1 א.בדיני גילוח וכיבוס בחו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / ענינים כלליים

בדיני גילוח וכיבוס בחו"המ

בגדר האיסור גילוח וכיבוס מדרבנן

א}בגדר איסור דגילוח וכיבוס האם זה מגדר איסור מלאכה והאם הותר לצורך דבר האבד

ב}בדברי הנוב"י שדן להתיר לצורך פועל עני ונפק"מ להנ"ל

ג} בדברי הראשונים שדנו להתיר גזיזת צפרניים ע"י גוי ונפק"מ להנ"ל

ד}בדברי הגר"א שאסור גילוח בע"ש וראיתו ונפק"מ להנ"ל

בטעם היתר גילוח וכיבוס מעיקר הדין והאם זה במלאכת אומן

ה}דעת הרמב"ן דמותר גילוח מעיקר הדין מששה אומן והטעם לזה

ו} ביאור האיסור לשיטתו לגלח ער"פ וער"ש

ז}יוכיח בדעת הכל בו שלא הותר אלא מעשה הדיוט ודלא כהרמב"ן

ח}יוכיח כנ"ל גם בדעת הגר"א

ט}יוכיח כנ"ל גם בדעת המ"א ס' רנ"א וביאור דבריו

י}דעת הביה"ל ס' תקל"א כנ"ל ומה שיש לדון בראיותיו וביאור הסוגיא י"ג ע"א לשיטתו הנ"ל שיש דין שינוי בכל מעשה הדיוט

י"א,ב}סיכום הנ"ל ובדין צורך הגוף ולענין דינא

בתנאי היתר דאנוסים

י"ב}בחילוק המ"ב בין אנוסים דמתניתין לאבדה לו אבידה ושליכא לדינא דמפרסמא מילתא והקושיות ע"ז

י"ג}יוכיח שעיקר ס' המ"ב נכונה

י"ד}קושיא על תנאי מפרסמא מילתא מדין זב בע"ק ובעלת הכתם

ט"ו}מה שיש לדון שדבר קבוע לא צריך מפרסמא מילתא וישוב דעת ר"ת לפ"ז והראיות דלא כיסוד הנ"ל

בדין ניקוי כתם והמסתעף

ט"ז}צד ההיתר דאין לזה שם כיבוס והדחי' לזה

י"ז}צד ההיתר מצד שלא נאסר גילוח במקצת וכמו סביב הנתק וביאור אחר בדין הנתק וביאור דברי הראשונים ולפ"ז אינו ענין לכאן

צד ההיתר כמו בגדי פשתן ותכשיטי אשה ביאור ההיתרים שם והדמיון לכאן

י"ח}קושיא על היתר כתם מדין בעלת הכתם וביאור החילוק בין זה לבגדי פשתן ובדין צחצוח נעלים

י"ט}יבאר שגם אם מותר לנקות כתם זה רק אם אין לו בגד אחר א,מצד גזירת כיבוס ובמה שיש לדון אם עכשיו יש לו אבל משך החג יחסר לו ובביאור ס' הראב"ד שאסור לכבס רק מה שצריך לאותו יום

כ}עוד טעם לנ"ל מצד איסור מלאכה במועד

כ"א}דעת המ"א בדין גילוח מקצת השער לצורך רפואה וראית הח"א ומה שיש לדון בזה

כ"ב} בדברי הבה"ל שאם חולה אין נידון ביאור הדברים ושמהריטב"א מוכח כנ"ל ובדין עשית מלאכת אומן לצורך מניעת צער

כ"ג}ידון להתיר לכבס במכונת כביסה בגדי קטנים בפעם אחת כל מה שיצטרך למועד

בגדר האיסור דגילוח וכיבוס במועד

א} מבואר בפרק אלו מגלחין דאסור לגלח ולהסתפר בחוה"מ חוץ מאלו שהיו אנוסים קודם המועד הנזכרים במשנתינו ובגמרא מבואר הטעם כדי שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול ומבואר שמצד גדרי מלאכה אין סיבה לאסור ורק מצד קנס דרבנן אסור והנה בפשוטו אם נבוא לדון את ההיתרים שמצאנו בחוה"מ כגון דבר האבד לא שייך להתיר כאן שהם רק סברא בגדרי מלאכה שכה"ג אינו בשם מלאכה האסורה אבל כאן שהוא אסור מטעם אחר הרי זה ככל איסורי דרבנן שאסורים גם במקום הפסד.

אמנם מצאנו כמה דוכתי שהותר דבר האבד גם בדין גילוח וכיבוס א) מבואר בגמ' י"ד ע"א שקטן מותר לגלחו במועד ופירש רש"י אם השער מצערו וכתב הריטב"א וזה לשונו דאי לצורך תיקון גופו או לצורך רפואה פשיטא ואפילו בנולד קודם המועד דהא אפילו מבהמה אין מונעין רפואה עכ"ל והנה בטעם שאין מונעין רפואה מבואר בריטב"א י": שהוא מטעם דבר האבד וכן הוא במאירי שם.

ב) מבואר בגמ' י"ח ע"א שבגדי פשתן מותר לכבס ובטעם הדבר הריטב"א והרמב"ם ביארו מצד שהם מתלכלכים תדיר דהיינו כיון שגם אם כיבסו קודם הרגל זה חוזר ומתלכלך כה"ג לא גזרו, וברש"י ביאר שהוא קל לנקותם וכונותו שלכן אין חשש שהוא ישאיר את זה לרגל, אמנם עי' שיטה לרבינו יחיאל מפאריס וז"ל ועוד שהם מתקלקלים כשהם מטונפים והוי כדבר האבד וכן הוא בארחות חיים סימן י"ג.

וביאור הדבר יתכן שהבינו הראשונים שגדר האיסור שהחשיבו חז"ל שצורך הגילוח והכיבוס אינו חשיב צורך וממילא אסור מצד איסור מלאכה במועד ולכן עד כמה שגם אם זה לא צורך מותר כגון שהוא דבר האבד אינו בכלל גזירת חז"ל ובכתבי גיסי הג"ר יעקב שורץ ציין למאירי שהקשה שהגמ' מדמה מועד לאנשי משמר א"כ כמו שאנשי משמר מותרים לכבוד השבת שגם במועד יהי' מותר, ותירץ וז"ל ויש מפרשים בה טעם אחר שבאנשי משמר לא נאסרה להם מלאכה כלל ולא נאסר להם הגילוח אלא מטעם קנס שמא יכנסו למשמרתם כשהם מנוולים אבל חוה"מ יש בו איסור מלאכה ואעפ"י שעיקר האיסור בתורת קנס מכל מקום הואיל ונאסרו נעשו כשאר מלאכות האסורות בו שאין חמישי מתירתן עכ"ל, ויש לכוין כוונתו לנ"ל שכיוון שגדר האיסור שאין זה צורך ממילא אין מקום להתיר ביום חמישי ואין זה דומה לשאר אונסים.

