11. בגדר האיסור דבכדי שיעשו
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / ממצא חפציך ואמירה לעכו_ם - הרב מאיר קאופמן / שיעורים

י"ח אד"א ע"ד

**בגדר הדין בכדי שיעשו**

**בביאור שיטות הראשונים בטעם האיסור דבכדי שיעשו**

א]מבואר במשנה שבת קנ"א. ובמכשירין פ"ב דעכו"ם דעשה מלאכה בשביל ישראל אסור לישראל להנות מזה בשבת וגם לאחר שבת בשיעור בכדי שיעשו ובטעם הדבר שצריך לחכות בכדי שיעשו ביאר רש"י [עירובין ל"ט: ביצה כ"ד: חולין ט"ו.] שזה מצד שלא יהנה ממלאכת שבת ולכן כתב שבשני יו"ט השיעור בכדי שיעשו הוא לא לאחר יו"ט שני אלא לאחר בכדי שיעשו בליל שני דממ"נ אם זה חול עבר בכדי שיעשו ואם זה קודש הרי היום הראשן חול והנה התוס' נקטו בכוונתו דסיבת האיסור מצד שלא יהנה ממלאכת שבת ובפשוטו הביאור כמו שכתב ביש"ש ביצה פ"ג שהוא דבר מגונה להנות מדבר שנוצר באיסור ועין לשון רש"י קנ"א. שכתב וקנסא הוא כיון שזה נעשה לצורך ישראל [ואפשר לומר בלשון אחר שזה עצמו יגרום זלזול אם נהנים מדבר שנוצר באיסור שבת] והנה צ"ב ההבדל בין אם העכו"ם עשה דבר זה לצורך הישראל או לצורך העכו"ם הרי בשניהם חשיב מלאכת איסור ובשניהם אין כאן מעשה איסור דהישראל ועין בית מאיר שהוסיף דלגבי נר ששבת מבואר שגם מה שעכו"ם הדליק לצורך עצמו זה לא נר ששבת ועיין רא"ש דמשמע שהוקשה לו דבר זה וכתב דלר"ת זה מיושב ובפשוטו צ"ל דבפרשת איסור אמירה לעכו"ם התחדש שמלאכה שהעכו"ם עושה לצורך הישראל זה מלאכת איסור א"כ גם כשהישראל לא אמר לו זה נחשב מלאכת איסור רק שהעכו"ם לא מצוה ויש בזה הסברא שלא יהנה ממעשה שבת [ואם נימא שיש חובת מחאה כל שעושה לצורך הישראל א"ש טפי]

והנה מבואר בגמ' חולין ט"ו. דנחלקו ר"מ ור"י בדין מעשה שבת ודעת ר"מ דשוגג מותר ודעת ר"י דגזרו גם על שוגג והנה בפשוטו נקטו הראשונים דמעשה שבת על ידי עכו"ם זה כמו שוגג ולכן הקשו תוס' שכיון דקי"ל כר"מ ששוגג מותר א"כ חזינן שכה"ג אין איסור מצד נהנה ממעשה שבת ומעשה על ידי עכו"ם זה לא יותר גרוע מזה ומשמעות דבריהם דלר"י ניחא שיתכן שדנים מעשה על ידי עכו"ם כמו שוגג וכן נקט הב"ח תחילת סימן שי"ח אמנם הרא"ש בחולין הוסיף להקשות דהרי הגמ' בגיטין נ"ג: אומרת ששוגג אסור מצד שגזרו שוגג אטו מזיד אבל לא שזה אסור מעיקר הדין [וכונתו שאין לגזור מעשה עכו"ם אטו מזיד בישראל] אמנם עיין רש"י בחולין דמבואר שנקט שהדין ששוגג לר"י אסור זה מעיקר הדין מצד שחשיב שנהנה ממעשה שבת ועיין מהרש"א שם שנקט שס"ל שהסוגיא בחולין חולקת על הסוגיא בגיטין אמנם עדין צ"ע לר"מ

