42 פסול קרובים א - דעת הרמב_ם בדין בעל כאשתו, ובדין תרי בעל כאשתו
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ב' ח' אדר תשע"ג

**א**

א] סנהדרין דכ"ח: בסורא אמרי בעל כאשתו בפומבדיתא אמרי אשה כבעלה וכו'.

והנה כתב הרמב"ם פי"ג מעדות הי"ג, ז"ל, האיש עם אשתו ראשון בראשון, לפיכך אינו מעיד לא לבנה ולא לאשת בנה ולא לבתה ולא לבעל בתה ולא לאבי' ולא לאמה ולא לבעל אמה ולא לאשת אבי', עכ"ל, וכ"ה בשו"ע סימן ל"ג ס"ח.

והסמ"ע בסימן ל"ג סקט"ו כתב ע"ז, ז"ל, בפרישה כתבתי דנראה לי דה"ק, כיון שמחשבי לראשון בראשון לפיכך הוא פסול לבנה, אבל לבן בנה או בן בתה הוא כשר, משום דהווין עמו שלישי בראשון שהן כשרים לדעת הרמב"ם, משא"כ אם ל"ה נחשבים הבעל עם אשתו לראשון בראשון אלא לגוף אחד לגמרי, אז ל"ה בן בנה עמו אלא שני בראשון כמו שהוא עם אשתו שני בראשון, והיו פסולין יחד וכו', עכ"ל.

ובסקט"ז כתב, ז"ל, ולא לאבי' ולא לאמה, דוק בדבריו והן מדברי הרמב"ם שלא פסל אלא לאבי' או לאמה, ולא לאבי אבי' דהיינו אבי חמיו או אבי אמה דהיינו אבי חמותו, וזהו כמו שכתבתי דלהרי"ף והרמב"ם זהו בכלל שלישי בראשון, כיון דהבעל עם אשתו מחשבי לראשון בראשון, ודו"ק, עכ"ל, ועמש"נ בזה בסימן ג' סקי"ג.

ב] והנה בעיקר ד' הסמ"ע בדעת הרמב"ם, דהאיש עם אשתו הוי כראשון בראשון, ומכח זה בן חורגו ואבי חמיו הוו כשלישי בראשון, צ"ע ממש"כ הרמב"ם שם ה"ח, ז"ל, וכן בעלי אחיות פסולין זה לזה והרי הן ראשון בראשון, עכ"ל, והרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין כתב, ז"ל, והעמד את האיש במקום אשתו ואשתו במקום בעלה לעניני העדות, למשל האדם עם בעל אחותו ראשון בראשון לפי שהבעל כאשתו, וכן הוא עם אשת אחיו ראשון בראשון לפי שהאשה כבעלה, עכ"ל, ותיקשי דכ"ה דבן חורגו ואבי חמיו, אף דהוו לאשתו כשני בראשון, מ"מ הוו לדידי' כשלישי בראשון, א"כ ה"נ בדין דבעלי אחיות לא יהיו חשובין זל"ז כראשון בראשון.

ועד"ז הק' הט"ז בסימן ל"ג ס"ח, ז"ל, הסמ"ע סקט"ז מכשיר באבי אבי', ותמהתי דהא כתב הטור בסט"ו בשם רמב"ם דפוסל ראשון בשני בשני בעל כאשתו, שכתב ולא יעיד לבעל בת אחות אשתו, ולפ"ד הסמ"ע הוא כשר אפי' לבת אחות אשתו עצמה, דהא בת אחות אשתו הוי ראשון בשני עם אשתו, נמצא דהו"ל עם הבעל ראשון בשלישי, אלא ע"כ דהוי כאשתו ממש במקום ראשון בשני, עכ"ל.

ולכאו' הי' מקום לדון בקו' הט"ז, דאף דבת אחות אשתו הויא ראשון בשני עם אשתו, מ"מ ל"ה עמו ראשון בשני, אלא הויא עמו שני בשני, אך אכתי תיקשי מהא דפסול להעיד לבן אחי חמיו, ולא אמרינן דהוי כשלישי בשני, וע"ד הא דפריך בסוגיין דאם חתן כדור אחר דמי, א"כ הו"ל שלישי בשני וכשר.

