פרק כלל גדול 9
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 7 פרק כלל גדול / כלל גדול שגגות

י.טחן – פרק כלל גדול -9-

**בסוגיא דמתעסק חלק א'**

**דף ע"ב ע"ב**

**בפלוגתת ר''א ור' יהושע בכריתות והמסתעף לפלוגתת אביי ורבא**

1. **איתמר נתכוין להגביה את התלוש וחתך את המחובר פטור לחתוך את התלוש וחתך את המחובר רבא אמר פטור אביי אמר חייב רבא אמר פטור דהא לא נתכוון לחתיכה דאיסורא. אביי אמר חייב דהא קמיכוין לחתיכה בעלמא.** יעוין היטב במשנה כריתות י''ט ע''א בפלוגתת ר''א ור' יהושע וכן בגמ' שם עד דף כ' ע''א. ומבואר שם דאיכא שתי סיבות פטור. האחד פטורא ד''מלאכת מחשבת'' וזה מה דאיתא מר''נ אמר שמואל דמתעסק בשבת פטור דמלאכת מחשבת אסרה תורה. שנית פטורא דאשר חטא ''בה'' ובזה פליגי ר' אלעזר ור' יהושע דר''א ס''ל דהוי רק בנתכוין להיתרא, ור' יהושע דריש להאי פטורא גם במתכוין לאיסורא. רק בעיקר טעמא דר' יהושע דפטר מצינו שתי דרכים דרש''י במשנה שם מבאר דדריש ליה מ''ובה'' תרתי גם לידיעה בשעת מעשה וגם לדין ידיעה דקרבן לאחר המעשה דבעינן שיודע לו החטא המסוים שחטא בו. אולם ברש''י בגמ' שם ד''ה מבעי ליה, נקט דר' יהושע לא דריש ''בה פרק למתעסק'' אלא רק לענין דין ידיעה דבעינן שיודע לו את החטא המסוים, וביחס לכונה במעשה יליף ליה מ''מלאכת מחשבת'' ולכן ''בה'' אייתר להך דרשא דידיעה. וכן נקט המהרש''א בסנהדרין ס''ב ע''ב והמהר''ם בשבת ע''ג בדעת תוס', יעוי''ש מה דבאו לבאר את התוס' להלן בדף ע''ג ע''א בד''ה אלא לאו, דדן דהחילוק בין שאר מצוות לשבת הוי בגוונא דשחט בחוץ וכסבור שהם קדשים ונמצאו חולין ובזה איכא חילוק בין שבת דפטור מטעמא דמחשבת לשאר איסורים דליכא בהו לפטורא דמחשבת, וצ''ב דאמאי לא מיפטר מטעם מתעסק דפטור בכה''ת. ומבארים המהרש''א והמהר''ם דכונת תוס' דנוקמי כר יהושע דלא ס''ל כלל לפטורא דמתעסק ולפי דרכו בשחוטי חוץ יהא חייב ורק בשבת פטור מצד פטורא דמחשבת.

**ונפק''מ לבאור הגמ' בכריתות שם דהקשתה על שמואל מהא דגם לר''י יהושע דפטר במתניתין בנתכוין לאיסור היכא דהוי שם אחד מחייב** [התם הכונה למין אחד] ואי נימא דאיכא לפטורא דמחשבת אמאי מחייב. ובגמ' מתרצת שתי תירוצים, או דאיירי באבד מלקט מלבו דהיינו שנתכוין בתחילה למה שנעשה לבסוף רק דשכח וכשעשה את הפעולה חשב על משהו אחר, או דנתכוין לתרוייהו רק הקדים חד לחבירו, ויש לעיין אי הוי נידונים בפטורא ד''מחשבת'' או דלכו''ע ליכא בזה לפטורא ד''מחשבת'' כיון דנתקיימה סכ''ס מחשבתו רק דהוי פלוגתא בפטורא ד''בה''. ותליא בנידון דהובא לעיל דאי ר' יהושע פליג על פטורא ד''בה'' ביחס לעשית המעשה ודן רק לפטורא ד'מחשבת'' מוכרח דהוי מכח פטורא דמחשבת, אולם אי דן מצד פטורא ד ''בה'' א''כ איכא למימר דזה כבר נתמעט מ''ובה'', [רק דיעו''ש בדף כ' בהוכחת הגמ' מפלוגתת ר''ש שזורי ור' יהודה בשיטת ר' יהושע דר' יהודה מוסיף שחורות ולבנות ודנה הגמ' אי שחורות ולבנות הוי כמין אחד ולפי''ז פליגי אי האי פטורא דאבד מלקט מליבו הוי רק במחשבה בשעה המעשה הוי רק בשתי מינים או גם במין אחד, או להך טעמא דפליגי בלקדם אי הוי רק בשתי מינים או גם במין אחד, או דגם שחורות ולבנות הוי כשתי מינים רק דר''ש שזורי ס''ל כשמואל דמתעסק פטור ומוקים באבד מלקט מלבו, ור' יהודה ס''ל דמתעסק ד''מחשבת'' פטור וליכא לפטורא דמחשבת וכל סיבת הפטור מכח דינא דאשר חטא בה והיכא דהוי מין אחד ליכא לסיבת הפטור למרות דמצד דינא ד''מחשבת'' היה מן הראוי לפוטרו דבפטורא דמלאכת מחשבת היכא דלא נתקיימה מחשבתו ליכא יחס לחילוקי המינים. ומבואר להדיא דשייך פטורא ד''ובה'' גם במחשבת איסור.

