מראי מקומות  תקיעת שופר
קטגוריות: ש_ס / טז ראש השנה / שופר - הרב משה חדש

**בס"ד אלול התשע"ח**

מראי מקומות תקיעת שופר

ר"ה דף ל"ג ע"ב שו"ע סי' תק"צ

שיעור התקיעות - שו"ע שם ס"ג

**מתני' שיעור תקיעה כג' תרועות ובגמ' וכו' תנא דידן חשיב תקיעות דכולהו בבי וכו' עי' רש"י ותוס' רמב"ן ורשב"א ועי' רמב"ם והשגות ראב"ד שם וברמב"ן שם. ועי' ביהגר"א תק"צ. ובשיעור תקיעה בתש"ת ובתשר"ת, עי' תוס' ור"ן בשם הראב"ד.**

**בשיעור תרועה [ג' טורמיטין או ט'], עי' רש"י ותוס' ועי' רא"ש בשם ר"ח, רמב"ן ור"ן. ועי' רמב"ם פ"ג ה"ד וראב"ד שם. מ"מ שם [דלא כרמב"ן ור"ן אליבא דהרמב"ם דס"ל כרש"י ובלח"מ הבין כן גם במ"מ וצ"ע]. ועי' ב"י סוף ס"ג.**

**שיעור השבר [ב' כוחות או יותר מעט, או ג' כוחות], עי' ריטב"א [בסוף הענין] ועי' היטיב לשון התוס', רמב"ם וראב"ד שם, מטה אפרים תק"צ אלף למטה א', מ"ב שעה"צ ח'.**

**עד כמה יכול להאריך השבר לשיטת רש"י ולשי' ריב"ם - עי' תוס' ורא"ש הגאשר"י ומרדכי ומהרש"א, תרוה"ד סי' קמ"א ורמ"א. ועי' רמב"ן בדרשות לר"ה ובחידושים ובריטב"א שם שנחלקו אם השבר אם הוא קול פשוט או שבור, ונפ"מ לאורך השבר.**

**א. מתני' שיעור תקיעה כשלש תרועות ובגמ' והתניא שיעור תקיעה כתרועה אמר אביי תנא דידן קא חשיב תקיעה דכולהו בבי וכו'.** ופרש"י דתקיעה היינו שלש תקיעות ושיעורם כשלש תרועות ונמצא דתקיעה כתרועה. ועי' רמב"ן דמפרש דג' תרועות דמתני' היינו אחת מהתרועות, והר"ן פי' דקאי על כל הסדר ואע"ג דאיכא ו' תקיעות מיירי בו' ? תקיעות. ועי' רשב"א שאין הלשון מתיישב לגמרי. אבל הרמב"ם פ"ג ה"ד משופר פי' כפשוטו דקאי על כל ו' התקיעות ששיעורם כג' תרועות ונמצא דתקיעה כחצי תרועה והא דאמרינן שיעור תקיעה כתרועה היינו שיעור דסימן אחד כלומר תקיעה לפניה ולאחריה, והרשב"א תמה דזה לא משמע בלשון הגמ'. אמנם בבהגר"א כתב שדברי הרמב"ם נכונים בגמ' דפי' רש"י א"א להולמו, ולכאורה משמע דפסק כהרמב"ם. ועי' להלן דנחלקו לדעת הרמב"ם מה שיעור תרועה ונפ"מ לשיעור התקיעה.

והראב"ד בהשגות שם פי' דלכו"ע בעינן שיעור תקיעה ט' כוחות אלא דפליגי מהו תרועה דלתנא דידן תרועה היא יללה והיינו ג' כוחות עי' בסמוך, ולהכי קאמר תקיעה כג' תרועות ולתנא דברייתא תרועה היא שברים וג' שברים הם ט' כוחות ולהכי קאמר תקיעה כתרועה.

**ב. שיעור תרועה כשלש יבבות**. עי' ר"ן בשם הר"ח דלא גרסינן כשלש אלא שלש יבבות דאין זה שיעור אלא כך היא התרועה עצמה. [והר"ן מיישב גרסתנו דיבבה היא בפה ולהכי קאמר דהוי כשלש יבבות ולא ממש יבבות]. ועי' בסמוך.

**ג. רש"י ד"ה שלש יבבות** **שלש קולות בעלמא כל שהוא**, וכ"כ הר"ח והר"ן בשם הירושלמי, וכ"כ הראב"ד הנ"ל [ובמגדל עוז לא כ"כ ודבריו צ"ע]. והתוס' הביאו בשם ריב"א וריב"ם דיבבה הוא ג' כוחות ולפי"ז שיעור תרועה שהוא ג' יבבות הוא ט' כוחות. ומבואר דלרש"י תרועה הוא ג' כוחות שכל יבבה היא כל שהוא ולתוס' ג' כוחות זהו שיעור יבבה ותרועה היא ט' כוחות וכ"כ הסמ"ג הובא בב"י **ובשו"ע הובאו ב' הדיעות**. **ובדעת הרמב"ם** מצינו פלוגתא לשיטתו הנ"ל דשיעור תקיעה כחצי תרועה. וכתבו הרמב"ן והרשב"א והר"ן דלפי"ז נמצא דתקיעה היא טרומיט וחצי דהרי תרועה היא ג' טרומיטין והקשו ע"ז שהרי והעברת משמע קול ארוך. ומבואר דנקטו כרש"י גם לדעת הרמב"ם. אמנם במ"מ מבואר דלרמב"ם תרועה היא ט' טרומיטין ולפי"ז תקיעה היא ד' טרומיטין וחצי וכ"כ הב"ח. אמנם מש"כ המ"מ שכן הסכימו הרמב"ן והרשב"א צ"ע.

ויל"ע לריב"ם מהו השיעור ג' יבבות דמהי המשמעות של יבבה שהרי מריעין ט' כוחות ברצף, וצ"ל דיבבה דהיינו יללה של נשים המקוננות היא ג' קולות כ"ש ותרועה היא ג' יללות, ולפי"ז א"ש טפי גירסתנו כג' יבבות ועי'. [וצ"ל דיבבה של התרגום לאו היינו יבבה דאנשי אלא צריך ג' יללות]. אמנם עי' בריטב"א בדינא דרבי אבהו דיללה היא ג' יבבות ומה"ט בעינן ג' יבבות.

ד. כתבו התוס' דנפ"מ בזה בשיעור תקיעה שמבואר במשנה שהוא כתרועה, ולרש"י היינו ג' כוחות משא"כ לריב"א הוי ט' כוחות, אמנם כתבו שבסדר תשר"ת דעבדינן כרב אבהו דמספק"ל דלמא תרועה היא שברים ותרועה ביחד א"כ התקיעה שכנגדה היא כשיעור שברים ותרועה ביחד והיינו לרש"י ג' כוחות וג' שברים ולריב"ם הוא ט' כוחות וג' שברים.

עוד כתבו דלפי"ז לרש"י צריך ליזהר שלא יעשה שברים ארוכים כג' כוחות שנמצא שנעשה תקיעה, משא"כ לריב"ם אין לחוש שכל שלא עשה כשיעור ט' כוחות לא נעשה תקיעה.

והנה בתש"ת ע"כ שיעור תקיעה הוא יותר מג' כוחות שהרי השבר גם לרש"י הוא יותר מכל שהוא דא"כ הוי תרועה, וכ"כ להלן ד"ה שברים, וכן מבואר בדברי התוס' גופא [עכ"פ לשי' רש"י] ששיעור תקיעה דתש"ת הוא יותר מתר"ת, ולפי"ז צ"ב מש"כ התוס' שלא יעשה השברים יותר מג' כוחות שהרי בסדר תש"ת דנקטינן כהצד דתרועה היינו שברים ע"כ שיעור תקיעה שהוא דג' שברים הוי יותר מג' כוחות, ובאמת במרדכי וכן בהגהות אשר"י פליגי על תוס' מטעם הנ"ל וס"ל דאף לרש"י יכול להאריך בתקיעה דתש"ת יותר מג' כוחות כל שאינו מאריך כתקיעה דכוותה. וכן פסק הרמ"א שם. ודעת תוס' צ"ע ועי' מהרש"א שהקשה כן וצידד דזה כוונת התוס' בהמשך ועי' להלן. והשפ"א הוכיח דלא כמהרש"א דהטור נקט דברי התוס' לדינא.

וכבר עמדו בזה הב"י והב"ח, והב"ח כתב דיל"פ דברי התוס' והרא"ש עפ"י ר"ה גאון דזה וזה חשיבי תרועה ולא פליגי וכדמשמע ברא"ש שהביא דבר ר"ה גאון ללא חולק וכ"כ בקרב"נ. וצ"ע דא"כ אמאי בתשר"ת צריך להאריך בתקיעה ועי' שפ"א שהרגיש בזה וכתב דאף לרה"ג צריך להאריך בתקיעה דתשר"ת. וצ"ב.

והב"י תי' דכיון שבתר"ת הוי תקיעה כבר יצא מכלל שבר, וצ"ב [ויש שתי' שאף שבשברים צריך לעשות התקיעה כתרועה אין זה אלא שיעור אבל מ"מ הוי תקיעה אף בפחות מכן]. וי"ל דאין הפסול משום שעשה קול תקיעה אלא זהו רק סימן שאינו שבר מדלתנא דידן הוי תקיעה ע"כ לתנא ברא נמי לא הוי שבר וכן נראה בריטב"א שכתב **והיאך יהא שבר של תנא ברא כתקיעה דתנא דידן.** אמנם יתכן דאין כוונתו דבשיעור זה נפסל אלא רק הכריח דאין זה שיעור השבר. עיש"ה. אמנם לשון הטור שיצא מכלל שבר ונעשה כתקיעה, וצ"ע.

שם בתוס', ולפירושם אין לחוש אם מאריך קצת בשברים, וצריך למשוך לתקיעה של קשר"ק לפירושם ג' שברים וט' כוחות ומי שלא משך התקיעות כשיעור הזה ומשך קצת בשברים לא קיים המצוה לא כמר ולא כמר. והו"ד בשו"ע ס"ב. ור"ל דלרש"י יצא ידי תקיעה כיון שהתרועה היא רק ג' כוחות אבל כיון שהאריך בשבר הוי כתקיעה ולא יצא ידי שבר, ולאידך גיסא לריב"ם יצא ידי שבר אבל לא יצא ידי תקיעה. [ועי' ביאוה"ל שם] ומבואר שגם בסדר של תשר"ת [וכן בתש"ת] לרש"י אם מאריך השבר כתקיעה של סדר תר"ת לא יצא, וכדכתבו לעיל. וצ"ע דברי המהרש"א דהתוס' חזרו בזה במסקנתם וכן הקשו האחרונים. [ואולי כוונתם שהאריך השבר בסדר של תש"ת וקיצר בתשר"ת, ולא יצא יד"ח לא כמר ולא כמר היינו דלרש"י לא יצא ידי תש"ת כיון שהאריך בתקיעה דידיה ולריב"ם לא יצא ידי תשר"ת כיון שלא האריך בתקיעה דידיה].

אמנם בעיקר מה שנקטו הראשונים דבכל סדר אזלינן בתר תרועה דידיה, עי' בר"ן בשם הראב"ד דגם בתשר"ת סגי שיהא התקיעה ט' כוחות ולאידך גיסא גם בתר"ת שיעור תקיעה הוא ט' כוחות, שכך קיבלו חז"ל ששיעורה ט' כוחות, וזה לשיטתו דפי' בגמ' תקיעה כג' תרועות או כשברים. [ובחי' הרמב"ן צידד כן מטעם אחר דמספק"ל ביסוד דינא דרבי אבהו ועי' להלן, ומ"מ מסיק דגם בתשר"ת בעינן כתרועה דידה, וכ"כ בדרשות בפשיטות]. ונפ"מ גם לחומרא דאין להאריך בשברים ט' כוחות דהו"ל תקיעה.

ועי' בחי' הרמב"ן ובדרשות דהכי גמירי הלכה שתקיעה כתרועה ומשמע דהל"מ היא. [אמנם בחי' לעיל על דברי הרמב"ם דתקיעה כחצי תרועה הקשה הרמב"ן דהא כתיב והעברת שהוא קול ארוך, וצ"ל דמקרא הכריח רק שא"א לפרש כהרמב"ם אבל באמת ס"ל דאיכא הלכה]. אולם לראב"ד ע"כ אין זה הלכה דתקיעה **כתרועה** של התורה אלא כוונת הברייתא שהיא כתרועה דידן [למ"ד שהיא שברים] וכ"כ הר"ן.

