קה ג_5
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות תערובות בב_ח - הרב שמשון פרידמן

הקדמה

באיזה אופן נחלקו רב ושמואל

**בגמ'** פסחים עו. איתמר חם לתוך חם דברי הכל אסור צונן לתוך צונן דברי הכל מותר חם לתוך צונן וצונן לתוך חם רב אמר עילאה גבר ושמואל אמר תתאה גבר ע"כ, וצריך לבאר באיזה אופן נחלקו אי עילאה גבר או תתאה גבר, דהנה כלי ראשון שעומד על האש ונפל לתוכו צונן לכו"ע החתיכה מתבשלת ואין בזה חולק, כמו שכ' הר"ן פרק כל הבשר דף מ"א מדפי הרי"ף דכי האי גונא חשיב כחם לתוך חם, וכ' שע"כ נחלקו היכא שהוסר מהאש ועדיין חם הוא ע"ש, ועיין פמ"ג סי' צ"א משב"ז ד' שדן בעומד על האש והקדירה עדיין צוננת אי אמרינן תתאה גבר ע"ש.

נפל דרך עירוי

**והיכא** שנפל דרך עירוי תלוי במח' הראשונים אי עירוי ככלי ראשון או ככלי שני, ולמ"ד עירוי ככלי שני לכאו' לא צריך כלל דין תתאה גבר דבלאו הכי נמי דינו ככלי שני ונתבאר בארוכה לעיל סי' צ"ב סעיף ז'[[1]](#footnote-1), ומ"מ נפק"מ בעירוי שלא נפסק הקילוח או בדבר גוש וכמו שיבואר לקמן, וכל זה בחם לתוך צונן, אבל צונן לתוך חם ע"כ צ"ל כמו שכ' הר"ן דמיירי שהוסר מן האש, דאם הוא על האש ונפל לתוכו צונן לכו"ע הצונן מתבשל ומבליע.

האם תתאה עושה העילאה כלי ראשון

**והנה** יש לדון בדין עילאה ותתאה, האם צונן שנפל על חם ונתחמם דינו ככלי ראשון שהוא עצמו חוזר ומבשל, א"ד דין תתאה גבר נאמר רק לענין שהוא מבשל אחרים אבל מה שמתבשל ע"י תתאה לא נהפך לכלי ראשון שמבשל אחרים, ועיין חוו"ד שנקט לדבר פשוט, שאם העליון לא נתחמם אין דינו ככלי ראשון ומ"מ הוא מבליע ומפליט מהתתאה, שדין תתאה גבר נאמר לענין להפליט מהעילאה לתתאה אבל לא לענין העילאה עצמה, אלא שאם נתחמם עד שהיד סולדת בו דינו של העילאה ככלי ראשון ע"ש[[2]](#footnote-2).

ספק בדין הנ"ל

**ויש** להסתפק מה הדין בנפל חם מכלי שני שהיד סולדת בו ע"ג תתאה בכלי ראשון דנמצא עכשיו התתאה שומר חומו של העילאה האם דינו של העילאה ככלי ראשון, א"ד כיון שלא נתחמם מכחו ואינו אלא שומר חומו אין דינו ככלי ראשון, ולכאו' נראה שדינו ככלי ראשון ועיין הערה[[3]](#footnote-3).

כמה חתיכות זו על גבי זו

**עיין** לעיל סי' צ"ב ס"ז בש"ך ס"ק לב' שחלב חם בכלי ראשון שהונח עליו קדירה של בשר צוננת נאסר הקדירה וגם הבשר שבתוכו מדין תתאה גבר וע"ש בחוו"ד, ונראה פשוט שכל זה רק בכלי שנתחמם מהתתאה, אבל מאכלים שמונחים זה על זה והתחתון חם והא איסור או בשר וכד', רק המאכל שמונח עליו נאסר ולא כל שאר החתיכות אפי' אם האיסור הוא דבר שמן כן נראה פשוט וברור[[4]](#footnote-4).

רוטב צונן אם דינו כבישול או כצלי

**הנה** דין תתאה גבר אינו משנה דין צלי ובישול, דהיינו שהרי קי"ל שבבישול האיסור נבלע בכל החתיכה, ובצלי נבלע רק כדי קליפה, והיכא שהוא דבר שמן נבלע בכולו גם בצלי, והיכא שנפל על תתאה חם מחוץ לקדירה דינו כצלי ולא נאסר רק כדי נטילה, ואם הוא דבר שמן נאסר כולו, והיכא שהתתאה צונן דאסר רק כדי קליפה אפי' הוא דבר שמן לא נאסר יותר מכדי קליפה כיון שהשאר צונן, ואם הוא בקדירה עם רוטב תתאה גבר ונאסר כולו.

**והיכא** שנפלרוטב צונן על גבי דבר גוש חם בכלי ראשון, יש לדון אם מדין תתאה גבר דינו כבישול שאוסר בכולו, א"ד כיון שהדבר החם הוא גוש לא נאסר כי אם כדי קליפה כדין צלי, ואף דתתאה גבר מ"מ כבר נתברר שהוא עצמו לא נעשה כלי ראשון וממילא ה"ה דלא נעשה כבישול, ועיין יד יהודה לעיל סי' צ"א ס"ד שהביא בזה מח' ראשונים ע"ש, וכדבריו בדברי התוס' נראה שלמד בשו"ת ח"ס יו"ד סי' לח, אבל בדברי הגרעק"א בשו"ת קמא סי' קפ"ג נראה שנקט לדבר פשוט שכי האי גונא חשיב בישול ועיין הערה[[5]](#footnote-5).

**ולכאו'** לפי החוו"ד שלעולם לא יהבינן לעילאה דין כלי ראשון לענין אחרים, א"כ ע"כ הוא עצמו אינו מבשל ורק בכחו להפליט ולהבליע וצ"ל שלענין להבליע בכולו סגי בזה וצ"ע.

שקע בתוך הרוטב

**נפל** דבר חם לתוך רוטב צונן ושקע בתוכו עד שנעשה תתאה דינו כעילאה ומבליע רק כדי קליפה, כמבואר ברשב"א תורת הבית ב"ד ש"א הובא בש"ך לעיל סי' צ"א ס"ק כג' ע"ש[[6]](#footnote-6), אולם בשו"ת ח"ס יו"ד סי' לח' נקט שתו' חולין צו: פליגי בזה שכל ששקע בתוכו דינו כתתאה ע"ש, אמנם נראה שלפי המהרש"ל שדבר גוש דינו ככלי ראשון, א"כ כששקע לתוך הרוטב אף שבתחילתו בא מלמעלה, מ"מ כיון שעדיין כלי ראשון הוא ועכשיו הוא תתאה דינו כתתאה להבליע ולהפליט וצ"ע.

