סוטה פרק ה
קטגוריות: ש_ס / כח סוטה / סוטה - הרב אי_ש סטפנסקי

**כשם שהמים בודקין אותה כך בודקין אותו**

בצפנת פענח עדיות עמ' צ"ה כתב דאין המים בודקין את הבועל אם הוא פחות מבן עשרים, דכל עונש בידי שמים הוי רק מבן כ' כמבואר במס' שבת פח:. אך בכלי חמדה פר' נשא אות י"ג כתב שהשקאת סוטה חשיב עונש בי"ד דהכהן המשקה נחשב כהורגה בידי אדם, ולכן משקין אשה פחות מבת עשרים. ויתכן לחלק בין הבועל לאשה, דלגבי אשה שהיא עיקר ההשקאה הרי זה בדיקה ועונש בי"ד, אך לגבי הבועל הוי עונש בעלמא וחשיב עונש בידי שמים, עי' מש"כ לעיל ח. בענין זה. אמנם כבר כתב החת"ס דאין למדין מן האגדות, דהא ודאי איכא חיוב קרבן לפחות מבן כ' אף דהקרבן בא כתחליף לכרת.

**תוד"ה כשם, ירושלמי**

**המאררים אמר ר' תנחומא מנין המאררים נגד רמ"ח אברים שיש בה ורמ"ח אברים שיש בו**

בהגהות בן אריה הקשה מהגמ' בבכורות מה. דלאשה יש רנ"ב אברים, ותירץ דאפשר שכיון שאותם ד' אברים אין מטמאין באהל לא חשיב להו.

**כשם שהמים בודקין אותה על כל ביאה וביאה שהיא מקבלת מבעלה לאחר הבועל כך הן בודקין אותו**

בפשטות הכונה שנוסף לה יסורים כנגד כל ביאה שבעלה בא עליה לאחר סתירה באיסור, וכן פי' קרבן העדה דכפי ריבוי האיסורין נענשת ומיתתה מנוולת ביותר, וכן הוא נענש טפי כיון שגרם לה האיסור. כתבו הרש"ש ור"ש מדסוי דאיירי בלא ידע בשעת השקאה שבא עליה לאחר סתירה, דאי ידע שוב אין המים בודקין כלל אע"פ שבא עליה בשוגג ובשעת ביאה לא ידע מכך, כמבואר בתוס' יבמות נח. וקידושין כז:. וזהו ביאור דברי הירושלמי פ"א ה"ג דמקשה על הדין של אינו מנוקה מעון אין המים בודקין מברייתא דהכא ומשני כאן ביודע כאן בשאינו יודע. אך הקרן אורה כתב שזה דוחק.

ולכן פי' הקרן אורה לפי הגי' בירושלמי לפנינו באופן אחר, דמקשה כשם שהמים בודקין אותה וכו' כך הן בודקין אותו, כלומר, מדוע המים בודקין אותה אפילו אם זינתה פעם אחרת מאדם אחר, ואילו את האיש שקינא לה ממנו אין בודקין על ביאות אחרות אלא על ביאה מאשה זו. ועל זה משני היא ע"י שדרכה ליאסר בין לו בין לאחר היא נבדקת וכו', דכיון שאסורה לבעל בכל אופן הרי זה בודק, משא"כ הוא אינו נאסר על אשתו ע"י שבא על אשת איש. והירושלמי בפ"ק מקשה על עיקר דין גלגול, דבברייתא הכא מבואר שהיא נבדקת אף על ביאות אחרות והיינו ע"י גלגול, והא אינו מנוקה מעון שהרי בא עליה לאחר מכן. ומשני דהתם אינו יודע, דהיינו דכאשר מגלגל עליה בלא קו"ס אינו יודע שבא עליה באיסור, דמסתמא לא זינתה, ובכה"ג המים בודקין.

**וכשם שהיא אסורה לאחיו של בעל כך היא אסורה לאחיו של בועל**

כלומר אם גירשה בעלה ונישאת לבועל באיסור (וקידושין תופסין בחיי"ל) ומת הבועל ונפלה לפני אחיו של בועל ליבום, הרי היא אסורה משום טומאה כתיב בה כעריות. והיינו בודאי זינתה אינה חולצת ואינה מתייבמת ופוטרת צרתה, ובספק זינתה חולצת ולא מתייבמת, כדין אחיו של בעל. ובמל"מ הל' יבום הקשה מכאן על תוס' ביבמות ג: בשם ר"י שאם נישאת לאחיו של בועל ומת ונפלה לפני הבועל ליבום, אע"פ שאסורה לו מדין טומאה מכל מקום לא נאמר בזה טומאה כתיב בה כעריות, כיון שטומאה זו היא בעשה ולא בלאו. ולפי"ז הוא הדין כאשר היא אשתו של הבועל ונפלה לפני אחיו לא נאמר בזה טומאה כעריות כיון שהטומאה שבינה לבעלה היא בעשה ולא בלאו, דמאי שנא.

עוד יש לדון בדברי הירושלמי לפי מה שנסתפק הברכת שמואל יבמות יא. לומר דטומאה כתיב בה כעריות אין הכונה שדין טומאה כעריות נאמר על הבעל וממילא איכא פטור יבום אלא נאמר כאן גזיה"כ לפטור מיבום, ורק היבם נחשב לערוה, ולפי"ז אין מקור לומר שאף אחיו של בועל פטור מיבום, דאף שהבעל דהיינו הבועל עבר על דין טומאה מכל מקום מנ"ל דהאי גזיה"כ דפטור יבום שהוא דין בפ"ע נאמר אף לגביה.

והנה ביבמות פז: במתני' דתצא מזה ומזה וכל הדרכים האלו בה הקשה בתוס' רעק"א מדוע לא תתייבם לאחיו של שני ממנ"פ, אם הוא בעלה הרי היא נופלת לפניו ליבום, ואם אינו בעלה הרי אינו אשת אח ומדוע לא יוכל לישא אותה. וכן הקשה מהרש"א שם צא. ד"ה בפירש"י. ותמה הערוך לנר יבמות שם איך נעלם מעיניהם דברי הירושלמי כאן דהיא אסורה לאחיו של בועל מדין טומאה כעריות, ואם היא אשתו אינו יכול לייבמה, וכיון דצריכה גט משני מחמרינן כאילו היא אשתו.

ובחלקת מחוקק סי' י"ז ס"ק קי"ז פי' דברי הירושלמי כאן לענין ע"א שאמר לה מת בעליך ונישאת, ובא לבאר דאינה מתייבמת לאחיו של שני משום קנסא, עיי"ש. ומבואר דמהרש"א רעק"א וחלקת מחוקק נקטו בפשיטות דלא שייך לגבי בועל דין טומאה כעריות, וכשיטת ר"י, ולכן הוקשה להם מדוע לא תתייבם לאחיו של שני, ומכח זה נקט הח"מ לפרש כונת הירושלמי לענין ע"א בלבד דתצא מזה ומזה משום קנסא, ולפי"ז מיושב קושיית המל"מ.

**היא ע"י שדרכה ליאסר בין לו בין לאחר היא נבדקת אבל הוא לכשתשתה הוא נבדק**

ביאר בקרבן העדה דכיון שהיא נאסרת לבעלה אף בביאות אחרות הרי המים בודקין אותה, דאל"כ תעמוד באיסורא ובזנותה לעולם, אבל הוא אם בא על אשה אחרת באיסור אינו מת אלא אם בעלה של אותה אשה ישקה אותה. וכעין זה ביאר הפנ"מ דהוא נבדק רק כאשר בא על אותה אשה. וצ"ע מה הוקשה לירושלמי כלל, הא היא נבדקת מביאות אחרות מדין גלגול, ואם לא יגלגל לא תמות, ודבר זה לא שייך כלל לגבי הבועל, וצ"ע.

ובמל"מ פ"ג הי"ז נסתפק האם הבועל מת רק בזנות של אותה סתירה, אך כאשר בא עליה פעם אחרת היא תמות מדין גלגול והוא לא ימות, או שמא אף כשבא עליה פעם אחרת ימות כיון שקינא לו. וכן נסתפק לר' מאיר דמגלגל על להבא האם כשתזנה לאחר מכן עם זה שקינא לה ותמות אף הוא ימות או לא. ועוד נסתפק אפילו היא דלא קינא לו, אלא זינתה מקודם לכן או לאחר מכן לר' מאיר עם אדם אחר, האם רק היא תמות או שמא אף הוא ימות. ונקט לעיקר דאפילו בלא קינוי ואפילו להבא אף הוא ימות. והמנ"ח מצוה שס"ו נקט דע"י גלגול אין הבועל מת אא"כ בעל בקו"ס שמשקה עליה, והוכיח כן ממתני' דכריתות מדוע צריך להשקותה על כל קו"ס תיפו"ל מדין גלגול, ולהנ"ל נפק"מ לדין בועל. [ואח"כ כתב לצדד שדוקא בועל ראשון שאסרה מת, אך בועל שני שלא אסרה בפועל לא ימות אפילו אם משקה על בעילה זו, ולפי"ז לא יתיישב הקושיא הנ"ל, עיי"ש מש"כ בזה].

ויש להסתפק מה הדין כשבא עליה פעם אחרת לשעבר או להבא באופן שהוא מזיד והיא שוגגת, האם הוא ימות והיא לא תמות, או שמא כיון שהיא לא תמות שהיתה שוגגת וגם לא בא עליה בסתירה זו לא ימות. ונראה דבכה"ג לא ימות, דכיון שהיא שוגגת אין זה בכלל הגלגול כלל, והוי כבא עליה פעם אחרת ולא גלגל הבעל על ביאות אחרות דפשוט שלא ימות, וכאילו זינה עם אשה אחרת.

**בדקו אותו ולא בדקו אותה אני אומר זכות תולה**

מבואר דזכות תולה אף לגבי הבועל. ויל"ע האם גם בזה תתלה זכות סיוע לתורה כזכות תורה עצמה, דאפשר שזכות סיוע לתורה נאמר רק באשה לבעלה או לבניה. ומסתבר דבכל גוונא מהני סיוע לתורה.

**תפתר שהיה הוא מזיד והיא שוגגת**

מבואר בירושלמי חידוש, דמיתת הבועל אינה תלויה במיתת האשה ואינה תלויה במה שאסר את האשה על בעלה, שהרי באופן זה שהוא מזיד והיא שוגגת היא לא תמות ואינה אסורה לבעלה ומכל מקום הבועל מת, אלא שההשקאה על סתירה זו פועלת על שניהם, ומי שהזיד בסתירה זו ימות. ובקרן אורה צידד דהבבלי חולק בזה על הירושלמי וס"ל דלעולם לא ימות הבועל אא"כ האשה מתה בפועל, וכן משמע לשון הרמב"ם שכאשר תמות האשה ימות גם הנואף.

ובמל"מ פ"ב הי"ב ד"ה ודע דכל היא נסתפק למ"ד זכות תולה ואינה ניכרת, האם עדיף לתלות בזכות ולומר דאסורה לבעלה, או עדיף לתלות בהוא מזיד והיא שוגגת ומותרת לבעלה. ואף דבעלמא לא תלינן בזכות הכא איכא ריעותא מדמת הוא ולא היא. והסיק דעדיף לתלות בהוא מזיד והיא שוגגת, דכל היכא שיש לתלות באופן אחר לא תלינן בזכות, עי' להלן דמוכח כן מהמשך דברי הירושלמי.

הקשה המל"מ פ"ג הי"ז לפי המבואר בירושלמי דאם מת הוא ולא היא תלינן שהוא היה מזיד והיא שוגגת, אם כן באשת כהן הרי היא נאסרת לבעלה, ומדוע לא הובא דין זה ברמב"ם. ותירץ דיש אופן נוסף לתלות לקולא, דהיינו לומר שלפני כמה שנים היה קו"ס לאשה אחרת, וגלגלו עליה להבא כשיטת ר' מאיר שאם תזנה תמות, ובאותה שעה בועל זה שקינא לה ממנו בא על אותה אשה, והרי הוא מת בחלאים אלו מחמת שאותה אשה שתתה מקודם לכן, ואין זה ראיה שבא על אשה זו בשוגג, ולכן היא מותרת לבעלה, והירושלמי לא פסק כר' מאיר ולכן נקט דאין לתלות אלא בהוא מזיד והיא שוגגת ולפי"ז באמת תאסר לבעלה.

ותירוצו צ"ע מדוע תלינן מספק שהיה כאן ביאה אחרת עם אשה שקינא לה מכבר, הא להלן כתב המל"מ דמספק אין להמציא ביאה אחרת ותלינן בסתמא בקו"ס שלפנינו כיון שרגלים לדבר.

ובעיקר קושייתו מדוע לא נאסור אשת כהן לבעלה במת הוא ולא היא, דתלינן שהוא מזיד והיא שוגגת ואשת כהן נאסרת אף באונס, יישב בהערות להגריש"א עפ"י היסוד שכתב לעיל ו. דלולי חידוש הקרא אין לאסור ואין להתיר אשה לבעלה ע"י בדיקת המים, דלא בשמים היא, ולא מצינו בירור איסור והיתר ע"י בדיקה של שמים, וכפי שהקשה הכפות תמרים ביומא פ"ח. ועל כרחיך הכא חידשה תורה מגזיה"כ לאסור ולהתיר אשה לבעלה ע"י המים כדי להשכין שלום בין איש לאשתו והוי חידוש מיוחד כאן. וכל זה בבדיקת האשה דהכי גזרה רחמנא, אך מבדיקת האיש אין להוכיח כלל, דזה נשאר שלא בשמים היא, ולכן אין להוכיח שהיא נאסרת לבעל כהן ע"י שהוא מת.

ויל"ע על תירוצו מקושיית הירושלמי להלן אלא מעתה גירש יהא מותר בה, דהיינו שנוכיח שזינתה עם אחרים ולא עם בועל זה מדלא מת הבועל, והא אין מוכיחין איסור והיתר ממיתת הבועל. ואולי יש לחלק דלחדש איסור מבדיקת האיש אין מחדשים, אך להוכיח עם מי זינתה כדי להתיר שפיר יש להוכיח, וצ"ע.

ויש מקום ליישב באופן אחר קצת, דלגבי איסור טומאה לבעל או לבועל חידשה תורה דלא אמרינן לא בשמים היא, אך לגבי איסורים אחרים אף שהם תוצאה מזנות האשה לא אמרינן הכי, ואיסור אשת כהן לבעלה הוי כאיסור אחר (אף להצד שהוא משום טומאה) וכלפי איסור זה אמרינן לא בשמים היא. אך בפשטות נראה יותר דאם אשת כהן שנאנסה אסורה לבעלה משום טומאה הכונה שאין בה היתר אונס, והוי ממש איסור אחד עם אשת ישראל ברצון, וצ"ע בזה.

**בדקו אותה ולא בדקו אותו וכו' תפתר שהיה הוא שוגג והיא מזידה**

המל"מ פ"ב הי"ב ד"ה ומ"מ כד מעיינינן ביאר דברי הירושלמי דמתחילה פריך מעתה גירש יהא מותר בה, הרי אפשר ליישב מיתתה באופן אחר וכדלהלן, והאמת נקט, ומשני דתלינן שהיה הוא שוגג והיא מזידה. ולפי"ז הוכיח שאם יש לפנינו ב' אפשרויות לפרש מדוע היא מתה והוא לא מת, או מחמת שנסתרה עם אחרים והרי היא מותרת לבועל, או מחמת שהוא שוגג והיא מזידה והרי היא אסורה לבועל, תלינן בהוא שוגג ולא באחרים. והיינו טעמא דבסתמא אין להמציא ביאות אחרות ותלינן באותה ביאה שהיה עליה קו"ס.