**בפלוגתת אביי ורבא אי הוי גם אליבא דר' יהושע**

1. והשתא אי נימא דר' יהושע פטר ליה לא רק מחמת הלכות ידיעה אלא גם מחמת דבעינן ידיעה בשעת המעשה על מעשה העבירה המסוים שעשה א''כ לכאורה לא שייך את פלוגתת אביי ורבא, דיסוד פלוגתתם נובע מחמת דבעינן כונה להיתר כמו שנקט רבא דלא נתכוין לחתיכה דאיסורא ורק אביי ס''ל דכיון דנתכוין לחתיכה בעלמא דהוי מעשה איסור סגי בהכי, אולם אי נימא דבעי כונה לאיסור המסוים שעשה א''כ לא יהני מה דנתכוין לחתיכה דעלמא, ולכאורה מוכח לפי''ז דאביי ורבא פליגי אליבא דר''א דלא פטר בנתכוין לאיסור. ואי נימא דר' יהושע ס''ל כשמואל דאיכא לפטורא דמחשבת ולכן לא דריש ל''ובה'' לענין ידיעת בשעת מעשה אלא לענין דין ידיעה לחיוב קרבן דבעי ידיעה במסוים על האי חטא שחטא בו, א''כ לא שייך כלל לפלוגתא דאביי ורבא ממ''נ אי כרש''י דפלוגתתם בגוונא דטעה בין החפצים ושייך לפטורא דמחשבת דלא נתקיימה מחשבתו א''כ אמאי פליגי רק בגוונא דנתכוין להיתר הרי ר''י ס''ל לפטורא דמחשבת, ומוכח דדרשי ל''ובה'' לענין ידיעת האיסור וא''כ מוכרח דס''ל כר''א. ואי כתוס' דאיירי באופן שטעה בהאי חפץ ונתקיימה מחשבתו א''כ לא שייך כלל לפטורא ד''מחשבת'' ובהכרח דפליגי בפטורא ד''בה'' דר''א הוא דדריש לה. וכן מבואר בפשטות בתוס' וז''ל, ופליגי אביי ורבא בקרא דאשר חטא בה דמוקי ליה רבי אליעזר בפרק ספק אכל (שם יט:) פרט למתעסק. ויעוין בפנ''י דמבאר דתוס' ס''ל דר''י לא דריש כלל ל''בה'' כלפי הידיעה בשעת מעשה העבירה אלא דדריש ליה רק להלכות ידיעה בקרבן דבעינן שיודע לו במה חטא.

**בהא דמבואר ברעק''א אליבא דתוס' דשייך לאוקמי פלוגתא דאביי ורבא גם אליבא דר' יהושע גם אי דריש מ''בה'' דבעינן את ידיעת האיסור בשעת מעשה**

1. **יעוין בשו''ת רעק''א סימן ח' דהקשה על המהרש''א דנקט בשיטת תוס' דר' יהושע לא דריש ל''ובה'' לענין ידיעה בשעת מעשה,** ופטורא דשעת מעשה הוי רק מפטורא ד''מחשבת'' דא''כ אביי ורבא דפליגי בכסבור שהוא תלוש דליכא לפטורא דמחשבת הוי דלא כהלכתא כיון דקיי''ל כר' יהושע דלא דריש ל''ובה'', ויעוי''ש דמוכיח מזה כרש''י במשנה בכריתות דר''י דריש תרווייהו מ''ובה'' גם ידיעה בשעת מעשה וגם לאחר המעשה. וז''ל, ועיין מהרש"א סנהדרין (דף ס"ב ע"ב) דלר"י לא דרשינן בה פרט למתעסק לקסבר שהוא היתר והיה איסור כיון דהשגגה בחתיכה זו חייב, וכן בשבת דבכה"ג דעסק בחתיכה זו דהוי מלאכת מחשבת דנעשית מחשבתו. אבל זהו תמוה דא"כ אביי ורבא דפליגי בנתכוון לחתוך תלוש וחתך מחובר, וכי אזלא הכל שלא אליבא דהלכתא, ועיי' ברש"י כריתות פרק ספק אכל (דף י"ט ע"א) במתני' דמשמע דר"י דדריש תרתי דבה קאי על החטא ועל הידיעה.

