כיצד מברכין - הרב משה אפרים ליברמן
קטגוריות: ש_ס / א ברכות

**ציונים ומראה מקומות**

**פרק כיצד מברכין**

**ערכתי בחמלת ה' עלי**

**משה אפרים בלאאמו"ר הגרא"ח ליברמן**

**אלול תשע"ו**

**ציונים ומראה מקומות אלו נכתבו בשנת תשע"ב עבור אברכים מופלגי תורה בכולל הדרת קודש בירושלים עיה"ק בראשות ידידי הרבנים הגאונים הר"ר אהרן פוגל שליט"א והר"ר יואל גודמן שליט"א ובאמת לא היה מן ראו להדפיסם כי לא עברתי עליהם להגיהם מכל טעות ושגיאה וגם בשעת כתיבתם לא השקעתי בהם מספיק אך כדי שיעמדו לי ולאחרים לימים רבים הנני מוציא לאור כמות מצומצת במהדורת צילום.**

**תוכן ענינים**

**מקור לברכה וגדר חיובה**

**ברכת היין**

**ברכת השמן**

**קמחא דחיטי**

**ברכת קורא**

**סוגית צלף**

**ברכת פלפלין**

**בדין כל שיש בו מחמשת המינים**

**ברכת הכוסס חטה אורז ודייסא**

**סוגיית חביצא**

**שמעתתא דתחילתה עיסה וסופה סופגנין**

**שמעתתא דטרוקנין וטריתא**

**שמעתתא דפת הבאה בכיסנין**

**שמעתתא דדובשא דתמרי ומי שלקות**

**שמעתתא דשתיתא**

**שמעתתא דשלקות**

**דין בריה לגבי ברכה**

**בדין בירך על פרי ונפל מידו**

**שמעתתא דדברים הבאים מחמת הסעודה**

**שמעתתא דיין פוטר כל מיני משקין**

**שמעתתא דעיקר וטפל**

**תוכן הסימנים**

**סימן א' גדר חיוב ברכת הנהנין**

**סימן ב' גדר מעשה אכילה**

**סימן ג' ברכת מיץ ענבים**

**סימן ד' ברכת הקמח**

**סימן ה' לא נטעי אדעתא דהכי**

**סימן ו' ברכת קפריסין ותמרות**

**סימן ז' בדין גרעינין**

**סימן ח' חילוק בין תרומה לברכה**

**סימן ט' ברכת כוסס חטה**

**סימן י' כל שיש בו מה' מינים**

**סימן י"א סוגיית חביצא**

**סימן י"ב שיטת ר"ת בבלילה עבה**

**סימן י"ג ברכת מי פירות ומי שלקות**

**סימן י"ד משקין מדין יוצא וזיעה**

**סימן ט"ו ברכת שלקות**

**סימן ט"ז דברים הבאים בסעודה**

**סימן י"ז דברים המלפתים את הפת**

**סימן י"ח יין פוטר כל מיני משקין**

**סימן י"ט בדין פת הבאה בכיסנין**

**סימן כ' קביעות סעודה בכיסנין**

**סימן כ"א בדין היסח הדעת בסעודה**

**סימן כ"ב בדין אכילת הטפל לפני העיקר**

**סימן כ"ג קונטרס בדין בירך על המאכל ונפל מידו**

**מקור לברכה וגדר חיובה**

**חוץ מן הפת**

צ"ע למה לא אמר ג"כ חוץ ממעשה קדרה ועי' ראש יוסף שאין למדים מן הכללות אפילו במקום שאמרו חוץ וכ"כ בפנ"י לק' בע"ב אולם בצל"ח שם כתב דשאני מזונות שהוא ברכה כללית ולא הוציאו מן הכלל רק ברכה פרטית [ועי' פמ"ג סי' קע"ד א"א סק"ט נפק"מ לדינא מהאי טעמא בין יין לדייסא אולם לכאו' צ"ע לפי זה למה בסי' רי"א סעיף ד' שברכת מזונות קדים לברכת היין וע"ש מג"א סק"ז שהיא מבורר (יותר) וצ"ל שהכוונה שמברר יותר מעלת האוכל משא"כ פרי הגפן וצ"ע וע"ש לבוש]

**מכאן אמר ר' עקיבא אסור לאדם שיטעום כלום**

עי' צל"ח שבא לחדש שאסור אפילו טעימה אף שאין זה מעיקר הדין מ"מ מגזירה שמא ימלך לאכול יותר מהשיעור [וכש"כ בכס"מ פ"ג ה"ח] ע"ש אך לפי זה אינו מבואר מהו מכאן הרי אדרבה מצד הפסוק היה מותר משהו בלי ברכה ועי' חי' הגר"א שלברכה ראשונה לא צריך קרא דיש ק"ו מברכה אחרונה וע"כ שבא לאסור אפילו כל שהוא [ועי' בהר צבי כתב שזה נלמד מקודש שהרי הוא כקודש כל שלא בירך והרי בקודש אסור כל שהוא ועי' תוס' הרא"ש שהאיסור להנות למסקנא נלמד מקודש הילולים ע"ש]

**למה דיבר ר"ע רק מברכה ראשונה**

עי' ריטב"א שעיקר הסוגיא דן רק בברכה ראשונה דברכה אחרונה בז' מינים מה"ת ובשאר מינים ליכא חיוב ועפ"ז ביאר למה אמר ר"ע רק ברכה ראשונה ועי' נחלת דוד שביאר באו"א שר"ע לשיטתו לק' מד ע"א שאפילו אכל שלק והוא מזונו מברך עליו ברכת המזון וא"כ ל"צ קרא רק לברכה ראשונה.

**לא קשיא דאתיא בק"ו**

הנה חיוב ברכה אחרונה מדאו' לדעת הרבה ראשונים אינו אלא בשיעור שביעה ולכאו' לפי זה גם ברכה ראשונה ליכא מה"ת אלא בחיוב שביעה [ואף שהתוס' ברכות כו ע"ב והרא"ש לק' סי' ט"ז כתבו שלא אמרי' דיו כיון שאינו אלא גילוי מילתא לכאו' זה רק למסקנא שברכה ראשונה לאו דאורייתא אבל למאי דס"ד עכשיו שברכה ראשונה מה"ת (עי' תוד"ה אלא ובמאירי ובצל"ח) שפיר אמרי' דיו ועי' גר"א הנ"ל] אלא שמדרבנן חייב בכזית וכ"כ בראש יוסף אך בעיקר גדר חיוב ברכה אחרונה יש להסתפק אם חיובו על אכילה והשביעה רק שיעור או שעיקר המחייב הוא השביעה והאכילה רק תנאי לאופן השביעה [ועי' חזו"א סי' כ"ח סק"ג-ד וראייתו ממן צ"ב ששם נהי שנבלע באברים אבל השביעה עדיין נשאר אך ע"ש עוד שהוכיח ממה שצריך לברך במקומו שהחיוב על האכילה ועי' הגהת הגרע"א סי' קפ"ו מה שהסתפק לעניין קטן שהגדיל והעירו שאין זה יסוד ספיקו די"ל שגם קטן כיון שסו"ס אכל והשביעה ממנו עדיין קיים שייך להתחייב על האכילה הקודמת] ולכאו' מהק"ו משמע שעיקר החיוב הוא האכילה והיינו השימוש בפירות של הקב"ה ולכן אם לאחר שהשתמש צריך לברך עליו כ"ש לפני שהשתמש אבל אם החיוב על עצם השביעה צ"ב הק"ו [דנהי שגם בברכת המזון מברך על המזון מ"מ אין זה אלא צורת ההודאה].

עי' תוס' שלמסקנא ע"כ האי ק"ו אינו מה"ת שהרי מבואר לעיל שברכה לפניו אינו מה"ת והטעם כמבואר לעיל כא ע"א שאיכא למיפרך מה לברכה אחרונה שכן נהנה ע"ש ועי' ביאור מדרכי [למהר"ם בנעט] אות א' שהתוס' לא כתבו כן אלא למסקנא אבל למאי דילפינן לה מקודש הילולים הרי לברכה אחרונה לא בעינן שיעור שביעה וכל אכילה מחייב ברכה אחרונה א"כ ל"ש פירכא זו וגם ברכה ראשונה הוא דאורייתא.

**אם הק"ו נשאר למסקנא**

עי' תוס' ברכות כו ע"ב ורא"ש סי' ט"ז שברכה ראשונה לא צריך שיעור כיון שאסור לאדם להנות ואע"פ שילפי' ברכה ראשונה מק"ו מברכה אחרונה וא"כ נאמר דיו [צ"ע הרי רק הז' מינים ילפי' מק"ו וא"כ בשאר דברים ע"כ ק"ו הוא וא"כ לא גרע ז' מינים משאר דברים והיה אפשר לומר שעיקר הסברא בשאר דברים נסמך על ברכה ראשונה דז' מינים אולם מהמשך דברי הרא"ש מבואר שלא ברירא ליה סברא זו (עי' מעדני יו"ט סק"ב) ומשמע שרק במקום שאין סיבה לחיוב חייבו חז"ל מחמת הסברא] וכתב שע"כ הק"ו לאו ק"ו גמור הוא ע"ש ומשמע שהק"ו נשאר למסקנא [ועי' כס"מ פ"ג הי"ב "ואכתי קשיא לי מה ראו חכמים להחמיר בברכה ראשונה שהיא לפניו שהיא מדרבנן יותר מברכה אחרונה שהיא מדאורייתא וכו'", ע"ש] וכן משמע בכס"מ פ"א מהל' ברכות ה"ב, ועי' רש"י לק' ע"ב (אוזוקי) שכתב שבברכה ראשונה ליכא חיוב כשאין אכילה דואכלת כתיב וצ"ע שבברכה ראשונה לא כתיב ואכלת [וכן הק' בעוללות אפרים דין ג'] וע"ש ראש יוסף שכוונת רש"י לק"ו [ולשיטת רש"י שברכה מעין ז' הוא מה"ת עי' ראש יוסף לק' לט ע"א והטעם שאין לחייב עכ"פ מדין סברא הוא כנ"ל ברא"ש]

בראשונים כתבו שהתנא אמר כיצד על סמך המשנה של בעל קרי והעיר בראש יוסף דשאני מיני דגן שיש ק"ו ואע"פ שאינו אלא מדרבנן מ"מ יש ק"ו ומנלן בשאר דברים דליכא ק"ו.

**נפק"מ לדינא בין היכא דאיכא ק"ו להיכא דליכא**

עי' ביאור מדרכי אות כ' שר"ל שאף שמצינו לק' שכל שפטור מתרומה אינו חשוב אכילה לעניין ברכה היינו רק במה שנלמד חיוב ברכתו מסברא בזה יש סברא שכל שמזיק אינו חשוב נהנה לחייב ברכה אבל בז' מינים שיש מחייב מדין ק"ו אע"פ שאינו נהנה מ"מ חייב לברך ע"ש.

**אשכחן לאחריו לפניו מנלן**

עי' מאירי שגם למ"ד נטע רבעי יש להקשות כן וע"ע בצל"ח אולם עי' ריטב"א שלמ"ד כרם רבעי ליכא קושיא דאדרבה נעמיד הפסוק בברכה ראשונה ורק למ"ד כרם רבעי שעיקרו אינו אלא לגלות שגם יין יש להם החשיבות של ז' מינים נמצא שאינו אלא גילוי מילתא ולכן ודאי שבזה נעמיד בברכה אחרונה כדכתיב ואכלת וגו'

**אשכחן כרם שאר מינים מנלן**

עי' רשב"א למה לי קרא לכרם הרי ילפי' ליה מהכתוב ואכלת ושבעת וברכת והיינו לשיטתו לק' מד ע"א שברכת ז' מינים מה"ת אולם בביאור מדרכי כתב לתרץ שמדין "וברכת" אינו חייב אלא בשיעור שביעה משא"כ מקדש הילולים

אך דעת הרמב"ם ובה"ג שז' מינים אינו אלא מדרבנן עי' טור סי' ר"ט ובב"י ולשיטתם קשה המשך הגמ' "אלא דיליף משבעת המינין" עי' תוס' הרא"ש לק' מד ע"א ועי' פר"ח סי' ר"ט שרק בס"ד רצו לומר כן כיון שאין לנו מקור אחר אך לבתר דילפי' לה מסברא שוב נקטי' שגם ז' מינין דרבנן [אך עי' בנחלת דוד מה שהעיר בזה] וע"ש ביאור גר"א ועי' מנחת ברוך סי' ה' שהאריך בזה

ועי' ביאור מרדכי אות א' שר"ל דלמאן דס"ל כרם רבעי עיקר החיוב ברכה הוא מואכלת ושבעת ורק קרא דקודש הילולים בא לגלות שלא נאמר ארץ הפסיק הענין [עי' לק' מד ע"א] וכ"כ בברכת ראש בשם הגרי"מ פאדאווא וא"כ למסקנא שקודש הילולים אינו אלא אסמכתא שוב גם ז' מינים אינו חייב מה"ת

**הא תינח כל דבר נטיעה**

עי' מאירי "וא"ת ניליף משאר מיני' הרי אין ברכותיהן שוות והיאך .... מנסח אחד לנסח שבדרך אחרת" ובעיקר טעם ברכת שהכל כתב המאירי לעיל "לא הותקן לכתחילה מטבע ברכת שהכל אלא לדבר שלא הוברר לנו דבר לייחס לו מציאותו ממנו כגון דבר שאין גידולו מן הארץ" אולם עי' פירש"י לק' לט ע"א (ד"ה מלגלג) "שלקות ב"פ האדמה שהיא ברכה חשובה לעצמה לדברים חשובים", ומבואר שיש חשיבות בירקות יותר מעל מה שמברכים שהכל [עי' שו"ע הרב סי' ר"ב סעיף א' ובקו"א],

**סברא הוא אסור לו לאדם שיהנה מן העולם הזה בלא ברכה**

עי' תוס' הרא"ש ותוס' רי"ח שהאיסור נסמך על קרא דקודש הילולים שדינו כקודש ומשמע לפי זה שגדר האיסור אינו איסור על הנאה בלי ברכה אלא בלקיחת חפץ בלי לברך עליו וז"ל הריטב"א "פי' משום דכתיב לה' הארץ ומלואה כדלק' והיאך יטול אדם מה שאינו שלו ולא יטול ממנו רשות", ועי' ל' החינוך מצוה ת"ל.

**אם הסברא גם לעניין לאחריו**

עי' ריטב"א שלשיטתו הנ"ל נקט שהסברא רק לעניין ברכה לפניו ולאחריו אינו אלא רשות ע"ש אולם בחי' הרשב"א נקט שהסברא מועיל גם לחייב ברכה אחרונה וכן מבואר בכס"מ פ"א מהל' ברכות ה"ב [ובספר קול בן לוי רצה לדחוק בכוונתו ע"ש] ובב"י סי' תפ"ו ולדבריהם לכאו' הסברא של אסור להנות הוא שעצם ההנאה מחייב ברכה ולכן אפשר לדמות גם לאחריו, אך צ"ע למה ברכה אחרונה החיוב רק על כזית [אולם הכס"מ נקט שבברכה ראשונה הוא רק גזירה שמא ימלך אך בראשונים לא משמע כן] וביותר צ"ב שלדעת הרשב"א בשו"ת ח"א ברכת בורא נפשות לא חשיבי כלל ברכת הנהנין.

**חילוק בין ברכה ראשונה לברכה אחרונה**

עי' רא"ש סי' ט' שאף שלגבי ברכה ראשונה בדיעבד יכול לברך ברכה כללית אבל ברכה אחרונה אינו יכול לברך אלא מה שנתקנה ולא ביאר טעם הדבר ועי' סדר ברכות למהר"ם מרוטנבורג שכתב שהטעם שעל הכל שאמר שהכל יצא היינו משום שעיקר חובת הברכה אינו אלא כדי שיהנה מעוה"ז בלי ברכה ולזה סגי בברכת שהכל משא"כ בברכה אחרונה ע"ש

**גדר איסור אכילה בלי ברכה**

משמעות הגמ' שמלבד החובת ברכה יש נמי איסור אכילה בלי ברכה ולא משום ביטול מצוות ברכה אלא איסור אכילה בעצם וכ"כ בחפץ ה' בביאור מה שהוסיפו כל הנהנה מעוה"ז בלי ברכה מעל ע"ש ואמנם מצינו כמה מקומות שנראה לא כן

1. עי' לעיל כ' ע"ב שבעל קרי מברך לאחריו ואינו מברך לפניו ומשמע שמותר לו לאכול בלי ברכה וצ"ע הרי יש איסור לאכול בלי ברכה [אבני נזר או"ח סי' ל"ז אות ח']
2. עי' לעיל טז ע"א שפועלים שעושים מלאכה אצל בעה"ב מברכים על פתן לאחריה ולא לפניה וצ"ע כנ"ל
3. עי' לעיל יז ע"ב שמי שמתו מוטל לפניו אוכל ואינו מברך וכן נפסק בשו"ע יו"ד סי' שמ"א [אולם האורחות חיים והכל בו כתבו שאסור לו לאכול בלי ברכה ראשונה מהאי טעמא שיש איסור אכילה בלי ברכה ע"ש]
4. קטן מותר לאכול בלי ברכה ואין בזה משום איסור ספייה [אך ראיתי לדחות שדינו כאיסור התלוי בזמן שכתב המג"א סי' רס"ט סק"א שאין בה איסור ספייה והיינו כיון שאין בזה איסור חפצא]
5. עי' סי' תנ"ד משנ"ב ס"ק י"ח שהגוזל חיטים ועשה מצות אינו מברך עליו משום בוצע בירך ומשמע שמותר לו לאכול בלי ברכה [הגרצ"פ ז"ל בהסכמתו לשו"ת חזון עובדיה]

ומבואר שאע"פ שכל שיש חובת ברכה יש איסור לאכול בלי ברכה אך כל שאין לו חיוב ברכה גם איסור ליכא אך באופן שחייב בברכה אלא שהוא אנוס על הברכה עי' ביה"ל סי' ס"ב סעיף ד' (ד"ה שלא) שמי שידיו מטונפות ואינו יכול לברך אסור לו לאכול אע"פ שהוא אנוס כיון שיש איסור לאכול בלי ברכה ע"ש.

**דין ספק ברכת הנהנין**

עי' תוס' לעיל יב ע"א שכתבו שספק אם יצא ידי חובת ברכת הנהנין חוזר ומברך ועי' מג"א סי' ר"ט סק"ג שתמה דהרי קי"ל שספק ברכות להקל אמנם עי' מג"א סי' רט"ו סק"ו שלדעת התוס' שאיסור ברכה לבטלה אינו אלא מדרבנן במברך מספק ליכא לא תשא אך עדיין צ"ע למה חייב לברך סו"ס ספק דרבנן לקולא ועי' ביאור הגר"א סי' תפ"ז שטעמו של התוס' דקי"ל כר"י לעיל כא ע"א שספק התפלל חוזר ומתפלל והלואי שיתפלל האדם כל היום כולו ע"ש אולם באבן העוזר סי' רי"ד כתב שטעמו משום שאסור לו ליהנות מן עוה"ז בלי ברכה וכבר כתב כן האורחות חיים הל' סעודה אות י"ט [העתיקו הנשמ"א כלל ה' סק"א] וכ"כ בגליון הש"ס שם

אך עדיין צ"ב דנהי שיש איסור לאכול בלי ברכה סו"ס אין איסורו אלא מדרבנן ולמה שלא נימא בזה ספק דרבנן לקולא ועי' נשמ"א שם שר"ל שדעת התוס' שכל תיקו דרבנן לחומרא ע"ש. ובפשוטו י"ל דלכתחילה אין להכניס עצמו לספק דרבנן בקום ועשה [עי' ריטב"א שבת כג ע"א "ומיהו תמהני בברכת הנהנין לפניו היאך חוזר ואוכל בלא ברכה מפני ספק והרי מכניס עצמו בקום ועשה לאכול במה שהוא כנהנה מקדשי שמים כדאי' בפרק כיצד מברכים שהיה ראוי שיחזור ויברך על הספק או שלא יאכל יותר",] ואף דבעלמא לא מברכים מספק והיינו כש"כ בשעה"צ סי' רט"ו ס"ק כ"א שכיון שאסמכוהו לאיסור ברכה לבטלה אלא תשא לאו חמור הוא והחמירו בספיקו ואמנם בברכת הנהנין שגם היא חמורה עדיף שיברך מספק [ועי' מאירי בסוגיין "ומ"מ בתוספות כתבו שאחר שסמכוה מן המקרא וכן שעשאוהו כמועל בהקדש מדכתיב לה' הארץ אם שכח ולא ברך או אפי' ספק ברך ספק לא ברך ועדיין הוא אוכל חוזר ומברך",]

**לעניין הלכה**

עי' סי' קס"ז סעיף ט' סי' ר"ט סעיף ג' ועי' משנ"ב סי' ר"ג סק"ג שכתב שבירך פרי העץ על ספק אדמה יאכל רק קצת שיחול הברכה ועי' ביה"ל סי' קע"ט סעיף א' (ד"ה א"צ) שלאחר שאמר הב לן ונברך כיון שיש ספק אם חייב בברכה לא יאכל ועי' משנ"ב סי' ר"ב ס"ק נ"ד ועי' שו"ע סי' רט"ז סעיף ו' וסעיף י"ד.

**גדר חיוב ברכה**

**על הפרי או על הנאתו**

הנה בגדר הק"ו כתב רש"י לק' מח ע"ב שחיוב ברכה ראשונה כשבא להפיק רעבו ע"י ברייתו של הקב"ה ומשמע שעיקר חיוב ברכה על עצם החפצא וכ"כ בחמד משה סי' קצ"ו סק"ב, ועי' רמב"ם פ"ט ה"ח שריח טוב שאין לו עיקר אין מברכים עליו ותמה הטור בסי' רי"ז דכיון שנהנה למה שלא יברך ולכאו' מבואר דעת הרמב"ם כדברי החמד משה שעיקר הברכה על הוא על החפץ וכל שאין חפץ כריח שאין לו עיקר ליכא חובת ברכה, [וזה מתאים למש"כ הריטב"א "פי' משום דכתיב לה' הארץ ומלואה כדלק' והיאך יטול אדם מה שאינו שלו ולא יטול ממנו רשות", ומבואר שהברכה הוא נטילת רשות על עצם הפרי] ועי' טור סי' מ"ו שכתב שגם ברכת השחר נתקן משום שאסור לו לאדם להנות מעוה"ז בלי ברכה ולכאו' היינו לשיטתו שהחיוב על עצם ההנאה ולא על הפרי.

**על מעשה אכילה או הנאה**

אף שנתבאר שמברך על הפרי מ"מ המחייב של הברכה הוא מה שעומד לאכול ולהפיק תועלת מהפרי [עי' לק' מג ע"א "ולטעמיך המוציא לחם מן הארץ דמברך והא לא אכל אלא דעתיה למיכל" ועי' ב"ח ריש סי' רט"ז שמבואר שמעיקר הדין היה ראוי לברך לאחר שהתחיל להנות אלא שבאמצע אכילה אינו יכול לברך לכן תיקנו לברך לפני האכילה ע"ש] ועי' ראבי"ה שיש ב' מחייבים לברכה או הנאה או מעשה אכילה ["הלכך כל דמזיק ונהנה ממנו קצת או שאכל ממנו לרפואה וגם נהנה החיך בעי ברכה כיון שנהנה ואם אינו נהנה לא מברך כלום ואם כל כוונתו רק לאכול אפילו אם אינו נהנה מברך רק שלא יזיק לו"] וע"ש לעניין שותה מים ["השותה מים לצמאו אומר שהכל וכו' לאפוקי דחנקתיה אומצא דהוי כשותה לרפואה שאינו מברך כלום וממיא לא מתהני"] והיינו כנ"ל שכל ששותה לשם שתייה אע"פ שאינו נהנה חייב לברך אולם עי' ביה"ל סי' ר"ד סעיף ז' (ד"ה השותה) שנקט דחנקתיה אומצא לאו דוקא אלא שכל שאינו לצמאו פטור ע"ש

**הנאת חיך או הנאת שביעה**

ואמנם די"ל שרק מים שאינו זיין כלק' בע"ב לכן לא שייך גביו אלא הנאת גרון אבל בשאר מאכלים יש לחייב גם על הנאת שביעה ומצינו כמה ציונים לעניין זה

1. עי' חי' הרא"ה לק' מד ע"ב בהא דרק השותה מים לצמאו חייב בברכה "והאי דנקט לצמאו משום דמיא לא זייני כלל וכו' לפיכך אין לברך עליהן אלא כששותה לצמאו דמיתהני לשבר צמאו", אולם עי' מכתם לק' בע"ב שהק' על הנך שמחייבים ברכת שהכל על מידי דרפואה אע"פ שאינו נהנה ממנו "ויש להקשות דהא שותה מים ולא לצמאו אלא דחנקתיה אומצא אמרי' לק' דלא מברך כלל. ומבואר שלא חילק בין מים לשאר דברים. [וברבינו מנוח פ"ח ה"א נסתפק בדין שותה יין היכא דחנקתיה אומצא וצ"ב הרי נהנה גרונו. וע"ש הגה"מ אות ג']
2. עי' חינוך מצוה ת"ל "לברך קודם אכילה ושתייה בכל דבר שיש בו טעם כלל לחיך".
3. עי' שערי תשובה סי' ר"ד ס"ק י"ז שהביא ממחזיק ברכה שהאוכל חלמון ביצה כמות שהיא לצחצח הקול אע"פ שאינו נהנה בטעם אכילתו הוא נהנה במזונו ומבואר שהנאת שביעה מחייב אפילו כשאין הנאת חיך [אך דבריו צ"ע דמ"ש מהשותה לרפואה שרק הנאת גרון יכול להפקיע ממנו שם מעשה רפואה ולאשוויי למעשה אכילה]
4. ויעוי' באגלי טל מלאכת טוחן ס"ק ס"ב אות ב' שנקט שלעניין ברכה אזלי' רק בתר הנאת מעיו כיון שלמדו מק"ו מברכה אחרונה [עי' לעיל אם הק"ו נשאר למסקנא] ושם בשביעה תליא מילתא [ועי' אבני נזר או"ח סי' קכ"ד שנקט שנחלקו הראשונים אם חייב על הנאת מעיו בלי הנאת גרון והיינו מה שנחלקו לעניין אם צריך לברך שהכל על שמן ויש לדון בזה ולק' בעזה"י נכתב בזה]
5. עי' לעיל יד ע"א שמטעמת אינו צריכה ברכה וע"ש ברא"ש סי' ו' שלעניין תענית כל שמכניס רביעית חשיב הנאה ואסור אבל לעניין ברכה כיון שחוזר ופולטו פטור כיון שאינו נהנה בתוך מעיו [ועי' ריב"ש סי' רפ"ח שגם לעניין מאכלות אסורות לא חשיבי אכילה] ועי' ב"י סי' ר"י שהביא מאהל מועד שכל ששתה רביעית גם בפולט חייב ברכה וכתב ע"ז "ולי נראה דברכה לא בטעימת החיך תליא אלא באכילה תליא כדכתיב ואכלת ושבעת וברכת היינו הנאת מעיים כדברי הרא"ש ז"ל", [ומבואר שאינו דוקא בכוונת טעימה אלא גם בכוונה להנות פטור עי' חיי אדם כלל מ"ט סעיף ה' אך לכאו' אין הכוונה דבענין דוקא הנאת מעיו אלא הכוונה שמעשה אכילה אינו אלא כשבולעו אבל ההנאה המחייבת יכול להיות דסגי בהנאת גרון ויותר מזה מצינו במג"א סי' קס"ז ס"ק ט"ז בשם השל"ה שהשח לאחר שהתחיל ללעוס א"צ לברך ותמה ע"ז המג"א מדין מטעמת וע"ש ביה"ל (ד"ה ולא ישיח) שכל שדעתו לבולעו כבר חשוב גם הלעיסה חלק מן האכילה] אולם דעת הרמב"ם פ"א מהל' ברכות ה"ב לפטור אפילו בולעו וע"ש כס"מ כיון דכתיב ואכלת אינו חייב עד שיהא לו כוונת אכילה [וע"ש דאע"ג דהאי קרא בברכה אחרונה כתיב יש לסמוך האי קרא גם לעניין ברכה ראשונה, ולכאו' כוונתו מדין ק"ו וצ"ב כמו שחייבו פחות מכזית משום שאסור לו להנות בלי ברכה מהאי טעמא יש לאסור נמי אכילה בלי כוונה אך הכס"מ לשיטתו במש"כ בפ"ג הי"ב]
6. עי' לק' לו ע"א שהשותה לרפואה חייב לברך אע"פ שאין כוונתו לאכילה כיון שנהנה ממנו ועי' שו"ע סי' ר"ד סעיף ח' דהיינו שנהנה הנאת גרון ועי' משנ"ב סי' ר"ד ס"ק מ"ח לעניין אכילת אונס שאין בה הנאת גרון.

**ברכת היין**

**אילימא משום דאישתני לעילויא**

בביאור עילויא דיין עי' פנ"י משום שראוי לנסכים וכ"כ בספר הפרדס אך ברשב"א בע"א כתב "וטעמא משום דהיין והשמן עיקר הפרי דאישתנו לעילויא" ועי' צל"ח

בעיקר קו' הגמ' משמן עי' רע"א שתמה שאני התם שהוא מזיק ועי' צל"ח ועי' פמ"ג סי' ר"ב א"א סק"ב שר"ל שאה"נ לאחר שהביא הגמ' ששמן מזיק שוב הדרי' לקמייתא דסגי במה שיין אישתני לעילויא לחייבו בורא פה"ג.

**פירא גופא זית אקרי**

**הברכה על היין או על הענבים**

עי' פירש"י שהשמן שהוא פרי הזית ואינו בריאת שמים אלא בידי אדם [וצ"ע שהרי מברכים המוציא לחם מן הארץ אע"פ שהוא בידי אדם ועי' אבודרהם (עמ' שט"ו) שלחם ר"ל מזון כמו עביד לחם רב (דניאל ה,א) וכ"כ בב"ח סי' קס"ז אות ב' וע"ש עטרת זקנים]

אולם בחי' הריטב"א ביאר שצריך להזכיר העץ שממנו יצא הפרי ועי' רא"ש סי' ג' שהביא מיראים שהק' שהיאך מברכים בורא פה"ג על יין והלא יין לא מיקרי פרי ע"ש ולכאו' לפירש"י ע"כ פרי הגפן קאי על הענבים ולא על היין וכבר העיר בזה בשו"ת הר צבי או"ח סי' צ"ח אולם החזו"א בתשובות וכתבים סי' מ"א ביאר שאין כוונת הרא"ש שאין ל' פרי הולם יין שבין כך אין נוסח הברכה על היין שלפניו אלא על מין הכללי ורק שבזיעה שאין לו חשיבות הפרי אין שתיית המיץ זמן מוכשר להודות על הפרי, ע"ש.

**[הא כל מילי אקרי מזון**

הנה להלכה קי"ל בסי' ר"ח סעיף ז' שעל אורז מברך מזונות דלא כרב ושמואל ולשיטה זו כתבו התוס' עירובין ל' ע"א שבאמת כל דבר מיקרי מזון ורק שלא קבעו ברכת מזונות רק על מה שהדרך לקבוע סעודה [ומה דביו"ד סי' רי"ז נפסק שהנודר מן המזון אסור רק בה' מיני דגן שנתקשה בזה הגרע"א שם ע"ש ביאור הגר"א שבל' בני אדם לא מיקרי מזון אלא ה' מיני דגן] ועי' נשמ"א כלל נ"ח סק"ב שהאריך בזה וכתב דע"פ זה ברכת מזונות היא ברכה כללית ויוצא בה לכל דבר חוץ ממים ומלח והובא בביה"ל סי' קס"ז סעיף י' (ד"ה במקום) אך עיקר דברי התוס' אינם מוסכמים להלכה ולהלן בעזה"י נביא בזה.

**טובא גריר פורתא סעיד**

עי' תוס' שלפי זה אסור לשתות ע"פ קצת יין אולם בטור סי' תע"א כתב שמותר לשתות יין הן רב או מעט וצ"ע מסוגיין וע"ש ב"י ועי' ראבי"ה סי' ק"נ שג"כ כתב כדברי הטור שמותר לשתות ע"פ אפי' קצת וביאר "אלא הכי פירושא טובא גריר דיותר מרגיש בגרירה מן השביעה וטובא קאי אגרירה", וכ"כ הב"ח סי' תע"א בשם מהר"ל מפראג [ומדויק לפי זה ל' הגמ' מי סעיד **כלל** אך צ"ב לפי זה קו' הגמ' אי הכי נבריך עליה ג' ברכות כיון שאינו אלא קצת סועד].

**אלא חמרא אית ביה תרתי**

עי' צל"ח שסברת משמח לא נאמרה לעניין חיוב ברכה אלא לבאר הפסוק אך בהרבה ראשונים מבואר שמשמח היא סברא גם לעניין הברכה עי' רבינו יונה כד ע"ב (ד"ה חוץ) כה ע"א (ד"ה שמן) שו"ת הרשב"א מיוחסות סי' ר"א הל' ברכות להריטב"א פ"א הלכה כ' או"ז הל' סעודה סי' קס"ב וראבי"ה סי' צ"ח ר"י מלוניל (לו ע"א) ספר הפרדס (שער השני) ספר מצוות זמניות וכ"כ בלבוש ובשו"ע הרב סי' ר"ב סעיף י' משנ"ב שם סק"ב.

ועי' רבינו יונה שתמרים אע"פ שהם מזון כיון שלא נשתנו אינם קובעים ברכה לעצמה [וצ"ב תיפו"ל שאינו משמח] ומבואר שבעינן האישתני לשנות ברכת היין [ולכאורה היינו משום שכל שעדיין לו יש ברכת הפרי לא שייך לחדש לו ברכה משום מעלת סעיד ורק בדבר שנשתנה ויצא מברכת הפרי אפשר לתת ברכה חדשה משום מעלת סעיד וכבר כתב כן הצל"ח לעיל יב ע"א ע"ש.]

**אי הכי נבריך עליה שלש ברכות**

עי' ריטב"א שתמה דמ"ש מפת שאין לו תוריתא דנהמא ובצל"ח הק' מ"ש מדייסא וכדו' [וע"ש מש"כ לבאר עפ"ז למה רש"י כתב שסעיד הוא עדיף ממזון ויין סעיד טפי מדייסא וכמבואר ברא"ש פ"י דפסחים סי' י"ט (ועי' ביאור מרדכי אות ב') אך צ"ע מרש"י עירובין ל' ע"א שמזון הכוונה לסעיד ע"ש וע"כ כגי' עוז והדר שסעיד עדיף מזיין אולם עי' חי' הרשב"ץ לק' לח ע"א שצידד לומר מכח סוגיין שיין סעיד יותר ממעשה קדרה ע"ש] אולם עי' בשו"ת הרשב"א ח"א סי' ע"ב ובמיוחסות סי' ר"א שמבואר שקושיית הש"ס הוא דכיון שהוא סעיד ומשמח הרי הוא עדיף מפת לכן הו"ל לתקן להו ברכת המזון כפת [אך מדברי רבינו יונה לעיל יב ע"א מש"כ לעניין תמרים מבואר שלא פי' כן ע"ש]. ובריטב"א תי' דס"ד כמו שתיקנו לו ברכה מיוחדת לכתחילה כפת ה"ה שיהיה ברכה אחרונה מיוחדת כפת [ויש לעיין שהרי ברכת מזונות חשוב טפי מברכת היין עי' סי' רי"א סעיף ד' ובמג"א סק"ז] ועי' מג"א סי' ר"ח ס"ק כ"ה שיש גריעותא בדייסא וכדו' שיש לו עילויא אחרינא בפת ע"ש

**ברכת המזון בדיעבד על יין**

לעיל יב ע"א מבואר שבדיעבד יצא כשמברך ברכת המזון על תמרים וע"ש רבינו יונה שע"כ יין זייני יותר מתמרים מדלא מקשה עלה שנבריך ג' ברכות וא"כ כ"ש שברכת המזון פוטר יין אולם בהשגת הראב"ד מלחמות ור"ן פסחים (כד ע"ב) נקטו שרק תמרים שהם מזון נפטר ולא יין [וגם בתמרים הביא דעת בה"ג שרק באכלם כעיקר סעודתו חשיבא מזון ונפטר] ועל ראיית תר"י צ"ל כדברי הצל"ח לעיל יב ע"א ובחזו"א סי' ל"ד סק"ב שאין כוונת הש"ס שיברכו ברכת המזון ממש אלא שיחלקו המעין שלש לג' ברכות ע"ש. [אבל דברי הרשב"א שקושיית הש"ס בנוי על משמח לא יועיל דסו"ס מבואר שהוא מוכשר לברכת המזון לולא שאין קובעים עליו] אך עדיין צ"ב דהיאך אפשר לומר שיין אינו מזון דהרי להדיא מבואר בסוגיין שיין סעיד כלחם אך להמבואר לעיל מראבי"ה א"ש אולם בשו"ת הרשב"א ח"א סי' תרכ"ה משמע שכוונתם דכיון שאין הדרך לקבוע עליו סעודה תו לא חשוב מזון ע"ש

**ביאור קושיית הש"ס**

עי' נחל"ד ומנחת ברוך ס"ה שתמהו מכאן על הרשב"א לק' מד ע"א שארץ הפסיק ענין בא לומר שאין מברכים ג' ברכות על ז' מינים וא"כ מהו קושיית הש"ס שיברכו ג' ברכות הרי להדיא מיעטה התורה לא לברך ג' ברכות.

**לא קבעי אינשי סעודתייהו עלויה**

עי' חי' הרשב"א לק' מא ע"ב שיין שלאחר המזון נפטר בברכת המזון דמיגו שחל קביעות על הסעודה חל נמי על היין ולכן בכה"ג ברכת היין הוא ברכת המזון [וכ"ז לשיטת תר"י הנ"ל שקו' הש"ס שיברך ג' ברכות ממש אבל להמבואר ברמב"ן שקו' הש"ס שיברך על הגפן בג' ברכת אין להוכיח דינו של הרשב"א ועי' בהגהת רע"א סי' קע"ז מג"א סק"ה שדן כה"ג לעניין פת הבא בכיסנין ואמנם הק' שא"כ נברך עליו ברכת המוציא ע"ש ולכאו' אינו דומה דכיון שאוכלו לקינוח הרי נשאר חסרונו של עשוי לתענוג]

ועי' ביה"ל סי' ר"ח סעיף י"ז (ד"ה ברכת) שתמה שכיון שטובא מיגרר גריר כל ששתה יותר מפורתא שוב אינו סעיד ואין לברך עליו ברכת המזון ועי' חזו"א סי' ל"ד סק"ו שר"ל שלאחר שיעור שביעה גם יין סעיד ע"ש. [ולכאו' י"ל שלא גרע מאכל פחות מכדי שביעה כיון שהוא מין המשביע ומהאי טעמא גם מיץ ענבים נפטר בברכת המזון אף שלכאו' אינו מזון יותר מגוף הענבים ואינו דומה ליין שנשתנה טבעו ע"י התסיסה וע"כ משום דחשוב מין הסעיד]

**ברכת המזון בדייסא**

לעיל יב ע"א מבואר שהמברך ברכת המזון על תמרים יצא יד"ח כיון דתמרים זייני ועי' שו"ע סי' ר"ח סעיף י"ז שדייסא אינו נפטר בברכת המזון ונאמרו בזה כמה טעמים ע"ש לבוש שתמרים סעיד יותר מדייסא [ע"ש פרי חדש שתמה שודאי דייסא סעיד יותר מתמרים ובאבן עוזר הוסיף דא"כ למה לא תיקנו לברך מזונות על תמרים ועי' צל"ח יב ע"א דשאני תמרים שלא נשתנו ובתוס' עירובין ל' ע"א כתבו שרק בדבר שהדרך לקבוע סעודה תקנו מזונות ע"ש] ובמג"א ס"ק כ"ה כתב דשאני דייסא דאית להו עילויא אחרינא ובאבן העוזר ר"ל שאין הבדל בין תמרים לדייסא ורק בכוון להדיא על התמרים פוטרו [ויש שביארו ע"פ דברי השיטמ"ק המובא במשנ"ב סי' קע"ו סק"ב וע"ש שעה"צ שרק כשאין הברכה על מה לחול ע"כ חל ע"ז אף שאינו ברכתו הראויה ע"ש אך במלחמות מבואר שם להיפך ע"ש] אך בשו"ת הרשב"א ח"א סי' ע"ב נקט שתמרים דלאחר המזון נפטרים בברכת המזון דבכה"ג ברכתם ברכת המזון ע"ש. וצ"ב כיון שעיקר קו' הש"ס וניברך היה משום דיין משמח כש"כ שם הרשב"א א"כ בתמרים שאינו משמח מהיכ"ת שיברך ברכת המזון, [ואין לומר שתמרים מיזן יותר מיין שבחי' הרשב"א לק' מח ע"א אינו נראה כן] ובדעת רבינו יונה לק' מא ע"ב מצינו שבאמת חילק בזה ביין יין לשאר דברים כתמרים ודייסא שרק ביין כיון שהק' ונבריך נמצא שכל הסיבה שלא קבעו הוא מפני חסרון קביעות לכן ע"י מיגו נעשה ברכתו ברכת המזון משא"כ תמרים ודייסא אע"פ שבדיעבד אם בירך ברכת המזון יצא מ"מ אין זה ברכתו ולכתחילה צריך לברך ברכתו הראויה עי' אבן העוזר בי' ר"ח וביאור הגר"א סי' קע"ד

**[מיץ ענבים**

עי' שו"ת הרשב"א ח"א סי' קס"ה שגם על מיץ ענבים מברכים פרי הגפן מהמבואר בב"ב צז ע"ב שסוחט אדם אשכול של ענבים ומברך עליו קידוש היום [והיינו שאין מקדשים אלא על יין שמברכים עליו פרי הגפן וכמבואר בראשונים בב"ב שם] וצ"ב שהרי כיון שאינו משמח [שהרי שמחת היין הוא משום שמשכר כמבו' בפסחים עא ע"א דעיקר השמחה ביין היא ביין ישן, ועי' תענית ל' ע"א דאע"פ שאסור לשתות בסעודה המפסקת יין מ"מ יין מגיתו מותר לשתות, והיינו משום שאינו משמח, וכמבו' בסנהדרין ע' ע"א, והיינו משום דשמחת יין אינו משום טעמו הערב, אלא משום כח המשכר שיש בו, ועי' מקראי קודש פסח ח"ב סי' ל"ה שהביא שכן מבו' ברש"י במס' ב"מ סו ע"ב, דע"ש בגמ' דשתיית יין מוריד דאגה מלבו של אדם, ופירש"י דהיינו מדכתיב ויין ישמח לבב אנוש, והתם ודאי דעיקר התועלת שביין הוא משום שמשכר, ועי"ז שוכח דאגתו, וכן מצינו להדיא לענין שמחת יו"ט ביש"ש פ"ב דביצה ס"ה וז"ל, "ואדרבא במה ישמח את עצמו אם לא שישתה וישכח רישו לשמח ולבטוח בה'", ע"ש. ואע"ג שיין מגיתו משמח קצת עי' לבוש סי' תקנ"א ובמג"א סי' קכ"ח אבל מיץ ענבים אינו משמח כלל וכמו שהעיר בזה הגריש"א שליט"א מדברי הרשב"א בשו"ת ח"ז סי' תקכ"ט שמה"ט אינו כשר לניסוך משא"כ ביין מגיתו] ולכאו' גם אינו סעיד דלא עדיף מענבים שאינו סעיד [ולא כש"כ בשו"ת ויען דוד ח"ג סי' י"ח שע"כ מיץ ענבים סעיד מהא דמברכים עליו בורא פה"ג ונפק"מ לעניין קידוש במקום סעודה] א"כ עדיין לא אישתני לעילויא וברכתו בורא פרי העץ וכדחזינן לק' נ' ע"ב לדעת ר"א ביין חי וכמו שפירש"י שם שעדיין לא אישתני לעילויא ועי' מנחת שלמה קמא סי' ד' שמבואר מדברי רש"י שלדעת ר"א גם יין מגיתו ברכתו ב"פ העץ וע"כ דהיינו שלדידן כיון שיין חי ברכתו ב"פ הגפן לכן גם יין מגתו כיון שעומד להיות אישתני לעילויא ואינו מחוסר מעשה ברכתו כבר היום ב"פ הגפן משא"כ לר"א וע"ש דלפי זה מיץ ענבים שהכניס חומר משמר עכצ"ל כיון שחל עליו ברכת ב"פ הגפן לא פקע.

עי' ב"י סי' ר"ב שעל אירופי מברך שהכל ובשו"ת בעי חיי ס"א ביאר "וענין האירופי הוא שדורכים הענבים ואחר דריכתם משימים בתירוש עפר לבן ידוע שעה אחת או יותר מעט כדי שיצול היין היוצא מהם מהרה ויעמוד במתיקותו וכו' וכיון שברכתו שהכל אין מקדשין עליו", וצ"ב למה ברכתו שהכל ולא ב"פ העץ (מש"כ בשו"ת הר"ן סי' ה' שחשוב יין לענין יין נסך אינו ראיה כלל שהנידון ביין מגיתו הוא אי חשוב אישתני לעילויא ולא לגבי עצם השם יין [ומש"כ הר"ן שם והרדב"ז ח"ב סי' תשכ"ט שאינו אלא חומרא לעניין יין נסך היינו לעניין לאחר שנעשה דבש דאז פשיטא שאינו יין וכש"כ בתשב"ץ ח"א סי' פ"ה ושוב לא שייך גזירת בנותיהן מ"מ החמיר בזה כיון שכבר חל תו לא פקע ע"ש בדבריו ולא כשבות יצחק פסח סי' י"א שלא דק בזה]]

**ברכת השמן**

**אוזוקי מזיק ליה**

פירש"י מזיק לגופיה אולם בחי' הרשב"ץ העיר משבועות כב ע"ב שהיה דרך לכבד לשתות שמן ולכן פי' שמזיק לשמן וכן פי' הרא"ה וריטב"א.

**ברכת שמן בעין**

מדברי רש"י מבואר שאינו מברך כלום על שמן בעין וכ"כ ברא"ה שכל שמזיק ליה לא חשוב מעשה אכילה אולם דעת הרמב"ם פ"ח ה"ב שמברך שהכל [אולם בחמד משה סי' ר"ב סק"ד ר"ל שהרמב"ם מחייב ברכה רק בחושש לגרונו כיון שיש לו הנאת רפואה וכן צידד בעוללות אפרים דין ג' אך שם כתב שהחיוב משום הנאת חיך וע"ש שביאר שהרמב"ם השמיט שותה שמן בעין באינו חושש בגרונו או משום שאינו שכיח או שנכלל במה שכתב בדין מאכל שאינו ראוי] ובב"ח סי' ר"ב הביא סיוע לשיטתו ממה דאי' לק' לו ע"א שקמח שעורים אע"פ דקשה לקוקיאני מ"מ מברך עליו שהכל [אך עי' לק' די"ל שקשה לקוקיאני לא חשוב מזיק כיון שאינו מיד] ועי' פמ"ג סי' ר"ד א"א סק"ח שבדעת רש"י צ"ל דשאני שמן שאינו נהנה ממנו [וז"ל המכתם "דאזוקי מזיק ליה ולא מתהני מיניה כלל"] ועי' אגלי טל מלאכת טוחן ס"ק ס"ב שודאי גם שמן מזין ומשביע אף באופן שמזיק והטעם דפטור כיון שהוא מזיק אינו מעשה אכילה [ומבו' א"כ שהנאת שביעה אינו מחייב אלא במעשה אכילה משא"כ בהנאת חיך] ובעוללות אפרים דין ג' נקט שיש גם הנאת חיך וגם משביע ואפ"ה פטור כיון שהוא מזיק אולם בר"י מלוניל כתב שקמח שעורים יש הנאת חיך וסעיד משא"כ בשמן ליכא שום תועלת ומבואר שגם סעיד ליכא [והיינו באופן שהוא מזיק ולכאו' בגדר יצא שכרו בהפסדו].

ועי' ספר המאורות שתמה על הר"מ "ותימא הוא דכיון דלית ליה הנאה מיניה נראה דלא מיקרי אכילה ואינו מברך כלל", ועי' כס"מ שם שדעת הרמב"ם שכיון שנהנה מברך ועי' נחלת דוד שע"כ קצת הנאה לחיך איכא

**דתניא השותה שמן של תרומה**

מבואר שמה שאינו חשוב אכילה בתרומה לא חשוב אכילה לעניין ברכה וכבר העיר בצל"ח מדברי הראב"ד בפ"י מהל' תרומות ה"ז שאע"פ שמברכים בכוסס את החטה פרי האדמה מ"מ לעניין תרומה חשוב מזיק וכן תמה באבן העוזר סי' ר"ח סעיף ד' על מה שפסק הרמ"א שם שהכוסס את השעורים מברך שהכל והרי לעניין תרומה מבואר ביומא פא ע"א שפטור מן החומש. [ובביאור מרדכי אות כ' ר"ל שאני שמן שאינו ראוי בשום אופן בעין לכן לא תקנו ברכה משא"כ בחטים ושעורים שראוי ע"י שליקה וע"ש עוד דשאני חטה שחייב מדין ק"ו ולכן לא בעינן הנאה ע"ש]

[אך לכאו' ממה שרש"י כתב ששותה שמן פטור משום שמזיק עצמו ולא משום מזיק את התרומה וכמו שפירש"י לעניין אכילה גסה וכוסס שעורים משמע שדין זה שמזיק את התרומה א"א ללמוד לברכה דשאני תרומה שיסודו מצד חילול החפצא ולכן כל שאינו עומד לשימוש זה אין בו חומש אבל בברכה שעיקרו בעצם המעשה אכילה סגי גם באכילה שלא כדרך אך לכאוק מהא שהוכיחו מפטור שמן לעניין תרומה שמזיק את עצמו ואולי פטורו ככוסס שעורה ומצד מזיק התרומה צ"ל שכיון ששמן עומד לשתייה אע"פ שהוא אניגרון מ"מ חשוב שפיר כחילול התרומה א"כ עדיין י"ל דגם באופן שמזיק החפץ יש ללמוד ברכות מתרומה.

לעניין אכילה שלא כדרך בתרומה עי' צל"ח לק' לח ע"א שר"ל שנחלקו בזה רש"י והרמב"ם אם מזיק הכוונה לעצמו או לתרומה וכ"כ בדעת הרמב"ם המנ"ח מצוה רפ"א ובתוס' פסחים כו ע"א כתב להדיא לפטור שלא כדרך (ועי' דרך אמונה פ"י ה"ח ד"ה לא) ולהמבואר עיקר הפטור אינו מצד שלא כדרך רק משום שהוא שימוש בחפץ למה שאינו עומד אבל בשמן אע"פ שהוא אכילה שלא כדרך מ"מ היה חייב חומש לולא שמזיק את עצמו]

עי' רמב"ם בהל' תרומות שלעניין כוסס את השעורים כתב בפ"י ה"ח שפטורו מדין מזיק את עצמו ואילו לעניין שותה שמן בהי"א לא כתב טעם זה [וכבר עמד בזה בדמשק אליעזר סי' ר"ב סק"ט] ומשמע שטעמו כפטור סך ביין והיינו משום שהשמן עומד לסיכה ולא לאכילה וע"ש ה"ב אחד האוכל דבר שדרכו לאכול ואחד השותה דבר שדרכו לשתות וכו' וע"ש כס"מ שזה נלמד מריש פ"ב דמעשר שני ועי' אמרי בינה או"ח סי' י"ז שצ"ע דשם לעניין מה שמוטל עליו לאכול אך לכאו' מבואר דעת הרמב"ם שעיקר דין תשלומי תרומה הוא על מה שמחלל התרומה ממה שהיה עומד להיות נאכל ע"י הכהן [עי' חי' מרן רי"ז הלוי במכתבים בסופו לעניין סיכה] ולכן שמן שעיקרו לסיכה או לשתית אניגרון אין בשתייתו דין חילול התרומה וכ"מ בתוספתא פ"ט תרומות הי"א

**ביאור כוונת הגמ'**

ברש"י מבואר שקושיית הש"ס כמו שלעניין תרומה אינו חשוב אכילה כמו כן ברכת הנהנין דכתיב ואכלת אינו חייב על אכילה כזה [כבר נתבאר לעיל היכא כתיב אכילה בברכה ראשונה] ועי' בחי' הגרע"א שתמה שהרי משקין היוצאים חשוב שלא כדרך אכילתם כמבואר בפסחים כד ע"ב ואפ"ה מברך עליהם שהכל וא"כ אוכל דבר המזיק נימא שפטורו לעניין תרומה הוא משם שלא כדרך ולעניין ברכה חייב ע"ש וכבר תמה עליו באמרי בינה או"ח סי' י"ז שלענין תרומה חשוב משקין שלא כדרך היינו ביחס לעיקר הפרי אבל ברכה שמברך על אכילתו ודאי שהוא כדרך [ולכאו' דעת הגרע"א שגם ברכה חיובה על החפצא של הפרי וכמבואר לעיל וכיון שביחס לפרי חשוב שלא כדרך היה צריך להיות פטור מברכה אך זה אינו דמ"מ מברכת שהכל א"א לפוטרו שעצם המשקה לא גרע ממאכל אחר]

וע"ש ברע"א שפי' דברי הגמ' באופן אחר שעיקר הפטור מסברא שכל שמזיק א"א להודות להקב"ה ע"ז וז"ל הלבוש סי' ר"ב ס"ד "דהיאך יברך והוא מזיקו טוב היה לו שלא לשתותו", [אך לכאו' גם לדבריו צ"ע וכמו שהק' באמרי בינה שם דדלמא אינו מזיק לאדם ואפ"ה פטור מתרומה כיון דסו"ס אין הדרך לאוכלו וככוסס חטה ושעורים וכן צ"ב שהוצרך להביא ראייה למציאות שהוא מזיק]

**א"כ הו"ל אניגרון עיקר**

עי' רשב"א דהיינו שמברך על האניגרון ופוטר את השמן אמנם עי' רמב"ם פ"ח מהל' ברכות ה"ב "אבל אם שתה השמן לבדו או שלא היה חושש בגרונו מברך **עליו** שהכל שהרי לא נהנה בטעם השמן", ומשמע שכוונתו שבאינו חושש בגרונו מברך על השמן שהכל וכ"כ בכוונתו הפמ"ג סי' ר"ב א"א ס"ק י"א [וע"ש שאילו על האניגרון היה מברך ב"פ האדמה מדין מי שלקות וכקו' המג"א ועי' ספר הבתים שהביא חולקים על הרמב"ם שמברך על האניגרון ולא על השמן, ע"ש. אך בב"י נקט שכוונת הרמב"ם על האניגרון] וע"ש דמיירי שהשמן רוב ולכן הוא עיקר [ולכאו' הביאור בזה דכיון ששמן אינו ערב כל כך לחיך ע"כ אין לברך על הנאתו אלא ברכת שהכל אבל בחושש בגרונו שיש לו הנאת רפואה אז חשיבה הנאת אכילת השמן וברכתו העץ ועי' עוללות אפרים דין ג' באו"א] או י"ל דמיירי שכבר בירך על האניגרון וכש"כ הט"ז סק"ב [ואף שבסי' רי"ב סעיף א' פסק הרמ"א שבאוכל הטפל תחילה מברך רק שהכל וא"כ בנידו"ד בלא"ה יברך שהכל עי' שבילי דוד סי' ר"ב שדברי הרמ"א אמורים רק בטפל כגודגדניות למתק השתייה שהוא טפל בעצם ולא בתערובות שהוא טפל רק מצד המיעוט]

**הכא במאי עסקינן בחושש בגרונו**

עי' רש"י שבזה נותן הרבה שמן שהשמן עיקר ואניגרון טפל וכ"כ בחי' הרא"ה ולפי זה אינו תלוי כלל בחושש בגרונו ועיקרו תלוי מהו העיקר וכ"כ הטור בשם ר' יוסף [אך בט"ז סק"ב נקט שאין צריך רוב וסגי בשיעור מרובה וצ"ב] אולם בחי' הרשב"א נקט שרק בחושש בגרונו שעיקר כוונתו בשביל השמן חשוב השמן עיקר משא"כ באינו חושש בגרונו וכ"כ בטור בשם הבה"ג ומשמע לכאו' שהאניגרון הוא הרוב ואפ"ה כשעיקר כוונתו לשמן חשוב השמן עיקר. ועי' טור שהצדיק פסקו של ר' יוסף שכיון שנהנה מהשמן למה שלא יברך ואין סברא שהצורך לרפואה יגרום ברכה וע"ש ב"י שהביא מהרשב"א הנ"ל שהרפואה גורם שהוא העיקר [ולכאו' סברת הטור ברור דכיון שהנאת רפואה אינו מחייב ברכה כדלק' ועיקר החיוב משום דמ"מ נהנה ממנו וא"כ אין סברא שכוונתו לרפואה יגרום שיחשב השמן עיקר לגבי הנאת החיך]

**רוב שמן ואינו חושש בגרונו**

עי' מג"א סי' ר"ב סק"י שלדעת הבה"ג כל שאינו חושש בגרונו חשוב אניגרון עיקר אע"פ שאינו אלא המיעוט וכ"כ בב"ח והטעם מבואר באבודרהם [מובא בשעה"צ ס"ק ל"ה] דכיון שהשמן אינו ראוי לשתייה בלי האניגרון לכן חשוב האניגרון עיקר וכ"כ בספר הפרדס וכ"כ ביאור מרדכי אות ג' [ועי' לבוש "ואם אינו מתכוון לרפואה אלא לאכילה הו"ל אניגרון עיקר שהוא עומד לאכילה ולא השמן",] ועי' פמ"ג בא"א שתמה ע"ז מדין אגוז שמטגנים בדבש (ר"ב סעיף י"ג) ורדים שמרקחים בדבש (ר"ד סעיף י"א) שאינם ראויים לאכילה בלי הדבש ואפ"ה האגוז והורדים עיקר ע"ש [וקושייתו צ"ב שהרי חזינן שבחושש בגרונו השמן עיקר אע"פ שהשמן אינו ראוי בלי האניגרון וע"כ שרק באופן שעיקר אכילתו הוא השמן והאניגרון אינו לא אלא להכשיר השמן אז האניגרון טפל כיון שאינו בא אלא להכשיר משא"כ באנו חושש בגרונו שכוונתו לשניהם אז האנגרון עיקר כיון שהשמן אינו ראוי לאכילה בלי האניגרון ולפי זה הרי זה דומה ממש לדין אגוז דשם עיקר כוונתו לאגוז והדבש רק להכשיר וכש"כ שם בב"י.]

**כיון דאית ליה הנאה מיניה בעי ברוכי**

מבואר שאע"פ שאין כוונתו לאכילה כיון שסו"ס נהנה בעי ברכה וצ"ע דיעוי' ב"י סי' ר"י שנקט בדעת הרמב"ם פ"א מהל' ברכות ה"ב שפטור אפילו בולעו וע"ש כס"מ כיון דכתיב ואכלת אינו חייב עד שיהא לו כוונת אכילה ומבואר שאפילו יש לו הנאת חיך כל שאין כוונתו לאכילה פטור [ועי' בבתי כהונה בית ועד סי' ח' (מז ע"ב) שעמד בזה וע"ש דשאני התם שהנאת רפואה ג"כ מחייב ברכה לכן חשוב שפיר מכוון לאכילה ע"ש. וכ"כ תלמידו בקול בן לוי על הרמב"ם שם אולם בשו"ע הנ"ל מפורש שטעם החיוב משום הנאת החיך ועי' ביצחק ירנן על הרמב"ם הנ"ל שכתב שברביעית מבואר שא"צ כוונת שתייה ושם מיירי ביותר מרביעית ע"ש אולם סתימת הפוסקים משמע ששותה לרפואה היינו גם בפחות מרביעית אך עי' שעה"צ סי' ר"י סק"ל "ואם כונתו לטעימה וגם ליהנות מזה יש לעיין ולכאו' ראיה מלעיל סי' ר"ד ס"ח דצריך לברך אבל באמת התם שאני דאפילו אינו מתכוין להנאה כלל צריך לברך", וצ"ב מהו באמת החילוק ששם לא בעי כוונת אכילה ונראה דלכאו' צ"ב למה לא סגי בהנאת שביעה באוכל לשם רפואה וי"ל דכיון שמכוון לרפואה הרי הוא מפקיע ממנו השם מעשה אכילה והנאת שביעה שהיא גופה המעשה אכילה שנעשית לשם רפואה לא סגי לאשוויי אכילת הנאה ורק הנאת החיך שאינו שייך כלל לאכילת רפואה מהני לאשוויי אכילת הנאה (עי' מאירי שכתב שי"א שהשותה מים לרפואה פטור אפילו כשצמא לשתות שהנאת מים אינו הנאה כ"כ לאשויי למעשה אכילה ע"ש) ולפי זה י"ל שלעניין מטעמת שעצם הנאת החיך נעשה לשם טעימה ולא לשם אכילה שוב גם הנאת החיך לא מהני לאשוויי לאכילה]

קמחא דחיטי

**שמן זית וכו אלמא אע"ג דאישתני וכו'**

הנה שמן זית חשוב אישתני לעילויא כמבואר לעיל וכש"כ בחי' הרשב"א [אך עי' לעיל מהפמ"ג סי' ר"ב שלמסקנא י"ל שלא חשוב אשתני לעילויא] וא"כ ע"כ שגם קמח חשוב אישתני לעילויא וכ"כ ברבינו יונה ובמהרי"ק שורש מ"ג וצ"ל הטעם כיון שהוא בדרך להיות פת [אולם יש ראשונים שפירשו הסוגיא בקמח קלוי ומבואר ברשב"א שאין הדרך לעשות ממנו פת (אע"פ שאפשר עי' חלה פ"א מ"ה "קנובקאות") וא"כ לכאו' לא הו"ל להחשיבו כאישתני לעילויא וצ"ע]

עי' צל"ח שהעיר למה לא הוכיח גם מיין ולכאו' י"ל שבדבר שאישתני למעליותא כו"ע מודו שבמילתא קאי אלא שכאן אע"ג שבאופן כללי אישתני למעליותא שהוא בדרך להיות לחם מ"מ כעת יש בו גריעותא שקמח פחות ראוי לאכילה מחיטים וע"ז הוכיח משמן שג"כ בעינו מזיק ואפ"ה במילתא קאי ועי' לק' מרבינו יונה.

**אלמא אע"ג דאישתני במילתיה קאי**

עי' מהרי"ק שורש מ"ג שעד כאן לא ס"ל לר"י שברכתו ב"פ האדמה אלא בקמח שלא נטחן הדק ועדיין צורתו עליו אבל בקמח שאיבד לגמרי צורת החיטים מודה שמברך שהכל וצ"ב שהתוס' לא כתבו כן אלא כדי שיהא ראוי לאכילה וגם ממה שדימהו הש"ס לשמן משמע שבכל גווני הדין כן.

**הכא אית ליה עילויא אחרינא בפת**

בעיקר החסרון של אית להו עילויא אחרינא מצינו כמה מהלכים בראשונים

1. בדעת רש"י מבואר שכל פרי שנשתנה הרי שוב ליכא עליו שם פרי רק אם עיקר הפרי לכך נטעוהו ע"כ חשוב הפרי כי זה עיקר תכלית הפרי [ואין זה שייך ללא נטעי אדעתא דהכי דסוגיא דלק' דשם סגי גם כשאין עיקר הנטיעה אדעתא דהכי כל שמתכוון לזה גם אבל בנידו"ד להחזיק השם פרי גם לאחר שנשתנה בעינן שזהו עיקר תכלית הפרי] ולכן בחיטים שעיקרו בשביל פת בעודו קמח לא חשוב פרי ועי' מהרי"ק שורש מ"ג ולדברי רש"י גם באופן ששוב אינו יכול להגיע להעילוי של פת מ"מ אין ע"ז שם פרי. [וכ"מ בראשונים לק' לח ע"א ששעורים בשכר חשוב אית ליה עילויא אחרינא בפת אע"פ שכעת אינו ראוי להיות פת אבל בעוללות אפרים דין ד' כתב שאינו דומה שהתם לפני עשיית השכר היה ראוי לפת נמצא שעשיית השכר היה בה שינוי לרעה משא"כ בקמח קליות שכבר לפני עשיית הקמח לא היה בו אפשרות להגיע לפת אין שום גריעותא בעשיית הקמח ע"ש]
2. אולם ברשב"א כתב שקמח קלוי כיון שכבר לא שכיח לעשות ממנו פת שוב לא חשוב אית ליה עילויא אחרינא בפת והיינו שלדעתו עיקר החסרון באית ליה עילויא אחרינא הוא זה מה שעדיין אפשר לעשות ממנו יותר טוב ולכן חסר באישתני לעילויא.
3. ברמב"ן לק' בע"ב כתב שעיקר החסרון משום דאישתני לגריעותא וכ"כ בפסקי הרי"ד וכן ביאר רבינו יונה בדעת הרי"ף ובחי' אנשי שם על הרי"ף (כה ע"א) בשם הבה"ג והיינו דבעצם קמח אינו כ"כ ראוי לאכילה כמו חיטים ורק כיון שהוא מתקדם לפת חשוב אישתני לעילויא וע"ז אמרי' שכל שלא הגיע לעילוי של לחם וכעת היא גרוע חשוב אישתני לגריעותא.

