נזירותו ונזירות בנו ועיקר גדרה של נזירות
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר דפים טז-כ - הרב ישעיה הלברשטט

# דין חלות נזירותו עם נזירות בנו ובעיקר גדר נזירות

**א. נזיר** י"ג:, בסיפא דמתני' איתא, הר"נ כשיהיה לי בן, ונזיר, התחיל מונה את שלו ואח"כ נולד לו בן, מניח את שלו ומונה את של בנו, ואח"כ משלים את שלו. והיינו, דלעולם יש לן להעדיף הנזירות שקדמה קבלתה, ולכך מניח את שלו[[1]](#footnote-2) ומונה את של בנו דקדמה. **ובפשוטו**, גדר הקדימה הוא דלא חלה נזירותו השניה אלא עד כמה דהוא פנוי מהנזירות דקדמה, ולכך כשנולד הבן ואתא זימנא דהנזירות דקדמה מניח את שלו[[2]](#footnote-3). **אמנם** קשה מהו הדבר ד'מניח' ושוב משלים, וכי אפשר לעשות נזירות בימים מפוזרים, ועד כמה דהניחה והפסיקה, א"כ שוב אין לה קיום כלל. וכבר עמד בקו' זו בר"פ (עומקא 70) ותרוצו צ"ב. **עוד צ"ב,** דבירושלמי ה"ט איתא, 'שמעון בר אבא בשם ר"י נטמא בנזירות בנו, והתרו בו משום נזירותו, לוקה', והיינו דלוקה משום נזירות דידיה. וצ"ב טובא, דהא תנן 'מניח את שלו', ואיך יתכן דלוקה על נזירותו והא הניחה והפסיקה.

**ב. ונראה** ודאי דחדא מתרצא בחברתה, והיינו דבאמת לא פקעה הקדושה, והוא רק מניח את 'המנין' שלו 'ומונה' את של בנו, וכ"כ החזו"א נדרים קל"ו (עומקא 352) ליישב קושיא הנ"ל והאריך שם דודאי א"א להחיל הקדושה בימים מפוזרים, אבל הכא **הקדושה לא נפקעה ממנו לעולם**, אלא דכן תורת הנזיר שפוגש נזירות אחרת שקדמה לו דאין הימים האלו עולים לו, עכ"ד ולכאו' זו נמי כוונת רבינו פרץ שם. **וביאור הדבר**, דבנזיר יש ב' דינים, חדא עצם **השם נזיר** שמכוחה קאתי האיסורים, ביין, ותער לא יעבור על ראשו, וטומאה, ויש בו דין נוסף **לנהוג נזירות מספר הימים** שנדר, שיעלו לנדר נזרו[[3]](#footnote-4).

**ויסוד** לזה הוא מדאיתא לקמיה דף י"ד: דאחר כלות המנין של ל' יום, עדיין הוא אסור בכל האיסורים עד שיביא קרבנותיו. והיינו דהנזיר נתקדש, ומכח זה נאסר, וקדה"ג זו אינה פוקעת בגמר מנין הימים שנתחייב, אלא כמו שגזר הכתוב דרק בקרבנות יפקע הקדושה. וכן חזינן לה לקמיה בדין נזיר שנצטרע, דאיתא שם דבזמן הצרעת אין הימים עולים לו, ומ"מ כל קדושת נזירות עליו[[4]](#footnote-5).

**והאי** דינא דימנה 'ימים שיעלו', ענינו **דמחויב לנהוג את נזירותו כמספר הימים שנתחייב** (ואין שייך למנות ולקיים ימים אלו לנזירותו כאשר הוא מונה אותם לנזירות אחרת[[5]](#footnote-6)). **וכן** בעי שיהא לו מספר הימים שנדר בטהרה גמורה (ואע"פ שמצד קדושתו לא נאסר רק בטומאת מת), וכל שאינו בטהרה גמורה כצרעת אינו עולה. **וכן** כל המושג שכשנטמא במת 'הימים הראשונים יפלו', היינו דצריך דכל הימים שמונה 'ועולים לנזירותו' יהיו רצופים בלא טומאת מת, (אבל לגבי הקדושה אי"ז מעלה ואי"ז מוריד). **עוד** מצינו ברמב"ם (סוף פ"ז) שכתב דהמצות עשה ד'גדל פרע שער ראשו', היא רק בימים שעולים לנזירותו, אבל בימים שאין עולים יש בו רק את האיסורים דתער לא יעבור על ראשו, יין וכו'[[6]](#footnote-7).

**ועולה מכל זה,** דיש דין להעמיד באופן חיובי מנין ימים בפרישות ובטהרה ובגידול שער, ויש גם קדושה שמכחה קאתו הלאוים והאיסורים[[7]](#footnote-8). **ומעתה** דין משנתינו דמניח היינו את **המנין** (ובדקדוק קאמר **'ומונה'** את של בנו), אבל הקדושה אינה פוקעת כלל, ולכך אם התרו בו משום נזירותו לוקה, ואין כאן קדושה בימים מפוזרים.

**ג. והנה** יש לדייק מהירושלמי מדלא קאמר דלוקה ב', ורק קאמר דאי התרו משום נזירותו לוקה, משמע ודאי דאין לוקה ב', אלא לוקה חדא או משום זה או משום זה, וצ"ע מ"ט, והא כיון דהקדושה נשארה, ויש לו גם קדושת נזירות משום דידיה, א"כ ילקה ב'. **עו"ק** בעיקר מש"כ דמניח היינו רק את המנין ולא הקדושה, דמ"ט באמת 'הקדימה' דבנו מפסקת רק את 'המנין', ומ"ט לא תפסיק ותסלק (מאותו הטעם) גם את עצם הקדושה דמכח נזירות דידיה, דהרי קדמה.

**והביאור בזה,** (וכ"כ בחי' ר"ש סי' ה' אות ב'), **דהאיסורים** הם **מכח הקדושה** דחלה בנזיר[[8]](#footnote-9), ולא שייך ב' קדושות אלא זו קדושה אחת מב' סיבות, וא"כ חילול הקדושה הוא רק חילול קדושה א', ולכך אינו עובר אלאו בלאו אחד, אלא דיכול להתרות או מזה או מזה כיון דכל נזירות היא סיבה לקדושה. **והטעם** דמקדימו רק למנין ולא אהני לסלקו לגמרי, הוא משום דכל סברת הקדימה היא דחלותו של השני היא מוגבלת שלא למנוע שום דין מהנזירות דקדמה, אבל לגבי ענין דאין סתירה ביניהם אין כח קדימתו מהני מידי, ולכך לענין דין הקדושה דליכא סתירה כי שפיר תהא כאן קדושה מחמת ב' סיבות, ודאי תשאר הקדושה גם מחמת נזירות דידיה, ורק לגבי המנין דלא שייך למנות ב' באותו זמן, דיש לייחד ימים חיוביים לניהוג פרישות וטהרה, וגידול שער, וזה לא שייך דיתקיים לשנים באותו זמן.

