מתעסק
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

סדר הלימוד

כריתות י"ט א' מתניתין - כ' ב' שלהי פירקא, שבת ע"ב א' איתמר - ע''ג א' מתניתין, - שבת ע"ה א' רבא אמר - והשוחטו, פסחים ל"ג א' מר ברי' דרבינא - אמר מר.

ו' אדר פ'

דף מס' 1

**גדר פטור מתעסק**

**כריתות י"ט א'** **-** ביסוד פטורא דמתעסק מצינו כמה דרכים, **א** בפי' ר"ח בשבת ע"ב ב' כתב דהוא משום דלא קרינן בי' נפש כי תחטא בשגגה, כיון שלא נתכוין לדבר שיש בו איסור, ודוקא כשנתכוין לדבר שיש בו חטא אלא שאינו יודע שהוא חוטא, הוי חוטא בשגגה, ועיי"ש במש"כ לפרש לפלוגתא דאביי ורבא בנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר, דלאביי סגי במה שנתכוין למעשה שיש במינו איסור, ולרבא אינו חייב אלא כשנתכוין לדבר איסור, ומשמעות הדברים דיסוד פטורא דמתעסק הוא משום דלא חייבה תורה כשנעשה האיסור במתעסק ואין לו ידיעה וכוונה לאיסור, וכ"ה מבו' מד' הגרע"א, ונתבאר בהערה,[[1]](#footnote-2) וכ"כ הקה"י בסימן ל"ה, וכ"נ מד' הראשונים בכ"ד שדימו פטורא דמתעסק לפטורא דדבר שאינו מתכוין, ונתבאר להלן.

**ב** העולת שלמה לקמן בסוגיין כתב דהוא משום דהו"ל כאנוס, וכ"נ בד' המגן אבות בסוגיין מא: ד"ה רש"י ד"ה מתעסק, ובד' הביאוה"ל בסימן שט"ז ס"ה ד"ה חייב, ועד"ז כתב התפארת ירושלים בשבת פי"ט מ"ד דכיון דלא עלה על דעתו כלל מדבר איסור, הוי כקרוב לאונס, וכ"כ האו"ש בפ"א משבת ה"ח, וכ"נ בד' האחיעזר ח"ב סימן נ' סק"ו, וכתב דמה"ט מפרשינן דאי"ז פטור אלא מחטאת, ונתבאר להלן.[[2]](#footnote-3)

**ג** הקוב"ש בח"ב סימן כ"ג סק"ו כתב דטעם פטורא דמתעסק הוא דגלי קרא דחשיב כמו שנעשה המעשה מאליו ולא ע"י האדם, וע"כ לי"ב איסורא, וכ"כ החלקת יואב בח"א או"ח סימן ז', והאתוו"ד בסימן כ"ד, והאבהא"ז בפ"א משבת ה"ח ד"ה והנה כבר, ועד"ז כתב בחי' הגרש"ש נדרים סימן י"ב ד"ה ונ"ל ביאור הענין.

**ביאור החילוק בין מתעסק לדבר שאינו מתכוין**

המגיני שלמה בשבת ע"ה א' הק' דבמתעסק יש להתיר משום דהוי דבר שאינו מתכוין, שהרי לא נתכוין לחתיכה כלל, וכתב בסו"ד דשאני בדבר שאינו מתכוין, שעשה את הדבר שנתכוין לו ועשה מלאכה אחרת עמה, ועיקר עשייתו היא המלאכה שנתכוין בה, ומשא"כ במתעסק דאינו עושה אלא מלאכה אחת, והוא מחשב לעשות מלאכה זו, אלא שהוא טועה וסבור שהוא מעשה היתר,[[3]](#footnote-4) והביאו האחיעזר בח"ג סימן נ"ז (ד"ה והנה המג"ש), וכ"כ המגן אבות בסוגיין מא. ד"ה אמר ומו. ד"ה ודע ר"נ, וכ"כ הברכ"ש בכתובות ר"ס י"ב.[[4]](#footnote-5)

והקוב"ש בח"ב סימן כ"ג סק"ג כתב לישב, לדעת הסוברים דספק פס"ר דלשעבר אסור, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולפ"ז אין להתיר במתעסק משום דבר שאינו מתכוין, דאף דלא ידע דהו"ל מלאכת איסור, הרי הו"ל כפס"ר, וכ"כ האבנ"ז בסימן רנ"א סק"ג.[[5]](#footnote-6)

ובטעם הא דלא פטרינן בכל דבר שאינו מתכוין משום מתעסק, מבו' בד' הגרע"א בסוף מערכה י' דהוא משום דבמתעסק לפי דעתו שהוא תלוש, אין כאן מציאות איסור, ומשא"כ באינו מתכוין כגון גורר מטה דיודע דאפשר דיעשה חריץ, וע"כ ל"ה בכלל מתעסק,[[6]](#footnote-7) וכ"כ המגן אבות בסוגיין מו. ד"ה ודע, והערול"נ לקמן כ' א' ד"ה ברש"י ד"ה מ"ט, והקוב"ש בח"ב שם.[[7]](#footnote-8)

אמנם בד' הראשונים בכ"ד מצינו דמדמו פטורא דמתעסק לפטורא דדבר שאינו מתכוין, ועמד ע"ז האחיעזר שם, דהריטב"א בשבת מ"א ב' וביומא ל"ד ב' הוכיח דר"ש פטר בדבר שאינו מתכוין אף בשאר איסורין, ממה שאמרו לקמן בסוגיין דהמתעסק בחלבים ובעריות חייב לפי שכבר נהנה, טעמא דנהנה הא לאו הכי פטור לר"ש משום דהוי דבר שאינו מתכוין.[[8]](#footnote-9)

והרמב"ן בע"ז ס"ו ב' ובמלחמות בפסחים ע"ו א' כתב דלמ"ד דריחא מילתא ה"ז אסור אף כשאינו מתכוין, כדאמרינן דהמתעסק בחלבים ובעריות חייב שכן נהנה, וכ"כ ש"ר בע"ז שם, והרא"ה שם כתב דקי"ל המתעסק בחלבים ובעריות "כלומר שאינו מתכוין להם" חייב שכבר נהנה, וכ"כ בפי' הר"ן בפ' גיד הנשה (לב. מדפי הרי"ף), ועמש"כ האבנ"ז בסימן ר"נ, והקוב"ש בח"ב סימן כ"ג בביאור דבריהם, - ועד"ז מצינו בחי' רבינו דוד והמיוחס להר"ן בסנהדרין פ"ד ב' שהביאו מהא דהמתעסק בחלבים ועריות פטור שכן נהנה, דפטורא דדשא"מ הוא רק במלאכת שבת, עיי"ש.

עוד מצינו בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין דפטורא דמתעסק הוא כשכוונתו להתעסק ולשחק ואין הבדל בעיניו אם יהי' אותו דבר עצמו שהוא מתעסק בו או זולתו, וכ"כ הרמב"ם בפי"ד ממאכ"א הי"ב, ומבו' דאף שיודע דה"ז אסור, מ"מ כיון דכוונתו להתעסק ולשחק ואין דעתו לאיסור, הוי בכלל מתעסק,[[9]](#footnote-10) וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפ"ב משגגות ה"ז דכשהי' מתעסק עם האשה ובעלה בלא כוונה לביאה, הוי בכלל מתעסק,[[10]](#footnote-11) וצ"ע.

**אם מתעסק חשיב כשגגת עבירה**

בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ח' ד"ה ונ"ל דבר חדש כתב הא דממעטינן מקרא דבה פרט למתעסק, לאו היינו דבמתעסק לא נעשית העבירה כלל, דלעולם מיקרי עבירה בשוגג, אלא דממעטינן דבכה"ג פטור מקרבן, ודוקא בשבת דבעינן מלאכת מחשבת, כל דהוא מתעסק ל"ה מלאכה כלל, ולי"ב איסורא מדאורייתא, אך בד' המקו"ח בסימן תל"א בדיני בדיקה וביטול סק"א מבו' דס"ל דבמתעסק ליכא איסור דאורייתא כלל.[[11]](#footnote-12)

והאחרונים הוכיחו לנידו"ז מכ"ד, **א** התוס' בשבת י"א א' ד"ה שמא ישכח ויצא דבמוציא בשבת במתעסק איכא איסור מדרבנן, ובתשו' הגרע"א שם הק' דמ"ט אסרו חכמים במתעסק, הרי אינו יודע שעושה כן, ולאיזה ענין יאסרו חכמים לעשות כן, הרי כיון שאינו יודע כלל שעושה מלאכה זו, לא ידע כלל שיש עליו איסור דרבנן, והוכיח מזה דפטורא דמתעסק בכל התורה אינו אלא מחטאת וה"ז אסור מדאורייתא, אלא דמ"מ בשבת כיון דאינו יודע מהמחט אי"ז מלאכת מחשבת,[[12]](#footnote-13) ובזה שפיר אמרינן דה"ז אסור מדרבנן, שהרי אסרו חכמים בכל גווני דל"ה מלאכת מחשבת, דמה"ט אסור משאצל"ג וכיו"ב.[[13]](#footnote-14)

**ב** בב"ק כ"ו ב' אמר רבה היתה אבן מונחת בחיקו וכו' לענין שבת מלאכת מחשבת אסרה תורה, ובתשו' הגרע"א שם הק' דמ"ט הוצרך לפטורא דמלאכת מחשבת, הרי בכה"ג יש לפטור משום מתעסק דפטור בכל התורה,[[14]](#footnote-15) והוכיח מזה דמתעסק הוי שגגת עבירה, ואילו הא דממעטינן מטעמא דמלאכת מחשבת ל"ה איסור כלל, וע"כ נקט לטעמא דמלאכת מחשבת, דמה"ט לי"ב איסורא כלל, ונפ"מ דחייב על הנזק שהזיקה האבן ולא מיפטר משום קלב"מ.

**ג** התוס' בסנהדרין ס"ב ב' ד"ה להגבי' את התלוש ובשבועות י"ט א' ד"ה פרט למתעסק הק' בהא דאמר שמואל דמתעסק בשבת פטור דמלאכת מחשבת אסרה תורה, דתיפו"ל מקרא דבה, ובתשו' הגר"ש איגר ח"א כתבים סימן כ' הק' הרב השואל, דאי נימא דבמתעסק איכא איסורא דאורייתא, א"כ שפיר נקט שמואל לפטורא דמלאכת מחשבת דמה"ט לי"ב איסורא דאורייתא כלל.[[15]](#footnote-16)

**ד** הרמב"ם בפ"א מאיסו"ב הי"ב כתב דהבא על ערוה מן העריות כמתעסק אע"פ שאין כוונתו לכך חייב, וכן בחייבי לאוין ובשניות, והראב"ד שם הק' במש"כ לדין זה בחייבי לאוין, אף שאין בהן קרבן, והכס"מ כתב דמכוון הרמב"ם הוא דגם בחייבי לאוין עבר על לאו, כדין מי שלא התרו בו דאע"פ שאינו לוקה הוא חייב לשמים, וכן בשניות הוא חייב לשמים, והאו"ש בפ"א מגירושין הי"ז ד"ה אך יש לחלק הוכיח מזה דבמתעסק ליכא איסור כלל, וע"כ כל הא דהמתעסק בחייבי לאוין ובשניות עביד איסורא, הוא משום דמתעסק בעריות חייב שכן נהנה,[[16]](#footnote-17) - אך האחיעזר בח"ב סימן נ' סק"ז כתב דדברי הרמב"ם שם קיימי כשלא נתכוין כלל לביאה, ובכה"ג ודאי דליכא איסור כלל, וכ"כ המשנת ר"א בשבת סימן י"א סק"ג, והביא כן מד' הרמב"ם בפ"ב משגגות ה"ז שהביא לדינא דמתעסק בעריות חייב, כשלא נתכוין לביאה כלל.

**ה** בסוגיית הגמ' במנחות ל"ח א' מבו' בפשוטו דהיוצא לרה"ר בטלית שנפסקו מחוטי הציצית יש בזה איסור הוצאה דאורייתא, ואין להתיר בזה משום כבוד הבריות, והאג"ט אופה סקל"ג אות ג' כתב דכיון דהי' סבור שהוא דרך מלבוש הו"ל כמתעסק, ואפ"ה ה"ז אסור מדאורייתא, דפטורא דמתעסק הוא רק מקרבן,[[17]](#footnote-18) וכ"כ העולת שלמה לקמן בסוגיין, אך המשנת ר"א בשבת סימן י"א סק"ג ובתשו' סו"ס ד' פירש בסוגיית הגמ' שם דכ"ז שלא הודיע לו אי"ז אסור אלא מדרבנן, עיי"ש.

**ו** בפסחים ל"ג א' אמרינן דהמתעסק במעילה חייב, ובפירש"י שם ד"ה תאמר במעילה כתב דהוא משום דוחטאה בשגגה כ"ד כתיב, ולא כתיב בה מיעוטא כדכתיב בשבת מלאכת מחשבת, וכתיב בשאר מצוות אשר חטא בה פרט למתעסק, והקוב"ש בח"ב סימן כ"ג סק"ב הוכיח מזה דפטור מתעסק הוא פטור מחטאת, וע"כ הוא דבמעילה ליכא לפטורא דמתעסק, ועמש"כ בזה העמודי אור בסימן כ' סוסק"ט והאחיעזר בח"ב סימן נ' סק"ו, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**ז** בפירש"י בר"ה כ"ח א' ד"ה מהו דתימא כתב בהא דכפאוהו ואכל מצה יצא, די"ל דהוא משום דאף לענין חיוב חטאת אמרינן דהמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם והריטב"א והר"ן שם, והקוב"ש בפסחים אות רט"ו הוכיח מזה דמתעסק הוא היתר גמור בכל האיסורין, ואפ"ה אסור בחלב משום דנהנה, וע"כ יש ללמוד מצוות מאיסורין, אך אם מתעסק אינו אלא גזה"כ לפטור מקרבן ואיסור הוא, אין ללמוד מזה לענין מצוות, - ובהערות לתשו' הגרע"א שם אות ג' הביא בשם הגר"ח שהוכיח עד"ז ממשמעות הסוגיא בר"ה שם דגם במצוות י"ל דהמתעסק לא יצא אף אם מצוות א"צ כוונה, ועיי"ש מש"כ בשם ס' אור יהודה לדחות בזה.[[18]](#footnote-19)

**ח** הבאר יצחק באו"ח סימן י"ד ענף א' והישועות מלכו בפ"א משבת הט"ו הוכיחו מד' הרמב"ם שם דבשנים שעשו ליכא איסור אלא מדרבנן, וכ"נ בד' הריטב"א בשבת קל"ח א' ד"ה לא שנו, וכן הוכיח המנחת שלמה בח"ב סימן כ"ט מד' התוס' בשבת צ"ד א' ד"ה שהחי נושא, - והאג"ט קוצר סקכ"ד אות י"ב כתב דכ"ה דבפטורא דשנים שעשו הנלמד מקרא דבעשותה האמור לענין קרבן, ילפינן מינה דלי"ב איסור דאורייתא כלל, ה"נ בהא דילפינן מקרא דבה לפטור מתעסק, יש ללמוד מזה דלי"ב איסור דאורייתא.[[19]](#footnote-20)

אך האחיעזר בח"ב סימן נ' סק"ו כתב לישב, דשאני בשנים שעשו שנתמעט מבעשותה באיכות המלאכה, וע"כ ילפינן מינה דלי"ב איסור דאורייתא כלל, ומשא"כ במתעסק דפטורו הוא משום דליכא חיוב קרבן בשגגה דמתעסק, מ"מ הוי איסור, וזה תליא בפלוגתת רבוותא אם פטורא דמתעסק הוא משום דאי"ז מעשה גמור דילי', או הוא משום דאינו חייב בשגגה כה"ג, ונתבאר להלן.

**ט** הרמ"א ביו"ד סימן שע"ב ס"א כתב דכהן שהוא ישן ומת עמו באוהל, צריכין להקיצו ולהגיד לו כדי שיצא, ובתשו' הגר"ש איגר כתבים סימן כ' כתב הרב השואל להוכיח מזה דיש במתעסק איסור דאורייתא, דאל"כ מ"ט צריכין להקיצו,[[20]](#footnote-21) וכ"כ העולת שלמה לקמן בסוגיין, ועמש"כ הגר"ש איגר שם בזה.

ח' אדר פ'

דף מס' 2

**מתעסק באיסור שאינו ע"י מעשה**

המקו"ח בסימן תל"א בדיני בדיקה וביטול סק"א הק' במי שלא ידע שיש חמץ בביתו, דמ"ט הוי כשגגת עבירה, הרי הו"ל כמתעסק,[[21]](#footnote-22) וכתב דפטורא דמתעסק הוא רק בדבר שאסרה התורה לעשות מעשה, דבזה אמרינן דלא אסרה התורה לעשות המעשה רק בכונה, וכל שלא נתכוין לכך אלא הוא מתעסק לי"ב איסורא, אך כשאסרה התורה דבר שאין בו מעשה, כגון באיסורא דבל יראה שאסרה תורה שלא יהא חמץ בביתו, אפי' כשאינו מתכוין לכך אלא הוא מתעסק אסור.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס ח' הק' בהא דהנכנס למקדש בהעלם מקדש חייב בקרבן עולה ויורד, דהרי הו"ל כמתעסק, ועיי"ש במש"כ לישב, ויתבאר בעזה"י במקומו, והחלקת יואב בח"א או"ח סימן ז' ד"ה ולענ"ד כתב לישב דבאיסור טומאת מקדש הוי האיסור במה שמטמא את המקדש וא"צ מעשה, וע"כ אף אם נטמא בפנים ושהה כדי השתחוי' חייב, וע"כ לי"ב לפטורא דמתעסק, וכ"כ הקוב"ש בפסחים כ"ו א' אות קי"ז והחזו"א בהוריות סימן ט"ו סק"ט ד"ה והא דמחייב, - והחלקת יואב שם כתב לפרש בזה למש"כ הרמ"א ביו"ד סימן שע"ב ס"א דכהן שהוא ישן ומת עמו באוהל, צריכין להקיצו ולהגיד לו כדי שיצא, אף דהו"ל כמתעסק.

אך בתשו' הגרע"א שם הביא לד' המקו"ח דבאיסור דלי"ב מעשה ליכא לפטורא דמתעסק, וכתב ע"ז דדוחק לחלק כן, ומה"ט נקט דבהעלם מקדש שייך פטורא דמתעסק, וכנ"ל.

ובפשוטו ד"ז תליא ביסוד פטורא דמתעסק, דאם הוא משום דלא חייבה תורה כשנעשה האיסור בלא כוונה, או משום דל"ה לי' למירמי אנפשי' והו"ל כאונס, ליכא נפ"מ בין איסור שע"י מעשה לאיסור שאינו ע"י מעשה,[[22]](#footnote-23) אך אם הוא משום דחשיב כמו שנעשה המעשה מאליו, מסתבר דהיינו רק באיסור שע"י מעשה, וכמש"כ כן החלקת יואב שם.

[ומאידך מש"כ הגרע"א שם דמתעסק חשיב כשגגת עבירה, הוא מתישב טפי אם פטורא דמתעסק מחטאת הוא משום לא חייבה תורה כשעושה בלא כוונה או משום דהו"ל כאונס, וכמש"כ כן האחיעזר בח"ב סימן נ' סק"ו דמה"ט ל"ד לשנים שעשו דממעטינן לה אף מאיסור, דשאני התם דנתמעט מקרא באיכות המלאכה, אך במתעסק דאין חיסרון באיכות המעשה רק מצד השוגג, נתמעט רק לענין קרבן, והברכ"ש בכתובות סימן י"ב כתב בד' הגרע"א דהוי שגגה פטורה כמו טעה בדבר מצוה, אך אם פטורא דמתעסק הוא משום דלא חשיב כמעשה דילי', הדין נותן למעטו אף מאיסור].[[23]](#footnote-24)

**מתעסק באיסורים שעיקרם הוא בתוצאה**

בס' מנחת אברהם זבחים קח ב' הביא להקשות בהא דנשמט הברזל מקתו חייב גלות, דמ"ט לא פטרינן לי' משום מתעסק,[[24]](#footnote-25) וכתב בשם הגרב"ד זצ"ל דברציחה ל"ש פטור מתעסק, כיון דהאיסור הוא התוצאה מה שזה נהרג על ידו ולא המעשה רציחה,[[25]](#footnote-26) ועיי"ש שכתב דלפ"ז י"ל דבשחוטי חוץ ובטומאת מקדש ליכא לפטורא דמתעסק, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"כ בס' משנת רח"ש שבת סימן י"ח ענף ב' סק"ג בשם אביו, ועיי"ש בסק"ד במש"כ בשם הגרי"ז.

ועד"ז כתב האמרי בינה דיני בב"ח סימן ד' ד"ה ולפי"ז הי' נראה דהא דהמתעסק במעילה חייב, כמו שאמרו בפסחים ל"ג א', הוא משום דמעילה הוי איסור חפצא, ופטור מתעסק הוא רק באיסורי גברא דקפידת התורה שגוף ישראל לא יעשה, והנעשה ממילא בלא כוונת מעשה לא אסרה תורה.

**א"כ למה נאמר בה פרט למתעסק,** בפירש"י לעיל במתניתין בד"ה על מה נחלקו מבו' דר' יהושע נמי דריש לקרא דבה פרט למתעסק, דהא דכתיב בה הוא בין בחטאה ובין בידיעה, - אך בפירש"י בגמ' בד"ה מיבעי לי' כתב דר' יהושע לא דריש לקרא דבה פרט למתעסק, דדריש להך קרא דבעינן שיוודע לו במה חטא, ולא פטר במתעסק אלא מקרא דמלאכת מחשבת, וכ"כ התוס' הרא"ש בסנהדרין ס"ב ב' דלר' יהושע לא פטרינן במתעסק אלא משום מלאכת מחשבת, וכ"כ המהרש"א שם, וכ"נ בד' התוס' הרשב"א בפסחים ל"ג א', וכ"נ גם בד' התוס' בשבת ע"ב ב' (ד"ה נתכוין), וכמש"כ הפנ"י שם.

והתוי"ט עמד בסתירת ד' רש"י בזה, אם ר' יהושע פטר במתעסק מקרא דאשר חטא בה, או דלא פטר אלא מקרא דמלאכת מחשבת, ועמש"כ בזה הערול"נ והרש"ש.

**פטור מתעסק מקרא דבה ומקרא דמלאכת מחשבת**

לקמן בסוגיין אמרינן דמתעסק בשבת פטור משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, והראשונים הק' דפטורא דמתעסק הוא מקרא דבה, ומ"ט בעינן לקרא דמלאכת מחשבת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י לקמן בד"ה מיבע"ל כתב דהוא פלוגתא דתנאי, דר"א יליף לפטורא דמתעסק מקרא דבה,[[26]](#footnote-27) ור' יהושע יליף לפטורא דמתעסק מקרא דמלאכת מחשבת.[[27]](#footnote-28)

**ב** התוס' בסוגיין שנשמטו מן הדפוס והביאם השטמ"ק כתבו דפטורא דמתעסק מקרא דבה הוא כשנתכוין להיתר ונמצא איסור, כנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר, ובכה"ג ליכא למיפטר משום מלאכת מחשבת כיון שנעשית מחשבתו, ופטורא דמתעסק מקרא דמלאכת מחשבת הוא כשנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר דלא נעשית מחשבתו, ובכה"ג ליכא למיפטר מקרא דבה, כיון שנתכוין לאיסור, וכ"כ התוס' בשבת ע"ב ב' ד"ה נתכוין ובסנהדרין ס"ב ב' ד"ה להגבי' ובשבועות י"ט א' ד"ה פרט למתעסק.

**ג** התוס' בסנהדרין שם כתבו לישב עוד, דהא דבעינן לפטורא דמלאכת מחשבת, היינו דמכח זה הוא פטור אף כשנהנה, דבכה"ג ליכא לפטורא דמתעסק דכל התורה, ונתבאר להלן.

**ד** הרמב"ן וש"ר בשבועות י"ט א' כתבו דפטורא דמתעסק משום מלאכת מחשבת, הוא כשנתכוין להגבי' את התלוש והגבי' את המחובר, שלא נתכוין למלאכה כלל ואי"ז מלאכת מחשבת, ופטורא דמתעסק מקרא דבה הוא כשנתכוין לחתוך תלוש וחתך מחובר אחר,[[28]](#footnote-29) דנתכוין למלאכה והוי מלאכת מחשבת.[[29]](#footnote-30)

**ה** הצל"ח בשבת ע"ב ב' ד"ה והואיל ואנו עסוקין כתב דפטורא דמתעסק משום מלאכת מחשבת, הוא אף במזיד, כגון שנתכוין לקצור מחובר זה במזיד וקצר מחובר אחר, ופטורא דמתעסק מקרא דבה הוא רק בשוגג.

**מתעסק בחלבים ועריות**

**המתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה,** בטעם הא דמחייבינן במתעסק בחלבים ועריות מכח הא דנהנה, כתב בפירש"י בסנהדרין ס"ב ב' ד"ה שכן נהנה דכיון דנהנה חשיב ככוונה,[[30]](#footnote-31) והקה"י בשבת סימן ל"ה ד"ה ולזאת כתב לפרש דהיינו דפטורא דמתעסק הוא משום דלא חייבה התורה על מעשה בלא כוונה, והיכא דנהנה נחשב הרגשת ההנאה בגופו ככוונה, דעיקר כוונה הוא השתתפות הנפש במעשה הגוף, וגם הרגשת הנאה היא בנפש החיונית ונחשבת ככוונה.[[31]](#footnote-32)

אך התור"פ בפסחים ל"ג א' כתב דהא דמחייבינן במתעסק בחלבים ועריות, הוא משום דמ"מ נהנה הוא מעבירה, ומשמע דהיינו דכיון דנהנה הוא מהעבירה ע"כ הוא חייב אף שהוא מתעסק ולא נעשה המעשה מדעתו, וכ"נ בד' הקרית ספר בפי"ד ממאכ"א שכתב דהא דחייב אפי' במתעסק, הוא משום שנהנה באכילה ובה תלה רחמנא חיובא, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ הקוב"ש בח"ב סימן כ"ג סק"ו דפטורא דמתעסק הוא משום דחשיב כמו שנעשה המעשה מאליו, וכ"ז הוא בשאר איסורים דהאיסור הוא שלא יעשה האדם המעשה ואם נעשה מאליו לי"ב איסורא, אך בחלבים ועריות המעשה מצ"ע הוא דבר האסור מה שהגיע להאדם הנאה מאכילה אסורה, אף אם נעשה זה מאליו, וע"כ לי"ב לפטורא דמתעסק,[[32]](#footnote-33) וכ"כ האתוו"ד בכלל כ"ד, והגרש"ש בנדרים סימן י"ב, והחזו"א בהוריות סימן ט"ו סק"ט,[[33]](#footnote-34) וכ"נ בד' הברכ"ש בכתובות סימן ז' סק"ו וסימן י"א סק"ב.[[34]](#footnote-35)

\*בפירש"י בשבועות י"ט א' ד"ה פרט למתעסק פירש לפטורא דמתעסק כגון נתכוין לאשתו והרי אחותו עמה במטה ונשמה אשתו ובאה אחותו תחתי', והתוס' וש"ר שם תמהו ע"ז דהרי המתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה.

אך הריא"ז בקונט' הראיות שם הסכים לד' רש"י, וכתב דהא דמתעסק בחלבים ועריות חייב, הוא לדעת ר' יהושע, אך לר"א דילפינן מקרא דבה פרט למתעסק, הוא אף בחלבים ועריות, ולכאו' מכוון דבריו הוא, לפמש"כ בפירש"י בסוגיין דר' יהושע לא יליף לפטורא דמתעסק מקרא דאשר חטא בה אלא מקרא דמלאכת מחשבת, וע"כ אף דלדידי' ג"כ הוי שבת בנין אב לשאר איסורים, (וכמש"נ בהערה י"ג), מ"מ לא ילפינן מינה לחלבים ועריות שכן נהנה, ול"ד למתעסק דשבת, אך לר"א דיליף מקרא דאשר חטא בה לפטור את המתעסק, הרי דהך קרא הוא בכל חייבי חטאת ואף בחלבים ועריות.[[35]](#footnote-36)

**מתעסק בשאר איסורים כשנהנה**

התוס' בסנהדרין ס"ב ב' ד"ה להגבי' כתבו בתי' קמא דהא דבעינן במתעסק בשבת לפטורא דמלאכת מחשבת, ולא פטרינן לה מקרא דאשר חטא בה, היינו דמה"ט הוא פטור אע"פ שנהנה, ונתחדש בדבריהם דאף היכא דאין עיקר האיסור מכח ההנאה, מ"מ כל שנהנה לי"ב לפטורא דמתעסק,[[36]](#footnote-37) - ומצינו כן גם בד' התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בפסחים ל"ג א' שפירשו במה שאמרו שם דאם נתכוין להתחמם בגיזי חולין ונתחמם בגיזי עולה דמעל, דיש לחייב בזה משום דנהנה, אף דבמעילה בפשוטו אין עיקר האיסור במה שנהנה גופו, דהרי איכא מעילה אף בהוצאה בלא הנאה, וכ"כ בחי' הגר"ח בפ"ח ממעילה דבמעילה אין עיקר האיסור משום הנאה אלא משום גזילה, וכ"כ הברכ"ש בקידושין סו"ס כ', - ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ח' ד"ה אמנם יש לדחות כתב לדון דבכלאים דהאיסור הוא בהנאת חימום ליכא לפטורא דמתעסק, אף דבפשוטו בכלאים אין עיקר האיסור בההנאה, אלא דבעינן לבישה שיש בה הנאה, ואכמ"ל, וכ"ה מבו' בד' הראבי"ה בסימן קצ"ד דגם בכלאים איכא לה"ט דשכן נהנה.