**למה דייסא לא חשוב אית ליה עילויא אחרינא בפת**

עי' נחלת דוד שהק' למה בדייסא ליכא חסרון של אית ליה עילויא אחרינא בפת [והיינו לדעת התוס' ודעימיה שגם בקמח קלוי חשוב אית ליה עילויא אחרינא אבל לדעת הרשב"א לק"מ כיון שא"א לעשות ממנו פת] אך להמבואר ברבינו יונה שעיקר הסוגיא הוא רק משום דאישתני לגריעותא א"ש [אולם עי' מג"א סי' ר"ח ס"ק כ"ה שכתב הטעם שאינו יוצא בברכת המזון בדיעבד על דייסא אע"פ שהוא מזון כיון שאית ליה עילויא אחרינא בפת ע"ש וכסברתו מצינו בראשונים לק' לח ע"א ששעורים בשכר חשוב אית ליה עילויא אחרינא בפת אך כבר תמה הגר"ח צאנזער בסי' ר"ד סעיף א' שא"כ גם על דייסא לא יברכו מזונות כיון דאית ליה עילויא אחרינא]

**אית ליה עילויא אחרינא כשאינו מחוסר תיקון**

עי' אור שמח פ"ג מהל' ברכות ה"ב שהק' דלמה לר"א יין חשוב מברכים עליו בורא ב"פ העץ הרי יש לו עילויא אחרינא ביין מזוג ועי' אבי עזרי שם ובזכרון שמואל סי' ו' דשאני התם שאינו מחוסר מעשה תיקון [ואף שמבואר ברש"י לק' שם דחשוב שעדיין לא הגיע לעילויו מ"מ החסרון של אית ליה עילויא אחרינא ליכא] ועי' חי' הרא"ה "ואית ליה עלויא אחרינא ועומד לכך **ומיחסר מעשה אש** כגון אפייה ודכוותא" [ממה שכתב ועומד לכך משמע שפי' כרשב"א שרק ביכול להגיע לעילויו חשוב אית ליה עילויא אחרינא]

עי' ספר הפרדס שהק' היאך מברכים בורא פרי העץ על בוסר הרי יש לו עילויא אחרינא דהיינו ענבים ולכאורה התי' דכל שיעשה ממילא אין בזה חסרון של אית ליה עילויא אחרינא ומה"ט גם מיץ ענבים לא חשוב אית ליה עילויא אחרינא ביין גמור [ובהכניס בו חומר משמר צ"ל כיון ששם יין עליו לא חשוב עילויא אחרינא].

**קמחא דשערי מברכינן עלייהו שהכל**

בדין כוסס שעורים נחלקו הראשונים בברכתו עי' ב"י סי' ר"ח שהביא ג' שיטות בזה דעת הכל בו שהכל כיון שאין הדרך לאוכלו כי הוא מאכל קשה דעת האבודרהם אינו מברך כיון שהוא מאכל בהמה ודעת הטור שמברך ב"פ האדמה וצ"ע הרי כוסס את השעורים פטור מן התרומה משום שהוא מזיק וכמבואר ביומא פא ע"א וא"כ לדידן ששמן אינו מברך עליו למה לברך על שעורים ועי' מאירי שכתב שאינו מברך על כוסס שעורים מהאי טעמא [בכס"מ פ"ח מהל' תרומות ה"ז כתב בטעם פטור כוסס שעורים לעניין תרומה היינו משום שהוא מאכל בהמה וכבר תמה בראש יוסף בסוגיין שברמב"ם מפורש הטעם משום דמזיק גופו] וגם להרמב"ם לא לברך אלא שהכל אך לזה עי' יד אפרים די"ל שרק באישתני כשמן יורד ברכתו בגלל שהוא מזיק ולדידן צ"ל כיון שנהנה מברך ועי' להלן.

**מאי לאו דחיטי בורא פרי האדמה**

עי' פירש"י דחיטי עדיף משום דחשוב ולכאו' היינו דשעורים הוא מאכל אדם [עי' רע"א] אולם בצל"ח נקט דהיינו משום דקשה לקוקיאני

אך יש לעיין הרי שעורה בעין מזיק וקמח שלו אינו מזיק רק קשה לקוקיאני (וגם זה רק בתר מ' יום כדלהלן) ואילו כוסס חיטים אינו מזיק לדעת הרמב"ם בפ"י מהל' תרומות ה"ז וא"כ אדרבה יש רבותא בשעורים שאע"פ שאישתני למעליותא מברך רק שהכל ועי' ברכת ראש שר"ל שכוסס שעורה דמזיק היינו רק בקליפתו [עי' יומא עט ע"א שסתם שעורה בקליפתו ועי' טבול יום פ"א מ"ה ששעורה בקליפתה אינו מאכל] וא"כ גם לפני עשיית הקמח כל שקולפו כבר אינו מזיק.

**אבל קמחא דשערי הואיל וקשה לקוקאני**

עי' ב"ח סי' ר"ב שהוכיח מסוגיין שגם בדבר המזיק מברכים עליו ועי' פמ"ג סי' ר"ד א"א סק"ח שתי' לדידן דשאני קמח שעורים שעכ"פ יש לו הנאה ממנו משא"כ שמן אך הרבה אחרונים כתבו (עי' יד אפרים סי' ר"ח נחלת דוד ועוד) שאע"פ שקשה לגוף לא חשוב מזיק [ועי' שו"ת מהר"ם שיק או"ח סי' ר"ס שרק דבר המזיק מיד לא חשוב אכילה ולא מה שמזיק בהמשך הזמן ע"ש] והא דס"ד לא לברך מבואר בחי' הרשב"א שאינו משום שמזיק אלא שעי"ז אין הדרך לאוכלו וכ"כ בראביה ובספר הפרדס ועי' חי' הגרע"א שבפת שעורים פשוט שאין גריעותא של קשה לקוקאני

**איזה קמח קשה לקוקיאני**

עי' רש"י שבת קט ע"ב שרק לאחר מ' יום משנטחן הוא קשה לקוקיאני וצ"ע דא"כ קמח לפני מ' יום שאינו מזיק ודאי דמברך עליו [ואולי משום זה אמרו דהס"ד לא לברך הוא משום שאין הדרך לאוכלו ולא משום שהוא מזיק והיינו דכיון שלאחר מ' יום הוא מזיק כבר אין הדרך לאוכלו בכלל] ובברכת ראש ר"ל שלאחר מ' יום מגידולו שנתייבש היטב ע"ש.

ברכת קורא

**גדר השם אוכל של קורא**

עי' עירובין כח ע"ב שקור אינו מטמא טומאת אוכלים אלא א"כ שלקו או טיגנו ובטעם הדבר נחלקו הראשונים שדעת הרשב"א עירובין שם שקור אינו כ"כ ראוי לאכילה ולכן אין הדרך לאוכלו ורק בשילקו וטינגו שהוא ראוי ממש לאכילה אז מטמא טומאת אוכלים [והטעם שאינו מטמא משום שראוי לשלקו ככפניות התוס' כתבו משום שקורא מחוסר מעשה גדול של שילוק אולם ברשב"א כתב דשאני קורא שאינו עומד לזה שישלקו ע"ש הנה עי' תוס' נדה נא ע"ב (ד"ה אם) דבפשוטו משמע כהרשב"א אולם עי' ברכת ראש לק' לו ע"ב שביאר כוונתם שאע"פ שסופו להקשות כיון דאז יכול לאשוויי אוכל ע"י שליקה נמצא דשוב הו"ל כאין סופו להקשות וע"ז תי' דכיון שהוא מעשה גדול חשוב שפיר כסופו להקשות] אולם בחי' הרא"ה בסוגיין והריטב"א עירובין שם כתבו שקורא הוא אוכל גמור והטעם שאינו מטמא ביאר הריטב"א שם דכיון שאם לא יתלשנו מן העף יתקשה מאליו ויפקע ממנו השם אוכל לכן חסר בשם אוכל גם היום [ומדבריו מבואר שגם עור ראוי לאכילה בעודו רק וגם בעור החסרון הוא משום שעומד להתקשות ולא כדברי רש"י בעירובין שם שקור עדיף שהיה ראוי לאכילה ולכאו' צ"ע כיון שתלש הקור מן העץ שוב אינו עומד להתקשות וגם צ"ב מה מועיל שלקו]

ועי' ברבינו חננאל בעירובין שם שביאר טעמו של שמואל שמברך ב"פ האדמה דהיינו כיון שאכלו אחשביה ושויה אוכלא.

**ר' יהודה אומר בורא ב"פ האדמה**

הטעם שאינו מברך ב"פ העץ עי' חי' הרא"ה דכיון שאינו פרי אלא העץ בעצמו ל"ש פרי העץ וכ"כ בנחלת דוד ועצם הסברא כתב נמי הרמב"ן לק' בע"ב לגבי פלפלין ע"ש. [ויש בזה סברא נוספת דלא עדיף בתמרות כיון שאינם עיקר פרי מברך האדמה אך יש בזה נפק"מ לעניין בדיעבד בירך ב"פ העץ עי' מג"א סי' ר"ו סק"א ובשעה"צ סי' ר"ב ס"ק מ"ב] אולם בביאור מרדכי אות ה' נקט שע"י שלא נטעי יורד לפרי האדמה ודעת שמואל שע"י סופו להקשות יורד לשהכל ע"ש.

**הואיל וסופו להקשות**

עי' חי' הרא"ה שחסרון של סופו להקשות נאמר רק בדבר שאינו פרי אבל בפרי לא איכפת לן שסופו להקשות, ע"ש.

**ולא היא צנון נטעי אדעתא דהכי**

**אם לא נטעי היא סברא כשלעצמו**

נחלקו הראשונים אם נשאר סברת סופו להקשות עי' רשב"א ורבינו יונה שלא הביאו ומשמע שלמסקנא עיקר הסברא משום דלא נטעי אדעתא דהכי וכן מבואר באורחות חיים הל' ברכות סי' כ"ב ואילו ברא"ש סי' ג' ובמאירי הביאו למסקנא סברת סופו להקשות ומשמע שלא נטעי לבד אינו מוריד הברכה לשהכל וכ"מ בתוס' נדה נא ע"ב ובריטב"א עירובין כח ע"ב ועי' מרדכי חולין סי' תרמ"ג שנקט להדיא שנשאר למסקנא סברת סופו להקשות [ועי' מגן גיבורים המובא באסיפת זקנים] ומבואר לפי זה שכל שאין סופו להקשות ליכא חסרון במה שלא נטעי אדעתא דהכי [וביאור הצירוף של הני ב' דברים עי' ביאור מדרכי שמכח כל סברא נחות דרגא ולכן ירד לשהכל אך לול"ד לכאו' הביאור פשוט שעיקר החסרון כמו שאמר שמואל מצד סופו להקשות דע"י זה ליכא ע"ז שם פרי עי' ריטב"א עירובין שם אלא שאם היה נטעי אדעתא לאוכלו בעודו רך זה היה נותן חשיבות פרי למצב שבעודו רך ועוד דבנטעי אדעתא דהכי הרי יורידו מן העץ לפני שיתקשה]

אך בפוסקים פשיטא להו שיש חסרון בלא נטעי גם באין סופו להקשות עי' שו"ת הרשב"א ח"א סי' תכ"ח לגבי בוסר א"ר סי' ר"ג סק"ב לגבי קליפות פר"ח ואבן העוזר סי' ר"ב לגבי גרעינים [ועי' תורת חיים עירובין כח ע"ב שנקט שבעינן תרוויהו והעיר עליו העוללות אפרים דין ט' שמכמה מקומות מבואר שסגי בלא נטעי]

**גדרי לא נטעי אדעתא דהכי**

מצינו כמה כללים בדין זה

1. עי' שו"ת הרשב"א ח"א סי' תכ"ח שבבוסר ליכא חסרון דלא נטעי כיון שנטעי על דעת פרי זה אע"פ שעיקר הנטיעה על דעת לאוכלו כענבים גמורים [וזהו לכאורה לשיטתו שיש חסרון בלא נטעי גם באין סופו להקשות ועי' ספר הפרדס שג"כ נתקשה בבוסר ותי' "כיון שהוא מאכל מעולה ודרך בני אדם לאוכלו תדיר אימא אדעתא דהכי נמי נטעי ליה אינשי",] ועי' שם בסי' ת' שלעניין פלפלין כתב שכיון שנטעי על דעת לייבשם ולאוכלם בתערובת אין מברך על פלפלין ברכתו הראויה ועי' אבן העוזר סי' ר"ד שביאר שאינו דומה לבוסר כיון שלא נטעי לאכול הפלפלין בברכתו הראויה ועי' ט"ז סי' ר"ב ס"ק י"ד וצ"ב אולם בר"י מלוניל (לק' ע"ב) ביאר וז"ל, "לפי שלא נטעוהו אדעתא שיאכלם רכים וכשהן יבשים לאו אוכלא הוא אלא למתוקי טעמי עבידי",
2. עי' חי' הרא"ה שכ' שרק בדבר שאינו פרי כקורא וירקות [והיינו כצנון וכרוב וכדו' שהם עצם העשב והשרשים ואינם פרי בעצם] בזה נאמרה תנאי של נטעי אדעתא דהכי אבל לא בדבר שהוא פרי גמור [ומשמע לכאו' מדבריו שלא נטעי הוא סברא כשלעצמו שהרי כבר ביאר לעיל שבפרי ליכא חסרון בסופו להקשות] וכזה כתב בר"י מלוניל לק' ע"ב לעניין פלפלין שכיון שהם פרי גמור לא איכפת לן שלא נטעי אדעתא דהכי ע"ש
3. עי' חזו"א סי' ל"ג סק"ד שלא נאמרה הכלל שלא נטעי אלא בדבר שאינו עיקר הפרי וגם בנטעי לא היה ברכתו אלא ב"פ האדמה אבל בעיקר הפרי לא איכפת לן דלא נטעי ע"ש [עי' עירובין כח ע"ב "זרע גרגיר למאי חזי א"ר יוחנן שכן הראשונים שלא היה להן פלפלין שוחקין אותו ומטבילין בו את הצלי", ומשמע שאע"פ שהיום שיש פלפלין אין עושין כן מ"מ כבר חשוב חפצא של אוכל וע"ש ריטב"א וז"ל הר"ש פ"ג עוקצין מ"ה "אלא שאין בו חשיבות אוכל כ"כ שיהו שוחקין אותו אם לא לצורך טיבול", אך צ"ע כיון שלא חזו בעיניה הרי כל שאין דעתו לתקנו לא חשוב אוכל וכתב החזו"א סי' ל"ג סק"ב דשחיקה לא הוי שינוי בגופו והוי אוכל גמור. ומבואר שלעניין מעשרות חשוב פרי גם בלא נטעי אדעתא דהכי ולכאו' כ"ש לעניין ברכה וע"ש חזו"א סק"א שע"כ רק בקור שאינו חשוב אוכל לעניין מעשר וטומאת אוכלין, בזה בענין נטעי אדעתא דהכי, ע"ש]
4. עי' ט"ז סי' ר"ד סק"ד שכ' שהזורעים קטניות ע"ד לייבשם ולבשלם אם לקטם בעודם רך ואכלם מברך שהכל ותמה שם באבן העוזר מדברי הרשב"א בתשובה הנ"ל [ובברכת ראש תמה עוד דעיקר החסרון של לא נטעי אינו אלא באופן שסופן להקשות וכמבואר בגמ' עי' לעיל וא"כ בקטניות שגם בסופו ישאר עליו תורת פרי לא איכפת לן דלא נטעי ע"ש אך י"ל שסופו להקשות מפקיע ממנו החשיבות פרי וגם עכשיו ברכתו שהכל] ובביאור שיטת הט"ז מצינו כמה מהלכים 1) בביאור מרדכי אות ז' ר"ל ע"פ מש"כ הט"ז בסי' ר"ה סק"ג שיש לחלק בין ברכת האדמה לברכת העץ [ועי' צל"ח מה שתמה על הט"ז מסוגיא דלעיל שהוכיחו משמן לקמחא דחיטי וע"ש ביאור מרדכי] 2) ביד אפרים שם ובעוללות אפרים דין ה' ביאר שיש בזה ג' דינים א) אם נטע ע"ד ללוקטו במצב מסויים אע"פ שעדיין חסר תיקון בידי אדם ככוסס חיטים וכדו' חשוב שפיר נטעי אדעתא דהכי ב) אם נטעי על דעת אותו הפרי ולא חסר רק שיגמר כבוסר ג"כ חשוב נטעי אדעתא דהכי ג) אבל אם יש תרתי היינו שעוד לא נגמר וגם אינו ראוי בלי תיקון 3) מדברי השו"ע הרב סי' ר"ה סעיפים ב-ג משמע שנקט שדינו של הט"ז דומה לפרי שדרכו לאכול מבושל ואכלו חי והיינו כמו שביאר שם בסי' ר"ב סעיף ט"ו שחשוב כה"ג לא נטעי אדעתא דהכי ואינו דומה לבוסר שכל שצריך בישול לאכול אותו חי חשוב לא נטעי אדעתא דהכי שכל שנטעי על דעת לאוכלו בצורה אחרת חשוב לא נטעי אדעתא דהכי עי' בדבריו בסי' ר"ד סעיף ג' ועי' בביאור הלכה סי' ר"ב סעיף י"ב (ד"ה מברך) [ולכאו' כ"ז דלא כרא"ה ור"י מלוניל הנ"ל]. ומה שקשה ע"ז מכוסס חטה דחשוב נטעי אדעתא דהכי עי' שעה"צ סי' ר"ד סק"ז שציין למה שכתב בביה"ל סי' ר"ב בעיף י"ב (ד"ה ואם)

**באופן שלא נטעי אך לא איכפת ליה**

עי' פירש"י שבקורא האוכלו ממעט ענפי האילן ויש מקום לדייק מזה דבאופן שלא איכפת לו לאוכלו אף שלא כוון בזה בעת הנטיעה חשוב שפיר פרי וכן צידד בעוללות אפרים דין ו' וכן צידד בפמ"ג סי' ר"ד משב"ז סק"ד אך בחזו"א סי' ל"ג סק"ב נקט דמש"כ רש"י שמפסיד האילן לאו דוקא [לכאורה היינו שזהו סיבה למה אינו נוטעו על דעת לאוכלו] והוכיח דבר זה ממש"כ הרשב"א לק' ע"ב שעל גרעינים המרים שמתקן מברך שהכל כיון שלא נטעי אדעתא דהכי אע"פ שלא איכפת ליה ע"ש וכן מבואר בברכי יוסף המובא בשעה"צ סי' ר"ב ס"ק מ"א [ועי' אגרו"מ או"ח ח"א סי' נ"ט]

**ותנן על מיני נצפה**

עי' פנ"י שתמה הרי צלף אינו עומד להקשות וא"כ אינו דומה לקור [אך זה תלוי בהנ"ל אם למסקנא נשאר סברת סופו להקשות] אולם מדברי המאירי והר"ש מעשרות פ"ד מ"ו מבואר שתמרות סופו להקשות וכ"כ להדיא בפסקי הריא"ז ובאבודרהם [הו"ד בעוללות אפרים דין ו'], ואולי זה תלוי מה זה תמרות אם זה בליטות בעלה או לולבים. [וז"ל הערוך ערך צלף "תמרות הן לולבי נצפה וכשהן רכין נקראין שיתי ואוכלין אותן והן עיקר העץ שעושה פרי",]

**לא נטעי מורידו חד דרגא או לשהכל**

הנה לעניין דבר שאינו עיקר פרי כתב המג"א סי' ר"ד סק"ז שאינו מורידו אלא חד דרגא וא"כ לכאו' י"ל כן גם בדבר שלא נטעי והיינו דקורא ברכתו ב"פ האדמה בלי לא נטעי כיון שהוא העץ בעצמו וגם עלין ותמרות כיון שאינם עיקר הפרי בלא"ה ברכתו אינו אלא אדמה וכן מבואר בחי' הרשב"ץ (לק' ע"ב ד"ה ולענין האגוזים) שכל שאין סופו להקשות לא נטעי מורידו רק לפרי האדמה [ומדבריו שם ד"ה ולענין פירות מבואר שבדבר שהוא פרי האדמה ע"י לא נטעי יורד לשהכל ע"ש] וכן נקט בביאור מרדכי אות ה' אולם מדברי רשב"א בתשובה ח"א סי' ת' לעניין פלפלין מבואר שלא נטעי מוריד ברכתו לשהכל

ועי' בנחלת דוד שכן מוכח מקושיית הש"ס מצלף דלכאורה מהו הקושיא דלמא ירד לפרי האדמה ע"י דלא נטעי והרי זה דומה ממש לקורא שירד מפרי האדמה לשהכל וע"ש שתמה מכאן על המג"א שבכמה מקומות [עי' מג"א סי' ר"ג סק"ד וסי' ר"ד סק"ז] השתמש בסברת נחות דרגא אך לכאורה גם בעלים ותמרות ע"י שהם חלק מן העץ דמו לקורא שברכתם העיקרית הוא האדמה וכמבואר בחי' הרמב"ן לק' ע"ב.

**סוגית צלף**

**צלף מתעשר תמרות ואביונות וכו'**

**טעם חיוב מעשר בתמרות**

עי' ברמב"ן שצלף יש לחייבו בין מדין ירק ובין מדין אילן [וכן משמע ברא"ש וברשב"א שכתבו שעלים לא חשיבי אפילו כירק ומבואר שאפשר לחייב פרי הצלף מדין מעשר ירק וכ"כ בדעתו הנחלת דוד, ועי' רמב"ם פ"א מהל' מעשר ה"ז וע"ש כס"מ שכוונתו מדין ספק אולם בישועות מלכו כתב שכוונתו שיש לו צד ירק וצד אילן כסברת הרמב"ן] וחיוב תמרות הוא מדין מעשר ירק והיינו כמו שביאר הרמב"ן לק' ע"ב שתמרות הם חלק מהעץ ולא פרי העץ ולכן אין דינם אלא כפרי האדמה [והיינו שבירק לא בעינן לשם פרי שיהיה תוצרת מהעץ אלא שגם עץ הנאכל חשוב ירק ככרוב וצנון, והטעם שקפריסין אינו חייב מדין ירק צ"ל כיון שהוא קליפה של הפרי ע"כ ביחס אליו נידון כאילן ולא כירק ועי' נחלת דוד אך ברשימות שיעורים העיר מהמבואר בירושלמי סוף פ"ד דמעשרות שקפריסין ותמרות חשיבי מין א' ומעשרין מזה על זה ולדעת הרמב"ן לכאו' ב' מינים הם שא' מדין אילן וא' מדין ירק] ומהאי טעמא מברכים עליו רק ב"פ האדמה אבל עלה אינו מתעשר כיון שאינו חשוב פרי לעניין מעשר אלא בחישב עליו אלא לעניין ברכה כיון דסו"ס נטעי גם לאכול אותו חשוב פרי האדמה ע"ש [ולדבריו פליגי ר"א ור"ע בתרתי א' אי חייב צלף מדין ירק ועוד אי קפריסין חשוב פרי] אולם מדברי רבינו יונה מבואר שלדעת ר"א חשוב תמרות פרי גמור ולכן מתעשר.

**דין ערלה בתמרות**

ולדעתו לר"א נוהג ערלה גם בתמרות וכמפורש בדבריו בריש מכילתין [וצ"ע על הנחלת דוד שלא כ"כ בדעתו אך דברי ר"י שכתב שהברייתא סייעתא לר"א שתמרות פרי עדיין צ"ע דמי עדיף מעלים] וכן נפסק בטור ושו"ע יו"ד סי' רצ"ד ואילו לדעת הרמב"ן ודאי שאינו נוהג ערלה בתמרות גם לדעת ר"א [ושאני פלפלין שריבה בהם קרא עי' לק'] וכ"כ בחי' הרא"ה ובשאלתות שאילתא ק' דדינו כירק. ועי' מאירי שג"כ פשיטא ליה שאין ערלה נוהג בתמרים ועלים אך מדבריו נראה שחיוב מעשר בתמרות הוא מדין פרי ולא מדין ירק [שכתב שבעלים ליכא מעשר ירק, שבאילן לא תקנו מעשר ירק ומשמע א"כ שבתמרות הוא מדין אילן וא"כ צ"ע למה ליכא ערלה]

**ר"ע אומר אין מתעשר אלא אביונות לבד מפני שהוא פרי**

עי' דרך החיים דיני ברכת הנהנין דין ו' בקו"א שתמה הרי במעשר לא מצינו דין פרי ועיקרו תלוי בשם אוכל וא"כ היאך אפשר ללמוד משם לדיני ברכות דבעינן פרי וע"ש מש"כ בזה.

**סברת רבי עקיבא**

יש לעיין במה עדיף אביונות מקפריסין ועי' רמב"ם פ"ב מהל' תרומות ה"ד שקפריסין לעניין מעשרות לא חשוב פרי אלא א"כ חישב עליו ומבואר שקפריסין הוא פרי גרוע [ז"ל החזו"א סי' ל"ג סק"ב "התם חסרון הקפריסין שאין טעמם ערב ונאכל ע"י הדחק", ועי' כס"מ פ"א מע"ש ה"ג שכל פרי הצלף הם פירות גרועים] ולכן לדעת ר"ע לא חשוב פרי לעניין ערלה ומעשר וממילא ה"ה לעניין ברכה.

ועי' טור סי' ר"ב שכתב בטעם שאינו מברך העץ על קפריסין [היינו לדידן דחיישינן לשיטת ר"ע] משום שאינם עיקר הפרי ומבואר שאין זה סברא מיוחדת בהל' ברכת הנהנין [שהרי עיקר שיטת ר"ע לעניין מעשר נאמר] אלא שע"י שהוא פרי גרוע ויש עיקר פרי חשובה ממנו לכן אינו חשוב הפרי [דשם פרי היינו התוצרת מן העץ וכל שיש עדיף ממנו הוא העיקר והטפל אין לו חשיבות פרי] ופטור מן ערלה ומעשר.

ומצינו מחלו' ראשונים כה"ג לעניין ערלה בוורדים שהם העלים ואינם עיקר הפרי שבחי' הרא"ה כתב בסוגיין לפטור וכן דעת הריטב"א סוכה לה ע"א והראב"ד בשו"ת הרשב"א ח"ז סי' שנ"ז ואילו דעת הרשב"א שם לחייבו.

**ברכת תמרות**

הטעם שמברכים על תמרות ב"פ האדמה כבר הובא לעיל שלדעת הרמב"ן הו"ל כקורא שברכתו ב"פ האדמה והיינו משום שאינו פרי של העץ אלא העץ בעצמו ודינו כירק אולם לדעת רבינו יונה והטור שחייב בערלה ע"כ שהוא פרי [והיינו שהך סברא שע"י שהוא גוף העץ לא חשוב פרי הוא סברא גם לפטור מערלה וכש"כ בשו"ת הרדב"ז ח"ג סי' תקל"א דמה"ט פטור קני סוכר מערלה ע"ש ועי' ערלה פ"א מ"ז שהעלים מותרות בערלה וע"ש ר"ש ומקורו בתו"כ קדושים ג-ג "פריו למעט עלים ולולבים",] והטעם שאינו מברך ב"פ האדמה עי' טור סי' ר"ב כיון שאינו עיקר הפרי אך לכאו' זה א"ש לדידן שגם קפריסין אינו מברך ב"פ העץ מהאי טעמא אבל לדעת ר"א שקפריסין מברך בורא העץ אע"פ שאינו עיקר פרי צ"ב למה על תמרות אינו מברך ב"פ העץ והרי הוא פרי לעניין ערלה.

**אם חיוב ערלה מחייב ב"פ העץ**

אולם עי' שו"ע יו"ד סי' רצ"ד סעיף א' שנובלות חייבים בערלה ואילו לעניין ברכה אי' בשו"ע סי' ר"ב סעיף ט' שמברך שהכל ועי' ש"ך יו"ד שם סק"ה שאע"פ שדימו בסוגיין ברכה לערלה הני מילי לעניין קפריסין שהוא טפל לפרי אבל לעניין פרי עצמו לא ע"ש ומבואר שגדר הפרי הנצרך לברכה הוא יותר מערלה ולכן גם תמרות אע"פ שהוא פרי לערלה מ"מ אינו פרי לברכה ושאני קפריסין שי"ל שע"י שהוא טפל לאביונות חל עליו שם פרי של האביונות ולכן מברכים עליו ב"פ העץ לדעת ר"א וסברא זו שייך נמי לעניין ערלה [אולם עי' רמב"ן ותלמידי רבינו יונה לק' ע"ב שתמהו לעניין פלפלין שכיון שהוא פרי לעניין ערלה למה אין מברכים עליו ב"פ העץ ועוד מצינו לעניין ורדים שלדעת הראב"ד מובא בשו"ת הרשב"א ח"ז סי' שנ"ז שאינו חשוב פרי לעניין ערלה ואפ"ה לעניין ברכה מברכים עליו ב"פ העץ עי' שו"ת הרשב"א ח"א סי' שצ"ו שהביא מהראב"ד שמברכים על ריחו שנתן ריח טוב בפירות וכתב בחי' הרשב"ץ לק' לו ע"ב שלפי זה מברכים על אכילתו ב"פ העץ]

**טעם ב"פ העץ בקפריסין מדין טפל לפרי**

עכ"פ מבואר מדברי הש"ך שמחלו' ר"א ור"ע לעניין ברכת קפריסין הוא אם ע"י שהקפריסין טפלים לאביונות חשוב כחלק מהאביונות וכן מבואר בהל' ברכות להריטב"א פ"א ה"י "כל שומר פרי הראוי לאכילה דינו כפרי עצמו לעניין ברכה לאכילתו או לריחו ואע"פ שלענין ערלה אין דינו כפרי אלא בשומר המתקיים וכו' אבל לעניין ברכה אין הפרש ביניהן ולעולם דינו כפרי עצמו אם הוא ראוי לאכילה ומברך בורא פרי העץ וכו'", ומבואר שטעם ברכת בורא פרי העץ בקפריסין ובכל הקליפין הוא משום שנטפל לפרי הו"ל כחלק מן הפרי, וכן מבואר בערוך ערך צלף וז"ל, "וגם על הקפרס שהוא שומר אביונות נמי מברכין בורא פרי העץ שהוא שומר הפרי", [ועי' ר"ש פ"ד מעשרות מ"ו, ועי' רא"ש סי' ה' וברשב"א שכתבו שעל בוסר פחות מכפול הלבן מברכים ב"פ האדמה כמו קפריסין וכבר תמה במעיו"ט הרי דעת הרא"ש שמברך ב"פ העץ ולכאו' הטעם שלא הביא מתמרות היינו לשיטתו שחיובו מדין ירק אבל קפריסין ע"כ מדין אילן וכנ"ל ומזה הוכיח שאינו עיקר פרי מברכים רק האדמה ואף דר"א חולק היינו מצד אחר מדין טפל לאביונות וכנ"ל].

נמצינו למידים לפי זה שסברת ר"א שלעניין ערלה גם דבר שאינו עיקר הפרי חשוב פרי ולכן מחייב תמרות בערלה וכן חייב במעשר ואילו לעניין ברכה יש סברא מיוחדת שכל שאינו עיקר הפרי מברך האדמה ולעניין קפריסין אע"פ שאינו עיקר פרי מ"מ כיון שהוא טפל לפרי חל עליו שם פרי אגב עיקר הפרי ולכן גם לגבי ברכה חשוב פרי ודעת ר"ע שבין לברכה ובין לערלה ומעשר לא חשוב פרי כשאינו עיקר הפרי וחולק נמי על קפריסין והיינו אע"פ שנטפל לפרי אינו פרי.

**ברכת קפריסין**

הנה נחלקו הראשונים להלכה בברכת קפריסין שדעת הבה"ג הרי"ף ודעימיה שברכתו ב"פ האדמה [או משום שהוכרע לדינא כר"ע שאינו פרי גם לגבי ערלה כדעת הרי"ף והרמב"ם (וכמו שפסק הרמב"ם גם לעניין תרומות מעשרות עי' פ"ב תרומות ה"ד) או משום דכיון שלגבי ערלה הוא ספק מברכים ב"פ האדמה מספק ועי' רבינו יונה דהיינו משום דבדיעבד יוצאים באדמה על פרי העץ אולם בביאור הגר"א סי' ר"ב ס"ו כתב משום דקי"ל דספק ברכות להקל ודעת תוס' והרא"ש שברכתו ב"פ העץ והיינו שמעיקר הדין הוכרע כר"א ומה שמקילים בחו"ל הוא מכח דינא דכל המיקל ואף למאי דקי"ל שערלת חו"ל הלל"מ מ"מ לא גרע מרוב לאיסור שמקילים כש"כ הר"ן קידושין לח ע"א והיינו שבחו"ל מותר כל שיש צד להתיר] ולדעת תוס' והרא"ש כיון שמעיקר הדין הוא חייב בערלה כר"א אע"פ שבחו"ל מקילים כר"ע מברכים עליו ב"פ העץ ולהלכה קי"ל בסי' ר"ב סעיף ו' שמברכין עליו ב"פ האדמה [אע"פ שלעניין ערלה ביו"ד סי' רצ"ד מחמירים בא"י] ועי' טור הטעם כיון שאינו עיקר הפרי ועי' שו"ע הרב סי' ר"ב סעיפים א-ב שביאר שעיקר הפירוט של ב"פ העץ הוא מחמת חשיבות הפרי וכל שאינו פרי חשוב לא מגיע לו הפירוט ע"ש [וצ"ע שהרי נחלקו ר"א ור"ע אם מברכים עליו ב"פ העץ ומחלקותם בעיקר השם פרי גם לגבי ערלה וע"כ אינו סברא בברכת הנהנין אך יש לומר שמקורו מר"א שתמרות חשוב פרי למעשר ואפ"ה לא חשוב לברך עליו ב"פ העץ].

**אינו עיקר הפרי בירק**

עי' ט"ז סי' ר"ד סק"ד שעל שרביטים של קטניות מברכים אדמה ועי' אבן העוזר שם ובנשמ"א כלל נ"א סק"ג שתמהו מ"ש מקפריסין שכיון שאינם עיקר הפרי נחית דרגא ומברך רק אדמה וא"כ ה"ה באדמה ירד לשהכל [וכה"ג מצינו במג"א סי' ר"ד סק"ז לעניין שחת ע"ש וז"ל הברכת ראש "ולבבי לא כן ידמה דאף דאמרי' גבי פה"ע כן ה"ט דאינו עיקר פרי העץ ולא מיקרי שם פה"ע עליו אבל בדבר שגידולו מן הארץ כל היכא דנטעי להכי פרי אדמה מיקרי ולא גרע מעלי צלף דמברכים עליו בפה"א", אך לסברת השו"ע הרב א"ש ומצינו במג"א סי' רט"ז סק"ו ובמחצה"ש שמבואר להדיא כהני אחרונים ולא כברכת ראש ע"ש.]

**בירך ב"פ העץ על אינו עיקר הפרי**

עי' מג"א סי' ר"ו סק"א שכל מה שברכתו ב"פ האדמה משום שאינו עיקר פרי ובירך עליו העץ יצא ידי חובתו [ולדברי השו"ע הרב הנ"ל מבואר בפשיטות שבעצם פרי הוא אלא שאינו חשוב אך גם בקפריסין דר"ע אמר כן המג"א וע"כ צ"ל דסו"ס נוצר בעץ] ובא"ר סק"א תמה מקפריסין שמברכים מספק ב"פ האדמה ולמה לא יברך מספק ב"פ העץ [וכה"ג הק' בסי' קס"ח סק"כ לעניין המוציא על מעשה קדרה, ע"ש.] ועי' חיי אדם כלל נ"א סעיף י"ב שב"פ האדמה על העץ הוא ברכה כתיקונה אלא שלא פירט לגמרי אבל ב"פ העץ על דבר שאינו עיקר הפרי אינה כתיקונה אלא שכיון שסו"ס נוצר בעץ לא חשוב משקר בברכתו ובודאי שלכתחילה אין לעשות כן.

ובשעה"צ סי' ר"ב ס"ק מ"ב נסתפק לעניין העלים של צלף אם גם בזה יצא בדיעבד בברכת העץ [ויש לעיין בספקו שבראשונים מבואר שמעיקר הדין אין הבדל בין תמרות לעלין וקולתו במעשר הוא רק משום שמעשר דרבנן הקילו ולדעת הרמב"ן שתמרות נחשב ירק הרי עלים ותמרות שווים] וכן יש להסתפק לעניין קורא [ובביה"ל סי' ר"ב סעיף ט"ו (סוד"ה על) נקט שלדעת האומרים שברכת הסוכר שהכל כיון שהוא גוף העץ וכש"כ הרמב"ן שדינו כתמרות ודאי דאינו יוצא בברכת העץ ע"ש].

**מדקאמר הנץ שלו אינו מצטרף אלמא דלאו אוכל הוא**

**השוואה בין פרי לטו"א ולערלה ובין מעשר לערלה**

מבואר שמה שאינו חשוב אוכל לעניין טומאת אוכלים אינו חשוב אוכל לעניין ערלה והעירו שלעניין שיעור גידול הפרי טומאת אוכלים חמור יותר כדאי' בעוקצין פ"ג מ"ו וכה"ג צ"ע בדברי התוס' יומא פא ע"ב שכתב שמהא דפלפלין חייבים בערחה מבואר שחייב נמי במעשרות וצ"ע הרי מעשרות צריך פרי יותר חשוב כדחזינן מעונת המעשרות ועי' אבני נזר או"ח סי' ל"ז אות ט' שביאר שהחילוק בין ערלה למעשר בעונת המעשרות הוא שבערלה שאיסורו חל במחובר אנו דנים ע"ש סופו משא"כ במעשרות שחיובו בתלוש צריך שיהא ראוי לגמרי ואותו החילוק שייך נמי לעניין טומאת אוכלים [אך עי' לק' שגם בנובלות נוהג ערלה וכדאי' ביו"ד סי' רצ"ד אע"פ שאין עתיד להגמר] וע"ע חזו"א ערלה ס"א ס"ק כ"א.

**ושאר כל האילנות משיוציאו**

**שיעור פרי לעניין ברכה**

הנה מבואר בגמ' שלעניין ערלה חשוב פרי מיד כשיוציאו ואילו לעניין מעשר תלוי בעונת המעשרות ובפשוטו גדר הדברים שלעניין מעשר בעינן פרי חשוב משא"כ לעניין ערלה [בדרך החיים דיני ברכת הנהנין דין ו' בקו"א ובנשמ"א כלל נ"א סק"ה בשם הגר"א פאסוועלר ז"ל משמע שהוא גזה"כ במעשרות דבעינן ראוי להזריע כש"כ הרמב"ם בפ"ב מעשר ה"ה ואף דלא קי"ל כר"ש בסוכה לו ע"א ע"ש ערוך לנר שנחלקו בדבר שאין הדרך להזריע אבל ראוי ע"ש אולם במאירי שם מבואר שאתרוג קטן אינו נזרע ועי' בחזו"א מעשרות ס"א סק"ד שכתב שעיקר שיעור ראוי להזריע הוא שיעור בראויות שלו לאכילה וכן מוכח לכאו' ממה שלעניין שמיטה אסור לאכלו לפני שהגיע לעונת המעשרות וכש"כ הרמב"ם בפ"ה מהל' שמו"י הי"ז משום הפסד] ועי' בתוס' (ד"ה שיעורו) וברא"ש ס"ה שנקטו שגם לגבי ברכת הנהנין לא בעינן עונת המעשרות.

**מחלו' הראשונים בזה**

הנה עיקר הנידון הזה כפשוטו הוא מחלו' הראשונים לק' מ' ע"ב על הא דאי' שם במשנה בנובלות מברכים עליהם שהכל והרמב"ם בפירוש המשנה כתב דהיינו פירות שנפלו בעודם פגים ולא נתבשלו וכ"כ בפ"ח מהל' ברכות ה"ח ולדבריו מבואר שכל שלא הגיע לעונת המעשרות ליכא חיוב ברכה [ועי' נשמ"א כלל נ"א סק"ה שכן מבואר בעוד כמה ראשונים] אבל הרא"ש בהל' ערלה והר"ש פ"ק דערלה מ"ח פירשו דהיינו מין תמרים שאינם מתבשלים והיינו לשיטתם שפרי שעומד להתבשל חשוב פרי כבר משיוציאו [כבר עמד בכ"ז הנחלת דוד בסוגיין ולק' מ' ע"ב והנשמ"א כלל נ"א סק"ה ועי' ראש יוסף לק' מ' ע"ב ובבית מאיר סי' ר"ב שזהו כוונת הב"י בריש סי' ר"ב להשיג על רי"ו שמדבריו משמע שאפילו ביכול להתבשל חשוב נובלות, ע"ש.]

**פרי שאינו יכול להיגמר**

ועכ"פ מבואר שגם לדעת הרא"ש ודעימיה שלעניין פרי חשוב מיד כשיוציאו מ"מ בפרי שאינו יכול להיגמר מודה אולם לעניין ערלה חשוב פרי גם בכה"ג כמבואר ביו"ד סי' רצ"ד וע"ש בש"ך שהק' הרי בסוגיין דימו ברכה לערלה וע"ש מה שתי'.

**טעם ברכתם שהכל**

ועי' נשמ"א כלל נ"א סק"ה שהטעם שמברך עליהם שהכל אע"פ שלא בעינן לברכה עונת המעשרות היינו משום שרק בעומד להיגמר חשוב כבר פרי ע"ש סופו אבל כשאינו עומד להיגמר לא שייך לומר כן [ומשמע א"כ ששם פרי לעניין ערלה הוא יותר קל מלעניין ברכה וא"כ צ"ע מנלן ללמוד בברכה שלא בעינן עונת המעשרות] ובשו"ע הרב סי' ר"ב סעיף ו' ביאר דחשוב כאישתני לגריעותא [והיינו סברא מיוחדת לעניין ברכה ולפי זה לק"מ קו' הש"ך הנ"ל ע"ש בקו"א סק"ג] וכ"מ במשנ"ב סק"נ.

הנה לעניין מעשרות מבואר בפ"ק דדמאי מ"א שחשוב פרי לעניין מעשר וצ"ל דהיינו לאחר שנכשרו לאכילה ע"י שכמרם בעפר ותבואה ולעניין ברכה נחלקו האחרונים אם חשוב פרי לאחר שנתבשלו עי' ביה"ל סי' ר"ב סעיף ט' (ד"ה שבשלם) שהביאם ולכאורה לדעת הפוטרים ע"כ צ"ל שפטורם משום דאישתני

**ירקות שלא הגיעו לעונת המעשרות**

עי' שו"ע סי' ר"ד סעיף א' שעל שחת מברך שהכל וע"ש מג"א סק"ז דכיון שלא הגיע לעונת המעשרות נחות דרגא [וכ"מ בעירובין כח ע"ב שהטעם משום שלא נגמר פרי אולם בשו"ע הרב סעיף ב' נקט דהיינו משום דלא נטעי אדעתא דהכי ולא חשוב כבוסר כיון שנטעו על דעת לאוכלו בצורה אחרת וע"ש יד אפרים] וע"ש פמ"ג דמבואר שרק בב"פ העץ חשוב פרי כשיוציאו ולא בב"פ האדמה וצ"ב.

**קושיית האחרונים על שיטת התוס' והרא"ש**

האחרונים הרבו להקשות על שיטת הראשונים שמברך בורא פרי העץ מיד כשיוציאו ונחלקו לב' כיתות

1. עי' ביאור הגר"א סי' ר"ב סק"ז שתמה היאך אפשר ללמוד גדר פרי לברכה משביעית הרי בשביעית אסור לאכול עד שיגיע לעונת המעשרות ובנשמ"א כלל נ"א סק"ה תמה עוד שהרי מבואר בשו"ע סי' ר"ד סעיף א' לעניין שחת שלעניין ירקות אינו מברך עד שיגיע לעונת המעשרות [היינו להבנת המג"א הנ"ל] ומ"ש פרי [והוסיף שהרי לדעת רש"י פסחים נב ע"ב משיוציאו הכוונה העלים וא"כ ודאי שא"א ללמוד ברכה משם] ולכן דעת הגר"א ששם פרי לעניין ברכה תלוי נמי בעונת המעשרות. [ובעוללות אפרים דין ו' העיר שלמה שלא נלמד מערלה דגם שם כתיב פרי ושאני שביעית דבעינן אכילה כדרך ולא סגי בשם פרי אך כבר נתבאר שע"כ אינו דומה גדר פרי לברכה מגדר פרי לעניין ערלה כמו שהוכיח הש"ך מנובלות והיינו טעמא כדביאר הט"ז ביו"ד שם שכיון דכתיב את פריו דאפילו טפל לפרי נתרבה הרי דבערלה סגי בפרי כל דהו]
2. עי' נחלת דוד שתמה שיאך אפשר לברך ב"פ העץ משיוציאו מ"ש מפרי שדרך לאוכלו מבושל שכשהוא חי מברך שהכל וכן תמה בנשמ"א כלל נ"א סק"ה ולכן כתב שאף לדעת התוס' שהשם פרי חל כשיוציאו מ"מ אינו מברך עליו העץ אלא במתקם וביישוב דעת השו"ע עי' ביה"ל סי' ר"ב סעיף י"ב (ד"ה מברך) שעיקר החסרון של דרכו לאכול מבושל הוא שעי"ז לא חשוב בחי כעיקר פרי [ע"ש משנ"ב ס"ק ס"ד ובשעה"צ ולכאו' צ"ע שהרי נתבאר שבאינו עיקר פרי מברך האדמה כקפריסין ולא שהכל ועי' שו"ע הרב סי' ר"ב סעיף ט"ז שביאר שחשוב כלא נטעי אדעתא דהכי ואינו חשוב גוף הפרי כבוסר כיון שלא נטעי על דעת לאכול בצורה זו עי' בדבריו סי' ר"ד סעיף ג'] וזה שייך רק בפרי שחסר תיקון כבישול אבל פרי שכשיגדל ממילא יוכשר לאכילה חשוב ע"כ פרי [ועי' אגרו"מ או"ח ח"א סי' נ"ז שיש לחלק שלאחר שנתלשו הנך פירות שוב הוי דרך אכילתו]

**פרי שהגיע לעונת המעשרות אלא שהוא מר ומתקו**

עי' מג"א סי' ר"ב סק"ה שהביא מלחם חמודות שגם לדעת הרא"ש שחשוב פרי משיוציאו מ"מ כל שהוא מר אפילו אם מתקו ברכתו שהכל ובעוללות אפרים חולק דכיון שאוכל גוף הפרי לא איכפת לן שהיה מתחילה מר וכדחזינן בשקדים המרים ועי' שעה"צ ס"ק י"ט שכן מתבאר מדברי הגר"א לענין גרעינים [אך לכאו' י"ל שאינו דומה שכל שצריך תיקון של בישול ומיתוק כל שלא נטעו אדעתא דהכי לא חשוב פרי וכדבר שדרכו לאוכלו מבושל עי' ביה"ל סי' ר"ב סעיף י"ב ושאני שקדים דנטעו אדעתא דהכי וגרעינים חשיבי כחלק מעיקר הפרי לכן לא איכפת לן שלא נטעי אדעתא דהכי]

**שיעורו כפול הלבן**

**ברכת בוסר פחות מפול הלבן**

עי' תוס' ורא"ש שעל בוסר פחות מפול הלבן מברכים ב"פ האדמה היינו כיון שאינו פרי אך מ"מ מפרי האדמה לא נפיק שכל מידי שגדל מן האילן וראוי לאכילה חשוב עכ"פ פרי האדמה [וברשב"א והרא"ש דימהו לקפריסין והיינו שגם שם ע"י שאינו עיקר הפרי לא חל עליו שם פרי] ולכאו' א"כ בירק יברך ב"פ האדמה אפילו כשלא נגמר אולם עי' שו"ע סי' ר"ד סעיף א' שעל שחת מברכים שהכל וע"ש מג"א סק"ז דהיינו טעמא כיון שלא נגמר נחות דרגא כמו שהעץ יורד להאדמה

בשבלי הלקט סי' ק"ס כתב בשם תשובת הגאונים לברך על בוסר שהכל וכ"כ בהל' ברכות להריטב"א פ"א הל' י"ד.

**שקדים המרים**

[**טעם פטור שקדים המרים למעשרות**

עי' חולין כה ע"ב ששקדים המרים בקטנותם ראויים לאכילה משא"כ לאחר שגדלו ולמסקנא שתיהם פטורים מן המעשר בגדלותם כיון שאינם ראויים לאכילה ובקטנותם פטורים מפני שלא נגמרו כש"כ התוס' שם (ד"ה זה) וכ"כ הרא"ש בסוגיין סי' ג' והיינו שלא הגיעו לעונת המעשרות [בנשמ"א כלל נ"א סק"ה כתב ששקדים המרים טובים לאכול מיד כשיוציאו אולם בריטב"א עירובין כח ע"ב כתב שמרים הם קצת והיינו דמה"ט נידון כלא נגמרו ובדעת המחייבים עי' מה שביאר החזו"א מעשרות ס"א סק"ז] אך יעוי' ברמב"ם פ"א מהל' מעשר ה"ט שכתב הטעם כיון שאינו אוכל וכתב הברכת ראש לק' לו ע"ב שמבואר מזה שבעצם הגיע לעונת המעשרות אלא דכיון שסופו להיות מר לא חשוב אוכל וכ"כ בתורת חיים סי' ר"ב ס"ק י"ז ע"ש אולם בשו"ת אגרו"מ או"ח ח"א סי' נ"ז העיר ממש"כ הרמב"ם בפ"ב ה"ה שמשמע שפטורו מדין לא הגיע לעונת המעשרות וע"ש דבפ"א דיבר על גדולים ובפ"ב על קטנים ע"ש

**המציאות של שקדים המרים**

עי' שו"ע סי' ר"ב סעיף ה' ששקדים המרים בקטנותם עיקר אכילתם הקליפה ובגדלותם הקליפה מתקשה ושוב אינו ראוי לאכילה (ע"ש ביה"ל) ואוכלים השקד והוא מר אך בפירוש המשניות להרמב"ם פ"ק דחולין מפורש שהשקד בעצמו ראוי בקטנותו וכבר העיר בזה בביה"ל שם ע"ש וכן מפורש באורחות חיים הל' ברכות סי' כ"ג ויש בזה נפק"מ שלדעת ב"י לא חשיבי עיקר הפרי משא"כ לדעת הרמב"ם ועי' לק']

**ברכת שקדים המרים**

עי' רא"ש סי' ג' שהביא מבה"ג שעל שקדים המרים בקטנותם מברך ב"פ העץ והק' הרא"ש הרי קי"ל שפטורים מן המעשר ובסוגיין מדמה מעשר לברכה [מדברי הרא"ש משמע שלפירש"י בחולין א"ש פסקו של הבה"ג וצ"ב ועי' נשמ"א כלל נ"א סק"ה שר"ל שכתב כן מחמת תירוצו וכן מפורש ברבינו ירוחם שכתב שלדעת רש"י ברכתו שהכל וע"ע בדמשק אליעזר ועי' לק'] ותי' דחזינן בעלי צלף שמברכים אדמה אע"פ שאין בהם חיוב מעשר וע"כ משום דשאני ברכה דאסור ליהנות מעוה"ז בלי ברכה עכ"ד.

**קושיית המעדני יו"ט**

וכבר תמה שם במעדני יו"ט אות ד' שסו"ס הגמ' דימהו עכ"פ לעניין ברכת ב"פ העץ וא"כ לא תי' הרא"ש כלום [אולם בא"ר סי' ר"ב סק"י כתב דכוונת הרא"ש לברך רק ב"פ האדמה ולזה הוכיח מעלי צלף שברכת בורא פרי האדמה אינו סתירה למעשר וכ"כ בחזו"א סי' ל"ג סק"ג אך בטור ובב"י סי' ר"ב לא נקטו כן ולדברי הש"ך יו"ד סי' רצ"ד סק"ה שכל דימוי הסוגיא ברכה למעשר וערלה הוא רק לגבי קפריסין אי חשוב כחלק מן הפרי א"ש שלגבי עצם השם פרי אינו דומה מעשר לברכה] ועי' ביאור הגר"א סי' ר"ב ס"ק י"ב דמ"מ דינו של הרא"ש אמת כמו בפוגלא, וצ"ב

ועי' שו"ת משיב דבר ח"ב סי' פ"ד שכוונת הרא"ש שרק כשהנידון אם הוא פרי או לא, אפשר לדמותו למעשר אבל דין עונת המעשרות ודאי ליכא לעניין ברכה וכש"כ הראשונים לק' בע"ב והיינו משום דמעשר בעי פרי חשוב ובזה דינו של ברכה כערלה ושקדים המרים לדעת הרא"ש יש חיוב ערלה וכש"כ נמי בנשמ"א כלל נ"א סק"ה ע"ש וכבר כתב כן הרי"ד מובא בשבלי הלקט סי' ק"ס ["דוקא לענין גמר מעשר ומשום דלא גמר פירא אבל לעניין ברכה אפילו קטנים בעודם לחים מברך עליהם בורא פרי העץ דפרי נינהו",] ועי' נחלת דוד. [אולם עי' דמשק אליעזר סי' ר"ב ס"ק י"ב שלדעת הרא"ש אין הטעם משום שלא הגיע לעונת המעשרות, ע"ש.]

אך א"כ דברי הרא"ש צ"ב שלמה כתב זה כמסופק והרי לעניין פירות לפני עונת המעשרות פשיטא ליה בסי' ה' שמברך ב"פ העץ וכבר תמה על הרא"ש בדרך החיים דיני ברכת הנהנין דין ו' בקו"א נשמ"א כלל נ"א סק"ה ובחזו"א סי' ל"ג סק"ג

[אך לכאו' דברי הרא"ש פשוטים שהרי כבר נתבאר שפרי שאינו עומד להגמר גם לגבי ברכה לא חשוב פרי וכנובלות וא"כ א"ש קושיית הרא"ש ובזה מבואר למה תלה הרא"ש קושייתו בפירוש זה וזה לפטור שלדעת רש"י שגדולים חייבים הרי שקדים המרים כשאר פרי שלא הגיע לעונת המעשרות ולק"מ ורק לשיטתו שגם גדולים פטורים הק' על הבה"ג]

**ברכת שקדים המרים גדולים**

עי' שו"ע סי' ר"ב סעיף ה' ששקדים המרים גדולים אינו מברך עלייהו כלל [דאזוקי מזיק ומשמע שכל דבר מר מזיק ועי' ב"י סי' תקס"ז שלעניין פלפלין ביאר דהיינו משום ששורף את גרונו] מ"מ אם מתקם מברך עליו ב"פ העץ וצ"ע הרי לעניין מעשר קי"ל שפטורים אע"פ שראוי למתקם ואילו פירות שאינם נאכלים חיים חייבים במעשר כיון שראוי לבשלם וע"כ ששקדים המרים אינו עומדים לזה ועי' חזו"א סי' ל"ג סק"ב שביאר שרוב המין עומד לאכול בקטנותו לכן אין הגדולים חשיבי פרי מ"מ כל שלא אכלם בקטנותם בגדלותם הם עומדים למתקם ולעניין ברכה סגי בזה ע"ש.

**ברכת גרעינים**

עי' תוס' ורא"ש שכתבו מדנוהג ערלה בגרעינים ה"ה שמברכים ע"ז העץ ותמה הרשב"א דשאני ערלה דנתרבה מדכתיב "את פריו".

הנה בעיקר דין גרעינים מצינו מחלו' הראשונים בעוקצין פ"ב מ"ב אם יש לגרעיני הפרי דין שומר [ע"ש רמב"ם ר"ש ורא"ש] וכתב בביאור מדרכי אות ח' שדעת התוס' כר"ש שם שאינו חשוב שומר וא"כ ע"כ לא נתרבה מאת ודינו כפרי גמור אולם עי' פנים מאירות ח"א סי' ס"ה "אטו שומר כתיב בקרא אלא דילפי' מאת פריו את הטפל לפריו וא"כ בכלל זה מרבינן נמי גרעינין שהם נמי טפלים לפריו",

אך דברי התוס' והרא"ש צ"ב מכמה טעמי.

1. עי' מעדני יו"ט אות נ' שתמה על הרא"ש שבהל' ערלה כתב להדיא שטעם חיוב ערלה בגרעינים הוא מדכתיב את והעתיקו הב"י ביו"ד סי' רצ"ד ועי' שנות אליהו פ"ג דערלה מ"א שכן מפורש בירושלמי שם [ובצל"ח ר"ל שבתוך הגרעין יש אוכל ולכן קליפת הגרעין הוא שומר למה שבתוכו ונחלקו הרא"ש והרשב"א אם מה שבפנים חשוב פרי גמור ע"ש ועי' ביה"ל סי' ר"ב סעיף ג' ד"ה גרעיני וע"ע צה"ל פ"ט מע"ש ס"ק רע"ג]
2. עוד הקשו ממה דחזינן שברבעי ליכא איסור על גרעינים וכדאי' בערלה פ"א מ"ח וע"כ דשאני ערלה שיש ריבוי ד"את פריו" [אך עי' רמב"ם בפי' המשנה שם דשאני רבעי שנלמד ממע"ש דבעי פרי גמור ע"ש בתוי"ט]
3. עי' אבן העוזר וביאור הגר"א סי' ר"ב שהוכיחו מכמה מקומות שגרעינים אינם פרי.
4. ועוד צ"ע שמשמע שיש חיוב ערלה גם בגרעינים המרים ולעניין ברכה מודה הרא"ש שאין בו ברכה וע"כ חיובו משום "את פריו" וכש"כ הפמ"ג סי' ר"ב א"א סק"ז [אולם בביאור מרדכי אות ח' ר"ל שחיובו בזה רק מדרבנן משום לא פלוג] וא"כ מנלן שמתוקים אינם מריבוי דאת וכבר תמה כן בדרך החיים.
5. ועוד צ"ע שמי עדיף גרעינים מקפריסין שלהלכה אין מברכים עליו אלא ב"פ האדמה משום שאינו עיקר הפרי וכש"כ הטור בסי' ר"ב [ועי' לבוש סי' ר"ב סעיף ה' דמה"ט גרעינים המרים שמתקם ברכתם שהכל כיון שאינם עיקר הפרי].

[ולכאו' צ"ל בזה שודאי גרעינים המרים לגבי ערלה לא נאסרו אלא מכח הריבוי דאת פריו אך הטפילות אינו מדין שומר וכש"כ בפנים מאירות ח"א סי' ס"ה אלא דחשוב חלק מן הפרי (אולם ל' האבודרהם לעניין גרעינים "דבגמ' חשוב להו כפרי בפני עצמו לעניין ערלה",) וא"כ באופן שהוא ראוי לאכילה וכל החסרון שלו הוא משום שאינו עיקר הפרי ע"ז מועיל הטפילות שאדרבה הרי הוא חלק מפרי העיקרי ולעניין ערלה לא צריך קרא אלא לעניין גרעינים המרים וכש"כ הנשמ"א כלל נ"א סק"ד]

**ברכת גרעינים לדעת הרשב"א**

עי' פמ"ג סי' ר"ב א"א סק"ז שכתב בכוונת המג"א שלדעת הרשב"א מברך שהכל על גרעינים וכ"כ בפר"ח ובאבן העוזר כתב שמברך ב"פ האדמה והיינו כתמרות שכל הגדל בעף ואינו עיקר הפרי ברכתו האדמה וכבר נחלקו בזה הראשונים שבאבודרהם כתב שברכתו ב"פ האדמה ואילו בחי' הרשב"ץ כתב שברכתו שהכל.

**גרעינים מרים שמתקם**

עי' שו"ע סי' ר"ב סעיף ג' שגרעינים המרים שמתקם מברך שהכל וע"ש במג"א סק"ז שלכאו' זהו רק לשיטת הרשב"א שגרעינים אינם פרי גמור משא"כ לדידן שגרעינים פרי גמור הו"ל כשקדים המרים שמתקן שברכתם ב"פ העץ [במאמר מרדכי סק"ז האריך שקושיית המג"א הוא לפי הבנתו שלדעת הרשב"א ברכת גרעינים מתוקים הם שהכל אבל להמבואר באבודרהם שגם להרשב"א ברכתו עכ"פ ב"פ האדמה שפיר יש להוכיח מהרשב"א לדידן וכ"מ בפר"ח ובפמ"ג ועי' אבן העוזר אך בפרישה סק"ב מבואר שלא ס"ל כן וכן מבואר במשנ"ב ס"ק כ"ה] ועי' ביאור הגר"א שהסכים לקושיית המג"א אך המג"א תי' דשאני גרעינים המרים שאינם פרי כלל [ולכאו' כוונתו שעיקר השם פרי של גרעינים הוא משום היותו נטפל לפרי ונעשה כחלק מעיקר הפרי (דמה"ט דינו כעיקר פרי וברכתו העץ) וכ"ז כשהוא ראוי להיות פרי שראוי לאכילה אבל במרים אינם אלא בעץ בעלמא ואינו דומה לשקדים שהוא גוף הפרי ולהנ"ל הדבר מוכרח ממה שלעניין ערלה צריך את לרבותו וע"כ שמרים לא חשיבי פרי] ועי' אבן העוזר.

**ברכת הפרי אם פוטר הגרעין**

עי' משנ"ב שלכו"ע אם בירך על פרי פוטר את הגרעין מדין עיקר פוטר את הטפל וציין לשדה חמד והוא בח"ו מערכת ברכות אות כ"א (עמ' 319) ושם הביא מספר אות היא לעולם ח"א עמ' מד. והלאה שהאריך בזה ולבסוף סיים שכיון שלגבי ברכה אחרונה מועיל הגרעין להשלימו לבריה ה"ה לגבי ברכה ראשונה ע"ש ולכאו' כ"ז אם אוכלה כשהוא בתוך הפרי ולא באוכלו אח"כ וצ"ע.

**בירך על גרעין ב"פ העץ**

לכאורה לפי מש"כ המג"א בסי' ר"ו סק"א שדבר שאינו עיקר פרי אם בירך עליו ב"פ העץ יצא א"כ ה"ה בגרעינים לכו"ע יצא בדיעבד בברכת ב"פ העץ אך מדברי הדרך החיים המובא בשעה"צ סי' ר"ב ס"ק כ"ו מבואר שלא נקט כן וצ"ב.

**ברכת הקליפות**

ברא"ש מבואר שרק גרעינים חשוב פרי משא"כ קליפות לא נתרבה אלא מדין שומר ובברכות פשיטא דלא מיקרי פרי [ז"ל רבינו ירוחם "גרעיני פירות מברכין עליהם ב"פ העץ ובלבד שלא יהיו מרים כדי שיהנה כך דקדקו הפוסקים מההיא דקליפי רמון ואגוז והנץ שלהם חייבין בערלה",וצ"ב] אולם עי' מג"א סי' ר"ב ס"ק י"ז שנקט שקליפת תפו"ז שמרוקח ברכתו ב"פ העץ ואינו דומה לקפריסין דלא חשוב שומר וכבר תמה עליו הפנ"י בסוגיין דשאני ערלה דנתרבה מאת פריו וכ"כ הט"ז סי' ר"ד ס"ק ט"ו [אך קושיית הט"ז על התוס' צ"ב וכמו שהק' האחרונים] אולם במור וקציעה סי' ר"ד הסכים למג"א וכדברי המג"א מבואר במאורות דע"ש שדן בברכת קליפת שקדים "אבל הנך ודאי לגבי ערלה הוי אוכלא דשומר גמור הוא שא"א לפרי שיתבשל זולתו ולא דמי לקפרס דאי שקלת ליה לא לקי פירא",

[ולכאו' היינו טעמא דכיון שלעניין ערלה מרבינן שומר הרי שחשוב טפל לפרי א"כ באופן שהיא ראוייה לאכילה ושייך לחול עליו שם פרי ועיקר חסרונו מפני שאינו עיקר הפרי ע"ז מועיל טפילותו לפרי לאחשובי כעיקר הפרי (ואינו דומה לקליפת שקדים המרים בתוס' לו ע"א דשאני התם שאינו ראוי לאכילה אלא כל זמן שליכא פרי אולם במאירי נקט דמה"ט ברכתו העץ ע"ש) ועי' א"ר סי' ר"ג סק"ב שתמה שלא נטעי אדעתא דהכי ועי' נשמ"א כלל נ"א סק"ב שאינו נכון ועי' מה שהעיר עליו החזו"א סי' ל"ג סק"ב ומדברי המג"א סי' ר"ב ס"ק ל"א נראה דכיון שהוא טפל לעיקר הפרי לא בעינן שיהיה נטעי אדעתא דהכי אך לפי זה באינו ראוי לאכילה רק ע"י ריקוח בעינן נטעי אדעתא דנכי וכמו בגרעינים המרים ול"מ כן במג"א סי' ר"ב ס"ק י"ז]

**בירך על קליפה ב"פ העץ**

לכאורה לפי מש"כ המג"א בסי' ר"ו סק"א שדבר שאינו עיקר פרי אם בירך עליו ב"פ העץ יצא א"כ ה"ה בקליפות לכו"ע יצא בדיעבד בברכת ב"פ העץ אך מדברי הדרך החיים המובא בשעה"צ ס"ק מ"ד מבואר שלא נקט כן וצ"ב.

**ברכת פלפלין**

**רבא אמר לא כלום**

**הטעם שאין מברכים על פלפלין**

עי' רמב"ם פ"ח ה"ז שכיון שהוא תבלין ואינו עומד לאכילה לא מברכים עליו [ממה שחילקו משאר מאכלים שאינם ראויים לאכילה משמע לכאורה שפלפלין ראוי לאכילה רק כיון שעומד רק לתבלין אין ע"ז שם מאכל ואינו חייב בברכה] ועי' טור סי' ר"ד בשם הראב"ד דשבתא וכדו' שעשוי לטעמא ולא לאכילה מברכים עליהם שהכל וע"ש בב"ח שתמה מ"ש מפלפלין שאין מברכים עליו כלל וע"ש מג"א ס"ק י"א דשאני פלפלין דלא חזי לאכילה בעינייהו [וז"ל הב"י סי' תקס"ז "ואין דבריו נראים לי דהא כס פלפלי ביוה"כ פטור היינו טעמא משום דאין בהם הנאה כלל אדרבא אזוקי מזקי ליה ששורפין גרונו", וכ"כ בספר הפרדס שאינו נהנה מאכילת פלפלין וכ"כ בפסקי הריא"ז ועי' שעה"צ סי' ר"ד ס"ק ט"ז וסי' ר"ה סק"ה].