ב}ועיין נוב"י קמא סי"ג שדן להתיר לגלח על ידי פועל עני שאין לו מה יאכל ושלא שייך כאן שלא יכנס וכו' שאדם לא ישהא על סמך פועל עני, והחת"ס סימן קנ"ד חלק עליו דא"כ ביטלת כל גזירת גילוח דהינו שס"ל שזה שכיח, ובפשוטו דבריהם צ"ע מה שייך היתר פועל עני שהוא כלפי איסור מלאכה לגזירת שיכנס לרגל כשהוא מנוול ומבואר מדבריהם כנ"ל שגדר האיסור שאין זה חשיב צורך ולכן על ידי פועל עני שמותר גם ללא צורך דנו להתיר רק עד כמה שביטלת כל הגזירה א"כ וודאי שאין כאן היתר זה.

ג} והנה נחלקו תנאים בדין נטילת צפרניים במועד והגמ' פוסקת שמותר ונחלקו הראשונים האם זה רק בפיו או שגם בגנוסטרי ודנו הראשונים לענין טבילת מצוה שנוהגים לגזוז הצפורניים וכתבו ההג"א והגה"מ והסמ"ק והכל בו דתטלם על ידי גוי דהרי מותר אמירה לעכו"ם לצורך מצווה וצ"ע דכל זה עד כמה שיסוד האיסור מצד מלאכה אבל כיון שיסוד האיסור מצד שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול מה זה משנה אם זה נעשה על ידי ישראל או על ידי גוי

והנה הי' מקום לומר שכיון שמותר רק על ידי שינוי א"כ יסוד האיסור רק מצד מלאכה ולכן מותר על ידי עכו"ם אמנם ד"ז לא יתכן דהרי לשון הגמ' שאסור לגלח במועד כך אסור ליטול צפורניים במועד חזינן שזה מאותו טעם וכן הראשונים למדו שצריך שינוי מאבילות ושם הרי זה מצד ניוול וכן הוא בלבוש שטעם האיסור שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול

אמנם לפי מה שנתבאר לעיל א"ש שאע"ג שטעם האיסור שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול אבל גדר האיסור שדבר זה לא חשיב צורך וממילא אסור מצד מלאכה במועד א"כ על ידי גוי לצורך מצוה מותר ככל אמירה לעכו"ם לצורך מצוה.

ד} והנה מבואר בגמ' בפסחים שאסור לעשות מלאכה בע"פ אחרי חצות ומתבאר מהגמ' שזה אותם גדרי מלאכה דחוה"מ עוד מבואר בגמ' שאסור לעשות מלאכה בערב שבת מן המנחה ולמעלה ושגדרי האיסור כמו בע"פ ועיין ב"י סימן רנ"א שהביא מהכל בו דבע"ש אסור להסתפר מלאכת אומן ומותר מלאכת הדיוט ובפשוטו כוונתו שזה כמו חוה"מ שמותר מלאכת הדיוט ואסור מלאכת אומן ועיין ביאור הגר"א שהקשה דהרי מוכח בגמ' שאסור במועד להסתפר גם מלאכת הדיוט וא"כ גם בערב שבת צריך להיות אסור ובפשוטו הדברים תמוהין דמה שבמועד אסור הוא מצד שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול וזה לא שייך בערב שבת דשם כל האיסור מצד גדרי מלאכה שזה סיבה לאסור מלאכת אומן

אמנם לפי מה שנתבאר לעיל יש מקום לבאר שכיון שגדר האיסור שלא חשיב צורך וממילא זה אסור מצד מלאכה וחז"ל דימו את גדרי המלאכה דערב שבת לחוה"מ ולכן ס"ל לגר"א שזה סיבה לאסור תספורת אפילו מלאכת הדיוט(ועיין לקמן ס"ק ה שהוכחנו כן מהרמב"ן)

בטעם היתר גילוח וכיבוס מעיקר הדין

ה}והנה מבואר בגמ' שמעיקר הדין מותר לספר ולכבס ורק מצד גזירת שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול נאסר לגלח ולכבס וכן מוכח מהמשנה שהיתרה לכל מי שהי' אנוס קודם הרגל וצ"ב טעם ההיתר הרי יש כאן עשית מלאכה במועד ועיין רמב"ן בקיצור הלכות חוה"מ וכן בריטב"א ריש פרקין שטעם היתר גילוח כיון שזה צורך הגוף חשיב כאוכל נפש שמותר אפילו מלאכת אומן ועיין ריטב"א ט: שבזה ביאר הדין שעושה אשה תכשיטי' במועד שזה אפילו במלאכת אומן כיון שזה צרכי הגוף ולענין כיבוס מצאנו ברמב"ן שם שביאר שהוא מלאכת הדיוט ולפ"ז אין לנו מקור לומר שזה גם צורך הגוף אלא כל ההיתר מצד שזה מלאכת הדיוט לצורך המועד ועיין בגמ' ט: שקטורי בירי שהוא תיקון לבישת בגד וכתב הריטב"א שם וז"ל ואין זה דומה לעושה אשה תכשיטי' במועד שהוא קישוט בגופה ממש עכ"ל הרי מפורש שכיון שזה לא בגופה לא חשוב צרכי גופה ולפי זה גם כיבוס בהכרח ההיתר כי זה מלאכת הדיוט

ו} והנה מבואר בגמ' בפסחים שאסור לעשות מלאכה בע"פ לאחר חצות ומתבאר שם מהגמ' ומהראשונים שגדר האיסור הוא כמו חוה"מ עוד מבואר שם דגם ספרים וכובסים אסורין במלאכה וצ"ב טעם האיסור כיון שמצד גדרי מלאכה זה מותר וכל האיסור מצד שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול וכאן לכאו' זה לא שייך, ובפשוטו צ"ל כמבואר בירושלמי דע"פ חשיב מועד מחמת הקרבת קרבן פסח וכן הוא בגר"א סימן תס"ח ולכן יש בזה הגזירה שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול, ועיין ביאור הגר"א יור"ד סימן שצט גבי הפסקת אבילות שכתב וז"ל נראה דחשיב כמו מועד דקרא חשבו בתוך המועדים וכן מדמי הגמ' פ"ד דפסחים נה: ובפ"ב דמו"ק עכ"ל, ולכאו' זה כוונתו.

אמנם ראיתי בספר זימרת הארץ שהביא דהנה הבעל המאור בפסחים כתב שכל טעם האיסור מלאכה בע"פ זה מצד ק"פ וזה לא שייך בזמן הזה, והרמב"ן שם חלק עליו שגם היום שייך הטעם מצד טירחת מצה ומרור ומבואר מזה שס"ל שטעם האיסור מצד טירחה, וכן ע"ש שדימה דבר זה לערב שבת ושביאר שלכן הוסיפו יותר זמן בע"פ כי יש יותר טירחה ולפ"ז צ"ע כנ"ל, וכן מצאתי בריטב"א דף י"ג ע"א שביאר בטעם האיסור בערב פסח כדי שיהיו עסוקים בצרכי החג ולא מצד מועד, וחוא עצמו כתב במכילתין שההיתר מצד צרכי הגוף.

