אופה ומבשל - הרב אליהו פנחסי
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה

# בס"ד

# כללים למשתמש

דע דקובץ זה מחולק לנושאים ותתי נושאים ב'כותרות' של חלונית הניווט [מפעילים אותה בלשונית 'תצוגה' למעלה] ומומלץ מאוד להשתמש בהם בכדי להגיע לדברים בקלות.

תוכן עניינים

[בס"ד 1](#_Toc169477619)

[כללים למשתמש 1](#_Toc169477620)

[מלאכת אופה ומבשל 2](#_Toc169477621)

[#עיקר מלאכת בישול 2](#_Toc169477622)

[א. אב ותולדה 2](#_Toc169477623)

[ב. אמר רב אחא בר רב עוירא האי מאן דשדא סיכתא לאתונא חייב משום מבשל [שבת עד:]. 3](#_Toc169477624)

[**ג.** אמר רבה בר רב הונא האי מאן דארתח כופרא חייב משום מבשל [שבת עד:]. 10](#_Toc169477625)

[**ד.** "תניא אחד מביא את האור וכו'" עי"ש כל הסוגיא [ביצה לד.]. 11](#_Toc169477626)

[ה. גדרי מעשה של מלאכת שבת ובפרט בבישול 11](#_Toc169477627)

[ו. גדר חשיבות הבישול במאכל בן דרוסאי 14](#_Toc169477628)

[#בישול באור וחמה ותולדותיהן ובשאר המולידים חום 22](#_Toc169477629)

[מראי מקומות - בדין תולדות האור. 22](#_Toc169477630)

[הערות 23](#_Toc169477631)

[מראי מקומות - דין תורה בבישול חמה ותולדותיה ושאר מקורות חום. 23](#_Toc169477632)

[חבורה 27](#_Toc169477633)

[מראי מקומות - גזירת תולדות חמה 30](#_Toc169477634)

[#בישול אחר בישול 33](#_Toc169477635)

[חלק א'- עיקר הדין. 33](#_Toc169477636)

[חלק ב'- בישול אחר בישול במאכל בן דרוסאי ובלח ונצטנן. 37](#_Toc169477637)

[חלק ג'- בישול אחר אפיה וצלי ולהיפך 51](#_Toc169477638)

[#מגיס 59](#_Toc169477639)

[מראי מקומות 59](#_Toc169477640)

[הערות 62](#_Toc169477641)

[ביאור דברי הרמב"ן יח:. 63](#_Toc169477642)

[באור דברי הרשב"א יח: 64](#_Toc169477643)

[#דין הפשר 65](#_Toc169477644)

[מראי מקומות 65](#_Toc169477645)

[הערות 71](#_Toc169477646)

[חבורה - גדר נתינת דבר 'כנגד המדורה' ו'ע"ג מיחם'. 73](#_Toc169477647)

[חבורה - דין הפשר במקום הראוי לבישול 76](#_Toc169477648)

[#כלי ראשון וכלי שני 77](#_Toc169477649)

[מראי מקומות 77](#_Toc169477650)

[חבורה 87](#_Toc169477651)

[#עירוי 90](#_Toc169477652)

[מראי מקומות 90](#_Toc169477653)

[חבורה 99](#_Toc169477654)

[#עירוב מים 101](#_Toc169477655)

[מראי מקומות 101](#_Toc169477656)

[#בישול תבלין ומלח 113](#_Toc169477657)

[מראי מקומות 113](#_Toc169477658)

[#קלי הבישול 115](#_Toc169477659)

[מראי מקומות 115](#_Toc169477660)

[#מחזי כמבשל 121](#_Toc169477661)

[מראי מקומות 121](#_Toc169477662)

# מלאכת אופה ומבשל

## עיקר מלאכת בישול

מתני' עג. סוגיית הגמ' שבת עד:

### א. אב ותולדה

#### מראי מקומות

**עיקר המלאכה** שם מלאכה זו במשנה היא 'האופה', מיהו מבואר בגמ' מבואר שבמשכן לא היה אפיה [ועי' במאירי במשנה הטעם דלחם הפנים לא נחשב] אלא היה [[1]](#footnote-2)'בישול' ותנא סידורא דפת נקט [עי' ר"ן על הרי"ף במשנה[[2]](#footnote-3)].

לפי"ז בישול הוא עיקר האב ויל"ד מה גדר של אפיה, ועי' ירושלמי דאופה הוא תולדה דמבשל, והביאו ר"ח. והרמב"ם בפיהמ"ש וב'יד' [פ"ט] נקט שאופה ומבשל הם מעין מלאכה אחת וכשיטתו דיש שני סוגים וכמו שהאריך בפ"ז ובפיהמ"ש, ור"ח לשיטתו לעיל עג: לא חילק בזה.

מיהו ביראים [רעד] כ' 'שמבשל ואופה אחת הן' אע"פ שאינו סובר בעלמא כהרמב"ם.

ועי' היטב תוס' ב"ק ב. ד"ה ולרבי אליעזר'.

וע"ע ברע"ב דמשמע דהאופה הוא האב אע"פ שבמשכן היה מבשל.

**תולדותיה** עי' רמב"ם בפיהמ"ש שהגדיר מה נחשב תולדה במבשל, וע"ע בדבריו בפ"ט. וע"ע ביראים מה נקט כתולדה עי"ש שנראה דרך אחרת.

**לשונות הראשונים**

**פיהמ"ש להרמב"ם פ"ז מ"ב**

[אחרי שמנתה המשנה את כל האבות כתב הרמב"ם] "וכל אלו האבות הם רק דוגמאות, כגון אמרו קוצר הוא מאבות מלאכות והוא הדין לכל חותך צמח מחובר לארץ אם נתכוון לאותו דבר שהוא חותך, כגון האורה בתאנים הבוצר בענבים והמוסק בזתים, שכל אחת ממלאכות אלו אין אומרים בה שהיא תולדת קוצר אלא היא הקוצר עצמה, כמו שאין אומרים בשוחט כבש או שור שהיא תולדת שוחט, או מי שבשל מאכל מן המאכלים שהיא תולדת אופה אלא היא האופה בעצמה, וזהו שאומרים בו מלאכות הרבה מעין מלאכה אחת. והתולדה, הוא שתחשוב בלבך על תוצאות פעולת אותה מלאכה המנויה באבות, וכל מקום שתמצא אותה פעולה זהו תולדה לאותו האב, כגון זה שאמרנו שטוחן מאבות מלאכות, וענין טוחן הוא טחינת חלק גדול והפיכתו חלקים קטנים, ולפיכך חיתוך הירקות בשבת, או נסירת העץ לקחת הנסורת שלו, או שיפת המתכת לקחת הנסורת שלה, או בקוע העצים להסקה כל זה תולדת טוחן. וכן ענין הבשול הוא לרכך הגופים הקשים, ולפיכך המתיך אחת מן המתכות או המחמם אותה הרי זה תולדת אופה אף על פי שלא הבעיר אש ולא לבה אותה אלא הכניס אותה המתכת לתוך אש בוערת עד שנתחממה. ועל דרך זו תדון בכולן"

**יראים רעד**

"תולדות דאורייתא. אמר רב אחא בר רב האי מאן דשדא [[3]](#footnote-4)כותנא לאתונא חייב משום מבשל פי' שמי לחלוחית של עץ מתבשלין

ואמר רבה בר רב הונא האי מאן דארתח כופרא חייב משום מבשל

ותנן בפ' כירה [ל"ח ב'] אין נותנין ביצה [[4]](#footnote-5)בחמה בשביל שתתגלגל דאפי' דליכא[[5]](#footnote-6) כתולדות אור דמי"

### ב. אמר רב אחא בר רב עוירא האי מאן דשדא סיכתא לאתונא חייב משום מבשל [שבת עד:].

#### מראי מקומות

**סיכתא** בביאור מה היא מצינו כמה פירושים:

**א.**  רש"י פירש דהם יתידות לחין, וכ"פ ר"ח בפי' הא', ולפי"ז מה שאמרו "קא משמע לן דמירפא רפי והדר קמיט" פרש"י דמרפא רפי היינו מחמת האש בתחילה.

**-** מפי' זה יש ללמוד דבישול הוא רק בלרכך ולא בלהקשות, ויל"ע מדין בישול בביצה ובמים.

**-** לפירוש זה יל"ד את מה בישל.

בפשטות משמע שהוא ביתד, וכ"כ בתו"י יז: ובמאירי, מיהו ביראים [רעד] כ' "פי' שמי לחלוחית של עץ מתבשלין", ומ"מ העיקר נראה שאין כאן מחלוקת, דוודאי עיקר הבישול הוא בלחלוחית אלא שא"א לדון בישול במים כיון שבלועים בעץ ונדון כבישול של העץ במה שמתרכך, וע"ע במה שאכתוב בסמוך בשם הגרעק"א.

**-** עי' תו"י יז: שלייבש אונין של פשתן בתנור אסור משום מבשל מכח סוגיין, ובמרדכי תלד למד משם שאסור לייבש בגדים רטובים סמוך לאש [מיהו בכת"י נוסף שם "אך יש לחלק ואיסור מלבן עיקר"], והביאו המג"א בסי' שא ס"ק נז.

ועי' בהגהת הגרעק"א על המג"א שם שאם המים כבר נתבשלו כיון שאין בישול אחר בישול מותר, ומדבריו יש ללמוד שהבישול הוא במים.

**-** בישול בדבר שמתכלה בבישולו.

הנשמ"א [כ' ב] דקדק מרש"י בסוגיין שכתב שהניח את היתד לייבש, דדווקא אם שם לייבש אבל אם שם לשורפן אין בזה משום בישול, ועי"ש שהעמיד שבזה נחלקו בירושלמי אם בהקטרת אימורים שייך בישול, והביא שביבמות לג: מפורש בגמ' דהקטרת אימורים היא הבערה ולא בישול [ועי"ש בריטב"א וברשב"א].

ויסוד זה העמיד החת"ס יור"ד צב וטעמו דלא דומה לבישול סמנים שבמשכן, וכ' שמטעם זה המטה את הנר לא חייב משום מבשל [אע"פ שלענין בשר וחלב נדון כמבשל עי"ש].

מיהו מהר"ם מרוטנבורג [בתורא"ש יבמות ו:] כ' שהמטה את הנר חייב משום מבשל עי"ש, ועוד הקשו האחרונים מדברי היראים והמרדכי שבסיכתא לאתונא חייב על בישול המים.

**ב.** ר"ח פי' עוד דהם גללי בהמה וכ"פ הרי"ף [ומבואר ברמב"ן בע"ז לח. דהיינו לעשותם כלי גללים] ולפי"ז מה שאמרו "קא משמע לן דמירפא רפי והדר קמיט" מבואר בר"ח דהיינו שמרפה רפה מעיקרא כשהן טיט, וכך מבואר ברמב"ן בע"ז לח. לפי' זה [ומבואר שם שהוא תלוי בשני הפירושים], ושיטה זו היא כשיטת הרמב"ם שמקשה גוף הרך חייב, וכ"ד הריא"ז [שבת ז ב ג] והביא ראיה מאופה שהוא מקשה גוף הרך, וכן הביא הלח"מ.

**ג.** העיתים הביא פי' דהם כלי אדמה וכ' המ"מ [פ"ט ה"ו] שכנראה כך למד הרמב"ם שכ' שהמבשל כלי אדמה עד שיעשו חייב, וכ"נ בתשוה"ג הרכבי סב [הועתק בסוף המ"מ].

- ועיקר דין זה שהמבשל כלי אדמה חייב משום מבשל מצינו עוד ברש"י ובעה"מ בסמוך במאן דעביד חביתא חייב שבע.

- לדעה זו נראה דיתכנו שני הפירושים במרפא רפי, דהרמב"ם פי' כפר"ח [וכך ביאר בדבריו הלח"מ] ובתשוה"ג פי' כרש"י, וכ"מ מהא דלדעת רש"י בעינן דווקא ריפוי ובכ"ז חייב בחביתא מדין מבשל.

**מהו דתימא לשרורי מנא קא מכוין קא משמע לן דמירפא רפי והדר קמיט** כבר נתבאר שבעיקר הכוונה במירפא רפי יש שני פירושים, הא' שמרפא רפי ע"י האור. והב' שמרפא רפי קודם האור.

**-** יל"ד מה נתחדש, ואפשר להעמיד בשני אופנים, הא' שנתחדש שלא רק לשרורי קמכוין אלא גם לרפי שמעיקרא. והב' שנתחדש שמ"מ יש כאן רפי שמתחייב עליו גם בלי כוונה, וזה מתברר מתוך הנדון הבא.

ועוד יש לדקדק דבדין בשולי עכו"ם מבואר בע"ז לח. אמרינן להיפך "מהו דתימא לבשולי מנא קא מיכוין קמ"ל לשרורי מנא קא מיכוין" וזה לפום ריהטא היפך הגמ' כאן.

ובדברי הראשונים מצינו כמה דרכים בזה,

**א.** בתוס' וברמב"ן כאן והתוס' שאנץ והתורא"ש והר"ן בע"ז פירשו דכאן הקמ"ל היה שאע"פ שמתכוין לשרורי מנא מ"מ מעיקרא מירפא רפי, ושם הדין תלוי בכוונה ולא אכפ"ל בבישול, והטעם שכאן ל"צ כוונה פי' הרמב"ן והר"ן והתורא"ש מכח פסיק רישא.

**ב.** בתוס' בע"ז פי' דכוונת הגמ' כאן שמתכוין גם לריפוי, והטעם שמותר שם כיון שהריפוי הוא בישול גרוע.

**ג.** בראבי"ה [אלף סו] וברא"ה בע"ז פירשו דבשבת מתחייב על צד בישול, ולבישולי נכרים בעינן שיהיה בישול מכל צד.

**ד.** ברמב"ן בע"ז ג"כ פי' דכוונת הגמ' כאן שמתכוין גם לריפוי [וקצת נראה שם שגרס כן להדיא], והטעם שמותר שם משום דעיקר כוונתו לשרורי, ואזלינן לקולא, וכן פי' הריטב"א באריכות כאן ושם.

ומצינו בעוד ראשונים שפירשו כדרך הרמב"ן שעיקר כוונתו לשרורי אבל מ"מ מתכוין גם לריפוי שמעיקרא, רק נתנו טעם אחר לחלק בין שבת לבישולי נכרים.

המאירי פי', שבשבת מתחייב משום דסו"ס היא מלאכת מחשבת, ובבשולי עכו"ם שטעם האיסור משום קרוב הדעת לא אסרו אלא כשזה עיקר כוונתו.

ובפסקי רי"ד פי' דחתנות זה רק בבישול מאכלים עי"ש היטב, וצ"ב איך שייך למה שביאר שזה לא עיקר כוונתו, ומ"מ כדבריו נראה ברש"י עי"ש.

**לשונות הראשונים**

**תשוה"ג הרכבי סב**

"והא דאמ' רב אחא בריה דרב עוא האי מאן דשדא סוכתא לאתונא חייב משום מבשל. סוכתא היא הגבבה שמטילין אותה מוקדה בכבשן שליוצר. מי שמטיל גבבה לתוך הכבשן יש עליו חיוב חטאת מכמה אבות אחת מהן משום מבשל והבישול הוא לחלוח דבר מקושר ויבש כמו פירות עקושין ומקושרין שמתבשלין באש ומתפתחין ורכין וכיון שהחרש העשוי מן האדמה רפה הוא והאש מקשה הוא שלא כתורת בישול נצרך להגיד לנו שאע"פ כן יש בו משום מבשל ואף על גב דלשרורי מאנא קא מיכוון שהוא קישויו וחיזוקו מירפא ראפי מאנא מן נורא כתורת בישול והדר קאמיט".

**העיתים רכח [הביאו המ"מ פ"ט ה"ו]**

"אמר רב אדא בר אהבה האי מאן [דשדי] סיכתא לאתונא חייב משום מבשל, פי' סכתא כלי בהמה דקיקין ויש או' גללי בהמה".

**יראים רעד**

"תולדות דאורייתא. אמר רב אחא בר רב האי מאן דשדא כותנא לאתונא חייב משום מבשל פי' שמי לחלוחית של עץ מתבשלין"

**רמב"ן עבודה זרה לח.**

"**מהו דתימא לבשולי מנא קא מיכוין קמ"ל לשרורי מנא קא מיכוין**. איכא למידק דהא בפ' כלל גדול אמרינן האי מאן דשדא סיכתא לאתונא חייב משום מבשל ואיתמר עלה מהו דתימא לשרורי מנא קמכוין קמ"ל לבשולי מנא קמכוין, ואיכא דמפרק הכא דרבנן הוא ולקולא, ולאו מילתא היא.

אלא הכי איבעי ליה למימר דשרורי ובישולי מנא איכא וכדאמרינן התם דמרפא רפו והדר קמטי ורפוי קמא מיקרי בישול וה"ק הכא מהו דתימא לבשולי מנא קא מיכוין וניזיל בתר ההיא כוונה קמ"ל דלשרורי מנא קא מיכוין ועיקר כוונתו משום קמיטא דבסוף היא ואזלינן בה לקולא, ורש"י ז"ל לא פי' כן.

ובהלכות רבינו ז"ל וקבר בה ישראל קרא מעיקרא שפיר דמי לבסוף אסור, והוא ז"ל כבר פי' בפרק כלל גדול שהסיכתא כלי גללים הם והכלים הללו מירפא רפו מעיקרא קודם האור והדר קמטי בסוף, וכן פי' שם ר"ח ז"ל, ולא נתחוור לי פי' הגירסא הזאת לפי הענין הזה".

**ריטב"א עבודה זרה לח.**

"**קמ"ל דלשרורי מנא מכוין**. פרש"י ז"ל שאין בכלים משום בשול, ואינו נכון דהא בפרק כלל גדול אמרינן הא מאן דשדא סיכתא לאתונא חייב משום מבשל ואמרינן פשיטא מהו דתימא לשרורי מנא מכוין קא משמע לן דלבשולי מנא מכוין.

אלא כך הוא העיקר דודאי בהאי סיכתא רטיבא תרוויהו איתנהו בשולי מנא ושרורי מנא, וכדאמרינן התם דמרפא רפי מעיקרא והדר קמיט ורפוי ראשון הוא הבשול, והתם לענין שבת מלאכת מחשבת אסרה תורה ונמצא מתחייב על הבשול שאי אפשר זולתו, אבל בכאן הקילו לענין בשולי גוים ואין הולכין אלא אחר עיקר הכונה שהיא לשרורי מנא, והכי פירושו מהו דתימא דלבשולי מנא חשיב עיקר הכונה קא משמע לן דלשרורי מנא עיקר הכונה, וכן פירשו בתוספות ז"ל ורבינו הרמב"ן ז"ל"

**מאירי עבודה זרה לח.**

"גוי שהסיק את התנור להשליך שם יתדות של עץ כדי ליבשם ולחזקם והיתה דלעת של ישראל טמונה שם קודם שהצית בהם גוי את האור ולא הרגיש בה הגוי ונתבשלה מותרת הואיל ולא נתכוין לשום בשול ושאף הוא אינו יודע שהדלעת שם עד שנחוש שמא הרחיב דעתו לבשלה ואף על פי שהיתד מתרפה ומתלחלח קודם שיתחזק ואותו רפוי הבא על ידי לחותו נקרא בשול מ"מ אינו מתכוין אלא לחזוק הבא לו אחר שכלה הלחות וזהו שאמרו מהו דתימא לבשולי קא מכוין כלומר אחר שיש שם בשול בהכרח קודם החזוק מתכוין הוא על הבשול כדי להיות החזוק בא אחריו קמ"ל לשרורי מנא קא מכוין כלומר שהחזוק הוא תכלית הכונה ואף על פי שלענין שבת אמרו בפרק כלל גדול ע"ד ב' בזה שחייב משום מבשל ומצד הרפוי הקודם וכדקאמר טעמא התם משום דמרפא רפי והדר קמיט התם כל מלאכת מחשבת אסרה תורה והרי מחשב הוא על הבשול אף על פי שאין תכלית כוונתו הבשול אבל בזו משום קרוב הדעת הוא ואינו על מה שהוא תכלית כונתו".

**פסקי רי"ד עבודה זרה לח.**

"**אמ' רבינא הילכך האי גוי דשדא סיכתא לאתונא וקבר בה יש' קרא מעיקרא, שפיר דמי. פשיטא, מהו דתימ' לבשולי מנא קא מיכוין, קמ"ל לשרורי מנא קמיכוין.** פי' הטמין יש' בתנור דלעת חיה קודם שהוסק התנור, והגוי הסיקו ונתבשלה הדלעת, שפיר דמי, הואיל והגוי לא לבשל נתכוון, ומהו דתימ' האי גוי לבשל האי סיכתא איכוון, והרי לשם בישול הסיקו, קמ"ל דאין בישול בכלים, אלא לשרורי מאניה איכוון, להקשות היתד, ואין דעתו לבשל. פי' ואף על גב דבפ' כלל גדול חייבנוהו משום מבשל, התם כדאמרי' אף על גב דלשרורי מאניה קא מיכוין מירפא רפי והדר קמיט, ונמצא שעל ידי בישול נתחזק, והוה ליה כעין מבשל, אבל הכא כיון שכל עיקר כוונתו לשרורי מאניה קמיכוין, אף על פי שעל ידי בישול מתחזק, אינו חשוב בישול כזה להיאסר משום חתנות, שלא אסרו אלא בישול הראוי לאכילה".

**פסקי רי"ד שבת עד:**

**"אמ' רב אחא בר עויא האי מאן דשדא סיכתא לאתונא חייב משום מבשל.** פי' מקל לח שם לתנור כדי לייבשו, וכשמתייבש בתנור יוציא הליחלוח שלו ומרתיח, משום הכי חייב משום בישול. **פשי',** **מהו דתימא לשרורי מאניה קא מיכוין, קמ"ל מירפא רפי והדר קמיט.** פי' הוה אמינא כל כוונתו היא לחזק המקל ואין זה בישול, קמ"ל שבישול הוא, שמתחילה הוא רפוי כשיוצא לחלוחיתו ומרתיח ואחר כך מתחזק.

ואי קשיא, הא אמרי' בפרק אין מעמידין גוי דשדא סכתא לאתונא וקבר ביה יש' קרא מעיקרא שפיר דמי, דמהו דתימ' גוי לבשולי קא מיכוין, ש"מ גוי לשרורי מאניה קא מיכוין. תשובה, בודאי כל עיקר כוונתו של גוי לשרורי מנא קא מיכוין, אבל מיהו כיון דמעיקרא רפי ומתבשל בלחלחותו ואין יכול להתחזק אם לא יתבשל תחילה מיחייב בשבת משום מבשל. אבל לעניין בישולי גוים אינו חשוב בישול אלא הראוי לאכילה ולא זה שהוא מבשל המקל כדי לחזקו".

**ראבי"ה אלף סו**

"וא"ר יוחנן האי גוי דאחריך רישיא שרי למיכל אפילו מריש אוניה דלעבורי שיער קא מכוין וכן גוי דשדא סיכתא לאתונא וקבר בה ישראל קרא מעיקרא שרי דלשרורי מנא קא מכוין. ומיהו גם לבשולי קא מכוין כדאיתא בפרק כלל גדול, אלא גבי בישולי גוים לא גזרו כיון דגם לשרורי מניה כוונתו. ולאשמעי' שאם הגוי מתכווין רק לבשולי אף על גב דלא ידוע לגוי דקבר בה ישראל מידי אפ"ה אסור"

**ריא"ז שבת פ"ז ה"ב**

"ג. הנותן מקל לח לכבשן כדי לייבשו ולחזקו חייב משום מבשל, שהרי על ידי שמתלחלח ויוצאין מימיו הוא מתייבש הרי זה דרך בישול, והאופה והמבשל עניין אחד הם. וכן המרתיח את הזפת חייב משום מבשל, ואף על פי שאחר כך מתקשה וחוזר לכמו שהיה. המגיס את התבשיל בכף על (ידי) [\*גבי] האש חייב משום מבשל, מפני שמקרב בישולו. וכן השופת קדירה חדשה ריקנית על גבי האש חייב, מפני שצריך לחזקה והרי הוא כאופה, וזה מבואר בפרק המביא כדי יין"

**ריא"ז ביצה פ"ד ה"ד**

"ב. אין מלבנין את הרעפים ביום טוב כדי לצלות עליהן, והוא שיהיו רעפים חדשים שהן מתחזקין בהיסקן והרי הוא כמתקן כלי וכאופה שלא לצורך יום טוב"

**תוס' הרא"ש יבמות ו:**

"**לא ר' יוסי היא**. הקשה ה"ר יהודה כהן היכי בעי לאוקומי ר' ישמעאל כר' יוסי הא קאמר רבי ישמעאל בפרק קמא דשבת כשקרא והטה לכשיבנה ביהמ"ק אביא חטאת שמינה הא כיון דסבר כר' יוסי דאמר ללאו יצאת א"כ אינו חייב על שגגתו חטאת, ותירץ דהכא לא הוי ר' ישמעאל גופיה אלא משום ר' ישמעאל, ורבי' מאיר פירש דכשקרא והטה השמן אחר הפתילה נתבשל השמן בשלהבת הפתילה ומה לי בישול של שמן [ומה לי בישול] סמנין, ומלאכה הצריכה לגופה היא, ואפילו אי לא חשבת ליה צריכה לגופה מצינן למימר דסבר כר' יהודה דאמר חייב עליה"

**נשמת אדם כלל כ אות ב'**

[כ' בחיי אדם שהחיוב בשדא סיכתא לאתונא היינו ב'נותן חתיכת עץ בתנור כדי שתתיבש' וכ' ע"ז ב'נשמת אדם' וז"ל] "כן פירש"י דף ע"ד ד"ה דשדא סכתא כו' ליבשו. וצ"ע דהא י"ל דאפי' אם מניחו כדי שישרוף אפילו הכי חייב ג"כ משום מבשל דהוי פסיק רישיה, וכדאיתא להדיא בירושלמי פרק במה מדליקין סוף הל' ה' המעלה איברים בשבת ע"ג המזבח להתאכל חייב משום מבשל, וז"ל מכיון שהוא רוצה באכולן כמבשל הוא, ואף דר' יהודה פליג התם ידוע דהלכה כר' יוסי. ונ"ל דעל כרחך גמרא שלנו פליג אפי' אליבא דר"י כדאי' ביבמות ל"ג ע"ב אי בהקטרה והאמר ר' יוסי הבערה ללאו כו' ע"ש ולא משני משום בישול".

**שו"ת חתם סופר יור"ד צב**

"נר קרוי"זל להדליקו בידים כבר ראו עיני מעלתו במ"ש גדולי אחרונים ז"ל ובפרט באלי' רבה הלכות חנוכה דיש לחוש למבשל בב"ח שהטפה שסביבת השלהבת מתבשלת וכו'.

אמנם אף על גב שכן הוא מכל מקום בודאי המדליק נר בשב' אין בו משום בישול רק משום הבערה ולא לשתמיט מקום דהנותן שמן בנר חייב משום מבשל ולא משמע דתליא זה בפלוגתא מלאכה שאצ"ל אלא לכולי עלמא לית ביה משום מבשל אף על גב דלגבי בשר בחלב סבירא ליה לגדולי אחרונים דהוה מבשל מכל מקום מלאכת שבת בעינן שיהיה כיוצא בהן במשכן ושם היה בישול הסממני' שדבר המבושל היה בעולם והיה צריכי' לו וכל בישול שכיוצא בזה חייב עליו אפילו כלי מתכת עיין מגן אברהם סימן שי"ח ס"ק יו"ד בסופו יע"ש ומה שהניח שם בצ"ע כתבתי על הגליון ש"ע שלי וז"ל ק' זו נתיישב בו הלח"מ שם ומיהו מלשון רש"י שבת ע"ד ע"ב ד"ה דשדי סיכתא כו' ובד"ה דמרפי רפי' כו' שאין בישול אלא על ידי משקין עד כאן לשוני בגליון.

ומ"מ ענין בישול בשבת הוא שצריך להדבר המתבשל ועכ"פ נשאר בעולם מה שאין כן כשכלה והולך ואחר הבישול לא נשאר בידו מאומה אף על פי שמכל מקום בישל הדבר ההוא ולענין בב"ח עשה תועבה דרחמנא קפיד אמעשה הבישול ההוא מכל מקום בשבת פטור דלא הוה כעין בישול סממני'.

וכיוצא בזה בגוזז והשער הולך לאיבוד רק לפנות מקום העור לענין גיזה בקדשים חייב משום גוזז ובשבת פטור משו' דלא הוה במקדש כמה שכתב המג"א סימן ש"ג סקכ"ב דגם הריב"ש לא החמיר רק משום דסבירא ליה דעורות תחשים היה גוזזים ולא צריך לשערו' וכבר פליגי וסבירא להו דמנ"ל דגזזו עורות תחשים כלל דילמא בשערותיהן הי' עושי' מהם כיסוי לאהל עיין קרבן נתנאל ועיין מה שכתב רש"י שבת קי"ז ע"א ד"ה דשקיל ליה בברזי ועיין מגן אברהם בשם מהרש"ל סימן תצ"ז סק"ו גבי צידת דגים וכן בדישה וסחיטה שני בני אדם סוחטים בשבת זה מאבד המשקה וזה מכניסה בכלי זה פטור וזה חייב מפני שזה המאבד אינו עושה כדרך שהיה דשין במשכן ועיין מה שכתב תוספות גבי מסיכרא דנזיתא ואם כן הכי נמי בשבת לא מיחייב משום מבשל אלא משום הבערה ולענין בשר בחלב אפשר דהוה בישול וכן מבואר להדיא בלשון כנפי יונה שם הנ"ל ואין להאריך יותר בזה"

#### הערות

**א'] מהו דתימא לשרורי מנא קמכוין** נראה דמכאן מוכח שאין הבישול במים אלא בעץ דאילו במים מה אכפ"ל בלשרורי מנא קמכוין.

ויל"ע מ"ט באמת אין חיוב מחמת המים כהסוגיא בדף מ דאסור להתייבש, ונראה דכיון שהוא בלוע א"א לדון עליו אלא על העץ, והוא יסוד לכל הסוגיא, ודו"ק.

**ב'] מהו דתימא לשרורי מנא קמכוין** יש לדקדק מאי אכפ"ל במה שלשרורי מנא קמכוין כיון שסו"ס ע"י ריפוי הוא מתקשה, ועוד תימה דהרי מצינו באוכלין כמה אופנים שמתקשים בבישולם כגון ביצים וכגון מצות וכיוצ"ב ומ"ט מתחייב, וע"כ משום דמירפא רפי והדר קמיט וא"כ מאי קמ"ל רב אחא בר עוירא.

והנראה בעזהי"ת דיסוד הענין מתברר מדברי רש"י בע"ז שכתב דהטענה בלשרורי מנא קמכוין משום שאין בישול בכלים, וכעין יסוד דבריו מצינו בריטב"א ביבמות ו: שפי' דבעצם אין בישול רק באוכל ומה שיש בישול בכל דבר המתרפה ומתרכך באש נלמד מטענת רב ששת שם 'מה לי בישול פתילה מה לי בישול סמנין' והנה אין כוונתו אוכל ממש שהרי עיקר בישול נלמד מסמנין וכמאמר רב ששת, וצ"ב מהו החילוק שיש בין אוכל לשאר דברים ומהו המשותף בין סמנין ואוכלים.

וביאור הענין נראה דעיקר בישול הוא שינוי מהות הדבר בבישולו וכדמצינו בברכות לו: שהגמ' דנה שפרי מבושל יתכן שתהיה ברכתו שהכל, ונראה דכ"ז שייך באוכלים וסמנין וכיוצ"ב שהם דברים המתכלים בשימושם שאין חשיבות לעצמותם וכל שינוי בצורתם נדון כשינוי גמור בהם, אבל כלי יש חשיבות לחומר שלו כיון שהוא דבר קיים ולעולם אינו מתבשל דאין שמו משתנה להיות מבושל אלא כל מעשה בישול שנעשה בו אינו אלא מעשה בעלמא אבל אינו נדון כשינוי ב'שם הדבר' ולכן אין כאן באמת בישול, אלא מה שיש כאן הוא עשיית בישול דהיינו הריפוי והריכוך ע"י האש.

ומעתה נראה דלפי"ז פשוט דפרי שע"י הבישול מתקשה חשיב בישול גמור, דלא מבואר בשום מקום דבישול היינו להביא את האוכל להיות רך יותר אלא עיקר הטענה שמעשה הבישול הוא הריכוך שעי"ז משתבח האוכל בין אם מביאו לרכות ובין שמביאו לקישוי, וכ"ז באוכל שהבישול חל בעצמו דאז כל תולדות הבישול נדונים כתוצאת מה שהדבר נתבשל, אבל בכלי כיון שאין בו אלא מעשה הבישול אם הריכוך מתקיים בו הרי חשוב כמלאכת בישול אבל אם התוצאה אינה ריכוך א"כ כל המעשה הזה אין לו קיום כמות שהוא, ודו"ק.

- דע דבעיקר קושיא זו יש לדון בדרך אחרת שבכל המקומות שהאוכל מתקשה באמת אין זה התיקון שמחמתו נחשב כמבשל, אלא עיקרו הוא הכשרו לאכילה דהוא כן נעשה ע"י ריכוך דכך יש לדון בביצה ובאפיה, ודו"ק וצ"ע.

עוד יתכן לומר דבעיקר מבשל תרוויהו איתנייהו מתקן ומשביח את האוכל ע"י מעשה ריכוך וכל שדומה לו בצד אחד חשוב כבישול, ובאוכל דמי למבשל מצד תיקון והשבחת האוכל, ובמתכות דמי למבשל מצד בריכוך, ודו"ק.

**ג']** **דמירפא רפי והדר קמיט** יש לדקדק בדין השם עץ בתנור באופן שלא הגיע לשרורי אם מתחייב.

#### חבורה

##### חלק א'- ביאור השקלא וטריא בגמ'

**א']** איתא בגמ' "האי מאן דשדא סיכתא לאתונא חייב משום מבשל פשיטא מהו דתימא לשרורי מנא קא מיכוין קא משמע לן דמירפא רפי והדר קמיט" מבואר בגמ' שלש שלבים בהבנת דין זה, בתחילה הבינה הגמ' דהוא פשיטא, ואח"כ נתחדש שיש צד לפטור מחמת שלשרורי מנא קמכוין, ואח"כ מסקינן שמתחייב מחמת שמירפא רפי והדר קמיט.

והנה בפשטות נראה דבתחילה הגמ' לא נחתה כלל לטענה של לשרורי מנא קמכוין ודנה כאן בישול גמור, ואח"כ נתחדש בגמ' דלשרורי מנא קמכוין וזה טעם לומר שאין כאן בישול וכמו שפירשו רש"י ותוס', ומסקנא דיש כאן בישול דמירפא רפי והדר קמיט, ויש לדקדק מאיזה צד פטרו מתחילה מכח הטענה שלשרורי מנא קמכוין ומה נתחדש במסקנא דיש כאן בישול.

עוד איתא בגמ' בע"ז לח. בדין בישולי עכו"ם "האי עובד כוכבים דשדא סיכתא לאתונא וקבר בה ישראל קרא מעיקרא שפיר דמי פשיטא מהו דתימא לבשולי מנא קא מיכוין קמ"ל לשרורי מנא קא מיכוין" ומבואר דס"ד דלבשולי מנא קמכוין ומסקנא דלשרורי מנא קמכוין, ולכאורה מסקנת שני הגמ' סותרות, ועוד צריך להבין את המקום של הסוגיות איזה סוגיא בנויה על הסוגיא השניה.

והראשונים עמדו על סתירת הסוגיות ומתוך דבריהם מתבאר ברור השקלא וטריא שבסוגיות וכמו שנבאר בעזהי"ת.

**ב']** שיטה א'- שיטת בעלי התוס' והרי"ד.

התוס' בסוגיין העמידו שהגמ' במסקנא של מרפא רפי והדר קמיט לא חזרה בה מעיקר הטענה של הלשרורי מנא קמכוין, אלא שמעיקרא סברו שמחמת כוונה זו אין כאן בישול, ומסקנא דיש כאן בישול.

וכדרך זו מבואר בתורא"ש כאן ובתוס' שאנץ בע"ז באריכות יותר, ושם טרחו להוכיח שמצינו בש"ס 'מהו דתימא' דנשאר גם למסקנא ועיקר כוונת הגמ' בדחיה לחלוק רק על ההשלכות שהבינה הגמ' מתחילה שיש מכח טענה זו, וכאן מעיקרא הבינה שמכח מה שלשרורי קמכוין אין כאן בישול ומסקינן דאע"פ שלשרורי קמכוין יש כאן בישול.

וכך מדויק בתוס' בע"ז לח. שכתבו שבשבת חייב אע"פ שלשרורי מנא קמכוין מחמת שיש כאן בישול קצת, ומשמע שעיקר מה שנתחדש שיש כאן בישול קצת וגרוע עי"ש.

וביותר מבואר כן בתורא"ש בע"ז ובתוס' שהביא הרמב"ן בשבת שנקטו דחיובו בשבת הוא מכח פסיק רישא, והם דברים מבוארים שלמסקנא נשאר הא דלשרורי מנא קמכוין.

ומה שכתבו התורא"ש והתוס' בע"ז שמכוין לאותו בישול, נראה שאינה כוונה מענין הכוונה של "לשרורי קמכוין" דהוא ענין הכוונה של תכלית המלאכה, אלא היא כוונה פשוטה דהיינו שנעשה בדעת, ומעיקרא שאמרנו לשרורי קמכוין לא היה הכוונה לשלול כוונה זו מהריפוי אלא דסברו דהריפוי איבד תורת בישול מכח זה, ומסקנא דלא.

וכדרך זו מבואר בדברי הרי"ד בשבת ובע"ז שוודאי גם למסקנא לשרורי מנא קמכוין וכדאיתא בע"ז ורק נתחדש דמ"מ כיון שע"י בישול מתחזק מתחייב נדון כעין מבשל וחייב.

**ג']** באור הסוגיא בע"ז לשיטת בעלי התוס' והרי"ד.

והנה לפי דבריהם נראה דמה שבבישולי עכו"ם אין מקום לאסור כשלשרורי מנא קמכוין לא נתחדש בתי' הגמ' דאין זה במשמעות הגמ' בע"ז כלל, דעיקר השקלא וטריא משמע אם מכוין לבשולי או לשרורי, ולכן נראה שכבר ידעו כן מעיקרא אלא דמעיקרא סברו דלא אומרים דלשרורי מנא קמכוין וכמו הבנת הגמ' בשבת כששאלה 'פשיטא', ונמצא לפי"ז שהשקלא וטריא בשני הגמ' שווה דמעיקרא סברו דלבשולי קמכוין ומסקינן דלשרורי, אלא שבשבת מסקינן דמ"מ חייב.

ותדע שכך הוא דהרי וודאי לפי ההו"א בגמ' בע"ז שלבשולי קמכוין זה טעם לחייב גם בשבת וממילא אין סיבה להגיע לטענת הגמ' בשבת, ועוד מכיון שלא סברו את הלשרורי מנא א"כ בהכרח עמדו ב'פשיטא', ודו"ק.

וכך מבואר בתורי"ד בע"ז שלהו"א בע"ז שבת ובישולי עכו"ם שוים.

**ד']** כח הטענה של מירפא רפי, לשיטת התוס' והרי"ד.

ונראה דמכח שיטתם זו, נובע מה שמצינו בדברי התוס' בע"ז ובדברי הרי"ד שגם למסקנא אין כאן בישול גמור, דמאותו טעם שלהו"א לא היה כאן בישול כלל, גם למסקנא שנתחדש שיש בישול לא נתחדש אלא בישול גרוע, ודו"ק.

**ה']** שיטה ב'- שיטת הרמב"ן והריטב"א.

ברמב"ן בע"ז הביא את הסוגיא שלנו כך "מהו דתימא לשרורי מנא קמכוין קמ"ל לבשולי מנא קמכוין" ואמנם פשוט שלא גרס כך, אבל מ"מ מבואר בדבריו שהבין שכוונת המסקנא לחזור מההו"א שלשרורי מנא קמכוין ומסקינן שלבשולי קמכוין, והדבר פשוט שאין כוונתו לכוונה בעלמא אלא לכוונה העומדת במקום המבטל את הלשרורי קמכוין, ופירוש זה הוא הפי' שהתוס' בשבת דחו מכח הסוגיא בע"ז, והרמב"ן יישב קושייתם וכמו שנבאר בעז"ה.

והריטב"א בע"ז ג"כ כ' כדברי הרמב"ן, וכך מבואר בריטב"א בשבת שפירש במסקנא דמירפא רפי "פירוש ולבישולא קמא נמי קא מכוין וחייב" ודבריו מבוארים דבמסקנא הגמ' העמידה שלבשולי מכוין ולא רק לשרורי כמו ההו"א.

**ו']** באור הסוגיא בע"ז לשיטתם.

ברמב"ן ובריטב"א מבואר שהסוגיא בע"ז מתחילה אחרי שכבר מסקינן בשבת שמירפא מרפי והדר קמיט, וזה ג"כ מבואר שדעתם דלמסקנא בשבת לא אומרים לשרורי מנא קמכוין שהרי בסוגיא בע"ז היה צד דלבשולי מנא קמכוין.

ונראה שלדבריהם א"א לפרש את הסוגיא בע"ז שמעיקרא סברה כמו הפשיטא של הגמ' בשבת דא"כ כשהסיקה דלשרורי מנא קמכוין יהיה דלא כמסקנא דשבת שהרי לא נתחדש המירפא רפי והדר קמיט.

ועוד כיון שלדעתם יש מקום לאסור בבישולי עכו"ם מכח מסקנת הסוגיא כאן א"כ בהכרח יש לגמ' להתייחס לזה ולומר שמותר אפילו אחרי הסוגיא כאן, ודו"ק.

**ודע** שמ"מ בדקדוק השקלא וטריא בגמ' בע"ז נראה שנחלקו הרמב"ן והריטב"א, דלהרמב"ן עצם הדבר שבבישולי נכרים אזלינן בתר עיקר הכוונה נתחדש בתירוץ, ולהריטב"א ידענו זאת מעיקרא רק דנו אם הכוונה של הבישול נחשבת מעיקר הכוונה או שכל עיקר הכוונה רק לשרורי.

**ודע עוד** שלפי מה שנתבאר, אע"פ שתוס' והרמב"ן שניהם חילקו בין ע"ז לשבת דבע"ז לא נאסר כשעיקר כוונתו לשרורי, מ"מ אין כוונתם שווה, דלהתוס' היינו מכח שאינו נדון כבישול מחמת כן דאין תכלית הדבר לבשל, ולהרמב"ן הוא מכח שאין עיקר מחשבתו על הבישול [ולהדיא בריטב"א בשבת שהטעם שמקילים בבישולי נכרים משום דהנדון על המאכלים האחרים ולא על עצם בישולו והיינו בעצם שהעיקר הוא כוונתו, ודו"ק].

**ז']** כח הטענה של מירפא רפי, לשיטת הרמב"ן והריטב"א.

לשיטת הרמב"ן והריטב"א עיקר הטענה במירפא רפי היינו שדנים את זה כשלב בפנ"ע וממילא נדון שנעשה מתוך כוונה גמורה, וממילא פשטות הדברים דהוא בישול גמור.

**ח']** ביאור תחילת הסוגיא.

קצת נראה שלפי מה שנתבאר התוס' והרמב"ן חלוקים בעיקר טענת הסוגיא בלשרורי מנא, דלהתוס' היא טענה בעיקר הבישול, ולהרמב"ן היא טענה מצד כוונתו ומצד המלאכת מחשבת, ומה שאמרו כן בבישולי עכו"ם היינו משום דגם הוא איסור התלוי בכוונה ובפרט שם דמיירי לענין תבשילים אחרים ודו"ק.

##### חלק ב'- ביאור טענת הגמ' דיהיה מותר מחמת דלשרורי מנא קמכוין.

**ט']** עוד יש לדקדק בעיקר טענת הגמ' 'לשרורי מנא קמכוין', מאיזה טעם היא סיבה לסלק מכאן את הבישול, ובברור עניין זה תלוי איך להעמיד את גדר מלאכת מבשל וכמו שיתבאר בעזהי"ת.

**י']** דעת רש"י ותשוה"ג [הרכבי סב].

באור טענת השאלה מתבררת מתוך מסקנת הגמ' שחייב מחמת שמירפא רפי והדר קמיט, ופרש"י דמירפא רפי היינו ע"י האור, ושמתחייב על הריפוי, ומפירוש זה משמע שטענת הגמ' היינתה מחמת אופי הפעולה שהיא לשרורי שהיא אינה מהות מלאכת מבשל.

וכך מבואר בתשוה"ג להדיא באריכות וז"ל "הבישול הוא לחלוח דבר מקושר ויבש כמו פירות עקושין ומקושרין שמתבשלין באש ומתפתחין ורכין וכיון שהחרש העשוי מן האדמה רפה הוא והאש מקשה הוא שלא כתורת בישול נצרך להגיד לנו שאע"פ כן יש בו משום מבשל ואף על גב דלשרורי מאנא קא מיכוון שהוא קישויו וחיזוקו מירפא ראפי מאנא מן נורא כתורת בישול והדר קאמיט" ודבריהם מבוארים ואינם צריכים ביאור.

ודרך זו נראית משיטת בעלי התוס' והרי"ד שנתבארה לעיל, דס"ל דלשרורי מנא קמכוין הוא חסרון בעיקר המלאכה ושלא נדחית טענה זו כלל אלא עיקר הדחיה היה דסו"ס בכלל תהליך הקישוי יש ריפוי ונמצא שע"י בישול נתחזק, ודו"ק.

ונראה שזהו יסוד דברי רש"י בע"ז שאמר שאין בישול בכלים, ובאמת שהרי"ד הסכים עמו, ואף לא מצינו בבעלי התוס' שהקשו עליו, והיינו מחמת שבאמת הסכימו עמו וכמו שנתבאר.

**יא']** דעת ר"ח והרי"ף.

ר"ח פי' את הסוגיא בכלי גללים שעושה אותם לחרס, וביאר את השקלא וטריא כך וז"ל "וזה שנצרך לומר כן דלא תימא אין המפחר כלי חרס מבשל מפני שמחזיק הכלי. אשמעי' דמירפה רפה כשהן טיט ומתבשלין ואחר כך מתחזקין כשיצטרפו [וי]תפחרו"

ונראה מדברי ר"ח שכוונת הגמ' בתי' 'מירפא רפי' היינו קודם ששם אותם באש, וכך מבואר ברמב"ן בע"ז בדעת הרי"ף, ומשמע בדבריהם שהגמ' תי' שהוא מירפא רפי ולכן הוא דבר ששייך בו בישול, ומדברים אלו יש לדקדק דמעיקרא הבינו שהוא דבר שאינו מתבשל, ולא הוזכר כאן בגמ' מה הבישול צריך להשיג אלא מבואר בגמ' שדבר קשה אינו מתבשל וכדי שיהיה חשוב דבר המתבשל צריך להיחשב מירפא רפי.

וביאור השקלא וטריא לפי"ז נראה, דהנה ר"ח פי' דס"ד דאין כאן בישול כיון שהוא מחזיק הכלי, וביאור דבריו נראה, שבדבר קשה בעצם לא שייך כלל בישול דאינו מתפעל ע"י האש ואע"פ שמתחזק אין החיזוק מכח מה שהאש פועלת בו אלא מכח מה שפועלת בזולתו דהיינו בלחות הטמונה בו והוא ממילא מתחזק, ומעתה ס"ד שכיון שכל עיקר כוונתו לשרורי מנא דהיינו לחזק את הכלי שכאן ובכלי אינו עושה כלום נמצא מלאכת בישולו מלאכת ביעור הלחות שאינה שייכת לבישול כלל כיון שאין דעתו כלל על הדבר המתבשל אלא הפוך דעתו לסלק מכאן את הלחות המתבשלת.

ומסקינן שמירפא רפי דהיינו שכיון שעכשיו הוא טיט אינו נדון כדבר קשה שמתחזק דכבר חשוב בפנ"ע ונמצא כל הבישול בלחות שבו, אלא שמו טיט והוא והלחות דבר אחד באופן שהוא עצמו נדון כדבר לח ומבשל אותו בכי שיתייבש ודו"ק.

ודע שדברים אלו קרובים למה שביארנו ברמב"ן שהלשרורי מנא היא סוגיא בכוונתו, דהיינו על מה נדונת דעתו במלאכה זו, ודו"ק.

**יב']** דעת הרמב"ם.

בדברים אלו מתבארים כמין חומר דברי הרמב"ם שנראה שנקט מכח סוגיין "כללו של דבר בין שריפה גוף קשה באש או שהקשה גוף רך הרי זה חייב משום מבשל" ולפו"ר נראה מדבריו שיש חיוב בישול על עצם הקשיית דברים רכים, אלא שבאמת קשה מאוד לומר את הדברים כפשטן, שהרי בסוגיא מבואר דלשרורי מנא קמכוין היא סתירה לבישול.

ולכן נראה שדעתו כמו שכתבתי בדברי ר"ח, והיינו שוודאי עצם ההקשייה בדבר הקשה מצד עצמו אינו בישול אבל מ"מ כשע"י בישול נעשה דבר קשה אין בזה חסרון כלל בבישול, ועיקר כוונת הרמב"ם להעמיד שאין קפידא במה שנעשה דהעיקר הוא מה שיש כאן מלאכה של בישול, ואת עצם המלאכה לא הזכיר מה היא דהיא כבר התבארה בלשונו שכתב המבשל כלי אדמה והיינו שהיא פעולה שנופלת בה לשון בישול, ואינה נופלת על עצם ההקשייה, ודו"ק.

ורגליים לכל זה שבפיהמ"ש לא הזכיר כלל את הקשיית דבר הרך.

### **ג.** אמר רבה בר רב הונא האי מאן דארתח כופרא חייב משום מבשל [שבת עד:].

#### מראי מקומות

**האי מאן דארתח כופרא חייב משום מבשל** מסוגיא זו היא מקור הרמב"ם פ"ט ה"ו שכ' "המתיך אחד ממיני מתכות כל שהוא וכו' וכן הממסס את הדונג או את החלב או את הזפת והכופר והגפרית וכיוצא בהם הרי זה תולדת מבשל וחייב", וכיוצ"ב איתא ביבמות ז: שהמתיך פתילה בשריפת בת כהן חייב משום מבשל.

**ועי'** אורחות חיים [שבת עז, הועתק בסוף המ"מ] בשם ר"ד בר לוי שהמפשיר שמן אינו בכלל זה כיון שאינו נקפה מתחילת ברייתו, וכן בכלל זה שומן שכבר נשתנה ע"י בישול אע"פ שחזר ונקפה אינו חשוב כקפוי מתחילת ברייתו, וכ"כ האהל מועד [דרך ג נתיב ז, הועתק בסוף המ"מ].

ודע שנראה דכל מה דמותר בשומן מחמת שכבר נשתנה הוא דווקא בדבר כזה שמה שחזר ונקפא הוא מחמת הקור ולא בכעין מתכות שלעולם הם קשים ורק בחום הם מתרככים, דבכה"ג אדרבה הריכוך הוא המקרה וככשבטל חוזר לקשיותו, ודו"ק.

**ועי'** רב פעלים [ב נב] שנקט שבמאכלים לא שייך איסור זה דנחשב כדרך אכילה, ורק בדברים העשויים למלאכה שע"י הריכוך מכשירם למלאכה, ודבריו צ"ע מדברי האורחות חיים הנ"ל מיהו יתכן לקבל את דבריו במקום שכבר ראוי לאכילה ולהעמיד את דברי האורחות חיים בדבר שאינו ראוי, וצ"ע.

**ודע** שנראה דלא שייך טענת אי בישול אחר בישול בהתכה דאינו שם מבושל, וכך מבואר בנשמת אדם [כלל כ ו].

ויש לחקור מהו שיעור הריכוך שמתחייב עליו, ומסתבר השיעור שיש בו תיקון, ויש לדקדק אם התחיל לרככו באופן שראוי ע"י הדחק ואח"כ הוסיף על הריכוך שיהיה ראוי לכתחילה, ומסתבר שמתחייב ע"ז דלא שייך אין בישול אחר בישול בריכוך דאינו 'שם' בדבר.

**-** עי' פרמ"ג א"א ס"ק לז שנטה לומר שממיס שעוה חייב גם בלי יד סולדת, עי"ש.

**-** כ' הרמב"ם פ"ט ה"ו "המתיך אחד ממיני מתכות כל שהוא או המחמם את המתכת עד שתעשה גחלת הרי זה תולדת מבשל".

וע"ע בדברי הרמב"ם בפי"ב ה"א כ' "המחמם את הברזל כדי לצרפו במים הרי זה תולדת מבעיר וחייב", והראב"ד שם השיג עליו "ולמה לא משום מבשל כמו סיכתא לאתונא דמרפא רפי והדר קמיט" ועי' מ"מ וספר הבתים [שער יח, הועתק בסוך המ"מ] שיישבו סברת הרמב"ם דבגחלת לא שייך בישול, ולדבריהם צ"ע מדברי הרמב"ם בפ"ט שחייב על גחלת משום בישול, וכבר הק' כן הלח"מ והמג"א [שיח י].

וביישוב דברי הרמב"ם עי' פי' קדמון בפי"ב [הועתק בסוף המ"מ] שחילק בכוונת העשיה דלפעמים חייב משום בישול ולפעמים משום מבעיר, ובפשטות נראה דלזה נת כוין המג"א שסיים ויש לחלק, וכ"כ החזו"א [נ ט].

וע"ע בלח"מ שיישב דדברי הרמב"ם בפ"ט היינו קודם שנעשה גחלת, ולדבריו הסכימו הפרמ"ג [א"א י] ומחצית השקל והחת"ס [בגליון שו"ע] והשעה"צ [ס"ק א], אלא שבאמת דבריו קשים מאוד בלשון הרמב"ם בפ"ט ה"ו, וכבר העיר בזה הפרמ"ג.

**ודע** שמכל דברי הראב"ד והמ"מ ודעימיהו מתבאר שבישול ומבעיר במתכת הם דברים סותרים ואי דמר לאו דמר, דזה עיקר השגת הראב"ד שמכח מה שיש כאן בישול לא יהיה כאן מבעיר, ותירוץ המ"מ שאדרבה שמכח המבעיר אין כאן בישול, ודו"ק היטב, וטעם הדברים לא נתפרש וצ"ב.

**מהו דתימא כיון דהדר ואיקושא אימא לא קא משמע לן** לכאורה הכוונה שהבישול לא מתקיים [וכך מבואר מפסקי מהרי"ח שכ' 'והדר לה למילתא קמייתא'] ותימה א"כ כל הרתחת חמין בכלל להשיטות שיש בישול אחר בישול בלח.

**לשונות הראשונים**

**אורחות חיים שבת עז**

"והר' דוד בר לוי ז"ל כתב דיש לומר דאפי' נקפה השמן כמו שנקפה מרוב קרירו' מפשירו שם דהפשרו לא זה הוא בשולו אחר שאין תחלת ברייתו להיות נקפה ולא דמי לחלב ודונג דהנהו תחלת ברייתן להיותם קפואים. וכן הדין נמי להניח פאנאדה או תבשיל צונן לחממו כנגד המדורה ואע"פי שהופשר השומן והמרק שנקפה בתוכה אחר שכבר נשתנו ע"י בשול מע"ש אין בכך כלום אם נקפא אח"כ ונתפשרו כנגד המדורה עכשיו וכ"כ [[6]](#footnote-7)הר"ם נ"ע וכ"כ הר' אהרן הלוי ז"ל ואפי' קרוב כדי שיהיה היד סולדת בו".

**אהל מועד שבת דרך ג נתיב ז**

"שומן שנקפה אם כבר נתך ע"י בשולו מע"ש אם מפשירו בשבת כנגד המדורה אין כאן בישול ואף על פי שהמתיך חלב ושעוה חייב משום מבשל אינו דומה שחוזר למה שהיה"

**ספר הבתים מלאכות האסורות שער יח אות א**

"כתב הר"ם וכן (מדליקין) [המדליק] את הנר ואת העצים בין להתחמם בין להאיר הרי זה חייב. והמחמם את הברזל כדי לצרפו במים ה"ז תולדת מבעיר וחייב. ע"כ. והראב"ד כתב שחייב משום מבשל ולא משום מבעיר, כדרך שאמרו ביתד לכבשן כדי לחסמו שחייב משום מבשל. וביאור הר"ם יראה לי עיקר, שכל זמן שהאש מתלהבת בדבר הוא מבעיר"

**פירוש קדמון ממצריים פי"ב ה"א**

"דרך לוטש הברזל והנחושת מחימין אותו באור ומכבין אותו במים כדי לחזקו לפי' אם היה בדעתו בעת שחימם אותה לחממה כדי לצרפה במים בלבד חייב משום מבעיר ואם כיבה אותה במים חייב משום מכבה, ואם חיממה כדי לרכך גופה שהוא דומה למתיך חייב משום מבשל כמו שאמר בפרק תשיעי המחמם המתכת עד שתעשה גחלת הרי זה תולדת מבשל, וכל זה לא נוכל להבחין בין זה לזה אלא במחשבת העושה וצורת העשייה".

### **ד.** "תניא אחד מביא את האור וכו'" עי"ש כל הסוגיא [ביצה לד.].

#### מראי מקומות

**כולן חייבין** רש"י ור"ח פי' דאור ועצים הוא משום מבעיר, מיהו הרמב"ם [פ"ט ה"ד] פסק שכולם חייבים משום מבשל, והוא חידוש נפלא שנותן האור מתחייב מדין מבשל, ויש להבין היטב גדר דין זה, וכן יל"ע אם המרתיח סודר בכדי להפקיע עליו ביצה אם מתחייב מדין מבשל.

ובעיקר דברי הרמב"ם צ"ב החילוק בין שני הדינים אם האור ראשון או אחרון, ועי' בכס"מ שם שהאריך בשם המהר"י בירב בדברים נפלאים, וע"ע בתשובת מהר"י קורקוס.

**הכא בקדירה חדשה עסקינן ומשום לבון רעפים** גם כאן ר"ח ורש"י פי' שאינו מדין מבשל מיהו ברמב"ם מבואר שחייב משום מבשל, ובזה מבואר גם בריא"ז [שבת פ"ז ה"ב ג, הועתק בסוף המ"מ] כדבריו, וכן פסק הריא"ז בביצה [פ"ד ה"ד ב, הועתק בסוף המ"מ] בחיסום רעפים

### ה. גדרי מעשה של מלאכת שבת ובפרט בבישול

#### מראי מקומות

ענין מעשה המלאכה בבישול מתברר במנחות נו: - נז. "אמר ר' אמי הניח שאור ע"ג עיסה וכו'" עד "כמעשה צלי של שבת"

**הניח שאור ע"ג עיסה והלך וישב לו ונתחמצה מאליה חייב עליה כמעשה שבת** מבואר בסוגיא דיש חידוש בכך דמתחייבים בצלייה, וכן מבואר דהיה מוכרח לגמ' שאם מתחייבים בכה"ג הוא משום דחשיב מעשה שהרי משם נלמד דחשיב מעשה גם למנחות, ויש להעמיד כאן כמה חקירות ודקדוקים.

**א.** צ"ב הטעם דאינו פשוט דחשוב מעשה [עי' תוס' ב"ק נו וסנהדרין ע"ז דמה לי מקרב האש ומה לי מקרב הדבר], וכיוצ"ב צריך לדקדק בחסרון של מניח שאור.

**ב.** צ"ב הטעם שראו את החידוש דווקא בצלייה ולא בכל בישול ואפיה [מיהו עי' היטב בר' גרשום במסקנא].

**ג.** עולה מהסוגיא דלענין שבת בעינן מעשה, וצ"ב דהרי בב"ק ס. אמרינן שא"א ללמוד משבת לנזיקין דבשבת סגי במלאכת מחשבת וא"כ משמע דלא בעינן מעשה, וזה צ"ע ביותר על דברי המהר"ח או"ז [פג, הועתק בסוף המ"מ] שביאר בטעם החיוב של מבשל שמתחייב אפילו שמתבשל מאיליו משום דמלאכת מחשבת, ועי' בכתבי הגרי"ז [מהדו"ק, הועתק בסוף המ"מ] מה שביאר בזה.

**ד.** בעיקר מלאכת מבשל יש לדקדק על מה החיוב, ובסה"י [שסא, הועתק בסוף המ"מ] מבואר שהחיוב על ההנחה הראשונה, ומאידך בתשובת מהר"ח או"ז [שם] מבואר שהחיוב הוא על הבישול שעשה, ולפו"ר פליגי, מיהו דברי שניהם אינם מתיישבים בסוגיא במנחות, ודו"ק.

**ה.** בעיקר נדון הסוגיא אם חשיב מעשה יש לדקדק אם זוהי שאלה כללית בגדרי מעשה וגרמא, או דזהו שאלה פרטית בדין מעשה שנתחדש בשבת ומנחות וכיוצ"ב, ועי' בזה בדברי הגרי"ז שהביא הברכ"ש ב"ק לט [הועתק בסוף המ"מ] ובכתבי הגרי"ז מנחות.

ומאידך עי' בר' מנוח על הרמב"ם הלכות חמץ פ"א ה"ג [הועתק בסוף המ"מ] שנראה יותר שהוא נדון כללי.

**ו.** בגדר מה שנתחדש דחשיב מעשה, עי' היטב לשון הרמב"ם [פי"ב ממעה"ק הט"ז] "הניח שאור על גבי העיסה והלך וישב לו ונתחמצה מאליה לוקה, שהנחת השאור הוא המעשה" וע"ע בלשון המאירי בסוטה יד: [הועתק בסוף המ"מ].

**ובעיקר** גדר דין מעשה בשבת עי' מג"א רנב ס"ק כ שדן דנותן חיטים בריחיים של מים אינו חייב מהתורה משום דנעשה ממילא, עי"ש ראיותיו ואינם ברורות וכבר תמהו עליהם האחרונים.

ובסו"ד כתב המג"א שמהתוספות במנחות משמע שמתחייב על מה שנעשה ממילא, וצ"ב שלא הביא מהגמ' אלא מהתוס'.

**כמעשה צלי של שבת** מצינו בזה ג' פירושים עי' רש"י ור' גרשום ותוס'.

**לשונות רבותינו**

**ספר הישר שסא**

"טעם יש ברירה ואין ברירה שכך הוא הדין תורה כעין האופה בשבת אם מניח עד שתאפה חייב ואם יחתה קודם שתאפה פטור. וכן הרבה דברים מוכיח סופן על תחילתן והרי הן כמיגמר ואזלי וגמרי"

**רבינו מנוח הלכות חמץ פ"א ה"ג**

"כתב הרב [הרמב"ם] אינו לוקה משום לא יראה ולא ימצא אלא א"כ קנה חמץ או חמצו: אמר המפרש לאו למימר' שלא ילקה אלא אם כן עירב השאור תוך העיסה ולש אותה בידים אלא אפי' לא עשה מעשה עיסה בידים ממש אלא שהניח שאור על גבי העיסה והלך וישב לו ונתחמצה מאליה (דוקה) [לוקה] שהנחת השאור מעשה הוא והכי איתא במנחות"

**מאירי סוטה יד:**

"כל מנחת ישראל שירים נאכלין לכהנים ורשאים ליתן לתוכה ר"ל לתוך השירים יין או שמן ודבש ולאכלם בכל מאכל שירצו אלא שמ"מ אסורין לחמצה שנאמר לא תאפה חמץ חלקם אפילו חלקם לא תאפה חמץ ואם חימצן הן בלישה הן בעריכה הן באפיה ר"ל שלשה חמץ או קטפה חמץ או אפאה חמץ לוקה ואם עשה כן לוקה על כל אחת ואחת ואם עשה אחד אחר חברו כלם חייבין ואם נתחמצה מאיליה פטור ולא תאכל ואם הניח הוא שאור ונתחמצה מאיליה חייב שהנחת השאור הוא החמוץ"

**תשובת מהר"ח או"ז פג**

"כתב בספר התרומה שבימות החורף אסור ליתן פשטידא על התנור בשבת כדי שיהא נמחה שומנו שנקרש. כדתנן אין מרסקין לא את השלג ולא את הברד וכו'. וכתב בספר המצות דיותר משמע משם להיתר. דמסיים אבל נותן הוא לתוך הכוס ולתוך הקערה ואינו חושש. ולי נראה לקיים דברי ספר התרומה דבשבת מלאכת מחשבת אסרה תורה. רק שהמלאכה נעשית על ידה /ידו/ כאשר הוא מחשב בזה מתחייב כאלו היה עושה בידים. כמו אופה הוא מדביק הפת בתנור והיא נאפת מאיליה ומבשל וזורה ורוח מסייעתו כדאמר בהכונס. ומעתה גם כאן כשהוא נותן הפשטידא על התנור כדי שימחה שומנו אף על פי שאחר כך נמחה מאליו כאלו היה ממחהו בידו. וההיא דסוגיא במה טומנין (שבת נ"א ב') דנותן הוא לתוך הכוס. התם פירש רש"י זצ"ל לצנן ואם כן אינו מתכוין שיהא נמס ונמחה. כלומר שאינו חפץ לשתות מי השלג והברד אלא לצנן מה שבכוס ובקערה. ואף על פי שפסיק רישיה הוא שאי אפשר שלא יהא נמחה ונמס. הוי פסיק רישיה דלא ניחא ליה. אלא במקום מצוה להתענג בשבת הוי במקום מצוה"

**כתבי הגרי"ז מנחות נו: [מהדו"ק]**

"בגמ' **אמר רב אמי הניח שאור ע"ג עיסה והלך וישב לו ונתחמצה מאליה חייב עליה כמעשה שבת ומעשה שבת כי האי גוונא מי מחייב והאמר רבה בר בר חנה אמר ר"י הניח בשר על גבי גחלים היפך בו חייב לא היפך בו פטור** ע"ש, וצ"ע דמאי מדמה זה לשבת הלא בשבת עיקר חיוב הוא דמלאכת מחשבת אסרה תורה וכמו דאמרינן גבי זורה ורוח מסייעתו שבשבת מלאכת מחשבת אסרה תורה ואיזה דמיון הוא לחיוב מחמץ.

ונראה דלחיוב מחמץ בעי שתי תנאים הא' דיחשב למחמץ שיקרא שהוא המחמץ, והב' דהחימוץ בחפצא יחשב למעשה חימוץ שהחימוץ יהיה נעשה ע"י מעשה, וגם בשבת איכא להנך תנאים דבעינן שבהחפצא יהא נעשית מלאכה אופה או צלי, והנה בזה שהניח שאור ע"ג העיסה דנחשב הוא למחמץ עבור זה ע"ז לא צריך למייתי ראיה משבת דזה פשוט דנקרא שהוא עושה המעשה, אלא כיון דנתחמץ אח"כ מאיליו אפשר שבחפצא אינו נחשב כנעשה ע"י מעשה חימוץ וע"ז מייתי ראיה משבת דהרי גם שם בעי בהחפצא עשיית מלאכה, וחזינן דחייב כה"ג א"כ מוכרח דבכה"ג חשיבא דנעשה החפצא ע"י מעשה וע"ז ליכא חילוק מה דבשבת מלאכת מחשבת אסרה תורה, דזהו רק סברא דמתיחס המעשה אל העושה, אכן לא מהני סברא זו לומר דבהחפצא חשיבא דנעשה מעשה ודו"ק"

**ברכת שמואל ב"ק לט**

"ושאלתי פי הגאון האמיתי הצדיק האב"ד דבריסק נ"י שליט"א והשיב לי דגבי מלאכת שבת וכן במחיקת השם הביאור הוא דדין בידים הוא דין בהגברא דהיינו שלא עשה העבירה מגזה"כ דלא תעשה מלאכה וממילא ע"י דהגזה"כ הוא בהגברא דעשיית העבירה דמלאכת שבת שתהא בידים אם שנים שעשאוהו אינה עשיית מלאכה מגזה"כ ממילא ליכא גם מלאכה אבל לא דהוי דין בהחפצא כמו הדין זה עוקר וזה מניח אלא כמו שביארנו דהוי דין גזה"כ בעשיית העבירה כמו גבי שארי עבירות דבעי' מעשה וממילא ליכא מלאכה.

וכן הביאור גבי מחמץ מנחה והביא ראיה מדברי הגמ' במנחות נו: מהא דאמר ר' אמי הניח שאור על גבי עיסה והלך וישב לו ונתחמצה מאיליה חייב עליה כמעשה שבת, ומעשה שבת כה"ג מי מיחייב והאמר רבב"ח אמר ר"י הניח בשר ע"ג גחלים היפך בו חייב לא היפך בו פטור ודחי בגמ' דדוקא ע"י שנצלה רק מצד אחד אבל בנצלה צלי גמור לא נפ"מ בין היפך בו ובין לא היפך בו, וביאור השקלא וטריא דהנה איכא דין עשיה גבי מנחות ודין עשייה גבי מלאכת שבת ומדמי הגמ' כמו דגבי שבת לא בעי' שיהפך מתחילה ועד סוף אם רק נצלה משני צדדים ומיקרי מעשה בידים בגברא ה"נ גבי מחמץ במנחות לא בעינן שיהא מהפך בה דאפילו בהנחה לחוד מיקרי מעשה בידים בגברא.

והנה הרמב"ם פט"ז מאיסורי ביאה הלי"ב כתב וז"ל הרי שכפה את האדם ושיסה בו את הכלב או שאר חיות עד שעשאוהו כרות שפכה או שהושיבו במים או בשלג עד שביטל ממנו אברי תשמיש אינו לוקה עד שיסרס בידו וראוי להכותו מכות מרדות עכ"ל והנה ודאי דלענין רציחה אם הושיב ע"ג שלג ומת חייב מיתה ומ"ש הכא גבי סירוס ואולם לפי הדברים שאמרנו א"ש דגבי רוצח ליכא דין בידים מגזה"כ אלא דבעינן דין בידים רק כדי שיהי' מכחו ואם הוא שלא מכחו אז פטור וע"כ הוי שפיר בידים גבי רציחה אם הושיב ע"ג שלג ומת, משא"כ לגבי סריס דבעינן דיני מעשה בגברא מגזה"כ דאפי' אם מכחו הוא נמי אינו חייב עד שיעשה בו מעשה בידים וע"כ הכא כשהושיבו ע"ג שלג ליכא עכ"פ דין מעשה סירוס בגופו ולהכי פטור, ובהרה"מ כתב דהו לאו שאין בו מעשה שאין בו מלקות ובכ"ז מוכרח כדברינו דהא גבי רציחה מחייבינן מיתה באופן זה עכ"ד הגאון האמיתי האב"ד דבריסק שליט"א.