עי' מג"א סי' תע"ה סק"י שהאוכל קריי"ן אין מברך עליו כלל שאין הדרך לאוכלו כמות שהיא וכמו שמצינו בפלפלין וע"ש הגהות הגרע"א שתמה שפלפלין רטובים הרי מברכים עליו ויבשים אינם ראויים כלל ובודאי אינו דומה לקריי"ן וע"ש חק יעקב ס"ק ט"ז דכיון שנאכל ע"י טיבול בחומץ חשוב מאכל [והובא בביה"ל שם (ד"ה בטבול) וכ"כ בהגהת חת"ס לסי' תע"ג סעיף ה'] ומבואר שעיקר החסרון הוא בשם אוכל לא במעשה אכילה.

**ללמדך שהפלפלין חייבין בערלה**

הרמב"ם השמיט כל דין ערלה בפלפלין ועי' תוספת יוה"כ יומא פא ע"א שר"ל שלדעת הרמב"ם רבנן פליגי אר"מ ולדעתם אינו חייב בערלה וכ"כ הפר"ח סי' ר"ב ותרי"ב סק"ח והערוך לנר סוכה לה ע"א אך כבר העירו מדברי הרמב"ם בפירוש המשנה בפ"ב ערלה מ"י שנקט מפורש שערלה נוהג בפלפלין.

**ערלה ביבשתא**

עי' ריטב"א עירובין כח ע"ב שלעניין ערלה אין לחלק בין רטיבתא ליבשתא דכיון שחל ערלה בעודו רטוב תו לא פקע אך מדברי התוס' יומא פא ע"ב (ד"ה שהפלפלין) מבואר שפלפלין שנטחנו כעפרורית ושוב אינו ראוי לאכילה בעין פקע מיניה דין ערלה ועי' חזו"א דמאי סי' ט"ו סק"א שסברת הריטב"א היינו כיון שעדיין עומד לאכילת אדם ע"י תיקון הקדרה ע"ש

**הא בריטבתא הא ביבשתא**

התוס' כתבו שרטיבתא היינו הומלתא ומשמע שלדעתם שגם רטוב אינו ראוי אלא בריקוח עי' דברי חמודות אות י"ב [ולדעתם אין חילוק בין רטוב ליבש לעניין בישולי נכרים וכש"כ המג"א סי' ר"ג סק"ב] ועי' עוללות אפרים דין ח'.

**ברכת פלפלין רטובים**

עי' רי"ף שמברכים על פלפלין רטובים בורא פה"א ותמהו הראשונים למה הרי כיון שחייב בערלה הרי פרי הוא ועי' רמב"ן שמיירי בתמרות שהם גוף האילן ולכן אינם חשובים פרי כמו בתמרות [ולדעת הרמב"ן מה דמחייב ר"א במעשר אינו אלא מדין ירק עי' לעיל] ומה שחייב בערלה עי' ריטב"א סוכה לה ע"א שזהו גזה"כ בערלה ע"ש [אבל בעלמא דבר שהוא גוף האילן פטור מערלה וכש"כ הרדב"ז ח"ג סי' תקל"א]

ובשו"ת הרשב"א ח"א סי' ת' כתב שכיון שלא נטעו על דעת לאוכלם רטובים אלא מקצת, לכן ירד ברכתו לאדמה ובמאורות כתב "ועוד כיון דטעם עצו ופריו שוה כל האילן והגרעינין חשבינן לפרי האדמה שבכל אדם יכול לתבל את התבשיל".

ועי' פר"ח סי' תרי"ב סק"ח שלהמבואר לעיל בדעת הרמב"ם שליכא חיוב ערלה בפלפלין לק"מ.

**והא אמר רבא האי המלתא וכו'**

צ"ע שאפילו כשאינם ראויים בעין מ"מ בתקנם מברכים האדמה ועי' רש"י יומא פא ע"ב שעיקר הקושיא ממה שאין בו בישולי נכרים וע"כ דנאכל כמות שהוא חי אולם עי' מג"א סי' ר"ג סק"ב שמדברי התוס' ור"י משמע שגם ביבש ליכא משום בישולי נכרים ע"ש הטעם ולפי זה צ"ע קושיית הש"ס וכמו שתמה בשו"ת פנים מאירות ח"ב סי' ס"ב

**ברכת מרקחת מפלפלין וזנגביל יבש**

עי' מאירי שרק בהומלתא הנעשה בזנגביל רטוב מברכים עליו בורא פה"א וכ"כ בבה"ג ובספר הבתים אולם בשו"ע סי' ר"ג סעיף ו' נפסק שגם על מרקחת העשויה מיבש מברכים האדמה וע"ש מג"א סק"ד שה"ה בפלפלין. [ובפר"ח תמה מ"ש מתומי וכרתי בסי' ר"ה סעיף א' שלאחר בישול שהכל אע"פ שהשתבח ע"י הבשר ועי' עוללות אפרים דין ח' שאינו דומה כלל ששם התומי מצד עצמו השתנה לגריעותא משא"כ בזגביל יבש שריקוח מעלהו]

**ההשוואה בין ברכה לאכילה ביוה"כ**

**שתיית חומץ**

עי' לק' מ' ע"ב שהשותה חומץ מברך שהכל וע"ש רבינו יונה שתמה מהמבואר ביומא פא ע"ב שהשותה חומץ ביוה"כ פטור והרי בסוגיין דימו ברכה ליוה"כ ותי' דכיון דקי"ל דבשותה הרבה חייב ביוה"כ [עי' משנ"ב סי' תרי"ב ס"ק כ"ח וזה תלוי בביאור הסוגיא דיומא שם] מפני שנהנה משתייה מרובה לכן חשוב מאכל גם לעניין ברכה ושוב חייב ברכה גם על משהו [ועי' ביאור מרדכי אות ג' דהיינו שלא חילקו בברכות ובעוללות אפרים דין ג' כתב שחשוב נהנה כיון שאם ישתה עוד יהנה מזה ע"ש. ולו"ד לכאו' הכוונה שאע"פ שיש הנאה קצת משתיית חומץ מ"מ לא חשוב מאכל ורק ע"י שע"י הרבה משיב הנפש נשאר עליו השם מאכל וממילא חייב גם על מקצתו] וברא"ש סי' כ"ג תי' דמיירי במזוג או בחושש בשיניו ע"ש. ועי' מאירי בסוגיין ובאשכול [מובא בשעה"צ סי' ר"ד ס"ק י"ח] שתי' דשאני יוה"כ שתלוי ביישוב הדעת אבל בברכה כל הנאה סגי ומה שדימו יוה"כ לברכה לגבי פלפלין היינו לעניין שאינו נקרא אוכל כלל [היינו או שאינו נהנה ומ"מ אילו היה עליו שם אוכל היה חייב על מעשה אכילה או דנהנה ומ"מ לא חשוב אוכל] וכ"כ בפר"ח סי' תרי"ב סק"ח.

**פלפלין רטיבתא**

עי' רמב"ם פ"ב מהל' שביתת עשור ה"ו שפסק דפלפלין גם רטובים פטור ביוה"כ וע"ש מ"מ שע"כ אין לומר כן וע"ש גי' אחרת ברמב"ם וע"ש רבינו מנוח אולם בפר"ח סי' תרי"ב סק"ח דשאני יוה"כ שתלוי ביתובי דעתא משא"כ ברכה כל הנאה סגי.

**אכילה גסה לגבי ברכת הנהנין**

עי' רשב"ץ שממה שדימו ברכה ליוה"כ יש להוכיח שהאוכל אכילה גסה אינו מברך מדפטור ביוה"כ אך בדמשק אליעזר סי' ר"ב חולק ולדברי האשכול ופר"ח הנ"ל אינו ראיה אך כדברי הרשב"ץ כתב המג"א סי' קצ"ז ס"ק י"ב בשם השלטי גיבורים וע"ש משנ"ב ס"ק כ"ח "לפי שזו אינה חשובה אכילה כלל לכל מצות שבתורה כמו שנתבאר בסי' תע"ו ובסי' תרי"ב", אך לגבי מאכלות אסורות עי' קר"א נזיר כג ע"א די"ל שחשוב אכילה כדרך ובאיסורין סגי בהנאת גרונו ועי' בדבריו במנחות ע' ע"ב שג"כ כתב כן כדחזינן שמברך גם על דבר שמזיק עצמו כקמחי דשערי.

**בדין כל שיש בו מחמשת המינים**

**דובשא עיקר**

**מתי נאמר הכלל של כל שיש בו**

עי' רשב"א לק' לז ע"ב שהביא ב' פירושים (לגי' הב"י והגר"א) בהא דדובשא עיקר א) שהוא עיקר כיון שהוא הרוב ב) שהוא עיקר כיון שעיקר כוונת המאכל הוא הדבש והסולת בא רק להטעימו ע"ש ומבואר שגם באופן שה' מינים דגן טפל לא מחמת מיעוטו אלא מצד עצם כוונת המאכל אפ"ה שייך בזה כל שיש בו (עי' רא"ש סי' ז' שכתב שכל שיש בו נאמר כשהוא עיקר ועי' מחצה"ש סי' ר"ח מג"א ס"ק ט"ו שכוונתו שנמצא בתורת אוכל ולא לדבק (והיינו שהוא חלק מעיקר התבשיל)) אולם במאירי כתב שרק כשעיקר התבשיל נקרא ע"ש החמשת המינים מברכים עליו מזונות ע"ש. וכ"כ בפרדס

**כל שיש בו מדין עיקר וטפל או לא**

עי' מעדני יו"ט אות ז' שכל שיש בו הוא מדין עיקר וטפל אולם מל' הטור בסי' ר"ח סעיף ז' משמע שגדר הדין שכל המאכל נקרא ונגרר ע"ש הדגן וכ"כ במים חיים להפר"ח ס"א וכ"מ ברמב"ם בפ"ג מהל' ברכות הל' ג-ה [הנה לעניין אורז צידד הב"י בדעת הרמב"ם שכל שיש בו מין אחר איבד ברכת מזונות והיינו שחשיבות מעשה קדרה אינו אלא כשהוא לבד (וגם להלכה דלא קי"ל כן עי' סי' ר"ח סעיף ז' היינו משום שע"י רובו ככולו חשוב בעין בלי תערובת ע"ש ביאור הגר"א ושעה"צ ס"ק ל"ד אך במג"א סי' רי"ב סק"א נקט שהוא מדין הכללי שמברך על העיקר ופוטר הטפל ע"ש) ולפי זה י"ל שגם בה' מינים ישנה דין זה (אולם בפמ"ג סי' ר"ח משב"ז סק"י נקט שהוא דין מיוחד באורז שאינו משבעת המינים) אלא ע"י דין כל שיש בו חל על כולו שם מעשה קדרה ואינו מדין עיקר וטפל וכ"מ בשו"ע הרב סי' ר"ב סעיף י"ג שלא שייך כל שיש בו כשלא שייך מזונות על השאר כמרק (ועי' תהלה לדוד סי' קס"ח אות כ"ח שנתקשה בביאור דבריו) ומבואר שגדר כל שיש בו הוא שחל שם מעשה קדרה על כל התערובת]

**דבר שהוא טפל לא מחמת מיעוטו אם אמרי' כל שיש בו**

עי' טור סי' ר"ד סעיף י"א מחלו' עם חביריו אם בשמים כתושים שאינו נאכל אלא בתיקון הדבש אם חשוב מחמת זה הדבש עיקר ובב"י מבואר שלדעת הטור שהדבש עיקר ה"ה בה' מיני דגן הדין כן וע"ש דרכי משה ובט"ז וע"ש מג"א ס"ק כ"ה ובביאור הגר"א וחכם צבי סי' קכ"ט שתמהו היאך דימו ה' מינים לשאר מאכלים וע"ש פמ"ג במשב"ז ס"ק ט"ז שביאר שעיקר החידוש של כל שיש בו הוא שמיעוט דינו כרוב אבל מה שהוא טפל מחמת טעם אחר כבשמים לדעת הטור לא יועיל כל שיש בו ע"ש ועי' כנה"ג מובא בפמ"ג שם א"א ס"ק כ"ה ששקדים המצופים בסוכר וסולת קלי [פרט זה לא הובא בפמ"ג ובמשנ"ב ואולי בדווקא] ברכתו בורא פרי העץ אפילו אם הסוכר הרוב כיון שעיקר הוא הפרי והסוכר רק כציפוי ומבואר אע"פ שיש בציפוי סולת [ולכאו' אינו לדבק שהרי עושים מקלי שיש טעם טוב וגם אינו כקמח שברכתו פה"א (ותלוי במחלו' מג"א ואבן העוזר אם יש כל שיש בו בכה"ג) שכיון שעירבבו עם מים נעשה כדייסא והרי הוא כשתיתא עבה] אפ"ה השקד הוא העיקר [ויש לדון מה"ט לעניין שניצל המצופה עם פירורי לחם אך י"ל שהכנה"ג כתב כן בדעת הט"ז ולהלכה קי"ל כהמג"א וכש"כ המשנ"ב. ועי' שו"ע הרב סי' ר"ב סעיף י"ג שכתב שהמכניס ירק לתוך מרק וכוונתו לשניהם לא אזלי' בתר רוב והיינו שבתערובות של אוכל ומשקה אין הרוב קובע ואפ"ה נקט שם דשייך בזה כל שיש בו וע"כ זהו כדעת המג"א]

אך גם בדעת המג"א שחולק מצינו אופן שלא מהני כל שיש בו עי' מג"א סי' קס"ח סק"ל שחתיכות דקות של לחם בתוך מרק הניתנים לטעם לא אמרי' כל שיש והיינו כיון שעיקרו מרק והלחם אינו חלק מהמרק והוא רק כתבלין שגם בה' מינים שייך אופן של טפל [ואינו דומה לבצל המבואר במג"א סי' ר"ד ס"ק כ"ה שאילו היה מה' מינים היה שייך כל שיש בו שבצל הוא חלק מהמאכל ונאכל עמו ובודאי אינו כמלח ופלפלין] אולם עי' שו"ע הרב סי' ר"ב סעיף י"ג שביאר טעם אחר בזה

**דין כל שיש בו בטפילה שאינה מעורבת**

עי' לק' מד ע"א שהאוכל זית מליח ואוכל עמו פת כדי שלא יזיקנו מברך על הזית שהוא העיקר ופוטר את הפת ועי' חי' הרא"ה לק' לז ע"ב שתמה למה לא אמרי' בזה כל שיש בו [ולכאורה הנידון בזה רק לחייב גם ברכה על הפת אבל לכאורה פשוט שאין הזית טפל לפת] ותי' שרק כשה' מינים הם בתערובת עם עיקר המאכל אפשר לדון עיקר ע"ש הה' מינים ולא כשאוכלו בנפרד רק כדי שלא יזיק הזית את פיו [והו"ד בשעה"צ סי' רי"ב סק"ד] והיינו שכל מעלת ה' מינים הוא כשהוא מאכל א' עם העיקר ועי' מסגרת השלחן סי' מ"ח סעיף י' בלחם הפנים שכן משמע בל' רב ושמואל כל שיש **בו** והיינו רק בנעשו מאכל אחד. [וכן מצינו במג"א לענין מזונות במרק שפשיטא ליה דלא שייך בזה כל שיש בו עי' בדבריו בסי' קס"ח סק"ל סי' ר"ה סק"ו וסי' ר"ח סק"ז ומבואר שכל הנידון שם מדין מי שלקות והיינו דכיון שהמרק נוזלי והמזונות גוש ואינו נעשה מאכל א' לא שייך בזה כל שיש בו אולם במג"א בסי' ר"ח נקט שעכ"פ מהני כל שיש בו שהמזונות לא יטפל למרק ולכאורה מדברי הרא"ה לא משמע כן וצ"ע.]

אולם בשיטת ריב"ב תי' באו"א דשאני פת ומליח שהפת לא נאכל לכוונת אכילה והוה דומיא דלדבק.

[הנה ב' מאכלים א' על השני לא חשיבי כמאכל א' אלא בנאפו ביחד וכש"כ המשנ"ב סי' קס"ח ס"ק מ"ה ולפי זה לדוגמא האוכל דג מלוח עם קרקר כדי לתת טעם בדג מלוח מברך רק שהכל והנה עי' מג"א סי' קס"ח סק"ל שהשורה מזונות ביין וכוונתו לשתיהם מברך ב' ברכות ועם כוונתו רק ליין והמזונות רק למתק השתייה והיינו שנקט המג"א שמזונות השרוי ביין לא חשוב מאכל א' וא"כ שוב לא שייך כל שיש בו ומה"ט גם כשבא למתק אין המזונות עיקר אולם בשעה"צ שם ס"ק ס"א נקט שאם כוונתו לשניהם מברך רק מזונות מדין כל שיש בו ולכאו' היינו משום דנקט דחשוב כמאכל א' (ועי' מג"א סי' ר"י סק"א) ואפ"ה הסכים שם במשנ"ב ס"ק ס"ה שאם בא למתק היין מברך רק על היין וצ"ע ועי' משנ"ב סי' רי"ב סק"ה שכתב בטעם האוכל פת למתק השתייה וכוונתו נמי לסעוד שמברך ב' ברכות כיון שגם הפת חשוב עיקר ולא קאמר משום כל שיש בו והיינו כסברת הרא"ה. אולם גם בשו"ע הרב סי' רי"ב סעיף ב' חולק על המג"א בשרה מזונות ביין אך לשיטתו אזיל שחולק על הרא"ה שכתב שם שגם בטובל מזונות בדבש שע"כ ב' דברים הם מברך רק על המזונות מדין כל שיש בו]

[**מילתא דעבידא לטעמא בה' מינים ובשאר דברים**

עי' רמב"ם פ"ג מהל' ברכות ה"ו "אבל עם עורב כדי ליתן טעם בתערובת הרי הוא עיקר", וע"ש כס"מ "הוא מדאמרי' בפ' משילין מידי דעביד לטעמא לא בטיל", ומהמשך דברי הכס"מ והב"י סי' ר"ד סעיף י"ב שהק' על דבש למה אינו עיקר מחמת דעביד לטעמא מבואר נקט שאין זה דין בה' מינים אלא בכל דבר שעביד לטעמא הרי הוא עיקר וכן כתב הראש יוסף בדעת הרמ"א ע"ש [ובשו"ת חכם צבי סי' קכ"ט תמה בזה דנהי דמילתא דעביד לטעמא לא בטיל מי עשהו לעיקר] ומדברי הב"ח בסי' ר"ח אות ב' מבואר שזהו עיקר מעלת קמח בחביץ קדירה שעביד לטעמא ולכן לא בטיל ע"ש]

**טעם חשיבות ה' מינים**

עי' בסמוך שלעניין אורז גם למאי דקי"ל שברכתו בורא מיני מזונות כיון דסעיד כמו ה' מינים מ"מ לא נאמר בו דין כל שיש בו ומבואר שדין כל שיש בו אינו מחמת חשיבותו בהיותו סעיד לחוד [בנשמ"א כלל נ' סק"ו משמע שעיקר הטעם משום שה' מינים משביעים] וגם לא משום א' מהז' מינים לחוד שהרי שאר המינים לא נאמר דין ז' ועי' ראש יוסף שרק ה' מינים דסעיד שיש בהם ב' מעלות א' שהוא מז' המינים וגם שהוא סעיד אמרי' סברת כל שיש בו וכן מבואר בטור סי' ר"ח. ועי' פנ"י.

**כל שיש בו בחטה שלימה**

עי' מג"א סי' ר"ח סק"ז שכל שיש בו נאמר גם בחיטים שלימים שברכתם בורא פרי האדמה [או משום שאינם סועדים או משום שהוא אכילה שאינה חשובה כיון שאין דרכו בכך] ובאבן העוזר שם חולק וכן פשיטא ליה להפמ"ג שם משב"ז סק"זוכבר כתב כן בפסקי הרי"ד ["וחמשת המינין נמי דווקא כשחשיבי ומברך עליהן בורא מיני מזונות בטל הדבש אצלן אבל אם בישל חיטין שלימות עם הדבש שלא נתבקעו שהיה ראוי לברך עליהן בורא פה"א דובשא עיקר",] ובשלטי גיבורים בשם ריא"ז.

**שיעור הדגן שבתערובת**

**כשאין כזית כדי אכילת פרס לעניין ברכה ראשונה**

עי' חי' הרא"ה לק' לז ע"ב שלא נאמר כל שיש בו אלא כשיש בתערובת שיעור של כזית בכדי אכילת פרס והיינו שכל שאין שיעור זה הרי הוא בטל בתערובת וכ"כ בחי' הריטב"א לק' לט ע"א ובהל' ברכות פ"א אות כ"ח וכ"כ בספר הבתים (הל' ברכות שער ג' סעיף ו') בשם הראב"ד וכ"מ בתוס' לק' לח ע"א (ד"ה האי) [אך יש לעיין מקושיית התוס' על רש"י לק' מא ע"ב (ד"ה אלא) ועי' ביאור הגר"א סי' ר"ח סעיף ט' שבזה נחלקו רש"י ותוס' שם ועי' אבני נזר או"ח סי' ל"ח אות י"א אמנם עי' נשמ"א כלל נ' סק"ו שנקט דשם מיירי שיש כזית בכדי אכילת פרס] ועי' מג"א סי' ר"ח ס"ק ט"ו שתמה למה לא קי"ל כן הרי לעניין חלה מבואר שכל שליכא כזית בכדי אכילת פרס אף כשיש בעיסה שיעור חלה מדגן פטור וע"כ שבכה"ג בטל הדגן וא"כ מ"ש לעניין ברכה וע"ש מה שתי' [וע"ש מחצה"ש שביאר תירוצו שבדרבנן לא הצריכו כדי אכילת פרס ולכן ברכה ראשונה ומעין ג' שהיא מדרבנן לא הצריכו כזית בכדי אכילת פרס וכן ביאר בפרח שושן ס"ג כלל א']

**אי בעינן טעם הדגן לדין כל שיש בו**

יש לעיין מהו שיעור דגן הנצרך לעשות כל שיש לברכה ראשונה ועי' ביה"ל סי' ר"ח סעיף ט' שממש"כ הרא"ש סי' י"ב שהקמח עיקר ע"כ שעכ"פ נרגש טעמו שאל"כ א"א להגדירו כעיקר וכ"כ בשעה"צ סי' רי"ב סק"ו אך עי' ט"ז סי' ר"ח סק"ג שא"צ שיהא ניתן לשם לטעם שגם אם ניתן שם לאכילה חשוב כעיקר ובשעה"צ סי' ר"ח ס"ק י"ב ציין לדברי התוס' (ד"ה כל) שמבואר שבניתן לסעוד חשוב עיקר [אך על ראייתו העיר שם בשעה"צ, ולפי זה עיקר נידון הט"ז אינו אם עדיין יש בו קצת טעם השייך ביה טעם כעיקר אלא אם עיקרו לטעם ובביה"ל סי' ר"ח הנ"ל לא הבין כן ועי' נשמ"א כלל נ' סק"ו] ועי' ראש יוסף שהאריך בזה.

**כשאין כזית בכדי אכילת פרס לגבי ברכה אחרונה**

אולם דעת רבינו יונה [מובא באבודרהם] שלעניין ברכה ראשונה לא צריך שיעור ורק לעניין ברכה אחרונה בעינן שיעור של כזית בכדי אכילת פרס [והיינו משום דלא קי"ל כשיטת רבינו תם שע"י טעם כעיקר נהפך היתר לאיסור אפילו בלי כזית בכדי אכילת פרס שו"ע הרב סי' תמ"ב קו"א סק"ו]

[והנה לעניין טעם כעיקר ללקות עליו ולצאת בו חובת מצה מצינו כמה שיטות בראשונים.

1. שדעת ר"ת (הובא ברא"ש חולין פ"ז סי' ל"א) שכל שיש טעם נהפך העיקר כדין הטעם ויוצאים בו חובת מצה ולוקין עליו
2. דעת רבינו חיים (הובא ברא"ש שם) שכשאין כזית בכדי אכילת פרס אסור מה"ת אך אין לוקין וכשיש כזית בכדי אכילת פרס לוקים עליו ויוצאים בו חובת מצה
3. דעת הרמב"ן (בהל' חלה) דא"א ע"י טעם כעיקר להתחייב בחלה ומה שמועיל כזית בכדי אכילת פרס הוא רק בצירוף דין גרירה והיינו בחיטים ואורז דווקא

הנה לעניין חובת מצה נפסק בשו"ע שלעניין עיסת חיטים ואורז סגי בטעם בעלמא אפילו כשאין בה כזית בכדי אכילת פרס והיינו מטעם גרירה וכמבואר בירושלמי (ועי' נהר שלום שלפי זה צ"ע למה הצריך השו"ע לענין ברכת הנהנין כזית בכדי אכילת פרס אך עי' מגן גיבורים שהשו"ע מיירי מדוחן ולכן בעינן אכילת פרס אך מסתימת הפוסקים שגם באורז הדין כן) ולפי זה י"ל דבשאר דברים סגי בכזית בכדי אכילת פרס אולם במג"א שם סק"ד כתב שהעיקר לדינא שגם באורז בעינן כזית בכדי אכילת פרס ולפי זה בשאר דברים גם כזית בכדי אכילת פרס לא יועיל ויצטרכו רוב אולם בחת"ס בשו"ת סי' נ' לא נקט כן ע"ש וע"ש משנ"ב ס"ק י"ד שלהלכה נחלקו האחרונים וראוי להחמיר ע"ש

ולדעת האומרים שחשוב מצה כל שיש בו כזית בכדי אכילת פרס כתב המשנ"ב שם דסגי באוכל כזית מכל התערובת [וע"ש שעה"צ ודבריו צ"ע שבראב"ד ורשב"א בפסקי חלה עמ' טז מפורש שצריך לאכול כזית דגן וכ"כ בפר"ח סק"ב וביד אפרים]

ולעניין אם צריך לאכול כזית דגן עי' ביאור הגר"א שדייק מל' השו"ע שצריך וכ"כ לדייק הפמ"ג בפתיחה להל' פסח ח"ב פ"א אות י"ח [וע"ש שלפי זה מה שכתבו דבעינן שיהיה בו כזית כדי אכילת פרס הרי פשוט הוא ככל מאכל היינו שכל שליכא שיעור בתערובת כזית בכדי אכילת פרס אפילו באוכל מהר אינו חייב כיון שהוא בטל אולם בעוללות אפרים דין י"ד נקט שבאוכל מהר ודאי חייב ברכה וכ"מ במג"א סי' ר"י סק"א אך מדברי הכנה"ג המובא שם מוכח להיפוך ועי' מנחת ברוך סי' נ"ג] וכן דעת הדרך החיים והפרח שושן ס"ג כלל א' אולם בשו"ע הרב סי' תמ"ב קו"א סק"ח ובעוללות אפרים דין י"ג כתבו שמסתימת ל' השו"ע משמע שאין צריך לאכול כל התערובת [אך עי' בגר"ז בסדר ברכת הנהנין שמחלק בזה בין פת לתבשיל עי' פ"ג ה"ב ובפ"ח ה"ג] והיינו כדעת רבינו חיים כהן הנ"ל וכ"כ במאמר מרדכי סי' ר"ח ס"ק ט"ו ובגינת ורדים. [וצ"ע בדעת המשנ"ב שלעניין מצה הקל כדעת רבינו חיים ולעניין ברכה החמיר כדעת הראב"ד ועי' פמ"ג בפתיחה להל' פסח ח"ב פ"א אות י"ח שר"ל דשאני ברכת הנהנין שבשביעה תליא מילתא ולזה לא יועיל טעם כעיקר ע"ש]

[אולם בירושלמי מבואר שלעניין חלה בעינן רובה דגן [והטעם עי' מנחת ברוך סי' ע' שביאר שאע"פ שטעם כעיקר דאורייתא מ"מ סו"ס לחם אינו] ועי' פמ"ג בפתיחה להל' פסח ח"ב פ"א אות ח' ואות י"ז דלכאורה א"כ ה"ה לעניין ברכת הנהנין ולא כאבודרהם דסגי בכזית בכדי אכילת פרס ועי' מנחת ברוך ס"ו שר"ל דשאני ברכת המזון דתלוי בסעיד וקביעות סעודה ולא גרע מיין אילו היו קובעים ע"ז סעודה וצ"ב מ"ש מלחם אין בה התוריתא דנהמא.]

**החילוק בין פת לתבשיל**

בשו"ע שם סעיף ט' מבואר שאע"פ שבליכא כזית דגן בכדי אכילת פרס ליכא ברכת המזון מ"מ מעין ג' איכא ולעניין תבשיל מה' מינים מברכים בכה"ג בורא נפשות וצ"ב וכבר נתקשה בזה במג"א שם ובביאור הגר"א ר"ל שהוא ט"ס ועי' א"ר ס"ק י"ג שביאר דנחתינן חד דרגא ע"ש [ואפשר לבאר כיון דלענין מאכלות אסורות יש עכ"פ איסור דאוריתא אע"פ שאינו לוקה] ועי' ביאור מרדכי אות כ' דכיון דטעם כעיקר תליא באשלי רבבי שהרי לדעת ר"ת נהפך גם בלי כזית בכדי אכילת פרס לכן לעניין דאורייתא החמיר ולזה סגי במעין ג' [ועי' שעה"צ סי' קס"ח ס"ק ע"א, וי"ל.] וע"ע בנשמ"א כלל נ' סוף סק"ו מש"כ בזה.

**סתירת השו"ע בזה**

בשו"ע סעיף ב' סתם שבכל תערובת מברך מזונות ומשמע אפילו כשאין בו כזית בכדי אכילת פרס [אולם בכנה"ג כתב שע"כ מיירי ביש בו כזית בכדי אכילת פרס וכ"כ בפרח שושן ס"ג כלל א' וכן דעת הרבה אחרונים עי' ביה"ל סי' ר"ח סעיף ט' (ד"ה בקדרה)] ועי' מג"א ס"ק ט"ו שכתב לחלק בין עירב קמח בקמח לבין עירב קמח לשאר דברים ודבריו צ"ב ועי' פמ"ג שקמח בקמח אין הטעם מורגש ביותר כשאר מינים ע"ש [ומבואר לדעת המג"א שכל שטעם הדגן מורגש הרבה נהפך כל המאכל כמיני מזונות וכל' הפר"ח במים חיים ס"א "דהכי דייני רבנן כל התערובת כאילו הי' כולו מה' מינים לחוד", והוא אפילו כשאין בו כזית בכדי אכילת פרס] ועי' דרישה סק"א שתי' שיש לחלק בין נתן בכוונה לבין נתערב ממילא [עי' פמ"ג סי' ר"ב משב"ז סק"א ועי' מגן גיבורים סי' ר"ח (שלה"ג) סק"ו שהאריך בזה] ועוד כתב לחלק בין תערובת שנותן טעם לתערובת שאינו נותן טעם ע"ש [ובנשמ"א כלל נ' סק"ו כתב שסעיף ב' הוא ל' הרא"ש ולשיטתו שטעם כעיקר נהפך הכל ולכן לא בעינן אכילת פרס (אך אינו ברור כלל שזהו שיטת הרא"ש עי' עוללות אפרים דין י"ג וחזו"א דמאי סי' י"ג ס"ק י"ג) וסעיף ט' הוא רבינו יונה שלית ליה נהפך]

**צירוף תבלינים לשיעור כזית**

עי' נשמ"א כלל נ' סק"ו שר"ל ע"פ המבואר בביצה לט ע"א שמים ומלח בטילי לעיסה לענין תחומין ה"ה לענין ברכת הנהנין ולכן כל תבלין משלימין שפיר הכזית דגן והובא במשנ"ב סי' ר"ח ס"ק מ"ח [והוסיף שם מהמבואר במג"א סי' ר"י סק"א מהך דציר ע"ג ירק מצטרף וכבר העירו דנהי שנעשה אוכל אבל סו"ס אינו דגן עי' אגרו"מ או"ח ח"א סי' ע"א] וכן צידד החזו"א בסי' כ"ו סק"ח אך לעניין תבלין במצה עי' סי' תנ"ה מג"א ס"ק י"ז שאין התבלינים מצטרפים לשיעור [ע"ש מחצה"ש דהיינו לפי השיטות שאין נהפך בטעם כעיקר וצריך לאכול כזית דגן]

**לק' לט ע"א**

**דמפשא בה קמחא טפי**

צ"ע דקי"ל כל שיש בו ולמה בקצת קמח אינו מברך מזונות ועי' נחלת דוד שביאר דס"ד שבהרבה קמח ע"כ אינו לדבוקי ובאו"ש פ"ג מהל' ברכות ה"ו חידש שכל שיש בו שייך רק בכה"ג שאם מוסיף בה עוד קמח הוא טוב אבל אם יתקלקל בהרבה ורק קצת טוב לו לא חוב הקמח העיקר ע"ש ועי' אבני נזר או"ח סי' ל"ח שביאר ע"פ מש"כ בדעת התוס' שרק בעשוי לסעוד הלב יש כל שיש בו

אך עי' לעיל לו ע"ב שר' כהנא אמר מזונות עיקר וע"ש שיטת ריב"ב שאין זה מדין כל שיש בו [העירו שריב"ב כתב כן בס"ד ע"ש היטב] וכ"כ בביאורי הגר"א [ומה שאמרו כותיה דר"כ מסתברא אינו אלא לעיקר הדין] ומבואר שר"כ לית ליה כל שיש בו וא"ש

**לדבוקי בעלמא עבדי ליה**

עי' ט"ז סי' ר"ח סק"ד שצידד שאפילו אם הקמח הרוב חשוב טפל אם בא רק לדבק [והיינו שהחסרון בלדבק אינו חסרון בכל שיש בו אלא שהוא סיבה לטפל] ועי' חמד משה ונהר שלום שכן מפורש בסוגיין שגם במפשי קמחא מועיל סברת לדבק אולם עי' שעה"צ ס"ק י"ג שהביא שהאחרונים חולקים על הט"ז והיינו משום שכל שיש רוב ממילא הוא העיקר כמבואר בסי' רי"ב [מגן גיבורים וצ"ב והרי מצינו באניגרון שכל שצריך לרפואה חשוב השמן עיקר אע"פ שהאניגרון הוא הרוב. ועכ"פ מבואר שהחסרון בלדבק הוא סברא מיוחדת בכל שיש בו]

**ברכת הכוסס חטה אורז ודייסא**

**הכוסס את החטה מברך עליו בורא פה"א**

עי' לבוש סי' ר"ח סעיף ד' דהיינו טעמא כיון שאינו מזין והראשונים כתבו סברא זו לגבי ברכה אחרונה [והרי כל מקום דליכא ברכה אחרונה ליכא נמי ברכה ראשונה וע"כ שהסברות תלויים זה בזה] עי' חי' הרא"ה ורשב"א בשם הראב"ד ובספר הפרדס אך מדברי התוס' (ד"ה הכוסס) והרא"ש (סי' ט') מצינו סברא נוספת כיון שאינו אכילה חשובה שהיא אכילה שלא כדרך [ובזה א"ש שדן התוס' לק' לח ע"א (ד"ה האי) והרא"ש סי' י"ב למה אין ברכת שכר שעורים מזונות אע"פ שאינו מזין יותר מחטה מבושלת שלא נתמעך דמ"מ חשוב אכילה כדרך] וכ"כ הסברא ברשב"א לק' מד ע"א [וכן הוא משמעות רבינו יונה שטעם שצריך נתמעך בבישל מפני שכך הדרך לאכול חיטים ע"ש ולדעת הלבוש צ"ל שרק בנתמעך הוא משביע וכ"כ בביאור מדרכי אות כ"ה] ועי' צל"ח לעיל יב ע"א שביאר באו"א שכל שהוא פרי גמור ויש לו ברכת הפרי לא תיקנו לו ברכה מיוחדת [וכסברת רבינו יונה לעיל בתמרי. ובזה מבואר למה כל שלא חל עליו שם דייסא אע"פ שבשלו ולכאו' גם מזין ומשביע נשאר בברכתו הראשונה ולדעת הראשונים צ"ל שרק דייסא משביע וכש"כ בביאור מרדכי אות כ"ה]

**חטה מבושלת**

עי' תוס' (ד"ה הכוסס) שחטים שלוקות כל שלא נתמעכו יפה ברכתם האדמה [והיינו שרק דייסא ברכתו מזונות ודייסא חשיבי או חיטים שחילקם כמבואר בגמ' או שנתמעכו לגמרי] וברבינו יונה כתב שרק כשנכתשו החיטים ונדבקו ונעשו דומיא דחביץ קדרה אז מברכים מזונות [אולם מהמשך ל' רבינו יונה משמע שכל שאין החיטים עומדים שלמים אע"פ שלא נדבקו מברך מזונות ועי' מג"א סי' ר"ח סק"ב שכוונת ר"י שכל שלא קלפם אע"פ שבשלם הרבה ע"כ הקליפה חוצצת ולא נדבקו זה בזה (אם לא שנתבקעו כש"כ המאירי) ועי' בביאור מדרכי אות כ"ד]

עי' ב"י סעיף ז' שנסתפק בכוונת רבינו יונה באורז אם בעינן נתמעך לגמרי או לא ולכאורה מבואר מזה שבחיטים לא סגי בנתמעך לגמרי אלא בעינן שיהיה כתוש או חלוק חוץ ממה שנתמעך שהרי רבינו יונה מבואר להדיא שיש לחלק בין אורז לחיטים וכדמוכח בברייתא אך מדברי הב"י ל"מ כן אלא שצידד שרבינו יונה מודה להרא"ש שחיטים ואורז שווים וצ"ע ובשו"ע סעיף ב' אי' ה' מיני דגן ששלקן או כתשן [אולם עי' ביאור הגר"א ויד אפרים שהגי' הנכונה שחלקן וכ"כ במשנ"ב] ועי' פמ"ג א"א סק"ב שכל שנתמעך יפה אע"פ שלא קלפם ברכתו מזונות והיינו דלא בעינן שידבקו זה בזה וכ"כ במשנ"ב סק"ג [וציין לדברי המג"א וע"ש מחצה"ש שנקט שכוונת המג"א שהסיר הקליפה וז"ל הלבוש שהוא מקורו של המג"א "או ממעכן ועושה מהן תבשיל" ומשמע שממעכן ביד עד שנדבקים] ובא"א סק"ה נקט שכל שחלקן ברכתו מזונות אפילו לא נתמעך.

**הסיר הקליפה אבל לא נתמעכו**

עי' רמב"ם פ"ג ה"ד שכל שחלקן או כתשן ברכתו מזונות וע"ש כס"מ בהל' ב' שכתשן היינו הסיר הקליפה וכ"כ המג"א סי' ר"ח סק"ב [ועי' ביה"ל סעיף ז' סוד"ה עד שלדעת הרמב"ם לא בעינן נתמעך בהסיר הקליפה. וצ"ע מקורו של הרמב"ם ועי' מחצה"ש שגם לדעת הרמב"ם עיקרו תלוי בנתמעך והוא ב' אופנים היאך נתמעך אולם באגרו"מ או"ח ח"ד סי' מ"ד ביאר כיון שהכל תלוי בדרך אכילתו וכש"כ המג"א סק"י לכן כיון שהדרך לאכול ריפות כמזון חשוב שפיר מעשה קדרה ע"ש] אך עי' ב"ח אות ג' שגרויפען וגרי"ץ ברכתם האדמה ועי' א"ר סק"ה שהק' והרי הסירו מהם הקליפה "ואפשר דס"ל דמ"מ בעינן נתמעכו ונדבקו וצ"ע", ועי' מג"א שם סק"ז שג"כ כתב שגרי"ץ ברכתו האדמה ותמה עליו פמ"ג כנ"ל ובא"א סק"י כתב שמבואר דעת המג"א שהסיר הקליפה ולא נתמעך מברך האדמה [ועי' משנ"ב סק"ד] ובעוללות אפרים דין י"א חולק שהסיר הקליפה לא נחשב מעשה קדרה וכמבואר במוע"ק יג ע"ב וכ"כ בביאור מרדכי אות כ"ד

עי' משנ"ב ס"ק ט"ו שכל שנחסר קצת מן החיטים בשעה שקלפם י"ל גם כשלא נימוח ברכתו מזונות וצ"ב

**ברכה אחרונה בכוסס חטה**

עי' בתוס' שפשוט שאין לברך על המחי' כמו שלא תקנו לברך מזונות [ובספר הפרדס הוסיף כיון שאינו זיין לא שייך לדון אלא משום על האדמה והיינו שגם להתוס' הטעם שאין מברכים מזונות הוא משום שאינו מזין אלא דמהאי טעמא לא סגי לענין ברכה אחרונה דמ"מ יברך על האדמה] ודנו האם לברך על האדמה ופרי האדמה [הרמב"ם פ"ג ה"ב כתב לברך בורא נפשות ועי' פמ"ג סי' ר"ח א"א סק"ז שזהו לשיטתו שמעין ג' דרבנן אך צ"ע שגם השו"ע בסו"ס ר"ט פסק דמעין ג' דרבנן] וצ"ע לדעת הסוברים שמעין ג' מה"ת היאך יוצא בבורא נפשות.

**חטה דקרא אי קאי על כוסס חיטה**

ועי' חי' הרא"ה בסוגיין ולעיל לו ע"א שחטה דקרא מיירי רק באוכלו בצורת מזון והיינו בדייסא והרשב"א לק' מד ע"א כתב שחטה דקרא מיירי רק באוכלו כדרכו כדייסא ולא בכוסס שאינו אכילה חשובה [וע"ע בדבריו לק' מא ע"א] ועי' רא"ש סי' ט' ובפמ"ג סי' ר"ח משב"ז סק"ז נקט שכוונתו כדברי הרא"ה וכ"כ באבן העוזר סי' ר"ח על המג"א סק"ז שספק הרא"ש הוא בזה גופא אם חטה דקרא הוא חטה חיה או דייסא אך מפשטות דברי הרא"ש לק' סי' כ"ה מבואר שס"ל דחטה דקרא אחטה חיה קאי עי' ב"ח סו"ס רי"א ובט"ז שם סק"ה ומג"א סק"ח וכן פסק המשנ"ב ס"ק ל"ה

**אם מן התורה בעינן דוקא מעין ג'**

אמנם עי' טור ריש סי' ר"ח שמשמע שמעין ג' הוא תקנת חכמים וע"ש בפמ"ג משב"ז סק"א שמדאורייתא יוצא בבורא נפשות [והיינו לא מיבעיא לדעת הדרישה סו"ס ר"ט שהמקור הוא מהלל"מ אלא אפילו לפי פשטות הרא"ש סי' ט"ז שהוא נלמד מואכלת וגו' מ"מ הרי חזינן ברא"ש פ"ק סי' י"ד שבברכת הזן ג"כ יוצאים (ועי' נשמ"א כלל מ"ז סק"א) ועי' חזו"א סי' ל"ד סק"א שבברכה כל דהו סגי מה"ת] ועי' טור סוף סי' ר"ט ובקושיית ב"י שם וע"ש מור וקציעה שכוונת הטור כיון שיש אסמכתא מן התורה מחמירים בספיקו ע"ש.

**ברכה אחרונה בקמח**

עי' חי' הרשב"א לעיל לו ע"א שגם בקמח יש להסתפק מהו ברכה אחרונה אך בטעם הספק כתב כיון שבעשה ממנו פת מברך ג' ברכות [ועי' טור סי' ר"ח שזהו חשיבות של ה' מינים שאפשר לעשות ממנו פת שעליהם חי האדם] והיינו משום שקמח ודאי אינו משבעת המינים עי' מג"א סי' רי"א סק"ח [עי' פמ"ג סי' ר"ח משב"ז סק"י שלכאורה גם בבוסר לפני פול הלבן יש לספק ברכה אחרונה שלו וצ"ע על השמטת הפוסקים אך להנ"ל א"ש וכש"כ המג"א שם שבוסר לפני פול הלבן אינו מז' מינים] ולכן הוצרך לסברא חדשה ועי' בשו"ע סי' ר"ח סעיף ה' לא פסק כן וע"ש מג"א סק"ו דשאני קמח כיון שאית ליה עילויא אחרינא וע"ש פמ"ג שתמה מדברי הרשב"א שלא חילק בזה, וע"ש הגהת הגרע"א. [ולהנ"ל א"ש שהתוס' ורא"ש נסתפקו רק בחטה שהוא מז' מינים ולא בקמח שאינו מז' מינים ורשב"א שחידש סברא של ראוי להיות פת יחידאה הוא והרי הרמב"ם אפילו בכוסס חיטים פסק בורא נפשות ולכן בקמח אין להחמיר וק"ל]

**טעם המחלוקת בברכת אורז**

יש לעיין בטעמו של רב ושמואל שלא נתקנה ברכת אורז אלא בה' מינים ועי' לעיל לה ע"ב שמחלו' רב ושמואל הוא נפק"מ גם לעניין הנודר מן המזון ומבואר שאין טעמו של רב ושמואל משום חשיבות ז' מינים אלא משום חשיבות מזון [ולכאורה היינו משום שודאי עיקר אבות המזון הוא הני ה' מינים ולכן לדעתם רק הם חשיבי מזון]

**מה חשוב מזון לדעת החולקים**

ועי' לעיל לה ע"ב שלומר שהכל איקרי מזון חוץ ממלח ומים היא קושיא לרב ושמואל וצ"ע לכו"ע חוץ מאורז ודוחן אינו מזון ועי' תוס' עירובין ל' ע"א (ד"ה לימא) שלדעת החולקים י"ל דכולו איקרי מזון רק שלא קבעו ברכת מזונות אלא במה שהדרך לקבוע סעודה ועי' נשמ"א כלל נ"ח סק"ב שכתב עפ"ז שעל הכל שאמר מזונות יצא חוץ ממים ומלח [והובא בביה"ל סי' קס"ז סעיף י' (ד"ה במקום)] אך מדברי הרא"ש ורבינו יונה בסוגיין שלאורז ודוחן יש חשיבות מזון מיוחד [ודברי התוס' י"ל שכתבו כן רק לס"ד שאין להקשות משם וק"ל]

**אורז מבושל שלא נתמעך**

עי' רמב"ם פ"ג ה"י שכתב באורז כל שנתבשל ברכתו מזונות ולא בעינן נתמעך ולא חילקם או קילפם [ע"ש כס"מ ה"ב] וכן צידד הב"י בדעת רבינו יונה והטעם כתב רבינו יונה כיון שכן דרך אכילתם [אך מדברי הב"י משמע וכמו שהעירוני שגם באורז עיקר הדרך הוא ע"י נתמעך אך כיון שהדרך לאכלם שלמים ולא חלוקים לכן כל שנתבשל לא ישתנה ברכתו בגלל שעדיין לא נתמעך כיון שאין הפרש גדול בינו לנתמעך לגמרי אבל בדוחן שעיקר הדרך הוא כתוש ויש הפרש גדול בין לא נתמעך לכתוש לכן רק בנתמעך לגמרי אף שלא חילקם יש לדון שכבר דומה לחילקם]

ועי' שו"ע סי' ר"ח סעיף ז' שהמחבר סתם שכל בישול סגי והרמ"א הוסיף עד שיתמעך ומשמע דעכ"פ לא בעינן חילקם אך ע"ש ביאור הגר"א "ולאו דוקא נתמעכו אלא שלא נשארו שלימים", [ועי' שעה"צ ס"ק י"ח שכוונת הגר"א שסגי בנתמעכו כל דהו וע"ש מה שדחק ל' התוס' "נתמעכו יפה"] וצ"ב שמבואר בב"י שגם חילקם צריך נתמעך וא"כ לכאו' כוונת הרמ"א שבעי רק נתמעך וא"צ לחילקם וכספק הב"י בכוונת רבינו יונה [אך לכאו' ברא"ש משמע שאורז וחיטים דינם שוה וצ"ע בב"י שהשווה דעת הרא"ש לרבינו יונה ועי' לעיל]

**ברכת דוחן**

עי' תוס' שלעניין דוחן לא איפרכו רב ושמואל ועי' רבינו יונה שביאר דכיון דחזינן בדעת ר"י בן נורי שרק אורז חשוב דגן הרי שהוא עדיף מדוחן [אולם עי' ספר האשכול "ואי משום דריב"נ אורז קאמר לאו משום שקרוב יותר לדגן דלדידיה דוחן נמי דגן הוא ונקט הכא אורז וה"ה לדוחן",] ומצינו כמה ביאורים בדעת הרי"ף

1. עי' שו"ת חת"ס סי' נ' שברכת מזונות אינו תלוי בהזנה וקביעות סעודה אלא שלא תקנו מזונות אלא בדבר שיש לו שייכות לפת ולכן אורז כיון שע"י גרירה ראוי לחימוץ ולהיות פת חשוב לדידן לברך מזונות [וצ"ע א"כ תליית הש"ס לעיל לה ע"ב בדין נודר מן המזון במחלו' רב ושמואל ודידן]
2. בנחלת דוד כתב שהטעם שלר"י בן נורי אורז מין דגן היינו משום שהוא מעלי טפי למזון מדוחן ע"ש.
3. בביאור מרדכי אות כ' ר"ל שדעת הרי"ף שאין מדרך לקבוע סעודה על דוחן.
4. בפמ"ג סי' ר"ח משב"ז ס"ק י"א שדעת הרי"ף שאין הדרך לעשות פת ותבשיל מדוחן ע"ש.

ודעת רבינו יונה והרא"ש שעיקרו תלוי במזון ולכן כיון שדוחן מזין כאורז אין לחלק ביניהם ולדבריהם גם שאר מינים המזינים דינם כן עי' רבינו יונה ותוס' הרא"ש.

**ברכת פת העשוי מקטניות**

עי' רי"ף שפת דוחן מברך שהכל ועי' רשב"א שכן מבואר בגמ' אך צ"ע למה אינו מברך האדמה ועי' רבינו יונה שביאר בב' אופנים **א)** מפני מעלתו ירד דכיון שנשתנה ויצא מתורת פרי אין אנו יכולים לומר עליו בורא פרי האדמה וכו' ע"ש ומדברי הספר הפרדס מבואר שהבין בכוונת רבינו יונה שכיון שאינו ניכר הפרי לא שייך עליו ברכת הפרי וע"ש שנתקשה ביסוד זה ["וכבודו במקומו מונח דאינו נכון בעיני כלל דהא אמרי' במתני' בפרק כיצד מברכין על פירות האדמה מברך בורא פה"א חוץ מן הפת שמברכין עליו המוציא וקבע ברכה לעצמו משום מעליותא דפת הא אי לאו הכי אמרי' עליה בורא פה"א אע"ג דאין עליו תורת פרי ועוד קשיא לי ממתני' דעל כל פירות העץ מברך עליהן בורא פרי העץ חוץ מן היין כו' דקבע ברכה לעצמו דהוא דבר חשוב הא לאו הכי מברכינן עליו בורא פרי העץ אע"ג דאינו פרי כלל ועוד דהא קי"ל דשמן ע"י אניגרון מברכין עליו בורא פה"ע אע"ג דאינו פרי כלל אלא משקה",] וכן הוא לשון האורחות חיים הל' ברכות ס"ה וכן נקט בשו"ת חת"ס או"ח סי' נ' [וע"ש שהק' מבשמים שחוקים ויש להעיר עוד הרי מצינו מחלו' ראשונים בדין פרי שנתמעך לק' לח ע"א ואפ"ה בדרכו בכך לכו"ע במילתיה קאי כש"כ התרומת הדן סי' כ"ט] וכן נקט ביאור מרדכי אות כ' [וע"ש שהק' א"כ למה דובשא דתמרא תלוי במחלו' ר"א ור"י]

**בשינוי גמור לא שייך ברכת הפרי**

ועי' פמ"ג סי' ר"ח משב"ז סק"ח "אבל למש"כ המ"א אות י"ב (היינו סברת רבינו יונה הנ"ל) י"ל כל **שנשתנה לגמרי** ונטחן הרבה יצא מכלל פרי האדמה ואין מברך רק שהכל" ומבואר שסברת רבינו יונה הוא שבשינוי גמור לא שייך ברכת הפרי ומצינו כן ברמב"ם פ"ח ה"ה לעניין קני סוכר שכל שנשתנה שינוי גמור לאו במילתיה קאי אפילו בעומד לזה עי' ביה"ל סי' ר"ב סעיף ט"ו (ד"ה על הסוקאר) ועי' הל' ברכות לריטב"א פ"ב אות כ"ח שאם בירך על הפת בורא פרי האדמה לא יצא "שכיון שנעשה פת אינו נקרא פרי כלל אלא לחם או מזון", [עי' רא"ה וריטב"א לק' מ' ע"ב]

אך לכאורה מל' רבינו יונה שכתב **מפני מעלתו ירד** משמע שהשינוי לטובה גורם שיקבל ברכת הפת וכיון שאינו ראוי לברכת פת צריך ברכת שהכל שהיא ג"כ חשובה כברכת הפת וכן מתבאר מדברי הפמ"ג סי' ר"ח א"א ס"ק י"ב שהק' על רבינו יונה שקמח שבשלו בהם לכאורה לא אישתני למעליותא ושוב ל"ש הסברא מפני מעלתו ירד ע"ש

**ב)** דכיון שאין הדרך לעשות פת מקטניות חשוב שפיר שינוי לגריעותא, ע"ש. [מבואר שאע"פ שלדעת הרי"ף פת דוחן שהכל כיון דאישתני לגריעותא אפ"ה לדעת החולקים ברכתו מזונות ועי' נחלת דוד דהיינו משום שרק בברכת הפרי שייך סברת אישתני לגריעותא ולא בברכת מזונות אולם מצינו בשו"ע סי' ר"ד סעיף א' בפת שעיפשה ותבשיל שנשתנה צורתו שברכתו שהכל אך שם הוא מדין נשתנה לקלקול ע"ש שו"ע הרב]

**סוגיית חביצא**

**א"ר יוסף הא חביצא**

בביאור הסוגיא מצינו מחלו' בראשונים [בהיות שהחילוקים בין רש"י לתוס' הולך על פני כל הסוגיא סידרנו קודם מהלך רש"י בכל הסוגיא ואח"כ שיטת התוס' ודעימיה.]

**שיטת רש"י**

ברש"י פי' דחביצא היינו שלנייקו"ק ועי' או"ז סי' קמ"ז דשלנייקו"ק הוא פירורי לחם מבושלים בתוך מחבת [ומיושב קו' המשכנות יעקב סי' צ"ד] והראשונים נקטו בדעת רש"י שר' יוסף רק בלחם מבושל ס"ל דבעי כזית [אולם בנחלת דוד העיר שכמו שלדעת התוס' חביצא לאו דוקא ואינו אלא דוגמא בעלמא (עי' לק') כמו כן נאמר לדעת רש"י וכן מבואר בחי' הרא"ה שאע"פ שפי' חביצא בבישול מ"מ אין זה טעם ר' יוסף וכן מפורש בריטב"א שפי' חביצא תבשיל ואפ"ה כתב דמנחות מיירי במאפה תנור (דלא ס"ל כר"ת) וכן ליקט מכולם קאי על ה' מינים ע"ש וכ"כ בפנ"י]

**בישול מפקיע השם לחם**

והיינו משום שהמעשה בישול מפקיע ממנו השם לחם וכמו שביאר הבעה"מ לק' לט ע"א (כז ע"ב) ורמב"ן שם בשם גאון ורק כל שיש בה כזית שהוא שיעור חשוב של לחם חשוב לחם גם לאחר בישול [ואין הטעם דכיון שכבר חל שם לחם תו לא פקע וכדלהלן וע"ש בהשגת הראב"ד שתמה שהרי אמרי' לק' לח ע"ב שגם ר' יוסי שס"ל שמצה מבושלת אינו יוצא בה ידי חובתו אינו אלא משום שחסר טעם מצה אך לכו"ע אין בכח בישול להפקיע השם לחם אך י"ל דכ"ז בדאיכא כזית לר' יוסף ותוריתא דנהמא לדעת ר' אשי וע"ע מש"כ ליישב בחי' הרמב"ן לק' שם

**אם טיגון דינו כבישול**

לדעת רש"י שכל הסוגיא בבישול ע"כ גם מנחות דינו כמבושל ועי' בתוס' (ד"ה חביצא) דהיינו משום דטיגון דינו כבישול [אך עי' רמב"ם פי"ג מעשה הקרבנות ה"ו שמבואר שלא טינגו המנחות כלל ורק לשו אותם בשמן ואח"כ אפאם במחבת ומרחשת וכבר העיר בזה בנשמ"א כלל נ"ד סק"ד ובנחלת דוד ועי' פמ"ג סי' קס"ח משב"ז ס"ק י"ט] ועי' תוס' הרא"ש שהק' שא"כ מה הק' אביי מר' ישמעאל והרי לדבריו מי ניחא והרי מפורש בברייתא לעיל דכשאין פרוסות קיימות מברך מזונות [וצ"ע הרי לרש"י פרוסות קיימות אינו כזית וכהירושלמי אלא נימוח וכפירש"י לעיל וא"כ שאני פירורי מנחות שלא נימוח] וע"ש שר"ל שכל זה נכנס בקושיית אביי וכוונתו להוכיח שטיגון אין דינו כבישול ועי' שעה"צ ס"ק נ"ב שלפי זה למסקנא אין דין טיגון כבישול וכ"כ בביאור מרדכי אות כ"ז. אולם ברבינו יונה מבואר שלדעת רש"י חביצא דר' יוסף מיירי בטיגון.

**דעת רש"י בעיסה עבה שנתבשלה**

הנה לדעת רש"י שסברת ר"י בחביצא אינו אלא בדבר שנתבשל ע"כ מיירי במנחות שנטגן ולא כש"כ הר"ש בפ"ק דחלה מ"ה והיינו כדעת ר"ת שעיסה עבה שנתבשלה חשוב לחם וכ"כ בשו"ת משיבת נפש ס"ד ובברכת ראש אך צ"ע שבפשוטו עיקר סברת ר"י הוא שכיון שכבר שם לחם תו לא פקע והרי גם לר"ת השם לחם חל רק לאחר שנתבשלה וכמבואר ברש"י מעילה ט' ע"א (ד"ה ולסדר) [וכ"כ בחזו"א סי' כ"ו סק"א ובגליונות הל' חו"מ ועי' לק בזה] וא"כ ל"ש כלל סברת ר"י במנחות וכבר עמד בזה בכתבי הגרי"ז מנחות עה ע"ב [וצ"ל שאין טעמו של ר' יוסף דכיון שכבר חל עליו שם לחם תו לא פקע אלא הטעם דכיון שיש לו תכונות לחם מצד עצמו אין לו צורך לאפייה שהוא מעשה עשיית לחם כדי להחיל עליו שם לחם וכ"ז בכזית שהוא שיעור חשוב לכן יכול לקבל שם לחם גם בלי אפייה ודו"ק]

**נתבשל כשהיה כזית ואח"כ פיררו**

מראיית ר' יוסף ממנחות מוכח שאע"פ שלדעת רש"י עיקר הפקעת הלחם תלוי בבישול אפ"ה אין הדבר תלוי בשעת המעשה בישול אלא אפילו אם בשלו כשהיה כזית כהני מנחות ואח"כ פיררו לפחות מכזית פקע ממנו שם לחם [ולכאו' כן הסברא פשוטה שאין המעשה בישול מפקיע אלא עצם השם תבשיל הוא סתירה לשם לחם ורק בעודו כזית שהוא לחם חשוב עדיין נשאר עליו השם לחם הקודם אבל כל שהתפרר לפחות מכזית שוב משפיע עליו מה שהוא תבשיל] אולם עי' פמ"ג סי' קס"ח א"א ס"ק כ"ח שצידד שכל שהיה כזית בשעת הבישול שוב לא איכפת לן שיפררו אח"כ [והובא בביה"ל שם (ד"ה אם יש)] וצ"ע אך י"ל שלהלכה שקי"ל כתוס' ליכא ראיה מהגמ' וכ"כ בשו"ת בית אפרים או"ח סי' י"א ובחזו"א סי' כ"ו סוף סק"ו [וע"פ קו' התוס' הרא"ש לעיל בדברי אביי היה אפשר לנטות קצת מתירוצו ולומר שאביי בא להוכיח שיש הבדל בין פירר קודם בישול לפירר לאחר בישול] וע"ע סק"ה ["ומיהו נראה דכשפותת ואוכל מיד אינה בטלה דאל"כ לא מש"ל פרוסה קימת אלא כשלועס כזית שלם וצ"ע"]

**ליקט מכולן כזית**

הראשונים הק' על פירש"י שליקט מכולן ע"כ לא קאי על מנחות שאינו בא חמץ וגם אינו כשר לחובת מצה [עי' בעה"מ ומאירי שתי' שהכוונה בחולין כיוצא בו וע"ע פנ"י וצל"ח] וע"כ דמיירי בה' מינים וא"כ כיון שלא נתבשל אינו דומה כלל לחביצא דר' יוסף [מדברי רבינו יונה משמע שעיקר החילוק בין מבושל ללא מבושל הוא שכל שאינו מבושל שאדם יוצא בה ידי חובת מצה ע"כ מברכים עליו המוציא אבל כשהוא מבושל שאין יוצאים בה ידי חובת מצה לר' יוסי לק' לח ע"ב משום שאין בה טעם מצה שוב י"ל שגם לעניין ברכת המוציא לא החשיבוהו כלחם ומשמע שלעניין ברכה אין הבישול משפיע בעצם רק הדבר תלוי בשם לחם לעניין מצה]

**היה פחות מכזית ואח"כ חיברם**

מבואר בגמ' שאם לקח פירורי מנחות ועירסן דינו ככזית ומבואר שגם אם כבר היה פחות מכזית כל שחזר ועירסן ונעשה כזית חשוב לחם וצ"ב שכשלא היה בהם כזית פקע ממנו שם לחם והיאך חזר ע"י העירוס ועי' פירש"י שכתב דמיירי בחזר ואפאם ועי' שו"ע הרב סי' קס"ח קו"א סק"י שרש"י לשיטתו הוכרח לפרש כן שכיון שהבישול הפקיע השם לחם א"א להחזירו אלא ע"י אפייה שמבטל הבישול [וכ"כ בביאור הסוגיא באבן העוזר ובדרך החיים] אולם במחצית השקל סי' קס"ח מג"א ס"ק כ"ח שע"כ מדלא אמרו בגמ' רק עירסן ולא אפאם ע"כ שאין זה משנה לדינא וכ"כ להוכיח בנשמ"א כלל נ"ד סק"ד מדברי רש"י במנחות עה ע"ב שלא פירש דמיירי שאפאם [אולם ברש"י שם פי' שליקט מכולם לא קאי על מנחות ע"ש רש"י כת"י ובתוס'] ועי' שו"ת בית אפרים סי' י"א שביאר שהטעם שמועיל עירסן היינו כיון שבשעת בישול היה כזית מהני מה שעירסן לחזור לקדמותו אבל אם היה בשעת בישול פחות מכזית וכבר פקע ממנו שם לחם שוב לא יועיל מה שעירסן להחזירו לשם לחם ע"ש, וצ"ב. [(וע"ש מה שביאר למה פירוש רש"י דמיירי באפאם ע"ש) ובפשוטו י"ל ע"פ המבואר לעיל שאין סברת הגמ' כיון שחל תו לא פקע וכדמוכח ממנחות אלא שכל שיש שיעור כזית מהני מה שהוא בלילה עבה כדי שיחשב לחם]

**מתי נאמר התנאי של תוריתא דנהמא**

לדעת רש"י מה שהצריך רבא שיהיה תוריתא דנהמא לא מצינו כן אלא בפת שנתבשל ובעצם היה צריך להפקיע ממנו השם לחם לזה כל שעדיין יש תוריתא דנהמא נשאר השם לחם הקודם אבל בלחם שלא נתבשל ושרה במים עד שאיבד תוריתא דנהמא לא אכפת לן וכ"כ בבעה"מ לק' לט ע"א ובחי' הרמב"ן שם בשם גאון ע"ש. [וע"ש ברמב"ן שהק' ע"ז מסוגיין וקושייתו צ"ב. ועי' ביאור מרדכי אות כ"ט שכן מוכח ממה שאמרו פת צנומה בקערה ולא בקדרה וע"כ בדליכא תוריתא דנהמא דבאיכא הרי גם בקדרה חשוב לחם] אולם במרדכי סי' קי"ט נקט שגם לדעת רש"י ע"י שרייה דפקע מיניה תואר לחם ברכתו מזונות ע"ש

וכן מבואר לדעת רש"י שגם בלחם שנתבשל שייך בו תוריתא דנהמא שלא כדעת הראשונים שיובא לק' [אך עי' לק' בשם המג"א ס"ק ל"ו ולדבריו ליכא ראייה] ויסוד המחלו' בזה מתבאר מדברי המג"א סי' קס"ח ס"ק כ"ח שהוא איזה דרגא של תואר לחם צריך לחלות שם לחם ע"ש

**ביאור דברי הברייתא דפרוסות קיימות**

בתוס' (ד"ה חביצא) הביאו שבירושלמי פירשו דפרוסות קיימות היינו שיש כזית וצ"ע לדעת ר' אשי ורבא שאין הדבר תלוי בכזית וע"ש (בד"ה אמר) שלדעת רש"י אין הדבר תלוי בכזית אלא שבדרך כלל כשיש כזית סימן שלא נימוח לגמרי ויש תוריתא דנהמא וכ"כ בחי' הרא"ה לעיל בע"א ולפי זה מבואר שלרבא אין מעלה של כזית וכל דליכא תוריתא דנהמא גם כזית לא חשוב לחם ודלא כר' יוסף וכ"כ בביאור מרדכי אות כ"ז ובחזו"א סי' כ"ו סק"א.

