מראה מקומות וסתות מכה ז_ נקיים הפסק
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב מאיר קאופמן / וסתות הפסק ז_ נקיים ועוד

# ![](data:image/x-emf;base64...)וסתות דאוריתא או דרבנן [א]

**משנה ט"ו. משנה ט"ז. [את החלק של עונה בינונית יש ללמוד מקופיא והוא ילמד אי"ה בהמשך]**

**כדאי לראות המשנה ס"ג: עד המשנה השניה וכן הגמ' ט. לגבי וסת בימי עיבורה ויבמות ס"ב: לגבי יוצא לדרך**

**טושו"ע קפ"ד ס"ט עד סוף הסימן**

**יש ללמוד את הראשונים בסוגין ועיין רא"ש נדה סימן א' ובר"ן שבועות ד: [מדפי הרי"ף] ועיין תוה"ב ד. במחלוקת הרא"ה והרשב"א שם ובנודע ביהודה סימן נ"ה נ"ו ובח' הגר"ח הלכות איסו"ב ובחזו"א סימן ע"ט פ' ובחוו"ד קפ"ד סק"ט י' שהאריכו בגדר המחלוקת וסתות דאוריתא או דרבנן ועיין בינת אדם א' תהלה לדוד סימן נ"ו [ובח' חת"ס על השו"ע בהוצאת שו"ע פרידמן ובתשובות סימן ק"ע]**

**בסוגית הגמ' דבאין מן הדרך**

**א. היכא דליתא במתא – בינת אדם י"ח והיד אברהם קפ"ד ב' חלק עליו [וכן בחזו"א ע"ט ג'] ועיין ריטב"א י"ב. בד"ה כיון**

**ב. תוד"ה אפילו – עיין חידוד הלכות ובפרדס רימונים קפ"ד שפ"ח ל' [וכן הוא בסד"ט קפ"ד סקט"ו בד"ה אמנם וע"ש דנקט שרש"י חולק ובחזו"א פ' סק"י ועיין פרד"ר שפ"ח ל' בהגהה שהוכיח מתוס' דלא כנוב"י ועיין גליון מהרש"א קפ"ד ס"ח]**

**ג. בהא דלמ"ד וסתות דרבנן מותרת הרי אסורה ללא בדיקה – עיין רמב"ן וריטב"א [ועיין חשק שלמה מה שדייק מרש"י ועיין פרדס רימונים בפתיחה עמוד י"ז בד"ה ומה שביאר למה תוס' לא הקשו כראשונים]**

**ד. האם רבב"ח חולק על ר"י – עיין תוס' וברמב"ן, ובר"ן שבועות ועיין היטב בריטב"א [ובבעלי הנפש שער הספירה ס"ג אות י"א ובהשגות הרז"ה סק"ז]**

**ה. האם ר"י של בעלה מחשב זה מצד וסתות דרבנן – עיין תוה"ב י"ג : [ועיין לקמן שזה תלוי אם וסתות דאוריתא זה ודאי]**

**. בהא דבעלה מחשב הרי גם אם לא ראתה בוסת עדין יש לה חוב בדיקה – ושב הכהן סימן ל"ד בד"ה ועוד נלפענ"ד**

**ו. בדין הגיע וסתה לימים וקפיצות – עיין בד"ה י"ג.: ובמשמרת שם ועיין סוף סימן קפ"ד בח' רעק"א בסוגין**

**ז. בהא דבס"ס לא צריך לשאולה כמבואר ברש"י – תוה"ש קפ"ה סק"א ועיין משכנות יעקב ל"ז בד"ה ועוד ראיה ברורה מה שלמד מסוגין לגדרי ס"ס [ויש לדון שכל סוגין זה בצירוף שהוי כאמירה שהיא טהורה ועיין פרד"ר קפ"ה מקש"ז א' שתמה למה בערה לא חשיב כאמירה ככל דיני התורה ובפשוטו יש כאן חומרא דרבנן]**

**ח. בעלה מחשב ימי סתה – עיין רעק"א תשובה ס' הובא בחידושים כאן שדן איך יודעים מתי הפסיקה ועיין חזו"א פ"א בד"ה אמנם בסופו**

**בדין וסתות דאוריתא או דרבנן**

**ט. למ"ד וסתות דאוריתא האם זה ודאי – עיין לשון רש"י בסוגין ועיין חוו"ד ק"צ סק"ג בחזו"א פ' ו' שנקטו שזה ספק אמנם עיין תוס' ט"ו. וברא"ה תחילת שער הפרישה ד. ובמעדני יו"ט סימן א' אות ז' ובסד"ט קפ"ד י"ב [עיין פרדס רימונים בפתיחה עמוד ט"ז שהביא השיטות וע"ש שדן שזה מחלוקת שני הלשונות ט"ז.]**

**י. למ"ד שזה דרבנן בטעם הדבר – עיין פרד"ר בפתיחה סק"ו עמוד כ"ב שאין חזקה כלל [וכן הוא במקו"ח תס"ז ה'] ועיין גר"ח שהוכיח לא כן והאחרונים ביארו שזה משתנה עיין חוו"ד סוף קפ"ד ובשערי יושר ש"פ סוף פ"ח ובחזו"א פ' ז' י"ט וכן הוא בחת"ס קמ"ב קע"ה ועין אות הבאה**

**י"א. בהא דוסתות דרבנן האם זה מצד שלא הרגישה – עיין תהלה לדוד סימן נ"ו שהאריך בזה ועיין לשון השו"ע ולא הרגישה ובכו"פ וחוו"ד [ועיין כס"מ פ"ד ה"ט ובזה מיושב לשון השו"ע] ועיין משכנות יעקב יור"ד סל"ז בד"ה ועוד ראיה ברורה [ועיין תוס' ט"ז. בד"ה אלמא ובמה שישב החוו"ד סק"י ובח' הפלאה ק"צ ס"א הודפס בשו"ע פרידמן ועין פרי דעה בהקדמתו, בשער השביעי שהאריך בזה]**

**י"ב.. האם למ"ד דרבנן הפרישה דאוריתא והטעם בזה – ב"י ס"ב ועיין ראב"ד בבעלי הנפש תחילת שער הוסתות שנקטו שזה דרבנן אמנם עיין בד"ה ד. שנקט שזה דאוריתא [וכן מבואר בתרומה או"ז שהקשו ביוצא לדרך שזה דאוריתא אפילו שנקטו שוסתות דרבנן] ובטעם הדבר עיין שם ובנוב"י סימן נ"ה נ"ו ועיין ח' הגר"ח הלכות איסו"ב ובחזו"א פ' סק"ח י"ד ובינת אדם א' ועיין חת"ס סוף קע"ט שאינו קבוע זה ודאי דרבנן [ועיין פ"ת סק"ג ובשערי יושר ש"ב פ"ח מד"ה באשה ועיין פרדס רימונים בפתיחה אות ד' עמוד י"ט שהאריך בהבאת השיטות]**

**[י"ג. בביאור שיטת הרמב"ם שלאחר הוסת מותרת דמה ההבדל בין יום הוסת לאחרי – סד"ט קפ"ו ד' בד"ה ועתה פלתי קפ"ד י' ובית מאיר קפ"ד ט' וכל זה נכלל באות הקודמת]**

**י"ד. חזקת הוסת האם זה לראיה בהרגשה – חוו"ד סק"י בד"ה ונראה בסופו [וכן הוא בכו"פ ק"צ ג' ובח' הפלאה ק"צ ס"א ועיין מקש"ז י"ג עמוד קט"ו] ובסד"ט ק"צ ג' בד"ה ולפ"ז ובחזו"א פ' סקי"ד ואילך ובסק"ב [ועיין גר"ז סקקכ"ב לגבי קביעות וסת על ידי ראיה ללא הרגשה ועיין רעק"א פ"א בד"ה אף דנסתפק בזה]**

### בדין הבאין מן הדרך

א] הגמ' אומרת שהיה מקום לומר שאם אינו בעיר היא רמיא אנפשה קמ"ל ועיין בינת אדם י"ח שכתב לדיק מלשון הגמ' שהכוונה שאפילו שלא רמיא אנפשה בכל אופן מותרת וכתב לחדש שכל זה תוך ימי עונתה או ימי וסתה אבל אם זה לאחר הזמן כיון שלא שמה לב מה קורה עמה היא אסורה אמנם עיין יד אברהם קפ"ד ב' שכתב שבדבר דרבנן לא אומרים שמילתא דלא רמיא אנפשה הוא לא שם לב ועיין חזו"א ע"ט ג' שמשמע שנקט שתמיד מותרת וכדמוכח מחרשת ששם אין שום רמיא אנפשה אמנם עיין ריטב"א י"ב. ד"ה כיון דמשמע שביאר הגמ' שקמ"ל שגם אם אין בעלה בעיר היא שמה לב מה קורה עימה אמנם יתכן שבאמת גם ללא זה יש להתירה ונפק"מ לשוטה או בימינו שלא מרגישות כלל וצ"ע ובאמת בדין חרשת מבואר ברמב"ן שצריכים לתקן לה וסת ורק אז מותרת לבעלה ויתכן שכלול בזה שאם לא יעשו בדיקה ביום הוסת באמת תהיה אסורה וצ"ע

ב] הגמ' אומרת והוא שמצאה תוך ימי עונתה עיין רש"י שביאר שהכונה תוך עונה בינונית אבל לאחר זה אסורה דהינו שיש חזקה שראתה באותו יום ומכאן למדו הראשונים לדין עונה בינונית ובתוה"ב מבואר שיש דין בדיקה ופרישה באותו יום ויבואר בהמשך אי"ה וברמב"ן משמע שכה"ג זה ודאי שלא עוזר מה שעבר ימים שיכלה לטבול והראשונים נקטו שהרמב"ם למד שכונת הגמ' שאם הגיע יום וסת היא אסורה באותו יום ויבואר לקמן

ג] מבואר בגמ' שלמ"ד וסתות דרבנן גם אם עבר עונת הוסת היא מותרת עיין רמב"ן וסיעתו שהקשו הרי גם אם וסתות דרבנן הרי בעבר הוסת אסורה עד שתבדוק וממילא למה כאן היא מותרת ונאמרו בזה כמה שיטות בראשונים א. בתוס' נקטו שמדובר שעברו ימים שיכולה להספיק ולטבול רק למ"ד וסתות דאוריתא זה נחשב ודאי ראתה ואסורה ורק למ"ד וסתות דרבנן חשיב ספק דהינו שכונת הגמ' כר' יוחנן בע"ב ב. הרמב"ן כתב שכיון שהוא בא מהדרך הוי תביעה כבדיקה וממילא זה כמו שהיא בודקת עכשיו ולכן היא מותרת וכיון שוסתות דרבנן הקילו לסמוך על רמת בדיקה זו ג. עיין רש"י דמשמע שכיון שיש צד שבדקה לכן זה מותר וכן דייק מדבריו החשק שלמה וצ"ע מה עוזר מה שאולי בדקה הרי כל שלא ידוע לנו מזה אין שום משמעות לבדיקה וכמו בנאבד העד שאין המעלה של בדיקה ועיין פרדס רימונים מקשה זהב י"ב עמוד ק"ט שהוכיח מהרמב"ן שהדין בדיקה הוא חיוב שהטילו חכמים כיון שלא בדקה ביום הוסת ולא שזה באמת מברר ממילא יוצא שכל סיבת האיסור מחמת הדין בדיקה ולכן שיך לדון שכל שיש ספק שבדקה היא מותרת ועדין צ"ע ד. אמנם עיין רמב"ן שכתב שכיון שיש צד שבדקה ואולי לא ראתה לכן היא מותרת ועיין ח' הר"א שביאר שהכונה מדין ס"ס ספק אולי לא ראתה כלל ואולי בדקה ומצאה טהורה וצ"ל שאם היתה מוצאת טמאה ודאי היתה אומרת לו ועדין צ"ע שיש כאן רק ספק אחד אולי ראתה ה. עיין ריטב"א שכתב שזה ודאי שצריך בדיקה או לשאול אותה האם בדקה וכונת הגמ' שלמ"ד וסתות דאריתא לא יעזור מה שעכשיו תבדוק ו. הרמב"ן והר"ן דיקו מהרי"ף והרמב"ם שס"ל שעבר הוסת ולא בדקה מותרת ללא בדיקה ולכן כל שעבר הוסת היא מותרת אלא שצ"ב שהגמ' לקמן אומרת תבדק והרמב"ן כתב שהכונה לטהרות והר"ן כתב שהכונה שדינה להיבדק ביום הווסת וכן הוא בביאור הגר"א ז. הראב"ד בבעלי הנפש שער הספירה סימן ג' אות י"א כתב שהקילו בישנה כיון שלא יכול לשאלה ויתכן שבעירה זה מצד שזה כבדיקה רק הוסיף שגם בישנה זה מותר

ד] והנה הגמ' בע"ב אומרת שר"י ס"ל שבעלה מחשב ימי טומאתה ועיין רעק"א תשובה ס' שהביא מהזכרון יוסף שדיק מכאן שאפשר לסמוך על כמה שאשה רגילה לראות שמסתמא לא ראתה יותר ועיין חזו"א פ"א בד"ה אמנם בסופו, והקשו הראשונים שזה סותר לגמ' בע"א שאם וסתות דרבנן היא מותרת ומצאנו בזה כמה ישובים בראשונים ותלוי בנ"ל א. תוס' נקטו כנ"ל שגם בגמ' בע"א צריך שבעלה מחשב וכו' ב. הרמב"ן כתב לחלק או דשם מדובר בבא מהדרך שיש תביעה שזה כמו בדיקה משא"כ כאן הוא היה בעיר עוד ישב דבגמ' מדובר בישנה ולכאורא הכונה דהס"ס שכתב שמא לא ראתה ושמא בדקה זה רק בערה שמזה שלא אומרת לו כלום זה מוכיח שלא היה בדיקה והיתה טמאה משא"כ בישנה ג. עיין ר"ן שכתב דלמבואר ברמב"ן שגם מה שמותר בעבר הוסת אבל לאחר ל' יום זה אסור וכה"ג אם עבר זמן מהוסת שיכלה להספיק לטבול זה מותר [והנה את עיקר הדין כתב הרמב"ן אמנם לא ישב כך וצ"ל שס"ל דמשמעות הדין שר' יוחנן בא להחמיר ולא להקל] ד. לדעת הרי"ף והרמב"ם כתבו הראשונים שר"י ס"ל וסתות דאוריתא ובאמת הוא חולק על הגמ' בע"א למ"ד שוסתות דרבנן ה. הראב"ד בבעלי הנפש שער הספירה סימן ג' י"א כתב שבאמת נחלקו האם למ"ד וסתות דרבנן זה מותר או שזה אסור וכתב שקי"ל להחמיר וכן משמע שסתם הרמב"ן בהלכותיו ו. הריטב"א ביאר לשיטתו שהגמ' בע"א מדובר שהיה בדיקה כאן מדובר ללא בדיקה וכמדומה שזה כוונת הרז"ה על בעלי הנפש סק"ז

ה] הנה התוס' הקשו למה למ"ד וסתות דרבנן מותר הרי יש דין פרישה והנה לא הקשו מצד שיש דין בדיקה לאחר הוסת ויתכן מצד שס"ל שאין זה מוכרח בגמ' שיש דין בדיקה וכנ"ל בדעת הרי"ף והרמב"ם [ועיין פרד"ר בפתיחה עמוד י"ז בד"ה ומה] והנה מבואר מדבריהם שהדין פרישה זה מחייב גם שלאחר הוסת היא אסורה בסתמא והביאור בזה שמאותו טעם שאסורה בשעת הוסת מצד שמא תראה א"כ גם לאחר הוסת יש לאוסרה שמא ראתה ועיין חידוד הלכות שהקשה שהרי בוסת שאינו קבוע הדין שאסורה בעונת הוסת אבל לאחר הוסת מותרת ללא בדיקה וכן הקשו דבדקה בעונת הוסת עצמו עדין אסורה עד סוף עונת הוסת ובכל אופן לאחר הוסת מותרת ללא בדיקה ועיין שו"ע סימן קפ"ד שאם היא במחבא צריכה בדיקה בעונת הוסת אבל אם עבר הוסת מותרת ללא בדיקה ועיין גליון מהרש"א שם שזה דלא כתוס' בסוגין שנקטו שזה תלוי אחד בשני ובפשוטו הביאור כמבואר בחידוד הלכות וכן הוא בחזו"א פ' סק"י שבאמת החילוק מצד שמזה שלא הרגישה תולים שלא ראתה ולפ"ז קושית התוס' שמשמע שמותר אפילו ללא ששואל אותה וגם בישנה ובזה קשה שזה לא גרע משעת הוסת ולפ"ז גם בוסת שאינו קבוע ודאי צריך לשאולה האם הרגישה וע"ש שתמה על הטור שלא הזכיר דבר זה ועיין פרדס רימונים שפתי חכם סק"ל שכתב שודאי שגם בוסת שאינו קבוע בישנה היא אסורה וכל ההיתר בערה שמזה שלא אומרת לו כלום חזינן שלא הרגישה וכל קושית התוס' מישנה ע"ש

ויתכן עוד דהנה מבואר בגמ' י"א: שאם הניחה בחזקת טומאה אסורה עד שתאמר לו שהיא טהורה ומבואר בתוס' שאפילו באה ושוכבת אצלו אסורה וכמבואר בחוו"ד תחילת סימן קפ"ה והנה צ"ע הרי בכל התורה כולה אם אדם מאכיל את חברו דבר יכול לסמוך עליו שזה מותר ובפרט כאן שגם היא מוזהרת ובהכרח שנתחדש כאן חומרא דרבנן שאין לסמוך על מה שהיא לא אומרת אלא צריך אמירה מפורשת ועיין פרד"ר קפ"ה סק"א מה שביאר בזה ומבואר בגמ' בע"ב שגם ביחס לאם עבר סתה אסורה עד שתאמר לו או שיש זמן לטבול וכמבואר בחוו"ד סוף סימן קפ"ד ולפ"ז יתכן שכונת תוס' גם בערה שכיון שמדרבנן הרי לא סמכו על מה שלא אומרת שטמאה אלא דנים כאילו אין כאן אמירה כלל א"כ ודאי שהיא מצב של איסור כמו ביום הוסת עצמו [אמנם עדין צ"ב דאולי כשכל צד האיסור מצד וסת מועיל מה שלא אומרת לו שהיא טמאה וצ"ל שס"ל לתוס' שהגדר שביחס לאיסור נדה לא סמכו על אמירתה ממילא כל שיש צד אמיתי אפילו מדרבנן שהיא אסורה זה בכלל הנ"ל אמנם לפ"ז גם בוסת שאינו קבוע צריך אמירה שלא ראתה וזה דלא כחו"ד קפ"ד חידושים ל"א וצ"ע והנה הראשונים לא הקשו מצד החובת פרישה ויתכן מצד שזה ודאי דמהא שהיא לא אומרת כלום חזינן שלא ראתה והוי כעבר הוסת וביחס לדין הוסת יתכן שיש לסמוך על שתיקתה

ו] והנה שיטת הרמב"ם והרי"ף כפי שביארו הראשונים שלאחר הוסת מותרת ללא בדיקה וצ"ע קושית התוס' הרי ביום הוסת היא אסורה ובפשוטו הכונה שבאמת זה מצד שמזה שלא הרגישה היא מותרת וכן הוא בסד"ט קפ"ו סק"ד בד"ה ועתה אמנם ברמב"ם מבואר שגם בישנה מותרת אמנם יתכן שגם ישנה מעיקר הדין חשיב שהיא אומרת שהיא מותרת שאל"כ היתה מיד פורשת ולפ"ז בשוטה תהיה אסורה וצ"ע והנה השו"ע כתב שי"א שאם עבר הוסת ולא הרגישה מותרת ללא בדיקה והגר"א ציין שזה הרמב"ם אמנם הכו"פ כתב שברמב"ם מבואר שגם בישנה מותר ולכן כתבו שהשו"ע זה שיטה אחרת ויתכן שזה תוס' אמנם עיין תהל"ד סימן נ"ו שהביא שהב"י כתב מפורש כשהביא את הר"ן שזה מצד שלא הרגישה דהיו שפשוט לו שגם הרמב,ם מודה לסברת התוס' ובהכרח ששינה הכונה שגם מונח מזה שלא אומרת שלא הרגישה

ועיין סד"ט שהקשה עוד שהרי הרמב"ם ס"ל שאין לה וסת אסורה לשמש ללא בדיקה חזינן שלא סומכים על מה שלא הרגישה אמנם ע"ש דביש לה וסת רואה אם הרגשת הגוף משא"כ באין לה וסת ועיין חידוד הלכות ט"ז: שכתב שהאיסור בשעת וסתה מצד שחוששים לחימוד תשמיש וכן הוא בפליתי קפ"ד סק"י לכן בעבר הוסת היא מותרת והדבר מחודש שהדין וסת מדרבנן זה איסור אחר מהדין וסת דאוריתא ובבית מאיר סימן קפ"ד ט' כתב שביום הוסת אסורה מצד שמא ימות משא"כ לאחר הוסת היא בחזקת מותרת ועיין חזו"א פ' סק"ח ועל דרך זה הוא בח' הגר"ח שהדין פרישה הוא מחובת ההרחקה שלא יבוא לידי איסור ידוע ואחרי שעבר הוסת זה לא שייך ומשמעות דבריהם שיסוד האיסור מצד שמא יהיה איסור ידוע ולאחר הוסת זה לא שייך ממילא אין כאן החלות איסור של יום הוסת ועדין צ"ע

ז] מבואר בגמ' שבקבעה לקפיצות וימים היא מותרת עיין תוה"ב שנקט שזה גם למ"ד וסתות דאוריתא אמנם הבד"ה חלק וכתב שיתכן שכל הגמ' מדובר שעבר ימים שיכלה להיטהר אבל ללא זה למ"ד וסתות דאוריתא היא אסורה ועיין ח' רעק"א שכתב שכמו שברבב"ח שזה לימים לבד כתבו תוס' שהכוונה שעבר זמן שיכולה לטבול אולי גם הדין של קפיצת זה כך אמנם עיין משמרת הבית שכיון שהיא בחזקת טהרה אין סיבה לחוש שקפצה דהינו שכל וסת דינו לראות משא"כ כאן אין וסת שתקפוץ ועיין גליון רעק"א על השו"ע סוף סימן קפ"ד שכתב לדון שאם עבר ימים וקפיצות ויכלה לטבול מותרת אפילו אם היה עונה בינונית באמצע או יום הוסת ע"ש

ח] רש"י ד"ה א"ר יוחנן כתב שלא יהיה צריך לשואלה דהינו שזה ודאי שצריכה בדיקה רק שכה"ג תולים שראתה וטבלה ועיין תוה"ש קפ"ה סק"א שהקשה למה שלא יצטרך לשאלה הרי בקל אפשר לברר וכתב כאן שיש רגילות שטובלת זה יותר קל ועוד שיש לה חזקת טהרה ועיין שפ"ד ק"י סקס"ו שהביאו לדינא אמנם יש מקום לומר שזה ודאי שבכל דיני התורה כיון שהנידון נוגע אליה ונותנת לו לבוא עליה זה כמו שאומרת לו רק שכאן היה חומר דרבנן מיוחד שצריכה לומר לו וכנ"ל סק"ה וכל זה בודאי טמאה ולא בספק ולגבי יום הוסת הפרד"ר שפ"ח ל' כתב שזה מצד שאולי סומכת על מה שלא הרגישה ולא חושבת שצריכה לבדוק ע"ש

**ביסוד המחלוקת האם וסתות זה דאוריתא או דרבנן**

ט] מבואר בגמ' שאיכא מ"ד שוסתות דאוריתא ולדבריו בעבר הוסת ולא בדקה אסורה ולא סומכים על מה שלא הרגישה והנה ברש"י בסוגין מבואר שזה רק ספק ולא ודאי וזה א"ש לראשונים שר"י שאומר שאם מחשב מותר גם אם וסתות דאוריתא וכן דן הרשב"א במשמרת הבית י"ג: וכן הוא פשטות הגמ' שחוששת לוסתה וחוששת לראיתה חזינן שזה לא ודאי אמנם בלשון התוס' ט"ו. וכן בתוה"ב סוף שער ג' [ט"ו.] וכן הוא בלשון הבד"ה ד. ע"ש מבואר שזה ודאי ראתה וכן הוא בלשון הרא"ש סימן א' וכן דיק הפרד"ר בפתיחה [עמוד ט"ז] מלשון הגמ' טמאה נדה עיין י"ד. ועיין חזו"א סק"י ובחוו"ד ק"צ ג' שתמהו שהגמ' אומרת שחוששת לראיתה חזינן שזה לא ודאי וכתבו שבהכרח שזה רק ספק ומה שתוס' כתבו שזה ודאי הכונה מדרבנן ואין זה במשמעות לשונם ועוד דתוס' בע"ב אומרים שבדרבנן ספק מוציא מידי ודאי וא"כ גם אם וסתות דאוריתא צריך להיות מותר בבעלה מחשב ויש לחלק דכאן האיסור דאוריתא ומדרבנן זה כודאי ובפשוטו יש לחלק שזה ודאי כל שישנה או שלא אומרת כלום ומדרבנן לא סומכים על שתיקתה הוי ודאי אבל כל שאומרת שלא הרגישה או שבדקה לאחר הוסת מיד ולא מצאה או שכיון שלא רואה בשפע זה סיבה לספק שלא ראתה וכן הוא בהפלאה ק"צ ס"א אמנם ברא"ה והרשב"א ביארו שמה שבלא בדקה בעונת הוסת אסורה מצד שחשיב שודאי ראתה והרי זה גם באומרת שלא הרגישה ובפשוטו צ"ל שזה חומרא דרבנן לחשוש לראיתה כיון שלאנשים נראה שלא ראתה או שחששו לצד הרחוק שאולי לא ראתה והנה עיין משכנות יעקב סימן ל"ז שכתב להוכיח שכל ס"ס גם אם צד אד זה מיעוט זה מצטרף לס"ס ולפ"ז כתב שמהא דאם סתות דאוריתא לא עוזר בעלה מחשב חזינן שזה מיעוט שלא שכיח שלא ראתה אמנם יתכן שזה רק שם שמתיחסים ללא אמריתה וכנ"ל והנה רש"י כתב שזה הלכה למשה מסיני והחזו"א סק"כ כתב שבאמת מצד צדדי הספק וסתות דרבנן רק שיש הלכה חדשה לחשוש לצד האיסור ובזה ביאר למה מועיל בדיקה שלא הצריכה התורה יותר מזה ע"ש ועיין רא"ש ס"א שההלממ"ס לימדה את חזקת הוסת

י] בהא דמבואר בגמ' שוסתות דאוריתא צ"ע הרי היא לא הרגישה ועיין רשב"א תחילת שער הוסתות שביאר שוסתות דרבנן כיון שלא ראתה ולא הרגישה וקצת משמע שהצד לאסור שבאמת לא צריך להרגיש דהינו שראית הוסת חשיב דרך ראיה ובזה לא צריך הרגשה וזה עצמו הטעם לחלוק ועיין חוו"ד קפ"ד סק"י כתב שבאמת החזקה שהיא ראתה ללא הרגשה ונפק"מ שטמאה מדרבנן או לגבי טהרות מצד שמקור מקומו טמא וכן הוא בפלתי ק"צ סק"ג בד"ה והנה ובהפלאה ק"צ ס"א [ומבואר שחל טומאה גם ללא המציאה ואולי זה רק כאן כי חשיב שיש ודאי ראיה] אמנם הסד"ט ק"צ סק"ג ביאר שזה מצד שחוששים שהרגשה ולאו אדעתה ועל דרך זה הוא בחזו"א ע"ט ד' ופ' סקט"ו ואילך ובפרדס רימונים סוף קפ"ד כתב לשיטתו שכל שודאי ראתה אומרים שהרגשה ולא אאדעתא והנה לחוו"ד אשה קובעת וסת על ידי ראיה ללא הרגשה כיון שזה גם מראית הוסת אמנם החזו"א שם וכן הגר"ז סקקכ"ב נקטו שראיה ללא הרגשה לא קובעת וסת ובהכרח שהחשש ראיה הוא בהרגשה וברעק"א תשובה פ"א בד"ה אף שנסתפק האם קובעת וסת בראיה ללא הרגשה אולי יתכן שזה רק קביעות לאיסור דרבנן אמנם כל וסת של ראיה אם הרגשה זה חזקה שתהיה ראיה אם הרגשה וכנ"ל ולכאורא בראתה כתם שודאי מגופה ביום הוסת לחזו"א טמאה גם בנמצא על גבי קרקע כיון שמדין הוסת לתלות שזה היה אם הרגשה אמנם לחוו"ד טהורה אמנם למה דקי"ל דוסתות דרבנן יתכן שבאמת זה לא סיבה לאסור אלא שא"כ צ"ב למה לבדוק ובהכרח שכל שיהיה דם נתלה שזה אם הרגשה וצ"ע

י"א] מבואר בגמ' דיש מ"ד שוסתות דרבנן וכן קי"ל וצ"ב הסברא הרי חזקה מועיל בכל התורה כולה עיין מקו"ח קס"ז סק"ה וכן בפרדס רימונים בפתיחה [סק"ו עמוד כ"ב] שכתבו שהכונה שאין מושג של וסת של מקרים דהינו שבאמת זה נחשב שאין כאן חזקה שיש לה טבע לראות היום אלא נוקטים שזה מחמת גורמים אחרים אמנם עיין חידושי הגר"ח וכן בחוו"ד קפ"ג סק"ב שהוכיחו מהא דלרמב"ם רק ראית וסת חשיב נדה חזינן שחשיב ראיה של וסת דהינו שזה ודאי שאם רואה תולים שזה מחמת טיבעה לראות ולא אומרים שאין לה טבע לראות וכן הוכיח החזו"א בגליונות מהגמ' בכתובות ב: שביום הוסת לא יכולה לומר נסתחפה שדהו חזינן וודאי שיש כאן טבע ואם רואה באותו יום תולים שזה מחמת הטבע של הוסת וא"כ צ"ב עד כמה שיש טבע של ראיה מה זה שונה מכל חזקה שלא אומרים שזה לא פעל ובפשוטו הביאור שכך הוא טבע של האשה שגם ביש לה טבע ראיה אבל היא משנה טיבעה או שיש גורמים שגם ללא שינוי הטבע לא תראה כן הוא בחזו"א פ' סקי"ט וברעק"א תשובה ס' ובחת"ס קמ"ב ובמשמרת הבית ובשערי יושר ש"ב פ"ח

אמנם בבינת אדם סימן א' וכן דן החזו"א בתחילתו שזה מצד שלא הרגישה דהינו שהחזקה היא גמורה רק שמזה שלא הרגישה חזינן שלא ראתה וכן נקט המשכנות יעקב [סימן ל"ז בד"ה ועוד ראיה ברורה] אמנם לפ"ז פרישה בשעת הוסת זה דאוריתא והראב"ד והרשב"א התירו ביוצא לדרך אפילו בשעת וסתה ועיין חזו"א שכתב שלפ"ז אם בדקה ואבד העד או שהטילה מ"ר תהיה אסורה אמנם אין זה מוכרח דיתכן שגם אז יש ראיה מהא דלא הרגישה עוד הוכיח שהגמ' מסתפקת למ"ד וסתות דאוריתא בהיתה מעוברת ולמה לא דנה אם זה דרבנן ובשוטה שאין ראיה מהא דלא הרגישה אמנם יתכן שזה ודאי יסוד הנידון האם סומכים על מה שלא הרגישה כמה חזקת הוסת זה ודאי ולכן למ"ד שזה דרבנן ומועיל מה שלא הרגישה זה סיבה שזה ודאי שבמעוברת אין לה חזקת רואה [דהינו שהחזו"א נקט שאם מצד שלא הרגישה א"כ ללא ראיה זה אין הבדל אם וסתות דאוריתא או דרבנן אמנם יתכן שודאי שיש הבדל] והנה היה אפשר לדון שהראיה מהא דלא רואה בשפע אמנם בפשוטו גם וסת לקפיצות לראות טיפת דם זה אותו נידון האם וסתות דאוריתא או דרבנן

ועיין נודע ביהודה סנ"ה בד"ה והנה וכן בסד"ט קפ"ז סקי"ד במוסגר שכתבו שנגד חזקת הוסת יש חזקת טהרה ולכן מעמידים על החזקה ועיין שערי יושר ש"ב פ"ח שהקשה שלמה שחזקה נגד חזקה לא יחשב ספק עוד הקשה שחזקת הוסת זה הוכחה וזה עדיף מחזקת טהרה ובהכרח שהכונה שחזקת הוסת זה לא חזקה ברורה וכנ"ל וממילא זה סיבה שלא לשנות את חזקת טהרתה ומסתבר שללא חזקה של טהרה ודאי היינו מכריעים מצד חזקת הוסת וצ"ע והנה הנודע ביהודה כתב שלפ"ז במצאה טמאה אסורה מעיקר הדין וכדין תרתי לריעותא וכלשון אחרון אמנם הרמב"ם פסק שאינה מקולקל למנינה ועיין לקמן

י"ב] בפשוטו למ"ד וסתות דרבנן גם הדין פרישה ביום הוסת הוא מדרבנן וכן הוא דעת הראב"ד והרשב"א שהתירו ביוצא לדרך אפילו בשעת וסתה וכן מוכח מהא דהקילו בכל ספק וסתות אפילו שהנידון על שעת הוסת וכן מפורש בר"ן ורשב"א ועוד ראשונים שהדין פרישה של והזרתם זה רק אסמכתא [עיין בעלי הנפש תחילת שער וסתות ובר"ן ורשב"א בשבועות] וכן מבואר בפסוקים סימן קפ"ז בשם תשובה מהמהר"ם שגם וסת של רמ"ת מספק יש להקל כדין ספק דרבנן כיון שוסתות דרבנן וכן מוכח מהא דמבואר בפוסקים שאפילו שאין אשה קובעת וסת בימי זיבה ונדה אבל היום לא עושים חשבון וקובע אפילו לקולא וזה רק שייך אם וסתות דרבנן אמנם יש ראשונים שאפילו שפסקו שוסתות דרבנן בכל אופן נקטו שהדין פרישה הוא מדאוריתא כמבואר ברא"ה וכן משמע באו"ז סימן שנ"ח וספר התרומה ובתוס' בפסחים ע"ב וצ"ב החילוק וברא"ה כתב מצד שביום הוסת יש חשש שמחמת התשמיש תראה [וכן הוא במאירי ט"ז.] וע"ש שדעתו שלמ"ד וסתות דאוריתא הפסוק בא להוסיף איסור מתחילת הוסת ולמ"ד וסתות דרבנן הפסוק בא לאסור בלא ראתה בשעת הוסת שאסורה עד סוף הוסת והנה רש"י הזכיר הנידון לגבי בדיקה ולא כתב שיסוד המחלוקת לגבי פרישה משמע קצת שדאי יש דין פרישה אלא שביאר יבמות ס"ג שמותר יוצא לדרך ואולי ס"ל כריטב"א בשבועות שהתירה התורה ואמרה שלא תראה ע"ש

ובנודע ביהודה סימן נ"ה כתב שלאחר הוסת מותר מצד שיש לה חזקת טהרה אבל ביום הוסת אסורה מצד שמא תראה דהינו שמא תמות חישינן [וכן הוא בבית מאיר קפ"ד ט'] והנה בפשוטו הדין לחשוש שמא ימות זה דרבנן עוד קשה כמו שהקשה בשערי יושר ש"ב פ"ח א"כ כל אשה שאין לה וסת תהיה אסורה מצד שמא ימות והנה עיין נוב"י סימן נ"ו דלכאורא זה תלוי במחלוקת ר"ת ורבינו מנחם קידושין מ"ו האם קטנה שהלך אביה למדינת הים אסורה שמא קידשה אביה ושמא תמות חישינן והצד להתיר מצד שביחס לכל רגע יש עדין חזקה וביאר הנ"ל שכאן גרע מכח ספק נתגרשה שהרי אם תראה סוף הביאה בהכרח יהיה באיסור ע"ש והנה יש לבאר שזה ודאי צריך פסוק לאסור ווסת מצד ששמא ימות זה דרבנן וכן לא שייך כאן שמא ימות כיון שהנידון על האם היא אסורה רק שגדר האיסור של וסת שצריך לחוש לשמא ימות ולכן זה לא סיבה לאסור לאחר הווסת ובחידושי הגר"ח ועל דרך זה בחזו"א פ' סק"ח י"ד ביארו שבאמת יש לה חזקת טהרה וזה סיבה להתיר לגמרי רק חידשה התורה לאסור מצד צד הספק וזה רק שיך כשיש צד ראיה ולא לאחר שעבר הזמן והנידון האם ראתה [והנה הגר"ח כתב שאין חזקה שתראה וכונתו כנ"ל שכיון שדרך אשה לשנות וסתה לכן זה לא מחיב ראיה רק אם רואה זה ראית וסת וחידשה התורה לחוש לצד זה]

י"ג] והנה הראשונים כתבו שאין איסור חו"נ ביום הוסת ועיין תרוה"ד שלכאורא לרמב"ם שזה איסור דאוריתא א"כ כמו שגזרו ביחס לאיסור ביאה יש לגזור ביחס לאיסור חו"נ עוד קשה שאם הפרישה ביום הוסת מדאוריתא א"כ למה ביחס לחו"נ שזה דאוריתא זה לא כך ועיין חת"ס בחידושים לסימן קפ"ד [וכן בתושותיו] שכתב שאם נימא שבאמת יש לסמוך שלא הרגישה רק שיש חשש שחימום התשמיש יגרום א"כ בחו"נ זה לא שייך וכן אם זה מצד שמא ימות וביאר הנוב"י שהכונה שממילא הוא יהיה באמצע ביאה ובהכרח יעבור איסור אבל בחו"נ הרי יכול מיד להפסיק ולכן אין סיבה לאסור והנה עיין תפארת למשה סוף סימן קפ"ד שנקט שלאחר הוסת אסורה בחו"נ והסד"ט סקט"ו השיגו שודאי שזה לא חמיר ועיין חת"ס על השו"ע ס"ט שכתב שאם ההיתר בשעת הוסת מצד שאם תראה יכול לפרוש א"כ כאן שזה לאחר הוסת עד כמה שחוששים שראתה זה לגבי הכל ועיין לקמן בגדר החיוב בדיקה לאחר הווסת

י"ד] מבואר בגמ' שבועות י"ח. דנחלקו אמוראים בבעל ביום הוסת ופירשה נדה האם חייב על הכניסה דרבא מחייב ורב אדא פוטר ובביאור מחלוקתם הבעל המאור כתב שנחלקו האם יש חיוב פרישה מהתורה והרשב"א במשמרת כתב שאם יש חיוב פרישה מהתורה וודאי שהוי מזיד רק שהגמ' ס"ל שוסתות דרבנן גם הפרישה דרבנן רק נחלקו כיון שהרי יודע שיש צד שיראה האם הוי אונס או לא וקצת משמע שאין כונתו שבגלל האיסור דרבנן לא הוי אונס אמנם היה מקום לומר שהאיסור דרבנן זה עצמו סיבה שלא יחשב אונס אמנם הרמב"ן שם כתב שכו"ע ס"ל שיש דין פרישה ובכל אופן ביחס לדין נדה הוא נחשב אונס ועיין ח' הגרמ"ש שכתב שזה רק שייך על הזמן שקודם שעת הוסת עצמו שבזה יתכן שזה גדר איסור אטו שעת הוסת אבל בשעת הוסת עד כמה שיש דין לחוש שתראה ודאי שלא חשיב אונס אמנם אם נימא שבאמת וסתות דרבנן רק הפרישה היא מדאוריתא בזה יש מקום לדון מה גדר האיסור האם התורה אמרה לחוש לצד הראיה או שזה הרחקה שמא תראה אפילו שמצד גדרי התורה לא צריכים לחוש ולכאורא אם כצד הראשון ודאי צדק הרשב"א שהוא מזיד דהרי התורה אמרה לחוש לראיה אמנם אם זה דין הרחקה שמא זה יקרה אבל לא שהתורה החשיבה את זה כספק א"כ א"ש ששיך לדון שהוא אונס ועדין צ"ע

# המשך וסתות דאוריתא או דרבנן [ב] ובדין בדיקה ביום הוסת

**א. תוד"ה אלמא – עיין מהרש"א בדעת רש"י וביאר דבריו נוב"י תנינא ק"ג בד"ה ומה ועיין גליון הש"ס ובחזו"א ע"ט ה' ובסימן פ' סקי"ג**

**. תוד"ה אלמא [השני] – חוו"ד סק"ט [ועל ד"ז בח' הפלאה ק"צ ס"א] וצ"ב למה תוס' לא ישבו כן**

**ב. האם למ"ד וסתות דרבנן בדקה לאחר הוסת ומצאה דם טמאה מדאוריתא – נוב"י נ"ה [ועיין מהדו"ת ק"ג] אמנם ברמב"ם פ"ג ממשכב ובתוס' ט. מבואר שזה רק מדרבנן [ועיין פרי דעה בפתיחה שער ו' שהאריך בזה ובחזו"א פ' י"ג ע"ט ה']**

**ג. בזמן הבדיקה ובטעם שמועיל בדיקה – עיין ערל"נ בד"ה ברש"י ובחוו"ד סק"ט וחזו"א פ' סקי"ח – כ"ב [ועיין צ"ב כ"ט] [ובשאילת דוד לגר"ד מקרלין ס"ג סק"ד ובס"ב הגהה ג'] ועיין פסקי התשב"ץ שטמ"ק עמוד תתקס"ז ובתוספתא פ"א ה"ב ובאמרי בינה סוף הספר בתשובה סימן ו' [ובשיעור הבדיקות עיין פ"ת סק"ח בשם הנוב"י] ועין עוד שאילת דוד ס"ג בד"ה ובדבר בסופו מה שביאר למה מועיל בדיקה לאחר הוסת**

**ד. בהא דצריך ומועיל בדיקה לאחר הוסת אם סתות דרבנן – עיין לשון הרשב"א סוף שער הוסתות ועיין ר"ן בשבועות בביארו את הרי"ף ועמד על זה בתהלה לדוד סנ"ו סק"ט ועיין רמב"ן בקושית הגמ' ממחבוא ובמה שדיק מדבריו המקש"ז סקי"ב ועיין ר"ן ט. ובהגהת מימוני פ"ח הי"ג שכל הבדיקה רק מצד שאם מצאה היא טמאה למפרע ועיין חכמת בצלאל ט"ז. בד"ה ובזה [עמוד קצ"ז] [ויש לדון במתה ולא בדקה מה דין הטהרות שנגעה בהם]**

**. בדין בדיקה לאחר הוסת ויש מכה – סד"ט קפ"ז סקי"ד בתחילתו ועיין לקמן אות י' לגבי עקירת הוסת**

**ה. בדין בדיקה בשיעור וסת – חידוד הלכות חזו"א פ' סקכ"א סד"ט קפ"ד סקי"ב בשם היראים חוו"ד ק"צ סק"ג [ועיין פרדס רימונים בפתיחה עמוד י"ז בד"ה אמנם]**

**ו. בדין בדיקה בשיעור וסת – ע' ח' רעק"א**

**ז. כמה זמן בדקה ומצאה טמאה טמאה וטהורה טהורה – עיין בדק הבית ד. ובאבני נזר סימן ר"ל ועיין פרישה סקי"ח ובב"ח שם שחלק עליו**

**ח. בראיה שחרדה זה מצד וסתות דאוריתא – עיין תוס' ט. וברמב"ן בסוגין ובביאור דבריו עיין מקש"ז י"ב ועיין רשב"א ריטב"א ט. ועיין רמב"ן ט"ז: בד"ה בדקה [ודו"ק שתוס' הקשו אחרת מהראשונים וכן בלשון הרמב"ן והרשב"א]**

**ט. האם יש חובת בדיקה בעונת הוסת או שזה רק מתיר לאחר הוסת – עיין קיצור הלכות נדה לרא"ש אות א וברמב"ן פ"ו ה"ט ובלשון הטור ושאר הראשונים והאריך בזה הפרד"ר מקש"ז י"ב ועיין תוספתא פ"ט ה"ב**

**י. האם עקירת הוסת דוקא על ידי בדיקה – חוו"ד סק"ט ובפ"ת ועיין בעלי הנפש ס"א הי"א ועיין ריש ס"ב וברמב"ן פ"ה הי"ט ובפ"ו הי"ד ועיין תהלה לדוד סימן נ"ז ועיין פרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט אות ה' [עמוד ג']**

**י"א. בדין מכה ביום הוסת – עיין או"ז סימן שנ"ה מה שלמד מזה**

**י"ב. תוד"ה ומר סבר – חזו"א פ"א בד"ה אמנם [ועיין פ' סקי"א] ובשו"ת חת"ס יור"ד ע"ז בד"ה וכעין ועיין תוה"ב כ"ג. שחלק על תוס' ועיין חוו"ד קפ"ז י"א בישוב קושית התוס'**

**י"ג. האם לרשב"א מותרת במכה ביום הוסת – עיין לחו"ש קפ"ד סק"א ובמשמרת ד: וכן הוא ברשב"א שבועות י"ז: שהיא מותרת**

**י"ד. האם יש דין בדיקה בוסת שאינו קבוע – ב"י סוף הסימן וכן משמע בט"ז קפ"ט סקל"ח ע"ש בפרד"ר בב"ח סל"ב מבואר שצריך בדיקה ובגר"ז סקכ"ח [חלק זה שייך להמשך הסוגיות בגדר אינו קבוע] ועיין פרד"ר מקש"ז י"ב**

**ט"ו. עבר וסת שאינו קבוע ההמקור שנעקר – ביאור הגר"א קפ"ט סק"ו**

**. עבר הוסת ויודע שלא ראתה האם צריך לשאולה האם בדקה – פרישה סקי"ח ועיין קו"א לב"ח שם**

**ענינים אלו ילמדו עוד בהמשך אי"ה**

**ט"ו. עבר הוסת ולא בדקה האם מותר חיבו"נ – סד"ט סקי"ג בשם התפארת למשה וחלק עליו ובחת"ס סקי"ח**

**ט"ז. בנזכר באמצע הביאה שזה יום הוסת – חוו"ד קפ"ה ז' ובפרד"ר סוף סימן קפ"ה [ויש לדון האם יש לחוש שמא כבר ראתה וכחיוב בדיקה לאחר הוסת]**

**י"ז. עבר ובעל ביום הוסת ולא ראתה האם צריך כפרה – תוה"ש קפ"ד ג' [ועיין שאילת דוד יור"ד ס"ב בד"ה בענין בס"ג סק"ד]**

**י"ח. הסברא שאין איסור חו"נ בעונת הוסת גם אם זה דאוריתא – חת"ס תשובה ק"ע**

**בדין הבדיקה בוסתות ובפרטי דיני וסתות**

א] חוששת לראייתה עיין תוס' שהביאו מרש"י שזה ביחס לטומאת מעת לעת והקשו הרי דיה שעתה ותירצו שכאן ראתה לאחר הוסת ולכאורא הרי עד כמה שכבר תלים שזה היה קודם מסתבר שראתה בזמן הוסת ולא קודם שהרי יסוד הסברא שחזקה אורח בזמנה בא וצ"ע והנה תוס' ס: בד"ה עוברה כתבו שזה מצד שהיא מסולקת דמים ולפ"ז ודאי צ"ע שהרי לאחר הוסת היא לא מסולקת דמים וא"כ אין שום סיבה לומר שזה היה קדם הוסת ויתכן שזה הטעם של הביאור השני שהעמיד לגבי מנין ימי זיבה

ב] הגמ' מביאה שרב הונא אמר בשם רב שחוששת לוסתה וחוששת לראיתה והגמ' מדיקת מזה שוסתות דאוריתא והכונה מהא דחוששת לוסתה והקשו התוס' הרי גם למ"ד וסתות דרבנן אם מצאה טמא חוששת למפרע ותירצו אבל שלא מקולקלת למנינה וכאן הכוונה שמקולקלת למנינה והנה עיין מהרש"א [כפי שביארו בנוב"י תנינא ק"ג בד"ה ומה] שכל זה שייך לשיטת תוס' שהכונה חוששת לוסתה לגבי מנינה א"כ יתכן שלגבי טהרות ודאי שזה למפרע אבל לרש"י שביאר סוגין לגבי טהרות א"כ בהכרח שהגמ' עכשיו נקטה שלמ"ד וסתות דרבנן גם לגבי טהרות היא טהורה ורק למ"ד שזה דאוריתא היא טמאה למפרע ולפ"ז רב לקמן ס"ל וסתות דאוריתא ולכן טמאה למפרע והנה לפ"ז מסקנת הגמ' שרב ס"ל וסתות דרבנן חולקת בנקודה זו שגם למ"ד וסתות דרבנן היא טמאה למפרע והנה יתכן שזה רק מדרבנן ורק לטהרות אבל בנוב"י הנ"ל כתב שזה מדאוריתא שכל ההיתר תמיד מצד חזקת טהרה אבל כאן שיש תרתי לריעתא שעכשיו טמאה לפניך זה סיבה שמדאוריתא חוששים שראתה בזמן הווסת אמנם ברמב"ם מפורש שזה רק לטהרות ולא למנינה ולכאורא הוא ביאר כרש"י

ג] והנה עיין תוס' לעיל ט. שכתבו שהמקור שברור להם שגם אם וסתות דרבנן מטמא למפרע מהלשון השני שרב סובר שוסתות דרבנן ובכל אופן מבואר שמצאה טמא טמאה והקשה רעק"א בגליון הרי בהכרח שגם לתירוצם הלשון השני חולק וס"ל שגם אם וסתות דרבנן מקולקלת למנינה א"כ אולי נחלקו בחלק זה האם טמאה למפרע ועיין חזו"א ע"ט סק"ה שכתב שתוס' נקטו שבאמת אין מחלוקת בין שני הלשונות אלא שללשון הראשון חוששת לוסתה זה ביחס למנינה וזה רק אם וסתות דאוריתא וללשון השני שוסתות דרבנן מדובר ביחס לטהרתה שזה ודאי טמאה למפרע ועיין רמב"ם שכתב שרק מטמאה למפרע אבל לא מטמאה את בעלה ולא מקולקלת למנינה והמ"מ ביאר שזה כמו מעת לעת ולנ"ל הוא מבואר בגמ' עוד תירץ החזו"א שכיון שכתוב שתבדק דהינו שצריכה בדיקה לאחר הוסת כל זה שייך אם תמצא תטמא למפרע אבל אם גם אם תמצא היא לא תטמא למפרע אין מה לבדוק ועיקר הסברא מבואר גם בח' הר"ן ט. ולכאורא הוא מחודש שגם אם נכריע מדין חזקה שזה מכאן ולהבא אבל זה סיבה לבדוק שלמעשה אם יש שאריות של דם אנו לא נטהרה מכאן ולהבא וצ"ע

ד] הגמ' אומרת שרב הונא אמר בשם רב שוסתות דרבנן והקשו התוס' שלעיל אמר שאם הגיע וסתה אסורה והגמ' ביארה מצד שוסתות דאוריתא ועיין חוו"ד סק"י שכתב דשם אין ראיה מהא דלא הרגשה ולכן הוי דאוריתא אבל כאן שיש ראיה כה"ג זה דרבנן ולפ"ז יתכן לפסוק בסוגין שזה דרבנן ושם זה דאוריתא ובראשונים כולם דימו הענינים ובהכרח דשם משמע שאסור גם אם אומרת שלא הרגישה וכמבואר ברש"י שם ולא רק בישנה אלא גם בערה ויתכן דמשמע שגם אם תבדוק עכשיו תהיה אסורה וכמבואר בריטב"א שם

ה] רוב הראשונים נקטו שיש חיוב לבדוק בעבר הוסת ולא בדקה גם למ"ד וסתות דרבנן וצ"ב טעם הדבר הרי למ"ד וסתות דאוריתא מבואר ברש"י שזה לא עוזר מצד שאולי זה נפל לארץ והנה כתב הרשב"א סוף שער וז"ל ורב סבר וסתות דרבנן וכיון שבדקה עכשיו ומצאה טהור אף אני אומר שאורח בזמנו לא בא עכ"ל ומשמעות הדברים שרק מחמת הבדיקה אנו תולים שלא ראתה וצ"ל שעל פי רוב נשאר דם רק שאם וסתות דאוריתא אין להוכיח מהבדיקה כי אולי הכל נאבד אבל למ"ד שוסתות דרבנן סומכים על בדיקה שמזה שלא נשאר כלום שהיא מותרת וכן ביאר באריכות בשו"ת שאילת דוד סימן ג' בד"ה בדבר ולפ"ז לכאורא אם תרחוץ לגמרי לא יועיל בדיקה דבאמת חוששים שראתה רק שעל ידי הבדיקה מבררים שלא ראתה [וכן הוא בפרישה אמנם בשאילת דוד הגהה א' שם דן שגם ברחצה נשאר משהו ורק בקינחה לא נשאר כלום] והנה בלשון הבדק הבית ד. כתוב שהבדיקה היא בזמן שרגילה עדין לראות ועיין אבני נזר יור"ד ר"ל שלמד מזה שרק אז מועיל בדיקה דהינו שכיון שלפי רגילות הראיה צריך עוד להיות דם לכן זה מוכיח שלא ראתה אמנם יתכן שכונתו שרק אז תולים למפרע ועדין צ"ע הסברא ששיעור זמן ראיתה זה סיבה שישאר הדם

ב. אמנם עיין ר"ן בפ' הרי"ף בשבועות שכתב שהסברא שלא צריך לבדוק אחרי מצד שלמה נחוש שיהיה דמים מצוים שלא בשעת הוסת ומשמע שאין טעם הבדיקה אלא מצד שאולי עכשיו רואה דהינו שכיון שהיא בחזקת רואה לכן יש לחוש שיש דם מצד עכשיו דהינו שיום הוסת העמידה במצב שהיא לא בחזקת אינה רואה וצריכה בדיקה לחזור ולהעמיד את עצמה בחזקת אינה רואה ועמד על זה בתהלה לדוד סימן נ"ו

ג. והנה הגמ' מדיקת מהדין של מחבוא שוסתות דאוריתא והקשו הראשונים שאולי הכונה שכה"ג לא צריכה לבדוק לאחר הוסת ותירץ הרמב"ן שכאן שהיתה במחבוא שלא יכלה לבדוק תוך הוסת לא צריכה לבדוק אחר הוסת ועיין פרדס רימונים מקש"ז י"ב שהוכיח מזה שבאמת כל דין הבדיקה זה בעונת הוסת רק שאם עבר וסתה תהיה מותרת היא לא תבדוק לכן חיבו לבדוק גם אחר הוסת אבל באמת מעיקר הדין אין זה מועיל ולכן כשלא היתה יכולה לבדוק בעונת הוסת לא צריכה בדיקה לאחר הוסת והנה בצורת העמדת הקושיא תוס' העמידו שמדובר שם שמצאה טמאה ולכן ללא החרדה היתה טמאה וצ"ע למה לא הקשו שללא הבדיקה היא בחזקת טמאה ובחרדה זה אחרת ובפשוטו זה על דרך הרמב"ן שבאמת היא בחזקת טהרה ורק שיש חיוב בדיקה ואם תמצא טמאה נימא שזה למפרע אבל לא שייך לומר שכל זמן שלא בדקה היא לא טהורה ובאמת בלשון הרמב"ן הקושיא שהגמ' תגיד שאם היה חרדה היא טהורה ואם לא צריכה בדיקה אמנם בלשון הרשב"א הקושיא ואם לא היא טמאה עד שתבדוק וזה כשיטתו ולכאורא נפק"מ במתה ולא בדקה מה הדין של הטהרות שנגעה בהם או בקיבלה וסת שבזה לא שייך הדין למפרע האם הטהרות שנגעה בהם טמאה שלרמב"ן שיש כאן חובת בדיקה אבל היא בחזקת טהורה משא"כ לרשב"א ביחס לדין וסתות דרבנן כל טהרתה מחמת הבדיקה וצ"ע בזה והנה בלשון הרמב"ן ט"ו. שמחזיקים לה בטומאה עד שתבדוק ויתכן שזה הגדר מדרבנן והנה עיין רמב"ן ט"ז: בד"ה בדקה בעד שאם בדקה לאחר תשמיש ונאבד העד שצריכה לחזור ולבדוק אפילו שודאי לא תמצא את מה שראתה מחמת תשמיש ודימה לסוגין דהינו שכיון שמראש חז"ל חיבו בדיקה נשאר לו חובת בדיקה [והנה היה אפש"ל שכל החיוב זה חיוב בדיקה קודם תשמיש וכן הוא בלשון הר"א אמנם ברמב"ן ט"ו. מבואר שרבנן הגבילו טהרתה]

והנה יש מקום לומר שבאמת עיקר היתרה מצד שחזקת הוסת זה לא סיבה לאוסרה רק שכל שאפשר לברר צריך לברר וכיון שיתכן שנשאר דם לכן צריך לברר [וכן ביאר בחכמת בצלאל ט"ז. בד"ה ואומר אני עמוד קצ"ו] והנה עיין הגהות מימוני פ"ח הי"ג אות ז' שכתב שצריכה לבדוק גם בעבר וסתה שהרי מבואר בגמ' שמטמא למפרע וכן הוא בר"ן ט. וצ"ב למה לא כתב שצריכה בדיקה מצד שיש צד שראתה ובהכרח שהוקשה לו שהרי הדם נאבד ובדיקה זו תברר ראיה של אחרי זה ולזה כתב שכיון שחזינן שטמאה למפרע חזינן שכל שנמצא דם תולים שזה למפרע דהינו שזה יכול להיות מאז וממילא זה סיבה לבדוק ולכאורא זה כנ"ל אמנם לכאורא גם אם בגדרי הכרעה לא הינו מכריעים שזה למפרע אבל יש סיבה לבדוק מצד שאולי נשאר וצ"ל שאם לא הינו מטמאים מצד שודאי לא נשאר א"כ אין סיבה לבדוק ועדין צ"ע

והנה הפרישה כתב שברחצה לא מועיל בדיקה והב"ח שם חלק על זה וכן בחזו"א ובפשוטו זה תלוי בנ"ל שאם באמת יש חשש ראיה וכל ההיתר חל מכח הבדיקה שאם היתה רואה היה נשאר משהו כאן זה לא שיך אבל אם נימא שזה רק שעד כמה שצריך לברר צריך לברר א"כ כאן שאי אפשר לברר לא צריך לבדוק ואם נימא שזה כדי שתבדוק בזמן הוסת א"כ גם כאן צריך לבדוק ולמבואר בר"ן שזה מצד שאין לה חזקת מסולקת א"ש שיש טעם תמיד לבדוק והנה בלשון ההגהות מימוני פ"ח הי"ג אות ז' ובר"ן ט. מבואר שזה רק מצד שאם תמצא טמאה למפרע לכן צריכה לבדוק ולכאורא ברחצה זה לא שייך ואולי לר"ן הנ"ל כל שרואה מעמידים שמעינה נפתח בזמן הוסת וצ"ע ויש לדון האם חייב לבדוק מיד ובפשוטו אם זה מצד למצוא הדם של שעת הוסת חייב לבדוק מיד אבל אם מצד קנס או סברת הר"ן יתכן שזה רק מתי שרוצה לנהוג בה כמותרת ועין פרישה י"ח שהקשה על הרשב"א שוסת אינו קבוע לא צריך בדיקה בעבר הוסת הרי צריך בדיקה קודם תשמיש ולנ"ל דנפק"מ האם חייב בדיקה מיד וע"ש נפק"מ האם צריך לשאול אותה ולכאורא יתכן שגם נפק"מ זה תלוי בנ"ל

ו] מבואר בגמ' שלמ"ד וסתות דאוריתא אם בדקה בעונת הוסת זה מועיל ואם בדקה סמוך לוסת הגמ' דנה האם זה מועיל או לא ובפשוטו יסוד הנידון כמבואר בחידוד הלכות ובחוו"ד שזה תלוי במחלוקת רב אושעיא ובר פדא ס: האם לוקח זמן לדם לצאת ואם לא לוקח זמן א"כ זה לא עוזר כי חוששים שזה כבר יצא ונאבד ועיין ערוך לנר שתמה הרי זמן הוסת הוא לוקח שעה וזה לא רגע א"כ גם אם תבדוק ברגע האחרון אין סיבה שזה יעזור דאולי זה יצא קודם וזה נאבד ועיין חוו"ד שכתב שבאמת רק עוזר אם יש מוך דחוק בכל שעת הסת דהינו שנקט שהגמ' מדברת שהיה שעת הוסת רגע מסוים כל זה דוחק גדול ועיין בפסקי ר"א מטול [שטמ"ק ח"ב עומד תתמ"ו] שבאמת נקט שאם וסתות דאוריתא לא מועיל רק בדיקה כל עונת הוסת וכתב שמה שהגמ' דנה לאחר הוסת ה"ה תוך הוסת רק לא כל הוסת רק שבאה לומר שלרב מועיל אפילו לאחר הוסת ועיין פסקי רשב"ץ עמוד תתקס"ז וז"ל וי"א שאם בדקה בעונת הוסת ומצאה טהור שוב אינה צריכה בדיקה וי"א צריכה בדיקה והתשב"ץ כתב שאם בדקה בסוף העונה שוב אינה צריכה עכ"ל ומבואר שיש צד שבאמת כל שלא בדקה בסוף הוסת זה לא יעזור מצד שצריך בדיקה ביחס לכל הוסת

ז] ועייין חזו"א שכתב לחדש שבאמת גם המ"ד וסתות דאוריתא מודה שמסברא אין חזקת וסת רק שיש הלממ"ס שיש איסור וסתות וההלכה נאמרה שהדין וסת מחיב בדיקה ובזה מחזיקה עצמה בטהרה ולכן אפילו שזה לא מברר ודאי אין בזה חיסרון ובזה ביאר הסברא שלא יועיל בדיקה תוך שיעור וסת שכיון שזה בא לברר גם הרבה קודם ממילא ההלכה נאמרה שצריך בדיקה דוקא בעונת הוסת וצ"ע והנה בראשונים מבואר שאם וסתות דאוריתא הפסוק בא לרבות פרישה נוספת ומשמע שיסוד הדין וסתות זה מסברא ועיין רא"ש פ"ק ס"א שההלמ"ס גילתה שיש כזה חזקת הוסת והנה עיין תוספתא פ"ט ה"ב אין מחיבין אותה שתהיה ידה בעיניה כל היום אלא בודקת פעמים בוסתה ומבואר שמספיק שבודקת כמה פעמים וכן הוא ברוקח שי"ז ובנוב"י סמ"ו הובא בפ"ת סק"ט ויתכן שגם אם בדין וסתות דאוריתא צריך מוך דחוק אבל בדין סתות דרבנן לא צריך בדיקה כל הזמן ומספיק כל כמה זמן כיון שעל פי רוב נשאר משהו ועיין שאילת דוד ס"ג סק"ד שכתב שכיון שביום הוסת חל איסור למ"ד וסתות דאוריתא וזה קבע כיום אסור ממילא לא שייך להתירה אלא בראה ברורה משא"כ אם וסתות דרבנן זה רק דין לחוש ולא חל איסור בתורת ודאי ממילא אפשר לסמוך על הראיה של הבדיקה ע"ש ובסימן ב' בד"ה בענין

ח] עיין חוו"ד סקי"א שנסתפק בבדקה ואיבדה העד האם מותרת או שכיון שאין ראיה מהא דלא הרגישה שאסורה דהיינו שנקט שכל ההיתר למ"ד וסתות דרבנן שסוכמים על מה שלא הרגישה ולכן כאן שאין ראיה שהרי יתכן שהרגישה בזמן הבדיקה וזה נאבד ממילא היא אסורה והפ"ת כתב שלפ"ז גם אם הטילה מי רגלים באותו יום כיון שיתכן שאז ראתה לכן היא אסורה והנה ודאי סתימת הפוסקים לא כך והחזו"א הוכיח מזה שאין יסוד ההיתר בגלל שלא הרגישה אמנם יתכן לדחות שבאמת בהוה גם בזמן בדיקה או הטלת מ"ר או שמש מרגישה ולכן תמיד נשאר את סיבת ההיתר [וכן ביאר בשאילת דוד ס"ג סק"ג ובהגהה ג' ולפ"ז בשוטה אין להתיר ואולי גם בקטנה כי אין לה נאמנות וכן לפ"ז בזמנינו שיש הרבה נשים שלא מרגישות כלל אין להתיר אם לא שיהיה מוך דחוק כל היום אמנם בפשוטו מהדין של מכה מבואר שגם במקום שאין שום ראיה שלא הרגישה בכל אופן מותרת אמנם יתכן שמדרבנן שיש דין וסת צריך הראיה מההרגשה ושם באמת לא תיקנו דין וסת וכמבואר ברשב"א שלכן מותרת ביום הוסת אמנם הרמב"ן והאו"ז למד משם שאין הוסת סיבת איסור וצ"ע בכל זה

ט] עיין חוו"ד סק"י שדן בעבר הוסת ולא בדקה ואחרי זה בדקה ומצאה טהור האם נעקר הווסת וכתב שכיון שמה שמותרת זה מצד שלא הרגישה ולכן לגבי דאוריתא הרי ודאי לא אסורה וכלפי ראיה ללא הרגשה שזה דרבנן כיון שוסתות זה דרבנן מקילים בזה אבל לגבי עקירת הוסת אין לסמוך על זה ולכן חוששים לוסתה ולפ"ז חידש עוד שגם בראתה פעמים ופעם שלישית לא בדקה ובפעם רביעית ראתה זה מצטרף לקביעות וסת והנה במה שנקט שכל מה שהקילו כי זה ללא הרגשה צ"ע שא"כ למ"ד מקור מקומו טמא תהיה טמאה מעונת הוסת אלא בהכרח שמדרבנן חזקת הוסת זה לא סיבה לאסור אמנם עדין יש מקום לדבריו מצד שיתכן שמה שבאמת מותרת מצד שהדין וסת מדרבנן הוא רק לחשוש ולא לאסור אבל ביחס לדין וסת יש לחוש שבאמת ראתה אמנם אם נימא שהסיבה שמותרת כי סומכים על מה שלא הרגישה כיון שכח החזקה הוא חלש א"כ ודאי מסתבר שזה גם עוזר לגבי עקירת הוסת

והנה עיין תהלה לדוד סימן נ"ו שהביא מהראב"ד סימן א' סי"א וכן בריש סימן ב' שכתב שצריך בדיקה דוקא בעונת הוסת אמנם הרמב"ן פ"ה הי"ט וכן בפ"ו הי"ד מבואר גם שצריך בדיקה כדי לעקור הוסת אמנם מבואר מסתימת לשונו שמועיל גם בדיקה לאחר הוסת וכן דיק הפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט סק"ה [עמוד ג'] והנה באמת צ"ב למה צריך את הבדיקה לעקור הוסת דהניחא לרשב"א שכל מה שאומרים שלא ראתה רק מחמת שבדקה ומצאה טהור א"כ כל שזה לא היה הדבר הוא בגדר ספק אבל אם נימא שזה רק מצד שצריך לברר עד כמה שאפשר כל זה ביחס לדין הטומאה אמנם מהיכי תיתי לומר שזה גם ביחס לדין הוסת אמנם כיון שטמאה למפרע דהינו שנוקטים שזה היה כבר מזמן הוסת ממילא מסתבר שזה גם ביחס לעקירת הוסת ועיין פרדס רימונים שכיון שרבנן חיבו בדיקה וללא זה העמידו אותה כספק ממילא זה גם מחיב שזה כך לגבי עקירת הוסת ולפ"ז גם ברחצה באותו מקום אם תמצא טמאה הוסת לא יעקר אמנם בהיתה במחבוא שלא צריכה לבדוק לרמב"ן הוסת יעקר ע"ש והנה הרמב"ם פסק שאינה מקולקלת למנינה אמנם יתכן שזה לשיטתו שאין דין בדיקה אחרי וכנ"ל אמנם יתכן שלגבי דיני הוסתות יש לחשוש וכדעת הראב"ד אמנם סתימת השו"ע כרמב"ן

י] והנה יש לעיין בבדקה ומצאה טמאה ממתי תמנה הראיה ומסתבר שביחס לוסת הקבוע שהיה לה צריכה למנות גם מיום הוסת הקודם וגם מיום הראיה ואינו מוכרח דיתכן שרק לגבי עקירה זה לא נעקר אבל זה עדין בגדר ספק שלא צריך למנות מזה וכדין ספק מתי ראתה שמונה מהזמן שודאי ראתה והנה לשון הרמב"ן פ"ו ה"ד שאשה שהיה לה וסת לכ' והפסיקה ולא ראתה משעבר יום כ' ובדקה ולא ראתה שוב אינה חוששת והחוו"ד דיק שהכונה שללא בדיקה ומצאה טהורה עדין חוששת אמנם בב"י שם סט"ו נקט שכונת הרמב"ן שצריכה בדיקה כדי לטהרה לבעלה ולא קשור לעקירת הוסת וצ"ע בכל זה

י"א] מבואר בגמ' שלמ"ד וסתות דרבנן אם יש לה מכה אפילו אם רואה דם ביום הוסת טמא וכתב רש"י שלא אומרים שיש כאן טיפת דם שזה מראיתה ולכאורא למ"ד וסתות דאוריתא אסורה גם אם לא ראתה וצ"ל כונתו במקרה שבדקה בתחילת העונה ועיין או"ז סימן שנ"ה שלמד מכאן לאשה שלא בדקה למ"ד וסתות דרבנן שהיא טהורה דהרי כאן לא יכולה לבדוק וצ"ע שכאן לא יכולה לבדוק וצ"ל שכונתו כגון רחצה שכבר אין טעם לבדוק והנה עיין תוס' שכתבו שכל זה במרגשת שזה מהמכה אבל אם לא כן וכי לעולם לא תראה ועיין חזו"א סימן פ"א שביאר שכיון שיש רוב שתראה פעם ואם נטהר אז נתיר גם מה שודאי אסור לכן אין לטהר כלל ובתוה"ב כ"ג. חלק ונקט שמותרת גם כה"ג ועל טענת התוס' כתב חוו"ד קפ"ז שהרגשת זעזוע האיברים היא יכולה להרגיש והנה הרשב"א כתב שהטעם שמתירים דאל"כ תהיה אסורה לעולם ומשמע שמדובר במכה קבועה ובפשוטו כונתו שלא תוכל לעשות הפסק והאריכו בזה האחרונים ואכמ"ל והנה משמעות הרשב"א שמותרת גם לשמש ביום הוסת וכן הוא בחידושיו בשבועות י"ז ובמשמרת ד: וצ"ב למה להתיר ומשמע שעד כמה שיהיה איסור יום הוסת ממילא הדם יטמא אותה דהינו שכל שיש חזקה של יום הוסת זה מכריח שללא ראיה מזה שלא ראתה זה צריך להיות טמא וכתוס' ט"ו. וכשיטתו שהבדיקה שאחרי היא זו שמתירה את החשש ראיה

י"ב] בלשון רש"י מבואר שיש חיוב בדיקה ביום הוסת אמנם בהרבה ראשונים לא הובא כזה חיוב אלא רק שאם רוצה להתיר עצמה צריכה לבדוק ועיין קצור הלכות נדה לרא"ש שכתב את ההנהגה לאשה וכתב שאם לא ראתה בעונת הוסת תבדוק אחרי וכן הוא ברמב"ן פ"ה לגבי וסת הגוף ויתכן הסברא שהרי בפשוטו תראה ביום הוסת ואין סיבה לחיבה והנה לגבי וסת שאינו קבוע הב"י סוף סימן קפ"ד נקט שאין דין בדיקה אמנם עיין ח' הר"ן שבחרדה או מעוברת אפילו שעבר הוסת ולא בדקה מותרת בכל אופן יש דין בדיקה ועיין גר"ז סקכ"ח שנקט שיש דין בדיקה ועיין מקש"ז י"ב שהוכיח מהרא"ש שיש דין בדיקה דכתב להוכיח שאין דין פרישה ביום הוסת במעוברת מהא דהגמ' כתב שאין דין לבדוק חזינן שנקט שאין דין פרישה במקום שאין דין בדיקה וא"כ בוסת שא"ק שיש דין פרישה בהכרח שיש דין בדיקה

י"ג] עיין חוו"ד קפ"ה ז' שכתב שבעבר ובעל ביום הוסת ונזכר שזה יום הוסת צריך לפרוש באבר מת והפרדס רימונים סוף סימן קפ"ה חלק עליו שכיון שכל האיסור שמא תראה א"כ אדרבא צריך לפרוש מיד שמא עדין לא ראתה ובפרט שהרי לא הרגישה א"כ ודאי לא ראתה אמנם החוו"ד נקט שגם אם היא רואה היא לא יודעת להבחין מה הראיה ויתכן שזה תלוי בגדר הדין וסתות שאם כל הדין זה לחשוש שתראה וכלן אסורה א"כ זה לא איסור בעצם ומסתבר כפרדס רימונים אמנם יתכן שיש כאן איסור תורה של ביאה ביום הוסת מחמת שמא תראה וא"כ יתכן כחוו"ד שצריך לפרש באבר מת והנה עיין תוה"ש קפ"ד ג' שכתב שאם בעל ביום הוסת צריך כפרה ומבואר שנקט שיש איסור בעצם ולא שזה רק דין לחשוש שמא תראה שבזה אם לא ראתה לא עבר איסור ומצד נתכוין לאכול בשר חזיר ואכל בשר טלה ודאי צריך כפרה אבל אין זה משמעות השערי דורא ועיין שאילת דוד סימן ב' בד"ה בענין ובסין ג' סק"ד שכתב שלמ"ד וסתות דרבנן אין הגדר כמ"ד שזה דאוריתא אלא שם רק רבנן אמרו לחוש ואם לא ראתה באמת זה רק כמו נתכוין לאכול בשר חזיר ואכל טלה ע"ש ויש לדון עוד האם ביום הוסת יש לחוש שמא ראתה או רק שמא תראה ונפק"מ כגון אם היא בחרדה בסוף העונה האם היא אסורה מצד תחילת הוסת ולכאורא אם נימא שאסורה א"כ יש מקום לחוו"ד מצד שיש לחוש שמא ראתה והנה יש אחרונים שאסרו חו"נ לאחר הוסת חזינן שביום הוסת אין חשש שמא ראתה

# עונה בינונית

**גמ ט"ו. והוא שמצאה תוך ימי עונתה עיין היטב רמב"ן ורשב"א ועיין גמ' ט: מאי עונה**

**טוש"ע קפ"ט ס"א וקפ"ד ס"ט וש"ך קפ"ט סק"ל וט"ז שם סקי"ז, חוו"ד שם סקי"ב, וסד"ט שם סקי"ב ויש ללמוד היטב דברי השו"ע הגר"ז בסי' קפט' סק"ב ובקו"א סק"א וכן יש ללמוד דברי הב"מ בריש סימן קפט'**

**א. האם עונה בינונית זה דאוריתא – עיין רעק"א ט"ז. [ועיין חזו"א ע"ט א']**

**ב. האם יש חיוב פרישה בעונ"ב – עיין גר"ז קפ"ט סק"ב ובקו"א סק"א שם [ועיין רמב"ן פ"ב הי"ב לגבי חרשת]**

**ג. מתי זה עונה בינונית – ש"ך סק"ל ובסד"ט חוו"ד סקי"ב [ובדבריהם מבואר גדר הדין עונ"ב] חכם צבי קי"ד חכמ"א קי"ב ס"ה [ועיין רמב"ן פ"ו ה"ב וה"ד ובפרד"ר סוף סק"ל]**

**ד. ביש לה וסת קבוע לפחות מעונה בינונית האם חוששת לעונ"ב – עיין רש"י ובמה שפירשו בו הרמב"ן והרשב"א [ובח' הר"א] ועיין ט"ז קפ"ט א' ובסקל"א בשם המהרש"ל ועיין בית מאיר ס"א ובחוו"ד סק"כ ובסד"ט סק"א ועיין פרי דעה סקל"א בד"ה והנה [ועיין ספר האשכול סוף סימן ל"ג הודפס שטמ"ק ח"ב עמוד תשצ"ח ונפק"מ בלא ראתה בוסת החודש]**

**ה. ביסוד הטעם של עונ"ב - עיין רמב"ן פ"ה ה"ה רשב"א בתוה"ב ט"ו. [ובמשמרת הבית ז:] ועיין חוו"ד י"ב י"ג כ"ב שנקט שזה מצד וכי לעולם לא תראה ועיין פרד"ר קפ"ט שפ"ח ל' בד"ה ואי"ל [עמוד ע"ד] ובד"ה אולם [ע"ה.]**

**ו. האם עונה בינונית זה כל היום או רק עונה אחת – פלתי קפ"ט ט"ו ובסד"ט סוף סקל"א ועיין גר"ז קפ"ט א' [אמנם דעתו שבהפלגה זה רק בראיה הראשונה באותה עונה]**