ובתוס' במנחות דף נו: ד"ה הניח הקשו ואע"ג דכתיב בקרא לא תעשה ולא תאפה משמע מידי דעשייה כגון לישה ועריכה ואפיי' וקיטוף הכא נמי לא תעשה קרינן בו, וביאור דברי התוס' דהקשו דאיך מדמה חמץ למלאכת שבת הא התם בעינן דין מעשה בידים מגזה"כ כדכתיב לא תעשה ולא תאפה דמשמע מידי דעשיי', ותי' דגם גבי שבת כתי' לא תעשה הוי ג"כ דין עשייה מגזה"כ ואפי"ה חייב בלא היפך בו ה"נ חייב"

**כתבי הגרי"ז מנחות נו: [מהדו"ק]**

"**אמר רב אמי הניח שאור ע"ג עיסה והלך וישב לו ונתחמצה מאליה חייב עליה כמעשה שבת,** ויש לעיין איך הדין בכל איסורי התורה ומ"ש דמדמי לה לשבת, והנה לענין נזיר במשיר השער ע"י סם אמרינן דלא עבר אלא על עשה ולא על הל"ת והא דפטור אינו משום דלא חשיב מעשה שלו אלא משום דלא הוה תער ואין זה מעשה גילוח שאסרה תורה אבל אה"נ דגם בסם חשיב מעשה דידיה ולא גרמא.

ולענין קרחה הלא אמרינן בסך ד' אצבעותיה נשא דחייב הרי דע"י סם מתחייב דחשיב מעשה דידיה.

ולענין מרצע בהניח סם אמרינן דלא יצא משום דלא הוה כ"א גרמא, אבל אין כוונת הגמרא דהוה גרמא סתם והא ראיה מדלא ממעטינן זה מורצע כ"א ממרצע וע"כ דרק מרצע לא הוה אבל ורצע שפיר מיקרי ומרצע מיהא לא הוה.

והנה לענין מחיקת השם אמרינן בגמרא שבת (דף ק"כ ע"ב) דכתיב לא תעשון כן לה' אלוקיכם עשיה הוא דאסור גרמא שרי וברחץ במים לא הוה כי אם גרמא ושרי, והיינו משום דכיון דכתבה תורה לא תעשון דבעינן דלהוי עשיה וע"כ כל שחסר עשיה אינו חייב אף דחשיב מעשה דידיה ולא גרמא מ"מ אין זה האיסור שאסרה תורה דהאיסור הוא דוקא בעושה ע"י מעשה, וכן אמרינן התם לענין מלאכת שבת דכתיב לא תעשה כל מלאכה דבעינן עשיה ולא מתחייב במה שנעשה ע"י כח אחר דבעי מעשה ומעשה זה לא הוי דגילתה תורה דהאיסור הוא דוקא באופן שעושה ע"י מעשה, ולפי"ז זהו הביאור בגמרא הכא בהניח שאור ע"ג העיסה דכיון דמבואר בתוס' דגבי חמץ דכתיב לא תעשה חמץ דבעינן ע"י עשיה וע"ז אשמעינן דה"נ דמתחייב בהניח שאור כמו דמחייבינן לענין שבת אף על גב דהתם ג"כ בעינן עשיה דכתיב לא תעשה מלאכה.

והנה כתב הר"מ בהלכות איסו"ב (פט"ז הלי"ב) שיסה בו את הכלב וסרסו או הושיבו במים ובשלג ונסתרס מאיליו דאינו לוקה, והנה בשיסה את הכלב הוה גרמא בעלמא אבל בהושיבו במים ובשלג מ"ט לא מחייב, והיה אפשר לומר דאין זה מעשה סירוס באברי הזרע דמסתרס מאליו, אבל הרה"מ פירש שם דאינו לוקה משום דהוה לאו שאין בו מעשה, אבל צ"ע דא"כ מאי זה שייך לשיסה בו את הכלב דהתם לא הוה כ"א גרמא, ולפי הנ"ל נראה מכיון דכתיב לא תעשו כן בארצכם ילפינן דבעינן בסירוס דוקא ע"י מעשה דכתיב ביה לא תעשון, ומעשה זה לא הוי אף דחשיב סירוס באברי הזרע אבל מעשה סירוס זה לא חשיב וכמו לגבי שבת ומחיקת השם, [א"ה, עיין בברכת שמואל ב"ק סימן ל"ט שמביא יסוד הנ"ל מהגרי"ז ז"ל ע"ש]"

#### הערות

**א'] תוד"ה 'הניח שאור'** יש לדקדק מה הוק' להם, ומה תירצו, ויתכן להעמיד בזה כמה ביאורים.

א' דהוק' להם דאין האיסור לעשותה חמץ אלא האיסור הוא לעשותה ולאפותה כשהיא חמץ, דכך לשון הפסוק לא תיעשה בצירי, וע"ז תירצו דקרינן ביה לא תעשה בפתח, ופירוש זה לא נראה כלל מלשונם לא בשאלה דהדגישו דהטענה מצד 'מידי דעשיה' וכן בתי' הלשון 'הכי נמי' אינו נראה כן דהיה להם לומר 'מ"מ'.

ב' הגרב"ד בברכ"ש [ב"ק לט] פי' דהק' דאיך ילפינן מנחות משבת והרי במנחות יש דין מעשה ותי' דגם בשבת בעינן מעשה שכתוב 'לא תעשה', ופי' זה לא נראה בתי' שכתבו לשון 'קרינן' והיה להם לכתוב לשון 'כתיב ביה', ועוד שתוס' לא הזכירו כלל 'שבת'.

ג' העיקר שנראה בכוונתם דהק' דבעינן מידי דעשיה והנחה לאו עשיה היא ותירצו דגם בהנחה קרינן 'לא תיעשה', וכדרך זו מבואר במהר"י קורקוס [פי"ב ממעה"ק הט"ז] וצע"ק דזה לכאורה גוף השקלא וטריא בגמ' והם לא כתבוהו בלשון פירוש.

**ב'] חייב עליה כמעשה שבת** ברש"י מבואר דהיינו מניח צלי ע"ג גחלים, וצ"ב למה הביאו דווקא כה"ג, ובפרט שמשמע שמכח שדימו לכה"ג הוק' לגמ' דבעינן היפך, ועוד צ"ב,

### ו. גדר חשיבות הבישול במאכל בן דרוסאי

#### מראי מקומות

מעיקרי גדר הבישול של מאכל בן דרוסאי מתברר במנחות נז. "גופא אמר רבב"ח וכו' במקום אחד חייב".

**כמעשה צלי של שבת** ברש"י מבואר שבחימוץ ל"צ משני צדדים וכ"מ ברמב"ם, מיהו ממהלך התוס' בסוגיא משמע שצריכים שני צדדים גם בחימוץ.

**כמאכל בן דרוסאי** בסוגיין נתחדש שבבישול בשבת סגי במאב"ד, ויל"ד אם זה דין כללי בכל דין בישול או דין פרטי כאן, ואת"ל שהוא דין פרטי כאן יש להעמיד את הטעם שלגבי שבת שאני.

וכאן נפרט מעט מה שמצינו בדיני בישול בעלמא בדיני בשר וחלב ובבישול בקרבן פסח ובקיום מצות צלי דקרבן פסח.

א. בדין בשר וחלב - מצינו בזה ג' שיטות, ברש"י חולין קח: מבואר שצריך כל צרכו, ויש שדקדקו [פרמ"ג בפתיחה לבשר וחלב] מדבריו דלא סגי במאב"ד.

בריטב"א שם כתב "שאחרים אוכלין אותו. פרש"י ז"ל אומות העולם אוכלין אותו שנתבשל כל צורכו, ע"כ, ומסתברא דכל צרכו היינו כמאכל בן דרוסאי שדרך אומות העולם לאכול כן"

ב. בדין קרבן פסח - לגבי איסור מבושל עי' במנח"ח מצוה ז אות ב' [הועתק בסוף המ"מ], ולגבי קיום מצות צלי עי' מנח"ח שם אות א' [הועתק בסוף המ"מ].

**דכל מצד אחד כמאכל בן דרוסאי לא כלום הוא** יש לדקדק היטב מהו שני צדדים ומהו צד א', וכן יש לדקדק מה גדר החסרון כשהוא רק מצד אחד אם הוא מחמת שאינו ראוי באמת או שהוא חסרון בכח ה'שם מבושל' לחול בו, ועי' בזה בכתבי הגרי"ז [הועתק בסוף המ"מ] שחקר בזה עי"ש מה שפשט מהרמב"ם, וע"ע מה שנכתוב בזה על דברי רבא.

ויש לחקור עוד אם הוא חסרון בכל התורה או דווקא בשבת, ועי' בב"י בסימן רנד שנקט שהוא חסרון גם לגבי איסור שהיה וכך פסק בשו"ע שם, וע"ע במנח"ח ז אות א' [הועתק בסוף המ"מ] שנקט שהוא חסרון גם בקיום צלי בקרבן פסח, ומאידך עי' בקר"א שנקט בפשיטות שהוא דין דווקא בשבת וע"ע בכתבי הגרי"ז שחקר בזה.

- ויש לחקור בבישל מצד אחד כמאב"ד ואח"כ בישל את אותו צד בישול גמור, ועי' בשעה"צ בסי' שיח ס"ק סג עם דבריו בס"ק ה דעולה דאין בישול אחר בישול אע"פ שעל הראשון אינו מתחייב, ודו"ק.

**אמר רבא ואם נצלה בו כגרוגרת מצד אחד במקום אחד חייב** כן הגי' לפנינו וכ"פ רש"י, מיהו בר' גרשום ובמ"מ ובמיוחס לרשב"א ל"ג 'מצד אחד'.

ויש לברר מה עיקר כוונת רבא, ונחלקו בזה הראשונים ונפרטם בעזהי"ת, ויש להקדים דבפשט דברי רבא יש לברר שני חלקים, הא' אם איירי דווקא במבושל כל צרכו או אפילו במאב"ד. והב' אם מדובר מצד אחד או משני צדדים. והמדקדק יבחין בכל שיטה איך למדה בחלקים אלו.

**א.** רש"י פי' דאיירי בנצלה לגמרי ובאופן שנצלה רק מצד אחד, וזה עיקר חידושו של רבא דלא בעינן משני צדדים רק במאב"ד.

**ב.** ברמב"ם נראה דפי' דאיירי בנצלה לגמרי משני צדדים במקום אחד, ואתא לאשמועינן דחייב אע"פ שלא נצלה כל החתיכה, ומשא"כ במאב"ד דאינו חייב אלא א"כ נתבשלה כל החתיכה משני צדדים.

**ג.** ב'ערכי תנאים' מבואר שפי' דמיירי במאב"ד, ונראה דמיירי בלא היפך ובאופן שנתבשלו שני הצדדים, וכך נראה שפי' המיוחס לרשב"א בפי' הראשון.

**ד.** במיוחס לרשב"א נראה דאיירי במאב"ד ובפי' השני פי' דקמ"ל דדווקא במקום אחד ולא בשנים ושלשה מקומות.

**בעיקר דינא דמאב"ד** יש לחקור אם מבשל פחות ממאב"ד אסור מדרבנן, ונחלקו בזה האחרונים אם מותר או שאסור מדרבנן או שאסור מהתורה.

דעת הפרמ"ג [פתיחה להלכות שבת אות לד] דהוי אסור מהתורה וע"ע בראש יוסף לח: שדקדק מהרמב"ם בדין מאכל בן דרוסאי מצד א' שסובר דפטור אבל אסור.

- עוד יש לחקור אם מבשל מצד א' כמאב"ד אסור מדרבנן, ובשעה"צ שיח סק"ה כ' שאסור מדרבנן מיהו האג"ט אופה יד [ועי"ש בס"ק לא] נקט שמותר.

**לשונות הראשונים**

**[[7]](#footnote-8)מיוחס לרשב"א מנחות נז.**

"**וקמ"ל** פי' מאי דקתני לא היפך בהם פטור אע"ג דבשלה מצד אחד.

**ואמר רבא דאם [[8]](#footnote-9)בשלה בו כגרוגרת במקום אחד חייב** ר"ל אע"ג דלא היפך אלא [[9]](#footnote-10)בדחיה בעלמא דעבדי כגרוגרת [[10]](#footnote-11)חייב, דאין לפרש [[11]](#footnote-12)דר"ל דמאי דאמרינן דהיפך דחייב דקאמר ר"ל כי בשל כגרוגרת דמאי הוה אשמועינן רבא (בה כי) [בהכי] פשי' דשיעור שבת הוי כגרוגרת, [[12]](#footnote-13)וא"כ השתא מאי אשמועי' רבא דבלא הפך אם בשל כגרוגרת דחייב פשיטא דהכי מדמינן לעיל היכי דמי אלא אע"ג דלא הפך בה הוה בשיל אמאי לא מיחייב ואין לומר [[13]](#footnote-14)דאתיא לאשמועי' דכגרוגרת חייב הא נמי ידעינן דשיעור חיוב אוכלין דמלאכת דשבת הוי כגרוגרת. [[14]](#footnote-15)וי"ל דאתא לאשמועינן דדווקא במקום אחד אבל לא בשנים ושלשה לא נדוק מינה משום דלא חזי לצירוף ולישנא בתרא אתא לאשמועי' דגם בשנים ושלשה מקומות חייב [ו]נוכל לומר דקאי בין ההיפך בין אלא היפך"

**ערכי תנאים ואמוראים - רבי יוסי בר אבין**

רבי יוסי בר אבין שהוזכר בכמה מקומות בתלמוד. גרסינן בשמונה שרצים [קז:] אמר שמואל השולה דג מן הים כיון שייבש בו כסלע חייב. פירוש משום נטילת נשמה. וכגון שהוא נצוד ועומד, דאין כאן משום צידה. ואשמועינן שמואל כיון שעקרו ממקום חיותו וייבש בו כסלע חייב משום (צידה) [נטילת נשמה]. ואמר רבי יוסי בר אבין ובין סנפיריו דתו לא חיי. ואמר רב אשי לא תימא יבש ממש אלא זב מרירי כשנוגעין בו וחוט של רירין נמשך מן האצבע. ובפרקי דחסידי[[15]](#footnote-16) רבי יוסי בר אבין הוה שכיח קמיה דרבי יוסי [[16]](#footnote-17)מן דובקרת, שבקיה ואתא לקמיה דרב [אשי] שמ[ע]יה דהא אמר שמואל השולה דג מן הים וכו', עד אמר לו ובין סנפיריו א"ל ולא סבר ליה מר להאי דרבי יוסי בר אבין אמרה. א"ל אנא הוא יוסי בר אבין וכו'. וכבר פירשתי בסדר רב אשי כי רב אשי זה הוא היה רב אשי הראשון. ועיין התם כי רבי יוסי בר אבין מן האמוראים הראשונים היה.

וקשיא לי הסודר הא דתנן בשלהי עוקצין[[17]](#footnote-18) ומייתינן לה בפרק המקשה[[18]](#footnote-19) הלכה דבן פקועה, דתנן דגים מאימתי מקבלין טומאה בית שמאי אומרים משיצודו ובית הילל אומרים משימותו. רבי עקיבא אומר משעה שאינו יכול לחיות. ופירש רש"י דהיינו כגון שייבש [[[19]](#footnote-20)בו] כסלע בין סנפיריו ומאי בינייהו דג [[20]](#footnote-21)מקרטני. לרבי עקיבא ניחא הא דשמואל ודרבי יוסי בר אבין. דכי היכי דמיחייב לענין נטילת [נשמה] וחשיב כאילו כבר מת. דהא אפילו אם מחזירו למים אינו יכול לחיות. הכי נמי לענין טומאת אוכלין. דהוי [[21]](#footnote-22)כנשברה המפרקת ורוב בשר עמה דמטמא באהל. וכן קרעו כדג ומגבו דמטמא באהל. וכההיא דנטל הירך וחלל שלה [שהיא] נבילה כדאיתא בהכל שוחטין[[22]](#footnote-23). ומסקינן התם, תנן התם בפ"א דאהלות הותזו ראשיהן אף על פי שמפרכסין טמאים כזנב הלטאה שמפרכסת. ואסקינן מאי הותזו רשב"ל אומר הותזו ממש רבי אסי אמר רב מני [[23]](#footnote-24)בהבלילת עולות העוף, כרבי אליעזר ב"ר שמעון ברוב שנים: דהא אדם אינו מטמא עד שתצא נפשו. ובמסכת נזיר פרק (כהן גדול ונזיר), [שלשה מינין] מסקינן דלענין טמויי דכולי עלמא עד שתצא נפשו. אבל לענין חילול כהן פליגי רבי יוחנן וריש לקיש. דלריש לקיש אפילו גוסס, ולרבי יוחנן אידי ואידי עד שתצא נפשו. ואפילו הכי כי קרעו כדג או נשברה מפרקת ורוב בשר עמה מטמא אף על פי שחי עדיין. ומאי שנא דגים. דהא כיון שאינו יכול לחיות הרי מטמא כנבילה, כדאיתא גבי ניטל ירך (אמו) [וחלל] שלה.

ואין לומר דייבש בין סנפיריו הוי כטריפה לענין בהמה, משום הכי מטהרין בית הילל. דהא בעי רב חסדא התם נולדו בדגים סימני טריפה לר"ע מהו. תיבעי למאן דאמר טריפה חיה ותיבעי למאן דאמר טריפה אינה חיה. (דהא) משמע דאע"ג דדגים חיותייהו זוטר, כיון דאין במינן טריפה לא חשיב טריפה דידהו מיתה. אבל יובש חשיב כמיתה. ומסקינן לה בתיקו. ואסקינן נמי דאיכא בין בית הילל ורבי עקיבא דג מקרטע. ואמאי מהני קרטוע דידיה, כיון דאינו יכול לחיות והיכא אשכחן חילוק בין טומאת אוכלין לנטילת נשמה כה"ג ומאי טעמייהו דבית הילל.

וי"ל דהיינו טעמייהו דהותזו ראשיהן ושבירת המפרקת ורוב בשר ונטילת ירך וחלל וקרעו כדג, משום דאיתעבד בהו מעשה, וכאילו כבר ניטל החיות. אבל מילתא דממילא קא אתי קא סברי בית הילל דלא חשיב כמת ממש לטומאת אוכלין. ואף על גב דאיכא למימר דלגבי שבת מיחייב, משום דהוי כענין מניח בשר על גבי גחלים ונצלה בו כגרוגרת כמאכל [בן דרוסאי] כדאיתא בכל המנחות באות מצה גופא אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן הניח בשר על גבי גחלים ונצלה בו במקום אחד כמאכל בן דרוסאי (ד)חייב. וכדמסיק רבא התם דאע"ג דמאכל בן דרוסאי אינו גמר בישול כולי האי מיחייב. הכא נמי כיון שאינו יכול לחיות אף כשיחזירהו לים, כאילו כבר ניטלה נפשו לגמרי וחייב.

ונפקא מינה דאם בא אדם אחר לאחר שכבר יבש בין סנפיריו כסלע והרגו, הראשון חייב. דגבי אדם דווקא הוא דפליגי רבי יהודה בן בתירא ורבנן, גבי הכוהו עשרה בעשר מקלות, כדמפרש טעמייהו התם. דאמר רבא הכל מודים בהורג את הטריפה שהוא פטור, בגוסס בידי שמים שהוא חייב. לא נחלקו אלא בגוסס בידי אדם וכו'. כדמסיק התם. אבל לענין שבת לא שמעינן אם הרג גוסס בידי אדם שכבר אינו יכול לחיות אם חייב משום נטילת נשמה גבי דג משמע דפטור".

**בית יוסף רנד**

[בדין שמותר להשהות צלי שנצלה כמאכל בן דרוסאי] "והוי יודע שאם לא נצלה אלא מצד אחד כמאכל בן דרוסאי אמרינן בפרק כל המנחות באות מצה (מנחות נז.) דלאו כלום הוא וכתבו הרמב"ם בפ"ט (ה"ה) לענין חיוב חטאת ומשמע דהוא הדין לענין דין זה דמאי שנא"

**כתבי הגרי"ז מנחות נז.**

בסוגיא הניח בשר על גבי גחלים היפך בו חייב לא היפך בו פטור וקאמר דמיירי דבשיל כשיעור מאכל בן דרוסאי ואז בעי שיבשל משני צדדים, ויש לחקור בטעמא דהך מילתא אי טעמא הוא משום דצליית כמאכל בן דרוסאי חשיבא נצלה דוקא היכא דניצלה משני הצדדים אבל מצד אחד עוד לא חשיב נצלה, או אפשר דזהו לדין מלאכת שבת דבצליית כשיעור מאכל בן דרוסאי חייב היכא דנצלה משני צדדים דוקא אבל בעצם מעשה הצליה אין נפ"מ אם נצלה מצד אחד או משני צדדים, והנה מדברי הר"מ בהלכות שבת (פ"ט הל"ה) דאם צלה כמאכל בן דרוסאי בעי שיצלה כל החתיכה ואם נצלה צליה גמורה סגי בשיעור גרוגרת אפילו מצד אחד, ומוכח מדברי הרמב"ם דזהו שיעור במלאכת צליה דאם כמאכל בן דרוסאי בעי שיצלה כל החתיכה ואי"ז משום דלא נחשב לצלי, דא"כ הוי סגי אם נצלה משני צדדים כשיעור גרוגרת ולמה צריך דיצלה כל החתיכה.

ויש לחקור באיסור בישול דקרבן פסח או באיסור בישול של בשר וחלב אי חייב כשיעור כמאכל בן דרוסאי וג"כ אי שייך בהם הך דינא דהיפך בהם, והנה לפי הרמב"ם דהיפך לאו דוקא אלא דצריך לצלות כל החתיכה א"כ בודאי דלא שייך זה באיסורי בישול אחרים דהתם אם רק חשיבא בישול מתחייב, דרק בחיוב שבת איכא לשיעור הזה, אלא דאפשר דכל שיעור דמאכל בן דרוסאי ליכא בבישולים אחרים, דרק באיסור שבת דאיסורו הוא עשיית מלאכה אם נתבשל כמאכל בן דרוסאי חשיבא מעשה עבודה של בישול אלא דאיכא שיעורים דצריך שיבשל כל החתיכה, אבל היכא דהאיסור הוי שיתבשל החפצא כגון בשר בחלב דבעי שהחפצא יהא מבושל אז אפשר דבשיעור זה אין זה נחשב כבישול בחפצא, ומחלוקת הראשונים בזה ביו"ד ע"ש, ועיין בחולין (דף ק"ח ע"ב) כשם שלוקין על אכילתו כך לוקים על בישולו ובאיזה בישול אמרו בבישול שאחרים אוכלין אותו מחמת בישולו, וברש"י (ד"ה אחרים), עובדי כוכבים כלומר שנתבשל כל צרכו, ומבואר בדבריו דבבשר בחלב לא סגי בכשיעור מאכל בן דרוסאי אלא דבעי בישול כל צרכו ע"ש.

**מנחת חינוך ז אות ב'**

(ב) שבישלו וכו'. גם בלאו דמבושל נראה דוקא שנתבשל כמב"ד אז הוי מבושל ועובר על הלאו דמבושל אבל קודם מב"ד א"ע על מבושל והוי כמו חי דא"ע בלאו זה רק עשה לשיטת ר"מ ולרש"י הלאו דצלי אש ואין לוקין דהוי לאו שבכללות ע"ש בפסחים דקודם מב"ד ל"ה בישול בשום מקום אך אם נתבשל כמב"ד כיון דלענין שבת הוי בישול א"כ כאן נמי וע"ש בש"ס לענין חמי טברי' ג"כ שוה כאן לשבת דא"ח משום בישול א"כ קודם מב"ד דל"ה בישול לשבת ל"ה בישול גם לענין זה.

ומ"מ נראה דצ"ע ד"ז דודאי דין הראשון דקודם מב"ד ל"ה בישול כלל ודאי אמת אך אם נתבשל כמב"ד אפ"ל דוקא לענין שבת הוי בישול כמב"ד ע' מנחות נ"ז וש"ס כ"פ אבל לענין פסח אפשר דלא. ומנא אמינא לה דגם בב"ח כתיב לא תבשל ועובר על לאו בבישול וגם על האכילה דרך בישול ומבואר בחולין ק"ח ע"ב כשם שלוקה וכו' כך לוקה על בישולו באיזה בישול אמרו שאחרים אוכלין וכו' ופרש"י שנתבשל כל צרכו מבואר להדיא דל"ה בישול עד שנתבשל כ"צ א"כ כאן נמי ול"ד לשבת דהתם עכ"פ מלאכת מחשבת איכא אבל כ"מ שמוזכר בתורה בישול הוי בישול כ"צ כמו בב"ח א"כ כאן נמי א"ע על לאו זה בלא נתבשל כ"צ. וראיתי להפר"ח יו"ד סי' פ"ז שכתב דגבי בב"ח כל שלא נתבשל כמב"ד אינו אסור בהנאה דל"ה בישול ומביא הש"ס הנ"ל באיזה בישול אמרו וכו' נראה מדבריו דאם נתבשל כמב"ד הוי בישול לענין בב"ח ובאמת ברש"י הנ"ל מבואר להיפך דבעינן נתבשל כ"צ שוב ראיתי להפמ"ג בפתיחה לה' בב"ח העיר בזה וסיים בצ"ע ורבינו הר"מ פ"ט מהמ"א דיני בב"ח אינו מביא כלל הברייתא באיזה בישול אמרו ועכו"פ סי' צ"ב סק"ב הרגיש בזה למה השמיטו וע"ש מה שתי' ומביא שם בפשיטות כל שאחרים אוכלים היינו מאב"ד ולא הביא כלל ד' רש"י דבעינן כל צרכו וע"ש בס' כו"פ מביא בשם הגאון ר"י לאנד סופר שהקשה בהא דפריך חלב נבלה ומשני בקדם וסילקו ל"ל זה והא לא נתבשל כמב"ד ול"ה רק דרבנן ותי' הגאון הנ"ל כמ"ש ברא"ש שבת אף דבשרא דתורא לא נתבשל מ"מ הלחלוחית שבו נתבשל א"כ ה"נ אף שהבשר לא נתבשל כמב"ד מ"מ הלחלוחית תיכף נתבשל מ"מ אין לוקין בב"ח דהוי ח"ש אא"כ הבשר עצמו נתבשל ע"ש א"כ ה"נ דאם לא נתבשל כמב"ד שכתבתי דהוי כחי ל"א דהלחלוחית נתבשל תיכף וה"ל מבושל מ"מ אין לוקין כיון דהלחלוחית הוי ח"ש ואיסור הוא בל"ז מחמת הבשר דהוי כחי ועובר בעשה וע"ש עוד בכו"פ שכתב דחי וכן קודם בישול מב"ד הו"ל שלכד"א וכבר כתבתי כ"פ בחיבורי זה דחי הוי כד"א ממשנה דמנחות דשעיר יוה"כ שחל בע"ש ואכלו השעיר לערב בליל שבת חי ושם מ"ע דאכילה כתיב ואכלו וכבר הסכימו דאין חילוק בכדר"א בין מ"ע לל"ת וגם מבואר בפסחים פא"ד ושמחה בחי מי איכא נראה דשמחה לא שייך אבל הוי כד"א וכמדומה שהובאו ראיות אלו בספר משנת חכמים והבאתי כ"פ בחיבור זה"

**מנחת חינוך מצוה ז אות א**

"(א) שלא לאכול וכו'. ער"מ פ"ח מהק"פ ובפסחים מ"א אמרינן ה"ד נא אר"ה אברנים ופירש"י מה שקרוי בלשון פרסי אברנים נקרא בלשון הק' נא ולא ידענו השיעורין דאין אנו בקיאין בלשון פרסי והר"מ כתב כלשון הרהמ"ח שהתחיל מעט מעשה האור וא"ר לאכילת אדם עדיין וצ"ל דשיעור זה הוא קודם מאכל בן דרוסאי עדיין ומאב"ד להר"מ פ"ט מה' שבת הוא חצי בישולו ולרש"י שליש בישולו ומבואר כ"פ בש"ס דלכל עניני' כגון שבת ובש"ע הוי מאב"ד בישול א"כ כאן נמי אם נצלה כמאב"ד חצי צלי' להר"מ ושליש לרש"י לא הוי נא והוי צלי גמור וקודם לזה הוי נא וע' או"ח סי' שי"ח לענין בישול מאב"ד כנלע"ד. ולכאורה אפ"ל לשיטת רש"י שאביא לקמן דלא הוי בישול קודם שנתבשל כל צרכו אפשר נמי לא מיקרי צלי קודם שנצלה כ"צ והוי נא אך מלשון הש"ס ה"ד נא וכו' ולמה לא אמר קודם שנצלה כ"צ וגם מלשון הר"מ והרהמ"ח שכתבו שהתחיל בו האור מעט נראה דהוי קודם מאב"ד וכמאב"ד הוי צלי ומ"מ צ"ע בזה דאפשר רק לענין שבת כן אבל לשאר ענינים ל"ה בישול ולא צלי קודם שנתבשל או נצלה כ"צ וצ"ע.

והנה אף לפמ"ש דאם נצלה כמאב"ד הוי צלי גמור ולא נא להר"מ מ"מ היינו דוקא בנצלה כמאב"ד משני צדדים אבל אם נצלה כמב"ד מצ"א לאו כלום הוא ולא הוי דין צלי ואף בשבת אינו חייב בכה"ג והוא ש"ס ערוך מנחות כ"ז גבי שבת אי נצלה כמב"ד מצ"א לאו כלום וא"ח על שבת א"כ לא הוי כאן צלי והוי נא ע"ש בש"ס וכ"פ הר"ם פ"ט משבת"

**אגלי טל אופה סי"ד**

"המערה מכלי ראשון אינו ככלי ראשון ומ"מ מבשל כדי קליפה. לפיכך המערה מכלי ראשון על גבי דברים דקים שאינן עבים יותר מכדי קליפה או ע"ג תבלין העשויין לפלוט מהן טעם להטעים את התבשיל הרי זה חייב אבל דברים שהם עבים יותר מכדי קליפה פטור אף על הכדי קליפה שמתבשלת. אפי' יש בהכדי קליפה שמתבשלת כגרוגרת. משום דאינה מתבשלת ברגע העירוי כל צורכו אלא כמאכל כן דרוסאי וכל המתבשל מצד אחד כמאכל בן דרוסאי פטור כמו שביארנו [לעיל סעי' ה]. ולא עוד אלא שמותר לכתחילה מאחר שאינו על עצמו של אש"

#### [[24]](#footnote-25)חבורה - ברור דעת הרמב"ם ודעת החולקים בדין מאב"ד מצד אחד ובמקום אחד.

**א']** דעת הרמב"ם.

כ' הרמב"ם [פ"ט ה"ה] "הניח בשר על גבי גחלים אם נצלה בו כגרוגרת אפי' בשנים ושלשה מקומות חייב, לא נצלה בו כגרוגרת אבל נתבשל כולו חצי בישול חייב, נתבשל חצי בישול מצד אחד פטור, עד שיהפך בו ויתבשל חצי בישול משני צדדיו".

והנה תחילת דברי הרמב"ם הם מימרא דרבא, ומבואר בדבריו שאיירי דווקא בנצלה לגמרי אבל באופן שנתבשל רק כמאב"ד אינו מתחייב אלא א"כ נתבשל כולו, ולפי"ז מימרא דרבא איירי אפילו בשני צדדים.

ואח"כ הביא הרמב"ם את דינא דר' יוחנן דבמאב"ד לא מהני מצד אחד, ודקדוק לשון הרמב"ם משמע שהוא דין נוסף בפנ"ע, דהיה מקום לחייב בו אע"פ שכבר הזקיק שכל הבשר יתבשל, ומ"מ נראה שאין זה אלא רבותא אבל דין זה בכלל הדין של מקום אחד ולכן לא הוזקק לפרש חיוב צליה מצד אחד דהוא נכלל במה שכתב שנצלה בו כגרוגרת במקום אחד.

**ב']** השגת הרמ"ך.

כ' הרמ"ך [בכס"מ] "לא ידעתי מאין הוציא זה דמ"ש בישול מצלי וגם לא ידעתי מאי חצי בישול שהוא חייב כי נתבשל כמאכל ב"ד כולא בישול הוא לגבי שבת ואם לא נתבשל כמב"ד אמאי חייב לענין שבת וצ"ע".

דבריו לפו"ר מרפסן איגרי, אבל כד דייקת בהם דבריו מאירים, ומתוך דבריו מתבארים ג"כ דברי הרמב"ם, הנה תמה על דברי הרמב"ם 'לא ידעתי מאין הוציא דין זה' ואיך לא ידע וכי שכח הגמ' במנחות, ועוד מה הק' על מש"כ חצי בישולו דהרי מבואר בדבריו שהבין שיתכן שנתכוין למאב"ד וא"כ מה הוק' לו שהוא כולא בישול אבל סו"ס הרי מבואר בגמ' דחלוק דין מאב"ד מדין בישול גמור [ויש מרבותינו שכתבו בדעתו שהוא סובר שהלכה דלא כר' יוחנן ואין זה מיישב לשונו שהק' לא ידעתי מאין הוציא].

והעיקר שנראה שהשגתו על חידוש הרמב"ם דדינא דרבא דמתחייב על גרוגרת בשנים ושלשה מקומות הוא דווקא במאב"ד, דבזה השיג דמאין הוציא זה, ועוד שמסברא לא נראה כן כיון שמאב"ד הוא בישול גמור.

ועדיין דבריו צ"ב דסו"ס מה הטענה בזה שהוא בישול גמור והרי מצינו לענין צד אחד דקיל מאב"ד מדין בישול גמור, והמבואר בזה דבכדי לפטור מצד אחד סגי במה שהוא בישול גרוע אבל בכדי לפטור בחלק מהחתיכה בעינן להגדיר דחיוב בן דרוסאי הוא חיוב על חצי בישול, אלא שמ"מ הדברים צ"ב.

**ג']** ברור החסרון במאב"ד מצד אחד.

בבאור החסרון בבישול מצד אחד נראה, דבישול מצד אחד אינו מוגדר שיש כאן דבר שנתבשל אלא דנים על שני הצדדים כאחד ואומרים שחתיכה זו מבושלת מצד אחד [איך שלא נבאר את מציאות הדברים אבל מ"מ כך הגדרת הדברים] וממילא כיון שאינו בישול גמור ומוחלט לא דנים שיש כאן בישול כלל דאין בכח בישול גרוע להחליט כאן שם בישול, ומשא"כ בישול גמור הרי בהכרח מה שנתבשל נתבשל ואין כאן צד אחר ובע"כ לדון על הצד שנתבשל כמבושל.

וביאור זה יתכן גם אם נימא דבמקום שדנים את המאב"ד נדון כבישול גמור אבל מ"מ אין לו כח לקבוע שם בישול במקום שהוא רק מצד אחד.

**ד']** ברור החסרון במקום אחד.

בבאור החסרון בנתבשל רק במקום אחד נראה דיתכן להעמיד בזה שני דרכים.

הא'- דלפי דעת הרמב"ם שגדר מאב"ד אינו אלא חצי בישול ונדון כבאמצע הבישול, ובכה"ג עיקר החיוב אינו על התוצאה אלא על המעשה שסו"ס הרי בישל, ובכה"ג בעינן שמ"מ מצד המעשה יש כאן קיום לעשיה, וכל שהעשיה הייתה בכל הבשר ולא נתבשל אלא מקום אחד נמצא שעיקר העשיה לא נתקיימה.

הב'- דלפי דעת הרמב"ם שנדון כחצי חי חצי מבושל אין בכח החצי חי להכריע את החתיכה למבושלת רק אם נעשה בכולו אבל כל שנעשה רק בחלק הרי עיקר החתיכה אינה מבושלת כלל וגם המקום שהתחיל להתבשל הרי חציו אינו מבושל ונמצא בטל במיעוטו.

והדרך הא' נראית יותר.

**ה']** מחלוקת האחרונים בדעת הראב"ד.

והנה על דברי הרמב"ם הנ"ל כ' הראב"ד בהשגות "אבל נתבשל כולו חצי בישול. א"א חצי בישול פי' כמאכל בן דרוסאי" ובפשטות כוונתו לפרש את הרמב"ם, וכ"כ הא"ר [שיח ס"ק ט] שכוונתו לחלוק על רש"י דמאב"ד הוא שליש בישול, וכך נוטים דברי ספר הבתים [מלאכות האסורות יא ח].

מיהו המג"א [שיח ס"ק י] כתב וז"ל "כתב הרמב"ם פ"ט הניח בשר ע"ג גחלים אם נצלה בו כגרוגרת חייב אפי' בחצי בישולו לדעת הראב"ד ולהרמב"ם אינו חייב בחצי בישול בנתבשל מקצתו עד שיתבשל כל הבשר חצי בישול" ומבואר שהעמיד שהראב"ד בא לחלוק על דברי הרמב"ם שחידש דבעינן כל הבשר [ואין כוונתו לומר שחולק על דין צד אחד דו"ק בדבריו], ולפו"ר דבריו תמוהים ולפי מה שנתבאר בביאור דברי הרמ"ך דבריו מיושבים שהבין שהראב"ד בא לטעון דאין כאן חצי בישול אלא בישול גמור רק גרוע שכמאב"ד, ודו"ק.

- יל"ע להרמב"ם ברוב החתיכה

#### חבורה

##### חלק א - גדרי המעשה והמאיליו בסוגיין.

**א']** איתא במנחות נו: 'אמר ר' אמי הניח שאור ע"ג עיסה והלך וישב לו ונתחמצה מאליה חייב עליה כמעשה שבת'.

והנה גמרא זו צריכה תלמוד מכמה פנים, א. צריך להבין מ"ט הנחת שאור נדונת כנתחמצה מאיליה וכמו"כ צריך להבין מ"ט מעשה שבת דהיינו צלי נדון כנצלה מאיליו.

ב. צריך להבין מה החסרון לגבי מנחה בנתחמצה מאיליה.

ג. צריך להבין מה החסרון בשבת בנצלה מאיליו.

ד. מה נתחדש במעשה שבת דבכ"ז חייבים שזה למדו למנחה.

ה. איך יתכן ללמוד משבת למנחה והרי בשבת יש קולא מיוחדת של מלאכת מחשבת וכדאיתא בב"ק גבי זורה ורוח מסייעתו, ובפרט יש להקשות כן על דברי מהר"ח או"ז שנקט להדיא שאפיה ובישול הם נאפים ומתבשלים מאיליהם והטעם שמתחייב משום מלאכת מחשבת.

**ב']** הטעם שנדונת מאיליה והחסרון בזה והחידוש שנתחדש שחייב.

תחילה יש לחקור בעיקר הסוגיא מאיזה טעם נדון כנעשית מאיליה, ומה בכך דחשובה כנעשית מאיליה, ומה נתחדש למסקנא דחייב.

ובפשוטו היה נראה שמה שהאש או השאור עושים נדון כעושים מאיליהם ולא מכחו, והחסרון בזה לגבי שבת הוא מכח דברי המג"א, דמצינו בדברי המג"א [רנב ס"ק כ] שדן בנותן חיטים לרחיים של מים אם מתחייב מדין טוחן כיון שהטחינה נעשית מאיליה, ונוקט שפטור עי"ש ראיותיו, ולפי"ז יתכן שזה החסרון בסוגיא דנעשה מאיליו מכח האש או מכח השאור, ולפי"ז הטעם שמתחייב למסקנא בהכרח הוא משום דלא נדון כמאיליו אלא כעושה גמור וכל החימוץ והאפיה נדון כמעשיו.

ולפי דרך זו יש לדקדק מ"ט אין בזה את הטענה של זורה ורוח מסייעתו שמתחייב מדין מלאכת מחשבת ולא נוכל ללמוד משבת לחימוץ, ובאמת שהיא טענת האבן העוזר על המג"א.

מיהו באמת כיוצ"ב יש להקשות על הא דאיתא בשבת קכ: שגרמא שרי בשבת ומ"ט אינו מתחייב מדין מלאכת מחשבת כדין זורה ורוח מסייעתו.

ונראה דקושיא מעיקרא ליתא דכולה סוגיא דבב"ק מוכחת שדין זורה ורוח מסייעתו הוא כשמו שהוא ה'זורה' והרוח 'מסייעתו', דהרי מבואר שם בכל חילוקי הגמ' שלא אומרים דין זה במקום שאינם מצטרפין ליחשב כמעשה אחד עי"ש, ולמדנו שיסוד החיוב בזורה היא על עצם זרייתו ורק נתחדש שחשוב מלאכה אפילו שמסתייע ברוח, אבל במקום שאינו טוחן אינו מתחייב מכח מה שגרם שתיעשה טחינה דוודאי הוא צריך להיות עושה המלאכה, ודו"ק.

**ג']** דחיית המהלך הא' והעמדת מהלך שני.

מיהו באמת נראה שכל הסוגיא מוכחת שעיקר הטעם דחשוב כנעשית מאיליה אינו מחמת שכח אחר פועל אלא מחמת שההנחה בעצמה נדונת כהנחה בעלמא ורק בסוף קרה מחמתה הבישול והחימוץ, וקמ"ל דלא דנים כן אלא עצם ההנחה נדונת כמעשה בישול וחימוץ, ולפי"ז לק"מ מדין מלאכת מחשבת וכמו שביארנו לעיל דוודאי הוא צריך לעשות את עצם המלאכה ורק אחרי שעשה מהני דין מלאכת מחשבת לדון בכלל מעשיו גם את הנגמר ממילא מכח מעשיו, וזה מתברר ממקומות רבים וכמו שנבאר בעזהי"ת.

א. עצם הדבר שבשאור נדון כמאיליו אפילו שהוא הניח את הדבר המחמץ מוכיח שאינו חסרון מחמת שיש כאן כח אחר שפועל דהרי כח השאור הוא מעשיו.

ב. ברש"י מבואר שהחסרון הוא מחמת שיש כאן הנחה בעלמא, ומשמע דאם ילוש את השאור בבצק וודאי חשיב מעשה, וכך מפורש בר' מנוח לגבי לאו של חימוץ בפסח.

ג. ברמב"ם מפורש שנתחדש דהנחת השאור היא המעשה, ויותר מבואר במאירי שכתב שנתחדש דהנחת השאור היא החימוץ, ולמדנו שלא היה הנדון על עצם החימוץ והאפיה אם נדון כמעשיו אלא עיקר הנדון היה מצד מעשה ההנחה אם נדון כמעשה חימוץ ובישול.

ד. בגמ' מבואר דבהיפך אינו חשוב כמניח שאור, וכך וודאי משמעות הגמ' שנקטה לשון "והלך וישב לו ונתחמצה מאליה" דמשמע שעיקר החסרון במה שהניח ועזב, ולמדנו שאינו חסרון מצד שהפעולה היא של האש והשאור אלא הוא מצד גריעותא של ההנחה שאינה חשובה מעשה.

ה. בתוס' חילקו ממדביק פת בתנור ששם דרכו ליאפות כולו וכאן לא, ועצם המושג של דרכו הוא סברא במעשה ההנחה ולא כשהחסרון הוא מצד פעולת האש.

ו. בגמ' נראה שמניח שאור דומה למניח בשר ע"ג גחלים דווקא ולא לכל בישול ואפיה, ולכאורה הטעם שבהם נדון כמעשה גמור הוא מכח מעשה ההנחה שבהם דהוא מעשה בישול ואפיה גמור משא"כ מניח בשר דהוי הנחה בעלמא, ועוד נוסיף בזה ביאור בעזהי"ת.

**ד']** בעיקר גדר מלאכת מבשל ואופה.

והנה יש לחקור בעיקר גדר מלאכת אופה ומבשל, אם מעשה המלאכה הוא עצם הנחת הפת בתנור או שהוא הבישול והאפייה.

ולפו"ר מצינו בזה מחלוקת ראשונים דהנה בר"ת בסה"י בדיני ברירה הביא את מלאכת אופה כמשל לדין ברירה שהסוף חוכיח על ההתחלה, ולמדנו שחיובו הוא על ההנחה.

ומאידך בתשובת מהר"ח או"ז הוכיח מדין אפיה ובישול דמכח מלאכת מחשבת מתחייבים גם על דברים הנעשים מאיליהם, ולמדנו שחיובו הוא עלל עצם הבישול והאפיה.

מיהו נראה דלפמש"כ דבסוגיין מתחייב מכח מעשה ההנחה מתבארים היטב דברי ר"ת ומהר"ח אור זרוע שאינם חולקים כלל אלא אדרבה הם צריכים זה לזה, דיסוד הדבר היא טענת המהר"ח או"ז דחשוב כנעשה מאיליה ולכן צריכים להבין איך מתחייב והרי לא מהני מלאכת מחשבת רק כשיש מעשה, וכלפי זה באו דברי ר"ת שמעשה המלאכה היא ההנחה ומה שהוצרך ר"ת לומר כן הוא משום דסבר כדברי מהר"ח או"ז דחשיב כנעשה מאיליה, ודו"ק.

**ה']** יישוב הסוגיא לדעת המג"א, והסתירה לכך מדברי התוס'.

והשתא דאתינן להכי דסוגיין אינה בנויה על דברי המג"א, יש לברר לאידך גיסא מ"ט מסוגיין אין סתירה לדברי המג"א שהרי לא דנים כאן את הבישול כנעשה מאיליו.

ועוד צ"ב דהמג"א הק' על עצמו מדברי התוס' בסוגיין שדנו מדביק פת בתנור כנעשה מאיליה ובכ"ז חייבים, וצ"ב מה ראה בתוס' יותר מהגמ'.

והנראה בעזהי"ת, דבאמת יש חילוק ברור בין מדביק פת בתנור לנותן חיטים ברחיים של מים, דברחים של מים הכל נעשה מכח הרחיים והוא לא עשה כלום בטחינת החיטים אלא רק שזימן אותם לרחיים, משא"כ במדביק פת בתנור הרי הוא העמיד את הפת באש ובכך גמר את המעשה הנדרש בכדי לאפות, דאינו מחוסר אלא שתיעשה האפיה אבל כבר עשה את עצם נתינת הפת באש שבכך נעשית האפיה, ודו"ק.

וכשהסוגיא דנה את מניח בשר כנעשה מאיליה היינו כמו שביארנו לעיל דלא חסר בעצם מעשה האש להתייחס אליו, אלא שחסר בעיקר הנחת הבשר ליחשב כמעשה בישול.

ועדיין יש להבין מה הוקשה לו מהתוס', דהרי התוס' שדנו את מניח פת בתנור כמאיליו היינו לענין הסוגיא כאן דעצם הנתינה אינה מעשה, ונראה דפשיט"ל למג"א דוודאי אם הטעם דנדון כמאיליו מחמת שחסר בהנחה א"כ לא היה שייך לדון על מדביק פת דחשוב כמאיליו, ובהכרח שתוס' דנו את הסוגיא כמאיליו מכח עצם הדבר שהאש עושה ולא הוא, ובכ"ז חייבים והיינו דלא כהמג"א.

מיהו עדיין צריך ביאור דהרי התוס' תירצו שיש חילוק בין דרכו ללא וא"כ איזה ראיה יש מהתוס' נגד המגן אברהם דבאמת לעולם פטור מלבד מקום שדרכו בכך, ועוד צ"ב דאטו התוס' חולקים על מה שביארנו לעיל בעיקר הסוגיא.

והנראה בעזהי"ת דאדרבה וודאי סברת דרכו היא מכח סברת מעשה ההנחה וכמו שנתבאר שזה עיקר הסוגיא, והיא הנותנת דהוכיח המג"א מתוס' שלא כדבריו, דכיון דס"ל דכה"ג חשיב כמאיליו היה להם לפטור לגמרי בכל גווני ולא תועיל כל הסוגיא כאן לחייב, ובהכרח שמצד טענת המג"א ס"ל לתוס' שאינו סברא לפטור, ולא השתמשו בסברא של מאיליו רק כסיבה לדון שיצטרכו שיהיה חסרון בהנחה ודו"ק.

ודעת המג"א בהכרח שבבישול גמור יש כאן מעשה גמור וכל מה שדן כאן במניח בשר שאין כאן מעשה הוא מה שביארנו לעיל כיון שאין סופו לבשלו בישול גמור.

**ו']** לאיזה ענין נתחדש דחשיב מעשה.

יש להעמיד לולי חידוש רבי אמי איזה שם חסרון היה להנחת שאור, ונראה דיתכן להעמיד בזה ג' דרכים.

הא', דהיה נחשב כגרמא בעלמא, ויש לחקור בדין גרמא בכל התורה, ודבר זה צריך תלמוד, ומ"מ הגרי"ז נקט בפשיטות שבכל התורה לא מהני גרמא.

הב', הגרי"ז נקט [עי"ש ראיותיו] דלא חשיב גרמא אלא החסרון היה שאינו נדון בעיקר הנחתו כמעשה חימוץ ובישול, ובמקומות שכתוב מעשה בעינן שיהיה נדון בעיקר מעשיו, ובחימוץ כתוב 'לא תיעשה' ובשבת כתוב 'לא תעשה', ויל"ע אם דרכו תתיישב עם דברי ר' מנוח שהביא דין זה לענין דחשיב לאו שיש בו מעשה, ושמא הביא דין זה בכל שכן, ודו"ק.

הג' נראה דיש מקום ללמוד דהוא דין מצד החפצא, דבעינן שיהיה חמץ או מבושל ע"י מעשה בו, ונראה דבאמת כך נראה בתוס' שכתבו דבעינן מידי דעשיה דנראה כוונתם דבעינן מידי דעשייה בעצם המנחה דהיינו שעיקר האיסור בחימוץ היינו העשייה במנחה ולא החימוץ שלה שהרי עיקר האיסור כתוב בתורה באפיה שאינו שייך לעצם החימוץ אלא שהאיסור לעשות את המעשים שצריכה כשהיא חמץ, ודו"ק.

והנה הרמב"ם כ' שהנחת השאור היא המעשה והנה בהלכה קודמת כתב "ולוקין על כל עשייה ועשייה שבה כיצד לשה חמץ או ערכה חמץ או קטפה חמץ או אפאה חמץ לוקה, שנאמר לא תעשה חמץ ונאמר לא תאפה חמץ לחייב על כל מעשה יחידי שבה, עשה חמץ מתחלה ועד סוף לוקה על כל מעשה מהן" ונראה שמשמעות הדברים שהמעשה שהזכיר כאן הוא המעשה שכתב קודם שחייב על כל מעשה ומעשה ושם הכוונה מצד העיסה שנעשה בה מעשה.

ונראה שגם במלאכה מסתבר דבעינן שהמלאכה תיעשה בדבר הנתקן ע"י המלאכה דבכך חשוב המעשה למלאכה דזהו ענין מלאכה.

- ודע שמדברי ה'ערכי תנאים' שנביא בסוף הדברים יתבאר כהדרך השלישית.

##### חלק ב' - גדר החסרון במאכל בן דרוסאי מצד אחד

**ח']** איתא במנחות נז. "אמר רבי יוחנן הניח בשר על גבי גחלים היפך בו חייב לא היפך בו פטור" ומסקינן התם בביאור דברי ר' יוחנן "לא צריכא דאי לא היפך ביה הוה בשיל מצד אחד כמאכל בן דרוסאי וכי מהפיך ביה בשיל משני צדדין כמאכל בן דרוסאי וקמ"ל דכל מצד אחד כמאכל בן דרוסאי לא כלום הוא" והנה בפשוטו החילוק בין היפך ללא היפך הוא בתוצאת הבישול דאין הבשר חשוב כמבושל כשנתבשל כמאב"ד עד שיתבשל משני הצדדים.

מיהו באמת בכל הסוגיא דקודם לכן מוכח דיש חילוק בין היפך ללא היפך אם יש כאן מעשה דבלא היפך הוי הנחה בעלמא ובהיפך הוי מעשה, וכמו שנוכיח בסמוך, וכך מבואר עוד במיוחס לרשב"א שביאר דהחידוש של רבא שמתחייב בלא היפך בהנחה בעלמא עי"ש.

ויש לדקדק היטב בדברי ר' יוחנן אם כוונתו לחלק מצד המעשה או מצד תוצאת הבישול.

**ט']** ראיה מהסוגיא

בסוגיא במנחות שם מקשינן על דברי ר' אמי 'ומעשה שבת כי האי גוונא מי מיחייב והאמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן הניח בשר על גבי גחלים היפך בו חייב לא היפך בו פטור' ומתרצינן 'אמר רבא מאי חייב נמי דקאמר כמעשה צלי של שבת'.

והנה יש לדקדק מה כוונת הגמ' להקשות, ומשמעות לשון הגמ' דהגמ' מוכיחה מר' יוחנן שהזקיק היפך דבעינן מעשה ולא מחייבים בהנחה בעלמא, והרי מבואר דטעמא דר' יוחנן הוא משום דבעינן מעשה, ובכ"ז כל החסרון הוא כשהוא רק מאכל בן דרוסאי, והדברים צ"ב.

והנה היה מקום לומר שהגמ' ידעה דמצד אחד חסר בבישול ואין מכאן קושיא על ר' אמי, וקושיית הגמ' הייתה דמ"מ לא מצינו אופן שחייב בהנחה בעלמא, מיהו א"כ לפחות בתירוץ היה צריך לומר דהיינו באופן שנצלה כל צרכו, ודוחק לומר משום דלא מצינו מימרא כזו מפורשת א"א דר' אמי נתלה בדין זה.

ועוד דלשון הגמ' משמע שהגמ' מצאה סתירה לדברי ר' אמי ולא רק שלא מצאה לו מקור.

עוד היה מקום לדחות ולומר דכל זה רק להו"א ואז סברו באמת שר' יוחנן בכל גווני מזקיק היפך אבל למסקנא נתחדש שטעם של ר' יוחנן הוא מחמת שחסר בבישול, מיהו א"א לומר כן בלשון הגמ' דהרי אין בתי' שום טענה שמעמידה שינוי בר' יוחנן אלא כל תי' הגמ' מתייחס לר' אמי, ועוד דבלשון רש"י משמע להדיא שלא נתחדש דאיירי במאכל בן דרוסאי אלא דנתחדש דיש משמעות לשני צדדים.

**י']** ראיה מדברי התוס'.

והנה התוס' פי' דקושיית הגמ' מר' יוחנן משום דבמחמיץ עיסה ג"כ דומה להא, דמתחמץ כמאכל בן דרוסאי מצד אחד, ויש לדקדק בכוונתם אם הוא חסרון בשם חמץ או במעשה, דלכאורה לפי דבריהם שגם כאן מתחמץ רק מצד אחד כמאכל בן דרוסאי א"כ יתכן לומר שהקושיא הייתה מצד שחסר בחימוץ.

ונראה דמוכרח דהוא מכח חסרון במעשה, דהרי בלשון הגמ' מבואר שהיא קושיא על ר' אמי שדימה למעשה שבת ומכח מה שדימה מקשים ואם החסרון הוא מענין אחר אין זה שייך כלל.

ועוד שתוס' בתחילה הק' ממדביק פת בתנור שחייב בלי מעשה, ותי' דשם דרכו ליבשל כולו, ומשמעות הלשון דרכו משמע שכוונתם דכה"ג חשוב מעשה, ולמדנו שהחסרון המדובר כאן הוא מחמת המעשה.

**יא']** דברי רש"י והמיוחס לרשב"א

עוד איתא בגמ' שם נז. "אמר רבא ואם נצלה בו כגרוגרת מצד אחד במקום אחד חייב" ופרש"י ורוב הראשונים דהיינו בבישול גמור דלא אכפ"ל מצד א', ופרש"י שרבא חידש ד"חייב אפילו כי לא היפך" ודקדוק לשונו מורה שהיה מקום להזקיק היפך גם בצליה גמורה.

ויותר מבואר כן במיוחס לרשב"א שם שכתב דהקמ"ל דחייב ב'דחיה בעלמא' ולכאורה צ"ל בהנחה בעלמא.

!!!!!!כאן חסר וצריך להשלים, ה' יזכיני להשלים חסרוני!!!!!!!.

- בערכי תנאים מבואר שנתחדש של"צ מעשה, ומאידך ברמב"ם מבואר דנתחדש דהוי מעשה

## בישול באור וחמה ותולדותיהן ובשאר המולידים חום

### מראי מקומות - בדין תולדות האור.

**אין נותנין ביצה בצד המיחם** כאן נתחדש איסור תולדות האור כמבואר ברשב"א וריטב"א ור"ן וריא"ז כאן וברמב"ן מח., והטעם דחשוב תולדה מבואר בריא"ז משום דמיירי שאינו על האש, וכך מבואר ברמב"ם בפיהמ"ש.

**גלגל מאי** לפי הרבה ראשונים [רשב"א ריטב"א ר"ן] עיקר הנדון בגמ' 'גלגל מאי' היה אם יש חיוב בישול בתולדות האור או דווקא באור עצמה, ומסקנא דחייב חטאת [והראיה צ"ב, ועי' ריטב"א].

ומאידך בר' יהונתן מבואר דהספק משום שרק גלגל ולא צלה לגמרי, וכ"פ ה'שיטה לר"ן' והרי"ד, ועי' לק' קמה: דשם הגמ' דנה כיוצ"ב.

ויל"ד מאי שנא זה מדין מאב"ד שפשוט שחייב ולא נראה שנתחדש בסוגיא זו.

**ודע** שכ' היראים [רעד] ור' פרחיה דהוא תולדה ולא אב.

**ודע** עוד שהרמב"ן בע"ז עד: פי' בירושלמי פ"ג ה"ה שרק כלי שעל האש מבשל ולא כלי שאינו על האש עי"ש, וכ"פ הר"ן בשבת מב: ובע"ז שם [לח מדפי הרי"ף], מיהו הגר"א [יור"ד קה ס"ק יג] פי' בירושלמי פירוש אחר שאינו ענין לזה.

**לשונות הראשונים**

**פסקי רי"ד לט.**

"**איבעיא להו גילגל מאי אמ' רב יוסף גילגל חייב חטאת.** פי' אף על פי שלא נגמר בישולה, כיון שיש בני אדם שאוכלין אותה מגולגלת, בישול הוי וחייב.

**אמ' מר בריה דרבנא אף אנן נמי תנינא כל שבא בחמין מלפני השבת שורין אותו בחמין בשבת, וכל שלא בא בחמין מלפני השבת מדיחין אותו בחמין בשב' (וכל שלא בא בחמין), חוץ מן המליח הישן וקוליס האספנן, שהדחתן היא גמר מלאכתן.** פי' כל דבר מלוח, או דג או בשר, שכבר השרו אותו בחמי' לפני השבת, ומפני מלחו אינו צריך בישול להרתיחו, אלא בשרייה בלבד הוא נכשר באכילה אם סילקוהו מאותן החמין מותר לשרותו באותן החמין בשבת, שכיון שהשרוהו בחמין מערב שבת נכשר לאכילה. אבל אם לא בא בחמין מלפני השבת אין שורין אותו בחמין בשבת, מפני ששרייתו היא גמר בישולו, והוה ליה מבשל בשבת, אלא מדיחין אותו בחמין בשבת, אם יש לו חמין שהוחמו מבעוד יום או חמין טמונין שהדחה בעלמא לא חשיבא, חוץ מן המליח הישן הרבה או קולייס האיספנן שהדחתן של אילו זו גמר מלאכתן וגמר בישולן וחזו לאכילה בהדחה בלחוד. ואף על גב דהדחת החמין לא חשיבא בישול, בהני דנאכלין בכך חשיבה בישול, והם הכי נמי גילגול הביצה אף על גב דחימום כזה לא חשיב בישול במידי, כיון דלגבי ביצה מהני ואכלי לה בהכי וחשיב בישול וחייב חטאת".

**ראבי"ה קצז**

"בפרק כירה אמרינן אין נותנים ביצה בצד המיחם בשביל שתתגלגל, ואם גילגל חייב חטאת, כעין קולייס האיספנין והמליח הישן שהדיחן היא גמר מלאכתן".

**ריא"ז פ"ג ה"ב אות ב**

"כיצד, מיחם שהעבירו [מעל האש] הרי הוא תולדת האור, ואם נתן ביצה בצדו בשביל שתגלגל ותצלה מעט, אף על פי שאין כח בחום המיחם לבשלה בישול גמור, הואיל וראויה לאכילה בצלייה כזו הרי זה חייב. וכן המליח הישן וקולייס האיספנן, שהוא דג מלוח הרבה, שהדיחן בחמין, הדחתן זה הוא בישולן וחייב עליהם הואיל ודי להן בבישול כזה"

### הערות

**א'] גלגל מאי** בעיקר ספק הגמ' מצינו שני דרכים בראשונים, הא' שהוא ספק בתולדות האור. הב' שהוא ספק בדין בישול לא גמור. והשאלה בדרך הא' מאי שיאטיה לפשיטות שהיא גמר מלאכה. והשאלה בדרך הב' מאי שנא מכל מאב"ד.

והנראה בעזהי"ת שהכל אחד כפי המבואר בירושלמי דכל תולדות האור אינו בישול ברור, ועיקר הנדון בבישול שאינו ברור מחמת כח המבשל, ואינו דומה למאב"ד שהוא מצד הדבר המתבשל.

ונראה ביתר עומק, שכשהחסרון בדבר המבשל נדון עדין כחי כלפי מה שלא יכול לבשלו, והיינו קולייס האיספנין שמבואר ברש"י בביצה שנדון כחי גם אחרי הדחתו.

ודבר זה טעון עיון ובדיקה.

ויסוד הערה זו מהחבורה שעל תולדות חמה בסמוך עי"ש.

### מראי מקומות - דין תורה בבישול חמה ותולדותיה ושאר מקורות חום.

**בישול בחמה**

מבואר בסוגיא שמותר לבשל בחמה, ובטעם הדבר פי' הריב"א [הובא ביחוס תנאים ואמוראים, הועתק בסוף המ"מ] פי' דהוא משום דילפינן ממלאכת המשכן.

ומאידך בעל היחוס תנאים שם נחלק עליו והאריך דאינו חשוב בישול, וע"ע ברש"י דאינו דרך בישול, ויל"ע בכוונתו, וע"ע בד"ה 'דאסיר' דמשמע דאינו חשוב בישול וכן משמע מלשונות הרי"ד והמאירי בסוגיין.

**דין בישול בחמה בשאר דיני התורה** יש לדקדק בשאר דיני התורה הצריכים בישול אם מהני בישול בחמה, והם, איסור בישול בפסח, איסור בישול בבשר וחלב, ואיסור בישולי עכו"ם, וקביעת פירות למעשרות, ונפרטם בעז"ה.

**א.** פסח, דין זה מבואר בגמ' בפסחים מא., ודע שלכל הראשונים שם דינו כדין חי, מיהו עי"ש במהר"ם חלאווה שחידש דיצא מכלל חי שאין לוקין עליו ולכלל מבושל לא בא ואינו לוקה מכח 'בשל מבושל' אלא מכח 'כי אם צלי אש'.

**ב'** בשר בחלב, הרמב"ם בפ"ט ה"ו פסק שאין לוקין על מעושן וחמי טבריא, וכ"פ הטוש"ע ביור"ד סי' פז, ומקור דברי הרמב"ם כ' המ"מ משני מקומות, הא' מדין מעושן בירושלמי ריש פ"ו בנדרים דהוי בעיא דלא איפשיטא. והב' מדין שבת.

- ודו"ק דדברי המ"מ יסוד גדול שדימה זה לדין מעושן.

**ג'** בישולי עכו"ם, הרמב"ם פי"ז הי"ז פסק שמעושן אינו כמבושל, ולפמש"כ המ"מ ה"ה חמי טבריא.

**ד'** קביעת פירות למעשר, הירושלמי בריש פ"ו מנדרים נסתפק בדין מעושן, וכ"פ הרמב"ם בפ"ה ממעשר הי"ד והשו"ע סימן שלא סעיף קב, ולדברי המ"מ הנ"ל ה"ה חמי טבריא.

**סוגיית הגמ' לט.**

**תנן** לק' קמו: **את הצונן בחמה בשביל שיחמו** והיינו לחמם בשמש וכדפרש"י, וכך מוכחת הסוגיא כאן שלמדה מכאן היתר בחמה עצמה, מיהו במשנה לק' קמו: גר"ח ורי"ף ורא"ש ור"ן 'בחמין' ומשמע דהיינו מים חמים, והכי מוכחא הסוגיא שם שפירשה דהחידוש שלא נאסר שמא יטמין ברמץ, ולא מצינו גזירה זו אלא בהטמנה [מלבד שיטת רש"י בשהיה לפי' המאירי], וצ"ע בזה, ובראבי"ה בסי' שמה הביא את שני הגירסאות ולא הכריע.

**בישול במקורות חום אחרים**

עי' ברמב"ם בפיהמ"ש בריש פ"ד שכ' שמותר לבשל בשבת בדבר המוסיף הבל כיון שלא נאסר אלא בתולדות האש.

- וצ"ב שנקט תולדות האש דהרי בתולדות נאסר ג"כ תולדות חמה, והיה לו לומר שכיון שחשובים כמקור חום ולא כתולדה ממילא לא נאסר רק האש, וצ"ע.

**ודע** שמצינו בדין מליח בשבת דהרמב"ן [ע"ז עד:] נקט בפשיטות דלא חשיב בישול, והר"ן תמה עליו מנ"ל, ומשמע דס"ל דיש בזה בישול דאורייתא, וע"ע ברמב"ם בפכ"ב ה"י שפסק דאסור משום דכמבשל, וכ"ז צריך תלמוד איך מתיישב עם הדין שבחמה אין בישול ואפילו מדרבנן.

ועי' בזה בנו"ב תנינא יור"ד מג.

ובדעת הרמב"ם עי' פליתי קה ב [ז"ל "בפכ"ב מהלכות שבת הלכה יו"ד כתב הכובש בשבת אסור שהוא כמבשל, ומשמע שם [דאסור] מהתורה"] וחכמ"א נח א [וז"ל קיבלו חז"ל (פסחים דף ע"ו א) דכבוש הוא כמבושל רצה לומר שמבליע ומפליט כאילו בישלו יחד (אבל אין רצונו לומר שיהיה לכל דבר כמבושל שהרי לענין בשר וחלב פטור ומותר מן התורה מדכתיב (שמות כ"ג, י"ט) לא תבשל וכן לענין שבת ודאי פטור שאינו חייב אלא בתולדות אש וכמו שכתב הרמב"ם בפרק ט' מהלכות שבת ומה שכתב בפרק כ"ב הכובש כבשים אסור דהוי כמבשל רצה לומר אסור לעשות כן מדרבנן והא ראיה שלא כתב בפרק ט' אלא כתב בפרק השבותים ובכרתי ופלתי סימן ק"ה שגג בזה דסובר דמן התורה כתב הרמב"ם דאסור)].

**וע"ע** בפרמ"ג משב"ז שיח ו בסופו שנסתפק אם יש בישול בדבר שנתבשל כבר בתולדות חמה.

**לשונות הראשונים**

**יחוסי תנאים ואמוראים לרבינו יהודה ב"ר קלונימוס משפירא רבו של הרוקח - ערך רב חייא בריה דרב נתן**

גר' בפסחי' שלהי פ' כל שעה [מ"א ע"א] אמ' רב חסדא המבשל בחמי טבריא בשבת פטור, פסח שבשלו בחמי טבריא חייב מאי שנא התם דתולדות אש בעינן וליכא הכא נמי תולדו' אש בעינן וליכא. אמר רבא מאי חייב נמי דקאמ' עובר משום צלי אש. רב חייא בריה דרב נתן מתני לה להא דרב חסדא בהאי לישנ' אמ' רב חסדא המבשל בחמי טבריא בשבת פטור פסח שבשלו בחמ' טבריא פטור ועובר משום צלי אש.

ריב"א הלוי תמיה היכן מצינו גבי פסח דלא חשיב בישול לעבור עליו משום אל תאכלו ובשל מבושל אלא על ידי האור הא לא כת' אש גבי בשל מבושל בשלמ' גבי שבת גמרי' מבישול סמנין שבמשכן ובמשכן היו מבשל' על ידי האור ולא על ידי דבר אחר אבל גבי פסח מה לי על ידי אור מה לי על ידי דבר אחר. ועשה גימגום.

ולפי ענ' דע' נ"ל אני הסודר כי מצינו שאין בישול פסח כי אם על ידי האור דה"ג במס' נדרי' פ' הנודר מן המבושל [מ"ט ע"א], דמסקי' הנודר מן המבושל מותר בצלי ובשלוק, ובגמ' תני ור' יאשי' אוסר אף על פי שאין ראיה לדבר זכר לדבר ויבשלו את הפסח באש כמשפטו, ומסקנא דלא פליגי דכ"ע בנדרי' הלך אחר לשון בני אדם ומר כי אתריה ומר כי אתריה באתריה דתנא דידן לצלי קרו צלי ולמבושל קרו ליה מבושל באתריה דר' יאשיה לצלי נמי קרו ליה מבושל. ופרכי' והא קרא קנסיב ופרקינ' אסמכתא בעלמא הוא, מ"מ כיון דאשכחן דאפקיה קרא למבושל בלישנ' האש אף על גב דבצלי קאי דהא כת' כמשפט מ"מ ראיה גדולה לפסח שאין מבושל שנ' בו אלא על ידי האור.

ובנדרים ירושלמ' פ' הנודר מן המבושל [פ"ו ה"א], וכן בנזיר ירושלמי פרק ג' מינין [פ"ו ה"ט] אההיא היה מבשל השלמי' או שולקן מתניתא אמרה שהשלוק קרוי מבושל דתנינין היה מבשל את השלמים או שולקן [[25]](#footnote-26)פסוק וקריה שהצלוי קרוי מבושל ויבשלו את הפסח באש, אין תימר שלא כהלכה, ר' יונה בוצריה אומר כמשפט וכו', ומסיק התם[[26]](#footnote-27) הנודר מן המבושל מהו שיהא מותר במטוגן מהו שיהא מותר בתבשיל שנתבשל בחמי טבריא. רבנן דקיסרין שאלון [[27]](#footnote-28)חמש מעושן מהו שיהא בו משום בישולי גוים ומשום תבשילי שבת ומשום בשר בחלב וכו'. ולמעלה בסוף סדר זי"ן בסדר זריקא כתבתי, מ"מ מצינו שסתם בישול האמור בתורה הוא על ידי האור, כיון שפ' בקבלה בישול על ידי האור וכן באיל נזיר שנא' זרוע בשלה מצינו אותו בישול על ידי האור דכתיב [במדבר ו'] ולקח שער נזרו ונתן על האש תחת זבח השלמ' אלמ' אותו בישול נמי על ידי האור.

והא דאמ' רב חסדא פסח שבשלו בחמי טבריא וכו', ליכא לאוקומ' דבית עולמים דהא אין חמי טבריא בירושלם כדאית' בפ"א דפסחי' [ח' ע"ב] א"ר דוסתאי בר ינאי מפני מה אין חמי טבריא בירושלם וכו', היל' או במדבר או בשילה ובבמה גדולה בשעה שמקריב' בבמת יחיד.

