מ_מ - מודעא
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / תליוהו וזבין ומודעא - הרב יהודה אלבוים

**בס''ד**

**מודעא**

**בגדר מודעא**

עי' בחקירת השערי יושר ש''ז פ''ו וחי' הגרשש''ק ב''ב סי' כ''ז (ל''ב) וקה''י סנהדרין סוף סי' י''ט, האם מודעא הוא גילוי דעת שאין דעתו להקנות, או דהוא 'מעשה הפועלת וגורמת לבטל המעשה שיעשה אח"כ, כעין חזרה שמועלת אחר המעשה קודם חלות, מטעם אתי דבור ומבטל דבור'.

דהיינו האם כשמסר מודעא אמרינן דאין כוונתו להקנות, או אע''פ שכוונתו להקנות אגב אונסיה וזוזי, אפילו הכי המודעא מבטלת את המכירה, ואולי גם הוא נ''מ באופן של מסירת המודעא, האם צריך לומר שמבטל את מה שיעשה אח''כ, או רק אומר ששמה שאעשה אח''כ הוא בלא דעת - ואולי בכל לשון אמדינן דעתיה דדעתו לבטל את מה שיעשה אח''כ -.

א. כתב הרשב''ם דף מ' א' ד''ה וכן, דצורת מסירת המודעא הוא שאומר לעדים **'ולא יהיה ממש** **באותו שטר** שאעשה והיום או למחר תבענא ליה בדינא ומרענא לשטרא אפומייכו' ובדף מ' ב' כתב בד''ה מודעא 'דהאי גיטא שאני נותן לאשתי ... דעו שאני **מבטלו** בפניכם וכן המתנה שאני מקנה לפלוני אנוס אני ואיני מקנה אותה ברצוני **תהא מבוטלת**' ונראה בלשון הרשב''ם שהוא חלות ביטול, ובגט הרי הוא מבטל את הגט - ולא את הגירושין - ובמתנה מבטל את במתנה, וכן נראה בהמשך דבריו שכתב 'ודוקא מודעא שיש בה אונס אבל בלא אונס אי טעין ואמר גט שאעשה לא יהא גט אין זה ביטול'.

ב. כתב הריב''ש סי' רל''ב 'והרמב"ם ז"ל סובר דאף קודם כתיבה יכול לבטל ואם אמר כל גט שאכתוב מכאן ועד עשרים שנה בטל הוא הרי זה בטל וזו היא מסירת מודעא על הגט, נראה שדעת הרב ז"ל שכל דבור הבא לבטל הדבר העתיד קרוי מסירת מודעא ואפילו בלא טענת אונס' ועי' ביאור הגר''א אה''ע סי' קל''ד סק''ט ומבואר בדבריו דגדר מודעא לדעת הרמב''ם הוא מדין אתי דיבור ומבטל דיבור, וביטול מודעא הוא גם מדין זה עי''ש, ועי' קו''ש ב''ב אות תס''ו, וקה''י סנהדרין סוף סי' י''ט דבדיבור קודם המעשה אתי דיבור ומבטל מעשה.

ג. כתבו התוס' בדף מ''ח 'והיכא דבטל מודעא בשעת זביני מהני ביטול דאגב אונסיה גמר ומבטל' ואם מודעא הוא רק גילוי מילתא שאינו מקנהו, היה לתוס' לומר דאגב אונסיה גמר ומקנה, ותוס' כתבו גמר ומבטל, משמע שמודעא הוא מעשה ביטול, וצריך לבטל את הביטול.

ד. לכא' בדברי הרשב''א בקידושין דף נ' א' מבואר דמודעא הוא גילוי דעת דכתב שכשמסר מודעא אין אומרים שיחול המקח כשאמר רוצה אני מדין דברים שבלב אינן דברים וז''ל 'התם לאו דברים שבלב נינהו אלא דברים מגולין הם לעדים אלא שהוא ירא מלגלותן בשעת מעשה מחמת אונסו' ואילו היה מודעא מעשה ביטול לכא' לא היה שייך לדון מדין דברים שבלב.

ה. וכן הוא לשון הרמ''ה בדף מ''ח ב' 'כי מסר מודעא מעיקרא גלי אדעתיה דלא גמר ומקני לא אגב אונסיה ולא אגב זוזי', וכן נראה בדברי הר''י מיגאש בשו''ת סי' קט''ו וז''ל ומ"מ לא תתעכב המודעא אלא א"כ פירש בה שהוא בלתי מתכוון בזה המעשה להתירה עכ''ל, לכא' מבואר בדבריו שגדר מודעא הוא להודיע שאינו מתכווין להתירה.

ו. וכן הוא לכא' בדברי הרי''ף בשו''ת סי' מ''א וז''ל המודעא קיימת במתנה ובגט ואפילו בשלא באונס שהטעם בדבר משום גלוי דעתא דנותן מתנה והבעל כיון שנתגלה דעתו שאינו רוצה להשלים אותה בהכי סגיא עכ''ל.

ז. בדברי הר''ן בשו''ת סי' פ''ה העלה צד שבגט המודעא הוא מעשה ביטול הגט אך דחה צד זה ומסיק וז''ל 'אלא ודאי עקר המודעא מחמת שאינו מתרצה בדבר ולא מחמת ביטול שליחותם של עדים כלל, אלא מפני שהוא מגלה דעתו שהוא אנוס בנתינת הגט ונאמן הוא בכך משום דמה לו לשקר הא לאו זוזי שקיל ... שכבר הודיע לנו שאותו הגט שיתן אינו נותנו לרצונו, ונאמן בכך כיון דלא זוזי שקיל, ואנן סהדי דלא גמר ומגרש, ואף על פי שאינו אנוס אנו יודעין שאינו מתרצה'.

ח. ב' הצדדים מבוארים להדיא בדברי הריב''ש סי' תפ''ב, והסתפק הריב''ש האם אפשר לעשות מעשה ביטול על מעשה הגירושין וכד', או שא''א לבטל מעשה גירושין וכד', אלא רק בגט שייך לבטל 'קודם כתיבה הוא מבטל שליחות הסופר והעדים, או שאינו כותבו לשמה ולתורת גירושין', או שבגט מועיל ביטול הגט וז''ל 'באומר זה קודם כתיבה כמו במבטל הגט אחר שנכתב, והרי הוא כאלו אמר הריני מבטל הגט מעכשיו ולאחר שיכתב' אך בשאר חלויות אין שייך מעשה ביטול, אלא רק גילוי דעת שאין כוונתו להחיל, וז''ל הריב''ש 'אבל בחליצה החליצה עצמה אינו יכול לבטל שתהיה כאלו לא נעשתה, אלא שהוא אומר שלא יתכוין לשם חליצה ולהתירה לשוק'.