ועיין תוס' בעירובין וברא"ש בביצה שכתבו לישב שיטת רש"י דהוי מילתא דלא שכיחא ולא גזרו ביה רבנן ועיין יש"ש בביצה שתמה שכיון שזה אסור מצד סברא שלא יהנה ממעשה שבת מה שיך לומר שזה מילתא דלא שכיחא הרי זה לא גזירה אטו אלא יש כאן סיבה בעצם לגזור וצ"ל שהטעם שלא יהנה זה סברא שרבנן גזרו איסור ולכן בעכו"ם שזה מצוי גזרו ובישראל שזה לא מצוי לא גזרו ולפ"ז יש לעיין האם מזיד בישראל שם אפילו שזה לא שכיח גזרו שלא יהנה ממעשה שבת או שגם שם זה לא מצד שלא יהנה ממעשה שבת כיון שזה לא שכיח אלא זה מצד קנס ונפק"מ לכדי שיעשו בישראל

אמנם עיין רשב"א קנ"א. שהביא מהראב"ד שכתב שמעשה עכו"ם מותר לאחרים כיון שקי"ל כר"מ שמזיד זה אסור רק לו דהינו שנקט שמעשה עכו"ם זה כמו מזיד בישראל וכיון שנקט שלר"מ מותר גם לאחרים לכן נקט שגם בעכו"ם זה כך אמנם הרי רוב הראשונים נקטו שלר"מ במזיד זה אסור גם לאחרים ולפ"ז שמעשה עכו"ם זה כמו מזיד א"ש שיטת רש"י ועיין תור"פ בעירובין מ. שכתב שיש סיוע לרש"י מהירושלמי דמבואר שהטעם שהנוטע יעקר מצד שלא יהנה ממעשה שבת והקשה מהגמ' בגיטין דמבואר שהטעם מצד שקנסו שוגג אטו מזיד וכתב ששם הנידון על שוגג אבל מזיד יתכן שאסור מצד שלא יהנה וצ"ב אבל כאן זה כמו שוגג ומשמע כנ"ל שנקט שיש לדון שמעשה עכו"ם זה כמו מזיד

והראשונים הביאו מר"ת לבאר שטעם האיסור מצד שמא יאמר לו דהינו שאם יהיה מותר להשתמש בדבר שהעכו"ם עשה לצורך הישראל הישראל יבוא לומר לו כדי להרויח שזה יהיה מוכן במוצאי שבת ולכן אסרו בכדי שיעשו וכתבו שלפ"ז א"ש מה דבישראל אין הגזירה הנ"ל דשם הרי זה איסור חמור ולא חוששים שישראל יאמר לחברו שיעשה בשבילו מלאכה וכן הישראל השני לא ישמע לו וכתבו לפ"ז דהשיעור בכדי שיעשו הוא עד מוצאי יו"ט שני ולא שייך בזה טענה דממ"נ כיון שאם נתיר במוצאי יו"ט ראשון יש חשש שיבוא לומר לו כדי שזה יהיה לו ביו"ט שני והנה רש"י הוכיח מהגמ' עירובין מ. דמבואר שביו"ט שני יש מ"ד שאין בכדי שיעשו והתוס' דחו לשיטתם שסיבת האיסור זה מצד שמא יאמר לו וא"כ יתכן שביו"ט שני שזה איסור קל לא גזרו בזה אמנם רש"י שהוכיח לא היה לו צד שזה סיבת האיסור מצד שמא יאמר לו רק דן שאולי מצד שלא יהנה זה סיבה לאסור עד מוצאי יו"ט שני ונקט שלפ"ז מחויב להיות שגם אם יעשה מלאכה ביו"ט שני זה אסור דאם הדין שאם יעשה אז זה מותר א"כ ודאי דלא חשיב שנהנה ממלאכת שבת דהרי חזינן שהמלאכה שנעשה אז לא חשיב נהנה מאיסור וצ"ב [ויתכן שס"ל שהצד לאסור ביו"ט שני רק מצד שהרי אם יעשה אז זה גם יהיה אסור ולכן אם זה מותר ודאי שקדושה אחרת חשיב ביחס לקדושה הראשונה שלא נהנה ועיין גאון יעקב שבאמת כתב דמסברא היה מקום לומר שגם אם האיסור שלא יהנה ממעשה שבת אבל כיון שאסור לעשות מלאכה ביו"ט שני מספק חשיב שהוא נהנה ממלאכת שבת דהרי לולי המלאכה שעשה עכשיו לא היה לו את זה עד אחרי יו"ט שני]

