28טהור מליח וטמא תפל כשנוגעין זה בזה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

טהור מליח וטמא תפל כשנוגעין זה בזה

בסוגיא (קיג.) נפסק ש"טהור מליח וטמא תפל" – מותר. שואלים כל הראשונים, דלכאורה במקום המגע - גם הטמא נמלח, וא"כ הדר דינא של טמא מליח - שאוסר, והיאך משכחת לה טהור מליח וטמא תפל.

שיטת הרשב"א

הרשב"א בחידושיו (קיג. ד"ה "והבשר") שואל שאלה זו, וכותב ש"אין סברא לומר דהכא מיירי בשלא נמלחו הפנים של הדג טהור הדבוקים לדג טמא" [והוא תירוץ אחד ברא"ש כדלקמן].

מתרץ הרשב"א, שאיירי – בשקדם וסילק את הדג הטמא קודם זמן שיעור מליחה. והוא ע"פ שיטת הרב הברצלוני (הובא ברא"ש פ"ח סמ"ט, ברשב"א בתוה"ב ב"ג ש"ג עה: - עו., ובר"ן דף מא ריש ע"ב בדפי הרי"ף), שדין מליח כרותח – הוא רק אחרי ששהה שיעור מליחה, ולפני שיעור זה אינו נידון כרותח – ואינו אוסר כלל.

דוחה הרשב"א תירוץ זה, משום שסתימת הסוגיא מורה שאיירי בכל ענין – אף אם לא סלקוהו קודם שיעור מליחה. ולכן, נשאר הרשב"א בצ"ע – על קושיא זו.

ביאור שיטת הרב הברצלוני

בדברי הרשב"א הנ"ל נראה – שקיבל את דברי הרב הברצלוני, אלא שלא ניחא ליה ליישב את הסוגיא על פיהם. אמנם בתוה"ב (שם) דוחה את דבריו, שהרי בסוגיא (קיב:) אסרו "דגים ועופות שמלחן זה עם זה", וע"כ שהדגים בלעו דם מהעופות בתוך שיעור מליחה, שהרי אחרי שיעור מליחה – אינו נידון כדם אלא כציר בשר בעלמא.

גם הר"ן (שם) הקשה קושיא זו. אמנם הר"ן מיישב קושיא זו, שהיות ודגים "רפי קריימהו", משום כך הדם שנפלט בתוך שיעור מליחה – נחשב כרותח לענין בליעה בדגים, אף שאין די ברתיחה זו – כדי להיבלע בבשר. אמנם הרשב"א כנראה לא קיבל סברא זו, ולכן דחה שיטה זו – מכח הקושיא הנ"ל מדין "דגים ועופות שמלחן זה עם זה".

שיטת השו"ע

המחבר (סימן צא ס"ה) מביא את שיטת הרב הברצלוני "מליח שאינו יכול ליאכל מחמת מלחו דהיינו כעין מליח שמולחים לקדרה ושהה כדי מליחה לקדרה...". שואל הש"ך (סקי"א) שהמחבר לכאורה סותר משנתו, שהרי בסימן סט סי"ח [וכן מוכח שם בס"כ] פוסק המחבר שציר הנפלט בתוך שיעור מליחה [בכלי שאינו מנוקב] – אוסר.

מתרץ הש"ך, שהמחבר ס"ל כרב הברצלוני למחצה. והיינו שלרב הברצלוני אין נ"מ בין מליחה כדי להוציא דם לבין מליחת בשר מוכשר ושאר אוכלים, ובתרוויהו אינו נחשב כרותח עד שיעבור זמן מליחה. ומשום כך, הקשו עליו הראשונים מדין דגים ועופות שמלחן זה עם זה – שאיירי במליחה כדי להוציא את דמו.

כדי ליישב את הקושיא הנ"ל מעופות ודגים, חילק המחבר - בין דם היוצא ע"י מליחה לבין ציר היוצא, וס"ל כדעת הרב הברצלוני רק בציר – שבזה אין דין מליח כרותח לפני שיעור מליחה. משא"כ בדם, בזה ס"ל למחבר שאדרבה - רק הדם הנפלט בתוך שיעור מליחה נחשב כרותח.