ויש מקום לפרש באופן פשוט יותר, דכיון שמספק חידשה תורה דאסורה לבועל מדין ספק כודאי, אין להתירה לבועל עד שיתברר להדיא בהשקאה שהיא מותרת, וכל שיש לתלות בהיא מזידה והוא שוגג ליכא בירור בהשקאה והרי היא אסורה מדין ספק כודאי. אך לפי מה שנקט הגרי"ז דאיסור קו"ס פקע בהשקאה אף היכא דליכא בירור בהשקאה, כיון ששתתה ולא נתברר אם זינתה עם אחרים או עם בועל זה, יש להתיר מספק, דהאיסור המחודש של קו"ס שגורם לומר ספק כודאי פקע בשתיה, ומספק אין אוסרין על היחוד. ולכן צ"ל כדברי המל"מ דמספק תלינן בסתירה זו ולא מחדשים ביאות אחרות, וחשיב שיש כאן בירור להדיא שזינתה עם הבועל.

**אפשר לומר מזיד בה ואת אמרת הכין וכו', אפשר לומר יצאה מתחת ידו ואת אמר הכין**

דעת הירושלמי יתבאר להלן בקונטרס בהרחבה.

**ומנין שהדבר תלוי בה וכו'**

הפני משה ביאר מנין שאם הוא מזיד והיא שוגגת שהיא מותרת לבעלה, ואיירי הכא באיסור לבעל ולא לבועל. קרבן העדה ביאר מנין שאף שוגגת מותרת ולא רק אנוסה (וברמב"ם שהובא לעיל יליף לה מקרא אחרינא דכתיב ומעלה מעל). עוד ביאר מנ"ל שאם הוא שוגג והיא מזידה דאסורה לו מחמת שאסרה על בעלה, הא לא נתכוין לאיסור. (לכאורה התירוץ לא אתי שפיר, מהו בה הדבר תלוי, הא לעיל כתבנו דנאסרת לבועל או היכא דהוא מזיד או היכא דאסרה על בעלה, ועכ"פ תלוי בו טפי מאשר בה). המל"מ צידד לומר דהשתא הירושלמי חזר בו ונקט דאינה אסורה לבועל אא"כ אסרה לבעל וכשיטת הבבלי, ועל זה מייתי קרא דבה הדבר תלוי, דהיינו באיסור לבעל.

**קונטרס איסור בועל**

**א. ביאת אונס או שוגג**

בירושלמי מבואר שאשה שזינתה אסורה לבועל באחד משני אופנים, או כשהבועל מזיד, ובכה"ג אפי' כשהיא שוגגת ולא נאסרה על הבעל אסורה לבועל, או כשאסרה לבעל, כגון שהיא מזידה, ובכה"ג אפי' כשהוא שוגג נאסר בה, אך כששניהם שוגגין אינה נאסרת לבועל. אך במס' כתובות ט. איתא וכי תימא מעשה שהיה מפני לא אסרוה, ומשני דהתם אונס הוי, ואבע"א וכו' גט כריתות כותב לאשתו. ובפשטות נחלקו ב' התירוצים בגמ' כשהוא מזיד והיא אנוסה דלא נאסרה על הבעל האם נאסרת על הבועל או לא. ובתוס' שבת נו. נקטו בפשיטות דאינה נאסרת באונס, וכן נקט ר"י בתוס' יבמות לה., ושם כתב דסברא היא שלא נאסרה על הבועל אלא כשנאסרה על הבעל, (דשיטת תוס' שם שלתרומה וכהונה נאסרת אף בשניהם אנוסים). וכתב הבית שמואל סי' י"א סק"ג דתוס' נקטו כתירוץ ראשון בגמ' והירושלמי נקט כתירוץ שני בגמ'. והמל"מ פ"ב מסוטה הי"ב ד"ה מפי השמועה כתב דתוס' נקטו שאף תירוץ שני בגמ' מודה לדינא דאינה נאסרת. ובהמשך דבריו צידד דאף הירושלמי הדר ביה ונקט דאינה נאסרת, ועל זה מקשה ומנין שהדבר תלוי בה, עיי"ש. ועי' אור שמח שם שהוכיח כן מגמ' בסנהדרין, עיי"ש.

אך מאידך גיסא מרש"י כח. משמע דנאסרת אף בשוגג, דבגמ' איתא סוטה לא עשה בה הכתוב שוגג כרצון דכתיב והיא לא נתפשה אסורה, ופירש רש"י והוא הדין לשוגג, אשתו ואשת איש עמו בבית ונתכוון לאשתו ונזדמנה לו זו, ואף היא שגגה כסבורה שהוא בעלה, עכ"ל. וצ"ע מדוע הוצרך לפרש ששניהם שוגגין, הא כאשר היא שוגגת אינה אסורה לו אף כשהוא מזיד. ומבואר דמכל מקום לבועל נאסרת, ורש"י בא לפרש באיזה אופן אינה נאסרת כלל לא לבועל ולא לבעל, ומוכח כדברי הירושלמי שאף באונס נאסרת לבועל כשהוא מזיד. וכן הרש"ש ציין בדברי רש"י לירושלמי, וצ"ל שרש"י נקט שלפי תירוץ שני בגמ' איסור בועל אינו תלוי בבעל, וכשיטת הירושלמי.

ובספר בני אהובה לר' יונתן אייבשיץ פכ"ד מאישות ה"כ צידד לחלק בין שוגג לאונס, דכל סברת הבבלי שאם לא נאסרה על הבעל אינה אסורה לבועל היינו דוקא באונס, כמעשה דדוד שהיתה אנוסה, אך בהיתה שוגגת כגון שסבורה שהוא בעלה אע"פ שאינה נאסרת לבעל הרי היא נאסרת לבועל, דאונס ושוגג מתרי קראי ילפינן, וכמש"כ הרמב"ם פ"ג דסוטה הכ"ד והיא לא נתפשה פרט לאנוסה שהרי נתפשה בחזקה, ומעלה מעל פרט לשוגגת, עכ"ל. ולפי"ז ליכא פלוגתא בין הבבלי לירושלמי, דהא הירושלמי איירי בשוגג, וכן רש"י הנ"ל איירי בשוגג. ובביאור החילוק י"ל דכאשר האשה אנוסה ליכא מציאות של פגם באישות בינה לבעלה כלל, ובלא פגם לא עביד הבועל מידי ואינה נאסרת אף לבועל, אך כאשר האשה שוגגת איכא פגם אלא דילפינן מקרא ומעלה מעל דלא סגי בפגם כזה בשביל לאסור לבעל, דאין כאן מרידה בבעל, ובכה"ג סגי במציאות הפגם בשביל לאסור לבועל. ולפי מה שצידדנו להלן אות ג' דאשת כהן נאסרת באונס לא משום דאיכא פגם טפי אלא משום שכהן מוזהר בפגם קטן צ"ל דיש בזה דרגות חלוקים, דבאונס איכא פגם מועט שאוסר רק באשת כהן, שהוא נאסר בקל יותר, ובשוגג איכא פגם יותר אלא דלא סגי בזה לאסור ולכן צריך לזה פסוק בפ"ע, ומכל מקום סגי בפגם זה לאסור לבועל.

**ב. מחלוקת רש"י ור"י בגדר פטור אונס**

במס' יבמות לה. איתא דשנים שקידשו שתי נשים ובשעת כניסתן לחופה החליפו נשותיהן הרי אלו חייבין משום אשת איש וכו' ואם היו כהנות נפסלו מן התרומה. ופריך נשי כהנים אין נשי ישראלים לא והאמר ר' עמרם אשת ישראל שנאנסה אע"פ שמותרת לבעלה פסולה לכהונה. ומשני דצ"ל אם היו כהנות נשואות לישראל נפסלו מתרומה דבי נשייהו. ורש"י שם פירש דאשת ישראל שנאנסה פסולה לכהונה מכי תהיה לאיש זר, ואף שביאת אשת איש אינה זר מעיקרו, מכל מקום ילפינן לפסול לכהונה מביאת עכו"ם ועבד, עיי"ש, וכעין זה פי' בעה"מ ורמב"ן שם. אך ר"י פי' דפסולה משום טומאה וזונה, דכל שם זונה אוסר לתרומה וכהונה. והקשה ר"י לפי הצד בגמ' דבאונס ליכא איסור זונה מאי איכא למימר. ותירץ דמכל מקום אסורה משום טומאה, וחידש ר"י דאף שלגבי בעל דרשינן והיא לא נתפשה הא נתפשה מותרת, והוא הדין לגבי בועל, דסברא הוא שבועל תלוי בבעל, מכל מקום לגבי תרומה וכהונה לא ילפינן מיניה, ואסורה אף באונס.

ומבואר בזה מחלוקת רש"י ור"י מדוע אינה נאסרת על הבועל באונס, לפי רש"י משום שעיקר פרשת טומאה נאמרה רק במזיד, וכשם שאיסור טומאה לגבי בעל ולגבי תרומה וכהונה נאמר רק במזיד כך איסור טומאה לגבי בועל נאמר רק במזיד, דקרא והיא לא נתפשה הא נתפשה מותרת איירי לכל דיני טומאה שבפרשה. משא"כ לפי ר"י ההגבלה של והיא לא נתפשה נאמרה רק לגבי הבעל, ולכן איסור טומאה לתרומה וכהונה איכא אף בשניהם אנוסים, ומכל מקום בועל שרי מסברא דלא אסרה תורה על הבועל אא"כ נאסרה על הבעל.

ויל"ע דאם כן רש"י סותר עצמו, דבסוגיין כח. מדוייק ברש"י דאף בשוגג נאסרת לבועל וכמש"כ לעיל בשם הרש"ש, וכל שכן שאסורה לתרומה וכהונה (אם לא נחלק בין שוגג לאונס כבני אהובה דלעיל). וצ"ל דבאמת ההגבלה של מזיד נאמרה לגבי כל דיני טומאה שבפרשה, אלא שלגבי איסור בועל היכא דהוא מזיד סגי בזה לאסור על הבועל, ואף שהיא שוגגת ולא נאסרה על הבעל חייל איסור טומאה על הבועל כיון שהוא מזיד, דסגי בחד מינייהו, והרי היכא דשניהם שוגגים מודה רש"י דליכא איסור על הבועל מטעם זה שההגבלה נאמרה על כל דיני טומאה שבפרשה, משא"כ לגבי איסור תרומה וכהונה כיון שהיא שוגגת לא חל עליה איסור אע"פ שהבועל מזיד, דהבועל לא שייך לאיסור תרומה וכהונה שחל עליה. והשתא שפיר הוצרך רש"י ביבמות לפרש שנאסרה לתרומה וכהונה מדין כי תהיה לאיש זר דבאופן ששניהם אנוסים ואפילו באופן שרק היא אנוסה לא נאמר דין טומאה לכהונה.

אך מכל מקום בירושלמי משמע טפי כר"י, מהא דביאר הירושלמי שכאשר הוא שוגג והיא מזידה נאסרת משום שאסרה על הבעל, ולא משום דבכה"ג חשיב מזיד, ומבואר שאיסור בעל ובועל תלויים זה בזה, ולפי מה שנתבאר רק ר"י סובר כן. ובאמת צ"ב טובא מנ"ל לירושלמי דאם הבועל מזיד נאסרת עליו, והיכן נאמרו כאן ב' דינים, וצ"ע.

**ג. אשת כהן שנאנסה**

יש לחקור באשת כהן שנאנסה דאסורה לבעל, דילפינן מדכתיב והיא לא נתפשה הא נתפסה מותרת, ויש לך אחרת שאף שנתפשה אסורה, האם אסורה גם לבועל או לא. ובמל"מ פ"ב הי"ב ד"ה עוד יש לי חקירה אחת נסתפק בזה, ודייק מדברי ר"י דאסורה לבועל. וביאור דבריו, שהרי לפי ר"י איסור טומאה לכהונה ותרומה נאמר אף באונס, וכן איסור בועל נאמר אף באונס אלא דסברא הוא שלא נאסרה לבועל אלא כשנאסרה לבעל, והרי זה סיבה ולא סימן, ולכן מסתבר דכאשר נאסרה לבעל ממילא אסורה לבועל.

וכן נקט הבית שמואל סי' י"א, דהנה השו"ע ס"א כתב מפי השמועה למדו כשם שהיא אסורה לבעלה כך אסורה לבועל, וכתב הרמ"א והוא הדין אם נאסרה בשבילה לבעלה אסורה לו, וביאר הב"ש סק"ג דבא לרבות אשת ישראל שנאנסה דאסורה לבועל. וכתב שם דהרמ"א אזיל לשיטתו דפסק שאשת ישראל שנאנסה מותרת לבועל כדעת תוס' שבת נו. ויבמות לה. ודלא כהירושלמי, ולכן הוצרך לחדש דבאשת כהן נאסרת לבועל. ויש להעיר דאף לפי הירושלמי צריך לחדש דהיכא ששניהם אנוסים באשת כהן נאסרה לבועל, ומדוע כתב הב"ש דהרמ"א אזיל לשיטתו דלא פסק כהירושלמי, וצ"ע.

אמנם לדעת רש"י דאין הבועל תלוי בבעל אלא דמעיקרא לא נאמרו כל איסורי טומאה אלא במזיד, יש לדון לגבי הדיוק מ"והיא" דיש לך אחרת שאע"פ שנאנסה אסורה לבעלה האם דיוק זה נאמר לגבי כל דיני טומאה שבפרשה או לא. ויסוד הספק יש לבאר האם מה שאסרה תורה אשת כהן אף באונס זה משום שבאשת כהן הפגם גדול יותר ואף באונס איכא פגם, ולפי"ז מסתבר דאהדריה לכל איסורי טומאה שבפרשה, או שמא הפגם באשת כהן ואשת ישראל שוה, אלא שמחמת קדושת הכהונה נאסרת לבעלה אף בפגם קל, ולפי"ז מסתבר דלא אהדריה לשאר איסורי טומאה שבפרשה אלא לאיסור על הבעל. ואפשר דאהדריה אף לאיסור תרומה וכהונה שהם איסורי כהונה אך לא לאיסור בועל. [בשיעורי ר' דוד יבמות נו: הרחיב טובא בפלוגתת רש"י ור"י, ונקט שם שלפי רש"י איסור הבעל הוא איסור מחודש מאיסורי כהונה, וזה שייך רק אם נאמר שהפגם שוה והתורה אסרה לבעלה מחמת קדושת כהונה, אך אם נאמר שהפגם גדול יותר מסתבר טפי דהוי איסור טומאה לכל דבר].

ובחקירה זו יש לבאר ג' נפק"מ. א, האם נאסרה על הבועל, דלפי ר"י נקטו הבית שמואל והמל"מ שאשת כהן שנאנסה אסורה על הבועל, אך לרש"י יש לדון דאינה נאסרת, דלגבי איסור בועל לא אהדריה קרא לאשת כהן.

ב, לגבי פטור יבום, דאם אהדריה באשת כהן לכל איסורי טומאה מסתבר דאף פטור יבום איכא, ואם אהדריה רק לגבי בעל ליכא פטור יבום. ויש לבאר בזה ספיקו של הנמק"י יבמות יא. האם אשת כהן שנאנסה חולצת, דהיה פשוט לנמק"י כרש"י שההגבלה של אונס נאמרה על כל הטומאות שבפרשה, ומהאי טעמא אשת ישראל שנאנסה מתייבמת, אלא דמספק"ל האם הא דאסרה תורה אשת כהן שנאנסה האם הוי רק איסור לבעל או לכל דיני טומאה שבפרשה.

