מראי מקומות עירובין - כל גגות
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב משה חדש

.

בס"ד

ציונים ומ"מ - עירובין

פרק כל גגות

דף פ"ט ע"א

א) מתני' כל גגות העיר רשות אחת וכו' וחכמים אומרים כ"א רשות בפני עצמו כלומר שאסור לטלטל מזה לזה. הנה ביסוד האיסור להוציא מרשות לרשות, כתב הרמב"ם פ"א ה"ו מעירובין דתקנו חכמים שחצר שיד כולן שוה בו כאילו הוא רשות הרבים כלפי הבית של יחיד והרי זה כמוציא מרשות הרבים לרשות היחיד. ולפי"ז מבית לבית אין לאסור דהוי מרה"י לרה"י. וכן הביא הביאוה"ל סי' ש"ע ס"ג ד"ה או בשם ס' שושנים לדוד (וכן בבאר היטב בשם דבר שמואל).

אולם רש"י כתב בדף כ"א ע"ב ד"ה שלמה תיקן וכו' וגזר שלא להוציא מרה"י לרה"י שלא יבואו להתיר מרשות הרבים לרשות היחיד. וכ"כ בדף י"ב ב' ד"ה חצרות דמה"ט אוסר אף להוציא לחצר שאין מעורבת דהוי כמוציא מרשותו לרשות חבירו, ומבואר דמבית לבית פשוט טפי דאסור.

ובתוי"ט ריש פ' חלון הקשה על הרמב"ם ממתני' דאסור להוציא מגג לגג משום דחלוקין בדיורין. וע"כ כתב דאף לרמב"ם אסור, ונדחק דב' תקנות הוו תקנת שלמה להוציא לחצר של רבים ואח"כ תקנו שלא להוציא מרה"י לרה"י והו"ד בביאוה"ל שם, ומסיק כן לדינא.

ועי' אבנ"ז סי' ש"א אות י"ג, שתי' דעת הרמב"ם דלהוציא לחצר של רבים א"א לאסור מטעם שמוציא מרשותו לרשות חבירו, כיון שיש לו שותפות בה. [וסברא זו משמע ברש"י דף צ' ב' ד"ה ורב אליבא דר"מ ואכ"מ] ולכך הוצרך לומר דאסור משום דחשיב כרשות הרבים.

ובדעת הרשב"א מצינו סתירה, שהביאוה"ל שם דייק מעבוה"ק ש"ג ס"ט דס"ל כרש"י. אמנם בסי' א' שם משמע כהרמב"ם. ועי' ביאורי ענינים (גרבוז) שהאריך לישב עפ"י האבנ"ז הנ"ל.

ואיכא נפ"מ בזה גם לענין טלטול ד"א בחצר, שלדעת הרמב"ם יש לאסור מטעם דהוי כטלטול ברה"ר, ורש"י בשבת ק"ל ב' שמתיר אזיל לשיטתו. אמנם גם לשיטתו יש לדון לאסור דהוי כמוציא מרשותו לרשות חבירו (וכצ"ל לדעת הרשב"א) ועי' ביאוה"ל סי' שע"ב ד"ה שמא.

ב) ר"ש אומר וכו' רשות אחת הן לכלים ששבתו בתוכן ולא לכלים ששבתו בבית. ובפשוטו דוקא בשבתו בבית אסור, אבל אם לא שבתו בבית אף דלא שבתו בחצר מותר להוציא לחצר אחרת. וכ"כ בביאוה"ל שע"ב ס"א ד"ה לחצר אחרת בשם הבי"מ ותפארת ירושלים על המשניות, ונפ"מ בהיה לבוש בהן ביה"ש דלא קנו שביתה ומותר להוציא לחצר אחרת. [אמנם בחזו"א סי' ק"ד כ"ה חידש שכ"ז דוקא אם לא פשטן אח"כ, דאם פשטן אח"כ קנו שביתה בבית אף באמצע השבת, ע"ש שהוכיח זאת, ולהלן צ"א בתוד"ה שמואל יתבאר בס"ד].

אולם באו"ש הל' מילה פ"ב ה"ו כתב להיפך, דהשביתה בחצר היא המתירה להוציא משום דחשיב כשבת בכל החצרות. אבל כשלא קנה שביתה אסור להוציא מחצר לחצר. ולפי"ז אף בהיה לבוש בבגדיו ביה"ש אסור, ועי' בסמוך.

ג) בעיקר דברי ר"ש מצינו ב' ביאורים. א. דכלים ששבתו בבית אף לאחר שיצאו לחצר נחשב שעדיין הם בבית והוי כמוציא מן הבית לחצר אחרת. - כ"כ הגאו"י (ד"ה פשיטא) וכ"כ רעק"א שבת ק"ל, וכ"ה בשו"ע הגרי"ז סי' שע"ב. וכ"מ בתור"פ דף כ"ג ב' ע"ש.

ב. דהחצר עצמה לגבי כלי הבית נחשבת רשות אחרת לגבי חצר חבירו. [וזו דעת האו"ש הנ"ל וחידש עוד דאף אם לא שבת בבית הוי רשות אחרת ורק כששבת בחצר נחשב רשות אחת].

ד) ומצינו באחרונים כמה ספיקות לדעת ר"ש שתלוים גם בצדדים הנ"ל.

א. כלי בית של ראובן שיצאו לחצר של שמעון (דרך מלבוש) אם מותרים להוציאן לחצר של לוי. ולצד א' דהוי כמוציא מן הבית, יש לדון אם כ"ז דוקא כשנמצאים עדיין בחצרו דכיון דרשות אחת הם חשיב שלא יצאו עדיין מן הבית ואסור להוציאן, אבל כשכבר יצאו שמא מותר להוציאן לחצר אחרת. עי' חזו"א סי' פ' ס"ק כ"ה שנסתפק בזה. ובגאו"י (ד"ה פשיטא) נקט בפשיטות שאסור אף דנקט כצד זה דחשיב שמוציא מן הבית. וצ"ב הטעם. ואפשר דכל שמרחיקו מן הבית הוי הוצאה.

ובחזו"א שם צידד עוד דאסור גם מחמת שמעון כיון שלא שבת בחצרו ולא הוי רשות אחת. וכוונתו נראה כצד ב' וכהאו"ש דכל שלא שבת בחצר לא חשיבי רשות אחת.

ב. באופן הנ"ל שיצאו לחצר שמעון. בחצר שמעון גופיה כתב הגאו"י שודאי מותר לטלטל. אמנם עי' בי"מ סי' שמ"ט שהאבהעו"ז ס"ל שאסור וכן צידד הרעק"א שם במכתבו לבי"מ. והבי"מ דחה דפשיטא דשרי. ודוקא לטלטל בחצר שאינה מעורבת י"ל דאסור משום דחשיב כרה"ר וכנ"ל מרמב"ם. ודעת האבהעו"ז צ"ב ואפשר שגם זה חשיב הרחקה מן הבית והוי כהמשך ההוצאה. ולפי"ז כשמטלטל בחצר שמעון ומרחיק מרשות ראובן יהא מותר וצ"ע.

ג. באופן הנ"ל יש לדון אם מותר להחזירן לחצר של ראובן ובחזו"א שם פשיטא ליה שאסור דהוי כב' רשויות חלוקות. ולכאורה זה כצד ב' דהחצרות עצמם חלוקות, אבל לצד א' יהא מותר. ואפשר דכשמקרב לרשות הבית הוי כהכנסה לבית.

ד. בחזו"א שם דן כשחצר שמעון מפסיק בין ב' חצרות של ראובן. אם מותר להוציא מחצר של שמעון לחצר ב' של ראובן. ולכאורה תלוי בצדדים הנ"ל.

ה. כלים ששבתו בבית של ראובן ויצאו לחצר של שמעון נסתפק הגאו"י אם מותר להכניסן לבית של שמעון, כיון דהוי כרשות אחת לא הוי הוצאה מהבית. [וכנ"ל ציור ב' דלא כהאבהעו"ז] או דכלפי בית ראובן הוי עוד הוצאה.

ו. כלים ששבתו בחצר של ראובן [ולא בביתו] ויצאו לחצר של שמעון יש לדון אם מותר להכניסן לבית של שמעון עי' גאו"י שם שנסתפק בזה, ובבי"מ סי' שמ"ט שם נקט דשרי, אולם בחזו"א שם נקט שאסור ועי' תוס' צ"ט ב' דבפשוטו משמע הכי [ואולי י"ל דהתוס' מיירי כשלא נח בחצר של שמעון]. ולהלן צ"א ודף צ"ב נאריך בזה בס"ד. ולכאורה תלוי בהנ"ל שאם החצרות עצמם חשיב ב' רשויות, הכא ל"ש זאת, אבל לצד א' דחשיב כמוציא מן הבית, אפשר דגם בשבתו בחצר אף כשיצאו לחצר אחרת חשיב הוצאה מן החצר ששבת שם ובפרט דכל החצרות חשיבי רשות אחת ולכן דוקא לחצר של שמעון מותר, אבל לביתו אסור.

ה) רש"י ד"ה ר' שמעון בא"ד אפי' מחצר של רבים לחצר של רבים. צ"ב מאי ריבותא דחצר של רבים.

עוד שם, ולית ליה לר"ש עירובי חצרות אלא משום היתר כלי הבית ובגאו"י הקשה דלרבנן נמי הכי הוא, שהרי מבית לקרפף אפי' דחד גברא אסור (כמש"כ רש"י דף צ"א ד"ה וקרפיפות).

ו) רבי מאיר וכו' ואי קסבר אין חלוקין דכל למעלה מי' רשות אחת היא. עי' רש"ש שהבין דהטעם משום שאין מחיצה ביניהם, ולפי"ז אין זה מאותו טעם דחצירות רשות אחת. והעיר מרש"י במתני' דנקט טעמא דאין תשמישן תדיר ואין בהם חילוק רשות. (ובש"ס עוז והדר הביאו גירסא רשות אחריתי היא, ולפי"ז יל"פ כרש"י דמתני').

ז) גזירת תל

עי' רש"י דף צ"א א' ד"ה קרפיפות, דאפי' ששתי הרשויות דחד גברא איכא גזירת תל, והו"ד בריטב"א, אבל הריטב"א בשם רבותיו נקט דדוקא בתרי גברי איכא גזירה. וכ"ה בעבוה"ק ש"ג ס"ק ק"ד.

עוד עי"ש לענין בית מקורה אי שייך גזירת תל.

ויש לדון אי גזירת תל גזירה בעלמא, או דשוויהו כרשות אחרת. ועי' תוס' רא"ש דף צ' ב' שדייק כן מהגמ'.

לענין הלכה עי' תוס' דאין הלכה כר"מ. אבל בעבוה"ק שם נראה שנקט דהלכה כר"מ. וצ"ע מהוכחת התוס' מדקי"ל כר"ש. ועי' מאירי.

בס"ד

ציונים ומ"מ - עירובין

ח) תוד"ה רב בתי' ב' יסדו דשייך דין נפרצה למקום האסור לה אף שרק כלי הבית אסורים. אמנם בדעת הטור ושו"ע (סי' שנ"ח סעי' י') הוכיחו האחרונים דפליגי ע"ז, ע"ש בדין חצר שנזרע מיעוטו דאם הזרוע יותר מבי"ס הרי הוא כקרפף ואוסר את כל החצר, אבל זרע בי"ס או פחות אסור להוציא מן הזרוע לבית, ומשמע שממקום שאין זרוע מותר להכניס לבית. ע"ש בד"מ, ובמג"א הביא מהמרדכי דאם מקום הזרוע אסור א"כ גם כל החצר אסורה מדין נפרצה. ובפשוטו משמע דלהטור לא חשיב נפרצה כיון דכלי חצר מותרים, [אמנם ע"ש בביהגר"א דהטור מיירי בפחות מבי"ס דבטל לחצר, ולפי"ז מודה הטור בעיקר דין התוס'. עוד ע' באחרונים שגרסו כטור שאסור להוציא גם מהחצר, אבל בשו"ע ל"מ הכי].

וכן יש לעיין בשיטת רש"י דלפי גירסתנו בתוס' שכתבו כמו שפירש רש"י לעיל משמע דרש"י נמי ס"ל דחשיב נפרצה, אבל מרש"י בסוגיין שלא פי' כתוס' דדברי רב קיימי אף לר"ש משמע דלר"ש לא חשיב נפרצה. ומה שהביאו התוס' מדף מ"ב ע"ש דרש"י לא גריס לא במשיכה. ועוד ע"ש בע"א תוד"ה ומטלטל בכולה דשייך דין נפרצה לענין טלטול כי אורחי', אבל רש"י שם ד"ה ומטלטל פליג לדינא על תוס', [ואמנם יל"פ דהתם שאני דאף כלפי טלטול כי אורחי' לא חשיב מקום האסור לגבי טלטול, רק שאסור ללכת שם וממילא לא משכחת לה טלטול כי אורחי', וכ"כ שם בתור"פ וע"ש במהרש"א. אבל מ"מ אין ראי' מרש"י דבכה"ג אמרינן נפרצה למקום האסור]. וע"כ דגרסינן בתוס' כמו שפירשתי וכהב"ח. וע' יתרון האור במשניות, שדייק מרש"י דף צ"ג דלא כתוס' והו"ד שם.

אמנם האחרונים העירו דלכאורה מוכח כתוס' ממתני' דחצר קטנה שנפרצה לגדולה אסורה, והיינו רק לענין כלי הבית, וכדפרש"י שם. ועי' גאו"י שתמה מ"ט לא מייתו התוס' ראייה משם.

ועי' רעק"א בשו"ע שם שהקשה כעי"ז על השו"ע הנ"ל מהא דכותל שבין ב' חצרות שנפל מע"ש דאסורים. וביתרון האור (שם) תי' דהתם טעמא לאו משום נפרצה אלא משום דנעשו כחצר אחת שיש בה ריבוי דיורין. [ובשלו"י סי' כ"ח כתב כעי"ז רק שזה גופא מדין נפרצה, דחשבינן לה כאילו דיירי חצר השניה דרים כאן].

ועי' הגהות מהרל"ח על הטור. ובחזו"א סי' ק"ד כ"ד פי' דבריו, דלענין טלטול ד"א אמרינן נפרצה בכה"ג, אבל להוציא מן הבית לחצר ל"ש נפרצה. והחזו"א תמה על זה. [ובשלו"י שם ובמכתבים לחזו"א כתב דאין זו כוונת המהרל"ח, אלא בגוונא דידן, אף לטלטל ד"א מותר. ורק בנפרץ לקרפף שאסור לטלטל בו ד"א אסור גם בחצר].

והחזו"א תי' דברי התוס' להיפך, דלקמן מיירי לענין להוציא כלי הבית לחצר, והתוס' חידשו שגם לענין טלטול ד"א חשיב מקום האסור, אך הקשה על הטור דמתיר גם להכניס מן החצר לבית. וסברת החזו"א ע"כ אינה מטעמא דריבוי דיורין כהיתרון האור דא"כ ל"ק על הטור. דהתם הוי דחד גברא, [ועי' שלו"י שם שהאריך ליישב דברי הטור כנ"ל, אבל החזו"א לא ניחא ליה בזה]. אלא צ"ל דתרי דיני נפרצה, דלענין להוציא כלי הבית. סגי במה שמקבל החצר את דין החצר השניה, אבל לטלטל ד"א בגוונא דידן דשרי גם ברשות השניה, ע"כ צ"ל דטעמא דנפרצה הוא משום דחשיב ככרמלית [עי' במכתבי החזו"א בשלו"י מכתב א' דנחשב חסרון במחיצות כיון שמחיצה רביעית דידה ברשות שאין יכולה להתאחד עמה] ובזה איכל"מ דהכא לא חשיב מקום האסור לענין זה]

שם בתוס' א"נ נפ"מ כשהגגין יחד יתרים מבי"ס, עי' מהרש"א וגאו"י.

ט) תוד"ה במחיצות. בא"ד ופי תקרה נמי לא אמרינן וכו' ומבואר דפי תקרה מהני גם כלפי למעלה על הגג וצ"ב איך אפשר לומר גוד אסיק ממחיצה של פי תקרה, ובפרט לשיטת התוס' דף צד' דפ"ת אין זה משום גוד אחית אלא משום פתח. אמנם אי נימא דא"צ גוד אסיק להחשיב הגג רה"י אלא מאחר שלמטה הוי רה"י אמרינן רה"י עולה עד לרקיע. (עי' בסמוך). לפי"ז א"ש דפ"ת מהני ליחשב למטה רה"י וממילא גם למעלה הוי רה"י, אבל באמת לא הוי מחיצה להפריד בין הגגין.

י) שם בא"ד והואיל וכן כל הגג אסור כי כל הגג נפרץ במלואו לכרמלית לאותה הבליטה הבולטת לרה"ר. ולפי"ז דוקא כשהבליטה בולטת ד"ט לרה"ר שהיא כרמלית ואוסרת את כל הגג. וכ"כ המג"א סוף סי' שע"ד. אולם הקשה המהרש"א דתיפו"ל שהגג עצמו אין לו מחיצות כיון דא"א לומר גוד אסיק במחיצות שאין ניכרות. ותי' דכיון שלמטה אין בקיעת גדים הוי רה"י אף שאין המחיצות ניכרות. וצ"ב כוונתו.

וע' שו"ע הרב סי' שמ"ה דפי' כוונת התוס' דלמעלה הוי רה"י משום דרה"י עולה עד לרקיע ואף בלא גוד אסיק. וכ"מ בגאו"י. ויל"פ כן במהרש"א. וזה דלא כהרמב"ן בשבת דף צ"ז דעמוד לא הוי רה"י אלא על גביו ממש, אבל לא באוירו דא"א לומר בזה רה"י עולה עד לרקיע כיון דא"א לומר גוד אסיק. וברש"י בסוגיין ד"ה כולי עלמא מבואר דבעמוד אמרינן גוד אסיק, ודלא כהרמב"ן. אבל להנ"ל אליבא דתוס' אמרינן רה"י עולה עד לרקיע אף בלא גוד אסיק. וכ"כ הגר"ח הל' סוכה אליבא דהרמב"ם.

ובחי' אבן העוזר עהש"ס [וכ"ה בתו"ש ובגליון יד אפרים סי' שע"ד], פי' דהתוס' מיירי שבג' רוחות הוי מחיצות ניכרות והוי רה"י, ורק ברוח רביעית בולט הגג והוי נפרץ למקום האסור. ולפי"ז כשאין ניכרות בשאר רוחות, אף כשאין בולט ד"ט אסור. [וזה דלא כמג"א סי' שע"ד]. ומבואר לפי"ז דמה שצריך מחיצה ברוח רביעית הוי רק משום דינא דנפרצה למקום האסור, אבל בפרוץ למקו"פ א"צ מחיצה ברוח רביעית. ובאבנ"ז סי' ש' האריך בזה וס"ל דדוקא במבוי הוא משום נפרצה אבל בחצר בעינן מחיצה רביעית אף בפרוץ למקו"פ. ודלא כהאבהעו"ז שכתב כן גם בגג דהוי כחצר. אמנם פשטות הגמ' דף י"ב א' משמע כאבהעו"ז דבחצר אסור משום נפרצה. וע"ש בגאו"י דבמבוי לא חשיב פירצה אלא פתח ובעינן תיקון בפתח. ולפי"ז י"ל לדעת האבהעו"ז שבמבוי הפתוח למקו"פ מודה שצריך תיקון לחי, ולהיפך מהאבנ"ז, ועי' עוד בחזו"א סי' ק"ד סק"ו שהקשה ע"ד התוס' דמאחר והגג עצמו הוי רה"י א"כ גם הבול ליהוי כחורי רה"י, ע"ש היטב, ונראה שמפרש דברי התוס' שבאמת כל הגג הוי כרלית מצד עצמו. וצל"ע.

.כע1

.כע2~

.

בס"ד

ציונים ומ"מ - עירובין

בדברי התוס' ד"ה במחיצות (המשך)

יא) בתוס' מבואר דגג הבולט אין לו מחיצות, וכיון שהבליטה כרמלית הגג פרוץ במלואו לכרמלית ואסור, והובא לעיל דברי האחרונים מ"ט אין הגג כרמלית מצד עצמו.

אמנם הרא"ש להלן דף צ"ב כתב שכל הגג נחשב כרמלית משום דאין לו מחיצות ניכרות וליכא למימר גוד אסיק. וכ"מ בשו"ע סי' שמ"ה סעי' ט"ז וסי' שע"ד ד'. ובמ"א שם השוה דברי התוס' לרא"ש וכתב שכשאין בולט ד"ט מותר, וכבר עמדו האחרונים שלדברי הרא"ש דהגג גופיה הוא כרמלית א"צ שיהא בולט ד"ט. ועי' ביאוה"ל סי' שמ"ה בשם הפמ"ג שאף בבולט משהו כיון דאין המחיצות ניכרות הוי כרמלית. אמנם בחזו"א סי' ק"ד ו' הוכיח מעמוד ג"ט וראשו ד"ט דהוי רה"י משום דאין בו בקיעת גדיים. וש"מ דחשיב מחיצות ניכרות אף שבולט ועכ"פ בבולט חצי טפח מכל צד. וע"ש שצידד דאפשר דכל שאין בולט ד"ט חשיב ניכרות. [וע' מ"ב סי' שע"ד שפי' כן בדעת המ"א ומקורו במחה"ש אך צ"ע דהמ"א למד כן מהתוס', והיכן מצינו ד"ז בתוס'. וע"כ טעמיה דלא הוי פרוץ לכרמלית וכדכתב במ"ב סי' שמ"ה] והוכחת החזו"א מעמוד יש לדון דתלוי אי בעינן גוד אסיק בעמוד.