אולם ברבינו יונה נקט שלרש"י רבא חולק על הירושלמי ופרוסות קיימות היינו שלא נימוח לגמרי ועי' ב"י סי' קס"ח דהיינו משום דלא מצינו שר' אשי חולק על ר' יוסף בזה.

**שיטת התוספות ושאר ראשונים**

עי' בתוס' רבינו יונה והרא"ש שפירשו דחביצא היינו בלא נתבשל אלא שנדבקו ע"י מרק.

**אם לר' יוסף יש לחלק בין פירורים בעין לחביצא**

והנה עי' באחרונים שתמהו לדעת התוס' שיקשה גם לנפשיה היאך הק' מלקט מכולן הרי שם לא מיירי מנדבקו ע"י מרק ומצינו ב' מהלכים באחרונים **א)** עי' פנ"י שצידד לומר שלדעת התוס' צ"ל שגם לקט מכולן מיירי כששראם במים ולא הוצרכו לפרש משום שסתם אדם אינו אוכל פירורים לבד וכ"כ בקר"א מנחות עה ע"ב וכן צידד הגרע"א [אך ע"ש מה שהק' בזה] **ב)** במעדני יו"ט אות י' ובביאור הגר"א סי' קס"ח סעיף י' ובנחלת דוד ובשו"ת בית אפרים או"ח סי' י"א ובנשמ"א כלל נ"ד סק"ד ובמאמר מרדכי סי' קס"ח ס"ק כ"ב ובשו"ע הרב סי' קס"ח קו"א סק"ט כתבו שלגבי סברת ר' יוסף שפירורים פחות מכזית לא חשוב לחם אין מקום לחלק בין דיבק ללא דיבק ומה שחילקו בזה הראשונים אינו אלא לעניין תוריתא דנהמא ע"ש. [ולכאו' כ"ז לפי ההבנה שגם פירורים בעי תואר לחם אלא שחשוב שפיר תואר ונמצא שאין שום מעלה בפירורים בעין אלא לעניין תואר לחם אבל אם נאמר שהחסרון של חביצא הוא משום דנשתנה למאכל אחר ולכן בעינן תואר לחם להחזיק השם לחם הקודם א"כ שפיר י"ל דסברא זו מהני גם לכזית אולם במשיבת נפש סי' ד' ביאר שגם לסברת נשתנה אינו אלא לעניין תואר לחם או לעניין פחות מכזית שבא מלחם גדול שאין הסברא כיון שחל תו לא פקע אלא שהוא סברא מיוחדת לעניין תואר לחם שכל זמן שלא נשתנה למאכל אחר ע"כ הוא לחם גם בלי תואר לחם או לעניין בא מלחם גדול שע"י שנשתנה כבר אין קשר ללחם הגדול (וז"ל החזו"א סי' כ"ו סק"ד "והא דפריך מלקט מכולן כו' נראה דסבר אביי דלא עדיף פחות מכזית בתחלה היינו שעשה עיסה פחות מכזית מפרורין הבאין מלחם גדול אף שנטגנו ואם איתא דפחות מכזית אף דאית ליה תריתא דנהמא בטל ע"י טיגון גם פחות מכזית בתחלה לא חל עליו שם לחם",) משא"כ לעניין פחות מכזית שכל שאין לו שיעור חשוב של כזית אינו חשוב להקרא לחם מה יושיענו שלא נשתנה סו"ס אין לו שיעור לחם]

**שיטת ר' אשי ורבא לדעתם**

ועי' רבינו יונה והרא"ש שכתבו שלמסקנא לדעת ר' אשי ורבא יש ג' דינים בזה **א)** שאם נתבשלו בעינן דוקא שיהא בהם כזית וזהו ברייתא דלעיל דבעינן פרוסות קיימות והיינו כזית כדאי' בירושלמי והיינו משום שכל שנתבשל לא חשוב תואר לחם [ולא כרש"י הנ"ל] **ב)** ואם לא נתבשלו אלא נדבקו ע"י מרק כל שאין בו כזית בעינן תואר לחם וכשיש תואר לחם לא בעינן כזית **ג)** ואם פירר לחם אפילו דק דק והוא בעין לא איכפת לן שאין בו תואר לחם.

**החסרון של בישול לדעתם-ודין טיגון-**

הנה לדעת רבינו יונה ודעימיה כפשוטו אין כח בעצם הבישול להפקיע השם לחם וכדמסקינן לק' לח ע"ב שאין בישול אחר אפיה וכש"כ הרמב"ן לק' לט ע"א וכל תועלת של בישול הוא להוריד התואר לחם והנה עי' תוס' (ד"ה לחם) שמה דס"ל לר"ת שבלילה עבה שבישלו חשוב לחם אינו אלא בדאיכא תואר לחם וצ"ע שהרי נתבאר כאן שבבישול ליכא תואר לחם ועי' מג"א סי' קס"ח ס"ק ל"ו שיש לחלק בין בישול באלפס לבישול בקדרה [יעוי' רש"י שפי' חביצא הוא באלפס ולדברי המג"א אינו חולק בזה על הראשונים שבבישול ליכא תואר לחם כיון שהם מיירי בקדרה וכבר העיר בזה הפמ"ג סי' קס"ח א"א ס"ק ל"ז.] ולפי זה כל טיגון ג"כ יש תואר לחם דהו"ל כבישול באלפס עי' מג"א ס"ק כ"ז ואינו שייך למש"כ תוס' בדעת רש"י שטיגון דינו כבישול דשם הנידון מצד שבישול מפקיע השם לחם ונידו"ד מצד תואר לחם [אולם בשעה"צ ס"ק נ"ב דימהו ודבריו לכאו' צ"ע שהתוס' רא"ש כתב כן לשיטת רש"י אך להלכה דקי"ל כרבינו יונה ורא"ש ע"כ אין זה נידון הסוגיא וביותר דקי"ל כר"ש פ"ק דחלה מ"ה דמנחות מיירי באופן שלא נטגן ע"ש ועי' חזו"א סי' כ"ו סק"ו] אך האחרונים (עי' אבן העוזר סי' קס"ח סעיף ז' בסופו בית אפרים סי' י"א ומגן גיבורים ס"ק כ"א) שהרבו לתמוה על דבריו שבראשונים מפורש שגם בבישול גמור חשוב לר"ת לחם ועי' שו"ע הרב סי' קס"ח קו"א סק"ז.

**ביאור החזו"א**

ועי' חזו"א סי' כ"ו סק"א ["וצ"ל שלחם מבושל נשתנה צורתו הקודמת אבל עיסה שנתבשלה יתכן שיהי' לה תואר לחם כל דהו",] ובסק"ה נקט שיש ב' גדרים בתואר לחם א' צורתו וב' עצמותו ולעניין בישול עיסה הנידון מצד צורתו ולזה מועיל כל שהוא כזית ואילו בבישול פת בפחות מכזית לא מהני כיון שעצמותו נשתנה ובכזית לא בעי אפילו צורתו ע"ש [וז"ל, "אכן יותר נראה דלעולם גם עיסה שנתבשלה ליכא עלה תוריתא דנהמא בעצמותה מבושל ולא אפוי והא דכתבו דבעינן שיהי' תוריתא דנהמא היינו תואר צורתו ואע"ג דבפת מבושל לא אכפת לן בצורתו כיון שנשתנה עצמותו היינו היכי דליכא כזית אבל בכזית גם כשנשתנה עצמותו וצורתו אינו בטל ובעיסה גם באית בה כזית בטלה בדליכא עלה עלה תוריתא דנהמא גם בצורתה",] ולפי זה דברי ר"ת בעיסה שנתבשלה אינו אלא כשיש בה כזית וכ"כ בבית מאיר בסעיף י"ג ובאבן העוזר ומגן גיבורים

ולפי זה אם טיגון דינו כבישול ומשנה מציאותו הרי ממילא ליכא תואר לחם ותלוי בנידון התוס' הנ"ל.

**קושיית אביי מר' ישמעאל**

לדעת רבינו יונה שכל שיש בישול בפחות מכזית לכו"ע אינו לחם צ"ע קושיית אביי מר' ישמעאל והרי לדבריו מי ניחא והרי המנחות ניטגנו [אך דבר זה תלוי במחלו' ר"ת והר"ש פ"ק דחלה מ"ה] ולכאורה מוכח מכאן שלדעת הני ראשונים אין דין טיגון כבישול

**גדר בישול המפקיע תואר לחם**

עי' מג"א ס"ק כ"ה שעירוי כלי ראשון כיון שנחלקו בו אם חשוב כלי ראשון אין לאוכלו אלא תוך הסעודה וע"ש פמ"ג שיש לדון בזה כיון שאינו מבשל אלא כדי קליפה וא"כ עיקר הלחם קיים [ולכאו' אף שבקליפה אין תואר לחם לא סגי כיון שביחס לעיקר הלחם הרי זה כמכסהו בכיסוי וביותר להמבואר בחזו"ט שצורת לחם יש לו ורק עצמותו תבשיל ולא אפוי] ולכאו' יש להעיר עוד דעי' חזו"א סי' כ"ו סק"ט ששיעור בישול להפקיע תואר לחם לא סגי ביד סולדת אלא דבעינן שיעור בישול ועכ"פ מאכל בן דרוסאי ובפשוטו בעירוי לחוד אין בו כוח לבשל וכש"כ בשו"ת משכנות יעקב סי' ק"ה [ועי' בשעה"צ סי' שי"ח ס"ק קי"א ובס"ק ס"ג]

**טעם שמועיל כזית בפת מבושל**

עי' ב"ח סי' קס"ח אות ח' שהק' על מה דאמר ר"ת שעיסה שבשלה אינו לחם כשאין בה תוריתא דנהמא אפילו כיש בו כזית דמ"ש מחביצא דחשוב לחם אפילו כשאין תואר לחם כל שיש כזית וע"ש שתי' דשאני חביצא שכבר חל שם לחם אולם מצינו במג"א קס"ח ס"ק כ"ח ובשו"ע הרב סעיף כ' שגם לאחר שכבר ירד תואר לחם מהני לגבלם לכזית ויחשב לחם ומשמע שאין הטעם משום דכיון שכבר חל שם לחם תו לא פקע.

**ביאור החילוק בין חביצא לפירורים בעין**

הנה בטעם החילוק בין חביצא לפירורים בעין מצינו מחלוקת באחרונים **א)** שמדברי הנחלת דוד והשו"ע הרב סי' קס"ח סעיף י"ח ובמאמר מרדכי ס"ק כ"ב מבואר שהוא סברא טכני שבלי הדיבוק עדיין לא נפסד צורתו ואע"פ שאינו ניכר מחמת קטנותם אין זה חסרון בתואר לחם ועי' רבינו יונה לק' (כז ע"ב) שכתב שטעם המוציא בפירורים כיון שמראהו עמד בהו ע"ש ועי' רשב"א לק' לט ע"א שכתב שגם בפירורי לחם שייך תוריתא דנהמא [ובחזו"א סי' כ"ו סק"ה ביאר שיש שינוי צורה ושינוי בעצמותו ובישול אע"פ שיש צורה מ"מ נשתנה עצמותו ול"ח תואר לחם ופירורים כיון שלא נשתנה עצמותו אע"פ שליכא צורה חשוב כאיכא תואר לחם] ובפנ"י בסוגיין שהוא דחוק. **ב)** מדברי הפנ"י ורע"א מבואר שנקטו שהוא סברא של אישתני והיינו שגם פירורים אין בהם תואר לחם אלא שכל שלא אישתני נשאר השם לחם הקודם [ולכן נקטו שגם לגבי פחות מכזית שייך סברא זו] ועי' ספר הפרדס שהביא דברי רבינו יונה וכתב "דכיון שהוא לחם גמור מה לנו בתואר לחם"[ומשמע שהסברא בזה שכל שהוא לחם בעין לא פקע ממנו השם לחם הקודם שחל עליו ורק בנדבק ועשה ממנו מאכל אחר אז בעינן התואר לחם להחזיק השם לחם הקודם ועי' לעיל משו"ת משיבת נפש]

**פירורים שרויים במים**

עי' תוס' שהביא מר' דוד מיי"ץ שהשורה פירורים במים עד שמתלבן המים לא חשוב תוריתא דנהמא והובא בשו"ע סי' קס"ח סעיף י"א אע"פ שבסעיף י' הובא רבינו יונה הנ"ל ותמה שם בפר"ח ובשו"ת משכנות יעקב סי' צ"ד שלדעת רבינו יונה שכל שהוא בעין לא בעינן תוריתא דנהמא א"כ גם בנשרה במים כל שלא נדבק ברכתו המוציא אך יעוי' במאמר מרדכי ס"ק כ"ב שהעיר מל' רבינו יונה לק' (כז ע"ב) שכתב שהטעם שפירורים מברכים עליו המוציא כיון שמראהו עמד בה ומשמע דהיינו משום דאיכא תוריתא דנהמא אלא שאינו ניכר מחמת קטנותו ע"ש. ועי' לעיל.

**מהו חידושו של ר' יוסף בכזית**

עי' נשמ"א כלל נ"ד סק"ד שתמה שלדעת התוס' שלא בישלו א"כ למה הוצרך ר' יוסף ראיה שפחות מכזית ברכתו המוציא וצ"ל שס"ד שפירורים לא חשיבי אפילו כזית וכ"כ בחזו"א סי' כ"ו סק"ו ועי' משיבת נפש סי' ד' דהיינו כל שלא בא מלחם גדול

**חזר ועירסן**

עי' מג"א סי' קס"ח ס"ק כ"ח שהוציא מכאן שהעושה עיסה ממצה טחונה ומבשלו חשוב לחם גמור ובאבן העוזר הבין שהחיבור נעשה רק ע"י בישולו ולכן תמה עליו ובאמת במג"א ס"ק כ"ד וכ"ו מבואר שחיבור של בישול לא חשוב חיבור וכבר עמד בזה בא"ר ועי מחצה"ש שכוונת המג"א שעצם הגיבול חשוב חיבור [וזה עדיף מחיבור של בישול כמו שביאר בשו"ע הרב סעיף כ' ובקו"א סק"י דשם נשאר חתיכות נפרדות המדובקים משא"כ ע"י גיבול נעשה כדבר א' ממש ובמחצה"ש ביאר באו"א] אך בא"ר ס"ק כ"ב העיר שי"ל שמה דמהני חזר ועירסן בסוגיין היינו בחזר ואפאם וכן האריך בזה בשו"ת משיבת נפש (להגאון מפלאצק) סי' ד' [עי' לעיל מה שהובא בזה] ולפי עכ"פ בחזר ואפאם ודאי חשוב לחם [וכ"כ במשנ"ב ס"ק נ"ט אך כתב שם שאם נילוש בקצת שומן ואפאם לא יאכלם אלא תוך הסעודה ומשמע שחשש לדעת המבר בפת הבאה בכיסנין אולם בס"ק ל"ד הכריע כהרמ"א וצ"ע] אך בתהלה לדוד ס"ק כ"ה ר"ל שאפייה מועיל רק לאשוויי כזית אבל לא לעשותו לחם מחדש שאין אפייה אחר אפייה וכ"כ בבית אפרים סי' י"א ועי' מג"א סי' תע"א סק"ח

ולעיל הובא שהנשמ"א ובית אפרים העירו דשאני לר' יוסף שהכל תלוי בכזית אבל לדידן שתלוי בתואר לחם כל שהתחיל לגבלו ואיבד התואר לחם שוב לא מהני החיבור לתת לו שם לחם ועי' רמ"א סי' תע"א סעיף ב' שמבואר שפירורי מצה שגיבלו חשוב לחם

**איבד תואר לחם וחזר ועירסן**

ועי' נשמ"א כלל נ"ד סק"ד שר"ל שחזר ועירסן מועיל רק בנידון של ר' יוסף שהוא מצד שליכא חשיבות לחם כיון שהוא פחות מכזית ולזה מהני חזר ועירסן שיהיה לו חשיבות לחם [שכיון שהוא מציאות של לחם כל שיש בו שיעור חשוב של לחם חל עליו שם לחם] אבל לדידן שהכל תלוי בתואר לחם כל שפקע ממנו תואר לחם לא יועיל חזר ועירסן [ולכן כתב שבנידון המג"א שעירבם עם מים וביצים וכדו' שדינו כחביצא הרי כבר איבד תואר לחםד שלו ולא יועיל החיבור] וכ"כ בא"ר ס"ק כ"ז שכל ששרה פירורים במים עד שנתלבנו אינו מועיל מה שיגבלם אח"כ וכ"כ בשו"ת בית אפרים סי' י"א אולם בשו"ע הרב סעיף כ' נקט שגם באיבד תואר לחם מהני חזר וגיבלם [והיינו שגם לדידן כל שיש כזית חל שם לחם לא מחמת שפעם היה שם לחם].

**בישלם וחזר ועירסן**

כבר הובא לעיל שלפירש"י דמיירי בלחם שנתבשל מוכח שחזר ועירסן מועיל גם באופן שכבר פקע ממנו השם לחם ע"י הבישול ועי' לעיל שי"ל דלרש"י בעינן דוקא חזר ואפאם

**בא מלחם גדול**

עי' פירש"י [ועי' צל"ח שתמה שהרי במנחות פתת כל הלחם] וכן מבואר בתוס' הרא"ש אולם במאירי פי' "כלומר שהוא מברך על פת גדולה ובוצע ממנו פירורים פחות מכזית" [ועי' חזו"א סי' כ"ו סק"ד שתמה מה מועיל הנשאר לפירורין ובסק"ו העיר על השמטת הפוסקים דין זה וע"ש שר"ל שהכוונה שפרס מלחם גדול ואכל] ועי' חי' הריטב"א ועי' בית מאיר שר"ל שב' תי' הגמ' חזר ועירסן ובא מלחם גדול לא נאמרו אלא כדי ליישב דעת ר' יוסף אך לדידן אין מקור לתרוייוהו ע"ש וע"ע שפ"א מנחות עה ע"ב. ובנחלת דוד ר"ל שהכוונה שכל שכבר חל עליו שם לחם [והיינו שהיה כזית] תו לא פקע וע"ע כתבי הגרי"ז שם שהאריך בזה

**שיטת הראב"ד בפירורים פחות מכזית**

עי' רשב"א שהביא מהראב"ד שאין פירור פחות מכזית אינו מברך המוציא אלא מזונות אלא א"כ אכל כמה פירורים שביחד הגיעו לשיעור כזית ועי' בספר הבתים שכתב בשמו שאם דעתו לאכול פחות מכזית מברך מזונות אבל אם דעתו לאכול הרבה או שבא מלחם גדול גם על פחות מכזית מברך המוציא אולם עי' מאירי שהביא בשמו שגם באכל כמה פירורים אינו מברך המוציא אלא בקיבצם יחד ויאכלנו בלוגמא אחת "אבל פחות מכזית בלוגמא אחת אע"פ שהיה לפניו הרבה ושבדעתו לאכול הרבה אין מברך בה המוציא לכתחלה", וכ"כ בשמו המכתם.

**שיטת הרמב"ם בחביצא**

עי' רמב"ם פ"ג ה"ח ומה שהביא הכס"מ לתמוה על סתירת דברי הרמב"ם וע"ש ג' מהלכים וע"ע ט"ז סי' קס"ח ס"ק' י"ב מהלך נוסף [ובעיקר שיטת הרמב"ם בדין בישול אי מבטל אפייה ע"ש פמ"ג במשב"ז שנקט שהרמב"ם סובר שאין בישול מבטל אפייה אולם בשו"ת משכנות יעקב סי' צ"ד נקט שדעת הרמב"ם שבישול מבטל אפייה וכ"כ בפמ"ג סי' שי"ח משב"ז סק"ז ובאגלי טל מלאכת אופה אות ט"ו אך ממה שהוצרך הרמב"ם בבישול לעיבור צורה ל"מ כן וכבר העיר בזה הקר"א לק' בסוגיא דשלקות אך הפמ"ג בסי' קס"ח צידד שהוא מדרבנן]

**שמעתתא דתחילתה עיסה וסופה סופגנין**

**מתני' חלה פ"א מ"ה**

**תחלתה עיסה וסופה סופגנין תחלתה סופגנין וסופה עיסה חייבת בחלה**

בביאור דין זה נחלקו ר"ת עם שאר הראשונים

[וראוי להקדים שבעיקר חובת חלה מצינו ב' פסוקים "ראשית **עריסותיכם** חלה תרימו תרומה" (פר' שלח טו-כ') "והיה באכלכם מ**לחם** הארץ" (שם יט) ועי' בלבוש יו"ד סי' שכ"ט סעיף א' "אין חיוב חלה תלוי אלא בעיסה שראוי לבוא לידי לחם דכתיב ראשית עריסותיכם וגו' וכתיב והיה באכלכם מלחם הארץ", והיינו שגם עריסותיכם אינו חייב אלא באופן שעומד להיות לחם ועי' פמ"ג סי' קס"ח משב"ז ס"ק ט"ז "דעת ר"ת פסחים לז ע"ב תוס' ד"ה דכו"ע דחלה מגלגול עבה אפילו דעתו לבשלה בקדרה חייבת מיד בחלה "עריסותיכם" כתיב וכן בלילה רכה ואפה בתנור "לחם" כתיב וחייב", ומשמע שנקט שיש ב' מחייבים או עיסה או לחם ועי' לק']

**דעת ר"ת**

שתחלתה עיסה הכוונה לעיסה הנעשית בבלילה עבה [גדר בלילה עבה כתב המאירי פסחים לז ע"ב דהיינו כל עיסה שעומדת מעצמה בלי דפנות הקערה] וסופה סופגנין הכוונה ע"י בישול וטיגון והיינו שכל עיסה שבלילתו עבה חשוב לחם אע"פ שבשלה ונחלקו הראשונים בשיטת ר"ת וכדלהלן.

יעוי' רמב"ן בהל' חלה שלדעת ר"ת לא שייך שום פטור בעיסה בלילה עבה ומה שמצינו פטור בעיסת כלבים ולחם העשוי לכותח ע"כ מיירי בבלילה רכה [וע"ש מהריט"א ובתורת הארץ פ"ד אות נ"ג ולכאו' הדבר תלוי במחלו' ר"ש ור"מ אם נלמד מלחם הארץ או מעריסותיכם וכדברי הרמב"ן כתב נמי המהרש"א ופנ"י על התוס' בסוגיין] ומבואר מדבריו שיסוד סברת ר"ת שעיסה עבה נחשב תחילת עשיית לחם כיון שזהו הצורה הרגילה של עשיית פת וסגי בשלב זה להחשיבו כלחם [וז"ל ספר המכריע סי' ס"ג "הנה ר"ת סובר שכל זמן שלש את העיסה קשה כדרך שלשין לעשות לחם אע"פ שחלט ברותחין וכו' לחם גמור מיקרי וחייב בחלה וכו'",]

**הדין לעניין המוציא ומצה**

ומתחלה רצה ר"ת לומר שרק לעניין חלה שחיובה תלוי בגלגול סגי בבלילה עבה אך הוכיח מסוגיין שגם לעניין המוציא הדין כן [ועי' פנ"י שהיינו משום שהשוו חכמים דין המוציא לחלה ודבריו צ"ע חדא שלעניין תוריתא דנהמא לא השוו ועוד שבתוס' פסחים לו ע"ב ובר"ש בחלה מבואר שלדעת ר"ת חשוב לחם גם לעניין חובת מצה] ומבואר מדברי ר"ת שעיקר הסברא בחלה נשאר שהוא משום שחיוב חלה תלוי בגלגול וצ"ב [ובראש יוסף פסחים לו ע"ב כתב שבלילה עבה שלא היה בו כשיעור ובשלה ואח"כ צירפם בסל לשיעור אינה מתחייבת והיינו כנ"ל שעיקרו תלוי בגלגול (בצל"ח בסוגיין ובית אפרים יו"ד סי' ס"ט כתבו כן באופן שלאחר הבישול ליכא תואר לחם וזה מבואר היטב) וצ"ע שהרי לעניין המוציא אין חילוק בזה]

**כשאין תוריתא דנהמא וגדרה**

כתבו התוס' שגם לדעת ר"ת שכל בלילה עבה חייב בחלה מ"מ לעניין המוציא בעינן תוריתא דנהמא ולכן כתב שאטריות שאין בהם תואר לחם לא חשוב לחם לגבי המוציא ועי' גינת ורדים או"ח כלל א' סי' כ"ד שנתקשה למה באטריות ליכא תואר לחם ומצינו בזה ג' מהלכים

1. בגינת ורדים שם כתב שאטריות של התוס' הכוונה שלאחר שעשה בלילה עבה ריככו במשקין ועשהו בלילה רכה [עי' רבינו יונה שהביא דוגמא זו אך עי' לק' בשם הביה"ל] ומה"ט בבישול נראה כתבשיל אבל אטריות שלנו שנתבשל בעודם עיסה עבה ודאי חשוב תואר לחם [ע"ש שתואר לחם אינו צורה של פת דהרי לחם הפנים לא היה צורת פת וע"כ שיהא ניכר שהוא מעשה עיסה לאפוקי כשנשחת תוארה ומיחלפא לרואים שהיא דבר אחר ע"ש] ונתקשה בסתימת דברי הב"י בזה ע"ש.
2. עי' שו"ת פרח שושן או"ח כלל א' סי' ה' שחולק עליו משום שמדברי הראשונים ל"מ כן וביאר שיש בישול בהרבה מים שבזה ליכא תואר לחם משא"כ בבישל בקצת מים או נטגן [וכבר כתב כן המג"א סי' קס"ח ס"ק ל"ו] ואטריות כיון שנתבשל בהרבה מים לא חשוב תואר לחם [שגדר תואר לחם הוא כל שנקרם פניו כלחם כסופגניה וכדו' לאפוקי אטריות שהוא תבשיל ע"ש]
3. בפמ"ג סי' קס"ח משב"ז ס"ק י"ט כתב שאטריות אפילו אם נטגן לא חשוב תואר לחם וכן מבואר להדיא בדרכי משה סק"ג שאפילו אפאו לית ביה תוריתא דנהמא ועי' שו"ע הרב בקו"א סק"ז שביאר דהיינו משום שהם דקין [ומצינו לעניין טריתא שאינו חשוב תואר לחם כיון שהוא דק מאד] אולם בנימוקי יוסף כתב להדיא שטעם שליכא תואר לחם באטריות הוא משום שנתבשל בקדרה אך בתוס' פסחים לז ע"ב (ד"ה דכולי) מבואר שגם בדבר האפוי שייך שיחסר תוריתא דנהמא וכ"כ במאירי שם וכאן לעניין ניבלאש.

**אם חל שם לחם לר"ת בעודה עיסה**

עי' חי' ר"ח הלוי פ"ו מהל' חו"מ שלדעת ר"ת חל שם לחם בעודה עיסה [מה שהוכיח כן מדברי התוס' צ"ב דשם מיירי לאחר בישול לפני אפייה] וכ"כ בביאור הלכה סי' קס"ח סעיף י"ג (ד"ה וכ"ז) שלדעת ר"ת עיקר קביעת שם לחם הוא בעודה עיסה ויש לעיין ממעילה ט' ע"א שעד קרימת פנים בתנור לא חל שם לחם. [וע"ש בגליונות החזו"א שנקט כדעת רבינו יונה בשיטת ר"ת ולכן השיג עליו ע"ש ובליקוטים זרעים ס"ה סק"ב] ועי' בחזו"א סי' כ"ו סק"א שביאר שלר"ת יש לבלילה עבה כל התכונות של לחם אלא דסו"ס אינה ראויה לאכילה ולכן בפועל לא שייך החלות שם לחם אלא לאחר הבישול ואפייה שנגמר לאכילה.

**דעת רבינו יונה בשיטת ר"ת**

עי' רבינו יונה שלר"ת טעם הפטור בעיסת הכלבים הוא משום שאינה עומדת לאכילה והיינו שגם לר"ת לא סגי במה שהיא בלילה עבה אלא דבעינן שיהיה בדעתו לגומרה בתורת לחם אלא שלדעת ר"ת כל שהוא בלילה עבה כבר נעשית בה מספיק מעשה לחם שגם הגמר של בישול יוכל לאשווי לחם [אך לא ביאר רבינו יונה מהו החסרון באטריות ולא כתב משום שחסר תואר לחם וכמו שהעיר כבר בגינת ורדים או"ח כלל א' סי' כ"ד אך לכאו' כוונתו כדברי הפרח שושן שסופגניה אע"פ שנטגנה מ"מ מציאותה כמאפה משא"כ אטריות הרי הוא תבשיל ואמנם בפנים מאירות (הו"ד בפ"ת יו"ד סי' שכ"ט) כתב שכוונת רבינו יונה בזה לחלוק על ר"ת ולא לבארו והיינו שהיא קושיא על ר"ת שאם הוא מודה שאזלי' בתר מחשבתו א"כ מה"ט נפטור כל עיסה שבדעתו לבשלה] ע"ש רבינו יונה שעיסה עבה שריככו ע"י משקין אע"פ שחיוב חלה לא פקע מ"מ אינו לחם להמוציא ולכאו' הכוונה שהפכו לבלילה רכה ולכן גם לר"ת פקע ממנו השם לחם אך עי' ביה"ל סי' קס"ח סעיף י"ג (ד"ה אפילו) שנקט שריככו במים הכוונה שבישלו במים ע"ש.

**סברת החולקים על ר"ת**

עי' רמב"ן בהל' חלה והר"ש בחלה שם שחולקים על ר"ת שכל החיוב חלה שחל בעיסה אינו אלא בדעתו לגומרה בתורת לחם [והר"ש הוכיח כן מע"מ לחלק ויש לעיין דשאני התם שגדר הדין הוא שכל העומד ליחלק כמחולק דמי וכש"כ המאירי בחלה והתשב"ץ בח"ב סי' רצ"א [וכ"כ לתרץ בשו"ת בית אפרים יו"ד סי' ס"ט] אך הרי מצינו שע"מ לחלק היינו רק לחלקו לפני אפייתו וע"כ שרק לגבי זמן שהחלה תלוי בו מועיל הדעת לחלק ושפיר הוכיח הר"ש וע"ע חי' ר"ח הלוי פ"ו מהל' ביכורים הי"ט] ומשמע לדבריהם שלחם מבושל לא שמיה לחם וכ"כ בשו"ע יו"ד סי' שכ"ט סעיף א' אך כבר העיר שם בביאור הגר"א מדברי הספרי זוטא [מובא בר"ש פ"ק דחלה מ"ד] שלחם מבושל נתמעט מחיוב חלה מדכתיב מלחם הארץ ולא כל הלחם פרט ללחם מבושל.

אמנם הר"ש חולק על ר"ת גם מטעם אחר דס"ל דקי"ל כר' יוסי שבישול מפקיע האפייה ולכן אפילו אם צודק ר"ת שחל שם לחם בעודה עיסה מ"מ נפקע ע"י הבישול [ומה שנקט כן בדעת ר' יוסי עי' ביאור הגר"א שתמה עליו ועי' מה שביאר בחי' הרמב"ן לק' לט ע"א] ונפק"מ בנמלך עי' ב"ח פרישה ומג"א ס"ק ל"ב ומשב"ז ס"ק ט"ז.

**תחלתו סופגנין וסופה עיסה**

**חיוב חלה בבלילה רכה**

גם בזה נחלקו הראשונים שלדעת ר"ת הכוונה לבלילה רכה שאע"פ שא"א לחייבה בעודה עיסה דשם עיסה חל רק על עבה מ"מ לאחר אפייתו נתחייב ובזה לא יתחייב אלא כשיש לו תואר לחם וכש"כ התוס' פסחים לז ע"ב [ובגדר החיוב משמע בפמ"ג סי' קס"ח משב"ז ס"ק ט"ז שיש ב' מחייבים או בעודו עיסה או לאחר אפייה מדין לחם אולם כבר תמה השפ"א פסחים לז ע"א א"כ בכל עיסה עבה ג"כ נחייב מטעם לחם לאחר אפייתו ויתחייב בגלגלה ביד עכו"ם והקדש ופדאו (ועי' ראש יוסף שם) וכן בעיסת מי פירות יתחייב באפייתה וע"כ צ"ל שיש רק מחייב של גלגול רק הגלגול של העבה הוא מיד ושל רכה רק לאחר האפייה ועי' אבני נזר יו"ד סי' תי"ג אות ד' ועי' מג"א סי' קס"ח ס"ק מ"א שרק כשהיה קצת גלגול יכול להתחייב באפייה אבל לא כשהיה רכה מאד ע"ש לבושי שרד ובפמ"ג וצ"ב] אך מצינו בראשונים שחולקים על ר"ת בזה עי' רבינו דוד ובמאירי פסחים לז ע"ב שליכא שום חיוב בבלילה רכה וע"ש שנתקשה בחיוב חלה בטרוקנין וע"ש מה שתי' [ועי' חי' הרשב"א בשם ר' האי גאון, אך צ"ע ממש"כ המאירי שם שגדר בלילה עבה היינו שיכול לעמוד מעצמה א"כ סו"ס טרוקנין אינה חייבת בגלגולה] וע"ע בסמוך

**ביאור שאר הראשונים**

ולדעת שאר הראשונים ביאור המשנה הוא שאם בעודה עיסה התכוון לבשלה ולא נתחייבה אז מ"מ בנמלך ואפאה חייבת בחלה ועי' רשב"א בפסקי הל' חלה ובמאירי שהחיוב חל למפרע [והיינו שבעצם בכל עיסה כיון שסתמו לגמור ללחם חל חיוב חלה ורק הדעת לבשלו מפקיע החיוב וכל שהמחשבת בישול לא התממש פקע למפרע וחל חיוב חלה למפרע אולם עי' רא"ש ברכות פ"ו סי' י"א שבלילה רכה שאפאו לא גרע מתחילתו סופגנים וסופה עיסה וצ"ע שהרי חולק על ר"ת וסופו עיסה הכוונה נמלך וע"כ כוונתו שטעם חיוב בסופו עיסה משום המחייב של לחם וא"כ ה"ה בלילה רכה שאפאה ומבואר שלא חל למפרע אלא בשעת האפייה]

**גלגל עיסה עבה סתם**

ולפי זה כ"ש בגלגל עיסה עבה סתם שחייב ועי' שו"ע יו"ד שכ"ט סעיף ב' עיסה שבלילתה רכה וכו' וע"ש ש"ך סק"ב "דאילו בלילתה עבה בלא"ה חייבת אלא א"כ גלגלה ע"ד לבשלה", ולכאורה הכוונה כנ"ל שרק דעת להיפוך מפקיע אולם בראש יוסף פסחים לז ע"א כתב שהכוונה שבעבה סגי בדעת לאפות אע"פ שלא אפה משא"כ ברכה ע"ש

[עי' ירושלמי המובא בר"ש חלה שם שהלש בלילה אפה ע"מ לבשל ואפה קצת ממנו צריך להפריש חלה על כולו שמא יהא נמלך על כולו ומבואר שחל ההפרשה מן התורה וצ"ב ולכאורה מבואר מכאן כדברי הראשונים הנ"ל שע"י שימלך לאפותה יפקע למפרע מחשבת בישול ויחשב כסתם שחייבת בחלה אך לכאורה פשוט דכל זה שלא בשלו אבל אם בשלו אע"פ שאפאו אח"כ ודאי שלא תחייב למפרע וא"כ אטריות שהם עיסה עבה ע"ד לבשלם גם אם אפאם אח"כ ועשה קוגל לא מהני הפרשה שעשה בעודו בצק אך העירו שאדרבה כיון שמתכוון לאפות לאחר הבישול וזה יפקיע הבישול ויחזור השם לחם אין בכוחו של מחשבת בישול זה להפקיע מהעיסה עבה השם לחם. (אך בעיקר דין הקוגל יש לדון מעוד תרי טעמי חדא אם חשוב אפייה ב' אם חשוב תוריתא דנהמא ועי' לק')]

**קושיית הרמב"ן מהקדישה עד שלא גלגלה**

ועי' רמב"ן בהל' חלה שהק' מ"ש מהקדישה עד שלא גלגלה דפטורה אף אם פדאה אח"כ כיון שבשעת חיובה היתה פטורה וא"כ גם בנמלך לאפות יפטר מה"ט ותי' "התם מחוסר מעשה הכא במיבללא בעלמא ומעשה שבסוף מוציא מידי מחשבה", ועי' ראש יוסף פסחים לז ע"א שלפי זה רק בשעת אפייה שהוא מעשה מפקיע מידי מחשבה אולם בראש יוסף ברכות לח ע"א כתב שאם גלגל ע"ד לבשלה ונמלך לאפותה ולבסוף בשלה חייב בחלה ע"ש

**מתי חל חיוב חלה בבלילה רכה**

הנה לדעת ר"ת מפורש במשנה שחיוב חלה בבלילה רכה חל רק באפייה וכ"כ התוס' בכורות כז ע"א (ד"ה בריש) ועי' תוס' ב"ק צד ע"א (ד"ה ואפאה) אך לדעת שאר הראשונים יש לעיין וז"ל הספר התרומה סי' פ"ה "ופי' מורי רבינו דמיירי בדבר שבלילתו רכה דלא שייך גלגול ואין חיוב חלה עד שתאפה", וא"כ לכאו' לכו"ע הדין כן [אך עי' דרך אמונה פ"ו ביכורים ס"ק ק"ה שכתב שלדעת הראשונים דאזלי' בתר מחשבתו, עיסה שהיא בלילה רכה ע"ד לאפותה אפשר להפריש ממנה בעודה עיסה וצ"ע וסתר משנתו למש"כ בפ"ח ס"ק כ"ה והנה עי' ראש יוסף פסחים לז ע"א שנקט בכוונת הרמב"ן הנ"ל דהיינו שע"י מעשה מפקיע מחשבה חל החיוב למפרע ועפ"ז תמה שהיאך אפשר לחייב בלילה רכה באפייה הרי בזה ל"ש לחייבה למפרע ע"י מחשבה וא"כ יפטר משום גלגלה בפטור אך בפשוטו ברכה לא שייך כלל לפטור משום שהיה פטור בשעת גלגול כיון שלא חשוב גלגול כלל וכנ"ל אולם ברדב"ז ח"ב סי' תרי"ח כתב בפשיטות שעיסה רכה ביד גוי פטורה אפילו נאפתה ברשות ישראל, וצ"ע.]

**[להלכה**

עי' שו"ע שירא שמים לא יאכל עיסה שנתבשלה אלא בתוך הסעודה ועי' ביה"ל שאחרונים הק' שאם בא לתענוג גם בתוך הסעודה צריך לברך וע"ש בשם הלכה ברורה (ס"ק י"ט) שיכוון לפטור בשעת ברכת המוציא [והיינו מדין ברכת הסעודה] וכה"ג כתב ההלכה ברורה בסי' קע"ד סק"ז לעניין יי"ש ושם חולק עליו השעה"צ בס"ק מ"ה וצ"ע.]

**דיני קביעות סעודה לק'**

**שמעתתא דטרוקנין וטריתא**

**טריתא פטורה מן החלה**

**החילוק שבין טריתא לטרוקנין**

עי' רא"ש סי' י"א שהחילוק בין טריתא לטרוקנין ששתיהם בלילה רכה אלא שטרוקנין מתקבץ בגומא ויש לו צורת לחם משא"כ טריתא מתפשט על הכירה ואין תורת לחם עליו [עי' רשב"א שאין בלילה רכה יותר מכובא דארעא ולכן תמה מהו ההבדל בינו לטריתא ולא סבר כרא"ש] וכן מבואר בטור ושו"ע יו"ד סי' שכ"ט סעיף ה' ובמג"א סי' קס"ח ס"ק מ"א וע"ש פמ"ג א"א סק"מ [ומדבריו בס"ק מ"א מבואר שלכו"ע יש חילוק במציאות בדרגת הרכות של טרוקנין לטריתא אלא שאין זה טעם החילוק לעניין המוציא ע"ש לבושי שרד] אולם בלבוש כתב שהחילוק בדרגת הבלילה רכה וכן כתב בספר השלחן (הל' סעודה שער השלישי) ובמהר"ם חלאווה פסחים לו ע"ב מבואר שטרוקנין הוא בלילה עבה.

**האי כובא דארעא מאי מברכין עלויה**

מבואר שאע"פ שטרוקנין חייב בחלה מ"מ בלי קביעות סעודה אינו מברך עליו המוציא והו"ל כפת הבב"כ שאע"פ שהוא פת גמור מ"מ בלי קביעות סעודה מברך עליו מזונות וא"כ טריתא שאינו חייב בחלה בפשוטו גם קביעות לא יועיל וכ"כ הב"י סי' קס"ח ובשו"ע סעיף ט"ו אולם המג"א ס"ק מ"א נקט שגם בטריתא מועיל קביעות [בנהר שלום סק"ט תמה עליו ממש"כ הטור אבל טריתא וכו'] ואף שאינו חייב בחלה מ"מ לא גרע מנילוש במי פירות שלדעת הרא"ש פטורה מן החלה ואפ"ה מברכים עליו המוציא [צ"ע להמבואר בפמ"ג א"א סוף ס"ק ט"ז שהחסרון במי פירות אינו בעיקר השם לחם אלא בחיבורם (ועי' לק' בשם מהר"ח או"ז) ואולי כוונת המג"א שגם בטריתא שהקביעות עושהו לחם לא שייך בחלה שעדיין לא קבע עליו וכוונתו רק להוכיח שמצינו בפועל שיש ברכת המוציא בלי חיוב חלה] ובטעם חילוקם לעניין חלה ע"ש פמ"ג דטרוקנין יש בה קצת לישה אך נתקשה דסו"ס גם בטריתא יתחייב באפייה ככל בלילה רכה.

**גירסת הרי"ף**

אולם ברי"ף גרס האי טריתא דארעא ועי' רבינו יונה שאף שטריתא חייב בחלה טריתא דארעא פטור [לכאו' כוונתו שאם היה חייב בחלה כטריתא לפי מה שנראה מדברי רש"י וכש"כ תר"י לעיל לא היה ר' יוסף תמה ע"ז שהוא גובלא בעלמא וכש"כ הב"ח] כי מתפשט ע"ג הקרקע ע"ש. ומבואר שאע"פ שפטור מן החלה מ"מ ע"י קביעות חל עליו שם לחם בין לעניין המוציא ובין לעניין מצה [וע"כ עצם הקביעות מיחל עליו שם לחם וכסברת הלבוש בסעיף ט"ו ולא כפמ"ג א"א סק"מ שהוא רק מדרבנן, ואמנם בב"י כתב שיש סברא מיוחדת לעניין מצה דכיון דכתיב לחם עוני לא בעינן צורת לחם ואולי זהו טעמו של הפמ"ג בא"א סק"מ שנקט שטרוקנין לא חשוב לחם אלא מדרבנן אע"פ שיוצא בה ידי חובת מצה מה"ת אולם במג"א ס"ק מ"א מפורש שגם בטריתא הוא מן התורה ע"ש] ובחזו"א סי' כ"ו סק"ח תמה מהמבואר בירושלמי שכל שאינו לחם לעניין חלה אינו לחם לעניין המוציא [צ"ב שהעמיד קושייתו על הב"ח דלהלן ולכאו' מפורש כן בתר"י] אך לכאו' אם הקביעות עושהו לחם לא שייך לעניין חלה שחיובה בשעת הגלגול וק"ל. וכן מצינו בתור"פ פסחים לז ע"ב לענין ניאל"ש שפטורים מן החלה כיון שגובלא בעלמא נינהו ואפ"ה אם קבע מברך עליו המוציא.

**דברי הרמב"ם**

ועי' רמב"ם פ"ג ה"ט שביאר דהיינו עיסה שנאפית בקרקע וכיון שאין עליהם צורת פת מברך עליו מזונות [בלח"מ נקט דהיינו משום שאין דרך אנשים לאוכלו כך וצ"ב] ועי' ב"י סו"ס קס"ח שכוונתו לטרוקנין אך בב"ח כתב שכוונתו לטריתא דארעא וכהרי"ף. ומבואר שאף שאינו חסר לו כלום מלהיות לחם כיון שנעשה בצורה גרועה כערביים שוכני מדברות אין להם שם לחם [ועי' פרח שושן או"ח כלל א' ס"ה [בתשובתו לבעל המחנה אפרים] שמבואר לפי זה שגם דבר שאין בו תואר לחם כל שקבע עליו מברך עליו המוציא וע"ש לעניין אטריות אך לכאו' אינו דומה כלל ששם הוי תבשיל וכאן רק חסר לו בצורה של לחם.] אך לגבי מצה לא איכפת לן בזה כיון דאדרבה לחם עוני כתיב [וכש"כ סברא זו בב"י] וכן לעניין חלה שחיובה בעודה עיסה ליכא חסרון זו.

**שיטת הטור**

בטור מבואר שטרוקנין חייב בחלה ומברך עליו המוציא גם בלי שיקבע וטריתא פטור מן החלה ורק ע"י קביעות מברך עליו המוציא ובב"י האריך לתמוה עליו ובב"ח ר"ל שגרס כרי"ף טריתא דארעא והוא טריתא המוזכר לעיל [ולא כרבינו יונה שטריתא דארעא הוא דבר אחר] ולפי זה מבואר שרק טריתא הפטורה מן החלה צריך קביעות להמוציא וע"ש דלפי זה גם לעניין מצה צריך קביעות [ובמאמר מרדכי ס"ק כ"ט כתב שגם בפת הבאה בכיסנין צריך לקבוע עליו לצאת ידי חובת מצה וצ"ע דשם חייב בחלה וע"כ דחשוב לחם גם בלי קביעות]

**גובלא בעלמא**

עי' תוס' פסחים לז ע"ב (ד"ה דכולי) שהכוונה שאינו סועד הלב ולכאורה היינו משום שבלילתו רכה מאד ולכן אין בו הרבה קמח אולם המאירי שם כתב שהיה בו הרבה קמח ול' גובלא היינו שאינו עבה כ"כ ולכן אין בה גלגול גמור [אך בסוגיין כתב שהוא רכה מאד]

**ספיקת התוס' לעניין נילי"ש**

עי' תוס' שנסתפקו בדין נילי"ש אם מועיל קביעות [בדף לח כתבו משום שי"ל שאין קביעותו קביעותו ובדף מב כתבו משום דחשוב כדייסא] ועי' תוס' ר"פ ותוס' הרשב"א ומאירי פסחים לז ע"ב שביארו שכיון שבלילתו רכה וגם באפייתו אין לו תואר לחם לכן ודאי פטורה מן החלה וי"ל שגם קביעות אינו מועיל להמוציא והצד שיועיל לכאו' היינו משום שעצם הקביעות עושהו לחם ואינו דומה לאטריות שאין להם תואר לחם ואינו מועיל קביעות שהם נתבשלו ודינם כתבשיל משא"כ בנילי"ש [וכש"כ בשו"ת נחפה בכסף ח"א ס"ב לעניין כובא דארעא להרמב"ם]

**בלילה רכה שדקה מאד**

עי' תר"י שברקיקין דקים מאד אינו מועיל קביעות שאין קביעות בזה לעולם [ומבואר שיש ג' דרגות של דק שלחמניות הם דקים וכמבואר בסעיף ח' ולכו"ע מועיל קביעות וטריתא הם יותר דקים ונחלקו (מחבר עם ב"ח ומג"א) אם מועיל קביעות ובוואפלטקו"ס הוא דק מאד דלכו"ע אינו מועיל קביעות] וכ"כ במג"א סק"מ ומשמע שהוא מדין בטלה דעתו דלא שייך אצלם קביעות אולם במשנ"ב ס"ק ל"ח כתב הטעם "דאין ע"ז תורת לחם כלל", [ומשמע דהיינו משום שהוא דק כ"כ לכן אין לו שם לחם כלל]

**מר זוטרא קבע סעודתיה עלויה**

**חילוק בין קביעות סעודה של טרוקנין לפת הבב"כ**

עי' לק' מב לעניין פת הבב"כ שאין קביעות סעודה תלוי באוכל אלא בדרך העולם והעיר במקראי קודש פסח ח"ב סי' מ"ה למה לעניין טרוקנין משמע שתלוי בקביעות של מר זוטרא אולם עי' פמ"ג סי' קס"ח א"א ס"ק י"ג שדייק מל' הרמב"ם בפ"ג ה"ט שלעניין טרוקנין צריך לקבוע עליו לבד בלי מלפתים ממה שכתב קבע מזונו [וכ"כ לדייק בחמד משה (אך ברמב"ם פרנקל שינו הגירסא) וברשימות שיעורים ר"ל שקבע מזונו הכוונה שעושה תמיד ולא סגי בסעודה אחת] וביאר משום שטרוקנין חסר בעיקר צורת לחם והביאור לכאו' ע"פ מש"כ בלבוש סעיף ט"ו שגדר קביעות סעודה הוא שע"י זה עושהו לחם [עי' א"א ס"ק כ"א וסק"מ] ולכן בעינן קביעות שלו [מצינו מעלה לטרוקנין שיוצאים בה חובת מצה עי' סי' תס"א משנ"ב סק"ט ולענין פת הבב"כ כתב המשנ"ב סי' תרל"ט ס"ק כ"א שאינו יוצא בליל ראשון של סוכות ועי' שש"כ ח"ב פנ"ד הערה קל"א בשם הגרשז"א ז"ל]

**שיטת הרא"ה שמר זוטרא חולק**

עי' חי' הרא"ה שמר זוטרא חולק על ר' יוסף ולדעתו גם בלי קביעות מברך המוציא וע"כ הוא כן שלא מצינו דין קביעות אלא בפת הכיסנין שמשונה משאר פת ועשו לתענוג אבל כאן שהוא לחם גמור למה לי קביעות [וכ"כ המאירי פסחים לז ע"ב ובסוגיין אולם כבר נתבאר לעיל מדברי הב"ח דשאני טריתא שהוא גובלא בעלמא ובלי קביעות אין בו שם לחם ורק הקביעות נותן לו שם לחם אך הוא כתב כן לגירסת טריתא]

**שמעתתא דפת הבאה בכיסנין**

**מב ע"א**

**לחמניות**

פירש"י אובליא"ש ותמהו התוס' והרא"ש שהוא תחילתו עיסה וסופה עיסה [עי' מהרש"א אולם בשו"ע הרב סי' קס"ח קו"א סק"ה לא נקט כן ע"ש ועי' תור"פ פסחים לז ע"ב שאובליא"ש תחילתו סופגנין וסופו עיסה] ועי' ספר הבתים (הל' ברכות שער השלישי ס"ה) שהטעם שחשוב ככיסנין לדעת רש"י הוא משום שנעשה מצורות ונאכל לתענוג וע"ז חולקים התוס' ורא"ש שכיון שהוא לחם גמור מפני הצורות לא יצא מתורת לחם ולכן פירשו שהוא בלילה רכה והיינו רכה מאד וכש"כ המג"א סי' קס"ח סק"מ ולכן כיון שאין בו הרבה קמח חסר לו בכח המשביע ולכן חשוב בחפצא לחם שאינו עומד למזון. ועי' רשב"א שדחה פי' התוס' כיון שהיא בלילה רכה [ולכאו' כוונתו ע"פ מש"כ לח ע"א מרב האי גאון ולדבריו י"ל שבלילה רכה אף לאחר אפייה ל"ח לחם]

**אם אובליא"ש נילוש בתבלין**

עי' רש"י לעיל מא ע"ב שאובליא"ש הוא פת הבב"כ שנילוש עם הרבה תבלין ולפי זה צ"ע קושיית התוס' ובאבן העוזר ר"ל שמוכח מכאן שדעת התוס' שנילוש לא חשוב פת הבב"כ [וכ"כ בשו"ע הרב בקו"א סק"ג] ועי' תוס' ביצה טז ע"ב שאובליא"ש נילוש בביצים ועי' במג"א סי' קס"ח ס"ק מ"ד שדעת התוס' שכיון שביצים עשויים למזון לא חשוב נילוש ועי' שו"ת בית אפרים סי' י"א שרש"י לעיל כתב כעין אובליא"ש וכוונתו שנעשו בצורות כאובליא"ש אבל לא לגבי התבלין וכ"כ במגן גיבורים סי' קס"ח ס"ק כ"ג. [וכ"מ בריבב"ן אבל בספר המאורות מפורש שגם לחמניות מתובלות הן]

**פת הבאה בכיסנין**

**אם הדבר תלוי בכל פת שאינו נאכל לשביעה**

בעיקר דין פת הבב"כ עי' דרך החיים דיני ברכות בקו"א "ונראה מזה דעיקר טעם הפטור בפת הבאה בכיסנין הוא משום דכיון דעל פת כזו אין רגילין לקבוע עליו סעודה לא חשוב לברך עליו המוציא וג' ברכות ולפי זה הכל תלוי בראות עיני המורה וכל שהוא פת שאינו מדרך העולם לקבוע עליו סעודה לפי ראות עיניו יש לו דין פת כיסנין", אך עי' עמק ברכה עמ' ס' שבפוסקים משמע שהכל תלוי במה שהיה בזמן חז"ל ולכן נחלקו הראשונים בגדר פת הבאה בכיסנין, ע"ש. אך לכאו' לא משמע כן בפוסקים אלא גדר הדברים הוא שלא סגי במה שעשוי לאכילת תענוג ובעינן שיהיה שינוי בפת וכש"כ הרא"ה "ומסתברא דלא דמי דהתם לאו פת דהא אשתני בכסנין ושנייה שינוייא ולהכי בעינן קובע סעודתו עליו" ונחלקו בזה מהו גדר השינוי הנצרך כדי לאשוויי פת העשוי לתענוג. אך גם כשיש לו תנאי פת הבב"כ כל שלא נעשה לתענוג דינו כלחם גמור וכש"כ הביה"ל ד"ה שכמעט. לעניין ממולא ובד"ה הרבה. לעניין כוסס.

**שיטת הראשונים בגדר פת הבב"כ**

מצינו ג' מהלכים בראשונים ביאור המציאות של פת הבב"כ ונבארם א' א'

דעת הר"ח ורבינו יונה דהיינו פת רגיל העשוי כעין כיסים וממולא בדבש ושקדים וכדומה וכן סתם הטור, דעת רש"י (מא ע"ב) והרמב"ם פ"ג ה"ט שהוא עיסה שנילוש עם מי פירות, ודעת ר' האי גאון שהוא עיסה שאינה מתובלת אלא שעושים ממנו כעבין יבשים שכוססין אותם לתענוג ולא לשביעה.

**ממולא י"א דמיירי שהפירות עיקר**

ובגדר ממולא מצינו בכמה אחרונים שיסוד הדין הוא כיון שהפירות הם העיקר ואין ברכת הפת אלא מדין כל שיש בו לכן אין ברכתו אלא מזונות עי' של"ה ["משא"כ כשהן ממולאים בפירות כי הפירות אינם מעיקר הסעודה ועיקר כוונתו הוא על פירות ר"ל שיהא ממולא באותן הפירות ע"כ בטלו מתורת לחם גמור מלברך עליהן המוציא וכו'] חמד משה ס"ק י"א ["ומ"מ נראה דהיינו דוקא בכה"ג אין עיקר הפת לאכלו לשובע אלא לקינוח עם המילוי וכמעט המילוי עיקר אלא דמ"מ צריך לברך במ"מ מפני שהדגן חשוב"] שו"ע הרב בסדר ברכת הנהנין פ"ב ס"ז ["וז"ל, "פת גמורה העשוי' כמין כיס וממלאין אותו קודם אפייתה במיני מתיקה כמו דבש וצוקר או שקדים ואגוזים וכיוצא בהם משאר מיני פירות או תבלין והמילוי הוא העיקר כי עיקר עשייתה אינה למזון ולהשביע אלא לעדון ותענוג ומזון העיסה הוא טפל והיה ראוי לברך על המילוי ולפטור העיסה אלא לפי שהעיסה היא מחמשת המינים שהם נקראים מזון אינה נעשית טפלה אל המילוי כשמתכוון לאכילה ג"כ כמו שיתבאר ולכן די לברך עליה בורא מיני מזונות",] וכ"כ בערוך השלחן סעיף כ'

**דעת החולקים**

אולם בשו"ת מים חיים [להפר"ח] ס"א כתב דמיירי באופן שפת עיקר וכן מבואר בשו"ע הרב סי' קס"ח סעיף ט'. ["**ואפילו** אם המילוי רב מאד"] וע"ש קו"א סק"ב ועי' תהלה לדוד ס"ק י"ז. וכן מבואר במשנ"ב ס"ק ל"ג שכתב לדעת הרמ"א בעינן שיהא טעם המילוי נרגש מאד בעיסה [וע"ש ביה"ל (ד"ה שכמעט) דהיינו שיהא מינכר טעם המילוי יותר מן הפת (וצ"ע היאך זה שייך בשקדים ואגוזים) וזה לשיטתו שלרמ"א אין הקפדה ברוב אבל אם נאמר דבעינן שיהא רובו מי פירות כדי להחיל בעיסה שנילושה במי פירות לא שייך זה כלל בממולא,] והיינו כדין נילוש [ועיקר החילוק בין נילוש לממולא לשיטתו הוא שנילוש חל בעיקר השם לחם שנעשה לתענוג כיון שעיקר הבצק נילוש עם מי פירות משא"כ בממולא ומעלת ממולא הוא שע"י מילוי הפירות יש לו צורה של פת העשוי לתענוג ועי' דרכי משה סק"ב]

**לקח המילוי**

עי' ט"ז סק"ח שאם נלקח המילוי ונשאר הפת לבד מ"מ ברכתו מזונות דאזלינן בתר שעת אפייה [וצ"ע שלדעת ר"ת עיקר השם לחם תלוי בעיסה ולא באפייה ומה"ט נטגן לא חשוב נילוש לשיטתו עי' בסמוך וא"כ למה ממולא עדיף] ועי' משנ"ב ס"ק כ"ז "שאין דרך לקבוע על פת כזו" [וצ"ע דלכאורה טעם זה לחוד לא סגי שהרי למאן דאית ליה ממולא ע"כ דבעינן שינוי גדול מפת גמור כמילוי פירות]

**ממולא בבשר ודגים**

עי' שו"ע סעיף י"ז שפת הממולא בבשר ודגים לא חשוב ממולא ומצינו לזה ב' טעמים **א)** בריא"ז מבואר הטעם שכיון שעיקר טעם שממולא מפקיעה מברכת המוציא הוא משום שעשוי לתענוג וזה שייך רק בממולא במיני מתיקה וכ"כ בשו"ע הרב סעיף י'

**רקיקים קטנים עם מילוי בשר**

ועפ"ז כתב הביה"ל (ד"ה פשטיד"א) שבעשויים רקיקים קטנים ממולא בבשר וניכר שאין עשויים אלא לקינוח דיני כממולא במיני מתיקה [ובודאי שאין ללמוד מכאן ללחמניות קטנות רגילות העשויות לקינוח ע"י שממלאים אותם בבשר וכדו' דשאני הכא שהם ממולאים ואף שבלעמא כיון שאינו עשוי לקינוח אינו מועיל המילוי מ"מ בקטנים שניכר לכל שעשויות לקינוח מועיל שפיר המילוי להפקיע מיניה השם פת אבל בעשויים לקינוח לבד בלי מילוי ודאי שאינו כלום]

**ב)** בשל"ה (שער האותיות קדושה פ"ב ס"ו) ביאר קצת באו"א לשיטתו שגדר ממולא משום שמילוי עיקר והפת טפל וזה שייך רק בפירות שאינם שייכים לפת אבל בשר השייכים לסעודה אינם מבטלים השם פת ["כללא דמילתא בשר ודגים וגבינה וירקות חשיבי מעיקר ומחמת הסעודה וא"כ כשהם ממולאים בפשטיד"א ראוי לברך עליהן המוציא וג' ברכות אף כי עיקר כוונתו הוא שיהא ממולא בבשר ודגים וכיוצא בזה כי אין הבשר והדגים והירקות מבטלין אותן מתורת לחם גמור כי עיקרם הוא שמלפתין עמהם הפת ובכלל לחם הם שהרי ברכת המוציא פוטרןבכל הסעודות אפילו הן בעין משא"כ כשהן ממולאים בפירות כי הפירות אינם מעיקר הפירות ועיקר כוונתו על הפירות ר"ל שיהא ממולא באותם הפירות ע"כ בטלו מתורת לחם גמור וכו'",] ולפי זה לכאו' אין לחלק בין עשוי לתענוג או להשביע כיון שבעצם בשר הוא סוג דבר ששייך לעיקר הסעודה.

אך עי' ריבב"ן לו ע"ב שחולק על עיקר דין זה וס"ל שגם בממולא בבשר ודגים צריך קביעות וכ"כ בתניא סי' כ"ח וכן דעת הט"ז סק"כ.

**גדר נילוש**

מצינו בזה ד' שיטות.

1. עי' ב"י שא"צ שיהא רובו דבש אלא שניכר טעמו בעיסה [הטעם שס"ד להצריך רובו דבש מבואר בדבריו שכדי שיפקיע ממנו השם לחם צריך שהמים יהיו בטלים וע"ז כתב שאפילו בכולו מי פירות קי"ל דחשוב לחם גמור לחלה וע"כ שאינו אלא סברא בהמוציא שאין הדרך לקבוע עליו וא"כ גם במקצת סגי]
2. בדרכי משה חולק וס"ל שבעינן שיהא הדבש עיקר ויש לעיין אם סובר כס"ד של הב"י שתלוי ברוב או שעיקר סברתו דבעינן טעם חזק מאד ועי' ט"ז סק"ז שמש"כ הרמ"א שהתבלין יהיה עיקר הכוונה מצד הטעם והיינו שאינו תלוי ברוב כלל רק שיהא נרגש מאד וכ"כ בחמד משה סק"ה ובמשנ"ב ס"ק ל"ג ובביה"ל (ד"ה הרבה) [וצ"ב היאך אפשר להעמיד כלל של רוב שהרי קצת דבש מורגש יותר מרוב חלב וכן בב"ח מבואר הטעם משום דהמיעוט בטלים במיעוטם] אולם בדעת תורה ר"ל שכל שרובו מי פירות אף שאינו נרגש טעמו חשוב פת הבב"כ [זה מחודש מאד שגם בלי שיורגש טעמו יועיל נילוש במי פירות. וע"ש שהוכיח כן מדברי הב"י וצ"ב דאדרבה אחר התדע של הב"י הרי ליכא שום מעלה של רוב.]
3. ועי' מג"א ס"ק ט"ז שנקט בדעת הרמב"ם שרק כשאין יוצאים בו חובת מצה חשוב כיסנין [וצ"ע שהרי בטרוקנין חזינן שאע"פ שיוצאים בה חובת מצה מ"מ לעניין ברכה בעי' קביעות וכבר העירו בזה בשו"ת פנים מאירות (ח"א סי' ס"ח) בחמד משה (סק"ה) נהר שלום (סק"ד) פמ"ג (בא"א) מאמר מרדכי (ס"ק כ"ט) ובבית מאיר ובשו"ע הרב קו"א סק"ד וע"כ שבאמת פת גמור הוא אלא שלא תקנו לברך עליו המוציא אלא בקבע וכש"כ הגרע"א שם אך יש לעיין במהר"ם חלאווה פסחים לז ע"א שהק' על ר"ת שתלה חיוב חלה בהמוציא מכובא דארעא ולכאו' החילוק פשוט כסברת הגרע"א ועי' תוס' שם לז ע"ב ובמהרש"א ובמאירי אולם בביאור מרדכי אות ל' ביאור קושיית המג"א שמסימת הרמב"ם משמע שיוצאים ידי חובת מצה בכזית מפת הבב"כ וע"ז תמה המג"א ותי' שבין כך לא יוצאים מצה מטעם אחר] ולכן בעינן שיהיה כולו מי פירות בלי שום מים ומצינו כן בספר הפרדס שער הראשון ["ונראה לי דטעם הרב ז"ל בעניין עיסה שלשה במי פירות דוקא שלא שם בתוכה מים כלל אבל עכשיו שנהגו לשים בהם מעט מים נ"ל אליבא דכו"ע דמברכין עליהם המוציא"] ואף דשם הטעם משום דבעינן שיהא ראוי לבוא לידי חימוץ וזה לא שייך לעניין המוציא צ"ל דכאן הטעם דבעינן שהפת יהא נעשה באופן של קינוח וכל שיש בו מים חשוב כעיסת פת גמור והמי פירות כדבר צדדי ולפי זה מה שסיים המג"א ודברי רמ"א עיקר כוונתו שעכ"פ לדידן בעינן שיהא רוב ואז המיעוט כמאן דליתא וזה דלא כהט"ז שלדעת הרמ"א עיקר הדין שיהא טעמו מורגש מאד וליכא דין רוב. ועי' אבן העוזר שהביא מהשל"ה והט"ז שבנילוש במי פירות לבד לכו"ע חשוב פת הבב"כ ולפנינו ליתא
4. עי' ב"ח שהביא מהמהרש"ל שלא חשוב נילוש אלא כשהדבש עיקר יותר מהקמח [וברכת הפת אינו אלא מדין כל שיש בו והוא כעין ממולא לדעת הני אחרונים עי' שו"ע הרב בסדר ברכת הנהנין פ"ב ס"ט] ועי' ט"ז סק"ז שהוא דעת יחידאה.

**נילוש במי פירות לעניין חיוב חלה**

עי' רא"ש הל' חלה ס"ג שעיסה הנילושה במי פירות פטורה מן החלה ועי' פמ"ג סי' קס"ח א"א ס"ק ט"ז שמ"מ לעניין ברכה חשוב לחם כיון שאינו אלא חסרון חיבור [ועי' משב"ז סק"ו] אולם בשו"ת מהר"ח או"ז סי' ע"ג כתב שע"כ הוא חסרון בעיקר השם עיסה מדחזינן שלא נתחבר נמי ע"י צירוף סל [וכן תמה החלת לחם ס"ח סק"ל על הפמ"ג וע"ש שביאר "היינו שאינו נעשה עיסה כלל והו"ל כאילו היא עדיין קמח ופשיטא דלקמח לא מועיל צירוף כלי לחייב בחלה"] וע"ע או"ש פ"ו ביכורים הי"ב.