[הברכת שמואל ביבמות יא. חקר בפטור יבום לבועל משום טומאה כתיב בה כעריות, האם עיקר שם ערוה נאמר לבעל אלא שנפק"מ בזה לבועל, ופטור יבום משתלשל מערוה לבעל. או שמא כלפי הבעל לא חשיב כלל ערוה, והוי רק גזיה"כ בעלמא לפטור את היבם מיבום, ואין זה משתלשל מהבעל כלל. וכל דברינו בביאור ספיקו של הנמק"י זה רק אם נאמר שפטור יבום אינו משתשלשל מהבעל אלא הוי גזיה"כ בפ"ע. אמנם מאידך גיסא לפי חידושו של ר"י דההגבלה של אונס נאמרה רק לבעל, וכן לבועל משום שסברא הוא וכו', יש להוכיח כצד שני שפטור יבום משתלשל מדין טומאה של הבעל, דאל"ה מדוע אשת ישראל שנאנסה מתייבמת, הא כלפי פטור יבום לא נאמרה ההגבלה של אונס, וצ"ע בזה].

ג, עוד נפק"מ לגבי איסור כהונה ותרומה. ואף שבלא"ה אסורה מדין זונה, משכח"ל בכהן שקינא לאשתו ואמר לה אל תסתרי עם פלוני שמא יאנוס אותך ותאסרי עלי, דלא חשד אותה מרצון אלא מאונס. דהנה המל"מ פ"ג הכ"ד כתב לגבי אשת ישראל שאין קינוי מאונס כיון שלא נאסרת, ואם אמר לה אל תסתרי עם פלוני שמא יאנוס אותך לא חשיב קינוי ואם נסתרה אינה נאסרת. ומשמע מדבריו דבאשת כהן חשיב שפיר קינוי, ובכה"ג שקינא לה ונסתרה אין לחשוש מזנות ברצון שהרי לגבי זה לא היה חושדה וליכא קינוי, ומעתה יש לדון האם תאסר בכה"ג לבעלה, דיתכן שלגבי אונס ליכא רגלים לדבר ואינה נאסרת כלל, ואפשר שאף לגבי אונס שייך רגלים לדבר, דכיון שחשד אדם זה מאונס ובאו לידי סתירה יש לחוש לכך. ואם נאמר שהיא נאסרת לבעל יש לדון האם נאסרת בתרומה וכהונה, דאם אהדריה לאיסור טומאה מסתבר דנאסרת אף לתרומה וכהונה, ואם לא אהדריה אלא לבעל אינה נאסרת.

ובעיקר החקירה במהות האיסור של אשת כהן שנאנסה, הנה בשלהי נדרים צא. מבואר דאשת כהן שנאנסה אינה מפסדת כתובה משום שגברא הוא דנסתחפה שדהו, ופי' הר"ן שם דקדושת כהונתו גרמה לו, אך הריטב"א כתב דכיון שנאנסה ולא היא גרמה ממילא יש לה כתובה. ויתכן דהר"ן נקט דהפגם שוה באשת כהן ובאשת ישראל, אלא שקדושת כהונה גורמת ליאסר בקל יותר ולכן חשיב מזלו גרם, אך הריטב"א נקט דבאשת כהן הפגם גדול יותר, ולכן הוצרך לפרש דכל שהיה באונס לא היא גרמה ואינה מפסדת.

**ד. האם שויא אוסר על הבועל**

בגמ' כתובות ט. מקשינן וכי תימא מדוע לא אסרוה לבת שבע על דוד מדין בועל, ופירש רש"י שהיו שם הרבה עדים שידעו שבא עליה. ותוס' הקשו דמכל מקום לא ראו כמכחול בשפופרת, ותירצו דכיון שדוד עצמו ידע הרי היא אסורה עליו. והקשה הרש"ש מה בכך שדוד עצמו ידע הא אוריה לא ידע ואינו חייב להאמין לדוד, וכיון שלא נאסרה עליו מדוע נאסרה על דוד, ואפילו לא היתה בת שבע אנוסה היא מותרת, דשויא אינו אוסר על הבעל. וכתב דאוריה היה מאמין לדוד, וחשיב שנאסרה עליו. ועוד תירץ דכל קושיית הגמ' היא לפי הס"ד שאיסור הבועל אינו תלוי בבעל, אך לפי המסקנא באמת לא נאסרה עליו אע"פ שלא היתה אנוסה, כיון שלגבי אוריה ליכא עדות ואינה נאסרת. וכתב דכן היה מורה הלכה למעשה.

אך בשו"ת הרא"ש כלל כ"ב כתב להדיא מכח קושיא זו דאם הבועל יודע שבא עליה נאסרת עליו, וכ"כ הבית שמואל סי' י"א בשמו ובשם מצאתי כתוב שהובא בבית יוסף שם. ויותר מזה כתב האבי עזרי דאיסור בועל אינו תלוי באיסור הבעל אלא שלשניהם דין אחד, וכל התנאים שנאמרו באיסור בעל נאמרו באיסור בועל, ולכן אם היא אנוסה אינה נאסרת על הבועל, אך כאשר החיסרון הוא רק בנאמנות והיא יודעת האמת שאסורה לבעל ודאי אסורה גם לבועל. ועי' מש"כ בזה בספר בנין אפרים.

ובמגיה למל"מ פ"ב הי"ב הביא דמהר"א ששון נסתפק בבועל שני האם נאסרת עליו, דהא כל היכא שאין נאסרת על הבעל אין נאסרת על הבועל, ולגבי בועל שני כבר נאסרה על הבעל. והקשה עליו המגיה במל"מ מאלמנה לכ"ג דמבואר בגמ' כה. דמהני קינויו לאסור על הבועל, אף שביאתו אינה מוסיפה איסור כלפי הבעל ובלא"ה אסירא וקיימא, ועל כרחיך דכיון שהבועל בעלמא גורם איסור לבעל הרי היא נאסרת עליו. ותירץ האבני מילואים סי' י"א דלגבי בועל שני כיון שלא נתווסף לבעל שום איסור בביאתו אינה נאסרת על הבועל, אך לגבי אלמנה לכ"ג הרי נתווסף איסור טומאה לבעל, דאיסור טומאה חייל על איסור אלמנה כיון דהוי איסור מוסיף דנאסרת על הבועל.

וספיקו של מהר"א ששון אינו שייך לנידון לגבי שויא, דאף אם נאמר שבועל שני אינו נאסר היינו טעמא משום דלא הוסיף איסור לבעל, אך הכא הבועל והאשה יודעים האמת שהוסיפו איסור על הבעל. ומאידך אף לפי הרש"ש י"ל דבבועל שני כיון שיש כאן סיבת איסור לבעל סגי בזה לאסור על הבועל.

ופשוט שכל הנידון בשויא ובבועל שני הוא לדעת ר"י יבמות לה. דבאונס מותרת לבועל מסברא, דאיסור הבועל תלוי בבעל, ולפיו נחלקו בגדר הדבר, אך לפי מה שנתבאר בדעת רש"י דכל הפרשה לא נאמרה באונס אין מקום לדון כלל, וכן כתב בשיעורי ר' שמואל יבמות לה. עיי"ש.

**ה. איסור בעל שחל ע"י קינוי**

מבואר בגמ' דאף בספק זינתה דאיסור הבעל חל רק ע"י קו"ס מכל מקום נאסרת לבועל, ואע"פ שלולי קינוי הבעל לא היתה נאסרת עליו, מכל מקום כל היכא דנאסרה לבעל אסורה לבועל. ויל"ע באיסור שחל לבעל רק מחמת קינוי להדיא, כגון ביאת שחוף לדעת הלבוש ושומרת יבם להמאירי וביאה דרך אברים וקטן מבן ט' לפי הס"ד, וכפי שהרחבנו בסוף פ"ד, האם נאסרת גם לבועל. ונראה שאינה נאסרת, שהרי בחי' ר' שמואל כתובות סי' ג' ביאר דיש ב' סוגי ביאה, ביאת זנות שאוסרת אף לתרומה וביאת עריות שנסקלין עליה, וכל הביאות הנ"ל דאינן אוסרות אא"כ קינא להדיא חשיב ביאת זנות בעלמא ולכן בלא קינוי אינו אוסר, והא דמהני קינוי נקט הגרש"ר דאין זה מאלים את הביאה עצמה להחשב ביאת עריות, אלא דכיון שהבעל מקפיד גם על ביאת זנות הרי זה אוסר עליו. ומעתה לגבי בועל נראה דאינה נאסרת אלא בביאת עריות, ולזה לא מהני קינוי הבעל. ואף לדעת ר"י דאיסור הבועל תלוי בבעל היינו לקולא, דכשלא נאסרה לבעל לא נאסרה לבועל, אך להחמיר בביאת זנות בעלמא אין לנו מקור.

וכן יש להוכיח לדעת הבית שמואל שביאת שחוף אוסרת לבעל אף בלא קינוי ומכל מקום אינה נסקלת על ידו, וביאר הגרש"ר שם דס"ל שאף בלא קינוי אשה נאסרת לבעלה בביאת זנות גרידא. וכן ביאת עכו"ם לר"ת לפי מה שנקט תרומת הדשן שרק לבועל התיר ר"ת ולא לבעל, היינו משום שלבעל סגי בביאת זנות ולבועל בעי ביאת עריות. ולפי"ז מוכח מתרומת הדשן שלבועל צריך ביאת עריות ואינו תלוי בבעל לחומרא. [אמנם אם נאמר דלא כהגרש"ר, אלא קינוי מהני להאלים את הפגם, שפיר י"ל דנאסרת אף לבועל].

**ו. איסור בועל בעכו"ם אחות אשה ובקטן**

בסוף פרק ארוסה הובא מחלוקת ראשונים בריש כתובות האם איכא איסור בועל לעכו"ם, דריב"ם נקט שנאסרת ור"ת נקט שאינה נאסרת משום שאין לזה שם ביאה, והרא"ש והמרדכי נקטו כר"ת שאינה נאסרת ולאו מטעמיה, הרא"ש נקט משום דבלא"ה אסורה עליו ולא נאמר איסור בועל אלא היכא שהיתה מותרת לו מקודם לכן, והמרדכי נקט משום דגר שנתגייר כקטן שנולד, עיי"ש. ובתרומת הדשן דן לפי הרא"ש מה הדין בבעל אחות אשתו נשואה ואח"כ גירשה בעלה ומתה אשתו, האם חייל עליו איסור בועל ואסור בה או שמא כיון שבאותה שעה היה אסור בה מדין אחות אשתו לא חייל איסור בועל וכשמתה אשתו מותר בה, עיי"ש שהרחבנו בזה.

ובקרן אורה נסתפק האם בקטן בן ט' חייל איסור בועל, דאפשר שלא חלים איסורים על קטן, והובא ספיקו בפתחי תשובה סי' י"א. ויש לדון לפי הירושלמי היכא דקטן בן ט' בא על אשה הוא היה מזיד והיא היתה שוגגת או אנוסה, האם שייך כאן פיתוי קטן אונס הוא וחשיב כשניהם שוגגין ולא תאסר עליו.

**קונטרס ספק סוטה וספק טומאה**

בגמ' מה ת"ל והיא נטמאה וכו' מגיד לך הכתוב שעל הספק אסורה, פירש רש"י דקושיית הגמ' על המציאות איך מדובר, אי איירי בידוע שזינתה למה שותה ואם ידוע שלא זינתה למה משקה, ומשני דאיירי בספק זינתה וקמ"ל קרא שמספק אסורה לבעל ומשקה אותה לברר הספק ולהתירה. ולפי"ז הגמ' כאן לא איירי כלל בדינא דספק כודאי, אלא קמ"ל דאף דקיי"ל בעלמא אין אוסרין על היחוד הכא אסורה מספק ולא אזלינן בתר חזקה, ומשום הכי משקה אותה. אמנם ודאי מודה רש"י דלגבי סוטה ספק כודאי ואין זה רק ספק דאורייתא לחומרא, דהא ילפינן מהכא לספק טומאה ברה"י, והתם חשבינן ליה כודאי, דזהו כל פלוגתת ר"ש ורבנן בריש נדה, אך הכא לא איירי בזה. ובאמת לא נתבאר לדעת רש"י מנ"ל לגמ' שלגבי סוטה ספק כודאי, דלמא לא נתחדש אלא שבמקום קו"ס אוסרין על היחוד מספק ולא אזלינן בתר חזקה, והוי ככל ספק דאורייתא לחומרא, וצ"ע. [עי' עונג יו"ט קע"ב שיצא לחדש שרק לגבי בעל הוי כודאי אך לגבי תרומה וכהונה נתחדש רק דלא אזלינן בתר חזקת טהרה, ובאמת הוי רק ספק עיי"ש].

ובתוס' הקשו וכי אצטריך קרא למיסר ספיקא. והקשה מהרש"א דהכא ודאי אצטריך קרא, דהא אין אוסרין על היחוד ואיכא חזקת היתר שלא נבעלה. ותירץ בהוראת שעה עפ"י תוס' בחולין ט: ונדה ב. דכיון דאיכא קו"ס רגלים לדבר שזינתה וליכא חזקה כלל. [לתוס' להלן ד"ה אינו אין זה ממש רגלים לדבר, אלא דאיכא ספק לפנינו וליכא חזקה, אך לפי התוס' שאנץ שם איכא ריעותא גדולה לומר שזינתה]. וכן נקט רעק"א לעיל כה. דמחמת המציאות איכא רגלים לדבר שזינתה ולכן הקשה איך מהני מחילת הקינוי להתירה הא מכל מקום ליכא חזקת היתר. אך הגר"ח הוכיח ממחילת קינוי דודאי מסברא לא אמרינן רגלים לדבר ואין אוסרין על היחוד בכל גוונא, ורק כאן בפרשת קו"ס נתחדש להחשיבו כספק ואח"כ נתחדש שספק כודאי. ולפי"ז הדרא קושיית מהרש"א דודאי אצטריך קרא. ובישוב הדעת להגרח"ק יישב דעיקר הדבר שיש להסתפק ואוסרין על היחוד יש ללמוד מעצם ההשקאה ואין צריך לזה פסוק מיוחד של ונטמאה, ועל כרחיך קרא דונטמאה אתא לומר דאסורה בודאי, ולכן הקשו וכי אצטריך קרא למיסר ספיקא, הא כבר ילפינן לה מהשקאה.

והנה לפי ב' הפירושים אין כונת התוס' ללשון הגמ' בכל מקום וכי אצטריך קרא למיסר ספיקא הא קמי שמיא גליא, אלא כונת התוס' דכבר ידעינן שמספק אסורה ולמה לי קרא דונטמאה. ומקושייתם משמע שכאן בגמ' נתחדש ללמוד מונטמאה שספק כודאי ולא כמש"כ בדעת רש"י.