והנה הרמב"ם פ"ו ה"ח כתב מפורש שטעם האיסור מצד שמא יאמר לו ומאידך הב"י נקט מסתימת לשונו שכתב שדבר שניצוד מותר בלילה לאחר בכדי שיעשו ומשמע ביו"ט שני ומשמע שמדובר גם בעשה לצורך הישראל וצ"ע שסותר משנתו ועיין בה"ל סימן תקט"ו שהביא מהרשב"א וריטב"א בעירובין שכתבו שהאיסור מצד שלא יהנה ממעשה שבת אלא שכתבו שגזרו רק במעשה עכו"ם מצד שיש חשש שמא יאמר לו ולא במעשה ישראל ולכאורא כוונתם כמו שביאר בשפת אמת בביצה שזה ודאי שטעם האיסור כר"ת מצד שמא יאמר לו ורק שס"ל שגדר האיסור לא שאסרו הנאה שיש לו סיבה לומר לו אלא אסרו הנאה ממעשה שבת ולכן אם יש ממ"נ מותר ובבית מאיר תקט"ו ס"ה הביא את דברי שו"ת הרשב"א ח"א סימן ל"ט שכתב וז"ל אי שרית ליה בשהביא מעצמו אתי לזלזולי ביה עכ"ל דהינו שאם יהנה ממלאכת העכו"ם זה עצמו סיבה שיבוא לזלזל דהינו שאין החשש שאם יהיה מותר להנות הוא יבוא לומר לו אלא שזה יגרום זלזול באיסור אמירה לעכו"ם

ובביאור הגר"א סימן ש"ז סי"ד וכן בגר"ז סימן תקט"ו ס"א בהגהה כתבו שיתכן עוד שהרי תוס' כתבו שבשבת לאחר שני יו"ט לא גזרו דלא אסרו מחמת שמא יאמר לו כל כך א"כ יתכן דהם ס"ל שלא אסרו רק כדי שיעשו של יום אחד ולא יותר ולכאורא לפ"ז גם בשבת לאחר יו"ט צריך להיות מותר וצ"ע אמנם השו"ע תקט"ו ס"ד סתם להתיר בשני י"ט של ר"ה ושבת לאחריהם ובפשוטו אין בזה סברא לפי רש"י אלא לדרך ר"ת ואין לומר דשני י"ט של ר"ה לגבי בכדי שיעשו מקילים דא"כ תמיד נקל וצ"ע

**האם יש איסור לאחר בשבת לדעת ר"ת**

ב]והנה כתב הרא"ש דיש נפק"מ בין רש"י לר"ת לענין האם זה נאסר גם למישהו אחר דאם טעם האיסור כמבואר ברש"י א"כ זה סברא לא דוקא למי שזה נעשה בשבילו אלא לכל ישראל משא"כ לר"ת שזה מצד שמא יאמר לו א"כ זה רק שיך למי שעשה בשבילו אבל זה לא סיבה לאסור למישהו אחר אמנם הב"י הביא מהסמ"ק שגם לר"ת אסרו לכולם ולא רק למי שאמר לו והנה בפשוטו לרא"ש הנ"ל גם בשבת עצמו לא יאסר אלא למי שהעכו"ם עשה בשבילו ורק בליקוט פירות או צידת דגים זה יאסר מחמת מוקצה וכן נקט הגר"א בשיטתו ולכן כתב דתוס' שהוקשה להם למה בבא מחוץ לתחום זה מותר לאחר חזינן שלא ס"ל כהרא"ש ולפ"ז הקשה הגר"א סתירה בדברי הרא"ש דהרא"ש בפרק כל כתבי כתב שהדין של המשנה של מילא מים אסור לכולם דסתימת המשנה משמע שאין חילוק וכן בשער הציון תקט"ו סקט"ו הקשה סתירת רבינו ירוחם וכן זה סתירה בטור דבסימן שכ"ה העתיק כדבר פשוט שבמילא מים או תלש עשבים זה אסור לכולם ובסימן תקט"ו הביא באריכות המחלוקת רש"י ור"ת והנפק"מ דהרא"ש וביותר קשה דהרא"ש עצמו דן דבאיסור דרבנן לא גזרו בכדי שיעשו שזה יותר קל ולכאורא עיקר המקור שזה יותר קל מהא דמבואר בגמ' שזה מותר למישהו אחר ולמה דנקט כר"ת שתמיד מותר למישהו אחר א"כ לא מצאנו כלל שזה קל יותר מאיסור דאוריתא ובהכרח דגם הוא ס"ל שזה אסור לאחרים אלא שצ"ע שהרי הוא עצמו כתב שזה מותר לאחרים לר"ת

