5. הערות בסוגיא דבמ צ. בדין אמירה בשאר איסורים ובדין אמירה בחפצי עכום ולצורך עכום
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / ממצא חפציך ואמירה לעכו_ם - הרב מאיר קאופמן / שיעורים

ט"ו שבט ע"ד

**הערות בסוגיא דב"מ צ.**

**בקושית רעק"א האם גרמא חמור מאמירה לעכו"ם**

א]הגמ' בב"מ צ. מסתפקת האם יש דין אמירה לעכו"ם באיסור לאו כגון איסור חסימה או סירוס ויסוד הספק האם רק באיסור שבת יש האיסור או שגם בכל שאר איסורי לאוין והנה הגמ' בע"ב לגבי סירוס מבואר שיש איסור לומר לעכו"ם ורוב הראשונים נקטו שמוכרח מזה שיש איסור אמירה לעכו"ם בשאר איסורים אמנם הסמ"ג והראב"ד שהובא ברא"ש נקטו שקי"ל שיש לעכו"ם איסור סירוס וממילא יש לבאר שהאיסור מצד לפני עור ובאמת אין איסור אמירה לעכו"ם בשאר איסורים ועיין סימן תס"ח לענין אמירה לעכו"ם לעשות מלאכה בער"פ דיש בזה שני שיטות ועיין פר"ח וגר"א שיסוד מחלוקתם האם גם באיסור דרבנן יש איסור אמירה לעכו"ם וקי"ל שאין איסור אמנם הש"ך יור"ד סימן שצ"א נקט שגם בדרבנן יש איסור אמירה לעכו"ם וצ"ל שלענין ערב פסח יש סברא מיוחדת שאין איסור אמירה לעכו"ם שיסודו שיהיה פנוי לקרבן פסח

והנה כתב הרא"ש בשם הראב"ד דאע"ג דמסקינן במטיל מום בקדשים דעל ידי נכרי נמי אסור ואפילו בזמן הזה שאין איסורו אלא מדרבנן התם משום חומרא דקדשים ולא גמרינן מיניה עכ"ל ומבואר מלשון הרא"ש שאם יש איסור אמירה בשאר איסורים יש לבאר שזה מדין אמירה לעכו"ם [ומבואר שגם כה"ג שזה אטו זמן המקדש שאז זה דאוריתא חשיב איסור דרבנן ונפק"מ לשביעית בזמן הזה] ועיין רעק"א תשובה ס"ד בסופו [הובא בליקוטים בכורות ל"ה.] שכתב דהרי גרמא אסור בבכור מדאוריתא ומהא דבכל אופן דן הרא"ש להוכיח מאמירה לעכו"ם מבואר שלומר לעכו"ם זה פחות מגרמא דאל"כ שם זה אסור מעיקר הדין ולפ"ז הקשה דלענין שבת זה הפוך דאמירה לעכו"ם אסור וגרמא במקום הפסד מותר ויש דעות שמותר לכתחילה ולכאורא כל קושיתו מצד שטעם איסור אמירה לעכום שעשיה על ידי עכו"ם זה גם סוג עשיה בגרמת הישראל ולכן זה אותו נידון של גרמא אמנם לכאורא מצד גדרי עשיה ודאי שזה גרע מגרמא כיון שהעכו"ם יש לו בחירה האם לעשות או לא ואיסור אמירה לעכו"ם הוא מצד שיש כאן דין התיחסות של המעשה לשולח וחידוש זה של התיחסות לא נאמר אלא בשליחות ולא בכל גרמתי ובפרט אם נימא שזה גזירה דרבנן שמא יאמר לו א"כ אין זה ענין לדין גרמא וצ"ע אמנם מדברי רעק"א מבואר שנקט שיסוד האיסור מצד שליחות ושזה טעם האיסור שזה נראה כעשיה שלי וזה על דרך הגר"ז שגם אם לישראל לשליח אין זה מעשה איסור זה אסור דהינו שבגדרים דרבנן זהו האיסור ודו"ק בזה

