה ב', ועיי"ש בסוה"ס להעיר ע"ז מד' הרמב"ם בפ"א ממעילה ה"ז, - אך בהג"א לקמן רפ"ח כתב דהמוציא פחות מכשיעור אסור מדאורייתא משום ח"ש, וכ"ה בפירש"י ומאירי לקמן ע"ד א' בבורר פחות מכשיעור, וכ"ה במל"מ פי"ח משבת ה"א.

תוד"ה פשט, דהוצאה מלאכה גרועה היא דמה לי מוציא מרה"י לרה"ר מה לי מוציא מרה"י לרה"י, - עי' תוס' לקמן צ"ו ב' דמה"ט הוא דבעינן קרא להוצאה, אף שהיתה במשכן, ועי' מהרש"א שעמד דמ"ט לא הביאו התוס' הכא מזה, וכתב דיש לישב, ולכאו' היינו דמהתם לא חזינן דאף אחר שנלמד דהוצאה אסורה, חשבינן לה כמלאכה גרועה, - ועי' בעה"מ לקמן מ"ט ב' דהוא משום דבהוצאה לא עביד ולא מידי, וע"כ אף שהיתה במשכן בעינן קרא לחייב עלי', ומבו' דגריעותא דהוצאה הוא משום דלא נשתנה הדבר ע"י ההוצאה ולא עביד מידי, וכ"ה באו"ז סימן פ"ב דהוצאה מלאכה גרועה היא משום דמעיקרא חפץ והשתא נמי חפץ, וכ"נ בד' המאירי, וי"ל דעד"ז הוא מכוון ד' התוס', דכ"ה דבמוציא מרה"י לרה"י (אף בהוציא מחדר לבית, וכ"ה בתוס' הרשב"א פסחים פ"ה ב' ובתוס' הרא"ש ריש שבועות), אין ע"ז תורת מלאכה, משום דלא נשתנה החפץ, (וע"כ לא מחייבינן בזה אף דהי' כן במשכן), ה"נ בדין דבמוציא מרה"י לרה"ר ל"ה מלאכה, - ועי' רמב"ן וש"ר דהוצאה חידוש הוא, דברה"י מותר לישא משא גדול ואם הוציא לרה"ר כגרוגרת חייב, משא"כ בשאר אבות מלאכות שאינן חלוקות ברשויות אלא איסורן מחמת עצמן, וצ"ב.

ול"ה גמרינן הוצאה דעני מבעה"ב ולא הוצאה דבעה"ב מעני, - עי' רמב"ן ריש שבועות דהא דחשבינן להוצאה דעני ודבעה"ב כתרי גווני, הוא משום דבהוצאה דעני ה"ה מוציא את החפץ ממקום אחר למקומו, ובהוצאה דבעה"ב ה"ה מוציאו ממקומו למקום אחר, וכ"ה מבו' בד' תוס' הרא"ש והריטב"א שם, ועי' פנ"י במש"כ לפרש בזה בע"א.

ותדע מדאיצטריך תרי קראי בהוצאה וכו', - עי' תוס' הרא"ש, דקרא דויכלא העם מהביא הוא להוצאה דעני, וקרא דאל יצא הוא להוצאה דבעה"ב, אך בתוס' הרשב"א פסחים פ"ה ב' כתב בשם ר"י דקרא דויכלא הוא הוצאה דבעה"ב, וקרא דאל יצא הוא להוצאה דעני, וכ"כ הרמב"ן בריש שבועות, - ועי' ריטב"א שם דאם ל"ה אלא חד קרא הוה מוקמינן לה בהוצאה דבעה"ב שכן דרך רוב המוציאין, והרמב"ן בסוגיין כתב דיש לחייב טפי בהוצאת עני, משום שדרך האדם למשוך לעצמו והיא המלאכה החשובה אצלם.

עי' רמב"ן די"מ דהא דבעינן תרי קראי הוא דאם ל"ה אלא חד קרא הו"ל דללאו יצאת, וכעי"ז בתוס' הרא"ש, ועי' אפיקי ים ח"ב סימן ד' ענף ח' שכתב לחדש לפ"ז, דגם אחר דנתחדש דהוצאה מלאכה היא, איכא מלבד זה איסור לאו דאל יצא, עיי"ש מש"כ לפ"ז, והעירו ע"ז ממש"א בעירובין י"ז ב' דלאו דאל יצא הוי לאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד, ועיי"ש דמסיק דבאמת ל"ב תרי קראי, אלא פלוגתא דתנאי היא, - ועי' רמב"ם פי"ב משבת ה"ח דהביא לקרא דאל יעשו עוד מלאכה ויכלא העם מהביא דהכתוב קראו מלאכה, ובפי"ד משגגות ה"ב הביא לקרא דאל יצא, ולכאו' הוא ע"ד ד' הי"מ, דמקרא דאל יצא ילפינן לאיסורא דהוצאה, ומהא דקראו הכתוב מלאכה ילפינן דיש ע"ז תורת מלאכה וחייבין עלי' סקילה וחטאת.