ותירצו תוס' דקמ"ל יתורא דקרא דספק כודאי, ואין זה בגדר ספק ואיסורא דאורייתא לחומרא אלא בגדר ודאי איסור. והנה לפי תוס' כאן מבואר דהא דקיי"ל ספק כודאי הוא מכח יתורא דקרא ונטמאה. ובספר בני אהובה לר' יונתן אייבשיץ פכ"ד מהל' אישות וכן בעונג יו"ט קע"א כתבו דהא דאזלינן לחומרא בתורת ודאי ילפינן מהבועל, דאם הוי רק בגדר ספק לא יתכן לומר דין על בי"ד שהיא אסורה, שהרי בתו"ת יכול לומר ברי לי ובי"ד לא יפרישו אותו כמבואר בסוגיא בכתובות כב: עיי"ש. וביאר בזה בני אהובה דברי רש"י מדוע הוצרך לפרש שלא עשה הכתוב שוגג כמזיד באופן שאף הבועל מותר, שהרי עיקר הילפותא לרה"י דהוי כודאי הוא מהבועל, עיי"ש. ובעונג יו"ט הוסיף דאף להרשב"א שאין בי"ד מצווין להפרישו באומר ברי במקום חזקה, מכל מקום לפי תוס' בסוטה כח. דאיכא איסור ודאי הוא הדין לבועל יש איסור ודאי אף כשיודע האמת, ומהא דנתחדש איסור לבועל מוכח דיש איסור מחודש. (ולפי דבריו מהרשב"א מוכח כתוס' בסוטה. ויש מקום לדחות דכאשר אמרה תורה לנקוט דספק כודאי מודה הרשב"א דבי"ד מפרישין את הבועל, דהוי טפי מחזקה).

ובתחילה כתב העונג יו"ט לבאר, דטעמא דקרא דלא אזלינן בתר חזקה שלא זינתה הוא משום דהכא עשתה ספק כודאי וממילא ליכא חזקה, דכל ענין חזקה הוא בספיקות (לאפוקי מרוב דהוי הכרעה), וכאשר הספק כודאי ואין ספק לא שייך חזקה, ובעיקר חידוש התורה שלא ניזיל בתר חזקה מונח שהספק כודאי, דזהו כל טעמא דקרא. וכן דייק ר' רפאל שמואלביץ מדברי תוס' ביבמות יא. דהטעם דלא אזלינן בתר חזקה לענין כהונה ותרומה הוא משום שעשתה תורה ספק כודאי. אך דחה העונג יו"ט מדברי הגמ' בריש פ"ח דנזיר דב' נזירים שיודעים שאחד מהם נטמא, ברה"י מביאים קרבן א' בין שניהם, והקשו תוס' נימא ספק טומאה ברה"י להחמיר בתורת ודאי וכל אחד יתחייב בקרבן בפ"ע, ותירצו דהיכא שאינו יכול להיות אמת לא ילפינן מסוטה, ומכל מקום הוי ספק ולא מוקמינן על חזקת טהרה כמו ברה"ר, ומבואר מדברי תוס' דשייך לומר דהוי ספק בלא לומר דהוי כודאי טמא. ועי' להלן בשם ר' שלמה היימן שחילק כן לענין רגלים לדבר, וביאר בזה דעת ר' שמעון דספק טומאה ברה"י תולין, ואף רבנן מודים לזה, עיי"ש, וכל דבריו דלא כהעונג יו"ט.

ויש להדגיש דכל הראיות דלא כהעונג יו"ט (מתוס' בנזיר ומר' שמעון בריש נדה) זה רק נגד דבריו שזה כל המקור לספק כודאי, דהא חזינן פעמים דלא הוי כודאי ומכל מקום ספק הוי. אך עיקר דבריו דבמקום דהוי כודאי לא שייך לדון חזקה שפיר י"ל כן, ועי' להלן ע"ב מש"כ ליישב קושיית תוס' עפי"ז. ויסוד לזה מדברי התוס' ב"ב נ"ה דהמקור להא דתנן כל ספיקות שאתה יכול להרבות ברה"י טמא הוא מסברא, דכיון שספק ראשון נעשה כודאי שוב ספק שני אינו ס"ס, ועל דרך זה י"ל לענין חזקה.

והנה בריש פירקין נחלקו רש"י ותוס' שאנץ האם ונטמאה הרביעי דיליף מיניה ר' עקיבא לכהונה היינו מו' דונטמאה, או מונטמאה דכתיב לגבי ודאי זינתה בתחילת הפרשה. וסברת התוס' שאנץ צ"ב דאף שיודעים שאשה שזינתה אסורה לבעלה מדין טומאה מנ"ל עיקר דין ספק כודאי. ואם נאמר דילפינן דהוי כודאי מבועל או מסברא כמש"כ העונג יו"ט ונאמר כהש"ש דכל איסור שנאמר בו לשון טומאה אמרינן ספק כודאי, י"ל דכיון דכתיב ונטמאה לגבי סוטה לבעלה ממילא ידעינן דאף בספק אסורה.

**פלוגתת ראשונים בגדר ספק כודאי**

תוס' כח. כתבו דאם בא עליה אפילו אם היא טהורה נענש בבי"ד של מעלה כמו על חייבי עשה, ולא כשאר ספיקות שאם נודע שהוא שומן אע"ג דצריך כפרה וסליחה לא חמיר כחיי"ע. ומבואר בדבריהם דהתורה חידשה איסור טומאה לבעל בועל תרומה וכהונה במצב של ספק אף להצד שלא זינתה, וגם לאחר שנתברר בעדים שלא זינתה איסורא דעבד עבד ויענש כעבר על איסור ודאי. ואף שמכאן ולהבא ודאי מותרת לבעלה ולתרומה וכהונה, היינו משום שמעיקרא האיסור חל במצב של ספק, וכשיתברר שלא זינתה וליכא ספק ליכא איסורא. אך אם בא עליה קודם לכן איסורא דעבד עבד, ומכל מקום מלקות לשעבר ליכא כיון דליכא ל"ת על איסור מחודש זה.

אך תוס' יבמות יא: נקטו שאם בא עליה בעלה אחר קו"ס לוקה משום זונה, ולדבריהם על כרחיך צ"ל דאין זה איסור מחודש אלא שהתורה חידשה הנהגה בספק, דהיינו שיש לנקוט שהיא זינתה בתורת ודאי, אך אם כלפי שמיא גליא שלא זינתה אינו עובר איסור, וכאשר נתברר שלא זינתה לא עבר על איסור למפרע.

ובתוס' שם ע"א כתבו דהכתוב עשה לספק סוטה כודאי רק להחמיר ולא להקל, ולכן בספק חולצת ולא מתייבמת, ונקט רעק"א (מובא להלן) שלפי"ז ליכא מלקות וכתוס' דידן. (דאין לומר בכונתם שהתורה אמרה בספק סוטה רק שאין חזקה וממילא אזלינן לחומרא, דהא בריש נדה מוכח שספק כודאי ממש, ועל כרחיך כתוס' דידן דהוי איסור מחודש, ואיסור זה נתחדש להחמיר ולא להקל). אך הגרש"ר נקט דיתכן שילקה, דנתחדש לנקוט כהצד שזינתה בתורת ודאי רק לגבי נידונים שהם חומרא ולא לגבי נידונים שהם קולא, וכיון שאיסור בעל חשיב חומרא לגבי זה הוי כודאי זינתה וילקה.

**גדר האיסור המחודש לפי תוס' דידן**

יש לדון לפי התוס' דידן דהוי איסור מחודש מה הדין היכא דבא עליה בעלה ואח"כ באו עדים שלא זינתה, האם יפקע הפסול זונה ומותרת לכהונה או לא. ומצינו שהקובץ הערות סי' ג' ור' אהרן קוטלר במכתב עמו דנו בנידון זה לגבי ספק ממזר (הובא בהרחבה בקידושין עג.), והתם איכא גזיה"כ להתיר מספק, ונקט האבני מילואים שאם קידש אשה בזמן שנקטו שהוא מותר ונתברר ע"י עדים שהוא ממזר אף לר"ע חלו הקידושין, כיון שבאותה שעה לא היה ממזר. ובקובץ הערות נקט דלא חלו כיון שתפיסת קידושין תלוי בסיבת האיסור ולא באיסור בפועל, והוכיח כן דהא פשיטא שאם יולד לו בן בזמן הספק ונתברר שהוא אסור הבן ממזר. אך ר' אהרן קוטלר חילק דהדין שכל ממזר אף בנו ממזר הרי זה תלוי במציאות וסיבת האיסור של הממזרות, וכאשר הוברר שאף באותה שעה היה ממזר ממילא הבן ממזר, אך תפיסת קידושין לר"ע תלוי באיסור כרת, דהיינו בדין שנובע מהמציאות, וכיון שנקטנו באותה שעה שאינו ממזר וליכא כרת איכא תפיסת קידושין אף לאחר שנתברר האמת שהרי הוברר שהיה ממזר בלא דיני ממזר.

והוא הדין הכא כאשר נתברר שלא זינתה, כל דין שנובע מהמציאות של הזנות הרי זה מותר למפרע, וכל דין שנובע מהאיסור לא הותר למפרע. ולגבי פסול זונה שהבעל פוסל אשתו בביאתו הרי זה תלוי בדין ולא במציאות, שהאיסור ביאה גורם את הפסול ולא המציאות, ולכן פשוט שהיא נשארת פסולה לכהונה גם לאחר שנתברר שלא זינתה.

ויש להדגיש שכל הנידון הנ"ל הוא לגבי הדין שספק כודאי, אך מכל מקום אף לגבי דברים שתלויים במציאות כל עוד שלא נתברר המציאות איכא ספק, ויש להחמיר בספק (ולא בתורת ודאי). וב' דינים נאמרו בספק זינתה ע"י קו"ס, חדא דלא אזלינן בתר חזקה ומחזקינן ליה כספק, ואף לגבי דברים שתלויים במציאות יש להסתפק ולהחמיר מספק, וכאשר יתברר למפרע אם זינתה או לא הרי המציאות תתברר. ועוד, דנתחדש איסור ודאי מחמת המצב של ספק לזמן שיש ספק, וזה נאמר רק לדברים שתלויים באיסור ולא במציאות, ובזה לא הוברר למפרע.

והגר"ח בכתביו נקט דהוא הדין לגבי ספק טומאה ברה"י. דהתם נמי יש לחקור האם הוי טומאה מחודשת או הנהגה לנקוט שהוא טמא, ולפי תוס' דידן נקט דהתורה חידשה דין טומאה מחמת המצב של ספק. וביאר עפי"ז את הרמב"ם מדוע נזיר שנטמא בספק טומאה ברה"י אינו מגלח, וכן ליכא חיוב על ביאת מקדש בספק טומאה ברה"י, דלפי תוס' דידן כיון דהוי טומאה מחודשת של דין בלא מציאות אין זה עצמו של מת, ואין הנזיר מגלח עליו ואין בזה חיוב על ביאת מקדש. ולפי האמור לעיל לגבי סתירה כל עוד שלא נתברר איכא מיהא ספק טומאה מציאותית, (וכפי שכתבנו דנתחדש נמי שלא ליזיל בתר חזקת טהרה, ואף לגבי דברים שתלויים במציאות), ואזלינן לחומרא שסותר ימים הקודמין מספק, ואם נתברר שלא נטמא הוברר למפרע שאינו סותר. ואם נטמא בספק טומאה ברה"י ואכל תרומה טהורה נראה דאף לאחר שנתברר שהוא טהור הרי הוא לוקה, דמלקות נובע מהדין והנהגה בפועל ולא מהטומאה המציאותית. וכן ספק טומאה ברה"י שיגע באוכל, הרי האוכל ספק טמא (דפשוט שאדם טמא מטמא אוכל מחמת המציאות שהוא טמא ואין זה שייך לדין טומאה), ודיני האוכל יהיו כדין ספק טומאה ברה"י שלגבי דברים שנובעים מהדין הוי ודאי טומאה.

ונראה ודאי שאם הוזמו עדי סתירה הוברר למפרע שהיא מותרת לכל דבר ואם בא עליה לא יענש כעובר על עשה, שהרי עיקר הספק היה בטעות, ורק היכא שבאו עדים שלא זינתה דהספק נפשט אמרינן דלא הוברר למפרע אלא מכאן ולהבא.

**האשה והבועל שיודעים את האמת**

**האם אסורים בתורת ודאי**

בשו"ת רעק"א תניינא סי' ס"ה הקשה על הירושלמי שלפי ב"ש אי אפשר לגרש אשה אלא כשאסורה לו, אם כן איך יתכן שילקה על איסור מחזיר גרושתו, הא בלא"ה לוקה מצד סוטה ואאחע"א. ותירץ כשבאו עדים שזינתה ולאחר שגרשה הוזמו. ועוד כתב לתרץ דמשכח"ל בספק סוטה, דצריך לגרשה משום שעשה הכתוב ספק כודאי ומכל מקום אינו לוקה כמש"כ תוס' כאן, והשתא כשיגרשנה ויחזירה ילקה ממנ"פ דאם זינתה ילקה מצד סוטה ואם לא זינתה ילקה מצד מחזיר גרושתו, ונמצא שאהני מלקות דמחזיר גרושתו באופן זה. אך הקשה לפי התוס' כאן דאכתי לא ילקה מספק, שהרי יתכן שלא זינתה ומכל מקום איכא איסור מחודש של טומאה לבעלה שהוא איסור שאין לוקין עליו, ואיסור מחזיר גרושתו לא יחול עליו, ולא ילקה לא מצד סוטה ולא מצד מחזיר גרושתו. ונקט שם דאין לומר מיגו דחייל עליה חייל עליו, שהרי גם היא נאסרת לבעל בתורת ודאי. [ולפי הצד שהתורה אמרה לנקוט שהיא אסורה ואין זה איסור מחודש, בלא"ה אין נפק"מ, שהרי ילקה גם בלא מחזיר גרושתו].

ומבואר מדברי רעק"א שהאיסור המחודש במצב של ספק נתחדש לא רק על מי שמסתפק אלא אף על האשה, וכן נקטו המנ"ח שס"ה אות ב', עונג יו"ט סי' קע"א, אחיעזר סי' א' אות ב' ואור שמח סוטה פ"א סוף ה"א. אך הגרש"ר יבמות סי' ז' וקובץ הערות ס"ס ט"ו נקטו שאם היא יודעת האמת שלא זינתה אף שבי"ד מוזהרין להפרישה מכל מקום כלפיה אין איסור ודאי, דרק במצב של ספק איכא איסור מחודש זה, ואם כן להצד שלא זינתה הוא מוזהר והיא אינה מוזהרת, ומכל מקום כשבא עליה נפסלת לפי ר' מתיא בר חרש כיון שהוא אסור בה בתורת ודאי גם כלפיה, עיי"ש. ולפי"ז שפיר יש ליישב קושיית רעק"א דעליה חייל איסור מחזיר גרושתו, ומיגו דחייל עליה חייל נמי עליו. [ומכל מקום לגבי איסור בועל נקט הגרש"ר דאם הבעל אינו יודע את האמת ונאסר בתורת ודאי אף הבועל נאסר בתורת ודאי, כיון שבפועל אסר אותה לבעלה].

**לגבי איזה איסורים נתחדש שספק כודאי**

בגמ' אמרינן וכי תימא כהונה לא צריכי קרא שהרי עשה הכתוב ספק זונה כזונה, תרומה נמי לא תיבעי קרא אלא וכו'. והקשו תוס' מה באמת התירוץ על קושיא זו, מדוע לא ילפינן שעשה הכתוב ספק כודאי לגבי איסור זונה לכהונה ותרומה מאיסור סוטה לבעל. ובאמת בירושלמי מכח קושיא זו יליף ג' ונטמאה לבעל בועל ויבם, אך לש"ס דידן קשה. ותירצו דמבעל לא ילפינן לכהונה ותרומה דאיכא צריכותא. ויל"ע מה נתחדש בהאי קרא, האם נתחדש איסור מחודש לכהונה ותרומה, ומצד ספק זונה דעלמא באמת נשאר שאין אוסרין על היחוד, או שמא נתחדש שאסורה כודאי מצד האיסור הרגיל של זונה לתרומה וכהונה. ונפק"מ בזה לשיטת הראשונים שבעל שבא על אשתו אחר קו"ס לוקה משום שספק כודאי, האם בכהונה ותרומה נמי איכא מלקות, דאם נתחדש שהאיסור זונה נוהג בודאי הרי היא לוקה, ואם נתחדש כן רק כלפי הדין טומאה, הרי זה רק עשה וליכא מלקות.