יב) ולמש"כ האבהעו"ז והתו"ש דהתוס' מיירי בבולט הגג רק מצד אחד ומג' צדדים אין בולט ולכן הוי רה"י לפי"ז התוס' והרא"ש לא פליגי. וכמש"כ שם. אבל להגר"ז והגאו"י דסברת התוס' משום דרה"י עולה עד לרקיע. ע"כ דפליגי, והרא"ש ס"ל דבלא גוד אסיק לא אמרינן רה"י עולה עד לרקיע.

ובהגהות מרדכי סוף פ"ג מבואר כהגר"ז בדעת תוס' דהגג עצמו הוי רה"י משום דרה"י עולה עד לרקיע, אך הקשה ע"ז דא"כ גם לא יהא דין פרוץ למקום האוסר לו כיון דרה"י עולה עד לרקיע. ובשערי ציון סי' ד' ענף ג' (שערי עירובין עמ' שנ"ט) כתב שנחלקו בזה רש"י ותוס' דף פ"ד ב' ע"ש.

וסברת ההג"מ דמשום דרה"י עולה עד לרקיע לא איכפ"ל דנפרצה למקום האסור, צ"ב. ולדברי החזו"א (במכתבו בשלו"י) דיסוד דין נפרצה הוא משום חסרון מחיצות א"ש דבאויר רה"י שא"צ שיהא לו מחיצות, לא איכפ"ל דנפרצה.

ומצינו כעי"ז פלוגתא לענין חורי רה"י, עי' שו"ע סי' שנ"ג ס"ב, זיז הבולט לרה"ר למעלה מעשרה וכו' וחלון הבית פתוח לו משתמשים עליו. ובפשוטו היינו משום דהוי חורי רה"י. והמ"א הקשה דא"כ אף למטה מעשרה הוי חורי רה"י (ובביהגר"א נראה דס"ל דלא הוי חורי רה"י ועי' תוס' שבת דף ז') ובאבהעו"ז שם תי' דאף דהוי חורי רה"י מ"מ הא נפרצה למקום האסור לה משא"כ למעלה מי' דלא הוי רה"ר. וכן הסכים בבי"מ שם, ובדעת המ"א משמע דס"ל דחורי רה"י מותר אף בנפרצה. וכ"מ בתור"פ דף ע"ז ע"ש. ואף דהמ"א נקט כתוס' דסוגיין דגג גופיה הוי רה"י ולהנ"ל היינו משום דרה"י עולה עד לרקיע. ואפי"ה אוסר משום דנפרצה. צ"ל דחורי רה"י עדיף דבטל לרשות היחיד. ועי'.

יג) שם מבואר בתוס' דכל שאין לו מחיצות אף שגבוה י"ט לא הוי רה"י, וכמו שהביאו מרש"י דף צ"ב. וכן מוכח מהא דטרסקל דלא הוי רה"י אלא אי אמרינן גוד אחית. ולפי"ז צ"ל דעמוד ותל דהוי רה"י אף שהוא גוף אטום חשיב מחיצות. ואף לרמב"ן בשבת דלא אמרינן גוד אסיק היינו משום דאין מחיצות ניכרות אבל מ"מ הוי מחיצות. אולם במאירי סוכה ד' ב' מפשטות לשונו נראה דלא חשיב מחיצות כלל. ועי' אשר לשלמה מועד סי' כ"ה.

ועוד עיין במרכבת המשנה שבת פי"ד הט"ז בשם הר"ד עראמה [הובא בס' תפארת יעקב פ"ו ז'] דמזחילה היוצאת מן הגג אם רחבה ד"ט וגבוהה י"ט הוי רה"י אף שגדיים בוקעים בה. ואף דמופלגת מן הגג ולא הוי חורי רה"י, דכל שגבוה י"ט ורחב ד' א"צ מחיצה כלל. [וע' ביהגר"א סו"ס שנ"ג דמשמע כדבריו וכמש"כ בדמשק אליעזר שם, אולם המ"ב סי' שנ"ג כתב בשם הגר"א דהוי מקו"פ וכשיטת הירושלמי בתוס' דידן וצל"ע. - תפא"י שם].

ולדברי הרד"ע קשה מטרסקל, ובמרכה"מ שם הביא מהתו"י שבת דף ה' דטרסקל מייר כששוליו למטה מי' ורק מחיצותיו עולים למעלה מי', אבל כשגובהו י"ט הוי רה"י אף בלא גוד אחית, וצל"ע.

יד) שם בתוס' שו"ט בגג הגבוה י"ט שאין לו מחיצות אם הוי כרמלית או מקו"פ. ואח"כ הביאו מגזוזטרא דלא הוי כרמלית אלא רה"י, וכן בזיז. ויל"ע מאי שייטיה לנדון התוס' אי הוי כרמלית או מקו"פ, דמשמע דפשיטא להו דלא הוי רה"י. וא"כ גם אם אין כרמלית למעלה מי' מ"מ יקשה מ"ט גזוזטרא הוי רה"י. וכן צ"ב מה הביאו מרש"י דף צ"ב דכל שאין לו מחיצות לא הוי רה"י. [מיהו בזה י"ל שהוכיחו מדבריו שאסור לטלטל בגדולה וש"מ דהוי כרמלית].

טו) שם בא"ד ולא קשיא ההיא דבית שאין תוכו י' וכו' דהכא כיון שהוא למעלה מי' יש לו ליחשב מקו"פ. ביאור דבריהם דכרמלית הוא רק מה ששייך לרה"ר ולמעלה מי' דל"ש לרה"ר לא הוי כרמלית. משא"כ בית שאין תוכו י' אף דלא שלטי ביה רבים מ"מ אין מובדל מרה"ר ע"י מחיצה או גובה. מיהו יל"ע שהרי רה"ר רואה פני עשרה דהא קירויו משלימו לעשרה. וי"ל.

טז) שם והא דפריך קשיא דרב אדרב לאו משום דרה"ר אוסרת עליו וכו' אלא משום דידע שפיר דאיירי ביותר מבי"ס, והקשה הבי"מ דלכאורה יותר מבי"ס הוי כרמלית משום דלא חשיב מחיצות, וא"כ למעלה מי' דאף בלא מחיצות לא הוי כרמלית מה גרע יותר מבי"ס, ומהתוס' משמע דיותר מבי"ס הוי ככרמלית מחמת עצם הרשות דכיון שלא הוקל לדירה אין דומה לרה"י, אולם עדיין צ"ב דלירושלמי דהוי מקו"פ א"כ מה איכפ"ל דלא הוי רה"י. [ואפשר דהתוס' לשיטתם שמקום הגג שכנגד הבית הוי רה"י וכל הנדון על הבליטה. ועי' להלן]. ועי' חזו"א סי' ק"ד ז' מה שתירץ.

יז) שם, והא דקאמרינן נמי לקמן אף גג דמינכרא מחיצתא, דאי לא מינכרא גדול נמי אסור משום דקטן אוסר עליו ומשמע דאף דגדול שאין לו מחיצות לא הוי כרמלית אלא מקו"פ, מ"מ קטן אוסר עליו, וש"מ דשייך דין נפרצה אף במקו"פ, וע"כ דלאו משום חסרון מחיצות הוא ודלא כחזו"א, והתוס' לשיטתם לעיל דבגג אמרינן דרה"י עולה עד לרקיע (לפי הגאו"י) ואעפ"כ שייך דין נפרצה (עי' לעיל אות י"א) מיהו יתכן שאין כוונת התוס' לדין נפרצה, אלא דקטן אוסר משום ריבוי דיורין, ומ"מ הוא חידוש דאיכא דין עירובי חצרות במקו"פ. והביאו מהגרי"ז הל' עירובין דל"ש בזה דין ע"ח.

והנה התוס' לעיל כתבו עפ"י הירושלמי דהוי מקו"פ, דהא דפרכינן קשיא דרב אדרב, אינו משום דבני רה"ר אסרי עלייהו כרש"י, אלא משום דהוי יותר מבי"ס, וצ"ב מאי שייטיה לנדון הירושלמי, דלכאורה דברי רש"י א"ש אף לירושלמי דאף דמצ"ע הוי מקו"פ מ"מ בני רה"ר אסרי עלייהו. ולכאורה כוונתם דבמקו"פ לא שייך לאסור משום בני רה"ר, דלא נאמר דין זה במקו"פ, וכהגרי"ז הנ"ל. ולפי"ז צ"ב סו"ד שהקטן אוסר על הגדול והרי הגדול הוא מקו"פ.

אמנם י"ל דהתוס' לשיטתם דהמקום שכנגד מחיצות הבית שפיר הוי רה"י כנ"ל, ורק מקום הבליטה אינו רה"י ולירושלמי הוי מקו"פ, אבל שאר הגג הוי רה"י, וא"ש דהקטן אוסר על הגדול כלפי המקום שאין בולט מהבתים. משא"כ בדברי רש"י לקמן דבני רה"ר אוסרים, הרי המקום הפרוץ לרה"ר הוא מקום הבליטה והוי מקו"פ, [אמנם לחזו"א שגם לתוס' כל הגג לא הוי רה"י א"א לפרש כן, ודוק. ואפשר דיפרש דמש"כ התוס' לדחות דברי רש"י מחמת הירושלמי, ר"ל דאם כדברי רש"י שבני רה"ר אוסרים אף למעלה מי', א"כ כל כרמלית למעלה מי' אף דלא חשיב כרמלית מ"מ בני רה"ר יאסרו עליהם. וזה דוחק].

ובאמת הרא"ש כתב דהגמ' דף צ"ב מוכח דלא כירושלמי, ולא דחה כהתוס' דהקטן אוסר על הגדול, וא"ש לשיטתו שכל הגג אינו רה"י, וא"כ אם לא הוי כרמלית הרי כל הגג הוי מקו"פ ואין הקטן אוסר עליו.

יח) ולדינא נראה מהתוס' שנקטו כהירושלמי דהוי מקו"פ, והרא"ש נקט דלא כהירושלמי. ובשו"ע סי' שמ"ה סעי' ט"ז פסק כהרא"ש דהוי כרמלית. וע"ש בביהגר"א שחולק עפ"י הירולשמי וע"ש שהוכיח כן מרש"י דף צ"ח ב' [ודלא כרש"י דף צ"ב]. וע"ע בסו"ס שנ"ג. ובשו"ע סי' שע"ד ס"ד פסק ג"כ דהוי כרמלית, וכהרא"ש, וע"ש בביהגר"א וצ"ע דלא השיג כנ"ל בסי' שמ"ה. [ואולי יש לדחוק דעיקר דין השו"ע דגג הבולט הוי מחיצות שאין ניכרות לא אמרינן גוד אסיק, ואף דלא הוי כרמלית כלשון השו"ע, מ"מ הדין אמת משום דהקטן אוסר על הגדול וכמסקנת תוס' דידן, וע"ז ציין הגר"א את התוס'].

.כע1

.כע2~

.

בס"ד

ציונים ומ"מ - עירובין

דף צ' ע"א

יט) בעי רמב"ח וכו' כרמלית ורה"י קא מבעיא ליה. עי' רש"י ותוד"ה כרמלית דהעמוד גבוה י"ט והוי רה"י והגג כרמלית מדרבנן. ובתוד"ה אלא, פי' ר"ת להיפך דהגג רה"י והעמוד כרמלית דאינו גבוה י"ט, ואע"ג דהגג כרמלית מדרבנן מ"מ לקולא לא הוי כרמלית ואסור לכרמלית גמורה. ועי' ריטב"א שכתב כן גם לפי' רש"י, דבעמוד שאינו גבוה י' אסור לגג, דאל"כ הו"ל לגמ' לתרץ דרמב"ח מיירי בעמוד שאין גבוה י'.

ומצינו כמה אופנים, טלטול מכרמלית דרבנן לכרמלית גמורה.

א. הגמ' דף ס"ז ב' סלע שבים יותר מבי"ס, דהו"ל כקרפף יותר מבי"ס שלא הוקף לדירה, מותר לטלטל ממנו לכרמלית גמורה, שאל"כ יאמרו דהוי רה"י גמורה שמותר לטלטל בו יותר מד"א, ובתוס' שם כ' דה"ה לכל קרפף יותר מבי"ס, וכ"כ בשו"ע שמ"ו ג'. אמנם עי"ש בריטב"א בשם הרמב"ם דשאר קרפף אסור לכרמלית.

ב. חצר שנפרצה לכרמלית. במג"א סי' שע"ד סק"ג בשם הב"י שמותר לטלטל ממנה לכרמלית, דומיא דקרפף הנ"ל והמג"א חולק ומצדד לאסור כיון דשם חצר עליו, והיינו דלא שויוהו כרמלית גמורה, ועיי"ש בביאוה"ל בשם האחרונים שזו מחלוקת ראשונים, התוס' שבת דף ט' ס"ל שמותר לכרמלית וברשב"א בעבוה"ק מבואר שאסור. וע"ע ביאוה"ל שמ"ו ס"ג ד"ה ומותר לענין חצר שיש לו ג' מחיצות דמותר לכרמלית, והוכיח זאת מתוס' ולא הביא דיעה חולקת. וע"ע ביאוה"ל סי' שס"ה ד"ה מפני.

ג. במחיצות של שתי מבואר בגמ' ובשו"ע סי' ש"ס ס"א דאין מטלטלין יותר מד"א, ובמ"ב שם ס"ק ה' כתב שמ"מ אסור לטלטל ממנו לכרמלית.

ולשיטת התוס' דף סז ובשבת דף ט' צריך לחלק דקרפף יותר מבי"ס או חצר שנפרצה לכרמלית או שיש לה ג' מחיצות הוי כרמלית גמורה דרבנן, משא"כ בגג הפרוץ לחבירו לא הוי כרמלית אלא דרבנן אסרו הטלטול. [ועי' להלן בדעת הרשב"א דנפרץ לכרמלית ג"כ לא הוי כרמלית] ובתוס' מבואר טפי דהכא לא הוי ככרמלית גמורה משום דמהני ביה עירוב. [ועי' גאו"י דהוצרכו לזה לשיטתם דף ס"ז דכל קרפף יותר מבי"ס מותר לכרמלית]. ומ"מ לרה"י גמורה אסורה, דכלפי זה חשיב כרמלית. ועצ"ב. ועי' רעק"א בשו"ע סי' שע"ד שדייק מהתוס' דדוקא הכא דמהני ביה עירוב אסור לכרמלית גמורה, אבל מחצר שנפרצה לכרמלית דלא מהני בה עירוב מותר לכרמלית גמורה וכהתוס' בשבת.

ולהלן בגמ' אלא גג ואכסדרא קמיבעיא ליה ומבואר דאי לאו חילוק רשויות מדין עירובי חצרות, מותר לטלטל מגג לאכסדרא, ולא הוי מרה"י לכרמלית, והנה רש"י פי' דאכסדרא אין לה מחיצות והוי יותר מבי"ס, והרש"ש והנצי"ב והחזו"א (סי' ק"ד ט"ו) פי' דאו או קאמר, או דיותר מבי"ס או שאין לה מחיצות. ולהצד דהוי יותר מבי"ס, א"ש דשרי לטלטל לגג, דתרוויהו כרמלית דרבנן. וכ"כ הרעק"א בשו"ע שם. [ואע"ג דגג מהני ביה עירוב, ולאכסדרא לא מהני עירוב, צ"ל דכיון דסו"ס דרבנן היא מותרת היא לגג. כ"כ הגאו"י]. אבל להצד דאין לה מחיצות, לכאורה דמי לטלטול מגג לעמוד שהוא כרמלית גמורה דנתבאר דאסור, וכבר הקשה כן הריטב"א. וצ"ע. ומשמע מזה דרש"י ס"ל דמגג לעמוד שהוא כרמלית גמורה מותר לטלטל ודלא כהריטב"א. אמנם עי' רש"י להלן ע"ב ד"ה ושמואל בסוה"ד דמגג הפרוץ לחבירו מותר לקרפף יותר מבי"ס ואסור לכרמלית גמורה. [ומה שהוכיח שם מגג ואכסדרא צ"ע ועי' גאו"י וחזו"א סי' ק"ד ט"ו שעמדו בזה, וצ"ע].

וברשב"א פי' בשם הראב"ד דאכסדרא יש לה ג' מחיצות אלא שפרוצה ברוח רביעית לכרמלית, ומשו"ה מותר להוציא מגג הפרוץ לחבירו לאכסדרא דתרוויהו רה"י גמורה, והעירו דמלשונו משמע דלא תקנו מחיצה רביעית לעיקר דין רה"י, אלא רק משום נפרץ למקום האסור, וא"ש לשיטתו בעבוה"ק דאסור לכרמלית גמורה, כיון דלא הוי כרמלית אף מדרבנן רק איסור טלטול בעלמא. משא"כ קרפף יותר מבי"ס דהוי כרמלית דרבנן.

כ) שם, בגמ' או דלמא כיון דמגג לגג אסור מגג לאכסדרא נמי אסור, ופירש"י דלמא טעמא דרבנן משום דקפדי אשינוי בעלים. ובתוס' הקשו מגמ' להלן גג וחצר רשות אחת. ועי' ריטב"א שרש"י לקמן תי' זאת דהתם מיירי בחצר שיש לו שותפות בגווה, דלא הוי שינוי בעלים. ומבואר חידוש גדול, דמרשותו לרשות שותפות שלו ושל חברו לא חשיב חילוק רשויות מצד הבעלות. ויש להאריך בזה להלן בע"ב, ועי' גאו"י דפי' שגם להצד דתלוי בשינוי בעלים מ"מ בעינן נמי חילוק דיורין במקצת.

כא) תוד"ה כרמלית וכו' דאי בסמוך לו לא הוי עמוד רה"י דנפרץ במלואו לגג. עי' גאו"י שהקשה שגם בסמוך לא הוי נפרץ דהוי מחיצות ניכרות ואמרינן גוד אסיק. ור"ל דלעיל דחשיב ניכרות ע"כ לא במופלג ד' דא"כ גם בלא גוד אסיק לא הוי הגג פרוץ לחבירו כיון דאיכא ד"ט ביניהם, וכדחזינן בחריץ דמפסיק בין ב' רשויות (ע' דף ע"ח) וע"כ דאין מופלגים ד' וחשיב ניכרות כל שאין סמוך ממש, ובדעת תוס' לכאורה צ"ל דעמוד לא חשיב מחיצות ניכרות ול"א גוד אסיק, וכהרמב"ן שבת צ"ט. ובהגהות לגאו"י תי' דדוקא כשיש אויר ד"ט הוי מחיצה לאויר רה"ר וממילא שייך גוד אסיק, משא"כ הכא דליכא ד"ט לא הוי מחיצות כלל, כיון דהעמוד אטום כלפי פנים. וסברא זו איתא באבנ"ז לענין חריץ דכשאין ד"ט ליכא למימר גוד אסיק, אמנם לב' התירוצים עדיין צ"ע דנימא גוד אסיק מגג וממילא אין העמוד פרוץ לו. ויש שתי' דמחיצות הגג מהני רק כלפי פנים ולא כלפי חוץ. וכדמשמע מהא דגידוד חמשה ומחיצה חמשה לא הוי רה"י ע"ג התל ואע"ג דתחתונה רואה פני עשרה לא אמרינן גו"א להתיר העליונה. וצל"ע.

כב) תוד"ה אלא וכו' דכיון שהוא מקורה לא הוי כרמלית במה שהוא יותר מבי"ס כדמוכח בפ' עושין פסין וכו' דבריהם צ"ב דהתם משמע איפכא דהוי קרפף, ורק משום דאמרינן פי תקרה לחלק הקרפף לשנים לא הוי יותר מבי"ס, וצ"ל דס"ל דר' זירא דפליג התם ס"ל דבמקורה לא הוי קרפף יותר מבי"ס, אע"ג דהוי כאורזילא דל"א פי תקרה, ודלא כרש"י שם בע"ב ד"ה שנפרץ, דטעמא דר"ז משום פ"ת, וכ"כ החזו"א סי' ק"ד ס"ק ט"ו ע"ש.

כג) גמ' גגין השוין לר"מ וכו' קשיא דרב אדרב ופירש"י דכיון דס"ל לעיל דלא אמרינן גוד אסיק א"כ ה"נ כיון דאין לו מחיצות, בני רה"ר העוברת לפניהם אמאי לא אסרי עלייהו. ויל"ע אם כוונתו מדין נפרצה למקום האסור, או משום דיורין דחשיב כאילו בני רה"ר יש להם דיורין על הגג. (עי' לעיל דף פ"ד ב' ברש"י ותוס' שם). ובתורא"ש הקשה על רש"י דהיאך יאסרו בני רה"ר עליהן כיון דגבוה מי', ובתור"פ תי' דכיון שהגג רחב ד' שלטי ביה בני רה"ר אף למעלה מי'. והנה אם כוונת רש"י דאסור משום נפרצה, וקושית התורא"ש דהוי נפרצה למקו"פ, [וכעין מש"כ בתוס' ד"ה כרמלית בעמוד המופלג מן הגג דלא הוי פרוץ למקום האסור] לפי"ז צ"ב תי' התור"פ, אבל אם כוונתו משום דיורין א"ש תי' התור"פ.

ועי' היטב בריטב"א (בשם השר מקוצי), שנראה דפי' דברי רש"י משום נפרצה והקשה כנ"ל דהא נפרצה למקו"פ, אך צ"ע לפי"ז מה קושיתו הראשונה, ואי משום דדיורין אסרי א"כ לא קשה קושיא הב', וצ"ע רב לפרש דבריו. ועי' שערי ציון ס"ד.

כד) ובתורא"ש פי' דהכא כיון שאין לו מחיצות הוי כרמלית מצד עצמו ולא משום דרה"ר אסרי עליה. ויל"ע מ"ט רש"י לא פי' כן. ולמש"כ השערי ציון סי' ד' בדעת תוס' דאמרינן גוד אסיק לאשוויי רה"י אף במחיצות שאין ניכרות, ורק דלא סגי בזה להבדיל בין שתי רשויות, לפי"ז א"ש דהוי רה"י. אך צ"ע מרש"י דף צ"ב א' שפי' דהוי כרמלית, והתוס' לעיל הביא ב' דברי רש"י כהדדי, וצ"ע. [ואמנם עי' ביהגר"א סי' שנ"ג שהוכיח מרש"י דף צ"ח ב' דס"ל דזיז לא הוי כרמלית. וזה תואם לדברי רש"י בסוגיין].

