ראש השנה פרק ב
קטגוריות: ש_ס / טז ראש השנה / ראש השנה - הרב אי_ש סטפנסקי

**אם אינן מכירין אותו משלחין אחר עמו להעידו**

כתבו תוס' אפי' בשבת. וביאר הפנ"י דכן מוכח מסדר המשנה, דהו"ל למתני בראשונה היו מקבלין עדים מכל אדם משקלקלו המינים וכו', אם אינן מכירין אותו וכו'. ועל כרחיך קאי אדלעיל דאף בשבת משלחין אחר להעידו. ועוד נראה להוכיח כן, דעיקר קלקול הבייתוסים הוא לאופן שחל ל' ניסן בשבת, שאם יקדשו היום יחול פסח בשבת והעומר ממחרת השבת, ומחמת כן יש להם ענין לשכור עידי שקר להעיד שראו את הלבנה שלא יעברו את החדש.

ועי' רש"ש דקלקול הבייתוסים הוא לשכור עידי שקר שראו את הלבנה בשבת, ועי"ז לא יעברו את החודש. אך קלקול הכותים במשנה הבאה, שהדליקו משואות בלא שבי"ד יקדשו את החודש, אין זה משום ממחרת השבת, דהא בשבת אין משיאין משואות, ועוד דלא הועילו בזה כלום שהרי בי"ד יודעים האמת ויניפו את העומר כפי ידיעתם שלא קידשו את החודש. אלא הכותים רוצים להטעות את ישראל שלא ילכו אחרי בי"ד, ואין זה שייך להא דממחרת השבת.

עי' טורי אבן שהקשה איך תקנו חכמים תקנה שיגרום לחילול שבת דאורייתא, הא מדין תורה אין משלחין אחר עמו. ותירץ דכיון שבפועל לא יוכלו להעיד אא"כ אחרים מכירין אותו שוב הו"ל מכשירין שדוחה שבת דאורייתא, דהשתא לא גרע ממזונות ומטה דשרי.

**משקלקלו הבייתוסים התקינו שלא יהיו מקבלין אלא מן המכירים**

יל"ע האם העדים שמעידים עליהם צריכים להיות מוכרים לבי"ד, או שמא סגי בעדים בעלמא. ומסברא נראה דצריך שיהיו מוכרים לבי"ד, דאל"ה ישכרו הצדוקים עדים להעיד עליהם.

כתב הרמב"ם פ"ב ה"ב דין תורה שאין מדקדקין בעדות החדש, שאפילו קדשו את החדש על פי עדים ונמצאו זוממין בעדות זו הרי זה מקודש, לפיכך היו בראשונה מקבלין עדות החדש מכל אדם מישראל שכל ישראל בחזקת כשרות עד שיודע לך שזה פסול, משקלקלו המינים והיו שוכרין אנשים להעיד שראו והם לא ראו התקינו שלא יקבלו בית דין עדות החדש אלא מעדים שמכירין בית דין אותן שהם כשרים ושיהיו דורשין וחוקרים בעדות, עכ"ל. והקשה המפרש מדוע מעיקר הדין מקבלין עדים מכל אדם, הא לגבי שאר עדיות קיי"ל דכל עם הארץ בחזקת פסול עד שיודע שהולך בדרכי הישרים. ותירץ דהיינו מדרבנן, אך מהתורה אף עם הארץ כשר. והלח"מ כתב דאין זה קושיא כלל, דהרמב"ם כאן לא איירי בידוע שהוא עם הארץ, אלא בסתם אדם שמגיע לבי"ד להעיד, ומעיקר הדין עדות החודש ככל עדיות שבתורה שסתם אדם בחזקת כשרות אלא אם כן יודע שהוא ע"ה, ותקנו רבנן בעדות החודש שלא יהיה נאמן אלא המוכרים לבי"ד משום קלקול בייתוסים.

אך הקשה הלח"מ שמתחילת דברי הרמב"ם משמע להיפך, דכתב שדין תורה אין מדקדקין בעדות החודש משום שאפילו נמצאו זוממים הרי החודש מקודש, אלמא הכא קיל משאר עדיות שבתורה, ורבנן רק השוו לשאר עדיות. וזה לא יתכן, דהא לא מצינו בשאר עדיות דבעינן מהמכירין, וצ"ע.

דין דו"ח בעדות החודש

מבואר ברמב"ם שמעיקר הדין אין צריך דו"ח בעדות החודש, כיון שאפילו נמצאו זוממים הפסק של בי"ד קיים, ובכלל תקנת המשנה לקבל עדות רק ממכירים נכלל גם דו"ח מדרבנן. והקשה הלח"מ מדוע לא בעינן דו"ח מהתורה, הא משפט כתיב ביה, ומאי שנא מדיני ממונות דבלא נעילת דלת צריך דו"ח מהתורה.