**ז. האם מעוברת חוששת לעונ"ב – סד"ט סקל"ו בד"ה ועוד גר"ז קי"ד ועיין פרי דעה סוף סק"נ**

**ז. אשה שרואה תמיד לאחר ל' האם חוששת לעונה בינונית – חוו"ד קפ"ו סק"ג ובסד"ט סוף סק"כ**

**סוגיא דעונה בינונית**

א] מבואר במשנה כל הנשים בחזקת טהרה לבעליהן עוד הלכה מבואר במשנה שהבאין מן הדרך נשיהם להם בחזקת טהרה והגמ' אומרת אמר ר"ל והוא שבא ומצאה תוך ימי עונתה וביאר רש"י שהכונה שמצאה בתוך שלושים יום שזה זמן שאשה רגילה לראות ולפ"ז מבואר שיש חשש בסתם אשה שמא ראתה ביום העונה אמנם עיין רמב"ן ור"ן שביארו בדעת הרמב"ם שהכונה שבא לאפוקי במצאה ביום הוסת עצמו וכן ביאר בבד"ה ז. ועיין בעלי הנפש ס"ג י"א שכתב על המימרא של רב הונא שמצאה לאחר הוסת אסור ואתמר נמי ומשמע שלמד בכונת הגמ' ימי עונתה שזה תוך זמן הוסת ולא לאחר הוסת [ולש"ך שזה וסת החודש א"ש] ועיין ריטב"א שביאר שהכונה שמצאה תוך הזמן שרגיל שהיא רואה אבל אם זה לאחר הזמן כל אשה לפי רגילותה צריך לשואלה האם ראתה ועיין רא"ש שלא כתב את הדין של ר"ל ובהכרח שלמד או כרמב"ם או כבד"ה והנה לכל ראשונים אלו לא נתחדש כאן דין פרישה של עונה בינונית והנה מבואר בשו"ע שוסת שאינו קבוע עבר הוסתה ולא בדקה מותרת ועיין ביאור הגר"א קפ"ט סק"ו שכתב שהמקור מזה שמבואר שרק לאחר העונה בינונית אסור אבל קודם מותר אפילו שהרי ודאי בחלק מהמקרים יש שם וסת שאינו קבוע והנה לכאורא לראשונים הנ"ל אין ראיה דאולי זה בכלל הדין של וסת של הגמ' וכל המקור לרש"י שיש כאן חידוש של עונה בינונית

ב] והנה לביאור רש"י נתבאר כאן חידוש שגם באשה שאין לא וסת צריכה לחוש ליום העונה שמא תראה באותו יום ולכן בעבר יום זה אסורה והנה מצד עיקר הגמ' היה מקום לבאר שהכונה שאז לא יכול לסמוך שמסתמא היא מותרת אלא צריך לשאולה מה מצבה אמנם הרשב"א למד מזה שכל אשה שעבר עליה עונה בינונית יום זה חשיב יום הוסת וצריכה בדיקה ופרישה דהינו דפשיטא ליה שכל שמותרת מצד עצם מצבה יכול לסמוך על מה שלא אומרת לו וצ"ע והנה רעק"א ט"ז. כתב שלכאורא מוכח שעונה בינונית זה דאוריתא שכמו שמהמ"ד שבהגיע וסתה אסורה הגמ' מדיקת שזה דאוריתא ה"ה כאן וע"ש שהוכיח מרש"י לקמן דביש לה מכה בעונה בינונית מותר אפילו למ"ד וסתות דאוריתא חזינן שזה רק דרבנן והנה לתוס' שכל הגמ' מדברת במקום ס"ס א"ש שמעיקר הדין איסור אין שום ראיה וכל ראית הגמ' מהא שזה לא מצטרף לס"ס אמנם כוונתו לראשונים שביארו שיש כאן קולא שאפילו עבר הוסת מותרת אמנם יש לומר שכל מה שהגמ' דיקה שוסתות דאוריתא מצד שהלשון אסורה משמע שגם בדיקה לא יועיל אבל מעיקר הדין שעל זה המשנה לא דיברה

ג]הוהנה מצד עיקר הגמ' יתכן שהכונה שרק צריכה בדיקה אמנם ברשב"א מבואר שגם צריכה לפרוש באותו יום והנה עיין ש"ך שהאריך לתמוה דהרמב"ן כתב מה צריכה לחוש בתחילת ראיתה או בראתה רק פעמים ולא הזכיר לחוש לעונה בינונית ועיין גר"ז קפ"ט סק"א ובקו"א שם שלמד מזה שדעת הרמב"ן שעונה בינונית לא מחיב אלא בדיקה ולא פרישה ולכן בכל המקומות דיבר על יום הוסת האינו קבוע ולא הזכיר הדין עונה בינונית עכ"ד והנה הרמב"ן פ"ב הי"ג כתב שחרשת מתקנות לה וסת לא תיקנו לה וסת חוששת מעונה לעונה ובפשוטו משמע שהכונה שהיום הזה אסורה שכל הוא הלשון בכל יום הוסת אמנם באמת צ"ב שהרמב"ן לא כתב את הדין של עונה בינונית רק בבא מהדרך ולא בסתם אשה במגיע יום ל' וקצת משמע שלמד שכונת הגמ' רק שבהגיע זמן עונתה לא יכול לסמוך שבסתמא היא מותרת אלא שצריך לשאולה וזה רק בבא מהדרך ולא בנמצא עמה יודע מאורעותיה ובפרט אם אומרת שלא ידוע לה על ראיה ורק בחרשת כתב שחוששת לעונתה אמנם בחידושים ודאי לא משמע שלמד כך שהרי מבואר שבעונה לאחר הוסת יש את אותו איסור של וסת וזה ודאי שביום הוסת גם אם זה דרבנן צריך לשמוע ממנה שמותרת וצ"ע [והנה האחרונים [עיין שפ"ח סוף סק"ל] תמהו בגמ' ס"ד. לגבי וסת הדילוג בקבעה למה שלא תחוש לעונה בינונית לרש"י שגם ביש לה וסת קבוע חוששת לעונה בינונית אמנם אם נימא שרק צריכה בדיקה א"ש]

והנה משמעות הדברים שאפילו אם בעבר הוסת למ"ד וסתות דרבנן מותר כאן זה אסור והנה שם ביאר הרמב"ן מצד שתביעה כבדיקה ולפ"ז מבואר שעונה בינונית זה יותר חמור שבזה לא עוזר תביעה כבדיקה אמנם זה עדין יותר קל ממ"ד וסתות דאוריתא כי כאן הרי מועיל בדיקה לאחר הוסת אמנם אם נימא דלרמב"ן זה רק חיוב בדיקה בזה הדבר צ"ב שזה יותר קל מוסת שאינו קבוע ששם יש דין פרישה וכאן אין דין פרישה ומאידך זה יותר חמור דשם עבר הוסת מותרת וכאן עבר הוסת אסורה עד שתבדוק ואם נימא שכאן זה לא חשש אמיתי אלא שהיו חיבים לקבוע יום מצד שוכי לעולם לא תראה א"כ יתכן שזה לפי איך שהיה מסתבר לחז"ל וצ"ע

ד] הראשונים דיקו מרש"י דס"ל שגם אשה שיש לה וסת קבוע בכל אופן אם הגיע העונה אסורה ועיין רמב"ן ור"ן שחלקו על זה שהרי היא מסולקת דמים דהינו שודאי שאין לחוש שתראה אז והנה בפשוטו הסיבה שלא צריך לחוש מצד שכל החשש עונה בינונית מצד שוכי לעולם לא תראה וכאן זה לא שייך ומבואר ברש"י שזה לא הטעם ומה שהראשונים לא שאלו מצד שאין זה טענה מוכרחת אלא טענו טענה מוכרחת שמהיכי תיתי לחוש שתראה הרי היא מסולקת דמים אמנם יתכן שהסיבה לחוש מצד שסתם נשים רואות כך וכל מה שהר"ן כתב שוכי לעולם לא תראה זה סיבה לחוש באשה שיש לה וסת קבוע ועבר וסתה ועיין לקמן

והנה ברשב"א מבואר שגם אם יום הוסת קודם העונה בינונית בכל אופן לא צריכה לחוש לעונה בינונית אמנם ברמב"ן חידש לגבי סוגין של הבאין מן הדרך שאם עבר זמן וסתה אפילו דמבואר בגמ' שיש להקל ביום הוסת אבל ודאי שבעבר עונתה אסורה והבית מאיר סימן קפ"ט והחוו"ד סק"כ למדו מזה שה"ה כל אשה שיש לה וסת צריכה לחוש לעונה בינונית אם עבר וסתה ולא ראתה ובפשוטו הסברא שכיון שכל מה שחלק על רש"י מצד שהיא מסולקת דמים א"כ עכשיו שהיא לא מסולקת דמים צריכה לחוש אמנם הרשב"א למד שהסברא לא לחוש שכיון שיש לה טבע ראיה מתי רואה מהיכי תיתי שאם שינתה פעם אחת שעכשיו יהיה לה טבע של שלושים יום מסתבר שטיבעה נשאר לה רק היה כאן מקרה שלא ראתה ויתכן שהרמב"ן נקט שכל אשה מונח בטיבעה צד ראיה של יום ל' ולכן כל שעכשיו אינה מסולקת דמים יש כאן סיבת ראיה מחמת היום ל' וצ"ע

ה] והנה עיין רמב"ן פ"ו ה"ב שכתב שאשה שהיה לה וסת ליום כ' וראתה פעם ביום ל' וחזרה לראות ביום כ' לא צריכה לחוש ליום ל' וקשה הרי בין כה זה אסור מצד עונה בינונית ואם נימא שזה יום ל"א או שיש רק דין בדיקה א"ש אמנם אם נימא שיש דין פרישה צ"ב ומשמע קצת שדעתו שכל שיש וסת קבוע לא צריך לחוש לעונה בינונית וכן צ"ע שלא הזכיר בהלכותיו בבא מהדרך שצריך לחוש לעונה בינונית והנה קצת משמע מלשונו שכל מה שכתב לחוש לעונה בינונית לאחר הוסת זה רק מצד שלא חוששים לוסת אבל אם חוששים לוסת לא צריך לחוש לאחר הוסת ולפ"ז להלכה שהכריע שלחוש לוסת גם אם וסת דרבנן לכן לא צריך לחוש לעונה אחר הוסת אמנם בחידושיו כתב שהראב"ד זה חומרא ולנ"ל יש קולא בעבר הוסת ובדקה והנידון מצד עונה בינונית ועמד על זה הבית מאיר סימן קפ"ט עוד יש לדון שכל מה שכתב לחוש, זה ליום הוסת ביחד אם העונה דלשונו שלא שייך לומר שלא לחוש לוסת אלא מצד שתולים שתראה בעונה ולפ"ז אם מצד הוסת יודעים שלא ראתה אין מקום לחוש ובזה א"ש שכתב לשון שלראב"ד אין לחוש בוסת לעונה כלל שהכונה שקודם הוסת הכריע שלא צריך ולאחר הוסת הרי צריכה לחוש מצד הוסת ואם בדקה מצד הוסת אין כבר מה לחוש אמנם לפ"ז במחשב ימי וסתה ורק זה לא מימי עונתה אין מה לחוש דהרי כל דבריו זה עונה ביחד אם וסת וא"כ אם אין מה לחוש מצד הוסת ממילא מצד העונה לבד אין לחוש וצ"ע שכתב להקל מצד שתולים בוסת אם לא דנימא שכיון שבמצב של אם היה מגיע בזמן לאחר הוסת היה יכול לתלות בעונה א"כ אצלו זה מעמיד שיש חשש לעונה ולכן הוצרך הרמב"ן לומר שבכל אופן גם חוששים שזה היה ביום הוסת וצ"ע ובעיקר הדבר בט"ז סק"א וכן בסקל"א בשם המהרש"ל מבואר שלא חוששים וכן הוא בסד"ט סק"א וסקי"ב ובגר"ז מאידך הבית מאיר והחוו"ד סק"כ נקטו שצריכה לחוש מכח הרמב"ן אמנם לא ראו הרשב"א בסוגין שמפורש הקיל בזה וכתב שהוא חומרא גדולה

ו] בעיקר היום שהוא יום העונה בינונית רוב האחרונים נקטו שזה יום ל' וכן הוא מפורש ברשב"א אמנם הש"ך נקט שאם זה יום הוא ל"א וכן הוא שיטת החוו"ד וכן הוא בשו"ת חת"ס קס"ו אמנם החכם צבי האריך להוכיח שזה יום ל' וכן הוא פשטות הרמב"ן שכתב אותו לשון כמו בהפלגה שמראה שזה יום ל' וכמו שכתב החכם צבי סימן קי"ד אמנם הש"ך תמה על זה שבכמה מקומות שהרמב"ן דן מה צריכה לחוש אשה בתחילת ראיתה והזכיר חודש ולא הזכיר עונה בינונית עוד הקשה דאם חוששים כל אשה לחודש מצד שזה דרכה לראות מה פתאום לחוש לעונה בינונית ואם חוששת לעונה בינונית מה פתאום לחוש לחודש והאחרונים תמהו עליו שכמו שבכל אשה כל ראיה חוששים אולי זה הפלגה אולי זה חודש כך כאן יש לדון אולי זה חודש ואולי זה עונה בינונית ויש שביארו שכונתו שבאשה שראתה פעם אחת שעכשיו לא ראינו שראיה זו היא לא מחמת דרך ראיה של סתם נשים א"כ צריך לומר שמסתמא תקבע למה שדרך נשים ובזה תמה הש"ך האם זה חודש או עונה בינונית

ז] וחידש הש"ך שזה וסת החודש ופשטות לשונו שזה ממש וסת החודש ועיין חכם צבי שתמה עליו שהרשב"א כתב להוכיח שיש עונה בינונית וכתב להוכיח שיש וסת החודש והרי זה אותו דבר ועיין בפליתי סקט"ו שודאי שיש חילוקי דינים ביניהם א. באשה שיש לה וסת קבוע ופעם אחת לא ראתה שבזה חוששת לוסת שאינו קבוע ולא חוששת לעונה בינונית ב. בראתה בא' לחודש ובכ' בו כה"ג אין לחוש לעונה בינונית בא' רק מצד אינו קבוע ג. דמדין וסת החודש אם קפצה וראתה אינה צריכה לחוש לחודש הבא כל שלא קפצה אמנם מצד וסת החודש צריכה לחוש ד. שבוסת החודש חוששת רק לעונה שראתה פעם קודמת ובוסת זו חוששת לכל היום עכ"ד ומשמעות דבריו שם שבאמת זה לא וסת החודש אלא שזה וסת הפלגת חודש דהינו שבאמת מה שצריך לחוש שלעונה בינונית אין הכונה שמא תקבע וסת להפלגת שלושים או ליום החודש אלא שחוששים שתראה מחמת שטבע הגוף שלאחר שמתמלא חודש שלם או שלושים יום הוא מתנפץ ולכן כל שראתה באמצע אין מקום לחוש לחשש זה וכן לכן זה כל היום שאין כאן חשש ראיה מצד שראתה פעם קודמת ראיה חוששים שזה יחזור על עצמו וכן משמעות הסד"ט בדעת הש"ך

אמנם עיין סד"ט שכתב שהש"ך ביאר למה הרשב"א לא כתב וסת החודש כי זה כלול במה שכתב עונה בינונית וכן הרמב"ן לא כתב עונה בינונית כי כתב וסת החודש והרי לנ"ל יש כאן הרבה נפק"מ ועדין צ"ע למה הראשונים לא הזכירו חשש הנ"ל של עונה בינונית וחודש בכל מקום ובעיקר קושית הש"ך עיין תפארת למשה שבאמת העמיד שהראשונים לא כתבו את זה כי זה לא מחמת חשש קביעות וסת וכונתו שזה לא מצד שיש כאן טבע ראיה של גורם מסוים אלא של ניפץ הרחם וצ"ב מה זה משנה מה הטעם הרי למעשה היו צריכים להעמיד את ההלכה שצריך לחוש לזה עוד קשה שהש"ך הוכיח שזה חודש דאל"כ למה מראש חוששים לעונה בינונת וחודש ולנ"ל גם עליו זה קשה שהרי בתחילה חוששים מצד יום החודש וגם מצד ניפוץ הרחם ואולי בכזה מקרה לא חוששים רק לעונ"ב אמנם בלשונות הראשונים שחוששים מצד יום הוסת של ר"ח עוד צ"ב שא"כ אשה שראתה ד' פעמים בר"ח נימא שזה הפלגת חודש ולא יום החודש ונפק"מ שאם תראה יום אחרי זה תחוש לחודש מיום זה וחזינן שאין כזה וסת וא"כ איך אפשר לומר שרוב נשים רואות כך וצ"ע ופשטות הש"ך שלמד כפשוטו שזה יום החודש ממש וכן משמע בסקמ"ח שלא חוששים בקפצה וראתה ליום החודש גם לא מצד עונה בינונית אמנם ברשב"א מפורש לא כך עוד צ"ע שלפ"ז ביש לה וסת המורכב לקפיצה וחודש לא צריכה לחוש לעונה בינונית מהראיה האחרונה שהרי זה ודאי לא ראיה מחמת חודש וברשב"א מבואר שחוששים וצ"ע

ח] והנה בעיקר הנידון האם בראתה א' וכ' האם צריכה לחוש לעונה בינונית בא' משמעות הט"ז סקי"א שצריכה לחוש והחוו"ד רעק"א וסד"ט נקטו שלא צריכה לחוש והנה עיין פרדס רימונים שיש כאן שני טענות שלראשונים שתמיד אין מושג למנות מיום הוסת אם היה ראיה באמצע אלא אפילו ראשונים שיש כזה מושג אבל כל זה מצד שזה יום הוסת אבל כאן שזה רק מצד וכי לעולם לא תראה א"כ זה לא סיבה אלא ביחס לראיה החודשית לא לראיה לאחר עשרה ימים והנה אין דבריו מוכרחים דיתכן שאפילו שהסיבה מצד שלעולם לא תראה אבל קבעו שאשה שאין לה וסת מצד שלעלם לא תראה חוששת למה שנחשב הפלגת ל' או לש"ך למה שנחשב הפלגת חודש ולכן עד כמה שגם ראיה באמצע לא מסלקת הפלגת שלושים ממילא צריכים לחוש אמנם אם נימא שאין זה דין וסת הפלגה אלא מילוי הרחם א"כ ודאי כל שהרחם התנפץ באמצע אין מקום לחוש

ועיין פרדס רימונים סק"ל עמוד ע"ה שכתב שכל דין עונה בינונית שכיון שלעולם לא תראה לכן קבעו את היום שרוב נשים רואות אמנם בראשונים לא כתוב שזה מחמת זה אלא יתכן שכיון שלא ידוע מתי תראה חוששים שתראה כרוב נשים והר"ן שכתב וכי לעולם לא תראה רק בא לבאר למה חוששת ביש לה וסת לאחר הוסת אבל לא שזה כל סיבת החשש

ט] בעיקר הנידון האם אסורה כל העונה דהכו"פ נקט שאסורה כל העונה והסד"ט כתב שזהו חידוש וכן משמעות הש"ך שכתב שזה וסת החודש ודאי משמע שזה אותה עונה והנה בפשוטו אם החשש שתקבע וסת החודש או ההפלגה למה לחוש כל היום והנה אם זה מצד ניפוץ הרחם א"ש שזה לא קשור לעונה וכן זה לא מצד הראיה הקודמת שחושים שתראה באותו זמן אמנם אם בהפלגה צריך שראיה ראשונה תהיה באותה עונה צ"ב למה שכאן לא נחוש לאותה עונה ועיין גר"ז שדעתו שמונים הפלגת עונות ובכל אופן כאן סק"א נקט שאסורה כל היום ויתכן שתמיד הראיה הראשונה צריכה להיות מאותה עונה דאל"כ זה לא דרך קביעות וסת אבל כאן שזה לא מצד הראיה אלא מצד הטבע הרגיל זה אחרת וצ"ע בזה אמנם דעת רוב האחרונים שזה כמו כל וסת

והנה דעת הש"ך שבכל הפלגה צריכה למנות מראיה רגילה ולא ראיה של קפיצה ובכל אופן נקטו החוו"ד סקכ"ב והסד"ט סקי"ב שחוששת לעונה בינונית חזינן שזה לא מצד שתקבע וסת שהרי ראיה זו לא מחמת וסת של שלושים אלא זה רק מצד מילוי הרחם ואינו מוכרח דיתכן שזה סברא כשכל החשש מחמת שראינו לפנינו אבל כאן שחוששים מצד שזה טבע בעצם בזה לא משנה מאיזה דבר היא רואה אמנם לא מצאנו שבוסת שלושים יום שם יש גדרי וסת אחרים וצ"ע

י] עיין סד"ט סקל"ו שהביא מהמהר"ם פאדוה שגם מסולקות דמים שראו חוששים לעונה בינונית והעתיקו הגר"ז סקקי"ד והנה צ"ב שאם זה מצד של וכי לעולם לא תראה הרי כאן היא מסולקת דמים ומבואר שהסברא שכיון שאין לה וסת ורואים שיש כאן ראיה לא קבועה כבר מאותו דבר חוששים אולי תראה כדרך נשים אמנם הרי ביש לה וסת אפילו שראתה פעם אחת אינה קבוע לא חוששים לעונה בינונית כמבואר באחרונים ולא אומרים שכיון ששינתה מוסתה אולי תראה בעונה בינונית אמנם באשכול סוף סימן ל"ג ביאר שלכן אשה שיש לה וסת ועבר וסתה חוששת לעונה בינונית ולדבריו הדין דלא כאחרונים הנ"ל [אמנם יש שם הרבה זיופים] ונפק"מ ביש לה וסת החודש ולא ראתה האם לרמב"ן חוששת לענה בינונית דבפשוטו כאן אין לעולם לא תראה דתראה חודש הבא [וכן הוא בקיצור הלכות נדה לגר"י בויאר] אבל אם מצד סברת האשכול כיון ששינתה ולא ראתה בוסתה יש מקום לחוש שמשנה לגמרי ותראה עונה בינונית ואולי יש לדון שכל שלא מסולקת דמים יש לחוש לניפוץ הרחם וזה תלוי בנ"ל בגדר עונה בינונית אמנם בפשוטו לגבי וסת החודש דינה שדיה שעתה גם בלא ראתה חודש אחד עוד יש לדון בהיתה בחרדה ביום הוסת האם צריכה לחוש לעונה בינונית דלטעם האשכול ודאי לא צריכה לחוש אמנם אם נימא שכיון שודאי תראה מסתבר תראה כרוב נשים גם כאן זה שייך

י"א] הכו"פ דן האם אשה שתמיד לא רואה רק לאחר ל' צריכה לחוש לעונה בינונית ועיין סד"ט שלא סומכים על וסת התרוה"ד לקולא רק בדבר שהוא חומרא והנה אם מה שלא חוששת ביש לה וסת מצד מסולקת דמים הרי ודאי שהיא לא מסלקת דמים אמנם יתכן שהראשונים רק חלקו על רש"י מצד טענה זו אבל גם ללא זה אין לחוש רק למה שמסתבר

י"ב] יש לדון בנגמר ימי הנקה לרשב"א שחוששת לוסתה א"כ תחוש ל' יום אחרי זה ואולי לגבי שיתחיל מילי מודה שעדין לא מוכרח שיתחיל מילוי ויחושו אליו וצ"ע

# סוגיא דשעת הוסת ועונת הוסת

**גמ' ס"ג: במשנה היתה - המשנה בסוף העמוד וברא"ש שם כדאי לראות הראב"ד עד סי"א [ועיין עוד בראב"ד ס"כ וברא"ש סוף ס"ג]**

**טושו"ע השלמת סימן קפ"ד חוץ מימי המבוכה [עונת או"ז עונת אביאסף ספק בזמן ראיתה חו"נ בעונת הוסת ובדין יוצא לדרך ובדין חרדה ומעוברת בעונת הוסת]**

**א. בדין שעת הוסת לר' יוסי – עיין מאירי ס"ג. בד"ה ומעתה ובחזו"א פ"ה סק"ע סקפ"ה פ"ו סק"ב [וע"ש בדין אינו קבוע לר"י האם חוששת כל היום ועיין היטב בראב"ד ה"י]**

**ב. בדין שעת הוסת לר' יהודה [האם חולק על שעת הוסת או שזה דין הרחקה ובגדר דין ההרחקה] – עיין רש"ש ועיין חווד קפ"ד ט' ובגר"ז קפ"ט סקצ"ז ובחזו"א פ' סקי"ח ועיין תוה"ב תחילת שער הוסתות ובבד"ה ד. ועיין תפארת למשה קפ"ד על הט"ז סקי"א בהיתה המחבוא בשעת הוסת ועיין סד"ט קפ"ד סוף סק"ג ובחוו"ד סוף סק"ג [ועיין ח' הגרמ"ש שבועות י"ח שדן בזה לגבי האם חשיב אונס בבעל בעונת הוסת] [ועיין לקמן בראב"ד של קביעות לשעות]**

**ג. בדין דיה שעתה ביום הוסת – עיין משנה ב. חוו"ד קפ"ד ט' [עיין רמב"ם פ"ד ה"ד ובמו"מ פ"ג ה"ו וברמב"ם בפיה"מ] ועיין רש"ש בית מאיר קפ"ט י"ט רעק"א על המשניות תחילת נדה ועיין בחידושיו ט"ז. ועיין ח' הר"ן ס"ג. [וכן הוא ברשב"א ובתוה"ב י"ד. ובמאירי בד"ה וכל] דמשמע שמטמאה מתחילת העונה ובחזו"א פ' י"ח ועיין ערוך לנר בכונת הגמ' שיש דין וסת לטהרות ועיין נאות יעקב סימן כ"ה סקי"א י"ב ועיין משנה אחרונה פ"ב על המשנה של חיוב חטאת [ועיין פיה"מ על המשנה בפ"ק] ועיין נאות יעקב סכ"ה סק"ב מה שחילק בין מצאה תוך הוסת לאחר הוסת**

**ד. בדין וסת שאינו קבוע לשעות – עיין ראב"ד סימן ה"י וברז"ה ובמאירי ס"ג. בד"ה ומעתה ועיין טושו"ע קפ"ט ס"ג ובסד"ט א' [וכן הוא בחכמ"א קי"ב סי"ז] ובחוו"ד שם ובחזו"א פ"ו סק"ב ובפרד"ר בפתיחה לקפ"ט הוסת הד' עמוד י"ט [את ראית הראב"ד מהגמ' ס"ו. יש ללמוד מקופיא וזה ילמד אי"ה בהמשך] ועיין ראב"ד ס"ד ה"ב לגבי עקירת וסת זה ועיין לחו"ש קפ"ט ח'**

**ד,ב. האם קביעות השעה עוזר לעונ"ב – חוו"ד קפ"ד חידושים כ"ג שאסורה כל העונה ועיין דרכי תשובה קפ"ט סקכ"ב בשם המקור חיים שאסורה רק בשעה ועיין פלתי סקט"ו שגם ברגילה לראות ביום אסורה בלילה**

**ה. אין אשה קובעת וסת אלא לעונות – ראב"ד ס"ג ה"ל רמב"ן פ"ה הי"ד טושו"ע סי"ג ועיין חזו"א סק"ע ביאור הדבר ובפשוטו המקור מסוגין**

**ו. האם הקובע נץ או עלות השחר – עיין חוו"ד סק"ה וסד"ט סק"ג ועיין פרד"ר שפ"ח סקי"ג בסופו מה שהכריח בדעת הש"ך [ועיין ריטב"א נ"ד ויש לדון שזה תלוי בצורת מנין השעות]**

**ז. בדין פרישה בשעת הוסת האם זה דאוריתא – עיין בד"ה לרא"ה ד. [ועיין שבועות י"ח. בראשונים בשעת הוסת האם חשיב מזיד או שוגג או אונס ויש ללמוד משם לגדרי האיסור של יום הוסת וע"ש בחידושי האור שמח]**

**ח. י"א. עונת או"ז – עיין ב"י שתמה מסוגין ועיין ש"ך ובחו"ד וסד"ט סק"ג**

**ט. עונת אביאסף – עיין רשב"א נ"ד. עיין ש"ך סק"ט ובפרד"ר מקש"ז סוף סק"ב**

**י. ספק ראתה קדם הנה"ח – עיין בעלי הנפש הובא ברא"ש ועיין נו"כ ועיין סד"ט סק"ז חוו"ד סק"ו ובהגהות אמרי ברוך ועיין פלתי סק"ו ובמקש"ז ז' בטעם דלא אומרים סד"ר לקולא [ועיין אשכול סימן ל"ב פ"ג ובגליון מהרש"א כללי ס"ס לש"ך סק"י אות כ' שדנו מצד חזקה]**

**[י"א. בדין שכחה וסתה – חוו"ד קפ"ד ד' בד"ה ותמוהין חת"ס+ סימן קס"ו בסופו ועיין שו"ת מהר"י אסאד יור"ד סימן ק"צ ובחזו"א פ"ז סק"ג בתו"ד ועיין רמב"ם פ"ח מאיסו"ב הט"ו הובא בטושו"ע סימן קצ"ו ובבעלי הנפש סוף שער הוסתות [ועיין חכמ"א קי"ב ס"ה במוסגר לגבי מחלוקות] ]**

**י"ב. ראיה הנמשכת מעונה לעונה – עיין ב"י בשם הראב"ד ס"ו וס"כ וברמב"ן פ"ה הכ"ב כ"ג בוטשו"ע ועיין רא"ש בסוגין ובסוף ס"ג ובתוה"ב י"ד: בסופו [ובביאור דעת הרמב"ן עיין שפ"ח סקט"ז לקראת הסוף [סוף עמוד ק"ג] ובפרישה סקי"א ובדין אשה קובעת וסת בימי נדה ילמד אי"ה בהמשך הסוגיות]**

**י"ג. חו"נ בעונת הוסת – עיין תרוה"ד סר"נ ובנו"כ על השו"ע ובגר"ז סק"ו ובקו"א ועיין עוד חת"ס סימן ק"ע בהא שזה מותר גם אם וסתות דאוריתא ועיין טורי כסף סק"ב בשם הבית אפריים**

**י"ד. עבר הוסת ולא בדקה האם מותר חיבו"נ – סד"ט סקי"ג בשם התפארת למשה וחלק עליו ובחת"ס סקי"ח**

**ט"ו. בנזכר באמצע הביאה שזה יום הוסת – חוו"ד קפ"ה ז' ובפרד"ר סוף סימן קפ"ה ועיין רמב"ם פ"ה משגגות ה"ז [ויש לדון האם יש לחוש שמא כבר ראתה וכחיוב בדיקה לאחר הוסת]**

**ט"ז. עבר ובעל ביום הוסת ולא ראתה האם צריך כפרה – תוה"ש קפ"ד ג' [ועיין שאילת דוד יור"ד ס"ב בד"ה בענין בס"ג סק"ד]**

**י"ז. בדין מעוברת וחרדה – עיין גמ' ט. וברא"ש ובח' הר"ן שם ובטושו"ע ס"ח**

**בדין ימים ושעות בוסת**

א] מבואר במשנה שדעת ר' יוסי שברגילה לראות בשעה מסוימת אסורה רק באותה שעה והנה במאירי מבואר שגם אם רואה בדקה מסוימת בכל אופן קבעו חז"ל שהיא אסורה שעה בשעות זמניות וכן הוא בחזו"א פ"ה סקע"ד ולפ"ז מבואר שיש בטבע גורם מיוחד שמתיחס לשעה [ובפשוטו אם זה מחצי שש על חצי שבע אין כזה צירוף ויחול רק קביעות לכל העונה] אמנם עיין רש"ש שכל המשנה דוקא בראתה ראיה אחת בתחילה וראיה אחת באמצע ואחד בסוף וכדו' אבל אם ג' הראיות היו באותו רגע באמת הוסת מצטמצם לאותו רגע ולפ"ז יתכן שיש שיתוף של זמן קרוב אחד לשני ועיין חוו"ד סק"ט שהעמיד את הדין דיה שעתה במקרה שרואה ברגע הוסת דהינו שיש לה וסת לרגע אחד והנה יש לעיין האם ר"י מודה שבראתה בג' שעות ביום זה מצטרף לעונה של וסת או שכה"ג אין קביעות וסת כלל דהינו שכמו שלדידן אין וסת אלא אם עונה כן לדבריו אין וסת אלא אם שעה ועיין חזו"א פ"ה סק"ע שנקט שלא קובעת וסת ולפ"ז ודאי שגם בוסת שאינו קבוע לר"י לא תקבע אלא לאותה שעה כיון שאין קביעות שמתיחסת לכל העונה אמנם עיין חזו"א פ"ו סק"ב שדן שבפעם ראשונה חוששת לכל העונה דהינו שגם לר' יוסי יש מושג של עונה רק שכל שראתה באותה שעה מיחסים לשעה ולכן בפעם ראשונה חוששים לשעה ועיין במאירי שכתב מפורש שבראתה בשלש שעות ביום קובעת לאותה עונה והנה בפשוטו לפ"ז באינו קבוע צריכה לחוש לכל העונה וכנ"ל מהחזו"א אמנם עיין ראב"ד ס"א ה"י שנסתפק האם באינו קבוע חוששים לכל העונה ודיק מהמשנה שזה אותו דבר כמו קבוע ומשמע שלר"י לא חוששת רק לשעה וצ"ע הטעם הרי כל וסת שאינו קבוע חוששים לכל האפשרויות הניתנות וצ"ל שסתם ראיה זה נקבע לשעות ורק כשרואים שזה לכל היום בהכרח שקבעה לכל היום

והנה פשטות הראשונים ששעת הוסת זה שעה זמנית אמנם עיין ראב"ד דראיה הנמשכת מלילה ליום אסורה כל זמן ההמשכות וכתב שר"י מודה לר"י שיש איסור של שעת הוסת ועיין חת"ס בחידושיו על השו"ע סימן קפ"ד שכתב דמבואר בדבריו שנקט ששעת הוסת הכונה הזמן שבו רגילה לראות ור"י רק חולק שבעונה שבא התחיל הראיה בזה יש איסור על כל העונה אבל בהמשך הראיה זה לא סיבה לאסור את כל העונה וצ"ב גדר הדברים

ב] מבואר במשנה שר"י ס"ל שאסורה כל העונה ויש לעיין מה סברת ר"י האם שס"ל שהוסת לא מצטמצם לשעות ולכן אסורה כל העונה או שגם הוא מודה שהקביעות היא לשעות רק שבכל אופן אסורה כל העונה ויש לבאר שזה מצד גזירה שמא תשמש בשעת העונה עצמה ויתכן מצד שחוששים שמא הוסת יקדים קצת או יאחר ויתכן שזה רק מצד שיש כאן שני גורמי ראיה אחד היום ואחד השעה לכן חוששים שהוסת יגיע ללא הגורם הנוסף דזה סוג שינוי מצוי ויתכן עוד שחוששים שבאמת הגורם הוא רק העונה ולא השעה ובמקרה זה יצא אותה שעה ובגר"ז סקצ"ז כתב שהחשש שמא מחמת התשמיש זה יקדים הוסת ולכאורא זה גם סברא שיאחר לאחר הוסת דהינו שכיון שחלק מהגורם קיים זה סיבה לחוש שעל ידי התשמיש זה יגיע אמנם בפשוטו זה גם לגבי טהרות כמבואר שהגמ' דנה שהיה מקום לומר שדין המשנה לגבי טהרות ומשמע שגם ללא התשמיש יש סיבה לחוש לכל הפחות מדרבנן ואולי הקמ"ל שאין כזה חשש ובאמת לא הובא דין זה ברמב"ם עיין נאות יעקב סימן כ"ה כ"ו שהאריך בזה

והנה בבד"ה לרא"ה כתב ששעת הוסת אסורה מדאוריתא ועד סוף העונה זה מדרבנן ולמ"ד וסתות דרבנן הפסוק בא לרבות מתחילת העונה ומבואר שזה ודאי שיש גורם של שעה ורק יש כאן דין הרחקה של כל העונה וכן הוא בריטב"א בשבועות י"ח בשם הרמב"ן [וצ"ע לר' יוסי מה צריך פסוק על פרישה ואולי באמת הוא ס"ל וסתות דרבנן ויתכן שמצד חזקת הוסת יש חזקה שזה יגיעכמה שיותר מאוחר ומה שצריך לפרוש מתחילת שעת הוסת זה מצד הדין והזרתם] ועיין חוו"ד סק"ח שנקט שהבדיקה צריכה להעשות בשעת הוסת ולא קודם וחידש עוד שאפילו שס"ל שצריכה מוך כל שעת הוסת אבל לא צריכה מוך לאחר הוסת ודבר זה אינו מוכרח דכיון שחוששים הרי שתראה לאחר הוסת יתכן שזה גם סיבה לבדיקה וכמו שהעיר החזו"א פ' י"ח והנה בבעלי הנפש שער הספירה ס"ג ג' גם מדויק שהדין בדיקה זה בשעת הוסת [וכן בתחילת סימן ב' ובפ"ד ה"ב] דהינו שבדבריו משמע שמספיק מעשה בדיקה אחת אבל חיובו הוא בשעת הוסת ובפשוטו אחרי זה זה רק עוזר מצד עבר הוסת ולא בדקה מותרת ובהכרח שהדין עונת הוסת זה הרחקה מסוימת והנה גם החוו"ד כתב שחוששים רק לעונת הוסת מצד שאם תראה שם זה לא יחשב שינוי דהיינו שאם פעמיים לא תראה ופעם אחת תראה בשעה אחרת יחשב שיש לה עדין וסת קבוע לראות דהינו שס"ל שנתחדש לחוש לצד שרק גורם היום לבד יגרום הראיה אמנם החזו"א כתב שכיון שאם שינתה לראות באותה עונה זה לא נחשב עקירה חזינן שמראש גורם הראיה לא מתיחס לשעות [ועין ראב"ד ס"א שכתב שלר"י כל יום הוסת כשעת הוסת דמי] והנה בלשון הרשב"א בתוה"ב מפורש שבלא ראתה בשעת וסתה חוששים שתראה אחרי זה שמא איחרה וסתה ומבואר שודאי שיש משמעות לשעת הוסת ועיין תפארת למשה קפ"ד על הט"ז י"א שנקט שאם היתה במחבוא בשעת הוסת ואחרי זה יצא מהמחבוא אפילו שאסורה עד סוף העונה אבל זה לא מחיב אותה בדיקה

והנה עיין ח' הר"ן ס"ג. שכתב שוסת הגוף המורכב לימים זה מחלוקת ר"י ור"י האם אסורה כל העונה והנה כאן ודאי שיש וסת הגוף שהרי וודאי לא צריכה בדיקה אם לא הגיע וסת הגוף וודאי שזה חלק מגורם הראיה ובכל אופן כתב שזה קשור לר"י ור"י דהינו שר"י חולק מצד הרחקה ולכן גם בוסת הגוף זה שייך אמנם מבואר שזה לא סתם הרחקה בעונה שיש הוסת אלא כיון שחלק ממרכבי הוסת זה העונה לכן חוששים שתשנה וסתה או שתראה בגורם העונה ללא פיהוק אמנם מבואר שזה לא מחיב בדיקה וצ"ע א"כ למה זה סיבה לטמא הטהרות כמבואר בדבריו ועיין לקמן

ג] והנה מבואר במשנה לגבי וסת הגוף שאם רגילה לראות בתחילת הוסת היא טמאה בתחילתו ואם רגילה לראות בסוף הוסת הגוף היא טמאה בסופו ויש לדון האם ברגילה לראות לפעמים בתחילת הוסת ולפעמים בסופו ואין לה בזה קביעות האם גם כה"ג אומרים דיה שעתה או שכל שזה שעת הוסת וביחס לזמן זה היא לא מסולקת אין סיבה לומר דיה שעתה ועיין רעק"א במשניות תחלת המסכת שנקט שאומרים דיה שעתה וכן פשטות המשנה תתחילת המסכתא שאם היתה עסוקה בטהרות ופירשה וראתה הטהרות טמאות ולא משמע שפירשה בדיוק ברגע שהתחיל שעת הוסת וכן מבואר מקושית רעק"א ט"ז. וכן נקט הבית מאיר סימן קפ"ט סי"ט וכן משמע ברמב"ם בפיה"מ תחילת המסכת שהעמיד המשנה שיש עונת הוסת ובכל אופן נקט שנאסרת רק משעה שמצאה הדם והנה מה שזה לא נאסר מדין מעת לעת עד תחילת הוסת עיין חזו"א פ' י"ח שכל שלא גזרו מעת לעת לא גזרו כלל עוד כתב שלגבי גזירת מעת לעת סמכו על שעת הוסת אמנם זה רק ביש לה שעת הוסת וסתימת הדברים שגם באין לה לא מטמאה מתחילת הוסת אמנם עיין חוו"ד סק"ט שנקט שכל הדין דיה שעתה זה רק שזה לא מטמא קודם הוסת אבל בזמן הוסת וודאי שטמאה מתחילת הוסת וזה לשיטתו שיש שעת הוסת גם לר"י ועיין משנה אחרונה שהקשה על המשנה שאם ראתה לאחר שיעור וסת מטמאה מעת לעת הרי הגמ' מעמידה בשעת הוסת ותירץ שהגמ' מעמידה בעונת הוסת ולא בשעת הוסת וכה"ג באמת אין דין דיה שעתה[ ובפסקי הר"א מטול העמיד המשנה בוסת שאינו קבוע מכח קושיא זו] והנה הרמב"ם בפיה"מ העמיד המשנה שהסיפא זה פרוש של הרישא דהינו שכל וסת של ימים מתלוה אם וסת הגוף וביחס לוסת הגוף לגבי טהרות ודאי שהטומאה רק בשעת הוסת ולגבי פרישה בזה נחלקו ר"י ור"י שלר"י זה רק בשעת הוסת ולר"י זה כל העונה ומבואר מפורש שיש שעת הוסת לר"י ולגבי טהרות זה לפי שעת הוסת וכן משמעות דבריו בהלכות שכתב הדין טומאה בשעת הוסת ורק לגבי פרישה כתב עונת הוסת

אמנם הנה הראשונים דנו האם בוסת הגוף יש פרישה כל העונה ועיין ח' הר"ן וברשב"א ובמאירי שכתבו דמהא דמבואר במשנה שאם רגילה לראות בסוף הוסת מטמאה מסוף הוסת חזינן שאין דין עונה שאם היה דין עונה ודאי היתה מטמאה מתחילת הוסת ועיין תוס' יו"ט שבאמת בממשיכה לראות לאחר הוסת שבזה קי"ל שיש לה עונת הוסת באמת מטמאה מתחילת הוסת חזינן מכל זה שהדין עונת הוסת זה גם סיבה לטומאה וזה צ"ע הרי שבוסת הגוף ודאי שזה רק דין הרחקה ומבואר שנקטו שבדין הרחקה זה סיבה לטמאות טהרות ומקורם מהגמ' בהמשך שדנה שאולי כל הדין עונה זה לטהרות ונקט הרשב"א שאין הכוונה דין הרחקה שלא ליגוע בטהרות וכדביאר החוו"ד אלא הכוונה שיחול דין טומאה אמנם החוו"ד נקט שהכוונה שהתחדש בסוגין שיש דין הרחקה לטהרות שאשה שהגיע וסתה לא תיגע בטהרות ועין ערוך לנר שלא מצאנו דין הרחקה לטהרות

ד] והנה מתבאר לנ"ל שבעונת הוסת האם מטמאה מתחילת הוסת יש לדון מצד גזירת מעת לעת ויש לדון מצד שכיון שחזקת הוסת שתראה היום לכן זה סיבת טומאה אמנם יש לדון שכל החזקה שתראה באותו יום אבל ברגע לתחילת הוסת כל שלא הרגישה לא אסורה מצד הוסת ולכאורא יסוד הנידון שהנה רבנן חיבו בדיקה ומכח זה אמרו שכל שלא בדקה היא בחזקת טמא ויש לדון האם כל זה רק בעבר הוסת או שגם ביחס לתחילת הוסת יש חשש רואה וכל שלא בדקה ומצאה טהורה היא בגדר ספק ובזה תלוי הנידון הנ"ל ודו"ק והנה יש בזה נפק"מ בנכנסה למחבוא באמצע הוסת האם יש לה חיוב בדיקה מכח תחילת הוסת וכן נפק"מ ביוצא לדרך באמצע הוסת האם יש חיוב בדיקה מצד תחילת הוסת וכן נפק"מ בבעל בשעת הוסת האם צריך לפרוש באבר חי מצד שיש צד ראיה קודם או שבעונת הוסת כל שלא הרגישה היא עדין בחזקת טהורה ודו"ק בזה

ה] עיין בעלי הנפש הובא בב"י קפ"ט ס"ג דאם אשה קבעה וסת לשעה ולא ליום אתי ווסת השעות ועוקר את וסת העונה ווסת זה נעקר בפעם אחת וכתב שר' יהודה לא חולק על ר' יוסי אלא שקביעות העונה עוקר את קביעות השעה אבל במקום שיש רק קביעות השעה וודאי שהולכים לפ"ז וכוונתו שבמקרה שראתה ג' פעמים כל פעם בתאריך אחר או בהפלגה אחרת אבל תמיד זה היה באותה עונה שכה"ג איסורה הוא רק בשעה הזו והרז"ה הבין וכן הוא בסד"ט סק"א והחכמת אדם שאסורה כל ימיה בשעה זו דהינו שיש כאן קביעות לשעה זו שתמיד אצלה הראיה מגיעה בשעה זו אלא שצ"ע למה שלא יעקר בזה שיום אחד לא רואה ויתכן שהגדר של שעה שיש כאן קביעות נוספת שכל ראיה שתהיה אצלה תגיע בצירוף לשעה וצ"ע א"כ במה זה יעקר ואולי בראתה בשעה אחרת אמנם החוו"ד והחזו"א פ"ו ב' והפרדס רימונים בפתיחה לקפ"ט עמוד י"ט ביארו שהכונה שאסורה בוסת האינו קבוע רק שלא אסורה כל העונה אלא רק אותה שעה ובביאור הסברא משמע שרק כשיש קביעות של העונה יש חשש שתראה לפי העונה אבל כה"ג שעיקר הגורם זה השעה אין לחוש שתשנה וסתה והנה בוסת שאינו קבוע אפילו שזה חשש של אינו קבוע אבל חוששים לכל העונה אבל כאן שרואים קביעות ברורה של שעה ולא של יום זה סיבה לומר שתתמיד בשעה וצ"ע והנה כתב הראב"ד ס"ד ה"ב שזה נעקר בפעם אחת ועיין חוו"ד שהכונה שהוסת של היום שהוא אינו קבוע נעקר בפעם אחת אבל הוסת השעות לא נעקר ולכאורא נפק"מ בחזרה וראתה באותה שעה שלא אסורה כל העונה אמנם הלחו"ש סק"ח כתב שהכונה שאם לא ראתה באותה שעה אפילו שראתה באותה עונה זה לא מצטרף לקביעות וסת ע"ש והביאור שכיון שהראיה הקודמת היתה ודאי אם צירוף של שעה לא שייך לקבוע ללא הגורם של השעה אבל אם הגדר של שעה שזה רק הגבלה בוסת אבל באמת יסוד סיבת הראיה זה חודש לכאורא אין הדין כן ונפק"מ בקבעה וסת לשעה מסוימת ואחרי זה פעמים ראתה בשעה אחרת ופעם אחת לא ראתה כלל

[דהיינו שיש לחקור בגדר שעת הוסת בעונה האם זה מורכב דהינו שתמיד יש גורם של חודש וגורם של שעה וללא זה לא הגיע עדין גורם הראיה וממילא ודאי כל שרואה בזמן אחר זה שינוי הגורמים או שודאי שהעונה לבד גורמת רק שיש כאן עוד וסת שכל שצריכה לראות רואה בעונה זו או בשעה זו או שביחס לגורם ראיה זה יש הגבלה של שעה מסוימת ולפ"ז שייך שיעקר וסת השעה ולא וסת העונה דהעונה הוא גורם לעצמו ולא שחסר לו בגורם ללא השעה והנה מעיקר דברי הראב"ד משמע שזה גורם נפרד שאם זה מצטרף לגורם של העונה א"כ באינו קבוע הרי בהכרח שיש כאן גורם של חשש אינו קבוע ובגורם זה לא ראינו והחזקנו שזה בהצטרפות לשעה ואינו מוכרח]

ו] והנה הראב"ד הוכיח את שיטתו מהא דמבואר בגמ' ס"ו שבהיתה רגילה לראות ליל טבילה ור"י אמר שזה דימת עירך דהינו מה שנכנסת לעיר והנה בפשוטו צ"ע דשם כל הגורם זה הביאה לעיר וא"כ לא הגיע הגורם והסד"ט כתב שהלשון שמא משמע שזה לא ודאי וא"כ בהכרח ההיתר כי תמיד היתה נכנסת בשעה קבועה אמנם הפרדס רימונים תמה א"כ מה היה צריך לומר שמא דימת עירך ולא אמר שהרי יש לך שעה קבוע ועיין ביאור הגר"א שקצת משמע שבאמת הכונה שהיה שם שעה קבועה ועל דרך הסד"ט ועיין חוו"ד שזה ודאי שעיקר הקביעות זה הטבילה והגדר של דימת עירך זה כמו השעה ומה שאסורה רק בשעה חזינן שכל שזה וסת שאינו קבוע שהרי כל קפיצה זה כמו אינו קבוע בזה האיסור כמו קביעות השעה אם הוא קבוע עכ"ד וצ"ב שכאן זה קבוע בדיוק כמו הטבילה והרי בכל אינו קבוע חוששים לכל העונה וצ"ל שכל שהשעה קבועה דהינו שחזינן שזה ודאי חלק מהגורם ביחס לאינו קבוע יש לזה השפעה ועיין חוו"ד סקכ"ב שאם קופצת ורואה תמיד שעה אחרי לא אסורה כל העונה ולמד דבר זה מדברי הראב"ד דהינו שדימה הגבלה של שעה מסוימת להגבלה של שעה סמוכה לקפיצה וכדחזינן שהראב"ד דימה דימת עירך לגורם של שעה וכל זה צ"ב [והנה יש לדון האם בקבעה וסת לשעות חוששת עונה בינונית כל העונה והנה לפליתי בפשוטו ודאי שחוששת אמנם אם נימא שלא חוששת אלא לעונה שראתה פעם קודמת יתכן שכאן גם בשעה זה כך וצ"ע ואם נימא שחוששת לשני העונות אבל לא מצד מילוי הרחם אלא מצד שהראיה שממנה מפליגה לא צריכה להיות באותה עונה אבל כאן שהוחזקה שכל ראיותיה בשעה פלונית יהיה אפשר להקל ונפק"מ שגם בהוחזקה לראות ביום לא תחוש ללילה וצ"ע בזה]

והנה בעיקר דברי הראב"ד עיין מאירי שחלק על הראב"ד וכתב שקביעות שעה זה קביעות יום דהינו שנקט שלר"י הקביעות תמיד מתיחס ליום ולא לשעה ולא שזה רק חשש שתראה אם חלק מהגורמים וכחזו"א ולכן אין מקום לדברי הראב"ד

ז] עיין ב"י שהביא מהאו"ז שאשה שראיתה ביום צריכה לפרוש עונה קודם ותמה עליו שזה נגד סוגין והנה המעין באו"ז יראה שכתב שכך נהגו דהינו שזה לא מעיקר הדין אמנם הש"ך הביא מהראב"ן שזה מעיקר הדין וכן הוא בפסקי הרי"ד ור"א מן ההר ביבמות ס"ב ועיין ש"ך שכתב לישב שבסוגין מדובר שיש לה שעה מסוימת והתורה הוסיפה על שעת הווסת את כל עונת הוסת אבל אשה שעונתה כל היום דהינו שאין לה שעה קבועה מתי לראות בזה כל העונה זה כמו שעת וסתה ומדין סמוך לוסתה יש לאסור עונה קודם עכ"ד ועיין חוו"ד שתמה שכל החשש שתקדים בזמן שהוא חלק מגורם הראיה דהינו שתראה בצורה שזה לא שינוי ווסת אבל לא שתראה עונה קודם שזה יחשב שינוי וסת ועיין סד"ט שכתב שהאיסור של עונת הוסת זה גזירה אטו שעת הוסת ולכן זה שייך גם בעונה קודם ויתכן עוד שיש חשש שמחמת התשמיש יקדים הוסת והנה בפשוטו אין דין בדיקה בעונת האו"ז שכיון שאין חשש ראיה מחמת עצמו אלא מחמת הרחקה בעלמא ושמעתי מהגר"נ קופשיץ שברגילה תמיד לראות ביום או בלילה לביאור הש"ך אין לחוש לאו"ז שזה כמו אשה שיש לה וסת השעה והיום לא קבוע שכתב הראב"ד שכה"ג אין איסור רק בשעה שרואה וכאן העונה זה כמו השעה וז"ב [ועיין חידושי הגרמ"ש שבועות י"ח שתמה על הדיעות שיש דין פרישה מדאוריתא וחשיב אונס הרי התורה אמרה לחוש לצד ראיה וכתב שאם זה אסור מצד שמא תשמש בשעת הוסת א"כ באמת לא חששה התורה לצד זה אמנם הדבר תמוה לומר שזה סברא בדין חשש מדאוריתא]

ח] עיין בפוסקים שהביא מהאביאסף שעונת הוסת זה י"ב שעות ועיין נקודות הכסף שביאר שהכונה שלוקחים את חצות היום ושש שעות קודם ושש שעות אחרי זה עונת היום והשאר זה עונת לילה ולפ"ז אם רואה ביום ארוך בתחילת היום זה נחשב עונת לילה ודבר זה צ"ע שהרי הגורם הוא היום והלילה ומה פתאום לדון לפי שעות שוות [ובאחרונים יש עוד הרבה דיעות אין לחשב האביאסף] ועיין פרדס רימונים מקש"ז ב' שכתב שכל דבריהם ביחס לחידוש האו"ז שאסור גם עונה קודם שבזה אין איסור עונה שלמה אלא רק י"ב שעות קודם וצ"ע בכל זה

ט] מבואר בגמ' שדין הוסתות תלוי בנץ החמה ועיין חוו"ד סק"ה שביאר שהוסת תלוי בשמש וע"ש שלפ"ז משקעה"ח זה ודאי עונת לילה אמנם תמה מהש"ך סקי"ג שמשמע לא כך וע"ש מה שדחק אמנם עיין פרד"ר שפ"ח י"ג שהוכיח שם מהש"ך שכונתו בין השמשות ממש וכתב שחלוק תחילת היום שזה תלוי בשמש מסוף היום שזה תלוי בדין יום וצ"ע מהיכי תיתי לומר כך והנה בלשון הגמ' מבואר שאסורה עוד שש שעות מחצות ולראשונים שמונים עד שקיעת החמה א"כ מבואר לכאורא בחוו"ד אמנם לראשונים שס"ל כר"ת ומודדים עד סוף שקיעה שניה א"כ בהכרח שזה עד צאת וכן בהכרח שזה מעלות דהרי חוששת מתחילת השעות [ועיין ריטב"א נ"ד שכתב עלות השחר] אמנם לעיקר קי"ל כהגר"א וא"כ מוכח כנ"ל והנה שמעתי להעיר שיש הרבה שנקטו שגם לר"ת מנין השעות זה עד שקיעה ראשונה ולפ"ז בראתה לאחר השקיעת החמה זה תאריך ט"ו אבל עונת לילה של ט"ז וצ"ע האם תאסר ט"ז לילה או ט"ו לילה וכן לר' יוסי שהספק יום מתחיל לאחר השקיעת החמה וצ"ל שיש מושג תאריך לפי יום ולילה עיין לחו"ש וצ"ע

י] עיין רא"ש שהביא מהראב"ד לדון לגבי אשה שלא יודעת אם ראתה קודם הנה"ח או אחרי מתי זמן וסתה ובתחילה סבר שצריכה להחמיר בשניהם ואחרי זה כתב שכיון שוסתות דרבנן וכל שכן סמוך לוסת לכן אומרים ספק דרבנן לקולא ולא חוששים אלא ליום שהוא ודאי בימי נדתה ועיין ט"ז שזה מדין תולין קלקלה במקולקל ולכאורא הכונה שבאמת אין כאן דין ספק דרבנן לקולא כיון שזה יתיר את שניהם אמנם זה סברא לבחור את הזמן שבו היה ודאי ראיה והרז"ה חלק שיש כאן דין ספק דרבנן לקולא עוד טען שלא שיך ספק וסת שהרי יש לה חזקת טהרה ורק יש כאן הכרעה שתראה ביום מסוים וכל שלא ידוע היום הרי היא בחזקתה ועיין הגהות אמרי ברוך על החוו"ד והנה בפשוטו זה תלוי בשאלה האם אפשר להתפלל ביום אחד מנחה לאחר פלג וביום אחד מעריב שזה תרתי דסתרי בשני זמנים [וכן הוא במקש"ז ז'] והנה הכו"פ והסד"ט כתבו טעם לאסור ביום שבאמת מדין סד"ר לקולא צריך להקל בשניהם רק לאחר שלא ראתה בלילה זה סיבה להכריע שהראיה פעם קודמת היתה ביום [וצ"ע אם פעם אחת ראתה בלילה מה יהיה הדין בפעם הבאה] והנה הש"ך הביא בסקי"ג את הראב"ד וכתב שלטעם זה אפילו בספק בין השמשות וביאר הפרד"ר שכונתו שכאן שזה ספיקא דדינא לא שייך הטעם של הכו"פ ובהכרח שזה מדין תולין קלקלה במקולקל ולפ"ז מוכח שש"ך נקט שוסת היום זה עד הלילה ולא בתורת ודאי עד השקיעה"ח ע"ש

והנה הראב"ד בתוך דבריו כתב שכיון שוסתות דרבנן כ"ש סמוך לוסתה משמע שבאמת את שעת הוסת עצמו לא התיר דהינו שזה ודאי שבזמן שיתכן שראתה בלילה צריכה לחוש והרז"ה השיגו ע"ש והנה היה מקום לומר שכל הראב"ד הנ"ל זה רק סברא לשיטתו שבזמן המשך הראיה היא ודאי אסורה ממילא הנידון האם לאוסרה עוד זמן אבל לשיטות שאסורה רק בתחילת הראיה אין סיבה לתלות ביום דהרי אם ראתה בלילה אין שום איסור ביום אמנם הרא"ש שחלק לא חילק בזה הותיר תמיד ומשמע שסברא זו שיכת לא דוקא הראב"ד לשיטתו

והנה החוו"ד סוף סק"ד כתב שאשה ששכחה יום וסתה מותרת כל הזמן וזה לכאורא כבעל המאור ודלא כראב"ד ובשו"ת מהר"י אסאד סימן ק"ץ כתב שכל ששכחה לגמרי יש רוב כמבואר במג"א לגבי מי שבא במדבר ולא יודע מתי שבת שמעיקר הדין יש רוב ורק שם כי זה דבר ידוע לכל העולם לא הוי רוב אמנם עיין פמ"ג שדן שכיון שזה יתיר הכל והרי יום אחד זה ודאי אסור לא שיך בזה רוב והנה עיין ראב"ד סוף שער הוסתות שהביא מהבה"ג שיש וסת שיוצאת מימי טוהר לימי טומאה ותמה שא"כ אשה שלא יודעת מתי זה תאסר כל הימים ומבואר שלא אומרים רוב וכן שלא אומרים בזה סד"ר לקולא והרז"ה השיגו לשיטתו שאומרים ספק דרבנן לקולא ע"ש ובשו"ת חת"ס סימן קס"ו נקט שלא אומרים ספק דרבנן לקולא בוסתות וזה דלא כראשונים כאן ובחזו"א פ"ז סק"ג לא הקיל בשכחה וסתה אלא במינקת שיש מקילים לגמרי ובכו"פ דן שזה חסרון ידיעה וצ"ע שמקרה שהוא חסרון ידיעה לכל העולם ודאי חשיב ספק וצ"ע בכל זה [ובחוט שני כתב לחלק בין קבוע לאינו קבוע וזה רק אם סיבת החומרא מצד ספק דאוריתא אבל אם מצד חסרון ידיעה או מצד שודאי נתיר מה שמותר לכאורא אין סיבה לחלק ויש שדנו למבואר בחת"ס או"ח קס"א לענין יארציט שלא יודע הזמן שכיון שאם לא יעשה כלל יעקר תקנת חז"ל בזה לא אומרים ספק דרבנן לקולא אמנם אינו דומה דשם זה מצוה ופה זה איסור ועוד שכאן יתקים התקנה בשמירת כל שאר ראיותיה וז"ב]

והנה יש לדון באשה שראתה שלשה ראיות ולא יודעת אם זה באותה עונה האם זה קשור לסוגין או שכאן ודאי מדין ספק דרבנן אומרים שראתה כל אחד בעונה אחרת וממילא אין כאן קביעות וסת אמנם יש סברא לומר שאדרבא מצד חזקת הוסת ננקוט שמסתמא ראתה באותה עונה שהרי בסתמא אשה רואה בצורה של וסת שזה יסוד הדין לחוש לאינו קובע אמנם לא מצאנו שמכח דבר זה מחשיבים שזה וסת קבוע וצ"ע

י"א] עיין ראב"ד סימן א' שהביא לדון באשה שמתחילה בעונה אחת וממשיכה לעונה אחרת מה דינה והנה שיטת הרז"ה שם וברשב"א בתוה"ב שמסתכלים רק על תחילת הוסת וכל השאר זה טפל לתחילת הראיה ואם לא ראתה בעונה הראשונה עקרה את וסתה והראב"ד שם נקט שאסורה כל זמן משך הראיה ולכן הביא שי"א שממילא אסורה גם בעונה השניה לר"י מדין עונת הוסת ודחה הראב"ד שדין עונת הוסת זה רק בתחילת הוסת ולא בהמשך הראיה דהינו דברשב"א [י"ד סוף ע"ב] ביאר סברת הראב"ד שחוששים שאולי ההתחלה זה תוספת דמים וזה רק חשש ביחס לשעת הוסת ולא ביחס לדין עונה שנוסף כאן והנה בפשוטו בראב"ד מבואר שנקט ששעת הוסת זה זמן הראיה וזה המקור לאסור את אותו זמן כמבואר בדבריו שלמד דבר זה מר"י ולכאורא לכל הראשונים אין מקור לכזה חידוש ועיין ב"י שכתב לחלק שכל הגמ' זה לר"י ולא לר' יהודה ולכאורא הביאור שלר' יהודה אין מושג של שעת הוסת אלא רק עונת הוסת וברמב"ן פ"ה הכ"ב והכ"ג נקט שכל שממשיכה לעוד עונה יש כאן שני וסתות וכל יום זה וסת לעצמו ונפק"מ לגבי עקירה שאם ראתה ביום השני שלרמב"ן היום הראשון נעקר ולראב"ד שזה כוסת אחד זה לא נעקר

י"ב] והנה עיין ראב"ד סעיף כ' שדן באשה שרואה כמה ימים מה דינה והביא שיש דיעות שחוששת רק לעונה הראשונה וזה דעת הרז"ה והרשב"א והביא דיעות שחוששת לטועה ואסורה כל הימים דאולי הראשונים זה ימי זיבה והשנים ימי נדה ודחה שלא חוששים לזה והוא סיים שחוששים לכל ימי הראיה מצד שזה כמו שעת הוסת ובפשוטו לפ"ז בעונה האחרונה חוששת רק לחלק מהעונה וכן נקט הפרישה סקי"א אמנם סתימת דבריו לא משמע כך והנה ברמב"ן כתב שחוששת לכל ימי הראיה והסד"ט נקט שזה מצד טעות וזה רק בזמן הזה אמנם עיין שפ"ח ט"ז שהאריך שדעת הרמב"ן שכל שזה ראיה ארוכה כל יום זה נחשב וסת לעצמו ורק בהפסיקה זה קשור לנידון שאין אשה קובעת וסת בימי נדה ובזמן הזה שקובעת ממילא תמיד צריכה לחוש לכל יום הראיה אמנם להלכה נקטינן בחלק זה דלא כרמב"ן וממילא בראיה ארוכה אין להמשך דין וסת גם אם התחלה בימי זיבה והסוף בימי נדה ובפרישה סקי"א מבואר כפרד"ר

והנה בפשוטו הראב"ד שבממשיכה לעונה אחרת אסורה משך זמן הראיה זה לשיטתו בכמה ימים אמנם הרא"ש חלק על הראב"ד לגבי כמה ימים והסכים עמו לגבי ממשיכה מיום ללילה וצ"ל כמבואר בפרישה והט"ז שכל שזה זמן לא ארוך כמו מעונה לעונה יש יותר סיבה לחוש שעיקר הראיה זה העונה השניה ולכן כה"ג אסורה משך זמן ראיתה ומבואר שני סבות ב"ח כתב שבראיה ארוכה יותר חוששית שהפסיקה והתחילה והפרישה ביאר שבראיה קצרה יותר יש מקום לחוש שהכל מעיקר הראיה ועיין פרדס רימונים שדן שכל שזה יותר מעונה אחת כבר אין לחוש אלא להתחלה

י"ג] עיין גמ' ביבמות ס"ב: דלגירסת רש"י מבואר שמותר סמוך לוסתה בעונת הוסת ביוצא לדרך וכן פסק השו"ע וברשב"א והראב"ד מבואר שמותר גם בשעת הוסת וכן הוא בגר"ז אמנם החוו"ד נקט שבזה קי"ל להחמיר והנה ר"ת חלק מצד שהפרישה דאוריתא אמנם נראה שגם אם הפרישה דרבנן בכל אופן מסתבר לו להחמיר ובפרט שלדבר מצוה לא חייב והרי כל פרישה של יום הוסת הוא דבר מצוה והנה הרא"ש פסק כר"ת אפילו שבעלמא ס"ל שהפרישה דרבנן ובהכרח מצד הטענה שלא מסתבר שחז"ל יתירו איסור וסת שזה מצד שיתכן שיכשל באיסור נדה והנה ביאור הסוגיא הרא"ש הביא מר"ת שזה היתר על דברי ריצוי ועיין תוה"ב שלפ"ז מדויק שבעלמא אסור ביום הוסת דברי ריצוי אמנם הב"י כתב שכאן יש חיוב אבל יתכן שאין איסור אמנם הרא"ש הביא מר"ת שגרס לימי נידתה ואז ודאי שאסור דברי ריצוי וכאן זה היתר מיוחד והרמ"א כתב שהמחמיר תבוא עליו ברכה ועיין תוה"ש שהביא מהמהרש"ל להקשות שזה קולא שהרי יש מצות עונה ולכן כתב שהכונה שכדאי שלא יצא לדרך

י"ד] והנה מבואר בראב"ד רשב"א ורמב"ן שאין איסור ביום הוסת אלא בתשמיש אבל מותר חיבוק ונישוק וכן מדויק ברמב"ם ועיין תרוה"ד שהקשה שאם חו"נ זה דאוריתא א"כ עד כמה שוסתות זה דאוריתא דהינו הפרישה ביום הוסת א"כ למה שזה לא יהיה על החו"נ דהינו שאין סיבה לומר שהדרשא לחוש לאיסור נדה זה רק ביחס לחיוב כרת אמנם עיין חת"ס שיש לחלק שלגבי חו"נ מיד שתרגיש הוא יפרוש משא"כ בתשמיש עוד כתב לחלק שיתכן שהתשמיש יגרום ראיה ובחו"נ זה לא שייך אמנם עיין טורי כסף שכתב לדון למה שלא יאסר חו"נ שמא יבא עליה כמו שבנדה יש כזה איסור אמנם כתב שאיסור פרישה הוא איסור לאו ובזה אין איסור חו"נ לרמב"ם ובחת"ס כתב עוד שהאיסור פרישה אין יסודו איסור ביאה ועיין טורי כסף שהביא מהבית אפרים וכן ציין ברעק"א שהרמב"ן סבר שחו"נ זה דרבנן ממילא כאן לא גזרו ביחס לזה אבל לשיטות שזה דאוריתא אין לחלק אמנם הרשב"א ס"ל שזה דאוריתא ובכל אופן התיר [ויתכן שכיון שיסוד האיסור חו"נ גם לרמב"ם הוא הרחקה מהביאה ממילא זה סברא שעל זה אין דין והזרתם וצ"ע] והנה עיין גר"ז שהביא שנחלקו הראשונים האם באבלות יש איסור חו"נ והרמ"א סימן שפ"ג כתב להחמיר מצד שמא יבוא עליה וצ"ע למה כאן זה אחרת וכן ביוהכ"פ אסור חו"נ ולמה כאן זה אחרת וכתב שזה כמו גזירה לגזירה כיון שכל יום הוסת זה רק גזירה שמא יכשל באיסור נדה ואין זה דומה לדבר שהוא איסור בעצם אמנם אם נימא שזה דאוריתא לכאורא זה לא שייך וכן אם כאן זה איסור בעצם ביום זה וגם אם לא תראה בסוף א"כ צ"ב החילוק וע"ש בגר"ז שכתב שכיון שבאבל מבואר שגם אם מותר חו"נ אסור לישון באותה מיטה כ"ש כאן לשיטות שאסור חו"נ ולכאורא זה גם מקור לאסור לכו"ע וצ"ע ולהלכה כתבו שהמחמיר תבוא עליו ברכה אמנם ביוצא לדרך כתבו שכה"ג אין להחמיר בחו"נ שיש כאן ס"ס להתיר ובפשוטו יש בזה מצוה ע"ש

ט"ו] והנה בפשוטו אם אין איסור חו"נ ביום הוסת גם לאחר הוסת אין איסור אמנם בתפארת למשה נקט שאסור וביאר דביום הוסת אין לאסור מצד שיש לתלות שתראה בסוף אבל לאחר הוסת עד כמה שחוששים שראתה זה סיבה לאסור גם חו"נ שזה דאוריתא והנה אם נימא דביום הוסת תמיד יש איסור גם מצד שמא ראתה א"כ בהכרח לא כך אמנם גם אם נימא לא כך אמנם עיין סד"ט סקי"ג שזה לא יותר חמור דהינו דיסוד הסברא שדין וסתות זה לא סיבה ביחס לחו"נ והנה אם נימא שאחרי הוסת זה רק דין בדיקה כמו יום הוסת דהינו שנשאר הדין בדיקה א"כ יתכן שודאי שזה לא מחיב יותר מהאיסור של יום הוסת אמנם אם נימא שיש חשש בעצם יש מקום לדבריהם וצ"ע בזה ולשון הרמב"ן שאסור בתשמיש עד שתבדוק ומשמע שאין איסור בזה וכן האחרונים נתקשו תמיד מה נפק"מ בדין הבדיקה הרי צריכה בדיקה קודם תשמיש והרי נפק"מ לחו"נ אלא בהכרח שנקטו שאין כזה איסור אלא שמסברא אם חו"נ זה דאוריתא צ"ב הסברא לחלק וכנ"ל

ט"ז] עיין תוה"ש שהביא מהשערי דורא שאם בעל ביום הוסת חייב כפרה כי עבר על איסור וסת דהינו שאין הגדר בתורה שאמרה לחוש לצד הראיה ואם בסוף לא ראתה אין כאן אלא נתכוין לאכול בשר חזיר אלא שזה איסור בעצם וע"ש שגם אם זה דרבנן צריכה כפרה אמנם עיין שאילת דוד סימן ג' שכתב שאם זה דרבנן אין בזה איסור בעצם אלא זה רק דין לחוש אולי תראה ובאמת לא צריכה כפרה אלא כנתכוין לאכול בשר חזיר ובעיקר הדבר שזה איסור בעצם ולא לחשוש שמא תראה בזה תלוי הנידון האם חשיב אונס בבעל ביום הוסת ע"ש שבועות י"ח בחידושי הגרמ"ש

י"ז] עיין חוו"ד קפ"ה ז' שנקט שאם בעל בעונת הוסת צריך לפרוש באבר מת והפרדס רימונים חלק עליו מסברא שכיון שיסוד האיסור שמא תראה א"כ וודאי ראוי לפרוש מיד וכן משמע ברמב"ם פ"ה משגגות ה"ז והנה אם זה לאחר הוסת ששם החשש שמא ראתה בוסת לכאורא ודאי צדקו דברי החוו"ד ורק ביחס ליום הוסת יש הרי גם צד שעדין לא ראתה ותראה אחרי זה והנה אם כל הדין לחוש א"כ ודאי צדקו דברי הפרדס רימונים אמנם אם יש כאן איסור בעצם א"כ יתכן שכיון שמצד גדרי חזקה היא לא ראתה א"כ צריך לפרוש באבר מת אמנם עיין לעיל שאם ביום הוסת יש חשש שכבר ראתה כל זמן שלא בדקה מסתבר שאסור לפרוש באבר חי אם לא שהדין פרישה הוא דאוריתא ודין זה הוא דרבנן מצד החובת בדיקה אמנם אם אין חשש שמא ראתה שבזה סומכים על מה שלא הרגישה בזה יש מקום לדון כנ"ל

י"ח] הגמ' ט. מסתפקת במעוברת למ"ד וסתות דאוריתא ועבר הוסת ולא בדקה האם צריכה לבדוק ומוכיחה מחרדה שבמשנה מבואר שגם למ"ד שזה דאוריתא בעבר הוסת ולא בדקה מותרת והנה לשון הגמ' בהכרעה של מעוברת שלא בעיא בדיקה ועיין ראשונים וברא"ש דבפשוטו מבואר שלא צריך בדיקה כלל ולמדו מזה שגם לא צריך פרישה וצ"ע הרי לגבי אינו קבוע דעת הב"י שאין בדיקה ויש פרישה והפרדס רימונים קפ"ד מקש"ז י"א האריך בזה דמשמעות הראשונים כאן שיש דין בדיקה אמנם הראשונים הביאו מהראב"ד שיש דין פרישה ובדיקה באותו יום ורק שאם עבר הוסת מותרת ללא בדיקה והנה בפשוטו הנידון במעוברת ובחרדה זה אותו נידון וכן משמעות הראשונים אמנם הטור לגבי מעוברת נקטה שאין דין פרישה ולגבי חרדה נקט שיש דין פרישה ובדיקה לכתחילה ועיין אחרונים שזה מצד שלשון המשנה משמע ולא בדקה אבל לכתחילה צריכה בדיקה ובטעם החילוק הט"ז כתב שחוששים שהביאה תפסיק את החרדה ועיין חוו"ד שתמה שא"כ למה צריך בדיקה ובפשוטו הביאור שלא כל אשה חרדה משפיע עליה וצ"ע [בעיקר ביאור הסוגיא עיין ח' הר"ן]

# סוגיא דוסת הגוף

**משנה ס"ג. - ס"ג: במשנה היתה למודה**

**טושו"ע קפ"ט סי"ט – סכ"ז [חוץ מסכ"ג, ענין אכילת שום ילמד אי"ה אם וסת הקפיצות] וסוף סימן קפ"ד**

**עיין בעה"נ ס"א ה"ו ז' [ובשגות הרז"ה שם] ס"ג סכ"ה כ"ט ובס"ד סוף ה"ב, רשב"א בחידושים ובתוה"ב י"ג: [מאמצע העמוד] י"ד. [עד כבר ביארנו] ט"ו. [טור א' באמצע בד"ה כבר כתבנו] ובקצר י"ב: ובח' הר"ן ורא"ש סימן א' לגבי קביעות הוסת ועקירתו מורכב ואינו מורכב ועיין רמב"ן פ"ו ה"ח - י"א [ובהי"ג] ובהי"ד ובפ"ה ה"ו [רוב הדברים הובאו בב"י] ועיין ברא"ה שער ג' י"ד. מה שנחלק אם המשמרת [עיין פרד"ר בפתיחה לקפ"ט הוסת הז' עמוד ל"ג]**

**א. שיטת הרמב"ם – פ"ח ה"א ב' פ"ג מטומ"מ ה"ו ועיין סד"ט קפ"ט כ"ה ובקפ"ו סק"ד [בד"ה והנה] ובערוך לנר בסוגין ועיין בר"מ פרנקל בספר הליקוטים מה שהביאו מהצ"צ [יש אריכות בנאות יעקב סימן כ"ה]**

**ב. בגדר וסת הפיהוק – עיין רא"ש סימן א' ובבד"ה ובמשמרת י"ד. ובר"ן י"א. [ועיין פלתי סקכ"ב ביאור הרשב"א] ועיין רש"י בד"ה אוחזין אותה [יש כאן נידון האם זה סיבה או סימן [ועיין בדי השולחן עמוד מ"ו שהקשה שזה תליה לענין רמ"ת כמבואר ברז"ה שער הספירה אות ו' ועיין פלתי סוף סקכ"ג שנסתפק שמועיל מורכב של קפיצה אם גוף להחשב קבוע] עוד נידון האם קביעות שרק כך רואה או קביעות שכשיש סימן זה היא רואה ועיין נאות יעקב סימן כ"ו סק"ח -י' מה שדן בטעם שבוסת הגוף דיה שעתה עוד יש לדון מדין קביעות וסת בימי עיבור עיין ראב"ד פ"ג הכ"ג ועיין שו"ע סל"ד]**