כה) והריטב"א בשם השר מקוצי הוכיח מהא דשבת בתל פחות מב"ס מותר לטלטל בכולו דהוי כד"א, ואע"פ שאין מחיצות ניכרות. ובס' שערי ציון פי' דס"ל דהוי רה"י אעפ"י שאין מחיצותיו ניכרות. והוכיח מזה דלענין לאשוויי רה"י אמרינן גוד אסיק אף במחיצות שאין ניכרות. והחזו"א חולק דכוונת הריטב"א דהוי מקו"פ, [והוכיח כן מדכתב אח"כ דבגג הבולט שהוא יותר מבי"ס הוי כולו כרמלית כיון שאין ניכרות, ולא אמרינן דכנגד הבית הוי רה"י]. אולם עי' רשב"א בשם הראב"ד דמפורש בדבריו דהוי רה"י. ודלא כהחזו"א. אמנם י"ל דטעמיה משום דהוי כעמוד לשיטת הרמב"ן דל"א גו"א ואעפ"כ הוי רה"י.

ובקושית השר מקוצי מתל דחשיב אין ניכרות. השערי ציון פי' דהיינו תל המתלקט דהמקום הישר מוסתר ע"י העיקום המתלקט. והיינו דמפרש דתל המתלקט המחיצה היא ביושב, אבל החזו"א ס"ל דאף תל המתלקט המחיצה נגלית דהעיקום הוא המחיצה, וכ"מ בדברי הגר"ח הל' סוכה פ"דה י"א. אלא דלהגר"ח חשיב כמחיצה העשויה חלקים קטנים ול"ש לומר גו"א. והחזו"א בגליונות שם ס"ל דהוי כמחיצה אחת כיושר ושייך גו"א. [ולהגר"ח יל"פ הוכחת הראשונים דהוי רה"י אף בלא גו"א, וכהרמב"ן]. והחזו"א פי' דכוונת השר מקוצי על כל תל, דהוי כעמוד וחשיב אין ניכרות אמנם ברשב"א מבואר דקושיתו על תל המתלקט.

כו) בגמ' קשיא דשמואל אדשמואל התם לא הוי יותר מבי"ס הכא הוי יותר מבי"ס, והיינו דאף דמבחוץ אמרינן גוד אסיק מ"מ לא חשיב היקף לדירה, ובין הגגין ל"א גו"א ליחשב פחות מבי"ס, והטעם פירש"י דלר"מ דכל הגגין רשות אחת ל"א גוד אסיק, ור"ל דדוקא להפריד בין ב' רשויות אמרינן גוד אסיק, אבל לחלק רשות אחת לשנים לא גו"א, וכ"כ האבנ"ז סי' רצ"א י"א. ומשמע לפי"ז דלר"מ דרשות אחת הן, היינו דחשיב רשות אחת ממש ולא רק דאין חלוקים בדיניהם. (ועי' גאו"י שנתקשה בזה). ובחזו"א סי' ק"ח ב' פי' דבאמת גם לשמואל ל"א גוד אסיק, אלא דדיורין שלמטה מחלקים גם למעלה. אבל למעט מיותר מבי"ס לא מהני, וצ"ע דלשון הגמ' משמע דלשמואל אמרינן גו"א, ועוד צ"ע דא"כ אף לרבנן חשיב יותר מבי"ס. ורש"י לא כ"כ.

.כע1

.כע2~

.

בס"ד

ציונים ומ"מ - עירובין

כז) בפלוגתא דרב ושמואל בגגין השוין לר"מ וגג יחידי לרבנן, להו"א לפירש"י פליגי אפ בפחות מבי"ס (עי' תוד"ה ושמואל) והתוס' לעיל פ"ט ב' פירשו עפ"י הירושלמי דלס"ד נמי מיירי ביותר מבי"ס דאל"כ הוי מקו"פ.

והנה לס"ד טעמא דשמואל דלא אמרינן גו"א משום דאין ניכרות. ומבואר לפי"ז דבלא גו"א לא הוי רה"י והא דעמוד הוי רה"י ע"כ משום גו"א וכפירש"י דף פ"ט, אבל לשיטת הרמב"ן בשבת דאף בלא גו"א הוי רה"י צ"ב מאי איכפ"ל דאין ניכרות. ולכאורה צ"ל דיפרש דמיירי ביותר מבי"ס וכתוס' הנ"ל. ולשיטת החזו"א בתוס' דף פ"ט דגג הבולט אף כנגד הבית לא הוי רה"י משום דא"א להפרידו מהבליטה דהכל רשות אחת, לפי"ז א"ש דאף לרמב"ן אין מחיצות העמוד יכולות לגדור חלק אחד מן הגג. ועי'.

שם קשיא דשמואל אדשמואל. עי' מהרש"א וחזו"א סי' ק"ד ח' דהקושיא לס"ד דמיירי באין נירות, ומה שחילק המהרש"א בין ניכרות לאין ניכרות צ"ב. ובגאו"י פי' דהקושיא בק"ו דלעיל ס"ל דאף באין ניכרות אמרינן גו"א וכ"ש בניכרות והכא ס"ל דאף בניכרות ל"א גו"א, וכ"מ בריטב"א.

כח) רש"י ד"ה התם ליכא יותר מבי"ס וכו' אליבא דרבנן היא דמשוו לכל חד רשותא באנפי נפשיה הוי כל גג וגג מוקף בפ"ע וכו' אבל הכא אליבא דר"מ וכו', [ואף שבגמ' לא הוזכר חילוק בין ר"מ לרבנן. צ"ל דהגמ' אמרה רק עיקר דינא דשמואל דגוד אסיק לא משוי ליה הוקף לדירה רק דרש"י בא לפרש מ"ט לעיל חשיב פחות מבי"ס משום דקאי לרבנן] ולעיל (אות כו) נתבאר דלא אמרינן גוד אסיק אלא היכי דהוי רשויות נפרדות קודם הגוד אסיק. אולם יל"ע שהרי גם לר"מ לענין כלי הבית הוי ב' רשויות. והיה אפשר לומר דלענין כלי הבית נמי לא הוי ב' רשויות אלא דחשיב שמוציא מן הבית כנ"ל ריש פירקין בשם האחרונים.

אולם לדברי התוס לעיל פ"ט א' (ד"ה רב) מבואר דלשמואל אמרינן גו"א אף לר"ש לענין כלי הבית וא"כ אמאי לא מהני למעט משיעור בי"ס, דמ"ש מלר"מ. ועי' תוס' בסוגיין ד"ה הכא שנתכוונו להעיר בזה. ולא פירשו הטעם. ועי' חזו"א סי' ק"ד ט', וצ"ע. [ובעצי אלמוגים (הובא בפני העיר) פי' שלענין כלי הבית באמת חשיב פחות מבי"ס, ותימה גדולה לומר כן].

וראיתי לפרש דברי רש"י באו"א, דלא אמרינן גו"א אלא כשצריך את המחיצות ומשו"ה לרבנן דנפרץ לחבירו אסור וצריך מחיצות לחלקן אמרינן גו"א. משא"כ לר"מ דאין רשות חבירו אוסרו ל"א גו"א. ולכאורה צ"ב דסו"ס בעינן המחיצות כדי למעט משיעור בי"ס, וי"ל דיסוד דין נפרץ למקום האסור הוא משום חסרון מחיצות, וע"כ אמרינן גו"א, (ועי' היטב בלשון רש"י), משא"כ איסור יותר מבי"ס דאיסור בעלמא לא אמרינן גו"א למעטו. [אך אי נימא דקרפף יותר מבי"ס אין המחיצות גודרות אותו הרי גם זה משום חסרון מחיצות, וא"כ נימא גו"א, וצל"ע] ואי נימא הכי י"ל דלר"ש לענין כלי הבית לא שייך לומר דהוי משום חסרון מחיצות אלא דמ"מ רשות האסורה לו אוסרתו. ולזה לא אמרינן גו"א להעלות מחיצה בין הרשויות. אך עדיין צ"ע מדברי התוס' דף פ"ט א'. ודו"ק.

כט) גמ' איתמר ספינה רב אמר מותר לטלטל בכולה ושמואל אמר אין מטלטלין בה אלא בד'. וטעמא דשמואל מפרשינן משום דמחיצות להבריח מים עשויות. ועי' תוס' ד"ה איתמר ותוד"ה דהא. ותו"ד דפליגי רבה ור"ז אליבא דרב ושמואל (בדף מ"ב) דלרבה מהני הנך מחיצות לאשויי כולה ספינה כד"א, ולר"ז לא מהני לאשויי כד"א.

ובגאו"י העיר דלפי"ז נמצא דלרב אליבא דר"ז עדיפא ליה מחיצות לענין היקף לדירה מלאשויי ד"א, דהרי מחיצות הספינה ל"מ ליחשב כד"א ואפי"ה חשיב היקף לדירה. ולשמואל אליבא דרבה הוי איפכא דעדיפא ליה מחיצות ליחשב כד"א, דבספינה חשיב כד"א ומ"מ לא חשיב היקף לדירה. וצידד שם דאפשר דר"ז רק אליבא דשמואל קאמר.

דף צ' ע"ב

ל) רש"י ד"ה ורב אליבא דר"מ. בא"ד ומטלטלין מגג יחידי לחצר של רבים שיש לו רשות בה. וכן בסוה"ד ואשמעינן אע"ג דגג לרבנן רשות מיוחדת וחצר הוא רשות שותפות מטלטלין דלא גזור רבנן מרה"י לרשות שותפות אלא בבתים וכו'. ומבואר דמגג לחצר של אחר שאין לו רשות בה אסור. [ועי' גאו"י צ"א ד"ה בכולהי שמעתין].

ועי' ריטב"א לעיל צ' א' שרש"י יישב בזה קושית תוס' שם ד"ה או דלמא, דמאי מספק"ל אי קפדי רבנן אשינוי בעלים, והרי מגג לחצר מותר. וע"ז תי' רש"י דהכא לא חשיב שינוי בעלים כיון דיש לו שותפות בה. אך לפי"ז להצד לעיל דמגג לאכסדרא מותר, ולא קפדינן אשינוי בעלים, א"כ אף מגג שלו לחצר של חבירו מותר. וצ"ע.

ועוד יל"ע דמשמע מרש"י דחצר שיש לו שותפות בה לא חשיב שינוי בעלים וא"כ אמאי מבית לחצר של רבים אסור. ולעיל הובא מהאבנ"ז לדעת הרמב"ם דלכך הוצרך הרמב"ם לומר דהוי כמוציא מרה"י לרה"ר דמשום חילוק רשויות באמת ליכא למיסר, אבל ברש"י לא משמע הכי. אכן עי' רש"י דף צ"א א' סוד"ה לדברי חכמים דאסור מטעם חילוק תשמישים. אמנם א"א לומר דלא בעינן שינוי בעלים כלל דא"כ אף מבית לחצר שלו ליתסר, וע"כ צ"ל דהוי קצת שינוי בעלים, ובצירוף חילוק התשמישים הוי רשויות חלוקות. ועצ"ב. וע' תוס' רי"ד.

לא) גמ' ושמואל אליבא דרבנן ניטלטל מגג לקרפף. עי' בדברי רש"י דמבואר דודאי גג וקרפף חלוקים בתשמישיהם, אלא דקושית הגמ' באופן דהוי יותר מבי"ס דחשיב כרמלית, ומבואר דס"ל דמכרמלית לכרמלית אין חילוקי רשויות. [אמנם מכרמלית לרה"י משמע ברש"י בסמוך שיש חילוק רשויות וע"כ אין הטעם דבכרמלית לא נאמר איסור רשויות]. ויש שפי' משום דאסור בטלטול אינו רשות לתשמישים ולכך לא הוי חילוק רשויות, אך יל"ע מדברי רש"י להלן דמגג הפרוץ לחבירו לכרמלית גמורה אסור כיון דגג לא הוי כרמלית גמורה. והרי סו"ס אסור בטלטול ואין בו תשמישים. וע"כ דמחמת דין כרמלית לא חשיב רשות שלו לתשמישים. וצל"ע. ובגאו"י סוד"ה ושמואל מבואר דבאופן שאסור משום שינוי בעלים אף בכרמלית הוי רשויות חלוקות, וא"ש להנ"ל דבכרמלית לא חשיב חילוק תשמישים.

לב) רש"י ד"ה ושמואל בא"ד ולרב לא פרכינן בגגין השוין לרבנן וכו' ליטלטל מיניהו לקרפף יותר מבי"ס, דאע"ג דמשוו להו רב כרמלית משום דפרוצין לז"ז הנ"מ להחמיר וכו', עי' היטב. ויל"ע בכוונת רש"י. דמתחילה משמע דאסור משום דהוי כמטלטל מרה"י לכרמלית, דהגג לא חשיב כרמלית גמורה, וכן פי' התוס' דף כ"ה ב' עפ"י רש"י דידן, ואיכא חידוש בזה דאע"ג דהקרפף נמי דרבנן הוא מ"מ הוי כרמלית גמורה, [וזה שלא כדברי התוס' שבת דף ט' שמותר אף לכרמלית דאורייתא, ועי' בי"מ סי' שע"ד שהעיר בזה] אולם מסו"ד רש"י שלמד ד"ז מסוגיא דלעיל דאסור לטלטל מגג לחורבה, משמע דמשום חילוק רשויות הוא, וצ"ב.

וגם במה שלמד רש"י ד"ז מהגמ' לעיל יל"ע, דא"כ מהו ספק הגמ' מגג לאכסדרה אי מותרים לטלטל. ובגאו"י הוסיף להקשות דלעיל פירש"י דהספק אי סגי בשינוי בעלות לחלק הרשויות. ועוד דאי כפירושו כאן מה הדמיון להא דמגג לגג אסור, ע"ש בע"א בד"ה ב' אמות בגג. אמנם ע"ש לעיל בד"ה והא כתב דרש"י הכא חזר בו מלעיל, ומפרש שגם מגג לגג אין האיסור משום שינוי בעלים לחוד אלא משום דגג חשיב כדירה כיון דדיורין דלמעלה כלמטה. וה"נ מגג לאכסדרה הוי רשויות חלוקות ועכ"פ בצירוף שינוי בעלים.

לג) תוד"ה ורב וכו' בסוה"ד דלר"מ יש לגג תורת קרפף בין ביתר מבי"ס בין בפחות. וצ"ב היכן מצאנו דפליגי בזה ר"מ ורבנן. ועי' מהרש"ל דלטעמייהו אזלי, דלרבנן דדיורין שלמעלה כלמטה חשיב הגג כבית משא"כ לר"מ דלא חשי בכדיורי הבית לכך דמי לקרפף. אמנם גם לרבנן לא הוי ממש כבית, ואדרבה בתוס' להלן ד"ה שמואל מבואר דמותר מגג לקרפף דדמי לקרפף טפי מלחצר. (ודלא כרש"י דס"ל דגג וקרפף ב' רשויות נינהו).

ובעיקר דברי התוס' דלשמואל דהגג חשיב לא מוקף לדירה דמי לקרפף, יל"ע דלכאורה הגג עצמו רשות דיורין היא אלא דבעינן שמחיצותיו הוקפו לשם דירה, ובגג דלית ליה מחיצות גמורות אלא ע"י גו"א לא חשיב היקף לדירה, אבל מהיכי תיתי שרשות הגג עצמה יחשב כקרפף. ומשמע מזה דהמחיצות שהוקפו לדירה משוו ליה לרשות כדירה, וכשלא הוקף לדירה חסר בשם דירה. ואכמ"ל.

לד) תוד"ה לשמואל בא"ד דטפי דמי לקרפף מלחצר דכשהוא יותר מבי"ס הוי כרמלית. ומשמע דלרב דחשיב היקף לדירה פשיטא דגג וקרפף ב' רשויות נינהו. והיינו כנ"ל דמחיצותיו משווי ליה דירה.

.כע1

.כע2~

.

בס"ד

ציונים ומ"מ - עירובין

לה) רש"י ד"ה וחצרות רשות לעצמן, ומטלטלין מחצרו של ראובן לחצרו של שמעון וכו' וכן מחצר של רבים לחצר של רבים. ומשמע דמחצר של יחיד לחצר של רבים אסור. וכן להלן צ"א ד"ה לדברי חכמים וכו' אבל מחצר של רבים לחצר של רבים מטלטלין. ויל"פ הטעם משום דדמי למוציא מרה"י לרה"ר וכמש"כ הרמב"ם.

ובגאו"י דף צ"א א' ד"ה בכולהי שמעתין עמד בזה, אך הקשה דא"כ גם מגג של יחיד לחצר של רבים יאסר מה"ט, ומפורש ברש"י (דף צ"א ד"ה לדברי חכמים) דשרי אף לחצר של רבים. ומזה הכריח דבחצר דלא קביעא תשמישתיה לא דמי לרה"י ולרה"ר, ונראה דר"ל דאף אם מבית לחצר של רבים דמי לרה"י ורה"ר כמש"כ הרמב"ם. היינו משום דהחצר כלפי הבית חשיבא רה"ר והבית רה"י, אבל חצר של יחיד שאין לו בה תשמישים לא דמיא כ"כ לרה"י ולא הוי כמוציא מרה"י לרה"ר. ועכ"פ בדעת רש"י צ"ע. ועי' משו"ת להלן צ"א ברש"י ד"ה לדברי חכמים.

דף צ"א ע"א

לו) רש"י ד"ה וקרפיפות בא"ד אבל מגג לחצר ומגג לקרפף לר"מ לא ואפי' של איש אחד כדאמרינן גזירה משום תל ברה"ר. ומבואר דגזירת תל שייכא אפי' בדחד גברא. אבל הריטב"א ריש פירקין פליג וס"ל דדוקא בתרי גברי שייכא גזירת תל. ובעיקר מש"כ רש"י דמגג לקרפף אסור משום גזירת תל. למבואר ברש"י לעיל לא הוצרך לזה אלא ביותר מבי"ס דאין חילוק רשויות בכרמלית וע"כ צ"ל משום גזירת תל כדאיתא בגמ', אבל בפחות מבי"ס אסור משום חילוק רשויות ודמי לחצר וקרפף דהוי חילוק תשמישים וכדלהלן ברש"י. (וקצ"ע שלא הזכיר זאת רש"י כאן אף בדברי חכמים).

לז) שם בא"ד אבל בחילוק תשמיש שינוי שם הרשות קפיד. עי' מהרש"ל דתרתי בעינן אבל שינוי השם לחוד לא אסור ולכך מגג וחצר מותר. ויל"ע דמאי נפ"מ בשינוי השם, דלכאורה בחילוק תשמיש לחוד סגי.

לח) שם בא"ד ואפילו חצר וקרפף של איש אחד אסרי רבנן וכו' עי' תורי"ד דפליג וס"ל דאפי' לרבנן דוקא בתרי גברי אסור. וכ"כ הריטב"א בסוגיין. וצ"ע מהוכחת רש"י מקרפף יותר מבי"ס שנזרע רובו. [ועי' מחה"ש סי' שע"ב ס"ק א'] וצ"ע. ובאמת בריטב"א דף כ"ג ב' כתב כרש"י. [ועי' גאו"י שהעיר בסתירת דברי הריטב"א. והגאו"י נקט כהריטב"א בסוגיין, וצ"ע].

אמנם כ"ז לדעת חכמים, אבל לר"ש דאסר בכלי הבית מחצר לקרפף, הביא הריטב"א שם (ד"ה ולא לכלים) פלוגתת הראשונים אם אפי' בחד גברא אסר, או דוקא בתרי גברי, וברש"י שם בסוה"ע ד"ה כדתנן ר"ש וכו' מבואר דר"ש אסר אפי' בחד גברא. וכ"כ התוס' דף ע"ו ב'.

אולם הרמב"ם ס"ל דבחד גברא מותר. והמ"א נדחק ברמב"ם, אבל האחרונים פי' דס"ל כנ"ל דלר"ש לענין כלי הבית שאני מחכמים בכלי חצר, ועי' ביאוה"ל סי' שע"ב ד"ה או לגג. ונפ"מ רבתא בזה אי מהני עירוב בקרפף, דלרש"י ודעמיה לא מהני עירוב דאף בחד גברא אסור. וע"ש דבשעת הדחק יש להקל. [וע"ז סמכו בעירוב הכללי שמצרפים קרפיפות]. ובביאור החילוק בין ר"ש ורבנן, לכאורה תלוי בנידון האחרונים אם לגבי כלי בית החצרות עצמן הוו ב' רשויות דלפי"ז דמי לרבנן, או דחשיב כמוציא מן הבית אבל החצרות עצמם רשות אחת הם וא"כ כיון שהחצר והקרפף דחד גברא הוו רשות אחת ממש וחשיב כמטלטל ברשות של כלי הבית דלא הוי הוצאה טפי. ועי' בי"מ סי' שע"ב ס"ב שביאר שיטת הרמב"ם. וע"ע בס' שלו"י במכתב החזו"א והשלו"י בענין זה.

לט) רש"י ד"ה לדברי חכמים וכו' ומגג לחצר דרבים מטלטלין, ואע"ג דגג רשותא דידיה וחצר דשותפות וכו' הואיל וגג תשמיש שאינו תדיר הוא לא הוי ממש כבית. ומבואר דאיכא סברא לאסור להוציא מרה"י לרשות שותפות, ואע"ג דאית ליה רשות בו ומבואר ברש"י לעיל דזה סברא להתיר, מ"מ לאידך גיסא יש סברא לאסור. וכן הובא לעיל מהגאו"י שדייק מרש"י דחצר של יחיד לחצר של שותפות אסור. והגאו"י נקט דהסברא לאסור משום דדמי לרה"ר ונתקשה מ"ש גג וחצר דלדינא מותר ולא אמרינן דדמי לרה"י ורה"ר מחצר וחצר דאסור. וביותר יש לעיין דהא מבית לחצר השותפין אסור וכמש"כ רש"י, ואי טעמיה משום דהוי כמרה"י לרה"ר, ומגג דלא הוי בית לא חשיב כ"כ כרה"י. א"כ כ"ש חצר דלא דמי לרה"י כ"כ.