נפל חם מכלי ראשון לתוך חם בכלי שני

**נפל** דבר שחם בכלי ראשון לתוך חום של כלי שני יש לדון אי אמרינן גם בזה תתאה גבר, ולעיל סי' צ"ב ז' מבואר דגם כי האי גונא אמרינן תתאה גבר אולם בפמ"ג לעיל סי צא' משב"ז ס"ק ה' הביא מהמנח"י כלל נ"א אות א' שנקט שאם התתאה כלי שני לא אמרינן תתאה גבר לצננן לעילאה ע"ש.

האם צריך שניהם שוין

**כ'** הפוסקים שדין תתאה גבר הוא אפי' כשהתתאה הוא מועט והעילאה מרובה אולם בערוך השלחן הוכיח מתוס' בשבת שדוקא בשניהם שוין אמרינן תתאה גבר ע"ש.

שו"ע

נפל לכלי ראשון אסור מדין תתאה גבר

**סעיף** ג' נפל איסור חם לתוך היתר חם דכלי ראשון או אפי' איסור צונן לתוך היתר חם הכל אסור דתתאה גבר על העליון ומחממו עד שמפליט בתחתון ע"כ, הנה בפשוטו מיירי הכא בכלי ראשון, ומבואר שגם בנפל צונן לתוך חם של כלי ראשון נאסר מדין תתאה גבר, ולרב דעילאה גבר אינו נאסר, והיינו משום דמיירי שהסירו מעל האש ולכן גם בתוך כלי ראשון תלוי בדין תתאה ועילאה, אבל כל שעומד על האש לכו"ע אסור, אלא שעדיין צ"ע דלכאו' בנפל לתוך כלי ראשון אפי' אינו עומד על האש, אם נתחמם עד שהיד סולדת בו לכו"ע אפי' לרב דינו כבישול וחייב, וכל הנפק"מ זה רק בקדם וסילקו קודם שנתחמם, דבזה לשמואל אמרינן תתאה גבר אף שעדיין לא נתחמם שבולע ומפליט כן נראה פשוט.

קדם וסילק מיד

**עיין** פ"ת ס"ק ח' שהביא מחמודי דניאל שאס סילקו לאיסור מיד לא נבלע בהיתר, כמו שמבואר לעיל בדין כיסה מיד וחזינן מזה שאינו האיסור מפליט מיד ע"ש, ועיין מה שנתבאר לעיל שלפי החזו"א אין מזה ראיה, עכ"פ לכאו' אפשר להוכיח שאינו כן שהרי בעילאה חם אוסר כדי קליפה משום שאדמיקר ליה בלע פורתא, משמע שלוקח זמן לצנן אבל הבליעה הוא מיד לא אינו מספיק לצננו עד שכבר מבליע, ולפי הראשונים שכלי שני מבליע ומפליט כדי קליפה אין ראיה ועיין הערה[[7]](#footnote-7).

המקור שבתתאה גבר נאסר הכל

**כ'** הגר"א שמה שכ' השו"ע שצונן לתוך חם הכל אסור, נלמד ממה דאמרינן שם חם לתוך צונן יקלוף, משמע שבזה הכל אסור ע"ש, ולכאו' צ"ע דאפשר לומר שצונן לתוך חם נוטל את מקומו ולא סגי בקליפה, ומנ"ל דאסור כולו וצ"ל שאין סברא לאסור רק כדי נטילה כי אם בדין צלי, אבל אי אמרינן דתתאה גבר, אין טעם לומר שגבר רק עד כדי נטילה ופשוט.

מה המקור שתחתון איסור צונן אוסר לעילאה

**שם** ואין צריך לומר דהיתר צונן לתוך איסור חם שהכל אסור אבל אם העליון חם והתחתון צונן אינו אוסר אלא כדי קליפה אפילו אם העליון החם איסור ע"כ, הנה היכא שהאיסור הוא התחתון והוא צונן, ע"כ מה שאוסר לעילאה היינו משום שהעליון החם מחמם לו עד שלא מתקרר ושוב מפליט פורתא, אלא שכאן יש לעיין מהיכי תיתי שכי האי גונא אמרינן אדמיקר ליה בלע פורתא, דבשלמא כשהעליון החם הוא האיסור, בזה יש לומר אדמיקר ליה תתאה מבליע העליון בתחתון כדי קליפה, אבל כשהתחתון הצונן הוא האיסור בזה צריך שהעליון שהוא חם יחמם את התחתון ואח"כ יפליט ממנו, ומנ"ל שכי האי גונא אמרינן אדמיקר ליה בלע פורתא.

**מיהו** אי נימא שכוונת הגמ' שאע"פ שמיקר ליה מ"מ נשאר חם להבליע ולהפליט וכמו שנתבאר לעיל בשיטת הרמב"ן והרשב"א, ניחא שבאמת אין כוונת הגמ' שעד שהתתאה מספיק לצננו לעילאה בלע פורתא, אלא הכוונה שאף שמצננו מלבשל בישול גמור, אכתי בלע פורתא כיון שהוא חם.

רמ"א

דין הניחו בכלי שני

**הגה**, וכל זה לא מיירי אלא בחום כלי ראשון כגון מיד שהסירה מן האש אבל אם כבר מונח בכלי שני ואחר כך מניח ההיתר אצלו או עליו אינו אוסר כלל דכלי שני אינו אוסר כמו שנתבאר ע"כ, וכ' הש"ך דוקא אם כבר מונח בכלי שני, אבל הניח דבר איסור בקערה של היתר או להיפך דינו כעירוי וצריך קליפה ע"ש, וצ"ב שהרי דין זה בפשוטו מפורש בשו"ע חם לתוך צונן צריך קליפה והיינו ע"כ מדין עירוי וא"כ מה חידש הש"ך, ואין לומר שחי' כאן שאפי' בכלי אמרינן תתאה גבר, שהרי מפורש כן בדברי הרמ"א לקמן, ומה כוונתו וכן משמע ברמ"א [ועיין פמ"ג], וע"כ כוונת הש"ך להוכיח מדברי הרמ"א שגם עירוי שנפסק הקילוח דינו כעירוי שמבליע כדי קליפה, דאילו עיקר דין חם לתוך צונן אפשר לפרש דוקא בעירוי שלא נפסק הקילוח, וכאן משמע ברמ"א שדוקא מונח לגמרי בכלי שני, אבל אם עדיין לא הונח בכלי שני הרי זה מבליע ומפליט.

**ויותר** נראה שכוונת הש"ך לחדש שאפי' לקח האיסור והניחו שלא כדרך עירוי, לא אמרינן שכבר נתקרר בידו שהרי לא היה כאן עירוי מזה לזה, קמ"ל שגם זה נחשב עירוי, וכן הוא לשון הרמ"א לקמן איסור שהניחו בכלי היתר אמרינן ביה ג"כ תתאה גבר, מבואר שגם דרך הנחה חשיב עירוי, וגם נתחדש בזה דלא אמרינן שנתקרר בידו כדין דופני כלי שני, כן נראה כוונת הש"ך.