**שיעור השבר**

לרש"י נתבאר דתרועה היא ג' כוחות וכל יבבה היא כח אחד ושבר הוא יותר מעט כמש"כ ששברים ארוכים מיבבות. ועי' במט"א אלף למטה אות א' דכיון שיצא מכח אחד בעינן ב' כוחות דכיון דאפיקתיה מכח אחד אוקמיה בב' כוחות, והו"ד בשעה"צ ס"ק ח'. ולכאורה יל"ד דהוי כח וחצי כעין מש"כ הראשונים בשיעור תקיעה לרמב"ם. אולם הריטב"א [בסוף הענין] כתב שהוא שיעור ב' כוחות ויותר מעט וצ"ב. ועכ"פ א"א שיהא ג' כוחות דלשיטתו זהו שיעור תקיעה. אמנם הראב"ד כתב דשברים הם ט' כוחות אף דס"ל בשיעור תרועה כרש"י, אך זה לשיטתו דתקיעה היא ט' כוחות ולא כתרועה.

אמנם לריב"ם דיבבה היא ג' כוחות ותרועה היא ט' כוחות לא נתפרש מהו שיעור שבר, ועי' שו"ע סי' תק"צ דשיעור תקיעה דתשר"ת הוא י"ב כוחות ועי"ש במ"ב דכל האחרונים כתבו שהוא ט"ס והיינו דבעינן ט' טרומיטין לתרועה ועוד ט' כוחות לשברים וכנגדן התקיעה, וטעמייהו דהשברים הם ודאי יותר מתרועה כלומר דאורך ג' שברים יחד הוא יותר מתרועה [ועי"ש בביהגר"א דלהכי בעינן יותר מי"ח משהו ובלבו"ש כתב דבעינן בכל שבר ג' ומשהו], וצ"ב מנלן דהשברים יותר מתרועה, דמרש"י הנ"ל דכתב דהשבר ארוך מתרועה אין ראי' דלכאורה כוונתו רק דקול השבר ארוך מקול התרועה ולשיטתו דתרועה היא ג' קולות קצרים ממילא בשברים הוי ג' קולות ארוכים אבל לריב"ם דכל יבבה היא ג' קולות ובעינן ט' קולות, מנלן דשברים יותר מט' כוחות כלומר דכל שבר הוא יותר מג' כוחות נימא דכל שבר הוא קצת יותר מקול יללה שהוא כח אחד[[1]](#footnote-1). ועי' נה"ש שעמד בזה.

ועכ"פ לדבריהם דבעינן שבכל שבר יהא לכה"פ ג' כוחות, ולרש"י אליבא דתוס' הוא פסול דיצא מכלל שבר והוי תקיעה, נמצא דאין יכול לצאת ידי שניהם [וכ"מ בב"ח שאם עושה שבר יותר מג' כוחות חייב להאריך בתקיעה ט' כוחות כתוס']. ועי' ב"י דהעולם חששו לרש"י ועושים שברים קצרים, וכ"כ המ"א דנהגו שלא להאריך בשברים כט' כוחות, אבל הב"ח כתב שנהגו להאריך יותר מג' כוחות, וכ"כ הט"ז ס"ק ג' דעדיף להאריך כג' כוחות דזהו שיעור גניחה והוסיף שגם לרש"י כשר כמש"כ הרמ"א. ועי' מט"א באל"מ ה'. ובאש דת ביאר דברי המ"א כסברא הנ"ל דאף לשיטת תוס' איכל"מ דסגי בב' כוחות. ותמה על המטה אפרים.

והנה המטה אפרים כתב שלרש"י הוא ב' כוחות, ולפי"ז ג' שברים הם ו' כוחות, ואיכא נפ"מ בזה עד כמה יכול להאריך השבר, לדידן דקי"ל כהרמ"א דלא חיישינן אלא שלא יהא כתקיעה דידיה, וא"כ יכול להאריך עד ו' כוחות [ובמ"ב ס"ק י"ג כתב ו' כוחות או קרוב לזה]. ולעיל הערנו דלכאורה סגי שיהא הג' שברים מעט יותר מג' קולות. והביאו דכן משמע מהב"י בקושיתו אמאי אין יכול להאריך השבר כתקיעה דידיה, וכתב שבתשר"ת יוכל להאריך בכל שבר ארבע או חמש יבבות ובתש"ת **שלש יבבות**, ואי כל שבר הוא ב' כוחות הרי תקיעה דידיה היא **ו' כחות** וא"כ גם בתש"ת יכול להאריך **בשבר ה' כוחות**, וע"כ דסגי בשלש ומשהו ולהכי כתב הב"י שלא יעשה השבר אלא ג' יבבות דביותר מזה יש לחוש דהוי תקיעה לשי' רש"י.

אמנם לאידך גיסא עי' ב"ח [סוס"ק ז' ד"ה והמנהג]דבתרועה יש לסמוך בדיעבד על רש"י אם לא עשה רק ג' כוחות, **אבל ג' שברים לכ"ע הוי כשיעור ט' כוחות ובפחות לא יצא**, ומשמע דאף לרש"י בשברים בעינן כל שבר ג' כוחות, וצ"בדהא לרש"י אי"צ ג' כוחות וכמבואר בתוס' שאם יאריך יצא מכלל שבר ואף לחולקין היינו דכשר כשמאריך אבל לא דצריך ג' כוחות, וכ"כ הב"ח גופיה לעילשנוהגין להאריך קצת בשבריםואין לשנות לקצר לצאת ידי שיטת רש"י דשפיר יכול להאריך אף לשיטת רש"י כמש"כ ההגאשר"י שיכול להאריך קצת, ומשמע דלתוס' בדעת רש"י א"א להאריך כך. ועי' מ"א שתמה בזה. ומסיק שהמנהג שלא להאריך בשברים כשיעור ט' כוחות. [ועי' מאמ"ר שבדוחק י"ל דעת הב"ח דהשבר גופיה הוא פחות מג' וכשיאריך יצא לכלל תקיעה אבל עם ההפסקות הוא ג' כוחות ובס"ה הם ט' כוחות, ומ"מ כתב שזה דוחק]. ומשמע דדעת הב"ח דלהגאשר"י שלא נעשה תקיעה אמרינן להיפך דצריך לעשות ג' כוחות כדי שיהא ניכר ההפרש בינו לתרועה ואולי חיישינן שלא יעשה אפי' ב' כוחות. ועי' מ"ב ס"ק ז' דבתש"ת בעינן י"ב כוחות [לכתחילה] ומשמע משום דחייש לשיטה הנ"ל דהשבר הוא ג' כוחות ועכ"פ קרוב לזה וצל"ע.

ובמ"ב ס"ק י"ג כתב להלכה כהב"ח והט"ז שיעשה שיעור הג' שברים כט' כוחות, והיינו לחוש לשיטת הריב"א כמש"כ בשעה"צ ז', והנה בשעה"צ שם כתב שכיון דתרועה היא ט' כוחות כ"ש השברים שהם ארוכים מיבבות, ולפי"ז משמע שצריך שיהא מעט יותר. וצ"ע דבס"ק ט"ו כתב שלכתחילה יזהר שלא יעשה בכל שבר רק כג' כוחות. והיינו לחוש לשיטת רש"י, וצ"ע. ועי' בסמוך.

הגר"ח חידש דשיעור שברים שהוא כתרועה [או יותר מתרועה] אינו בכל שבר בפ"ע אלא בשיעור כל השברים יחד שבסה"כ יהא השברים כתרועה או יותר אבל יכול לעשות כל שבר יותר קצר, ועי' לשון הרמב"ם פ"ג ה"ד **שיעור ג' שברים כתרועה**, ולפי' הב"ח הנ"ל דלרמב"ם תרועה היא ט' כוחות כריב"א ושברים הם ג' קולות ארוכים ומדלא כתב הרמב"ם דשבר הוא כיבבה אלא שברים כתרועה משמע קצת שהוא שיעור בכל השברים ועי' [אמנם הלח"מ פי' דכוונתו שכל שבר יהא כתרועה]. וכ"מ בשו"ע הגר"ז סעי ו' שלדברי הריב"ם צריך להאריך בכל שבר לא פחות מג' טרומיטין **כדי שבג' השברים לא יהא פחות מט' טרומיטין כשיעור תרועה**.

ולפי"ז אמר הגר"ח שיכול לצאת ידי שיטת רש"י ותוס' יחד ולא יהא השבר כתקיעה אף לרש"י, ע"י שיעשה ד' שברים קצרים פחות מג' כוחות [[2]](#footnote-2) וגם לתוס' יצא ידי שברים דבסה"כ איכא ט' כוחות. מיהו זה דלא כהב"י בשם מהרי"ל שלא לעשות יותר מג' שברים [וכן נקט הגר"ז שם ס"ד, ולכן הוכרח לומר שיהא כל שבר ג' כוחות]. ולפי"ז אולי י"ל כוונת המ"ב שאי"צ שיהא כל שבר יותר מג' אלא בסה"כ עם ההפסקות יהא מעט יותר מט' כוחות [וזה דלא כהלבו"ש דבעינן כל שבר ג' ומשהו], אמנם להמ"ב אליבא דריב"א בעינן שכל שבר יהא ג' כוחות ובזה דלא כהגר"ח, ועי'.

**שיטת העיטור**

**כתב הטור רש"י פירש דשבר הוא ארוך מיללה [אמנם מבואר עוד להלן ברש"י שגם יש הפסק בשברים יותר מבתרועה וכמנהגנו]. אבל בעל העיטור כתב וכו' ושלשה יבבות כשיעור שלשה שברים אלא שאין הפסק ביניהם וכו'.** ויל"פ דבריו בב' אופנים או שצורתם שוה אבל אורך התרועה שונה משברים או להיפך דשוים בארכם אבל צורתם שונה. והב"י בפי' א' ביאר שגם התרועה היא ארוכה שהיא ג' יבבות שכל אחת היא ג' כוחות כריב"ם וכן השבר הוא ג' כוחות דקול אחד של שבר הוא כיבבה שהיא ג' קולות קצרים של תרועה. ונמצא ששיעור כל השברים הוא כתרועה ששניהם ט' כוחות, ורק צורת השברים שונה שהיא ג' קולות שיש בהם הפסקה בין קול לקול משא"כ קול התרועה אין הפסקה בין קול לקול אלא הם ט' קולות רצופים. ומכאן מקור לדברי הפוסקים הנ"ל אליבא דריב"ם דשיעור שברים הם ט' כוחות [מיהו משמע דשיעור שבר ג' כוחות הוא מחמת ההפסקה ולפי"ז רק בצירוף ההפסקה נעשה ג' כוחות, ולפי"ז אין השיעור בכל שבר בפ"ע אלא שכל השברים יחד שיעור ט' כוחות וזה כדמטיין בשם הגר"ח ועי' שו"ע הגר"ז. ועי']. וקצ"ע לפי"ז דהרי העיטור חילק רק דבשברים איכא הפסק והו"ל לפרש דבשברים כל קול הוא ג' כוחות ואין הקול עצמו חלוק משא"כ בתרועה כל יבבה היא ג' קולות נפרדים. ואי נימא דס"ל דתרועה היא קול אחד כתרועה התימנית א"ש אך אין זה כריב"א. עוד פי' הב"י דלעולם ס"ל כרש"י ששברים ארוכים אלא דשיעור התרועה הוא ג' קולות קטנים כ"ש **מופסקים**, ומשמע דר"ל דהקולות עצמם הם כ"ש כרש"י אלא שהם מופסקים ועי"ז נעשה שיעורם ט' כוחות, אולם אח"כ כתב דתרועה היא בקולות תכופים, ועוד דהטור כתב דלפי' העיטור אי"צ להאריך בתש"ת יותר מתר"ת ולהנ"ל הרי אורך השברים הוא כקול התרועה. ועי"ש בדרישה דבתרועה הקול ארוך יותר משבר כנגד ההפסקה שבשברים. ועצ"ע דא"כ פליג על רש"י שהשברים ארוכים מהיבבות. ועי' נהר שלום.

