‏‏עט,ב              ז
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / הזורק - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**לא יעמוד אדם.** עי' תוס' דמגג לבית קאמר, ומהרש"א פי' דבכה"ג בגט מהני, ובתור"ג חלק עליו. ועי' ברשב"א.

ושי' הרמב"ם פ"ה הי"א שאפי' מגג של אחר מהני. ועי' רשב"א ור"ן. ועי' בי"ש קלט סקי"ט. ובאו"ש שם ה"י.

**תוד"ה פנימית**. וא"ת והא דאמרינן וכו'. עי' ש"ך חו"מ שיג סק"א. ובתשו' רע"א ח"א קלג ד"ה באופן.

**שתי קופות**. עי' רש"י ותוס'. וע"ע רמב"ן רשב"א. ובדעת רש"י עי' פנ"י וקצה"ח ר' ססק"ב.

**הב"ע בקופה שאין לה שולים.** עי' ריטב"א ורמב"ן אי איירי בסימטא או ברשות הבעל. ועי' ב"ש קלט סקי"ג ובקצה"ח ר' סק"ו ותור"ג ורע"א על השו"ע שם.

**ב"ש או' פוטר אדם.** עי' תוס' בשם הירושלמי. ובגוונא שמגרש מחמת ערות דבר האם מודו ב"ה לב"ש. עי' ב"ש קמח סק"ד ותוי"ט,

**הא דאין בגט ישן חסרון דגט מוקדם.** עי' לעיל יז: שנחלקו הראשנים אם נתאחר בנתינה איכא גט מוקדם. וברשב"א שם כ' דע"י שליח איכא קול.

**א"ד וכו' תינשא לכתחילה**. עי' רש"י במקום שהלך למדה"י. ועי' ברא"ש מש"כ בשם הרמ"ה ובדרישה וב"ש קמח סק"ה. וע"ע מל"מ פ"ג ה"ה.

**כתב לשום מלכות וכו' תצא מזה ומזה**. עי' רש"י ותוס' שנחלקו דלרש"י גירושי שני הם רק מדרבנן, דאכתי אשת הראשון היא מה"ת ובתוס' נקטו שהיא אשת השני מה"ת וכ"כ בר"ן. וכן נקטו בדעת רש"י מהרש"ל ומהרש"א. ובביאור דעת רש"י עי' בפנ"י. ובאו"ש פ"י ה"ב

**תוד"ה שינה.** בביאור דבריהם עי' מהרש"א בד"ה שבסמוך ומהר"ם שיף.

**שמו ושמה.** למה צריך לכתוב השמות. עי' תוס' לעיל כ. ד"ה והא דאל"כ לא הוי מוכח מתוכו, ולר"א דלא בעינן מוכח מתוכו, נחלקו האחרונים בדעת התוס' אם הוא פסול מדרבנן או מה"ת עי' פנ"י וב"ש קכט סקכ"א. ודעת הרמב"ן והר"ן שם דהוי פסול מה"ת דליכא ספירת דברים. ועי' במרדכי פ"ג בשם רבינו יואל שכשר אפי' מדרבנן. ועי' ביאור הגר"א שם סקי"ט.

**שם עירו ושם עירה.** הראשנים נחלקו אם בעינן כלל לכתבו, עי' ברא"ש שאי"צ לכתבו, וכן דעת הרמב"ן לעיל כ. [עי' ק"נ אות פ]. ובדעת התוס' נחלקו מהרש"א ומהרש"ל אי בעינן לכתבו. וע"ע בשו"ת רע"א ח"א קטז.

**לא יעמוד אדם וכו' והנ"מ לענין שבת וכו' אבל לענין גט כולי האי לא קפדי אינשי.** אליבא דרבנן דסברי דרשויות חלוקות למעלה כשם שחלוקין למטה [ואסור להוציא מגג לגג], הסוגיא כפשוטה דאף דמגג של חברו אסור לטלטל לגגו, משום שכשם שדיוריהן חלוקין למטה וכו, ה"מ לענין שבת אבל לענין גיטין 'כששני הגגות שלו' ונפל הגט בגג השני יכולה לקבל גיטה משום דאינו מקפיד.

וכ"ה להדיא ברשב"א דלאו למימרא שיהא ממש כהא דשמואל, דזרק לה בגגה ונח בגג של חברו, דבכה"ג ודאי אינה מגורשת דאין לה שיכות לגג חברו, אלא כפרש"י שב' הגגין הם של הבעל, והחידוש הוא שאף שלא דיברו מפורש שהוא משאיל לה גם את הגג השני, מ"מ יש אומדנא שהוא משאיל לה. והוסיף הרשב"א דע"כ מיירי שהחזיקה בשניהם, דאל"כ מה מועיל שאינו מקפיד סו"ס במה קנתה.

וע"ש שהק' דאם בגגין לא קפדי א"כ אמאי בהשאיל לה חצר אמרינן בגמ' לעיל שלא השאיל הגג משום שקפיד. והניח בקושיא. ועי' רש"י ד"ה אבל שכ' אבל כולי האי גגין סמוכין ואין תשמיש רגיל בהן לא קפדי אינשי, מבואר כאן ב' סברות חדא דסמוך ואין תשמיש רגיל. [ולכאו' י"ל דרק בגגות שתשמישם שוה אמרינן שלא קפיד, אבל החצר שתשמישו שונה מהגג קפיד, ואם משאיל את החצר לא משאיל את הגג].

אך בתוס' הק' הא שמואל ס"ל כר"ש דכל הגגות רשות אחת הן, ותי' דהכא להוליך מגג לבית קאמר, [דהיינו דאף דמגגו לביתו מותר, דאמרינן גוד אסיק כמוש"כ התוס', מ"מ מגג חברו לביתו אסור], וכתב מהרש"א דלפי"ז מה שלענין גיטין מהני נמי מיירי שהשאיל לה הגג וקיבלה בביתו ע"ש, ובתור"ג תמה בזה דהרי שמואל אמר אפי' מגג של בית אחר, וא"כ ה"נ אם יש לו ב' בתים וב' גגות והשאיל לה גג אחד ונפל בבית השני ג"כ תתגרש.

אלא ודאי כמוש"כ הרשב"א דהשאיל לה גג זה ונפל בגג השני שלו, והדמין לענין שבת כך הוא, דאע"פ שחזינן דמגגו של עצמו מותר לו להכניס לבית, ומגגו של חברו אסור לו, היינו משום שמחיצות הבית מחלקים את הגגים זה מזה. [ואפילו שלענין לטלטל מגג לגג מותר, היינו משום שלא אסרו את הגגות כיון שאינם מקום דירה, אבל לא מפני שאינם חלוקים זה מזה, אבל מ"מ להכניס לבית יש חילוק בין להכניס מהגג שלו ובין להכניס מהגג של חברו, הרי שהרשויות מחלקות]. ע"ז אמרו שאף שלענין עירוב מצינו שהגגות חלוקין זה מזה [לענין להכניס לבית], לענין גט רשות אחת היא.