ועי' תוס' הרא"ש בשם הר"י מפריש, דכיון דכתיבי תרי קראי בהוצאה דעני ודבעה"ב הוו ב' אבות להתחייב עליהן ב' בהעלם א', והא דלא חשיב בהוצאה אלא אב א', הוא משום דשם הוצאה א' היא.

ובתולדות דהוצאה בעינן שיהיו במשכן וכו' המושיט וכו' - עי' רמב"ן וריטב"א לקמן ע"ג א' שהביאו מירושלמי דמושיט הוי אב, ועיי"ש בריטב"א דאי"ז אב בפנ"ע, וצ"ע לפ"ז הא דפריך בירושלמי דמ"ט לא תני לה.

ובריש הזורק נמי בעי הזורק ד' אמות ברה"ר מנלן וכו', - עי' בעה"מ לקמן שם דהא דהעברת ד' אמות הויא תולדה דהוצאה, הוא משום דד' אמות של אדם בכל מקום קונות לו וכרשותו דמיין, וכשמוציא חוצה להן בזורק או במעביר כמוציא מרה"י לרה"ר דמי, וכ"כ הרמב"ן וש"ר לקמן ע"ג א', וכ"נ בל' הרמב"ם בפי"ב משבת ה"ח.

וא"ת וכו' דהזורק ד' אמות ברה"ר וכו' אע"פ דהתם ליכא סברא, - עי' תוס' לקמן צ"ו ב' דאף בזורק איכא סברא דמה לי ע"י הוצאה מה לי ע"י זריקה, ועי' מהרש"א שם דהוא משום דהעברה ד' אמות חשיב כהוצאה מרשות לרשות וכמש"כ הבעה"מ.

בהא דהוצאה מלאכה גרועה היא, עי' תוס' הרא"ש דמה"ט אמרו בביצה י"ב א' דאין עירוב והוצאה ליו"ט, משום דאינה חשובה מלאכה וביו"ט כתיב לא תעשה כל מלאכה, וצ"ל דאף דודאי דאחר שנתחדש דהוצאה אסורה, יש עלי' תורת מלאכה, (וזהו טעמא דהא דקי"ל דיש עירוב והוצאה ליו"ט), מ"מ הך מ"ד ס"ל דכיון דאינה מלאכה גמורה, אינה נכללת בקרא דלא תעשה כל מלאכה, וכעי"ז בתוס' ורשב"א ביצה שם, - ועי' פסקי ריא"ז בפ' בתרא דמדאורייתא ליכא איסור שביתת בהמתו בהוצאה דגריעא משאר מלאכות, ובתורי"ד לקמן קנ"ג כתב דמתחילה סבר כן וחזר בו, וכ"ה דעת ש"ר דה"ז אסור מדאורייתא, - ועי' פמ"ג בפתיחה שנסתפק בדינא דלקמן פ' א' דהוציא ח"ש ונשרף וחזר והוציא ח"ש דפטור דהוא רק בהוצאה דמלאכה גרועה היא, - ועי' בתשו' בית יצחק או"ח סימן ל"ד דהוכיח מסוגיית הגמ' לקמן צ"א א' דמקלקל בהוצאה חייב, ול"ד לשאר מלאכות, וצ"ע מהא דתניא לקמן ק"ו א' דכל המקלקלין פטורין חוץ מחובל ומבעיר, וכ"ה להדיא בפירש"י בחגיגה י' א' ד"ה אפי' תימא, דמקלקל בהוצאה פטור, - ועי' אבנ"ז או"ח סימן ר"י שהוכיח דבהוצאה חייב אף במלאכה שאינה מתקיימת, ול"ד לשאר מלאכות.