**לחם שנטגן אי חשוב כנילוש**

עי' רמ"א סי' קס"ח סעיף י"ג שעיסה שנטגן בדבש אין דינו כפת הבאה בכיסנין וע"ש ט"ז ס"ק י"ט שחולק שחשוב כיסנין וכ"כ במג"א ס"ק ל"ח ועי' ביה"ל (ד"ה וכ"ז) שדבר זה במחלו' ר"ת והר"ש אם השם לחם חל בעודו עיסה או לאחר האפייה ועי' אבן העוזר שתמה מפת ממולא דחשוב כיסנין אע"פ שבשעת הלישה לא היה שינוי ועי' בשו"ע הרב סעיף ט"ז שנקט שאה"נ דבר תלוי במחלו' ממולא או נילוש והיינו שבממולא כל פעם אינו אלא לאחר הלישה וא"כ ע"כ שלמאן דאית ליה ממולא אי"צ לחול בעיקר השם פת [ואף שכאן אינו ממולא מ"מ טיגון שנספג השמן בכל העיסה ודאי לא גרע ממילוי שאינו אלא בפנים והיינו שמאן דאית ליה ממולא כ"ש נילוש]

[ויש לעיין הרי המנחות היו מטוגנות בשמן וא"כ היאך מברך עליהם המוציא בכזית [לפירש"י שלקט מכולם קאי על מנחות] והרי לדעת רש"י נילוש בשמן חשוב כיסנין וכש"כ מא ע"ב [מש"כ בביאור מרדכי סוף אות ל"ג צ"ע] ומנחות טנגו בהרבה שמן ועי' פמ"ג סי' קס"ח א"א ס"ק ל"ז אך להמבואר שד"ז תלוי במחלו' ר"ש ור"ת א"ש]

**נילוש במי ביצים**

עי' מג"א ס"ק מ"ד שכתב להוכיח מדברי התוס' ביצה טז ע"ב שנילוש במי ביצים לא חשוב נילוש הדגול מרבבה והשו"ע הרב קו"א סק"ג כתבו לדחות שהתוס' לשיטתו לית ליה נילוש [עי' לעיל דחיית האחרונים לסברא זו] הגרע"א העיר די"ל שכיון שבקבע מברך המוציא פשיטא ליה לתוס' דחשוב לחם [צ"ע שהתוס' בסוף דבריהם מביאים סברא זו ומשמע שמתחלה לא ידעו מזה אמנם בדרך החיים ומגן גיבורים ס"ק כ"ג ר"ל שהתוס' רק נסתפקו בנילי"ש אי מהני קביעות (היינו לסברת התוס' שדינו כדייסא אבל לסברת רבינו יונה שבטלה דעתו י"ל שאין לחלק) אך כבר העיר בשו"ת בית אפרים סי' י"א שמל' התוס' לא משמע כן ואולי יש לחלק בין דין קביעות סעודה בפת הבב"כ לבין נילי"ש דנילי"ש פטור מן החלה וכלעיל מדברי הראשונים בפסחים]

**גדר כוסס**

עי' משנ"ב ס"ק ל"ה שכתב בטעם כוסס "אך באפייתן נעשים יבשים כ"כ עד שנפרכים ואין זה נקרא אוכל" [והיינו דלא סגי במה שאינו נעשה לשביעה דבעינן שינוי בלחם ולכן כתב שמה שהוא קשה מפקיעו ממעשה אכילה אולם מדברי הב"ח המובא בט"ז סוף סק"ז ובמג"א ס"ק י"ח מבואר שמאן דאית ליה כוסס מודה שנילוש וממולא חשוב כיסנין וכש"כ הא"ר ס"ק י"ד וע"ש ס"ק ט"ז (ועי' היטב במג"א ס"ק ל"ה ודו"ק) אולם מדברי הביה"ל סעיף ח' (ד"ה טעונים) בסוגריים לא משמע כן] אך מבואר בביה"ל (ד"ה הרבה) דלא סגי במה שהוא כוסס דבעינן נמי שיהא עשוי לתענוג ולכן מצות שהדרך לעשותו לשביעה ולא לתענוג ברכתו המוציא.

**אם יש מחלו' בין השיטות**

מדברי הב"י מבואר שיש מחלו' בין השיטות אלא שמספק מברכים מזונות על כולם (עי' בסמוך, וגם המאמר מרדכי שכתב שי"ל דלא פליגי לא כתב כן כדבר מוחלט אלא בתורת צירוף שהרי לא בא לחלוק על הב"י) אך מדברי הב"ח מבואר שנילוש חשוב ודאי מזונות [ולכן כתב לברך עליו מזונות אף שבספק חולק על הכרעת הב"י לולא שחשש לדעת מהרש"ל דבעינן שיהא התבלין יותר מהקמח] והו"ד במג"א ס"ק י"ח [ולכן בהויזן בלאזי"ן אע"פ שאינו ממולא אפשר לאוכלו חוץ לסעודה ולברך עליו מזונות] והא"ר ס"ק י"ד [וע"ש ס"ק ט"ז] ובמחצה"ש נקטו שלדבריהם גם בממולא אפשר לברך מזונות לכו"ע אע"פ שאינו נילוש אולם בהגהת ברוך טעם העיר שאין ראיה מדברי המג"א כיון שהב"ח הזכיר שמיירי בנילוש לכן לא הוצרך המג"א לבארו, ע"ש. ועי' לעיל מה שהובא לעניין כוסס. [ויש בזה נפק"מ אם אכל מג' הסוגים אם ע"כ צריך לברך המוציא עי' קיצור שו"ע ובדעת תורה]

**ספק פת הבאה בכיסנין**

**מזונות על דבר שברכתו המוציא**

מבואר בב"י שבספק פת מברך מזונות ותמה הב"ח הרי יש בזה ספק לא תשא ועי' דרישה דה"ט שבדיעבד יוצאים במזונות על פת כיון שמזונות היא ברכה כוללת ועי' ביה"ל סי קס"ז סעיף י' (ד"ה במקום) אולם בשו"ע הרב סעיף י"ב כתב שהמברך על פת גמור בורא מיני מזונות לא יצא [וכ"כ בנהר שלום סק"ה בשם שו"ת בית יהודה סי' מ"א] אפ"ה בספק יכול לברך מזונות ע"ש טעמו

**מעין ג' על דבר שברכתו ג' ברכות**

ולענין ברכה אחרונה יש לעיין גם בודאי פת הבאה בכיסנין כיון שמן התורה פת גמור הוא דהרי חייב בחלה א"כ היאך יוצא בו במעין ג' ועי' שו"ע הרב סעיף ח' שמן התורה סגי במעין ג' אך להמבואר בחי' הרשב"א לח ע"א שרק בקבע דינו כפת א"ש אך עדיין צ"ע בספק פת הבב"כ ועי' אבן העוזר שר"ל בדעת הב"י שרק בלא שבע ממנו יברך מעין ג' אבל בשבע ממנו הו"ל ספק דאורייתא אולם הגרע"א כתב או שבדיעבד יוצאים במעין ג' [כשיטת הרמב"ם המובא בב"י סי' קצ"א ע"ש מג"א סק"א ובהגהת הגרע"א אך עי' שעה"צ ס"ק ע"א שכל שמחויב בספק ברכת המזון מה"ת חייב לברך ג' ברכות ולא סגי במעין ג'] או שמה"ת אינו חייב אלא בשיעור שדרך בני אדם לקבוע [ועי' שעה"צ סי' קפ"ד ס"ק כ"ה שכן מבואר מדברי רבותיו של רש"י מב ע"א וכ"כ בצל"ח שם, אך יש לעיין דמ"מ לא מצינו שתקנו חכמים לברך מעין ג' בפת וא"כ הו"ל ספק ברכה לבטלה ועי' א"ר סי' רס"ח ס"ק י"ח שהמברך מעין ג' על לחם לא יצא ידי חובתו ועי' מאמר מרדכי ס"ק י"ד דעדיף לברך ברכה אחת לבטלה מלברך ג' ברכות לבטלה וע"ש שגם אינו ברור אם נחלקו הראשונים בפת הבב"כ שי"ל שמר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי] אולם בחינוך מצוה ת"ל מבואר ששביעה תלוי בכל א' וא' וכן פשיטא ליה להאבן העוזר והדרך החיים וע"ע חזו"א סי' ל"ד סק"ד.

**דין ירא שמים**

עי' הגהת הגרע"א שהעיר למה לא כתב המחבר שירא שמים יחמיר לאכול בתוך הסעודה כמו בעיסה שנתבשלה ועי' מאמר מרדכי ס"ק י"ד שבזה אינו מוכח דפליגי די"ל דמר אמר חדא ומר אמר חדא [וכן מתבאר מדברי המג"א ס"ק כ"ב ע"ש הגהת הגרע"א ובדגול מרבבה ובביה"ל (ד"ה טעונים)] ועי' בכור שור חולין קה ע"א שלא מצינו שיאסר לו לאכול כשאין לו תקנה רק להחמיר לעשות תקנה ע"ש ועי' מאמר מרדכי "ועוד דהכא א"א ליזהר בזה כמו התם דהא רובא דרובא אוכלים פת הבאה בכיסנין שלא בתוך הסעודה והוא מילתא דשכיח וטריחא מילתא טובא ליזהר בזה משא"כ התם",

**דין קביעות סעודה**

עי' רשב"א לח ע"ב "דפת הבאה בכיסנין כי לא מברכינן עליה המוציא אפילו על אכילת כזית היינו משום דחשבינן ליה כמשתנה ממינו ותדע לך שהרי בפת בעלמא מברכין עליה המוציא ובפת הבאה בכיסנין לא מברכין אלא מיני מזונות אלא דכשקובע עליו סעודה עשאה כפת דעלמא", [לשיטתו שג' ברכות מה"ת ע"כ אינו יוצא במעין ג' (לולא חידושו של הרא"ה לק' מד ע"א) וכש"כ הגר"ז בקו"א סק"א וגם ס"ל שכזית מה"ת עי' לק' מח ע"א וא"כ ע"כ שפת הבב"כ בלי קביעות אינו פת מן התורה, אך ממה שחייב בחלה ע"כ צ"ל שזה סברא מיוחדת לעניין ברכת המזון שכל שאינו עומד לשביעה אינו חשוב וכסברת הראשונים בכוסס חטה] ועי' לבוש סעיף ט"ו "מ"מ אם קבע עליו סעודתו קביעתו עושהו לחם" [ועי' לק' מדברי המנ"ח שגם לגבי מצה בעי קביעות לצאת ידי חובתו] ועי' חי' הריטב"א מב ע"א (ד"ה כל שאחרים) אולם עי' שו"ע הרב סעיף ח' "ולא קבעו לברך המוציא על הלחם אלא מפני חשיבותו שסועד הלב וכל לחם שאין קובעים עליו סעודה בטלה חשיבותו אא"כ יש בו כדי לסעוד",

**נפק"מ בבירך בדיעבד המוציא על פחות מכשיעור**

עי' מאמר מרדכי ס"ק י"ח שהוכיח מדברי הרמב"ם פ"ח הי"א שאינו יוצא בהמוציא על דייסא אך על פת הבב"כ י"ל כיון שבקביעות חשוב פת ה"ה בלא קבע וכש"כ בהל' ברכות להריטב"א פ"ב הי"ח אולם עי' נשמ"א כלל נ"ח סק"א שע"פ דברי הרשב"א הנ"ל שבלי קבע חשוב מין אחר י"ל שאינו יוצא ע"ש.

**עדי כפנא**

עי' פירש"י אכילה זו לרעבון ולא לתענוג ומשמע לכאורה שאילו היה אוכלו לקינוח ותענוג לא היה מועיל מה שאחרים קובעים עליו ויעוי' ברי"ף "ומסקנא דשמעתין היכא דאכיל ליה בתורת כיסנין וכו' והיכא דאכיל ליה בתורת קביעותא וכו'", וצ"ע שאין הדבר תלוי בו [ועי' לבושי שרד על הט"ז סק"י שהוא לאו דווקא ועי' ברכת ראש שדעת הרי"ף כראב"ד שכל שקבע עליו מברך המוציא, אולם בביאור הגר"א דייק מדברי הרי"ף דסובר כרבינו משה ובערוך השלחן סי' קס"ח סעיף י"ח כתב "ומשמע מלשונו דאינו תלוי בשיעור קביעת הסעודה אלא באופן האכילה בין ההכנה לאכילת עראי ובין ההכנה לאכילת קבע וכו' ע"ש. (וכן צידד לדינא הגרנ"ק שליט"א בחוט שני בקובץ ענינים בסוף ימים נוראים)] וז"ל האשכול "פי' מנהג בני אדם לאכול ממנו קמעא והוא אכל לרעבו לשבוע ממנו ולא בתורת כיסנין וכ"כ הערוך (מובא בב"י סי' קס"ח) ועי' תהלה לדוד ס"ק י"ד] ומשמע כנ"ל שהאוכל לתענוג אפילו שיעור גדול מברך מזונות [וזהו מסקנא דשמעתין והיינו מה שאמרו עדי כפנא] אולם במאמר מרדכי סוף ס"ק י"ז [הובא במשנ"ב ס"ק מ"ב] לא כתב כן.

**כל שאחרים קובעים עליו**

עי' ט"ז סק"י שכתב שה"ה שהאוכל כיסנין באמצע סעודת פת אינו תלוי בדעתו אם אוכלו לתענוג או למזון אלא תלוי בשיעור סעודה שאחרים קובעים עליו [ולכאורה צ"ע דכאן ודאי לא שייך לומר שבטלה דעתו כיון שאוכל נמי פת גמור ובסך הכל אוכל שיעור קביעות ומשמע שלמד שגדר הדין שתלינן בקביעות אחרים הוא כש"כ הריטב"א דפת הבב"כ תורת דייסא ותורת פת עליו והיינו שכמות קטנה נידון כמאכל לקינוח ואילו שיעור חשוב שדרך העולם לקבוע עליו נידון כלחם] ועי' שו"ת חיים שאל ח"א סי' ע"א [הובא במשנ"ב סי' תרל"ט ס"ק כ"א] שכתב לעניין אכילה בסוכה שאע"פ שבפת גמור יותר מכביצה צריך סוכה בפת הבב"כ חשוב אכילת עראי עד ד' ביצים [ולכאו' ה"ט דכיון שפחות מד' ביצים חשוב אכילה לתענוג ממילא הוא עראי]

**קבע עליו ואחרים אין קובעים עליו**

עי' רא"ש שהביא מחלו' הראשונים בקבע על שיעור שאין אחרים קובעים אי אמרי' בטלה דעתו ועי' ביאור מרדכי אות ל"א שהני מילי בלא שבע אבל בשבע שחייב מה"ת ל"א בטלה דעתו [ועי' בשו"ע סי' קס"ח סעיף ו' "ואם אכל שיעור שאחרים אין קובעים עליו אע"פ שהוא קובע עליו" ולעיל אמרו "אע"פ שהוא לא שבע", ועי' תורת חיים ס"ק י"ח שמשמע מזה כדברי הביאור מרדכי] ועי' אשכול שדין קביעות סעודה הוא משום שמן התורה צריך שיעור שביעה. וכ"כ הפמ"ג משב"ז סק"ו [וע"ש שנתקשה להשיטות שכזית מה"ת ועי' פמ"ג א"א ס"ק ט"ז שלא גזרו על כזית בפת הבב"כ כיון שאין הדרך לקבוע עליו וכה"ג כתב החמד משה סק"ה]

**שיעור קביעות סעודה**

עי' עירובין פב ע"ב ששיעור הפת בסעודה הוא ג' או ד' ביצים ועי' בהגהת הגרע"א שהביא מתוס' יוה"כ עט ע"ב ופרח שושן כלל א' ס"ג שגם לעניין פת הבב"כ שיעור קביעות סעודה הוא ג' או ד' ביצים [וכ"כ שם בכלל א' ס"ד בתשובת המחנה אפרים] וכ"כ בא"ר ס"ק י"ז בשם אור חדש אך יש לדון בזה מכמה טעמים **א)** ששיעור זה הוא עם לפתן כמבואר ברש"י שם (ד"ה מתכוונין) וא"כ בלי לפתן השיעור הוא יותר **ב)** בברכת ראש העיר עוד ששיעור זה הוא שיעור סעודה אבל לעניין קביעות סעודה בפת הבב"כ בעינן שיעור שביעה [וכדמשמע בגמ' עדי כפנא ועי' ערוה"ש סעיף ט"ז "ובאמת רואים בחוש שכשיעור ד' ביצים אין בה כדי שביעה כלל והוא אכילת עראי", ועי' שו"ת פרח שושן כלל א' סי' ד' שכתב ששיעור סעודה הוא שביעה גמורה, אך עי' שעה"צ ס"ק י"ח "האי לשבוע לאו דוקא שביעה גמורה לכו"ע אלא ר"ל דרך קביעת סעודה" וכ"כ במאמר מרדכי ס"ק י"ד ששיעור קביעות סעודה הוא פחות משיעור שביעה (לכאו' מוכח כן ממה שאמרו שהקובע על פחות בטלה דעתו ואילו מי ששבע מפחות כזקן חולה כתב הביה"ל (ד"ה אע"פ) שחשוב שפיר קביעות), ובצל"ח לק' מח ע"א נקט שקביעות סעודה הוא יותר משיעור שביעה] **ג)** ועוד דלכאורה הדבר תלוי בכל דור ודור לפי דרך רוב אנשים [וכמבואר בגמ' שעיקרו תלוי מה שדרך בני אדם לקבוע ומה לי מה שהיה במדבר או במשנה אך לעניין עירוב תקנו שיעור סעודה ונשאר כפי מה שתקנו חז"ל]

ועי' בחיי אדם כלל נ"ד סעיף ד' שנקט שאין שיעורו ג' וד' ביצים אלא תלוי בשיעור סעודת ערב ובוקר ע"ש נשמ"א סק"א בשם הגר"א וכ"כ בברכת ראש בשם הגר"ח מוולאזין ז"ל [ובליקוטי חבר בן חיים הובא מהנהגת החת"ס "לא הקפיד מעולם על שיעור ד' ביצים כ"א כדעת הגר"א כי הכל תלוי בקביעת סעודה",] ובשו"ע הרב סעיף ח' נקט שהוא כסעודת אוכלי המן שהוא כשיעור כ"ב ביצים

**צירוף שאר מאכלים לקביעות**

עי' מג"א ס"ק י"ג שאם אכל שאר דברים עם הפת וביחד שיעור קביעות סעודה חייב בברכת המזון [אך בחמד משה בברכי יוסף ובמגן גיבורים כתבו לפקפק על המג"א ע"ש] ועי' דרך החיים דהיינו רק בדברים המלפתים ולא בשאר מאכלים [וכ"מ מל' המשנ"ב בס"ק כ"ד ועי' פמ"ג סי' קפ"ד א"א סק"ח ששביעה לברכת המזון דבר תורה אינו אלא בשבע מפת וכ"כ צל"ח ברכות מח ע"א ועי' ביה"ל סי' קפ"ד (ד"ה בכזית) שדברים המלפתים ודאי מצטרפים וכ"כ בשו"ע הרב סעיף ח' מה שהעתיקו מהסידור ["ואם אינו שבע ממין לחם זה לבדו אלא שאוכלו עם לפתן המשביע כגון שמלפתו בבשר ודגים וכיוצא בהם עד שישבע ה"ז כאלו שבע ממנו לבדו לפי שהלפתן טפלה לו ונתחייב בבהמ"ז מן התורה",] והוכיח כן ממש"כ המג"א בס"ק כ"ב שהאוכל פת כיסנין באמצע הסעודה לקינוח מברך מזונות ולכאו' הרי יש צירוף של המאכלים ע"ש [ויש להעיר ע"ז מכמה טעמים **א)** שאכלם לקינוח ולא לשבוע וכ"ש להשיטות דבעינן שיקבע **ב)** י"ל שאכל פחות משיעור לחם הנאכל בסעודה **ג)** י"ל שכל שאכל פת בסעודה אין מצטרפים הבשר ודגים לכיסנים כמו שאין הפת מצטרף לכיסנין]

אך משמעות המג"א והגר"ז בסעיף ח' שבאכל דברים אחרים אינו דוקא דברים המלפתים ורק באוכל רק פת שיעור שהדרך לאכול עם לפתן תלוי במלפת דוקא [ובזה יתבאר המשך דברי המג"א ולא כהמחצה"ש שסמך על הראב"ד ועי' אגרו"מ או"ח ח"ג סי' ל"ב שג"כ נקט שא"צ מלפת] ומדברי הלבושי שרד משמע שכוונת המג"א בסו"ד שכל השביעה הוא מהפת והלפת רק שיוכל לאכול הפת, ע"ש.

**שיעור הפת כשיש שאר דברים**

עי' מחצה"ש שממה שאמרו קבועים עליו מבואר שעיקר הקביעות נעשה על הפת [ועי' במגן גיבורים קס"ח סק"ז "שעיקר הקביעות הי' על הפת הבב"כ ואגב היו אוכלין עמו שאר דברים",] ולכן פשוט שהאוכל כזית פת והרבה מאכלים אחרים שאינו נחשב כקובע על הפת [והגרנ"ק שליט"א בחוט שני בקובץ ענינים בסוף ימים נוראים ר"ל דבעינן שיהיה רוב קביעות על הפת ע"ש וכן מבואר ממש"כ המג"א שאין לשער בפת לבד שא"כ נתת דבריך לשיעורין ומבואר שיש שיעור לפת ועי' חזו"א סי' כ"ו סק"ח שדן אם המילוי של הכיסנין מצטרף והיינו לשיעור הפת] ולכאו' השיעור הוא' ד' ביצים וכמבואר בעירובין אך מדברי המג"א לא משמע כן שהרי דן אם יש לקבוע שיעור הרי השיעור מפורש בעירובין וע"כ שלעניין פת הבב"כ אין זה השיעור ועי' אגרו"מ או"ח ח"ג סי' ל"ב שהדבר תלוי בכל מדינה ומדינה מהו שיעור הפת הנאכל לרוב אנשים בסעודה.

[ואף שלעניין לשער הלחם לבד כתב המג"א שא"א לשער לכאו' היינו שאין שיעור מדוייק לפת הנאכל מ"מ לשער לעניין צירוף דברים אחרים אין צורך לשיעור מדוייק של הפת אלא על הסעודה בכללית ולדוגמא אף א' לא יאכל פחות מב' כביצים פת בסעודה מ"מ יש שיאכלו יותר כיון שימעטו בלפתן ולכן לעניין לתת שיעור לקביעות הפת מחמת שקובעים עליו בסעודה אין שיעור מדוייק אבל בצירוף עוד דברים כל שאכל ב' בכיצים שפיר דמי]

**אם צריך לזה קביעות של האוכל**

בל' המג"א משמע שבכה"ג שהצירוף אם שאר מאכלים בענין שיקבע עליו ולא סגי בשיעור שדרך רוב העולם וכ"מ בשו"ע הרב סעיף ח' וכ"כ בפמ"ג בא"א שם [ולכאו' ה"ט כיון שהפת מצד עצמו אינו מופקע מאכילת עראי לכן לא מהני מה שאוכל שאר דברים להחשיבו כקבע רק ע"י שאוכלו לקבע] אולם המחצה"ש ובמשנ"ב ס"ק כ"ד נקטו שהוא לאו דווקא ע"ש [ולכאו' מוכח כן שהרי ראיית המג"א מל' הגמ' אחרים קובעין עליו נאמר בכה"ג שאין האוכל קובע עליו].

**התחיל לאכול ונמלך לאכול עוד**

עי' רא"ש סי' ל' שאם התחיל לאכול פחות משיעור סעודה כגון ב' ביצים והחליט לאכול עוד ב' מברך עליו מזונות ולבסוף ברכת המזון [וצ"ב שכמו שנחשב אכילה של קביעות לעניין ברכת המזון יחשב נמי לעניין המוציא אך עי' שו"ע הרב סעיף ח' "ולא קבעו לברך המוציא על הלחם אלא מפני חשיבותו שסועד הלב וכל לחם שאין קובעים עליו סעודה בטלה חשיבותו אא"כ יש בו כדי לסעוד", ומבואר שרק על שיעור סעיד דהיינו ד' ביצים תקנו לברך וכל שמברך על ב' ביצים ליכא שיעור סעיד לברכה ולפי זה אם בירך ע"ד לאכול ד' ולאחר א' נמלך לאכול ב' מותר לאכול ע"ס הברכה וכ"כ בשו"ת אגרו"מ או"ח ח"ב סי' נ"ד ולעניין שכח ואכל ב' בלי ברכה ונזכר ובדעתו לאכול עוד ב' יש לעיין ע"פ הדברי חמודות המובא בשעה"צ סי' קס"ז ס"ק מ"ה אך בהגהת הגרע"א מבואר שכל שמברך על דעת לאכול שיעור קביעות אפילו באופן שא"צ לברך על כל הד' ביצים מברך המוציא ולכאורה לדעת המג"א שמצטרף שאר מאכלים הרי ע"כ אינו תלוי בחלות הברכה אלא בשיעור אכילה, וצ"ל שיש חילוק בין ברכת המוציא שעיקרו על המעשה אכילה מברכת המזון שעיקרו על השביעה]

**אכל לשביעה פחות מכשיעור בתוך סעודת פת**

עי' דרכי משה אות ב' שהוכיח שנילוש בקצת מי פירות אינו חשוב פת הבב"כ ממה שנהגו בשבתות וימים טובים לברך עליו המוציא [ובבית מאיר דחה שאכלו מזה כשיעור] וכן בב"ח העיר למה נהגו לעשות ללחם משנה שמאל"ץ קוכי"ן ע"ש והרי ודאי אכלו שיעור מפת גמור ומבואר שאפ"ה כל שלא אכל מן הכיסנין לבד שיעור סעודה ברכתו מזונות ועי' ט"ז סק"י שאפילו אכלו למזון בתוך סעודה אינו נפטר בברכת המוציא ע"ש ומדברי הבה"ג והאשכול משמע שכל שיש לו פת גמור באותו סעודה תו לא חשוב קביעת סעודה על הכיסנין אולם עי' מאמר מרדכי סוף ס"ק י"ז [הובא במשנ"ב ס"ק מ"ב] שכתב שהאוכל שיעור ד' ביצים בתוך סעודת פת ברכתו המוציא.

**[שבת קובעת**

עי' ברכי יוסף בשם זקנו מהר"א אזולאי שצידד שכמו ששבת קובעת למעשרות כמו כן לעניין פת הבאה בכיסנין [כש"כ התניא סי' פ"ד והשבלי הלקט סי' שד"מ לעניין סוכה] וכבר כתב כן בשו"ת מהר"ח או"ז סי' ע"א, ועי' מנ"ח שאכילת מצה סגי בכזית של פת הבב"כ שהמצוה מחשיבו וכ"כ בנהר שלום סק"ד ועי' מגן גיבורים סי' קס"ח ס"ק כ"ג שמנחות כיון שיש מצוה לאכילתם חשוב קבע גם בכזית ע"ש ועי' הגהת הגרע"א סי' קע"ז על המג"א סק"ה שצידד שבפת הבב"כ אמרי' מיגו דהוה קביעות לגבי הסעודה הוה קביעות לגבי הכיסנין ע"ש אך עי' גינת ורדים או"ח כלל ג' סי' י"א שהעיר שלכאורה אינו דומה כלל שבמעשרות וכדו' עיקר הנידון אם זה עראי או קבע ויסודו באיכות האכילה וע"ז מהני החשיבות של אכילת שבת להחשיב גם קצת כדבר חשוב אבל בפת הבב"כ שיסודו שיעור בכמות והיינו שיעור שביעה מה יועיל חשיבות ועי' פמ"ג סי' קפ"ח א"א סק"ט "וכ"ת דבשבת ויו"ט הוה קביעות בכזית הא בסי' קס"ח סעיף ו' מבואר דווקא "שיעור" שאחרים קובעים עליו", וכ"כ בשו"ת בנין עולם ס"ח וע"ע מגן גבורים סק"ח וע"ע קה"י סי' כ"ה.]

**שמעתתא דדובשא דתמרי ומי שלקות**

**דובשא דתמרא**

עי' תוס' דה"ה שאר מי פירות ועי' חי' הרא"ה שהטעם שנקט דבש לרבותא שאע"פ שעיקר הפרי קיים אין הדבש נמשך אחר ברכת עיקר הפרי ועי' תוס' רא"ש ורשב"א בדעת הבה"ג.

**מאי טעמא זיעה בעלמא הוא**

עי' פסחים כד ע"ב שהטעם שאין לוקין משום ערלה על שאר מי פירות הוא משום שהוא זיעה בעלמא ואילו בחולין קכ ע"ב אי' הטעם משום שלא ילפי' לרבות משקין היוצאים אלא בזיתים וענבים משום דדון מינה ואוקי באתרא ע"ש והתוס' פסחים תי' שמן הסברא כל המשקין זיעה והקרא בחולין בא ללמד על זיתים וענבים שאינם זיעה אך הרשב"א בסוגיין והרמב"ן חולין שם כתבו שמן הסברא מי פירות אינם זיעה רק לאחר שמצינו שריבתה התורה משקין של זיתים וענבים ומיעטה שאר מי פירות ילפי' מזה דשאר מי פירות זיעה בעלמא [עי' רשב"א חולין שם שנקט שמה שצריך קרא לפרי שנימוח היינו משום שדרכו באכילה ועפ"ז נקט שבזיתים וענבים לא צריך קרא כיון שדרכן בשתייה וע"כ עיקר הדרשא אינו אלא שלא למעטו מפרי הנאמר בביכורים ולפי זה בשאר פירות שאין דרכן בכך יש למעטו מדין נימוח גם בלי סברת זיעה ודלא כש"כ כאן אולם ברמב"ן שם כתב שהטעם למעט נימוח משום שלא אסרה התורה אלא האוכל כצורתה ולא כשנשתנה למשקה ולכן נקט שם שגם בזיתים וענבים איכא להך חסרון וע"כ גריעות שאר המשקין הוא מדין זיעה, וע"ע חוו"ד סי' ק"ה סק"ב משנת ר' אהרן זרעים סי' י"ב אבי עזרי פ"י מהל' מאכ"א הכ"ב תורת זרעים פי"א מתרומות מ"ג מש"כ ביישוב סתירת ב' הסוגיות]

**שיטת הראב"ד**

עי' רשב"א בשם הראב"ד שהסוגיא בחולין שנקט הטעם מקרא ולא משום זיעה היינו משום דמיירי במשקין היוצאים ע"י כתישה שהוא עיקר הפרי וכמי שלקות וסוגיין מיירי במשקין הזב מאליהם שהם זיעה בעלמא [וכמו שיסד הראב"ד בהשגות בפ"א מהל' טו"א ה"ד ומדבריו שם משמע שגם בזיתים וענבים הדין כן אך במאירי בסוגיין לא נקט כן ונחלקו בזה הפמ"ג בראש יוסף עם החמד משה סי' ר"ה סק"ג ועי' חזו"א טבו"י סי' ד' סק"ט] וצ"ב שלא יישב הראב"ד הגמ' בפסחים.

**גדר החסרון של זיעה בעלמא**

עי' חולין קכ ע"א וע"ב שדנה הש"ס בדין אוכל שנימוח אם נשאר בדינו [ונתבאר בראשונים ב' מהלכים שבתוס' (ד"ה לרבות) נקט שהחסרון הוא במעשה שתייה שלא נתחדש שתייה כאכילה אלא בדבר שהדרך לאוכלו אבל ליכא חסרון בחפצא דאיסורא ולכן פשיטא ליה לתוס' (ד"ה אלא) שבאיסורי הנאה לא איכפת לן שנימוח ועי' אבי עזרי פ"י מאכ"א הכ"ב וכן אם חזר והקפהו חייב עליו כש"כ שם בדף קיב ע"ב (ד"ה ורוטבן) אולם התוס' נדה לב ע"א (ד"ה שתיה) כתבו שהנידון אם חלב נימוח פקע ממנו שם חלב וכ"כ בחי' הרמב"ן בחולין שם] והגמ' דימו אותו למשקין היוצאים [והיינו בין מקושית הגמ' מהטמאים למה לי ושם הרי נתרבה ציר (יש לדחות שקושיית הגמ' מהברייתא ולא מהפסוק) וכן ממה שרצו ללמוד משקין היוצאים באיסור שנעשה מאיליו מנימוח בחמץ ודעימיה (ועי' תוס' ד"ה היכא ומבואר שאינו אותו הדין ממש ולדבריו צ"ב דימוי הגמ' וע"ש מהרש"א ובתוס' שם קיב ע"ב ד"ה ורוטבן)] ועי' חכם צבי סי' כ' שמשמע מזה שגם במשקין היוצאים עיקר חסרונו משום שנימוח ועי' חי' הרא"ה שנקט כן שדין פירות שנתרסקו לגמרי ודין משקין היוצאים דין א' הוא וזהו פירושו של זיעה בעלמא

אך בפנ"י בפסק חדש חולק עליו שכיון שמצינו בציר דגים שאמרו זיעה בעלמא והכוונה שהוא פירשא בעלמא ע"כ גם בסוגיין זהו הכוונה ע"ש וכן מתבאר מדברי הרמב"ן בחולין והרשב"א בברכות [ולדבריהם שסברת זיעה נתחדש רק לאחר הילפותא מתרומה לחלק בין זיתים וענבים לשאר מי פירות א"ש שתחילת הסוגיא דנה רק משום נימוח ואח"כ נתחדש סברת זיעה] וע"ש ברמב"ן שנקט מהאי טעמא שפרי שנתרסק לגמרי ברכתו פרי העץ ואילו מי פירות חשוב זיעה וברכתו שהכל

**דעת הסוברים שטעם זיעה משום דאישתני לגריעותא**

עי' בבא בתרא צו ע"ב שעל שכר מברך שהכל ולכאורה היינו טעמא משום שהוא זיעה בעלמא [אולם במנחת ברוך סי' נ"ט ענף ב' נקט ששכר אינו זיעה כיון שנמחה שם גוף השעורים] אך עי' תוס' (ד"ה האי) שנתקשה למה מברך שהכל וצ"ב וכבר עמד בזה בשו"ת חכם צבי ס"כ אך עי' רשב"א שהביא מהתוס' שהחסרון במי פירות משום שלא אישתני למעליותא וכ"כ בתוס' ר"י ולכן הק' משכר שכן אישתני לעילויא [והיינו שדעת התוס' שהחסרון של זיעה אינו משום שהוא פירשא בעלמא אלא משום דאישתני ע"י שנימוח (והיינו כתוס' בנדה שאילו לתוס' חולין ל"ש סברא זו לעניין ברכות שליכא דין שתייה ואכילה) ולכן כל שהוא למעליותא נשאר בשם פרי] וכן מבואר ברבינו יונה (כז ע"ב) וכ"כ בטור סי' ר"ב ["שאינו דומה לדבש תמרים שהתמרים הן פרי ונטעי להו אדעתא לאכלם הילכך כשנשתנו נשתנית ברכתן מידי דהוי אכל הפירות שמברכים על משקין היוצאין מהם שהכל חוץ מהיין והשמן"] וסי' ר"ה ["ואינו נראה כן דודאי כשסוחטין אותם משתני לגריעותא וריאה לדבר משקין היוצאין מן הפרי שמברכין עליו שהכל",]. [עי' תוס' חולין שם שגם המחהו נתמעט בביכורים ותרומה ולדבריהם ע"כ א"א לומר כרשב"א דזיעה הוא טעמא דקרא ודו"ק]

**ברכת השכר**

עי' תוס' שכתבו ג' טעמים על ברכת שהכל בשכר [לעיל נתבאר למה לא כתבו תוס' הטעם משום זיעה אך עי' שו"ת זרע אמת ח"א סי' ל' שנקטו שעיקר קושיית התוס' אינו אלא משום כל שיש בו דמטעם מי פירות ידעו שהוא זיעה ואפ"ה הק' משום משום כל שיש בו והיינו שכל שיש בו אינו מדין עיקר וטפל אלא שעל מאכל שמזין תקנו מזונות ע"ש]

1. כיון שאינו בו ממש השעורים אלא טעמא עי' ברא"ש שכתב סברא זו בטעם שליכא בזה כל שיש בו מה' מינים
2. משום דאית ליה עילויא אחרינא בפת וכ"כ הרא"ש ורבינו יונה [מבואר שגם בלי שישתנה לגריעותא עצם זה שיש לו עילויא אחרינא מחשיבו כאישתני לגריעותא]
3. בשתייה אומר שהכל ובסמוך (ד"ה והא) כתבו כה"ג לעניין שתיתא "כיון שאינו עשוי לסעוד כי אם לשתות" [ולכאו' משמע שהוא סברא מיוחדת לעניין ברכת מזונות שיסודו משום דסעיד (מה שכתבו שאינו **עשוי** לסעוד עי' ט"ז סי' קע"ד סק"ח ששכר סעיד אולם בתוס' לק' מא ע"ב (ד"ה אי הכי) לא משמע הכי) אולם עי' מג"א סי' ר"ה סק"ו שכוונת התוס' כש"כ המרדכי שרק אם המשקין עומדים לאכילה לטבול בו פתו ברכתו כהפרי וכ"כ בביאור הגר"א סי' ר"ב סעיף ד' אך בזרע אמת ח"א סי' ל' העיר שא"כ למה לק' לט ע"א נתקשו התוס' בטעם החילוק בין מי שלקות למי פירות הרי לדבריהם החילוק ברור]
4. עי' תוס' ע"ז לא ע"ב (ד"ה ותרוייהו) שכתבו טעם נוסף שהתבואה בטלה לגבי המים וכ"כ בב"ב צו ע"ב (ד"ה ואחד) וכ"כ הרא"ש בסוגיין סי' י"ב [וצ"ע מכל מי שלקות שאינם בטלים לגבי המים וע"כ כמו שכתב הט"ז סי' ר"ב סק"ט שלגבי מים שאין להם טעם כל דבר חשוב עיקר ועי' לק']

**כמאן כי האי תנא**

מבואר שלדעת ר' אליעזר מברך העץ על כל מי פירות ויש לעיין דיעוי' חולין קכ ע"ב וברש"י (ד"ה אף) שמה שילפי' שתרומה נוהג בכל מי פירות היינו רק בהפריש בעודו פרי ואחכ סחטו אבל להחיל שם תרומה על משקין אינו יכול וא"כ חזינן שגם לר"י מי פירות אינם פרי והוא רק כיון שחל תו לא פקע [אך עי' חזו"א מעשרות ס"ז סק"א שנקט עפ"ז שע"כ ליכא איסור טבל שלא שייך טבל שאין בו הפרשה וע"ש שהוכיח מהירושלמי (לגירסא דידן דלא כהגר"א) שטבל נוהג גם במשקין ולכן דחה בכוונת רש"י ע"ש אך מדברי החת"ס שם מבואר ששייך איסור טבל בלי שיוכל להפריש מיניה וביה וע"כ יצטרך להפריש ממק"א וידועים בזה דברי מרן הגרי"ז ז"ל המובאים במועדים וזמנים ח"ג סי' ר"ד ובמנחת יצחק ח"ה סי' ס"ה שא"א להפריש תרומות ומעשרות על מיצים] וכה"ג צ"ע בהמבואר ברש"י שם (ד"ה אין מביאין) שאפילו לעניין ביכורים שנתרבה יין מ"מ הני מילי בהפרישם בעודם ענבים שאז אפילו דרכם עדיין שמם עליהם אבל להפריש ביכורים מן היין אי אפשר דכתיב פרי ומבואר שאפילו ליין ליכא שם פרי ועי' רא"ש לעיל סי' ג' שהביא מהיראים להקשות דא"כ היאך מברכין עליו בורא פה"ג [במעדני יו"ט אות ט' הבין באו"א קו' היראים אך בחזו"א במכתב נקט כש"כ] וע"ש שתי' שמה שהוצרכו לרבות יין אינו משום שהוא זיעה אלא משום שהוא כפרי שנימוח וכיון דכתיב אכילה הייתי ממעטו ולכן מה שא"א להפריש לכתחילה יין אינו משום זיעה וחסרון בשם פרי אלא משום דבעינן אוכל ולא משקה, ועי' חי' הרא"ה מש"כ בזה.

[עי' רמב"ם פ"י מהל' מאכ"א הכ"ב שכתב שאע"פ שאין לוקים על שאר מי פירות מ"מ יש בזה איסור וע"ש כס"מ שאיסורו מדרבנן (אך מש"כ שהרמב"ם למד שהסוגיא אסמכתא צ"ב שפשוט שהרמב"ם פסק כר' יהושע וליכא פסוק וכבר תמה בזה בחזו"א מעשרות ס"ז סק"א ובאבי עזרי אך א"כ צ"ע מנין לו להרמב"ם איסור דרבנן זה) אולם בפמ"ג סי' ר"ב א"א ס"ק י"ט כתב שלשון הרמב"ם משמע שהוא מן התורה ועי' בקר"א נדרים נב ע"ב ר"ל שהוא איסור תורה ואיסורו מדין יוצא (בזכרון שמואל סי' ס"ח אות ו' כתב שע"כ אין כוונתו ליוצא שכבר כתב ה"ה שרק באיסור שיש מלקות יש איסור יוצא והרי הרמב"ם כלל שם גם שביעית דליכא בהו מלקות) והיינו שכלפי איסור יוצא ליכא סברת זיעה (אך בקה"י פסחים סי' י"ז שכיון שהמיץ הוא חלק מן הפרי א"א להחשיבו כיוצא שהוא הפרי בעצמותו) אך באבי עזרי שם נקט שאדרבה שעיקר סברת זיעה נאמר רק לאפוקי מסברת יוצא שמדין עיקר הפרי הרי נתמעט מתרומה וכמבואר בחולין [וי"ל שזה תלוי במחלו' הרמב"ם והראב"ד בפ"ד מהל' מאכ"א ה"כ בדין מי רגלים של חמור אם אסור מדין יוצא והיינו אם בעינן שיתמצא מגופו או דסגי במה שיצא מן הטמא וי"ל ואכ"מ] וכה"ג מצינו בציר דגים שכיון שהוא זיעה בעלמא נתמעט מאיסור יוצא אך בחוות דעת סי' פ"א סק"א פשיטא ליה שסברת זיעה אינו מפקיע מאיסור יוצא ולכן תמה דמה לי שציר דגים הוא זיעה מ"מ סו"ס הרי הוא יוצא וע"ש חידוש גדול שעיקר איסור יוצא ליכא בדגים ולדבריו מה שאמרו ציר דגים זיעה בעלמא לאו דווקא וליכא חסרון במיוחד בציר של דגים אלא שליכא בהו קרא לרבות יוצא אולם עי' שיטמ"ק בכורות ו' ע"ב אות ה' בשם הרא"ש ומשמע שחילוק במציאות בין ציר דגים לשאר ציר ולדברי החוו"ד נתחדש עוד שגם בביצי דגים ליכא איסור יוצא וכבר העיר באמרי בינה דיני טריפות סי' י"א מדברי הרמב"ם פ"ג מהל' מאכ"א ה"א וע"ש כתבי הגרי"ז שהאריך בזה.

ובעיקר הסוגיא שהביאו מהטמאים לרבות נימוח צ"ב שבבכורות משמע שמכאן ילפי' איסור יוצא [והיינו שאיסור ציר אינו אלא מדין יוצא ומה"ט כתב הפמ"ג בפתיחה להל' מליחה שאין לוקים עליו וכש"כ הרמב"ם בפ"ג מהל' מאכ"א ה"ו] וגם זה צ"ב היאך ילפי' מהטמאים גם רוטב שהוא נימוח וגם ציר שהוא מצד יוצא [ועי' תוס' קיב ע"ב (ד"ה ורוטבן)] אך באמת ברמב"ם פ"ג מהל' מאכ"א ה"א יליף איסור יוצא מבת היענה [ועי' תוס' חולין סד ע"א (ד"ה שאם)] ועי' אמרי בינה דיני טריפות סי' י"א ובמנחת ברוך סי' ס"א שביארו שעיקר איסור יוצא נלמד מבת היענה ורק שבלי הטמאים לרבות נימוח לא היה שייך איסור יוצא על נימוח שכמו שעיקר הפרי שנימוח לא חשוב דבר האסור יוצא לא חמור מיניה [צ"ב כיון שאיסורו מדין יוצא מה שייך החסרון של נימוח עי' קובץ שמועות חולין אות נ"ב שבאיסור יוצא לא בעינן תנאי האיסור ע"ש] וע"ז הביאו ציר ורוטבן שפירושו רק לרבות נימוח ושוב ממילא ילפי' לאסור הציר מבת היענה, ועי' קה"י בכורות ס"ה שאיסור ציר אינו משום שנתהווה מהאיסור כביצה אלא משום שנטפל אליה ע"ש וע"ע משנת ר' אהרן בכורות שם]

**מיא דסלקא כסלקא**

**החילוק בין פירות למי שלקות**

עי' תוס' שאע"פ שמי פירות זיעה בעלמא יש לחלק בינו למי שלקות ולא ביאר החילוק ומצינו בראשונים כמה מהלכים

**שיטת הרא"ש**

ברא"ש סי' י"ח ביאר שמי פירות אין לו טעם הפרי משא"כ בבישול יוצא מן הפרי טעמו [עי' פמ"ג סי' ר"ב משב"ז סק"ח שכוונת הרא"ש מדין טעם כעיקר והיינו ע"פ מה שהק' התוס' פסחים כד ע"ב למה ליכא איסור במי פירות דערלה מדין טעם כעיקר ומה לי שהוא זיעה וע"ש ברש"ש שתי' ע"פ דברי הרא"ש שליכא טעם רק בבישול אך קושית התוס' צ"ב דטעם כעיקר היינו בדבר שהוא חפצא דאיסורא וכגון משקין ונתחדש שאע"פ שכעת שנבלע אינו אלא בגדר טעם אפ"ה נאסר אבל כל שהוא זיעה ופירשא ואינו חפצא דאיסורא מה שייך לאסור משום טעם כעיקר ועי' חוו"ד סי' ק"ה סק"ב ובכתבי הגרי"ז בכורות ו' ע"ב ר"ל שכוונת התוס' לאיסור יוצא וכפשוטו סברת הרא"ש שבבישול יוצא עיקר הפרי ואינו זיעה בעלמא עי' משנ"ב סי' ר"ב ס"ק נ"ג]

**[הטעם שכתב הרא"ש בל' אפשר**

מצינו כמה ביאורים בפוסקים למה כתב הרא"ש לעניין מי פירות כמסתפק עי' ב"ח סי' ר"ב ט"ז סק"ט ראש יוסף ובנשמ"א כלל נ"ב סק"א ביאר ספיקת הרא"ש שאולי בעינן שיתבשל לצורך הפרי ולא לצורך המים ועי' זרע אמת ח"א סי' ל']

אך בשו"ת הרא"ש כלל ד' סי' ט"ו כתב תנאי נוסף במי שלקות דבעינן שיהיה עיקרו לצורך הפרי ואז המים נמשכים אחר הפרי ודינם כמותם וצ"ע א"כ מהו קושייתו ממי פירות הרי שאני התם שהפרי נפסד לגמרי [ויש שנקטו שב' שיטות הם עי' דרכי משה פנ"י לט ע"א] ועי' רא"ש סי' י"ב שהטעם ששכר אינו מזונות הוא משום שהמשקה צלול ועיקרו ע"ש המים וכ"כ התוס' ע"ז לא ע"ב (ד"ה ותרוייהו) וצ"ע א"כ למה מי שלקות אינו שהכל מה"ט [ועי' נשמ"א כלל נ"ב סק"א דשאני התם שבישל לצורך הירקות] ועי' מג"א סי' ר"ד סק"ט שהביא בשם המהר"ם מרוטנבורק דשאני מי שלקות שהמים עבים ביותר ויש ממשות מחמת השלקות ע"ש [עי' תוס' הרשב"א פסחים ב' ע"א "ועוד דאין לברך בורא פה"א כיון שאין ממשות הקמח בעין שאינו ניכר כלל דלא דמי להנהו דאמר מיא דכולהו שלקי כשלקי",]

**ביאור דברי הרא"ש בתשובה**

ועי' שו"ת זרע אמת ח"א סי' ל' ובתהלה לדוד סי' ר"ב סק"ה שר"ל שעיקר סברת הרא"ש בתשובה אינו אלא לבאר למה הטעם היוצא אינו בטל במים ולכן במי פירות שליכא מים לא איכפת לן שהפרי נפסד. והיינו שע"י שעיקר המים כדי לבשל הפרי לכן נטפל כל המים לפרי וחל ברכתו על כל המים [עי' ב"י סי' ר"ב דמי שריית צימוקים ברכתו העץ להרא"ש ותמה הנשמ"א כלל נ"ב סק"א והרי אינו שורהו לצורך הצימוקים אלא לשתות המים אולם עי' במג"א סי' ר"ב ס"ק כ"ז ובמשנ"ב ס"ק נ"ז]

**אם צריך שיעור בטעם כדי לברך ברכה אחרונה**

עי' סי' ר"ב סעיף י"א שלדעת הרא"ש מברך על מי שריית תאנים מעין ג' ומשמע אפילו בשותה רביעית שליכא שיעור בטעם לחוד וכן משמע במשנ"ב סי' ר"ה ס"ק י"א לגבי מי לביבות וצ"ב מ"ש מכל שיש בו שבעינן שיעור בדגן ומשמע שבמי שלקות חל על כל המים שם של הירק.

**מי שיבתא**

לדעת הרא"ש בתשובה צ"ב למה מי שיבתא ברכתו אדמה הרי הפרי נפסד לגמרי ועיקרו לצורך המים ועי' בית מאיר סי' ר"ה שע"כ שרק בלא אישתני לעילוי הוצרך הרא"ש לסברא זו אבל באישתני לעילויא כשיבתא לא צריך שיהא עיקר הבישול לצורך הפרי [והיינו שכל החסרון של מי פירות הוא דנשתנה לגריעותא ובשיבתא ליכא חסרון זו אך לפי זה מי שלקות ומי שיבתא ב' דינים הם וכ"ש דקשה לסברת זרע אמת שעיקר דברי הרא"ש בתשובה לבאר למה המים אינו עיקר וזה צריך גם בשיבתא] אך במור וקציעה סי' ר"ד נקט ששיבתא לפני שיצא כל טעמו ברכתו בורא פרי האדמה וזהו טעם ברכת פרי האדמה על מי שיבתא ע"ש.

**דעת רבינו יחיאל**

עי' טור סי' ר"ה שהביא מאחיו רבינו יחיאל שכתב שגם מי סחיטת ירקות ברכתם אדמה והטור חלק עליו דשאני התם דאישתני לגריעותא ולכאורה דברי רבינו יחיאל תמוהים ועי' ראש יוסף שביאר שדעת ר"י שעיקר חילוק הרא"ש הוא כחילוקו של המרדכי שמי ירקות יוצא עיקר הפרי ומהאי טעמא הדרך לטבול בו ולכן דעת ר"י שגם סחיטת ירקות הדין כן [אך עדיין צ"ע מהו הכ"ש ואולי כוונתו שמי שלקות יש חסרון נוסף שרובו מים משא"כ בסחיטת ירקות ועי' אהל מועד "ומים דכל שלקות כשלקות וכ"ש מי סחיטתן של שלקות", ומשמע שמחלק בין סחיטת שלקות לסחיטת ירקות]

**ההבדל בין פרי שנתסרק לגמרי למי שלקות**

בדין פרי שנתרסק לגמרי נחלקו הפוסקים מה דינו עי' לק' אך להלכה חוששים שברכתו שהכל עי' רמ"א סי' ר"ב סעיף ז' וצ"ע א"כ היאך אפשר לברך על מי שלקות בורא פה"א ועי' ט"ז סי' ר"ב סק"ד שעמד בזה ועי' מג"א סי' ר"ה סק"ו שהקשה כעין זה ותי' דע"כ דשאני מי שלקות שכיון שהפרי קיים דין הרוטב כדין הפרי [ואמנם שרק בדבר שאין דרכו בכך ישנה חסרון של אישתני וכש"כ התרומת הדשן סי' כ"ט ולכן בשיבתא שדרכו בכך שפיר מברך האדמה אע"פ שאינו טפל לפרי ועי' תהלה לדוד סי' ר"ב סק"ז נמצינו למידים לפי זה שכל מי פירות חוץ מהחסרון של זיעה ישנה נמי חסרון של נימוח וצ"ע א"כ למה הוצרכו לסברת זיעה ועי' לק']

**שיטת הרשב"א**

דעת הרשב"א דשאני מי שלקות שרוב אכילתם ע"י שליקה ולכן מי שליקתם כמותם עי' ביה"ל סי' ר"ב סעיף י' שדן אם סגי בדרכו או דבעינן שיהיה רוב ועי' חזו"א סי' ל"ג סק"ה.

[ובפשוטו הביאור הוא שאם עיקר הפרי עומד לאכילה אז המשקין הם זיעה וכפירשא ואינו חלק מהפרי אבל כשעיקרו עומד למשקה ודאי שהמשקה הוא חלק מהפרי אך עי' פמ"ג משב"ז סק"ח ["ובחי' שם הקשיתי אטו ירקות דרך למשלקנהו כיפי תלי לה כיון דזיעה הוי אף דרך בישול וצ"ל דהוי שלא כדרך הנאתן ולא נטעי אדעתא דכך ולאו ממש זיעה הוי ול' הלבוש בס"א דנקרא זיעה", ולכאורה זה א"ש לרשב"א בחולין שעיקר החסרון בנימוח הוא משום שאין דרכו בשתייה ולא מצד שינוי הצורה אך צ"ע שלעניין ברכה לא בעינן דוקא אכילה או שתייה וע"כ החסרון משום דאישתני לגריעותא והרי הגמ' תלי לה במחלו' ר"א ור"י לעניין תרומה וערלה]

[הנה מלשון הרשב"א משמע דסגי במה שהדרך לבשלו אע"פ שאין הדרך לשתות מימיו וזה יתבאר ע"פ דברי הפמ"ג שכיון שהפרי עומד להוציא מימיו אין שימוש שלא כדרך אך ברשב"א מבואר שסברת זיעה היינו שזיעה בעלמא ואין לו חשיבות ובזה תי' מחומץ סתוניות ועי' נשמ"א כלל נ"ב סוף סק"א שנקט דבעינן שהדרך לשתות ולא דרך לשפוך ע"ש] ובעיקר סברת הרשב"א עי' שו"ע הרב סעיף י"א שנקט שעיקר סברת הרשב"א אינו אלא לבאר למה אין המי שלקות בטל לגבי המים ע"ש. [וצ"ב שבא לחלק בין מי פירות שליכא מים]

**דרכו לבשל תלוי בשעת נטיעה או בשעת בישול**

עי' ב"ח סי' ר"ב אות ז' שהני פירות יבשים שהדרך לאוכלו ע"י בישול [משמע שלא בעינן שיהא דרכו לשתות מימיו] לכו"ע מברך על מימיהן בורא פה"ע וכ"כ הט"ז סק"ח אולם המג"א ס"ק כ"ב חולק שעיקר טעמו של הרשב"א משום דנטעי להו אדעתא דהכי וא"כ כיון שעיקר הפרי לא נטעו ע"ד לייבשו חשוב זיעה [ולכאו' ד"ז תלוי בב' צדדים בכוונת הרשב"א אם מצד שלא כדרך או משום שע"י שדרכו חשוב כעיקר הפרי]

**אם גם בזיתים וענבים בעינן דרכו לבשלו ולסוחטו**

עי' שו"ע סי' ר"ב סעיף י"א שמי שריית צמוקים תלוי במחלו' רא"ש ורשב"א וע"ש פמ"ג משב"ז סק"ח שאע"פ שענבים דרכן לדרכן מ"מ אין דרכן לשרותם אך בברכת יהונתן (להגר"י אייבישיץ ז"ל) תמה שהרי בזיתים וענבים אינו תלוי במחלו' רא"ש והרשב"א וע"ש שר"ל שלאחר שנתיבשו היוצא מהם הוא זיעה בעלמא [אך לדברי הפמ"ג הנ"ל שהוא סברא בשלא כדרך א"ש] אך מדברי השו"ע הרב סעיף י"א מתבאר שכל שבשלו לצורך פרי חשוב המים כמרק ואין לו שם יין. [במה שנתקשו שם המג"א וט"ז למה לי משך ע"ש משנ"ב שהביא ממגן גיבורים שכל שלא תסס ג' ימים בעינן משיכה ומבואר שגם בלי תסיסה ג' ימים שעדיין לא חל על המים שם יין ואינו אלא מדין טעם כעיקר אפ"ה ברכתו פרי הגפן במשך ומבואר שגם למיץ ענבים מועיל מזיגה וכן מבואר בשעה"צ סי' רע"ב ס"ק כ"ג וכבר העירו בזה על מש"כ בשבות יצחק פסח תשע"ב מהגריש"א שליט"א שבמיץ ענבים אינו יכול להוסיף שום מים]

**מי סחיטת פרי שדרך לבשלו**

בדבר שדרכו לבשל אם מהני גם לסחיטה וכן להיפוך עי' מאמר מרדכי סי' ר"ה סק"ה דפשיטא ליה דלא מהני וכן מבואר בפמ"ג סי' ר"ב משב"ז סק"י וכ"כ החזו"א סי' ל"ג סק"ה אולם בתהלה לדוד סי' ר"ב סק"ד כתב לדייק מדברי הרשב"א שמהני שליקה לסחיטה ע"ש [ואם סברת הרשב"א הוא שע"י שנטעי אדעתא דהכי חל עליו השם פרי א"כ מה לי אם יצא ע"י סחיטה או שליקה אך לסברת הפמ"ג א"ש]

**מי שלקות בתוך הסעודה או לאחר שתיית יין**

עי' ביה"ל סי' ר"ב סעיף י"א (ד"ה בתוך) שאפילו לדעת הרשב"א השותה מי שלקות של פירות אף שברכתו שהכל מ"מ לא חשוב כבאה מחמת הסעודה כמים כיון דסו"ס חשוב מרק של הפירות [ולכאורה כן מבואר שם מעיקר דין השו"ע שמי שריית צימוקים לכו"ע לא חשוב יין וע"ש שו"ע הרב סעיף י"א שביאר שכיון שעיקר בישול בשביל הפירות חשוב המים היוצאים כמרק ואין לזה שם משקין וזה אינו תלוי במחלו' הרשב"א הרא"ש ובשם הגריש"א שליט"א שלדברי הביה"ל יוצא שגם מיץ תפוחים וכדו' אינו חשוב משקים להפטר מברכה באמצע הסעודה שהרי דימה הרשב"א דרכו לסחוט לדרכו למישלק והרי לכאו' ע"כ א"א לומר כן שהרי ביין מפורש שהיה נפטר וע"כ מוכח שחלוק דין דרכו לסחוט מדרכו למישלק] ועי' מג"א סי' ר"ד ס"ק י"ז שהשותה יין ואח"כ מי שלקות תלוי במחלו' רשב"א והרא"ש אם יין יפטור המי שלקות [וכן מתבאר מדברי הלבוש סי' ר"ב סעיף י"א שאין המי פירות תורת משקין ליפטר ע"י היין וע"ש ביה"ל (ד"ה ברכה אחת)] וצ"ב שעיקרו תלוי אם הוא משקה ולא עם ברכתו שהכל וכבר נתקשה בזה הפמ"ג סי' ר"ב א"א ס"ק כ"ו ולכאורה לדעת הרא"ש בתשובה שהמרק נטפל לפרי וחל עליו ברכת הפרי א"ש שדינו כפרי ואינו כמשקין. וכה"ג מצינו בדברי הדרישה סי' קנ"ח סק"א [הובא בא"ר סק"א שם ובחיי אדם כלל ל"ו סעיף ז'] שפירות מבושלים כיון שמברכים על המים העץ דינם כפרי ולא כמשקין ואינם צריכים נטילה כדין טיבולו במשקה ועי' פמ"ג בפתיחה להל' נט"י שתמה עליו וכ"כ בסי' תע"ג משב"ז סק"ו וכן פשיטא ליה להשל"ה (שער האותיות אות ק' כלל ה') שלענייין זה לכו"ע דינו כמשקה ע"ש בהג"ה

**דעת רבינו יונה**

עי' רבינו יונה (כז ע"ב) שהחילוק בין מי פירות למי שלקות הוא שמי פירות אישתנו לגריעותא [משמע שהחסרון משום שינוי לגריעותא ולא משום דבעינן למעליותא וכש"כ הרשב"א בשם התוס'] משא"כ מי שלקות שכיון שעדיין עומדים לשימוש אוכל והיינו לטבול בו פיתו לא חשוב שנשתנה כיון שלא יצא לגמרי מתורת אוכל ועי' מרדכי סי' קכ"ה.

**דברי הרמב"ם**

עי' רמב"ם פ"ח ה"ד ירקות שדרכן להשלק וכו' והוא ששלקן לשתות מימיהן וכו' ועי' כס"מ שצידד שבא רק לאפוקי להעביר זוהמא ועי' מאמר מרדכי סי' ר"ה סק"ג שתמה בזה שמל' הרמב"ם משמע ודאי דבעינן דוקא שיעשה לשתות מימיו שאז ע"י שנטעי אדעתא דהכי, יש עליו חשיבות משקה [עי' לעיל ספק בדעת הרשב"א אם סגי בדרכו לבשלו או דבעינן דרכו לשתות מימיו] וכן נקט הדרכי משה אות ב' בכוונת הרמב"ם ועי' מג"א סק"ו

**מי שלקות באופן שברכת הפרי שהכל**

הנה מל' הגמ' מי שלקות כשלקות משמע שרק אם השלקות בורא פרי האדמה אז גם המשקין מקבלים ברכה זו אבל אם הירק הוא טוב יותר חי ממבושל שברכת הירק שהכל אז גם המים שהכל אע"פ שהמים עדיף בבישולו וכן משמע ברשב"א לח ע"ב וכן כתב הביאור הלכה סי' ר"ב סעיף י' (ד"ה על) ובתהלה לדוד סי' ר"ב סק"ז אולם הראש יוסף בסוגיין נסתפק בזה ועי' שו"ע סי' ר"ד סעיף א' שעל שבת מברך שהכל ומבואר שאע"פ שעל שבת מברך שהכל על מימיהן מברך בורא פה"א וע"ש ביאור הגר"א ["וגם על שבת עצמו צ"ע דא"כ מאי מיבעיא להו שם לט א' מיא דשיבתא כו' וערש"י שם ד"ה למתוקי כו' וכ"כ בש"ג שאפי' על מימיהן מברכים בפה"א ואפשר דוקא מימיהן] אולם עי' מור וקציעה סי' ר"ד שנקט שע"כ שבת לאחר בישולו מברך בורא פה"א שאל"כ לא היה מברך על על מימיו אלא שהכל [ומה שמבואר ברש"י שנעשה עץ היינו לאחר שנתבשל הרבה ויצא כל טעמו] ועי' רבינו יונה "ומיא דשיבתא בפה"א פי' עשב שנותנים בתבשיל כדי להטעימו ועל המים שלו מברך בפה"א **כמו על העשב עצמו** וכו'". [ולכאורה י"ל שלדברי הרא"ש שבעינן שעיקר הבישול יהיה לצורך הירק וע"פ התהלה לדוד דהיינו כדי שהמים שהם רוב לא יהיה עיקר והיינו שבכה"ג כולם טפלים לירק ומקבלים ברכת הירק א"כ פשוט שבעינן שהירק יהיה בורא פה"א אבל אם ליכא רוב מים גם אם הירק שהכל יברך על המים בורא פה"א]

**מי שלקות כשאוכל גם הפרי**

עי' שעה"צ סי' ר"ב ס"ק ס"ו שהאוכל הפרי לכו"ע אינו צריך על המשקין דנעשו טפלים לפרי והביא לזה סיוע מדברי הרא"ה מסוגיין אך המעיין בפנים יראה דסברת הרא"ה אינו מדין עיקר וטפל אלא שכיון שבירך על גוף הפרי נפטר ממילא גם על המיץ שיצא ממנו ונפק"מ שרק אותו פרי פוטר.

**ברכת טיי וקפה**

לעניין ברכת טיי וקפה בשו"ת פרח מטה אהרן דן לברך שהכל מכח סברת הרא"ש בתשובה אך כבר העיר בפנים מאירות ח"א סי' צ"ה וח"ב סי' ק"צ ממי שיבתא וע"כ שכל שעיקרו עומד לזה ברכתו האדמה גם כשאינו מבשל לצורך הירק אך יש לדון מכח סברת המרדכי כיון שאין טובלין בו פתו אך עי' זרע אמת ח"א סי' ל' שהוא שיטה יחידאה ולא קי"ל כדבריו וכ"מ במשנ"ב סי' ר"ה סק"י [ע"ש מג"א סק"ו ודו"ק] וע"ע בסמוך.