וברש"י דף י"ב ב' ודף כ"א ב' מפורש דמבית לחצר אסור משום דמוציא מרה"י לרה"י, ולא משום דדמי לרה"ר, ודלא כהרמב"ם. [אמנם עי' דף ע"ג ב'. ויל"פ דר"ל דס"ד דחשיב כרה"ר, אבל באמת לא חשיב כרה"ר] וא"כ לפי"ז גם מגג לחצר אין הנדון לאסור משום דדמי לרה"ר. [ואולי יש לדחוק דמש"כ רש"י לחצר דשותפות אין כוונתו מחמת דהוי רבים אלא מחמת שיש גם לאחר חלק בו וה"ה גם מגג שלו לחצר של חבירו. אולם בחי' בי"מ למד מרש"י דמגג שלו לחצר חברו אסור, וכדמשמע מרש"י לעיל צ' ב'].

ויל"פ דטפי הוי חילוק דיורין כשמוציא מרה"י לרשות שותפות. וע"ז כתב דדוקא כלפי דיורי בית הוי חילוק. ולא כלפי דיורי גג. ומ"מ צ"ע מ"ש מחצר לחצר דאסור מרה"י לרשות שותפות.

מ) והנה לדברי רש"י לעיל שמגג לחצר דוקא כשיש לו רשות בה שרי, אבל כשאין לו רשות בה אסור. ומחצר לחצר דשרי הוא דוקא מרשות ראובן לרשות שמעון, לפי"ז נמצא דחלוקים הם מן הקצה לקצה, דמגג לחצר של שותפים מותר ומחצר לחצר של שותפין אסור. ולגבי חצר של יחיד מגג לחצר חמור, דמגג לחצר של יחיד אסור, ומחצר לחצר על יחיד מותר. וע' ב"מ של הש"ס שנתקשה מ"ט מגג לחצר של חבירו אסור דמ"ש מחצרו לחצר חבירו דשרי, והרי גגין וחצרות רשות אחת הן.

ובמתני' ריש פירקין פירש"י דלית ליה לר"ש עירובי חצרות אלא לכלי הבית. ולהנ"ל הקשה הגאו"י דנפ"מ גם לכלי חצר להוציא מחצר היחיד לחצר הרבים. והוסיף שדוחק לומר דרש"י לא אמר אלא לר"מ ורבנן ולא לר"ש. ויש מקום לבאר חילוק בזה, ועי'. [וע"ע שם ברש"י דכתב דלר"ש מותר להוציא מחצר של רבים לחצר של רבים, והקשו דבזה גם רבנן מודו. ואולי י"ל דגרסינן ברש"י מחצר של יחיד לחצר של רבים. וס"ל דלרבנן אסור, ורק לר"ש שרי].

מא) ובעיקר מש"כ רש"י דמגג לחצר שרי דגג לא הוי כבית ממש. יל"ע מ"ש מגג לגג דאסור משום דדמי לבית א"כ כ"ש מגג לחצר דאיכא גם חילוק בשמם. וצ"ל דהחילוק בין הדיורין הוא רק כשבשניהם יש דיורין גמורים וכשמוציא מדיורי ראובן לדיורי שמעון הוי חילוק טפי. ועצ"ע. ובחי' המאירי דף פ"ט א' כתב דהא דמהני דיורין שלמטה למעלה הוא רק לאסור ההכנסה לגג משא"כ כשמכניס לחצר. ולפי"ז משמע דמחצר לגג יהא אסור, וצל"ע. ועי' עוד תוס' רי"ד דף צ' א' (מהדו"ת).

ומש"כ רש"י הכא דאסור להוציא מהחצר של רבים לחצר של רבים. יש להעיר מ"ט לא כתב גם מחצר של יחיד לחצר של יחיד. ויש שתי' דלרבנן בעירבו דשכיחי מאני דבתים אסור אף כלי חצר וכדלהלן בגמ', ולפי"ז גם מחצר של יחיד לחצר של יחיד אסור דדמי לעירבו, ואסורים כלי חצר אטו כלי הבית. ורש"י לעיל שכתב גם מחצר של יחיד קאי לר"מ דלית ליה גזירה זו. (עי' ס' שערי דרכים - גולדשטיין).

סיכום חילוקי הרשויות לרבנן ור"מ - לפירש"י

מב) מרשותו לרשות חבירו - מבית לבית אסור, מגג לגג לחכמים אסור [משום דיורין שלמטה כלמעלה] לר"מ מותר. מחצר לחצר לכו"ע מותר.

רשויות חלוקות בשמן - מבית לחצר חבירו אסור, מגג לחצר חבירו למשמעות רש"י דף צ' ב' אסור (וכמש"כ הריטב"א בע"א) ומגג לאכסדרא או לחורבה הוי בעיא דלא איפשטא בדף צ' א'. (ויל"ע מ"ט מגג לחצר חבירו לא תלוי בספק הנ"ל).

מחצר לקרפף אסור. מגג לקרפף כששניהם פחות מבי"ס אסור משום חילוק רשויות. כשהקרפף יותר מבי"ס, והגגין מצטרפין ליותר מבי"ס, לשמואל אליבא דר"מ דהגגין כרמלית אסור רק משום גזירה. ולרבנן הוי רה"י ואסור מדינא. לרב דחשיב מוקף לדירה אסור משום חילוק רשויות, ולפשטות התוס' דף כ"ה ב' ברש"י דף צ' ב' אסור משום דמוציא מרה"י לכרמלית.

מרה"י לרשות שותפות - מבית לחצר אסור, מגג לחצר מותר. מחצר לחצר משמע ברש"י שאסור.

.כע1

.כע2~

.

בס"ד

ציונים ומ"מ - עירובין

גזירה כלי חצר אטו כלי בתים

מג) גמ' אמר רב הלכה כר"ש והוא שלא עירבו אבל עירבו לא דגזרינן דלמא אתי לאפוקי מאני דבתים לחצר. ושמואל אמר בין עירבו בין לא עירבו. ולרב דגזרינן בעירבו ה"נ בחצר של יחיד דדמי לעירבו כיון דשכיחי כלי בתים בחצר. וכ"מ בגמ' בע"ב. והרש"ש ריש פירקין הקשה א"כ אמאי מתיר ר"ש לטלטל מגג לגג הא גג יחידי דמי לעירבו. ותי' שם דרב לשיטתו דגג בין הגגין חשיב נפרץ במלואו למקום האסור ואף לר"ש חשיב מקום האסור לענין כלי בית וא"כ אסור להוציא לשם כלי בתים והוי כלא עירבו. והוסיף שם דשמואל ג"כ אזיל לשיטתו דס"ל דגג לא חשיב נפרץ כיון דאמרינן גו"א וא"כ שכיחי כלי בתים בגג ומדשרי ר"ש להוציא כלי הגג לגג הסמוך לו ש"מ דלא גזרינן אטו כלי בתים, ולכך פליג על רב הכא. אולם לפי"ז באופן שאין הגג פרוץ לחבירו וכגון שיש מחיצות ניכרות או גג יחידי באמת יהא אסור לטלטל מגג לגג אטו כלי הבית.

אכן התורי"ד (תליתאי) עמד בזה ולא ניחא ליה לפרש שבגג יחידי יהא אסור מגג לגג. והוכיח מזה דבגגין ליתא לגזירה דרב כלל, כיון דלא שכיחי דיורין בגג ואין כלי הבתים מצוים בגג.

מד) שם ר"ש לטעמיה דלא גזר וכו' ולדעת רב עי' תוס' ד"ה אמר, דס"ל דאף לר"ש דלא גזר בג' חצרות הכא גזר. וע' תור"פ ותורא"ש בביאור החילוק והריטב"א תי' באו"א ע"ש. והוסיפו התוס' דסברת שמואל לדעת ר"ת איפכא מדרב, דהכא לא גזר והתם ס"ל כחכמים דגזרינן. ואמנם עי' מהרש"א דכוונת התוס' לומר דכ"ז לולי דבריהם אבל למש"כ דרב קאמר הכי אף בדעת ר"ש ל"ק [וכ"מ להגהת הב"ח], דאיכל"מ דשמואל נמי אליבא דר"ש גזר אבל לדידיה דס"ל בג' חצרות כחכמים דגזרינן, ה"נ בסוגיין גזר. אך בתוס' רא"ש נראה דנקט דבאמת סברת שמואל איפכא, וס"ל להלכה דהכא לא גזרינן. והקשה על ר"ת דמפרש דשמואל פסק כחכמים.

ועי' הג' הגראמ"ה שהבין בתוס' דלא כהמהרש"א ע"ש דלמד כן גם בתוס' בסמוך שהקשו על שמואל מדאסר להכניס מי גשמים מגגו של חבירו לגגו, ומשמע דנקטו דשמואל ס"ל להלכה דלא גזרינן. אלא שהגראמ"ה תי' מדנפשיה דשמואל אליבא דר"ש קאמר וכדברי המהרש"א. ובראשונים תי' דבאמת שמואל סבר איפכא דהתם גזרינן משום דאמצעי מותר בכל כליו יחשוב שהכל רשות אחת לגמרי, משא"כ הכא שמתירים לו רק בכלי החצר. עי' רשב"א וריטב"א.

מה) תוד"ה ושמואל, הקשו לשמואל דלא גזר כלי חצר אטו כלי הבית. מ"ט אסר להכניס מי גשמים מגגו של חברו לגגו. ומשמע דלרב א"ש. והנה בטעם הגזירה יל"פ בב' אופנים, א. שלא יבחין בין כלי בית לכלי חצר. ב. דאחר שלענין כלי החצר הוי רשות אחת יטעו דהוי רשות אחת לגמרי, ולכך יוציאו אף כלי הבית. ורק דלא גזרו כן אלא באופן דשכיחי מאני דבית. [דאל"כ לא חיישינן למילתא דלא שכיח שיהיו כלי בית בחצר ע"י שיוציאם דרך מלבוש]. ולצד א' לכאורה לא שייכא הך גזירה אלא כשמוציא כלי החצר, אבל כשמכניס מגגו של חבירו לגגו דבגג חבירו לא שכיחי כלי בית שלו, לא שייך גזירה, וא"כ גם אי נימא כרב יקשה מ"ט אסור במי גשמים, אבל לצד ב' א"ש שגם אם יכניס מגג חברו לגגו יטעה דנעשו רשות אחת לגמרי. ונמצא דהתוס' ס"ל כצד ב'. ועי' תור"פ דמשמע כן. אבל בריטב"א נראה כצד א'. ע"ש במש"כ לחלק בין סוגיין לג' חצרות.

אמנם י"ל באו"א, דיל"ע אם האיסור להוציא כלי חצר לחצר אחרת, הוא איסור בעלמא משום גזירה, או דשווינהו כב' רשויות גם לענין כלי חצר. וכן הוכיחו מרש"י דף צ"ג ב' ד"ה רב אמר וכו' בסוה"ד אבל עירבו ב' רשויות הן. והיינו דמשום הגזירה שווינהו ב' רשויות. ולפי"ז א"ש שגם להכניס מגגו של חברו לגגו אסור, כיון דהוו ב' רשויות אף לגבי כלי הגג.

מו) שם, בתוס' בא"ד דכמו שאסור לטלטל כלים ששבתו בבית לחצר ולגג שלא עירבו אפי' לר"ש כן אסור מגג וחצר לבית. ויל"ע אי מיירי בנח בגגו או דוקא בלא נח. ואי נימא דמיירי בלא נח בגגו לכאורה פשוט שאסור דמוציא מחצר חברו לביתו, ומה הוצרכו להוכיח זאת. וגם דהתוס' השוו זאת לכלים ששבתו בביתו, ואי מוציא ישר מביתו לחצרו של חברו הרי אף אם לא שבתו בביתו אסור, וע"כ משמע דנידון התוס' בנחו בגגו ואעפ"כ אסור דומיא דכלים ששבתו בביתו שאסורים לחצר חבירו אף כשנחו בחצרו, ועי' תוס' דף צ"ט ב' ד"ה לא יעמוד.

ולפי"ז למד החזו"א מהתוס' דאף באמצע שבת קונה הכלי שביתה, שהרי הגשמים ירדו באמצע השבת כמבואר בסוה"ד דקולט מן האויר ואעפ"כ חשיב ששבתו בגגו של חבירו. אמנם עי' בראשונים דף צ"ט ב' שנקטו דהגשמים ירדו מע"ש ודלא כחזו"א, אך בתוס' נראה כהחזו"א.

ועוד למדנו מהתוס' דכלים ששבתו בחצר חבירו ובאו לחצרו אסור להביאם לביתו אע"ג דביתו וחצרו כרשות אחת. וד"ז תלוי בחקירת האחרונים אם האיסור להוציא כלי הבית מחצרו לחצר חבירו משום דחשיב הוצאה מן הבית או דהחצרות חשיבי ב' רשויות, דבית וחצר שלו מסתבר דלא הוי ב' רשויות אפי' כלפי חצר חבירו, אבל לצד א' א"ש דה"נ חשיב כמוציא מחצר חבירו.

ובגאו"י בריש פירקין נסתפק בכלים ששבתו בביתו ויצאו לחצר חבירו אם מותרים לבית חבירו, ולכאורה מפורש בתוס' דידן דאסור. אמנם יש שחילקו דהכא כיון שגג חבירו וגגו הוי רשות אחת נחשב שלא יצא מגג של חבירו ולכך אסור להכניס ביתו. משא"כ בגוונא דהגאו"י שכבר יצא מביתו לחצר חבירו דלא חשיב רשות אחת. א"כ כשמוציא מחצר לבית הוי כמטלטל בתוך החצר עצמה.

בס"ד

ציונים ומ"מ - עירובין

דף צ"א ע"ב

מח) גמ' טעמא דלא עירבו הא עירבו לא הא מני רבנן, ופירש"י כדאמרינן בג' חצרות דפליג אר"ש וס"ל דשלשתן אסורין דגזרו דלמא אתי לאפוקי מאני דבתים דחיצונה שבאמצעית לחיצונה חברתה. ויל"ע למש"כ הראשונים בע"א דשמואל שפסק התם כרבנן דגזרו וכדפירש ר"ת, מ"מ בסוגיין לא גזר כלי חצר אטו כלי הבית. וא"כ גם לרבנן נימא דלא גזרו הכא, וצ"ל דמ"מ כיון דאשכחן ברייתא דגזרינן, נקטינן דרבנן היא. וכ"כ הגאו"י. אך ק"ק דמנליה לשמואל להכריע התם כרבנן והכא כר"ש, וי"ל.

מט) תוד"ה וכלים ששבתו בחצר מותר לטלטל בחצר. פי' בכל החצרות דאי באותו חצר ותו לא אפי' שבתו בבית נמי. ומיירי לרב בשלא עירבו חצרות עם הבתים. ומכאן למדו האחרונים דס"ל לתוס' דאף בחצר שלא עירבה מותר לטלטל כלי הבית וכשיטת רש"י בשבת דף ק"ל ב'. [עי' רש"ש, בית מאיר סי' שמ"ט, שו"ע הגר"ז סי' שפ"ט ביאוה"ל סי' שע"ב ד"ה שמא].

ובביאוה"ל שם נקט דמתוס' משמע שאף ביצאו באיסור מותרים בטלטול. וצ"ב. ואפשר דר"ל דאם ביצאו באיסור אסורים, הו"ל לתוס' לפרש דלהכי נקט ששבתו בחצר לאפוקי כלי הבית שיצאו באיסור דאסורים בטלטול. ואף דמשכח"ל בכומתא וסודרא מ"מ מילתא דפסיקא נקט. וע"כ דאף שיצאו באיסור מותרים בטלטול. [ועי' גאו"י דכתב כעי"ז לפרש בגמ' דלא כתוס'. ומדבריו משמע שאף אם באמת מותרים בטלטול, מ"מ הגמ' מיירי ברגילות דלא הוציאו באיסור].

אמנם עי' מהרש"א דפי' דברי התוס' דתרתי קאמרי, דלמ"ד דעירבו נמי מותר, ע"כ דהא דאמרינן דכלים ששבתו בחצר מותרין בחצר היינו לחצר אחרת דלאותה חצר אף כלי הבית מותרים, אבל לרב דמיירי בלא עירבו יל"פ דמיירי באותה חצר דכלי הבית אסורים, ולדבריו מבואר דלא כרש"י הנ"ל. ובאבנ"ז סי' ש"א כתב דפי' המהרש"א מוכרח ודלא כהאחרונים. [ונראה כוונתו דאי מיירי בלא עירבו מהיכן נקטו התוס' בפשיטות שמותר לטלטל כלי הבית בחצר שאינה מעורבת, נימא דאדרבה מברייתא שמעינן דדוקא כלי חצר מותרים].

אמנם עי' רש"ש שהעיר במש"כ התוס' ולרב מיירי כשלא עירבו, והרי רישא דברייתא קיימא לרבנן. ולדידהו לכו"ע מיירי כשלא עירבו. וע"ש שהגיה בתוס' דצ"ל ומיירי לרבנן. ולפי"ז דרישא ע"כ בלא עירבו, א"כ מוכרח כהאחרונים דאף אי מיירי בלא עירבו ס"ל לתוס' דבאותה חצר אף כלי הבית מותרים. ועי' תוס' רא"ש וצל"ע. [ובלשון התורא"ש יש לדקדק דכתב דאי באותה חצר אפי' לא שבתו נמי. ולא כתב אפי' שבתו בבית. ומשמע קצת כהאו"ש דחצרות רשות אחת רק בכלים ששבתו בחצר].

ולעיל בע"א תניא כוותיה דרב וכו' וכלים ששבתו בחצר מותר לטלטלן בחצר. ופירש"י אע"פ שלא עירבה וה"ה לשאר חצרות. ומבואר דמפרש גם על אותה החצר. וקשה קושית התוס' דא"כ אף כלים ששבתו בבית מותרים לטלטל. ומשמע דס"ל דכלי הבית אסורים לטלטל באותה חצר ודלא כרש"י בשבת, [ויהא מזה סייעתא למש"כ הבי"מ דרש"י בשבת מיירי שלא שבתו בבית אלא היה לבוש בהם מע"ש. וצ"ע]. (אמרי יעקב). ואולי יש לדחות עפ"י הגאו"י הנ"ל דלא ניחא לגמ' למינקט כלי הבית דלא שכיחי בחצר אלא באיסור או בכומתא וסודרא. ולכך נקטו כלי חצר.

נ) מבוי שלא נשתתפו בו אין מטלטלין אלא בד"א, ע' תוס' ד"ה וכלים. דדמי לכרמלית משום שאין בו שום תשמיש. ובתוס' דף ס"ג ב' ד"ה בטילו כתבו דאסור משום גזירה דלמא אתי לאפוקי כלי חצר למבוי. וע"ש שם ברש"י דמשמע דאף למאי דקי"ל דכלי לחצר מותרין במבוי אסור לטלטל ד"א, והתוס' הקשו דדוקא לרבנן או לרב אליבא דר"ש דכלי חצר אסורים, אסור גם לטלטל ד"א.

דף צ"ב א'

נא) תוד"ה והא וכו' דעיקר הקושיא אינה אלא דלא גזר וכו' אמנם מהר"ח נראה דהקושיא על מה שפסק כר"ש. וע' רשב"א בפי' ב' דקושיית הגמ' דהתם משמע דהלכה כר"מ בגזירת תל.

נב) גמ' מאי למטה למטה לבתים. לעיל צ"א א' הבאנו לדון בכלי חצר של ראובן שבאו לחצר של שמעון אם מותר לטלטל לבית שמעון, ואי נימא דמותר, צ"ל דהכא מיירי שמביא מחצר של שמעון ישר לבתים. אבל בנחו באמצע מותר אף לבתים.

נג) רש"י ד"ה וחורבה אחת ביניהם לא שנא שלהן לא שנא של אחרים דהא אוקמא כר"ש, ובחזו"א סי' ק"ד כ"ג הקשה דהא חורבה לא הוי כבית אלא כחצר ואף למאי דמיבעיא לן דף צ' א' דאסור מגג לחורבה היינו דדמי לגג, אבל מחצר לחורבה מותר כמו מחצר לגג. וצ"ע. [ולמש"כ התוס' שם דמיבעיא לן בגג חורבה י"ל דחורבה עצמה חשיבא כבית ועדיפא מגג. אך רש"י פירש שם בחורבה עצמה].

נד) רש"י ד"ה איכא דאמרי בא"ד אפי' דחקת וכו' אבל שלא עירבה מותרת לתוך שעירבה. עי' גאו"י וחזו"א (סי' ק"ד כ"א) שדייקו מרש"י דאליבא דאמת אסור אפי' משלא עירבה לשעירבה. שמא יבוא להוציא משעירבה לשלא עירבה. והגאו"י שם נתקשה מ"ש מג' חצרות שהחיצונות אסורות באמצעית והאמצעית מותרת בחיצונות. וע"ע שם שאפי' אי נימא דשלא עירבה מותרת בשעירבה, היינו לגבי כלים שלה, אבל כלי חצר שעירבה שאסורים להוציא לשלא עירבה אסורים גם להחזירם.

ולעיל בתוס' דף צ"א א' ד"ה ושמואל, משמע דלרב דגזרו בעירבו כלי חצר אטו כלי בתים, א"ש דאסור להכניס מי גשמים מגגו של חברו לגגו. ולכאורה התם ל"ש גזירה דלמא אתי לאפוקי כלי בית של חברו ורק כלי בית שלו אתי לאפוקי. (עי' מש"כ באות מה) ולהנ"ל ד"ז מתבאר גמ' בסוגין דאפי' משלא עירבה לשעירבה אסור. והטעם נראה כמשנ"ת שם דרבנן שוינהו כשתי רשויות.