**ד. דעת** הרמב"ם והמורה (בגליון) שלעולם מגלח בסיום נזירות דבנו, וכן לרש"י ותוס' בנזירות מרובה[[9]](#footnote-10) מגלח בסוף נזירות בנו. ולכאו' כיון שמניח ופוסק אין הכוונה אלא למנין הימים, אבל 'קדושת נזירות' ממשיכה, א"כ מ"ט בעי תגלחת וקרבנות, והרי קדושת הנזיר לא נסתיימה. והתירוץ הוא פשוט דהקרבן והתגלחת מתחייבים משום שמסיים את נזירות דבנו, (סיום המנין דבנו וגם את הקדושה מסיבת בנו).

**אמנם** קשה, כיון דקדושת נזירות עליו (מתחילה ועד סוף), איך יכול לגלח לנזירות בנו, והרי הוא עומד ונתבע באיסורא דתער לא יעבור על ראשו משום נזירות דידיה[[10]](#footnote-11). **וי"ל** הנה יסוד דין הסיפא דמניח וכו' הוא דהקדימה דבנו היא סיבה שהוא עדיף, וכל מציאות חלות הנזירות שאח"כ, היא מתלא תליא שלא תפגע ולא תסתור ולא תבטל את דין הנזירות דקדמה, ואם תדון דנזירות דידיה אוסרתו בתער לא יעבור על ראשו, ותמנע ותבטל דין תגלחת דנזירות דבנו דקדים, זה לא יתכן, דהרי **כל הוויתה של נזירות דידיה היא עד כמה דהיא לא פוגעת בנזירות דבנו דקדמה,** וא"כ ע"כ דלגבי מעשה זה אנו דנים דאין כאן נזירות כלל[[11]](#footnote-12), ולכך מותר לו לגלח. (ובדעת רש"י ותוס' שאינו מגלח בנזירות מועטת, עי' הערה[[12]](#footnote-13)).

ב

**א. ברישא** דמתני' איתא, ה"נ ונזיר כשיהיה לי בן, התחיל מונה את שלו ואח"כ נולד לו בן, משלים את שלו ואח"כ מונה את של בנו. והיינו דכאשר נזירותו דעכשיו[[13]](#footnote-14) קדמה, ואח"כ הפליא נזירות כשיהיה לו בן, ואירע שנולד הבן באותם ימים, הרי לפנינו ב' נזירויות על אותם הימים, ויש עליו ב' הנזירויות. והאי דינא הוא ממש דינא דנחע"נ דאיתא בסוגיא בנדרים דף י"ז ע"א, והא דחייל הוא נלמד[[14]](#footnote-15) מקרא דנזיר להזיר מלמד שהנזירות חלה על הנזירות[[15]](#footnote-16).

**וכתבו** שם הראשונים (הר"ן, תוס' הרא"ש, והרשב"א והמאירי) דאין מונה אותם יחדיו אלא מונה כל שלושים בפ"ע, (כמתני' דידן דמונה כל נזירות בפ"ע).

**ויותר** מזה תנן לק' דף ט"ז. **דמביא קרבן ומגלח** בסיום המנין הראשון, וכן בסיום המנין השני, וכן דעת רוב הראשונים במתני', דברישא הוא פשוט **דמגלח ומביא קרבן** בסיום נזירות דידיה, ככל ב' נזירויות וכמש"כ המורה (בגליון) להוכיח משם.

**ועולה,** דדינא דרישא דמתני' הוא ממש דינא דנחע"נ דדינה דמונה וחוזר ומונה, ומגלח בנתים.

**ב. והנה** בגדר הדין דנחע"נ (בסוגיא דנדרים, דהיינו ה"נ ה"נ, וכן ברישא דמתני'), הרי ודאי דחל עתה, וכלשון הגמ' נזירות **חלה** על הנזירות, וכמו שהאריך שם הר"ן בזה"ל "וחייב על כל אחת ואחת דאמרינן לומר דחייב לנהוג נזירות על כל קבלה וקבלה, וקרי ליה להאי גוונא נדר בתוך נדר לפי שהנזירות שניה היא חלה בתוך זמן הראשונה, אלא שאי אפשר לו שימנה אותה עד שימנה את הראשונה, **דאם איתא דלא חיילא בשעת נדרו היאך תחול לאחר מכן**, והרי אינו נודר באותו זמן, וכיון דלא חיילא השתא לא חיילא נמי בתר זימנא, אלא ודאי **מהשתא הוא דחיילא,** ומש"ה קתני יש נדר בתוך נדר, עכ"ל. הרי דהנזירות חלה, וצריך לבאר מה חל עתה.

**ובמושכל** ראשון היה ניתן לפרש דהקדושה חלה עכשיו, ויש לפנינו **קדושה אחת מב' סיבות**, ורק דמנין הימים הוא בזא"ז וכמש"כ הר"ן דלא שייך לקיים שני מנינים באותם ימים, והיינו כמש"נ בסיפא דמתני' דאי"ז סתירה ואפשר דתהא קדושה אחת מב' סיבות (ונפק"מ דיוכל להתרות בו מכל א', וגם ברישא יוכל להתרות משום בנו מאז דנולד הבן).

**ג. אמנם** באמת אינו, דמוכח מכמה מקומות דלא חלה קדושה כיון דימים אלו כבר קדושים מנזירות ראשונה, וכדלקמיה, **ראשית**, יש ללמוד מהירושלמי הנ"ל דלא אמר האי דינא דהתרו בו וכו', אלא בסיפא דמתני', ומ"ט לא קאמר זאת כבר ברישא דכאשר נולד הבן והוא עדיין מונה לנזירות שלו אי יתרו בו משום נזירות דבנו ילקה, וע"כ דאינו לוקה כי אין סיבת קדושה מחמת נזירות בנו. **שנית,** בשיטמ"ק (במתני') ביאר דין הרישא דמגלח בנתים, משום **שלא חלה כלל נזירות השניה** עד דמסיים הראשונה, וכ"כ תוס' י"ג: סוף ד"ה הריני, וכן נראה בשמעתא דנחע"נ בראשונים[[16]](#footnote-17) דלא חל קדושה, עי' ברשב"א שם דאין חייב אלא א', משום דגדר חלות השניה כאילו אמר דתהא אחר השלמת הראשונה[[17]](#footnote-18). (ולאו משום דקדושה אחת הוא), אלמא, דאין חלות קדושה מכח השניה, וא"כ מתבאר דכל חלותם היא בזא"ז, ועתה לא חל קדושה כלל מכח השניה, ואי יתרו בו מכח השניה לא ילקה[[18]](#footnote-19).