אך בפירש"י בפסחים שם מבו' דבמתעסק במעילה אין לחייבו מכח הא דנהנה, עיי"ש, וכ"כ בס' משנת רח"ש שבת סימן י"ח סק"ג בשם הגרב"ד דבמעילה אין לחייב מכח דנהנה משום דאין עיקר האיסור בהנאה, עיי"ש, וכ"כ האבי עזרי בפ"ז ממעילה ה"ה, (?ועי' ברכ"ש כתובות סימן י"א סק"ג?),[[37]](#footnote-38) - וכ"כ המגן אבות בסוגיין מ: ד"ה ובתוי"ט בדעת רש"י דבשבת דאיסור המלאכה אינו משום הנאה, איכא לפטורא דמתעסק אף כשנהנה, - וכ"כ העונג יו"ט בסימן צ"ו ד"ה ודע דבאיסור כלאים איכא לפטורא דמתעסק, דדוקא בחלבים ועריות ליכא לפטורא דמתעסק משום דעיקר החיוב הוא על הנאתו, ומשא"כ בכלאים דאין האיסור משום שנהנה, אלא דאם אינו נהנה לא מיקרי מלבוש, - וכ"כ העמודי אור בסימן כ' סק"ט די"ל דבאכילת קדש בטומאה, כיון דחייב אף כשאכל עצים ולבונה שאינם ראויים לאכילה, בע"כ דחיובו אינו על הנאת גרונו, וע"כ אף אם אכל במתעסק דבר הראוי לאכילה פטור, ולא מצינו לחייבו מכח הא דנהנה, כיון דחזינן דחיוב דאכילת קדשים בטומאה אינו על ההנאה אלא על פעולת האכילה.

\*בעיקר מש"כ התוס' דהא דבעינן במתעסק בשבת לפטורא דמלאכת מחשבת היינו דמה"ט הוא פטור אף כשנהנה, כתב החת"ס בשבת ע"ב ב' דהיינו כגון קורע בחמתו, או מדליק נר, או אם הי' שבת והוציאו בפיו דחייב על בליעתו דזהו הנחתו, והראש יוסף שם כתב דמשכח"ל כגון שקצר וחימם בה, - וצ"ב דבכה"ג דמדליק נר ונהנה בו, או שקצר וחימם בה, הרי אין ההנאה בעיקר מעשה האיסור, אלא דנהנה אח"כ מן המלאכה, ומ"ט ה"ז מועיל דיהא המתעסק חייב.

**מתעסק בשאר הנאות**

הרמב"ן בע"ז ס"ו ב' ובמלחמות בפסחים ע"ו א' כתב דלמ"ד דריחא כטעמא והוי כשותה, אסור אף כשאינו מתכוין, כדאמרינן דהמתעסק בחלבים ובעריות חייב שכן נהנה, אך כל דלא חשיב כשותה, אינו אסור אלא במתכוין, וכ"כ ש"ר בע"ז שם, ובפי' הר"ן בפ' גיד הנשה לב., ובפשוטו מבו' בדבריהם דהא דהמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה הוא רק בהנאת אכילה או ביאה, אך בשאר הנאות הגוף אינו חייב,[[38]](#footnote-39) וכ"כ המאירי בסנהדרין ס"ב ב' דבהנאת לבישה או ריח פטור בלא כוונה אע"פ שנהנה, מפני שהנאת הכסות והריח אינה הנאה שיש בה ממש כחלבים ועריות,[[39]](#footnote-40) וכן הוכיח האמרי בינה שבת סו"ס ז' ממה שאמרו בפסחים ל"ג א' דתאמר במעילה דאם נתכוין להתחמם בגיזי חולין ונתחמם בגיזי עולה דמעל, (ופירש"י דהא דמעל הוא משום דבמעילה ליכא מיעוטא לפטור את המתעסק), ולכאו' הרי בכה"ג גם בשאר איסורים חייב המתעסק שכן נהנה, (וכעי"ז הק' התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש שם), ובע"כ דלא אמרינן שכן נהנה רק בהנאה שפועל בכל הגוף,[[40]](#footnote-41) וכ"כ האחיעזר בח"ג ר"ס נ"ז, והקוב"ש בח"ב סימן כ"ג סק"י.[[41]](#footnote-42)

אך בד' התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בפסחים ל"ג א' מבו' דאף כשנהנה במתעסק בגיזי עולה איכא לה"ט דשכן נהנה, ומבו' דבכל הנאה חייב המתעסק, וכן הוכיח האחיעזר בח"ג סימן נ"ז סק"ד ממש"כ התוס' בסנהדרין ס"ב ב' ד"ה להגבי' דהא דבעינן במתעסק בשבת לפטורא דמלאכת מחשבת, הוא דמה"ט הוא פטור אע"פ שנהנה, אף דאי"ז הנאת אכילה,[[42]](#footnote-43) וכ"ה מבו' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ח' ד"ה אמנם יש לדחות שכתב לדון דבכלאים ליכא לפטורא דמתעסק משום דאיכא הנאת חימום.

ובתשו' הגרע"א במק"א שהובאה בהערות לתשו' הגרע"א במהדו"ק שם מבו' דגם מש"כ הר"ן דבשאר הנאות אין המתעסק חייב, אי"ז משום דדינא דמתעסק בחלבים ועריות דחייב הוא רק בהנאת אכילה או הנאת ביאה, אלא הוא משום דבשאר הנאות כשאינו מתכוין להנאה לא מיקרי כנהנה, אך כל שנתכוין להנאה דמיקרי כנהנה, לי"ב לפטורא דמתעסק, וכתב לפ"ז דדבריו בתשו' מהדו"ק שם דבמוצא כלאים בבגדו ליכא לפטור מתעסק משום דאיכא הנאת חימום, אינם נסתרים מד' הר"ן, כיון דבכה"ג שמתכוין ליהנות מבגדו (אלא שאינו יודע שהוא כלאים) מיקרי נהנה ממש.

**מתעסק באכילה שאין בה הנאה**

בתשו' שיבת ציון סימן כ"ח ד"ה וליישב פירש"י כתב דהשותה שכר שיש בו תולעת לי"ב איסורא, דכיון שהוא מתעסק בשתיית השכר שהוא היתר ושותה גם התולעת הוי דבר שאינו מתכוין, וליכא בזה לדינא דמתעסק בחלבים חייב, דאינו נהנה בטעם התולעת דהוא פגום,[[43]](#footnote-44) - ועד"ז מצינו בד' הפמ"ג בפתיחה כוללת ח"ג סוף אות ה' שנסתפק באנסוהו לאכול מרור מר ומזיק לגרונו, דלא יצא ידי מרור, דדוקא בכפאוהו ואכל מצה חייב כמתעסק בחלבים דחייב שכן נהנה, ומשא"כ במרור כה"ג, והביאו בגל' הגרע"א בסימן תע"ה ס"ד, וכ"כ הפנ"י בר"ה כ"ח ב' בתו"ד,[[44]](#footnote-45) - וכ"כ העמודי אור בסימן כ' סק"ט דבאכילת עצים ולבונה דקדש בטומאה יש לפטור את המתעסק, כיון דלי"ב הנאת אכילה.

אך האמרי בינה בדיני בב"ח סו"ס ד' כתב דאף באכילה שאין בה הנאה ליכא לפטורא דמתעסק, דהא דשכן נהנה אין עיקרו מטעם ההנאה, שהרי מבו' בד' הרמב"ן וש"ר דבשאר הנאות לא אמרינן הכי, אלא משום דבאכילה שנכנס לגופו ליכא לפטורא דמתעסק, וא"כ היינו אף באכילה שאין בה הנאה.[[45]](#footnote-46)

י"ב אדר פ'

דף מס' 3

**ביאור החילוק בין מתעסק לשוגג לדעת רש"י**

**כריתות י"ט ב'** **-** **מתעסק בחלבים ועריות,** בפירש"י כתב דאם נתכוין לחתיכה זו עצמה וסבור שהוא שומן, היינו שוגג,[[46]](#footnote-47) ומתעסק היינו כשחלב ושומן לפניו ונתכוין לאכול שומן והלכה ידו אל החלב ואכלו, או בחלב וחלב לפניו וסבור שהוא שומן ונתכוין לאכול חתיכה זו ואכל את זו,[[47]](#footnote-48) ועד"ז מצינו בפירש"י בשבועות י"ט א' ד"ה פרט למתעסק דאם נתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר חייב, וכ"כ הרמב"ן וש"ר שם.[[48]](#footnote-49)

וכן מצינו בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה תינוקות שאם נתכוין למול תינוק זה וסבור שנולד בשבת, לא חשיב כמתעסק, וכן מצינו בדבריו בריש מכילתין במגדף דסבור שמברך הוא שם ב' ב' אותיות ובירך שם ב' ד' אותיות, ובמעביר מזרעו למולך שסבור להעביר אדם אחר והעביר את בנו, ובבעל אוב שנתכוין לכישוף אחר, ובטומאת מקדש דסבור בית אחר, ובשוחט בחוץ דסבור דבהמת חולין היא, ובמפטם את השמן ואת הקטורת ונתכוין לסממנים אחרים ונמצאו שהן הסממנין הכתובין, והרי דאף דבכל הני גווני נתכוין למעשה המותר, מ"מ לא חשיב כמתעסק.

וצ"ל לפ"ז דמה שאמרו בשבת ע"ג א' דלדעת רבא כל שסבור שומן הוא ואכלו הוי בכלל מתעסק, היינו בגונא דנתכוין לאכול את חתיכת השומן ואכל את חתיכת החלב, אך אם נתכוין לחתיכה זו עצמה וכסבור שהיא שומן, אינו בכלל מתעסק, וכ"כ הצל"ח שם ע"ב ב'.

האבנ"ז בסימן רנ"ה ובסימן ש"צ סק"ז הק' דלדעת רש"י דלא מיקרי מתעסק אלא כשנתכוין לדבר מותר זה ועלה בידו דבר איסור אחר, דא"כ אף באשתו ואחותו במטה ונתכוין לאשתו ונשמטה ובאה אחותו במקומה, מ"ט חשיב כמתעסק, הרי בשעת ביאה נתכוין לאותה אשה אלא שסבור שהיא אשתו,[[49]](#footnote-50) ועיי"ש במש"כ בזה.

לדעת רש"י ודעימי' דאם נתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר חייב, כתב הצל"ח בשבת ע"ב ב' בתו"ד דה"נ אם נתכוין להגבי' את התלוש ונמצא שהוא מחובר חייב, - אך בד' הרמב"ן וש"ר בשבועות שם משמע דאינו חייב אלא כשנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר, אך כל שנתכוין להגבי' את התלוש ונמצא שהוא מחובר פטור, עיי"ש,[[50]](#footnote-51) וכ"כ הצל"ח בשבת שם בדעת הרמב"ם, וכ"כ עוד מרבוותא בדעתו, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**ביאור החילוק בין מתעסק לשוגג לדעת התוס' ודעימייהו**

התוס' בשבת שם ובכ"ד כתבו דהא דפטר רבא בנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר, איירי כשנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר, דאם נתכוין לזה וחתך את זה, אף אם נתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר פטור, ואפ"ה חשיב כמתעסק,[[51]](#footnote-52) וכ"כ הרמב"ן וש"ר בשבת שם.

וכ"נ גם בפירש"י בשבת ע"ב ב' ד"ה וחתך את המחובר שכתב דשוגג דשבת משכח"ל בשגגת שבת או בשגגת מלאכות, ולא כתב דמשכח"ל נמי בנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר וכיו"ב, ומשמע דבכה"ג הו"ל כמתעסק, וכן נקט התוס' הרא"ש שם בדעתו, וכ"כ המגיני שלמה שם,[[52]](#footnote-53) וכ"נ גם בדבריו שם ע"ג א' ד"ה כסבור, דהא דכשסבור ששומן הוא ולא נתכוין לאכול חלב חייב, אע"פ שהוא מתעסק דלא נתכוין לאכילת איסור, הוא משום דנהנה, והרי דאף דנתכוין לחתיכה זו, מ"מ כיון שלא נתכוין לאכילת איסור הו"ל כמתעסק.[[53]](#footnote-54)

והתוס' בסוגיין כתבו לפ"ז דהא דשאני מתעסק משוגג, לדעת רבא דאף אם נתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר פטור משום דלא נתכוין לחתיכה דאיסורא, היינו דשוגג היינו כשהוא אומר מותר בדבר הידוע לנו שהוא איסור, ומשא"כ במתעסק דהוא מתכוין לדבר שהוא היתר לכו"ע אם הי' כפי מה שהוא סבור.

ובדעת התוס' ודעימייהו מצינו ג' דרכים, **א** בפשוטו לפי דבריהם בכל גוונא שנתכוין לדבר שהוא היתר לכו"ע אם הי' כפי מה שהוא סבור, הו"ל בכלל מתעסק, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק ריש סימן ח' דאם שחט בהמת קדשים בחוץ כסבור שהיא חולין הוי מתעסק, וכתב שם בתו"ד דהלובש בגד ואינו יודע שיש בו כלאים הוי מתעסק, ובסו"ד שם כתב דטמא שנכנס למקדש וסבור שהוא בית דעלמא הוי מתעסק, ואך דבקרבן עולה ויורד ליכא לפטור מתעסק, ונתבאר להלן.

ואמנם העושה מלאכה בשגגת שבת או יוהכ"פ ל"ה כמתעסק, והעולת שלמה בסוגיין ד"ה אך ק"ל ובזבחים ק"ח ב' ד"ה תוד"ה שוגג פירש דהוא משום דדוקא אם השגגה היתה בהדבר שעשה כמו בכסבור שהוא תלוש, הוי מתעסק, ומשא"כ בשגגת שבת דהשגגה לא היתה בגוף המעשה,[[54]](#footnote-55) - ועד"ז כתב האבנ"ז בסימן רכ"ו סקי"ט ושי"ח סקי"ד דהוא משום דהעושה מלאכה בשגגת שבת נתכוין למלאכה זו עצמה, אלא דבחול היא מותרת ובשבת היא אסורה,[[55]](#footnote-56) עיי"ש, ועי' גם בדבריו בחו"מ סימן ק"צ סק"ח.[[56]](#footnote-57)

**ב** המנחת ברוך בסימן י' ענף ב' כתב דגם לדעת התוס' לא חשיב כמתעסק אלא במתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר, דלא נתכוין כלל לעקור דבר מגידולו, דהיא המלאכה האסורה, וה"נ בשחוטי חוץ כשנתכוין לחתוך בצוארה וכסבור שהיא מתה, דלא נתכוין כלל לשחיטה, וה"נ בנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' או כסבור רה"י ונמצא רה"ר, דהזריקה בפנ"ע ל"ה מלאכה כלל, וכל החפצא דהמלאכה הוא זריקת ד' אמות או זריקת מרה"י לרה"ר, וכשלא נתכוין אלא לזריקה גרידא לא נתכוין כלל למלאכה דכיו"ב אסור, - אך כל שנתכוין לשחוט בחוץ אלא שהי' סבור שהיא חולין ל"ה כמתעסק, כיון דנתכוין לעשות דבר שיש ע"ז איסור בקדשים, וכן בכל כיו"ב, - וכ"כ הישועות מלכו בפ"א משבת ה"י, עיי"ש, ועד"ז כתבו האבנ"ז בסימן ר"נ סק"ד וסקי"ד ובסימן רנ"א סקי"ג,[[57]](#footnote-58) והחלקת יואב בח"א או"ח סימן ז' ד"ה אשר ע"כ, והאבהא"ז בפ"א מקרבן פסח ה"ג בהשמטות, והחזון יחזקאל בשבועות ספ"ק.[[58]](#footnote-59)

והמנח"ב שם כתב לפ"ז, דהא דהאוכל חלב וכסבור שומן הוא הוי מתעסק, הוא משום דלא נתכוין לטעום אותו טעם שאסרה תורה אלא לטעום טעם אחר של היתר, דאע"ג דחלב ושומן הוו מין במינו מ"מ אין טעמם אחד,[[59]](#footnote-60) והחזו"א בהוריות סימן ט"ו סק"ט כתב ע"ז דאי"ז מספיק כלל,[[60]](#footnote-61) וגם קרוב הדבר שאין חלוקין כלל בטעמם.

ובד' המנח"ב שם מבו' עוד, דבכה"ג דנתכוין למעשה האסור דלא חשיב כמתעסק, הוא אף כשלא נתכוין לחתיכה זו עצמה, ומה"ט אם נתכוין לשחוט בהמת חולין זו בחוץ וטעה ושחט את בהמת הקדשים, ל"ה בכלל מתעסק.[[61]](#footnote-62)

**ג** העולת שלמה בסוגיין ד"ה שוב התבוננתי כתב דלא מיקרי מתעסק אלא אם הטעות הוא בב' גופין כגון אחותו וסבור שהיא אשתו דחשב על גוף אחר, וה"נ בנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר איירי כשיש לו תלוש ומחובר וסבור שגוף זה שחותך הוא התלוש, אך אם אין לו אלא גוף אחד וטעה בו, כגון שאין לו אלא פרי אחד וכסבור שהוא תלוש ונמצא מחובר, לא חשיב כמתעסק, ומה"ט הוא דבשגגת שבת ובלובש בגד ואינו יודע שיש בו כלאים, ל"ה כמתעסק.

ועד"ז כתב הקה"י בשבת סימן ל"ד, דכל שעושה מחמת טעות ראי' וטב"ע חשיב כמתעסק, וכל שעושה מחמת טעות ידיעה חשיב כשוגג, ועיי"ש שכתב לפ"ז באוכל חלב וכסבור שהוא שומן, דלא חשיב כמתעסק אלא כשיש לו חתיכת שומן, והוא סבור ע"פ טב"ע דזו היא חתיכת השומן.

**שוחט קדשים בחוץ וכסבור שהיא חולין**

התוס' בשבת ע"ג א' ד"ה אלא לאו כתבו בתו"ד דלמ"ד דנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר פטור, מכח פטורא דמתעסק הנלמד מקרא דאשר חטא בה, ה"נ בשחוטי חוץ כה"ג פטור, המהרש"א בסנהדרין ס"ב ב' פירש לדבריהם דהיינו כשנתכוין לשחוט בהמת חולין ונמצא שהיא של קדשים, וכ"ה מבו' בד' המהר"ם בשבת שם, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק ר"ס ח' דבכה"ג הוי כמתעסק.

אך התוס' הרא"ש בקידושין מ"ג א' כתב דהשוחט קדשים בחוץ וסבור שהוא חולין חייב קרבן, וכ"נ בד' הרמב"ן שם, אלא דהביא די"מ דילפינן מקרא לפטרו מקרבן, ויש לפרש הטעם בזה בכמה אנפי, **א** למש"כ הרמב"ן בשבועות י"ט א' דאם נתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר ל"ה כמתעסק. - **ב** המנחת ברוך בסימן י' ענף ב' כתב לפי דבריו דהשוחט קדשים בחוץ וכסבור שהם חולין ל"ה כמתעסק כיון שנתכוין לשחיטה שהיא אסורה בקדשים, ומש"כ התוס' בשבת דהוי כמתעסק, הוא כשהי' סבור שבהמה זו היא מתה ומכוין לחתוך בצוארה ונמצא שהיתה חי' ונשחטה, או דקסבר לחתוך בבשר וחת בסימנים ונשחטה, דלא נתכוין לשחוט. - **ג** העולת שלמה בסוגיין כתב לפי דבריו, דכל שאין לו אלא בהמה זו ושכח שהקדישה ושחטה בחוץ ל"ה כמתעסק, כיון דאין הטעות בב' גופין. - **ד** בס' מנחת אברהם בזבחים ק"ח ב' כתב די"ל דבשחוטי חוץ עיקר האיסור אינו במעשה השחיטה אלא במה שהקרבן נשחט בחוץ, וע"כ לי"ב לפטורא דמתעסק.

**הנכנס למקדש בהעלם מקדש**

בתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס ח' הק' בהא דהנכנס למקדש בהעלם מקדש דסבור שהוא בית דעלמא חייב, דהרי הו"ל מתעסק, לדעת התוס' דאף כשנתכוין לחתיכה זו הוי כמתעסק, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הגרע"א שם כתב דפטורא דמתעסק הוא מחטאת קבועה, ולא נתמעט מקרבן עולה ויורד,[[62]](#footnote-63) והוסיף דהוא לפמש"כ שם דמתעסק מיקרי שגגת עבירה, אלא דלא חייבי' רחמנא חטאת, וע"כ י"ל דחייב בקרבן עולה ויורד. - **ב** המנחת ברוך בסו"ס י' והישועות מלכו בפ"א משבת ה"י ד"ה ואע"פ שראיתי כתבו לפי דבריהם דבכה"ג ל"ה כמתעסק, כיון דנתכוין ליכנס למקום זה, אלא שלא ידע שהוא מקדש, - והקה"י בשבת סו"ס כ"ד כתב לפי דבריו דאיירי כשלא הי' טעותו בטב"ע, אלא שהי' סבור שבית זה הוא ביהכנ"ס, ובכה"ג ל"ה בכלל מתעסק. - **ג** הישועות מלכו שם כתב עוד, דבאיסור טומאת מקדש א"צ מעשה, שהרי אף אם נטמא בפנים ושהה כדי השתחוי' חייב, וע"כ לי"ב לפטורא דמתעסק, וכ"כ החלקת יואב בח"א או"ח סימן ז' ד"ה ולענ"ד, והקוב"ש בפסחים כ"ו א' אות קי"ז, והחזו"א בהוריות סימן ט"ו סק"ט ד"ה והא דמחייב. - **ד** העמודי אור בסימן כ' סק"ט כתב דכיון דמקום המקדש הוא דבר הידוע לנו ע"פ התורה ולא שייך בזה העלם לכל ישראל, דמי למש"כ התוס' דהא דאומר מותר ל"ד למתעסק הוא משום דידוע לנו שהוא אסור. **ה** בס' מנחת אברהם בזבחים ק"ח ב' כתב די"ל דבאיסור טומאת מקדש הוי עיקר האיסור בתוצאה שיש טומאה במקדש, ולא בגוף המעשה כניסה, וי"ל דבכה"ג ליכא לפטורא דמתעסק.

**מי שאינו יודע שיש כלאים בבגדו**

בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ח' הק' בהא דהרואה שיש לחבירו כלאים בבגדו צריך להגיד לו אפי' בשוק לפושטו, דכיון דאינו יודע שיש בבגדו כלאים הוי מתעסק, ואיסור דרבנן מותר משום כבוד הבריות, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הגרע"א שם הוכיח מזה דיש במתעסק איסור דאורייתא, אלא דאינו חייב קרבן. - **ב** הגרע"א כתב די"ל דבכלאים דהוי האיסור בהנאת חימום, הוי כחלבים ועריות דהמתעסק חייב,[[63]](#footnote-64) ובהערות שם הובא מתשו' הגרע"א במק"א שכתב דדבריו מתישבים אף למש"כ הר"ן דאם ריחא לאו מילתא אף דהוי כנהנה מ"מ שרי כשאינו מתכוין, ול"ד למתעסק בחלבים ועריות דחייב, עיי"ש, - **ג** העולת שלמה בסוגיין כתב לפי דבריו, דכיון דאין הטעות בגוף אחר, ל"ה כמתעסק, וגם לפ"ד המנח"ב ודעימי' בכה"ג ל"ה כמתעסק, כיון שנתכוין ללבישה שהיא הדבר האסור בכלאים, וכ"כ החלקת יואב בח"א או"ח סימן ז' (ד"ה ולענ"ד) והחזון יחזקאל בשבועות ספ"ק. - **ד** למש"כ המקו"ח בסימן תל"א בדיני בדיקה וביטול סק"א דכשאסרה התורה דבר שאין בו מעשה אף כשהוא מתעסק אסור, י"ל דה"נ איסורא דלבישת כלאים הוא אף בלא מעשה, דאף אם הלבישו חבירו כלאים ה"ז אסור, ולי"ב לפטורא דמתעסק, וכ"כ הישועות מלכו בפ"א משבת ה"י בסו"ד.

**מתעסק דמאי אי דחלבים ועריות וכו' ואי מתעסק בשבת וכו' לרבא משכח"ל וכו',** כ"ה גירסת הרמב"ן וש"ר בשבועות י"ט א', ועיי"ש שפירשו דמכוון הגמ' למיפרך בהא דילפינן מקרא דאשר חטא בה לפטורא דמתעסק, דאם בחלבים ועריות הרי המתעסק חייב שכן נהנה, ואם בשבת, הרי ל"ב להך קרא דתיפו"ל דמלאכת מחשבת אסרה תורה, וע"ז משני דמשכח"ל בנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר, דבכה"ג חשיב כמלאכת מחשבת, ואינו פטור אלא מקרא דאשר חטא בה, עיי"ש,[[64]](#footnote-65) וכ"כ הברכת הזבח בסוגיין לפרש לדעת התוס'.

אך גירסת רש"י ואלא מתעסק דשבת וכו' לרבא משכח"ל וכו', והיינו דמוקמינן לקרא דאשר חטא בה במתעסק דשבת, ומפרשינן דהיינו בנתכוין לחתוך את התלוש וכו', וכן גירסת התוס' בכ"ד, ולפירש"י היינו דאף דשמואל יליף לפטורא דמתעסק בשבת מקרא דמלאכת מחשבת, מ"מ לר"א לא ילפינן לה מהתם אלא מקרא דאשר חטא בה, ולדעת התוס' היינו דשמואל יליף לפטורא דמתעסק בחתיכת מחובר אחר ממלאכת מחשבת, וקרא דאשר חטא בה הוא להיכא דנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר.

לגירסת הרמב"ן ודעימי' צ"ב, דמה פרכינן דמתעסק דמאי, הרי שפיר בעינן לקרא דאשר חטא בה במתעסק בשאר איסורין מלבד חלבים ועריות, דלי"ב לדינא דמלאכת מחשבת, והמתעסק בהן פטור מקרא דאשר חטא בה, ועמש"כ בזה הפנ"י בשבת ע"ב ב', והאחיעזר בח"ג סימן נ"ז סק"ז.

**לאביי משכח"ל כגון דנתכוין להגבי' את התלוש וחתך את המחובר,** לגירסא זו מבו' דהא דפטרינן בנתכוין להגבי' את התלוש וחתך את המחובר, הוא מקרא דאשר חטא בה, ולא פטרינן לי' מקרא דמלאכת מחשבת, והיינו לדעת רש"י משום דר"א ס"ל דלא נלמד פטור מתעסק מקרא דמלאכת מחשבת, ולדעת התוס' איירי בנתכוין להגבי' את התלוש ונמצא שהוא מחובר, ובכה"ג חשיב כמלאכת מחשבת.

אך הרמב"ן וש"ר בשבועות י"ט א' כתבו דנתכוין להגבי' את התלוש וחתך את המחובר פטור מקרא דמלאכת מחשבת, וקרא דאשר חטא בה מיבע"ל לנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר, דחשיב כמלאכת מחשבת כיון שהוא מתכוין למלאכה, עיי"ש, - ולפי דבריהם נמצא דלאביי דנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר חייב, ל"ב לקרא דאשר חטא בה לפטור את המתעסק בשבת, דאם נתכוין להגבי' את התלוש וחתך את המחובר, ל"ב לקרא דאשר חטא בה, דפטור מקרא דמלאכת מחשבת, ובע"כ דל"ג הכא להא דלאביי משכח"ל וכו', וכ"ה משמעות ד' הרמב"ן והרשב"א שם.[[65]](#footnote-66)

\*בכתבי ברכ"ש שבת סימן כ"ד סק"ד הק' על מש"כ התוס' בכ"ד דאם נתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר חשיב כמלאכת מחשבת, ולא מיפטר אלא מקרא דאשר חטא בה, דהרי לא רצה כלל לעשות תיקון המלאכה, דחתיכת דבר תלוש אינה מלאכה כלל,[[66]](#footnote-67) ועיי"ש בסק"ה שכתב די"ל דמיירי שהוא צריך לירק ומחשב שאפי' יזדמן לו מחובר יתלשנו ומצא ירק וטעה וסבר שהוא תלוש, ובכה"ג חשיב כמלאכת מחשבת, וע"ד מש"כ התוס' בשבת ק"ד ב', ועיי"ש בסק"ו במש"כ בשם הגר"ח, וצ"ב, - ובסימן כ"ז סק"ב כתב דהא דחשיב כמלאכת מחשבת, הוא משום דדמי לנתכוין לזרוק ד' וכסבור שהוא ב' דמיקרי מלאכת מחשבת, וה"נ הכא כיון שחשב על חתיכת המחובר, אף שהי' סבור שהוא תלוש, הוי מחשבה בהמלאכה.[[67]](#footnote-68)

\*בס' משנת רח"ש שבת סימן י"ח ענף א' סק"ז הביא בשם הגרב"ד זצ"ל שהק', דלמש"כ התוס' בסנהדרין ס"ב ב' בתי' קמא דבמלאכת שבת ליכא לפטורא דמתעסק דכל התורה, משום דנהנה, ולמש"כ הפנ"י בשבת ע"ב ב' היינו דכל שנעשה צרכו חשיב כהנאה, דא"כ היאך מפרשינן הכא לדינא דבה פרט למתעסק דהוא בנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר, הרי במלאכת שבת ליכא למיפטר מקרא דבה פרט למתעסק, אלא משום מלאכת מחשבת, - ועיי"ש שהוכיח מזה דאחר דבעינן בשבת מלאכת מחשבת, תו יש בזה לפטורא דמתעסק דכל התורה אף דנהנה במה שנעשה צרכו, וכ"כ בכתבי ברכ"ש שבת סימן כ"ה סק"ד, עיי"ש, וצ"ב, ועי' בברכ"ש כתובות סימן י"ב סוסק"ב.