ולפי"ז גם לרב הונא שמותר לטלטל מחצר לחורבה, אבל מחצר שלא עירבה לחצר שעירבה מודה דאסור. ודוק.

בס"ד

חצר קטנה שנפרצה לגדולה

דף צ"ב ע"א

א) מתני' חצר גדולה שנפרצה לקטנה גדולה מותרת וקטנה אסורה מפני שהיא כפתחה של גדולה. בטעמא דמתני' דקטנה אסורה, עי' רעק"א בשו"ת סי' ל"ו דיל"פ בב' אופנים. א. דכיון שנפרצה במלואה הרי הם כחצר אחת שדרים בה גם בני הגדולה ובני חצר הקטנה לא עירבו עמהם, והו"ל כחצר שאינה מעורבת. ב. דאף שנפרצה לא הוי ריבוי דיורין דמ"מ אין דרים ביחד, אלא מ"מ אסורה משום דינא דנפרצה למקום האסור לה, וע"ש שמסיק כצד זה וכן נקט הבי"מ סי' שע"ד בפשיטות.

ואי טעמא דמתני' משום נפרצה למקום האסור לה, מוכח דאף שאין אסור לה אלא רק כלפי כלי הבית [דהא כלי חצר מותרים להוציא מחצר לחצר], מ"מ חשיב מקום האסור לה. ובתוס' דף פ"ט א' ד"ה רב דנו בזה ולא הוכיחו מכאן ועי' גאו"י שם שנתקשה מ"ט לא הוכיחו ממתני'. וביותר הוכיחו האחרונים מהשו"ע דס"ל לדינא דבכה"ג לא חשיב נפרצה למקום האסור לה, וקשה ממתני'. ועי' ביתרון האור (בסוף המשניות לבעל האור גדול) שהאריך בזה, וכתב דמתני' יש לפרש כצד א' דאסור משום ריבוי דיורין.

ב) והנה בדין חצר שאינה מעורבת, שי' רש"י בשבת דף ק"ל ב' שמותר לטלטל בה ד"א כלים ששבתו בבית ויצאו בהיתר, [ועי' שם בגלהש"ס שתמה ע"ז. וכן פשטות דברי הריטב"א דף ע"ו דאסור, ועי' ביאוה"ל סי' שע"ב פ"א]. ומעתה כתב ביתרון האור דלשי' רש"י הנ"ל ע"כ צ"ל דמתני' דקטנה אסורה לטלטל בה ד"א מטעם נפרצה למקום האסור לה ולא משום ריבוי דיורין.

אמנם באמת רש"י במתני' כתב דקטנה אסורה להוציא לה כלי הבית וי"ל שבאמת לטלטל ד"א שרי. מיהו לענין הוצאה מהבית אף כלי חצר שנכנסו לבית אסור להוציאם, וא"כ מ"ט כתב רש"י כלים ששבתו בבית ומשמע דר"ל שאסור גם לטלטל ד"א. ויל"ע.

וע"ע חזו"א סי' פ"ח ס"ק כ"ד דלהצד דנפרצה למקום שאסור לה רק בכלי הבית יל"פ במתני' דוקא להוציא מהבית אבל לטלטל שרי. ומשמעות דבריו דלענין הוצאה אסור משום נפרצה ולא משום חצר שאינה מעורבת וצ"ב. ויש להאריך בזה בדף פ"ט א'.

ג) גמ' שמע מינה ממתני' דיורי גדולה בקטנה, ופירש"י מושלין בקטנה ומושכין אותה אצלן, ובד"ה אסור לזרוע בקטנה דכמאן דהויא קטנה כולה בתוך גדולה דמי. והריטב"א הקשה מגמ' להלן דף צ"ג א' לענין ג' קרפיפות. דמשמע איפכא דכאילו הגדולה בתוך הקטנה. ע"ש מש"כ וצ"ב. ובתוס' רא"ש להלן צ"ג כתב דתרתי נינהו. דדיורי גדולה בקטנה, ועוד מדקתני מתני' מפני שהיא כפתחה של גדולה, משמע דכאילו קטנה נמצאת בתוך הגדולה, מיהו לשון רש"י נראה דדיורי גדולה בקטנה משום דכפתחה של גדולה היא.

ובעיקר מה דקתני מפני שהיא כפתחה של גולדה. עי' בית מאיר סי' שע"ד דלכאורה לענין עירובין א"צ לזה, דתיפו"ל משום נפרצה למקום האסור לה ורק לענין כלאים נפ"מ כדפרש"י בסמוך שאף אם הרחיק ד"א בקטנה אסור לזרוע בה, וזה משום דכפתחה של גדולה היא, אך מדברי הרמב"ם עירובין פ"ג כ"ד דקטנה אסורה משום שדיורין של גדולה חשובין בקטנה משמע דאף בעירובין בעינן לטעמא דדיורי גדולה בקטנה, והניח בצ"ע. ויש להעיר עוד דהרמב"ם לא הזכיר לענין כלאים דאף בהרחיק ד"א בקטנה אסור, וע"כ דלעצם איסורה דקטנה בעינן לטעמא דפיתחה של גדולה. אמנם הקר"א צידד דהרמב"ם סבר דנקטינן כקושית אביי להלן, וכי מצינו מחיצה לאיסור, ועי'.

ובאמת פשטות המשנה משמע כהרמב"ם דאל"כ מ"ט קתני מפני שהיא כפתחה של גדולה. אמנם עי' מ"ב סי' שע"ד ס"ק י"ג דגדולה מותרת מפני שמקום הפירצה נידון כפתח. ובשעה"צ שם ציין למשנה, ומשמע שנקט שזהו כוונת המשנה לבאר טעם היתר הגדולה. אך צ"ע דלהיתר הגדולה א"צ שכל הקטנה תיחשב פתח של גדולה אלא רק מקום הפירצה חשיב כפתח.

ולפירש"י דכאילו הקטנה כולה בתוך הגדולה, יל"ע מ"ט אין הגדולה נאסרת מחמת דיורי הקטנה. וכמו"כ להלן לענין כלאים גפנים בקטנה מותר לזרוע את הגדולה. הרי הקטנה כאילו נמצאת בתוך הגדולה והוי כלאים. וצ"ל דכלפי הקטנה דוקא חשיבא כפתחה של גדולה אולם להלן חזינן דאף לגבי גדולה נחשבת הקטנה כפתחה, דש"ץ בקטנה מוציא את הציבור שבגדולה יד"ח, וכן יחיד בקטנה מצטרף לתשעה שבגדולה. וכן לענין גט. ועי' היטב בלשון התוס' רא"ש צ"ג ע"א.

ד) תוד"ה גפנים בגדולה אסור לזרוע את הקטנה. למ"ד נראה מבחוץ נידון משום לחי ופתח מיירי בנכנסין כותלי קטנה לגדולה וכ"כ בתורא"ש. ומשמע דנראה מבחוץ מהני מדאורייתא. וצ"ע דברא"ש פ"ק דסוכה סי' ל"ד משמע דלחי הנראה מבחוץ ל"מ מדאורייתא. אמנם בחזו"א סי' ע"ד י"ב כתב דדוקא לענין סוכה דגמירי דבעינן דופן טפח ל"מ לחי הנראה מבחוץ מה"ת (ויל"ע בלשון הרא"ש שם).

ועי' דרך אמונה פ"ז הי"ט מכלאים שכתב דאפשר דדוקא לענין כלאים מהני נראה מבחוץ, דעיקרו מראית העין וצ"ב. אמנם העירו מהתורא"ש שכתב דכולי הך שמעתא איירי בנכנסין כותלי קטנה לגדולה. ועי' שו"ע הרב סי' נ"ה דאף לענין צירוף ש"ץ מיירי בנכנסין כותלי קטנה לגדולה. וכ"כ בסי' ע"ט לענין צואה.

ובמרומי שדה סוכה י"ט כתב שמסתימת השו"ע והפוסקים נראה דפליגי על תוס' וס"ל דלענין כלאים וגט לא מהני נראה מבחוץ, כיון דהוי דאורייתא. (וצריך לדחוק לפי"ז דהתוס' רא"ש דלא כהרא"ש שם).

ומ"מ לענין מתני' לכאורה פשיטא דמהני נראה מבחוץ כדאמרינן דף ט' ב'. אמנם הטור לא הביא דין זה בסי' שע"ד והקשו הפוסקים מ"ט השמיטו. וכן הקשו על הרמב"ם בפ"ג הכ"ד שהשמיט דין זה. ע"ש בהשגות מבעל ההשלמה. ועי' ב"י סי' שע"ד שהטור סמך על מש"כ בסי' שס"ה לענין לחי. [ובשו"ת שערי ציון סי' ד' ו' כתב דלמבואר בגמ' דקטנה כפתחה של גדולה א"כ ל"מ נראה מבחוץ, דאף דהוי מחיצה לקטנה מ"מ כיון שכל הקטנה חשיבא כפתח ה"ה כבתוך הגדולה ואסורה. והגמ' בדף ט' דמוקי למתני' בנכנסין כותלי קטנה וגדולה ס"ל דטעמא דמתני' משום נפרצה במלואה למקום האסור לה ודלא כסוגיין (ועי' ס' משנת חיים)].

ה) בעיקר מה שמבואר בגמ' דגיפופי מהני להבדיל הגדולה מקטנה ואף לענין כלאים דהוי דאורייתא. מ"מ משמע דדוקא ב' לחיין אבל לחי אחד ל"מ אף למ"ד לחי משום מחיצה. וכ"כ בדר"א (כלאים פ"ז הי"ט אות ק"ו). וע"ע במכתבו בתחילת ס' ביאורי סוגיות שנסתפק אי מהני ג' מחיצות לענין כלאים להתיר לזרוע ברוח רביעית, דרוח רביעית מובדלת ע"י ג' המחיצות. [ואין ראי' דל"מ מדקטנה אסורה, דהכא בעינן להבדילה מהגדולה והרי הגדולה ג"כ בתוך מחיצותיה].

.כע1

.כע2~

.

בס"ד

דף צ"ב ע"ב

ו) גפנים בקטנה מותר לזרוע את הגדולה. ופירש"י דלגבי גדולה פיתחא הוא והוי כמחיצה. וצ"ב דמ"מ לגבי קטנה דלאו פתחא הוא הוי כלאים, ורש"י כתב דזרע בהיתר, אבל לכאורה הזריעה הוי באיסור כלפי הגדולה. ועי' חזו"א כלאים סי' י"א ח' דחשיב כגרמא כיון דלזרעים גופה לא חשיב כלאים אלא לגפנים שבקטנה. ועדיין קשה דליהוי כמקיים כלאים דאסור אף בלא מעשה כלל. ועי' מקד"ד סי' ס"א ח'. והתוס' פי' דלא הוי כלאים אלא לקטנה, דשם גדולה על הקטנה וזרעים שבגדולה משוו שם שדה על הקטנה, ולא נאסר אלא זרעים בכרם. ובגאו"י הקשה דמ"מ איך פקע שם כרם שבקטנה. ולכאורה י"ל דלתוס' לא חשיב שהזרעים נמצאים בקטנה אלא רק שם השדה שבגדולה חל בקטנה. (וכן נראה שנקט המקד"ד שם) אכן בתור"פ מפורש דשם כרם שבקטנה נמי פקע וכהגאו"י וצ"ב וע"ע תורא"ש. ובחזו"א שם.

והנפ"מ בין רש"י לתוס' עי' חזו"א שם דלרש"י הכל תלוי מה קדם, דכל האיסור הוא בקטנה ודוקא כשהגדולה קדמה אסור, ומעתה בזרע את הגדולה נמי אסור ליטע גפנים בקטנה, וכן להיפך בקדמה קטנה אף אם זרע בה ונוטע גפנים בגדולה מותר. משא"כ לתוס' תלוי אם גפנים בגדולה דהוי כלאים, אסור אף בזרע תחילה בקטנה, ובגפנים בקטנה מותר אף בזרע תחילה בגדולה דלא הוי כלאים.

מיהו בתורא"ש נראה דבזרע תחילה בגדולה אסור ליטע גפנים בקטנה אף לשי' התוס' אך דבריו שם צ"ב.

ובכלאי זרעים - בזרע חטים בקטנה ואח"כ שעורים בגדולה. כתב החזו"א דל"ש סברת רש"י דלא חשיב זורע כלאים בקטנה, דכ"ז בכלאים דרבנן, אבל הכא דהוי דאורייתא אסור. וגם לסברת התוס' כתב שם דאסור. ולכאורה למש"כ בדעת התוס' דלא חשיב שהזרעים שבגדולה בתוך הקטנה, אלא רק שם הגדולה בקטנה. בכלאי זרעים שאסור הערבוב גופיה, יהא מותר. ואף בזרע חטים בגדולה שרי לזרוע שעורים בקטנה. וכ"כ המקד"ד שם. אבל למשמעות התור"פ דמודו התוס' דנחשב גם שהזרעים בקטנה ורק משום דבטל שם כרם מהקטנה שרי, א"כ בכלאי זרעים אסור.

בס"ד

.

בס"ד

ז) גמ' אשה בגדולה וגט בקטנה מתגרשת. וברש"י ד"ה מתגרשת, שהרי היא כעומדת בקטנה. ולכאורה זה דלא כדפי' לעיל דכאילו קטנה בתוך הגדולה. אך להלן בד"ה אינה מתגרשת, דגדולה לאו בתר קטנה אזלא, ומבואר כדלעיל דקטנה בתר גדולה אזלא. ומשמע דחדא מילתא היא ועי' בריטב"א לעיל. והר"ח כתב דבאשה בגדולה וגט בקטנה מתגרשת שכל מה שבקטנה כאילו הוא בגדולה, ומשמע להיפך מרש"י.

ובתוס' פי' דהשאילו לאשה חצר אחת וכשהשאילו לה גדולה הוי שמה על הקטנה. יל"ע אם לדיני ממונות ג"כ נחשב ששאלה גם את הקטנה. וא"כ הו"ל לגמ' לחדש ד"ז בדיני שאלה, ואם לא חשיב כשאול לה צ"ב איך מהני לענין גט מה ששמה על הקטנה. ועי' תורא"ש דמיירי ששניהם של איש אחד, ולכאורה ר"ל דאל"כ א"א לומר דהוי גם הקטנה כשאולה לה. ומשמע דס"ל דמהני גם לענין דין שאלה ויש לדחות. ועי' תור"פ דחשיב כאילו זרק הגט בגדולה. ומשמע דלא חשיב כשאול לה.

ח) רש"י ד"ה אינה מתגרשת בסוה"ד דאשה לא בעיא למקני גיטא. בש"ס עוז והדר הביאו גירסא דאשה בעיא למקני גיטא. ולגרסתנו צ"ל דר"ל דאשה לא רוצה לקנות הגט ולכך אין נגררת אחר הגט. ועי' אמרי בינה קונטרס הקנינים סי' כ"ז שהביא מי שהוכיח מרש"י דא"צ לקנות הגט ודחה דאין שום משמעות לזה, ואפשר דר"ל כמש"כ.

ט) ציבור בקטנה וש"ץ בגדולה אין יוצאין יד"ח, וברש"י דרובא בתר חד לא משתדו, וכ"מ בגמ' לענין תשעה בקטנה ויחיד בגדולה. ומבואר דקטנה טפילה לגדולה רק באופן שהעיקר בגדולה, ולפי"ז צ"ל דגפנים בגדולה וזרעים בקטנה חשיבי הגפנים עיקר. אולם בחזו"א מבואר בשי' רש"י דאף להיפך כשזרעים בגדולה אסור ליטע גפנים בקטנה. ומשמע דלא אמרינן גפנים עיקר. [וגם בתוס' משמע דזרעים שבגדולה חשיב שם שדה בקטנה רק דלא איכפ"ל בזה] והיה אפשר לומר דלא בעינן שיהא עיקר בגדולה, רק דלא יהא עיקר בקטנה. אך בתוס' מבואר דחמשה בגדולה וחמשה בקטנה אין מצטרפין. ועי' גאו"י שנתקשה בדבריהם.

עוד יל"ע מצואה בגדולה ואדם בקטנה. הרי א"א לומר שהצואה עיקר. וע"ש בגאו"י [וצ"ב איך נתיישב בדבריו]. וע"ע מלא הרועים, ובריטב"א נראה שדנים על הצואה בפני עצמה, ודוק.

י) שם צואה בגדולה אסור לקרות ק"ש בקטנה. והנה למבואר ברש"י ותוס' דלענין כלאים אפי' אם הרחיק בקטנה ד"א לא מהני כיון דפתחה של גדולה היא, א"כ ה"נ לענין צואה ל"מ. וכ"כ הריטב"א, אך בשו"ע סי' ע"ט ס"ג כתב שצריך שירחיק כשיעור וע"ש במ"ב בשם ב"י דהיינו ד"א, והקשה בביה"ל מרש"י ותוס' הנ"ל דלא מהני הרחקת ד"א, וכ"ה בשו"ע הגר"ז בקונטרס אחרון, והמ"ב הוסיף להקשות שגם ביו"ד סי' רצ"ו לענין כלאים לא הזכיר השו"ע דל"מ הרחקת ד"א.

והאחרונים דייקו מהרמב"ם דס"ל דמהני הרחקת ד"א בקטנה דלא גרע מגדולה. וצ"ל דגרס בגמ' להלן כהגר"א שאלמלי אין מחיצה זורע. ולא גרס מרחיק ד"א וזורע. ובקר"א כתב דס"ל כקושית אביי וכי מצינו מחיצה לאיסור. ולפי"ז אליבא דרבה ור"ז מודה לרש"י. וע"ע מאירי דמשמע דאף שלענין כלאים ל"מ הרחקת ד"א מ"מ לענין צואה מהני. וצ"ב. ואולי לדברי המלא הרועים א"ש דלענין צואה אין הטעם משום דהוי פתחה של גדולה אלא משום נפרצה דלית ליה מחיצה.

עוד עיין בריטב"א דבצואה בקטנה דמותר לקרות ק"ש בגדולה, היינו דוקא במרחיק ד"א בגדולה. וא"ש לשיטתו דבצואה בגדולה אף כשהרחיק ד"א בקטנה אסור. אבל המאירי דס"ל הרחקת ד"א מהני אף כשהצואה בגדולה, מפרש דכשצואה בקטנה מותר לקרות ק"ש בגדולה אף בסמוך לפתח. וסברת הריטב"א צ"ב שהרי מבואר בגמ' שבכה"ג לא אמרינן דקטנה בתר גדולה שדיא. ואי משום דאין הקטנה רואה מחיצה, מ"מ כלפי הגדולה יש מחיצה.

בס"ד

ציונים ומ"מ - עירובין

דף צ"ג ע"א

יא) ג' קרפיפות וכו' והאמצעי אינו מגופף נעשה כשיירא. עי' רש"י דרק האמצעי מותר אבל הריטב"א הביא דאף הגדולה מותרת דנעשית כחצר של הקטנה.

יב) שם, אמצעי מגופף והחיצונים אינם מגופפים וכו' אין נותנים להם אלא בית שש. וברש"י, ואם אחד מהן יותר מבי"ס הוא אסור, ואם אמצעי יותר מבי"ס כולן אסורין שהרי הן פרוצין לרשות האסורה.

בשו"ע סי' ש"ס ס"ג כתב שדוקא אם לא נפרץ יותר מעשר, אבל ביותר מעשר גם המגופף אסור דהוי פירצה. ומקור דין זה בריטב"א שכתב דסוגיין בלא נפרץ יותר מעשר, ומפרש השו"ע דר"ל דיותר מעשר המגופף ג"כ חשיב נפרץ.

אך יל"ע דהריטב"א כתב כן אף באופן שהאמצעי אינו מגופף, ובכה"ג החיצונים שפרוצים לאמצעי הם פרוצים למקום המותר שהרי דינו כשיירא, ומאי נפ"מ אי נפרץ יותר מעשר. וע"כ משמע דכשנפרץ יותר מעשר אינו כפתחה של גדולה, וס"ל דהא דאמרינן הכא דדיורי גדולה בקטנה וחשיב כשיירא דוקא משום דהוי כפתחה של גדולה, אבל כששניהם פרוצים זל"ז, לא אמרינן דחשיב כשיירא. וכ"כ החזו"א סי' ק"ו ב'. [ועי' דר"א כלאים פ"ז - צה"ל רכ"ט].

והמג"א שם צידד להיפך, דכשנפרץ יותר מעשר, נעשה הכל כשיירא, ועי' תו"ש מה שנדחק לבאר לפי"ז את דברי השו"ע, ומסיק דהשו"ע פליג על המ"א. והו"ד בביאוה"ל. ובחזו"א שם כתב דאף שהשו"ע לא ס"ל כמ"א מ"מ נראה כמ"א. [ולכאורה מהריטב"א הנ"ל משמע דלא כמ"א דא"כ ברישא דאמצעי אינו מגופף ליכא נפ"מ שהרי לשיטתו ברישא החיצונים נמי מותרים ודלא כרש"י, וא"כ ע"כ דכוונתו שבנפרץ יותר מעשר כולם אסורים. ובחזו"א משמע שדבריו אף להריטב"א, ואפשר דהריטב"א קאמר לשיטת רש"י, וע"ש שרק אח"כ הביא את פירושו].

ובביאור מחלוקתם צ"ל שלדעת המ"א בפירצה יותר מי' מתבטלת המחיצה אבל השו"ע ס"ל דלא בטלה המחיצה אלא דהוי רק פירצה שמאחדת את הרשויות דחשיב נפרצה למקום האסור לה, אמנם לדברי החזו"א הנ"ל נראה לדעת השו"ע דאף דבטלה המחיצה לא נעשו כשיירא, ורק כשהקטנה פתחה של גדולה נעשו כשיירא ודוק.