ונ"ל דהא דרב חסדא דלא כר' יוסי, דגר' בפ' כירה בגמ' ולא יטמננה בחול ובאבק דרכים דאע"ג דר' יוסי פליג אדרבנ' דאמרי גבי ביצה ולא יפקיענה בסודרי' ור' יוסי מתיר אבל לטומנה באבק דרכים מודי ר' יוסי דאסור ומפרשי רבה ורב יוסף טעמ' דלרבה גזיר' שמא יטמין ברמץ (ולרבה) [ולרב יוסף] מפני שמזיז עפר ממקומו, ומקשי' מעשה שעשו אנשי טבריא לרב יוסף, ומשנינ' מי סברת מעשה שעשו אנשי טבריא אסיפא קאי ארישא קאי ולא יפקיענה בסודר' ור' יוסי מתיר והכי קאמרו ליה רבנן לר' יוסי והא מעשה דאנשי טבריא דתולדות חמה הן ואסרו להו רבנן אמ' להו ר' יוסי ההוא נמי תולדות אור הוא דחלפא אפתחא דגיהנם היל' לר' יוסי תולדות אור דגיהנם כאור דידן דמי ואם בשל בהן בשבת או את הפסח חייב אבל לרבנ' דאמרי תולדות חמה הן אליבהו אמרה רב חסדא.

מיהו בפ' כל ישר' יש להן חלק לעו' הב' [סנהדרין ק"ח ע"ב] גר' אמ' רב חסד' דור המבול ברותחין קלקלו בעבירה ברותחין נדונו דכת' וישכו המים וכל טיפה וטיפה שהוריד עליהן הרתיחה בגיהנם [ירושלמי סנהדרין פ"י ה"ג] וא"ר יוחנן [בבלי שם ק"ח ע"א] כת' נבקעו כל מעינו' תהום רבה וכת' ויסכרו מעינ' תהום ולא כל אלא שלשה נשתיירו מהן שנרתחו בלועא דגדר וחמי טבריא ועינא רבתי דבירם, אלמ' רב חסדא ור' יוח' סביר' להו דתולדות גיהנם נינהו, ומספק' לי אי סביר' להו דתולדות דגיהנם כתולדות חמה דמי הואיל ולאו אור ממש הוא כי דידן כדאית' בפסחי' מקום שנהגו [נ"ד ע"א] ר' יוסי אומ' אור שברא הקדוש ברוך הוא ביום שני אין לו כבייה עולמית ותניא נמי הת' ר' יוסי אומ' שני דברי' עלו במחשבה לבראות ולא נבראו עד למוצאי שבת במוצאי שבת נתן הקדוש ברוך הוא בינה באדם הראשון מעין דוגמא של מעלה והביא שני אבנים וטחנן זה בזה ויצא מהן אור וכו'. והכי מסיק הת' דאור דגיהנם בשיני בשבת ואור דידן במוצאי שבת לר' יוסי שמעינ' בהדיא דתולדות אור דגיהנם כתולדות אור דידן לרבנ' מספקא לי מאי סביר' להו, דבפרקי' דר' אליעזר (בפ"ג) [בפ"ה] היתה הארץ מישור נבקעה, גר' ר' יהושע אומ' עוביה של ארץ מהלך ששים שנה ותהום אחר שהוא אצל גיהנם נובע ומוציא מים חמים תענוג לבני אדם, הוציא הקדוש ברוך הוא מעינות חמין לעדן בהן בני אדם"

**רמב"ן ע"ז עד:**

"ועוד ראיתי שמדקדקים מן הסוגיא הירושלמית שהזכרנו דכלי שני גמור אינו בולע כלל, ואם עירה רותחין אסורין לקערה ונתן לתוכה חתיכה של בשר שחוטה מותרת בהדחה, דהא דייקינן לר' יונה דכיון שהכלי בולע מן העירוי מבשל הוא, אלמא כל שאינו מבשל אינו בולע כלל, הלכך כלי שני שאינו מבשל אינו בולע. ואחרים הקשו והלא לדברי האומר (חולין ח' ב') בית השחיטה רותח סכין טרפה אסור, ודחו זה בקש.

ואני תמה שהרי קערה שמלח בה בשר אסורה משום דמליח הרי הוא כרותח (חולין קי"א ב'), ואף על פי שאין במלח משום מבשל לגבי שבת ואפי' בדקא בעי ליה לאורחא כדאיתא בפרק כלל גדול (ע"ה ב'), אלא שלא דנו בירושלמי מבשל מבולע אלא מפני שעשה הכתוב עירוי ככלי ראשון ובעי הגעלה ומריקה ושטיפה אלמא בלע טובא, הלכך גבי שבת אסור לכתחילה בתבלין, דאלו כלי שני בהגעלה דכלי שני סגי ליה ולא מצינו לו מריקה ושטיפה"

**ר"ן ע"ז עד: [לח: מדפי הרי"ף]**

"והרמב"ן ז"ל הביא עוד ראיה שאפילו כלי שני הוא בולע מחום שאינו מספיק לבשול דבפרק כל [הבשר] (דף קיא ב) אמרינן דקדרה שמלח בה אסור לאכול בו רותח משום דמליח הרי הוא כרותח ואף על פי שאין במלח משום מבשל לגבי שבת ואפילו כדקא בעי ליה [לאורחא] כדאיתא בפ' כלל גדול (דף עה ב) ולא הבינותי זה ששם בפ' כלל גדול לא אמרו אלא שאין בו משום מעבד ואם התרו בו משום מעבד פטור אבל שלא יהא בו משום בשול לא למדנו"

**תשובת רשב"ם לראב"ן [בראב"ן תשובות בסוה"ס תקצב]**

"והא דאמר רב חסדא המבשל בחמי טביריא פטור, סבירא ליה לרב חסדא דודאי מבשל אבל לא חשיב בישול להתחייב עליו [אלא] ע"י האור או ע"י תולדות האור וחמי טביריא תולדות חמה נינהו, כדאמרו רבנן לעיל דפליגי אדר' יוסי במתניתין והא מעשה שעשו אנשי טביריא תולדות חמה כו'. והכי נמי אמר רב חסדא בפסחים בפכ"ש פסח שבישלו בחמי טביריא חייב, ואסיקנא חייב משום אל תאכלו כי אם צלי אש אבל משום לאו דמבושל לא לקי דלאו בישול הוא.

והיאך דרבי דאמר טול בכלי שני לא תיקשי ליה, כדמפרשינן דמדרבנן קאמר, ורב חסדא נמי פטור אבל אסור קאמר.

ודקשיא ליה למר מיהא דתנן אין נותנין ביצה בצד המיחם כו' ואמרינן בגמ' גילגל מאי ואמר רב יוסף גילגל חייב חטאת, התם תולדות האור נינהו שהמיחם נתחמם באש הילכך חייב אבל חמי טביריא לאו תולדות האור נינהו וכול'".

**יראים סב**

ואמר ר"ח פסח שבשלו בחמי טבריא [חייב שעבר משום צלי אש] פי' דלא הוו תולדות אש בידי אדם משום ובשל.

**יראים רעד**

"ואף על גב דאמרינן מלוח הרי הוא כרותח לא מחייב משום מבשל דלא הוי תולדות האור ולהכי שרינן בחמה בפ' כירה דלא אמרינן אלא גזירה תולדות חמה אטו תולדות האור"

**מאירי פסחים מא**

"פסח שבשלו בחמי טבריא אין זה מבושל כדי ללקות עליו מתורת לאו של מבושל ומ"מ אסור הוא ועובר עליו אם בלאו שבכללות אם בלאו הבא מכלל עשה מתורת שאינו צלי אש והמבשל בשבת בחמי טבריא או בחמה פטור אבל אסור מפני שאין בישול מחייב אלא בתולדת האור".

**אשכול [נחל אשכול] תערובת איסור לה**

ודוקא בבב"ח כבוש מותר מה"ת דוקא דרך בשול א"ת, ומבעי' בירוש' נדרים [רפ"ו] אי מעושן ומבושל בחמי טבריא דינם כבשול, והאי מעושן ה"ד כגון שנוגעין זב"ז והרתיחן ע"י עשן חם או נתן בשר יבש בחלב צונן ואח"כ הרתיח הבשר ע"י עשן ולא אפשט

**ריטב"א פסחים מא.**

ולענין הגעלה ודאי אפי' למאן דסבר חמי האור נינהו אין מגעילין בהן דבהגעלה בעינן כבולעו כך פולטו, ומיהו כלי שנאסר על ידי חמי טבריא מגעילין אותו במי טבריא"

**אורחות חיים חמץ צב**

"חמי טבריא דינן כרותחין לגבי בליעה שהרי רותחין הן וחוששין לומר שמבליעין אבל אין מכשירין ואין מגעילין לתוכן אפי' דברים שדינן בכלי שני לפי שאינן תולדו' האור וכבר אז"ל כבולעו כך פולטו מה בולעו ע"י תולדות האור אף פולטו כן ואם נאסרו ע"י חמי טבריא נראין הדברים שאפשר להכשירן ע"י חמי האור בכלי הראשון שהגעלה על ידי האור כשרה לכל"

**קרית ספר שבת פ"ט**

"הנותן ביצה בצד המיחם בשביל שתתגלגל ונתגלגלה חייב שהמבשל בתולדת האור כמבשל באור עצמה אבל לא בחמה ובתולדות חמה דבישול לא הוי אלא באור ותולדותיו דהכי נמי הוה בסממני המשכן וכן המדיח בחמין דג מליח ישן וכיוצא בו חייב שהדחתו זהו גמר בישולו וכן המבשל בחמי טבריה לא מחייב מדאוריתא דאין בישול מדאוריתא אלא האור ותולדותיו כדאמרי ובבישול בשר וחלב משמע דבישול חמי טבריה היא ספקה דאוריתא אי הוי בישול או לאו".

**נודע ביהודה תנינא יור"ד מג**

"מה ששאל מעלתו בדברי הר"ן סוף מסכת ע"ז שהביא בשם הרמב"ן להוכיח אף דחום של כלי שני אינו מספיק לבשל מ"מ יכול להבליע ולהפליט וראיה לזה מהא דאיתא בפרק כל הבשר דקדרה שמלח בה בשר אסור לאכול בה רותח ואף על פי שאין במליח משום מבשל לגבי שבת ואפילו כדקבעי ליה לאורחא כדאיתא בפ' כלל גדול עכ"ל הרמב"ן. וכתב עליו הר"ן ולא הבינותי ששם בפ' כ"ג לא אמרו אלא שאין בו משום מעבד ואם התרו בו משום מעבד פטור אבל שלא יהיה בו משום בישול לא למדנו עכ"ל הר"ן. והפר"ח בסימן ס"ח החזיק דברי הרמב"ן ע"ש. וכתב מעלתו וז"ל ונראה מדברי הפ"ח שלמד בהר"ן די"ל מדאורייתא חייב משום מבשל גבי מליחה לכן משיג עליו דא"א לומר כן והראיה דהרמב"ן הוי שפיר מח"ש דגבי מליחה לית ביה משום בשול מן התורה. לא הבנתי לפ"ז מה הוי ראייתו דרמב"ן דלעולם דתלי בליעה ופליטה בבישול והא דאינו חייב גבי מולח בשבת משום מבשל לא הוי טעם משום דמליחה אינו מבשל אלא אף אם מבשל נמי פטור משום מלאכת שבת כמה דאיתא בשבת דף ל"ט דמדאורייתא אינו חייב משום מבשל לגבי שבת אלא היכא דהוי תולדת אור ומש"ה פטור אם מבשל ע"י תולדת חמה או בחמה עצמה וכמו שפירש"י שם והא גם אם בישל בחמי טבריא פטור אף דודאי מתבשל ביה. וכן אמרינן בפסחים בפ' כ"ש דפסח שבישלו בחמי טבריא אינו חייב על אכילתו משום אל תאכלו מבושל הואיל דסתם בשול דכתיב בתורה הוא דוקא ע"י אור וא"כ לפ"ז גם גבי מליחה אף דמבשל מ"מ פטור אם מלח בשבת הואיל ולא הוי תולדת אור. ע"כ דברי מעלתו:

הנה גם אני למדתי כן בספרי צל"ח על מסכת פסחים. ולענין שבת ליכא גבי מליחה איסור בשול היינו משום דבשבת גמרינן ממלאכת המשכן ובעינן תולדת האור וכן בב"ח אין במליחה איסור בישול ומבושל בחמי טבריא יוכיח ע"ש בספרי צל"ח בריש פ' כיצד צולין הארכתי קצת. אבל לא בשביל זה יוקשה על הרמב"ן והרמב"ן סובר דאפיה יוכיח שלא היה במשכן ואעפ"כ כיון שבישול הוה במשכן בסמנים לכן אפיה הוי בכלל בישול והא דפטור בחמי טבריא אין הטעם משום דלא הוי בישול שאינו דומיא דמשכן רק הטעם משום שאינו דרך לבשל בו מה שאינו תולדת האור לכן פסק הרמב"ם שאפילו בבב"ח דודאי לא גמרינן ממשכן ואפ"ה המבשל בו אסור ואין לוקין עליו משום דאין דרך בישול. וכן פסק לענין שבת בפ"ט מהלכות שבת הלכה ג' שהמבשל בחמי טבריא פטור. אבל עיקר טעמו לפי שהוא מסופק אם דרך לבשל בו אבל במליח אם היה מבשל היה אפילו חייב כי דרך למלוח למאן דבעי לאורחא ולכן אם היה מבשל היה חייב מן התורה ושפיר הוכיח הרמב"ן שאין מליח מבשל כלל".

### חבורה

**א']** מבואר בסוגיא שמלאכת מבשל היא דווקא באש ותולדותיה ולא בחמה ותולדותיה, ובפיהמ"ש לרמב"ם מבואר דכמו כן אינה בשאר מקורות החום רק באש, וכך משמע בפסחים [מא.] שאמרו "מאי שנא בשבת דלא דתולדות אש בעינן וליכא", וצריך להבין טעם וגדר דין זה.

ובעיקר דין זה יש לדקדק בכמה פנים, הא' אם היא הלכה דווקא בשבת או שהיא הלכה כללית בכל דיני התורה.

הג' אם יסוד החילוק הוא מציאותי או שהוא חילוק בהגדרת הדברים.

הב' אם יסוד החילוק בין אש לחמה הוא מחמת מעשה הבישול או שהוא חילוק מצד תוצאת הבישול.

הד' בעיקר החיוב בתולדות האור יש לדקדק אם חיובם מכח עצמם או שחיובם מכח האור שהולידה בהם את החום.

**ב']** בישול בחמה ותולדותיה בכל התורה.

תחילה צריך לברר אם דין זה מיוחד בשבת או שהוא קיים בכל מקום בתורה דבעינן בישול.

בעיקר הטעם בשבת מצינו שנחלקו הראשונים, דדעת ריב"א שהוא משום דילפינן ממשכן, ומאידך ר' יהודה בר קלונימוס נחלק שהוא משום דסתם בישול האמור בתורה הוא באש.

ונפרט כאן את המקומות שמצינו התייחסות לדין זה בשאר דיני התורה.

**א.** לענין קרבן פסח שאסרה תורה לבשלו מבואר בגמ' בפסחים מא. דכמו דבשבת המבשל בחמי טבריא פטור משום דאינם תולדות האור כך המבשל את הפסח בחמי טבריא פטור מלאו של 'בשל מבושל' משום דלאו תולדות האור נינהו [ודברי הרמב"ם בדין זה צ"ת], ומכאן יש ללמוד לכאורה שהוא דין בכל התורה, וכך כ' באמת ר' יהודה בר קלונימוס שסתם בישול האמור בתורה הוא באור.

מיהו בשם ריב"א כ' שהוא דין מיוחד בשבת, ושבאמת ריב"א נתקשה בטעם של פסח והעלה בגמגום ולא ביאר מהו הגמגום שהעלה, אבל מ"מ מבואר בדבריו שהוא דין מיוחד בשבת ובקרבן פסח.

**ב.** בדין בשר בחלב, מצינו להרמב"ם שכתב "המעושן והמבושל בחמי טבריא וכיוצא בהן אין לוקין עליו" וביאר המ"מ מקורו דמעושן הוא ספק בירושלמי והוסיף "והמבושל בחמי טבריא וכו' ג"כ נראה שם שהוא שוה למעושן ולגבי שבת קימא לן שהמבשל בחמי טבריא פטור כנזכר בהל' שבת" ומבואר בדבריו שדעת הירושלמי שהמבושל בחמי טבריא ומעושן דינם שווה, וכמו שבמעושן הוא ספק כמו כן בחמי טבריא הוא ספק, וכך באמת ריהטת הרמב"ם שכללם.

ומדבריו אלו יש ללמוד שמה שפטרו בשבת בתורת וודאי היא הלכה מיוחדת בשבת משום דילפינן ממשכן וכמש"כ ריב"א, וכך הוכיחו מדבריו הקרית ספר (פ"ט משבת) והצל"ח (פסחים עד.), מיהו מ"מ למדנו מדבריו שיש צד שהוא פטור בכל התורה, והוא הספק בירושלמי.

[ובאמת שבעיקר דבריו יל"ע בזה טובא דהרי בכלל ספק הירושלמי שם הוא ג"כ מעושן לענין בישול בשבת, ואם נדמה חמי טבריא למעושן א"כ יצא שגם לענין שבת נסתפק הירושלמי וזה קצת תימה, וצ"ע, ועוד שהרי אם מה שנראה בירושלמי שהם שוים הוא מכח שנסתפק בשניהם בדין הנודר, א"כ לענין טיגון ג"כ נדמה אותם וזה וודאי אינו, וצ"ע]

ומאידך גיסא דעת הגר"א בביאורו לשו"ע [יור"ד פז] דדין חמי טבריא בבשר וחלב כדינם לענין שבת וקרבן פסח, ולמדנו שסובר שהוא דין כללי בכל התורה, וכדברי ר' יהודה בר קלונימוס.

[ובאמת שגם המ"מ סיים שלגבי שבת קי"ל שפטור וקצת נראה שרוצה ללמוד בשר בחלב משבת, וצ"ע].

**ג.** לענין נדרים, מבואר בירושלמי שהנודר מן המבושל יש להסתפק אם נאסר במבושל בחמי טבריא, והביאו ירושלמי זה הרמב"ן בהלכותיו והרשב"א והריטב"א והרא"ש והטור ורי"ו, ולמדנו שמבושל בחמי טבריא יתכן שאפילו אינו בכלל הלשון מבושל.

**ד.** לענין בישולי עכו"ם, ברמב"ן וברשב"א כתוב שלא גזרו חכמים אלא בתולדות האור, ומשמע שחמה אינה בכלל.

וכך יש ללמוד קצת מהירושלמי שנקט דמעושן אין בו בישולי נכרים, וכפי שדימה המ"מ שחמי טבריא דינו כמעושן [אלא שלענין שבת וודאי אינו כן, וצ"ע].

**ג']** שורש הפטור בחמה ותולדותיה

ובעיקר גדר החסרון של בישול בחמה תחילה יש להעמיד שאמנם רש"י פי' דטעם החסרון מכיון שאין דרך לבשל בחמה, מ"מ הדברים צריכים תלמוד שיש הרבה ראיות שבבישול בחמה חסר בכח הבישול ואינו מגיע לבישול גמור, וכדלהלן.

**א.** בירושלמי מבואר דטעמא דר' יוסי שמתיר בישול בתולדות חמה משום דאינו בישול ברור.

**ב.** בירושלמי מסתפק בנודר מן המבושל אם נאסר בתבשיל שנתבשל בחמי טבריא.

**ג.** בדין דם שבישלו שפסול לגבי מזבח, מצינו במנחות כא. שהגמ' חילקה דאם בישלו בחמה אינו נפסל, ושם בפשטות הגמ' נראה שהוא ענין מציאותי בתוצאה של הבישול, וכך הוא באמת לפי חלק מהראשונים.

**ד.** בתוס' בפסחים כד: ד"ה 'פרט' נקטו בפשיטות שחלב שהוקפה בחמה חשוב חי והאוכלו פטור שנהנה שלא כדרך הנאתו, וזה וודאי מבחינת הדבר שאינו מבושל.

ובאמת הר"ן שם נחלק דכבר יצא מכלל חי אבל משמע להדיא מדבריו דמ"מ אינו מבושל.

**ה.** במהר"ם חלאווה בפסחים מא. שאין בישול גמור בחמי טבריא ועוד כתב שבחמי טבריא "נפק ליה מתורת חי ולכלל מבושל לא בא" ולכן לוקה אע"פ שעל חי אינו לוקה.

**ו.** בדין ליבון כ' המג"א [] שבמקום שאין בישול אין ליבון והוכיח כן מדמותר לייבש בגד בחמה אע"פ שיתכן שמגיע ליד סולדת, וקצת רחוק לומר שהוא מטעם שאין דרך ליבון בכך.

**ז.** בדין הגעלה מבואר בראשונים שכבולעו כך פולטו ואם בלע בתולדות אור צריך הגעלה דווקא בתולדות האור, אבל להיפך מותר, ולמדנו שחלוקים בכח הבישול שלהם.

**ח.** עוד מצינו חילוק בין חמה לאור בחולין ח. שאור נדון כמכווה וחמה נדונת כשחין, והיינו לכאורה כי אש שורפת וחמה רק גורמת לדבר להיות שחין אבל אין לה כח 'לעשות' כוויה ודו"ק.

**ד']** ויסוד הדברים מתברר מדברי הירושלמי בדין תולדות האור שלפי מה שפי' הרמב"ן בדבריו דעת הירושלמי שכל כלי שהעבירו מעל האש אינו בישול, והטעם מבואר בירושלמי איזהו בישול ברור כל שהאור מהלך תחתיו, והנה הדבר פשוט שכשהירושלמי פטר הוא פטר בדברים שמתבשלים בכלי ראשון דאם לא כן מאי למימרא, אלא למדנו שכל שאינו מבשל כל דבר אין בישולו בישול ברור ואין חייבים על בישולו גם בדברים שיש לו כח לבשל.

וממילא נראה דכך דעת הבבלי גם בדין חמה ותולדותיה שאין בישולם בישול ברור שזה דבר פשוט, וכמו שמצינו בדין חלב ודם.

ואמנם דעת הבבלי שמתחייבים על תולדות האור היינו כמו שמבואר ברמב"ם ובמאירי ובריטב"א שהמבשל בתולדות האור חשוב כמבשל באור עצמו.

ובאמת שמ"מ הדברים צ"ב דהא תינח בדברים שבאמת אין בכח החמה או הכלי ראשון לבשלם דהדבר פשוט שאין כאן כלום, מיהו הרי עיקר הסוגיא בדברים שיש בכח החמה או בכח הכלי ראשון לבשלם, ומאיזה טעם אינו מתחייב, ובעזהי"ת יתבאר בסמוך.

**ה']** החסרון בחמה בדבר המתבשל או בדבר המבשל.

נתבאר ששורש החסרון בחמה ותולדותיה הוא מחמת שאין להם כח לבשל בישול גמור ולכן פטורים גם בדברים המתבשלים בהם, ובהקדם לביאור העניין נראה דיש לדקדק בגדר החסרון, אם הוא מחמת שבאמת גם בדברים שמועיל להם אינו מועיל להם בגדר בישול גמור, או שהוא מחמת שחסר בדבר המבשל.

מצד אחד יש ראיות שהחסרון הוא בדבר המתבשל וזה מתברר בפרט בירושלמי שדן שהנודר מן המבושל יהיה מותר בתבשיל שנתבשל בחמי טבריא, ועוד משמע כן מהראיה הא' והה' שהבאתי לעיל, ואף מהשביעי לכאורה מוכח כן לפי הראשונים דאפילו בכלי שני יש חילוק בין אור לחמה. וכך נראה ברמב"ן בע"ז שפירש שטענת הירושלמי שאפילו הדברים שמתבשלים אינם בישול ברור.

וביאור העניין נראה שכיון שמתבשלים בחום שאינו יכול לבשל כל דבר נמצא שעיקר מה שנשתנה בהם אינו שינוי גמור ודבר זה משתנה בחום בעלמא.

אלא שעדיין צ"ת שהרי משמע שאם יעשה שיעור זה ע"י אור יחשב למבושל, וכל החסרון כשנעשה ע"י חמה.

מיהו מאידך גיסא יש ראיות שגדר הפטור הוא מחמת שאין כאן מעשה בישול

**א.** ברש"י פי' דהטעם שבחמה מותר משום שאינו דרך בישול, וכ"כ ר' יהונתן והר"ן על הרי"ף

**ב.** בתשובת רשב"ם לראב"ן כ' מפורש "דודאי מבשל אבל לא חשיב בישול להתחייב עליו [אלא] ע"י האור או ע"י תולדות האור".

**ג.** שיטת ריב"א דילפינן ממשכן משמע שהוא חסרון במלאכה ולא בתוצאה.

**ד.** לכאורה מוכרח כן מעצם הנדון בחמי טבריא אם הם תולדות חמה או תולדות האור, דמשמע שהבישול הוא אותו בישול וכל הנדון ע"י מה נעשה.

**ה.** הפרמ"ג נקט שאם יבשל אח"כ באש ג"כ יהיה פטור כיון שכבר נתפעל, ולמדנו שדעתו שכל הפטור הוא מחמת מעשה הבישול ולא בתוצאה.

**ו']** באור יסוד הדברים.

והנראה בעזהי"ת בביאור כל זה, דיסוד הכל תלוי בהקדמה אחת שאין הבישול נגמר בעצם התוצאה של הדבר אם הוא מבושל, אלא מעשה הבישול הוא מעשה בפנ"ע, וכל שיהיה בו את התיקון של הבישול מתחילת ברייתו פשוט שאינו חשוב למבושל, וטעם הדבר נראה כיון שכח הבישול אינו פעולה טכנית בדבר המתבשל כחיתוך וברירה ולישה וכיוצ"ב שבהם הכל נגמר בעצם התוצאה, אלא כח הבישול הוא כח הנמצא בדבר המבשל.

ויסוד זה הוא הגורם לכך שמצינו במלאכת בישול שמעשה הבישול הוא מעיקר המלאכה, ואבוהון דכולהו הרמב"ם שמביא את האור נדון למבשל.

ועוד שמצינו בר"ת בסה"י שחיוב הבישול הוא על ההנחה בתנור ורק בעינן שתיאפה מדין ברירה.

**ז']** ברור השיטות הנ"ל

ובדברים אלו יתבארו שני השיטות שהעמדנו.

הדרך הראשונה שחסר בדבר המבושל, נראה דיסוד הפטור משום שאינו בישול ברור והיינו שעצם הדבר שנתקן בחום מועט הוא מחמת שאינו צריך בישול ואינו משום דמתבשל בחום מועט, דזה פשוט שקולייס האיספנין שסגי ליה בהדחה אינו משום דמתבשל בעצמותו ע"י הדחה זו אלא עיקר הכוונה שאינו מחוסר אלא תיקון מועט, ותיקון מועט זה ישנו גם בכח הדחה בעלמא, מיהו כל זה כשהבישול נעשה בדבר שאין לו כח לבשל בישול גמור וממילא לא נעשה כאן מעשה בישול כלל, אבל בדבר כשמבשל כיוצ"ב ע"י אש שיש לו כח בישול א"כ כל פעולתו מוגדרת כבישול אפילו שהבישול עכשיו לא נגמר.

והדרך השניה שלא חסר בדבר המבושל, אבל חסר בדבר המבשל להיחשב להיות דבר המבשל, ונמצא שחסר במעשה הבישול דאינו דבר שבמהותו מבשל.

ובאמת שהדרך השניה שייכת יותר לענין שבת דשם בעינן שיעשה מלאכת בישול, וכך פשטות השיטות שאמרו שילפינן ממלאכת המשכן.

**ח']** ביאור דברי רש"י.

ועכשיו יש לנו לבאר דברי רש"י שאמר שאין דרך בישולו בחמה, ונראה שס"ל דלענין שבת אילו היה דרך בישול בחמה היה מתחייב ע"ז, והיינו משום דס"ל דבעצם שייך בזה בישול אלא שפטור כיון שאינו מעשה בישול, וממילא כל שדרך לבשל בכך חייב.

**ט']** ביאור דברי המ"מ.

ונראה דבדברים אלו יתיישבו דברי המ"מ, דהנה המ"מ פי' בירושלמי שנסתפק במעושן בבישול בשר וחלב, דכמו"כ יסתפק בחמי טבריא דשניהם ענין אחד, ודבריו לפו"ר תמוהים שהרי הירושלמי נסתפק גם במעושן וא"כ גם לגבי שבת נדון את חמי טבריא לספק, ובפרט לפי המבואר בירושלמי בשבת שחייבים על מעושן יהיו חייבים על חמי טבריא.

והנראה בעזהי"ת דבבשר בחלב שורש הנדון היה בבישול שאינו ברור שנעשה שלא ע"י האור אם חשוב לבישול או שלא חייבה התורה אלא על בישול ברור באש, ולכן מעושן וחמי טבריא שוים.

אבל לענין שבת חמי טבריא וודאי פטורים כיון שאין בהם עיקר בישול ואין בהם דרך בישול, ומאידך גיסא על מעושן יתכן שחייבים כיון שהדרך לבשל בדרך זו.

### מראי מקומות - גזירת תולדות חמה

**לא יפקיענה בסודרין** רש"י פי' לא ישברנה [מלשון 'יבקענה'. ריטב"א], וכ"פ הרמב"ם בפיהמ"ש. ומאידך ר' יהונתן פי' דהיינו שלא יכסנה

ומאידך בערוך [פקע, הועתק בסוף המ"מ] פי' דהיינוש לא יכרוך את הביצה בסודרין חמים, וכך דקדק הגרעק"א מדברי הרמב"ם ב'יד' וכך פי' בדבריו הפירוש קדמון, וכ"פ ר' יהונתן.

ועי' בריטב"א וב'שיטה לר"ן' שהביאו שני הפירושים.

**תולדות חמה אטו תולדות האור** עי' רש"י שפירש שהגזירה היא שהרואה חושב שהסודרין הוחמו באור, וכ"פ ר' יהונתן, והריטב"א.

ועי' מהרש"ל בתשובה [סא, הועתק בסוף המ"מ] שהבין שהאוסרים לגלגל ביצה בגג רותח צריכים לסבור שהחשש שאם יתירו חמה יתירו גם אור.

**ומר סבר לא גזרינן** עי' בתוס' שפי' משום דאין דרך לחמם סודרין באור [והיינו שניכר שהוא תולדות חמה ולא של האור, ולפי"ז לכאורה בדברים שדרך לחמם באור אסור לכו"ע], והריטב"א כ' דשפיר מינכרא מילתא וצ"ב ושמא כוונתו לתוס' וצ"ע.

**לענין הלכה** הרי"ף והרמב"ם והיראים [רעד] והראבי"ה [קצז] ואו"ז [סב] והרי"ד והרא"ש פסקו כת"ק.

**שמא יטמין ברמץ** וכאן גזרו אור אטו חמה [ובתולדות חמה לא גזרו בזה כלל לכו"ע]

**רשב"ג אומר מגלגלין ביצה על גבי גג רותח** כ' הרמב"ן והרשב"א והריטב"א וה''שיטה לר"ן' שסובר כר' יוסי, והרשב"א הביא שכן מפורש בירושלמי.

מיהו המהרש"ל בתשובה האריך מאוד להתיר והוכיח כן מדברי הרא"ש עי"ש ואף את הירושלמי פי' להיפך דאדרבה שם מבואר להיתר עי"ש.

**לשונות הקדמונים**

**ערוך [פקע ה]**

"**לא יפקיענה בסודרין** פי' מביאין סודר או מטלית ומניחין אותן בשמש עד שמתחממות יפה וכורכין הביצה בהן ושונין ומשלשין עד שתתגלגל"

**רבינו ירוחם תולדות אדם וחוה ני"ב ח"ג דף סט ע"ג**

"אין נותנים ביצה לצד מיחם כדי שתצלה קצת הביצה עד שתגלגל כלומר שתהיה הביצה מגולגלת ומיחם פירוש כלי חם שפנהו מעל האור ולא ישב' הביצ' ויתננה בסודר שהוא חם כדי שתצלה קצת הביצה ואפי' שהסודר נתחמם בחמה כי תולדות חמה אסורין גזירה משום תולדו' האור אבל לחמם כל דבר צונן בחמה מותר ולא יטמין ביצ' בחול ובאבק דרכים שהם חמין מן החמה גזירה שמא יטמין ברמץ פירוש בין להטמינה בחול בין לשים אותה על גבי החול כדי שתצלה הכל אסור כך פשוט בשבת"

**שו"ת מהרש"ל סא**

שאלה בארצות החום אי שרי לגלגל ביצה על גג רותח כדי שתצלה ונאמר מאחר שהוא תולדות חמה שרי למיעבד כך בשבת או לא וכן אי אסור להטמינה בחול ובאבק דרכים מבעוד יום או אסור בשבת אפי' לגלגל.

תשובה יראה דהאיך קדמיית' שרי והנך תרי אחריני אסור וצריכין אנו לדקדק היטב בשמעתא דכירה דתניא בברייתא דפ' כירה רשב"ג אומר מגלגלין ביצה על גבי גג רותח ואין מגלגלין ביצה על גבי סיד רותח ואף דאיכא לאדחוי ולומר דרשב"ג סבר כר' יוסי דס"ל תולדות חמה שרי ופליג את"ק דאסור להפקיע ביצה בסודרין שהוחמו בחמה והלכה כת"ק וא"כ ממילא הכל אסור וכן משמע מלשון הרמב"ם להדיא שכתב (פ"ט מהל' שבת ה"ג) וז"ל המפקיע את הביצה בבגד חם או בחול ובאבק דרכים שהן חמים מפני השמש אעפ"י שנצלו פטור שתולדות חמה אינה כתולדת האש אבל גזרו עליהם מפני תולדות האור ע"כ. אלמא דס"ל דלא צריכה תו להני טעמי דשמא יטמין או שמזיז עפר אליבא דהלכתא אלא הלכה כת"ק שהכל אסור משום תולדות חמה דגזרינן אטו תולדות האור וא"כ ה"ה גג רותח נמי אסור.

אכן כי דייקת שפיר בסוגיא תמצא דרשב"ג אליבא דהילכתא הוא דמסקינן אמתניתין דהתם ולא יטמננה בחול מ"ש רישא גבי הפקעות סודרין דפליג ר' יוסי ומ"ש הכא בסיפא דלא פליג רבה אמר גזירה שמא יטמין ברמץ רב יוסף אמר מפני שמזיז עפר ממקומו מאי בינייהו עפר תיחוח דשמא יטמין איכא ומזיז עפר ליכא מתיבי רשב"ג אומר מגלגלין ביצה על גבי גג רותח כו' בשלמא למ"ד שמא יטמין הכא ליכא למיגזר אבל למ"ד מפני שמזיז ליגזור נמי בהא ומשני סתם גג לית ביה עפר וא"כ שמעינן דסוגיא דשמעתא אליבא דהלכתא קאי דאל"כ כל הני שקילותא וטירותא למה לי מאחר שאינה אליבא דהילכתא ולדעת הת"ק בכל עניין אסור וכ"ש שקשה על הרי"ף למה הביא האי [[28]](#footnote-29)מאי בינייהו מאחר שאינה לפי הלכתא ודוחק לומר דאשמועינן התלמוד בהאי שקילותא דבעפר תיחוח לא שייך לומר מזיז עפר וחופר גומא וחידוש הוא בדין דבביצה פ"ק (ח) משמע דבעפר תיחוח נמי שייך עשיית גומא וצריכין לחלק ביניהן כמו שחלקו התו' כו' דס"ס קשה למאי איצטריך [[29]](#footnote-30)למיכתבה הך איתיבי כו' מאחר דליכא ביה נ"מ בין אם יעלה בתיובתא או לא ועוד מאחר דתלמודא בא להשמיע לנו דבעפר תיחוח לפעמים לא שייך ביה עשיית גומא וכמו שחילקו התו' א"כ הוה ליה לתלמודא לפרש אלא בע"כ צריכא למימר דפשיטא ליה לתלמודא לחלק בהכי א"כ מאי חידוש אשמועינן בהך שקילותא וכ"ש שהוא דוחק על הרי"ף שהיה לו לפרש ולומר שמעינן מהכא דבעפר תיחוח לא שייך עשיית גומא כו' שכך דרכו של הרי"ף בהלכתיו אלא בודאי האי מאי בינייהו כו' אליבא דהלכתא הוא וכמו שאפרש.

ועוד קשה לרבה ולרב יוסף גופא דפליגי בהני תרי מאי בינייהו כי דוחק לומר דאיכא בינייהו אליבא דר' יוסי מאחר דאין הלכה כמותו הדרן קושיא לדוכתא ס"ס מאי בינייהו בפלוגתא בשינוי טעמים הלא בין למר ובין למר הכל אסור משום תולדות חמה.

אלא בודאי כולהו אליבא דהילכתא קיימי דאף הת"ק ס"ל דכה"ג תולדות חמה שרי דהא לא אסר הת"ק תולדות חמה אלא משום גזירה אטו תולדות האור דהיינו סודרים וכדפי' רש"י מאן דחזי סבר תולדות אור הוא והוחם סודר זו אצל האש ור' יוסי פליג ואמר שאין לחוש לזה כי אין דרך להחם הסודר כ"כ אצל האש דמתיירא שמא ישרף וכמו שפירשו התו' והר"ן אבל חול ואבק דרכים דליכא למיחש להני אפילו לת"ק שרי וכ"ש גג שרותח דשרי וא"כ צריכין לומר הא דכתב הרמב"ם לעיל אבל גזרו עליה מפני תולדות האור לאו דווקא אחול ואבק דרכים קאי אלא אסודר והדומה לו וכיילינהו בחד שיטה משום תחילת דבריו שכולהו פטורים מפני שתולדות חמה נינהו אבל לעניין איסור יש להם טעם בפני עצמן אף שדוחק הוא קצת מכל מקום עדיפא לי לפרש כך מלומר שלא דקדק בסוגיא כמו שדקדקנו.

ואף אם תאמר דהרמב"ם לא ס"ל כדקדוק שלנו ומפרש גזירה משום תולדות האור דלא כפי' רש"י אלא ר"ל מאן דחזי שמותר תולדות חמה יאמר דתולדת האור נמי שרי דלענין תולדה ס"ל להוראה שאין לחלק ביניהן דסוף סוף שניהן הוחמו על ידי דבר אחר ותולדת בישול הוא אכן הרא"ש בע"כ לא ס"ל הכי שהרי כתב בהאי שמעתתא וז"ל מדפריך מהאי ברייתא דמגלגלין אמתני' דלא יטמנה בחול ובאבק דרכים משמע דאין חילוק בין גלגול על גבי חול ובין הטמנה לתוך החול ואפי' לגלגל על החול בשביל שתצלה בתוכו אסור ואי ס"ל דרבה ורב יוסף אליבא דרבי יוסי קיימי אבל לת"ק דהלכה כוותיה הטעם משום תולדת חמה הוא דאסור א"כ מאי נפקותא בהאי פיסקא פשיטא דהכל אסור לת"ק וא"ל הא דברי הרא"ש בלאו ה"נ אינו מיושב דכל מה שדקדק הוא דוקא לרב יוסף דס"ל משום מזיז ומ"ה אין חילוק דלעולם הוא מזיז אבל לרבה דהלכתא כותיה לגבי דרבי יוסף וס"ל משום יטמין יש חילוק גדול ביניהם והתוספות נמי כתבו להדיא דלרבה דס"ל משום יטמין גלגול על גבי חול שרי נראה בעיני לישבו דס"ל להרא"ש דאף רבה ס"ל הא דרב יוסף משום יזיז אלא שהוא הוסיף בטעמו דשמא יטמין לאסור אף בעפר תיחוח או לאסור אף מבעוד יום אבל לעולם היכא דלא שייך שמא יטמין כגון גג רותח דאית ביה עפר ס"ל נמי דאסור כדברי רב יוסף ואם כן שפיר איכא נפקותא בהאי פיסקא דבכה"ג אפילו לגלגל אסור ומה שנקט הרא"ש בדבריו לגלגל על החול דברי רב יוסף תפס וה"ה לרבה על גג רותח דאית ביה עפר ואף שהתוספות כתבו על הא דמסיק איכא בינייהו עפר דה"ה דהוה מ"ל איכא בינייהו גג רותח דאית ביה עפר וכו' אלמא דס"ל לתו' דרבה לא ס"ל הא דרב יוסף משום מזיז עפר הרא"ש לא ס"ל הכי וסבר דמשום שמזיז עפר לא פליג ולאו משום איסור טלטול מן הצד שהוא דלא כהלכתא אלא משום דמרחיב גומא והוי חופר ואסור לכ"ע וכמו שפי' רבינו תם הטעם בספר הישר ויש לי סעד לדברי הרא"ש דרבה אית ליה נמי הא דר' יוסף דאל"כ אמאי נקט הא דעפר תיחוח לרבה אסור ולרב יוסף שרי אמאי לא נקט נמי הא דגג רותח ואית ביה עפר דלרב יוסף אסור ולרבה שרי ואיכא נמי נפקא מיניה אליבא דהלכתא בשלמא הא דלא נקט איכא בינייהו מבעוד יום דלרבה אסור ולרב יוסף שרי וכן עפר מוכן לאידך פי' דר"ת איכא למימר שפיר חד מינייהו נקט ר"ל דלרבה אסור ולרב יוסף שרי וה"ה כל הני אבל הכא שהוא דבר חילוף דלרבה שרי ולרב יוסף אסור ה"ל למנקט תרווייהו אלא בודאי אף רבה מודה לרב יוסף וא"כ עלו דברי הרא"ש שפיר.

ולעניין הלכה נראה כדברי הרא"ש לא מיבעיא מה שכתבתי להחמיר דהיינו לאסור בגג רותח דאית ביה עפר ואפילו לגלגל ואף שהטור לא הביאה אפשר משום דלא שכיחא אלא אפי' במה שכתבתי להקל דשרי על גג רותח היכא דליכא עליה עפר נראה כדבריו באף את"ל שהרמב"ם חולק וס"ל דלדברי הת"ק אסור מכל מקום דברי הרא"ש עיקר כי הסוגיא אזלא כותיה כדפרי'.

ובעבור שידעתי שהלומדים אשר בזמנינו אין משגיחים בכל אלה ואין נותנין לב להודות ואין חילוק ביניהן בין הוא דוחק או רפוי, ע"כ אביא ראייות גדולות ועצומות דהכי הלכתא חדא מדפריך תלמודא מאי בינייהו ומשני עפר תיחוח איכא בינייהו דלרבה אסור ולרב יוסף שרי ואם (כן) נפרש שכל זו אליבא דרבי יוסי קיימא אבל לת"ק דהלכתא כותיה ליכא בינייהו מידי א"כ ה"ל לשנויי דאיכא בינייהו מבעוד יום דלרבה דאמר משום יטמין אסור אפילו מבעוד יום דומיא דהטמנה וכמעשה דאנשי טבריא דעליה קאי ולדברי רב יוסף דאמר משום מזיז אם כן דווקא בשבת אסור אבל מבעוד יום שרי ומעשה דאנשי טבריא בע"כ ארישא קאי כדאיתא בסוגיא כו' וכמו שכתב הרא"ש להדיא וכן יראה מדברי התוספות (שם ד"ה מפני) כמו שכתבו דאיכא בינייהו טובא כגון גג דאית ביה עפר כו' וכגון מעשה דאנשי טבריא דשייך יטמין ולא שייך יזיז ר"ל נמי האי איכא בינייהו שפיר' דאל"כ לא אשכחת במעשה דאנשי טבריא איכא בינייהו דכ"ע מודים ביה דאסור ובלי שום ראייה מדברי פוסקים בע"כ איכא בינייהו מבעוד יום מאחר דאסור משום שמא יטמין ברמץ א"כ מבעוד יום נמי אסור דומיא דהתם אלא בודאי ס"ל לתלמודא דהאי עפר תיחוח נמי אליבא דהילכתא וחד מינייהו נקט וגם רבותא קמ"ל דאפילו בשבת גופא אשכחת מידי דאית בינייהו.

ועוד תדע דהכי הילכתא דאל"כ אלא הני טעמא אליבא דר' יוסי קיימי וא"כ מה שנ' במשנה לא יטמינה בחול ובאבק דרכים היה כדברי הכל ומחולק בטעמים דלת"ק אסור משום תולדות חמה ולר' יוסי משום שמא יטמין או יזיז וזהו דוחק. ועוד לא ה"ל למיתני כדי שתצלה ומשום תולדות חמה אלא אפילו ביצה צלויה כבר לאשמועינן שאסור להטמין בחול ובאבק דרכים כדי לשמור חומה משום שמא יטמין או מזיז דדוחק לומר שת"ק לית ליה הני טעמים דר' יוסי אלא משום תולדות חמה לחוד ועוד מאי פריך בסוגיא מדברי רשב"ג ארב יוסף דאמר מפני שמזיז כו' דילמא ס"ל לרשב"ג כת"ק אלא בודאי בין לר' יוסי בין לת"ק אינו אסור אלא משום שמא יטמין או מזיז ולא משום תולדות חמה כדפרי' דלא שייך ביה גזירה דתולדת האור ומ"ה אין חילוק בין צלויה כבר או כדי שתצלה ונקט התנא דבר המצוי דהיינו כדי שתצלה ועוד שאם אתה אומר דאסור לת"ק משום תולדות חמה א"כ אין חידוש בזה דהא כבר אשמועינן ת"ק ברישא שתולדות חמה אסור אלא דווקא לר' יוסי וא"כ היה לו לשנות כלשון ר' יוסי ומודה ר' יוסי שלא יטמינה בחול כו' או בלשון ושוין כו' אבל מאחר דכתב בלשון סתמא משמע להדיא שהוא דברי ת"ק אלא שר' יוסי אינו חולק עליו כדמסיק תלמודא לעיל מ"ש סיפא דלא פליג ר' יוסי וא"כ מאי קמ"ל ת"ק בזה שהוא אסור א"ל כדפרי' דלא שייך ביה איסור תולדות חמה.

ועוד יש לי ראייה מן הירושלמי דפ' כירה דמסקינן התם תמן אמרינן חמה מותרת ותולדות חמה אסורה ורבנן דהכא אמרי בין חמה בין תולדות חמה מותרת ואח"כ אומר מתניתא פליגא על רבנן דהכא דתנן לא יטמינה בחול ובאבק דרכים ומשני שני' הוא שעושה חריץ פי' ומשום חופר גומא ותימא מאי קמשני הא ת"ק לקמן דלא ס"ל האי שינוייא דהא אוסר הפקעת סודרין ברישא משום תולדות חמה והלכה כת"ק דהוא סתמא והלכתא כוותיה וגם על המקשה קשה אמאי קפריך מסיפא ולא פריך מרישא דאוסר הת"ק ואם נאמר דלא חש תלמוד דירושלמי במה שחולק הת"ק על רבנן דהכא דנוכל לומר אינהו סברי כר' יוסי דמתיר אלא מסיפא פריך שהוא דברי הכל ומ"ה הוצרך לומר שני' כו' זה אינו דא"כ מאן דקארי ממתניתין ולא ידע האי שנויא אמאי לא קארי מרישא לסיפא דברישא פליג ובסיפא לא פליג והוא דברי הכל אלא בודאי רבנן דהתם ורבנן דהכא לא פליגי אלא בתולדות חמה כגון גג רותח והדומה לו דלא שייך למימר גבייהו מאן דחזי סבר שהוחמו באור דרבנן דהתם סברי אפ"ה אסור משום דגזרינן אטו תולדות האור ר"ל שיבא להתיר אף תולדות האור ורבנן דהכא לא ס"ל האי סברא וקשרו כל תולדות חמה כה"ג ולא אסרי אלא הפקעת סודרין וכדפרישית ופריך מסיפא דאפילו תולדות חמה כה"ג אסרו רבנן ולא ידע דרבי יוסי מודה בסיפא וסבר דכולא דברי ת"ק וקמ"ל בסיפא דאפילו תולדות חמה כה"ג אסור והילכתא כת"ק שהוא סתמא ומשני שניא משום דעושה חריץ אבל תולדות חמה כה"ג שרי וכן הלכה.

מסקנה דמילתא לגלגל על גג רותח בלא עפר שרי ואם יש עליה עפר אסור ולהטמינה בחול ובאבק דרכים אפי' מבעוד יום אסור ואף אם היא צלוייה כבר אלא כדי לשמור את חומה אסור.

## בישול אחר בישול

### חלק א'- עיקר הדין.

#### מראי מקומות

**מתני': כל שבא בחמין מערב שבת שורין אותו בחמין בשבת** איתא בגמ' **כגון מאי אמר רב ספרא כגון תרנגולתא דרבי אבא** בביאור המציאות של תרנגולת זו נאמרו ג' פירושים, הא' רש"י. הב' ר"ח ורי"ף. הג' רבינו האי גאון שהובא בפי' רב ניסים גאון, וכך נראה מדברי הרמב"ם בפיהמ"ש וב'יד' פכ"ב ה"ח. ויש לדקדק היטב לפי כל פירוש מה באו לפרש, ונבאר כל פי' בעזהי"ת.

**הא'** רש"י, פירש דהיינו תרנגולת שכבר מבושלת כל צרכה ושורין אותה לרככה ביותר לצורך חולים.

ובכוונת הגמ' מצינו כמה דרכים:

א. בתורא"ש ביאר דשאלת הגמ' כגון מאי איזה תיקון יש בשריית דבר מבושל שהוצרכו לחדש שמותר, ועז"א תרנגולת דר' אבא שיש כאן גמר מלאכה, ונראה שכפירוש זה מדוקדק לשון רש"י.

ב. בחי' הר"ן לט. נראה שפירש דהגמ' באה להעמיד שרק תיקון כזה נתחדש ולאפוקי דבר שלא מבושל כל צרכו.

**הב'** ר"ח הרי"ף, פירשו שהיא תרנגולת "שהיתה מלוחה ביותר וכשמבקשין לאוכלה שורין אותה במים חמין".

וביאור דבריהם מתבאר במ"מ [פ"ט ה"ג] דמכיון שמיירי במשנה בדבר שרק 'בא בחמין' דהיינו שנשרה בחמין, לזה שאלה הגמ' איזה דבר מתבשל כל צרכו בשריה שע"י שרייתו לחוד כבר יותר לשרותו בשבת, והיינו משום דבדבר שלא נתבשל כל צרכו אין היתר לשרותו בחמין, וכך מבואר ברמ"ך [בכס"מ שם] שלפי' הרי"ף יש בישול כל שלא נתבשל כל צרכו אע"פ שנתבשל כמאב"ד.

**הג'** רה"ג והרמב"ם, פירשו דהיינו תרנגולת שבישלוה ושורין אותה בשבת בכדי לאוכלה חמה, עי"ש.

ולדבריהם צריך תלמוד מה באו לחדש, ויתכן שבאו לומר שמיירי דוווקא באופן שאין לו שום תיקון בדבר אלא רק חמימותו.

**ודע** שבעיקר הפשט במשנה מצינו ביאור נוסף, והוא דקדוק הב"י ברמב"ם שדבר שרק נשרה בער"ש אע"פ שלא התבשל אפילו כמאב"ד, מ"מ מותר לשרותו בשבת שוב.

- ונראה דכוונתו בדבר שראוי לאוכלו חי, או שהוא צריך בישול מעט כעין קולייס האיספנין, דהוא נשאר חי גם אחרי שכבר נתקן לאכילה.

**ודע עוד** שבעיקר הפשט במשנה רש"י בדף לט. פי' כעין פי' ר"ח והרי"ף בתרנגולת דר"א, וכדבריו שם פי' הר"ן על הרי"ף ור' יהונתן והרי"ד, ואע"פ שהם בדף קמה: פי' כדברי רש"י בדף קמה:.

**ודע והתבונן** שכללות הפירושים כאן עוסקים בלהעמיד שני פרטים, הא' מהו 'כל שבא בחמין' דהיינו באיזה אופן בא בחמין. והב' לאיזה צורך חוזר ושורה אותו בחמין, דהיינו איזה תיקון עושה בו כעת בשבת, ונעמיד את העולה מכל זה.

**הא'** בביאור מהו 'כל שבא בחמין' מצינו ג' ביאורים.

א. ברש"י קמה: פירש שנתבשל, וכ"פ רה"ג [ברנ"ג עה"ג], וכ"פ התוס' לט. וכ"פ המאירי בדף לט. וקמה: וכ"פ ר' יהונתן וה'שיטה לר"ן' והרי"ד בדף קמה:, ולדבריהם נראה שבישלו אותו בישול גמור על האש.

ב. בר"ח וברי"ף בפירוש תרנגולתא דר' אבא פירשו דהיינו בשר מלוח הרבה שרק שרו אותו בחמין וכ"נ מדברי רש"י ור' יהונתן והרי"ד לט. [מדהוצרכו לפרש במלוח].

ג. מדברי הרמב"ם דקדק הב"י שמיירי בכל דבר שכבר שרו אותו בחמין ואע"פ שלא נתבשל אלא רק פעלו בו פעולת שריה

**הב'** בביאור איזה תיקון נעשה ע"י שחוזר ושורה.

א. ברש"י מבואר שנימוח יותר, וכך מבואר בר' יהונתן והרי"ד קמה:

ב. ברה"ג ורמב"ם מבואר ששורה בכדי לאוכלה חמה, וכ"נ דעת ר"ח והרי"ף.

**נדונים שונים בעיקר דין המשנה:**

**א.** דבר שנשרה בער"ש ולא נתבשל אפילו כמאב"ד אם מותר לשרותו בשבת.

הב"י דקדק ברמב"ם דמותר לשרות דבר שכבר נשרה בער"ש אפילו שלא נתבשל ואפילו שלא כמאב"ד, ומשא"ר שפי' שנתבשל דקדק הב"י שחולקים.

- וכבר כתבתי לעיל שנראה דמיירי באופן שהדבר נתקן כל מה שצריך להיות נתקן ע"י השריה, והיינו או דהוא כבר ראוי לאוכלו חי או שאינו צרך אלא בישול מעט כקולייס האיספנין.

וטעם האוסרים נראה שכיון שלא נתבשל לא חל עליו שם מבושל להתיר את שרייתו השנית, ובלבושי שרד כ' שהוא מטעם שבשריה השניה מוסיף מעט בישול, והעתיקו המשנ"ב, ולדבריו נראה שהמחלוקת היא אם דנים את השריה כ'שם בפנ"ע' וממילא לענין השריה כבר בשל כל צרכו והתוספת נדונת רק כעין מצטמק ויפה לו, או שהשריה היא רק חלק מהבישול הגמור וממילא לא חשיב כמבושל וכל מה שמוסיף היא תוספת בתחילת בישולו, ודו"ק.

**ב.** דבר שנשרה מער"ש ונתבשל כל צרכו אם מותר לבשלו על האש [באופן המותר בתנאי חזרה].

בכמה מקומות בפוסקים מבואר שאסור, דלא התירו אלא לשרותו.

**ג.** דבר שנשרה בחמין מער"ש באופן שנתבשל כל צרכו מחמת מלחו או מחמת שקל להתבשל.

בדברי הב"י מבואר שכה"ג לכו"ע מותר לשרותו, ומקורו מדברי רש"י בדף לט. שהתיר ג"כ כה"ג, ולמד כן מדקדוק לשון המשנה 'כל שבא בחמין' דמשמע בביאה בעלמא דהיינו שריה.

מיהו הפרמ"ג יצא לחדש שהראשונים שאמרו נתבשל חלקו גם בכה"ג עי"ש ודבריו צע"ג, ועי"ש עוד שרצה לפרש כן בדברי המרדכי שנסתפק אם מותר לשרותו בכלי ראשון דספיקו היה בכה"ג, עי"ש.

**ד.** מה שאמרו 'שורין' באיזה כלי התירו לשרותו.

בפשטות המשנה התירה לשרות בכלי ראשון וכך עולה מכל מי שדן במשנה שמדיחין היינו עירוי מכלי ראשון, מיהו לדברי התוס' בתי' הראשון שפי' דאסור להדיח מכלי ראשון והאיסור לשרות בדבר לא מבושל הוא אפילו בכלי שני, ממילא יש לדון ברישא במאי איירי, ועי' באו"ז שפי' דמותר דווקא בכלי שני, וע"ע בהגהות מרדכי שנסתפק בזה.

**עיקר כוונת המשנה:**

בעיקר כוונת המשנה לחדש מצינו בראשונים ד' פירושים.

**הא'** היראים למד מכאן שאין בישול אחר בישול, וכ"כ הרא"ש בפסקים פ"ג סי' י' בתחילת דבריו, וכ"כ הריטב"א לט. וכ"כ רי"ו [ני"ב ח"ג, סט סוע"ב] וכן מצינו בעו"ר.

**הב'** בתורא"ש קמה: כ' בדעת רש"י שזה פשיטא שאין בישול אחר בישול וזה כוונת הגמ' להקשות כגון 'מאי', ותי' הגמ' דקמ"ל דמותר אפילו במקום שיש בו גמר מלאכה עי"ש.

**הג'** במאירי כ' שחידשו שמותר אפילו מדרבנן.

**הד'** באו"ז [סב] כ' שיש בישול אחר בישול והמשנה איירי בכי שני, אלא שמ"מ נשאר בצ"ע לפי"ז מחמת איזה דין אסור להשרות דבר שלא נשרה בער"ש.

וע"ע בדין מאכל בן דרוסאי שיתבאר עוד מזה.

**בעיקר דין אין בישול אחר בישול:**

**א'- עיקר הטעם.**

בעיקר הטעם שאין בישול אחר בישול עי' רש"י לט. ובתורא"ש קמה:, וע"ע בבינת אדם סימן מח [הועתק בסוף המ"מ] שחקר בטעם של אין בישול אחר בישול.

**ב'- והדין בשאר מקומות.**

בדין בישול אחר בישול בבשר וחלב, עי' בר' גרשום חולין קח: שהמבשל בשר בחלב שכבר נתבשלו ביחד אינו לוקה [ולא נתבאר בדבריו שגם בחלב אחר אינו לוקה], וע"ע בספר הבתים [בשר וחלב א', הועתק בסוף המ"מ] שהביא בזה מחלוקת עי"ש היטב בטעמי השיטות [ועי"ש באות ד' שאם בישל תחילה את הבשר בלי חלב ואח"כ בישלו בחלב חייב ומשמע לכו"ע, ומ"מ מדנקט כה"ג משמע שהמחלוקת היא גם בחלב אחר], וע"ע בבינת אדם שם שתלה נדון זה בחקירתו בטעם ההיתר, וכיוצ"ב כ' בפליתי סי' פז ס"ק יג.

**לשונות הראשונים**

**ספר הבתים שערי בשר בחלב שער א'**

"ד) יש מן הגאונים שכתב מי שבשל בשר בפני עצמו בלא חלב ואחר כך צלה אותה חתיכה בחלב חייב משום מבשל.

ה) יש מי שכתב מי שבשל בשר בחלב ובא אחר ובשלו פעם שניה חייב כדרך שאמרו [שבת קי"א ע"א] במחמץ אחר מחמץ ובמסרס אחר מסרס שהוא חייב, ויש מי שאמר שהשני פטור כדרך שאמרו [בכורות ל"ג ע"ב] במטיל מום בבעל מום שפטור, ויראה לי שאין לדמות זה לא למחמץ ולא למטיל מום שהחיוב והפטור שלהם הוכיחו מן הכתוב, אלא למה הדבר דומה למבשל בשבת, מבשל בשר בחלב חייב ומבשל בשבת חייב, כדרך שאמרו במבשל אחר מבשל בשבת שפטור כמו שכתבנו בבית מנוחה, כן הדין בבשול בשר בחלב".

**ריבב"ן שבת קמה:**

**"שורין אותו בחמין**. דאין מלאכה בשרייתה:

**ואם לא [[[30]](#footnote-31)בא] בחמין,** כגון בשר יבש שאוכלין אותו חי על ידי הדחק:

**מדיחין אותה[[31]](#footnote-32) בהן**. שאין מלאכה בהדחה אלא בשרייה מרובה"

**רבינו יהונתן קמה:**

"**כל שבא בחמין מלפני השבת**, כלומר שנתבשל יותר ממאכל בן דרוסאי אם ירצה לשרותו בחמין שהוחמו מלפני השבת כדי שיהיה נמוח יותר מותר.

**וכל שלא בא בחמין**, כגון בשר מלוח ודג יבש שאוכלין אותן על ידי הדחק בלא בישול **מדיחין אותו בחמין** לפי שעה ולא אמרי' הדחה זהו בישולו, אבל לא שורין אותו שעה או חצי שעה, שכיון שהיה מליח קצת (בו) [ע"י] השראה שהיא בכלי ראשון יתבשל קצת כמאכל בן דרוסאי ואם שרה חייב חטאת משום מבשל ואעפ"י שלא נגמרה בישולו.

**חוץ מן המליח הישן**, דג מליח של שנה שעברה והוא נוח להתבשל ממליח של בשר. **וקולייס האספנין**, שם דג שאוכלין אותו על ידי הדחק בחמין מחמת רוב מלחו שנמלחו, והנך אפילו בהדחה לבדה אסור דזהו גמר מלאכתן והוי בישול.

וצריך עיון שהרי גם מצטמק ויפה לו אסור להשהותו על גבי כירה כל שכן לשרותו בחמין, ולכך צריך לפרש האי כל [ש]בא בחמין שהיה מבושל לגמרי היטב היטב (היטב) ושורה אותו בחמין להיות נימוח"

**רבינו יהונתן לט.**

"**כל שבא בחמין** כל בשר מליח שבא בחמין (מרב) [ערב] שבת שורין אותו בחמין בשבת דהא כבר נתבשל מתחילה. אבל אם לא בא בחמין כלל מדיחין אותו בחמין בשבת לפי שעה אבל לא שורין שעה מרובה לפי שמתבשל בהם קצת כיון שהוא מלוח מתחלה, ואפילו [[32]](#footnote-33)בכלי שני אסור [גליון: כ"ש בכלי ראשון].

**חוץ מן המליח הישן**, שאינו בשר אלא דג מלוח ישן. **וקולייס האספנין**, דג שקורין טונינא בלעז.

**שהדחתן זו היא גמר מלאכתן**, דבמעט חמין שהאדם משליך עליו מתבשלין קצת בענין שאדם יכול לאכלן אף על פי שאינן מבושלין כל צרכן"

**מאירי שבת קמה:**

"אמר המאירי המשנה השלישית והכונה בה ככונת מה שלפניה והוא שאמר כל שבא בחמין לפני השבת ר"ל שנתבשל כל צרכו אלא שרוצה עכשו לשרותו כדי לרככו להיותו ראוי לאכילה יפה יפה שורין אותו בשבת בחמין שהוחמו מבערב עד שתתרכך שאין כאן בישול שהרי כבר נתבשל כל צרכו וכל שלא בא בחמין מלפני השבת אלא שאוכלין אותו בשבת על ידי הדחק בלא בישול כגון בשר מליח ביותר מדיחין אותו בחמין בשבת ואין אומרין הדחתו זהו בישולו שאף ההדחה אינה מספקת להאכילו בריוח ושלא ע"י הדחק אבל לא שורין כלומר שעה או חצי שעה שהשראתו הואיל ובכלי ראשון היא מבשלתו קצת חוץ מן המליח הישן ר"ל של שנה שעברה וקולייס האספלנין והוא דג שאוכלי' אותו על ידי הדחתו בחמין שכל אלו אף בהדחה לבדה נאסרו שאף בחול הדחתם זהו גמר בשולם וי"מ כל שבא בחמין שנתבשל כמאכל בן דרוסאי ואין זה נראה שהרי מ"מ מצטמק ויפה לו הוא אלא שנתבשל כל צרכו וכמו שהתבאר ובכל אלו שהזכרנו ששרייתם או הדחתם אסורה אם שרה או הדיח חייב חטאת"

**מאירי שבת לט.**

"המבשל על האור דבר שהיה מבושל כל צורכו או דבר שאין צריך בישול כלל פטור אבל אסור אבל שרייתו במים חמין או בתולדת האור לפי שעה מותר מעתה כל שבא בחמין מערב שבת ר"ל שנתבשל כל צורכו שורין אותו בחמין בשבת וה"ה נתינתו בתולדות האור כגון בין הבגדים החמין שאינם על האור וכל שלא בא בחמין מערב שבת מדיחין אותו במים חמין אבל לא שורין ר"ל לעכבו לשם הואיל וצריך בשול חוץ מדג מליח ישן וקוליס האספלנין והוא דג רך אף במליחה חדשה שזה וכיוצא בו אם לא בא בחמין מאתמול וצריך בישול מעט הדחתו היא גמר בשולו"

**פסקי רי"ד קמה:**

"מתני'. **כל שבא בחמין מלפני השבת שורין אותו בחמין בשבת, וכל שלא בא בחמין מלפני השבת מדיחין אותו [בחמין] בשבת, חוץ מן המליח הישן וקוליס האספנן, שהדחתן היא גמר מלאכתן**. פי' כל דבר שנתבשל כבר מלפני השבת שורין אותו בחמין בשבת כדי שיהא נימוח, ואין שרייתו [[[33]](#footnote-34)ש]נימוח חשובה בישול, שכבר מבושל הוא.

**וכל שלא בא בחמין**, כגון בשר ודגים מלוחין אין שורין אותן, ששרייתן היא גמר בישולן, אלא מותר להדיחם בחמין, שהדחה אינה בישול.

**חוץ מן המליח הישן וקוליס האספנן** היא טונינא בלע', שמחמת מלחן הן מתבשלין בהדחה בלבד. [[34]](#footnote-35)ותבלין שהתרנו ליתן לתוך הקערה, כדתנן בפרק כירה, דתבלין צריכין בישול וכלי ראשון מבשל אבל כלי שיני אינו מבשל, אבל המלוחין בשרייה בלבד הן מתבשלין.

**כל שבא בחמין, כגון מאן, אמ' רב ספרא כגון תרנוגולתיה דר' אבא.** פי' שהיה מבשלה כל צורכה ואחר כן היה שורה אותה בחמין עד שהיתה נימוחה מאיליה, וכזה עושין לחולים"

**פסקי רי"ד לט.**

"**כל שבא בחמין מלפני השבת שורין אותו בחמין בשבת, וכל שלא בא בחמין מלפני השבת מדיחין אותו בחמין בשב' (וכל שלא בא בחמין), חוץ מן המליח הישן וקוליס האספנן, שהדחתן היא גמר מלאכתן.** פי' כל דבר מלוח, או דג או בשר, שכבר השרו אותו בחמי' לפני השבת, ומפני מלחו אינו צריך בישול להרתיחו, אלא בשרייה בלבד הוא נכשר באכילה אם סילקוהו מאותן החמין מותר לשרותו באותן החמין בשבת, שכיון שהשרוהו בחמין מערב שבת נכשר לאכילה. אבל אם לא בא בחמין מלפני השבת אין שורין אותו בחמין בשבת, מפני ששרייתו היא גמר בישולו, והוה ליה מבשל בשבת, אלא מדיחין אותו בחמין בשבת, אם יש לו חמין שהוחמו מבעוד יום או חמין טמונין שהדחה בעלמא לא חשיבא, חוץ מן המליח הישן הרבה או קולייס האיספנן שהדחתן של אילו זו גמר מלאכתן וגמר בישולן וחזו לאכילה בהדחה בלחוד. ואף על גב דהדחת החמין לא חשיבא בישול, בהני דנאכלין בכך חשיבה בישול, והם הכי נמי גילגול הביצה אף על גב דחימום כזה לא חשיב בישול במידי, כיון דלגבי ביצה מהני ואכלי לה בהכי וחשיב בישול וחייב חטאת"

**כלבו לא**

"וכל שבא בחמין מלפני השבת, כלומר, שנתבשל, שורין אותו בחמין בשבת, ואפילו בכלי ראשון, ובלבד שלא יהיה על האש, גזירה שמא יגיס בה ויתחייב משום מבשל, ואפילו לשרות בתוכה הרבה מותר דאין בישול אחר בישול".

**אהל מועד שער השבת דרך ג' נתיב ט'.**

"בשר וכיוצא בו שנתבשל מבערב שוהין בחמין בשבת ואפי' בכלי ראשון אבל לא בכלי שע"ג האור מפני שנראה כמבשל בשר יבש שאוכלין אותו חי ע"י הדחק מדיחין אותו בחמין מכלי שני בשבת אבל לא שורין אפי' בכלי שני כ"כ התוס' וי"א שמדיחין אותו בערוי דכלי ראשון דבשר זה קשה להתבשל אבל אין שורין אותו בכלי ראשון. דגים מלוחים הישנים משום שהדחתן זהו בישולן אסור ג"כ להדיח אותן בשבת"

**בינת אדם סימן מח**

[יש לחקור] "חקירה אם הא דקיימא לן אין בישול אחר בישול לענין שבת אם הכוונה דבדבר מבושל לא שייך כלל בישול ואם כן אין לחלק בין שבת לבשר וחלב כיון דלא שייך בו בישול ואם כן שפיר יש ראיה דכמו דמותר בשבת לחתוך גוש ולא אמרינן דיבשל הבלוע מחמת דוחקא הכי נמי בשר וחלב ואמנם יש לומר דבודאי שייך בישול אחר בישול רק בשבת דבעינן מלאכת מחשבת ואם כן כיון שכבר נתבשל ואם כן אין הבישול השני עושה פעולה מה שאין כן בבשר וחלב יש לומר שפיר דיש בישול אחר בישול (והגאון בעל בית מאיר השיב לי על זה באריכות)"

#### הערות

**א'] כל שבא בחמין מערב שבת שורין אותו בחמין בשבת** כ' המאירי על המשנה קמה: "והכונה בה ככונת מה שלפניה" וצ"ב, ונראה כוונתו שבאה לחדש היתר בדברים שהיה ראוי לאוסרם מדרבנן.

**ב'] כל שבא בחמין מערב שבת שורין אותו בחמין בשבת** יש לדקדק איזה תועלת בא לקבל במה ששורה אותו, דיתכן לפרש דבא להוסיף עוד בישול על הבישול שכבר נתבשל, ויתכן לפרש שלאחר שבא בחמין בער"ש כבר נצטנן ונסתלק ממנו הבישול שכבר נתבשל, ועכשיו בא להחזיר אותו למה שכבר היה בו.

והמדקדק היטב בראשונים ימצא שנחלקו בזה, דבר' יהונתן וב'שיטה לר"ן' מפורש דמיירי להוסיף בבישולו, והיינו תרנגולתא דר' אבא לפרש"י, וכך מתבאר מקושיית הגמ' 'כגון מאי' לפירושו שפירש "כגון מאי, הוי בא בחמין שחוזרין ושורין אותו בחמין" דהיינו לאיזה תועלת יש לשרות אותו בחמין מאחר שכבר נתבשל כל צרכו.

ומאידך לפי' רה"ג ולפר"ח והרי"ף נראה דהיינו להחזיר את מה שנסתלק בצינונו.

**ג'] כל שבא בחמין מערב שבת שורין אותו בחמין בשבת** יש לדקדק אם דין המשנה להתיר שריה דווקא ומשום דכבר נשרה מער"ש או דעיקר הכוונה דמותר לבשלו בשבת אלא שהבישול המותר הוא דווקא דרך שריה דעל האש עצמה אסור מאיסור נתינה בתחילה.