עיין שם בש"ך (בסוגריים) שמביא דוגמא לחילוק זה "וכמ"ש הרב בהגה דאפילו במקום שאין הבשר מיחשב רותח צירו חשוב רותח ע"ש". והיינו דאף שמליחה לצלי אינו נחשב "אינו נאכל מחמת מלחו", אולם הציר היוצא נחשב "אינו נאכל מחמת מלחו" - ואוסר כדין מליח כרותח.

מבאר היד יהודה (סקי"א), שאין כוונת הש"ך – שהמחבר מודה לחילוק זה, שהרי המחבר לא הזכיר חומרא זו. וכן מסתבר – שהרי רוב הראשונים לא קבלו חילוק זה [עיין תוס' קיב. ד"ה "הני מילי", וכן הוא בהרבה ראשונים שם], ועיין פלתי (סימן צא סק"ז) שאף תמה על הרמ"א – אמאי החמיר כשיטה יחידאה נגד כל הראשונים. וכוונת הש"ך רק להביא דוגמא לדבר. דכשם שס"ל לרמ"א באיכות המליחה, שיתכן בשר שאינו נחשב כמליח – אף שהציר היוצא ממנו נחשב כמליח [ולא ס"ל למחבר כן]. באותו אופן אפשר לפרש בדעת המחבר בדין שיעור זמן המליחה, שבתוך שיעור המליחה – הדם הנפלט נחשב כרותח, אף שהחתיכה גופא שנפלט ממנה הדם – אינה נחשבת כרותחת בתוך זמן זה, ואף הציר היוצא באותו זמן אינו נחשב כרותח.

שיטת הרא"ש

הרא"ש (שם סימן מב) מיישב את הקושיא הנ"ל [היאך משכחת לה "טהור מליח וטמא תפל"], בשני אופנים.

א. שבמקום המגע אף הטהור לא נמלח, דאם היה שם מלח – אף הטמא היה נחשב מלוח.

ב. "מה שהוא נוגע בטמא אינו נחשב כרותח להיות פולט דהבשר אינו יוצא מידי דמו עד שימלחנו יפה יפה".

והנה, כל הראשונים שהקשו קושיא זו – ע"כ ס"ל שנמלח מצד אחד נחשב כמליח, דאל"כ קושיא מעיקרא. וגם בתירוצו הראשון של הרא"ש מוכח להדיא שס"ל כן, שהרי לתירוץ זה אם היה מלח במקום המגע – היה הטמא נחשב כמליח.

ונראה פשוט, שאף בתירוצו השני לא חזר הרא"ש מהנחה זו, ואין כוונתו בתירוץ זה לומר שמשום שהטמא נמלח רק מצד אחד – נחשב שאינו "יפה יפה". אלא כוונתו, שכדי שייחשב מליח "יפה יפה" – בעינן שאותו מקום יהא נמלח בהדיא, ולא סגי שיגע בחתיכה אחרת שכבר נמלחה. ומשום כך, בטהור מליח וטמא תפל – אין הטמא נחשב כמליח.

מכאן – תמיה על דברי היד יהודה (סימן סט סקכ"א), הדן בדעת הרא"ש – אי ס"ל שבעינן מליחה משני צדדים או שסגי במליחה מצד אחד [והוא נידון בב"י בסימן סט ס"ה], ומכריע - שלדעת הרא"ש בעינן נמלח משני צדדים. ודיוקו, מלשון הרא"ש בתירוצו הראשון "וי"ל שנמלח מכל צדדין רק לא במקום שהוא דבוק לטמא". והוא תמוה, דא"כ מה הקשה הרא"ש מעיקרא וכנ"ל, ואף בתירוץ זה גופא מוכח כן, וכנ"ל. וע"כ שלשון הרא"ש "מכל צדדין" – הוא לאו דווקא. ואף בתירוצו השני לא נראה שחזר בו וכנ"ל [וכמפורשבמסקנת הב"י שם – שכן היא דעת הרא"ש, הביאו היד יהודה שם – וחלק עליו].