**וטעם** הדבר דאין ראוי דתחול עתה קדושה אלא רק כשגומר את הנזירות הראשונה, כיון **דכבר הוקדשו הני ימים אין סיבה וכח להקדישם שוב,** ואף דאמרן לעיל דאי"ז סתירה ואפשר דתהא קדושה אחת מב' סיבות (ויוכל להתרות בו מכל א'), ה"מ כשיש סיבה והכרח דיחולו דווקא עתה, וכמו בסיפא דלנזירותו יש סיבה להיות קיימת כיון דכבר התחילה, ומאידך לנזירות דבנו יש הכרח להיות עתה כיון דקדמה, ולכך מכח ב' ההכרחים אמרינן לדון דיהא קדושה אחת מב' סיבות, אבל כאשר הפליא קודם ה"נ, ואח"כ אמר ה"נ, **אין מקום כלל לחלות קדושה, דימים אלו כבר נתקדשו**, וכל עיקר נזירותו תהא בכלות הנזירות הראשונה.

**ויותר** נראה לבאר הטעם דהכא לא תיעשה ל'קדושה אחת מב' סיבות', משום דבאמת עיקר דבר זה צ"ע, דכיון דקדושה ראשונה כבר קדושה ועומדת איך אפשר להוסיף עוד סיבה, אטו יכול אדם לומר לאשתו התקדשי לי בפרוטה זו ומעתה תהא מקודשת לו מב' סיבות (ונפק"מ דאם יתן גט עבור סיבה הראשונה תהא מקודשת מ"מ מהסיבה השניה), ודאי דלא, כיון דכבר מקודשת היא לא נחשבת בת קידושין כלל ואפי' סיבה לקידושין לא נחשב, וא"כ מ"ט הכא יוגדר לפנינו כקדושה אחת מב' סיבות, וכל מה דשייך קדושה אחת מב' סיבות הוא כאשר **תחילת הקדושה** היתה מב' סיבות. וי"ל דמשום קדימת הבן אמרינן דהיה ראוי שיפסק לגמרי הקדושה (כדאמרן דא"א להתפיס עוד סיבה אחר דהקדושה נוהגת), ולכך מכח הקדימה אנו דנים דכאילו באה הקדושה מחדש עתה והיא מכח ב' סיבות, וא"כ פשוט דבהר"נ והר"נ אין שייך כן[[19]](#footnote-20).

**ד. ומעתה** הדק"ל מהו הא דאמרן דנזירות **'חלה'** על הנזירות, (והרי הניהוג הוא אחר מנין הראשון, וגם עיקר הקדושה אינה אלא של הראשון, וא"כ מה חל עתה). **עו"ק** כמו שהק' הגרש"ש (נדרים סי' ד') דהנה ידועים דברי מהרי"ט דנזיר אינו איסור גברא כשבועה ולא חפצא כקונם, אלא דהוא **מקדיש את גופו,** וכמו דאדם מקדיש בהמתו לעולה ומעתה יש לה דיני עולה, כך הוא מקדיש את גופו לקדושת נזירות וממילא באים עליו כל דיני נזיר. והגרש"ש הק' על מהרי"ט משמעתא דנחע"נ, דהרי זה פשוט בכולא תלמודא דאין קדושה חלה על קדושה, **ואם הפלאת נזירות היינו החלת קדושה** איך תחול הקדושה על הקדושה[[20]](#footnote-21). ומכח זה (ועוד ראיות) הכריח הגרש"ש דהפלאת נזירות אי"ז הקדשה אלא **קבלה שהוא מקבל על עצמו** להתנהג בפרישות שלא לשתות יין ושלא להתגלח. **ומעתה** מש"כ הר"ן דהנזירות חלה היינו דחלה הקבלה, ואע"פ שלא חלה קדושה, הוא קיבל ב' קבלות דיהא לו ב' פעמים ניהוג של פרישות ל' יום, וההתחייבות חלה עתה והקיום יהא אחר סיום נזירות הראשונה.

**והנה** פשטות דברי הגרש"ש הם דהקבלה היא לנהוג בפרישות מלשתות יין, ומטומאה ומתגלחת, ובמה שאומר 'נזיר' נכלל כאילו פירש פרישות מכל הפרטים, (וזהו מה דאוסרו בהם). והדברים צ"ע טובא. **א.** עיקר החלוקה הזאת דההתחייבות היא היום והקיום הוא אח"כ צ"ב טובא, דלכאו' עד כמה דחובתו חלה לפרוש מיין היום, ממילא בהכרח לא שייכת אלא שתנהג היום, וכיון דא"א היום לנוהגה **איך מתקיים** במה שפורש מחר מיין **את מה דהתחייב לפרוש מיין היום**. **ב.** עו"ק דעד כמה דאפשר לומר דחל התחייבות היום והיא מתקיימת אח"כ, א"כ בשבועה נמי. **ג.** מפורש ברא"ש נדרים ב:[[21]](#footnote-22) ובריטב"א שבועות כ"ב: (הו"ד לקמיה), דאיסור היין ושאר איסורים הם איסורי תורה שאסרתו ממילא **מחמת השם נזיר**, ולא דזה גופא התחייבותו לפרוש מהיין. **ד.** בעיקר קשה דהמפליא אמר ה"נ היום, **ומה יחייב אותו מחר**, דכיון דאמר דהיום יפרוש מיין, איך אפשר לחייב אותו ליום אחר דהוא לא התחייב עליו.