**ומבואר בדבריו דשייך לאוקמי פלוגתא דאביי ורבא גם אליבא דר' יהושע אי מודה לדרשא ד''ובה''.** והדברים תמוהים דהרי ר''י דריש מ''ובה'' גם מחשבת איסור. ויש שבארו בזה דאליבא דתוס' דפלוגתת אביי ורבא הוי באותה חתיכה א''כ ניתן לומר דכל מה דבעינן לכונה להיתרא הוי רק באותה חתיכה דבזה הניתוק של המעשה מהחטא הוי ע''י המחשבת היתר, משא''כ היכא דהוי שתי מעשים דבזה הניתוק עומד מכח עצם הכונה למעשה אחר.

**ועיקר הך סברא לחלק בין טעות באותו גוף לטעות בגוף אחר מצינו בצל''ח בשיטת הרמב''ם** **דס''ל דבאותה חתיכה בעינן נתכוין להגביה.** וז''ל, והרמב"ם מחלק בין הפרקים וס"ל שאם מתכוין לאותו דבר עצמו ודומה שהוא תלוש ונמצא מחובר, בזה אינו פטור אלא אם לא נתכוין לחתיכה כלל רק להגביה, אבל נתכוין לתלוש זה וחתך מחובר אחר בזה אפי' נתכוין לחתיכה כיון דלחתיכה דהתירא נתכוין, זה שנתכוין לו באמת היה היתר, פטור כיון שלא נתכוין לחתיכה דאיסורא, ודבר זה מתקבל מאוד.

**ויעוין עוד בראש יוסף דמבאר דאביי ורבא פליגי בפלוגתא דר''א ור''י**. וז''ל, התוס' ד"ה נתכוין פירשו בשם ר"ת ז"ל דכאן נתכוין ונמצא שהוא מחובר דהוה מלאכת מחשבת, פליגי, לרבא מקרא דבה, ואביי סובר כר"י עכ''ל. וכפה''נ כונתו דלר''א דדריש מ''ובה'' דנתכוין להיתר פטור א''כ העיקר תליא בכונה להיתר ולכן ס''ל לרבא דגם בנתכוין לחתוך פטור כיון דסכ''ס נתכוין להיתר וחסר ב''נפש כי תחטא'', אולם ר' יהושע דדריש ליה לנתכוין למעשה אחר גם מאיסור לאיסור, א''כ עיקר יסוד הפטור הוא מחמת הניתוק במעשים ולכן ס''ל לאביי דבעינן דיתכוין להגביה, אולם היכא דנתכוין לחתוך תו ליכא בזה ניתוק במעשים דמה שנתכוין להיתר לא חשיב ניתוק במעשה היכא דהוי בחד גופא.

**ביסוד הרש''ש דגם לרש''י שייך למימר דס''ל אליבא דר' יהושע**

1. **אולם אליבא דרש''י** דמפרש דפלוגתת אביי ורבא בנתכוין למעשה אחר א''כ אי נימא דס''ל כר' יהושע דגם בנתכוין לאיסור פטור לא שייך לפלוגתתם וא''כ לכאורה מוכרח דפליגי אליבא דר''א.

**אולם יעוין ברש''ש דמחלק בין שתי מינים למין אחד.** וז''ל, ולדידהו ר"י תרתי מיני מתעסק ממעט מיניה. א) במתכוון להתיר אפי' במין אחד. ב) במתכוון לאיסור בשני מינין. ור"א לא דריש בי' אלא למעוטי נתכוון להיתר לבד. ויעוי''ש מה דמישב את הסתירה ברש''י מהגמ' שם דנקט דר''י דריש ובה רק לענין דין ידיעה בקרבן ולא לידיעה בשעת מעשה.

**בבאור שיטת רש''י דפטורא דמתעסק הוי רק באופן דהוי מעשה אחר**

1. **יעוין ברש''י בסוגין וביתר באור ברש''י כריתות י''ט דפטורא דמתעסק הוי היכא דנתכוין לגוף אחר,** ובתוס' תמה עליו דאמאי ליכא לפטורא דמלאכת מחשבת וא''כ אמאי בעינן דיכוין להיתרא וכן אמאי פטר אביי. ויעוין ברש''י בכריתות י''ט ע''ב ד''ה ואפילו ר' יהושע, וז''ל, אף על גב דאביי ורבא לא פטרי במתעסק אלא במתכוין להיתר כגון לחתוך את התלוש אבל שמואל אפי' במתעסק באיסור פטר מדנקט הש"ס למילתיה מלאכת מחשבת אסרה תורה משמע שיתכוין בו. ומבואר ברש''י דאביי ורבא פליגי על פטורא דמלאכת מחשבת ולכן ל''ק כלל עלייהו אמאי לא דנו מצד פטורא דמלאכת מחשבת. אולם יעוין בתוס' דמקשה עוד מרבא גופיה דפוטר נתוכין לזרוק ד' וזרק ח' [ולפי גירסא שלפנינו הוי מימרא של רבינא].