יג) תוד"ה שנים בזה וכו' דהתם איכא טעמא כדאמר דנפיק להכא ולהכא. עי' גאו"י, ונראה מדבריו דהכא אין הטעם משום דשם הגדולה חל גם על הקטנה מחמת שהיא כטפלה, אלא ענין מציאותי הוא שדיורי הגדולה יש להם תשמישים בקטנה. [ומ"מ לענין צירוף למנין לא סגי בזה דבעינן שיהא עכשיו באותו מקום]. אמנם מהריטב"א שהקשה סתירת דברי רש"י דבסוגיין כתב שדיורי גדולה נמצאים בקטנה ולעיל כתב שדיורי גדולה מושכים את הקטנה. ומשמע דחדא סוגיא היא. ודוק.

ובעיקר קושית התוס', יל"ע דלכאורה הו"ל להקשות ממתני' לעיל חצר קטנה שנפרצה לגדולה, דאף שהקטנה יש בה יותר דיורים, מ"מ נגררת אחר הגדולה, ומ"ש מציבור ויחיד. וצ"ל דבמתני' אין נפ"מ במספר הדיורין ובזה הגדולה עיקר. אבל הכא דבעינן שלשה דיורין דמי לצירוף למנין.

ויל"ע לענין צירוף למנין, כשיש ח' בגדולה וט' בקטנה, אי נגררת הקטנה בתר הגדולה, או נימא דהעיקר בקטנה. ועי' גור ארי' למהר"ל דשפיר מצטרפי, דא"צ את כל התשעה למשכם לקטנה. וזה ע"ד הנ"ל דרק כשצריכים את מספר הדיורים שבקטנה אין נגררים בתר הגדולה שיש בה מיעוט דיורין. ודוק.

גידוד חמשה ומחיצה חמשה

דף צ"ג ע"ב

א) אמר ר"ח גידוד חמשה ומחיצה חמשה אין מצטרפין. עי' ריטב"א ורשב"א דמדרבנן הוא. ע"ש. ובגאו"י הוכיח מתוס' דמדאורייתא הוא. וכ"מ לפירש"י בגיטין דף ט"ו ב'.

ורש"י כאן פי' דלגבי עליונה לאו מחיצה היא מפני שאינה רואה את פני עשרה למחיצתה משא"כ כשכולה גידוד. ויתכן שגם זה מדרבנן בעלמא. [ושמעתי לפרש שדברי רש"י והראשונים הם למסקנא דמודה ר"ח בתחתונה אבל להו"א דינא דאורייתא הוא]. ועי' רש"ש שדן לפירש"י באופן שיש גידוד עשרה ומחיצה חמשה יהא ג"כ אסור מה"ט דאינה רואה פני עשרה, אבל להרשב"א א"ש.

ב) התוס' הביאו פירש"י בגיטין ט"ו ב' דנפ"מ לחריץ עמוק ה"ט והקיפוהו מחיצה ה"ט דלא מצטרפין להיות רה"י. והתוס' הקשו מסוגיין דתחתונה רואה פני עשרה. [ובפנ"י שם כתב דאין כוונת רש"י לחריץ גופיה אלא שהקיף המקום בחריץ, והו"ל כותל. וכ"כ התפארת יעקב שם]. וע"כ פי' דנפ"מ לגבי עליונה ולעירובי חצרות כבסוגיין. ובגיטין שם בפי' ב' כתבו דנפ"מ לענין רה"י לגבי העליונה, והיינו תל גבוה ה' והקיפוהו מחיצות ה'. ויל"ע מ"ט לא פי כן התוס' בסוגיין, שהרי כל קושיתם רק דבתחתונה מודה ר"ח. [אמנם י"ל דהוקשה לתוס' מה שהקשו שם דאי בעי מנח מידי ומשתמש, ע"ש ובסוכה ד' ע"ב].

והנה יל"ע לדעת רש"י גם בלא קושית התוס' מסוגיין, דמסברא נמי, לגבי החריץ הרי לא חשיב גידוד ומחיצה אלא חדא מחיצה, כיון שרואה פני עשרה. וגם בגמ' יל"ע לס"ד דתחתונה נמי ל"מ לר"ח.

וצ"ל דלא סגי במה שרשות היחיד רואה מחיצות, אלא בעינן שיחשב גם מחיצה כלפי רה"ר, והרי לרה"ר ליכא מחיצה י' ולא גידוד י'. וכ"מ בפנ"י בגיטין שם.

ולפי"ז יתכן דלתוס' דידן גם לגבי העליונה דהיינו ע"ג התל, חשיב רה"י, אף שמצד העליונה ליכא מחיצה י' ולא גידוד י', מ"מ לגבי רה"ר שלמטה איכא מחיצה י"ט וסגי בזה ליחשב ע"ג התל רה"י כיון דלבני רה"ר איכא מחיצות, [ועי' תוס' סוכה ד' דמחיצות שבת הם למנוע רגל רבים]. ועי' בדברי התוס' דידן בסוה"ד ולתוס' בגיטין חזינן שהכל תלוי לגבי תוך הרשות.

ובקושיית התוס' מגמ' דידן דלתחתונה השיב מחיצה. עי' פנ"י בגיטין שם שתי' על דרך הנ"ל, דרה"י צריכה מחיצות גם כלפי רה"ר, וא"א שיחשב רה"י רק לגבי תוך הרשות ולא לחוץ לרשות. [ודלא כמו שחלקו התוס' דידן לענין תל] משא"כ לענין ב' חצרות דבעינן הבדלה בעלמא סגי במה שכלפי הרשות שנמצא בה חשיבא מובדלת מהעליונה, וכדמצינו לענין חצר גדולה וקטנה, דגדולה מותרת.

והגר"נ פרצוביץ זצ"ל, (בשי' לגיטין שם) תי' סברת רש"י דאף לגבי החריץ חשיב ב' מיני מחיצות ולא מצטרפי, דהחריץ גופיה לא הוי מחיצה בעלמא, אלא דע"י העומק חשיב כמובדל מרה"ר, ודמי לגובה דתל דהגידוד לא הוי מחיצה. (ואין תלוי במה שמוקף המקום מסביבותיו ליחשב מחיצה). עי"ש. וכמדומה דהכי משמע ברמב"ן שבת ד"ז ע"ב. ולפי"ז יל"ע מסוגיין דתחתונה רואה פני עשרה.

עוד הקשו התוס' מבור וחוליתו דמצטרפין, והפנ"י שם תי' דר"ח ס"ל דאין מצטרפין ודלא כר' יוחנן, וכ"כ הרמב"ן שבת דף ז'. ובתי' א' שם תי' שדרך הבור לעשות לו חוליא, ודבריו צ"ב.

והנה בשבת דף ז' ע"ב, בית שאין תוכו י' וקירויו משלימו לי', אם חקק בו והשלימו לעשרה הוי רה"ר בתוכו, ולשי' רש"י קשה איך מצטרפין החקק עם המחיצה, ועי' רמב"ן שם שהקשה כן, והיינו דנקט כרש"י דסוגיין מיירי אף בחריץ. וע"ש מה שתי', וצ"ב. ובסו"ד הביא שי' התוס' דחריץ חשיב רה"י אף לר"ח. ועוד כתב שם די"ל לשי' רש"י דלר"ח באמת גם בבית שחקק בו לא הוי רה"י.

אמנם לשי' הרא"ש שם אין המחיצה ע"י צירוף החקק והמחיצה שבצדו, אלא ע"י המחיצה שמחוץ לבית בצירוף הקירוי דהוי מחיצה י', ומהני אף כלפי פנים. ולפי"ז א"ש. אך יש להעיר דהרמב"ן שם כתב ג"כ בתחילת דבריו כהרא"ש, ואעפ"כ הקשה דגידוד ומחיצה אין מצטרפים. ועי' חזו"א סי' ס"ה ס"ק ס"א. והר"ן שם חולק על הרא"ש וכצ"ל לדעת תוס' דשפיר מצרפין את המחיצות. וע"ש בתוס', וע' היטב בחזו"א שם.

.כע1

.כע2~

.

בס"ד

ציונים ומ"מ - עירובין

ג) תוד"ה גידוד בסוה"ד וצ"ע לענין שבת אם יש תל ברה"ר גבוה חמשה וכו' שהזורק מרה"ר לתוכו חייב ומתוכו לרה"ר פטור. והיינו דבני רה"ר רואים מחיצה ולדידהו הוי רה"י, אמנם עי' גאו"י קר"א וחזו"א סי' ק"ו שתמהו דלחייב הזורק מרה"ר בעינן שיזרוק למקום שנחשב רה"י. [ולכאורה צ"ל דכלפי בני רה"ר נראה שבתוכו הוא רה"י וכעין דינא דחצר קטנה שנפרצה לגדולה. ועצ"ע].

ולשיטת התוס' בגיטין דדינא דר"ח הוא לענין תל דלא חשיב רה"י אף שלגבי בני רה"ר איכא מחיצה. ע"ש במהרש"א שגם הזורק מרה"ר לתוכו יהא פטור. וזה דלא כתוס' דידן [וראיתי בשם הנצי"ב בהעמק שאלה שהקשה ע"ד מתוס' דידן, אולם בפשוטו י"ל דפליגי התוס' בזה. והתוס' דידן דלא פי' דברי ר"ח לענין רה"י משום דבריהם הכא דלגבי רה"ר חשיב רה"י].

ולמבואר נמצא דפליגי הראשונים אי מחיצות רה"י הם כלפי רה"ר או כלפי תוך הרשות, דלתוס' בגיטין הכל תלוי כלפי תוך הרשות, ולכך בחריץ הוי רה"י אף שלגבי רה"ר לא רואים מחיצה, ובתל הוא להיפך. ולתוס' דידן נסתפקו דלמא לגבי רה"ר סגי במחיצות לגבי רה"ר. ולשיטת רש"י בגיטין [לישוב הפנ"י] בעינן מחיצות גם לתוך הרשות וגם כלפי בני רה"ר.

ד) ובשבת דף ז ב' בבית שאין בתוכו עשרה וחקק בו והשלימו לעשרה דהוי רה"י, נחלקו הראשונים היכן מחיצות דידיה. לשיטת הרא"ש המחיצה היא מבחוץ שבצירוף הקירוי איכא עשרה, אף שבתוך הרשות ליכא עשרה, (והא דבעינן חקק הוא לאשוויי רשות גבוהה עשרה). אבל הר"ן שם ס"ל דהחקק הוא המחיצה בצירוף המחיצה שמחוץ לחקק ואף דיש ביניהם יותר מג"ט. ובמג"א סי' שמ"ה סעי' ט"ו הביא דברי הרא"ש ובא"ר שם כתב דלדעת הר"ן א"צ מחיצות עשרה מבחוץ. והו"ד במ"ב. ובפשוטו פליגי בזה בתוס' בשבת דלתי' א' ס"ל כהר"ן, ולתי' ב' בשם התו"י היינו כהרא"ש, וכ"כ היד אפרים שם. ונמצא דפליגי בהנ"ל, דלרא"ש עיקר המחיצה היא כלפי רה"ר וכלשון התוס' בסוכה למנוע רגל רבים. ולהר"ן והתוס' שם בתי' א' עיקר המחיצה היא כלפי תוך הרשות. ומדברי הרמב"ן בשבת נראה דס"ל בדין בית שחקק בו דבעינן גם מחיצות מבחוץ וגם צירוף המחיצות שמבפנים. ועי' עוד חזו"א סי' ס"ה ס"ק ס"א.

ה) בעיקר דברי ר"ח דגידוד ומחיצה אין מצטרפים. יש לדון במחיצת גידוד אי חשיב מחיצה דהיינו שפני התל הוא מחיצה. או דעצם הגובה מרשות הרבים משוי לה רשות נפרדת, ולצד זה א"ש טפי דברי ר"ח דאין מצטרפין משום דגידוד אינו מחיצה כלל, וכעי"ז הובא לעיל בשם הגרנ"פ לענין חריץ לדעת רש"י. אבל אי גידוד נמי הוי מחיצה יל"ע מ"ט אין מצטרפים. וצ"ל דמ"מ הוי ב' מיני מחיצה.

והנה דעת הרמב"ן שבת צ"ט ב' דבתל לא אמרינן רה"י עולה עד לרקיע, ורק התל גופיה הוי רה"י, אולם רש"י עירובין פ"ט א' כתב דעמוד ברה"ר אמרינן גוד אסיק, ולדברי רש"י מוכח דגידוד הוי מחיצה, אבל לרמב"ן י"ל דלא הוי מחיצה. אולם הגר"ח בהל' סוכה כתב דטעמא דהרמב"ן משום דאין מחיצות ניכרות, ובכה"ג לא אמרינן גו"א, אבל במקומה הוי מחיצה. [וע"ש עוד דלדעת הרמב"ם אמרינן רה"י עולה עד לרקיע אף בלא גוד אסיק] ועי' מאירי סוכה דף ד' דבפשוטו משמע דס"ל דליכא מחיצות כלל. אולם יל"ע מהא דטרסקל רחב ד' שעומד ע"ג קנה גבוה י' דלא הוי רה"י וחזינן דלא סגי במה שגבוה י"ט. ומשמע דבעינן מחיצות. (ועי' אשר לשלמה מועד סי' כ"ה) וע"ע תוס' פ"ט א' ד"ה מחיצות ואכמ"ל.

ו) ולהנ"ל דהוי מחיצה וטעמא דר"ח משום דהוי ב' מיני מחיצה. לכאורה ה"ט דבעינן לצרפם ליחשב מחיצה אחת, אך יעויין בדברי הגר"ח הל' שבת פי"ז הי"ב דלא בעינן חפצא דמחיצה עשרה טפחים, אלא בעינן מקום עשרה מוקף במחיצה. וכן נראה לשיטת הראשונים הנ"ל בשבת דמצרפים מחיצה עם החקק אף שיש ביניהם יותר מג"ט, ושאני מסוכה דבעינן דפנות ע"ש ובתוס' סוכה דף ד' ב'. ומשמע כהגר"ח.

וצ"ל דאף דלא בעינן מחיצה אחת, מ"מ בעינן הבדלה ע"י מחיצה, וגידוד ומחיצה הוי ב' מיני הבדלות. ויש להוסיף דמחיצה ה"ט לא חשיב אף חצי מחיצה אלא ליכא מחיצה כלל. ולפי"ז י"ל דגבוה ה"ט אין זה הבדלה כלל, ולכך לא מצטרף להשלים למחיצה.

ז) ומדברי רש"י בסוגיין ד"ה מודה ר"ח בתחתונה, משמע דטעמא דאין הגידוד מצטרף משום דאין רואים כלל את פני החיצה של הגידוד. [ומה"ט דן הרש"ש שאף כשיש גידוד עשרה לא מהני] ולפי"ז אין הטעם משום חסרון צירוף. אולם מסוגיא דגיטין משמע דחסרון בצירוף הוא. ע"ש.

ח) ולדידן דגידוד ומחיצה מצטרפין. בפשוטו מצרפין ב' מיני מחיצות אולם עי' ברבינו יהונתן דטעמא משום שהעומד ע"ג הכותל רואה פני המחיצה י'.

ט) בביאוה"ל סי' שס"ב סעי' ב' ד"ה שעשה, נסתפק בגידוד ומחיצה דמצטרפין, אי דוקא כשאין מופלגין זמ"ז ג"ט, או אף כשמופלגים. ולענין תל המתלקט י' מתוך ד"א נקט דמסתברא דודאי מצטרפין אף שיש הפסק באמצע המדרון יותר מג"ט. וע"ש דלהגר"א סי' שנ"ח מוכח שגם גידוד ומחיצה אף שמופלגין דמצטרפין, אבל לתרוה"ד שם אפשר דאין מצטרפין, ושאני מתל, וצ"ע טובא מאי שנא. ועי' חזו"א סי' ס"ה ס"ק ע' שתמה בזה. [וגם לענין תל המתלקט כתב דמסתבר דאין מצטרפין, דשיעור ד"א דתל הוא שעור בצורת המדרון דביותר מד"א אין זה מחיצה אלא מקום הילוך, ע"ש].

ועיקר ספק הביאוה"ל, בפשוטו דמי לבית שאין בו עשרה וחקק בו להשלימו לעשרה, דלשיטת הר"ן ותוס' בשבת בתי' א' מצטרפין אף בריחוק ג"ט, וא"כ ה"ה גידוד ומחיצה, ולשיטת הרא"ש אין מצטרפים.

ועי' חזו"א סי' ס"ה ס"ק ס"ב שהאריך בזה, וכתב דמסתברא דלא מהני דהרי מקום הגידוד אין לו מחיצה עשרה מרה"ר והוי כרמלית וממילא גם מקום שתוך המחיצה אף שיש לו עשרה מרה"ר מ"מ אין לו עשרה מהגידוד. והא דחקק דמצטרף לדעת הר"ן י"ל דשאני בית שמקורה ואחר שיהא החקק רה"י גם מחוץ לחקק יהא חורי רה"י ולכך אי"צ להבדיל ממנו, משא"כ בנידו"ד, וה"נ בתל. וע"ע ס"ק ע'.

[ולדעת המ"ב נראה דדוקא בגידוד ומחיצה מספק"ל שמא בכה"ג מודינן לרב חסדא דגידוד ומחיצה אין מצטרפים, אבל כששניהם תל או חקק דחדא מחיצה היא מצרפינן שפיר. וכמש"כ הר"ן. מיהו לדעת הרא"ש דאין מצטרף בחקק, א"כ ה"ה בתל המתלקט, וצ"ע מ"ט לענין תל נקט בפשיטות דמצטרפים, ודוק. וצ"ע בכ"ז]. וע"ע בביה"ל סי' שנ"ח.

ב' חצרות שנפרצו זו לזו

י) גמ' דיורין הבאין בשבת. וברש"י, כגון כותל שבין שתי חצרות שנפל בשבת דהיינו דיורייהו השתא כי הדדי. ומשמע דע"י שנפרצה לחברתה נעשו כחצר שאין מעורבת. ומהגמ' אין ראי' דיל"פ דמיירי שבאו עוד דיורין לתוך החצר או כהגמ' להלן שעירבו ביניהם ובטל העירוב ע"י שנסתם הפתח ושוב הו"ל דיורי רבים. ועי' שו"ת רעק"א סי' ל"ו שנקט בסו"ד דלא חשיב ריבוי דיורין. ועי' בסמוך.

יא) איתמר כותל שבין שתי חצרות שנפל רב אמר אין מטלטלין בו אלא בד"א, וברש"י אף לענין כלי החצר ורב לטעמיה דבעירבו אסורים גם כלי החצר. אבל בתוס' פי' לענין כלי הבית דוקא ועי' מהרש"א, וכ"ה ברשב"א וריטב"א.

ועי' היטב בדברי רש"י דמפרש דאסור מטעם נפרצה למקום האסור לו. ודלא כמשמעות דבריו לעיל דהו"ל ריבוי דיורין. ולהלן צ"ד א' ד"ה זה מטלטל כתב בדברי שמואל דהו"ל כחצר אחת. וע' יתרון האור שהאריך בזה, ותו"ד דלרב שאסור אף כלי החצר הו"ל נפרצה למקום האסור. אבל לשמואל שרק כלי הבית אסורים ס"ל לרש"י שאין שייך דין נפרצה ודלא כתוס' פ"ט א' ולכך כתב דהו"ל חצר אחת. אך יל"ע מ"ט לרב לא הוי כחצר אחת. וי"ל דכיון שאסורים להוציא מזה לזה, הא גופא מחלקם להיות ב' חצרות משא"כ לשמואל דכלי החצר מותרים. ויש להעיר עוד דלשיטת רש"י בשבת ק"ל ב' דחצר שאינה מעורבת מותר לטלטל ד"א, ע"כ דרב דאסר הכא לטלטל הוא משום דין נפרצה למקום האסור, ועי' אבנ"ז סי' ש"א שהאריך בזה.

יב) עי' עוד ברעק"א שם דמהא דס"ד דגמ' לפרש מתני' בנפרצה בשבת, ש"מ דגדולה מותרת ע"י הגיפופי אף שלא סמכו מע"ש, וה"נ בחצר שנפרצה לרה"ר. וביתרון האור שם מחלק בזה. ע"ש שהאריך.

יג) בעיקר דין דיורין הבאים בשבת, דפליגי אי אמרינן הואיל והותרה הותרה, עי' תוס' דף י"ז א' דהלכתא כשמואל ואע"ג דבליתנהו למחיצות נקטינן התם דלא אמרינן הואיל והותרה הותרה, הכא הוי כאיתנהו למחיצות. וכ"כ הריטב"א. וכ"ה ברא"ש פ"ק סי' כ"ג.

אולם עי' רבינו יהונתן ומאירי דף ע"ט ב' לענין מתבן שבין ב' חצרות שנפל בשבת, דלא אמרינן הואיל והותרה הותרה כיון דליתנהו למחיצות. וע"ש בגאו"י וכ"ה בהגהות הרמ"ז על רבינו יהונתן שם שתמהו דהא חשיב כאיתנהו למחיצות, וכדמוכח מסוגיין דהלכה כשמואל. [ואמנם הבעה"מ פסק הכא כרב אבל ר"י גופיה נקט דהלכה כשמואל וכדכתב הרי"ף].

.כע1

.כע2~

.