ובהכרח מבואר מזה כמו שכתב הבית מאיר דכל מה דהרא"ש כתב נפק"מ בין רש"י לר"ת לענין אחרים זה רק לענין מוצאי שבת דבזה ביאר הרא"ש שטעם האיסור שמא יאמר לו כדי להרויח במוצאי שבת אבל לענין שבת עצמו ודאי מודה הרא"ש שגם ללא איסור מוקצה אלא מצד הנאה ממעשה עכו"ם זה אסור לכולם ולפ"ז אין שום סתירה ברא"ש וברבינו ירוחם ובטור [ובזה מיושב קושית המהרש"א על הרא"ש ע"ש] וכן א"ש שמצאנו שתחומין יותר קל מהא דגם בשבת עצמו זה מותר למישהו אחר ויסוד הדברים שלענין שבת מבואר בבמשנה שאסור אמנם לענין מוצאי שבת אין מקור לאסור אלא לו עצמו והרי יש סברא בזה לחלק וכדלקמן אלא שטעמא בעי מה החילוק בין שבת למוצאי שבת

והנה הא"ר סוף סימן תקט"ו הביא מהעולת שבת וכן הביא הבית מאיר תקט"ו ס"ה מהיש"ש שנקטו שכל מה שתוס' חולקים על רש"י שזה מצד שמא יאמר זה רק לענין מוצאי שבת אבל לענין שבת הם מודים שיש לאסור מצד שלא יהנה ממעשה שבת ולכן שם ודאי זה אסור למישהו אחר וכן מדויק קצת ברמב"ם שבתחילת הפרק כשהביא האיסור הנאה ממעשה עכו"ם לא ביאר הטעם ורק בהלכה ח' כשהביא הדין דבכדי שיעשו האריך לבאר מצד שמא יאמר לו אמנם בפשוטו הדבר פלא כמו שהקשה הא"ר והבית מאיר דהרי הרא"ש הקשה מהדין של שוגג ואם גם הוא מודה שזה אסור מצד מעשה שבת א"כ גם עליו יקשה מה זה שונה משוגג בישראל אמנם למה דנתבאר לעיל שעיקר טענת הרא"ש שהבין שטעם האיסור הוא מצד שלא יהנה א"כ יתכן שאפילו שחולק שהאיסור מצד שלא יאמר אבל בגדר האיסור ודאי שמודה שאסרו הנאה ממעשה שבת וגם אסרו בכדי שיעשו ושם לא שיך לאסור מצד הנאה מעשה שבת ורק מצד שמא יאמר לו ובזה כתב לחלק בין הוא עצמו למישהו אחר

עוד יש לבאר בצורה יותר פשוטה דבשבת החשש שאם ישתמש יבוא לומר לעכו"ם כדי שיוכל להשתמש מיד בזה החשש הוא גדול וזה סיבה לאסור אפילו לאחר [ויתכן מצד לא פלוג או שחוששים שיגיד בשביל מישהו אחר] משא"כ במוצאי שבת שזה רק חשש רחוק שחוששים שיאמר לו כדי להרויח זמן בזה לא חששו שיעשה דבר זה אלא בשביל עצמו ולא בשביל אחר דהינו שלגבי שבת הנידון נחשב האם יכול להשתמש או לא משא"כ לאחרי שבת שוודאי יוכל בזה הנידון שיעשה מלאכה כדי להקדים השימוש וחשיב שיש פחות חשש [ועיקר הדבר דהחשש מתי שזה כדי להנות מיד זה יותר מאשר כדי להנות לאחר זמן מבואר ברשב"א בתוה"ב י"ח. לענין מעשה שבת דישראל ומצאנו עוד חילוק ברמב"ן במלחמות לגבי ספק מעשה שבת בין שבת למוצאי שבת וכן מבואר בגר"ז סימן שכ"ה לגבי ד"א בכרמלית שהקילו לגבי מוצאי שבת ולא לגבי שבת ובפשוטו הוא מצד הנ"ל שבזה החשש פחות דהרי יכטל להשתמש רק לא מיד ודו"ק בזה] ובלשון אחר אפש"ל שבשבת החשש שהמציאות מה שמשתמש זה סיבה שעכשיו זה יגרום לו לומר וזה סברא גם באחר משא"כ לאחר שבת שם אין החשש שאם עכשיו ישתמש זה סיבה שעכשיו יאמר ורק שזה סברא שאם לא נאסור הוא מראש יגיד בשבת לצורך מוצאי שבת ובזה לא חוששים שיאמר בשביל מישהו אחר ודו"ק בזה