**ג. האם אסורה כל העונה בוסת הגוף שאינו מורכב – עיין רשב"א ור"ן ועיין משנה אחרונה ביאור ראיתו ועיין ביאור הגר"א סק"ל ול"ז שביאר טעם ההיתר מצד שזה כוסת השעות באינו קבוע [ועיין חוו"ד ל"א וקפ"ז סוף סק"א שבממשיכה אסורה מצד עונת הוסת ולכאורא זה דלא כגר"א וצ"ע]**

**ד. בדין רואה בסוף הוסת לגבי פרישה – עיין רשב"א ור"ן שמותרת ועיין פסקי רשב"ץ שנקט לאיסור [וכן סתמו הרמב"ן פ"ו ה"ט והראב"ד בבעלי הנפש וצ"ע]**

**ה. האם ברואה בתחילת הוסת אסורה כל הוסת – שו"ע סכ"ד ועיין חוו"ד ל' ובפרדס רימונים בפתיחה לסימן קפ"ט הוסת הז' סק"א [עמוד ל"ג] ועיין גר"ז צ"ה שהביא מהרז"ה שמותר**

**ו. נמשך ראיתה לאחר הוסת – ראב"ד בבעלי הנפש והרז"ה חולק [ומשמעות דבריו שזה גם לטהרות ועיין תוס' יו"ט] ועיין חוו"ד סקל"א ועיין חוו"ד קפ"ז סק"א בסופו בדעת הרז"ה ברואה רק אחר הוסת וצ"ע שלפ"ז עדין קשה מה שהקשה הרז"ה למה המשנה לא מנתה מקרה זה [ועיין רמב"ן פ"ו הי"ג לגבי קפיצות שמותר ובפרד"ר בפתיחה הוסת הז' סק"ב עמוד ל"ג שביאר החילוק וע"ש בד"ה אמנם לגבי שיש לה שעה קבועה לראות אחרי הוסת ובחוו"ד סקכ"ב ובסד"ט סוף סקכ"ט מבואר דלא כדבריו ושאסורה כל העונה ורק בקפיצות התיר]**

**ז. בדין ממשיכה לאחר וסתה ומתחילה בסוף וסתה האם אסורה מתחילה – דברי חמודות סקי"ד ובתוס' יו"ט במשנה סתר דבריו ועיין חוו"ד סקל"א [ובפשוטו בזה תלוי הנידון האם צריכה לחוש לעונ"ב בממשיכה לאחר הוסת עיין לקמן, ועיין גר"ז סקצ"ז]**

**ח. בדברי הרא"ש שהוברר הפיהוק – פרד"ר ש"ח סקנ"ז ובפתיחה בוסת הז' אות ד' [עמוד ל"א] יש כאן נידון שגם בקבעה לפיהוק אבל יש לחוש שמא תפהק באינו קבוע שראתה ונפק"מ בכל קבעה וסת לפיהוק האם חוששת כדין אינו קבוע [ועיין קיצור הלכות פ"ז ה"ה חוו"ד חידושים סק"מ ובחכמ"א קי"ב סל"ב ועיין רמב"ן פ"ו ה"ט הובא בב"י סכ"ה ויתכן כונתו כנ"ל ועיין לחו"ש מ"ה וצ"ע] עוד יש לדון בקבעה לר"ח אבל עדין תחוש שפיהוק זה סימן ראיה**

**ט. בהא דפיהקה פעמים הרא"ש חשש למורכב – סד"ט סק"ל ועיין לחו"ש מ"ו מה שחידש בזה**

**י. האם עבר הוסת בוסת הגוף שא"ק צריכה בדיקה – ט"ז סקל"ח סד"ט סקכ"ז תוה"ש סקמ"א ועיין נקודות הכסף סכ"א וביארו הגר"ז סקפ"ח**

**י"א. וסת המורכב ורגילה לראות בסוף הוסת – עיין רז"ה וברמב"ן פ"ו הי"א עיין גר"ז סקצ"ז ובח' הר"ן ובחוו"ד סקל"ד ובפרד"ר ש"ח סקנ"ו [ועיין עוד בנאות יעקב סימן כ"ד סק"ז בד"ה אלא ועיין לחו"ש סקמ"ב מה שחידש במקרה שסוף הוסת יהיה בעונה אחרת ועיין ש"ך סק"נ שלמד מפיהוק לקפיצות שנאסרת כל העונה ועיין נקו"ה על הט"ז ל"ט בתחילתו דמשמע שהחשש שתראה ללא פיהוק ועיין חוו"ד סקל"ב בדעת הש"ך]**

**י"ב. בעקירת וסת המורכב – עיין ראשונים ועיין חוו"ד חידושים מ"ב וביאורים ל"ד ובסימן קפ"ד סקט"ו [ועיין גר"ז סקצ"א צ"ח שדן בדין רצופין] ובסד"ט סקל"א ועיין פרי דעה בפתיחה שער ח' בד"ה תו מה שהקשה על זה [ובחוו"ד מבואר שגם אפשר כך לקבוע וסת אמנם משמע שזה רק בפיהקה באמצע ולא ראתה]**

**י"ג. בדין מורכב ולא פיהקה האם צריכה בדיקה – גר"ז סקפ"ג [וכן הוא בלשון הטור עיין ש"ך סקנ"ו ובחוו"ד כ"ו]**

**י"ד. בדין קבעה למורכב האם חוששת כאינו קבוע לאינו מורכב – עיין ט"ז סקל"ו ובביאור הב"י עיין חוו"ד כ"ג ובמקש"ז בסופו [ובביאור הש"ך סקנ"ו עיין חוו"ד מה שתמה ועיין לחו"ש סקמ"ב בסופו מה שישב ועיין גר"ז סקפ"ג שישב את הש"ך]**

**ט"ו. בדין אשה שיש לה וסת הגוף האם חוששת לעונ"ב – ש"ך קפ"ד בסופו ועיין גר"ז שם ובחוו"ד סקל"ב וחידושים ב' ובדין רואה בסוף הוסת האם גם צריכה לחוש, ועיין גר"ז ברואה אחריו ובחוו"ד חידושים ב' חלק עליו [ועיין חוו"ד קפ"ד חידושים כ"ג שבעונ"ב אין קביעות לשעה ובכו"פ סקט"ו מבואר שאין קביעות לראות ביום]**

**ט"ז. בדין אשה שיש לה וסת הגוף צריכה בדיקה קודם תשמיש – גר"ז קפ"ו סק"ב וע"ש בטעם הדבר וע"ש בקו"א מה שישב לפ"ז את קושית הכו"פ**

**י"ז. בקבעה למורכב אם הפלגה האם ראיה באמצע מפסיקה – חוו"ד סקכ"ד**

**בדין וסת הגוף**

א] מבואר במשנתינו שיש וסת הגוף ובמשנה הבאה מבואר שיש וסת הימים והשעות ורוב הראשונים נקטו שזה שני סוגי וסתות אמנם חידשו שודאי שיש כזה מושג וסת הגוף המורכב אמנם עיין רמב"ם פ"ח מאיסורי ביאה ובהלכות מו"מ פ"ג ה"ו שכתב שכל ראיה של וסת זה אם וסת הגוף דהינו שאין וסת הגוף ללא ימים ועיין פיה"מ שביאר הדין של ר' יהודה ור' יוסי לגבי פרישה באשה שיש לה וסת הגוף דהינו שביחס לאותו רישא דמבואר שדיה שעתה בכל אופן לר' יהודה יש דין לפרוש בעונת הוסת ולפ"ז מפורש שגם במקום שיש עונת הוסת בכל אופן יש ההלכה של דיה שעתה ויתכן כחוו"ד שהטומאה משעת הוסת ויתכן כבית מאיר שזה מרגע המציאה ועיין בספר הליקוטים שהביא מהצמח צדק שאם מדובר שיש וסת הגוף א"כ למה יש דין פרישה וכתב שמא על ידי התשמיש תקדים ועיין לקמן והנה הגמ' בתחילת הסוגיא אומרת שיש צריכותא למה כתוב דיה שעתה בוסת הגוף ובוסת הימים ועושה בזה צריכותא וצ"ב הרי לרמב"ם תמיד זה שניהם יחד ועיין ערוך לנר שכתב שהרמב"ם מודה שיש וסת של ימים ללא גוף ורק חידש שגוף תמיד זה מורכב לימים אמנם הסד"ט קפ"ו סק"ד נקט שלרמב"ם אין רק מורכב לימים ווסת הגוף וכן הגמ' אומרת הרי אמרו לימים שנים ולוסתות אחת והרי יש רק סוג וסת אחת אמנם אם נימא שהר"מ מודה שיש וסת הימים לבד א"ש ובעיקר הדין של דיה שעתה יתכן שבאמת יש כאן קביעות גם לאיזה יום וגם שיש פיהוק ונפק"מ שיש דיה שעתה על שניהם וכגון התחילה לפהק קודם העונה שלא תהיה טמאה עד העונה וכן בקבעה וסת לשעה מסוימת לא טמאה אלא בשעת ראיתה אבל כל שלא פיהקה עדין אמרינן דיה שעתה וצ"ע ועין נאות יעקב סימן כ"ה כ"ו שהאריך בזה

ב] מבואר בגמ' ששופעת מתוך דם טהור לדם טמא קובעת וסת עיין פתחי תשובה שהביאו להלכה והנה הרמב"ם השמיט דבר זה ועיין אחרונים שכיון שהיום אוסרים כל מראות דמים זה לא שייך אמנם כתבו שעדיין משכחת ליה ברואה מראות שאינם אדומים [וזה דבר המצוי שרואה קודם הווסת מראות חומות] או שרואה תמיד מוגלה קודם כמו שהביא שם משו"ת פנ"י

ג] בעיקר הקביעות דוסת הפיהוק בפשוטו הוא סימן על ראיה אמנם יש לבארו בשני אופנים או שהוחזקה שפיהוק אצלה מראה על ראיה אמנם יש לבאר שהוחזקה שכל ראיותיה בפיהוק ובפשוטו יש בזה שני נפק"מ א. בראתה ג"פ בפיהוק אבל גם פיהקה ולא ראתה שאם ננקוט שהחזקה שראיותיה בפיהוק א"כ גם כה"ג קבעה אבל אם ננקוט שהוחזקה שפיהוק מראה על ראיה א"כ כה"ג אין כאן חזקה וכן נפק"מ הפוך בראתה כמה פעמים באמצע ללא פיהוק שאם החזקה שראיותיה בפיהוק א"כ כאן זה לא כך אבל אם החזקה שפיהוק מראה על ראיה א"כ קבעה וסת והנה לשון רש"י במשנה שהוחזקה שלא רואה אלא בפיהוק דהינו שהוחזקה שראיותיה בפיהוק ולפ"ז בראתה ללא פיהוק באמצע לא קבעה וסת ובפשוטו זה גם יעקור ווסת אמנם לפ"ז גם בפיהקה ולא ראתה קבעה וסת אמנם הראשונים כולם נקטו שבזה עקרה וסתה וצ"ל שכל מה שמשיכים הפיהוק לראיה זה רק אם מפהקת רק בראיה אבל אם מפהקת גם שלא בראיה חזינן שאין זה ענין לראיה וצ"ע אמנם סתימת הראשונים שגם בראתה באמצע ללא פיהוק קבעה וסת כל שראתה ג"פ בפיהוק ויתכן שיש כאן באמת שני קביעויות א. שכל ראיותיה בפיהוק ב. שפיהוק מראה על ראיה ובאמת כה"ג שראתה באמצע ללא פיהוק לא קבעה אלא שפיהוק זה מראה על ראיה אמנם חזינן לכאורא בכמה דינים שהוחזקה שראיותיה אם פיהוק ודוחק לומר שכל זה דוקא בלא ראתה באמצע ללא פיהוק

א. מבואר במשנה שדיה שעתה דהינו שאם ראתה ופיהקה תולים שהדם הגיע בעת הפיהוק והנה ביסוד הדין שדיה שעתה רש"י ב. ד: ובמשמרת הבית י"א: ביארו מצד שחזקה שאורח בזמנו בא דהינו שלא חוששים שהדם הגיע קודם שכיון שיש כאן סיבה לפנינו לראיה למה לחוש שבא קודם ולפ"ז א"ש שגם בפיהוק דיה שעתה שכיון שהפיהוק מראה על ראיה מהיכי תיתי לומר שהיה ראיה קודם אמנם עיין תוס' ס: וברמב"ן ט"ו ובר"ן בשבועות שכתבו שזה מצד שהיא מסולקת דמים ולפ"ז לכאורא אין סיבה שבוסת הגוף יהיה דיה שעתה שהרי הוחזקה רק שהפיהוק מראה על ראיה אבל לא הוחזקה שכל ראיותיה בפיהוק ושנימא שללא זה היא לא רואה

ב. עיין חוו"ד וגר"ז שנקטו שאשה שיש לה וסת הגוף ורואה בסוף הוסת לא צריכה לחוש לעונה בינונית מצד שהרי אם תראה זה אם פיהוק והרי תוכל לפרוש מתחילת הפיהוק ומבואר שכיון שיש לה וסת הגוף אנו נוקטים שתראה רק בפיהוק

ד] והנה בפשוטו כל הוסת הוא סימן לראיה ואין זה ענין לגרום הראיה כלל דהינו שרק הוחזקה שכל שמפהקת היא רואה או כנ"ל שיש כאן חזקה על הראיה שתראה בפיהוק אבל אין זה ענין כלל לסיבת הראיה והנה עיין בדי השולחן עמוד מ"ו שהביא מהרז"ה הובא בפ"ת קפ"ז כ"א שאשה שראתה מחמת תשמיש ופיהקה תולה ראיתה בוסתה ולא בתשמיש וצ"ע שהפיהוק זה רק ראיה אבל הסיבה יתכן מחמת התשמיש עוד הקשה דהפלתי כ"ג בסופו הסתפק שאפילו שאשה לא קובעת וסת לקפיצות אבל מורכב לגוף היא קובעת וצ"ע מה סברא בזה הרי הגוף הוא רק סימן והסיבה זה קפיצה בלבד ואין זה דומה למורכב לחודש שכה"ג זה גורם יחד אם החודש ובפשוטו מבואר מכאן שפיהוק זה רק מגיע אם ראיה כדרך וסת ולא בראיה שהיא מחמת מקרה ולכן כל שמפהקת זה סיבה לומר שזה לא מחמת תשמיש וכן במורכב בהכרח שזה לא מחמת הקפיצה בלבד אמנם צ"ע שהרי אין לפנינו משהו אחר ועיין לקמן

ה] אמנם עדין צ"ע א. דמבואר בראשונים דבקבעה לוסת הגוף לא חוששת לשום וסת דהינו לא חוששת לוסת החודש שראתה פעם אחרונה וכן מבואר בחכמת אדם ובחוו"ד סק"מ שלא מצאו אופן שיש לאשה זו דין וסת וצ"ב הטעם שנכון שיש לה קביעות לראות אם פיהוק וללא זה לא תראה אבל למה לא נחוש שתפהק ותראה שהרי אין לה יום קבוע מתי לראות ב. עיין רמב"ן פ"ה שאשה שיש לה וסת הגוף לא צריכה בדיקה לאחר תשמיש וצ"ע הרי אשה זו אין לה זמן קבוע מתי לראות חזינן שראיותיה במקרה ולכן יש לחוש שמא ראתה מחמת תשמיש אלא שמהא שלא פהיקה אין לחוש אמנם לכאורא אין סיבה שלא לחוש שלא תראה שלא בפיהוק בפרט כאן שסיבת הראיה תהיה מחמת התשמיש וי"ל ג. הראשונים כתבו שקובעת וסת המורכב לפיהוק אם ימים ולמדו מוסת הקפיצות וצ"ע מה ענין זה לזה דשם זה שני גורמים אבל כאן הגרום זה היום והפיהוק זה רק סימן ובאמת בעיקר הדין שכתבו שבקבעה מורכב לא חוששת לפיהוק שלא ביום זה צ"ע עד כמה שזה סימן לראיה א"כ אפילו שעד היום הראיה היתה בר"ח כי באמת רק אז היה ראיה אבל למה שלא יחשב סימן שלא בר"ח שהרי אין לנו שום מקור לומר שהסימן הוא רק לר"ח ואדרבא היה צריך להיות שגם בפיהקה שלא בר"ח ולא ראתה שנעקר הפיהוק שלה [ועיין חדרי דעה בפתיחה] ד. עיין בעלי הנפש ס"ג הכ"ה שאין וסת הגוף נקבע בימי עיבור והנקה וצ"ע למה שלא תחזיק שראיותיה בפיהוק ונכון שעכשיו זה ראיה שלא היתה צריכה לראות אבל עד כמה שראתה זה אם פיהוק אמנם אם נימא שפיהוק זה רק מגיע בראיה כדרך וסת וכאן זה לא כך ובשו"ע סוף קפ"ט מבואר שאשה שקבעה וסת לפיהוק לא צריכה לחוש בימי עיבור והנקה וצ"ע אפילו שהיא מסולקת דמים אבל יש לה חזקה שפיהוק זה סימן ראיה ה. עוד צ"ע דבפשוטו המחלוקת אם וסתות דאוריתא או וסתות דרבנן זה גם ביחס לוסת הגוף והנה האחרונים ביארו שוסת זה דרבנן מצד שמצוי שינוים כגון על ידי מאכל או סיבות אחרות שלא תראה וצ"ע מה זה קשור לוסת הגוף שזה סימן על ראיה

ובפשוטו מבואר מכל זה שוסת הגוף זה מראה על סיבה נסתרת דהינו שכל שרואה על ידי וסת הגוף בהכרח שיש לה גורם ראיה קבוע ולכן היא מפהקת ובזה א"ש כל הנ"ל דמה שהקשינו למה לא חוששת כדין וסת שאינו קבוע ליום ראיתה האחרון מצד שודאי יש לה סיבת ראיה שגרמה לכל השלשה שזה לא התאריך וכן א"ש הרמב"ן שלא צריכה לחוש לרמ"ת מצד שהרי היא רואה מחמת גורם וכן א"ש שלא צריכה לחוש שתראה אלא בפיהוק מצד שכיון שיש כאן גורם ראיה שהגיע בכזו צורה א"כ כל שתראה מחמת גורם זה תראה בצורה זו וכן א"ש דמיון הראשונים בוסת המורכב לקפיצות דכיון שזה מראה על סיבה אומרים שיש כאן צירוף של ר"ח אם הסיבה הנ"ל ובזה א"ש שאם מפהקת שלא בר"ח לא חוששת מצד שהרי הוחזקה שזה רק סיבה ביחד אם ר"ח ולכן גם אם מפהקת מחמת הסיבה אבל זה עדין לא סיבה לראיה לבד וכן א"ש שלא קובעת בימי עיבור והנקה שהרי אז זה ודאי ראיה מקרית וכן לא צריכה לחוש שתראה בימי העיבור שהרי היא מסולקת דמים וכן א"ש הנידון אם וסתות דאוריתא תלוי בנ"ל שהרי אפילו שמפהקת שזה סימן שסיבת הראיה הגיע אבל יתכן שזה השתנה והסיבה לא תגרום לדם [אמנם עדין יש לחלק בין וסת הגוף לשאר וסתות וצ"ע] ובזה א"ש גם הרז"ה שבמפהקת בשעת תשמיש היא לא נחשבת רמ"ת שודאי שיש כאן גורם אחר

והנה הרשב"א כתב שאשה שקבעה וסת לפהק בר"ח גם בפיהקה בער"ח וראתה בר"ח זה מחמת הוסת כמו בקפיצות והרז"ה הקשה שאין לדמות שקפיצה זה הגורם ויכול לאחר את הדם אבל פיהוק שזה מחמת הדם א"כ כל שלא בא מיד בהכרח שזה לא מחמת הדם ועיין משמרת הבית שישב שזה לא מגיע מהדם בפועל אלא שיש מילוי הרחם שזה סיבת ראיה וזה גורם הפיהוקים וממילא כל שמפהקת זה מראה שהרחם מלא ויש סיבת ראיה אבל זה יכול להתעכב ויתכן שבאמת לפ"ז הכונה שפיהוק זה מראה שיש גורם ראיה של מילוי הרחם ויתכן שקים להו לחז"ל שפיהוק זה סימן של וסת זה ושוסת זה לא מגיע ללא פיהוק ולכן הוחזקה שזה ראיתה וכן א"ש מה שהיא מסולקת דמים שכיון שיש לה טבע ראיה חזקה שלא תראה בטבע אחר אמנם ברא"ה מבואר שלא כיסוד זה וכן ברשב"א לא משמע שחולק על כל הגדרת הוסת וכן ברא"ש סימן א' מבואר שזה מגיע מחמת עקירת הדם לצאת דהינו לא סיבת הראיה אל הראיה בפועל וצ"ע בכל זה

ו] הראשונים דנו האם באשה שיש לה וסת הגוף אסורה כל העונה והוכיחו שלא אסורה מהא דמבואר במשנה שלגבי טהרות טמאה רק מסוף הוסת וברשב"א הוסיף ועוד מהא דלא נחלקו ר"י ור"י לגבי וסת הגוף ובפשוטו הכונה שבתחילה הוכיח מסתם משנה שלא מסתבר שזה דלא כר' יהודה ואחרי זה הוסיף שאם נימא שבאמת ר' יהודה חולק א"כ למה לא העמידו את המחלוקת על זה ובמשנה אחרונה ביאר שכונתו שאולי נחלק שלגבי טומאה זה לא סיבה לכל העונה אבל לגבי פרישה זה סיבה לכל העונה לכן הוכיחו מהא שר' יהודה לא העמיד את מחלוקתו אם ר"י בוסת הגוף אמנם לכאורא בדעת ר' יוסי הרבה יותר חידוש להתיר אפילו בוסת השעות וצ"ע אמנם בתוה"ב משמע שיש כאן שני נידונים אחד האם לאוסרה מתחלת הוסת וזה הוכיח מרואה בסוף הוסת עוד דן אולי ברואה בסוף הוסת אסורה גם אחרי הוסת ולזה הוכיח מהא דר"י ור"י לא נחלקו בזה וז"ב והנה בפשוטו מבואר בראשונים שאם היה כאן דין עונת הוסת זה גם סיבה לטהרות דאל"כ מה הוכיחו מהחלק של טהרות אם לא שנדחוק שהיה להם נידון אחד שבאמת קביעות הוסת הוא לפיהוק ולא לזמן הפיהוק וביחס לזה הוכיחו מטהרות ועוד נידון אולי מדין עונת הוסת וזה הראיה השניה של הרשב"א אמנם בפשוטו ודאי משמע שזה אותו נידון והנה צ"ב נידון הראשונים דבפשוטו תמיד עונת הוסת אסורה שכיון שהעונה זה גורם הראיה ממילא יש לחוש שתראה בשאר העונה אבל למה שכאן יהיה אסור וצ"ל שזה עצמו הנידון אולי הגדר שכל שזה עונה שיש בה את גורם הראיה זה סיבה לחוש שתראה קודם הגורם או גם לאחר שהגורם הלך ולזה הוכיחו שמותר אמנם אם נימא שוסת הגוף לא מראה על גורם ראיה כלל אלא על הראיה בפועל א"כ אין זה ענין לעונת הוסת ובפשוטו הטעם שכל האיסור רק אם חלק מהגורם זה העונה וזה עדין נמצא משא"כ כאן שהעונה זה לא הגורם והגורם הוא בשעת הוסת והרי הוא לא נמצא

אמנם בביאור הגר"א סק"ל וסקל"ז כתב שזה מותר כמו דוסת השעות מבואר בראב"ד שכה"ג כיון שקבעה לשעות ולא לעונה חוששת רק לשעה ה"ה כאן דהיינו שכאן זמן הפיהוק זה כמו שעת הוסת והרי הוא קבוע והעונה היא בגדר אינו קבוע ומשמע שיסוד החשש תמיד זה מצד שכיון שגורם העונה הוא קבוע לכן יש לחוש שהוא יבוא לבד אבל כאן שגורם העונה הוא לא קבוע לכן אין לחוש לו ללא הקביעות של השעה שזה הפיהוק וצ"ע מה הוצרך לזה הרי כל נידון הראב"ד במקום שחוששים לראיה מצד העונה אבל כאן אין שום חשש ראיה אלא מחמת הוסת ואולי כונתו דנימא שגורם הראיה זה היום וממילא אסורה כל היום ולזה כתב שכיון שיש כאן גורם ודאי שזה הוסת הגוף אין לחוש שיש כאן גורם ראיה של העונה וכל זה צ"ע ועוד שא"כ בפיהקה פעם אחת וראתה בסוף הוסת פעם הבא שתפהק תהיה אסורה כל הפיהוק ועד סוף העונה וודאי שאין הדין כן ואולי הגר"א רק בא לבאר למה לא אסורה מתחילת הוסת ברואה בסוף הוסת דהינו שנקט שכל זמן הוסת זה כמו עונת הוסת וסוף הוסת זה כמו שעת הוסת אמנם הראב"ד לא הזכיר כלל הנידון האם אסורה תחילת הוסת אלא דן לאחר הוסת ובזה לכאורא אין סיבה כלל לאסור

ז] והנה בעיקר הראיה מהמשנה שבתחילת הוסת היא מותרת לכאורא לדעת החוו"ד שלגבי טהרות זה כמו שעת הוסת ורק יש דין פרישה א"כ צ"ב מה ראית הראשונים הרי לגבי טהרות דנים כמו הוסת עצמו אבל לגבי פרישה צריך לפרוש כל עונת הוסת ובאמת לרמב"ם שהמשנה מדברת המורכב מבואר שאפילו שיש איסור עונת הוסת כמבואר בדבריו בכל אופן לגבי טהרות היא טמאה רק בסוך הוסת ובאמת עיין ח' הרשב"ץ שכתב שלגבי לפרוש מבעלה אסורה מתחילת הוסת דהינו שחילק בין טהרות לבעלה ובאמת שהראב"ד והרמב"ן סתמו בזה ובשום מקום לא חילקו שאם רואה בסוף הוסת אסורה מתחילת הוסת ויתכן שזה מצד שחלקו ונקטו שדין עונת הוסת זה לא סיבה לגבי טהרות ולכן אין להוכיח מהמשנה והנה הראב"ד הוכיח מהמשנה שלא חוששת אחרי הוסת שכונת ר' יוסי שכמו שכאן אתה מודה לי ומשמע שמודה מצד טהרות ולנ"ל הרי יש חילוק בין טהרות לבעלה ויתכן שלגבי לאסור קודם שעת הוסת בזה הוא חלוק אבל אם היה חשש עד סוף היום זה גם סיבה שהטומאה תהיה עד סוף היום וכדעת הבית מאיר ולפ"ז יתכן עוד דבאמת הראב"ד נקט שכל שמפהקת כל הוסת זה שעת וסתה ומה שמטמאה רק מסוף הוסת מצד סברת הבית מאיר שהדין דיה שעתה זה גם תוך שעת הוסת ודו"ק בזה

ח] עיין ראב"ד שחידש שאם ממשיכה לראות לאחר הוסת אסורה עד הזמן שרגילה לראות והרז"ה חלק עליו ונקט שאין היא אסורה אלא בשעת הוסת שהקובע זה רק זמן התחלת הראיה והרשב"א החמיר כראב"ד ועיין ב"י שתמה הרי הוא ס"ל שבאשה שממשיכה ראיתה מותרת בזמן המשך הראיה א"כ למה החמיר כראב"ד ובאמת גם לראב"ד חזינן שזה חלוק דהרי לגבי המשך הראיה אין הלכה של עונת הווסת וכאן אסורה עד סוף העונה וכתב לחלק דשם הנידון על עונה אחרת אבל כאן הנידון על אותה עונה דהינו שמודה שהמשך הראיה באותה עונה זה סיבה לחוש לראיה ורק בעונה אחרת זה לא סיבה לראיה אמנם צ"ע שכאן שהעונה היא לא סיבת ראיה מה שיך לחלק בין עונת הוסת ליום אחרי ובפשוטו צ"ל שכל שהראיה ממשיכה לא משיכים את גורם הראיה לתוך הוסת אלא שזה סימן על סיבת ראיה בעונה זו והנה בפשוטו לפ"ז גם לר' יוסי תהיה אסורה כל העונה אמנם עיין חוו"ד קפ"ז א' בסופו שכתב שזה רק במצד דין עונת הוסת אסור ולכן במקום עיגון יש להקל בזה דהינו שזה רק לר"י ובביאור הגר"א הקשה סתירה בשו"ע וע"ש במגיה שבראב,ד מוכח כחילוקו של הב"י ועיין בהגהות לבעלי הנפש

ט] והנה הרז"ה חלק ונקט שאסורה רק בוסת ועיין חוו"ד קפ"ז א' שכתב שבמתחילה לראות לאחר הוסת בזה הוא מודה שכיון שההתחלה היא לא תוך הוסת בזה אין סיבה שלא תאסר עד סוף העונה והנה הרז"ה הוכיח את דבריו מהא דהמשנה אמרה תחילת הוסת ואמצע הוסת וסוף הוסת ולא אמרה עוד שיעור של אחר הוסת וצ"ע שלגבי טהרות זה לא סיבה להקל שכל דברי הראב"ד רק מצד דין פרישה של עונת הוסת ולכאורא משמע שס"ל כבית מאיר שכל שיש בזה חשש עונת הוסת זה גם סברא לגבי דיה שעתה והנה לכאורא משמע שאין כאן שיעור של ראיה אחר הוסת דאל"כ עדין קשה קושיתו וצ"ע

י] והנה כתב הרמב"ן שבוסת הקפיצות אם רואה שעתים לאחר הוסת אסורה רק עד אז ולא יותר ועיין פרדס רימונים בפתיחה שהקשה למה כאן זה אחרת וכתב על דרך חילוק הרשב"א לגבי מפהקת ורואה יום אחרי דהיינו שכאן יש יותר מקום לחוש מצד שזה מילוי הרחם וזה יכול להתאחר אמנם צ"ב מהיכי תיתי לומר כך עוד צ"ע שכיון שהראב"ד אמר שלא חוששים שלא בעונת השעות אלא מצד שאתיא קביעות העונה ועקרה א"כ כאן שאין קביעות העונה אין לה לחוש אלא לשעתה שזה הזמן שרגילה לראות לאחר הוסת ואם נימא שכאן הכונה שכל שרואה שלא בוסת א"כ אין כאן שום קביעות וזה מגדיר שהראיה בעונה שמפהקת וזה גם לר' יוסי א"ש אמנם אחרי שבקפיצות רואים לא כך מהיכי תיתי שכאן זה אחרת וצ"ע והנה עיין פרדס רימונים שדן ביש לה שעה קבועה שבה מפהקת ורואה לאחר הוסת האם גם בזה תאסר עד סוף הוסת וכתב שבזה יש הסברא שלא אתי וסת העונה ועקר וסת השעות דהרי כאן אין לה וסת העונה ולנ"ל אינו כן אמנם בחוו"ד מבואר שנקט שרק בקפיצות זה יעזור ולא בגוף וכן הוא בסד"ט סוף סקכ"ט וצ"ע בכל זה ולכאורא למבואר בגר"א שזה מדין וסת השעה צדקו דברי הפרדס רימונים וצ"ע בכל זה

י"א] והנה בהא דכתב הראב"ד שהיא אסורה עד סוך העונה יש לעיין האם גם אסורה מתחילת הוסת והנה בראב"ד מפורש שאסורה אמנם יתכן שזה מצד שס"ל שגם ברואה בסוף הוסת זה כך עיין לעיל אמנם בדעת הרשב"א הדברי חמודות אות י"ד נקט שאסורה רק מסוף העונה וכן משמע בגר"ז סקצ"ז שרק במורכב כתב שאסורה מתחילת הוסת וכן הוא בפרדס רימונים אמנם בתורת הבית הקצר מפורש שאסורה מתחילת הוסת וכן הוא בחוו"ד ובפשוטו בין אם יש כאן איסור עונת הוסת או שכאן הגורם מתיחס לכל העונה א"כ אין סיבה שלא יהיה אסור עד תחילת העונה אמנם יתכן שכיון שתמיד זה מגיע בסוף לגבי עד סוך הוסת זה נחשב שעדין לא הגיע הגורם ורק לאחר שהגיע הגורם האיסור חל עד סוף הוסת כיון שזה גורם לראות באותו עונה שפיהקה וצ"ע

י"ב] עיין רשב"א שכתב שאם רגילה לראות בתחילת הוסת אסורה עד סוף הוסת וצ"ב בטעם הדבר ועיין חוו"ד שזה מצד שאולי הפיהוק הזה לא גרם ראיה אבל פיהוק הבא זה פיהוק של ראיה דהיינו שלא דנים הכל כפיהוק אחד אלא אולי זה גורם חדש והנה צ"ע למה שזה לא יעקר במה שלא ראתה בתחילה וצ"ל שוסת קבוע לא נעקר כך ולפ"ז בפעם השלישית לא תצטרך לחוש בסוף הוסת כי זה כבר נעקר וצ"ע ובפרדס רימונים ביאר מצד שחוששים שכיון שגורם הראיה הגיע אפילו אם לא ראתה בזמן הרגיל אולי תראה אחרי זה וכתב דוגמא מהרא"ה שגם אם וסתות דרבנן אבל עד סוף העונה זה דאוריתא חישינן שיש יותר לחוש לאחר הוסת מקודם הוסת אמנם צ"ע מנ"ל לרשב"א דבר זה עוד יש לדון האם סברא זו היא גם לר' יוסי והנה יש לעיין האם בממשיכה לפהק בעונה אחרת האם גם אז צריכה לחוש וצ"ע

י"ג] עיין ראב"ד שנקט שגם בוסת המורכב של גוף אם ימים אינה אסורה אלא בזמן הפיהוק ועיין רז"ה שחלק עליו שהרי שמא תפהק ותראה ועיין שאילת דוד סימן ו' שביאר שגם בתחילה הכונה סמוך להתחלה אבל יש זמן לפרוש ויתכן שמצד גדרי וסתות כל שלא הגיע עדין הגורם אפילו שיכול להגיע כל רגע אין בזה איסור ורק בעונה כיון שזה חלק מהגורם אבל כאן עיקר הגורם זה הפיהוק וכל שזה לא הגיע זה גרע מהגיע העונה ולא הגיע השעה וצ"ע והנה הרמב"ן והרז"ה אסרו מצד שמא תפהק ותראה ובפשוטו לפ"ז הוא גם לר' יוסי אמנם צ"ע למה ברואה בסוף הוסת זה סיבה לאסור והנה הרמב"ן סתם שתמיד אסורה מתחילת הוסת א"כ א"ש אבל לראשונים שחילקו צ"ב אמנם באמת הר"ן כתב שזה תלוי במחלוקת ר"י ור"י ויתכן שהכונה ברואה בסוף הוסת שבזה אין לאסור אלא מצד עונת הוסת אלא שא"כ לכאורא יש לאסור לא מצד שמא תפהק ותראה אלא מצד שמא תראה גם ללא פיהוק אמנם א"כ גם בלא פיהקה תצטרך בדיקה ובלשון הראשונים מפורש שאם לא פיהקה לא חוששת ולכאורא הכונה שלא צריכה בדיקה וכן הוא בגר"ז סקצ"ג ויתכן שס"ל כחוו"ד שהדין שמחיב בדיקה זה רק שעת הוסת אבל עונת הוסת לא מחיב בדיקה אמנם אם נימא דברשב"א מבואר שהדין עונת הוסת זה גם לטהרות והרי דעת הרשב"א שכל הדין טהרות זה מצד שיש דין בדיקה א"כ בהכרח שכל החשש רק שתראה בפיהוק וצ"ל לכאורא שכל שלא פיהקה זה כמו שלא הגיע עונת הראיה ורק בתחילת הפיהוק זה כמו עונת הוסת וצ"ב ויתכן עוד שכל עונת הוסת אסורה כי יש בה את שעת הוסת ולכן כאן אם יהיה כאן פיהוק א"כ זה עונת הוסת ואסורה מתחילת הוסת אמנם אם לא יהיה פיהוק אין זה עונה של הוסת כלל ולפ"ז א"ש שהחשש ראיה הוא גם קודם הפיהוק אם תפהק אמנם אם לא פיהקה לא צריכה בדיקה וצ"ע ועיין פרדס רימונים שנקט שבאמת ברואה בסוף הוסת היא מותרת אמנם סתימת הראשונים לאסור

י"ד] הראשונים כתבו שבוסת המורכב לפיהוקים וימים צורת העקירה רק אם עברו ג' פעמים שפיהקה ולא ראתה אבל אם לא פיהקה זה לא נעקר ועיין סד"ט וחוו"ד שכתבו שכל זה ביחס לאם תפהק שצריכה לחוש שתראה אבל כלפי הקביעות שצריכה לפהק זה וודאי נעקר דהיינו שנקטו שיש כאן שני קביעויות א. שאם תפהק תראה ב. שתראה באותו יום על ידי פיהוק ואפשר לעקור אחד מהם ובחוו"ד חידש שיכולה מראש לקבוע בתצורה זו שאם ר"ח אחד באמצע לא פיהקה ולא ראתה שקובעת שאם תפהק בר"ח היא תראה והנה הגר"ז נקט שכה"ג היא לא קובעת כיון שזה לא רצוף והרי מבואר בראב"ד שוסת הקפיצות לא מורכב לא קובעת אלא אם זה רצוף והוסיף שגם אם שם לא צריך רצוף זה מצד שטעם הראיה זה הקפיצה ובזה לא חסר אבל כאן שעיקר הקביעות זה היום זה לא שייך וע"ש שנקט שכה"ג תקבע ווסת לפיהוקים סתם אמנם יש מקום לוחר שכאן כיון שודאי קובעת וסת א"כ יש בזה את הצמצום של פיהוקים שכל סברת הראב"ד שחסר בראיה של קביעות אבל כאן שרואים קביעות אדרבא לא רואים קביעות יותר מאשר ר"ח וצ"ע

ט"ו] הרמב"ן חידש שצריכה לחוש לעונה בינונית גם ביש לה וסת הגוף והנה הגר"ז והחוו"ד כתבו שזה רק ברגילה לראות בתחילת הוסת אבל לא ברואה בסוף דהיינו אפילו שבוסת המורכב חוששים לתחילת הוסת וא"כ גם כאן זה כך וצ"ל דס"ל דכאן זה כמו אינו קבוע לגבי זה שהקביעות של הוסת עוקר את קביעות העונה אמנם עיין חוו"ד קפ"ד חידושים כ"ג שנקט שבעונה בינונית אסורה כל העונה גם בקבעה לא שעה וצ"ל שזה לא מצד שזה כמו קבוע אלא מצד שעונ"ב שזה מצד מילוי הרחם אין זה ענין לקביעות השעה שיש לה משא"כ כאן כיון שהוחזקה לראות על ידי פיהוק אין סיבה לחוש שלא תראה על ידי פיהוק והנה בגר"ז מבואר שאם ממשיכה אחרי הוסת בכל אופן מותרת בתחילת הוסת ובחוו"ד מבואר שאסורה ובפשוטו נחלקו לשיטתם בכל מורכב האם אסורה מתחילת הוסת או רק מסוף הוסת עיין לעיל ודו"ק בזה

והנה בקיצור הלכות נדה לגר"י בויאר נקט שבכל יש לה וסת קבוע של פיהוק בכל אופן צריכה לחוש לתאריך האחרון מדין אינו קבוע שמא תפהק וכן נקט בקיצור הלכות והמקור לזה מהרמב"ן שכמו שלגבי עונה בינונית צריכה לחוש ליום ל' כך לגבי כל וסתות אמנם משמעות הטור שאינה חוששת כלל וכן מבואר בחוו"ד סק"מ שלא מצאה שום וסת שצריכה לחוש לו וכן מבואר בחכמת אדם וצ"ל שבהכרח ראיה של וסת הגוף זה מראה על גורם קבוע וממילא אין סיבה לחוש שהגורם הוא ר"ח אמנם לגבי עונה בינונית ששם זה מצד שלעולם לא תראה ממילא שם זה סיבה לחוש מצד שעד כמה שלא נקבע א"כ היא תהיה מותרת תמיד והרי ודאי תראה פעם ויתכן שבאמת זה רק הרמב"ן לשיטתו שגם ביש לה וסת ועבר הוסת חוששת לעונה בינונית ולרשב"א שחולק באמת לא תחוש והרשב"א באמת לא כתב דבר זה וצ"ע

ט"ז] עיין רא"ש שכתב שאם פיהקה בר"ח וראתה ופיהקה בר"ח וראתה ובר"ח השלישי ראתה ללא פיהוק קבעה וסת לר"ח והכוונה שזה כוסת קבוע שבר"ח הבא גם אם עבר הוסת חייבת בדיקה ועין פרדס רימונים ש"ח נ"ז שבכל אופן צריכה לחוש כדין וסת שאינו קבוע שמא תראה כיון שאשה קובעת שני וסתות ואפילו שמי שיש לה וסת קבוע לא חוששת לאינו קבוע מצד שלא מצוי לאשה שני גורמי ראיות אבל כאן שזה גורמים שונים ולכאורא סתימת דברי הרא"ש לא כך ולמה שנתבאר שוסת הגוף זה גם גורם ראיה ולכן חשיבה מסולקת דמים א"כ לכאורא גם על זה יש הכלל שלא חוששת לשני וסתות אמנם לאחרונים שיש קביעות שאם תפהק תראה צ"ע

י"ז] כתב הרא"ש שאם פיהקה וראתה ולאחר ל' פיהקה וראתה ושוב פיהקה ולא ראתה אפילו שאין לה לחוש פיהוק גרידא אמנם יש לה לחוש להפלגת ל' שמא תפהק ותראה ועיין סד"ט סק"ל שהקשה מה צריך להגיע לחשש של מורכב הרי צריכה לחוש בין כה להפלגה של שלושים ובהכרח שאין בזה נפק"מ וכתב שמזה מוכח שאסורה במורכב מתחילת הפיהוק דאל"כ יש בזה נפק"מ אמנם עיין לחו"ש סקמ"ו שהביא מהחוו"ד כ"ד שכל שראתה בפיהוק אפילו ראיה באמצע ללא פיהוק זה לא מפסיק את ההפלגה ולפ"ז כתב נפק"מ בדברי הרא"ש שגם בראתה באמצע בכל אופן צריכה לחוש ולכן לגבי ר"ח כתב הרא"ש שמא תראה בר"ח ללא פיהוק דשם לא שייך שתראה באמצע שיקלקל כיון שהוסת מצד ר"ח ויתכן עוד שנפק"מ אם בוסת הגוף בעבר הוסת ולא בדקה צריכה לבדוק אמנם יש לדון האם זה גם במורכב

י"ח] עיין ש"ך סקס"א שנסתפק ברואה לפני הוסת האם אסורה וכן נסתפק האם אסורה לאחר הוסת והנה צ"ב הרי כל שרואה שלא בזמן הוסת יש לה דין עונה ולמה שלא תהיה אסורה אחרי ומשמע שזה לא מדין עונה אלא מצד שזה מגדיר שסיבת הראיה היא לאחרי ולכן שייך לדון שזה רק על לפני עוד הקשו האחרונים איך מדובר אם במורכב הרי בין כה ס"ל לש"ך שאסורה מתחילת העונה ואם באינו מורכב הרי מאיפה תדע מתי תפהק [ומבואר שאין איסור מצד דין וסת שאינו קבוע לחוש לתאריך האחרון שמא תפהק] ותירץ שמדובר בעונה בינונית וס"ל לש"ך שאין לחוש וכדעת הראב"ד שאין לחוש שמא תפהק אמנם ברואה קודם הפיהוק בזה דן הש"ך שתאסר והנה צ"ב אם לא חושים שתפהק למה במורכב אסור ובהכרח ששם חוששים לראיה ללא פיהוק וכן משמע קצת בנקוה"כ בהשגתו על הט"ז

י"ט] בש"ך מבואר שבקבעה וסת המורכב לר"ח ופיהוק אינה חוששת רק לשניהם יחד ועיין חוו"ד שתמה הרי גם בר"ח לבד חוששת שמא תפהק ועיין לחו"ש סקמ"ב שכתב לחדש שברואה בסוף הוסת וכבר הגיע סוף היום שגם אם תפהק סוף הפיהוק יהיה בעונה אחרת כה"ג מותרת שכל האיסור בפיהוק בתחילת העונה מצד שעד כמה שתפהק א"כ זה עונה של שעת הוסת אבל כאן שתפהק ודאי אחרי זה לא סיבת איסור וכנ"ל אות י"ג וצ"ע

כ] בראב"ד מבואר שגם במורכב אין לאסור אלא בהגיע הוסת והאחרונים הקשו שהרא"ש הביא בראב"ד שאסורה ועיין פרדס רימונים שזה מצוי בראשונים שאמרו דברים בשם הראב"ד וכתוב אצלינו אחרת והחוו"ד דן שהראב"ד בבעלי הנפש מדבר שגם כמה פעמים לא פיהקה וראתה וכה"ג כל קביעותה שאם תפהק תראה ולכן כל שלא פיהקה עדין היא מותרת וצ"ע הרי הראב"ד אומר שלאחר הפיהוק גם מותרת וכה"ג שכבר פיהקה צריך להיות אסורה וכמו בקפיצות המורכב שאם קפצה אסורה עד סוף העונה ומהיכי תיתי לחדש שכאן שזה רק אם תרגיש האיסור רק בשעת הוסת והנה לשון החוו"ד שגם פיהקה באמצע ולא ראתה וצ"ע מה צריך לזה עצם זה שכמה ר"ח באמצע לא פיהקה וראתה בהכרח שכל הקביעות שאם תפהק תראה וצ"ל שאז נימא שקבעה לפיהוקים סתם ולא רק שפיהוק בר"ח אוסר אותה וצ"ב הטעם

# סוגיא דווסת הקפיצות

**גמ' י"א. אמר רב הונא עד המשנה [ובגמ' ס"ג: לגבי אכילת שום]**

**גמ' ס"ו. סוגיא דדימת עירך [עיין רמב"ן ריטב"א ור"ן שם]**

**טושו"ע קפ"ט סי"ז י"ח וברמ"א סכ"ג לענין אכילת שום**

**א. האם אשה קובעת וסת לקפיצות - עיין ראב"ד שער הוסתות ס"ג הכ"ז ובהשגות הרז"ה שם ועיין ראשונים בסוגין בביאור שיטת רש"י וברמב"ן פ"ו הי"ב ובתוה"ב י"ג. ובטוש"ע ועיין פרד"ר בפתיחה בוסת הי' עמוד מ"א סק"ב בד"ה אולם בטעם שלא קובעת לקפיצות ובתפארת למשה על הש"ך מ"ח**

**ב. האם קובעת כאינו קבוע - עיין גמ' ס"ו. דימת עירך ובר"ן וריטב"א שם ועיין הגהות מימוני פ"ח וברמ"א קפ"ט י"ג ועיין ראב"ד בעלי הנפש סימן א' ה"י ומה שביארו בכונתו החוו"ד סק"א ובפלתי כ"א ועיין שו"ת חת"ס קפ"ג [ובסד"ט קפ"ז כ"ג בד"ה ומה ובפרד"ר עמוד ל"ה סק"ב ובלחו"ש קפ"ז סק"ד בד"ה ובר] מה שדנו לדחות הראיה מהראשונים**

**ג. האם חוששת לפעם אחת - עיין הגהות דרישה סקי"א ובסד"ט סקכ"א [ובפרד"ר הוסת הח' עמוד ל"ה סק"א]**

**ד. האם חוששת ליום הקפיצה ללא קפיצה בקפיצה אחת – ש"ך סקמ"ח ועיין סד"ט כ"ב שהביא כן מהראב"ד ועיין בתפארת למשה ובהפלאה שחלקו על זה ועיין חכמ"א קי"ב סל"ה [ועיין תוס"ר י"א. בד"ה אלא שדימה חשש ימים לבד לקפילה לבדפ**

**ה. בהא דבמורכב קובעת רק למורכב - חזו"א פ"ב סק"ה תוה"ש קפ"ז כ"ט ועיין רש"ש ותוס"ר בסוגין ועיין חוו"ד סקכ"ג [ועיין ב"ח סי"ז שביאר המקור מהרא"ש שפסק לוסת הקפיצות]**

**ו. בדין קפיצה דאתמול – עיין רמב"ם פ"ח ה"ה ובראשונים בסוגין ובראב"ד ס"ג הכ"ז ועיין ט"ז סקל"ב ובש"ך מ"ט ובכו"פ כ"ב [ובדעת הר"מ האם קובעת למורכב עיין לחו"ש מ' וצ"ב החילוק בין זה לוסת הגוף]**

**ז. בדין קפצה יומים קודם ראיתה – נוב"י סוף צ"ג חת"ס קפ"ג בד"ה וכ' ב"י חוו"ד קפ"ז ט"ו בד"ה ולפ"ז פרד"ר מקש"ז סקל"ז [ולענין ווסת הגוף עיין עוד משנה אחרונה פ"ט מ"ח ובסוף הפרד"ר הנ"ל ועיין אגר"מ יור"ד ח"ג סנ"א]**

**ח. בדין קפצה ג"פ יום קודם – חוו"ד סקכ"ג ובקפ"ז סקט"ו בד"ה והנה חת"ס הנ"ל בד"ה כ' ב"י פרד"ר מקש"ז שפ"ח מ"ט בד"ה ראיתי ואילך [ועיין היטב בטעם המובא במשמרת שמועיל קפיצה של אתמול]**

**ט. וסת אכילת שום – עיין גמ' ס"ג: ובראשונים שם ובראב"ד סוף סימן ג' ובהשגות הרז"ה שם סקי"ז וברא"ה ח: ועיין רמ"א סכ"ג ובביאור הגר"א לגבי כמה דברים [ועיין פרד"ר בפתיחה עמוד ל"ט מ'] ובחוו"ד סקל"ג ובגליון רעק"א**

**י. בסברת החילוק בין שום לקפיצה – עיין תוס' ס"ג: וברז"ה סקי"ט ועיין מאירי ס"ג: בד"ה מה שביארנו בסופו ועיין פרד"ר בפתיחה בוסת הט' סק"א בד"ה אולם [ועיין חזו"א פ"ב ד' בד"ה ורואה שהביא השיטות לגבי רמ"ת ושמזה מקור שקפיצה זה כאינו קבוע ועיין נוב"י סמ"ו בהגהה ראשונה שזה תלוי בנ"ל]**

**י"א. האם בוסת הקפיצות המורכב אסורה מתחילת העונה – רמב"ן פ"ו הי"ב ובהשגות הרז"ה סק"ו ובראב"ד הכ"ח ובש"ך סקמ"ח וסקנ' ובחוו"ד סקכ"ה ועיין בח' הר"ן ס"ו. דמשמע שהיה לו נידון בזה ועיין שו"ת חת"ס קפ"ג [וזה תלוי בטעם שבפיהוק אסורה מתחילת העונה]**

**י"ב. בזמן האיסור בקפיצה – עיין בעלי הנפש סכ"ח ובהשגות הרז"ה סקי"ט ועיין רמב"ן פ"ו הי"ב ועיין ב"י סכ"ה ועיין ש"ך סק"נ שבמורכב אסורה עד סוף העונה ועיין חוו"ד סקכ"ב בתחילתו ובסימן קפ"ז סק"א בד"ה ודע [ועיין פרד"ר הווסת הז' סק"ב עמוד ל"ג ובפשוטו בחלק זה לא קי"ל כרמב"ן כמבואר בפיהוק**

**י"ג. האם וסת הקפיצה נקבע בימי זיבה – נוב"י צ"ג בד"ה וטרם חזו"א קכ"ב סק"ט**

**י"ד. בדין רצופין – ראב"ד סוף סכ"ג גר"ז סקע"ה ועיין חוו"ד קפ"ד ט"ו וקפ"ט ל"ד**

**ט"ו. האם ראיה באמצע מפסיקה את ההפלגה של הקפיצה – חוו"ד סקכ"ד ועיין גר"ז ע"ב ע"ה ובסימן קפ"ז נ"א [ומשמע בחוו"ד שראיה ראשונה גם צריכה להיות בקפיצה וכן יש כאן כמה משמעיות כך ועיין שפ"ח נ' מה שדן לפ"ז בצורת העקירה]**

**ט"ז. האם צריך הפלגה מראיה אם קפיצה – ש"ך סקמ"ח ועיין לשון הטור לגבי פיהוק ובגר"ז קפ"ז קו"א י"ב ועיין פרד"ר ₪ נ' בתחילתו**

**י"ז. בדין וסת הקפיצות הקבוע לשעה – עיין פרד"ר בפתיחה בוסת הח' אות ד' עמוד ל"ז בשם הכו"פ והחוו"ד ועיין רמב"ן פ"ו דין י"ג הובא בב"י סכ"ו ובפרד"ר בפתיחה בוסת הז' סק"ב וע"ש עמוד מ"ה בוסת הי"ב לענין אם קפצה תמיד בעונת היום או הלילה**

**סוגיא דווסת הקפיצות**

א] עיין סוגית הגמ' והנה עיין תוס' ושאר ראשונים שביארו שרב הונא דיבר ברואה בימים קבועים והגמ' אומרת שלא קובעת לימים אלא לשניהם יחד והגמ' שואלת מבריתא שמשמע שלא קובעת כלל והגמ' דוחה שלא קובעת לימים לבד ולקפיצות לבד ורק לשניהם יחד והגמ' אומרת שהחידוש שלא קובעת לימים אפילו שבפעם השלישית קפצה יום קודם וראתה ביום המורכב ובלשון השני הגמ' מעמידה שרב הונא דיבר שביום השלישי ראתה ללא קפיצה וקבעה וסת לימים לבד והנה לפ"ז לא נתבאר בסוגין האם קובעת וסת לקפיצות לבד ותוס' נקטו שלא קובעת לקפיצות לבד אמנם הרמב"ן אפילו שביאר סוגין כתוס' בכל אופן נקט שמועיל קפיצות לבד רק שלא בזה מדובר בסוגין והנה הב"י והגר"א כתבו שלתוס' בהכרח שלא קובעת לקפיצות וצ"ל שזה עצמו שרב הונא והבריתא דיברו רק על מורכב זה מקור שלא קבעה לקפיצות לבד אמנם ברמב"ן בהכרח לא כך

והנה הראשונים הבינו בדעת רש"י שגם ביאר בסוגין שראתה מורכב והגמ' בתחילה הבינה שקבעה וסת לקפיצות לבד והגמ' שואלת מהבריתא שבמורכב לא קבעה וסת כלל והגמ' עונה שלא קבעה וסת לכל אחד בנפרד אבל קבעה וסת לשניהם יחד והראשונים תמהו למה לא תירצו שהכוונה לא קבעה וסת לשניהם יחד אלא לקפיצות בלבד ועיין ר"ן שביאר שמשמעות הבריתא שלא קובעת ווסת לאונס דהינו שלא נקבע לקפיצות וע"ש שהוסיף שמזה משמע שגם לא קבעה לקפיצות לבד דהיינו שהגמ' חזרה בה

אמנם עיין ריטב"א ורשב"א שביארו שהגמ' בתחילה מעמידה לקפיצות הכונה שמדובר שקפצה לא בזמן קבוע ובפשוטו כשהגמ' הקשתה מהבריתא הבינה שמדובר בקפיצות לא מורכב וזה דלא כרב הונא והגמ' תירצה שמדובר במורכב והחידוש שלא קבעה לאחד ללא השני והגמ' שואלת פשיטא שהרי במורכב לא היה צד שיקבע אחד ללא השני והגמ' שואלת על מה שהבריתא מחדשת שלא קבעה לימים לבד שזה פשיטא אמנם עיין מאירי ס"ג שביאר שבאמת הגמ' הבינה שהבריתא דיברה במורכב רק לשון הבריתא שלא קבעה וסת כלל וממוכח שלא קובעת לקפיצות לבד והגמ' דוחה שהכוונה שלא קבעה לכל אחד לבד אבל לשנים יחד קבעה וה"ה לקפיצות לבד והנה הרשב"א תמה שאם יש שינוי בכונת הבריתא או רב הונא הגמ' היתה צריכה לומר את זה אמנם למאירי לא קשה אמנם עוד קשה שיש הבדל בין הלשון הראשון של רב הונא לשני והגמ' לא העמידה שמדובר על מקרה אחר

והנה הרמב"ם לא כתב אלא שאם ראתה פעמים בקפצה וראתה ופעם ג' קפצה יום קודם וראתה בר"ח קבעה לר"ח ונקטו הראשונים שלא ס"ל וסת הקפיצות אמנם בפשוטו ווסת המורכב כן מודה אמנם עיין לחו"ש סק"מ ובמרכבת המשנה ובאבן האזל הלכות נזק"מ שנקטו שס"ל שגם אין וסת המורכב דהינו שהגמ' בתחילה הרי נקטה שגם מורכב אין וללשון השני אין סיבה שלא ללמוד הבריתא כפשוטה והנה לגבי ווסת הגוף מודה שיש ווסת המורכב וצ"ל דמודה דשייך מורכב רק שהחיסרון של קפיצות זה גם ביחס למורכב והנה בגמ' לקמן ט"ו. מבואר שיש קביעות לקפיצות ולכל הפחות מדובר על מורכב וצ"ל שזה כלשון הראשון של סוגין

ב] והנה להלכה נחלקו הראשונים האם קובעת וסת לקפיצות ודעת תוס' רשב"א שלא קובעת אבל דעת הרמב"ן והטור ורש"י שקובעת והשו"ע פסק שלא קובעת וצ"ב הסברא שלא קובעת ויש לבאר שזה מצד שלא תולים שזה מחמת הקפיצה אמנם יתכן מצד שזה סוג וסת שלא מתמיד ובזה לכו"ע זה כמו למ"ד וסתות דרבנן דהינו שאפילו שהוחזקה לראות וודאי שזה מחמת הקפיצה אבל אין סיבה לחוש שזה יקרה עוד הפעם אלא שצ"ב למה שלא יהיה בזה דיה שעתה לראשונים שזה מצד חזקה אורח בזמנו בא ואם זה מצד שהיא מסולקת דמים א"ש והנה בראב"ד מדויק שאם ראתה פעם אחת לא חוששת פעם שניה באותו תאריך אלא א"כ תקפוץ וכן הוא בש"ך סקמ"ח ומבואר שזה ודאי מחמת הקפיצה רק שחסר בקביעות וסת אמנם באמת ההפלאה והתפארת למשה וכן פסק החכמת אדם קי"ב שבאמת כה"ג חוששת שזה מחמת החודש לבד ועיין תפארת למשה שביאר שאדרבא הסיבה שלא קובעת כי לא תולים שזה בגלל זה [ובתוספתא מבואר שגם פעם אחת דיה שעתה ומשמע כש"ך ודין זה הוא לא מחמת יש לה וסת דכאן הרי עדין לא קבעה] והנה רש"י ביאר שהנפק"מ בקבעה לימים שדיה שעתה ושאם עבר הוסת צריכה לבדוק אמנם לגבי קפיצות ביאר שהנפק"מ שטמאה אם לא בדקה וצ"ב למה לא ביאר לגבי דיה שעתה ועיין חת"ס שס"ל כש"ך שודאי תולים שזה מחמת וסת וא"כ אפילו שלא חוששים שתראה אבל זה סיבה שדיה שעתה אמנם יש מקום לומר לראשונים שדיה שעתה זה מצד סילוק דמים א"כ בקפיצות היא וודאי לא מסולקת דמים ואין בזה דיה שעתה אמנם רש"י שביאר שזה מצד חזקה אורח בזמנו בא לא ס"ל כן

והנה בפשוטו לראשונים שקובעת וסת לקפיצות ה"ה שחוששת בפעם אחת אמנם עיין סד"ט שהביא שנחלקו בזה אחרונים וצ"ל שכיון שחזינן בגמ' שזה חידוש והיה צד שלא קובעת כלל א"כ גם אם למסקנא קובעת אבל אין לנו מקור שגם צריכה לחוש לאינו קבוע ועיין ש"ך שלמורכב ודאי צריכה לחוש והוסיף שהרי אם לא שזה מורכב הרי צריכה לחוש לחודש בלבד וצ"ב כוונתו שעד כמה שנקט שזה ודאי מחמת הקפיצה ולזה לא צריך לחוש באינו קבוע א"כ גם כאן נימא שזה מחמת הקפיצה ולא צריכה לחוש לאינו קבוע אמנם בתור מורכב יתכן שזה מצוי ולזה ודאי צריכה לחוש וכטענה השניה של הש"ך

ג] והנה יש שנקטו שהרמב"ם נקט שגם מורכב לא קובעת וזה א"ש שכיון שהקביעות אם צירוף של קפיצה וזה דבר שלא מתמיד ממילא אפילו שעכשיו ראתה בגלל זה אין סיבה לומר שתתמיד בזה אמנם לשאר הראשונים שקובעת למורכב צ"ב החילוק שעד כמה שקפיצה זה לא סיבה לקבוע וסת מצד שלא מסתבר שזה טבע שיתמיד או שלא מסתבר שזה מחמת הקפיצה א"כ למה מורכב זה אחרת וצ"ל שבתור שזה גורם הראיה זה לא מסתבר או שזה לא מתמיד אבל שיהיה יום שהוא גורם הראיה רק שיחסר קפיצה לגמור הראיה זה דבר מצוי וזה דבר טבעי ועין חזו"א פ"ב ה' שכתב וז"ל דקפיצה היא מקרבת הטבע ליום זה והנה הראשונים למדו שיש מורכב בווסת הגוף מקפיצות ועיין ב"ח סי"ז שזה בהכרח מצד שקפיצות לבד קובע דאל"כ אין ראיה דאולי רק בקפיצות שהוא לבד לא קובע לכן אומרים שכל הקביעות היא על שניהם אבל הגגוף שקובע כל אחד לבד יתכן שגם שניהם יחד קובע גוף לבד אמנם הרשב"א גם למד אחד מהשני אפילו שס"ל שקפיצות לבד לא קובע וצ"ל שהראשונים רק באו ללמוד שיש כזה מושג של הרכבה של שני דברים יחד ולא להכריח שאומרים שזה שניהם יחד אלא שזה פשוט שאם יש מושג של שני דברים יחד ממילא גם כאן נבאר שזה מורכב

ד] מבואר בסוגין שזה וודאי שלא תקבע לימים לבד כיון שהרי גם קפצה והנה לרש"י מבואר שבכל אופן יש צד שקבעה לקפיצות לבד דהיינו שזה כש"ך שהקפיצה וודאי שפשטות הדברים משמע שזה מחמת זה אמנם ביחס לחודש אין לנו שום מקור שזה קשור לחודש אמנם עיין תוס"ר שדימה הדברים ונקט שמאותו טעם שפשוט לגמ' שלא קובעת וסת לימים לבד זה גם סיבה שלא תקבע ווסת לקפיצות לבד וצ"ב למה לא נחוש שאולי כל אחד גרם הוסת לבד רק שבמקרה לא קפצה אלא בר"ח או שבמקרה קפצה רק בר"ח ועיין תוה"ש קפ"ז כ"ט שתמה בזה וכתב שזה מצד ספק שכיון שאין לנו ראיה שזה לא שניהם ביחד מספק אין לחוש מצד שספק דרבנן לקולא וצ"ע למ"ד וסתות דאוריתא וצ"ל שזה הלכה בהלכות וסתות שאין מושג לקבוע יותר ממה שראיתי וכיון שראיתי רק שניהם יחד ממילא אין כאן קביעות אלא לשניהם יחד והנה עדין צ"ע אבל בתור לחוש לאינו קבוע למה לא צריך לחוש שכמו לפני שקבעה חששנו לשניהם א"כ גם עכשיו שאין ראיה ברורה שזה שניהם למה שלא נחוש לאינו קבוע ובאמת הב"י כתב לגבי פיהוק המורכב שעדין חוששת כאינו קבוע לפיהוק בלבד והפרישה סקי"א נקט שזה גם לחודש בלבד וכן נקט החוו"ד ויתכן שזה מטעם הנ"ל וע"ש שדימה את זה לקפיצות אמנם יתכן שהב"י שם זה סברא מיוחדת לגבי פיהוק שזה סימן לראיה כמבואר שם בלחם ושמלה ולדעת הש"ך שזה ודאי מחמת הקפיצה א"כ ודאי שאין לחוש שם לחודש לבד וא"ש הב"י שלא כתב את זה שם ועין חוו"ד כ"ג דמשמע שכיון שראתה בדיוק באותו זמן אם קפיצה זה עצמו נחשב שהחזקה אומרת שזה מורכב וצ"ב ויתכן שמה שלא חוששים לאינו קבוע מצד שכל הדין שמא תקבע ויתברר למפרע שהיה איסור אבל כאן שעכשיו נקטנו שזה מורכב וכבר לא יקבע אף פעם למפרע שזה אחרת אין לחוש לאינו קבוע אמנם בפשוטו הלשון שמא תקבע הכונה שזה סימן אבל עיקר החשש שאולי יש לה כזה ווסת וצ"ע

ה] והנה בפשוטו עד כמה שלא קובעת ווסת לקפיצות לא קובעת כלל אמנם עיין רמ"א שהביא מההגהות מימוני שקובעת כוסת שאינו קבוע דהינו שזה נעקר בפעם אחת וכן שעבר הוסת ולא בדקה מותרת אמנם וודאי שלא צריכה לחוש בפעם אחת ובפשוטו הביאור שוודאי תולים שיש כזה קביעות רק שזה סוג קביעות שאומרים שזה לא יתמיד ולכן בתור אינו קבוע יש לחוש והנה הראב"ד כתב שאשה שראתה באינו קבוע ג' פעמים אבל כל פעם ראתה בשעה מסוימת קבעה וסת לשעות ובפשוטו הביאור שלא חוששת רק לשעה שרגילה ולמד זה מהגמ' שהיתה רואה בליל טבילה ור"י אמר לה שזה מחמת דימת עירך והתירה עד שחוזרת לעיר וצ"ב ראיתו כמו שהקשה הרז"ה הרי שם כל הוסת זה הדימת עירך ועיין חוו"ד סק"א ובחזו"א שביארו שעיקר הוסת זה הקפיצה רק שזה מורכב לדימת עירך שזה כמו שעה ולא חוששת עד שיגיע השעה וצ"ב הרי טבילה זה כמו קפיצה ולכן ביארו שהראב"ד ס"ל שרק חוששת לקפיצה כמו אינו קבוע

ו] והנה עיין בחידושי הר"ן שהקשה למה לא צריכה לחוש לטבילה לבד ומצד שזה עונת הוסת ותירץ שלש תירוצים או שכיון שדימת עירך זה הגורם אינו אוסר יומו אלא שעתו כוסת הקפיצות ולכאורא הכוונה שהקביעות רק לדימת עירך עוד תירץ שהרי לא קובעת לקפיצות לבד אלא אם ימים וכאן לא היה ימים עוד תירץ שגם אם זה היה בימים קבועים אבל כאן שזה דימת עירך זה לא דבר של קביעות ויש כאן חידוש שא"כ נימא שיקבע חודש וצ"ל שזה ודאי כיון שיש דימת עירך קובעת לדימת עירך רק לא חוששים שזה יתמיד והנה עיין סד"ט קפ"ז כ"ג שכתב שמהביאור השני של הר"ן רואים שלא חוששת גם כאינו קבוע דאל"כ למה ר"י התירה וע"ש שדחה שכיון שכאן תאסר לגמרי על בעלה אין להקפיד אם זה רק מדין אינו קבוע ובשו"ת חת"ס סימן קפ"ג ביאר שהר"ן נקט שודאי הקביעות זה לדימת עירך רק שנקט שהטבילה זה כמו מורכב לימים ודימת עירך ולזה תירץ תירוץ ראשון שגם כה"ג כל זמן שלא קפצה היא מותרת [וכן הוא בראב"ד ובש"ך סק"מ] ותירוץ שני תירץ שכאן זה לא כמו מורכב אלא כמו קפיצה לבד וממילא אפילו שצריכה לחוש כאינו קבוע אבל רק כשמגיע גם הדימת עירך ותירוץ שלישי שגם אם זה כמורכב ותמיד אסור מתחילת העונה אבל כאן שזה דבר שלא סיבה לראיה אין לזה חשיבות של קביעות וסת ע"ש וצ"ע ובפרדס רימונים בוסת הח' עמוד ל"ד ביאר שקושית הראשונים מצד שיש כבר דימת עירך ביציאה מהעיר וביאר בתירוץ השני שכיון שלא קובעת רק כאינו קבוע ממילא פה אין איסור אלא לשעתו שזה רק כשבאה לעיר ע"ש

ועיין לחו"ש קפ"ז סק"ד בד"ה ובר שכתב להוכיח דלא כהגהות מימוני שהראשונים הקשו מהגמ' ט"ו. דמבואר שיש וסת לקפיצות ולמה לא העמידו שזה מצד שיש דין אינו קבוע ואולי שא"כ פשיטא שזה לא סיבה לאסור כשלא ידוע אם קפצה שזה לא גרע מעבר הוסת באינו קבוע שלא צריך לשואלה [והנה לאחרונים שבקפיצה תמיד חוששת לוסת החודש יש לדון בקבעה וסת האם גם עדין חוששת ולכאורא להג"מ לא חוששת וצ"ע]

ז] בגמ' לקמן ס"ג: מבואר שאשה קובעת וסת לאכילת שום ודעת הרשב"א והראב"ד שזה כמו קפיצה ולכן העמידו הגמ' שם במורכב ולפ"ז מבואר שגם מורכב לרבי לא קובעת רק בג"פ אמנם תוס' שם כתבו שאכילת שום זה עדיף שבזה לכו"ע קובעת ולפ"ז יתכן שרק בזה לרבי צריך ג"פ אבל במורכב מספיק פעמיים וכן מבואר בתוס' בד"ה קפצה והנה בטעם לחלק בין אכילת שום לקפיצה עיין תוס' שזה מצד שראיה באה ממילא ועיין פרדס רימונים בפתיחה בוסת העשירי וכן הוא במאירי שם שביארו שקפיצה זה מגיע שלא כדרך וסת אבל אכילת שום זה משפיע על הגוף וממילא הגוף גורם הראיה וזה כדרך וסת רגיל אמנם עיין רז"ה שכתב שהבדל בין אם זה מעשה שנעשה לדעתה או להנאתה או מעשה שנעשה בעל כרחה וצ"ב הסברא ויתכן שרק בא לבאר למה זה לא בכלל הבריתא אבל יסוד החילוק כתוס' אמנם עיין כו"פ ובפרדס רימונים שכתבו נפק"מ כגון ברקדה שזה להנאתה וכן בטבלה במים קרים שלדעת הרז"ה זה להנאתה אבל לתוס' הוי כקפיצה ועיין חזו"א פ"ב ד' שהביא לגבי רמ"ת שיש שביארו שזה רק כמו קפיצה וכדין אינו קבוע ויש שביארו שזה כדין אכילת שום ובפשוטו זה תלוי ביסוד החומרא של שום שאם מצד שזה לא ממילא גם כאן זה לא ממילא אבל אם כרז"ה כאן שזה להנאתה ממילא קובעת ווסת

ח] מבואר בגמ' בלשון הראשון שקפצה פעמים וראתה באותו יום ובפעם השלישית קפצה יום קודם וראתה ביום שאחרי שזה יוצא תאריך קבוע קבעה וסת ליום ראשון וקפיצה אמנם בלשון השני מבואר שקבעה וסת לימים בלבד והנה בפשוטו שם מדובר שלא קפצה יום קודם יום החודש ולפ"ז אין כאן מחלוקת אמנם הרמב"ם פסק שקבעה לימים וביאר הרמב"ן שנקט שהלשון השני מדבר באותו אופן של הלשון הראשון וחולק עליו וכן פסק השו"ע [וצ"ע שהגמ' בלשון הראשון זה על הבריתא ולא ברב הונא] אמנם לענין פיהוק פסק שקובעת למורכב ועיין אחרונים תמהו על זה והנה הרא"ה י"ד. חלק שרק בקפיצות שייך לומר שהקפיצה היום גרמה לראיה של אתמול אבל לא בפיהוק שזה סימן של הראיה ובמשמרת הבית חלק עליו שאדרבא בפיהוק שזה מגיע ממילוי הרחם זה גם יכול לבוא קודם רק שעדין הראיה לא מגיעה עד שיגיע התאריך משא"כ בקפיצה כל שהקפיצה מתרחקת זה כבר לא סיבה לראיה ולפ"ז כתבו שמצד סברת הרשב"א זה כך רק בפיהוק ולא בקפיצה אמנם עדין צ"ע שמהיכי תיתי שזה כך ועיין כו"פ שביאר שכיון שבגמ' יש נידון ויש שני לשונות לגבי קפיצות ומזה שהבריתא השמיעה רק בכה"ג שלא קבעה למורכב ממילא משמע שבפיהוק קבעה למורכב

ט] והנה עיין חוו"ד שאם ג"פ קפצה בשבת וראתה ביום ראשון שכה"ג תקבע לכו"ע ליום ראשון ללא קפיצה אמנם בחת"ס קפ"ג מבואר שכה"ג אדרבא ודאי נאמר שזה מורכב לקפיצה ורק אם שני ימים זה היה ביום הקפיצה אין לצרף הראיות ועיין חוו"ד שכתב שבקפצה שלשה פעמים וראתה יום אחרי וזה לא מורכב בזה וודאי נימא שקבעה לקפיצות שרואה יום אחרי אמנם הפרדס רימונים ש"ח מ"ט דן שכל מה שאומרים שתראה יום אחרי כלשון הרשב"א כיון שצריכה את צירוף היום אבל כאן שזה לא הפלגה או תאריך מסוים אין סיבה לחוש לזה וכלשון הגמ' שאומרים שמה שלא ראתה כי עוד לא הגיע היום אמנם יתכן שכל מה שהגמ' הוצרכה לזה למה לא נימא שקבעה לתאריך לבד

ובעיקר הדין שקפיצה של היום זה סיבה ליום אחרי עיין נוב"י צ"ג בסופו שזה רק יום אחד ולא יותר מזה והנה הוא דיבר במורכב ובחת"ס כתב דבר זה גם ללא מורכב וכן הוא בחוו"ד קפ"ז סקט"ו ועיין פרד"ר מקש"ז סקל"ז שדן שכל שמרגישה שזה קשור קובעת וכל שלא מרגישה אין לקשר הדברים ע"ש והנה עיקר דבריהם זה על קפיצה אמנם לגבי פיהוק יש לדון והנה הרא"ה נקט שאפילו יום אחד זה לא יתכן ובזה הרשב"א חלק אבל לא מצאנו על יותר ובמשנה אחרונה פ"ט מ"ח דייק מלשון המשנה שדוקא בסמוך ובפרדס רימונים הנ"ל דימה הדין לוסת הקפיצות ועיין אגרות משה יור"ד ח"ג סימן נ"א שאשה שרגילה לראות כתמים קודם הוסת אפילו כמה ימים יש לחוש לוסת הגוף ומסתבר שאשה שמפסיקה לקחת כדורים שמגיע וסת לאחר כמה ימים או אשה שלוקחת זריקה לקבל מחזור שיש הסבר ברור להגעת הדם בזמן מסוים בזה יש לחוש לווסת וצ"ע

והנה עיין חוו"ד שדן בקפצה ג"פ וראתה ביום קבוע האם כשראתה בפעם הרביעית ביום אחרי ללא קפיצה הוברר שקבעה ליום החודש בלבד וכתב שזה תלוי במחלוקת הב"י והרמ"א האם בפעם הרביעית חוששת כדין אינו קבוע לכל אחד בלבד דהינו שאם לא חוששת דאין כזה צד ספק ממילא גם לא נכריע כך אמנם אם חוששת ממילא נכריע כך וכונתו שהרי מבואר בגמ' שהפעם השלישית יכול להכריע ואולי גם הפעם הרביעית אמנם יש לדון שכל הגמ' זה מצד שאל"כ אין ווסת ובמה שימה לב"י לשיטות שאין וסת קפיצות לבד יתכן שכאן ודאי נקוט שזה מורכב ולא קפיצות לבד