עוד הקשה הלח"מ דהרמב"ם כתב בסוף פ"א מצות עשה מהתורה על בי"ד שיחשבו וכו' ושידרשו את העדים עד שיקדשו את החודש, אלמא מהתורה בעי דו"ח, ועי' עמק ברכה מש"כ בזה. עוד יש להקשות מבדיקות דמתני' להלן לפני החמה או לאחר החמה לאין היה נוטה וכו', וכן פסק הרמב"ם פ"ב ה"ד, ולא משמע דכל זה מדרבנן. ויתכן לומר דודאי בדיקות דמתני' הנ"ל הם מהתורה, ועל זה כתב הרמב"ם בפ"ע מצות עשה וכו' ושידרשו את העדים, דקאי על הנך בדיקות שהם מגוף העדות, אך הדין הנוסף של בדיקות מעבר לגוף העדות אין צריך בעדות החודש, ולזה קורא הרמב"ם כאן דו"ח.

בשיעורי הגרש"ר מכות ב. אות ל"ה הביא קושיית המרחשת איך עדים מחללים שבת להעיד על הלבנה, הא הו"ל עדות שאאי"ל, דאם יזימו אותם הוברר שחיללו שבת בחינם ונפסלו למפרע, ושוב אין חייבים מלקות מכא"ז. ובשלמא לתירוץ שני בתוס' ריש מכות דהיכא שאין כאשר זמם אלא לא תענה אין צריך עדות שאאי"ל ניחא, אך לתירוץ ראשון דמתקיים עדות שיכול להזימה במלקות קשה. ובשלמא לפי רעק"א דעידי החודש שהוזמו אינן לוקין משום דכתיב לא תענה ברעך ואין זה עדות לחבירו ניחא, דבעידי החודש לכו"ע אין צריך שיתקיים בהם עדות שאתה יכול להזימה, אך לפי המנ"ח דלוקין והוי כבן גרושה קשה. ועוד הביא קושיית אחרונים דכל עדות החודש חשיב עדות שאאי"ל כיון שאם יוזמו נמי החודש מקודש, והו"ל לעולם כאשר עשה, דהקידוש אינו מתבטל. עוד הביא קושיית הקוב"ש ב"ב אות שכ"ח דכל עדות החודש חשיב עדות שאאי"ל משום שלא נגמר הדין על פיהם, כיון דאתם אפילו שוגגין והוי דין אמת. [והגרש"ר כתב דאין זה קושיא דכיון שעדותן באה לכלל גמר דין חשיב גמר דין על פיהם, ואין צריך שיגמר הדין בשקר].

ותירץ הגרש"ר על ג' קושיות אלו דבעדות החודש אין דין של עדות שאתה יכול להזימה, והוא עפ"י הרמב"ם הנ"ל שמדין תורה אין צריך דו"ח והוא הדין עדות שאאי"ל, דאף זה בכלל אין מדקדקין בעדות החודש. וכאשר תקנו חכמים דו"ח לא תקנו שיוכלו להזימן, וכלפי זה נשאר על דין תורה.

**דף כב ע"ב**

**והתניא מעשה שבא הוא ועדיו עמו להעיד עליו**

בחי' הר"ן הביא גי' בגמ' תני עדו, ובאמת סגי בע"א להעיד שמכירו, והביא כן מהירושלמי דכיון דכל הדין להכירו הוא דרבנן הם אמרו והם אמרו דסגי בע"א. וצ"ב איך פי' את המשך הסוגיא, ואפשר דר' פפא הוא תירוץ נוסף דלעולם בעי תרתי ומאי אחר זוג אחר.

הרמב"ם פ"ב ה"ג כתב שהעדים האחרים מזכים אותם לבי"ד ומודיעין אותם שאלו כשרים הם ואח"כ מקבלין מהם. ומשמע שאף לדידן דצריך שנים שמכירי אין צריך עדות ממש אלא סגי בהודעה בעלמא, ואפשר שאף קרובים כשרים לזה, וצ"ע.