בס"ד

ציונים ומ"מ - עירובין

יד) רש"י ד"ה רב אמר, מבואר מדבריו שמפרש דברי רב שאסור לטלטל ד"א - אף לענין כלי החצר דרב לטעמיה דבעירבו אסור אף כלי חצר, ואע"ג דהשתא חשיב כלא עירבו עי' רשב"א וריטב"א ומהרש"א דכיון שמתחילת השבת היה מותר להוציא כלי הבית משום דעירבו, שכיחי כלי הבית ושייך גזירה דרב. ומ"מ צ"ב מ"ט לא פי' כפשוטו דמיירי בכלי הבית ונפ"מ אף בלא עירבו. ועי' יתרון האור דלמבואר ברש"י שאסור לטלטל מטעם נפרצה למקום האסור, אם היה מותר בכלי החצר לא חשיב מקום האסור, ודלא כתוס' דף פ"ט א' ע"ש. ולכך פי' רש"י שגם כלי חצר אסורים. ומה"ט לשמואל דכלי החצר מותרים אף בעירבו פירש"י דבלא הותרה היה אסור מטעם דהוי כחצר אחת ולא מטעם נפרצה.

ואע"ג דלשמואל אסור אף בלא נפרצה (אי לאו דהותרה) וא"כ אף לרב יאסר מטעם זה וא"צ לטעמא דנפרצה למקום האסור, [ומש"כ רש"י אליבא דרב דכחצר אחת לא הוי, נקט שם ביתרון האור דר"ל דלקולא לא אמרינן דהוי כחצר אחת אבל לחומרא הוי כחצר אחת כמו לשמואל]. תי' שם דרש"י לשיטתו בשבת ק"ל דבחצר שאין מעורבת שרי לטלטל ד"א אף כלי הבית ולכך אי הוי כחצר אחת הוי שרי, וע"כ משום דנפרצה ולכך הוצרך רש"י לומר דאף כלי חצר אסורים וכנ"ל. וכעי"ז הובא מהאבנ"ז סי' ש"א דרש"י לשיטתו בשבת. [אלא דהאבנ"ז כתב דאי הוי נפרץ מע"ש היה חצר אחת אף לקולא וצל"ע].

ולפי"ז צל"ע דא"כ לשמואל דשרי כלי חצר ולא חשיב נפרצה אמאי הוי אסר לטלטל אי לאו דהותרה, ומנלן דאית ליה הותרה. וצ"ל דשמואל מתיר אף להוציא מן הבית וע"כ ש"מ דס"ל הותרה, ודוק.

אמנם עי' רש"ש לעיל צ"א ב' שדייק מרש"י כאן דכתב דמותר לטלטל כלים ששבתו באוירא דמשמע דכלי הבית אסור לטלטל ד"א, ולפי"ז צ"ב מ"ט הוצרך רש"י לפרש דרב אסר אף כלי חצר משום דעירבו. הו"ל לפרש דמיירי בכלי הבית ואף בלא עירוב, ומטעם דהוי כחצר אחת.

טו) ולמבואר בדברי רש"י עפ"י היתרון האור נמצא דמטעמא דנפרצה למקום האסור לה חמור מחצר שאינה מעורבת, דמצד שהם כחצר אחת מותרים לטלטל ד"א אבל מטעמא דנפרצה אסורים אף לטלטל ד"א, ועי' במכתבי החזו"א בס' שלו"י מכתב ב' שהוכיח כן. ולפי"ז ש"מ דיסוד דין נפרצה אינו רק שנעשה רשות אחת עם רשות השניה, אלא נאסר מחמתה. וצ"ל או כמש"כ המהרל"ח בסי' שנ"ח דהוי גזירה שמא יבוא לטלטל לרשות השניה ולכך אסרו לטלטל בכל הרשות. (כ"נ כוונתו לפו"ר). או דהוי כחסרון מחיצה רביעית וכ"מ בחזו"א במכתב א' שם. וסברתו דא"א לסיים רשות בפ"ע ע"י מחיצות של רשות אחרת. ועצ"ב. ועי' בגמ' דף צ' דגג שנפרץ לחבירו האסור לו הוי ככרמלית ושו"ט שם אי שרי לטלטל ממנו לכרמלית גמורה.

מיהו לפי"ז יל"ע בנפרצה בשבת דליהוי כליתנהו למחיצות דלא אמרינן הותרה, וכמבוי שנטלה קורתו. והתוס' דף י"ז א' כתבו דכיון דאית ליה מחיצות ע"י רשות השניה הוי כאיתנהו למחיצות. ואמנם לדעת רבינו יהונתן דף ע"ט א' מבואר דנפרצה הוי כליתנהו למחיצות ולדבריו א"ש.

דף צ"ד ע"א

טז) גמ' אהדרינו רב לאפיה, ופירש"י דקסבר אסור לטלטל הסדין מתוכה. ומשמע דמשום עצם עשיית המחיצה לא אסר רב. ועי' תוס' דף מ"ד א' דפי' לשיטת רש"י דעשיית דפנות לא חשיב אוהל ודייק כן מדס"ד דשמואל עבד מחיצה להיתר טלטול, ולא אסר משום מחיצה. אולם התוס' שם פליגי ופי' דרב אסר מטעם עשית מחיצה דמשוי אוהל. דלשיטתו שאסור לטלטל כלי הבית א"כ הו"ל מחיצה המתרת. אבל לשמואל דשרי לטלטל ממילא לא הוי מחיצה המתרת ולא חשיב אוהל. וזהו דאמרינן דלצניעותא בעלמא הוא דעבד. ועי' ברשב"א בסוגיין. ומ"מ יל"ע דלרב תיפו"ל דאסור גם עצם טלטול הסדין, ואפשר דמיירי בסדין ששבת בחצר דלשי' התוס' לא אסר רב אלא כלי הבית. שו"ר בתור"פ דף מ"ד דבאמת לרב אסור גם עצם הטלטול וגם עשית המחיצה. ובריטב"א כתב דאפשר לפרש דהוליכו הסדין דרך מלבוש וע"כ אסור רק משום עשיית מחיצה.

חצר שנפרצה

א) מתני' חצר שנפרצה לרה"ר וכו' מבואר דלר"א הוי רה"ר ולרבנן הוי כרמלית, והא דאמרו רבנן מתוכה לרה"ר פטור כתב רש"י דה"ה מתוכה לרה"י דלא הוי רה"ר ודלא כר"א דמשוי רה"ר [ולא תימא שבאו רק להחמיר דאף דמה"ת הוי רה"ר החמירו שאסור] ועי' תוס' ד"ה חייב שעמדו בזה מ"ט לא אמרו רבנן מתוכה לרה"י פטור. והרשב"א תי' דקמ"ל דהוי כרמלית גמורה דלא תימא דלרבנן הוי רה"י מה"ת אלא שהחמירו דאסור לטלטל ממנה לרה"י (וכדין מבוי שאינו מתוקן) אלא הוי כרמלית גמורה ולכך אף מרה"ר לתוכה פטור.

ובגמ' אמרו דטעמא דר"א משום דאבדה דרך לרבים ומה שבררו בררו. או משום צידי רה"ר. וצ"ב איך פקע עי"ז דין רה"י, דבשלמא לענין ממונות הוי רה"ר. אבל דין רה"י תלוי במחיצות. וכמו"כ צ"ב לרבנן דפליגי על ר"א אמאי לא הוי רה"י. וע"כ צ"ל דבלאו האי טעמא נמי לא הוי רה"י, רק דפליגי אי נעשה רה"ר, וע"ז אמר ר"א טעמא משום דשייך לרבים. והא דלא הוי רה"י מצינו כמה פי'. א. לשיטת הרמב"ם דרה"י צריך ד' מחיצות א"ש בפשיטות. ב. התוס' כתבו דמיירי שנפלו המחיצות מן הצדדים. ג. הראשונים כתבו בשם הראב"ד דבנפרצה לרה"ר צריך ד' מחיצות ובנפרצה לכרמלית סגי בג' מחיצות. והטעם צ"ל דכשפרוצה לרה"ר בעינן למחיצות לבטל דין רה"ר ולזה לא סגי בג' מחיצות. ד. בריטב"א הביא פי' דדוקא כשרבים דרסי בתוכה לא סגי בג' מחיצות. והבאור בזה דבג' מחיצות חשיב שגם רוח רביעית סתומה, אבל כשבקעי רבים ברוח רביעית א"א לראותה כסתומה. ודמי לדין אתרו"מ. ועי' גאו"י שנתקשה דהכא לא הוי מפולש מצד לצד, ולא מבטלי מחיצה.

ויעויין ברשב"א שהקשה דאי בפתוח לרה"ר בעינן ד' מחיצות א"כ איך יועיל קורה במבוי, למ"ד דקורה משום היכר. ונדחק לפרש דלפי"ז באמת דוקא במבוי הפתוח לכרמלית מהני קורה. אולם הריטב"א תי' דכיון שמה"ת כרמלית היא ואין איסורו אלא מדרבנן לא פלוג רבנן והתירו אף בקורה. ומבואר לפי"ז דתקנת קורה הוי קולא בכרמלית. משא"כ לפי הרשב"א לא הקילו אלא רק במבוי שהוא רה"י ורק דצריך מחיצה מתקנת מבוי. וברמב"ם פ"א מעירובין מבואר כהריטב"א וע"ש בחי' מרן רי"ז הלוי שדייק ברמב"ם דע"י הקורה נעשה רה"י מדרבנן. מיהו י"ל שגם לריטב"א עיקר תקנת מבוי המני קורה היא רק משום דהוי רה"י בלאו הקורה, אלא דלא פלוג רבנן ותקנו אף במבוי שהוא ככרמלית, אבל לרמב"ם נמצא דכל מבוי שאינו מתוקן לא הוי רה"י.

ב) רש"י במשנה כתב דחצר שנפרצה לרה"ר היינו במלואה או ביותר מעשר. ומבואר לפי"ז דפירצה יותר מעשר הוי דאורייתא, ודלא כחזו"א. והחזו"א בס' של"ו, נדחק דרש"י כתב זאת רק להו"א. וצ"ב. ומלבד זאת יל"ע מדברי הטור שכתב זאת גם למסקנא. ודוק.

.כע1

.כע2~

.

בס"ד

ציונים ומ"מ - עירובין

חצר שנפרצה - המשך

ג) מתני' חצר שנפרצה לרה"ר משתי רוחותיה, וכו' לדעת ר' יהודה אמרינן הותרה. ועי' רש"ש דלא אמרינן הותרה אלא כשלא נאסר אלא מדרבנן אבל אם אסור מדאורייתא לא הותרה. ולפי"ז יל"ע דבשלמא לר' יהודה לטעמיה א"ש דב' מחיצות דאורייתא אבל לר' יוסי מנלן דס"ל דלא אמרינן הותרה דלמא ס"ל דבליתנהו למחיצות נמי אמרינן הותרה ושאני הכא דמדאורייתא אסור. וצ"ל דס"ל לחי משום מחיצה, או כמש"כ התוס' בסוה"ד דמיירי שנפרצה למבוי או לאחר. ואולי יש לדחות דב' מחיצות דלא הוי רה"ר אלא כרמלית דשרי בטלטול מדאורייתא, לכך שייך הותרה.

ד) תוס' ד"ה מאי שנא מרוח אחת דאמרי' פתחא הוא. וא"ת וכו' אבל בשתי רוחות לא משתרי בהכי דג' מחיצות דאורייתא כמו סתם מבוי וכו'. אין כוונתם שמדאורייתא לא מהני פסין במחיצה שלישית, דהא למ"ד לחי משום מחיצה מהני. [ולמשנ"ת לעיל ע"כ דהכי ס"ל למתני' דאל"כ פשיטא דלא אמרינן הותרה] אלא ר"ל דמדרבנן החמירו בג' מחיצות דאורייתא דלא מהני לחי, וכמבואר בדף י"ב בתוד"ה איתיביה, וה"נ ב' גיפופי לא מהני. ובמ"ב סי' שס"ד סק"ד כתב דבחצר מהני ב' גיפופי משני צדדין ואפי' מפולש. וצ"ע מתוס' דידן. ועי' חזו"א סי' ס"ה ל"ג שתמה על המ"ב דהא חסר ג' מחיצות. וע"ש שגם המ"ב גופיה כתב כן בסי' שס"ב ס"ק מ"ה.

ה) שם בסוה"ד ואע"ג דהשתא כשנפרצה הוי מפולש וכו' היינו דוקא כשנפרצה לרה"ר. האבהעו"ז סי' שס"ו הוכיח מתוס' דידן דחצר מפולשת ג"כ אסורה כמבוי מפולש. והיינו אפי' כשיש עומ"ר דומיא דמבוי מפולש דל"מ עומ"ר. ונחלקו בזה גדולי האחרונים עי' דף ח' ב' ואכמ"ל. [וע' חזו"א סי' ס"ה ל"א שנקט דלא כהאבהעו"ז והניח דברי התוס' בצ"ע. ועי' עוד שם סי' ק"ז י"א] ובאו"ש פי"ז משבת פי' דברי התוס' בפרוץ מרובה וכוונתם לפרש הגמ' דברוח אחת הוי פתחא דכוונת הגמ' דע"כ מיירי בנפרצה למבוי או לחצר דאל"כ הרי ברוח אחת נמי הוי מפולש. אולם צ"ע דא"כ אין האיסור משום מפולש לבד אלא משום דבעינן ג' מחיצות וכמש"כ בתחילת דבריהם, ואמאי הוצרכו להקשות מדינא דמפולש. וע"כ דמיירי בעומ"ר וכהאבהעו"ז, ומשו"ה שפיר איכא ג' מחיצות וע"ז שו"ט התוס' אי אסור משום מפולש. וכ"מ במהרש"א. [והאו"ש כתב שגם במהרש"א צ"ל כדבריו וצע"ג]. אמנם ברשב"א הוכיח דלא סגי בגיפופי להשלים שיעור ג' מחיצות מסוגיא דמבוי מפולש. אך בתוס' מבואר דשני נידונים הם. ודו"ק.

ואמנם בתור"פ מפורש לדינא כהאו"ש, שבעומ"ר מותר בחצר מפולשת, אך משמע התם שבא לחלוק על תוס', דלתוס' לא סגי במה שעומ"ר, והתור"פ ס"ל דבכה"ג לא הוי פילוש. אכן בתורא"ש נראה שמפרש כהאו"ש גם בתי' התוס'. ע"ש שרק בתי' ב' כתב דמיירי בעומ"ר וכהתור"פ, [ושמא יש לדחות שנחלקו ב' התירוצים בפי' הגמ', דלתי' א' לא סגי בעומ"ר, ולתי' ב' קאמר דכיון דמיירי בעומ"ר דאל"כ חסר במחיצות, ממילא לא לא הוי מפולש] וע"ע חי' הר"ן דף י"א דמפורש לדינא דבעומ"ר שרי בחצר מפולשת.

ומ"מ לכו"ע בפרוץ מרובה לא מהני אף בחצר ולכה"פ במפולש לרה"ר, ודלא כמ"ב הנ"ל דאף במפולש מהני גיפופי בב' רוחות.

ו) שם בסוה"ד דמיירי בנפרצה למבוי או לחצר אחרת. עי' קר"א שהקשה דא"כ דמי לכותל חצר שנפל דקי"ל דאמרינן הותרה משום דחשיב איתנהו למחיצות כמבואר בתוס' דף יז' וכן הקשה החזו"א סי' ק"ז. (ובנפרץ למבוי י"ל דמיירי במבוי שאינו מתוקן דהוי כרמלית ובזה חשיב גם החצר ככרמלית וליתנהו למחיצות, אבל בנפרץ לחצר קשה כנ"ל).

ז) גמ' לעולם בעשר וכגון שנפרצה בקרן זוית דפיתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי, עי' רשב"א שהקשה לפי' התוס' דקושית הגמ' היא לר' יהודה דאית ליה ב' מחיצות דאורייתא א"כ מה איכפת לן דנפרצה בק"ז, הא סגי בב' מחיצות, ושיירי כתלים לא גרע מלחי. ומבואר מקושיתו דלר"י מהני אף ב' מחיצות כמין גאם ולחי. והנה לדעת רבנן דמה"ת בעינן ב' מחיצות ולחי, דעת המ"ב סי' שס"ג בביה"ל דמהני אף ב' מחיצות כמין גאם ולחי. ובחזו"א סי' ע"ב י' נחלק עליו דפשיטא דלא הוי רה"י ברבוע ואף באלכסון לא מהני, אולם ברשב"א מוכח דמהני לר' יהודה, וכ"מ בריטב"א דף כ"ב (ד"ה דרבי יהודה). וא"כ ה"נ לרבנן למ"ד לחי משום מחיצה. ומהגמ' אין ראי' [מדבעינן לטעמא דפתחא בק"ז לא עבדי אינשי], די"ל דמיירי כשנשאר עומ"ר. אבל מהרשב"א דמקשה דלא גרע מלחי מוכח שא"צ עומ"ר. ואולי יש לחלק בין ר"י לרבנן וצ"ע.

והנה גם באופן שיש עומ"ר כתב החזו"א סי' ע"ב א' דבקרן זוית לא הוי רשות ברבוע אף בלא טעמא דפתחא בק"ז לא עבדי אינשי, אלא נדון הגמ' רק כלפי האלכסון. ולפי"ז איכל"מ שגם לרשב"א אליבא דר"י הוי רה"י רק באלכסון. [אך לפי"ז הו"ל לגמ' לומר דמשתי רוחות בקרן זוית בעינן לטעמא דהותרה להתיר כנגד כל הרבוע, ול"ל למימר דפיתחא בק"ז לא עבדי אינשי. אמנם י"ל דלזה ל"מ הותרה דהוי רה"ר מה"ת].

ח) ובעיקר קושית הרשב"א דלר"י אף דלא הוי פתחא מהני מדין לחי. ע"ש בתי' ב' שאם הוי פירצה ל"מ לחי. (וכ"כ הריטב"א). וצ"ל דבקושיתו סבר דלחי מהני אף שאין גודר את כל הרוח ע"י דמשוי לה פתחא, אלא דסגי בב' מחיצות ומחיצה כל דהו. [וכצ"ל לתי' א' שם בשם הראב"ד, שגם אליבא דאמת מהני לר"י ב' מחיצות ולחי אף שפרוץ בק"ז, וע"כ כנ"ל].

ובשם הראב"ד כתב הרשב"א דבחצר מודה ר"י לרבנן דבעינן ג' מחיצות גמורות ושלא יהא פרוץ ברביעית יותר מעשה, ע"ש בטעמא. והינו כמבואר בגמ' שבת ק"ל דחצר אית ליה ד' מחיצות ע"ש. אמנם כ"ז מדרבנן אבל מדאורייתא סגי ב' מחיצות ולכך מקשינן דיהני גיפופי מב' רוחות. ויל"ע לפי"ז אם בחצר מודה ר"י דמפולש אסור, דבפשוטו הא דלית ליה פילוש במבוי הוא משום דגריעותא דפילוש הוא שמבטל המחיצה, ולר"י דסגי בב' מחיצות לא איכפ"ל בפילוש, וא"כ בחצר יאסר פילוש וכמו דלרבנן מפולש אסור עכ"פ בפרו"מ.

.כע1

.כע2~

.

בס"ד

ציונים ומ"מ - עירובין

פי תקרה יורד וסותם

דף צ"ד ע"ב

א) גמ' מ"ש מרוח אחת דאמרינן פי תקרה יורד וסותם, משתי רוחות נמי וכו', עי 'תוס' בע"א ד"ה מאי שנא דהא דלא אמרינן דמרוח אחת הוי פתחא וכדלעיל, משום דס"ל דאף בפרוץ במלואו מותר, וכוונתם מבוארת בתור"פ דלהכי קתני וכן בית לאשמעינן דאף דלא הוי פתחא מהני אי לאו דנפרץ מב' רוחות, וע"כ משום פי תקרה.

ב) שם אמרי דבי רב כגון שנפרץ בקרן זוית וקירויו באלכסון. לפירש"י תרתי קאמר, דמיירי בקר"ז ולכך לא אמרינן פתחא הוא אע"ג דמיירי בעשר, וכנ"ל בחצר, והא דלא אמרינן פי תקרה הוא משום דקירויו באלכסון כלומר בשפוע. ולכאורה זה דלא כתוס' דפי' בקושית הגמ' דסברה דנפרץ יותר מעשר ולרש"י מיירי אף בעשר ולכך הוצרכה הגמ' לפרש מ"ט לא הוי פתחא. [ובתור"פ משמע דרש"י א"ש גם לפי' התוס', וצל"ע]. אבל התוס' לשיטתם ביארו תי' הגמ' דחדא קאמר דנפרץ בקרן זוית עם הקירוי ולכך לא אמרינן פי תקרה, וברא"ש הוסיף דה"ט דלא מהני באלכסון משום דפתחא בק"ז לא עבדי אינשי. והיינו דקמ"ל דאף פי תקרה לא מהני לאשויי פתח באלכסון, אף דצוה"פ מהני לשי' התוס' דף ו' א'. ובגאו"י הקשה מהא דמהני קורה באלכסון למ"ד משום מחיצה. עי' דף ח' ב'.

ולרש"י יקשה קושית התוס' מ"ט לא אמרינן בקושיא מ"ש דברוח אחת מותר משום דפתחא הוא וכנ"ל בחצר, וגם יקשה אי מיירי בעשר הא דקתני וכן בית מאי קמ"ל. ועי' ריטב"א דהא גופא קמ"ל דבב' רוחות אסור אפי' בבית ומשום דלא אמרינן פי תקרה באלכסון.

עי' עוד בריטב"א בשם הראב"ד דפי' להיפך מתוס' שהקירוי נשאר שלם והמחיצות נפרצו. ולא אמרינן יורד וסותם במקום המחיצות באמצע תקרה. והא דלא אמרינן בסוף התקרה יורד וסותם צ"ל דבלא מחיצות לא אמרינן יורד וסותם, [ולשי' רש"י דלרב אמרינן אפי' בארבע רוחות א"א לפרש כן]. אבל לשיטת התוס' הוא להיפך דאם לא נפרץ הקירוי שפיר אמרינן פי תקרה בסוף הקירוי. וכ"כ בביאוה"ל סי' שס"א ס"ב לדינא.