והנה עיין רא"ש קכ"ב. שהקשה על ר"ת שהתיר במילוי מים הרי שלפחות יאסר למי שנתמלאו לו כמו שאסרו בכדי שיעשו במרחץ כיון שודאי יש לו סיבה לומר לעכו"ם כדי שיהיה לו יותר קל וצ"ע למה הקשה הרא"ש רק לו עצמו ולא גם לאחרים הרי הסיק כאן שזה אסור גם לאחרים אמנם לנ"ל א"ש שכאן הרי הקשה מהדין של מוצאי שבת דהינו שדן שיש מקום לסברת ר"ת שזה לא מעשה שבת וכן שעצם מה שנהנה מזה זה לא סיבה שיבוא לומר לו כיון שאין זה הנאה כי יכל גם ללא זה אבל הוקשה לו שלפחות יאסר להשתמש מצד שאם יהיה מותר מראש הוא יבוא לומר לו וכמו מוצאי יו"ט וא"ש שהקשה רק מאחרים

**הנפק"מ בין רש"י לר"ת**

ג]א. עיין טור סימן תקט"ו שעכו"ם שהביא שופר מותר להשתמש בו מצד שמצוות לאו להנות ניתנו ובמרדכי כתב עוד טעם מצד שלא חוששים שיבוא לומר לו מצד שלא יעשה עבירה כדי לקיים מצוה וכתב הגר"א סימן ש"ז שהטעם שמצות לאו להנות ניתנו זה רק שייך לרש"י אבל לר"ת צריך לאסור ולזה צריך להגיע לטעם השני אמנם צ"ע הטור שהביא רק הטעם שמצות לאו להנות ניתנו אפילו שנקט לעיקר כר"ת ויתכן שגם אם האיסור שמא יאמר לו אבל אסרו הנאה מהדבר ולא דבר שהוא לא הנאה וכמו שמצאנו שריבוי נרות מותר מצד שזה לא חשיב הנאה

ב. הנה מצאנו כמה דברים שנקטו הראשונים לא אסרו באמירה לעכו"ם כגון שיטת ר"ת במילוי מים מבור כיון שיכול לרדת ולשתות וכן טלטול הנר כיון שהישראל יכול על ידי טלטול מהצד ולכאורא כל זה שייך אם האיסור מצד שמא יאמר לו אבל לרש"י שטעם האיסור מצד שלא יהנה ממלאכת עכו"ם לכאורא לא שייך התירים אלו וצ"ע הרי קי"ל כרש"י לענין שני יו"ט אמנם לגר"ז אדרבא קי"ל כר"ת רק שס"ל שלא אסרו ביו"ט שני וכנ"ל וצ"ע

ג. והנה הרא"ש כתב שלרש"י לכאורא אין לאסור אלא כשיעור זמן הלקיטה ולא כשיעור זמן ההבאה אמנם הר"ן ועוד ראשונים כתבו שגם לרש"י אסור כשיעור זמן ההבאה דאל"כ הוא עדין יבוא לומר לו ויש מקום לומר שזה תלוי לשיטתם בביאור דברי רש"י דלתוס' שזה מצד שהוא נהנה ממלאכת שבת א"כ מסתבר דמה שזה רק היכי תימצי לעשית המלאכה זה לא בכלל אמנם לראשונים שטעם האיסור מצד שמא יאמר לו ודאי יסתבר שחז"ל החשיבו גם זמן זה בכלל ההנאה ממעשה המלאכה דהרי זה טעם האיסור

ד. והנה דעת רבינו יונה שבהוצאה אין איסור מעשה שבת דישראל אמנם מפורש במשנה שלענין מעשה הנאה מעכו"ם יש גם בהוצאה ולכאורא כל דבריו לר"ת שהאיסור הנאה ממעשה עכו"ם מצד שמא יאמר לו משא"כ בישראל האיסור שלא יהנה ממעשה שבת לכן אין לדמות הדברים אמנם לכאורא לרש"י מהא דחזינן שלענין עכו"ם חשיב הנאה ה"ה לענין ישראל ולפ"ז למאי דקי"ל לעיקר כרש"י לכאורא אין להקל כרבינו יונה וצ"ע