**הגבי' ביה"ש מהו,** בפירש"י כתב דהיינו דהגבי' חפץ בביה"ש שבין שבת ליוהכ"פ כדי להוציאו דחייב ע"ז מיד, והוא בגונא שהיא סמוך לרה"ר והוא עומד ברה"ר, דהו"ל הוצאה מיד, - אך התוס' שהביא השטמ"ק כתבו בשם פי' אשכנז שפירש דהיינו כשהגבי' ביה"ש הקורנס והניח על הסדן, והביאו כן מתוספתא פ"ב ה"י.

**ונימא להו מקצת הגבהה היתה מהיום ומקצתה למחר,** בפי' הקרבן אהרן לתו"כ דיבורא דחובה פר' ה' כתב לפרש דהיינו משום דאין תנועה בלי זמן ואין זמן בלתי מתחלק, וא"כ גם בזה נוכל לומר שהזמן אשר בו עשה התנועה נתחלק, וחציו מהיום וחציו למחר, - ועמש"כ המצפ"א בביאור המו"מ דרבנן ור' יוסי בזה.

והתוס' שהביא השטמ"ק כתבו לפרש לפי דבריהם דאיירי במכה בקורנס על הסדן דהשיב ר"א דאפשר דההגבהה היתה היום וההכאה למחר, וכ"ה להדיא בתוספתא פ"ב ה"י, וכתבו דרבנן דהביאו מזה ס"ל דמלאכת מכה בפטיש היא רק בההכאה עצמה, ואף אם הגבי' הקורנס בחול והכה על הסדן בשבת חייב דאזלינן בתר ההכאה,[[68]](#footnote-69) - ובפי' הר"ש לתו"כ דיבורא דחובה פ"ז ה"ט כתב בדעת ר"א דאם הגבי' הקונס בחול והכה על הסדן בשבת פטור, דהגבהה צורך מלאכה היא ולא עשה כולו בשבת, וכתב דה"נ במכבה, מה שמגבי' ידו לנשב הוי מן המלאכה, וצ"ב, - ועמש"כ המרומי שדה לירושלמי שבת פי"ג ה"א בטעמא דר"א דס"ל דאינו חייב אלא כשהגבי' בשבת.

**ולר' יוסי גמר מלאכה לר"א פטור הא שמענא לי' דמחייב וכו',** לפירש"י דאיירי הכא בהוצאה, מבו' בפשוטו דכ"ה דמחייב ר"א באורג אחת על האריג, ה"נ מחייב כשעקר בער"ש והניח בשבת, ועמש"כ בזה המים קדושים בסוגיין, ועמש"כ האבנ"ז בסו"ס רכ"ג, והביא מש"כ בתשו' נפש חי' סימן ל"ז לדחוק לפרש לסוגיין בע"א, והיינו משום דמודה ר"א בזה עוקר וזה מניח דפטור, דשאני באריגה שעשה מלאכה שלימה, ובזה הוא דס"ל לר"א דכיון דה"ז מצטרף לאריג, ל"ב שיעור אריגה, וצ"ע.

ולפי' התוס' דאיירי כשהגבי' את הקורנס בשבת והכה על הסדן בשבת, י"ל דרק בכה"ג הוא שאמרו דלר"א חייב, וכמש"כ כן המרומי שדה לירושלמי שבת פי"ג ה"א, עיי"ש.

י"ג אדר פ'

דף מס' 4

**מתעסק במילת תינוקות**

**כריתות י"ט ב'** **-** **והא תינוקות דכי מתעסק דמי וכו',** השטמ"ק הביא מתוס' שהק' דגם בלא הא דשמואל דפטר במתעסק בשבת משום מלאכת מחשבת יש לפטור בזה מקרא דאשר חטא בה פרט למתעסק, כיון שנתכוין למילת התינוק שזמנו בשבת דהוא היתר, ודמי לנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר דפטור, - ועד"ז הק' בחי' הגרע"א בהא דמשני דהואיל ומקלקל בחבורה חייב מתעסק נמי חייב, דזה ניחא אם באנו לפטרו משום מתעסק במילת תינוק אחר דאי"ז מלאכת מחשבת, דהואיל ומקלקל בחבורה חייב ול"ב מלאכת מחשבת, אף מתעסק חייב, אך אם באנו לפטרו משום מתעסק בהיתר דפטור מקרא דאשר חטא בה, ואי"ז פטור מסוים במלאכת שבת, יש לפטרו אף בחבורה, וכן הק' החת"ס בשבת ע"ה א',[[69]](#footnote-70) ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** התוס' ותוס' הרא"ש תירצו דבההיא דתינוקות חשיב כמתכוין לאיסור, כיון דהוא מתכוין למלאכה גמורה לעשות חבורה, אלא שהותרה לגבי מילה, והתוס' כת"י כתבו דאף דרחמנא שריא אי"ז היתר גמור, וע"כ חשיב כמתכוין לאיסור,[[70]](#footnote-71) וע"כ לא פריך מינה אלא לשמואל, ועיי"ש במש"כ לפרש בהא דפרכינן מינה לשמואל אף דהכא הוי כגוף אחד, ונתבאר להלן, וכ"כ המגיני שלמה בשבת ע"ב ב', דכיון דנתכוין לחתיכה דאיסורא אלא דסבר שנדחה האיסור, ל"ה כמתעסק, ול"ד לנתכוין לחתוך את התלוש דלא נתכוין כלל למלאכה האסורה,[[71]](#footnote-72) והחת"ס שם כתב לישב בזה להא דמשני דהואיל ומקלקל בחבורה חייב מתעסק נמי חייב, כיון דליכא הכא לפטור מתעסק דכל התורה, כיון דחשיב כמתכוין לאיסור.[[72]](#footnote-73)

ובפשוטו הטעם בזה, דפטורא דמתעסק דכל התורה, הוא משום חיסרון כוונה שלא נתכוין למעשה האיסור, ומשא"כ הכא דנתכוין להמלאכה האסורה, אלא שסבור שהותרה משום מצות מילה, - אך האו"ש בפ"א משבת ה"ח ד"ה ויש להתבונן כתב לפרש בזה בע"א, דהוא משום דדוקא בנתכוין לשומן פטור, משום דלפי דעתו דהחתיכה היא שומן לי"ב דררא דאיסור אכילה, ול"ה לי' למירמי אנפשי' ולאזדהורי בי', ומשא"כ במילה דיש על התינוק דררא דאיסורא של מלאכת איסור, דאם יחבול בו יותר מכפי מה שצריך למצות מילה חייב, והו"ל לאזדהורי ולמירמי אנפשי', וע"כ ל"ה בכלל מתעסק, - והחזו"א בהוריות סימן ט"ו סק"ט סוד"ה ומהא כתב דשאני בעוסק במלאכת היתר שאין לו מקום לחשוש לאיסור, ומשא"כ הכא דיודע שיש כאן מלאכה גמורה אלא שהותרה למצותה ונכשל בזה שלא הי' הדבר כמצותו לא מיקרי מתעסק.

**ב** המנחת ברוך בסימן י' ענף ב' כתב לישב לפי דבריו, דכיון שנתכוין למעשה חבורה, אף דסבור שהוא מותר בתינוק זה, ל"ה בכלל מתעסק דכל התורה, ול"ד לנתכוין לחתוך את התלוש, דלא נתכוין כלל לעקור דבר מגידולו.

**ג** התפארת ירושלים בפ' ר"א דמילה כתב דלדעת התוס' פטור מתעסק דכל התורה הוא רק כשיש לפניו חתיכה אחת וכסבור שהיא היתר, דלא עלה על דעתו לחשוב ולעיין כלל, ובכה"ג הוא דפטור משום דהוי כקרוב לאונס, ומשא"כ הכא דיש לפניו ב' תינוקות ויודע שאחד מהן אין זמנו בשבת, דהו"ל לעיין שהוא מל את התינוק שזמנו בשבת, וכל ששכח ומל את התינוק שאין זמנו בשבת ל"ה כמתעסק, וכ"כ האו"ש בפ"א משבת ה"ח ד"ה אמנם אחר העיון.

בפירש"י כתב דהא דהכא חשיב כמתעסק, הוא משום דנתכוין למול את זה ומל את זה, ול"ד לשוגג דהוא כגון שהי' מתכוין למול תינוק זה עצמו אלא שסבור שנולד בשבת, והאחיעזר בח"ג סימן נ"ז סק"ד ד"ה וצ"ל כתב דהא דלא משני דאיירי כשנתכוין למול תינוק זה אלא דסבור שזמנו בשבת, הוא משום דמשמע לי' מגופא דמתניתין דהטעות הי' שנתחלפו התינוקות.[[73]](#footnote-74)

אך השטמ"ק הביא מתוס' שפירשו דאיירי הכא כשנתכוין למול גוף זה וכסבור שזמנו בשבת, והקשו דא"כ מאי פריך מינה לשמואל, הרי הא דפטר שמואל משום מלאכת מחשבת הוא כשנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר, וכתבו לישב דהא דפריך מינה היינו משום דכ"ה דמדמי שמואל לפטור נתכוין לאיסור משום מלאכת מחשבת, לנתכוין להיתר דפטור מקרא דאשר חטא בה, והרי דלא מפלג בין איסור להיתר לגבי מלאכת מחשבת בב' גופין, ה"נ לא מפליג גבי מתעסק בין איסור להיתר בחד גופא, וכ"ה דאם נתכוין להיתר ונמצא שהוא אסור פטור מקרא דאשר חטא בה, ה"נ יש לפטור בנתכוין למילה שהותרה בשבת ונמצא שלא הותרה מקרא דאשר חטא בה, וכ"כ התוס' כת"י, וצ"ב, - ועמש"כ לפרש בזה בס' אשר לשלמה מועד סימן כ"ד סק"ב, ובשיעורי הגרי"מ בסוגיין.

ובתשו' חמד"ש או"ח סימן כ' סק"ה כתב לישב, דהא דכשנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר חשיב כמלאכת מחשבת, הוא משום דנתקיימה מחשבתו, דרצונו בדבר זה שתלש, ומשא"כ הכא דכל רצונו למול הוא משום מצות מילה, הרי דכל שנמצא דעדיין לא הגיע זמן מילתו ולי"ב מצות מילה, חשיב דלא נתקיימה מחשבתו, ול"ה כמלאכת מחשבת.

**הנח לתינוקות הואיל ומקלקל בחבורה חייב מתעסק נמי חייב,** השטמ"ק כתב בשם הרא"ש דהיינו משום דפטורא דמקלקל הוא משום מלאכת מחשבת, וכיון דמקלקל בחבורה חייב ול"ב מלאכת מחשבת, אף מתעסק בחבורה חייב, אף דאי"ז מלאכת מחשבת, וכ"כ התוס' בשבת ע"ה א' ד"ה מתעסק הוא ובכתובות ה' ב' ד"ה את"ל הלכה.[[74]](#footnote-75)

הרמב"ם בפ"א משבת הי"ז כתב דאף המקלקל בחבורה פטור, ואינו חייב אלא בצריך לכלבו, משום דבכה"ג ל"ה כלל כמקלקל, ולפ"ז ה"נ המתעסק בחבורה פטור, והאחרונים תמהו לפ"ז בד' הרמב"ם בפ"ב משגגות ה"ח שכתב בדין ב' תינוקות דאם ל"ה אחד מהן ראוי למול בשבת ושכח ומל בשבת מי שאינו ראוי למול בשבת חייב חטאת, דמ"ט אינו פטור משום מתעסק.[[75]](#footnote-76)

והמנחת ברוך בסו"ס י' כתב דהרמב"ם לטעמי' דס"ל בפ"א משבת ה"י דאם נתכוין ללקט תאנה זו וליקט תאנה אחרת פטור, ולא מיפטר משום מתעסק אלא בב' מינים, וע"כ ה"נ בב' תינוקות לא מיפטר משום מתעסק,[[76]](#footnote-77) ומה שאמרו הכא דתינוקות כי מתעסק דמי, הוא לדעת שמואל דאף במין אחד פטור משום מתעסק, - והאחרונים כתבו עוד דרכים בזה בדעת הרמב"ם, ואכמ"ל.

**דעת רש"י בפטור מתעסק לשמואל ולאביי ורבא**

**איתיבי' וכו' אפי' נתכוין ללקט תאנים וכו' אבל בחד מינא אפי' ר' יהושע מחייב,** בפירש"י כתב דהא דפריך מהתם אף דאביי ורבא לא פטרו במתעסק אלא במתכוין להיתר כמתכוין לחתוך את התלוש, הוא משום דשמואל פטר אף במתכוין לאיסור, דכיון דלדידי' טעם הפטור הוא משום מלאכת מחשבת אסרה תורה, משמע דבעינן שיתכוין בו, ונתחדש בדבריו דפליגי אביי ורבא עם שמואל בעיקר פטורא דמתעסק בשבת, דלאביי ורבא פטורו הוא מקרא דאשר חטא בה פרט למתעסק, ולא מיפטר אלא כשנתכוין להיתר, ולאביי לא מיפטר רק כשנתכוין להגבי' את התלוש דלא נתכוין כלל לחתיכה, ולרבא מיפטר אף בנתכוין לחתוך את התלוש כיון דלא נתכוין לחתיכה דאיסורא, ולשמואל דפטורו הוא משום מלאכת מחשבת פטור אף כשנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר.[[77]](#footnote-78)

והאחרונים כתבו לישב בזה דעת רש"י בשבת ע"ב ב' דנתכוין להגבי' את התלוש וחתך את המחובר הוא כגון דנפל סכין בערוגת הירק ונתכוין להגביהו, והתוס' שם כתבו דלפ"ז גם הא דנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר, הוא כשחתך מחובר אחר, והקשו ע"ז דהרי אף אם נתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר פטור, וכמבו' בסוגיין דאף במין אחד שנתכוין ללקט את זה וליקט את זה פטור, - ולרש"י לטעמי' ניחא, דאף דשמואל פטר גם בנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר, מ"מ לאביי ורבא לא פטרינן אלא כשנתכוין להגבי' או לחתוך את התלוש וחתך את המחובר, אך אם נתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר מאותו המין חייב.

למש"כ רש"י בדעת אביי ורבא דפטורא דמתעסק הוא מקרא דאשר חטא בה, ולא פטרי אלא בנתכוין להיתר, יש להסתפק בטעם הא דפטר ר' יהושע בנתכוין ללקט תאנים וליקט ענבים, - אם הוא משום דכל שלא נתכוין אלא למין אחר, ל"ה בכלל אשר חטא בה, כדחזינן לענין דין ידיעה במה חטא, דכל שלא ידע אם ליקט תאנים או ענבים, חשיב שלא נודע לו במה חטא, ורק כשנתכוין למחובר מאותו המין הוא דחייב, כיון שנתכוין לאיסור זה, וכן נקט המגן אבות לעיל בסוגיין (לט.) בדעת רש"י, וכ"כ הרש"ש לעיל בע"א. - או דהוא משום מלאכת מחשבת, דכל הא דס"ל דאין לפטור אלא כשנתכוין להיתר, הוא באותו המין, דס"ל דבכה"ג חשיב כמלאכת מחשבת,[[78]](#footnote-79) ולא מיפטר אלא מקרא דבה, והיינו רק כשנתכוין להיתר, - ועמש"כ בזה המגיני שלמה בשבת ע"ב ב'.[[79]](#footnote-80)

\*בתשו' חמד"ש או"ח סימן כ' סק"ד כתב להעיר, דמ"ט לא פירש"י להא דשמואל פטר אף במתכוין לאיסור, גם בהא דפרכינן מב' תינוקות,[[80]](#footnote-81) וכתב להוכיח מזה דב' תינוקות חשיבי כב' מינים, דכיון שאחד הגיע זמנו למול ולא השני, לא גרע מתאנים וענבים או ענבים שחורות ולבנות, כיון דיש קפידא בין אחד לחבירו, ובזה אף לדעת רבא פטור, וכן צידד הישועות מלכו בפ"א משבת ה"י (ד"ה ודע) דבתינוקות חשיב כב' מינים משום דאיכא קפידא,[[81]](#footnote-82) - ועד"ז כתב הלשון הזהב בשבת ע"ב ב' דכל דמקפיד בין זל"ז, פטור לכו"ע אף שנתכוין לאיסור, דדמי לנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' דפטור כשהוא מקפיד על מקום ההנחה.[[82]](#footnote-83)

התוס' פירשו דהא דפריך מהתם לשמואל ולא פריך מהתם לאביי ורבא, הוא משום דדינא דשמואל הוא דאף במתכוין למחובר אחר פטור משום מלאכת מחשבת, ולדידי' יש לפטור אף בחד מינא, אך אביי ורבא לא איירי בהכי, אלא בנתכוין להיתר, דפטור מקרא דאשר חטא בה.

ולכאו' לפי דבריהם מתפרש פירכת הגמ', דעיקר הא דמפלגינן בין ב' מינים למין אחד, הוא אם באנו לפטור מקרא דאשר חטא בה, דאין לפטור מכח זה אלא בב' מינים, דאף דנתכוין לאיסור, מ"מ כיון דנתכוין למין אחר, ל"ה בכלל אשר חטא בה, כדחזינן לענין דין ידיעה במה חטא, דכל שלא ידע אם ליקט תאנים או ענבים, חשיב שלא נודע לו במה חטא, אך לשמואל דפטר במתעסק משום מלאכת מחשבת, יש לפטרו אף במין אחד, דמ"מ כיון שנתכוין לתאנים אלו וליקט תאנים אלו, ל"ה מלאכת מחשבת.

אך למש"כ התוס' הרא"ש בסנהדרין ס"ב ב' ודעימי' דלר' יהושע לא פטרינן במתעסק אלא משום מלאכת מחשבת, דדריש לקרא דאשר חטא בה דבעינן עד שיוודע במה חטא, בע"כ דגם בפטורא דמלאכת מחשבת יש לחלק בין ב' מינים למין אחד, דבמין אחד חשיב כמלאכת מחשבת, - ולפ"ז צ"ע דמה מותבינן ממתניתין לשמואל, הרי לא נתפרש בד' שמואל דמתעסק בשבת פטור אף במין אחד, ושפיר י"ל דאין לפטור אלא בב' מינים, אך במין אחד חשיב כמלאכת מחשבת,[[83]](#footnote-84) - וצ"ל דהוא משום דשמואל קאמר סתמא דמתעסק בשבת פטור, ומשמע דהוא אף במין אחד, וכמש"כ כן בפירש"י בד"ה אבל בחד מינא.

**אבד מלקט מלבו**

**כגון שאבד מלקט מלבו וכו',** צ"ב דכיון דפטור מתעסק הוא אף במין אחד שנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר, ואפ"ה בכה"ג דאבד מלקט מלבו חייב ול"ה בכלל מתעסק, א"כ מ"ט דר' יהושע דבב' מינים כה"ג פטור.

ובפשוטו הטעם בזה הוא, דבמין אחד דנתכוין לחתוך את זה וחתך את זה, לא מיפטר אלא משום מלאכת מחשבת, וע"כ כל שאבד מלקט מלבו חייב, דכיון דנעשית כונתו חשיב כמלאכת מחשבת, אך בב' מינים דנתכוין לחתוך את זה וחתך זה פטור מקרא דאשר חטא בה, דאף דנתכוין לאיסור, מ"מ כיון דנתכוין למין אחר, ל"ה בכלל אשר חטא בה, ובזה ס"ל לר' יהושע דל"מ הא דאבד מלקט מלבו, דמ"מ כיון דעכשיו היתה מחשבתו ללקיטת התאנים, הוי בכלל מתעסק, וכ"ה מבו' בד' האבנ"ז בסימן רנ"ב סקי"א ורנ"ה ס"ק ו' ז'.

אך לדעת הסוברים דר' יהושע לא ס"ל לפטורא דמתעסק מקרא דאשר חטא בה, דיליף מהך קרא דעד שיוודע לו במה חטא, והא דפטר בנתכוין ללקט תאנים וליקט ענבים הוא משום מלאכת מחשבת, צ"ב, דא"כ ממ"נ, אם כשאבד מלקט מלבו כיון דנעשית כונתו חשיב כמלאכת מחשבת, הדין נותן דאף בנתכוין ללקט תאנים וליקט ענבים יהא חייב, ואם אף שאבד מלקט מלבו כיון שלא נעשית מחשבתו לא חשיב כמלאכת מחשבת, הדין נותן דאף בנתכוין ללקט תאנים וליקט תאנים אחרות יהא פטור.

ושמעתי לפרש בזה דאיכא תרי גווני בפטורא דמלאכת מחשבת, חדא, כשלא נעשה רצונו, ועוד, כשלא נתכוין לעשיית המלאכה,[[84]](#footnote-85) וע"כ הוא דבנתכוין ללקט תאנים וליקט תאנים, דנתכוין למלאכה זו דלקיטת תאנים, אלא שבאנו לפטרו משום דלא נעשה רצונו, דרצונו הי' לתאנים אלו, הרי דכל שאבד מלקט מלבו דהי' רצונו לתאנים אלו, שפיר חשיב כמלאכת מחשבת, אך בנתכוין ללקט תאנים וליקט ענבים דיש לפטרו משום דחשיב דלא נתכוין למלאכה זו דלקיטת ענבים, דכיון דהוי ב' שמות, הרי דאף דנתכוין ללקיטה, מ"מ כיון דלא נתכוין ללקיטת ענבים ל"ה כמתכוין למלאכה, ס"ל לר' יהושע דאף כשאבד מלקט מלבו פטור, דמ"מ עכשיו לא היתה מחשבתו ללקיטת ענבים, ול"ה מלאכת מחשבת.

**דר"ש שזורי סבר וכו' כי פליגי בב' שמות, ר' יהודה סבר לא שנא בשם אחד לא שנא בב' שמות פליגי,** בתוס' הגרע"א פירש דהיינו דפליגי בדין תאנים שחורות ולבנות, דר"ש ור"ש שזורי ס"ל דחשיבי כשם אחד, וע"כ בזה לכו"ע חייב, ור' יהודה ס"ל דחשיבי כב' שמות, וע"כ פטר בזה ר' יהושע, - והרש"ש לעיל י"ט א' תמה ע"ז, דבפירש"י בד"ה ור' יהודה סבר מבו' דמודה ר' יהודה דתאנים שחורות ולבנות חשיבי כשם אחד, אלא דס"ל דאף בשם אחד פטר ר' יהושע, וכ"ה משמעות לישנא דגמ', ועיי"ש שכתב דצ"ל לפ"ז דהא דנקט שחורות ולבנות, ל"ד הוא, אלא אורחא דמילתא נקט,[[85]](#footnote-86) וכ"כ הליקוטי הלכות בעין משפט סק"ה בדעת רש"י.[[86]](#footnote-87)

אך השטמ"ק כתב לפרש דלעולם תאנים שחורות ולבנות חשיבי כב' שמות לכו"ע, ופליגי אם פטר ר' יהושע אף בשם אחד, דלר"ש ור"ש שזורי לא פטר ר' יהושע אלא בב' שמות, ור' יהודה ס"ל דפליגי אף בשם אחד, והא דקאמר אפי' נתכוין ללקט תאנים וליקט ענבים וכו', היינו דהול"ל הך לישנא דמשמע דאף בב' שמות פליגי וכ"ש בשם אחד, ור' יהושע פטר אף בשם אחד.

**דין מתעסק בליקדם**

**רבא אמר ליקדם איכא בינייהו,** בביאור שנויא דרבא מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דאתי לשנויי לשמואל דאף נתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר במין אחד פטור, דהא דפליגי תנאי במתניתין הוא כשנתכוין ללקט זו תחילה ואח"כ זו והלכה ידו על האחרונה תחילה,[[87]](#footnote-88) דר"ש ור"ש שזורי סברי דבשם אחד לכו"ע חייב, ובב' שמות לר"א חייב ולר' יהושע פטור, ור' יהודה סבר דאף בשם אחד פליגי.

וטעם החילוק בלקדם בין מין אחד לב' מינים, הוא מתפרש ע"ד מש"נ לעיל, בהא דבאבד מלקט מלבו מפלגינן בין מין אחד לב' מינים, די"ל דהוא משום דבב' מינים יש לפטור מקרא דאשר חטא בה, וע"כ בזה שפיר יש לפטור אף בלקדם, ורק במין אחד דהוי בכלל אשר חטא בה, ובאנו לפטור משום מלאכת מחשבת, הרי דכיון שהיתה מחשבתו למלאכה זו, (אלא שהקדים את המאוחר), חשיב כמלאכת מחשבת, - וי"ל דהוא משום דבפטורא דמלאכת מחשבת בב' מינים דהוא משום דלא נתכוין למלאכה זו, שפיר יש לפטור אף בלקדם, דהרי בעשייתו זו ל"ה דעתו למלאכה זו, ורק בפטורא דמלאכת מחשבת במין א' דהוא משום דלא נעשה רצונו, הוא דמחייבינן בלקדם, דחשיב דנעשה רצונו, ובד' התוס' הרא"ש שהביא השטמ"ק, מבו' כדרך קמא.

**ב** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דרבא אתא לפרושי להא דאמר ר' יהודה דפליגי ר"א ור' יהושע במתעסק בב' מינים, אף דודאי דיש לפטור בזה, דאי"ז מלאכת מחשבת, ומפרש לה דפליגי בלקדם, דר"א מחייב הואיל ולקט כל שחשב עליו ללקט, ור' יהושע פוטר הואיל ולא לקט כמו שחשב,[[88]](#footnote-89) וכתב דהלכה כר' יהושע, וכ"כ הרמב"ם בפ"א משבת ה"ט.[[89]](#footnote-90)

**ג** השטמ"ק הביא מתוס' הרא"ש דלשנויא דרבא, ס"ל לר"ש ור"ש שזורי דבלקדם במלאכה אחת לכו"ע חייב, אף אם נתכוין ללקט תאנים תחילה ואח"כ ענבים והקדים וליקט ענבים תחילה ואח"כ תאנים, ופליגי ר' יהושע ור"א בב' מלאכות דרצה להדליק נר תחילה ולכבות נר אחר אח"כ וכיבה ואח"כ הדליק, דר"א מחייב ור' יהושע פוטר, ור' יהודה פליג עלייהו דר' יהושע פטר בלקדם אף במלאכה אחת בב' שמות, ואף שחורות ולבנות הוי כב' שמות.

בפירש"י כתב דהא דמחייבינן בליקדם, הוא משום דשם אחד הן "וסו"ס תרוייהו עבד", ומשמע דכל הא דמחייבינן בליקדם, הוא רק משום שליקט את שניהם, וכ"נ בדבריו גם בהא דמחייב ר"א אף בב' שמות, דהוא משום דלשניהם נתכוין "ושניהם עשה", ולא איכפת לן במקדים המאוחר, וכ"ה גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש דטעמא דר"א הוא משום דליקט כל שחשב עליו ללקט,[[90]](#footnote-91) - וצ"ע דכיון דאמרינן דליכא קפידא בקדימה, מ"ט אינו חייב אלא כשליקט את שניהם, ומ"ש ממי שחישב ללקט ב' תאנים ולקט אחד דחייב.[[91]](#footnote-92)

**נתכוין לכבות את זו וכיבה את זו**

**היו לפניו ב' נרות דולקות ונתכוין לכבות את זו וכיבה את זו להדליק את זו והדליק את זו פטור,** כ"ה גירסת רש"י, וכן גרסי התוס' לעיל בסוגיין ד"ה לשון התוספות ובפסחים ל"ג א' ד"ה נתכוין ובסנהדרין ס"ב ב' ד"ה להגבי', וכ"כ ר"ת בספר הישר סימן רנ"ד, והסמ"ג עשין רי"ג, והרשב"א וש"ר בשבת ק"ד ב', והריא"ז בפ' כלל גדול ה"ג דין ט', - אך בד' הרמב"ם בפ"א משבת ה"י מבו' דגריס דנתכוין לכבות את זו וכיבה את זו וכו' חייב, וכן גירסת הראב"ד שם, וכ"ה בתוספתא דשבת פי"ב ה"ג, - והשטמ"ק בשם התוס' הרא"ש, והריטב"א בשבת ע"ב ב', הביאו לב' הגירסאות.

