ב - אמירה לשלא קיבל שבת ואמירה מע_ש
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / אמירה לעכו_ם - הרב יעקב עובדיה / אמירה לגוי א

בס"ד

**השלמה ליסודות האחרונים בעניין שליחות בשבת**

**א' - אמירה לישראל שלא קיבל שבת**

**מחלוקת הרשב"א והר"ן באמירה למי שלא קיבל שבת**

**א.** ישנה מחלוקת גדולה בין **הרשב"א** ל**ר"ן,** האם מותר למי שקיבל שבת לומר לחבירו שעדיין לא קיבלה לעשות עבורו מלאכה, ודברי האחרונים גבי אמירה לגוי הם פתח נכבד להבין את הנידון בזה.

**הרשב"א לקמן קנא.** כתב, אמר ר' יהודה אמר שמואל מותר אדם לומר לחבירו שמור לי פירות שבתחומך ואני פירות שבתחומי. כלומר אף על פי שאינו יכול לילך שם, דכיון שהוא מותר לישראל חבירו לשמרן אין באמירתו כלום, **וכתבו בתוספות דמהא שמעינן דישראל שקיבל עליו שבת קודם שחשיכה מותר לומר לישראל חבירו לעשות לו מלאכה פלונית הואיל והיא נעשית בהיתר לעושה אותה,**

והיינו שהיה מקום לאסור זאת מדין 'ודבר דבר', ומשם שמעינן דשרי, משום שלאותו שלא קיבל שבת אין זה מעשה האסור.

**והר"ן על הרי"ף שם** מביא את ראייתו להיתר וחולק עליה, וז"ל, **ול"נ דאין הנדון דומה לראיה דשאני הכא שאם יש שם בורגנין הוא עצמו שומר:**

והיינו שלדעתו לא סגי במה שאצל העושה זה מותר, אלא בעינן שגם אצל המשלח שייך שפעולה זו תהא היתר. **והב"י רסג' סי"ז** מביא את המחלוקת, ותמה על הר"ן דגם כאן יכל שלא לקבל שבת. ואכמ"ל בגדרי דין מצי למיעבד בהיתר.

**פסק ההלכה דמותר וכשיטת הרשב"א**

**ב. השו"ע בסימן רסג סי"ז** פסק כדברי הרשב"א, וז"ל, **י"א שמי שקבל עליו שבת קודם שחשכה מותר לומר לישראל חבירו לעשות לו מלאכה.** הגה: ומותר ליהנות מאותה המלאכה בשבת, וכ"ש במו"ש. **מי שמאחר להתפלל במו"ש או שממשיך סעודתו בלילה, מותר לומר לחבירו ישראל שכבר התפלל והבדיל לעשות לו מלאכתו להדליק לו נרות ולבשל לו, ומותר ליהנות ולאכול ממלאכתו**, כן נ"ל.

וביאר **המשנ"ב בס"ק סד'**, מותר לומר - דכיון שלחבירו מותר אין איסור אמירה שייך בזה.

**קושייתו העצומה של בעל שו"ת פנ"י**

**ג. אולם רבותינו האחרונים נתקשו** על היתר זה, דלכאורה באמירתו זו הוא עושה את חבירו שלוחו, ונמצא שחילל שבת ע"י שליח. ואף שאין שליח לדבר עבירה, הא שיטת רבינא בב"מ י: שכשהשליח לאו בר חיובא יש שלד"ע, וה"נ הלא אצל השליח פעולה זו היא היתר ואינו בר חיובא עליה. **ואמרו האחרונים ב' דרכים ביישוב הקושיא.**

**תירוץ שו"ת פנ"י והערת הגרע"א ע"ד**

**ד. בשו"ת פני יהושע סימן ג'** כתב, ובמה שכתבנו יצא לנו שמה שכ' הרשב"א ז"ל הביאו הב"י סי' רס"ג שמי שקיבל עליו שבת קודם חשיכה מותר לישראל חבירו לעשות לו מלאכה וכו' והר"ן נחלק עליו הנה דין זה תלוי במחלוקת אמוראים דלמ"ד דתלוי בשליח בר חיוב הנה כאן כיון דשליח לאו ב"ח יש שליח לד"ע והוי כמי שהוא עושה מלאכה. **ואפשר דמ"מ כיון שאם היה רוצה היה מקבל שבת מקרי בר חיובא, או כיון דאח"כ יהא בר חיובא אלא שהזמן גורם.**

**והיינו דחשיב חבירו כ'בר חיובא' מתרי טעמי**, **חדא** כיון שיכול כל רגע לקבל שבת ולהיות בר חיובא, **ועוד,** כיון שבעצם הוא בר חיובא דשמירת שבת ורק כרגע לדידיה אי"ז שבת. ומאחר שהשליח 'בר חיובא' שוב הדרין לכללא דאין שליח לדבר עבירה.