שיטת ההגהות סמ"ק

ההגהות סמ"ק (סימן רה אות י') מתרץ את הקושיא הנ"ל, ומכח קושיא זו גופא מוכיח שבעינן נמלח משני צדדים – כדי שייחשב מליח, ולכן הטמא נחשב כתפל – אף שנוגע בטהור המליח. והיא שיטת התוס' כפי שהובא ברשב"א (תשובה רס"א, הובא בב"י בסימן סט ס"ד).

הרמ"א (סימן קה סי"א) פוסק – שאין דין תתאה ועילאה במליחה. ומבאר הגר"א (סקע"ו), דהא שאין התפל נחשב כמליח, הוא משום שיטת הסמ"ק – שבעינן מליחה יפה יפה ומשני צדדים. והוא צ"ע, שהרי שיטת הרמ"א (סימן צא ס"ה, ועיין דבריו בסימן סט ס"ד) שסגי בנמלח מצד אחד – כדי שייחשב "אינו נאכל מחמת מלחו".

וצריך לומר בכוונת הגר"א, שאין כוונתו לדברי ההגהות סמ"ק – שחסר נמלח משני צדדים, אלא לדבריו – שחסר "יפה יפה" וכדברי הרא"ש בתירוצו השני, והיינו שלא נמלח להדיא אלא רק נגע בחתיכה אחרת מלוחה.

שיטת הר"ן

הר"ן (מב. בדפי הרי"ף) מחמיר בנוגעין זב"ז ולכן העמיד את הסוגיא של "דג טהור שמלחו עם דג טמא" – שאינם נוגעים זב"ז. (הארכנו בשיטתו בשיעורים לעיל). וביאר הגר"א (סימן קה סקע"ד) וכן הוא ביד יהודה (סימן ע' סקי"ג) – שאינו משום דיני תתאה ועילאה, אלא משום שע"י הנגיעה נחשב התפל לנמלח, והדר דינא של טמא מליח. והוא מפורש בדברי הב"י (סימן צא ס"ה ד"ה "ומ"ש ואם הבשר מליח"), שמביא את דברי הר"ן ומסביר "דמשמע מדבריו שאם היו נוגעים זה בזה היה אסור משום דהוה ליה שניהם מלוחים". והוא תירוץ נוסף על קושית הראשונים בדין "טהור מליח וטמא תפל", שבאמת אם היו נוגעים זב"ז היה נחשב הטמא כמליח. [ומוכח שלא ס"ל לר"ן כדברי הרא"ש בתירוצו השני – שבכה"ג חסר בגדר "יפה יפה".]

סיכום

הראשונים הקשו – היכי משכחת לה "טהור מליח וטמא תפל", הרי במקום המגע ביניהם אף הטמא נמלח – וא"כ אף הוא נחשב כמליח. ומצינו חמשה אופנים ביישוב קושיא זו.

1. שיטת הרב הברצלוני – שדין מליח כרותח הוא רק אחרי ששהה שיעור מליחה, וכאן איירי – שסילק את הטמא מהטהור לפני שהטמא שהה שם שיעור מליחה.
2. תירוץ ראשון ברא"ש – שבאמת בכה"ג היה נחשב כמליח, וע"כ איירי שבמקום המגע לא היה מלח אף על הטהור.
3. תירוץ שני ברא"ש – שאין זה נקרא מליח כיון שאין נגיעה זו מוגדרת כ"נמלח יפה יפה" [אף שסגי בנמלח מצד אחד].
4. שיטת ההגהות סמ"ק – שאין הטמא נקרא מליח כיון שבעינן נמלח משני צדדים.
5. שיטת הר"ן – שבאמת בכה"ג היה נחשב כמליח, וע"כ איירי שלא היו נוגעים זב"ז, אלא שהציר הנפלט משתי חתיכות נוגע זה בזה.

דעת הרשב"א לא ברירא, שהרי מחד גיסא ס"ל שסגי בנמלח מצד אחד [שהרי הקשה קושיא זו, וכן מפורש בתוה"ב הקצר ב"ג ש"ג עא: הובא בב"י בסימן סט ס"ד], אולם מאידך גיסא דחה את שיטת הרב הברצלוני וכן דחה את תירוצו הראשון של הרא"ש, ומשמע שאף לא ס"ל כשאר התירוצים – שהרי נשאר בצ"ע בקושיא הנ"ל.