י] עיין כו"פ סקכ"א שאם תמיד קפצה בשעה מסויית וראתה לא קבעה אלא לקפיצה המורכב לשעה כיון שבראב"ד מבואר שוסת השעות נקבע בוסת שאינו קבוע וכיון שקפיצה זה אינו קבוע לכן זה כך והדבר חידוש שכאן במקרה קפצה אז וראתה אז ואין לנו הכרח שזה הקביעות שלה ואם קפצה בשעות אחרות ולא ראתה רק בשעה זו בזה צ"ע ועיין פרד"ר בפתיחה בוסת הח' סק"ד עמוד ל"ז שהביא מהחוו"ד סק"א כ"ב שאם רואה אחר קפיצתה בשעה מיוחדת אינה חוששת רק לשעה זו מדין קביעות של שעה דהינו שתמיד רואה בשעה שתים עשרה ולא משנה מתי קפצה והנה מדבריו מבואר שכל זה רק מצד שקפיצה זה כאינו קבוע אמנם עיין רמב"ן פ"ו דין י"ג שאם רגילה לראות אחר הקפיצה מיד או בשעה או שעתים אסורה רק עד זמן זה דהינו אפילו שס"ל שקובעת וסת לקפיצות לבד וצ"ע למה אין כאן את ההלכה של וסת הנמשך [וצ"ע החוו"ד שביאר הרמב"ן כי קפיצה זה אינו קבוע הרי הרמב"ן ס"ל שזה קבוע ועיין פרד"ר בפתיחה הוסת הז' סק"ב עמוד ל"ג שצ"ל שוסת הגוף זה יותר סברא לומר שזה יגיע אחרי כמבואר במשמרת וצ"ע והנה הב"י הביאו ולמד מזה שגם כאן יש הדין שרואה תוך הקפיצות לא אסורה כל העונה וצ"ע שברמב"ן הרי מבואר שגם ברואה אחרי הקפיצות וצ"ע בכל זה ועיין חוו"ד קפ"ז א' בסופו שתשמיש זה כמן אכילת שום ולכן גם ברואה לאחר התשמיש אסורה כל העונה אפילו ברואה מופלג מהתשמיש ע"ש ועיין פרדס רימונים עמוד מ"ה שמסברא אם קפצה ג"פ ביום שלא נאסרת בלילה וכמו שכתב הכו"פ לגבי שעה אמנם הקשה שלגבי רמ"ת לא מצאנו למי שהתירה ביום והרי דעת הש"ך שזה כקפיצה וכאינו קבוע ובהכרח שוסת הקפיצות אין לו הרכבה של יום ולילה וה"ה של שעה

י"א] עיין גר"ז סקע"ה שהביא מהפרישה שאם קפצה ג"פ בר"ח וראתה ופעם אחד באמצע לא קפצה ולכן לא ראתה שקובעת וסת אפילו שזה לא ג' ר"ח רצופים אמנם הביא מהראב"ד שלא קבעה וסת וע"ש שביאר שתולים לקולא שזה מצד הר"ח לבד וממילא זה נעקר וצ"ע שהראב"ד אומר שזה גם לא עוקר אם זה לא רצוף וצ"ל שהסברא שלקבוע וסת או לעקור צריך לראות טבע ברור ודבר שזה לא סדר קבוע חסר בראית וסת ועדין צ"ע

י"ב] עיין חוו"ד שנקט לגבי הפלגה המורכב לקפיצה שגם אם ראתה באמצע זה לא מבטל ההפלגה דהינו שזה סוג ראיה לעצמו וזה לשיטתו בדין רואת מחמת תשמיש פעם בחצי שנה שמדובר אפילו בראה באמצע אמנם עיין גר"ז סקע"ב ע"ה ובקפ"ז סקנ"א שנקט שכל שראתה באמצע זה מחלק ההפלגה והנה בש"ך סקמ"ח וכן משמעות הראב"ד שצריך להפליג דוקא מראיה של קפיצה ועיין גר"ז קפ"ז סקי"ב שגם נקט כך ע"ש מה שביאר וכן מפורש ברשב"א ט: שלא מונים הפלגה מראיה ראשונה של קטנה כיון שזה ראית מקרה ובפשוטו זה כנ"ל מהחוו"ד שזה סוג ראיה אחרת והנה עיין פרד"ר ₪ נ' שלפ"ז כדי לעקור מופלג של קפיצות צריך תמיד שתראה פעם אחת אם הקפיצה ואחרי זה תפליג ולא תראה שאם זה הפלגה מראיה ללא קפיצה הרי לחוש שתראה אז ואולי יש לחלק שכל זה כדי לקבוע אבל אחרי שקבעה זה אחרת וצ"ע

י"ג] עיין פתחי תשובה סקי"ח שהביא שהכו"פ נסתפק האם בקבעה קפיצה אם ווסת הגוף האם כה"ג הוי מורכב וצ"ע שכיון שגורם הראיה זה קפיצה למה שתקבע וצ"ל שמה שרואה בדרך וסת בזה אין סיבה שלא לקבוע והוי כאכילת שום ובחת"ס יצא לדון שברואה יום אחרי הוי כאכילת שום וצ"ע

י"ד] יש להסתפק בראתה פעמים בר"ח אם קפיצה ואחרי זה קפצה גם באמצע החודש וראתה וקפצה בר"ח הג' וראתה והנה לטור קבעה לקפיצות אמנם לחולקים יתכן שקבעה לר"ח מורכב והראיה באמצע זה מקרה או שבאמת קבעה לקפיצה והוי כאינו קבוע וצ"ע

# סוגיא דווסת הדילוג

**משנה ס"ג: - ס"ד. שאין האשה**

**גמ' בב"ק ל"ז: נגח שור ובתוס' שם**

**עיין רמב"ן רשב"א ור"ן ובבעלי הנפש ס"ג הכ"ב ועיין רא"ש לענין פסק הלכה ועיין תוס' בב"ק ל"ז: ועיין תוה"ב ט. ובבד"ה שם ובטושו"ע קפ"ט ס"ב ה' ז' ח'**

**[א. האם וסתות זה ראיה או סיבה – קובץ הערות בהשמטות בהערות ס"ה.]**

**[א.ב. ביאור הרמב"ן בסוגין - עיין תורי"ד ועיין פרד"ר עמוד י"ד ובפלתי סק"ז]**

**ב. ווסת החודש – עיין ח' הר"ן מה שהביא מהרא"ה ועיין בד"ה ט. ובנוב"י סוף סימן פ"ג ועיין תוס' רי"ד ורמב"ן שביארו סוגין בהפלגה [ועיין ח' הר"א]**

**ג. בכמה ראיות קובעת וסת הפלגה – עיין ב"י ובחוו"ד סק"ו וברש"ש על תוס' ובפרד"ר בפתיחה בוסת הא' [ובד"ה והראיה ע"ש מה שביאר בתוס'] ובתוס' בב"ק ל"ז: ועיין רשב"א בתוה"ב ט. ובבד"ה שם**

**ד. דילוג בהפלגה – עיין תוס' ובש"ך סק"ח ובט"ז סק"ופ ובחזו"א ספ"ו סק"א ועיין תוס"ר בד"ה תיובתא ועיין לחו"ש סק"י ובפרד"ר בפתיחה עמוד כ"א – כ"ג שהאריכו בדעת הטור והרמב"ן שזה בד' ראיות [ועיין לחו"ש סקל"ב שסתר ד"ז מהרמב"ן עצמו ועיין פרד"ר סק"ד בד"ה ומ"ש הרמב"ן מה שכתב לישב זה] ועיין פסקי התוס' אות קכ"ג**

**ה. בביאור תוס' ט: בד"ה פיחתה – עיין רש"ש שם וס"ד. ועיין חוו"ד סק"ו ובחזו"א ספ"ו תחילת סק"א ובפרד"ר הוסת הא' סק"ד [עמוד י"ב] ומה שהביא מהסד"ט סקל"ג**

**ו. בחילוק התוס' בין שוורים לסוגין – עיין פלתי סק"ה ובתוס"ר בסוגין ובתוס' בב"ק ובחוו"ד סק"ג ובפרד"ר בפתיחה וסת הא' ועיין ח' הר"ן ובח' ר' ראובן ב"ק סט"ז [וברא"ה ט. הוכיח מכאן שבהפלגה מספיק ג' ראיות]**

**ז. בביאור ראית הרא"ש מהגמ' בב"ק – פרד"ר הוסת הא' סק"ג בד"ה אמנם [וע"ש לפני זה מה שהביא מהחוו"ד סק"ג והכו"פ]**

**ח. בפרוש ר"ח האם צריך ד' ראיות גם בפעם השניה – עיין תוס' וברשב"א בתוה"ב י"ד: ובפלתי סקי"א עמד בביאור מחלוקתם וע"ש מה שהביא מהרשב"א בב"ק**

**ט. בדברי ר"ח בפעמים – עיין בעלי הנפש ס"ג הי"ט ועיין ח' הפלאה ס"ה בטעם מחלוקתם**

**י. וסת הדילוג שנפסק – חוו"ד קפ"ט סק"ה למד מהראב"ד הכ"ב ועיין רמב"ן פ"ה הי"ב ובפרד"ר על הש"ך סקט"ז ועיין פרי דעה בפתיחה שער הח' מה שנסתפק בדין חזר הוסת**

**י"א. וסת הדילוג בהפלגה שלא ראתה פעם אחת צ"ע למה חוששת – פרד"ר על הש"ך סקט"ז בד"ה ומ"ש ועיין בדי השולחן בשם המקור חיים**

**י"ב. דילוג למפרע – ש"ך סק"ט ובסד"ט סק"ג ובכו"פ סק"ו**

**י"ג. דילוג שנגמר החודש – פרי דיעה בפתיחה שער ח' ועיין ח' הפלאה וברמב"ן פ"ה הי"ב הלשון שחוששת לעולם [וכן הוא ברש"י]**

**י"ד. למודה שאני – עיין רמב"ן ורא"ה ובחוו"ד סק"ו במה שדנו לחלק בין סוגין לגמ' בב"ק ועיין ש"ך סקכ"ה ובסד"ט סק"י [ועיין היטב ברמב"ן וברא"ה האם הדין למודה שאני מוסכם וכן האם יש לחלק בין הפלגה לדילוג]**

**ט"ו. וסת שא"ק בדילוג – עיין תוס' ובראשונים [ועיין מהרש"א ובערוך לנר] ובטעם הדבר עיין בעלי הנפש פ"ג ס"ז ובסד"ט סק"ד ועיין מ"מ פ"ח ה"ו**

**ט"ז. בטעם שמחמירים בדילוג ולא אורמים סד"ר לקולא – כו"פ סק"י ובפרד"ר בפתיחה ות ה' סק"ו עמוד כ"ה**

**סוגיא זו מעורבת בראשונים בכמה סוגיות א. וסת החודש ב. וסת הפלגה ג. וסת השבוע ד. וסת הסירוג ה. ווסת הדילוג ה. הפלגה קצרה עוקרת ארוכה ו. וסת שאינו קבוע ולכן כדאי קודם כל ללמוד מהמשנה ס"ג: עד סוף הפרק גפ"ת ולאחר כן להתחיל וסת הדילוג ולאחר כן אי"ה כפי הסדר שיקבע, כדאי להזדרז כדי לא להשאר בסוף הזמן באמצע הענינים [אי"ה זמן הבא ילמד סוגיא ל"ט ימי זיבה ומנין הראוי גמ' ט. דיני המסולקות דמים]**

**סוגיא דווסת הדילוג**

א] מבואר בגמ' דנחלקו רב ושמואל בוסת הדילוג האם זה בג' ראיות או בד' ראיות והנה דעת רוב הראשונים שמדובר בסוגין בוסת החודש ויש וודאי כזו קביעות ובביאור מחלוקתם עיין ראב"ד דדעת רב שוסת הדילוג זה כמו וסת החודש רגיל שמספיק ג' ראיות ולכאורא הכוונה שבאמת יש כאן גורם של ראיה שהוא הסיבה לג' הראיות דהינו שיש כאן תאריכים משותפים שט"ו בחודש גורם וחודש אחרי זה ט"ז וכן הלאה והנה היה מקום לומר שזה קביעות לראות תמיד חודש אחרי הפעם הקודמת ולפ"ז אם פעם לא תראה או שתראה יותר מאוחר חודש אחרי זה תחוש ליום אחרי ולפ"ז הדבר מחודש יותר שהראיה הראשונה מהמנין וצ"ל שהכונה שכיון שצריך ראיה של יום החודש להתחיל המחזור זה גם חלק מגורם הראיה אמנם בראב"ד מבואר שאם דילגה חודש בחודש אחרי אסורה יום אחרי שהיתה צריכה לראות בחודש הראשון וכמבואר בחוו"ד ובפשוטו דעת שמואל שמודה שהראיה ראשונה זה חלק מהקביעות רק שס"ל שכיון שקובעת וסת לדילוג לכן צריך לראות דילוג גמור של ג' דילוגים ובראב"ד כתב שזה כמו הפלגה

ב] ועיין ראשונים שדנו לגבי וסת הפלגה ובפשוטו דעת רוב הראשונים שסתם הפלגה ודאי צריך ד' ראיות דהיינו שגם רב מודה שרק על ידי שלש הפלגות נקבע הוסת והטעם דבראיה ראשונה לא רואים שום חלק מקביעות הוסת דהינו שרק בחודש שזה שלשה תאריכים שהם גורמי הראיה וכנ"ל אבל כאן הראיה הראשונה היא רק היכי תימצי ליצור הפלגה אבל אין בזה כלל חלק מקביעות הוסת וגם אם נימא שגם בחודש זה יום אחרי הראיה הקודמת אבל ודאי שזה מתיחס לתאריך הקודם וממילא זה חלק מהקביעות [ואפילו אם זה צריך להיות באותה עונה ואותה סוג ראיה דהינו שזה כן מגיע בתור חלק מהקביעות אבל זה לא סיבה להחשב קביעות ווסת על ידו]

ג] ולגבי הפלגה בדילוג נחלקו האחרונים הש"ך וסיעתו נקטו שזה תלוי במחלוקת רב ושמואל החזו"א והרש"ש נקטו שלכו"ע חמש ומשמעות הראב"ד וכן דיקו הלחו"ש והפרד"ר מהרמב"ן והטור שלכו"ע ד' והנה הסברא שכאן לכו"ע זה חמש שדוקא בחודש שהגורם זה יום החודש א"כ התאריך הראשון זה גרמא של חודש אבל כאן שזה הפלגה של דילוג א"כ הראיה הראשונה זה לא גורם של דילוג והסברא שזה אותו מחלוקת צ"ל שגם הראיה שממנה מפליג היא מגיעה מכח אותו גורם הראיה ולכן זה תלוי ברב ושמואל אמנם צ"ב מה הסברא שלכו"ע ד' ראיות ועיין חזו"א וצ"ב ובלחו"ש כתב שבדילוג של חודש כיון שבתחילה תולים שזה הפלגה ממילא כל ההתחלה לחשוב שזה דילוג זה רק לאחר שדילגה פעם אחת לכן אין לחוש אלא לאחר שדילגה פעם אחת משא"כ בחודש שכבר בתחילה חוששים שזה מחמת הראיה של כ' ממילא זה גם מצטרף לדילוג וצ"ע דהרי חוששים לוסת החודש גם בפעם אחת

ד] והנה עיין תוס' שכתבו והיכא דבראיה ראשונה אין לה שיעור בחודש שתהא השניה נראית דילוג מהראשונה דכ"ע אין הראשונה מן המנין ובעינן שתשלש בדילוג ומשום הכי נקט ט"ו בחודש עכ"ל והנה בפשוטו כונת תוס' להוכיח דמהא דהגמ' נקטה וסת החודש ולא הפלגה שהרי זה הדוגמא של המשנה בהכרח שאין בזה מחלוקת והחוו"ד נקט שכונתם שבוסת הפלגה רגיל זה ג' וכאן לכו"ע זה ד' והחזו"א נקט שוסת הפלגה רגיל לכו"ע זה ד' וכן לכו"ע זה ה' ועיין תוס"ר בד"ה תיובתא דמבואר שלכו"ע זה בחמש אמנם עיין פלתי שביאר שאין כונת התוס' שאם היה מחלוקת בהפלגה היה צריך לכתוב הפלגה אלא הכוונה שאם בהפלגה מספיק ג' ראיות א"כ עדיף לדבר על הפלגה כמו במשנה רק אם נימא ששם זה ד' א"כ רב דיבר על חודש דבא לחדש שמספיק פחות ראיות אבל באמת בהפלגה זה מחלוקת האם ד' או ה'

ה] והנה הגמ' ט: אומרת שאשה שלא ראתה שלש פעמים ג' עונות זה הפלגה של תשעים יום ודיה שעתה אבל אם פיחתה או הותירה לא אמרינן דיה שעתה וביאר רש"י כגון שראתה צ"א צ"ב צ"ג והקשו התוס' שהרי לרב קבעה וסת לדילוג כה"ג וכתבו שלפי דבריהם לעיל שבהפלגה ראתה היום וראתה לאחר ט"ז ולאחר י"ז לא קבעה וסת א"ש וצ"ב ששלש ראיות לא מספיק אבל כאן זה ד' ראיות ובסד"ט ביאר שכוונתם שהגמ' כשמואל ובתחילה שאלו שכאן שזה ד' ראיות לכו"ע היא קבעה ווסת אמנם עיין רש"ש ס"ד. וכן בחזו"א שביארו שכוונת התוס' שממילא כאן צריך חמש ראיות לכו"ע ותוס' חיסרו ראיה אחת ועיין סד"ט סקכ"ג שהביא מהש"ך שכל שהראיה הראשונה זה לא בסדר הראיה של הדילוג כמו כאן שזה היה לל' כה"ג לכו"ע זה לא מצטרף וממילא זה כמו שני הפלגות דהראיה הראשונה לאחר צ' היא לא נחשבת כמבואר בש"ך סקי"ח וצ"ב הסברא בזה

ו] הראשונים כולם הוכיחו שבהפלגה צריך ד' ראיות מהמשנה דמבואר שהוסת נקבע בשלש ראיות של כ' ואם מצד למודה שאני הרי לרב הגמ' לא אחזה מהסברא הנ"ל והנה בעיקר הגמ' היה מקום לומר שזה ברור שיש סברא של למודה רק הגמ' בתחילה סברא שהבריתא באה לכלול גם מקרה שזה לא למודה אמנם בראשונים מבואר שהגמ' לא אחזה מהסברא של למודה שאני ועיין רא"ה שכתב שבהפלגה לגמ' היה ברור שיש סברא של למודה שאני ורק בדילוג הגמ' סברא שלא אומרים לימודה וביאר החילוק דבמשנה שניהם זה אותו סוג וסת משא"כ בגמ' סירוג זה סוג וסת אחר וע"ש שהוסיף שגם שמואל שלא ס"ל למודה שאני זה רק ביחס לדילוג אבל ביחס להפלגה וודאי מודה ללמודה שאני ולכן גם הוא מודה שצריך ג' הפלגות דהראיה ראשונה זה למודה ומבואר חידוש ששני הראיות הראשונית יש עליהם הסברא של למודה שאני והנה מדבריו וכן מדברי הרמב"ן משמע שיש כאן מחלוקת רב ושמואל האם יש סברא של למודה שאני אמנם בפשוטו היה מקום לומר שאין מחלוקת ורק ביחס לחידוש של רב שראיה ראשונה מן המנין בזה וודאי שלמודה זה סברא שזה לא יהיה מהמנין וצ"ע מנ"ל להמציא כאן מחלוקת וכן הוא ברמב"ן בתחילת הסוגיא ועיין רמב"ן שביאר לשיטתו שבמשנה שזה שני סוגי וסתות ט"ו וכ' ואין קשר ביניהם בזה וודאי אמרינן למודה שאני משא"כ בגמ' של דילוג שהכ' הקודם הוא התחלה של הדילוג בזה לגמ' היה צד שמצטרף ולשמואל זה באמת מצטרף

ז] הראשונים הקשו על מה שחידשו שבוסת הפלגה לכו"ע צריך ד' ראיות שהגמ' בב"ק אומרת שראה שור ונגח שור ולא נגח שור ונגח שור ולא נגח שור ונגח שור ולא נגח נעשה מועד לסירוגין הרי מבואר שאפילו שאין כאן שלש דילוגים בכל אופן מועד ואין לומר ששורים זה אחרת דהרי הגמ' מדמה סירוגין של חודש את שורים לנדה ועיין תוס' שכתבו שיש לחלק בין סירוגין של שורים לסירוגין של ימים ופשטות תוס' משמע שבשורים עצמם אם יהיה סירוגין של ימים יצטרכו ג' דילוגים וכן הוא בתוס' בב"ק אמנם בר"ן כתב לחלק בין שורים לנדה ומשמע שבשורים גם בסירוגין של ימים מספיק ג' נגיחות וכל דמיון הגמ' הוא רק ביחס לדילוג של חודש ובפשוטו כונתו שבשורים כל שנגח ג' פעמים חל עליו חזקת מועד רק כיון שזה סירוגין יש כאן הגבלה מסוימת ולכן בזה לא צריך ג' דילוגים ורק ביחס לחודש שבזה באמת כל הקביעות לדילוג צריך ג' דלוגים ובפשוטו זה גם סברת התוס' רק שס"ל שכל שזה דילוג של יום לא מסתבר שהוא נגחן רק שיש כאן הגבלה של יום אלא שכל קביעותו הוא לדלוגים ולכן כאן צריך ג' דלוגים והנה ברש"י מבואר שבאמת גמ' זו תלוי ברב ושמואל וכן הרא"ה הוכיח מזה שבהפלגה מספיק ג' ראיות דהינו שהם נקטו שגם בהפלגה של שורים כל הקביעות היא שנוגח בהפלגה ולכן צריך לראות כאן ג' הפלגות

והנה תוס' שם נקטו שלא צריך את השור השישי שראה ולא נגח והנימוק"י שם חלק עליהם ועיין ח' ר' ראובן שם שהאריך בזה דנפק"מ כגון שבשור הששי הוא נגח ואחרי זה שור לא נגח ושור נגח דלתוס' שכבר קבעה וסת הוא חייב על השור האחרון משא"כ לנימוק"י [והנה לגבי וסת הסירוג משמע שמספיק חמשה ר"ח ובמאירי כתב שצריך שש וזה תלוי בנ"ל]

ח] והנה עיין רא"ש שכתב שיש ראיה שסוגין זה וסת החודש שהגמ' ב"ק מדמה שוורים לנדה ועיין דברי חמודות שתמה בזה מה המיוחד בגמ' שם יותר מסוגין הרי בשניהם כתוב הלשון חודש ועיין פלתי ובפרדס רימונים שביארו שאת סוגין אפשר לבאר בהפלגה אבל לגבי שור הרי מבואר שם בגמ' שלגבי שורים מספיק ג' ראיות ובהכרח שהמיוחד של התאריך זה מצד וסת של התאריך ובכו"פ ביאר שרק כאן יש סיבה לומר שלא קובעת לפי חודש כיון שבטבע אשה רואה לפי מילוי וניפוץ אבל שם ודאי שיש קביעות של חודש ומהא דהגמ' מדמה חזינן שגם כאן מדובר על חודש

ט] עיין לעיל שהבאינו מהחוו"ד שוסת הדילוג שפעם לא ראתה בכל אופן ממשיכה כמו שהיה והנה יש לדון מה קורה בסוף החודש ובחידושי הפלאה כתב שזה נגמר אמנם עיין לשון רש"י והרמב"ן שאסורה לעולם וצ"ל שהחודש הבא זה נחשב המשך וכן הוא בפתיחה לפרי דעה שער הח' בד"ה ונסתפקתי [והנה יש להוכיח מהפתי שחלק בהפלגה למפרע כי זה נגמר ומשמע שבחודש זה לא כך אמנם בדבריו מבואר שהחיסרון שזה נגמר כי זה נגד הטבע אבל כאן זה נגמר כי אין מציאות ויש לדון האם נחשב יש לה טבע בחודש שאין ר"ח] וע"ש שדן לגבי חזר הוסת למקומו האם לפי התאריך שהיתה צריכה לראות אמנם יש לדון האם בוסת שלא חוששים כאינו קבוע יש דין חזר הווסת למקומו ויש מקום לומר שכל שראינו שהיה לה כזה טבע אין חסרון בטבע זה ואין זה דומה לקפיצות והנה יש לדון בוסת הפלגה בדילוג אם פעם אחת לא ראתה מה הדין ויש מקום לומר שחוששת לאותו פעם שהיתה צריכה לראות ויש מקום לומר ליום אחרי ויש מקום לומר יום אחרי מתי שתראה ועיין פרדס רימונים על הש"ך סקט"ז שכתב שזה תלוי בנידון שלא ראתה בהפלגה האם מונה מיום שהיתה צריכה לראות ומשמע שאם לא מונים לא אומרים שאסורה יום אחרי ועיין דרכי תשובה שהביא מהמקור חיים שאם דלגה על ל"ד חוששת פעם הבאה לל"ה והנה בראב"ד מבואר שיש גם דילוג למפרע וכן מבואר בתוס' ט: ובפלתי נקט שכיון שזה וסת שלא יכול להתקים כי בסוף הוא יגמר לכן אין כזה וסת אמנם בראשונים מבואר שיש כזה וסת וכן הוא בראב"ד והנה ברש"י משמע שגם יכול להיות דילוג כמה ימים וכן הוא בשאר הראשונים אמנם ברא"ה נקט שלא יכול להיות אלא רק דילוג של יום אחד וצ"ב

עיין ש"ך סקכ"ה שהביא מהפרישה שבוסת החודש אין סברא של לימודה שאני וחלק עליו שהרי הבריתא מדברת על וסת החודש ועיין סד"ט שאפשר להעמיד הבריתא בהפלגה אלא שלפ"ז מבואר שצריך חמש לכו"ע ועיין תוס"ר שהקשה שהגמ' יכלה לחלק שהפלגה זה אחרת אמנם בפשוטו כונתו שהגמ' יכלה להעמיד בהפלגה אבל השאלה מצד שהעמידה בחודש ולכאורא לרמב"ן ביארו סוגיא בוסת הפלגה

י] עיין תוס' שדיקו שאין לחוש לוסת שאינו קבוע בדילוג ובסד"ט ביאר מצד שכיון שזה וסת לא שכיח לכן לא צריך לחוש לזה ועיין בעלי הנפש ס"י מה שביאר בזה וצ"ב והנה תוס' הוכיחו מהא דלא חוששים לי"ח וצ"ע למה לא הוכיחו מהא דלא חוששית בתחילה לי"ז ועיין מהרש"א ובפשוטו זה פשוט שכל שלא ראינו דילוג מהיכי תיתי לומר שתראה בדילוג וכל הנידון אחרי שדילגה פעם אחת וממילא כאן שהיה לה קביעות זה ודאי לא נחשב שרואים דילוג אחד וכן ביאר הערוך לנר ובפתיחה לפרדס רימונים והנה המ"מ דיק מהרמב"ם שצריכה לחוש כאינו קבוע וצ"ע מסוגין ועיין ב"י והנה ברמב"ם משמע שגם לאחר שקבעה צריכה לחוש לוסת הי"ח וצ"ב הטעם

י"א] עיין תוס' שהביאו בשם ר"ח שסוגין מדובר שקבעה ג"פ בסירוגין ומשמע שרק כה"ג יש מושג של דילוג ומשמע שבפעמים זה לא יועיל וכבר הקשו התוס' דמה סברא בזה והנה בתוס' משמע שרק בשלש פעמים הראשונות צריך ג"פ אבל בשלש האחרונות לא צריך ג"פ אמנם ברשב"א משמע שגם שם צריך ג' דילוגים ועיין פלתי שהאריך בביאור מחלוקתם ועיין הפלאה ס"ה שביאר שר"ח נקט שכיון שהוסת יגמר לכן לא שייך לקבוע דילוג כמו תוס' אמנם עדין צ"ב למה לא כתב בפעמיים והנה הראב"ד פסק שכה"ג קובעת וסת מצד סירוג דהינו שיש כאן שלש וסתות שונים ולכן נקט שזה גם בשנים ועיין ש"ך שלכן גם לשמואל לא צריך ד' ראיות ונפק"מ לסדר עקירתן שזה שני וסתות שונים וצריך עקירה על כל אחד ויש נפק"מ שלפעמים זה מחסר ברצופין ויש לדון האם באופן שזה יהיה דילוג זה יקבע כוסת אחד ונפק"מ שנעקר בג' פעמים רצופות

י"ב]בעיקר הדין קביעות של וסת החודש עיין רמב"ן שהקשה וכי קידוש הבי"ד קובע והרשב"א עונה שמצאנו לגבי בתולים זה כך ולכאורא יש כאן שני נידונים א. שמה פתאום שזה יהיה קשור לתאריך שזה משהו יהודי ב. שכיון שבי"ד משנים הדבר א"כ הדבר תלוי בדבר שמתחדש והרשב"א ענה על הדבר השני ועיין רא"ה שכתב שזה תלוי במולד החודש ובח' הר"ן משמע שהכוונה שיום ט"ז לאחר המולד יש לו השפעה על הראיה ובנוב"י סוף סימן פ"ג משמע שהכונה שהמולד גורם מספר ימים אחריו וזהו חידוש שקפיצה משפיעה על כזה הרבה זמן והנה צ"ב לרא"ה שתמיד מולד החודש זה הפלגה ועיין פלתי שהאריך אמנם נפק"מ בהיה עוד ראיות באמצע והרי"ד גם נקט שאין ווסת החודש ולכן העמיד סוגין בהפלגה וצ"ב שגירסתינו בחודש זה ומשמע מדבריו שהלשון לאו דוקא

בעיקר פסק הלכה בסוגין נחלקו הראשונים דהרא"ש פסק כרב מצד שהלכה כמותו באיסורי וברא"ש בב"ק כתב שגם לגבי העדאה פוסקים כרב דיסוד הנידון היה בנדה אמנם הרז"ה כתב שיש לחלק ביניהם הרמב"ם והרמב"ן פסקו כשמואל והראב"ד כתב שהוא ספיקא דינא וצריך להחמיר ועיין כו"פ שדן למה לא נימא ספק דרבנן לקולא והוכיח מכאן שספק של רבבותא אין בזה דין ספק דרבנן לקולא שזה חסרון ידיעה וצ"ע הרי מבואר בגמ' ששני חכמים הולכים אחרי המיקל וצ"ע

י"ג] עיין רמב"ן בסוגין שביאר שבאמת מדובר בחודשים או שניהם מלאים או שניהם חסרים ויש כאן הפלגות שות ולרב מועיל ג' ראיות כמו שבכל הפלגה מועיל ג' ראיות שזה שני הפלגות ושמואל חולק כיון שיש כאן דילוג לכן הראיה הראשונה לא נחשבת והדברים צ"ב איזה דילוג יש כאן הרי יש כאן הפלגה שווה ועיין פרדס רימונים בפתיחה בסות החודש שביאר שכיון שסתם אשה רואה לל' יום כל שהפליגה לאחר ל' יום זה סיבה לחוש שתראה באותו תאריך דהינו בהפלגה של ל' יום ולכן רואים את הראיה בהפלגה של שלושים ושתים כהתחלה חדשה ולא כראיה של הפלגה של שלושים ושתים ורק בפעם השניה זה סיבה להסתפק שיש כאן ווסת הפלגה של ל"ב והנה לכאורא הבריתא של היתה למודה לט"ו שם מדובר בהפלגה של ט"ו ולפ"ז מבואר שסברת שמואל זה גם בהפלגה בדילוג שגם שם צריך ג' הפלגות ולא מספיק שתים וצ"ל שגם שם שייך את סברת שמואל ולפ"ז מבואר שגם זה שנוי במחלוקת רב ושמואל

י"ד] עיין ב"ח סט"ו שכתב שיש קביעות של ר"ח דהינו שלא התאריך קובע אלא הר"ח דהינו שכמו יש קביעות ליום השבוע והנה סתימת כל הפוסקים שלא הזכירו אלא שבוע או יום בחודש ולא הזכירו ר"ח לא משמע כן אמנם עיין רא"ה בתוך דבריו שכתב שלרבי קובעת הפלגה בשתי ראיות וכתב אם זה לא יוצא אותו תאריך או ר"ח ומבואר ששניהם בר"ח זה כמו יום השבוע

ט"ו] הנה הרא"ה דנקט שהפלגה זה בשתי הפלגות כתב שלרבי בשני ראיות כבר קבעה וסת אמנם כתב שזה רק אם אי אפשר לקבוע וסת אחר כגון חודש או ר"ח או דילוג או עונה בינונית ועין רשב"א שתמה עליו שא"כ זה יעקר בפעם אחת וצ"ב כוונתו שהרי ביחס לעקירה כיון שהראיה הראשונה זה כמו למודה א"כ אין סיבה לעקירה והנה בדבריו מבואר שעדיף חודש מהפלגה ויתכן שזה לשיטתו שחודש זה לפי המולד ויתכן שזה רק כאן שביחס להפלגה אין ממש שתי ראיות עוד כתב הרא"ה שבב' ראיות בדילוג קבעה וסת לרבי כיון שזה לא עונ"ב ולא השויה לימי החודש ומבואר בדבריו שעונ"ב זה יום ל' שאם זה ל"א א"כ בדילוג בחודש חסר הוי עונ"ב עוד כתב דלרבי אליבא דשמואל בג"פ דילוג קבעה וסת לדילוג וצ"ב שכבר בט"ו ט"ז קבעה להפלגה וצ"ל שכיון שאחרי זה יש דילוג זה עדיף מאשר הפלגה וצ"ע

# וסת הסירוג והשבוע

**טושו"ע ס"ו, ס"ח – סי"ג**

**א.. ביסוד דין וסת הסירוג – עיין ראב"ד ס"ג ה"ד י"ט כ"ג**

**ב.. האם צריך ד' ראיות – עיין ט"ז סקי"א ש"ך סקכ"ב ועיין חוו"ד סק"ח ובפלתי [סק"ה] סקי"ב ובביאור הגר"א סקי"ח ובלחו"ש סקי"ט ובגר"ז קו"א ב' [ובפרדס רימונים בפתיחה בוסת הו' עמוד כ"ח]**

**ג. בדין וסת הסירוג שלא ראתה מתי אסורה – חוו"ד סק"ט ועיין פרד"ר בפתיחה הוסת הג' סק"ד בד"ה ולדעתי**

**ד. בדין דילוג החוזר – עיין ס"ח ובש"ך שם ועיין פלתי י"א ובפרי דעה ש"ל סק"כ ועיין ש"ך סקכ"א**

**ה. ביאור הש"ך סקכ"ז – עיין לחו"ש כ' ובפרד"ר**

**ו. בדין ראתה ג' ר"ח ואחרי זה סירגה וכן הפוך – ש"ך סקכ"ו סד"ט סקי"א חוו"ד סק"ו סקי"א [לחו"ש י"ד] ועיין ח' הרמב"ן בסוגין**

**ז. האם הרשב"א ס"ל וסת הסירוג – גר"ז קו"א סוף סק"ב [ובלחו"ש סקי"ט בסוף ד"ה ומ"ש ועין ח' הפלאה ס"ט]**

**ווסת השבוע**

**ח. בדין ראתה ד' ראיות ביום השבוע שזה הפלגה שוה למה קובעת – חוו"ד סק"ד סד"ט סקל"א לחו"ש סקי"ב ועיין פרד"ר בוסת הג' אות ג' בד"ה וראיתי עמוד י"ח**

**ט. הנפק"מ במה שזה שבוע ולא הפלגה – פרד"ר בפתיחה עמוד י"ט**

**י. האם חוששים לדילוג וסירוג יחד – חוו"ד סק"ד אמנם הסד"ט סקל"א בד"ה אבל קשה ואילך חלק וכן בגר"ז קו"א ב' ועיין חכמ"א קי"ב ט"ו [ועיין לחו"ש י"א]**

**י"א. האם חוששים לאינו קבוע בוסת השבוע – ראב"ד הי"ב חכמ"א קי"ב ט"ו [וע"ש סי"ג]**

**ווסת הסירוג והשבוע**

א] עיין ראב"ד סימן ג' ה"ד י"ט כ"ג שכתב שיש וסת הסירוג שאם ראתה א' ניסן וא' סיון וא' אב קבעה וסת ולמד דבר זה מהגמ' בב"ק ל"ז שראה שור ונגח שור ולא נגח שור ונגח שור ולא נגח שור ונגח שור ולא נגח שנעשה מועד דהינו אפילו שהיה כאן רק ג' נגיחות בכל אופן חשיב וסת וה"ה באשה והנה בראב"ד מבואר שבזה לכו"ע מספיק ג' ראיות אמנם עיין פרישה שנקט שזה תלוי במחלוקת רב ושמואל דלשמואל צריך ג' דילוגים גם כאן צריך ד' ראיות וכן נקט הט"ז אמנם הש"ך חלק על זה ועיין פלתי סקי"ב שהאריך בזה דהנה תוס' הקשו מה שונה הפלגה שצריך ד' ראיות מהגמ' הנ"ל שמספיק ג' נגיחות וכתבו לחלק בין שורים לנשים [אמנם רש"י וכן בתלמיד ר"ת שם ובתור"פ כתבו שבאמת הבריתא תלויה במחלוקת רב ומשואל] אמנם בתוס' בב"ק ובסוגין כתבו שבשורים אם יהיה הפלגה של יום נוגח יום לא נוגח בזה צריך ד' נגיחות דזה דומה לאשה והכו"פ נקט שהכונה שזה תלוי במחלוקת רב ושמואל וע"ש שנקט שסירוג זה כמו הפלגות של ימים בשוורים שזה תלוי ברב ושמואל ועיין קו"א לגר"ז אות ב' שכתב שבתוס' בסוגין מבואר שגם לרב צריך ד' ראיות שכה"ג זה כמו הפלגה אמנם בפשוטו בח' הר"ן מבואר ששורים תמיד מספיק שלש והביאור שהוא מוחזק לנגחן רק שיש הגבלה שלא כל יום נוגח ולכן מספיק לראות ג' נגיחות משא"כ בהפלגה של אשה כל הנידון מתי היא רואה ולכן צריך לראות ד' הפלגות והנה הכו"פ נקט שסירוג של ר"ח זה דומה להפלגה של ימים בנגיחות ולכן כתב שלשיטות ששם צריך ד' נגיחות גם כאן צריך ד' נגיחות אמנם הגר"ז והלחו"ש סקי"ט האריכו שכאן שיש תאריך של חודש זה וודאי דומה לנגיחות דהינו שהכו"פ נקט שהראשונים ששאלו משור וחילקו בין שורים לנשים ולא כתבו ששם זה סירוג זה אחרת וגם בנשים כה"ג זה יקבע משמע שלא ס"ל את חידושו של הראב"ד אמנם הגר"ז דחה שכל הסברא ששור זה אחרת הכונה ששם זה כמו סירוג וצ"ב עומק הדברים בכל זה והנה לראשונים שלשמואל צריך ד' נגיחות גם בשורים א"כ ודאי גם כאן זה כך אמנם בפשוטו בזה קי"ל שעל ידי ג' נגיחות גם שלמואל נהיה מועד ועיין ביאור הגר"א סקי"ח דכתב שהראב"ד זה תירוץ אחר מתוס' ומשמע שנקט ככו"פ וצ"ע

ב] בגמ' לעיל מבואר שיש קביעות שרואה ביום ראשון והנה בפשוטו לא מדובר שראה כל יום ראשון אלא פעם בג' שבועות ועיין חוו"ד שלמד מזה לוסת הסירוג אמנם עיין גר"ז קו"א ב' שכתב לדחות שמדובר שלא קפצה בשאר הימים וגם לראב"ד שצריך רצוף אבל כאן שזה ימי זיבה זה לא מחסר ברציפות אמנם צ"ב שהגמ' שם דנה שיחול קביעות מצד היום גם ללא הקפיצה ובהכרח מצד שזה ימי זיבה והנה עיין פלתי דבפשוטו ר"ח שביאר שוסת הדילוג זה דוקא בחזרה על עצמה ג' פעמים ולא פעמים חזינן שלא ס"ל וסת הסירוג וע"ש דגם הרשב"א שהעתיק את ר"ח וכתב שאין זה הביאור בסוגין אבל הלכה כדבריו מבואר שלא ס"ל וסת הסירוג וצ"ע הרי העתיק וסת השבוע אמנם לנ"ל א"ש שהגמ' מדברת שזה ימי זיבה ולדידן באמת משכחת ליה רק שרואה כל שבוע

ב,ב] השו"ע פסק את דינו של ר"ח אמנם הביאו בשלשה פעמים והאחרונים תמהו הרי ר"ח כתב שזה תלוי ברב ושמואל א"כ צריך עשרה חדשים ועיין ש"ך שבאמת אנן קי"ל שאין זה הביאור בגמ' א"כ קובעת בתור סירוג ולכן מספיק תשע ראיות אמנם יש לדון בראתה עשר ראיות האם נחוש לדילוג או שאין מושג דילוג כר"ח ונפק"מ האם צריך עקירה ג"פ על כל יום או שזה ווסת אחד ומספיק עקירה אחת והנה עיין פרי דעה שלפרישה שבסירוג לשמואל צריך ד' ראיות א"כ לשיטתו אין סיבה לומר שזה סירוג שהרי לשמואל צריך עשר גם לסירוג ולכן נקוט שזה דילוג דלסרוג צריך שנים עשרה אמנם צ"ע שהשו"ע העתיק שני סירוגים ט"ו ט"ז ובהכרח שפוסקים סירוג לבד אמנם יש שנקטו שר"ח גם מודה כה"ג רק חידש גם שלש פעמים וצ"ע בכל זה ועיין הפלאה

ג] עיין חוו"ד סק"ט שכתב שבוסת הסירוג אם לא ראתה ג"ח בכל אופן חוששת לפי הזמן שהיתה צריכה לראות דהינו שחל שר"ח הוא סיבת ראיה פעם בשני חודשים אמנם היה מקום לומר שר"ח זה סיבת ראיה רק שכל שראתה יש הגבלה של חודש ולפ"ז כל שלא ראתה צריכה לחוש לכל ר"ח ועיין פרד"ר בפתיחה עמוד י"ח בד"ה ולדעתי שכתב שאם לא ראתה בר"ח תשרי ודעת הט"ז שמונים לזמן שהיתה צריכה לראות אסורה בר"ח כסליו אבל לחולקים אין לה איסור וע"ש שבראתה ר"ח אסורה שני חדשים אחרי דהינו שנקט שיש לה קביעות לראות בר"ח לאחר שלא ראתה ר"ח אחד וע"ש מה שדן בראתה באמצע החודש

ד] עיין חוו"ד סק"ד שהקשה שכל שני הפלגות זה וסת השבוע של סירוג ודילוג יחד דהינו שרואה יום א' בפעם הראשונה ולאחר ג' שבועות יום ד' וכמו בחדשים וע"ש שכתב שכיון שעדין ווסת הפלגה משבוע לכן כל שתראה ראיה שלישית בצורה של הפלגה נאמר שזה הפלגה ולפ"ז אם תראה ראיה אחת באמצע שלא יקבע וסת הפלגה באמת יחול על ידי שני הפלגות סירוג ודילוג וצ"ע שהרי מבואר שנעקר בפעם אחת והרי זה לא נעקר דזה נחשב וסת השבוע אמנם הגר"ז קו"א ב' והסד"ט סקל"א כתבו שלא מצאנו סירוג ודילוג יחד ובאמת מה שהשו"ע אמר וסת השבוע לא שווה הכוונה שבוע אחרי שבוע ובזמנינו שאשה קובעת וסתה בימי זיבתה ועיין לחו"ש סקי"א שדן שגם אם קובעת לסירוג ודילוג יחד אבל בזה אין ראיה הראשונה מהמנין ע"ש

ה] עיין לשון השו"ע שאם ראתה ר"ח ניסן ואחרי זה לא ראתה באייר לא חוששת לסיון כי עקרה את זה וגם אם ראתה בר"ח סיון לא חוששת לר"ח אב ובפשוטו שלא חוששית לסירוג באינו קבוע ובטעם החכמת אדם כתב כי זה לא שכיח ועיין לחו"ש סק"כ שדיק מהרמב"ן שלא חוששת לר"ח סיון דעדין לא סירגה אבל אם סירגה חוששת לר"ח אב וזה דלא כראב"ד והנה הש"ך סקכ"ז כתב שאם לא ראתה בר"ח אייר לא חוששת לר"ח סיון מחמת שרוב נשים רואות לל' יום דהינו שלכאורא דן שאולי היא מסרגת וכתב שכיון שזה לא מצוי לכן לא חוששים וכן ביאר הלחו"ש סק"כ ובפרד"ר ביאר את הש"ך שהיה מקום לדון שדמיה מועטים ולכן אפילו שסיבת ראיתה זה ר"ח אבל לא רואה כל ר"ח וא"כ לא שייך לומר שוסת הסירוג זה לא שכיח ולכן כתב הש"ך דסתם אשה רואה כל ל' יום ולכן לא חוששים למצב זה [והנה גם בראתה בסירוג אין הגדר שזה מחמת מיעוט דמים דהרי חזינן שקובעת גם וסת בתוך וסת וכן נקטו האחרונים בוסת השבוע שמדובר שהיה ראיה באמצע ויתכן שזה לאחר תירוץ הש"ך או שמדובר שרגילה לראות תמיד בל' יום וכמבואר בש"ך] והנה צ"ב למה שלא תחוש להפלגת ס' יום ובחוו"ד ביאר שמדובר שהיה ראיה באמצע דללא זה באמת צריכה לחוש להפלגת ס' וכן הוא בתפארת למשה אמנם בש"ך משמע שס"ל שכיון שסתם אשה רואה לל' יום כה"ג נוקטים שאין ראיתה מחמת הפלגת ס' יום אלא שדילגה באמצע ראיה ורואה סתם ועיין בדגמ"ר וכן הוא בחכמ"א קי"ב סי"ג וצ"ע

ו] עיין ש"ך סקכ"ו שאם ראתה ג' ר"ח כגון שבט אדר ניסן ואחרי זה ראתה סיון אב שקבעה וסת לחודש אב והאחרונים תמהו שהרי הגמ' בב"ק מסתפקת בזה בנגח שור שור שור חמור וגמל ועיין חוו"ד סק"ו שכתב לדון שדוקא שם שהקביעות השניה מוסיפה על הראשונה אבל כאן זה סותר לקביעות הראשונה וצ"ע שהגמ' מסתפקת שם גם הפוך אמנם ע"ש שכתב עוד שכאן שוסת הסרוג זה לא שכיח בזה וודאי תולים שמסתבר שזה וסת הסדור וכן הוא בלחו"ש סוף סקי"ד אמנם ברמב"ן בסוגין שהגמ' למודה שאני כתב שזה לא דומה לגמ' שם מצד שכאן זה ד' ראיות דהינו שכבר קבעה וודאי ומשמע שללא זה באמת נידון סוגין זה כמו שם וכדעת הכו"פ והסד"ט ואולי זה לדיטתו ביאור הסוגיא שמדובר על הפלגה

ז] עיין ראב"ד סימן ג' הי"ב שכתב לדון שאשה שראתה א' בשבוע תחשוש אחרי זה ליום כ"ב ליום א' כשעברו ימי זיבה וכתב שיש שכתבו לחוש ליום כ"ב וכתב שזה לא מסתבר שסתם אשה רואה לל' יום לכן כתב לחוש לכ"ט שזה ד' שבועות אמנם כתב שכיון שלא ראתה בכ"ב זה נעקר וצ"ב כונתו שאם החשש מראש הוא לכ"ט למה שזה יעקר ויש לדון שחסר ברצופים אם באמת כל יום א' הוא סיבת ראיה וע"ש שאם חוששת לכ"ט א"כ חוששת גם לל"ה וזה צ"ב למה זה לא יעקר אמנם אנן קי"ל שקובעת וסת בימי זיבה וצ"ל שלא חוששים ליום השבוע מצד שזה לא שכיח ולקבוע בסירוג זה גם לא שכיח וצ"ע בזה ועיין חכמ"א קי"ב סי"ג שנקט שלא חוששית לסירוג ובכל אופן בסט"ו לגבי וסת השבוע כתב לחוש אליו וצ"ע

ח] עיין תוה"ש קפ"ט סק"ט שהקשה דמה נפק"מ בוסת השבוע הרי זה וסת הפלגה וכתב דהנפק"מ שזה נקבע בשני פעמים ובפלתי סק"ח כתב שגם בראתה באמצע אין זה מבטל הראיה שהגורם הוא היום [ומבואר בחוו"ד ד' ובתפארת למשה י"ב שגם בראתה באמצע יש וסת הסירוג ולא אומרים שזה מבטל הסירוג וזה דלא כספק משמרת הטהרה] ועיין פרד"ר בפתיחה עמוד י"ט שהביא עוד נפק"מ שאם עבר וסת אחד ולא ראתה בו אם זה הפלגה לא חוששת יותר משא"כ אם זה ווסת השבוע אמנם לשיטות שהפלגה מונים מיום שהיתה צריכה לראות אסורה גם מצד ההפלגה

והנה בראתה בכל אופן בהפלגה שלישית בזה עיין חוו"ד ד' ובסד"ט ל"א ובלחו"ש י"ב שנבאר שקביעותה היתה להפלגה ולא לחודש והפלתי סק"ח הניח בצ"ע ועיין פרד"ר עמוד י"ח שנקט שכה"ג קבעה לשני הוסתות וצ"ע שהרי יש ודאי גורם אחד רק שלא יודעים מהו ועיין לחו"ש שם שכתב שגם בדילוג שאם ראתה ד' חדשים בדילוג שוה שזה הפלגה שוב נבאר שזה הפלגה ועיין סד"ט סק"ד וסקי"ב שלמדו כן מהרשב"א [וכן בלחו"ש סקי"ב] וע"ש שבתחילה שזה שני הפלגות תולים שזה הפלגה ולא שבוע ואם תראה אחרי זה בהפלגה יותר קצרה לא נחוש לוסת השבוע וצ"ע דיש מקום לומר שכל זה אם יתברר אחרי זה שזה יכול להיות הפלגה אבל בתחילה זה בגדר ספק ועיין פרד"ר עמוד י"ח

# גמ' אמר רב פפא – סוף הפרק

**א.קצר עוקר ארוך ב. אשה שיש לה וסת קבוע לא חוששת לאינו קבוע ג.חזר הוסת למקומו**

**טושו"ע סי"ד ט"ו ט"ז**

**כלל הסוגיא עיין גירסת רש"י ובח' הרמב"ן והר"ן ועיין ראב"ד ס"א הי"ב ובהשגות הרז"ה שם ועיין רמב"ם פ"ח ה"ח טושו"ע סי"ד - ט"ז סד"ט סקי"ט בית מאיר סי"ג לחו"ש סקכ"ט ל"ג גר"ז קו"א ד' בוב"י ס"א חוו"ד ט"ו כ"א כ"ה חזו"א פ"ה ל"ו – סק"מ [פרד"ר מקש"ז כ"ח]**

**א. בראית הגמ' מהבריתא לר"פ לפי גירסת רש"י – סד"ט סקי"ט בד"ה אלא מה שצריך לחו"ש סקכ"ט בד"ה ויש להבין אילך ועיין בית מאיר סי"ג ובמקש"ז סקכ"ח בד"ה ואולם ובד"ה ולענין ועיין**

**ב. בראית הגמ' לגירסת הר"ן – חזו"א פ"ה סקל"ח ל"ט**

**ג. בהא דלרז"ה הבריתא אומרת חזר הוסת – מקש"ז כ"ח בד"ה והרז"ה**

**ד. בדין מי שיש קבוע חוששת לאינו קבוע – רמב"ן פ"ו ה"ב נחלק אם הראב"ד ס"ג הכ"א במהדו"ק [ועיין פרד"ר עמוד ט' בד"ה ואולם ובד"ה והנה בטעם שחוששים לאינו קבוע ]**

**ה. רמב"ן פ"ה הכ"א שבקבעה לא חוששת לאינו קבוע – בביאור כונתו עיין דרישה סק"ד ובט"ז סקי"ט [ועיין פרד"ר בפתיחה סק"ח]**

**ו. האם זה דוקא כשראתה האינו קבוע במקום הקבוע – נוב"י ס"א פרד"ר בפתיחה סק"ז עמוד ד' ועיין חת"ס תשובה ק"ס בד"ה ודברי [ועיין לשון הרא"ש בקיצור הלכות נדה**

**ז. האם זה גם בוסת החודש – חוו"ד סקט"ו בית מאיר סוף סי"ג ועיין פרד"ר בפתיחה סק"ו עמוד ג' שכתב שרוב האחרונים חלקו על זה**

**ח. בדין וסת קצר האם עוקר ארוך – ש"ך סק"מ ועיין בית מאיר סי"ג ובסד"ט סקי"ט שהקשו מהרמב"ן ועיין רא"ש קיצור הלכות נדה ובגר"ז סקמ"ג מ"ד קו"א ד' ובחזו"א פ"ה ל"ו - מ' וע"ש האם יש לחלק בין וסת קצר קבוע לאינו קבוע ועיין משמרת הבית ט. מה שהקשה על הרא"ה מהמשנה**

**ט. בדין חזר הוסת למקומו – עיין רש"י וברש"ש ובסד"ט בד"ה ומ"ש עוד ובלחו"ש ל"ג**

**י. האם זה גם בקפיצות ובוסת בתוך וסת – חוו"ד כ,א כ"ה ועיין שו"ת הגר"א קוטלר ח"א סכ"ב סק"ג ועיין פרי דעה בפתיחה שער הח' לגבי דילוג**

**י"א. האם בחזר הוסת למקומו זה עוקר אינו קבוע – חכמ"א קי"ב כ"ג לחו"ש כ"ט בד"ה ויצא לנו ועיין משנת הגרא"ק ח"א סכ"ב סק"י**

**י"ב. ט"ז סקל"א – עיין סד"ט שסיכם מחלוקתו אם הנקוה"כ**

**קבוע עוקר אינו קבוע וקצר עוקר ארוך וחזר הוסת למקומו**

א] הגמ' מביאה שר"פ חידש שוסת שאינו קבוע אפילו פעמיים נעקר בפעם אחת והגמ' מביאה תניא כותיה דר"פ ומצאנו כמה גירסאות בראשונים ובזה תלוי כמה פרטים בסוגין ונבאר הדברים בס"ד א. גירסת רש"י היתה למודה לראות ביום עשרים ושנתה ליום שלושים הגיע יום עשרים ולא ראתה יום שלושים וראתה יום עשרים ולא ראתה יום שלושים ולא ראתה יום עשרים וראתה הותר יום שלושים ונאסר יום עשרים מפני שאורח בזמנו בא והנה רש"י וכן הראב"ד ביארו שמדובר על וסת החודש ולפ"ז א"ש שהגיע יום עשרים שגם ללא עוד ראיה יש כאן יום עשרים והנה יום שלושים נעקר כי לא היה כאן ראיה באותו יום ונתחדש שכל שרואה ביום שהיה קבוע לה חזר הוסת למקומו והנה הגמ' מוכיחה מכאן שאינו קבוע נעקר בפעם אחת ומשמע שמה שלא ראתה בשלושים זה סיבת העקירה וצ"ב הרי יש כאן עוד סיבה כיון שחזרה לוסתה א"כ זה עצמו סיבה לעקור וכמבואר ברמב"ן והסד"ט באמת דן לגירסא זו בהכרח כשיטת הראב"ד שזה לא עוקר וסת שאינו קבוע ובבית מאיר כתב שכאן זה וסת החודש ובזה אין הכלל שוסת קבוע עוקר אינו קבוע אמנם אין הדבר מוסכם עיין לקמן אמנם הרמב"ן בחידושים העמיד בווסת הפלגה ויתכן מצד שלא ס"ל חודש ויתכן מצד שסתם וסת ללא שכתוב חודש זה הפלגה וכמבואר בגמ' סוף פ' בנות כותים שהעמידה משנתינו בהפלגה ועיין לחו"ש שדן עוד שיום שלושים שיהיה ג' פעמים זה לא משכחת ליה אלא בתשרי חשון כסליו ודוחק למה הגמ' דיברה רק על תאריכים אלו ולא באמצע החודש שזה בכל מקרה אלא בהכרח שמדובר כאן על הפלגה והוקשה לרמב"ן א"כ איך ראתה לכ' הרי לא מונים למנין הראוי וחידש שכיון שראתה בדיוק למנין הארבעים כה"ג אומרים שזה וסת העשרים

והנה כאן קשה מה ראית הגמ' שאינו קבוע נעקר הרי כאן יש שני עקירות אחד שלא ראתה בל' ועוד שחזרה לוסתה הקודם ועיין סד"ט ובחזו"א כתב שמה שחזרה לוסתה הקודם זה כמו ג' עקירות ועיין לחם ושמלה סקכ"ט בד"ה וי"ל שדן שחזר הוסת למקומו זה לא עוקר וסת שאינו קבוע שעדיף לומר שתקבע למה שראתה קודם מאשר לומר שחזר הוסת החדש ורק במקום שהוסת האינו קבוע הקודם נעקר בזה עדיף לומר שחזרה לוסתה הקודם ובהכרח שהעקירה רק מצד מה שלא ראתה בל' וכן הוא בחכמת אדם קי"ב כ"ג וצ"ע ובמקש"ז כ"ח כתב שלשון הבריתא שגם לפני שכתוב שחזרה לוסתה נעקר הל'

והנה בפשוטו לגירסת רש"י כל שחזרה לוסתה הראשון אמרינן שחזר הוסת למקומו וכן הוא בראב"ד אמנם עיין סד"ט ובלחו"ש סקל"ג שכתבו שבלשון רש"י והרמב"ן משמע שרק כה"ג שלא ראתה את הראיה השלישית ולא ראתה במקום זה ראיה אחרת וחזרה לראות בעשרים חזרה לוסתה אבל אם ג"פ ראתה בפעם אחר לא חוזרת לוסתה אמנם ברמב"ן משמע שמדובר שחזרה וראתה ראיה אחת ורק אז ראתה בעשרים ולפ"ז בהכרח שג"פ ראתה במקום הראיה שהיתה צריכה לראות וצ"ע

אמנם גירסת הר"ן והרשב"א והרמב"ם שהגיע יום עשרים ולא ראתה יום שלושים וראתה יום עשרים ולא ראתה יום שלושים וראתה יום עשרים וראתה נעקר יום ל' ונאסר יום עשרים מפני שאורח בזמנו בא ובפשוטו הכונה שכיון שחוזרת ורואה ביום שהיתה צריכה לראות ממילא עקרה בזה את וסתה האינו קבוע והנה ברמב"ם משמע קצת שהעמיד את סוגין על חודש ולכן שינה לכ"ב כיון של' אין בכל חודש אמנם הר"ן והרשב"א העמידו על הפלגה והנה לדבריהם אין שום מקור לדין חזר הוסת למקומו אמנם יש כאן מקור לקבוע עוקר אינו קבוע והסד"ט נקט שזה כמו עקירה אחת וכתב שא"ש ראית הגמ' אמנם החזו"א נקט שזה כמו ג' עקירות ולכן תמה על הגמ' מה הראיה שאינו קבוע נעקר בפעם אחת ועיין חזו"א שכתב שסברת הגמ' שפעמים נעקר בפעמים זה מצד שזה קביעות וכתב שא"כ קבוע לא יעקור אותו דקבוע רק עוקר דבר שהוא לא בגדר קביעות אמנם זה ודאי מוכרח דקבוע קצר לא עוקר קבוע ארוך ודלא כרא"ש עיין לקמן

והרז"ה גרס כנ"ל אלא שהוסיף אחרי זה הגיע יום ל' ולא ראתה ומבואר שרק לכן היא עקרה דהינו שלא ס"ל שקבוע עוקר אינו קבוע ובאמת כל העקירה רק מצד שלא ראתה ביום ל' והנה צ"ע למה הבריתא אומרת שאורח בזמנו בא הרי מה שחוששת ליום כ' כי עקרה אותו רק בפעמים ומה שלא חוששת לל' כי לא ראתה בו ועיין מקש"ז כ"ח שביאר שהבריתא באה לבאר למה הכ' לא נעקר בפעמים והל' נעקר בפעם אחת כי היא קבועה לכ'

ב] עיין ש"ך סק"מ שחידש שוסת קצר אינו קבוע עוקר ארוך שאינו קבוע והנה בפשוטו הדבר צ"ע מסוגין דמבואר שהסיבה שחוששת לכ' ולא לל' מצד שחזר הוסת למקומו וקבוע עוקר אינו קבוע ולא מצד שראתה קצר וע"ש שביאר לגירסת רש"י ומדובר בחודש ובאמת בהפלגה זה יעקר מצד מה שראתה אחרי זה ראיה יותר קצרה ולרמב"ן שמדובר בהפלגה יתכן שכיון שזה רק מנין הראוי אין זה בגדר שקצר עוקר ארוך אמנם עיין אחרונים דהביאו דלגבי הפלגה בראתה פעם לל' וחזרה וראתה בכ' שהראב"ד במהדורא קמא כתב שחוששת לל' דהינו שאם פעם לא תראה בכ' תחשוש לל' והרמב"ן חלק עליו רק מצד שלא מסתבר שכל ימיה תראה בכ' ותחוש לל' דהינו שמסברא נקט שכל שיש לה וסת קבוע לא צריכה לחוש לאינו קבוע אבל מבואר שאין סברא שקצר עוקר ארוך ולגירסת הרשב"א והר"ן שבפעם הג' ראתה בכ' אם מדובר בחודש א"כ יתכן שבהפלגה העקירה מצד שקצר עוקר ארוך ולא צריך להגיע כי חזר הוסת למקומו עוקר אמנם מפורש בדבריהם שמדובר בהפלגה וא"כ מהא דמבואר שסיבת העקירה כי חזרה לוסתה ומבואר שמצד שראתה קצר זה לא סיבה לעקור אמנם יתכן שאם יש קביעות של שתים אין סיבה לחזר הוסת למקומו שהרי יש לה וסת אחר וממילא אין כאן עקירה ובאמת אם תקבע קצר זה יעקור ארוך אמנם כאן שזה מראה שעדין לא נעקר הדבר מחודש וצ"ע

ג] והנה עיין קיצור הלכות נדה לרא"ש שכתב שאם קבעה וסת קצר זה עוקר את הארוך ומשמע כש"ך אמנם יתכן שבקבוע באמת זה עוקר שכיון שקבעה לקצר זה ודאי סתירה לארוך דהרי שניהם יחד זה לא יתכן אבל באינו קבוע שיתכן שהראיה האמיתית זה הארוך והקצר זה מקרה והנה לגירסת הר"ן אם מדובר בהפלגה א"כ מבואר בגמ' שגם קביעות של קצר לא עוקר ארוך דאל"כ אין ראיה שפעמים נעקר בפעם אחת דכאן הרי גם אם ראתה ג"פ זה נעקר על ידי שחזרה לוסתה הקבוע וכמבואר ברמב"ן והנה הרמב"ן טען על הראב"ד שאשה זו כל ימיה תראה בכ' וצריכה לחוש לל' ולכאורא זה סברא גם ביחס לקבוע בל' ומשמע שס"ל שקצר קבוע עוקר ארוך קבוע כמבואר בחזו"א ולפ"ז לא מבואר ברמב"ן יסוד שמי שיש קבוע לא חושש לאינו קבוע אמנם עיין גר"ז בקו"א שדן שכונת הרמב"ן שכה"ג נעקר הארוך אבל אם פעם אחת תחזור ותראה בו היא חזרה לוסתה שאין כאן עקירה גמורה אלא זה רק סיבה לדון שכרגע הוסת לא משמש וזה רק מחמת שקבעה ולפ"ז אינו קבוע לא עוקר וכן אם ג"פ תראה ראיה יותר קצרה זה לא עוקר הארוך כלל שרק בקבעה וסת אחר זה סיבה לתלות שכרגע הוסת האחר לא פועל וכל זה צ"ע והנה החזו"א ביאר שהסברא שקצר קבוע לא עוקר ארוך קבוע מצד שבאמת יש לה הטבע רק שתמיד הטבע אחר מקדימו או שכיון שלא יתכן שיפעל בה שני הוסתות לכן כל שרואים שפועל בה הוסת הקצר זה עוקר את הוסת הארוך וברמ"א גם מבואר בסי"ג שקצא לא עוקר ארוך אבל בב"י שם משמע כש"ך וצ"ע בכל זה ועיין חזו"א סקל"ט מ' שכתב שזה ודאי מוכח לגירסת הר"ן שקצר קבוע לא עוקר ארוך דאל"כ אין מקורם לראית הגמ' אמנם נסתפק האם אינו קבוע קצר עוקר אינו קבוע ארוך וכונת הגמ' להוכיח שזה לא קביעות ע"ש והנה הראשונים הוכיחו שקיבועת הפלגה זה בג' פעמים מהמשנה שלא נקבע העשרים אלא בג"פ ובפשוטו משמע שאם זה היה נקבע אפילו שאין כאן ג' עקירות היה נעקר הוסת השני ויש לדחוק שכונתם שמשמעות המשנה שזה גם לא נקבע אמנם עיין משמרת ט. שכתב מפורש שזה היה עוקר דהינו שאין קביעות של שני וסתות הפלגה ואם נחלקו בין לעקור קבוע או אינו קבוע א"ש

ועיין בית מאיר דמשמע שנקט שהרמב"ן דיבר שראתה אפילו ג"פ בקצר ורק מחמת שזה אינו קבוע זה נעקר אבל אם זה היה קבוע זה לא יעקר ועיין חזו"א סקל"ו שכתב שאם קבוע קצר לא עוקר ארוך קבוע למה שקבוע יעקר אינו קבוע אמנם ביאר שיש סברא שכל שיש לה וסת קבוע אין סיבה לחוש שתראה אינו קבוע וכן ביאר בקו"א לגר"ז ועיין חזו"א שכתב שאין ראיה מהרמב"ן שקביעות קצר לא עוקר ארוך שכל טענתו לראב"ד שקבוע קצר לא עוקר ארוך אינו קבוע כ"ש אם זה היה ארוך קבוע אבל לטענת הרמב"ן שזה עוקר אינו קבוע יתכן שעוקר גם קבוע וכך משמע מטענתו שלא מסתבר שתמיד שתחוש ויש לה וסת אחר אמנם זה מחמת שכל שקובעת וסת זה סיבה לא לחוש לוסת אחר קבוע שהיה קודם וצ"ע האם זה גם סברא בחודש וצ"ע אמנם אם נימא כנ"ל שבאמת שני וסתות הפלגה זה סתירה רק שביחס לאינו קבוע לא ידוע לנו מה האמיתי ומה זה מקרי לכן זה לא נעקר א"כ א"ש הרמב"ן והנה מקובל להורות שכמה פעמים קצר עוקר ארוך שאינו קבוע וזה א"ש לנ"ל שכיון שבעצם זה סתירה כדחזינן שקבוע עוקר רק שחוששים שהארוך זה העיקרי כל שכ"פ ראתה אחרת זה מראה שזה לא קביעותה

ד] הנה הרמב"ן כתב שכל שחזרה לוסתה הקצר עקרה את הארוך האינו קבוע ובפשוטו מבואר כאן יסוד שכל שקובעת וסת לא חוששת לאינו קבוע והסברא בזה שכל חשש אינו קבוע זה רק שכיון שכל אשה יש לה וסת לכן חוששים שזה וסתה אבל כל שקובעת וסת מהיכי תיתי שיש לה עוד וסת ועיין פרדס רמונים ט. ולפ"ז הוא סברא בין בחודש ובין בהפלגה שהרי אין סיבה שיהיה לאשה שני וסתות אמנם עיין נוב"י סימן ס"א וכן הוא בחת"ס סימן ק"ס שכתבו לדון שזה רק בראתה אינה קבוע במקום הקבוע בזה כל שרואה בקבוע זה סיבה שכבר לא לחוש לאינו קבוע אבל אם ראתה האינו קבוע גם בתור ההמשך של הקבוע דהינו שזה לא הגיע במקום הקבוע בזה אין סיבה שלא לחוש לאינו קבוע ולפ"ז חידש הנוב"י שאשה שרואה מ"ת כשלא היה לה וסת ואחרי זה קבעה וסת שבזה תמשיך לחוש לרמ"ת ולא נאמר שכל שקבעה וסת קבוע עקרה לאינו קבוע ע"ש

והנה בסעיף ל"ב מבואר שאשה שרואה פעם ג' ממעין פתוח קובעת לל' אבל חוששת גם לאינו קבוע לכ"ה והקשו האחרונים הרי מי שיש לה קבוע לא חוששת לאינו קבוע והב"ח כתב שזה ספק ובאמת יתכן שזה הראב"ד לשיטתו שלא ס"ל שמי שיש לה קבוע לא חוששת לאינו קבוע [אמנם במהדורות אחרונות חזר בו וצ"ע] והחוו"ד כתב לחדש שכל סברת הרמב"ן רק שביחד אם הפלגה לא חוששים לעוד וסת כי לא יתכן שניהם דאם תראה בחודש זה יפסיק ההפלגה אבל שני חודש וודאי שאפשר וכן הוא בבית מאיר סי"ג

ה] והנה הרמב"ן שם הכ"א כתב שכל שמתחילה לראות חוששת לשניהם עד שתקבע לה וסת והט"ז סקי"ט נקט שאז לא חוששת לשום אינו קבוע אמנם הדרישה סק"ה ביאר שהכונה שלראיות שמחמתם קבעה וסת לא חוששת לאינו קבוע אבל לראיות האחרות באמת חוששת לאינו קבוע והנה בדעת הראב"ד שס"ל במהדורא ראשונה שחוששת לאינו קבוע אפילו שקבעה בהכרח שזה הכונה ועיין גר"ז שהוסיף שהרי הראב"ד כתב שדבר זה מבואר בגמ' וכל מה שמבואר שאם יש ווסת קבוע לא חוששים לכל ראיה לסיבה אחרת אבל אם הכונה שלא חוששת לוסתות אחרות לא מצאנו לזה מקור אמנם הרמב"ן שכתב שכל שקבעה לא חוששת לל' לדבריו בפשוטו הכונה שלא חוששת לשום וסת אם לא שנחלק בין חודש להפלגה וכנ"ל מהחו"ד והבית מאיר ולשון הרמב"ן שלא חוששת כלל וכן הוא בש"ך סק"מ ובב"ח [ועיין פרדס רימונם שכתב שרוב האחרונים לא ס"ל החילוק הנ"ל בין חודש להפלגה]

בעיקר הדין שקבוע עוקר אינו קבוע ראיתי לדון האם בקבעה וסת דהינו שראתה אחרי זה עוד פעמים באינו קבוע האם זה מצטרף לקביעות וסת ובצ"צ פס"ד רמ"ב נקט שלא מצטרף אמנם הסוג"ב נקט שמצטרף ולכאורא מסברא עד כמה שנראה שזה קביעות זה מצטרף שכל הסברא שאין לחוש לזה כוסת שאינו קבוע אבל כמו דילוג וסירוג שלא חוששים כאינו קבוע אבל אם רואה בקבוע קובעת ה"ה כאן

ו] בהא דמבואר בגמ' שחזר הוסת למקומו עיין משנת הגר"א קוטלר שהקשה שבכל שור מועד לא אומרים כך ולמה כאן זה עדיף וכתב שרק כאן שלכל אשה יש טבע ראיה בזה כל שלא קבעה וסת אחר תולים שזה וסתה הקודם ולפ"ז כתב שכל זה בווסת ששיך לדון שזה סדר ראיתה אבל לא בוסת שאין זה וסת ראיתה ועיין חוו"ד סקכ"ה שנקט שגם בקפיצות יש חזר הוסת למקומה והנ"ל חלק עליו שהרי לא יתכן שבזה תמשיך את וסתה ועיין חוו"ד סקכ"א שבקובעת וסת החודש וסת בתוך וסת גם בזה אומרים שחזר הוסת למקומו והנ"ל חלק עליו דכה"ג שאין זה מדרך אשה שיהיה לה שני וסתות אין סיבה לומר כך והנה ע"ש שדן עוד שרק לוסת שחוששים לו כאינו קבוע יש דין חזר הוסת למקומו אמנם בפרי דעה בפתיחה דן שגם בוסת הדילוג יש חזר הוסת למקומו ועיין משנת הגר"א קוטלר שלפ"ז ברואה ראיה אחרונה של קביעות שיש לתלות שזה חזר הוסת למקומו כיון שגם אם זה לא חזר הוסת למקומו זה לא יקבע משהו אחר בזה אין סיבה לומר חזר הוסת למקומו ע"ש והנה יש לדון האם בוסת הפיהוק אומרים חזר הוסת למקומו והנה אם שם זה לא קובע ראיה אלא רק סימן א"כ בזה אין סיבה לומר שחזר הוסת למקומו שכל הענין לומר שיש לה קביעות ראיה אבל אם נימא דודאי דשם זה גם מראה על סימן וכמו שביארנו שם א"כ גם בזה יש חזר הוסת למקומו

והנה החכמ"א קכ"ב כ"ג כתב שבחזר הוסת למקומו זה לא עוקר וסת שאינו קבוע שראתה קודם ובפשוטו כונתו מצד שזה לא בגדר ודאי והגרא"ק כ"ב סק"י חלק שזה בגדר ודאי אמנם בלחו"ש סקכ"ט דן סברא שכל מה שקבוע עוקר אינו קבוע הכונה שכל שראתה האינו קבוע בזמן ראיות הקביעות תולים שזה מקרה אבל כל שראתה אותו בזמן שלא היה לה קביעות אין סיבה לומר שזה ראית מקרה וצ"ע ע"ש

# ווסת שאינו קבוע

**א. המקומות שחוששים לאינו קבוע – עיין רז"ה ס"ג אות ט"ז ובבד"ה ו: שנקטו שזה רק במקום שקבעה לפני זה**

**ב. האם א"ק הוי דאוריתא – נוב"י תחילת מ"ו ובחת"ס סוף קע"ט נקטו שזה דרבנן ועיין בד"ה ו: פרד"ר עמוד י' בד"ה ומה שי"ל**

**ג. בטעם החשש לאינו קבוע – עיין רש"י ל"ט: ס"ג: רמב"ן פ"ה הכ"א רא"ש סימן א' שזה מצד שמא תקבע [ועיין חזו"א פ"ה ל"ט [ועיין פרד"ר בפתיחה הא' אות י"ז עמוד ט' בד"ה אולם ובד"ה נראה ועיין ש"ך סקמ"ח שחושת גם לקפיצה וכן צ"ע מהראשונים שחוששת לאינו קבוע גם כשיש קבוע]**

**ד. במקום שלא קובעת מסיבה צדדית – גר"ז קפ"ז סקמ"ב [ובסד"ט שם סקכ"ד חלק עליו] קפ"ט צ"א ול"ח פרד"ר פתיחה קפ"ט ט. בד"ה ואולם וד"ה והנה בנוב"י ועיין ראב"ד ס"א ה"כ לענין המשך ימי הראיה ויש לדון בגמ' שצריך עקירה של תרי לתרי אפילו שחסר ברצופין ועיין חזו"א פ"ה ל"ח**

**ה. עבר הוסת ולא בדקה – רש"י ל"ט. בד"ה מקבע ראב"ד הי"א רמב"ן הי"ח רשב"א תוה"ב ד: ובטושו"ע סימן קפ"ט ס"ד ועיין ד"ח בפרקין סימן א' סקי"א ועיין פרד"ר שפ"ח קפ"ד ל'**

**ו. האם נקבע וסת כשבאמצע לא בדקה ולא ראתה – פתחי תשובה קפ"ד סקי"ח**

**ז. האם חוששים לוסת שא"ק לאחר עיבור והנקה – נובי"ת פ"ו [הובא בפ"ת סוף סימן קפ"ט] וע"ש לגבי צירוף עקירה של קודם העיבור ואחרי ועיין לחו"ש נ"ז**

**ח. האם צריך בדיקה בוסת שאינו קבוע – עיין ראב"ד ס"א ה"י [לא כתבתי כל המקורות]**

#### אלול פ"א

# קביעות וסת בימי זיבה וימי נידה דינא דגמ' ובזמן הזה

1. **משנה ל"ח: - סוף הפרק, ב. י"א. במשנה ובגמ' שם עד היושבת על דם טוהר,**

**ג. גמ' ס"ח: אם יש לה וסת – ר' יהודה אומר, ד. ס"ד. אמר ר"פ – עד אינה מטהרת**

**טושו"ע קפ"ד ס"ו וקפ"ט סל"ב**

**יש בסוגיא זו כמה חלקים א. קביעות וסת בימי זיבה ונדה קבוע ואינו קבוע ב. ימי נדה וזיבה בזמן הזה ג. מנין הראוי מחלוקת אמוראים ד. קביעות בימי נדה במעין פתוח ונלמד אי"ה קודם כל הדין של קביעות וסת בימי זיבה ונדה בזמן חז"ל ובזמן הזה ואחרי זה שאר הסוגיא אבל צריך לראות הגמ' עד הסוף שהכל קשור אחד בשני**

**תוה"ב י"א.: י"ד: בטור השני ט"ו. עד אמצע הטור הראשון, בעלי הנפש ס"א ה"ט כ' ואילך ובהשגות הרז"ה שם, ס"ב כל השער ובהשגות הרז"ה, ס"ג סי"ג ט"ו ט"ז י"ח כ', רמב"ן פ"ה הט"ו ט"ז כ"א כ"ב**