עירוי שנפסק הקילוח בדבר גוש

**אמנם** בפלתי כ' דודאי עירוי שנפסק הקילוח אינו אלא כלי שני ואינו מבליע ומפליט, אולם בדבר גוש חשיב כעירוי שלא נפסק הקילוח וכמו שיבואר לקמן ע"ש.

הניחם זה אצל זה

**שם** ואם הניחם זה אצל זה אם שניהם חמים מחום כלי ראשון הכל אסור ואם האחד צונן ההיתר צריך קליפה במקום שנגע ע"כ, וכ' הש"ך ס"ק ט' ובביאור הגר"א ס"ק יח' שזה שלא כדברי הסמ"ק שבחם לצד חם קולף ע"ש ועיין מה שיבואר בזה לקמן.

אחד חם ואחד צונן

**והיכא** שהאחד חם והשני צונן מבואר בשו"ע שההיתר צריך קליפה, ובשר וגבינה שנגעו זה בזה דתרווייהו היתר כ' הש"ך דתרווייהו צריכין קליפה, וכן מבואר בביאור הגר"א שדימה זה לדין חם לתוך צונן שצריך קליפה, והתם גם בהיתר חם ואיסור צונן ג"כ צריך קליפה משום שההיתר מחמם את האיסור ומפליט כדי קליפה, וא"כ ה"ה הכא לעולם השני מפליט כדי קליפה, אמנם בט"ז ס"ק ה' כ' שרק הצונן צריך קליפה, והיינו משום שרק החם מפליט ולא הצונן, אולם בפמ"ג משב"ז ס"ק ה' כ' שהט"ז ל"ד נקט, דלעולם תרווייהו צריכין קליפה ע"ש, וצע"ג למה בהיתר חם לא נאסר כל החתיכה מאותו קליפה ועיין הערה[[8]](#footnote-8).

שיטת המהרש"ל שדינו כמליח

**אולם** שיטת המהרש"ל שדינו כמליח שבאיסור מלוח והיתר תפל הכל אסור, ולהיפך הכל מותר, והכא נמי החם מפליט לתוך הצונן, ואין הצונן מפליט לתוך הרותח, ואם הצונן הוא האיסור אינו אוסר כלל, כן נקט הפמ"ג בדעת מהרש"ל, ובהגהות רעק"א תמה מאד איך אפשר לומר שאינו אוסר כלל הא אפי' צונן עילאה אוסר תתאה כדי קליפה, ופשיטא שלא גרע זה לצד זה, והפמ"ג עצמו בסי' צ"א משב"ז ה' נקט ג"כ שצריך קליפה ועיין הערה[[9]](#footnote-9).

**עכ"פ** מבואר בדין זה דמה דאמרינן בגמ' פסחים אדמיקר ליה בלע פורתא, אין זה משום שמצננו אלא גם בלי זה אינו מבליע יותר מכדי קליפה כיון שאינו גובר על התתאה, אלא הכוונה אדמיקר ליה אע"פ שמיקר ליה מ"מ בלע פורתא[[10]](#footnote-10), ולמה שנתבאר לעיל בס"ב ניחא טפי אדמיקר ליה מלהיות כלי ראשון, מ"מ נשאר עדיין חום לבלוע כדי קליפה.

צ"ב באיזה אופן מיירי שמונחים זה אצל זה

**הנה** עיקר דברי הרמ"א צ"ע היאך משכחת לה מונחים זה אצל זה ועדיין הכל כלי ראשון, דהנה אם הניח שניהם על דבר קר לכאו' דינו כבר ככלי שני כמו שמבואר ברמ"א סי' צ"ב ס"ז שאם נשפך רותח על הקרקע דינו ככלי שני ע"ש, וע"כ מיירי שהאחד עדיין בכלי ראשון והניח היתר אצלו, אלא שק' שא"כ ההיתר נאסר מהכלי עצמו שהרי הוא כלי ראשון והוא תתאה וא"כ מאי נפק"מ במה שמונח אצל האיסור, ואין לומר שיש ששים נגד הכלי שהרי צריך לשער נגד כל דופני הכלי ולעולם ליכא ששים במה שיש בכלי כנגדו, (אלא א"כ הוא חתיכה גדולה שבולטת מהכלי וזה דוחק, ועוד דפשוטו מיירי הכא בתבשיל שאוסר כולו ולא יתכן שיצא מהכלי) ואם כבר נתקרר הכלי א"כ דינו ככלי שני וע"כ הכלי עדיין חם, ועיין יד יהודה מה שכ' בזה דמיירי שמניח על כלי אחרת שמפסיק לכלי ראשון ע"ש, ועיין עוד בפיה"ק שם שכ' שמשכחת לה בדברים יבשים שאינו נאסר מהכלי כי אם כדי קליפה במקום הנגיעה, ובמה שנוגע בחתיכה נאסר כולו ע"ש.

**אולם** לכאו' אפשר לומר דמיירי ששופך רוטב צונן בצדו של החתיכה שבכלי ראשון, ולא נתחמם הרוטב מהתתאה וכיון שלא נתחמם אין דינו כרוטב להפליט מכל הכלי וכמו שנתבאר לעיל, וכלפי החתיכה שבצידה דינה כצונן וכמו שנתבאר לעיל שתתאה גבר הוא רק במה שנוגע לתתאה ולכן כלפי החתיכה דינה כזה לצד זה וצ"ע.

דין דבר גוש

**בש"ך** ס"ק ח' הביא שיטת המהרש"ל שדבר גוש דינו ככלי ראשון, והרבה אחרונים נקטו דהיינו רק לענין להבליע ולהפליט ולא לבשל עיין חוו"ד סי' צ"א ס"ק ה', אבל במ"א או"ח סי' שי"ח ס"ק לה' נקט שהוא גם מבשל, אלא שזה פשוט שגם לפי המ"א האחרים שנתחממו ממנו לא נעשה כלי ראשון[[11]](#footnote-11), ועיין הערה[[12]](#footnote-12).

ראיית הש"ך מדין נפל זבוב

**שם** בש"ך הביא ראיה לשיטת מהרש"ל מדברי האו"ה בשם המרדכי שאם עירה תבשיל עם זבוב ונפל הזבוב תחילה לקדירה נאסר הקדירה כדי קליפה כדין חם לתוך צונן ולא אמרינן שדינו ככלי שני, וע"כ מוכח מזה שבדבר גוש אין דינו ככלי שני ע"ש, ומה שאינו מבליע יותר מכדי קליפה צ"ל שגם בכלי ראשון אמרינן תתאה גבר שלא יבלע מעילאה יותר מכדי קליפה אפי' שהוא עצמו נשאר כלי ראשון, ועיין בזה בחוו"ד צ"א ד' ע"ש.