וכתב הרמב"ם פ"ה הי"א 'היתה עומדת על גגה ונפל בגג אחר סמוך לו, אם יכולה לפשוט ידה וליטול הרי"ז מגורשת, שאע"פ שדיורין חלוקין למעלה כשם שהן חלוקין למטה, אין בנ"א מקפידין על מקום כיוצא בזה'. ותמה בהשגות 'א"א לא ידעתי מהו זה ואנו לענין השאלת מקום הגט אנו מפרשים שאע"פ שאמרו שחד מקום מושלי איניש אבל תרי לא, אע"פ שהללו שני גגין הם של שני דיורין לגבי גט כגג חד דמו'.

הרי שהרמב"ם מעמיד דברי שמואל כפשוטו, ולא כפרש"י שהנידון הוא ששני הגגות הם של הבעל, והנידון הוא האם הוא משאיל לה את הגג השני. אלא שהיה הגג שלה סמוך לגג של אחר, ונפל הגט בגג של אחר, ואז אם יכולה לפשוט ידה מגגה וליטול מהגג של השני הי"ז מגורשת. ומפרש דברי הגמ' כפשוטו דכשם שלענין שבת איירי בגגות של בעלים חלוקים, כך לענין גט מהני אף בבעלים חלוקים. וע"ז השיגו הראב"ד והרשב"א דדוקא בהשאילה הבעל הי"ז מגורשת כשנח בגג השני, אבל בגג של אדם אחר האיך קנוי לה. ועוד הק' הרשב"א דשיעור פשוט ידים לא הוזכר בגמ'. וכתב ע"ז הרשב"א של' שמואל לא יעמוד אדם בגג זה ויקלוט וכו' היינו אפי' בשיעור של פישוט ידים אסור בשבת, ובכה"ג מהני בגט.

ועי' בבי"ש קלט סקי"ט שדברי הרמב"ם הם רק שעומדת על גג שלה, דאז מהני מה שפושטת ידה לקבל מגג של אחר, אבל כשאינה על גג שאינה שלה, [אפי' שהוא מושאל לה] לא מהני. ומסתבר שהביאור בזה הוא ששכנים לא קפדי אהדדי בתשמישי הגג בתוך השיעור של פשוט ידים. ועי' באו"ש שם ה"י שכ' ביאור אחר בדעת הרמב"ם.

**שני חצירות זו מלפנים זו.** מבואר שהחצר הפנימית מקבלת דין של משתמרת ע"י החיצונה, והטעם כתב רש"י משום שהיא משועבדת לפנימית[[1]](#footnote-2). מבואר שאם היא לא משועבדת לא הוי משתמר אף שבמציאות יש כאן מחיצה, משום דכיון שיכול בעל החיצונה לקחת מחיצותיו בכל שעה לא הוי משתמר ע"י חצרה, וגם התוס' אזלי בשי' רש"י אך לא מטעמו, וכתבו דהא דהוי משתמר ע"י החיצונה, היינו משום שהמחיצות הם קבועות ומשא"כ בכלי שאינו קבוע. וכוונתם שסתם מיחצות חצר הם קבועות, ולכך לא שייך לפלוג בזה גופא בין מחיצות קבועות למחיצות שאינם קבועות.

והביאו התוס' ראיה דאי מטעם שכ' רש"י אדמפליג בין מחיצות חצר למחיצות כלי, לפלוג בחצרות גופייהו בין משועבדות לשאינם משעובדות. וראיה זו היא רק לשי' התוס' בסמוך דהא דאמרינן דגבי כלים אפי' באויר הפנמית אינה קונה היינו כשהגיע נגד אויר הפנמית ולא נכנס אלא בגובה הכלי החיצון, [אבל בנכנס לתוך אויר דפנות הכלי קונה], וקמ"ל דכיון שמחצות הכלי אינם קבועות לא מהני החיצון לפנימי, וא"כ הקשו שפיר דגם בחצרות שאינם משועבדות לא מהני מחיצות החיצונה לפנמית, אבל רש"י לשי' גבי כלים כתב דאפי' בנכנס לתוך אויר הכלי אינו קונה, דכלי לא קונה באויר, חידוש זה לא יכול לומר בחצרות דאף שאינו משעבד, מ"מ יקנה כשנכנס למחיצות הפנימי. ופשוט.

**תוד"ה פנמית.** ומיירי כשהמחיצות החיצונות מפסיקות וכו', ועי' במהרש"א. ועי' בתוס' לעיל

**והא דאמרינן בשלהי השואל וכו'** אע"פ שאינה משתמרת וכו. נראה שכוונתם להק' שכיון שהחצר מושכרת לשוכר 'לכל דבר', לכך אינה משתמרת למשכיר, גם מחמת שהמחיצות שומרות לדעת השוכר, וגם שהשוכר עצמו עושה אינה משתמרת למשכיר משום שיכול לקחת. [אבל אילו היה לשוכר רק זכות כניסה ויציאה בחצר, לא היו מקשים התוס' שהחצר אינה משתמרת מהשוכר, דסו"ס אין לו בזה אלא זכות כניסה ויציאה לחוד, אבל לשאר דברים הוי חצר משתמרת למשכיר] וכן נקט הש"ך חו"מ שיג סק"א שמיירי שהחצר מושכרת לכל דבר, ונמצא לפי"ז שגם בכה"ג הזבל של בעל הבית הרי שדעת התוס' כדעת הרמב"ם פ"ו משכירות ה"ה שחצר השכורה קונה למשכיר ולא לשוכר, אבל הראב"ד שם חולק ומפרש כרש"י שהחצר אינה שכורה אלא לענין כניסה ויציאה ולכך היא זוכה למשכיר, אבל בשכורה לגמרי קונה השוכר.

ולדעת הרמב"ם הק' שם הש"ך איך יתרץ קו' התוס' הרי לא העמידו הרמב"ם רק שיש למשכיר בית באותו חצר כתוס'. ועי' ברע"א בתשו' ח"א קלג ד"ה באופן שהרמב"ם ס"ל כתי' בתרא דהוי שומר ושלוחו.

אך באמת בבי"מ הובא בשו"ת רע"א שם פי' בדעת תוס' כרש"י ואיירי שיש לו לשוכר רק כניסה ויציאה, ומ"מ הק' התוס' דכיון שיוצא ונכנס אין החפצים משתמרים מן השוכר עצמו. וע"ז תי' התוס' דכיון דגם למשכיר יש שם בית הוא משמרו מן השוכר, או דשוכר הוי שלוחו וכו'.

ובעיקר תי' התוס' ששוכר הוי שומר ושלוחו של משכיר, משמע שבעינן שישמור בשליחותו, ובלאו הכי חשיב שאינו משתמר לדעתו, אף שבמציאות הוא שומר, מ"מ בכדי להחשב משתמרת לדעתו של בעל הבית צריך להתכון לשמור עבור הבעלים.

**שתי קופות.** דעת רש"י שאין אויר כלי קונה 'דאין מחיצות של כלי עשויות אלא להניח בתוכן'. ובתוס' תמהו עליו מסוגיא דע"ז. ועי' פנ"י ובקצה"ח ר' ססק"ב שביארו דמה שכתב רש"י שאין מחיצות הכלי עשויות לשמור, היינו דמחיצות כלי נחשבות כחצר שאינה המשתמרת, לכך התם בע"ז מיירי שמקנה יין לעכו"ם ובזה איכא דא"מ, ומבואר בראשנים ב"מ יא: דבמקום דא"מ לא בעינן חצר משתמרת, משא"כ בגט אף דאיכא דא"מ לעשותו משתמרת מ"מ בעינן נמי משתמרת על ידה דדומיא דידה בעינן, וע"ז לא מהני דא"מ.