תוד"ה שבועות שתים, וא"ת וכו' ומעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, - עי' תוס' עירובין ל"ג א' שכתבו כן דמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב, ועי' תוס' הרא"ש לקמן ד' ב' דילפינן לה ממשא בני קהת, - ועי' רשב"א לקמן צ"ז א' ובעירובין שם שנחלק ע"ז, אך לקמן ד' ב' נקט כד' התוס', - ועי' חי' הגרע"א לקמן ה' ב' ובכ"ד שפירש בד' התוס' דהא דחייב הוא מדין העברת ד' אמות ברה"ר, ונתחדש דל"ב שהיא העקירה וההנחה ברה"ר, וכ"ה במאירי לקמן צ"ז א', - אך בחזו"א סימן ס"ב סקי"ט סוף אות ג' הוכיח מד' התוס' הכא דהוי מלאכה בפנ"ע כעין מושיט, וכ"נ למש"כ הרא"ש דילפינן לה ממשא בני קהת, ומה"ט כתב הרא"ש שם דאינו חייב אלא במעביר, ולא במושיט וזורק, ובחי' הגרע"א לקמן נקט באמת דאף זורק חייב, וכ"כ באפיקי ים ח"ב סימן ל"ז, ועי' תוצאות חיים סימן א' שהאריך בזה.

אבות תני תולדות לא תני, - בפירש"י כתב דהכנסה הויא תולדה כיון דמקרא לא משמע אלא הוצאה, אלא מסברא אמרינן דאף הכנסה הויא מלאכה, ועי' תוס' ד"ה מי דמבו' דלכו"ע הויא הכנסה תולדה, - אך עי' רמב"ן דלדעת ר"פ ורב אשי הכנסה הויא אב, עיי"ש, ועי' רשב"א שכתב לפ"ד התוס' דהכנסה דעני הוי אב והכנסה דבעה"ב הוי תולדה, ועי' תוצאות חיים סימן ו' שהק' ע"ז מסוגיית הגמ' לקמן צ"ז ב', ועי' בדבריו בסימן י"ח סקי"ד - ועי' רמב"ם בפי"ב משבת ה"ח דמשמע דהכנסה הויא אב, ועי' לח"מ שם, ועי' שו"ת ר"ב אשכנזי סימן ל"ח שהאריך בזה, - ועי' בפיהמ"ש שכתב דכל הוצאה היא גם הכנסה ביחס למקום שהוצא אליו אותו הדבר, וכל הכנסה היא גם יציאה ביחס למקום שהוצא ממנו אותו הדבר, וע"כ אין לחלק בין הוצאה להכנסה.

ועי' רמב"ם שם ה"י דמבו' דאב דהוצאה הוא כשהולך עם הכלי מרה"י לרה"ר, אך כשמוציא ע"י הושטה הוי תולדה, ועי' בגל' הגרע"א שם שהק' ממש"א הכא דתני אבות, ואף דהכא איירי במוציא ע"י הושטה.

תוד"ה בבא דרישא, - ואפי' וכו' מ"מ איסור דרבנן מיהא איכא שחייב להפרישו באיסור, - עי' רא"ש דזה נלמד מהא דקטן אוכל נבילות בי"ד מצווין להפרישו, כ"ש גדול שאסור לסייע לו, ועי' טו"א חגיגה י"ג א' שהק' דאף דמצווה להפריש חבירו מן העבירה, מ"מ הכא שאין בידו למנעו, שהרי לא קאי בתרי עברי דנהרא, י"ל דלי"ב איסורא, - ועי' שעה"צ סימן שמ"ז סק"ח שהק' דחיוב לאפרושי מאיסורא הוא דאורייתא, וכן נקט השאג"א בסימן נ"ח, אך הב"ח ביו"ד סימן ש"ג נקט דאי"ז אלא מדרבנן, וכתב דהכא איירי כשאין בידו למנעו, ומ"מ מדרבנן ה"ז אסור משום מסייע ידי עוברי עבירה, - ועי' דרכ"מ יו"ד סימן קנ"א שכתב דפליגי קמאי בהך מילתא אם במקום שיכול ליטלו לבדו אסור ליתן לו, ועי' ש"ך שם סק"ו דלא פליגי, דכל הא דאסור הוא משום דין לאפרושי מאיסורא, והיינו רק בישראל ולא בגוי או בישראל מומר, ובד' הריטב"א בע"ז שם מ' דגם בגוי אסור, עיי"ש, ועי' ביאור הגר"א שם סק"ח ודגמ"ר שם.

ועי' רשב"א דהא דפטור ומותר, היינו דאין בזה נדנוד עבירה מחמת הוצאת או הכנסת עצמו, ומשא"כ בבבא דסיפא, דכשהניח איכא נדנוד עבירה משום דנגמרה המלאכה על ידו וכאילו הוא עושה המלאכה, ובעקירה איכא נדננוד עבירה דיש לחוש שמא יגמור, ומבו' דחלוק הוא טעם האיסור בהנחה מבעקירה, ובד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ג לא משמע כן, - ועי' רא"ש סו"ס א' ור"ן דהא דפטור ומותר, היינו דלי"ב משום איסור שבת, ועי' חי' הגרע"א דנפ"מ דל"ה מומר לחלל שבתות.