והב"ח שם פי' שהקולות שוים בשברים ובתרועה אלא שהשברים יש בהם הפסקה, ובזה פי' ב' פירושים, לפי' א' בתרוויהו הקול הוא רק כל שהוא כתרועה דרש"י אלא שהשברים נתארכו ע"י ההפסקה ונעשו כט' כוחות, [וכעי"ז פי' בנהר שלום ותמה על הב"י שנתחבט בפירושו]. ולפי' ב' בתרוויהו הקולות ארוכים קצת אלא דבתרועה ליכא הפסקה ובשברים יש גם הפסקה אבל גם בתרועה היא ט' כוחות [ומשמע דלאו היינו ט' קצרים כ"ש אלא ג' ארוכים]. ונסתייע לפי' זה ממש"כ הטור שכ"פ הרמב"ם שכתב דג' שברים כתרועה והרי ודאי לרמב"ם תרועה היא ט' כוחות דאי ג' כוחות נמצא דתקיעה היא כח וחצי וזה לא יתכן דהא כתיב והעברת [וכבר נתקשו בזה הראשונים כנ"ל] וע"כ דלדידיה הוא ט' כוחות, וה"נ ס"ל לעיטור.

**תקנת רבי אבהו ובשיטת ר"ה גאון**

מבואר בגמ' דפליגי מתני' וברייתא אי תרועה היא יללה תר"ת או שברים דהיינו גניחה. ובגמ' דף ל"ד א' אתקין ר"א תשר"ת וכו' ומסקינן דעביד תר"ת ותש"ת אלא דמספק"ל דלמא בעינן גנוחי וילולי ובתשר"ת לחוד לא סגי משום דהוי הפסק. וצ"ב איך פליג ר"א על המשנה. ועי' בחי' הרמב"ן דכיון שלא היה להם קבלה בתרועה אלא שהיא יבבה בא ר"א ונסתפק שמא היא גם גנוחי וילולי ביחד. ונראה מדבריו דאמורא יכול לחלוק על תנאים ורק במה שקיבלו מפורש אין יכול לחלוק וצ"ע.

הראשונים הביאו מר"ה גאון דמדינא הכל נחשב תרועה אלא משום דהמנהגים חלוקים רצה שיהא התקיעות לכל המנהגים. ועי' בעה"מ שנראה שבא ליישב בזה קושיא הנ"ל. אך קשה דכיון שלא נחלקו המנהגים אלא ביללה וגניחה אמאי הצריך תשר"ת. אמנם עי' בר"ח שמקודם נהגו גם בתשר"ת ולכן הצריך לתקוע גם תשר"ת ועי' שפ"א שפי' כן גם לדעת ר"ה גאון. ולפי"ז לא תיקן ר"א אלא שיעשו כולם ואע"פ שבכל אחד מהם לחוד יצא, ולשון הגמ' ל"מ הכי. והריטב"א כתב להדיא דר"א הוסיף על התנאים גם תשר"ת כיון שגם זה צורת יללה, עי"ש. וכ"מ ברמב"ן במלחמות, ז"ל **ועוד דר"א למה לי, בתש"ת ותר"ת סגי שכבר נאספו כל המנהגות**. ומבואר דס"ל דמעיקרא המנהג היה רק תש"ת ותר"ת ולהכי הקשה קושיא הנ"ל.

עוד הקשה הרמב"ן דבגמ' אמרינן דאי ילולי הוא הגניחה הוי הפסק ואי מדינא יצא בכל אחד מהם הרי לא הוי הפסק, ועי"ש בדבריו וכנראה כוונתו דתקנת ר"א היתה משום דהנוהגים תר"ת יאמרו דתש"ת אינו תרועה וכן להיפך ולהכי תקנו דיעשה הכל **והתקנה היתה להחשיב הכל כספק שמא לא יצא**. ועדיין לא נתיישב אמאי חייש לתשר"ת כיון שלא נהגו כן.

התוס' בסוף הדיבור הקשו אמאי לא אמרינן דהתקיעה אחרונה של תשר"ת תעלה לתקיעה ראשונה דתש"ת ולסגי בתשר"ת ש"ת ור"ת. דממ"נ אי תשר"ת הוא אמת אי"צ תש"ת וכו'. ולכאורה לרה"ג דאין זה ספק אמיתי אלא רצה ליישב לכל המנהגים הרי בעינן גם תשר"ת וגם תש"ת, ויהא מוכח דהתוס' פליגי על רה"ג [ודלא כהב"ח דפי' תחילת דבריהם דשבר באורך תקיעה דתר"ת פסול משום דברי רה"ג]. אמנם לרמב"ן י"ל דהתקנה היתה לעשותו כספק ולא שהצריכו כולם בודאי. ועי'.

והנה המנהג בימי הראשונים היה שבמיושב עבדינן לר"א אבל במעומד תקעו תשר"ת למלכויות ותש"ת לזכונות ותר"ת לשופרות. ונתקשו הראשונים דממ"נ לא יצא. עי' תוס' בסוגיין. והרי"ף ביאר שלא רצו להטריח הציבור. ועי' בעה"מ שנתקשה בזה, ותי' עפ"י ר"ה גאון דמדינא סגי באחד מהם ורק משום תקנה דר"א עבדינן לכולהו וכיון שבמיושב כבר עשו כן לא הצריכו במעומד. והרמב"ן הקשה עליו מה תיקן בזה. וכנראה משום סברא הנ"ל דמדאמרינן בגמ' דהוי הפסק ע"כ דהתקנה היה לחוש כאילו זה ספק ממש וא"כ גם במעומד יש לחוש, ומזה הכריח כהרי"ף לומר משום דלא הטריחו. ומשמעות דבריו דלביאור זה מודה לבעה"מ דאתי כשיטת רה"ג ומעיקר הדין אין זה ספק אלא רק דהוקשה לו דעדיין הנוהגים תר"ת יאמרו שלא יצאו במעומד על סדר הברכות ולזה הוצרך לטעמא דהרי"ף שלא להטריח הציבור ואמרינן להו לדבריכם כבר יצאתם במיושב ועצ"ע. אכן הרמב"ן גופיה מפרש דעיקר דין תקיעות דמעומד על סדר הברכות אינו מדין התקיעות אלא מדין הברכות דכדי שיעלו לזכרון הצריכו בהם תקיעות ולזה אי"צ תקיעות שראוי לצאת בהם יד"ח, ומעיקר הדין אף בתקיעות בלבד יצא אלא שלא רצו לשנות מהתקיעות של סדר היום. וכ"כ הריטב"א ביתר ביאור.

ולעיל הערנו לדברי הב"ח דהתוס' סברי כרה"ג דא"כ אמאי צריך להאריך בתקיעה דתשר"ת דהא סגי בתקיעה כתרועה לחוד דהא ודאי היא תרועה. אמנם להנ"ל ברמב"ן דהתקנה היתה ליחשב ספק א"ש דלהכי בעינן תקיעה כשיעור שניהם. אמנם הרמב"ן גופיה נסתפק בזה עיש"ה וצל"ע. ועוד יל"פ דשיעור תקיעה כתרועה היינו כהתרועה שעושה וכשעושה תש"ת הרי זוהי התרועה [ומ"מ שבר בשיעור תרועה פסול דהוי תקיעה אלא שחסר בשיעור ודו"ק].

והתוס' הביאו בשם ר"ת שתקע תשר"ת בכל הסדר כיון שיש בו גם תרועה וגם שברים ולהפסק לא חששו בזה כיון שכבר יצא במיושב. ועי' בדרשות הרמב"ן דר"ת ס"ל דמדינא אין ההפסקה פוסלת כדאמרינן דתקע ט' תקיעות בט' שעות יצא אלא דהחמירו לחוש לר"י דאית ליה בסוכה דף נ"ג דתר"ת כולהו חדא תקיעה, ולא החמירו אלא בתקיעות שמעיקר הדין. אבל הרמב"ן חולק ע"ז וכשיטתו דהפסק פוסל מעיקר הדין וא"כ לא מהני תשר"ת בכולהו וכ"כ הריטב"א.

שתי נשימות ונשימה אחת - שו"ע ס"ד

**דרשות הרמב"ן ור"ן בשם ר"ת רא"ש סי' י', רמב"ם פ"ג ה"ג ומ"מ שם, תרוה"ד סי' קמ"ב טור ב"י וב"ח ושו"ע סעי' ד' ומ"ב שם, חזו"א סי' קל"ו. אבנ"ז סי' תמ"ג - תמ"ד. וע"ע בשו"ע ס"ז ומ"א ובהגר"א שם לענין ג' שברים בב' נשימות.**

הרמב"ן בדרשות והר"ן הביאו בשם ר"ת דהשברים צריך לעשותם בנשימה אחת דתרועה אחת היא והו"ד בטור ובשו"ע ס"ד, ובפשוטו זהו לעיכובא, אמנם ברא"ש סי' י"א בשם הראב"ן משמע דבדיעבד אף אם הפסיק בנשימה יצא וכ"ה בשו"ע סעי' ז' וכמש"כ המ"א שם ס"ק ז' אלא שהרא"ש חולק וס"ל שלא יצא וכן נקט המ"א, ובבהגר"א שם כתב דראב"ן והשו"ע מיירי שלא הפסיק כדי נשימה.

אמנם בתשר"ת כתב ר"ת שצריך לעשותה בב' נשימות כיון שדרך גנוחי וילולי להפסיק ביניהם, והרמב"ן פליג דאין להפסיק ביניהם, [עי' בסמוך]. וכ"כ הרא"ש סי' י' והוסיף דאע"פ שאין דרך לגנוח וילול בנשימה אחת מ"מ תרועה היא גינוחי וילולי ובעינן שתהא תרועה אחת וצ"ב. ונראה דר"ל דאין צריך לעשות מעשה גנוחי וילולי אלא רק צורת התרועה היא קול של גניחה וילולי, [וע"ע בפר"ח שהוכיח כן דהא גם שברים אין דרך המגנחים לגנוח ג' גניחות בנשימה אחת ואפי"ה בעינן נשימה אחת ויל"פ כנ"ל, אמנם הב"ח בדין השברים כתב שפעמים הגונח עושה כן בנשימה אחת].

ועי"ש ברמב"ן דלשיטתו חשיבי השברים והתרועה קול אחד ונמצא דכל התקיעות ג' פעמים תשר"ת תש"ת ותר"ת בסה"כ הם כ"ז קולות, וכ"כ הרי"ץ גיאות, וכתב שזה דלא כהרמב"ם שכתב בפ"ג ה"ג שנמצא מנין התקיעות שלושים קולות, ובדעת הרמב"ם כתב המ"מ דע"כ ס"ל שאין חייב לעשותן בנשימה אחת אלא רשאי להפסיק ביניהם. ומזה מבואר דלרמב"ם התרועה דתשר"ת היינו ב' קולות נפרדים ובפשוטו הכי ס"ל לר"ת, אבל לרמב"ן הוי כקול אחד שצורתו גנוחי וילולי וכן משמע ברא"ש. [והנה הרמב"ן בחידושים כתב דמעיקר הדין אי"צ ג' שברים וג' יבבות אלא אחד מזה ושנים מזה נמי סגי, ורק מתקנת ר"א הנהיג כן, ויל"ע אם זה רק לשיטתו].

הרמב"ן הוכיח כשיטתו דבעינן נשימה אחת דהא אף בתר"ת אמרינן בסוכה נ"ג ב' דלר"י דס"ל דמצוה אחת היא אין ביניהם ולא כלום ואף שחלוקים הם בענינם [שהתקיעה היא רחמים והתרועה היא יללה] וכ"ש ש"ת דהם תרועה אחת ודאי אין להפסיק ביניהם. ובהגאשר"י וכן הריב"ש סי' ל"ט דחו עפ"י מש"כ רש"י בסוכה דאף לר"י דאין ביניהם ולא כלום היינו שלא יפסיק אלא כדי נשימה ומשמע אבל כדי נשימה יפסיק, וה"נ בשברים ותרועה לדידן. וכ"כ בביהגר"א. ומ"מ הריב"ש נקט לדינא כהרמב"ן והיינו דדוקא בתר"ת לר"י בעינן הפסק דהוי כב' קולות אבל בש"ת הוי כקול אחד וע"ע להלן.

ונחלקו הפוסקים אם דבריהם הם לעיכובא, עי' ברא"ש דבתר"ת לדידן דקי"ל כרבנן דג' קולות הן לכאורה אם עשה בנשימה אחת לא יצא מפני שאין כאן לא סוף ולא ראש, אבל בירושלמי איתא דיצא, עי"ש ומשמע דמסיק לדינא כהירושלמי [וצ"ל דהניגון מחלקם לב' קולות, ואף בנשימה אחת איכא ראש וסוף]. ומזה למדו הב"י והב"ח דה"נ בשברים תרועה אף לר"ת שהם ב' קולות מ"מ אם עשאן בנשימה אחת יצא, דכ"ש הוא מתר"ת וע"כ רק לכתחילה קאמר דבעינן ב' נשימות והו"ד במ"ב. וכ"כ הריב"ש. וכ"מ במ"מ בדעת הרמב"ם שיכול לעשותן בב' נשימות אבל אם רצה יכול לעשותן בנשימה אחת ובפשוטו ה"נ לר"ת, מיהו במ"מ מבואר דאף לכתחילה יכול לעשותם בנשימה אחת אלא שאם רצה יכול לעשותם בב' נשימות, אבל לר"ת משמע דעכ"פ לכתחילה צריך להפסיק וכ"כ הב"י, אמנם העירו שמהריב"ש משמע דאף ר"ת לא אמר אלא שרשאי לעשותם בב' נשימות. ועי' היטב בחזו"א סי' קל"ו וצל"ע.