**א. תוד"ה והיולדת בסופם – עיין רעק"א ורש"ש**

**ב. ספק הגמ' האם חוששים לוסת בימי זיבה – עיין סוגין ועיין רמב"ן רשב"א ריטב"א וח' הר"ן מה שתמהו על רש"י ומה שביארו בדבריו ועיין חזו"א פ"ה י"ד ט"ו ועיין ראב"ד ס"ג הי"ג ט"ו ט"ז**

**ג. האם ימי זיבה זה גם ספירת זיבה – עיין תוס' ובראב"ד ס"ב הי"א ועיין חזו"א פ"ה י"ח ועיין רז"ה אות ט"ו ובח' הר"ן בד"ה ועוד כתב**

**ד. בביאור הגמ' ס"ח: והאם זה כר"פ – עיין רשבא ור"ן בסוגין שהעמידו על ראיה של קודם ועיין ח' הר"ן ס"ח: שהעמיד בראתה בימי זיבה ועיין תוה"ב י"א: ועיין סד"ט סקל"ו ובמה שתמה עליו בפר"ד בפתיחה לסימן קפ"ט סקט"ז עמוד ח' בד"ה והנה ראיתי**

**ה. בדין דיה שעתה בוסת בימי זיבה – גמ' ס"ח: רש"י בסוגין בד"ה בתוך ועיין לחו"ש קפ"ט ג' בסופו**

**ו. בביאור ר"פ ס"ד. - עיין רש"י שם ובמהרש"א ובמהר"ם ועיין קו"א לגר"ז קפ"ז י"ג בד"ה אלא ודאי ובמקש"ז קפ"ט י"ח בד"ה וראיתי [עמוד נ"ט] ועיין רמב"ן בסוגין בד"ה ולענין ועיין ראב"ד ס"א ה"ט [ועיין תוה"ב. י"ב. שהראב"ד ס"ב י"ב למד מימי זיבה למעוברת ומניקה ועיין סד"ט קפ"ד ט' בד"ה וע"ק]**

**ז. האם חוששת לוסת שאינו קבוע שראתה בימי זיבה – עיין רמב"ן הנ"ל ובראב"ד ס"ג סי"ג ועיין נוב"י מהדו"ת צ"ג ובב"י קפ"ט ל"ב [בנוב"י מבואר מהלך חדש בדעת הרמב"ם]**

**ח. האם יש מחלוקת בדין וסת בימי זיבה ובפסק הלכה – עיין ראשונים וברז"ה אות י"ג**

**ט. האם קובעים וסת הקפיצות והגוף בימי זיבה - חזו"א קכ"ב ט' ועיין ראב"ד ס"ג הכ"ה ובס"ד**

**י. האם עוקרים וסת בימי זיבה – ראב"ד ס"ג הי"ח משמע שנעקר וכן דרישה קפ"ט י"ט ובסד"ט סקל"ה תמה עליו ועיין גר"ז קו"א קפ"ט ב' בסופו ובנוב"י מ"ג ובחזו"א פ"ה כ"ט שפשיטא להו שזה לא נעקר [ויש לעיין מראית ר"פ מהמשנה]**

**י"א. האם וסת שחוששים בימי זיבה נעקר ביחס לימי זיבה בפעם אחת – רז"ה אות י"ד שנעקר בפעם אחת ועיין סד"ט סק"ט בד"ה ואגב שהוכיח מהגמ' לא כך ובישוב קושיתו עיין חזו"א פ"ה ט"ו**

**י"ב. ראתה כל ט"ו האם קובעת לט"ו או לכ"ט – ראב"ד ס"ב ה"ט ובהשגות הרז"ה וצ"ב הרז"ה שמספיק חמש ראיות שזה רק שני הפלגות בימי נדה**

**י"ג. בדין ראיה של כמה ימים – ראב"ד ס"א ה"כ ואילך רמב"ן פ"ה הכ"ב ובביאור כונתו עיין סד"ט סק"ט ובחוו"ד קפ"ד ז' ועיין פרד"ר קפ"ד שפ"ח ט"ז ועיין קפ"ד בפרישה י"א ודבריו נסתרים מהראב"ד ס"ג ה"כ [בסברא הראשונה בראב"ד מבואר שחוששת פעם אחת ולכאורא זה מצד שקביעות בימי נידה חוששת כאינו קבוע ועיין רשב"א י"א. שהעלה כזה צד ובהשגות הרז"ה י"א]**

**י"ד. קביעות וסת בימי זיבה ונדה בזמן הזה – עיין רמב"ן בסוגין ובפ"ה הט"ז [ובתוה"ק י:] ובראב"ד ס"א ה"כ ואילך והאם זה גם לקולא ועיין ש"ך סקע"א ובנקוה"כ י"ב ובתוה"ש כ"ז ובסד"ט סקל"ד בסופו ובח' הר"ן ועיין חוו"ד קפ"ד ז' ובגר"ז סקקי"ב שהגבילו הדברים [ועיין תפארת למשה ומקור מים חים על הש"ך סקע"א]**

**ט"ו. האם זה גם בראיה רצופה – חוו"ד קפ"ד ז' סד"ט סק"ט בד"ה ולכאורא עלה ועיין ש"ך סקע"ב ובב"י שם ועיין שפ"ח קפ"ד ט"ז שנקט בדבריהם שצריך הפסק יום ודימה לרז"ה אות ט"ו ועיין רש"י י"א. בביאור שני הלשונות ועיין ראב"ד ס"ב ה"י שרק מצד חשש פוסקת צריך לחוש ועיין גר"ז קפ"ד כ"א**

**ט"ז. בדין בדיקת עד לגבי וסת – טושו"ע ק"צ סנ"ד ועיין לבוש שם ועיין חת"ס קפ"ו סק"ב ועיין בית מאיר קפ"ג לגבי ראיה מועטת**

### בדין קביעות וסת בימי זיבה ונדה

א] תוד"ה והיולדת כתבו שאפילו שמעוברת לא צריכה בדיקה אבל אם יולדת מטמאה מעת לעת שכלפי לידתה אין היא מסולקת וצ"ע הראשונים שלא תירצו כך ולכאורא לראשונים שהדין שדיה שעתה מצד אורח בזמנו בא א"כ כאן אין סיבה שלא יטמא אמנם לראשונים שזה מצד שהיא מסולקת דמים א"כ יש מקום לדון שכיון שכל זמן שאין הלידה דנים שודאי לא יהיה דם זה מספיק סיבה לטהר וצ"ע

ב] הגמ' אומרת שהכונה במשנה שאין אשה קובעת וסת בימי זיבתה הנה לשון המשנה מצד שהיא בחזקת טהרה ולכאורא הכונה שהיא מסולקת דמים וביאר התוס"ר דממילא גם אם ראתה זה ארעי ולכן לא דנים את זה כראיה טבעית שצריך לחוש לוסת מצד זה והנה הגמ' לקמן אומרת שר"י ור"ל אומרים שאשה קובעת וסת בימי זיבתה ועיין תוס' שנקטו שזה מחלוקת אמנם הראשונים כתבו שכמו שלגבי ימי נדה הגמ' אומרת שזה רק אם זה ממעין סתום כך לגבי ימי זיבה וכגון שרק בפעם השלישית ראתה בכ' בחודש ואחרי זה בא' שזה ימי זיבה אמנם תוס' לא ניחא להו בזה ובפשוטו מצד שס"ל שגם כה"ג יש את החסרון של ימי זיבה ובפשוטו דעת תוס' שזה רק סברא ביחס לימי נדה ששם החסרון שמעינה פתוח ואין סיבת הראיה מצד עצם היום בזה עוזר שאם כמה פעמים ראתה באותו יום תולים שהראיה מחמת הוסת אבל עד כמה שזה ימי זיבה שמעינת סתום בזה גם אם ההתחלה זה תוספת דמים אבל למעשה היא עכשיו מסולקת ולא היתה צריכה לראות ובפשוטו זה כונת הרז"ה ס"ב אות י"ג

ג] בהא דמבואר בגמ' שאין אשה קובעת וסת בימי זיבה עיין תוס' שכתבו שזה גם בימי ספירת זיבה דהינו שראתה בימי זיבתה ונפתח מעינה בכל אופן לא קובעת ומשמע שגם אם זה יוצא לאחר ימי זיבה המצואיתים אלא שכל שדינה שהיא סופרת ז' לא קובעת וסת וכן משמע שלר"י קובעת וסת תמיד גם בימי זיבה ממש ויתכן שגם לדבריהם בדעת שמואל זה רק אם ספרה מיד שכל שנפתח מינה בימי זיבה זה עדין באותו מצב ז' ימים אבל אם לא ספרה וחיכתה בזה ודאי המציאות לא מחכה לדין ויש לדון בפולטת מה הדין אמנם הראב"ד ס"ב הי"א כתב שרק בימי זיבה שלאחר ימי נידה היא מסולקת דמים אבל ביום השמונה עשרה אפילו שהיא ראתה בימי זיבה וצריכה ז' נקיים בכל אופן היא כבר לא מסולקת דמים ועיין חזו"א פ"ה סקי"ח שלפ"ז חזינן שיש זיבה שהיא לא מסולקת דמים וקשה שכל אשה יהיה לה שני חשבונות של וסתות אחד של דין הנדה והזבה ואחד של הוסתות וצ"ע והרז"ה סקי"ג ט"ז כתב שכל מה שהיא מסולקת דמים זה רק כל זמן שלא ראתה אבל אם ראתה א"כ היא בחזקת מעינה פתוח כל הז' ימים וכה"ג גם לר"י ור"ל לא קובעת וסת מאותו טעם שלא קובעת וסת בימי נדתה ובח' הר"ן בסוגין כתב שלאחר שראתה בימי זיבה היא כבר לא מסולקת דמים וממילא היא חוזרת לדין ימי נדה שקובעת ווסת וביאר שזה כונת המשנה בסיפא שימי הזבה הרי היא בחזקת טומאה שקובעת וסת

ד] כתב הראב"ד ס"ב ה"ט שאם ראתה כמה פעמים מט"ו לט"ו קובעת וסת לכ"ט כיון שהראיה האמצעית היא בימי זיבה ועיין הרז"ה בהשגותיו אות י"ד חלק וכן הרמב"ן שכיון שבפועל היה ראיה זה ודאי סיבה לדון ההפלגה משם ובפשוטו דעת הראב"ד כמו שביאר ס"ג הט"ו שראית ימי זיבה זה תמצית ימי הנדה וממילא זה לא קשור למחזור הרגיל ועיין ר"ן שכתב שכיון שזה מקרה וארעי זה לא מתחשב וצ"ע הרי למעשה היה כאן יציאת דם והנה עיין רז"ה אות י"ד שכתב שקובעת על ידי חמשה ראיות דהשניה והרביעית זה בימי זיבה והנה מבואר שהראיה של ימי זיבה זה לא מחסר ברצופין אמנם שצ"ב איך הראיה הראשונה מצטרפת הרי זה לא הפלגת ט"ו והרי תמיד צריך ד' הפלגות ומשמע שכאן בחלק זה אפשר לצרף את ימי הזיבה ולכן הראיה הראשונה מצטרפת וצ"ב הטעם בזה ויתכן שודאי שתולים שהגורם הוא הפלגה וא"כ חזינן שיש לה כזה גורם רק שמצד ימי זיבה אין סיבה שזה יתמיד אמנם בזה כיון שהיה ג' ראיות שלא בימי זיבה בזה גם הראיה הראשונה שממנה מפליגה היא מצטרפת

ה] הגמ' דנה האם חושת לוסת בימי זיבה ורש"י ביאר שהספק בראתה ג"פ בימי זיבה והגמ' מוכיחה ממקרה שקבעה וסת קודם והנידון האם חוששת בימי זיבה והראשונים תמהו מה הגמ' מדמה הדברים ועיין רשב"א ריטב"א ר"ן שכתבו שהגמ' דימתה הדברים שאם חוששת בימי זיבה חזינן שגם בימי זיבה יש סיבה שיגיע הראיה ממילא אם ראתה זה סיבה לקבוע כדין אינו קבוע ועיין מאירי שכתב שזה כ"ש שהרי בראתה בימי נדה לא ראינו שרואה בימי זיבה אבל ברואה בימי זיבה הרי חזינן שכאן ראתה ובאמת לגבי מעוברת אפילו שלא חוששת לוסתה הקודם אבל אם ראתה אז כן חוששת חזינן היפך סברת הראשונים וצ"ע ועיין סד"ט קפ"ד ט' בד"ה ואגב נזכיר שהקשה שהרי חזינן שבקבעה בימי זיבתה זה כאינו קבוע ועוקרת בפעת אחת ובראתה בימי נדתה צריך עקירה ג"פ ועיין חזו"א פ"ה ט"ו שכתב לישב ששם זה סברא מיוחדת שכיון שעדין לא עקרה את וסתה ממילא יש כאן סיבת חשש אמנם עדין צ"ב דבפשוטו מה שבקבעה בימי זיבתה הוא נעקר בפעם אחת מצד שחשש הראיה הוא רחוק ואותו דבר ראיה בימי נדה חשש הראיה בימי זיבה הוא רחוק וא"כ גם לגבי עקירה זה כך והחזו"א חידש שוסת הנקבע בימי זיבה הטבע משתנה משא"כ בקבעה בימי נדה אינו כן וברז"ה בהשגה י"ד מבואר שבאמת לא חוששת אלא פעם אחת אלא שזה צ"ב מהסוגיא וכדהקשה הסד"ט

אמנם הרמב"ן כתב שהגמ' הסתפקה בקבעה בימי נדה האם חוששת בימי זיבה ולפ"ז א"ש ראית הגמ' והנה בפשוטו לפ"ז בקבעה וסת בימי זיבה לא חוששים בכלל וכן הוא בח' הר"א אמנם עיין תוס' דמשמע שכה"ג חוששת כדין אינו קבוע והנה הגמ' לקמן ס"ד. אומרת שר"פ חידש שחוששת גם בימי זיבתה אפילו באינו קבוע וברמב"ן בסוגין מבואר שביאר שהכונה שראתה בימי נדתה וחוששת בימי זיבתה אמנם יתכן שתוס' למדו שם שהכונה שראתה בימי זיבתה וכמבואר ברש"י שם וכן הוא בראב"ד והנה המהרש"א שם ביאר לשיטת רש"י שר"פ שם הוסיף על סוגין דכאן מדובר שקבעה בימי זיבה ושם מדובר שרק ראתה פעם אחת

והנה עיין ראב"ד ס"ג הט"ו ט"ז שכתב שאם ראתה בימי זיבה כגון ביום י"ז חוששת פעם הבאה ליום י"ז אבל לא חוששת ליום החודש כיון שזה ראיה של ימי הזיבה וכל מה שחוששת שיש לה ראיה של תמצית הזיבה ובפשוטו למד דבר זה מהגמ' ס"ד. שנקט שהכונה שם שראתה בימי זיבה והביא גמ' זו ס"א ה"ט והנה הראב"ד בהי"ג כתב שלא חוששת בראיה שראתה בימי נדה לימי זיבה ובפשוטו היה מקום לומר שבזה פסק דלא כר"פ אמנם המגיה דייק מדבריו שאם קבעה וסת בימי נדה חוששת כאינו קבוע ורק בלא קבעה וסת לא חוששת והנה הראשונים הביאו דהראב"ד פסק כר"פ שחוששת ובפשוטו מקורם מהגמ' ס"ד. וזה כשיטתם שזה אותו סוגיא אמנם לראב"ד לכאורא זה לא מוכרח והנה לגבי מעוברת קי"ל שאם ראתה חוששת לוסתה והרשב"א ביאר שהראב"ד סוף ס"ב למד דבר זה מרואה בימי זיבה וזה כשיטתו שביאר הגמ' לקמן כה"ג והנה צ"ב שהרי כאן כל מה שחוששים זה לתמצית הדם וזה לא שייך בימי עיבור וצ"ל שחוששים שיש כאן ראיה וכל מקום מבארים לפי ענינו והנה צ"ב עוד שהראב"ד נקט שגם חושת בימי עיבורה לוסת של קודם אבל אנן קי"ל שלא חוששת חזינן שזה סילוק יותר מי"א יום וא"כ מנ"ל שחוששת כאינו קבוע

והנה הרמב"ם פ"ח ה"ט כתב שאם קבעה ווסת בימי זיבתה חוששת כדין אינו קבוע וביאר המ"מ שפסק כר"פ והנה הב"י סל"ב כתב שה"ה אם ראתה פעם אחת חוששת כדין אינו קבוע וכן הוא פשטות הגמ' ס"ד. כמבואר ברש"י שם אמנם הנוב"י תנינא צ"ג כתב שלא חוששת והגמ' ס"ד. מדובר שראתה בימי נדתה ובזה חוששת לימי זיבתה דהינו שאת סוגין למד כרש"י ואת הגמ' לקמן כראשונים אמנם עד כמה שלמד סוגין כרש"י והגמ' דימתה הדברים א"כ גם לגבי אינו קבוע צריך לדמות וע"ש שכתב שבאמת הרמב"ם למד הגמ' כראשונים שסוגין מדובר שראתה בימי נדתה ורק שמסברא נקט שגם אם קבעה בימי זיבתה חוששת והגמ' לקמן חידשה שבראתה בימי נדתה חוששת גם בפעם אחת אמנם צ"ב א"כ למה לא העתיק את זה

והנה עיין חזו"א סקי"ד שכתב לבאר בדעת רש"י למה לא ביאר כראשונים מצד שנקט שכה"ג ודאי צריכה לחוש בימי זיבה דהרי אם תראה אנו נאמר שזה תוספת דמים שהרי זה אפילו מצטרף לקביעות וסת ומה שהגמ' מוכיחה דשם ראתה יותר מאוחר ולא שייך לומר תוספת דמים ובדעת שאר הראשונים צ"ל שהדין של מעין פתוח זה רק סברא שאם רואים כך מבארים שזה כך אבל בדרך הרגילה זה לא צריך לקרוא [ועיין חזו"א סקל"ג] אמנם הראשונים כתבו שבקבעה לל' וראתה לכ' חוששת ליום הל' ובפשוטו זה מצד שתולים שראית הכ' זה תוספת דמים כמבואר בפלתי סקט"ו חזינן שגם חוששים לזה וצע"ג

ו] מבואר במשנה ס"ח. שאם ראתה בימי זיבה ביום וסתה דיה שעתה והגמ' שואלת על שמואל שאומר שאין אשה קובעת ווסת והגמ' דוחה שאפילו שלא קובעת אבל אם ראתה דיה שעתה והנה עיין רשב"א ובח' הר"ן בסוגין שכתבו שפשטות הגמ' שם שקבעה וסת שלא בימי זיבתה אלא שיום זה הגיע לימי זיבתה ולפ"ז כתב שחזינן בגמ' שמדמה הדין של שמואל של קביעות וסת בימי זיבה שגם זה סיבה שלא לחוש אם קבעה שלא בימי זיבה אמנם עיין ח' הר"ן ס"ח: שהעמיד שכונת הגמ' שם שקבעה וסת בימי זיבתה וכלפי זה אומרים דיה שעתה וכן משמע ברש"י שם והנה הרשב"א בתוה"ב י"א: הביא שהראב"ד פסק כר"פ שחוששת לוסתה והוכיח מהא דהגמ' אומרת שדיה שעתה והביא הראשונים שחלקו ותירץ שאפילו שלא צריך לחוש אבל אם ראתה תולים בוסתה ובפרט שזה בימי זיבה שהיא מסולקת דמים וממילא דיה שעתה והנה אם נלמד הגמ' כאן שקבעה וסת בימי זיבתה א"כ יש מקור שגם לרמב"ן חוששים כה"ג לכל הפחות לר"פ והנה רש"י ל"ט. כתב בדין של שמואל שלא קובעת בימי זיבתה שנפק"מ שלא אומרים דיה שעתה וצ"ע שהרי הגמ' ס"ח אומרת שאומרים דיה שעתה והיה מקום לחלק דשם מדובר שקבעה בימי נדתה וראתה בימי זיבתה משא"כ בסוגין אמנם לרש"י הגמ' מדמה הדברים ועיין לחו"ש קפ"ט ג' שכתב שרש"י מדבר שקבעה בימי זיבה אבל ראתה בימי נדה וכה"ג לא אומרים דיה שעתה אבל אם תראה בימי זיבה בזה אומרים דיה שעתה

והנה עיין סד"ט סקל"ו שכתב שכונת הגמ' שדיה שעתה שרק לחומרא לא קובעת וסת אבל לקולא קובעת וסת וכתב נפק"מ שאם קבעה ג"פ הפלגה נבאר שזה הפלגה ולא חודש ועיין פרד"ר בפתיחה עמוד ח' שתמה שהאחרונים דנו שבזמן הזה קובעת בימי זיבה לחומרא ולא לקולא חזינן שפשיטא שזה לא לקולא אמנם ראיתי מביאים שבסוגה בשושנים כתב שכונת הסד"ט שביחס לימי הזיבה זה לא קובע לחומרא אבל לקולא כן אבל ביחס לימי הנדה זה לא קובע כלל

ז] עיין חזו"א קכ"ב ט' שכתב שוסת הקפיצות נקבע בימי זיבה שרק ראיה טבעית לא נקבעת אבל כאן שזה מחמת אונס זה נקבע עוד כתב שזה רק מחסר בתאריך אבל לא בראיה ע"ש וחלק על הנוב"י תנינא סימן צ"ג אמנם הנה הראב"ד ס"ג הכ"ה כתב שוסת הגוף קובעת בימי זיבה ועיין סימן ד' שמנה וסת המורכב לקפיצות וימים וכתב שלא קובעת בימי זיבה והנה החזו"א דיק דבריו מהראב"ד אמנם אם דיוקו נכון זה גם על מורכב וזה מפורש בראב"ד לא כך וצ"ע

ח] הגמ' מוכיחה מהמשנה לקמן שאפילו שהכ"ב מגיע בימי זיבתה דהינו למנין הראוי בכל אופן חוששת והנה מבואר במשנה שעל ידי ג"פ זה נעקר ועיין סד"ט קפ"ד ט' בד"ה ואגב דמבואר שגם ביחס לימי זיבה לא מספיק לעקור פעם אחת וצ"ב הרז"ה אות י"ד שנקט לא כך ואולי עד כמה שאין ראיה אומרים שבאמת מספיק פעם אחת והנה משמעות הדברים שזה נעקר לגמרי וצ"ע הרי בפשוטו כמו שלא קובעת בימי זיבה כך זה לא עוקר בימי זיבה גם אם חוששים כאינו קבוע וכן נקטו החזו"א פ"ה כ"ט ובנו"ב מ"ג ובגר"ז קו"א ב' אמנם ברז"ה השגה י"ד מבואר שזה עוקר וכן בראב"ד כתב בדין קובעת לר"ח ולכ' בחודש אם לאחר שקבעה בר"ח ראתה ג"פ בכ' בחודש אמנם הדגיש שגם ראתה בר"ח וצ"ב הרי גם אם לא ראתה זה לא נעקר מצד שזה ימי זיבה ומשמע שאם לא ראתה זה נעקר אפילו שזה ימי זיבה [ועל דרך זה הוא בדרישה סקי"ט] ויש מקום לומר שעד כמה שחוששים לוסת שהיה קודם זה כמו וסת קבוע וכל מה שהגמ' אומרת שזה כאינו קבוע זה רק ביחס לקביעות שבימי הזיבה ובאמת הרשב"א והר"ן בסוגין שביארו את הגמ' שם בקבעה בימי נדה חזינן שגם ביחס לזה הוי כאינו קבוע כמבואר בגמ' שמביאה על זה את שמואל אמנם הר"ן שם כתב שבזה ודאי דיה שעתה דהינו שנקט שלצד הגמ' שחוששת זה וסת גמור וצ"ע בכל זה ועיין סד"ט סקל"ה שכבר תמה בכל זה

ט] הגמ' ס"ד. אומרת שר"פ חידש שחוששת גם לראיה בימי זיבה וביאר רש"י כגון שהקדימה לראיתה לעשירי לטבילתה והנה כתב אחרי זה שחוששת ליום עשרים ועיין מהר"ם שתמה שיום עשרים זה נידה וא"כ למה שלא תחוש והמהרש"א ביאר שהכונה שטבלה ביום י"ט ועשרים יום אחרי זה הוא כ"ב והחידוש שאפילו שזה מנין שמונים מימי זיבה חוששים לו ועיין גר"ז קפ"ז קו"א י"ג בד"ה אלא ודאי מה שתמה עליו ועיין מהר"ם שגרס עשירי ותמה הרי כיון שהיא שומרת יום כנגד יום א"כ זה ימי נדה וכתב שמדובר שראתה בכ"ב שהיתה רגילה [לכאורא הכונה כ"ב מראית הי"ז] וכה"ג צריכה לחוש בעשירי לטבילתה ועיין מהרש"א שהקשה הרי היה כאן עקירת וסת וגם אם נימא שהכ"ב היה מהראיה הראשונה ולא מראית הי"ז אבל אם קצר עוקר ארוך זה צריך להעיקר עוד צ"ב למה שלא יהיה כאן קבוע עוקר אינו קבוע ועיין גר"ז קפ"ז קו"א י"ג שביאר על פי הראב"ד ס"ג י"ג ואילך שיש מושג שכל הראיה זה בתור זנב הראיות נדות ולכן זה לא נעקר על ידי קצר וכן קבוע לא עוקר אינו קבוע שזה קביעות מיוחדת ביחס לימי זיבה וכמבואר סברא זו בדברי הראב"ד אמנם רש"י בסוגין ביאר שהנידון בקבעה ג"פ בט"ו ובזה אחד מהם זה בימי נידה וצ"ל שהדין קבעו זה וסת גמור וכל הרש"י לקמן זה בדין אינו קבוע דהינו שזה שני סוגיות שונות וצ"ע

י] עיין מהרש"א שם שכתב שלר"פ חוששת גם לכ"ב מכ"ז אמנם כל זה כי הכ"ז היה בימי נדה אבל אם זה היה בימי זיבה לא חוששת מזה ולכאורא הביאור שכה"ג זה שירים של הדם נדות ולא דבר למנות ממנו וזה כראב"ד שגם ברואה בט"ו חשיב כ"ט אמנם לכל הראשונים שחולקים על זה לא משמע כן וצ"ע ועיין מהרש"א שדיק כן מרש"י שטרח לבאר שהראיה שממנה מונה זה ימי נדה וצ"ע

י] בהא דמבואר בגמ' שאין אשה קובעת בימי נדה וימי זיבה הראב"ד כתב שזה גם היום להלכה והרז"ה פסק שבימי זיבה קובעת ובימי נדה לא קובעת אמנם הרמב"ן כתב שכיון שהיום נשים טועות לכן קובעות וסת בימי זיבה ובימי נדה ועיין נקוה"כ אות י"ב ובש"ך סקע"א שכתב שזה רק לחומרא אמנם כבר כתבו האחרונים שהראשונים כתבו שהיום אשה לא צריכה כלל למנות ימי זיבה וימי נדה ומשמע שזה גם לקולא ולפ"ז קובעת וסת בכל זמן וכן הוא פשטות השו"ע שלא העתיק כלל ההלכה של ימי זיבה ונדה דאין בזה נפק"מ

והנה עיין ראב"ד ס"א ה"כ שכתב שאשה שרואה כמה ימים יש שאמרו שחוששת לכל הימים כוסת שאינו קבוע וזה נעקר ביום אחד ולכאורא מצד שחושת כוסת שאינו קבוע לראיה בימי נדה וזה נעקר בפעם אחת וכן מפורש בדבריו בסימן ב' ויש שכתבו שרק חוששת לתחילת ראיתה דהינו שהשאר זה המשך הראיה וזה לא סיבה כלל לקביעות וסת ויש שכתבו שחוששים שמא התחלה זה דם טהור והסוף טמא או שהתחלה זה ימי זיבה והסוף זה ימי נדה ולכן צריך לחשוש לכל הימים והראב"ד כתב שאין סיבה לחוש רק כתב שבכל אופן צריכה לחוש לכל הימים מצד שכמו שבר' יוסי חוששים לכל זמן הראיה כך לדידן ועוד שמא תקדים ראיתה או תאחר ולא תזכור שפעם זה היה וסתה לכן צריכה לחוש לכל ימי הראיה

והנה הרמב"ן גם כתב שחוששת לכל ימי הראיה ובטעם הדבר הסד"ט סק"ט והחוו"ד קפ"ד ז' כתבו שזה מצד שהיום הם טועות ויתכן שההתחלה זה ימי זיבה והסוף זה ימי נדה ולכן תמהו על השו"ע סימן קפ"ד שכתב שלא חוששת אלא להתחלת הראיה ועיין חוו"ד וסד"ט בד"ה ולכאורא עלה על דעתי שכתבו לדון שכל שזה המשך אחד אין זה סיבה לקביעות כלל ורק אם הפסיקה זה סיבה לחשוש והראב"ד ס"ב ה"י חשש אולי הפסיקה אבל אנן לא חוששים [ועיקר היסוד מבואר בראב"ד שללא הפסקה לא קובעת וסת לא מצד שזה ימי נדה אלא כי זה המשך הראיה של ימי זיבה אמנם בדבריו מבואר ביחס להתחלה בימי זיבה אבל המשך בימי נדה בזה יתכן שנקט שיש קביעות בעצם כדין אינו קבוע וכשיטה הראשונה] אמנם לפ"ז בהפסיקה באמת צריכה תמיד לחוש אמנם החוו"ד הקשה דהמנהג לא כך ולכן כתב שכל מה שחוששים לטועה זה רק אם הראיה שתוך ימי הוסת קובעת וסת והראיה הראשונה לא קבעה וסת עוד חידש שאם זה תוך אינו קבוע לא קובעת בימי נדה והגר"ז סקקי"ב כתב שבימי נדה לא קובעת ובימי זיבה קובעת וסתימת הראשונים וודאי לא כך וכן מפורש בתוה"ק י: ויש שכתבו שכל שלא היה יום שלם ביניהם חשיב כהמשך הראיה שזה לא סיבה לקביעת וסת כלל ועיין רש"י י"א. שכתב שמעין סתום זה הבדל של יום ע"ש אמנם לביאור שאר הראשונים אין מקור לכזה חידוש ועיין סל"ב דהגריסא בב"י שראתה א' וב' ומבואר שלא צריך הפסק יום אמנם הש"ך כתב לגרוס א' וכ' מצד שיום אחרי יום לא קובעת והנה בעיקר ביאור הרמב"ן כבר כתב הפרד"ר קפ"ד שפ"ח ט"ז דפשטות הרמב"ן שזה לא מצד בזמן הזה אלא שתמיד ס"ל שצריך לחוש לכל הראיה ויתכן מצד שלא יודעים מה עיקר הראיה וכן ביאר הרשב"א בדעת הראב"ד ובפרישה קפ"ד כתב שלדעת הראב"ד זה ראיה אחת וכל שראתה בסופה לא נעקר כלום אמנם בדעת הרמב"ן ביאר שכל יום כדבר בפני עצמו וזה נעקר אמנם הראב"ד כתב מפורש ס"ג ה"כ שכל יום שלא ראתה זה נעקר וכרמב"ן וצ"ע בכל זה

# מנין הראוי

**עיין רש"י ותוס' ורמב"ן בביאור סוף סוגין שמזה נלמד יסוד המחלוקת של ר"פ ורב הונא ועיין תוס' ס"ד. שהעמידו סוגין בחודש**

**ועיין סל"ב ובנו"כ בפרטי דין מעין פתוח**

**ועיין טושו"ע סי"ג [כדאי לראות בחזרה עד סי"ז] אריכות באחרונים בדין ראיה באמצע האם זה מחלק ההפלגה וכל זה נובע מביאור סוגין**

**א. ביאור שיטת רש"י ותוס' – עיין מה שתמה הרמב"ן ועיין חזו"א פ"ה ט' בביאור תוס' וע"ש סק"א ביסוד מחלוקת ר"פ ור"ה**

**בקושית הגמ' שבדוק שמא תקבע וסת – עיין תוס"ר שם ובכו"ם קפ"ו ג' סוף ד"ה אמנם**

**ב. ביאור שיטת הרמב"ן – עיין ח' הריטב"א [ובח' הר"א האריך בדעת הרמב"ן] ועיין חזו"א סקכ"ט ל"ב**

**ג. ביסוד דין מעין פתוח האם הוי ודאי וחוששת לכ"ה – ראב"ד ס"ב ה"ג וברמב"ן פ"ה הט"ו ועיין ב"ח אות מ"א ובחוו"ד אות ט"ו ובגר"ז קו"א ד' ובמקור מים חיים סי"ג [הדברים נלמדו בזמן קודם]**

**ד. בראתה א' א' כ"ה א' כ"ה א כ"ה א' האם קבעה שני וסתות – רז"ה אות י"ב וכן משמע בראב"ד ס"ב ה"ה ועיין ראב"ד ס"ג הי"ח לגבי ימי זיבה כה"ג ובסד"ט סקל"ה וצ"ע**

**ה. בטעם שהשמיטו הפוסקים דין מעין פתוח – נקו"ה י"ב ובגר"ז קו"א ד' [וצ"ע הרי נפק"מ בראיה רצופה וכן לגבי הפלגה]**

**ו. האם דין מעין פתוח זה גם בהפלגה לשיטת רש"י – עיין פרי דעה על הש"ך סק"מ [ויש לבאר הסברא לחלק] ובחוו"ד י"ח**

**ו,ב. קבעה וסת לא' ואחרי זה ראתה פעמיים ב' ופעם ג' בא' – חוו"ד קפ"ד סק"ד ועיין פרד"ר שפ"ח ט' בסופו שחלק עליו**

**טושו"ע סי"ג**

**ז. האם ראיה באמצע מחלק הפלגה – ב"י ד"מ פרישה סקי"ב ט"ז סקי"ח ש"ך סקל"א ועיין חוו"ד סקי"ד שביאר הט"ז ובסד"ט סקי"ד בד"ה אמנם ובד"ה ומדברי בית מאיר סי"ג בתחילתו ועיין מקש"ז י"ח ובפרט בד"ה אמנם ובד"ה אולם [ועיין כו"פ סקי"ז]**

**ח. האם חוששים להפלגת מ' בקבעה לכ' ולא ראתה כלל – ט"ז סקל"א ובנקו"ה ועיין רמב"ן ס"ד. ובהלכותיו פ"ו ה"ד**

**ט. קבעה לל' וראתה לכ' האם חוששת עשרה ימים אחרי – נקו"ה אות ד' ועיין רשב"א ל"ט. בד"ה וי"מ ובריטב"א שם בד"ה מקבע ובסד"ט י"ד בד"ה אמנם מה שהביא מהרא"ש**

**י. אשה שלא ראתה ג' עונות – ט"ז סקל"א ועיין טורי כסף שם שסיכם השיטות ובסד"ט**

**י"א. בדין ימי המבוכה – קפ"ד ס"ג ברמ"א ועיין ש"ך קפ"ט ל"ט ובנוב"י קמא מ"ו בד"ה ומעתה ובד"ה ובזה ובחוו"ד קפ"ד ד' ובסד"ט סק"ד ובחכמת אדם ק"ח ס"ו ובכו"פ סק"ה ובפרד"ר שפ"ח ט' שהאריך בהבאת השיטות ועיין חזו"א פ"ה כ"ג**

**[י"ב. בדין וסת הפלגה האם זה הפלגת עונות ונפק"מ האם צריך ראיה באותה עונה ולגבי ראיה ראשונה – נוב"י מהדו"ת פ"ג חזו"א פ"ה נ"ט והילך ועיין גר"ז סקל"ו**

**י"ג. ראתה ראיה ביום ווסת אחר בלילה האם חוששת לקודם ביום או בלילה – ראב"ד ס"ג ה"ל]**

### **סוגיא דמנין הראוי**

א] מבואר בגמ' דדעת רב פפא שאשה שקבעה וסת לכ"ב ואחרי זה ראתה בכ"ז צריכה לחוש לכ"ב מכ"ב ורב הונא בריה דר"י חולק עליו וס"ל שמונה כ"ב מהכ"ז ועיין חזו"א פ"ה סק"א שסברת ר"פ שאומרים שבאמת גורם הראיה פעל והגוף מתחיל מחזור מחדש רק שמסיבה חיצונית היא לא ראתה והנה בדעת ר"פ נתחדש שני דברים א. שאפילו שלא ראתה שייך לדון כאילו ראתה ב. שהראיה של כ"ז זה לא סיבה להתחיל מחדש את ההפלגה וצ"ב רב הונא חולק מהו סברתו האם מצד שלא ס"ל שמונים מהראיה שהיתה צריכה לראות או שחולק מצד שכיון שראתה באמצע זה סיבה למנות מראיה זו שיסוד ההפלגה זה מילוי הרחם וכל שהרחם התרוקן אז ממילא ההפלגה צריכה להימנות מאז והנה בלשון רש"י בד"ה וה"נ מבואר שסברת ר"ה שאין דרך הרואה לקצר ראיתה דהינו שהראיה של כ"ז היא סיבה למנות ממנה הפלגה דהינו שאפילו אם דנים את הכ"ב כגורם ראיה אבל ברגע שראתה עוד הפעם תתחיל למנות משם וכן משמעות הגמ' מהראיה מתרנגולת שלא תמהר להטיל יום אחרי יום אמנם הגמ' הרי מביאה ראיה למחלוקתם מר"י שאשה קובעת וסת לימי נדה ורש"י ביאר שהכונה שראתה א' ה' א' ה' א' והנידון האם הא' האחרון נחשב כימי נדה ושם כל הנידון האם מונים ממתי שהיתה צריכה לראות ומבואר כצד א' אמנם הרמב"ן הרי ביאר שהנידון האם הראיה של ה' מחלקת את ההפלגה של ל' ומבואר כצד ב' והנה בפשוטו יש בזה שני נפק"מ האם בראתה בכ"ב וחמשה ימים אחרי זה בכ"ז האם בזה רב הונא מודה שמונים הכ"ב מהכ"ב דלצד א' מונים דכאן היה ראיה בפועל אבל לצד ב' כיון שראתה יותר מאוחר מונים מאז עוד נפק"מ בלא ראתה כלל האם אסורה לאחר מ"ד ימים דלצד א' אינה אסורה ולצד ב' היא אסורה ויבואר דבר זה לקמן

ב] בהא דמבואר בגמ' דמונה כ"ב מכ"ב עיין מהרש"א ס"ד שצריכה לחוש גם לכ"ב מהכ"ז כדין וסת שאינו קבוע דהיינו שיתכן שבאמת גם לא היה סיבת ראיה בכ"ב אמנם עיין פרי דעה טורי כסף י"ז שנקט שלא צריכה לחוש דכן משמעות הגמ' דאל"כ אין מקור לר"פ שאולי הכונה שמונה רק מכ"ז וכן נקט החזו"א סקכ"ט ושם ביאר שיסוד סברתו שמנין הפלגה ימי חלד וכחודש וממילא לא שיך ליחס להפלגה אחרת אבל אם נימא שכל הסברא כי זה כאילו ראתה יתכן שזה רק בגדר ספק

ג] מבואר בגמ' שר"פ הוכיח כשיטתו מאשה מר' יוחנן שאמר שאשה קובעת ווסת בימי נדתה וביאר כגון שראתה א' ה' א' ה' ה' ובפשוטו כל מה שבאמת מחזיקים שזה ראיה של ה' מצד שפעם אחת ראו ראיה רק בה' והראיה של הגמ' שקובעת בימי נדה כיון שר' יוחנן קרא לזה ימי נדה דהינו שמתיחסים כאילו היה ראיה בא' והנה צ"ב שהרי צריך דוקא שלא יהיה ראיה בא' מצד שאם יהיה ראיה לא ניחס לה' ומאידך כל מה שקובעת מצד שזה כאילו ראתה בא' וכמבואר בתוס' דאל"כ זה סוג ראיה אחר וצ"ע עוד הקשו בתוס' שכיון שעדין לא קבעה לא' מה שייך לומר שזה ימי נדה עוד קשה הרי ברגע שלא ראתה בא' היא עקרה את הא' ומה שייך לומר שהה' הוא בימי נדה ובתוס' ביארו שמדובר שראתה ג"פ בא' ובה' ובפעם הד' לא ראתה בא' וחוששת לה' וזה רק שייך מצד שזה כאילו בימי נדה ובחזו"א סק"ט ביאר שזה כמו וסת הגוף שרואה לאחר ראיה קודמת ורק מצד מנין הראוי זה כאילו ראתה והנה נחלקו האחרונים בלא ראתה בכ"ב האם חוששת ליום כ"ד ודעת המהרש"ל שלא חוששת וזה א"ש למבואר בר"ה שיסוד מחלוקתו שזה לא כאילו ראתה אמנם דעת הט"ז שכל המחלוקת כי ראתה יותר מאוחר אבל לא בלא ראתה וצ"ב שהרי מראית הגמ' מוכח שחלק על מה שזה נחשב כאילו ראתה וצ"ל שסברת רב הונא שכל שרואים ראיה בזמן קרוב תולים שזה הראיה שהיתה צריכה לראות ונתאחרה אבל כל שלא ראתה בזה ר"ה מודה לר"פ עוד נחלקו האחרונים בראתה באמצע הפלגה האם זה מפסיק ההפלגה ולכאורא לא מצאנו שבזה נחלקו ר"פ ור"ה והנה יתכן שכל מה שראיה לא מפסיקה כי כבר קבעה אבל אין ראיה בלא קבעה ויתכן עוד שרק מחמת שהיתה צריכה לראות ולא ראתה אומרים שהראיה של כ"ז זה הראיה שהיתה צריכה להיות בכ"ב וזה לא משנה הסדר אבל כל שראתה בשניהם זה אחרת שכיון שראתה בכ"ב א"כ ראית הכ"ז זה ראיה לעצמה

ד] אמנם עיין רמב"ן שהעמיד סוגין על ווסת הפלגה ובלשונו מבואר שיש כאן שני הפלגות של שלושים אחד מא' לא' ואחד מה' לה' והנה צ"ב הרי צריך ג' הפלגות ויתכן שזה לשיטתו שמספיק שתי הפלגות וכן הוא בח' הר"א אמנם יתכן שהכונה שהיה ראיה אחת פעמיים כגון עוד ה' או עוד א' ובחוו"ד קפ"ט סקי"ד ובחזו"א סק"ל משמע שראתה ג"ח א' ה' ובחודש הרבעי ראתה רק בה' וזה מגלה שהכל הפלגת שלושים ע"ש והנה היה כאן ראיה קצרה באמצע של חמש בין השלושים האחרון לראשונים ומבואר שקצר לא עוקר ארוך וכבר הקשה כן בחידושי הר"א וכן שזה לא מחסר ברצופין ודו"ק אמנם בריטב"א ביאר שמונים שני הפלגות מה' לה' ועוד הפלגה מא' לא' וזה פלא שבאותו זמן מונם שני הפלגות שהם מעיקר הקביעות ואחד לא מפסיק לגבי המנין של השני דהינו שהניחא אם דנים את זה כראיה מקרית ולא אם דנים את זה מעיקר הקביעות ועין ח' הר"א שלכאורא זה סותר לרמב"ן לעיל שנקט שראיה באמצע מפסיקה אמנם יתכן שרק כאן שיש ראיה שזה לא כך זה לא מפסיק והנה לפ"ז מבואר שיסוד מחלוקת ר"פ ור"ה האם ראיה באמצע מפסיקה ולא האם דנין כאילו ראתה ולפ"ז בלא ראתה כלל חוששת לאחר מ"ד יום וצ"ע דברמב"ן לקמן מבואר שרק בראתה תולים שזה מחמת הנ"ל אבל לא חוששים שזה הראיה וכן מבואר בהלכותיו וצ"ב מסוגין ועיין חזו"א סקכ"ט שכתב שיסוד מחלוקת ר"פ ור"ה האם הפלגה זה כמו חודש שזה העברה של ימי חלד ולכן ראיה באמצע לא מפסיקה או שזה מחמת מילוי הרחם ולפ"ז ר"פ מוכיח שלא מפסיק מצד שזה לפי ימי חלד ור"ה חולק שזה לפי הראיה בפועל וממילא בזה גם תלוי בלא ראתה האם זה נידון כאילו ראתה עכ"ד אמנם צ"ע שהרי לרמב"ן מצרפים שני ראיות אם הפסק של חמשה ימים ומה שיך לומר שזה לפי ימי חלד והנה יש אחרונים שנקטו שראיה באמצע לא מפסיקה וצ"ע שהרי לרמב"ן זה הויכוח בין ר"פ לר"ה אמנם הנה מבואר בגמ' שיש מושג של תוספת דמים ובזה רב הנא מודה ועיין חוו"ד ופרד"ר שזה סברת הט"ז רק שס"ל שזה לא דוקא בראיה אחרונה ועיין לקמן

ה] מבואר בגמ' שר"ה העמיד את ר"י שראתה פעמיים ממעין סתום ופעם אחת ממעין פתוח והסיבה שקובעת וסת מצד שזה דמים יתרים והנה עיין רמב"ן בחידושים ובהלכותיו פ"ה הט"ז שרק אם הראיה האחרונה ממעין פתוח היא קובעת ולא שאר הראיות וכן הוא בריטב"א י"א. דהינו שר"ה חולק בתרתי א. דאין מושג של יום שהיתה צריכה לראות אלא רק של תוספת דמים ב. שרק אם כבר היה שני ראיות תולים שזה מה שהיה בראיה שלישית ובפשוטו יש כאן שני מחלוקות לא קשורים אחד לשני וכן משמע ברמב"ן

והנה עיין ראב"ד שהביא שיש שכתבו שאינה חוששת לכ"ה כלל כיון שזה רק ראיה של תוספת דמים ודימה לראיה בימי נדה שזה תוספת דמים שלא חוששת כלל אמנם הוא חלק עליהם ונקט שגם חוששת לראיה זו ואם ראתה ג' פעמים קבעה ווסת ומשמעות דבריו שגם באופן הגמ' שראיה שלישית זה כ"ה א' אם תראה עוד שני ראיות תקבע שני וסתות וכן הוא ברז"ה והנה עיין גר"ז קו"א ד' שמשמעות לשונו שיש כאן קביעות ודאית של שני וסתות והסברא שתוספת דמים הכונה שזה ראיה שלא גורמת שאחרי זה הראיה הנוספת היא רק ראיה של ימי נדה אלא זה ראיה לעצמה

אמנם צ"ע למה שתחוש לוסת של כ"ה הרי אשה שקבעה וסת לא חוששת לאינו קבוע ונאמרו בזה כמה ביאורים הב"ח כתב שבאמת זה ספק האם זה תוספת דמים וממילא לא חוששת לכ"ה או שזה עיקר הוסת וממילא לא קבעה לא' וכן האריך במקור מים חיים סי"ג ועין גר"ז שהראב"ד לשיטתו שחוששת לאינו קבוע גם בקבעה עיין חוו"ד שכתב שלגבי וסת החודש חוששים לאינו קבוע גם ביש קבוע והדרישה כתב שכל הכלל שלא חוששים לאינו קבוע זה רק שהראיות שהם מתפרשים כקבוע בהם לא חוששים לאינו קבוע אבל לא בראיות אחרות ועיין מה שכתבנו בסוגיות לעיל

ו] הטושו"ע לא כתבו את ההלכה של מעין פתוח ועיין נקו"ה סקי"ב בהגהה מבן הש"ך ובגר"ז קפ"ט קו"א ד' בתוך הדברים שביארו שזה מצד שכיון שאשה קובעת וסת בזמן הזה אין בזה נפק"מ ובפשוטו צ"ב הרי ברואה ללא הפסק לא קובעת בימי נדתה וכמבואר בסימן קפ"ד א"כ נפק"מ כה"ג שרואה ברצף ומצד הכללים הרגילים לא קובעת ווסת וכאן תקבע וסת ובפשוטו מוכח מכאן שכל הדין של סוגין זה רק אם ראתה כ"ה א' אם הפסקה אבל כל שראתה את זה ברצף אין את סוגין ובראתה שלא ברצף היום אין נפק"מ דאשה קובעת וסת בימי נדתה וזיבתה אמנם החוו"ד קפ"ד סק"ד לגבי ימי המבוכה נקט לא כך

עוד צ"ב שנפק"מ לוסת הפלגה שללא דין מעין פתוח יש כאן רק שני הפלגות ובפרט לש"ך שקצר עוקר ארוך ולשיטות שראיה לא מפסיקה הפלגה א"ש אבל למה דלא קי"ל כן צ"ע ועיין חוו"ד סקי"ח שכבר תמה כה"ג על הש"ך סק"מ ועיין פרי דעה שם שכתב שדעת הש"ך שבהפלגה אין הדין של מעין פתוח שכל סוגין זה רק בחודש ואפילו שהרמב"ן הסביר בהפלגה אבל להלכה שמדובר בחודש ממילא אין מקור שמועיל בהפלגה ויתכן הסברא שכיון שללא דין מעין פתוח אין כאן התחלה של ראיה לא שייך לקבוע שזה ראיה ועיין תוס' ס"ד. וברמב"ן בהלכות ובבעלי הנפש שהעמידו סוגין בוסת החודש

ז] ברז"ה אות י"ב מבואר שגם בראתה א' א' כ"ה א' כ"ה כ"ה קבעה שני וסתות וצ"ב עד כמה שראית הכ"ה זה מצד הכ"ה למה לומר שיש כאן ראית א' והרי גם לראב"ד שזה וודאי בפשוטו זה מצד שרוצים לקבוע וסת אבל כאן שזה יקבע אם משהו אחר אין סיבה לחדש שזה תוספת דמים אמנם יתכן שכיון שכך ביארנו בתחילה וגם עכשיו שני הראיות הראשונות אם נאמר שזה קביעות לכ"ה א"כ זה ראית מקרה לכן נוקטים שזה שני קבעויות והנה אם נימא שזה ספק א"ש שתמיד יש כאן וסת אחד

ח] הראב"ד כתב לגבי ימי זיבה שקובעת וסת בתוך וסת כגון שראתה א' א' א' ואחרי זה כ' א' כ' א כ' א' וצ"ע למה כאן הצריך שש ראיות ולא מספיק חמש ראיות כמו לגבי ימי נדה וכבר תמה כן בסד"ט סקל"ה ויתכן שכל חידוש הראב"ד שיש כאן שני וסתות ודאים וזה לא סתירה זה רק בימי נדה שזה ראיה ממעין פתוח ששיך לדון שיש ראיה בכ"ה וא' וזה שני ראיות ויש כאן שני קבעויות אבל לגבי ימי זיבה כיון שלמעשה היא מסולקת זה לא סיבה לראיה גם אם עיקר קביעותה לא' ולכן שם בהכרח צריך לומר שהראיה של כ' היא ראיה מקרית ושם באמת לא קובעת את שניהם ואם יהיה מעין פתוח שקובעת לא' מודה הראב"ד שלא חוששת לכ' ואפילו שהראשונים למדו המושג של מעין סתום מימי נדה זה לעיקר הדבר שיש ראיה שהיא עיקרית אבל בגדר התוספת כל דבר כדינו וזה הרי יסוד תוס' שאין דין מעין פתוח לגבי ימי זיבה והנה לפ"ז לא יחששו לאינו קבוע של כ' רק בקבעה וסת מצד שכל מה שחשש כי דן שזה וסת של תוספת אבל כאן שזה הרי ראיה מקרית זה לא קובע ובאמת שלחוו"ד כל החשש לאינו קבוע רק בחודש ולא בהפלגה כי זה סתירה א"כ בהכרח שהראב"ד לא מדבר על הפלגה לגבי אינו קבוע

**סי"ג**

ט] עיין ט"ז סקל"א בשם המהרש"ל שאם קבעה וסת לכ' ולא ראתה בכ' כשמגיע יום מ' אינה צריכה לחוש לוסת הכ' אמנם הט"ז חלק שצריכה לחוש וכתב שכל סברת רב הונא רק כשראתה יותר מאוחר אבל לא כשלא ראתה והנה ברמב"ן לקמן מדויק שרק בראתה ביום מ' חזר הוסת למקומה ומשמע שלכתחילה לא צריכה לחוש לזה וכן הוא ברמב"ן בהלכות שלא ראתה פעם אחת לכ' אין לה מה לחוש ועיין לעיל דבפשוטו לרמב"ן בסוגין שהנידון האם ראיה מפסקת א"כ לכולם חוששים כאילו ראתה א"כ לכאורא בזה אין מחלוקת וצ"ע

י] עיין טור סי"ג שראתה בא' ניסן וכ' ניסן חוששת לט' אייר ומשמעות הדברים שאם ראתה בא' אייר לא חוששת לט' אייר ודעת הב"י שבאמת צריכה לחוש מצד הפלגת כ' רק כיון שראתה פעמים בכ' לא חוששת להפלגה והאחרונים תמהו עליו שמשמעות הראשונים שכל שלא קבעה וסת חוששת לכל אינו קבוע והד"מ והט"ז נקטו שבאמת גם אם ראתה בר"ח חוששת לט' דהיינו שנקטו שראיה באמצע לא מחלקת את ההפלגה ואפשר לקבוע כך וסת אמנם הש"ך והב"ח כתבו שלא צריכה לחוש ובטעם הדבר הב"ח ביאר שראיה באמצע מחלקת ההפלגה והש"ך כתב כי קצר עוקר ארוך ובפרישה מבואר שראיה באמצע לא צריך לחוש אבל אם קבעה וסת בצורה כזו יש כאן קביעות ווסת והנה בפשוטו לביאור הרמב"ן בסוגין מבואר שהמחלוקת רב הונא ור"פ האם ראיה באמצע מפסיקה אמנם יתכן שכל מחלוקתם רק בראיה ראשונה כדהאריך בפרד"ר אמנם הרי בראשונים מבואר שהדין של מעין פתוח זה רק בראיה שלישית ולדעת רש"י בפשוטו מבואר שראיה באמצע לא מחלקת שהרי כל המחלוקת האם כאילו ראתה אבל לא שהכ"ז מחלק אמנם יתכן שדוקא אם כאילו ראתה בכ"ב דנים שהכ"ז זה הראיה של כ"ב אבל כל שהיה ראיה בכ"ב זה לא שייך וצ"ע והנה עיין חזו"א פ"ה סקל"ב שדן שכל הסברא בסוגין שצריך ראיה שלישית מצד שזה ראיה ממעין פתוח אבל מצד מנין ההפלגה לכו"ע ראיה באמצע לא מחלקת וכן כתב הפרד"ר מקש"ז י"ח בד"ה אולם עמוד נ"ז ולפ"ז כתב שלהלכה שהיום אשה קובעת בימי נדה וזיבה ממילא כל שהיה הפסק ביניהם קובעת וסת אפילו שהיה ראיה באמצע כמבואר בפרישה

והנה יש לדון בזה מכמה דוכתי בסוגין

א. עיין רשב"א וריטב"א ל"ט. שביארו ספק הגמ' האם חוששת לוסת של ימי נדה בימי זיבה כגון שקבעה וסת לל' וראתה לאחר כ' האם צריכה לחוש לאחר עשרה ימים וביארו שזה לא קשור לרב פפא ור' ירמיה שכאן שי לה וסת קבוע לל' וראתה בכ' חוששית לל' ובפשוטו הוא מדין תוספת דמים וכן הוא בנקודות הכסף שרק נקט מצד שקצר עוקר ארוך אבל כל שכבר קבעה מודה שחוששת עשרה ימים אחרי אמנם בריטב"א כתב תירוץ אחד שאפילו כה"ג זה רק לר"פ והנה בפשוטו סברת הרשב"א מצד שזה תוספת דמים אלא שא"כ לכאורא זה לא בכלל החשש של ימי זיבה ומשמע שזה מצד שראיה לא מחלקת בוסת קבוע וצ"ע

ב. הסד"ט סקי"ד הוכיח מהרא"ש שכתב בקיצור הלכות נדה שאם קבעה וסת לל' וראתה בכ' חוששת לכ' מכ' ואם לא ראתה חוששת לל' ולא כתב שחוששת לאחר עשרה ימים מראיה הכ' ומבואר שאפילו בוסת קבוע לא צריכה לחוש מצד תוספת דמים ובפרד"ר מקש"ז י"ח עמוד נ"ט דן שתמיד זה בזמן ספירתה ולכן הרא"ש לא כתב את זה ואינו נכון שלפעמים אשה רואה יום אחד ולפעמים יום והסת בלילה ובדיקת הז' נקיים זה ביום וצ"ל שאפילו שיכולה לקבוע כך ווסת אבל לא חוששים לזה ודבריו זה גם בזמן הזה

ג. הגר"ז והבית מאיר כתבו להוכיח מהא דהרמב"ן דן שבקבעה וסת לכ' וראתה לל' וחזרה וראתה לכ' האם עקרה את הל' ונפק"מ האם צריכה לחוש ליום הל' מראית כ' ומבואר שכל שרואה בכ' אין נפק"מ ולמה שלא תחוש לאחר עשרה ימים ובהכרח שראיה מחלק את ההפלגה אמנם המקש"ז סקי"ח בד"ה אמנם דחה שכל סברתם שהראיה באמצע זה ראיה מקרה אבל כאן שזה ראית ווסת זה וודאי מחלק ההפלגה דהיינו שנקטו שכל הדין שראיה באמצע זה לא מחלק זה מצד שזה תוספת דמים אבל כאן שזה ראיה גמורה זה וודאי מחלק ועיין חוו"ד שגם ביאר הט"ז שזה לא מחלק מצד שתולים שזה תוספת דמים

ד. הסד"ט דן להוכיח מהראב"ד שדן לגבי ראית ט"ו וכתב שזה לא מחלק ההפלגה כיון שזה זנב הוסת ומבואר שללא זה הוא מחלק הראיה וכן נקטו הראשונים שקבעה לט"ו אמנם עיין מקש"ז י"ח שדחה דשם הרי לא היה ראיה אחת של כ"ט וכה"ג ודאי שלא תולים הפלגה בכ"ט רק מצד שזה זנב הוסת וע"ש שדן עוד דלש"ך שלקולא גם היום חוששים לימי זיבה א"כ לראב"ד הראיה באמצע לא מפסיקה כמו בראתה בט"ו

י"א] האחרונים האריכו בדין אשה שוסתה לכ' ולא ראתה ועיין טורי כסף ל"א שסיכם השיטות ששיטת הב"י שחוששת ליום מ' ויום ס' ואם לא ראתה עקרה וסתה ולא חוששת עד שתחזור ותראה לכ' ושיטת המהרש"ל שאם לא ראתה בכ' אין מה לחוש עד שתחזור ותראה יום אחד ואז צריכה לחוש ליום כ' ולא ס"ל שעקרה וסתה כל שלא ראתה ג' עונות והט"ז ס"ל כחומרי תרויהו דהינו שחוששת ליום מ' ס' ואם לא ראתה לא חוששת יותר אבל אם רואה ליום מסוים חוששת ליום כ' דהינו שהדין לחוש ליום שצריכה לראות זה רק לחומרא אבל לא לקולא ולא ס"ל שיש מושג של עקירה בזה שלא ראתה הרבה זמן ובנקודות הכסף מיקל כמהרש"ל שלא צריכה לחוש לאחר כ' עד שתראה וגם ס"ל שאם עבר עליה ג' עונות שלא ראתה עקרה וסתה ולא חוזרת עד שתראה לכ' יום ומדין חזר הוסת למקומו והנה בדבריו לא מפורש האם ג' עונות זה של כ' או של ל' יום ובפשוטו כיון שהמקור מר"א מסתבר שזה תשעים יום והנה הב"י הקשה שהרי לא קי"ל כר"א אמנם יתכן שכל זה לגבי שאם רואה היא לא מסולקת דמים אבל כאן שלא ראתה ווסת ג' חדשים לגבי וסתה הקודם וודאי יש כאן סילוק דמים ועיין סד"ט דברמב"ן מפורש כנקו"ה

י"ב] עיין רמ"א סימן קפ"ד ס"ג שכתב שאשה שמשנית וסתה ב' וג' ימים צריכה לחוש להם ועיין ש"ך סימן קפ"ט סקל"ט שהקשה הרי חוששת רק לתחילת הוסת וכתב שהכונה שאם קבעה וסת ואחרי זה ראתה קודם חוששת גם לימים שהיה קבוע לה מראש והנה מקור הרמ"א מהגהות מימוני ועיין חוו"ד שתמה שזה פשיטא ובנוב"י מ"ו הובא בפתחי תשובה קפ"ד חידש שאשה שרואה תוך מספר ימים מסוים יש כאן קביעות וסת שכל הימים הנ"ל הם כמו עונה אחת וצריכה בדיקה כל עונה ועונה ועיין חוו"ד שתמה על זה ובאמת כן הוא בשלטי הגבורים פ"ב דשבועות שלמד שזה כונת ההגהות מימוני אמנם הביא מרבו שאין להחמיר כך ובאמת בראב"ד מבואר שאם רואה פעם בתאריך אחד ופעם קודם כל פעם עוקרת הוסת הקודם ומבואר שאין ימי המבוכה ועיין חוו"ד שהכונה שלגבי ימים שרגילה לראות יש לחוש שמא הי לה כבר קביעות וסת קודם ולכן צריכה לחוש לימים אלו ע"ש מה שביאר ועיין חכמת אדם שהחמיר כנוב"י ובספר טהרת בת ישראל כתב החזו"א במכתב להקל בזה ועיין חכמ"א שאם רואה רק ביום אין לחוש בלילה גם לנוב"י והא חידוש שאפילו שזה כאילו קביעות של יום אחד וזה שייך ללא רצף זמן

י"ג] עיין נוב"י שהאריך האם ההפלגה זה הפלגת עונות או הפלגת ימים והכריע שזה הפלגת ימים ולכן לא משנה איך היה הוסת שמנו מתחילה להפליג ובגר"ז סקל"ו נקט שזה הפלגת עונות ועיין חזו"א והנה יש שדנו בראתה בהפלגת ל' ביום אורחי זה ראתה בהפלגת כ' בלילה האם להפלגת ל' חוששת ביום ובלילה ובפשוטו בראב"ד ס"ג ה"ל מבואר שכל אחד כדינו וכן עמא דבר

# דין מעוברת מניקה וזקינה

**משנה ז.**

**גמ' ח: מעוברת – ט: ת"ר תינוקת**

**גמ' י: ר' יוסי אומר - גמ' י"א. ואם ראתה**

**גמ' י"א. והיושבת – י"א: ומשמשת ובראשונים שם**

**טושו"ע קפ"ד ס"ז ח', קפ"ט כ"ח עד סוף הסימן**

**א. בדין דין שעתן – חזו"א ק"א סק"ג ובקה"י סס"ה [ועיין מחלות רשב"א ורא"ה בתוה"ב י"ב.]**

**ב. מעוברת משיודע עוברה – עיין שו"ת רעק"א קכ"ח לגבי זמן הזה ובשו"ת הב"ח סימן ק' בד"ה והשתא סמך על מה שראתה דם לקולא שהיא לא מעוברת ובתשובות חזו"א ס' קס"ז**

**ג. בדין מעוברת לרבנן ור"י – עיין תויו"ט וברש"ש ועיין תוה"ב י"ב. שלר"י צריך ג' עונות משיוכר העובר ועין תוס' י: ד"ה הויא ובח' בית מאיר שם ועיין פרד"ר מקש"ז קפ"ד סק"י**

**ד. כמה הכרת העובר – עיין חזו"א ק"א סק"ב ובפרד"ר שם**

**ה. בדין הפילה רוח בביאור המחלוקת – עיין ח' רעק"א וברשב"א וברמב"ן ט: בד"ה ולכל שהקשו על רש"י שם מסוגין ועיין ריטב"א בסוגין בנפק"מ ממחלוקתם ועיין חוו"ד קפ"ט סקל"ח לגבי כ"ד חודש לאחר הפלת רוח ועיין פליתי קפ"ט סקל"א שרק אם יש טומאה וטהרה יש דין מינקת**

**ו. ראתה ואח"כ הוכר עוברה – עיין ראשונים בביאור ספק הגמ'**

**ז. בעידנא דחזאי – עיין רעק"א בגליון הש"ס ובריטב"א וחזו"א ק"א סק"ג**

**ח. עיין סד"ט קצ"ד סק"ז מה שהביא מהעבוד"ג ותמה מסוגין וכן בחוו"ד קצ"ד ב'**

**ט. הגיע עת וסתה בימי עיבורה – עיין ח' הר"ן בביאור סוגין ובב"י סימן קפ"ד ועיין בבעה"נ ס"א הט"ז וברמב"ן פ"ה הכ"ד ובתוה"ב י"ב: וברא"ש בסוגין ובנו"כ קפ"ד**

**י. האם אשה קובעת וסת בימי עיבור והנקה – עיין רמב"ן י"א: ובספ"ה מהלכות נדה ובראב"ד ס"ב הט"ז וברשב"א י"א: ובתוה"ב ש"ג י"ב. ובשו"ע סל"ג ועיין סד"ט קפ"ד סק"ט בד"ה ועוד קשה שכתב שזה הראב"ד לשיטתו ועיין חזו"א פ"ז סק"ב ובפרד"ר קפ"ט שפ"ח סקע"ו בד"ה ראיתי**

**י"א. האם חוששת לאינו קבוע – עיין ש"ך קפ"ד סקי"ט ובסד"ט קפ"ט סקל"ז**

**י"ב. האם חוששת בימי טוהר – חזו"א פ"ז סק"ג**

**י"ג. בדין נגמר ימי הנקה – בעלי הנפש ס"א הי"ג ובהשגות הרז"ה שם ועיין רמב"ן פ"ו ה"ז ובתוה"ק י"א. ובשו"ע סל"ד ובש"ך סקע"ה ועיין נוב"י תנינא ספ"ו לגבי אינו קבוע הובא בפ"ת קפ"ט ל"ב ובלחו"ש קפ"ט סקנ"ז**

#### חורף פ"ב

# סוגיא דרמ"ת

**גמ' ס"ה: ת"ר הרואה דם – ס"ו. אמר רב יוסף אמר רב יהודה אם הראשונים**

**טושו"ע קפ"ז עד ס"ד [ועד בכלל] הפוסקים בענין רמ"ת ובחוו"ד [ש"ך סקל"ג וסקל"ה בסופו, את הסוגיא של שיעור א"ת כמדומה שזה ענין לעצמו וכדאי להשאיר לסוף]**

**טושו"ע מס"ח – סי"ב כל עניני וסתות נו"כ ובחוו"ד**

**[לאחר מכן נלמד אי"ה דין מכה קפ"ז ס"ה ו' ז' י"ג ובסימן קצ"ו דיני תליה בג' ימים ראשונים]**

**א. האם רמ"ת זה מדין וסתות – רשב"א ח"א תתל"ט ב"ש אעה"ז קי"ז סק"ו ח"מ קי"ט סקכ"ב [ועיין בית מאיר אבן העזר קי"ז סקי"א שדחה הראיה מהרשב"א] ועיין חוו"ד סק"ג שהאריך בזה שיש שני דינים ועיין פרד"ר מקש"ז ב' שהאריך בכל דבריו [ועיין חת"ס יור"ד תשובה קע"ה בתחילתו דפרישה ברמ"ת זה דרבנן אפילו אם וסתות דאוריתא] ועיין לחם ושמלה קפ"ז ד' שהאריך בגדר רמ"ת ועיין בסופו בד"ה ובעיקר שדיק ברמב"ן שזה חולי**

**ב. רמ"ת הוי כקפיצה או כאכילת שום – ש"ך סקל"ה [ועיין קפ"ט סקמ"ח] ובט"ז סקט"ז וגליון רעק"א על ש"ך ל"ג חוו"ד סקי"ד חזו"א פ"ב סק"ד ו' ועיין כו"פ סקי"ג ובנוב"י קמא סמ"ו בהגהה**

**ג. למה לא חוששת כדין אינו קבוע אחרי פעם אחת – ש"ך וט"ז הנ"ל ועיין תוה"ב כ"ג. בטור השני בתחילתו ועיין חכמת אדם ק"י ס"א**

**ד. בביאור הבריתא פעם ראשונה – עיין ראב"ד ס"ג ה"ט [כדאי לראות מה"ה – י"ג] ובטעם שפעם ראשונה לא מהמנין עיין כו"פ קפ"ז סק"ב ובחוו"ד קפ"ו סק"ב והב"מ ס"א [ונחלקו בבדקה מיד ולא ראתה וראתה אחרי זה] ובגר"ז סק"ב נקט שלא קי"ל כראב"ד ועיין סד"ט קפ"ו ד' [ועיין פרד"ר שפ"ח סק"ב]**

**ה. בטעם דמהניא בדיקת שפופרת - עיין רמ"א ס"י בעברה ושימשה שזה כ"ש משפופרת ובש"ך סקי"א ובנוב"י קמא סמ"ו [מתחילתו עד ד"ה ועתה אבוא] בשם הגר"ח צאנזר [כדאי לראות גם סימן מ"ה] ועיין גר"ז סקי"ג [המשך הסק"א בקו"א בד"ה ועפ"ז] ובסד"ט סק"ו [ובגר"ז בקו"א סק"א] ובחזו"א ספ"ב סק"ד ו'**

**ו. האם ההיתר של שפופרת זה גם בלי מצאה דם – עיין ריצב"א הובא בש"ך סקי"א ובביאור כונתו עיין דג"מ על הגליון ובנוב"י קמא הנ"ל בשם הגר"ח ובמה שהוא ביאר ובסד"ט סק"ו בתחילתו ועל דרך זה בחזו"א פ"ב ו' ובחוו"ד סק"ג ובגר"ז סקי"ג [המשך הס"ק בקו"א בד"ה ועפ"ז] ועיין חזו"א פ"ב סק"ו ובבית מאיר ס"ב וע"ש שדן האם הריצב"א זה היתר חדש או ההיתר דסוגין [ובדין לא מצאה דם וחזרה וראתה בכמה פעמים נאסרת עיין סד"ט בסופו הובא בחכמ"א ק"י ס"א]**

**ז. האם בדיקת שפופרת מועיל לטהר האשה לבעלה – נוב"י קמא מ"ג גר"ז סקי"ג [ובקו"א א] חוו"ד סוף סק"ג [וכן הוא ברעק"א סס"א בד"ה ומה] בית מאיר ס"ב ובמקור חיים שם ובחזו"א פ"ב סק"ו**

**ח. בקושית הב"י שמה מועיל שפופרת הרי אין כל האצבעות שוות – נוב"י תחילת סימן מ"ג ועיין חוו"ד סק"ד ובח' רעק"א בסוגין וע"ש מה שדנו שדם דם בצדדין אולי זה היה ממקודם שם**

**ט. האם השפופרת צריכה להיות עבה - פת"ש סקי"ג גר"ז סקי"ב ועיין הגהות אמרי ברוך על החוו"ד סק"א מה שדיק מהרמב"ן**

**י. בהא דמועיל שפופרת אפילו שזה פעם אחת – תוה"ש סקל"ד ותלוי בכל הנ"ל בגדר רמ"ת עיין נוב"י שזה כקפיצה ובחוו"ד סק"ג ובחזו"א סק"ו**

**י"א. בהא דהראב"ד כתב שהיום לא מועיל בדיקה האם מוכח שבלא מצאה דם אסורה – סד"ט סק"ו בתו"ד גר"ז קו"א סק"א ועיין בית מאיר ס"ב**

**י"ב. אם יש לה וסת תולה בוסתה – עיין רש"י ובסד"ט סקכ"ג ובבית מאיר סוף ס"א [ועיין תוה"ש סק"ט בראתה ג"פ באותו היום והסד"ט הנ"ל ובחוו"ד סקט"ז הוכיחו מרש"י דלא כנ"ל]**

**י"ג. ביש לה וסת עיין ביאור הרמב"ם ורמב"ן - ועיין השגות הרז"ה ועיין ש"ך סקט"ז ובפרישה סק"א ועיין חוו"ד ועיין ר"ן על הרי"ף בשבועות וכן הוא בתהו"ש סקי"ג ועיין נוב"י ס"א ובמה שהשיג עליו החוו"ד סוף סק"ג**

**י"ד. זו ממלאה ונופצת – עיין רמב"ן ור"ן ומאירי ועיין נוב"י סמ"ו בד"ה והנה הר"ן ובד"ה ולתרץ מה שלמד מהר"ן וצ"ב הרמב"ן למה לא יתכן שזה מהצדדים**

**ט"ו. האם הבריתא כרבי – עיין תוס' ועיין ב"י בשם הסמ"ג ובש"ך בנקוה"כ בסוף הסימן ועיין תוה"ב כ"ג. ובר"ן האם לרש"י גם החלק הראשון כרבי**

**ט"ז. בביאור תירוץ הגמ' אין הכוחות שוים – עיין מהר"ם שנחלקו בזה רש"י ותוס'**

**י"ז. בקושית תוס' שלמה הגמ' לא שאלה מבעל שני – עיין חוו"ד סק"ג [ב]**

**י"ח. בהא דלא מועיל בדיקה לרש"י לגבי הבעל הראשון – עיין מה שהקשה הרא"ש ועיין או"ז ס' שנ"ו בשם הרשב"ם עיין חוו"ד סק"ג קושיא ו' ובישובה ועי' ח' רעק"א**

**[י"ט. ראתה פעם אחת בכל בעל – ח' הרמב"ן ועיין ח' הפלאה ס"ה בד"ה ודע]**

**כ. תוס' ד"ה ותבדוק – עיין רעק"א בד"ה והנה הקשה שתבדוק ללא שפופרת**

**כ"א. למה לא אומרים ספ"ר לקולא ברמ"ת אולי זה מהצדדים – חוו"ד סק"כ**

**כ"ב. בהא דרמ"ת אסור ביוצא לדרך – עיין נוב"י תנינא צ"ה ובחזו"א סו"ס פ"ב**

**כ"ג. האם רמ"ת אסורה בימי עיבור והנקה – נוב"י תנינא סימן צ"ה צ"ג וחוו"ד סק"ג בתו"ד ובבית מאיר ס"י לגבי קבעה בימי עיבור והנקה**

**כ"ד. רמ"ת בימי זיבה – נוב"י תנינא צ"ג חזו"א סוף סימן קכ"ב [ועיין שאילת דוד סימן ב']**

**כ"ה. רמ"ת בימי טוהר – פלתי י"ב נוב"י תנינא צ"ה**

**כ"ו. בדין ראתה אחר תשמיש לא מיד – חוו"ד קפ"ו סק"ב ובקפ"ז חידושים סק"א בית מאיר קפ"ז א' ובגר"ז סק"ב חלק הפוסקים סתמו לא כך**

א] מבואר בסוגין דאיכא איסורא דרמ"ת ויש לדון האם זה מגדרי וסתות וממילא הוי מדרבנן או שיש כאן חולי מסוים ובזה הוא קביעות דאוריתא דהינו שרק וסתות זה דרבנן דזה דבר שרגיל להשתנות אבל כאן שזה חולי הוא סברא דאוריתא ונחלקו בזה האחרונים דהב"ש אבן העזר קי"ז סק"ו כתב שזה דרבנן ולכן יש בזה איסור יחוד מצד שזה איסור קל וחוששים שיבוא עליה והח"מ קי"ט סקכ"ב כתב שהוא דאוריתא וכן הוא בשאילת דוד סימן ב' בד"ה ובעיקר הסברא והנה האחרונים רובם נקטו שזה כדין וסתות והאריך בזה הנוב"י בכל תשובותיו ודן בזה כמה קולות ע"ש שאינה נאסרה בימי עיבור והנקה ושלא יכולה לעקור אז ושאינה נאסרת בימי זיבה ועיין שו"ת חת"ס קע"ה בתחילתו שהוסיף שגם אם הפרישה בוסת זה דאוריתא אבל כאן שזה חולי ודבר שלא שכיח הוא ודאי דרבנן ולכאורא הכונה שגם אם באמת זה מחמת תשמיש אבל זה דבר עומד להשתנות והנה פשטות שו"ת הרשב"א סימן תתל"ט שהובא בב"י משמע שזה מדין וסתות אמנם הבית מאיר קי"ז בד"ה וי"א דחה שכונת הרשב"א שם רק באופן שזה מורכב לטבילה אמנם הרשב"א בסוגין ובתוה"ב כתב שמה שצריך ג"פ מצד שבוסתות קי"ל כרשב"ג ומבואר שיסוד הדין כאן מדין וסתות ועיין לחו"ש סק"ד בסופו שדיק מהרמב"ן בסוגין שהזכיר שלא שכיח חולי כזה ולא כתב וסת ומשמע שזה לא מצד וסת אמנם עיין תוס' ט"ז: שדן שדין בדיקה לא"ת זה שמא ראתה מחמת חימוד תשמיש חזינן שיש כזה מציאות ועיין חוו"ד סק"ג שהאריך שיש שני סוגי חששות שיש חשש של חולי ובזה אין הסברא שאין כל האצבעות שוות ולזה עוזר בדיקת שפופרת ויש חשש של וסת מחמת חימוד ובזה יש הסברא שאין כל האצבעות שוות וביחס לזה לא עוזר בדיקת שפופרת ע"ש שהאריך בביאור סוגין לפ"ז

