2  מ_מ זה וזה גורם
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / עבודה זרה - הרב משה חדש

זה וזה גורם

**דף מ"ח ע"ב**

**מתני' זורעין תחתיה ירקות בימות הגשמים אבל לא בימות החמה וכו' ר"י אומר אף לא ירקות בימות הגשמים מפני שהנביה נושרת עליהן והוה להן לזבל. ובגמ' למימרא דר"י סבר זה וזה גורם אסור רבנן סברי זוז"ג מותר.** והא דאסרי רבנן לזרוע תחתיה בימות החמה כתבו התוס' דזה לא חשיב זוז"ג דהנאת הצל היא רק מהעלין ולא מהקרקע וחשיב גורם אחד אע"פ שסך הגידול הוא מחמת שניהם. [וכעי"ז כתבו להלן בע"א ד"ה שאם] וכ"כ הריטב"א. ועי' בר"ן להלן בגמ' באו"א דלא אמרינן זוז"ג מותר אלא כשנתערבו יחד אבל הכא דהאי לחודיה קאי אסור אף דאיכא גורם אחר דהתירא אסור.

אמנם למסקנת הגמ' להלן מ"ט ע"א דרבנן סברי זוז"ג אסור ור"י לדבריהם דרבנן קאמר, ופרש"י דהיינו מדאסרו רבנן לזרוע בימוה"ח, כתבו הריטב"א והר"ן דצ"ל דהדרינן מזה וסברינן שגם זה חשיב זוז"ג דאל"כ מנלן דרבנן סברי דזוז"ג אסור. והריטב"א לשיטתו ביאר דלמסקנא חשיב מענין אחד כיון דסו"ס משניהם מתקיים הזרע והר"ן לשיטתו ביאר דלמסקנא אף שאינם מעורבים חשיב זוז"ג[[1]](#footnote-1). ולפי"ז כתב הר"ן דלהלכה דקי"ל דזוז"ג מותר פסקינן דזורעין תחתיה אף בימות החמה וכ"כ הרמב"ם פ"ז הי"ד וע"כ ס"ל דלמסקנא אף הנאת צל חשיבא זוז"ג [וכ"כ בבהגר"א ס' קמ"ב ס"ק כ"ט]. והעירו מפיה"מ דכתב דר"י לדבריהם דרבנן קאמר היינו רבנן דאף היא נעשית זבל וזה כהרמב"ן וצ"ע.

אבל הרמב"ן כתב דגם למסקנא הוא כן וברישא דמתני' לכו"ע אסור, והא דאמר ר"י לדבריהם דרבנן קאמר היינו רבנן דלעיל דאסרי בשוחק וזורה לרוח. וגם בתוס' להלן ד"ה שאם נראה דלא הדרינן מסברא הנ"ל ועי' בטור סי' קמ"ב שכתב כן בשם ר"י דלהלכה אין זורעין תחתיה בימות החמה וכהרמב"ן. ועי' נחל"ב סי' ה' ענ"א דכוונתו לתוס' דידן [[2]](#footnote-2). וברש"י להלן מ"ט ע"א ד"ה אלא לעולם כתב דר"י לדבריהם דרבנן קאמר היינו רבנן דמתני' ודלא כהרמב"ן.

ובעיקר הנאת הצל לכאורה צ"ב אמאי חשיב שגורם הנאה דהא אינו אלא מונע החמה מלייבש הצמחים ואינו מוסיף בעצם הגידול. ובאמת הרא"ש חולין סי' ט' דייק מלשון המשנה דאין זורעין אבל אם זרע מותר, וכנראה הוא מטעם הנ"ל [וכ"כ בנחל"ב סי' ה' ע"ג] דהצל לא גורם לעצם הצמיחה אלא מונע קלקול [ועי"ש שלמד מזה לשוחט מסוכנת דשרי בדיעבד כיון שלא נוצר מהע"ז אלא רק תיקנו]. והא דאסור לכתחילה לכאורה הוא מחמת מה שמשתמש בעצי אשרה לצל חשיב הנאה, אך א"כ אף למ"ד זוז"ג מותר אסור לכתחילה מה"ט דמשתמש באיסוה"נ, ולהלן הובא מחלוקת הראשונים בזה בהנאת צל למ"ד דחשיב זוז"ג מותר אם אסורה לכתחילה ועי"ש בהערה וצ"ע. אמנם הטור שם בשם ר"י כתב שאסור אף בדיעבד[[3]](#footnote-3) והדק"ל דהא ליכא הנאה בעצם. ומזה נראה דאיסור נגרם אינו מחמת שהוא עצמו נאסר אלא שע"י זה נהנה מהאיסור עצמו ומשו"ה אף דהצמחים לא גדלו מצל הע"ז מ"מ הועילו לו שיגדל. ושו"ר כן בשער"י ש"ג ריש פכ"ה. ועצ"ע.

**גמ' מה שמשביח בנביה פוגם בצל.** וצ"ב דבשלמא בהקדש שמשביח בעור ופוגם בבשר התם ההנאה היא רק מהדמים וכיון שפוגם בבשר תו ליכא תוספת בדמיו וליכא הנאה להקדש אבל הכא שהאיסור ההנאה מגוף הדבר הרי נהנה ממה שמשביח מחמת הזבל ומה איכפ"ל שכנגד זה פוגם ע"י הצל. ואולי דנים על התועלת בצמיחה ובסה"כ ליכא תועלת לצמיחה. עוד צ"ע שהעלים של הנביה משביחים ועלים אחרים עושים את הצל. ובחולין דף ח' איתא דמותר לשחוט בסכין של ע"ז דמקלקל הוא והיינו משום דנפחת מדמיו דחי שוה טפי משחוט משא"כ בשבת שמלאכת מחשבת אסרה תורה, והרמ"א סי' רכ"ב סי"ב למד מזה למודר הנאה לע"ז והט"ז דחה דודאי איכא הנאה שאדם רוצה לשחוט כדי לאכול וע"ז שאני, ונראה מדבריו דבע"ז אין תלוי במה שנהנה אלא במה שהרויח ממון. ולדבריו אולי י"ל דהכא נמי כיון שסו"ס לא נתרבה ממונו מחמת ע"ז לא נאסר. ועי' בשער"י שם [אות כ"א בנדמ"ח] שביאר כעי"ז ועפ"י זה ביאר הטעם דמהני להוליך הנאה לים המלח שעי"ז נסתלקה ההנאה שלא הועיל לו הע"ז.

**בגמ' וסבר ר"י זוז"ג אסור והתנן רבי יוסי אומר נוטעין יחור של ערלה ואין נוטעין אגוז של ערלה מפני שהוא פרי וכו' מודה ר"י שאם נטע והבריך והרכיב מותר.** לפרש"י תרי מילי נינהו דנטע אף שלא הרכיב שרי דהפירות באו בגרמת האגוז והקרקע יחד וחשיב זוז"ג וכן כשהרכיב היחור חשיב זוז"ג וש"מ דלר"י זוז"ג שרי. ולפי"ז הא דאין נוטעין הוא רק לכתחילה, ואע"פ דזוז"ג מותר מ"מ לכתחילה אסור. ועי' להלן.

אולם התוס' כתבו דהא דאין נוטעין לר"י היינו אף בדיעבד דבנטיעה לחוד לא חשיב זוז"ג וכ"כ להלן בע"א דאגוז וקרקע שני ענינים הם ולא חשיב זוז"ג דגרמת האגוז חשיב כגורם אחד, והא דשרי ר"י בנטע והרכיב חדא מילתא היא שנטע האגוז של ערלה ואח"כ הרכיב דבזה חשוב זוז"ג שהפרי גדל מאילן של איסור ושל היתר. אמנם עי' בריטב"א שתמה על תוס' דאגוז וקרקע לא חשיב ב' ענינים כיון דמשניהם הצמח יוצא [משא"כ בהנאת צל חשיב ענין בפ"ע דאין הצל מגדל את הצמח אלא דמונע מלהתייבש]. וכן י"ל לדעת רש"י[[4]](#footnote-4). ובדעת תוס' עי' במהר"ם דגידולין אסור משום שזהו הפרי עצמו ולכן עדיף מהקרקע שהיא רק נותנת כח צמיחה בפרי ולהכי לא חשיב זוז"ג, ולפי"ז משמע דעדיף מגורם בעלמא אלא זהו כהפרי עצמו וכן משמע בתורא"ש שכתב דהיינו דקא מסיים ר"י מפני שהוא פרי כלומר שהוא חשוב כפרי עצמו. [ולו"ד היה נראה דמפני שהוא פרי היינו האגוז עצמו שהוא פרי ונאסר משום ערלה לאפוקי יחור דלא חל עליו שם ערלה כיון שאינו פרי].

ולפי"ז איכל"מ דאף אם נגרם אסור רק מדרבנן הכא אסור מדאורייתא דהוי טפי מגורם, אך מהתוס' להלן ד"ה שאם נטע לא נראה כן דכתבו שאין לאסור גידולין אלא באיסור הנאה ולא באיסור אכילה שאין אוכל האיסור עצמו ומבואר דאין זה ממש כהפרי עצמו ועי' להלן מהקה"י שביאר דבריהם דאיסור נגרם מאיסוה"נ אינו שנעשה הנגרם כהאיסור עצמו אלא רק דנהנה על ידו מהאיסור. ומבואר דהכא איסור נגרם הוא אלא צ"ל שסברת התוס' רק דהגורם של גידול שהוא כהפרי עצמו לענין זה עדיף מהגורם של הקרקע ולכך חשיב שעיקר הגורם הוא הפרי ולא הקרקע, וכן נראה לשון התורא"ש אבל הכא גידול העפר לא מקרי גורם לבטל עיקר האגוז.

והרמב"ם מעשר שני פ"י ה"כ כתב להדיא דאם עבר ונטע אגוז של ערלה מותר וכן בעבר והרכיב כתב בהל' כ"א דמותר ומשום דזוז"ג מותר [ומשמע דקאי גם על הל' כ']. והיינו כרש"י דחשיב זוז"ג ואף לר"י אסור רק לכתחילה.

ולפרש"י דנטע והרכיב תרי מילי נינהו והרכיב לחוד נמי חשיב זוז"ג, ופירש שהרכיב היחור באילן זקנה והוי זוז"ג כמו ילדה שהרכיבה בזקינה. והתוס' פליגי דזה שרי לכו"ע מטעם דבטל היחור שהרכיב באילן הזקן [ורק באופן הנ"ל שנטע אגוז שכבר נאסר משום ערלה הוי גידולי איסור ובזה לא שרי אלא מדין זוז"ג], וכן הקשה הרמב"ן על רש"י. והר"ן תי' דדין ביטול ודין זוז"ג מותר חד דינא נינהו דהא גופא טעמא דזוז"ג מותר משום ביטול [[5]](#footnote-5). ולשיטת התוס' שהנוטע חשיב כגורם אחד כיון שהם ב' ענינים צ"ב אמאי רבנן מתירין עכ"פ בדיעבד. ועי' להלן בתוס' ד"ה הא רבנן.

**למ"ד זוז"ג מותר אי שרי לכתחילה**

התוס' לשיטתם דר"י אסר אף בדיעבד כתבו דלכתחילה גם לרבנן אסור, וכ"כ הריטב"א דודאי אף למ"ד זוז"ג מותר לכתחילה אסור דאל"כ מצינו הנאה באיסוה"נ, וכ"מ ברמב"ן. ויל"פ כוונתם שבעצם הנטיעה חשיב הנאה שהרי הוא משתמש באיסור [וכ"כ החזו"א סי' נ"ז ב']. וכ"כ התוס' לעיל מ"ג ע"ב ד"ה אמרו דאף לר"י דשוחק וזורה לרוח משום דזוז"ג מ"מ ודאי אסור לזבל משום דמכוון ליהנות[[6]](#footnote-6).

והתוס' כאן הוכיחו זאת דאל"כ אמאי ערלה צריכה שריפה הא יכול ליטע אותה ולהוציא ממנה פירות. ועי' צל"ח דע"כ דסברי דאין מצות שריפה מה"ת בערלה, והיינו דא"כ ל"ק אמאי צריך שריפה דד"ת הוא לשרוף את הערלה אף שיש אפשרות להשתמש בה דרך היתר. ועי' בהגר"א אבהע"ז קכ"ד ב'. אולם הביאו מהשע"ת ש"ג או פ"ג דיש מצוה לשרוף וכ"כ הרע"א בגהש"ס תמורה ל"ד והראשונים הוכיחו כן מסוגיין דאין נוטעין. [אולם לתוס' דלר"י אסור אף בדיעבד ליכא ראי' למאן דשרי דאסור לכתחילה].