**וכ'** הש"ך שברמ"א בגליון או"ה כ' שמטעם עירוי אתינן עלה היינו לשיטתו דלית ליה חומרת המהרש"ל ע"ש, ובאמת תמוה מה הוכיח מכאן הש"ך הא פשיטא שאפשר לאסור מדין עירוי, אמנם הוה עירוי שנפסק הקילוח, הרי שיטת הש"ך בכל מקום שעירוי שנפסק הקילוח מבליע ומפליט כדי קליפה, ועיין פלתי ס"ק ו' שהש"ך דייק דלמה נקט דוקא זבוב הא כל עירוי אוסר וע"כ מדין דבר גוש אתינן עלה ע"ש, אמנם אכתי ק' הא ודאי דין עירוי יש לו, וצ"ל שכיון שאינו מעיקר התבשיל אין לו דין עירוי וע"כ החומרא הוא מדין דבר גוש וצ"ע.

**ובדעת** הרמ"א כ' הפלתי שאף דסבירא ליה שעירוי שנפסק הקילוח אינו אוסר כלל, היכא שהוא דבר גוש דינו כלא נפסק הקילוח ע"ש.

האם אורז חשיב דבר גוש

**והנה** מה שכ' המהרש"ל שאורז יש לו דין דבר גוש ודינו ככלי ראשון, צ"ע מדברי הירושלמי שהביא הגר"א לעיל יג' דאיתא שם הדין פינכא דאורזייא מסייע לאבא וכו' וביאר של הגר"א שקערה של אורז הוא ראיה לר' יונה שכלי שני יד סולדת בו ואעפ"כ אינו מבשל ע"ש, ולפי המהרש"ל אינו ראיה דבאמת הוא כלי ראשון וצ"ע.

דין תתאה בכלים

**שם** איסור שהניחו בכלי היתר או להפך אמרינן ביה גם כן דין תתאה גבר כמו בב' חתיכות ע"כ, משמע מכאן שכלי ריקן ג"כ חשיב כלי ראשון, דאם יש בו רוטב תיפוק ליה תתאה גבר מצד הרוטב, וזה דלא כהט"ז לעיל סוף סי' צ"ב.

שיטת המהרש"ל בתתאה בכלים

**בש"ך** ס"ק י' הביא שיטת מהרש"ל דלא אמרינן תתאה גבר בכלים כיון שאין לו פליטה מגופו, וכמו דאמרינן שכלי מפליט לאוכל בלי רוטב כיון שאין לו פליטה מגופו, ה"ה בדין תתאה גבר כיון שאין לו פליטה מגופו אינו מקרר לעילאה, וכ' הש"ך שאינו מובן מה ענין זה לזה, והוכיח דודאי גם בכלי אמרינן תתאה גבר ע"ש, והק' הש"ך שהרי בגמ' אמרינן נטף מרוטבו על החרס וכו' בשלמא לרב ניחא דאזיל רוטב ומרתח ליה לחרס וכו', ולפי המהרש"ל גם לשמואל דתתאה גבר הכא אית ליה למימר דמרתח ליה עילאה לתתאה כיון שהוא כלי ואין בכלי דין תתאה גבר ע"ש, ועיין פלתי שתי' דלענין שיהא החרס חם לבשל אחרים בעינן דוקא לדין עילאה גבר, ולמ"ד תתאה גבר נהי נמי שמבליע מכולו אבל אינו מחממו לבשל אחרים ע"ש[[13]](#footnote-13).

תתאה גבר לכלים

**כ'** בהגהות רעק"א אם הניח כלי קר על איסור חם לא אמרינן תתאה גבר לאסור את כל הכלי, וכן להיפך לא אמרינן שנאסר המאכל כולו מהכלי אם המאכל יש בו רטיבות קצת ע"ש, ובפשוטו נראה משום שבכלי אין הבליעה מתפשט בכולו כי אם כשהוא חם, ודין תתאה גבר מהני רק לענין להבליע בכולו או להפליט ממנו, אבל אינו מתחמם בפועל מכח התתאה, אלא שלכאו' זה תמוה שהרי בגמ' מבואר שבדין עילאה גבר מהני גם לחמם את הכלי עצמו שיבשל אחרים, וא"כ למה לא נימא תתאה גבר על כל הכלי, אלא שרעק"א הוכיח מדין תחב מקצת כלי שאין צריך לשער כי אם כנגד המקצת שתחב וצ"ע, אולם למה שנתבאר שדוקא נטף מרוטבו משום שנתחמם ע"י האור, אפשר שרק כי האי גונא מתחמם הכלי ולא בכל תתאה גבר של בישול.

**הנה** לשון רעק"א וכן הוא בפמ"ג שאם יש רטיבות קצת מפליט מהכלי ע"ש, משמע מזה דלא כהחוו"ד שנקט שקצת רוטב לא חשיב רוטב לענין מה דאמרינן הבלוע יוצא בלי רוטב וצ"ע.

דין עירוי מהיתר לאיסור

**שם** אסור לערות מכלי שיש בו שומן כשר לנר דולק שיש בו חלב או שומן איסור ובדיעבד אין לחוש ע"כ, ובטעם הדבר כ' הט"ז בשם האו"ה משום שמתחבר בניצוק, אולם בש"ך כ' מטעם שההבל עולה למעלה, ומקורו במתני' פ"ה דמכשירין, ועיין פלתי שנקט שלפי הט"ז שהוא מדין ניצוק חיבור ה"ה שצונן בצונן ג"כ הוה חיבור, ובפמ"ג תמה עליו ע"ש, וע"ע בפמ"ג שנקט שגם הט"ז סבירא ליה מטעם ההבל ומטעם דתתאה גבר, אלא שע"י תתאה עולה ההבל ומתחבר בניצוק ע"ש.

**והנה** אי נימא כמו שנקט הפלתי בדעת הט"ז שמטעם ניצוק חיבור אתינן עלה, מבואר שכל שלענין טומאה חשיב חיבור ה"ה לענין איסור והיתר, וא"כ עירוי שנזחל ע"ג כירה ולא נפסק הקילוח ומגיע לאיסור או חלב שמגיע לבשר, כמו שנאסר הבשר נאסר גם כל החלב אפי' מה שיש בקדירה שנשפך ממנו שהרי לענין טומאה חשיב חיבור, ועיין דרכי תשובה לעיל סי' צ"ב ס"ק קכ"ח שהביא מספר זכרון אברהם שהיכא שנחל חלב לקדירה של בשר יש לאסור כל החלב גם מה שתוך הקדירה, אמנם החוו"ד נקט שלח אינו חיבור אבל לפוסקים שחולקים על החוו"ד לכאו' נאסר הכל ע"ש, אמנם כאן לכאו' מבואר שנקטו כל הפוסקים שרק מדין ניצוק חיבור או משום שההבל עולה, אבל לא אמרינן שבחל נאסר כל הלח וגם מה שבתוך הקדירה.