אולם על טעמו הראשון הקשה **הגרעק"א [שו"ת מהדורא קמא סימן קצד]** קושיא נפלאה, וז"ל, ומה דהעמיד הפ"י דבריו על הרשב"א שכתב דבדין שרי לומר לישראל לעשות לו מלאכה, והר"ן נחלק עליו ותירץ שם, ואפשר דמ"מ מקרי בר חיובא, כיון דאם רוצה היה מקבל שבת עיין שם, **קשה לי דלפ"ז איך כתב הרמ"א (ססי' רס"ג) עלה דדינא דהרשב"א הנ"ל, וכ"ש מי שמאחר להתפלל במוצאי שבת מותר לומר לישראל לעשות לו מלאכה, דמה כ"ש זה, הא י"ל דגרע דבמ"ש כיון דזה השליח הבדיל, אין בידו לעשות שבת ומקרי לאו בר חיובא.**

**תירוץ הלבוש דלגבי כך לא קיבל שבת**

**ה.** הדרך השניה היא דרכם של **הלבוש [רסג' סי"ז] והגר"ז [רסג' קו"א הערה ח']** דמסתמא לא קיבל שבת לעניין עשיית מלאכות ע"י אחר.

## **וז"ל הלבוש,** יש מי שאומר שמי שקבל עליו שבת קודם שחשכה, מותר לומר לישראל חבירו לעשות לו מלאכה, ומותר הוא ליהנות מאותו מלאכה בשבת וכל שכן במוצאי שבת, שאע"פ שקיבל עליו הוא את השבת להוסיף הרבה מחול על הקודש ואסר על עצמו המלאכה, מכל מקום לא אסר אלא מלאכת עצמו אבל מלאכת חבירו לא אסר עליו. ומטעם זה כתב מורי מהרמא"י ז"ל דהוא הדין נמי במוצאי שבת אם אחד המשיך סעודתו עד הלילה, מותר לו לומר לחבירו ישראל שכבר התפלל והבדיל שיעשה לו מלאכתו להדליק לו נרות ויבשל לו, ומותר לו ליהנות ולאכול מבישולו שבשל לו זה עכ"ל.

## **אבל לי נראה שאין הנדון דומה לראיה ולא דמי עיולי שבתא לאפוקי שבתא, דבעיולי שבתא הדבר תלוי בנדרו וקיבולו עליו קדושת שבת, ונוכל לומר שזה קבל עליו וזה לא קיבל עליו, אבל באפוקי שבתא שכבר נאסר עליו הכל ביום השבת והוא ממשיך בקדושתו בלילה, כל האיסורים נמשכים עמו, דלא שייך לומר הותרו מקצתן ומקצתן לא הותרו, שאם מקצתן הותרו כולם הותרו כמו גבי נדר, וכיון שכולם לא הותרו שהרי הוא אסור בעשיית מלאכה, גם מקצתן לא הותרו,** וכיון שבשבת אסור מה שאחרים מבשלים בין גוים בין יהודים, גם במוצאי שבת נשארו באיסורם עד שיברך ברכת המזון ויסיח דעתו גם הוא מן השבת, וכל זמן שלא בירך ברכת המזון הרי קדושת שבת עודנו עליו ודעתו לברך עוד רצה, ואם כן עדיין לא הסיח דעתו מן השבת ואיך נתיר לו לאכול דברים שנתבשלו בשבת שלו אף על פי שנתבשלו בהיתר.

נמצא שעצם דין הרשב"א התבאר בב' דרכים, אולם דברי הרמ"א שהעמיד דין זה גם במוצ"ש, עדיין צריכים ביאור.