ובפשוטו זהו נידון התוס' האם שייך איסור אמירה לעכו"ם באכילת נבילה דאם דנים שיש כאן יחס של המעשה א"כ יש מקום לאסור אבל אם הגדר כאילו הישראל עשה מה שהעכו"ם עשה א"כ זה כמו שהאכיל העכו"ם שזה לא סיבה לאסור אמנם יתכן שכונתם רק שכה"ג אין סיבה לאסור אמירה לעכו"ם ולא שבגדר הדברים זה לא שייך ויתכן עוד שכונתם שנבילה זה מצוה שבגופו ולא שייך בזה שליחות והוכיחו מהאכלת נבילה ודוחק וצ"ע בזה

**שיטות הראשונים בדין אמירה לעכו"ם לצורכו ובדין חפץ העכו"ם**

ב]הגמ' אומרת איבעיא להו חסום פרתי ודוש בה האם יש איסור אמירה לעכו"ם ועיין תוס' שהביאו בשם ר"ת שמדובר דוקא בשדה של הישראל דרק אם יש תועלת לישראל יש כאן איסור אמירה לעכו"ם אבל אם זה בשדה עכו"ם שיש תועלת לעכו"ם ודאי שאין בזה איסור וכמו שמותר לומר לעכו"ם שיאכל נבילה והראשונים הביאו עוד מכילתא שודאי שמותר לומר לעכו"ם שיעשה מלאכה בשבת לצורכו אמנם עיין רש"י שכתב בדישה שלך דהינו שנקט שגם כה"ג שזה לצורך העכו"ם יש בזה איסור אמירה לעכו"ם ועיין מג"א שהביא הגהת מרדכי שזה מצד שגם כה"ג חשיב שיש הנאה לישראל שהעכו"ם ירבה לו בשכרו אבל ללא זה גם רש"י מודה שמותר אמנם הראשונים כולם [וכן נקטו הש"ך והגר"א והמ"ב בשער הציון ש"ז פ"ג להלכה] ביארו שס"ל לרש"י שגם ללא שיש תועלת לישראל יש בזה איסור אמירה לעכו"ם אלא שכתבו שכל זה כיון שהפרה שלו אבל אם אומר לעכו"ם שיחסום פרה שלו בדישה שלו ודאי שאין בזה איסור וכן דין המכילתא מדובר שאומר לעכו"ם שיבשל אוכל שלו לצורך עצמו

והנה תוס' הקשו מה זה שונה ממקרה שאומר לו שיאכל נבילה של הישראל שמותר וכתבו ששם שגם אם היה מאכיל את העכו"ם היה מותר לכן אין בזה איסור אמירה לעכו"ם משא"כ כאן שאם הישראל היה חוסם ודאי היה בזה איסור ועיין ש"ך יור"ד דבפשוטו לפ"ז גם אם אומר לו שיעשה מלאכה לצורך העכו"ם בחפציו אסור דרק בנבילה יש סברא מיוחדת להתיר אבל אם לא כן כל דבר שאסור לו לעשות אסור לומר לעכו"ם אמנם כתב שכיון שבכל הראשונים מבואר לא כך יש לכוין שזה כוונת תוס' וצ"ב שלשון התוס' שמה שאסור לו לעשות אסור לומר לעכו"ם אמנם הביאור שכל שאומר לעכו"ם שיעשה בשלו לצורכו אין עשית העכו"ם קשורה לישראל כיון שכל ענין העשיה זה לעכו"ם דהינו שיש כאן סברא חיצונית שזה לא נחשב שהעכו"ם עושה מכח עשיתו ואין זה מתיחס כלל ותוס' רק דנו שכל האיסור רק לצורך הישראל גם במקום שיש לו קשר אם העשיה והכיחו מנבילה ובזה כתבו לחלק כנ"ל ועיין יראים הובא בש"ך שכתב לחלק עוד שבנבילה שכל מציאות המעשה זה הנאת העכו"ם בזה תמיד העשיה מתיחסת לעכו"ם ולא לישראל וזה על דרך הנ"ל [אמנם עיין שער המלך הלכות שכירות שהקשה מראית תוס' משביעית ואין לומר דשם אומר שיקנה שזה לצורך הישראל דא"כ מה זה ענין לרש"י ור"י ובהכרח דמה שאומר לו זה פיטומי מילי בעלמא אמנם לגר"א שבקרקע העכו"ם מותר וכדלקמן א"ש]

