טעם ההמתנה1
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / כל הבשר / בשר בחלב / סי_ פט

סי' פט טעם ההמתנה

**א. טעם ההמתנה-**

מבואר חולין קה. בין בשר לגבינה צריך המתנה מסעודה לסעודה.

טעם הדבר:

א. רש"י פי' משום שבשר מוציא שומן והוא נדבק בפה.

ב. הר"מ פ"ט מאכ"א פי' משום שנדבק בין השיניים וכ"כ תוה"ב ג-ד (סו.), ואף ל"מ חטיטה בשיניו שמא לא יחטט יפה[[1]](#footnote-2) [ולפי דרכו צ"ב הסוגיא דמספק"ל בבשר שבין השיניים מהו והרי זהו כל דין המתנה, עיין בב"ח מש"כ בזה ובמאירי יישב באופ"א וכיון לו בערוה"ש, עיי"ש.

אבל לרש"י מתפרש ספק הגמ' בפשוטו דמספק"ל על בשר שבין השינים אי מיקרי בשר ונפק"מ לאחר שש ועיין ברא"ש שפי' הספק כן ומטעם דאחר שש דלמא חשיב כמעוכל].

כתב הטור דלדעת רש"י לועס לתינוק אי"צ המתנה, דמשיכת הטעם הוא רק ע"י הבליעה.

מיהו לפי המבואר ברש"י לפנינו משום ששומן נדבק בפיו אינו מובן למה בלועס לתינוק אינו כן.

ובאמת בש"ך וט"ז סק"ב הביאו ד' הלבוש דאף לרש"י בעי המתנה בלועס לתינוק.

כנראה פי' הטור לא משום שומן הדבוק בפה כרש"י לפנינו אלא שע"י שבולע והבשר הוא כבד לעולם נשאר לו איזה טעם בפיו ולא משום שומן שנדבק.

וכ"נ דעת הר"ן (לז:) שנקט כדעת רש"י שלפנינו, ובסו"ד כתב שאם מצא בשר בין השיניים אחר אכילתו אי"צ המתנה משעה מוציאו רק משעה של אכילה ראשונה, וצ"ע מה חידש בזה והרי לרש"י לועס ואינו בולע אי"צ המתנה כלל [ובאמת הגר"א כתב טעם דין זה משום שאינו מושך טעם].

וכנראה נקט ע"ד הלבוש דכיון שטעמו של רש"י משום שומן שבפיו [כש"כ הר"ן על דרכו של רש"י] ממילא אף בלועס לחוד, וע"ז חידש הר"ן דמ"מ אזלינן בתר אכילה הראשונה, ועוד יתבאר לקמן.

כתב בט"ז פט-ד נפק"מ בין שיטת רש"י להר"מ בגבינה קשה שיש בה הרבה שומן ולרש"י צריך להמתין שהרי טעמה נמשך זמן רב, אבל לשיטת הר"מ שהוא מטעם בשר שבין השינים דוקא לענין בשר ילפינן ליה מקרא דהבשר עודנו בין שיניהם אבל לענין גבינה שרי.

וכבר העיר בזכרו"ש-עג ע"ד הט"ז דהא וודאי טעם שבפיו לא עדיף על מה שבין השיניים ואם גבינה בין השינים לא חשיבא כ"ש דלרש"י דתלי בטעם הנמשך לא ייאסר.

וכתב לדחוק דכוונת הט"ז דלשיטת רש"י יל"פ ספק הגמ' בבשר שבין השינים היינו בבשר שאחר ו' שעות וכשיטת הרא"ש דמספק"ל אי חשיב כעיכול, אבל תוך ו' מסברא בלא קרא מיקרי בשר וא"כ ה"נ גבינה נמי חשיבא.

משא"כ לשיטת הר"מ דמפרש דחיוב המתנה ילפינן מקרא דבשר בין השינים א"כ אף תוך ו' בעי קרא ובגבינה דליכא קרא אי"צ המתנה, ודוחק.