ונראה דלפי' הרמב"ם כפי מה שביאר הב"י באו להתיר את ה'שריה' וכן נראה שעולה מדברי רה"ג ור"ח והרי"ף

ומאידך לפרש"י באו להתיר בישול, וכך מבואר בר' יהונתן וב'שיטה לר"ן'.

### חלק ב'- בישול אחר בישול במאכל בן דרוסאי ובלח ונצטנן.

#### מראי מקומות

בדין בישול במאכל בן דרוסאי ובלח שנצטנן, עי' היטב בדברי הרא"ש בסי' י' ויא', ובביאור דברי הרא"ש עי' בב"י ובדרישה [סק"ד] ובב"ח [אות ב] ובט"ז [סק"ג], ומכל דבריו מבואר ששני הנדונים הם ענין אחד.

ועכשיו נפרש דין כל א' מהם בפנ"ע.

**א'] דין בישול אחר שנתבשל כמאכל בן דרוסאי.**

**עיקר הדין:**

בדין זה מצינו מחלוקת ראשונים, ונראה שהם ג' שיטות.

**א.** מותר, כך מבואר ברשב"א לט. וכ"ד הרמ"ך [בכס"מ פ"ט ה"ג], וכ"כ ה'שיטה לר"ן' מ: [וכ"ד בדף לז: שמותר להחזיר ממאב"ד, וצ"ע מדבריו קמה: עי' בסמוך], וכ"כ האורחות חיים שבת נו [מיהו בכלבו סתם 'נתבשל' וצ"ע].

**ב.** אסור מהתורה, כך מתבאר מהרמב"ם פ"ט ה"ג שכתב דפטור רק במבשל דבר שמבושל כל צרכו, ומשמע דבפחות מזה חייב וכך הוכיחו מדבריו הרמ"ך [בכס"מ] והב"י ועי' היטב במ"מ, וכ"נ ביראים רעד שכתב "כל דבר שנתבשל או נעשה כל צרכו אין בה משום בישול שאין בישול אחר בישול", וכ"כ ריב"א [באו"ז סב בסופו, הועתק בסוף המ"מ].

- דע שהדרישה [סק"ד] דחק ברמב"ם ובמ"מ שאין איסור מהתורה.

**ג.** פטור אבל אסור מאיסור נתינה בתחילה ע"ג כירה, כך מבואר בר' יהונתן וב'שיטה לר"ן' [מיהו סותר לדבריו מ: שהבאתי לעיל, ושמא החמיר בשריה בכ"ר יותר מבכנגד המדורה וצ"ע], וע"ע היטב במאירי קמה: [הועתק בסוף המ"מ] שהדבר ברור שכל דבריו מר' יהונתן ונראה שגם הוא הזקיק כל צרכו מדרבנן, ולהדיא בדבריו יח: שאין בישול במאב"ד, וכן בדף לז: התיר חזרה במאב"ד [מיהו עי"ש היטב בטעם שנתן], וכך ביאר הר"ן בחי' לט. את דברי התוס' לט. [ד"ה 'כל] עי"ש [ובזה מיושבת קושית הביאור הלכה בסימן שיח ס"ד בד"ה 'אפילו' בסתירת דברי התוס'], וכך מוכח ברי"ו שאסר שאינו מבושל כל צרכו, ומאידך בחזרה התיר כשמאב"ד.

- דע שכ"ז נפק"מ מאוד לדעת שא"ר עי' בסמוך.

- דע שאין שיטתם שווה ממש לגמרי דהר"ן בדעת התוס' כ' שהאיסור דווקא בלא בשל כל צרכו, ור' יהונתן ודעימיה אסרו אפילו מצטמק ויפה לו.

- ויתכן ששיטה זו היא מפתח להבנת הראשונים בגזירת הפשר ואכמ"ל.

**ד.** שיטות שמותר מהתורה ולא נתבאר בדבריהם שמותר מדרבנן, כ"מ ברמב"ן [לו: לח:] שנקט דחזרה אסורה בפחות ממאב"ד ובנתבשל כמאב"ד מותרת, וכ"כ הריטב"א [לט.] הר"ן [לח] וכ"כ הרא"ש [פ"ג יא], ורי"ו [ני"ב ח"ג, הו"ד בב"י עמוד תב] בשם ר' יונה.

ודע שמדברי התורא"ש לט. וקמה: נראה שאסור לכה"פ מדרבנן, והנה הב"י [עמוד תא] בכדי ליישב את דברי הרא"ש עם הטור נקט שצריך לומר שהרא"ש סובר שאסור מדרבנן אחרי מאכל בן דרוסאי, וכך באמת הסכימו הדרישה [סק"ד] והט"ז [סק"ג], אבל הב"י עצמו דחה ביאור זה ברא"ש וטור מכח הסברא וכן מכח שאין לזה ראיה, והביאור הלכה שם נמשך אחרי דבריו, אבל לפי מה שכתבתי הרי סברא זו מבוארת בהרבה ראשונים ואף מוכחת בדברי התורא"ש.

**ה.** שיטות שאסור ולא נתבאר בדבריהם אם מהתורה או מדרבנן, בדעת רש"י עי' או"ז [סב, הועתק בסוף המ"מ] שהעמיד בדין זה סתירה ברש"י ומסיק להחמיר מספק [ועי' בביאור הלכה שיח ס"ד 'אפילו' שהוכיח מרש"י שאסור ולא ירדתי לסוף דעתו].

דעת הטור בסימן שיח שאסור לבשל כל שלא נתבשל כל צרכו, ונאמרו בדעתו ג' דרכים, הא' הב"י פי' דאסור מהתורה. הב' הדרישה והט"ז נקטו שאסור מדרבנן. הג' הב"ח נקט שאסור מספק.

בספר התרומה [רלא] נקט שאסור להוסיף כיסוי על הטמנה אם התבשיל מבושל רק כמאכל בן דרוסאי משום בישול, והביאוהו הסמ"ג [לאוין סה] והסמ"ק [רפב] והגה"מ [פ"ג אות ח].

- והביאור הלכה שיח ס"ד 'אפילו' הוכיח שדעתם דאסור מהתורה מכח טענה שאין מקום לאסור מדרבנן, אבל כבר בררנו מכמה ראשונים שיש לזה מקום.

**דין בישול אחר בישול במאב"ד בבישולי עכו"ם:**

בדין ישראל שבישל כמאב"ד מבואר בגמ' שבת כ. וע"ז לח. שאפילו שגוי גמר בישולו מותר, ונחלקו הראשונים בדין גוי שבישל כמאב"ד ובא ישראל וגמר בישולו.

ויסוד מחלוקתם אם הא דישראל שבישל כמאב"ד דמותר הוא משום דמאב"ד חשיב כגמר בישולו או דהוא משום דכל שתחילתו ביד ישראל אפילו שגמרו ביד עכו"ם שרי וכדאיתא בסוגיא דהתם.

ועי"ש ברא"ש וברשב"א בתורת הבית.

וכדי להבין את הדברים כראוי כדאי לראות את הסוגיא בע"ז לח. "אמר רב יהודה אמר שמואל הניח ישראל בשר" עד לח: "ואינו אסור עד שתהא תחלתו וגמרו ביד עובד כוכבים"

**ממתי אין בישול במים:**

ב'שיטה לר"ן' ובמאירי מ: שבישולם הוא ביד סולדת ויל"ד אם דבריהם מכח דחשיב כמאכל בן דרוסאי או משום דחשיב כבישול גמור, ודע שב'שיטה לר"ן' לז: מבואר ששיעור מאב"ד במים לענין שהיה הוא משנעשו חמים [מיהו משמע מדבריו דדווקא לענין שהיה עי"ש].

ב'שיטה לר"ן' לז: מבואר שמשהתחילו להתחסר אין בהם בישול, וצ"ע.

**ב'] דין בישול אחר בישול בלח שנצטנן:**

**עיקר הדין:**

מצינו מחלוקת בראשונים בדין לח ונצטנן אם שייך בו בישול, ומצינו בזה ד' דרגות, וכמו שנבאר בעזהי"ת, ודע שבריטב"א בדף לט. הביא בשם התוס' שבלח יש בישול אחר בישול ולא פירש להדיא דדווקא באופן שנצטנן ושמא הוא דעה חמישית שלעום בלח יש בישול אחר בישול.

**א.** שלעולם יש בישול אפילו בעודו רותח אם פסקה כח רתיחתן מלבשל כגון דהוו כלי שני, כ"ד ר' יונה בב"ב יט. והביאוהו הראשונים בכמה מקומות.

- ודע דתמהו על דבריו מסוגיא מפורשת דנסתפקה הגמ' בפינה ממיחם למיחם מצד איסור חזרה ומשמע דאין חשש בישול אע"פ שנעשה כלי שני.

וכבר הק' כן הפרמ"ג [א"א רנג ס"ק כ, וראש יוסף לח:] ותי' דמיירי שפינהו למיחם רותח.

ויש שתי' דמים מצטמק ורע לו, ויש שתי' דמיירי באין יד סולדת [ולהשיטות שיש בזה איסורי שהיה וחזרה].

- עוד תמה האגלי טל דרי"ו כ' בשם ר' יונה שדווקא במצטמק ויפה לו יש בישול בלח שנצטנן.

ובאמת שאינו קשה דבר' יונה מיירי בשופך לתוך קדירה ושם הוא מצטמק ויפה לו וכמש"כ רי"ו בדינא דר' יונה.

**ב.** שיש בישול כשנצטנן [ולא נתפרש בדבריהם מה חשוב כנצטנן], סמ"ק רפב, וכך כ' הרא"ש בפ"ג סי' יא בדעת רש"י, וכ"פ הטור שיח.

**ג.** שבעודו חם אפילו פחות מיד סולדת אין בו בישול אבל בנצטנן לגמרי יש בישול, כ"כ הרא"ה והביאו ה'שיטה לר"ן' מ: עי"ש לשונו, וכ"כ האורחות חיים [שבת נג, הועתק בסוף המ"מ] בשם הרא"ה [ועי' במאירי מ: מש"כ בשם גדולי הדורות[[35]](#footnote-36)], וכ"ד האו"ז סי' ח' הו"ד בדרכ"מ בסו"ס רנג, ובמג"א שם ס"ק לח, וכך פסק הרמ"א בסי' שיח סט"ו.

- ועי' היטב במג"א בסי' רנג ס"ק יט שהבין שזו דעת רבינו ירוחם עי"ש, מיהו בב"י לא משמע כן.

**ד.** שלעולם אין בישול אפילו בנצטנן לגמרי, עי' בר"ן [על הרי"ף מח] שכ' על דברי ר' יונה "ולא ידעתי מנין לו שהרי כל שבא בחמין מלפני השבת שורין אותו בחמין בשבת אף על פי שהוא צונן גמור ולא ידעתי הפרש בין מים מבושלין למבושל אחר וצריך עיון ובדיקה", ולשונו שהתיר צונן גמור [ושמא דווקא ביבש].

וכך פשטות הרשב"א בדף מ: ואפילו במים ושמן כמבואר בלשונו שם עי"ש, וכך פשטות המ"מ בפכ"ב ה"ד, שמדבריהם דקדק הב"י [עמוד תד] שאין חילוק בין לח ליבש [ועי"ש שדקדק כיוצ"ב מדברי הר"ן, ודו"ק מ"ט לא הביא את דברי הר"ן המפורשים בזה].

**המקור לשיטות שיש בישול:**

בכמה ראשונים למדו כן מהגמ' לד. 'שמא ירתיח' ועי' בזה ברש"י שם וברא"ש סי' י ויא, תורא"ש מ: וריטב"א לט. תו"י לז: סמ"ק רפב.

ועולה מכל זה ג' פירושים בגמ' שם: א' שיש בישול מהתורה. ב' שיש מחזי כמבשל. ג' שמא יחתה.

**נדונים שונים וקושיות בדין בישול אחר בישול בלח:**

**א']** אם איסורו מהתורה או מדרבנן, ברש"י מבואר דאסור מהתורה, מיהו עי' ב"ח שדן לדעת רי"ו שאיסורו מדרבנן, ועי' פרמ"ג משב"ז רנג יג.

**ב']** בעיקר טעם האוסרים יש לחקור אם הוא משום דחשוב בישול ראשון או משום דמחייבים בבישול אחר בישול.

וכמו"כ יש לחקור בטעם המתירים אם משום דסוברים שכל שנתבשל תו אין בו בישול דאין בישול אחר בישול, או משום דסוברים דבאמת אין כאן עוד בישול אלא חימום בעלמא.

ועי' בכ"ז היטב ברא"ש פ"ג סי' י ויא ובדבריו מבואר דהמחייבים חייבו מטעם שיש בישול אחר בישול עי"ש היטב, ודע שנראה דדעת המחייבים רק בנצטנן לגמרי חייבו מטעם שפקע הבישול הראשון לגמרי וחשוב כמבשל מחדש.

ועי' היטב בב"ח שמבואר שאם יש בישול במאכל בן דרוסאי כ"ש שיהיה בישול בלח ונצטנן, וע"ע בט"ז סק"ד שמבואר בדבריו דלהשיטות שמאב"ד הוא דרבנן גם לח שנצטנן הוא דרבנן, ועי' היטב ברא"ש דמשמע שמאב"ד יותר קל מלח שנצטנן, ולפי"ז דברי הב"ח ברורים אבל דברי הט"ז לא מוכרחים, וכבר תמה בזה הפרמ"ג.

**ג']** יש לחקור אם חיוב הבישול השני הוא מכח החימום שמחזירו למה שהיה רותח, או שהוא משום תוספת הבישול שמחדש עכשיו.

ודע שדעת רי"ו שכל מה שיש בישול בלח ונצטנן הוא דווקא במצטמק ויפה לו, ודבריו מבוארים שחיובו על תוספת הבישול, ומ"מ דבריו צריכים תלמוד, והם יסוד גדול להבנת דין זה.

**א.** ויל"ד בדבריו מאי שנא הפעם הראשונה שאסור גם במצטמק ורע לו, ומאי שנא שבבישול השני במצטמק ורע לו מותר.

**ב.** עי' בב"ח [סוף ב] שתמה בסברת החילוק בין מצטמק ויפה לו לרע לו, ומכח זה הכריח שדעת רי"ו שכל האיסור מדרבנן [ונראה דס"ל דמדרבנן כל האיסור כשנראה כאן בישול], ודבריו מחודשים, ומצינו באחרונים ב' ביאורים בדברי רי"ו.

הא' בט"ז סק"ד [וע"ע בדבריו ס"ק ו, וע"ע בפרמ"ג רנג משב"ז יג] שכשמצטמק ורע לו אין דעתו על הצימוק רק על החימום.

הב' עי' היטב בביאור הגר"א ס"ק יא שמבואר בדבריו שלדעת רי"ו גם בהטמנה יהיה מותר, ודבריו צריכים תלמוד, ולכאורה ס"ל דלרי"ו מצטמק ורע לו אינו בישול כלל.

- דו"ק בלשון רי"ו שכתב "כשהחזירו ע"ג כירה ומצטמק הוי מבשל גמור"

**ג.** יש לדקדק היטב בדברי רי"ו אם המצטמק ויפה לו הוא בתבשיל או ברוטב.

**ד']** מהות החילוק בין לח ליבש, עי' פרמ"ג א"א רנד סק"א שרצה לבאר דמיירי בדברים שאין בהם בישול אלא החימום וממילא כשנצטנן בטל הבישול, מיהו הוכיח מסתימת הפוסקים לא כך, עי"ש.

וכן הוכיח החזו"א [לז יג] מדברי רי"ו שחילק בין מצטמק ורע לו ליפה לו.

ועי' בסמוך ב'מהו לח ומהו יבש'.

**ה']** מהו לח ומהו יבש, יש כמה דברים שיש לדון בהם אם דנים אותם כלח או כיבש, וכדלהלן.

**א.** דין רובו יבש ומיעוטו לח, עי' מנחת כהן [משמרת השבת ש"ב פ"ב, הועתק בסוף המ"מ] שנקט דחשיב יבש, ועי"ש היטב שנראה מדבריו דכשמיעוטו רוטב נדון כולו כמאכל יבש, וע"ע בפרמ"ג בסי' רנג משב"ז ס"ק יג, שהסכים לעיקר דינו אבל מטעם שהוא מצטמק ורע לו.

**ב.** דין דבר יבש שכשמתחמם נעשה לח, עי' במג"א בסי' שיח ס"ק מ שדעת הלבוש שאסור ודעת המג"א שמותר.

ובטעם המג"א, עי' בהגהת הגרעק"א בסו"ס רנג שהבין כיון שבשעת הנחת האוכל הוא קרוש.

וע"ע בפרמ"ג שיח אות מא שדקדק מדברי המג"א שברוטב קרוש אין דין זה אלא רק בשומן.

וע"ע בדין מלח שנתבשל, שהמרדכי הביא בשם ר' דן שמותר משום דאין בישול אחר בישול, ומ"מ סיים המרדכי טוב להחמיר, ומשמע באגודה סב דקאי על מלח מבושל עי"ש היטב.

**ו']** מהות החילוק בין חם לנצטנן לגמרי לדעת האוסרים רק בנצטנן לגמרי, עי' בגרעק"א בסו"ס רנג שנראה דהוא משום דבטל הבישול לגמרי [מיהו עי"ש היטב].

וע"ע בפרמ"ג א"א שיח ס"ק לט שפי' דהוא משום שנראה כתיקון קצת

**ט.** השיעור שבו נדון כנצטנן לגמרי,

**י.** בדרישה שיח ד מבואר דבחזרה אין איסור בישול אפילו בנצטנן, ויל"ד בטעם דבריו אבל נראה פשוט שכוונתו דווקא בדין בישול בלח שנצטנן ודו"ק.

**יא.** השו"ע בסי' רנג סעיף ד' פסק את דינו של ר' יונה בב"ב, ולכאורה להכרעת הרמ"א הוא מותר וכ"כ להדיא המג"א וזה כנראה נתכוין הרמ"א שציין לסימן שיח, מיהו צע"ג דהמג"א שם כ' לחוש למחבר וכן הלבוש פסק כהמחבר אע"פ שפסק כהרמ"א, וצ"ע.

**לשונות הראשונים**

**רא"ש ע"ז פ"ב לב**

"ראיתי מי שאסר תבשיל שבשלו עובד כוכבים כמאכל בן דרוסאי וגמרו ישראל. וראייתו מדשרינן היכא שבשלו ישראל כמאכל בן דרוסאי וגמרו עובד כוכבים ואין בו משום בישולי עובד כוכבים. אלמא חשיב כמבושל ואין בישול אחר בישול. ול"נ דלהקל עשאוהו כמבושל ולא להחמיר. כדאמר גבי קרובי בישולא דקרובי בישולא דעובד כוכבים לאו מילתא היא לאסור בהניח ישראל וקרובי בישולא דישראל מהני להתיר בהניח עובד כוכבים. אף על פי שאי לא הפך ביה הוה בשיל. ואין לחלק דשאני הכא שהיפך ישראל קודם שראוי לאכול דא"כ עובד כוכבים נמי יאסר מטעם זה. אלא ודאי קל היה להם לחכמים באיסור שלקות ואין ללמוד ק"ו"

**רשב"א תורת הבית בית ג שער ז**

"וכתב ר"ח ז"ל סוגיין דשמעתא נכרי שלקח בשר של ישראל ונתנו ע"ג האור אם נתבשל כמאכל בן דרוסאי אסור אף על גב שנגמר ביד ישראל אבל אם לא נתבשל כמאכל בן דרוסאי מותר.

ויש מתירין אפילו הגיע למאכל בן דרוסאי ביד נכרי דלא אמרו כמאכל בן דרוסאי להחמיר אלא להקל וראייתם מדאמרינן סתם הניח נכרי והיפך בו ישראל מותר ואם כדברי ר"ח ז"ל הוה ליה למימר היפך בו ישראל עד שלא הגיע למאכל בן דרוסאי.

ומסתברא לי כדברי ר"ח ז"ל. חדא דסוגיין בכולא שמעתין בהכין רהטא דכל היכא דהגיע למאכל בן דרוסאי מבושל קרי דהא אפילו מאן דהוה סביר ליה למימר דהניח ישראל והפך נכרי אסור עד שתהא הנחתו וגמרו ביד ישראל מודה הוא מיהא דהיכא דהגיע למאכל בן דרוסאי אי מהפיך ביה נכרי שרי דמבושל ביד ישראל קרינן להו ותו לא מיתסר בגמרו ביד נכרי ואין הכי נמי היכא דנתבשל כמאכל בן דרוסאי ביד נכרי מבושל קרינן ליה והנחתו וגמרו ביד נכרי חשבינן ליה"

**רבינו יהונתן קמה:**

"**כל שבא בחמין מלפני השבת**, כלומר שנתבשל יותר ממאכל בן דרוסאי אם ירצה לשרותו בחמין שהוחמו מלפני השבת כדי שיהיה נמוח יותר מותר.

וכו' וצריך עיון שהרי גם מצטמק ויפה לו אסור להשהותו על גבי כירה כל שכן לשרותו בחמין, ולכך צריך לפרש האי כל [ש]בא בחמין שהיה מבושל לגמרי היטב היטב (היטב) ושורה אותו בחמין להיות נימוח".

**מאירי שבת קמה:**

"אמר המאירי המשנה השלישית והכונה בה ככונת מה שלפניה והוא שאמר כל שבא בחמין לפני השבת ר"ל שנתבשל כל צרכו אלא שרוצה עכשו לשרותו כדי לרככו להיותו ראוי לאכילה יפה יפה שורין אותו בשבת בחמין שהוחמו מבערב עד שתתרכך שאין כאן בישול שהרי כבר נתבשל כל צרכו וכו' וי"מ כל שבא בחמין שנתבשל כמאכל בן דרוסאי ואין זה נראה שהרי מ"מ מצטמק ויפה לו הוא אלא שנתבשל כל צרכו וכמו שהתבאר ובכל אלו שהזכרנו ששרייתם או הדחתם אסורה אם שרה או הדיח חייב חטאת".

**התרומה רלא**

"פירש רבינו שמואל דהני תפוחים שנהגו להטמין סמוך לחשיכה מותר גם לתתן סמוך לאש בעוד יום אף על פי שאינן מבושלות כלל רק בליל שבת לפי שהן נאכלות כמו שהן חיות ולא דמי לאין צולין בשר בצל וביצה אלא כדי שיצולו מבעוד יום דאוקימנא לה סמוך לגומרי דהנהו אין רגילות לאכלן כשהן חיין אבל משהחשי' אסור להטמין התפוחים ולא לתתן סמוך לאש לפי שמבשל בשבת וחייב חטאת. וכן מים אף על פי שראויין בלא בשול כי אם כדי שתפיג צנתן ואם הטמין התפוחים ביום סמוך לחשכה או כל דבר דלא בשיל כל צרכו אפי' מבושל כמאכל בן דרוסאי אסור להוסיף לא בגד ולא דבר אחר על ההטמנה משתחשך לפי שבשבת ממהר בשולם"

**אור זרוע סב**

"מתני' כל שבא בחמין מלפני השבת שורין אותו בחמין בשבת פירש"י כלומר שנתבשל שורין אותו בחמין כדי שיה' נמוח. וכל שלא בא בחמין כגון בשר יבש שאוכלין אותו חי ע"י הדחק. מדיחין אותו בחמין בשבת ולא אמר זהו בישולו אבל לא שורין וכו' וכן פי' רש"י בגמרא גבי תרנגולתי' דר' אבא שהיה מבשלה ושורה אותה ימים רבים בחמין ונימוחה מאליה ואוכלה לרפואה. משמע דלא שרי לשרות בחמין בשבת אא"כ נתבשל מע"ש והי' ראוי כבר לאכילה. מיהו בפ' כירה דהתם נמי מייתי להא מתני' פירש"י כל מלוח שבא בחמין מע"ש חוזרין ושורין אותו בחמין בשבת ואין בו משום תיקון שכבר ניתקן [[36]](#footnote-37)קצת. עכ"ל. משמע אף על פי שלא נתבשל כל צורכו חוזרין ושורין אותו בשבת מיהו כמ"ש פ' חבית נתפס עיקר דדוקא היכא שנתבשל מע"ש כל צורכו אז מותר לשרותו לחומרא.

וכששורה אינו שורה אלא בכלי שני דדילמא יש בישול לאחר בישול וא"ת ויהי' מותר להשרות בכלי שני אפי' היכא שלא נתבשל הואיל שבכלי שני אינו מבשל כדתנן פ' כירה האלפס והקדירה שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכן תבלין אבל נותן לתוך הקערה או לתוך התמחוי ופר"ת דהכא אסור משום דמיחזי כעין בישול ודילמ' אתי למיעבד אף בכלי ראשון אבל גבי תבלין אין נראה בישול אלא משום מתוקי טעמא דפעמים רגילין ליתן תבלין בתבשיל צונן למתקו וליתן בו ריח טוב, אך זה תימא אפי' דבר שנתבשל מערב שבת יהא אסור בכלי שני להשרותו שמא ישרה אותו בכלי ראשון ואם יש בישול לאחר בישול וה"ר משה מיימן כתב דבר שנתבשל קודם השבת או נשרה בחמין מלפני השבת אף על פי שהוא עכשיו צונן מותר לשרותו בחמין בשבת עכ"ל"

**או"ז [סב] בשם ריב"א**

כתב ריב"א בפ' כירה נראה בעיני דיין נמי אין בו משום בישול מי שמחממו לשתיה אבל מי שמבשלו עם דבש ובשמים ועושה ממנו משקה שקורין פליישו"ן ודאי יש בו משום בישול שהרי משתנה לטעם אחר ע"י האור וירקות שנאכלין כשהן חיין כגון כרישא ולפת וכן פירות האילן כגון תפוחין ושאר פירות אף על פי שנאכלין כשהן חיין יש בהן משום בישול שהרי מתמקמק טעמם ומשתנה לטעם אחר כשהם מתבשלין ואף על גב דלענין בישולי עכו"ם אמרינן כל דבר שנאכל כמות שהו' חי אין בו משו' בישולי עכו"ם משו' דבשולי עכו"ם דרבנן אקילו בהו רבנן אבל לענין שבת ל"ש דהא חמין אמרי' במס' ע"ז דאין בהם משום בשולי עכו"ם והכא כדברי הכל משמע דמים יש בהם בישול והמבשלו חייב חטאת. מיהו דבר הנתבשל כבר מערב שבת מותר לחממו בשבת דהא כבר לא שייך בו משום בישול דמאתמול נתבשל כל צורכו וה"נ משמע לעיל כל שבא בחמין מלפני השבת שורה אותו בחמין בשבת עכ"ל. לדבריו שפי' דביין אין בו משום בישול הרי משמע דשרי ליתן פך שמן אצל המדורה מיהו ראיתי כתוב שחזר בו ממה שאמר דביין אין בו משום בישול"

**רבינו ירוחם ני"ב ח"ג [סט ב]**

"כל שבא בחמין מערב שבת כלומר שנתבשל כל צרכו שורין בחמין בשבת פירוש ואפי' בכלי ראשון כגון יורה או קדירה וכיוצא בהן לפי שאין מבשל אחר מבשל וכבר נתבשל כל צרכו מערב שבת"

**רבינו ירוחם ני"ב ח"ג [סט א]**

"וכתב הר' יונה וכל זה שאמרנו שמחזירין דוקא שהגיע מבעוד יום למאכל בן דרוסאי אבל אם לא הגיע לא יחזיר אם נטל"

**סמ"ק רפב**

"ומיהו בדבר לח וצלול לדברי הכל יש בישול אחר בישול לאחר שנצטנן אם חוזר ומרתיחו כדאמרינן בפ' במה מדליקין שמא ירתיח וכדפי' שם בקונטרי' והשתא יש ג' חלוקים בדבר לח וצלול לדברי הכל יש בישול אחר בישול"

**עליות דרבינו יונה ב"ב יט.**

"ומכשלה גדולה תחת יד (קצה) [קצת] העם שטומנין קומקום של מים חמין ליתן לתוך הקדירה בשבת כשהתבשיל מצטמק, ופעמים שהא' אין היד סולדת בו, והאחד סולדת בו ומתבשל זה בזה, ונמצאו מבשלים בשבת. ואפילו אם שניהם היד סולדת בהם איכא למ"ד בירוש' עירוי אינו ככלי ראשון. וכשמערין המים לאלתר שיצאו מן הכלי אף על פי שהן רותחין פסק כח רתיחתן מלבשל כדין כלי שני שאינו מבשל, ומתבשלין בתוך כלי ראשון, ומים מבושלין אם פסקה רתיחתן יש בהם משום בישול. ואף על פי שאין כאן מקומן של דברים הללו, הארכנו בהם להרים מכשול מדרך העם"

**מאירי מ:**

"מביא אדם קיתון של מים ומניחו כנגד המדורה לא שיחמו ר"ל שיקרבם כל כך שיחמו שהרי יש בו סרך לבישול הואיל ולא נתבשלו אלא שתפוג צנתן והוא סמוך לפושר הא על גבה מיהא אסור שהרי אסרו להחזיר בכירה גרופה וקטומה וכך כתבוה גדולי המפרשים אלא שלגדולי הדורות מצאתי מתירין אף על גבה כל להפשירן כמו ששנינו במיחם נותן לתוכו מים מרובין להפשירן ודוקא בגרופה ואף הם כתבו בכאן שמאחר שהמים יש בהם בישול גמור ביד סולדת כל שנתבשלו כן מאתמול אין בהם עוד בישול ומכאן התירו ליתן מים חמין בתוך החמין כמנהג של עכשיו שהרי לדעת האומר שהשמן אין בו משום בישול היה מותר להניחו אף לחמם וכן אמרו למעלה בקומקום של ר' חייא שהעלהו מדיוטא תחתונה לעליונה ואף על פי שנצטנן בנתים היו מחזירים אותו למקומו ומ"מ יש אוסרים בנצטנן ויש באים עליו מצד אחר כמו שכתבנו למעלה"

**אורחות חיים הלכות שבת אות נג נד**

"נג. ואסור לתת שמן בקדירה בעודה על האש מפני שהוא קל לבשל אבל נותן לתוכה מלח שאינו מתבשל אלא ע"י אש גדולה וי"א דכל זמן שהיא על האש אסור לתת בה מלח אבל אחר שהעביר' מעל האש מותר וכן נראה דהא בשרא דתורא בכגון זה ודאי אסור ולתת מים בתוך הקדירה כשצמקה יותר מדאי אסור לפי שהמים קלים להתבשל ודינם כדין תבשיל מיהו אם בשלם קודם לכן מותר ועל כן פשט המנהג בנשים שנותנין בחמין מים שנתבשלו שקורין שמרו"ס מפני שהמים כיון שנתחממו הרבה ע"ג כירה כבר נתבשלו וליכא משו' בישול אע"פי שנותנין אותן לתוך התבשיל חם ביותר. אבל צריכות ליזהר מאד שלא לתת אותם המים בעוד הקדירה על האש וכ"כ הר' יונה שאסור אפי' המים חמין ביותר. אבל ביורה עקורה אין בה משום בישול ולא משום מגיס והאי דפרכינן בפ"ק דשבת גבי יורה עקורה והלא מגיס בה לא משום מבשל קאמר אלא משום צובע וכן פרש"י ז"ל והרמב"ם ז"ל. [[37]](#footnote-38)והר' אהרן הלוי ז"ל כתב דכל תבשיל שנתבשל כמאכל בן דרוסאי מות' להגיס שאין במגיס משו' מבשל לענין שבת אלא קודם שנתבשל כמאכל בן דרוסאי ומה שנהגו השתא ליתן מים חמין לתוך החמין בשבת אחר שכבר הוחמו בכדי שהיד סולדת בהן שבאו לכלל בישול מותר אע"פי שעכשיו אינן חמין כ"כ מכיון שאינם צוננין דמשום מבשל ליכא והוה ליה כחזרה דמותר בגרופה וקטומה.

נד. עוד מצאתי בשמו שבעוד הקדירה על האש יכול לשים בתוכה מים פושרין שהוחמו מע"ש"

**אורחות חיים הלכות שבת נו**

"וכל שבא בחמין מלפני השבת כלומר שנתבשל כמאכל בן דרוסאי שורין אותו בחמין בשבת אפילו בכלי ראשון ובלבד שלא יהיה על האש גזירה שמא יגיס בה ויתחייב משום מבשל ואפי' לשרות הרבה מותר דאין בשול אחר בשול. וצ"ל היאך מותר להעביר קדירה שהעבירוה מעל האש מרותחת שהוא כלי ראשון וכלי ראשון מבשל, וי"ל שכל שהגיע למאכל בן דרוסאי אין בו משום מבשל והואיל ואין בו משו' מבשל אין בו משו' מגיס כאשר כתבנו"

**אהל מועד שבת דרך ג' נתיב ט**

"וזה מורי פירש בדבר לח וצלול לדברי הכל יש בישול אחר בישול אם חוזר ומרתיח לאחר שנצטנן כדאמר בסוף במה מדליקין [ל"ד ע"א] שודאי מרתיח וכתב הר' יונה מים מבושלין אם פסקה רתיחתן יש בהן משום בישול ולענין שבת יש לחוש לדברי האומר ערוי אינו ככלי ראשון וכשמערין המים ויצאו מן הכלי ואף על פי שהן רותחין פסק כח רתיחתן מלבשל כדין כלי שני שאינו מבשל ומתבשלין בתוך כלי ראשון והילכך אסור להוסיף מים חמים ע"ג קדרה של חמין בשבת ועוד שהרי פעמים אין היד סולדת בהן והחמין יד סולדת בהן ומתבשלין המים לתוך החמין ויש שנהגו להחמיר כדבריו ויש שנזהרין להרתיח המים יפה ואחר בשולן אם היו [[38]](#footnote-39)רותחין [[39]](#footnote-40)אינו דומה כמבשל אם מערה מהן לתוך קדרה של חמין"

**אור זרוע הלכות ער"ש ח**

"ראיתי בצרפת בית מורי ר' יהודא בר' יצחק שפעמים מקררים צלנ"ט שלהם דהיינו טמון ובשבת טרם עת האוכל מדליקין העבדים אש סמוך לקדרות כדי שיתחממו בטוב ויש שמסלקין אותם ונותנים אותם סמוך לאש ומפרשים להיתר מפני שאין לחוש לאוסרן דמסתמא חמין הן קצת קרוב להיד סולדת וכשמוסיפים להם חום מותר שהרי גם בישול אין להם ואפי' יתקררו הרבה אין לאוסרן שגם כונתן בעבורם הן ואפי' מתכוני' בעבור ישראל אין לחוש דמסתמא אין ישראל רוצה בכך שאילו ידעו שהקדירות נתקררו לגמרי לא היו מניחים לחמם אותם כלל וכשהעבדים עושים לאו כל כמינייהו לאסור לנו התבשילים בעל כרחנו ובחופות רגילים לעשות כן עבדיהם ואין איש נמנע מלאוכלן וגם ר"ת זצ"ל ושאר גדולי הדור כולם מתירין. מיהו נכון וראוי שלא לנהוג כן משום דאוושא מילתא ואיכא זילותא דשבתא וכל מדינה דלא שכיחי בה רבנן ראוי לאסור עליהם דבר זה"

**דרשות הר"ן דרוש ח**

"ההקדמה השלישית, שהענין כאשר קיבל צורה אחת, גם כי תסתלק הצורה ההיא מן הענין ההוא, שיקבל הדבר ההוא, הצורה ההיא שנית, יותר בקלות במעט פעולה. וזה מבואר נגלה, כי המים כשהוחמו וקיבלו צורת החום, גם כי נתקררו, יקבלו החום שנית יותר בקלות, מפני שהחום הראשון חלחלו ודקדקו חלקיהם, ולכן יקבלוהו שנית בקלות יותר, וביחוד כאשר לא עמדו בקרירותם זמן רב. גם העץ והפתילה כשידליקו האש או הנר בהם, הם יותר מוכנים לקבלו פעם שנית אחר היכבותם, מאשר היו קודם הפעם הראשונה. ומזאת ההקדמה הוציא ר' יהושע בפרק קמא דראש השנה (יא א) תולדה אחת, והוא שבניסן עתידין ישראל ליגאל, (והוא) כי מאחר שכבר הוכן החדש ההוא לגאולת האבות, הדין נותן שבו יגאלו הבנים פעם אחרת. אמר(ו) בניסן נולדו אבות, בניסן נגאלו, ובו עתידין ליגאל".

**מנחת כהן משמרת השבת שער ב פרק ב**

"התנאי השני שיהיה התבשיל דבר לח וצלול אבל בדבר יבש שאין בו מרק לא שייך בו בשול אפילו אם נצטנן לגמרי ומותר לשרותו אפילו בכלי ראשון בחמין שהיד סולדת בהן וכמו שאמרו כל שבא בחמין מלפני השבת שורין אותו בחמין בשבת ומוקי לה בגמרא כגון תרנגולת דרבי אבא פירוש (לדעת רש"י ורבינו יונה וסיעתם) שהיתה יבשה בלא מרק ומבושלת כל צרכה ולכן לא שייך בה בשול ומותר לשרותה בחמין בשבת. והוא הדין שמותר להניחה כנגד המדורה אפילו במקום שהיד סולדת וכמו שכתב מהרי"ק בסי' שי"ח סעיף ט"ו וז"ל דבר שנתבשל כל צרכו והוא יבש שאין בו מרק מותר להניחו נגד המדורה אפילו במקום שהיד סולדת עכ"ל. וכן התיר לתת איפנאדא אצל האש במקום שהיד סולדת ואף שיש בה שומן וכמו שאכתוב בפרק שלישי בס"ד וכל שכן שמותר לשרותה אפילו בכלי ראשון בחמין שהיד סולדת בהן וכמו שאמרו על תרנגולתו של רבי אבא. ונראה לי שאפילו יש מעט שומן או מרק בדבר שנתבשל כל צרכו שעם כל זה מותר להניחו נגד המדורה או לשרותו בחמין שהרי אין לך בשר שאין מוהל ושומן יוצא ממנו ועם כל זה נידון לדבר יבש. ונראה שכל שהרוב הוא דבר יבש אף שיש בו קצת רוטב לא שייך שם בשול. וראיתי שכתב הב"י בסי' רנ"ג וז"ל וכן כתב רבינו ירוחם בחלק ג' בשם הר"ר יונה דכל שרובו רוטב ומצטמק ויפה לו והוא צונן כשמחזירו על גבי כירה ומצטמק הוי מבשל גמור עכ"ל הנה שכתב שכל שרובו רוטב משמע שאם המיעוט הוא רוטב עם כל זה נידון לדבר יבש. ואף שרבינו ירוחם לא כתב כן אלא כל דבר שיש בו רוטב וכן כתב הב"י עצמו בסי' שי"ח בשם רבינו ירוחם מ"מ נראה שהב"י כתב זה להיות כן הדין לדעתו. וכן מסתבר שכל שרובו יבש נידון ליבש וכל שרובו רוטב נידון לדבר לח דאם לא כן נתת דבריך לשיעורין כן נראה לי"

**תהילה לדוד שיח ס"ק לג**

"ויש להסתפק בריפה גוף קשה או במתיך שעוה או אחד ממיני המתכות ונצטנן ונתקשה אי שייך בזה בא"ב[[40]](#footnote-41). ולכאורה דמי לדבר יבש דאין בו בא"ב אפילו נימוח ונעשה לח כמ"ש המ"א סק"מ, [[41]](#footnote-42)וא"ה דברי המג"א צ"ע דהא כלי עופרת נעשו ע"י היתוך וכבר נתבשלו ואין בא"ב. אלא דלכאורה גוף החילוק בין יבש ללח צריך הבנה, וכפי הנראה דביבש שנתבשל נשתנה גופו והדבר ניכר היטב שנתבשל אבל בלח אין הפעולה ניכרת רק כשהוא חם אבל כשנצטנן אין הפעולה ניכרת והוי כלא נתבשל כלל, וזה נראה הטעם לדידן דאם לא נצטנן לגמרי אף בלח אין בא"ב כמ"ש רמ"א ז"ל בסט"ו שנתקשה במ"ז סי' רנג ס"ק יג ובא"א סי' זה ס"ק לט והוצרך לומר דאין זה מדינא אלא ממנהגא, ולמ"ש הטעם פשוט דכל שלא נצטנן לגמרי עדיין פעולת הבישול ניכרת בו ואין בא"ב ולפ"ז במתיך את המתכות ונצטנן לגמרי אף שנעשה יבש מ"מ אין פעולת הבישול ניכרת בו כיון שחזר לעצמו לכמו שהיה וא"ש דברי המ"א"

**אגודה אות סב**

"והיינו דרב נחמן פסקו רוב הגאונים הילכתא כי האי לישנא דכל שני לשונות בדאורייתא הלך אחר המחמיר ובדרבנן הלך אחר המקיל או אחר אחרון. ויש גאונים האומרים שכל איכא דאמרי טפל לגבי קמא מ"מ בהא הילכתא כי האי לישנא דלא פליגי ומותר לתת מלח אפי' בכלי ראשון. והמחמיר שלא ליתן מלח בקערה כל זמן שהיד סולדת בשבת תבא עליו ברכה והרבי דן אומר דמלח שלנו דמתקנים אותו ע"י בישול אין לחוש דתנינא כל שבא בחמין וכו'. וטוב להחמיר שלא ליתן מלח אפי' בכלי שני כל זמן שהיד סולדת בשבת"

#### ברור דברי הרא"ש בסימנים י יא בדין בישול אחר בישול.

**א']** כ' הרא"ש "תימה מאי שנא הכא דשרינן להשים קיתון של מים אצל המדורה בשביל שתפיג צינתן ואי לאו משום דמבשל בשבת הוה שרי אפילו יד סולדת בו ושמן למאן דאמר לית ביה משום בשול אפילו יד סולדת בו שרי. ולעיל אסרינן להשים על גבי כירה אף על פי שגרופה וקטומה אף על פי שהתבשיל נתבשל מערב שבת ולית ביה משום בשול כדאמרינן לעיל כל שבא בחמין מע"ש שורין אותו בחמין בשבת"

ובאו"ד נראה שהוכיח ממתני' שכל שבא בחמין שלא שייך בישול בדבר שנתבשל וממילא מסתבר דדינו כדין שמן שאין בו משום בישול לענין המחזי כמבשל.

**ב']** עוד כ' הרא"ש "ולמאי דפרשינן דלא שייך בישול בתבשיל שנתבשל לא תקשה הא דאמרינן לעיל בבמה מדליקין דאין טומנין בדבר שאינו מוסיף הבל [משחשיכה] גזירה שמא ירתיח. התם לאו משום בישול אלא משום שמא יחתה והאי דנקט הרתחה דבר הצריך להטמנה נקט"

כאן העמיד שלפי דבריו אין מקום לדון על בישול כלל בתבשיל ואפילו נצטנן ומה שאמרו בגמ' שמא ירתיח היינו מחשש חיתוי.

**ג']** עוד כ' הרא"ש "ורש"י פירש לעיל גזירה שמא ירתיח קדירה שנצטננה כשירצה להטמינה וירתיחנה בתחלה באור ונמצא מבשל בשבת ופריך אי הכי בין השמשות נמי נגזר דהא שבות מעליא הוי דהא איכא גזירת איסור דאורייתא וכן לעיל בפרק קמא (דף יח ב) גבי יורה עקורה דפריך והלא מגיס ופירש רש"י ובמבושל הוי בשול [[42]](#footnote-43)מדבריו למדנו שאף בתבשיל שנתבשל ונצטנן שייך ביה בישול כיון שיש בו משקה והא דאמרינן כל שבא בחמין לפני השבת שורין אותו בחמין בשבת היינו דבר יבש כגון תרנגולתא דרבי אבא לקמן בפרק חבית".

כאן הביא שדעת רש"י שיש בישול אחר בישול והביא משני מקומות ברש"י, הא' בדין מגיס דאיירי וודאי בתבשיל רותח ומבושל לכה"פ כמאב"ד מדעקרה מהאש. והב' במרתיח קדירה מבושלת שמכיון שנצטננה שייך בה עוד בישול מהתורה. ומדבריו מתבאר ששניהם ענין אחד, ולמדנו שחידושו של רש"י אינו בדין של לח ונצטנן דווקא אלא דין כללי שיש בישול אחר בישול.

והנה צ"ב מ"ט כ' הרא"ש שמדבריו למדנו שיש בישול בתבשיל ונצטנן ולא כ' שמדבריו למדנו שיש בישול במגיס, ונראה שעיקר כוונתו ליישב לשיטת רש"י את המשנה שמבואר שאין בישול בהרתחה, ופי' דדברי רש"י בדבר שיש בו מרק והמשנה בדבר יבש.

עוד שמעתי מהרב הורביץ לפרש, דעיקר כוונת הרא"ש להעמיד שלדעת רש"י צריכים להעמיד את המשנה בדבר יבש דווקא דבדבר לח לעולם יש בישול בנצטנן ואפילו בכל צרכו, וזה למד משני דברי רש"י דמדחייב במגיס למדנו שבמאב"ד חייב אפילו ברותח וממילא מה שרש"י חייב דווקא בנצטנן איירי בכל צרכו.

ויסוד דבריו בביאור דברי הרא"ש למד מדברי הב"י שנראה שהבין דלהרא"ש במסקנא שפטור במאב"ד ברותח ממילא בנצטנן אינו חייב אלא במאב"ד עי"ש, אלא שקצ"ע מה שהב"י הוכיח עוד בראיה השניה עי"ש ושמא לא כתב את הראיה השניה אלא לדעת הטור.

**ד']** ועדיין יש לדקדק במה שלמד מדברי רש"י שמתחייב במגיס באיזה ענין מיירי, דהרי להניח על האש דבר מבושל מתבאר מדבריו שפטור מדהוצרך לנצטנן, ושאלה זו תלויה בחקירה מהותית בעיקר הבנת החיוב של מגיס לפרש"י, אם החיוב הוא מכח שמגיס שאני וכדמצינו בכמה מקומות בראשונים שנראה החמירו במגיס יותר מהנחת הקדירה על האש.

או שאין כאן משהו מיוחד במגיס אלא מיירי בשלב מסויים בבישול שעוד שייך להתחייב כאן גם אילו יניח מחדש ולפי צד זה צ"ב מתי צריכים לנצטנן ויתכן דמה שהצריך נצטנן היינו במצטמק ורע לו, ודוחק, ויתכן עוד לומר דמגיס מייירי קודם שנתבשל כל צרכו [תדע דהרי מסיק שאפילו מאב"ד אינו חשוב], והא דנצטנן מיירי אחרי שנתבשל כל צרכו כסתם קדירות בין השמשות.

עוד צריך לדקדק אם החיוב של מגיס הוא דווקא בלח או גם ביבש, ובפשטות אינו ענין ללח דווקא.

**ה']** עוד כתב הרא"ש "ונראה לי להביא ראיה לדבריו מהא דתניא במסכת יום טוב בפרק המביא יין ת"ר אחד מביא האור ואחד מביא העצים ואחד שופת את הקדירה ואחד נותן לתוכה מים ואחד נותן לתוכה תבלין אחד מגיס בה כולן חייבין אף על פי שאותו שנתן לתוכה מים נתחייב משום מבשל המגיס בה נמי חייב משום מבשל אלמא יש בישול אחר בישול ואף על פי שהרתיח [גי' ב"י 'שלא נצטנן']"

כאן מביא ראיה לדברי רש"י שחייב במגיס, ומשמע שמכלל ראיה זו יש ללמוד חיוב גם בלח ונצטנן אלא שדין מגיס היה מחודש יותר בעיני הרא"ש, תדע שהרי מסיק בלח ונצטנן כדברי רש"י ובמגיס מסיק שלא כדברי רש"י.

והטעם שהוא יותר מחודש מבואר בדבריו כיון שהוא רותח וכן מבואר בסו"ד.

**ו']** עוד כתב הרא"ש "ואיכא למידחי דעד שלא נתבשל כמאכל בן דרוסאי כל המקרב בישולו חייב ואחר שנתבשל כמאכל בן דרוסאי אפשר דאין בישול אחר בישול".

כאן דוחה את ראייתו לרש"י דשם חיובו מכח שמקרב את בישולו, ויש לדקדק מה סבר מעיקרא ומה נתחדש כאן, ויתכן שמעיקרא ידע שמקרב בישולו חייב רק שהעמיד דמיירי בנתבשל כמאב"ד והוי אחר בישול ומסיק דמיירי קודם שנתבשל והוי מקרב בישול.

ויתכן דמעיקרא סבר שגם מגיס קודם מאב"ד אין חשיבות לעשייתו אלא לאחר הבישול ונדון כבישול אחר בישול וכאן חידש דמתחייב על מה שמקרב את בישולו, ובאמת שהעיקר כהדרך השניה דמעיקרא מנ"ל דמיירי בנתבשל כמאב"ד, ועוד שלשונו אינו משמע שמעמיד אוקימתא, ועוד מדבסוף דבריו ב'מסתברא' חזר על דין זה נראה שדין זה שייך בדיני בישול אחר בישול ודו"ק.

מיהו לפי"ז צ"ב דהרי מעיקרא שחייב מכח בישול אחר בישול סו"ס הרי אינו אלא מקרב את בישולו, ושמא ס"ל שמגיס אינו רק מקרב את הבישול אלא גם משביח אותו, וכאן מסיק שמ"מ אינו מתחייב אלא על קירוב הבישול.

**ז']** והרא"ש סיים בדחיית הראיה "ואחר שנתבשל כמאכל בן דרוסאי אפשר דאין בישול אחר בישול" כוונתו נראה שאחרי שנתבשל כמאב"ד אפשר שאין בישול כלל ואפילו בנצטנן וכמו שסבר מתחילה, דבאמת קודם דברי רש"י היה פשוט לו שהכל תלוי במאב"ד.

**ח']** עוד כתב הרא"ש "ומסתברא דעד שלא הגיע למאכל בן דרוסאי כל המקרב בישולו חייב ואחר שהגיע למאכל בן דרוסאי אם נצטנן והרתיחו חייב כדפי' רש"י לעיל גבי שמא ירתיח והא דפריך בפרק קמא והלא מגיס אפילו ביורה רותחת איכא למימר סמנין לצבוע בהן צריך בישול לעולם אי נמי לאו משום בישול פריך אלא משום צובע כשהוא מגיס מכניס הסממנין בצמר"

אחרי שהרא"ש דחה את הראיות בא להכריע מכח הסברא, שבעודו רותח אין בישול אחרי מאב"ד ולכן מגיס פטור, ובנצטנן יש חיוב.

**ט']** קצור מהלך דברי הרא"ש, דמעיקרא סבר שאין בישול אחר בישול כלל, ומרש"י הביא שיש אפילו ברותח והביא ראיה לדבריו ודחאה, ומסיק להכריע שיש הפרש בין נצטנן לרותח, ודו"ק.

#### חבורה - בביאור המחלוקות בבישול אחר בישול במאב"ד ובלח שנצטנן.

**א']** תנן במתני' [קמה:] "כל שבא בחמין מערב שבת שורין אותו בחמין בשבת" מכאן למדו הראשונים שאין בישול בדבר מבושל, ובעיקר משנה זו נאמרו ג' פירושים.

הא' פרש"י בדף קמה:, דהיינו דבר שנתבשל בער"ש בבישול גמור ועכשיו בשבת בא לשרותו בחמין בכדי למחותו וע"י כך מתקנו לאכילת החולים והיא גמר מלאכתו וכמבואר בתורא"ש, ונתחדש שכיון שהדבר כבר מבושל אין כאן בישול כלל לחייבו על גמר מלאכתו, דכל החיוב על גמר מלאכתו הוא במקום שמתבשל אלא שאין כאן בישול גמור, אבל בדבר מבושל אין כאן בישול כלל.

הב' פי' רה"ג המובא ברנ"ג ופי' הרמב"ם בפיהמ"ש וכ"נ מדבריו ב'יד', דהיינו בבשר שבא לתקנו לאכילה ע"י שמחממו ומרככו, ובכה"ג כל שבא בחמין בער"ש שכבר פעל בו פעולה זו פעם אחת מותר לעשות פעולה זו שוב, וכך נראה להדיא ברמב"ם ב'יד', והטעם שמותר נראה דאינו תיקון חדש בדבר אלא כבר נעשה בו ואינו אלא מעמיד אותו שוב באותו תקון [דומה למחזיר נוצות לכר שמותר אם כבר היו בו פעם אחת].

הג' פר"ח והרי"ף וכפי מה שפירש המ"מ, דהיינו בשר מליח שמהני כלי ראשון לבשלו ובכה"ג שע"י שרייתו מתבשל כל צרכו מותר לאחמ"כ לשרותו שוב בשבת, והנה הדבר פשוט דאין הכוונה שהשרייה השניה אינה עושה כלום, דזה פשוט אלא עיקר הטעם נראה כדרך שכתבנו ברה"ג, וכדרך זו פרש"י בדף לט..

- ומכלל דברים אלו מתברר שני אופנים שאין בהם בישול אחר בישול, הא' באופן שמוסיף על מה שבישול מתחילה, והיינו פרש"י בדף קמה:. והב' באופן שהבישול הא' התבטל ומחזירו שוב, והיינו פי' רה"ג ודעימיה ור"ח ודעימיה.

**ב']** עוד מצינו בעיקר דין אין בישול אחר בישול שני אופנים שנחלקו בהם, והם, הא' דין המבשל דבר שנתבשל כמאכל בן דרוסאי. הב' דין המבשל תבשיל לח שנצטנן.

ובעזהי"ת נברר בכל א' מהם את יסוד הנדון וטעמי השיטות, וענינו אל ה' שיאיר דרכינו וידריכנו בדרך ישרה ושלא נכשל ח"ו.

**ג']** דין המבשל דבר שנתבשל כמאכל בן דרוסאי.

מצינו שנחלקו הראשונים בדין המבשל דבר שכבר נתבשל כמאכל בן דרוסאי אם מתחייב בדין שבת, ועיקרי השיטות בזה דדעת הרמב"ם שחייב מהתורה, ומאידך דעת הרשב"א שמותר, ולזה נוטה דעת הרא"ש.

והנה טעם הרמב"ם שמחייב פשוט שכיון שלא נגמר בישולו כל הגומרו חייב, ויל"ד טעם הפוטרים.

והנה בדין בישולי עכו"ם איתא בגמ' שישראל שבישל כמאב"ד תו אין בו משום בישולי עכו"ם אם גוי גמר את הבישול שלו, ומצינו שנחלקו הראשונים בטעם הדבר.

דדעת הרשב"א בחי' ע"ז לח ובתוה"ב בית ג' שער ז', דהטעם משום שהבישול נגמר במאכל בן דרוסאי ומשם ואילך הוא כעין מצטמק ויפה לו אבל אין כאן בישול חדש, ולדבריו נראה פשוט שזה גם הטעם בשבת שפטור ויש ספרים שגורסים כן להדיא ברשב"א לט. שלמד דין שבת מדין בישולי עכו"ם.

ומאידך דעת הרא"ש שם [פ"ב סי' לב] דהטעם שמותר בישראל שבישל כמאב"ד הוא משום קולא דרבנן שהחשיבוהו כמבושל לענין בישולי עכו"ם אבל להחמיר בכגון שעכו"ם בישל כמאב"ד ואח"כ גמרו ישראל לא מחשיבים אותו כמבושל ונדון כגמרו ישראל שמותר, ומשמע דעיקר הדין דאינו חשוב כמבושל דאם ס"ל שעיקר הדין שהוא כמבושל ורק הקלו לדונו כמי שאינו מבושל קולא זו מנ"ל, ומעתה יש לתמוה לדבריו מאי טעמא בשבת כ' שמסתבר שפטור והרי ס"ל שמצד הדין לא נגמר בישולו.

והנראה בעזהי"ת דאדרבה הדבר להיפך דמשם סיוע לדברי הרא"ש כאן, דהנה בבישולי עכו"ם כל דבר שנאכל כמות שהוא חי מותר ומ"ט גוי המבשל אחרי מאב"ד צריכים לטעם שאין בישול אחר בישול, אלא יש ללמוד מכאן שיש הפרש בין בישול הנעשה בדבר חי לבישול הנעשה בדבר מבושל, דלעולם הבישול מתייחס לדבר החי שבו וכל תוספת בישול מצטרפת לבישול שהתחיל בו.

ומעתה לענין בישולי עכו"ם שהעיקר הוא התיקון של הדבר וכדחזינן שדבר הראוי לאוכלו חי אין בו משום בישולי עכו"ם א"כ גמר התיקון הוא חמור יותר והיה לנו לאוסרו אילו היה נדון ג"כ כבישול, אבל לענין שבת אדרבה כיון שמצטרף לבישול של הראשון היא הסיבה לפוטרו דעיקר המלאכה היא בעצם העמדת הדבר במתכונת חדשה אבל כל דכבר הועמדה בכך אין בהשלמתה מלאכה.

**ג']** ובעיקר דבר זה שאמרנו שהבישול השני תמיד נדון כגמר הבישול הראשון יש לחקור בגדר דבר זה, ובזה תלוי ג"כ גדר הפטור של אין בישול אחר בישול.

דיתכן לבאר מצד התוצאה דהיינו שהבישול הוא תוכן בפנ"ע שקיים במאכל דהיינו שליטת החום בדבר, ולעולם דנים ביחס לתוצאה זו, דכל שכבר שלטה בו האור הרי הוא מבושל ואין מה להוסיף בשמו שם מבושל אלא רק לחזק ולהשלים ועיקר חיוב מלאכת שבת היא רק על היצירה של הדבר.

ויתכן לבאר מצד המעשה דהיינו שמכיון שהבישול הוא מעשה שנתחדש בדבר לעולם כל מה שלא נוסיף בו מענין זה נדון את כל מעשי הבישול כלפי הדבר החי שהיה מעיקרא קודם הבישול הראשון וכל חשיבות תקבע ביחס אליו, דשני הבישולים עושים ענין אחד ומשלימים זה את זה.

ודע שהרא"ש שכתב שמצינו בישול אחר בישול אפילו שהראשון מתחייב מאוד מסייע לדרך השניה שעיקר כוונתו לדון שמעשה השני לעולם נדון רק כתוספת על המעשה הראשון וכיון שהראשון מתחייב אין במעשהו חידוש של בישול אלא תוספת על מעשה הראשון וזה הוא הפוטרו ודו"ק.

**ד']** דין לח שנצטנן.

מצינו שנחלקו הראשונים בדבר לח שנצטנן לאחר שנתבשל אם יש בו בישול אחרי בישול, ועיקרי השיטות הם, דדעת התוספות [בריטב"א] והסמ"ק והרא"ש והטור לחייב מכח דברי רש"י, ומאידך מדברי הרמב"ם והרשב"א והר"ן דקדק הב"י שמותר.

ויש להעמיד את יסוד הנדון אם פטור או חייב, ומכלל דברים אלו צריכים להתברר כמה פרטים, א', באיזה שיעור נדון לנצטנן. ב' מה הטעם לחייב בנצטנן יותר מבעודו רותח. ג' מה נשתנה לח מיבש. ד' באיזה לח דיברו אם בכגון מים שעיקר תכלית בישולם הוא החימום, או בכגון שומן שנכשר הוא בעצמו בבישולו. ה' באיזה שיעור של מרק נחשב כדבר לח אם דווקא כשעיקרו מרק או שכל שיש בו מרק אסור.

**ה']** עיקר טעם האוסרים

תחילה יש לדקדק מהו טעם האוסרים שחידשו שדבר לח אינו בכלל הדין שאין בישול בדבר מבושל.

ובפשטות טעמם, דבדבר לח עיקר שם בישולו הוא במה שרותח וכל שנצטנן בטל ממנו שם בישולו ומעתה נדון כמבשל דבר שלא נתבשל מעולם, וכך באמת רצה להבין מתחילה הפרמ"ג [א"א בסי' רנד ס"ק א].

מיהו באמת שבדברי הרא"ש מבואר שגם המחייבים לא חייבו כדין דבר שלא נתבשל מעולם אלא משום דסברו דיש בישול אחר בישול, שהרי הרא"ש אחרי שהעמיד שאין בישול בדבר מבושל, הביא שרש"י בשני מקומות פי' דיש בישול בדבר מבושל, הא' ב'שמא ירתיח' והיינו בלח שנצטנן. והב' במגיס ושם איירי ברותח. ומבואר ברא"ש ששניהם ענין אחד, ובמגיס הדבר פשוט שלא מבואר בנצטנן, ולמדנו שגם בלח ונצטנן אין החיוב מחמת דחשוב כמבשל מחדש אלא משום דיש בישול אחר בישול, וכך מתבאר בהמשך דברי הרא"ש שהביא ראיה לדברי רש"י מחיוב של מגיס בסוגיא בביצה וסיים "אלמא יש בישול אחר בישול ואף על פי שהרתיח" [ובב"י העתיק 'אע"פ שלא נצטנן'], ולמדנו שרש"י לא חידש כלל את הסברא שיש בנצטנן אלא עיקר חידושו היה שמתחייבים בבישול אחר בישול ומדין מגיס אפשר ללמוד דין זה, והדברים צ"ב.

ונראה שבאמת עיקר הטעם שכתבתי שלאחר שנצטנן הוא כדבר שלא נתבשל מעולם פשוט במים שבאמת אין בו שום שינוי ושבח בבישול שלו אלא עצם רתיחתו, מיהו בתבשיל וודאי כל עצם מציאות התבשיל נתקנה בבישול הראשון ונמצא שאין כל בישולו קיים רק בעצם מציאות רתיחתו, ועוד דיש דברים לחים כשומן לח שצריכים בישול להכשירם לאכילה כמו שאר דבר יבש ואף בהם מבואר בפוסקים שאסור לבשלם לאחר שנצטננו [וזו ראיית הפרמ"ג שם שלא זה הטעם עי"ש], ונראה שכל דברי הרא"ש דווקא בדברים אלו ולכן היה חשוב אצלו כבישול אחר בישול, מיהו א"כ צ"ב מאי שנא מדבר שנתבשל כבר כמאב"ד שלדעת מסקנת הרא"ש שם המשלים בישולו אינו חייב דאין בישול אחר בישול, ונראה שהחימום הוא בישול נוסף בפנ"ע ויש לו מקום בפנ"ע, אבל המשלים בישולו מאותו דבר שכבר נתבשל בו כמאב"ד אין כאן תוספת חשובה דאינה אלא גמר הבישול שכבר קיים.

**ו']** ולפמש"כ החיוב הוא על עצם רתיחת המים שוב, ומצד מה שהמים נתחממו כבר ברור שחייב דהרי החימום הראשון בטל [ולא יהיה הפרש בין מים שנתחממו כבר למים שלא נתחממו], וכל הנדון ברא"ש אם מתחייב הוא בתבשיל מצד שהוא תוספת על הבישול שעדיין קיים בו.

ולפי"ז יסוד החיוב הוא דווקא בלח שרתיחתו היא מעצם בישולו, אבל עדיין גם לפי דרך זו צריך לדקדק מצד מה חלוק לח מיבש שבלח החימום הוא מעיקר בישולו וביבש לא, ונראה דיתכן להעמיד בזה שני דרכים, הא' מצד הצורך בחום, שבלח יש חשיבות לחום יותר מאשר לדבר יבש. והב' מצד פעלות החום, שבלח עצם מציאות החום בדבר היא שנוי בו ומשא"כ ביבש החום אינו כלום וכמו חום באבן.

**ז']** ראיות שטענת נצטנן אין עיקרה לחייב על עצם החימום.

מיהו באמת נראה שמדברי הראשונים והפוסקים מוכח שאין החיוב על עצם הבאתו למצב רתיחה, וכדלהלן.

**א.** דעת רי"ו שכל החיוב של לח ונצטנן הוא במצטמק ויפה לו, וכתב כן גם בשם ר' יונה, והנה במבשל דבר שאינו מבושל חייב אפילו במצטמק ורע לו דשם חייב על עצם הבישול של הדבר, ולמדנו שאחרי שנתבשל א"א לחייב על עצם הבישול של הדבר אלא רק על מה שמצטמק ויפה לו.

ואף החולקים נראה שלא חלקו על יסוד דבריו שהחיוב הוא על המצטמק, דהנה בט"ז שמתחילה תמה בדבריו יישב טעמו משום מלאכת מחשבת וכשרע לו אין דעתו על הצימוק, ואם טענתו מעיקרא הייתה שמתחייב על החימום א"כ לא תירץ כלום.

וכ"מ בביאור הגר"א שכתב דלפי רי"ו מותר להטמין מצטמק ורע לו, ולכאורה כוונתו דס"ל דעיקר חידושו של רי"ו שבמצטמק ורע לו אין כלל בישול וטעם החולקים על רי"ו שגם במצטמק ורע לו חשוב בישול, והבין הגר"א שבהטמנה כל האיסור הוא בדבר ששייך בו בישול ולכן יחלקו בדין הטמנה בדבר המצטמק ורע לו.

**ב.** אם החיוב הוא על החימום א"כ בדבר רותח הטעם שפטור הוא משום דלא שייך כאן בישול כלל ואין על מה לחייב, מיהו ברא"ש מוכח לא כך דהביא ראיה לדברי רש"י ממגיס וסיים "אלמא יש בישול אחר בישול ואף על פי שהרתיח" [ובב"י העתיק 'אע"פ שלא נצטנן'] ומבואר בדבריו שבמגיס יש חידוש שחייב אפילו ברותח ואע"פ שבמגיס החיוב הוא על תוספת הבישול.

**ג.** בטור כתב "אפילו תבשיל שנתבשל כבר יש בו משום בישול אם נצטנן כבר אבל בעודו רותח לא ואם לא נתבשל כל צרכו ואפילו נתבשל כמאכל בן דרוסאי שייך בו בישול אפי' בעודו רותח וה"מ שיש בישול אחר בישול בתבשיל שיש בו מרק אבל דבר יבש שנתבשל כבר מותר לשרותו בחמין בשבת" ומשמעות לשון הטור שאיירי בבישול ששייך אפילו ברותח אלא שמצד הדין אינו חייב אלא בנצטנן, ועוד שנראה מלשונו שגם במאב"ד שמתחייב על גמר הבישול יש מקום להזקיק דווקא נצטנן ואינו מוכרח.

**ד.** בט"ז [שיח ג] הבין מתחילה ברא"ש שהחיוב במאב"ד הוא דווקא באופן שנצטנן ובמבושל כל צרכו פטור לעולם, וכן מתבאר מדברי הב"י שיש צד כזה שהוזקק בדעת הטור להוכיח שחייב בנצטנן גם במבושל כל צרכו [וכן מתבאר עוד מהמשך דבריו ואכמ"ל], וכן בדברי הסמ"ק טרח הב"י להוכיח שאסר בנצטנן אפילו בנתבשל כל צרכו, והדברים מבוארים שסברת מצטנן ביסודה שייכת גם במקום שמתחייב על גמר הבישול.

**ח']** ראיות שאין עיקר טעם החיוב מחמת הנצטנן

עוד יש לדקדק שטעם האוסרים אינו מהטעם שכתבתי, דלפי הטעם הראשון עיקר טעם הלח שהבישול שהיה בו נתבטל, ולכן חשוב כבישול חדש וסוברים האוסרים שהוא אסור אפילו באופן שנשאר בו מהבישול הראשון כיון שהוא ענין אחר וחשוב כבישול חדש.

מיהו באמת נראה שבכמה מקומות משמעות הראשונים שמעצם הדבר שהוא לח עוד לפני שנצטנן כבר יש בו סברא שיהיה בו בישול אחר בישול, ואפילו שבעינן דווקא נצטנן משמע שאינו עיקר טעם האיסור, ואלו הראיות לכך.

**א.** בריטב"א [לט.] הביא בשם תוספות שיש בישול אחר בישול בלח ולא הזכיר נצטנן כלל וא"כ לכה"פ מוכרח שאינו עיקר הטעם, ועוד שנתן טעם דבלח אסור משום דבדבר לח שייך 'בשל מבושל' ודבריו מבוארים שמהות ה'לח' גורמת.

**ב.** בדברי הטור דקדקתי לעיל שה'נצטנן' הוא תנאי.

**ג.** ב'אגור' [תפב] כ' "ומיהו בדבר לח וצלול לדברי הכל יש בשול אחר בשול כגון לאחר שיצטנן וחוזר והרתיחו" ולשונו משמע שהנצטנן אינו מעיקר עצם הדבר שגורם שיהיה בו בישול שני.

**ט']** ביאור חדש בטעם האוסרים.

נתבאר מכל זה שטעם האוסרים אינו משום עצם ההרתחה ומטעם שהבישול הראשון בטל, אלא הוא חיוב על תוספת הבישול שנתבשל יותר מהבישול הראשון ומשום דבכה"ג יש בישול אחר בישול, והדברים צ"ב דאם החיוב הוא על תוספת הבישול מ"ש דבר יבש מדבר לח, ועוד מ"ט דווקא בנצטנן.

ועוד נתבאר שעיקר הטעם ששייך בו בישול הוא מכח שהוא דבר לח, והדברים צ"ב.

והנראה בעזהי"ת, דבאמת דבר לח ודבר יבש חלוקים במהותם, דבדבר יבש מהות הבישול הוא מה שנעשה בו שמשתנה ע"י הבישול לדבר אחר, ונעשה דבר חדש שמורכב מהדבר החי שהיה קודם הבישול ומעצם הבישול, ובזה מה שעשה בבישול הראשון לא שייך בבישול השני לעשותו שוב דכבר נעשה וכל כח הבישול השני להשלים ולהוסיף וכל הצטמקות שעושה בו מהותו תוספת על הבישול שכבר נעשה בו, ולכן אמרו שאין בישול אחר בישול דאין בבישול השני עיקר הדבר אלא השלמה בעלמא.

אבל בדבר לח לא שייך בו השתנות ע"י הבישול, וגם אם נמצא בו שום השתנות אין זה עיקר בישולו ועיקר בישולו הוא בזמן רתיחתו שאז האש פועלת בו שיוכל להשתנות דעיקר הבישול במים אין מהות המים רק לשמש כ'אש' לבשל בו את הדבר המתבשל, אלא המים הם מעיקר התבשיל ונעשה כאן תבשיל שיש בו מרק והכל משתנה ומתאחד דהמים מבטלים אליהם את הדבר המתבשל ונעשה תבשיל ובכך הם עצמם נעשים חלק ממנו, וזהו עיקר בישולם, ובישול זה כיון שאינו קובע במים שום דבר שהוא עצם הבישול, אלא שהמים משתנים ע"י הבישול אבל לא זהו עצם הבישול, דעצם הבישול הוא עצם רתיחתם שבכך הם עלולים לסבול את השינוי, ובדבר זה כל תוספת היא בישול חדש בפנ"ע ואינו מציאות של תוספת על הבישול הראשון, ורק תוצאת הבישול מתווספת על הבישול הראשון אבל אינו עצם הבישול.