אמנם לפרש"י דלר"י בדיעבד שרי משום זוז"ג ולא אסר אלא לכתחילה, לפי"ז ע"כ דלרבנן מותר אף לכתחילה ונמצא דס"ל דזוז"ג מותר אף לכתחילה, וכ"מ בתוס' להלן ס"ב ד"ה אתי דלכתחילה אסור רק משום דחיישינן למ"ד דזוז"ג אסור. והא דהוכיחו התוס' מדבעינן שריפה י"ל דרש"י ס"ל דערלה טעונה שריפה מה"ת וכ"כ הצל"ח. מיהו קשה דהא נהנה מאיסוה"נ כשמשתמש בהם וכנ"ל. ועי' בריטב"א שעמד בזה, ומתחילה כתב דהא דאמרינן מודה ר"י היינו לנפשיה ורבנן לא פליגי, ועוד הביא מהראב"ד דסיפא דהרכיב מיירי בכפניות וע"ז פליגי רבנן דכפניות אינם פרי ולכך שרי אף לכתחילה. וכ"כ הר"ן. ולפי"ז בזוז"ג דאיסורא מודו רבנן דלכתחילה אסור.

ומדברי התוס' כאן משמע דהאיסור לכתחילה הוא מה"ת, דמה"ט בעי שריפה, וכן משמע לריטב"א הנ"ל. וכ"כ בתו' הרשב"א פסחים כ"ו ע"ב דלמ"ד דזוז"ג מותר מ"מ אסור לאפות בו את הפת דמודי **דעובר בלאו** דמ"מ נהנה מעצי ערלה, וכ"ה בריטב"א שם. אמנם הר"ן כתב דלכתחילה אסור משום דמבטל אסור לכתחילה [דס"ל דזוז"ג מדין ביטול הוא כדלהלן] ומשמע שזהו רק מדרבנן וכן נראה בלשון הרמב"ן **שראוי לגזור**, ולמש"נ דמה שמשתמש באיסור הא גופא הנאה לכאורה דאורייתא הוא ומשמע דהרמב"ן והר"ן סברי דלא חשיב שמשתמש באיסור וצ"ב. ובתבו"ש סי' י' ס"ק א' הוכיח מגמ' פסחים מ"ח דבישול בעצי אשירה הוא מה"ת דיליף לה מלא ידבק, ורק ההנאה מהנגרם י"ל שהיא מדרבנן.

ובפסחים דף כ"ו בהא דלמ"ד דזוז"ג מותר תנור חדש שהסיקו בעצי ערלה יוצן ולא יותץ, ואף דלכתחילה אסור כתבו התוס' שם דמשום הפסד התנור חשיב כדיעבד ומשמע דהאיסור לכתחילה הוא רק מדרבנן, ובחזו"א סי' נ"ז ב' תמה דהא משתמש באיסוה"נ ואמאי שרי משום הפסד, וכתב דלו"ד התוס' י"ל דתנור שאני דאין משתמש באיסור עצמו אלא שהוא נגרם מאיסוה"נ [עי' חזו"א סי' נ"ט י' דאיסור זה הוא דרבנן] ולכן שרי כשהשימוש הוא רק באופן דזוז"ג, משא"כ בנוטע שמשתמש באיסור עצמו. וציין שכ"כ הרא"ש שם. אמנם ע"ש ברא"ש שסיים כתוס' דאי אמרינן דיותץ יהא התנור מופסד והוי כדיעבד, ומבואר דאף כשאינו נהנה מהאיסור עצמו אלא מהנגרם וגם הוי זוז"ג לכתחילה אסור אף למ"ד דזוז"ג שרי, ולהכי הוצרך לומר דהוי כדיעבד. ואף שלדבריו אין מקור לזה מהאיסור לנטוע אילן ערלה כיון דהתם משתמש באיסור עצמו, עי"ש בקרב"נ שהרא"ש הכריח כן מהא דתנור ישן יוצן אף דאינו משתמש באיסור עצמו וגם הוי זוז"ג וע"כ דלכתחילה אסור בכל גווני וע"כ דבתנור חדש חשיב דיעבד. ולפי"ז י"ל שגם התוס' נתכוונו לדברי הרא"ש, וכ"מ בחזו"א סי' נ"ט י' עי"ש [אמנם בתוס' ק"ק דמשמע דתי' זה בא ליישב הקושיא מנוטע אילן ערלה ולא הביאו תנור ישן]. וע"ע בריטב"א בפסחים שם דבתנור עיקר הגורם הוא העצים ומשמע דר"ל דמדינא לא חשיב התנור גורם ולכך התירו במקום פסידא.

ועי' שער"י ג' כ"ה [עמ' רע"ג] שעמד בזה דמהר"ן בסוגיין שאסר רק משום מבטל איסור לכתחילה מוכח דכל היכי דההנאה מהדבר מותרת מותר גם לכתחילה להשתמש כדי ליצור הנאה זו. וכן הוכיח מהתוס' פסחים דף ה' ע"א שמותר להסיק בחמץ כדי להנות מאפרו. ועי' רעק"א פסחים כ"ב לענין אבמה"ח שאם נוהג מחיים יהא אסור לחרוש בשור וחמור יחדיו למ"ד זוז"ג אסור ומשמע דלמ"ד מותר אף לכתחילה מותר להשתמש באבמה"ח.

והרמ"ז שליט"א העיר עוד מהגמ' חולין הנ"ל שמותר לשחוט בסכין של ע"ז משום דמקלקל הוא והרי מ"מ הוא משתמש באיסוה"נ. ומשמע דכיון דהתוצאה לא חשיבא הנאה שרי גם לכתחילה וצ"ע.

**הנאת צל מאילן של ע"ז לכתחילה**

ולמבואר לעיל דאף למ"ד דזוז"ג מותר מ"מ לכתחילה אסור כמו שאסור ליטע אגוז של ערלה, הקשה הרמב"ן דה"נ נימא במתני' דאף דזוז"ג מותר מ"מ לכתחילה אסור ומנלן דסבר ר"י זוז"ג אסור. ובתורא"ש הקשה כן על רבנן דמתני' שמתירין לכתחילה לזרוע ירקות בימות הגשמים [וצ"ע להרמב"ן דהו"ל להקשות לרבנן לדינא כהתורא"ש] ותי' הרמב"ן דדוקא כשנוטע בידים אסור לכתחילה אבל במתני' דהנאה דממילא היא ולא על דעת אותה הנאה נטעו מתחילה שרי לכתחילה [עי' בהג' הגרא"ז להלן מ"ט דטעמא משום דהוי כאפשר ולא מכוון]. והו"ד בר"ן ועי' בריטב"א דהנביה שכבר נפלה בטלה בקרקע והיינו דאין הנאה מהעלים עצמם אלא שזבל העלים נותן כח בקרקע להצמיח. וע"ע בתורא"ש בנוס"א קצת.

והרמב"ם ע"ז פ"ז הי"ד כתב כן לדינא דמותר לזרוע ירקות תחתיה אף בימות החמה [ודלא כמתני' כמשנ"ת לעיל דס"ל דלמסקנא מתני' קיימא כמ"ד זוז"ג אסור] וכתב בבהגר"א סי' קמ"ב ל' דהכא שרי אף לכתחילה מטעמא הנ"ל דהכא חשיב כממילא ולא הוי מבטל איסור לכתחילה וכעי"ז בש"ך וט"ז שם. וכבר כתב כן הריטב"א להלן מ"ט ע"א. וכן מוכרח מכל הראשונים שנתקשו דאי מתני' כמ"ד זוז"ג אסור מ"ט ברישא אסור לזרוע תחת עצי הע"ז משום הנאת צל ומדלא תי' דהכא אסור רק לכתחילה ע"כ שלמ"ד זוז"ג מותר גם הנאת צל מותרת לכתחלה כדפי' בסיפא.

אכן הרמב"ן שם [ד"ה וראיתי] הקשה על הרמב"ם דאף אם מותר בדיעבד אבל לכתחילה ודאי אסור כמו בנוטע אגוז של ערלה, ובהג' הגרא"ז תמה מדבריו בעצמו דבנביה מותר לכתחילה משום דממילא הוא וה"נ בהנאת צל. וע"כ צ"ל דס"ל להרמב"ן דבהנאת צל לא חשיב כממילא כיון שבשעה שזורע העלים העושים הצל קיימים ולא דמי לנביה שלא היתה בשעת הזריעה אלא באה אח"כ, וכמש"כ הריטב"א וכעי"ז בתורא"ש משא"כ בצל. [ואמנם הגר"א פי' ברמב"ם כהר"ן דלכתחילה אסור משום אין מבטלים איסור לכתחילה והכא אינו עושה מעשה בעלי האשירה לא חשיב מבטל איסור], אולם הריטב"א גופיה אף דפי' דהנביה אינו בעולם מפרש כמש"כ שגם בצל מותר לכתחילה וצ"ל דס"ל שגם בהנאת צל השתא החמה אינה בעולם, ועי'.

והנה הרא"ש חולין פ"ק ס"ט כתב דהא דאין זורעין תחתיה איסורו רק לכתחילה, ופשוט דקאי למ"ד זוז"ג אסור או דהכא חשיב כגורם אחד ועל זה קמ"ל דאף דליכא התירא דזוז"ג מ"מ בדיעבד מותר משום דעיקר ההנאה אינה מהצל אלא מהקרקע [וכ"כ הב"ח סי' קמ"ב בדברי הטור שלדינא להרא"ש מותר דמש"כ בחולין דלכתחילה אסור הוא למ"ד זוז"ג אסור] ומה שהקשה בתורא"ש דאי רבנן סברי דזוז"ג מותר אמאי בהנאת הצל אסור ולא תי' דמתני' לכתחילה קאמרה כדכתב ברא"ש בחולין, ע"כ דס"ל דלמ"ד זוז"ג מותר בהנאת צל אף לכתחילה מותר כיון דלא חשיב מעשה אלא ממילא וכנ"ל ברמב"ם.

אלא דא"כ צ"ב לשיטתו דאף למ"ד זוז"ג אסור מותר בדיעבד אמאי אסור לכתחילה הרי ממילא הוא. וע"כ צ"ל דלמ"ד דזוז"ג אסור האיסור לכתחילה הוא משום שיוצר את ההנאה שבאה אח"כ אלא שאחר שנגרם מותר להנות ממנה משום דעיקר שם הגמר אינו על האיסור אלא על ההיתר אבל כשעושהו לכתחילה אסור. משא"כ למ"ד זוז"ג מותר, ועי'.

**טעם היתר זה וזה גורם**

נתבאר לעיל דהראשונים פליגי בעיקר היתרא דזוז"ג, דלרש"י והר"ן הוא מטעם ביטול, ולתוס' והרמב"ן הוי היתר בעצם דהנגרם מאיסוה"נ לא נאסר אלא כשנגרם ע"י האיסוה"נ לחוד, וצ"ב.

ולעיל הובא מהר"ן דהיתר דזוז"ג הוא רק כשהם מעורבים ולכאורה זה כשיטתו דטעמא משום ביטול וכשאינם מעורבים לא שייך ביטול, אולם לפי"ז צ"ב מש"כ שם דלמסקנא אפי' כשאין מעורבים חשיב זוז"ג, והרי הכא לא שייך ביטול. והנה הרמב"ן כתב ג"כ דכשאינם מעורבים ליכא היתר דזוז"ג ואף בדיעבד אסור וכנ"ל. עוד עי"ש שצידד דאפי' עשה מדורה מעצי איסור ומדורה בפ"ע מעצי היתר מסתבר דלא חשיב זוז"ג ואסור אף בדיעבד כיון שאינם בתערובת. והרי מדברי הרמב"ן דהרכבת ילדה בזקינה שרי מטעם ביטול ולא מטעם זוז"ג מבואר דזוז"ג אינו מטעם ביטול כנ"ל. וע"כ דסברא זו דאינם מעורבים אסור אינה משום דלא שייך ביטול אלא הוא סברא דחשיב גורם שלם, וצ"ב.

ועי' עוד בר"ן דלכתחילה לכו"ע אסור משום דאין מבטלין איסור לכתחילה וזה כשיטתו דמטעם ביטול הוא. אולם מרש"י הנ"ל מבואר דלרבנן שרי ליטע אף לכתחילה ולא אמרינן אין מבטלין איסור לכתחילה. אולם באמרי בינה בב"ח סי' ו' כתב דע"כ מש"כ הר"ן דלכתחילה הוי מבטל איסור לכתחילה דא"כ אף לאחר שביטל נקנסיה כדאמרינן בעלמא וע"כ דהכא אין זה ממש ביטול איסור, וצל"ע.