ג) ובשו"ע סי' שס"א סעי' כ' כתב לדינא כפי' רש"י וכפי' תוס'. וע"ש בב"י דאף שהתוס' לא פי' כרש"י מ"מ מודים לו דבשיפוע לא אמרינן פי תקרה. ועי' דף כ"ה א' בקרפף שחציו מקורה דלרבה לא אמרינן פי תקרה משום דקירויו משופע. ור"ז מתיר שם, ופירש"י משום פי תקרה יורד וסותם. ומשמע דס"ל דאף במשופע אמרינן פ"ת, ועי' ט"ז סי' שס"א, אבל בביהגר"א שם כתב דדוקא בקרפף אמרינן פ"ת אף בשיפוע משום דמדאורייתא איכא ד' מחיצות אף בלא פ"ת, והו"ד במ"ב סי' שנ"ח ס"ק צ"ב.

ד) גמ' ושמואל אמר וכו' כגון שנפרץ בק"ז וקירויו בארבע. עי' פירש"י שנפרץ בב' רוחות חמש אמות על ד' טפחים, ונמצא דבעינן לתקן הפירצה ע"י ד' פי תקרה, וזה לא אמרינן. ובתוס' ד"ה בשתי רוחות פי' שנפרץ ברוחב ד' כלפי פנים ועי"ז לא מהני הגיפופי, וכשיטתם דלשמואל ל"א פי תקרה בפרוץ במלואו, והא דאמר שמואל שנפרצה בק"ז משום דבכה"ג רגיל שנפרץ הקירוי עמו. עוד פי' דתרתי לרעותא איכא, ע"ש, ולפי"ז נמצא דבדברי שמואל לרש"י חדא קאמר, ולתוס' תרתי קאמר שנפרצה בק"ז ועוד שנפרצה ברוחב ד'. ובדברי רב הוא להיפך, דלרש"י תרתי קאמר ולתוס' חדא קאמר כנ"ל.

ה) ובשיטת רש"י ילה"ק כמה קושיות. א. קושית הריטב"א דלכאורה הא דאמר שמואל דבד' רוחות לא אמרינן פי תקרה הוא דלא עבדינן ד' מחיצות לרשות ע"י פי תקרה אבל הכא הרי הרשות גדורה בב' רוחות אלא דלגדור הפירצה בעינן ד' פעמים סתימה של פ"ת, ומה איכפ"ל בזה. ב. קושית החזו"א סי' ק"ז י"ג דלכאורה סגי לסתום ע"י פי תקרה את שתי הפירצות של חמש אמות, ועכשיו נשאר מהמחיצה לפי תקרה פרוץ ברוחב ד"ט, והרי לא הוי פירצה אלא במלואו או ביותר מעשר. ובאמת בפחות מד"ט כתב הריטב"א דא"צ לסתום ע"י פי תקרה מטעם הנ"ל. [ובתור"פ פי' איפכא דבפחות מד"ט ל"מ פ"ת] אכן בזה י"ל דטעמא דלא הוי פירצה ביותר מד"ט משום דחשיב כפתח. אבל הכא דהמחיצה היא רק פי תקרה, לא עבדינן פתח מסתימה של פי תקרה, וכה"ג מצינו בגוד אסיק, דלא עבדינן גיפופי ממחיצה של גוד אסיק. [עי' דף פ"ט ב' בגמ' ורש"י ד"ה אבל אין מחיצה]. ושו"ר שכ"כ השפ"א בסוגיין. וכה"ג נחלקו האחרונים לענין עומ"ר אי צוה"פ חשיב עומ"ר ואכמ"ל. ג. קושית התוס' - דרש"י פי' דאיכא פירצת חמש לאורך וחמש ועוד לרוחב דחשיב פירצה יותר מי'. והרי האלכסון הוי פחות מעשר, ועי' רש"ש דהקשה עוד דכיון שנפרץ ד"ט מכאן ומכאן א"צ חמש מכאן ומכאן. ולכאורה משמע שי' רש"י דפירצה יותר מי', יסודה משום דלא עבדינן פתח בשיעור יותר מי'. והכא אע"פ שהפירצה בסה"כ פחות מי', מ"מ כיון שהפתח שע"י פי תקרה הוא ביושר א"א לעשות פתח באופן זה שהוא יותר מי', אך צ"ב דהא ב' פתחים הם, ויש להשוות זאת לפלוגתת החת"ס והחזו"א בפירצה יותר מי' ועשה ב' צוה"פ. ועי'.

ו) ולפי' התוס' בפי' ב' דחשיב פתחא בקרן זוית ואיכא תרתי לריעותא שגם נפרצה ברוחב ד', יל"ע מ"ש מהא דקירויו באלכסון לרב דביאר הרא"ש דמשום דהוי קרן זוית לא אמרינן פי תקרה, וא"צ לתרתי לריעותא. וה"נ אי חשיב ג"כ קרן זוית א"כ אף דלא הוי רוחב ד' לא מהני פי תקרה. וליכא למימר דשמואל פליג אדרב, דבראשונים (עי' בעה"מ) מבואר שלדינא מודה לרב אלא דלא ניחא ליה לפרש דמיירי באלכסון. וע"כ צ"ל דהכא לא הוי ממש קרן זוית, וצל"ע.

ובעיקר פי' התוס' דפי תקרה מהני משום פתח ולכך לא מהני בקרן זוית. עי' קה"י סי' א' דרש"י דלא פי' כן לשיטתו דמשמע דס"ל דפי תקרה לאו משום פתח הוא, כדמשמע בתוס' ד"ה בעשר. ובאמת מפורש יותר ברש"י סוכה י"ט א' ד"ה דמחיצות, ושם דף ו' ב' ד"ה לגוד, דמדין גוד אחית הוא.

ז) איתמר אכסדרה בבקעה רב אמר מותר לטלטל בכולה ושמואל אמר אין מטלטלין בה אלא בד"א.

בפלוגתא דרב ושמואל מצינו כמה שיטות, א. שיטת רש"י, לרב אמרינן פי תקרה אף בליכא מחיצות כלל ולשמואל בעינן מחיצה אחת. ב. לתוס' - לרב אמרינן פי תקרה ברוח רביעית ואף בפרוץ במלואו, וגם ברוח שלישית, (כ"כ מהרש"א) ולשמואל באיכא גיפופי אמרינן פי תקרה אף ברוח שלישית. ובליכא גיפופי אף ברוח רביעית לא אמרינן פי תקרה. וכ"ז בב' רוחות שאינם זה כנגד זה. אבל במפולש לכו"ע ל"א פי תקרה. אמנם הריטב"א כתב דבאיכא גיפופי אמרינן פ"ת אף במפולש. ג. לרי"ף - אף באינו מפולש אין אומרים פי תקרה אלא ברוח רביעית. ולשמואל גם ברוח רביעית בעינן גיפופי, והרא"ש הקשה על הרי"ף דבגמ' מקשינן מב' רוחות נמי נימא פ"ת ומבואר דאמרינן פ"ת אף בב' רוחות ועכ"פ באינו מפולש. ותי' די"ל דלמסקנא דנחתינן לחלק אליבא דשמואל במנין המחיצות. ה"נ לרב, ודו"ק.

ח) גמ' בעשר כו"ע לא פליגי, לרש"י מהני אף בלא דין פי תקרה. ולתוס' מהני מדין פי תקרה וכשיטתם דמדין פתח הוא ובעשר דחשיב טפי פתח אמרינן פ"ת. והיינו אף בפרוץ במלואו דבאינו במלואו א"צ לדין פ"ת. ואף לרש"י מיירי במלואו אלא שע"י התקרה חשיב פתח אף בלא גיפופי. כן ביאר הריטב"א. ולא ניחא לרש"י לפרש דמהני משום פ"ת, דלשיטתו שאין זה מדין פתח אין מעלה בעשר. אך קשה קושית התוס' דלל"ב חזינן דטפי עדיף לומר פ"ת בעשר.

ט) שם, כי פליגי ביותר מעשר, ולל"ב ביותר מעשר לכו"ע לא אמרינן פי תקרה. הבעה"מ כתב דכ"ז בליכא גיפופי [דומיא דבעשר דמיירי בליכא גיפופי דאל"כ פשיטא דהוי פתח וא"צ לפ"ת וכנ"ל] אבל באיכא גיפופי לכו"ע אמרינן פי תקרה, וצ"ב הצירוף דיותר מעשר ליכא גיפופי. ולדינא נקט הבעה"מ כל"ב דביותר מעשר לרב נמי ל"א פ"ת. אבל הרא"ש נקט כל"ק דלקולא אזלינן וכ"כ בשו"ע. ולהנ"ל אף ביותר מעשר וגם פרוץ במלואו אמרינן פ"ת לל"ק.

ולעיל אמר שמואל דמתני' אף ביותר מעשר ופי' הראשונים דטעמא דלא אמרינן פ"ת משום דכשנפרץ כלפי פנים ביותר מד"ט לא חשיב גיפופי, ולל"ב דגמ' בכה"ג רב נמי מודה לדינא אלא דפליג במשמעות המשנה. אבל לל"ק רב פליג לדינא וס"ל דאף דנחשב פרוץ במלואו אמרינן פ"ת ואף דהוי יותר מעשר.

י) עי' רמב"ם פי"ז הל' ה' משבת, ובהשגות ובמ"מ שם. וע' ביאה"ל סי' שס"א דכוונת הראב"ד להשיג דפ"ת הוי מחיצה מה"ת. ולדעת הרמב"ם לא הוי מה"ת, ובאו"ש כתב דיליף לה מסוגיין דנחלקו רק אי מותר לטלטל או לא. אך צ"ע מסוגיא דלהלן דמהני פי תקרה אף לענין סוכה ועי' קר"א שהאריך בשי' הרמב"ם.

.כע1

.כע2~

.

בס"ד

ציונים ומ"מ - עירובין

פי תקרה יורד וסותם (ב)

פי תקרה במפולש

יא) בתוס' הוכיחו מהגמ' סוכה דבמפולש לא אמרינן פי תקרה לכו"ע. ולדעת רש"י דאליבא דרב אמרינן אף בד' רוחות ע"ש דמפרש דדוקא כשמפולש לרה"ר ל"א פי תקרה. משא"כ בסוכה המפולשת לאכסדרה ואין עשוי לבקיעת רבים. (ובתוס' שם כתבו דסברא משונה היא). ולפי"ז איכל"מ שגם באכסדרה דבקעה לא חשיב מקום בקיעת רבים, אולם התם בסוכה באמצע חצר ג"כ אין רבים. ואפי"ה חשיב מפולש.

ויל"ע בטעמא דל"א פי תקרה במפולש, דיל"פ שזהו חסרון בעצם הפי תקרה כלומר דאין רואים אותו כמחיצה במקום שיש פילוש שנראה כדרך סלולה. או נימא דמדין מבוי מפולש הוא דכשם שלא מהני עומ"ר כמו"כ לא מהני פי תקרה לבטל הפירצה דפילוש. ובנוס"א, דהפילוש מבטל כח המחיצה של עומ"ר וה"נ מבטל פי תקרה.

והנה לשיטות דמבוי עקום דינו כמפולש אף שאינו זה כנגד זה, וכן במבוי שנפרץ מצדו דאסור משום דחשיב כמפולש, הרי דאף שאין הפילוש זה כנגד זה חשיב מפולש. [והעירו דבפשוטו תלוי בפי' התוס' בע"א, שהקשו בחצר שנפרצה דהוי מפולש, דיל"פ דהקשו בנפרץ בב' רוחות חוץ מרוח רביעית דע"כ הוי מפולש זה כנגד זה, אבל ברוח אחת אין מוכרח דהוי פילוש דאיכל"מ דאין הפילוש זכנג"ז. אבל אם נפרש דכוונתם להקשות אף ברוח אחת דהוי מפולש, וכמש"כ האו"ש פי"ז. וכ"מ בתורא"ש. לפי"ז מבואר דחשיב מפולש] אולם בדין פי תקרה מבואר מדברי התוס' שרק בפילוש זה כנגד זה חשיב מפולש. ולפי"ז ע"כ שאין זה אותו דין פילוש.

והנה בחזו"א סי' ק"ז ס"ק י"ב כתב דכשצד אחד יש עומ"ר מהני פי תקרה אף לשי' התוס', דלא מקרי מפולש כיון דבהאי גיסא א"צ תיקול. ולכאורה ר"ל בחצר דבעומ"ר מותר. ומשמע דטעמא דל"מ פ"ת במפולש משום דפ"ת לא הוי תיקון למפולש, ובעומ"ר דאין צריך תיקון שפיר מהני פ"ת. ואמנם גם לצד א' דבמפולש שנראה כדרך הרבים אין נראה כמחיצה, י"ל דבעומ"ר שאין נראה כדרך רבים שפיר מהני פ"ת, אבל לשון החזו"א דא"צ תיקון משמע שמהלכות מבוי מפולש הוא. שו"ר בחזו"א םש ס"ק י"ח שאף במבוי מפולש באיכא עומ"ר אע"ג דלא מהני לתיקון לפילוש מ"מ בכה"ג מהני פ"ת. וע"ש שהוכיח זאת כנ"ל דבאינו זה כנגד זה מהני פ"ת אף דבעומ"ר לא מהני. וע"כ כמשנ"ת דטעמא דפ"ת לא מהני במפולש משום שחסר בעצם הפי תקרה.

ומ"מ לכל הצדדים הנ"ל מסתבר כדברי רש"י דבסוכה המוקפת אכסדרא לא חשיב כמפולש, שהרי אין כאן דרך הרבים, וממילא גם אין כאן פילוש האוסר את הרשות. וצ"ע מ"ט לא ניחא לתוס' שם בזה. וכןה קשה הפנ"י שם. ואפשר דס"ל דפירצה לרשות אחרת בב' מקומות חשיב פילוש. דאין נראה כמחיצה במקום זה אלא כהמשך הרשות השניה.

יב) ובעיקר דין דבמפולש לא מהני פי תקרה, בחזו"א שם נקט בתו"ד שמדאורייתא הוא, אך הפמ"ג סי' שמ"ה בא"א סק"ג נסתפק בזה, ועי' פנ"י סוכה י"ח ב' ד"ה מיהו, ושם י"ט א' ד"ה ר"א דנראה שזה מדרבנן. וגם הא דבד' רוחות ל"מ, מבואר שם בפנ"י שזהו רק מדרבנן

יג) עי' רש"י דף פ"ו ב' דהא דקורה מתרת בחורבה משום פי תקרה. היינו כמ"ד מחיצה תלויה מתרת, כלומר דלא חיישינן לבקיעת גדיים. והתוס' שם פליגי דבפי תקרה לאו משום מחיצה היא ולא איכפ"ל דמחיצה תלויה. ובקה"י סי' א' פ"י (וכ"ה בחזון יחזקאל לשבת דף קא) דתוס' לשיטתם דפ"ת משום פתח הוא ולכך מהני אף בבקיעת גדים, ורש"י לשיטתו דפ"ת משום גוד אחית הוא. אכן הריטב"א בריש פ"ב נקט דפ"ת משום גוד אחית הוא ואפי"ה לא איכפ"ל בבקיעת גדים, ולא דמי לשאר מחיצה תלויה, ועי' חזון יחזקאל עמ"ס שבת דף ק"א שביאר דמחיצה דפ"ת דאין זה ממש מחיצה אלא כאילו סותם מהני אף במקום בקיעת גדיים.

דף צ"ה ע"א

יד) קודה ד' מתיר בחורבה עי' רש"י דמתיר מתחת הקורה, ועי' מהרש"א דאזיל לשיטתו דלרב מתיר אף בפרוץ מד' רוחות אבל לשיטת התוס' דל"מ בד' רוחות ע"כ דהכא מיירי להתיר החורבה ברוח רביעית. וע"ש בתוס' דף פ"ו. וע' חזו"א סי' ק"ז ט"ז דצ"ל דפי קורה החיצון מתיר. דהפנימי שעשוי לגבי קורה אין מועיל לחוץ מקורה - לחורבה, כמבואר בגמ' להלן צ"ה.

טו) סיכך ע"ג אכסדרה וכו' רבא אמר פסולה לא אמר פ"ת יורד וסותם, לימא אביי כרב ורבא כשמואל. והקשה הריטב"א לשיטת רש"י דדוקא בד' רוחות ל"א אבל בג' אמרינן, והרי בסוכה סגי בג' רוחות שהרי בשתים כהלכתן ושלישית טפח סגי. וע"ש דמשו"ה כתב רש"י ד"ה אליבא וכו' דלשמואל כ"ש דלא מהני בסוכה דלאו לסוכה עבידי, ור"ל דמשו"ה אף ברוח אחת לא אמרינן. ע"ש. וצ"ע כוונתו. ובדעת רש"י היה אפשר לפרש דאע"ג שא"צ לעשות ד' פ"ת, מ"מ כיון שפרוץ בד' רוחות לא נראה התחלת רשות ולא אמרינן פי תקרה, אבל לרש"י לשיטתו דבפירצה בק"ז אף שאין ד' פירצות מ"מ חשיב ד' רוחות כיון שצריך להוריד ד' פיות מלסתום, וא"כ הכא סגי בג' פיות ודוחק לומר דתרוויהו איתנהו, וצ"ע. (אמרי יעקב).

טז) שם ורבא עד כאן לא קאמר רב התם אלא דהני מחיצות לאכסדרא עבידי אבל הכא דהני מחיצות לאו לסוכה עבידי לא. ועי' רש"י שכתב דכולי האי לא מקילינן ומשמע שמדרבנן הוא. אבל ברש"י סוכה דף י"ט א' מבואר שמדאורייתא הוא. ע"ש. ועי' אג"מ סי' קל"ח (שערי עירובין עמ' ש"ה) דע"כ שגם רש"י כאן כוונתו לדין דאורייתא. וברא"ש בסוכה שם בסוף סי' ל"ד מבואר דמדרבנן הוא.

ולעיל צ"ג א' תניא בית שחציו מקורה וחציו אינו מקורה גפנים כאן מותר לזרוע כאן. ופירש"י גפנים תחת הקירוי מותר לזרוע חוץ לקירוי, ומשום דפ"ת יורד וסותם. ולמבואר בסוגיין שאין המחיצות מועילות אלא כלפי פנים. וא"כ כלפי חוץ לקירוי אין מחיצות, ודמי לחצר גדולה שנפרצה לקטנה, דקטנה אסורה. וע' חכמת הלב סי' ל"ג ז'. ואפשר דכוונת הגמ' דהני מחיצות לאו לסוכה עבידי ולכך לא אמרינן פי תקרה יורד וסותם, דלגבי האכסדרא אין נפ"מ בפי תקרה. אבל כשכבר יורד וסותם הרי הוא מחיצה גם כלפי חוץ. אכן בחזו"א סי' ק"ז ש"ז כתב דבסוכה באכסרה נמי חשיב מחיצה כלפי פנים, ע"ש דבגוונא דלא מהני כלפי פנים אפשר דאף אביי מודה דל"מ פי תקרה כלפי חוץ ובאכסדרה שאני דחשיב מחיצה כלפי האכסדרה, משא"כ בקורה בחורבה, ע"ש. ולא נתברר לי מ"ש אכסדרה מקורה. ואמנם בקורה שאין ברחבה ד' טפחים ודאי דא"א לומר פי תקרה כליפ עצמה אלא כלפי חוץ, ובזה י"ל דמודה אביי. ואי נימא דהכא מדרבנן הוא דלא מהני כלפי חוץ, י"ל דבכלאים לא החמירו כדמצינו בצוה"פ מן הצד או ביותר מעשר. אבל להאמור ברש"י בסוכה מבואר דמה"ת הוא.

יז) בסוגיין מבואר דפ"ת הוא דין דאורייתא, מדמהני לסוכה, וכן פסק הרמב"ם סוכה פ"ד ה"ח [ע"ש בביהגר"א דנקט בדעתו דביש לה פצימין מהני מדין פ"ת, ודלא כתוס']. וצ"ע להרמב"ם הל' שבת פי"ז הנ"ל אות י', דלא הוי רה"י לחייב הזורק מרה"ר לתוכו. ואולי י"ל דאף אי מהני מדאורייתא זהו רק לקולא, כלומר דאפשר להתייחס לזה כמחיצות. אבל לחומרא לא אמרינן דיורד וסותם. וצ"ע בזה. וע' קר"א לעיל.

יח) באגרות משה או"ח סי' קל"ח (שערי עירובין עמ' ש"ה) כתב עפ"י הגמ' כאן, דגשרים לא מהני ליחשב קרקע הגשר כפי תקרה, דאינו עשוי למטה אלא למעלה. וע"ש דלא דמי למתני' דלקמן דגשרים המפולשים אמרינן פ"ת, דהתם איכא מחיצות מן הצדדים. וכמש"כ רש"י במשנה שם.

יט) גמ' איתיביה אביי יתר על כן וכו' מההיא אין וכו' ופירש"י דמצות למשמע מינה ב' מחיצות דאורייתא. אמנם בגמ' דף י"ב ב' איכא צד דלחי או קורה מהני משום מחיצה, ועי' תוס' דף פ"ו א' דפי' דלמסקנא דגמ' פשיטא דקורה ל"מ משום מחיצה דאורייתא, וע"כ ש"מ דב' מחיצות דאורייתא.

ומ"מ משמע מסוגיין דאי לאו דב' מחיצות דאורייתא. פשיטא שאסור אף לטלטל, ולא אמריןנ דוהי רה"י מדרבנן לטלטל. וכעי"ז איתא בדף כ' ע"ש. והיינו משום דברה"ר לא התירו לטלטל אלא במחיצות דמשוי רה"י.

ובתוד"ה איתיביה כתבו דממתני' דמבוי מפולש לא פריך דמהתם לא שמעינן ברשות הרבים גמורה, וכוונתם נראה די"ל כיון דלא הוי אלא כרמלית סגי בלחי או קורה דהוי מחיצה דרבנן, משא"כ ברה"ר.

.כע1

.כע2~

.