ונראה מדברי התוס' כט. ד"ה חד, דהוי גילוי על איסור זונה דאמרינן ביה ספק כודאי, דהוכיחו מסוגיין שאיסור זונה לכהן ותרומה נוהג אף בחיי"כ, והקשו הא אף בודאי זינתה ליכא איסור אלא בלאו שתופס בו קידושין, עיי"ש, ואי הוי איסור מחודש של טומאה לק"מ. ומאידך רש"י ביבמות סח: הוכיח דבחיי"כ נמי הוי זונה לתרומה וכהונה מיבמות לה. וקידושין עז: ולא הוכיח מסוגיין, ומשמע דס"ל דהוי איסור טומאה מחודש ואין זה מליתא דזונה.

ובתוס' יבמות לה. כתבו בשם ר"י דאף שאיסור זונה לכהונה ותרומה אינו נוהג באונס מכל מקום איסור טומאה המחודש נוהג באונס, וקרא דהיא לא נתפשה קאי רק על בעל ובועל. ולפי"ז מבואר להדיא דאיכא איסור מחודש בקרא דטומאה, ונפק"מ שבאונס תאסר רק מצד טומאה ולא מצד זונה. [רש"י שם לא פירש כר"י אלא כתב דפסולה לתרומה משום איש זר, וביארנו לעיל דס"ל דאיסור טומאה נאמר אף באונס, דההגבלה של והיא לא נתפשה נאמרה על כל הדינים שבפרשה. והיה מקום לומר דרש"י נקט שדין טומאה הוא גילוי על דין זונה הרגיל, ואם אין איסור זונה באונס הוא הדין אין איסור טומאה באונס, ולכן הוצרך לפרש שאסורה בתרומה מדין איש זר. ונפק"מ בין הפירושים בגדר אונס, דאם מצד והיא לא נתפשה אפשר שבשוגג אסורה, דלגבי סוטה לבעלה איכא מיעוט בפ"ע לשוגג מומעלה מעל, ולגבי תרומה וכהונה ליכא מיעוט זה, אך אם מצד אונס דזונה הרי זה תלוי בגדרי אונס דלכל התורה. אך לפי מה שהוכחנו מרש"י ביבמות דהוי איסור טומאה מחודש מדלא הוכיח מסוגיין דאיכא איסור זונה בחיי"כ, על כרחיך צריך לפרש כנ"ל דאיסור טומאה נאמר אף באונס].

ובש"ש ש"א פי"ב כתב ליישב קושיית תוס' דכיון שילפינן מספק סוטה לספק טומאה ברה"י שספק כודאי מוכח דרק לגבי איסור שנאמר בו שם "טומאה" אמרינן ספק כודאי ולא לכל האיסורים, ולכן הוצרכה התורה לומר לשון טומאה בכהונה ותרומה דבלא"ה לא אמרינן ספק כודאי. ולדבריו נמי מוכח שנתחדש ספק כודאי רק לגבי העשה של טומאה, שהרי הלאו של זונה לא נאמר בלשון טומאה, ופשוט שכהן שבא עליה לא ילקה, וכן נקטו קובץ הערות סי' ט"ו והגרש"ר ביבמות יא. שלפי הש"ש כהן שבא עליה לא ילקה.

אך רעק"א נקט שכהן שבא על אשה לאחר קו"ס לוקה, דהנה במס' יבמות סא: איתא ר' מתיא בר חרש אומר אפי' בא עליה בעלה בדרך עשאה זונה, ופירש רש"י דעי"ז אסורה לכהונה. והקשה רעק"א הא בלא"ה אסורה לכהונה משום ספק זונה, דהא לגבי כהונה עשאה הכתוב לספק כודאי. ולכן כתב דאין נפק"מ לגבי איסור אלא לגבי מלקות, וכשיטת תוס' יבמות יא. דאין לוקין על ספק סוטה, והשתא קודם שבעלה בא עליה אם כהן בא עליה אינו לוקה, ועכשיו שבעלה בא עליה ועשאה זונה ופסלה בתורת ודאי שוב איכא מלקות, שהרי עברה על איסור ודאי.

ומבואר בדבריו שלפי תוס' ביבמות יא: דאיכא מלקות בספק סוטה הוא הדין אם כהן בא עליה לוקה, ודלא כהש"ש. ובאמת הקוה"ע יישב דברי רעק"א ביבמות סא. דנפק"מ בהא דבעלה בא עליה עשאה זונה לגבי מלקות, ולפי הצד שהתורה חידשה רק לנקוט את הצד של הודאי מה נתווסף במה שבעלה בא עליה הרי בלא"ה היה ספק כודאי. וביאר הקובה"ע דקודם שבעלה בא עליה מצד הלאו של זונה לכהונה אין אוסרין על היחוד, ורק מצד דין טומאה אמרינן ספק כודאי וליכא מלקות לכו"ע, אך לאחר שבעלה בא עליה ומצד זה יש סיבה חדשה לאיסור זונה דעלמא, ובביאת הבעל נקטינן שעברה על איסור ודאי וכתוצאה מכך נעשית זונה, שוב אמרינן דהוי כודאי אף לאיסור זונה וילקה, עיי"ש.

וכן באחיעזר ח"א סי' ז' הביא דברי הש"ש, וכתב דאין צורך לדבריו, ואפשר ליישב קושיית תוס' על דרך הש"ש ולומר דסוטה אינה נידונית כספק טומאה, אלא גזיה"כ להחמיר בספק סוטה כודאי, ובמה שנאמר באותה פרשה ילפינן ולא בדבר אחר, ולכן לולי חידוש התורה דכהונה ותרומה בכלל קרא לא ידעינן זאת, אמנם לאחר שגילתה תורה שאף לגבי דינים אלו אמרינן ספק כודאי שוב הוי מפרשת זונה הרגילה. ודבריו הם דלא כתוס' ביבמות לה. דאף שאין זונה באונס איכא איסור טומאה באונס.

והנה הרא"ש והגר"ח נקטו שלגבי יבום לא נאמר דין קו"ס ואפילו ספק ליכא, ולכאורה זה סותר לדברי רעק"א שהחידוש של ספק כודאי נאמר לכל דיני התורה, ואף לאיסור זונה. אך י"ל דמודה רעק"א שדיני התורה שלא הוזכרו בפרשה זו אין בהם דין ספק כודאי, אלא שטומאה האמורה בפרשה מגלה על האיסור הרגיל של זונה שספק כודאי, ודלא כתוס' ביבמות לה. דהוי ב' איסורים. [ומאידך י"ל דרעק"א סובר כתוס' ביבמות לה. שנתחדש כאן דין טומאה מחודש אלא שספק כודאי נאמר לכל דיני התורה ואף לאיסור זונה, ודלא כהרא"ש. נמצא שרעק"א אינו יכול לסבור גם כהרא"ש וגם כתוס' לה., אלא כאחד מהם].

והנה בכתבי הגר"ח שבועות חקר בגדר הדין של ספק כודאי האם הוא דין לנקוט שזינתה או שמא הוי איסור חדש, וכתב דאם הוי איסור חדש מיושבת קושיית תוס' מדוע לא ילפינן כהונה ותרומה מבעל דספק כודאי, דהא כיון דהוי איסור חדש צריך לכתוב איסור לכל דבר בפ"ע. [תירוץ הש"ש הוא אף להצד שנוקטים שזינתה בודאי, דהתורה חידשה לנקוט כן רק לגבי איסורים שנאמר בהם טומאה, וצריך לכתוב בו לשון טומאה כדי שנדע שהוא בתוך הכלל של ספק כודאי, אך תירוץ הגר"ח הוא לפי הצד דהוי איסור חדש, דצריך לכתוב איסור בפ"ע לכל דין ודין, ואין דין כללי לכל דיני התורה שספק כודאי]. ודבריו צ"ע טובא, דהא לגבי עיקר הספק כתבנו לעיל דודאי אין זה איסור חדש אלא ספק בעיקר המציאות האם זינתה או לא, ובזה לא פליגי ב' הצדדים בתוס', ולפי דבריו עולה דלגבי עיקר הספק הוי דין כללי לכל התורה, וזה סותר לדברי הגר"ח בספרו דאף לגבי עיקר הספק הוי דין בפ"ע רק למה שנאמר בהאי פרשתא, וצ"ע.

**תוד"ה אינו דין, וי"ל דסתירה על ידי קינוי וכו'**

בריש נדה נחלקו ר"ש ורבנן לגבי מקוה שנמדד ונמצא חסר, לרבנן בין ברה"י בין ברה"ר טמאות בודאי, ולר"ש ברה"י תולין וברה"ר טהורות. ומבארינן דעת רבנן דברה"י טמאות משום דילפינן מסוטה דספק כודאי, וברה"ר טהורות משום תרתי לריעותא. ולדעת ר"ש לא ילפינן מסוטה כלל משום דהתם רגלים לדבר, ומשום תרתי לריעותא הוי ספק שקול ותולין, אלא דברה"ר ילפינן מסוטה לטהר בתורת ודאי. והקשו תוס' בתחילת נדה מדוע לא מטמאינן ספק נדה למפרע מדין ספק טומאה ברה"י להחמיר. (ולעולם חשיב רה"י כמש"כ תוס' כאן ע"ב דמקור האשה הוי רה"י). ותירצו דלא ילפינן מסוטה לטמאה למפרע, ולכך בטומאה דמעל"ע מוקמינן לה אחזקתה. וכתב מהרש"א שם דלפי"ז הא דמטמאי רבנן ברה"י אינו משום ספק סוטה, דאף לדידהו כל היכא דהוי למפרע וליכא ריעותא בשעת לידת הספק לא מטמאינן מספק, אלא משום תרתי לריעותא, ובגמ' אמרינן כן רק בתורת שו"ט ואין זה אליבא דאמת. [ועי' בש"ש דנחלקו מהרש"א ומהר"ם האם סברת תוס' קיימת גם במקום דליכא חזקה, שלפי מהרש"א סברת התוס' דהיכא דאיכא חזקה דמעיקרא לא ילפינן מסוטה לטמאות למפרע, אך בלא חזקה כלל שפיר ילפינן מסוטה להכריע דטמא בודאי אף למפרע, ולפי מהר"ם כללא הוא דלעולם לא ילפינן מסוטה לטמאות למפרע, ואף היכא דליכא חזקה].

ובתוס' כאן הקשו מאי טעמייהו דרבנן דפליגי על ר' שמעון, הא בסוטה איכא רגלים לדבר ואיך ילפינן לספק טומאה ברה"י. ולכן נקטו דהא דאמר ר' שמעון שלגבי סוטה איכא רגלים לדבר אין הכונה שיש נטיה לומר שזינתה, אלא הכונה שיש ריעותא לפניך להסתפק, וכן בכל ספק טומאה יש ריעותא של מגע להסתפק, ורק לגבי מקוה שנמדד ליכא ריעותא בשעת לידת הספק, וזה גופא סברת תוס' בריש נדה. ולפי"ז מודה ר' שמעון לכל ספק טומאה ברה"י דאזלינן לחומרא בתורת ודאי כסוטה, ורק לגבי למפרע לא יליף מסוטה, ואף רבנן לא ילפי מסוטה לטמאות בתורת ודאי, אלא פלוגתת ר"ש ורבנן בדין תרתי לריעותא בלבד, האם הוי ודאי טמא או ספק ותולין.

וסיימו תוס' ולעיל בפ"ק קודם העדאת עדים לא הואי שום ריעותא. וביאר הדבר שאול דבגמ' לעיל אמרינן שע"א נאמן במקום קו"ס טפי מהיכא דליכא קו"ס משום דרגלים לדבר, והיינו דבלא קו"ס ליכא ריעותא כלל והוי כמקוה, ולאחר קו"ס איכא ספק שרץ לפנינו ולכן ע"א נאמן. ועי' גליוני קה"י דגרס הואי שום ריעותא, והיינו דרגלים לדבר של ע"א אינו כרגלים לדבר של הגמ' בריש נדה, דבע"א איכא נטיה לומר שזינתה ולכן ע"א נאמן. ומכל מקום עיקר דברי תוס' צ"ע מדוע באמת ע"א נאמן בסוטה טפי מכל דוכתא, הא קודם שבא העד ליכא נטיה לומר שזינתה, והוי ככל ע"א בספק שקול שאינו נאמן בדבר שבערוה, כגון ספק קרוב לה ספק קרוב לו וע"א מעיד שהיה קרוב לה והרי היא מגורשת נגד החזקה אינו נאמן, ומאי שנא הכא דנאמן, וכן הקשה הקרן אורה. וצריך לדחוק דבסוטה אף שקודם שבא ע"א אין נטיה לומר שזינתה מכל מקום לאחר שבא ע"א כבר איכא נטיה. ואף שאם העד אינו נאמן שוב ליכא נטיה והעד גורם לעצמו נאמנות, צ"ל דעצם המציאות שבא כאן ע"א שנטמאת גורם לנו נטיה לומר שזינתה טפי מכל דוכתא, וצ"ע.

ולהלן ע"ב כתבו תוס' דהא דקיי"ל בכל דוכתא ספק טומאה ברה"ר טהור היינו כשיש חזקת טהרה, אך בלא חזקת טהרה לית לן למילף מסוטה לטהר, דהא בסוטה איכא חזקת טהרה, ורגלים לדבר היינו שיש ספק לפניך אך עדיין יש חזקת טהרה. ואזלי לשיטתם כאן, דלפי הראשונים דפליגי התם שבספק סוטה ליכא חזקת טהרה משום דאתרע מחמת רגלים לדבר על כרחיך צ"ל דיש נטיה לומר שזינתה, ופשוט.

וכל זה שיטה מחודשת של התוס' בסוטה, אך שיטת רוב הראשונים דרגלים לדבר דסוטה היינו שיש נטיה לומר שזינתה, וזהו פרכת ר' שמעון בריש נדה, ומחמת כן פליג ר' שמעון בכל ספק טומאה ברה"י דלא אזלינן לחומרא אלא תולין. ומה שהקשו תוס' מדוע רבנן לא פרכי הכי תירץ התוס' שאנץ דהלכתא גמירי לה למילף מסוטה אף דליכא רגלים לדבר, וגילוי מילתא בעלמא הוא, עיי"ש. והרשב"א בכתובות ט. כתב דכל מאי דבעינן לרגלים לדבר הוא רק משום שהאשה טוענת ברי שלא זינתה, אך כשאינה טוענת ברי אמרינן ספק כודאי אף בלא רגלים לדבר, ולפי"ז מיושב שפיר מדוע רבנן פליגי על ר' שמעון ולא פרכי הכי.