**ברכת קני סוכר**

עי' רמב"ן לעיל לו ע"ב שהביא מבה"ג שברכתו בורא ב"פ האדמה ואע"פ שהקנה חשוב עץ מ"מ כיון שאין בה פרי ואוכל העץ גופא לא חשוב אלא פרי האדמה [ועי' רדב"ז ח"ג סי' תקל"א דמה"ט אינו נוהג ערלה בקני סוכר]

אולם דעת הרמב"ם פ"ח ה"ה שמברך שהכל [וכ"כ באורחות חיים בשם רבינו יונה וביאר דע"כ זיעה בעלמא הוא מדלעניין ערלה לא חשוב משקה אלא היוצא מן הזיתים וענבים אך עי' לעיל מהרדב"ז] וביאר טעמו

1. חדא שאין הקנה פרי [ועי' יד אפרים סי' ר"ג סק"א שביאר כי דבר שעיקרו למשקה היוצא ממנו לא חל עליו שם פרי וכ"כ במגן גיבורים סי' ר"ב ס"ק י"ג וכעין זה בביה"ל סי' ר"ב סעיף ט"ו (ד"ה על) ומהאי טעמא גם על טיי אין לברך בורא פה"א אע"פ שנטעו על דעת מימיו ועי' שו"ת פנים מאירות ח"א סי' צ"ה וח"ב סי' ק"צ] הנה עי' נדה ח' ע"ב שנחלקו ר"א ורבנן אם שרף חשוב פרי וע"ש דכי פליגי רבנן עליה דר"א אלא באילן העושה פירות אבל באילן שאינו עושה פירות מודו דקטפו היינו פריו וכן פסק הרמב"ם בפ"ז מהל' שמיטה ויובל ה"כ וא"כ גם סוכר היוצא מהקנים היה צריך להחשב פרי וכן הק' בנשמ"א כלל נ"א סק"י אך יעוי' בר"ש שביעית פ"ז מ"ו שזהו דין מיוחד לדין שביעית ועי' תוי"ט פ"א ערלה מ"ז שכן מבואר ברמב"ם [וכ"כ בביאור מרדכי אות י"ח וע"ע דרך החיים קו"א אות י"ד]
2. ועוד הסוכר שנשתנה ע"י האור לא עדיף מדבש תמרים שלא נשתנה ע"י האור וברכתו שהכל [עי' ביאור הגר"א סי' ר"ב סעיף ט"ו שדעת הרמב"ם כדעת הרשב"א במי שלקות ולכאו' כוונתו שלרשב"א עיקר החסרון במי שלקות הוא מחמת השינוי לגריעותא אבל לרא"ש עיקר הטעם שהוא זיעה בעלמא ואין לו שם פרי ובקנים שרק המיץ ראוי לאכילה לא שייך לומר זיעה] ובטור סי' ר"ב העיר דשאני הקנים שעיקר נטיעתם להוציא המים ולכן ודאי זהו פריו [ולכאורה זהו כסברת הרשב"א שכל פרי שהדרך לסוחטו מימיהם כמותו [עי' פמ"ג סי' ר"ב א"א ס"ק כ"ב שלדעת הרשב"א ודאי ברכת הסוכר העץ ע"ש וכבר כתב הריא"ז (הובא בשלטי גיבורים) שדין קני סוכר כמי שלקות שדרכם בכך] ועי' משכנות יעקב סי' צ"ז שתמה שכל מי פירות הוא זיעה ואינו תלוי בדעת הנוטע ע"ש וצ"ב דזיעה היינו משום שעיקר הפרי הוא בשר הפרי אבל בקנים הריט ליכא אוכל רק מי הסוכר אך בטור מבואר שהטעם משום דאישתני וכל שנטעי אדעתא דהכי לא חשוב שינוי כיון שעיקרו עומד לזה] ובכס"מ השיב שהמציאות הוא שמוכרים מהם לאלפים רבבות למצוץ אותם ולכן המים היוצאים הוא כשאר מי פירות [ובט"ז ס"ק י"ג תמה דאדרבה זהו סיוע לטור ועי' נהר שלום שאין כוונת הכס"מ שמוציאים מימיהם לעשות סוכר אלא למצוץ אותם וכ"כ בחמד משה ובנשמ"א כלל נ"א סק"י ועי' מאמר מרדכי ס"ק כ"ג דהיינו לשיטתו שהמוצץ פרי מברך בורא פה"ע אך בביה"ל הק' דסו"ס ודאי עיקר הקנים נטעי על דעת לעשות סוכר וע"ש מש"כ בזה] [ולכאו' משמעות הרמב"ם שטעם שהכל במי פירות אינו משום זיעה אלא משום דאישתני ולכן לא חשוב פרי וכן מבואר להדיא בטור כאן וע"ז כתב שבסוכר שאישתני לגמרי ודאי דלא חשוב פרי ועל שינוי גדול כזה לא מהני טענת נטעי אדעתא דהכי וע"ש ביה"ל ובזה מיושב מנהג העולם לברך על שוקולד שהכל נהי' בדברו שנתקשו בה רבים עי' מנחת שלמה קמא סי' צ"א]

**ברכת מוצץ פרי**

הרמב"ם כתב בפ"ח ה"ה לחלוק הגואנים שס"ל שהמוציץ קנים מברך האדמה שזה אינו כיון שקנים אינם פרי ומבואר לדברי הכס"מ שאילו היה על הקנים שם פרי היה הרמב"ם מודה שהמוצץ מברך העץ אע"פ שעל סוכר יברך שהכל [ומבואר שם מדבריו שכיון שהדרך למצוץ לכן חשוב כדבר העומד לאכילה ושוב אם סוחטו הרי הוא כשאר מי פירות ואינןו כדבר שעומד עיקרו למשקה] ועי' שו"ת מים חיים לפר"ח ס"ז מה שהביא לזה מסוגיא דב"מ פז ע"ב והתוס' שם ומדבריו מבואר שהנידון במוצץ פרי הוא מציצה נחשב כמעשה אכילה על הפרי או כשתייה על המשקין וע"ש שם מציציה כאכילה שיעורו בכזית.

**והלכתא תמרי ועבדינהו טרימא וכו'**

עי' פירש"י שטרימא הוא דבר כתוש קצת ואינו מרוסק ועי' תרומת הדשן סי' כ"ט שהוכיח מכאן דדעת רש"י שאילו היה מרוסק לגמרי היה ברכתו שהכל [בט"ז סי' ר"ב סק"ד חולק שרש"י האמת נקט] ועי' ב"י סי' ר"ב וסו"ס ר"ד שר"ל שהרמב"ם פ"ח ה"ד חולק בזה [אך גם לדבריו בדבר שאין דרכו בכך הפסיד ברכתו וכש"כ הב"י סי' ר"ח סעיף ז' לענין קטניות] ובדרישה סי' ר"ב סק"ד ר"ל שאין מחלו' שרש"י בא לאפוקי נימוח למשקה והרמב"ם מיירי בעדיין עיסה רק נתמעך כעיסה וכ"כ א"ר ס"ק י"א [וז"ל ספר השלחן "התמרים שהוציא גרעיניהן ומעכן ועשאן כעין עיסה מברך עליהם בורא פרי העץ בד"א בשיש בהם תואר תמרים וכמו שאמרו בפירורי לחם שמברך עליהם המוציא כשיש בהם תואר לחם אבל כשאין בהם מראה תמרים אין מברך עליהם אלא שהכל לפי שאין זה דרך חשיבותן", והנה מדברי התרומת הדשן מבואר שלאו דווקא בנימוח ונעשה משקה אלא גם בטחן בשמים לפירורים דקים ברכתם שהכל ולכאורה אין זה דין נימוח המבואר בחולין קכ ע"ב דשם משמע שעיקר הסברא משום ששינה אותו מאוכל למשקה ואילו כאן עיקר הדבר תלוי אם ניכר עליו תואר הפרי וכן מתבאר מדברי המהרי"ק שורש מ"ג וגם לדרישה סק"ד שנקט שעיקרו תלוי אם פקע מיניה שם אוכל ונעשה משקה ועי' א"ר ס"ק י"א. משמע שאין זה אלא כדי להפקיע ממנו תואר פרי לגמרי וכן מתבאר מדברי הפמ"ג סי' ר"ב א"א ס"ק י"ח ומשב"ז סק"ד ומבואר שלכו"ע לא שייך כאן נידון הסוגיא בחולין אולם החזו"א סי' ל"ג סק"ה נקט שהמחלו' בדין נתרסקו לעניין ברכה הוא מחלו' נמי לעניין ערלה ותרומה ע"ש]

**נידון הסוגיא בקמחא דחיטי**

עי' לעיל לו ע"א שנחלקו בברכת קמחא דחיטי ועי' רמב"ן לעיל לו ע"ב שהטעם לברך שהכל הוא משום שנשתנה לגריעותא ולכאורה זהו לשיטתו בחולין קכ ע"ב שטרימא גם בנימוח לגמרי ברכתו העץ אך לרש"י א"ש בפשיטות כיון שנשתנה וכ"כ במהרי"ק שורש מ"ג אך יש לחלק ע"פ מש"כ בתרומת הדשן שבדרכו לטוחנו במילתיה קיימי ולכן אף שקמח אין הדרך לאוכלו כך מ"מ כיון שהוא עומד לשינוי של טחינה לכן במילתיה קיימי וכבר כתב כן הפמ"ג סי' ר"ד משב"ז סק"ד [והרי אינו ברור כלל שקי"ל כר"נ לברך על קמחא דחיטי שהכל ע"ש רא"ש ס"ב וגם הרי"ף כתב שם מטעם אחר]

**פרי שנתרסק לגבי תרומה**

עי' ט"ז סי' ר"ב סק"ד שלדעת האומרים שעל פרי שנתרסק אין מברכים עץ ה"ה שאסור לעשות כן בתרומה כיון שאינו במילתיה אולם בנהר שלום סק"י ר"ל דשאני תרומה שתלוי במפסידו לכן כל שנשאר אוכל מותר משא"כ ברכה דבעינן שיהא ניכר תוארו גם כשיש לו תורת אוכל איבד ברכתו אך צ"ע מהגמ' שדימהו

**למה מי פירות אינם שהכל משום שנשתנה**

ומתבאר שם שהטעם שבשמן ליכא חסרון זו היינו משום שעיקר הפרי נטעו על דעת זה ולכאו' א"כ בשאר מי פירות גם בלי סברת זיעה היה צריך להיות ברכתם שהכל ואפילו לר"א ועי' קה"י סי' כ"א שלמאי דאמרי' בפסחים לג ע"א שמשקין מיפקד פקיד א"ש שמי פירות ליכא בהו שינוי דמעיקא משקה והשתא משקה [ודבריו צ"ב חדא שלעניין שמן חזינן שחשוב נשתנה וכמבואר לעיל לו ע"א (והרי המהרי"ק דימה ב' הסוגיות) ועוד יעוי' בפמ"ג בסי' ש"כ בפתיחה בא"א שכתב שרק זיתים וענבים מיפקד פקיד ולא שאר מי פירות ע"ש וכן מבואר ברש"י לט ע"א (ד"ה אגור) ועוד דנהי דליכא שינוי סו"ס אינו ניכר בו תואר הפרי] ובפמ"ג סי' ר"ב משב"ז סק"ד צידד לומר שכל שניכר בטעמו חשוב ניכר הפרי ולכן מי שלקות ומי פירות לא חשוב שינוי ע"ש.

**בירך בורא פה"ע על פרי שנתרסק**

כתב הרמ"א שבדיעבד יוצאים בהעץ כיון שזהו העיקר לדינא ומשמע שלדעת רש"י אינו יוצא אולם עי' חיי אדם כלל נ"א סעיף י"ב שיוצאים לכו"ע בברכת הפרי והביאו המשנ"ב סי' ר"ח סק"מ [ועי' מנחת שלמה סי' צ"א.] אולם לעניין מי פירות מבואר בשעה"צ סי' ר"ב ס"ק נ"ד שאינו יוצא אפילו בדיעבד [ולכאורה דבר ז תלוי אם החסרון בזיעה הוא משום שינו אלא פירשא א כדעת הרא"ה משום שנימוח]

**שמעתתא דשתיתא**

**רכה לרפואה קא עבדי לה**

עי' בתוס' שאין הטעם משום רפואה אלא משום שהוא דרך שתייה ואינו עשוי לסעוד אין ברכתו מזונות וכ"כ בתר"י ועי' ראש יוסף דהיינו שכל שיש בו לא נאמר באופן שעשוי לשתייה ועי' משנ"ב סי' ר"ח ס"ק כ"ג ["דכיון שהמים רבים עליו כ"כ עד שאינו ראוי לאכילה ורק לשתיה אינו בכלל מאכל כלל ומברכין שהכל **כברכת המים** וכו' ומתבטל בריבוי המים"] אך כבר הובא לעיל מביאור הגר"א סי' ר"ב ס"ד שהוא סברא בכל מי שלקות שבדרך שתייה ברכתו שהכל ע"ש. [ועי' פר"ח סי' ר"ד סעיף י"א]

אולם ברשב"א צידד שטעם ברכת שהכל הוא משום שעשוי לרפואה וביאר דכיון שאין עיקר הנאת הקמח ליהנות ממנו בצורה זו אלא לרפואה לכן חשוב אישתני לדבר שאין דרכו בכך וברכתו שהכל [והיינו שמזונות אינו מברך עליו כיון שאינו עשוי למיזן והאדמה אינו מברך כיון שלאו במילתיה קאי] ועי' חי' הרא"ה וריטב"א שג"כ נקטו שחסרון שתיתא רכה הוא משום שעומד לרפואה והטעם מבואר בריטב"א שכל אכילה שלא כדרך הנאת הפרי איבד ברכתו המיוחדת [עי' ריטב"א בהל' ברכות פ"א הי"ח-כ"ג ע"ש] ועי' במאירי "אלא מפני שאינו אוכל ולא משקה אלא רפואה",

אולם בראש יוסף נקט שעיקר הפטור אינו מצד המאכל שאינו עומד אלא לרפואה אלא מצד כוונת האדם באכילתו שמכוון לרפואה ולא להנאה [ע"ש שהק' לשיטת הרא"ה ודעימיה היאך הותר לשתותו בשבת הרי כיון שאינו מברך עליו אלא שהכל מוכח שמכוון לרפואה (והרב המגיה ר"ל שזהו נמי כוונת הוכחת רבינו יונה ע"ש) וע"ש שתי' א) ששותהו בתוך הסעודה ולכן אינו מברך כלום (צ"ב כיון שאינו שותהו לצמאון מה לי ששותהו בתוך הסעודה עי' משנ"ב סי' קע"ד ס"ק ל"ט לגבי יי"ש) ב) שאה"נ לא הותר אלא במכוון להנאה ואז מברך ברכתו הראויה ע"ש]

עי' רמ"א סי' ר"ד סעיף י"א שהעתיק דברי הרא"ה לדינא ותמה עליו המג"א ס"ק כ"ד שבכוונה השמיטו המחבר כיון שהוא נגד רוב הפוסקים [באמת מצינו שכן דעת רשב"א רא"ה ריטב"א ומאירי ועי' מגן גיבורים סק"ז] "ואפשר דמיירי שאין טובים לאכול", ועי' מחצה"ש [ובשעה"צ ס"ק ל"ז] דהיינו שנאכלים ע"י הדחק [ולכאורה הביאור שכל שיש לו טעם טוב לא חשוב שלא כדרך הנאתו אע"פ שאין דרך לאכלו כך ורק כשיש שינוי לגריעותא חשוב שלא כדרך הנאתו] ועי' תהלה לדוד שנקט שאינם טובים ואינם רעים וחיובו על עצם הנאת הרפואה אך ברש"י ותוס' לו ע"א מבואר שבלי הנאת חיך ליכא חיוב עי' ב"י סי' ר"ד שהביא בשם הרמ"ה שהשותה משקין לרפואה אינו מברך כלל כדחזינן שהשותה מים כשחנקתיה אומצא אינו מברך ובב"י נתקשה בשיטתו ועי' ביאור מרדכי למהר"ם בנעט פ"ו אות ד' שביאר דמיירי כשאין לו הנאת חיך אלא הנאת רפואה ולזה הוכיח מחנקתיה אומצא שתועלת אחר שאינו הנאת חיך או שביעה אינו מחייב ברכה ע"ש.

**גברא לאכילה קא מכוון**

עי' שו"ע סי' שכ"ח סעיף ל"ז שכל שקצת בריאים אוכלים אותו חשוב מאכל ומותר לאכלו גם לצורך רפואה וע"ש ערוה"ש סעיף מ"ז שתמה דלכאורה זהו נגד המבואר בסוגיין שרק כשמכוון לאכילה מותר אך יעוי' ברשב"א ששתיתא לעולם אין הדרך לעשותו אלא לרפואה "דמ"מ כיון דתורת אוכל יש להן אע"פ שאינו אוכלן אלא לרפואה אפ"ה שרי", ועי' חי הגר"א בסוגיין שזה תלוי בתרי לישני אם מותר לכוון לרפואה וע"ש ביה"ל סי' שכ"ח סעיף ל"ז (ד"ה אבל) מש"כ בזה.

**כיון דלכתחלה לרפואה קמכוין לא ליברך עליוה**

צ"ע שזה כבר שמעינן מאניגרון לעיל לו ע"א ועי' צל"ח אך עי' תוס' "דלא נימא כיון דעקרו לרפואה לא לברך", ומבואר שהחידוש אינו מצד כוונתו לרפואה אלא מצד מה שעיקר המאכל עומד לרפואה וזה ליכא באניגרון.

**רבנן סברי דאפיק משמע**

פירש"י "והא ודאי ברכה הגונה דלשעבר בעינן שהרי כבר הוציא הלחם הזה מן הארץ שהוא בא ליהנות הימנו", משמע שהברכה קאי על הלחם שהוא אוכל ולא הודאה כללית על מין הלחם וצ"ע על החזו"א במכתב

**שמעתתא דשלקות**

**זאת אומרת שלקות מברכין עליהן בורא פה"א**

יסוד הנידון אי שלקות במילתיה מבואר בהמשך הסוגיא שהוא נידון כללי לכל דיני תורה אם יש בכח של בישול לעשותו לדבר חדש ופקע ממנו שם פרי וירק ולק' מבואר שאפילו בדבר שמשתבח בבישולו אפ"ה ברכתו שהכל וצ"ע מ"ש משמן שכתב רש"י לעיל לו ע"א שכיון שנטעי אדעתא דהכי זהו עיקר הפרי אע"פ שנשתנה ועי' נחלת דוד שביאר ששינוי של שמן אינו אלא בצורתו ולזה מהני מה שהפריעומד לזה אבל שינוי של בישול הוא בטעמו ולמ"ד לאו במילתיה חשוב כדבר אחר לגמרי ואינו מועיל לזה מה שעומד לזה אך כבר העיר בקר"א שא"כ זית מליח גם למ"ד דמליח אינו כרותח מ"מ נשתנה טעמו ורש"י ותוס' לק' כתבו שזית מליח אינו אלא משום דמליח כרותח ומשמע שעצם השם תבשיל משווהו לדבר חדש והוא שינוי גמור ואינו דומה לשמן שהוא רק שינוי בצורה.

**ואני אומר כל שתחילתו בורא פרי האדמה**

**מחלוקת הראשונים בדעת ר' חסדא –דעת תוס' רשב"א ורבינו יונה-**

עי' תוס' שלדעת ר' חסדא יש ג' דינים א) ירק שטוב חי ומבושל ברכתו בין חי ובין מבושל בורא פה"א ב) ירק שעדיף חי ממבושל על חי מברך בורא פה"א ועל מבושל שהכל ג) ירק שעדיף מבושל מחי על חי מברך שהכל ועל מבושל מברך בורא פה"א וכ"כ ברבינו יונה וברשב"א והיינו שלדעת ר' חסדא שלקות במלתיה קאי אלא שבנשתנה לגריעותא איבד את ברכתו עי' לק'.

אולם דעת הראב"ד [הובא ברשב"א] שלדעת ר' חסדא שלקות לאו במילתיה קאי ולכן גם בירק שטוב חי ומבושל במבושל ברכתו שהכל ורק בעדיף מבושל מחי מברך עליו בורא פה"א לאחר הבישול והיינו משום דלא חשוב שינוי כי אדרבה זהו עיקר הפרי ולכן קודם בישולו ברכתו שהכל.

**להלכה מחלו' תוס' והרי"ף**

עי' תוס' שנקטי' להלכה כדעת ר' חסדא שאינו בא לחלוק על רב ור"י אלא ליישב דבריהם כש"כ רש"י אולם דעת הרי"ף דלא קי"ל כר"ח וגם בנשתנה לגריעותא ברכתו בורא פה"א והיינו משום שנקט שר"ח פליג על כל הני אמוראי שלא חילקו בזה לכן הוא יחיד בדינו ולא קי"ל כן [עי' רבינו יונה ובחי' הגר"א] אך ברבינו חננאל [על הגליון וכ"כ בתשובתו המובאת בשיורי ברכה סי' ר"ה] מבואר שהמקור לחלוק על ר' חסדא הוא ממה שבירך ר"י האדמה על זית מליח [עי' ראבי"ה שהיה לר"ח גירסא אחרת שלא דחו הראייה מר"י] אע"פ שזית מליח נשתנה לגריעותא [וכמבואר בר"ש תרומות פ"ב מ"ו וכן פשיטא ליה להגרע"א סי' ר"ה] אולם ברשב"א וריטב"א נקטו שזית מליח נשתנה למעליותא.

**כל שתחילתו שהכל נהי' בדברו שלקו בפה"א**

עי' הל' ברכות להריטב"א פ"א הי"ב שיסודו משום שאינו כדרך אכילתו ["אין מברכין אחת מברכות אלו המיוחדות שאמרנו אלא כשאוכלם כדרך שהעולם אוכלין פירות או ירקות שדרכן לאכלן חיים בחיותן ומבושלים בבישולן אבל אם שנה בהן אינו מברך עליהם כלל (היינו ברכתם המיוחדת)] וכן מבואר במחזור ויטרי סי' ע"ג ["כל שדרכו לאכול מבושל ואכלו חי מברך שהכל חי דהא אכיל ליה שלא כדרכו",] וכ"כ רש"י בספר הפרדס סי' פ"ה ובמאירי

אך עי' לבוש סי' ר"ה סעיף א' שהוא חסרון בעיקר השם הפרי מחמת שלא נטעי אדעתא דהכי ["אבל קרא וסילקא וכרוב וכיוצא בהן שהם טובים מבושלים יותר מחיים כשהן חיין מברך שהכל שעדיין לא נגמר פריין ולאחר בישולם משתני לעילויא מברך בורא פה"א דעכשיו בא לכלל דרך אכילתו והשתא נגמר פריו דמתחלה אדעתא דהכי זרעי להו",] וכ"כ בשל"ה (שער האותיות אות ק' כלל ה' סעיף י') ובשו"ע הרב סי' ר"ב סעיף ט"ז ועי' בהגהת הגרע"א סי' תע"ה על המג"א סק"י. [מדברי הט"ז סי' ר"ה סק"א מבואר שאין עיקר הסברא משום לא נטעי אלא משום מה שעדיף חי ורק הוסיף לעניין לפת סברא נוספת שלא נטעי ע"ש]

**ברכת פרי שלא נגמר בישולו**

ועי' שו"ע סי' ר"ב סעיף ב' שכל הפירות משיוציאו מברכים עליהם על העץ אפילו כשאינו נאכל אלא ע"י הדחק ועי' נשמ"א כלל נ"א סק"ה שתמה מ"ש מירק שדרכו לאכול מבושל ואכלו חי שמברך שהכל והיינו כנ"ל כיון שאינו כדרך הנאתו [ועי' שו"ת אגרו"מ או"ח ח"א סי' נ"ז שרק כשיכול להביאם לדרך אכילתם כל שלא הביאם ברכתם שהכל אבל פרי שלקטם מיד בתחילת גידולו וכעת זהו אכילתו שפיר מברך עליו בורא פה"ע ע"ש]

ועי' ביה"ל סי' ר"ב סעיף י"ב (ד"ה מברך) שתי' שעיקר החסרון בדרכו לאכול חי היינו משום שעדיין אין עלה שם עיקר פרי [וכ"כ במשנ"ב שם ס"ק ס"ד ע"פ רש"י ד"ה שלקו] וכ"ז כשעדיין חסר לו בישול אבל פרי משיוציאו שבגדלותה ראוי לאכול כמות שהוא חל כבר כעת עליו שם פרי ע"ש והיינו כדברי הלבוש ושל"ה.

**מ"ש מבוסר שלא איכפת לן שלא נטעי אדעתא דהכי**

עי' שו"ת הרשב"א ח"א סי' תכ"ח שבוסר ברכתו בורא פה"ע אע"פ שלא נטעי אעתא לאכלו בעודו בוסר דכיון שנטעי ע"ד פרי זה שפיר חשוב פרי וצ"ע דמה"ט נמי בדרכו לאכלו מבושל נימא דחשוב נטעי ע"ד פרי זה וצ"ל דשאני שלקות דחשוב שינוי צורה וטעם ולכן שפיר חשוב שעדיין לא הגיע לעיקר הפרי שנטעו על דעתו וכה"ג מצינו בט"ז סי' ר"ד סק"ד לעניין קטניות שנטעו ע"ד לייבשו ולבשלו שברכתו בעודו לח שהכל ותמה שם באבן העוזר מ"ש מבוסר ולהנ"ל א"ש וכבר רמז לזה הגר"ז בסי' ר"ה סעיף ד' [וצ"ע בדעת האבן העוזר ועי' שעה"צ סי' ר"ד סק"ד שהעתיק דבריו לדינא וצ"ע]

**מתי נאמר שתחילתו שהכל**

מצינו בזה ג' שיטות בראשונים

1. עי' תוס' שכל שעדיף מבושל מחי ברכתו חי שהכל וכ"ה ל' השו"ע בסי' ר"ה סעיף א'. ומשמעות הדברים שכל שעדיף מבושל לא חשוב גמר פרי בעודו חי ואינו תלוי כלל בדרך בני אדם [אולם בסי' ר"ב סעיף י"ב כתב שתלוי בדרך לאכול וכן מצינו שינוי הלשונות בטור בין סי' ר"ב לסי' ר"ה ולפי"ד הט"ז סי' ר"ה סק"ג לחלק בין פרי לירק יש ליישבו]
2. עי' ל' הרמב"ם פ"ח ה"ג שעיקרו תלוי אם דרכו לאכלם חיים או מבושלים והיינו כמו שביאר הריטב"א בהל' ברכות פ"א הי"ב שעל אכילה שלא כדרך הנאת הפרי לא תקנו ברכה מיוחדת [אך לכאורה גם לפי זה בעינן שיהא עדיף מבושל מחי שאל"כ אין גריעותא בשלא כדרך וכן מבואר במשנ"ב סי' ר"ה סק"ג וביה"ל (ד"ה שטובים [ב']) אולם בנשמ"א כלל נ"א סעיף א' לא נקט כן וכ"מ בקר"א] ועי' דרישה סי' ר"ב סק"ה שר"ל שכן דעת הר"מ מרונטבורק המובא בטור שם וכן הכריע לדינא הא"ר סי' ר"ה סק"א ובחיי אדם כלל נ"א סעיף ב' [וע"ש נשמ"א סק"א שהאריך בזה] במשנ"ב סי' ר"ב ס"ק ס"ד ובסי' ר"ה סק"ג ובביה"ל (ד"ה שטובים)
3. עי' רבינו יונה "דבר שאינו נאכל כמות שהוא חי ומשביח ע"י הבישול שנעשה ראוי לאכילה", ועי' מג"א סי' ר"ה סק"ג שמבואר דעת תר"י שרק כשאינו נאכל חי אלא מתוך הדחק אז ברכתו שהכל וע"ע מג"א סי' תע"ג סק"ד [וע"פ זה תמה בסק"ט על לפת שברכתו חי שהכל אע"פ שראוי לאכילה וע"ש ט"ז סק"א]

**ירק שדרך לבשלו וכבשו**

עי' מג"א סי' ר"ה סק"ג שירק שדרכו בבישול וכבשו וטעמו טוב לאכילה ברכתו בורא פה"א ומבואר דהיינו מדין כבוש כמבושל וכן מבואר בביאור הגר"א סי' ר"ה סעיף ה' [וצ"ע שכיון שעיקר החסרון משום שאינו נאכל אלא ע"י הדחק וכעת נאכל כראוי מה לי אם כבוש אינו כמבושל ומשמע לכאורה שכיון שעיקר החסרון בדרכו לאכול מבושל הוא משום שעדיין לא נגמר הפרי והיינו כנ"ל שרק ע"י השינוי של הבישול חשוב שעדיין לא הגיע לעיקר פריו ואין החסרון בעצם זה שאינו נאכל ע"י הדחק ולכן כל שלא ישתנה לבישול אף שטעמו משובח יחשב כעדיין לא הגיע לעיקר בישולו ואם היה דרך לאכלו ע"י כבוש לכאורה היה הדין שאדרבה חשוב דרכו לאכלו חי] ועי' מג"א שם ובסי' תע"ג סק"ד שירק שדרכו לבשלו אבל שבחו אינו מחמת עצמו אלא מחמת הבשר שעמו לא חשוב דרך לאכלו מבושל [והיינו שכדי להחשיב הפרי כעדיין לא הגיע לעיקר הפרי צריך שיהא שהפרי מחמת עצמו יש לו עוד שבח]

**כוסס חטה למה אין ברכתו שהכל**

עי' ביה"ל סי' ר"ב סעיף י"ב (ד"ה ואם) שתמה למה כוסס חטה ברכתו בורא פה"א מ"ש מירק שאין הדרך לאכלו אלא מבושל שברכתו שהכל אמנם בשבלי הלקט סי' קס"ב נקט שרק באופן שבטלה דעתו באכילתו כשהוא חי ברכתו שהכל ועי' חי' הרא"ה לק' מד ע"א שהכוסס חטה לא בטלה דעתו ע"ש ובפסקי הרי"ד וספר הפרדס תי' שרק בירקות שאינם חשובים יורדים מברכתם כשדרכם לאכלם חיים ולא זרעים דחשיבי ובביה"ל תי' דשאני מיני מזון דחשיבי ע"ש

הנה כוסס שעורים פסק הרמ"א סי' ר"ח סעיף ד' שברכתו שהכל וצ"ש מ"ש מכוסס חטה ועי' דרך החיים דהיינו טעמא שדינא דדרכו לאכלו מבושל נאמר רק בדבר שאינו נאכל חי אלא ע"י הדחק וכש"כ המג"א ולכן חטה נאכל חי שלא ע"י הדחק משא"כ שעורים ולדעת החולקים צ"ב

**ירק שכשהוא לח נאכל חי וכשנתייבש לא**

עי' פסקי הריא"ז שפולין לחים ברכתם בורא פרי האדמה אבל יבשים ברכתם שהכל ומובא במג"א סק"ב וע"ש שדימהו לכוסס שעורה ולכאורה צ"ע שהרי כשהיה לח היה ברכתם האדמה וכבר חל עליו שם פרי א"כ תו לא פקע אם לא בנשתנה לגריעותא וכש"כ בשו"ע הרב סי' ר"ב סעיף ט"ז ואינו דומה לשעורה שמעולם לא חל עליו שם פרי גמור אך יש לעיין אם לא חשוב נשתנה לגריעותא.

**ירק שראוי לאכילה עם חומץ ואכלו חי**

עי' מג"א סי' תע"ה סק"י שהק' דהיאך מברכים בורא פה"א על מרור והלא עדיף בבישולו וע"ש חק יעקב ס"ק ט"ז שתי' דכיון שדרך לאכלו מטובל בחומץ חשוב שפיר כפרי שראוי לאכלו חי ועי' שעה"צ סי' ר"ה סק"ז שמדברי המג"א נראה שחולק על סברת החק יעקב [לכאו' הדבר תלוי אם החסרון הוא משום שאינו כדרך הנאתו או משום שחסר בשם פרי שאם הוא חסרון בשם פרי כל שיש אכילה ע"י טיבול בחומץ לא חסר לו בשם פרי. הנה עי' שע"ת שהביא סברא אחרת בזה לעניין בצלים רכים שכיון שאין הדרך לאכלם אלא בפת ואז הם טפלים לפת ואין להם חיוב ברכה ל"ש בזה סברת נטעי אדעתא דהכי וכ"כ בנשמ"א כלל נ"א סק"א לענין צנון והוא כעין סברת הרשב"א בשו"ת ח"א סי' ת"א לעניין פלפלים להבנת האבן העוזר בסי' ר"ד וצ"ע על השעה"צ שדימהו למחלו' מג"א וחק יעקב וכן במשנ"ב סי' ר"ג ס"ק י"ד וצ"ע]

בירך על פרי חי שדרכו לאכלו מבושל בורא פרי העץ עי' פנים מאירות ח"א סי' נ"ח שיצא כעין מש"כ המג"א סי' ר"ו סק"א [והביאו המשנ"ב שם סק"ג] ובהגהת הגרע"א על המג"א סי' תע"ה סק"י מבואר שגם בשעת הדחק יכול לכתחילה לברך עליו בורא פה"ע [ועי' מג"א סי' רט"ז סק"ו ובמחצה"ש]

**כל שתחילתו בורא פה"א שלקו שהכל נהי' בדברו**

בטעם הדין מבואר במאירי ובמחזור ויטרי ובפרדס לרש"י הנ"ל שכיון שאין דרך אכילת פרי כך אין מברכין עליו ברכתו המיוחדת וכן מפורש בדברי הריטב"א הנ"ל [ולדבריהם ב' דיני ר' חסדא חדא דינא נינהו וכן הוא משמעות הרמב"ם שהכל תלוי בדרך אכילתו ועי' קר"א שצידד שלדעת הרמב"ם אפילו אם טובים מבושלים כחיים כל שאין הדרך לאכלו מבושל ברכתו אז שהכל ע"ש] אולם לדעת הלבוש ודעימיה שהסברא משום דלא נטעי אדעתא דהכי לכן לא חל עליו שם פרי כתב השו"ע הרב סי' ר"ב סעיף ט"ז שבזה לא שייך לומר כן שכיון שכבר חל עליו שם פרי תו לא פקע וע"כ שזהו דין אחר שאוכל שנשתנה לגריעותא איבד את ברכתו המיוחדת ע"ש

**ירק שנפגם בלי בישול**

לכאורה אם הטעם הוא משום דאישתני לגריעותא א"כ גם בנפגם טעמו בעודו חי ישתנה ברכתו וכ"כ החוות דעת בהגדת מעשה ניסים אך הרבה אחרונים חולקים ע"ז כדלק' ומדברי הברכת ראש (לט ע"א) מבואר שהסברא בזה ששינוי טעם לחוד אינו משנה הברכה ורק בישול שמשנה המאכל כל שגם נפגם טעמו חשוב שינוי גמור באוכל ומוציאו משם פרי עכ"פ לענין ברכה.

**פרי שנפגם בבישולו**

עי' ט"ז סי' ר"ה סק"ג שצידד לומר שרק בירקות שאינם חשובים כ"כ נאמרה דין זה אבל לא בפירות [ועי' רש"י לק' לט ע"א ד"ה דורמסקין ובגליון הש"ס ובראש יוסף] וע"ש הגהת הגרע"א שתמה מהמפורש בסוגיין שגם בזית מליח תלוי בדין שלקות וכן תמה הצל"ח ובדרך החיים וקושייתם צ"ב דשאני נידון שלקות אי במילתיה קאי שהוא נידון בכל התורה אפילו למרור ומצה ולכן לא יועיל חשיבות הפרי ושאני הט"ז דמיירי לר"ח שהוא סברא מיוחדת בהל' ברכות וכבר עמד בזה הישועות יעקב סי' ר"ה סק"ג. [וכה"ג יש להעיר בדברי הגרע"א בסי' ר"ח על המג"א סק"ו] ועי' רשב"א שג"כ דן בזה וכתב להוכיח מדברי התוס' שגם בפירות הדין כן [וגם בדבריו יש לעיין שכפשוטו נידון שלקות בדך לט ע"א אינו מצד סברת ר"ח אלא משום דלאו במילתיה קאי וא"כ בזה ודאי שגם פירות בכלל וכזית מליח]

**משכחת לה בתומי וכרתי**

עי' תוס' שאע"פ שגם הם משתבחים בבישול מ"מ אינו מחמת עצמו אלא מחמת טעם הבשר שנכנס להם וצ"ב מה לי שמשתבח מחמת דבר אחר סו"ס עדיף מבושל מחי [ועי' בריטב"א שלא היה הדרך לבשלו עם בשר ועי' דרישה סי' ר"ה שכתב בדעת הטור שהדבר תלוי במנהג המקום שאם הדרך לבשלו עם בשר חשוב כדבר שעדיף בבישול ע"ש]

ואמנם כתבו התוס' שאגוז המטוגן בדבש מברך עליו בורא פרי העץ דאגוז עיקר וצ"ע מ"ש מתומי וכרתי ועי' מג"א סי' ר"ה סק"ה שביאר דשאני אגוז שהוא העיקר משא"כ בתומי וכרתי שהבשר הוא העיקר והשומים מקבלים טעם ממילא וע"ש פמ"ג ובראש יוסף שביאר שכשאוכלים השום עם הבשר הרי אינו מברך עליו כלל מדין טפל ולכן כל הנידון במבשלו לבד ואז נשתנה לגריעותא וכבר העיר בבגדי ישע שברמ"א מפורש שגם בבשלם עם בשר חשוב אישתני לגריעותא [עי' שעה"צ סי' ר"ה סק"ט אך ממה שכתב במשנ"ב סק"ז "ע"כ מברך עליהן רק **כברכת הבשר**" מבואר שמודה להבנת הפמ"ג שמדין עיקר וטפל קאתינן עלה אלא שהטפילות הוא בעצם ולא רק אם אכלם ביחד. ועי' ביאורי הגר"א מה שביאר בקושית הש"ס היכי משכחת לה ולדבריו ע"כ ברכת שהכל הוא באופן שהשתבח ע"י הבשר] ועי' שו"ע הרב סי' ר"ה סעיף ג' שביאר "משא"כ בשום וכיוצא בו שאין דרכם ליתנ' בתבשיל כדי שיתן התבשיל בהם טעם אלא כדי שיתנו הם טעם בו לפיכך אין דרך אכילתם זו מחשיבתם יותר מחשיבותם בפני עצמם", [לכאורה עדיין צ"ב נהי שמהאי טעמא אין להחשיבו כעדיף בבישול מ"מ סו"ס לא נשתנה לגריעותא]

ובחמד משה כתב דשאני שום מאגוז שבשום טעם הטוב אינו אלא הבשר שנכנס אבל הבצל מחמת עצמו עדיין נשתנה לגריעותא משא"כ באגוז ע"י הדבש טעם האגוז גופא נשתנה למעליותא ע"ש וכ"כ במור וקציעה.

**דעת הטור ברי"ף**

עי' טור שנקט בדעת הרי"ף שברכת תומי וכרתי בחיותם שהכל ובבישולם בורא פה"א [ואף שבגמ' מבואר להיפוך ע"ש בדרישה שדבר זה תלוי במנהג המקומות אם הדרך לבשלם עם בשר ע"ש] ומדברי הב"ח שם וכן מדבריו בביאור דברי הטור בסעיף ה' בלפת מבואר שב' חידושי הטור תלויים זה בזה והיינו שאם נחשיב שבח הבשר בשום כשבח השום חשוב ממילא בחיותו כדבר שעדיף בבישול ואם נחשיבו כדבר חיצוני חשוב ממילא כעדיף חי ע"ש [ולכאורה זה לא שייך אלא אם נאמר שאינו תלוי כלל בדרך אכילתו ועיקרו תלוי בעצם מה שעדיף מבושל מחי]

**ואני אומר במחלוקת שנויה דתניא יוצאים ברקיק**

הנה מבואר שלדעת ר' יוסי כמו שבישול מבטל אפייה כמו כן מבטל שם ירק ולכאורה צ"ב הרי בירק ודאי שחל עליו שם תבשיל וא"כ לכו"ע לאו במילתיה אך לכאורה כדי לבטל שם לחם לא סגי במה שהוא נמי תבשיל אלא דבעינן שיפקע לגמרי השם אפוי וא"כ לר"י ה"ה שפקע ממנו השם ירק אך עי' פסחים מא ע"א שגם לר"י בשלו ואח"כ צלאו חייב עליו ועי' פמ"ג סי' שי"ח א"א ס"ק י"ז שאף שחל שם צלי לא פקע ממנו שם מבושל [וע"ש ביה"ל (ד"ה י"ש)] וצ"ע דא"כ גם ירק ישאר עם שמו הראשון [ובחי' ר' ארי' לייב ח"א סי' י"ד ר"ל דסגי במעשה בישול לחייבו על בשל מבושל אף שאח"כ הצלי ביטל הבישול ע"ש ועי' טל אורות מלאכת מבשל שמביא מהר"י חאגיז שהתיר ע"פ שיטת היראים פת עכו"ם שחזר ובשלו וכ"כ בשו"ת נחלת שבעה סי' ע"ב ואמנם במהרי"ל בשו"ת סי' קס"ה חולק דכיון שכבר נאסר איסור שבהן להיכן הלך וכ"כ בהלכות קטנות סי' פ"ג ועי' פרי יצחק ח"א סי' כ' דכה"ג י"ל נמי לענין פסח שכיון שכבר נאסר משום בשל מבושל לא פקע איסורו גם לאחר צלייתו, ע"ש.]

עי' בית מאיר סי' שי"ח סעיף ה' שתמה על דמיון הש"ס שהרי לעניין שבת פשיטא שלכו"ע חייב על בישול ירק חי ואילו לעניין שבת לכאו' כמו שאין בישול אחר בישול כמו כן אין בישול אחר אפייה וע"ש שהוכיח מזה כדעת היראים שלכו"ע יש בישול אחר אפייה בשבת ולכו"ע חייב על בישול פת בשבת ועיקר מחלוקותם רק אי במילתיה קאי או לא ע"ש [בפשוטו אינו דומה שבישול בשבת אינו תלוי כמה השפעה יש לבישול אלא אם שינהו מחי למבושל וכדחזינן לדעת כמה ראשונים לאחר מאכל בן דרוסאי ליכא בישול אע"פ שודאי משפיע ואינו דומה לירק שהבישול הפכו לתבשיל]

**בלילה עבה שבשלו לדעת ר"ת**

עי' תוס' פסחים מא ע"א שהק' שלדעת ר"ת שבלילה עבה שבשלו חשוב לחם א"כ מה שבישל המצה הרי לא גרע מאילו לא אפאו ורק בשלו ותי' דמיירי בבלילה עבה ובזה כיון השם לחם שלו הוא מחמת האפייה מהני הבישול להפקיעו [ע"ש חי' בית מאיר] ועי' קר"א שהעיר שלכאו' י"ל דנהי שכל שעשיית הפת היה ע"י בישול חל עליו שם לחם מ"מ אם נאפה ונתבשל שפיר פקע ממנו שם לחם ע"י הבישול כיון שנשתנה וכשלקות שפקע ממנו השם ירק ע"י הבישול אע"פ שלא היה אפייה שקדמו וי"ל.

**אלא משום דבעינן טעם מצה**

עי' רבינו יונה שלא מצינו דין טעם מצה [והרי אמרו בלע מצה יצא אולם ברשב"א העיר מפסחים קטו ע"א] אלא הכוונה למצה עשירה וכ"כ בתוס' הרא"ש אולם התוס' פסחים מא ע"א נקטו שלס"ד שר"י תלוי בדין שלקות היה טעמו דין מצה עשירה [דכיון שמיירי בבלילה עבה שהוא לחם לא מחמת אפייה אלא מחמת העיסה מה לי שנתבשל] וגם זה תלוי בדין שלקות שאם שלקות במילתיה קאי אין בכוחו של הבישול להפקיע מהמצה שם מצה ענייה

עי' ב"י סי' שי"ח שהביא מיראים שהוכיח מדברי ר"י שיש בישול אחר אפייה בשבת ותמה הראבי"ה שאדרבה מסקינן דשאני התם דבעינן טעם מצה וכה"ג תמהו על הר"ש בפ"ק דחלה מ"ה שנקט שלדעת ר' יוסי בישול מבטל אפייה ועי' חי' הרמב"ן לק' לט ע"א שביאר "ה"מ בירקות אבל בפת כיון דליכא טעם מצה ליכא טעם לחם ולא מברכינן המוציא", והיינו שכל השם לחם הוא מכח טעם האפוי שיש לו וכיון שהבישול בטלו פקע ממנו השם לחם משא"כ ירק אינו מחמת טעם החי ועי' כעי"ז בב"ח סי' שי"ח ובשו"ת משכנות יעקב סי' צ"ד [ולכאורה סברא ברורה היא וצ"ב דעת החולקים ועי' מה שהאריך בזה בשו"ת בית אפרים או"ח סי' מ"ג]

**דעת הרמב"ם בענין בישול אחר אפייה**

עי' רמב"ם פ"ח מהל' קרבן פסח ה"ח ובכס"מ ובלח"מ [ולדבריו מוכח דטעמו דר"י משום דבישול מבטל אפייה כשיטת היראים] וברמב"ם פ"ו מהל' חמץ ומצה ה"ו [ממה ששינה מל' הגמ' וכתב טעם פת משמע דחסר בעיקר שם לחם וכש"כ בפנ"י ברכות לח ע"ב בדעת הר"ש פ"ק דחלה מ"ה (ומובא ברא"ש פ"ב דפסחים סי' ט"ז וע"ש קרבן נתנאל סק"כ וע"ע בתוס' הרא"ש ברכות שם בשם הבה"ג) וכ"כ בשו"ת משכנות יעקב או"ח סי' צ"ד אך ממש"כ בפ"ג מהל' ברכות ל"מ כן וכמו שהעיר בקר"א וע"ש משכנות יעקב ועי' ראש יוסף פסחים מא ע"א שנקט דדעת הרמב"ם שדינו של ר' יוסי הוא חסרון רק במצה ע"ש] ועי' רמב"ם פ"ג מהל' ברכות ח' [דלא ס"ל כר"ש הנ"ל] ועי' רמב"ם פ"ט מהל' שבת ה"ג [ומשמע דס"ל דאין בישול אחר אפייה ולא כיראים וצ"ע ממש"כ בהל' ק"פ ועי' שו"ת משכנות יעקב או"ח סי' ק"ד דשאני שבת דחיובו על התיקון ובישול לאחר אפייה לא חשיב תיקון]

**הני גרגלידי דליפתא**

עי' פירש"י דמיירי בחי [עי' בית אפרים סי' מ"ג דהיינו שלדעתו אם בישלו ברכתו שהכל אולם עי' ספר המאורות "פירש"י דאפילו חיין מברך עלייהו בורא פה"א דאורחייהו נמי לאכלן חיין אך באיסור והיתר שלו כתב דבחיין מברך שהכל וכן נראה שאין אדם רגיל לאכלן אלא מבושלין",] אולם עי' טור סי' ר"ה שהביא בזה מחלו' ראשונים אם חי אדמה או מבושל ותלי לה במחלו' הראשונים בדין תומי וכרתי וע"ש ב"ח דהיינו שמשתבחים ע"י הבישול בבשר כתומי וכרתי אולם בשו"ע סעיף ה' פסק שלפת חי שהכל ומבושל בורא פה"א אע"פ שלא פסק כן בתומי וכרתי [וע"ש מג"א סק"ט] וע"כ שנקט שלפת עדיף בישול וכ"מ ברשב"א לח ע"ב שלפת מיירי בבשלו ע"ש וע"ש ביאור הגר"א ופר"ח שהוכיחו כן ממיא דליפתא דבסמוך ומלק' מד ע"ב ע"ש

**פרימא זוטא שהכל נהיה בדברו**

**מצד שינוי הצורה**

עי' חי' הרא"ה "שעשאן כעין פירורין ולפי שעברה צורתו וכל שאין גופו קיים שעברה צורתו אין דינו עליו ולא קאי במילתיה", והיינו לשיטתו לעיל בטרימה שכל שאין לו תואר פרי איבד ברכתו והא דמסקי' שברכתו בורא פה"א כיון שעדיף כך עי' שו"ת בית אפרים סי' מ"ג שביאר ע"פ מש"כ התרומת הדשן סי' כ"ט שכל שדרכו בכך לא איבד את ברכתו בשינויו ע"ש וכ"כ בנחלת דוד אך לדעת הפוסקים ששינוי צורה אינו מאבד הברכה צ"ע ועי' דרך החיים שהוכיח מסוגיין שבדבר שאין דרכו בכך לכו"ע הריסוק מאבד ברכתו (ועי' ב"י סי' ר"ח בדין קטניות שנימוח)

**מצד שינוי הטעם**

אולם עי' חי' הרשב"א לעיל לח ע"ב שהטעם משום שפגמו ע"י שחתכו ועי' הגדת מעשה ניסים שהוכיח מזה שאין לגרור המרור כיון שמאבד טעמו עי"ז ["נ"ל דאסור למלול הקריי"ן והמולל הקריי"ן ואוכלו אינו יוצא בו משום מרור דהא בברכות לח ע"א אמרי' מחלוקת אמוראים בשלקות אי מברך שהכל או בפה"א ואמרי' התם דבמחלוקת שנויה אי יוצא במצה שלוקה ודחי דשאני מצה דבעינן טעם מצה וכן פריך התם ממרור כבוש ושלוק ודחי ג"כ שאני התם דבעי טעם מרור אלמא דכל דחשוב שינוי לעניין ברכה שמברכין שהכל בודאי אינו יוצא משום מרור רק דהש"ס אמר שאפילו במקום דלא חשוב שינוי לענין ברכה מ"מ לא נפיק ידי מרור דבמרור בעינן טעם מרור שלא ישתנה הטעם מברייתו כלל ובדף לט ע"א אמרי' הני גרגלידי דליפתא פרמינהו פרימא רבא בפה"א פרימא זוטא שהכל וכתב הרשב"א (בחי' בד"ה קבע עולא לשבשתיה) הטעם דסובר דאיפגם טעמא קצת ולדבריו דחשוב שינוי טעם לעניין ברכה שמברך שהכל ודאי דלא יצא ידי מרור ואפי' למאן דפליג שם היינו מטעם דאמר התם דהא פרמינהו כי היכי דנמתיק טפי והיינו מטעם שכתב הרשב"א שם משום דנשתנה לעילוי וזה הסברא שייך לענין ברכה דשינוי לעילוי לא מפסיד הברכה אבל לענין מרור כל שנשתנה ממרירותו אם נשתנה לעילוי שאינו מר כל כך כמו בראשונה מכ"ש שלא יצא ואין לומר דוקא גרגלידי דליפתא אישתני טעמו משא"כ בשאר דברים דמנין לנו זה ואדרבה עינינו רואות שע"י המלילה מיפגום יותר ויותר הטעם מרירות ממה שנפגם ע"י כבישה במים מעת לעת ועיקר שינוי טעם דקפיד בש"ס היינו שנשתנה טעמו מכמות שהי' מעיקרא אף שעדיין יש בו טעם מר תדע דהא הקריי"ן הכבוש מר יותר משאר מרורין הנזכרים במשנה כגון שלאטי"ן אלא העיקר כל שנשתנה טעם מרירותו אינו יוצא לכן מי שנגע יראת ה' בלבו לא יעשה זה דכיון דקפיד בש"ס על שאינו טעם מרור מי יכניס ראשו להקל בדבר מצוה",]

אולם עי' נחלת דוד שלא מצינו שינוי טעם שישפיע על דיני האוכל אלא בשינוי של בישול שהוא שינוי גדול וכ"כ בשו"ת בית אפרים או"ח סי' מ"ג וכוונת הרשב"א לעיל אינו לדמות שינוי של חיתוך לשינוי של שליקה אלא שנקט דסוגיין מיירי בשליקה וכ"כ בברכת ראש ["דהמעיין ברשב"א עין בעין יראה דס"ל דה"ט כל שנפגם ע"י בישול מגרע ברכתו וכר"ח לעיל דלעיל אבל הנאכל חי ס"ל דלא נשתנה דינו וכו' רק שלא ישתנה ע"י דבר אחר"] וז"ל האו"ז סי' קע"א "ואיני מבין אם כשאכלן חיין מה לי פירמא רברבא מה לי פירמא זוטרא תרווייהו אומר בפה"א אלא נראה בעיני שבמבושלין קאמר",

**לק' מ' ע"ב**

**על הפת שעפשה ועל היין שהקרים ועל התבשיל שעברה צורתו אומר שהכל נהי' בדברו**

עי' רמב"ם פ"ח מהל' ברכות ה"ח שמברך אחריו בורא נפשות ועי' ביה"ל סי' ר"ד סעיף א' (ד"ה ופת) שתמה שבאכל כדי שביעה היאך נפטר מברכת המזון דאורייתא ע"י בורא נפשות אולם עי' רשב"ם ב"ב צה ע"ב "דלא יברך על הפת ברכת המוציא דהא לאו לחם הוא", ועי' קצות השלחן ס"נ סק"ב שביאר שפת שנאכל ע"י הדחק אין עליו שם לחם וצ"ב [ובשבט הלוי ח"ח סי' קס"ה וח"י סי' מ"ב]

ע"ש רשב"ם שתבשיל שעברה צורתו מיירי בנעשה מחמשת המינים ושמעתי לבאר שרק בהנך מאכלים שיש להם ברכה מיוחדת מחמת מעלתם איבדו מעלתם כשנשתנה לגריעותא אבל בתבשיל של פירות שעברה צורתן לא איבדו ברכתן ואף שבנפגם בבישולם איבדו ברכתם היינו רק כשהבישול פגמם וכנ"ל. אולם מדברי הט"ז סי' ר"ה סק"ב מבואר שגם בצל שהזקין וקשה לאכלו דינו כיין שהקרים וברכתו שהכל.

**מאי נובלות וכו' חד אמר בושלי כמרא**

ועי' שו"ע סי' ר"ב סעיף ט' וכן על הנובלות שהם תמרים שבשלם ושורפם החום ויבשו מברך שהכל וע"ש מג"א ס"ק כ"א "משמע מלשון רש"י דהטעם משום דאשתני עיין ריש סימן ר"ה", וע"ש לבושי שרד "דבשלם החום הוי כבישול באור וירקות שדרך לאוכלן חיין בריש סי' ר"ה דהוי אשתני לגריעותא ומברך שהכל".

**דין בריה לגבי ברכה**

**כיון דשקילא ליה לגרעיניה בצר ליה שיעורא**

בירושלמי תי' שמדין בריה בירך עליו ר"י ברכה אחרונה וכפשוטו חולק על הבבלי אך בראשונים צידדו לומר דלא פליגי ומצינו כמה מהלכים בזה

**שיטת תוס' והרא"ש**

בתוס' כתבו שעובדא של הירושלמי היה בזית שלם עם הגרעין וזה חשוב בריה ואילו עובדא של הבבלי היה בזית שהוציאו ממנו הגרעין ולכן לא חשוב בריה והוסיף הרא"ש סי' ט"ז שאין הכוונה שאכל ר"י את הגרעין אלא כל שהובא לפניו שלם ונהנה ממנו כל מה שיכול חשוב בריה [ועי' א"א סי' ר"י סק"ג שאין הדבר תלוי במה שהובא לפניו אלא על שעת הברכה שכל שברכתו חל על בריה והוא אוכל כל מה שנאכל ממנו שפיר חשוב לברך על הנאת בריה אך עי' לק' בשם החמד משה שתלוי בהכנסה לפיו]

**שיטת רבינו יונה**

ברבינו יונה ר"ל שגם הבבלי מודה שבריה לא צריך שיעור אך זית כיון שאין הדרך לאכול הגרעין נמצא שחסר בבריה ועי' דרכי משה סי' ר"י סק"א שנסתפק לדעת רבינו יונה אם אכל גרעין של זית אף שאין דרך לאכלו אם חשוב בריה אולם המג"א שם סק"ד פשיטא ליה שגם באכל הגרעין לא חשוב בריה וכ"כ בעולת תמיד.

ובדעת הירושלמי ע"ש מג"א שע"כ מיירי בפרי אחר [שהרי בזית גם היה אוכל הגרעין לא חשוב בריה וכנ"ל] ואכל הגרעין ולדעת הפמ"ג בזית כיון שאין קליפת הגרעין ראוי לאכילה גם אם אכל מה שבתוך הגרעין לרבינו יונה לא חשוב בריה ורק ברמון שכל הגרעין ראוי לאכילה חשוב בריה ולדעת היד אפרים ומחצה"ש בזית אין הדרך לאכול מה שבתוכו ולכן לא חשוב בריה אבל פרי אחר שמה שבתוך הגרעין ראוי לאכילה אע"פ שלא אכל הקליפה חשוב בריה גם לרבינו יונה [והיינו שגם תר"י מודה לסברת הרא"ש שכל שאכל מה הראוי חשוב נהנה מבריה אלא דס"ל שכל שיש חלק מהפרי שאינו ראוי לאכילה חסר בעיקר השם בריה לעניין ברכה וכש"כ המג"א שגם אם יאכל הגרעין לא יחשב בריה משא"כ כשגם הבריה יש בו חלק הנאכל חשוב הכל כאוכל ומיקרי בריה לגבי ברכה שוב מהני מה שאכל כל הראוי לאכול דחשוב שנהנה מבריה] אולם בבית מאיר ובברכת יונתן נחלת דוד וראש יוסף כתבו שרבינו יונה לא בא אלא ליישב עיקר דינו של הירושלמי אבל בפרטי הדין שפיר נחלקו ע"ש

**שיטת הרשב"א**

ברשב"א כתב שהבבלי מיירי שלא אכל הגרעין ולכן לא חשוב בריה ומשמע שלדעת הירושלמי אכל ר"י את גרעין הזית ועי' רדב"ז ח"א סי' ת"ב שתמה שזה נוקב בבני מעים ולא מסתבר שאכלו ר"י [וז"ל המור וקציעה סי' ר"י "מי ראה כזאת מי שמע כאלה שיאכל אדם זית עם גרעינו אפילו מאכל בהמה אינו",] ועי' מג"א שם שאכל רק תוך הגרעין [ע"ש יד אפרים ובמאמר מרדכי סק"ה חולק שלדעת הרשב"א צריך לאכול גם קליפת הגרעין] אך ז"ל הרשב"א "אבל בגמרין סברי דלא אכל גרעיניתיה אלא הסירו וזרקן והלכך לא חשוב בריה וכו' דלאחר שנפרך או שנחתך או שנמוח לא חשוב בריה בשום מקום", וצ"ב כוונתו [ועי' מאמר מרדכי סי' ר"י סק"ד "ומדברי הרשב"א ז"ל מבואר דבעינן שיאכל אותו כמו שהוא עם הגרעין (ומ"מ יש גמגום בסוף דברי הרשב"א ז"ל)" ועי' חי' הרשב"ץ שהביא תי' הרשב"א ואח"כ כתב א"נ בגמ' דידן ס"ל דאותו זית בלא גרעינתו מלחוהו כדרך המולחין בשבעת מליחה משליכין הגרעינין ומש"ה לא חשוב בריה דלאחר שנפרך ונחתך או שנימוח לא חשוב בריה בשום מקום", ואולי חסר בל' הרשב"א] ועי' חמד משה סי' ר"י סק"ג שגם להרשב"א לא אכל ר"י הגרעין רק הכניסו הזית עם הגרעין לפיו משא"כ בעובדא דבבלי הסירו קודם ולכן הוה כנחתך דלא חשוב בריה. [ע"ש שר"ל שזהו כוונת כל הראשונים ולא פליגי] וכ"כ בראש יוסף [אולם בפמ"ג לא נקט כן]

**יסוד חיוב ברכה על בריה**

עי' שו"ת חוות יאיר סי' ק"ס שהעיר לפי מש"כ התוס' חולין צו ע"א (ד"ה מאי טעמא) שחיוב על בריה אינו סברא מחמת חשיבותו אלא טעמא כשאסרה תורה גיד ועוף משמע בין קטן ובין גדול וא"כ בברכה ל"ש לומר כן אם לא בז' מינים חוץ מתמר [ועי' משב"ז סי' ר"י סק"ב] ועי' מגן גיבורים סי' ר"י (שלה"ג סק"ג) שלעניין ברכה סברא הוא מחמת חשיבותו ואינו שייך לדין בריה באיסורים ולכן מצינו שגם גרגיר של רמון חשוב בריה אע"פ שלענין איסורים כתב הרדב"ז בח"א סי' ת"ב שפשוט שאינו נחשב לבריה ע"ש וכ"כ הפמ"ג סי' תע"ה א"א סק"ה שהוא נידון מיוחד לעניין ברכה ["ויש לי קצת קושיא מהכ"ת שיוצא בבריה (נ"ב כזית מרור) דבסי' ר"י בברכה אחרונה דמדרבנן הוא וקבעו אכזית דבר חשוב מסתפק שפיר י"ל ה"ה בריה חשוב משא"כ מרור בזמן המקדש ד"ת ואכילה בכזית בין במניעה ובין בציווי פשיטא דבריה לא מהני ובאיסור לא יאכל שרץ העוף משמע בין קטן וגדול עי' תוס' חולין צו",] אך התרומת הדשן ח"ב סי' רמ"ה למד מסוגיין גם לעניין מרור ועי' בספר המכתם "דבריה חשיבא נמי לעניין ברכה כי היכי דחשיבא בעלמא דאמרי' דבריה לא בטלה" [מה שבריה לא בטלה הוא משום שחשוב לענייין איסור וכש"כ הריטב"א חולין צט ע"ב והט"ז סי' ק' סק"א] ועי' ראבי"ה סי' ק"ז "ואפילו לרבנן דר"ש דפליגי בחטה לענין מלקות לענין ברכה מודו דחשוב", וכ"כ בפמ"ג סי' ר"י א"א סק"ג. [אולם בסוף בשער התערובת כתב הפמ"ג "בסי' ר"י נסתפק המחבר בריה לעניין ברכה וכאן בסי' ק' לא נסתפק ועי' בד' שיטות (חי' הרשב"א ברכות) ל"ט משמע איסורין וברכה הא בהא תליא",] וע"ע משכנות יעקב סי' צ"ח שכתב שודאי לא קי"ל שיש חיוב ברכה על בריה מדלעניין איסורים לא חשוב בריה אלא בריית נשמה ע"ש.

**אם חיוב ברכה על בריה תלוי אם כזית מן התורה**

עי' חי' הרשב"א לק' מט ע"ב שממה שר' יוחנן בירך על זית ברכה אחרונה מדין בריה מוכח שכזית חיובה מה"ת וצ"ב ושמעתי לבאר שאם חיוב מן התורה רק כדי שביעה א"כ גדר חיוב כזית הוא משום שיש בה קצת שביעה [עי' פנים מאירות ח"א סי' כ"ז דמהאי טעמא ליכא חיוב ברכת המזון אלא על הנאת מעיו דושבעת כזית והיינו שגם החיוב מדרבנן תלי בשביעה] א"כ לא שייך כלל חיוב על בריה ורק אם מה"ת חיוב בכזית מצד חשיבות אכילה בזה מהני בריה ועי' כעין זה באור שמח פ"ה מהל' ברכות ה"ג [אך הרשב"א לעיל מח ע"א הוכיח נמי מר' יוחנן דסוגיין שכזית מן התורה וצ"ב]

**בישל הפרי ונימוח קצת אי חשוב בריה**

עי' הגהת שערי דורא סי' נ' סק"ב [לבעל התרומת הדשן] שהוכיח מדברי הרא"ש בסוגיין שאם בישל דג שלם אלא שנפל ממנו קצת ע"י הבישול כמו שהרגילות הוא להתפרפר ודאי חשוב בריה [והו"ד במג"א סי' ר"י סק"ד] ובפשוטו כוונתו שכיון שמלח הזית עד כדי שנפל הגרעין מסתמא גם חלק מן הפרי נפל ממנו ועי' מחצה"ש אולם עי' מג"א שכתב שמהרא"י ס"ל כהרא"ש וביאר בשעה"צ ס"ק כ"ג דהיינו שרק לסברת הרא"ש שאם אכל כל מה שיכול להנות ממנו חשוב בריה ה"ה דחשוב בכה"ג בריה אבל לדעת רשב"א ותר"י שצריך לאכול הכל ה"ה אם נימוח קצת לא חשוב בריה [אך להנתבאר שלדעת תר"י אינו מועיל אכילת הגרעין י"ל שלא פליג הרא"ש וכנ"ל]

**פרי שאין כולו ראוי לאכילה אי חשוב בריה**

לעיל הובא מהמג"א שלדעת תר"י זית לא חשוב בריה כיון שאין כולו ראוי לאכילה ועי' בשו"ת תפארת צבי יו"ד סי' מ"ח אות ה' בתשובתו להגרע"א ז"ל שהביא מה שתמה הגרע"א מ"ש מצפור טמאה דהוה בכל שהוא כיון שהוא בריה אע"פ שאין כולו [והיינו העצמות] ראוי לאכילה ותי' לו דשאני בריה באיסורים שאיסורו מחמת שאסרו הפסוק ולכן כל שהוא בריה אסור משא"כ בברכות הוא סברא בחשיבות [וכנ"ל מהמגן גיבורים ופמ"ג] ולכן כל שאינו ראוי כולו אינו חשוב לענין ברכה.