ט. הגרשש''ק הקשה על הצד שהוא מעשה ביטול מדוע לא מהני מודעא כשאינו אנוס, עי''ש מש''כ ליישב, ומצינו תשובה על זה בדברי הר''ן בשו''ת סי' פ''ה, ובריב''ש שם, דכשאינו אנוס לא מהני מעשה הביטול, משום דאתי מעשה המכירה או הגט או המתנה ומבטל את דבריו הראשונים, וז''ל הריב''ש אבל בחליצה אינו יכול לבטלה קודם חליצה בלא אונס, שהרי כשאומר אני רוצה שכל חליצה שאחלוץ תהיה בטלה, וידענו שהוא [אינו] אנוס או שהוא מודה בזה, אין בדבריו כלום, דהא אתי מעשה החליצה ומבטל דבריו הראשונים עכ''ל, ועי' עוד להלן בענין זה.

י. לכא' זה כוונת הרשב''ם שכתב 'דכיון דלא נאנס כלל אנן סהדי דגמר בלבו בשעת מעשה לעשותו גט גמור ולא מהני ביה ביטול דקודם כתיבה אלא א"כ ביטלו אחר כתיבה' ולכא' כוונתו דכיון דאנן סהדי וכו' הרי ע''י כתיבת הגט מבטל את הביטול, וכדס''ד בערכין 'לא צריכא דעשאוה ואירצי מהו דתימא בטולי בטליה' ובאונס קמ''ל דאין אומרים דכוונתו לבטל, אך כשאינו אנוס אנן סהדי דכוונתו לבטל את הביטול.

יא. וא''ת לדעת הרשב''ם שרק באונס מועיל מודעא, מדוע צריך לבטל את הגט או את המתנה, הא תליוהו ויהיב לא מהני, וא''כ אף בלא דבר המבטלו לא חל, י''ל דאין הוכחה מדבריו שאנסוהו, ויתכן שאינו אלא כעין אונסא דנפשיה כעין 'ההוא גברא דאזל לקדושי אתתא' ובאונסא דנפשיה רק ע''י המודעא בטל המתנה או הגט כמבואר בנתה''מ סי' ר''ה סק''ז, ואף על פי כן א''א לפרש דברי נהרדעי כן משום שא''צ שידעו העדים באונס, ודי במסירת המודעא לגלות שאנוס הוא.

יב. הריטב''א כתב דס''ד דלא מהני מודעא אע''פ שאנוס, מכיון דאגב אונסיה וזוזי ומקני, ולכא' הניחא אי נימא דמודעא הוא גילוי דעת, לא מהני גילוי דעתו מכיון שע''י אונסא וזוזי השתנה המצב ועל המצב הזה לא היה גילוי דעת, אך אם מודעא הוא מעשה ביטול צ''ב מדוע לא מהני, הא באנסוהו לא שייך סברא הנ''ל דלאו כל כמיניה, וי''ל כנ''ל בשם הר''ן והריב''ש דאם גמר ומקני כוונתו במעשה המכירה לבטל את המודעא.

יג. החמד''ש כתב דבכל תליוהו וזבין אין אנו אומרים דאין כוונתו להקנות ואין עושה אלא מן השפה ולחוץ, משום דירא שהאנס יבין שאין כוונתו להקנות, ולכן גמר ומקני, ולכא' מוכח בדבריו שמודעא הוא מעשה ביטול, דאל''כ היאך מועיל הגילוי דעת שאין כוונתו להקנות, הא אח''כ כשהאנס אונסו משתנה דעתו משום שהוא ירא מהאנס וגמר ומקני, ואולי י''ל דהמוסר מודעא הרי הוא יודע שדרך בני אדם לפחד, והוא מגלה בדעתו שאינו מפחד, ובפרט אי נימא דאין כוונת החמד''ש שרוב בנ''א מפחדים, אלא די במה שיש שמפחדים שעי''ז יחשב דברים שבלב, וע''י המודעא הרי הוא מודיע שהוא אינו מפחד.

להך גיסא דמודעא הוא גילוי דעת, יש לחקור האם מגלה בדעתו שאינו גומר בדעתו, או''ד מגלה בדעתו שאינו מתכוון כלל להקנות או לגרש, ואינו עושה אלא מן השפה ולחוץ.

א. כתב הר''ן בשו''ת סי' פ''ה 'ואינו אלא **כמשחק** בה ופסול, שכבר הודיע לנו שאותו הגט שיתן אינו נותנו לרצונו ... ואנן סהדי דלא גמר ומגרש ... דהא כי מהמנת ליה דלא ניחא ליה אתה צ"ל שהוא נתן לה גט **כדי לצחק** ... ואף על פי שיתן גט אינו אלא **כמצחק** בה'.

ב. כתב התוס' רי''ד דף מ' ב' 'הודאתו לעדים שלא בכל לב הוא עושה די לו **שאינו אלא [כמפליגה] בדברים** ואף על פי שלא הי' לו שום אונס בטלים הם **ורצה לצחק בם'**.

ג. י''ל דרק משום שמגלה בדעתו שאינו מתכווין כלל להקנות מהני גילוי דעת, אך לא שייך גילוי דעת שלא גמר ומקני, משום שאחרי שנאנס השתנה המצב וכמוש''כ הנתה''מ דבההיא הנאה דניצל מהאונס גמר ומקני ועל המצב החדש אין גילוי דעת, ורק כשמגלה בדעתו שאינו מתכווין כלל להקנות מהני, משום שההיא הנאה אינו גורם שיתכווין להקנות, אלא מי שמקנה ההיא הנאה גורם **לגמר** ומקני, אך אין ההיא הנאה גורם שיתכווין להקנות, אלא כל מי שאנוס יש צד שכוונתו להקנות, ואף על הצד שאינו מתכווין להקנות הו''ל דברים שבלב, וע''י המודעא אינו דברים שבלב - כמבואר בדברי הרשב''א והר''ן -.

לפי הצד שמודעא הוא גילוי דעת, יש לדון מהו ביטול מודעא, האם הוא גילוי דעת להפך, או שהוא מעשה ביטול.

א. הגרשש''ק הוכיח שמודעא הוא מעשה ביטול וז''ל 'שלא יתכן כלל לפרש כן, דאם נאמר כן קשה טובא למה מועיל ביטול מודעא, כיון שהמודעא עכ"פ מגלה שעתה נעשית על ידי אונס'.

ב. ואולי יש ליישב על פי דברי הרשב''א בקידושין דף נ' א' דאחרי שמסר מודעא א''א דהוי דברים שבלב, אלא כיון שגלוי לעדים שאין דעתו להקנות אין זה דברים שבלב, וי''ל דגלוי לעדים שבשעת המכירה אין דעתו להקנות משום דאנן סהדי שסומך על המודעא ואין כוונתו להקנות, אך כשמבטל את המודעא ולא מסר מודעא על ביטול המודעא, יש צד שכוונתו לבטל את המודעא אגב אונסי וזוזי, מכיון שלא מסר מודעא על ביטול המודעא ואין לו על מה לסמוך - ואולי י''ל כן גם כשמסר מודעא על כל הביטולים, מכיון שכעת מבטל את כל המודעות - ועי' להלן דנראה בדברי ר' יונה דבכל גוונא יש צד שחזר בו מהמודעא, ורק ע''י שלא ביטל את המודעא מוכח שלא חזר בו, וכשביטל את המודעא אף באונס שאין הוכחה שלא חזר בו חל המקח מדין דברים שבלב.