אך לדבריהם לא נתבאר דאם ס"ל לרש"י שמחיצות הכלי אינם מחשיבים את הכלי למקום שמור, א"כ גם כשהוא נח בכלי לא היה צריך לקנות דאינה משתמרת אלא ע"י המחיצות. ועוד הרי מיירי שהיא עומדת בצד הכלי, דאל"כ לא מהני דבעינן עומדת בצד ביתה, וא"כ היא משמרת את הכלי, ועוד מה איכפת לן בכך שאין המחיצות 'עשויות' לשמור, סו"ס הוא נשמר בתוכו.

וצ"ל דכוונת רש"י דעד כמה שאין המחיצות עשויות לשמירה לכך אין נחשב האויר רשות קונה, ולא שחסר כאן מציאות של כלי המשתמר, אלא הנידון הוא כלפי האויר, האם להחשיב את האויר כחלק מהכלי, וכמו שאויר מעל המחיצות אינו רשות קנין כך תוך המחיצות של הכלי אינו נחשב רשות הכלי כי המחיצות לא עשויות לזה, ולא איכפת לן שאתה יכול לשמרו, דסו"ס אינו רשות כלי, [וכמו שברה"ר במקום שיכול לשמרו לא מהני, דסו"ס אינו רשות קנין כך אויר אי אינו נחשב רשות הכלי לא מהני שמירותו], וזהו כוונת רש"י שאין הכלי עשוי לאויר, אבל כשנח ודאי הוי רשות הכלי וקונה.

וברמב"ן והר"ן אזלו בדרך רש"י אך לא מטעמו, ופי' דהא דהכא אין אויר כלי קונה, משום שמחיצות הפנימית בטלה לגבי מחיצה החיצונה, ולכן האויר כלי של הפנימי נמי נחשב אויר של הכלי החיצון. וביאר בזה הרשב"א דכיון שמחיצות הפנימית מיותרות כי נשמרות שפיר ע"י מחיצה החיצונה לכך אין לה חשיבות של מקום קנין, משא"כ במחיצות חצר שהן קבועות ולא בטלי. וכתב ע"ז הרשב"א ואינו מחוור דאדרבא מחיצה החיצונה לצורך פנימית היא דהא אין לה שולים, ולסמוך הפנימית אותבוה, ואמאי נאמר שמחיצות החיצונה יבטלו הפנימית. ע"ש.

אך תוס' ס"ל שאויר כלי קונה כמו אויר חצר, והנידון הוא למעלה מן המחיצות הפנימית ובתוך מחיצות החצוניות, וקמ"ל דלא מהני דאינם קבועות כמו מחיצות חצר החיצנה. [ולכאו' כוונת התוס' דאין קונה מעל המחיצות הוא משום שאינה ברשותה, ולא בגלל שמחיצות החיצונות מבטלות הפנמיות, וגם בלא כלי החיצון אינה קונה. ועי' בסמוך שיש מן הראשונים שכ' שמחיצות החיצוניות מבטלות מחיצות הפנמיות]. וצ"ע.

**כי נח מה הוי כליו של לוקח ברשות מוכר הוא.** הב"ע בקופה שאין לה שולים. נחלקו הראשנים האם מיירי אפי' ברשות האשה או בסימטא. הריטב"א ביאר דמיירי בסימטא, ובקו' הגמ' סברי דכלי האיש קדם, וזכה בסימטא והיינו דפריך כי נח מה הוי, והיינו דגם שנח הגט בתוך כלי הפנימי של האשה לא תתגרש, [אבל אם כלי האשה היה קודם, בודאי היתה קונה גם באויר]. ומשני בקופה שאין לה שולים, דהיינו דלעולם מיירי שהאשה קדמה להניח שם כליה, ואח"כ נתן הוא קופה [בלא שולים] סביב כלי האשה, שלזה יש לו רשות כיון שאינו מזיז כלי האשה ממקומה, וכיון שכן אויר של כלי שלו מבטל כלי שלה, [דכיון דמחיצות שלו עודפות ונתן שם ברשות הדין הוא שאויר כלי מבטל אויר הפנימית שאינו קבוע], אבל את מקומה אינו מבטל משום שהיא קדמה. מ"מ חזינן שאפי' כלי שאין לו שולים יש לו אויר כלי.

אך ברמב"ן פי' בשם רש"י שמיירי שהכלים ברשות האשה, והרמב"ן הק' עליו דכיון שאין שולים לחיצונה ופנימית שלה הוא בדין הוא שלא תפסיק ויקנה לה אויר חצרה. [דהיינו דבמקום שאין שולים לחיצונה נחשב האויר אויר חצר ולא אויר כלי].

ובב"ש קלט סקי"ג דמהכא מוכח שכשם שכליו של לוקח לא קונה ברשות מוכר, ה"ה כליו של לוקח המונחים בתוך כליו של מוכר ברשות הלוקח לא מהני, שהרי כאן כלי האשה עומד בתוך כלי הבעל ברשות האשה, ואעפ"כ הק' בגמ' דהוי כליו של לוקח ברשות מוכר. וכתב ע"ז בקצה"ח ר' סק"ו ובתור"ג דלסוברים שכליו של לוקח ברשות מוכר, וכליו של מוכר ברשות לוקח שניהם ספק, שורש הספק הוא האם בטל הכלי כלפי הרשות או לא, וא"כ פשוט שכליו של לוקח המונחים בכליו של מוכר ברשות לוקח קונה ממ"נ, דאי אזלינן בתר הכלי הרי החפץ ברשותה בכליו של לוקח, ואם הכלי בטל לרשות א"כ כליו של המוכר בטלים לרשות ויקנה הלוקח ממ"נ. וה"נ ממנ"פ היא מגורשת. ולכך כתב בקצה"ח דבודאי מיירי בסימטא, כמוש"כ הראשנים הנ"ל. ועי' ברע"א בהגה' בשו"ע שם שכתב על דברי הב"ש שאינם ראיה, דאפילו אי מיירי ברשות האשה מ"מ רשות האשה משעבדת לבעל לתשמישים דהוי נכסי מלוג, וא"כ כיון שיש לו רשות להניח שם כליו בודאי שאין הכלי שלו בטל לרשות, משא"כ כלי שלה בטל בתוך הכלי שלו, ושפיר הק' דהוי כליו של לוקח ברשות מוכר, אבל בעלמא יקנה בכה"ג ממ"נ.

וברמב"ם פ"ה ה"ז העמיד הסוגיא שהכלים ברשות הבעל, וביאר שם במ"מ דק' הגמ' היא דכיון שהכלי ברשות לוקח אינו קונה, ותי' שלכלי האשה אין שולים, פי' ולכך אין הבעל מקפיד על מקומה [דאינה ראויה לתשמיש], ומהני לקבל שם גיטה, וכתב הרמב"ם דמיירי שנח הגט על צידו של הכלי, דהרי אין לה שולים. ועי' בראב"ד ובמ"מ שם. ועי' בב"ש שם סקי"ג-יד.