**מדברי הרמ"א מוכרח כיסודות האחרונים דאין איסור שליחות בשבת**

**ו.** ואשר מתבאר מדברי הרמ"א הוא יסודם הגדול של רבותינו דאין חילול שבת ע"י שליח. ומעתה, **לנוסח החת"ס** האמירה מותרת משום שסוף סוף הישראל המשלח שובת, **ולנוסח הנתיבות** האמירה לישראל זה שכבר הוציא את השבת מותרת משום שהיא יוצרת 'עשיית מלאכה בחול' ואין זה חילול שבת.

**ב' - אמירה לנכרי מערב שבת**

**הדרך המחודשת שבכל אמירה יש 'שליחות לחומרא' ו'שבות'**

**א.** עד עתה נגענו בב' דרכים לתרץ את הקושיא המפורסמת שתיאסר אמירה לגוי מדין שליחות, ועתה ראוי להביא כאן דרך שלישית שנאמרה בזה.

**החיד"א במחזיק ברכה [רמד' סק"ד]** כתב לתרץ, ולעיקר קושייתו והוא מה שנתעוררנו לעיל דמאי איבעיא ליה כיון דיש שליחות לגוי לחומרא, כבר רמזתי לעיל לצדד **דאיסור שבות חמיר ממאי דקי"ל דיש שליחות לגוי לחומרא** וכו' כמש"ל.

**והיינו** דאה"נ יש כאן סיבת איסור משום הדין הכללי שיש שליחות לגוי לחומרא, אך אעפ"כ הוצרכו חז"ל לאסור את האמירה באיסור בפנ"ע כדי להחמיר את האיסור. **ומעין זה כתב הבית מאיר במסקנתו**.

**וצ"ב** במה מתבטאת החומרא, **וי"ל** שקבעו חז"ל כאן שהאמירה עצמה אסורה ולא רק עשית הגוי, ונפק"מ אם אמר לו ולא עשה. **נפקותא נוספת** מהאיסור שבות נתבארה בבית מאיר בנידון דלהלן.

**דברי הראשונים על איסור האמירה מע"ש**

**ב.** ב**רמב"ם** **[פ"ו משבת ה"א]** מבואר שגם מערב שבת אסור לומר לגוי לעשות מלאכה בשבת, וז"ל, אסור לומר לגוי לעשות לנו מלאכה בשבת אף על פי שאינו מצווה על השבת **ואף על פי שאמר לו מקודם השבת** ואף על פי שאינו צריך לאותה מלאכה אלא לאחר השבת, ודבר זה אסור מדברי סופרים כדי שלא תהיה שבת קלה בעיניהן ויבואו לעשות בעצמן.

וכן כתב **הר"ן על הרי"ף [קנא: ד"ה ת"ר]**, וז"ל, וכן נמי אסור לומר לנכרי מע"ש עשה עשה מלאכה פלונית לצורך המת ולצורך כלה למחר בשבת.

**בירור דעת הרא"ש**

**ג.** בדעת ה**רא"ש** ישנה מבוכה, כי מחד **בב"מ [פ"ז סימן ו']** מביא שרב סעדיה גאון הוכיח מהסוגיא שם לאסור ודוחה את הוכחתו, ומשמע שדעתו להקל, ואילו **בשבת [פ"א סימן לו']** כתב להדיא, ואמירה לנכרי שבות ואפילו אם אמר לו מע"ש עשה זה בשבת.

וכבר עמד בזה **הבית יוסף [שז' ס"ב]** וכתב, אסור לומר לו אפילו קודם השבת לעשותו בשבת. כן כתב הרא"ש בפרק השוכר את הפועלים (ב"מ סי' ו) בשם רב סעדיה שדקדק כן מהגמרא (ב"מ צ.). **ואף על פי שהרא"ש דחה ראייתו מכל מקום בעיקר דינא אפשר דמודה ליה ולזה כתוב דין זה ברמזים (ב"מ שם) סתם לאיסורא.** וגם בנמקי יוסף בפרק הנזכר (ב"מ נג. דבור ראשון) כתב בשם הרשב"א כדברי רב סעדיה ושהר"ן (חי' ב"מ צ. ד"ה ולענין) דחה ראיה זו כעין שדחאה הרא"ש והביא ראיה אחרת לאסור מדאיצטריך היתרא למי שהחשיך לו בדרך ליתן כיסו לנכרי לפי שאין אדם מעמיד עצמו על ממונו (שבת קנג.) הא בלאו הכי אסור, וכן פוסק הר"ן בהדיא בפרק שואל (סד: ד"ה תנו) גבי מחשיכין על התחום לפקח על עסקי כלה וכו' דאמירה לגוי לא שנא אמר לו עשה מלאכה פלוני למחר לא שנא אמר לו עשה אותה היום.