**ב. מצא בשר בין שיניו-**

עוד כתב הטור דלשיטת הר"מ שהוא מכח בשר שבין השינים הרי לפי"ז אחר שש שעות אי"צ להמתין, דיסוד דין המתנה לשיטת הר"מ הוא משום שאחר שש נרקב הבשר שבין השיניים.

אבל בפר"ח נקט דיסוד ההיתר משום דלאחר שש מסתמא אין בשר בין השיניים, וכן הביא המאירי בשם י"א.

וכ"נ ברשב"א שכתב דלשיטת הר"מ

אם מצא בשר בין השינים אחר ו' שעות ג"כ צריך להסירו מבואר דלהר"מ יסוד הדין המתנה הוא דעי"ז אין חשש שנשאר בשר כהפר"ח [וכ"נ ברי"ו נט"ו-כח דאף אחר שש שעות צריך להסיר], והו"ד בשיורי ברכה סק"ב[[2]](#footnote-3).

פסק הרמ"א בשם הר"ן שאם מצא בשר בין השיניים ומסירו צריך להדיח פיו [וזה עפ"י שיטת רש"י שצריך להסירו או אף להר"מ לד' הרשב"א ופר"ח], והוסיף הש"ך בשם הר"ן דמ"מ אי"צ שש שעות נוספות דאזלינן בתר תחילת האכילה.

ובבדה"ש סקי"ג כתב שאם מצא בשר בין השיניים ולא הסירו אלא בלעו צריך שש שעות נוספות שהרי הוא מושך טעם, וכ"ה פשטות לשון הרמ"א [אמנם בתו"ח עו,עז-א לא הזכיר תיבת 'ומסירו' ומשמע דלאו דוקא הוא ואורחא דמילתא נקט].

ומקורו בד' ההפלאה שנסתפק בזה דיתכן דבדבר מועט כ"כ לא הצריכו המתנה, אבל כתב דכיון שלא חילקו חכמים בין מועט למרובה הרי גם בדבר מועט צריך שש שעות, אלא דמ"מ כתב שמנהג העולם שאין נזהרין בזה.

והטעם להקל בזה י"ל כמה אופנים:

א. י"ל דבשר שנשאר בין השינים אף שצריך לנקרו הוא משום שיש בו שם בשר, אבל מ"מ אין בו כח לתת שומן אלא עד שש שעות אף שהוא נמצא כל הזמן בשיניו.

ומקור לזה קצת מד' הלבוש שהבאנו דאף לרש"י לועס לתינוק בעי המתנה, ואף שהבשר בין שיניו בזמן ההמתנה מ"מ מועלת, ובע"כ שהזמן שעובר מועיל לסלק את השומן גם מבשר שבשיניו, וא"כ י"ל דשפיר מצטרף זה לזמן ההמתנה [אלא שאינו מוכרח ללמוד מזה לדידן דס"ל שמושך הטעם ע"י הבליעה].

וכנראה זהו כל ביאור ד' הר"ן שהבאנו לעיל שחידש דאי"צ המתנה נוספת משעה שמוציא את הבשר מפיו, ונתבאר דס"ל כהלבוש דאף לרש"י לועס לתינוק חייב המתנה, ע"ז חידש הר"ן דמ"מ הוא מצטרף לזמן ההמתנה וכש"כ בד' הלבוש.

ב. עוי"ל, הנה נהגו עלמא שאם בולע את הבשר שבין שיניו אי"צ ברהמ"ז [וכמדומה שראיתי בשם החזו"א הטעם משום שהכל נחשב חלק מאכילה הראשונה], וה"נ י"ל לענין חיוב המתנה שנגרר אחר אכילתו הראשונה ונידון שאכל הכל באותה שעה ולא תקנו בו המתנה חדשה [וכ"ה לשון הר"ן].

ג. עוד יש מקום להקל אף אם ננקוט כד' בדה"ש להחמיר בזה, הנה כתב רעק"א שלועס לתינוק יכול לסמוך על שיטת התוס' דסגי מסעודה לסעודה בצירוף שיטת רש"י דבלא"ה בכה"ג אין חיוב המתנה.