וע"ע בשו"ת אבנ"מ ס"ו דלשיטת הר"ן דטעמא משום ביטול לא קשה איך מותר זוז"ג בע"ז הרי אין בה ביטול, דבע"ז נמי שייך ביטול ורק כשנפל היתרא לגו איסורא לא בטיל. אבל בחמץ שאין בו ביטול אין היתר דזוז"ג, וכמו"כ בהקדש שאין בטל בכל גווני לא שייך דין זוז"ג עי"ש מה שהביא מעצי הקדש. אולם בשער"י ש"ג פכ"ה כתב דאין כוונת הר"ן כדין ביטול כפשוטו וכ"כ בשו"ת תורת חסד סי' כ"א, [וזה כהאמרי בינה].

ובאמת צ"ב אמאי חשיב ביטול בזוז"ג דבשלמא בהרכבה שהאילן עיקר איכא רובא אבל בעלמא הא תרוויהו שוים הם, ועי' חי' רבינו דוד פסחים כ"ו ב' שעמד בזה ותי' דהכא דליכא ממשות איסור אלא שגורם ליצירת הדבר כל שלא גרם לבדו מותר, וכעי"ז בשו"ת אב"מ ס"ו דכיון דגורם בעלמא הוא אפי' חד בחד בטל. וכן נראה בחי' הר"ן כאן ז"ל: "דכי היכי דאי איתיה לאיסורא בעיניה בטל חד בתרי וכו' ה"נ היתר הבא מכח גרמת איסור כל היכי שאיסור והיתר גרם לו הרי הוא **כאילו** נתבטל איסור זה". ולשונו משמע נמי דלא הוי ממש דין ביטול אלא כיון שאינו גורם לבדו אין לו חשיבות כ"כ לאסור.

**דף מ"ט ע"א**

**תוס' ד"ה שאם נטע וכו' וי"ל דערלה שאסורה בהנאה יש לאסור הגידולין שגם זה הנאה היא אבל באיסור אכילה אין לאסור הגידולין שאינו אוכל איסור עצמו.** ובקה"י סי' י"ט ביאר דבריהם דיל"פ דאיסור הנאה מהנגרם מהאיסור משום דנחשב כאיסור עצמו או דע"י דנהנה מהנגרם הרי הוא נהנה מהאיסור. וי"ל דבקושייתם סברי דטעמא דהנגרם אסור משום שהוא כהאיסור עצמו וא"כ גם באיסורי אכילה יאסר, ותי' דאין הגדל מהאיסור כאיסור עצמו אלא דכשנהנה מהגידולין חשיב שנהנה מהאיסור עצמו וזה רק באיסור הנאה אבל במקום שלא נאסר אלא האכילה הרי כשאוכל הגידולין אינו אוכל את האיסור עצמו. אמנם כתב הקה"י דיל"ד דאף אם הנגרם כהאיסור עצמו מ"מ זה דוקא באיסוה"נ ולא באיסורי אכילה. [וצל"ע בתורא"ש שהוסיף "ולא דמי לאיסורי אכילה כי כבר נתבטל האסור בקרקע" ומשמע דעצם הגידולין אסור גם באכילה ורק משום ביטול לקרקע הוא דשרי].

אך בעיקר דברי התוס' דבאיסורי אכילה אין איסור בנגרם מהאיסור הקשו האחרונים דבתרומה נמי מצינו דין זוז"ג כדלהלן לענין שאור של תרומה ושל חולין שנצטרפו וחימצו, וכן קשה מולד טריפה דתלינן לה בדין זוז"ג, עי' נחל"ב סי' ושער"י שם [בנדפמ"ח אות כ"ב] וקה"י סי' כ'. ועי"ש שתי' דהתם חשיב שהאיסור עצמו קיים דולד טריפה חשיב יוצא מהאיסור וכן שאור של תרומה הוא עצמו נמצא שם וצ"ל דאף כשסילקו נשאר ממשות טעם אלא שהוא בטל אי לאו דחשיב מעמיד וזה תלוי אם חשיב גורם ונידון זה אי חשיב גורם תלוי בדין זוז"ג. [וצל"ע ברבינו דוד פסחים כ"ו דמשמע דלא נשאר בעיסה לא ממשו ולא טעמו ואולי כוונתו משום דלא נרגש טעם אבל יש שם משהו וצ"ע. ושו"ר בשו"ת הר"ן סי' ע' כל שאין ממש האיסור שם כשאור שנתבטל אלא שנשאר טעמו אע"פ ששבחו ניכר בעיסה וכו' ומשמע כהקה"י].

**טעם האיסור בדבר הנגרם מאיסור הנאה**

ובעיקר הנידון אם איסור דנגרם משום שכשנהנה מהנגרם מהאיסור הוי הנאה מהאיסור עצמו או משום דהנגרם עצמו חשיב דבר האסור עי' שער"י שם שהאריך בזה והוכיח דהוא עצמו אסור מדמבואר להלן מ"ט ע"ב שאם נתערב באחרות יש לו ביטול ואם איסורו רק משום שנהנה מהאיסור לא שייך בזה ביטול. ועוד הוכיחו דבערלה פ"ג מ"ד מבואר דתבשיל שבישלו בעצי ערלה טעון שריפה וש"מ דהוא עצמו החפצא דאיסורא [ואמנם בקה"י שם הביא מהכרתי דאפרו אסור כיון שאינו טעון שריפה והוי מהנקברים דאין שריפתן מתירה את האפר דלא שייך לומר נעשית מצותו וצ"ע ממשנה הנ"ל]. אמנם בע"ז מצינו דלר"א יוליך הנאה לים המלח ומבואר דאין לו דין איבוד, ובחי' הגרי"ז זבחים ע"ב חילק דבע"ז הדין איבוד הוא בחפצא דע"ז והנגרם אינו כע"ז עצמה אבל דין שריפת ערלה הוא משום האיסוה"נ וחל איסור הנאה גם על הנגרם.

ולאידך גיסא כתב השער"י דא"א לומר דאיסורו משום דחשיב ממש כהאיסור עצמו דהא אמרינן דאי יש שבח עצים בפת אסור אף בזוז"ג, ועוד מדאסרינן גם בהנאת צל, והתם ליכא למימר דחשיב כהאיסור עצמו דלא הוי אלא מונע נזק, [ואולי בזה תלוי מחלוקת הרא"ש בחולין והר"י בטור הנ"ל אם אסור בהנאת צל בדיעבד למ"ד זוז"ג אסור], ועוד יש להוכיח מהא דאמרינן דמה שמשביח בנביה פוגם בצל ואי אסור משום דהוי חפצא דאיסורא א"כ מה יועיל דאין לו הנאת ממון מ"מ משתמש בצל ע"ז, וצל"ע. ובשער"י שם מסיק דאיסורו משום דמשתרשי ליה דכל שנתרבה ממונו מהאיסור חשיב ממון של איסור עי"ש שהאריך בזה, ועצ"ב.

**ובאיסור הנאה מדבר הנגרם מאיסוה"נ יל"ע אם זה מה"ת או מדרבנן**, ועי' ברא"ש חולין סי' ט' שבלשונו מבואר שהוא מדרבנן וכ"כ בחזו"א סי' נ"ט י', ובתבו"ש יו"ד סי' י' ה' הביא מהראשונים דמדאורייתא הוא וצידד דאף לרא"ש ההנאה מהנגרם אסורה מה"ת ורק מה דאסור אף כשמוליך הנאה לים המלח זהו מדרבנן. [ועי' בשער"י שם כ"א בנדמ"ח].

**תוד"ה הא רבנן והא דשרו לעיל נטע והבריך לאו משום דאית להו זוז"ג מותר אלא משום דמה שגדל מן האגוז עצמו יהא מותר.** וכוונתם דלמאי דאמרינן דלרבנן זוז"ג אסור [וכן מסקינן להלן דר"י לדבריהם דרבנן קאמר] ע"כ מה שלרבנן שרי מה שגדל מהאגוז אינו מטעם זוז"ג, ולזה ביארו דמה שגדל מהאגוז עצמו מותר כלומר דאף באופן שיש רק גורם דאגוז שהוא גורם אחד של איסור מותר. אך לא נתבאר הטעם דהא הוי גידולין של ערלה, וביותר דלמש"כ התוס' דאף דלר"י זוז"ג מותר הכא חמיר טפי משום דהוי פרי א"כ מ"ט דרבנן, ועי' תורא"ש לעיל בע"ב ומדבריו נראה דגזה"כ הוא דרק הפרי אסור ולא היוצא ממנו, וכ"כ המהר"ם.

והרמב"ן וכן הר"ן הביאו מהירושלמי דטעמא דלרבנן אם נטע מותר משום דהזרע כלה בארץ עד שלא יצמיח. [ובנחל"ב העיר דבירושלמי שלפנינו ליתא להאי טעמא]. ודבריהם צ"ב דמה בכך שכבר כלה והרקיב דמ"מ הוא אסור ואי משום דאינו ראוי לאכילה הא התיר דנפסל מאכילת כלב הוא רק באיסורי אכילה אבל לא באיסוה"נ, וכדחזינן דהנקברים אפרן אסור ורק בנשרפין שרי משום דנעשה מצותו. ועוד דאף דאינו החפצא דאיסורא מ"מ הרי נגרם מאיסוה"נ. ועי' נחל"ב שעמד בזה והוכיח מזה דכוונת הירושלמי דלרבנן שרי משום דזוז"ג מותר אלא דלא נימא דהוא עצמו אסור על זה אמרו דכלה האיסור. ועדיין קשה מהנקברים וצ"ל דנקברים אפרן אסור משום דלא גרע מנגרם מאיסוה"נ ועי"ש בנחל"ב וצ"ע. ואפשר שכוונת הראשונים עפ"י הירושלמי דכשכלה בארץ בטל ונעשה חלק מהקרקע ותו ליכא חפצא דאיסורא הנגרם מאיסור הנאה. ועי' חזו"א ערלה סי' ג'.

**פרה שנתפטמה בכרשיני עכו"ם**

מבואר בגמ' דפרה שנתפטמה בכרשיני עכו"ם תלוי בדין זוז"ג. ופרש"י דגורם ההיתר הוא משום שאף היא היתה גדילה קודם לכן ע"י שאר אכילות. והיינו דאתמול נתפטמה ע"י אכילות של היתר. וצ"ע דמה שגדל עכשיו לא גדל ע"י שאר אכילות ומה שגדל אתמול ע"י שאר אכילות הוא מותר וליכא זוז"ג על אותו דבר אלא תערובת בשר שגדל ע"י איסור ובשר שגדל ע"י היתר. וכן תמה בנחל"ב סי' י"ח ע"ב. ואכן התוס' לעיל מ"ח ע"ב כתבו שאכלה כרשיני איסור ושל היתר ביחד והיינו דדוקא כה"ג חשב זוז"ג.

ועי' פר"ח סי' ס' שכוונת רש"י דמה שגדל היום ע"י אכילת האיסור הוא עצמו גדל גם ע"י היתר והיינו הפרה עצמה שהיא מגדלתו מכח מה שאכלה דבר היתר ולפי"ז כתב דאף אם לא אכלה כל ימיה אלא דברי איסור, מ"מ גם הבשר שמתחילת לידתה גורם לה לגדול והוי זוז"ג, ורש"י לרווחא דמילתא נקט הכי, וכ"כ הנחל"ב שם. אמנם לתוס' לא הוי זוז"ג אלא מחמת כרשיני היתר אבל הבשר לא משוי ליה גורם של היתר, ולדבריהם ודאי אם אכלה כל ימיה כרשיני איסור אסורה דלא הוי זוז"ג. וכ"כ הרמ"א סי' ס' ס"א והש"ך שם עפ"י התוס' בתמורה ל"א א' [אלא דהתוס' כתבו זה בלשון ספק].

וצל"ב במה פליגי אי הבשר חשיב גורם. וי"ל דהתוס' לטעמייהו דבב' ענינים לא הוי זוז"ג, והבשר חשיב ענין אחר דומיא דאגוז וקרקע דחשיב האגוז גורם אחד דאיסורא אף שלא היה גודל בלא הקרקע, וה"נ הבשר הוא רק כקרקע אבל אינו עצם הדבר המצמיח. וצ"ת.