והנה מבואר ברמב"ם הובא בשו"ע אבן העזר ס"ה סי"ד שאסור לומר לעכו"ם שיסרס בהמתינו ומשמע שאם זה בהמת העכו"ם מותר אפילו אם זה לצרכינו וכן מבואר ברמב"ם ריש הלכות כלאים שישראל יכול לומר לעכו"ם שיזרע כלאי זרעים וכתבו האחרונים שבהכרח לא מדובר בשדה הישראל דיש כאן איסור מקים כלאים אלא מדובר בשדה העכו"ם אמנם משמעות השו"ע כמו שדייק הגר"א שזה גם לצורך הישראל ובכל אופן מותר דהינו שאין איסור אמירה לעכו"ם באומר לו שיעשה האיסור בחפציו ועיין ביאור הגר"א באבן העזר שזה תלוי בראשונים בסוגין דלדעת תוס' שסוגין מדובר בשדה הישראל דהינו שיש תועלת לישראל ובכל אופן מבואר שכל האיסור דוקא פרתי אבל פרת העכו"ם מותר אמנם לדעת רש"י וכן פסק השו"ע סימן ש"ז שכונת הגמ' בשדה עכו"ם א"כ לכן צריך פרתי אבל אם זה שדה ישראל גם פרת עכו"ם אסור וא"כ ה"ה כאן אפילו שזה בשדה עכו"ם או פרת עכו"ם אבל זה אסור כיון שזה נעשה לצורך הישראל עכ"ד והנה בנימוק"י ובר"ן מפורש שלרש"י אסור בהמת עכו"ם בשדה ישראל כמו שלו עצמו אסור והר"ן ביאר שלכן רש"י ביאר שמדובר בשדה עכו"ם שלכן צריך פרת ישראל אמנם בדברי השו"ע לכאורא מבואר שלא כדבריו וכמו שהקשה הגר"א [והא דרש"י לא ביאר בתבואתו דבא לחדש שגם כה"ג אסור או כדביאר בישעות יעקב סימן ה' דבכה"ג יאסר מצד שיטת רש"י שיש שליחות לעכו"ם לחומרא ובאו"ז כתב שכה"ג יש איסור דאוריתא ועיין תורי"ד] וכן עיין ש"ך שנקט שדעת הרמב"ם כראשונים שאסור גם בתבואת עכו"ם ובכל אופן כתב שמותר בהמת עכו"ם לצורך הישראל וצ"ל שהקובע הוא האם החפצא של הישראל או לא ולא בתועלת העכו"ם או הישראל

והנה בעיקר הדבר שנקט הגר"א שמותר אמירה בחפץ העכו"ם לצורך הישראל צ"ע דהרי בשבת ודאי שאסור לומר לעכו"ם שיעשה מלאכה בחפציו לצורך הישראל כמבואר בכל הפוסקים שגם במקום שאין איסור הנאה כגון שאומר לו שידליק נר לתוספת הנאה או שיוסיף עצים למדורה הקיימת שאסור לומר לעכו"ם שיעשה דבר זה בשבת וצ"ב מה שונה שבת מכלאים או סירוס או הרבעה ולכאורא צ"ל דבשבת שיסוד האיסור הוא מעשה המלאכה כה"ג כל שהמעשה לצורך הישראל זה סיבה לאסור משא"כ באיסורים שיסוד האיסור זה המציאות שנעשה בזה יש חשיבות במה נעשה הדבר וצ"ע והנה הראשונים כתבו שכיון דמבואר ברש"י שאסור לומר לעכו"ם לחסום פרת הישראל לצורך העכו"ם ה"ה שאסור לומר לעכו"ם לבשל בשר של ישראל לצרכו ולכאורא לנ"ל שבשבת העיקר זה המעשה ולא החפץ שבו נעשה המלאכה א"כ זה גם סברא להקל שכל שהמעשה הוא לצורך העכו"ם לא איכפת לן במה זה נעשה וצ"ל שעד כמה שהחפץ של הישראל זה סיבה לקשר אליו העשיה גם לא לצורכו ממילא גם בשבת שהעיקר זה המעשה שזה סיבה לאיסור אבל גם החפץ זה סיבה לאיסור ועדין צ"ב