להנ"ל, ההגהות סמ"ק – יחידאה הוא הסובר שבעינן נמלח משני צדדים [והיא שיטת התוס' וכנ"ל], וממילא קושיא מעיקרא ליתא. אולם לכל שאר התירוצים ע"כ שאף נמלח מצד אחד – נחשב כמליח, ולכן הוצרכו ליישב באופנים שונים.

שיטת הרמ"א

הרמ"א בסימן קה סי"א פוסק - שאין דין תתאה ועילאה במליחה וכנ"ל, וביארו הש"ך (סקמ"א) והגר"א (סקע"ו) שהוא ע"פ דברי ההגהות סמ"ק – הסובר שמליח ותפל אינם משפיעים זה על זה, והיינו שאין המליח מולח את התפל וכן אין התפל מפיג את כח המליח. ולכן – הכל תליא מי המליח ומי התפל. ולשיטתו, רק באופן שהאיסור הוא המליח – נאסר הטהור.

מדייק המהרש"ל (יש"ש פ"ח סימן ע', וכן הוא במכונות בסימן כג אות א'), שלדעת הסמ"ק כן יהא הדין גם בחם מחמת האש – באופן שאינם משפיעים זה על זה והיינו בחם וקר העומדים זה בצד זה [שאין כח תתאה ועילאה], שהכל יהא תלוי במי החם, דבאופן שהאיסור הוא החם – ייאסר ההיתר הקר בכולו [כשהאיסור שמן], משא"כ באופן שההיתר הוא החם - לא ייאסר ממנו אף לא כ"ק. הובא שם בט"ז בסק"ה וחשש לו במקום שאין הפסד מרובה [הארכנו בשיטה זו בשיעור הקודם].

טוען היד יהודה (סימן סט סקע"א), דאף שהרמ"א פסק כהגהות סמ"ק בדין מליח, אולם אינו מטעמיה. שהרי בדין חם מחמת האש (קה ס"ג) בחם וקר המונחים זה בצד זה – אוסר הרמ"א כ"ק בין אם האיסור הוא החם ובין אם ההיתר הוא החם [דלא כמהרש"ל].

מבאר היד יהודה את פלוגתתם. שלהגהות סמ"ק אין צורך לחמם חתיכה כדי להבליע בה, ולכן ס"ל שאע"פ שמליח אינו משפיע כלל על תפל – בכל אופן מבליע בו ואוסרו. ומכאן למד המהרש"ל, שהוא הדין בחם מחמת האש - באופן שאינו מחממו וכנ"ל.

אולם הרמ"א ס"ל שאין פליטה נבלעת בחתיכה בלא שמחממו. ואף מליח כן הוא, אלא שאין כח המליח ככח החם מחמת האש. דמליח מחמם תפל רק להבליע בו ולא סגי בחם זה כדי להפליט ממנו, ומשו"ה רק מליח איסור אוסר היתר תפל. וכן ס"ל לרמ"א בחם מחמת האש באופן שאין משפיעים זה על זה, שאין איסור חם אוסר היתר קר אלא כ"ק – כיון שאין בכחו לחממו, ובלא חימום אין בליעה. אמנם אף באופן שההיתר הוא החם – נאסר מהאיסור הקר כ"ק, כיון שזה בצד זה [בחם מחמת האש] מחממו כ"ק ומפליט ומבליע, ואין נ"מ מי החם ומי הקר. משא"כ להבנת ההגהות סמ"ק – שלא בעינן חימום כדי להבליע, יאסור איסור חם את ההיתר הקר בכולו [בשמן].

עפ"ז, מיישב היד יהודה את דברי הרמ"א בסימן צא ס"ה, הפוסק דציר איסור שנפל על כלי עץ – אוסרו כ"ק. והבין הפמ"ג (שפ"ד סקי"ח) שהוא משום דין תתאה גבר ש"עד דמיקר ליה בלע פורתא". ותמה הפמ"ג – שהרי לשיטת הרמ"א אין כלל דיני תתאה ועילאה במליח (וכנ"ל), ואמאי אינו אוסרו בכולו – כדין טמא מליח.