**וחד מי מהימן משפט כתיב ביה**

משמע דבלא גזיה"כ סגי בעד אחד. והנה המפרש פ"ב ה"ב כתב לגבי הא דאין מדקדקין בעדות החודש דהוא משום אתם אפילו מוטעין, ועוד דמילתא דעבידי לגלויי לא משקרי אינשי. אך הלח"מ כתב דלא מצינו כן אלא בשלוחין, אך לומר שראו את החודש אין זה עבידי לאגלויי. ולפי המפרש י"ל דבמילתא דעבידי לאגלויי סגי בע"א, אך לפי הלח"מ אף שנאמר אתם אפי' מוטעין אין זה סיבה לומר שאין צריך עדים. וצ"ל דמסברא סגי בע"א כיון שאין זה ד"מ ולא ד"נ אלא נידון של איסורין, ואף שאין בידו מכל מקום אין זה נגד אתחזק וע"א נאמן.

והא דשליח נאמן שקידשו את החודש רק מחמת דעבידי לאגלויי ובלא"ה אינו נאמן, כתב הטורי אבן דמעיקר הדין סגי בע"א משום ע"א נאמן באיסורין ואין זה נגד אתחזק, אלא חכמים היו מחמירין משום חומר המועדות להצריך ב' עדים לולי דהוי מילתא דעבידי לאגלויי. ולפי"ז מיושב שפיר מדוע צריך לקרא דמשפט כתיב ביה, דבלא זה הוה כשאר איסורין דסגי בע"א, כיון שאינו נגד אתחזק.

**אי הכי מאי למימרא**

ביאר הר"ן דפריך לב' התירוצים דלעיל. ובשלמא אי סגי בע"א להכירו וכדאיתא בירושלמי, שפיר קמ"ל דלגבי המכירין סגי באחד. אך אי בעי תרי מאי קמ"ל, ואין לומר דקמ"ל שמחללין שבת על המכירין, דפשיטא שכן הוא, דכיון שתקנו חכמים שאין מעידין אא"כ מכירין אותם או שיש עליהם עדים הרי כמטה ומזונות דמחללין שבת אף על מכשירין, וכמש"כ לעיל בשם הטורי אבן.

ותוס' כתבו דלפי הירושלמי ותוספתא קושיית הגמ' אי הכי אתיא לתרוייהו, וביאר מהרש"א דלפי תוס' אפשר דהקושיא רק לר' אשי דהלך להעיד על הלבנה, אך לתירוץ קמא הא גופא קמ"ל דאף על המכירין מחללין שבת, ואין זה פשיטא, ורק לפי הירושלמי על כרחיך צ"ל דלא חשיב ליה חידוש וכמש"כ הר"ן, ולכן קשה לתרוייהו.

ובמהרש"א הקשה לפי' קמא מאי משני מ"ד מספיקא לא מחללינן שבתא, הא הלך עם עד נוסף ואין כאן ספק. וכן הקשה הר"ן, ותירץ דיש ספק אחר, שמא כשיבוא לבי"ד לא ירצה להעיד בפניהם. ובלח"מ כתב דלפי תירוץ ראשון הלכו שניהם להעיד על אחד שראה את הלבנה באושא, ולכן גם בזה י"ל מ"ד מספיקא וכו' שמא אין האיש בביתו. וצ"ע מהיכן ידעו שעד זה ראה את הלבנה באושא, הא איירי בראה בשבת.

**מ"ד מספיקא לא מחללינן שבתא קמ"ל**

פירש רש"י שמא אין העד בביתו, ומשמע שלפי המסקנא לא חיישינן להכי ותלינן שהאיש בביתו, אך על ספק בעלמא כגון שע"א יצא להעיד עליו שמא ימצא אחר באותו מקום שמכירו ויצטרף עמו אין מחללין שבת. ואף שלגבי העדים עצמם מחללין שבת אף על ספק שמא ימצא אחר שיצטרף עמו כמבואר במשנה לגבי אב ובנו, צ"ל כמש"כ הרש"ש דלגבי העדים שמכירין אותן דהם רק מכשירין של עדות החודש אין מחללין שבת מספק. ועוד י"ל דלגבי ספק שמא עוד א' ראה את הלבנה ויצטרף עמו הוי ספק הרגיל ומחללין שבת, אך לגבי להכיר את העד מסתמא לא ימצא במקום אחר עד נוסף שמכירו, והוי צד רחוק מאוד.