**שאור של חולין ושל תרומה שנפלו לעיסה**

**גמ' שאור של חולין ושל תרומה שנפלו לעיסה וכו' וחימצו ר"א אומר אחר אחרון אני בו וחכמים אומרים וכו' אינו אסור עד שיהא בו כדי לחמץ.** ולאביי ר"א מיירי כשקדם וסילקו אבל אם לא סילקו אסור ואמרינן בגמ' דלפי"ז ע"כ דס"ל דזוז"ג אסור. אמנם מבואר בגמ' דיתכן לפרש דברי ר"א דלא כאביי אלא מיירי אף שלא סילקו וס"ל דזוז"ג מותר, ומ"מ כשנפל האיסור אחרון אסור, וצ"ל דכיון שהאיסור נפל אחרון חשיב שכל החימוץ נעשה מחמתו, ורבנן פליגי בזה וס"ל דאף אם נפל האיסור אחרון מותר דחשיב זוז"ג כיון שבלא ההיתר לא היה מחמיץ אא"כ יש באיסור עצמו כדי להחמיץ.

ולאידך גיסא בנפל ההיתר אחרון מותר, אף לאביי דלר"א זוז"ג אסור ואע"פ שבלא האיסור לא היה מחמיץ, וכדפרש"י דכיון שלא היה בו מעולם שיעור חימוץ לא חשיב זוז"ג, וביטל שני את הראשון. וצ"ל דטעמא משום דבפועל לא עביד חימוץ אלא שהועיל למה שנפל אחריו לחמץ, ומש"כ רש"י דביטל שני את הראשון צ"ב, וכן צ"ב מאי גרע מהנאת צל [ומהא דכשלא סילקו לאיסור דחשיב זוז"ג משמע שהוא מוסיף חימוץ כל זמן שהוא בתוך העיסה. ועי' תו"ש סי' שי"ח, וצל"ע].

ובשו"ע או"ח סי' שי"ח ס"ט כתב דכשנותן מלח בתבשיל נאסר המלח משום דנתבשל בשבת ומ"מ לא נאסר התבשיל דהמלח בטל לגבי התבשיל. וכתבו הפוסקים דאין לאסור משום שנותן המלח טעם בתבשיל ולא בטל דמיירי שכבר נתן קצת מלח מע"ש והו"ל זוז"ג, [ופי' המ"א דמיירי דהמלח של האיסור לא היה בו ליתן טעם דא"כ לא הוי זוז"ג וכסוגיין דביש באיסור כדי להחמיץ לכו"ע אסור. והט"ז שם ס"ק ט"ו חולק על השו"ע דלא שייך זוז"ג אלא כשנתן את שניהם יחד דפעולת החימוץ נעשית ע"י שניהם אבל הכא שנתנן זא"ז הרי המלח הראשון נתן קצת טעם ואחריו המלח השני לבדו הוסיף טעם ולא חשיב זוז"ג.

והתו"ש שם, וכן הפמ"ג פתיחה להל' תערובת ח"ג פ"א דחו את דבריו ממשנה דידן דלרבנן אף אם מתחילה נתן שאור של חולין ואח"כ של תרומה אם אין בו כדי לחמץ בפ"ע מותר, [ואמנם לר"א אסור אף להצד דס"ל זוז"ג מותר כנ"ל מ"מ הא קי"ל כרבנן, עי' ח"מ שם]. ובמעשה רוקח מיישב דברי הט"ז דהכא בפ"ע אינו פועל חימוץ כלל משא"כ התם שהראשון נותן טעם אלא שאינו נרגש בלא השני. וע"ע בתו"ש שם. ובשעה"צ שם נקט כהאחרונים דלא כהט"ז.

עי' פמ"ג פתיחה להל' תערובת ח"ג שנסתפק לענין נותן טעם אם בצירוף ההיתר נרגש טעם האיסור אי מהני לאסור דומיא דחימוץ דאף דנתחמץ רק ע"י צירוף ההיתר אסור. והאחרונים העירו דמפורש בר"ן להלן ע"ג ע"ב דשרי ולא דמי לזוז"ג דבאיסור גורם הרי הוא כאילו נתהוה העיסה מהאיסור ולזה אף כשרק ע"י צירוף ההיתר החמיץ דמ"מ הוא פעל פעולתו משא"כ בנו"ט כל שהוא עצמו לא נתן טעם אינו אוסר ובטל. ועי' נחל"ב סי' י"ז.

**תוד"ה עד שיהא באיסור כדי לחמץ פירוש ואז אסור אפי' יש בהיתר נמי כדי לחמץ.** ומבואר דאף למ"ד זוז"ג מותר אם יש בכל אחד כדי לגרום החימוץ אסור. וכ"כ תוס' להלן ס"ח ע"ב ד"ה לר"ש. ועי' שו"ע יו"ד סי' פ"ז ובש"ך וט"ז ופר"ח שם שנקטו כן לדינא, אולם בתוס' פסחים כ"ז כתבו דהכא מיירי כשאין בהיתר כדי לחמץ. וכבר עמד בזה המהרש"א שם דפליגי על תוס' דידן, אמנם בחת"ס כתב דהתוס' בפסחים מפרשים המשנה כר"ש דס"ל דשרי משום נטל"פ, עי' בגמ' דף ס"ח דהיכי דכל אחד יש בו כדי להחמיץ בב' שעות עכשיו הוא מחמיץ בשעה אחת וא"כ בשעה שמשביח שניהם השביחו ולא האיסור לבדו, ואח"כ כשראוי להחמיץ לבדו הוי נטל"פ ורבנן סברי דכיון שראוי לחמע בו עיסות אחרות הוי שבח[[7]](#footnote-7).

**הסיק בה את התנור - ואפה בו את הפת**

**פסחים כ"ו ע"ב עי' כל הסוגיא עד כ"ז ע"ב. בפלוגתא דרבנן ורבי, לרבי יש שבח עצים בפת ואסור אף דזוז"ג מותר, הטעם עי' ר"ן שם [ובסוגיין] וחי' הר"ן שם שו"ת הר"ן סי' ע', מהרש"ל מהרש"א ופנ"י ועי' בס' מקור מיים חיים בהקדמה לסי' קמ"ב. מ"א סי' תמ"ה ס"ק ה' מחה"ש שם ועי' ביד אפרים שם באפה בעצי איסור ועצי היתר. ועי' פסחים ע"ה. לרבנן דאין שבח עצים בפת מותר, אם זה רק משום דזוז"ג מותר או גם בגורם אחד משום דליתא לאיסורא בעיניה, עי' רש"י כ"ז ע"א תוס' הרשב"א רבינו דוד שם. ונפ"מ גם אם מותר לכתחילה, עי' בגמ' דף כ"ז ע"ב ובתוס' הרשב"א שם.**

**לענין ע"ז - עי' גמ' ע"ז מ"ט ע"א ובמשנה בע"ב. טור ושו"ע סי' קמ"ב ס"ד, ב"י ש"ך וט"ז שם.**

**בגמ' פסחים כ"ו ע"ב ת"ר תנור שהסיקו בקליפי ערלה וכו' חדש יותץ ישן יוצן אפה בו את הפת רבי אומר הפת אסורה וחכמים אומרים הפת מותרת.** ומבואר בגמ' דחדש יותץ משום זוז"ג אסור, אבל הא דלרבי אפה בו את הפת אסורה, טעמיה משום דיש שבח עצים בפת אבל אין ראי' דזוז"ג אסור. ואיכא נפ"מ להלכה למאי דקי"ל דזוז"ג מותר, ולהנ"ל מ"מ אפה בו את הפת אסורה משום דיש שבח עצים בפת. וצ"ע דברי רש"י בע"ז דף מ"ט דמייתינן ראי' דלר"א זוז"ג אסור ופרש"י דזה נלמד מהא דאסר אפה בו את הפת. וצ"ע דהא למבואר בפסחים אין מזה ראי' דדלמא משום דיש שבח עצים בפת. ובאמת רש"י בפסחים פי' דהראי' מדאמר חדש יותץ, אבל לרש"י בע"ז צ"ע ועי' בר"ן בע"ז שפי' כרש"י דבישן הפת אסורה משום דזוז"ג אסור ואח"כ כתב להדיא דלהלכה אע"ג דזוז"ג מותר מ"מ אפה בתנור ישן הפת אסורה כיון דיש ש"ע בפת. וצ"ע. ועי' ריטב"א וחי' הר"ן.

**שבח עצים בפת**

בפסחים שם חדש יותץ והתניא בין חדש בין ישן יוצן ל"ק הא רבי הא רבנן וכו' אימור דשמעת ליה לרבי משום דיש שבח עצים בפת זוז"ג מי שמעת ליה [כלומר דאין ראי' דזוז"ג אסור, דדלמא בחדש שאפה בהיסק שני דהוי זוז"ג מותר]. ומבואר עכ"פ למסקנא דפליגי אם יש שבח עצים בפת, ויל"פ מחלוקתם בב' אופנים או דלמ"ד דיש שבח עצים חשיב כמו בעין ולאידך מ"ד לא חשיב אלא כגורם או דלמ"ד דיש שבח עצים לא הוי אלא כגורם ולאידך מ"ד לא חשיב אף כגורם. ויבואר להלן.

והנה לס"ד דטעמא דרבי משום דזוז"ג אסור מיירי אף כשיש עוד גורם של היתר כמו בתנור ישן או בחדש בהיסק שני שהעצים של היתר, ובפשוטו גם למסקנא דטעמיה משום דיש שבח עצים בפת מיירי אף שיש גורם דהתירא ומ"מ לא חשיב זוז"ג, וכ"כ בעה"מ דאף בתנור ישן אסור, וביאר דכיון דיש שבח עצים בפת כמאן דאיתא לאיסורא בעיניה, והיינו דכיון דחשיב כאיתיה בעיניה לאו משום נגרם נאסר אלא דהאיסור עצמו נמצא שם ומעורב בהיתר ובתערובת לא שייך היתר דזוז"ג כמו שכתבו האחרונים, עי' שער"י שהוכיח זאת מכאן. וכן כתב הר"ן דהוי **כאילו האיסור מעורב בו**. ולכאורה זה כבעה"מ. וכ"כ רבינו דוד. אמנם הר"ן בע"ז כתב דאפה בתנור ישן ישן שלא ציננו אע"ג דזוז"ג הוא תנור דהתירא ועצים דאיסורא חמיר מזוז"ג **לפי שהאיסור ניכר בהיתר**. ומשמע קצת דבאמת האיסור רק משום גורם אלא דאלים מהגורם דהיתר משום שהאיסור ניכר טפי. [ועי' רש"י ד"ה אימור וכו' יש שבח עצים **ואיסור גמור בה**, ולכאורה משמע כבעה"מ דהכא חשיב כאילו האיסור בעין, מיהו להלן בדין קערות משמע דמדין גורם הוא וצ"ע]. ואיכא נפ"מ באפאו בעצי איסור ובעצי היתר, דלטעם בעה"מ אסור דמ"מ איכא גם איסור כאן, אבל לטעם הר"ן מותר דהכא גם הגורם דהיתר ניכר ולא חשיב גורם דאיסורא. ועי' שו"ת הר"ן סי' ע' דמפורש כן לענין צביעה בסמנים של איסור ושל היתר. וכן הוכיח בחקרי לב סי' רי"ד [ועי' ביד אפרים סי תמ"ה מש"כ עפ"י המ"א שם ס"ק ה'].

ולהנ"ל דלרבי דיש שבח עצים בפת אסור אף כשיש גורם היתר, לפי"ז לרבנן דפליגי משום דאין שבח עצים בפת, יל"פ דמודו דמחמת העצים יש לאסור משום גורם אלא דפליגי בתנור ישן דהתנור הוא גורם דהתירא ושרי משום זוז"ג, דכיון דס"ל דאין שבח עצים בפת אין העצים אלא גורם לאפוקי מרבי דחשיב כמעורב בו או שניכר וליכא היתר דזוז"ג, אבל בגורם אחד דאיסורא מודים חכמים דאסור דסו"ס העצי ערלה גורמים ההנאה.

אך רש"י להלן בע"א פי' דלרבנן לא חשיב כלל גורם ואפי' בגורם אחד מותר כיון **דליתיה לאיסורא בעיניה**, וכ"כ רש"י כאן [ד"ה אימור] שכבר כלה האיסור. וכן נראה בתוס' ד"ה חדש יותץ דטעמא דרבנן משום דשלהבת אינה באה מהעצים אלא מחמת משהו הנשרף והוי כמו **גחלת דאין האיסור בעין** ומשמע דאפי' בלא תנור דליכא אלא גורם אחד מותר דכיון דאינו בעין לא הוי כגורם [ואולי יש לדחות דכוונת תוס' שבתוך הפת אין האיסור בעין וממילא הוי רק כגורם]. אכן יש להוכיח כן מהגמ' להלן כ"ז ע"ב דמקשינן לרבנן היכי משכח"ל עצים דאיסורא ולא תי' דבגורם אחד כגון שאפה בלא תנור דליכא התירא דזוז"ג וע"כ דאף בגורם אחד מותר לרבנן, וכן הקשה המהרש"ל שם. ומזה למד רש"י דלרבנן לא חשיב גורם כלל וכ"כ בתוס' הרשב"א דמהגמ' שם מוכח דבכל גווני מותר ודלא כריב"ם דטעמייהו דרבנן משום זוז"ג. וכן מסיק רבינו דוד שם.