דין עירוי למעשה

**עוד** כ' הפלתי שאם העליון חם ומערה לתוך חם אין להחמיר בדין עירוי ע"ש, וכן נקטו הפוסקים, ולמעשה נפק"מ בהנ"ל לענין לערות מקומקום פרווה לתוך סיר בשרי, והיכא שההבל חם פשיטא שהקומקום נהיה בשרי, אבל הכא שמרחיק את הקילוח לכאו' יש לאסור לכתחילה אבל בדיעבד שרי, אלא שאליה רבה סי' תנ"א ס"ק מ' כ' שבחמץ קודם פסח שהוא היתר לא מחמרינן בזה, וא"כ ה"ה בקומקום פרווה, אבל אם הוא כלי חלבי ודיא יש להחמיר בזה לכתחילה ופשוט.

1. **ועיין** מטה יהונתן לעיל צ"ב ז' שלמ"ד עילאה גבר עירוי שנפסק הקילוח מבשל וכן הוא בפלתי ע"ש, וצע"ג למה תלוי זה בפלוגתא דעילאה ותתאה. [↑](#footnote-ref-1)
2. **אמנם** בגמ' שם מבואר להדיא שלרב שעילאה גבר אם נטף מרוטבו על החרס נתחמם החרס והדר חרס ומצלה ליה לרוטב והוה צלי מחמת דבר אחר, הרי שדין עילאה ותתאה הוא גם שמחמם אחרים עד שחוזרים הם ומבשלים אחרים.

   **אלא** שלכאו' צ"ע דהנה בתוס' שבת מ: הק' מ"ש כלי ראשון מכלי שני הא תרווייהו חמין שהיד סולדת בו, ותי' התוס' שכלי ראשון כיון שנתחממו דפנותיו באור מחזיק חומו זמן מרובה ומבשל, משא"כ כלי שני שיש לו דפנות צוננות אינו מחזיק חומו ואינו מבשל ע"ש, ומעתה צ"ע למה נטף מרוטבו על החרס אותו החרס חוזר ומבשל, הא לא עמד החרס על האור ואינו אלא ככלי שני ולמה חוזר ומבשל, ועוד שלפי דברי התוס' לכאו' לא שייך כלל נידון תתאה ועילאה רק בתוך הכלי ראשון, שהרי כיון שיצא מכלי ראשון כבר אינו מבשל, והרי נתבאר שבתוך כלי ראשון לכו"ע הכלי מבשל ולא שייך בזה נידון תתאה גבר או עילאה גבר, אלא שבאמת אפשר לומר שכל המח' זה רק לענין בליעה ובזה לא בעינן כלי ראשון דוקא, אלא שבגמ' שם מבואר להדיא שהנידון גם לגבי בישול וכמו שנתבאר בהא דנטף מרוטבו על החרס.

   **אלא** שבצונן לתוך חם אפשר לומר כמו שמבואר בר"ן דמיירי בכלי ראשון שהסירו מעל האש דלרב דעילאה גבר אין הכלי מבשל (עכ"פ מיד קודם שראינו שנתחמם) ולפי שמואל תתאה גבר ומיד מבשל, אבל חם לתוך צונן צ"ע שע"כ כבר יצא החם מהכלי ראשון ואין דינו ככלי ראשון ובמה נחלקו, ועיין מה שהבאנו לעיל הערה 1 מהפלתי והדברים תמוהים.

   **אמנם** כבר נתבאר לעיל שנחלקו הרשב"ם ור"ת אם עיקר כח כלי ראשון הוא מחמת הדפנות החמות, א"ד לעולם עיקר המבשל הוא מה שהיד סולדת בו, רק שכלי שני כיון שהדפנות צוננות מצטנן החום ואינו מבשל, אבל לעולם לא בעינן דפנות חמות, והנפק"מ בזה הוא בעירוי שלהכי לפי הרשב"ם עירוי דינו ככלי שני, ולפי ר"ת עירוי ככלי ראשון וכמו שביארנו.

   **ומעתה** לפי ר"ת עיקר נידון תתאה ועילאה היינו היכא שאין דפנות חמות כגון בעירוי, שלפי רב עילאה גבר ומחמם התחתון וממילא גם הוא מבשל אחרים שהרי לא בעינן דפנות שנתחממו באור רק שלא יהא צונן, ולא רק שהוא מבשל אחרים אלא שהוא גם מחממו שיהא גם הוא מבשל שהרי לא בעינן דפנות חמות ע"י האור, (רק שק' למה לא אמרינן כן בכל כלי שני ונתבאר במקום אחר) ואליבא דשמואל עירה מכלי ראשון אינו מבשל יותר מכדי קליפה כיון שתתאה גבר, והיכא שהעירוי הוא התתאה הוא מבשל בכולו (רק שתלוי בתירוצים של הש"ך לעיל סי' צ"ב מה נקרא תתאה), ועוד אופן יש כגון שהוציא כף מהכלי ראשון ונפל לתוכו צונן, שאותו כלי אין לו דין כלי ראשון שהרי לא נתחמם באור, אלא שמ"מ אינו כלי שני שהרי לא נתקררו הדפנות, וכי האי גונא הוה ליה כעירוי ותלוי במח' רב ושמואל עיין בזה בחוו"ד סוף סי' צ"ב.

   **אבל** לפי הרשב"ם ק' שהרי כל שיצא מדופני הכלי ראשון דינו ככלי שני וא"כ צ"ע היכא נאמרה הנידון של תתאה ועילאה הא בתוך הכלי ראשון לכו"ע כלי ראשון מבשל, ואם יצא מהכלי כבר אין לו דין כלי ראשון וכ"ש שמה שנתחמם ממנו לא יתכן שיבשל אחרים, וא"כ באמת ק' מה שמבואר בגמ' שנטף מרוטבו על החרס מרח חרס ואזיל חרס ומחמם ליה לרוטב, הא לבישול בעינן דוקא דפנות חמות באור.

   **וע"כ** צ"ל כמו שנתבאר לעיל (וכן הוא בביאור הגר"א סי' צ"ב סעיף ט') שחלוק מה שנתחמם באור ממה שנתחמם בבישול, דמה שנתחמם באור חשיב לעולם כלי ראשון גם העירוי ממנו שנפסק הקילוח, ובזה שפיר שייך שהוא יחמם אחרים עד שגם הם יבשלו אחרים דחשיב אותו חרס כנתחמם ע"י האור, ולכן נטף מרוטבו על החרס אזיל רוטב ומרתח ליה לחרס ונעשה החרב ככלי ראשון שמבשל אחרים, אבל לפי שמואל שתתאה גבר אין החרס מתחמם ע"י הרוטב, וא"כ יתכן שלעולם לא אמרינן בדין תתאה ועילאה שיהא הוא עצמו ככלי ראשון לבשל אחרים כיון שלא נתחמם ע"י האור, ומה שמצאנו בגמ' בנטף מרוטבו על החרס זה רק בנתחמם ע"י האור.