פטורי דאתי בהו לידי חיוב חטאת קחשיב, - בפירש"י כתב דהיינו דלא חשיב אלא עקירות שהן תחילת המלאכה דאיכא למיגזר דילמא גמר לה, ואמנם הרי אף הנחה אסורה אף דלי"ב לגזירה זו, ויל"ע אם גם בעקירה יש לאסור דומיא דהנחה, ואך דבעקירה יש לאסור גם משום הגזירה, או דרק בהנחה שהשלים המלאכה אסרו חכמים, אך בעקירה הוי כל האיסור מגזירה שמא ישלים המלאכה, וכמש"נ לעיל מד' הרשב"א, - ומבו' דאם יגמור המלאכה יהא חייב חטאת, וצ"ל דל"ד להמפנה חפצים ממקום למקום ונמלך עליהן והוציאן דפטור, דשאני הכא שהי' דעתו להשלים המלאכה ע"י חבירו, ול"ב שיהא דעתו מתחילה למלאכה שחייבין עלי', ובבית מאיר סימן שמ"ז כתב לא כן, וצ"ע, - ועי' בעה"מ שהק' דב' פטורי דעני הוו בעקירת הכנסה וב' פטורי דבעה"ב הוו בעקירת הוצאה, ומ"ט חשיב להו בתרתי, ועי' רשב"א דהעקירות משתנות זוז מזו, דזו עקירה עם העברה וזו עקירה בלא העברה.

ועי' תוס' בשם ריב"א דהוא אותו שפושט את ידו ומכניסה או מוציאה, דעשה עיקר המלאכה אלא שחיסר מעט או עקירה או הנחה, ומבו' דעיקר המלאכה היא בהעברה, וכ"נ גם בד' התוס' לקמן צ"ג א' ד"ה חד, ועי' אבנ"ז סימן רמ"ה שהאריך דעיקר האיסור הוא בעקירה והנחה, וצ"ע, - ועי פסקי רי"ד שפירש כד' הריב"א, וחידש דהשני שעשה עקירה או הנחה לחוד, לי"ב איסור אפי' מדרבנן, אך בד' ש"ר מבו' דשניהם אסורין מדרבנן, ואך דמתניתין לא תני אלא פטורי דאתי לידי חיוב חטאת.

ועי' רמב"ן ורשב"א דלא חשיב אלא הנחות דעי"ז נגמרה המלאכה, והיא עיקר המלאכה, ומתניתין אתי לאשמועינן דלי"ב חיוב חטאת, וזה כמש"כ להלן דכל הס"ד לחייב חטאת הוא רק את המניח.

עי' עבוה"ק ש"ג רפ"ה דהעוקר ולא הניח או הניח ולא עקר אסור מדרבנן, ומבו' דהאיסור דרבנן הוא אף כשלא נעשה מלאכה שלימה ע"י ב', ועי' עוד בדבריו שם דגם העברה לחוד בלא עקירה והנחה אסורה מדרבנן, ועי' פמ"ג במש"ז סימן שמ"ו סק"ב וסימן שמ"ז במש"כ לדון בזה, ועי' בזה במ"ב סימן שמ"ז סק"ד ושעה"צ סימן שמ"ו סק"ד.

והא איתעבידא מלאכה מבינייהו, - עי' תוס' דלא פריך שיתחייב הראשון, דאין סברא דע"י השני שעשה הנחה וגמר המלאכה יתחייב הראשון, אלא אשני קפריך שיתחייב לפי שעל ידו נגמרה המלאכה, ועי' אפיקי ים ח"ב סימן ד' ענף ח' דמוכח מזה דההנחה היא מכלל עיקר המלאכה, ולא אמרינן דאי"ז אלא תנאי בעלמא, ועיי"ש שהאריך בזה, ועי' תוצאות חיים סימן ז' שהביא מהמאירי בע"ב דחלוק דין הנחה בהוצאה מבהעברת ד' אמות, - ועי' תוס' לקמן צ"ג א' דהא דבעינן למעוטי זה עוקר וזה מניח, הוא משום דהו"א דאהכנסה והוצאה הוא דקפיד רחמנא וליחייב אפי' בלא הנחה, ועי' חי' הגר"מ בנעט ואפיקי ים שם דהיינו דס"ד דמלאכת הוצאה היא אף בלא הנחה, ונמצא לפ"ז דלא ילפינן מקרא לפטור בב' שעשו, אלא ילפינן לעיקר הא דאינו חייב בהוצאה בלא הנחה, וכן מ' בפירש"י בפסחים פ"ה ב', אך י"מ דהיינו דס"ד דעיקר המלאכה היא בהכנסה והוצאה, וע"כ ה"ה חייב אף אם נעשית ההנחה ע"י אחר.