**תוד"ה דהא לא נח**. העולה מדברי התוס' דמתגרשת כשנכנס לתוך מחיצות הכלי הפנימי דאויר כלי קונה. וקמ"ל דלא מהני אויר הכלי החיצון להחשיב את האויר שמעל הכלי הפנימי למקום הראוי לקנין, ולא דמי למחיצות החצר שהם קבועות. משמע מדברי התוס' שאילו היו מחיצות הכלי קבועות היה קונה באויר של הכלי אפי' שלא הגיע למחיצות של הכלי הפנימי. ולכאו' אי מיירי הכא בסימטא ולא ברשות האשה, א"כ מהכי"ת שהאויר של הסימטא שמעל למחיצות הכלי יקנה, בשלמא בסימטא עצמה או מה שבתוך האויר הכלי שפיר הוא קונה כיון שהסימטא היא מקום שיש לו רשות להשתמש בו, אבל באויר מה אכפת לי שהאויר משתמר ע"י הכלי החיצוני, ובשלמא בתוך חצרו שפיר י"ל שכל האויר שלו אפי' מה שמעל המחיצות. אבל האויר שמעל למחיצות הכלי אינו רשות של בעל הכלי, ואיך יקנה ע"י המיחצות החיצונה.

**פוטר אדם את אשתו בגט ישן.** עי' תוס' בשם הירושלמי דב"ש וב"ה לשי' אם מגרש משום ערות דבר, וכתב הב"ש קמח סק"ד [ובקמט סק"ד] דלפי"ז אם גירש מחמת ערות דבר גם לב"ה אין חשש, [ותי' עפי"ז דברי התוס' לקמן פא: ד"ה ב"ש]. ויש לדון בדבריו אם כוונתו דבכה"ג הוי גט כשר, וא"כ יצא שפעמים שהוא כשר פעמים שפסול. ועי' תוי"ט שחולק עליו וס"ל דאף שמגרשה מפני ערות דבר גזירת חכמים היתה, שמא יאמרו שגירשה משום שהקדיחה תבשליו ולא משום ערוה. וע"ע בבי"מ שם.

ועי' בדבר אברהם ח"ג כט ב' ד"ה אמנם שדן לב"ש במקום שגירשה שלא משום ערות דבר שבדיעבד מגורשת, האם בכה"ג צריכה גט שני.

**הא דאין בגט ישן חסרון דגט מוקדם.** מצינו בזה כמה דרכים. דעת הרמב"ם פ"ב ה"ב והרמב"ן והרשב"א לעיל יז. שרק גט שזמנו לפני הכתיבה או לפני החתימה פסול משום גט מוקדם, אבל אם נכתב ונחתם בזמן ורק מאחר הנתינה אין זה גט מוקדם, וביאר הרמב"ן שאין מצוי שיקדים הכתיבה לנתינה ולכך לא תקנו חז"ל, או כמוש"כ הרא"ש שם שעדי המסירה יפרסמו שנתאחר המסירה מהכתיבה.

אך דעת הרא"ש והרשב"א בתי' השני והטור קכז דאם התאריך לפני הנתינה פסול. וע"ש בתור"ג סעי' ח'. ועי' ברשב"א יז: שכ' דכיון שנותן הגט לשליח ההוא קלא אית ליה כמביא גט ממדה"י ולא חיישינן לחיפוי או לפירות, אך מ"מ אין הקול מוציא מלעז שיאמרו גיטה קודם לבנה, דבי דיניי דייקי בתר קולא, אבל אינשי מעלמא לא. ועי' בסמוך.

**ואם נתגרשה תנשא לכתחילה.** עי' רש"י כאן דהא דהתירו הוא רק בהלך בעלה למדה"י [דהיינו משום תקנת עגונות]. אבל בעלמא אסורה להינשא.אבל הראשנים הרמב"ם והרא"ש לא חילקו בזה. והק' שבכמה מקומות [לעיל יח עו] מצינו שאם נתיחד עמה בין כתיבה לנתינה אסורה לינשא לכתחילה.

ותי' בשם הרמ"ה דבסוגיין מיירי שנתן לה הגט בעצמו אחר הייחוד, ובזה אמרינן דאילו היה בא עליה היה חייש לפגם וכותב לה גט אחר, ולכך כל החשש הוא לכתחילה, אבל בסוגיין לעיל מיירי שיצא ממנו הגט קודם שנתייחד עמה ונתן ליד שליח, ואח"כ נתייחד עמה בזה לא תנשא לכתחילה, דשמא בא עליה ואם היה שואל השליח אם לתת הגט, היה הבעל אומר לו לכתוב גט אחר, ועי' בריטב"א כת"י בנוסח אחר דבגוונא שנתן הגט בעצמו אחר היחוד, אמרינן דכיון 'דאיהו לא קפיד אפגמא דבריה, אנן נמי לא קפדינן'. והק' הרש"ך דבגוונא שלא מסר הגט ליד שליח אלא נתן לה הבעל את הגט, בזה איכא חסרון דגט מוקדם כמבואר ברשב"א המובא לעיל, דדוקא ע"י שליח אין חסרון. ועי' בדרישה ובב"ח קמח ב' ובב"ש שם סק"ה

ועולה מדברי הרמ"ה שאם נתן גט לשליח ואח"כ בא עליה, אין חשש שמא הוא מבטל את השליח, והק' ע"ז המל"מ פ"ג ה"ה דהרמב"ם פ"ט הכ"ה פסק שאם נתייחד עמה אחר שליחות הכתיבה, הגט פסול מה"ת דחיישינן שמא ביטל את שליחות הכתיבה, וא"כ ה"נ נתבטל שליח ההולכה, ומ"ש שליח כתיבה משליח הולכה, וכתב בתור"ג קמח סעי' א' שהם חלוקים ורק בשליחות על הכתיבה איכא למימר שמא חזר בו דעדין לא כתב הגט, אבל לאחר גמר הכתיבה שכבר כתב ונתן לשליח ליכא למיחש שחזר בו משליחות הולכה, והוסיף באמרי"מ יח ה' דשליחות על כתיבה בעצם הוא שליח על מילי, אלא שהוא נעשה שליח רק בשעת כתיבה, כמו שביאר רע"א. וא"כ כיון שעדין אינו שליח בחשש בעלמא איכא לבטלו, משא"כ בשליח הולכה שאינו מילי ונעשה שליח מיד נתבטל בחשש בעלמא אלא בדבור.

**במתני'. כתב לשום מלכות וכו', תצא מזה ומזה.** דעת רש"י ד"ה תצא שקדושי שני לא הוו קדושין וכו', רק משום גזירה שמא יאמרו וכו' אבל מדינא אינה צריכה גט משני משום דגרושי ראשון פסולים מה"ת ולא תפסו בה קדושי שני שהרי היא א"א גמורה. אך בתוס' ד"ה וצריכה נחלקו וכתבו דהכא מה"ת צריכה גט משני, כיון דגט מן הראשון מדאורייתא כשר הוא ורק רבנן פסלוהו וכ"כ הר"ן. אך מ"מ מבואר בדעת רש"י דגט ראשון בטל מדאורייתא. וכן כתב רש"י להדיא בד"ה הולד ממזר דמהראשון הוי ממזר רק מדרבנן, הרי דקדושי שני לא תפסו אלא מדרבנן. וכן גבי חליצה כתב בד"ה אחיו דאחיו של שני חולץ רק מדרבנן אבל אחיו של הראשון צריך לחלוץ מה"ת. הרי דאין הגט ראשון מהני, וחשובה אשת הראשון מדאורייתא, אף דכל הפסול הוא רק שינוי ממטבע[[2]](#footnote-3).