   **והמח'** בחם תוך צונן דלרב שעילאה גבר דינו ככלי ראשון, היינו ע"כ רק לענין להבליע ולהפליט שמודה הרשב"ם שעירוי מבליע ומפליט, ולפי רב כיון שעילאה גבר הרי הוא מבליע ומפליט בכולו, ולפי שמואל נאסר רק כדי קליפה (ולא מדין שהתתאה מיקר ליה אלא שאין בכחו להבליע יותר מזה וכמו שנתבאר לעיל) אלא שאפשר שהיינו רק בעירוי שלא נפסק הקילוח, וכן נמי בדבר גוש חשיב כעירוי שלא נפסק הקילוח וכמו שביאר הפלתי עיין בזה לקמן בפנים, דבכל אלה לשמואל דתתאה גבר מבליע ומפליט כדי קליפה, אבל לענין בישול לא מצאנו היכי תמצי לרב דעילאה גבר יבשל אחרים בחם לתוך צונן בעירוי. [↑](#footnote-ref-2)
3. **הנה** בגמ' פסחים מבואר דאם נטף מרוטבו על החרס לרב דעילאה גבר, נתחמם החרס מהרוטב, והדר חרס ומחמם לרוטב והוה צלי מחמת דבר אחר ע"ש, ולכאו' צ"ב הא לרב עילאה גבר והיאך אזיל תתאה ומחמם לעילאה, וע"כ כיון שהוא כבר חם אין כאן חסרון בדין עילאה גבר, אלא שלכאו' ק' שהרי עיקר החום הוא מכח העילאה שכבר חם ולמה חשיב צלי מחמת החרס, וע"כ כיון שהוא שהחרס מוסיף בו חום חשיב צלי מחמתו, וממילא ה"ה בזה כיון שמ"מ התתאה מוסיף חום בעילאה חשיב בישול מחמתו אף שעיקר החום כבר היה מקודם וממילא חשיב כלי ראשון. [↑](#footnote-ref-3)
4. **והיינו** שבדין תתאה גבר אמרינן שהתתאה מבליע בקדירה וגם בבשר שבתוך הקדירה, ועיין חוו"ד שם שנקט בפשיטות שרק אם החלב עובר את כל שולי הקדירה ומגיע לבשר, אבל בלי זה אינו יוצא מהקדירה לבשר כיון שהיא צוננת, ואפי' באופן הנ"ל לא נאסר כי החתיכות התחתונות אבל מה שמונח עליו אינו נאסר ע"ש, ולכאו' מבואר שם שדין תתאה גבר מפליט גם ממה שנפל עליו למה שלמעלה ממנו, שהרי הכא אף שלא נתחמם הכלי מ"מ אמרינן דתתאה גבר ומפליט מהכלי לאוכל, וא"כ ה"ה שהאוכל שמונח על התתאה החם מפליט גם הוא למה שלמעלה ממנו, אולם בחוו"ד נראה שנקט בפשיטות שכל שלא נתחמם העילאה אין מה שנופל עליו נאסר, לא יתכן לחלק שמ"מ מפליט מהתתאה שלמטה עצמה דזה אינו סברא כלל, וע"כ צ"ל דהתם דוקא בכלים אמרינן כן דודאי נתחמם מיד מדין תתאה גבר ולהכי מפליט מה שבלע, משא"כ באוכל שאינו מתחמם ורק אי חזינן שנתמם, ועוד נראה שדוקא בכלי אמרינן כן, כיון שאינו לו פליטה מגופו לכן בזה אמרינן שהתתאה מפליט ממנו למה שלמעלה עד שיעור גובה רוטב התתאה, משא"כ באוכל שמונח על גבי אוכל הוא עצמו נאסר אבל אינו אוסר מה שעליו כן נראה פשוט. [↑](#footnote-ref-4)
5. **הנה** חיליה דיד יהודה מדברי התוס' חולין צו: שכ' להוכיח שצלי לא סגי בקליפה אלא בעי נמי נטילה, והק' מההוא בר גוזלא דנפל לגו כדא דכמכא דצלי בעי קליפה, ותי' דהתם אפי' בצונן איירי ע"ש, והק' הגרעק"א בחי' ובשו"ת קמא סי' קפ"ג מאי קשיא להו הא התם שפיר צריך קליפה ולא נטילה דתתאה גבר, ואי משום שהצלי שוקע בתוכו והוה תתאה א"כ אדרבה למה אינו נאסר כולו כדין בישול ע"ש, ותי' הח"ס שם שתוס' סברי שכיון ששקע בתוכו דינו כתתאה ודלא כהרשב"א ולהכי הק' לא נאסר רק כדי נטילה ע"ש, אלא שעדיין ק' הקושיא השנייה של רעק"א דא"כ ממנ"פ ק' שם למה לא נאסר כולו כדין בישול, וצ"ל שהח"ס למד כמו היד יהודה בדברי התוס' שכי האי גונא לא חשיב הרוטב בישול כיון שנתחמם מכח דין תתאה גבר. ולכאו' אפשר להוכיח כן גם מטיפת חלב שנפל על החתיכה שחות לרוטב שאוסר כל החתיכה מטעם שמפעפע ולא משום שחשיב כמבושל דאם הוא גדר של בישול א"כ כיון שמקצתו ברוטב לכאו' חשיב הכל בישול ויוצא מחתיכה לחתיכה וצ"ע ועיין בזה מה שכ' בסי' צה ד' מהחזו"א והש"ך ע"ש (הערה) [↑](#footnote-ref-5)
6. **וע"ע** בש"ך סי' צ"ב ס"ק לו' שכל דבר שעומד במקומו לעולם חשיב תתאה וכוונתו לכאו' לדברי רשב"א אלו ע"ש. [↑](#footnote-ref-6)
7. **ומה** שמבואר שגם בעילאה חם היתר נאסר כדי קליפה משום שמחמם את התתאה ומפליט ממנה ולכאו' אין זה מיד וגם בזה אמרינן אדמיקר ליה וע"כ פעולת המיקר ליה הוא יותר זמן ממה שלוקח להפליט אף שלהפליט ג"כ אינו חייב להיות מיד ממש וצ"ע בזה, אולם לפי הראשונים שגם כלי שני מבליע ומפליט וכמו שהארכנו לעיל ס"ב, אין ראיה כלל מדברי הגמ' שהרי כוונת הגמ' שגם אחרי שמיקר ליה עדיין מבליע ומפליט כדי קליפה, וא"כ אפשר שלעולם הפעולה שמפליט ומבליע אינו מיד, וכוונת הגמ' אע"פ שמיקר ליה אכתי מבליע ומפליט ופשוט. [↑](#footnote-ref-7)
8. **אמנם** דין זה צ"ב טובא, וצריך להקדים דזה פשוט שאין הצונן מפליט, וכמו כן הדין פשוט שאין הצונן בולע, וא"כ ע"כ כדי לאסור את הצונן או ליאסר מצונן צ"ל שהצונון מתחמם מהחם ואל"כ לא שייך איסור מזה לזה, ועתה נחזי אנן צונן לתוך חם הכל אסור גם בצונן איסור, והיינו משום שתתאה גבר ומחמם את העילאה וממילא האיסור מפליט לתוך החם ובחם נבלע הכל כיון שהוא חם בחום של כלי ראשון, והיכא שנפל חם לתוך צונן והאיסור הוא החם, לאיסור יש כח להפליט, אלא שלא נבלע בהיתר כיון שהוא צונן, ובזה אמרינן אדמיקר ליה בלע קליפה, דהיינו שמשהו מחמם העילאה את התתאה ונבלע בו כדי קליפה, והיכא שהוא להיפך שהתתאה הוא האיסור גם בזה אמרינן שהעילאה מחמם קצת את התתאה עד שלא מקרר לעילאה, וממילא מבליע בעילאה ג"כ כדי קליפה.