ב] מבואר בסוגין שאינה נאסרת מחמת רמ"ת אלא לאחר ג"פ וצ"ע למה שלא תאסר אחר פעם אחת וכדין וסת שאינו קבוע ועיין ש"ך סקל"ה שנקט שזה כוסת הקפיצות שלא חוששים אלא לאחר ג"פ ולכן נקט שגם אם קבעה ג"פ זה נעקר על ידי פעם אחת כדין וסת הקפיצות שקי"ל שעל ידי ג"פ זה כוסת שאינו קבוע שנעקר בפעם אחת והפלתי סקי"ג תמה שלשיטות שלא קובעת כלל בהכרח שזה לא כקפיצות וכן לשיטות שקובעת לגמרי ועיין ט"ז סקט"ז לגבי מורכב שכתב שלא חוששת מצד שכאן נאסרת על בעלה לא גזרו בפעם אחת ועיין סד"ט סקכ"ח שנקט שזה גם כל רמ"ת ועיין רעק"א בגליון הש"ך שביאר שדעתו שזה כמו וסת אכילת שום שקובעת לכו"ע ולכן הוקשה לו למה לא חוששת בפעם אחת ותירץ כנ"ל אמנם המקש"ז כתב שא"כ למה הט"ז הקשה רק במורכב וכתב שבהכרח שדעתו שסתם רמ"ת זה כקפיצות ורק מורכב נקט שזה כאכילת שום והנה הרשב"א בתוה"ב כ"ג. בטור השני בתחילתו כתב שמה שלא אסרו בבעל שני ובביאה שניה מצד שלא רצו לאוסרה על בעלה ומשמע כנ"ל ובחזו"א פ"ב סק"ו כתב שכיון שיש צד שזה מהצדדים לכן אין לחוש כאינו קבוע ומה דבמורכב חששו דשם זה יותר שכיח ויתכן שלא שיך מורכב בצדדים ויתכן שכיון שזה דבר לא שכיח לכן זה כמו דילוג שלא חוששים כדין אינו קבוע ובחכמת אדם ק"י ס"א כתב שכיון שאין כל הכוחות שוים לכן גם כוסת שאינו קבוע לא צריך לחוש ויתכן שזה כונת הרשב"א שכמו שלא הצריכו בדיקה בבעל שני וסמכו שאן כל האצבעות שוים כך לא הצריכו בבעל ראשון מצד זה והא קולא לתלות כך וללא שזה אוסרה על בעלה לא הינו תולים באין כל הכוחות שוים ובדעת כל האחרונים שלא ביארו מצד שאין כל הכוחות שוים צ"ל שמדין וסת שאינו קבוע זה כן לחוש לכל צד קביעות ויתכן עוד שעיקר הקביעות זה שהיא רמ"ת ורק שיש כאן צד חיצוני שזה מוגבל לדבר מסוים ובכל הכוחת שוים הכונה שאין כאן הגבלה מסוימת

ג] עיין כו"פ סקי"ב שהביא את הש"ך שיש קולא של רמ"ת בדם טוהר והכו"פ חלק מצד שזה וסת יותר חמור מוסת רגיל והוכיח דבר זה מהא דלא התירו ביוצא לדרך אמנם בנוב"י תנינא סימן צ"ה כתב ששם הקילו כי חז"ל היו מעונינים באחוה שביניהם אבל כאן אדרבא חז"ל לא רוצים את האישות ובחזו"א סוף סימן פ"ב כתב אבל כמו שהקילו ביוצא לדרך כך כאן יקילו כדי שלא תתגרש וכתב לישב שהקילו רק בחד פעמי ולא בדבר קבוע ובנוב"י כתב שלא התירו ביוצא לדרך ברגע הוסת ע"ש

ד] הכו"פ הנ"ל כתב שלא התירו ברמ"ת ג"פ ובפעם הג' נתעברה שבימי העיבור לא תחוש לוסת רמ"ת חזינן שזה יותר חמור אמנם הנוב"י הנ"ל נקט שבאמת לא חוששת ורק לאחר העיבור והנקה צריכה לחוש [וראיתי להקשות בשם הפרי דעה הרי שיטת הנוב"י שוסת שאינו קבוע לא צריכה לחוש לאחר עיבור והנקה וא"כ גם וסת זה יעקר על ידי ההנקה] ועיין בית מאיר שהוכיח שזה יותר חמור דלהרבה ראשונים אשה לא חוששת לוסת שבימי עיבור והנקה וכאן חוששת ועין חוו"ד סק"ג שדן שרמ"ת זה מחמת חולי וממילא זה גם בימי עיבור והנקה ע"ש והנה הנוב"י סימן צ"ג כתב שבימי זיבה לא צריכה לחוש לרמ"ת כמו שלא חוששת לשאר וסתות בימי זיבה כדין וסת קבוע אמנם החזו"א סוף סימן קכ"ב דן שלקפיצה צריכה לחוש גם בימי זיבה

ה] בעיקר הדין רואה מחמת תשמיש עיין טור שזה רק בשיעור שתרד מהמטה ותדיח פניה דמבואר בגמ' שיש בזה אשם תלוי אבל אם זה אחרי זה יש מותר ועיין גר"ז מצד שיש כאן חזקה שזה יצא יותר מאוחר אמנם כתב הראב"ד שאנו לא בקיאים בשיעור זה ולכן כל שראתה סמוך לתשמיש היא אסורה והש"ך נסתפק האם רק החמיר בבעל ראשון או גם בבעל ג' שלא תוכל להינשא לאף אחד

ו] הראב"ד בבעלי הנפש כתב שפעם ראשונה הוא לא מהמנין ועיין תוה"ש קפ"ז ב' [ובסד"ט קפ"ו סק"ד האריך בזה] שהביא שני ביאורים או מצד שלא בדקה סמוך לראיה או מצד שלא בדקה קודם וממילא אפשר לחוש שזה היה קודם ועיין סד"ט וגר"ז שהאריכו בזה והנה שיטת הראב"ד שגם בג"פ שנאסרת אין דין בדיקה קודם ובהכרח שלא ס"ל שחוששים שזה מקודם ובהכרח כנ"ל שאולי זה לא מחמת תשמיש והנה לפ"ז מבואר בגמ' שכל שראתה פעם אחת אפילו מופלג צריכה לבדוק ג"פ אחר תשמיש וכן הוא בחוו"ד קפ"ו סק"ב קפ"ז חדושים א' וכן נקט הבית מאיר ס"א והנה בחוו"ד משמע שגם אם בדקה מיד ולא ראתה בכל אופן כיון שראתה באותו לילה יש לחוש שהתשמיש גורם אמנם בבית מאיר מבואר שזה רק מחמת שחוששים אולי זה היה מיד אבל אם זה ודאי לא מיד לא חוששים וכן הוא בראב"ד בכתוב שם פ' אלמה ניזונת ועיין גר"ז סק"ב כתב שכל הראשונים שלא כתבו כראב"ד לא ס"ל שאם ראתה פעם שלא סמוך לתשמיש אין לבדוק ג"פ אמנם הש"ך שהקיל כראב"ד בסימן קפ"ו בהכרח שהחמיר גם כדבריו

והנה הפרישה והש"ך והט"ז תחילת סימן קפ"ז נקטו שהג"פ זה אם הפעם הראשונה דהינו שמדובר שראתה מיד ועין רז"ה בהשגות על הראב"ד שכתב שזה רק בהרגישה ומשמע שגם במצאה מיד על ידי בדיקת עד זה לא סיבה לאסור אמנם כל האחרונים נקטו שכל שמצאה על ידי בדיקת עד שחזקה שזה אם הרגשה יש גם דין רמ"ת והאריך בזה הגר"ז בקו"א וכן מבואר ברמ"א שכתב שבהרגישה לא מועיל בדיקת שפופרת

ז] הגמ' שואלת שתבדוק בביאה שלישית של בעל ראשון ועיין רש"י שביאר שלמה תתגרש והגמ' עונה שאין כל האצבעות שוות וביאר הנ"ל שכיון שיש צד שאפילו אם רואה אצל הראשון לא תראה אצל השני לכן לא רצו לסמוך על הבדיקה ולפ"ז מבואר שלא עוזר בדיקה לגבי הבעל הראשון ורק בבעל השלישי שאין ברירה מועיל בדיקה והנה עיין רא"ש שהקשה שאם יש חשש שזה בדיקה לא טובה למה בבעל שלישי מתירים ועיין או"ז סימן שנ"ו ובסה"ת סימן ק"ו שכתבו שרק בבעל שלישי שיש עיגונא התירו ולא קודם ובחוו"ד סק"ג כתב שבדיקת שפופרת זה רק מוכיח נגד חולי דרמ"ת אבל לא נגד וסת שברמ"ת וכל מה שהתירו בבעל שישי מצד עיגונא אבל כאן לא רצו להקל כי יכולה בבעל אחר ובח' רעק"א כתב שס"ל לרש"י שכל זמן שלא הוחזקה לכל האצבעות השפופרת לא מועיל דזה אצבע אחר ורק לאחר ג' בעלים השפופרת מגלה שגם לבעל הראשון זה מהצדדים

ח] ובפשוטו לגבי הבעל השלישי ודאי מועיל בדיקה אמנם עיין כס"מ סוף פ"ד מאיסו"ב שדן שהבדיקה עוזרת רק לגבי הבעל הרביעי ובטעם הדבר ע"ש שביאר או שחוששים שיבוא עליה קודם בדיקה או שלא רצו לסמוך רק ביחס לאצבע אחרת שאין כל הכוחות שוים אמנם רוב הראשונים חלקו ונקטו שמועיל בדיקה לבעל הראשון רק שנתחדש שהתירו לה גם ללא בדיקה לבעל השני והנה בתוס' משמע שמדובר שלא רוצה לבדוק בעל הראשון ומשמע שגם אם תבדוק ותמצא דם תהיה מותרת לבעל השני ונסתפק בזה בסה"ת סימן ק"ו אמנם עיין ר"ן על הרי"ף בשבועות ובסמ"ג לאוין קי"א הובא בב"י ובסה"ת סימן ק"ו שכתבו שכל מה שמתירים שאין כל האצבעות שוות זה רק מצד שיש ספק שזה מהצדדים אבל אם זה ודאי לא מהצדדים בזה לא מתירים למישהו אחר מצד שאין כל האצבעות שוות ועיין ש"ך ביור"ד ק"י סקס"ו שהוכיח מכאן שס"ס אפילו שאפשר לברר לא צריך לברר אמנם עיין נוב"י קמא מ"ג הקשה שכאן אי אפשר לברר את שני הספיקות ויש מקום לדון עוד שכאן שזה להוציא אשה מבעלה לא חיבו לבדוק וכן הוא בתהו"ש סקי"ג ועיין נוב"י הובא בחוו"ד סק"כ שהקשה למה בספק אחד אין להתיר מצד ספק דרבנן לקולא וכתב שכיון שלגבי האשה אנו מכריעים שהיא אסורה ממילא זה נתגלגל מדאוריתא לדרבנן אמנם עדין קשה שלגבי בעל אחר שאין כל האצבעות שוות אין סברא זו וצ"ל שזה פחות שכיח שאין כל האצבעות שוות ועיין הגהות אמרי ברוך שהקשה שכאו מראש הספק יש לו שני השלכות ואין זה דומה לנתגלגל שהנידון מראש רק ביחס לדאוריתא ואחרי זה הוא הפך לנידון דרבנן ע"ש

והנה בעיקר הא דמבואר בסמ"ג וסה"ת שכל ההיתר לבעל השני מצד ס"ס צ"ע שבעלמא בנגח שור ג"פ לא חוששים שהוא מועד לכל ועיין רעק"א קפ"ט סכ"ג שאכלה שום ג"פ לא חוששים שאולי יש לה וסת לכל הדברים החריפים וצ"ב למה כאן זה אחרת וצ"ל שבשורים או אכילת שום ודאי שיש סיבה לזה לבד ולא ראינו יותר מזה משא"כ כאן הגורם הוא התשמיש ויש כאן הדבר הגורם רק שבזה עצמו יש דבר שפחות גורם וצ"ע ויתכן מצד שזה פחות שכיח החלוקה של אצבעות וכוחות אמנם צ"ע מנ"ל דבר זה וצ"ל שאם לא כן וודאי שתבדוק להישאר תחת בעלה אם אל תפסיד מזה כלום וצ"ע

ח] בהא דמבואר בגמ' שנאסרת רק על ידי ג"פ דעת רש"י שזה כרשב"ג אבל לרבי נאסרת בפעמים אמנם תוס' חלקו וכתבו שזה כמבואר בגמ' לעיל באכילת שום שיש דברים שרבי מודה שצריך ג"פ אמנם דבריהם ביחס לבעל הראשון אבל בהא דצריך ג' בעלים זה לכאורא ודאי כרשב"ג ובתוס' מבואר שגם על זה עוזר הסברא שכאן זה שונה ועיין ב"י שהביא מהסמ"ג שפסק שמותרת רק לשני בעלים וביאר הב"י שזה כרבי רק שנקט שגם לרבי כאן לכל בעל זה בג' פעמים והנה מהא דתוס' דימו לאכילת שום הגר"ח צאנזר בהגהה בנוב"י סמ"ו נקט שזה כמו אכילת שום אמנם יתכן שזה רק דוגמא שיש דברים שגם רבי מודה שצריך ג"פ וכן הוא בנוב"י שם והנה ברשב"א ובר"ן מפורש שגם החלק הראשון זה כרשב"ג וצ"ע מהגמ' לעיל ועיין ש"ך בנקוה"כ בסוף הסימן שביאר את הסמ"ג שבגמ' מבואר שבוסתות קי"ל כרשב"ג ולגבי שני הבעלים הראשונים זה בגדר וסתות ולגבי הבעל השלישי זה בגדר בנישואין שפסקו כרבי ע"ש

ט] בעיקר הדין בדיקה בשפופרת יש לדון האם מדובר דוקא אם נמצא בצדדים או גם בלא נמצא כלל והנה הש"ך סקי"א הביא מתשובות מימוני שאם לא מצאו כלום היא מותרת דאומרים שנתרפאה וכן הוא ברמ"א סי"א שאם שמשה פעם אחת ולא ראתה אמרינן שמותרת אמנם הש"ך שם הביא מהאפי רברבי שרק אם שימשה ג"פ זה נעקר ועיין רעק"א שביאר שהוא ס"ל שאשה קובעת לקפיצות ממילא זה לא נעקר אלא בג"פ וצ"ל שבדיקת שפופרת מדובר דוקא שנמצא בצדדים אמנם הרמ"א נקט שלא קובעת קפיצות וזה רק כאינו קבוע ולכן זה נעקר בפעם אחת ועיין נוב"י מ"ו שלפ"ז הגמ' דיברה שמצאו בצדדים וכה"ג זה ראיה שזה מהצדדים אמנם בלא מצאה כלום זה היתר אחר שזה מצד שנתרפאה ומועיל עקירה בפעם אחת וכנ"ל ועין בית מאיר שתמה שלשון ההגהות מימוני שזה ההיתר של סוגין ועד שהרמ"א כתב שזה ק"ו משפופרת והרי כאן זה היתר אחר לגמרי ועיין נוב"י שכתב שמשמעות הגמ' שמותרת גם בלא מצאה כלל וצ"ב מה עוזר בלא מצאה כלל והביא שם מהדברי חיים לבאר שביחס למקור כל שנוגעת במקור זה סיבה להוציא דם ובהכרח שאין מכה במקור משא"כ ביחס לצדדים שזה תלוי בחיכוך בזה אמרינן שהשפופרת זה לא כמו תשמיש ולפ"ז גם בלא מצאה כלל הוא מצד שזה ראיה שזה מהצדדים ולפ"ז הרמ"א שהתיר ביאה אחת זה מטעם אחר שזה כעקירת וסת אמנם הנוב"י ביאר שקים להו לחז"ל שאם היא רמ"ת בכל מקרה היא רואה ואין לה רפואה ולכן כל שלא ראתה מהמקור בהכרח שזה היה מהצדדים ומה שלא ראתה כי התרפא מהצדדים וכתב שאם מצאה מהצדדים סימן שעדין יש לה המכה ונפק"מ אם תחזור ותראה שאם יש דם מהצדדים לא תאסר אבל אם לא היה כלל תאסר על ידי ג"פ שהרי חיתה המכה [ועיין חוו"ד שכתב שכיון שזה חולי זה נעקר בפעם אחת ועיקר הדבר מבואר במהרי"ט יור"ד סימן ל"א הובא בגליון רעק"א סימן רס"ג שבמתו אחיו מחמת מילה ומלה פעם אחת ולא מת נעקר וסת שזה לא כמו עקירת וסת שצריך ג"פ ולכאורא הכונה שאם זה חולי זה ודאי צריך לקרוא ואם לא קרה סימן שזה השתנה] ועיין גר"ז סקי"ג בד"ה ועפ"ז שהביא מהשערי דורא שאם לא ראתה כלל גם אם תראה אחרי זה ג"פ היא מותרת שהרי חזינן שהיה לה מכה בצדדים אמנם ברמ"א מבואר שעל ידי ג"פ היא נאסרת

י] ועיין סד"ט קפ"ז סק"ו שדן שגם אם חזרה וראתה פעם אחת היא נאסרת דבאמת קים להו לחז"ל שכל שהיא רמ"ת היא תמיד רואה ולכן זה נעקר בפעם אחת ואם רואים שרואה אפילו פעם אחת סימן שלא התרפאה או שמדין חזר הוסת למקומו יש לאסור אמנם כאן שזה לא דרך נשים יתכן שזה כמו וסת לא מצוי שלא אומרים חזר הוסת למקומו ועיין חזו"א פ"ב סק"ו שגם נקט שמשמעות הגמ' שגם בלא ראתה מותרת מצד שתולים מהצדדים וביאר כנ"ל שאין מציאות שלא תראה ובעיקר הקושיא למה רמ"ת נעקר על ידי פעם אחת כמבואר ברמ"א עיין תוה"ש קפ"ז סקל"ד שכיון שהנידון להוציא אשה מבעלה הקילו חז"ל והחוו"ד סק"ג כתב שכל העקירה רק עוזרת לחשש חולי ולא לדין ווסת

י"א] בעיקר דין בדיקת שפופרת עיין נוב"י סימן מ"ג שהאריך האם זה היתר גם לגבי להתיר האשה או שזה רק ביחס שלא תהיה רמ"ת ועיין חזו"א סק"ו ובפליתי קפ"ז סק"ז ובגר"ז סקי"ג ובשאר אחרונים שהאריכו בזה ועיין בית מאיר ובחוו"ד וברעק"א סוף תשובה ס"א שדן שאי אפשר להתיר מצד שאין ראיה שזה מהצדדים דאולי זה נשאר מקודם ובאמת מכח זה נקט שאף פעם אין ראיה שיש מכה רק מחמת שלא ראתה במקור בהכרח שזה בצדדים אבל מצד מציאת הדם רק יתכן שבלא מצאה בצדדים זה ריעותא לומר שאין כלום עיין בית מאיר

י"ב] הב"י הקשה מה עוזר בדיקת שפופרת הרי אולי המכחול לא הגיע עד מקום שהשמש דש ואולי זה לא עבה כמו אצבע והרי אין כל האצבעות שוות ואין כל הכוחות שוות וגם ביחס לשפופרת יש החיסרון הנ"ל וכתב לחדש שלא אומרים את הסברא שאין כל האצבעות שוות רק ביחס להקל ולא כדי להחמיר ועיין נוב"י סימן מ"ג שתמה על הב"י הרי הגמ' מדברת שכבר נאסרה מג' בעלים א"כ חזינן שאצלה כל הכוחות וכל האצבעות זה סיבה לאסור ולכן עוזר בדיקת שפופרת ועיין שם ובדגול מרבבה שכתב שבאמת קושיתו רק על מה שהראשונים כתבו שעוזר בדיקה לאחר בעל אחד ולפ"ז כתב שבאמת בלא מצאה דם אין להתיר רק לאחר ג' בעלים שהוחזקה לכל הכוחות ולכל האצבעות אבל לפני זה באמת לא ניתרת אלא במצאה דם מהצדדים שידוע שזה מהצדדים והחוו"ד כתב שנגח שור חמור גמל ואחרי זה ראה ערוד ולא נגח זה לא עוקר ולפ"ז א"ש קושית הב"י אמנם יתכן שלא כדבריו

עוד הקשה הנוב"י שהרי בגמ' מדובר שמצאה דם בצדדים א"כ זה ראיה שיש מכה ועיין גר"ז בקו"א ובסד"ט סק"ו שכתבו שמוכח מהב"י שנקט שמדובר בלא מצאה דם כפשטות לשון הגמ' והרמב"ם ועין בית מאיר וברעק"א שדנו שיתכן שגם אם מצאה דם מהצדדים זה לא ראיה שזה מהצדדים דיתכן שזה מהרחם וזה נפל לשם וזה נמצא מקודם א"כ תמיד הראיה רק מהא דלא מצאו במכחול רק אם אין דם יש קושיא שאם זה מכה גם היה צריך למצוא משא"כ אם מצאו בצדדים אפשר לתלות שבאת זה מהמכה ע"ש אמנם האחרונים ישבו קושיתו שביחס לחולי היא ודאי צריכה לראות ועיין בית מאיר שים להו לחז"ל ששפופרת שנוגעת במקור זה כמו כל הכוחות וצ"ע

והנה כתב הראב"ד שהיום אנו לא בקיאים בבדיקה ולכן אין לבדוק ועיין סד"ט סק"ו ובגר"ז בקו"א סק"א שהקשו אבל עדין יעזור שאם לא תמצא כלום היא מותרת והוכיחו מזה שס"ל שכל ההיתר אם מצאה מהצדדים אמנם הבית מאיר כתב שהכונה שיש חשש אולי ימצאו סמוך למכחול ויגידו שזה מהצדדים ויתירו שלא כדין

י"ב,ב] עיין גר"ז סקי"ב שהביא מחלוקת אחרונים האם השפופרת צריכה להיות עבה כשיעור עבר ודייק מהרמב"ן שלא צריך וכן משמעות הרמב"ם ובפשןוטו זה תלוי האם הבדיקה מצד שקים להו לחז"ל שתמיד רואה וא,כ אין סיבה שיהיה כמו האצבע או שבאמת זה כתירוץ הב"י שלחומרא לא אומרים כל האצבעות שוות ועיין הגהות אמרי ברוך על החוו"ד סק"ג

י"ג] הגמ' אומרת ואם יש לה וסת תולה בוסתה עיין רש"י שביאר שהכוונה שהיא לא רואה תמיד מחמת תשמיש וכה"ג לא נאסרת תמיד אלא תולה שזה בקלקול שקרה לה וצ"ב עד כמה שלא רואה רצוף א"כ היא לא רמ"ת ואין סיבה לאוסרה ועיין סד"ט סקכ"ג שכתב שנפק"מ שתולים בוסתה שגם אם אחרי זה תשמש רק בזמני הוסת ותראה מחמת תשמיש לא תאסר על זמנים אחרים ובבית מאיר סוף ס"א כתב שהכונה שאם אין ראיותיה בצורה של וסת אז צריכה בדיקה קודם תשמיש משא"כ עכשיו והנה התוה"ש סקכ"ט נקט שאם ראתה בצורה של קביעות וסת אפילו שלא היה ראיות בינתים אינה נאסרת אלא כפי ראית וסתה ובסד"ט הוכיח דלא כדבריו מרש"י כאן שכתב שרק מחמת שהיו ראיות בינתים שלא ראתה לא חל עליה איסור וכן הוא בחוו"ד סקט"ז וביארו מצד שזה לא מצוי רמ"ת המורכב ועיין חזו"א פ"ב סק"ה ובפרד"ר מקש"ז סקי"ד והיה מקום לומר דס"ל לרש"י שרמ"ת שזה חולי זה לא מכריח שתמיד תראה ולכן גם אם לפעמים תראה ולפעמים לא היא אסורה ורק אם תצליח לקבוע וסת לא נאסרת בשאר הזמנים אמנם כל הפוסקים נקטו לא כך

י"ד] וברמב"ם וברשב"א והרמב"ן ביארו שהכוונה שאם שימשה בעונת הוסת תולה הראיה בוסת ועיין רז"ה שהקשה וכי ברשעי עסקינן ועיין ר"ן שכתב שהכונה ששימשה עונה קודם הוסת שכה"ג תולים שכיון שזה זמן סמוך לראיתה לכן ראתה מחמת תשמיש וכן הוא בתוה"ש ובפרישה כתב שמדובר ביוצא לדרך ועין ש"ך שכתב שמשכחת ליה בקטנה שכה"ג לא צריכה לחוש כל זמן שלא קבעה ובהשגות הרז"ה על הראב"ד ביאר שמדובר שיש לה וסת הגוף ובזמן התשמיש הרגישה הרגשת הגוף וכה"ג תולים בוסתה והנה אם זה רק סימן צ"ב אולי התשמיש גרם שתראה כדרכה וצ"ל שראיה מחמת תשמיש זה לא ראיה כהרגל ראיה שזה אם הרגשת הגוף ובחוו"ד כתב שמדובר שאחרי שרמ"ת ראתה ב' פעמים באותו תאריך ללא תשמיש וזה מוכיח שהראיה הראשונה גם היתה מחמת וסת ובמרדכי ביאר שהכונה שיש לה מכה וכה"ג שיש לה וסת תולים שזה דם מהמכה ודבר זה צריך ללמוד בסוגיא דמכה ובנוב"י קמא סימן ס"א ביאר שהכוונה שאם לאחר שהיא רמ"ת היא קבעה וסת שכה"ג לא חושת לוסת שאינו קבוע שהיה לה קודם גם כאן נעקר הוסת של רמ"ת ועיין לחו"ש שזה דוחק בלשון הגמ' ועיין חוו"ד שחלק עליו לשיטתו שזה חולי ועוד שזה לא עוקר רק וסת שאינו קבוע של הפלגה שזה סתירה לוסת שיש לה

ט"ו] הגמ' שואלת שתבדוק עצמה בביאה ראשונה של בעל שלישי עיין תוס' שהקשו למה הגמ' לא שואלת שאחרי ביאה ראשונה של בעל שני צריכה לבדוק את עצמה ועיין חוו"ד סוף סק"ג שהקשה שהרי בנגח ג' שורים וחמור שלא נעשה מועד לחמור אמנם ברא"ה שם כתב שנגח ב' שורים וחמור נעשה מעוד לשניהם ויתכן שגם כאן זה כך אמנם יתכן שכונת תוס' לשאול שיחששו כדין אינו קבוע שבבעל ראשון כיון שאין כל הכוחות שוים לכן לא חוששים אבל כאן שכבר הוחזקה לכל הכוחות אפילו שביחס לאצבע השניה היא לא הוחזקה אבל כדין וסת שאינו קבוע צריך לחשוש והנה עיין ח' הפלאה ס"ה בסופו שכתב שנגח שלשה שורים שלשה חמורים וגמל אחד לא קובעת לגמל ולפ"ז תמה על קושית הגמ' אמנם יתכן שכאן זה רק גילוי מילתא שהקביעות לא חלוקה לכוחות ואצבעות וזה לא להוכיח טבע שונה וצ"ע

ט"ז] הגמ' אומרת שאין כל הכוחות שווים רש"י ביאר שזה הולך על הבעל השלישי אמנם המהר"ם דיק מתוס' שהכונה שאין החזקה של הבעל הראשון והשני מועיל לשלישי והנה בתוס' מבואר שגם בתחילה הגמ' ידעה שאין כל הכוחות שוים רק הגמ' סברא שמה שהוחזקה לבעל אחד זה סיבה לאסור לבעל שני ויתכן שהמקור שלהם שהוקשה להם למה לא חוששת אחרי פעם אחת כדין וסת שאינו קבוע ונקטו שזה מצד שאין כל הכוחות שוים ויתכן שלכן הקשו בבעל שני מצד שכיון שהוחזקה בכל הכוחות ממילא ביחס לבעל שני יש לאסור מדין אינו קבוע וכנ"ל

י"ז] הגמ' אומרת זו ממלאה ונופצת עיין רמב"ן שהקשה א"כ מה מועיל בדיקת שופרת וכתב שהכונה שאם ראתה קצת דם בזה מועיל בדיקת שופרת אבל אם לא ראתה כלום בהכרח שזה רמ"ת אמנם הר"ן כתב שכונת הגמ' שאם לא ראתה היא לא נתרפאה אלא ממלאה ונופצת אמנם יתכן שזה מהצדדים ויתכן שזה מהמקור ע"ש והנה צ"ב סברת הרמב"ן שהרי זה אולי מהצדדים ושיועיל בדיקת שפופרת ועיין נוב"י מ"ו שהיה אפשר להעמיד הגמ' שכבר בדקו ומצאה דם בפי המוך אמנם הרמב"ן לא כתב כך ומשמע שנקט שהבדיקה עוזרת שמוכיח שהיא התרפאה ולכן כל שלא פלטה חררת דם לא יתכן שתתרפא וצ"ע והראב"ד כתב שהיום אנו לא סומכים על רפואה זו שיצאה חררת דם

# בדין וסת המורכב לתשמיש [ס"י י"א]

**כמדומה שכדאי קודם ללמוד ס"י ואת הרמ"א עד השערי דורא וסי"א ורק אחרי זה ללמוד הענין של רמ"ת לאחר לידה**

**א. בדין וסת של ליל טבילה צורת עקירתו – עיין חוו"ד סקט"ו ובסד"ט סקכ"ד [וחכמ"א ק"י סט"ו ובשפתי לוי סקל"ד] ובגר"ז סקל"ט ועיין חוו"ד י"ד בגדר דין הוסת דליל טבילה אם רמ"ת [בעיקר דין וסת דליל טבילה עיין חוו"ד קפ"ט א' מה שלמד מהראב"ד ועיין כו"פ קפ"ט כ"ג] ועיין נוב"י תנינא צ"ה שדן להתיר מצד ס"ס**

**ב. ט"ז סקי"ד – בביאור כונתו עיין תוה"ש כ"ט ובחוו"ד ט"ז ועיין סד"ט כ"ג שהאריך בזה ועיין גר"ז סקמ"א מ"ב ועיין חזו"א פ"ב ה' שסיכם השיטות**

**ג. בביאור כונת הרמ"א – בנ"ל ובש"ך סק"ל ובהגהות והערות ועיין גר"ז מה שביאר בשם המנחת שמואל [ועיין קו"א י"ג שהאריך בזה]**

**ד. האם מועיל בדיקת שפופרת לחשש וסת – חוו"ד סוף סקי"ד [והוכיח דבריו מרמ"ת חצי שנה שצריך ג"פ] ועיין חת"ס סוף סימן קפ"ג ועיין פ"ת ס"ק מ"ה ועיין חזו"א סק"ה בד"ה ואם לגבי בדיקת שפופרת שמתירה האם בכל אופן נשאר איסור וסת ליל טבילה [ועיין פרד"ר מקש"ז י"ד בסופו עמוד רט"ו טור ב']**

**ה. ברואה מ"ת פעם ראשונה האם חוששת ליום החודש מצד עצמו – גר"ז סקל"ט**

**ו. בדין רמ"ת בלילה האם נאסר ביום – פרד"ר בפתיחה לקפ"ט הוסת הי"ב עמוד מ"ה בד"ה אך**

**סי"א**

**ו. האם ההפלגה רק מראיה מורכב – חוו"ד קפ"ט סקכ"ד ובגר"ז סקל"ט ובקו"א י"ב ועיין דגול מרבבה ט"ז ועיין שפתי לוי ל"ד**

**ז. בהא דהט"ז סק"ז העמיד הקושיא כאן – מקש"ז סקט"ז בתחילתו ובסופו**

**בדין רמ"ת לאחר לידה**

**ח. בהא דנאסרה אפילו שהיא מניקה – סד"ט סקכ"ו ד"ה הנה נוב"י תנינא צ"א בד"ה מה**

**ט. בדין קביעות וסת בימי טוהר – ש"ך סקל"ב ועיין דגול מרבבה ובנוב"י תנינא צ"א ובחוו"ד ובחזו"א פ"ז סק"ג**

**י. בעיקר המחלוקת בין הט"ז לש"ך עיין סד"ט סקכ"ה ובגר"ז [ובפרד"ר ש"ח ל"א] שהביאו השיטות ועיין טורי כסף ט"ו שביאר כונת הט"ז**

**י"א. בהא דמבואר שללא הלידה היתה אסורה בפעם הג' – בית מאיר עמוד נ"ד בד"ה ודע ובגר"ז סוף סקמ"ז**

**נ"ב. לאחר זה נלמד אי"ה שיעור חטאת וא"ת ולאר זה דם מכה נא להזדרז**

### בדין רמ"ת המורכב [ס"י י"א]

א] בשו"ע מבואר שאשה שראתה מחמת תשמיש אם ראתה בליל שני של טבילה צריכה לחשוש פעם הבאה דהינו שיש כאן חשש שהתשמיש עצמו גרם הביאה רק מצד זה בפעם אחת לא צריך לחוש אלא שיש כאן עוד חשש שזה מורכב לטבילה ובזה צריכה לחוש בפעם אחת והנה בהגהות מימוני כתוב שמדובר שראתה בליל שני של טבילה ולפ"ז בפשוטו יש כאן חידוש שיש גורם של טבילה יחד אם תשמיש בליל שני ועיין חוו"ד שזה כשיטות שקפיצה יכולה לקבוע וסת גם אם ראתה יום אחרי והחוו"ד נקט שזה רק אם לא שימשה קודם אבל אם שימשה ביום הראשון ולא ראתה לא יכול להיות שזה גורם רק ביום השני אמנם לדבריו אסורה גם ביום הראשון אמנם באמונת שמואל סכ"ג ובשאילת יעבץ סי"ג הובא בבדי השולחן כתבו שגם כה"ג היא נאסרת והגר"ז בקו"א תמה מה שיך כזו מציאות והרמ"א גרס לילה ראשונה ויתכן שנקט שלא שיך קביעות של טבילה רק אם תשמיש באותו לילה והנה כאן חוששים כאינו קבוע כיון שזה לא אוסר אותה לעולם דהרי יום אחרי זה היא מותרת והנה עיין חוו"ד שכתב שאם תשמיש זה כמו קפיצה וטבילה זה כמו קפיצה אם לא חוששים לקפיצה פעם אחת למה בצירוף לשני הדברים יחד צריכים לחוש והוכיח מזה שתשמיש זה כמו שום ולכן בצירוף לקפיצה זה סיבה לחוש והסד"ט נקט שליל טבילה זה כמו שום ולדבריו חוששים לליל טבילה לבד אמנם עיין חוו"ד קפ"ט סק"א בביאור הגמ' של דימת עירך ובפשוטו מוכח מהראב"ד שנקט שאין וסת של ליל טבילה אלא כאינו קבוע

ועיין ש"ך סקל"ה שכמו שחוששים למורכב לטבילה כך חוששים לוסת החודש המורכב לתשמיש אמנם הסד"ט כתב שטבילה זה כאכילת שום ע"ש והנה יש כאן חידוש שהרי בראתה ג"פ רמ"ת אפילו שזה מורכב לליל טבילה אסורה ולא תולים בליל טבילה אבל בפעם הראשונה נאסרת ליל טבילה הבא מצד שחוששים לצד זה וצ"ע

ב] והנה בלשון השו"ע משמע שאם יום אחד לא שימשה היא כבר מותרת וצ"ע למה שזה יעקר הרי קבעה לר"ח אם תשמיש או לליל טבילה אם תשמיש והחוו"ד כתב שרק אם שמשה באיסור זה נעקר אבל ללא זה אסורה כל ימי חייה בזמן זה והסד"ט כתב להוכיח מזה שבאמת לא חוששים אלא ליום הטבילה לבד ולא לצירוף של התשמיש וכן לגבי ר"ח זה כך וכן הוא בחכמ"א ק"י ט"ו ובדגול מרבבה סקט"ז אמנם דבריו צ"ע דבש"ך לקמן מפורש לגבי קפיצה שלא חוששים לקפיצה לבד והגר"ז בקו"א ביאר שכיון שצריך רצופים ואם תשמש בר"ח אחרי או בליל טבילה אחרי זה לא רצוף והיא לא תקבע וסת ממילא גם עכשיו לא צריכה לחוש יותר לוסת שאינו קבוע והנה אפילו שבאמת בראב"ד ס"ג הכ"ז לגבי קפיצה מפורש שלא קובעת אם זה לא רצוף אבל אין ראיה שלא צריך לחוש כאינו קבוע אמנם יתכן שוסת שאינו קבוע שתצטרך לחוש כל ימיה לא צריך לחוש רק פעם אחת אלא שצ"ב מה המיוחד בפעם אחת והנה הסד"ט בסימן קפ"ט כתב את הדין רצופין ובכל אופן כאן נקט שהיתה צריכה לחוש לעולם כאינו קבוע ומבואר שלא ס"ל שדבר שלא יכול להיקבע לא חוששים כאינו קבוע ובעיקר דברי הראב"ד החוו"ד קפ"ד ט"ו וקפ"ט ל"ד נקט דלא כראב"ד והנה יש לעיין האם גם לגבי וסת הגוף יש הראב"ד ובסד"ט סקל"א נקט ששם שיך קביעות רק שאם מפהקת רואה ולכאורא זה קביעות של דבר לא רצוף אפילו שהעתיק את הראב"ד והיה מקום לומר שזה רק שם שאין קביעות של קפיצה לבד רק אם מורכב אבל בוסת הגוף שיש קביעות לא מורכב ממילא ודאי שכה"ג חל הגבלה בקביעות של הוסת והנה כאן הרי קובעת לרמ"ת לכו"ע אמנם יתכן שכיון שבתור רמ"ת זה לא רצוף וכל הקביעות רק בתור מורכב לכן זה סברא שלא תקבע ונפק"מ בפיהקה בר"ח לא רצוף ופעם פיהקה באמצע ולא ראתה האם תקבע לפיהוק של ר"ח וצ"ע בזה

ג] כתב הרמ"א ואם ראתה ג"פ כל פעם בביאה ראשונה שאחר טבילתה אסורה לבעלה כאילו ראתה ג"פ רצופים שהרי אי אפשר לה לטבול ולשמש עמו שהרי היא רואה כל פעם אחרי טבילתה עכ"ל ובפשוטו הביאור כמבואר בש"ך סק"ל שמדובר שראתה כל ליל טבילה והיה מקום לומר שקבעה וסת רק ליל טבילה ובלילה השניה תוכל לשמש ובזה כתב הרמ"א שכמו בראתה ג"פ רצופים שלא בליל טבילה כגון ששימשה באיסור או שאחד הפעמים לא היה בליל טבילה היא אסורה ה"ה כאן ולפ"ז האופן של הרמ"א זה האופן של השו"ע במקרה שקבעה וסת והשו"ע דיבר במקרה שלא קבעה וסת

והנה עיין ט"ז סקי"ד שכתב על הרמ"א שזה לא דומה למקרה של השו"ע דשם החשש רק על אותו לילה וכאן אסורה לתמיד דהינו שנקט שמשמעות השו"ע שם שגם בקבעה וסת לא נאסרת לעולם אלא רק בליל טבילה והסיבה של ההבדל דכאן לא ראתה דוקא בליל טבילה והקשה א"כ פשיטא שהיא אסורה ומה דימה הרמ"א למקרה אחר ותירץ שברמ"א מדובר שהיה ביאות ללא דם בינתים וכה"ג מצד רמ"ת רגיל אין סיבה לאסור ורק מצד רמ"ת המורכב היא אסורה ועיין חוו"ד ושאר אחרונים שביארו שהכונה שהיא טבלה וראתה בביאה הראשונה שאחרי הטבילה ולא דוקא בלילה הראשונה אמנם אחרי זה שימשה עוד הפעם באיסור ולא ראתה שקבעה לראות בביאה הראשונה שאחרי הטבילה וממילא אין לה תקנה וכן ביאר הש"ך בחזרתו הובא בהגהות והערות ובאחרונים אמנם החוו"ד סד"ט ושאר אחרונים חלקו ונקטו שאין כזה קביעות לראות בתשמיש הראשון שאחרי הטבילה [אמנם בדין דהשערי דורא בפשוטו מוכח כט"ז והש"ך כאן ע"ש בסד"ט סקכ"ה] והגר"ז ביאר בשם האמונת שמואל שמדובר שלאחר הראיה הראשונה טבלה ושימשה ולא ראתה אבל זה לא היה ראית וסת וכל פעם לאחר ראית וסת התשמיש הראשון היא רואה ובזה יש סברא שבוסת לא מתרוקן כל הדם וזה יוצא על ידי תשמיש ולכן היא אסורה כיון שתמיד בביאה הראשונה אחרי הוסת היא רואה ואם תשמש באיסור ותראה ואחרי זה תטבול היא תהיה מותרת ומבואר שגם היום שאין מושג של ימי נדה וימי זיבה אבל חלוקה זו קימת

והנה בהא דמבואר בט"ז שבאופן של השו"ע נאסרה רק אותו לילה צ"ב הטעם ועיין תוה"ש סקכ"ט שכתב שכיון שראתה תמיד בליל הטבילה ממילא זה מורכב ולא חל עליה איסור אלא בליל הטבילה וכן הוא בדגול מרבבה כאן ולפ"ז מותרת בלילה השניה אמנם עיין חוו"ד וסד"ט שחלקו על זה וכתבו שוודאי שכה"ג היא קובעת וסת לגמרי ולא מסבירים שזה מורכב אלא כתבו שכונת הט"ז כגון שהיה תשמיש של היתר בינתים לאחר הליל טבילה וכמו שכתב בהמשך ובזה לא קבעה לרמ"ת אלא קבעה רק לליל טבילה ובאמת עיין גר"ז שאין לה צורה לעקור כזה ווסת כיון שהוא מורכב והרי אסור לה לשמש בליל טבילה ועיין חזו"א פ"ב ה' שלאחר בדיקת שפופרת עדין אסורה בליל טבילה שביחס לדין וסת של ליל טבילה לא סומכים על השפופרת כי יכולה בהיתר ולא תאסר לעולם

ד] עיין חוו"ד שכתב שברואה לאחר התשמיש לאחר שיעור א"ת חל עליה דין עונה של וסת ולאחר התשמיש אסורה לשמש עוד הפעם דהינו שדין עונת הוסת במקום שעל ידי זה תצטרך להתגרש לא גזרו אבל שעת הוסת גזרו וכיון ששעת הוסת שלה תמיד לאחר תשמיש לכן אז היא אסורה ובפשוטו לא נימא שזה קביעות רק לליל הטבילה אלא ננקוט שזה מחמת התשמיש ותאסר תמיד ביאה שניה עד שתעקור על ידי שתבדוק ולא תראה והנה בראתה ג"פ לאחר שיעור א"ת משמע שתאסר תמיד בליל טבילה וצ"ע שכמו שלגבי עיקר הוסת תולים שזה רמ"ת ולא טבילה ודלא כפשטות הט"ז למה עכשיו שהנידון לא לאוסרה לעולם כן תולים שזה מחמת ליל טבילה ומשמע שחוששים לכל הצדדים אפילו שיש הסתברות כצד אחד וכמו שראתה פעמים שיש צד שזה חודש ויש צד שזה הפלגה שחושים לשניהם אפילו שיותר מצויה הפלגה מחודש

ה] עיין חוו"ד סוף סקט"ו שלא מועיל בדיקת שפופרת לגבי וסת של ליל טבילה דהינו שרק על חשש חולי מועיל בדיקה אבל כאן שזה רק בליל טבילה שזה מצד וסת לא מועיל בדיקה והביא ראיה עצומה מהא דמבואר בסי"א שאם קבעה לפעם בחצי שנה זה לא נעקר אלא על ידי ג"פ ולא אומרים שפעם אחת זה כמו שפופרת אמנם בחת"ס סימן קפ"ג בסופו נקט שמועיל בדיקת שפופרת גם במקום שזה חשש וסת [אמנם שם יתכן שזה חשש של המים הקרים של הטבילה שמחליש הרחם] וכן הוא בפ"ת ס"ק מ"ה ויש לעיין לשיטת רש"י שזה מועיל רק בעל שלישי האם כאן שיש לה אופן המותר האם זה יועיל עוד יש לעיין שאם כל מה שמותר לבעל שני מצד ס"ס האם במקום שאסורה מצד וסת מותר לבעל שני דלכאורא כל שרואים שזה בצורה של וסת מסתבר שזה לא צדדים אמנם יתכן שזה מהצדדים ולא רואה תמיד ורק במקרה ראתה בדיוק בצורה של ווסת וצ"ע

ו] בהא דמבואר כאן שצריכה לחוש לדין וסת המורכב לתשמיש עיין לקמן בש"ך סקל"ה שצריכה לחוש גם לר"ח אמנם לגבי הפלגה משמע בסי"א שאין לחוש אלא א"כ גם ראיה ראשונה היתה בראיה על ידי שתמיש ועיין גר"ז סקל"ט ובקו"א י"ב שכתב שכן מבואר גם לגבי קפיצות וכן הוא בחוו"ד כאן אלא שהוא נקט שיש לאסור אפילו אם היה ראיות באמצע והגר"ז נקט שאם היה ראיות באמצה זה מפסיק את ההפלגה וממילא לא שיך הפלגה אלא א"כ לא היה ראיות באמצע ויש לעין האם מקפיצה גם לא מונים וסת הפלגה רגיל ונפק"מ שלא חוששים לעונה בינונית מראיה שעל ידי קפיצה ונפק"מ להפלה אמנם מראיה על ידי כדורים מסתבר שמונים שזה גורם ראיה רגילה

### סי"א

ז] עיין שו"ע סי"א שאם קבעה וסת לראות פעם בחצי שנה צריכה לפרוש חצי שנה אחרי זה ויש כאן חידוש גדול שאפילו שזה הפלגה מאוד גדולה ולכאורא כזו הפלגה גדולה לא חוששים אבל בתור וסת המורכב כן חוששים והנה עיין חוו"ד קפ"ט כ"ד שגם אם ראתה ראיות אחרות באמצע זה לא מפסיק ובפשוטו כך מדובר כאן דהינו שיש כאן הפלגה של ראיה מורכב וראיה באמצע שלא מורכבת היא לא מפסיקה אמנם הגר"ז כתב שמדובר כאן דוקא במקרה שלא ראתה באמצע וזה דוחק

ח] עיין ש"ך סקל"ה שהוסת נעקר בפעם אחת על ידי שלא רואה עיין חוו"ד סקכ"א שמצד עקירה זה לא נעקר אלא אם שימשה ולא ראתה אבל כל שלא ראתה אין לה לחוש אלא א"כ תחזור ותראה שהרי ההפלגה זה מראיה אם תשמיש וכן הוא בדגול מרבבה ובסד"ט אמנם הגר"ז חלק שכל שלא ראתה אין לה לחוש יותר כי זה מחסר ברצוף אמנם בוסת קבוע כתב שבאמת זה לא נעקר אלא אם ג"פ תשמש ותראה ואחרי זה לא תראה ע"ש שהאריך בזה ובסד"ט סקכ"ד כתב שחוששים לטבילה לבד ולכן זה נעקר בפעם אחת ולא משמע כן

ט] עיין ט"ז שהקשה על הא דמבואר בשו"ע שחוששת להפלגה אחת כוסת שאינו קבוע הרי בס"י ברמ"א מבואר שלא חוששת רק לאחר ג"פ ותירץ דשם שהנידון לאוסרה לעולם לכן לא גזרו על אינו קבוע ועיין סד"ט וטורי כסף שדיקו מכאן שס"ל שזה כאכילת שום דאל"כ לא קשה שבפעם אחת לא חוששים לקפיצה רק כאן שזה מורכב והנה צ"ב למה הש"ך והט"ז שאלו את זה כאן ולא בתחילת הסימן שבפעם אחת מותר ולמה שלא יאסר כדין אינו קבוע ויתכן שהיה מקום לומר שזה מצד שאין כל הכוחות שוים אבל לאחר שרואים שבמורכב חוששים א"כ קשה על תמיד אמנם עדין צ"ב הט"ז למה העמיד הקושיא על הרמ"א ולא על עיקר דין רמ"ת ומשמע שרק שאל על מורכב של ליל טבילה אמנם צ"ב דשם באמת לכאורא אסורה בליל שני ועיין מקש"ז סקט"ז שכתב שברמ"ת תמיד שזה חולי בזה לא הוקשה לו שלא חוששים לאינו קבוע אמנם הוקשה על הרמ"א שזה וסת של ביאה ראשונה שזה דין וסתות ע"ש

**בדין רואה לאחר הלידה**

י] מבואר ברמ"א דרואה אחר לידה זה עושה רמ"ת ועיין נוב"י צ"א ובסד"ט סקכ"ו שהקשו הרי זה מניקה ואין אשה קובעת וסת בימי מניקותה ותירצו שכיון שקובעת כאינו קבוע ממילא גם כאן צריכה לחוש כאינו קבוע ולפ"ז לרשב"א שלא קובעת באמת תהיה מותרת רק שלא קי"ל כרשב"א והנה יש צד שלאינו קבוע לא חוששים אמנם כאן שראתה ג"פ אפילו אם זה כאינו קבוע הכונה שזה נעקר בקל אבל ודאי שיש כאן קביעות ואת זה חוששים בימי מניקותה וכמו שביאר בנוב"י ועיין בית מאיר שכתב שתמוה לומר שלרשב"א אין את כל הרמ"א ובפרט שכאן זה מקום עיגון ודאי הפוסקים היו צריכים לדון בזה ע"ש

י"א] בעיקר ביאור הדין דהגהות שערי דורא עיין ש"ך שנקט שהכונה במקרה הראשון שראתה ג"פ לאחר הלידה ואחרי זה לא ראתה ובפעם השניה גם ראתה ג"פ אחרי הלידה ובזה נתחדש שמותרת בביאה רביעית כי הוחזקה בלידה ראשונה שרואה מחמת הצדדין ובמקרה השני מדובר ששימשה ג"פ לאחר הלידה בג' לידות ואחרי זה לא ראתה ועכשיו בביאה ג' עדין לא שימשה בהיתר לאחר ג' ביאות וגם כה"ג התירו ובאמת צ"ב מה חידוש יש במקרה האחרון יותר מהראשון וכי על ידי ג' לידות זה גרע מאחד ביחס לשני וכבר תמה בזה בפרד"ר אמנם בנקודות הכסף ביאר שבמקרה הראשון מדובר שראתה ג"פ בביאה ראשונה לאחר הלידה ובאה לפנינו לאחר לידה ד' ובזה היה מקום לאוסרה מצד וסת של ביאה ראשונה לאחר לידה וממילא לא יעזור מה שהיה לה ביאות היתר בינתים ועל זה הקיל הרמ"א מצד שתולים בחולשת הצדדין ואחרי זה הוסיף שגם אם ראתה ג"פ לאחר כל לידה שבזה הרי נאסרה כבר בפעם הראשונה וכן בפעם הג' ובכל אופן מתירים אותה מצד שתולים בחולשת הצדדים אמנם כל מה שהתיר הרמ"א זה רק מצד צירוף סברת ר"ת שאין דין רמ"ת אם זה לא ממש לאחר נישואיה דללא זה הינו חוששים שזה לא מחמת חולשת הלידה והיתה נאסרת עכשיו בג"פ האחרונות ולכן כתב הגר"ז סקמ"ז שהיא ודאי צריכה טבילה ולא סומכים על הנ"ל להתירה לבעלה והנה מדויק בהגהות שערי דורא שאם כל זה לא היה לאחר לידה היתה נאסרה על ידי הג"פ האחרונים ועיין גר"ז סקמ"ז שכל זה לריצב"א דמה שלא מצאה כלום זה מחמת שנתרפאה אבל לשיטות שזה ראיה שזה מהצדדים א"כ לא היתה חוזרת ונאסרת ועיין בית מאיר עמוד נ"ד בד"ה ודע שגם תמה בזה ולכאורא יש מקום לומר שכאן שהיה הרבה ביאות היתר ללא דם לכו"ע זה נחשב כראיה שהצדדים נתרפאו ועכשיו צריכה לחזור ולחוש לרמ"ת ואין ראיה מהרמ"א שבלא מצאה כלום זה מחמת שנתרפאה והנה הסד"ט הרי לא ס"ל הוסת של ביאה ראשונה וכל שהיה ביאת היתר מותר ולפ"ז לא ניחא ליה בביאור הש"ך שבביאה אחת לאחר כל לידה היה סיבה לאסור ולכן שינה הגירסא ברמ"א והעמיד רק מקרה אחד שראתה ג"פ לאחר הלידה ע"ש

י"ב] אמנם עיין ט"ז שנקט שרק בהיה ביאה אחת אחרי כל לידה ואחרי זה היו ביאות היתר תולים בחולשת הלידה כיון שלא היה כאן רמ"ת רצוף ומה שצריך להגיע לחולשת הלידה זה מצד הנ"ל שהינו תולים שזה ביאה אחת לאחר הלידה אמנם אם ראתה ג"פ רצוף לאחר הלידה אפילו שאחרי זה לא ראתה בזה ודאי לא נתלה בחולשת הצדדים אלא שנתלה שזה מהרחם והוחזקה לראות ג"פ לאחר הלידה ובלידה רביעית לאחר הלידה היא תאסר ורק יעזור אם תעשה בדיקת שפופרת לאחר הלידה הרביעית והנה צ"ע למה בג' ביאות זה יותר סיבה לאסור הרי גם פה יתכן שזה חולשת הצדדים ועיין טורי כסף שביאר שבביאה אחת יש ס"ס להתיר שאולי זה רמ"ת ובזה היה ביאות היתר באמצע ואולי זה מחמת חולשת הצדדים משא"כ כאן אם זה רמ"ת זה סיבה לאסור ואין כאן ס"ס להתיר

י"ג] והנה משמעות הט"ז שיעזור בדיקת שפופרת לאחר לידה ד' ועיין חוו"ד סקי"ט שתמה בזה שכיון שכאן הרי חוששים לוסת שלאחר לידה וזה ודאי מחמת וסת ובזה לא עוזר בדיקה והנה בג' פעמים לאחר לידה יתכן שזה חולשת הרחם ובזה יתכן שיועיל בדיקה אמנם בפעם אחת שזה מחמת חימוד תשמיש של לאחר הלידה לכאורא בזה אין סיבה שיועיל בדיקה וכמו לגבי הפלגת חצי שנה ועיין פרד"ר עמוד רט"ו טור ב' שגם השיג על הט"ז בזה ובפתחי תשובה סקמ"ה הביא דיעות שמועיל בדיקת שפופרת גם על הצד וסת וצ"ע בזה

י"ד] מבואר ברמ"א שנאסרת בביאה שבזמן הימי טוהר ועיין ש"ך שחידש שלגבי זה לא מחמירים ימי טהור וביארו האחרונים שכיון דמבואר בגמ' שמימי טהרה לימי טומאה לא קבעה וסת וכאן זה קביעות וסת לכן אין לאסור מצד מה שראתה אז וכתב הש"ך אפילו שאנו היום מחמירים דם טוהר אבל לגבי רמ"ת יש להקל ומבואר שלגבי שאר וסתות יש וסת בזמן הימי טהור וזה דלא כחזו"א פ"ז סק"ג שלא צריך להחמיר בוסתות של ימי טוהר ועיין נוב"י שלפ"ז גם לא יכולה לעקור רמ"ת בימי טוהר שכל שזה לא קובע וסת זה לא עוקר וסת והיה מקום לומר שלא קובעת כי עלולה לראות אבל לעקור זה סיבה לעקור מכ"ש אמנם הגו"פ והחוו"ד חלקו שאין בזה קולות של וסת רק שכתבו שיכולה לשמש בימי טוהר שלגבי רמ"ת הקילו ובזה תעקור את וסתה ודלא כנוב"י לעיל

# שיעור חטאת וא"ת

**משנה י"ד: ובגמ' שם ע"ב טושו"ע קפ"ז ס"א**

**א. עיין רמב"ן ור"ן שהעמידו שהכונה קינוח זה בדיקה ובתוה"ב כ.: נקט שזה קינוח ועיין ב"י ותפארת למשה ועיין ב"ח וסד"ט בכונת קושית הרשב"א [ועיין ח' חת"ס על השו"ע נדפס בשו"ע פרידמן] ו**

**ב. עיין ש"ך ובקושית הסד"ט עליו ועיין פרד"ר שאם נימא שהכונה בדיקה א"ש**

**ג. בכונת הגמ' קינוח עיין לשון רש"י ועיין רא"ש פ"י ס"ה ורשב"א ה. בד"ה והרמב"ן שנקטו שזה בדיקה ללא חורין וסדקים**

**ד. ועיין חוו"ד שהקשה שבשיעור א"ת נימא סד"ר להקל ובח' הפלאה הקשה דנימא ס"ס ספק מהצדדים**

**נ"ב . לאחר זה מתחילים סוגית מכה ס"ה אי"ה יום ה' מתחילים כולם יחד ומי שלא יספיק סוגיא זו יכול לדלג הוא ענין צדדי**

### שיעור חטאת וא"ת [קפ"ז ס"א]

א] מבואר במשנתינו ששיעור חטאת זה דוקא אם מצאה מיד ומבואר בגמ' שוסת שאמרו זה לקינוח ולא לבדיקה דהינו שקינחה ומיד מצאה דם אבל אם בדקה אפילו אם עומד בצד השמש זה כבר יותר משיעור חטאת והנה ברש"י מבואר שקינוח הכוונה קינוח מבחוץ והנה הגמ' לעיל שאלה על זה שאולי זה דם מאכולת וענה שאותו מקום בדוק ממאכולת ולפ"ז מבואר שגם קינוח מבחוץ זה כך אמנם עיין רשב"א כאן וברא"ש פ"י שכתבו שבדיקה זה אם חורין וסדקים ולפ"ז משמע שקינוח זה גם בדיקה רק ללא חורין וסדקין ויתכן לפ"ז שרק בזה אומרים אותו מקום בדוק ממאכולת אבל לא על שפת אותו מקום

ב] במשנה מבואר ששיעור אשם תלוי זה שתרד מן המטה ותדיח פניה והגמ' שואלת שבבריתא כתוב שתיטול עד מתחת הכר ותבדוק ומשמע שהשיעור של המשנה זה כבר לאחר השיעור ור"ח עונה שכונת המשנה זה שכה"ג זה כבר לאחר שיעור א"ת ורב אשי מחלק בין אם עד בידה שכה"ג זה השיעור של המשנה ואם אין בידה כה"ג אם תרד זה כבר יותר מהשיעור ועיין רש"י שר"ח ס"ל שהשיעור של רב אשי זה יותר משיעור א"ת והנה להלכה הב"י כתב שצריך לפסוק כר"ח כי הגמ' נשארת בקושיא אבל הרשב"א ובמאירי ועד ראשונים פסקו כרב אשי ובפשוטו זה מצד שקשיא זה לא תיובתא כמבואר בח' חת"ס ובסד"ט הביא מהתפארת למשה שכתב שהגמ' רק דחתה את רב אשי שחילק בין הבריתא למשנה אבל אם נעמיד שניהם באין עד בידה וכה"ג המשנה באמת זה לאחר אחר אמנם במה שאמר שאם עד בידה זה עדין תוך השיעור קי"ל כמותו ויתכן שאין בזה מחלוקת וזה דלא כרש"י

ג] הגמ' שואלת סתירה מהמשנה שהשיעור שתרד מהמטה ותדיח פניה ובבריתא מבואר שתיטול עד מתחת הכר ותבדוק והקשו הראשונים אולי בדיקה זה יותר מקינוח ולכן שם השיעור שתטול עד ותבדוק אבל אם רק מקנחת השיעור שתרד מהמטה והרמב"ן והר"ן מכח זה הוכיחו שקינוח זה שיעור בדיקה אמנם דעת הרשב"א בתוה"ב כ. שלשון הבריתא בדיקה זה קינוח והנה הרשב"א בתוה"ב הקשה שבגמ' מבואר שבדיקה זה תמיד יותר משיעור וסת וכאן בגמ' מבואר שאפילו שבודקת היא עדין אסורה ותירץ שכאן הכונה קינוח ועיין ב"ח וסד"ט שתמהו על קושיתו שלגבי שיהיה שיעור חטאת זה קינוח אבל שיעור א,ת זה אפילו שיעור בדיקה וטביארו שמשמעות הגמ' ששיעור א"ת זה שיעור קטן לאחר שיעור חטאת וצ"ב ובח' חת"ס ביאר שהוקשה לו הקושיא הנ"ל מה הגמ' שואלת סתירה הרי כאן כתוב בדיקה ובמשנה כתוב קינוח ומוכח מהגמ' שקינוח זה לא בדיקה ותירץ שבדיקה זה קינוח דהינו שכונתו לראשונים ולפ"ז אין ראיה לחוו"ד ששיעור א"ת זה רגע אחד יותר

ד] עיין ש"ך שאם בדקה מיד ולא מצאה כלום אפילו אם בדקה תוך שיעור א"ת ומצאה דם אין לה דין רמ"ת ועיין סד"ט שתמה הרי כדי לא למצוא כלום צריך שיעור בדיקה וא,כ זה כבר יותר משיעור א"ת אמנם בפשוטו דעתו שראשונים ששיעור א"ת זה שיער בדיקה ועד שתטול עד מתחת הכר וא"כ משכחת להי שהיה עד בידה וכה"ג יכולה לבדוק ועד לקנח וזה בשיעור א"ת והנה בפשוטו צריך להחמיר כשיטות אלו ולפ"ז שיעור א"ת זה בדיקה בחורין וסדקים ותושיט ידה מתחת הכר ולכאורא זה בכערך דקה והראב"ד כתב שאנו לא יודעים השיעור ויש להחמיר

ה] עיין חוו"ד שהקשה שכיון שוסתות דרבנן א"כ למה בשיעור א"ת זה נחשב רמ"ת הרי וסתות דרבנן וספק דרבנן להקל ותירץ שכיון שלגבי חיוב קרבן אנו מחמירים ממילא גם לגבי רמ"ת ובח' הפלאה הקשה למה אין כאן ס"ס ספק מהצדדים ספק לאחר תשמיש והוכיח מכאו שספק צדדים זה לא בגדר ספק ודלא כסה"ת שמה שמותרת לבעל שני זה רק מחמת ס"ס אולי אין האצבעות שוות ואולי זה מהצדדים

# סוגיא דמכה

**גמ' ט"ז. הרואה דם מחמת מכה וכן ס"ו.**

**טושו"ע קפ"ז ס"ה – ס"ח**

**קצ"א ברמ"א ובט"ז סק"ד**

**קצ"ו ברמ"א תליה בג' ימים ראשונים**

**האחרונים האריכו כאן מה נחשב מכה ובאינה יודעה רשב"א תוה"ב כ"ב: סוף העמוד- כ"ג. סוף טור ראשון עיין ס' התרומה צ"ב ובמרדכי ס' תשל"ה שערי דורא ס"ו ועיין ש"ך ובפלתי סק"ה ובסד"ט סקי"ד ובבית מאיר ובחכם צבי סימן מ"ו ע"ג [מד"ה ומ"ש עוד מ"מ] ובגר"ז סקכ"ד ל"ד ובקו"א ד' ובחזו"א סימן פ"א פ"ב סק"א - ג, ועיין נוב"י סימן מ"א שהאריך מאוד בדין תליה במכה ועיין סמ"ו [ובפרט מד"ה ומעתה אחרי השיכותי - ונדבר] ובחת"ס יור"ד קמ"ב ובאבנ"מ תשובה כ"ג ועיין תוה"ש ק"צ סק"א ובתפארת למשה סק"י בינת אדם סימן ד'**

**א. ביאור כונת המרדכי סימן תשל"ה – עיין תרוה"ד סמ"ז הובא בב"י סוף הסימן ובב"ח ס"ד ובט"ז סק"י ובש"ך סק"כ ועיין תוה"ש י"ד מה שתמה בזה ובמה שישב וכן הוא בחוו"ד סק"ו ובחזו"א פ"א בד"ה כמה פ"ב סק"ג ועיין נוב"י מ"א בד"ה חלוקה הא' גר"ז סקכ"ג**

**ב. ביאור כונת הרשב"א – ב"י וד"מ ובש"ך סקכ"ד וכן הוא בחכם צבי סימן מ"ו ועיין נוב"י מ"א הדין הז' ועיין סד"ט סקי"ד ובפליתי סק"ה שישבו קושיות החכ"צ ועיין פליתי בתחילתו שהקשה מהא דמבואר ברשב"א שיועיל בדיקת שפופרת ועיין גר"ז קו"א ד' [ועיין שו"ת הרשב"א ח"ז קס"א שהביא הראיה שלא צריכה להרגיש עכשיו שיש דם] ועיין חת"ס קמ"ב בד"ה ונחזור עתה מה שביאר סברת הרשב"א**

**ג. בביאור דעת השערי דורא סימן ו' – דרכ"מ סק"ג ו' ט"ז סק"י ונקודות הכסף ועיין ביאור הגר"א סקי"ד**

**ד. בביאור הכרעת השו"ע – ב"ח ס"ד ט"ז סק"י ביאור הגר"א סקי"ד נוב"י מ"ו בד"ה ומעתה אחרי פלתי סק"ה ונפק"מ איך לבאר את ס"ז**

**ה. ביאור הכרעת הרמ"א – ש"ך סק"כ כ"ד תוה"ש י"ד ובביאור הגר"א י"ד**

**ו. האם מותרת בנ"ל ללא ז"נ – ש"ך הנ"ל ועיין נוב"י מ"א אות א' ג' ועיין היטב בב"ח ט"ז וגר"א הנ"ל ובחכמת אדם ק"י ס"ו ועיין חוו"ד סקי"ג לגבי וסת תרוה"ד ויש לעיין האם זה גם לגבי להתירה לבעלה**

**ז. בדין ס"ס דהרמ"א – עיין ש"ך סקכ"ב ובחוו"ד סק"ח ובנוב"י מ"א אות ד' ובחזו"א פ"א בד"ה והנוב"י ועיין סד"ט ט"ו ובתוה"ש ק"צ סק"א [וע"ש ט"ז סק"ב מהו דם צדדים ובדג"מ שם ובתה"ש ו'] גר"ז סקכ"ד בינת אדם ד' רעק"א ס"ב בד"ה אמנם כבר שכתב כחוו"ד**

**ח. בדין תליה ביום הוסת – תוס' ט"ז. ובחזו"א פ"א בד"ה והנה ועיין נוב"י מ"א ז' ובחוו"ד י"א ט' ובק"צ י"ח ועיין לחו"ש קפ"ז סוף סי"ד שנקט שלתוס' אין דין תליה כלל ביום הוסת אלא במרגשת דם מהמכה**

**ט. האם תולים במכה למפרע – שו"ת הרשב"א החדשות צ"א בד"ה ומכל נוב"י תנינא ס"צ בסופו ועיין סה"ת סצ"א הובא בש"ך קפ"ה סק"ג**

**י. עד מתי יכולה לתלות במכה – נוב"י סמ"ג בד"ה לכן נראה לי ובסמ"ו בד"ה ומ"ש מחותני המפורסם**

**י"א. מעוברת ומניקה האם חשיבה שלא בשעת וסתה – פ"ת סקכ"ה בשם בית מאיר ועיין נוב"י סוף ת' מ"ה**

**י"ב. האם כאב הוי מכה – גר"ז סקי"ז ל"ד סד"ט סק"ט רעק"א סימן ס"א ועיין ט"ז קצ"א ד' ובחכם צבי ע"ג ועיין ט"ז סק"ז בד"ה עוד כתב וברעק"א ע"ח בד'ה אמנם ועיין פ"ת כ"ז**

**י"ג. אין לה וסת לאחר ל' יום – פ"ת סקל"ב [וכן הוא בש"ך סקכ"ג] ועיין פ"ת סקכ"ו בלא בדקה ביום הוסת ובדקה לאחר הוסת**

**י"ד. האם תולה במכה הרבה דם – פסקי הריא"ז סוף פ"ק ועין גליון מהרש"א אות י"ט ובחזו"א פ"א בד"ה כתב**

**ט"ו. מוצאת תמיד בצד אחד האם צריך מכה – רעק"א ס"א בד"ה ולדון**

**ט"ז. מכה שמוציאה דם על ידי דחיקה – נובי"ת צ' בד"ה והנה חזו"א פ"ב א' [ועיין נשמת אדם ס"ד בשם הרדב"ז]**

**י"ז. כאב כמכה לענין כתמים – נובי"ת סימן ק' ובגר"ז אות כ"ג אוסר בכתמים**

**י".ח האם מציאת מוגלה חשיב כמכה המוציאה דם – חת"ס קמ"ד בד"ה והשתא**

**י"ט. קושיא מבוגרת – סד"ט סוף סקי"ד נוב"י מ"ב בד"ה ומה שכתבתי ועיין ב"ש ס"ח סק"ג ובט"ז ק"צ סקכ"ג לגבי מכה בבית הרעי**

**כ. האם וסת דתרוה"ד נחשב שלא בשעת וסתה – חוו"ד ובחת"ס קמ"ב בד"ה והנה**

**כ"א. ס"ז האם ביש לה מכה – עיין היטב ט"ז ובנקוה"כ ועין רעק"א סימן ס"א בד"ה ולדון**

### בדין תליה במכה

א] **ביאור כונת המרדכי:** עיין גמ' ס"ו. לגבי רמ"ת שמובא שלשה דינים א. שאם יש לה וסת תולה בוסתה ב. שאם יש לה מכה תולה במכתה ג. ונאמנת אשה לומר מכה יש לה במקור ובפשוטו יש כאן שלשה הלכות נפרדות ועיין מרדכי סימן תשל"ה שכתב וז"ל ואם יש לה וסת זמן קבוע שהיא רואת דם תולה בוסתה שיכולה לומר זה הדם שהיא רואה טהור שעדיין לא הגיע מן ווסתה ותולה במכתה שיכולה לומר מן מכתה הוא וטהורה וכו' ובהמשך דבריו כתב נאמנת אשה לומר מכה יש לי באותו מקום שממנו דם יוצא דוקא שיודעת שיוצא הדם מן המכה תולה בה אבל בספק אינה תולה בה עכ"ל והנה בתחילתו משמע שיכולה לתלות במכה אפילו שאינה מוציאה דם ולבסוף כתב שרק במכה שמוציאה דם יכולה לתלות והנה הב"ח ס"ד ובט"ז סק"י למדו בכונת התרוה"ד שלמד שביש לה וסת יכולה לתלות שלא בשעת וסתה רק במכה שודאי מוציאה דם ולפ"ז באין לה וסת יכולה רק לתלות אם יודעת שדם זה מהמכה והוא מחודש מאוד אמנם הב"ח בס"ד וכן משמע בד"מ שלמד בתרוה"ד שיש כאן שני מקרים שבסתם אשה לא תולה במכה אלא אם יודעת שמוציאה דם אבל אם יש לה וסת ושלא בשעת וסתה יכולה לתלות אפילו במכה שאינה יודעת שמוציאה דם ובש"ך סק"כ כתב שבתחילתו דיבר על רמ"ת ובזה כתב שתולים במכה אפילו שאין מכה כלל ובסופו דיבר בסתם מכה שבזה לא תולים אלא במכה שודאי מוציאה דם ועיין ש"ך שכתב שמשמעות המרדכי שזה סיבה גם להתיר לבעלה שכתב וטהורה אמנם כתב שלהלכה אין לסמוך על שיטה זו אלא לגבי שלא לאוסרה על בעלה שזה מקום עיגון וברעק"א כתב שלגבי רמ"ת שזה איסור וסת שזה מדרבנן סמכו על סברא זו אבל לא לגבי להתירה לבעלה [ועיין סד"ט סקי"ב]

והנה עיין תוה"ש סקי"ד שהקשה שהרי בגמ' בשבועות מבואר שאם בא על אשה וראתה דם מביא קרבן חזינן שלא תולים במכה ומצאנו בזה כמה ישובים הפלתי ישב שבגמ' שם מדובר שאומרת שמרגישה שהדם יוצא מהמקור וכה"ג זה ודאי מגופה ולא תולים במכה אמנם זה תלוי בראשונים האם גם כה"ג במצאה לאחר שיעור א"ת פטורה מקרבן אמנם עיין חזו"א פ"א בד"ה במה שהביא מהגמ' י"ב. וביומא ו שמדובר ללא הרגשה ובכל אופן טמאה ודאי ועיין סד"ט סקי"ד בד"ה והנה שכתב שרק ברואה ג"פ שכה"ג באים לומר שהיא רמ"ת כיון שרוב נשים שיש להם וסת הם לא רמ"ת לכן זה סיבה לתלות שזה מהצדדים אבל ברואה פעם אחת בזה נתלה שזה במקרה יצא באותו זמן אלא שתמה למה רבנן אמרו לבדוק לאחר תשמיש הרי לחשוש שתראה סתם מהיכי תיתי ולחוש שתראה מחמת התשמיש הרי יש לה וסת והיא לא רמ"ת אלא זה מהצדדים ותירץ שבאמת זה רק מצד שיש דין בדיקת שחרית וערבית ובזמן הביאה לא שמה לב מה קורה עמה וצ"ע שא"כ גם לאחר הטלת מי רגלים תצטרך בדיקה אמנם יתכן שזה מצד שחוששים למקרה של דם מחמת תשמיש אבל לא לטבע קבוע ועיין חוו"ד סק"ו שגם ביאר כנ"ל ולפ"ז כתב שיתכן שגם למרדכי צריכה ז"נ שכל הטענה שעד כמה שהיא רמ"ת אנו תולים בצדדים אבל יתכן שבמקרה ראתה דם וא"כ צריכה ז"נ ואינה אסורה לעולם ע"ש ועיין חזו"א סימן פ"א בד"ה במה שכתב גם כנ"ל והוסיף שהיה מקום לדון שכאן שיש חיכוך התשמיש לכן תולים אמנם לפ"ז הוא דוקא מכה בצדדים אמנם ביאר קים להו לחז"ל שאשה שיש לה וסת היא לא רמ"ת ובהכרח שזה סתם דם וכנ"ל מהמרדכי וכן כתב פ"ב סק"ג

ב] הנה שיטת ספר התרומה ושערי דורא שכל מה שתולים במכה זה רק אם יודעת שמכתה מוציאה דם אבל אם רק יודעת שיש מכה ולא יודעת האם היא מוציאה דם אינה יכולה לתלות בה אמנם הרשב"א בתוה"ב כתב שאין הכונה שיודעת שמכתה מוציאה דם והוכיח כן שהרי לא יכולה לדעת אלא אם בדיקת שפופרת ולא משמע שגם במכה צריך שפופרת וכתב שהלשון שממנה דם יוצא הכונה שאנו אומרים שממנה דם יוצא ומבואר עוד ברשב"א שזה גם באשה שיש לה וסת וביום וסתה שכיון שאם נאסרה היא תאסר לעולם לכן ויתרו לה גם על דין בדיקה בעונת הווסת ע"ש ורוב האחרונים נקטו שהרשב"א חולק על התרומה ונקט שכל שיש מכה זה מספיק לתלות שממנה דם יוצא וזה מועיל אפילו ביום הוסת וכן הוא מפורש בהגהות שערי דורא