וכן כתוב בתשובות הרשב"א (ח"א סי' תתעה) יהודי שנתן מעות לגוי להשכיר לו פועלים לבנות אסור. **וכן פסק הרא"ש בהדיא בפרק קמא דשבת (סי' לו) גבי אין משלחין אגרות ביד גוי (שבת יט.)** וכן כתב המרדכי שם (סי' רמט) וכן כתבו סמ"ג (לאוין סה, יט ע"ג) והתרומה (סי' רכב) וכן כתב הרמב"ם בפרק ו' (ה"א) וכתב הרב המגיד שכן דעת המפרשים ז"ל. וכתב הרמב"ם שם שאף על פי שאין הישראל צריך לאותה מלאכה אלא לאחר השבת אסור: **והיינו שלדינא גם הרא"ש נוקט לאסור אמירה מע"ש.**

**חקירה האם איסור אמירה מע"ש שווה לאיסור אמירה בשבת וחידוש הבית מאיר בזה**

**ד.** בפשטות איסור האמירה מע"ש והאיסור בשבת שווים הם, הן לטעם **הרמב"ם** שאסרו את האמירה כדי לא תהא השבת קלה בעיניו, והן לטעם **ההגה"מ** דיש שליחות לגוי לחומרא.

אולם **הבית מאיר [הידוע באבה"ע ס"ה סי"ד]** יצא לחדש בדעת הרא"ש ורש"י דאיסורים חלוקים הם, והאיסור בשבת עצמה הוא דין **'שבות'** דאמירה לגוי, ואילו האיסור מע"ש הוא מהדין הכללי ד**'שליחות לגוי לחומרא'**, ומביא נפקותא גדולה ביניהם.

## **וז"ל**, אבל שוב עיינתי **ברש"י ריש פ' מי שהחשיך פי' באמת קושי' הגמרא מ"ט שרו ליה למיהב לא"י והרי הוא שלוחו שאני לו בשבת הרי שבהדי' פי' מצד שליחות, וכנראה מדעתו מדלא פירש פשוט מצד אמירה שבות כבמס' שבת ק"ן וכן פי' הר"ן פ' השוכר את הפועלים ומביא מזה ראיה דשייך אמירה שבות אף קודם שבת ש"מ דסובר כהרא"ש פ' הנ"ל דל"ש אמירה שבות אלא בשבת, ומוכרח לפרש מצד שליחות, ולחומרא יש שליחות לא"י,**

## ויראה לע"ד שעכ"ז אין ראיה כמ"ד יש שליח לד"ע אף בלאו בעל חיוב כי י"ל דכמו דאף דאין שליחות לא"י מ"מ לחומרא יש ה"נ אף דאין שליח לד"ע מ"מ לחומרא יש כי דוחק דרש"י מפרש סתם הסוגי' אך למ"ד אחד **וכן מוכח לשטת הרא"ש דאמירה ל"ש קודם שבת א"כ מפני מה אסרו להשכיר ריש אין מעמידן מרחץ מה"ת לחשוד הישראל שיאמר בשבת א"ו דמ"מ אסור מצד שליחות וכן מבואר שם ברש"י ותו' עיקר הטעם מצד שליחות.** אך לפ"ז ק' מדוע פריך רב אשי שבת ק"ן מאמירה שבות ת"ל מטעם שליחות.