אכן בתרוה"ד סי' קמ"ב כתב דלר"ת לא יצא בנשימה אחת, ולא תקשי מהירושלמי די"ל דדוקא בתר"ת דלא שייך לומר דלא עבדי אנשי הכי דממ"נ תרי מילי נינהו, משא"כ בש"ת. וכנראה דכוונתו דאף שהם ב' מילי יכול לעשותן בנשימה אחת [בפרט לשיטתו דגם בנשימה אחת צריך להפסיק ביניהם מעט עי' להלן] אבל בש"ת בעינן שיהא ניכר שהם תרי מילי, ועוד יל"פ דזוהי צורת הגניחה היא בהפסק נשימה [[3]](#footnote-3). ועי' ב"י דיש לחוש לתרוה"ד.

ולאידך גיסא לדעת הרמב"ן כתב התרוה"ד שאם עשאן בב' נשימות לא יצא. וכ"כ הב"י דכיון דהוי כתרועה אחת הוי כמפסיק באמצע תרועה דודאי לא יצא דנעשה כב' תרועות, ומשמע דס"ל דלרמב"ן הוי כקול אחד ממש. והתרוה"ד לשיטתו דב' השיטות הם לעיכובא כתב דעדיף לצאת ידי שניהם ולחלקם במיושב ובמעומד [[4]](#footnote-4) .

אמנם הב"ח כתב דמלשון הרא"ש משמע דהוא רק לכתחילה. ועי' בב"י שהכריע לעשותן בנשימה אחת כדי לצאת יד"ח לדעת הרמב"ן דלר"ת יצא בכל גווני, אמנם מסיק לחוש לתרוה"ד כנ"ל. והב"ח כתב שעיקר ההלכה בשתי נשימות, וכ"כ הרמ"א שנהגו לעשותן הכל בב' נשימות ומשמע דס"ל כהב"ח דבזה יצא גם לרמב"ן. עוד י"ל דהרמ"א הכריע כר"ת בודאי וס"ל דלר"ת צריך דוקא ב' נשימות כהתרוה"ד [וכ"כ הפמ"ג במשב"ז ו'] ולכן אין לחוש לרמב"ן ולהפסיד תקיעה דמעומד. וצל"ע.

**מהו נשימה אחת ושתי נשימות**

בתרוה"ד שם כתב דאף למ"ד דבנשימה אחת מ"מ צריך להפסיק ביניהם מעט דאל"כ לא הוי אמר בנשימה אחת, וכ"כ הב"י, וכ"ה במ"ב. אולם בחזו"א סי' קל"ו במסקנתו חולק וס"ל שלא יפסיק ביניהם כלל אלא מריע מתוך השבר. [ואומרים שנחלקו תלמידיו בכוונתו אי בעינן ממש מריע מתוך שבר או רק בלא הפסק וצל"ע]. וכ"כ באבנ"ז סי' תמ"ג - תמ"ד דלא יפסיק ביניהם כלל.

התרוה"ד הוכיח כשיטתו מהגמ' חולין כ"ו דנחלקו בתקיעות ביו"ט שחל בע"ש בעביד תקיעה ותרועה דאיכא למ"ד דמריע מתוך התקיעה ואיכא למ"ד דבנשימה אחת, וכתב רש"י אבל מפסיק ביניהם. ומבואר דבנשימה אחת אין זה ממש ביחד אלא רק שלא יהא הפסק נשימה ביניהם וה"נ הכא. ובחזו"א דחה דאין ראיה משם דנשימה אחת היינו **דוקא** בהפסק אלא אף אם צריך הפסק מעט עדיין נקרא נשימה אחת. וכן משמע ברא"ש שכתב שלא יפסיק והב"י הוסיף שלא יפסיק כלל וא"כ מבואר דאף מעט אי"צ להפסיק. [ובאבנ"ז כתב דהט"ז דחה הוכחת התרוה"ד, וצ"ע דהט"ז לא דחה את מש"כ התרוה"ד דנשימה אחת משמע שהיא בהפסק מעט ואולי מפרש דהוכחת התרוה"ד היא מהדין דמדמה להתם דלא יריע מתוך התקיעה ופי' משום דא"כ התרועה כמאן דליתא וע"ז דחה הט"ז וע"ע בבי"מ, וצל"ע].

והנה הב"י כתב לפי מש"כ בשם המרדכי יותר טוב להפסיק ביניהם מלעשותן בנשימה אחת [ור"ל דלהמ"מ טוב לחוש לרמב"ן ולא להפסיק משום דס"ל דלכו"ע בנשימה אחת יצא אבל למרדכי דלא יצא עדיף לעשות כן] ואח"כ כתב ומ"מ מדברי הרא"ש משמע דבעינן שלא יפסיק כלל ור"ל דלפי"ז נמצא דאם יפסיק לא יצא יד"ח לרא"ש, ובפשוטו ה"נ מפרש לרמב"ן. אבל בחזו"א צידד דכוונת הב"י דלרמב"ן יכול להפסיק מעט ויצא גם לשיטת ר"ת דאי"צ שיהא כדי נשימה אבל הרא"ש פליג על הרמב"ן וס"ל דאין להפסיק כלל. אמנם מסיק שגם לרמב"ן אין להפסיק כלל. עי"ש. ודבריו בזה צ"ת דגם הרמב"ן כתב דהוי תרועה אחת. וצ"ע.

ולדברי התרוה"ד יל"ע בשברים גופיהו דבזה נמי כתבו הראשונים דבעינן בנשימה אחת, וכ"מ בר"ן דמדמה להו אהדדי[[5]](#footnote-5), ולדברי התרוה"ד נמצא שגם בשברים צריך להפסיק ביניהם מעט, ובאמת בעיטור כתב דהם קולות מופסקים משא"כ בתרועה אין ביניהם הפסק אלא הם תכופים, אולם עי' בדרשות הרמב"ן שהביא כן בשם ר"ח דיבבות זו אחר זו בניחותא והפסק בינתיים, וכתב הרמב"ן ולא הפסק גמור שישהה אלא שיהו שני קולות שיפסיק בשבר ניגון. וע"ע בחי' הרמב"ן לדף ל"ד שאין פירוש השברים שישבור הקול ויפסיק וכו' וטועין התוקעים המפסיקים אותם לגמרי. וכנראה כוונתו דאין מפסיק ביניהם כלל אלא רק הפסק של סיום הקול. ולפי"ז ה"נ בשברים תרועה להב"י דחשיבי כקול אחד לכאורה דמי לשברים עצמם, וא"כ משמע דלא יפסיק בשהיה ביניהם אלא רק שיגמור השבר, וה"נ בש"ת ודלא כהתרוה"ד והב"י דבעינן הפסק שהיה מועטת, שו"ר שכן הוכיח באבנ"ז שם. ואולי יל"פ כוונת התרוה"ד רק שלא יהא בכח אחד ממש ועי' לשון המ"ב. אמנם מהחזו"א נראה דלא פי' כן דא"כ לא פליגי אא"כ נימא דלדבריו בש"ת הוא בכח אחד ממש וצל"ע.

עוד נחלקו בשיעור ב' נשימות ולדברי התרוה"ד והב"י הנ"ל דבנשימה אחת נמי צריך להפסיק מעט ע"כ שלר"ת שצריך ב' נשימות צריך להפסיק יותר מזה, והיינו כדי נשימה וכ"כ במ"ב - וכ"מ ברש"י בסוכה בתר"ת לר"י דלא יפסיק אלא **כדי נשימה,** ולהנ"ל כן דעת ר"ת. אמנם לר"ת משמע דצריך נשימה ממש דהיינו ב' נשימות וכ"כ הגר"ז, אבל מרש"י משמע שאין צריך נשימה אלא רק כדי נשימה. וצל"ע.

ובחזו"א שם ס"ק א' תמה דכיון דשיטת ר"ת היא כרש"י בסוכה וכמבואר בהג' אשר"י א"כ אין להפסיק יותר מכדי נשימה כדכתב רש"י שם, וע"כ היינו פחות מכדי נשימה, [עי"ש דמשמע שנקט כן גם לדעת התרוה"ד והב"י אלא שלדבריהם לר"ת אף יותר מכדי נשימה מהני ודלא כרש"י בסוכה ועל זה פליג החזו"א] ומזה הוכיח שיטתו הנ"ל דלמ"ד דבנשימה אחת אין להפסיק כלל.

מיהו מלשון רש"י שם נראה דמפסיק **כדי נשימה** ולא פחות, וכנראה דשייך לצמצם בזה ודלא כהבנת החזו"א, ואי נימא דבעינן נשימה ממש לכאורה אפשר לדקדק שלא יהא יותר מזה [אמנם יש שאמרו להיפך שלא יעשה נשימה ממש שמא יהא יותר מכדי נשימה] ולפי"ז א"ש דברי התרוה"ד שלמ"ד בנשימה אחת מפסיק מעט דהיינו פחות מכדי נשימה.

# הפסק קול בין התקיעות [מעשה דמגנצא] שו"ע סעי' ז' ח'

א. מבואר בגמ' ל"ד ע"א דאי תרועה דקרא היא יבבה אם עושה גם שברים הוי הפסק ונחלקו הראשונים בעיקר דין זה דיש שפי' דזה רק לר"י דתר"ת מצוה אחת נינהו ובעינן שלא יהא הפסק ביניהם כדאיתא בסוכה אבל לרבנן דג' מצוות הם אין הפסק פוסל ויש שפי' דמ"מ לכתחילה גם לרבנן בעינן שלא יהא הפסק עי' בעה"מ. ולעיל הובא דלר"ת בתוס' לעיל ע"כ דס"ל הכי דלרבנן אין הפסק פוסל אף בהפסק קול. אבל הרמב"ן ס"ל דהפסק קול גרע ופוסל לכו"ע והביא ראי' מהירושלמי שמי שתקע תרר"ת כלומר ב' תרועות הוי הפסק דהתרועה שניה היא הפסק בין תרועה ראשונה לתקיעה בתרא, והרשב"א חולק על זה. אמנם משמע דהרשב"א מודה לרמב"ן דהפסק קול פוסל אלא דתרועה אחר תרועה אינה פוסלת משום דהיא במין התרועה ומין במינו אינו חוצץ, וכ"מ בטור. ולהלכה נקטינן כהרמב"ן וכמו שכתב הב"י. ונידון דלהלן הוא כשיטת הרמב"ן דהפסק קול פוסל.

ב. הרא"ש סי' י"א האריך במעשה דמגנצא שהתוקע תשר"ת אחר שתקע ב' שברים התחיל להריע, והביא מראב"ן שאם לא גמר התרועה יכול אח"כ לתקוע עוד שבר אחד ומצטרף לב' השברים הראשונים ואין התרועה מפסקת, אבל אם גמר התרועה הוי הפסק לשברים ונפסל כל הסדר וצריך להתחיל מתחילת התשר"ת. והרא"ש חולק בתרתי חדא שגם אם לא גמר התרועה חוזר לתחילת השברים ולא משום שהקול מפסיק אלא כיון שהיה הפסק נשימה בין השברים נפסלו ולאידך גיסא במש"כ הראב"ן שאם גמר התרועה חוזר לראש פליג הרא"ש לקולא שלא הפסיד התקיעה קמייתא אלא רק את השברים, עיש"ה. ובשו"ע פסק בלא גמר התרועה כראב"ן שיכול לעשות עוד שבר ומצטרף לב' השברים הראשונים ובגמר התרועה פסק כהרא"ש דלא נפסל כל הסדר.