**בדין אמירה לעכו"ם בשלו שהוא עצמו מרויח ואחרי זה מוכר לישראל**

ג]והנה לולי דברי הגר"א היה מקום לומר דהסברא שמותר לומר לעכו"ם שיסרס את בהמתו לצורך הישראל וכן שיזרע כלאים לצורכו מטעם אחר דהנה כתב השו"ע סימן ש"ז ס"ג דמותר לומר לעכו"ם שיקנה חפץ בשבת והוא יקנה ממנו לאחר שבת ומבואר במ"ב שזה גם אם מבטיח לו שיקנה את זה לאחר השבת ומקור הדברים מדין התוספתא הובא בב"י סימן תמ"ח שמותר לומר לעכו"ם תקנה חמץ קודם הפסח ואני אקנה ממך לאחר הפסח [והנה בפשטות מדובר קודם הפסח וצ"ע א"כ בקניה אין מעשה איסור ורק במה שמחזיק אצלו את זה בפסח ולא מצאנו איסור אמירה לעכו"ם על דבר שאין בו מעשה ואולי ההגהות מימוני ביאר שמדובר שאומר לו בפסח אמנם כל המפרשים בסימן תמ"ח ביארו לא כך ובפשוטו מבואר שחמץ חשיב מעשה וממילא שיך בזה גדר שליחות ואכמ"ל] וצ"ב הרי עושה איסור ולצורך הישראל וכתב המ"ב שכיון שקונה לעצמו לכן מותר ולכאורא הכונה שכיון שכדי שהישראל יהנה הוא צריך לחזור ולקנות ממנו חשיב שהמקח שנעשה הוא לצורך הגוי ולפ"ז היה מקום לומר שגם באופנים הנ"ל כיון שהגידול הוא אצל גוי או בסירוס שזה בהמתו רק שהישראל יחזור ויקנה ממנו כה"ג חשיב שעושה רוח לצורך העכו"ם ולפ"ז אין זה ענין לחסימה ששם הרוח הוא ישר לישראל שנשאר לו תבואתו וכן משמע שביאר בר"י קורקוס פ"א דכלאים שכתב שבחסימה אסור כי התבואה של הישראל

אמנם הרי מפורש בגמ' בעירובין מ. שעכו"ם שלקט פירות לצורך הישראל אסור לישראל להנות מזה ומבואר שחשיב שעושה לצורך הישראל ואם מותר לומר לו כ"ש שזה לא יאסר בהנאה וכן מפורש בב"י סימן תרס"ד בשם תשובות הרשב"א שאסור לומר לעכו"ם שיקטוף ערבות בשבת ויקנה ממנו לאחר שבת אפילו אם יקנה לאחר שיעור כדי שיעשו [וכן הרי אסור להנות ממרחץ שעכו"ם חימם לצורך הישראל וכן עכו"ם שהביא חללין הכל זה המלאכה היא בשל העכו"ם שאחרי זה מוכר או משכיר לישראל וכן תוס' ר"ה כ"ד לענין עשית צורות על ידי עכו"ם הקשו שזה אמירה לעכו"ם אפילו דעשה בשבילו ואחרי זה מכר לישראל] ובהכרח שיש חילוק בין מעשה קנין ששם זה תמיד מתפרש רוח לצורך העכו"ם לבין מעשה מלאכה בחפציו שזה נחשב עשיה לישראל ובזה א"ש דבאופן דקונה לעצמו אפילו אם זה יום השוק זה מותר לישראל ועיין תהלה לדוד ש"ז בסופו שהביא מהגר"ז רנ"ב ס"ט שאסור לומר לעכו"ם שיעשה נעליים לישראל בשבת אפילו שהעכו"ם עושה משלו וכן הביא המ"א סוף סימן ש"ז לגבי עשית גבינות וכן הוא בבה"ל רנ"ב ס"ב ד"ה ליתן [אמנם הגר"ז שם התיר וצ"ע] ולפי כל הנ"ל לכאורא באופן דסירוס חשיב לצורך הישראל וזה צריך להיות אסור אפילו שהעכו"ם לא חייב למכור לישראל וצ"ע בכל זה