וצ"ע לדבריהם מדוע לר' שמעון ספק טומאה ברה"י תולין, הא כיון דלא ילפינן מסוטה שוב ניזיל בתר חזקת טהרה. בשלמא לתוס' דידן דפליג רק במקוה התם תולין משום תרתי לריעותא, אך לשאר הראשונים דפליג בכל ספק טומאה אף שאין תרתי לריעותא קשה. ותירץ בחי' ר' שלמה כתובות סי' ד' דכל סברת רגלים לדבר מהני לענין שכאשר יש ספק אזלינן לחומרא בתורת ודאי, אך לענין להוציא מחזקה ולומר דהוי ספק לא מהני רגלים לדבר, ועל כרחיך הוי גזיה"כ בעלמא. ולכן ס"ל לר' שמעון דספק טומאה ברה"י תולין אף בלא רגלים לדבר, דלענין זה שפיר ילפינן מסוטה, ורק לענין הודאי לא ילפינן משום דרגלים לדבר.

**ספק סוטה בלא קו"ס**

**אי ילפינן דהוי כודאי כמו ספק טומאה**

בכתובות ט. מבואר דהמוצא פתח פתוח מותרת לבעלה משום ס"ס, שמא זינתה קודם אירוסין ושמא היתה אנוסה, ובאשת כהן דאיכא רק ספק תחתיו אסורה מספק. והקשו הראשונים הא הכא הוי ספק סוטה, וקיי"ל לגבי ספק טומאה ברה"י כל ספיקות שאתה יכול להרבות ברה"י טמא. ותירצו האחרונים בכמה אופנים מדוע אין כאן ספק טומאה, הש"ש ש"א פט"ו תירץ דספק זינתה תחתיו חשיב כספק היכן נולד הספק האם ברה"י או ברה"ר, דבכה"ג לא אזלינן לחומרא, עיי"ש ובשערי יושר ש"א פט"ז. באהל אברהם מובא בשם הגר"ח דספק הוכשרו הפירות לטומאה לא ילפינן מסוטה לטמאות ברה"י, דאין זה נחשב כספק טומאה, וכל ספק תחתיו הוי כספק הוכשרו הפירות כיון שזנות זו אינה אוסרת כלל, עיי"ש. ועי' עוד באהל תורה כמה אופנים נוספים על דרך זה.

השערי יושר ש"א פט"ז תירץ דרק במקום קו"ס איכא דין ספק סוטה ולא בכל הספיקות, וספק סוטה לא חשיב ספק טומאה, אלא שנתקבלה הלכה שלשון טומאה האמור בספק סוטה נלמד בשביל ספק טומאה באם אינו ענין, אך אין הכונה שכל ספק סוטה נחשב לספק טומאה, ודוקא במקום קו"ס החמירה תורה לעשות ספק כודאי ולא בכל ספק זנות.

ויש להוסיף טעם לדבריו עפ"י מש"כ לעיל כה. דטעמא דקרא שהחמירה תורה לעשות ספק כודאי הוא משום שהוא קינא לה, וכיון שהוא מקפיד לחשוש לצד רחוק אף התורה נתנה תוקף לחשש שלו ואסרתה תורה עליו בודאי, אך בלא קינוי לא אסרה תורה.

והוכיח כן הגרשש"ק מהא דמהני מחילת קינוי, ועל כרחיך דהוי גזיה"כ שהקו"ס גורם להחמיר בספק ולא בכל ספק זנות, והוא כיסודו של הגר"ח בהל' יבום. ולכאורה אין בזה הכרח, דבמקום שאין אוסרין על היחוד בעינן לקו"ס כדי ליצור ספק ולהחמיר בספק כודאי, ובזה צריך לפרשת סוטה מדין קו"ס, אך במקום שיש ביאה לפנינו שצריך לפרש אותה האם היא אוסרת, דלא שייך בזה אין אוסרין על היחוד אפשר דאף בלא קו"ס שייך לומר ספק כודאי.

הפנ"י תירץ דשאני סוטה דאיכא רגלים לדבר, משא"כ ספק זינתה הוי ספיקות שקולין וליכא רגלים לדבר. וצ"ע דהא רבנן לא פרכי הכי, ולכן בספק טומאה ברה"י אזלינן לחומרא בס"ס אף בלא רגלים לדבר, ומדוע בספק סוטה גופיה בעינן רגלים לדבר. וצ"ל כמש"כ התוס' שאנץ דלגבי ספק טומאה לא בעינן רגלים לדבר דהלכתא גמירי לה ולא פרכינן מידי, אך בסוטה גופיה החמירה תורה רק במקום של רגלים לדבר. ועוד י"ל עפ"י מש"כ הרשב"א כתובות שם דרק באופן שטוענת ברי בעינן לרגלים לדבר כדי שיהיה כודאי, אך במקום שאינה טוענת בריא אף בלא רגלים לדבר אמרינן ספק כודאי, ומחמת כן כתב דבסוגיא דפ"פ איירי בטוענת ברי שנאנסה או שזינתה קודם לכן. ולפי"ז מיושב שפיר מספק שרץ דאף בלא רגלים לדבר אזלינן לחומרא, ובזה פליגי רבנן ור' שמעון.

והנה תוס' שם הקשו לגבי אשת כהן מדוע הוי ספק ולא אזלינן בתר חזקת כשרה ונימא שזינתה קודם אירוסין. וברשב"א משמרת הבית תירץ דילפינן מדין סוטה שלגבי ספק זונה לבעלה לא אזלינן בתר חזקה. והקשה בחי' ר' שלמה כתובות סי' ד' אם כן מדוע באשת ישראל מותרת הא לגבי ספק טומאה כל ספיקות שאתה יכול להרבות אסור, ועל כרחיך דלא ילפינן מספק סוטה, ומדוע לגבי שלא ליזיל בתר חזקה ילפינן. ותירץ דס"ס שאני מחזקה, דתוס' בב"ב נ"ה ד"ה ר"א כתבו דהמקור לכל ספיקות שאתה יכול להרבות הוא מכח דספק כודאי, דכיון שבספק אחד הוי כודאי שוב אין זה ס"ס. ומעתה הרשב"א נקט דרבנן לא פליגי על ר' שמעון שלגבי עיקר הספק הא דלא אזלינן בתר חזקה הוא אף בלא רגלים לדבר, ורק לגבי לעשותו כודאי הוי מטעם רגלים לדבר, ומכל מקום לגבי שרץ כיון דאיכא הלכתא כמש"כ התוס' שאנץ או כיון דליכא טענת ברי אזלינן לחומרא אף בלא רגלים לדבר, אך לגבי סוטה כל היכא דליכא רגלים לדבר הוי ספק דלא אזלינן בתר חזקה ומאידך לא אמרינן דהוי כודאי, ולכן ס"ס שפיר מהני.

ולהנ"ל עולה שהתוס' (לפי' הפנ"י) והרשב"א פליגי האם בעינן לרגלים לדבר רק בשביל לעשותו כודאי, ורבנן לא פליגי בהא על ר' שמעון, או דבעינן לרגלים לדבר גם בשביל שלא ניזיל בתר חזקה, שלפי תוס' בלא רגלים לדבר ליכא ספק כלל ואזלינן בתר חזקה, ולכן הקשו באשת כהן ניזיל בתר חזקה כיון דליכא רגלים לדבר, ואילו הרשב"א תירץ דילפינן מסוטה שלא אזלינן בתר חזקה אף בלא רגלים לדבר. [לעיל כתבנו בשם עונג יו"ט דכל מה דלא אזלינן בתר חזקה הוא משום שספק כודאי ואין ספק וחזקה נאמרה במקום ספיקות, וזה סותר לכל עיקר דעת ר' שמעון דספק טומאה הוי ספק ותולין, וכן סותר לביאור ר' שלמה בדברי הרשב"א שאף רבנן מודים לזה].

**דף כח ע"ב**

**תוד"ה מכאן, וי"ל אי לאו הלכתא דגמרינן וכו'**

אולם שיטת רוב הראשונים דספק טומאה ברה"ר טהור גם כשאין חזקת טהרה. ובתוס' נדה ב. וחולין ט: ביארו דכיון שקינא לה ונסתרה יש רגלים לדבר ואתרע לה חזקתה. והקשו אם כן מנ"ל לטמאות ספק טומאה ברה"י אף במקום שיש חזקת טהרה, הא בסוטה ליכא חזקה משום שקינא לה ונסתרה ורגלים לדבר. ותירצו דגמרינן שפיר מסוטה דעשאה כודאי ולא מוקמינן לה אחזקתה, ואע"ג דאתרע חזקתה מכל מקום אי מוקמינן לה אחזקתה לא היה לה להיות ודאי טמאה. כלומר, שכלפי ודאי טמאה איכא חזקה שאינה ודאי. וע"ע תוס' רא"ש נדה ג. שיישב כעין זה, ואין דבריו ברורים. ולכאורה דברי התוס' דליכא חזקת טהרה בסוטה משום שרגלים לדבר סותר לכל דברי הגר"ח דבלא פרשת קו"ס אין אוסרין על היחוד, ורק מדין קו"ס מסתפקים, וכן נקט הרא"ש בפ"ק דיבמות, וצ"ע לפי דבריהם איך מהני מחילת קינוי הא מכל מקום איכא רגלים לדבר וכפי שהקשה רעק"א.

הש"ש תירץ דספק טומאה ברה"י להחמיר ילפינן מהאיסור לבעל שהוא נגד חזקת היתר, וספק טומאה ברה"ר להקל ילפינן מההיתר לבועל שאין לו חזקת היתר. ובשו"ת עונג יו"ט סי' קע"א דחה דבריו דאין ראיה מההיתר לבועל, דהא איסור בועל תלוי בבעל לגבי אונס, והוא הדין לגבי ספק טומאה ברה"ר.

העונג יו"ט שם תירץ דלעולם איכא חזקה דאין אוסרין על היחוד, ומכל מקום כדי לומר שברה"ר לא אזלינן לחומרא צ"ל דברה"ר נתחדש דהוי כודאי טהור, ובמקום דהוי כודאי אין מקום לחזקה כלל, עיי"ש.

עוד יש ליישב לאידך גיסא על דרך העונג יו"ט שכתבנו לעיל, דלעולם ליכא חזקה משום שרגלים לדבר, ולכן ספק טומאה ברה"ר טהור אף במקום שאין חזקה. והא דילפינן מסוטה שספק טומאה ברה"י טמא גם נגד חזקת טהרה הוא מסברא, דכיון שעשתה תורה ספק כודאי ממילא אין מקום לחזקת טהרה כלל. [וכבר כתבנו לעיל דאף שנידחו דברי העונג יו"ט שזהו כל המקור לספק כודאי, מכל מקום שפיר יש לנקוט כדבריו דבמקום דהוי כודאי אין מקום לחזקה כלל].

והנה הרמב"ם פט"ז מאה"ט ה"א כתב מפני מה טהרו חכמים ספק טומאה בר"ה, שהרי הציבור עושין פסח בטומאה בזמן שהטמאים מרובין, אם טומאה ודאית נדחית מפניהן קל וחומר לספק טומאה, שאיסור כל הספקות מדבריהן כמו שביארנו בהלכות ביאות אסורות. ומפני מה החמירו בספק רה"י, שהרי סוטה שנסתרה אף ע"פ שהדבר ספק הרי היא טמאה לבעלה עד שתשתה, עכ"ל, ומקורו מתוספתא ועי' בהשגות הראב"ד. ומבואר דספק טומאה ברה"ר לא ילפינן מסוטה אלא מפסח או משום שכל הספיקות מדבריהן, ולפי"ז מעיקרא לא קשה קושיית תוס'.

וכן יש ליישב עפ"י מש"כ תוס' בחולין פו: דהלימוד מסוטה הוא שספק ברה"י להחמיר וספק ברה"י להקל, ודוקא במקום דהוי ספק שקול, אך היכא שיש נטיה לצד אחד לא ילפינן מסוטה אלא מר' גידל, דהתם נאמר שרק ודאי טהרה מטהרין ברה"י ורק ודאי טומאה מטמאים ברה"ר, וכל שאינו ודאי הוי בכלל ס"ט ברה"י להחמיר וברה"ר להקל. ועפי"ז כתבו דלר"מ דחיישינן למיעוטא דאורייתא לא ילפינן להקל מספק סוטה אלא מר' גידל. ולפי"ז מיושב שפיר דספק סוטה ברה"ר יש ללמוד אף במקום שאין חזקה מר' גידל. ועי' משנת ר' אהרן גיטין סי' א' בריש דבריו, ובסק"י.

**תוד"ה ברה"ר, ומקום המקור מקום סתר הוא ולא שייך למימר ביה רה"ר אפי' נולד ספק ראייתה ברה"ר**

תוס' הוכיחו מהגמ' בנזיר דג' בני אדם הוי רה"ר וספק טומאה להקל, והקשו מהגמ' בנדה ס: דג' נשים שהיו ישינות במטה כולן טמאות, ותירצו דהיכא דאחת ודאי טמאה לא ילפינן מסוטה לטהר. והקשו מהגמ' בנדה ה: דחברותיה נושאות את הנדה במטה היא טמאה מעל"ע, והא הוי ספק טומאה ברה"ר, ותירצו דספק נדה חשיב רה"י משום שמקום המקור מקום סתר ואינה יכולה להיות גלויה לכל. וקצת משמע דטעמא דקרא לחלק בין רה"י לרה"ר הוא דברה"ר יותר קל לברר אם היה טומאה.

ובמנ"ח שס"ה אות ד' הביא קושיית מעשה רוקח על הרמב"ם דאם קינא לה מב' בני אדם יחד הוי קינוי ונאסרת, ומקורו מירושלמי פ"א דסוטה, ושם איתא דאפילו קינא לה ממאה חשיב קינוי, ואם נסתרה עמהם נאסרת. ולפי המבואר בגמ' נזיר דג' בני אדם הוי רה"ר מדוע נאסרת לבעלה, והרמב"ם עצמו כתב פט"ז מאה"ט ה"ב כשם שהסוטה ובועלה שנים כך ספק טומאה בשנים, אבל אם היו שלשה ברה"י הרי ספק טומאתן שם טהור כר"ה, עכ"ל. ומצינו בזה כמה תירוצים באחרונים.

א, המנ"ח תירץ לפי מש"כ תוס' כאן דמקום סתר חשיב כרה"י כיון שאינו גלוי לכל, ונקט דאי אפשר לראות להדיא האם בא עליה או לא, דאפשר שעשה נשיקה בעלמא ולא הערה בה, ואף שסוקלין על אומדנא של כדרך המנאפים מכל מקום לא חשיב גלוי לכל, והוי כספק נדה דחשיב כרה"י. וכונת הגמ' בנזיר דלעולם בועל ונבעלת הוי רק שתים ולא יותר. והא דספק סוטה ברה"ר טהור לא ילפינן מסוטה, דהא בסוטה לא משכח"ל רה"ר כאמור, אלא ילפינן מפסח כמש"כ הרמב"ם. ובשערי יושר ש"א פט"ז כתב דלא מסתבר שראיית דרך המנאפים יתחשב ראיה ברורה לענין חיוב מיתה, ולענין רה"ר יתחשב כדבר שאי אפשר להודע לרבים. ועוד הקשה מהגמ' בריש נדה דר' שמעון יליף ספק טומאה ברה"ר מסוטה, ולפי המנ"ח לא יצוייר בסוטה ספק ברה"ר.