ועי' מ"א ס"ק ז' שלדעת הראב"ן והשו"ע מבואר דאף שהפסיק כדי נשימה בין שבר לשבר אינו פוסל, וכן משמע ברא"ש דבזה פליגי, אבל בבהגר"א כתב שהראב"ן מודה דהפסק נשימה פסול דהא הוא גופיה כתב דהשברים שהופסקו ע"י התרועה הוי כתרועה שנחלקה לשנים, [ומש"כ דזהו כשיטתו דתשר"ת בעינן בנשימה אחת לכאורה צ"ב דביותר מכדי נשימה מודה ר"ת, ואפשר דהוקשה לו דאי נימא דאפשר לצמצם שלא יהא יותר מכדי נשימה ה"נ אפשר לצמצם שלא יהא כדי נשימה], ומשמע דאף בתרועה שלמה ס"ל דאפשר לעשות בנשימה אחת דאל"כ אמאי הוצרך לומר משום דהתרועה הוי הפסק וזה א"ש יותר אי כל שלא נשם הוי כנשימה אחת אבל אם השיעור הוא כדי נשימה לכאורה תרועה שלמה היא יותר מכדי נשימה אמנם לרש"י י"ל. וצל"ע.

ומ"מ מבואר מהגר"א דאף כשהפסיק משהו ביניהם חשיב בנשימה אחת ולכאורה כ"ש בהפסק בין השברים לתרועה חשיב כנשימה אחת ומזה הוכיח במקראי קודש דס"ל כתרוה"ד ודלא כהחזו"א. מיהו לאידך גיסא מצינו בדין תר"ת שעשאן בנשימה אחת דהוכיח בבהגר"א שיצא מהא דתקיעה שמשך בה כשתים דאין לו אלא אחת משום דפסוקי תקיעה לא מפסקינן אבל כשניכר ההפסק ע"י הניגון כמו בתר"ת עולה לשתים ומקורו בר"ן. ומבואר דאף בלא הפסק כלל כשר ומשמע כהחזו"א. ולכאורה מבואר מזה דס"ל דבשני האופנים חשיב נשימה אחת. ועי'.

והנה לדברי הגר"א לכאורה ליכא פלוגתא בין הרא"ש לראב"ן לדינא אלא רק נחלקו במציאות, שהרי גם לרא"ש לו יצויר דיעשה השבר בפחות מכדי נשימה יהא כשר [וכ"מ בלשון הגר"א שם]. אולם עי' בח"א כלל קמ"ב שכתב דאע"ג דהגר"א הכריע כראב"ן מ"מ ראוי להחמיר כהרא"ש. וצ"ב דהא הרא"ש החמיר רק בהפסיק כדי נשימה ובזה הרי מודה ראב"ן. ומשמע דאין המחלוקת במציאות אלא בדין. ויל"פ דמיירי בהפסיק כדי נשימה אלא דלהראב"ן כל שלא הפסיק בנשימה ממש לא מפסיל, ולהרא"ש תלוי בכדי נשימה. אמנם בשו"ע הגר"ז ס"ח בדין תשר"ת מבואר דב' נשימות היינו נשימה ממש ומ"מ כתב שלא יפסיק יותר מכדי לעשות נשימה בינתיים ומשמע דאף שלא היה נשימה ממש מ"מ הוא הוא בזמן יותר מכדי נשימה פוסל [ואולי זה סברת הרא"ש].

עוד יש שפי' דבאמת מיירי בפחות מכדי נשימה בפרט כשעשה רק תחילת תרועה ומש"כ הרא"ש דלא הוי נשימה אחת כוונתו דבהפסק קול תרועה ודאי א"א לחברם דלא עדיף מהפסק נשימה, ולפי"ז הראב"ן חולק בדין דלא הוי כנשימה. ולזה כתב הח"א להחמיר.

בעיקר הפלוגתא הנה הגר"א בס"ד כתב דראי' ברורה שבהפסק כדי נשימה פסול מהא דפסלינן בירושלמי בתרר"ת והיינו שעשה ב' תרועות ואמאי לא נימא דהכל תרועה אחת וע"כ משום דהפסיק כדי נשימה. וצ"ב לדעת המ"א. [אמנם למכשירין בתרר"ת אין ראי', ועי' מאירי. אבל קושית הגר"א היא למאי דנקטינן דפסול] לכאורה י"ל דלא מצרפינן לה אלא כשצריך לה להשלים השברים. ובשם הגרר"ש זצ"ל ראיתי דתלוי אם נתכוון לצרפה, ועי' להלן.

ג. והב"ח הביא מהמרדכי [השלם] דרבינו יואל חתנו של ראב"ן ס"ל כהרא"ש דאף בלא גמר התרועה הוי הפסק ולאו מטעמיה דהפסיק בנשימה אלא משום שגם קול של תחילת תרועה מפסיק, ואין לחלק בין תחילת תרועה לגמר התרועה. והב"ח הסכים עמו וכן פסק הט"ז.

אבל להראב"ן מבואר דיש לחלק בין התחיל התרועה או גמר, וגם הרא"ש מודה לו בזה עכ"פ לענין לפסול השברים עצמם אלא דבלא"ה נפסל השבר מטעם הפסק נשימה אבל אם לא יהא הפסק נשימה מודה דאם לא גמר התרועה לא נפסלו השברים [וכ"כ הב"ח בדעת הרא"ש ועי' בא"ר], וצ"ב מ"ש וכמו שתמה חתנו רבינו יואל.

והיה נראה דס"ל דאין מפסיק אלא קול תרועה ולא קול בעלמא, וכן פי' היד אפרים, ולכך הקשה דזה סותר להשו"ע ס"ח שאם לאחר שגמר השברים ושתק תקע עוד שבר אחד הוי הפסק בין השברים לתקיעה בתרא ומקורו מהר"ן עפ"י הרמב"ן ומבואר דאף קול אחד של שבר פוסל. עי"ש ועי' שעה"צ ס"ק ל"ב. אולם בראב"ן גופיה מוכח דגם קול בעלמא פוסל ורק הכא לא הוי הפסק משום דבתשר"ת התרועה היא גנוחי וילולי ודמי לנתקל בשברים כלומר שזהו חלק מהקול שעוסק בו עכשיו שהשברים תרועה הם דבר אחד שעוסק בו עכשיו אלא שנתקלקל ולכן אינו הפסק, ולפי"ז בתש"ת אף בלא גמר התרועה יפסול, וכ"כ הא"ר וכן פסק במ"ב [עי"ש בשו"ע ס"ז וצ"ב מה שציין הא"ר למ"א ס"ק י"א], ולפי"ז הדק"ל דא"כ גם אם הריע תרועה שלמה אמאי הוי הפסק.

והנה בדברי הרא"ש משמע דמטעם הנ"ל דאף בגמר התרועה הוי כנתקל בשברים, חולק על הראב"ן לענין ההפסק בין התקיעה לשברים, [והיינו משום שעוסק בקול שצריך לעשותו עכשיו דבתשר"ת גם יללה היא קול של התרועה], וצ"ב דא"כ אמאי מודה לו לענין לפסול השברים עצמם.

וע"כ צ"ל דמש"כ דהתרועה אינה מפסקת משום דהיא מענינא דתרועה ואינה קול אחר היינו רק לענין להפסיק בין התקיעה לשברים אבל לענין השברים עצמם לא מהני טעמא דקעסיק בתרועה דסו"ס לגבי השברים עצמם אינו שייך להם ואינם רצופים זה אחר זה, וכ"מ סברא זו ביד אפרים. [ובנוס"א יל"פ דלענין השברים עצמם לא סגי דהוי השבר הראשון לפני השני אלא בעינן שיהיו רצופים יחד וכשיש קול אחר ביניהם א"א לצרפם]. ועדיין צ"ב דא"כ גם בלא גמר התרועה יהא הפסק כיון שאינו שייך לשברים. ובבהגר"א ס"ק כ"א ביאר דכיון שגמר התרועה הוי כמתחיל שברים אחרים והוי כנחלק לשנים, ומשמע דאין השברים נפסלים משום שיש דבר המפסיק בין שבר לשבר אלא משום שגמר התרועה נעשה כגמר התשר"ת ותו לא מצטרפי, משא"כ בלא גמר התרועה עדיין הוא עסוק בתשר"ת.

ואפשר דגם לראב"ן הא דנפסלה גם התקיעה בגמר התרועה, אין הטעם משום דהתרועה מפסיקה בין התקיעה לשברים אלא שהתרועה מפסיקה השברים עצמם והשברים שנפסלו מפסיקים בין התקיעה לשברים הכשרים, וזהו שכתב דהוי כתרועה שנחלקה לשנים. ועל זה פליג הרא"ש שגם השברים שנפסלו דחשיבי כתרועה שנחלקה לשנים אין מפסיקים כיון דקעסיק בתרועה [כלומר השברים שנחשבים תרועה] והוי כנתקל בשברים. אמנם לענין לפסול השברים אין הטעם משום דהוי הפסק אלא דמחלק השברים דאין יכולים להצטרף להיות אחד כשיש ביניהם קול אחר.

ולמבואר נמצא דבתש"ת אם התחיל להריע בין השברים לכו"ע נפסל הסדר, כיון דלצד זה נקטינן דתרועה היינו רק גנוחי א"כ אין הקול יבבה מענינא דתרועה והוי הפסק גם לתקיעה ראשונה. אמנם הפמ"ג בא"א י"א צידד להכשיר כשהריע בלא הפסק כיון דהוי כנתקל בשברים והיינו דאין זה קול אחר המפסיק אלא חלק מקול השברים וקלקלו ע"י שהתחיל תרועה ואין בזה כדי לפסול. ולכאורה ל"מ הכי בלשון הראב"ן דפי' הטעם שאינו פוסל את השברים עצמם הוא משום שהתרועה היא מענין הסדר שעומד בו כיון דבעינן גינוחי וילולי אבל בתש"ת דאינה שייכת לשם הוי הפסק, אכן לק"מ דהפמ"ג מודה דהשברים עצמם נפסלו ולזה הוצרך הראב"ן לפרש דבתשר"ת לא נפסלו השברים כיון שהתרועה מענין דעסיק בה משא"כ בתש"ת אבל מ"מ לא נפסל כל הסדר. ומ"מ בשעה"צ דחה דברי הפמ"ג.

בשו"ע ס"ח כתב דאם אחר שעשה ג' שברים הפסיק ואח"כ תקע שברים אחרים ואפי' שבר אחד הוי הפסק וצריך לחזור לתקיעה ראשונה ומקורו ברמב"ן וכן בר"ן דדמי לתרר"ת. ובמ"א ס"ק י"א כתב אבל אם הכל נעשה בתקיעה אחת אפי' התחיל להריע כשר וכדלעיל ס"ז. ולכאורה הוכרח לזה מקושיא הנ"ל מהיד אפרים דמ"ש הוסיף שבר אחד שפסל הסדר ובהוסיף תרועה לא פסל. ומשו"ה כתב המ"א דלעיל לא הפסיק אלא עשאן בתקיעה אחת היינו בנשימה אחת [או בכח אחד] ודמי להוסיף שבר אחר השברים באותה נשימה דכשר. אמנם למבואר לעיל דברא"ש מבואר דטעמא משום דקעסיק בתשר"ת דשמא התרועה היא גם גינוחי וגם ילולי ולכן אין זה קול אחר אלא קול אחד עם התרועה כלומר השברים שעוסק בה. וכן מבואר במחה"ש דע"כ מיירי בתשר"ת דבתש"ת התרועה מפסקת[[6]](#footnote-6) ור"ל אף בכה"ג דהריע בתקיעה אחת דמ"מ הוי הפסק בשברים כיון שאינו מענינם ורק בתשר"ת קאמר הרא"ש דדמי לנתקל בשברים שאינו חוזר לתקיעה ראשונה, [וזה דלא כהפמ"ג דאף בתש"ת אף שהפסיד השברים מ"מ אין צריך לחזור לתקיעה קמא וזה צ"ע מלשון הרא"ש], ולפי"ז לק"מ מהא דס"ח.

וצ"ל דמסברא קאמר המ"א הכי, ועי' שו"ע הגר"ז דאם הפסיק בנשימה הוי הפסק דלא חשיב המשך השברים והוי שברים תרועה אלא תרועה לבד והוי כהריע התרועה קודם השברים דמפסיק בין התקיעה ראשונה לשברים כמש"כ המ"א שם [ואמנם הא"ר חולק]. ורק כשהיא בנשימה אחת עם השברים חשיב כעסוק בענינא דשברים תרועה [ולפי"ז לרמ"א דבעינן בשו"ת ב' נשימות לא משכח"ל דין זה וצל"ע]. וכ"נ כוונת השעה"צ ס"ק ל"ב עי"ש.