**ויעוין באבנ''ז או''ח רנד מה דמישב בזה**. וז''ל, דשאני התם דמשעבר ד' לא רצה עוד שתלך הלאה והלכתו הלאה בלא מחשבה כלל. מה שאין כן נתכוין לחתוך מחובר זה וחתך זה. בשעה שחתך זה עדיין מחשבתו קיימת לחתוך האחר וחשיב נעשה מחשבתו. דמה נפקא מינה בין מחובר זה לזה. לא כן נתכוין לזרוק ארבע וזרק שמונה. כבר נעשה מחשבתו בזריקת ד' הראשונים. וזריקת ד' האחרונים בלא מחשבה כלל. ואף שעדיין לא נחה. והרי ההנחה לסוף ד' במחשבה. מכל מקום איכא הפסק בין העברת ד' אמות ראשונים בין ההנחה ההעברת ארבע אמות האחרונים. ואין מצטרפין לחיוב. כיון שיש ארבע אמות בין מקום שכלתה ההעברה בין מקום הנחה. ודומה להוציא חצי שיעור לרשות היחיד זה וחצי שיעור לרשות היחיד זה. שאם יש רשות הרבים ביניהם לא מצטרפין. הכא נמי ארבע אמות חיוב חטאת הוא.

**ועיקר היסוד דחלוק נתכוין לזרוק ד' וזרק ח' מבואר בלח''מ** הלכות שבת פ''א ה''י דמוכיח דשיטת הרמב''ם כרש''י דאביי ורבא פליגי אשמואל ותמה לפי''ז על הרמב''ם דפסק במתכוין לזרוק ד' וזרק ח' דפטור ומיישב וז''ל, ויש לתרץ לדעת רבינו דשאני היכא דנתכוין ללקוט מחובר זה ולקט זה אז חייב דפעולת הלקיטה היא אחת והרי נעשית אלא שהיא בנושאים מחולקים אבל נתכוין לזרוק ארבע וזרק ח' נעשית פעולה מחולקת דהוא היה רוצה לזרוק ד' והיתה הזריקה ח' היא מחלוקת לגמרי ולכן פטור והבן זה. ובדבריו מבואר דהחילוק הוא לא ביחס למחשבתו אלא ביחס למעשה אי חשיב מעשה אחר.

**בקושיא על רש''י מברייתא דשתי נרות ובשיטת הרמב''ם בזה**

1. **אלא דבעיקר שיטת רש''י יעוין בתוס' בפסחים ל''ג ובר''ן שם דמקשו מהברייתא בכריתות כ' ע''א דהיו לפניו שתי נרות ונתכוון לכבות את זה וכבה את זה פטור**. ובאמת יעוין ברמב''ם דגרס חייב, ומבאר הלח''מ שם דהרמב''ם לשיטתו דלא פסק לההיא דשמואל וס''ל כרש''י דאביי ורבא פליגי אשמואל, ולפי''ז הברייתא דנרות אזלא אליבא דרבא. ויעוי''ש ברמב''ם בהלכה ט' דפסק להך דינא דברייתא דהיכא דהקדים את הכיבוי לדלקה או להיפך פטור ומבאר הלח''מ דהיכא דאיכא שינוי בגוף הפעולה עצמה כמו הדלקה וכיבוי או שחורות ולבנות בהא מודה רבא דאיכא בזה לפטורא דמלאכת מחשבת.

**אולם ברש''י גרס התם פטור וצ''ב דיצא לפי''ז דרבא פליג אברייתא,** ויעוין בהגהות הגרי''ש אלישיב בכריתות שם דמיישב דרש''י ס''ל דדוקא לגבי לקיטת תאנים אין קפידא אם נתכוון לתאנה אחרת, דאין כל כך נפ"מ בין תאנה זו לשניה. אך בנרות יש הבדל גדול בין נר לנר, דיתכן שלכל נר יש שימוש אחר ומקפיד לכבות או להדליק דוקא נר מסויים. ומבואר מכל זה דהא דפליגי אשמואל דליכא פטורא ד''מחשבת'' בשינוי במעשה לא הוי הגבלה בעיקר פטורא ד''מחשבת'' [דלא נאמר היכא דאיכא לו כונה על עשית מעשה] אלא דתליא בצורת השינוי.

**בקושית תוס' מכסבור שומן או רוק ואכלו**

1. **ובעיקר הא דנקט רש''י דפטורא דמתעסק הוי רק בגוף אחר,** יעוין בתוס' דמקשה מהא דאיתא לקמן דכסבור שומן ואכלו דפטור אליבא דרבא, ואליבא דאביי דמחייב נתכוין לאכילה, היכא דכסבור רוק ובלעו פטור. ומבואר דגם ב''כסבור'' פטור ולא הוי שוגג. ויש שרצו לחלק דגם באותה חתיכה היכא דכפי מחשבתו מתעסק בדבר אחר כמו חלב ושומן דהוי אכילה דהיתרא מודה רבא דפטור אולם זה נסתר מרש''י בכריתות יט ע''ב ד''ה ''מתעסק'' דנקט גם בחלב ושומן דאיירי בהלכה ידו אל החלב.