מבאר היד יהודה, שס"ל לרמ"א שאין בכח ציר לחמם כלי עץ אלא כ"ק [דלא כאוכל שמחממו בכולו], וממילא לא יכול להבליע בו אלא כ"ק. משא"כ לשיטת הסמ"ק – שלא בעינן לחימום כדי להבליע, לכאורה אף בכלי עץ יאסור בכולו.

הבנת הש"ך והגר"א בדעת הרמ"א

בדברי הש"ך והגר"א הנ"ל, נראה שהבינו דדעת הרמ"א כדעת ההגהות סמ"ק לגמרי [דלא כהבנת היד יהודה הנ"ל], אלא שהבין את דעת ההגהות סמ"ק דלא כהבנת המהרש"ל. והיינו, שהרמ"א מודה למהרש"ל – שאין צורך לחמם כדי להבליע [בין במליח ובין בחם מחמת האש], אלא שנחלק עליו בביאור דעת הסמ"ק.

למהרש"ל ביאורו כנ"ל, שכל שאינם משפיעים זה על זה – מבליע החם בקר, ואף בחם מחמת האש כן הוא – שבאופן שאינם משפיעים זה על זה יבליע החם בקר.

אולם הרמ"א ס"ל כן רק במליח, משא"כ בחם מחמת האש – ס"ל שאין מציאות שאינם משפיעים זה על זה, דכל שאין החם מחמם את הקר – נהפך הוא והקר מקרר את החם. והיינו, ש"תתאה גבר" אינו משום – שבעינן שיחממו כדי להבליע בו, אלא דכל שאין החם גובר על הקר – ע"כ מתקרר ממנו ואינו יכול לאסרו, ולכן בתתאה קר שאין בכח העילאה לחממו [אלא כ"ק] מתקרר ממנו, ואין בכחו לאסרו.

והיא רמיזת הגר"א על דברי הרמ"א הנ"ל בס"ג [האוסר בחם מחמת האש כ"ק – כשמונחים זה בצד זה] "כמו חם לתוך צונן כיון דלא שייך תתאה גבר". וביאורו כנ"ל, שזה בצד זה הוי כתתאה צונן – שמקרר לחתיכה החמה ומשום כך אין נאסר אלא כ"ק, וכדין "אדמיקר ליה בלע פורתא".

גם בדברי הר"ן (חידושים לחולין קיג.) נראה כדברינו, שבחם מחמת האש בזה בצד זה – אין מציאות שהחם יישאר בחומו והקר יישאר בקרירותו, דוודאי אחד משפיע על השני. אלא שלשיטת רב [עילאה גבר] – פשיטא ליה לר"ן שהחם גובר, ואילו בשיטת שמואל [תתאה גבר] – ספוקי מספקא ליה אם החם מחמם את הקר או שמא הקר מקרר את החם.

ביאור דין כלי להנ"ל

לביאור זה, הדרא לדוכתא קושית הפמ"ג – אמאי ציר אינו אוסר כלי עץ אלא כ"ק. שהרי אף לדעת הרמ"א אין צורך לחמם כדי להבליע, ובמליח הרי ס"ל לרמ"א שאין תתאה תפל מקרר לעילאה מליח, ואמאי אינו אוסרו.

וצ"ל שהוא טבע בכלי עץ – שקשים לבלוע יותר מאוכל, וממילא אין נאסרים ממליח אלא כ"ק. וכן הביא היד יהודה בסימן סט ריש סקע"א בשם האו"ה (כלל כד אות ט) "משום דאין כח המלח יכול לשלוט בכולה בעץ הקשה כמו ששולט בבשר הרך" [ועיין ביד יהודה שם מה שהקשה על זה]. אלא שלפ"ז כלי חרס ייאסר בכולו, והוא נידון בפוסקים [עיין פתחי תשובה סק"ח, ובפמ"ג כאן סק"ח בשפ"ד ובסימן סט סקפ"ב בשפ"ד].