ממ 4 דף מא עב מב עא
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / כל הצלמים - הרב יהושע רישי

דף מ"א ע"ב

איתמר עבודת כוכבים שנשתברה מאיליה וכו'. עי' לקמן דף מ"ט ע"ב איתמר עכו"ם שנשתברה (מאיליה, גי' הב"ח) רב אמר צריך לבטל כל קיסם וקיסם ושמואל אמר וכו' אין עכו"ם צריכה לבטל אלא דרך גדילתה וכו' לימא בהא קמיפליגי וכו', ובתוס' ד"ה לא דכ"ע וריטב"א שם, ובראשונים כאן בסוף הסוגיא.

מסתמא בטולי מבטל לה. ע'י בחי' הרא"ה דאפי' בלא ידיעת הגוי אמרי' הכי דהכי היה דעתו של הגוי לכתחלה שאם תשתבר ליפםקע איסורא מינה ע"ש, דלא כסברת הרמב"ן בביאור הא דמהני שבירה ממילא בלא ידיעת הגוי.

ור"י מדר"מ נשמע לרבנן. לכאורה צ"ב רב לס"ד דגמ' דלדעת רבי יוחנן קאי מתני' אף לרבי מאיר, אמאי מודה ר"מ בשברי צלמים דמותרים, דרש"י ביאר במתני' מטעם ס"ס והוא תירוצא דגמ', או טעמא כר"ל משום עכו"ם שנשתברה מאליה דמותר, ולא מקשינן אעיקר דינא דמתני' אלא מדיוקא דנימא אף לחכמים כן, ונראה דקס"ד דטעמא משום דמודה רבי יוחנן בצלמים שנשתברו לאומדנא דר"ל, ולא פליג אלא בע"ז גמורה, אך בצלמים בקל יש לבטלן, ואפי' אומדנא דמימר אמר סגי, ולצד דברי המשנה למלך (הובא לקמן בה גזירה) דמודה רבי יוחנן דספק הוא מובן טפי דבצלמים דאינם עובדים אלא פעם אחת בשנה לית ליה אפי' ספק.

דף מ"ב ע"א

אבל פחסה ישראל לא בטלה. עי' רש"י ד"ה אבל פחסה דהכא קסבר עכו"ם לא קפדא עבדת כוכבים אפחיסה, ומ"מ מהני לבטל ע"ז דחבירו אע"ג דאיכא למימר דלא קפיד הגוי, מ"מ סגי לבטל ע"ז כיון דחשיב מעשה ביטול, וחזינן דשאני נשתברה מאיליה דלאו מדין מעשה ביטול הוא, ולא סגי אלא בשבירה גמורה דמימר אמר וכו'.

גזירה דלמא מגבה לה והדר מבטיל לה. בפשטות דברי רבא קאי לדעת ר"ל, ולדברי רבי יוחנן לאו משום גזירה היא, אלא דליכא ביטול בהדיא ולהכי לא מהני שבירת ישראל, וכן מבואר בהדיא בתוס' לקמן דף ס"ד ע"ב ד"ה מסתברא, אמנם יעויין בדברי המשנה למלך פ"ח ע"ז הי"א דמספקא ליה בדעת רבי יוחנן אי ודאי קאמר דלא מבטל, או דמספקא ליה, ולפי"ז כתב דאף לרבי יוחנן בעינן גזירה דרבא ע"ש, והיינו היכא דישראל שבר צלם, דנימא דאיכא גזירה דילמא מגבה ליה, דאע"ג דאיכא ס"ס דילמא אינו נעבד ואפי' את"ל דנעבד הוא, דילמא מבטל ליה הגוי, מ"מ אסור משום גזירה.

רש"י ד"ה אלא. דלמא מגבה לה וקני לה בהגבהה וכו', והקשה הריטב"א בסוגיין דאיסורי הנאה הוא, והיאך קונה אותו, ומוכיח דיכול לזכות באיסורי הנאה להוסיף עוד איסור, וראיה מכאן לחמץ בפסח שקונה לאוסרו אחר הפסח, וע"ע בר"ן (דף י"ח ע"ב בדפי הרי"ף ד"ה גמ' ואמרי' בגמ' וכו'), מש"כ בזה, וע"ע בדברי הרמב"ם פ"א הל' חמץ ומצה ה"ג קנה חמץ בפסח לוקה, ובדברי הריב"ש סי' ת"א דאיכא זכיה באיסורי הנאה, וע"ע בגיטין דף כ' ע"א שלחו מתם כתבו על איסורי הנאה כשר, ובקצות סי' ר' ס"ק ה' מש"כ בענין זכייה באיסורי הנאה.