**ד. ולכך** הדרך המקובלת בזה[[22]](#footnote-23) דודאי מוכח דעצם ההפלאה אינה הקדשה אלא התחייבות וקבלה, אך אין הכוונה התחייבות לפרוש מיין ומכל הפרטים למשך ל' יום, אלא **קבלתו להיות בפרישות ונזירות ל' יום, והיינו פרישות כללית** ואין התחייבותו כלל לפרטים, ואחר דהתחייב להיות 'במעלת נזיר', התורה אוסרתו. **וביאור הדבר**, דהנה נזיר שנמנע מיין וכו' אין מעלתו מסתיימת בפרטים אלו שהוא לא שתה יין, אלא נתחדש בפרשה זו תוכן וענין של 'פרישות', והפרושים הם אנשים מרוממים[[23]](#footnote-24) עד שנחשב 'נזר אלוקיו על ראשו', והפרטים הם המעשים שגורמים למעלת 'הנזירים'. אבל קבלתו אינה כלל על הפרטים אלא **התחייב להיות בשם נזיר**[[24]](#footnote-25) **היינו 'פרוש ומובדל'**, אז דין התורה שהוא מתקדש ונאסר ביין ובכל הדברים שאינן ראויים 'למעלת נזיר'.

**וגדר** זה מוכרח ומבואר בריטב"א שם דכתב בזה"ל 'נזירות **חיוב גברא** הוא (כשבועה), דאי איסור חפצא הוא וכו' וכן עיקר, **דהא נזיר לא אסר עליה מידי אלא שקבל עליו נזירות, ורחמנא אסריה ביוצא מן הגפן ובטומאת מתים, כשם שאסר לישראל חזיר ונבילה ואסר לכהנים טומאה**, עכ"ל. הנה פתח דהוא חיוב גברא (והינו כהגרש"ש דנתחייב לפרוש מיין) וסיים דהוא כחזיר ונבילה שאינם ראויים לישראל ה"ה אינם ראויים למי שבמעלת נזיר (והיינו כמהרי"ט דהקדיש עצמו ומכח קדושתו התורה אסרתו דאין ראוי לו יין), ודבריו סותרים מתחילתם לסופם. וע"כ הגדר כהנ"ל **דקיבל ע"ע להיות 'מהנזירים הנעלים'** (וזהו דמיא להתחייבות דגברא), ואז **התורה אמרה שהוא נתעלה ונתקדש,** וממילא אין ראוי כמו דאין ראוי החזיר למי שנתעלה ונתקדש בקדושת ישראל, וכן נראה כוונת הרא"ש[[25]](#footnote-26).

**ה. ולפי"ז** מיושב ד' קושיות הנ"ל, דעיקר הדבר דאמרינן דחל היינו התחייבות להיות 'פרוש' ל' יום, (ואע"פ שלא חלה קדושה וניהוג מחמת הנזירות השניה), ולכך שפיר אפשר להפריד את זמן הקבלה מזמן הניהוג שלה, כי כיון שנתבאר דקיבל 'תוכן וענין' שיהא 'פרוש' ע"כ **אין נפק"מ בעצם הדבר מתי יעשה זאת, וממילא מה דאמר היום אי"ז שייך לעצם התוכן של הפרישות ולא חל ולא נתפס בעצם ההפלאה,** ולכך במה שיהא פרוש מחר שפיר קיים את 'התוכן' שהתחייב עליו, משא"כ בשבועה דאין בה תוכן כלל אלא איסורו הוא כפי שאמר, ואם אמר הריני נשבע לאכול ככר זה היום א"כ זהו מעצם ההפלאה, (בדיוק כמו שאומר ככר דבמקום פלוני) ובאכילת הככר של מחר אין בו קיום השבועה כלל, משא"כ הכא מה שאמר היום אי"ז מעלה ומוריד בתוכן ובעצם ענין הנזירות, ומיושבים ב' הקו' הראשונות.

**והקו'** דהקשינו דהוא אמר ה"נ היום, ואיך נקום ונימא דיהא מחר, הביאור הוא פשוט ד'היום' אינו קיים בעצם ההפלאה, כי אינו מעלה ולא מוריד בתוכן ההפלאה, והוא דבר נוסף, ולא נתפס מה שאמר היום.[[26]](#footnote-27) אמנם באמת הוא דוחק לומר דחלק מדבריו בטלו. **ולכך** נראה הביאור, **דכיון דעיקר הפלאת נזירות היא רק הא דמתנדב להיות 'במעלת נזיר' א"כ שפיר מתקיים מה שאמר 'הריני נזיר'** היום, דאין משמעות הדברים **שיתחיל היום בקדושה וניהוג**, אלא משמעותו **דאני מצידי נדבה אותי ליבי להיות היום מהנזירים,** (ולא הוה כאומר ה"נ עוד עשרה ימים, דלהדיא אמר דבעשרה ימים אלו לא נדבה ליבו לעמוד במעלת נזיר), ורק דלמעשה לא חל עליו קדושה וניהוג כיון דהנזירות הראשונה נמצאת, (ובאמת יכול להיות מקבלתו גם נפק"מ, כגון הא דאיתא שם, נשאל על הראשונה שניה חלה עליו, כיון דהעמיד עצמו כבר היום דהוא מוכן ועומד למעלת הנזירים).

**ו. העולה** מכל הנ"ל, דג' חלקים יש בכל תורת נזיר, **א.** ההפלאה דהיינו הקבלה להיות נזיר. **ב.** קדושת הנזירות שמחייבתו באיסורים. **ג.** דין למנות ימים שיעלו לנזירותו כמנין שנדר. **ומשכח"ל נזיר דאין בו אלא את הקבלה** והיינו רישא דמתני', ושמעתא דנחע"נ, דאין סיבה שתכריח שיתחיל את הקדושה היום דווקא, ולכך כיון דהיום כבר נתקדש לא מתחלת הקדושה היום. **וכן משכח"ל נזיר דהוא קדוש ואין בו מנין הימים**, וזהו דינא דסיפא דכבר התחיל בקדושתו, אמנם כיון שנפגש בנזירות בנו דקדמה א"כ מניח את שלו, היינו דעתה הא קדוש בלא קיום מנין ימים (וכן בנצטרע וכו'). **והנזיר השלם הוא** דיש לו גם הקבלה, וגם הקדושה, וגם שהימים עולים לו למנין נזירותו.