ומבואר מהמ"א דלא סגי בזה דהוי מענין התרועה דעסיק בה אלא בעינן נמי שיהא בנשימה אחת. וצ"ע לדברי המ"א גופיה דפירש דברי הראב"ן לעיל דמיירי אף בהפסק בנשימה וא"כ מבואר דבזה פליגי הרא"ש וראב"ן בגמר התרועה אם פסל התקיעה קמא. וי"ל דבין השברים הראשונים לתרועה לא היה הפסק, אבל אחר שהריע היה הפסק נשימה. וצ"ע סתימת הדברים.

והנה יש שלמדו מכאן דבכל נתקל אם לא היה בנשימה אחת הוי הפסק אף כשהוא עסוק באותו קול ואינו קול אחר, ורק כשהקול הפסול מחובר עם הקול הכשר אינו מפסיק דהוא חלק מהקול הכשר. אמנם לדברי הגר"ז לא אמר המ"א כן אלא בשברים ותרועה דכדי שהתרועה לא תהא הפסק בעינן שיהא המשך לשברים המקולקלים דאל"כ הוי תרועה קודם שברים שמפסקת בין תקיעא קמא לשברים הכשרים.

אלא דיל"ע מהמשך דברי המ"א שכתב דה"ה אם התחיל לתקוע ואין הקול עולה יפה ומתחיל לתקוע שנית **נחשבת הכל לתקיעה אחת**. והו"ד במ"ב ס"ק ל"ד. ולכאורה משמע דגם בנתקל בתקיעה מיירי בלא הפסיק בין הקול המקולקל לקול התקיעה הכשרה וכשר רק משום שהוא חלק מהתקיעה. וצ"ע הסברא. ומה שהביא המ"א בשם הטור והוא מהרא"ש בסוגיין לא נמצא שם רק עיקר הדין אבל לשון זה שהכל תקיעה אחת לא נמצא שם. עוד יש להוכיח ממש"כ הרא"ש דפעמים מתחיל לתקוע ואין הקול עולה יפה ופוסק ומתחיל לתקוע או **להריע** דלא מפסיל וכו' כיון שהוא מעין התקיעה או **התרועה** אלא שאין בה שיעור. ואי מיירי בכדי נשימה הרי מצטרף תחילת התרועה לסופה ופשיטא שלא פסל וע"כ שהפסיק בכדי נשימה.

ויש לדון להיפך דאם עשה באותה נשימה אף שאינה קול המפסיק מ"מ התקיעה אינה קול כשר שהרי התחילה בקול פסול. [ואפשר דזה תלוי אם הרא"ש מיירי ביצא לו שבר או רק ביצא תקיעה שאינה טובה][[7]](#footnote-7). וכן הביאו בשם ההפלאה בסי' תק"צ דחייב להפסיק בין הקול הפסול לקול הכשר. ועכ"פ זה דלא כמשמעות המ"א. ועי' חוט שני שעמד בדברי המ"א[[8]](#footnote-8). ויש שפי' שכוונת המ"א לאפוקי מסברא הנ"ל דכשעשאה בנשימה אחת יקלקל התקיעה ולזה קמ"ל דשפיר דמי דלא חשיב קול אחר אלא הוא חלק מהתקיעה [ומ"מ אינה מצטרפת לשיעור התקיעה]. אבל ודאי אם הפסיק בין הקול הפסול לכשר בכדי נשימה שודאי לא נפסל התקיעה עצמה, אלא דדנינן משום דהקול מפסיק בין השברים לתקיעה לזה מהני סברת הרא"ש דבנתקל לא נפסל וזה ודאי אף בנשימה אחרת.

הרא"ש בסו"ד כתב שכל זמן שאין כאן קול אחר לא הוי הפסק לפסול הסדר וכגון שנתקל בתקיעה ונעשה קול קצר מעין התקיעה אלא שלא היה בה כשיעור ממשיך לתקוע תקיעה כשרה ואי"צ לחזור לתקיעה קמא. ולכאורה משמע דאף אם נעשה כשבר ע"י שלא היה בה כשיעור לא חשיב כקול אחר כיון שהוא התעסק בתקיעה אלא שיצא שבר, אולם הביאו בשם הגרי"ש והגרשז"א דצריך לחזור לראש כיון שיצא שבר. וצ"ע איך יפרשו את הרא"ש. ויש לדחוק דכוונת הרא"ש שיצא קול של שלוש טרומיטין דהוי תקיעה ולא שבר כיון דכשר בתר"ת ומ"מ בתש"ת לא יצא ידי שבר דבעינן כשיעור שברים, וע"ז כתב דהוי רק כנתקל בתקיעה ואי"צ לחזור לראש וצ"ע.

הגר"ר שמואלביץ זצ"ל נסתפק בהפסיק בנשימה אחר ב' שברים והשלים שבר אחד כראב"ן עפ"י המ"א, ורוצה להחמיר כהרא"ש דאין מצטרפים ועשה עוד ג' שברים. ולכאורה כיון דלהראב"ן כשר א"כ הוי כתשש"ת והוי הפסק. אמנם י"ל דגם למ"א אינו הפסק דכשם שמצטרף השלישי משום הראשונים ה"נ האחרונים מצטרפים והוי ו' שברים. אלא דא"כ קשה כנ"ל היכי משכח"ל תשש"ת, וע"כ דכשאינו צריך לה אינה מצטרפת וה"נ באופן הנ"ל וממילא הדר דינא דצריך לחזור לראש. עכ"ד.

המרדכי הביא מרבינו יואל דהקשה על ראב"ן דהא מסתמא הריע ג' טרומיטין והוי תרועה והיינו כרש"י. והנה להלכה נקטינן להחמיר לחוש לריב"א [לכתחילה] דבעינן ט' טרוטמיטין, ועי' ח"א כלל קמ"ב סי' י"ב שבהריע ג' טרומיטין והפסיק וחזר להריע עוד טרומיטין לחוש לריב"א, כיון דלרש"י יצא בתרועה ראשונה הוי תרר"ת, וצריך לחזור לתקיעה קמא. אמנם בשם מהרש"ם הביאו דכיון שלא נתכוון לצאת ידי תקיעה בג' טרומיטין לא עלתה לו ולא הוי תרר"ת, ועי' מקראי קודש.

**הפסק בין התקיעות [המשך]**

לעיל הובא מהתרוה"ד דבתשר"ת להצד דהתרועה היא רק ילולי אם תוקע באותה נשימה גם השברים הרי זה מגרע דלא חשיב קול תרועה אלא שברים. והנה בפר"ח ס"ג הביא דברי המ"מ דמהא דר"א דתרועה הוי הפסק לשברים וכן שברים הוי הפסק לתרועה נלמד דהפסק גרע משהיה [וזה כהרמב"ן ודלא כר"ת שביאר דהגמ' מיירי מדין הפסק ע"י שהיה ולכתחילה], וכתב הפר"ח דלרמב"ן דשברים תרועה בעינן נשימה אחת ליכא ראי' כלל דכיון שעושהו באותה נשימה ודאי מקלקל התרועה דליכא לפסוקי לתקיעה. וכעי"ז בגנזי חיים. ולכאורה היינו כהתרוה"ד אלא שבתרוה"ד משמע דאזלינן בתר ההתחלה אבל אם בשברים תקע שברים תרועה אינו מקלקל הסדר אבל לפר"ח גם בזה מקלקל. אולם הרמב"ן גופיה פי' כן בגמ' ולא דחה דבנשימה אחת גרע. וצ"ל דס"ל דלהו"א דגמ' דר"א הצריך רק תשר"ת משום ספק דלמא גינוחי לחוד או ילולי לחוד ודאי הוי בב' נשימות ורק למסקנא דכך היא התרועה בעינן בנשימה אחת. ולדעת הפר"ח צ"ל דס"ל דלא חזרה הגמ' מזה ועי' אבני נזר סי' תמ"ד.

בדין נתקל בתקיעה כשהמשיך לתקוע בנשימה אחת, עי' משנ"ת לעיל דבמ"א משמע דלא נתקלקלה התקיעה הכשרה אולם הביאו מההפלאה על השו"ע דבעינן שיהא הפסק נשימה. ובשו"ת המרי"ל דיסקין סי' קנ"א אות ע"ו נסתפק בכעי"ז אי חשיב תקיעה ישרה.

והנה הרמב"ן דף כ"ז בשם הירושלמי שלהצד דבעינן רק גנוחי אם תקע שברים ותרועה ביחד לא יצא משום דהוי כהתחלה בלא סוף, וכתב הרמב"ן דלהירושלמי לא חיישינן להפסקה בעשאן כאחת ובזה אינו כגמ' דידן. ולכאורה יפסל משום דמקלקל הקול עצמו, וע"כ דאף בנשימה אחת אינו מקלקל. ועוד עי' בריטב"א [בסוף המשנה] דאם סיים התקיעה עם קול נוסף דלא יפה עושין וביאר שם שהרי אותו קול אינו נדון מקול התקיעה שהיא פשוטה והוי שבר באפי נפשה **והוי הפסקה**, וכעי"ז בפמ"ג א"א ב' לענין תרועה שמסיים בקול ארוך, ומשמע דאינו מקלקל את עצם הקול [ואפי' בכח אחד ממש ולא רק בנשימה אחת] אלא רק הוי הפסקה, [מהגר"ז שוב ולפי"ז בתקיעה אחרונה אינו פוסל עכ"ד]. ולפי"ז בנתקל דלא חשיב כהפסק קול אחר יהא כשר דהתקיעה גופא לא נתקלקלה כאמור. [מיהו עי' במ"ב ס"ק ל"א דיש מבעלי תקיעה שאינן מומחין ומתחילן התרועה בקול ארוך דלאו שפיר עבדי והעירו דלכאורה הוי כנתקל וצ"ל דכיון דכך דרכם אין זה כדין נתקל].

בעיקר דין הפסק קול עי' שו"ע סי' תקפ"ח ס"ב שהביא דין הפסק קול בשם י"א וצ"ע מהא דסי' תק"צ ס"ח הביא זה בסתמא, עי' פר"ח שם שעמד בזה ועי' ביאוה"ל.

עי' מ"א סי' תקפ"ח סק"ג בשם הלבוש דבתרר"ת לא הוי הפסק אלא לתוקע ולא לשומע, ומהמ"א מבואר שזה רק בתרר"ת שהוא אותו הקול אבל בקול אחר אף להשומע הוי הפסק וצ"ב החילוק. ועי' בגליון רעק"א שם מש"כ בביאור דברי הלבוש.

**תקיעה דמתעסק אם מפסקת**

בטור ס"ח כתב בשם הרמב"ן דאם תקע ב' תקיעות ובראשונה לא כיון למצוה אלא כמתעסק הוי הפסק. אמנם הר"ן הביא בשם הרמב"ן שאם תקע לשם מצוה הוי הפסק, וכ"ה בחי' הרמב"ן דף ל"ד. וכתב המ"א ס"ק י' שמזה משמע שאם לא כיון למצוה אלא כמתעסק לא הוי הפסק, ועי' מ"ב ס"ק ל"ג. אולם בדרשות הרמב"ן שלפנינו [ד"ה אבל אם] איתא כהטור דאם עשה פשוטה כמתעסק קלקל כל הסדר, ולאידך גיסא בדף ל"ד [בד"ה הא דאקשינן] כתב דפסל משם דתקע לשם מצוה, וצל"ע. ובבימ"ד תי' שבתשר"ת ותש"ת הוצרך לומר דמכוון למצוה דאל"כ אין לפסול כמתעסק, דלהצד דתרועה היא גנוחי א"כ ילולי אינה קול של שופר כלל, ובזה הוצרך לומר דכיון לשם מצוה וקמ"ל דאע"פ שבאמת אינה קול שופר מ"מ אם כיון למצוה הרי זה פוסל כקול תרועה כשרה אבל בקול של תקיעה דלעולם הוא קול שופר אף מתעסק פוסל וכ"כ בס' אש דת סעי' כ"ו, אך הקשה דהשו"ע כתב דין דמתעסק הוי הפסק אף בתשר"ת ותש"ת וצ"ע. וע"ע להלן.