   **נמצא** מעתה שמה שהחם מחמם את הצונן אינו מדין תתאה גבר, שהרי גם העילאה מחממו לתתאה עכ"פ להפליט כדי קליפה, וממילא ה"ה זה לצד זה מחמם ליה החם לצונן ומפליט כדי קליפה, אלא שלהיפך ק' היכא שהאיסור חם למה אינו מפליט בכולו הא בגמ' מבואר אדמיקר ליה בלע פורתא, משמע שמטעם שהחם מצננו לעילאה הוא דמבליע רק כדי קליפה אבל היכא שאינו מצננו אין גבול לפליטתו, וצ"ל שמ"מ אינו מבליע בהיתר יותר מכדי קליפה כיון שאינו מתגבר על הצונן ונשאר צונן ומחמם ליה כדי קליפה אבל אינו מחממו כולו, וכיון שההיתר נשאר צונן אינו יכול לבלוע יותר מכדי קליפה.

   **ואכתי** צ"ב להיפך היכא שההיתר חם והאיסור צונן דאמרינן שההיתר צריך רק כדי קליפה, דק' כיון שלא נתקרר ההיתר ובולע הוא מהאיסור למה אין אותו הבליעה נבלע בכל החתיכה החמה, בשלמא בעילאה ותתאה התתאה מקרר ליה לעילאה ולכן אינו בולע יותר מכדי קליפה, אבל הכא לא נצטנן ההיתר ולמה אינו בולע בכולו, וצ"ל שכיון אינו מחמם לאיסור כי אם להפליט כדי קליפה ממילא גם לא נבלע בהיתר כי אם כדי קליפה, וצ"ע דמ"מ נימא שאותו קליפה יתפשט בכל החתיכה לקולא ולחומרא וצ"ע.

   **אלא** שבאמת לשיטת החוו"ד שבדין תתאה גבר לא אמרינן שמתקרר העילאה, ק' ג"כ כהנ"ל למה לא נבלע אותו קליפה בכל החתיכה העילאה כיון שהוא עצמו לא נצטנן, והתם ק' רק לשיטת החוו"ד, אבל הכא ק' לכו"ע וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
9. **הנה** בדעת המהרש"ל צ"ל דסבירא ליה דלא בעינן חם לבלוע, אלא כל שיש דבר חם שמפליט נאסר החתיכה שלידה בכולה, שהרי אין גבול לפליטתה, אולם מה שנקט הפמ"ג שהיכא שהאיסור צונן אינו אוסר כלל, והק' רעק"א מי גרע מעילאה חם, נראה בדעת המהרש"ל שע"כ מה דאמרינן אדמיקר ליה בלע פורתא, היינו משום שבאמת בעילאה ותתאה יש התגברות מזה על זה רק שהתתאה גובר, וע"ז אמרינן שגם לשמואל יש משהו כח לעילאה לפני שמגבר התתאה ולכן הוא מחממו במקצת, אבל זה לצד זה אין שום התגברות כלל מזה על זה, וממילא הצונן נשאר צונן גמור, ובולע רק מכח החום של החם שמבליע בתוכו. [↑](#footnote-ref-9)
10. ונראה שבשיטת החוו"ד א"א לומר כן, שהרי לשיטתו עיקר דין תתאה גבר כשהתחתון צונן אינו כלל דין שהוא מצנן לעליון, אלא שהוא דין על הבליעה שאין התתאה נותן לעילאה ליבלע בו דגבר עליו ומצנן ליה בבליעה, ונמצא שמה שתתאה גבר הוא עצמו הסיבה שלא נבלע בכולו, וממילא היכא דליכא דין תתאה גבר אין מה שיגרום לו שלא יבלע בכולו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
11. **כן** הוא פשוט וכבר נתבאר מזה לעיל סי' פ"ח בדברי הגמ' בהא דשמא יעלה באילפס רותח. [↑](#footnote-ref-11)
12. **הנה** לעיל הבאנו קושיית תוס' שבת מ: מ"ש כלי ראשון מכלי שני, ולכאו' תמוה הא בכלי שני כיון דקי"ל תתאה גבר מיד מתקרר ואינו מבשל ומה הקשו, ועיין חוו"ד סוף סי' צ"ב שעמד ע"ז ונקט שע"כ קושיית התוס' למ"ד עילאה גבר ע"ש והוא לכאו' דוחק גדול, ולכאו' נראה לומר שסברו התוס' שמים שבכחם לבשל ודאי לא אמרינן ביה תתאה גבר, וכמו שנתבאר לעיל וכמו שכ' החוו"ד שהדין פשוט שאם הניח כלי ראשון ע"ג מקום קר שלא אמרינן בזה תתאה גבר לצנן הכלי ראשון, וזה מה שהק' התוס' כיון שהוא חם גמור שבכחו לבשל אין לנו לומר תתאה גבר לבטל ממנו שם כלי ראשון, ותי' התוס' דבעינן דוקא דפנות שנחתממו ע"י האור, ובכלי שני ליכא דפנות שנתחממו ע"י האור וכל שיצא מהכלי ראשון שוב אינו מבשל, ובאמת לא בעינן צינון של כלי שני כמו שהק' התו' שכלי ראשון גמור אינו מצטנן ע"י תתאה, ואין לומר שבתי' חי' התוס' שהדפנות מצננות, שהרי כיון שנקטו התוס' שבכלי ראשון גמור אין לומר אפי' תתאה גבר, כ"ש שאין לומר שהדפנות מצננות, וע"כ תוס' חי' ששם כלי ראשון זה רק תוך הכלי שנתחמם בו ע"י האור, וזהו כשיטת הרשב"ם שעירוי ככלי שני כיון שיצא מדופני הכלי ראשון, שהעיקר תלוי במה שנתחמם בכלי ראשון ע"י האור.

    **ובשיטת** ר"ת דנתבאר דבעינן דוקא דפנות כלי שני המצננות נראה שמבואר מכאן כשיטת המהרש"ל (וכמו שיבואר לקמן) שבכלים לא אמרינן תתאה גבר כיון שאין לו פליטה מגופו, ולפ"ז שפיר הק' התוס' מ"ש כלי ראשון מכלי שני הא לא שייך כאן תתאה גבר, (ולא מטעם דלא אמרינן תתאה גבר בכלי ראשון גמור דלעולם בכלי ראשון ג"כ שייך תתאה גבר, אלא שהכא לא שייך תתאה גבר), ותי' התוס' שמ"מ כיון שלא נתחממו הדפנות ע"י האור אין הכלי מחזיק חומו ואינו מבשל, והיינו משום שהדפנות מצננות לתבשיל אף בלי דין תתאה גבר דמ"מ לא נתחממו באור, ושפיר נקט ר"ת שכל שלא נתקרר עדיין כגון בעירוי דינו ככלי ראשון.