אך בתוס' ד"ה וחד מבואר דעל ספק מחללין שבת אף בעדים שבאים להעיד על העדים של עדות החודש, וכן מפורש ברמב"ם פ"ג ה"ג כשם שמחללין העדים שראו את החדש את השבת כך מחללין עמהן העדם שמזכין אותן בבית דין אם לא היו בית דין מכירין את הרואין, ואפילו היה זה שמודיע אותן לבית דין עד אחד הרי זה הולך עמהן ומחלל מספק שמא ימצא אחר ויצטרף עמו, עכ"ל. והקשה הלח"מ לפי"ז מאי פריך מר' נהוראי, נימא דהלך לבדו שמא ימצא אחר באושא ויצטרף עמו. ותירץ דעיקר הקושיא היא מלשון הברייתא להעיד עליו, דמשמע שהעיד עליו לבדו. אך הקשה דאם כן מאי משני, בשלמא לתירוץ ראשון הלך עם עד נוסף להעיד עליו, אך לר' אשי דסמך על אחר שנמצא באושא מאי להעיד עליו, הא בעי עד נוסף מאושא. ותירץ דתוס' אזלי לשיטתם דהלך להעיד על הלבנה על סמך עד אחר שימצא באושא. ולפי"ז בברייתא עצמה מוזכר שהיה עוד עד. ובאמת לפי הירושלמי ותוספתא דהלך להעיד על אחר להכירו מוכח דלא הוקשה לגמ' מהלשון להעיד עליו אלא מעיקר הדין איך הלך לבדו, ומוכח כשיטת רש"י דאינו יכול לסמוך על אחר שימצא באושא, וכמש"כ.

והנה לדעת תוס' צריך לפרש תירוץ הגמ' מהו דתימא מספיקא לא מחללינן שבתא, דהיינו דלגבי המכירין אינו יכול לסמוך על אחר שימצא באושא, קמ"ל דאפילו אינו יודע כלל שיש שם אחר יכול לחלל שבת מספק, דאין הבדל בין עדים על הלבנה לעדים על העד שמכירין אותו. ולא כרש"י מהו דתימא דחיישינן שאינו בביתו וקמ"ל דיכול לתלות שהוא בביתו.

**אלא אפי' איניש דעלמא נמי מהימן וכו'**

הטורי אבן דייק שדוקא לקדשו נאמן אך לעברו אינו נאמן, והקשה מאי שנא, וביאר דלהעיד שעיברו חודש אלול אינו נאמן לפי שיש רוב נגד העד, וכל מה שע"א נאמן באיסורין זה דוקא כשאין רוב נגדו, דהא אפילו נגד אתחזק אינו נאמן כל שכן נגד רוב, דרובא וחזקה רובא עדיף. אף שבשאר חדשים ע"א נאמן דאין רוב נגדו מכל מקום נקט קידוש דכן הוא בכל החדשים. וכתב שם שעיקר הנאמנות הוא משום ע"א נאמן באיסורין כשאינו נגד רוב ולא נגד אתחזק, אלא דמשום זה לחוד היו מתקנים שלא לסמוך על ע"א משום חומר המועדות, וכיון דעבידי לאגלויי לא תקנו כן. והוכיח לפי"ז דהא דמילתא דעבידי לאגלויי ע"א נאמן היינו במקום חשש דרבנן ואין זה סברא דאורייתא, דאי הוי דאורייתא מדוע לא יהא נאמן אף בחודש תשרי להעיד שעיברוהו. [ומבואר ב' חידושי דינים בדברי הטורי אבן, א, ע"א נאמן באיסורין רק כשאינו נגד רוב, דרובא וחזקה רובא עדיף. ב, מילתא דעבידי לאגלויי מהני רק בחשש דרבנן].

**בראשונה היו משיאין משואות**

מצד אחד איכא חומרא בשלוחין שיוצאין בין על מלא בין על חסר, דבמשואות אפשר לטעות כדאיתא בגמ' גזירה משום ר"ח חסר שחל בערב שבת, אך בשלוחין ליכא טעות. ומאידך גיסא איכא חומרא במשואות דעושין כן בכל החדשים ולא רק בששה חדשים, וביאר הטורי אבן משום שאיכא ביטול מלאכה בכל ר"ח שני ימים, משא"כ בשלוחין דבלא"ה לא יוכלו לדעת מיד בר"ח. ולדעת רש"י דביטול מלאכה היינו ר"ה אכתי קשה מדוע משיאין בכל החדשים. ואולי כיון שאין בזה טרחא ואין צריך לשכור שלוחין לשם כך עושין כן בכל ר"ח.

הקשה הטורי אבן אכתי איך ידעו בני הגולה אם עיברו את השנה או לא. ולפי מש"כ הפנ"י לעיל יט: בתוד"ה מתני' דעל זה היו שלוחין בפ"ע ואין זה שייך לנידון של המשנה דעל ששה חדשים שלוחין יוצאין י"ל דאף בזמן המשואות היו שלוחין לעיבור השנה.