ולפי"ז נמצא דלרבי הוי כאיסור ממש ואף באיכא גורם היתר אסור, ולרבנן מותר אף בליכא גורם היתר ומשום דלא חשיב כגורם כלל. וקצ"ע מנלן לפרש דפליגי מן הקצה אל הקצה [[8]](#footnote-8).

וי"ל דמשמע דלרבי הפת אסורה אף בתנור ישן ורבנן מתירין אפי' בתנור חדש בהיסק ראשון דכולו גורם של איסור וליכא גורם דהיתר. ועי' נחל"ב סי' י"ד.

מיהו צ"ב הטעם דאף דאין האיסור בעין מ"מ לא גרע מנגרם מאיסוה"נ. והנה לרבי דיש ש"ע בפת ואפי"ה בגחלים מותר פי' הרא"ש דטעמא משום דחשיב כאפר דמותר דהנשרפים אפרן מותר ולפי"ז כתב דבנקברים כמו חמץ דאפרן אסור דליכא היתרא דנעשית מצותו, אם אפה בו את הפת אסורה. ועי' טור וש"ע סי' קמ"ב ובש"ך שם. וכ"כ תוס' דף ע"ה, [ומש"כ התוס' ד"ה בישלה שגחלת אסור לכתחילה דלא דמי לאפר זהו רק לכתחילה מדרבנן אבל מדינא חשיב כאפר וכן ביאר בחקרי לב סי' ר"י], מיהו לשון התוס' משמע דטעמא משום דאינו בעין וכן משמעות רש"י להלן דליתא לאיסורא בעיניה. ושו"ר בביהגר"א או"ח סי' תמ"ה ס"ב דלמ"ד אין ש"ע בפת אף אם אפרן אסור הכא גרע דאין בשבח מהעצים אלא ממה שכלה עי"ש, וכן נראה ברש"י להלן כ"ז ד"ה הני קערות, ולפי"ז א"ש לשון רש"י ותוס' דליתא לאיסורא בעין, [אלא שצ"ב מ"ש מנגרם וי"ל].

והנה המהרש"א פי' דלרבי דיש שבח עצים בפת אין נאסר אלא תנור חדש בהיסק ראשון, אבל בתנור ישן שהסיקו בעצי איסור הוי זוז"ג ומותר, [אבל לס"ד דס"ל לרבי דזוז"ג אסור מיירי בכל גוונא, בין בתנור חדש בהיסק שני דהעצים הם ההיתר והתנור הוא הגורם. או בתנור ישן שאופה בהיסק דעצי איסור והתנור הוא גורם דאיסורא]. ולדבריו דרבי מיירי בגורם אחד ע"כ דרבנן מתירין אפי' בגורם אחד ומשום דאין שבח עצים בפת. וצ"ל כרש"י דלרבנן לא חשיב גורם. [אבל למבואר בדעת רש"י גופיה אינו כן אלא לרבי הוי טפי מגורם].

והאחרונים תמהו על המהרש"א מהראשונים והפוסקים שהפת אסורה אף בתנור ישן, וע"כ שלמ"ד דיש שבח עצים בפת חשיב כאילו הוא בעין וכשהוא בעין לא אמרינן זוז"ג מותר וכמש"כ בעה"מ, עי' פנ"י וקרני ראם שם, [ומה שהביא מהרמב"ן ל"מ ואולי כוונתו לבעה"מ].

והנה להו"א דגמ' דרבי ס"ל זוז"ג אסור כתב המהרש"א דרבי ורבנן פליגי בזוז"ג, ולכאורה היינו דלכו"ע אין שבח עצים בפת אלא דרבי אוסר משום זוז"ג, אך לרש"י הנ"ל שאם אין שבח עצים לא חשיב גורם כלל ע"כ דגם להו"א לרבי יש שבח עצים ומ"מ תלוי בזוז"ג וכדברי המהרש"א הנ"ל.

אמנם עי' חזו"א דמשמעות הגמ' שגם להו"א פליגי ביש שבח עצים בפת וכ"מ מרש"י. ולפי"ז מוכרח שגם אם יש שבח עצים עדיין תלוי בזוז"ג, אלא דרבי ס"ל דזוז"ג אסור ולמסקנא מיירי בגורם אחד, ולפי"ז ע"כ דרבנן דמתירין משום דאין ש"ע בפת הוא משום דלא חשיב גורם כלל. ועי' רבינו דוד כ"ז ע"ב דפי' כמהרש"א ומבואר בדבריו דלהו"א אין ש"ע בפת היינו כדין גורם לחוד ופליגי אי זוז"ג אסור או לא אבל למסקנא פליגי ביש ש"ע ולרבנן לא הוי כגורם כלל. ואולי יל"פ כן גם לרש"י שרק להו"א תלוי בדין זוז"ג אבל למסקנא איסור גמור בה. ועצ"ע.

**תנור אי חשיב גורם כלפי העצים**

ובמש"כ המהרש"א דהתנור חשיב גורם דהתירא ומותר משום זוז"ג,עי' פנ"י שהאריך לחלוק על זה דתנור לא חשיב גורם דעיקר האפיה היא ע"י החום והתנור רק שומר עליו. וכן הוכיחו האחרונים מהטור ושו"ע סי' קמ"ב דמבואר להדיא עכ"פ למ"ד יש ש"ע בפת דתנור ישן אסור אף לדידן דזוז"ג מותר.

ויל"ע אי גם בתנור חדש בהיסק שני בעצי היתר אינו חשיב גורם, די"ל שרק בתנור ישן לא חשיב גורם להקל אבל לאסור חשיב גורם. ולכאורה מוכרח כן דהא אמרינן דחדש יותץ משום דזוז"ג אסור, והיינו משום דאפית הפת בהיסק שני אסורה. אולם עי' חזו"א יו"ד סי' נ"ט ס"ק ט' דכיון דתנור לא הוי גורם ה"נ לא הוי גורם לאסור הפת דשבח עצים עיקר [[9]](#footnote-9).

ומצינו שנחלקו בזה הראשונים, דהר"ן כתב להדיא דבתנור ישן חשיב זוז"ג משום דהתנור מותר, ובתורי"ד בע"ז [תליתאי] כתב דחדש בהיסק שני תלוי בדין זוז"ג[[10]](#footnote-10) אולם בתורי"ד בפסחים כ"ז כתב כהפנ"י דלא הוי גורם כלל דאטו אם ימלא כלי פירות נאסרו דלא הוי אלא שימוש בעלמא, וכמו כן בתנור ישן הוי גורם אחד דאיסורא. ולפי"ז מבואר כהחזו"א דלא חשיב גורם כלל ואף לאסור כמו בתנור חדש. וברש"י ע"ז דף מ"ט ד"ה אפה בו את הפת בין בחדש בין בישן בהיסק של עצי איסור הוה ליה **בתרוויהו זוז"ג** ומבואר כהר"ן דגם תנור ישן חשיב זוז"ג, דהתנור חשיב גורם לקולא. אמנם עי' שעה"מ חו"מ פ"ג הי"א שדייק איפכא מסו"ד דלא ביאר דהוי זוז"ג אלא בחדש, ומזה למד דבישן לא הוי זוז"ג [ושם ביאר משום דיש ש"ע בפת וכבעה"מ], אך דבריו צ"ע מתחילת דברי רש"י, ועי' חקרי לב יו"ד סי' רי"ד שנחלק עליו.

ולדברי התורי"ד והחזו"א צ"ב אמאי התנור יותץ והרי הפת תהא מותרת, וע"כ צ"ל דעצם השימוש בתנור אסור דלמ"ד יש ש"ע חשיב התנור כחפצא דאיסורא שאסור להנות ממנו, אך צ"ע דבגמ' מבואר דלמ"ד יותץ ס"ל זוז"ג אסור ולרבי דזוז"ג מותר התנור יוצן. ואולי הכוונה דהתנור עצמו חשיב זוז"ג דנוצר ע"י היסק דאיסורא וע"י אבנים דהתירא. וצ"ע.

ויתכן לבאר עפ"י החזו"א סי' נ"ז בדברי התוס' דלמ"ד זוז"ג מותר אפשר לאפות פת בתנור משום דאיכא פסידא שזהו רק אם התנור הוא נגרם אבל אם הוא החפצא דאיסורא לא איכפ"ל דאיכא פסידא שהרי משתמש באיסוה"נ. ולפי"ז למ"ד יש ש"ע דהוי כאילו העצים בתנור בעין הרי הוא משתמש באיסור עצמו, ואסור אף דאיכא פסידא. אך צ"ע מהגמ' דמפרשינן דס"ל זוז"ג אסור וע"כ משום הפת כדפרש"י. ואולי י"ל דמש"כ דהתנור לא חשיב גורם היינו רק לגבי הפת דעיקר הפת נעשה מהעצים כיון דיש ש"ע בפת אבל לגבי השתמשות בתנור עצמו חשיב גורם. אמנם זה רק משום דזוז"ג אסור דאל"כ לא חשיב שמשתמש באיסור דליכא תועלת בפת ממנו, [וצ"ל כמשנ"ת בדעת הרמב"ן לא חשיב שימוש באיסוה"נ מה"ת אלא רק משום התועלת שבזה, וזה תלוי אי חשיב גורם ולמ"ד זוז"ג מותר לא חשיב גורם ולהכי מותר מה"ת]. וכה"ג נתבאר במקו"א בדברי הרא"ש לענין הנאת צל לאילן בימוה"ח שאינו אסור לכתחילה אלא למ"ד זוז"ג אסור. ושו"ר בנחל"ב סי' י"ד ענף ד' שנראה שנתכוון לזה.

**בדברי התוס' ד"ה בין [ב]**

**מבואר בתוס' דאפיה בתנור ישן חשיב זוז"ג.** וכבר עמד הפנ"י דלכאורה מוכח כמהרש"א דהתנור חשיב גורם, ונדחק ליישב דברי התוס' דכוונתם דבעצים עצמם יש גם גורם היתר, או דיכול להוסיף עצי היתר. [ובס' אור חדש על פסחים שם דחה דבריו וכ"מ בר"ן בפסחים דהתנור עצמו חשיב גורם].

והנה יש להסתפק אם התוס' קיימי לרבי דיש ש"ע [ולמסקנא דס"ל דזוז"ג מותר] או לרבנן דאין ש"ע, ומהפנ"י שנתקשה כנ"ל משמע דס"ל דהתוס' קיימי לרבי [וכן נראה מהנחל"ב דלהלן עי"ש] דאי נימא דהתוס' קיימי לרבנן לכאורה אין ראי' אליבא דרבי דיש ש"ע בפת, [אלא דבאמת בפנ"י משמע דאפי' לרבנן אן התנור חשיב גורם כיון שהוא רק מונע מהחום להתפזר וצל"ע], אך לאידך גיסא אי קיימי אליבא דרבנן למש"כ רש"י דלרבנן לא חשיבי העצים גורם כלל א"כ לא חשיב זוז"ג, ומהתוס' לעיל ד"ה חדש משמע דסברי כרש"י.

והנה הר"ן בפסחים הקשה כתוס' ומבואר שם דאזיל להצד דקאי כרבנן דאפה בו את הפת מותרת וע"כ דאין ש"ע בפת, ואפי"ה מבואר דחשיב גורם, וצ"ע שהר"ן עצמו פי' כרש"י דלמ"ד אין ש"ע הוא משום דאף באופה בעצים מקלי קלי איסורא וא"כ לא חשיב גורם כלל, [ואולי י"ל דהר"ן אזיל להו"א וכמש"כ רבינו דוד דלהו"א אף דאין ש"ע חשיב גורם אלא שהוא רק כזוז"ג אבל למסקנא לא הוי גורם כלל. וצ"ע].