ג] ומצאנו הביאור בזה בד' המאירי בסוגיין, ז"ל, ויש בה קולא אחרת אף בקורבת קרובי הבעל אצל האשה או בקורבת קרובי האשה אצל הבעל, והוא שהחורג אינו נפסל אלא לבדו כמו שיתבאר אבל לא בבנו וחתנו, ואע"פ שבנו של חורג אצל אשתו של זה ראשון בשני וכיו"ב אתה פוסלו בבן אחי' שהוא ג"כ אצלה ראשון בשני, שאמרו חכמים שאין קירוב הדעת מתפשט מצד אישות בחורג ביתר ממנו, וי"א שכן הדין באבי אבי' ובאותן שהם על מדרגה זו, ואע"פ שהבעל כאשתו לגמרי להיות ראשוני' ראשונים לו ושניי' שניים לו, שמא לא נאמר אלא באחי' ואחותה שהם בזמן אחד וגדלים כאחד, אבל בנו של חורג ברוב הפעמים כבר נזדקן האישות ובטל חנו ואין קורבת הדעת מצויה שם, ואף חורג עצמו אין דעתו מתקרבת לו כל כך ודיו שנעשה אצלו הבעל כאשתו להיות שניהם ראשון בראשון ולהיות ראשוניה שניים לו ושנייה שלישיים לו, וכן הענין לדעת זה באבי אבי' והדומים לו שלא דנו חכמים אלא מה שהוא נראה להם להיות קורבת הדעת מצוי' ביניהם, עכ"ל.

ומבו' בד' המאירי דחלוק הוא דינא דבעל כאשתו לגבי קורבת אחוה מדינא דבעל כאשתו לגבי קורבת אב ובן, דלגבי קורבת אחוה אמרינן דבעל כאשתו לגמרי והוו ראשוני' ראשונים לו ושניי' שניים לו, אך לגבי קורבת אב ובן לא אמרינן דבעל כאשתו לגמרי, אלא הוי כראשון בראשון, וע"כ הוו ראשוני' שניים לו ושניי' שלישיים לו.[[1]](#footnote-2)

והדברים מדוקדקים היטב בד' הרמב"ם בהי"ג, שכתב בהא דהבעל עם אשתו כראשון בראשון, לפיכך אינו מעיד לא לבנה וכו' ולא לבתה וכו' ולא לאבי' ולא לאמה וכו', ולא הזכיר הרמב"ם להא דלא יעיד לאחי' ולאחותה, והיינו משום דהא דחשבינן להבעל עם אשתו כראשון בראשון, הוא רק לגבי בנה ובתה ואבי' ואמה, אך לגבי אחי' ואחותה חשיב כאשתו לגמרי, וכמש"כ המאירי.

ד] ולפ"ז מתישב היטב מש"כ הרמב"ם דבעלי אחיות הוו זל"ז ראשון בראשון, ול"ק ממש"כ הרמב"ם דהאיש עם אשתו הוי ראשון בראשון, וכתב הסמ"ע דמכח זה הוי לבן חורגו ולאבי חמיו כשלישי בראשון, דבאמת שאני דינא דבעל כאשתו לגבי קורבת אחוה מדינא דבעל כאשתו לגבי קורבת אב ובן.[[2]](#footnote-3)

וניחא גם משה"ק הט"ז מהא דלא יעיד לבעל בת אחות אשתו, ומ"ט לא יעיד לבת אחות אשתו עצמה, הרי בת אחות אשתו הויא ראשון בשני עם אשתו ונמצא דהויא עם הבעל ראשון בשלישי, ולפ"ד המאירי ניחא, דלגבי קורבת אחוה הוי בעל כאשתו לגמרי, והוי הבעל עם אחות אשתו ראשון בראשון, וע"כ הוא פסול לבת אחות אשתו, דהו"ל כראשון בשני.

ה] ובזה נראה לפרש טעם מש"כ הרמב"ם שם, דב' נשים שהן זע"ז שני בשני בעליהן מעידין זל"ז, אך אין אדם מעיד לבעל בת אחות אשתו, דהוו הנשים זל"ז שני בראשון.