ובהכרח צ"ל כמו שביארנו לעיל ענף א דגדר איסור מלאכה במועד הוא שגילוח וכיבוס לא חשיב צורך המועד וממילא אסור מצד מלאכה שלא לצורך וכיון שגדר איסור מלאכה בע"פ הוא כמו חוה"מ לכן גם זה נאסר בע"פ, ויש להוסיף שגם זה דבר עם טורח שיש ענין שיקדימו דבר זה, ולפי זה אסור גם תספורת מלאכת הדיוט וה"ה בערב שבת שלכאו' הוא אותו טעם איסור וכנ"ל מהרמב"ן וכן חוא דעת הגר"א וכנ"ל סק"ד ועיין שעה"צ סימן תקל"א סק"ב שכתב שאין להחמיר את הגר"א ולנ"ל מצאנו לו חבר בראשונים ולפי זה לכאו' גם כיבוס יאסר אפילו מלאכת הדיוט בערב שבת ובפשוטו כל הראשונים שביארו טעם האיסור בערב פסח מצד טירחה ומבואר שגם גילוח וכיבוס אסור בהכרח כגדר הנ"ל ואדרבא יתכן שזה המקור של הראשונים לגדר זה שאיסור גילוח במועד הוא מצד מלאכה מזה שנאסר בערב פסח

ז} אמנם גיסי הג"ר יעקב שורץ הוכיח דאין זה דבר מוסכם דעיין ב"י סימן רנ"א שהביא מהכל בו דלהסתפר בערב שבת מותר מעשה הדיוט ואסור מעשה אומן והנה אם כדברי הרמב"ן א"כ מצד גדרי מלאכה לא שייך לאסור, ואם ס"ל שטעם האיסור בערב פסח כי חשיב מועד א"כ זה לא שייך בערב שבת כי לא חשיב מועד, ואם כנ"ל אות ו שגם דבר שזה מצד שלא יכנס זה גדר מלאכה ולכן זה סיבה לאסור גם בע"פ ובע"ש א"כ צריך להאסר גם מלאכת הדיוט כמו שבמועד וודאי אסור גם מלאכת הדיוט, ולכאו' צ"ל שס"ל דתספורת אומן אסור מעיקר הדין שאין סברא שכיון שזה צורך הגוף שיהי' סיבה להתיר וממילא אסור ככל מלאכת אומן לצורך המועד, וכל מה שהוצרכה הגמ' לטעם שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול זה רק ביחס למלאכת הדיוט שמותר מעיקר הדין וזה גם טעם לערב פסח שחשיב מועד וכנ"ל מהגר"א, אמנם לענין ערב שבת שלא שייך טעם זה אסור רק מלאכת אומן ככל מלאכה שאסורה בע"ש ומותר מלאכת הדיוט.

ח}וכן מוכח מדברי הגר"א סימן רנ"א שהקשה על הכל בו שהרי במועד אסור אפילו תספורת הדיוט והראי' דהגמ' שואלת למה אסור לספר ואם זה מלאכת אומן מה הקושיא מה זה שונה מכל מלאכת אומן שאסור לצורך המועד אלא בהכרח שכוונת הגמ' לשאול על מלאכת הדיוט ומבואר שגם זה אסור במועד עכ"ד ומבואר כנ"ל שאין היתר דצרכי הגוף שיחשב כמו או"נ שמותר מלאכת אומן ובאמת לפ"ז גם מי שהי' אנוס קודם המועד שמותר לו לגלח במועד זה רק מלאכת הדיוט אלא שבאמת צ"ע למה שזה לא יחשב מעשה אומן כיון שחזינן שדרך האנשים להסתפר אצל אומן (ועיין מה שכתבנו בגדרי מלאכת אומן והדיוט)

ט} ועיין מג"א סימן רנ"א שדן האם מותר לספר גוי בער"ש שאולי הותר מלאכת הדיוט גם שלא לצורך שבת אלא שדן שתספורת זה מלאכת אומן והוכיח דבר זה מסימן תס"ח שמבואר שאסור ספרין לעשות מלאכתן בערב פסח ואם זה מלאכת הדיוט א"כ גם במועד זה מותר וכוונתו שוודאי שאסור במועד גם תספורת הדיוט אמנם שם הטעם כדי שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול וזה לא שייך בער"פ דשם כל האיסור רק מצד מלאכה ואם מבואר בגמ' שאסור לספרים לעבוד בער"פ בהכרח שזה מלאכת אומן ואם נימא דס"ל כרמב"ן שמצד מלאכה גילוח מותר כי זה צרכי הגוף א"כ אין שום סיבה לאסור גילוח בער"פ אלא בהכרח ס"ל כנ"ל מהכל בו והגר"א שמלאכת אומן אסור מעיקר הדין וכל נדון הגמ' לאסור מצד קנס זה על מלאכת הדיוט ולפ"ז צ"ל כנ"ל שכל אלו שהיו אנוסים והותר להםלגלח במועד זה רק מלאכת הדיוט

אלא שדברי המג"א צ"ע דעד כמה שהוא הוכיח שסתם גילוח זה מלאכת אומן א"כ לכאו' כשהמשנה אומרת שמותר למי שהי' אנוס לגלח במועד הכוונה מלאכת אומן והרי זה אסור לדעת המ"א וכנ"ל וצ"ל שכוונת המ"א להוכיח שסתם אומן שמספר זה מלאכת אומן והגמ' בפסחים דיברה על אומנים אמנם המשנה פ"ג דיברה בסתמא ולא על אומן

עוד צ"ע דמבואר בגמ' דגם כובסים אסור לעשות מלאכתן בער"פ והרי מבואר ברמב"ן שכיבוס זה מלאכת הדיוט וודאי לא משמע שמדובר בסוג כביסה מיוחדת ואולי ס"ל שכל דבר שדרך אנשים לתנו לאומן ולא לעשותו לבד חשיב מלאכת אומן אם נותן לאומן לעשותו