בביאור גירסא זו דנתכוין לכבות את זו וכיבה את זו וכו' חייב, מבו' בד' הרמב"ם שם דהוא משום דמתעסק במין אחד חייב, כיון שעשה מן המלאכה שחשב לעשותה, וזה ניחא להרמב"ם לטעמי' דרבא לא אתא לשנויי לדשמואל, ונתבאר לעיל, וכ"כ המנחת ברוך בסימן י"א סוף ענף א' בדעתו,[[92]](#footnote-93) - אך הראב"ד שם כתב דלעולם מתעסק במין אחד פטור, והא דתניא הכא דחייב, איירי בלקדם, דכיון דהוא מלאכה אחת ומין אחד, לכו"ע חייב, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א שם.

הראב"ד שם הק' ע"ד הרמב"ם דהיאך יתכן דאם נתכוין ללקט תאנים ואח"כ ענבים וליקט ענבים ואח"כ תאנים פטור, אף שעשה כל המלאכה שחשב לעשות, ומאידך אם חשב להדליק את זו והדליק את זו חייב, אף שלא עשה כלל את מה שחשב לעשות.

והקרית מלך רב שם ה"ח ד"ה עוד ראיתי כתב לישב בתרי אנפי, חדא, דהא דפטרינן בנתכוין ללקט תאנים ואח"כ ענבים וליקט ענבים ואח"כ תאנים, הוא משום דבשעת הלקיטה הראשונה כונתו ללקט תאנים ומלקט ענבים, ונמצא דבאותה שעה אין המחשבה והמעשה שוה, ומשא"כ כשחשב להדליק את זו והדליק את זו, דהמחשבה והמעשה הם במין אחד, וע"כ הוא חייב, וכ"כ המרכה"מ שם ה"י, - ועוד, דהא דפטרינן בנתכוין ללקט תאנים ואח"כ ענבים וליקט ענבים ואח"כ תאנים, הוא משום דממה שחשב ללקט תאנים ואח"כ ענבים, נראה דהוא מקפיד בסדר זה, ומשא"כ בנתכוין להדליק את זה והדליק את זה, כיון דהוי מין אחד, נראה דאינו מקפיד.[[93]](#footnote-94)

בספה"י לר"ת שם הק' ע"ד רש"י דפלוגתא דאביי ורבא היא בנתכוין לחתוך את התלוש וחתך מחובר אחר, מהא דתניא הכא דאף אם נתכוין לכבות את זה וכיבה את זה או להדליק את זה והדליק את זה פטור, וכן הק' התוס' לעיל י"ט ב' ועוד מקמאי.[[94]](#footnote-95)

והליקוטי הלכות בעין משפט אות ד' כתב לישב, דלאביי ורבא נימא דהכא איירי בלהקדים, ואתיא כר' יהושע דאפי' בשם אחד בלהקדים פטור, ואף דמשמעות פירש"י הכא דלא איירי הברייתא בלהקדים, הכא הוא לדעת שמואל דס"ל דמתעסק במין אחד פטור, וצע"ג דלאביי ורבא דמתעסק במין אחד חייב, כ"ש דיש לחייב בלהקדים.[[95]](#footnote-96)

ט"ז אדר פ'

דף מס' 5

**כריתות כ' א'** **-** **אלא דלא קא מכוין לכבות ולהבעיר מ"ט דמאן דמחייב תרתי,** בפירש"י כתב דכיון דלא נתכוין לאחד מהן הוי לגבי' מתעסק, והערול"נ כתב דבע"כ דמפרש להא דלא קא מכוין, דהיינו דלא ידע כלל שיעשה מלאכת הבערה, וע"כ מיפטר משום מתעסק,[[96]](#footnote-97) - ועיי"ש שהק' דא"כ לפ"מ דמשני דר"א ב"ר צדוק ס"ל דמקלקל בהבערה חייב, הרי ה"נ מתעסק בהבערה חייב, וכמו שאמרו לעיל בסוגיין בחבורה, דהואיל ומקלקל בחבורה חייב מתעסק בחבורה נמי חייב, ומ"ט הוצרכו להעמידה בנפח.

אך הנה בד' התוס' והרא"ש שהביא השטמ"ק לעיל י"ט ב' מבו' דכל הא דמדמינן מתעסק למקלקל, הוא רק בפטור מתעסק משום מלאכת מחשבת, אך פטור מתעסק דכל התורה, הוא אף בחבורה והבערה, וכ"ה מבו' בד' התוס' בשבת ע"ה א' ד"ה מתעסק הוא ובכתובות ה' ב' ד"ה את"ל הלכה, וכ"כ הגרע"א לעיל י"ט ב' והאחרונים בכ"ד, - ולפ"ז ניחא דע"כ הכא דלא ידע כלל שיעשה מלאכת הבערה, מיפטר משום פטור מתעסק דכל התורה, וע"כ יש לפטרו אף למ"ד דמקלקל בהבערה חייב, ול"ד לההיא דתינוקות דבאנו לפטרו משום מלאכת מחשבת, (ונתבאר לעיל שם), ולמ"ד דמקלקל בחבורה חייב ל"ב מלאכת מחשבת.

**כגון שנתכוין לכבות העליונות כדי להבעיר את התחתונות וכו' בנפח שנו,**[[97]](#footnote-98)בפירש"י כתב דהיינו דל"ה צריך להבערת התחתונות אלא לכיבוי העליונות היתה עיקר כונתו שהי' נפח וצריך לפחמין ונתכוין לכבות עליונות שהיו גסות, אע"פ שידע שיבערו התחתונות, שהוא מקלקלם אצלו, דלא ניח"ל לנפח להבעיר גחלים.

אך התוס' כתבו דלא איירי בנפח אלא באותו שעושה הפחמין ביער, והערול"נ פירש בדבריהם דהיינו דאיהו ניח"ל גם בהבערת התחתונות כדי שיעשו אפר, ואפ"ה הו"ל כמקלקל, דהתוס' לטעמייהו בכ"ד דמבעיר וצריך לאפרו הו"ל כמקלקל,[[98]](#footnote-99) ועיי"ש שכתב לישב בזה להא דמשני ר' יוחנן הכי, אף דלדעת התוס' ר' יוחנן גופי' ס"ל דאין המקלקל בהבערה חייב אלא כשהוא צריך לאפרו,[[99]](#footnote-100) - וצ"ע דאם איירי כשהוא צריך לאפר, א"כ מ"ט כתבו התוס' דהו"ל משאצל"ג, הרי מבעיר וצריך לאפרו הוי מלאכה הצריכה לגופה, וכמש"כ התוס' בכ"ד.

**דת"ק סבר מקלקל בהבערה פטור ור"א ב"ר צדוק סבר חייב,** התוס' כתבו דהא דמחייב ראב"צ אף דהוי מלאכה שא"צ לגופה הוא משום דס"ל כר' יהודה דמשאצל"ג חייב עלי', וכ"כ השטמ"ק בשם תוס'.

והמנורה הטהורה בסימן שי"ח סק"ז הק', דלדעת רש"י ודעימי' דפלוגתא דר"י ור"ש במקלקל בחבורה תליא בפלוגתייהו בדין משאצל"ג, הרי בע"כ דראב"צ דס"ל דמקלקל בחבורה חייב, ס"ל דמשאצל"ג פטור עלי', וא"כ מ"ט מחייב הכא משום הבערה אף דהוי משאצל"ג,[[100]](#footnote-101) ועיי"ש שכתב לישב דהכא חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, וצ"ב, וכבר הק' כן המאירי בשבת ק"ו א' בשנויא דרב אשי דנתכוין לכבות והובערו מאליהן, עיי"ש.

וצ"ל למש"כ התרוה"ד בסימן ס"ד דהחופר גומא וא"צ אף לעפרה חיב אף לר"ש, וה"נ הכא כיון דאין לו צורך כלל בהבערה, לא חשיב כמשאצל"ג וחייב,[[101]](#footnote-102) ול"ד לחופר גומא וצריך לעפרה, דחשיב דיש לו צורך בגומא מחוץ לגופה של מלאכה, ומשא"כ הכא דאין הכיבוי תלוי בהבערה, וע"כ חשיב דאין לו צורך כלל בהבערה.[[102]](#footnote-103)

\***דת"ק ס"ל כר' יוסי דאמר הבערה ללאו יצאת,** התו"י בשבת כ"ט ב' הוכיח מזה, דאף מ"ד דהבערה ללאו יצאת, מודה דכיבוי הוי אב מלאכה, ועמש"כ בזה הרש"ש שם ע"ג א'.

**להקדים איכא בינייהו,** בפירש"י כתב דאיירי כשנתכוין להדליק תחילה ואח"כ לכבות והדליק וכיבה בחיתוי אחד, ות"ק חייש למוקדם ומאוחר וע"כ אינו חייב תרתי, דשמא כיבה תחילה, והא דחייב חדא, הוא משום דנהי דאקדומי לא אקדמי' אחורי נמי לא איחר, והשטמ"ק תמה ע"ז דאם הוי בב"א א"כ יתחייב תרתי, ואם ל"ה בב"א א"כ לא יתחייב אפי' חדא, וכן הק' הרש"ש, ועמש"כ בזה העולת שלמה.

והשטמ"ק כתב לפרש דהא דחייב חדא, הוא משום דאחד משני דבריו ל"ד, והיינו דאינו מקפיד אלא על חד מינייהו, או שתקדום ההדלקה, או שיתאחר הכיבוי, וע"כ הוא חייב חדא על אותו שאינו מקפיד עליו.

**כגון שנתכוין לכבות והובערו מאליהן,** בפירש"י כתב דלא נתכוין להבעיר שלא הי' יודע שסוף תחתונות להבעיר, והערול"נ לעיל בע"א הק' דא"כ הו"ל מתעסק, ומ"ט תלינן לה בפלוגתא דדשא"מ.

אך בפשוטו י"ל דהי' יודע דאפשר שיובערו התחתונות, אלא שלא הי' יודע דהוא פס"ר שיובערו, וע"כ ל"ה כמתעסק, ולא מיפטר אלא משום דשא"מ, וכ"כ האבנ"ז בסימן רנ"א סק"ב, ובחי' הגר"ש בכתובות סימן ז' סק"ג, ועיי"ש שהוכיחו מזה בדעת רש"י דהא דמחייב ר"ש בפס"ר, הוא רק כשיודע שהוא פס"ר, אך כל שאינו יודע מכך פטור, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**ות"ק ס"ל כר"ש דאמר דשא"מ פטור וראב"צ ס"ל כר' יהודה דאמר דשא"מ חייב,** התוס' הק' דלמש"כ בכ"ד דמודה ר' יהודה בדבר שאינו מתכוין דפטור, משום דאי"ז מלאכת מחשבת, א"כ מ"ט הכא מחייב ראב"צ,[[103]](#footnote-104) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דאיירי הכא בפס"ר, והא דפטר ר"ש הוא משום דהוי משאצל"ג, וכ"כ התוס' ביומא ל"ד ב' ד"ה ה"מ.[[104]](#footnote-105) - **ב** התו"י ביומא ל"ד ב' כתבו די"ל דהא דתניא הכא חייב הוא מדרבנן, כמו שמצינו בשבת פ"א ב' דתניא חייב והוא מדרבנן.[[105]](#footnote-106) - **ג** בחי' הגר"ח בפ"י משבת כתב דהו"ל פס"ר דלא ניח"ל, וע"כ תליא בפלוגתא דר' יהודה ור"ש בדשא"מ בכל התורה, דהא דפטר ר"ש בדשא"מ הוא אף בפס"ר דלא ניח"ל, אך הא דפטר ר' יהודה בדשא"מ בשבת הוא רק היכא דאי"ז פס"ר, ויתבאר בעזה"י במקומו. - **ד** האחיעזר בח"ג סימן נ"ז סק"ח כתב דהכא אתיא כמ"ד דמקלקל בהבערה חייב, וע"כ חייב אף בדבר שאינו מתכוין, דכיון דדשא"מ בכל התורה חייב, ולא מיפטר אלא בשבת משום דאי"ז מלאכת מחשבת, הרי דלמ"ד דמקלקל בהבערה חייב ול"ב בהבערה מלאכת מחשבת, חייב אף בדבר שאינו מתכוין, וכ"כ בחי' ר' שלמה כתובות סו"ס ג' וכתבים סימן מ"ד, והקה"י בסימן י"ג.[[106]](#footnote-107)

\*השטמ"ק כתב דהכא ל"ה מקלקל בהבערה, מדמחייב לי' אידך תנא, ומ"מ פטור משום דהו"ל משאצל"ג, כמש"כ התוס', דאין טוב לו יותר בהבערה מאשר לא יובערו, ונתחדש בדבריהם, דאף דאין לו צורך כלל בהבערה, מ"מ לא חשבינן לה כקלקול, וכ"נ בפירש"י לעיל בסוגיין שפירש דבנפח הוי ההבערה קלקול, משום דהוא מקלקלם אצלו, והרי דבשאר בנ"א ל"ה קלקול, אף דא"צ לההבערה.

אך המאירי בשבת ק"ו א' כתב דכיון דאין לו צורך בהבערה, הו"ל מקלקל בהבערה, והא דמחייב ראב"צ, הוא משום דס"ל דמקלקל בהבערה חייב,[[107]](#footnote-108) וכ"כ בתוס' הגרע"א בפ' כל הכלים.

**החותה גחלים בשבת להתחמם בהם והובערו מאליהן תני חדא חייב ותניא אידך פטור וכו',** הערול"נ כתב דהא דלא משני דפליגי אם מקלקל בהבערה חייב, הוא משום דהכא כיון דחתה להתחמם וע"מ כן עשה שיתבערו, ל"ה ההבערה קלקול, ולכאו' תליא בפלוגתת רבוותא שנתבאר לעיל כשא"צ לההבערה, אם הו"ל כמקלקל.

\*הרמב"ם בפ"ז משגגות הי"ב כתב לגירסת הדפוסים דאם חתה גחלים להתחמם מהם והובערו מאליהן חייב שתים מפני שמשאצל"ג עלי', ועמש"כ בזה הכס"מ והלח"מ והמרכה"מ, ומש"כ הערול"נ בסוגיין, ולגירסת הכת"י דל"ג חייב שתים, מתפרשים ד' הרמב"ם בפשיטות.

**שבת ע"ב ב'** **-** **נתכוין להגבי' את התלוש וחתך את המחובר,** התוס' הוכיחו דאם נתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר פטור, ודלא כדעת רש"י דבכה"ג חייב לאביי ורבא משום שנתכוין לאיסור, ממה שאמרו לקמן צ"ז ב' דנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' פטור, וכ"ש בנתכוין לזרוק לצד זה וזרק לצד אחר או נתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר דפטור, וקשיא כן גם בד' הרמב"ם שכתב בפ"א משבת ה"י דאם נתכוין ללקט תאנה זו וליקט תאנה אחרת חייב, ושם פי"ג הכ"א כתב דאם נתכוין לזרוק ד' וזרק ח' פטור.

ובישוב ד' רש"י והרמב"ם מצינו כמה דרכים, **א** הלשון הזהב כתב דהא דנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' פטור הוא משום דמקפיד שינוח בסוף ד', וכדחזינן דאם אמר בכל מקום שתרצה תנוח חייב, והרי דכל הא דבסתמא פטור, הוא משום דמקפיד על מקום ההנחה, ומשא"כ בנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר דסתמא דמילתא אינו מקפיד בין זל"ז, כיון דהוא מין אחד, חייב, ועד"ז כתב המגיני שלמה.[[108]](#footnote-109) - **ב** הלח"מ בפ"א משבת ה"י דשאני היכא דנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר דחייב, משום דפעולת הלקיטה היא אחת והרי נעשית אלא שהיא בנושאים מחולקים, ומשא"כ בנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' דנעשית פעולה מחולקת דהוא הי' רוצה לזרוק ד' ונעשית זריקה ח'. - **ג** המרכה"מ שם ה"ח כתב דהוא משום דכשנתכוין לזרוק ד' דהי' צריך שתנוח האבן בסוף ד' ונח בסוף ח', לא אהנו מעשיו מידי, דאכתי האבן רחוק ד' ממקום הראוי לו ולא נעשתה כוונתו. - **ד** האבנ"ז בסימן רנ"ד סק"ה כתב דשאני בנתכוין לזרוק ד' וזרק ח', דמה שהוסיפה לילך עוד ד' אמות הוי בלא מחשבה כלל, ואף דההנחה שנחה לבסוף הויא במחשבה, דכלפי ההנחה הו"ל כנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר, דהוי מלאכת מחשבת, מ"מ העברת ד' אמות האחרונים מפסקת בין העברת ד' אמות הראשונים לבין ההנחה ואין מצטרפין לחיוב.[[109]](#footnote-110)

**לחתוך את התלוש וחתך את המחובר אביי אמר חייב רבא אמר פטור,** הרמב"ם בפ"א משבת ה"ח פסק כרבא דאם נתכוין לעשות דבר המותר ועשה דבר אחר כגון שנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר אינו חייב כלום, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז משגגות הי"א.

אך בפ"ב משגגות ה"ז כתב דנתכוין להגבי' את התלוש וחתך את המחובר בלא כוונה לחתיכתו פטור, והמהר"י קורקוס והכס"מ שם כתבו דבע"כ ל"ד הוא, דאף אם נתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר פטור, וכ"כ בתשו' הרדב"ז ללשונות הרמב"ם סימן י"ט.

והכנה"ג בלשונות הרמב"ם כתב לישב, דמש"כ הרמב"ם דנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר חייב, הוא כשנתכוין לחתוך תלוש זה וחתך מחובר אחר, ואם נתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר חייב, אך בנתכוין להגבי' את התלוש פטור אף כשנמצא שהוא מחובר,[[110]](#footnote-111) וכ"כ הראש יוסף והצל"ח בסוגיין, ואכמ"ל.

**אלא לאו רישא בע"ז וסיפא בשאר מצוות ושגג בלא מתכוין היכי דמי וכו',** התוס' הק' דהומ"ל דכולה בשאר מצוות, ושגג בלא מתכוין הוא כגון שנתכוין לשחוט בהמת חולין והי' צריך לשל חולין ונמצאת של קדשים, דכוותה בשבת נתכוין לחתוך תלוש ונמצא מחובר ול"ה צריך אלא לתלוש פטור דמלאכת מחשבת בעינן,[[111]](#footnote-112) וכתבו דבכה"ג פטור בשבת אף בנתכוין למחובר זה ונמצא מחובר אחר, דאי"ז מלאכת מחשבת, וכתבו דליכא לאוקמי דמיירי כשנעשית מחשבתו כגון שהי' צריך לחתוך מה שחתך אלא שהי' סבור שהוא תלוש ונמצא שהוא מחובר, דאם בכה"ג פטור לענין שבת מאשר חטא בה, פטור נמי לענין שחוטי חוץ.

והאחרונים תמהו בסתירת דבריהם, דבתחילת דבריהם כתבו דאם נתכוין לשחוט בהמת חולין והי' צריך לשל חולין ונמצאת של קדשים חייב, ובסו"ד כתבו דכ"ה דבשבת אם הי' סבור שהוא תלוש ונמצא שהוא מחובר פטור, ה"נ לענין שחוטי חוץ פטור, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** המהרש"א בסנהדרין ס"ב ב' כתב דמש"כ התוס' בתחילת דבריהם דאם נתכוין לשחוט וכו' חייב, הוא לדעת ר' יהושע דלא דריש לקרא דאשר חטא בה פרט למתעסק, ולדידי' אין מתעסק פטור אלא בשבת משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, ומש"כ התוס' בסו"ד דכ"ה דבשבת פטור ה"נ לענין שחוטי חוץ פטור, היינו משום דלענין שבת פטור אף כשהי' סבור שהוא תלוש ונמצא שהוא מחובר, בע"כ דהוא מקרא דאשר חטא בה, וכר"א דיליף מינה דמתעסק פטור, שהרי בכה"ג שהי' צריך לחתוך מה שחתך אלא שהי' סבור שהוא תלוש ונמצא שהוא מחובר, הוי שפיר מלאכת מחשבת, ולדידי' יש לפטור אף בשחוטי חוץ, ועד"ז כתב המהר"ם בסוגיין.

**ב** התפארת שמואל בהגה' המהרש"א בסנהדרין שם כתב דמש"כ התוס' בתחילת דבריהם דאם נתכוין לשחוט וכו' חייב, הוא לדעת אביי דנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר חייב, ולדידי' כיון דנתכוין לשחיטה חייב, ורק בשבת פטור בגונא דלא נעשית מחשבתו, ומש"כ התוס' בסו"ד דכ"ה דבשבת פטור ה"נ לענין שחוטי חוץ פטור, היינו דאם בשבת פטור אף כשנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר וכדעת רבא, והוא מקרא דאשר חטא בה, פטור אף לענין שחוטי חוץ, וכ"כ החזו"א בהוריות סימן ט"ו סק"ט ד"ה ומש"כ תו'.

**ג** המנחת ברוך בסימן י' ענף ב' כתב לישב לפי דבריו דכל שנתכוין למעשה האסור, אף שהי' סבור שהוא מותר, ל"ה כמתעסק, וע"כ כל שנתכוין לשחוט בהמת חולין ונמצאת שהיא של קדשים ל"ה כמתעסק, כיון שנתכוין לעשות דבר שיש בו איסור בקדשים, ומש"כ התוס' בסו"ד דכ"ה דבשבת פטור ה"נ לענין שחוטי חוץ פטור, היינו כשלא נתכוין כלל למעשה האסור, כגון שסבור לחתוך בצואר בהמה מתה ונמצא שהיא חי', או כסבור לחתוך בבשר וחתך בסימנים, דבכה"ג דמי לנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר דפטור כיון דלא נתכוין כלל לעקור דבר מגידולו, וכ"כ האבהא"ז בפ"א מקרבן פסח ה"ג בהשמטות.

**ד** התפארת ירושלים בפ' ר"א דמילה כתב דלדעת התוס' פטור מתעסק דכל התורה הוא רק כשלא שגג בתערובת איסור בהיתר, כגון דנתכוין לבהמה זו וכסבור שהיא חולין ונמצא שהיא של קדשים, דבזה קיימי התוס' בסוף דבריהם, משום דבכה"ג לא עלה על דעתו כלל לחשוב ולעיוני או לשאול אם היא של קדשים, והוי כקרוב לאונס, אך היכא דשגג מפני שגגת התערובת דהי' סבור דבהמה זו היא של חולין ואידך של קדשים ונמצא להיפך, דבזה קיימי התוס' בתחילת דבריהם, לי"ב לפטורא דמתעסק, משום דבכה"ג שידע שיש בהמה אחת של קדשים, הו"ל לעיוני או לשאול לאחרים, וכ"כ האו"ש בפ"א משבת ה"ח ד"ה אמנם אחר העיון.

**דסבור שומן הוא ואכלו,** לדעת רש"י בשבועות ובכריתות דאם נתכוין לאכול שומן ונמצא שהוא חלב חייב, כתב הצל"ח לעיל בסוגיין דבע"כ דאיירי הכא בגונא דנתכוין לאכול את חתיכת השומן ואכל את חתיכת החלב, דאם נתכוין לחתיכה זו עצמה וכסבור שהיא שומן, אינו בכלל מתעסק.

ובפשוטו כ"ה גם במה שנחלקו לקמן בכסבור רה"י ונמצאת רה"ר, דלדעת רש"י איירי כשנתכוין לזרוק לרה"י וזרק לרה"ר אחר, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א שם שפירש כן לדעתו, - אך הראש יוסף לעיל בסוגיין כתב דהתם איירי כשזרק למקום שנתכוין אלא שנמצא שהוא רה"ר ואפ"ה הוא פטור, משום דלפי מחשבתו דהוא רה"י אין כאן דררא דהוצאה כלל, ומשא"כ בנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא מחובר דהפועלה והכוונה אחת היא, וצ"ב.[[112]](#footnote-113)

**דכסבור רוק הוא ובלעו,** בפירש"י כתב דהא דבכה"ג חשיב כמתעסק אף לדעת אביי, הוא משום דלא נתכוין לאכילה, דרוק לאו בר אכילה הוא אלא בליעה, דכתיב עד בלעי רוקי, ועלתה בידו אכילה, ודמי לנתכוין להגבי' את התלוש וחתך את המחובר,[[113]](#footnote-114) והתורי"ד הק' ע"ז, דאטו בבליעת חלב לא מחייב, וא"כ נמצא דנתכוין לבליעה דהתירא ועלתה בידו בליעה דאיסורא, ומ"ט חשיב כמתעסק לדעת אביי, - וכתב לפרש דאיירי כגון שתחב לו חבירו לתוך פיו ולא הרגיש בכך והי' סבור דמה שיש בפיו הוא רוק קרוש כמו כיחו וניעו ובלעו, וכיון דהי' סבור שאין בפיו דבר אחר אלא רוקו, דמי לנתכוינן להגבי' את התלוש וחתך את המחובר שלא נתכוין לחתיכה כלל.[[114]](#footnote-115)

**נתכוין לזרוק ב' וזרק ד',** התוס' בב"ק כ"ו ב' ד"ה נתכוין לזרוק כתבו דהיינו כשנתכוין לזרוק ב' ונמצאו ד', דאם נתכוין לזרוק ב' והלך יותר ב' אמות, לכו"ע פטור, וכ"כ הריטב"א והשיטה להר"נ בסוגיין.

אך לדעת רש"י בשבועות ובכריתות דאם נתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר חייב לכו"ע, בע"כ דאיירי הכא בנתכוין לזרוק ב' והלך יותר ב' אמות,[[115]](#footnote-116) דאם נתכוין לזרוק ב' ונמצא שהוא ד' לכו"ע חייב, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל בב"ק שם דבכה"ג שנתכוין לזרוק ב' ונמצא שהוא ד' חייב שהרי גמר מחשבתו, אלא שהי' סבור שהיא מלאכת היתר, וזהו שוגג האמור בתורה, וכ"כ המאירי שם.

הריטב"א תמה ע"ד רש"י דאיירי הכא בנתכוין לזרוק ב' והלך יותר ב' אמות, שהרי אפי' נתכוין לזרוק ד' וזרק ח' פטור, כמו שאמרו לקמן צ"ז ב', וכ"ש בנתכוין לזרוק ב' וזרק ד', וכן הק' התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בפסחים ל"ג א', וכ"כ המאירי בסוגיין דבע"כ דאיירי הכא בנמצא שהוא ד', דאם הלך יותר מכדי מחשבתו, אף בנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' פטור.

אך בדעת רש"י פשוט דהוא מתפרש לפמש"כ בב"ק שם ד"ה אם אמר במה שאמרו שם דאם אמר בכל מקום שתרצה תנוח חייב, דהיינו רק בנתכוין לזרוק ד' וזרק ח', שיש כאן מלאכת מחשבת דזרק ד', אך אם נתכוין לזרוק ב' וזרק ד' אפי' אמר בכל מקום שתרצה תנוח פטור, דעיקר מחשבתו אינה למלאכה, וכ"כ הרשב"א והמאירי שם והרא"ש שם סימן ט"ו, ולפ"ז ניחא דפלוגתא דאביי ורבא הכא היא כשאמר בכל מקום שתרצה תנוח,[[116]](#footnote-117) ואפ"ה פטר רבא משום דלא נתכוין לזריקה דד', ופחות מד' אין שם זריקה עלי', וכ"ה מבו' בד' תוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין, וכ"כ הראש יוסף.

\*בעיקר מש"כ רש"י דל"מ הא דאמר בכל מקום שתרצה תנוח בנתכוין לזרוק ב' וזרק ד', כתב הברכ"ש בכתובות סימן י' סק"ב דהוא משום דבדינא דמלאכת מחשבת נכלל תרתי, חדא דבעינן דיתכוין לעשיית מלאכה, דכל דלא נתכוין לעשיית מלאכה, אף אם נהנה ממנה לא מיקרי מחשבת, ועוד, דבעינן דיעשה רצונו ומחשבתו, ובנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' דלא נתכוין כלל לעשיית מלאכה, ל"מ הא דאמר בכל מקום שתרצה תנוח, דאף דניח"ל שתנוח בכל מקום, מ"מ לא נתכוין לעשיית מלאכה, ומשא"כ בנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' דנתכוין לעשיית מלאכה, ואך שבאנו לפטרו משום דלא נעשה רצונו ומחשבתו, הרי דכל דאמר בכל מקום שתרצה תנוח וניח"ל שתנוח בכל מקום, נעשה רצונו ומחשבתו והו"ל מלאכת מחשבת,[[117]](#footnote-118) ועמש"נ בכריתות י"ט ב' לפרש עד"ז בטעמא דמ"ד דאם אבד מלקט מלבו ונתכוין ללקט תאנים אלו וליקט את אלו חייב ואם נתכוין ללקט תאנים וליקט ענבים פטור.

\*הנימו"י בב"ק שם כתב בשם הרמ"ה דהא דבנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' פטור אף אם אמר בכל מקום שתרצה תנוח, הוא משום דלא נתכוין לד' ולאו מלאכת מחשבת קרינן לי', ובפשוטו מכוון דבריו הוא כפירש"י, - אך יש לפרש עוד בדבריו, כמש"כ בחי' הגרש"ש שם סימן ל', דאף כשאמר בכל מקום שתרצה תנוח והויא ההנחה כפי מחשבתו, מ"מ לא חישב על הילוך האמות הנוספות, וע"כ בנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' חייב, כיון דחישב על העקירה וההנחה ועל הילוך ד' אמות, ולא איכפת לן דהלכה ד' אמות בלא מחשבתו, אך בנתכוין לזרוק ב' וזרק ד', אף דהויא ההנחה כפי מחשבתו, מ"מ כיון דלא חישב על הילוך הב' אמות הנוספות, ל"ה מלאכת מחשבת, דלדין מלאכת מחשבת בעינן שיחשב על הדברים דתלוי בהן דין המלאכה בשבת, דהוא העקירה וההנחה והילוך ד' אמות.