# משך בתקיעה כשנים [ושמע חצי תקיעה בכשרות]

**משנה ל"ג ב' גמ' כ"ז ע"א כ"ח ע"א ירושלמי פ"ג ה"ג ופ"ד ה"י רמב"ן רשב"א דף כ"ז, ריטב"א שם ובדף ל"ג ב', ר"ן דף י"א ע"א בדפי הרי"ף רא"ש סי' ח'. שו"ע סעי' ו' וסי' תקפ"ז ס"ב וסי' תקפ"ח ס"ד.**

מתני' תקע בראשונה ומשך בשניה כשתים אין בידו אלא אחת, עי' רש"י שנתכוון לצאת לאחרונה של מלכויות וראשונה של זכרונות, וכ"כ הרע"ב. ולכאורה מפרש דמיירי במעומד וכ"מ במ"ב ס"ק כ"ו וצ"ב דהא עדיין לא הזכיר פסוקי הזכרונות ועי' תוי"ט שנתקשה בזה ונדחק שהאריך בתקיעה עד אחר שאמר י' זכרונות. ועצ"ע דהרי התחיל התקיעה קודם שאמר הזכרונות, וגם צ"ב דהו"ל לרש"י לפרש דמיירי במיושב. וע"ע שם די"ל דמיירי ביחיד שבירך ואח"כ נתמנה לו שופר. בחזו"א סי' קל"ז ב' פירש כוונת רש"י בתקיעות דמיושב ואפי"ה קרי לה מלכויות וזכרונות דהתקיעות עצמם הן כנגד מלכויות וזכרונות. וכעי"ז בשכנה"ג לדעת השו"ע דמיירי במיושב.

**מחלוקת הרמב"ן והרי"צ גיאות אם יצא ידי תקיעה אחרונה**

הראשונים נחלקו בכוונת המשנה דאין בידו אלא אחת, הרי"צ גיאות [הובא ברמב"ן דף כ"ז ועוד ראשונים] פי' דאחת היינו תקיעה ראשונה לפני הש"ת שתקע מקודם [וזהו שאמרו תקע בראשונה], אבל התקיעה הארוכה לא מהני כלום משום דנתכוון שחציה יהא לתקיעה בתרא דתשר"ת וחציה לתקיעה קמא דתש"ת, וכיון דלא מהני לשתים כדאמרינן בגמ' דף כ"ז ע"א וכ"ח ע"א משום דבעינן תחילה וסוף של תקיעה [[9]](#footnote-9) ממילא אין עולה אף לאחת דכיון שלא כיון בסוף תקיעה לתשר"ת אלא לתש"ת נמצא דאין לו אלא תחילת התקיעה. והרמב"ן נחלק עליו דאע"פ שכיון שחציה השני יהא לתש"ת יצא דמצוות אין צריכות כוונה ועוד שיש כאן כוונה למצוה ואי"צ שיכוון לסדר זה דוקא.

ועי' ריטב"א שהוכיח כהרמב"ן מהא דתקיעה אחת עולה לשני בנ"א לזה לאחרונה ולזה לראשונה וכ"ה בשו"ע סי' תקפ"ח. אמנם בדף כ"ז תי' דשאני התם שהתוקע כיון לשניהם והם נתכוונו כל אחד לסדר שלו, וצ"ב השו"ט בזה. עוד הוכיח מהתוספתא דתרר"ת אין בידו אלא אחת, והיינו דתר"ת ראשון נפסל ועולה לראשונה של סדר הבא אע"פ שכיון לאחרונה, אמנם לגירסת הרשב"א אין ראי' דגרס דתקע והריע **ותקע** והריע ותקע ומפרש דהיינו שתקע תקיעה אחת עבור שני הסדרים ועולה לו רק לאחרונה של סדר הראשון ולא לראשונה של סדר שני.

הריצ"ג נסתייע מהירושלמי דאמר רב אבא בר זבדא אפי' אחת אין לו, והרא"ש סי' ח' כתב דגמ' דידן פליגא מדמקשה בדף כ"ז ליסליק בתרתי וש"מ דבחדא ודאי נפיק, ושוב כתב די"ל דלמסקנא דאמרינן דטעמא משום דפסוקי תקיעה לא פסקינן ממילא גם לתקיעה אחת אין עולה לו. וצ"ב דהא גם להו"א כוונת הגמ' להוכיח דשמע חצי תריעה לא יצא ולכן אין עולה לשתים ואפי"ה עולה לאחת מטעמא דהרמב"ן דאע"פ דנתכוון בחציה לתקיעה ראשונה דתש"ת מ"מ כיון שכיון למצות שופר מהני גם לסדר קמא דתשר"ת וה"נ נימא לטעמא דפסוקי תקיעה לא מפסקינן דמ"מ יעלה לאחת אף שכיון לאחרת. וצע"ג.

והרמב"ן דחה דברי הריצ"ג [וכן הריטב"א כאן ובדף ל"ג] דהירושלמי קאי על שלא מי ששמע רק חצי תקיעה או שתקע חציה במתעסק וגמר לשם מצוה שרק חציה היה למצוה, [דמתחילה יליף לה מהמשנה לעיל דף כ"ח שופר מאריך וחצוצרות מקצרות וביאר הרמב"ן דזה יל"ד דטעמא משום דכיון דחביב לו אף תרי קלי משתמעי וכאיתא בגמ' דידן] וע"ז אמרינן דיש ללמוד כן מהמשנה דידן דמשך כשנים אין בידו אלא אחת אף שכוונתו היתה שהסוף יהא לראשונה דתש"ת מ"מ מהני לתשר"ת וש"מ דאף שלא כיון בסופה לתקיעה זו יצא, ועל זה אמר רב אבא דלעולם י"ל שאם בתחילה היה כמתעסק או שלא שמע סופה אפי' אחת אין לו משום דשמע חצי תקיעה, ומתני' שאני דסו"ס כיון למצוה אף שלא כיון לתקיעה זו.

אמנם לפי"ז מבואר דלדיעה קמייתא בירושלמי ס"ל כהריצ"ג דחשיב כשמע חצי תקיעה אלא דדחי ליה כסברת הרמב"ן, מיהו צ"ע דהרמב"ן דחה דברי הריצ"ג מסברא דמצוות אי"צ כוונה ואף אם צריכות כוונה הכא איכא כוונה למצוה ואף שלא כיון לתקיעה זו עולה לו, והרי גם לדבריו מצינו מ"ד דבעינן כוונה לתקיעה זו דוקא [אלא שיצא משום דסגי בתחילת תקיעה], וע"כ דגרע מתוקע בלא כוונה כיון שתקע לשם מצוה אחרת גרע. **וכן הקשה הר"ן.**

הרמב"ן הקשה על הריצ"ג מגמ' דף כ"ז דמקשינן למ"ד דסופה בלא תחילתה מהני א"כ ה"ה תחילתה בלא סופה, וקשיא ממתני' דקתני אין לו אלא אחת, ולריצ"ג דאחרונה לא עלתה כלל הו"ל להקשות משום הא גופא דסופה בלא תחילתה יצא ה"נ תעלה לו סופה לאחרונה של תש"ת הראשון, ועי' ריטב"א שתי' דאין יכול לצאת משום סופה כיון שבסופה חשב שתעלה לתש"ת השני והרי לריצ"ג בעינן כוונה לסדר זה דייקא. וצ"ב אמאי הרמב"ן לא תי' כן. עוד עי' מאירי שכתב דשמא כיון שתחילת התקיעה בפסול הוי ליה הפסק. וצ"ב דהרי הריצ"ג ע"כ לא ס"ל הך סברא דהקול מפסיק מדעולה לו תקיעה ראשונה אף שהפסיק אחריה. וצ"ע.

עוד הקשו הראשונים מלשון הגמ' שם שיעלה לשתים ומשמע דלאחת ודאי עלה לו, וכ"ה הרא"ש ואח"כ כתב די"ל דלמסקנא כדמשני דפסוקי תקיעה לא מפסקינן ממילא גם ידי אחת לא יצא. וצ"ב דהא לס"ד דטעמא משום דלא מהני תחילת תקיעה בלא סוף אפי"ה ידי אחת יצא ומטעם הנ"ל דכוונה לתקיעה אחרונה של סדר הראשון נמי חשיב ככונה למצוה וא"כ מ"ש אי טעמא משום דלא מפסקינן והוי תקיעה אחת דמ"מ הרי גם בחציה השני כיון כיון לתקיעה דמצוה. ועי' מש"ב בגליון הרעק"א לס' יום תרועה והו"ד בלקוטים ומדבריו נראה דלמסקנא גם אי טעמא משום דהוי חצי תקיעה בלא סופה לא עלתה לו כלום, וצ"ב.

הרמב"ן הקשה על הריצ"ג דא"כ איך יצא בתקיעה הראשונה הרי השניה מפסקת בין השברים לתקיעה הכשרה, והר"ן תירץ דס"ל כר"ת דגם הפסק קול הוא רק כהפסק שהייה דלא הוי הפסק והא דחיישינן להפסק בין שברים תרועה הוא רק לכתחילה. ובבהגר"א [ס"ק י"ח] כתב דס"ל דתרר"ת לא הוי הפסק ותלוי בגירסא בתוספתא כמש"כ הרשב"א, אלא דלפי"ז למאי דקי"ל כהרמב"ן דקול מפסיק ואף בתרר"ת א"א לפרש כרי"צ גאות. אולם הרא"ש ס"ל דקול מפסיק ואפי"ה צידד לפרש כריצ"ג. ובקרב"נ ס"ק ג' כתב דלרא"ש אין הקול מפסיק כיון שהוא מעין התקיעה אלא שהיא פסולה, וכשיטתו במעשה דמגנצא. ולפי"ז לכאורה משמע דהרמב"ן והר"ן ס"ל כראב"ן דקול תקיעה פסולה מפסיק הסדר אף שהוא מעין התקיעה. ולו"ד יל"ד דהתם הוי כנתקל כיון שטעה אבל הכא לא טעה במציאות אלא שסבר דיכול לתקוע גם לסדר השני והוי קול מפסיק. אמנם עי' מאירי שיישב שיטת הריצ"ג דהואיל ומכוון לתקיעה הראויה במקומה לא הוי הפסק והיינו שלפי דעתו יכול לתקוע עכשיו התקיעה שלאחריה הרי הוא עוסק בתקיעה הראויה ולא הוי הפסק ודמי לנתקל. ועצ"ב.

והלבוש כתב דלראשונים דסברי דתוקע כמתעסק הוי הפסק ה"נ התקיעה מפסקת כהרמב"ן וצריך לחזור לראש. אמנם המ"א ס"ק ה' פי' דהכא לא הוי כמתעסק אלא כמכוון לשם מצוה דודאי הוי הפסקה עי"ש שהוכיח כן מהר"ן [ומוכרח כן לשיטתו ס"ק י' דבמתעסק לא הוי הפסק ועי' בהגר"א, ולהלבוש ע"כ דדעת הרמב"ן דאף במתעסק הוי הפסק וכמש"כ הטור].

אולם בעיקר דבריהם תמה בקרב"נ ס"ק ב' וכן בנתיב חיים ובגליון רעק"א לשו"ע דהא במתני' מבואר דעכ"פ אחת יש לו, וע"כ או כהרמב"ן דהיינו תקיעה שניה, או כריצ"ג דיצא רק ידי ראשונה וס"ל כר"ת דקול אינו מפסיק או דב' קולות מאותו ענין לא הוי הפסק אבל ודאי אי"צ לחזור לראש. ובאמת בבהגר"א מבואר דלמאי דנקטינן דמתעסק הוי הפסק ע"כ דנקטינן כרמב"ן והיינו דהריצ"ג ע"כ ס"ל דמתעסק לא הוי הפסק. וצ"ע דברי המ"ב שהביא לדברי המ"א ולא חש לקושית הרעק"א. ועי' בסמוך.

עוד כתב הלבוש שם שכל זה רק בתוקע בין תשר"ת לתש"ת וכוונה לתשר"ת לא מהני לתש"ת והיינו דאי תשר"ת אמת הרי תש"ת אינו אמת והוי כתקע שלא לשם מצוה[[10]](#footnote-10), אבל מתר"ת לתר"ת מודה דמהני כוונה. והמ"א דחה דמתני' הא מיירי רק בתר"ת ואפי"ה מפרש דלא עלתה לו כלל וצ"ע. ומזה משמע דאין כוונת הלבוש לבאר דברי הריצ"ג שפי' כן במשנה אלא כתב כן לדינא, אבל המשנה מיירי בתש"ת ותש"ת, ובזה פליגי הרמב"ן והריצ"ג ולריצ"ג שפיר עולה לראשונה ולא הוי הפסק משום דס"ל דמתעסק לא הוי הפסק או מטעמים הנ"ל, ולפי"ז א"ש קושית הקרב"נ ורעק"א וכ"נ כוונת הדגו"מ עי"ש, [אמנם להמ"א שלא הבין כן הדק"ל],

ולדברי הדגו"מ דהלבוש לא בא לבאר המשנה אלא לבאר דבתשר"ת ותש"ת כיון דאם זה אמת זה אינו אמת ואם תשר"ת אמת הרי כוונתו שיעלה חציו לתש"ת הוי כמכוון שלא למצוה ולהכי הוי מתעסק, ולפי"ז אף לרמב"ן לא עלה אף לאחד. וצ"ע דהלבוש כתב כן רק לדעת הי"א ועוד יל"ע שזה דלא כהשו"ע דהביא המחלוקת בתשר"ת ותש"ת.