ה. והנה דנו הראשונים האם במעשה שבת דישראל יש גם דין בכדי שיעשו והנה לדעת ר"ת אין שום מקור מהדין אמירה לעכו"ם שזה סיבה לאסור במוצאי שבת דהרי שם סיבת האיסור מצד שמא יאמר לו והרי במעשה שבת דישראל זה לא שיך ורק אסרו מצד שלא יהנה ממעשה שבת או מצד קנס וכיון שלא קנסו לעולם אין לנו מקור שקנסו בכדי שיעשו אמנם לשיטת רש"י שזה אסור מצד שלא יהנה ממעשה שבת א"כ כיון שמבואר שהשיעור בכדי שיעשו הוא בכלל ההנאה ממעשה שבת א"כ אין סיבה שבישראל זה יהיה אחרת וכן הוא באמת שיטתו בחולין ט"ו. וכן הוא ברמב"ן שם אמנם הראשונים שם חלקו על רש"י ובפשוטו זה לשיטתם אמנם השו"ע אפילו שפסק כרש"י בכל אופן נקט שאין בכדי שיעשו ועיין במג"א ובגר"א שכתבו כיון שזה לא שכיח לא גזרו ומקורם מתוס' וצ"ע שכל סברת התוס' שכיון שזה לא שכיח א"כ לא עשו איסור על שוגג אבל במקום שאסרו והגדר שלא יהנה למאי דס"ל לרש"י שבכדי שיהנה זה כולל בכדי שיעשו א"כ גם כאן זה כך ורק אם נימא שגם במזיד שזה לא שכיח אין האיסור מצד שלא יהנה וכנ"ל א"ש

ו. עוד כתבו האחרונים לדון במעשה שבת דמומר ועיין פמ"ג שכ"ה כ"ב שכתב דלר"ת שבישראל אין החשש כיון שלא יאמר לו א"כ גם כאן כיון שיש איסור לפני עור הוא לא יאמר לו משא"כ לרש"י שכל הסיבה שאין בכדי שיעשו בגלל שזה לא שכיח והרי כאן זה שכיח

ז.עיין ראשונים לענין שני יו"ט לפני שבת דלכאורא לר"ת זה אסור אמנם כתבו שיתכן שכל כך הרבה לא גזרו וזה מותר בליל שבת לאחר בכדי שיעשו ועיין רמ"א שלענין שני יו"ט של ר"ה כתב להחמיר והט"ז כתב בשם היש"ש שלאחר שבת אפשר להקל ללא בכדי שיעשו וכתב הגרעק"א שכל זה לר"ת שלא החמירו כל כך הרבה ימים מצד שמא יאמר לו על אחרי הרבה זמן אבל לרש"י זה אסור מעיקר הדין מצד שלא יהנה וכמבואר בדבריו שביו"ט לאחר שבת אסור וכן בשני יו"ט עיין תקט"ו ס"א אמנם הגר"ז העתיק את דברי הט"ז וצ"ע ולכאורא כל הסברא שקולת הראשונים הנ"ל אינה לרש"י אם שלא יהנה זה טעם אבל אם הסיבה מצד שמא יאמר לו ורק הגדר שלא יהנה א"כ כמו שלתוס' התירו נגד הגדר הרגיל ה"ה לרש"י וכן הוא דעת השו,ע שהעתיק הקולא אפילו שנקט כרש"י וצ"ע

**בטעם האיסור לרש"י בבא מחוץ לתחום**

ד] והנה עיין שו"ע תקט"ו ס"ט דישראל ששלח עכו"ם להביא דבר לישראל והוא הביא בשבת שזה מותר לישראל שנשתלח לו שאין חשש שיבוא לומר לו כיון שהעכו"ם לא יסכים להביא לו דהרי כאן הביא מחמת הישראל ששלחו ועיין מג"א שהביא להקשות שהניחא לשיטת ר"ת שהאיסור מצד שמא יאמר לו אבל לרש"י שהאיסור מצד שהוא נהנה ממלאכת שבת הרי גם כאן למעשה הרי הוא נהנה ממלאכת שבת וכתב המג"א שכאן כיון שהוא לא נהנה מהמלאכה עצמה לכו"ע לא שיך לאסור מצד שלא יהנה ממלאכת יו"ט ובפשוטו כונתו דבמקום שהמלאכה זה מה שהחפץ שינה את מקומו ואין שום שינוי בגוף החפץ לא שיך לאסור מצד שלא יהנה ממלאכת שבת ורק זה אסור רק מצד שלא יאמר לו [וכן ביאר בגר"ז]