ושו"ר בס' מקומ"ח בהקדמה לסי' קמ"ב שעמד בזה שאין ראי' מהתוס' למהרש"א דהתוס' קיימי לרבנן דאין ש"ע, והוכיח כן מהר"ן. אך נתקשה כנ"ל דהא לרבנן לא הוי גורם כלל ואמאי חשיב זוז"ג, ותי' דהתוס' ודאי סברי כרש"י דאף דמדינא לא חשיב גורם מ"מ לכתחילה אסור, אלא דעדיין יקשה דהכא יש גם היתר משום דזוז"ג ולזה פי' דמ"מ גם זה אסור לכתחילה. וא"ש [ועי' במהרש"א להלן ברש"י שהרגיש בזה דהכא איכא תרתי חדא דלא הוי גורם ועוד דהוי זוז"ג] .

ובנחל"ב סי' י"ד ענף ב' פי' בשם האחרונים דכוונת התוס' להקשות אמאי בעי צינון הרי סגי שיוציא העצים מהתנור ויאפה בחום התנור, ובזה לכו"ע לא אמרינן יש ש"ע בפת, ואין ראי' למהרש"א. וצ"ע.

והנה עי' להלן כ"ז ע"ב תוס' ד"ה עד דאם יש באיסור וגם בהיתר כדי להחמיץ שרי, וכתב המהרש"א שם שתוס' דידן משמע נמי דשרי [ודלא כתוס' בע"ז] מדכתבו דבתנור ישן חשיב זוז"ג אף כשהאבוקה כנגדו דראוי לאפות מצד עצמה בלא התנור, [וא"ש לשיטתו דאף דיש ש"ע חשיב זוז"ג]. ועי"ש בקרני ראם ונראה דכוונתו לדחות כנ"ל דדלמא כוונת התוס' דאם יאפה בחום התנור שרי דהוי זוז"ג. ועי' עוד במהרש"ל להלן כ"ז ע"ב.

אמנם בעיקר מש"כ דלרבנן דאין ש"ע שפיר חשיב התנור גורם, יל"ד דלמבואר בתוס' דטעמא דרבנן משום דאין החום מהעצים אלא ממה שנשרף, א"כ יתכן שגם רבנן מודו דהשבח שע"י החום שבא ממה שנשרף הרי הוא כנמצא בתוך הפת אלא שהדבר הנשרף אינו אסור דהוי כאפרן שהוא מותר. ולפי"ז נימא דגם לרבנן אין התנור גורם כיון דעיקר השבח שבפת הוא מהחום שבא ממה שנשרף דחשיב כבעין. וכ"כ בחזו"א יו"ד סי' נ"ט ס"ק ט'. ונפ"מ בזה לענין איסוה"נ שאפרן אסור אי חשיב זוז"ג או לא. ובטור סי' קמ"ב מבואר דחשיב זוז"ג. עי"ש בחזו"א ס"ק י"א וכדלהלן.

**תנור שהסיקו בעצי הקדש או בעצי אשרה**

לעיל נתבאר דבישלה ע"ג גחלים מותר משום דהוי כאפר כדכתב הרא"ש סי ב', וכ"ה בתוס' דף ע"ה. וכתב הרא"ש דמה שהתירו בבישל בגחלים זהו רק באיסורים שאפרן מותר אבל באיסוה"נ שאפרן אסור אף בישלה בגחלים אסור. והיינו משום דגם הגחלים הם חפצא דאיסורא.

ולהלן דף ע"ה מספק"ל לגמ' בתנור שגרפו אם אסור, ופי' בתוס' דגרע מגחלים דהכא החום הוא מהעצים שדלקו, ומ"מ מסקינן דלא חשיב כאבוקה כנגדו. ומשמע דלמסקנא דינו כגחלים דלא חשיב ההנאה מהעצים. ויל"ע באיסוה"נ שאפרן אסור דאסר הרא"ש אם גם בגרף התנור אסור ועי' להלן.

בגמ' דף כ"ז ע"ב בעא מיניה וכו' **תנור שהסיקו בעצי הקדש ואפה בו את הפת לרבנן דשרו בקמייתא מהו**, ותמה המהרש"ל דהא טעמא דרבנן משום דאין שבח עצים בפת והיינו דהפת נאפית מדבר הנשרף כמבואר בתוס' והיינו מהאפר אבל בהקדש דאפי' אפרן אסור מודו רבנן דהוי כאיסור בעין ונהנה מהאיסור. וזה כמש"כ הרא"ש בגחלים דמותר אף לרבי דכ"ז באיסורים שאפרן מותר אבל באיסוה"נ דאפרן אסור ודאי דכ"ש גחלים אסורים דלא גרעי מאפרן, וה"נ לרבנן. [אבל לריב"ם בתוס' הרשב"א דטעמא דרבנן דאין ש"ע משום דלא חשיב כבעין אלא כגורם בעלמא ולהכי חשיב זוז"ג א"ש, דאף דאפרן אסור מ"מ הכא הוא זוז"ג אלא דמספק"ל אם החמירו בהקדש דזוז"ג אסור או דהחמירו להחשיבם כבעין]. וכן הקשה התורא"ש ועי' רבינו דוד.

ותי' המהרש"ל דספק הגמ' אינו בבישל בגחלים אלא באפה בתנור חדש שלא נתצו או בישן שלא ציננו דהוי זוז"ג ומספק"ל אם החמירו בהקדש דזוז"ג אסור. וכ"כ התורא"ש ופי' דהיינו דקאמרינן רבנן דקמייתא. ועי' מ"א סי' תמ"ה דפי' כמהרש"ל דספק הגמ' בדין זוז"ג בהקדש וכן מסקינן דאסור משום דזוז"ז אסור ועפי"ז ביאר דגם בע"ז וחמץ זוז"ג אסור כיון דאין להם ביטול ועי' אבנ"מ סי' ו'.

ומש"כ המהרש"ל בתנור ישן שלא ציננו משמע דס"ל כהמהרש"א דאף בש"ע לא הוי אלא כגורם ובתנור ישן איכא זוז"ג. וכ"כ הקרני ראם ועי' במקומ"ח בהקדמה שלזה כיון המהרש"א לעיל שציין למהרש"ל אך המקומ"ח דחה דהמהרש"ל מיירי רק בחום התנור בלא גחלים דבזה הוי רק גורם. וכן מפורש במהרש"ל דמיירי בליכא גחלים ולא אפר אלא אופה בחום התנור והיינו משום דאי איכא גחלים הוי כאיסור בעיניה בהקדש שאפרו אסור ואף בתנור ישן לא חשיב כגורם דהיתר ורק בליכא ממשות חשיב זוז"ג עי"ש.

ועי' מהרש"א שתמה על המהרש"ל דאי אזלינן כהס"ד דפליגי בזוז"ג ודאי די"ל בפשיטות דמספק"ל בתנור ישן דהוי זוז"ג [זה כשיטתו לעיל] וכן בתנור חדש בהיסק שני ומותר אף שהאפר אסור, ועוד דמשמעות הגמ' דאזלינן כמסקנא דלכו"ע זוז"ג מותר ופליגי ביש ש"ע בפת, כלומר דלרבנן ס"ל דאין ש"ע ולא חשיב גורם דאיסור כלל [והספק אם החמירו בהקדש להחשיבו כגורם איסור כמו שהחמירו בשאר איסורים לכתחילה כדפרש"י לעיל] והדק"ל דהכא דאפרן אסור הרי גם הגחלים והאפר הוי גורם דאיסור. ולכן פי' המהרש"א דהכא מיירי בחדש בהיסק ראשון ובגרפו לתנור דאין שם אפר, ור"ל דחום התנור לא חשיב כאפר ואף בדברים שאפרן אסור ליכא לאיסורא וספק הגמ' אם מ"מ החמירו בהקדש דאף דליכא מידי בעין ולא הוי כגורם דאיסורא מ"מ אסור. ולבסוף מסיק המהרש"א דהשתא לא ס"ד דאפר הקדש אסור. ולדבריו צ"ע דא"כ גם לרבי יש להסתפק דבכה"ג ליכא למימר יש ש"ע אם החמירו בהקדש דיחשב כאילו האיסור בעין.

וכבר הקשה כן בבהגר"א דא"כ גם לרבי יש להסתפק בהיסק שני משום זוז"ג. ולכן פי' דספק הגמ' הוא רק לרבנן דאין ש"ע בפת, דלדבריהם אין הטעם משום דהחום בא מהדבר הנשרף שהוא מותר אלא שהוא בא מכליון העצים דלא הוי איסורא כלל [כ"נ כוונתו] וא"כ אף בהקדש דאפרן אסור החום קיל טפי ומותר. משא"כ לרבי דהשבח בא מהעצים יש ש"ע בפת ורק בגחלים דחשיבי כאפר מותר שהאש באה מדבר המותר, וע"כ בע"ז והקדש שאפרן אסור ודאי שההנאה מהם אסורה. ועי' רש"י ד"ה הני קערות וכו' אסירי אפי' לרבי [כלומר אף דס"ל זוז"ג מותר] דהא יש ש"ע בהן, ומשמע דלרבנן דאין ש"ע אף בעצי אשרה מותר.

**הסיק בעצי אשרה**

הטור סי' קמ"ב הביא דין דסוגיין לענין עצי אשרה וכתב דלדידן דזוז"ג מותר אם אפה בתנור ישן הפת מותרת אבל אם אבוקה כנגדו אסור דיש ש"ע בפת והיינו כרבי דאסר באבוקה כנגדו משום שיש ש"ע אבל בגחלים אפי' לוחשות הוי כאפר ומותר [וכ"כ הרמ"א שם ס"ד], ואח"כ כתב בשם הרמ"ה דאפי' למ"ד זוז"ג מותר, הכא גבי ע"ז אסור וכן יראה מדברי א"א הרא"ש ע"כ. והב"י פי' דברי הרמ"ה דבע"ז זוז"ג אסור ותמה דהא מסקינן דגם בע"ז זוז"ג מותר כדאמרינן בע"ז בההיא גינתא דאזדבלא בזבל דע"ז. ועי' בט"ז שחילק דגורם לעצם הגידול החמירו בע"ז דאף זוז"ג אסור אבל גורם שרק משביח בזה התירו בזוז"ג אף בע"ז. אולם הש"ך ס"ק י' פי' דברי הרמ"ה דאסור משום דבע"ז אפרן אסור וא"כ אף גחלת הוי כאבוקה כנגדו שאסור דלא חשיב זוז"ג אבל בזוז"ג מודה הרמ"ה שמותר.

אולם לדעה קמייתא בטור מבואר דאם אין אבוקה כנגדו מותר כדאמרינן לענין עצי ערלה דבגחלים מודה רבי דמותר כיון דאין ההנאה מהאיסור אלא מהגחלים, והקשה הב"י דהרי גחלת של ע"ז אסורה וא"כ לא הוי כאפרן והוי כאבוקה כנגדו שאסור וכמש"כ הרא"ש. ותי' הב"י דגחלת של ע"ז אסורה רק לכתחילה, והש"ך תמה עליו דהרי גם של ערלה אסורה לכתחילה כמש"כ התוס'. וע"כ דבע"ז אסורה אף בדיעבד. ועי"ש בש"ך שתי' דאם אין אבוקה כנגדו מותר היינו כשאפה בתנור דאיכא זוז"ג והיינו מצד התנור, וצ"ב דהרי באבוקה כנגדו אמרו דלא חשיב התנור כגורם מטעם דיש ש"ע וא"כ ה"נ באין אבוקה כנגדו. ועי' להלן. [ומתחילה צידד הש"ך שם דגם הטור לא אתי לאפוקי אין אבוקה כנגדו אלא לאשמועינן יש ש"ע בפת וצ"ב דמ"מ אמאי כתב דוקא אבוקה כנגדו].

**בישלה בגחלים - תנור שגרפו [פסחים דף כ"ז ודף ע"ה א']**

**גמ' בישלה בגחלים ד"ה מותרת וכו' חד אמר לא שנו אלא גחלים עוממות אבל גחלים לוחשות אסורין וחד אמר אפי' לוחשות נמי מותרין.** לעיל הובא שהרא"ש פסק לחומרא אבל הרמב"ם פסק לקולא, ועי' כ"מ דהוי ספק דרבנן וזה כתוס' להלן ע"ה בשם ר"י דאיסור דאבוקה כנגדו הוא מדרבנן [וכ"כ באבנ"מ סי' ו' דבתוס' מבואר דאיסורו מדרבנן, אך צ"ע דבתוס' שם לא ניחא להו בזה ומשמע דסברי דאסור מה"ת, וכ"כ המ"א סי' תמ"ה ו' דמהתוס' משמע דהאיסור מה"ת. ועי' חזו"א סי' נ"ט ז' שהתוס' נסתפקו בזה, אלא שמסיק דע"כ מה"ת מותר עי"ש]. והרמב"ן במלחמות כתב שמהרי"ף נמי משמע דאזיל לקולא, ופי' משום דר"פ ורמב"ח אזלי אליביה. ור"ל דלר"פ דמוקי לרבי באבוקה כנגדו ש"מ דס"ל דבלוחשות מודה רבי דשרי. וכן מרמב"ח שנסתפק לרבנן בהסיקו בעצי הקדש ומשמע דמיירי אף באבוקה כנגדו ואי רבי אוסר אף בלוחשות א"כ באבוקה כגדו אף לרבנן אסור.