עי' תוס' לקמן שם דמה"ט לא איצטריך מיעוטא לכתב אות אחת ובא חבירו וכתב אות אחרת, ועי' תוס' הרא"ש שם דהא דלא איצטריך מיעוטא לכתב אות אחת וכו', הוא משום דל"ד עושה ח"ש לב' המתעסקין בשיעור שלם, אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דגם הא דפטור בכתב אות אחת וכו', הוא מהך קרא.

תוד"ה בעשותה, - מדמצרכינן קרא לפטור מ' דזה עוקר וזה מניח הי' במשכן וכו', - עי' בחי' מהר"מ בנעט דהא דבעינן דיהא במשכן, הוא למש"כ התוס' לעיל ב' א', דבהוצאה דמלאכה גרועה היא לא מחייבינן אלא במה שהי' במשכן, וכ"כ האבנ"ז סימן קצ"ב סק"ב, אך הצל"ח בסוגיין נקט לא כן, עיי"ש, - ועי' תוס' לקמן צ"ד א' דהא דפטרינן בחי נושא את עצמו, אף דהו"ל כזה יכול וזה אינו יכול דהיכול חייב, הוא משום דבמשכן לא היו נושאין דבר חי, ועי' תוס' הרא"ש שם שתמה ע"ז, וזה מתפרש לדבריהם הכא דאין לחייב בהוצאה אלא באופן שהי' במשכן, ובד' הרא"ש י"ל כמש"כ באבנ"ז שם, די"ל דרק בזה עוקר וזה מניח דעשה כל א' חצי המלאכה בעינן שיהא במשכן, אך כשעשו ב' כל המלאכה, ל"ב שיהא במשכן.

ונראה לר"י דבמושיט אין זה עוקר וזה מניח אלא המושיט עושה עקירה והנחה וכו', - עי' מאירי לקמן צ"ו א' שכתב דמושיט נעשה ע"י ב' ושניהם חייבין, ועיי"ש שכתב די"מ דרק הראשון חייב דהוא עיקר הענין, ומ' בדבריו דגם אינהו ס"ל דגמר ההושטה נעשית ע"י השני שמניחו, ואך דאינו חייב אלא הראשון שהוא עיקר הענין.

ולא קשיא להו וכו' וכאן אינו מתחייב אלא ע"י חבירו, - מ' דהא דאינו חייב אלא כשנותנו ליד חבירו, אי"ז בתורת מקום בעלמא, אלא הוי המלאכה ע"י שחבירו מקבלו ממנו, ומ"מ כיון שהוא עושה המעשה לבדו ל"ש בזה פטורא דשנים שעשו, ואך דפרכינן דהוא איפכא מכל מקום, ועי' בחי' מהרי"ט בזה, - ועי' תוס' הרא"ש שכתב לפ"ז דהא דמשני שכך היתה עבודת הלויים, היינו דלעולם הי' השני מקבלו ול"ה מלאכה זו נעשית ביחיד כלל, ומשא"כ במלאכה שהיתה במשכן נעשית ביחיד וגם ע"י ב', מיעטה קרא מבעשותה דאם נעשית בב' פטורין, וצ"ב מ"ט הוצרך לזה, הרי למש"כ לעיל מינה לא חשיב הכא כב' שעשו, וע"כ הוא חייב.

עי' תוס' ריש שבועות, דהא דתני תרתי, הוא משום דעיקר הוצאה הוא כשהולך עם החפץ, ומשא"כ כשפושט ידו דידו אינה לא רה"י ולא רה"ר, ועי' בד' הגר"א בשנו"א, ועי' בד' הרמב"ן מש"כ עוד בזה.?

י"א דכחו אינו אסור אלא מדרבנן, ובשאר מלאכות אסור מדאורייתא, ועי' תשו' רב פעלים או"ח ח"א סימן כ"ה דהוא משום דבמשכן היו שאר מלאכות ע"י כחו והוצאה ל"ה ע"י כחו, - ולכאו' א"צ לזה, אלא הוא משום דהוצאה אינה אסורה אלא כמו שהי' במשכן, ומשא"כ בשאר מלאכות דל"ב שיהא המעשה עצמו כמו שהי' במשכן, וכ"כ בטל הרים מבעיר סימן א'.