ועי' מהרש"ל ומהרש"א שהק' לדעת התוס' שגט דראשון כשר מה"ת למה קתני בת כהן שנפסלה מתרומה משום זונה, תפ"ל שהיא גרושה, ובשלמא לרש"י שהגט שהגט פסול מה"ת, קמ"ל שאסורה מדין זונה, אבל לתוס' בלאו הכי אסורה מה"ת משום גרושה. ועי' בדבריהם ובחשק שלמה.

ובדעת רש"י ביאר בפנ"י דכיון שכל המגרש אדעתא דרבנן מגרש, וכמו שכ' בגט כדת משה וישראל, חשוב כמו שמגרש בתנאי שירצו חכמים, וכל שלא רצו חכמים בגירושין אלו בטל הגט מה"ת. וכעי"ז מבואר ברמב"ן לעיל כ. שהביא בשם י"א דשמו ושמה ושם עירו הם רק מדרבנן, ואעפ"כ אם לא כתבו אין חוששין לריח הגט כלל, דכל המגרש אדעתא דרבנן מגרש ושויא רבנן לגיטא חספא בעלמא.

ועוד ראיתי שביארו עפ"י דברי הגט פשוט שהובא בתור"ג קכב סק"ב ובמהר"ם חביב שבשליח שכתב גט ועשה פסול, אפי' שהוא רק מדרבנן, מ"מ נפסל הגט מה"ת, דעל זה לא נעשה שליח כלל, וכאילו לא כתבו בשליחות הבעל. ובתור"ג קכב סעי' ב' נחלק עליו, [הובא כ"ז לעיל סג:] וא"כ י"ל דס"ל לרש"י שכיון שהסופר כתב גט שפסלו חכמים חשוב שאינו מקיים צויי הבעל לכתוב גט כשר ופסול מדאורייתא.

אך באו"ש פ"י ה"ב כתב דודאי גם רש"י מודה דהיא גרושה מה"ת, והגט כשר מה"ת, ורק מדרבנן לא מהני. אלא שהיה קשה לרש"י למה היא צריכה גט מן השני, הרי הקדושין שלו לא חלו מה"ת, כיון שקדושי שני הם קדושין בטעות שהרי אילו היה יודע זאת לא היה מקדש אותה ועושה את בניו ממזרים, ואין לך מום גדול מזה, דכיון שלא חלו הקדושין שלו עכ"פ מדרבנן, הרי קידושיו קדושי טעות מעיקר הדין, [ואף שמבואר בכתובת עג: שאם קידש חייבי לאוין ולא הכיר בה, החמירו חכמים שאינו טעות וצריכה גט מדבריהם, מ"מ הכא דע"י דבריהם היא א"א דראשון, אתיא איסור א"א מדבריהם ומפקע קידושין מדבריהם]. ולזה כתב רש"י שצריכה גט משני גזירה שמא יאמרו וכו', אבל לעולם מה"ת אינה צריכה גט מהראשון. אך לפי"ז צ"ב מדוע אח של השני חולץ רק מדרבנן ואחיו של ראשון מה"ת, הרי מה"ת היא גרושה מהראשון. וצ"ע.

**בעיקר התקנה דמלכות,** כתב הפנ"י שרש"י ותוס' נחלקו בזה. דלרש"י תיקנו כן בכדי להחשיב המלכות, וגם באופן שלא כתבו למלכות אחרת פסולה דחסר מלכות זו, וכ"מ בתורי"ד שכ' פי' שיאמרו כ"כ חשובים אנו בעיניהם שכותבין זמן שטרותיהם על שמינו. אך עי' בתוס' ד"ה כתב בשם ר"א דעיקר התקנה הוא שלא יכתבו לשום מלכות אחרת שמביא לידי קנאות.

**ואין לה פירות.** מצינו בראשנים ב' פרושים, או כפרש"י שאין לה דין פירות דהיינו פירקונה. וכן דייקו הראשנים מהא דאמרינן ביבמות דאין לה דין פירות משום שהוא מתנאי כתובה ככתובה, הרי דאיירי על 'תנאי' כתובה דהיינו פרקונה. ועי' בריטב"א שם ובאור גדול על המשניות. אך מצינו ברש"י ביבמות פד. ובתוס' ספ"ק דנדה כפי' הירושלמי שאינה יכולה להוציא ממנו פירות שאכל. וכתבו הרשב"א והריטב"א דדוקא פירות שאכל עד שלא נודע פסול הגט אינו חייב להחזיר, אבל מה שאכל אחר שנודע פסולו מוציאה. וכ"כ במ"מ פ"י ה"ז.

**ולא מזונות.** עי' בראשנים שכתבו דפשיטא שאין חייבין במזונתיה, השתא בעמוד והוצא קאי, מזוני אית ליה, אלא החידוש שלותה ואכלה אי"צ לפרוע.

**ולא בלאות.** עי' רש"י ותוס'. הדין הוא דנכסי צאן ברזל אם פחתו או בלו לגמרי, פחתו לו, וחייב לשלם לה. ומלבד מה שצריך להחזיר לאשה הבלאות גם הפחת חייב לשלם לה, אבל כאן כיון שקנסו פחתו לה, דגם הוא מתנאי כתובה שהיא מפסדת. וכתב רש"י כאן דגם אם יש עדיין בלאות ושחקים מבגדים שהכניסה לו אינה נוטלתן כשיוצאת, דקנסוה רבנן. וע"ז הק' התוס' הרי מבואר בכתובת קא דאפי' בזינתה אינה מפסדת מכלים הקיימין כלום, [ומפסדת רק שאינו חייב לשלם לה הפחת] והטעם הוא כמבואר התם 'דאם היא זינתה נכסיה לא זיינו'. ולכך כתבו התוס' דדוקא בלאות שאינם בעין מפסידה. וכ"ה ברמב"ם פ"י. ובראשנים פי' בדעת רש"י דבכתובת קא איירי שזינתה במזיד דלא שכיחה ולכך לא קנס משא"כ במזנה בטעות כגון הכא ועי' ברשב"א שדחה תי' זה דבלאות הקיימין אינם מדין תנאי כתובה כלל, שהרי מזנה אין לה כתובה ובלאות הקיימין יש לה.