י} והנה עיין תוספות י"ד ע"א ד"ה ומנודה וז"ל וגילוח הראש נמי אסור במועד דהא אמר בגמ' שלא יכנסו לרגל מנוולין ואין לך ניוול גדול מזה ושמא לא קאי טעמא בגמ' אלא אשארא אבל גילוח של ראשו אסור משום מלאכה אפילו במקום אונס ושאר גילוח דבעי בגמ' מאי טעמא אסורין והיינו גילוח של יפוי דהוה לך למישרי לצורך המועד אע"פ שהוא מלאכה אבל גילוח כל הראש אסור משום מלאכה וכ"ו עכ"ל ויש לבאר כוונתם בשני אופנים או שס"ל שהותר בגילוח רק מלאכת הדיוט ולכן סתם גילוח מותר וגילוח כל הראש נסתפקו האם זה מלאכת אומן ואסור או שזה מלאכת הדיוט ומותר עוד יש לפרש כוונתם שזה וודאי ס"ל שכל גילוח זה מלאכת אומן וטעם ההיתר כי זה צורך הגוף שהוא כאו"נ אלא שדנו שכל זה בסתם גילוח שיש בו יפוי גדול אבל כל הראש שאין בזה כל כך יפוי כה"ג אין זה בגדר או"נ ועיין שם ד"ה ושאר כל אדם מאי טעמא אסורין וז"ל אע"פ שהוא מלאכה הי' לנו להתירה לצורך המועד עכ"ל ומשמע שאין כאן היתר מיוחד אלא זה ההיתר הרגיל של צורך המועד ובהכרח שספיקם לעיל האם גילוח כל הראש חשיב מלאכת אומן

י"א} והנה עיין ביא"ל סימן תקל"א ד"ה ואלו שכתב להוכיח שאלו שהותר להם לגלח במועד זה אפילו מלאכת אומן ונתקשה בטעם הדבר וכתב שצ"ל שעשאוהו כדבר האבד וכל זה דלא כדהוכחנו לעיל מתוספות ומהכל בו והגר"א והמ"א ונבוא לדון בראיותיו. א)הביא מלשון השו"ע שאלו שהותר להם לכבס זה כדרכו ולא צריך שינוי והנה מבואר מדבריו שס"ל שכל דבר שמותר במועד לצורך צריך שינוי וכמדומה שנקט כן בעוד מקומות ולכאו' אין לזה מקור דכל מה שמצאנו שינוי זה בדבר שהוא מלאכת אומן כגון תפירה שעל ידי שינוי זה נהפך למלאכת הדיוט וצ"ע. ב)עוד כתב להוכיח מהגמ' פסחים נ"ה: שאומרת שהחייטין עושין מלאכה ער"פ קודם חצות שכן הדיוט תופר כדרכו הספרין והכובסין שכן מותר במועד בבא מן הים ולענין רצענים מבואר שת"ק ס"ל שאסור אע"ג שמבואר בירושלמי שמותר על ידי שינוי ומבואר שמה שמותר ע"י שינוי זה לא סיבה להתיר בער"פ ובהכרח שהספרין והכובסין שזה סיבה להתיר כי שם מותר גם ללא שינוי, והנה כל זה לשיטתו שכל דבר שזה לצורך המועד צריך שינוי אמנם אם נימא כנ"ל שלא צריך שינוי א"כ עד כמה שזה מלאכת הדיוט לא צריך שינוי, ובעיקר ראיתו צע"ג דהגמ' יג ע"א אומרת מפורש שרק דבר שחז"ל ראו בו צורך גדול התירו וא"כ רצענין שאין בזה צורך גדול אין סיבה להתיר ע"ש בסוגיא.

אמנם אחרי כתבי התבוננתי שהמ"ב כלל לא דן מצד מעשה אומן, ואדרבא יתכן שס"ל שהוא מעשה הדיוט, וכל מה שהוקשה לו מצד דס"ל שגם מעשה הדיוט צריך שינוי, וע"ז נסובו ראיותיו שגם תגלחת לא הצריכו חכמים שינוי ואדרבא יתכן שהמקור שצריך שינוי הוא מסוגיא זו דהוקשה לו מה המשנה אומרת שמותר בער"פ שכן הדיוט תופר כדרכו הרי כל מלאכת הדיוט מותר לצורך המועד ומזה הוכיח המ"ב את דינו שגם מלאכת הדיוט צריך שינוי ובתפירה לא צריך שינוי וזו קולא מיוחדת ולכן גם מוכח שבגילוח יש קולא זו ובזה א"ש גם הקושיא מהסוגיא דכל מה שהגמ' אמרה שהכל כי יש צורך יו"ט זה רק ביחס להיתרים אחרים דביחס להיתר של כדרכו אין סברא לומר את זה ביחס לחלק מהדברים ובזה א"ש ישוב הבה"ל שעשו את זה כדבר האבד וקשה הרי יש ראשונים שמלאכת חוה"מ זה דאוריתא ולנ"ל שקושיתו רק מצד הדין שינוי במלאכת הדיוט א"ש שדין זה הוא וודאי רק דרבנן אלא שאין זה במשמעות הבה"ל דא"כ הי' צריך גם לבאר למה בתפירה לא הצריכו שינוי ועוד שהוצרך לראי' מהירושלמי לענין רצענין אמנם זה וודאי שכל נידונו הוא ביחס לדין שינוי ולא ביחס לדין מלאכת אומן ובעצם ביאור הסוגיא יתכן שהדברים אמת.

י"א,ב} העולה מהנ"ל דדעת הרמב"ן והריטב"א שמותר גם גילוח מעשה אומן והטעם דצרכי הגוף מותר גם מעשה אומן אמנם הוכחנו לכאו' דעת תוס' והכל בו והמ"א והגר"א והמ"ב שלא הותר מעשה אומן בגילוח דהיינו דלא ס"ל היתר דצורך הגוף ועיין לקמן סקכ"ב דהארכנו בזה והבאנו דהשעה"צ ס' תק"מ סקט"ז הוכיח מדברי הרשב"א שאסר תיקון מרחץ כי אדם יכול לא להתרחץ שבוע חזינן דלא ס"ל להיתרא דצורך הגוף וצ"ע בזה למעשה דלכאו' יש מקום להחמיר בזה כדעת כל הני פוסקים ובפרט דאיכא צד דמלאכת חוה"מ מדאוריתא וצ"ע

בתנאי ההיתר דאנוסים

י"ב} מבואר במתניתין דאלו שהיו אנוסים ולא יכלו לגלח קודם המועד כגון הבא ממדינת הים מותרים לגלח במועד והנה הגמ' מסתפקת באבדה לו אבידה בערב הרגל ולא יכל להסתפר האם מותר לו להסתפר ברגל והגמ' אומרת שאסור מצד שאנשים לא ידעו לחלק והגמ' חוזרת ומסתפקת באומן שאבדה לו אבידה ערב הרגל וביאר רש"י כגון ספר שהכל באים אצלו ערב הרגל ורואים שאבדה לו אבידה ואנוס הוא ואינו יכול לספר את עצמו מהו כיון דאומן מוכחא מילתא או דילמא כיון דלא מוכחא מילתא כי הנך לא תיקו ונחלקו הראשונים לענין פסק הלכה והשו"ע פסק לחומרא והנה צ"ב מאי שנא הני דמתניתין דמותר מהני דסוגין ועיין שעה"צ ס' תקל"א סק"ז שהביא מהפוסקים שביארו שהדוגמאות במשנה זה דברים מפורסמים מה שאין כן אדם או אומן שאבדה לו אבידה ותמה ע"ז השעה"צ וכי כל אדם שנדר נדר זה דבר מפורסם ולכן ביאר בשם הריטב"א שהחילוק בין אם זה אונס ברור או שנתון לשיקול דעת שכל אדם יחליט שהוא הי' במצב של אונס ועיין שם שביאר שזה כוונת הגמ' יאמרו סריקי ביתוס מותרים ושאר כל אדם אסורים דהינו שכל אחד יגיד שהוא מומחה וזה קל לו לעשות עכ"ד