ונמצא לפי"ז שמצטמק ויפה לו בדבר לח הוא מצד עצמו בישול גמור בפנ"ע בדיוק כמו הבישול הראשון, ועיקר שמו מצטמק ויפה לו אינו אלא כלפי התוצאה שיש לו שבח בכל בישול נוסף, ואינו כמו מצטמק של דבר יבש דשם ההשתנות בדבר היא עצם הבישול וממילא ה'מצטמק' היינו בישול שאינו עיקר הבישול אלא רק ה'מצטמק' שלו, ודו"ק היטב והוא ברור.

ומעתה נראה שזה עיקר הטעם שיש בישול אחר בישול בלח משום דחשיבות הבישול השני הוא בישול גמור בפנ"ע בדיוק כמו הבישול הראשון, מיהו כ"ז דווקא בנצטנן דברותח סו"ס כיון שהבישול הראשון עוד קיים בו נמצא שסו"ס הבישול השני מתווסף על הבישול הראשון.

והנה כל זה שייך במצטמק ויפה לו דאז עיקר כוונתו על תוספת הבישול, אבל במצטמק ורע לו הרי אין רצונו להוסיף בבישולו אלא רק לחממו ולהחזיר בו את הבישול שכבר נעשה בו ובזה אין בישול אחר בישול וכמו בדבר יבש.

**י']** דעת הרמ"א.

כתב השו"ע בסי' שיח סט"ו "דבר שנתבשל כ"צ והוא יבש שאין בו מרק, מותר להניחו כנגד המדורה אפי' במקום שהיד סולדת בו". וכתב הרמ"א "ואפי' נצטנן כבר. אבל אם הוא רותח, אפילו בדבר שיש בו מרק, מותר. ויש מקילין לומר דכל שאין נותנו ע"ג האש או הכירה ממש רק סמוך לו אפילו נצטנן מותר, ונהגו להקל בזה אם לא נצטנן לגמרי וכמו שכתבתי לעיל סי' רנג"

והנה דעת המחבר שבלח כל שנצטנן יש בו בישול, ובדברי ר' יונה מבואר בשיטה זו ד'נצטנן' היינו כל שפסק כח רתיחתו שכבר אינו מבשל, וזהו כמו שכתבתי בשיטת האוסרים בישול אחר בישול בלח.

מיהו ברמ"א כ' שהמנהג שכל שלא נצטנן לגמרי מותר, והיינו אפילו שכבר אין יד סולדת בו מ"מ אין בו בישול משום דאין בישול אחר בישול, ובכ"ז בנצטנן לגמרי יש בו משום בישול, וכדעת הרמ"א מצינו בדברי הרא"ה שהביא ה'שיטה לר"ן' והאורחות חיים [עי"ש היטב, ויש מקום להתוכח דמה שהצריך שלא יצטנן לגמרי הוא מדין חזרה שלא יחשב כנתינה בתחילה, עי"ש].

והנה לפו"ר יש מקום לטעות דדעת הרמ"א כדעת המחבר שבישול אחר בישול בלח תלוי בנצטנן ורק חולקים בשיעור מהו נצטנן, וזה טעות גמורה וכמו שנבאר בעזהי"ת, ותחילה יש לדקדק בטעם השיעור של הרמ"א דתלוי בלא נצטנן לגמרי, ועוד צריך להבין מה בכלל שייך חילוק זה כיון שבישול תלוי ביד סולדת.

וקודם שנבאר ענין זה נבאר את מקור דינו של הרמ"א ומתוך כך יתהרו קצת הענינים.

**יא']** מקור דין הרמ"א.

והנה באמת מקור דין זה אינו מבואר בדרכי משה אלא הוא מה שכתב הרמ"א כאן בסו"ד "וכמו שכתבתי לעיל סי' רנ"ג" ונראה שכוונתו למה שכתב שם סוף הסימן אחרי כל דיני חזרה וז"ל "כל הדברים שאסור לעשות מדברים אלו, אסור לומר לאינו יהודי לעשות. לכן אסור לומר לאינו יהודי להחם הקדירה אם נצטנן. ואם עשה כן, אסור לאכלו אפי' צונן. אמנם אם לא נצטנן כ"כ, שעדיין ראויים לאכול, אם חממו אותו האינם יהודים, מותרין לאכול. לכן נוהגין שהאינם יהודים מוציאין הקדירות מן התנורים שמטמינים בהן ומושיבין אותן אצל תנור בית החורף או עליו ומבערת השפחה אח"כ התנור ההוא וע"י זה הקדירות חוזרים ונרתחים. אבל ע"י ישראל אסור בכה"ג. אבל אם הקדירות עדיין חמין, מותר להעמידן אצל תנור בית החורף, מאחר שנתבאר דתנורים שלנו יש להם דין כירה, וסמיכה בכירה שאינה גרופה וקטומה כדין גרופה וקטומה לענין נתינה עליה. וכבר נתבאר שנהגו להקל בחזרה בשבת אפי' הניחה ע"ג קרקע, וה"ה לסמוך לתנור שאינו גרוף וקטום הואיל והקדירה עדיין חם ומבושל כל צרכו, וכן המנהג פשוט להתיר וע"ל סי' שי"ח"

ונבאר דבריו ומתוך כך יתבאר מקור דינו, תחילה כ' שיש איסור אמירה לעכו"ם באיסורים אלו, ושהמאכל נאסר בדיעבד ואפילו אם נסתלקו מעשי העכו"ם שכבר חזר ונצטנן, ואח"כ כ' שהאיסור בדיעבד הוא רק היכא שנצטנן לגמרי, אבל אם לא נצטנן לגמרי שרי לאוכלו אפילו חם ומקור דינו בזה מבואר בדרכי משה שם ממה שהתירו הראשונים שהגוי יחמם לצורך יהודי מעצמו בלי אמירה תבשיל שלא נתקרר לגמרי בשיעור שראוי עדיין לאוכלו מחמת חמימותו דחשוב כמאכל בן דרוסאי, ולמד מזה הרמ"א שגם באופן שיהיה אמירה לא יאסור את התבשיל בדיעבד, וביאור טעמו נראה דס"ל דכל שאין עצם המלאכה אסורה ע"י הגוי אין האמירה תגרום איסור בדיעבד.

והנה הרמ"א חידש בזה שני דרגות דבנצטנן לגמרי אסור אפילו כשאינו נהנה כלל דחזר ונצטנן, וכאן מותר אפילו לאוכלו חם, ועיקר טעם ההיתר לאוכלו אפילו חם ברור שהוא בנוי ע"ז שאינו חשוב כהנאה כיון שכבר היה ראוי לאוכלו בלא"ה, וכך מבואר בביאור הגר"א וכ"מ מדברי האגודה שהביא המג"א שאסרו את המרק והתירו את הבשר כיון שהבשר היה ראוי לאוכלו צונן, ומבואר שבלא"ה אסור אע"פ שאין בבשר בישול דאורייתא וכן מבואר שזה טעם להתיר כיון שהיה ראוי בלא"ה, מיהו יל"ע אם סגי בטעם זה בכדי להתיר [והיה מקום להכריח שבהכרח לא סגי בטעם זה שהרי באיסור דאורייתא אסור גם כשאין הנאה כמו שאסרו אפילו בנצטנן מיהו אינה ראיה גמורה דיתכן דכל שיש הנאה בתחילתה קנסוהו בסופו אפילו כשלא נהנה, אבל כל שמעיקרא אין כ"כ הנאה לא הוצרכו לאוסרו כלל].

ונראה דיתכן שכל ההיתר של הראשונים היה בנוי על כך שאין בישול דאורייתא בתבשיל, וביאור הדברים, דעיקר ההיתר בנוי על כך שהאיסור שגוי יעשה מלאכה לישראל מעצמו הוא מחמת דכיון שסו"ס הישראל נהנה ממלאכתו הרי הוא נראה כשלוחו, וכאן נתחדש שכשאין הנאה גמורה מותר משום דאין לישראל כ"כ צורך בזה בכדי שנראה מכח הנאתו דכל מה שעשה הגוי להביא הנאה זו היא בשליחות ישראל, ונראה דיתכן שכ"ז לענין מלאכות שהגוי עושה בשלו לצורך ישראל שבעצם צריך סיבה לראות במלאכה שייכות לישראל וזה רק מכח הנאה גמורה של ישראל, אבל כשעושה מלאכה בשל ישראל דהיינו שהמלאכה היא עצם ההנאה של ישראל כה"ג הרי היא בעצמה מעידה שהיא לישראל וסגי בכל הנאה לראותו כשלוחו, ולכן בהכרח שאין הבישול בכה"ג אסור מדאורייתא.

ויתכן עוד לבאר דכל שהיה חשוב כמלאכה בהכרח נדונת כהנאה שהרי נתחדש בדבר דבר חדש, ורק מחמת שאין כאן צורך במלאכה א"כ אין הדבר נחשב מחוסר כ"כ תיקון, ודו"ק.

ואח"כ כ' "לכן נוהגין וכו'" ועיקר כוונתו כמו שביאר המג"א דחוזר על נצטנן לגמרי דלכן נזהרים שהגוי יניח רק קודם ההיסק.

ואח"כ כ' "אבל ע"י ישראל אסור בכה"ג. אבל אם הקדירות עדיין חמין, מותר להעמידן אצל תנור בית החורף וכו'" דאסור לישראל להניח משום שחשוב כאחד נותן את הקדירה דאסור מדרבנן וכמואר בתרוה"ד, והיינו שבנצטנן שייך איסור בישול, אבל אם הם חמין ומשמע שכוונתו לדין של החמין שהוזכר קודם שאינו נאסר בדיעבד באמירה לעכו"ם, וכאן התיר בזה גם ע"י ישראל כיון שבהם כבר אין איסור בישול.

**יב']** החילוק בין נצטנן לגמרי ללא.

ומדברים אלו יש ללמוד דהחילוק בין נצטנן לגמרי הוא במה שהדבר ראוי לאכול, ומ"מ נראה פשוט שאין הכונה שכשאינו חם אינו ראוי לאוכלו כלל אלא עיקר הכוונה שאכילתו חם היא אכילה אחרת וכל שעדיין חם בשיעור שאכילתו בגדר מאכל חם חשוב כמאב"ד לענין החום הגמור, ודו"ק.

**יג']** ביאור דעת הרמ"א ויסוד המחלוקת בין המחבר לרמ"א.

וכעת נבאר בעזהי"ת בעיקר דעת הרמ"א אם הוא בעצם סובר כהמחבר שיש בישול אחר בישול בלח שנצטנן ורק חולק מהו נצטנן או שיש כאן מחלוקת מהותית יותר.

ובאמת שהדברים מבוארים ברמ"א עצמו בסעיף טו שכתב "ויש מקילין לומר דכל שאין נותנו ע"ג האש או הכירה ממש רק סמוך לו, אפילו נצטנן, מותר ונהגו להקל בזה אם לא נצטנן לגמרי" ודבריו מבוארים שנהגו להקל כהמקילים שאין בישול אחר בישול בלח שנצטנן אלא שמ"מ לא הקלו אלא במקום שלא נצטנן לגמרי, והדברים צ"ב אם הקלו כהמקילים מ"ט בנצטנן לגמרי לא הקלו כמותם, ומצינו בביאור ענין זה שני דרכים באחרונים.

הא', הפרמ"ג [א"א בסי' שיח ס"ק לט] נקט שבאמת אין טעם מעיקר הדין להחמיר אלא שבכה"ג לא נהגו להקל כיון "דנראה כתיקון קצת" [ודע שמ"מ לדעתו חומר דין זה כאיסור דאורייתא וכמבואר בדבריו בא"א בסי' רנג ס"ק לז דאוסרים בדיעבד כחומר העובר על דין תורה עי"ש, וטעמו שם דמעיקר הדין הלכה כהמחמירין אלא שנהגו להקל ובמקום שלא נהגו חוזר לעיקר הדין].

הב' הגרעק"א בסו"ס רנג ביאר טעם הרמ"א שאסור כשנצטנן לגמרי משום דבטל ממנו שם בישולו וחשיב כבישול ראשון, אבל כל שהוא עדיין חם עדיין שם בישולו הראשון קיים והוי בישול אחר בישול שמותר אפילו בלח לדעת הרמ"א, ולדברים הללו נראה שנתכוין התהילה לדוד בס"ק לז עי"ש.

ולפי מה שנתבאר שלדברי הרמ"א יש יסוד מדברי הראשונים ואינו רק מנהג בעלמא, ודאי שהעיקר כביאורו של הגרעק"א.

**יד']** החילוק בין לח ליבש לדעת הרמ"א.

ולפי דעת הרמ"א צריך להבין את עיקר החילוק בין לח ליבש, מ"ט בלח פקע הבישול הראשון כשמצטנן וביבש לא, וצריך לומר דכך הם הדברים דדבר יבש עיקר חשיבות הבישול היא בהכשרת גופו וממילא הגם שכשאינו חם חשיבות בישולו מתמעטת מ"מ עיקר חשיבות הבישול עוד קיים ומשא"כ בלח עיקר חשיבות הבישול שלו היא בחימומו, ולדברים הללו נראה שנתכוין התהילה לדוד בס"ק לז עי"ש.

**טו']** באור דברי הגרעק"א בסו"ס רנג.

מתוך דברי הגרעק"א בסו"ס רנג מתבהרים דברי הרמ"א ולכן אביאם ונבארם בעזהי"ת.

המג"א בסו"ס רנג ס"ק מא אסר לשפוך מים רותחין על שומן יבש שבקערה כדי לרוחצה מחמת איסור נולד, וכ' ע"ז הגרעק"א "וקשה לי אמאי אינו אסור מדין מבשל אף דשומן קרוש הוי כמו יבש אף דנימוח אח"כ עיין מג"א סי' שי"ח ס"מ היינו התם כשנמוחו אצל האש הוא קרוש ואח"כ כשנימוח אינו עושה דבר אבל הכא כיון שבא מועט רותחים על השומן נמסה ונמוח וכששופך אח"כ עוד הרותחים הוא מבשל הלח א"כ אף באינו מכוין אלא לצחצחן ליתסר דהוי מבשל ופ"ר.

ואולי י"ל דע"י תחלת השפיכה שבא על השומן נעשה השומן רותח דכלי שני וסמכי' על הדין דבלא נצטנן לגמרי אין בשול אחר בשול כמ"ש המג"א כאן סקל"ב אף דנלע"ד דזהו רק כשלא נצטנן לגמרי מבשולו דלא פקע שם בשול ממנה אבל בנצטנן לגמרי דאזדא שם הבשול ממנו אם אח"כ הורתחו מעט הוי דבר חדש ואסור לגמור בשולם דמ"מ כיון דבתחלה כשהיה השומן קרוש אף דנצטנן לא אזדא שם מבושל ממנו וכשנימוח ונעשה לח הוי רותח קצת נשאר שם בשול עליו והוי אח"כ בכלל אין בשול אחר בשול ודו"ק ועדיין צ"ע לדינא".

תחילה מבואר בדבריו דטעם האיסור בנצטנן לגמרי משום דפקע שם בישול ממנה, וכן מבואר בדבריו דהמעלה של דבר יבש שלא פוקע ממנו שם בישול גם כשהוא מצטנן לגמרי, ועוד יש ללמוד מדבריו דהנה דן שיועיל מה שהוא חם קצת שגם כשחוזר ונימוח ישאר בו ה'שם בישול', והנה הדבר פשוט שאין בחום פחות מיד סולדת שום כח בישול וכיון שהוא חום חדש שאינו שיור מהחום הראשון איך יתן ללח שם בישול, ובהכרח נראה שדעתו שאין שם הבישול בעצם החום אלא עיקר הבישול הוא עצם מה שהדבר נשתנה בבישולו אלא דבדבר לח חשיבות הבישול תלויה גם במה שהוא חם דכשנצטנן אין חשיבות לבישול שלו ומתבטל שם המבושל שלו, ודו"ק.

### חלק ג'- בישול אחר אפיה וצלי ולהיפך

יסודות הסוגיא בפסחים מא. וברכות לח:

#### מראי מקומות

יש ללמוד מתחילה היטב את הגפ"ת בסוגיא בפסחים מא. מהפיסקא 'אין מבשלין' עד 'דשויא חרוכא' ומתוך דברי התוס' האחרון יש ללמוד את הסוגיא בברכות לח:, וכ"ז דין בישול אחרי צליה לענין קרב"פ ואחרי אפיה לענין מצה ובישול ירקות לענין בפה"א, ואח"כ יש לראות את דברי הראשונים והפוסקים שדנו אם יש ללמוד מסוגיא זו לענין שבת.

**פסחים מא.**

**שאר משקין מנין** לפנינו מבואר בין ברבנן ובין ברבי דבעינן ריבוי לשאר משקין, מיהו בר"ח מבואר דלרבי ל"צ ריבוי לשאר משקין, וע"ע היטב ברמב"ם בפיהמ"ש.

**במים וכו' ובשל מבושל מ"מ** עי' מהר"ם חלאווה שהק' דלא לכתוב כלל 'במים' ולא יצטרכו 'בשל', ותי' דבשל לבד היינו מעמידים במי פירות שמפיגים טעמם, ודבריו מחודשים, ועי' בזה עוד במהרש"א.

**איכא ביניהו צלי קדר** ופרש"י ור"ח דלת"ק מותר [ובתוס' כתבו שמ"מ אסור מכח צלי אש] ולרבי אסור ולוקה.

ויש לדקדק הטעם שלת"ק אינו בכלל בשל מבושל, אם הוא מחמת שכתוב במים או מחמת שאינו חשוב בישול, ועי' ריטב"א חולין צח: [ד"ה ומאן דאמר] וערכי תנאים [ערך ר' יעקב בר אידי] שסתם בישול כולל צלי קדר, ולמדו כן מסוגיין, והיינו לכאורה מדנתרבה בריבוי אחד עם מי פירות, וכדבריהם נראה במהר"ם חלאווה. ומאידך עי' תוס' סנהדרין ד: שנקטו דסתם בישול אינו כולל צלי קדר וכאן מכח הרבוי נתרבה, ולזה נוטים דברי התוס' בסוגיין שדנו אותו כצלי מחמת דבר אחר, וכ"כ המהרש"א בסוגיין, ולדבריהם צ"ל שיתכן מכח הריבוי לרבות שני דברים, ודו"ק.

ובעיקר גדר צלי קדר אם אינו בישול עי' בדברי הפרמ"ג שיח משב"ז סק"ו שדן את זה לדינא כצלי מחמת שהמבשל בשומן זה אפילו לחם נדון כצלי עי"ש, ודבריו קרובים לדברי התוס' בסנהדרין שדנו אותו כטיגון והיינו לכאורה מחמת השומן, ועי' בלשון התור"פ בסוגיין 'שנצלה בשמנו'.

ומאידך עי' בראב"ן בתשובה [בסוה"ס, הועתק בסוף המ"מ] שכ' שהוא "צלי קדירה שהוא של חרס".

**בשלמא בשלו ואחר כך צלאו חייב דהא בשליה** יש לדקדק אם טענה זו קיימת גם אחרי שהעמדנו כר' יוסי, ובשאלה זו תלוי דין צליה אחרי בישול, ודו"ק.

**הא מני ר' יוסי היא** בעיקר טעם ר' יוסי עי' תוס' בכל הסוגיא שפירשו שהוא משום דבישול מבטל האפיה, מיהו ברש"י מבואר דרק מהני ליחשב כבישול, ובפשטות לדבריו לא בטלה האפיה.

ולשיטתם פירשו דסוגיא זו היא כהו"א דסוגיא בברכות לח: דלר' יוסי בישול מבטל תורת ירק, וכ"פ הסמ"ק בדעת היראים, ובסמוך יתבאר דדרך זו היא יסוד שיטת הראבי"ה.

מיהו ברש"י מבואר דרק מהני ליחשב כבישול, ובפשטות לדבריו לא בטלה האפיה, ולדבריו צ"ל להיפך דסוגיא דפסחים היא כמסקנת הסוגיא בברכות דדינא דר' יוסי הוא דווקא במצה משום דבעינן טעם מצה

**הא מני רבי יוסי היא** יש לדקדק אם לאוקימתא זו צריכים קרא, ובפשטות הגמ' נראה שצריכים פסוק וכ"כ ר"ח והתוס', ומאידך מסברא ל"צ קרא ולא משמע כלל שכל עיקר דינו של ר' יוסי הוא מסברא, וכ"פ הלח"מ בדעת הרמב"ם [פ"ח מקרב"פ ה"ח, מיהו הכס"מ שם יישב באופן אחר], והתוס' נדחקו שכל עיקר דינו של ר' יוסי נלמד מקרא.

והיותר נכון מצד הגמ' לומר דעיקר דינו של ר' יוסי ל"צ קרא, אבל בפסח גם אחרי חידושו של ר' יוסי צריכים קרא אלא שהקרא שייך רק אחרי חידושו של ר' יוסי, אלא שהדברים צ"ב.

**הא מני רבי יוסי היא** עיקר טעם ר' יוסי עי' ברש"י דמשמע דס"ל שחידש דיש ע"ז שם בישול, ומה שפסול למצה דעצם הבישול הוא סתירה ל'שם לחם', ומאידך התוס' פי' דבטל שם האפיה.

- ודע דהסוגיא דברכות לח: העמידה שר' יוסי ור"מ יחלקו במבשל ירק אם בטל ממנו שם ירק, ומסקינן דטעמא דר' יוסי משום דבעינן טעם מצה וליכא.

והנה תחילת הסוגיא שם וודאי כדברי התוס', ובאמת שהתוס' כתבו להדיא דסוגיא דהכא כההו"א שם, אבל במסקנת הגמ' שם יש לדקדק דלפו"ר הוא דין פרטי במצה, מיהו תלמידי ר' יונה שם פירשו בשם רבני צרפת שהחסרון שנעשית מצה עשירה וכ"כ התוס' בפסחים ועומק הענין הוא שהביטול הוא בשם אפיה ולא בעצם הדבר [הירק או הבצק], ולפי"ז סוגיא דפסחים היא כמסקנת הסוגיא בברכות, ויסוד ביאור זה מבואר ברמב"ן ברכות לט. וכדרך זו כתבו הב"ח והט"ז בדעת היראים.

- ולדברי רש"י א"ש הדין של צלייה אחרי בישול, ולדברי התוס' צ"ב ולכאורה מוכיח שיש חילוק בין צליה אחרי בישול לבישול אחרי אפיה.

ויתכן להעמיד שבזה נחלקו הראשונים בדעת היראים עי' בסמ"ק, מיהו הטור הבין אחרת ודברי הטור צ"ע.

**הדין בשבת**

**בישול אחרי צליה** ר' אליעזר ממיץ [ביראים רעד, והובא בסמ"ק ובראבי"ה ובטור] חידש דיש בישול אחרי אפיה וצליה ולמד כן מסוגיא דפסחים מא., והראבי"ה נחלק עליו מכח מסקנא דסוגיא דברכות, ועי' ב"י שהכריח דקי"ל כמסקנא דברכות ויסוד דבריו מדברי התוס' בפסחים, וע"ע ב"ח וט"ז שיישבו דעת היראים, ויסוד דבריהם ממה שכתבתי לעיל מדברי ר' יונה והרמב"ן.

- ודע שמ"מ אין יישוב דברי היראים תלוי ממש בדברי רש"י ותוס' שכתבתי לעיל, ובאמת נראה שבדעת היראים נחלקו בזה הראשונים שהביאו הסמ"ק והאורחות חיים אם יש צליה אחר בישול ודו"ק.

- ודו"ק היטב אם הוא דין דיש בישול אחרי אפיה או שהוא חידוש בגדר בישול, וזה תלוי ביישוב דברי היראים.

**צליה אחרי בישול** היראים למד דין זה מיבמות ועוד דימה דין זה לדין בישול אחרי צליה, מיהו האורחות חיים הביא שיש מתירים מכח סוגיא דפסחים, ויל"ד היטב אם חילקו בין צליה אחר בישול לבישול אחרי צליה או שלא חילקו ורק חלקו על עיקר דברי היראים וכהראבי"ה [וכך יישב דעתם האורחות חיים].

- ודע שהיה נראה דלנדון זה נתכוין הסמ"ק במחלוקת שהביא, רק שלפי"ז צ"ל שלא היה לפניו ביראים החלק שחייב בהדיא גם בכה"ג.

**צליה אחרי צליה ואפיה אחרי אפיה** עי' בסמ"ק שהביא שיש שרצו לאסור לפי היראים, וחלק עליהם עי"ש והובא בטור.

**צליה אחרי אפיה ואפיה אחרי צליה** לא מצאתי ולא ידעתי אם יש דבר כזה.

**לשונות הראשונים**

**ראב"ן [תשובות בסוה"ס]**

"בשילהי פרק כל שעה תנו רבנן במים אין לי אלא מים שאר משקין מניין וכו' רבי אומר מים אין לי אלא מים שאר משקין מניין ת"ל ובשל מבושל מכל [מקום] מ"ב איכא בינייהו צלי קדירה הוי בישול לר' ולרבנן לא הוי בישול. (ד)קס"ד מדלרבנן לא הוי בישול צלי אש הוי ומותר, וקשיא הא תנן בפרק כיצד צולין [ע"ה ב] נטף מרוטבו על החרס וחזר עליו יטול את מקומו ולא יאכלנו דצלי חרס הוא ולא צלי אש, והכא אמרי צלי קדירה שהוא של חרס מותר. ונראה לי דקסברי רבנן דצלי קדירה הוא לא מבושל ולא צלי אש הוא ואכיל ליה עובר משום לא תאכלו כי אם צלי אש ואינו עובר משום אל תאכלו מבושל ורבי סבר עובר נמי מש[ום אל] תאכלו מבושל"

**ערכי תנאים [ערך רבי יעקב בר אידי]**

[מיירי בדין זרוע בשלה האמורה באיל נזיר] "אם בא לעשות צלי קדר הרי זה בישול, כההיא הלכה אחרונה בפרק כל שעה [פסחים מ"א ע"א]. דגרסינן תנו רבנן במים אין לי אלא במים שאר משקין מנין. אמרת קל וחומר ומה מים שאין מפיגין טעמו אסור, שאר משקין לא כל שכן. רבי אומר מים אין לי אלא מים שאר משקין מנין ת"ל ובשל מבושל מ"מ. ומסקנא צלי קדר איכא בינייהו. לרבנן דוקא משקין שמפיגין טעמו אסור, ומים מגזירת הכתוב. אבל מימי עצמו דהיינו צלי קדר אינו עובר. דנהי דמשום צלי אש עובר, משום בישול דמים ושאר משקין אינו [עובר], כיון דקפיד קרא אהני. ורבי סבר כיון דמבושל מ"מ עובר משום מבושל. אלמא צלי קדר לדברי הכל קרי בישול. הילכך זרוע בשילה דכתיב, אפילו בצלי קדר בשלה דליכא מים"

**מהר"ם חלאווה פסחים מא.**

"**יוצאין ברקיק השרוי ובמבושל שלא נמוח דברי ר' מאיר ר' יוסי אומר יוצאין ברקיק השרוי במים אבל לא במבושל אעפ"י שלא נמוח**. על כרחין הני תנאי לאו בטעם מצה פליגי דהאיך אפשר דר"מ אמר מבושל אית ביה טעם מצה ור' יוסי אומר לית ביה והא איפשר למיקם עלה דמלתא דלטעמיה לקפילא. אלא ודאי בדאית ביה טעם מצה פליגי דר' מאיר בישול לא מפיק ליה מתורת לחם כל שאינו נמוח. ור' יוסי אית ליה בישול מפיק מתור' לחם ואף על גב דאית ביה טעם מצה. וה"ה נמי בפסח. ועולא אמר דבפסח שצלאו ואח"כ בשלו אפילו לר"מ אינו יוצא. ואף על גב דבשול לא מפיק ליה מתורת צלי דהא רבי ביה קרא בשל מבושל מ"מ. הלכך למאי דקיימ"ל דיוצאין ברקיק השרוי אבל לא במבושל אעפ"י שלא נמוח כר' יוסי משום דבשול מפיק ליה מתורת לחם. הא שריה אפילו בשאר משקין ומי פירות יוצא דאי משום בשול ליכא ואי משום טעם מצה אפי' מבושל נמי אית ביה טעם מצה ולא גרעי מי פירות בשרייה אף על גב דמפיגין הטעם ממים בבשול. והתימא על הרב אלפסי ז"ל שכתב והיכ' דאיכא זקן או חולה דלא יכיל למיכל מצה ביבשותא תרו לה במיא עד דמרככא ואכיל לה עד דלא מתמחא דתנן יוצאין ברקיק השרוי ובמבושל שלא נמוח דברי ר"מ ר' יוסי אומר יוצאין ברקיק השרוי אבל לא במבושל אעפ"י שלא נמוח משום דבעינן טעם מצה וליכא מיהא אפי' שרוי דוקא בדלא מתמח וכדכתב ז"ל"

**בה"ג [הלכות ברכות עמוד סה]**

"רמא פת בקדירה הוה ליה כלי ראשון כיון דמבשלא אף על גב דאיתיה בעינא, נפקא ליה מתורת לחם ומברכינן עלה בורא מיני מזונות, דקתני גבי מצה יוצאין ברקיק השרוי ובמבושל שלא נימוח דברי רבי מאיר, ר' יוסי אומר יוצאין ברקיק השרוי אבל לא במבושל ואף על פי שלא נימוח, והלכה כרבי יוסי"

**שאילתות עז**

"אי אייתי לחמא ורמייה בקדירה ובשלה נפקא מתורת לחם ולא נפיק ידי חובתיה דתניא יוצאין ברקיק השרוי ובמבושל שלא נימוח דברי רבי מאיר רבי יוסי אומר יוצאין ברקיק השרוי ולא במבושל אף על פי שלא נימוח"

**תוס' שאנץ פסחים מא.[[43]](#footnote-44)**

**יוצאין ברקיק השרוי וכו'**. לפרש"י דפי' דבישול מבטל לי' מתורת לחם צריכין למימר דהכא מיירי שבלילתו רכה דאי בלילתו עבה השריי' והבישול היכי מבטל לי' מתורת לחם הא אם נאפה כל שהוא מוכח לעיל דלחם גמור הוא הואיל שבלילתו עבה וטפי נראה לר' לפרש דמיירי [ב]בלילתו עבה ופסולו משום מצה עשירה (והא) [והכי] מייתי ראי' כי היכי דסבר ר' יוסי ד(שרי' ו)בישול מפקא לי' מתורת אפי' שהי' קודם לכן לענין לשווי' מצה עשירה כאילו לא נאפה ה"נ עוקר הבישול שם הצלי' גבי פסח, [[44]](#footnote-45)וכי האי גוונא מפרשא נמי לפי' הקו'.

ולכל הפי' מסקנא דהכא דדחי עולא [[45]](#footnote-46)משום בשל מבושל לאו מסקנא דכיצד מברכין דאמר התם שלקות עולא משמי' דר' יוחנן אמר שהכל [כו'] במחלוקת שנוי' דתנן יוצאין ברקיק השרוי כו' ר' יוסי אומר כו' כי היכי דלר' יוסי בישול עקר לאפי' דמעיקרא ה"נ שליקה עקרה לשם ירק דמעיקרא ולא מברך בורא פרי האדמה ומסיק ולא היא עד כאן לא קאמר ר' יוסי התם אלא דבעינן טעם מצה וליכא פי' טעם מצה לחם עוני אבל לחם מיהא הוי אפילו בבלילתו רכה ולא דמי לחלוט של בעלי בתים ולחלת המסרת דלאו לחם נינהו כלל דהנך גובלא בעלמא נינהו טפי מהכא, מ"מ לפי מסקנא הוה מצי למדחי הכא היינו טעמא דר' יוסי דבעינן טעם מצה ומיהו לא קשיא מידי דעולא דדחי לה הכא מדכ' בשל מבושל אזיל לטעמי' דאמר התם במחלוקת שנוי' ור' יוסי היא ולא בעי לדחוי' דטעמא דר' יוסי משום דבעינן טעם מצה לא התם ולא הכא, מ"ר"

**יראים רעד**

"וכל דבר שנתבשל או נאפה כל צרכו להחזירו בכלי ראשון לחממו או ליתנו בצד האור מותר שכל דבר שנתבשל או נעשה כל צרכו אין בה משום בישול שאין בישול אחר בישול אבל יש בישול אחר צלי ויש צלי אחר בישול דתניא בפסחים פ' כל שעה בסופו [מ"א א'] צלאו ואח"כ בשלו חייב ומתמה תלמודא אמאי הא צלי אש הוא אמר רב כהנא הא מני ר' יוסי היא דתניא יוצאין ברקיק השרוי ובמבושל שלא נימוח דברי ר"מ ר' יוסי אומר יוצאין ברקיק השרוי אבל לא במבושל אף על פי שלא נימוח פי' גבי מצה לחם כתיב ואינו נקרא לחם אלא אפוי ולא מבושל וכשבשלו אחר אפייתו נקרא מבושל דיש בישול אחר אפייה הוא הדין נמי צלאו ואחר כן בשלו דיש בישול אחר צלי ור"מ ור' יוסי אמרי' בעירובין [מ"ו ב'] הלכה כר' יוסי ועוד דברייתא תנא להא דר' יוסי בלשון רבים.

וכשם שיש בישול אחר צלי ואפוי כך יש צלי אחר בישול דסברא אחת היא ואמרינן נמי ביבמות פ' החולץ [מ' א'] דאע"ג דחלטיה כיון דהדר אפייה בתנור לחם איקרי ואדם יוצא י"ח בפסח ואחרי דסוגיא דתלמוד כר"י כוותיה עבדינן.

הלכך אחרי שפירשתי שיש דבר המתבשל בכלי שני ויש בישול אחר אפוי וצלי ויש צלי אחר בישול יזהר אדם שלא יתן פת אפוי בשבת [[46]](#footnote-47)(אלא) בכלי שני במקום שהיד סולדת בו וגם מצלי יזהר כמו כן וגם המבושל לא יתן אצל האש בחום גדול שהיד סולדת בו ואם עשה חילל שבת וחושש אני לו מסקילה וחטאת ואף על גב דההיא דיבמות כרב יצחק בר אבדימי ודלא כרבא מ"מ מהאי סברא לא חלק רבא אלא מהאי דלא בעי לאוקמא לברייתא כאבא שאול וגם בעל הלכות גדולות פוסק הלכה כר' יוסי בהלכות פסח".

**יראים סב [מצוות 'אל תאכלו ממנו נא']**

"תניא בשלו ואח"כ צלאו חייב, צלאו ואח"כ בשלו חייב פי' דיש בישול אחר צלי ור' יוסי היא וכו' בפ' כל שעה בסופו"

**סמ"ק רפב**

"ופסק הר"ר אליעזר ממיץ אעפ"י שאין בישול אחר בישול כדתני' בפר' חבית כל שבא בחמין מלפני שבת כלומר שנתבשל כל צרכו מלפני השבת שורין אותו בחמין בשבת, פי' בכלי ראשון מכל מקום יש בישול אחר אפייה וצלייה דקיימא לן כר' יוסי דאמר בפ' כל שעה (דף מ"א) שאין יוצאין בפסח במצה מבושלת אעפ"י שלא נימוח' דהבישול מבטל האפיי' ופקע מיניה שם לחם אלמא יש בישול אחר אפייה ומהאי טעמא אמר גבי צלאו ואח"כ בשלו דחייב לפי שהבישול מבטל את הצלייה, ומתוך כך יש לאסור לתת פת בתוך כלי ראשון בעודו רותח ומיהו בדבר לח וצלול לדברי הכל יש בישול אחר בישול לאחר שנצטנן אם חוזר ומרתיחו כדאמרינן בפ' במה מדליקין שמא ירתיח וכדפי' שם בקונטרי'.

[[47]](#footnote-48)והשתא יש ג' חלוקים בדבר לח וצלול לדברי הכל יש בישול אחר בישול ובדבר יבש אם ראשון ושני הכל דרך אפייה וצלייה לכאורה לדברי הכל אין אפייה אחר אפייה ואין צלייה אחר צלייה, וסברא הוא דגם הר"ר אליעזר מודה בזה אבל כשהראשון דרך אפייה או צלייה והשני דרך בישול בתוך מים או יין בזה אומר הר"ר אליעזר דיש בישול אחר אפייה וצלייה דומיא דההיא דפסחים שהבאתי.

ולפי זה מותר להניח צלי [[48]](#footnote-49)(מבושל) או בשר [מבושל] סמוך לאש כדי לחמם אפי' שמחממו כל כך שהיד סולדת בו[[49]](#footnote-50), ויש רוצים לומר דגם בזה אסר הר"ר אליעזר, ואינו נראה דלפי הראייה שהוא מביא מההיא דרקיק בפסח אינו כי אם דוקא היכא שבשל לסוף במים או ביין"

**ראבי"ה קצז**

"ושמעתי מרבינו אליעזר ממיץ שהיה אומר אין בישול אחר בישול בשבת, וכדתנן ברישא כל שבא בחמין מלפני השבת מדיחין אותו בחמין בשבת. וכן אין אפיה אחר אפיה בשבת, אבל יש אפיה אחר בישול ויש בישול אחר אפיה, כגון לשרות לחם ברותח, ואין אנו בקיאים אם גם בכלי שני מבושל שהרי חלקו חכמים בדבר לגבי תבלין ומלח, וכדתנן יוצאים ברקיק השרוי ומבושל שלא נמוח ר' יוסי אומר יוצאין ברקיק השרוי [אבל לא] (ו)במבושל [אף על פי] שלא נמוח, והלכה כר' יוסי.

ולאו מילתא היא, דהא מייתי ליה בפרק כיצד מברכין ומסקינן עד כאן לא קאמר ר' יוסי אלא לגבי מצה דבעינן טעם מצה בפיו וליכא".

**אורחות חיים שבת אות נו**

"ויש שהתירו לצלות הבשר המבושל מע"ש כנגד המדורה שיצטמק כעין צלי דאין צלייה אחר בישול. ומביאין ראי' מפסח שאמרו בפסח[[50]](#footnote-51) [[51]](#footnote-52)שני שאם בשלוהו ואח"כ צלוהו פסול שאין זה צלי אש כיון שנתבשל מעיקרא. ויש דוחין זאת הראיה ואומרים שאין טעם בפסח משום דאין צליה אחר בישול שהרי אם צלהו ואחר כך בשלו פסול ואע"פי שהיינו יכולים לומר דאין בישול אחר צלייה אלא מקראי יתירי דרשינן הכי אבל המחמיר בענין זה תבא עליו ברכה והר"פ ז"ל כתב ג' מחלוקות בדבר כל דבר לח וצלול יש בשול אחר בשול [[52]](#footnote-53)וב[דבר] יבש אם ענין ראשון ושני דרך אפיה וצליה [[53]](#footnote-54)והני אין אפיה אחר אפיה ואין צלייה אחר צלייה. אבל כשענין ראשון דרך אפיה וצליה והשני בבשול תוך מים או יין אומר הר"[א][[54]](#footnote-55) שיש בישול אחר אפייה וצלייה דומיא דההיא [[55]](#footnote-56)ד[פס]חים [[56]](#footnote-57)דאמר דאין יוצאין במצה מבושלת אע"פי שלא נימוחה שהבישול מבטל האפי' ולפי זה מותר להניח צלי או בשר מבושל סמוך לאש כדי לחמם אע"פי שמחממן כל שהיד סולדת בו. ויש אוסרין ולא נראה כי אין לאסור אלא היכא שמבשל במים או ביין".

**תשובת מהר"ח או"ז ריח**

"וגם לא ידעתי אם נאמר כמו שלענין ברכת המוציא בעינן תוריתא דנהמא פי' תואר לחם ומראיתו. כן נמי לענין מצה שלא יצא אלא בלחם שיש בו תוריתא דנהמא ואם כן הוא אז שמא היינו יכולים לומר הא דפליגי ר' מאיר ור' יוסי יוצאין ברקיק השרוי ולא במבושל. פי' שרוי אפילו בכלי ראשון רק שלא נתבטל מתוריתא דנהמא. ולא במבושל פי' שנתבשל כל כך עד שאין בו תוריתא דנהמא. אעפ"י שאין בישול אחר אפיה מ"מ תוריתא דנהמא בעינן וליכא. ואפשר אף על פי שלא נימוח נשתנה מראיתו ממראה לחם. ולר' מאיר לא בעינן הכא תוריתא דנהמא. ושמא גם לענין המוציא לא בעינן לר' מאיר תוריתא דנהמא או שמא הוא מחלק בין המוציא למצה ולפי זה היינו יכולים לומר דאפילו לר' יוסי כי היכי דאין בישול אחר בשול מההיא (שבת קמ"ה ב') דכל שבא בחמין מלפני השבת מדיחין אותו בחמין בשבת. הכי נמי אין בישול אחר אפייה לענין שבת. וכן לענין חלה שאם בישל את האפוי חייב בחלה. כי הרבה דוחק אם נאמר לר' יוסי כמו שהבישול מבטל האפייה לענין מצה ושבת כן גם לענין חלה והמבשל פת האפוי יפטר מן החלה. ואם יש לחלק בין מצה ושבת לחלה לא ידעתי"

#### חבורה

**א']** עיקר דין בישול אחרי צליה ואפיה וצליה ואפיה אחרי בישול בנויה על מחלוקת ר"י ור"מ, ובשביל להבין היטב את הנדון נברר תחילה את העולה מסוגיות הגמ' בבירור מחלוקתם, וזה החילי בעזרת החונן לאדם דעת.

##### חלק א'- ברור עיקר מחלוקת ר"י ור"מ.

**ב']** עיקר מחלוקת ר"י ור"מ היא בדין מצה מבושלת דתניא בברייתא בגמ' [פסחים מא וברכות לח:] "יוצאין ברקיק השרוי ובמבושל שלא נימוח דברי רבי מאיר רבי יוסי אומר יוצאין ברקיק השרוי אבל לא במבושל אף על פי שלא נימוח" ומבואר שנחלקו ר"מ ור' יוסי אם יוצאין במצה מבושלת, ומתבאר בסוגיות של פסחים וברכות דלכו"ע אם נדון את המצה למבושלת אינה חשובה מצה ועיקר מחלוקתם אם המצה חשובה למבושלת.

עוד איתא בסוגיא בפסחים שכמו שנחלקו במצה שבישלוה כמו כן נחלקו בדין פסח שצלהו ואח"כ בישלו, ומבואר שעיקר מחלוקתם היא כללית איך לדון בישול אחרי אפיה וצליה, אם הדבר נדון למבושל.

**ג']** לר"מ אם יש בישול או שהאפיה לא בטלה.

תחילה יש לחקור בדעת ר"מ דהמצה והפסח לא נדונים למבושלים, מה עיקר כוונתו, דאמנם זה פשוט שלדבריו בהכרח ה'שם צלי' וה'שם לחם' לא נגרע בכלום, וממילא בהכרח שבמקום שבו נתקיימו הצליה והאפיה לא חל הבישול כלל, אלא שמ"מ יש לחקור אם זו היא עיקר טענתו שלא נגרעה הצליה והאפיה, או שיותר מזה דעיקר הטענה שלא חל כאן בישול כלל מכח האפיה והצליה שקדמו לו.

ומלשון רש"י בפסחים שכתב "ר' יוסי היא דאמר בישול לאחר אפיה בישול הוא" משמע דלר"מ אין כאן בישול כלל, וכן נראה מהא דמסקינן בברכות שלר"מ יש בו טעם מצה, והיינו לכאורה משום דאין כאן בישול כלל.

והדברים צ"ב מאיזה טעם אין כאן בישול כלל, לכה"פ כלחם או צלי מבושלים כמו שאפשר לבשל כל דבר אחר.

והנראה בזה דכל עיקר מהות הבישול והאפיה והצליה הם בדבר החי שהיה קודם שנעשה בו שום בישול, דמהותו הייתה דבר שנגמר ע"י החום ומכח זה נדון כדבר שבמהותו מקבל צורה ע"י הבישול והאפיה, וכשנעשה בו הדבר הבישול והאפיה נעשים חלק מעצמותו, והוא נדון כדבר המורכב מעצם וצורה, אבל לאחר שכבר נקבעה בו הצורה של הבישול וכיוצ"ב אין שייך בו עוד בישול כלל אלא הרי הוא כעץ שלא שייך בו בישול, ובזה בכלל לא דנו וכל עיקר הנדון היה על הבישול אם יוכל להתקיים כלפי החפץ העצמי שהיה קודם האפיה והצליה אם יוכל עכשיו להעמיד בו בישול.

ודע שמיסוד זה מתברר שכל הנדון בבישול אחר בישול אין ענינו לדון בישול בדבר המבושל כמבושל כמו בישול של ירק חי, אלא עיקר הנדון יכול לעמוד רק כבישול בדבר החי וכתוספת על הבישול הראשון, וזהו יסוד דין אין בישול אחר בישול דמכיון שהוא רק כתוספת על הראשון ממילא באותו מקום אין לו חשיבות, ועוד נוסיף בזה ביאור בעזהי"ת.

**ד']** טעמא דר"מ.

עוד צריך לדקדק בעיקר טענת ר"מ מאיזה טעם לא חל כאן בישול אם הוא מחמת שאין בישול אחר בישול, או שהוא טעם אחר בפנ"ע בבישול אחרי אפיה.

והנה מצינו ברא"ש שדן אם אין בישול אחר בישול ולא הביא ראיה מר"מ, וכן הראשונים בכמה מקומות למדו דין זה מכל שבא בחמין ולא הביאו דינא דר"מ.

ובאמת שיש לדון הרבה אם דינא דאין בישול אחר בישול שייך לענין פסח דסו"ס הרי הבישול השני אסור ונתבשל באיסור, ואפילו נאמר שאין חשיבות לבישול השני להיחשב כבישול היינו באופן שהבישול השני הוא ממש כהבישול הראשון דאז רק דנים מאיזה בישול נחשב למבושל דאז אנו מייחסים לראשון שקדם, אבל באופן שהבישול השני הוא שונה וכגון לשיטת חכמים שצלי קדר מותר בפסח [או לכה"פ אינו לוקה] אם אח"כ בישלו במים, נראה דתימה הוא לומר בזה אין בישול אחר בישול, דלכאורה עיקר הקפידא כאן עצם הדבר שמתבשל במים ומאי אכפ"ל דכבר היה מבושל בלא"ה והרי בישול זה האסור עוד לא היה בו ועכשיו יש בו, וכאן אין הנדון מה העמידו להיות מבושל שנאמר שהשני אינו חשוב לבישול, הא למה זה דומה לבשר בחלב שמבואר בספר הבתים דאפילו דס"ל דאין בישול אחר בישול באופן שהראשון כבר היה בחלב, מ"מ אם תחילה בישול במים והשני בחלב בכה"ג יש בישול אחר בישול, וטעמו נראה כנ"ל דעיקר הקפידא של התורה הוא על עצם הבישול ורק כשכבר נתבשל בו שייך לומר אין בישול אחר בישול דהשני לא הוסיף בשם בישול המדובר כלום, ודו"ק.

מיהו מאידך גיסא מצינו בתשובת מהר"ח או"ז [ריח] שנקט דבשבת אין אפיה אחר בישול כמו שאין בישול אחר בישול, וכך ריהטת הראשונים שדנו לענין שבת אחרי שהעמידו שאין בישול אחר בישול דמשמע שמכח אותו דין דנו אם לפטור בבישול אחר אפיה וצליה.

והנראה בעזהי"ת דבאמת הם ענינים חלוקים ואינם שייכים זה לזה כלל, ויסוד הענין כך הוא, דבישול ואפיה וצליה אינם רק שלשה פעולות חלוקות באופן הגעת החום לדבר המתבשל בכדי שיקבל את החום ויתפעל בו הבישול, אלא הם פועלים שלשה שמות חלוקים זה מזה, דהם תבשיל, פת, וצלי, והם שמות סותרים זה את זה, וכשבא להעמיד בו שם חדש בהכרח הוא במקום השם הראשון, ועיקר הנדון מחמת שהמעשה הראשון בעצם סותר את קיום ה'שם' השני ואינו נותן לו מקום, ונשאר בתורת המעשה הראשון שנעשה בו.

אבל אין בישול אחר בישול הוא נדון הפוך לגמרי, דשם לא שייך כלל לדון שיעמוד במקום הבישול הראשון ושהראשון יסתור אותו, שהרי הם דבר אחד ולא שייך לדון רק מכח התוספת והנדון אם יש חשיבות לתוספת בישול שהוסיף על הראשון, או שהראשון כבר עשה את העיקר וכל מה שמוסיף אין לו חשיבות עצמית, ודו"ק.

ומעתה נראה דלענין לחם ופסח עיקר הנדון בשמו אם הוא צלוי ואפוי או שהוא תבשיל, ולכן מהני דינא דר"מ, אבל לענין שבת דעיקר המלאכה היא תיקון הדבר ממילא לעולם צריכים לדינא דאין בישול אחר בישול בכדי לפוטרו שהרי סו"ס הוסיף בתיקון הדבר, וגם אם לא יחשב כבישול מ"מ יחשב לאפיה, ודו"ק.

**ה']** ברור עיקר טענת ר' יוסי.

נתבאר דדעת ר' יוסי שלא יוצאים במצה מבושלת ולא בפסח מבושל דמהני הבישול בדבר צלוי ואפוי, ויש לדקדק במה חלק על דברי ר"מ שאמר שאין בישול אחרי אפיה.

ודבר זה מתברר בסוגיא בברכות לח: דשם למדו שר' יוסי ור"מ יחלקו בשלקות אם ברכתם אדמה או שברכתם שהכל, והדברים מבוארים שעיקר הנדון בבין ר"מ לר"י אינו מכח האפיה והצליה שקדמה אלא בנדון אחר כללי יותר איך נדון הדבר המתבשל לאחר הבישול, אם במילתיה קאי או לא ולר' יוסי כיון שלאו במלתיה קאי בירקות ברכתם שהכל [וכך הוא לכאורה המסקנא לפי שמואל שסובר שבאמת ברכתם שהכל].

ומ"מ נראה שכל דמיון הגמ' הוא למחלוקת ר"מ ור"י ביסוד מחלוקתם אם במילתיה קאי, אבל לגבי עיקר דברי ר"מ שאין בישול אחרי אינו שייך כלל לסוגיא שם.

ועוד נראה שיתכן דאף לר' יוסי אינם דומים לגמרי שבבישול שאחרי אפיה יתכן שמבטל את האפיה לגמרי.

**ו']** ובעיקר דברי ר' יוסי שהבישול מהני יש לדקדק עד היכן כחו של הבישול השני כלפי האפיה והצליה שקדמו, ודבר זה מתברר מג' מקומות, הא' דין צליה אחרי בישול בפסח. הב' הטעם שצריך פסוק בפסח. הג' יישוב מסקנא דברכות עם סוגיא דפסחים. ונפרט כל א' בפנ"ע בעזהי"ת.

**ז']** צליה אחרי בישול בפסח לר' יוסי והטעם שצריך פסוק לר"י.

איתא בגמ' בפסחים דלרבי מרבים בישול שהוא לא במים מכח בשל מבושל, ומקשינן לרבנן מאי עבדי בהאי קרא ומתרצי' "מבעי ליה לכדתניא בשלו ואחר כך צלאו או שצלאו ואחר כך בשלו חייב" ואיתא בגמ' שני אוקימתות אליבא דמאן קיימי דרב כהנא העמיד כדברי ר' יוסי דלר"מ צלאו ואח"כ בישלו שרי [או לכה"פ אינו חייב], ועולא פי' דאפילו לר"מ אסור מכח ריבויא דקרא.

והנה בדברי רב כהנא צריך לדקדק שני פרטים, הא' אם כר' יוסי יקשה הפוך דמ"ט בישלו ואח"כ צלאו חייב. והב' דצלאו ואח"כ בישלו צריך להיות אסור מדינא. ובכ"ז נחלקו הראשונים, וכמו שנבאר.

**א.** בטעם בישלו ואח"כ צלאו לר' יוסי, באמת בדברי ר"ח מבואר דילפינן לה מקרא ד'בשל מבושל' ומשמע דבלא"ה צריך להיות מותר, ולזה יתכן שנתכוונו ה'יש דוחין' שבאורחות חיים, והיינו דס"ל דלר' יוסי בלי פסוק הצליה האחרונה הייתה מתירה את המבושל, ומשמע שהעיקר היא הצליה האחרונה.

ומאידך מצינו באורחות חיים שהביא שיש שהתירו צליה אחרי בישול בשבת מכח הא דבפסח לא מהני הצליה להתיר אחרי בישול, ומבואר שלא למדו את זה מקרא אלא מסברא כך הוא, וכ"מ מדברי התוס' שנקטו דילפינן מקרא דבישול מבטל אפיה וזהו מקור דינא דר' יוסי, א"כ מסתבר שא"א ללמוד מהפסוק גם דין צליה אחרי בישול דהם ענינים חלוקים, ולשיטתם הטעם שלא מהני יתכן בשני דרכים, הא' כדעת הרבינו פרץ והטור דבצליה אחרי בישול לא מיירי ר' יוסי, וכמו שיתבאר בהמשך, וממילא ל"צ קרא אלא הוא פשוט כמו בסלקא דעתין. הב' שס"ל שעיקר דברי ר' יוסי אינו לבטל את הבישול וממילא אין טעם שיתיר את האיסור.

וביאור דעת ר"ח נראה שבאמת לר' יוסי אין הבישול מבטל את האפיה לגמרי ולכן שייך לאסור צליה אחר בישול מכח הבישול שהיה מיהו בעינן לקרא בכדי לאוסרו דסו"ס אוכלו עכשיו כצלוי.

**ב.** הטעם שצריך פסוק לר' יוסי, התוס' נתקשו בטעם שצריך פסוק לר' יוסי דמאי שנא בישול אחרי צליה מבישול אחרי אפיה דשם נקט ר' יוסי מסברא דהבישול מבטלה, ומכח זה נדחקו שכל מקור דינא דר' יוסי גם באפיה הוא מהאי קרא ד'בשל מבושל'.

מיהו בדברי ר"ח מבואר דצריכים קרא לר' יוסי ומ"מ משמע דר' יוסי לא למד משם שהרי למד שהקרא קאי גם על צליה שאחרי בישול דהוא ענין אחר, ועוד שאין זה ריהטת הדברים וכל שלא פי' כן בחזקת שחולק.

וביאור דעת ר"ח נראה שלעולם הבישול לר' יוסי אינו מבטל לגמרי את האפיה, ולענין תורת לחם מסברא בעצם הדבר שמבושל כבר בטל מתורת לחם, אבל לענין פסח יתכן שמעצם הדבר שבעיקרו צלוי יהיה מותר, דשאני תורת צלי מתורת לחם, דתורת לחם עיקרה בקיומה עכשיו בתואר לחם, ותורת צלי יתכן שמתקיים במה שעיקרו צלוי [ויתכן עוד דשאני מצוות 'לחם עוני' דבעינן לאכול לחם בשעת אכילה, ומשא"כ מצוות מלי דעיקר המצווה היא שהקרבן פסח יהיה בתורת צלי וזה מתקיים במה שעיקרו צלי].

ודעת התוס' יתכן שסוברים שמ"מ פשוט מסברא דאסור ול"צ קרא, או דס"ל דלר' יוסי מבטל לגמרי וממילא גם בצלי הדין כן, וזה יתכן לשיטתם שסוברים דטעמא דר' יוסי מכח מצה עשירה והיינו שעדיין הוא בתורת לחם וא"כ בכדי לדון אותו כמצה עשירה נראה דצריכים לדון שכל עיקר שמו באופן של בישול דאם עדיין עיקרו מכח אפיה אלא שעכשיו הוא מבושל אינו נדון כמצה עשירה דנראה דדין מצה עשירה הוא במה שנעשית מתחילתה באופן זה, ודו"ק.

**ח']** אם הסוגיא בפסחים מתיישבת עם הסוגיא בברכות.

**ג.** בסוגיא בברכות מתחילה למדה הגמ' שדין ברכת השלקות תלוי במחלוקת ר"י ור"מ, והיינו שנחלקו אם במילתייהו קיימי, ומסקינן "עד כאן לא קאמר רבי יוסי התם אלא משום דבעינן טעם מצה וליכא אבל הכא אפילו רבי יוסי מודה", ויש לדקדק מה עיקר כוונת תירוץ הגמ', ועוד יש לדקדק אם הסוגיא בפסחים שדנה לענין פסח אם מתיישבת עם מסקנת הגמ' בברכות.

והנה בתוס' בפסחים נקטו בפשיטות שלפי מסקנת הגמ' בברכות א"א ללמוד לדין צלי ממצה, ומאידך בדברי ר"ח שנקט לעיקר את תירוץ רב כהנא מבואר שלא כדבריהם.

ובאמת בעיקר כוונת הגמ' בברכות מצינו שנחלקו הראשונים, דדעת התוס' בברכות שהביא ר' יונה החסרון שם מצד מצה עשירה וכ"כ התורא"ש שם וכ"כ התוס' שאנץ בפסחים בביאור הסוגיא שם, וטענתם שלא מצינו דין טעם מצה אלא טעם לחם עוני, ולדעתם נראה דעיקר הכוונה טעם מצה היינו הרגשת הטעם של מצה כדי שיזכור את שלא הספיק בציקם של אבותינו להחמיץ, וכך נראה בראבי"ה שפי' דבעינן 'טעם מצה בפיו'.

ומאידך הבה"ג [הלכות ברכות] והשאלתות [עז] והיראים [רעד] והסמ"ג [סה] והסמ"ק [רפב] ומהר"ם חלאווה, נקטו שלפי האמת עדיין החסרון לפי ר' יוסי משום שחסר בתורת לחם שלו, והנה לדבריהם יקשה קושיית התוס' ונראה דעיקר הכוונה בטעם מצה היינו שעיקר מצוות מצה היא באכילתה כמצה ולא מעצם היותה מצה.

וזה עומק כוונת המהר"ם חלאווה שתמה על דברי הרי"ף שנתן טעם לדינא דר' יוסי משום דבעינן טעם מצה, והמהר"ם חלאווה תמה שוודאי טענת ר' יוסי שבישול מוציאו מתורת לחם דאם משום טעם מצה נשאל לקפילא, וכוונתו צ"ב דהא דברי הרי"ף מבוארים בגמ', אלא שעיקר טענתו דאין כוונת הגמ' לומר דאסר רק מחמת ששינה טעמו, אלא עיקר הכוונה שבמקום דבעינן טעם מצה שייך שלאו במילתיה קאי, דכיון שעיקר הנדון .

ויסוד סברא זו מצינו גם בדברי המהר"ח או"ז, שמבואר בדבריו שלענין שבת ומצה יכול להבין שיש בישול מבטל אפיה, אבל לענין חלה תמה איך יתכן, ומ"מ לא מצא סברא לחלק ביניהם, וכוונתו נראה שמצא בדין של חלה את עיקר הטענה שבישול לא מבטל אפיה, ומאחר שנחת לסברא זו לא היה נח לו לחלק ביניהם דאין כאן חילוק ברור, וטעמו נראה שעיקר הטענה שאין בישול מבטל אפיה היינו משום דכבר נקבע בו ה'שם לחם' ואין בכח הבישול לעוקרו, ובחלה שכבר נתחייב בחלה ונדון בפועל כדין לחם וודאי שקשה לעוקרו.

ויסוד כל זה מדברי ר"ת שסובר שבישול בבלילה עבה חשוב כאפיה לענין חלה, ואעפ"כ נראה מדבריו שלא פשוט שהדין כן לענין המוציא, והיינו מסברא הנ"ל שכבר נתחייב בחלה ונדון כלחם לא פוקע ממנו אבל לענין דבר שעוד לא נקבע כלחם יש מקום לראות שכעת אינו בפועל כלחם.

ונראה דמחלוקת זו היא שורש המחלוקת ביישוב הסוגיות, דאם כוונת הגמ' בברכות לטעם בעלמא א"כ ל"ש בפסחים, ואם כוונת הגמ' שבמקום דבעינן טעם שמוציאו מתורת לחם שייך ג"כ בפסחים.

**ט']** דין צליה אחר בישול לר' יוסי.

הנה עיקר דברי ר' יוסי היה בבישול אחרי אפיה ומזה למדה הגמ' לבישול אחרי צליה, ויל"ד הדין בצליה ואפיה אחרי בישול, ומצינו שנחלקו בזה הראשונים.

דדעת היראים [רעד] מבוארת דז"ל "וכשם שיש בישול אחר צלי ואפוי כך יש צלי אחר בישול דסברא אחת היא", ומסיק בסו"ד לענין שבת "וגם המבושל לא יתן אצל האש בחום גדול שהיד סולדת בו" וכ"ד הסמ"ג שהביא דברי היראים בענין זה, וכ"נ מוכח בדברי ר"ח שהבאנו לעיל שנקט דמכח ר' יוסי הוצרכו לפסוק לאסור בפסח צליה אחרי בישול.

מיהו נראה שרבינו פרץ [בהגהותיו לסמ"ק] חולק ע"ז דכך כתב "והשתא יש ג' חלוקים בדבר לח וצלול לדברי הכל יש בישול אחר בישול ובדבר יבש אם ראשון ושני הכל דרך אפייה וצלייה לכאורה לדברי הכל אין אפייה אחר אפייה ואין צלייה אחר צלייה, וסברא הוא דגם הר"ר אליעזר מודה בזה אבל כשהראשון דרך אפייה או צלייה והשני דרך בישול בתוך מים או יין בזה אומר הר"ר אליעזר דיש בישול אחר אפייה וצלייה דומיא דההיא דפסחים שהבאתי. ולפי זה מותר להניח צלי [[57]](#footnote-58)(מבושל) או בשר [מבושל] סמוך לאש כדי לחמם אפי' שמחממו כל כך שהיד סולדת בו[[58]](#footnote-59), ויש רוצים לומר דגם בזה אסר הר"ר אליעזר, ואינו נראה דלפי הראייה שהוא מביא מההיא דרקיק בפסח אינו כי אם דוקא היכא שבשל לסוף במים או ביין"

והנה כתב בסוף דבריו להדיא שמותר להניח בשר מבושל סמוך לאש לחממו, היפך דינו של היראים, ומשמע דמתיר צליה אחרי בישול, וכך מפורש בסמ"ק מצוריך שהוסיף "דהיינו אפיה אחרי בישול", ואמנם לשונו 'לחממו' ויתכן היה לפרש שחימום אינו צליה או אפיה, מיהו קשה לומר כן שהרי בא להתיר בדבר זה לכה"פ צליה אחרי צליה הרי שהחשיבו צליה [ואמנם יש מקום לדחוק שכשאחרי צליה חשוב צליה וכשאחרי בישול אינו חשוב צליה לא משמע כן כלל שהרי נראה שבא להעמיד היתר אחד בשניהם].

**י']** שורש הנדון אם יש לר' יוסי צליה אחרי בישול.

יש לדקדק מה יסוד מחלוקתם אם ר' יוסי מיירי גם בצליה אחרי בישול.

והנראה בעזהי"ת שדבר זה מתברר מגוף דברי רבינו פרץ, דהנה מבואר בדבריו שבעקבות דברי היראים יש מקום לדון אם מותר אפיה אחרי אפיה וצליה אחרי צליה, והרי בישול אחר בישול וודאי אסור ומ"ט יש מקום לדון על אפיה אחרי אפיה וצליה אחרי צליה, ובהכרח נראה דהבין דדינו של ר' יוסי מיוסד על גריעותא של כח האפיה שנותן מקום לבישול שאחריו לחול, וממילא היה מקום לומר שלדבריו ה"ה דיש אפיה אחר אפיה וצליה אחר צליה.

ומעתה נתברר שדעת היראים דעיקר טעמו של ר' יוסי הוא בכח האחרון, ולדעת הרבינו פרץ עיקר טעמו של ר' יוסי הו מהיחס בין הבישול לאפיה שהאפיה גרועה והבישול חזק יותר, ודו"ק.

## מגיס

### מראי מקומות

עיקר חיוב מגיס מפורש בביצה לד., עוד מצינו בגמ' בדף יח: דמקשינן על נותן צמר ליורה בער"ש והיורה עקורה מן האש 'וניחוש שמא מגיס בה' ואם כוונת הגמ' מדין מבשל יש בזה כמה חידושי דינים, ולכן נחלקו הראשונים דיש שפי' דסוגיא שם דווקא בצבע [או משום דבישול דצבע שאני או דכל החיוב מצד צובע, עי' בדבריהם], עי"ש ברש"י ותוס' ורא"ש ושא"ר.

**נדונים שונים**

**א.** לשון הגסה, מבואר ברש"י שבת יח: דהוא לשון היפוך, וכך מבואר ברש"י ע"ז לח: ועי"ש בגמ' שדימת הגסה להיפוך צלי, וכך מבואר ברע"ב בטבו"י פ"ג מ"ו ומקורו מדברי הר"ש שם.

**ב.** התועלת ההגסה לענין בישול, עי' ברמב"ן יח: שהוא בכדי שיתערב הכל ויתבשל, ועי"ש עוד בהמשך דבריו דהוא בשביל שיתבשל מהרה, וככל זה כתב ברשב"א.

וברא"ש [פ"ג סי' יא] כ' שמקרב בישולו, ובתור"פ [ביצה לד] כ' "דממהר הקדירה לבשל"

**ג.** תועלת ההגסה לענין צביעה, ברא"ש כ' "כשהוא מגיס מכניס הסממנין בצמר", וברשב"א ובר"ן כתבו כדי שלא יחרכו וכעי"ז כתב הרמב"ן.

**ד.** גדר החיוב, עי' ברמב"ם פ"ט ה"ד שחיובו משום דהוא צרכי הבישול, וכיוצ"ב כ' בפ"ט הי"א ולמד מזה לסחיטה בכיבוס, וכיוצ"ב כ' ר' פרחיה בשבת עה. ומזה למד למתיחת חוט שהיא מצרכי התפירה [ויסודו מהרמב"ם בפ"י ה"ט].

**ה.** הגסה שניה, עי' ברמב"ן וברשב"א שחידשו דחיוב מגיס הוא רק בהגסה הראשונה עי"ש טעמם, והביאם המ"מ פ"ט ה"ד וציין לזה עוד בפ"ג הי"א.

**ו.** קדירה מבושלת שכבר אין עליה עוד חיוב בישול [לכל חד כדאית ליה], ברמב"ן ובר"ן וברמ"ך [פ"ט ה"ג, הובא בכס"מ] ובמ"מ [פ"ט ה"ג ופ"ג הי"א] נקטו בפשיטות שאין מגיס במקום שאין בישול, וכ"ד המאורות.

ומאידך בכלבו נקט בכמה מקומות שיש מגיס גם בקדירה מבושלת כל צרכה [כך הביאו המג"א שיח ס"ק מב, ודע דבכלבו יש דין זה בג' מקומות והעתקתי כולם בסוף המ"מ עי"ש, והנה המג"א הוציא דין זה מהקטע השלישי וע"ז טען הא"ר שלא מפורש שם כ"צ, מיהו באמת לפי מה שמבואר במקו"א שדעת הכלבו שאסור לבשל מאב"ד בקטע הראשון מבואר כן ומשמע כן גם בקטע השלישי, ומהקטע השני השעה"צ ס"ק קלו הוכיח כן עי"ש].

והרשב"א בדף יח: דן בזה ומסיק להתיר, ומשמע שם שהוזקק לסברא מיוחדת, וכ"ד האורחות חיים והביא כן מהרא"ה עי"ש, ומשמע שם שאע"פ שס"ל בעלמא שאין בישול אחרי מאב"ד הוזקק לתוספת סברא להתיר גם במגיס וכדעת הרשב"א עי"ש.

**ז.** בכלי ראשון, הרשב"א והר"ן [על הרי"ף] והרא"ש למדו מסוגיית הגמ' יח: לפרש"י שפי' דהוא מטעם בישול שיש מגיס גם בקדירה שאינה על האש, וכ"כ הטור בסימן רנב, ורי"ו [ני"ב ח"ג, סח א].

ומאידך דעת הריטב"א והכלבו [לא] והאורחות חיים והרוקח [סו] והמרדכי [רנא] והאגודה [כד] שאסור מגיס הוא דווקא על האש, וביישוב סוגיית הגמ' יח: מצינו שני דרכים, הא' שצבע שאני, וכ"פ הריטב"א והכלבו והאורחות חיים]. והב' שעקורה היינו שאינה על האש אבל היא סמוכה לאש, וכ"פ הרוקח והביאוהו המרדכי והאגודה.

**ח.** בכלי שני, עי' פרמ"ג משב"ז רנב סק"א שנקט בפשיטות שבדברים המתבשלים בכלי שני כגון קלי הבישול או כשיש חומץ וציר אסור ג"כ להגיס [ודבריו מחודשים].

**ט.** ההגסות הנ"ל שהותרו מהתורה אם מותרות מדרבנן.

הא'- מבושל כל צרכו על האש, בריטב"א ובמאורות ובמאירי מבואר שאסור מדרבנן להגיס על האש אפילו במבושל כל צרכו, וכ"מ במ"מ פ"ג הי"א, ומתבאר מדברי המאורות והמאירי שהוא מדין איסור חזרה ע"ג האש, מדהתירו בגרו"ק.

הב'- עקורה באינו מבושל כל צרכו, צ"ע אם המתירים מהתורה התירו לכתחילה, ובריטב"א קצת נראה שאסור עי"ש היטב.

הג'- עקורה במבושל כל צרכו, ברמב"ם [ב'יד' פכ"א הי"ג, ובתשובה הביאה הב"י סו"ס שכא] מבואר שמותר להגיס בקדירה מבושלת שאינה על האש, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והכלבו והאורחות חיים והמאירי. מיהו מהרי"ו [הועתק בסוף המ"מ] החמיר בזה והביאו הרמ"א בסי"ח.

הד'- אחרי הגסה ראשונה, ברמב"ן נראה שאסור, וברשב"א נראה שמותר, ומ"מ נראה שלא התיר על האש, וממילא ברמב"ן יתכן שמה שאסר הוא דווקא ע"ג האש.

**י.** הגסה בצבע, נאמרו ג' טעמים לאיסור, הא' בישול, כ"פ רש"י, וכ"פ הרא"ש בתי' הראשון. הב' צביעה שמכניס הסמנים בצמר, רא"ש בתי' השני. הג' צביעה מצד שצריך הגסה כדי שלא יחרכו, כ"כ הרמב"ן והרשב"א והר"ן. ועי' פרמ"ג בסי' רנב שהאריך בנפק"מ בין הטעמים.

- ודין צבע לאחר בישול, עי' בר"ן שכתב שיש איסור מצד הטענה שצריך שלא יחרכו. ועי' ברא"ש שכתב שני טעמים אחרים.

**יא.** עיקר דין הכנסת כף, ברשב"א ובר"ן מבואר שכל שיש בו איסור מגיס אסור להכניס את הכף ומשמע דהוא מגיס גמור, וכן נראה בריהטת הרמב"ם בפ"ג הי"א, מיהו המ"מ שם פי' דאיסור הכנסת כף אסור מצד גזירה ונלמד מהסוגיא בדף יח: ומכח זה למד שבמבושל כל צרכו אפילו על האש שאסור לבשל שם מותר להוציא בכף.