ג. וכן לכא' מבואר בדברי הר''ן בשו''ת סי' פ''ה וז''ל משום דאע"ג דאמר רוצה אני אין הוכחה שנתרצה, שהוא מסר מודעא שמה שיאמר רוצה אני ויתן גט אינו אלא מפני האונס שב"ד אונסין אותו, ועכשו ג"כ כשיתן גט ויאמר רוצה אני על דעת הראשונה הוא עושה, מה שאין כן כשמבטל המודעא שמסר שכיון שהוא מהפך דבריו הראשונים אף על פי שאנו יודעין באונסו אומדין שנתרצה כדי לשמוע דברי חכמים.

ד. ואח''כ כתב דכשמסר מודעא על כל הביטולים, וביטל את כל המודעות יש להסתפק בזה וז''ל כיון שהוא נאמן מתחילה על הודעותיו אין הוכחה בבטוליו שנסתלק אונסו או שחזר ונתרצה, זה מה שראוי לחוש בכך **ואין כאן עסק באתי דבור ומבטל דבור כלל** עכ''ל.

ה. עוד כתב הר''ן בשו''ת דאע''פ שמודעא הוא רק גילוי דעת, ביטול המודעא הוא מדין אתי דיבור ומבטל דיבור, וע''י שבטל דיבור המודעא, הו''ל דברים שבלב, ולכן חל הגט, ולכא' כוונתו דאף אחר המודעא אין אנן סהדי דלא גמר בדעתו, דשמא חזר בו, וכיון שיש צד שחזר בו הו''ל דברים שבלב אינם דברים, ואזלינן בתר דברי פיו שאמר שמגרש, ורק משום שאמר את המודעא אין המודעא דברים שבלב אלא דברי פיו, וע''י שמבטל את הדיבור שוב אין כאן דברי פיו אלא רק דברים שבלב - ומבואר בר''ן דאתי דיבור ומבטל דיבור אף היכא שאין הדיבור הראשון מחיל מאומה, וע''י הביטול נהפך הדיבור הראשון לדברים שבלב -.

**מדוע לא מהני מודעא במכר כשאינו אנוס**

א. לדברי הרשב''ם דלא מהני מודעא בגט כשאינו אנוס משום דאנן סהדי וכו' צ''ב מדוע במכירה לא מהני מודעא כשאינו אנוס הא במכירה כתב הרשב''ם 'השתא למעות צריך והיום ולמחר ליבעי למיחרט בההיא מכירה כשיזדמנו לו מעות' א''כ אין אנן סהדי דגמר ומקני.

ב. י''ל על פי מש''כ הריא''ז וז''ל 'המוסר מודעא על המכר, ומודיע לעדים שלא בכל לב הוא מוכר אין המודעא שלו מבטלת המכר ... **שלא כל הימנו ליטול מעותיו של חבירו ולהטעותו**' עכ''ל, ולכא' כוונתו דכיון דלאו כל כמיניה וכו' ואין הקונה מוכן לכך, אם יחול המודעא יחשב לגזלן על המעות, ואין המוכר בא לגזול אלא רק לרמות, וכיון שאין מועיל רמאותו ויחשב גזלן, על הצד שיחשב גזלן ודאי גמר ומקני, ועל הצד שיחשב גזלן כוונתו במכר לבטל את המודעא, וז''ל הנתה''מ סי' ר''ה סק''ח שכתב 'אינו מן הדין ... וימסור מודעא שיהיה הברירה בידו לחזור בו אם ירצה, ושכנגדו לא יהיה יכול לחזור בו' ולכא' זה כוונת הרא''ש פ''ג סי' ל''ב וז''ל 'ולא דמיא לזביני **כיון דמקבל זוזי גמר ומקני** ומה שמסר מודעא כדי שיוכל לבטל המכר כשיהיו לו מעות' - ועי' תוס' כתובות דף מ''ז ב' דאמדינן דעת המוכר על פי דעת הלוקח עי''ש.

ג. עי' תוס' רי''ד שכתב וז''ל 'די לו שאין הגט והמתנה ניקנין אלא בכל לב. וכיון שהודה לעדים שלא בכל לב הוא עושה די לו, ולא דמי לזביני שאינו מוכר אלא מפני דוחק המעות. ולא בכל לב ואפ"ה הוי זבוני' זיבונא, ומשום הכי צריך להכיר העדים אונסו שאותו האונס יבטל המכר.

ד. הרשב''א בקידושין דף נ' א' כתב 'ואף על גב דכי מסר מודעא חשבי' להו דברים, התם לאו דברים שבלב נינהו אלא דברים מגולין הם לעדים אלא שהוא ירא מלגלותן בשעת מעשה מחמת אונסו, **והיינו טעמא** דאמרי' כל מודעא דלא כתיב בה ידעינן ביה באונסי' דפלניא לאו מודעא היא משום דאע"ג דמסר מודעא דברים שבלב נינהו עד דידעינן באונסי' דירא מלגלות בשעת מעשה', ולכא' כוונתו דכיון שאינו אנוס ולא אמר בשעת המכר, יש צד שחזר בו ודעתו למכור, וממילא אף אם אין דעתו למכור חל מדין שדברים שבלב אינם דברים - וכן הוא בשו''ת מהר''מ סי' ק''ס בשם רבינו יקיר דאע''פ שהודיע שאין דעתו למוכרו, יש צד שחזר בו עי''ש -.

ה. לכא' גם מכאן מוכח מדברי הרשב''א שאין מודעא מעשה ביטול אלא רק גילוי דעת שאין כוונתו למכור והרשב''ם שלא כתב כדברי הרשב''א לכא' אזיל לשיטתו שמודעא הוא מעשה ביטול, ולכן לא שייך לדון מדין דברים שבלב, ולכן הוצרך לתרץ דאין מועיל המודעא.

ו. כעין דברי הרשב''א מבואר בשו''ת הר''ן סי' פ''ה, אלא שהר''ן כתב דאינו יוצא מדברים שבלב ע''י מסירת המודעא, משום דאתי דיבור ומבטל דיבור, וכיון שאמר שמוכר, הרי ביטל את הדיבור שאמר שאינו מוכר, ונשאר רק דברים שבלב, ומהני רק משום דכיון שמסר מודעא וידעינן באונסיה אנן סהדי שאין דעתו למוכרו, וכל היכא דהוא בלבו ובלב כל אדם אינן דברים שבלב.