והנה מבואר מדברי המ"ב דליכא תנאי דמפרסמא מילתא וצ"ע א)דאם באמת זו כוונת הגמ' מה מקום להסתפק באומן יותר מאשר שאר אדם הרי דרגת האונס שווה וכל ההבדל בדרגת האונס ובדוחק אפש"ל שכיון שהוא עזב את אומנותו בשביל זה מוכח שזה אונס באמת ב)אמנם עיין בלשונות הראשונים מפורש שהחילוק כי זה לא מפורסם א,עיין לשון רש"י וז"ל הכא נמי דלא מיגליא לכו"ע אונסי' עכ"ל ב, עיין לשון הריטב"א וז"ל אמר לי' יאמרו כל הסריקין פ' אין לנו לחלק בדבר כדי שלא יבואו להתיר כולם ואין להקשות למה לא נאמר כן בכל השנוי במשנתינו דהתם קלא רבה אית להו וכו' ג, עיין טור שהביא את שיטת ר"ת שמי שגילח קודם הרגל מותר לו לגלח במועד והקשה ע"ז הטור וז"ל ועוד מי יודע שגילח קודם המועד דבכהאי גוונא קאמר בגמ' על מי שאבדה לו אבידה בערב הרגל אם מותר לגלח במועד מפני שהי' אנוס וכו' וקאמר מי יודע שהי' אנוס עכ"ל והנה לשונו מפורש שהחיסרון כי לא יודעים וגם עצם קושיתו רק מצד שלא יודעים אבל לא חסר כאן באונס ג)עצם הדין שמבואר בגמ' שבאין לו אלא חלוק אחד כל ההיתר כי חלוקו מוכיח עליו והרי כאן האונס הוא ברור וכל המעלה בחלוקו מוכיח עליו זה רק מצד פירסום הדבר וכן הוא מפורש בלשונות הראשונים וצע"ג בכל זה

י"ג} והנה בעיקר סברתו הי' מקום לומר שזה הצד לאסור גם באומן שאבדה לו אבידה שכהאי גוונא לא חסר מצד עצם הפירסום ורק הגמ' דנה שכה"ג אין זה אונס מוגדר וכנ"ל מהשעה"צ אמנם עיין לשון רש"י כי הנך דמתניתין דקתני מגלחין דמידע לכל עכ"ל הרי מפורש שההבדל דבמשנה זה מפורסם וכן הוא מפורש במאירי ועוד ראשונים

אמנם עיקר סברתו לכאו' וודאי נכונה וכמו שביאר המ"ב את דברי הרשב"א דחולה שאמרו לו הרופאים שזה לא טוב לו להסתפר ונתרפא במועד שאסור לו להסתפר שאף על גב שלא חסר בפירסום הדבר בכל אופן אסור לו מטעם הנ"ל וכן ע' לשון הריטב"א שהוסיף וכו"ע ידעי שאנוסין נינהו ובפשוטו כוונתו לנ"ל

יד} והנה בעיקר הדבר שצריך שיהי' מפרסמא מילתא יש להקשות דמבואר במתניתין דזבין וזבות נדות ויולדות מותר להם לכבס ובטעם הדבר בפשוטו וכן הוא במאירי שלא עוזר מה שיכבסו קודם החג שהם מתלכלכים כל הזמן וצ"ע וכי כולם יודעים על טומאתו והנה בזמנם שנהגו טומאה וטהרה מסתבר שידעו מזה כולם כיון שהדבר נוגע שלא יטמאו ממנו אמנם הפוסקים כתבו דין זה גם בזמנינו וכן הובא בשו"ע דינו של המרדכי שמי שראה קרי או אשה שראתה כתם מותר לכבס ונלמד מהדין שכל העולה מטומאה לטהרה וטעם הדבר שחשיב אונס שלא הי' עוזר שיכבס קודם הרגל וצ"ע וכי זה מפורסם אדם שראה קרי ובפרט בזמן הזה ועוד צ"ע דהגמ' אומרת דמי שאין לו אלא חלוק אחד מותר לכבס ועיין תוס' שטרחו לבאר מה זה שונה ממי שיש לו שני חלוקים ונתלכלך לו שאסור לכבס וצ"ע מאי קשיא להו הרי שם זה לא מפרסמא מילתא וכן ראיתי מביאים בשם רש"י כת"י שביאר שמי שיש לו שני חלוקים זה פשיעה מה שזה נתלכלך ולכן אסור לו לכבס וצ"ע מה צריך לזה תיפו"ל שזה לא מפרסמא מילתא

טו} ולכאו' הי' מקום לומר שכל התנאי של מפרסמא מילתא זה רק בדבר כמו הדוגמאות דמתניתין שזה דבר במקרה כגון מי שבבית האסורים ורק ביחס לזה הצריכו הראשונים שיהי' מפורסם אמנם סוג צורך שהוא דרכו של עולם לא צריך פירסום והוא סברא כיון שזה יהי' על חשבון כבוד הרגל ולכן לענין זב או בע"ק וכדו' שזה דבר מצוי או אדם שיש לו שני בגדים וזה מתלכלך אין סיבה לאסור מצד שלא מיפרסמא מילתא

וחנה הטור הביא בשם ר"ת שמי שגילח קודם הרגל מותר לו לגלח ברגל ועיין טור ועוד ראשונים שהקשו הרי זה לא מפורסם שהוא גילח קודם הרגלולנ"ל לא קשה מידי דאדם שגילח קודם החג וצריך לחזור ולגלח בחג זה דרכו של עולם וכהאי גוונא לא צריך מפרסמא מילתא משא"כ מי שאבדה לו אבידה שזה מקרה כה"ג צריך מיפרסמא מילתא.

אמנם מדברי הטור והראשונים שכן הקשו כן חזינן דלא כנ"ל וכן הראשונים הביאו מהירושלמי שבגדי קטנים זה כמי שאין לו אלא חלוק אחד והוסיפו תוס' שזה ניכר שזה בגדי קטנים אע"ג שזה לא מקרה אלא דרכו של עולם חזינן דלא ס"ל סברא הנ"ל וצ"ע וצ"ל שזב ובע"ק כיון שבזמנם זה הי' מפורסם זה מספיק סיבה להתיר גם היום אמנם עיין מ"א דמטפחות הידים כיון שהיום לא מחליפים כל יום אין היתר לכבס חזינן שלא דנים לפי זמן הגמ' וקושית תוס' בחלוק אחד זה רק להו"א דגם מי שאבדה לו אבידה מותר וכל זה דוחק וצ"ע.