ב, השערי יושר ש"א פי"ז תירץ דאע"פ שספק טומאה נלמד מספק סוטה שע"י קו"ס, וכן הפרטים נלמדים משם דהיינו לאסור ברה"י ולהתיר ברה"ר או באין בו דעת לישאל, היינו משום שכך נתקבלה הלכה שלשון טומאה שנאמר בסוטה נדרש ללמוד ממנו לספק טומאה באם אינו ענין, אך מכל מקום גדריהם וטעמיהם חלוקים, דבספק סוטה לא אסרה תורה אלא בקו"ס ולא בכל ספק זנות, והחילוק בין רה"ר לרה"י הוא משום שרק ברה"י חשיב סתירה, וכאשר יש שם אדם נוסף מלבד הבועל והנבעלת אין זה נחשב לסתירה לענין זה. ואילו בספק טומאה הטעם הוא כמש"כ הרמב"ם דילפינן בק"ו מפסח וכדאיתא בתוספתא. ומעתה כאשר קינא לה מב' בני אדם ושניהם בכלל הקו"ס הרי זה נחשב לסתירה אף כשיש שם אדם נוסף, ושפיר אזלינן לחומרא, משא"כ לענין ספק טומאה הדבר תלוי במציאות אם יש שם ג' בני אדם.

ג, החמדת שלמה יו"ד סי' ח' אות י' כתב לתרץ עפ"י המבואר במס' טהרות פ"ד מ"ו דאם ספק נגע ברוק לח ברה"ר אזלינן לקולא, אך אם ספק נשא רוק לח אף ברה"ר ספיקו טמא, דכיון שנשאו על גופו חשיב רה"י. ואף שגופו ברה"ר מכל מקום הרוק שנמצא על גופו נידון כרה"ר. והוא הדין ספק ביאה לעולם נחשב כספק ברה"י כיון שהוא בגוף האיש והאשה, ודבריו מחודשים.

ד, בשו"ת חת"ס אהע"ז ח"ב סי' צ"ו וק"ב כתב עפ"י מש"כ הרמב"ן בנדה ליישב קושיית תוס' מחברותיה נושאות אותה במטה דהנדה שהיא ודאי טמאה נידונית כשרץ עצמו, ואינה מתחשבת בכלל ג' דרה"ר. והוא הדין הכא הבועל נידון כשרץ עצמו ואפילו הרבה בועלים אינם מן המנין. ולפי דבריו אם קינא לג' נשיו מאדם אחד ונסתרו שלשתן חשיב שפיר רה", משא"כ לפי שאר התירוצים דלעיל.

**ספק טומאה באופן שאינו יכול להיות אמת**

בריש פ"ח דנזיר תנן ב' נזירים שאמר להן אחד ראיתי אחד מכם שנטמא ואיני יודע איזה מכם, מביאין קרבן טומאה בין שניהם. ומקשינן והא הוי ספק טומאה ברה"ר וספיקו טהור, ונימא דשניהם טהורים בתורת ודאי. ומשני באומר ראיתי טומאה שנזרקה ביניכם, דהוי רה"י. והקשו תוס' אם כן נימא דשניהם טמאים בתורת ודאי ויביאו שניהם קרבן טומאה, ומדוע סגי בקרבן אחד. ותירצו דלא גמירי מסוטה אלא דבר שאפשר להיות כסוטה דאפשר שנטמאת, אבל הכא לא אפשר לטמאות שניהם, דודאי אחד טהור. והקשו אם כן לא נטהר ברה"ר בתורת ודאי כיון שאי אפשר להיות שניהם טהורים ולא נילף מסוטה להקל. ותירצו, דאף דלא ילפינן מסוטה מכל מקום שניהם טהורים בודאי כיון דיש לכל אחד חזקת טהרה.

והקשו תוס' ישנים בריש נדה דאם לא ילפינן ספק טומאה ברה"י רק במקום שיכול להיות אמת מדוע צריכים להביא קרבן ביניהם, נימא דהוי כרה"ר שלכל אחד יש חזקת טהרה ושניהם טהורים בודאי. ותירצו מהר"ם חולין ט: וש"ש ש"א פי"ז דכלפי שיהיה ספק ולא נלך אחר חזקה הרי זה יכול להיות אמת, ושפיר ילפינן מסוטה דליכא חזקה, ורק לומר דהוי כודאי נטמאו שניהם אינו יכול להיות אמת ולא ילפינן מסוטה. ומהרש"א חולין שם תירץ דספק טומאה ברה"ר ילפינן לטהר מפסח וכיוצ"ב ולא מסוטה, ורק כלפי הלימוד מסוטה אמרינן דבעינן שיכול להיות אמת. ועי' תפארת שמואל שם שדבריו תמוהים, דלגבי ספק ברה"ר אזלינן לקולא מסברא דליכא חזקת טהרה, ועיקר הקושיא היא דכיון שלא ילפינן רה"י מסוטה שוב איכא חזקת טהרה ויש לטהר את שניהם מספק, ועל זה לא תירץ מהרש"א כלום.

[ובעונג יו"ט הוכיח מכאן דלא כדבריו שכל הטעם דלא אזלינן בתר חזקה הוא משום שספק כודאי ואין ספק לפנינו, דהכא חזינן דהוי ספק ולא אזלינן בתר חזקה אף דלא הוי כודאי].

עוד יש ליישב קושיית התוס' ישנים ומהר"ם דהיכא דאינו יכול להיות אמת לא ילפינן מסוטה לטהר, אך ילפינן מר' גידל דבעינן ודאי טומאה, והתם לא פרכינן הכי. והנה במשנת ר' אהרן גיטין סי' א' סק"י כתב דיש ב' הבדלים בין הלימוד בסוטה לר' גידל, בתחילת הלימוד הילפותא מסוטה היא באופן של ספק והילפותא מר' גידל הוא שדוקא ודאי טומאה מטמאין ברה"ר, וכל שאינו ספק ואינו ודאי נלמד רק מר' גידל, וכמש"כ התוס' בחולין פו: הובא לעיל, ומאידך בסוף הלימוד הילפותא מסוטה היא דהוי כודאי והילפותא מר' גידל דיש להקל ברה"ר ולהחמיר ברה"י אך לא הוי כודאי ואין שורפין את התרומה. ולפי"ז באופן שאינו יכול להיות ילפינן מר' גידל אך לא הוי כודאי, ולכן ברה"ר שניהם פטורין דאזלינן בתר חזקה, וברה"י אין לחייב את שניהם כיון דלא הוי כודאי, ורק אחד מהם חייב דילפינן מר' גידל דלא אזלינן בתר חזקה.

עוד יל"ע מדוע דנים אותם כאינו יכול להיות, הא כיון דברה"ר שניהם פטורים מקרבן על כרחיך דנים כל אחד בנפרד, ואין זה נחשב נידון אחד מי מהם נטמא, ואם כן מדוע חשיב אינו יכול להיות אמת. וצ"ל דכונת התוס' בתורת פרכא בעלמא, דכיון ששניהם לא יכולים להיות אמת אע"פ שדנים כל אחד בנפרד מכל מקום תו לא ילפינן כן מסוטה.

ובדעת הרמב"ם נקט בכתבי הגר"ח ריש שבועות דס"ל כתוס' סוטה כח. דספק כודאי הוי איסור מחודש, וכן לענין טומאה הו"ל טומאה מחודשת, ולא משום שנוקטים להחמיר מספק. וטומאה זו אינה נחשבת לטומאת מת אלא טומאה בלא מטמא, ואין הנזיר מגלח עליה. וצ"ע דאם כן מדוע ספק מיהא הוי, הא יש לכל אחד חזקת טהרה. וצ"ל כמש"כ לעיל דתוס' בסוטה הנ"ל מודו דהא דלא אזלינן בתר חזקה אינו דין מחודש, ולענין עיקר המציאות נוקטים דהוי ספק ואזלינן מספק לחומרא, ורק לענין הודאי הוי דין מחודש, ונמצא שלגבי ספק טומאה אמיתי הוי ספק, ורק לגבי הכודאי חשיב כטומאה שאין הנזיר מגלח.

והנה הרמב"ם כתב שאם קינא לה משנים חשיב קינוי ואם נסתרה אם שניהם אסורה לבעלה, וכתב המנ"ח ריש מצוה שס"ה דהוא הדין אסורה לשני הבועלים בתורת ודאי דאפשר שנבעלה לשניהם, וכלפי שניהם יש ספק כודאי. אך היכא ששהתה כדי טומאה עם אחד בלבד, אף שלבעל אסורה ממנ"פ מכל מקום לבועלים אינה אסורה אלא לאחד מהם, שהרי אינו יכול להיות אמת שנבעלה לשניהם, וכיון דלא ידעינן למי נבעלה הוי ספק, ואף שאסורה מספק מכל מקום אין זה כודאי. ונפק"מ שאם אומרת שלא זינתה כלל הרי היא מותרת לשניהם ובי"ד לא יפרישו אותה. וכן נפק"מ שאם עד אחד מעיד שנטמאה עם אחד מהם לא מהני לאוסרה, דהו"ל ככל ספק איסור דלא מהני ע"א, ודוקא בספק סוטה האמינה תורה עד אחד והכא אין זה ספק סוטה אלא ספק בעלמא למי נבעלה.

ועוד כתב המנ"ח דאף באופן ששהתה כדי טומאה לשניהם, מכל מקום לפי מהר"א ששון דרק הבועל הראשון נאסר בה לפי שהוא אסרה לבעלה על כרחיך רק אחד מהם נאסר, ושוב איכא ספק בעלמא לאיזה מהם אסורה ומהני טענת ברי שלא זינתה כלל ומותרת לשניהם, ולא מהני עד אחד, כנ"ל.

ויש מקום לחלוק על דבריו מכמה טעמים.

א, לפי מש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם אפילו באופן שאינו יכול להיות אמת אמרינן ספק כודאי, ואם כן אסורה לשניהם בתורת ודאי.

ב, י"ל דנאסרת על שניהם לפי שאיסור בועל תלוי בבעל, ורק לגבי הבעל יש הבדל בין יכול להיות אמת או לא, אך לגבי הבועל כל שנאסרה על הבעל אסורה על הבועל, ואין הבדל כלפי הבועל אם יכול להיות אמת. וכן מבואר מדברי העונג יו"ט בדחייתו לתירוץ הש"ש דילפינן ספק טומאה ברה"ר לטהר אף במקום שאין חזקת טהרה מהבועל, ודחה העונג יו"ט דהבועל תלוי בבעל, והובא לעיל. אמנם לפי מש"כ האבי עזרי דאיסור הבועל אינו תלוי בבעל אלא שכל דיני הבעל אמורים גם לגבי הבועל ליתא לדבריו.

ג, יש לדון בעיקר דבריו שאין דנים את שניהם כאחד, אלא כל בועל נידון לעצמו, וחשיב כלפיו יכול להיות אמת. אך יותר נראה שזה דומה לב' נזירין, שאע"פ שדנים כל אחד בנפרד ואין זה נידון אחד מי מהם נטמא מכל מקום לא ילפינן מסוטה לטמאות בודאי.

ד, במש"כ המנ"ח דנאמנת לומר שלא זינתה כלל יש לחלוק ולומר שכלפי הודאי אמרינן דאינו יכול להיות אמת, אך כלפי הספק הרי יכול להיות אמת שזינתה עם אחד מהם, וכלפי זה ילפינן מסוטה דהוי כודאי דהיינו דודאי זינתה עם אחד מהם, ואינה נאמנת לומר שלא זינתה כלל.

עוד כתב המנ"ח שם אות ג' שאם קינא לשתי נשיו מאדם אחד, דאם נסתרו ושהו כדי ביאה לשתיהן ודאי שתיהן אסורות לבעל ולבועל, אך אם שהו כדי ביאה לאחת מהן הרי הן ספק אסורות לבעל וודאי אסורות לבועל, היפך מהדין הקודם. ונסתפק שם ספק עצום האם בכה"ג יכול להשקות את שתיהן, ויסוד ספיקו האם ההשקאה נאמרה רק במקום שספק כודאי, אך במקום שנשאר ספק ואזלינן לחומרא מספק ליכא השקאה, או דבכל ספק שע"י קו"ס איכא השקאה.

**ומה טבו"י שמותר בחולין פוסל בתרומה**

פי' הרמב"ן בליקוטיו ומה טבו"י שמותר הוא עצמו בחולין, שאפי' אדם טבו"י מותר לאכול חולין, (פי' הגראז"מ פי' במעשר, דמותר לטבו"י לאכול מעשר) ואינו כמטמא אותן כלל, ומכל מקום פוסל תרומה בנגיעתו, שהרי כלים כתובין בפרשה וכמש"כ רש"י להלן, ככר שני שהוא עצמו אינו טהור בחולין אלא פסול (שהרי אסור לאכול מעשר כשהוא שני לטומאה) אינו דין שיהא לו נגיעה לפסול תרומה. ומש"כ רש"י כדאמרינן ביבמות וכו' עיקר כונתו להוכיח שטבו"י טהור לחולין, מדתנן טבל ועלה אוכל במעשר.

הקשה רש"י נימא דיו לבא מן הדין להיות כנידון, והיינו דאי אפשר לומר שאוכל שני שהוא רק פסול לחולין כל שכן שיהיה טמא לתרומה ויטמאהו, דהא לחולין הוא רק פסול ולא טמא, והוא הדין לתרומה יהיה רק פסול ולא יטמא אחרים. ותירץ דהיכא דמפרך ק"ו לא אמרינן דיו. וכן פי' בהמשך הסוגיא דר' יוסי יליף שלישי בתרומה עושה רביעי בקדש מק"ו ממחו"כ, והתם נמי יקשה דיו ויש לתרץ כנ"ל. ולפי"ז אתי שפיר הא דאמר ר' יוסי ולמדנו שלישי לקדש מן התורה ורביעי מק"ו, דאם שלישי לקדש היה רק מק"ו הנ"ל הרי אין זה מפרך ק"ו, דיש ללמוד מכאן שלישי, ומאחר דשלישי נאמר להדיא בתורה שוב מפריך ק"ו ולא אמרינן דיו.

והקשו הרמב"ן בליקוטיו ותוס' שאנץ דהניחא לדעת ר"ט, אך לחכמים דאף היכא דמפרך ק"ו אמרינן דיו מא"ל. ובתוס' פסחים יח: כתבו דאף מאן דאית ליה דיו אף היכא דמפרך ק"ו הכא מודה, דבמה מצינו ילפינן שלישי ממחו"כ, דמחו"כ נחשב כשלישי שאינו פוסל תרומה ופוסל קדש, והוא הדין בכל שלישי. כלומר, דאין זה ק"ו אלא גילוי מילתא ממחו"כ דכל שלישי לטומאה פוסל קדש. וכן לגבי שני שפוסל תרומה ילפינן בגילוי מילתא מטבו"י שכל שני פוסל תרומה.

התוס' שאנץ תירץ דחכמים ס"ל כר' עקיבא דיליף מקרא. וצ"ע דהא קיי"ל כחכמים דר"ט דאמרינן דיו ומכל מקום קיי"ל דלא כר"ע, ולהלכה הדק"ל. ועוד תירץ דהוי גילוי מילתא בעלמא איך לדרוש מהפסוק, ובכה"ג לכו"ע לא אמרינן דיו. וצ"ע איזה פסוק באים לדרוש ע"י ק"ו זה. ואולי כונתו לדברי תוס' הנ"ל.