**דף כג ע"א**

**משום ביטול מלאכה לעם ב' ימים**

רש"י פי' דאיירי בר"ה, דתקנו לשאת משואות על חסר ולא על מלא משום ר"ה. אך תוס' פי' דכל ר"ח איכא ביטול מלאכה משום שהנשים נהגו שלא לעשות מלאכה בר"ח. וכן פי' רש"י במגילה שם: אין בו ביטול מלאכה כל כך, שאין הנשים עושות מלאכה בהן, והכי נמי אמרינן במסכת ראש השנה גבי משואות משום ביטול מלאכה לעם שני ימים, ושמעתי מפי מורי הזקן זכרונו לברכה שניתנה להם מצוה זו בשביל שלא פירקו נזמיהן בעגל, עכ"ל. והא דנתנו להם יו"ט בר"ח דוקא כתב בתוס' רא"ש משום שאשה דומה ללבנה שאף הן מתחדשות בוסתן מחדש לחדש כלבנה.

הקשה הטורי אבן מדוע לא פירש רש"י כאן כתוס', וכפי שפירש הוא עצמו במגילה. ותירץ דהוקשה לו מדוע לא תיקנו שישיאו משואות רק על חדש מלא ובליל עיבורו, שהרי מיד כששקעה חמה של שלשים יודעים שיעברו את החדש, ואפשר להשיא משואות מיד בתחילת הלילה ולא יתבטלו ממלאכה, ולכן פי' דהוא משום ר"ה שאי אפשר להשיא משואות בתחילת הלילה ולא ידעו אם עיברוהו או לא. ובדעת רש"י במגילה ותוס' י"ל דכל עוד שלא קבעו את ר"ח ביום, וכמש"כ הרמב"ם שמחמת כן עושין סעודה בעלות השחר, אין זה נאה להשיא משואות ולפרסם הדבר לבני הגולה.

**דף כד ע"ב**

**תוד"ה לא אסרה, הני תלת מילי דאביי וכו'**

קאי על מה דאמר אביי לא אסרה תורה אלא שמשין שאפשר לעשותן כמותן, דהיינו בעולם הזה, והא דאמר לא אסרה תורה אלא דמות ד' פנים בהדי הדדי, והא דאמר לא אסרה תורה אלא שמשין שבמדור העליון. (ואע"פ שאסור כל שמשין שבמדור העליון ואפילו שאינם ד' פנים, נקט אביי שד' פנים שבמרכבה נחשבים כעשיה אחת, ורק בעשה ארבעתן חשיב דמות שמשי, ואין זה ד' דברים נפרדים שיעבור על כל אחד מהם). ומש"כ דכולם אמת משמע דכך הלכה צ"ע דהא נדחה מה דקאמר במדור העליון דוקא מהא דחמה ולבנה כוכבים ומזלות. ובתוס' יומא נד: כתבו דשמשים שבמדור העליון ושבמדור התחתון ילפינן מתרי קראי, ונפק"מ דבמדור העליון אסור אף היכא דאחרים עשו לו, עיי"ש שהאריכו בזה.

**דף כה ע"א**

**שלח לו רבן גמליאל גוזרני עליך וכו'**

יל"ע מדוע גזר רק על ר' יהושע ולא על ר' דוסא בן הרכינס. ועוד יל"ע מדוע ר"ע ניחם את ר' יהושע כשאמר לו אתם אפי' מוטעין, ור' יהושע ניחם את רדב"ה שאין לערער אחר בי"ד. ונראה דר' יהושע ורדב"ה באו מתרי טעמי על רבן גמליאל, רדב"ה ידע את הדין של אתם ואפי' מוטעין, ולאחר שרבן גמליאל קידש כך שוב נקבע כך הדין, אלא ערער על עצם מנהיגותו של רבן גמליאל, דכיון שאינו קובע נכון אינו ראוי להיות בראש בי"ד וצריך להחליפו באחר. ולכן אמר לו ר' יהושע אין לך אלא שופט שבימיך, ולכן לא גזר עליו ר"ג שיבוא במקל, דאין זה מועיל כלום שהרי ידע שמותר לו, וחלק על עצם קביעת הדין. משא"כ ר' יהושע חשש שמא עכשיו אינו יוה"כ, כיון שקבע דבר שאינו נכון, ולזה אמר לו ר"ע דבכל אופן כך נקבע ההלכה דאתם אפי' מוטעין, ולכן אמר לו ר"ג שיבוא במקלו ביוה"כ, שהרי הסכים עם עצם מנהיגותו של רבן גמליאל משום אין לו אלא שופט שבימיך.