\*למש"כ התוס' בב"ק שם דהא דפטרינן בנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' הוא גם לדעת אביי, מבו' דגם הא דפטרינן בזה אף כשאמר בכל מקום שתרצה תנוח, הוא גם לדעת אביי, - ונתחדש בזה, דלדעת אביי אין לפטרו מכח הא דלא נתכוין למלאכה בפנ"ע, שהרי לדעתו אם נתכוין לזרוק ב' ונמצא שהוא ד' חייב, וגם אין לפטרו משום שינוי מקום ההנחה בפנ"ע, שהרי אם נתכוין לזרוק ד' וזרק ח' ואמר כל מקום שתרצה תנוח חייב, מ"מ כל דאיכא לתרוייהו יחד פטור.

ומקור ד' התוס' להך מילתא דמודה אביי בכה"ג, י"ל דהוא ממה שאמרו התם דפטור משום מלאכת מחשבת, ולהתוס' לטעמייהו הרי פלוגתא דאביי ורבא היא בפטורא דמתעסק מקרא דאשר חטא בה, ולא פליגי כלל בפטורא דמלאכת מחשבת, וכיון דבנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' פטור משום מלאכת מחשבת, שפיר יש לפטור בזה גם לדעת אביי.[[118]](#footnote-119)

\*בב"ק שם אמרו דהא דנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' פטור, הוא משום דמלאכת מחשבת בעינן, וצ"ע דלדעת רש"י דפלוגתא דאביי ורבא הכא הוא בנתכוין לזרוק ב' והלך עוד ב' אמות, הרי דאף רבא דפטר אי"ז משום מלאכת מחשבת, אלא מקרא דאשר חטא בה, וכמש"כ בפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה וחתך את המחובר, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בכריתות י"ט ב' שאמרו דהא דפטרינן במתעסק מקרא דאשר חטא בה, משכח"ל לאביי ולרבא.[[119]](#footnote-120)

ושמא י"ל למש"כ בפירש"י בכריתות י"ט א' ד"ה מיבע"ל דפליגי ר"א ור' יהושע אם פטורא דמתעסק הוא מקרא דאשר חטא בה או משום מלאכת מחשבת, ונראה מדבריו שם דלא נחלקו ביסוד הפטור, אלא נחלקו מהיכא ילפינן לה,[[120]](#footnote-121) וע"כ פלוגתא דאביי ורבא היא לתרוייהו, וזהו שאמרו בב"ק דפטור משום דמלאכת מחשבת בעינן, דאתיא כר' יהושע דקי"ל כוותי' דפטורא דמתעסק הוא מלאכת מחשבת, וכ"ה מבו' בפירש"י בפסחים ל"ג א' (ד"ה שאם נתכוין) דהא דנתכוין לחתוך את התלוש חתך את המחובר פטור הוא משום מלאכת מחשבת.[[121]](#footnote-122)

**אבל נתכוין לזרוק ב' וזרק ד' דארבע בלא תרתי לא מיזרקא לי',** בפירש"י כתב דהיינו דזה שנתכוין לב' וזרק ד' נעשית מחשבתו, דהא יש בכלל ד' ב', וע"כ ס"ד דלאו מתעסק הוא, והריטב"א כתב דאזלי לטעמי' דאיירי בנתכוין לזרוק ב' והלך ב' אמות יותר,[[122]](#footnote-123) אך לדעת ר"ת דאיירי בנתכוין לזרוק ב' ונמצא שהוא ד', אין לפרש כן, שהרי נתכוין לכל זריקה זו אלא שטעה במידה, ועיי"ש שכתב דלדעתו צ"ל דהואיל וד' בלא ב' לא מזדרקי בשום מקום, הוו גם הב' מכלל מלאכת האיסור, והואיל וב' אמות הוו מקצת האיסור, ס"ד דקרינן בי' אשר חטא בה.

**אבל כסבור רה"י ונמצא רה"ר דקמכוין לזריקה דארבע,** בפשוטו מבו' בלישנא דגמ', דהא דכסבור רה"י ונמצא רה"ר איירי בזורק ד' אמות, אלא שהי' סבור שהוא רה"י ונמצא שהוא רה"ר, וכ"נ בד' התוס' הרא"ש בריש סוגיין, - אך בד' הריטב"א משמע דאיירי בזורק מרה"י לרה"ר, ומה שאמרו דנתכוין לזריקה דארבע, ל"ד הוא, אלא היינו לשינוי רשויות,[[123]](#footnote-124) והיינו דנתכוין לזרוק מרה"י זו לרה"י אחרת, ונמצא שהוא רה"ר.

התוס' הרא"ש בריש סוגיין הק' דמ"ט נחלקו בכסבור רה"י ונמצא רה"ר, הרי שמעינן לה מפלוגתייהו בנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר,[[124]](#footnote-125) - וכתב דבכסבור רה"י ונמצאת רה"ר ס"ד לחיובי טפי שאינו נחשב טועה כ"כ ליפטר במה שסבור שהוא רה"י, שכך הזריקה דומה מלאכה ברה"י כמו ברה"ר, דמה לי זורק ברה"י ומה לי זורק ברה"ר, ול"ד לקוצר דלא שייך אלא במחובר,[[125]](#footnote-126) - אך הריטב"א כתב דשאני בכסבור רה"י ונמצא רה"ר שנתכוין לשינוי רשויות והי' לו לחוש שהוא רה"ר, וע"כ ס"ד דמודה רבא בזה משום דיש בזה צד מחשבת איסור, וזה מתפרש טפי לטעמי' דאיירי בזורק מרה"י לרה"ר.

**משכח"ל דידע וכו' וקא טעה בשיעורין,** בפירש"י כתב דהיינו דידע לכל המלאכות וטעה בשיעורין שנתכוין לפחות מכשיעור דלכולן יש שיעור,[[126]](#footnote-127) ומבו' בדבריו דאם נתכוין לעשות מלאכה פחות מכשיעור ועשה מלאכה כשיעור, הוי בכלל מתעסק, וכן אמרו בירושלמי בס"פ הזורק דאם אמר הריני קוצר חצי גרוגרת וקצר כגרוגרת פטור משום מתעסק, והובא בפי' ר"נ גאון לקמן ע"ה א', וכ"כ התוס' לקמן ק"ד ב' ד"ה נתכוין לכתוב דאם נתכוין לכתוב אות אחת ועלו בידו ב' פטור משום דלא נעשית מחשבתו, וכ"כ ש"ר שם.[[127]](#footnote-128)

אך הרש"ש לקמן שם כתב די"ל דכל שנתכוין לאות אחת ועלו בידו ב' אותיות, חשיב כנתכוין לכתיבה דאיסורא, שהרי כתיבת אות אחת היא מכלל האיסור, דאם ישלים אות אחרת יהא חייב, ול"ד לנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' דלפי כונתו אי"ז ראוי להצטרף לאיסור, שהרי כל שנח אחר ב', אף אם יזרוק עוד ב' אמות פטור, וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ לקמן ק"ה א', - וצ"ל לפי דבריהם דמה שאמרו הכא דקא טעה בשיעורין, לא קאי על כל המלאכות, אלא קאי על זריקה, ואיירי דשגג בכל המלאכות, וידע לשבת בזריקה אלא דטעה בשיעור דנתכוין לזרוק ב' וזרק ד', וכמש"כ בחי' מהר"ם בנעט בסוגיין דיש לפרש כן,[[128]](#footnote-129) וצ"ע.

\*התוס' לקמן שם הק' בהא דנתכוין לכתוב אות אחת ועלו בידו ב' דחייב, דמ"ש מנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' דפטור, וכתבו דאיירי בגונא דהי' צריך לכתוב ב' אותיות איזה ב' אותיות שיהיו, דהשתא נתכוין לדבר איסור וגם נעשית מחשבתו, והרשב"א שם הוסיף לפרש דכיון דהי' רוצה לכתוב ב' אותיות, אף שעכשיו הי' רוצה לכתוב האחת מהן ועלו בידו שתים, חייב, דהוי כנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' ואמר כל מקום שתרצה תנוח דחייב, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם.

אך הרמב"ן שם כתב ע"ז דאינו נכון, וי"ל דפליג בדינא וס"ל דאף בכה"ג פטור, דדמי לנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' דאף אם אמר כל מקום שתרצה תנוח פטור, משום דלא נתכוין למלאכה, וה"נ בכה"ג שנתכוין לכתוב עכשיו אות אחת וכתב ב', דאף שרצונו בכתיבת ב' האותיות ודעתו לכתוב את שתיהן, מ"מ כיון דבמעשה זה לא נתכוין אלא לכתוב אות אחת, פטור,[[129]](#footnote-130) אך בד' התוס' ודעימייהו נתחדש, דכיון דדעתו לכתוב ב' האותיות, אף שדעתם לכתבם בזאח"ז ובמעשה הכתיבה הראשון לא נתכוין לכתוב אלא אות אחת, מ"מ חשיב כמלאכת מחשבת.[[130]](#footnote-131)

\*הרמב"ן לקמן שם כתב לישב דשאני התם דבכל מקום השתים נתכוין לכתוב אותה האחת, ומשא"כ בנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' דלא נתכוין לזרוק חוץ למקום הב', ועד"ז כתב המאירי שם, - וצ"ב דמ"מ כיון דנתכוין לכתוב באופן דאי"ז מלאכה ונעשה באופן דהוא מלאכה, מ"ט ל"ה בכלל מתעסק דפטור מקרא דאשר חטא בה, והרי לדעת הרמב"ן בסוגיין אף נתכוין לזרוק ב' ונמצא שהוא ד' פטור, וכ"ש בגונא דהתם שלא עלה בידו לכתוב כפי מחשבתו, וגם צ"ב, דכיון דלא נתכוין לאותיות אלו אלא לאות אחת, מ"ט חשיב כמלאכת מחשבת.[[131]](#footnote-132)

**אלא לרבא דאמר פטור היכי משכח"ל,**[[132]](#footnote-133)לדעת רש"י בשבועות ובכריתות דאם נתכוין לתלוש ונמצא מחובר חייב, יש להעיר דא"כ מ"ט לא מוקמינן לה דידע למלאכות אלא דטעה בשיעורים דכסבור ב' ונמצא ד', וכסבור שאין בו כגרוגרת ונמצא שיש בו כגרוגרת, וצ"ע.

**ע"ה א'** **-** **רבא אמר אפי' תימא שפצעו חי מתעסק הוא אצל נטילת נשמה,** התוס' כתבו דהאי מתעסק ל"ד, שהרי מתעסק בחבורה חייב לר"ש, משום דבחבורה לא חיישינן למלאכת מחשבת,[[133]](#footnote-134) אלא היינו דבר שאינו מתכוין, דכיון דאינו מתכוין כלל למלאכה שרי אפי' בחבורה, דומיא דשאר איסורין דלא שייך בהו מלאכת מחשבת, ושרי בדבר שאינו מתכוין.[[134]](#footnote-135)

אך בפי' ר"נ גאון ופי' ר"ח כתבו דמכוון הגמ' הוא לפטורא דמתעסק, והביאו למה שאמרו דמתעסק בשבת פטור דמלאכת מחשבת אסרה תורה,[[135]](#footnote-136) והמגיני שלמה הוכיח כן גם ממש"כ בפירש"י דהא דפריך דמתעסק הוא היינו דל"ה מלאכת מחשבת, ופטורא דדבר שאינו מתכוין הוא בכל התורה, ואי"ז מדין מלאכת מחשבת,[[136]](#footnote-137) - ועיי"ש שכתב דמה שאמרו בכריתות דמתעסק בחבורה חייב, הוא רק לדעת שמואל דאף מתעסק באיסורא פטור, ולפ"ז מוכח ממתניתין דתינוקות דמתעסק בחבורה חייב, אך לרבא לטעמי' דמתעסק באיסורא חייב, י"ל דפטורא דמתעסק הוא אף בחבורה,[[137]](#footnote-138) - והי' מקום לומר עוד דהך ברייתא ס"ל כר' יהודה בהך מילתא דדהמקלקל בחבורה פטור, וה"נ המתעסק בחבורה פטור, אך התוס' הוכיחו דהכא אתיא אף כמ"ד דמקלקל בחבורה חיב, דאל"כ מ"ט לא אמרו דהא דפטור הוא משום מקלקל.

בעיקר מש"כ התוס' לדון דמכוון הגמ' הוא לפטורא דמתעסק, אשר כן פירשו ר"נ גאון ור"ח, צ"ב, דהרי פטורא דמתעסק הוא רק היכא דלפי דעתו אין כאן מציאות איסור, וכמש"כ הגרע"א בסוף מערכה י', וא"כ הכא דיודע הוא דאפשר שתינטל נשמתו, והרי אף הוי פס"ר שתינטל נשמתו, מ"ט הוי בכלל מתעסק.

וצ"ל דאף דפטור מתעסק מקרא דאשר חטא בה הוא רק בגונא דלפי דעתו אין כאן מציאות איסור, מ"מ פטור מתעסק בשבת משום מלאכת מחשבת, הוא אף כשיודע שיש כאן מציאות איסור, דמ"מ כיון דאין מחשבתו על המלאכה אי"ז מלאכת מחשבת, כיון דלא נעשה רצונו ובקשתו,[[138]](#footnote-139) וכ"ה מבו' בפי' ר"נ גאון ופי' ר"ח, דהא דפטרינן הכא במתעסק הוא מכח דינא דמלאכת מחשבת, אף דהר"ח גופי' פירש לעיל ע"ב ב' דהא דפטרינן בנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר הוא מקרא דאשר חטא בה,[[139]](#footnote-140) - ועמש"כ המרכה"מ בפ"א משבת ה"ח בסו"ד ד"ה אמנם ההבדל, ומש"כ ע"ז האחיעזר בח"ב סימן נ' סק"ו.

**פסחים ל"ג א'** **-** **לא אם אמרת בשאר מצוות שלא עשה בהן שאין מתכוין כמתכוין שאם נתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר פטור,** בפירש"י כתב דפטורו הוא משום מלאכת מחשבת, דבעינן שיתכוין לחתיכת מחובר, ובדבריו בד"ה תאמר במעילה מבו' דהא דמתעסק בשבת פטור הוא משום מלאכת מחשבת, והא דמתעסק בשאר איסורין פטור הוא מקרא דאשר חטא בה,[[140]](#footnote-141) ומשמע דבהך גוונא דבשאר איסורין פטור מקרא דאשר חטא בה, פטרינן בשבת מקרא דמלאכת מחשבת, וצ"ב דמ"ט בעינן קרא בפנ"ע לפטרו בשבת, הרי הו"ל כשאר איסורין דפטור מקרא דאשר חטא בה.[[141]](#footnote-142)

התוס' הרשב"א כתב דהא דקרי לה אין מתכוין, אף דפטורו הוא משום מתעסק, הוא משום דגם מתעסק קרי לי' אינו מתכוין, כמו שמצינו בשבת ע"ג א' דקרי למתעסק שגג בלא מתכוין, ועוד דמשום דיש בה יותר כוונה מההיא דרנב"י שנסדרה אח"כ, ע"כ נקט אינו מתכוין.

**תאמר במעילה שאם נתכוין להתחמם בגיזי חולין ונתחמם בגיזי עולה חייב,** המנחת ברוך בסימן י"א כתב דלפי דבריו דלא חשיב כמתעסק אלא כשלא נתכוין כלל להמעשה האסור, כנתכוין לחתוך את התלוש דלא נתכוין כלל לעקירת דבר מגידולו, בע"כ דמה שאמרו הכא דאם נתכוין להתחמם בגיזי חולין ונתחמם בגיזי עולה הוי בכלל מתעסק, הוא כשנתכוין ליטול גיזי חולין להתחמם והלכה ידו על של עולה, וכמו שפירש"י,[[142]](#footnote-143) ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

בטעם הא דבמעילה חייב בכה"ג, כתב בפירש"י דהוא משום דוחטאה בשגגה כ"ד כתיב, ולא כתיב בה מיעוט כדכתיב בשבת מלאכת מחשבת וכתיב בשאר מצוות אשר חטא בה, - אך התוס' הרשב"א והתוס' הרא"ש כתבו דהוא משום שכן נהנה.[[143]](#footnote-144)

למש"כ בפירש"י דהא דהמתעסק חייב במעילה הוא משום דוחטאה בשגגה כ"ד כתיב ולא כתיב בה מיעוט, כתב העמודי אור בסימן כ' סוסק"ט דלפ"ז ה"נ בחייבי לאוין איכא איסור אף במתעסק, שהרי לי"ב קרא למעט מתעסק, וכתב דלפ"ז ל"ש באיסור בל יראה פטורא דמתעסק,[[144]](#footnote-145) - אך האחיעזר בח"ב סימן נ' סק"ו כתב דלעולם יש ללמוד מקרא דאשר חטא בה לכל התורה לפטור את המתעסק, ושאני במעילה דנתרבה מדכתיב בשגגה כ"ד, ועיי"ש שסייע לזה מד' המהרש"א.

בטעמא דרש"י דהוצרך לפרש דהא דבמעילה כה"ג חייב הוא משום דוחטאה בשגגה כ"ד כתיב, ופליג ע"ד התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש דיש לחייב בזה משום שכן נהנה, מצינו כמה דרכים, **א** הפנ"י כתב דהוא משום דלא נהנה כלל מאיסור של עולה טפי מאילו היה חולין גרידא שאין בהם אלא שינוי השם לבד, ובחי' הגרע"א תמה ע"ז, דגם כשנתכוין לבא על פנוי' ובא על אשת איש, לא נהנה כלל מהאיסור אשת איש טפי מאילו היתה פנוי'.[[145]](#footnote-146) - **ב** המנחת ברוך בסימן י"א ענף ב' כתב די"ל דהוא משום דבמעילה איכא כמה גווני שאינו נהנה כלל, כמעילה שע"י הוצאה, וכיון דלא תלי האיסור בהנאה, ע"כ אף כשנהנה שייך בו פטורא דמתעסק,[[146]](#footnote-147) ועד"ז כתב החזו"א בסימן קכ"ד לדף ל"ג א'. - **ג** המנחת ברוך שם כתב די"ל עוד, דכיון דבמעילה אינו חייב אלא כשפגם, א"א לחייבו מכח הא דנהנה, כיון דאין חיובו מכח ההנאה לבדה,[[147]](#footnote-148) ועיי"ש במש"כ לדון בזה, וכ"כ העולת שלמה בכריתות י"ט ב' ד"ה ובעיקר, והאו"ש בפ"א משבת ה"ח ד"ה וצ"ל כמו שפירשתי, ובפט"ו ממאכ"א הי"ד ד"ה איברא. - **ד** האמרי בינה שבת סו"ס ז' ובדיני בב"ח סימן ד' (ד"ה והנה ע"פ) ובדיני תרו"מ סימן י"א (ד"ה ועוד נראה) כתב דהוא משום דלא אמרינן שכן נהנה רק בהנאה שפועל בכל הגוף, ולא בהנאת סיכה, וכ"כ האו"ש בהל' מאכ"א שם ד"ה וראי' לזה, והאחיעזר בח"ג ר"ס נ"ז, והקוב"ש בח"ב סימן כ"ג סק"י.[[148]](#footnote-149) - **ה** בס' משנת רח"ש שבת סימן י"ח ענף א' סק"ג כתב דהוא משום דבמעילה אין עיקר האיסור בההנאה, אלא הוי האיסור משום גזילת הקדש, וכ"נ בד' הברכ"ש בכתובות סו"ס י"א, וכ"כ האבי עזרי בפ"ז ממעילה ה"ה.

\* האמרי בינה בדיני בב"ח סימן ד' ד"ה ולפי"ז הי' נראה כתב דהא דהמתעסק במעילה חייב, הוא משום דמעילה הוי איסור חפצא, ופטור מתעסק הוא רק באיסורי גברא דקפידת התורה שגוף ישראל לא יעשה, והנעשה ממילא בלא כוונת מעשה לא אסרה תורה, ועיי"ש שנקט מכח זה דגם פטורא דדבר שאינו מתכוין ליכא במעילה, וכן נקט גם בדיני יו"ט סימן י"ב (ד"ה ובס' קה"י) וסימן כ"א (ד"ה ברם י"ל).

**שאם הושיט ידו לכלי ליטול חפץ וסך ידו בשמן של קודש שמעל,** האבנ"ז בסימן רנ"א סק"ד הק' דכיון דלא ידע דיש בכלי שמן קודש, דהרי הוי מתעסק, יש בזה גם להתירא דדבר שאינו מתכוין, לדעת הסוברים דספק פס"ר דלשעבר לא חשיב כפס"ר, ועיי"ש בסק"ו שהוכיח מזה דכ"ה דבמעילה ליכא לפטורא דמתעסק, ה"נ לי"ב להתירא דדבר שאינו מתכוין.[[149]](#footnote-150)

והחזו"א בסימן קכ"ד בהערות לסוגיין הק' דבהך גוונא יהא מותר אפי' לכתחילה כדין לא אפשר ולא קמכוין, ולעיל כ"ו א' מבו' דגם בהקדש שרינן היכא דלא אפשר ולא קמכוין, ועיי"ש מש"כ בזה ב' דרכים, ועמש"נ בזה במ"מ לדבר שאינו מתכוין בדף מס' ?.

1. ממש"כ הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ח' דדוחק לחלק דבאיסור שאינו ע"י מעשה ליכא לפטורא דמתעסק, מבו' דפטורא דמתעסק אינו גריעותא בהתייחסות המעשה, - ומאידך הוכיחו ממש"כ במערכה ה' אות ג' דדינא דשב מידיעתו הוא אף בקרבן מעילה, דאף דהתם לא כתיב רק סתם בשגגה, מ"מ כל שגגות כהדדי נינהו, והרי בדין מתעסק אמרו בפסחים ל"ג א' דהוא חייב במעילה, ופירש"י דהוא משום דוחטאה בשגגה כ"ד כתיב, ולא כתיב בה מיעוטא, ובע"כ דפטורא דמתעסק אינו משום גריעותא בשגגה, וליכא בזה לה"ט דכל שגגות כהדדי נינהו, ומה"ט כתב הגרע"א במערכה שם דדינא דשב מידיעתו הוא אף בקרבן עולה ויורד, ול"ד לפטורא דמתעסק שכתב בתשו' הגרע"א שם דהוא רק בחטאת קבועה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולא נתפרש לן לפ"ז הא דהמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה, וכיון דפטורא דמתעסק הוא משום דהו"ל כאונס, מה מהני הא דנהנה דמכח זה הוא חייב, ובד' האו"ש שם נראה דכיון דנהנה הוי כמתכוין, (וכמש"כ בפירש"י בסנהדרין ס"ב ב'), וע"כ ל"ה כאונס, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך אכתי צ"ע לפירש"י בשבת ע"ב ב' דנתכוין להגבי' את התלוש וחתך את המחובר, היינו כגון דנפל סכין בערוגת הירק ונתכוין להגביהו וחתך את המחובר, דלכאו' בכה"ג הוי בכלל דבר שאינו מתכוין, כיון דמחשבתו וכונתו היא להגבהת הסכין, וע"י הגבהת הסכין חתך את המחובר, ודמי לגורר מטה ועי"ז נעשה חריץ, ואין לפרש דאיירי כשנתכוין להגבי' את הסכין והלכה ידו למקום אחר וחתך את המחובר, דא"כ מ"ט העמידה רש"י כשנתכוין להגבי' "סכין", ובע"כ דהוא משום דאיירי כשהגבי' את הסכין וע"י הגבהת הסכין חתך את המחובר, - עוד צ"ע במה שאמרו בב"ק כ"ו ב' דהיתה אבן מונחת לו בחיקו ולא הכיר בה ועמד ונפלה פטור משום מלאכת מחשבת, ותיפו"ל דהו"ל דבר שאינו מתכוין, כיון שלא נתכוין כלל להפיל. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"ה מבו' בד' התוס' בסנהדרין פ"ה א' ד"ה ור"ש שכתבו דכיון דפטרינן במתעסק שאינו מתכוין למלאכה, כ"ש דהיכא דאינו מתכוין אלא לגרירה פטור, ולהדיא דמתעסק חמיר מדבר שאינו מתכוין שלא נתכוין אלא לגרירה והחריץ בא ממילא, ומשא"כ במתעסק שנתכוין למעשה זה אלא שלא נתכוין למלאכה, אך למש""נ בהערה ו' דמכוון התוס' הוא לפטורא דמתעסק בשבת, שהוא כשנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר, (ונתבאר בהערה ו'), אין דבריהם ענין לנידו"ד. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך אי"ז מתישב לדעת הסוברים דספק פס"ר דלשעבר לא חשיב כפס"ר, ויתבאר בעזה"י במקומו, וגם אי"ז מתישב לדעת הערוך דפס"ר דלא ניח"ל דשרי, דלפ"ז הי' לנו להתיר בכל מתעסק דלא ניח"ל בהכי, משום דבר שאינו מתכוין, אך בזה י"ל דאה"נ ל"ב פטורא למתעסק אלא היכא דניח"ל במלאכה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיי"ש שהק' לפ"ז על מש"כ התוס' בסנהדרין פ"ה א' ד"ה ור"ש, דכיון דפטרינן במתעסק שאינו מתכוין למלאכה, כ"ש דהיכא דאינו מתכוין אלא לגרירה פטור, והק' דהרי שאני מתעסק דלדעתו דהוא תלוש אין כאן מציאות איסור, ומשא"כ באינו מתכוין דיודע דאפשר דיעשה חריץ, והוכיח כן, שהרי מתעסק פטור גם בשאר איסורים, ודבר שאינו מתכוין אסור לר' יהודה מדאורייתא בשאר איסורים, והעירו דלמש"כ הגרע"א גופי' בתשו' מהדו"ק סימן ח' דמתעסק הוי שגגת עבירה, אין להוכיח מזה, (דלא מצינו דמחייב ר' יהודה חטאת בדשא"מ בשאר איסורים).

   אך לכאו' בע"כ דמכוון ד' התוס' הוא לפטורא דמתעסק בשבת, דהוא כשנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר, דכיון דלא נתכוין לחתיכת מחובר זה פטור, ופטור זה הוא רק בשבת ולא בשאר איסורים, וכ"ש דיש לפטור בדבר שאינו מתכוין, ופטורא דמתעסק אף בשאר איסורים, דהוא כשלא נתכוין כלל לאיסור, הוא רק משום דלדעתו אין כאן מציאות איסור, ואין ללמוד מזה לדבר שאינו מתכוין, וכמש"כ הגרע"א, ושו"ר עד"ז בברכ"ש כתובות סימן י"ב.