ויעוין בראש יוסף דמחדש דגם לדעת רש''י דבכסבור ליכא לפטורא דמתעסק מ''מ איכא גוונא דאיכא לפטורא דמלאכת מחשבת כגון בנתכוין להגביה דהיכא דכפי כונתו ליכא כלל לחפצא דמלאכה איכא לפטורא דמחשבת לכו''ע ולפי''ז מבאר דגם בכסבור רוק ובלעו איכא לפטורא דמחשבת למרות דהוי באותה חתיכה דהוי כמכוין להגביה. וז''ל, והטעם כי להגביה לאו מלאכת מחשבת הוא דלא נתכוין כלל לחתיכה אבל נתכוין לחתוך תלוש ונמצא מחובר שפיר מקרי מלאכת מחשבת שנתכוין לחתוך זה ודאיק לה מדמוקי רבא לקמן ברייתא דחומר שאר מצות משבת סבור שומן הוא ואכלו יש לפרש לפירש"י והר"מ ב' חתיכות לפני' שומן וחלב והושיט ידו וסבור שומן הוא החתיכה שנוטל ונטל חלב דומיא דשבת לרש"י והר"מ (עיין תוס' ד"ה נתכוין) משא"כ אביי דמוקי סבור רוק הוא ובלעו משמע דהיינו חלב נמחה וסבור רוק הוא ובלעו כפירש"י ז"ל ומינה בשבת נתכוין להגבי' תלוש ונמצא שהוא מחובר אפ"ה פטור כדאמרן והטעם כדכתיבנא.

**רק דדבריו יתכנו יותר לפי מה דמפרש בשיטת הרמב''ם דהזכיר רק לפטורא דמחשבת** דאביי ורבא אזלי אליבא דר' יהושע דדריש ל''בה'' לענין ידיעה בקרבן, ודין ידיעה בשעת מעשה יליף ליה מפטורא דמחשבת ופלוגתתם בפטורא דמחשבת [וכן מבואר באמת ברמב''ם פ''ז משגגות הי''א דנקט לטעמא דמלאכת מחשבת ויותר מפורש בפיה''מ פ''ד דכריתות] ולפי''ז עיקר הנידון דאביי ורבא הוי בפטורא דמחשבת ולכן ניחא יותר דשייך להעמיד בזה דרגות.

**בקושית התורא''ש מכסבור שהוא רה''י ונמצא רה''ר**

1. יעוין עוד בתורא''ש דהקשה מהא דפליגי לקמן מכסבור רשות היחיד ונמצא רה''ר ומבואר דגם בנמצא פליגי וז''ל, לפירוש רש"י קשה טפי דאמאי אפליגו בכסבור רשות היחיד ונמצא רשות הרבים הוה להו לאפלוגי בכסבור תלוש ונמצא מחובר עכ''ל. ויעוין בראש יוסף דמבאר גם בזה דהוי כנתכוין להגביה כיון דטלטול ברה''י ליכא בזה כלל סרך דהוצאה, דהוי כהעברה ממקום למקום, ורק מאחר דסכ''ס נתכוין לעשות את המעשה המציאותי של הזריקה הלכך תליא בפלוגתת אביי ורבא, דלאביי דאיכא יחס לאופן העשיה והיכא דנתכוין ''לחתוך'' לא איכפת לן דנתכוין לחתוך תלוש, א''כ ה''ה בטלטול כיון דנתכוין למעשה המציאותי שבו נעשה האיסור לא איכפת לן במה דחשב דהוי ברה''י, משא''כ לרבא דדנים את היחס הדיני להך מעשה א''כ מאחר דבתלוש הוי מעשה דהיתרא מיפטר, א''כ בזה שייך להמעיד חילוקים ביחס הדיני, דברה''י ורה''ר היחס הדיני למעשה טלטול ברה''י לא הוי ''מעשה הוצאה'' ממילא הוי כנתכוין להגביה.

**ויעוין עוד בראש יוסף דמכריח גם בתוס' דרה''י שונה מרה''ר דאל''כ אמאי לא דמיא לנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר דמחייב לרבא דהרי נתכוין לפעולת הזריקה.** וז''ל, ואי קשיא איך יאמר בנתכוין לחתוך תלוש ונמצא שהוא מחובר חייב הא לקמן ע"ג א' נתכוין לזרוק לרה"י ונמצא שהוא רה"ר פטור לרבא, וזה קשה ג"כ על יש מי שפירשו שהובא במ"מ. י"ל דהתם כסבור רה"י א"כ ''אין כאן דררא דהוצאה כלל'' וכמעט קרוב לפלס נתכוין להגבי', ''ואביי מחייב דל"ד להגבי' כו''' משא"כ לחתוך תלוש ונמצא מחובר הפעולה והכוונה אחת היא שנתכוין לחתוך זה וחתכו כה"ג יש לומר דחייב חטאת בשוגג כדכתיבנא.