ג'

**א. עד** עתה נתבאר דעת רוב הראשונים דברישא ודאי מגלח ככל נחע"נ וכמש"נ, אמנם רש"י חידש דברישא נמי אינו מגלח, וז"ל **שחל עליו של בנו** עד שלא השלים נזירות שלו נעשה כנזירות אחת, ולכך אינו יכול לגלח. והיינו דמיד בלידת הבן (עד שלא השלים נזירותו) חלה הנזירות. וכ"כ המאירי בשם רש"י דאינו מגלח, משום "כשנולד הבן בנתיים חלה עליו נזירות של בן". וכיו"ב כתב ר"ע בשיטמ"ק בשם רש"י 'דהואיל ובנו נולד בתוך ימי נזירות שלו **רואין אותה כאילו מאותה שעה שנולד חלה עליו נזירות בנו'**, עכ"ל. **הנה** מתבאר דעת רש"י דגם ברישא אע"פ שלא קדם הבן נעשה כנזירות אחת, ומה"ט אינו מגלח. וקשה טובא מ"ש מכל ה"נ היום ה"נ היום, דתנן לק' ט"ז. דמגלח ביניהם. וכן הקשה הקר"א, וכבר הגליון העמיד קושיא זו, וצע"ג דעת רש"י[[27]](#footnote-28).

**ב. והנראה** בזה דרש"י חידש לן דכאשר העמיד את עיקר הפלאתו משום איזה סיבה, כגון הכא דאמר ה"נ כשיהיה לי בן, דאי"ז קביעת זמן בעלמא, אלא דבר ברור הוא דכוונתו **דכל סיבת נזירותו היא משום לידת הבן**[[28]](#footnote-29), **וזה חל כחלק מההפלאה,** ולא אמרינן דאין בעיקר ההפלאה נפק"מ מה הסיבה שהוא הפליא נזירות, ולא נתפס דבר זה בהפלאה, אלא כיון דתלה את נזירותו בסיבת לידת הבן, אמרינן דחל בעיקר ההפלאה וההתחייבות דהיא משום סיבה זו.

**וא"כ** לא דמי לאומר ה"נ היום, דהתם מה דאמר היום אין הכוונה דהיום הוא סיבת הנזירות, אלא זהו זמן ותאריך התחלה בעלמא, ואמרינן דאין בהפלאתו מחייב שיתחיל הקדושה היום, (אלא ה"נ היום, היינו דאני מצידי נודב עצמי כבר היום להיות במעלת הנזירות וכמש"נ לעיל), אבל כאשר אמר אני נזיר לכשיהיה לי בן כיון דקיימת הסיבה בהפלאתו, **והסיבה מכריחה דיתחיל עתה קדושת הנזירות** (דאין משמעות לשבח והודאה לקבל הנזירות כמה שבועות אחרי הלידה), ולכך ס"ל לרש"י דהוה כמו הסיפא, דנתבאר שם דכאשר יש סיבה והכרח לנזירות השניה לחול בפועל היום, היינו **מציאות לידת הבן דלפנינו, הרי היא חלה היום ונעשית כקדושה אחת מב' סיבות, וה"נ ברישא**[[29]](#footnote-30).[[30]](#footnote-31)

**ג. בירושלמי** ריש ה"ט, דן מה הדין באומר ה"נ ימים אלו ה"נ ימים אלו, היינו דמקבל נזירות על אותם ימים, וקאתי לפשוט ממתני' דהר"נ כשיולד לי בן, ונזיר, ואיירי גם באשתו יושבת על המשבר דודאי תלד היום, ומשני הירושלמי דבנו שאני. וזכינו לביאור בדברי הירושלמי ברשב"א (נדרים י"ז. ובשו"ת הרשב"א), דכתב דנידון הירושלמי הוא נידון האמוראים בנדרים י"ז. אם האומר ה"נ היום ה"נ היום חלה ההתחייבות השניה להיות נזיר, או לא כיון דכבר חלה נזירות על אותו יום, והוכיח ממתני' דחלו שתי נזירויות עליו (ומונה שתים), דמי לא עסקינן אפי' שהיתה אשתו יושבת על המשבר ויולדת מיד, ודחה ר' מונא דנזירותו ונזירות בנו **כיון שהם ענינים מוחלקים** אינן אלא כאומר הר"נ עכשיו והר"נ לאחר כ' יום, דמונה שתי נזירויות, דכיון דחייל אכ' יום חייל נמי אשארא.

**וצ"ב** טובא מש"כ הרשב"א דהם ענינים מחולקים[[31]](#footnote-32), דאף דהוא תלה בסיבת לידת בנו, (ולא כה"נ סתם שלא תלה בסיבה כלל), מ"מ הרי בפשטות לא אכפ"ל כלל מה הסיבות שהביאו אותו לנדור. וע"כ חזינן דכאשר העמיד את כל הפלאתו בסיבה, הרי **נתפס דכך היא הפלאתו מחמת סיבה זו,** ובזה הוא חלוק מסתם הפלאה.

**אבל** עדיין אינו מבואר סברת הדבר, וי"ל דכבר נתבאר לעיל דכאשר יש סיבה והכרח דתחול הנזירות דווקא היום א"כ דינו דיחול היום, כי אין כאן סתירה, ויהא קדושה אחת מב' סיבות, וע"כ מחלק הירושלמי דכל עיקר דברי המ"ד דה"נ היום ה"נ היום לא חל היינו משום דאין בדבריו סיבה שיתחיל דווקא היום, וא"כ בטלו דבריו ושוב לא חייל כלל, אבל הכא דיש סיבה שפיר חייל והוה קדושה אחת מב' הסיבות, אמנם צ"ע דהרי איירי הירושלמי על סיפא דמתני' וא"כ השני הוא נזירותו ולה אין סיבה וע"כ כוונת הרשב"א רק לומר דהם 'חלוקים' מחמת זה גופא דנזירות זו כל הפלאתה מחמת סיבה והנזירות השני ההיא נזירות סתם וא"כ הם חלוקים דהרי הנזירות שעומדת על הסיבה אין בה חיוב מלבד הסיבה ואם יתברר דלא היה בן אלא נפל וכדו' אין כאן נזירות משא"כ הנזירות סתם שאינה תלויה בסיבה, וא"כ דברי הירושלמי והרשב"א הם סייעתא גדולה להנ"ל[[32]](#footnote-33).