   והנה אמנם אי"ז במשמעות ל' התוס' שהביאו לפטור מתעסק "שאינו מתכוין למלאכה", ופטור מתעסק שנתחדש בשבת, הוא כשהוא מתכוין למלאכה, (וכל' התוס' בשבת ע"ה א' ד"ה מתעסק, ובכתובות ה' ב' ד"ה את"ל), - אך לולי דמסתפינא אמינא דט"ס נפלה בד' התוס', וצ"ל דכיון דפטרינן במתעסק "שמתכוין למלאכה" כ"ש היכא דאינו מתכוין אלא לגרירה, ומה"ט הוא דהוי זה כ"ש, דבמתעסק דשבת הוא מתכוין למלאכה, אלא שמתכוין לגוף אחר, ובדשא"מ אינו מתכוין כלל למלאכה ואין כונתו אלא לגרירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. והי' מקום לפרש עוד בזה, למש"כ הנחל"ד בב"ק כ"ו ב' דלא חשיב כמתעסק אלא כשהוא מתעסק בדבר אחד ועלה בידו דבר אחר, אך כל שאינו מתעסק בדבר אחר, כהיתה אבן מונחת לו בחיקו ועמד ונפלה, ל"ה כמתעסק, ולפ"ז י"ל דע"כ הוא דדשא"מ ל"ה בכלל מתעסק, דרק כשנתכוין לעשי' זו אלא שהי' סבור שהוא דבר אחר, הוא דהוי בכלל מתעסק, אך כשלא נתכוין לעשי' זו אינו בכלל מתעסק, - אך זה נסתר ממש"כ בפירש"י דכל שנפל סכין בערוגת הירק ונתכוין להגביהו וחתך את המחובר, הוי בכלל מתעסק, וכ"ה גם בד' הרמב"ן לקמן ק"ו ב' דהנועל את ביתו לשמרו ולא נודע לו שהי' שם צבי, הוי בכלל מתעסק. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואמנם ודאי דפטורא דמתעסק הוא רק משום דלפי דעתו אין כאן מציאות איסור, ול"ד לכל דבר שאינו מתכוין כגון גורר מטה דיודע דאפשר דיעשה חריץ, וכמש"כ הגרע"א, והיינו משום דכל הא דמתעסק חשיב כדבר שאינו מתכוין אף שהוא מתכוין למעשה זה, הוא משום דלפי דעתו אין כאן מציאות איסור, אך אם הוא יודע דיתכן דהוי זה איסור, חשיב כמתכוין. [↑](#footnote-ref-9)
9. ומשמעות ד' הרמב"ם שם דאיירי לענין מלקות, וכמו שעמד ע"ז האבי עזרי בפ"א מאיסו"ב, והיינו משום דיודע הוא דה"ז אסור, אלא שאינו מתכוין לכך, ושפיר מצינו לחייבו מלקות. [↑](#footnote-ref-10)
10. והשעה"צ בסימן תרל"ט סק"ג כתב דאם נכנס לסוכה לגבות חובו וכיו"ב ואין נפ"מ אצלו אם הוא סוכה או בית או חוץ, א"צ לברך, דלא עדיף ממתעסק בעלמא, ורק בחלבים ועריות אמרינן דמתעסק חייב שכן נהנה, ומשמע דאף דיודע שהוא סוכה, מ"מ חשיב כמתעסק, וגם באיסורים הוי בכלל מתעסק, - אך צריך לדחוק דאין מכוון דבריו לכך, דהרי קי"ל דפס"ר דלא ניח"ל אסור אף כשאינו מתכוין כלל, וכ"ש בכה"ג שנתכוין למעשה זה אלא שלא נתכוין לשם סוכה, ובע"כ דרק לענין מצוה הוא דבכה"ג הוי כמתעסק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובתשו' הרדב"ז סימן תשכ"ז כתב דבמתעסק בשבת ליכא איסור כלל, ויש להסתפק אם הוא משום פטור מתעסק דכל התורה, וס"ל דלי"ב איסור כלל, או הוא משום פטור מתעסק דשבת דאי"ז מלאכת מחשבת, וס"ל דלא אסרו בזה חכמים. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועיי"ש שכתב דמה"ט נקטו התוס' שם לפטורא דמלאכת מחשבת, ולא נקטו לפטורא דמתעסק דכל התורה, דמצד פטור מתעסק דכל התורה, אכתי הו"ל איסור דאורייתא, ורק משום מלאכת מחשבת אי"ז אלא איסור דרבנן. [↑](#footnote-ref-13)
13. וההשלמה כתב דכיון דאם הוציא במזיד חייב, ע"כ אף דבשוגג אינו חייב חטאת משום דאי"ז מלאכת מחשבת, מ"מ גזרו אטו זה, וכ"כ המאירי, ולכאו' כונתם דאף דכששכחה לי"ב איסור דאורייתא משום דאי"ז מלאכת מחשבת, מ"מ כיון דכשהוא מזיד הוי זה מלאכה גמורה, גזרו אטו זה, וצ"ע לפ"ז במה שכתבו דנמצא דאיכא גוונא דחייבין על זדונו סקילה ואין חייבין על שגגתו חטאת. [↑](#footnote-ref-14)
14. ומבו' בדבריו דכל הקו' בזה היא לדעת התוס' דאף בנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר הוי בכלל מתעסק, אך לדעת רש"י דל"ה כמתעסק רק כשנתכוין לחתוך תלוש זה וחתך מחובר אחר, ניחא, דבהיתה אבן מונחת לו בחיקו ונפלה לא חשיב כמתעסק, וצ"ב.

    ובד' הנחל"ד בב"ק שם מבו' דבהיתה אבן מונחת לו בחיקו ונפלה לא חשיב כלל כמתעסק, דמתעסק הוא רק כשהוא מתעסק בדבר אחד ועלה בידו דבר אחר שלא כפי מחשבתו, אך כל שאינו מתעסק בדבר אחר, ל"ה בכלל מתעסק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-15)
15. והנה אמנם י"ל דקו' התוס' היא על הא דאמר שמואל דמתעסק בשבת "פטור" דמלאכת מחשבת אסרה תורה, וע"ז הוא דקשיא להו דבלא"ה הוא פטור מקרא דבה, - אך השואל שם כתב דאף דאיירי שמואל לענין קרבן, מ"מ שפיר י"ל דנקט לטעמא דמלאכת מחשבת, דמכח זה לי"ב איסורא דאורייתא, ולא נקט לטעמא דבה פרט למתעסק, דל"מ אלא לפטרו מקרבן. [↑](#footnote-ref-16)
16. ולפ"ז מבו' מד' הרמב"ם דאין במתעסק אף איסור דרבנן, שהרי אף בשניות דרבנן ליכא איסור במתעסק, אלא משום דנהנה, וזה דלא כמבו' בד' התוס' בשבת י"א א' דה"ז אסור מדרבנן, - והלח"מ בפ"א משבת ה"ח דקדק מל' הרמב"ם שם דאין במתעסק איסור מדרבנן, והק' ע"ז, ועמש"כ בזה המרכה"מ שם. [↑](#footnote-ref-17)
17. ועיי"ש שכתב דהא דליכא בזה לפטורא דמתעסק משום מלאכת מחשבת, הוא משום דנתכוין להוציא את הטלית, אלא שהי' סבור שהוא דרך מלבוש, ובכה"ג חשיב כמלאכת מחשבת, וכמש"כ התוס' בכ"ד דנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר חשיב כמלאכת מחשבת. [↑](#footnote-ref-18)
18. ולכאו' בלא"ה בע"כ דדין מתעסק האמור שם אינו חד דינא עם דין מתעסק דהכא, דהתם הרי יודע הוא שמעשה זה הוא מצוה, ובאיסורין כה"ג לא חשיב כלל כמתעסק. [↑](#footnote-ref-19)
19. אך הנה הגרע"א גופי' בגל' הרמב"ם בפ"א משבת הט"ו נסתפק דפטורא דשנים שעשו הוא רק מקרבן, ורמז להוכיח לזה מד' הרמב"ם בפ"ט מכלאים ה"ט, וכ"כ הבכור שור בחולין פ"ב א', והמקו"ח בהגה' המג"א בסימן רס"ו, וכ"כ המשך חכמה בס"פ בהר, והחכם צבי בסימן פ"ב צידד דאף בזה יכול וזה אינו יכול דהאינו יכול הו"ל כמסייע ואין בו ממש, מ"מ ה"ז אסור מדאורייתא כחצי שיעור, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-20)
20. אך החלקת יואב בח"א או"ח סימן ז' כתב לפרש לד' הרמ"א, למש"כ המקו"ח בסימן תל"א בדיני בדיקה וביטול סק"א דבאיסורים דא"צ מעשה ליכא לפטורא דמתעסק, ויתבאר בעזה"י במקומו, - וי"ל עוד למש"כ הנחל"ד בב"ק כ"ו ב' דפטורא דמתעסק היינו כשהוא מתעסק בדבר אחד ועלה בידו דבר אחר, אך כל שאינו מתעסק במידי ל"ה בכלל מתעסק. [↑](#footnote-ref-21)
21. ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ח' כתב לישב דהוא משום דגם מתעסק הוי שגגת עבירה, - וי"ל עוד למש"כ הנחל"ד בב"ק כ"ו ב' דפטורא דמתעסק היינו כשהוא מתעסק בדבר אחד ועלה בידו דבר אחר, אך כל שאינו מתעסק במידי ל"ה בכלל מתעסק. [↑](#footnote-ref-22)
22. אך בל' המקו"ח שם משמע דהתירא דמתעסק הוא משום דלא אסרה התורה לעשות המעשה בלא כוונה, ולא משום דלא חשיב כמעשה דילי', ואפ"ה כשאסרה תורה דבר שאין בו מעשה אף כשאינו מתכוין אסור, - והמנחת שלמה ח"ב סימן ל' כתב לפרש לדבריו, דהוא משום דבמקום שחייב לעשות מעשה כדי שהדבר הזה דקפיד רחמנא לא יתקיים ממילא ולהפסיקו, ל"ש פטורא דמתעסק, דנהי דלא עשה מעשה לעבור, אך מאידך לא עשה מעשה לבער את החמץ. [↑](#footnote-ref-23)
23. דאף די"ל דל"מ הא דאי"ז מעשה גמור דילי', אלא לפטרו מחטאת, מ"מ הדין נותן למעטו אף מאיסור, דומיא דשנים שעשו דנתמעט אף מאיסור, אך לדעת הסוברים דאף פטורא דשנים שעשו הוא רק מחטאת, (ונתבאר בדף מס' 1), אין להביא מזה. [↑](#footnote-ref-24)
24. ואמנם למש"כ הגרע"א דמתעסק הוי שגגת עבירה, ניחא, אך הגרע"א לא הוכיח לזה מהך דינא. [↑](#footnote-ref-25)
25. אך בכתבי ברכ"ש שבת סימן כ"ה סק"ב כתב דהוא משום דעיקר חיוב גלות במתעסק חייב רחמנא, וגזה"כ הוא בחיוב גלות, והביא כן מד' הגר"ח מואלוזין בתשו' חוט המשולש, ולא מצאתי כן בדבריו, - ובמנחת שלמה ח"ב סימן ל' כתב טעם אחר דבגלות ליכא לפטורא דמתעסק, עיי"ש, - ויש להעיר עוד בזה, דבתשו' חת"ס או"ח סימן קע"ז נקט דגם לענין גלות איכא לפטורא דמתעסק, עיי"ש, וכ"נ בד' הנחל"ד בב"ק כ"ו ב', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-26)
26. וכתב דלית לי' דר"נ דדריש מלאכת מחשבת אסרה תורה דלא משמע לי' ההיא דרשא, ובד' הרש"ש מבו' דלאו היינו דפליג על עיקר דינא דמלאכת מחשבת, אלא היינו דס"ל דאין לפטור במתעסק משום מלאכת מחשבת, - אך האבנ"ז בסימן רנ"ב פירש דהיינו דר"א לית לי' לעיקר דינא דמלאכת מחשבת, וכ"כ באג"ט בפתיחה סק"ג ובמלאכת חורש סקכ"ב אות ז' ואילך, ועיי"ש במה שהאריך לפ"ז. [↑](#footnote-ref-27)
27. ובד' רש"י שם מבו' דאם הוה מודה ר"א לדרשא דמלאכת מחשבת, ל"ה בעינן לקרא דבה פרט למתעסק, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ הריטב"א ביומא ל"ד ב' דשבת בנין אב לכל התורה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-28)
28. ואמנם דבריהם שם סותרים לדבריהם בשבת ע"ב ב' שכתבו ע"ד ד' התוס' שם, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-29)
29. וצ"ל לפי דבריהם, דהא דבעינן לקרא דמלאכת מחשבת, הוא כשנתכוין להגבי' את התלוש ונמצא שהוא מחובר, דבכה"ג ליכא למיפטר מקרא דבה, כיון שנתכוין למעשה זה, ופטורו הוא משום מלאכת מחשבת, - וזה להיפך מדעת התוס' דבכה"ג שנתכוין להגבי' את התלוש ונמצא שהוא מחובר חשיב כמלאכת מחשבת ומיפטר מקרא דבה. [↑](#footnote-ref-30)
30. וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' שם ד"ה להגבי' דגם במלאכת שבת יש לחייב מכח הא דשכן נהנה, ובכה"ג בעינן לפטורא דמלאכת מחשבת, וכ"כ הברכ"ש בכתובות סימן י"ב בשם הגר"ח דמד' התוס' מבו' דדינא דשכן נהנה הוא דע"י דנהנה הוי דין מתכוין, - אך עמש"כ הברכ"ש שם בסו"ס י"א, והרחיב בביאורו בס' משנת רח"ש שבת סימן י"ח סק"ו, וצ"ב, דלכאו' ודאי דבמלאכת שבת עיקר האיסור הוא במעשה. [↑](#footnote-ref-31)
31. ויש שפירשו בד' רש"י, דהא דבעינן כוונה הוא כדי לחשבו כמעשה דילי', וכ"ז הוא במעשה שנעשה מחוץ לגופו, דלא חשיב כמעשה דילי' אלא מכח כוונתו, אך כל שנהנה גופו מהני זה לחשבו כמעשה דילי' אף בלא כוונה, ולפ"ז אין מכוון ד' רש"י דכשנהנה הוי כמתכוין, אלא דכ"ה דכוונה מהניא, ה"נ מה שנהנה גופו מהני, ועד"ז כתב האבהא"ז בפ"א משבת ה"ח ד"ה והנה כבר, וכ"כ בס' משנת רח"ש שבת סימן י"ח סק"ד מהגרב"ד בשם הגר"ח, - ועד"ז יל"פ גם במה שאמרו בקידושין מ"ג א' דמודה שמאי הזקן בחלבים ועריות דאין המשלח חייב משום דלא מצינו זה נהנה וזה מתחייב, ובזה מתפרש מה שנסתפקו התוס' שם דהיינו אף במעילה שע"י הנאה, אף דאין האיסור מכח ההנאה, ועי' בתוס' הרא"ש ותוס' טוך שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-32)
32. ויש להוסיף, דגם אם פטורא דמתעסק הוא משום דלא חייבה תורה כשנעשה האיסור במתעסק ואין לו ידיעה וכוונה לאיסור, י"ל דהיינו רק כשהאיסור הוא במעשה דילי', דאינו חייב על מעשה בלא כוונה, אך כשהאיסור הוא במה שנהנה גופו, הוא חייב אף בלא כוונה. [↑](#footnote-ref-33)
33. והחזו"א שם הוסיף, דבחלבים ועריות חייב אף בתחב לו חבירו או שהביאוהו על ערוה לרצונו, ול"ב למעשה דילי', וכ"כ הברכ"ש בקידושין סימן כ' בשם הגר"ח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-34)
34. והקה"י בשבת סימן ל"ה הק' ע"ז דא"כ היאך חייב חטאת, הרי לענין חטאת בעינן דוקא מעשה, דמה"ט ליכא חיוב חטאת בפסח ומילה, וכתב לפרש בע"א, דכל שנהנה חשיב כעושה מעשה, וע"ד מה שאמרו בב"ק ל"ב א' דרחמנא אחשבה להנאה מעשה, - וי"ל דאף דמתעסק לא חשיב כמעשה דילי', וע"כ הוא פטור באיסורים דכל החפצא דאיסורא הוא במעשה האדם, מ"מ חשיב דנעשה האיסור ע"י מעשה, וע"כ שפיר יש בזה חיוב חטאת. [↑](#footnote-ref-35)
35. ואמנם צ"ע היאך הוא מתישב בהא דפרכינן הכא לר"א מתעסק דמאי אי דחלבים ועריות וכו', והרי דאף לדעת ר"א המתעסק בחלבים ועריות חייב, - אך באמת בד' הריא"ז שם מבו' דגריס בסוגיין בע"א, עיי"ש, ולגירסא זו משמע דלא אמרו להא דהמתעסק בחלבים ועריות חייב אלא לר' יהושע. [↑](#footnote-ref-36)
36. והנה אמנם האחיעזר בח"ג סימן נ"ז סק"ד פירש לד' התוס' דבכל מלאכת שבת חשיב כנהנה, וע"כ חשיב דההנאה היא עצם העבירה, וכ"ה מבו' בד' הפנ"י בשבת ע"ב ב', עיי"ש, וכ"ה גם בדבריו שם ע"ג א', וכ"כ בס' משנת רח"ש שבת סימן י"ח ענף א' סק"ה בשם הגרב"ד זצ"ל, דכיון דיש לו צורך בהעשי' חשיב שכן נהנה מחמת עצם זה שנתקיים העשי' דהמלאכה, - אך האחיעזר שם הביא מד' המהר"ם בסנהדרין שם דמכוון התוס' הוא דאיצטריך קרא דמלאכת מחשבת באופן דנהנה, אך כשלא נהנה גופו לא חשיב כנהנה במה שנעשית פעולתו, וכן נקטו הראש יוסף והחת"ס בשבת שם, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-37)
37. אך יש לפרש הטעם בזה באנפי אחריני, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-38)
38. ולכאו' מוכח מדבריהם דהא דהמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה, אי"ז משום דבאיסורים אלו הוי עיקר האיסור במה שהגיע ההנאה לאדם, דא"כ היאך מצינו לחלק בין הנאת אכילה לשאר הנאות, הרי חד איסורא נינהו, אך י"ל דמכוון דבריהם הוא דבשאר הנאות כל דאינו מתכוין לא חשיבא כהנאה כלל, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-39)
39. ובאמת דלפ"מ שדימו הרמב"ן וש"ר בע"ז שם דינא דדבר שאינו מתכוין לדינא דמתעסק, הרי מוכח דבשאר הנאות ל"מ הא דשכן נהנה, מהא דבכלאים איכא לדינא דדבר שאינו מתכוין, דמה"ט הוא דמוכרי כסות מוכרין כדרכן וכו', אף דנהנה, וכמש"כ כן המאירי, - וכ"כ המשנת ר"א בשבת סימן י"א סוסק"ג דלפי המבו' בד' הרמב"ם בכ"ד דבחלבים ועריות ליכא לפטורא דדבר שאינו מתכוין, בע"כ דבכלאים ליכא לדינא דשכן נהנה, אך י"ל דהטעם בזה הוא משום דבכלאים אין עיקר האיסור בההנאה, וכמש"כ העונג יו"ט בסימן צ"ו, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-40)
40. וכן נקט הליקוטי הלכות בפסחים שם בהערה, דדין שכן נהנה בסיכה, תליא בדין סיכה כשתי', ואם סיכה ל"ה כשתי', לי"ב לדינא דשכן נהנה. [↑](#footnote-ref-41)
41. אך י"ל דהוא משום דבמעילה אין עיקר האיסור בההנאה, וכמש"נ לעיל, - והאחרונים כתבו לישב לזה עוד בכמה אנפי, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-42)
42. ואמנם עיי"ש שכתב דמשכח"ל במלאכת שבת דאיכא הנאת אכילה, במוציא אוכלין בפיו דבליעתן זו היא הנחתן, אך לכאו' אינו במשמע דד' התוס' קיימי רק בכה"ג, והאחיעזר שם כתב דאין לפרש לד' התוס' בכה"ג, דא"כ נמצא דאין ההנאה עצם העבירה, וליכא בזה לדינא דשכן נהנה, אך אי"ז כמש"כ המהר"ם ודעימי' דאין מכוון ד' התוס' דבכל מלאכת שבת חשיב כנהנה, אלא מכוון דבריהם הוא לגונא דנהנה במלאכתו. [↑](#footnote-ref-43)
43. והביאו בשם הגרי"ס זצ"ל ששאל כן להגרע"א דמ"ט חייבין בבדיקת תולעים, הרי אף אם יש בו תולעים לי"ב איסורא משום מתעסק, והגרע"א השיב לפי דבריו דאף במתעסק הוי שגגת עבירה, - ויש להעיר, דבד' השיבת ציון נראה שדן בזה מכח דינא דדבר שאינו מתכוין, דאינו מתכוין אלא לשתיית השכר ולא לאכילת התולעת, ובדבר שאינו מתכוין הרי ליכא איסורא, ובע"כ מד' הגרע"א דס"ל דלי"ב משום דבר שאינו מתכוין, כיון שהוא מתכוין לשתיית השכר שבתוכו התולעת, או משום דהו"ל כפס"ר, וע"כ לא דן בזה אלא משום מתעסק, - אך צ"ע דלמש"כ הגרע"א בסוף מערכה י' ל"ש פטורא דמתעסק בכה"ג דידעינן דיש לחוש שיש בו תולעים.