ז. לכא' מח' הרשב''א והר''ן הוא לשיטתם, דברשב''א מבואר דכל היכא שגלוי אינו דברים שבלב, ולכן אע''פ שמבטל את הדיבור, אינו דברים שבלב משום שנשאר גלוי לעדים, משא''כ לדברי הר''ן רק ע''י דיבור או ע''י אנן סהדי הרי זה יוצא מכלל דברים שבלב, משום שדעת הרשב''א שדברים שבלב הוא כשנסתר ואינו גלוי, ולכן הקשה הרשב''א מידות דלהוי דברים שבלב דאע''פ שנחשב דיבור הרי זה נסתר, אך שאר הראשונים ובכללם הר''ן ס''ל דע''י דיבור נפיק מכלל דברים שבלב, משום דס''ל דדברים שבלב הוא כל היכא שלא יצא מלבו, וע''י דיבור יצא מלבו, וכן ע''י אנן סהדי יצא בלבו.

ח. נ''מ בין הדרכים בקיבל מעות עבור נתינת הגט, עי' ריב''ש סי' קכ''ז, ונפסק ברמ''א סי' ר''ה סעי' דלא מהני מודעא כשאין העדים יודעים באונסו, אע''פ שאינו כתליוהו וזבין משום שאין דמים לאשה, לענין מודעא דמי לזביני, וכתב המל''מ בפ''ו מהלכ' גירושין הי''ט דלראשונים דא''צ אונס בגט אף כשקיבל מעות א''צ אונס, ורק לראשונים שצריך אונס, לא מהני כשאין יודעים את האונס, ולכא' לדברי הר''ן דאינו נאמן, אע''פ שא''צ בעלמא אונס, כשקיבל מעות עבור הגט לכא' בלא אונס אינו נאמן, וכן לכא' מוכח ברמ''א שפסק כהריב''ש אע''פ שפסק שא''צ אונס במתנה וגט.

**מדוע לדעת הרשב''ם וסעי' לא מהני מודעא בגט כשאינו אנוס, הא יכול לבטל את הגט אע''פ שאינו אנוס.**

א. הרשב''ם תי' 'אבל בלא אונס אי טעין ואמר גט שאעשה לא יהא גט אין זה ביטול דכיון דלא נאנס כלל אנן סהדי דגמר בלבו בשעת מעשה לעשותו גט גמור' ולכא' כוונתו ואתי מעשה כתיבת הגט ומבטל דיבור.

ב. הרמב''ן נקט שא''א לבטל גט אחר הכתיבה - ונח' הראשונים בזה בגיטין הובא בשו''ת הר''ן סי' פ''ה, ובריב''ש הנ''ל - וביאר הר''ן שם משום דלא אתי דיבור ומבטל מעשה, וכמו שאין מועיל ביטול הגט אחרי הכתיבה ה''ה דלא מהני אחר הכתיבה, וכ''כ הר''ן שם 'ואם לחשך אדם לומר כי אמרינן אין בידו לבטל גופו של גט ה"מ לאחר שנכתב משום דלא אתי דבור ומבטל מעשה, אבל קודם שנכתב כיון שעדיין לא נעשה מעשה יכול הוא לבטלו ... הא ודאי בורכא דודאי אין אדם יכול [לבטל] דבר שלא בא לעולם אלא מפני שיכול להביאו לעולם ... אם לאחר שיכתוב הגט אין בידו לבטל את גופו היאך יבטלנו קודם שיכתב'.

ג. עוד כתב הר''ן דאף לפי הראשונים שאחר הכתיבה אפשר לבטל את הגט, לפני הכתיבה לא מהני משום דהו''ל דבר שלא בא לעולם עי''ש.

ד. עוד כתב הר''ן שם דאף אם מהני ביטול הגט 'אין מסירת מודעא בלא אונס צריכה בטול שאם בכלל מסירת מודעתו בטל גופו של גט כבר **נתבטל בטולו** כשיצוה לכתוב אחר שאין כאן אונס ... דדבורא בתרא לר' יוחנן דאמר חוזרת חשיב כמעשה, וכל שעשה הפך מדבריו הראשונים ממילא הם בטלים' ולסוברים דדעת הרמב''ם דמהני לבטל את הגט לפני הכתיבה אף כשאינו אנוס אולי י''ל המכירה אינו ביטול המודעא, משום שאין וודאי שמתכווין לבטל, וא''כ אע''פ שמתכווין לבטל, הרי זה דברים שבלב ולא חל הביטול.

ה. הריב''ש סי' תפ''ב כתב דברמב''ם משמע שיכול לבטל את הגט לפני הכתיבה אף כשאינו אנוס, והא דבכל מודעא אין בטל הגט בלא אונס, הוא משום דלא אמר שמבטל את הגט, אלא רק אמר שאינו מגרש.

**נ''מ בין ב' הצדדים**

א. כשהסתלק האונס ועושה אח''כ מרצון, יש לדון האם חל הגט או המקח, או''ד דכל עוד לא ביטל את המודעא, המודעא מבטלת את הגט או המקח, וברמ''ה ד''ה ודווקא, מבואר שצריך לבטל את המודעא, וכן כתב הט''ז באה''ע סי' קל''ד סק''ב דצריך לבטל בפיו את המודעא וז''ל דאלו חשב בלבו לבטל לא אתי מחשבה ומבטלת הדבור של מודעא על כן צריך דבור לבטל דבור עכ''ל, ואילו היה מודעא רק גילוי דעת לכא' כשדעתו לגרש די בכך, ואולי יש מקום לדון דדעתו הוא דברים שבלב, אך לכא' מכיון שאמר רוצה אני לא שייך לומר דלא יחול מדין דברים שבלב.

ב. עי' לשון הרמ''א שם שכתב 'עד שיאמר בפירוש שמבטל המודעא ואז הוא בטל' ואם מודעא הוא רק גילוי דעת, לכא' די במה שיאמר שחוזר בו מהמודעא ומגרש מרצונו, וא''צ דווקא לשון של ביטול - אך יש לדחות לפי מש''כ הר''ן הנ''ל דצריך לבטל את דיבורו בכדי שדעתו שלא לגרש יחשב דברים שבלב, אך בדברי הט''ז ודאי מבואר שאף כשדעתו לגרש לא מהני בלא דיבור של ביטול, ועי''ש בסק''ג וסק''ה -.

ג. כשאינו זכור בעשת המקח או הגט מהמודעא, לכא' מודעא של גילוי דעת אין כאן, אך אם עשה מעשה ביטול לכא' אף בכה''ג יתבטל.

ד. נח' הראשונים כיצד הדין כשמבטל את המודעא במכר באונס, ולכא' י''ל דאם מודעא הוא חלות, וביטול מודעא הוא גם חלות ביטול, כמו שאגב זוזי גמר ומקני, כך גם גמר ומבטל, אך אם מודעא הוא גילוי דעת, לכא' נשאר הגילוי דעת - כ''כ הגרשש''ק 'דא"כ כל ענין של ביטול מודעא ו מודעא של מודעא אינו מובן כלל, דאם ע"י מודעא יש לנו הוכחה שמה שנתרצה אח"כ אינו ברצון גמור מה מהני מה שמבטל אח"כ את המודעא, האם עי"ז נתחזק לנו גילוי דעת יותר על התרצות ההקנאה או הגרושין, כיון שגם עתה ע"י אונס הוא' - ועי' לעיל.