**והולד ממזר מזה ומזה.** פרש"י אם החזירה הראשון וילדה לו הוי ממזר מדרבנן וכו'. והראשנים הק' עליו דדוקא ביבמות [גבי נשאת ובא בעלה] אמרינן הכי כיון שהיא אשתו של הראשון, אבל כאן קדושי שני קדושין גמורים הם, וממ"נ אם גירשה שני ואח"כ נשאה הראשון הולד כשר, כדין ולד מחזיר גרושתו, ואם לא גרשה השני והחזירה ראשון הולד צריך להיות ממזר מה"ת, דנשואי שני נשואין גמורים הם. וכבר הובא לעיל שרש"י לשיטתו שהפסול של שלום מלכות הוא עושה פסול על הגט מה"ת, וא"כ דומה הוא לדין המבואר ביבמות נשאת ובא בעלה וכו' דהלוד של הראשון הוא ממזר מדרבנן.

והולד מהשני, לפי רוב הראשנים שנשואי השני הם נשואין גמורים, הרי הוא רק ממזר מדרבנן, ולשיטת רש"י הרי הוא כמו נישאת ובא בעלה שהולד מהשני הוא ממזר גמור כי הגט בטל מה"ת.

**ולא זה וזה מטמאין לה.** פרש"י אם כהנים הם. פירוש דהראשון אינו מיטמא לה שהרי איננה אשתו, ואפי' לשיטת רש"י שהגט בטל מה"ת מ"מ החמירו חכמים שאינה אשתו של הראשון.

והשני אינו מיטמא לה משום שהיא אשתו פסולה. וקיי"ל ביבמות צ: דאינה מיטמא לה. והק' המהרש"ל והמהרש"א אם השני הוא כהן איך הוא בכלל נשאה הרי הוא ידע שהיא גרושה ואסורה לו. ואם חשב שהגט פסול הרי היא א"א ואיך נשאה. ואטו ברישעי עסקינן. ותי' מהרש"א דמיירי שהשני נשאה לאחר מיתת הראשון, וחשב שהגט היה בטל, והיא אלמנה ולא גרושה, ומותרת לו. ולדעת רש"י שהגט מן הראשון בטל מה"ת יל"ע הרי באמת ע"פ דין היא אלמנה ולמה השני לא מיטמא לה.

ובמהרש"ל כתב דדברי רש"י הם לאו דוקא ואין הכוונה ששניהם כהנים, אלא אחד מהם, והשני הוא נזיר ושפיר נשאה השני בהתר שחשב שהיא גרושה ומותרת, אבל אסור לו להיטמא לה כיון שהיא אשתו פסולה. והק' ע"ז רע"א בשם הר"ר עזרא דהא נזיר אפי' לאשתו כשרה אינו מיטמא כדאיתא רפ"ז דנזיר. וא"כ מה הרבותא דאין השני מיטמא לה.

**היתה בת ישראל נפסלת מן הכהונה.** פרש"י דזונה היא. והוא לשיטתו דאין הגרושין דראשון מהני מה"ת לכך היא זונה. אך לתוס' ולהראשנים דהגט כשר מה"ת, מאי קמ"ל מתני' הרי אפי' גרושה אינה אוכלת בתרומה, ולא בגלל שניסת באיסור. וביותר הרי איסור זונה הוא איסור דרבנן, שהרי מה"ת היא מותרת לשני ואין זה זנות, ואילו משום גרושה מיפסלא מדאורייתא. ועי' מהרש"א ומהרש"ל.

**ואם מתו וכו' חולצין ולא מייבמין.** לרש"י דהגט בטל מה"ת אחיו של ראשון חולץ מה"ת ואינו מייבם משום קנס, כמבואר ביבמות צא. והאח של השני חולץ מדרבנן שמא יאמרו וכו', אבל לייבם אינו יכול לא מה"ת ולא מדרבנן. וכדלעיל לענין גט. ולשי' התוס' דהגט דראשון נפסל רק מדרבנן, צ"ל דאחיו של ראשון חולץ רק מדרבנן, ואחיו של שני חולץ מה"ת.

והק' רע"א במשניות יבמות שם מאי אסורה היבמה לאח של השני, ממ"נ אם נחשבת לאשת אחיו הוי יבמתו, ואם אינה אלא אשת הראשון, אף שזינתה עם אחיו היא מותרת לאח. ועי' רש"ש שם.

**שינה שמו ושמה.**

כתבו התוס' ד"ה שינה, לא שינה ממש וכו' וכן שם עירו וכו' אלא שיש לאותה העיר שני שמות וכו'. ולא ביארו התוס' מה הכריח אותם לפרש כן. וביאר מהרש"א בתוס' בסמוך ומהר"ם שיף ופנ"י דהתוס' עשו דיוק במתני', שהרי כתוב ברישא כתב לשום מלכות שאינה הוגנת תצא מזה ומזה והולד ממזר וכו', וביארו בגמ' שהפסול הוא לשיטת ר"מ דכל המשנה ממטבע וכו' הולד ממזר, וא"כ גם ההמשך של המשנה שינה שמו ושמה הולד ממזר הוא מדרבנן [ומבואר בהמשך הגמ' שבדין זה גם רבנן מודים] וא"כ היה קשה לתוס' למה כתוב במשנה דוקא שינה שמו ושמה שבזה יש סברא שהוא שינה את הגט, למה ולא קתני ריבותא טפי שאפי' לא כתב כלל שמו ג"כ פסול מדרבנן. וע"כ שאם לא כתב כלל לא שמו ושמה הגט כשר אפילו מדרבנן. וזה לא יתכן שהרי מבואר בגמ' לעיל כ. שהוא פסול, שהק' שם על ההוא גברא דשקל ס"ת והא בעינן שמו ושמה וכו'. הרי שצריך כתיבת השימות וביארו שם התוס' שכע"פ לר"מ שעידי חתימה כרתי צריך שהגט יהיה מוכח מתוכו וליכא, וה"נ אם אין השמות ברורים חסר במוכח מתוכו דלא ידוע מי המגרש ומי המתגרש, וא"כ הגט הוא פסול מה"ת, וע"כ שא"א לפרש את המשנה כפשוטו. ולכך כתבו הכא דלא מיירי בשינה ממש, אלא איירי לאחר תקנת ר"ג ויש לו ב' שמות ושינה וכתב שמו שביהודה בגליל, וזה פסול רק מדרבנן.

ולא נתבאר בתוס' לעיל כ. לר"א דעידי מסירה כרתי, וכך קיי"ל, ולא בעינן מוכח מתוכו האם במקום שלא כתב כלל את השמות האם פסול מדרבנן או מה"ת. וכתב הב"י קכט שלדעת התוס' גם לר"א הגט פסול מה"ת. ותמה עליו שם הב"ש סקכ"א מי גילה רז זה לב"י, הרי לר"א לא בעינן מוכח מתוכו.