    ובעיקר הנידון אם יש להתיר בתולעים משום מתעסק, עמש"כ האמרי בינה בדיני בב"ח סו"ס ד', ומש"כ המנחת שלמה בח"א סימן ו' ד"ה ועיין באמ"ב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-44)
44. וכן נקט הקוה"ע בסימן ל"ג סק"ז, ועיי"ש שהק' דלא מצינו דהאוכל אכילה גסה במתעסק יהא פטור, למש"כ כמה מקמאי דבאכילה גסה ליכא הנאה כלל, - ומשה"ק עוד דלא מצינו דהבועל שלא כדרכה במתעסק פטור, (וכתב עפי"ז לישב לפירש"י בשבועות י"ט א'), כבר תמהו על דבריו דלהדיא מבו' בסוגיית הגמ' בקידושין כ"ב ב' דכל הא דבביאה שלא כדרכה ליכא הנאה הוא להאשה, אך להאיש איכא הנאה. [↑](#footnote-ref-45)
45. וכ"ה גם למש"כ האחרונים דהא דבאכילה ליכא לפטורא דמתעסק הוא משום דאיסור אכילה הוא אף במה שהגיע לאדם הנאה מאכילה אסורה אף בלא מעשה דילי', ובע"כ דהוא אף באכילה דלי"ב הנאה, דהרי ליכא ב' גדרי איסור במאכלות אסורות. [↑](#footnote-ref-46)
46. אך במתעסק דעריות פירש"י דהוא כשנתכוין לבא על אשתו נדה וסבור טהורה היא, והשטמ"ק תמה ע"ז דבכה"ג דמי להיכא שנתכוין לחתיכה זו וסבור שהיא שומן דל"ב בכלל מתעסק, והאחרונים כתבו להגי' בד' רש"י בכמה אנפי. [↑](#footnote-ref-47)
47. ונתחדש בדבריו, דאף דבגונא בתרא דחלב וחלב לפניו וכו', אם הי' אוכל את החתיכה שנתכוין לאכלה הי' חייב חטאת, ככל אוכל חתיכת חלב וסבור שהיא שומן, דלדעת רש"י לא חשיב כמתעסק, מ"מ כל שאכל את החתיכה השני' הוי כמתעסק, והיינו דעיקר דינא דמתעסק הוא משום שלא נתכוין לאכילת חתיכה זו, ולא איכפת לן דגם החתיכה שהי' בדעתו לאכלה היא חלב, - ואמנם בפשוטו כ"ז הוא משום דהי' סבור שהיא שומן, ולא נתכוין לאכילת איסור, דאם ידע שהיא חלב ל"ה כמתעסק כיון שנתכוין לאיסור, ודמי לנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר, דל"ה כמתעסק, ואף לשמואל דפטר בזה הוא מקרא דמלאכת מחשבת, - אך יש לדון בזה למש"נ לעיל בדעת רש"י דשבת בנין אב לכל התורה, ולפ"ז י"ל דלשמואל דנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר פטור, ה"נ הי' לנו לפטור גם כשנתכוין לאכול חלב זה ואכל חלב אחר, (אלמלי הא דשכן נהנה), ומה שהעמידה רש"י בגונא דהי' סבור שהיא שומן, הוא משום דאם ידע שהיא חלב ונתכוין לאכלה בלא"ה אינו חייב חטאת, משום דל"ה שב מידיעתו. [↑](#footnote-ref-48)
48. ובד' רש"י וש"ר שם נתחדש טפי ממש"כ הכא דנתכוין לחתיכה זו עצמה וסבור שהוא שומן ל"ה בכלל מתעסק, דבהך גוונא דסבור שומן ונמצא חלב, הרי נתכוין למעשה האכילה, אך כשנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר, הרי לא נתכוין כלל למעשה קצירה, ואפ"ה ל"ה בכלל מתעסק. [↑](#footnote-ref-49)
49. ויש להוסיף שהרי אף בנתכוין לאשתו ונמצא שהיא אחותו, שורש השגגה הוא משום שסבור שהיא אשה אחרת הידועה, והוי הטעות בין ב' גופין, ואפ"ה לא חשיב כמתעסק כיון שנתכוין לבא על אשה זו, וא"כ ה"נ כשהיו שתיהן במטה וכו' הרי בשעת ביאה נתכוין לבא על אשה זו, ומה לי דהוי הטעות בין ב' גופין. [↑](#footnote-ref-50)
50. וזה מתפרש לפ"מ שכתבו שם דבנתכוין להגבי' את התלוש וחתך את המחובר דלא נתכוין לחתיכה כלל, ל"ה מלאכת מחשבת, ובנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר דנתכוין לחתיכה הוי מלאכת מחשבת ופטורו הוא מקרא דאשר חטא בה, - וע"כ הוא דבנתכוין להגבי' את התלוש דפטורו הוא משום מלאכת מחשבת, הוא פטור אף כשנמצא שהוא מחובר, ובנתכוין לחתוך את התלוש דפטורו הוא מקרא דאשר חטא בה, לא מיפטר אלא כשנתכוין לדבר אחר, אך לדעת רש"י דבתרוייהו הוי הפטור משום אשר חטא בה, י"ל דאין לחלק בין זל"ז, - ובזה מתפרש לדעתם הא דבעינן לקרא דמלאכת מחשבת ולא סגי לן בקרא דאשר חטא בה, דמכח זה פטרינן אף כשנתכוין להגבי' את התלוש ונמצא שהוא מחובר. [↑](#footnote-ref-51)
51. והתוס' בכ"ד כתבו דהם ב' דינים חלוקין, דבנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר פטור משום דבעינן מלאכת מחשבת, ובנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר פטור מקרא דאשר חטא בה, - אך בד' התוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת ע"ב ב' מבו' דהוא חד דינא, וכתב דהא דפטר רבא בנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר, הוא כ"ש מהא דפטרינן בנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר דפטור משום דלא נתכוין לזה המחובר, וכ"ש כשלא נתכוין למחובר כלל שהוא פטור. [↑](#footnote-ref-52)
52. אך הצל"ח והחת"ס שם כתבו בדעתו דבכה"ג שנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא מחובר חייב, וכמש"כ בשבועות ובסוגיין. [↑](#footnote-ref-53)
53. וכ"נ גם בדבריו בסנהדרין ס"ב ב' ד"ה שבשאר מצוות, דהא דכשסבור שומן הוא ואכלו ל"ה כמתעסק, הוא משום דנתכוין לאכילה, וכדעת אביי דרק נתכוין להגבי' את התלוש וחתך את המחובר הוי כמתעסק, - אך לדעת רבא דאף נתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר הוי כמתעסק, ה"נ כשסבור שומן הוא ואכלו הוי כמתעסק. [↑](#footnote-ref-54)
54. אך המגן אבות בסוגיין מא: ד"ה רש"י ד"ה מתעסק כתב דהא דבשגגת שבת לא חשיב כמתעסק, הוא משום דאין לטעות מציאות כלל דא"א לשבת להיות חול וגם ידוע הטעות לכל, ועד"ז כתב הצל"ח בשבת ע"ב ב', ועיי"ש שכתב לדון לפ"ז דבשגגת יוהכ"פ חשיב כמתעסק, והחלקת יואב באו"ח סימן ז' תמה ע"ז מסוגיית הגמ' בחולין ק"א ב' דמבו' בפשוטו דבשגגת יוהכ"פ חייב חטאת, אך י"ל דהתם איירי בשגגת איסור יוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-55)
55. ומשא"כ באוכל חלב וכסבור שומן הוא שלא נתכוין לאכילת חלב אלא לאכילת שומן, וכן בהעלם מקדש דלא נתכוין לכניסה למקדש אלא לכניסה לבית דעלמא, וכן בשוחט קדשים בחוץ כסבור שהיא חולין דלא נתכוין לשחיטת קדשים אלא לשחיטת חולין. [↑](#footnote-ref-56)
56. ואמנם לדרך זו הדין נותן דהנכנס למקדש בהעלם טומאה הוי כמתעסק, משום שלא נתכוין לכניסה בטומאה, אף בד' הגרע"א מהדו"ק סו"ס ח' משמע קצת דרק בהעלם מקדש הוי כמתעסק אך בהעלם טומאה ל"ה כמתעסק, וזה מתפרש כד' העולת שלמה דכל שלא היתה השגגה בגוף המעשה, ל"ה כמתעסק, - ונפ"מ עוד בזה, במש"כ העולת שלמה בזבחים ק"ח ב' ד"ה תוד"ה שוגג דהשוחט קדשים בחוץ וכסבור שהוא בביהמ"ק ל"ה כמתעסק, וזה לפי דרכו דכל דאין השגגה בגוף המעשה ל"ה כמתעסק, אך לפ"ד האבנ"ז הדין נותן דבכה"ג חשיב כמתעסק, כיון שלא נתכוין לשחיטה בחוץ, דזהו החפצא דאיסורא. [↑](#footnote-ref-57)
57. אך עיי"ש שכתב דאי"ז כד' התוס' בסוגיין דכל שמתכוין לדבר שהוא היתר לכו"ע אם הי' כמו שהוא סבור הוי בכלל מתעסק. [↑](#footnote-ref-58)
58. ועיי"ש שכתבו דכל שסבור בבגד שאינו מלבוש שהוא מלבוש, הוי כמתעסק, כיון דלפי דעתו שהוא מלבוש אינו משוי כלל, והישועות מלכו שם עמד לפ"ז בסוגיית הגמ' במנחות ל"ח א' דמבו' בפשוטו דברה"ר דאורייתא צריך לומר לו שנפסק הציצית, ועיי"ש מש"כ בזה, ולמש"כ הגרע"א דפטור מתעסק דכל התורה הוא רק מקרבן, ניחא, וכמש"כ העולת שלמה בסוגיין והאג"ט אופה סקל"ג אות ג', ונתבאר לעיל במקומו. [↑](#footnote-ref-59)
59. והחזון יחזקאל שם כתב דבאמת האוכל חלב וכסבור שהוא שומן ל"ה כמתעסק, וזהו עצמו מה שאמרו בשבת ע"ג א' דשגג בשאר מצוות דסבור שומן הוא ואכלו דחייב, ואי"ז משום דשכן נהנה, אלא משום דאי"ז מתעסק כלל. [↑](#footnote-ref-60)
60. והיינו דאף אם הם חלוקין בטעמם, מ"מ המעשה האסור הוא מעשה אכילה, וכיון שנתכוין למעשה אכילה, הרי נתכוין למעשה האסור בחלב, וע"כ הי' בדין דלא יהא בכלל מתעסק. [↑](#footnote-ref-61)
61. ופירש בזה לד' התוס' בשבת ע"ג א' ד"ה אלא לאו ובסנהדרין ס"ב ב' ד"ה רישא בע"ז שכתבו דאם נתכוין לשחוט בהמה של חולין ונמצאת אחרת והיא של קדשים חייב, והמהרש"א בסנהדרין שם תמה דמ"ט לא מיפטר משום מתעסק, כמש"כ התוס' גופייהו בשבת שם בהמשך דבריהם דלמ"ד דנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר פטור, ה"נ בשחיטת קדשים בחוץ כה"ג פטור, וכתב דאתיא כר' יהושע דלא ס"ל לפטורא דמתעסק, - אך המנח"ב כתב לפי דבריו, דכיון דנתכוין לשחיטה האסורה בקדשים ל"ה כמתעסק, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-62)
62. אך מבו' בדבריו שם דאי"ז מתישב בד' התוס' בשבועות י"ט א' ד"ה הרי העלם מקדש שדנו דאיכא גווני דחייב חטאת קבועה בהעלם מקדש, עיי"ש, - והחזו"א בהוריות סימן ט"ו סק"ט ד"ה ומהא דמחייב תמה עוד, דדעת ר"א בהוריות ט' ב' דנשיא מביא שעיר על טומאת מקדש וקדשיו, והרי דאיכא חיוב קרבן קבוע בטומאת מקדש וקדשיו ולא חשיב כמתעסק. [↑](#footnote-ref-63)
63. אך אי"ז כדעת הסוברים דהיכא דאין עיקר האיסור בההנאה, אין המתעסק חייב, ונתבאר בדף מס' 2. [↑](#footnote-ref-64)
64. והריא"ז בקונט' הראיות בשבועות י"ט א' גריס הכא ור"א האי בה וכו' פרט למתעסק, ור' יהושע מתעסק דמאי, אי דחלבים ובעריות חייב שכן נהנה, אי מתעסק דשבת פטור, - והיינו דר' יהושע דלא דריש לקרא דאשר חטא בה פרט למתעסק, הוא משום דס"ל דל"ב קרא להכי, דאי בחלבים ועריות חייב שכן נהנה, ואי בשבת, ל"ב להך קרא דתיפו"ל דמלאכת מחשבת אסרה תורה, ועיי"ש שכתב דר"א דיליף לפטורא דמתעסק מקרא דאשר חטא בה, ס"ל דאף המתעסק בחלבים ועריות פטור, וצ"ל דמה שאמרו דמשכח"ל כגון שנתכוין לחתוך את התלוש, אי"ז ליישב להא דבעינן לקרא לדעת ר"א, אלא מפרשינן למילתא דשמואל דמתעסק בשבת פטור משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה. [↑](#footnote-ref-65)
65. ואמנם קשיא לפ"ז לדעת אביי, דמ"ט בעינן לקרא דאשר חטא בה, - ושמא י"ל דבעינן לה למתעסק בשאר עבירות, מלבד חלבים ועריות, דלי"ב לפטורא דמלאכת מחשבת, ולא מיפטר אלא מקרא דאשר חטא בה, אך האחיעזר בח"ג סימן נ"ז סק"ו כתב דלאביי לא משכח"ל לפטורא דמתעסק בשאר איסורין, עיי"ש, - וי"ל עוד, דאביי פליג על שמואל, וס"ל דאף כשנתכוין להגבי' את התלוש וחתך את המחובר לא מיפטר מקרא דמלאכת מחשבת, ואינו פטור בכה"ג אלא מקרא דאשר חטא בה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-66)
66. ואכן בד' תוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת ע"ב ב' מבו' דבנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר, יש לפטור משום מלאכת מחשבת, והוא כ"ש מהא דפטרינן בנתכוין לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר דפטור משום דלא נתכוין לזה המחובר, וכ"ש כשלא נתכוין למחובר כלל שהוא פטור. [↑](#footnote-ref-67)
67. ובשיעורי הגרי"מ בסוגיין הוסיף לפרש בזה, דלדעת התוס' דינא דמלאכת מחשבת הוא שנעשה רצונו, וגם בכה"ג דנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר חשיב דנעשה רצונו, אך אם דינא דמלאכת מחשבת הוא דנעשה המעשה במחשבה, הרי דבכה"ג לא נעשה מלאכת התלישה במחשבה. [↑](#footnote-ref-68)
68. ובסו"ד הקשו דאמאי לא אמרי לי' קוצר כגרוגרת בחול ובשבת ביה"ש השלימו לשיעור דאזלינן בתר ההשלמה כמו גבי ההגבהה, וצ"ב דהא דבהכאה בקורנס ס"ל דאזלינן בתר ההכאה, הוא משום דזהו מעשה המלאכה, אך בקצירה מ"ט יתחייב על ההשלמה לשיעור, ואף לדעת ר"א דאורג חוט א' על האריג חייב, מ"מ ודאי דמודה דאם הוציא חצי גרוגרת מער"ש וחזר והוציא חצי גרוגרת בשבת, דדמי לכתב אות אחת בער"ש בקלף זה וחזר וכתב בשבת אות אחת בקלף אחר דמודה ר"א דפטור, וכמש"כ השטמ"ק לעיל י"ז א' בשם התוס' והרא"ש, (והוא מוכח כן, דאל"כ לעולם יהא הכותב אות אחת בשבת חייב, משום דה"ז מצטרף עם שאר כתבים שבעולם), וגם בלא"ה י"ל דרק בשיעורא דאורג ב' חוטין וכותב ב' אותיות דאי"ז שיעור בעלמא, אלא עיקר המלאכה היא באריגת ב' חוטין וכתיבת ב' אותיות, (וכאשר כ"ה לדעת הסוברים דאריגת חוט אחד וכתיבת אות אחת ל"ה אף ח"ש), הוא דס"ל לר"א לחייב באורג חוט אחד על האריג וכותב אות אחת סמוך לכתב, אך בשאר מלאכות דשיעור המלאכה הוא בכגרוגרת וכיו"ב, ל"מ מידי הא דה"ז מצטרף עם מה שעשה מבעו"י, וגם צ"ב דמ"ט הוצרכו לכך שקצר מקצת מער"ש והשלים בביה"ש, הרי שפיר לקצור כגרוגרת בקצירה אחת, וכמשה"ק כן השטמ"ק בשם הרא"ש, דמ"ט לא קאמר תולש עשב מן הקרקע שנעשה כרגע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-69)
69. האחיעזר בח"ג סימן נ"ז סק"ד כתב לישב לקו' זו, למש"כ התוס' בסנהדרין ס"ב ב' ד"ה להגבי' בתי' קמא, דהא דבעינן במתעסק בשבת לפטורא דמלאכת מחשבת, ולא פטרינן לי' מקרא דבה פרט למתעסק, הוא משום דנהנה, ופירש שם דהיינו דבמה שנעשית מלאכתו חשיב כנהנה, וע"כ ה"נ במתעסק דתינוקות ליכא למיפטר אלא משום מלאכת מחשבת, וכיון דמקלקל בחבורה חייב ול"ב מלאכת מחשבת, מתעסק נמי חייב, אך אי"ז מתישב לדעת המהר"ם ודעימי', דלא בכל מלאכת שבת חשיב כנהנה דלי"ב לפטורא דמתעסק דכל התורה. [↑](#footnote-ref-70)
70. והעמודי אור בסימן כ' סק"ט נקט דזה ניחא אם שבת דחוי' אצל מילה, אך אם שבת הותרה אצל מילה יש לנו לחשבו כמתעסק בהיתר, וכ"כ האבנ"ז בסימן רנ"ה סק"ה, - אך האחיעזר בח"ג סימן נ"ז סק"ב כתב דאף אם שבת הותרה אצל מילה, מ"מ כיון דהוי זה מעשה מלאכה האסורה, אלא שהותרה משום מצות מילה, ל"ה כמתעסק בהיתר, וכ"כ הישועות מלכו בפ"א משבת ה"י ד"ה והנה כבר כתבנו. [↑](#footnote-ref-71)
71. ובזה מתישב משה"ק המנחת ברוך בסימן י' ענף א' בהא דתנן בפסחים ע"א ב' דשאר כל הזבחים ששחטן לשם פסח ר"א מחייב חטאת, ואף ר' יהושע לא פטר אלא משום דטעה בדבר מצוה, ובגמ' שם ע"ב ב' אמרינן דשוחט חולין לשם פסח בשבת חייב, אלמלי הא דהוי טועה בדבר מצוה, דמ"ט לא חשיב כמתעסק, והוכיח מזה כדבריו דכל שנתכוין למעשה המלאכה, ל"ה כמתעסק, ולהנ"ל ניחא, דכיון שנתכוין למלאכה גמורה דנטילת נשמה אלא שסבור שהותרה משום מצות פסח, ל"ה כמתעסק, וכ"כ האחיעזר בח"ג סימן נ"ז סק"ב, ומתישב בזה גם משה"ק העונג יו"ט בסימן כ"א בהא דתנן בפסחים שם דאם שחטו ונמצא טריפה בסתר פטור, אך אם הי' טריפה בגלוי חייב, דמ"ט לא מיפטר משום מתעסק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-72)
72. וכ"נ בד' התוס' בכתובות ה' ב' ד"ה את"ל (הב') שכתבו דמה שאמרו הכא דמתעסק בחבורה חייב, הוא משום דמתעסק "שמתכוין למלאכה" לא מיפטר בשבת אלא משום דאי"ז מלאכת מחשבת, והרי דהכא חשיב כמתכוין למלאכה, והיינו משום דהוא מתכוין לעשיית חבורה. [↑](#footnote-ref-73)
73. ואמנם לכאו' אין משמעות במתניתין דאיירי כשידע שתינוק זה הוא שזמן מילתו בשבת, ונשמטה ידו ולקח את התינוק שזמנו אחר השבת, אלא איירי בגונא דנתחלפו לו התינוקות, ובא למול את התינוק שסבור שהוא התינוק שזמנו בשבת, וכנראה מה"ט נקטו התוס' שהביא השטמ"ק בסוגיין, דהכא הוי כמתעסק בגוף אחד, ולא חשיב כמתעסק דב' גופין, וגדולה מזו כתב העונג יו"ט בסימן כ"א ד"ה ולפמש"כ א"ש דאף אם קדם ומל את של שבת בער"ש ואח"כ מל את של ער"ש בשבת, חשיב כמתעסק, אף דבשבת כבר לא היו ב' התינוקות לפניו, כיון דהוי הטעות משום התחלפות התינוקות, - אך זה דלא כמשמעות פירש"י לעיל בסוגיין דלא חשיב כמתעסק אלא כשנתכוין לאכול שומן והלכה ידו אל החלב, ואכלו, או שנתכוין לאשתו ונשמטה אשתו ובאה אחותו במקומה, ולא סגי במה שהטעות היא בין ב' גופין, - ועד"ז הק' המגיני שלמה בשבת ע"ב ב', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-74)
74. אך בד' התוס' שהביא השטמ"ק משמע, דאף אם פטורא דמקלקל אינו משום מלאכת מחשבת, מ"מ שפיר מדמינן מתעסק בחבורה למקלקל בחבורה, משום דאין פטורם אלא בשבת, ומשא"כ בפטורא דדבר שאינו מתכוין דהוא אף בשאר איסורין. [↑](#footnote-ref-75)
75. גם צ"ע דכיון דמקלקל בחבורה פטור, מ"ט לא מיפטר כשמל את זה שזמנו אחר השבת בשבת משום מקלקל, וכבר עמד ע"ז הרמב"ם בפיהמ"ש בפ' ר"א דמילה, וכתב דהוא משום דאינו מקלקל וכמו שאמרו בשבת ק"ו א' דבמילה מתקן הוא, - ועמש"כ השאג"א בסימן נ"ב והערול"נ בסוגיין והאו"ש בפ"א ממילה ה"ז בסו"ד לפרש בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-76)
76. אך העמודי אור בסימן כ' כתב דאין לישב כן, דבתינוקות שהוא מקפיד למול את זה שזמנו בשבת, הו"ל כב' מינים, וכן נקט בתשו' חמד"ש או"ח סימן כ' סק"ד, והוכיח כן מד' רש"י בסוגיין, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-77)
77. אך בפירש"י בפסחים ל"ג א' ד"ה שאם נתכוין וד"ה רנב"י מבו' דאף הא דפטרי אביי ורבא בנתכוין להגבי' את התלוש או בנתכוין לחתוך את התלוש, הוא משום דבעינן מלאכת מחשבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-78)
78. וכאשר כ"ה מבו' בפירש"י בד"ה אבל בחד מינא דבדין מלאכת מחשבת יש מקום לחלק בין ב' מינים למין אחד, וכל הא דפרכינן לשמואל הוא משום דאמר בסתמא דמתעסק בשבת פטור, ומשמע אפי' במין אחד. [↑](#footnote-ref-79)
79. והצל"ח שם ד"ה ונלע"ד כתב דפליגי בה אביי ורבא, דלאביי הא דפטר ר' יהושע בב' מינים הוא משום מלאכת מחשבת, ולרבא הוא מקרא דאשר חטא בה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-80)
80. ועיי"ש שכתב דאין לומר דבתינוקות שנתכוין למול את זה שזמנו בשבת חשיב כמתכוין להיתר, דא"כ מאי משני דהואיל ומקלקל בחבורה חייב מתעסק נמי חייב, הרי במתכוין להיתר פטור אף בשאר איסורים, ובע"כ דלא חשיב כמתכוין להיתר. [↑](#footnote-ref-81)
81. והעירו דלפ"ז מוכח דהא דמודו אביי ורבא בנתכוין ללקט תאנים וליקט ענבים דפטור, אי"ז מקרא דאשר חטא בה, אלא הוא משום מלאכת מחשבת, דאי נימא דהא דפטור בב' מינים הוא מקרא דאשר חטא בה, א"כ מאי משני דהואיל ומקלקל בחבורה חייב מתעסק נמי חייב, הרי באנו לפטרו מכח קרא דאשר חטא בה, ואף בשאר איסורים כה"ג פטור. [↑](#footnote-ref-82)
82. אך המגיני שלמה בשבת ע"ה א' כתב דכל הא דפרכינן מתינוקות הוא רק לשמואל דאף מתעסק באיסורא פטור, אך לאביי ורבא ליכא למיפרך מהתם, ועיי"ש שכתב לפ"ז דלדעת אביי ורבא אין מקור להא דמתעסק בחבורה חייב, וי"ל דאף בחבורה פטור המתעסק, ויתבאר בעזה"י במקומו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-83)
83. ואדרבה יש לסייע ממשנתינו לשמואל דמתעסק בשבת פטור משום דבעינן מלאכת מחשבת, דמכח זה הוא דפטר ר' יהושע בנתכוין ללקט תאנים וליקט ענבים. [↑](#footnote-ref-84)
84. ויש ללמוד כן ממש"כ בפירש"י בב"ק כ"ו ב' ד"ה אם אמר דבנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' ואמר כל מקום שתרצה תנוח חשיב כמלאכת מחשבת, ובנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' ל"ה כמלאכת מחשבת אף אם אמר כל מקום שתרצה תנוח, משום דעיקר מחשבתו אינה למלאכה, והיינו דל"מ הא דאמר כל מקום שתרצה תנוח, אלא היכא דכונתו למלאכה אלא שבאנו לפטרו משום דלא נעשה רצונו, וכיון דאמר כל מקום שתרצה תנוח, הרי נעשה רצונו, אך בנתכוין לזרוק ב' דל"ה מלאכת מחשבת משום דלא נתכוין למלאכה, ל"מ הא דאמר כל מקום שתרצה תנוח, דמ"מ לא היתה כונתו למלאכה, ועד"ז כתב הברכ"ש בכתובות סימן י' סק"ב, ונתבאר עוד בשבת ע"ג א'. [↑](#footnote-ref-85)
85. אך המגן אבות כתב דתאנים שחורות ולבנות לא חשיב כב' שמות, וגם לא חשיבי כשם אחד ממש, ובזה פליגי ר"ש שזורי ור' יהודה, דלר"ש שזורי לא פטר ר' יהושע אלא בב' שמות, ולר' יהודה פטר ר' יהושע אף בתאנים שחורות ולבנות, ובתאנים לבנות ולבנות שהם שם אחד ממש לכו"ע חייב. [↑](#footnote-ref-86)
86. ובד' הרמב"ם בפ"א משבת ה"ט וה"י מבו' דתאנים שחורות ולבנות חשיבי כב' שמות, וע"כ אף דקי"ל דנתכוין ללקט תאנה זו וליקט תאנה אחרת חייב, מ"מ אם נתכוין ללקט תאנים שחורות וליקט לבנות פטור, אך י"ל דהוא משום דלא קי"ל כשנויא דהכא, אלא כשנויא דרבא דלקדם איכא בינייהו, כמש"כ הרמב"ם שם ה"ט ובפיהמ"ש, ולשנויא דרבא לכו"ע תאנים שחורות ולבנות חשיבי כב' שמות. [↑](#footnote-ref-87)
87. הקרית מלך רב בפ"א משבת ה"ח בסו"ד האריך לדון אם הא דלקדם היינו כשנתכוין ללקט את זה ואח"כ את זה והלכה ידו על האחרונה תחילה כפירש"י, או דהוא כשאבד מלקט מלבו וחשב שהי' דעתו ללקט תחילה את זה, ונסתפק לב' הדרכים בדין אבד מלקט מלבו לדעת רבא, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-88)
88. ובזה מתפרש מש"כ הרמב"ם בפ"א משבת ה"י דנתכוין ללקט תאנה זו וליקט תאנה זו חייב, ופסק דלא כשמואל דפטור, משום דלדידי' שנויא דרבא דלקדם פליגי אינו כדעת שמואל, ואדרבה מהא דתניא דנתכוין לכבות את זו וכיבה את זו וכו' חייב, מבו' דלא כשמואל, ונתבאר להלן, - וזהו גם מה שפסק הרמב"ם שם ה"ט כשנויא דרבא דאף בלקדם פטור, אף דקי"ל דלא כשמואל דפטורא דמתעסק הוא אף במין אחד, משום דשנויא דרבא דלקדם פליגי לא אתי לשנויי לשמואל, אלא בא לפרש להא דפליגי ר"א ור' יהושע במתעסק בב' שמות, ומתישב בזה משה"ק הלח"מ שם ה"י ע"ד הרמב"ם, וכמש"כ כן הליקוטי הלכות בעין משפט סק"ד. [↑](#footnote-ref-89)
89. ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם מבו' דר"ש ור"ש שזורי לא איירי כלל בדין מתעסק, אלא בדין ידיעה במה חטא, עיי"ש, וזה דלא כסוגיית הגמ' הכא, והאריך בזה המרכה"מ בפ"א משבת ה"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-90)
90. ומצינו כן גם בד' הרמב"ם בפ"א משבת ה"ט שכתב דנתכוין ללקט תאנים ואח"כ ענבים ונהפך הדבר וכו' פטור "אע"פ שליקט כל מה שחשב" הואיל ולא ליקט כסדר שחשב, ומבו' דרבותא קמ"ל דאף שליקט כל מה שחשב פטור. [↑](#footnote-ref-91)
91. וצ"ל דכיון שהיתה דעתו ליקדם ולא נעשית מחשבתו, הרי דכל הא דחייב הוא רק כשליקט את שניהם דבכה"ג אמרינן דאין לו קפידא בקדימתו וחשיב דנעשית מחשבתו, אך כל שלא ליקט את שניהם, יש לפטרו משום דלא נעשית מחשבתו כלל. [↑](#footnote-ref-92)
92. ואמנם צ"ע דא"כ תיקשי מהך ברייתא לשמואל דפטר אף במתעסק במין אחד, ומ"ט לא פרכינן בגמ' מינה, - והמגיני שלמה בשבת ע"ב ב' כתב דלדעת שמואל צ"ל דהך ברייתא אתיא כמ"ד דמקלקל בהבערה חייב, וה"נ המתעסק חייב, וצ"ל לפ"ז דלמ"ד דהמקלקל בהבערה חייב, ה"נ המקלקל בכיבוי חייב, (והוא משום דמלאכת כיבוי היא בסתירת ההבערה, וע"כ שוה דינא למלאכת הבערה), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-93)
93. אך בד' הרמב"ם בה"י שם שכתב דדמי למי שנתכוין להרוג את זה והרג את זה, נראה דהא דפטרינן במין אחד הוא אף במקפיד, שהרי סתמא דמילתא כשנתכוין להרוג את זה והרג את זה, איירי כשהוא מקפיד להרוג את זה, - אך הישועות מלכו שם ד"ה ודע עמד בזה, דכיון דאיכא קפידא בכך, הדין נותן דלא גרע מתאנים שחורות ולבנות, והעמודי אור בסימן כ' ד"ה והנה סברא כתב דבע"כ איירי דאינו מקפיד בין זל"ז. [↑](#footnote-ref-94)
94. ולכאו' י"ל בדעת רש"י, דהכא איירי כשהוא מקפיד לכבות או להדליק את זה, ובכה"ג לכו"ע פטור כשכיבה או הדליק את הנר השני דאי"ז מלאכת מחשבת, וכמש"כ הלשון הזהב בשבת ע"ב ב', דדמי לנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' דפטור כשהוא מקפיד על מקום ההנחה. [↑](#footnote-ref-95)
95. דהיאך נימא דאם נתכוין לכבות את זה וכיבה את זה חייב, ואם נתכוין לכבות את זה ואח"כ את זה וכיבה את השני תחילה פטור, הרי אדרבה בכה"ג יש לחייב טפי דאיכא תרתי, דכונתו עכשיו לכבות, וגם הי' רצונו גם בכיבוי הנר השני, - שוב העירו די"ל דהוא כמש"כ הקרית מלך רב בדרך בתרא, דכל שנתכוין להקדים, נראה דהוא מקפיד בסדר זה, ומשא"כ כשנתכוין לכבות את זה וכיבה את זה, די"ל דעיקר דעתו היא לכבות נר אחד, ואינו מקפיד בין זל"ז. [↑](#footnote-ref-96)
96. וזה דלא כמשמעות ד' השטמ"ק בשם תוס' שפירשו דאיירי כשיודע שאפשר שיובערו, אלא דלא נתכוין לכך, וזהו שכתבו דליכא למימר משום דהוי פס"ר, דא"כ מ"ט דמאן דפטר. [↑](#footnote-ref-97)
97. מהא דמשני ר' יוחנן הכי, מוכח דר' יוחנן גופי' ס"ל דאיכא למ"ד דמקלקל בהבערה חייב, - וצ"ע מזה על מש"כ המהר"ל בשבת ק"ו א' דר' יוחנן דאמר דחובל ומבעיר אינה משנה ס"ל דמקלקל בחבורה ובהבערה פטור לכו"ע, וכ"כ הביה"ל בח"א סימן י"ג סק"ב ואילך בדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-98)
98. וצ"ע דהא דמבעיר וצריך לאפרו חשיב כמקלקל, הוא משום דאין דרך להבעיר גדיש בשביל האפר, אך הכא כשמבעיר התחתונות שאינם ראויות לפחמין כדי לעשות אפר, דהדרך לעשות כן, מ"ט חשיב כמקלקל, ואף לדעת ר"ת דכל דהתיקון בא אחר הקלקול חשיב כמקלקל, לכאו' כ"ז הוא משום דהקלקול מרובה על התיקון. [↑](#footnote-ref-99)
99. אמנם הנה עד"ז קשיא במה שאמרו בסנהדרין פ"ד ב' בנטילת קוץ במחט דלמ"ד דמקלקל בחבורה חייב הו"ל שגגת סקילה, אלמלי הא דפטר במשאצל"ג, ובד' התוס' בב"ק ל"ד ב' מבו' דסוגיא דהתם אתיא כר' יוחנן, וכ"נ גם בד' התוס' בסנהדרין שם דסוגיא דהתם אתיא אף כר' יוחנן, ותיקשי דלדידי' הרי הא דמקלקל בחבורה חייב הוא כשיש תיקון קצת, והתם ליכא תיקון כלל, והק' כן הפנ"י בב"ק שם, - ולכאו' בע"כ צ"ל דלדין התיקון קצת דבעינן סגי במה דנטילת הקוץ היא תיקון, אף דאין התיקון מכח הוצאת הדם, ולפ"ז ניחא דה"נ הכא כיון דהכיבוי הוי תיקון והוי פס"ר דעי"ז יובערו התחתונות, סגי בזה לחשוב דאיכא תיקון קצת בהבערה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-100)
100. ועד"ז הק' בתוס' הגרע"א בפ' כל הכלים, למש"כ התוס' בסנהדרין פ"ד ב' ד"ה מאן שמעת לי' דהא דפטר ר' יהודה במקלקל בחבורה, שמעינן לה מהא דתנן דמחט של יד ליטול בה את הקוץ, דמשמע לי' להש"ס דאתיא ככו"ע, ולר' יהודה דמחייב במשאצל"ג, בע"כ דהא דשרי ליטול בה את הקוץ הוא משום דמקלקל בחבורה פטור, וצ"ל דמה שאמרו דפטר ר' יהודה במקלקל בהבערה, הוא משום דדין מקלקל בחבורה ומקלקל בהבערה תליין זב"ז, ותיקשי דהרי ראב"צ ס"ל דמקלקל בהבערה חייב וס"ל נמי דמשאצל"ג חייב, וא"כ שמא גם ר' יהודה ס"ל כן, ואמנם בד' הגרע"א שם נראה דלא העמיד לקושייתו אהך שנויא דנתכוין לכבות את העליונות כדי להבעיר את התחתונות, אלא אשנויא דרב אשי דנתכוין לכבות והובערו מאליהן. [↑](#footnote-ref-101)
101. ובזה ניחא הא דמפרשינן דטעמא דת"ק דהוא משום דמקלקל בהבערה פטור, דהוא דלא כהלכתא, ולא מפרשינן דטעמי' הוא משום דמשאצל"ג פטור, דהוא כהלכתא, לדעת רוב קמאי דקי"ל דמקלקל בהבערה חייב וקי"ל דמשאצל"ג פטור, והיינו משום דהכא לא חשיב כמשאצל"ג. [↑](#footnote-ref-102)
102. וצ"ל כן במש"כ המאירי בשבת שם לישב דראב"צ ס"ל דמשאצל"ג פטור עלי', ואע"פ שמחייב בכיבוי, אתה מפרשה בכיבוי של פחמין שנמצא גוף הכיבוי צריך לו, ולא נתפרש בדבריו דמ"ט הוא מחייב בהבערה, אף דאין לו צורך בו כלל, דהרי הו"ל מקלקל בהבערה, ובע"כ דכיון דאין לו צורך כלל בהבערה, לי"ב לפטורא דמשאצל"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-103)
103. אך בד' הרמב"ן בשבת ע"ה א' מבו' דס"ל דמחייב ר' יהודה בדבר שאינו מתכוין במלאכת שבת, וכן דעת כמה מקמאי, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-104)
104. והשטמ"ק בכתובות ה' ב' כתב בשם שיטה ישנה, דהא דפטר ר"ש אף דהוי פס"ר, היינו משום דאף דמודה ר"ש בפס"ר, מ"מ אינו חייב חטאת, ונסתפק שם דאינו אסור אלא מדרבנן משום דאי"ז מלאכת מחשבת, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-105)
105. וצ"ע דאף דמצינו דתניא דחייב ואינו אלא מדרבנן, מ"מ הכא דפליגי אם חייב חטאת או חייב שתים, לכאו' בע"כ דהוא חייב מדאורייתא ופליגי במנין החטאות. [↑](#footnote-ref-106)
106. והדברים מבוארים כן בד' התוס' ביומא ל"ד ב' ד"ה ה"מ דלמ"ד דמקלקל בהבערה חייב, אף אין לפטור בדשא"מ בהבערה משום מלאכת מחשבת, עיי"ש, ומה שעמדו התוס' שם בטעמא דראב"צ דמחייב, אף דדשא"מ בשבת אינו אסור אלא מדרבנן, ולא ניח"ל לפרש דהוא משום דבהבערה ל"ב מלאכת מחשבת, צ"ל דהוא משום דממה שאמרו בגמ' דראב"צ ס"ל כר' יהודה, משמע דר' יהודה גופי' מחייב בכה"ג, אף דאיהו ס"ל דמקלקל בחבורה פטור, ועד"ז מצינו בד' התוס' שם שכתבו דהא דפטר לה ר"ש אי"ז משום דלא חשיב לי' מלאכת מחשבת, דלדידי' דמקלקל בהבערה חייב ל"ב בהבערה מלאכת מחשבת, והרי דכיון שאמרו הכא דת"ק כר"ש, ס"ל דס"ל נמי כר"ש בהא דמקלקל בהבערה חייב. [↑](#footnote-ref-107)
107. ובד' השטמ"ק דלא ניח"ל לפרש כן, י"ל דהוא משום דא"כ הומ"ל דת"ק ס"ל דמקלקל בהבערה פטור וראב"צ ס"ל דמקלקל בהבערה חייב, וכמו שאמרו לעיל בשנויא דר' אלעזר ור' חנינא, ומ"ט מפרשינן דפליגי בדין משאצל"ג, ואין לומר דניח"ל טפי למימר דפליגי בדין משאצל"ג, שהרי גם לשנויא דר"א ור"ח הו"ל משאצל"ג, (וכמש"כ התוס' לעיל), ואפ"ה מפרשינן דפליגי בדין מקלקל בחבורה, ולא מפרשינן דפליגי בדין משאצל"ג. [↑](#footnote-ref-108)
108. וצ"ל לפ"ז דמש"כ הרמב"ם בפ"א ה"י דדמי למי שנתכוין להרוג את זה והרג את זה, איירי כשאינו מקפיד בין זל"ז, וכמש"כ העמודי אור בסימן כ' ד"ה והנה סברא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-109)
109. אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרמב"ם בפי"ג משבת הכ"א דמבו' להדיא בדבריו דהא דפטרינן בנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' הוא משום דלא נתכוין למקום ההנחה, ולא משום דלא נתכוין שתעבור עוד ד' אמות. [↑](#footnote-ref-110)
110. וכבר נתבאר בדף מס' 3 דכ"נ בד' הרמב"ן וש"ר בשבועות י"ט א', דאף דס"ל דנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר חייב, מ"מ בנתכוין להגבי' את התלוש ונמצא שהוא מחובר פטור, - ואך דנתבאר שם בטעמם דהוא משום דבנתכוין לחתוך את התלוש חשיב כמלאכת מחשבת, ולא פטרינן אלא מקרא דאשר חטא בה, ובנתכוין להגבי' את התלוש לא חשיב כמלאכת מחשבת, - אך בד' הרמב"ם מבו' דבב' האופנים פטורו הוא משום מלאכת מחשבת, ולפ"ז צ"ל דבנתכוין להגבי' את התלוש דלא נתכוין לחתיכה כלל, ל"ה כמלאכת מחשבת אף אם נמצא שהוא מחובר, ובנתכוין לחתוך את התלוש דנתכוין לחתיכה, כל הא דל"ה כמלאכת מחשבת הוא רק כשחתך מחובר אחר, ומ"מ כיון שלא נתכוין לחתיכת מחובר שהיא מלאכה ל"ה מלאכת מחשבת, ול"ד לנתכוין לחתוך את זה וחתך את זה דחייב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-111)
111. הב"ח הגי' בדבריהם דנתכוין לשחוט של חולין ונמצאת "אחרת" והיא של קדשים, ונתכוין לחתוך תלוש ונמצא מחובר "אחר", והיינו משום דלהתוס' לטעמייהו כל שחתך את מה שנתכוין ונמצא שהוא מחובר הוי מלאכת מחשבת, וע"כ ה"נ בשחוטי חוץ דכוותה איירי כשנמצאת אחרת שהיא של קדשים, וע"ז הוא שכתבו התוס' דבכה"ג שלא חתך את מה שנתכוין, אף בנתכוין לחתוך את המחובר פטור.