ה. כשמסר מודעא שכל הביטולים יבוטלו, ואח''כ ביטל את כל המודעות, יש מקום לומר דאם מודעא הוא חלות ביטול לכא' החלות האחרון קובעת, משא''כ אם הוא גילוי דעת, הרי גילה דעתו שכל הביטולים יהיו בטלים.

ו. כתב הגרשש''ק דיש נ''מ בלא מסר מודעא, אלא רק היה גילוי דעת, דכתב הריטב''א דלא מהני גילוי דעת בגיטין משום דלא אתי מחשבה ומבטל דיבור, ובמודעא אם הוא ביטול נמי לא מהני, משא''כ אם אינו אלא גילוי דעת.

ז. ביטל מודעא של מתנה במקום שידוע שיש אונסא דנפשיה, יש מקום לומר דאם מודעא הוא מעשה ביטול חל הביטול אע''פ שמבטל מחמת אונסא דנפשיה, הרי באונסא דנפשיה גמר ומקני, וא''כ גמר ומבטל, אך אם מודעא הוא רק גילוי דעת, לכא' אף אחר הביטול נשאר גילוי דעת שאין דעתו לתת את המתנה.

ח. עי' דף מ''ט א' אם נאמנים עידי השטר להעיד שהיה מודעא, ולכא' יש מקום לומר שאם מודעא הוא גילוי דעת שלא היה לו דעת למכור, הרי הם באים לסתור את העדות שבשטר, שהעידו שהיה מקח, ואינם חוזרים ומגידים, משא''כ אם מודעא הוא מעשה ביטול לכא' אין זה סתירה לעדות שבשטר - עי' רשב''ם שם ד''ה מודעא היו דברינו ושאר ראשונים שם, ורשב''א כתובות דף י''ט ב', וריב''ש סי' ר''נ וז''ל הריב''ש 'לפי שהשטר הרי הוא כמי שנחקרה עדותן ואין יכולים עתה להעיד על פה כנגד עדותן הראשונה' ונראה בדבריו שעידי השטר מעידים על המכירה, ולא רק על דעת המתחייב, ואולי באונס אמר להם לחתום וכל כה''ג אין נחשב שהיה דעת המתחייב, אך יש לדון דעדותם אינה אלא שאמר להם לחתום, ואין עדותן שאמר להם מרצונו לחתום וצ''ע -.

ט. הב''י הביא מח' ראשונים האם מועיל מודעא רק כשעדי המכירה הם עדי המודעא, ושיטת רבינו אפרים דכשאינם אותם עדים לא מהני עדי המודעא, משום שיש אפשרות לקיים דברי שניהם, דאמנם מסר מודעא, אך אח''כ אגב אונסיה גמר ומקני, ואולי תלוי בגדר מודעא, אם מודעא הוא גילוי דעת י''ל דלא מהני גילוי דעת כשעדי המודעא אינם עדי המכר, משום שיש ליישב את דברי שני העדים שלא יסתרו זה את זה, דאמנם גילה בדעתו, אך אפשר לומר שחזר בו וגמר ומקני, משא''כ אם מודעא הוא חלות ביטול, אין סתירה בין עדי המודעא לעדי המכר, דאמנם גמר ומקני, אך יש מודעא המבטלו.

**מודעא במתנה**

**נח' הרשב''ם והראשונים האם מועיל מודעא כשאינו אנוס**

א. כתב הקצוה''ח סי' ר''ה סק''ח דלדעת הרשב''ם דלא מהני מודעא במתנה כשאינו אנוס, א''כ כל ענינו של מודעא במתנה הוא רק גילוי דעת שאנוס, וא''כ לא שייך ביטול מודעא, מכיון שתליוהו ויהיב לא מהני, וא''כ אע''פ שמבטל את המודעא, די באונס לבטל את המתנה, ורק בגט כדין דדמי לזביני מהני ביטול מודעא, אך הנתה''מ סי' ר''ה סק''ז נח' וכתב דמהני אף לרשב''ם ביטול מודעא, משום דמהני מודעא במתנה אף באונסא דנפשיה, ובזה צריך מודעא, וכיון שבטל המודעא, המתנה קיימת, ואין ידוע מהמודעא שיש אונסא דאחריני, משום שיתכן שיש רק אונסא דנפשיה.

ב. לכא' לא נח' אלא במתנה, אך במכר לרבא כעובדא דההוא פרדיסא אף לדעת הנתה''מ לא מהני ביטול מודעא, מכיון שלרבא תליוהו וזבין בשדה זו לא קנה, ואין מטרת המודעא אלא בכדי שידעו ב''ד שהרי הוא אנוס - כמבואר ברשב''ם וכפי שביאר הב''י בסי' ר''ה - משא''כ במתנה מטרת המודעא הוא גם להודיע שאנוס, אך בזה לא סגי באונסא דנפשיה, ומטרת המודעא הוא גם לבטל.

ג. בדברי הריב''ש נראה כהקצוה''ח דכתב בסי' רל''ב 'וכיון שהוא אנוס אינו גט שאין האיש מוציא אלא לרצונו, ואף על פי שלא בטל הגט בפירוש ... והשני הוא מה שאמר שהוא מבטלו מעכשיו שאף אם אינו אנוס מ"מ כיון שבטלו בפירוש אינה מגורשת' ומבואר שאע''פ שלא ביטל את הגט לא חל משום שאינו לרצונו.

ד. לכא' הנידון הנ''ל תלוי בגדרו של מודעא, דהריב''ש והקצוה''ח ס''ל דמודעא אינו אלא גילוי דעת שאינו נותן ברצונו, וממילא לא מהני ביטול מודעא אף באונסא דנפשיה, משום שנשאר גילוי דעת שאע''פ שאין זה אלא אונסא דנפשיה לא גמר ומקני, ואחר הגילוי דעת האונס גורם שלא גמר ומקני, והנתה''מ נקט דמודעא הוא מעשה ביטול, וכיון שביטל את המודעא חל המתנה, דתרוויהו איצטריך אונסא דנפשיה ומודעא, וכיון שביטל את המודעא חל המתנה.

**ביאור החילוק בין כפיה על ביטול מודעא בגט, למכר.**

א. מבואר בגמ' בערכין דמהני כפיה על ביטול מודעא, והביא הטור את דברי רב האי והרי''ף והרמב''ם והרמ''ה דכל דברי הגמ' הם רק בגט, אך במכירה לא מהני כשאנסוהו לבטל את המודעא, ונראה בדברי היד רמ''ה בדף מ''ח ב' דביאור החילוק הוא דבגט ע''י הכפיה מתחדש רצון, משא''כ במקח מכיון שגילה דעתו שלא יתרצה, לא מהני לכופו לבטל את המודעא, משום שנשאר הגילוי דעת שאינו מקנה, דבגט הכפיה גורמת לסלק את יצרו הרע וכו' ושוב באמת רוצה, ועל מצב כזה לא היה גילוי דעת שאינו רוצה, משא''כ במכר.