    **והנה** שיטת המהרש"ל שדבר גוש דינו ככלי ראשון ולהנ"ל אתי שפיר, דודאי לשיטת רשב"ם שהעיקר תלוי בדפנות שנתחממו באור, פשיטא שדבר גוש לא חשיב שנתחמם באור ודינו ככלי שני, אבל לפי ר"ת שהכל תלוי בדפנות המצננות שפיר כ' המהרש"ל שאין כח לדפנות לצנן דבר גוש ונשאר ככלי ראשון, ובאמת המהרש"ל לשיטתו ביש"ש חולין שנראה שנקט שעירוי שנפסק הקילוח מבשל כדי קליפה, והיינו כמו שנתבאר שהעיקר תלוי בדפנות המצננות וכל שלא הגיע לדפנות המצננות אף שכבר אינו בתוך הדפנות שנתחממו באור אכתי דינו ככלי ראשון, וממילא המהרש"ל לשיטתו למד שקושיית התוס' מ"ש כלי ראשון מכלי שני משום שאין כאן דין תתאה גבר כיון שהוא כלי, ותי' שהכלי שני מצננו כנ"ל ובעינן דוקא דפנות מצננות, אבל לפי הפירוש של הרשב"ם ע"כ חי' התוס' שהכל תלוי בדפנות שנחממו ע"י האור ולזה לא מהני דבר גוש.

    **אלא** שבעיקר דין דבר גוש שדינו ככלי ראשון יש לבאר, דהנה כבר נתבאר שנטף מרוטבו על החרס לרב דעילאה גבר אותו החרס חוזר ומבשל אחרים, ולר"ת היינו מדין עירוי שדינו ככלי ראשון וכמו שנתבאר, והנה בדין דבר גוש לפי המהרש"ל יש לדון אם דינו ככלי ראשון ממש שמבשל אחרים, או שרק לענין להפליט ולהבליע דינו ככלי ראשון ולא לענין בישול, ונתבאר שבמ"א מבואר להדיא שדינו ככלי ראשון גם לענין בישול, ובאמת ע"כ כן הוא שיטת המהרש"ל, שהרי לשיטתו אפי' כלי שני מפליט ומבליע, וע"כ החי' של דבר גוש הוא גם לענין בישול, ומעתה יש לדון האם אותו דבר גוש גם מחמם אחרים שהוא מבשל אחרים כמו נטף מרוטבו על החרס, וכבר נתבאר שע"כ מה שנתחמם ממנו אין דינו ככלי ראשון דאל"כ כל כלי שני שיש בתוכו דבר גוש כולו חשיב כלי ראשון וזה ודאי אינו כן.

    **ומעתה** צ"ב דלמה שנתבאר שמהרש"ל למד שעיקר חסרון כלי שני משום שיש לו דפנות המצננות וכל זמן שלא נצטנן דינו ככלי ראשון וכמו שנקט ר"ת, א"כ דבר גוש שאינו מצטנן מדוע אינו מחמם אחרים שגם הם יבשלו כמו בנטף מרוטבו על החרס, , ואין לומר שהמהרש"ל למד שעיקר כח כלי ראשון לבשל הוא משום הדפנות החמות כשיטת הרשב"ם, אלא שלענין להבליע ולהפליט מודה הרשב"ם שגם עירוי מבליע ומפליט כל זמן שלא נצטנן מתתאה צונן אבל אינו מבשל כלום, שהרי לפי המהרש"ל דבר גוש מבשל ג"כ, וכיון שבכחו לבשל למה אינו מחמם אחרים שגם הם יבשלו כמו בנטף מרוטבו על החרס.

    **וצ"ל** שהמהרש"ל למד שדבר גוש דינו כעירוי שלא נפסק הקילוח, וכבר נתבאר שבלא נפסק הקילוח מבשל כדי קליפה כיון שעדיין יש לו את חום הכלי ראשון, אבל אינו מבשל בכולו כמו שביארנו לעיל, וכן הוא גם דין דבר גוש ששומר חומו של הכלי ראשון וכאילו עדיין מחובר לכלי ראשון, אבל הוא עצמו אין בכחו לחמם אחרים וה"ה שאינו מתגבר על התתאה לבשלו בכולו כמו בדין עירוי שלא נפסק הקילוח.

    **ובאמת** גם ברמ"א שחולק על המהרש"ל שדבר גוש אינו מבשל, מ"מ מודה שדינו כעירוי שלא נפסק הקילוח וכשהוא בא בעירוי מבליע ומפליט מיהת כדי קליפה אפי' שנפסק הקילוח, אף שעיקר שיטת הרמ"א שערוי שנפסק הקילוח דינו ככלי שני וכמו שיבואר לקמן בש"ך בדין נפל זבוב לקערה, אלא שבזה פליג הרמ"א שאחרי שכבר נפל לכלי שני הרי הוא מתקרר מהכלי שני ואין לו חומרת כלי ראשון, ולפי המהרש"ל גם אחרי שכבר מונח בכלי שני דינו כעירוי שלא נפסק הקילוח דאינו מתקרר מכח הכלי שני, אבל לעולם כדי לבשל בעינן דוקא דפנות שנחממו באור. [↑](#footnote-ref-12)
13. **ובביאור** סברת מהרש"ל נראה שעיקר דין תתאה גבר הוא כמו שנתבאר בחוו"ד שהוא דין על עצם הבליעה שהתתאה גבר ואינו נותן לבליעה ליבלע בו דתתאה גבר ומצנן, וממילא כל זה רק בדבר שיש בו פליטה מצד עצמה דבזה אין מקום לבליעה שנבלע בו כיון שהוא עצמו מפליט ותתאה גבר ומבלט לבליעה, משא"כ בכלי שאין בו שום פליטה מגופו ולהכי מפליט בלי רוטב, וממילא היכא שהעילאה חם והניחו בכלי נאסר כל הכלי כיון שהכלי אין לו כח לעצור את הבליעה, וה"ה כשהכלי הוא האיסור והוא צונן, ונפל עליו היתר חם בולע ההיתר מכל הכלי, כיון שהכלי אין בו פליטה מגופו אין מה שיגרום לחום של העילאה שלא יבלע בכל הכלי, וכיון שהעילאה מבליע בכל הכלי נתחמם כל הכלי וממילא מפליט מה שבלוע בו מכח חום העילאה, אבל אי נימא שדין תתאה גבר היינו כפשוטו שהוא מצנן את העליון, לכאו' אין סברא לומר שכלי מצנן פחות לעילאה מאוכל. [↑](#footnote-ref-13)