ועי' ברא"ש [פ"א יד] שמודה לעיקר האיסור להכניס כף אלא שמשמע שקיל ממגיס גמור ואינו אסור אלא על האש [אע"פ שדעתו דמגיס אסור גם בעקורה].

**יב.** היכן נאסרה הכנסת כף, בפשטות הרמב"ם משמע שעל האש לעולם אסור ואפילו מבושל כל צרכו, והיינו מכח האיסור דרבנן להגיס על האש, ועי' בראב"ד וברמ"ך שהשיגו ע"ז.

והמ"מ והכס"מ לא רצו לומר שהרמב"ם חולק על דבריהם ולכן פי' שהרמב"ם דיבר בלא מבושל כל צרכו.

ועדיין פשטות הרמב"ם שאסור דווקא על האש, וכדעת הריטב"א והכלבו, וכ"פ דבריו הלח"מ, מיהו הכס"מ לא רצה לומר שחולק על הטור ורי"ו ולכן פי' דמש"כ הרמב"ם לאו דווקא.

**לשונות הראשונים**

**רבינו יהונתן עג. במשנה**

"הלש והאופה, וסדורא דפת נקט ובסמנין הבולל והמבשל והמגיס בקערה של בשר העומדת על האש מיחייב משום מבשל לפי שהוא ממהר בישולו. וכן המשים כיסוי של קדירה על הקדירה מיחייב משום מבשל" וכ"כ המאירי שם

**המאורות יח:**

"נראה מסוגיא דשמעתא דיורה אף על פי שהיא עקורה אסור להגיס בה, ומיהו אם נתבשל כל צרכו איכא למימר דליכא איסורא, וכן עמא דבר שאחר שהסירו הקדירות שעל הכירה מגיסין בה לתת תבשיל בקערות. מיהו על גבי כירה נראה שאסור. ומה שנהגו בקדירות גדולות בסעודות מצוה שמגיסין בהן והם על הכירה, ואיכא למימר דכיון שהאש גרוף או קטום כיורה עקורה דמי"

**חידושי דינין למהר"י וייל**

"כשמסירין קדירה מן האש להוציא המאכל ממנה אין להגיס בה בכף דהוי כמבשל כדאמ' פ"ק דשבת גבי יורה עקורה וטוחה דאסור להגיס בה וכן ראיתי נוהגין בבית מהר"י ז"ל"

**כל בו לא**

"המבשל דבר שהיה מבושל כל צרכו או שלא היה בשול כלל פטור, וכל שבא בחמין מלפני השבת, כלומר, שנתבשל[[59]](#footnote-60), שורין אותו בחמין בשבת, ואפילו בכלי ראשון, ובלבד שלא יהיה על האש, גזירה שמא יגיס בה [[60]](#footnote-61)ויתחייב משום מבשל, ואפילו לשרות בתוכה הרבה מותר דאין בישול אחר בישול".

"ואף על פי שאסור [[61]](#footnote-62)לבשל ולהגיס בקדרה בעודה על האש לפי שהיא תולדות מבשל, מותר לשחוק הדלועין או בצלים בעץ פרור בתוך הקדרה אחר שהורידה מעל האש, ואסור להכניס מגרפה בקדרה להוציא הבשר ממנה בעודה על האש מפני שמגיס בה[[62]](#footnote-63)".

"ולתת מים בתוך הקדירה כשצמקה יותר מדאי אסור לפי שהמים קלים להתבשל ודינן כדין התבשיל, מיהו אם בשלם קודם לכן מותר ועל כן פשט המנהג בנשים שנותנות בחמין מים שנתבשלו שקורין שמדי"ן מפני שאותן המים כיון שנתחממו הרבה על פי הכירה כבר נתבשלו וליכא משום בשול שנותנין אותן בתוך התבשיל חם ביותר, וצריכות להזהר שלא לתת אותן המים בעוד הקדירה על האש לפי שהן מערבות ומגיסות בקדירה כדי לערב יפה [[63]](#footnote-64)וקיימא לן דמגיס חייב משום מבשל אפילו בקדירה מבושלת כל זמן שהיא על האש, אבל ביורה עקורה אין בה משום מגיס, והא דפרכינן פרק קמא דשבת גבי יורה עקורה והלא מגיס בה לאו משום מבשל קאמר אלא משום צובע, וכן פירשו ז"ל [[64]](#footnote-65)והרמב"ם".

**אורחות חיים שבת**

"נ. ומחמם אדם בגד ומניחו ע"ג מעיו. אסור לבשל ולהגיס בקדרה בעודה על האש לפי שהוא תולדת מבשל.

נא. ומותר לשחק דלועין או הבצלים בתוך הקדרה אחר שהורדה מעל האש.

נב. ואסור להכניס מגריפה בקדרה להוציא הבשר ממנה בעודה על האש משום מגיס. ודעת [[65]](#footnote-66)הרמב"ם ז"ל שאין במגיס משום מבשל מהגסה ראשונה ואילך אי נמי כל שהגיע למאכל בן דרוסאי והגיס בו אין בו משום מבשל [[66]](#footnote-67)והר' אהרן הלוי ז"ל נמי כתב כדיננו דכל שהגיע למאכל בן דרוסאי מותר להגיס שאין מגיס משום מבשל בשבת אלא קודם שנתבשל כמאכל בן דרוסאי ע"כ:

נג. ואסור לתת שמן בקדירה בעודה על האש מפני שהוא קל לבשל אבל נותן לתוכה מלח שאינו מתבשל אלא ע"י אש גדולה וי"א דכל זמן שהיא על האש אסור לתת בה מלח אבל אחר שהעביר' מעל האש מותר וכן נראה דהא בשרא דתורא בכגון זה ודאי אסור ולתת מים בתוך הקדירה כשצמקה יותר מדאי אסור לפי שהמים קלים להתבשל ודינם כדין תבשיל מיהו אם בשלם קודם לכן מותר ועל כן פשט המנהג בנשים שנותנין בחמין מים שנתבשלו שקורין שמרו"ס מפני שהמים כיון שנתחממו הרבה ע"ג כירה כבר נתבשלו וליכא משו' בישול אע"פי שנותנין אותן לתוך התבשיל חם ביותר. אבל צריכות ליזהר מאד שלא לתת אותם המים בעוד הקדירה על האש וכ"כ הר' יונה שאסור אפי' המים חמין ביותר[[67]](#footnote-68). אבל ביורה עקורה אין בה משום בישול ולא משום מגיס והאי דפרכינן בפ"ק דשבת גבי יורה עקורה והלא מגיס בה לא משום מבשל קאמר אלא משום צובע וכן [[68]](#footnote-69)פרש"י ז"ל [[69]](#footnote-70)והרמב"ם ז"ל. והר' אהרן הלוי ז"ל כתב דכל תבשיל שנתבשל כמאכל בן דרוסאי מות' להגיס שאין במגיס משו' מבשל לענין שבת אלא קודם שנתבשל כמאכל בן דרוסאי ומה שנהגו השתא ליתן מים חמין לתוך החמין בשבת אחר שכבר הוחמו בכדי שהיד סולדת בהן שבאו לכלל בישול מותר אע"פי שעכשיו אינן חמין כ"כ מכיון שאינם צוננין דמשום מבשל ליכא והוה ליה כחזרה דמותר בגרופה וקטומה:

[נד. נה. לא העתקתי דאינם שייכים למגיס אלא לדיני בישול אחרים].

נו. המבשל דבר שהוא מבושל כל צרכו או שלא היה צריך בישול כלל פטור וכל שבא בחמין מלפני השבת כלומר שנתבשל כמאכל בן דרוסאי שורין אותו בחמין בשבת אפילו בכלי ראשון ובלבד שלא יהיה על האש גזירה שמא יגיס בה ויתחייב משום מבשל ואפי' לשרות הרבה מותר דאין בשול אחר בשול. וצ"ל היאך מותר להעביר קדירה שהעבירוה מעל האש מרותחת שהוא כלי ראשון וכלי ראשון מבשל, וי"ל שכל שהגיע למאכל בן דרוסאי אין בו משום מבשל והואיל ואין בו משו' מבשל אין בו משו' מגיס כאשר כתבנו".

**רוקח סו**

"קדירה שאצל האש אין להגיס ישראל בכף בשבת דהוי בשול מדאמרי' בפ"א דשבת (דף יח) ודילמא מגיס ומשני ביורה עקורה וטוחה עסקינן"

### הערות

**א']** יש לדקדק אם כל צורה שמקרב בישול חייב או רק באופן של מגיס, ואם תמצי לומר שבכל אופן יל"ד מה נתחדש בחיוב של מגיס שמוכח בכמה מקומות שנדון כמעשה בישול מצד עצמו.

**ב']** הרשב"א דן בדין מגיס בדבר מבושל, ומתחילה נקט בפשיטות שיש בו מגיס לכה"פ מדרבנן, ומסיק שמותר והאריך בדבר, ונראה שעיקר חידושו שמגיס בדבר מבושל אינו מגיס כלל דאילו היה חשוב כמגיס היה אסור לכה"פ מדרבנן, ולכן הוצרך להאריך.

וכיוצ"ב מצינו בדברי האורחות חיים שחלק על הכלבו והתיר כל שנתבשל כמאב"ד, והביא דין זה מהרא"ה שכתב וז"ל "שאין במגיס משו' מבשל לענין שבת אלא קודם שנתבשל כמאכל בן דרוסאי" ודקדוק לשונו משמע שר"ל שאין כאן מגיס כלל, ודו"ק.

**ג']** דעת הכלבו שיש חיוב מגיס גם במבושל כל צרכו, ודבריו צריכים תלמוד כיון שבישול ליכא מ"ט מגיס איכא, מיהו באמת אינו יחידאה בעיקר סברתו דאף ברשב"א מצינו שבעיקר הסברא כך סובר, והטעם שמתיר למסקנא הוא מטעם אחר, עי"ש.

ויסוד טעמם נראה דבעצם יש בישול לעולם אלא שעיקר בישול חשיבותו עצם עשיית הבישול ועשייה זו כשנעשית בדבר מבושל אין לה חשיבות דאינה אלא מצטרפת למעשה הראשון, אבל מגיס אין חשיבותו בעיקר העשיית הבישול אלא הוא 'שם לעצמו' שתפקידו להשלים את מלאכת הבישול וכמו שמבואר ברמב"ם דחיובו מכח שהוא מצרכי הבישול, וממילא תועלתו לא נמדד בעיקר הבישול.

ועיקר חידוש הרשב"א דבמאב"ד פטור לא מטעם שאין בישול אחר בישול אלא מטעם דהוא דבר שאי"צ בישול, ודימה זה לשמן עי"ש.

**ד']** הרמב"ן והרשב"א חידשו שחיוב מגיס אינו אלא בהגסה ראשונה, והדבר פשוט שלא חידשו שהגסה לאחמ"כ אינה מועלת כלל, אלא עיקר טענתם לחדש בחיוב מגיס שאינו אלא במקום שבלי הגסה כביכול אינו יכול להתבשל, והיינו הגסה ראשונה שבאמת התבשיל משתנה באופן ניכר מתבשיל שמתבשל לאט לתבשיל שמתבשל מהרה וכמבואר כ"ז בלשון הרמב"ן.

ונראה דכח טענה זו הוא כיון שמגיס באמת אינו מבשל כלום אלא הוא רק מכשיר את הבישול לכן יתכן שכל חיובו הוא רק באופן שנדון כמעמיד את הבישול.

וע"ע בסמוך.

**ה']** דעת הריטב"א והכלבו והאורחות חיים שאין מגיס מהתורה כשאינה על האש אע"פ שכ"ר מבשל, ואף ברשב"א ובר"ן הוצרכו להוכיח שיש בזה מגיס מכח שיטת רש"י שמעמיד ביורה עקורה. ויל"ד בטעם החילוק בין על האש ללא על האש.

והנראה בעזהי"ת, שבעצם הגסה אינה בישול דהרי אינה נותנת בעצמה חום בתבשיל ואינה אלא מכשירה את הבישול, והכח המחייב במגיס היינו מכח שמצטרף למעשה הבישול שנעשה כאן, והרי פשוט שהמגיס ואח"כ נותן על האש אין חיובו על ההגסה דכל כח החיוב של מגיס הוא מה שבעצם ההגסה מעמיד, והיינו שאינו מתחייב על התוצאות שהתהוו מכח המעשה שלו אלא עצם מעשהו הוא מעשה בישול, ובשביל כך בעינן שיש כאן מעשה שקיים עכשיו וההגסה מעמידה אותו ומשלימה אותו, ובזה נדון כמבשל.

והנה יש חילוק מהותי בין בישול של כלי ראשון לבישול על האש, דבישול על האש כח האש פועל בחידוש החום כל הזמן וממילא בעצם הרי הוא 'מבשל' ממש כל הזמן, אבל כלי ראשון אע"פש מבשל אין בישולו אלא בעצם הכנסת המאכל המתבשל לתוכו אבל לאחמ"כ אין כאן תוספת בישול אלא שבשהייתו בכח הבישול הראשון מתבשל אבל אין כאן תוספת כל הזמן, ויסוד לדבר סברת המג"א שהמטמין דבר לא מבושל בדבר שאינו מוסיף מותר אע"פ שעי"כ נשמר חומו זמן יותר גדול ומתבשל יותר, וטעמו נראה שכל שאינו מוסיף חום אינו בישול, דמהות הבישול הוא חידוש החום.

ומעתה יתכן שלא שייך מגיס בכלי ראשון כיון שאין כאן מעשה בישול שקיים כעת לחדש בישול אלא המעשה הראשון בשהייתו מבשל, ובזה יש מקום לומר שלא שייך מגיס, וחידשו הרשב"א והר"ן שיש, ויתכן שטעמם משום דסו"ס כלי ראשון נדון כמבשל מכח מה שהדבר מתבשל בו, ודו"ק, אלא שא"כ צ"ע ההו"א של הרשב"א לאסור בעקורה אפילו במבושל כ"צ.

**ו']** הר"ן פי' בסוגיא בדף יח: שהחיוב ביורה הוא מטעם מגיס, וצ"ע דהנה הר"ן המשיך דאין בקדירה משום מגיס רק היכא דשייך בישול דהיינו עד מאב"ד, וסיים שכ"ז בקדירה אבל ביורה לעולם שייך בו מגיס כיון שהדרך להגיס גם אחרי שקלט את העין כדי שלא יחרכו, ומבואר שנתן טעם לחייב על מגיס ולא לחייב על הנותן יורה על האש, ודבריו צע"ג דאם החיוב של הגסת יורה הוא מטעם בישול א"כ כל שאין בו בישול לא יהיה בו מגיס כמו אחרי מאב"ד [וכבר תמה בזה הפרמ"ג במשב"ז סי' רנב סוס"ק א].

והנראה בעזהי"ת דהחיוב הוא משום צובע, אבל כל מעשה הצביעה כאן הוא ע"י בישול וכדרך שכתב המג"א בסי' שא ס"ק נז שרק במקום שיש בישול יש ליבון, ואותו דבר נאמר אנן שרק במקום שיש בישול יש צובע, וכ"ז לענין יד סולדת וכלי ראשון וכיוצ"ב אבל לענין בישול אחר בישול ל"ש לומר כן וכמש"כ הגרעק"א שם לענין ליבון.

וכ"כ הפרמ"ג שם בדעת הב"ח והמהרש"א שפי' ברש"י שדימה צובע למבשל [ולא ידעתי למה לא פי' כן בדעת הר"ן].

### ביאור דברי הרמב"ן יח:.

**א']** כ' הרמב"ן "ואינו מחוור שא"כ בקדירה נמי הוה להו למיסר מגיס טפי ממחתה בגחלים וכו'" וצ"ע דהרי כיוצ"ב קשה לפי הפי' של צבע כמו שהק' בסמוך, ושם תירץ ומ"ט לא תי' כן לפי הפי' הזה, ומה שייך כלל לפי' בגמ' כאן.

והנראה בעזהי"ת דוודאי אין לחוש למגיס של בישול רק אם הבישול גורם החשש ואם חשש ההגסה הוא מחמת הצבש שבזה אין בזה סיבה לחוש למגיס של בישול, ולכן אם הגמ' דנה מצד מגיס של בישול בהכרח שה'שם בישול' גורם וממילא הדין כן בכל בישול, אבל אם מצד צובע יש מקום לחלק חילוקי הרמב"ן, ודו"ק.

**ב']** עוד כ' הרמב"ן "ומיהו לא חיישינן דילמא מגיס כדחיישינן בצובע שאין דרך כל כך להגיס בה אלא משעה ראשונה כדי שיתערב הכל ויתבשל, ונראה דלא מיחייב אלא בהגסה ראשונה שאינו מתבשל מהרה אלא בהגסה זו שנמצא אף הוא מבשל ובההוא ליכא למיחש כדאמרינן קדרה חיתא שרי, אבל משהגיס דבלאו הכי מתבשל אף המגיס פטור דמאי עביד הלכך ליכא למיגזר בשבת משום מגיס דלאו קרובי בישולא איכא דבלא"ה מתבשל".

תחילה יש לדקדק מה עיקר חילוקו של הרמב"ן ואם יש כאן שני תירוצים דהיינו אם ב'ונראה' מתחיל תירוץ חדש, דמתחילה הזכיר סברות בחשש חיתוי ואח"כ העמיד חילוק בדין חיוב מגיס.

והנראה בזה שוודאי א"א לומר דיש כאן שני תירוצים דהרי בחילוק הראשון שחילק מצד ה'דרך להגיס' לא סיים את דבריו למה על ההגסה הראשונה אינו חייב כמו שסיים אח"כ, ועוד שנראה דבאמת הרמב"ן לא סבר שהחילוק בחיוב הוא טעם לחלק בגזירה, דהרי לאחר שאמר שפטור משום מאי עביד המשיך 'הלכך ליכא למיגזר בשבת משום מגיס דלאו קרובי בישולא איכא דבלא"ה מתבשל' והיינו שנתן טעם למה אין לחוש שיחתה כיון שאין לו מזה תועלת, והטעם שלא תירץ מחמת עצם החילוק של החיוה ופטור נראה משום דס"ל דגזרינן אטו דרבנן וכדמצינו כיוצ"ב ב'שמא ירתיח' שפי' הריטב"א והגר"א שהוא מחשש מחזי כמבשל דרבנן, וא"כ בהכרח אין לומר דיש כאן שני תירוצים, ועיקר חילוקו הוא בין מקום שיש לו תועלת בהגסה למקום שאין לו תועלת כ"כ שתגרום לו להגיס.

ויתכן לפי"ז שמה שהרמב"ן פתח בטענה 'שאין דרך כ"כ להגיס וכו'" אינה טענה כלפי החשש הגסה אלא כלפי האיסור דאורייתא שמכח זה ביאר ג"כ שמאותו טעם גם אין חשש, ודו"ק.

**ג']** עוד יל"ד בדברי הרמב"ן הללו במש"כ "ובההוא ליכא למיחש כדאמרינן קדרה חיתא שרי" מה כוונתו, דלפו"ר היה נראה כוונתו שכיון שהיא חייתא אין בה חשש, מיהו לא נראה לפרש כן, א' דהרי בסמוך שכתב כן בתי' השני האריך להסביר זאת. ב' דלרוב ראשונים כל שנתבשל קצת כבר אינו חשוב חייתא ולפי"ז יתכן בכה"ג שיהיה מגיס. ג' דלשונו מטה לומר שרק דימה לשם ולא דבהכי מיירי.

והנראה שעיקר כוונתו לומר שעיקר חשש שמא יחתה אינו אלא לגמור את הבישול דכבר נמצא קרוב לגמר הבישול ואינו מחוסר אלא גמר, אבל חייתא מסח דעתיה מיניה כיון שהוא מחוסר מעשה, ולפי"ז נראה דלגבי הגסה ראשונה שכתב הרמב"ן שאינו מתבשל מהרה אלא בהגסה זו, א"כ כל שבא להגיס הגסה זו הרי לגביה חשוב כחייתא דעצם הצורך לחתות מעיד שאינו קרוב לגמר הבישול דאדרבה הוא בתחילת הבישול.

**ד']** עוד יש לתמוה על עיקר דברי הרמב"ן, דעיקר סוגיית הגמ' נאמרה בעססיות ותורמוסין שהם קדירה חייתא שאסורה [מלבד דעת רה"ג] ובהם שייך הגסה ראשונה.

ונראה דעיקר כוונתו שלכן לא הזכירו חשש זה כיון שאינו כולל, ובפרט שיתכן שכבר לא גזרו בו משום דאינו שייך בסתם קדירות.

**ה']** עוד כתב הרמב"ן "אי נמי איכא למימר וכו'" נראה דלפי מה שנתבאר אין סיבה לומר שבתי' הזה הרמב"ן חזר בו מעיקר היסוד שאין חיוב מגיס אחרי הגסה ראשונה אלא עיקר מה שהוזקק לתי' אחר הוא משום האיסור דרבנן של מגיס, ולפי"ז מבואר ברמב"ן שאחרי שהגיע למאב"ד אין אפילו איסור דרבנן.

### באור דברי הרשב"א יח:

**א']** כ' הרשב"א "ומיהו בשקלט את העין איכא למימר דמותר אפילו בשאינה עקורה וטוחה דומיא דקדירה היכא דבשיל דשרי ולא גזרינן משום חתוי דגחלים, ומשום מגיס נמי ליכא דמשקלט את העין ליכא משום מגיס, ואיכא למימר דדוקא טוחה הא לאו הכי לעולם אסור גזירה משום מגיס ולא דמי לקדירה דדרכן של סמנין להגיס תדיר כדי שלא יחרכו וצ"ע"

תחילה דן להתיר בשקלט את העין ונראה דעיקר הנדון שלו מצד הגזירה דלא חיישינן ליחתה ולמגיס, שהרי אח"כ דן אם יש מגיס בדבר שנתבשל כמאב"ד.

מיהו לפי"ז צ"ב מ"ט חילק אותם והיה לו לומר דאיכא למימר שמותר כמו בקדירה שלא חוששים ליחתה ולמגיס, דמדבריו נראה שהם טענות נפרדות, ונראה דבאמת כבר מעיקרא לענין מגיס לא רצה לדמותם דאינם דומים כמו שחילק אח"כ.

**ב']** עוד כ' הרשב"א "ומהא דקאמרינן ביורה עקורה וטוחה משמע דאפילו בעקורה איכא משום מגיס דהגסה בכלי ראשון כבישול" מבואר דראה חידוש שיש מגיס גם ביורה עקורה, ובאמת שהריטב"א והכלבו והאורחות חיים נקטו שבעקורה ליכא מגיס ומה שמבואר בבסוגיין שיש מגיס בעקורה למדו שהוא דווקא בצבע.

וצ"ב מאיזה טעם יש חילוק בין אם היא עקורה לבין אם היא על האש.

**ג']** עוד כ' הרשב"א "וקשיא לי אם כן האלפס והקדירה שהעבירן מרותחין היאך מוציאין מהן בכף והלא מגיס" בדבריו כאן יש שני חידושים הא' שגם בהכנסת כף חשוב מגיס. והב' שגם במבושל יש מגיס ובפשטות משמע שגם במבושל כל צרכו.

ויל"ע אם בא לאסור בכ"ז מהתורה או מדרבנן, וע"ע מה שאכתוב על סוף דבריו.

**ד']** עוד כ' הרשב"א "וי"ל דבהגסה ראשונה הוא דאיכא משום מבשל לגבי קדירה מפני שמערב את הכל ואיכא משום קרובי בישולא אבל בשאר הגסות לא דמראשונה ואילך ליכא בקדירה משום מבשל"- דקדק בלשונו לומר דטענתו שייכת רק לענין קדירה אבל לענין צבע יהיה חיוב של בישול גם אחרי הגסה ראשונה.

ובעיקר דבריו יל"ד אם כוונתו להתיר לכתחילה או רק מהתורה, והנה הרי בא ליישב בטענה זו את הטעם שמותר להוציא בכף, ומשמע שבא להתיר לכתחילה, ומ"מ נראה דלא התיר אלא בעקורה.

**ה']** עוד כ' הרשב"א "והיינו דמפרשינן טעמא דעססיות ותורמוסין משום מחתה בגחלים ולא אמרינן משום מגיס"- דבריו צע"ג שהרי בעססיות שייך גם הגסה ראשונה, ויתכן שכוונתו דלכן נקטו את החשש היותר קרוב.

**ו']** עוד כתב הרשב"א "והיינו נמי דמשהין על גבי כירה קטומה ולא חיישינן דלמא מגיס"- מדבריו אלו למד הגרעק"א שגם בגרו"ק יש לאסור מכח חשש שמא יגיס ולכן בקדירה שאינה מבושלת מאב"ד לפי התי' השני אסור שמא יגיס.

וצע"ג שהרי הרשב"א התיר להדיא בדף לו: להשהות בגרו"ק קודם מאב"ד, ולול"ד היה נראה שיתכן שהתירוצים לא חולקים.

**ז']** עוד כתב הרשב"א "אבל ביורה של סמנין הוא דאיכא משום מגיס דדרכן בכך להגיס תדיר כדי שלא יחרכו כדכתיבנא וכן ראיתי להרמב"ן ז"ל שכתב דמסתבר ליה דליכא משום מבשל מהגסה ראשונה ואילך"- הרשב"א כאן הביא סברא זו כלפי הגסה ראשונה, ועי' ר"ן שהביא סברא זו כלפי דבר שכבר נתבשל כמאב"ד.

**ח']** עוד כתב הרשב"א "ועוד יש לי לומר דכל דבשיל כמאכל בן דרוסאי ליכא משום מגיס, דהא מגיס משום מבשל הוא דמחייב וכיון שהגיע למאכל בן דרוסאי תו ליכא משום מבשל, וכענין שאמרו בפרק כירה [[70]](#footnote-71)בשמן למאן דאמר שמן אין בו משום בישול שמותר לתת אותו אפילו במקום שהיד סולדת בו"

מבואר ברשב"א שהוזקק לתת טעם שמותר אפילו שמיירי בדבר שאין בו בישול, ובהכרח שס"ל שמגיס חמור וטעם ההיתר הוא משום דלא חשוב כלל כמגיס כשאין מכח ההגסה בישול ואינו כמניח סיר על האש שיש כאן מעשה גמור, אבל מגיס עיקר חשיבותו כמעשה הוא מכח הצורך אליו.

והנה דימה את חידושו לדין שמן, ונראה שעיקר כוונתו להעמיד שמדרבנן כל דבר שאינו צריך בישול אין בתוצאת החימום איסור מדרבנן, ורק באופן שהעמיד מעשה גמור כמניחו ע"ג האש אבל הגסה אינה מעשה גמור, ודו"ק.

ולמדנו שוודאי דן גם מכח הדרבנן, וממילא יש לדון דשמא כל מה שדן מעיקרא שיהיה אסור אחרי כל צרכו הוא מדרבנן.

## דין הפשר

### מראי מקומות

עיקרי סוגיא זו בדף מ: מח. ונא: וברמב"ם פ"ד ופכ"ב ובטור ב"י רנח ושיח ושו"ע שיח.

עיקר גדול להבנת הסוגיא שדיני הסוגיא מתחלקים לד' חלוקות מצד הדבר המתבשל, והם הא' הפשר בדבר שיכול להגיע לכלל בישול. הב' הפשר בדבר שלא יכול להגיע לכלל בישול. הג' הרתחת דבר שלא שייך בו בישול. הד' הרתחת דבר שכבר נתבשל.

וג' חלוקות מצד הדבר המבשל, הא' סמוך למדורה במקום שיכול להגיע ליד סולדת, וכן בכלי ראשון. הב' ע"ג מיחם במקום שיכול להגיע ליד סולדת. והג' ע"ג האש וע"ג כירה ממש.

דין סמוך למדורה וע"ג האש ובכלי ראשון מתברר בסוגיא בדף מ: [סמוך למדורה בתחילת העמוד, ובכלי ראשון במעשה דרבי, וע"ג האש בדברי הראשונים] ובראשונים שם, ובטוש"ע שיח סעיפים יג יד ט"ו.

דין ע"ג מיחם מתברר גם בסוגיא בדף מח. ובדף נא: ובראשונים שם ובדברי רי"ו.

ונכתוב בקצרה את עיקרי השיטות.

**דין הפשר במקום שיכול לבוא לכלל בישול**, מצינו בזה ה' שיטות.

**א'** דעת הרמב"ן [לפי מה שהבין אותו הר"ן], שמותר ואפילו ע"ג כירה שאינה גרו"ק.

**ב'** דעת רש"י [לפי הבנת הרשב"א והר"ן], שמותר, אבל דווקא כנגד המדורה ולא ע"ג האש.

**ג' וד'** דעת ר"י [ברשב"א לק' מח.] והרשב"א משאנץ [בתוס' מח.] והרשב"א והרא"ש שסמוך למדורה וע"ג מיחם אסור במקום שיכול לבוא לכלל בישול, והוא הדין האמור בדף מח. שיש איסור לאולודי חום והיא כוונת הברייתא בדף נא.

- ודע שמ"מ אין טעמיהם שוים עי' היטב בדברי הרא"ש ובדברי הרשב"א וכל א' בנוי מדרך אחרת.

**ה' ו'** בסה"ת [רלב] חילק בין להפיג צינתן להפשר, וברי"ד מח. חילק בין סמוך למדורה לע"ג מיחם, עי"ש טעמיהם.

**ז'** דעת רי"ו, שסמוך למדורה יתכן שמותר להפשיר [תלוי במחלוקת למעלה] אבל ע"ג מיחם לכו"ע אסור [אפילו שדבר חם מותר לתת ואינו חשוב כע"ג כירה ממש].

**דין דבר שלא שייך בו בישול** מצינו בזה ג' שיטות

**א'** דעת התו"י לז: שהכל מותר ואפילו ע"ג האש וכירה שאינו גרו"ק, וכך לכאורה דעת הרמב"ן.

**ב' וג'** דעת שא"ר שדינו כדין תבשיל שנתבשל, מיהו עי' ברא"ש וברא"ה ב'שיטה לר"ן' שסברו שאין לחלק ביניהם, ומאידך עי' היטב בכל דברי הרשב"א והר"ן בסוגיין שמבואר שסברו שאין לדמות ביניהם.

**דין דבר שנתבשל** עי' ברא"ה ב'שיטה לר"ן' שלמד דיניו מדין שמן, ועי' רשב"א שהאריך לדון בדינו והביא מקורות אחרים, ועי' היטב בדברי הרא"ש שג"כ דימה ביניהם אבל מכח ראיות עי"ש.

**דף מ:**

**מפני שמפשיר מים שעליו** תוס' פי' משום גזירת מרחצאות וכ"פ הרמב"ן והרא"ה [ב'שיטה לר"ן'], מיהו בעה"מ [לעיל לט:] ור"ת [סה"י רכו] פירשו שאסור משום בישול, ויל"ד היטב אם כוונתם שההפשר בעצמו אסור או גזירה שגזרו שלא יבוא לכלל בישול, ועי' ברשב"א שפי' כוונתם שמתחמם במקום שיכול לבוא ליד סולדת ומכח גזירה דיגיע ליד סולדת עי"ש, וע"ע בריטב"א בשם ר"י שאפילו במקום שלא יכול לבוא ליד סולדת אסור מכח גזירה שיתקרב יותר עי"ש.

**וש"מ הפשרו זהו בישולו** כ"ג רש"י ותו"י והאו"ז [סב] וברשב"א כ' שכ"ג בעלי התוס', ולפי"ז הפשרו היינו במקום הראוי לבישול דווקא וכדפרש"י, ויל"ד אם האיסור הוא מכח גזירה שיבוא לכלל בישול או שהוא איסור מדינא, ואת"ל מדינא אם הוא דאורייתא או דרבנן.

מיהו גר"ח הפשרו לא זהו בישולו, ומיירי בכלי שני שהוא מקום שאין ראוי לבישול, וכ' הרשב"א שכ"ג הספרים עי"ש שהאריך להסכים עם גי' זו וכ"ג הראבי"ה רב, וע"ע בספר התרומה שהביא שני הגירסאות, וכן בריטב"א.

**לא בשביל שיחמו אלא בשביל שתפיג צינתן** בפשטות ברייתא זו מבואר שמותר להניח קיתון של מים במקום שיכול לבוא לידי בישול אם דעתו להסירו קודם שיתבשל, וכך פי' רש"י והרמב"ן.

ומאידך הרשב"א [משאנץ] בתוס' מח. הוכיח מסוגיא דלק' שאסור ומכח זה דחק ברייתא זו שעיקר החלוקה הוא בין מקום שיכול רק להפיג צינתן לבין מקום שיכול להתחמם, ולזה הסכים הרשב"א והוכיח כן ממעשה דרבי דבסמוך ומירושלמי וכן מדין מיחם שאסרו בו מים מועטים. וכך פי' ר' יהונתן [הביאו ה'שיטה לר"ן'].

וספר התרומה [רלב, הועתק בסוף המ"מ] הכריע בין הסוגיות דיש לחלק בין להפיג צינה שהוא לזמן מועט לבין הפשר.

והעולה מכל זה ד' שיטות, בדין להניח במקום שיכול לבוא לידי בישול.

**הא'** דעת הרמב"ן [כאן, וע"ע בדבריו מח.], שלעולם הכל תלוי בדעתו, דאם דעתו לסלק קודם שיתבשל שרי אפילו להפשיר.

ועיקר הדבר שמותר אפילו במקום שיכול לבוא לידי בישול מבואר ברש"י אלא שלא ביאר דשרי אפילו להפשיר ויתכן שדעתו כדעת סה"ת.

**הב'** דעת הרשב"א [משאנץ] בתוס' מח. והרשב"א כאן ולק' מח., שלעולם לא הותר אלא במקום שלא יכול לבוא לידי בישול.

**הג'** דעת ספר התרומה [רלב, הועתק בסוף המ"מ] שלהפיג צינתן תלוי בדעתו, ולהפשיר אסור במקום שיכול לבוא לידי בישול.

**לשונות הראשונים**

**ספר התרומה רלב**

תנן פרק כירה המיחם שפנהו לא יתן לתוכו מים צונן בשביל שיחמו אבל נותן לתוכו כדי להפשירן ומפרש רב אדא פינה ממנו מים חמין לא יתן בו מים מועטין לחמם אבל נותן בו מים מרובין להפשיר, והלא מצרף, ר"ש היא דשרי דבר שאינו מתכוין. ואביי מפרש פינהו עם מימיו חמין לא יתן עמהם מים צונן מועטין לחמם אבל מרובין להפשיר שרי, אבל פינה ממנו מים חמין לא יתן לתוכו מים צונן כל עיקר אפילו מרובין מפני שמצרף, ורבי יהודה היא. אלמא לכולי עלמא הפשר מים בכלי ראשון שרי בשבת.

ולעיל נמי תניא נותן קיתון של מים כנגד המדורה לא שיחמו אלא כדי שתפיג צנתן, ורב נחמן בר יצחק מפר' לאיסורא אבל שמן אפילו הפשר אסור ורבי יהודה מתיר בשמן הפשר ואוסר בשול מכלל דתנא קמא אף הפשר שרי במים מדקא מפליג בשמן לאסור הפשר, ואם כן שתפיג צנתן דקאמר לאו דווקא אלא אפילו הפשר שרי במים. וא"ר יהודה אמר שמואל אחד שמן ואחד [[71]](#footnote-72)יין יד סולדת אסור אין סולדת מותר. ואמר רבי יצחק בר אבודימי פעם אחת נכנסתי אחר רבי לבית המרחץ ובקשתי להניח פך שמן [[72]](#footnote-73)לחמם באמבטי שהוא כלי ראשון ואמר לי הנח את הפך בכלי שני לחממו שם ש"מ הפשרו זה בשולו מדאסר בכלי ראשון להפשיר השמן א"כ אסור מדרבנן במקום שיכול לבא לידי בשול כך פי' רש"י. אבל חיוב דאורית' ליכא בהפשר דאם כן אפילו בכלי שני ליתסר אבל ר"ח גורס הפשרו לא זהו בשולו מדשרו בכלי שני והא דלא הניח בכלי ראשון פן יתבשל.

פסק [[73]](#footnote-74)שמעינ' מהא מים מותר בשבת לפשרן [[74]](#footnote-75)לכולי עלמא והוא הדין לשמן ויין נמי שרי שמואל באין יד סולדת בו. וכן נמי רבי אמר לרבי יצחק בר אבודימי הנח פך שמן בכלי שני לפשר ונראה דהוא הדין למים ויין דמותר לפשר היינו בכלי שני דווקא אבל בכלי ראשון או כנגד המדורה אסור לפשר במקום שיכול לבוא לידי בשול. ואו' שכך משמע בירושלמי שאסור לפשר נגד המדורה קרוב כל כך שיכול להתבשל אם ישהא שם אבל לא הבינותי זה הדבר היטב בירושלמי. והשתא אתי שפיר הא דקתני גבי מים כדי שתפיג צנתן ולא קתני כדי שיפשרו משום דכנגד המדורה או בכלי ראשון אסור להפשיר אלא א"כ מרחוק שאינו יכול לבוא לידי בשול דהיינו יד סולדת אבל כדי שתפיג צנתן מותר אפילו בקרוב אל המדורה כיון שאין דעתו להשהותו שם הכלי כי אם זמן מועט להעביר הצנה.

ובהכי נמי מתרץ דבריש במה טומנין ההוא עבדא דאנח כוזא אפומא דקומקומא ונזהיה רבא אמר ליה רבי זירא מאי שנא ממיחם על גבי מיחם דשרי. אמר ליה התם אוקומי הוא. פירש שכבר המה חמין הכא אולודי הוא שהם צונן ברייתא היא שלהי פרקא דמייתי ר' זירא מניחין מיחם ע"ג מיחם כו' לא בשביל שיחמו אלא בשביל שיהו משומרין. ותימא אי ההוא עובדא לא עביד רק הפשר אמאי אסר רבא הלא לכולי עלמא הפשר מים מותר כדפרישית לעיל ואי בעי למעבד בשול אמאי שרי רבי זירא הא קתני לא כדי שיחמו דתולדות האור כאור. וכן תנן אין נותנין ביצה בצד המיחם כדי שתתגלגל ואם גלגל חייב חטאת והא דתנן פרק חבית (קמ"ז ע"א) נותנין צונן בחמה היינו בשמש עצמו אבל תולדות שמש אסור אטו תולדות האור. והשתא מיושב דהפשר מים בכלי ראשון אסור כנגד המדורה במקום שיכול לבא לידי בישול וזה חומרא גדולה"

**סימני התרומה רלב**

"דין יין ושמן מותר לפשר בכלי כדאמר רבי לרב יצחק בר אבדימי הנח בכלי שני אבל בכלי ראשון אסור לפשר גזרה פן יבשל וגם לתת כנגד המדורה אסור כדי לפשר אבל כדי שתפוג צינתן מותר כיון שאין דעתו להשהות רק מעוט זמן וצריך עיון בירושלמי".

**אור זרוע סב [בסופו]**

"אמר רב יהודה אמר שמואל אחד מים ואחד שמן יד סולדת בהם אסור אין יד סולדת בהם מותר והיכי דמי יד סולדת בו אמר רחבה כל שכריסו של תנוק נכוה הימנו מיכן משמע שמותר לתת פך עם המים ועם השמן ועם היין אצל האש בשבת כדי להפיג צינתו ובלבד שיזהר שלא יתחמם כדי שתהא היד סולדת בהם וכן ראיתי אני המחבר בבית מורי ר' יהודה בר' יצחק בפריש וכ"כ הר"מ מיימון מביא אדם קיתון של מים ומניחו כנגד המדורה לא בשביל שיחמו אלא בשביל כדי שתפיג צינתו וכן מניח פך של שמן כנגד המדורה כו' והוא שלא יתחממו המים על ידו עד שתהא כריסו של תינוק נכוה מהם עכ"ל.

אמנם הא דאמרי' בסמוך לא משמע הכי דא"ר יצחק בר אבדימי פעם אחת נכנסתי אחר ר' לבית המרחץ ובקשתי להניח לו פך של שמן באמבטי וא"ל טול בכלי שני ותן ש"מ תלת ש"מ שמן יש בו משום בישול וש"מ כלי שני אינו מבשל וש"מ הפשירו זהו בישולו פירש"י דהא להפשיר בעלמא הוא דקא בעי ואסר לי' עכ"ל. וה"ר ברוך בר יצחק זצ"ל כתב בספר תרומות שמעי' מהא מים מותר לפשרו בשבת לכ"ע וה"ה ליין ושמן שרי שמואל באין היד סולדת בו וכן נמי ר' אמר לרב יצחק בר אבדימי הנח פך שמן בכלי שני לפשור ונראה דה"ה למים ויין דמותר לפשר בכ"ש דוקא אבל בכ"ר או כנגד המדורה אסור לפשר במקום שיכול לבוא לידי בישול עכ"ל".

**סמ"ג לאוין סה [וכ"כ סמ"ק רפב]**

"מוכיח בפרק כירה דיין ומים ושמן מותר לפשר בכלי שני כדאמר רבי לרב יצחק בר אבודימי הנח בכלי שני ותן, אבל בכלי ראשון אסור לפשר גזירה פן יבשל, וגם לתת כנגד המדורה אסור לפשר אבל כדי להפיג צינתו מותר כיון שאין דעתו להשהותו רק לזמן מועט"

**ראבי"ה רב**

"אמר רב יהודה אמר שמואל אחד מים ואחד שמן יד סולדת בו אסור אין יד סולדת בו מותר. פירוש מלשון ואסלדה בחילה, שנבעת. ובירושלמי גרסינן יד שולטת בו. היכי דמי יד סולדת בו אמר [[75]](#footnote-76)רבה כל שכריסו של תינוק נכוית ממנו עד שמע מינה שמן יש בו משום בישול ושמע מינה כלי שני אינו מבשל ושמע מינה הפשרו לא זהו בשולו. והכי הילכתא, ולא כההיא ברייתא דקתני לעיל מפני שמפשיר מים שעליו. וסבירא ליה לשמואל דרבי יהודה פליג אפילו במים".

"תנו רבנן נותן אדם חמין לתוך הצונן ולא צונן לתוך החמין דברי בית שמאי ובית הלל אומרים בין חמין לתוך צונן ובין צונן לתוך חמין מותר במה דברים אמורים בכוס אבל באמבטי חמין לתוך צונן ולא צונן לתוך חמין, פירוש משום דדמי להטמנה, ולא כפירוש רבינו שלמה שפירש משום דתתאה גבר.

רבי שמעון בן מנסיא אוסר, ולא סמכינן אהא דפסיק רב נחמן הלכה כרבי שמעון בן מנסיא, אלא מסקינן כבית הלל, דאמר רב הונא בריה דרב יהושע חזינא ליה לרבא דלא קפיד מדתני ר' חייא כוותייהו דבית הלל ואוקמה רב אשי מערה איתמר. וכן פסק רבינו חננאל ושאר הגאונים.

וכי שרי מערה הני מילי בכוס, דכלי שני אינו מבשל והפשירו בו לא זהו בישולו, וכן אם שאב בספל מתוך האמבטי. אבל בתוך האמבטי אסור לערות צונן לתוך חמין, דדמי להטמנה, ותו דבמקום הראוי לבשל הפשירו זהו בישולו. [[76]](#footnote-77)וכלי שני אפילו יד סולדת בו לא אמרינן הפשירו זהו בישולו, [[77]](#footnote-78)דלא אתי למיטעי, שבישול כזה אינו אלא מדרבנן, וכדאמרינן אמר רבי יצחק בר אבדימי פעם אחת נכנסתי אחר רבי לבית המרחץ ובקשתי להניח לו פך של שמן באמבטי ואמר לי טול בכלי שני ותן שמע מינה תלת שמע מינה שמן יש בו משום בישול ושמע מינה כלי שני אינו מבשל ושמע מינה הפשירו לא זהו בישולו, פירוש שכל כלי שני הפשיר מיקרי.

ומיהו בכלי ראשון שהוא מקום הראוי לבשל הפשירו זהו בישולו, וכדאמרינן לעיל מינה מתחמם אדם כנגד המדורה וכו' עד מפני שמפשיר מים שעליו, וכן בברייתא אחריתא דקתני מביא אדם קיתון של מים ומניחו כנגד המדורה לא בשביל שיחמו אלא כדי שתפיג צינתן, יחמו דהכא היינו הפשירו, ולגבי הפגת צינתן קרי להו יחמו. [ו]רבי יהודה ורבן שמעון בן גמליאל מודו לתנא קמא במים, אך בשמן פליגי עליה.

ונראה בעיני דאפילו באמבטי לא אסור בית הלל אלא בעודו מונח במקומו על גבי האש, אבל אם סילקו מן האש אפילו צונן לתוך החמין שרי כדי הפשר. והשתא אתיא מתניתין כבית הלל, דמוקי לה אביי המיחם שפינהו ויש בו מים חמין לא יתן לתוכו מים מועטים כדי שיחמו אבל נותן הוא לתוכו מים מרובים כדי להפשירן".

**הבתים יא טו**

"מביא אדם קיתון של מים ומניחו כנגד המדורה לא בשביל שיחמו אלא בשביל שתפיג צינתן, לר"ם. ויש מי שאמר שמותר להשהותן שם עד שיהיו קרוב לפושרין. ויראה לי שצריך שלא יניחנו שיתחמם בו כלל אלא להסיר הצינה בלבד.

יש מן הגדולים שכתב שאין זה מותר אלא כנגד המדורה, אבל על גבי כירה שיש בו חום אסור. ויש מי שמתיר אפילו על כירה, וזה נראה עיקר.

יש מן הגדולים שכתב שלא התירו כדי להפיג צינתן אלא כשמניחו רחוק מן האש במקום שאין היד סולדת בו, אבל במקום שהיד סולדת בו אסור אפילו להפיג צינתן שמא יניחנו שם עד שירתיח. ויש מי שאמר הואיל ואין מתכוין אלא להפיג הצינה מותר, וכן נראה.

וכתב הר"ם וכן מניח פח של שמן כנגד המדורה כדי שיתפשר לא שיחם. וסך אדם ידיו במים או בשמן ויתחמם כנגד המדורה, והוא שלא יחמו המים שעל ידיו עד שתהיה כרסו של תינוק [נכוית] בהם, ומחמם בגד ומניחו ע"ג מעיו בשבת ע"כ. יש מן הגדולים [שכתב] שלא התירו לסוך במים או בשמן שנתחממו [כנגד] המדורה אלא לתינוק בלבד, ודבר של טעם הוא".

**[[78]](#footnote-79)פסקי רי"ד מח.**

"**התם אוקומי קא מוקים, הכא אולודי קא מוליד.** ואי קשיא, והא אמרן בפרקין דלעיל מביא אדם קיתון שלמים ומניחו כנגד המדורה, לא בשביל שיחמו אלא כדי שתפוג צינתן, ומסיק אמ' רב יהוד' אמ' שמואל אחד שמן ואחד מים יד סולדת בו אסור, אין יד סולדת בו מותר, והכא היכי דמי אי דאנחיה להפשירו אמאי נזהיה רבא, ואי דאנחיה להרתיחו אמאי מתמה ר' זירא על רבה, הא מבשל בתולדת האור ואמרן בפרקין דלעיל אם גילגל חייב חטאת. יש לומר, דכנגד המדורה [נ]פשרים מ[י]ד ולא חיישינן דיל' משהו להו ומרתחי, אבל על [יד]י קומקום דלא מיתפשר אלא על גבי שהייה חיישי' דיל' משהי להו טובא ומרתחי".

**או"ז [סב] בשם ריב"א**

"כתב ריב"א בפ' כירה נראה בעיני דיין נמי אין בו משום בישול מי שמחממו לשתיה אבל מי שמבשלו עם דבש ובשמים ועושה ממנו משקה שקורין פליישו"ן ודאי יש בו משום בישול שהרי משתנה לטעם אחר ע"י האור וירקות שנאכלין כשהן חיין כגון כרישא ולפת וכן פירות האילן כגון תפוחין ושאר פירות אף על פי שנאכלין כשהן חיין יש בהן משום בישול שהרי מתמקמק טעמם ומשתנה לטעם אחר כשהם מתבשלין ואף על גב דלענין בישולי עכו"ם אמרינן כל דבר שנאכל כמות שהו' חי אין בו משו' בישולי עכו"ם משו' דבשולי עכו"ם דרבנן אקילו בהו רבנן אבל לענין שבת ל"ש דהא חמין אמרי' במס' ע"ז דאין בהם משום בשולי עכו"ם והכא כדברי הכל משמע דמים יש בהם בישול והמבשלו חייב חטאת. מיהו דבר הנתבשל כבר מערב שבת מותר לחממו בשבת דהא כבר לא שייך בו משום בישול דמאתמול נתבשל כל צורכו וה"נ משמע לעיל כל שבא בחמין מלפני השבת שורה אותו בחמין בשבת עכ"ל. לדבריו שפי' דביין אין בו משום בישול הרי משמע דשרי ליתן פך שמן אצל המדורה מיהו ראיתי כתוב שחזר בו ממה שאמר דביין אין בו משום בישול".

**ראבי"ה קצז**

"ונראה דבליל שבת אין לתת פירות לצלות בתוך הפכין שקורין בלשון אשכנז ככלי"ש כשמחממין בבית החורף, דאף על גב שנאכלים כמות שהן חיין לא גריעי ממים ושמן, דתניא מביא אדם קיתון של מים ומניחו כנגד המדורה לא בשביל שיחמו אלא בשביל שתפיג צינתן ר' יהודה אומר מביאה אשה פך של שמן ומניחתו כנגד המדורה לא בשביל שתבשל אלא בשביל שיפשר, פירוש והפשירו לא זהו בישולו, ולבסוף אמרינן שמע מינה תלת שמע מינה שמן יש בו משום בישול ושמע מינה וכו'. ושוב מצאתי שפסק רבינו יב"א כדברי ויש משום בישול בירקות ובתפוחים, דהא חמין אמרינן בעבודה זרה דאין בהן משום בשולי גוים ואפילו הכי אסורים לחמם, וכן יין וכל דבר המשתנה טעמו כשמחממו. מיהו דבר שנתבשל כבר מערב שבת מותר לחממו בשבת, כדתנן כל שבא בחמין מלפני השבת וכו'"

**רבינו ירוחם ני"ב ח"ג**

"מביא אדם קיתון של מים ומניחו כנגד המדורה לא שיחמו מכל וכל אלא כדי להפיג צנתן וכן פך של שמן לא כדי [[79]](#footnote-80)שיפש' אלא כדי שתפיג צנתו כי שמן יש בו משו' בישול(י גוים[[80]](#footnote-81)) והפשרו אין זה בישול. וכן סכה ידיה האשה בשמן ומחממתן כנג' המדור' וסכה לבנה קטן.

ובין מים ובין שמן אם מחממו כ"כ שהיד סולדת בו כלומר שמתירא ודואג שמא יכוה בחומו [[[81]](#footnote-82)ש]כל כך הוא גדול אסור אין היד סולדת בו מותר כך פשוט בשבת.

[[82]](#footnote-83)ועוד פשוט היכי דמי יד סולדת בו כלומר כי יש אנשים יראים ממעט חום ויש מי שאינם יראים אפילו מחום גדול ואם כן נתת דבריך לשיעורין אלא כל שהתינוק כריסו נכוית ממנו נקרא יד סולדת בו.

יש מהגדולים שכתבו שאפילו קרב אותו כל כך סמו' למדורה שמאותו [[83]](#footnote-84)המקום היד סולדת מחום המדורה שמותר [[[84]](#footnote-85)כל זמן שאינו מבשל]. ואף על גב דאמרינן דאסור להניח לכתחלה על גבי כירה אפילו נתבשל כל צרכו מע"ש ואפילו מצטמק ורע לו כנגד המדורה מותר כל זמן שאינו מבשל ויש מהם שכתבו שצריך שירחיק מהמדורה כל כך כדי שלא יהא קרוב כל כך שיהיה היד סולדת מאותו מקום מחום המדורה וכן בירושלמי כי כל דבר שנצטנן אפילו מבושל כל צרכו ויש בו רוטב ומצטמק ויפה לו יש בו משום בישול ולפיכך אין מניחין אותו כל כך סמוך למדורה ממקום שהיד סולדת בו אלא ברחוק כדי שלא יהא מאותו מקום יד סולדת בו והא דאמרי' למעלה כל שבא בחמין מע"ש שמותר לחממו מיירי בדבר יבש כגון תרנגול' וכיוצ' בו כמו שכתבתי למעלה ובח"ח פרשתיו בדין בשר מליח.

להניח שום דבר קר שנתבשל כל צרכו על גבי מיחם שעל גבי האש יש מהגדולים שכתבו דדינו כמניחו כנגד המדורה וכל דבר שמותר להניחו כנגד המדורה במקום שהיד סולדת בו כגון יבש שכתבתי למעלה מותר להניחו על גבי מיחם שעל גבי האש וכן כת' ([[85]](#footnote-86)הרא"ש) [הרשב"א] ויש מהם שכתבו דהוי כמניח על גבי כירה לכתחלה ואסור ואפי' נתבשל כל צרכו ואפילו מצטמק ורע לו ואפילו חם ונותנו שם לשמור חומו וראשון נראה עקר ומכל מקום אם הוא תבשיל שיש בו רוטב ומצטמק ויפה לו אסור לדברי הכל.

מיחם על גבי מיחם כלומר לשום כלי על גבי כלי אחד שעומד על האש מותר ודוקא שהעליון מה שבתוכו חם ומשי' אותו שם לשמור חומו ואם העליו' צונן אסור אפילו להפשיר פירוש ואף על פי שאמרנו למעלה שמותר להפשיר כנגד המדורה דוקא ברחוק אבל בקרוב שהיה שם יכול להתבשל אסור כמו שכתבתי למעלה שמא יפשע ולא יסלקנו אחר שיפשיר. כך פשוט ומוכח בשבת ויש שפירשו דלעולם מיחם על גבי מיחם אסור אם היא על האש כלומר התחתון דהוי כמניחו לכתחלה וכל דבר שאסור להניח ע"ג כירה לכתחלה בשבת אסור להניחו על גבי מיחם שעל גבי האש ומה שאמרנו שמיחם על גבי מיחם מותר דוקא כשסלקו מעל האש.

ולאותם שפירשו למעלה דכנגד המדורה מותר להפשיר אפילו במקום קרוב למדורה מיחם על גבי מיחם שאמרנו שאסור כשהמיחם העליון צונן והתחתון על האש משום דמאחר שמונח על האש חמיר טפי מכנגד המדורה ואפילו להפשיר שמוליד בו כלומר בעליון חום.

מניחין מיחם על גבי מיחם וקדירה על גבי קדירה בשבת וקדירה ע"ג מיחם ומיחם על גבי קדרה וטח פניהם בבצק פירוש הנילוש מבעוד יום לא בשביל שיחמו כלומר שלא יהא עליון צונן אבל שיהיו שניהם חמין ומניח האחד על חבירו כדי לשמור חומו כמו שכתבתי למעלה כך פשוט בשבת".

**רבינו יהונתן מח.**

**דאנח כוזא דמיא**, צונן אפומא דקומקמא מלא מים רותחין [[86]](#footnote-87)שהעבירו מעל גבי כירה.

**נזהיה רבא**, גער מפני שיש בו כח בתחתון להחם המים שבתוך הכוזא והתחתון תולדת אור הוא ואסור.

**מאי שנא ממיחם על גבי מיחם**, [[87]](#footnote-88)דשרי בסוף פירקין שאע"פ שהתחתון הוא חם [[88]](#footnote-89)יותר מן העליון שרי להניחו על פיו.

**התם אוקמי קא מוקים,** שהמיחם העליון גם הוא מלא מים חמין כל צרכן ואינו [[89]](#footnote-90)צורך [[[90]](#footnote-91)... להתחמם מן] התחתון אלא [[[91]](#footnote-92)משום הכי משהין אותו עליו משום] כדי שיעמיד לו חמימותו הראשונה שלא יפיג.

**אבל הכא** [[[92]](#footnote-93)בכוזא דמיא שהיא צונן] **אולדי קא מוליד**, לגמרי שהרי (מן) [[[93]](#footnote-94)מי] הכוזא צוננין היו לגמרי והוא כלי ראשון ואסור הוא, דנראה (נמי) [[[94]](#footnote-95)כמו] שישימוהו כנגד המדורה להחם ומה לי זה מה לי זה"

**ראב"ן שמו**

"להניח בשבת כלי של מים קרים על גבי קדירה שבכירה להחם אסור, דאמרינן רבא ור' זירא איקלעו לבי ריש גלותא חזיוה לההוא עבדא דמנח כוזא דמיא אפומא דקומקמא נזהיה ביה רבא משום דאולודי קא מוליד חמימות למים קרים בשבת. אבל להטמין את הצונן שלא יצטנן יותר שפיר דמי ושרי שלא יקררו כדא' רבי התיר להטמין את הצונן, ותנן ממלא את הקיתון ונתנו תחת הכר או תחת הכסת. וכן מותר להניח חמין ע"ג חמין בשבת ולא בשביל שיחמו אלא לשמור חומן"

**אהל מועד שער השבת דרך ג נתיב ז**

"מביא אדם קיתון של מים או פך של שמן ואפי' נקפה ומניחו כנגד המדורה אבל לא על המדורה (וכת' הרמב"ן מסתברא) וכך הדין לפירות חיות כגון תפוחים שמותר לתת אותם וכנגד המדורה וכת' הרמב"ן מסתברא לאו דוקא כנגד המדורה אלא ה"ה על גבה ממש כדתנן במיחם אבל נותן לתוכו מים כדי להפשירן ולפ"ז מיחם שפנהו היינו שפינה מימיו ממנו ובנ"ח יתבאר שפי' מיחם שפנהו היינו שפינהו מעל האש.

אף על פי שמותר לתת מים או פירות כנגד המדורה כמו שנתבאר צריך שיזהר שלא יקרב המים או הפירות כל כך למדורה שיוכלו להתחמם שם אלא מניח מרחוק שלא יהא אלא שנתחלף צנתן ויפשרו או יתחממו מעט אבל לא יניחו קרוב לאש במקום שתהא היד סולדת כל שכריסו של תינוק נכוה ממנו וסולדת מלשון ואסלדה בחילה והפי' נמשכת אחריה שומן שנקפה אם כבר נתך ע"י בשולו מע"ש אם מפשירו בשבת כנגד המדורה אין כאן בישול ואף על פי שהמתיך חלב ושעוה חייב משום מבשל אינו דומה שחוזר למה שהיה.

קדרה של בשר צונן שנתבשל מותר להניחו סמוך לאש בשבת שאין דרך בישול בכך ובלבד שלא יכסה אותה בבגדים שהרי אסרו לכסות בשבת אפי' בדבר שאינו מוסיף הבל ואף על פי שהתירו להטמין הצונן ע"ג דבר רותח אסור אבל להטיל עליה כלי שלא תתלכלך בעפר מותר.

ובשם רשב"א מצאתי כתוב מה שאינו יכול להתבשל בשעה קלה מניחו אפי' במקום שהיד סולדת בו ובלבד שלא ישהנו שם שיעור שיוכל לבא שם לידי בשול"

**אהל מועד שם נתיב ח**

"כלי של מים צונן אסור לתת אותו ע"ג כלי של מים חמין המונח ע"ג כירה משום שמוליד חום ואף על פי שהתירו לערות קיתון לתוך ספל מים ואפי' צונן לתוך חמין כדי להפשירן שאני התם שאינו עומד ע"ג האור ומיחם ע"ג מיחם שהתירו כמו שנתבאר בנ"ד שאני התם דאוקמי קא מוקים שהמיחם העליון גם הוא מים חמין יש בו והתחתון אינו עושה כלום אלא מעמיד חומו שלא יפיג הכא אולודי קא מוליד חום והואיל והוי ע"ג האור דומה כמבשל"

**תשובת רבינו משולם לר"ת בספר הישר התשובות מז ד**

"ומה שאתם אומרים כי מחוסרת דעת אדם שאין אדם בקי ויודע מהו חלא סופקאתא, וכי כל הדעת נאבד וכל החכמה נסרחה שאין אדם מכיר מהו חלא סופקאתא ואם באנו לדקדק בזה כמו כן יש לנו לדקדק ביין מבושל דקשרו שמואל ואבלט ופשט התירו בכל ישראל, ויש לנו לדקדק מי יודע כמה בישולו, אם נאמר הפשירו זה בישולו כמו שנאמר בשמן או נאמר שנים או ג' פעמים, אלא נאמר בוודאי הלך אחר לבות בני אדם, שאומר איזהו מבושל שהרתיח יפה יפה, הלך אחר הדעות שמכירין איזהו חומץ שהחמיץ מאוד".

**התרומה קנו**

"יין מבושל אף על פי שחולקין פרק כירה אי הפשרו זהו בשולו גבי שמן מ"מ לאחר שהרתיח באש מותר במגע עכו"ם דאז קרוי מבושל לכולי עלמא".

**אור זרוע ע"ז קנה**

"הילכך יין מבושל אין בו משום יין נסך. ולענין הבישול גופיה מתי נקרא בישול לא ידענא אם נאמר בו הפשירו זהו בישולו. וגבי שמן פליגי בפ' כירה אי הפשירו זהו בישולו אי לאו הילכך גבי יין לא. עד שנדע בברור שהרתיח ונתבשל בישול גמור"

**תורת הבית הארוך בית ה' שער ג'.**

"באי זה בישול אמרו פירש הראב"ד ז"ל בפסחים בשם רבנו האי גאון ז"ל הכי דייקו גאונים ראשונים ז"ל כיון שהרתיח נעשה מבושל ואין בו משום גילוי ולא משום יין נסך. וכן כתוב בספר תרומות (סי' קנו) אעפ"י שחולקין בפרק כירה גבי שמן אי הפשרו זהו בישולו או לא לאחר שהרתיח על האש מותר בו מגע עו"ג דאז קרוי מבושל לכולי עלמא. והרמב"ן ז"ל כתב שאינו קרוי מבושל ע"י רתיחה עד שיתמעט ממדתו על ידי בישולו מדגרסינן בירושלמי כאן ובמסכת תרומות פרק י"א (ה"א) אין מבשלין יין של תרומה מפני שממעטו ממדתו. ומסתברא שאין זה כנגד קבלתן של גאונים ז"ל שאי אפשר לרתיחה בלא מיעוט מדה אלא שאין חסרונו אלא כפי רתיחתו ועוד שאין דרכן של מבשלין לבשלו כל כך מעט שלא יודע חסרון מדתו ובירושלמי לפי שסתם מבשלין מבשלין עד שתתמעט מדתו אמרו כן ואעפ"י שסתם בישול אפילו בשאין חסרון מדתו ניכר. וסוף דבר קבלתן של גאונים ז"ל תכריע שקבלתן תורה היא"

**רא"ש פ"ב סי' יג**

"ויין מבושל אחר שהרתיח נקרא מבושל דבפרק כירה (דף מ ב) נחלקו אי אמר הפשרו זהו בשולו אבל כשהרתיחו הוי מבושל לכולי עלמא. וכן כתב הראב"ד ז"ל בשם הגאונים"

### הערות

**א'] הערות בדברי הרשב"א**

**א.** כ' הרשב"א "פירש רבינו תם ז"ל מפני שיראה כמפשיר מים שעליו" יש לדקדק מ"ט כ' 'יראה' והלא מפשיר ממש הוא, ודו"ק שמשמע שמסקנת הרשב"א דלא כר"ת אע"פ שדעתו שאסור להפשיר במקום שהיד סולדת, ובאמת שיש לתמוה שהרי תניא בסמוך שסכה אשה ידה בשמן ומחממתה כנגד המדורה, אפילו למ"ד שהפשרו דשמן זהו בישולו, ויתכן שזו דעת הרשב"א שבאמת מותר.

ומ"מ באמת בריטב"א כ' לאידך גיסא שמכאן שמעינן שאסור לשים ידיים רטובות סמוך למדורה להתחמם ואפשר שיבוא ליד סולדת, וכך מבואר ברמב"ם שביד מותר רק להפשיר ולא להגיע ליד סולדת, ושמא דעתם דלא קי"ל כרשב"ג וכרנב"י דאמר לאיסורא ודוחק, ויותר נראה שכל ההיתר של שינוי שייך דווקא באיסור של הפשר, אבל בגזירה שיבוא לידי בישול אסור, ודעת הרשב"א שגם הגזירה מותרת.

**ב.** כ' הרשב"א "וסייעוה מדגרסינן בירושלמי וכו' ויש מקשים וכו'" לכאורה על דברי הירושלמי שאסור להפשיר במקום שהיד סולדת אין מה להקשות מהמשנה ש'נותן לתוכו מים כדי להפשירן' וכמש"כ הרשב"א בסמוך דהרי לא אפשר למיתי לידי בישול, מיהו כל דברי הרשב"א מוכיחים לא כך, שהרי ה'יש מקשים' הקשו על ר"ת אחרי שכבר הביא את הירושלמי, ועוד שהרשב"א אח"כ כשטען טענה זו הוצרך להביא ראיה מתוך דברי הירושלמי שבאמת לא קשה מהמשנה, ומשמע שלא היה הדבר מוכרח מעצמו, והטעם צ"ב.

**ג.** כ' הרשב"א "ויש מקשים לפירוש זה דהפשרה עצמה מותרת היא" עיקר כוונתו 'הפשרה עצמה' נראה דר"ת פירש דהאיסור בסוגיא הוא עצם ההפשרה ולא כמסקנתם דעיקר האיסור לא בהפשרה אלא ברחיצתו במים שהפשיר, וכך מדוקדק בסוף דבריו, ודו"ק.

**ד.** כ' הרשב"א "ושמע מינה דהפשר מותר אפילו כנגד המדורה ממש" כוונתו 'ממש' נראה במקום הראוי לבישול, וכך נראה מדבריו בריש הדיבור הבא עי"ש, וזה גופא דחה הרשב"א דלא התירו אלא במקום דלא יכול למיתי לבישול.

**ה.** כ' הרשב"א "דמתניתין וברייתא לא שרו אלא בהפשר דלא אפשר למיתי לידי בישול" מדבריו למדנו שטעם החומר במקום שיד סולדת בו שהוא מקום דאפשר למיתי לידי בישול.

**ו.** כ' הרשב"א "ולדבריו הא דאמר וכו'" משמעות דבריו דפשטות מימרא דרב יהודה מיירי כולה בלהפשיר ורק חילק במקומות.

**ז.** כ' הרשב"א "ומ"מ ע"ג האש ממש אסור" כאן חולק על הרמב"ן, ויל"ד שורש מחלוקתם, ויתכן שחולק על עיקר דברי הרמב"ן שיש סברא להתיר דבר שאינו בישול שהרי אסרו את עצם הנתינה, מיהו יותר נראה שכאן כבר תחילת העמדת שיטתו שהפשר הוא תחילת בישול, דסובר דגם רש"י לא חלק אלא בכנגד המדורה שאין חשיבות לבישול כזה לאסור, אבל ע"ג כירה וודאי שיש בו מחזי כמבשל.

**ח.** כ' הרשב"א "דהא אפילו תבשיל שנתבשל כל צרכו אסור להחזיר בכירה שאינה גרופה וקטומה וכל שכן לתת לכתחילה ואפילו להפשיר" באור דבריו נראה שמוכיח מחזרה שאין שם הולדת חום אלא רק לשמור על החום ובכ"ז אסור כ"ש הולדת חום.

**י.** כ' הרשב"א "ושמא יפרש רש"י וכו' חיישינן שאם יתן לתוכן מים מועטין שמא יתעכבו שם עד שיחמו אבל כנגד המדורה וכו' פעמים שאדם מפשיר שם" יש לדקדק הטעם דחיישינן יותר במיחם דהרי סו"ס מיירי באופן שדעתו עכשיו להוציא מיד, ויתכן שכיון שאין הדרך לעשות כן חיישינן שמא מישתלי ויעשה כדרכו, ויותר נראה שכיון שזו הדרך זה עצם המעשה שלו ואף שבדעתו להוציא הרי"ז כמניח קדירה על האש ודעתו להוציא דמיחזי כמבשל, ועוד שלעולם המשנה ידו על התחתונה דמנ"ל שיעשה כן.

**יא.** כ' הרשב"א "ומכל מקום אינו מחוור וכו'" נראה שעיקר קושיותיו כאן הם על גי' רש"י ולא על עיקר פרש"י שמותר להפשיר במקום שהיד סולדת, וכך להדיא בר"ן בחי', ומשמע דאפילו לדעת הרשב"א מקשה שא"א לגרוס כן, והטעם צ"ב דהרי לעיל מיירי במקום שאינו ראוי לבישול, ובאמת לק"מ דהרי דעת הרשב"א דבהפשר אין סברא לחלק וכל מה שחילקו לגי' זו הוא מחמת שאיירי בחמי טבריא.

**יב.** כ' הרשב"א "ואפילו בכלי ראשון של חמי טבריא אסרו כן משום דכל מאי דתקון כעין דאורייתא תקון" צ"ב שהרי בכל גזירות אין הדין כן, כגון בכרמלית מותר כל מה שאסור מכח גזירה ברה"ר.

**יג.** כ' הרשב"א "ובהא מיתרצא לן וכו'" משמע שלא הוכיח משם היפך משיטת התוס' שזה עיקר ראייתם ולא הוכיחו כלל ממעשה דרבי, והטעם שהרשב"א לא הוכיח מכאן פשוט כמו שסיים דיש שם פירושים אחרים.

**יד.** כ' הרשב"א "ועוד תניא בהדיא בתוספתא" צ"ב מה כאן יותר בהדיא מהדוגמאות הראשונות, ולק' מח. לא הביא ראיה זו כלל.

**טו.** כ' הרשב"א "דלעולם להפשיר אלא שהיה ראוי להתבשל שם ור' זירא סבר וכו'" דקדוק דבריו מוכיח שבעצם הדבר שאמר שמדובר במקום שראוי להתבשל שם כבר אמר טענה שר' זירא אמור להסביר את עצמו למה בכ"ז מתיר.

**טז.** כ' הרשב"א "ור' זירא סבר דכיון שאין דעתו רק להפשיר מותר והיינו מיחם על גבי מיחם" לפמש"כ קודם דהרשב"א כאן בא לפרש מ"ט ר"ז התיר אפילו שהוא במקום שראוי להתבשל שם א"כ למדנו שטענה זו נתכוין ר"ז במה שדימה למיחם ע"ג מיחם, וכך מוכח מהמשך דבריו שכשבא לפרש דברי רבה התייחס לחילוק בין מיחם ע"ג מיחם לצונן, ואילו הטענה של מיחם ע"ג מיחם הייתה טענה חיצונית לא היה נזקק לכך.