**ד. והנה** גם אחר חידוש הנ"ל דנזירות הבן חלה, היינו **דהקדושה קיימת היום גם בסיבת הבן**, עדיין צ"ע עיקר דעת רש"י דמ"ט לא יגלח בסיום נזירותו. **ובפשוטו** היה ניתן לפרש דכיון דסוף סוף קדושת בנו חלה, א"כ היא תובעתו באיסורא דתער לא יעבור על ראשו, ובאמת גם בסיפא אינו מגלח לדעת רש"י ודלא כמש"נ לעיל בדעת הראשונים (והא דאינו מביא ב' קרבנות, עי' בשיטמ"ק דאין ב' קרבנות על תגלחת אחת). אמנם אי אפשר לפרש כן ברש"י, דהרי בדף ט"ו. כתב רש"י דכל מה דאמרן דאינו מגלח היינו בנזירות מועטת דאז נעשה כחדא נזירות, משא"כ בנזירות מרובה הוא מגלח. והרי הא מלתא דהירושלמי דהקדושה דנזירותו ממשיכה ורק מניח את המנין, (והקדושה עתה היא מב' סיבות חלוקות), הוא דבר נכון ומוכרח גם בנזירות מרובה, ואפ"ה קאמר רש"י דמגלח, אלמא דמשום זה דהקדושה ממשיכה אי"ז מונע מתגלחת של הנזירות שקדמה (כמש"נ בחלק א') וא"כ צ"ב עיקר דברי רש"י[[33]](#footnote-34).

**ה. והנראה בזה,** דרש"י מחדש **דבנזירות מועטת הוה ממש כחפצא אחד של נזירות,** וכמו נזירות אחת שמונה בה ס' יום, וכ"כ הגרי"ז בכתבים דהוה בעצם הנזירות לחפצא אחד ממש, ורק בקיום היינו במנין הימים, יש כאן ב' קיומים, ורק בכה"ג ס"ל לרש"י דאין מגלח בינתים[[34]](#footnote-35). **והיינו** דעד עתה עסקנו בב' נזירויות ורק אמרן דהקדושה היא אחת שבאה מב' סיבות חלוקות, ובזה שפיר מגלח, וזהו בנזירות מרובה, אבל בנזירות מועטת אי"ז קדושה אחת מב' סיבות, אלא נעשה ממש חפצא א' של נזירות, וכן לשון רש"י חדא **נזירות,** וכמש"נ.

**ו. והנה** בעיקר ביאור דברי רש"י לחלק בזה בין נזירות מרובה למועטת, דהמועטת נעשית נזירות אחת ממש, צ"ב טובא. ועי' ברש"ש שם דכוונת רש"י לומר דבמרובה דיש שיעור נזירות ושיעור גידול שער ותגלחת לנזירות הראשונה, א"כ היא לא תתאחד עם נזירות דבנו, משא"כ אם אין ל' יום לא בתחילה ולא בסוף אינה חשובה ונעשית חד. **והנה** מלבד שסברתו צ"ב טובא, גם צ"ע לישנא דחילק רש"י בין 'נזירות מרובה' ל'נזירות מועטת', דלדבריו אי"ז שייך ל'מרובה', אלא הא דיש ל' יום או בתחילה או בסוף, ואי יהא נזירות דמ' יום ונולד הבן באמצע א"כ הוה דינא כמועטת, וצ"ע.

**לכך נראה** ע"פ מש"כ רבינו אברהם מן ההר (עומקא 41) וז"ל פירש רבינו שלמה שאינו מגלח בין שני הנזירויות, **כיון דלא נחית למנינא**, וכחד נזירות הוי. וביאור הדברים דמש"כ רש"י נזירות מרובה היינו נזירות עם קצבת ימים, ונזירות מועטת היינו סתם נזירות, ויתבאר דחלוק ביסודו נזירות סתם מנזירות עם קצבת ימים, דנזירות סתם אף דאמרה תורה דסתם נזירות הוא ל' יום, אינו דומה לקוצב ימים, אלא **בעיקר הנזירות אין כלל מספר ימים** ורק דין נזירות סתם דאע"פ שאינה נקצבה לימים תימשך ותתפשט למשך זמן דל' יום. וראיה לדבר מש"כ המנח"ח (שס"ח י"ג) דהמפליא נזירות יום א' קודם מותו אף דאין בזה ל' יום חל הנזירות כיון דסתם נזירות בעצם יש לה קיום גם יום א', אלא דמתפשטת הקדושה ל' יום, ולא דאמרה תורה דכל האומר סתם נזירות כאומר נזירות שלושים יום.

**ומעתה** כוונת רש"י דהא מלתא דעיקר החפצא של הנזירות מתאחד ממש להיות אחד, הנ"מ כאשר שניהם הם נזירות מועטת, **דמצד עצמה של הנזירות אין לה קצבת ימים**, לכך שייך שיתאחדו ויהיו **כנזירות ארוכה,** אבל בנזירות מרובה שעצמה ועיקרה מוגבל במספר הימים דידה, לא שייך שהיא תגדל ותהא לנזירות אריכתא 'כחדא נזירות' עם עוד נזירות, **דהרי ימיה קצובים בעיקר הפלאתה,** ולכך אין כאן אלא ב' נזירויות, אמנם בפועל הקדושה היא אחת כי לא שייך ב' קדושות והרי"ז קדושה אחת מב' סיבות וכמש"נ.