ולפ"ד המאירי נראה דהטעם בזה הוא, דהנה לפ"ד הרמב"ם דהבעל כאשתו לגבי קורבת אב ובן הוי כראשון בראשון, הרי נראה דהא דאין אדם מעיד לבעל בת אחות אשתו, אף דלגבי קורבת אב ל"ה בעל כאשתו לגמרי, הוא משום דחשבינן לבעל בת אחות אשתו כשני בראשון לאם אשתו, ומכח זה חשיב כשני בראשון גם לאחות אם אשתו, דלגבי קורבת אחוה הוי בעל כאשתו לגמרי, ולבעל אחות אם אשתו חשיב כשני בשני, ואמנם זה חידוש, דהא דהוי בעל כאשתו לגמרי לגבי קורבת אחוה, אי"ז דוקא באחוה דאשתו, אלא גם כלפי אחוה דאם אשתו, וצ"ע בזה.

ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דב' נשים שהן זע"ז שני בשני בעליהן מעידין זל"ז, שהרי כל בעל הוי לאבי אשתו כשני בראשון, וממילא דהוו הבעלים זל"ז כשלישי בשני, וע"כ הן מעידין זל"ז, ודו"ק.

ב

ו] והנה אמנם אכתי צ"ע בזה בל' הרמב"ם שכתב שם ה"ו, ז"ל, כל אשה שאתה פסול לה כך אתה פסול לבעלה שהבעל כאשתו, וכל בעל שאתה פסול לו כך אתה פסול לאשתו שהאשה כבעלה, עכ"ל, והרי דכללא הוא דכל אשה שהוא פסול להעיד לה ה"ה פסול להעיד לבעלה, ואילו בהי"ג כתב דהבעל עם אשתו כראשון בראשון לפיכך לא יעיד לא לבנה וכו', עכ"ל, ולפ"ז אינו פסול להעיד לבן בנה ולאבי אבי', וסתרי דבריו זל"ז,[[3]](#footnote-4) גם צע"ק במה שחזר הרמב"ם בהי"ג להך דינא דהוא פסול לקרובי אשתו, אחר שכבר נתפרש דין זה בדבריו בה"ו.

ז] ונראה די"ל בדעת הרמב"ם, לפמש"כ התומים בסימן ל"ג סק"ה, דעיקר דינא דבעל כאשתו ואשה כבעלה הוא רק לענין דכל דהוא אשה שהוא פסול להעיד לה ה"ה פסול להעיד לבעלה וכל בעל שהוא פסול להעיד לו ה"ה פסול להעיד לאשתו, והוי זה מגזירה שאם יעיד לבעל קרובתו ולאשת קרובו, יבא להעיד לקרובתו ולקרובו עצמם, אך לא אמרנן מכח זה דה"ה פסול להעיד לקרובי אשתו, דבזה ל"ש הגזירה, דהרי בלא"ה אשתו פסולה להעיד, עיי"ש.

ולפ"ז מתבארים היטב ד' הרמב"ם, דבה"ו כתב להא דהוא פסול להעיד לבעל קרובתו ולאשת קרובו מכח הא דבעל כאשתו ואשה כבעלה, ולגבי זה חשבינן לבעל כאשתו לגמרי, וכל אשה שהוא פסול להעיד לה ה"ה פסול להעיד לבעלה, ואף אבי אבי' ובן בנה פסולין להעיד לו, כ"ה דהן פסולין להעיד לאשתו.

אך בהי"ג כתב להא דפסול אדם להעיד לקרובי אשתו, דבזה ליכא לדינא דבעל כאשתו, והא דהוא פסול להעיד להם הוא משום דהוי עם אשתו כראשון בראשון ועם בנה וכו' הוי כשני בראשון, וע"כ באמת ה"ה כשר להעיד לבן בנה ולאבי אבי'.

ח] ואמנם לפ"ז נמצא כמש"כ התומים שם, דהא דתנן דחורגו לבדו, היינו דהוא כשר להעיד לבן חורגו, אך בן חורגו אינו מעיד לו, וכמו שכלל הרמב"ם "כל" אשה שאתה פסול לה כך אתה פסול לבעלה, וזה דלא כמשמעות מתניתין דקאי על הקרובים הפסולין להעיד לו, ובזה הוא דתנן דחורגו לבדו.