**בבאור שיטת רש''י דפטורא דאביי ורבא מ''בה'' אי ניתן להעמיד חילוקים בצורת המעשה גם באותו חפץ**

1. **יש לעיין אי אליבא דשיטת רש''י** דפטורא דאביי ורבא הוי מקרא ד''בה'' ולא מדינא ד''מלאכת מחשבת'' ובעי שיהא מעשה אחר אי ניתן לומר כהנך חילוקי שכתב הראש יוסף או דהוי רק ביחס לפטורא דמחשבת. **ונראה בהקדם מה דיש לבאר בגדר הנך תרי פטורי והחילוק ביניהם**, והנה פטורא ד''מחשבת'' ודאי דמתיחס לצורה שבה איכא לאיסורא דמלאכה דלא סגי בעצם המעשה אלא בעינן את היחס של האדם בעשיתו כלפי תוצאת המלאכה ובזה מחשיב כ''מתעסק ויוצא משביתתו'' דזהו עיקר המחייב באיסורי מלאכות שביתת האדם מהתעסקותו במלאכה. משא''כ פטורא דאשר חטא ''בה'' הוי דין כללי ביחס דבעינן בין האדם לעבירה דלא סגי ביחס המציאותי למעשה בשביל להתבע בדין שגגה, אלא בעינן שיהא יחס לחטא, ואביי ורבא פליגי אי סגי במה דמכוין למעשה המביא לידי חטא או דבעינן דיהא יחס לגוף האיסור שנתבע עליו. **ויעוין בר''ח** וז''ל, אבל אם נתכוון לחתוך את התלוש שהוא מותר ונזדמן לו מחובר וחתכו רבה אמר פטור דס"ל שאינו קורא ביה נפש כי תחטא בשגגה אלא בזמן שמתכוון לדבר אסור כשיקרא שוגג באיסורו וזה לא נתכוון אלא לחתיכת תלוש אביי אמר חייב דהוא מכוון לחתיכה בעלמא ויש בחתיכה איסור. וסבר אביי שאין צריך להתכוון במעשיו לדבר שהוא באיסורו אלא כל מעשה שיש במינו איסור אף על פי שלא נתכוון לדבר שיש בה איסור כיון שנזדמן לו דבר איסור הריני קורא בו כי תחטא בשגגה עכ''ל. ולקמן אי''ה יתבאר יותר גדר ההפקעה אי הוי רק מצב בהעלמה או דהוי הפקעה על עצם החטא.

**והשתא יש לעיין דבשלמא לגבי פטורא דמחשבת דעיקר הנושא הוא היחס של האדם כמתעסק ועושה מלאכה**, בזה איכא למימר למרות דבאותה מעשה ליכא ניתוק בינו לעשיה מ''מ כל כמה דהוא מצדו בא להגביה ולא בא כלל לעשות מעשה עבירה בהא לא איכפת לן דסכ''ס נתקיימה מחשבתו בדבר שבו רצה לעשות את המעשה, משא''כ בנתכוין לחתוך דבזה איכא לו יחס למעשה המלאכה, בהא בעינן שיהא לו כונה למעשה אחר בשביל לנתק אותו ממעשה המלאכה שעושה כעת.

**אולם ביחס לפטורא ד''בה'' דהוי ביחס של האדם לעבירה**, בהא יש מקום לדון אי הא דבעי רש''י דיתכוין למעשה אחר הוי מחמת דבעינן שיהא ניתוק מציאותי בינו לבין העשיה וזה ע''י שנתכוין למעשה אחר או דגם בזה איכא יחס לכונתו והיכא דכפי כונתו לא הוי מעשה עבירה כלל בהא ודאי איכא ניתוק בינו לחטא.

**אי חסרון בשיעור המעשה הוי כחסרון בגוף המעשה**

1. **והשתא נראה דיש לעיין עוד לפי מה שנתבאר דפלוגתת אביי ורבא הוי פלוגתא יסודית אי דנים את היחס הדיני להך מעשה או רק את היחס למעשה העבירה המציאותי,** **היכא דהחסרון במעשה לא הוי כמו בהגבהה דהוי בגוף המעשה עצמו אלא דהוי חסרון שיעור אי גם בזה נדון את היחס הדיני כחסרון בעצם המעשה,** דבלי שיעור איכא חסרון בעצם מעשה העבירה או דהוי כנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר דהוי ביחס לחיוב ולפטור ובנתכוין לחתוך את התלוש איירי בכה''ג דהיה צריך מעשה חיתוך. וצ''ל דהוי חיבור חיצוני ולכן לא הוי קצירה, אולם מעשה העבירה הוי אותו מעשה, ולמרות דחיתוך ממחובר הוי מעשה קצירה וחיתוך מתלוש הוי חיתוך גרידא מ''מ המעשה המציאותי הוי אותו מעשה משא''כ בחסרון שיעור הוי נתון בגוף המעשה דעשיה פחות מכשיעור ליכא בה חשיבות מעשה ולכן ליכא בה עבירה, ואולי תליא בנידון אי חצי שיעור הוי חסרון בעיקר החפצא דמלאכה או דהוי דין שיעור ואולי יהא בזה חילוק בין מלאכות שבת לשאר האיסורים.