1. **לשון** הרמב"ם 'פוסק את שלו'. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ירושלמי** סוף ה"ט, וכמש"כ הקה"ע דעיקר חלותה מתלא תליא. [↑](#footnote-ref-3)
3. **וכן** העמיד מרן אדמוח"ז שליט"א בספרו בד קודש סימן ה', וכן בסימן ח'. וכ"כ בחי' הגר"ש נדרים ריש סי' ה', דיש דין דצריך 'לנהוג נזירות' מחמת קבלתו, ויש איסורי נזיר מחמת קדושתו. [↑](#footnote-ref-4)
4. **וכן** חזינן לה בנזיר שנטמא ונפלו כל הימים, ואפ"ה אסור לו לחזור ולהיטמא, כדתנן לקמן מ"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. **כן** דעת רוב הראשונים, מלבד דעת התוס' במובלעים. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ובמלבי"ם** חידש בדעת הספרי לקרא דתער לא יעבור על ראשו כל ימי **נדר** נזרו, לומר לן דימים **שאינן עולים לנדרו** אין בהם לאו דתער לא יעבור, (אבל אי"ז כתלמוד דידן עי' יבמות דף ה'). [↑](#footnote-ref-7)
7. **והנה אין מבואר כ"כ הא דנתחלק תורת הנזיר לב' דינים. ונראה דלפי הגדר המקובל בגדרה של נזירות (יתבאר לקמן בארוכה), דעיקר ההפלאה הוא קבלה להיות במעלת נזיר שלושים יום, והתורה היא דמקדשתו ואוסרתו באיסורי נזיר, א"כ מחוור היטב הני תרי מילי, דהפלאתו היתה להיות ב'פרישות והתנזרות' ל' יום, וזהו הדין למנות ולנהוג מנין הימים שנדר לנזירותו, ויש עוד דבר דגופו נתקדש ומחמת זה נאסר בלאוים.** וכ"כ המלבי"ם (הו"ד בהערה הקודמת) דרק הימים שעולים הם ימי **נדר** נזרו, אבל ימים שאינם עולים אינם נחשבים ימי **נדר** נזרו, ואף דקדוש ונוהג בו איסור יין וטומאה. ואפשר עוד, דהלאו דבל יחל הוא רק בימים שעולים, אבל בימים שאינם עולים, וכן בכלות ימי נזרו אינו בבל יחל, דהימים שאינם עולים הם רק ענין קדושת הגוף גרידא ואינה מהפלאתו, (עי' מנח"ח שס"ח ד') ועי' חי' הגר"ש שם אות ג'. [↑](#footnote-ref-8)
8. **לק' יתבאר דהשיטה העיקרית בגדר נזירות, היא דהאיסורים הם מחמת הקדושה דחלה בו, וגם לדרכו של הגרש"ש הוא כן, עי' לק'.** [↑](#footnote-ref-9)
9. **עי'** רש"ש, דלרש"י או דיש ל' בתחילה או ל' בסוף. ולתוס' הכל תלוי אם יהא ל' בסוף דאז מגלח, אמנם רק כשאינו מובלע. [↑](#footnote-ref-10)
10. ו**עי'** במראי מקומות מה דהבאנו בשם המלבי"ם יעו"ש. [↑](#footnote-ref-11)
11. **בשיעור** נאמר בנוסח דלגבי **גילוח זה** ליכא תביעה דתער לא יעבור. והקשו מבני החבורה שליט"א, דדחוק הוא, דנמצא דיש כאן **קדושת** נזירות לחצאין, היינו קדושה דאינה תובעת איסור תער **בכל אופן, דיש אופנים דאינה אוסרת**, ונמצאת 'נזירות חדשה' שיש לה דינים חדשים. לכך נראה יותר כהנוסח דבפנים. [↑](#footnote-ref-12)
12. **סברת** רש"י בנזירות מועטת יתבאר בסוף דברינו. **ודעת תוס'** דאינו מגלח בנזירות מועטת הוא משום דלא יתקיים תורת תגלחת בנזירות ראשונה, כמבואר בדבריהם. ודבר זה צ"ע, דהרי נזירות בנו קודמת, ומ"ט נדחה דין תגלחת דבנו משום נזירות דידיה. ולכאו' צ"ל, דכיון דכבר נהגה לפנינו נזירות הראשונה, אין בכח הקדימה **לבטל ולקלקל מה דכבר נהג בפועל**, וכיון דהיו כמה ימים דגידול פרע והם טעונים דיתקיים בהם מצות תגלחת, ואם יגלח לא יהא שייך בהם תגלחת, לכך לא יגלח, והא דעדיף דיתאחר תגלחת דבנו, משום דכלפי דידיה הוא **ביטול כל תורת תגלחת מנזירותו,** משא"כ לגבי בנו אי"ז אלא איחור תגלחתו, ועדיין צ"ע, ויש לדון ולבאר בעוד כמה פנים. [↑](#footnote-ref-13)
13. **עי'** רש"י דאיירי דאמר מעכשיו, אבל באמת אין נפק"מ, וגם באומר ה"נ סתם מתחיל מיד, ואפי' באומר הרי עלי לקבל נזירות כתב הר"ן נדרים ג: דחל מיד, דחוק הוא דמה דצריך להיות (ואין לו מעכב מלחול) הרי הוא חל מיד. [↑](#footnote-ref-14)
14. **לעיל** ה., ונדרים ג: וי"ח. (ועי"ש י"ח. דה"נ נזיר היום ה"נ למחר א"צ קרא, אבל מתני' איירי גם כשנולד באותו יום, (וכן ביושבת על המשבר וכדאיתא בירושלמי). [↑](#footnote-ref-15)
15. **ולא** יהא דינה כשבועה דלא חלה על שבועה, עי' רא"ש שם ג: ועי' בר"ן י"ח. [↑](#footnote-ref-16)
16. **עי'** היטב בדברי הר"ן (י"ח. ד"ה הכא וד"ה הלכך) דאין שום חלות איסור וקדושה זה על זה [↑](#footnote-ref-17)
17. **וז"ל** ומיהו ודאי ע"כ הכין הוא דאינו חייב על אכילה אחת אלא אחת, ותדע לך דהא באומר הריני נזיר היום הריני נזיר היום מונה נזירות אחר נזירות וכו' והרי הוא לגבי נזירות שניה כאומר הריני נזיר אחר שישלים נזירות זו ראשונה. [↑](#footnote-ref-18)
18. **וכן** נקטו רבותינו האחרונים, עי' בדברי הגרש"ש הו"ד לקמיה, וכן מתבאר בקר"א. [↑](#footnote-ref-19)
19. **ועוררני** לזה הרב אא"ל אלטמן שליט"א. והנה לק' חלק ג' יתבאר בדעת רש"י דיש אופנים שכשיש סיבה מכרחת לחול עכשיו גם ללא קדימה הוה כקדושה אחת מב' סיבות, ויש לחלק בין קידושי אשה להפלאה והפלאה לעולם נחשבת שהחלות קיימת 'כסדר' מכח הדיבור, וכמש"כ הש"ך בחו"מ דגדר התרת חכם הוא דיבור מבטל דיבור, וכן מוכח מהא דאיכא בל יחל גם זמן רב אחר שהחלות חלה וקיימת. [↑](#footnote-ref-20)