והנה עיקר דברי התוס' קאי על הגמ' לעיל כ. דאמרינן ההוא גברא דעל לבי כנישתא וכו' ואמר לה הא גיטך, ומר ר"י למאי ניחוש וכו' ואי משום כריתות והא בעינא כתב לה לשמה וכו' הא בעינא שמה ושמו ושם עירו וכו', והנה מזה שאמר ר"י למאי ניחוש מבואר שהפסול שם הוא פסול מה"ת, דאם הוא היה פסול רק מדרבנן הרי היה מקום ליחוש, ומבואר שכיון שלא כתב שמו ושמה הגט פסול מה"ת. ובאמת הרמב"ן שם כתב בשם התוס' דההוא סוגיא קאי בשיטת ר"מ דעידי חתימה כרתי ובעינו מוכח מתוכו וכו', ומבואר שלר"א דעידי מסירה שפיר יש לחשוש לגט זה, שהרי מעיקר הדין לא צריך מוכח מתוכו, והגט כשר גם כשאין שמו ושמה. והרמב"ן תמה על דרך זו

ולכך דעת הרמב"ן והר"ן שהגט פסול מה"ת לכו"ע דכתיב 'ספר כריתות' והיינו ספירת דברים וצריך סיפור דברים. ולפי"ז כתב הרשב"א בקדושין ט. דגם בשטר קדושין צריך שם האיש והאשה מה"ת. ולדבריהם עולה דבשאר שטרות אם יש עידי מסירה וידוע מי הקונה והמוכר כשר גם בלי השמות כלל[[3]](#footnote-4). והרמב"ן הביא שם שיש ראשנים שכתבו שהוא רק פסול דרבנן. [אבל לפי שיטה זו צריך לבאר דברי הגמ' לעיל כ. גבי ס"ת דקאמר התם ר"י למאי ניחוש משמע שהוא פסול מעיקר הדין. ועי' ברמב"ן שם שביאר שמבואר התם שיש סיבה לפסול את הגט מצד שחסר שם לשמה, אלא שהק' שם בגמ' וניחוש דילמא אקדים ויהב וכו', וע"ז קאמר התם דכיון שלא כתב שמו ושמה ע"כ שהוא לא אקדים ויהיב וכו'].

עוד מצינו שי' רבינו יואל מובא במרדכי ריש פ"ג אות שנד דגם בלא השמות כשר הגט אפי' מדרבנן. והיינו לר"א שכך קיי"ל שעידי מסירה כרתי, [ובתורא"ש הביא ראיה ממתני' שדווקא בשינה הגט פסול מדרבנן, אבל אם לא כתב כלל לא שמו ולא שמה הגט כשר אפי' מדרבנן]. והביא ראיה מהא דמכשיר ר"א גט שנמסר בעדי מסירה כשיש לו ב' נשים ששמותיהן שוות, אף שאין השם מוכיח איזה שה הוא מגרש, והוי כגט בלי שם והגט כשר לכתחילה. ועי' בביאור הגר"א קכט סקי"ט ובנובי"ת סי' קיג [[4]](#footnote-5).

**שם עירו ושם עירה.**

גם בזה כתבו התוס' שלא מיירי כששינה ממש, אלא מיירי שיש לאותה העיר שני שמות וכו'. וגם כאן לא נתבאר בתוס' מה הדין כשהוא לא כתב כלל את השמות של העיר. ונחלקו בזה הראשנים.

דעת הרמב"ן לעיל כ. שאם לא כתב כלל אין הגט פסול כלל, שהרי כל החסרון אם לא כתב שמו ושמה הוא חסרון בספר כריתות שאינו ספירת דברים, אבל על שם עירו ועירה ואינה חלק מהספירת דברים. והא דקאמר התוס' ר"י [על הפסול של ס"ת] והא בעינן שמו ושמה 'ושם עירו ושם עירה', מוכח שצריך את שניהם בשביל שיהיה כאן ספירת דברים, כתב ע"ז הרמב"ן דמה שכתב ושם עירו וכו' לאו דוקא הוא.

וגם הר"ן הביא דברי הרמב"ן. והוסיף ע"ז דאפשר דכ"ז הוא דוקא לשיטת ר"א דעידי מסירה כרתי ולא בעינן מוכח מתוכו. אבל לר"מ דבעינן מוכח מתוכו, א"כ מלבד החסרון של ספירת דברים יש גם חסרון של מוכח מתוכו, ואם לא כתב שם עירו ושם עירה יש כאן פסול של מוכח מתוכו, ופסול מה"ת.

וכן דעת הרא"ש בסוגיין דאם לא כתבו כלל כשר, מ"מ אם שינה הגט פסול. [ועי' בק"נ אות פ' שלא גרס הרא"ש בסוגיין שינה שם עירו ועירה רק שמו ושמה, שהרי גם אם לא כתב כלל שם עירו ועירה הוא כשר]. והראשנים נחלקו בזה. עי' בראב"ד ובריא"ז שהובא בשלטי גבורים.

והנה התוס' חידשו דאם שינה מקום הלידה אינו פוסל את הגט, כיון שגם אם לא כתבו כלל הגט כשר, א"כ העדים לא קיימי ע"ז והגט כשר. ולפי"ז עולה שאם מבואר במתני' שאם שינה שם עירו ועירה פסול, ע"כ שאם לא כתב כלל את מקום הדירה הגט גם פסול, שהרי אם לא צריך לכתוב אינו פסול גם אם הוא שינה. וכן נקטו המהרש"א ומהר"ם שיף ומהר"י בן לב הובא בשו"ת רע"א ח"א קטז שכיון דתנן ששינה שם עירו ועירה פסול הרי דבעינן לכתבו, דאל"כ לא היה פוסל, כמו שיסדו התוס' לגבי כתיבת מקום הלידה. והטעם הוא משום דהוי כמו שלא כתבו השמות דחסר במוכח מתוכו, וכמו שלר"מ בשינה שמו ושמה פסול מה"ת דלא הוי מוכח, וא"כ היה קשה לתוס' למה לא נקטו חידוש במשנה שאם לא כתב כלל הגט פסול, ומכח זה הכריחו התוס' שאם לא כתב כלל הגט פסול מה"ת. וע"כ שמתני' לא מיירי בשינה עירו ועירה ממש אלא העמידו התוס שיש לו שני שמות וכן גבי עירו ועירה לא שינה ממש אלא יש לו ב' שמות.

אך דעת המהרש"ל והפנ"י שתוס' כשי' הרא"ש, ודוקא לגבי מקום הלידה חידשו התוס' דאם אין צריך לכתבו גם בשינה כשר, והטעם דמקום לידה אינו ידוע לעולם וליכא מחזי כשיקרא, אבל מקום דירה שידוע לכל אם שינה פסול דאיכא לעז שיאמרו לא זה גירש אלא אחר, אבל בלא כתבו כלל כשר.

ומצינו באחרונים עוד סברא בדעת התוס' לפרש מדוע בשינה מקום הדירה פסול אך שאם לא כתבו כלל כשר, ולא אמרינן הכלל דכל דבר שאין צריך לא פוסל כשכתב בשינוי, הביא רע"א בשו"ת ח"א קטז ד"ה אחת בשם הגט פשוט דבמקום דירה שתיקנו חכמים לכתוב לכתחילה [אף שאם לא כתב כשר], וכיון שהעדים מעדים על כל מה שצריך לכתחילה, ממילא אם שינה הוי כעדי שקר, משא"כ ממקום הלידה שאין צורך אף לכתבו לכתחילה אלא מנהג בעלמא, ממילא לא קאי העדים כלל.