וה"נ י"ל לענין מצא חתיכת בשר בין שיניו ואכלה שיכול לסמוך על שיטת הר"מ שאי"צ המתנה בכה"ג ולצרף לזה שיטת התוס' שמסעודה לסעודה אי"צ המתנה, ומסתברא דכל כה"ג שבלוע בשיניו ואח"כ אוכל גבינה הרי לעולם חשיב כסעודה אחרת ואינו מצטרף לאכילת הבשר שבין שיניו שהוא נחשב מסעודה הקודמת, וכ"כ במגילת ספר ובספר הכשרות פ"י הע' עח בשם הגר"מ הלברשטאם.

**ג. שומן בשר-**

כתב הרמ"א סעיף ג' דשומן בשר דינו כבשר, וכתב הגר"א שהוא כשיטת רש"י שהחומרא משום שיש בו טעם הנמשך, אבל להר"מ שהוא מכח שנבלע בשיניו אי"צ.

ובאמת בלבוש או"ח-קעג הביא שיש מקילים בזה מה"ט, אבל ביד יהודה סק"ד הביא תשובת הרשב"א-שז מבואר דאף להר"מ לא פלוג ובכל ענין הצריכו המתנה.

והנה בלועס תבשיל שיש בו שומן לתינוק כתב בפמ"ג מ"ז סק"א דלכאו' לכל הפירושים אי"צ שש שעות שאינו בין השינים וגם אין מושך הטעם כיון שלא בלע.

אבל מסיק דמ"מ יש להחמיר להצריך שש שעות, "דלא פלוג וישראל קדושים נהגו בו איסור".

יל"פ דבריו עפמש"כ הרשב"א בתשובה דאף להר"מ אוכל שומן צריך המתנה משום דלא פלוג בצורות האכילה.

ומש"כ הפמ"ג דישראל קדושים נהגו בו איסור יל"פ שהיה מקום להתיר לסמוך על שיטת התוס' דמסעודה לסעודה יש להתיר וכש"כ רעק"א גבי לועס לתינוק דכיון דלשיטת רש"י לא נאסר יש לצרף שיטת התוס' להתיר, וע"ז כתב בפמ"ג דמ"מ ישראל נהגו בו איסור.

ולפי"ז מבואר בפמ"ג דאף אין להתיר מסעודה לסעודה, ואולי ה"נ בדין לועס לתינוק יחלוק על רעק"א, צ"ע.

בהג' מהרש"ק על הפמ"ג כתב דה"מ בלועס שומן, אבל בטועם בלשונו ופולט מיד אי"צ המתנה שלא שייך בזה לא פלוג כיון שאינו אוכלו רק טועמו, ואף בחתיכת בשר ממש אם הכניסו לפיו ופלט [בלא לעיסה] אי"צ המתנה, וע"ע בפר"ח סקי"ח.

ומ"מ פשוט שאם בלע אפי' כל שהוא צריך המתנה שלא חילקו חז"ל בזה.

1. ובכלבו-קו כתב דבעצרת שאוכלים מאכלי חלב יש לסמוך להקל לחצוץ בשיניו ולאכול גם אחר שעה אבל בכל השנה אין לסמוך ע"ז [ומשום שמושך טעם אין לחוש כיון שתאב לאכול נתעכל הבשר], ועי' בדרכ"ת פט-יט שאין לסמוך ע"ז למעשה כנגד מש"כ הפוסקים שאין להקל בעצרת יותר מכל השנה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' בחכמ"א מ-יב:"וי"א הטעם לפי שכל זמן זה יש בשר בין שיניו ועדיין נראה בשר ולפי"ז אפי' לועס לתינוק צריך להמתין וגם אפי' כבר המתין ו' שעות צריך להסירו", משמע כהרשב"א בדעת הר"מ.

   ולפי"ז צ"ב מש"כ אח"כ "ואנו קבלנו לחומרא כשני הטעמים", ואיזה קולא יש בדעת הר"מ, ועיי"ש היטיב משמע דלהר"מ אם ידוע שלא נשאר בשר בין השיניים שרי, וצ"ע ממש"כ לעיל דאף הר"מ מודה דל"מ לחטט בשיניו שמא לא יחטט יפה. [↑](#footnote-ref-3)