ועיין מחצית השקל ובית מאיר ובא"ר דביארו דהנה רש"י הקשה ביצה כ"ה. למה לענין חוץ לתחום הבא בשביל ישראל אחד מותר לישראל אחר וכתב או מצד שזה איסור דרבנן לכן לא אסרו אלא למי שזה הגיע לו והוסיף עוד טעם אחר נראה לי דלא אסרו מחוץ לתחום אלא מצד שמא יאמר לו ולכן לגבי אחר זה לא שיך דהרי אינו מכירו ועיין מהרש"ל שכתב שלא גורסים את זה דהרי רש"י לא ס"ל טעם זה וכן הקשה בביאור הגר"א ש"ז סי"ד אמנם המהרש"א נקט שגורסים את זה ובזה ביאר המג"א שכאן שאין שינוי בגוף הדבר אין לאסור אלא מצד שמא יאמר לו אלא שצ"ע עד כמה שרש"י ס"ל האיסור של שמא יאמר לו א"כ למה לא ביאר שזה הטעם של בכדי שיעשו ויתכן דס"ל שסתימת הדברים שזה אסור גם למישהו אחר ובהכרח שזה מצד שלא יהנה ממלאכת שבת אמנם קשה למה תמיד בליל יו"ט שני מותר לפחות יאסר למי שעשו בשבילו מצד שמא יאמר לו וכתבו האחרונים לבאר שס"ל שבאמת בדין תחומין זה לא נאסר כלל בכדי שיעשו וכשיטת הרא"ש אמנם הדברים צ"ע דהרי הרא"ש דחה שהגמ' קנ"א זה לענין מת והרי ברש"י שם מבואר שזה גם במרחץ דהינו דלדבריו אין שום חומרא במת ובאמת ברוב הראשונים לא גרסו כך ברש"י בביצה אמנם בעיקר פסק הלכה דבר זה יתכן אמנם עדין צ"ע דהרי מפורש קכ"ב. שבאמירה לעכו"ם אסור גם באיסור הוצאה ולכאורא גם שם אין שום שינוי בעצם החפצא וודאי שגם שם נקטו כל הראשונים שזה אסור גם לאדם אחר וצ"ע

**אם כל האיסור בכדי שיעשו, או שבשבת זה גזירה לעצמה**

ה]יש לעיין בדין שאסור בכדי שיעשו האם הכונה שזה כל האיסור שלא יהנה ממעשה שבת ואם הבכדי שיעשו יגמר בשבת זה יהיה מותר או שודאי שיש איסור עד מוצאי שבת דהינו שהדבר נאסר לשבת אלא שנוסף עוד איסור בכדי שיעשו ויש בזה שני נידונים במקום שהשבת קיים ובמקום שהשבח לא קיים וכדלקמן [ונפק"מ בספק שאסור מצד דשיל"מ אם עד לאחר בכדי שיעשו זה לא יהיה ראוי לשימוש האם עדין צריך לחכות עד מוצאי שבת] והנה עיין פמ"ג ריש סימן שי"ח שעכו"ם שחימם מים שזה נאסר גם אם זה הצטנן זה אסור עד מוצאי שבת אמנם לא צריך לחכות בכדי שיעשו כיון שהשבח לא נמצא א"כ זה כמו לאחר בכדי שיעשו [ומקורו מהרשב"א סימן רנ"ג ויש שנקטו שזה רק בישראל שאמר ומדין מעשה שבת דישראל אמנם האחרונים עיין גר"ז ומ"ב וחזו"א שם שנקטו לא כך] ובפשוטו מבואר לפ"ז דגם במקום שהבכדי יעשו נגמר בכל אופן זה נאסר עד סוף שבת אמנם במ"ב רנ"ג סקצ"ו מבואר שזה אסור עד בכדי שיעשו דהינו שדנים הזמן לחמם המים ולדבריו לכאורא הגדר שמראש חל האיסור עד הזמן שעד כמה שזה ישאר חם שבכל אופן זה מותר שזה בכדי שיעשו ולפ"ז אין ראיה שיש דין יותר מאשר בכדי שיעשו