**בריה בפרי שאינו משבעת המינים**

עי' פנ"י (לח ע"ב ד"ה אא"ב) שר"ל שרק בז' המינים יש חשיבות לבריה ["משום דחשיבי טובא שקבעו עליהם ברכה לעצמן ברכה א' מעין שלש ואיכא למ"ד נמי דברכה זו מדאורייתא וכו' וכיון דכתבינהו רחמנא בלשון יחיד גפן ותאינה ורמון מש"ה חשיבי בריה",] וע"פ זה ביאר שרק למ"ד שלקות לאו במילתיה ואיבד מעלת ז' מינים תמה הש"ס ר"י היאך בירך ע"ש [וכ"כ בביאור מרדכי אות מ', ובמור וקציעה סי' ר"י ביאר באו"א שרק ע"י שליקתו איבד חשיבותו לכן לא מהני ליה בריה] וכן צידד במור וקציעה ובדרישה סי' ר"י סק"ב [עי' מאירי שבת צא ע"ב שהביא דעת י"מ שגם לעניין טומאה מהני חשיבות בריה וא"צ כביצה "כגון אגוז ולוז וערמון אפי' חטה וכו'",] ועי' לעיל מדברי החוות יאיר שדוחק לחלק כן וכן מבואר בתרומת הדשן המובא בסמוך. [אך במרומי שדה לעיל לה ע"א כתב שעכ"פ לדידן שהוא ספק א"צ להחמיר רק בז' מינים שברכותים מן התורה]

**בריה לעניין מרור**

עי' תרומת הדשן ח"ב סי' רמ"ה שר"ל שגם לעניין כזית מרור יועיל בריה כמו שמהני לעניין ברכה אך מסיק שיש לחלק "ורציתי לחלק בע"ד דלא מהני הכא טעמא דבריה משום דאין כל הבריה ראוי למצוה דהא אין יוצאים בשרשים לדברי ר"ת אבל לגבי ברכה אחרונה אפילו אם אין אוכל כל הבריה כגון שמשמר הגרעיני צריך לברך אחריה משום דאכל כל מה שראוי לאכול ואי בעי נמי אכל כוליה אבל הכא השרשים לא שייכי למצוה והרי הבריה חסירה בע"כ", [ולכאורה כוונתו שלעניין ברכה כיון שיכול לאכול כולו לכן חשוב חפצא של בריה ולעניין האכילה בפועל מהני סברת נהנה ממנו כל מה שראוי לאכול משא"כ במרור שחלקו פסול לקיום המצוה לא חשוב כלל כבריה] ועי' הגהת הגרע"א סי' תע"ה "אף דאוכל עוף טמא שאין בו כזית חייב משום בריה אף דאין עצמות שבו בכלל האיסור כיון דאכלו חייב על הבשר משום בריה מ"מ הכא א"א לאכול השרשים דהם רשות ומבטל למרור", וכ"כ שם במחצה"ש [ולדבריהם מבואר שליכא חסרון בחפצא של הבריה לעניין מרור אלא במעשה אכילה אך להנ"ל שהוא חסרון בחפצא י"ל קו' הגרע"א דשאני בריה לגבי אסורים שיסודו משום דבהכי חייבו רחמנא וכש"כ התוס' בחולין משא"כ בברכה ומרור שהוא מצד חשיבות] וע"ע שעה"צ סי' תע"ה ס"ק י"ב מש"כ בזה [ולכאורה כוונתו שמרור שהנידון מעשה אכילה על כמות חשובה לא יועיל חשיבות החפצא משא"כ בברכה שהברכה על על שיעור חשוב ולזה מהני חפצא חשוב]

**בדין בירך על פרי ונפל מידו**

**עי' ירושלמי פ"ו ה"א (מג ע"ב) "ר' זריקן אמר ר"ז בעי אהן דנסב תורמוסא ומברך עילוי ונפל מיניה מהו מברכה עילוי זמן תניינות מהו בינו לבין אמת המים אמרין תמן לכן כוין דעתו מתחילה ברם הכא לא לכך כוין דעתו מתחלה תני ר' חייא אין מברכין על הפת אלא בשעה שהוא פורס א"ר חייא בר ווא הדא אמרה אהן דנסב פוגלא ומברך עילוי והוא לא אתי לידיה צריך למברכה עילוי זמן תניינות",**

מצינו ג' מהלכים בביאור דברי הירושלמי דעת הרא"ש כל הירושלמי מיירי מדין א' והיינו שצריך לאכול מה שבירך עליו שהירושלמי פשט האיבעיא מר"ח בברכת הפת ודין פוגלא הוא מסקנת הדין.

דעת שבלי הלקט ור' גרשון [המובא באבודרהם] שדין תורמוס הוא כהרא"ש והאיבעיא לא נפשט [ונחלקו האם ספיקו לחומרא או לקולא] ודינו של ר' חייא ופוגלא דין אחר הוא שהמברך על פרי ונתעכב עד יותר מכדי דיבור צריך לחזור ולברך ועי' ב"י סי' ק"מ שהאבודרהם חולק דשתיקה לא חשוב הפסק ועי' הגהת הגרע"א סי' ר"ו שהביא משו"ת פרח שושן כלל א' סי' א' שרק כשהשהיה הוא לצורך אכילתו ומצוותו לא חשוב הפסק ועי' בית הלוי ח"א סי' מ' בהערה שהא דמבואר דטול וברוך לא חשוב הפסק צ"ל שיסבור השבלי הלקט שתוכ"ד הוא ד' תבות אך י"ל שרק כשאינו ראוי לברך חשוב שהיה הפסק וכמו שדימהו הב"י לנמצא בבית הכסא ושמע ברקים ע"ש

דעת הרמב"ם שדין פוגלא הוא מצד שאינו ראוי לברך על פרי כשאינו לפניו [בטעם הדין עי' לבוש סי' ר"ו סעיף ה' משום שאין ברכה על הספק (ועי' חמד משה סי' קע"ט סק"ד דהיינו משום שהיא ספק ברכה לבטלה) וכן מבואר בט"ז סק"ט ועי' ט"ז סי' קע"ט סק"ד שדעתו שהמברך על מאכל ומסופק אם יתנו לו עוד אע"פ שהוא לפניו אינו יכול להוציא המסופק בברכתו וחילו מהמבואר בסי' ר"ו סעיף ה' שאינו יכול לברך על מאכל עד שיובא לפניו והיינו משום שאינו ברור שיובא לפניו ודבריו צע"ג שהרי החסרון כשאינו לפניו אינו אלא בתחילת אכילתו אבל בהביאו לו עוד מהני גם כשאינו לפניו וכבר תמה עליו במאמר מרדכי שם סק"ו ובנהר שלום סק"ד] ועי' פמ"ג סי' ר"ו משב"ז סק"ו שתמה היאך יליף לה הירושלמי מדין תורמוס ועי' חי' ר' אריה לייב סי' ג' אות ו' שמתורמוס חזינן שברכה חלה על הפרי ולכן צריך שיהיה לפניו [עי' ספר הרוקח הל' לולב (עמ' קכא) שלמד מכאן שצריך ליטול הלולב בידו בשעת הברכה ומשמע שגם לפניו על השולחן לא סגי ע"ש ועי' א"ר סי' ר"ו סק"ז שהביא מחלו' האור חדש עם ספר הזכרונות אם החסרון באין המאכל לפניו הוא משום ספק או משום זה שאינו לפניו ועי' שו"ע הרב סי' ר"ו סעיף י"א שמעלת אמת המים דחשוב כלפניו אינו משום שהוא ודאי אלא "ע"י שמעורבות ומחוברת וגוף א' הם הברכה חל על כולם אף מה שלא היה לפניו", ע"ש.]

**ביאור דין תורמוס**

מבואר בירושלמי שמי שמחזיק פרי לברך עליו הברכה חלה רק עליה ואם נאבד צריך לחזור ולברך על פרי אחר ומדברי הרא"ש סי' כ' מבואר שאפילו אם היה בדעתו להדיא לאכול עוד אמרי' שהברכה חלה על מה שידו והשאר נגרר אחריו [ע"ש מעדני יו"ט] וכש"כ בביה"ל סי' ר"ו סעיף ו' (ד"ה רק) [עצם יסוד דין גרירה והיינו שעיקר הברכה חל על תחילת אכילתו והשאר נגרר אחריו מצינו בחי' הריטב"א מא ע"ב והוכיח לה ממה דס"ד לק' נא ע"א שגם בהתחיל באיסור א"צ לברך על המשך אכילתו ולדבריו אונן שהמשיך לאכול אחר שאינו אונן לא יצטרך לברך והדברים מחודשים אך כפשוטו הגדר שהוא נטפל לתחילת האכילה ועי"ז מקבל ברכתו וע"ע בדגול מרבבה סי' קס"ז מג"א סק"ו ודעת התבואת שור סי' י"ט ס"ק י"ז שאפילו במכוון להדיא לא לפטור אינו צריך לברך עליו ע"ש] וצ"ע למה לא יוכל לכוון להדיא שהברכה תחול על כולם ועי' ישועות דוד או"ח סי' ב' שר"ל שאה"נ אם מכוון להדיא שהברכה תחול על כל הפירות ליכא דין תורמוס ונידון הרא"ש כשמכוון לאוכלו ואינו מכוון להדיא לפוטרו אולם בפמ"ג סי' ר"ו משב"ז סק"ח מפורש שגם זה לא מהני [ויש להעיר ע"ז נמי מדברי הפמ"ג סי' ר"ו א"א סק"ח שנקט שגם באינו חשוב וחשוב שלדעת הפמ"ג בסי' רי"א א"א ס"ק י"א לא נפטר אלא במכוון להדיא לפטרו ואפ"ה שייך בזה דין תורמוס ע"ש]

**דעת הראשונים שאם כוון להדיא ליכא דין תורמוס**

עי' ט"ז סי' ר"ו סק"ח שר"ל שלדעת רבינו יונה עיקר דין תורמוס אינו אלא בלא כוון ע"ז מתחילה אבל בכוון ע"ז מתחילה מותר לאכול השאר בלי ברכה ועי' מאמר מרדכי סק"ז חולק עליו דליכא שום משמעות בתר"י לזה ע"ש אך מצינו בספר השלמה ומאורות לט ע"ב רבינו מנוח פ"ד מהל' ברכות ה"י [הב"י בסי' ר"ו סעיף ה' הביאו לגבי דין הביאו לו עוד וצ"ע] ובספר אהל מועד, שנקטו להדיא שכל שכוון דעתו להדיא ליכא דין תורמוס גם לדעת הירושלמי [אך מה שהוכיחו כן מאמת המים צ"ב שהרי באמת המים אינו מכוון כלל למה שלפניו אלא למה שיבוא]

**דעת הראשונים שהאיבעיא לא נפשטה וקי"ל לקולא**

עי' ב"י סי' ר"ו שהעתיק מאבודרהם בהל' ברכות (עמ' שי"ז) שהביא בשם הראב"ד שאיבעית הירושלמי לא נפשט וקי"ל לקולא והביא לזה ב' ראייות שהברכה חלה על כל מה שלפניו ולא רק על מה שלפניו

1. דלא עדיף מכוס שביד כל א' וא' שכולם שותים בברכתו של המברך. [והכוונה לכאורה שדין גרירה שייך רק לגבי המברך ולא לגבי שאר המסובים וע"כ שהברכה חל על כל כוס וכוס] ובדחיית ראיה זו מצינו כמה מהלכים **א'** עי' ביאור הגר"א בסי' ק"מ שעיקר דין תורמוס לא נאמר אלא כשהפרי הראשון נאבד אבל כל שהוא קיים אע"פ שאינו אוכלו ראשון מהני [עי' לק' בשם מבי"ט ועוד] **ב'** עי' מג"א סי' רע"א ס"ק ל"ב שכתב כדברי הראב"ד לעניין כוס של ברכה שכל היין שעל השולחן חשוב כוס של ברכה וגם אם נשפך כוס של קידוש אפשר לשתות שאר יין שעל השלחן וכמו שהמסובין יכולים לשתות מכוסות שבידיהם וע"ש תוס' שבת ס"ק מ"ב שתמה ששאני כוס שביד המסוביו דחשוב כאילו קידש על כוסו [וכ"כ הרא"ש פסחים פ"י סי' ט"ז ומה שתי' המחצה"ש דמיירי בכוס פגום ובברוך טעם תי' דמיירי בכוס שאין בה רביעית לא יעלה לברכת הנהנין] **ג'** עי' ב"י סי' קס"ז בשם הרוקח שהמברך להוציא אחרים לאחר שאכל המברך אין שיחת המסובין מפסקת וכ"כ הרמ"א בסעיף ו' ועי' גינת ורדים כלל א' סי' מ"ג דהיינו רק בהוקבעו ביחד והיינו שעי"ז חשיבי כגוף א' וכאכילה א' וכש"כ הרא"ה לק' מב ע"ב ואז אכילת א' כאכילת כולם ומבואר א"כ דשייך גרירה גם לגבי המסובין, ע"ש.
2. מהמבואר לק' נא ע"ה "כולה נבגא דברכתא היא", אלמא כל דמונח קמיה חיילא ברכה עילויה עי' ט"ז סי' קפ"ב סק"ה שאין הכוונה שהברכה חלה על כל א' בנפרד אלא מיגו דחל הברכה על מה שבירך עליו חל על כל מה שלפניו ע"ש

**דעתו לשתות עוד אך אינו לפניו**

עי' הגהת מיימוני פ"ד אות ז' שהביא מר"ת שאם בירך על כוס ונשפך והביאו לו כוס אחר די לי בברכה ראשונה דמה לי כוס זה ומה לי כוס אחר וכתב הב"י סי' ר"ו שע"כ מיירי שהיה דעתו עליו משעה ראשונה והנה כפשוטו מיירי ר"ת כשלא היה לפניו וכש"כ המאמר מרדכי סק"ח ואף שברכה אינה חלה על מה שאינו לפניו עי' לק' מ"מ כאן עיקר הברכה חל על מה שלפניו ואגב זה חל על מה שהיה דעתו עליו ע"ש ומשמע בב"י שרק באינו לפניו צריך דעת ולא כשהוא לפניו וכדמשמע פשטות הך דלק' נא ע"ב שלא היה דעתו לשתות כל היין שבחבית [אך עי' בספר השלמה ובמאורות בסוגיין]

**כשמונח לפניו ואין דעתו עליו להדיא**

עי' א"ר סי' ר"ט סק"ג שהביא מספר אור חדש שמי שבירך על כוס מים וסבור שהוא יין ולא היה כוס לפני המסובין רק בקנקן שצריך לחזור ולברך עליו בורא פה"ג ותמה עליו הא"ר מהמבואר בברכות נא ע"ב דכל הני נבגא דברכתא ועי' תהלה לדוד סק"ב שתמה שזה לא נאמר אלא כשדעתו עליו וכש"כ הב"י סי' ר"ו אולם להמבואר זה אינו ורק כשלא היה לפניו הצריך הב"י שיהיה דעתו עליו וכן מבואר בביה"ל סי' ר"ו סעיף ו' (ד"ה רק) שלדעת הראב"ד המובא באבודרהם כל שמונח לפניו על השלחן גם כשאין דעתו עליו חל עליו הברכה.

**בירך על כוס יין ונמצא שהוא מים**

עי' דרכי משה סי' ר"ו סק"ד שמי שבירך על כוס יין ונמצא שהוא מים ובדעתו לשתות עוד תלוי במחלו' הראשונים בדין תורמוס וצ"ב שכאן לא שייך לומר שברכתו חלה על הכוס שבידו ואגב זה חל על שאר היין ועי' משנ"ב סי' ר"ט סק"ח שמהני אפילו כשלא היה יין לפניו וצ"ב כיון שבעינן שהברכה תחול רק על היין שאינו לפניו הרי קי"ל שאין מברכים על מאכל עד שיגיע לפניו [אך מדברי החמד משה סי' קע"ט סק"ד מבואר דהיינו רק כשהוא ספק ברכה לבטלה אך כל שמברך גם לאחרים ושוב אינו ברכה לבטלה יכול לחול גם על שאינו לפניו ועי' ישועות דוד או"ח סי' ה']

**בירך על פרי שבידו ורוצה להתחיל אכילתו על פרי אחר**

עי' שו"ת מבי"ט ח"א סי' רכ"ד שהמברך על פרי ולפניו סל מלא פירות ורוצה לאכול קודם פרי שלא אחז בשעת הברכה שפיר דמו דדינא דתורמוס לא נאמר אלא כשנאבד פרי הראשון אבל כל שהוא לפניו והברכה חלה עליו א"צ לאכול ממנו ראשון [עי' א"ר סי' ר"ו סק"י ובסי' ק"מ סק"ה אולם המג"א סי' ר"ו סק"ח לא הבין כן כוונת המבי"ט וכבר תמה עליו היד אפרים סי' ק"מ ותהלה לדוד סי' ר"ו סק"ה. וכ"מ ברבינו מנוח שכתב לחדש דלאו דוקא נאבד ה"ה נמאס משמע בלא נמאס והוא לפניו שפיר דמי] וכ"כ בספר תקון יששכר [לתלמיד המהרלב"ח בזמן הב"י מובא במג"א סי' ק"מ] עמ' נו ע"א [וז"ל, "דאיכא למידק בה דוקא בשנפל ונשרף או שטפו נהר שנאבד לגמרי ושוב אינו לפניו כלל הוא דקאמר התם דצריך לברך שנית על האחר שהעיקר שנאמרה עליו הברכה לפטור השאר נאבד הא כשעדיין הוא בידו וקיימא בפניו שלא נאבד כגון שאחר שבירך עליו קודם שיאכלנו תלה עיניו באחר מאותו מין שהיו לפניו שיאכלנו תחלה קודם לזה שבירך עליו ואח"כ את זה שבירך עליו אע"פ שלכתחילה אין לו לעשות כן נראה שאין צריך לברך שנית ודי לו בברכה ראשונה וכו'", ע"ש]. וכ"כ הרדב"ז ח"א סי' רמ"ח ["ומיבעיא ליה אם צריך לברך פעם שנייה על האחרים ובשלמא התם איכא לאסתפוקי כיון שבא לברך על האחרים והראשונה הלכה לה אבל הכא ס"ת להיכן הלך הא ס"ת קמיה ודעתיה עליה לכל פרשיות הכתובות בו"]. ועי' ביאור הגר"א סי' ק"מ המובא לעיל.

אך במאמר מרדכי סי' ק"מ סק"ה נקט שצריך לחזור ולברך וכן מבואר בדברי המהר"ם המובא בב"ח סו"ס ר"ו ובמשנ"ב ס"ק כ"ד וכן משמעות השו"ע סי' ר"ו סעיף ו' שהחסרון באמת המים אינו משום שהמים הראשונים הלכו אלא משום אוכל מה שהיה לפניו בשעה שבירך וכ"כ בשו"ע הרב סי' ר"ו סעיף י"א. [נמצינו למידים שנחלקו האחרונים בגדר דין תורמוס שלדעת המבי"ט ודעימיה עיקר הדבר תלוי בחלות הברכה והיינו שפטור שאר הפירות אינו מדין גרירה מצד המשך אכילה אלא כל שהברכה חלה על פרי כל אכילתו שאוכל כל זמן שפרי הראשון קיים נפטר באותה ברכה ומצינו כה"ג בדברי הלבוש יו"ד סי' י"ט בגדר מה שנפטר שאר בהמות מברכת השחיטה כל שהביאם ובהמה הראשונה קיימת עי' לק' ודעת המאמר מרדכי ודעימיה שיסוד דין תורמוס הוא שעיקר הברכה חל על פרי הראשון והמשך אכילתו נגררת ולכן לא שייך זה אלא כשכבר אכל פרי הראשון וע"ע לק']

**גדר הדין שהברכה חל על פרי הראשון**

עי' שו"ת שבות יעקב ח"א ס"א סי' א' שנקט שאם בירך על ס"ת ומוציא אחר אין צריך לחזור ולברך ואינו דומה לדינא דתורמוס דבשלמא בסי' ר"ו שרצה לאכול פרי זה וכל פרי משונה בטעמו ובגודלו לכן אין ברכתו פוטרת אלא הפרי שעליו חלה הברכה משא"כ בקריאת התורה עיקר ברכתו הוא על קריאת הפרשה מה לי בס"ת זה ומה לי בס"ת אחרת ע"ש. וכן מבואר בשו"ע סי' קמ"ג סעיף ד' וע"ש משנ"ב ס"ק י"ט [ועי' בשו"ת אשדת הפסגה סי' א' [הובא בארצות החיים ס"ח ס"ק ע"ז] שר"ל שסברת השבות יעקב לגבי פירות שייך נמי לעניין ציצית והיינו שלא כל הטליתות שווים בגודלם וביפים ואינו דומה לספר תורה שעיקר כוונת הקורא לקריאת מצוה ולא איכפת לו ביופי הספר, ע"ש. ובמאמר מרדכי סי' כ"ה ס"ק ט"ז ר"ל שגם לגבי תפילין שייך סברת השבות יעקב, ע"ש] ומבואר שגדר דין תורמוס אינו משום שהברכה חלה על החפצא של הפרי אלא שכיון שכל פרי משונה בטעמו חשוב כבירך על הנאה אחרת.

עי' מג"א סי' ק"מ מג"א סק"ד שהעיר למה השו"ע בסי' ר"ו סתם להחמיר בדין תורמוס ואילו בס"ת בסי' ק"מ הביא ב' דעות וע"ש שתי' "משמע דאמרי' מסתמא דדעתו אכל התורה דכולן שוין לטובה משא"כ בפירות", וכבר תמה בספר אגורה באהלך סי' א' שבדין תורמוס בסי' ר"ו מבואר ברא"ש שאפילו דעתו לאכול עוד פירות מ"מ כיון שבירך על הפרי שבידו ונפל צריך לחזור ולברך כדי לאכול שאר הפירות וע"ש שביאר "ויראה להליץ בעד הרב ז"ל דשנא דין התורמוס מהא דס"ת והוא זה דאה"נ דבתורמוס אמרינן דדעתו היה לאכול כולן מ"מ דעתו בזה אחר זה והא דנקט בידיה לאוכלו תחילה דווקא נקטיה בידיה ולכן כשנאבד אינו מועיל הברכה שברך על הראשון להוציא ידי חובתו על הנשארים אע"פ שכוון ברכתו על כולם היינו דוקא לאוכלם אחר הראשון שלכך כוון וכו'".

**אחז פרי והתכוון לאכול מצד אחד ונאבד אותו חלק**

עי' תוס' לט ע"ב ד"ה והלכתא "ויש מביאין ראיה קודם שיבצע", ועי' מהרש"א שנתקשה בכוונת דבריהם ועי' רש"ש ונחלת דוד שכתבו שכוונתם שאם יסמן מקום לחתוך ואח"כ יאבד יצטרך לחזור ולברך והיינו שגם באותו לחם שייך דין תורמוס אם כוונתו לאכול מתחילה מצד א' וכ"כ בשלטי גיבורים בשם הריא"ז אולם עי' מאמר מרדכי סי' קס"ז סק"ד שהאריך לחלוק ע"ז שכל שמה שאוחז בידו חל עליו הברכה [ומשמעות דבריו שאין הטעם משום שהכל לחם א' אלא משום שהכל בידו ונפק"מ באוחז כמה פירות בידו וצ"ב]

**ג' שיטות להלכה**

דעת השו"ע שכל שבירך על פרי שבידו גם אם היה בדעתו לאכול עוד כשנפל בידו צריך לחזור ולברך כדעת הרא"ש והיינו שכל שאר הפירות חוץ ממה שבידו לא נפטר אלא בדרך גרירה

דעת הרמ"א שכל שהיה דעתו עליו חל עליו גם הברכה וגם אם נפל מה שבידו אינו חוזר ומברך ולדבריו מתבאר שכל שהיה דעתו להדיא חל הברכה בלי גרירה אבל כשהיה לפניו ואין דעתו להדיא אינו פטור אלא מדין גרירה

**מעלת פרי המונח על השולחן**

הנה מעלת פרי שמונח על השולחן שנאמר שחל עליו גם הברכה חוץ ממה שמצינו כן לק' נא ע"ב מצינו כן נמי לדינא לעניין בירך על פרי והביאו לו עוד שנחלקו בזה הראשונים עי' ב"י סי' קע"ז וכ"ז בהביאו לו עוד אבל כשהיה על השולחן בשעה שבירך לכו"ע מותר לאכול ממנו [אך מל' הרשב"א בחי' מא ע"ב משמע שמעלת לפניו על השולחן הוא שאז דעתו עליו "והו"א דטפלה לא מיפשטא אלא בשהיתה לפניו מעיקרא דדעתיה עילויה בעידנא דברך המוציא", אך עי' ב"י סי' קע"ז שכתב בסברת הרשב"א "דכיון דדעתיה עליהו כי אינם בשלחן בשעת ברכה מאי הוי", ומשמע שעיקר הנידון מצד שאינו על השולחן ולא משום חסרון בדעת] וכן מצינו בשו"ע הרב סי' ר"ו סעיף ט' על מה שכתב המג"א שם סק"ז ששכר ודגים לא חשיבי כמין א' דמ"מ כשהוא מונח על השולחן נפטר בברכת הדגים [וע"ע א"ר סק"ט בשם מהר"ם גלאנטי שכל שאינו לפניו מועיל כוונה לא להוציאו משא"כ כשהוא לפניו וכן מתבאר מדברי הש"ך יו"ד סי' רס"ה ס"ק ט"ו, ע"ש.] וצ"ע א"כ למה לא מהני זה גם לדין בירך על פרי ונפל.

הביה"ל כתב להקל גם כשהיה לפניו ולא היה דעתו להדיא ולדבריו מבואר שכל שהיה לפניו על השולחן חל הברכה על כל מה שלפניו בלי דין גרירה [וצ"ע מהמבואר בסי' רי"א סעיף ה' שהמברך על פרי שאינו חביב ורוצה לפטור חביב לא נפטר אלא במכוון להדיא וע"ש משנ"ב ס"ק ל"ב דהיינו אפילו כשהיה לפניו על השולחן ואמנם בגדר הכוונה הנצרך שם נחלקו הפמ"ג בא"א ס"ק י"א עם הגינת ורדים כלל א' סי' ז' המובא ברע"א שם אם בעינן דעת להדיא לאכול או דעת להדיא לפטור ולכאורה זהו המחלו' בין הט"ז סי' ר"ו סק"ב להשאג"א סי' כ"ז אם בורא פה"א על פירות האילן דומה לאינו חביב וחביב]

**גם כשחל הברכה על הכל יש מעלה מיוחדת על מה שחל ברכה**

עי' מג"א סי' ר"ו סק"ח בשם מטה משה שאם בירך על פרי ואח"כ רצה לאכול אחר שיפה יותר לכתחילה יאכל מהפרי שבירך עליו וע"ש פמ"ג שאף לשיטת הרמ"א שע"י שדעתו לאכול כולם על הברכה על כולם מ"מ לכתחילה יאכל הפרי שהיה בידו וכה"ג בסי' קס"ז ס"א בוצע הפת במקום שנאפה היטב ובמשנ"ב שהוא לכבוד הברכה וע"ש ס"ק י"ד שעיקר המצוה שיאכלו המסובין מפרוסת המוציא ובס"ק צ"ז בשם השל"ה שישייר מפרוסת המוציא לסוף הסעודה שישאר טעמו בפיו כאפיקומן, ע"ש.

[**דין תורמוס בברכת המצוות**

הנה בדין בירך על פרי ונפל נתחדש ב' דברים א' שהברכה חל על פרי זה (או על מעשה אכילה זה) ופרי אחרת לא נפטר בזה ועוד שגם בדעתו לאכול עוד אין הברכה חלה להדיא עליהם והם נפטרים רק מדרך גרירה והנה לגבי דין הראשון אם שייך בברכת המצוות לגבי קריאת פרשה אחרת עי' ב"י סי' ק"מ מאבודרהם ובשו"ע שם שתלוי בדין תורמוס, לגבי נפסל הס"ת עי' אבודרהם שם שג"כ תלוי בדין תורמוס וכ"כ הב"ח יו"ד סי' רע"ט ועי' ביאור הגר"א סי' קמ"ג. אך בשו"ע סי' קמ"ג סעיף ד' נקט שא"צ לחזור ולברך ועי' מש"כ לבאר הט"ז יו"ד סי' רע"ט סק"ב ועי' שו"ת שבות יעקב ח"א ס"א דאמרי' מה לי ס"ת זה מה לי ס"ת אחרת וכ"כ במשנ"ב שם ס"ק י"ט וע"ע שו"ת חוט השני סי' ס"ב, ולגבי ציצית עי' שו"ת מצל מאש סי' י"ד שנסתפק בזה ועי' אגורה באהלך סי' א' שהאריך בזה ובפמ"ג סי' ח' א"א ס"ק ט"ו נקט שצריך לחזור ולברך והובא במשנ"ב שם סק"ל, וכן לגבי תפילין כתב בשו"ת זרע אמת ח"א סי' ה' שצריך לחזור ולברך והובא במשנ"ב סי' כ"ה ס"ק נ' וע"ע ארצות החיים ס"ק ע"ז, וכן לגבי ערבות כתב המשנ"ב סי' תרנ"א ס"ק נ"ו שצריך לחזור ולברך, אך לגבי סוכה עי' שעה"צ סי' תרל"ט ס"ק צ"ד שהביא מהבית מאיר דאמרי' מה לי סוכה זו ומה לי סוכה אחרת וא"צ לחזור ולברך ע"ש, ולגבי שופר עי' שו"ת הלכות קטנות ח"ב סי' רי"ח דפשיטא ליה דשייך בזה דין תורמוס אך בבנין עולם סי' ל"א נקט דלא שייך בזה דין תורמוס מתרי טעמי חדא שברכת המצוות הוא על המצווה ולא על החפצא ב' שבשופר המצווה בשמיעת הקול, אך אפ"ה נקט שבהחליף שופר צריך לחזור ולברך וכמובא במשנ"ב סי' תקפ"ה סק"ד וצ"ב, לגבי ספירת העומר ט"ז סי' תפ"ט סק"ט שבבירך על דעת יום ד' ונזכר שהוא יום ה' דינו כבירך על פרי ונפל וע"ש מאמר מרדכי סק"ז שחולק ע"ז]

ולגבי דין הב' של תורמוס שאם בירך על מצוה ע"ד לעשות ב' ונאבד הראשון עי' שו"ת מהר"ח או"ז ס"א שג"כ שייך בברכת המצוות [אך בנטרפה בהמה הראשונה עי' פלתי סי' י"ט סק"ז סברא מחודשת שאינו שייך ע"ש] ואמנם באמת גם בברכת המצוות מצינו שא"צ שהברכה תחול על כל מצוה לעצמה עי' ריטב"א ר"ה לד ע"א ובשו"ת הריב"ש סי' שפ"ד ומהאי טעמא חזינן בראשונים שצידדו שהשח בין שחיטה לשחיטה א"צ לברך [אך בחי ר' אריה לייב ח"א ס"ג ביאר באו"א ע"ש וע"ע שלום יהודה סי' י"ד ובהוצאה חדשה סי' פ"ז]

**דין בירך על פרי והביאו לו עוד**

עי' טור סי' ר"ו שמי שבירך על פרי ואח"כ הביאו לו עוד מאותו המין א"צ לברך וע"ש ב"י דלאו דוקא מאותו המין וסגי באותה מין ברכה ועי' באחרונים שתמהו מהמבואר בטור יו"ד סי' י"ט לגבי שחיטה שאותו המין הוא דוקא [בעיקר גדר אותה ברכה עי' מג"א סק"ז שגם לדעת הב"י יין ושאר משקים לא חשיבי אותה המין אע"פ שיין פוטר כל מיני משקין] אמנם עי' שו"ע הרב סי' ר"ו סעיף ט' שגם לדעת הב"י יש לחלק שמאותו מין מהני אפילו אפילו כשביאו לאחר שנגמר הפירות שהיו בשעת הברכה ומאותה הברכה רק כשנשאר מאותן הפירות ע"ש.

**באיזה אופן מיירי בדעת להדיא או בסתם**

וכתב הב"י שהמקור לדינו של הטור הוא מדברי הרז"ה לק' מא ע"ב שהמברך על לחם בסעודה אם הביאו לו לפתתן אח"כ א"צ לברך ופשטות מיירי שאין דעתו להדיא ע"ז דא"כ לא היה בזה חידוש וכמעט מפורש כן בדברי הרשב"א אולם עי' ב"י סי' קע"ז "נראים דברי ה"ר זרחיה דכיון דדעתיה עלייהו כי אינם בשלחן בשעת מאי הוי", ומשמע שמיירי בדעתו עליו וכ"כ המג"א סי' ר"ו סק"ז אך דעת האחרונים אינו כן עי' שעה"צ סי' ר"ו סק"כ.

**אם בעינן שיהא פירות הראשונות קיימות**

עי' לבוש סי' ר"ו סעיף ה' שגם אם הביאו פירות לאחר שגמר פירות הראשונים א"צ לחזור ולברך וע"ש א"ר סק"ט שהנחלת צבי חולק [ועי' מג"א סק"ז בשם הספר חסידים] וע"ש מקורו של הלבוש

**עיקר הסברא בהביאו לו עוד**

בעיקר סברת הביאו לו עוד עי' לבוש יו"ד סי' י"ט סעיף ז' וז"ל, "שכיון שהראשונות עדיין לפניו הרי משכה ברכה הראשונה עד עכשיו והוה כאילו בירך עכשיו על אלו שהם לפניו מן הראשונות ובאותו פעם גם האחרונות הם לפניו והוה כאילו נתפשטה הברכה גם על אלו שהביאו לו". אך בב"י יו"ד סי' י"ט מבואר שיסוד הדין של הביאו לו עוד הוא משום שיש דעת לאכול עוד ועי' ביאור הגר"א שמקור הסברא מברכות נא ע"ב כולא נבגא דברכתא וצ"ב דשאני התם מפני שהוא לפניו על השולחן וע"ש עוד מה שהביא מאמת המים ודבריו צ"ב וע"ש דמשק אליעזר [ובפשוטו אין בזה דעת להדיא לפטור רק דסגי בדעת כזה לעניין שיוכל לגררו בתר תחילת אכילתו אך במה שצריך שהברכה תחול על כל א' לעצמו לא יועיל בהביאו לו עוד ובזה מבואר למה לעניין כיסוי אינו מועיל הביאו לו עוד כמו שהעיר הגרע"א ביו"ד שם והיינו שבכיסוי כיון שכל דם מחייב כיסוי לעצמו ליכא דין גרירה וכמבואר ברא"ש פ"ו דחולין סי' ד']

[**דין הביאו לו עוד בברכת המצוות**

עי' טור יו"ד סי' י"ט מחלו' אם בהביאו לו בשחיטה צריך לחזור ולברך ועי' דמשק אליעזר סי' ר"ו סעיף ה' שזה במחלו' הראשונים אם השח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך והיינו אם בעינן שהברכה תחול על כל בהמה ובהמה או שנפטר מדין גרירה והיינו כנ"ל שהדעת בהביאו לו עוד סגי רק לגרירה ולא לפטרו בעצמו]

**שמעתתא דדברים הבאים מחמת הסעודה**

**אמר רב הונא טעונים ברכה לפניהם ואין טעונים ברכה לאחריהם**

בביאור החילוק עי' חי' הרשב"א שברכה שלפניהם היא ברכה ברורה לפת ולא שייך כלל לפירות משא"כ ברכת המזון היא ברכה כללית ושייך נמי לפירות [והיינו שבדבר שאינו טפל ממש לא נפטר בברכת העיקר אלא כשברכת העיקר הולמו וכן מצינו בדברי ה"ר יו"ט המובא ברא"ש סי' כ"ט] אולם מדברי תר"י מתבאר החילוק שברכת הפת כבר בירך משא"כ ברכת המזון [עי' דרישה סי' קע"ז סק"א] והביאור בזה כש"כ החזו"א סי' ל"ד סק"ז שחלוק ביסוד ברכה אחרונה מברכה אחרונה שברכה אחרונה חל על אכילתו הראשונה והשאר נגרר ולכן לזה צריך טפל ממש משא"כ בברכה אחרונה חל על כל האוכל וכל שהוא קצת טפל שייך שברכת העיקר תחול גם עליו.

**שאין לך דבר שטעון ברכה לפניו ואין טעון ברכה לאחריו אלא פת הבב"כ**

מצינו כמה פירושים בראשונים בזה

דעת רש"י שמיירי שאכלו לאחר ברכת המזון ואפ"ה כיון שאינו אוכל אלא דבר מועט א"צ לברך אלא בורא נפשות [וכוונת הש"ס שלא מצינו חילוק בהגדרת אכילתו בין ברכה ראשונה לאחרונה אלא בפת הבב"כ אבל פת אורז אינו שינוי בהגדרה אלא שכל שאינו מז' מינים ליכא ברכת מעין ג' וע"ע בצל"ח מש"כ בזה] ועי' השלמה לק' מב ע"ב דהיינו משום שרש"י ס"ל שפת הבב"כ באמצע הסעודה נפטר בברכת הסעודה וגדר לאחר הסעודה לא מצינו לרש"י ולכן הוכרח לפרש דמיירי לאחר ברכת המזון וע"ש שכן דעת הרי"ף לק' מב ע"א

דעת התוס' דמיירי בתוך הסעודה לפני ברכת המזון [לכאורה היינו לאחר שסילק ידיו מן הפת וכש"כ תר"י אולם בביאור מרדכי אות ס"ט הוכיח מדברי התוס' לק' מב ע"א שפי' פרפרת פת צנומה ולא פת הבב"כ מבואר שפת הבב"כ אפילו באמצע הסעודה צריך ברכה ע"ש] ואפ"ה לא צריך ברכה אחרונה כיון שאינו אלא דבר מועט [עי' תוס' רא"ש שכתבו כדברי התוס' ובהמשך דבריו כתב הטעם משום דמיזן וצ"ב ועי' חי' הגר"א ששינה הגי' בתוס'] ועי' ברכת ראש מה שביאר כוונתם ["ר"ל דלהכי שאני מפירות לר"ש משום דמאכלה מועט ואינו ראוי לקבוע עליו בטל לגבי עיקר סעודה משא"כ בפירות דדרך לאכול מהם הרבה הוי קביעותייהו חשיבי בפנ"ע",] ולדברי התוס' מבואר ששאר דבר שמזין שאוכלו לאחר הסעודה אינו נפטר בברכת המזון וכן מצינו בתוס' לק' מב ע"א (ד"ה ברך) לענין פת צנומה בקערה ועי' פמ"ג סי' קע"ו משב"ז סק"א ובסי' קע"ז א"א סק"ו.

**פת הבב"כ באמצע הסעודה**

עי' ברשב"א דמיירי לאחר הסעודה קודם ברכת המזון שאילו בתוך הסעודה כיון שהוא פת נפטר בברכת הפת ורק לאחר שכבר סילק ידו מן הפת צריך ברכה לפניו [ומשמעות דבריו שכוונתו שבאוכלו בתוך הסעודה ע"כ כוונתו לשביעה וכש"כ הרשב"א לגבי פירות שאין אדם אוכל לתענוג באמצע הסעודה וכ"כ בביאור מרדכי אות ס"ט "משמע אבל תוך הסעודה לא שייך כלל דבא לקינוח", וכ"כ שם באות ע"א] וכ"כ בריטב"א ובחי' הרא"ה ובתר"י בשם בעלי התוס' אך דעת רבינו יונה אינו כן שגם האוכל פת הבב"כ בתוך הסעודה צריך ברכה וכן נפסק בשו"ע סי' קס"ח סעיף ח' [ע"ש מג"א ס"ק כ"ב דלא קי"ל כהרשב"א].

**טעם שנפטר בברכת המזון על פת הבב"כ**

הנה הטעם שנפטר פת הבב"כ בברכת המזון עי' תוס' הרא"ש כיון שהוא מזון וכ"כ בחי' הריטב"א [ואולי מה"ט מיאן תר"י לפרש פת הבב"כ כרש"י כיון שמאכלה מועט מחמת רוב התבלין אינו עומד כלל למזון] אולם בתוס' ר"י כתב הטעם כיון שהוא בא להקל מכובד המאכל [עי' מג"א סי' קס"ח ס"ק כ"א בשם מהר"ם] לכן שייך הוא לסעודה.

**ברכת המזון על פת הבב"כ שנאכל לאחר המזון**

ולדברי הרשב"א ודעימיה מבואר שאע"פ שפירות שאוכל לאחר הסעודה צריך ברכה לפניהם ולאחריהם כדלק' פת הבב"כ שאני כש"כ הרשב"א כיון שהוא מזון [יש לעיין אם הכוונה שלעניין זה נטפל לסעודה או שגם בלי טפילות ונפק"מ באוכל פת הבב"כ לפני הסעודה ועי' לק'] אך לדעת תר"י שגם באמצע הסעודה צריך לברך על פת הבב"כ כל שנאכל לתענוג עי' חזו"א סי' כ"ז סק"א שלדבריו י"ל שלאחר הסעודה אינו נפטר בברכת המזון, אולם עי' הגהת הגרע"א סי' קע"ז על המג"א סק"ה שי"ל דמיגו דמהני הקביעות לענין הפת מהני נמי לפת הבב"כ וחשוב כאילו קבע עליו [וכ"כ בתהלה לדוד סי' קע"ז סק"ג] אך ע"ש שנתקשה דא"כ לא יברך עליו מזונות ע"ש.

**אכל פת הבב"כ או פירות באמצע הסעודה והמשיך אח"כ**

עי' חי' הרשב"א שדן במי שאכל פת הבב"כ באמצע הסעודה [על סמך ברכת הפת] ואח"כ המשיך לאחר הסעודה [וע"ש שכתב שקצת יש ראיה לחיוב מדקי"ל שבירך על יין לפני המזון אינו פוטר יין לאחר המזון ע"ש ולכאורה ראייה זו הוא אפילו לגבי ברכה ראשונה וכ"מ בריטב"א וברשב"א לא משמע כן וממש"כ הרשב"א "כ"ש הכא וכו' ופת כבר גמר", משמע שקאי על ברכה ראשונה וצ"ע] וע"ש שנחלקו בזה בירושלמי ובחי' הריטב"א האריך לומר שא"צ לברך וכה"ג דנו בהתחיל לאכול פירות באמצע הסעודה והמשיך אח"כ ובריטב"א מבואר הסברא שכל שהתחיל לאכול בהיתר א"צ ברכה כלל על המשך אכילתו אך עי' פמ"ג סי' קע"ז א"א סק"ד שהק' היאך הביא המג"א ספק הנ"ל הרי קי"ל כתר"י שלא סגי שהתחיל לאכול הפירות עם פת ותי' דשאני התם שהכל בתוך הסעודה משא"כ בנידו"ד שהמשיך לאחר האכילה אזלינן בתר עיקר אכילתו שהוא בתוך הסעודה, ע"ש. [ובמגן גיבורים סי' קע"ז סק"ב ר"ל שדבר זה תלוי במה שנחלקו בדין אכל מאכל לפני הסעודה ויאכל נמי בתוך הסעודה האם ע"י דמישך שייכי אהדדי נפטר גם מה שאכל לפני המזון בברכת המזון עי' לק']

**אמר רב פפא הילכתא דברים הבאים מחמת הסעודה א"צ ברכה וכו'**

מצינו בזה כמה פירושים לרבותינו הראשונים

דעת רש"י דמיירי באופן שמלפת בין בפירות בין במיני מזון והק' בתוס' ושא"ר דא"כ מה חידש ר"פ הלא מתני' היא שכל שיש עיקר וטפל מברך על העיקר ועי' בעה"מ שתי' דקמ"ל שאפילו לא היה לפניו על השולחן בשעה שבירך [עי' מאירי דהיינו דמתני מיירי בעיקר שיש **עמו** טפל ובר"פ התחדש גם בבא אח"כ וצ"ע שלכאורה אין זה חידוש בעיקר וטפל אלא בדעת הנצרכת לפטור מאכל וי"ל] ועי' מג"א סי' רי"ב סק"ב שהיינו שע"י שיש קבע לסעודה דעתו על כל מה שיבאו לו [אבל טפל שאין דעתו עליו כלל צריך ברכה כש"כ התוס' מד ע"א (ד"ה באוכלי) ועי' ט"ז סי' רי"ב סק"א]

**דבר המלפת מדין עיקר וטפל או מדין ברכת הסעודה**

אולם עי' מאירי שביאר דמיירי בלי דעת ולכן א"א לפוטרו מדין עיקר וטפל ופטורו רק מכח שנכלל בברכת הפת ועי' ב"י סי' רי"ב שהביא מהכל בו שנסתפק מכל עיקר וטפל אם נפטר נמי מברכה אחרונה והעיר עליו הב"י מדברים הבאים מחמת הסעודה ומבואר דעת הכל בו שדברים הבאים מחמת הסעודה אינו מדין עיקר וטפל אלא שנכלל בברכת המוציא וברכת המזון נתקנו על הסעודה ולאו דווקא על הפת.

**המלפת בדבר שאין הדרך ללפת בו.**

וברשב"א תי' עוד דקמ"ל דאע"פ שאין הדרך ללפת בפירות לא אמרי' בטלה דעתו ונפטר בברכת הפת אך רש"י בספר הפרדס סי' פ"ג כתב שהמלפת באגוזים ותפוחים בטלה דעתו ואינו נפטר בברכת הפת וכן הוא פשטות כוונת הכל בו המובא בב"י סי' קע"ז וע"ש מג"א סק"ג בשם האגודה והתשב"ץ. ועי' פנ"י שתי' באו"א שקמ"ל אפילו שיש הנאה הטפל ואינו רק להסיר טעם רע וכדו'

**המלפת בפירות ואוכל נמי בלי פת**

בראשונים הק' עוד על פירש"י מקו' הגמ' על יין שע"כ לא מיירי במטבל פתו ביין שאז ודאי נפטר בברכת הפת [עי' מג"א סי' קס"ח סק"ל שדעת המהרי"ל שצריך לברך בכה"ג ע"ש אולם בביאור מרדכי ס"ק ס"ז ר"ל שיין כיון שהוא חשוב לא חשוב טפל אלא אם כל כוונתו הוא ללפת העיקר ובכה"ג מיירי המהרי"ל ע"ש] ועי' תר"י שכתב לפרש שיטת רש"י דמיירי שהובא לפניו פירות כדי ללפת ואוכל נמי בלי פת שכל שאח"כ יאכל עוד עם פת חשיבי כחלק מן הסעודה ונפטר ברכת הפת ע"ש ומשמעות רבינו יונה שגדר הדברים הוא שכיון שעיקרו הובא ללפת והתחיל כבר ללפת וגם אח"כ ממשיך ללפת אם אוכל קצת באמצע בלי פת עדיין דינו כחפצא של מלפת וכלשון הרשב"א, "דעדיין מלפת בו את הפת ודרך המלפתים שאוכלין מהן בתוך הסעודה קצת בלא פת וחוזר ומלפת בהן עוד הפת"

**תחילה וסוף כשלא בא ללפת**

ונמצינו למידים לכאורה שרק בעיקרו ללפת מועיל לאכול תחילה וסוף עם פת וכ"כ במג"א סי' קע"ז סק"ג שבבא לקינוח אינו מועיל תחילה וסוף אך מצינו כמה מקומות שמועיל תחילה וסוף גם כשלא בא ללפת א) עי' ב"י בשם מהר"י אבוהב שדייסא כיון ששיטת רש"י שצריך ברכה בתוך הסעודה לכתחילה יחמיר לאוכלו תחילה וסוף בפת ב) עי' א"ר סי' קע"ז ס"ק י"א שיין שרף כיון שיש ספק בברכתו יטבול בהם פתו תחילה וסוף ג) עי' משנ"ב סק"ד בשם היד הקטנה בפירות שנתבשלו עם בשר כיון שיש ספק בברכתו יאכל בהם תחילה וסוף עם פת.

ועוד משמע שההיתר של תחילה וסוף הוא שעיקרו משמש כמלפת ולכן לא איכפת לן מה שאוכל קצת בלי פת וכלשון הרשב"א הנ"ל וא"כ בעינן שיהא רובו ככולו נאכל עם הפת וסתימת הפוסקים לא משמע כן, וצ"ע.

**דעת הראשונים שסגי בתחילה בלי סוף**

עי' ב"י סי' קע"ז שמדברי הטור מבואר שכל שהתחיל לאכול עם פת שוב יכול לאכול גם בלי פת גם כשאין בדעתו לאכול אח"כ עם פת וביאור שיטתו עי' פמ"ג א"א סק"ד שי"ל דס"ל כמו שצידד הרשב"א שכל שהתחיל לאכול באופן שנפטר מברכה גם המשך אכילתו נגרר אחריו ונפטר בברכת המוציא [וע"ש שמדברי רבינו יונה אין לפשוט ספיקת הרשב"א ע"ש]

**עיקר קביעותו על הפירות**

וע"ש בתר"י שאם עיקר קביעותו הוא על הפירות והיינו שאינו מלפת הפת רק בפירות בזה סגי במה שהתחיל לאכול פירות עם הפת ולא בעינן שיהא דעתו גם אח"כ לאכול עם הפת הנה מדברי רבינו יונה מבואר שגם בעיקר קביעותו על הפירות צריך לאכול תחילה עם פת ורק אח"כ יכול לאכול בלי פת אך עי' ב"י שמדברי הטור והרא"ש מבואר שכל שעיקר קביעותו על הפת יכול להתחיל לאכול גם בלי פת

אך עי' ט"ז סי' קע"ז סק"ג שתמה מ"ש ממרור שכתב בתר"י דחשוב כחלק מן הסעודה אע"פ שאינו אוכלו מתחילה עם פת [וצ"ב דשאני פירות שטפילותו מדין מלפת לכן בעינן שילפת בהן הפת] וע"ש שביאר שהטעם שצריך לאכול פירות עם הפת הוא להראות שהפירות לקביעות ולא לקינוח ולכן לא בעינן דווקא שיאכלם בתחילה עם פירות ע"ש ולשיטתו אזיל במש"כ בסי' קס"ח סק"י שפירות שהובאו לשביעה חשיבי כחלק מן הסעודה אך דעת השל"ה אינו כן וכן הוא משמעות רבינו יונה שרק בהובא ללפת נפטרים בברכת הפת ולכן צריך לאוכלו עם הפת כיון שטפילותו מדין מלפת.

בתוס' כתבו לפי מה שביאר בתר"י שכל מאכל שדרך לאוכלו רק בסעודה חשובים כבאים מחמת הפת שהרי בלי פת אין אוכלים אותו ולכן נטפלים לפת משא"כ פירות שאדם אוכלו כל היום גם שלא בשעת הסעודה אינו שייך כלל לסעודה אך פרי שבא לקינוח אף שדרכו לאוכלו בכל סעודה ואין דרכו לאוכלו אלא בסעודה אפ"ה לא נפטר בברכת הפת כמבואר ברבינו יונה שרק בדברים הבאים לשביעה חשיבי מחמת זה כחלק מן הסעודה ועי' שעה"צ סק"ז [אך צ"ע א"כ לעניין מרור כיון שאינו נאכל לשביעה אלא לצורך מצוה מה מהני שע"כ נאכל בסעודה וצ"ל דשאני התם שהמצוה לאכלו בסעודה לכן חשוב כחלק מן הסעודה משא"כ בשאר מאכלים רק ע"י שנאכל לשביעה נחשב כחלק מן הסעודה]

**גדר הדין לדעת התוס' ודעת הרשב"א**

עי' שו"ע סי' קע"ז סעיף א' "דברים הבאים בתוך הסעודה אם הם דברים הבאים מחמת הסעודה דהיינו דברים שדרך לקבוע סעודה עליהם ללפת בהם את הפת כגון בשר ודגים וביצים וירקות וגבינה ודיסא", וע"ש ביה"ל "דה"ה דברים שאין דרך ללפת בהן הפת רק שבאין למזון ולשובע ג"כ בכלל דברים הבאים מחמת סעודה והמחבר קיצר בזה", אולם עי' שו"ת מהר"ח או"ז סי' ס"ח "אבל תבשיל שכלל אין דרך לאוכלו בלא פת איך שבא אפילו סתמא למזון ולשובע קרוי ללפת ואין טעון ברכה", והיינו שלדעת התוס' ודעימיה יסוד הדין שכל מה שנאכל רק בסעודת פת חשוב כמלפת כיון שנאכל רק בגרמת הפת

אך דעת הרשב"א אינו כן וכמו שהעיר בביאור מרדכי אות ס"ט שלדעתו כל דבר המשביע אפילו שהדרך לאוכלו בלי פת אפ"ה חשוב ממילא כעיקר הסעודה וברכת הפת פוטרו ועי' לק' הנפק"מ בזה. אולם הבית מאיר בסי' קע"ז רצה לאחד התוס' עם הרשב"א ע"ש.

**אם יש חילוק בין דברים המלפתים לדברים המשביעים**

מלשון רבינו יונה משמע להדיא שבשר ודגים ודייסא הכל גדר א' ואף שבשר ודגים מלפת [כמבואר לגבי עירוב תבשילין ואיסור בישולי נכרים] משא"כ דייסא מ"מ הרי זה רק ב' אופנים דחשוב כחלק מן הסעודה אולם בשו"ע הרב בקו"א סק"ב ר"ל שחלוקים הם ביסודם שמלפתים הוא מדין עיקר וטפל משא"כ דברים המשביעים הוא מדין פת פוטר כל מיני אוכל והיינו משום שהוא ראש המשביעים ועי' פמ"ג סי' קע"ז א"א סק"א וכה"ג כתב הביה"ל סעיף ב' (ד"ה שאין) אך פשטות דברי רבינו יונה שהוא רק ב' אופנים שיחשב כחלק מן הסעודה וכבר העיר עליו החזו"א סי' כ"ז סק"ד [ורק הריטב"א שבא לפטור גם אוכל פירות לשביעה שאינו נאכל בסעודה הוא הוצרך לומר שהוא מדין פת פוטר כל מיני מאכל עי' לק']

בריטב"א פי' דמיירי באוכל פירות לשביעה ואף שאינם שייכים לסעודה מ"מ בזה אנו מודים לר' חייא שפת כיון שהוא ראש המשביעים הרי הוא פוטר כל מה שנאכל לשביעה.

**ז"ל הירושלמי פ"ו ה"ה "רב חונא אכל תמרין עם פיסתיה (גי' רא"ש עם פיתא) א"ל רב חייא בר אשי פליג את על רבך שובקין בתר מזונך ואת מברך עליהן תחילה וסוף א"ל אינין אינין עיקר נגיסתי"**

עי' רבינו יונה שגרס עם פיסתיה והיינו לאחר שאכל פת ולכן אמרו לו שיאכל לאחר הסעודה כיון שפירות באמצע הסעודה תלוי במחלו' והרי רבו רב סובר שצריך ברכה וע"ז ענה שכיון שזהו עיקר סעודתו אין בזה מחלו' [ולדבריו לא מצינו שיש עניין להרבות בברכות וכש"כ הפמ"ג סי' קע"ז משב"ז סוף סק"ב] ועי' ביאור הגר"א סי' קע"ז סעיף ג' שלפי זה מוכח שכל שאין זה עיקר אכילתו לא מהני תחילה לבד וכדעת רבינו יונה שצריך נמי לבסוף.

הרא"ש גרס עם פיתא והיינו שאכל התמרים ללפת והקשו לו שעדיף שיאכל לאחר המזון ואז יוכל לברך תחילה וסוף על הפירות כמו שנהג רבו ר"ח בר סיסיי כדאי' בירושלמי שם [משמע שיש דין לא לאכול בצורה של טפל כשיכול כדי שיוכל לברך גם על הטפל וצ"ב] וע"ז ענה לו שאינו יכול כיון שאין לו מלפת אחר

**אם ברכת המזון פוטר תמרים**

עי' רשב"א שהוכיח מדברי הירושלמי שאין ברכת המזון פוטר מעין ג' דתמרי וע"ש שר"ל שזה מחלו' שם ולא קי"ל כוותיה ומדבריו מבואר שאפילו לכתחילה אפשר לכוון לפטור בברכת המזון אך עי' ב"י סי' ר"ח שתי' שהירושלמי מיירי לכתחילה ובמגן גיבורים סי' קע"ז סק"ג כתב דמכאן מוכח שרק כשבירך להדיא על התמרים יצא ידי חובתו אבל כשנתחייב לברך מחמת הפת אינו יוצא על התמרים ע"ש.

**דין אוכל פירות לשביעה ודייסא לתענוג**

עי' ראבי"ה סי' קי"ז "ולפי לשון זה אינו תלוי בדעת האוכל אך ברגילות שאר בני אדם תלוי מה נקרא ליפות ומה נקרא מילוי כרס ומה נקרא קינוח סעודה", ועי' של"ה שכתב לחלק בזה בין פת הבב"כ לפירות שפת הבב"כ שעשוי גם לשביעה וגם לתענוג הרי הוא תלוי בדעת אדם המביאו משא"כ פירות שעשויים לקינוח אינו מועיל מה שאדם זה אוכלם לשביעה וכן הוא משמעות הפוסקים שרק בהביאו ללפת את הפת מצינו שפירות לא צריך ברכה [עי' ביה"ל סעיף א' (ד"ה כגון) ולכאורה היינו טעמא משום דאז הוא טפל בעצם ולא שייך בטלה דעתו אך בקבע עיקר סעודה עליו כתב הלבוש בסעיף ג' שלא בטלה דעתו שלפעמים עושים כן והיינו משום דשם מותר לאכול גם בלי פת כיון שכבר נעשה כחלק מן הסעודה ודוק] אולם דעת הט"ז בסי' קס"ח סק"י שגם בפירות תלוי הדבר בדעתו ע"ש ולעיל הובא מהריטב"א שג"כ נקט שכל שאוכל פירות לשביעה א"צ לברך אך ע"ש שיש לו שיטה חדשה שאנו מודים לר"ח שפת פוטר כל הנאכל לשביעה.

ועי' אבן העוזר סי' קע"ד שגם לעניין דייסא אין הדבר תלוי בדעת אדם האוכלו שהאוכל דייסא בתוך הסעודה לתענוג אינו מברך עליו [עי' חזו"א סי' כ"ז סק"ו שטעמו של התוס' שדייסא המובא לאחר סעודה שצריך ברכה כי סתמא כל המובא לאחר סעודה שהוא לתענוג ולא לשביעה] וכן מבואר בריטב"א שהאוכל דייסא לאחר שסילק מן הפת אינו אוכלו אלא לתענוג ואפ"ה א"צ לברך אך טעמו נראה כיון שהוא מאכל המיועד להשביע, פת פוטרו מדינא דר"ח שפת פוטר כל מיני אוכל.

**מכוון להדיא לפטור הפירות**

עי' פסקי הרי"ד וריא"ז שכל שהפירות לפניו בשעת ברכת המוציא שפיר מיפטר בברכת הפת [וכה"ג כתב בהלכה ברורה סי' קע"ז סק"ז לעניין יי"ש ובסי' קס"ח סעיף י"ג לעניין לחם מבושל הובא שם בביה"ל וכן מצינו במאירי בסוגיין שמה שאוכל לאחר הסעודה לא נפטר בברכת הפת אינו אלא כשלא כוון עליהם להדיא או שאינו אוכל אצל בעה"ב ע"ש ולכאורה גדר הדברים הוא שכל שמכוון להדיא שפיר נגרר בתר תחילת אכילתו] אולם עי' מג"א סי' קע"ז סק"י לא נקט כן.

**ושלא מחמת הסעודה בתוך הסעודה טעונים ברכה וכו'**

ברש"י פי' דמיירי מדברים המשביעים שנפטרים בברכת המזון כיון דזייני אע"פ כן אינם נטפלים להיות נפטר מברכה ראשונה והראשונים תמהו מלק' מב ע"ב שפת פוטרת מעשה קדרה ועי' בהשלמה ריבב"ן מחזור ויטרי סי' ס"ח פסקי הרי"ד וכל בו סי' כ"ד ששאני התם שהיה לפניו כשבירך על הפת ואז מודה רש"י שנפטר בברכת הפת וכן מפורש בספר הפרדס לרש"י סי' פ"ג ["ומיהו אם באו על השולחן קודם ברכת המוציא לא בעינן ברכה לפירות ולא מעשה קדרה דכיון דקיימו לפניו בשעת ברכת המוציא כי בריך המוציא דעתיה אכל דמלפת בהדיה",]

**מלפת בבשר ודייסא לדעת רש"י**

עי' שו"ת מהר"ח או"ז סי' ס"ח "משמע מלשונו שאפילו אוכל דייסא או כרוב או תרדין עם הפת אין הפת פוטרתן כיון שהם באים למזון ולהשביע אז הם עיקר כמו הפת ואינם טפילין לפת אלא כשאין באין אלא ללפת את הפת", [אך ע"ש שאם באמת כל סיבת אכילתו אינו אלא לשם מלפת שפיר מיפטר ועי' לק' מב ע"א שפת פוטר פרפרת ורש"י פי' דהיינו פרגיות וע"ש ראש יוסף דהיינו באופן שמלפת] אך עי' רש"י בספר הפרדס סי' פ"ג שכתב טעם אחר שהאוכל דייסא אפילו עם פת בטלה דעתו ומברך מזונות ועי' תוס' רבינו יהודה שחולק ע"ז.

תוס' ורא"ש ועוד פירשו דמיירי מדברים שאין דרכן לבוא בסעודה כפירות שכיון שאינם שייכים לסעודה אינו נפטר בברכת הפת

**האוכל פירות בסעודה לשם תענוג**

והטעם שנפטר מברכה אחרונה כפשוטו היינו כיון דסו"ס נאכל בתוך הסעודה חשוב כחלק מן הסעודה להיות נפטר עם ברכת המזון אולם עי' ברשב"א שביאר שכיון שהפירות נאכלים נמי כדי לגרור תאוות האכילה לכן שייכים הם קצת לסעודה ונפטרים בברכת המזון [והרשב"א הוסיף "ועוד דאינהו גופייהו זייני", וע"כ אין זה טעם לעצמו שהרי לאחר הסעודה כן צריך לברך ורק בתמרים דן הרשב"א] אבל האוכל פירות בתוך הסעודה רק לשם תענוג צריך ברכה אחרונה וכ"כ בשו"ת ח"א סי' ע"ב לעניין מרור דכיון שאינו שייך לסעודה כלל צריך לברך עליו ברכה אחרונה.

אולם בבעה"מ כתב הטעם שאינו מברך אחר פירות בסעודה "וכל מה שבא בתוך הסעודה הוא מכלל השביעה דכתיב בה ואכלת ושבעת וברכת", ועי' ראש יוסף דלכן הושמט בשו"ע חידושו של הרשב"א אולם עי' פמ"ג סי' קפ"ד א"א סק"ח ששאר מאכלים אינם מצטרפים לשיעור שביעה וע"ש ביה"ל (ד"ה בכזית)

**לאחר הסעודה טעונים ברכה בין לפניהם בין לאחריהם**

**גדר הדין**

עי' בראשונים שבזמן הגמ' היה הדרך לסלק הפת ולקבוע על פירות ועי' רבינו יונה שגדר הדין שע"י שעוקרים השולחן נראה כסעודה חדשה ["ור"י הזקן ז"ל אמר דהא דאמרי' לאחר הסעודה טעונים ברכה בין לפניהם ובין לאחריהם זהו בימיהם שהיו נוהגים לעקור השולחנות קודם ברכת המזון וע"ז אמרו שאינו מצורף עם מה שאכל שנראה כסעודה בפני עצמה",] ועי' תוס' ר' יהודה שסילוק מן הפת מחמת איסור אכילתו [כגון בערב פסח לאחר זמן איסורו] לא חשוב לאחר המזון והיינו שגדר לאחר המזון שהסעודה נגמרה וכעת קובעים על פירות. אולם עי' ריטב"א שביאר בענין אחר שכל שהובא לאחר שגמר לאכול לשובעו ומאז מובא רק לתענוג ["והא דאמרי' לאחר הסעודה היינו כל שגמר בדעתו לאכול מתוך שהוא שבע שאין בדעתו לאכול עוד כדי לשבוע והיינו דלא אדכר בה מחמת הסעודה דכל כה"ג כל מה שמביאים עוד שלא מחמת הסעודה הוא",] וזהו לשיטתו שפטור אכילת פירות אינו משום ששייכים לסעודה אלא משום שנאכלים לשובע.

**גדר הדין לדעת הרשב"א**

הנה לדעת הרשב"א שדין זה נאמר רק בפירות לכאורה ביאור הדין הוא פשוט שכיון שמה שפירות שבתוך הסעודה נפטרים מברכת המזון אינו אלא משום דמעוררים נמי תאות האכילה א"כ כל שאוכלם לאחר האכילה שלא שייך זה שוב פשוט שצריך לברך תחילה וסוף וכן משמע ל' הרשב"א ["ולא מכלל סעודה הן כלל כבאין בתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה ממש שמסייעין קצת בסעודה מרבין מעט תאות המאכל"] וכן מפורש בראב"ד על המאור ["וברכת המזון חלה על כל צרכי הסעודה אבל ודאי כשהיו באים לאחר הסעודה אינן צריכין לכל זה ואינן מצרכי הסעודה כלל ומש"ה טעונים ברכה לפניהם ולאחריהם"] ולדבריהם ליכא מקור שסילוק שולחן מחייב ברכה על שאר דברים וכן כתב הרשב"א להדיא שכל שאר דברים אין שינוי בין תוך סעודה לאחר סעודה [ומש"כ הרשב"א לעניין פת הבב"כ חילוק בין תוך סודה לאחריו היינו משום שתוך הסעודה נאכל לשובע משא"כ אח"כ ובביאור מרדכי ס"ק ס"ט הוסיף שלדעת הרשב"א גדר דברים הבאים אינו משום שחשובים כבאים מחמת הפת אלא כל דבר המשביע חשוב סעודה ולכן לא איכפת לן שסילק ידיו מן הפת ע"ש]

**סעודות גדולות בימינו**

כתבו בראשונים שבזמנינו אין הדרך לסלק ידינו מן הפת עד סוף הסעודה אולם מבואר בטור סי' קע"ז שבסעודות גדולות גם בימינו נוהג דין זה ועי' מג"א סק"ז מחלו' הב"ח והלבוש בזה והיינו אם הדבר תלוי בסילוק הפת או סילוק השולחן וע"ש שבתר"י מבואר שעיקרו תלוי בסילוק השולחן ולא סגי בסילוק ידיו מן הפת ועי' א"ר סק"י שיש בזה מחלו' בראשונים

**על איזה מאכלים נאמר**

עי' תוס' שדין זה נאמר אפילו בדברים הבאים מחמת הסעודה אולם הרשב"א כתב שבדברים הבאים מחמת הסעודה א"צ לברך עליהם גם לאחר הסעודה ועי' חזו"א סי' כ"ז סק"ג שר"ל שלא פליגי שהרשב"א מיירי בגמר סעודת הפת וקבע לאכילת מעשה קדרה שאז לכו"ע לא נגמר הסעודה לגבי מעשה קדרה [ולעניין אכל פירות אז אם חשוב כתוך הסעודה ע"ש סק"ה שנסתפק בזה] אבל בגמר כל הסעודה וקבע על פירות ואז אוכל תבשיל י"ל דלכו"ע צריך לברך וע"ש דאפילו נאמר דפליגי הוא רק בכה"ג ועי' ביה"ל סי' קע"ז סעיף ב' (ד"ה שאין) שצידד לחלק בזה בין בשר ודגים שיסוד טפילותם מדין מלפת לדייסא וכדו' שטפילותם מדין משביע [ויסוד הסברא כתב נמי בשו"ע הרב סי' קע"ז קו"א סק"ב] ובחזו"א שם סק"ד תמה עליו ע"ש

עי' תוס' פסחים קג ע"ב כתבו שביין לא נאמר דין זה שלאחר הסעודה צריך לברך לפניו ולאחריו ועי' מג"א סי' קע"ד ס"ק י"א דהיינו כסברת הרשב"א כיון שיין מסעיד סעיד שייך לו ברכת המזון אך בתוס' כתבו הטעם שלעולם חשוב מחמת הסעודה [וצ"ע שהרי הטעם דחשוב מחמת הסעודה בתוך הסעודה כיון שבא לשרות והרי מפורש לק' שיין לאחר סעודה בא לשתות ולא לשתות וע"ש חי' הרשב"א דמיירי לאחר ששהה הרבה זמן שע"כ אינו צמא מחמת הסעודה ועי' חזו"א סי' כ"ז סק"ו שי"ל דעכ"פ חשיבי יותר לשתות מהיין שבסעודה].