**ד**

ט] ונראה לדון עוד בפי' ד' הרמב"ם, דהנה הראשונים חילקו בדין ב' בעל כאשתו, ודעת רוב קמאי דלא אמרינן ב' בעל כאשתו אלא בראשון בראשון, ודעת הרי"ף והרמב"ם דאף בשני בראשון אמרינן תרי בעל כאשתו, אך בשני בשני לא אמרינן ב' בעל כאשתו, וצ"ב טעם החילוק בזה.

י] ומצינו בזה כמה דרכים בד' הראשונים, דהבעה"מ כתב דלא אמרינן בעל כאשתו אלא היכא דבמקום ערוה קיימא דומיא דדודתו, עכ"ד.[[4]](#footnote-5)

וצ"ע, שהרי בדודתו הוי חד בעל כאשתו, וחד בעל כאשתו אמרינן אף היכא דלא קיימא במקום ערוה, וי"ל דמכוון בעה"מ, דמדאורייתא לא אמרינן בעל כאשתו אלא היכא דבמקום ערוה קיימא, ומדרבנן אמרינן לה אף היכא דלא קיימא במקום ערוה, ולא גזרו חכמים אלא בחד בעל כאשתו ולא בתרי בעל כאשתו.

ונראה דהיינו, דבהא דאינו מעיד לקרובי אשתו ל"ב להא דבעל כאשתו, אלא הוא משום דחשיב כקרוב לקרובי אשתו, ורק בבעלי קרובות ל"מ ה"ט, ובעינן לדינא דבעל כאשתו, ובזה הוא דמפלגינן, דבמקום ערוה הוי בעל כאשתו ושלא במקום ערוה ל"ה בעל כאשתו.

יא] והרמב"ן במלחמות כתב לפרש, ז"ל, והכל שנראה לי באישות שאין אשה כבעלה מה"ת אלא בקרובי עצמו דהיינו בחד קדושין כענין שכתוב דודתך היא וכו', אבל בב' קידושין מתורת משה רבינו לא למדנו מדבריהם למדנו, שלא ראוי להוסיף אלא של ראשון בראשון וכו', עכ"ל, והיינו דכיון דמדאורייתא לא אמרינן אלא חד בעל כאשתו, לא הוסיפו חכמים לומר תרי בעל כאשתו אלא בראשון בראשון.[[5]](#footnote-6)

יב] ובתשו' הרא"ש כלל נ"ז סימן ג' כתב, ז"ל, ובשלישי בראשון אפי' חד בעל כאשתו לא אמרינן וכו', וכ"ש שני בראשון דלא נימא תרי בעל כאשתו, דיותר מופלג קירוב ב' חיתונין מהרחקת דור א' שבין שני לשלישי, עכ"ל.

ונראה מדבריו, דהא דלא אמרינן תרי בעל כאשתו בשני בראשון, הוי זה מעיקר הדין, והיינו משום דבעל ל"ה כאשתו לגמרי, וע"כ דוקא בראשון בראשון הוא דאמרינן דאף בתרי בעל כאשתו אכתי הוו בכלל הקרובים, אך בשני בראשון כל דאיכא ריחוק דב' חיתונים, כבר ל"ה בכלל הקרובים, וזהו שלמד לזה הרא"ש מהא דבשלישי בראשון אפי' חד בעל כאשתו לא אמרינן, דאף דשלישי בראשון הוי בכלל הקרובים, מ"מ אשתו כבר אינה בכלל הקרובים, וכ"ש דבשני בראשון לא נימא תרי בעל כאשתו, דיותר מופלג קירוב ב' חיתונים מהרחקת דור א' שבין שני לשלישי.[[6]](#footnote-7)

יג] והנה בפשוטו עד"ז צ"ל בדעת הרמב"ם דס"ל דבשני בראשון אמרינן תרי בעל כאשתו ובשני בשני לא אמרינן תרי בעל כאשתו, דהוא משום דלא גזרו חכמים בכה"ג, או משום דבשני בשני כל דאיכא ריחוק דב' חיתונים כבר ל"ה בכלל הקרובים.