**בגמ' דף ע"ה מספק"ל לרבי שאם אפה בעצי איסור הפת אסורה דיש ש"ע, אם בתנור שגרפו אסור או לא,** יל"ע אם ספק הגמ' להתיר משום דלא חשיב כלל כאיסור או משום דהוי רק כגורם וזוז"ג מותר. ועי' בסמוך.

והנה התוס' הקשו דנילף מגחלים דמותר, ותי' דגרפו גרע דהחום בא מהשלהבת שהיא אסורה משא"כ בגחלים דהוי כאפר, אולם רש"י דף כ"ו ע"ב כתב דבישלה ע"ג גחלים מותר **וכ"ש בתנור שגרפו** והיינו משום דבגרפו ליכא שום איסור בעין, והקשה המהרש"א דהכא מבואר דחום התנור גרע.

והמהרש"א חילק דגרף התנור חמיר מגחלים עוממות וקיל טפי מלוחשות, ורש"י מיירי בלוחשות והגמ' להלן אזלה למ"ד דרק עוממות שרי ולהכי מספק"ל אי גרף התנור חמיר טפי, אבל למ"ד דגם לוחשות מותרות איה"נ דכ"ש גרפו מותר. וכדבריו נראה בבעה"מ להלן שכתב דמדמספק"ל בגרפו ש"מ דלוחשות אסורות דאם מותרות כ"ש דגרפו מותר. אבל הרמב"ן במלחמות דחה דא"כ ה"נ נימא דעוממות אסורות מדמספק"ל בגרפו ש"מ דבעוממות אסורות. עי"ש.

וסברת בעה"מ ומהרש"א צ"ב, דלמש"כ הראשונים כתבו דהא דשרי גחלים הוא משום דהוי כאפר, לכאורה ה"ה למ"ד דלוחשות מותרות צ"ל שגם לוחשות הם כאפר, וא"כ בגרפו דהחום מהשלהבת עצמה חמיר טפי. ולכאורה משמע מזה דלכו"ע לוחשות אינם כאפר ואפי"ה מותר כיון דליכא אבוקה ממש, וצ"ב[[11]](#footnote-11).

ועיקר מה שנקט המהרש"א עפ"י סוגיין דגרפו לתנור חמיר טפי מגחלים, כ"מ גם בש"ך סי' קמ"ב ס"ק י' דלפי מש"כ הטור דבע"ז הגחלים אסורים דחשיב כיש שבח עצים בפת שאסור אף בזוז"ג ה"ה בגרף התנור אסור דכ"ש הוא כדהוכיחו התוס'. אמנם עי' מקומ"ח בהקדמה לסי' קמ"ב שהביא מהרמב"ן דמבואר דבאמת גחלים חמירי טפי וזהו גופא מקור הגמ' למסקנא דגרפו מותר והיינו מדשרינן בגחלים, ועפ"י זה תי' שיטת רש"י הנ"ל.

ולו"ד המהרש"א והש"ך י"ל דאף דמספק"ל לגמ' דגרף התנור גרע מ"מ למאי דמסקינן דמותר ה"ט דאין החום משתייך לשלהבת וי"ל דקיל טפי מגחלים כיון דליתא לאיסורא כלל. וכעי"ז כתב החזו"א סי' נ"ט ס"ק י' ותמה על הש"ך. ובדברי הש"ך יש להעיר עוד דדוקא בגחלים של הנשרפים דאפרן מותר וליכא חפצא דאיסורא בגרף התנור חמיר טפי שהחום בא מהשלהבת, אבל בנקברים דהאפר אסור מסתברא איפכא דגרפו קיל טפי דאין כאן חפצא דאיסורא וכנראה דהש"ך ס"ל דחום נמי חשיב כאפר אך צ"ע דזה לא נזכר בתוס'. ויש לתלות זה בנידון הנ"ל דאם ההיתר בגרפו משום דלא חשיב כאיסור כלל י"ל דקיל טפי מאפר כיון דליתא בעיניה אבל אם ההיתר משום דחשיב גורם והיינו דכשהתנור גרוף אין שבח עצים כ"כ ליחשב כאילו הוא בתוך הפת אלא רק גורם ולכן חמיר מגחלים דלא הוי גורם כלל. ועצ"ע.

**הרמב"ם מאכא"ס פט"ז הכ"ב כתב דתנור שהסיקו בקליפי ערלה בין חדש בין ישן יוצן ואם בישל בו קודם שיוצן הרי זה אסור בהנאה ואם גרף את כל האש ואח"כ אפה בחומו של תנור ה"ז מותר.** וכתב הכס"מ וכ"ה בב"י סי' קמ"ב דמשמע דבגרף את האש וכן בגחלים מותר אף בחדש בהיסק ראשון, והקשה דלכאורה התירא דגרוף הוא רק בישן דכיון דאין אבוקה כנגדו הוי זוז"ג [דהתנור הוא גורם דהתירא] ומותר בדיעבד אבל בחדש בהיסק ראשון הוי כולו גורם דאיסורא. ותי' דבגרף התנור או בגחלים כיון דכלה האיסור ליכא גורם דאיסורא, והוכיח כן מהא דבישלה ע"ג גחלים מותר אף להו"א דס"ל לרבי זוז"ג אסור וע"כ דגחלים לא חשיבי גורם.

והנה מה דמסיק דהוי ככלה האיסור לכאורה היינו כמש"כ הרא"ש וכן התוס' להלן דף ע"ה דהוי כאפר דמותר, אך צ"ע לשון הב"י אח"כ דבתנור חדש שלא ציננו אע"פ שכלו עצי איסור מ"מ האיכא תנור דאיסור וליכא שום גורם דהיתרא וצ"ע דהרי זה אפר והוי גורם דהיתר. וצ"ע. ומשמע כמש"כ השפ"א דגחלים לא הוי גורם איסור ולא היתר. אך צ"ב הסברא.

ולמאי דנקט מתחילה דרק בישן מותר משום דהוי זוז"ג שהתנור הוא היתר, משא"כ בחדש דהתנור הוא גורם דאיסור הרי כולו גורם דהיתר. משמע דסבר דגחלים אינם כאפר דהותר איסורן אלא דקולא דגחלים היא רק דלא אמרינן יש שבח עצים בפת דאסור אף שהתנור הוא גורם היתר, [דחשיב כאילו האיסור בעין או משום דהוי גורם הניכר], ובזה שאני גחלים דלא חשיב לבטל הגורם של התנור, אבל מ"מ חשיב גורם דאיסורא, וע"כ מותר רק משום זוז"ג וכ"כ באבני מילואים סי' ו'. וצ"ב מ"ט נקט מתחילה דמותר רק משום זוז"ג [ואולי מתחילה סבר הב"י דכיון שאבוקה כנגדו הוי טפי מגורם מהיכי תיתי דגחלים קילי לגמרי דלא הוי גורם דאיסורא כלל דלא מסתבר דנחית מאבוקה כנגדו בתרי דרגי, כדהערנו לעיל למ"ד דאין ש"ע][[12]](#footnote-12).

ועיקר מש"כ הב"י לדייק מהרמב"ם דאף חדש שלא ציננו מותר עי' בבהגר"א קמ"ב ס"ק י"א שחולק דבאמת בחדש אסור, [אמנם מש"כ דדמי לקערות צ"ב כוונתו].

והנה לעיל הובא מהרא"ש שבדברים שאפרן אסור אף אם אפה בגחלים אסור, אמנם למה שפי' הב"י מתחילה דבגחלים או בגרף התנור לא חשיב שיש שבח עצים בפת ולא אלים לבטל שם גורם מהתנור, דגם הגחלים אינם אלא גורם. וא"כ אף בדברים שאפרן אסור מ"מ אם יאפה בתנור ישן יהא מותר משום זוז"ג, וכ"כ בשו"ת אב"מ עפ"י הב"י. אמנם י"ל דלמסקנא דההיתר משום דכלה האיסור איכל"מ דהדרינן מסברא הנ"ל ולעולם יש שבח גחלים בפת כמו שבח עצים ואין התנור חשיב גורם כלפי הגחלים אלא שמותר משום שהם מותרים משא"כ בע"ז שאפרן אסור. וכמש"כ הש"ך. ועי' שם באב"מ שהוכיח מקושית התוס' להלן דף ע"ה דהקשו מ"ש גרפו לתנור מאבוקה ואמאי מותר ואי התנור חשיב גורם לק"מ דנימא דשרי משום זוז"ג מותר. [ור"ל דדלמא הא דמסקינן להלן דשרי הוא דקמ"ל דלא הוי כאבוקה אלא כגורם וממילא כיון שהתנור הוא של היתר מותר משום זוז"ג]. אולם נסתפק שם אם בתי' חזרו מזה עי"ש.

והנה הב"י הוכיח דלא הוי הגחלים גורם מהא דבישלו ע"ג גחלים מותר ומשמעות הגמ' דזה אף לס"ד דלרבי זוז"ג אסור, וע"כ דאין הגחלים גורם כלל. אך צ"ע דהא מ"מ התנור הוא גורם דאיסורא וכדמוכח בגמ' דתנור חדש יותץ משום דזוז"ג אסור ומבואר דאף בחדש בהיסק שני אסור כדפרש"י. ועי' באב"מ שם שתמה כן והוסיף שהרי חדש יותץ אף שמשתמש בעצי היתר והפת אסורה וכ"ש כשמשתמש בגחלים של איסור דלא עדיפי מעצים שבעצמם מותרים וכ"ה במקומ"ח, וכוונתם דמהתם מוכח דאף כשיש ש"ע דלא חשיב התנור גורם הוא רק לקולא אבל לחומרא הוי גורם, ולהכי בחדש בהיסק שני אסור משום גרימת התנור וכ"ש כשאפה בגחלים. ועי' במהרש"א דף כ"ו ע"ב שצידד דבחדש אע"פ שנגמר באסור לא חשיב כאילו איסורא בעין [וכנראה דר"ל דלכך לא חשיב דאיכא גורם של איסור בפת] ודחה דא"כ גם בהיסק ראשון אמאי אסור, דאע"פ שע"י האבוקה הוי גורם דאיסור אבל מחמת התנור הוי גורם דהיתר וע"כ דתנור חדש נמי חשיב גורם דאיסור[[13]](#footnote-13).

ואולי דעת הב"י כדברי החזו"א הנ"ל דהא דהתנור יותץ הוא משום שימוש התנור עצמו אבל לא כלפי הפת ובאמת הפת מותרת עי"ש שמה שאמרו הפת מותרת הוא גם בחדש שהתנור יותץ וזה כדיוק הב"י לגבי הגחלים [ומה דמפרשינן שזה רק למ"ד זו"ג אסור הוא כמש"נ לעיל דאל"ה לא חשיב הנאה מהתנור דלא חשיב גורם]. אמנם החזו"א כתב כן רק משום דיש ש"ע שהשבח של העצים ניכר ובטל הגורם של התנור כלפיו וכמש"כ הראשונים דלמ"ד דיש ש"ע חשיבי גורם הניכר, ולהכי אין התנור חשיב גורם לגבי הפת אף לחומרא. אולם מקושית הב"י מבואר דאף בגחלים שהם רק גורם ולא ממש כאבוקה כנגדו וכן בגרף את התנור דליכא ש"ע מ"מ התנור אינו גורם, ובאמת בפנ"י הנ"ל שכתב דאין התנור חשיב גורם ודלא כמהרש"א לא הזכיר משום דיש ש"ע ומשמע דאף אם אין ש"ע בפת אין התנור גורם. וצ"ע. וכן האריך בנחל"ב דאין התנור גורם אפי' אם אין ש"ע.