**ובפטורא דמחשבת מבואר להדיא בתוס' בב''ק כו ע''ב דבנתכוין לזרוק ב' ונמצא ד' ליכא חסרון מחשבת,** ונראה דאפשר דבזה כבר חלוק פטורא דמחשבת מפטורא מתעסק דבמלאכת מחשבת עיקר הענין להגדיר אותו כמתעסק במלאכה ולא סגי בהא דסכ''ס נתכוין למעשה מציאותי של מלאכה ונתקיימה מחשבתו משא''כ בפטורא דמתעסק דבזה היחס הוא לחטא ולאיסור.

**בישוב הקושיא על רשי מטעה בשיעור דאמאי לא נוקמי בכסבור דליכא שיעור וכן נתכוין לזרוק בו וזרק ד' דאי נעשה מעשה אחר הוי חסרון במלאכת מחשבת**

1. **ונראה דאי נימא דגם בחסרון שיעור חשיב חסרון בגוף המעשה [לכה''פ לגבי שבת] יתישב בזה שתי קושיות עצומות על רש''י** [דבר זה למדתי מהגאון ר' ברוך לב בשלמי יוסף בדין מתעסק] האחד. בהא דמבואר בגמ' דהעמידה את העלם שבת והעלם מלאכות בשגג בשיעור רק תלתה את זה באביי ורבא דרק לאביי חשיב שוגג כיון דנתכוין למעשה המלאכה ולרבא דאיכא יחס להיתר דאיכא בהך מעשה לא הוי שוגג כיון דנתכוין להיתר ואי נימא דלדעת רש''י גם בזה בעינן דיתכוין למעשה אחר ואיירי בזזה ידו על החתיכה דפחות מכשיעור א''כ אמאי לא מוקמא הגמ' באותה חתיכה וסבור דהוי פחות מגרוגרת דבזה הוי שוגג לכו''ע. ולכאורה מוכח דהיכא דטעותו בשיעור של החתיכה הוי כגרעון בגוף המעשה ולכן בזה גם באותה חתיכה איכא לפטורא ד''בה''.

ולפי''ז יתישב עוד קושית תוס' הרשב''א בפסחים ל''ג דתמה מהא דמבואר דפליגי גם בנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' והתם מוכרח דנמצא ד' דאי הוי שינוי בגוף המעשה הרי מבואר בב''ק כ''ו ע''ב דלא מהני בזה גם אי אמר כל מקום שתרצה תנוח כיון דכיון מעיקרא לזורקו ב' ובהא לא יהני מה שנתקיימה מחשבתו, וא''כ מוכרח דגם בטעות בהאי חתיכה איכא לפטורא ד''בה'', ולפי מה שנתבאר דטעות בשיעור שאני ל''ק מידי, ובשיעור ד' אמות אי נימא דהוי שיעור מקום א''כ הוי כרה''י ורה''ר דלא הוי כלל הוצאה אלא הזזה בעלמא.

**בעיקר היסוד דבנתכוין לזרוק ב' לא יהני אי אמר כל מקום שתרצה תנוח**

1. **ובעיקר הא דמבואר בב''ק דבנתכוין לזרוק ב' לא מהני כל מקום שתרצה תנוח,** למרות דבנתכוין ד' וזרק ח' מהני הא דאמר כל מקום שתרצה תנוח לאשוויי כנתקיימה מחשבתו **יעוין בחידושי הגרש''ש דמבאר דקיומא דמלאכת מחשבת הוי בכל חלקי המלאכה ומאחר ד**במלאכת מעביר ד' אמות ברה"ר, בעינן ג' דברים, עקירה, הולכה ד' אמות ברה"ר, והנחה, א"כ בנתכוין לזרוק ארבע בעיקר דין המלאכה שפיר הוי מלאכת מחשבת, דרוצה העקירה, וההליכה, וההנחה, ורק דאיכא חסרון בהנחה, דאינו נח במקום שרוצה, ובזה מהני מה שאומר כל מקום שתרצה תנוח דבזה הוי כמו שנתקיימה מחשבתו ולא הוי חסרון בהנחה במה שהלכה עוד ד' אמות בלא מחשבתו. אבל בנתכוין לזרוק שתים, וזרק ארבע, אפי' אמר כל מקום שתרצה תנוח, דבהנחה אין חסרון, מ"מ הרי אכתי חסר בעיקר מלאכת ההליכה, שהרי נתכוין שילך רק שתים, דאין זה מלאכה כלל, וא"כ נהי דמצד ההנחה חשיב שנתקיימה מחשבתו, אפי' נח אחר ארבע, מ"מ אכתי חסרה מחשבת מלאכת ההליכה שנתכוין רק לשתים, ולכן אף באומר כל מקום שתרצה תנוח, פטור.