**יז.** כ' הרשב"א "מפני שכבר הוחמו ואינו יכול אלא כדי להעמיד חומן אבל הכא שהן ראויין להתבשל אפילו להפשיר אסור" כך נראה הגי' העיקרית, ולפי"ז לא שרי אלא באופן שלא יכול לבוא לכלל בישול, וגי' מוה"ק של"ג 'אלא כדי' משובשת, ובגי' זכרו"י ל"ג 'יכול' ולפי"ז כשכוונתו לשמור את החום מותר גם אם יכול להגיע לכלל בישול, ואמנם כך פשטות לשון הגמ' מיהו נראה דסיום דברי הרשב"א מוכיחים לא כך, שהרי סיים 'הכא שהן ראויין להתבשל וכו'' ומשמע שבזה עיקר החילוק ביניהם.

**יח.** כ' הרשב"א "דכל שהוא מוליד חום כלומר שמתחיל בו בישול" כאן לשונו מבוארת שהגזירה הייתה שאסרו התחלת הבישול, וכך לשונו גם בדף מח ש'גזרו אפילו התחלת הבישול'

**יט.** כ' הרשב"א "דאינו אסור (לבשל) כנגד המדורה" כך עיקר הגי' ודלא כמוה"ק.

כ' הרשב"א "אבל צונן שנתבשל" נקט כה"ג שהוא מוליד בו חום שאילו הוא כבר חם םשיטא דשרי מכח סוגיא דדף מח.

כ' הרשב"א [בגי' מוה"ק] "ובחמין שלא הוחמו כדי בישולן" באורחות חיים העתיק לשון הרשב"א "ובחיין שלא הוחמו כל צרכן" וכן בגי' זכרו"י הגי' 'בחיין' במקום 'בחמין', וזה עיקר, ולמדנו מבואר ברשב"א שיש מים ושמן מבושלין שאינם חיין.

**ב'] הערות ברבינו ירוחם**

**א.** רבינו ירוחם הביא בדבר קר מחלוקת אם מותר להניחו ע"ג מיחם ולאחמ"כ הביא מחלוקת בדבר חם, ועי' במג"א שהבין שהם שני מחלוקות שונות, והגר"א נחלק עליו.

ודע שבאמת לפי המבואר בדברי רי"ו עצמו [ולא כפי שהביאו הב"י בקוצר] מבואר בדבריו ששני השיטות אחד הם וסוברים שיש איסור נתינה בתחילה בכל גווני ע"ג מיחם שע"ג האש.

### חבורה - גדר נתינת דבר 'כנגד המדורה' ו'ע"ג מיחם'.

**א']** בדין חימום מאכלים בשבת ע"י האש מצינו כמה סוגיות, הא' לתת ע"ג כירה שאינה גרו"ק. הב' לתת ע"ג כירה גרו"ק. הג' לסמוך לכירה. הד' כנגד המדורה. הה' ע"ג מיחם שע"ג האש.

ויש להעמיד את גדרי האיסור וההיתר שבכל א' מהם.

**ב']** דין נתינה ע"ג כירה שאינה גרו"ק.

בריש כירה מבואר שחזרה אסורה בכירה שאינה גרו"ק, ונקטו תוס' והרמב"ן והרשב"א והר"ן שאסור אפילו במקום שנתבשל כל צרכו ומצטמק ורע לו, ומאידך מצינו דעת ה'שיטה לר"ן' שמתיר במצטמק ויפה לו, מיהו אף הוא לא התיר אלא חזרה אבל נתינה בתחילה אסור לעולם.

ובתו"י מבואר שלמד מסוגיין דשמן מותר בחזרה באינה גרו"ק, ויל"ד אם מותר ג"כ נתינה בתחילה דיתכן שלא למד היתר רק לאיסור שהוא מכח האש והיינו חזרה שאסור דווקא באינה גרו"ק, אבל איסור שהוא מכח הכירה שמא אסור לעולם, וצ"ע.

**ג']** גדר 'כנגד המדורה'.

בדין נתינת דבר כנגד המדורה תניא בברייתא מ: "תנו רבנן מביא אדם קיתון מים ומניחו כנגד המדורה לא בשביל שיחמו אלא בשביל שתפיג צינתן רבי יהודה אומר מביאה אשה פך של שמן ומניחתו כנגד המדורה לא בשביל שיבשל אלא בשביל שיפשר רבן שמעון בן גמליאל אומר אשה סכה ידה שמן ומחממתה כנגד המדורה וסכה לבנה קטן ואינה חוששת" וגדולה מזו מבואר בסוגיית הגמ' שבדבר שאין בו משום בישול מותר לחממו אפילו שתהיה היד סולדת בו.

ויל"ד בטעם שאין כאן את האיסור שמצינו בכירה שאינה גרו"ק, ומצינו בזה ג' דרכים בראשונים:

**ד']** הדרך הא', מצד סוג התבשיל או סוג החום.

**א.** התו"י לז: כתבו שטעם החילוק בין הסוגיות דמה שאסרו היינו תבשיל ששייך בבישול ומגיע ליד סולדת, אבל כאן לא התירו אלא בדבר שלא שייך בו בישול או בדבר שלא יכול להגיע ליד סולדת.

**ב.** וכ"נ דעת ספר הבתים שהתיר להפשיר ע"ג כירה, דס"ל דטעם ההיתר בסוגיין אינו מחמת הצורה אלא מחמת הסוג, והוא התיר יותר דס"ל דמותר גם במקום שיכול להגיע ליד סולדת.

**ג.** וכך ריהטת דברי הרמב"ן שכתב "ומסתברא דלאו דוקא כנגד המדורה אלא הוא הדין על גבה ממש כדתנן במיחם אבל נותן לתוכו מים מרובין וכו' ודא ודא אחת היא" ומשמעות הראשונים שע"ג מדורה שאינה גרו"ק וע"ג כירה שוים הם, וכך נראה משמעות ראייתו ממיחם שפינהו, דמבואר באהל מועד שכוונתו למ"ד שפינהו מהמים שבתוכו אבל לא פינה אותו מע"ג האש [והרא"ה ב'שיטה לר"ן' דחה שהתם העבירן מע"ג האור], ושם מן הסתם מיירי ע"ג כירה.

ולפי"ז נראה שבע"כ כנגד למדורה וע"ג כירה שוים הם דאל"כ היה לגמ' להביא היתר זה בע"ג כירה, וקצת נראה שזה מה שסיים הרמב"ן 'ודא ודא אחת היא' [דלכאורה א"א לפרש כוונתו על מיחם וקיתון של מים דזה וודאי דבר א'].

אלא שקצת דוחק שנקט 'מדורה' ולא כתב להדיא ע"ג כירה, ושמא יש לומר שלא התיר אלא במדורה בלי כירה, דבכירה הכירה אוסרת בכל גווני, ואע"פ שהוכיח ממיחם שמא דחק להעמיד כשלא ע"ג כירה, ויתכן לומר יותר דס"ל דאין את האיסור של כירה באופן שהכלי כבר מונח ע"ג כירה, דמצינו ברשב"א דמשמע כך במה שהוקשה לו מפינה ממיחם למיחם עי"ש היטב ואכמ"ל.

**ודע** שהתוס' לז. דנו אם ניתן ללמוד היתר אצל האש ממה שהתירו סמיכה לכירה, ולא הכריעו שמותר מכח הסוגיא ומשמע דס"ל כהתו"י.

**ודע עוד** דלשיטה זו לכאורה יהיה אסור לסמוך תבשיל למדורה באופן שיבוא לכלל יד סולדת.

**ה']** הדרך הב', משום דדמי לסומך.

הרא"ש פי' דטעם ההיתר בכנגד המדורה משום שאינו ע"ג האש ודמי לסומך, והנה נראה שאין כוונתו לומר שתלוי בספק הגמ' בדין סמיכה שהרי כאן הם ברייתות ולא נראה שהוא תלוי בספק הגמ', ועוד שבתנור סמיכה אסורה, אלא עיקר כוונתו לומר שדמי לסמיכה שהיה צד להתירה וצד האיסור שלה הוא מכח חומר הכירה.

ויסוד סברתו ג"כ כדרך התו"י שבעצם דין מדורה כדין כירה, אלא שס"ל דמ"מ מכח דין סמיכה שרי הכא טפי, ודעת התו"י צ"ל שלא התירו בסמיכה רק משום הפסק הכירה וכטענת התוס' והרא"ש.

**ו']** הדרך הג', דאינו דרך בישול.

**א.** הרשב"א, הרשב"א העמיד בכל הסוגיא דנתינה ע"ג האש וכנגד המדורה חלוקים ביסודם, דאף לרש"י שהתיר להפשיר במקום שראוי לבישול ע"ג כירה יאסור, וכן גם לדברי הרשב"א דבר מבושל מותר לתת כנגד המדורה אע"פ שאסור ע"ג כירה.

ובביאור הטעם שכנגד המדורה אינו כדין ע"ג כירה כ' הרשב"א "אף על פי שאסרו להחזיר על גבי כירה שאינה גרופה וליתן לכתחלה אפילו בגרופה וקטומה ואפילו דבר חם ומבושל לגמרי, התם היינו טעמא משום דמיחזי כמבשל לפי שדרך בישול בכך אבל כנגד המדורה או בכלי ראשון שאין דרכם של בני אדם לבשל כן רוב הפעמים אינו נראה כמבשל אלא כמפיג צנה".

**ב.** הרא"ה [ב'שיטה לר"ן'], דעתו שאסור לסמוך בתחילה בשבת שום דבר, אע"פ שמותר כנגד המדורה, וכן דעתו שכל מה שהתירו הוא כנגד המדורה ולא ע"ג כירה.

**ג.** ר"ן, דעת הר"ן על הרי"ף ובחי' שע"ג האש אסור לתת אפילו להפשיר לדעת רש"י, וכן אסור אפילו דבר מבושל.

**ז']** הטעם שאינו דרך בישול.

ויש לדקדק הטעם דאינו חשוב דרך בישול, ולפו"ר משמע שסגי בעצם הדבר שאין הדרך לבשל בצורה זו.

מיהו באמת נראה דאין כוונתו מצד הצורה החיצונית בעלמא אלא עיקר כוונתו מצד סוג עשיית הבישול, דהנה מצינו בכל דברי הרשב"א שדימה דין דכנגד המדורה לדין כלי ראשון, וצ"ב מ"ט פשיט"ל שהם שוים ובפרט שלמד להתיר דבר מבושל בכנגד המדורה ממה שהתירו בכלי ראשון, ובאמת שמבואר בדבריו שגם כחם שווה שאין בהם כח לבשל דברים קשים כבשר שצריך דווקא בישול ע"ג האש, וגדולה מזו מצינו בריטב"א מח. שהוצרך להוכיח שחייב חטאת ועוד שלמד שחייב מהא דאמרינן שגלגל חייב חטאת ושם נתחדש חיוב בתולדות האור וכדפי' הריטב"א שם, ובאמת שכבר מבואר בירושלמי דבישול ברור היינו כשהאור מהלך תחתיו, ויסוד הענין נראה דכה"ג אין כח האש בדבר אלא החום שנפלט הוא המבשל ודו"ק.

ועדיין יל"ד דסברא זו לכאורה שייכת גם בסמיכה לכירה, וא"כ מה דנה הגמ' שם, ועוד שיתכן דגם לפי האמת אסור לתת בתחילה וכדעת הרא"ה כאן, ועוד שבתנור סמיכה אסורה, ובאמת שמצינו עוד חומר בכירה ממדורה לפי דעת הר"ן בסוגיין דמבואר בדבריו דע"ג מדורה גרו"ק מותר לתת כמו בכנגד המדורה, ובכ"ז בכירה גרו"ק אסור.

והנראה בעזהי"ת דכירה שאני דכיון שעשויה לבישול מחשיבה את הכל לדרך בישול, וכמו שע"ג כירה יש צד לאסור גם אם אין היד סולדת.

**ודע** שבאמת יל"ד אם יש כאן מחלוקת דהרי גם לדברי הרא"ש יש קולא מצד מה שהוא סמיכה וכל הצד לאסור בכירה הוא מחמת חומר הכירה וא"כ במאי פליגי.

מיהו באמת בסופו של דבר נחלקו אם בעינן הרחקה דלהרא"ש צריכים להרחיק ולהרשב"א לא, וזה נולד מנדון זה, שהרי סברת הרא"ש דבעינן דבר המפסיק באה מחמת שסבר דביסוד הדבר שייך האיסור גם מן הצד, ודו"ק.

**ה']** גדר נתינה ע"ג מיחם.

בדין נתינה ע"ג מיחם תניא בברייתא בגמ' נא: "מניחין מיחם על גבי מיחם וקדרה על גבי קדרה אבל לא קדרה על גבי מיחם ומיחם על גבי קדרה וטח את פיה בבצק ולא בשביל שיחמו אלא בשביל שיהיו משומרים".

ועוד איתא בגמ' מח. "רבה ורבי זירא איקלעו לבי ריש גלותא חזיוה לההוא עבדא דאנח כוזא דמיא אפומא דקומקומא נזהיה רבה אמר ליה רבי זירא מאי שנא ממיחם על גבי מיחם אמר ליה התם אוקומי קא מוקים הכא אולודי קא מוליד" ומבואר בראשונים דחילוקו של רבה הם ממש דברי הברייתא שחילקה בין שיחמו לבין שיהיו משומרים.

ובאמת שנחלקו הראשונים בביאור סוגיא זו, ונחלקו אם מיירי במיחם שע"ג האש או דמיירי במיחם שלא ע"ג האש, ועוד נחלקו בטעם האיסור בהולדת חום, ונבאר בעזהי"ת את השיטות השונות.

**ו']** השיטות שאיסור הולדת חום הוא מכח דמחזי כמבשל.

מצינו בכמה שיטות בראשונים שגדר האיסור בצונן ע"ג מיחם הוא מחמת דמחזי כמבשל, וכמו שנבאר.

**א' וב'.** ה'שיטה לר"ן' ור' יהונתן, כ' ה'שיטה לר"ן' "אולידי קא מוליד שהרי יש כח בתחתון להחם מים צוננין שבתוך הכוזא והתחתון תולדות האור הוא ואסור ואפי' להפשיר דמיחזי כמבשל ע"ג כירה", ועיקר דבריו מדברי ר' יהונתן שכתב "אולדי קא מוליד, לגמרי שהרי (מן) [[[95]](#footnote-96)מי] הכוזא צוננין היו לגמרי והוא כלי ראשון ואסור הוא, דנראה (נמי) [[[96]](#footnote-97)כמו] שישימוהו כנגד המדורה להחם ומה לי זה מה לי זה" והיינו לשיטתו דסובר דאסור להפשיר כנגד המדורה במקום שיכול לבוא לכלל בישול, ומשמעות דבריו שאינו מטעם גזירה אלא מטעם מחזי כמבשל.

**ג'.** עוד מצינו מבואר כן בדברי האהל מועד [שער השבת דרך ג' נתיב ח'] "כלי של מים צונן אסור לתת אותו ע"ג כלי של מים חמין המונח ע"ג כירה משום שמוליד חום ואף על פי שהתירו לערות קיתון לתוך ספל מים ואפי' צונן לתוך חמין כדי להפשירן שאני התם שאינו עומד ע"ג האור ומיחם ע"ג מיחם שהתירו כמו שנתבאר בנ"ד שאני התם דאוקמי קא מוקים שהמיחם העליון גם הוא מים חמין יש בו והתחתון אינו עושה כלום אלא מעמיד חומו שלא יפיג הכא אולודי קא מוליד חום והואיל והוי ע"ג האור דומה כמבשל" ובדבריו מבואר דשורש האיסור הוא מחמת שעושה ע"י האש דווקא.

**ד.** ונראה שכדרך זו מוכח בדברי המ"מ, דהנה כ' הרמב"ם פ"ד ה"ו "אין מניחין כלי שיש בו דבר צונן על גבי כלי חם בשבת שהרי מוליד בו חום בשבת" וכ' ע"ז המ"מ אחרי שהביא את סוגיית הגמ' "ופירשו ז"ל שהקומקום היה חם כ"כ שהיה בו כדי לחמם הכוזא שהיה בו צונן ולא שיעור להפשיר בלבד שאם לא כן מותר היה אפילו נגד המדורה כמבואר פרק כ"ב. וכן מורה בכאן לשון רבינו" והנה לא נראה שכוונתו באופן שבפועל מרתיח את הדבר הצונן ומדין בישול, ובהכרח כוונתו או דמיירי במרתיח ואסור אפילו בדבר מבושל, או דמיירי במפשיר דבר ששייך בו בישול ואסור מחמת שיש בו כח להרתיח [והאופן השני נראה יותר דבפרק כב התיר המ"מ דבר מבושל ע"ג מיחם], ואע"פ שדברים הללו מותרים כנגד המדורה וכמבואר במ"מ בפרק כב ובהכרח צ"ל שכאן יש איסור יותר משום דדמי למבשל וכמו שנבאר בעזהי"ת.

**ה.** ונראה שזה ג"כ כוונת רבינו ירוחם שכתב "ולאותם שפירשו למעלה דכנגד המדורה מותר להפשיר אפילו במקום קרוב למדורה מיחם על גבי מיחם שאמרנו שאסור כשהמיחם העליון צונן והתחתון על האש משום דמאחר שמונח על האש חמיר טפי מכנגד המדורה ואפילו להפשיר שמוליד בו כלומר בעליון חום" והנה לא הזכיר בדבריו גזירה רק הזכיר שחמיר טפי וחזר לפרש את הגמ' של מוליד חום, ודבריו מטים שאינו מטעם גזיר אלא שעצם הולדת החום אסורה בכה"ג שמונח ע"ג האש.

**ז']** ביאור שיטתם.

ושיטה זו צ"ב דאם ס"ל דחשיב כמו ע"ג האש שיהיה אסור אפילו לשמר חום, ואם ס"ל דאינו חשוב כע"ג האש שיהיה מותר אפילו להפשיר וכדקי"ל בעלמא.

ונראה מכאן דיש שני גדרים במחזי כמבשל, דיש אופן שנדון כמבשל מכח עצם מעשה הנתינה והיינו כשהמעשה הוא להדיא על האש כדרך בישול, ויש אופן הפוך שמעצם הדבר שנעשה כאן הולדת חום רואים את האש מבשלת דהחום שנולד הוא מכח האש, וזה עצם החילוק בין משמר חום דכה"ג אינו נדון כלל שהאש מבשלת אותו דהחום שלו נדון מכח עצמו ואין פעולת האש אלא לשמר את החום, וכשמוליד חום נדון שהאש מבשלת אותו.

[ויסוד ביאור זה בגמ' כבר מתבאר מדברי הרמב"ם, דמדברי הרמב"ם מתבאר שכשמוליד חום נדון מוסיף הבל וכשמשמר נדון כדבר שאינו מוסיף, וכך מבואר בתורא"ש נא: וזה יסוד ביאור ר' יונה המובא ברשב"א מח. ואכמ"ל].

ועדיין צ"ב אם לשיטתם דבר מבושל מותר להניחו ע"ג מיחם לחממו, ויתכן שכיון שאין כאן דרך בישול להדיא לא שייך לאסור אלא א"כ התחיל כאן בישול גמור, ודו"ק.

**ח']** שאר הדעות בדין צונן ע"ג מיחם שע"ג האש.

ובעיקר דין לחמם דבר ע"ג מיחם שע"ג האש, מצינו עוד שני שיטות לשני הקצוות.

**א.** דעת הרא"ה [ב'שיטה לר"ן'] שקרוב הדבר שאסור ליתן ע"ג קדירה שעל האש דדמי לסומך שאסור, וכ"כ הריטב"א בשמו שהיה חושש לאיסור.

וכ"כ רי"ו שי"מ שדין ע"ג קדירה כדין ע"ג כירה ומכח זה פירשו את הסוגיא בדף מח. שהתירה מיחם ע"ג מיחם במיחם שאינו ע"ג האש [ודע דאף ר' יהונתן והמאירי פי' כן אלא שיתכן שפירשו כן רק לחדש דגם בכה"ג אסור להוליד חום אבל אה"נ בדבר חם מותר אפילו כשע"ג האש, וכן נראה להדיא במאירי עי"ש].

**ב.** דעת הרשב"א והריטב"א והר"ן שכיון שאין דרך בישול בכך הוי כנותן כנגד המדורה וכתב הריטב"א שכ"ד הרמב"ן, וזו השיטה הראשונה שהביא רי"ו.

וטעם איסור הולדת החום פירשו ששייך גם במדורה, ונאריך ע"ז בהמשך בעזהי"ת.

### חבורה - דין הפשר במקום הראוי לבישול

**באור גדר האיסור בזה.**

**א']** נתבאר שדעת רוב הראשונים לאסור הפשר במקום הראוי לבישול, ויש לדקדק מהו גדר האיסור בזה, ולכאורה נראה שיש בזה מחלוקת ראשונים

**ב']** דעת התוס' והתרומה והרשב"א והרא"ש דהוא מחשש שמא יתבשל.

בפשוטו נראה שהוא גזירה שלא להניח במקום שיוכל לבוא לכלל בישול שמא בסוף יבשל, וכך מבואר בתוס' מח. דהאיסור הוא "דילמא משתלי ואתי להניחן שם עד שיתבשל" וכ"כ הרשב"א מ: ומח. כמה פעמים שהגזירה היא "שמא ישהה ויבוא לכלל בישול", וכ"מ בספר התרומה [רלב] שהאיסור הוא "פן יתבשל", וכ"כ התורא"ש דהאסור משום "דגזרינן דילמא יניחו שם עד שיתבשל".

**ג']** דעת התו"י שהוא משום דמחזי כמבשל.

מיהו מדברי התו"י לז: מתבאר שהוא משום דבכה"ג הוא מחזי כמבשל, דהם הק' מ"ש שכנגד המדורה מותר ומ"ש דע"ג כירה שאינה גרו"ק אסור להחזיר, ותירצו דבאמת לא התירו להפשיר אלא במקום שלא יכול לבוא לכלל בישול, ומשמע שכוונתם שבמקום הראוי לבישול שייך איסור חזרה משום דמחזי כמבשל, וכשאינו ראוי לבישול אין כאן מחזי כמבשל.

**ד']** ראיות שדעת הרשב"א שאינו מטעם גזירה.

מיהו באמת צ"ע בכל זה, משום דמכל דברי הרשב"א מוכח שאינו איסור של גזירה, וכמו שנוכיח בעזהי"ת.

**א.** ברשב"א מבואר שגזרו באיסור זה גם בחמי טבריא משום דכל מאי דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון, ואם איסור זה משום גזירה אדרבה בעלמא קי"ל דלא גזרינן גזירה לגזירה, וכל מה שגזרו ברה"ר לא גזרו בכרמלית.

**ב.** הרשב"א האריך הרבה לדון בדין דבר מבושל אם מותר לתתו כנגד המדורה, ואחרי שהכריע שמותר האריך עוד להוכיח שמותר גם דבר שלא יכול לבוא לכלל בישול, ואם האיסור משום גזירה לא היה מקום לכל דיונים אלו.

**ג.** הרשב"א הביא ראיה לאיסור זה מהירושלמי, ד"א"ר זעירא בשם ר' יהודה מותר להפשיר במקום שהיד שולטת. ואסור להפשיר במקום שאין היד שולטת" וכמו שהביאוהו הרשב"א והרא"ש ועו"ר, והנה ירושלמי זה איתא גם בריש פירקין והכי איתא התם "ר' חלבו רב ענן בשם רב לא שנו אלא עליה הא לתוכה לא. עד איכן. עולא אמר עד ג'. א"ר מנא עד מקום שהיא עושה חריץ. א"ר יוסי בי ר' בון מפני שהיא שליט במקום שהיד שולטת. ותייא כיי דמר ר' זעירא בשם ר' יהודה מותר להפשיר במקום שהיד שולטת. ואסור להפשיר במקום שאין היד שולטת" והביאו הרמב"ן לעיל לז: וביאר הרמב"ן שהירושלמי מסייע לדברי רב שאסר תוכה מדברי ר' זעירא שאסר להפשיר במקום שהיד סולדת, ואם טעמו של ר' זעירא הוא מחמת גזירה אין שום טעם לדברי הירושלמי, וע"כ שאיסורו הוא מחמת מחזי כמבשל שזה ג"כ איסור תוכה.

**ה']** יישוב דעת הרשב"א.

והנראה בעזהי"ת בביאור דעת הרשב"א, דבאמת עיקר איסור זה מורכב משני חלקים, הא' שעצם נתינת דבר במקום הראוי לבישול הוא מעשה בישול ונדון כמי שמניח פת בתנור שעצם נתינת הפת היא מלאכת אופה, וזהו יסוד איסור חזרה בכירה שאינה גרו"ק דלכן נדון כמחזי כמבשל משום דעושה מעשה בישול גמור.

והב' שבעצם כשדעתו להוציא את הדבר קודם שיבוא לכלל יד סולדת ניתן לדון שאידלי מילתא שלא עשה כלום שהרי התבשיל לא הורתח ממעשה זה, וע"ז הוצרך הרשב"א לגזירה שמא יבשל.

ומ"מ מצד הגזירה לבד א"א לעשות שהרי עכשיו לא עושה כלום, אלא כל כח הגזירה הוא מחמת שעכשיו עושה מעשה בישול, ולא התירו לא לסמוך על כך שדעתו לעוקרו שמא לבסוף לא יעקור, והרי"ז כמניח פת בתנור על דעת שיוציאנה קודם שתגיע לכלל אפיה שנראה פשוט שיש לאוסרו דהרי מצדו גמר לעשות את כל האיסור, אבל אם האיסור לא היה שייך בעצם הנתינה אלא רק לבסוף כשמתבשל לא היה שייך לגזור בזה ודו"ק.

ולפי"ז נראה שכל נדון הרשב"א בדבר מבושל או בדבר שלא יכול לבוא לכלל בישול הוא דווקא באופן שבכוונתו להניחו שם עד שיהא היד סולדת אבל אם דעתו להוציאו קודם שירתח בכה"ג לא היה לו צד לאסור דהוי גזירה לגזירה ודו"ק, וצ"ע אם תוספת זו מוכרחת.

ודע שמסתבר שכ"ז אמת גם בדעת שא"ר אע"פ שאין ראיה לזה מדבריהם.

**ו']** יישוב דברי הרא"ש.

ובדברים הללו מתיישבים דברי הרא"ש, דהנה הרא"ש העמיד שהטעם שהתירו כנגד המדורה משום דדמי לסומך והק' "ומיהו לא דמי כולי האי לסומך דהתם מפסיק כותלי הכירה אבל הכא שהוא אצל המדורה ה"ל למיחש שמא יחתה" ותירץ "וי"ל כיון שהצריכו חכמים להרחיק מן המדורה מדנקט כנגד המדורה ולא נקט אצל המדורה איכא היכירא ולא אתי לחתויי והכי איתא בירושלמי וכו'" ודבריו צריכים תלמוד, דהנה עיקר מה שהוקשה לו שאסור לסמוך אצל המדורה הוא מחשש שמא יחתה וממילא כשהצריך להרחיק לכאורה הוא מחשש זה, וא"כ איך מסתייע מדין הירושלמי שהוא מכח חשש גזירה שלא יבוא לכלל בישול וכמו שהבאתי לעיל מדברי התורא"ש מח. [ואף בתורא"ש מ: יש כדברי הרא"ש].

ולפי מה שביארתי ברשב"א יש ליישב גם דברי הרא"ש, דבאמת מה שהתורא"ש הזכיר גזירה בטעם הירושלמי אינו שזה עיקר גדר האיסור אלא שמה שהירושלמי אסר אפילו באופן שבא רק להפשיר הוא מחמת גזירה, וכמש"כ הרשב"א, אבל לעולם עיקר דינא דירושלמי הוא בנוי על כך שלהרתיח דבר אצל האש הוי מעשה בישול ואסור מצד עצמו או מחשש שמא יחתה [דגם איסור זה בנוי על מה ש'מבשל' ואינו נאסר בהפשר לחוד] וכדמוכח בירושלמי גופיה מדדימה לאיסור תוכה וכמו שהוכחתי לעיל.

## כלי ראשון וכלי שני

### מראי מקומות

**האילפס והקדרה שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכן תבלין וכו'** וכעין משנה זו יש במעשרות פ"א מ"ז, וממשנה זו ומסוגיית הגמ' שעליה עולה שיש ג' דרגות בכח הבישול, הא' על האש, והוא מבשל אפילו בשרא דתורא. הב' כלי ראשון, והיינו הכלי שבישלו בו שהוסר מהאש, וזהו הדין שברישא דמתני' דכלי ראשון מבשל. הג' כלי שני, וזהו הדין שבסיפא דמתני' דכלי שני אינו מבשל.

ועיקר החילוק בין כלי ראשון לכלי שני איתא עוד בגמ' לעיל מ: ובחולין קד:.

ויש לדקדק בכל זה, א' המהות המיחדת כל א' מהם. ב' דין כל א' מהם, ויש לחלק בזה בדרגות החום. ג' בכל איסור יש לדקדק אם איסורו מהתורה או מדרבנן.

ודע שעיקר דברים אלו מתבררים מדברי הירושלמי בשבת פ"ג ה"ה "ר' יצחק בר גופתא וכו' מהלך תחתיו" ובפ"ג ה"ד "תני ר' יוחנן וכו'" עד סוף ההלכה, ושני קטעים אלו ישנם בירושלמי במעשרות פ"א סוף ה"ד ויל"ע היטב בירושלמי בשני המקומות, ובסמוך אכתוב בעזהי"ת מ"מ על דברי הירושלמי.

ועיקר החילוק בין כלי ראשון לשני מבואר בתוס' מ: עי"ש [והובאו דבריהם בהגהות שערי דורא סימן לג אות ח', ובלו שערים שער יד אות ח'], וכעין דבריהם כ' ר"ח מב. [בחילוק בין מיחם לכוס ואמבטי וספל עי"ש] והשואל בתשובת רש"י קלז, ובעיקר כוונתם יל"ד אם יש מעלה לכלי ראשון או שיש חסרון לכלי שני, ונדון זה מתברר מדברי הפוסקים בדין דבר גוש ודין מצקת, ונפרט את השיטות השונות.

**דבר גוש:**

בדין דבר גוש לענין להבליע ולהפליט נחלקו הפוסקים דדעת האיסור והיתר הארוך [כלל לו דין ז, הועתק בסוף המ"מ] שאין לו דין כלי שני, עי"ש טעמו משום דאין לו דפנות מקררות, וכ"כ המהרש"ל [בהגהותיו לשערי דורא סי' נא אות ב', הועתק בסוף המ"מ, ועוד מקומות] והביאם הש"ך [יור"ד קה סק"ח, הועתק בסוף המ"מ] והכריע כדבריהם מכח התוספות שבת מ:, ועי"ש שהביא כן מהפרישה ומעוד מקומות שכך נראה מפשטותם, וכן דעת ר' פתחיה בהגהותיו על תורת חטאת.

ומאידך הרמ"א [תורת חטאת כלל סא דין יג, ודרכי משה קה ד, והועתקו בסוף המ"מ, ובשו"ע סי' צד ס"ז וסי' קה ס"ג] סובר דחשוב ככלי שני, ובדרכ"מ הביא דברי מהרש"ל ודחאם שהוא דבר הנראה לעיניים שרוטב יותר מחזיק את החום, ועי"ש עוד ראיות, וכדבריו הכריע הגר"א [קה יז, והועתק בסוף המ"מ], והביא ראיה מחולין קד: וממעשרות פ"א מ"ז, וכך הוכיחו הבית מאיר [יור"ד צד על הט"ז ס"ק יד] והחת"ס [יור"ד קה על הש"ך ס"ק ח] מדברי הר"ן בפסחים ל: [ח: מדפי הרי"ף] עי"ש.

ולענין בישול בשבת, כ' המנחת יעקב בהגהותיו לתורת חטאת [הועתק בסוף המ"מ] שלכו"ע אינו מבשל, ובזה יישב את קושיית הגר"א מחולין קד:, והביא שכ"כ להדיא האיסור והיתר הארוך [שם, והוא המקור הראשון לדין דבר גוש והש"ך העתיקו], וכדבריו נקט הפרמ"ג במשב"ז ביור"ד צד יד [וכן נסתפק בזה באור"ח שיח כד] והחוו"ד סי' צ"ב ס"ק כז.

מיהו מאידך המג"א [שיח ס"ק מה] נקט כדעת האוסרים ונקט שאסור גם בבישול, וכך נקט המשנ"ב [ס"ק מה סח קיח] שלדעת האוסרים ביור"ד אסור גם בשבת, וע"ע היטב באיסור והיתר הארוך נח לח, הועתק בסוף המ"מ].

ולדבריהם יק' קושיית הגר"א מחולין קד: דלא חשיב בישול בבשר וחלב, והחת"ס בהגהותיו למג"א יישב זה דבבשר וחלב טיגון אינו בישול ולכן גוש לחוד אינו בישול משא"כ לענין שבת, עי"ש.

**דין צלי** עי' בפרמ"ג משב"ז שיח ס"ק כד שנקט דצלי כל עוד שלא ניתן בכלי חשיב ככלי ראשון לכו"ע, וכך משמע בט"ז ובביאור הגר"א שם שהרי פסקו ביור"ד שאינו ככלי ראשון ובסי' שיח אסרו[[97]](#footnote-98).

ודע שבאמת בפשטות הכלבו שהעתיק השו"ע לא משמע כן, ובפרט למעיין בכלבו בפנים שדילג על מש"כ רש"י וההשלמה שצלי רותח אסור, מיהו עי' מש"כ על דברי הכלבו [שהעתקתי בסוף המ"מ] דיתכן שאין לדקדק מדבריו כלום.

**ודע** שבכלל הנדון של דבר גוש יש נדון של עירוי שנפסק הקילוח, ובעזהי"ת כשנלמד סוגיא זו נשלים ג"כ ענין זה.

- עי' מהר"י וייל קצג שנקט דשולחן צריך הגעלה בכלי ראשון ולא בעירוי כיון שבולע מפשטידא חמה דהוי כלי ראשון

-- עי' ר' דוד פסחים ל: שבשר בכלי שני הוא יותר מכלי שני ולכן הצריכו לסכין שחתכו בה בשר בכלי שני הגעלה בכלי ראשון.

**מצקת:**

- תוס' ע"ז לג:

- הגהות שערי דורא סימן מט אות ב'

- ראבי"ה רב נקט שהשואב בספל מתוך האמבטי חשוב כלי שני.

- עי' מאירי מב: שכ' "למדת שאם נתן תבלים בקערה ונתן לתוכה רותחין על ידי הכף או שנתן רותחין בקערה ואח"כ נתן לתוכה תבלין או שנתן תבלין בקערה ועירה מן התבשיל עליהם לדעת האומר עירוי ככלי שני אסור להחזירה אח"כ לתוך קדרה רותחת אף על פי שכבר נתחממו בקערה שכלי שני אינו מבשל והפשרו לא זהו בישולו" ומבואר דמצקת חשובה כלי שני

- עי' מג"א תנב ס"ק ט שפסק דברי מהרי"ל שמועיל להשהותו, ותימה דהתוס' נסתפקו בזה

**ירושלמי שבת פ"ג ה"ה ומעשרות פ"א סוף ה"ד**

**עשה כן בשבת חייב משום מבשל** הרמב"ן בע"ז עד [הועתק בסוף המ"מ] פי' דר' יצחק בן גופתא נסתפק על המשנה שלא יתן לתוכה תבלין אם אסור מהתורה וכן לענין בשר בחלב, ומסקנא שלא כיון שאין האור מהלך תחתיו, מיהו הגר"א בביאורו לשו"ע יור"ד קה ס"ק יג [הועתק בסוף המ"מ] ובביאורו לירושלמי מעשרות פי' דספק הירושלמי היה על עירוי, וכ"נ מדבריו ביור"ד סח ס"ק כז.

**איזהו תבשיל ברור כל שהאור מהלך תחתיו** הרמב"ן שם פי' דהיינו שבישול ברור הוא רק בזמן שהכלי על גבי האש, ומאידך הגר"א ביור"ד קה ס"ק יג פי' דהיינו כלי שהיה האור מהלך תחתיו להפקיע עירוי.

- והנה מדברי הירושלמי לביאור הרמב"ן נראה שמעלת כלי ראשון שע"ג האש הוא דאז יש בו כח האש, וכעי"ז מבואר ברמב"ם פכ"ב ה"ו שכתב דמתבשל רק ע"ג אש גדולה, מיהו מאידך עי' בר' יהונתן [הועתק בסוף המ"מ] שפי' דלהיפך דעיקר החסרון שכשאינו על האש מצטנן והולך, עי"ש.

- והרמב"ן לפי דרכו ביאר דבכלי ראשון שאינו על האש לפי הירושלמי אינו מבשל מהתורה וכל האיסור מדרבנן, עי"ש שהוכיח כן גם מהבבלי [וראייתו צ"ב], ועי"ש עוד חידושים בעקבות זה שכל שאינו ראוי לאוכלו חי אין בו בישול בכלי ראשון ואפילו מדרבנן, והדברים צ"ב.

**מראי מקומות - ירושלמי שבת פ"ג סוף ה"ד ומעשרות פ"א סוף ה"ד**

**עד היכן ר' יודה בר פזי וכו' עד שיהא נותן [**יס"ג **נתון] ידו לתוכה והיא נכוית** באור משפט זה תלוי אם לפרשו לפי הירושלמי בשבת לבין אם לפרשו לפי הירושלמי במעשרות, דבירושלמי בשבת קאי על כנגד המדורה, וכך הביאוהו הרשב"א והר"ן בשבת מ: אלא שחלוקים בגירסתם אם קאי על מקום שהיד שולטת או על מקום שאין היד שולטת עי"ש.

ומאידך בירושלמי במעשרות קאי על המשנה, וגם שם יש להסתפק אם קאי על כלי ראשון ולומר שרק כה"ג מבשל ולא בפחות או להיפך דקאי על כלי שני ולומר דביד נכוית אף כלי שני מבשל, ועי' בפי' הרש"ס שפי' דקאי על כלי ראשון, ומאידך הר"י קורקוס בפ"ג ממעשר הט"ו והבינת אדם [שערי צדק פ"ב אות ט, הועתק בסוף המ"מ] פי' דקאי על כלי שני, וביארו שזה מקור דברי הרמב"ם להחמיר בכלי שני ביד נכוית.

ועי' היטב בדברי הגר"א בסי' שיח ס"ט ויור"ד קה ס"ק יג

**והיא נכוית** עי' מהר"י קורקוס וכס"מ בפ"ג ממעשר שהבינו שנכוית היינו סולדת, ומאידך הבינת אדם שם הבין שנכוית הוא יותר מסולדת עי"ש.

**הכל מודין בכלי שני שהוא מותר** משפט זה צריך לעיין אם הוא המשך או כעין פיסקא.

**מה בין כלי ראשון מה בין כלי שני** כאן הירושלמי בא להעמיד את מהות החילוק בין כלי ראשון לשני, ודו"ק לכל הפי' בסמוך.

**א"ר יוסי כאן היד שולטת וכאן אין היד שולטת** בעיקר הכוונה 'שולטת' יש בראשונים שהבינו דהוא מלשון 'שליטה', וכ"פ הש"ך ביור"ד קה סוס"ק ה והגר"א בשו"ע שיח ס"ט. ומאידך ר"ח והערוך [סלד] פי' מלשון 'סלידה', וכך פי' ה'בית יעקב' [סי' כ] בדברי המהרש"ל והמג"א וכ' שטען זה לפני הש"ך ושהודה לדבריו. והם פירושים הופכיים, ויל"ד היטב בכל מהלך הירושלמי לפי כל פי' וכן הגי' מוחלפת לפי"ז ודו"ק.

- בעיקר כוונת ר' יוסי, בפשטות כוונתו דהקולא של כלי שני הוא משום דבאמת היד שולטת בו, וכך מוכח מהמשך הירושלמי.

- עי' כס"מ מעשר פ"ג הט"ו שפי' שהרמב"ם פסק כר' יוסי.

**א"ר יונה כאן וכאן אין היד שולטת. אלא עשו הרחק לכלי ראשון ולא עשו הרחק לכלי שני** בביאור דברי ר' יונה מצינו פירושים רבים:

**א.** הרמב"ן בע"ז [שם] פי' דבישול מהתורה הוא רק על האש וכל כלי ראשון אינו אלא הרחקה, ונראה כוונתו שלכן לא החמירו אלא בכלי ראשון.

**ב.** הבינת אדם [שם] פי' דבישול מהתורה הוא רק ביד נכוית ויד סולדת בכלי ראשון אינו אלא מכח הרחקה, ולא החמירו בכלי שני, עי"ש.

ודע שכעין דבריו דעת הראבי"ה בסי' רב שכלי ראשון אינו מבשל אלא ברתיחה ממש עי"ש, מיהו סובר שכשאינו רותח אפילו שהיד סולדת חשוב ככלי שני ודלא כפי' הבינת אדם בירושלמי.

**ג.** המג"א [שיח ס"ק כב] פי' דמהתורה אינו אסור אלא ביד סולדת ומדרבנן החמירו בכלי ראשון אפילו באין יד סולדת, וכך פי' הר"י קורקוס [מעשר פ"ג הט"ו ופ"ה הט"ז], ועיקר דין זה מבואר ג"כ בריטב"א בשבת מב. במתניתין.

**ד.** הגר"א [שיח ס"ט] פי' דהיינו גזירת הפשר, וביאורו בירושלמי צ"ת עי"ש.

#### לשונות הקדמונים בעיקר דין כלי ראשון וכלי שני

**שו"ת רש"י קלז**

"ועל המליגה עצמה שאלתיו, היאך אנו שופכין הקילוח של רותחים על העוף בכלי שני. נהי דכלי שני אינו מבשל שהרי דופניו קרים הם, מכל מקום הנצוק של רתיחה ששופכין בשטיפה על העוף הרך, מבשל רוב בשרו ודמו עמו.

והשיבני ר' מ"כ והא אין מרתיחין אותן כ"כ אלא פושרין".

**[[98]](#footnote-99)רמב"ן ע"ז עד:**

"עוד אמרו בשם ר"ת ז"ל נעוה ארתחו היינו בשפיכת מים רותחין עליהם, ודייק מינה דעירוי ככלי ראשון הוא, ואפילו קערה שנתנוה ביורה רותחת ונאסרה שם מכשירין אותה בעירוי ועוד הביא ראיה מן הירושלמי שאמרו בשבת פ' כירה[[99]](#footnote-100) מהו ליתן תבלין מלמטן ולערות עליהם מלמעלן ר' יונה אמר אסור, ועירוי ככלי ראשון הוא, חייליה דר' יונה מן הדא [[100]](#footnote-101)אחד שבישל בו ואחד שעירה לתוכו רותח, אמר ר' יוסי תמן כלי חרס בולע תבלין אינן מתבשלין, התיב ר' יוסי בר בון והא תני אף בכלי נחשת אית לך מימר כלי נחושת בולע, מהו לערות עם הקלוח א"ר חנינא בריה דר' הלל מחלוקת דר' יונה ור' יוסי וכו', ש"מ דלר' יונה מיהא עירוי ככלי ראשון הוא.

ועוד הביא ממה שאמרו בפסחים (לז:) דמוגלשין ע"ג הקמח פטורה מן החלה, דאלמא חליטה היא דעירוי מבשל הוא.

והקשו עליו והא קי"ל (פסחים עו.) כשמואל דאמר תתאה גבר, וכיון דתתאה גבר עירוי ודאי אינו מבשל, ופירשו דהתם כגון שנטף מרוטבו על החרס שקילוחו נפסק אבל עירוי שקילוח כלי ראשון אינו נפסק מבשל הוא, אלו דברים מצאתי בתוספות בשם ר"ת ז"ל ועוד האריכו.

ואני תמה א"כ למה אמרו יורה קטנה לתוך יורה גדולה, ושאלו ויורה גדולה מאי, ורב עקביה דחכים כולי האי אמאי לא עירה עליה רותחין, וכבר פירשתי (לעיל לג:) שאין ראיה מן הגת מפני שהוא מוכשר בניגוב ולא גרע עירוי מאפר או ממי זתים, וכ"ש שיש לפרשה ארתחו על האור בשל אבן ומתכת.

וענין הירושלמי שהביא קושיא הוא עליו ז"ל, [[101]](#footnote-102)לפי שהם הקשו על ר' יונה דאסר בתבלין ועירוי ככלי ראשון הוא כמתמיה, ופריקו חייליה דר' יונה מן הדא דכיון דרבי רחמנא עירה לתוכו רותח והצריכו מריקה ושטיפה דאלמא בלע טפי ש"מ מבשל הוא קצת וגבי תבלין בשבת אסור, ודחי לה מעיקרא שלא ריבה אותו [אלא] בכלי חרס שהוא קל ליבלע, והדר מייתי לה מכלי נחשת דרבי רחמנא עירוי כבשול לבליעה.

[[102]](#footnote-103)וחזרו ושאלו מהו לערות תבלין עם הקילוח, והיינו ודאי לדברי המתיר שאלו לדברי האוסר אפילו תבלין מלמטן אסרנו, והשיבו שהיא המחלוקת שלדברי המתיר אינו אסור אלא בכלי ראשון.

ובסוף שאלו ר' יצחק בר גופנא בעי קומי ר' מונא עשה כן בשבת חייב משום מבשל עשה כן בבשר בחלב חייב משום מבשל, אמר ליה כההיא דאמר זעירא אי זהו חלוט ברור כל שהאור מהלך תחתיו, וכא איזהו תבשיל ברור כל שהאור מהלך תחתיו. ופירושו ברור שר' יצחק בר גופנא בעי בכלי ראשון נמי דהיינו באלפס וקדירה שהעבירן מרותחין דמתני' אם עבר ועשה כן חייב הוא משום מבשל או לא, ופשט ליה שהוא פטור אבל אסור שאין בישול ברור אלא באור מהלך תחתיו. וכך אמרו שם בירושלמי מה בין כלי ראשון מה בין כלי שני אמר ר' יוסי כאן היד שולטת בו כאן אין היד שולטת בו א"ר יונה כאן וכאן אין היד שולטת בו אלא עשו הרחק לכלי ראשון ולא עשו הרחק לכלי שני, ש"מ הרחקה מדבריהם הוא.

ואף על פי שריבה הכתוב אפי' עירוי גבי קדשים, התם משום בלוע הוא, שאפי' אתה עושה עירוי ככלי ראשון לבשל תבלין שניתנין לתוכו מ"מ [[103]](#footnote-104)מה שעירה מכלי ראשון לכלי שני לא נתבשל בשני כלל, אלא דרבי רחמנא בלוע בלא בישול כדאיתא בפ' דם חטאת.

למדנו לדברי הכל שאין בישול גמור אלא באור מהלך תחתיו, תדע דהא איתמר התם בדידן[[104]](#footnote-105) מלח אינה כתבלין ובכלי ראשון נמי לא בשלה, וה"ה לבשרא כדאיתמר עלה צריכא מילחא בשולא כבשרא דתורא, אלמא אין בישול ברור אלא באור מהלך תחתיו ואפי' לתבלין, ולדברים הקשים בבשול אפי' לכתחילה מותר דלאו בישול הוא כלל.

ונראה [לי] שלא הוזכרו אלא בדבר הנאכל כמות שהוא חי כגון תבלין ומלח וכיוצא בהן, אבל דבר שאין נאכל כמות שהוא חי אין בו כלל משום בישול אלא באור מהלך תחתיו, ולא יהיה הכלי הזה של ברזל הקשה שנבלע מן האור מהלך תחתיו נוח לפלוט מן המלח והבשר.

[[105]](#footnote-106)והוי זהיר [[106]](#footnote-107)בדבריך שכל כלי ראשון האמור בשבת הוא שהעבירו אותו מרותח מע"ג האור ונקרא כלי ראשון על שם תחילתו, וכל [[107]](#footnote-108)כלי ראשון שהזכירו בגמרא בהגעלה הוא ראשון ממש שהאור מהלך תחתיו, שאלו יורה שהעבירה מרותחת ונתן לתוכה יורה קטנה אסורה היא, ואין צריך לומר עירוי, [[108]](#footnote-109)והיינו דקאמרינן[[109]](#footnote-110) ברותחין ובכלי ראשון [[110]](#footnote-111)ולא קאמרינן בכלי ראשון סתם. והיאך ר"ת ז"ל מביא משבת להגעלה וכל שכן שאין לנו ראיה לפסוק כר' יונה, וכ"ש דקיי"ל תתאה גבר אפי' נטף מרוטבו על החרס בקלוח שאינו נפסק שכן בטלאים שמנין עושין כן.

ומעתה בין קמח ע"ג מוגלשין בין מוגלשין ע"ג קמח אין פטורו משום בישול, אלא כיון שנעשו כעין גובלא והוכשרו לאכילה בכך שהרבה עושין ואוכלין כן נפטרה, לא גרע מעיסת כלבים או ממעשה אלפס, ושם אמרו בירושלמי[[111]](#footnote-112) איתא חמי נחלטה כל צרכה ב"ש מחייבין לא נחלטה כל צרכה ב"ש פוטרין, ופריקו שני תלמידים שנו אותה, כדאמרינן נמי בגמרא דילן[[112]](#footnote-113) ואמרינן תו איזהו חלוט ברור כל שהאור מהלך תחתיו אמר ר' יוסי ואפי' האור מהלך תחתיו מכיון שהוא עתיד לעשותו [[113]](#footnote-114)בצק חייב, וכל זה ראיה לדברינו.

ולפי [[114]](#footnote-115)דעתי לענין גיעולי גוים לא נחלק אדם מעולם, דטהרת כלי מדין מקרא מלא דבר הכתוב דכבולען כך פולטן, וכל שנאסר באור מהלך תחתיו אין מכשירין אותו בכלי ראשון שהעבירו אותו מרותח מע"ג האור ואצ"ל בעירוי, תדע דהא אלפס וקדרה ושפוד ואסכלא, שניהם על גבי האור הן ובשניהם יש בשול גמור, ואעפ"כ לענין הגעלה אין מורידין אותן מן האור לכלי ראשון ממש, וכן (שאסר) [[115]](#footnote-116)[כלי שנאסר] בעירוי כגון קערות, אינו מוכשר בכלי שני גמור אפי' לדברי האומר דעירוי ככלי שני אלא צריך ערוי מכלי ראשון, ודברי רבינו הגדול במסכת פסחים כך הם, וכן דעת הגאונים[[116]](#footnote-117).

ועוד ראיתי שמדקדקים מן הסוגיא הירושלמית שהזכרנו דכלי שני גמור אינו בולע כלל, ואם עירה רותחין אסורין לקערה ונתן לתוכה חתיכה של בשר שחוטה מותרת בהדחה, דהא דייקינן לר' יונה דכיון שהכלי בולע מן העירוי מבשל הוא, אלמא כל שאינו מבשל אינו בולע כלל, הלכך כלי שני שאינו מבשל אינו בולע. ואחרים הקשו והלא לדברי האומר[[117]](#footnote-118) בית השחיטה רותח סכין טרפה אסור, ודחו זה בקש. ואני תמה שהרי קערה שמלח בה בשר אסורה משום דמליח הרי הוא כרותח[[118]](#footnote-119), ואף על פי שאין במלח משום מבשל לגבי שבת ואפי' בדקא בעי ליה לאורחא כדאיתא בפרק כלל גדול (ע"ה ב'), אלא שלא דנו בירושלמי מבשל מבולע אלא מפני שעשה הכתוב עירוי ככלי ראשון ובעי הגעלה ומריקה ושטיפה אלמא בלע טובא, הלכך גבי שבת אסור לכתחילה בתבלין, דאלו כלי שני בהגעלה דכלי שני סגי ליה ולא מצינו לו מריקה ושטיפה"

**חידושי רבינו דוד פסחים ל:**

[כתב על מה שהרמב"ן חזר בו ונקט שמה שבלע בכלי ראשון שאינו על האש סגי ליה בהגעלה בכלי ראשון שאינו על האש, ורבינו דוד השיג על זה וז"ל] "ואין זה מכוון, שלא תמצא בגמ' שהאריכו בזה ולא הזכירו אלא הכשר אחד של הגעלה, כמו שתראה בברית' דהלוקח כלי תשמיש מן הגוים שבמס' ע"ז [ע"ה ע"ב], שלא אמרו שם אלא את שדרכו בחמין יגעיל. וכך למד הרב מורי נ"ר במס' ע"ז מן הירוש' [שבת פ"ג ה"ה] שאין תבשיל גמור אלא כל שהאור מהלך תחתיו. שאע"פ שתמצא בערוי מכלי ראשון שיהא אוסר או שיהיה בו דין חליטה לענין חלוט הפסול במצה או גומר, במה שצריך תבשיל כגון שיהיה חייב בו משום מבשל לענין שבת ולענין בשר בחלב, (ש)אינו תבשיל ברור אלא בשהאור מהלך תחתיו, כמו שאמרו בירוש'. וכן נאמר לענין הגעלה שהוא צריך שיהא גומר פליטתו שלא ישאר בו מן האסור, אין לך שיגמור לו פליטה אלא בשהאור מהלך תחתיו, וכל שבליעתו בחמין אין מריקתו ופליטתו אלא בחמין שעל האור, שכל משהוא חוץ לאור אינו גומר הכשר, שאינו חזק (לגמור) כל כך לגמור ההכשר. אע"פ שהוא מתחיל בו קצת גם הוא מצטנן והולך תכף ומיד ואותו הכח בעצמו הוא מחליש, וענין הכשר הגעלה אינו בכל שהוא אלא צריך הוא שיעור כדי פליטה, כמו שכתבנו והארכנו בפר' כל הבשר. גם דברי הרב אלפסי ז"ל כך הם מפורשין, ומשהי להו עד דפלטן, ואם כן כל שאין האור מהלך תחתיו אינו כלום, שעד שלא ישלם לו השעור יצטנן החום ואינו כדאי.

ומה שחדשו בעץ פרור הוא זה הדין, שאע"פ שאין תשמישו על גבי האור ממש אלא בכלי שהעבירוהו מעל גבי האור יש בו כדי בליעה ואין בו כדי פליטה אלא ברותחין ובכלי ראשון שעל גבי האור, מפני שאינו כדי להכשיר אלא על גבי האור כמו שאמרנו. ומה שאמרו כבלעו כך פולטו לומר שהבליעה שהיתה בכלי ראשון אין הכשרה נגמר אלא בכלי ראשון, וההכשר של כלי ראשון הרי הוא ברור שאינו אלא על גבי האור מן הטעם שאמרנו. וכן בסכינין הוצרכו לפרש כן מפני שאין תשמישן בכלי ראשון ממש על גבי האור אלא שתשמישן הוא בדברים הרבה, וכן עסקינן ובולעין באמת והן צריכין הכשר ואינו אלא בכלי ראשון שעל גבי האור, שאין לנו הכשר בפחות ממנו כמו שאמרנו.

ויש לך לדקדק ממה שהוצרכו ללמד על עץ פרור שתשמישו בכלי ראשון שהעבירוהו מעל גבי האור שצריך הכשר בכלי ראשון ממש שאין הדין כן בכלי שני, שאם כלי שני היה צריך כן למה הוצרכו ללמד על זה. אלא יש לומר על כלי שני שמפני שלמדנו בו שאינו מבשל שאין לו כח לבלוע ואינו בכלל הגעלה, אלא דמשום כבולעו כך פולטו אי אפשר להתירו בפחות מכלי שני ודיו בכך, אבל כלי שני אינו עולה לו במקום הגעלה שאינו כדאי, ולפי' לא שנאוהו בברית' דהלוקח כלי תשמיש מן הגוים, וכמו שפירשנו שם. וכן בשנשתמשו בערוי מכלי ראשון שמכשירין אותו בערוי מכלי ראשון, משום כבולעו כך פלטו, ולא שיהא בכלל הגעלה שאינו כדאי משום דתתאה גבר, כמו שכתבנו שם במסכת ע"ז. ל"ש"

**באור הגר"א יור"ד קה ס"ב ס"ק יג[[119]](#footnote-120)**

[כ' השו"ע "חום של כלי שני אינו מבשל וי"א שגם כן אינו מבליע ואינו מפליט" וכ' ע"ז הגר"א וז"ל] "וי"א שגם כו'. וכ"מ בירושלמי פ"ג דשבת ופ"א דמעשר הלכה ו' **עד היכן ר"י בר פזי ר' סימון בשם ריב"ח עד כדי שיהא נתון ידו לתוכה והיא נכוית הכל מודים בכלי שני שהוא מותר מה בין כ"ר מה בין כ"ש אר"י בר בון כאן היד שולטת וכאן אין היד שולטת א"ר יונה כאן וכאן אין היד שולטת אלא עשו הרחקה לכ"ר** (עמ"ש בא"ח סי' שי"ח ס"ט) **ולא עשו הרחקה לכ"ש א"ר מנא הדין פינכא דאורזייא מסייע לאבא ההין פינכא דגרוסא מסייע לאבא דאת מפני ליה מאתר לאתר ועד כדין הוא רתח.** ר"ל קערה של אורז ושל גריסין שהוא כ"ש והוא רותח והוא מסייע לר' יונה שיד סולדת בכלי שני ואפ"ה אינו מבשל. **מהו ליתן תבלין מלמטן ולערות עליהן מלמעלן ר' יונה אמר אסור עירוי ככ"ר הוא חיליה דר' יונה מן הדא אחד שבישל ואחד שעירה לתוכו רותח א"ר יוסי תמן כלי חרס בולע תבלין אינן מתבשלין**. ר"ל לעולם עירוי ככ"ש ותמן האיסור משום בלוע וכלי חרס בולע אף בכ"ש מה שא"כ לענין שבת שהאיסור משום בישול **התיב ר"י בר בון והתני אף בכלי נחשת כן אית לך מימר כלי נחושת בולע.** ר"ל דכלי נחשת ודאי אף אין בולע בכ"ש אלא ש"מ דעירוי ככ"ר. **מהו לערות עם הקילוח.** ר"ל והואיל והקילוח ארוך מצטנן א"ר חנינא בריה דר' הלל מחלוקת ר' יונה ור' יוסי ר"ל תלוי ג"כ במחלוקת הנ"ל. **ר' יצחק בר נפחא בעא קומי ר' מנא עשה כן בשבת חייב משום מבשל עשה כן בבב"ח חייב משום מבשל** ר"ל בעירוי **א"ל כיי דא"ר זעירא איזו חלוט ברור כל שהאור מהלך תחתיו וכא איזו תבשיל ברור כל שהאור מהלך תחתיו** ור"ל אבל עירוי אף על גב שהוא ככ"ר אינו אלא שמבליע ומפליט כמ"ש בזבחים צ"ה ב' בלוע בלא בישול כו'. משמע מכל זה שכלי שני אף אין מבליע.

וגם מוכח מירושלמי הנ"ל דאף כ"ר דוקא שהיד סולדת בו וכן אמרו בפ"ג דשבת (מ' ב') א' מים וא' שמן כו' ועתוס' שם וז"ש שהיד כו'.

ואמר[[120]](#footnote-121) 'ואוסר כולו' כנ"ל מהא דטיפת חלב כו'.

ואמר 'כלי ראשון' ר"ל אפילו אינה על האור כמ"ש בשבת שם האלפס כו' (מ"ב) המיחם שפינהו כו' (מ"א) וכמה מקומות שם ואף על גב שבירושלמי הנ"ל אמרו כל שהאור מהלך תחתיו ר"ל בכלי שהיה האור מהלך תחתיו (דלא כהרמב"ן בסוף ע"ז שנדחק בפ' הירושלמי) וכן בחולין ק"ד ב' שמא יעלה באלפס ראשון"

**באור הגר"א שיח סעיף ט'.**

[כ' השו"ע " כלי ראשון אפילו לאחר שהעבירוהו מעל האש מבשל, כל זמן שהיד סולדת בו" וכ' ע"ז הגר"א וז"ל] **כ"ז שהיד**. דאם אין היד סולדת אין בו משום בישול כמ"ש מ' ב' וע"ש תוס' ד"ה וש"מ כו' וז"ש כאן בכל הסי' יד סולדת ואפילו בתוך הכירה ותנור מותר אם אין יד סולדת בו כמ"ש בסי' רנג וכ"ה בירושלמי ר"פ כירה בתנור ע"ש. ומ"ש מ"א בס"ק כח בשם הירושלמי להיפך לא דק שכן איתא שם פ"ג סוף הלכה ב' ר' זעירא בשם רב יהודא מותר להפשיר במקום שהיד שולטת ואסור להפשיר במקום שאין היד שולטת במקום שאין היד שולטת עד איכן עד שיהא נותן ידו לתוכה והיא נכוית הכל מודים בכלי שני שהוא מותר מה בין כלי ראשון לכלי שני א"ר יוסי כאן היד שולטת וכאן אין היד שולטת א"ר יונה כאן וכאן אין היד שולטת אלא עשו הרחקה לכלי ראשון ולא עשו הרחקה לכלי שני ור"ל ואף על גב שבכלי ראשון שנותן רק להפשיר מ"מ עשו הרחקה כדי שלא יתן שם עד שיחם כמ"ש הרא"ש בפ"ג ס"י ובר"ן ומ"מ וקורא הירוש' אין היד שולטת מ"ש בגמ' יד סולדת בו"

**לו שערים למהרא"י שער יד דין ח.**

"והא דכלי שני אינו מבשל פירשו התוספות פרק כירה דאפילו יד סולדת בו אינו מבשל ודוקא בכלי ראשון שעומד אצל האש ודפנותיו חמין ומחזיק חומו ונתנו חכמים שיעור כל זמן שהיד סולדת בו מבשל אבל כלי שני שאין דפנותיו חמין כל כך והולך ומתקרר לא"

**בינת אדם שערי צדק פ"ב אות ט**

"ביורה דעה סי' ק"ה [סעיף ב] כתב השלחן ערוך דכלי שני אין מבשל אפילו ביד סולדת. וע"ש בש"ך ס"ק מ"ה [צ"ל ח] שהשיג על רש"ל. והמגן אברהם בסי' שי"ח [ס"ק כ"ח] מסכים לרש"ל, על פי ירושלמי דבכלי ראשון אפילו אין היד סולדת בו מבשל. וצ"ע גדול על כל הגאונים ראשונים ואחרונים שלא הביאו דברי רמב"ם פ"ג מהל' מעשרות הל' ט"ו, שכתב בהדייא דכלי שני אם היד נכוית בו מבשל. וכן כתב בטור אורח חיים סי' שי"ח בהדייא באמבטי שהוא כלי שני כיון שחם הרבה מבשל. ובאמת נראה לומר שהרמב"ם הוציא דין זה דכלי שני מבשל כשהיד נכוית בו מהירושלמי פ"א דמעשרות [ה"ד] על מתני' ונותן לחמטה ולתוך התמחוי, אבל לא יתן ללפס ולקדירה כשהן מרותחים, רבי יהודה אומר לכל הוא נותן וכו', ואיתא שם בגמ' הנ"ל עד היכן, ר' יהודא בר פזי בשם וכו' עד כדי שיהיה נותן ידו לתוכו והוא נכוית. הכל מודים בכלי שני שהוא מותר. מה בין כלי ראשון לכל שני, אמר ר' יוסי וכו' כאן היד שולטת בו וכאן אין היד שולטות בו. אמר ר' יונה כאן וכאן אין היד שולטות בו, אלא עשו הרחקה לכלי ראשון ולא עשו הרחקה לכלי שני. א"ר מנא הדין וכו' עד כאן. והנה לכאורה היה נראה דהא דקאמר עד היכין, ומשיב ר' יהודא עד שיהא נותן ידו לתוכו והיא נכוית, קאי על כלי ראשון דאמר במתני' אבל לא יתן ללפס ולקדרה כשהם מרותחים. ולפי זה יהיה סובר רבי יהודא דכלי ראשון אינו מבשל עד שיהא רותח שנותן ידו לתוכו והיא נכוית, ובכלי שני נצרך לומר דכלי שני אינו מבשל אף כשהוא רותח. אבל אי אפשר לומר כן כי לפי פירוש זה יהיה רבי יהודא דלא כר' יוסי ודלא כר' יונה דלתרווייהו הבישול דכלי ראשון כשהוא חם כל כך כשאין היד שולטות בו. ולרבי יהודא יהיה הבישול דכלי ראשון דווקא כשיהיה חם כל כך כשנותן ידו לתוכו ונכוית בו, שהוא יותר חם משאין היד שולטות, כי פירוש אין היד שולטות בו נראה כשפושט ידו לתוכו אינו יכול להחזיק שם ומוציא תיכף אבל אינו נכוית בה. ורבי יהודא אומר דווקא עד שיהא רותח כשיהיה נכוית. ולכן נראה שהרמב"ם ז"ל מיאן לפרש כך, ופירש הא דקאמר בגמרא עד היכין קאי אמתני' דקאמר ונותן לחמטה ולתמחוי שהוא כלי שני, ופריך עד היכן יכול ליתן לכלי שני, ומשיב ר' יהודא ואמר עד כדי שיהיה נכוית, פירוש כשהוא חם כל כך אז מבשל אף בכלי שני, וקאמר הכל מודים בכלי שני שהוא מותר, הוא מילתא באפי נפשיה וקאי אמתני' רבי יהודה אומר לכל וכו', ומפרש דרבי יהודה לקולא וקאי אכלי ראשון, אבל בכלי שני אינו מבשל, וכמו שמפרש בבלי דרבי יהודה קאי לקולא. ופריך מה בין כלי ראשון לכלי שני וקאי אמתניתין דקאמר אבל נותן לחמטה וכו' אבל לא ללפס כו' כשהן מרותחים. ומשיב ר' יוסי כאן היד שולטות בו וכאן אין היד שולטות בו, דר' יוסי סבירא ליה דהבישל מן התורה הוא כשהמים רותחין, אף כשאין היד נכוית בו, רק כשאין היד שולטות בו. והא דמחלק במתני' בין כלי ראשון לכלי שני הוא דסתם כלי ראשון אין היד שולטת, וסתם כלי שני היד שולטת. ולכן קאמר במתני' דנותן לחמטא מפני שהוא כלי שני וסתם כלי שני היד שולטות. אבל לא יתן ללפס כשהם מרותחים דסתם כלי ראשון הוא רותח ואין היד שולטת. ורבי יונה פליג עליו וסובר דהבישול מן התורה הוא כשיהיה המים רותחים שנותן יד ונכוית, אבל כשהוא רק שאין היד שולטות אינו מבשל מן התורה, רק שעשו הרחקה לכלי ראשון, ואמרו דמבשל אף כשהוא רק אין היד שולטת, ולא עשו הרחקה לכלי שני ואינו מבשל כשהוא רק אין היד שולטת, ולכן חלקו במתני' בין כלי ראשון לכלי שני, אבל כשהכלי שני הוא רותח שנותן ונכוית מבשל גם כן אף שהוא כלי שני מפני שהוא בישול דאורייתא. וסובר כרבי יהודא דאמר לעיל עד כדי שיתן לתוכו ונכוית, דקאי על כלי שני כמו שפרשנו. ור' מנא מסייע גם כן לר' יונה. ולכן פסק הרמב"ם דכלי שני כשהוא רותח כשנותן לתוכו ונכוית מבשל. ועיין בהשמטות: [רבינו בכת"י מחק תיבת בהשמטות, וכתב בזה"ל: באורח חיים סי' קפא במגן אברהם ס"ק ג. (ע"פ מוריה קמב)]."

**ראביה רב**

"וקרוב הדבר בעיני שלא חילק התלמוד גבי מיחם אלא בנותן מים לתוכו מיד עם סילוקו מן האש, דדמי להא דתנן האילפס והקדירה שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכן תבלין אבל נותן הוא לתוך הקערה או לתוך התמחוי, אבל אם הניחן לעמוד כדי להפיג את רתיחתו הוה ליה ככלי שני, וכל כלי שני הפשיר מיקרי. והלשון מוכיח, דקאמר שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכו תבלין.

וכפי הענין שפירשתי צריך להזהר בלילי שבת אם הניח יין או כל דבר חם אצל האש ורוצה למוזגן בצונן שיתנהו בכלי שני או יניחנו להפיג חומו, ואם רוצה יריק מן החם לכלי שבו הצונן, כבית הלל, ואין כאן משום בישול. ואף על פי שאם היה מערה על התרנגולת בכי האי גוונא יש מרבותי שאוסרין, דחשיבי ככלי ראשון, והרבו בראיותיהם, וגם הביאו מזבחים ומתלמוד ירושלמי דפרק כירה דגרסינן מהו לתת תבלין מלמטה ולערות עליהם מלמעלה רבי יונה אמר אסור וכו', שאני הכא דהמים הצוננים כחם גדול לצנן".

**רבינו יהונתן**

"**ובכלי שני נמי בשיל**, ואסור לתת מלח לתוך הקערה ששפכו לתוכה מים רותח.

**כבשרא דתורא**, שאינו מתבשל בכלי ראשון אם אינו עומד על גבי כירה כיון שהקדירה הולכת וצוננת רגע אחר רגע. אבל אם יעמוד במקום שאינו מצטנן והולך אפילו בשרא דתורא מתבשל והולך בכלי ראשון ואסור לתת מלח נמי בתוכו"

#### לשונות הקדמונים בדין דבר גוש

**דעות האוסרים:**

**שערי דורא ליקוטים [בדין הזבוב]**

"ואם שפכו הרוטב מן הקדירה לקערה, אם היה זבוב נשפך מן הקדירה לקערה מותר הכל, שכל זמן שהוא בקדירה בטל בששים וכשנופל בקערה הרי (הוא) [היא] כלי שני. ואם תחילה נפל הזבוב קודם נפילת הרוטב, הרי אוסר הקערה כדי קליפה, דחם על גבי צונן צריך קליפה. ואם תאמר הרי הזבוב נעשה כלי שני, הא ליתא, דאין שייך לזבוב היוצא מן הקדירה להיות ככלי שני. אך אין רגילות שתפול הזבוב קודם נפילות הרוטב. לכן מספק יש להתיר. ואם היה הזבוב בקערה תחילה כמו כן הכל מותר.