## **וי"ל דודאי אמירה בשבת חמור, ותרתי איתניהו בי', שליחות ואמירה שבות.** וגם דין שליחות לחומרא אינו מפורש במתני'. וכ"ת כל עיקר איסור אמירה שבות מנ"ל, ופירש"י וז"ל וכבר סתם רבי למתני' א"י שבא לכבות, ומה ראיה דילמא נמי אך מטעם שליחות לחומרא, דזה אינו, **דהא חזינן דהאיסור שליחות אקילו בי' רבנן ריש מי שהחשיך מפני שאין אדם מעמיד על ממונו. וא"כ בדליקה נמי נימא הכי א"ו דאמירה בשבת מצד הנוסף שבות דאמירה חמור ולא התירוהו אף בהיפסד ממון,** ולהכי פריך מני' [בדף קנ.]. וא"כ קושי' הפ"י על רש"י לק"מ דודאי האיסור שליחו' לחומרא לגבי שבת דחמור הוא פשיטא, וכמו כן לשיטת רש"י גבי רבית להלכה דנמי חמור איסורי' ועובר בה' לאוין וע' ריב"ש סי' ש"ה ותשו' רא"ש כלל ק"ח סי' י"א, דקדק להדי' החומרא אך ברבית, אבל לאיסור לאו הי' פשוט להש"ס דל"ש להחמיר מצד שליחו' לחומרא זולת מטעם האיסור אמירה שבות דחמור, הוא דמיבעי' לי'.

## שוב העירוני חתני החריף מו' יודא נרו' שהר"ן ז"ל בעצמו ריש מי שהחשיך הרגיש בקושייתי הנ"ל דבדליקה נמי נימא אין אדם וכו' ותירץ בטוב טעם. וניחא בזה שהר"ן פ' השוכר לשיטתו אזיל ויוכל לפרש קושי' הגמ' משום אמירה שבות. אבל רש"י ז"ל חזינן להדי' דלא ניחא לו בחילוקו ופי' כנ"ל, ולהכי נמי דקדק לפרש דוקא מבעו"י דלא כהרא"ש, דאילו בשבת דיש איסור אמירה לא התירוה מטעם אין אדם מעמיד.

**ולדבריו יש מחלוקת בין רש"י והרא"ש לבין הר"ן בגדר האיסור מע"ש,** **דלר"ן** לעולם האיסור הוא מדין 'אמירה לגוי שבות', ואילו **לרש"י והרא"ש** אמירה בשבת אסורה משום 'שבות', ואמירה בע"ש אסורה רק משום שליחות. ונפק"מ באיסור שבות היא אי יש היתר דאדם מעמיד עצמו על ממונו, דמצד איסור שליחות מצינו הך התירא, אבל לא כשנתווסף גם איסור 'שבות'.[[1]](#footnote-1)

[מש"כ כן בדעת הרא"ש צ"ע מלשונו המובאת לעיל שגם אמירה מע"ש היא 'שבות'.]

## **תוספת ביאור לדברי הבית מאיר**

## **ה. ויעויין בשו"ת חתם סופר ח"א סימן פד** שמוסיף ביאור לדברים, ותירץ הגאון ז"ל אין הכי נמי הוה מצי למימר בכל אמירה לנכרי בשבת משום שליחות, אלא נקטי' איסור אמירה דחמיר טפי בעיני דרבנן מאיסור שליחות דרבנן, אלו דבריו ז"ל. **וצריך אני לפרש משום הכי חמירא להו לחז"ל איסור אמירה, דישראל בעצמו עובר על ודבר דבר שלא יהיה דבורו של שבת כדבורו של חול:**

**ולפו"ר כוונתו** שבכל אמירה לגוי בשבת יש שני איסורים, 'שליחות' ו'דבר דבר', אולם ז"א, דהא וודאי שההתייחדות לשבת היא 'שבות' ולא הדין הכללי של 'דבר דבר', דהא גם לדבר מצוה איכא דין שבות הגם שאין דין דבר דבר.

**ובהכרח כוונתו** שחז"ל נתנו שם חדש של איסור 'שבות' על אמירה בשבת, מכח מה שכלול בה דיבור חול, ועיין בגדרי הדברים.

**אמנם בעיקר ביאורו,** מדברי ה**חיד"א** דלעיל משמע עצם האיסור שבות חמיר, ולא רק מפני שכלול בו דין 'דבר דבר', אמנם עניין החומרא הוא מעין דברי החת"ס, שאסרו את עצם האמירה ולא רק את עשיית הגוי.

1. **עפי"ד יתכן לומר דבר נפלא**, דגם ההגהות מיימוניות שכתב את טעם שליחות לחומרא, מודה שבאמירה בשבת יש איסור שבות, אלא דהוא איירי באומר מע"ש, וסובר כסברת הבית מאיר ששם אין איסור שבות, ולכן הוצרך לטעמו שיש שליחות לחומרא, וניחא בזה דלא נצטרך לומר שחולק על הרמב"ם בטעם עצם איסור האמירה. [↑](#footnote-ref-1)