ויש להוסיף, מש"כ התוס' לקמן דצ"ד. דהא דפטרינן בחי נושא את עצמו הוא משום דל"ה במשכן, והק' התוס' הרא"ש דל"ב שיהא הוצאת כל דבר במשכן, אך נראה עפי"ד התוס' בד"ג. דבשנים שעשאוהו בעינן שיהא במשכן, משום דהוי מין מעשה אחר, ובהוצאה בעינן דכל מין מעשה יהא במשכן, וה"נ הוא בחי נושא את עצמו, - ועד"ז הוא גם בהוצאה ע"י כחו.

ויש להוסיף בגדר הדברים דבעינן שיהא המעשה עצמו במשכן, דהוא משום דבהוצאה הוי המעשה מכלל עיקר המלאכה, וכמש"כ בס' שלום יהודה, ונראה דד' הנימו"י לאסור בשעשה מער"ש לא שייכי בהוצאה, דאף דהתוצאה מתייחסת אליו, מ"מ אין מעשה מלאכה דילי' בשבת, אך אי"ז מוכרע, די"ל דכיון דאשו משום חציו, חשיב דאיכא מעשה הוצאה.

וכ"ה גם בדין מושיט דאינו חייב אלא ע"י שנים כמו שהי' במשכן, ובשאר מלאכות אין טעם לזה, אך בהוצאה כיון דבעינן גם להמעשה, הרי דבזה י"ל דמחד גיסא מעשה הנעשה ע"י ב' חשיב טפי כמעשה מלאכה, וזהו שהק' בירושלמי דהוא להיפך מכ"ד דאינו חייב רק כשנעשה ע"י א' ולא כשנעשה ע"י ב'.

ועד"ז נראה בהא דאם עקר והניח במקום פטור ועקר והניח ברה"ר פטור, אף דע"י ב' המעשים יחד נעשתה המלאכה, ותנן לקמן דהוא משום שלא עשה מלאכתו בב"א, ובשאר מלאכות נראה דאי"ז כן, ורק בהוצאה הוא כן, משום דכל מעשה בפנ"ע אין עליו תורת מעשה מלאכה, רק בצירוף ב' המעשים יחד.

ועוד הביאו מנתכוין לפניו ובא לו לאחריו, דאין רצונו בזה, הגם דנעשתה אותה התוצאה, ומה לי שנתכוין להוציא בצורה אחרת, ואטו בשאר מלאכות כה"ג יהא לדין זה, ובע"כ דשאני הוצאה דמעשה ההוצאה עצמו הוא מכלל האיסור, - עוד הביאו בזה מש"כ רש"י בעירובין דפ"ח. דאף אם מתכוין שישפך ברה"ר אין בזה מלאכה דאורייתא, וכתב במנח"ש תנינא כ"ז דאף דהו"ל כזורה ורוח מסייעתו, מ"מ שאני הוצאה דמלאכה גרועה היא, - וצריך בדיקה, אם ד' רש"י בעירובין שם, אתיין עם ד' רש"י לקמן דק"א. דמבו' דכחו ברה"ר הוי איסור דאורייתא, ורק בכרמלית לא גזרו, וכמו שעמד ע"ז בטל הרים מבעיר סימן א', או דיש חילוק בין ב' האופנים.

עוד יש להביא בזה לדינא דטפל, דלא מצאנוהו רק במלאכת הוצאה ולא בשאר מלאכות, עי' קונט' טל הרים מבשל סימן א' שדן בזה, ולהנ"ל הוא מתפרש היטב, דכל פטורא דטפל הוא לגבי המעשה, דמעשה ההוצאה אינו מעשה הוצאה על הטפל, דעיקר המעשה הוא על העיקר, אך בשאר דוכתי דאין המעשה מעיקר המלאכה ל"ש הך דינא כלל.