**באמירה לעכו"ם בשל לעצמך מערב שבת**

ד]בהא דמבואר בראשונים דאסור לומר לעכו"ם בשל לעצמך עיין מ"ב סקע"ד שהביא מהא"ר שכתב שזה גם אסור מערב שבת ומקורו מרס"ג שהוכיח מסוגין שאסור אמירה בער"ש והרי לרש"י מדובר בתבואת העכו"ם ועיין תהלה לדוד שזה לא מוכרח דיתכן שלמד כר"ת, והרא"ש הרי דחה הראיה מכאן אמנם עיין פסקי הטור וכן בב"י שהרא"ש הסכים אם הרס"ג רק על הראיה חלק ולא משמע שיש נפק"מ בראיה מסוגין לגבי אופן זה אמנם עיין תהלה לדוד שהקשה דבשו"ע ש"ז ס"ג כתוב שמותר לומר לעכו"ם קנה לעצמך ואני אקנה ממך לאחר שבת ובמקור בהגהות מימוני מבואר שנותן לו כסף שיקנה ומה זה שונה מנותן לו בשר וודאי בפשוטו הוא מקנה לו הבשר ויש שטענו שמקח אין הכסף הדבר האסור אלא המקח שזה לא חל בכסף וצ"ע אמנם ע"ש שכתב לדון שאין איסור אמירה לבשל לעצמו בערב שבת וצ"ב הטעם ומדבריו משמע שזה קולא לצורך העכו"ם שבזה לא נאסר אלא בזמן האיסור ועיין מ"ב סימן של"ח שבאיסור דרבנן של כלי שיר התיר אמירה בערב שבת ובפשוטו הוא מחודש שהרי אדעתיה דישראל קעביד ועוד שאין זה במשמעות הרא"ש וכנ"ל ולכאורא יש לבאר שהרי אם אומר לו לעשות בשל עצמו אין איסור וכאן הרי בזמן הבישול זה כבר של עצמו ומשמעות המ"ב שכל הסברא שמותר שאין זה קשור אליו אבל כאן שהוא נתן לו את זה לצורך זה זה כן מיחס אליו העשיה אמנם יתכן לחדש שכה"ג אין האיסור אלא האמירה דבדין אמירה לעכו"ם יש איסור גם בעצם האמירה דזה עצמו שמתעסק בעשית דבר האסור בשבת נאסר ג"כ וכלשון חז"ל "אמירה" לעכו"ם שבות ולפ"ז זה ודאי דבחסימה אין חיסרון זה ולפ"ז אין ראיה כלל מהרא"ש שאפילו שרס"ג נקט שזה נחשב קודם זמן האיסור אבל באמת מצד הדין של אמירה אסור גם קודם ובחסימה שהפרה נשארת שלו ודאי שאסור גם קודם זמן האיסור ורק כאן שבזמן העשיה של העכו"ם יש סברא שלא שיך לאסור אלא האמירה וחלק זה ודאי שלא שיך לאסור קודם שבת .והדברים מחודשים