אמנם נראה דלדעת הרמב"ם יש מקום לפרש בזה בע"א, וזה לפמש"כ בהי"ג דהבעל עם אשתו כראשון בראשון, וי"ל דהיינו דמלבד דינא דבעל כאשתו, דמכח זה חשיב כגופה ממש, איכא בזה דין נוסף דהבעל עם אשתו כראשון בראשון, ומכח זה הוי כשני בראשון לבנה ולבתה ולאבי' ואמה וכו'.

ולפ"ז נראה, דבהא דבראשון בראשון ובשני בראשון פסולין הבעלים להעיד זל"ז, ל"ב בזה לתרי בעל כאשתו, שהרי אף בלא דינא דבעל כאשתו פסול הבעל להעיד לאחות אשתו דהויא כשני בראשון, וכן פסול להעיד לבת אחות אשתו דהויא כשני בראשון, וע"כ שפיר אמרינן בזה בעל כאשתו דמכח זה אינו מעיד אף לבעליהן.

ומשא"כ בנשים שהם שני בשני, הרי דהא דאין בעל א' מהן מעיד לאשת השני, הוא רק מדינא דבעל כאשתו, דאילו משום דינא דבעל עם אשתו כראשון בראשון, ל"ה פסול להעיד לשני בשני דילה, שהרי לגבי דידי' הוי כשלישי בשני, וע"כ ה"ה כשר להעיד לבעלה ולא אמרינן בזה בעל כאשתו, דתרי בעל כאשתו לא אמרינן.

יד] ולפ"ז נמצא בדעת הרמב"ם, דלעולם כל שהוא פסול להעיד לה ה"ה פסול להעיד לבעלה, ואף בן חורגו ואבי חמיו פסולין להעיד לו, וכמש"כ כמה מרבוותא בדעתו, והביאם התומים בסימן ל"ג סק"ה, ומש"כ בהי"ג דהבעל עם אשתו כראשון בראשון, הוא דין נוסף, והנפ"מ בדין זה הוא דמכח זה ה"ה פסול להעיד לבנה וכו' אף בלא דינא דבעל כאשתו, וע"כ ה"ה פסול להעיד גם לאשת בנה וכו', דל"ב בזה לתרי בעל כאשתו, - וזהו שהביא הרמב"ם בהי"ג להא דאינו מעיד לאשת בנה ולבעל בתה ולאשת אבי' ולבעל אמה, דזהו עיקר הנפ"מ בהא דהוי הבעל לאשתו כראשון בראשון, מלבד דינא דבעל כאשתו.

טו] אך לכאו' אי"ז מתישב במש"כ הרמב"ם שם ה"ח דבעלי אחיות הוו ראשון בראשון, ולפי הנ"ל הרי לעולם לא אמרינן תרי בעל כאשתו, והא דבעלי אחיות פסולין זל"ז, הוא משום דל"ב בזה אלא לחד בעל כאשתו וכנ"ל, ולפ"ז נמצא דבעלי אחיות הוו זל"ז כשני בראשון.

ועד"ז קשיא גם למש"נ עפי"ד התומים, דדינא דבעל כאשתו הוא רק לגבי הא דאין קרובי אשתו מעידין לו, אך הא דאינו מעיד לקרובי אשתו הוא משום דהוי עם אשתו כראשון בראשון ועם קרובי' הוי כראשון בשני, וא"כ מ"ט בעלי אחיות הוו זל"ז כראשון בראשון.

ומזה נראה מוכח כמש"נ מד' המאירי, דהא דהבעל ואשתו הוו כראשון בראשון הוא רק לגבי קורבת אב ובן, אך לגבי קורבת אחוה הוי הבעל כאשתו לגמרי, וע"כ ב' בעלי אחיות הוו ראשון בראשון, וצ"ע עוד בזה.