וראיתי בספר חוה"מ כהילכתו שדן שאם באו לו אורחים במועד מותר לכבס סדינים כיון שפה זה לא הי' בידו להיזהר שלא יתלכלך אמנם לכאו' זה וודאי אינו דהרי אין כאן מיפרסמא מילתא וזה לא עדיף מאין לו חלוק אחד ואין איזורו מוכיח עליו וזה ברור.

בדין ניקוי כתם במועד והמסתעף

טז]ידוע הנדון בדין ניקוי כתם בחוה"מ והנה יש שרצו להתיר מצד שהלשון כיבוס משמע כל הבגד ומקצת הבגד לא הי' בכלל הגזירה ועיין ספר חוה"מ כהלכתו שהביא כן בשם האגר"מ והשבט הלוי וצ"ע מהיכי תיתי לומר כן ואדרבא סתם כיבוס כולל כל כיבוס ובפרט אם הגדר כנ"ל סק"א ואילך שחז"ל אמרו שזה לא חשיב צוךך וממילא זה אסור מצד מלאכה א"כ וודאי שאין סברא לומר שהגזירה לא כוללת ניקוי כתם.

י"ז} ויש שרצו להתיר דעיין רע"ב וריטב"א במתניתין שגילוח במצורע מסביב לנתק וודאי שמותר ועיין פמ"ג א"א י"א שביאר כיון שזה גילוח במקצת וכל האיסור גילוח כל המקום וא"כ ה"ה כאן שמכבס מקצת מהבגד אמנם עיין חידושי הר"ן שביאר הסברא בזה שכה"ג זה לא לצורך יפוי ולכן מותר וא"כ וודאי שפה זה לא שייך שהרי זה נעשה לצורך יפוי ונראה שגם הפמ"ג נתכוין שכצריך גילוח כל המקום ועושה רק חלק שחסר בכל היפוי מותר אבל כאן שיש רק כתם אחד על הבגד ויש כאן כיבוס גמור וודאי שאסור וראי' לזה דעיין ר"ח ומאירי לענין גילוח השפם שגם חלק אסור ורק דנו מצד ההיתר של שפה אמנם החילוק ברור כנ"ל ששם זה יפוי גמור שזה כל מה שחסר לו שהשאר עשה קודם המועד.

ובעיקר ההיתר המובא בראשונים שאם עושה לצורך מצוה מותר נראה שזה רק כה"ג שאין בזה יפוי אבל אם ירצה לגלח את כל שערו כה"ג לא משנה כוונתו והראי' לזה שהרי נזיר ומצורע זה לצורך מצווה ומבואר שההיתר רק מחמת שהם אנוסים דהרי הגמ' דנה שאם השאירו את זה לרגל אסורים ולא משמע שזה גזירה חדשה אלא שזה חוזר לעיקר האיסור וצ"ע.

י"ח} עוד יש לדון דהנה מבואר בגמ' י"ח ע"א דבגדי פשתן מותר לכבס במועד וטעם הדבר רש"י ביאר דאין בזה טירחה והביאור בזה דאין חשש שהוא ישאיר את זה למועד כיון שאין בזה טירחה וברמב"ם ועוד ראשונים ביארו שזה מתלכלך מהר והכוונה שגם אם כיבס קודם הרגל זה מתלכלך ואין סיבה לקנוס אותו עוד מבואר בגמ' י"ז: שר' יוסי ס"ל שמותר ליטול צפרנים במועד וביאר בריטב"א את שני הטעמים הנ"ל א)שלא שכיח שהוא ישאה את זה כיון שזה ניוול גדול ב)ועוד דדבר הגדל בכל יום שאפילו יטלם קודם המועד צריך ליטלם במועד ודומיא דכלי פשתן לא גזרו בזה וכן עיין בגמ' ט: שעושה אשה תכשיטי' במועד וכתב הריטב"א וז"ל ולא גזרו שמא תכנס לרגל מנוול דקישוט מילתא דצריכא כל יומא ויומא הוא ועוד שאין דרכם להשהות עכ"ל ולפ"ז לכאו' יש להתיר ניקוי כתם דאין לחשוש דאדם ישאיר את זה דהדרך לנקות מיד וכן הדרך שזה מתלכלך אפילו שניקה קודם המועד והנה מבואר בשו"ע ומקורו מהרא"ש שבגדי פשתן נהגו לא לכבס ולפ"ז יש מקום לדון שגם זה בכלל אמנם בפשוטו רק בבגדי פשתן נהגו ולא בשאר דברים.

י"ט} אמנם מה שקשה בזה הוא דמבואר בשו"ע שבעלת הכתם שראתה במועד מותר לנקותו ובפשוטו וודאי שאין הכוונה את כל הבגד דהרי אין שום סיבה להתיר דבר זה וכן מי שראה קרי במועד מבואר בשו"ע להתר ומשמע שזה היתר מיחד דווקא דבר שאין זה תחת שליטת הבן אדם דהרי דבר זה נלמד מדין עולין מטומאה לטהרה ואם זה בכל כתם המשנה היתה צריכה לומר שכל כתם שקרה במועד מותר לכבס אותו אלא מוכח שסתם כתם שקרה במועד אסור לכבס אותו אלא שצ"ע מה שנא מבגדי פשתן וכל הנ"ל.

ואפש"ל שכל הדברים שהתירו כי הצורך בהם הוא גדול אבל סתם כתם אין הצורך בזה גדול ולפי זה יתכן שכתם גדול שדרך אנשים להקפיד ולא ללבוש הבגד בכזה מצב הרי זה דומה לבעלת הכתם שמותר לכבס במועד, ויותר נראה שהרי הארכנו לעיל שצריך מפרסמא מילתא וא"כ אם מכבס הכתם כדרך כיבוס אין ניכר ההבדל אם מכבס מקצת הבגד או כל הבגד והרי זה וודאי שלא מפרסמא מילתא שנכתם בגדו וא"כ אין להתיר כמו מי שאין לו אלא חלוק אחד ואין איזורו מוכיח עליו שאסור אמנם אם יכבס בצורה שאין הדרך לכבס בגד אלא רק כתם יתכן שיש מקום להתיר כגון אם מברשת או מגבת רטובה עם קצת מים, אמנם יש מקום לדון שכה"ג נתת תורת כל אחד בידו באיזה צורה אפשר ובאיזה צורה אי אפשר וודאי שמדין לא פלוג צריך לאסור תמיד וצריך אני לרב בזה, אמנם זה וודאי שאין להתיר מצד שהדרך לכבס במכונת כביסה דהרי אם מצד צורת הכביסה היום אין סיבה לאסור כלל לכבס שכיון שאין בזה טירחא הרי זה כבגדי פשתן אלא וודאי שכיון שזה נאסר כבר נשאר אסור ולא שייך לדון כל דור בצורת הכביסה וא"כ גם לענין חילוק הצורה בין כתם לבגד הוא נקבע לפי זמן חז"ל ושמעתי ממו"ח ששאל ד"ז להגר"ד לנדו וכן להגר"א גניחובסקי ולא רצו להתיר כיבוס כתם במועד ובשם הגרי"ש אלישיב שמעתי להתיר.