**האם יש איסור הנאה דמעשה עכו"ם בשאר איסורים וביאור הערמה המבואר בגמ'**

ה]בעיקר דין אמירה לנכרי מצאנו שני איסורים א. איסור אמירה וכן אם עושה אדעתיה דישראל שזה כאמירה ב. איסור הנאה עד כדי שיעשו ויש לעיין האם בדין אמירה לעכו"ם בשאר איסורים יש גם האיסור הנאה ממעשה עכו"ם או ששם יש רק האיסור של אמירה לעכו"ם והנה מבואר בגמ' שהני תורי דגנבו ארמאי ומגנחין יתהון הערמה איתעביד בהו ואסור דהינו שמבואר שיש אופן שהעכו"ם עשו וזה סיבה לאסור ויש אופן שזה לא סיבה לאסור וגם אם עשו באופן של הערמה זה סיבה לאסור ועיין רמב"ם שכתב פט"ז מאיסורי ביאה הי"ג וז"ל ואם לקחה הגוי מעצמו וסירסה מותר ואם הערים ישראל בדבר זה קונסים אותו עכ"ל ובפשוטו משמע שאם העכו"ם עשה הדבר מעצמו אפילו שעשה לטובת הישראל מותר ורק אם הישראל הערים שהעכו"ם יעשה זה אסור וכן הוא באו"ז סימן רפ"ו שביאר שאם יודעים שהעכו"ם עשה מעצמו מותר ורק אם לא יודעים חוששים שהישראל אמר לו שיסרס ועושה כאילו העכו"ם גנב לו השור וסירסו ובפשוטו גם אם הישראל יודע שהעכו"ם גונב לצורך לסרס מותר דזה ממש אדעתיה דנפשיה קעביד [ולכאורא לרבינו שמחה זה אסור מצד ממון הישראל] אמנם עיין רא"ש וכן הוא בטור שכתב שאם הישראל מכירו ומכוין לטובת הישראל אסור ומקורו מהא דמחלפי אהדדי שלמד שזה לא היה חומרא וכן ודאי שזה לא נעשה מדעתם ובהכרח שכל שהעכו"ם עשה לצורך הישראל זה אסור ובפשוטו יסוד האיסור מצד הנאה ממעשה עכו"ם וכן ביאר בתהלה לדוד סקי"ח אלא שקשה הרי באיסור דאוריתא זה אסור לכולם וע"ש שרק בשבת זה כך אבל בשאר איסורים לא אסרו על אדם אחר

והנה בפשוטו מדעת הרמב"ם והראשונים הנ"ל מבואר שאין כאן איסור הנאה ממעשה עכו"ם ורק אם יש חשש הערמה זה אסור אמנם יתכן שכאן כיון שזה לא מדעתו זה כמו שלא צריך לצאת מביתו ועוד יתכן שזה לא סיבה לאסור למכור שמפסיד גם את מה שיש לו ולכן גם זה רק נאסר מצד קנס במקום שבאמת הוא אשם וכן הוא בהגהות מחנה אפרים על הטור ועיין ב"י סוף סימן ש"ז שהביא שרבינו ירוחם הוכיח מכאן שבכל אמירה לעכו"ם נאסר לעולם ואם נימא שכאן זה אסור מצד כדי שיעשו א"כ מה זה שיך באמירה לעכו"ם אלא בהכרח שלמד שכאן זה קנס מיוחד ולא מצד גדרי כדי שיעשו והרמב"ם שחולק למד שגדר הקנס כדי שיעשו ולא יותר וכמבואר במג"א שכ"ה סקל"ב

והנה מבואר בגמ' בבכורות ל"ה. שהיה בכור אם שער ארוך והעכו"ם שאל למה לא גוזזים את שערו ואמרו לו שהוא בכור ואסור לשוחטו אלא אם מום והוא עשה מום והתירו הבכור, ואחרי זה ראה שזה מתיר הוא הלך ועשה לעוד בכורות ואסרו אותם ועיין רש"י וכן שיטת הרא"ש הובא בשו"ע שבתחילה חשב שרק אם נופל מום לבד זה מתיר ומה שעשה מום כי רצה לעשות נגד דין התורה אבל אם עושה כדי להתירו בכל מקרה זה מותר אמנם בפיה"מ מבואר שגם בתחילה רצה להתירו ורק כיון שעשה מעצמו זה מותר ורק כשהרבה בדבר זה סיבה לאסור וכן מבואר באו"ז הנ"ל והנה הרא"ש כאן הרי נקט שדין זה אפשר לפרשו מצד אמירה לעכו"ם ולפ"ז לכאורא מבואר שיש גם איסור הנאה וזה לשיטתו בסוגין אמנם לרמב"ם מבואר שאין איסור ויתכן ששם בבכור גם מה שאחרי זה מוסיף ועושה מום זה חומרא מיוחדת שם וצ"ע