1. ומבו' בד' המאירי דהטעם בזה הוא משום דאין קירוב הדעת מצוי עמהם, וצ"ע דלכאו' הא דבעינן קירוב הדעת הוא דין בפנ"ע, דקורבה דלי"ב קירוב הדעת אינה פוסלת, אך מה טעם יש בזה דמכח זה חשבינן לי' כשני בראשון לבני אשתו ולאבי ולאם אשתו, - ונ' מד' המאירי, דהא דבעינן קירוב הדעת אי"ז דין בפנ"ע, אלא היינו דיש מידת קירוב הדעת דראשון בראשון וכו', ועם אחי אשתו מהני הא דבעל כאשתו דמכח זה יש לו עמהם קירוב הדעת דראשון בראשון, אך עם בני אשתו ואבי ואם אשתו לית לי' אלא קירוב הדעת דשני בראשון. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם צ"ע לפ"ז במש"כ הרמב"ם שם ה"ז, ז"ל, אבל אם הי' ראשון בראשון כגון שלקח זה אשה וזה בתה אין מעידין זל"ז, וכן בעלי אחיות פסולין זל"ז וה"ה ראשון בראשון, עכ"ל, וצ"ע במה דכייל הרמב"ם לקח זה אשה וזה בתה עם בעלי אחיות, הרי שאני בעלי אחיות דהן חשובין כראשון בראשון, ומשא"כ בלקח זה אשה זה בתה לא חשבינן להו כראשון בראשון, שהרי אף לבת אשתו עצמה ה"ה חשוב כשני בראשון, - אך מאידך ממש"כ הרמב"ם להא דה"ה ראשון בראשון רק בבעלי אחיות ולא בלקח זה אשה וזה בתה, מ' כדרך זו, דבאמת בלקח זה אשה וזה בתה ל"ה זל"ז כראשון בראשון, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם בלא"ה תיקשי במש"כ הרמב"ם דכל שהוא פסול להעיד לה הוא פסול לבעלה, שהרי אדם פסול להעיד לבת אחי חמיו, ואינו פסול להעיד לבעלה, - ונראה דבזה י"ל כמש"כ האחרונים דמכוון הרמב"ם הוא בהנך שהוא פסול להעיד להם משום קורבת עצמו, ולא בהני שהוא פסול להם מכח דינא דאשתו כגופו, ועוד, דד' הרמב"ם קיימי על הפסולים שהזכיר לעיל מינה, דהם קרובי עצמו, - אך מההיא דבן חורגו ואבי חמיו קשיא, שהרי הרמב"ם לעיל מינה הביא להא דאבי האב פסול לעדות, וכיון דכללא הוא דכל שהוא פסול להעיד לה הוא פסול לבעלה וכל שהוא פסול לו הוא פסול לאשתו, הרי דבכלל זה הוא דבן חורגו ואבי אבי אשתו פסולין להעיד לו, שהרי הן פסולין להעיד לאשתו. [↑](#footnote-ref-4)
4. והרמב"ן במלחמות הק' ע"ז, ז"ל, שהרי שנינו חורגו לבדו והרי הוא מעיד לבת בנה ובת בתה שהם עליו ערוה ואין צ"ל לבעליהן, וכן בן בנה ובן בתה מעיד לו ובנקבה ערוה וא"צ לומר שהוא כשר לנשותיהן, עכ"ל.

   ובדעת בעה"מ צ"ל, דלאו כללא הוא דכל קרוב שהוא במקום ערוה ה"ה פסול להעיד לו, וכל ד' הבעה"מ הם רק באותם הקרובים שאינו מעיד להם, דבזה הוא דאמרינן דכל דבמקום ערוה קיימא אמרינן בהו בעל כאשתו ואשה כבעלה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובעיקר ד' הרמב"ן דתרי בעל כאשתו אינו אלא מדרבנן, הנה מצינו חולקים ע"ז, דבתשוה"ג שע"צ ח"ד שער ז' סימן כ"ה, כתב דכל הפסולין שבמשנתינו פסולין מה"ת, ואף גיסו פסול מה"ת אף דהוי תרי בעל כאשתו, עיי"ש, וכ"כ בתשו' הרי"ד סימן ל"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. וצ"ע בד' הרא"ש, דהרי חזינן דאיכא למ"ד דשלישי בראשון כשר, ואילו בשני בראשון לכו"ע אמרינן חד בעל כאשתו, והרי דשני בראשון בחד בעל כאשתו הוי קרוב טפי משלישי בראשון, וא"כ הגם דמצינו דבשלישי בראשון לא אמרינן חד בעל כאשתו, היאך נלמד מזה דבשני בראשון לא אמרינן תרי בעל כאשתו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)