אמנם עיין ש"ך סקכ"ד ובחכם צבי סימן מ"ו שכתבו שכונת הרשב"א שלא צריכה לדעת שהדם שלפנינו הוא יוצא מהמכה אבל ודאי צריך לדעת שהמכה מוציאה דם וע"ש שהוכיח שזה כוונתו א. שהרי מבואר במשנה נ"ח: לגבי כתם שכל מה שר"ע הסכים להתיר יכולה להתגלע מצד דם ולא כתם דהינו שאין הרגשה ומשמע שבבדיקה לא היה מתיר דהינו שלא עוזר מכה לפנינו אמנם כל האחרונים יישבו שזה לא דומה דשם יודעים שהמכה נתרפאה ורק יש צד שזה נפתח ואין להתיר אלא בכתם אבל כאן אנו תולים שזה מכה שמדממת ב. עוד הקשה שכיון שהמקור הוא סיבה לדם והמכה לפנינו היא לא ודאי סיבה לדם מהיכי תיתי להתיר ואפילו אם שלא בשעת הוסת יש מקום להתיר שכיון שלא שכיח שתראה ויש כאן מכה לפנינו זה סיבה לתלות במכה אבל בשעת הוסת שהדרך לראות איך יתכן לתלות במכה שלא לפנינו ובחת"ס סימן קמ"ב בד"ה ומעתה כתב שצ"ל שמדובר במכה שיתכן שכל הדם נדות יוצא משם וצ"ע א"כ גם למ"ד וסתות דאוריתא זה כך ובחזו"א סימן פ"ח נקט שכה"ג שסיבת הראיה מצד הוסת אפילו שזה יוצא דרך המכה זה מטמא ובנוב"י מ"א הדין הז' כתב שמדובר שלא מרגישה שהדם זב מהמקור ולא יודעם אם זה מהצדדים וממילא יש כאן ס"ס כמבואר ברמ"א עיין לקמן וכתב שכה"ג לא קשה וכי לעולם לא תטמא שהרי כשתרגיש תהיה טמאה ועיין חת"ס שתמה שאם מדובר שלא מרגישה א"כ מה כל האריכות דיש לומר שכיון שלא מרגישה מסתבר שזה מכה ועוד תמהו האחרונים על הס"ס ואין זה במשמעות לשון הרשב"א ג. עוד הקשה שלשון הרשב"א שנאמנת לומר שיש לה מכה שיש שם דם וצ"ע עד כמה שעיקר כונתו שלא צריכה לומר שיש שם דם א"כ למה ביאר שזה הכונה אמנם עיין חת"ס שכתב שודאי שלא מספיק שיש לה כאב אלא צריכה לומר שזה מסוג המכות שיש שם דם דהינו מרגישה מוגלא רק שלא יודעת אם זה יוצר מהמכה או שזה נשאר שם וכן הוא בגר"ז סקי"ז כ"ג ובחזו"א

והנה הש"ך והחכם צבי ובשו"ת פני יהושוע ביארו שכונת הרשב"א כסה"ת ועיין פלתי שתמה א. שאיך לרשב"א היה צד שצריך שתדע שמכתה מוציאה דם עכשיו שא"כ פשיטא שיכולה לתלות ב. דהרשב"א כתב שא"כ צריכה בדיקת שפופרת והנה עיין חכם צבי דבפשוטו הוא תמוה דבגמ' שהמכה בצדדים שייך בדיקת שפופרת אבל כאן שהמכה במקור מה שייך בדיקת שפופרת ועיין חכם צבי שבשלמא לאחרונים הכוהנ שמכניסה מכחול למקור ונוגעת במכה וכיון שעד עכשיו לא היה דם ועכשיו יש דם זה ראיה שזה מדמם אמנם אם הכונה שעכשיו זה מדמם צ"ל שמגעת במקום המכה ונוזל דם בשפופרת כיון שאין דרך הדם לזוב שם זה ראיה שעכשיו זה מדמם ותמה החכם צבי הרי מדובר על הדם שבשעת תשמיש ומה שייך לבדוק אז [ואולי הרשב"א נקט שהמכה בבשר הרחם מבחוץ ושיך בדיקת שפופרת] ועיין גר"ז מה שכתב בזה ועיין חת"ס סימן קמ"ב שהקשה שהרשב"א תמה על הלשון נאמנת לומר מכה יש לה במקור שממנה דם יורד ושותת ולמה לא ביאר שפעם היה שותת והחכם צבי ביאר שהוקשה לו הלשון הדם שמשמע הדם של עכשיו והחת"ס תמה שא"כ במה שהביא אחרי זה שאין הכונה שממנה שותת ויורד היה צריך להדגיש הדם שזה עיקר דיוקו אלא בהכרח כביאור האחרונים

והנה בעיקר דברי הרשב"א עיין פלתי שתמה איך למד מהגמ' של רמ"ת שזה גם סברא בכל מכה הרי מצאנו קולות ברמ"ת יותר מתמיד ואולי רק לענין זה סמכו על מכה שאינה ידועה שמוציאה דם אבל לא לגבי להתירה לבעלה ובאמת יתכן שהמרדכי שהתיר ביש לה וסת זה רק לגבי רמ"ת עיין סד"ט סקי"ב בד"ה בגמ' ובפשוטו מוכח ברשב"א שאין להקל לגבי רמ"ת יותר מלבעלה ולפ"ז בדיקת שפופרת עוזר גם לגבי בעלה והאחרונים האריכו האם בדעת הרמב"ן מוכח שיש לחלק

ועיין סד"ט סוף סקי"ד דהקשה דמבואר שבתולה תולה בדם בתולים גם ללא כאב והרי זה מכה שאינה ידועה שמוציאה דם דהרי יש בוגרות שאין להם דם וכתב שכאן זה עדיף כי נודע שיש נשים שזה סיבה לדם וכן הוא בנוב"י סימן מ"ו והוא חידוש שכל שיש מצב שיש נשים שזה מוציא דם אפילו שיתכן שאצלה זה לא מוציא דם זה נחשב מכה שמוציאה דם וצ"ע

ג] והנה לענין הכרעת ההלכה הב"ח ס"ד נקט שסתימת השו"ע להקל בכל מכה אפילו שאינה ידועה שמוציאה דם אמנם הט"ז סק"י שהעמיד את השו"ע ס"ז ביש לה וסת ושלא בשעת וסתה ובפשוטו שם יש מכה רק שלא יודעת אם מוציאה דם ולא התיר אלא מחמת הבדיקה משמע שנקט שצריך ידועה שמוציאה דם ועיין נוב"י סימן מ"ו ד"ה ומעתא אחרי שכתב תולין בדם מכתה משמע רק במכה שמוציאה דם

ובדעת הרמ"א בפשוטו משמע שנקט לחלק שאם יש לה ווסת ושלא בשעת וסתה תולה אפילו במכה שאינה ידועה שמוציאה דם אבל באין לה וסת אין תולה אלא במכה שמוציאה דם וכן כתב הב"ח בס"ד אמנם הש"ך סק"כ נקט שהרמ"א רק הקיל לענין רמ"ת ולא לענין סתם מכה ועיין סד"ט סקי"ד בד"ה עוד בשם הכנסת יחזקאל שביאר שבמקום שהנידון לאוסרה לעולם בזה הקילו לסמוך על זה וממילא גם מותרת לבעלה משא"כ כשהנידון על מכה חד פעמים לא סמכו על שיטות אלו וברעק"א והסד"ט ביארו שלגבי רמ"ת שזה רק נידון של וסתות דרבנן יש להקל אבל לגבי להתירה לבעלה שזה נידון של דאוריתא לא סמכו על זה ולפ"ז גם ברמ"ת לא נתירה לבעלה אלא תצטרך ז"נ אמנם הנוב"י מ"א בדין הג' נקט שכיון שיש לה חזקת טהרה יש להקל להתירה לבעלה שהמקור הוא סיבה לדם כמו המכה רק שכתב שאם היא בז' נקיים אין להתירה שאין לה חזקת טהרה אמנם האחרונים חלקו שיש לה חזקת הגוף ויש להתירה ועיין נוב"י שהוכיח שכונת הרמ"א להתירה לגמרי שהרי הדגיש שמדובר שלא בזמן הוסת והרי אז אסורה לשמש ועוד שאז תולה בוסתה ואין נידון של רמ"ת והחת"ס קמ"ב קמ"ד ובפליתי ובחכמ"א ק"י ס"ו נקטו להקל בזה ועיין חוו"ד חידושים סקי"ג שכתב שגם אשה שאין לה וסת אבל יש לה וסת התרוה"ד שלא רואה עד יום מסוים יש להקל להחשיבה בזמן זה כיש לה וסת שהיא בחזקת אינה רואה ויתכן שדבריו רק לענין רמ"ת אבל לא לגבי להתירה לבעלה ובחת"ס קמ"ב בד"ה מעתה מבואר שזה גם לגבי להתירה לבעלה ולענין הלכה החזו"א הכריע לאיסור וכן דעת גר"ז סד"ט רעק"א חוו"ד ולכאורא כיון שכן הוא דעת רוב הראשונים והרשב"א יחיד בזה אין להקל בדבר שהוא דאוריתא וצ"ע

ד] כתב הרמ"א ראתה דם ולא יודעים האם זה מכה במקור או בצדדים מותרת מחמת ס"ס והנה רוב הפוסקים נקטו שזה היתר לגמרי אמנם ברעק"א סימן ע"ח דן שזה רק היתר לגבי רמ"ת והנה עיין ש"ך שהקשה שזה לא ס"ס המתהפך ושזה שם ספק חד הוא ועיין נוב"י שכתב שכיון שדם מהרחם יש לו טומאת מקור ודם בצדדים אין טומאת מקור ממילא חשיב עוד ספק אמנם החזו"א פ"א בד"ה הנו"ב תמה שכמו שמכה אחת לא מחלקים אותה לשנים ממילא כאן שיש דם והוא מהמכה אין זה שני ספיקות אמנם כתב שברמ"ת שמבואר בגמ' שיש צד של צדדים ויש כאב במקור חשיב שני ספיקות אבל ללא זה כלפי שני המכות יש כאן אין ספק מוציא מידי וודאי וצ"ב והנה עיין סד"ט סקט"ו שהקשה שהרי כל בדיקת עד חייבים קרבן ולא אומרים אולי זה מהצדדים ותירץ שכאן שיש ספק מכה וזה ספק השקול לזה מצטרף צד של צדדים אפילו שהוא רחוק אמנם בפשוטו זה לא ספק שקול שא"כ היו מעמידים על החזקה ואולי זה ספק שקול רק שיש הכרעה של אין ספק מוציא מידי וודאי וצ"ע

ועיין חוו"ד שהקשה דהש"ך כתב שבמכה שאינה מוציאה דם שהתיר הרמ"א זה רק לגבי רמ"ת והרי תמיד יש שם צד של צדדים ואין סיבה לאסור אותה עוד הקשה שהראשונים שביארו הגמ' שצריך מכה שיודעה שמוציאה דם הרי מדובר ברמ"ת שיש צד של צדדים שהרי מועיל בדיקת שפופרת וא"כ יש כאן ס"ס ומה הצד לאוסרה וע"ש שביאר שכל דברי הרמ"א כשלא היה הרגשה שבזה אפשר להתיר מצד צד מעלמא שזה צדדים וכן הוא ברעק"א ס"ב בד"ה אמנם עיין אמרי ברוך שהקשה שהרמ"א חילק בין אם מרגישה שזה מהמקור ומבואר שמדובר בהרגשה ועוד שאם זה כתם הרי מפורש בראשונים שיש להתיר דם במכה שאינה ידועה שמוציאה דם אמנם הם נטו לחלק בין כתם שודאי מגופה לכתם שיש צד מעלמא ועיין תוה"ש תחילת ק"צ שביאר שהרמ"א מדבר רק ברמ"ת שזה דבר שלא שכיח ולכן זה סיבה להעמיד הצד צדדים כצד שקול אבל בסתם בדיקה בזה ודאי אין צד של צדדים ולפ"ז מיושב קושית הש"ך מספר התרומה שצריך יודעת שמכתה מוציאה דם ששם מדובר לא ברמ"ת אלא בסתם מכה ועיין נוב"י מ"א אות ו' שכל היתר הרמ"א רק אם לא יודעת איפה המכה אבל אם יודעת שזה בצדדים אין לה ס"ס שיש רק ספק אולי זה מהצדדים והנה הט"ז תחילת ק"ץ נקט שספק צדדים זה גם מכה אמנם התוה"ש והדגול מרבבה ביארו שזה דם העליה דאל"כ הוי ודאי חד ספק ולפ"ז לכאורא גם אם יש לה מכה בצדדים אבל יש עוד צירוף של דם העליה ודלא כנוב"י לעיל וצ"ע [ובעיקר הספק צדדים יש לדון שודאי שהכאב במקור ויש כאן עוד צד של מכה בצדדים אמנם בזה יש חידוש שגם ללא ריעותא של צדדים יש כזה צד אמנם יתכן שיש ספק איפה הכאב וכל צד הספק מצד הכאב אמנם בזה ודאי לא חשיב שני צדדים וכקושית החזו"א ודו"ק בזה]

והנה הנוב"י סק"ז כתב שהיתר הרמ"א זה אפילו בשעת וסתה שלא שיך לומר וכי לעולם לא תראה שהרי תטמא מתי שתרגיש מאיפה זה אמנם רעק"א ס"ב בד"ה וגם כתב שכל שזה זמן וסתה אין שום סיבה להעמיד צד של צדדים ועיין בהגהות רעק"א על החוו"ד

ה] השו"ע ס"ז הביא את התרוה"ד שאם תמיד מוצאת דם באותו מקום אפשר לתלות שזה מכה והט"ז העמיד ביש לה וסת ושלא בשעת וסתה ויש לה מכה שאינה ידועה שמוציאה דם דהינו שבעלמא השו"ע מחמיר שצריך מכה שידועה שמוציאה דם וכאן מועיל אינה ידועה כיון שתמיד מוצאת באותו מקום אמנם הש"ך בנקוה"כ כתב שהשו"ע פסק כתחילת התרוה"ד שזה סיבה להתיר אפילו באין לה וסת אמנם מבואר בדבריו שזה רק ביודעת שיש לה מכה רק אינה יודעת אם מוציאה דם אמנם עיין תפארת למשה על הט"ז סק"י ובחכם צבי סע"ג שאם נימא שהשו"ע פסק כרשב"א שתולה במכה שאינה ידועה שמוציאה דם א"כ בהכרח כאן כונתו להתיר אפילו שלא ידוע לה כלל שיש מכה ועיין רעק"א סימן ע"ח בד"ה אמנם שכתב שכל מה שמועיל מה שמוצאת בנגיעה במקום שכואב רק אם זה היה כמה פעמים אבל בפעם אחת זה לא ראיה שיתכן שזה דם מהמקור שנפל על מקום הכאב ע"ש ורעק"א סימן ס"א כתב שכל השו"ע רק בידוע שיש מכה ע"ש שדיק כן מהש"ך והט"ז

ו] בדין תליה ביום הווסת עיין תוס' שכתבו שכיון שוכי לעולם לא תראה לכן לא יכולה לתלות גם למ"ד וסתות דרבנן אלא אם מרגשת שיוצא דם מהמכה ולא צריכה לחוש שמעורב בזה גם דם נדה ובביאור סברת התוס' עיין חזו"א פ"א שכיון שאם נתלה במכה גם אם יהיה דם של ווסת נתיר והרי זה ודאי שלא יתכן אשה שאין לה דם נדה כלל לכן אין לטהר כלל רק שהיה אפשר לטהר חודש אחד או שנים שזה דבר שקורה ובזה חידשו תוס' שלא מטהרים כלל והנה עיין חוו"ד ק"צ י"ח שכתב שכשיש מכה בצדדים ובדקה ויכולה לבדוק ללא ליגוע בצדדים בזה אין הטענה וכי לעולם לא תראה ומותרת וכן מצאנו באחרונים בכמה דוכתי [עיין ש"ך קצ"א ז' וכן קפ"ה ס"ה לגבי קרטין ביום הוסת שהקשה שלא שייך בזה הטענה שלעולם לא תראה] שכל שאין הטענה היא מותרת אמנם הלחו"ש סוף סקי"ד כתב שסברת תוס' רק להכריח בכונת הגמ' אבל באמת היום יסוד הדין שביחס ליום הוסת שעלולה לראות מכה זה לא סיבת תליה והנה במוצאת דם מועט לכאורא לא שייך לעולם לא תראה שעד כמה שהמכה היא לא סיבה לתליה מרובה א"כ בבא הוסת היא תאסרו וצ"ע סתימת הפוסקים שלא חילקו בזה וללחו"ש א"ש ולפ"ז קצת דם לאחר הוסת יש להתיר ועיין חוו"ד סק"ט

והנה הרשב"א התיר גם ביום הוסת וצ"ע הרי וכי לעולם לא תראה ועיין לעיל דהנוב"י ביאר שמדובר שלא מרגשת ויש ס"ס אבל אם מרגשת שזה מהמקור אסורה והחוו"ד כתב שגם אם מרגשת זיבת דבר לח אבל כל שתרגיש זעזוע האיברים שזה דרך ראיה אין לתלות במכה וממילא בצורה זו תהיה טמאה ובאמרי בינה תשובה ו' כתב שלא התיר הרשב"א אלא בשאינה מזלפת כדרכה שזה לא דרך ביאת האורח וכיון שיש כאן ריעותא שזה לא דם נדתה יש לתלות במכה וכן הוא בריא"ז סוף פ"ק

ז] עיין סד"ט שדן באשה שיש לה וסת ולא בדקה ביום וסתה ויש לה מכה האם תאסר וצ"ב ספיקו הרי הבדיקה מעכבת וצ"ל שעד כמה שיש מכה זה נחשב שאין לה אפשרות בדיקה ומותרת ללא בדיקה רק שדן שכיון שדם זה הוא מיום וסתה וכלפי יום זה אין לתלות במכה לכן היא תאסרו צ"ל שדיבר בוסת החודש שמצד וכי לעולם לא תראה אין לאסור דתראה בחודש הבא ועיין פ"ת שהביא מהחוו"ד שבאין לה וסת ועבר העונה בינונית היא אסורה תמיד מצד שוכי לעולם לא תראה ולכאורא גם ביש לה וסת ועבר הוסת הקבוע שלה שכיון שודאי חייבת לראות פעם ואם נטהרה תהיה טהורה תמיד יש כאן הסברא וכי לעולם לא תראה ולכאורא ללחם ושמלה לעיל יתכן שלאחר יום הוסת שם כל הטענה מצד לעולם לא תראה ולא שבעצם יש סיבת ראיה ובזה הוא יותר קל כגון בקצת דם

ח] עיין רמ"א סימן קצ"א שהביא משו"ת מהרי"ל סימן קע"ג שאשה שרואה דם במי רגלים ומרגישה כאב בזמן הטלת מי רגליים וע"ש במהרי"ל שהר' מנחם התירה לגמרי והמהר"ם התירה ביש לה וסת ושלא בשעת וסתה והמהרי"ל הוסיף שצריך בדיקה לראות שזה מהמכה ממי רגלים ועיין ט"ז שם סק"ד שכתב שיש לסמוך על הכאב ללא הבדיקה שם ורק במקום שיציאת הדם זה לא בזמן הכאב צריך בדיקה המיוחדת הנ"ל והנה פשטות הדברים שיכולה לסמוך על הכאב לבד לדעת שיש לה מכה אמנם עיין חוו"ד סק"ז ורעק"א תשובה ע"ח שכונת הט"ז שיודעת שיש לה מכה ולא יודעת אם היא מוציאה דם וכה"ג כשיש כאב ובאותו זמן יוצא הדם זה כמה שידועה שמוציאה דם ובפשוטו כן מוכח מהט"ז שבסימן קפ"ז העמיד את ס"ז שיש לה וסת ושלא בשעת וסתה ומוצאת במקום אחד שיש לה כאב ומבואר שללא זה לא נתירנה והחכם צבי סימן ע"ג כתב שרק בדם במ"ר שזה לא שכיח כל שיש כאן זה סיבה לתלות אבל ללא זה כאב זה לא כמו מכה ועיין גר"ז קפ"ז ל"ד שכתב שיש מקום לומר איפכא שרק במי רגלים שיתכן שהדור למקור ואיתו דם בזה לא מספיק כאב אבל במקום דאין חשש של הדור כאב זה כמו מכה והכריע שם שמכה שיכולה להביא דם נדה אין לסמוך על כאב אבל כאב שלא יכול להביא דם נדה יש להקל אמנם הפ"ת סקכ"ו החמיר שכאב אף פעם זה לא כמכה

והנה עיין ט"ז קפ"ז סק"י שהקשה שהרמ"א התיר ביש לה וסת ושלא בשעת וסתה ובסימן קצ"א הצריך בדיקת מהרי"ל ועיין בנקודות הכסף שכתב שאיפה שאפשר לבדוק צריך לבדוק והחוו"ד הקשה שהרי תמיד במכה שלא ידועה יכולה לבדוק בשפופרת ועיין הגהות אמרי ברוך שאם זה בדיקה תוך המקור זה מאוד קשה עוד תירץ שהמהרי"ל מדבר שאין ידוע שיש לה מכה ורק כאב אבל כאן מדובר שיש מכה רק שלא יודעים אם זה מוציא דם עוד כתב לישב לדבריו שהמהרי"ל מדבר שרואה רק בזמן הטלת מי רגליים

ט] הרמ"א כתב שבדיקת מהרי"ל צריך ג"פ והדגול מרבבה תמה למה שלא יועיל פעם אחת ולכן נקט שכדי לעקור צריך ג"פ אמנם בשו"ת אבני מילואים כ"ג כתב שזה לא בדיקה מוכרחת והוסיף שלגבי להתיר הדם שבאותו זמן ודאי סומכים אבל לא לגבי ליצור שיש מכה להתיר גם בפעם אחרת והנה לרמ"א ששלא בשעת וסתה תולים גם במכה שאין ידוע שמוציאה דם ויש לדון האם מכח זה נחשב שיש לה מכה שידועה שמוציאה דם ויתכן כנ"ל שזה רק סיבה להכריע על דם זה אבל לא לימור מכח זה חזקה שיש מכה

י] בעיקר דין תליה במכה עיין נוב"י מ"ו שכתב שלא שייך לתלות לעולם אלא צריך מוכיחה קיים שהמכה עדין קימת וכן כתב החוו"ד סק"ח ע"ש עוד יש לדון במוצאת מכה האם אפשר לתלות למפרע ובנוב"י סוף סימן צ' כתב שאין לתלות למפרע וכן הוא בשו"ת הרשב"א החדשות סימן צ"ב והוכיח ג' נשים שאחד בדקה לאחר שיעור וסת שאין לתלות בזה אמנם עיין ספר התרומה צ"ב הובא בש"ך קפ"ה ג' שאם אמרה שראתה דם ואחרי זה מספקת שמצאה מכה שזה אמתלא ומבואר שמועיל מציאה אחרי זה אמנם יתכן שמצאה מכה שרואים על זה שזה היה קודם ובדין רמ"ת בבדיקת שפופרת במצאה מכה לא אומרים שזה רק קרה עכשיו ויתכן שביש לה כאב רק שלא יודעים אם מוציא דם בזה ודאי יש לתלות למפרע ואין זה דומה לגמ' סף דשם לא התחיל ספק רק על ידי המציאה

י"א] בדין יש לה מכה שמוציאה דם עיין חזו"א פ"א בתחילתו שגם מכה שעל ידי חיכוך מוציאה דם אבל אם התשמיש הוא חיכוך או הבדיקה זה נחשב מוציאה דם וכן הוא בנוב"י תנינא סימן צ' ועיין חת"ס קמ"ד בד"ה והשתא שהביא מהשערי דורא שאם יש מוגלה זה סימן על מכה אמנם השערי דורא לא סמך על זה אלא במקום צירוף אמנם הסד"ט הביא את זה לדינא ע"ש

י"ב] בשו"ע מבואר שאשה יכולה לסמוך על עצמה שיש לה מכה אמנם הסד"ט סקי"ב הביא מהשב יעקב שכל שיכולה להיבדק על ידי אחות צריכה להיבדק ולכאורא הכונה במכה שיבה צד טעות

# שלשה ימים ראשונים

**עיין ד"מ קצ"ו סק"א ומקורו בסה"ת סצ"ב והובא ברמ"א קצ"ו ס"י ועיין שם בפ"ת וברעק,א סימן ע"ח ובסד"ט סקל"ד ובפליתי סק"ה ועיין תוה"ש סקי"ג לגבי מתי מונים את הג' ימים ועיין ש"ך ק"צ סקנ"א ובתוה"ש סקמ"ה שם ועיין חוו"ד קצ"ו סק"ג ובדגול מרבבה ק"צ סל"ד ועיין תוה"ש קצ"ו סקי"ד**

א] הדרכי משה סימן קצ"ו ס"י הביא מספר התרומה וסיעתו דבג' ימים ראשונים לא תולים במה שתולים בכתמים וסברתו כמבואר בגר"א כיון שמצאנו לגבי זב שמעינו פתוח עדין בג' ימים ראשונים אמנם הד"מ כתב שסתימת כל הפוסקים שלא חילקו בזה משמע שלא ס"ל כן וכן הרשב"א שכתב שתולה בימי ספירתה כמו בימי טהרתה משמע שזה גם בג' ימים ראשונים אמנם הש"ך כתב שדרך הפוסקים שכל שאחד מהם פירש לחלק דבר מסוים אמרינן שכולם התכונו כדבריו

והנה בטעם ספר התרומה עיין ט"ז וש"ך שכתבו שזה סברא שכיון שצריכה להחזיק שמעינה סתום כל שמוצאת כתבם בג' ימים ראשונים זה מרעה את החזקה של מעינה סתום ובשו"ת חמד"ש ס"כ סקי"ז כתב שזה סברא שכיון שמעינה עדין פתוח ממילא תלינן במצוי שיותר מסתבר שזה ממעינה מאשר מהמכה ובסד"ט סקל"ד בד"ה ולהיתר כתב לדון שכיון שמטמאה גם ללא הרגשה א"כ כאן הנידון של כתמים זה נידון דאוריתא ויותר חמור עוד דן שזה מחסר במעשה הספירה ע"ש ובשו"ת רעק"א סימן ע"ח כתב לדון שבאמת בימי ספירתה אין לה חזקת טהרה וכסברת הנוב"י וכל ההיתר מצד שתלינן במצוי שזה מעלמא ולא מגופה אבל בג' ימים הראשונים מצוי דם בגופה ממילא אין סיבה להתיר

והנה עיין תרוה"ד שכתב שיש את ההיתר של פחות מגריס שכיון שזה מצד שאין לך אשה שאין לה בסדין מאכלות ממילא זה סברא גם בג' ימים ראשונים והד"מ הוכיח מזה שזה רק חומרא ולא מעיקר הדין אמנם עיין פרד"ר שפ"ח י"ג שכתב שזה רק ראיה שחז"ל לא גזרו אבל יסוד הסברא כי לא מצוי דם פחות מגריס ולכאורא עיקר הסברא שודאי שדין הטומאה בכתמים זה דרבנן ואת הסברא שלא גזרו פחות מגריס כי זה מצוי יש גם כאן ועיין פ"ת שכתב שבדבר שאינו מק"ט ובצבעונים לא גזרו אמנם בסימן ק"צ סקכ"ב הביא מספר עמודי כסף שגזרו בג' ימים ראשונים

הד"מ כתב שכל החומרא זה רק במכה שאינה ידועה שמוציאה דם אבל לא במכה הידועה שמוציאה דם וביאר שני טעמים טעם ראשון שכיון שתולים במכה אפילו ברואה כ"ש שבכתמים נתלה והוסיף שאפילו ביום הוסת שזה דרבנן תולים א"כ גם כאן שזה רק כתמים דרבנן נתלה בזה והוסיף עוד טעם שלגבי מכה שבגופה היא לא יכולה להיזהר בזה ממילא בזה לא החמירו עליה והנה בפשוטו לטעם הראשון זה רק סברא בכתמים אבל בעד שזה נידון דאוריתא בזה אין להתיר וכן הוא ברעק"א תשובה ע"ח אבל לטעם השני זה גם סברא להתיר בבדיקת עד ועיין ש"ך שהכריע שעיקר הסברא כי לא יכולה להיזהר שהרי הספר התרומה כתב שלא תולה גם בציפור וזה וודאי כמו מכה הידועה שמוציאה דם אמנם יתכן שמכה מבחוץ זה יותר בגדר תליה וכיון ששכיחה מגופה זה סברא לתלות שזה מגופה אבל מכה בגופה זה יותר תליה טובה וכן הוא בגר"ז קפ"ז קו"א י' ובסד"ט בשם הפנים מאירות אלא שראיתו מכתם על חלוקה שלא תולים בדם ציפור צ"ע

והנה מבואר בשו"ע ק"צ סמ"א שאשה יכולה לתלות בימי נידותה והש"ך כתב שלרמ"א זה בג' ימים ראשונים דכאן זה מכה שבגופה ועיין סד"ט קצ"ו סקל"ד שכתב מהמשנה למלך שכאן הרמ"א מודה וע"ש שביאר כי כל הסברא כי לא יכולה להיזהר אבל כאן יכולה להיזהר שלא ללבוש בגד זה מזמן נידותה

והנה ברעק"א סימן ע"ח כתב שבבדיקת עד בזה הרמ"א מודה שלא תולים במכה הידועה שמוציאה דם אמנם בחוו"ד קצ"ו סק"ג רק דן שביום ראון שזה מעכב אין לתות ומשמע שנקט שבג' ימים הראשונים יש לתלות ומסתבר שזה מצד שלא יכולה להיזהר ועיין דגמ"ר ק"צ סל"ד לגבי עד שאינו בדוק דבג' ימים אין לתלות בפחות מגריס דהרי יכלה להיזהר ולבדוק בעד הבדוק ובפ"ת ק"צ ל"ח הביא דבמעיל צדקה התיר בכה,ג ע"ש

בב"ש באבן העזר סימן ס"ג סק"ג נקט שגם במוצאת בכתם אסורה בג' ימים ראשונים אמנם בדגמ"ר נקט להקל בזה וכן הוא בסד"ט ק"צ ע"ד ובחכמת אדם קי"ז סי"ז והנה התוה"ש סקי"ד נקט שגם אם נטמאת מחמת ראיה וראתה בכתם בג' ימים ראשונים זה לא עושה עוד ג' ימים אמנם הב"ש הוכיח מהתרוה"ד שזה אסור שכתב שפחות מגריס מותר דאל"כ היא לא תטהר לעולם חזינן שלא אומרים שבג' ימים השנים היא כבר תוכל להיטהר וכן הוא בדגול מרבבה ובסד"ט

עיין פ"ת שהביא מהפנים מאירות דדן במצאה כתם בסוף הז' נקים אבל יתכן שזה מתחילה האם יכולה לתלות בזה והאחרונים נקטו שכה"ג תולה אמנם ברוצה לתלות בימי נידתה או בציבפור שנתעסקה בג' ימים ראשונים יש שהתירו גם בכה"ג אבל בתפארת למשה כתב שבזה אין שום סברא להתיר שהרי אם היתה מוצאת הכתם בג' ימים הראשונים הינו אוסרים וגם עכשיו אנו תולים שזה הגיע בג' ימים הראשונים

עיין תשובות פנים מאירות ח"ב סק"ע שנסתפק האם חלוק שאינו בדוק גם לא תולה בג' ימים ראשונים והביא שמפורש ברמ"א ק"צ סמ"א שלא תולה אמנם בפרדס רימונים ק"צ שפ"ח נ"ב כתב שבחלוק שזה דרגא של אשפה בזה יכולה לתלות

עיין פ"ת שהביא מהאחרונים שאם מונה חמשה ימים מחמת שהיא פולטת אבל אין לה דם רק יום אחד יכולה לעשות הפסק ביום השני וזה יועיל לה שלאחר חמשה ימים זה לא יחשב ג' ימים ראשונים ובבדקה להיכנס לבית הכנסת הצ"צ החמיר שלא עשתה ברצינות והאחרונים חלקו שלגבי ג' ימים ראשונים שי להקל

עיין חכמת אדם שאשה שנתקלקלה מנקודה קטנה זה לא עושה ג' ימים ראשונים שזה לא עושה מעין פתוח והאחרונים הביאו מהברית אברהם נ"ח סקכ"ז שאשה שנטמאה מצד יום הוסת שוכי לעולם לא תראה זה לא נחשב ראיה ודאית ואין לה חומר של ג' ימים ראשונים

# בדיקה ק"ת

**משנה י"א. גמ' י"א: פעמים שהיא צריכה עד סוף הפרק גפ"ת וראשונים רי"ף כתובות סוף פ' אלמנה ובמלחמות שם רשב"א תוה"ב בית ז' סוף שער ב' ר"ן על הרי"ף ורא"ש בסוגין ראב"ד שער הספירה סימן ג' אות ח' רמב"ם פ"ד מאיסו"ב הט"ז תרוה"ד רמ"ז**

**גמ' ט"ז. במשנה ב"ש – א"ר יוחנן רמב"ן שם רמב"ם פ"ד ה"ז ובכ"מ שם ברמ"א ונו"כ**

**טושו"ע קפ"ו קפ"ד ס"א**

**א. בביאור הדין בדיקה במשנה – עיין רמב"ם בפיה"מ ובתוס"ר בע"ב בד"ה אלא ועיין פיה"מ סוף פרק בנות כותים וברמב"ם פ"ח הי"א**

**ב. בדין בדיקה אחרי האם זה גם לבעלה - עיין משנה י"ד. וברמב"ם פ"ד הט"ז**

**ג. בדין מיגו – עיין רמב"ן במשנה ובראשונים ט"ז. האם צריכה לאור הנר ועיין מקור חיים דלהלכה ודאי צריך לאור הנר וע"ש בגר"ז סק"ז ויש לעין בביאור הגמ' לרמב"ם [ודבר זה ילמד בסוגיא ט"ז.:] ועיין אבי עזרי פ"ד מאיסו"ב**

**ד. בביאור ספק ר"ז – עיין תוס' ועיין רמב"ן בדעת הרמב"ם ובביאור הגר"א סק"ב ועיין חוו"ד סק"א**

**ה. לבו נקפו – עיין תוס' ועיין רמב"ן וריטב"א מצד חשש הרגשה ועיין סד"ט ק"צ סק"ג**

**ו. האם בציווי הבעל יש חשש הנ"ל – עיין הגהות מימוני פ"ד אות כ' ובב"י ועיין כו"פ קפ"ו סק"א ובגר"ז סק"ג ועיין חידוד הלכות על תוס' בד"ה מהו**

**ז. בביאור ספק ר' אבא – עיין רש"י ורמב"ן וע"ש בביאור דעת הרמב"ם ועיין ח' הר"ן ובעיקר הדבר האם צריכה בדיקה סמוך יתכן שזה תלוי אם לטהרות או לבעלה ועיין רמב"ן בסוגין שנסתפק בזה ועיין תוס' ט"ז. בד"ה ב"ש ובמהרש"א שם**

**ח. לחייב בעלה חטאת – עין תוס"ר וריטב"א ועיין נוב"י תנינא צ"ו**

**ט. בהא דחיב חטאת ללא הרגשה – עיין ח' רעק"א**

**י. בדין עדן של צנועות – עיין ביאור הגר"א סק"ב**

**י"א. תביעה כבדיקה – עיין רש"י וראשונים האם זה רק בבא מהדרך ובביאור הבדיקה שבזה עיין תוס' וברשב"א ה.**

**י"ב. האם תביעה עוזר על חזקת טומאה – עיין תוס"ר י"א: בד"ה בד"א וי"ב. בד"ה כיון ובתוס' י"א: בד"ה תניא וברמב"ן**

**י"ג. מהו למיעבד כהא מתניתא – עיין רש"י ותוס' ובריטב"א ובמהרש"א וערוך לנר בביאור רש"י**

**י"ד. בביאור מסקנת הסוגיא – עיין רש"י תוס' ורי"ף סוף פ' אלמנה ניזונת ובביאור שיטתו עיין רמב"ן במלחמות שם ובסוגין ועיין ח' הר"ן על הרי"ף ועיין רשב"א תוה"ב וברא"ש בסוגין ועיין בראשונים שביארו את דעת הרמב"ם ועיין ש"ך סק"א בביאור דעת הראב"ד [ונחלקו הראשונים האם צריך לבדוק גם בשלו דהרא"ש נקט שלא והרמב"ם נקט שכן]**

**ט"ו. האם לרי"ף צריכה בדיקה ק"ת – עיין מלחמות ובח' בסוגין ועיין ד"מ ובטעם שצריך בדיקה עיין סד"ט סק"ד ובחוו"ד סק"א ובהגהת פרישה סק"ח ויש לעין בדעת הרמב"ם שאין מיגו מבדיקה אחרי**

**ט"ז. האם הבדיקה צריכה להיות סמוך אחרי – עיין רמב"ן פ"ה ה"א ובגר"ז סק"ג [ועיין במ"מ לעיל אות ז' בדין טהרות]**

**י"ז. מתי עושה בדיקה שלפני – שמלה סק"א**

**י"ח. האם קי"ל כראב"ד – עיין בית מאיר קפ"ז סק"א ובחוו"ד קפ"ו סק"ב קפ"ז סק"ב ועיין גר"ז קפ"ז סק"ב**

**י"ט. האם הבדיקה ק"ת צריכה חו"ס – חוו"ד סק"א ועיין גר"ז סק"ו**

**כ. האם צריכה לראות העד קודם תשמיש – עיין ראשונים ט"ז. ועיין חוו"ד סק"ב גר"ז סק"ה ז' ובמקור חיים שם ועין ט"ז קפ"ח סק"א ובפ"ת סק"ג שם**

**. האם בנאסרה על בעלה באין לה וסת מותרת לבעל שני – מאירי בסוגין ובית מאיר אבן העזר קי"ז ס"א**

**. בביאור הרי"ף שברמ"ת לא יחזיר – ח' הפלאה אבן העזר קי"ז שזה מצד חררת דם וכן הוא בפסקי הרשב"ץ**

**כ"א. בדין כמה תשמישים בלילה אחד – עיין רמב"ם פ"ד ה"ז ובכס"מ ועיין רמב"ן בביאור סוגין ועיין סד"ט סק"ג ובגר"ז ועיין ערוך לנר בביאור דעת הרמב"ם בדין בעל נפש ובכס"מ בזה [ועיין ח' חת"ס הוצאת מכון י"ם]**

**כ"ב. בדין ווסת תרוה"ד – עיין תרוה"ד רמ"ז ובחוו"ד קפ"ד סק"ד ובקפ"ו סק"ג ובנוב"י נ"ו בד"ה ומעתה אני ועיין סד"ט קפ"ט סק"כ בסופו ויש לעיין האם זה גם לגבי בדיקת הרי"ף ועיין חת"ס הוצאת מכון י"ם ועיין פלתי סק"ג בד"ה אמנם ובשמלה סק"ח ובלחם סק"ו ועיין פ"ת קפ"ז סק"ו לגבי תליה במכה [ועיין ריטב"א ט"ו. בביאור בא ומצאה בימי עונתה]**

**כ"ג. בפסק הלכה – עיין עוד קפ"ד ס"א ובתוה"ש קפ"ו ב' ובגר"ז סק"ז**

**כ"ד. בהא דהטור התיר לאחר הוסת תיפו"ל שיש חיוב בדיקה – פרישה סקי"ח סד"ט סקי"ג ט"ז סקי"ג וקפ"ט סק"ה כו"פ קפ"ד סק"י ובית מאיר שם [יש כאן נידון ביש לה וסת ועבר וסתה למה שלא יהיה חיוב כמו אין לה וסת]**

**כ"ה. בדין אשה בתחילת ראיתה – ב"ח חוו"ד וסד"ט תחילת קפ"ד ועיין בדבריהם היטב בטעם הדבר**

**בסוגיא דבדיקה ק"ת וא"ת**

א] המשנה אומרת ומשמשת בעידים חוץ מהנדה ויושבת על דם טוהר ופעמים צריכה להיות בודקת שחרית ובין השמשות ובשעה שעוברת לשמש את ביתה עיין רש"י שביאר שמשמת בעידים זה קודם תשמיש ולאחר תשמיש ועיין רמב"ן שלפ"ז הסיפא זה הסברא של הרישא אמנם עיין תוס"ר בע"ב שביאר שבתחילה המשנה אומרת את הדין שצריכה בדיקה לא"ת ואחרי זה מוסיפה שיש גם דין בדיקה ק"ת וע"ש שדיק כן שהגמ' אומרת את שמואל שלבעלה מותרת על הסיפא ולא על הרישא

ב] בהא דמבואר במשנה שצריכה בדיקה קודם תשמיש עיין רש"י לקמן ט"ז. שנקט שלא צריכה לאור הנר אלא בודקת ומסתכלת בבוקר ועיין רמב"ן בסוגין שהביא את דבריו ודן לבאר שודאי צריכה להסתכל קודם תשמיש וכן חלקו על רש"י שאר הראשונים והנה הגמ' בע"ב אומרת שמיגו שצריכה בדיקה לטהרות צריכה בדיקה לבעלה ולראשונים א"ש הלשון אבל לרש"י צריך לדחוק שהכונה קודם שנמצאת אם בעלה ועיין מרומי שדה שהכונה שאסור לה להיות אם בעלה ללא בדיקה ובערוך לנר ביאר שנפק"מ שיהיה לו דין בועל נדה והנה לכאורא כל נידון הראשונים אם כל הדין לבעלה זה רק באשה העסוקה בטהרות אבל לראשונים שלהלכה יש דין בדיקת ק"ת באשה שאין לה וסת בזה לכאורא אין שום סברא לומר שלא תסתכל שא"כ אין סיבה לבדיקה שכל הסיבה מצד חשש אולי היא ראתה והיא אסורה וכן הוא במקור מים חיים ועיין לקמן

ג] בתולה שדמיה טהורים עיין רש"י בע"ב בד"ה כאן שהכונה שלא צריכה בדיקת לא"ת כיון שאם הדם יכולה לתלות בבתולים וממילא גם לא צריכה בדיקה קודם כיון שדין הבדיקה מצד מיגו וכאן אין את המיגו אמנם לרמב"ם הכונה שלא צריכה בדיקה אחרי אבל בדיקה קודם שזה מיגו מהבדיקה של שחרית וערבית היא צריכה לבדוק ולכאורא לר"ח לביאור הרא"ש אפילו שלא צריכה אחרי צריכה קודם

ד] הגמ' אומרת שמיגו שצריכה בדיקה לטהרות צריכה בדיקה לבעלה רש"י ביאר שהכונה מיגו שצריכה בדיקת לא"ת צריכה בדיקה קודם תשמיש והנה שיטת הרמב"ם שכל אשה צריכה בדיקה לא"ת ולדבריו בהכרח כונת הגמ' שמיגו שצריכה בדיקה שחרית וערבית צריכה בדיקה קודם תשמיש וצ"ל כדביאר בשפ"ח קפ"ו סק"א שמצד בדיקה אחרי זה לא קשור לקודם ששם יש חשש שמא ראתה מחמת תשמיש ורק מצד הבדיקה בבוקר שזה ללא סיבה מיוחדת זה גם סיבה לבדוק עכשיו שמא ראתה ואם תשמש זה יאבד על ידי שתחפנה שכבת זרע ובאו"ש ביאר שדין הבדיקה מצד שאם תמצא דם אחרי זה לא תטמא למפרע אמנם צ"ע שהגמ' ה. אומרת שבדיקה ק"ת כיון שמהומה לביתה זה לא ממעט את המעת לעת

ה] הגמ' אומרת שאת המשנה שכל הנשים בחזקת טהרה לבעליהן מדובר ביש לה וסת וצ"ב מה זה הלשון כל הנשים וכתב התוס"ר שהכונה בין עירות בין ישנות אמנם עיין רשב"א ובתוה"ב שודאי שפשטות המשנה הולך גם על אשה שאין לה וסת וזה המקור של שמואל שלבעלה לא צריך בדיקה והנה אם נימא דבוסת התרוה"ד לא צריך בדיקה א"כ לכאורא יש לבאר שזה כלה נשים שיש לה וסת או שיש לה וסת התרוה"ד ואולי זה נחשב אותו סוג נשים ובפשוטו אינו כן שהרי לגבי מסולקת דמים ודיה שעתה אין לה דין יש לה וסת וצ"ע

ו] הגמ' אומרת חדא מכלל חברתא איתמר עיין תוס' שביארו שהכונה ששמואל אמר על המשנה שבאינה עסוקה בטהרות לא צריכה בדיקה ולכן ר"ז ביאר המימרא של שמואל לקמן לגבי טהרות ולפ"ז ודאי הכונה שהוא אמר את שני המימרות דהרי שם יש חידוש שישנה לא צריך בדיקה ביש לה ווסת ולשון הגמ' חדא מכלל חברתא אין הכונה כל המימרא אלא במה שנוגע לסוגין ועיין רמב"ן שהקשה שמהמימרא של שמואל על המשנה יתכן שמדובר רק על יש לה וסת וצ"ל שא"כ זה פשיטא אמנם עדין אולי בא לחדש גם ישינה ויתכן שלגמ' היה ברור שסתימת המשנה מכל המקרים והרשב"א הקשה שא"כ למה רבא דיק שלבעלה לא צריך בדיקה מר"ז ולא מרב יהודה אמר שמואל וצ"ע שאולי הוא לא ידע המימרא הנ"ל

**י"ב.**

ז] הגמ' אומרת שלא תבדק קודם תשמיש מצד שלבו נוקפו ופורש עיין תוס' שהכוונה שאם הוא רואה את אשתו בודקת הוא אומר שאם לא שהרגישה היא לא היתה בודקת וצ"ב גם אם הרגישה הרי בדקה ולא ראתה ומשמע כתרוה"ד שכל שהיא הרגישה היא אסורה אפילו אם לא מצאה כלום אמנם עיין ריטב"א שחושש שמא לא בדקה יפה ובלשון הרמב"ן שהוא חושש שמא זה אבד בעד ועיין סד"ט ק"צ סק"ג שדקדק מדבריו כתרוה"ד והנה עיין עוד ברמב"ן שכתב לבאר שספק הגמ' שהסיבה שתבדוק כיון שלטהרות חששו ממילא סימן שיש סיבה לחוש ולכן ראוי לבדוק גם לבעלה והגמ' אומרת לבו נוקפו שהכונה לדעת רש"י שמסתכלת רק למחרת ממילא עכשיו לבו נוקפו אולי היא אסורה ואין לו צד שלהסתכל קודם תשמיש שזה לא יותר מאשר לטהרות אמנם הרשב"א כתב שאין שום סברא לומר שלבעלה ישמור את העד לבוקר וביאר הרמב"ן שהכונה שחושש שלא ראה טוב לאור הנר

ח] בדין לבו נקפו ופורש עיין הגהות מימוני פ"ד מאיסו"ב ה"כ שכתב שאדם יכול לצוות לאשתו לבדוק קודם תשמיש ולא לאחר תשמיש מצד שלבו נוקפו ופורש עיין ב"י קפ"ד ס"א שביאר שנקט שהגמ' מדברת על אחרי ולא על קודם אמנם מדברי שאר הראשונים מבואר לא כך אמנם עיין כו"פ קפ"ו סק"א ובגר"ז קפ"ד סק"ג שכתבו שהגמ' מדברת שבודקת מעצמה אבל כאן מדובר שאומר לה לבדוק ובזה אין לו לחוש שמא הרגישה ורק אחרי אסור מצד שאם תמצא דם יחוש שזה היה בשעת ביאה ופעם אחרת יפרוש וצ"ע הרי על הצד שראתה ודאי ראוי שידע מזה ואולי הכונה שיהיה להם ספיקות שזה לא סיבה לאסור ופעם אחרת יפרוש ועיין חידוד הלכות על תוס' ובעיקר הדבר צ"ע שר"ז שאל האם יאמר לאשתו לבדוק ועוד שלטעם תוס' שיך החילוק הנ"ל אמנם לרמב"ן שהלבו נקפו כיון שזה לאור הנר א"כ גם אם מצוה אותה זה שייך

ט] הגמ' מסתפקת האם תבדוק לחיב את בעלה חטאת וא"ת עיין רמב"ן ורש"י שביארו שמדובר באינה עסוקה בטהרות והגמ' דנה האם הדין של טהרות לא חיבו בכל אשה אבל יש בזה ענין אמנם בח' הר"ן ביאר סוגין בעסוקה בטהרות והשאלה האם צריך לבדוק מיד ולפ"ז הגמ' מסיקה שאין לבדוק מיד והנה לרש"י מבואר בגמ' לקמן ט"ז. שלב"ה בודקת בסוף הלילה ומשמע שלא צריכה מדי אמנם תוס' שם בד"ה ב"ש חולקים שצריכה מיד כדי לדעת שבעלה בועל נדה ועיין רמב"ן לעיל בד"ה מיגו שנסתפק בזה האם הדין בדיקה הוא בשיעור חטאת או דוקא אחרי והנה דעת הרמב"ם שגם לבעלה יש חיוב תמיד לבדוק אחרי ונקט שזה כונת המשנה לקמן שדרך בנות ישראל משמשות בשני עידים ולדבריו צ"ל שספק הגמ' היה כר"ן והגמ' מסיקה שלא יבדוק מיד וצ"ל שגם הספק הראשון לא היה על לפני דס"ל שתמיד יש ענין לבדוק לפני אלא הנידון האם לבדוק מיד אחרי לחייב חטאת והנה צ"ב הרי תמיד מצד בדיקת הבעל יהיה לבו נקפו וצ"ל דשם אין ברירה לכן תיקנו כך אבל באשה יש אפשרות תיקנו תבדוק אחרי ובחוו"ד כתב שהגמ' דנה על בדיקה קודם רק שתמיד מספיק קינוח וכאן הגמ' דנה האם צריך בדיקה

י] לשון הגמ' האם צריך בדיקה לחייב בעלה חטאת או א"ת עיין תוס"ר שהקשה שאם זה בשעת הוסת בין כה צריכה לפרוש ואם זה שלא בשעת הוסת הרי מבואר בגמ' בשבועות שהוא אנוס וצ"ב תירוצו ומשמע שהכונה איסור חטאת ולא חיוב חטאת בפועל אמנם בריטב"א כתב שמה שכתוב לחיב את הבעל כי הוא מביא את קרבנותיה ומשמע קצת שהנידון לחיבה חטאת ובו"פ קפ"ו סק"ב כתב שמדובר ביוצא לדרך ביום הוסת ועיין נוב"י תנינא צ"ו שהביא לדון שאם לא בדקה קודם כיון שיכלה לבדוק הוא חייב חטאת וכל הגמ' בשבועות זה אם בדקה קודם וצ"ע שאפילו אם זה לא אונס אבל עד כמה שיש חזקה שזה הגיע בשעת תשמיש א"כ כלפי דם זה לא היה עוזר כלום שבדקה קודם ואולי הכונה שהיתה מוצאת קודם וממילא לא היה נכשלת מחמת דם זה אמנם עד כמה שמכריעים שזה הגיע רק בשעת המצוה א"כ זה לא היה קודם וצ"ע עוד כתב לדון שרק לאחר שהגמ' אומרת שאין לבדוק מצד שלבו נוקפו ופורש חשיב אונס אמנם בראשונים שם מבואר שגם ביום הוסת יש צד שהוא אונס וגם אם לא זה מצד שיש דין פרישה או שיש חשש דם ומשמע שבשר זמנים זה לא כך וצ"ע ועיין סד"ט ק"צ סקס"ז שהאריך בזה

י"א] הגמ' דנה האם תבדוק לחיב בעלה חטאת עיין רעק"א שהקשה איך מדובר אם הרגישה הרי ודאי חיבת לבדוק שמא ראתה ובהכרח שלא הרגישה א"כ לא חיבת חטאת והוכיח מכאן שגם אם לא הרגישה כיון שיתכן שהשמש בלבל אותה לכן חיבת חטאת אמנם יש שנקטו שגם בהרגישה לא חיבת לבדוק כיון שיתכן שזה מחמת השמש וצ"ע

י"ב] בדין בדיקת הצנועות המבואר לקמן דהינו בדיקה קודם תשמיש לרש"י מדובר לטהרות וזה חיוב ולפ"ז כל הלשון צנועות זה שבודקות בעד מיוחד ולא באותו עד פעמים ולפ"ז הגמ' יכלה לשאול על המשנה אמנם עיין ביאור הגר"א דלרמב"ם המשנה לקמן מדובר לבעלה ובאשה שיש לה וסת ושם באמת הדין בדיקה קודם זה רק צנועות ולכן על זה הגמ' לא שאלה וכאן מדובר לטהרות דמבואר במשנה שזה חיוב ולכן הגמ' שואלת ע"ש

י"ג] הגמ' אומרת כיון שתבעה אין לך בדיקה גדולה מזו עיין תוס' שזה רק בבא מהדרך שמאריך בפיוס ומשמע בגמ' שגם באין מהמשתה וכדו' אבל אם הוא בבית אין התביעה כבדיקה ומרש"י שהקשה משמואל לא משמע כך כן דיק בערוך לנר והנה בתוס' לעיל בד"ה תניא מבואר שלא מועיל תביעה בהניחה בחזקת טומאה וכן הוא ברמב"ן אמנם בתוס"ר כאן מבואר שמועיל תביעה והנה בגדר תביעה עיין תוס' ששמה לב האם היה לה הרגשה ולפ"ז מבואר שאין הכונה ששמה לב האם עכשיו יש לה דם באותו מקום ולפ"ז מבואר שיסוד הדין בדיקה זה מצד ראיה אם הרגשה ואולי נשאר דם ובזה יכולה להתבונן האם היה הרגשה אמנם הראב"ד ס"ג הובא ברשב"א ה. ביאר שהכונה שמתבוננת עכשיו האם יש שם דם ולמד מזה שמועיל בדיקה ללא חורין וסדקים שההתבוננות זה ודאי דרגא פחות ויתכן שגם לדעתו החשש שהיה ראיה אם הרגשה ונשאר דם

י"ד] הגמ' מסתפקת מהוא למיעבד כי הא מתניתא והגמ' אומרת שלא מצד שמיגניא באפי רש"י ביאר שהספק בעיא בדיקה או תביעה ועיין תוס' שביארו שהכונה האם צריך בדיקה או תביעה שזה במקום בדיקה והקשו ממ"נ איך מדובר אם בעסוקה בטהרות ודאי צריכה בדיקה או תביעה ואם לא עסוקה בטהרות הרי אמרנו לעיל שלא צריכה ועיין רמב"ן שביאר שהם שאלו האם לבעלה לא ראוי לבדוק ותוס' הקשו שהגמ' אמרה שלבו נקפו ופורש ועיין חידוד הלכות שדן שכאן שהבעל מצוה לא שייך בזה לבו נקפו ופורש עוד הקשו שבתביעה לא שייך מיגניא באפי ועיין מהרש"א שגם אם הוא בעיר ובזה צריך דוקא בדיקה אבל זה לא מיגניא באפיה לכן ביארו שהכונה באינה עסוקה בטהרות והשאלה האם בישנה יכול לעשות כמו הבריתא ולסמוך שהיא מותרת או שיש לחוש וצריך להעיר אותה והגמ' עונה שאם יעירנה בשביל זה מיגניא באפיה והקשו הרי מדויק לעיל שבישנה רק לטהרות באין לה וסת אסור משמע שלבעלה מותר ותירצו שאולי שם יש לה וסת ועוד שאולי שם הכונה שצריך בדיקה אבל כאן צריך תביעה ולשאול אותה ועיין מהרש"א ומהר"ם ובח' הר"ן ביאר שהם היו עסוקין בטהרות ושאלו בזה שבאים בכל ער"ש זה כמו שלא בעי לרצויי וצריך בדיקה או שזה כמו מבית המשתה ולא צריך בדיקה וצ"ע וכי חזרו לאחר הסעודה ולא קודם ואולי זה עצמו שכל השבוע לא היו בבית זה סיבה לריצויי ועיין ריטב"א מה שביאר עוד בגמ'

ט"ו] מבואר בבריתא שר"ח אמר משמשת בשני עידים הו תיקוניה והן עיותיה בפשוטו הכונה עד שלה זה קודם תשמיש ואחרי תשמיש ושמואל פסק כמותו והגמ' שואלת ממ"נ איך מדובר אם לבעלה הרי שמואל אמר שמותרת ואם לטהרות הרי שמואל כבר פסק כך במימרא של ר"ז והנה פשטות הדברים שהמימרא דר"ז רואים את שני הדברים שהרי הוא אמר שמותרת על ידי בדיקה והוא אמר שצריך בדיקה והוא אמר שלבעלה לא צריך בדיקה והגמ' אומרת שבאמת שמואל אמר רק אחד מהם דהינו שאם הוא אמר את המימרא בע"א שמזה רואים שאין לה וסת מותרת לא היה צריך לומר את המימרא בע"ב ועין רש"י שהקשה שעדין קשה שר' יהודה אמר שהמשנה בטהרות אבל לבעלה מותר וזה מיותר ותירץ דשם בעיקר הוא בא לומר מה הכונה במשנה אבל לא איך לפסוק להלכה ואם נימא שאת רב יהודה לדמו מהמירא של ר"ז לא קשה כמבואר בתוה"ב ועיין ח' הר"ן שתמה שלא משמע שר"ח דיבר על טהרות שהרי ר"מ דיבר לאסורה לגמרי ותירץ שזה ודאי שר"ח חייב בדיקה תמיד לבעלה באין לה ווסת והגמ' דנה האם שמואל פוסק לגמרי כמותו והגמ' מסיקה שפסק כמהו רק בטהרות וצ"ע מה המקור לפסוק דלא כר"מ ודלא כר"ח ותירץ שסתם משנה כל הנשים בחזקת טהרה לבעליהן משמע גם באין לה וסת וכמבואר ברשב"א

ט"ז] והנה עיין רש"י שהביא בשם י"מ וכן הביאו הראשונים בשם ר"ח שהגמ' בתחילה התכונה לשאול שאם מדובר בעסוקה בטהרות הרי רב יהודה לעיל העמיד המשנה בעסוקה בטהרות ובאין לה וסת ואם באינה עסוקה בטהרות הרי ר"ז אמר בשמו שלא צריכה בדיקה ועיין רשב"א שתמה שאם שאלו מרב יהודה לעיל א"כ גם באינה עסוקה בטהרות יכלו לשאול מר"י לעיל והגמ' ממשיכה לשאול שאם אינה עסוקה הרי ר"ז אמר שלא צריך והגמ' אומרת שבאמת יש כאן מחלוקת מה הדין לבעלה וצ"ע אפילו אם מאן דמתני המימרא אצלינו לא ס"ל המימרא של ר"ז אבל עדין יש את המימרא של רב יהודה לעיל ובפשוטו צ"ל שגם את זה הוא לא סובר אלא שהקשה הרשב"א שהגמ' היתה צריכה להגיד דבר זה ובחוו"ד וכן בסד"ט סק"ד בד"ה ובחידושי שכתבו שכאן מבואר שצריך רק קינוח ושם הכונה שלא צריך בדיקה של חו"ס אבל לטהרות באמת צריך חו"ס ובאמת זה מחלוקת לעיל ה. האם בדיקה ק"ת צריך חו"ס עיין רשב"א שם והנה ברא"ש מבואר שבדיקה בשלו זה רק לטהרות אמנם ברמב"ם מבואר שזה גם לבעלה [ולכאורא למבואר ברא"ש הדין בדיקה לפני זה מצד חשש סתם שמא ראתה וודאי צריכה לראות באור הנר קודם וגם בתולה שלא צריכה בדיקה אחרי צריכה בדיקה לפני]

י"ז] והנה עיין רי"ף כתובות סוף פרק אלמנה שכתב שצריכה בדיקה ג"פ לאחר תשמיש ובפשוטו משמע שלמד שזה כונת רחב"א ועיין רמב"ן בסוגין שביאר שכונת הגמ' לשאול שמואל שפסק כר"ח אם כונתו באינה עסוקה בטהרות ותמיד צריכה בדיקה הרי הוא כבר אמר את זה ואם באינה עסוקה הרי פסק שלבעלה לא צריך בדיקה ומשמע גם ג"פ ראשונות והגמ' עונה שבאמת יש מחלוקת האם צריכה בדיקה ג"פ ראשונות וקי"ל לחומרא ועיין רא"ש שתמה על ביאור זה שהרי כאן משמע שעונה לר"מ ודבריו ביחס לבדיקה לפני ולא ביחס לבדיקה אחרי והנה בפשוטו מה שצריכה בדיקה לפני זה מצד מיגו כגמ' לעיל לגבי טהרות וכן הוא בגר"ז סק"ב בשם הגהת פרישה אמנם עיין סד"ט שיש שביארו שזה כדי לידע שהיא רמ"ת דאל"כ נתלה שזה כבר היה קודם אמנם הרמב"ן במלחמות כתב שר"ח אמר שצריכה בדיקה רק לאחר תשמיש ג"פ אבל לא צריכה קודם וזה רק עיצה טובה שלא תאסר על בעלה סתם והגמ' שואלת שאם כונת שמואל לבעלה הרי שמואל אמר שלא צריך כלום ולחדש את הדין ג"פ זה פשוט שכיון שלא קיל כר"מ בהכרח שקיל כר"ח והגמ' עונה שבאמת מאן דמתני הא לא מתני הא ולפ"ז אין לנו מ"ד שלבעלה צריך בדיקה קודם תשמיש והנה בדין בדיקה שאחרי עיין גר"ז שצריכה לבדוק מיד ומצד שכל המטרה לבדוק שהיא רמ"ת ובשביל זה צריכה בדיקה מיד אמנם בפשוטו אם בדקה ג"פ שלא סמוך ולא ראתה אפילו שהיא לא בסדר אבל יותר לא צריכה בדיקה שיודעים שהיא לא רמ"ת ולא צריך לחוש שזה נאבד ובעיקר שיטת הרי"ף צ"ב למה לא מספיק פעם אחת הרי מדין בדיקת שפופרת חזינן שפעם אחת מספיק גם בלא מצאה כלום ולכאורא משמע שחוששים שהיא נתונה למקרים ולא שיש לא מחלה של רמ"ת וכל שג"פ זה לא קרה סימן שלא נתונה למקרה זה ולפ"ז היה מקום לומר שלא צריכה מיד שהרי לא הספק אולי היא רמ"ת ואולי יש הבדל בין פעם ראשונה לשניה

י"ח] ועיין ראב"ד שער הספירה פ"ג שכתב שהרי"ף ביאר סוגין כרש"י וס"ל שלבעלה לא צריכה בדיקה כלל וכונתו שבמקרה שראתה פעם אחת אחרי תשמיש צריכה בדיקה ג"פ ומקורו מהגמ' ס"ו. שבזה כתוב שראתה מחמת תשמיש צריכה בדיקה ג"פ ועיין חוו"ד שזה רק באשה שאין לה וסת שבזה יש לחוש שהיא נהיתה רמ"ת אבל באשה שיש לה וסת מספיק בדיקה פעם אחת והנה בפשוטו מה שצריכה בדיקה מצד שיש חשש שמא ראתה בשעת תשמיש אבל אם זה ודאי אחרי אין חיסרון וכן הוא בראב"ד בכתוב שם בכתובות והחוו"ד חידש שברואה גם אחרי אסורה באותו לילה ביאה שניה וכדין אכילת שום אמנם יתכן שראיה שלא בסמוך הרי זה כשאר קפיצות שלא חוששים פעם אחת והנה בראב"ד מפורש שבפעם הראשונה זה לא מהמנין ובטעם הדבר יש שביארו מצד שלא בדקה קודם ואולי זה היה אחרי וזה תימא שהרי הראב"ד שם נקט שבג"פ האחרונות לא צריכה בדיקה לפני ובפשוטו הביאור מצד שאולי זה לא היה סמוך והנה החוו"ד והבית מאיר כתבו להחמיר כראב"ד שבראתה פעם אחת לאחר תשמיש צריכה לבדוק ג"פ אמנם הגר"ז תחילת קפ"ז כתב שהםוסקים סתמו שלא כדבריו אמנם לש"ך לכאורא יש להחמיר

י"ט] עיין ב"ח תחילת קפ"ד ובחוו"ד ובסד"ט סק"א שכתבו שאשה בתחילת ראיתה לא צריכה בדיקה קודם תשמיש דהינו שרק אשה שרואים שצורת ראיותיה ללא וסת אבל בתחילת ראיתה שאין לנו ראיה שלא תראה בצורה של קביעות וסת בזה לא צריכה בדיקה קודם תשמיש ועיין חוו"ד שביאר שכל החשש כמבואר בר"ן שכיון שנתונה למקרים חוששים למקרי התשמיש ממילא כאן זה לא שייך אמנם לרא"ש שצריכה בדיקה קודם מצד שאולי ראתה עכשיו ולא מצד מיגו צ"ב הרי עד כמה שאין לנו שום ידע מתי תראה שיך סברא זו ויתכן שגם לרא"ש ביש לה וסת ועבר וסתה לר"מ מותרת ולא צריכה בדיקה קודם וצ"ב הטעם בזה ובסד"ט משמע שהקיל רק מצד שמסתמא תראה לאחר ל' יום ולפ""ז לא ראתה יום ל' צריכה בדיקה

כ] עיין טור סימן קפ"ד שכתב שאשה שאין לה וסת מותרת לבעלה בעבר וסתה כיון שוסתות דרבנן והקשו הפוסקים הרי שיטתו להחמיר כר"ח שצריכה בדיקה קודם תשמיש ועיין פרישה י"ח שכתב נפק"מ האם צריך לשאולה שמצד דין הוסת צריך לשאול ומצד הדין בדיקה ק"ת יכול לסמוך שבדקה ובסד"ט סקי"ג כתב שמבואר בגמ' שבדיקה ק"ת היא לא בדיקה טובה כי היא מהומה לביתה ולכן מצד חיוב וסת זה לא היה מועיל עוד הביא מהתפארת למשה שתירץ שנפק"מ שלאחר הוסת אסורה בחו"נ וכאן מותרת אמנם הסד"ט חלק עליו והט"ז סקי"ג וקפ"ט סק"ה ישב שמדובר באשה שיש לה וסת ושינתה פעם אחת שכה"ג יש לה רק חיוב מצד הוסת אבל אין לה דין של בדיקה ק"ת

כ"א] עיין טושו"ע סוף קפ"ד שכל היד המרבה לבדוק הרי זה משובח ומבואר שזה גם לבעלה אפילו שלא הרגישה ולכאורא זה מצד צד ראיה ללא הרגשה וצ"ע

כ"ב] עיין תוה"ש סק"ג שהביא מהמהר"ם פאדוה שבמסולקות דמים הם כאשה שיש לה וסת שאין ענין לבדוק קודם ובפשוטו בג"ח היום שחזינן שהם מסולקות זה כמו ווסת התרוה"ד שכלפי זה נקטו האחרונים שאין את חומרת ר"ח

כ"ג] עיין גמ' ט"ז. שב"ש ס"ל שצריכה שני בדיקות על כל תשמיש וב"ה ס"ל שמספיק שנים לכל הלילה ובביאור הסוגיא רש"י נקט שהכונה בדיקה קודם ובדיקה אחרי ולפ"ז מבואר חידוש שגם בזה עוזר שמסתכלים רק בבוקר רק לב"ש צריכה להסתכל בין תשמיש לתשמיש אם רוצה לבדוק אם אותם בדיקות ולב"ה מספיק בדיקה אחת קודם כל התשמישים ובדיקה אחת לאחר כל התשמישים והראשונים תמהו שלפ"ז למה לא הוזכר במשנה הבדיקה שלו וצ"ל שזה בכלל העד שלה עוד תמהו התוס' שהבדיקה שאחרי צריכה להיות סמוך כדי שתידע שהוא בועל נדה וא"כ איך מועיל אחד בסוף הלילה [והרמב"ן י"ב. הסתפק בזה] ועיין מהרש"א שתמה מנ"ל דבר זה אמנם הראשונים חלקו וביארו שהבדיקה של קודם ודאי צריכה לראות לאור הנר וביארו שהכונה שצריכה שני בדיקות זה אחרי תשמיש והמשנה לא דיברה על הבדיקות של קודם תשמיש שזה ודאי לאור הנר ובזה לב"ש צריך שנים שונים על כל תשמיש ולב"ה יש שנקטו כרש"י שמספיק אחד בסוף הלילה ויש שנקטו שעיקר מה שחולקים שמספיק אותם עידים והנה לדעת ב"ש תוס' נקטו שצריכה גם בדיקה קודם כל תשמיש אמנם הראשונים חלקו שכיון שהבדיקה שאחרי היא גם סמוכה ללפני בזה מתקים הדין בדיקה שלפני תשמיש והנה לראשונים שבבדיקה ש"ת צריכה בדיקה לאור הנר יש קולא בבדיקות שבאמצע הלילה שבזה לא צריך לאור הנר אפילו שיסודם הוא דין של קודם

והנה הגמ' בהמשך אומרת שר"ז אומר שבעל נפש לא יבעול וישנה ורבא אומר שהכל זה לטהרות ועין ראשונים שכונת ר"ז שכיון שחזינן שיש חשש לגבי טהרות מילא אדם לעצמו צריך להחמיר להסתכל על הבדיקה ורבא חולק שיש בזה לבו נוקפו ופורש ויש שביארו שהנידון האם לבדוק בין כל תשמיש כב"ש וברמב"ם כתב שצריכה בדיקה על כל אחד ואחד ועיין כס"מ שפסק כר"ז והנה הרמ"א העתיק הקולא שמספיק להסתכל על הבדיקה בבוקר אמנם עיין סד"ט סק"ג שהיה מקום להעמיד כל הסוגיא ביש לה וסת שזה מחומרת טהרות אבל באין לה וסת שזה מעיקר הדין לר"ח זה אחרת ועיין גר"ז מה שכתב בזה

כ"ד] עיין תרוה"ד סימן רמ"ז שכתב שאשה שלא ראוה רק לאחר י"ד יום לא צריכה בדיקה קודם י"ד יום ובביאור סברתו הנוב"י סימן נ"ו בד"ה אלא מעתה ביאר מצד שחשיב שיש לה וסת לראות בימים אלו וכדין ימי במבוכה החוו"ד קפ"ד סק"ד כתב שזה קביעות לשלילה שלא ראוה עד אז ועיין קפ"ו סק"ג שנקט שמסברא גם לא צריכה לחוש לעונה בינונית בימים אלו והקשה שלא משמע כן אמנם משמעות התרוה"ד שזה סברא מיוחדת כלפי החשש שתראה קודם תשמיש ועיין סד"ט קפ"ט סק"כ שלענין עונה בינונית ודאי חוששת ויש שכתבו שזה רק סברא על הר"ח אבל ביחס לרי"ף שזה מצד חשש שהיא רמ"ת דהינו שנתונה חמקרים בזה יתכן שגם אשה שיש לה וסת זו היא נתונה למקרים אמנם החת"ס נקט שלא מועיל בדיקת הרי"ף בימם אלו דהינו שנקט שגם ביחס לרי"ף יש את קביעות התרוה"ד וצ"ע

# סוגיא דהפסק טהרה

**גמ' ס"ח. נדה שבדקה – ס"ח: במשנה**

**יש כאן שני נידונים א. חיוב ההפסק טהרה ב. זמן עשית ההפסק טהרה**

**א. בדין הפסק טהרה ברואה כמה ימים – עיין זכרון יוסף ס"י בד"ה ומכ"ש [וכן הוא בשו"ת מהר"ם ד' אמשטרדם סנ"ג הובא בשטמ"ק קפ"ז סט"ו] ובסד"ט קצ"ו כ"ג בסופו בד"ה עוד ראיתי שהחכם ובשו"ת רעק"א סימן ס' בד"ה וראיתי לתשובת ז"י ובחת"ס בסוגין בד"ה נדה ובד"ה שמעתתא וכן הוא בשו"ת סימן קמ"ד בד"ה וראיתי ואילך ובחזו"א צ"ב סקכ"ב כ"ג ובס' פ"א בד"ה אמנם**

**ב. האם הפס"ט זה דאוריתא - תוס"ר ד"ה רב וכן הוא בחוו"ד סק"ד בד"ה ועוד מבואר שזה דאוריתא [ובאו"ז תחילת נדה אות ז' הביא מהרשב"ם שזה דרבנן אמנם שם מדובר בהפסיקה ביום שראתה ולא בלא הפסיקה כלל] ועיין פ"ת סק"ה שדן הרי לא הרגישה**

**ג. בהא דמצאה טהור זה ספק ולא מעמידים על חזקת רואה – בית הלוי ח"ב סכ"ב סק"ח**

**ד. בחזקה דיום ראשון – עיין רמב"ן ועיין ח' חת"ס בע"ב**

**ה. זמן עשית הפסק טהרה [כללי] – עיין משנה וסוגית הגמ' ועיין תוס' ס"ח: בד"ה אמרו ובמהרש"א שם ובתוס' נ"ג. ובחזו"א סקמ"א ועיין תוס"ר בסוגין ובקיצור הלכות נדה וברמב"ם פ"ו מאיסו"ב ה"כ וברמב"ן בסוגין ובפ"ב ה"א ב' ופ"ט הכ"ב ובתוה"ב כ"ד. ובבדק הבית ומשמרת הבית שם ועיין קצ"ו ס"א-ג ובביאור הגר"א סק"ד ובסד"ט סק"ט וחוו"ד סק"א ב' ובחזו"א צ"ב סקל"ח ואילך [ועיין פרד"ר בפתיחה שהאריך בביאור סוגין]**

**ו. בדקה ביום ראשון ולאחר זה מצאה טהור – ח' הרמב"ן ובפ"ב ה"א נסתפק בזה ועיין משנה אחרונה**

**ז. האם מן המנחה ולמעלה עוזר לר"י בשאר הימים – עיין ב"י ובביאור הגר"א, ובסד"ט סק"ט תמה ע"ז ועיין חזו"א סקל"ח**

**ח. האם עוזר ביום הראשון מן המנחה – עיין רמב"ן וח' הר"ן וברמ"א ועיין ביאור הגר"א ובסד"ט סק"ט ובחו"ד סק"ב**

**ט. האם בזבה יש החומר של יום ראשון ולגבי זמן הזה – חזו"א סקמ"ו ועיין לשון הרשב"א בתוה"ב כ"ד. ועיין סד"ט סקל"ד בד"ה מבואר ובלחו"ש סק"ד**

**י. הפס"ט ביום שראתה בו – עיין תוס' ובמהרש"א ועיין רש"י נ"ג. ובמהרש"ל שם ובחידוד הלכות שם ועיין חזו"א סקמ"ד**

**י"א. בביאור הרא"ש בקיצור ה"נ – עיין ב"י ועיין תפארת למשה**

**י"ב. בדין ראתה אחרי מנחה או בלילה – חזו"א סקמ"ד ועיין פרד"ר בפתיחה סק"ג [ד']**

**י"ג. האם זמן ההפסק ממנחה או סמוך ללילה – סד"ט סק"ט בד"ה היוצא ועיין ב"י לגבי לכתחילה**

**בסוגיא דהפסק טהרה ויום שראתה**

א] מבואר במשנתינו שנדה כדי להיטהר צריכה הפסק טהרה ומבואר שאם בדקה בשביעי ומצאה טמא ולאחר זמן מצאה טהור היא אסורה ובגמ' מבואר שהיא ספק זבה אולי ראתה עוד דם ואם מצאה טמא היא ודאי זבה ואם בדקה בשביעי ומצאה טהור ולאחר זמן מצאה טמא היא רק מטמאה מעת לעת והנה בפשוטו סוגין זה סברות דאוריתא וכן הוא בתוס"ר כאן שצריכה להביא קרבן וכן הוא ברמב"ם שכל מקום שכתב ספק מביאה עולת העוף הבאה על הספק ועין חווו"ד סק"ד שכתב שהדין הפסק הוא דאוריתא [אמנם באו"ז כתב שזה רק דרבנן ומסתבר שכונתו על המקרים שזה ספק אמנם העירוני שזה טעות וכות האו"ז בעשתה הפסק ביום שראתה דדעת רש"י ותוס' שזה לא טוב שהוא רק דרבנן לבעלה] והנה בלשון המשנה מבואר שרק אם בדקה בשביעי ומצאה טמא לא עוזר מה שמוצאת אחרי זה טהור ומשמע שאם לא בדקה היא טהורה ועיין תוס"ר שעמד על זה וכתב שזה לאו דוקא אמנם עיין זכרון יוסף הובא בסד"ט סקכ"ג ובחת"ס בסוגין שכתבו שכל שיש לה ימי משך ראית החרי שנגמרו הימים האלו זה כמו הפסק ולכן כתבה המשנה שרק אם בדקה ביום השביעי וראתה שזה יותר מרגילותה צריכה הפסק מעיקר הדין אבל ללא זה לא צריכה הפסק אמנם סתימת הראשונים והרמב"ן שכל שלא עשתה הפסק אלא בראשון תמיד אם מצאה אחרי זה היא טמאה ועיין חזו"א שאם ראתה שלא בשעת וסתה או בימי זיבה שאין זה הרגילות בזה תמיד חוששים אולי תראה יותר ועיין זכרון יוסף שהוכיח כדבריו מהגמ' לעיל ט"ו: שאומרת שבעלה בא ומחשב והגמ' אומרת שזה לא ודאי ראתה אבל ודאי ראתה הגמ' דנה שגם יעזור מצד שמסתמא טבלה וצ"ע הרי אולי לא הפסיקה לראות אלא בהכרח שסומכים שהפסיקה ועיין רעק"א סימן ס' שדחה ששם כל הראיה מכח חזקת הוסת וממילא גם עוזר החזקה של הזמנים שרגילה לראות והחזו"א נקט שאם וסתות דאוריתא זה נחשב ודאי אמנם כתה שיתכן שמדרבנן צריך הפסק טהרה בכל מקרה וצ"ע