20. **ובדעת** מהרי"ט יש ליישב, דס"ל דבאמת חלה הקדושה, והא דכתבו הראשונים דאינו לוקה ב', הוא משום דאין ב' קדושות אלא רק ב' סיבות, וכמו המושכל הראשון דנקטנו לעיל, וס"ל דסוף סוף כיון דהפליא ה"נ היום, הוא גם סיבה מספקת להכריח שיחול היום, (ועי' בשיעורי הגר"ש שם מה שהביא וביאר בדעת הרמב"ן בשבועות, והם הם הדברים). [↑](#footnote-ref-21)
21. **וז"ל, ונזיר** אע"פ שנאסר ביין אינו נאסר היין עליו, אלא **בגופו תלוי הנזירות שאומר הריני נזיר, וממילא נאסר ביין ובתגלחת ובטומאה"**. [↑](#footnote-ref-22)
22. **כ"כ** בחידושי הגר"ש נדרים כמה פעמים, עי' מש"כ בסימן ה' אות ב' וכן בסוף הסימן, (וגם נראה דהעמיס זאת בכוונת הגרש"ש), ועי' במשנת רבי אהרן סימן י"א אות ג'. [↑](#footnote-ref-23)
23. **הדברים** פשוטים, ועי' לשונו של האברבנאל פרשת נשא, הקב"ה צוה לסדר מדרגות עמו למשרתיו הכהנים לבדם, והלוים לבדם, וישראל בדגליהם לבדם וכו', וצוה עתה לעשות בקרב עמו **מדרגה אחרת מאנשים שיהיו יותר קדושים משאר העם** וגם מהלוים ולא יהיו לוים, וכן בדברים אחרים יהיו קדושים מן כהני ה' ולא יהיו כהנים, **והם הנזירים**, כי הנה קדושתם תתחלף מקדושת הכהנים במה שאין קדושתם מלידה ומבטן ומהריון ככהני ה' ולא תמידים כמוהם **כי הנזירו' ברצון הנזיר**. [↑](#footnote-ref-24)
24. **לשון** השיטמ"ק בנדרים ב: דה"נ נזיר היינו **גופי משועבד -להיות נזיר,** וודאי היינו קבלה גרידא, (ודלא כמהרי"ט) **וכן פשטות לשונו דלא משתעבד לפרוש מהפרטים אלא על שם נזיר.** [↑](#footnote-ref-25)
25. **ומש"כ** הרא"ש 'אינו נאסר היין עליו' ולכאו' נראה דאינו חפצא, ואיך אמרן דדמיא לחזיר וחלב ודם, י"ל דיש ב' דברים שנקראים חפצא, החפצא דבלשון הש"ס (נדרים ב:) הוא כשאיסורו בשביל קיום ענין החפצא גופיה, כהקדשות דיש לפרוש מהם בשבילם וכן קונמות, אבל חלב ודם וכל מאכלות אסורות הם חפצא מאוס שנאסרנו בו משום מעלת הגברא, ולא משום טבות החפצא עצמו, והדברים עתיקים, וזמש"כ דאינו כקונם דצריך להתרחק בשביל קיום דין החפצא, אלא כן הוא בנזיר דלפי מעלתו היין הוא דבר שאינו ראוי בעבורו. [↑](#footnote-ref-26)
26. **וכך** כתב הקר"א נזיר י"ג: דאחר הקרא דנחע"נ בטל מה שהוסיף היום יעו"ש. **ודע** וזה פשוט דאם בלבו ובלב כל אדם דדוקא היום כי בחודש שאח"כ יש לו סיבה גלויה דאינו יכול להיות נזיר א"כ יהא זה **כנזירות בטעות**, והכא לא איירינן בכה"ג דאפשר לדון נזירות בטעות. [↑](#footnote-ref-27)
27. **הקר"א** תירץ דה"נ היום ה"נ היום הפלאתו דאמר היום בטילה כי אינה יכולה להתקיים, אבל הכא מה דהפליא נזירות לכשיהיה לי בן אפשר דהוא יתקיים כגון דיולד הבן אח"כ, ולכך גם כשנולד הבן באותו זמן דנזירות ראשונה היא חלה. והדברים צ"ב טובא, דסוף סוף אגלאי דהפלאתו היתה על היום וכלפי גוונא זו הרי הפלאתו סותרת. וכן צ"ע מהירושלמי דאיירי מתני' גם ביושבת על המשבר דודאי תלד, ולפיכך אמר הירושלמי דהוה ממש כה"נ היום ה"נ היום. [↑](#footnote-ref-28)
28. **כמו** שהאריכו בלשונם תוס' י"ב: שבח והודאה לקב"ה שחנני וזיכני ונולד לי בן, היינו דברור דסיבת הנזירות היא לידת הבן. [↑](#footnote-ref-29)
29. **ובאמת** לרש"י מאז שנולד הבן, אי יתרו בו משום נזירות בנו ילקה, וצ"ע דקדוק הנ"ל מהירושלמי. [↑](#footnote-ref-30)
30. **הרב** דוד מנדל שליט"א הקשה, מדתנן בנדרים י"ז דהגוונא דנזירות חלה על נזירות היינו ה"נ אם אוכל ככר זה, ולכאו' זה תלוי במעשה, וצ"ע ממשמעות הראשונים הנ"ל דבסוגיא דנרים לא חלה קדושה. וצריך ליישב דהתם אין מוכרח דזהו הסיבה דמחמתה נדר ואי"ז אלא עת וזמן בעלמא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-31)
31. **וברשב"א** ודאי א"א לפרש ע"ד הקר"א הנ"ל, דהרי הוא מפרש בירושלמי דיולדת על המשבר היינו **דודאי** תלד היום. [↑](#footnote-ref-32)
32. **ומה** שסיים הירושלמי דדמיא לנזיר עכשיו ונזיר אחר כ' היינו משל בעלמא דזהו הגוונא דמודה האי מ"ד דיש נזירות על נזירות וה"ה דהו"מ למימר דדמיא לקיבל עליו ב' נזירויות בב"א דאמרינן דחל מיד הקדושה לכו"ע עי' י"ח. ובר"ן שם ד"ה אי נמי. [↑](#footnote-ref-33)
33. **ומה"ט** היה אפשר לומר דהראשונים יודו לחידוש הנ"ל דרש"י? דאף ברישא חל נזירות בנו והוה קדושה אחת מב' סיבות, ומה דאמרו שמגלח אינו סתירה לכך דס"ל דשפיר יש לו לגלח בסיום נזירות דידיה, (וכמשה"ק דכמו דבסיפא אמרינן דמגלח בסיום הנזירות דקדמה כ"ש ברישא). אבל לקושטא אינו, דהרי תוס' והשיטמ"ק כאן כתבו להדיא דלא חל נזירות בנו וכמש"נ לעיל. [↑](#footnote-ref-34)
34. **או** משום דלא נתבע לגלח כיון דממש נזירות אחת היא, או דלעולם כל מנין תובע תגלחת ורק דאינו יכול מחמת דקדושה אחת היא ממש. [↑](#footnote-ref-35)