ב. צ''ב א''כ מדוע בגט צריך שיבטל את המודעא, הא נראה ברמ''ה שכל כוחו של מודעא הוא רק גילוי דעת, ואם אין אדם יכול לגלות דעתו על מצב שיתחדש למה לי ביטול מודעא, וי''ל דכיון שמסר מודעא, הרי הוא סבור שיוכל לטעון בב''ד שלא היה לו דעת לגרש, ולכן אע''פ שכעת רוצה לגרש אין שייך שיגמור בדעתו, דהיינו שצריך שהענין גמור בלא דרך לחזור, וזה שייך רק משום שיודע שלא יוכל לבא לב''ד ולבטל את הגט, וכמסר מודעא הרי הוא סבור שיוכל לבטל, וא''כ אין לו דרך לגמור בדעתו, ורק ע''י ביטול המודעא גומר בדעתו, כי יודע שאחרי שביטל את המודעא לא יוכל לבא לב''ד ולבטלו.

ג. וא''ת מדוע בתליוהו וזבין לא אמרינן דהתחדש בההיא הנאה וכו' כמבואר בנתה''מ, ועל מצב כזה לא היה גילוי דעת שאינו רוצה, והיה נראה דלא ס''ל לרמ''ה דגומר בדעתו מחמת ההיא הנאה, אלא גומר בדעתו משום שעדיף לו למכור מאשר להתייסר, וכיון שכעת מודיע שאין בדעתו למכור, אין המכירה חלה.

ד. י''ל דכל דברי הנתה''מ דבההיא הנאה גמר ומקני, אינו אלא על כך **דגמר,** אך לא על המקני, דהיינו שכל הנאנס מקנהו ולא חסר אלא גמירות דעת, וע''י ההיא הנאה גמר ומקני, אך ע''י מודעא מגלה בדעתו דכלל אין כוונתו להקנות, ועל כך לא מועיל ההיא הנאה.

ה. ולפי''ז צ''ל דהסיבה שבכל מקח הרי הוא מקנה ואינו עושה אלא לפנים הוא משום שסבור שלא יאמינו לו, או משום שלא יוכל להשתמש במעות, ודי אפי' בצד שכן דעתו, ושוב חל בוודאי מדין דברים שבלב אינם דברים, וע''י מודעא נודע לנו שאינו עושה אלא לפנים, ואינו דברים שבלב, ולפי''ז די בגט לומר שיש צד ששינה את דעתו, ועי''ז חל בוודאי מדין דברים שבלב אינם דברים, ובמכר אין צד ששינה את דעתו, דאין האונס גורם להקנות, אלא רק לגמור בדעתו.

**מח' רבא ור''ה**

א. בדף מ''ח ב' נח' רבא ור''ה אם בשדה זו זביניה זביניה, ומבואר ברשב''ם בדף מ' ב' ובתוס' בדף מ''ח ב' דלרבא שדה סתם אינו כלל אונס, ולא מהני מודעא בו, וצ''ב הרי אנוס למכור, וכיון שאינו בטוח שיוכל לתובעו בדין עדיף לו להפסיד פחות, ומהיכי תיתי דמוכר בלב שלם, ומדוע אינו נחשב אונס לגבי שלא יועיל מודעא.

ב. כתב הרשב''ם בדף מ' ב' 'ומיהו רב הונא דאמר לקמן תליוה וזבין זביניה זביני חזינן דאכשר מודעא אזביני דלית ליה הך סברא דרבא' וכ''כ בדף מ''ח ב' 'מהכא שמעינן דכתבינן מודעא אזביני אפילו בתליוהו וזבין ודלא כרבא' - והמרדכי נח' וס''ל דאף לר''ה לא מהני מודעא בשדה סתם ועי' באריכות בב''י ריש סי' ר''ה - וצ''ב דהרי בשדה זו דעת רבא שא''צ מודעא משום שלא חל המקח, ובשדה סתם ס''ל דאינו אונס, וא''כ לכא' לא נח' בדין מודעא אלא נח' בשדה זו אם נחשב אונס, ומדוע כתב הרשב''ם שנח' בדין מודעא.

ג. י''ל דנח' רבא ור''ה אם כשתולים אותו הרי נכנע ומוכר, או שאינו עושה אלא לפנים, דרבא ס''ל דאין אומרים דמקנה ע''י אונס, ולכן בשדה סתם אילו כלל לא היה מקנה לא היה לו לבחור איזה שדה, דהרי אין דעתו כלל להקנות, וכשבחר שדה מוכח דכוונתו להקנות, וכל כה''ג הרי הוא מודה לר''ה דגמר ומקני - ולכן גם בארצי זוזי או הו''ל לאישתמוטי קנה, דמוכח שמתכווין להקנות - דלא נח' אלא על כך שמקנהו, אך על **הגמר** ומקני לא נח', וא''כ י''ל דכיון שמודעא הוא גילוי דעת שאינו מקנה ואינו עושה אלא לפנים, לדעת רבא לא שייך לומר כן על שדה סתם, וע''כ חזר בו ממה שאמר בהתחלה שמוסר מודעא, ור''ה נח' על סברא זו, וס''ל דגם בשדה סתם נשאר גילוי דעתו, וא''כ באמת נח' בתרתי, וניחא דברי הרשב''ם.

ד. לדעת רבא דבשדה זו אין חל המקח, צ''ב כיצד מועיל כפיה בגט, הא כופים אותו על אשה זו, ולכא' צ''ל דמהני רק משום מצוה לשמוע וכו' וכדחיית הגמ' לעיל, ולכא' בגט משכ''ח מודעא אף לרבא, ולא העמידו את דברי נהדרעי כן, משום שאין ראוי שיכתבו העדים מודעא כשאינו עושה כדין, ואין חשש שתנשא שלא כדין כמבואר ברשב''א שאם אין עדים ודאי יבטל את המודעא ואינו חשוד לקלקלה.

ה. לפי''ז כשכפוהו לבחור שדה, לא קנה לרבא אף בשדה סתם, ורק כשהיה יכול לומר להם שיקחו מה שיחפצו קנה כשבחר שדה.

**סיכום הדינים**

**א. מודעא במכירה**

א. במכירה מבואר בגמ' דלא מהני מודעא בלא אונס, ומבואר בראשונים דאף באונסא דנפשיה לא מהני מודעא - כתב הב''י על הא דלא מהני מודעא באונסא דנפשיה וז''ל דלעיטור סברא זו כתובה בתלמוד ולשאר מפרשים אינה כתובה לרוב פשיטותה עכ''ל -.

ב. וצ''ב בטעמא דמילתא דלא מהני מודעא, הא גילה בדעתו דאין כוונתו למכור, או אם מודעא הוא מעשה ביטול, הרי ביטל את המכירה, עי' לעיל בישוב הדברים.