ובס' אש דת כתב דבאמת כוונת הלבוש דבתשר"ת ותש"ת לכו"ע אין עולה אף לאחת אי קול של מתעסק מפסיק ומש"כ זאת בשם י"א היינו לרמ"א שכתב דבין ב' סדרים בעינן תנאי ומבואר דבלא תנאי לא הוי כוונה למצוה והיינו מטעם הנ"ל דהוי ספק ועל זה כתב דבתש"ת ותש"ת אי"צ תנאי דממ"נ הוי כוונת מצוה. ולפי"ז מבואר דיש חולקים על הרמ"א ואי"צ תנאי, ולא נתפרש מיהו שאינו מצריך תנאי בכה"ג. אמנם בשו"ע הרי מבואר כן דאף בתשר"ת ותש"ת ס"ל לדיעה קמייתא דעלתה לו בשביל אחת אף שאם תשר"ת אמת הרי כוונתו לתש"ת הוי כמתעסק וכנ"ל. ולפי"ז משמע דהשו"ע והרמ"א פליגי בתשר"ת ותש"ת אי אמרינן דכיון דהוי ספק חשיב כאינו מכוון למצוה. אולם יל"ע שהרי מקור דברי הרמ"א הם מהב"י וא"כ מבואר שהב"י מודה דבעינן תנאי ועי' שעה"צ וא"כ הדק"ל אמאי כתב השו"ע אליבא דהרמב"ן דעולה לאחת מהן, וצ"ע. ובאמת בחכמת שלמה תמה על השו"ע דכיון דהוי ספק אמאי לרמב"ן מהני דמ"ש ממתעסק, עי"ש שחידש דבתחילה בלא סוף מהני חצי תקיעה. וצ"ע.

והנה במש"כ השו"ע שהאריך בתקיעה דתשר"ת כתב המ"ב דמיירי במעומד למנהג שתוקעים תשר"ת במלכויות ותש"ת בזכרונות וכתב דה"ה למנהגנו שתוקעים בכולם תשר"ת. וצ"ב אמאי לא פירש דמיירי במיושב. אמנם מקורו בתויו"ט עפ"י רש"י במשנה וכנ"ל ולעיל נתקשינו בזה איך תוקע תקיעה ראשונה קודם שהסכיר הזכרונות. אמנם בשיירי כנה"ג ובחזו"א פי' דמיירי במיושב, ולזה נתכוון רש"י. והחברותא הרש"ב ר"ל דבמיושב מודה השו"ע מטעם הנ"ל דהוי ספק ואיכא חצי תקיעה שלא למצוה המפסקת. ולכך העמיד המ"ב את השו"ע במעומד שבזה ס"ל דהוי תקנת חכמים וחייב לתקוע את כולם בודאי וזה דמי לתש"ת ותש"ת. ולפי"ז במיושב מודה השו"ע ללבוש דאף לרמב"ן הוי הפסק, וצל"ע[[11]](#footnote-11).

**פסקי השו"ע**

בשו"ע סי' תק"צ ס"ב במשך בתקיעה כשנים הביא מחלוקת הרמב"ן והריצ"ג, ולמבואר לעיל דלריצ"ג ע"כ ס"ל דאין קול מפסיק עכ"פ בקול מעין התקיעה וכתרר"ת, או ללבוש דדמי למתעסק, ומעתה למבואר בשו"ע ס"ח שפסק בתרר"ת וכן בתקיעה דמתעסק הוי הפסק ע"כ דנקטינן כהרמב"ן, וכנ"ל מביהגר"א עי"ש בסעי' ו' ובסעי' ח'.

עוד נפ"מ בשמע חצי תקיעה דנסתפקה הגמ' בדף כ"ז אי יצא, ועי' בשו"ע סי' תקפ"ז שהביא ב' דיעות, וכתב בבהגר"א דזה תלוי בפלוגתא הנ"ל דלרמב"ן על זה קאמר הירושלמי שאפי' אחת אין לו אבל לריצ"ג הירושלמי מיירי במשך בתקיעה כשנים. ולמאי דקי"ל כהרמב"ן נמצא שגם בזה הלכה דלא יצא, וקצ"ע שהשו"ע הביא ב' הדיעות. [אמנם מצינו כן גם בסי' תקפ"ח ס"ב שהביא דעת הרמב"ן דקול מפסיק בשם י"א אף שבסי' תק"צ הכריע כוותיה, וכבר עמד בזה הפר"ח. ומדברי המ"א מתבאר שמזה הוכיח הלבוש שיש לחלק בין התוקע לשומע ומש"כ הרמב"ן דהוי הפסק הוא רק לגבי התוקע].

1. ומצאתי סברא זו ביד אפרים במש"כ הט"ז דהגניחות אינם משתנים בין דעה ראשונה לשניה [היינו רש"י וריב"ם] עיש"ה. אך צ"ע דהט"ז גופיה כתב בתשר"ת לדעת ריב"ם בעינן תקיעה כי"ח כוחות, וגם צ"ע דבספרו מטה אפרים באל"מ אות ה' נקט עפ"י הריב"ם דבעינן כל שבר ג' כוחות וצ"ע. ושו"ר בס' אש דת עמ' 20 שעמד בזה וכתב בכונת הט"ז כנ"ל, אלא שהוא פי' ביד אפרים דלא כהנ"ל והיינו דמתחילת דבריו מבואר דיללה היא ג' כוחות עי"ש ולכן ע"כ דגניחה היא יותר מזה ועי"ש שתמה עליו, אך לכאורה הא גופא תי' הי"א וצ"ע טובא]. [↑](#footnote-ref-1)
2. יש שביארו דהגר"ח לא בא להרויח את שיטת רש"י מאחר דכתב הרמ"א דנהגו בתש"ת שאפשר להאריך השבר כג' כוחות, אלא דחשש לשיטת הרמב"ם ששיעור תקיעה היא חצי תרועה ולראשונים דס"ל כרש"י דתרועה היא ג' כוחות וא"כ שברים הם ו' כוחות דשבר הוא ב' כוחות א"כ התקיעה היא ג' כוחות. **מהגר"ז גודמן שליט"א** וכן ראיתי בשם הגר"מ שטרנבוך שליט"א שכך שמע מהגרי"ז. [↑](#footnote-ref-2)
3. ולפי"ז לכאורה יש לדחות ראית הרמב"ן מתר"ת אליבא דר"י אפי' אי נימא דאין להפסיק כלל דשאני הכא דבעינן הפסק משום שזוהי צורת הגניחה וא"כ ההפסק הוא חלק מהתרועה, [ואולי חשיב גם מהתרועה עצמה ונפ"מ דתקיעה כתרועה נמדד עם ההפסק נשימה כמש"כ באש דת]. והנה העירו דהמרדכי הביא להוכיח מהגמ' סוכה דבשברים בעינן בנשימה אחת וע"כ ס"ל כהרמב"ן דבתר"ת אין ביניהם ולא כלום ממש דאי כרש"י בסוכה מאי ראי', ואפי"ה כתב דבתשר"ת בעינן הפסק, ויקשה קושית הרמב"ן מהא דתר"ת לר"י. ולהנ"ל א"ש דבשברים דש"ת זהו צורת הקול ומשא"כ בתר"ת לר"י. וע"ע בראבי"ה סי' תקמ"ב ולפי"ז איכל"מ דלר"ת מהני אף יותר מכדי נשימה, אבל להלכה נקט בשו"ע כהגאשר"י. [↑](#footnote-ref-3)
4. וע"ע שם דתלוי במנהג התקיעות דמעומד דלר"ת דתוקעין רק תשר"ת בכולם ומטעם שיוצא בזה גם תש"ת וגם תר"ת ע"כ בעינן להפסיק ביניהם שאם יהא בנשימה אחת, אם השברים אינם תרועה הם מבטלים את התרועה כיון שעשאה בנשימה אחת עם השברים הרי זה כאילו אין כאן תרועה, והוכיח כן מהגמ' בחולין כ"ו דאמרינן דאם עושה תקיעה ותרועה בנשימה אחת חשיב כתוקע ואינו מריע וה"נ הכא הוי כשברים בלא תרועה, [ולדבריו גם הרמב"ן יודה בזה דאם עושה במעומד רק תשר"ת בעינן דוקא ב' נשימות שמא צריך רק שברים או רק תרועה, וכ"מ בפמ"ג משב"ז ו']. ועי' ט"ז שדחה ראייתו, והבי"מ דחה דבריו, ובכוונת הט"ז נראה דהתם לא מיירי בנשימה אחת אלא במריע מתוך התקיעה אבל בנשימה אחת שפיר דמי. [↑](#footnote-ref-4)
5. וכן ראיתי בס' קול שופר סי' ד' שהביא מרבינו ירוחם ובשלשה שברים אין להפסיק ביניהם **וכמו כן** כשעושין תשר"ת וכו' ומשמע דחד דינא להו. [↑](#footnote-ref-5)
6. אמנם בשעה"צ הבין שדבריו קיימי על ס"ח דמיירי שהתחיל להריע אחר שעשה ג' שברים והקשה ע"ז שאינו קלקול דהא זהו מצותו עכשיו להריע אמנם כנראה שזהו תירוצו שכוונת המחה"ש על לעיל דבעינן שיהא בלא הפסק ולכן לא הוי קול מפסיק כיון דשייך להשברים ועצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. ועוד יל"ע לתרוה"ד דלמ"ד דתרועה היינו ילולי אם התחיל בשברים בנשימה אחת פסול דלא חשיב תרועה אלא שברים. אמנם יש לחלק דהכא לא נתכוון לתקוע שבר אלא תקיעה וודאי עיקר הקול הוא תקיעה אף שהתחילה בשבר ובפרט אם התחילה בקול מקולקל בעלמא. [↑](#footnote-ref-7)
8. ולענ"ד נראה דע"כ אין כוונת המ"א לזה כלל אלא דאין נחשב כקול נוסף אלא חלק **מעסק** התקיעה אף שיצא קול נוסף. ולא נתכוון לדמות זאת לאופן הנ"ל בנתקלקל בשברים. וגם השעה"צ לא מיירי בנתקלקל בתקיעה. אמנם עי' לשון המ"ב בס"ק ל"ד דכתב זאת כהמשך לדין הוסיף עוד שבר באותה נשימה, ויש לדחוק דאין כוונתו שהוא ממש אותו דין וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
9. [או משום דפסוקי תקיעה לא מפסקינן, ועי' שעה"צ ס"ק כ"ב דלמסקנא אי"צ לזה]. [↑](#footnote-ref-9)
10. ולכאורה היינו משום דנתכוון שלא לשם מצוה ואין עולה לתקיעה. מיהו לשון הלבוש שם דכיון שלא התנה שיעלה לאיזה מהן אלא שיעלה לשניהם לא ידעינן להאיך נשדי לה והרי זה חמר גמל. ומשמע דמשום חסרון ידיעה וזה צ"ע. ועי' בא"ר שהרגיש קצת בזה. [ונראה דהלבוש שפי' דהוי כמתעסק אזיל לשיטתו דמיירי בין תשר"ת לתש"ת ולהכי חשיב כמתעסק כלפי תש"ת כיון שאין זה קול של מצוה]. [↑](#footnote-ref-10)
11. שמעתי שבישיבת בריסק בהאי שתא התוקע הפסיק בתשר"ת אחר השברים ואמר לו המקריא הרב ליטמנוביץ שליט"א שיתקע תקיעה אחרונה ויעלה לו לתש"ת. והעירו דלכאורה למבואר ברמ"א כוונה לתשר"ת לא מהני לתש"ת בלא תנאי, והרה"ג ר' ישראל זופניק שליט"א אמר דכלפי השברים שבתשר"ת מהני גם אם יהא בסוף שברים לחוד דנתכוון שיהא תקיעה לתרועה שמריע ולא איכפ"ל שנתכוון שיהא עמה גם ילולי, משא"כ כשכבר תקע ש"ת לנפסל משום הפסק נמצא דכיון שתהא תקיעה אחרונה לתרועה פסולה. ודו"ק היטיב. [↑](#footnote-ref-11)