     אך הנה בד' התוס' הרא"ש בסנהדרין ס"ב ב' הגירסא כמו שהוא לפנינו, וי"ל בזה, דהנה בל' התוס' שהוסיפו לפרש דאיירי דהי' צריך לשל חולין ואיירי דלא הי' צריך אלא לתלוש, משמע דאיירי בגונא דהוא צריך לשחוט את בהמת החולין ולחתוך את הירק התלוש, ונמצא שטעה ואי"ז בהמת החולין והירק התלוש אלא הוא בהמת הקדשים והירק המחובר, ובכה"ג פטור לענין שבת משום מלאכת מחשבת, וכל מש"כ התוס' דבנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר חשיב כמלאכת מחשבת, הוא כשהוא חפץ בירק זה שהוא רואה, ואין לו נפ"מ אם הוא תלוש או מחובר דנתקיימה מחשבתו, (וזהו כמש"כ התוס' בסו"ד "שהי' צריך לחתוך מה שחתך" אלא שהי' סבור שהוא תלוש ונמצא שהוא מחובר), ועד"ז כתב החזו"א בהוריות סימן ט"ו סק"ט ד"ה ומש"כ תו'. [↑](#footnote-ref-112)
112. ובד' התוס' הרא"ש לעיל שם מבו' להיפך, דיותר יש לפטור בנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר, דלא שייכא קצירה אלא במחובר, ומשא"כ בכסבור רה"י ונמצא רה"ר, דכך הזריקה דומה מלאכה ברה"י כמו ברה"ר, דמה לי זורק ברה"י או ברה"ר. [↑](#footnote-ref-113)
113. הב"ח בסימן תרי"ב כתב עפי"ז להתיר לבלוע רוקו ביוהכ"פ, משום דלאו אכילה היא אלא בליעה. [↑](#footnote-ref-114)
114. לכאו' מכוון דבריו הוא, דרוק שבפיו עכ"פ כשלא נתלש הוי כגופו, וע"כ כשנתכוין לבולעו לא חשיב כלל כמתכוין לאכילה, - ומשה"ק על פירש"י, הוא משום דפירש לד' רש"י דאיירי כשהי' החלב מחוץ לפיו והי' סבור שהוא רוק ובלעו, וכנראה למד לזה ממה שהוצרך רש"י לפרש דהי' חלב נימוח, והוא משום דאל"כ כיון שאינו בתוך פיו מ"ט הי' סבור שהוא רוק, וזהו שהק' דבכה"ג ל"ה כמתעסק כיון שנתכוין לבליעה. [↑](#footnote-ref-115)
115. וכ"ה מבו' בד' תוס' תלמיד ר"ת בב"ק שם שכתב דרבא דאמר התם דנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' פטור אזיל לטעמי' הכא, - והיינו משום דלדעת התוס' דפלוגתא דאביי ורבא היא בנתכוין לזרוק ב' ונמצא שהוא ד', הרי דבההיא דב"ק דאיירי כשנתכוין לזרוק ב' והלך יותר ב' אמות, כאשר כ"ה מבו' מהא דפטרינן לי' מד' דברים ומגלות, פטור לכו"ע, וכמש"כ כן התוס' שם. [↑](#footnote-ref-116)
116. וזה מתישב טפי למש"כ הלשון הזהב לעיל בסוגיין דל"ב בדוקא שיאמר בכל מקום שתרצה תנוח, אלא אף בסתמא חייב אם ידעינן דלא קפיד, וע"כ שפיר י"ל דהכא איירי בדידעינן דלא קפיד. [↑](#footnote-ref-117)
117. ועד"ז מתפרש מש"כ המ"מ בפ"א משבת ה"ח במש"כ הרמב"ם שם דאם נתכוין לזרוק בכרמלית ועברה האבן ברה"ר שהוא פטור, והק' דבכה"ג אף בנתכוין לזרוק ברה"ר פטור כשהלכה יותר ממחשבתו, וכן הק' הרמ"ך שם, וכתב דאיירי כשחשב בשעת הזריקה שינוח החפץ בכל מקום שירצה, דבכה"ג אם נתכוין לזרוק ד' וזרק ח' חייב, ואם נתכוין לזרוק בכרמלית והלכה לרה"ר פטור אף בכה"ג. [↑](#footnote-ref-118)
118. וי"ל לפ"ז במש"כ תוס' תלמיד ר"ת בב"ק שם דרבא לטעמי' דס"ל הכא דנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' פטור, ולהנ"ל י"ל דלעולם אזיל כדעת רבו ר"ת דפלוגתא דאביי ורבא היא בנתכוין לזרוק ב' ונמצא שהוא ד', ואך דפליג ע"ד התוס' וס"ל דדין נתכוין לזרוק ב' וזרק ד' ואמר כל מקום שתרצה תנוח תליא בפלוגתא זו, וזה מתישב אי נימא דפלוגתא דאביי ורבא בנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר, היא גם בדינא דמלאכת מחשבת. [↑](#footnote-ref-119)
119. וביותר קשיא לגירסת הר"ח ותלמיד ר"ת בב"ק שם דגרסי אמר רבא, ותיקשי דלדעת רבא גופי' אין הפטור בזה משום מלאכת מחשבת אלא מקרא דאשר חטא בה. [↑](#footnote-ref-120)
120. ומה"ט אף לר' יהושע דילפינן לה מקרא דמלאכת מחשבת, הו"ל בנין אב לכל התורה לפטור את המתעסק, וכמש"נ בכריתות שם. [↑](#footnote-ref-121)
121. אך צ"ע דא"כ מ"ט פירש"י לעיל דהא דנתכוין להגבי' את התלוש וחתך את המחובר פטור הוא מקרא דאשר חטא בה, דהוא דלא כהלכתא דפטורו הוא משום מלאכת מחשבת. [↑](#footnote-ref-122)
122. אך התוס' תלמיד ר"י הזקן פירש דלד' רש"י איירי הכא בנתכוין לזרוק ברה"ר זה ב' וזרק ברה"ר אחר ד', דומיא דנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר דהוא מחובר אחר, והק' ע"ז דלא משמע כן במה שאמרו הכא דארבע בלא תרי לא מזדרקי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-123)
123. וצ"ל לפ"ז דהא דקאמר דמכוין לזריקה דארבע, נקט הכי אטו רישא דלא קא מכוין לזריקה דארבע. [↑](#footnote-ref-124)
124. והיינו דבגמ' לא עבדינן צריכותא, אלא בהא דפליגי בנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר ובנתכוין לזרוק ב' וזרק ד', וכן בהא דפליגי בנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' ובכסבור רה"י ונמצאת רה"ר, אך לא עבדינן צריכותא בהא דפליגי בנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר ובכסבור רה"י ונמצאת רה"ר. [↑](#footnote-ref-125)
125. ועיי"ש שכתב דלפירש"י דהא דנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר איירי במחובר אחר, הרי דזהו דפליגי הכא בכסבור רה"י ונמצאת רה"ר דעשה מה שנתכוין אלא שנמצא שהוא רה"ר, אך הק' דא"כ מ"ט נחלקו בכסבור רה"י ונמצא רה"ר, הו"ל לאיפלוגי בכסבור תלוש ונמצא מחובר, כעין שנחלקו בנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר, - אך אי"ז מתישב בד' רש"י בשבועות ובכריתות דנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר חייב.

     גם בעיקר הדברים צ"ע, דאם גם ההיא דנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' איירי כשנמצא שהוא ד', א"כ מ"ט מצרכינן לה רק משום דארבע בלא תרתי לא מיזדריק, ולא אמרינן דהוא משום דבנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר לא נעשית מחשבתו כלל, ובנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' נעשית מחשבתו אלא שטעה וסבר שהוא היתר, ואם ההיא דנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' איירי כשהלך ב' אמות יותר, א"כ מ"ט מצרכינן להא דכסבור רה"י ונמצא רה"ר משום שנתכוין לזריקה דארבע, ולא אמרינן דהוא משום דבנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' לא נעשית מחשבתו, ובכסבור רה"י ונמצא רה"ר נעשית מחשבתו אלא שטעה וסבר שהוא היתר. [↑](#footnote-ref-126)
126. הפמ"ג בפתיחה להל' שבת אות כ' כתב דמש"כ רש"י דלכולן יש שיעור ל"ד הוא, דלחורש אין שיעור, כדתנן לקמן ק"ג א' דהחורש כ"ש חייב, וכ"כ בפירש"י במתניתין דאבות מלאכות, דשיעורן של אלו כגרוגרת חוץ מחורש דבכ"ש, ויש להוסיף דגם הבונה כ"ש חייב, כדתנן לקמן ק"ב ב', וה"נ ליכא שיעור במלאכת קושר ומתיר וצידה ונטילת נשמה וסותר ומכה בפטיש, - וצ"ל לפ"ז דהא דמשכח"ל דעשה כולן בהעלם אחד, הוא כשלא ידע ממלאכות אלו כלל, ומאותן המלאכות שיש להן שיעור ידע אלא שטעה בשיעורן, וע"כ ל"ה כשוכח עיקר שבת, וכמש"כ כן בחי' מהר"מ בנעט. [↑](#footnote-ref-127)
127. והאו"ש בפ"א משבת ה"ח ד"ה וכן פליגי כתב דלדעת התוס' דאם נתכוין לזרוק ב' ונמצא שהוא ד' פטור, ה"נ אם נתכוין לכתוב אות אחת ולא ידע דבכתיבתו נשלם הספר, פטור, ונתחדש בדבריו, דאף דידע שהוא כותב אות אחת, אלא דלא ידע דיש ע"ז חשיבות מלאכה, חשיב כמתעסק, - אך העירו דיש להוכיח דל אכן, ממש"כ התוס' הרא"ש לקמן צ"ד א' דיש לפרש להא דמחייב ר' יהודה במוציא משמשי ע"ז בכ"ש, דהוא כשמוציאן כדי להשתמש בהן ואינו יודע שהן איסוה"נ, והוא חייב בכ"ש הואיל וראויין להצניע לקיים בהן חובת ביעור, והרי דאף דבכה"ג אינו יודע דיש ע"ז חשיבות מלאכה, דלפי מחשבתו שאינם משמשי ע"ז, לי"ב חשיבות בכ"ש, מ"מ חייב, ולא חשיב כמתעסק. [↑](#footnote-ref-128)
128. אך צ"ע דאם כשנתכוין לעשות מלאכה פחות מכשיעור ועלה בידו מלאכה כשיעור ל"ה כמתעסק, א"כ מאי פרכינן דלרבא דאמר פטור היכי משכח"ל, הרי שפיר משכח"ל בכה"ג, ועמד ע"ז האפיקי ים בח"ב סימן ד' ענף ד' ד"ה והנה מ"ש. [↑](#footnote-ref-129)
129. וצ"ל כן במש"כ המאירי לקמן שם דיש מתרצים דבזריקה פטור מפני שאין במחשבתו איסור בשום מקום, ומשא"כ באותיות דהואיל ויש באות אחת חיוב בהשלמת ספר, מחייבין בכה"ג, וצ"ע דמ"מ היאך יתחייב, הרי כתיבת האות השני' היתה במתעסק ולא נעשית בה מחשבתו, ולא עדיף מנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' פטור, ולהנ"ל י"ל דאיירי דהי' צריך לכתוב איזה ב' אותיות שיהיו, וכמש"כ התוס' ודעימייהו, וע"כ הו"ל כאומר כל מקום שתרצה תנוח דחייב, ולא קשיא להו אלא דמ"ש מנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' דפטור אף כשאמר כל מקום שתרצה תנוח, וע"ז כתבו דשאני התם דאין במחשבתו איסור בשום מקום, ועד"ז נתבאר בהערה דלהלן גם בד' הרמב"ן לקמן שם. [↑](#footnote-ref-130)
130. ואמנם צ"ע, דאף דנימא דבכה"ג חשיב כמלאכת מחשבת, הרי בנתכוין לכתוב אות אחת ועלו בידו ב' אותיות יש לפטור גם מכח פטור מתעסק דכל התורה, וכמש"כ התוס' דנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר פטורא מקרא דאשר חטא בה, וה"נ בנתכוין לזרוק ב' ונמצא שהוא ד' דפטר רבא, ובזה הרי מסתברא מילתא דבעינן שיהא דעתו במעשה זה עצמו לאיסור, ול"מ מה שהי' בדעתו לכתוב ב' אותיות בזאח"ז, - אך באמת בל' התוס' מבו' להדיא דבכה"ג חשיב כנתכוין לדבר איסור, וע"כ הוא דלי"ב לפטורא דאשר חטא בה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-131)
131. וי"ל בישוב קו' זו, דאיירי בגונא דניח"ל בכתיבת ב' אותיות אלו, דומיא דאומר בכל מקום שתרצה תנוח, ואך דמ"מ הי' לנו לפטרו דומיא דנתכוין לזרוק ב' וזרק ד' דפטור אף אם אמר כל מקום שתרצה תנוח, וע"ז הוא דמהני הא דבכל מקום השנים נתכוין לכתוב אותה האחת. [↑](#footnote-ref-132)
132. התורי"ד הק' דמ"ט לא מוקי לה כשטעה בשיעורים דסבר כגרוגרת מותר ואינו אסור אלא כב' גרוגרות ועשה כולן כגרוגרת, דבכה"ג כיון דיודע איסור ב' גרוגרות הוי קרוב למזיד ואיבע"ל לאזדהורי שמא יתחייב גם על הגרוגרת, - והתו"י לעיל ס"ט א' כתב לישב דלא ניח"ל לאוקמה בכה"ג דלא שכיח שישכח ויאמר מדעתו שיעור שאינו. [↑](#footnote-ref-133)
133. והחת"ס הק', דהכא הרי הוי מתעסק בהתירא דפטור בכל התורה, ובזה יש לפטור אף בחבורה, דכל הא דמתעסק בחבורה חייב, הוא רק בפטורא דמתעסק דמשום מלאכת מחשבת, ובחבורה ל"ב מלאכת מחשבת, וכמש"כ התוס', ולמש"נ להלן דהכא ל"ה בכלל מתעסק דכל התורה משום דיודע הוא דאפשר שתינטל נשמתו, ניחא. [↑](#footnote-ref-134)
134. והתוס' הרא"ש הוסיף דמה שאמרו דמתעסק בחבורה חייב, היינו כשהוא מתכוין אלא שהוא שמתעסק בהיתר ועלה בידו דבר איסור, והו"ל משאצל"ג ובהא מחייב ר"ש בחבורה, - וכנראה ט"ס נפלה בדבריו, דהרי פטורא דמשאצל"ג הוא אף בחבורה, וכמש"כ התוס' הרא"ש גופי' לקמן ק"ו א', ובע"כ דהא דמתעסק בחבורה חייב, הוא בגונא דהו"ל מלאכה הצריכה לגופה, אלא שהוא מתעסק.

     ונתחדש עוד בד' הרא"ש, דבההיא דתינוקות חשיב כמתכוין להיתר ועלה בידו דבר איסור, ואפ"ה חייב בחבורה, וזה דלא כמש"כ התוס' הרא"ש בכריתות י"ט ב' דהתם חשיב כמתכוין לאיסור, וע"כ לא מיפטר אלא מכח דינא דשמואל דמתעסק בשבת פטור משום מלאכת מחשבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-135)
135. וצ"ע במש"כ ר"נ גאון דמשכחת עיקר דילה במס' כריתות ובסנהדרין ובירושלמי, והיבא גם למה שאמרו בפסחים דבשבת אם נתכוין להגבי' את התלוש וחתך את המחובר פטור, ומ"ט לא הביא לסוגיית הגמ' לעיל ע"ב ב' דנתכוין להגבי' את התלוש וחתך את המחובר פטור, ונתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר פליגי בה אביי ורבא, ושמא י"ל דהביא לכל הני דוכתי דמצינו דפטור מתעסק הוא פטור מסוים בשבת ולא בשאר מצוות, (והיינו משום דהכא דיודע דאפשר שתינטל נשמתו ל"ה בכלל מתעסק, רק משום דאיכא פטור מסוים במתעסק בשבת משום מלאכת מחשבת, וכמש"נ להלן), אך צ"ע דאדרבה בסוגיית הגמ' בפסחים מבו' בפשוטו דאי"ז פטור מסוים בשבת אלא בכל מצוות, וי"ל. [↑](#footnote-ref-136)
136. וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן דהכא איכא לפטור מתעסק, ומה"ט הוא פטור אף לדעת ר' יהודה, אף דס"ל דהא דמחייב ר' יהודה בדשא"מ הוא אף בשבת, וכתב דהוא משום דקשי לי' ולא איתעבידא מחשבתו, והיינו דמה"ט הוי בכלל מתעסק אף לר' יהודה, וחשיב דלא נעשית מחשבתו, ול"ד לכל דבר שאינו מתכוין, דלר' יהודה דשאינו מתכוין כמתכוין חשיב דנעשית מחשבתו. [↑](#footnote-ref-137)
137. ועיי"ש שעמד בזה, דכיון דמקלקל בחבורה חייב והרי דל"ב בחבורה מלאכת מחשבת, א"כ מ"ט המתעסק בחבורה חייב, וכתב דצ"ל דפטורא דמתעסק אינו משום מלאכת מחשבת אלא מקרא דאשר חטא בה, וצ"ע דהיאך זה מתישב בפירש"י דפירש דפטורא דמתעסק דהכא הוא משום מלאכת מחשבת, - ולכאו' י"ל דהא דמקלקל בחבורה חייב, היינו דמלאכת נטילת נשמה חשיבא ואף כשהוא מקלקל חשיבא כמלאכת מחשבת, וכמשמעות ד' הר"ן לקמן ק"ו א', ונתבאר במקומו, וע"כ שפיר י"ל דמתעסק בחבורה פטור.

     ואמנם בעיקר הדברים יש להעיר, דלפ"מ שדקדק בתשו' חמד"ש או"ח סימן כ' סק"ה מד' רש"י בכריתות, הרי דהא דפרכינן התם מתינוקות הוא גם לרבא, משום דב' תינוקות חשיבי כב' מינים, דיש קפידא בין אחד לחבירו, ולפ"ז הרי דאף לרבא בעינן לשנויי דמתעסק בחבורה חייב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-138)
138. ולפ"ז הוא חד מילתא עם מש"כ התוס' בסנהדרין פ"ה א' ד"ה ור"ש דמודה ר' יהודה דדשא"מ בשבת פטור, דאפי' מתעסק שאינו מתכוין למלאכה פטור כ"ש היכא דאינו מתכוין אלא לגרירה, - ועפי"ז י"ל במשה"ק הגרע"א בסוף מערכה י' דהיאך למדו התוס' דשא"מ ממתעסק, הרי מתעסק פטור אף בכל התורה ודשא"מ חייב, ועוד דשאני מתעסק דלדעתו דהוא תלוש אין כאן מציאות איסור, ולהנ"ל מתישבות ב' הקו' זב"ז, דאמנם פטור מתעסק דכל התורה הוא רק משום דלפי דעתו אין כאן מציאות איסור, אך פטור מתעסק דשבת דהוא משום דלא נעשה רצונו ובקשתו, לא תלי בזה, וכבר נתבאר כן בדף מס' 1 דמכוון התוס' הוא ללמוד מפטורא דמתעסק בשבת, ולא מפטורא דמתעסק דכל התורה, עיי"ש.

     אך בעיקר הדברים יש להעיר, דא"כ מהו שהק' התוס' בכ"ד דמ"ט בעינן במתעסק בשבת לפטורא דמלאכת מחשבת, ותיפו"ל מאשר חטא בה, ולהנ"ל הרי בעינן לפטורא דמלאכת מחשבת בגונא דיודע דיתכן שיש כאן מציאות איסור, דבכה"ג ליכא לפטורא דמתעסק דכל התורה מקרא דאשר חטא בה, ולא מיפטר אלא משום מלאכת מחשבת. [↑](#footnote-ref-139)
139. ובזה מתפרש הא דפרכינן עלה דהא הוי פס"ר, אף דבכל מתעסק הוי פס"ר, והיינו משום דשאני במתעסק דלפי דעתו אין כאן מציאות איסור, ואף דהוי פס"ר אין מחשבתו על המלאכה, ומשא"כ הכא דיודע דיש כאן מציאות איסור, וכל הא דחשיב כמתעסק הוא רק כשאי"ז פס"ר, דבפס"ר חשיב כמתכוין. [↑](#footnote-ref-140)
140. וזה דלא כמש"כ בפירש"י בכריתות י"ט א' ד"ה מיבע"ל דפליגי ר"א ור' יהושע אם פטור מתעסק הוא מקרא דאשר חטא בה או מקרא דמלאכת מחשבת. [↑](#footnote-ref-141)
141. וי"ל למש"כ התוס' בסנהדרין ס"ב ב' ד"ה להגבי' דבעינן בשבת לקרא דמלאכת מחשבת לפטרו אע"פ שנהנה, ולמש"כ הפנ"י ודעימי' היינו דבכל מלאכת שבת חשיב כנהנה. [↑](#footnote-ref-142)
142. ונתחדש לפ"ז דאף אם נתכוין להתחמם בגיזי חולין ונמצא שהם עולה ל"ה מתעסק, וגם אם נתכוין להתחמם בגיזי עולה אלו ונתחמם בגיזי עולה אחרים ל"ה מתעסק, מ"מ כל דאיכא לב' הדברים יחד, דנתכוין להתחמם בגיזי חולין אלו ונתחמם בגיזי עולה אחרים, הוי מתעסק, וצ"ב.

     והמנח"ב שם כתב דכ"ז הוא לדעת מר ברי' דרבנא, אך רנב"י פליג עלי' בהך מילתא, ועיי"ש שכתב דמש"כ התוס' בשבת ע"ג א' דאם נתכוין לשחוט חולין ושחט בהמה אחרת של קדשים חייב, הוא כדעת רנב"י, וזה לפ"מ שפירש בסימן י' ענף ב' לדבריהם, דהא דל"ה כמתעסק הוא משום דנתכוין לשחיטה שהיא המעשה האסור בקדשים, והרי דאף דאיכא תרתי, דנתכוין לשחוט בהמת חולין ושחט בהמה אחרת של קדשים, מ"מ ל"ה כמתעסק, - אך זה דלא כמש"כ התוס' הרשב"א והתוס' הרא"ש דמר ברי' דרבנא ורנב"י פליגי בפלוגתא דאביי ורבא בנתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר. [↑](#footnote-ref-143)
143. ועיי"ש שהקשו דא"כ אי"ז חומרא במעילה ומאי פריך, והתוס' הרא"ש כתב לישב, דנהי דאיכא טעמא למילתא מ"מ פירכא הוא, שהרי מצינו חיוב במעילה משא"כ בשבת, - ועיי"ש שהקשו עוד, דאכתי איכא למילף מעריות שחייבין עליהן כרת ופטר בהן את המזיד, אף דמתעסק חייב בהן, ולפירש"י ניחא, דהא דבעריות חייב המתעסק, הוא משום דלא חשבינן לה כמתעסק משום שנהנה, אך כל דהוי בכלל מתעסק פטור, ומשא"כ במעילה דאף דהוי כמתעסק מ"מ הוא חייב, וכ"כ הפנ"י, והתוס' הרא"ש כתב לישב דכיון דהק"ו אתי מכח חומר כרת, איכא למיפרך מה לשם כרת שכן לא חייב בה שאין מתכוין כמתכוין. [↑](#footnote-ref-144)
144. ועד"ז כתב הקוב"ש בח"ב סימן כ"ג סק"ב דמהא דבמעילה ליכא לפטור מתעסק, מוכח כמש"כ הגרע"א דפטורא דמתעסק הוא פטור מסוים מחיוב חטאת, דאם מתעסק ל"ה אף שגגת עבירה, הי' לנו לפטור אף במעילה. [↑](#footnote-ref-145)
145. והעולת שלמה בכריתות י"ט ב' ד"ה וראיתי כתב לפרש לד' הפנ"י, דאיירי הכא כשנתכוין לגיזין אלו אלא שהי' סבור שהם חולין, ובזה שפיר י"ל דכיון דאינו נהנה טפי במה שהם עולה חשיב כמתעסק, ול"ד להיכא דסבור לבא על פנוי' ובא על אשה אחרת שהיא אשת איש, דהוא מעשה הנאה אחר, וע"כ לי"ב לפטורא דמתעסק, אך תיקשי לפ"ז בהא דתנן בר"פ האשה רבה דנשאת ואח"כ בא בעלה חייבת בקרבן, דמ"ט לא מיפטרא משום מתעסק, כיון דליכא הנאה טפי במה שהיא אשת איש, והעולת שלמה שם (ד"ה ובזה ניח"ל) כתב לחדש דאה"נ דרק האשה חייבת בקרבן, משום דלגבי דידה אי"ז מתעסק, דלא מיקרי מתעסק אלא בהדבר שעושה בו האיסור, (ועיי"ש מש"כ עוד בזה). [↑](#footnote-ref-146)
146. אך כתב דזה נסתר ממש"כ התוס' בסנהדרין ס"ב ב' ד"ה להגבי' דגם במלאכת שבת כל שנהנה ע"י מלאכתו לי"ב לפטורא דמתעסק דכל התורה, ואמנם אי נימא דמכוון התוס' דבכל מלאכת שבת חשיב כנהנה, (ונתבאר במקומו), אין להביא מדבריהם לנידו"ד. [↑](#footnote-ref-147)
147. אך כתב דאי"ז מתישב ממש"כ התוס' בסנהדרין דגם במלאכת שבת כל שנהנה ע"י מלאכתו ליכא לפטורא דמתעסק דכל התורה, אף דבמלאכת שבת אין חיובו משום ההנאה גרידא, וכתב דהתוס' בתי' בתרא ובכ"ד לא ס"ל להך מילתא דכשנהנה במלאכת שבת לי"ב לפטורא דמתעסק דכל התורה. [↑](#footnote-ref-148)
148. ולמדו לזה ממש"כ הרמב"ן וש"ר בע"ז ס"ו ב' דאם ריחא ל"ה כשתי' לי"ב איסורא כשאינו מתכוין, ואם הוי כשתי' ה"ז אסור אף כשאינו מתכוין מדינא דמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה, ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-149)
149. ושם סק"ז הביא מד' הרמב"ם בפ"ו ממעילה ה"א דאינו חייב משום מעילה אלא כשנתכוין ליהנות, וכתב דלדעתו בעכצ"ל דספק פס"ר דלשעבר חשיב כפס"ר, וע"כ ליכא הכא להתירא דדשא"מ, וכ"כ גם ביו"ד סימן ר"כ ס"ק י' י"א. [↑](#footnote-ref-150)