**ובברכ''ש שבת סימן כז מבאר באופן אחר** וז''ל, דלענין מחשבת בעינן ב' דינים, האחד, שיחשוב על המלאכה דאם לא תהיה לו כונה על המלאכה אז אפילו אם יתברר לנו דנהנה ממנה לא מקרי מחשבת, דגוף הכונה עושה את המלאכת מחשבת ורק היכא דנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' דהוא נתכוין על המלאכה אלא דלא מקרי מחשבתו משום דלא נעשית מלאכה אצל מחשבתו על זה מהני הידיעה בו לחוד דלא איכפת ליה בין ד' לח' ע''י כ''מ שתרצה תנוח עכ''ל. ומבואר בדבריו דאיכא דין כונה ביחס לגוף מעשה המלאכה ובזה לא יהני כל מקום שתרצה כיון דליכא בזה הגדרה על מעשה המלאכה ורק ביחס לתוצאה מהני כיון דסכ''ס נתקיימה מחשבתו. ויעוי''ש דתמה בילדותו לפי''ז על סברת תוס' דבחד גופא בסבור שהוא תלוש ליכא חסרון במחשבת כיון שנתקיימה מחשבתו ואמאי ליכא בזה לחסרון דמחשבת במלאכה ומיישב דעדיין חשיב מחשבת מלאכה כיון דחשב להגביה את המחובר למרות דחשב דהוי תלוש כיון דסכ''ס איכא לו יחס לעשיה במחובר חשיב מחשבה במלאכה.

**בבאור הראשונים בשבועת י''ט על פי היסוד דאיכא שתי דינים בפטורא דמלאכת מחשבת**

1. **יעוין ברמב''ן ובראשונים בשבועות י''ט ע''א מבואר דאיכא חילוק בין מחשבת הגבהה לחיתוך לענין מלאכת מחשבת.** דיעוי''ש דנקטו דלא כדבריהם בסוגין דס''ל כתוס' דאיירי בגוף אחד אלא כרש''י דטעה בשתי גופים רק דמחלקים בין נתכוין להגביה דבזה לא בעינן לפטורא ד''בה'' ואיכא למילף מ''מחשבת'' לבין נתכוין לחתוך דבזה בעינן לקרא ד''בה'', וז''ל הרשב"א, דאלו לענין שבת נתכוין להגביה את התלוש וחתך את המחובר לא צריך בה למעוטה דלעולם פטור הוא משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה וכו', ופריקו משכחת לה כגון שנתכווין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר כלומר שהוא מתכוין למלאכה הלכך אי משום מלאכת מחשבת האי נמי חייב ואתא בה ופטרה עד שיתכוין לחתוך תלוש זה ונמצא שהוא מחובר.

**ומבואר בדבריהם שתי יסודות.** האחד. דלמרות דאיירי במעשה אחר ס''ל לאביי ורבא דמחובר למחובר אחר ליכא לפטורא דמחשבת [ולדבריהם לא שייך למימר כרש''י דאביי ורבא פליגי על שמואל דהרי נקטו דבנתכוין להגביה איכא לפטורא דמחשבת] וצ''ל דפליג אדשמואל בהא גופא אי במחובר למחובר איכא להאי פטורא וצ''ב. עוד חזינן בדבריהם דאיכא חילוק בכונתו אי נתכוין להגביה או לחתוך. ובפשטות יסוד החילוק בין כונה להגביה לחיתוך נובע מהאי דינא דמחשבת דנאמר ביחס לגוף מעשה המלאכה דביחס לתוצאת המלאכה ליכא נפק''מ במחשבתו כיון דסכ''ס לא נתקיימה מחשבתו.

**ובבאור פלוגתתם עם שמואל אי במחובר למחובר איכא להאי פטורא**, נראה דצ''ל דכונת אביי דמוקים להאי קרא דבה בנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר דהיכא דנתכוין ל''מלאכה'' ליכא לפטורא דמחשבת כיון דסכ''ס נתכוין ל''מלאכה'' ונתקיים בזה ''מלאכה'' והא דמבואר דהיכא דלא נתקיים מחשבתו איכא לפטורא דמחשבת אפשר דהוי רק בההיא דזרק ד' ונפל לאחר ח' אמות דבזה איכא שינוי ממחשבתו כיון שמחשבתו לא התיחסה רק למלאכה אלא גם נכנס בזה נתון מציאותי בצורת המלאכה, משא''כ היכא דעיקר כונתו עומדת על ה''מלאכה'' בהא ליכא לפטורא דמחשבת. [ואפשר דבשני מינים תו איכא לפטורא דמחשבת] ורק דהגמ' הוכיחה מסתימת שמואל דלא מחלק בזה ובכל גוונא פטר למתעסק.

**ובבאור דברי רבא דהעמיד בנתכוין להגביה נראה דכונתו דבאמת הוי מכח פטורא דמחשבת** רק ד''בה'' גלי לן על פטורא דמחשבת וס''ל לרבא דמאחר דסכ''ס ליכא שינוי בקיום המלאכה למרות דנתכוין להגביה מאחר דסכ''ס נתכוין לעשות פעולת הגבהה ונעשה האי פעולה לא מגרע מה דאיכא בזה גם תלישה ורק דסיבת הפטור מכח האי דינא דבעינן דיהא כונה בגוף עשית המלאכה ולזה בעי לריבויא ד''בה'' דגלי לן דבעינן את היחס למחשבה לגוף החטא ולפי''ז האי דינא דמחשבת ביחס למעשה המלאכה ילפינן מאשר חטא בה.