והנה מבואר בסימן רנ"ט שעכו"ם שקירב בישול דהרמ"א בתשובות נסתפק בזה ונטה להקל אמנם בישראל התיר ולכאורא כאן בתחילה זה נאסר עד שיגיע הזמן שבין כה היה מתבשל ואז זה מותר ולכאורא זה כמו לאחר בכדי שיעשו ובדבריו שם לא משמע שהתיר מטעם זה אלא שזה כמו ריבוי נרות דהינו שביחס לכללות ההנאה מה שזה יותר מהר זה כמו ריבוי נרות אמנם כאן מציאות הבישול גם עכשיו היא מכח שבת אלא שזה היה נעשה גם ללא איסור ובזה יתכן שבשבת זה ודאי סיבה לאסור ונפק"מ בגוי שבירר שלא לאלתר ועכשיו הגיע זמן האכילה שגם בשבת אפשר לברור דבישראל הבה"ל נקט לאיסור וכן נפק"מ בחזר ועירב וצ"ע בכל זה

והנה בפשוטו לרש"י אין לנו מקור שיש איסור יותר מכדי שיעשו אמנם לר"ת אם ננקוט כנ"ל שחלוק שבת מלאחר שבת דבשבת זה אסור לכולם ולאחר שבת רק למי שעשו בשבילו א"כ חזינן שיש תקנה מיוחדת לשבת ויתכן ששם הגדר שחל איסור על החפצא לכל השבת אמנם גם לולי זה יתכן שכיון שמצאנו בתחומין לרא"ש שאין בכדי שיעשו א"כ חזינן שיש איסור רק על שבת ויתכן שהגדר הנ"ל אמנם הרי"ף והרשב"א חלקו על זה וצ"ע

ועיין רמב"ן קנ"א. שכתב לדון שספק מעשה שבת שמותר לרש"י זה רק בכדי שיעשו ולא בשבת וכן נקט המג"א וצ"ע לרש"י הרי זה איסור אחד ומבואר כנ"ל שגם לרש"י יש איסור בשבת ואיסור במוצאי שבת ולדעת ר"ת א"ש כנ"ל אמנם לרש"י הדבר מחודש יותר

והנה מבואר ברמ"א שריבוי נרות מותר בעכו"ם וכתב הגר"א כיון שהאיסור בכדי שיעשו דהינו שממילא חזינן שיסוד האיסור שלא יהנה ממעשה שבת וממילא כאן שיכול ללא זה לא חשיב שנהנה ובפשוטו מבואר מדברי הגר"א שגם בשבת עצמו יש איסור רק עד בכדי שיעשו אמנם אין זה ראיה שכונת הגר"א רק לומר שחזינן שזה לא נהיה חפצא דאיסורא עולמית כיון שיש כאן יצירה של איסור והרי בכל בכדי שיעשו למעשה היצירה נעשתה באיסור בשבת אלא כל האיסור שלא יהנה וממילא זה סברא גם להתיר בשבת וממילא זה גם בישראל ועיין סימן רנ"ג שכתב דבריו לגבי מצטמק ורע לו ובפשוטו זה גם בישראל וצ"ע

והנה לגבי ישראל גם יש לדון כנ"ל ויש מקום לומר שלרמב"ן שיש בכדי שיעשו א"כ זה כל האיסור ועיין לשון הבדק הבית י"ח. שכיון שהטעם שלא יהנה ממלאכת שבת א"כ ודאי שצריך עד בכדי שיעשו שא"כ יהנה אמנם לראשונים שאין בכדי שיעשו יתכן שגדר הדין שחל איסור לשבת אמנם מסברא ודאי האיסור שלא יהנה אלא שלא אסרו אלא לשבת ולכן אם הכדי שיעשו יגמר בשבת זה יהיה מותר אמנם מהדין של נצטנן חזינן לא כך וכן מבואר בבה"ל לגבי בורר שזה נאסר אפילו שאפשר לעשות אוכל מתוך פסולת וצ"ע בכ"ז