איתביה עכו"ם שהביא וכו' הכא נמי כדרבא. וקשה לדברי אביי מאי מיישב, דבפשטות פליג אגזירה דרבא, עי' תוס' ר"י מביריניא דכתב לדחוק דאף לאביי צ"ל כרבא, אלא כוונתו דמהא ליכא למשמע מינה, אך יעויין בחת"ס מש"כ ליישב כל הברייתות ע"פ סברת אביי.

איתביה עכו"ם ששיפה וכו'. עי' רש"י ד"ה תיהוי דביאר קושיית הגמ' מהא דשיפה ישראל לצרכו, ומדייק המהרש"א מדבריו דלא כדברי התוס' ד"ה עכו"ם ששיפה, דביאר קושיית גמ' מהא דעבודה זרה קיימת, משא"כ לרש"י דקאי אשיפה לצורכו, דאיכא ביטול לגמרי, אין ע"ז קיימת ע"ש.

איתביה רבי יוסי אומר שוחק וזורה לרוח וכו'. עי' בחי' רמב"ן דהקשה דאף לרבי יוחנן קשה דאף ביאוש בעלמא בטלה כגון שהניחוה עובדיה ואינן עתידין לחזור (דף נ"ג ע"ב) והוכיח מזה דאין הגוי יודע, וכיון דלא הכיר בה ס"ל דיאוש שלא מדעת בע"ז לא מהני ע"ש, אמנם אף היכא דראה הגוי לדעת רבי יוחנן בעינן ביטול בהדיא, וצ"ע דא"כ פליגי בתרתי.

מצא צורת דרקון וראשו חתוך וכו'. ספק עכו"ם וחתכו ספק ישראל חתכו וכו', ומבואר דלרבי יוחנן שאני רישא וסיפא דרישא הוי ס"ס, וסיפא ליכא אלא ספק אחד ולהכי אסור, ומקשינן לר"ל דודאי מותר משום דלא גרע מעכו"ם שנשתברה מאיליה, ומתרץ דסיפא משום גזירה דרבא, וצ"ע לפי"ז אמאי מותר ברישא, דליכא ספק ספיקא ונימא גזירה דרבא אף בזה, ונראה ביאור דברי הגמ' דכיון דספק אי ישראל חתכו או עכו"ם, וכל איסורו אינו אלא משום גזירה, הוי ספק דרבנן ולקולא ולהכי מותר ברישא.

תוס' ד"ה הכא נמי. צ"ע בכל הני וכו', עי' בדבריהם בשבת דף מ"ג דתירצו דרצה לדעת אי איכא ליישב באופן מרווח טפי, וע"ע בתוס' ר"י מבירניא דכתב ליישב דמעקירא הקשה ליה כל הני קושיות, ותי' אכולהו חדא תי' כדרבא ע"ש.

תוס' ד"ה ספק עכו"ם חתכו. אבל כשחתכו ישראל ליכא אלא חד טעמא להיתרא שיש לומר שמא כשימצאנה העכו"ם חתוכה יבטלנה וכו', והיינו דמודה ר"י לר"ל אחר שמצא דספק הוא אי מבטל ליה או לאו, דפליג אאומדנא דמימר אמר, ואף כשמצא ספק אי יבטלנה או לאו, ומשמע דלר"ל אף בלא מצא אמרי' דמבטלו, כדברי הראשונים דלא בעינן ידיעה לדעת ר"ל, ומבואר דלדעת ר"י ליכא אפי' ספק במימר אמר, ולהכי דוקא היכא דימצאנה מספקינן לביטול, ואזלי לשיטתייהו לקמן דף ס"ד דליכא גזירה דרבא לדעת רבי יוחנן כלל.

דף מ"ב ע"ב

והא שיפויה וכו'. דעיקר עכו"ם קיימת, עי' בתוס' דביארו קושיית הגמ' באופן מחודש, דקושיית הגמ' אינה מהברייתא אלא מתירוצא דרבא, אך ברש"י אינו נראה כן, ועי' בריטב"א תי' אחר בשם הרשב"א (דלא כמבואר בחזו"א סי' ס"א ס"ק ג'), וע"ע בדברי הריטב"א לקמן דף מ"ט ע"ב אתמר ע"ז שנשתברה וצ"ע מדברי הגמ' כאן.

לפי שאין עכו"ם בטלה דרך גדילתה. עי' לקמן דף מ"ט ע"ב ורבינו יונה שם מבאר דדרך גדילתה לאו שברים הן, לכן צריכין ביטול, והיינו דבאלו אע"ג דשוב לא הוי חלק מן הע"ז, מ"מ לא נעשה מעשה ביטול עלייהו ע"ש.