**אמר הב לן ונברך**

עי' מג"א סי' ר"ח ס"ק כ"ד שכל שאמר הב לן ונברך דינו כלאחר הסעודה וכל מה שאוכל צריך ברכה לפניו ולאחריו [הביאו הגרע"א סי' קע"ט] אולם במאמר מרדכי סי' ר"ח ס"ק ל"ג חולק עליו דלא סגי בהיסח הדעת אלא דביענן שיראה כסעודה אחרת ועי' בביה"ל (ד"ה שאין) שכתב שבדברים הבאים מחמת הסעודה יש לסמוך על שיטת הרשב"א ודעימיה והחזו"א סי' כ"ז סק"ג כתב שבהב לן ונברך גם הרשב"א מודה שצריך לחזור ולברך**.**

**ברכת המזון אי פוטר מעין ג'**

מצינו כמה שיטות בראשונים מתי פוטר ברכת המזון מעין ג'

עי' רשב"ם פסחים קג ע"ב (ד"ה אסור) שהחייב בברכת מעין ג' נפטר בג' ברכות דק"ו הוא אם מעין ג' פוטרו כ"ש ג' ברכות ותמהו עליו הראשונים מסוגיין דמבואר שדברים הבאים לאחר הסעודה כתאנים וענבים צריך ברכה לפניו ולאחריו

ועי' בהשגת הראב"ד על הבעה"מ (כד ע"א) דהיינו טעמא שכל הפירות לא חשוב מזון אלא חמשת המינים ונהי דחשוב זן אבל מזון אינו [אולם עי' רא"ש פ"ו ברכות סי' כ"ו "ועוד כל מילי דזייני לבד ממים שייכא בהו ברכת הזן ונהי דמזון לא שייך בהו מ"מ ברכת הזן וברכת הארץ וברכת ירושלים דעדיף טפי ממעין שלש לפטרן",] וע"ש שגם יין לא נפטר בברכת המזון [ואף שיין סעיד עי' שו"ת הרשב"א ח"א סי' תרכ"ה שלאחר שאין דרך לקבוע ע"ז לא חשיבי כדבר הסעיד ע"ש] ולדבריו רק דבר מה' מינים או תמרים מפטר בברכת המזון.

דעת הרשב"א בסוגיין ובשו"ת ח"א סי' ע"ב וסי' תרכ"ה שיין כיון שלולא שלא היה קובעים עליו סעודה היו מברכים עליו ג' ברכות לכן כשכבר קבע על סעודה מהני נמי הקביעות על היין ובכה"ג מברכים על היין ג' ברכות [ולעניין יין ששתה לפני הסעודה כיין קידוש בשו"ת ח"א סי' ע"ב נקט שפוטר ובסי' תרכ"ה נקט שאינו פוטר וכבר עמד בזה בתהלה לדוד סי' קע"ד סק"ה וע"ע מג"א סי' קע"ד סק"ט ומסברא לפני הסעודה שעדיין ליכא הקביעות לכאורה לא יפטור וכ"כ במגן גיבורים סי' קע"ד סק"ו]

דעת רבינו יונה שג' ברכות אינו פוטר מעין ג' מ"מ ביין כיון שהוא סעיד והיה צריך לברך עליו ג' ברכות לולא שלא קובעים עליו לכן נפטר בג' ברכות ועי' לעיל יב ע"א שברכת המזון פוטר תמרים וכתב שם תר"י שק"ו ליין. ולעניין תמרים עי' ב"י סי' ר"ח סעיף י"ז שהוכיח מהירושלמי שאינו אלא בדיעבד [ובמג"א סי' קע"ז סק"ו לא נקט כן וכבר העיר שם בפמ"ג ובאבן העוזר בסי' ר"ח שם] ולכתחילה לא יכוון לפוטרו בברכת המזון וא"כ משמע שגם ביין הדין כן אך בתר"י בסוגיין מבואר שהוא לכתחילה [דברי השו"ע בסי' ר"ח סעיף י"ז צ"ב שכתבו לחלק בין דייסא לתמרים והרי תמרים אינו רק בדיעבד וכדהוכיח הב"י מהירושלמי (אולם המג"א סי' קע"ז סק"ו כתבו שהוא גם לכתחילה וכ"כ הפמ"ג סי' ר"ח א"א ס"ק כ"ה) ואילו מסוגיין א"א להוכיח אלא לעניין לכתחילה ושפיר י"ל שדיעבד נפטר דייסא כתמרים וכבר תמה בזה האבן העוזר שם]

דעת הרא"ש בפסחים פ"י סי' י' שאפילו יין שבתוך הסעודה לא נפטר בברכת המזון אלא משום שבא לשרות ולכן חשוב כדברים הבאים מחמת הסעודה והובא במג"א סי' קע"ד סק"ח ולדבריו לאחר הסעודה צריך ברכה לאחריהם וכ"כ שם בפמ"ג ובסי' קע"ז א"א סק"ו ובביאור הגר"א סי' קע"ד סעיף ו' ולפ"ז ע"כ לדעת הרא"ש תמרים אינם נפטרים לכתחילה שהרי בפ"ק סי' י"ד דימהו ליין וזה דלא כהמג"א סי' קע"ז סק"ו. [עי' מג"א סי' קצ"ז סק"ז שעכ"פ באכל רק תמרים אינו יוצא לכתחילה בזימון בברכת המזון וע"ש א"ר סק"ז שיש חולקים ועי' שעה"צ ס"ק י"ג דהיינו משום דכיון שמצטרף לעניין זימון מקילינן אפילו לכתחילה וכן מבואר בחי' הריטב"א מח ע"א וכן צידד שם הרשב"א לגבי יין]

**אוכל פת רק כדי לפטור שאר המאכלים**

עי' מג"א סי' קע"ז סק"א שצידד שהאוכל פת רק כדי לפטור שאר המאכלים א"א להחשיבו כעיקר ואין שאר המאכלים נפטרים מדין טפל ועי' אבן העוזר סי' קע"ד שתמה עליו מדברי התוס' לח ע"א (ד"ה מר זוטרא) שבספק פת הבב"כ אפשר לברך על פת להוציאו אע"פ שאוכל הפת רק לפוטרו בברכתו ועי' שו"ע הרב קו"א סק"ב שספיקת המג"א אינו אלא בדבר שנפטר מצד מלפת אבל מאכלים המשביעים בזה ודאי כיון שהפת הוא ראש לכל המשביעים לכן פוטר שאר המשביעים בברכתו [עי' לעיל מה שהערנו בזה וע"ע מחצה"ש סי' קס"ח ס"ק י"ח וס"ק כ"ה שלא חילק בזה] ובמגן גיבורים [ציינו בשעה"צ סק"ד] תי' שכל שמכוון להדיא מועיל גם לדעת המג"א, ע"ש. [ועי' ביאור מרדכי ס"ק ס"ז שכדברי המג"א מוכח מקושית התוס' (ד"ה הלכתא) על רש"י דמאי קמ"ל ר"פ והלא יש בזה חידוש שאפילו אינו צריך לפת חשוב טפל]

**בירך על מאכל לפני הסעודה אם נפטר בברכת המזון**

עי' טור סי' תע"ג שאם צריך לברך ברכה אחרונה לאחר אכילת כרפס תלוי במחלו' ר"י ורשב"ם אם הכרפס פוטר המרור בברכה ראשונה ומבואר כאן יסוד חדש שכל מאכל לפני הסעודה שפוטר מאכל שבתוך הסעודה נפטר בברכת המזון [ע"ש בב"י שגם דעת הרשב"א שאינו מברך אך המעיין בשו"ת הרשב"א ח"א סי' ע"ב וסי' רמ"א יראה להדיא שדעתו שבין כרפס ובין מרור צריך ברכה ראשונה ואחרונה ולכן אינו ראוי לברך מיד לאחר הכרפס בורא נפשות כדי שלא להרבות בברכות [וא"כ מה שכתב הב"י בשמו שאין ראוי לברך לאחריו ע"כ הכוונה שלא יברך מיד כ"כ בנשמ"א כלל מ"א סק"א אך ע"ש שנקט שמהרשב"א מוכח דלית ליה סברא זו שע"י שפוטרו בברכה ראשונה נפטר בברכת המזון וכ"כ במגן גיבורים סי' קע"ד סק"ו וסי' קע"ז סק"ב ודבריהם צ"ע שהרי לדעת הרשב"א גם מרור אינו נפטר בברכת המזון] וכן מצינו בשו"ע סי' רצ"ט סעיף ח' [הנה עצם הסברא מצינו בטור סי' רע"ב לעניין ברכה אחרונה על כוס של קידוש שכל שמברך ברכת המזון על הכוס כיון שלדעת ר' עמרם נפטר אותו הכוס בברכת המזון (עי' טור סי' ק"צ) אגב זה נפטר נמי כוס של קידוש בברכת המזון אך שם אינו מצד שפוטרו בברכה ראשונה דשם באמת צריך לברך על כוס ברכת המזון עי' סי' ק"צ בב"ח וט"ז סק"ב]

עי' רי"ף פרק ערבי פסחים (כד ע"א) שצריך לברך ברכה אחרונה בתר תרי כסי קמאי וע"ש בעה"מ שיש שהקשו דכיון ששותה יין גם באמצע הסעודה היאך יברך באמצע שתייתו ותי' הבעה"מ דמיירי בעני שאין לו יין באמצע סעודתו ומבואר ברז"ה שאילו יש לו יין בתוך הסעודה א"צ לברך מעין ג' ויכול לסמוך על ברכת המזון [ומבואר שם טעמו שג' ברכות פוטרות מעין ג' וכשיטת הרשב"ם ולכן כל ששותה יין בסעודתו אינו מברך כלל מעין ג' וסומך על ברכת המזון ולפי זה פשוט שלעניין שותה משקים לפני הסעודה לא יועיל מה ששותה מים גם בתוך הסעודה לדעת הרז"ה כיון שברהמ"ז לא מהני למים וצ"ע על המג"א סי' קע"ד ס"ק י"ד שלא נקט כן וכבר העיר עליו הנשמ"א כלל מ"א סק"א ובשו"ע הרב סי' קע"ד קו"א סק"ז

והטעם שכשאינו שותה בסעודה מברך מיד כפשוטו היינו הרז"ה לשיטתו בפסחים שם (יט ע"ב) שכתב "שלא מצינו בהמ"ז אחת לשתי ברכות של המוציא", ולכן בשלמא כששותה גם באמצע הסעודה הרי עדיין לא עקר דעתו למישתי וחשוב כעדיין לא נתחייב בברכת המזון עד סוף הסעודה וכיון שבזמן שנתחייב כבר נתחייב ברכת המזון לכן מפטר בברכת המזון אבל באינו שותה בסעודה נתחייב מיד לברך מעין ג' ועי' חיי אדם כלל מ"א סעיף ד' שהאוכל דייסא לפני הסעודה ובדעתו לאכלו גם בסעודה א"צ לברך ברכה אחרונה על מה שאכל לפני הסעודה ועי' שעה"צ סי' קע"ו סק"ה שמקורו מדברי הרז"ה הנ"ל והשיג עליו דדלמא שאני יין כיון שצריך לפטור היין שבתוך הסעודה לכן אינו יכול לברך על מה ששתה לפני הסעודה אך לכאורה פשטות דבר הרז"ה מורין כדברי הנשמ"א שע"י שלא עקר דעתו משתייה לא נתחייב עדיין לברך]

הרמב"ן במלחמות חולק על בעה"מ שאין ג' ברכות פוטר מעין ג' ולכן אין שום חילוק אם שותה יין בסעודה או לא בכל אופן צריך ברכה אחרונה על ב' כסי קמאי ולכאורה מוכח לדבריו דלית ליה הסברא הנ"ל שע"י שפוטר מברכה ראשונה נפטר מברכה אחרונה אך יש לדחות דשאני התם ששתה ב' כוסות וברכת כוס הראשון לא מהני כלום למה ששתה בתוך הסעודה וכמו שבאמת כתב המרדכי שם (לו ע"א) שרק כוס שני שפוטר יין שבסעודה אינו צריך ברכה ועי' מחצה"ש סי' קע"ד ס"ק י"ד [וצ"ע על המגן גיבורים סי' קע"ד סק"ו שלא נקט כן].

**טעם הדין שע"י שפוטר יין בסעודה נפטר בברכת המזון**

הנה ע"ש ברא"ש סי' כ"ד שג"כ חולק על קושיית המקשים על הרי"ף וס"ל שאין חילוק בין שתה יין בתוך הסעודה ללא שתה וביאר טעמו דכיון שיין שבתוך הסעודה אינו נזקק לברכה אחרונה לא יתכן שהיין שלפני הסעודה שנזקק לברכה אחרונה שיפטרנו בברכה ראשונה [והיינו שע"י שיין שלפני הסעודה נזקק לברכה אחרונה לעצמו זה גופא מחלקו משתייה שבתוך הסעודה שא"א להחשיבו כשתייה אחת וצ"ע מהמבואר ברא"ש ברכות פ"ו סי' כ"ט שהמברך על מים לפני הסעודה פוטר המשקים שבתוך הסעודה וכבר עמד בזה בתהלה לדוד סי' קע"ד סק"ט וע"ש שר"ל שזהו כוונת הט"ז שם וי"ל שכל שלא שתה רביעית ולא נתחייבה ברכה אחרונה ל"ש סברת הרא"ש] ועי' ביאור הגר"א סי' רצ"ט סעיף ח' שהתוס' מחמת קושיא זו כתבו להיפוך שע"כ כדי שיפטור היין בסעודה בברכה ראשונה ע"כ אינו מתחייב בברכה אחרונה ע"ש [ועי' תהלה לדוד סי' קע"ד סק"ט. והנה עכ"פ משמע שהרא"ש לית ליה סברא זו אך עי' ברא"ש פסחים שם סי' ד' שמשמע מדבריו שאם שתה יין תוך הסעודה אינו צריך לברך על יין שלפני הסעודה ונמצא דברי הרא"ש סותרים אהדדי וכבר עמד ע"ז המג"א בסי' רצ"ט ס"ק י"א ועי' מה שהאריך בזה במגן גיבורים סי' קע"ד סק"ו אך עי' קרבן נתנאל על הרא"ש בסי' ד' אות ס' שכתב שע"כ אין זה כוונת הרא"ש שם שהרי דעת הרא"ש בסי' כ"ד שיין לפני הסעודה חשוב כבא מחמת הסעודה ע"ש וע"ש שכבר נחלקו המהרש"ל ומהרש"א על תוס' ק' ע"ב בכוונת הרא"ש ועי' ביאור הגר"א סי' קע"ד סעיף ו']

**אכל פת הבב"כ לפני הסעודה**

עי' חיי אדם כלל מ"ג שאכל פת הבב"כ לפני הסעודה ואינו מתכוון לאכול אותם גם בתוך הסעודה צריך לברך עליהם מעין ג' וכן מבואר בשו"ע הרב סי' קס"ח סעיף ח' [אך כתב שם באופן שהתחיל לאכול פת הבב"כ על דעת לאכול כביצה ואח"כ נמלך לאכול שיעור קביעות שמברך עליו המוציא מ"מ א"צ לברך ברכה אחרונה על בכיצה הראשונה כיון שהוא מין לחם א'] ועי' ביה"ל סי' קע"ו (ד"ה ברך) שצידד דכיון שפת הבב"כ הוא ספק פת י"ל שיסמוך על ברכת המזון. ובדברי הרא"ה וריטב"א מבואר להדיא שהאוכל פת הבב"כ לפני הסעודה נפטר בברכת המזון.

**דברים המעוררים תאות אכילה אם חשוב כטפל לסעודה**

עי' מרדכי סי' קל"ה וקל"ו שכתב לחלק בין בא לגרור תאות אכילה שחשוב כחלק מן הסעודה לבא לעכל המזון שאינו חשוב ועי' מג"א סי' קע"ד ס"ק י"א דהיינו טעמא שלעכל הוא על המזון שכבר אכל ומאי דהוה הוה ולכן אינו חשוב כחלק מן הסעודה משא"כ לגרור הוא על להבא [עי' ט"ז סי' רי"ב סק"ה סברא הפוכה שטפל להבא אינו נפטר בברכה וטפל לעבר כן נפטר ע"ש] וכן דעת התוס' פסחים קטו ע"א (ד"ה והדר) וע"ש שדעת החינוך מצוה ת"ל שגם בבא לגרור תאות אכילה צריך ברכה ועי' שעה"צ ס"ק מ"ה שכן מבואר דעת הרשב"א בסוגיין וכ"כ בביאור מרדכי ס"ק ס"ו וצ"ע שברשב"א מפורש הטעם משום שאוכלו בעיקר להנאתו ולכן אינו נטפל לסעודה.

ועי' רש"י לעיל לט ע"א (ד"ה זקנה וד"ה מברך) שפרגיות הנאכל בתוך הסעודה צריך ברכה ולק' מב ע"א (ד"ה ברך) מבואר שפרגיות גוררים תאות אכילה [אולם ע"ש צל"ח שביאר דברי רש"י באו"א] והא דנפטר שם בברכת הפת ע"ש ראש יוסף דמירי במלפת אולם עי' רש"י לק' מב ע"ב (ד"ה פטר) ובהגהת הרש"ש ובמג"א סי' קע"ד ס"ק י"א ובשעה"צ ס"ק מ"ה ובביאור מרדכי אות ס"ו.

**אכילה לפני הסעודה לגרור תאות אכילה**

עי' חי' הרשב"א שדן באכל פירות לפני הסעודה האם נפטרים מברכת המזון ועי' רא"ש פ"י דפסחים סי' כ"ד שנקט שיין לפני הסעודה א"צ ברכה אחרונה כיון שגורר תאות אכילה וכן נפסק בסי' קע"ד סעיף ו' וע"ש בשו"ע הרב קו"א סק"ז שהרבה ראשונים חולקים ע"ז.

**כשאין כוונתו לגרור תאות אכילה**

עי' מג"א סי' רצ"ט ס"ק י"א שנקט בכוונת הרא"ש פ"י דפסחים סי' ד' שיין של הבדלה לא נפטר בברכת המזון אלא בשותה יין בתוך הסעודה [וכ"כ המהרש"א על התוס' ק' ע"ב ד"ה ידי יין] ותמה הרי דעת הרא"ש שיין חשוב כצרכי הסעודה כיון שבא לגרור תאות אכילה והוכיח מזה שרק כשכוונתו לגרור נפטר ע"ש ומהאי טעמא כתב בסי' קע"ד ס"ק י"א שהשותה יי"ש לפני הסעודה צריך לברך כיון שאין כוונת בני אדם לצורך גרירת תאות אכילה משא"כ בתוך הסעודה ע"ש אך המהרש"ל על התוס' הנ"ל נקט שאין כוונת הרא"ש לתוס' וכמו שביאר היטב הקרבן נתנאל שם אות ס' ולדבריו מבואר שאף שאין כוונתו לגרור כל שבפועל גורר חשוב כצראכי סעודה. ומדברי הרשב"א מבואר להדיא שרק כשכוונתו לאכול פירות לגרור נפטר בברכת המזון אולם עי' תוס' פסחים קטו ע"א (ד"ה הדר) שמבואר שאכילת מרור נפטר מדין גורר אף שאין זה כוונתו.

**אי הכי יין נמי נפטריה פת**

**שתיית שאר משקין בתוך הסעודה**

הטעם שהיה נפטר יין בסעודה נחלקו הראשונים דעי' בתוס' שכתבו שהיין בא מחמת הסעודה דאי לאו הסעודה לא היה שותה וכ"כ בתר"י [וע"ש שהוסיף שאפילו אם היה צמא לפני אכילתו כיון שלא רצה לשתות לפני אכילתו נמצא שהשתייה בסיבת הפת] וכ"כ הרשב"א וברא"ש פסחים פ"י סי' י' הטעם משום שהיין בא לשרות המאכל שבמעיו ולפי זה כתבו הראשונים שה"ה שאר משקין נפטרים בברכת הפת אולם במרדכי סי' קל"ו כתב הטעם כיון שהוא גורר תאות אכילה וזה שייך רק ביין [כן נקטו האחרונים דלא כהט"ז סי' קע"ד סק"ט אך צ"ע בדעת הרא"ש שבפסחים פ"י סי' כ"ד נקט נמי שיין גורר תאות אכילה וא"כ היאך הוכיח מיין לשאר משקין וצ"ל שדעתו שמה שגורר תאות אכילה אינו פוטרו מברכה ראשונה עי' שעה"צ סי' קע"ד ס"ק מ"ה מחלו' בזה אך צ"ע שמבואר במרדכי שגורר תאות אכילה עדיף מלשרות וכמו שביאר המג"א סי' קע"ד סק"ט ועי' ביאור מרדכי אות ס"ח שהאריך בזה]

**מהו ההבדל בין משקין לשרות לפירות לעכל**

הנה עי' ריטב"א שביאר גדר לשרות "שהוא בא לשרות וצורך אכילה היא שהוא בא להכשיר האוכל שמתוך שהאדם צמא אינו יכול לאכול", וכה"ג בתוס' ר"י "ע"י השתיה יכול לאכול יותר מן הפת שאחר השתיה פותחת ומרחבת מעיו לאכול", אך מדברי הרשב"א ל"מ כן שכתב שגם אחר גמר אכילה שייך גדר לשרות וא"כ יש לעיין הרי גם פת הבב"כ ופירות באו לעכל מזון שבמעיו כש"כ שם בתוס' ר"י ובמרדכי סי' קל"ה ואפ"ה אינו נפטר בברכת הפת וא"כ למה מים נפטרים מחמת שבא לשרות ועי' שו"ע הרב סי' קע"ד סעיף ב' מש"כ לבאר בזה [וז"ל, "ואע"פ שהפת היא סבה רחוקה להם ואינם דומים לפירות שאוכלים בגמר הסעודה לעכל המאכל שהפת הוא סבה קרובה להם ואע"פ כן טעונים ברכה לפניהם כש"כ בסי' קע"ז לפי שהפירות הם דברים הבאים שלא מחמת הסעודה שדרך לאכלם כל היום לפיכך אם אוכלם בשעת הסעודה אינם חשובים טפלה לפת אא"כ באו לצורך אכילתה שיאכל עדיין כגון ללפת או לעורר תאות המאכל כמ"ש וכו' אבל מים ושאר משקין ששתייתם כל היום היא מחמת הסעודה שרוב הצמאון היא מחמת אכילה ואפילו משקין ששותין אותם אפילו שלא לצמאון כגון שכר ומי דבש אין דרכם לשתותם קודם אכילה אלא אחריה נמצא שבאים מחמת אכילה לפיכך כשבאים בתוך הסעודה אפילו ע"י סיבה רחוקה הרי הם טפלים לסעודה וברכת הפת שהיא עיקר הסעודה פוטרתם", ע"כ.]

**דעת הראשונים שצריך לברך על משקין שבסעודה**

עי' בתוס' בשם מחזור ויטרי שדעתו שצריך לברך על שאר משקין שבסעודה דשאני יין דסעיד לכן ס"ד שיפטר והרא"ש סי' כ"ט הבין שברכת הפת אינו הולם דבר שאינו מיזן כלל אך עי' פסקי הרי"ד "דלאו מחמת הסעודה קאתו למיסעד שאין אדם שותה מים בתוך סעודתו לסעוד את גופו אלא להסיר צמאו אבל היין שותה לסעוד את גופו כמו הפת", וע"ע רשב"א בשם הראב"ד טעם אחר בזה וכ"כ בחי' הרא"ה וריטב"א.

וע"ש שצריך לברך על כוס וכוס דנמלך הוא ועי' ברא"ש סי' כ"ט שתמה דודאי אינו נמלך שיודע שא"א לאכול בלי שתייה ועי' פסקי הרי"ד.

**השותה הרבה בסעודה**

עי' רש"י לק' מב ע"ב (ד"ה את"ל) "ולא היו רגילין לשתות בתוך הסעודה אלא מעט לשרות", והעיר בביאור מרדכי שהעיר שא"כ רק השותה קצת מים בסעודה נפטר מברכה ראשונה משא"כ בשותה הרבה [אלא דלכאורה דבר זה תלוי בספק הרשב"א בהתחיל לאכול פירות ללפת והמשיך לאחר הסעודה אך למה שהובא לעיל מהפמ"ג אינו דומה] אולם עי' לעיל מ' ע"א המקפה אכילתו וכו' ובשבת מא ע"א אכל ולא שתה וכו'

**שאני יין דגורם ברכה לעצמו**

**האם צריך גם ברכה אחרונה**

עי' תר"י בשם הרשב"ם דהיינו שמזכירין בברכתו שם האילן ולפי זה גם לגבי ברכה אחרונה שייך זה וכן מבואר ברשב"ם פסחים קג ע"ב (ד"ה אסור) אלא שכתב דמ"מ מיפטר מק"ו אם מעין ג' פוטרו כ"ש ג' ברכות [עי' לעיל מש"כ בזה] ודעת הראב"ד שם (כד ע"א) דק"ו זה אינו ולכן צריך לברך ברכה אחרונה על יין שבתוך הסעודה אך רש"י פי' גורם ברכה לעצמו שמברכין עליו גם כשאינו צריך לשתות ולדבריו לגבי ברכה אחרונה לא שייך סברא זה וכן כתבו התוס' קג ע"א (ד"ה אנא) ובמלחמות (כד ע"א) ועי' פמ"ג סי' קע"ד א"א סק"ט.

**שמעתתא דיין פוטר כל מיני משקין**

**ויין פוטר כל מיני משקין**

**גדר הדין**

עי' מג"א סי' קע"ז סק"א שדן באוכל פת רק לפטור שאר מאכלים וכתב שלא קי"ל כר"ח שפת פוטר כל מיני מאכלים ומבואר שביין גם בבושתה יין כדי לפטור שאר משקין שפיר דמו [והיינו שגדר יין פוטר כל מיני משקין אינו מדין טפל לשתיה אלא שמחמת חשיבות היין הוא ראש לכל המשקין ולכן כל שאר המשקין נגררים אחרי שתייתו] ובנשמ"א כלל נ"ה סק"א כתב לחלוק עליו ורק בקובע עצמו לשתות יין אז חשיבי היין עיקר המשקה ושאר המשקין נטפלים לו [עי' בתי כהונה ח"ג בית דין ס"א "וכל תורפיה דהאי גברא במשתה היין לפיכך כל מיני משקין הבאים אחריו טפלים הם לו",] ועי' פנ"י שכתב שהטעם שיין פוטר משום שהדרך לשתות שאר משקין כששותה יין,

**יין של קידוש וכוס של ברכה**

עי' מג"א סי' קע"ד ס"ק י"א שיין של קידוש פוטר שאר משקין ובנשמ"א הנ"ל חלק עליו כיון שלא קבע על היין ועי' שו"ת בתי כהונה ח"ג בית דין סי' א' שכתב שרק כוס קידוש פוטר אבל שאר כוס של ברכה אינו פוטר וביאר טעמו דכיון שלא בא לשתות הו"ל כלשרות שאינו פוטר לשתות שאינו חשוב לא פוטר החשוב ושאני כוס של קידוש שאוחז לפני הסעודה ויש בזה כוונה נמי לשתות וכש"כ הרשב"א לק' מב ע"ב ["ויין קדוש והבדלה אע"ג שלמצוה קאתי מ"מ כיון דקודם אכילה הוא כבא לשתות דמי"]

**שיעור שתייה לפטור שאר משקין**

עי' דרך החיים (דין איזה יין מקדשין ס"ט) שכל שטעם מיין הקידוש שוב א"צ לברך על שאר משקין [מדבריו משמע שאילו היה גדר יין פוטר משום ברכת היין לא היה צריך לשתות והיינו ע"פ המבואר בתוס' לק' מב ע"ב (ד"ה ורב ששת) "מדיצאו ידי קידוש ידי יין נמי יצאו" (ובערוך השולחן סי' קע"ד סעיף ג' צידד כן לדינא שהשומעים קידוש נפטרים מברכת היין גם בלי שישתו אך צ"ב דדעתו שם שצריך לקבוע כדי לפטור) וצ"ע ממה דקי"ל בסי' רע"א סעיף ט"ו שבשח לפני שתייתו חוזר ומברך] ובביה"ל סי' קע"ד סעיף ב' (ד"ה יין) פקפק בזה טובא שגם לחולקים החיי אדם צריך עכ"פ לשתות שיעור מלא לוגמיו שהוא שיעור חשוב. אך עי' פמ"ג סי' קע"ז א"א סק"א שצידד בדעת המג"א שיין פוטר כל מיני משקין הוא משום שברכת היין הוא חשוב או משום ששאר משקין טפלים לו בערך ולכן גם בשותה כל שהוא פוטר שאר משקין ע"ש

**מתי פוטר שאר משקין**

עי' מרדכי רמז קל"ו ["כשאדם קובע עצמו על היין כגון פורים ובברית מילה אז היין פוטר",] וברמז ק"נ ["וכללו של דבר כל היכא דיין פוטר את שאר משקין מברכה שלפניו כגון שהיו לפניו יין ושאר משקין דאז פוטר כל מיני משקין ה"נ פוטרו מברכה שלאחריה וכו' אבל היכא דאין המשקין לפניו בשעה שבירך על היין והוצרך לברך על המשקין דהא השתא בזמן הזה ליכא קבע לשתות יין ולא שייך ביה למימר הסיבה לשתות ולא פטר משקין הבאים לאחריהם מלברך לפניהם והו"ה דמברך לאחריהם"] עי' מג"א סי' ר"ו סק"ז שהוכיח מדברי המרדכי שכל שלא קבע על אכילת פירות וכדומה והביאו לפניו עוד צריך לברך עליו וע"ש שאף שכתב המרדכי שבזמן הזה ליכא קביעות מ"מ י"ל שלעניין פירות שברכותיהם שוות מהני שפיר [משמע לכאורה שבקביעות יש ב' סברות א' שע"י שקובע, דעתו מתפשטת לאכול עוד וזה שייך גם בזמנינו ויש עוד סברא שע"י קביעות חל ע"ז תורת סעודה ובסעודה נגרר בתר תחילת אכילתו גם בלי כוונה להדיא וכש"כ המאירי ולכן ביין שאין ברכותיהם שוות לא מהני הדעת סתמא לעשות גרירא ולכן בעינן או שיהא דעתו להדיא או שיחול ע"ז שם סעודה ואז נגרר ממילא [עי' פמ"ג סי' קע"ד משב"ז סק"ב] וע"ז כתב המרדכי שבזמן הזה ליכא קביעות על היין להחל ע"ז שם סעודה] עי' ביאור מרדכי אות ק"ד שכל שקבע על הפת שוב אמרי' מיגו דהוו קביעות לפת הוו קביעות ליין ויין שלאחר המזון יפטר שאר משקין גם בלי דעת להדיא [לכאורה המיגו אינו גורם דעת רק להחשיבו לסעודה ואז א"צ דעת וכנ"ל]

**ברכה אחרונה על יין שלא היה דעת עליו**

במרדכי מבואר שכל שלא נפטר בברכה ראשונה של היין מחמת חסרון דעת ה"ה שצריך ברכה אחרונה לבד ועי' שו"ע הרב סי' רי"ב סעיף י' שזהו דין בכל עיקר וטפל שאינו נפטר לא בברכה ראשונה ולא מברכה האחרונה אלא אם מתחילת הסעודה נקבע שהטפל שייך לאכילת העיקר [אולם בסדר ברכת הנהנין פ"א סעיף כ"א סתר את משנתו לגבי יין פוטר כל מיני משקין] אולם בשל"ה (שער האותיות כלל י"ב בהג"ה) מפורש שגם בלא היה דעתו עליו מתחילה סגי בברכה ראשונה ["ה"נ במשקין דלעיל דאף דאין ברכת היין פוטרתן מברכה ראשונה משום היסח הדעת דלעיל אפ"ה ברכה אחרונה דיין פוטרתן מאחר שיש שייכות למשקין יין **דהם תוך סעודה דידיה** הואיל וקביעותו קביעות" (והיינו כנ"ל שבקבע על היין אינו מדין עיקר וטפל אלא שהוי דברים הבאים תוך הסעודה)]

**שתה יין וסילק ידיו ואח"כ נמלך לשתות שאר משקין**

עי' מג"א סי' ר"ח ס"ק כ"ד שהביא דעת השל"ה שגם לאחר שסילוק ידיו א"צ אלא ברכה בתחילה והמג"א חלק עליו שדינו כסילוק שולחן שמצריך גם ברכה אחרונה וסיים המג"א "ומיהו היכא דקבע על היין א"צ ברכה אחרונה על המשקין", ועי' שבילי דוד שכוונת המג"א שביין מודה הוא לשל"ה כיון שאין פטורו מדין טפל לשתיית היין אלא שע"י שיין ראש לכל משקין ולכן לא איכפת לן שסילק ידיו מן היין ועצם הסברא כתב נמי בשו"ע הרב סי' קע"ז קו"א סק"ב אולם השעה"צ סי' ר"ח ס"ק ע"ב והחזו"א סי' כ"ז סק"ג נקטו שהמג"א חולק גם ביין [וע"ש משנ"ב ס"ק ע"ג שהכריע כן לדינא וצ"ב שבסי' קע"ז ביה"ל סעיף ב' (ד"ה שאין) לא ברירא ליה לחלוק על המג"א לעניין סעודת פת ע"ש]

**הסיח דעתו משתיית יין ועדיין דעתו לשתות שאר משקין**

עי' צל"ח שרק בשותה שאר משקין באמצע שתיית היין נפטרו בברכת היין אבל בסילק ידיו משתיית היין שוב צריך לברך על שאר משקין וכדין שאר מאכלים בסעודת הפת אולם מדברי החזו"א סי' כ"ז סק"ד מבואר שרק כשנמלך לגמרי משתייה צריך לחזור ולברך וכן מתבאר מדברי השערי ציון סי' תע"ט סק"ד וצ"ע מ"ש מסעודת פת שכל שסילק ידיו מן הפת צריך לברך על שאר המאכלים [ואם נחלק בין פת ליין וכסברת השבילי דוד למה לא נודה לו לגמרי].

**ביאור דעת השל"ה**

בביאור סברת השל"ה עי' א"ר סי' קע"ט סק"ד שכתב "ולענ"ד אפשר לחלק דהתם אף שאוכל נשאר במשיכתו מן הפת משא"כ בנמלך הוי כמו שחוזר לפת", [ובזה מתבאר למה אינו דומה ללא היה דעתו עליו מתחילה שצריך לברך גם ברכה אחרונה]

**שתה שאר משקין ואח"כ שתה יין**

עי' שלטי גיבורים לב ע"א שדן במי ששתה שאר משקין ואח"כ שתה יין אם ברכה אחרונה על היין פוטר נמי שאר משקין ועי' מג"א סי' קע"ד ס"ק י"ד ובמה שנחלקו הלבושי שרד והמשנ"ב ס"ק ל"ז

**שתה יין ומים לאחר הסעודה**

עי' פמ"ג סי' קע"ד א"א סק"ט שאם שתה יין לאחר הסעודה ושתה גם מים אע"פ שברכת המזון פוטר יין שאר משקים לא נפטרים וכן מבואר בשו"ע הרב סי' ער"ב סעיף י"ג והיינו שברכת היין פוטר שאר משקין ולא ששאר משקים נטפלים ליין ואינם צריכים ברכה ועי' פמ"ג סי' קע"ז א"א סק"א ודוק

**שתה יין פחות מכשיעור ושתה שאר משקין לגבי ברכה אחרונה**

עי' שעה"צ סי' ר"ח סק"ע במי ששתה פחות מרביעית יין ויותר מכזית שיש בזה ספק ברכה אחרונה יש לעיין מה יעשה לעניין ברכה אחרונה על שאר משקין כיון שלהצד שחייב ברכה אחרונה על היין אינו מברך על שאר משקין ועי' אגרו"מ או"ח ח"א סי' ע"ד שתמה דממנ"פ אם טפל לא מתחייב בברכה אחרונה אז אינו תלוי אם חייב ברכה אחרונה על היין ואם טפל חייב בברכה אחרונה אז כל שאינו מברך על העיקר צריך לברך על הטפל.

**מהו מעלת היין שבגללו פוטר כל מיני משקין**

עי' לבוש סי' קע"ד סעיף ד' שביאר חשיבות היין שבגללו פוטר שאר משקין "דהואיל ומתוך חשיבותו קובע לו ברכה בפני עצמה כל שאר מיני משקין טפלין הן אצלו", ובערוך השולחן סעיף ג' כתב שמעלת היין הוא משום שהוא משמח ובשו"ת בתי כהונה ח"ג בית דין סי' א' ביאר באו"א דעי' ב"מ קז ע"ב דבר אחר מחלה ששמונים ושלשה חלאים תלוין במרה וכולן פת שחרית במלח וקיתון של מים מבטלתן", ופירש"י "למי שאין לו יין" הרי שיין הוא גם ראש לכל אסתוותא ע"ש.

**שמעתתא דעיקר וטפל**

**הביאו לפניו מליח תחלה ופת עמו**

עי' תוס' (ד"ה מברך) ורבינו יונה שעיקר החידוש של המשנה הוא לומר שגם פת יכול להיות טפל אך מדברי רש"י (ד"ה פירות) משמע שרק בפירות גינוסר החשובים יותר מהפת נעשה הפת טפלה לו [ועי' צל"ח שע"כ רש"י פירש הגמ' כרבינו יונה שהפת טפל לפירות ולא למליח וע"ש שזהו ביאור קושיית הש"ס ומי איכא מידי וכו' שפת מחמת חשיבותו היאך הוא נטפל ובשו"ת משיבת נפש או"ח סי' ה' ביאר באו"א שהאוכל פת להפיג חריפות המליח והוא ג"כ רעב חשוב הפת כעיקר עי' לק' וא"כ כל האוכל מליח מסתמא אוכל לרעבונו וא"כ גם הפת נאכל לסעוד וע"ז תי' שכבר שבע מפירות וכעת אוכל המליח רק לחזק לבו ולכן הפת חשוב טפל] ועי' פרישה סי' רי"ב סק"א מה שהביא בזה ממהרש"ל וע"ש ט"ז סק"ב ומבואר שאע"פ שיין שבתוך הסעודה מחמת שגורם ברכה לעצמו אינם נטפלים לסעודה וא"כ גם בפת נימא הכי [שג"כ אישתני לעילויא וג"כ מקדשין עליו] ומשמע דטפילות של מליח ופת עדיף מיין שבתוך הסעודה [וכמו שהמלפת פת ביין כתבו הראשונים שנפטר בברכת הפת אע"פ שגורם ברכה לעצמו]

**גדר הטפל של פת למליח**

עי' משנ"ב סי' רי"ב סק"ה שכל שרוצה לאכול הפת גם לסעוד אף שעיקר כוונתו בשביל הפגת טעם המליח מ"מ אינו נחשב לטפל אולם לעניין דבר המלפת כתב המשנ"ב בסק"ו שכל שהוא מלפת אף שמכוון נמי להנאת הדבר המלפת חשוב טפל [עי' פנ"י לעיל מא ע"ב שזהו עיקר חידושו של ר"פ לדעת רש"י דמיירי במלפת שאע"פ שכונתו נמי לאכילת הפירות אפ"ה חשיבי טפלים לפת ועי' שו"ת מהר"ח או"ז סי' ס"ח שצידד בדעת רש"י לעניין בשר ותבשילים שאוכלם עם הפת שאינם נפטרים בברכת הפת אלא באופן שאוכלם רק לצורך הליפות ע"ש ועי' שו"ע הרב סי' רי"ב סעיף ב' שהטובל פתו ביי"ש אף שעיקר כוונתו ליי"ש כל שאוכל גם הלחם לסעוד מברך על הפת מדין כל שיש בו וכה"ג כתב בסי' קס"ח סעיף ט' הביאו שם המשנ"ב ס"ק מ"ה אך כ"ז בנאפה ביחד או בנעשה אוכל אחד וכש"כ שם המשנ"ב אבל בלא"ה בעינן שיהא מלפת וכמבואר בשעה"צ סי' רי"ב ס"ק כ"ג] וכן מצינו לעניין פרפרת שגורר תאות המאכל מבואר בתוס' פסחים קטו ע"א שגם באוכלו מטעם אחר כיון שסו"ס מועיל לגרור חשוב טפל ונפטר בברכת העיקר [והיינו טעמא שבעצם אכילת הפת אינו משמש המליח ורק שכיון שאכילת המליח גרם שיצטרך לאכול הפת ונמצא שעיקר הטפילות של פת ומליח הוא משום שכל סיבת אכילת הפת הוא מחמת המליח וכמו שביאר בשו"ע הרב סי' רי"ב סעיף א' ועי' רש"י לעיל מא ע"א (ואינו דומה לפרפרת שע"י שגורר תאות המאכל הרי הוא מועיל לאכילת הפת לכן חשוב חדא אכילה עם הפת) ולכן כל שיש לו עוד סיבה לאכול הפת בטלה כל טפילות הפת למליח אולם בשו"ת משיבת נפש או"ח סי' ה' נקט שעיקר החילוק הוא בין טפל שנאכל בב"א לטפל שנאכל אח"כ ע"ש וכ"כ בערוך השולחן סי' רי"ב סעיפים א-ב]

**מיירי באוכל הפת בב"א עם המליח או אח"כ**

עי' רשב"א לעיל מא ע"ב שנסתפק בטעם טפילות הפת למליח אם הוא משום שאין כוונתו כלל לאכילת הפת ואינו אוכלו אלא להעביר רתיחת המליח או דמיירי שאוכל הפת עם המליח ביחד "וחזר הפת כלפתן למליח", [צ"ב כיון שאין הפת בא ללפת רק למתק את פיו מהו המעליותא שאוכלו עם המליח וצ"ל דסו"ס אז יותר נקל לראותו כאכילה אחת]

**גדר הפטור טפל מן הברכה**

כבר דנו בגדר הפטור טפל מברכה אם אינו צריך ברכה או שנפטר בברכת העיקר וכתבו להוכיח א) ממש"כ התוס' שכשלא היה דעת בשעת ברכת העיקר לאכול הטפל צריך לברך על הטפל הרי שהטפל צריך ברכה [כ"כ להוכיח החזו"א סי' כ"ז סק"ט ובעמק ברכה דיני ברכת הנהנין אות ה'. אך עי' שו"ע הרב סי' רי"ב סעיף י' שבכה"ג צריך ג"כ ברכה אחרונה ומבואר שבכה"ג אינו טפל כלל שקביעת גדר טפל שיחשב כאכילה אחת נקבע בשעת ברכת העיקר וא"כ ליכא ראייה אך יהיה בזה נפק"מ באופן שכיון לאכול העיקר רק לא לפוטרו בברכתו עי' פמ"ג סי' רי"ב משב"ז סק"ג] ב) ממש"כ התרומת הדשן סי' ל"א שהאוכל הטפל לפני העיקר צריך לברך עליו [באבני נזר סי' ל"ח אות י"ג כתב לחלק בין עיקר החייב ברכה לעיקר שאינו חייב ברכה ועי' לק' שמשמע בשו"ת הרמ"א שטעמו של התרומת הדשן משום שאינו טפל כשנאכל קודם] ג) ממה דתנן מברך על העיקר **ופוטר** את הטפל ומשמע שהעיקר פוטר הטפל ולא שהטפל אינו חייב [אגרו"מ או"ח ח"ד סי' מ"ב]

**ברכה אחרונה על פת שהוא טפל**

עי' ב"י סי' רי"ב שהביא מהכל בו שדן בעיקר וטפל אם נפטר הטפל בברכה אחרונה של העיקר והב"י הוכיח מדין דברים הבאים מחמת הסעודה שנפטר [ועי' ביאור הגר"א שעיקר וטפל הוא ק"ו מדין דברים הבאים **שלא** מחמת הסעודה] ועי' ראש יוסף שי"ל שכוונת הכל בו בברכה אחרונה של פת שהוא מן התורה בזה נסתפק אם נפטר בברכת בורא נפשות שאינו אלא ברכה מדרבנן ועי' פמ"ג סי' ר"ב משב"ז סק"א מש"כ בזה אך בשו"ת משיבת נפש (להגאון מפלוצק ז"ל) או"ח סי' ה' העיר שע"כ לא שייך ברכת המזון דאורייתא בפת הנאכל אחר מליח שכל שהוא רעב אינו חשוב כטפל כלל וכנ"ל מהרשב"א [אך לדעת הראשונים שחייב ברכהמ"ז מה"ת בכזית שפיר יש להוכיח] וכה"ג כתב בהא דצנון וזית לעיל מא ע"א שברכת בורא נפשות פוטר את הזית כיון שלא אכל הזית לשובעו. ועי' אבני נזר סי' ל"ח אות י"ג שהוכיח מסוגיין שהטפל אינו צריך ברכה כל שהעיקר פטור מברכה [ונפק"מ בתרופה מרה שהכניסו סוכר להטעימו שאינו צריך ברכה שהטפל דינו כהעיקר ובאפיקי מגינים סי' רי"ב סק"א נקט בפשיטות שצריך לברך בכה"ג] אך בשו"ת הלכות קטנות ח"ב סי' קנ"ו כתב שאם שבע מהפת צריך לברך עליו ברכה אחרונה.

**אכל מהעיקר פחות מכשיעור ומהטפל שיעור**

ע"ש במשיבת נפש שהאוכל מן העיקר פחות מכשיעור ואכל שיעור מהטפל מברך בכל אופן בורא נפשות והיינו שאין הטפל משלים העיקר למעין ג' ואינו פטור בלא כלום ולכן מברך ברכה כללית שהוא בורא נפשות [וכ"כ בשו"ת אגרו"מ או"ח ח"ד סי' מ"ב ע"ש]. ועי' שו"ת ארץ צבי סי' ק' שהאוכל פת הבאה בכיסנין יותר מכזית ואין בה כזית דגן שנחלקו הפוסקים מהו ברכתו האחרונה, שיכול לברך בורא נפשות על כזית משאר הדברים שכל שאינו מברך על העיקר צריך לברך על הטפל [ויש לחלק בין טפל של מיעוט או פחות חשוב מטפל משמש כמלפת ופת ומליח אך מדבריו מבואר שנקט כן בכל ספק טפל שיכול לברך עליו קודם ברכה אחרונה לפני שמברך על העיקר ע"ש] ובאפיקי מגינים סי' רי"ב סק"א נסתפק כשעיקר אינו ממין שבעה והטפל ממין שבעה ולא אכל כשיעור מן העיקר ואכל כשיעור מן הטפל מה יברך עליו ובאבני נזר ואגרו"מ כתבו שע"כ אינו מברך מעין ג' שהרי כשאכל מן העיקר כשיעור פוטר הטפל אף שבורא נפשות אינו תחליף כלל לברכת מעין ג'.

**ברכת שהחיינו על טפל**

עי' פמ"ג סי' תקפ"ג משב"ז סק"ג שירק הנאכל בסעודה אף שאינו מברך עליו משום שנפטר בברכת הפת מ"מ שהחיינו מברך עליו ועי' פתחי הלכה בהערות בסוף הספר (דף שע"ו) שר"ל שבדבר שהוא טפל ממש כמלפת י"ל דפטור.

**באוכלי פירות גינוסר שנו**

**דין טפל לטפל**

עי' בתוס' שהקשו שלמה ברכת הפירות אינו פוטר הפת ומתבאר מקושיית התוס' דטפל לטפל ג"כ נפטר בברכת העיקר ועי' מג"א סי' קע"ד סק"ט אך יעוי' חת"ס או"ח סי' מ"ז שי"ל שכיון שפירות גינוסר מצריך אכילת מליח וא"א לאכול מליח בלי פת נמצא שגם הפת נטפל לפירות אבל בדברים הבאים מחמת הסעודה או ביין כל מיני משקין דלא שייך טעם זה כשותה קפה וממתקו בסוכר י"ל שצריך לברך על הסוכר וע"ש שהוכיח שגם בכה"ג נפטר בברכת העיקר ע"ש

אך עי' בנשמ"א כלל נ"ה סק"א שכל שאוכל הסוכר לפני הקפה אינו נפטר בברכת היין שרק ע"י שחל הברכה על המשקין הוא דהסוכר מקבל נמי ברכת היין וזה לא שייך אלא לאחר שששתה מן המשקין ע"ש [והובא בביה"ל סי' קע"ד סעיף ב' (ד"ה יין)] ולכאורה לפ"ד החת"ס באוכל הפת לפני המליח שפיר יפטר ודוק אולם הנשמ"א שם לא נקט כן, ע"ש.

**בירך על העיקר ולא נתכוון לאכול הטפל**

וע"ש בתוס' שתי' דמיירי באופן שבשעה שבירך על הפירות לא היה בדעתו לאכול המליח והפת, ומבואר שטפל אינו נפטר בברכת העיקר אלא כשהיה דעתו עליו מתחילה [עי' מאירי לעיל מא ע"ב שכן מבואר במתני' שרק ב**עמו** טפלה נפטר וכ"כ לדייק בעמק ברכה (לאבי השל"ה ז"ל) ובפמ"ג סי' רי"ב א"א סק"ב] אולם בדברים הבאים מחמת הסעודה מבואר בבעה"מ לעיל מא ע"ב שנפטר גם בלי דעת ועי' מג"א סי' רי"ב סק"א שרק בסעודה נאמרה דין זה וכן מפורש במאירי לעיל שם [אך במג"א מבואר הטעם שע"י שקבע על העיקר ממילא יש לו דעת על אכילת הטפל ועי' מג"א סי' ר"ו סק"ז אולם פשטות ל' הבעה"מ מבואר שא"צ דעת וע"כ שטפילות בסעודה הוא דין אחר מעיקר וטפל דצנון וזית וכמבואר שם במאירי]

וכן מצינו בכל בו שכל דבר שהדרך ללפת בו את הפת נעשה כחלק מן הלחם וא"צ דעת לפוטרו ורק בדברים שאין רגילים ללפת שבזה ע"כ אינו מדין עיקר וטפל דעלמא לכן צריך דעת לפוטרו [לכאורה יש להוכיח כן מקושיית הש"ס לעיל לה ע"ב שלא משכחת ברכת העץ בשמן ולכאורה משכחת לה כשלא היה בדעתו ללפת עם שמן ואח"כ נמלך שצריך לברך עליו בורא פה"ע לדעת הב"י שחולק על התרוה"ד להלן].

**האוכל הטפל לפני העיקר**

עי' תרומת הדשן סי' ל"א שכל שאוכל הטפל לפני העיקר א"א לפוטרו בברכת העיקר שכיון שעדיין לא בירך על העיקר הרי נמצא שנהנה בלי ברכה [ולברך על העיקר ויטעום קודם מהטפל א"א משום הפסק כש"כ הט"ז סק"ו ע"ש פמ"ג אולם במג"א סי' ר"ט סק"ה מבואר שאין בזה הפסק וע"ש משנ"ב סק"ח מ"מ י"ל שלכתחילה אין לעשות כן] ולכן כתב שיברך שהכל והיינו שדין טפילותו מגרע חשיבותו שאין לו ברכתו העצמית וע"כ מברך שהכל [עי' לבוש סי' רי"ב סעיף א'].

**דין נטילת ידים בפת הטפל הנאכל תחילה**

עי' שו"ת הרמ"א סי' א' שהאוכל פת כטפל אינו צריך ליטול ידיו [עי' עמק ברכה שהאריך לחלוק ע"ז שגם בפת שהוא טפל צריך נטילה] מ"מ באוכל הפת לפני העיקר שכמו שכתב התרומת הדשן שבכה"ג צריך לברך על הטפל כמו כן צריך ליטול ידיו ["דכ"ז לא מיירי אלא באוכל קודם השתייה לגמרי דאז הטפילה באה ראשונה ולכן אינה בטלה לגבי השתייה אבל כששתו ראשונה ואח"כ אוכלים מעט למתק השתיה אין צריך ברכה דבטל לגבי שתייה" ומבואר שסיבת חובת ברכה באוכל הטפל לפני העיקר הוא משום שבכה"ג אין הטפל בטל לעיקר ולכן מה"ט צריך נמי ליטול ידיו ומה שברכתו שהכל אינו מדין טפל אלא משום שכיון שאין עיקר הנאתו ממנו איבד את ברכתו כש"כ בדרכי משה וכן מבואר להדיא בביאור הלכה (ד"ה ואינו) ומשמע לפי זה שאם היה טפל גם לפני האכילה לא היה צריך ברכה ולא היה שייך בזה אסור ליהנות מעוה"ז בלי ברכה שאכילת טפל אינו מצריך כלל ברכה]

**אופנים שליכא דינו של התרומת הדשן**

א) עי' ט"ז סי' רי"ב סק"ג שר"ל שבאופן שהטפל הוא חביב אף שנפטר בברכת העיקר מ"מ כל שמברך עליו לפני אכילת העיקר גם לדעת התרומת הדשן מברך עליו ברכתו הראויה [ויש לבאר שבכה"ג ליכא חסרון בהנאתו כיון שחביבה ליה ובמין ז' לא נאמר כן ועי' מג"א מה שהק' על שיטת האגור שהובא ברמ"א ועי' אבן העוזר מש"כ ליישב ויש לפלפל ע"פ הנ"ל].

ב) עי' צל"ח ברכות מב ע"א שר"ל שרק בעיקר כפת מחמת חשיבותו הגדולה מגרע כל כך חשיבות הטפל שמאבד ברכתו לגמרי ואפילו באוכלו לפני העיקר ברכתו שהכל כדברי התרומת הדשן ולא בשאר עיקר וטפל.

ג) עי' שבילי דוד סי' ר"ב שר"ל שבעיקר וטפל של תערובות הבנוי על רוב ומיעוט בזה ודאי שהמיעוט לא איבד את ברכתו ולכן כל שאוכל קודם הטפל מברך ברכתו הראויה [ראיתו מדברי הט"ז סי' ר"ב סק"ב צ"ב דשם מודה הט"ז שהשמן חשוב כעיקר מחמת הצורך רפואה אלא שכיון שסו"ס האניגרון הוא העיקר לכן ס"ל שאינו יכול להיפטר בברכת השמן]

**דעת החולקים על התרומת הדשן**

עי' ב"י סי' רי"ב שחולק על התרומת הדשן שכמו שכתב הרא"ש שמחמת מיעוט שיעור אינו משתנה בברכתו כמו כן מחמת טפילותו לא יאבד ברכתו [וע"ש דרכי משה ובט"ז סק"ז] ועי' מג"א סק"ד שהכריע שאם גם ברכת העיקר שהכל מברכים עליו שהכל משא"כ כשאין ברכת העיקר שהכל [עי' פמ"ג שכוונתו שאז צריך לברך על העיקר קודם ובמחצה"ש ובמשנ"ב נקטו שאז מברך על הטפל ברכתו הראויה]. ומשמע מכל זה שלכו"ע חשוב הטפל כטפל גם באוכלו לפני העיקר אלא שכיון שע"כ צריך לברך עליו ממילא מברך עליו ברכתו הראויה אולם עי' שעה"צ ס"ק כ"ד כתב שבאוכל הטפל לפני העיקר אין עליו שם טפל כלל וכ"כ בערוך השולחן סעיף ג' ועי' לעיל מדברי הרמ"א בתשובה.

**ברכת המליח לדעת התרומת הדשן**

עי' שו"ת משיבת נפש או"ח סי' ה' שלדעת התרומת הדשן לכאורה אינו מברך על המליח אלא שהכל שכיון שבעצם הוא טפל לפירות גינוסר אלא שמחמת שלא היה דעתו עליו אינו נפטר בברכת העיקר מ"מ איבד ברכתו העצמית [וע"ש שהעיר שסתמא דמתני' משמע שמברך ברכתו הראויה אף שמליח כוללת נמי זית מליח ולכן הוכיח מכאן כהב"י] וכדבריו מבואר נמי במג"א סי' רי"ב סוף סק"ב שלדעת התרומת הדשן המברך על מליח ואח"כ נמלך לאכול פת מברך על הפת שהכל [והמג"א בסק"ד מודה לרמ"א כשברכת העיקר הוא ג"כ שהכל ע"ש מחצה"ש]

**המוציא פרי מתבשיל ואוכלו**

עי' מג"א סי' קס"ח ס"ק כ"ב שהביא מהשל"ה שמולייתא הממולא בפירות אע"פ שפירות בתוך הסעודה צריכים ברכה אף באוכלו לשביעה מ"מ כיון שקמחא עיקר והמולייתא נעשה לשביעה חשוב כדברים הבאים מחמת הסעודה [בתהלה לדוד סי' קע"ז סק"א לא נקט כן בכוונתו ע"ש] ואין לברך על הפירות ואם יחמיר על עצמו יוציא הפירות ויברך עליו בורא פה"ע הרי זה ברכה לבטלה ע"ש וצ"ע שכיון שאוכל הטפל לפני העיקר שפיר מחוייב בברכה ומבואר שבטפל בתערובת שנעשה מאכל א' כולו חשוב כמאכל א' והכל דינו כהמולייתא ונפטר בברכת הפת [ולא מדין טפל לטפל שבזה לא מהני באוכל לפני העיקר וכש"כ הביה"ל סי' קע"ד בשם הנשמ"א] ואפילו כמוציאו עדיין נשאר עליו שם טפל, וכה"ג כתב בשבט הלוי ח"ז סי' כ"ז אות ה' שהאוכל שקד מצופה עם שוקולד והשקד עיקר מברך בורא פה"ע גם אם ימצוץ תחילה השוקולד ע"ש. [אך נראה שבסלט פירות גם אם נאמר דאזלינן בתר רוב מ"מ כיון שלא נתבשל ביחד כל שמוציאו בטל ממנו שם טפל]

**אכילת טפל למתק השתייה של אח"כ**

עי' שו"ת מהר"ח או"ז סי' ל"ח שהאוכל גודגדניות למתק שתייתו אינו מברך עליהם אלא שהכל ובתרומת הדשן הנ"ל דימהו לאוכל טפל לפני העיקר [אך ע"ש בפנים שדימהו למש"כ האו"ז שהאוכל פת מתובלת עם הרבה תבלין ורגילים לאוכלה למיתוק מברך עליו בורא מיני מזונות וכבר העייר שם המגיה שמשמע דהיינו דין פת הבאה בכיסנין ואינו שייך לדין עיקר וטפל רק כל שאינו נאכל לצורך יעודו העיקרו כדגן לשובע או פירות לאכילת עצמו אלא לצורך אחר איבד ברכתו] ועי' ט"ז סי' רי"ב סק"ה שאע"פ שכבר התחיל לשתות היין ואוכל גרעין כדי למתק המשך שתייתו מברך עליו שהכל ובפמ"ג תמה ע"ז אך כפשוטו הביאור שכיון שהוא נטפל להמשך שתייתו לא שייך שיקבל ברכת העיקר אלא בדרך השתייה שהוא טפל אליו. [עי' בפרישה סק"ב שג"כ נקט דמיירי באוכל גודגדניות באמצע שתייתו אך ביאר באו"א ששאני למתק מאוכל שלא יזיקנו שבלמתק מצינו למימר לא יאכל ולא ישתה ולכן אינו טפל גמור וסגי רק לגרע ברכתו (עי' שו"ת הרמ"א סי' א' שכתב שאין לחלק בין לסלק היזק למיתוק כדמוכח מדברי התרומת הדשן שלא חילק אלא בין קודם אכילה לאח"כ ע"ש) ועי' פמ"ג משב"ז סק"ב]

**חילוק בין תחילת אכילתו להמשך אכילתו**

עי' בט"ז סק"ו שמבואר שאילו היה יכול לברך על היין ואח"כ לאכול הגרעין היה נפטר בברכת היין וצ"ע הרי נתבאר בדעת הט"ז שאין הטפל נגרר אלא לאחר שכבר שתה מן היין ועי' שבילי דוד שביאר ששאני שתייה ראשונה שאינו מדין נגרר אלא הברכה חלה עליו ולכן הברכה יכול לחול גם על הטפל.

**ב' מינים בתערובות הרוב קובע**

עי' שו"ת תשב"ץ ח"א סי' פ"ו שהרוב נחשב העיקר [ומבואר מדבריו שזהו ק"ו מדין טפל של מליח ופת ולכאורה היינו מפני שכאן העיקר נאכל עם הטפל ביחד] ובביאור הגר"א סי' ר"ב סעיף א' העיר ע"ז מיין מזוג שברכתו בורא פה"ג אע"פ שהמים הרוב [יש לעיין שאם עיקר כוונתו ליין שפיר לא אזלינן בתר הרוב וכדין שמן באניגרון] הנה עיקר דין טפל בתערובת מודה הגר"א וכדאי' בשו"ע סי' רי"ב סעיף א' וע"ש ביאור הגר"א ועיקר השגתו על קביעות הרוב ועי' ביה"ל סי' ר"ב סעיף א' (ד"ה מברך) מש"כ בזה. וע"ע שו"ע סי' ר"ח סעיף ז' ובביאור הגר"א שם ובשעה"צ ס"ק ל"ד. [והגר"צ ובר שליט"א בדברי הלכה סי' רי"ב כתב שודאי גם הגר"א מודה שאזלי' בתר הרוב ודחזינן בסי' ר"ח סעיף ז' רק שחולק על התשב"ץ שזה מדין עיקר וטפל ולדעתו הרי זה מדין רובו ככולו והיינו שרוב יש לו כח לקבוע שם של התערובת וע"ש ב' נפק"מ א) בבירך על העיקר ולא כוון על הטפל שלדעת הגר"א שהרוב קובע שם המאכל י"ל שא"צ לברך ב) בתערובת הניכרת כל א' לעצמו י"ל לגר"א לא שייך שהרוב יקבע שמו]

**תערובת של ב' מינים ניכרים**

עי' חיי אדם כלל נ"א סעיף י"ג וכלל נ"ד סעיף ט' שתערובת של ב' מינים שניכר כל א' לעצמו אין בזה דין עיקר וטפל וצריך להברך על כל א' לעצמו אך בביה"ל סי' רי"ב סעיף א' (ד"ה אם) העיר מדברי הפמ"ג בפתיחה להל' ברכות אות י"א שלא נקט כן ועי' שו"ע הרב סי' כר"ב סעיף י"ג סעיף כ"ג וסי' ר"ד סעיף י"ז שחילק בזה בין נתבשל ביחד שנעשה מאכל א' ממש ללא נתבשל ביחד [ועי' ליקוטי מהרי"ח שחילוקו של הגר"ז נאמר גם לעניין ב' מאכלים אולם במסגרת השולחן סי' נ"ד אות ו' נקט שלא כתב כן הגר"ז רק בתערובת של מאכל ומשקה ועי' תהלה לדוד סו"ס קס"ח. ונפק"מ בכל זה לעניין סלט פירות והובא בשם פוסקי דורינו שאזלי' בזה בתר מין הברכה ולא בתר מין הפרי (וכמו שנתבאר במק"א שאותו מין ברכה חשוב כאכילה אחת) אך העיר בפתחי הלכה פרק ז' הערה 11 שברובו העץ ומקצתו ענבים לא יברך מעין ג' אף שאכל שיעור מענבים כיון שביחס לענבים לבד הרי הוא טפל וכן א"צ לברך עליו מדין ז' מינים וכשיש ג' מינים 30% האדמה 30% שהכל 40% העץ כתב במגילת ספר שמסתבר שצריך לברך ג' ברכות]

וכבר הוכיחו מדברי הפמ"ג סי' ר"ח משב"ז סק"ז שכל שהוא רוב, חשוב עיקר גם כשאינו רוב נראה לעיניים.

**רוב ומיעוט והרוב פטור מן הברכה**

עי' פמ"ג בפתיחה להל' ברכות אות י"א שהוציא מדברי הפמ"ג בסי' ר"ב סק"א וסק"ב שכשיש תערובת של רוב ומיעוט דין עיקר וטפל לא נאמר אלא כשיש חיוב ברכה על שניהם אבל כשא' בר חיובא בברכה וא' לאו בר חיובא אין דין הברכה נקבע ע"פ הרוב וע"ש שנקט שכן הדין בכל עיקר וטפל ומהאי טעמא העיר מדברי המג"א בסי' קע"ד סק"ט שטפל לטפל פטור מן הברכה והרי כיון שהטפל הראשון לא צריך ברכה שוב הו"ל טפל לדבר הפטור מן הברכה דלא אזלינן בתר העיקר ובפשוטו יש לחלק בין עיקר וטפל של רוב ומיעוט לשאר עיקר וטפל.