ונפק"מ הוא לענין שם האב, שקי"ל קכט סעי' ט' שאם לא כתב שם האב כשר, אך אם שינה שם האב הובא בסעי' י' מחלוקת אם תצא או לא. [והוא כשיטת הרא"ש שאף שלא צריך שם עירו ועירה, מ"מ אם שינה פסול]. וביאר רע"א בתשו' שם דדין זה תלוי ביסוד הנ"ל שחידשו התוס' דכל דבר שאם לא כתבו כלל, גם בשינה כשר, ולפי"ז צריך להיות שגם בשינה שם האב כשר, אבל לפי מש"כ הרא"ש דאף שאם לא כתב כשר, מ"מ כששינה כיון שיש חשש לעז שיאמרו שלא הוא גירש פסול, ה"נ יהי' פסול מטעם זה, דאף שלא צריך לכתוב אבי האיש ואבי האשה, מ"מ כששינה יאמרו שלא זה האיש והאשה. וכן לסברת הגט פשוט שכל דבר שאי"צ לכתבו לכתחילה כשר כששינה, ורק בדבר שצריך לכתוב לכתחילה פסול כששינה, ה"נ צריך להיות שכשר. ועי' שם עוד.

**תוד"ה ושם.** שי' התוס' שאי"צ לכתוב מקום הלידה, ולכך גם אם שינה כשר. ומה שהקדמונים הרגילו לכתוב מקום הלידה, היינו שאם אירע ב' יוב"ש יהי' סימן ע"י מקום הלידה. ודבריהם צ"ב רב איך ישמש מקום הלידה סימן הרי אם שינה כשר [והעדים לא נפסלים משום שעדים לא קאי ע"ז כמוש"כ התוס'], ואם עדות לא קאי ע"ז איך הוא משמש כסימן כשיש עוד יוב"ש.

**בא"ד,** ולא על מה שכתוב שהוא כהן, אלמא אפי' אינו כהן השטר כשר. בשו"ת רע"א ח"א קטז - קיח דן בגט שנכתב בשם אבי המתגרשת שהוא לוי, והוא אינו לוי. והנה אם לא כתבו כלל שם אבי המתגרשת כתב הב"י קכט סק"ט בשם תשו' הרא"ש דהגט כשר. אבל אם שינה הביא הטור בשם הרא"ש דפסול. וביאר רע"א שם שדין זה תלוי בביאור דברי התוס' הנ"ל, דיסדו התוס' כלל דכל היכא שאם לא כתבו כשר גם שינה כשר, וא"כ צריך להיות שכלל זה יחול גם על שם אבי המתגרשת, ואם שינה כשר. אך לפי מש"כ הרא"ש שיש חשש ללעז שיאמרו לא זהו שגירש, ולכך אם שינה פסול, א"כ ה"נ יש לפסול מכח זה, שיאמרו שאיש אחר הוא, כמו בשינה מקום הדירה לרא"ש [שאף שאי"צ לכתוב מ"מ בשינה פסול], ה"נ בכתב שהוא לוי והוא אינו לוי יש חשש שיאמרו איש אחר הוא, אף שאינו ממטבע הגט.

וכתב לו הבית מאיר הובא שם בת' דכשר, שהרי כתבו התוס' דבכתב שהוא כהן והוא אינו כהן השטר כשר, דלא קאי העדות ע"ז, ע"כ צ"ל שגם ליכא חשש לעז כמו שכתב הרא"ש גבי מקום לידה שאין ידוע לכל, ה"נ אין ידוע לכל שהוא לוי וליכא לעז. [ועוד, דאם גט אשה פסול כשהוסיף לו שם כהן או לוי, נמצא שמעלין מגטין ליוחסין, ולא מצינו זאת בש"ס].

ורע"א דחה דבריו שם, דדברי תוס' כאן הם רק להביא ראיה שאין העדות שבשטר שקר במה שהוא אינו כהן, אבל מצד חשש לעז אף שלגבי שאר שטרות כשר דליכא חשש לעז, [דיאמרו העולם כיון שבי"ד טרפו ממנו מסתמא הוא הלוה], משא"כ בגט.

**בא"ד.** ומקום עמידה נמי אי"צ וכו', ולהכי לא מוקי לה בבעל וכו'. עי' בק"נ אות ס' שדחה ראיה זו דמשו"ה לא מוקי לח בכה"ג דלא הוי הולד ממזר, אבל לכתחילה אפשר שצריך לכתוב.

ועי' בב"י קכח שכ' שכן משמע משא"ר שמקום ששינה מקום עמידה דינו כשינה מקום הלידה וכשר. אך כתב שבעה"ת נסתפק בזה שאפשר שמקום עמידה ניכר יותר ממקום לידה. והביא הרמ"א סעי' ב' ב' הדעות. וביאר בב"ש שם סק"ה דאין כאן חשש מצד חתימת העדים שחותמים שקר, דא"כ מקום הלידה נמי.

ועי' בתור"ג שם סעי' ה' שאף אם מכשירין בשינה מקום העמידה כ"ז הוא בזמן הש"ס שהיו כותבין מקום הדירה, ולכך כיון שכתב מקום הדירה אי"צ לכתוב גם מקום העמידה, וממילא גם אם שינה לא יצא מזה קלקול, אבל לדידן שאין כותבין כלל מקום דירה, נמצא שמקום עמידה הוא כמקום הדירה, וא"כ בשינה מקום עמידה איכא חשש דילמא ממטי גט לאיתתא דהאיך הדר במקום הכתוב בגט.

וכתב בפנ"י בד"ה אלא ודאי דאף דבמקום דירה אמרינן דבשינה יש חשש לעז, מ"מ לגבי שינה מקום עמידה אין חשש לעז דיאמרו שהבעל מסר מילי לשליח ובשעת אמירה היה באותו מקום ע"ש.

1. לשון רש"י 'רגילה להשתמר 'הלכך' משועבדות הן לה וקנו לה', ולא נתבאר כל הצורך מה הוסיף רש"י שרגילה להשתמר. וכפי הנראה רש"י בא לבאר למה המחיצות החיצונית משעבדות לפנימית, וע"ז כתב רש"י כיון שרגילה להשתמר, ונראה שכוונתו שכיון שהאשה קנתה את החצר הפנימית במצב כזה שהוא משתמר מן החיצונית, הרי שיש לה זכות שעבוד על בעל החצר החיצוני שהמחיצות שלו הם גם בעבור השמירה של החצר שלה. [↑](#footnote-ref-2)
2. העירו בזה דאפי' אם הגט בטלה מה"ת, אבל מ"מ כיון שנישאת לשני הרי היא כסוטה שנישאת ברצון, וגם חליצה אינה צריכה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועי' בקצה"ח סי' נא סק"ג ובנתיה"מ שם סק"ו שהוכיחו מהתוס' בכתובת קב שגם בשאר שטרות בעינן שמותיהם מה"ת. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואולי יש לחלק דאם החסרון הוא בספירת דברים, א"כ י"ל דכ"ז הוא רק אם לא כתב את השמות כלל, בזה הגט פסול מה"ת דאין כאן ספירת דברים, אבל אם כתב גם את שמו וגם את שמה אלא ששמותיהן שוות בזה אין חסרון של ספירת דברים, שהרי הגט מספר על גרושין, אלא שחסר רק במוכח מתוכו, ובזה ס"ל לר"א דאי"צ שהגט יהיה מוכח מתוכו. וא"כ אין ראיה שאין צריך לכתוב את השמות כלל. ואולי זאת כוונת הגר"א. [↑](#footnote-ref-5)