אמנם לענין צחצוח נעלים לכאו' וודאי צריך להתיר כבגדי פשתן ולא שייך כל טעמים הנ"ל אם לא מצד המנהג לא לכבס בגדי פשתן ומסתברא דעל מה שנהגו נהגו ועל מה שלא נהגו לא נהגו.

כ} ויש לידע שגם אם מותר לכבס כתם במועד כל זה דוקא אם אין לו בגד אחר ושני טעמים בדבר טעם אחד מצד גזירת כיבוס דהרי הוכחנו שזה וודאי שגם כתם הוא בכלל הגזירה אלא שזה מותר ככל הדברים שהתירו חז"ל והנה בכל אלו שהתירו כל זה דוקא אם אין לו מה ללבוש והוא סברא פשוטה דודאי כיון שחז"ל הסתפקו שיש לאדם שני בגדים א"כ אם האונס לא גרם שלא יהי' לו שני בגדים אין סיבה להתיר ועיין ספר חוה"מ כהילכתו פ"ה הערה י"ח שהביא כן מהאחרונים ושכן הוא בראבי"ה ס' תתל"ו שכתב ונדה שאין לה מה ללבוש עכ"ל ועיין עוד ברמ"א שמותר לכבס רק מה שהוא צריך לאותו יום דהיינו שגם בגדי קטנים וכדומה שהותר לכבס אפילו אם יודע וודאי שמשך החג יצטרך יותר מאחד אין לו לכבס אלא מה שצריך לאותו יום חזינן שזה לא היתר גמור וא"כ זה וודאי שאם יכול בלי לכבס אין לו היתר לכבס אלא שיש לדון שאם יודע שוודאי יחסר לו בגד עד סוף החג אלא שעכשיו יש לו בגד אחר ללבוש האם אסור לו עכשיו לכבס כמו תמיד שאסור לכבס יותר ממה שצריך לעכשיו או שכיון שהרי ישתמש אם בגד זה עכשיו כה"ג מותר לו והנה בעיקר טעם הראב"ד שאין לכבס כל הצריך לו עיין ספר חוה"מ כהילכתו פ"ה בנספח שהביא מהמהרי"ל שזה מצד שצריך שינוי דהינו שיהי' ניכר שזה היתר מצד הדחק ולא שאין איסור כלל ויתכן שזה גם כדי שלא יכבס יותר ממה שצריך ולפי טעמים אלו מסתבר שכאן מותר דאין כאן איסור מצד עיקר הדין אמנם אם נימא כנ"ל אות א' ואילך יתכן שגם כאן גדר הדברים שמצד צורך רק צורך של אותו היום חשיב וא"כ גם פה יהי' אסור

כא} עוד יש לאסור מצד איסור מלאכה במועד דנראה דכל ההיתר לעשות מלאכה דוקא אם אין לו אחר וראי' לדבר א)עיין מ"ב סימן תקמ"א ס"ק י"ג שתינוק שנולד בחג אסור לעשות לו בגדים חדשים במועד למול אותו ולא מיקרי צורך המועד דיכול לכורכו בחתיכת שיראין ועיין שעה"צ שם שלכן אסור אפילו מעשה הדיוט ב)וכן עיין סימן תקמ"ד שעה"צ ו שהביא בשם הרשב"א שאסור לעשות צרכי מרחץ אפילו מעשה הדיוט כי אפשר להתרחץ במקום אחר ועיין ס"ח ס"ק ד' מה שהבאינו עוד דוגמאות שלא חשיב צורך המועד וא"כ כ"ש כאן שיש לו את הצורך הזה שזה לא סיבה להתיר והנה אע"ג שיש לדון בחלק מהדוגמאות שזה כן חשיב צורך והארכנו במקום אחר אבל זה וודאי מוכח שללא צורך כגון כאן שיש לו בגד אין סיבה להתיר

בדין גילוח לצורך רפואה

כ"ב}עיין מ"א סוף סימן תקל"א שאם יש מכה על היד ורוצה להעביר השער לצורך רפואה מותר והטעם כיון שקי"ל שמותר להעביר שפה והסיבה כי לא גזרו אלא על שערות הראש ובפשוטו כוונתו כמו שביאר השע"צ שאין בזה ניוול ולא שייך בזה שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול ומבואר מדבריו שאם זה בראשו אפילו שזה לצורך רפואה אסור ועיין שם שהביא בשם ספר הפרדס שמותר רק מצד פיקו"נ ונקט המ"א שלא מדובר בראשו וביאר שס"ל שגם שפה מותר רק מה שמעכב אכילה וא"כ חזינן שהגזירה גם על שאר מקום בגוף אבל אנן קיי"ל שמותר וא"כ גם כה"ג מותר

והנה עיין קובץ שיטות קמאי שהביא שם שרוב רבותינו הראשונים ס"ל לאיסור אם זה לא מעכב האכילה ויתר הי' נראה שגם המתירים לא פליגי בעצם הדבר אלא שס"ל שמצד לא פלוג רבנן התירו תמיד והרי בפשוטו וודאי שיש ניוול בשפם יותר משערות הראש עוד הי' מקום לבאר טעם ההיתר כמו שכתב הריטב"א לענין צפרניים הובא לעיל אות יח' ע"ש

ועיין בבה"ל שם שהביא מהחיי אדם שהוכיח להיתר גם בשערות הראש מהתוספתא דאיתא שם מי שעלתה לו מכה בראשו מותר להסתפר במועד ודחה הבה"ל שמדובר שנתרפא במועד ולכך מותר כי לא יכל להתגלח קודם המועד ודבריו צ"ע דהרי השו"ע פסק כדעת הרשב"א שזה לא סיבה להתיר כיון שזה לא אונס ברור וכמו שהארכנו לעיל

כ"ג} ועיין הבה"ל שם שכתב שכל הנדון אם הוא לא בגדר חולה דאם הוא חולה הרי כל צרכי רפואה נעשים במועד וכמבואר ס' תקל"ב והנה שם הנדון מצד איסור מלאכה וכאן הנידון מצד גזירת גילוח אמנם כוונתו כנ"ל סק"א מהריטב"א שטעם ההיתר של צרכי רפואה הוא מצד דבר האבד וס"ל שגם גזירת גילוח הותר לצורך דבר האבד וכנ"ל והנה יש שדיקו מכאן דאין היתר לעשות מלאכה לצורך מניעת צער אמנם לכאו' אין זה כוונת המ"ב דדוקא כאן שעד כמה שנבוא לדון מצד הצורך שבדבר הרי חז"ל אסרו ורק עד כמה שזה דבר האבד ע"ז לא גזרו וס"ל למ"ב שצורך של צער זה כמו צורך של יפוי והוא בכלל הגזירה