**ב. מודעא במתנה וגט**

א. נח' הראשונים האם מהני מודעא כשאינו אנוס, ולכו''ע מהני מודעא באונסא דנפשיה.

ב. ולדעת הר''ח יש אופנים של אונסא דנפשיה שבטל המתנה אף בלא מודעא כגון בההיא אתתא א''צ מודעא, ובקיבל מעות ומחמת כן גירש ודאי חלים הגירושין, ואולי החילוק הוא דהיכא שאם לא יחול הגט לא יקבל את המעות הרי מגרש בלב שלם בכדי לקבל את המעות, משא''כ בההיא אתתא אף אם לא יחול יחולו הקידושין, ובדיעבד לא תטען דהיה מקח טעות.

ג. אולי סובר הר''ח כסברת הר''י מיגאש דבאונסא דנפשיה לא גמר ומקני, ובמכר חל אף על פי כן משא''כ במתנה דרק כשגמר ומקני חל - ועי' תשב''ץ ח''א סי' א' דאונסא דנפשיה הוי אונס גמור, ודימהו ליצרא אלבשא דנחשב אונס לענין אונס רחמנא פטריה, אלא שאע''פ שנחשב אנוס אין זה סיבה לבטל מקח -.

**ג. ביטול מודעא מחמת אונס בגט ובמתנה**

א. בגט כדין מפורש בגמ' בערכין דמהני.

ב. בגט שלא כדין או במתנה כשיש אונסא דאחריני, כתב הרא''ש בסי' נ''א דלא מהני הביטול משום 'דכיון דאניס הוא אפילו לא מסר מודעא לא הויא מתנה' - ולשון התוס' בדף מ''ז ב' הוא 'אבל במתנה אי ידעינן באונסיה לא מהני ביטול ולא גמר ומבטל' ולכא' כוונתו דאילו היה גומר ומבטל, היה ממילא גם גומר ונותן -.

ג. המל''מ פ''י מהלכ' מכירה ה''א וה''ג כתב שהמהרי''ק כתב בשם רבינו יודא בר בריזלי דבמתנה אפילו באונס כל שלא מסר מודעא מתנתו מתנה, וא''כ לשיטתו יש לדון דמהני ביטול המודעא באונס כמו במכר - והב''י כתב דשיטת התוספות והרא"ש ורבינו ירוחם והמהרי"ק בשם רבינו אפרים והר"ן והרשב"ם והטור דאף בלא מודעא המתנה בטילה - ועי' שו''ת הרמ''א סי' כ''ב מש''כ בדברי רבינו יודא בר ברזילי.

ד. אולם בדברי ר' יונה בדף מ' ב' נראה שמהני ביטול המודעא אף כשאנסוהו, דכתב וז''ל ואם אנסוהו עד שביטל המודעא שמכר, מכרו קיים, **וכן הדין בגט ומתנה** עכ''ל, וצ''ע אם אנוס בנתינת המתנה אף בלא מודעא לא קנה, ואף אי נימא דאיירי במסר מודעא כשאינו אנוס על המתנה, אכתי צ''ב כיצד מועיל ביטול המודעא באונס, הא מעשה באונס לא מהני בלא זוזי, וא''כ כיצד מועיל ביטול המודעא באונס, ואולי י''ל - על פי דברי הרשב''א בקידושין דף נ' א' - דכיון שאינו אנוס בנתינת המתנה, יש צד שחזר בו ודעתו לתת את המתנה, אלא שאם אינו מבטל את המודעא מוכח שלא חזר בו, אך כשאין הוכחה שלא חזר בו, מכיון שיש צד שחזר בו הו''ל דברים שבלב ואזלינן בתר דברי פיו וחל המתנה, ולכן כשביטל את המודעא אע''פ שביטלו באונס, אין הוכחה שלא חזר בו, ולפי''ז אולי י''ל - עי' להלן שכעין זה כתב הר''ן - דאפילו אי נימא דע''י מסירת המודעא מוכח שאנוס, אכתי יתכן שבטל האונס, או שרוצה לתת את המתנה מדעתו, ורק כשלא ביטל את המודעא מוכח שאין נותן את המתנה מדעתו.

**ד. ביטל מודעא מדעתו באנוס לתת מתנה.**

א. י''ל דכיון שאינו אנוס על ביטול המודעא, גילה בדעתו שנותן שלא מחמת האונס.

ב. עי' מל''מ בפ''י מהלכ' מכירה ה''ג שכתב וז''ל ועיין ל"ר סי' קע"ז וקע"ט שנראה מדבריו דסברת הרא"ש ז"ל דמתנה כל דידעינן באונסיה אף שביטל המודעא לא מהני שדין זה הוא מוסכם מהכל, ודבריו תמוהים בעיני דהא איכא רבים דחולקים על הרא"ש הלא המה ה"ר יונה ורבותיו עכ''ל, ואולי כוונתם באופן הנ''ל דביטל את המודעא מדעתו ולא מחמת האונס.

**ה. ביטול מודעא מחמת אונסא דנפשיה בגט שלא כדין ובמתנה**

יש לדון דכשם שחל המתנה באונסא דנפשיה, כך חל ביטול המודעא מחמת אונסא דנפשיה - וכן דעת העיטור, הובא בב''י סי' ר''ה אות י''ד - אך י''ל דכיון שגילה דעתו דאין כוונתו לתת את המתנה, לא מהני הביטול, עי' לעיל.

**ו. ביטול מודעא במתנה ובגט שלא כדין, היכא שאין ידוע לנו שיש אונס**

א. כתבו התוס' דף מ''ז ב' והרא''ש 'אבל מסר מודעא ולא ידענו באונסיה ואח"כ בטלה מדעתו מהני הביטול כיון שלא הכרנו באונס' וצ''ב מדוע לא אמרינן דכשם שאנוס על המתנה אנוס על ביטול המודעא, ומהיכי תיתי דמבטלה מדעתו.

ב. עי' שו''ת הרשב''א ח''ה סי' קס''ג דכתב 'ועוד שביטול המודעא במחילת מחמת אונס אינו מועיל, דכל דהוי מחמת אונס לבד ובלא זוזי אינו כלום ... וכי היכי דאינן צריכין להכיר באונסו בעיקר מתנתו ומחילתו כך אינן צריכין להכיר באונסו בבטול המודעא' אלא שאולי כתב כן הרשב''א רק כשבלבד המודעא מסר מודעא על ביטול המודעא.

ג. עי' דרכי משה סי' ר''ה סק''ג דכתב על דברי הב''י בשם העיטור דמהני ביטול מודעא במתנה היכא שאין ידוע האונס, דהמדרכי נחלק וס''ל דלא מהני ביטול המודעא אף כה''ג.