הרמב"ן כתב דלא שייך כאן דיו כלל, דשפיר איכא ק"ו שאם טבו"י שהוא טהור לחולין פוסל תרומה כל שכן שני שהוא פסול לחולין שיפסול תרומה כמו טבו"י. ונראה שורש פלוגתתם מהו פסול וטמא, דרש"י ותוס' נקטו שפסול אינו טמא כלל אלא דרגה פחותה של פסול בעלמא, ולכן נקטו שאי אפשר ללמוד טומאה מפסול, דהא שני לחולין אינו אלא פסול ומה"ת לומר שיחשב טמא כלפי תרומה. אך הרמב"ן נקט דאין שום חילוק בין פסול לטמא בעיקר מהות הטומאה, אלא דהאחרון שאינו מטמא אחרים נקרא פסול, וכן משמע ברמב"ם פי"א מאה"ט ה"א, ולפי"ז לא שייך דיו.

**דף כט ע"ב**

**אתיא מטבול יום דשרץ**

לכאורה עדיין יש להקשות מה לטבו"י דשרץ שכן היה מקודם לכן ראשון לטומאה. ואפשר דמה שאוכל שני נטמא מראשון נמי חשיב כוותיה, דטבו"י דשרץ היה ראשון ואוכל שני בא מראשון, ואין זה פרכא.

**מה לטבו"י דשרץ שכן יש במינו אב הטומאה**

משא"כ או"מ שאינם נעשים אה"ט, ולדעת רש"י בפסחים יז. דאוכל נעשה אב הטומאה לגבי אוכלין ומשקין, ורק אדם וכלים אינו מטמא, צ"ל שהפירכא היא שכן יש במינו אה"ט אף כלפי אדם וכלים.

**כלי חרס יוכיח**

הקשה רש"י הא ליכא כ"ח שמותר בחולין ופסול בתרומה, דאין כ"ח נעשה אה"ט ולא שני לטומאה. ותירץ דהוי יוכיח בעלמא, שגורם החומרא אינו מחמת שיש במינו אה"ט. והקשה הרמב"ן בליקוטיו דאם כן לימא אוכל ראשון יוכיח שאין במינו אה"ט ופוסל תרומה. ועוד הקשה דכל מה שאנו באים ללמוד מטבו"י הוא חומרא בתרומה מבחולין, דאף במקום שאינו מטמא חולין פוסל תרומה, וזה לא מצאנו כלל בכ"ח, ולא שייך לומר אף יוכיח בעלמא.

וכתב בשם הראב"ד דכ"ח יוכיח היינו כ"ח שנטמא במשקין, שמגזירת י"ח דבר נעשה הכלי שני, והרי הוא פוסל תרומה ואינו מטמא חולין, אף שאין במינו אה"ט. וכתב הרמב"ן דלפי"ז ריב"ז פסל תרומה רק מדרבנן, דמהתורה ליכא ק"ו. עיי"ש שדחה דבריו ונשאר בקושיא.

התוס' שאנץ תירץ בשם רבינו משולם, דמשכח"ל טבו"י בכלי חרס בשבירה, דכאשר שבר כלי חרס באופן שעדיין הוי כלי בעלמא ולא לפירורין דקין כל הטהרה היא מדין מעשה שבירה המטהר, והוי כמקוה דבעי הערב שמש. ודרשינן בתו"כ מוכל כלי חרס דאף טבו"י דכלי חרס פוסל תרומה, עיי"ש. והביא לזה ב' דוגמאות, א, טלית שנקרעה רובה אע"פ שנשאר שיעור בגד בעלמא הרי זה טהור, והכא הוי רק מדין שבירה המטהרת, ב, גיסטרא שניקבה במוציא משקה, אע"פ שבעלמא נקב מטהר רק ככונס משקה טהור, ומבואר דאף דבר שבעלמא נחשב כלי מהני שבירה לטהרו. והנה בפשטות דבריו איירי באופן שלאחר השבירה עדיין חשיב כלי לקבל טומאה מכאן ולהבא, ומכל מקום כלפי טומאה שהיתה כבר נטהר, ועל כרחיך מהני מדין מעשה שבירה. אך לגבי גיסטרא אינו כן, דכיון שרגילין לזרוק גיסטרא משניקב כמוציא משקה אינו מק"ט אף מכאן ולהבא. ועל כרחיך אין כונתו לזה, אלא להגדיר שכל דבר שאינו שבירה גמורה לפירורין ומצינו שם כלי במקום אחר דוגמתו מהני מדין מעשה שבירה. (וצ"ע דהא בכלי זה בטל שם כלי לגמרי ומדוע צריך לחידוש של מעשה שבירה).

והקשה על זה מהגמ' בשבת טז: ממעשה דהילני המלכה, ותירץ דלאחר שחזר ותיקנו חשיב פנים חדשות ושוב אין צריך הערב שמש. עוד הקשה מהגמ' בחולין שאם הטבילה וקרעה אין צריך הערב שמש, ותירץ דלאחר טבילה מהני שבירה לטהר לגמרי. [צ"ע דהא טבילה לאחר טבילה לא מהני, וכן שבירה לאחר שבירה, ומה"ת דשבירה שלאחר טבילה מהני. ויל"ע מה הדין טבילה לאחר שבירה, האם מהני לטהר לגמרי שלא יצטרכו הערב שמש כמו שבירה אחר טבילה].

ומבואר שאף לפי רבינו משולם איכא ג' אופנים שאין צריך הערב שמש, א, שבירה גמורה, ב, אחר שחזר ותיקנו, ג, שבירה שלאחר טבילה.

**כלי חרס יוכיח**

הקשה הרש"ש בפסחים יז. מכל מקום נימא בתורת פרכא מה לכ"ח שכן ראשון לטומאה, וליכא למימר טבו"י דשרץ יוכיח שהרי הוא עצמו היה ראשון, משא"כ אוכל שני. ותירץ דכל החומרות דאיירינן לעיל הם אה"ט, ומה שבא או היה או במינו ראשון לטומאה אין זה גורם חומרא. ולפי מש"כ לעיל ניחא, דמה שאוכל שני בא מראשון שוה למה שטבו"י דשרץ היה בעצמו ראשון, ושוב אין זה פירכא.

הטורי אבן חגיגה כג. הקשה לדעת רש"י בפסחים דאוכל נעשה אה"ט לאוכלין ומשקין, והוא הדין כלי חרס, נפרוך מה לכ"ח שכן נעשה אה"ט לענין או"מ. וכבר תמה הרש"ש פסחים שם על דבריו דאוכל שני נמי יכולים להיות אה"ט לענין או"מ, ואינו קל מכ"ח. ובעיקר קושייתו כתב הרש"ש דהמי נפתוח נסתפק האם חידושו של רש"י קיים גם בכלי חרס.

**מה להצד השוה שבהן שכן יש בהן צד חמור**

הקשה התוס' שאנץ מה פירכא היא זו, הא בכל דין שבש"ס דעביד יוכיח מב' חומרות י"ל צד השוה שיש בהן צד חמור, עיי"ש. ובתוס' כתובות לב. ביארו בכמה אופנים, א, בשניהם יש צד חמור משונה, דכ"ח מטמא מאוירו הוא משונה מכל קבלת טומאה, וטבו"י דשרץ שיש בהן אה"ט משונה דמסברא לא שייך אה"ט אלא במי שהטומאה יוצאת מגופו. ב, בשניהם יש במינו אב הטומאה, דכלי חרס אע"פ שהם עצמם לא נעשים אה"ט מכל מקום יש כלים שהם אה"ט. והקשו דמכל מקום נילף מאוכל ראשון שפוסל תרומה אע"פ שאין במינו אה"ט, והתם ליכא למפרך לב' הפרכות הנ"ל. ג, שניהם באים מכח אה"ט, טבו"י נגע מקודם לכן בשרץ וכ"ח נגע בשרץ, וכן אוכל ראשון בא מכח ראשון.

**אי ס"ד כאבא שאול ס"ל לייתיה לרביעי וכו'**

בפשטות משמע בגמ' דאבא שאול מדאורייתא קאמר, דהא רוצה ללמוד ממנו ק"ו לאוכל שלישי שיפסול קדש. וכן נקטו תוס' במעילה ח:, דהתם קאמר רבא שמדין תורה כו"ע מודו לרבנן דאין טבו"י מטמא לקדש אלא פוסל בלבד, ור"מ ואבא שאול עשו מעלות בקדשים, והקשו תוס' מסוגיין דיליף מיניה ק"ו, ותירצו דהסוגיא כאן סוברת דלא כרבא אלא ר"מ ואבא שאול מטמאין מדאורייתא. אך רש"י כאן ד"ה דאי ס"ד נקט דהא דאמר אבא שאול תחלה לקדש הוא מעלה דרבנן, אך הא דאמר ר"מ שדינו ככל שני שפוסל תרומה ומטמא קדש הוא מהתורה.

ויל"ע טובא לפי מה דרוצה לומר שר' יוסי כרבנן, וכן לפי רבא במעילה דכו"ע מודו לרבנן שמעיקר הדין אין טבו"י עושה שלישי לתרומה לטמא קדש, מדוע לא ילפינן בק"ו ממחו"כ כמו דיליף ר' יוסי אוכל שלישי הבא מחמת אוכל, ומה בין תרומה שנטמאת מאוכל שני לתרומה שנטמאת מטבול יום, וכן הקשה הקר"א. ואולי י"ל דהא דשני לטומאה פוסל תרומה ואינו מטמא אין הכונה שהוא טומאה קלושה אלא שהוא אחרון, וכמו שנקט הרמב"ן, אך הא דטבו"י פוסל תרומה ואינו מטמא הוא מחמת שכל טומאתו קלושה ואינו יכול לטמאות רק לפסול, והתרומה או הקדש שנפסלו מטבו"י אין בהם כח טומאה אלא פסול, ולכן אי אפשר ללמוד ק"ו ממחו"כ שיפסלו אחרים.

**דף ל ע"א**

**הא אייתניה ממחו"כ ולא פרכיה**

פירש רש"י דלא חשיב ליה ר' יוסי פירכא דהשתא דטבל לה אזלא לה ההיא טומאה. ולפי"ז יתכן שריב"ז מודה שצד חמור פריך ומכל מקום יליף בק"ו ולא פריך מה לטבו"י שכן אה"ט, דהא כיון דטבל אזלא לה ההיא טומאה. ויסוד הנידון האם עבדינן פירכא זו יש לבאר דיש לחקור מהו טומאת טבו"י, האם הוי שארית מהטומאה הקודמת, דהטומאה הוקלשה בטבילה, או שמא הוי טומאה חדשה וטומאה הקודמת פקעה, דאי הוי טומאה חדשה אי אפשר לפרוך שכן אה"ט.

[והנה בדעת ר' יוסי מסיק בקושיא דאי ס"ל כחכמים ליכא ק"ו ואי כאבא שאול ור"מ מדוע לא יליף מאוכל הבא מחמת טבו"י. ויתכן ליישב דס"ל לר' יוסי שמחו"כ הוי טומאה חדשה ולכן אין לפרוך מה למחו"כ שכן אב הטומאה, משא"כ טבו"י הוי המשך לטומאה הקודמת וכסוגיא דלעיל, ויש לפרוך מה לאוכל הבא מחמת טבו"י שכן אב הטומאה, וכדחזינן שטבול יום דזב כזב וטבול יום דמחו"כ אינו כמחו"כ].

**רש"י ד"ה מטבול יום דשרץ, דכתיב נמי הערב שמש בכלים במים יובא וטמא עד הערב וטהר, והא לנגיעה הוא להשתמש בו תרומה**

וכן פירש רש"י שבת יד: דמקשינן טבול יום שפוסל תרומה דאורייתא הוא ומדוע מני לה בי"ח דבר, ופירש רש"י דילפינן מהאי קרא דהערב שמש בכלים. אך רש"י בחולין קכח. ד"ה ומהדר לגבי חיבורין דאוחז בגדול ואין קטן עולה עמו כתב: דלמא אע"ג דמיקל ר' מאיר בטבו"י שהוא טומאה דרבנן מחמיר הוא בטומאה חמורה, ותמה רעק"א דטבו"י פוסל תרומה בנגיעה מהתורה, עי' סוטה כח ובתוס' שם (לכאורה צ"ל וברש"י שם, וכונתו לרש"י שלפנינו), והו"ל לרש"י לומר דטבו"י קליש טומאתו, וצע"ג. ובמי נפתוח אמנה קל"ב הגיה ברש"י שם בטבו"י שהוא טומאה קלה, ולכן סיים רש"י מחמיר הוא בטו"ח. ובחזו"א טבו"י ס"ה סקי"א כתב דמש"כ רש"י טומאה דרבנן קאי על חיבורין, דכל הטומאה היא דרבנן והקילו בטבו"י משום דקלישא טומאתו, ודוחק.

ובבנין ציון תירץ לדעת רבא במעילה דטבו"י לר' מאיר ואבא שאול מהתורה פוסל ואינו מטמא ומדרבנן אף מטמא לאבא שאול כראשון ולר"מ כשני, והשתא כלפי הפסול דאורייתא פשיטא שהוא קל יותר דקלישא טומאתו שהרי הוא רק פוסל, אלא דקשיא ליה לרש"י שלכה"פ מדרבנן הוא מטמא, ועל זה כתב דהקילו בטומאה דרבנן.

הרמב"ם פ"י מאה"ט ה"ט כתב ויהיו האוכלין שלישי ורביעי לטומאה מדברי סופרים בלבד. וצ"ע מהא דיליף ריב"ז ק"ו דשני עושה שלישי לתרומה מהתורה, וכן ר' יוסי יליף ק"ו דשלישי עושה רביעי לקדש מהתורה. ותירץ האור שמח פ"ד מהל' ממרים דס"ל כפירכא דדור אחרון, ומכל מקום מדרבנן מטמא. ויש שנקטו עפ"י המקדש דוד ריש סי' ל"ט והגרי"ז ורש"ש בכורות ל. דהרמב"ם פסק שאין אוכל מטמא משקה מהתורה, ולפי"ז לא משכח"ל שלישי ורביעי מהתורה. אמנם צ"ע טובא מדברי הרמב"ם שם ה"י דאף טבו"י ומחו"כ פוסלין תרומה וקדש רק מדבריהם, ובזה לא יועילו התירוצים הנ"ל.וצ"ל דנקט בפשיטות דכל הסוגיא כאן היא רק מדרבנן, ומדין תורה לעולם אין אוכל ומשקה נעשה שלישי ורביעי. וצ"ע טובא מהסוגיא בשבת דפריך טבו"י דאורייתא הוא, וצ"ע.

ובעיקר דברי הרמב"ם שאף טבו"י פוסל אוכל רק מדרבנן הקשה המקדש דוד ריש סי' ל"ט איך יבאר הרמב"ם הערב שמש דכלים, הא כיון שאין פוסל תרומה בנגיעה אין בזה נפק"מ, וכמש"כ רש"י שזהו המקור לפסול טבו"י בנגיעה. ותירץ דנפק"מ דאסור להכניסו למקדש כיון שהוא טמא. אך הקשה דשיטת הרמב"ם דהמכניס כלים טמאים ראשון לטומאה למקדש אינו לוקה, ובכלים איכא לאו רק באב הטומאה, ושוב ליכא נפק"מ. ואף לפי מה שנקט המנ"ח דטבול יום מאב נחשב כאב לגבי זה, וכלים שהם אה"ט וטבלן והכניסן למקדש קודם הער"ש לוקה, מכל מקום קרא דהערב שמש איירי בכלי שנטמא משרץ שמעיקרא אינו אלא ראשון. ובמנחת אברהם יישב דאע"פ שאין לאו במכניס כלים ראשון מכל מקום עשה דשילוח טמאים איכא. עי' בכל זה משנת טהרות ריש מס' טבול יום.