1. ויש לדייק מרש"י דבקושית הגמ' מרבנן אדרבנן דאינהו סברי זוז"ג אסור פירש דהיינו מדאמרו לו אף היא נעשית זבל ולא פירש מדאסרו לזרוע בימוה"ח וע"כ דזה אפשר ליישב אף אם זוז"ג מותר, וקשה ממה שפירש למסנא וע"כ דלהו"א נקטינן כתוס' דב' ענינים לא חשיב זוז"ג ולמסקנא הדרינן מזה. אמנם באגוז ס"ל גם להו"א דהוי זוז"ג וכהריטב"א דלא חשיב ב' ענינים [מכתבי הרמ"ז]. [↑](#footnote-ref-1)
2. אך להלן נתבאר דבתוס' להלן עיקר הסברא משום דגידול מהפרי הוי גורם טפי מהקרקע, ולפי"ז אין ראי' לענין צל ואפשר דמודו לר"ן שבצל למסקנא חשיב זוז"ג ומותר. ואמנם התוס' נקטו גם בעובדא להלן דחשיב ב' ענינים מ"מ איכל"מ דהכא למסקנא חשיב זוז"ג וכעי"ז כ' בשער"י דדברי התוס' לענין אגוז לא שייכי לזורע תחת האשירה ונהנה מהצל. וע"ע בהערה הבאה בשם האבנ"מ באו"א דבצל י"ל דאזלינן בתר עיקר הגורם והצל אינו עיקר הגורם. [↑](#footnote-ref-2)
3. והטור שם כתב שמהרא"ש נראה שפסק כהרמב"ם דבהנאת צל מותר לכתחילה והיינו דחשיב זוז"ג ועי"ש בב"ח דאין זה סותר למש"כ הרא"ש בחולין שאסור לכתחילה דהרא"ש כתב כן רק לתנא דמתני' דליכא היתר דזוז"ג ואסור, וקמ"ל דמ"מ בדיעבד מותר, אבל להלכה איכל"מ דמותר אף לכתחילה כיון דחשיב זוז"ג. מיהו צ"ע שלא הזכיר הטור דלרא"ש אפי' נימא כר"י דלא חשיב זוז"ג מ"מ בדיעבד מותר. וע"ע בשו"ת אבנ"מ סי' ז' דאפי' נימא כהתוס' דבשני ענינים ליכא התירא דזוז"ג מ"מ יש לדון להתיר בהנאת צל עפ"י מש"כ בשלטי גבורים [אות א'] דבכה"ג דאינם מענין אחד אזלינן בתר עיקר הגורם והכא עיקר הגורם הוא היתר, ובנחל"ב כתב דאין לזה יסוד, ולכאורה דברי הרא"ש הם כהאבנ"מ והנחל"ב הביאו שם בענ"ג. ואפשר דלהרא"ש הנאת הצל מצד עצמה לאו הנאה היא אבל להאבנ"מ זה סברא רק דאזלינן בתר עיקר הגורם, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-3)
4. והעירו מלשון התוס' ד"ה ואין נוטעין דלרבנן נמי אסור לכתחילה דאל"כ אמאי ערלה בשריפה ינטעו אותם ויהא היוצא מהן זה וזה גורם, והרי לתוס' אינו אלא גורם אחד אלא דשרי משום דאינו פרי עי' להלן וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
5. אמנם למבואר ברש"י ובר"ן דעיקר דין הרכבה תלוי בדין זוז"ג, יל"ע דלכאורה הכא הפרי עצמו שגדל מהיחור הוא עצמו ערלה כיון שהאילן שגדל ממנו הוא בתוך ג' שנים לנטיעתו, ודין זוז"ג הוא רק במה שנגרם מאיסוה"נ, וכ"כ בחי' ר"ח הלוי מאכא"ס דכשהנידון על הדבר עצמו זהו נידון דחוששין לזרע האב ורק כשהנידון משום גורם תלוי בדין זוז"ג, וחזינן דלרש"י והר"ן אינו כן אלא גם על גוף האיסור שייך דין זוז"ג דלמ"ד דמותר לא חשיב גידולי האילן לבד וצל"ע. שו"ר בנחלת ברוך סי' א' ענף ב' שהקשה כן והאריך לחלוק על הר"ן מה"ט. ובנוס"א ילה"ק מהתוס' בחולין נ"ח שאם שניהם היתר ליכא דין זוז"ג. שוב נראה די"ל דאף שהוא האיסור עצמו מ"מ כל איסורו הוא משום דיוצא מהיחור שאין לו ג' שנים ובזה הוא דתלינן בדין זוז"ג אף דאין איסורו משום דנגרם מאסוה"נ אלא דהוא עצמו האיסור משום דיצא מאילן שאין לו ג' שנים, ואף לתוס' בחולין דבשניהם היתר ליכא דין זוז"ג היינו משום דהתם מדאסור ע"כ שאין איסורו משום שנגרם אלא הוא עצמו האיסור כהגר"ח שהנידון איזה מין הוא משא"כ בערלה דעיקר שם ערלה הוא באילן אלא דבזה אסרה תורה את פריו שיצא ממנו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-5)
6. שו"ר דהתוס' דידן כתבו כן רק על נטיעה וי"ל דדוקא נטיעה דחשיבא גורם אחד אבל בהרכבה דהוי זוז"ג ולר"י נמי אין איסור אלא לכתחילה משמע דלרבנן אף לכתחילה מותר. אמנם י"ל דלשיטתם דמיירי דהרכיב את מה שגדל מהאגוז א"כ אינו נהנה מהאיסור עצמו אלא ממה שנגרם ממנו ולדידהו בערלה לא נאסר אלא הפרי כמש"כ התוס' בד"ה הא רבנן. אבל הראשונים דפי' כרש"י דתרי מילי נינהו ע"כ דרבנן שרו אף הרכבה של האגוז עצמו, וזהו שהוקשה לריטב"א. [↑](#footnote-ref-6)
7. בגמ' שם מקשה לר"ש יאסר משעה ראשונה שהשביח דהו"ל השביח ולבסוף פגם, וע"ז כתבו התוס' שם דכיון שיש בכל אחד כדי להחמיץ לא חשיב זוז"ג, וצ"ע דהא בשעה ראשונה אין בו כדי להחמיץ, וחזינן דכיון שלבסוף היה מחמיץ לבדו חשיב יש בו כדי להחמיץ. וכבר עמד בזה הרעק"א, ועי' הג' טל תורה שם שכתב שצ"ע להבין טעם הדבר. [↑](#footnote-ref-7)
8. שו"ר בחזו"א סי' נ"ט ס"ק ט', דמבואר מדבריו דלרבנן דאין ש"ע לא פליגי אלא משום דחשיב שהחום בא מהגחלים ולא מהעצים וממילא לא הוי גורם כלל כמש"כ רש"י, אבל בהא דאמר רבי דמה שנאפה מכחו חשיב כאילו העצים בתוך הפת גם רבנן מודו בזה ולהכי אף בב' גורמים אסור משום דעדיף מגורם. ונפ"מ בעצי ע"ז שאפרן אסור דאפה בו את הפת אסור אף למ"ד זוז"ג מותר. ולפי"ז פלוגתא אחת היא. אמנם בחזו"א גופיה ס"ק י"א כתב שהטור לא ס"ל הכי מדכתב שלמ"ד זוז"ג אסור אף בגחלת אסור ונקט החזו"א דגחלים לרבי דינו כאין ש"ע לרבנן עי"ש, אכן ע"כ זה דלא כרש"י דלרבנן לא חשיב גורם, ולמבואר בחזו"א לדעת הטור לרבנן הוי גורם אלא דהוא רק גורם ולא אלים לבטל את גורם התנור וצל"ע. [↑](#footnote-ref-8)
9. והעיר הר"א גרשון שליט"א שלדברי בעה"מ דחשיב כאילו העצים בעין בתוך הפת לפי"ז הוא רק סברא לחומרא דאף שהעצים אינו גורם האפיה בלא התנור וגרימת התנור מבטל שם גורם של העצים מ"מ כיון הכא שהאיסור נמצא בעין בתוך הפת לא איכפ"ל שיש עוד גורם [וכמש"כ האחרונים דלא שייך היתרא דזוז"ג אלא בגורם] אבל מ"מ גם התנור חשיב גורם אלא דלא מגרע מאיסור העצים, וא"כ למ"ד זוז"ג יאסור התנור וש"ר שכ"כ במקומ"ח בהקדמה לסי' קמ"ב. ודברי החזו"א יתכן רק להר"ן בע"ז דהעצים הם גורם עיקרי ומבטל שם גורם מהתנור. [↑](#footnote-ref-9)
10. [אף למ"ד יש שבח עצים בפת, ואף לראשונים דחשיב כאילו בעין זהו לענין אפה בו פת או התנור עצמו, אבל הפת שנאפית בתנור שיש בו ש"ע ודאי דתלוי בדין זוז"ג, עי' רש"י ד"ה אימור]. [↑](#footnote-ref-10)
11. ועי' להלן משו"ת אב"מ סי' ו' שיש מפרשים דהיתר גחלים הוא רק למ"ד זוז"ג מותר, והיינו דבאבוקה כנגדו חשיב יש ש"ע כאילו בעין ממש וקמ"ל דגחלים לא חשיב כאילו בעין והוי התנור נמי גורם וזוז"ג מותר. ואולי י"ל דלמ"ד לוחשות מותרות אף דלא חשיב כאפר מ"מ ס"ל דחשיב רק גורם וזוז"ג מותר. וצל"ע. [↑](#footnote-ref-11)
12. ועוד י"ל דסבר בקושיתו דאף דחשיב כאפר סו"ס הוא נגרם מהעצים עצמם, ומסיק דכיון דקלי איסורא לא חשיב כנגרם מעצי האיסור כלל, וכן נראה מהגר"א סי' תמ"ה למ"ד דאין ש"ע בפת דאף בנקברין דאפרן אסור מותר כיון דהבשול בא ממה שכבר כלה, וחזינן דאף דליכא היתר דנעשית מצוותו מ"מ אין איסור דנגרם כל שאין האיסור בעין. וכעי"ז מצינו באגוז שנטעו דלרבנן דר"י מותר ופי' הראשונים עפ"י הירושלמי משום דכלה האיסור והיינו דנתחדש כאן דאם ע"י כילוי האיסור נוצר דבר חדש אינו כנגרם מהאיסור. וזה א"ש אי נימא דאסורא דנגרם הוא משום דהוי עצמו נעשה איסור ולכן כשכבר כלה האיסור לא שייך לאסור אבל אי האיסור משום דנהנה מהאיסור מה איכפ"ל דכלה האיסור. ועי'. ובפשוטו יש לדמותו לדברי רש"י דלמ"ד דאין ש"ע בפת אינו גורם כלל וה"נ בגחלים וחום התנור גם לרבי לא הוי כגורם כלל. [↑](#footnote-ref-12)
13. ועיקר דברי המהרש"א שם צ"ע טובא דהקשה אמאי בישלה ע"ג גחלים ד"ה מותר דהא התנור נגמר באיסור, עי"ש שמסיק דמיירי באפה או בישלה בגחלים בלא תנור. וקושיתו צ"ע דאף דהתנור נגמר באיסור מ"מ הו"ל זוז"ג ולכ"ע מותר [כדכתב קודם לכן], ועי' צל"ח שתמה ע"ז. ואולי כוונת המהרש"א להקשות כקושית הב"י לס"ד דרבי סבר זוז"ג אסור ועוד יל"פ דמדאמרינן דבגחלים דברי הכל מותר משמע אף לתנא דרישא דהתנור יותץ דזוז"ג אסור, וע"ז הקשה דהתנור אסור והוי זוז"ג, אמנם אח"כ הוסיף המהרש"א דדוחק לומר דהתנור לא מקרי איסור בעין דא"כ אפי' באבוקה כנגדו ובהיסק ראשון אפי' בחדש הו"ל נגמר באיסור ובהיתר, וזה ודאי קאי למ"ד זוז"ג מותר. וצ"ע. ויש שר"ל דגחלים לא חשיבי לא גורם דאיסור ולא גורם דהיתר וכן נראה מהשפ"א וכ" לשון הב"י כאן שכתב דבחדש אך לא ידעתי טעם לזה דסו"ס החום גרם לאפי' וכי התנור חשיב גורם יותר מהחום, אתמהה, ואולי ר"ל דאחר דהתנור נתחמם מהאבוקה הרי חומו אופה ואי"צ לגחלים ולכן לא חשיב הגחלים גורם דהתירא ומשא"כ באבוקה דאדרבה האש היא העיקר כמבואר בתוס' דף ע"ה בשם הירושלמי דהאש נוצח כח התנור. ועצ"ע. וממה שפי' המהרש"א דבישלה בגחלים מיירי בלא תנור ע"כ דההיתר משום דלא הוי גורם דאיסורא כלל כמסקנת הב"י. [↑](#footnote-ref-13)