ד. אולי י''ל בביאור דברי התוס' והרא''ש דאע''פ שע''י מסירת המודעא מוכח שאנוס הוא, אפילו הכי יתכן שבטל האונס בשעת נתינת המתנה, ולכן אם לא ביטל את המודעא מוכח שלא בטל האונס, דאילו היה בטל האונס היה מבטל את המודעא, אך כשביטל את המודעא יתכן שמבטלו משום שבטל האונס, ולכן אף אם לא בטל ואין דעתו לתת, הו''ל דברים שבלב, ולכא' כן מבואר בדברי הר''ן בשו''ת סי' פ''ה וז''ל אף על פי שאתה מאמין באונסו כל שחזר ובטלן יש לנו לדון שנסתלק אונסו או שחזר ונתרצה עכ''ל - אלא שלכא' רק אם מודעא הוא גילוי דעת י''ל כן, וכמוש''כ הרשב''א בקידושין דף נ' א', אך אם מודעא הוא מעשה ביטול, לא שייך לדון מדין דברים שבלב, אך אולי י''ל דכיון שיש צד שבטל המודעא, אין ספק מודעא מוציא מידי ודאי מכירה -.

**ז. ביטול מודעא במכירה**

נח' הראשונים - עי' טור סי' ר''ה, סמ''ע שם סקכ''ו - אם ביטל את המודעה באונס אם קנה דכי היכי דאמרינן אגב אונסיה גמר ומקני, אמרינן דגמר ומבטל את המודעא, או''ד דכיון שגילה דעתו דאינו מוכר ברצונו, נשאר הגילוי דעת אף אחר ביטול המודעא כשביטל את המודעא מחמת אונס, ולא דמי לגט כדביאר הרמ''ה עי' לעיל.

**ח. מודעא על כל ביטולי המודעא, ואח''כ ביטל את כל המודעות**

א. נח' הראשונים אם אזלינן בתר דבריו האחרונים שביטל את כל המודעות, או מכיון שכבר מסר מודעא על כל הביטולים לא קנה.

ב. וז''ל הר''ן בשו''ת סי' מ''ג 'כי בודאי אין הבטול הקודם מועיל לבטל הבטולין הבאים לאחר מכאן דכיון דקיימא לן אתי דבור ומבטל דבור הדבור האחרון הוא עיקר ובטל כל הדבורים הקודמים אליו'.

ג. עי' ביד רמ''ה דבכל מודעא כלול מודעא גם על ביטול המודעא, ועי' ט''ז אה''ע סי' קל''ד סק''ג.

**ט. פסל את עידי המודעא**

א. הרשב''א כתב דאף אם לא מועיל ביטול המודעות, מהני לפסול את העדים, ואמרינן דכיון שאין עדים, אין אדם חשוד לקלקלה ובוודאי מבטל את המודעא.

ב. עי' מל''מ פ''י מהלכ' מכירה ה''ו שכתב בשם הל''ר 'ותיקון זה מהני אף במתנה אם מסר מודעא כתוב בה שהכירו באונסו וכיון דהעדים פסולים אין כאן עדי אונס'.

**י. מסר מודעא על פסול העדים, ועל מה שיבטל את המודעא על פסול העדים**

כתב הר''ן דבכה''ג אף העצה של הרשב''א אינה מועלת.

**יא. הודה שלא מסר מודעא**

א. הטור סי' ר''ה כתב בשם הרמ''ה דכיון דהודאת בע''ד כמאה עדים, לא מהני עדי המודעא.

ב. הב''י תמה 'תמיהא לי דכיון שהוא אנוס מה מועלת הודאה זו הא איכא למימר אי לאו דאודי ליה הוה ממטי ליה ולחמריה לשחוור'.

ג. נראה בדברי הב''י שלא הוקשה לו על מה שמועיל כשפסל את העדים באונס, וצ''ב מאי שנא הודאת בע''ד באונס, לפסל עדים באונס - אולי י''ל דהודאת בע''ד הוא נאמנות, ועדות באונס אינו עדות, משא''כ כשפסל את העדים מחמת אונס, אמרינן דאגב אונסא גמר ופסלן -.

**יב. אנסוהו וכתב מודעא, ובטל האונס האם צריך לבטל את המודעא**

א. כתב הרי''ף בשו''ת סי' מ''א 'וכן אם בטל האונס, המודעא אינה נתבטלת עד שיבטלנה בלא אונס'.

ב. וכן משמע בדברי הרמ''ה שכתב שבגט מעושה כדין הוי כאילו בטל האונס, משום שאחר הכפיה רוצה לגרש, דבגט הכפיה גורמת לסלק את יצרו הרע וכו' ושוב באמת רוצה, ואפילו הכי כתב הרמ''ה שצריך לבטל את המודעא.

ג. לכא' הניחא להך גיסא דמודעא הוא מעשה ביטול, אך אם הוא רק גילוי דעת שאין מתכווין, אחרי שהשתנה המצב ואינו אנוס, אין גילוי דעת למצב הזה, וצ''ל דכיון שמסר מודעא סבור שיוכל לחזור בו, וחסר בגמירות דעת עי' לעיל'.

ד. אפילו לפי הצד שמושעה הוא מעשה ביטול, היכא דבטל האונס י''ל שמעשה המכירה או הגירושין הוא מעשה ביטול למודעא, כמבואר בשו''ת הר''ן והריב''ש, וא''כ י''ל דאף להך גיסא דמודעא הוא מעשה ביטול הסיבה שצריך לבטל את המודעא הוא רק משום הסברא הנ''ל באות ג'.

**בדברי הרמב''ן בעובדא דפרדיסא**

א. הרמב''ן כתב דבעובדא דפרדיסא בטל המקח אף בלא מודעא וז''ל 'כי אניס ליה בכי האי גונא דטעין ואמר לקוחה היא בידי ודאי לא גמר ומקני והרי הוא כמי שצווח, דא"ל מאי זבני לך אי אנא לא זבניתה ניהלך דידך היא דאי כבשת ליה לשטר משכנתא לא מצינא לאשתעויי דינא בהדך, הלכך מעולם לא אמר רוצה אני שהרי הוא באונסו מתחלה ועד סוף' וצ''ב אם בכל תליוהו וזבין גמר ומקני אגב זוזי ואונסיה, מאי שנא הכא דמוכן למוכרו מחמת הפחד שיגזלהו, ומקבל מעות.

ב. כתב הריב''ש סי' קמ''ה 'באונס כזה שאף אם לא מכרה לו הוא היה מעכבו בידו **אונס גמור הוא** ואין מכירתו מכירה'.

ג. עי' ריטב''א דפירש דס''ד דלא מהני מודעא בכל תליוהו וזבין משום דגמר ומגרש, ורק בעובדא דפרדיסא מהני משום 'דכי אמר תליוה וזבין דוקא כההיא **שפודה עצמו מן האנס** במכירה זו או שפודה דבר בדבר דאמרינן דגמר וזבין, אבל כשהאונס בדבר עצמו המכור ודאי לא גמר ומקני וזביניה [לאו זביני] היכא דמסר מודעא מיהא'.