עוד יש להביא לדינא דמפנה חפצים ממקום למקום דלא מצאנוהו בשאר מלאכות, ועי' טל הרים מוציא סימן א' שהביא ממגן אבות דבכותב אות א' ל"ב שיהא דעתו לכתוב אות הב', וי"ל דהוא משום דהוי ח"ש, ורק בחצי מלאכה בעינן לזה, משום דעל העקירה בפנ"ע אין תורת מלאכה כלל, ולא חשיב אפי' כהתחלה, וגם בהוצאה שהוציא ח"ש לכאו' ל"ב שיהא דעתו להוציא עוד ח"ש, - אך י"ל ע"פ הנ"ל, דרק בהוצאה דבעינן שיהא על המעשה שם מעשה הוצאה, הוא דבעינן שיהא דעתו לכך, דבלא"ה אין ע"ז שם מעשה הוצאה, אך בשאר מלאכות סגי במה שנעשה ע"י מעשהו מלאכה, ול"ב שיהא ע"ז שם מעשה מלאכה, - אך באמת מצינו גם לגבי בורר, דכל דהוי דרך אכילה, וחשיב כמעשה אכילה, ה"ז מותר, אף דאין שינוי בתוצאת המלאכה, והרי דגם בשאר מלאכות בעינן שיהא על מעשה דילי' שם מעשה מלאכה, וצ"ע. - ועכ"פ לפ"ז אין להוכיח ממה שמותר להוציא דרך מלבוש, וממה שהאדם על עצמו לא חשיב כהוצאה, אך דיש לתוצאת המלאכה, כיון דאף בשאר מלאכות בעינן מעשה מלאכה, ואף בשאר מלאכות כה"ג לא נאסור אם לא חזינן להמעשה כמעשה מלאכה, וכנ"ל, וצ"ע.

ויש להוסיף עוד ד' רש"י לקמן ד"ה. בעקר וקיבל, דלכאו' ג"ז הוא דוקא בהוצאה, דבעינן שיהא מעשה ההוצאה עצמו מעשה אחד, וכל שנעשה ע"י צירוף ב' מעשים, הו"ל כב' שעשאוה.

בד' הרשב"א בעבוה"ק מבו' דבהעברה בפנ"ע ג"כ איכא איסור מדרבנן, ונתחדש עוד בדבריו, דבעקר שלא ע"מ להוציא, לא הי' לנו לאסור מדרבנן, וכל האיסור הוא משום דאף העברה לחוד אסורה, ולכאו' מוכח מזה דלא כד' רש"י דהוא פטור דמלאכת מחשבת, דא"כ הרי מדרבנן אסרו לכל מלאכה שאינה מלאכת מחשבת, אלא הפטור בזה הוא משום דבכה"ג חזינן לה כב' מעשים נפרדים ולא עשה מלאכתו בב"א, וע"כ לא הי' לנו לאסור מדרבנן, וכל הא דאסור מדרבנן הוא משום דהעברה בפנ"ע אסורה, ודו"ק, - וזה עצמו מקורו של הרשב"א דהעברה בפנ"ע אסורה, ממש"א דהמפנה וכו' פטור, ומבו' דפטור אבל אסור, ודו"ק.

שוב נתבוננתי דיש לדחות, די"ל דהס"ד דהרשב"א דהעברה בלא עקירה תהא מותרת, הוא דשמא כל האיסור הוא רק מגזירה שמא יעשה מלאכה גמורה ויתחייב, וע"כ כיון דבמעביר חפצים אינו חייב, ל"ש גזירה זו, - אך יש לפקפק בזה, דמ"מ אם מדרבנן הוי מלאכה גמורה, י"ל דאסרו חכמים אף מקצת מלאכה, וזה עכ"פ אי נימא דגם בכרמלית אסרו לזה.

ומד' הרשב"א בדף ג: מוכח, דאם עקר ע"מ להוציאו לרה"ר ולא להניחו שם, ואח"כ שדי לי', ה"ה חייב חטאת, ולי"ב לפטורא דמפנה חפצים, ויל"ד בזה ע"פ הנ"ל.

אך שו"ר בל' הרשב"א בעבוה"ק אות קנ"ד, דבר תורה אין המכניס והמוציא אף מרשות הרבים לרשות היחיד ומרשות היחיד לרשות הרבים חייב, עד שיעקור מרשות זה על דעת שיניחנו ברשות השני, ויעקור מזה ויניח בשני, עקר ולא הניח, הניח ולא עקר פטור דבר תורה, וחכמים אסרו אפילו לעשות כן כדי לעשות גדר לתורה, עכ"ל, ומבו' דאינו חייב אלא כשעקר ע"מ "להניח" ברשות השני', - עוד מבו' בד' הרשב"א, דאיסור עקירה בלא הנחה והנחה בלא עקירה חד איסורא הוא כדי לעשות גדר לתורה, - אך י"ל דאיכא איסור נוסף, דאף אם עשה עקירה לחוד, ה"ז אסור, אם דעתו ליתן לאחר, משום גזירה שמא יוציא ויניח, - ואף אם עשה הנחה לחוד ה"ז אסור אם הוא משלים בכך את מלאכת חבירו, וצ"ע.