והנה בפשוטו בעכו"ם שעושה חמץ בפסח כדי למכור מיד לאחר פסח לא מצאנו בזה שצריך לחכות כדי שיעשו וצ"ע למה שלא יאסר מדין הנאה ממעשה עכו"ם ומשמע שאין איסור ונפק"מ בשביעית שהעכו"ם זורע כדי לספק לישראל ספיחים והמנהג להקל בזה [אם גם בשביעית בזמן הזה דרבנן יש איסור אמירה כדמשמע מתוס' וכמבואר מיו"ט שני של גלויות שיש לו חומר אמירה לעכו"ם באיסור דאוריתא וכן כתב בספר השמיטה לגרי"מ טיקוצינסקי פ"י הערה 2 הג"ר יצחק ירוחם דיסקין בשם אביו מהרי"ל דיסקין] וכן נפק"מ לכאורא בעכו"ם שמצלם שמש או שאר משמשים שבשמים על מנת למוכרו לישראל [ועין פתחי תשובה שהביא לדון לענין אמירה לעכו"ם להביא לו דבר ומביא בשור וחמור ונקט שלא חל איסור]

והנה כתבו הראשונים בשבת קכ"ב. שאם העכו"ם תולש עשבים ומאכיל לבהמת ישראל אפילו שעושה לצורך הישראל מותר דהינו שמה שהישראל נהנה כאן זה הנאה דממילא וזה לא אסור מצד דיני הנאה של מעשה עכו"ם [ובמג"א הביא מרדכי ומקורו בספר התרומה סימן רמ"ז שזה חשיב הנאה וממילא חייב למחות כדי שלא יעבור איסור הנאה] אמנם כתבו הרשב"א ריטב"א ורא"ש שכל זה לפי שעה אבל אם זה קבוע אסור כמו שהגמ' כאן אומרת שאם עושה את זה בהערמה אסור ועיין תהלה לדוד שבפשוטו כל זה לביאור הראשונים שכל האיסור רק אם העכו"ם עשה בגלל הישראל א"כ יש כאן מקור לחשוש להערמה אבל לביאור הרא"ש שכל שהעכו"ם עשה לצורך הישראל אסור א"כ כאן שמצד זה הרי מותר וכל החשש שהישראל אמר לעכו"ם בזה אין לנו מקור אמנם נראה מלשון הטור שבכונת הגמ' בתחילה הערמה איתעביד בהו הכונה שהם הערימו ואמרו לעכו"ם ורק מכח שמחלפי האהדדי חידש שגם ללא הערמה אסור כל שהעכו"ם עשה בשביל הישראל ולפ"ז א"ש הרא"ש בשבת ולא סתר משנתו

והנה מבואר בשו"ע שמותר לומר לעכו"ם ברמז למה לא עשיתה שבוע שעבר ומשמע שגם אם העכו"ם יעשה קבוע דמדובר בעבדו וכן בעושות הגבינה סוף סימן ש"ה וצ"ע למה כאן אין האיסור מצד חשש הערמה וצ"ל שרק במקום שזה דבר שאין הדרך שיעשה אם לא שאמר לו חוששים להערמה אבל כאן שזה עבדו או עכו"ם שקבוע נמצא ועושה הצרכים הנמצאים בזה אין סיבה לחשוש שאמר לו ומותר

והנה המג"א סימן שכ"ה סקט"ז כתב לגבי בא מחוץ לתחום שזה רק נאסר למי שהובא בשבילו שאם הביאו לשני בני אדם לא עוזר להחליף והא"ר הקשה דכאן מבואר שמותר להחליף דהרי מחלפי אהדדי והנה אם סוגין זה מעיקר דין הנאה ממעשה עכו"ם א"ש הדמיון אבל לרמב"ם שזה רק קנס אין כאן שום ראיה ועיין תו"ש שהקשה מתוס' שכאן רק החמירו לעצמם אמנם יתכן שאם לא שזה עוזר עד כמה שבאמת הם עשו הערמה לא היו מסתפקים בזה דהרי רצו למנוע החשד ועיין בכ"ז בתהלה לדוד שכ"ה סקי"ח