והנה הדברים מבוארים בריטב"א י"ד ע"א עיין שם לגבי הגמ' שקטן הנולד במועד מועד לגלחו וכתב וז"ל פרש"י ז"ל אם השער מצערו ודפח"ח דאי לצורך תיקון גופו או לצורך רפואה פשיטא ואפילו נולד קודם המועד דהא אפילו מבהמה אין מונעין רפואה עכ"ל דהיינו דאם זה צורך תיקון גופו הוי דבר האבד ואין זה בכלל גזירת גילוח אלא מדובר לצורך מניעת צער ומצד איסור מלאכה זה צריך להיות מותר אמנם מצד גזירת גילוח צריך להיות אסור וע"ז הגמ' דנה האם גזרו בקטן

והנה במה דמבואר מדבריו דמותר לעשות מלאכה לצורך מניעת צער של הקטן אם זה על ידי מעשה הדיוט פשיטא שמותר אמנם הריטב"א הרי נקט שתספורת זה מלאכת אומן וא"כ מבואר שגם כאן לצורך מניעת צער מותר אפילו מלאכת אומן והטעם לכאו' הוא מאותו טעם שהותר תספורת כיון שזה צורך הגוף ה"ה כל מניעת צער חשיב צורך הגוף ולפי זה יש לדון דלדעת הראשונים לעיל שתספורת זה מלאכת הדיוט ולא הותר מלאכת אומן לצורך הגוף ה"ה לצורך מניעת צער דמהיכי תיתי שזה יותר טוב ושיש כזה היתר ועיין מ"ב ס' תק"מ ס"ק י"ט שמותר לעשות תנור לצורך חימום אם קר מצד שהכל חולים אצל צינה ובשעה"צ ט"ז הביא משולחן עצי שיטים שמותר אפילו מלאכת אומן כיון שזה צורך הגוף ועיין שעה"צ שם שכתב ע"ז וז"ל ולענ"ד יש לעיין בזה דלענין מרחץ של רבים שהוא גם כן צריך לגוף האדם דעת הרא"ש שם להחמיר שדוקא מעשה הדיוט וכו' ואפשר כיון שהכל חולים אצל צינה עדיף טפי וצ"ע עכ"ל והנה טעם זה דחולי הוא וודאי סיבה להתיר לכאו' דצרכי רפואה הוי דבר האבד וכנ"ל אמנם מבואר מהמ"ב שמצד מניעת צער זה לא סיבה להתיר וזה לשיטתו דליכא להיתרא דצער הגוף וגיסי הגר"ימ שורץ ציין לדברי הראשונים י' ע"א שדנו לענין סירוג המיטות האם זה סיבה להתיר מעשה אומן אע"ג שהנדון שישן על הריצפה ועיין מש"כ סימן ח' סק"ה בזה ועיין לעיל סקי"א,ב שהארכנו בזה עוד

ועיין ספר זימרת הארץ שדן להתיר לצורך מניעת צער מדברי הרמב"ן בתורת האדם סוף שער המיחוש שכל הסרת צער הוי מכשירי אוכל נפש והרי לצורך מכשירי או"נ מותר גם מלאכת אומן וצ"ע בזה

ובעצם נדון המ"א בפשוטו יש להתיר מצד שזה גילוח במקצת שלא לצורך יופי וכדין גילוח סביב הנתק שנקטו הראשונים להיתרעיין לעיל סק"יז ועיין פמ"ג שכבר העיר בזה.

כד} מבואר ברמ"א שבגדי קטנים שמותר לכבס זה דוקא מה שצריך לאותו יום אבל אין היתר לכבס כל מה שיצטרך למועד ובטעם הדבר הבאינו לעיל מהמהרי"ל שזה מצד שצריך שינוי והנה דנו האם זה גם במכונת כביסה דהינו שזה וודאי מה שזה לא צורך המועד אסור אמנם מה שזה לצורך המועד האם עדיף שיעשה כמה פעמים כיבוס במכונה או שכאן שאני

והנה יש לדון מכמה סברות שעדיף לכבס רק פעם אחת דהרי מצד מלאכה בפשוטו מה שמכניס הרבה בגדים במכונה אין כאן תוספת מלאכה כיון שזה ריבוי בשיעורים שאפילו ביו"ט זה מותר לכתחילה וא"כ יתכן שכל מה שאמרו לא לעשות בפעם אחת זה דוקא אם אין כאן תוספת מלאכה דהרי בכיבוס ביד כל בגד הוא מעשה כיבוס נפרד אבל כאן שאם יכבס הכל בפעם אחת יעשה רק מלאכה אחת עדיף לא לשנות

עוד יש מקום לדון ע"פ מה שכתבנו להוכיח בתחילת דברינו דגדר האיסור כיבוס הוא שחז"ל הגדירו שזה לא חשיב צורך המועד וממילא זה אסור מצד מלאכה וא"כ הי' מקום לדון שתמיד מותר להוסיף במכונה גם מה שזה לא לצורך המועד כיון שגם עד כמה שזה לא צורך הוא גם סיבה להתיר, אלא שבעלמא זה לא סיבה להתיר דא"כ ביטלת את כל התקנה היום דתמיד יש דברים שמותר לכבס כגון מטפחות הידים וכדומה, אמנם כה"ג שמותר לכבס הדרינן לעיקר צורת התקנה שכה"ג מותר וצ"ע סברא זו

עוד יש מקום לדון כיון שמצאנו באיסורי חוה"מ שכל דבר שיש בו טירחא גדולה זה סיבה לאסור א"כ כאן שעל ידי שלא יכבס בפעם אחת יהי' לו תוספת טירחה כהאי גוונא וודאי עדיף לכבס בפעם אחת ואין זה דומה לזמנם שכיבסו ביד שאין בזה תוספת טירחא אם עושה בפעם אחת או כמה פעמים כיון שכל בגד הוא טירחא נפרדת

והנה כיון שעצם דברי הראב"ד הנ"ל שיש דין לא לכבס אלא מה שצריך לאותו יום אינם מוסכמים דעיין ר"ח וכן באורחות חיים ועוד ראשונים שנקטו שמותר לכבס בפעם אחת כל מה שיצטרך למועד א"כ וודאי אפשר לסמוך על סברות אלו להתיר לכבס בפעם אחת ואדרבא עדיף כך כדי לחסוך במלאכה ובטירחא, אמנם כשדברתי עם הגר"ש רוזנבלט הורה לאיסור