ואמנם ז"ל הרשב"א שם אות קנ"ז קנ"ח, לא נתן הוא לתוך יד חברו אלא שנטל חברו העומד בפנים מתוך ידו, שניהם פטורים, אבל אסור לשניהם לעשות כן שעל ידי שניהם נגמרה המלאכה, זה עקר וזה הניח, וכן הדין במי שעומד בפנים והוציא ידו מלאה פירות לחוץ, - כיוצא בזה היה עומד בפנים וידו מלאה פירות, ופשט מי שעומד בחוץ את ידו לפנים ונתן זה לתוך ידו והוציא בחוץ, שניהם פטורין אבל אסורין, שמתוך שניהם נגמרה המלאכה, עכ"ל, - ומבו' דהאיסור על העוקר והאיסור על המניח הוא חד איסורא, דכיון דע"י שניהם נעשה המלאכה ה"ז אסור, וצ"ע.

צ"פ פי"ז מאיסו"ב, ז"ל, וכעין זה הסברא י"ל בתוס' שבת ד' צ"ד ע"א בד"ה ר"ש דגבי הוצאה די שיהא צריך לגופו של העושה ולא לגופו של המלאכה ולא כשאר מלאכות והטעם משום דשם בלא המוציא אין שם מלאכה עליה כלל ואימתי יש עליה שם מלאכה בזמן שעושין אותה ולכך די במה שהוא צריך הדבר משא"כ שאר מלאכות ולכך כתבו התוס' בכ"מ דהוצאה הוה מלאכה גרועה, עכ"ל.

ועפי"ז עמדו בהא דלא אסרינן גרמא, דאף אם גרמא אסירא, הוא רק משום דגם ע"י גרמא נעשה המלאכה, אך הכא לא נעשה המלאכה כלל, דהוצאה הנעשית מאלי' אינה מלאכה.

הנפ"מ בהא דהוצאה הוי מלאכה, הוא דבעינן בה מלאכת מחשבת, כמבו' בסוגיית הגמ' בדי"א: ובדצ"ב:, ומקלקל פטור בה, כמבו' בפירש"י בחגיגה, וכ"ה משמעות ל' הגמ', ומתעסק פטור בה, ודשא"מ מותר בה אף לר"י, - ומה"ט חייבין עלי' סקילה וכרת וחטאת, ומה"ט בעינן בה שיעור, דלא מיבעיא אם הא דבעינן שיעור הוא משום מלאכת מחשבת, אלא גם אם הא דבעינן שיעור הוא דין בפנ"ע, הוי זה רק בחשיבות דמלאכה, דאין לזה חשיבות מלאכה, אך אם המעשה עצמו אסור ל"ה בעינן שיעור, - וע"כ תימה ד' האפיקי ים.

ומה"ט גם יש לה תולדות, וכמש"כ לפרש לגמ' דהוצאה גופה היכא כתיבא, דאף דודאי דהיא אסורה מקרא, מ"מ מנלן דהיא מלאכה ודע"כ יש לה תולדות.

לכאו' ביאור ד' הראשונים, דמצד התוצאה אין נפ"מ אם שינה הרשויות או לא שינה, ואפ"ה גזה"כ הוא דבעינן שיהא שינוי רשויות, - אך צ"ע לפ"ז מ"ט הוצרכו להא דד' אמות רשותו של אדם, הרי עיקר המלאכה היא ההעברה ממקום למקום, וזה קיים גם בד' אמות, ואך דגזה"כ הוא דאינו חייב אא"כ העביר ד' אמות או הוציא מרשות לרשות, וצ"ע.

בד' הראשונים שכתבו דבשאר מלאכות לא מצאנו חילוק ברשויות, מבו' דאילו הוה מדמינן להו להוצאה, ל"ה חייב אלא ברה"ר, וצ"ע דהוצאה חייב גם במכניס מרה"ר לרה"י, ולכאו' מ' מזה דהעיקר הוא דיהא צד רה"ר, וע"כ חייב בין בהוצאה ובין בהכנסה ובין בהעברה ברה"ר, וזה עצמו הטעם דאינו חייב בהעברה ברה"י, אך צ"ע דא"כ מ"ט בהעברה ד' אמות ברה"ר הוצרכו הראשונים להא דהוי ב' רשויות, ובע"כ דהגזה"כ הוא דבעינן שינוי רשויות, וא"כ ל"ש הך מילתא כלל בשאר מלאכות.