ב] מבואר בגמ' שאם לא הפסיקה ומצאה אחרי זה טהור היא ספק זבה וצ"ע למה לא נימא שיש לה חזקה שהמשיכה לראות ועיין ש"ש ש"ג פי"א שהביא מהמהרי"ט מצד שזה חזקה העשויה להשתנות ובריטב"א בימות פ"ח כתב שכיון שדרך נשים להפסיק לראות לא שייך לדון חזקה ובבית הלוי ח"ב סכ"ב סק"ח כתב שהחזקה ממשיכה הדין אבל פה צריך לומר שהיה עוד ראיה זה לחדש דבר חדש ואת זה החזקה לא עושה והנה מבואר בגמ' שמצאה לאחר זמן טמא היא טהורה והביאור דחזקה מעיקרא עדיף אבל בלא בדקה קודם היא ודאי טמאה וצ"ב למה זה ודאי ויש מקום לומר שזה מצד חזקה דהשתא אמנם אם חזקה לא יוצר ראיה איך היא נחשב ודאי וצ"ע

ג] בהא דמבואר בגמ' שהיא טמאה ודאי או ספק צ"ב הרי לא היה כאן הרגשה ועיין פ"ת סק"ה שהביא מהחת"ס שכל שזה המשך ראיה לא צריך הרגשה וביאר שלכן הפסק בראשון לא עוזר שתמיד זה נחשב המשך הראיה ע"ש וכן הוא בחידושיו כאן בע"ב וצ"ע בראשונים לעיל נ"ב: שדנו שאיך מטמאה בכתם ביום הראשון הרי זה ללא הרגשה

ד] בזמן עשית ההפסק טהרה בפשוטו מבואר ברש"י וכן הוא ברמב"ן שיש כאן ד' תנאים א. ר"י ס"ל שמועיל רק ביום השביעי מהמנחה ולמעלה ת"ק ס"ל שגם ביום השביעי מן המנחה ולמעלה וחכמים ס"ל שמועיל ביום השני שחרית ורבי ס"ל שמועיל גם ביום הראשון אמנם התוס"ר ביאר שת"ק וחכמים זה אותה שיטה

והנה יש לדון האם לדעת ר"י יכולה לבדוק ביום קודם מהמנחה ולמעלה ועיין סד"ט סק"ט דכתב דבפשוטו אם לא יכול ביום השביעי בשחרית כ"ש קודם אמנם הב"י נקט בדעת הרא"ש שמועיל לבדוק כל יום מהמנחה ולמעלה דהינו שיש חסרון מיוחד בבדיקת שחרית והנה הראשונים נקטו שביום הראשון שלא מועיל בדיקה גם מהמנחה ולמעלה לא מועיל דהינו שלא נקטו שיש מעלה מהמנחה ולמעלה וצ"ל שמקורים מהגמ' שרבנן שאלו שאם לא מועיל שחרית צריך מוך דחוק אמנם לדעת תוס' שכל טענת בזה שמחמיר ביום שלא ראתה א"כ אין הראיה מוכרחת והנה יש לדון באשה שלא יכולה לעשות הפסק ביום המישי מהמנחה ולמעלה האם עדיף בוקר או יום קודם וזה ודאי שמכלל המנהג לאחר ההפסק כמה שיותר אמנם בכה"ג לכאורא לב"י עדיף ביום הרבעי מהמנחה ולמלעה משא"כ לסד"ט עדיף כמה שיותר מאוחר

ה] התוס' הקשו שבגמ' לעיל מבואר שר' יוסי ס"ל שצריכה להפסיק מהמנחה ולמעלה וצ"ב הרי בסוגין מבואר שס"ל שמועיל בשחרית וכתבו שביום שראתה לא יכולה לעשות הפסק אלא מהמנחה ולמעלה וטענת ר"י זה שר' יהודה שמחמיר אפילו בלא ראתה באותו יום א"כ צריך להיות שלא יעזור מהמנחה ולמעלה והנה עיין רמ"א שביום הראשון מועיל מהמנחה ולמעלה ועיין ביאור הגר"א וסד"ט שלתוס' הדבר מבואר שבאמת גם לר"י יש מקום לחלק אבל הראשונים שנקטו שמועיל בשאר הימים אפילו בראתה ונקטו בדעת ר"י כתוס' לעיל שדיבר בלא עשתה הפסק כלל א"כ לדבריהם נוקטים כפשטות דבריהם שכל שלא מועיל גם מהמנחה ולמעלה לא מועיל ולפ"ז ביום הראשון לא מועיל מהמנחה ולמעלה ועיין חוו"ד שהוסיף שלתוס שתמיד צריך מהמנחה ולמעלה א"כ מה הנידון שלא שאל ביום הראשון זה מהמנחה דהרי ראתה באותו יום ובהכרח שלא עוזר מהמנחה ולמעלה באותו יום וכן הוא במהרש"א וצ"ב דעת הרמ"א והנה רש"י כתב שביום הראשון הפסיקה בצהרים ומבואר גם ביום שראתה מועיל הפסק וצ"ב שלעיל רש"י ביאר שלר' יוסי לא מועיל הפסק אם ראתה בצהרים ועיין חזו"א סקמ"ד שכתב לישב דאם ראתה בלילה מועיל בצהרים שזה כמו זמן אחר אמנם הפרד"ר הקשה דרש"י אומר הפסיקה בצהרים משמע שראתה קודם וצ"ע והנה צ"ב לדעת תוס' שכל שראתה באותו יום לא מועיל בדיקת שחרית א"כ איך עוזר תמיד מהמנחה ולמעלה הרי אולי ראתה באותו יום וצ"ל שרק בודאי ראתה זה עושה יום שראתה ולא בספק וכמו הראב"ד נקט שדם חימוד לא צריך הפס"ט כיון שזה לא ברור שראתה אמנם ברא"ה כתב שאין שם דין יום שראתה כיון שגם אם ראתה זה טיפת דם וזה לא עושה יום שראתה ומשמע שמצד שזה ספק זה לא סיבה שלא יחשב יום שראתה וגם הסברא של טיפת דם צירף למה שלא בטוח שראתה

והנה לענין הלכה בתוה"ב נקט שמועיל אפילו ביום הראשון שחרית אמנם הרמב"ן והרמב"ם נקטו שלא מועיל וסתימת דבריהם שלא מועיל אפילו מהמנחה ולמעלה ורק מוך דחוק עוזר והרמ"א הקיל בזה והנה הראשונים סתמו שמועיל בשאר ימים שחרית אפילו בראתה ודלא כתוס' והסד"ט והחוו"ד כתבו להחמיר כתוס' ועיין חוו"ד שכתב עוד שהיום שאנו חוששים שאולי ההתחלה זה דם טהור ורק היום השלישי זה טמא א"כ זה כמו יום שהתחילה לראות ובלחו"ש כתב שלגבי התחלת ראיה גם טהור זה כבר עושה שלא יחשב יום שהתחילה לראות ובפרד"ר בפתיחה לסימן קצ"ו עמוד שע"ב בד"ה ומעתה כתב שמה שהקיל הרמ"א בבדיקת שחרית הכונה בראתה בלילה אבל בראתה ביום שזה בדיקת צהרים באמת הוא לא הקיל

ו] הרא"ש בהלכות נדה כתב שתעשה הפסק מהמנחה ולמעלה ועיין ב"י או שפסק כר"י ונקט שמועיל אפילו ביום הראשון או שכיון שס"ל שביום הראשון צריך מהמנחה ולמעלה ממילא כתב תמיד לעשות כך וכתב שאם פסק כת"ק שרק ביום השביעי א"ש שלא חילק דאל"כ לא מסתבר שלא חילק מצד יום הראשון שזה לא מצוי אמנם עיין תפארת למשה שביאר שס"ל כתוס' שיום שבו ראתה צריכה מהמנחה ולמעלה ולכן לא חילק ועיין סד"ט שהוסיף שפסק כרבנן שגם ביום הראשון עוזר מהמנחה ולמעלה או שס"ל כב"י שזה לכו"ע עוזר והנה לכאורא בראתה מהמנחה ולמעלה לא יועיל בדיקה ללא מוך דחוק וכן הוא בחזו"א סקמ"ד וצ"ע הרא"ש שסתם בזה וכן צ"ע הרמ"א שסתם שמועיל ביום הראשון אפילו בראתה אז אמנם אם נימא שגם לר"י מועיל ביום ו' מן המנחה ולמעלה חזינן שיש טבע שאז ההפסקה היא ראיה על הפסקה א"כ יתכן שזה גם בראתה וצ"ע

ז] עיין חזו"א צ"ב מ"ו שהסתפק האם בזבה יש גם דין יום שראתה אמנם עיין תוה"ב כ"ד. שכתב שכיון שהיום זה ספק נדה לכן יש דין יום שראה ומבואר שבזבה אין דין דיום שראתה וכן הוא בלשון הרמב"ן והרא"ה בסוגין ועיין לחו"ש סק"ד שתמה שא"כ למה להלכה חששו לדעות של יום שראתה הרי אנו מחמירים ימי זיבה וא"כ ממ"נ אם היא נדה הרי לא צריכה ז' נקיים ואם היא זבה אין דין יום שראתה ובזה ביאר הרבה ראשונים שלא הביאו סוגיא זו וע"ש שדן שלרמב"ן שבבדיקות לא צריך חו"ס רק בהפסק א"כ יתכן שבשאר הימים לא תעשה חו"ס אמנם לכאורא דבריהם תמוהים שהרי אם לא ספרה ז"נ והגיע כבר הימי נדה כה"ג צריכה ז"נ אבל חשיב יום שהתחילה לראות וכיון שמשכחת ליה מקרה של איסור ממילא לא חילקו כמו בכל שאר הדברים ויתכן עוד שכהגדר שגם ראית נדה צריך ז' נקים שלא לחלק ביניהם

# ז' נקיים

משנה ס"ח: - משנה ס"ט: [בעיקר עד איני אמנם כדאי לראות עיקר נידון הראיה של הגמ' דחזינן מזה האם צריך בדיקה כלפי שמיא בלא ראתה]

**טושו"ע קצ"ו ס"ד**

**א. ביסוד הדין ספירה והאם צריך הפסק לעיכובא והאם סוגין זה דאוריתא - תוס"ר ס"ט. בד"ה ואי ס"ד וד"ה ז' לנדה מהרש"א ס"ט. ד"ה פרש"י וד"ה ואי ס"ד תוס' ז: ד"ה ר' אליעזר רמב"ן ס"ט. [וכן הוא בראשונים ל.] סה"ת ספ"ח רעק"א סימן ס' בד"ה ועל הנוגע, חוו"ד סק"ד בד"ה ועוד נראה חזו"א צ"א סק"א ב' [כדאי לראות עד סקי"ג וצ"ג סק"א ב'] ועיין משנה אחרונה [ועיין פרד"ר בפתיחה סק"א עמוד שס"ט בד"ה הנה בביאור התוס']**

**ב. האם יכול להתקים דין ספירה לעיכובא ללא הפסק – חזו"א צ"ב סק"ו ונחלק עליו בבית דוד סימן ב' בד"ה והא ובד"ה ולענ"ד ועיין היטב בדברי התוס'**

**ג. בביאור הויכוח בין ר"י לר"א – עיין מהר"ם ובתוס"ר ז: בד"ה ר' יהושוע ועיין סד"ט קצ"ו ל"ד בד"ה ועל פי ובסימן קצ"ד סק"ד בד"ה ועפ"י שיטת ועיין חזו"א צ"ב סק"א ב'**

**ד. בדין תחילתן וסופן – עיין דגול מרבבה ובנוב"י קכ"ח [ועיין פרד"ר בפתיחה בח"ג סק"ז עמוד שפ"ז מה שהעיר בדבריו] ועיין חזו"א צ"ב ה' האם יש דין בדיקה בשמיני ועיין רמב"ן פ"ב ה"ג**

**ה. בדין בדיקת אמצע לרב – בד"ה ומשמרת הבית כ"ד: ועיין שו"ת חת"ס קע"ח הובא בפ"ת ז'**

**ו. בדין בדיקת יום שמיני לרב – עיין רא"ש ורמב"ן בהלכות ועיין ביאור הגר"א במקור הדבר ובטעם הדבר עיין סד"ט סקי"ח בשם המעיל צדקה חזו"א צ"ב ח' וע"ש שנקט שזה דרבנן לחו"ש סק"ז, בית דוד סימן ב' בסוף ד"ה ומעתא [ועיין עונג יו"ט פ"ג בסופו שנשאר בקושיא** **ועיין פרד"ר בפתיחה לקצ"ו הח"ג סק"ו בד"ה ומה שהקשה עמוד שפ"ז שדן שיש ז' נקים מצד מציאות של תחילה וסוף ויש מצד נתינת הדעת] [ועיין סד"ט קצ"ב סק"ב מד"ה אלא דטובא קשיא לי וכדאי לראות את עיקר דברי הראשונים שם]**

**ז. בדין היסח הדעת – מעיל צדקה ס"ג עד ד"ה ואך כי נתברר סד"ט סקי"ח ובחזו"א צ"ב סק"ח' י' י"א [ובית דוד ס"ב עונג יו"ט פ"ג] חכמת אדם קי"ז סי"ב לחם ושמלה סק"ז י"ג אמרי יושר ח"ב סל"ד בד"ה ומ"ש ועיין פרד"ר בפתיחה עמוד שפ"ה סק"ד בד"ה אמנם ועיין סד"ט סקל"ג מ"ו שספק ספירה זה לא ספירה [ועיין סוף ספר מראה כהן שהביא הדיעות בזה וע"ש נידון האם יש דין שהז' נקיים יהיה רצוף ויש לעיין היטב בגמ' ס"ח: בויכוח ר"א ור"י והאריך בזה בקנה בושם ח"א סצ"ט ובשו"ת תפארת צבי סימן י"ט ועיין חזו"א סק"ג בדין פולטת האם מספיק ראשון ושמיני]**

**ח. האם לר"ח יום ז' זה דאוריתא בבדקה בראשון – סד"ט סקכ"ה ועיין היטב סקי"ח בד"ה ומיהו**

**ט. ספירת לילה – סד"ט י"ט עיין חזו"א צ"ב י"ב כ' ועיין לחו"ש סק"ה ועיין ב"י במפתחות לקצ"ו לגבי ליל שביעי**

**י. האם צריכה שני בדיקות ביום – סד"ט ט"ז**

**[י"א. ראיה ללא הרגשה בז' נקיים – חוו"ד קצ"ו סק"ג סד"ט קצ"ד סק"ד מד"ה נחזור חת"ס סימן קע"ז בד"ה כו כתב אבנ"מ ת' כ"ג בד"ה אמנם באמצע [וראיתי בספר חוו"ד] חזו"א צ"ב סק"י]**

**י"ב. דם מכה האם מחסר בז' נקיים – סד"ט סקי"ח בד"ה ועל פי זה חזו"א ספ"א בד"ה ואף אם נימא**

**י"ג. האם פולטת צריכה לבדוק בימי הפליטה – חכמ"א קי"ז סי"ח**

**י"ד. האם יש דין ספירה בפה – עיין נוב"י תנינא קכ"ג הובא בפ"ת סק"ד**

**בדין ספירת ז' נקיים**

א] מבואר בתורה שיש דין ספירה בז' נקיים והשל"ה הבין בכונת תוס' בכתובות ע"ב שיש דין ספירה בפה אמנם עיין סד"ט שחלק שכונת התוס' לדחות שאין דין ספירה בפה כלל אלא עצם המציאות שעובר ז' ימים נקיים זה מה שמטהר אותה ומבואר בגמ' שנחלקו תנאים בצורת הדין ז' נקיים ולכתחילה צריך לבדוק בכל יום ולגבי בדיעבד לר"ע כל שיום אחד לא בדקה צריכה להתחיל מחדש אמנם מבואר שלא צריכה הפסק חדש דהינו שאין חשש אמיתי שראתה רק שזה מחסר בדין ז' נקיים שיסודו לודא שז' ימים לא ראתה דרך מעשה בדיקה באותו יום והנה החזו"א צ"ג ב' דן שסברת ר"ע זה רק מדרבנן אמנם בפשוטו מכל הסוגיא לגבי טועה דמבואר שלר"ע אין לה לטבול עד כמה שלא היה בדיקה אפילו שטבילה בזמנה מצוה וזה לפי הדאוריתא מבואר שזה דין דאוריתא אמנם יש לדון בדעת ר"י ור"א

והנה בדעת ר"י דמבואר שאם לא בדקה יום אחד באמצע זה לא עולה לה עיין חזו"א צ"ב סק"א ב' שביאר שזה סברא דאוריתא שזה כמו פולטת שיום זה לא עולה למנין ז' דהינו שבאמת אין חשש שראתה דם ולכן היום הראשון לא נסתר אמנם יום שלא בדקו לא עולה למנין ז' אמנם בסד"ט קצ"ד בד"ה ולמ"ש סק"ד דן שיש חשש של ראיה בלא הרגשה שזה רק סותר יומו ולא את כל הז' נקיים אמנם האחרונים חלקו ונקטו שראיה ללא הרגשה לא סותר כלל והנה ר"א שואל את ר"י שזה יסתור מדרבנן ועיין מהר"ם שתמה הרי עד כמה שחוששים לראיה זה סותר מדאוריתא וצ"ב קושיתו הרי כאן זה לא חשש אמיתי רק בדין ספירה רק מדרבנן יש לגזור אמנם יש לדון שלא מצוי שהתנא השני ישאל שיחמיר יותר ובפשוטו משמע שנקט שר"י מודה לו מדין דאוריתא רק שיש כאן חשש מדרבנן ועל זה אור לו שא"כ צריך לגזור ואם לא גוזרים בהכרח צריך לסבור כדבריו שזה עולה לכל המנין ז' וכן נקט המר"ם שכל הדין שלר' יהושע זה רק מדרבנן ועיין תוס"ר ז: שכתב לדיק מזה שהגמ' מעמידה את הבריתא של טועה כר"ע ולא כר"י

והנה מבואר במהשך הגמ' שראשון ושמיני ודאי שמונים רק את השמיני וצ"ב עד כמה שלר"י זה רק חסרון ספירה ואפשר לצרף גם ימים לא סמוכים א"כ למה כאן זה אחרת ועיין לשון רש"י שלא מצאנו ששיך לצרף אלא אם בדק ראשון ושביעי שזה ראוי למנין יחד ויש לדון האם זה הלכה בצירוף של שני ימים אמנם החזו"א ביאר שגם לשיטתו מה שהימים האלו נחשבים כנקים זה מצד שביחס לזה מתיחס הבדיקה של ההתחלה והסוף אבל עד כמה שזה חסר בזה הוא סובר כר"ע שממילא זה מחסר בבדיקה

והנה בגמ' מבואר שנראין דברי ר"א מר"י ודברי ר"ע מכולן ולכאורא הכונה שמסברא כל שאין על יום זה בדקה ממילא ביחס לדין בדיקה זה צד של דם וזה מקלקל הבדיקה של קודם ולכן מסתבר כר"ע והצד לחלוק מצד שהבדיקה של יום אחד מועילה על כל הימים אבל לומר כר"י שבאמת הבדיקה לא מועיל על כל הימים וזה לא סותר זה לא מסתבר ובחזו"א כתב שהכונה שעד כמה שלא סותר מסתבר שזה מועיל לגמרי והנה לכאורא לההלכה אם נמצא מקום שיהיה יום שלא יועיל לספירה מצד המעלה של יום נקי בזה נפסוק כר"ע ור"א שממילא זה מבטל הספירה של קודם ונפק"מ בהיסח הדעת לשיטות שזה מחסר בספירה וכן יש לדון בפלטה ש"ז ולא בדקה באמצע שכה,ג כיון שבפועל אין בדיקה ממילא התחלה וסוף לא מועיל על כזה הרבה זמן וכמבואר ברש"י בר"י וכל מה שמצאנו בשו"ע שמועיל בפולטת לחכות ג' ימים זה מצד שאין ז' ביניהם והחכמ"א באמת כתב שצריכה לבדוק כל הזמן ועיין קנה בושם ח"א סימן צ"ט

ב] והנה בדעת ר"א מבואר בגמ' שרב ס"ל שמספיק תחילתן או סופן ויש לדון האם צריך הפסק טהרה מדאוריתא והאם זה מעכב בעיקר הטהרה והנה הגמ' שואלת מבריתא של טועה לרב וצ"ע הרי לא היה הפסק טהרה ועיין תוס"ר שהדין הפסק הוא רק דרבנן אמנם עיין רמב"ן בסוגין וברשב"א וריטב"א ל. שכתבו שהגמ' הבינה שמדובר גם בבאה לפנינו ואומרת שעשתה הפסק טהרה ומבואר שנקטו שהחיוב הפסק הוא מדאוריתא דהינו שגם לרב יש דין מעשה ספירה ורק במצב שמוחזק בטהרה הבדיקה של הסוף מוגדר כמעשה ספירה והנה בתוס"ר בפשוטו מבואר שזה מדרבנן גם ביחס לצד הראיה שהרי הוקשה לו למה רב אמרה שהפסיקה וכן מבואר בתוס' שהיה להם כזה צד שהקשו שבמשנה יספיק ראשון וז' ללא הפסק והרי המשנה מדברת שבפועל היא מותרת ולא רק כלפי שמיא והנה החזו"א סק"ו כתב דבפשוטו מבואר בגמ' שלא צריך הפסק ונקט שודאי שבדין בירור צריך ספק כמבואר ברש"י ולכן הכריח שלרב באמת כל שכלפי שמיא גליא שעברו ז' ימים נקיים זה מספיק ולכן יכולה לטבול והנה עיין מהרש"א שגם הקשה בסוגין שהרי לא היה הפסק וכתב שכיון שכלפי שמיא מועיל אם בפועל הפסיקה זה סיבה לטבול והנה עיין תוס' שהקשו בדין טובלת שני ימים הרי לא היה הפסק ולא תחילה דהרי בודקת באמצע היום ותירצו או ששומרת יום לא צריך ספורין לפנינו או שכאן שזה רק יום אחד מועיל יום אחד וצ"ע הרי נקטו שצריך הפסק בקושיתם ולכאורא מבואר שכל שבדקו את היום אפילו אם אין הפסק וזה צד ספק של ראיה בכל אופן כלפי שמיא זה מועיל ועיין בית דוד שהאריך שזה כונת המרש"א שההפסק כיון שהוא לא מעיקר הספירה בזה לא איכפת לן שלא עשו אפילו שיש צד ספק וזה דלא כחזו"א אמנם מכל הראשונים חזינן לא כך אלא שכל שאין הפסק זה מחסר במעשה הספירה ומשמע גם כלפי שומרת יום וצ"ע בכל זה

והנה בפשוטו דעת ר"ח שההתחלה והסוף זה לעיכובא מדאוריתא אמנם עיין סד"ט סקכ"ה שכתב שהדין תחילה זה דאוריתא וזה דין ספורין לפנינו וכדחזינן שהגמ' לא שאלה על רב של ההתחלה וכן הביא מהב"י לגבי עד מקום שהשמש דש שכתב להחמיר רק בהפסק וראשון

ג] לדעת רב שצריך תחילתן או סופן עיין חוו"ד קצ"ו סק"ג שהדין בדיקה הוא מדאוריתא וכן נקט הסד"ט סקי"ח בשם המעיל צדקה אמנם הוא עצמו נקט שלרב זה רק דרבנן ולר"ח זה דאוריתא אמנם עיין תוס"ר בדה לאו שנקט שמסקנת הגמ' שגם לר"ח הדין תחילתן וסופן זה דרבנן ולכן הבריתא כר"ע ועיין חזו"א צ"ב סק"ז שאם ההפסק הוא מדרבנן גם הדין בדיקה הוא דרבנן דללא ההפסק אין הבדיקה יכולה להחזיק למפרע אמנם עיין סה"ת סימן פ"ח שכתב שהדין תחילתן וסופן זה דרבנן אבל הדין של רב זה דאוריתא ע"ש וכן הבאינו לעיל מתוס' ודו"ק בזה

ד] לשון הגמ' שבדקה ראשון ושמיני זה מועיל לרב ועיין חזו"א צ"ב ה' שכתב שמשמע שצריך בדיקה ביום השמיני וכן מבואר ברמב"ן פ"ג ה"ב דהינו שזה ודאי צריך החזיק את הימים שבאמצע דרך בדיקה אחרי רק שזה יכול להיות לאחר הז' נקיים ואין זה חלק ממעשה הספירה וע"ש שנסתפק האם זה צריך להיות קודם הטבילה דהינו שהאם זה מה שמחיל על זה שם ספירה אמנם סתימת הפוסקים לא כך וכמו שהכריע שם וצ"ל שהגמ' באה לחדש שלר"ח גם כה"ג זה לא מועיל

ה] עיין ראשונים שדנו האם בדיקת אמצע עוזרת ודעת הראב"ד הרא"ש והרשב"א שמועיל אמנם דעת הרז"ה והרא"ה שלא מועיל וצ"ב הסברא הרי באמצע כלפי קודם זה לא גרע מהיום האחרון וכלפי אחרי זה לא גרע מהיום הראשון וצ"ל שלא נתחדש שבדיקה של יום אחד עוזר על הכל אלא בתחילה ובאמצע ועיין חת"ס סקע"ח שכל שזה בתחילה או בסוף זה מראה שהיה כאן ספירה אמנם באמצע זה לא שייך ולהלכה קי"ל להקל אמנם החת"ס כתב שכיון שיש דיעות שצריך תחילה וסוף גם כשמקילים זה דוקא או תחילה או סוף והראב"ד הוכיח את דינו מהא דנדה מועיל באמצע וצ"ב ראיתו ששם ההפסק זה רק בתור בירור ולא דין ספירה כלל דשם ודאי אם כלפי שמיא נגמר הדם וטבלה מועיל הטבילה וצ"ע

ו] והנה הראשונים כתבו שגם לרב לא מועיל בדיקה ביום השמיני ועיין סד"ט סקי"ח שתמה למה שזה לא יועיל בתור שזה יום השביעי ותתחיל הז' נקים יום אחרי וע"ש שהביא מהמעיל צדקה להוכיח שצריך שתיחד הימים לספירה ושכיון שמצדה ספרה הימים עד השביעי לכן זה לא יכול להצטרף ועיין סד"ט שנקט שאם תעשה הפסק ותחליט מראש שמתחילה הז' נקיים רק ביום השני שיועיל בדיקת שמיני ועיין סד"ט שתמה עליו הרי מבואר בגמ' שבמגיע טועה לפנינו מטבילים אותה אפילו שלא התכונה שהימים האלו יהיו לספירת ז' נקיים וכתב לחדש שלרב באמת לא צריכה לתת דעתה לספירה ורק לר"ח זה כך אמנם דבריו צ"ע שהראשונים כתבו שהדין של יום השמיני שלא עוזר גם לרב אמנם לכאורא אם נימא כחזו"א שלרב כל הדין בדיקה זה דרבנן א"כ יתכן שכל סברת המעיל צדקה נכונה מצד הדין ספירה מדרבנן וכן לר"ח אם נימא שהכל זה דרבנן לצד התוס"ר ועיין חזו"א צ"ב סק"ח שביאר שכל מה שמועיל שביעי זה בצירוף להפסק וכיון שכאן הרחיקה מההפסק לכן זה לא יכול להצטרף והנה למה שכתב לעיל שדין ההפסק הוא דרבנן א"כ גם הדין הזה הוא רק מדרבנן אמנם אם זה דאוריתא יש לדון שזה סברא בדאוריתא ולפ"ז יש לקים הדין של המעיל צדקה מצד הדין דרבנן ומה שבגמ' מבואר שמטבילים אותה מצד הדין דאוריתא אמנם עיין בית דוד סימן ב' שכתב לבאר שכדי לקבוע שיש קשר בין הבדיקה ליום שקודם רק אם יש ימים מוגדרים שהם הז' נקיים אבל כל שיש יותר ימים אין סיבה להעמיד על בדיקה על חלקם כי זה קרוב אליו ובפרדס רימונים בפתיחה כתב שיש שני צורות ליחס הבדיקה על קודם או שבדעתו החליט שכל יהיה הספירה או שבפועל זה מוכרח להיות שכך זה מוגדר ולדבריו אם מראש יחליט שמתחיל הז' נקים יותר מאוחר זה יעזור וכל הדין שמיני לא עוזר כי מראש לא היה כך דעתו ומאידך אם במציאות זה הז' נקיים בזה גם ללא דעתו זה יעזור

והנה הראשונים הקשו שבטועה הרי לא היה הפסק טהרה ועיין תוס"ר שתולים שהפסיקה יום אחד אבל לגבי בדיקת יום ראשון שצריך יום מסוים לא חוששים ולכאורא מבואר שאם הפסיקה מועיל בדיקת סופן אפילו אם זה לא סמוך ולחזו"א שהדין סמוך הוא רק דרבנן א"ש וצ"ע והנה לגבי דם חימוד הסד"ט דיק מהראשונים שהקשו שלאחר ז' לא יועיל בדיקה מצד שזה יום שמיני ושם הרי לא צריך הפסק טהרה אמנם לכאורא אין דקדוקו מוכרח דהראשונים נקטו שטובלת מיד ואם רק בודקת בלילה א"כ לא תטבול עד למחרת

ז] עיין סד"ט שהביא מהמעיל צדקה שאם אשה הסיחה דעתה בז' נקיים לא עולה הימים האלו וביאר טעם אחד מצד שזה לא ספור וטעם שני מצד שמא ראתה ויתכן שגם הטעם השני הכונה שזה חשש רק מצד דין הספירה ולא שבאמת יש חשש שמא ראתה והנה החכמ"א כתב שצריכה עוד הפסק גם כן וצ"ע שהרי בבדקה שמיני הראשונים לא כתבו שצריכה עוד הפסק והרי ודאי שההיסח הדעת לא מחסר יותר מהספירה והנה עיין חזו"א צ"ב סק"י שהקשה דהרי חרשת פקחות מתקנות אותה ומבואר שמועיל הספירה גם שאין לאשה כונה לספירה אם לא דנימא שאלו שבודקות הם אלו שקובעות מה הספירה וזה דוחק ובסד"ט קצ"ב סק"ב הקשה מהראשונים שבדם חימוד לא צריך הפסק ובדקה רק בסוף ומבואר שאפילו שלא נתנה דעתה לספירה בכל אופן זה מועיל וצ"ע והנה בפשוטו כונתו שזה סותר הספירה וצריכה להתחיל מחדש וכן נקט בבית שלמה אמנם בשו"ת אמרי יושר ח"ב סל"ד נקט שרק אותו יום לא עולה לה ולכאורא למבואר לעיל שמסברא כל שמחסר בנקי אז ממילא זה מספיק כמבואר בר"ע והגמ' אומרת שמסתבר יותר כר"א א"כ עד כמה שחסר בנקים כי לא היה דעתו ובפרט אם מצד שיש צד דם ממילא ודאי שזה מבטל גם הבדיקה שבתחילה והנה מקובל שרק אם היה חסר יום שלם חשיב היסח הדעת אבל פחות זה לא חיסרון דשאר יום יועיל לבדיקה והנה אם החיסרון מצד שכלפי הזמן יש צד ראיה יתכן שזה לא שיך אמנם אם נימא שעיקר הסברא שזמן זה לא ספור יתכן שמה שכבר חל ספירה לא שייך לבטל והנה מצוי שחשבה שהבדיקה ביום א' לא היתה טובה ולמחרת עשתה בתור הפסק הבדיקה לפני שקיעה"ח ובלילה התברר שהכל היה טוב וכה"ג במציאות היה דעתה על סוף היום אבל מצדה כל היום הזה לא היה בתור יום בדיקה והגריש"א נקט שחשיב היסח הדעת אמנם אם נימא שזה רק בצירוף למה שיש כאן צד שם דם לכן זה מחסר יתכן כל שדעתה על נקיות ממילא יש לזה שם ספירה וכן שמעתי מהגר"נ קופשיץ ומהגרש"צ וצ"ע

ח] עיין תוס' שהקשו איך טובלת ביום הראשון הרי לא הפסיקה בטהרה ותירצו שבזבה קטנה לא צריך ספורים לפנינו עוד תירצו שהרי צריך ספירה יום אחד ואת זה היה ומבואר שמצד חסרון הפסק טהרה זה לא חיסרון ואולי כונתם רק בזבה קטנה וצ"ב הרי בתחילה הקשו מזה ועיין מהרש"א והוסיפו תוס' שבהכרח שסוף היום עולה לה דאל"כ צריכה בתחילה שזה בעלות השחר והרי ודאי שאין המציאות כן ומבואר בתוס שלא מועיל ספירת לילה וכן הוא בב"י בשם האגור אמנם במפתחות של הב"י מבואר שכונתו שבדין יום ז' שזה סוף הז' זה דוקא ביום ובנוב"י סימן מ"ו למד מכאן שלא מועיל בדיקת לילה אמנם הסד"ט סקי"ח כתב שזה רק אם בעינן ספורים לפנינו וכר"ח ועיין חזו"א סקי"ב וכ' שסתימת הפוסקים שמועיל ספירת לילה ובלחם ושמלה סק"ה כתב שכל התוס' זה רק לר"ע שצריכה לספור כל יום אבל אם מועיל ראשון ושביעי דהינו תחילה וסוף ה"ה שעוזר הבדיקה בלילה וע"ש שהנוב"י דימה לנדון שספירת לילה לא עוזר בתור מקצת היום ובזה יש לחלק שכאן זה רק הבדיקה שמחזיקה את היום בטהרה ע"ש אמנם אם נימא שבדיקה שקודם הז' נקים לא עוזרת להחזיק א"כ צ"ב מה מעלה יותר בלילה וצ"ע

ט] עיין חוו"ד סק"ג שהקשה מה צריך בדיקה הרי היא לא הרגישה והוכיח מזה שגם ראיה ללא הרגשה זה סותר בז' נקיים ובסד"ט קצ"ב ד' כתב שזה סותר רק את אותו יום כמו פולטת אמנם האבני מילואים תשובה כ"ג והחת"ס תשובה קע"ז נקטו שודאי שזה לא מחסר בספירת ז' נקיים ובטעם הבדיקה עיין סד"ט שכתב דילמא ארגשה ולאו אדעתא החזו"א סק"י כתב שבאמת אם תתן דעתה שלא הרגישה זה יועיל כבדיקה רק שלא סומכים על זה ועל ידי בדיקה היא מבררת שלא יצא עכשיו דם והוסיף שלאחר שרבנן טימאו דם ללא הרגשה לא מועיל מה שנותנת דעתה דאולי יצא דם ללא הרגשה ומבואר בחזו"א שגם ללא מציאה זה מטמא אמנם צ"ע כיון שחזקת דמים בהרגשה א"כ מזה שלא הרגישה סימן שלא יצא דם ואולי זה לא דרגא שמספיקה למעשה בדיקה

י] הטור כתב דצריך לבדוק פעם אחת ביום והב"י הביא מהסמ"ג שצריך פעמים ביום ובדבריו מבואר שזה מעכב וצ"ע הרי מועיל ראשון ושביעי לבד וצ"ל שאין הגדר שבדיקה בתחילה וסוף אלא הגדר שאם היום הראשון בדוק או האחרון זה מחזיק הכל ובדבריו מבואר שזה מעכב אמנם מבואר שזה רק דרבנן שצריך את שניהם ועיין סד"ט שאנו לא פוסקים את הצד שזה מעכב ועיין רא"ש בקיצור שכתב שאשה בודקת י"ד בדיקות ומבואר שזה בוקר וערב והנה הב"ח ביאר שהבוקר כדי להחזיק את הלילה כמו בבדיקת שחרית וערבית בעסוקה בטהרות וצ"ע אם ספירת לילה לא ספירה זה לא שייך ויש מקום לומר שכדי להעמיד את כל היום זה על ידי בדיקה בתחילה וסוף וצ"ע והנה עיין חכמ"א סוף קי"ז שפולטת צריכה לספור גם בימים אלו אפילו שזה לא עולה לה למנין ז' ולכאורא זה מצד שלכתחילה צריך כר"ע שכל שלא בודקת זה נחשב כאילו יש דם ועיין חזו"א סק"א שלר"ע פוךטת צריכה בכל אופן לבדוק דאל"כ זה מחסר בנקיים

י"א]בהא דצריך ראשון ושביעי הב"י החמיר מצד שזה שאלה של כרת אמנם בספר התרומה שמחמיר כר"ח כתב שזה דרבנן דהרי הגמ' ל. כתבה שהמשנה כר"ע וסתמא כרב רק שיש לדחות שגם ר,ח זה מדרבנן א"כ כל הצד לפסוק כמותו אם הוא מדרבנן וכבר תמה כן בבית דוד והנה הדגול מרבבה כתב שמועיל גם שני ושביעי והעיקר שלא יהיה חמשה ימים בין ההפסק לבדיקה דהינו שבאמת סוף לבד עוזר או תחילה רק שזה מועיל על חמש ימים ולא על יותר וצ"ע מהיהי תיתי לומר כך אמנם בנוב"י תניניא קכ"ח כתב שאם בדקה ראשון ששלישי ותשיעי זה עוזר דהינו שכל שלא היה באמצע הספירה יותר מחמשה ימים זה מועיל ע"ש ולכאורא זה דלא כמעיל צדקה שכונתה ביחוד הימים קובע והרי כאן ביום הא' והג' חשבה שתבדוק בשביעי רק שכחה ועיין פרד"ר עמוד שפ"ז שכבר העיר על דבריו ויתכן שכונתו שהיום הראשון עוזר בצירוף לשלישי ואילך ואין חיסרון מה שיש יום באמצע שהוא לא חלק מהבדיקה כמו בפולטת אמנם צ"ע מר"ע שכל שזה לא בספירה מצד חסרון ספירה זה נחשב כאילו היה דם ביחס לספירה וכנ"ל

י"ב] עיין סד"ט סקי"ח בד,ה ועל פי זה ובחזו"א פ"א בד"ה ואף שדנו שביש לה מכה אפילו שיש לנו במה לתלות אבל לכאורא למה שזה לא יחסר בשם נקי שהרי המושג שההתחלה או הסוף מועיל שזה מחשיב את כל הימים כנקיים אבל כל שבפטועל יש דבר שהוא ספק דם לכאורא זה וודאי מחסר בנקיים אמנם הביאו שבאחרונים מבואר לא כך אלא שכל שעברו ז' ימים והיה מעשה בדיקה שבדיני התורה זה מכריע על כל הימים שהם נקיים כל שיש דם שי עליו הכרעה של חזקה שהוא מכה היא טהורה וצ"ע

# בדיקת חורין וסדקים

**גמ' ה. אמר רב יהודה – ממעטת**

**ראב"ד שער הספירה ס"ג רמב"ן בחידושים שם [וכן הוא בר"ן שם] ובהלכות פ"ב ה"ו וברשב"א בתוה"ב כ"ד: רא"ש פ"י ס"ה טושו"ע קצ"ו ס"ו וע"ש היטב ביסוד הדין בדיקה חו"ס ועד מקום שהשמש דש סד"ט סקכ"ג עד ד"ה תו כתב**

**א. בביאור דעת הראב"ד - עיין נוב"י סימן מ"ו מד"ה ונדבר אתה עד ד"ה והנה תסמר**

**ב. בעיקר הנידון האם קי"ל כראב"ד – עיין נוב"י סימן מ"ו מד"ה והנה תסמר עד סוף התשובה ועיין לחו"ש סקי"א ובחוו"ד סק"ד שהאריכו לדחות את דבריו ועיין רעק"א תשובה ס' מד"ה ועל הנוגע עד ד"ה וראיתי ועיין סד"ט בד"ה מיהו שזה דרבנן וברעק"א תשובה ס' בד"ה וראיתי**

**ג. בטעם הבדיקה דחו"ס האם לברר על קודם או על רגע זה – רעק"א סימן ס' מד"ה אחת היא דיש לדון עד סוף התשובה סד"ט סקכ"ג בד"ה ואני וד"ה ועוד קשה ובד"ה ועד נראה לי ועיין חזו"א פ"א בד"ה נראה ובסימן צ"ב סקכ"א כ"ד – כ"ח ובסימן צ"ג סק"ג ד' [ועיין ישועות מלכו סימן כ"ח ובשאילת דוד יור"ד ס"ג בתחילתו] ויש לדון האם מועיל חו"ס לאחר שקיעה"ח ויתכן שתלוי בנ"ל**

**ד. בהא דצריך חו"ס ולא אומרים שכתלי בית הרחם וכו' – עיין בנ"ל ועיין עוד חוו"ד קצ"ו ד' בד"ה ועוד בעינן ובסימן קפ"ו סק"א בד"ה אמנם**

**ה. בצורת עשית מוך דחוק – חוו"ד קצ"א סק"ד בסופו וברעק"א תשובה ס' הנ"ל [וכדברי רעק"א מבואר בנוב"י סימן מ"ג בד"ה לפ"ז ועוד דוכתי]**

**ו. בדין בדיקה לאחר רחיצה – [תלוי בכל הנ"ל] חזו"א ספ"א ד"ה נראה ובמהרי"ל דיסקין פסקים כ"ב שו"ת נפש חיה חיור"ד סימן ס"א מד"ה אך עד ד"ה סיומא**

**ז. בדין עד מקום שהשמש דש ובדין בדיקת בתולה – ב"י וב"ח באריכות סד"ט קצ"ב סקי"ד בד"ה בב"ח ועיין חזו"א סקכ"א כ"ד וביאור הכרעת הב"י סד"ט סקכ"ה**

**ח. בדין בדיקה ק"ת וא"ת האם צריך חו"ס – חוו"ד קפ"ו סק"א סד"ט קפ"ד סקי"ג בד"ה ונלענ"ד ועיין גר"ז קפ"ו ועיין לחו"ש קפ"ו ה' שדחה דברי החוו"ד**

**בדיקת חורין וסדקים**

א] הגמ' ה. אומרת שבדיקה שקודם תשמיש אינה ממעטת כפקידה מצד שהיא לא מכניסה אותו לחורין וסדקין ומבואר בגמ' שבבדיקה רגילה לטהרות צריכה להכניס לחורין וסדקים והנה יש ראשונים שלמדו שבאמת היא צריכה להכניס לחורין וסדקים רק רבנן לא סמכו על בדיקה זו שמא לא עשתה כדינה אמנם הראב"ד שער הספירה למד שכוונת הגמ' שבאמת לא צריכה חורין וסדקים וע"ש שכתב שיש שלשה סוגי בדיקות יש קינוח וזה הגמ' ס: לגבי שלשה נשים שמצאו כתם שרק אם מקנחת מיד ומוצאת דם זה עוזר ויש בדיקה של בית החיצון מקום שהשמש דש וזה ללא חורין וסדקים וזה להפסק טהרה ולז' נקיים או ליום הווסת וקודם תשמיש ויש דין בדיקה לטהרות שצריכה לעשות חורין וסדקים והוכיח שלבעלה מספיק בדיקה ללא חורין וסדקים שהרי הגמ' אומרת כיון שתבעה אין לך בדיקה גדולה מזו וודאי שזה בדיקה קלה וביאר הרשב"א שלמד שהכוונה שמתבונת אם יש דם באותו מקום וודאי שהתבוננות לא שיכת לגבי החורין וסדקים עכ"ד והנה הנוב"י סימן מ"ו נקט שיסוד הסיבה שלא צריכה חורין וסדקים מצד שכותלי בית הרחם לא מוקמי דם ולכן נקט שבאמת מועיל קינוח לבד ומה שכתב בדיקה מקום שהשמש דש הכונה שבשוכבת צריך בדיקה זו או לגבי תביעה שאין לך בדיקה גדולה מזו אמנם הרשב"א והב"י הבינו לא כך וכן עיין לחו"ש שתמה עליו שודאי שמשעות הראב"ד שדיק מהגמ' שלא צריך חו"ס אבל לא שלא צריך בדיקה ועיין רמב"ן ובר"ן שכתבו שבהפסק צריך חו"ס משא"כ בבדיקת יום ראשון לא צריך חו"ס ומשמעות הדברים שבאמת ללא חו"ס אין זה בירור גמור וממילא להפסק שצריך להוציא האשה מחזקתה ממילא צריך בירור גמור ולגבי ז' נקיים שיש לה חזקת טהרה כאן מספיק בירור לא גמור וממילא בדיקה ללא חורין וסדקים זה גם מספיק אמנם הרשב"א בחידושים ובתוה"ב כ"ד: נקט שגם לבדיקת ז' נקיים צריך חורין וסדקים וכתב שפחות מזה זה חצי בדיקה והוסיף שאדרבא עיקר הבדיקה זה החורין וסדקים שהם המעמידים של הדם

והנה הרשב"א הוכיח שצריך בדיקה מהגמ' שדנה אשה מהו שתבדוק לא"ת כדי לחיב את בעלה חטאת והגמ' אומרת שלא משכחת ליה בדיקה ששיעור חטאת זה קינוח והרשב"א למד מזה שסתם בדיקה זה בחו"ס וצ"ב כוונתו הרי קינוח זה חיצוני וכאן הראב"ד מודה שצריך בדיקה פנימית רק שלא צריך חו"ס ומבואר מהרשב"א וכן מהרא"ש שקינוח זה בדיקה ללא חו"ס וצ"ב מנ"ל דבר זה ויתכן שכיון שהיא שוכבת אם רק תקנח אין בזה שום תועלת ורק אם בודקת זה מועיל והנה לדבריהם שבמשנהשל חטאת קינוח זה שמכניסה בפנים א"כ יתכן שכל המ שהגמ' אומרת אותו מקום בדוקת אצל מאכולת זה הולך על בפנים אבל לא על בחוץ ונפק"מ שיש להקל בזה פחות מגריס וצ"ע

ב] והנה עיין סד"ט סקכ"ג שהביא להקשות דבתולה הרי הכל סגור ואי אפשר לבדוק בכל החורין והסדקים ומזה הוכיח שמעיקר הדין ודאי קי"ל כראב"ד שלא צריך חו"ס וזה רק דין דרבנן לבדוק יותר ולכן איפה שאי אפשר לא צריך וע"ש שהביא מהשארית יוסף שבשעת הדחק שלא יכולה לבדוק חורין וסדקים זה לא מעכב אמנם עיין רעק"א תשובה ס' שמשמעות הרשב"א שללא זה אין זה בדיקה דהינו שזה מעיקר הדין ובאמת בבתולה צ"ע הרי גם אין בדיקה עד מקום שהשמש דש אלא בהכרח שגדר הדבר שצריכה לעשות מה שיכולה וכל שיכולה יותר זה מחסר בבירור כמבואר בחזו"א צ"ג סק"ג ועיין לקמן

ג] והנה עיין ב"י שרוב הראשונים הזכירו רק שצריכה לבדוק בחורין וסדקים אמנם ברא"ש הלשון עד מקום שהשמש דש וכן הוא בהגהות מימוני ורבינו ירוחם ועיין ב"י שנתקשה מאוד בבדיקה זו וכן תמה מנ"ל לראשונים דבר זה וביאר שכיון שעד מקום זה הדם מטמא לכן צריך לבדוק את כל המקום שאם יש בו דם הוא מטמא וכתב שזה מאוד קשה להגיע עד שם ולכן כתב שרק בהספק טהרה והבדיקה הראשונה צריכה להקפיד על זה ולא על שאר הימים שזה לא לעיכובא והב"ח כתב שבאמת אין כוונת הרא"ש עד מקום שהשמש דש אלא הכונה הכי עמוק שאפשר ולהלכה כתב הרמ"א שצריכה לעשות הכי עמוק שאפשר והנה משמעות הדברים שצריכה לבדוק את כל החורים וסדקים אמנם יש שנקטו שמספיק סיבוב אחד רק שיהיה הכי עמוק

ד] והנה צ"ב למה באמת צריך חו"ס הרי כותלי בית הרחם לא מוקמי דם וכיון שבאים לבדוק האם עכשיו יוצא דם א"כ אם תניח קינוח מבחוץ שיעור א"ת זה יועיל כדין בדיקה והנוב"י מכח זה כתב שמספיק קינוח ורק לטהרות החמירו שכותלי בית הרחם מוקמי דם והנה באמת תמה הרשב"א למה להחמיר לטהרות יותר מלבעלה ועיין סד"ט ונוב"י שכתבו שמצאנו בהרבה דברים שהחמירו לטהרות יותר מלבעלה וכתב הסד"ט שתמיד הקילו שזה מצד לבו נקפו ופורש ופה שזה בזמן טומאתה זה לא שייך ועיין רעק"א תשובה ס' שכתב שלטהרות צריך לבדוק שגם לא ראתה קודם לכן צריך חו"ס אבל לגבי הפסק צריך לבדוק שעכשיו לא יוצא דם וכן לז' נקיים הרי לא צריך לבדוק שגם קודם לא יצא דם שהרי בין כה אי אפשר לברר את זה ויתכן שזה נאבד אלא בהכרח שדין הבדיקה לבדוק שרגע אחד לא יצא דם ולזה יתכן שכל שעושה בדיקה ללא חורין וסדקים זה מראה שעכשיו לא יוצא דם ורק לטהרות צריך למצוא גם אם הדם של מקודם דהינו שלבעלה הרי אין חשש אמיתי לדם רק שיש דין בדיקה ולזה עוזר בירור על רגע זה

ועיין נוב"י שכתב להוכיח שיש הסברא של כותלי בית הרחם לא מוקמי דם דהרי מבואר בגמ' שבטבלה ומצאה בלילה בבדיקה היא לא מטמאה לחולין למפרע והרי אין לה חזקת טהרה וא"כ נחשוש אולי הדם הזה היה קודם והרי יש לה חזקת טומאה אלא בהכרח שיש הסברא של כותלי בית הרחם לא מוקמי דם אמנם עיין חוו"ד שדחה שכיון שיש לה חזקת הגוף שלא רואה דם דהרי עשתה הפסק ממילא גם אם מוצאת דם אומרים שזה הגיע כמה שיותר מאוחר

ה] והנה צ"ב למה באמת לדעת הרשב"א צריך חו"ס ועיין רעק"א תשובה ס' וכן הסד"ט סקכ"ג בתחילתו שכתבו שבאמת מספיק לבדוק את הרגע האחד רק שיש חשש אולי באמת עכשיו יצא דם וזה נשאר בחורין וסדקים ולכן צריכה לבדוק בחורין וסדקים מצד שללא זה אין כאן בדיקה של רגע אחד וכתבו שלפ"ז אם תעמיד בדיקה בפי הרחם בזה באמת לא צריך חו"ס שהרי יודעת שעכשיו זה לא מדמם וכן הביא הסד"ט מהשארית יוסף אמנם עיין שם וכן הוא בחזו"א שזה רק שייך לב"ח שבכל בדיקה לא מגיעים עד מקום שהשמש דש ולכן צריך חו"ס אבל לב"י שבאמת יש הלכה להגיע למקום שהשמש דש א"כ זה נוגע בפי הרחם ובכל אופן צריך חו"ס א"כ בהכרח שזה לא הסיבה שצריך חו"ס אמנם יש לדחוק שתמיד רבנן תיקנו חורין וסדקים כי זה לא ברור שהגיע למקום שהשמש דש אמנם כבר תמהו האחרונים שלשון הרשב"א שהסיבה שצריך לבדוק מצד שהם המעמידים וכל שלא עשתה את זה זה חצי בדיקה ומשמע שהכונה שיש ענין למצוא את הדם של מקודם ובתחילה דן סתם שצריך לבדוק כל המקומות שיש דם ואחרי זה טען שזה המעמיד של הדם ונקט הרשב"א שצריכה לבדוק את כל האפשריות ומקום הדם נמצא יותר בחו"ס מאשר בבית החיצון וודאי משמע שיש גם ענין למצוא את הדם של מקודם וצ"ב קושית רעק"א הרי בין כה אי אפשר לברר את כל היום ולמה יש חיוב עכשיו לבדוק על מקודם

והנה בעיקר החשש אולי זה נשאר בחו"ס אפילו שבעלמא לא חוששים עיין חוו"ד קפ"ו שכתב שתמיד יש חזקת טהרה אבל כאן שדנים ללא ההפסק טהרה בזה לא סומכים על מה שכותלי בית הרחם לא מעמידים דם עוד כתב בסימן קצ"ו שכיון שבדין הבדיקה זה מגדר חזקה שעל ידי שרגע אחד לא רואה ממילא זה מספיק וקי"ל שחזקה שלא נתבררה בשעתה זה לא עוזר ממילא אם תשהה רק רגע אחד כשיעור א"ת אין רגע אחד שיש חזקה שתמיד בסוף הזמן אולי עכשיו עדין יוצא דם ומצד מה שיודעת שקודם לא יצא זה לא עוזר כדין לא נתבררה וצ"ל שחו"ס זה גדר של אותו רגע וצ"ע

ועיין סד"ט ובחזו"א שכתבו שהרי אין המעין שופע כל הזמן וממילא מה שרגע אחד לא מצאו דם אין זה ראיה על הפסק הדם כלל ורק אם בודקת בחו"ס ולא מוצאת שום דם זה מראה על סגירת המעין שאם המעין היה פתוח ודאי היה נמצא טיפת דם ולפ"ז לא יעזור מוך דחוק שנוגע רגע אחד בפי הרחם אלא צריך שיעור זמן שאם המעין היה פתוח היה יוצא דם ובסד"ט הלשון שעה ועיין נפש חיה ס"א בסופו שבנוב"י הלשון שזה פחות משעה וצ"ע השיעור ובחזו"א יש לשון שכל שבודקים בחו"ס הפעולה הזו גורמת שאם המעין פתוח ודאי שיצא דם וכן הוא בישועות מלכו סימן כ"ח אמנם לפ"ז זה לא אותו ענין כלל של הטהרות ואולי מה שלראשונים פשוט שצריך בדיקה בעומק ולא רק קינוח גם לראב"ד זה מצד זה וצ"ע והנה לדבריהם לא יועיל מה שרגע אחד יניחו בדיקה בפי המקור ולפ"ז מה שהיום יש אחיות שבודקות על ידי שמניחות רגע אחד הבדיקה בפי המקור אין זה בדיקה כלל שזה רק בדיקה על רגע אחד אבל זה לבד אין לזה שם בדיקה כלל שאולי זה רק רגע אחד

ו] והדבר נפק"מ האם יכולה לבדוק מיד לאחר הרחיצה דסתימת הפוסקים שלא הזכירו להיזהר בזה שלאחר הרחיצה של ההפסק טהרה תחכה ולא תבדוק מיד משמע שאין בזה חיסרון אמנם באמת ברוב הפוסקים לא הוזכר שרוחצים בפנים אותו מקום אמנם בחכמ"א הזכיר לרחוץ שם ובכל אופן לא כתב לחכות אמנם עיין נפש חיה סימן ס"א בסופו וכן בחזו"א סין פ"א בתחילתו שכתבו שודאי צריך להיזהר לחכות שיעור זמן דאל"כ זה לא ראיה שאין היא רואה ואין מעינה פתוח וכן עיין בשו"ת מהרי"ל דיסקין סימן כ"א בפסקים שכתב שלאחר הרחיצה תחכה כמה דקות אמנם הוא והחזו"א דיברו באשה שיש לה מכה ויש דם כל הזמן ויתכן שרק בזה כיון שסוג הראיה שרואים כל הזמן זה בהפסקה בזה ודאי לא יועיל הפסק אם לא שיראו שהמעין סגור אבל בסתם אשה אין לחוש ויתכן מצד שעצם הדחיקה במקום היא סיבה ליציאת דם ולפ"ז לא יעזור לסובב רק סביב אותו מקום רק אם ידחקו שם וכן לא יעזור להסתכל אלא שיעור זמן גדול אמנם אם רואים שיוצא ליחה והיא טהורה חזינן שיצא משהו וזה ללא דם סימן שנסתם המעין וכן נפק"מ האם יש ענין לבדוק יותר גבוה מפי המקור שאם הבדיקה על הרגע הזה ויש חשש אולי זב מהחו"ס א"כ כאן זה לא שייך אבל אם מצד שרק על ידי שאין דם בכל החו"ס זה מראה שהמעין סגור א"כ ודאי שעיקר הבדיקה זה לא הנגיעה בפי המקור אלא כל החו"ס והנה לשון הב"י שצריך עד מקום שהשמש דש שעד שם זה מטמא ולנ"ל אין זה הענין אלא שרק על ידי כל החו"ס יש בירור ומשמע שהגדר שצריך לעדות רגע אחד הבדיקה הכי טובה שיכולה לעשות שלא יצא דם דהינו בכל המקומות שיתכן שיש דם שהוא סיבת טומאה

ז] והנה יש לעיין האם מועיל שהתחילה הבדיקה קודם ביה"ש וגמרה לאחר בין השמשות ודעת הגריש"א שזה לא מועיל ודעת החוט שני שזה מועיל והנה מסברא פשוטה כיון שלאחר שגמרה כל הבדיקה יודעת שכבר מלפני בין השמשות לא יצא דם מסתבר שזה מספיק אמנם כל זה אם ננקוט כבית דוד שההפסק טהרה מועיל כלפי שמיא אמנם למה דמבואר בראשונים שצריך הפסק לעיכובא וללא זה לא מועיל דהינו שלא מועיל מה שכלפי שמיא א"כ גם כאן זה לא מועיל אמנם אם עשתה רק החו"ס לאחר שקיעת החמה בזה אם באמת רק על ידי זה יודעת שברגע זה לא יצא דם א"כ באמת הבירור נהיה רק לאחר שקיעת החמה אמנם אם נימא שהחו"ס מוכיח שכבר הרבה זמן לא יצא דם ממילא הבירור המטהר זה מה שברגע זה לא יצא דם אמנם בעיקר הדבר בפשוטו כל מה שלא יועיל כלפי שמיא הפסק אם בעשית הבדיקה מצד הידיעה כאן זה לא מצב שמוחזק שמתחילת היום לא היה דם אבל אם בזמן הבדיקה כבר יש ידיעה בעולם מכח בירור שמתחילת היום אין דם הבדיקת יום ראשון הוא בדיקה גמורה וצ"ע בזה והנה הנוב"י תמה למה המוך דחוק לא יעזור גם בתור בדיקת יום ראשון אם בדיקת לילה מועיל ולכאורא אם נימא שלא מספיק רגע אחד אלא שהכונה שמה שזה מונח הרבה זמן זה מראה שהמעין סגור א"כ כאן הראיה רק ביחד אם קודם הלילה וזה לא מועיל בתור בדיקה וא"ש אמנם לפ"ז אם השאירה בלילה חמש דקות זה גם יעזור ועיין חזו"א סק"מ

ח] והנה בעיקר הדין בדיקה צ"ע למה שלא יועיל מה שמרגישה שלא יוצא עכשיו דם מרחמה ועיין חזו"א שבאמת מצד הדין דאוריתא זה מועיל רק כיון שמדרבנן ראיה ללא הרגשה זה גם מטמא לכן צריך דוקא בדיקה אמנם הפרדס רימונים כתב שכיון שסתם דם בהרגשה א"כ לכאורא אין לחוש לזה ובהכרח שחוששים שלא שמה לב שמרגישה דהינו שכדי שיחשב מעשה בדיקה לא מספיק ההרגשה אלא צריך דוקא דרך בדיקה עוד כתב החזו"א שכל שתעשה קינוח כמה פעמים שאם לפי ההוה עד כמה שמעינה היה פתוח היתה מוצאת דם זה מועיל ולכן יתכן שמוך דחוק של היום אפילו שלא ממלא את כל החו"ס אבל כיון שזה מונח שיעור זמן גדול שאם היה מעינה פתוח ודאי שזה היה נכתם קצת זה מספיק סיבה שזה יחשב בדיקה ועיין לשונו שיסוד הדין בדיקה לעשות את הבירור הכי גדול שיכול לעשות ולכן כל שאפשר חו"ס זה מעכב ולכן בבתולה שאי אפשר מספיק מה שאפשר אמנם לכאורא שם צריכה להניח איזה שיעור זמן שזה מוכיח שלא יוצא [כמבואר בלשון החזו"א סקכ"א] אם לא שנסמוך שאם היה יוצא דם היה נשאר משהו על גופה וצ"ע

ט] והנה במוך דחוק שעושים היום בפשוטו זה לא מועיל אם לא דנימא על דרך החזו"א שכזה שיעור זמן גדול אם היה יוצא דם היה נכתם קצת אמנם א"כ החלות בדיקה חל לאחר תחילת השקיעת החמה וזה תלוי בנ"ל האם זה מועיל והנה החוו"ד כתב שצריכה להניח גם מוך מסביב לפתח שזה לא יצא דרך שם וגם למלאות את כל המקום בצמר גפן שזה יחשב כמו חו"ס ורעק"א כתב שמזה שבמוך לא הוזכר שצריך אחרי זה לבדוק חו"ס חזינן שלא חישינן לכך אלא בהכרח שזה עוזר מצד שאם היה יוצא טיפת דם זה ודאי היה נפגש במוך אמנם עדין לכאורא אם תלבש בגד סמוך לבשרה ותבדוק לאחר שיגיע הלילה בזה יש כאן ראיה ברורה מצד שאם היה יוצא דם זה היה או בחו"ס או על הבגד ומזה שאין כלום בהכרח שבזמן סוף היום לא יצא כלום אלא שיש לדון כנ"ל שהבירור הוא לאחר שקיעת החמה

י] בעיקר הדין בדיקה עיין חת"ס תשובה קע"ז שכתב שבהפסק טהרה כיון שזה המשך הראיה וזה גם ללא הרגשה ממילא צריכה דוקא דרך בדיקת עד בחו"ס אבל בדיקת ז' נקיים מספיק מה שרגע אחד היא עומדת ומתבוננת שלא יוצא דם רק כיון שזה קשה לכן צריך בדיקה בחו"ס ועיין חזו"א שכתב גם לדון כנ"ל רק דן שלאחר שגזרו חז"ל שגם ראיה ללא הרגשה מטמא ממילא גם כאן יש סיבת טומאה עוד דן שיתכן שנמסר שמועיל או ששמה לב מה קורה עמה כל הז' או מעשה בדיקה ואחרי זה דן שהתבוננות זה כמו בדיקה וכתב שלפ"ז מספיק אפילו רגע ביום

י"א] החוו"ד סימן קפ"ו דן שבדיקה ק"ת לא צריכה חו"ס ודחיק מהרמב"ם שלא הזכיר שם אלא קינוח והנה דבריו צ"ב שהרי בטהרות מפורש בגמ' שצריך חו"ס והרמב"ם גם לגבי בדיקה באשה שעסוקה בטהרות שבדיקה אחרי זה ממעט מפקידה גם קרא לזה קינוח וכן סתימת כל הראשונים שלא חילקו בזה משמע שנקטו שצריך בדיקה גמורה ועיין גר"ז קפ"ו שכתב שצריך חו"ס וכמדומה שאין להקל בזה רק שיתכן שיש לצרף את הראב"ד לגבי בדיקות אלו ולכאורא יש לדון באשה שנפצעת וממעטת בבדיקות שבכל אופן תעשה קינוח כיון שלדעת הנוב"י זה בדיקה אמנם לכאורא לא מצאנו לו חבר בראשונים וזה ודאי שאשה שיכולה לבדוק ללא חורין וסדקין שתעשה כך שבזה דעת הראב"ד רמב"ן ור"ן להקל בז' נקיים

# סוגיא דדם חימוד

**גמ' ס"ו. אמר רבא תבעוה עד סוף העמוד**

**טושו"ע קצ"ב ס"א – ס"ג**

**יש כאן שלשה סוגיות א. ס"א מה מחייב חשש דם חימוד וזה סוגית הגמ' רמב"ן [ועיין בהלכותיו סוף פ"ג] רשב"א רא"ש ראב"ד שער הספירה ס"ג סי"ב ותוה"ב ה: ו. ובבד"ה ומשמרת שם ועיין סד"ט סק"ב שהאריך בביאור השיטות ובבית מאיר ועיין לחו"ש סק"ו בד"ה ונלענ"ד מה שביאר בדעת הרא"ש ועיין ט"ז לגבי ביאה לבד ובחוו"ד מה שחלק עליו וכן הוא בתפארת למשה ועיין לחו"ש סק"ד שדחה הראיה מתוס' כדעת הט"ז [ועיין תוה"ש סק"ט לגבי מעוברת וזקינה] ועיין פ"ת עוד פרטי דינים**

**ב. ס"ב, ממתי נחשב שיש חימוד עיין רא"ה ה: ובמשמרת הבית ועיין ב"י מהראבי"ה ומהריב"א**

**ג. ס"ג. מתי היסח הדעת מנישואין מחיב עוד פעם חשש דם חימוד – ועיין ב"י בשם המרדכי ובמהרי"ק שורש קנ"ט ועיין ב"ח ובש"ך וט"ז ובס"ט סק"י י"ב שהאריך בכל זה ובט"ז סק"ח ועיין נוב"י קט"ו קט"ז ועיין חוו"ד ועיין חכמ"א כלל קט"ו**

**בדין תבעוה להינשא**

א] מבואר בגמ' שתבעוה להינשא צריכה לישב ז' נקיים שחושים אולי ראתה דם חימוד ומבואר בראשונים שזה רק חשש דרבנן והנה בדין הבדיקות מצאנו כמה שיטות בראשונים דעת הרא"ה שצריכה ז' נקיים והפסק טהרה דעת הרשב"א שלא צריכה כלום רק שיעבור ז' ימים ודעת הרמב"ן והראב"ד שצריכה בדיקת יום ז' אבל ללא הפסק וכתב הראב"ד שני סברות או כי זה ספק או כי זה טיפת דם והרמב"ן סוף פ"ג כתב כי זה טיפת דם ודעת הרא"ש שלא צריכה הפסק אבל צריכה בדיקה כל יום שמא החימוד גרם דם ויסוד מחלוקתם במעשה המבואר בגמ' דהרשב"א כתב שהגיע בליל שמיני וטבלה אז ומבואר שמועיל ללא הפסק ובדיקה אמנם הראב"ד נקט שהגיע ביום הז' וממילא מועיל סופן ללא תחילתן אבל מבואר שלא צריך הפסק והרא"ה נקט שבאמת כשהתברר שהיה טעות חיכו עוד ח' ימים להפסק וספירת ז' ועיין רא"ש שגרס בגמ' שכל המעשה היה במקום ע"ש והנה בדברי הרשב"א מבואר חידוש שכל הדין הפסק וז' נקיים יסודו שהתורה לא סמכה על החזקה הרגילה ורצתה לברר על יד ידי הפסק וז' נקיים אבל כל זה במקום שמצד ראית הדם היה סיבה לחוש שזה ימשיך אחרי זה ובז' נקיים אבל כל שמצד סיבת הראיה אין סיבה לחוש יותר מאשר טיפת דם אין סיבה לאסור והנה יש ראשונים שכתבו שהפסק לא צריך ובדיקה צריך והרשב"א תמה עליהם מה סברא לחלק ובפשוטו הביאור שהפסק יסודו מצד גדרי בירור רגילים וכאן שאין סיבה לומר שראתה יותר ממילא לא צריכה הפסק וכמבואר בתוס' שדנו שזבה קטנה וגדולה לא צריכה הפסק אבל הדין ז' נקיים יסודו שכדי שיחשב מעשה ספירה זה על ידי שמבררת שמעינה סגור ולא סומכת על החזקת טהרה וממילא גם כאן שאין לנו סיבת ספק אבל אין לזה שם ספירה ללא שבדקו ומצאו טהור ובפשוטו תוס' שנקטו שזבה לא צריכה הפסק וצריכה ז' נקיים מבואר שס"ל כדעת הרמב"ן ולא כרשב"א שלא יתכן לחלק ביניהם [ויתכן שהרמב"ן לשיטתו לעיל ה. לגבי חו"ס שכתב שיש לחלק בין הפסק לז' נקיים] והנה הש"ך הקיל שמספיק בדיקה אחת בכל הז' נקיים ולא החמיר את השיטות שצריך סופן ותחילתן ולכאורא מצד שלכל הראשונים שכאן בגמ' מדויק שמספיק בדיקת ז' מוכרח שכאן לא צריך את שניהם ובהכרח או שתמיד לא צריך או שכאן זה יותר קל

ב] והנה עיין רא"ש שתמה על הראשונים שלא צריך לא בדיקת ז' ולא הפסק מהמעשה בגמ' שא"כ אין כאן ספירת ז' ובפשוטו הביאור כיון שלא בדקה אמנם הסד"ט כתב שכונתו מצד סברת המעיל צדקה שכיון שלא נתנה דעתה לבדיקה זה לא מועיל דהינו שאת עיקר הדין שהם אמרו יכל לקבל רק הקשה דבמעשה דהגמ' אין כלום דהינו שצריכה לתת דעתה ובבית מאיר ביאר שהחיסרון מצד שכיון שלא חששה לראיה ויש לחוש לדם חימוד לכן זה מחסר בנקיים ובאמת מכל הראשונים שדנו שכאן לא צריכה הפסק ומועיל בדיקת ז' מבואר שאין דין שתתן דעתה שזה יועיל לנקיים והסד"ט כתב כי זה דרבנן ואין זה במשמעות דבריהם שיש כאן קולא מיוחדת ובפרט אם יש דין עיכובר מדאוריתא מה שייך להקל בזה והנה הרשב"א בתחילה נקט שהוא הגיע בלילה והקשה שא"כ זה שמיני וצריכה ז' נקיים חדשים והסד"ט נקט שכונתו להקשות שגם אם לא צריכה הפסק אבל יש החיסרון של שמיני ותמה על זה שכאן שלא היה דעתה לספירה כלל כל החיסרון כי מרחיקה את הבדיקה מההפסק וכאן שלא צריכה הפסק אין חיסרון זה אמנם לכאורא יתכן שמה שהקשה שצריכה ז' נקיים חדש זה בקושיתו שצריכה הפסק ועל הראשונים שלא צריכה הפסק הקשה רק שמשמע שמיד בלילה טבלה וכאן צריכה לבדוק למחרת ולטבול רק בלילה הבא אבל וודאי שאם לא צריך הפסק שיועיל בדיקת שמיני אמנם אם נימא כאחרונים שמעצמו מתיחד הז' הראשונים א"כ גם כאן יש חיסרון בבדיקת שמיני שבזה אין לו הדין שזה מועיל על למפרע

ג] והנה הרא"ש נקט שלא צריכה הפסק אבל צריכה ז' נקיים מצד שיש חשש שרואה כל יום מחמת חימוד כי יש יותר חימוד והנה צ"ב עד כמה שיש חשש כל הזמן לראיה א"כ שתצטרך הפסק עוד צ"ב שאם יש חשש דם חימוד א"כ כמו שבתחילה אסורה גם כאן תהיה אסורה וכבר תמה על זה כל זה בחת"ס שו"ת קפ"ד ועיין לחו"ש סק"ו שכתב לישב שאפילו שכל יום מתרבה החימוד אבל ודאי דבר שהוא פתאומי הוא יותר סיבה לחימוד ולכן רק החימוד הפתאומי הוא ודאי ולא עוזר בדיקה אבל ההמשך הוא רק סיבה לבדיקות אבל לא סיבה לאוסרה ועיקר כונת הרא"ש שממילא מדין ז' נקיים היא צריכה לבדוק ובפוסקים מבואר שגם לאחר הז' נקיים והטבילה זה סיבה לבדוק והנה בהמ שלא צריכה הפסק כיון שהדן של חימוד זה סוג דבר שמצדו אין סיבה להמשך ולכן זה לא מחיב הפסק

ד] בעיקר הדין דדם חימוד דעת הראבי"ה שמועיל בדיקה והב"י כתב שזה נגד כל הראשונים ובפשוטו זה נסתר מהגמ' ביומא י"ח שאומרת שמאן הוי ליומא והגמ' שואלת שזה יאסר מצד דם חימוד ומה קושיא הרי יועיל בדיקה והנה הט"ז כתב שכל החשש ראיה זה בלי הרגשה וכל הגזירה היתה לאחר שגזרו על ראיה בלא הרגשה ומבואר שדם ללא הרגשה אפילו שהיא לא מוצאת אותו זה אוסר ודלא כאחרונים שכתבו שצריך מציאה והנה דעת הרא"ה ה: דרק לאחר קידושין יש חשש חימוד אבל לא קודם ועיין רשב"א שתמה עליו מכל קידושי ביאה אמנם לט"ז שכל שבאה עליה מיד אין חימוד א"ש ובחוו"ד ובתפארת למשה כתבו שרק בחימוד של נישואין יש חימוד ולכן חידש שלאחר הנישואין אין חימוד ועיין לחו"ש שהשיג עליו מלשונות הראשונים עוד תמה הרשב"א שא"כ אי אפשר לקדש ולעשות חופה באותו יום ועיין פ"ת שאם לא עשו שידוכים חושב שיחזור בו ואין חימוד אמנם האחרונים כתבו שבעושים קנסות אין החיסרון הנ"ל וכתב הרשב"א שהחימוד רק ממתי שמתחילים להתכונן לחתונה שזה מתי שהתחילו להכין צרכי הסעודה אבל לא קודם ובב"י הביא מהריב"א שזה רק אם מיד שידכו והתחילו להכין אבל כל שבתחילה שידכו ועדין אין חימוד אבל כבר יודעת מזה שבסוף תנשא ממילא מה שמתחילים הכין זה לא סיבה שיחול דין של דם חימוד

ה] עיין רמ"א שכתב שגם לאחר טבילה צריכה לבדוק כל יום ובדיעבד מעכב אם לא בדקה ז' ימים ועיין חוו"ד ולחו"ש שדימו לדין ז' נקיים שכמו שם עוזר בדיקה על כזה מספר ימים כך כאן וצריך ביאור הדמיון דשם הרי אין שום חשש אמיתי ורק דין ספירה וחידשה התורה שיעור זה אבל כאן שיש חשש אמיתי מה שיך שיעור כזה ומהיכי תיתי להמציא כזה דבר ועיין פלתי שתמה בזה ועיין רמ"א להשתדל לא להרחיק הטבילה אבל עד ד' ימים אפשר להרחיק וקצת משמע שלא צריכה בדיקה אבל האחרונים כתבו שצריך בדיקה

ו] הנה הב"י והד"מ הביאו מהמרדכי שאם הסיחה דעתה מהנישואין ואחרי זה התפיסו שצריכה מחדש ז' נקיים והרמ"א הביא מהמרי"ק שגם אם בדקה זה לא עוזר והנה בהסיחה דעתה לגמרי ואחרי זה חזרו בהם או כמו שכתב החוו"ד שהסיחה דעתה לעוד הרבה זמן שעכשיו זה מצב שאין חימוד ואחרי זה חזרו בהם בזה וודאי יש חימוד חדש אמנם האחרונים העמידו שגם שלא היה היסח הדעת גמור רק שדחו בינתים בכל אופן היא צריכה ז' נקיים מחדש ובטעם הדבר עיין סד"ט שהאריך שיש שביארו שזה מצד שיש כאן חשש חימוד חדש וא"כ לא יעזור בדיקה וכן הוא במשאת בנימין אמנם נקט שכל שבודקת זה מראה שלא הסיחה דעתה וממילא אין חימוד חדש אמנם במהרי"ק מבואר שזה מצד שהסיחה דעתה ולא שמה לב שראתה אבל באמת אם לא היתה מסיחה דעתה אין כאן חשש חדש ולפ"ז חידש הב"ח שאם באותו יום חזרו בהם ובדקה שחרית וערבית זה לא סיבה לחשוש שראתה ולא שמה לב והנה לכאורא החשש היסח הדעת זה רק לרא"ש שיש כאן סיבה לחוש אבל לרשב"א אין סיבה לאסור ועיין פרד"ר שפ"ח סק"ז ובאמת צ"ב מהיכי תיתי לחדש כזה דין חדש ועיין סד"ט שהאריך שבמרדכי משמע שלמד כן בגמ'

עוד נחלקו לגבי אם החתן נתאחר בדרך שהט"ז נקט שיש לחוש שהסיחה דעתה וממילא יש חימוד חדש והש"ך חולק וכתב שיש להקל כיון שבדיעבד מספיק בדיקה אחת ועיין סד"ט שתמה שכאן יש חשש חימוד חדש ועל זה לא עוזר בדיקה אמנם למעשה כתב שיש כאן לצרף הראבי"ה שמועיל בדיקה

ועיין ט"ז סק"ח לגבי אלמנה שחשבה שאולי יקדמו הנישואין וספרה ונקט שכיון שלא יודעת ברור שיקדימו ברגע שהבעל מגיע יש חימוד חדש והב"ח חולק ועיין נוב"י קט"ו קט"ז שנקט לגבי מקרה שיש ספק אולי יקדימו שעדין יש חימוד כשיודעת שודאי אבל אם אמרו וודאי שיקדימו אפילו שעדין לא דיברו אם החתן אם סומכת דעתה זה מועיל ע"ש דהיינו שנקט כט"ז אמנם הסד"ט כתב להקל אם בודקת כשמגיע המכתב ולכאורא עיקר החשש כשהבעל מגיע ועיין חכמ"א שהקיל כסד"ט וכמדומה שזה היה הנידון בזמן הקרונה שהקדימו חתונות והקילו כדעת הב"ח