וכו' עכ"ל מהר"י טרושי"ן"

**איסור והיתר הארוך נח לח**

"אבל אם חתך בשר רותח שהיד ס"ב בסכין של חלב או להפך שאין שם דופני הכלי שמצננין אותו ודאי נבלע אף על פי שהוא חוץ לקדירה והוי כ"ש. דהא כלי שני אף על פי שאינו מבשל מ"מ מיבלע בלע כדאי' לעיל. וצריך הגעלה ואין חילוק בין לח ליבש דהא מדמה מהר"ף סכין ש"ח שחתך בה בשר רותח לכף שנתחב בתבשיל לפי שכל פעם יש בו טעם לחלוחית הרוטב. ועוד דחשיב בסמ"ק חתיכה רותחת חמור מכ"ש דאסור לשם ליתן בשבת מלח בכ"ש כל זמן שהיד ס"ב ומסיק ומכ"ש על חתיכת חמה ויד ס"ב או תבשיל עב"

**איסור והיתר הארוך לו ז**

"ודווקא בשר שהועלה בקערה דליכא דוחקא אבל בשר רותח שהיד ס"ב שנחתך בסכין ש"ח שהוא בן יומו מתשמיש רותח או בסכין של שאר איסורין אגב דוחקא דסכינא בולע בכולו וצריך ס' נגד כל חתיכת הסכין פי' נגד כל הלהב של הסכין במקום שחתך הבשר (מהרי"ש). ול"ד לכלי שני דבדבר יבש ליכא דפנות המקררות ומבשל מיהא כל זמן שהיד ס"ב ומפר' הר"ף ול"ד לשוחט בסכין של א"י דאמר רב קולף את בית השחיטה דהתם אפי' למאן דאמר דבית השחיטה חם מ"מ שאר כל הבהמה אינה חם. והסכין ש"ח צריך הגעלה ואם אין ס' הבשר אסו' אפי' בהנאה ומיהו בס' נגד חתיכות הסכין סגי וא"צ אף ממה שבתוך הקתא מק"ו מתחיבת כף דמתסר בקדירה רותחת וכל זמן שהיד ס"ב בבשר נידון ככ"ר ובולע ומפליט. ול"ד לכלי שני שאינו מבשל אפי' כשהיד ס"ב דהתם איכא דופני הכלי דמצננין אותה כל שעה ואף על גב דאין כאן גם דופני הכלי ראשון שמחזיק לו החמימות זמן ארוך [[121]](#footnote-122)ואינו מבשל מיבלע מיהא בלע מידי דהוי עירוי שנחשב לחומ' ככלי ראשון אף על פי שאין לשם ג"כ דופני הכלי"

**הגהות מהרש"ל על שערי דורא סי' נא אות ב[[122]](#footnote-123)**

[כתב השערי דורא סי' נ ונא "ודג טמא הנמצא בין דגים טהורים מבושלים פסק רבינו ברוך בעל התרומה (סי' לה) ורמב"ם (פט"ז מהל' מא"א ה"ה) דישליך הטמא והטעם בטל בששים וכו', אמנם ריב"א הלוי פירש דפעמים אפילו אם יש ששים במים ובדגים טהורים לבטל הפירי או טעם הדג טמא, הכל אסור, לפי שכשעירה הרותחין עם הפרי או עם הקטנית או עם הדגים שמא לא נשתייר בכלי רק מעט מים עם האיסור ואסר כל אותו המעט שנשאר עמו, וכשנתערב אחר כך אותו המעט עם השאר נאסר הכל לפי שלא היה בו שיעור לבטל כל אותו המיעוט שנאסר כשנגע בטמא ובאיסור. אף על גב שהשליך הדג טמא, כבר נאסרו אלו מחמת נגיעה וכו'.

אמנם רבינו ברוך פסק בספר התרומה שמותרין כולן כדפרישית לעיל, כיון שיש רוב דגים חוץ למים ואם כן האסורים שהיו בתוך המים המועטים בטלים בהם. ואי משום דנגעו האסורים בכל השאר, אין בכך כלום, דכל דבר שאין אסור מחמת עצמו אלא מחמת שבלע האיסור אינו אוסר דבר אחר בנגיעה אף על פי ששניהם חמין אלא אם כן ששניהם יחד ישנן במים רותחין שאז המים מוליכין האיסור בשאר חתיכות. ומהאי טעמא קליפה שנאסרת אין אוסרת קליפה אחרת הסמוכה לה" ועל דברי סה"ת כ' המהרש"ל וז"ל] "**ישנם במים רותחין** פי' בכלי ראשון. לאפוקי מה שהוא בקערה שהוא כלי שני אינו מפליט ומבליע האיסור שבתוכו לדבר אחר כל זמן שאינם אסורים מחמת עצמן. אבל אם אסורים מחמת עצמן אז היו אסורים בנגיעה אף בלא רוטב אף אחר שבאו לכלי שני כל זמן שהיד סולדת בהן. דלא שייך כלי שני אלא במים ורוטב וכל דבר הצלול שנתערב מיד כאחת ונתקרר מהרה, אבל לא בחתיכת בשר או דג וכל דבר שהוא גוש דכל זמן שהיד סולדת בו עומד בחמימותו ומפליט ומבליע שפיר. ומשום הכי נראה דדוחן ואורז ג"כ אחר שנתערו מן הקדירה לתוך הקערה כל זמן שהיד סולדת בהן חמין הן ככלי ראשון. ונ"מ לענין בשר בחלב שאם הכף בן יומו מבשר והדוחן הוא בלוע מן החלב או איפכא, נאסר המאכל משום בשר בחלב וגם נאסר הכף בבליעה זו ואוסר אח"כ קדירה אחרת אם תחבו לתוכה. א"נ אם הכף של גוים או נאסרה בבליעת איסור, שאוסר אותו התבשיל של דוחן כו' לפי מה שכתבתי שהכלי אוסר דבר אחר אפילו בלא רוטב. אבל אם אותו התבשיל נאסר כבר בבליעה, אין אוסר הכף בלא רוטב מאחר שהמאכל אינו אסור מחמת עצמו. וכ"ש שאם המאכל הוא של חלב או של בשר שאין הכף נמי נעשה כמוהו ולהיות בן יומו ולאסור אח"כ קדירות אחרות משום בשר בחלב, מאחר דכולה היתר דלא גרע מדבר הנאסר בבליעה שאין אוסר בלא רוטב כ"ש בכולו היתר ודוק. ש"ל".

**ש"ך סימן קח ס"ק ח**

[הרמ"א כתב שבעינן חום של כלי ראשון לאסור גם בדבר גוש, וכ' ע"ז הש"ך] "**אם שניהם חמים מחום כלי ראשון כו'.** ודעת מהרש"ל באסור והיתר שלו[[123]](#footnote-124) ובספרו פכ"ה סי' ע"א דבדבר גוש כגון חתיכת בשר או דג או אורז או דוחן דמערין חם מן הקדרה אם היד סולדת בו דינו לעולם ככלי ראשון ואין בידי להכריע רק נ"ל כיון דהתוס' פרק כירה כתבו הטעם לחלק בין כלי ראשון לכלי שני דכלי ראשון כיון שעמד על האור דופנותיו חמין ומחזיק חומו זמן מרובה א"כ נראה דהכל תלוי בדפנות א"כ דבר גוש נמי כיון דמיקרי יבש לא שייך בו דפנות, וכ"כ באו"ה כלל ל"ו ד"ז דבדבר יבש ליכא דפנות המקררות ומבשל לעולם כל זמן שהיד סולדת בו ע"ש וכן משמע לכאורה בסוף שערי דורא בדיני זבוב ובאו"ה כלל כ"ז ד"ג בשם המרדכי במה [[124]](#footnote-125)שכתבו שם דאם עירה תבשיל עם זבוב לקערה ונפל שם הזבוב תחלה דנאסר הקערה כדי קליפה כדין חם לתוך צונן דאין שייך לזבוב היוצא מן הרותח להיות ככלי שני עכ"ל וכמו שפירש מהרש"ל שם אף על פי שמצאתי כתיבת יד הרב בגליון האו"ה כלל כ"ז שכתב וז"ל נ"ל דמטעם עירוי קאמר מאחר דהזבוב נתערב עם התבשיל מקרי עדיין כלי ראשון כשאר עירוי האוסר כדי קליפה אבל בלא זו אין לחלק בין זבוב לשאר עירוי עכ"ל הרב לטעמיה כאן בהג"ה ולעיל סי' צ"ד ס"ז אזיל לטעמיה וכן כתב בתורת חטאת סוף כלל ס"א שהמנהג פשוט כשאוכלים בשר שהוא בקערה עם סכין חולבת דאין אוסרים כו' אבל פשטא דלישנא דש"ד ופוסקים הנ"ל משמעין כמהרש"ל וכן משמע לכאורה מדברי הב"י ר"ס ק"ז וכמו שכתב הפרישה לשם בהדיא ע"ש (ועמ"ש בר"ס ק"ז ודוק) והרב בד"מ כתב דבסי' ק"ז נמי מטעם עירוי אתינן עלה ודחה דברי מהרש"ל באין ראיות מוכרחות וצ"ע מיהו ודאי באורז ודוחן אם הוא צלול ונשפך כעין רוטב נראה דיש לסמוך אדברי הרב וכן משמע באו"ה שם דדוקא בדבר יבש לא שייך כלי שני ואולי גם מהרש"ל לא קאמר אלא באורז ודוחן שאינם צלולים וכן משמע מדבריו שם ע"ש והב"ח כתב ג"כ בזה סברות מלבו ואינן מוכרחות והנלפע"ד כתבתי"

**דעות המתירים:**

**דרכי משה יור"ד סי' קה אות ד [בקצר]**

[על הטור שכתב דיני איסור חם שנפל לתוך היתר חם] "ובהר"ן פרק כ"ה (מא: ד"ה גרסי') וזה מיירי שנטלו מן האש דאי עדיין על האש בין האיסור בין ההיתר הוי כחם לתוך חם אלא מיירי שנטלו מן האש ועדיין חם עכ"ל ונראה מדברי הר"ן דדוקא כשנטלו מן האש אבל עדיין הוא בכ"ר אבל אם שמוהו כבר בכ"ש ודאי אינו אוסר כלל לפי מאי דקי"ל דכ"ש אינו מבשל ואינו מבליע ומפליט וכמו שנתבאר לעיל סימן ס"ח (אות ט) ואף על גב דאם נפל חם על דבר צונן אסור כדי קליפה היינו משום דהוי כמו עירוי ואדמיקר ליה בלע פורתא הואיל ולא היה מעולם עדיין בכלי שני וזהו טעם דגים שעלו בקערה דאינן מותרים רק מטעם נ"ט בנ"ט וכן לקמן סימן ק"ז גבי דגים טמאים שנתערבו בקערה שהיו אוסרים אי לאו מטעם דבטלים ברוב אבל אם כבר מונח בכ"ש חם אף על פי שהיד סולדת בו אינו מבליע כמו שאר כ"ש או דבר עב כגון חתיכת בשר שהניחו בכ"ש דלא גרע דבר שהוא גוש מדבר לח וכ"מ מדברי הרשב"א (ב"ד ש"א א ע"ד) שמדמה ענין כ"ש לחום חלב הכסלים שהוא דבר עב גם שנראה לעינים שרוטב רותחת יותר שומרת חומו מדבר עב ודלא כמו שראיתי למהר"ש לורי"א (מכונות סי' נא אות ב, יש"ש פג"ה סי' מד ופכ"ה סי' עא) שחילק בהכי ואין דבריו נראין"

**תורת חטאת [להרמ"א] כלל סא דין יג**

יג. כתב הר"ר פרץ [הגהות סמ"ק סי' רה אות יד מובא בטור יו"ד סי' צד] יש רוצים להתיר בשר רותח שחתכו בסכין חולבת בן יומו על ידי קליפה דומיא דבית השחיטה דאמר קולף ולא דמי דהתם אין כל הבהמה רותחת אלא בית השחיטה לבד אבל חתיכה שכולה רותחת כשחותכים אותה בסכין חולבת מתפשט בכולה וכולה אסורה אם אין בה ששים נגד כל הסכין עכ"ל מה שכתב דצריך לשער נגד כל הסכין לא קיימא לן הכי דאיהו סבירא ליה גבי מתכות חם מקצתו חם כולו ולא קי"ל הכי כמו שיתבאר לקמן כלל וסימן פ"ה ולא צריך לשער רק נגד הסכין שהכניס בבשר ולא יותר ונראה לי דדוקא אם חותך בשר רותח שהוא על האש או שהסירו מן האש ועדיין בכלי ראשון אבל אם כבר הניחו בכלי שני מעתה כבר עבר רתיחתו ואינו צריך רק קצת קליפה משום השומן הדבוק בסכין גם הסכין אינו נאסר דהא קי"ל כלי שני אינו מבליע ואינו מפליט וכן הוא המנהג פשוט כשאוכלין בשר שהוא בקערה עם סכין חולבת או איפכא דאין אוסרין ונועצין הסכין בקרקע להסיר השמנונית שעליו ונכון הוא מטעם דכלי שני אינו מבשל כלל [[[125]](#footnote-126)וגם בהג"ה דשלחן ערוך סימן צ"ד סעיף ב' פסק כן והראה מקום בדרכי משה דדין זה מועתק מאו"ה ויש לתמוה דאדרבה מבואר בדבריו דדוקא בדבר לח דפנות של כלי שני מקררות אותו לפי שמתפשט ולא דבר יבש שהוא גוש בקערה הוא מבשל כל זמן שהיד סולדת בו לכן נראה לי דיש להחמיר]"

**מנחת יעקב [בהגהותיו על התורת חטאת, על ההגה"ה שבסוגרים בתורת חטאת דלעיל]**

"[מה] **לכן נ"ל דיש להחמיר**. כל זה מהגהות הגאון מהר"ר פתחיה וכן דעת מהרש"ל בפג"ה סימן מ"ד (ואין להקשות דלפ"ז מאי מקשה הש"ס בפכ"ה דף ק"ד ע"ב סוף סוף כלי שני הוא וכלי שני אינו מבשל ע"כ והתם קאי לענין דבר גוש דהיינו בשר וגבינה י"ל דגם האו"ה ומהרש"ל לא קאמרי אלא שמפליט ומבליע אבל מבשל גמור לא הוי וכן משמע מדברי מהרש"ל וכ"כ האו"ה להדיא כלל ל"ו סוף דין ז' ומה שהעתיקו האחרונים בשם האו"ה הלשון דמבשל הוא שלא בדקדוק דבאמת מתחלה כתב האו"ה הלשון מבשל אבל לבסוף כתב וז"ל ואף על גב דאין כאן גם דופני הכלי ראשון שמחזיק לו החמימות ואינו מבשל מבלע מיהא בלע עכ"ל וא"כ כיון דאינו מבשל לא מקרי בשר וחלב דאורייתא ושפיר מקשה הש"ס שם וק"ל) והרב בד"מ [סי' קה אות ד] השיג עליו ודעת הט"ז בסי' צ"ד ס"ק י"ד והש"ך בסי' ק"ה ס"ק ח' נוטים לדעת מהרש"ל אך שמחלקים שם בכמה גווני ע"ש דבריהם באורך"

**ביאור הגר"א יור"ד קה ס"ק יז**

[על דברי הרמ"א שנקט דבדבר גוש כלי שני אינו מבשל לענין בליעות] "**וכ"ז כו'**. ומהרש"ל כתב דבדבר גוש אין חילוק בין כ"ר לכ"ש ועתוס' דשבת מ"ם ב' ד"ה וש"מ כו' וי"ל כו' משא"כ בדבר גוש וראייתו מדגים שעלו בקערה ובד"מ חלק עליו וכ' דדגים שעלו בקערה הוי כמו חם לתוך צונן כיון שלא היו עדיין בכ"ש משא"כ בשהיה כבר בכ"ש וראיה ממ"ש בר"פ כ"ה סוף סוף כלי שני הוא כו' ושם בשר וגבינה הוא:

(ליקוט) **וכ"ז כו'**. אף על גב שהוא דבר גוש דלא כרש"ל וראיה ממ"ש בספ"א דמעשרות ונותן לחמיטה ופי' הר"ש עוגה חמה שמוציאה מהתנור כו' וחשיב לה כלי שני כמו תמחוי ע"ש (ע"כ)"

**דין צלי**

**כלבו לא**

"והביא בעל ההשלמה ז"ל [[126]](#footnote-127)שירקא טויא שרי, פעפועי ביעי אסור, פירוש, לטוח שמן וביצים מגולגלים על הצלי כשהוא חם משחשכה מותר[[127]](#footnote-128), אבל לטרוף ביצים מגולגלין בקערה אסור, לפי שנראה כמאן דבעי למשדינהו בקערה ע"כ, [[128]](#footnote-129)ואין ללמוד מכאן שיהא מותר לטוח בשמן ושום הצלי בעודו כנגד המדורה, [[129]](#footnote-130)אפילו נצלה הצלי מבעוד יום, דמכל מקום יתבשל השום והשמן שטחין בו הצלי אם יתגלגל אותו כנגד המדורה"

#### לשונות הקדמונים בדין מצקת

**הגהות שערי דורא סימן מט אות ב'**

"מעשה בא לפני רש"י שהיו מגיסין בכף בקדירה של בשר והעלו בתוך הכף תולע גדול, והתיר כל מה שבקדירה בששים, ועל הכף נסתפק אי אמרינן כל זמן שהיה בקדירה מתפשט טעם התולע בששים וכשנסתלק מן הקדירה ונפסק ממנה היה כלי שני ולא בלע, או דילמא כיון שתחב הכף בקדירה והעלתה בכף הוי ליה אותו מרק ואותו תולע כאלו נתבשל בתוך הכף על האש, אף על גב שנפסקה לגמרי מן הקדירה אכתי כלי אש הוי מידי דהוה אאילפס וקדירה שהעבירן מרותחין"

**מהרי"ל הלכות הגעלה [ז]**

"והמגעיל ע"י עירוי ששופך הרותחים על הכלי להגעילו יזהר שישפוך מים הרותחין דוקא מן הכלי שבשלו בו והוא נקרא כלי ראשון. ואל ישאוב עם כלי אחר מכלי שבו הרותחין ולערות ממנו להגעיל משום דכלי ששואב עמו תוך הוא כלי שני ונתבטל בו בישול הרותחין טרם שמגעילין. אכן אם שוהה את הכלי ששואב עמו תוך הכלי שמבשלין בו הרותחין בעוד הוא שם מעלין המים רותחין שפיר מתקרי גם הוא כלי ראשון"

### חבורה

**א']** בעיקר דין בישול, מצינו ג' דרגות עיקריות, והם כלי ראשון שע"ג האש, כלי ראשון שהוסר מהאש, וכלי שני.

והכלל שכלי ראשון שע"ג האש מבשל כל דבר. וכלי ראשון שאינו ע"ג האש נדון כמבשל אבל אינו מבשל כל דבר, ור' יהודה נחלק דאינו מבשל. וכלי שני אינו מבשל כדאיתא בגמ' מ: לענין שבת, ובחולין קד: לענין בשר וחלב, וכך הוא סוגיית הראשונים והפוסקים בכל מקום.

ויש לדקדק איזה כח מייחד כל דרגה מהם, ושמחמתו מתחלקים דרגותיהם זה מזה.

ועוד מצינו בכמה נדונים שדנו הראשונים והפוסקים אם יש להם דין כלי ראשון או כלי שני, והם עירוי, מצקת, ודבר גוש, ויל"ד מהו יסוד הנדון בכל אחד מהם.

#### חלק א'- כח הכלי ראשון שע"ג האש.

**ב']** כלי ראשון שע"ג האש מבשל כל דבר והוא מבשל לכו"ע, וזה פשוט שאם הוא אינו מבשל אין דבר אחר שיבשל, וכך איתא בירושלמי 'איזהו תבשיל ברור כל שהאור מהלך תחתיו'.

ובעיקר מעלתו נראה שמצינו שני שיטות בראשונים.

הא'- דחומו מרובה, וזה נראה מדברי הרמב"ם שכתב דמלח צריך בישול על אש גדולה ונראה שגודל האש הוא הגורם את הבישול, וכך מבואר במרדכי [שט] דבשר מתבשל רק ע"י רתיחות.

הב'- עמידות החום, בדברי ר' יהונתן מב: מבואר דהטעם דכלי ראשון שאינו ע"ג האש אינו מבשל מלח ובשר "כיון שהקדירה הולכת וצוננת רגע אחר רגע. אבל אם יעמוד במקום שאינו מצטנן והולך אפילו בשרא דתורא מתבשל והולך בכלי ראשון ואסור לתת מלח נמי בתוכו".

וכך מבואר בדברי ר' דוד בפסחים ל: כשדן לענין הגעלה דאין כח הגעלה רק באור מהלך תחתיו ולמד זה מדין בישול, ואלו דבריו "במה שצריך תבשיל כגון שיהיה חייב בו משום מבשל לענין שבת ולענין בשר בחלב, (ש)אינו תבשיל ברור אלא בשהאור מהלך תחתיו, כמו שאמרו בירוש'. וכן נאמר לענין הגעלה שהוא צריך שיהא גומר פליטתו שלא ישאר בו מן האסור, אין לך שיגמור לו פליטה אלא בשהאור מהלך תחתיו, וכל שבליעתו בחמין אין מריקתו ופליטתו אלא בחמין שעל האור, שכל (מ)שהוא חוץ לאור אינו גומר הכשר, שאינו חזק (לגמור) כל כך לגמור ההכשר. אע"פ שהוא מתחיל בו קצת גם הוא מצטנן והולך תכף ומיד ואותו הכח בעצמו הוא מחליש, וענין הכשר הגעלה אינו בכל שהוא אלא צריך הוא שיעור כדי פליטה, כמו שכתבנו והארכנו בפר' כל הבשר. גם דברי הרב אלפסי ז"ל כך הם מפורשין, ומשהי להו עד דפלטן, ואם כן כל שאין האור מהלך תחתיו אינו כלום, שעד שלא ישלם לו השעור יצטנן החום ואינו כדאי", ודבריו מבוארים שהטעם שאין בישול ברור אלא באור מהלך תחתיו היינו שאין בו כח לגמור בישולו כיון שהוא מצטנן והולך.

#### חלק ב'- כח הכלי ראשון שאינו ע"ג האש, וחסרון הכלי שני.

**ג']** ג' שיטות בדין כלי ראשון שאינו ע"ג האש.

**א.** שכל איסורו מדרבנן, כך ביאר הרמב"ן בדברי הירושלמי, דהכי איתא התם "רבי יצחק בר גופתא בעא קומי רבי מנא עשה כן בשבת חייב משום מבשל. עשה כן בבשר וחלב חייב משום מבשל. א"ל כיי דמר ר' זעירא ואי זהו חלוט ברור כל שהאור מהלך תחתיו. וכא איזהו תבשיל ברור כל שהאור מהלך תחתיו" וביאר הרמב"ן דשאלת הירושלמי הייתה על כלי ראשון שהעבירו מע"ג האש, וע"ז אמרו בירושלמי איזהו תבשיל ברור כל שהאור מהלך תחתיו והיינו דכלי ראשון לאחר שהעבירוהו מע"ג האש כבר אינו בישול ברור ואינו אסור מהתורה.

**ב.** הראבי"ה [רב] כ' "וקרוב הדבר בעיני שלא חילק התלמוד גבי מיחם אלא בנותן מים לתוכו מיד עם סילוקו מן האש, דדמי להא דתנן האילפס והקדירה שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכן תבלין אבל נותן הוא לתוך הקערה או לתוך התמחוי, אבל אם הניחן לעמוד כדי להפיג את רתיחתו הוה ליה ככלי שני, וכל כלי שני הפשיר מיקרי. והלשון מוכיח, דקאמר שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכו תבלין" ודבריו מבוארים שכח הכלי ראשון אינו בעצם הכלי ראשון לעולם אלא כל כחו הוא כשהוא עדיין רותח כעין רתיחת האור, ונראה שעיקר כוונתו מחמת דרגת החום דבעינן חום חזק כעין מעלה רתיחות שהרי דקדק מלשון המשנה 'מרותחין' [ולא כמו מי שרצה לפרש דעיקר כוונתו שיהיה סמוך להסרתו מהאש ולא משנה דרגת החום שלו].

ויל"ד אם ס"ל דגם על האש עיקר הכח הוא מחמת הרתיחות או דכל דברי בכלי ראשון שאינו על האש דבכל חשוב כאש, וצ"ע.

**ג.** בדברי התוס' נראה שכל עוד שהיד סולדת בו חשוב כלי ראשון ואסור מהתורה, וכך נקט הב"י בסימן שיח.

**ד']** דין כלי שני.

בדין כלי שני מצינו ג' שיטות.

**א.** דעת ר' יוסי בירושלמי [לפי מה שנראה לפירוש הרמב"ן] שבאמת ביד סולדת מבשל, וסתם כלי שני אין יד סולדת בו, ויתכן שכוונתו שהדבר המתבשל לא מגיע ליד סולדת וכך באמת דעת הרשב"א.

**ב.** דעת הבינת אדם בירושלמי שביד נכוית מבשל וביד סולדת לא מבשל [ולדעתו אין חילוק מהתורה בין כלי ראשון לכלי שני].

**ג.** בבבלי מבואר דכלי שני אינו מבשל וכך דעת ר' יונה בירושלמי לפי' הרמב"ן ודקדק הב"י דסתמא קתני אפילו מעלה רתיחות, וזו ריהטת הראשונים והפוסקים.

**ה']** מהות כלי ראשון.

יש לדקדק איזה דבר מייחד את הכלי ראשון ככלי ראשון שמבשל יותר מכלי שני, ובזה נראה פשוט שעיקר החילוק כמו שכתבו התוס' דכלי ראשון דפנותיו חמין מהאור, וכ"כ הגר"א בביאור הירושלמי דבישול ברור הוא כל שהיה האור מהלך תחתיו, ועוד נוסיף בזה ביאור בעזהי"ת.

ולדעת הראבי"ה נוסף בכלי ראשון עוד שצריך שיהיה חם כחום האור, ורק ע"י שני תנאים אלו נשלם להיות כלי ראשון, ומאידך לדעת התוס' העיקר שלא יהיה פחות מיד סולדת.

ונמצא שיש חילוק מהותי בין התוס' לראבי"ה, דלהראבי"ה עיקר כח הבישול הוא מחמת רוב החמימות וכך משמעות דברי רש"י מ:, ומאידך לתוס' עיקר הדבר שלא יצטנן, ודו"ק שכעין מחלוקת זו מצינו בכח המעלה של כלי ראשון שע"ג האש.

**ו']** לאיזה ענין נתחדש דין כלי ראשון.

נתבאר שמצינו בבישול שלא ע"ג האש חלוקה בין כלי ראשון לכלי שני דכלי ראשון מבשל וכלי שני אינו מבשל, ומבואר שחז"ל קבעו את המידה של הבישול לפי הכלי שנמצא בו דבכלי ראשון מבשל וכלי שני אינו מבשל.

ויל"ד לאיזה ענין העמידו חלוקה זו, דהרי באמת סו"ס גם כלי שני מועיל לבשל דברים מסוימים, וגם כלי ראשון לא מבשל כל דבר, וכמו שהעמידו הרשב"א והיראים שאין חילוק בין כלי ראשון לכלי שני בעיקר דין בישול אלא שיש דברים שזה מבשל וזה לא, והדבר מוכרח כן דאטו כלי שני לאו תולדות אור הוא ואם בישל הרי בישל בתולדות האור, וא"כ מה נתחדש בקביעה זו.

ועוד יש לתמוה דהנה בתוס' מבואר דיסוד החילוק ביניהם הוא מה שבכלי שני הוא מצטנן והולך ובכלי ראשון לא, ולכאורה עיקר כוונתם כמו שמבואר בר' דוד שכיון שהבישול לוקח זמן ואינו נעשה מיד ממילא בשביל לבשל בעינן חום שמתקיים, וא"כ יש לתמוה איך דנו בעירוי שככלי ראשון והרי אינו אלא רגע אחד.

ועוד יש לתמוה דוודאי אין הכל תלוי במציאות אם מבשל שהרי יש הרבה חילוקים שיבוארו בעזהי"ת ובעיקר בדיני עירוי שאין בהם חילוק מציאותי אלא חילוק שתלוי בהגדרת הדברים, וזה וודאי לא משנה את המציאות, וא"כ בהכרח שקביעת כלי ראשון לא באה רק לגלות את המציאות באיזה אופן הדבר מתבשל.

והנראה בעזהי"ת דאה"נ לענין מקום שבישל ממש אין הפרש בין כלי ראשון לכלי שני, ועיקר מה שנתחדש בכלי ראשון שנקבע כדבר המבשל ונפק"מ בזה לכל הענינים התלוים אם יש כאן מעשה בישול, וכגון שבישל חצי שיעור, וכדרך שמצינו בעירוי שהדבר ברור שברגע אחד אינו ראוי לבשל. וכגון שאסרו את עצם הנתינה במקום שבדעתו להסירו קודם שיוציא, וזוהי גזירת הפשר. ויתכן שגם מה שמצינו שאסור אפילו בישול כדי קליפה הוא מכח כלל זה.

**ז']** ברור דעת התוס' שהכל תלוי בכלי ראשון.

עוד יל"ד לשיטת התוס' שסגי ביד סולדת ליחשב ככלי ראשון שמבשל מ"ט הכלי ראשון נקבע כהמידה היחידה לקבוע את הבישול, והרי הבישול תלוי עוד גם בדרגת החום ובסוג הדבר המתבשל.

והנראה בעזהי"ת דבאמת זה גופא מה שהוקשה לתוס' דאילו באמת היה כדברי הראבי"ה דבעינן גם רתיחות וגם כלי ראשון לא הוק' להם כלום דבעינן דומיא דע"ג האור, אבל מכיון שאסרו אפילו ביד סולדת אלמא סגי בכל דהו א"כ ה"ה כלי שני, ואמנם כלי שני לא מבשל הרי אף כלי ראשון שהוא רק יד סולדת אינו מבשל כיון שבמהרה יצטנן מלהיות יד סולדת.

ואם לא מיירי ביד סולדת ולכן נאסר רק מכח הכלי ראשון והרי אין הדין כן דכלי ראשון שאין היד סולדת מותר.

ותירצו התוס' "שכלי ראשון מתוך שעמד על האור דופנותיו חמין ומחזיק חומו זמן מרובה ולכך נתנו בו שיעור דכל זמן שהיד סולדת בו אסור" ועיקר כוונתם לבאר הטעם שקבעו את כח הבישול בכלי ולא הזקיקו יותר מיד סולדת, וביארו שכח הכלי להעמיד את חום התבשיל שלא יצטנן, ולכן סגי בכלי ראשון לקבוע אותו כמבשל דסו"ס הרי ישאר יד סולדת.

וביאור דבריהם יש ללמוד מדברי תרוה"ד בדין עירוי הנזחל שכתב "הדעת נוטה בנ"ד אם נראה לנו שהיתה היד סולדת בחלב במקום שנגע בבשר, הואיל והיה הקילוח נוזל והולך מתוך הרתיחה העומדת אצל האש, כל טיפה וטיפה אחרונה אינה מנחת את הראשונה שלפניה להתקרר. שהרי פירשו התוספות פ' כירה דהא דיד סולדת בו בכלי שני אינו מבשל, היינו משום דאינו עומד אצל האש אינו מחזיק חומו והולך ומתקרר, משמע דאם עוד היה כח האש שולט שם אינו מתקרר" והנה דבריו מבוארים שעיקר הדבר שאמרו התוס' שטעם ש"כלי שני אינו מבשל היינו משום דאינו עומד אצל האש אינו מחזיק חומו והולך ומתקרר" דהיינו שחסר לו כח האש וכמו שסיים התרוה"ד ש"משמע דאם עוד היה כח האש שולט שם אינו מתקרר" והנה הדבר פשוט שאין כוונתו ללמוד מתוס' את המציאות שבעירוי אינו מצטנן דזה לא שייך כלל ללמוד מהתוס', אלא עיקר בא ללמוד שהחסרון של כלי שני שאין כח האש שולט בו, ולמדנו שעיקר דברי התוס' לחלק שבמקום שיש כח האש לא דנים אותו שמצטנן.

וביאור הענין נראה שכל שנדון שכח האור שולט שם הרי הוא נדון כאור עצמו דהיינו שיש לו כח מושלם לבשל וכשיצטנן לבסוף אין זה אלא כמי שכבתה האש, וכל שאינו מכח האור הרי נדון כדבר חסר מעיקרו וצינונו כבר קיים בו ואין בו כח לבשל, ולפי"ז דין כלי ראשון שאינו ע"ג האש לפי' התוס' נדון ככלי ראשון שעל האש דכח הכלי חשוב כאש.

וזהו כוונת הירושלמי לפי ביאור הגר"א שאיזהו בישול ברור כל שהיה האור מהלך תחתיו, דהיינו בכח הכלי שהאור היה מהלך תחתיו יש כח במים לבשל.

**ח']** ביאור הירושלמי לפי' הגר"א.

ובדברים שנתבארו בעזהי"ת יתיישבו היטב דברי הירושלמי לביאור הגר"א, דהנה הירושלמי הקשה מה בין כלי ראשון ומה בין כלי שני, וביאר הגר"א דקושיית הירושלמי הייתה לענין גזירת הפשר, ומשמע דס"ל דלענין בישול ידע הירושלמי את החילוק ביניהם, וא"כ יש לתמוה מה הוק' לירושלמי מעיקרא והרי בכלי שני לא שייך כלל גזירת הפשר.

והנראה בעזהי"ת דבדין הפשר בכלי ראשון אסור גם במקום שלא יוכל לבוא לכלל בישול מחמת שיצטנן, ולכן הוק' לירושלמי מאי שנא כלי ראשון דאסור אפילו שלא יוכל לבשל מחמת שיצטנן, ומאי שנא כלי שני שמותר מחמת שוודאי יצטנן ולא יגיע לכלל בישול, וע"ז תירץ ר' יוסי שאה"נ גם כלי שני אסור ביד סולדת מכח גזירת הפשר, ואח"כ ר' יונה תירץ שעשו הרחקה בכלי ראשון, דהיינו שכלי ראשון כבר דנו אותו כמבשל לעולם ואינו תלוי בבישול בפועל.

**ט']** ביאור הירושלמי לפי' מהרש"ל.

ועיקר יסוד זה דבכלי ראשון נתחדש דחשוב כאש לגבי המים, מבאר את הירושלמי גם לפי' המהרש"ל ודעימיה שהרחקה עשו לכלי ראשון ואסרוהו אפילו כשאין היד סולדת בו, והטעם נראה משום דס"ל דחשיב כע"ג האש, ודו"ק.

#### חלק ג'- דין דבר גוש

**י']** יסוד הנדון בדבר גוש.

בעיקר דין כלי ראשון וכלי שני, יל"ע הטעם שדנים את התבשיל והמים לפי הכלי שבו הם נמצאים ומ"ט לא דנים אותם בעצמם כחמים שיש להם כח לבשל, ונראה דדבר זה מתברר ממה שנחלקו האחרונים בדין דבר גוש אם חשוב ככלי ראשון, וכמו שנבאר בעזהי"ת.

והנה האיסור והיתר הארוך הוא המקור הראשון להחמיר בדבר גוש וכתב וז"ל "וכל זמן שהיד ס"ב בבשר נידון ככ"ר ובולע ומפליט, ול"ד לכלי שני שאינו מבשל אפי' כשהיד ס"ב דהתם איכא דופני הכלי דמצננין אותה כל שעה ואף על גב דאין כאן גם דופני הכלי ראשון שמחזיק לו החמימות זמן ארוך ואינו מבשל מיבלע מיהא בלע מידי דהוי עירוי שנחשב לחומ' ככלי ראשון אף על פי שאין לשם ג"כ דופני הכלי" ודבריו מבוארים שמה שהחמיר בדבר גוש אינו משום דחשיב ליה דפנות מחממות אלא דאין כאן דפנות מקררות וכך מתפרשים בפשיטות דברי מהרש"ל שכתב בטעם להחמיר בדבר גוש "דלא שייך כלי שני אלא במים ורוטב וכל דבר הצלול שנתערב מיד כאחת ונתקרר מהרה, אבל לא בחתיכת בשר או דג וכל דבר שהוא גוש דכל זמן שהיד סולדת בו עומד בחמימותו ומפליט ומבליע שפיר" והיינו דאין כאן את הדפנות מצננות.

ולמדנו מכל זה כמו שכבר נתבאר דדפנות מחממות אינו סתם קיום החום שהרי כאן ס"ל שהחום מתקיים ובכ"ז לא החשיבוהו ככלי ראשון, ומשמע דלא חשיב דפנות אלא כלי דיש לו כח לאגור את החום כאש אבל האוכל אינו נדון כן.

מיהו יל"ע בדעת המג"א שהביא דין דבר גוש לענין בישול, ולפו"ר ס"ל דחשיב דיש דפנות מחממות או דס"ל דל"צ דפנות מחממות ועיקר חילוק התוס' הוא שאין כאן דפנות מצננות וכ"ז שלא כדברינו.

והעיקר שנראה בעזהי"ת בביאור דבריו דדעתו דאמנם לא חשיב ככלי ראשון מיהו דעתו דכל מה שהוצרכו לדפנות מחממות בכדי שיוכל לבשל הוא בדבר לח שמתקרר מהרה אבל בדבר גוש בלא"ה נשמר חומו כעין כלי ראשון, מיהו מ"מ נראה דדין כלי ראשון גמור אין לו אלא נראה דיש ג' דרגות, הא' כלי ראשון דיש לו דפנות מחממות דהוא מוגדר כדבר המבשל ואינו נדון לפי הבישול שנעשה. הג' כלי שני שיש לו דפנות מקררות ולכן אינו מבשל כלל את רוב הדברים וכ"ש שאין לו שם של דבר המבשל לאסור הפשר וכיוצ"ב. הב' דבר גוש שיצא מכלל כלי ראשון דאין לו דפנות מחממות ליחשב 'דבר המבשל', אבל מ"מ לא בא לכלל כלי שני דאין לו דפנות מקררות ולכן יכול לבשל גם דברים הטעונים כלי ראשון, מיהו בו האיסור יהיה רק אם באמת יש לו עכשיו את היכולת לבשל, ודו"ק.

## עירוי

### מראי מקומות

**מקור דין זה:** עיקרו בירושלמי בשבת ובמעשרות, ועוד האריכו הראשונים בזה, והם, בבעלי התוס' עיקר האריכות בתוס' זבחים צה:, ובתוס' שאנץ פסחים מ:, אור זרוע שבת סב, ספר התרומה רלד. ועוד הכפלו דבריהם בתוס' שבת לט. מב: פסחים מ: ע"ז עד:.

ועוד כתבו בזה רש"י בתשובה קלז, רשב"ם בסה"י רמג, ר"ת [סה"י רמג רנ], ראבי"ה תפג, סמ"ג לאוין סה, סמ"ק רפב, רמב"ן ע"ז עד:, עיטור הכשר שחיטה דף ה טור ג, רשב"א שבת מב ותורת הבית ב"ג ש"ג, ר"ן על הרי"ף בע"ז עד ובשבת מב., רבינו יונה ב"ב יט.

- ודע דיש בסוגיא זו הרבה חילוקים בין בליעות לבין בישול ולכן צריך לשים לב בכל מקום שיש התייחסות מפורשת לענין שבת.

- ודע שנכלל בדברי הראשונים דיונים מצד תתאה גבר בכמה פרטים, ונראים הדברים שהיא סוגיא בפנ"ע שאינה שייכת כלל לדין כלי ראשון וכלי שני, ובעזהי"ת

**העולה מכלל דברי הראשונים ד' שיטות:**

**א.** דדינו ככלי ראשון לגמרי, ואפילו לשמואל דאמר תתאה גבר היינו דווקא בנפסק הקילוח, וכך כתבו התוס' בזבחים מסברא דנפשייהו, וכ"כ הרמב"ן בע"ז בשם ר"ת, וכ"כ ר' חזקיה [במרדכי ע"ז תתנח] בשם ר"ת.

**ב.** דמבשל כדי קליפה, כך שיטת ר"ת לפמש"כ לפנינו בספר הישר [רמג רנ] וכ"כ בשמו התוס' בזבחים צה:, וכ"ד התוס' בשבת מב: וספר התרומה, וסמ"ג, והגה"מ [שבת כב ו].

**ג.**

**ד.** ככלי שני לגמרי, כן שיטת העיטור.

**-דעות נוספות**

**א.** ערוי ככלי ראשון ולא פירשו כמה מבשל, סמ"ק,

**ב.** עירוי ככלי שני לחומרא, רבינו יונה

**עיקר הנדון אם חשוב ככלי ראשון:**

טעם המקילים:

**א.** בירושלמי איתא לפי' הגר"א "איזו תבשיל ברור כל שהאור מהלך תחתיו".

**ב.** בעיטור כתב "משיצא הקלוח מכלי ראשון כלי שני הוא".

**ג.** עי' ר' יונה ב"ב יט. שכתב "איכא למ"ד בירוש' עירוי אינו ככלי ראשון. וכשמערין המים לאלתר שיצאו מן הכלי אף על פי שהן רותחין פסק כח רתיחתן מלבשל כדין כלי שני שאינו מבשל" ולכן נקט שם שחשיב עירוי ככלי שני גם כשמערה לכלי ראשון.

**ד.** לפי הרמב"ן מבואר בירושלמי שמאן דמתיר מתיר אפילו מערבב עם הקילוח בעודו באויר.

- ודע שברשב"ם מבואר טעם ההיתר משום דתתאה גבר, ולפו"ר נראה שמתיר מטעם חיצוני אבל מודה ביסוד הדבר שעירוי ככלי ראשון, מיהו באמת נראה שחולק בתרתי ורק הוכיח שכך הדין, מיהו ר"ת בתוספות הקשה עליו דמתני' תקשי למ"ד עילאה גבר, ומשמע דהבין דרשב"ם מודה למ"ד עילאה גבר.

**ה.** עי' לשון היראים בהעמדת הספק "אם דנין לה לעירוי ככלי שמערה ממנו או ככלי שמערה לתוכו"

טעם המחמירים:

**א.** דו"ק שבנפסק הקילוח ליכא למ"ד דחשיב בישול ובטעם הדבר עי' מה שאכתוב על נפסק הקילוח.

**חילוקים בין בישול לבליעות:**

**א.** דעת הרמב"ן ודעימיה שבליעות הוא אפילו בכלי שני ובישול בשבת הוא דווקא על האור.

**ב.** דעות הראשונים שעירוי ככלי שני מ"מ מודים שמבליע כדאיתא בזבחים.

**ג.** עירוי שנפסק הקילוח לדעת הש"ך מבליע ואינו מבשל לכו"ע [אבל דעת הרמ"א שגם אינו מבליע].

**ד.** תתאה גבר לדעת רשב"ם אינו מבשל כלל אבל מבליע כדי קליפה.

**חילוקים שונים בדין עירוי למ"ד ככלי ראשון:**

**א.** נפסק הקילוח, עי' בתוס' בזבחים צו וברמב"ן שדנו בדעת ר"ת שיש הפרש בין נפסק הקילוח ללא לענין אם מבשל בכולו או מבליע בכדי קליפה, ויל"ע לדבריהם בנפסק אם מבשל כדי קליפה או רק מבליע.

ועי' תשב"ץ קטן שמט שנקט שבנפסק הקילוח אין לו דין כלי ראשון, וכ"כ האגודה [פסחים פ"ב אות מ] והביאו דברי מהר"ם אלו במהרי"ל בהלכות הגעלה ובתשובותיו החדשות עט, ומהרא"י בלו שערים שער כא, וע"ע במש"כ עליו התרוה"ד קעו, וכ"ז יל"ע אם בבליעות או בבישול.

**ב.** עי' ירושלמי שנסתפק 'מהו לערות עם הקילוח' ונאמרו בזה שני פירושים, הרמב"ן פי' דהיינו כששם את התבלין למעלה כשהקילוח באויר ולא בכלי.

והגר"א [בשו"ע קה ס"ק יג, ובביאורו לירושלמי] פי' דנסתפק הירושלמי בעירוי ששופך בקילוח דק.

**ג.** עירוי הנזחל, התרוה"ד דן בעירוי שאינו באויר אבל הוא מחובר לכלי ראשון אם חייב כעירוי, ומסיק דחשיב כעירוי עי"ש היטב וכ"פ הרמ"א בשו"ע יור"ד צו ז ובתורת חטאת נה ז.

ודע שהרמ"א בתורת חטאת הביאו גם על כלי ראשון שאינו על האש, והפרמ"ג [שפתי דעת צה יח] נטה לומר שהתרוה"ד הוא דווקא על האש.

[וע"ע בפרמ"ג שם שרצה לדון שדינו ככלי ראשון ולא רק כעירוי, מיהו זה שלא כתרוה"ד וש"פ]

**הערות:**

**א.** עי' דגם לשיטות דכלי שני לא מבליע מ"מ בעירוי כן ואפילו למ"ד עירוי ככלי שני.

**ב.** עי' ברמב"ן דגם למ"ד עירוי אינו ככלי ראשון מ"מ אינו ג"כ ככלי שני וכלי שבלע בעירוי צריך לכה"פ עירוי להגעלתו.

**ג.** ובר"ן כתב דגם אם עירוי ככלי ראשון מ"מ א"א להגעיל דבר שבלע מכלי ראשון משום דכבולעו כך פולטו, וכ"כ הריטב"א בע"ז ביתר ביאור שבשבת סגי במאכל בן דרוסאי ולכן עירוי ככלי ראשון אבל וודאי אין כח עירוי ככח כלי ראשון שיחשב כבולעו כך פולטו.

**עיקרי הראיות שעירוי ככלי ראשון, והדחיות:**

**א.** משנה שבת מב, כן הוכיח רש"י והו"ד בסה"י [רמג], וברשב"א בחי' כאן [ובתורת הבית ב"ג ש"ג ג"כ ציין שיש ע"ז רש"י בפרק כירה].

- הדחיות,

**ב.** ירושלמי פלוגתא דר' יונה ור' יוסי, כן הוכיח ר"ת בסה"י [רמג] והביאוהו תוס' בזבחים ובשבת והרא"ש הרמב"ן והרשב"א והר"ן, וכן הוכיח הסמ"ג, ודע שבתוס' הביאו את הירושלמי בנוסח ש'עירוי ככלי ראשון' הוא מדברי ר' יונה, ועי' בסמוך .

- הדחיות, הרמב"ן והר"ן

הרשב"א דחה שמסקנת הירושלמי בבעיא דר' יצחק בר גופתא הכריע כר' יוסי.

**ג.** זבחים צה: שעירוי קרוי בישול, כן הוכיחו בשם ר"ת התוס' בזבחים ובשבת מב: והרא"ש והר"ן בשבת.

- הדחיות, תוס' בזבחים והרא"ש [ביתר ביאור] דחו דאדרבה קרו ליה התם בלוע בלי בישול אבל יישבו דלא חשיב בישול מחמת הכלי אבל כן בלע ע"י בישול.

והרמב"ן והר"ן נשארו בדחיה דשם הוא בילוע בלא בישול.

**ד.** ע"ז עד: נעוה ארתחו דא"א להכניסה ליורה על האש ובהכרח היינו בעירוי, כן הוכיח ר"ת בספר הישר [רמג ורנ] והביאוהו תוס' בזבחים ואו"ז וספר התרומה והרא"ש והרמב"ן והר"ן,

- הדחיות, או"ז והרמב"ן דחו א' שביי"נ אין צריך הגעלה כיון שתשמישו בצונן, וכ"כ התוס'. ב' שאפשר לפרש בשל אבן וארתחו על האור.

**ה.** פסחים מ: מהא דמוגלשין ע"ג קמח, כן הוכיח ר"ת בספר הישר [רמג], והביאוהו תוס' בזבחים והרא"ש הרמב"ן והר"ן, וראיה זו ביתר ביאור באו"ז ובתוס' שאנץ בפסחים.

- הדחיות, הרמב"ן והר"ן דחו דשם פטורה מן החלה אינו מכח בישול עי"ש.

בתוס' שאנץ בפסחים ובאו"ז בשם ר"י דחו דשמואל לא רצה להעמיד דפליגי בהכי דא"כ ב"ה יהיו דלא כוותיה.

**עיקרי הראיות שעירוי ככלי שני, והדחיות:**

**א.** משנה שבת מב, כן הוכיח רשב"ם והוו"ד בסה"י [סי' רמג לגי' תמ"ד, ובסימן רנ] ובתוס' זבחים ובאו"ז וברא"ש ובריטב"א וכן הוכיח העיטור, מיהו קצת חלוק אופן הראיה דבתוס' בזבחים הדקדוק מהרישא, ובאו"ז ובסה"י ובעיטור הדקדוק בסיפא, וברא"ש הדקדוק בשניהם.

- התוס' בזבחים והאו"ז והרא"ש הביאו שר"ת דחה דיתכן לדקדק הפוך, ועוד שנקטו כן אגב רישא,

**ב.** גמרא בזבחים צה: דעירוי חשוב בלוע בלא בישול, כן הוכיח רשב"ם והביאוהו סה"י [רנ] והתוס' שאנץ בפסחים, וראבי"ה

**ג.** ירושלמי, כן הוכיח רשב"ם בסה"י רמג

**לשונות הראשונים:**

**שו"ת רש"י קלז**

"ועל המליגה עצמה שאלתיו, היאך אנו שופכין הקילוח של רותחים על העוף בכלי שני. נהי דכלי שני אינו מבשל שהרי דופניו קרים הם, מכל מקום הנצוק של רתיחה ששופכין בשטיפה על העוף הרך, מבשל רוב בשרו ודמו עמו.

והשיבני ר' מ"כ והא אין מרתיחין אותן כ"כ אלא פושרין.

ואמרתי לר', הרי מי שלפניו עופות הרבה למלוג מרתיחין ביותר, כדי למולגן ביחד. והדבר נראה, שהרי העור כוויץ ונפשט מעל הבשר מכח קילוח הרתיחה שנופל עליו, וא"כ נתת דבריך לשיעורין ואני מצאתי בסדר בשר על גבי גחלים שצריך ליתן תחילה [החמין] בכלי שני ואח"כ נותנים לתוכו העוף למלגו.

ור' א' לי נ"ע [[130]](#footnote-131)יפה סידר המסדר ויישר כחו. וגם אני כן היה בלבי,,, [דאין מולגין אותן אלא בכלי שני]"

**ספר הישר סימן רמג**

[[131]](#footnote-132)כירה. **האילפס והקדירה שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכן תבלין אבל הוא נותן לתוך הקערה או לתוך התמחוי.** ומדקדק רבי' שלמה מיכן שאם שפך מים על התרנגולת כדי למולגה אסורה התרנגולת לפי שכששופך מן הכלי שבו נרתחו המים הוי כלי ראשון ומבשל הדם עם התרנגולת ואסורה. מדקאמר אבל נותן הוא לתוך הקערה או לתוך התמחוי דווקא שעירה הרותחין בכלי אחר ואחר כך נותן בו תבלין דהכי משמע אבל נותן לתוך הקערה או לתוך התמחוי לאחר שנתן בו חמין דהכי אורחא אבל נותן תבלין בקערה ואח"כ עירה בחמין הרותחין אסור[[132]](#footnote-133).

ואינו נראה דאם כן קשי א רישא אסיפא דקתני האילפס והקדירה שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכן תבלין. דווקא שהעבירן מרותחין אבל אם נתן התבלין בקדרה ואח"כ עירה עליהן הרותחין מותר ואת אמרת אסור.

ונראה לר' רישא דווקא וסיפא הכי קתני אבל נותן לתוך הקערה או לתוך התמחוי בין עירה [[[133]](#footnote-134)כבר הרותחין] בין לא עירה ואח"כ זורק עליהן ([[134]](#footnote-135)תבלין) חמין וכ"ש תרנגולת דאם זרק עליה מים רותחין שלא בישלה שהרי הנוצה עליה וכשירה. והא דאמרי' בזבחים (צה:) וכלי חרס אשר תבושל בו ישבר וכו' ([[135]](#footnote-136)וכלי נחושת אשר תבושל בו) לרבות המערה שאם עירה דבר רותח [[[136]](#footnote-137)ש]ל חטאת בכלי שטעון שבירה לאו טעמא משום בישול אלא בולע הכלי חטאת. והכי מצא ר' בתלמוד ירושלמי דקאמר שאם שפך רותחין על תבלין מותר. ומקשי עלה מההיא דזבחים ומשני. הכי מפי רבינו שמואל.

ורבינו יעקב אומר דהא לית' דהכי איתה בתלמוד ירושלמי מהו ליתן תבלין מלמטה ולערות עליהן מלמעלה ר' יונה אמר אסור עירוי ככלי ראשון חייליה דר' יונה מן הדין אין לי אלא [[137]](#footnote-138)שבישל לתוכו עירה לתוכו רותח מנין ת"ל אשר תבושל בו. ואסור לערות מים רותחין על התרנגולת. והכי קאמר רבא דכלי ראשון הוא דנעוה ארתחו ששופך עליה רותחין ולא שמכניס אותן לתוך הרותחין דמילתא דלא אפשר היא. ואמרי'[[138]](#footnote-139) נמי המעיסה מוגלשין על גבי קמח"

**ספר הישר סימן רנ[[139]](#footnote-140)**

ההיא דאילפס וקדרה נכתבה למעלה. ואחזור ואפרשנה.

רש"ם דייק מרישא דההיא דפרק כירה ולא יתן לתוכן תבלין ומתיר ההוא מעשה. ולא נהירא לר' אדדייקת מרישא להיתירא לידוק מסיפא לאיסורא. [[140]](#footnote-141)ועוד הא דאמר רבא נעוה ארתחו והלא אותו עירוי [[141]](#footnote-142)מבשל. להכי נר' לר' דסיפא עיקר ורישא לאו דווקא [[142]](#footnote-143)והאי דנקט לא יתן לתוכו תבלין משום דבהך [[143]](#footnote-144)שהיית הקדרה [[144]](#footnote-145)לא איירי עד השתא. ועתה מפרש לא יתן לתוכו תבלין. כשהוא על גבי הכירה והוא הדין נמי על ידי העירוי. אבל נותן הוא לתוך הקערה או לתוך התמחוי לאחר שעירה לתוכו מן הקדרה דכלי שני הוא ואינו מבשל.

וראיה לו מהא דאמרי' בפרק בתרא דע"ז נעוה ארתחו וזה אינו יכול אלא על ידי עירוי דהיאך יכניס הגת לתוך הקדרה להרתיחה אלא ודאי מבשל הוא הערוי ומרפה את הזפת ובהכי סגי לן.

ובזבחים פר' דם חטאת אמרי' אין לי אלא שבישל בו עירה לתוכו רותח מאי ת"ל אשר תבושל בו ישבר. ומביא רבינו שמואל ממנו ראיה שאומר לך שבכלל [[145]](#footnote-146)בישול אינה אלא משום בליעה דמרבינן. ועוד דקבעי רמי בר חמא תלאן באויר מהו וקא פשיט ליה תלמודא ממתני' אחד שבישל בו ואחד שעירה לתוכו. וקמהדר ליה בלוע בלא בישול לא קמיבעיא לי [[[146]](#footnote-147)הואיל ואיכא בליעה אבל [[147]](#footnote-148)בלא בלוע שרי דלא נאסור אלא הכלי שבלע זאת אינה ראיה דמה לנו מבישול הכלי אם יתבשל אם לאו והכי קאמר בלוע בלא בישול לא קמיבעיא לי]. ה"פ בלוע אפילו לא יהא בישול עמו לא קמיבעיא לי [[[148]](#footnote-149)דפשיטא ד]טעון שבירה דהא נותר בלע [[[149]](#footnote-150)ו]כל שכן זו דאיכא בישול ובלוע, דהא דאמרי' הכי לאו משום לאפוקי דאין זה בישול דודאי בישול הוא אלא משום דתמיה הוא על תשובתו. ואומר לו הא פשיט' הואיל ונותר בלע טעון שבירה ובישול אינו מעלה ואינו מוריד הכא.

ולפי' רש"ם קשיא הא דאמרי' בפסחים חם לתוך צונן וצונן לתוך חם רב אמר עילאה גבר חם לתוך צונן כולו אסור צונן לתוך חם צריך לקלף, אדרבה צונן לתוך חם טפי מבשל דהוא ראשון וחם לתוך צונן אינו אלא שני ואם כן קשיא לרב הך מתני' דאילפס. אבל לדברי ר' דקאמר ששניהם מבשלין מייתבא שמעתתא שפיר דבהכי פליגי רב סבר עירוי טפי מבשל עילאה גבר דמשום הכי אסור, צונן לתוך חם אינו אלא קילוף דאינו מבשל אלא למעלה ואף על פי שהוא בולע אינו מבשל כמו עירוי. ולהכי נקט במתני' לא יתן לתוכו וכל שכן עירוי. ושמואל אמר תתאה גבר וחם לתוך צונן אינו מבשל דעירוי אינו מבשל [[[150]](#footnote-151)ולא מבלע [[151]](#footnote-152)כי אם כלי ראשון ואעפ"כ [[152]](#footnote-153)בליע מבשל] הוא ובשביל כן צריך קליפה, צונן לתוך חום נבלע יותר ואסור ולא סגי ליה בקליפה. והכי קיימא לן כשמואל דתניא כוותיה.

שהוא עירוי משום דבריפוי הזפת סגי ליה והרותח הוא מרפה הזפת. ואהכי סמכינן דמכשירין מאני ברתיחה על ידי השלכת הרותחין עליהן. [[153]](#footnote-154)והפייט שפייט בסדר הפסח כשם ששופכין מסיר בהן כך שופכין רותחין עליהן חולק על ר' דלדברי ר' אין זה הטעם אלא מפני הכשר גמור אפי' היה נותן הקערה לתוך הסיר.

[[154]](#footnote-155)ואי קשיא לדברי ר' הא דאמרי' (לההיא דאילפס) בד"א [בכוס] אבל באמבטי חמין לתוך צונין ולא צונין לתוך חמין. הרי דחמין לתוך צונין על ידי עירוי מן האמבטי שהוא כלי ראשון מותר דאינו מבשל. תריץ דחילוק יש ודאי חמין לתוך צונן מותר שהערוי אינו מבשל אלא כי אם למעלה כדפרישי' לענין איסור דאינו צריך אלא קליפה הואיל הצונן של מטה מים אינו יכול להתבשל מחמת צנינות מים [דהוי דבר המתערב]. אבל בדבר שאינו מתערב הוי בישול. [[155]](#footnote-156)ובית שמאי דאמרי אפי' בכלי שני צונן לתוך חמין אסורין שמא סבורין דכלי שני מבשל.

ועוד ראיה ירושלמי כמו שכתוב למעלה".

**יראים רעד**

"וכשמערה מכלי אל כלי אם דנין לה לעירוי ככלי שמערה ממנו או ככלי שמערה לתוכו נחלקו בו בשבת ירושלמי פ' כירה דאיתמר מהו ליתן תבלין מלמטה ולערות עליהם למעלה ר' יונה אומר אסור עירוי ככלי ראשון ([[156]](#footnote-157)והכא) אמר ר' יוסי תבלין אין מתבשלין והלכה כדברי המחמיר"

**ספר התרומה רלד**

"האילפס והקדירה שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכן תבלין אבל נותן לתוך הקערה או לתוך התמחוי רבינו שמואל היה או' דערוי ככלי ב' מדלא מפליג בקערה לא יער' מים על תבלין שבקערה אבל נותן תבלין לתוך אותה קער' ששפך בה כבר מים רותחין וכן ק"ל פרק כיצד צולי' תתאה גבר.

ואמנם רבי' יעקב אחיו היה אומר דערוי ככלי ראשון ודיוקא לאידך גיסא מדלא קאמר אבל מער' מי הרותחין על התבלי' דלישנ' דאבל נותן לתוך הקערה היינו התבלין. ועוד אי עירוי ככלי שני תקשי למ"ד עילאה גבר אבל אי ערוי ככלי ראשון לא תקשי למ"ד תתאה גבר דנהי דתתאה דצונן גבר ואין מתבשל מעבר לעבר מחמת הרותחין שעליו מי' מודה דכדי קליפ' מיהא מבשל וגם בולע.

וכן אמרי' נעוה ארתחו (ע"ז עד:) זהו ע"י ערוי מפליג היין נסך (דגתגרו') [דגת גדו'] יותר מדאי ואינם יכולין לתוחבו לתוך היורה מרותחת.

וכן אמרי' פ' כל שעה המעשה קמח על גבי מוגלשין פירש רותחין החלט' מוגלשין על גבי קמח זה וזה אמרי לה לחיוב ב"ה מחייבי' בחלה דאין מבשל ושייך בה ליש' ועיסה ואמרי לה לפטור דב"ה פוטרין אלמא ערוי בכלי ראשון מבשל מדפטרי בחלה ואף על גב דאי' מבשל אלא כדי קליפה מיירי דליכא אלא שיעור חלה חמשת רבעים קמח ואותה קליפה מבושלת ובצר ליה שיעוריה. ומאן דמחייב סבר באותה קליפה ליכא כל כך בשול שימנע מלהצטרף עם שאר הקמח לעשות עיסה.

ועוד היה מביא ראיה מירושלמי דפרק כירה. מהו ליתן תבלין למטה ולערות עליהן מלמעלה רבי יונה אמר עירוי ככלי ראשון ומסיק חייליה דר' יונה מהדא וכלי חרס אשר תבושל בו ישבר אין לי אלא שבשל בו עירה לתוכו רותח מניין ת"ל ישבר ודחי דילמא כלי חרס שאני פי' שבולע בקל וקאמר סיפא מניין שבכלי נחשת כן ת"ל ואם בכלי נחשת בשלה אלמא מוכח כיון דכלי נחשת בולע ע"י ערוי וא"כ מבשל ואסור לערות מים רותחין על גבי תבלין בשבת.

והא דקרי פ' דם חטאת (צ"ה) ערוי לתוכו רותח בלוע בלא בשול משום שהרותח ומרק של חטאת מבושל כבר קודם שערהו ואין בכלי זה רק בליעה.

פסק: הרי לך דערוי ככלי ראשון ומבשל כדי קליפה וא"כ כשמולגין את התרנגולת אין מערין עליה מים הרותחין מכלי ראשון אלא יערו תחלה המים רותחין ישים בכלי ריקן שהוא כלי שני ואח"כ ישימו שם התרנגולת באותן מים שבכלי שני ואם שגג ונתן תחלה תרנגולת בכלי ריקן ואח"כ עירה עליה המים רותחין אינו אסור אלא כדי קליפה דתתאה גבר ואין מבשל רק כדי קליפה וצריך לקלוף העור ולא יותר ואמנם אפילו קליפה פעמים שא"צ אם ראש התרנגולת למעלה או גבה. דא"כ הנוצה שוכבת והולכת למטה והיא מבדלת בין המים לבשר ומגינה בין המים רותחין יותר מכדי קליפה ומותר אבל אם גב התרנגולת למעל' או הרגלי' שעתה ראשי הנוצה הולכים כלפי מעלה א"כ כששופ' עלי' המים רותחי' [[157]](#footnote-158)אין נכנסין המים בתוך הנוצה סמוך לבשר ואסור וצריך קליפה.

וכלים נמי שנאסרו מחמת יין נסך כגון מכניסן לקיום או כלי הגת סגי בערוי רותחין עליהם כדאמרינן נעוה ארתחו אי אינו חפץ לעשות בהן ערוי צוננין ג' ימים מעת לעת וגם חביות עץ שנותנין בהם עכו"ם יינם. נראה שאם היה חפץ ישראל לנסרם בקרדום סגי בהכי דהוי כמו קליפה וכן שולים של חבית יין נסך יקלוף אותם בקרדום ומותר לתתן בחבית של ישראל שהרי ערוי נמי לא מפליט אלא כדי קליפה.

אבל קדירה נחשת של בשר ותחבו בה כף חולבת בת יומא ואין בה ס' היא בלועה מעבר לעבר ולא סגי בערוי רותחין עליהם שאין מפליט רק כדי קליפה וצריך לתוחבן בתוך יורה רותחת או בתוך מחבת ולהגעילן שם. אבל עירה מקדירה רותחת מרק של בשר לתוך קערה חולבת או איפכ' סגי לשפוך רותחין על הקערה וכשר' בכך דע"י ערוי הוכשר ובעניין זה גם יוכל להכשיר דכבולעו כך פולטו"

**פי' המיוחס לר"ש משאנץ על הספרא צו פרק ז**

**עירה לתוכו רותח מנין**. מעשה היה בתרנגולות שנמלגו בכלי שני ונמצאת אחת מהן טריפה ואומר ר"י ב"ר שמואל דמעשים בכל יום ומתירין האחרים שנמלגו עמה. וכן הלכה. ואומר טעמא משום שכלי שני שהן נמלגות בו אינו לא מבשל ולא בולע ואינן בולעות זו מזו שום דבר. דהא פשיטא דאינו מבשל. כדאמרינן פ' כירה גבי תבלין. אבל נותן הוא לתוך הקערה לתוך התמחוי וכמו שאינו מבשל כך אינו בולע. דלא אשכחן בכלי שני כח לענין בליעה יותר מלענין בישול. ומתוך כך נהגו העולם כן.

ועוד הביא ראיה מדאמרינן בירושלמי ר"פ כירה. מהו ליתן תבלין למטה ולערות עליהן מלמעלה ר' יונה אמר עירוי ככלי ראשון. חייליה דר' יונה מהכא וכלי חרס אשר תבושל בו אין לי אלא שבישל בו עירה לתוכו רותח. פי' עירה לתוכו רוטב של חטאת מנין. ת"ל אשר תבושל בו ישבר. ש"מ שהוא מבשל. דאין לומר אף על פי שאינו מבשל טעון שבירה מפני שהוא בולע. [[158]](#footnote-159)דאמרינן עלה בזבחים (צה:) בילוע בלא בישול לא קמיבעיא כן דכיון דהוי נותר והתורה העידה על כלי חרס שאינו יוצא מידי דפיו לעולם בעי שבירה כי קמיבעיא לן בישול בלא בילוע וכו' ומ"מ שפיר מוכח מיניה חייליה דר' יונה שאם לא היה עירוי ככלי ראשון לענין בישול לא היה בו נמי לענין בליעה. והתם קרו לזה בילוע בלא בישל משום שלא בישול כדרך המבשלים. א"כ גם בכלי שני אין בו לענין בליעה יותר מלענין בישול.

ורבינו חיים כהן מפרש עירה לתוכו רותח מנין. כגון שהניח בכלי חתיכת בשר חי של חטאת ועירה רותחין עליו לבשלה מנין ת"ל אשר תבושל בו כמו כן הוא מבשל את התבשיל. ובזבחי' קרי לזה בלוע בלא בשול. דהתם קא בעי תלאו באויר התנור מאי אבישול קפיד רחמנא ובלוע. או דילמא אבישול בלא בלוע וקאמר רבא ת"ש אחד שבישל בו וא' שעירה לתוכו רותח. וקאמר בלוע בלא בישול לא קמיבעיא לי. התם אף על גב דבישול ממש הוי מ"מ כיון שעיקר הבישול לא הוי ע"י חום של כלי זה שאינו מחמם המים אלא מצנן קרי ליה בלוע בלא בישול שעיקר הבישול אינו מן הכלי ומן הדין הו"ל למימר בלוע ובישול שלא ע"י בישול כלי קמיבעיא לי. אלא שטורח לו לפרש כל כך ונקט לשון קצרה בלוע בלא בישול לא קמיבעיא לי ולפי שממהר ובולע מן הרותחין שכן חוזר ומחמם ומבשל תלי [[159]](#footnote-160)ביה בישול בבילוע. מ"מ אפשר להיות בלוע בלא בישול וכן כלי שני אף על גב דאינו מבשל מצי להיות בולע ולדידיה תרנגולות אסורות. ועוד היה מביא ראיה כי למאן דאמר מדיחו לסכין בחמין משום דבית השחיטה רותח וצריך חמין להפליט לחוץ שמנונית טריפה ממנו. וכ"ש כלי שני ששם יד סולדת ונכוית יותר".

**עיטור -הכשר הבשר [דף ה טור ג]**

"שאלה לגאון[[160]](#footnote-161) מהו למלוג גדיים וטלאים ברותחין בכ"ר. תשובה כ"ר מבשל ויש בהם איסור כחלב ודם[[161]](#footnote-162), ואפילו בכ"ש אית מ"ד צריך ליתן הרותחין בכ"ש ואח"כ נותן לתוכו העוף אבל להשליך קילוח ראשון על העוף אסור דקילוח ראשון ככ"ר הוא, ומסתברא דליתא מדתנן אילפס וקדירה שהעבידן מרותחין לא יתן לתוכן תבלין אבל נותן הוא לתוך הקערה או לתוך התמחוי ש"מ דאינו אסור אלא תוך הקדירה דא"א דנותן לתוך הקערה דקאמר הוא לאחר נתינת המים הא לבא"ה אסור לפלוג בקערה גופא אלא לאו ש"מ משיצא הקלוח מכ"ר כ"ש הוא ובן הלכה.

ירושלמי בפ' כירה ובפ"ק דמעשרות מהו ליתן תבלין מלמטה ולערות עליהן מלמעלה ר' יונה אמר אסור דעירוי ככ"ר היא חיליה דר' יונה מן הכא אחד שבישל בו ואחד שעירה לתוכו רותח [[162]](#footnote-163)ובההיא אמר כן אמר ר' יוסי תמן כלי חרס בולע תבלין אין מתבשלין מתיב ר' יוסי בר בון אף בכלי נחושת אית לך למימר כלי נחושת בולע. מהו לערות עם קילוחו אר"ח בריה דרב הלל מחלוקת דר"י ור' יוסי ור' יצחק בר גופתיה בעי קומי ר' [[163]](#footnote-164)יונה עשה כן בשבת חייב משום מבשל עשה כן בבב"ח חייב משום מבשל א"ל מדאמר ר' זעירא איזה חלוט ברור כל שהאור מהלך תחתיו ואיזה תבשיל ברור כל שהאור מהלך תחתיו ש"מ [[164]](#footnote-165)קילוח אין ככ"ר.

וק"ל מאי דקאמר אית לך למימר כלי נחושת בולע והא כתיב ובכלי נחושת בושלה ומורק ושוטף במים ואיכא למימר דבכלי נחושת אינו בולע אא"כ האור מהלך תחתיו ש"מ אם עירה מיורה בשר בתוך יורה חולבת של נחושת או מאיסור לתוך כלי נחושת של היתר א"צ הגעלה וכן מצאתי בהגדה באבות דר"נ ג' דברים נאמרין בכלי חרס בולע ואינו פולט ואינו מבאיש מה שבתוכו וג' בכלי נחושת אינו בולע וכו'"

**רשב"א תורת הבית בית ג ש"ג**

"ולענין מליגת גדיים וטלאים ונוצת של עוף נמצא בתשובת הגאונים ז"ל אלו שמולגים גדיים וטלאים בעור ברותחין בכלי ראשון אסור משום דכלי ראשון מבשל ויש בו משום איסור חלב ודם. ולפי דבריהם הא דאמרינן בפרק הזרוע גבי מתנות כהונה מקום שנהגו למלוג בעגלים לא ימלוג את הזרוע. ההיא בשנקר חלב וגידים ומלח משום דם. אי נמי בכלי שני שאינו מבשל. ואיכא מאן דאמר דאפילו בכלי שני אסור להשליך מים שבכלי ראשון על העוף או על הגדיים דקילוח דכלי ראשון ככלי ראשון אלא מערה רותחין לתוך כלי שני ואחר כך נותן לתוכו העוף או הגדיים. וכן פירש רש"י ז"ל בשבת פרק כירה גמרא האלפס והקדרה שהעבירן מרותחין.

והרב בעל העיטור ז"ל כתב דלא שנא הכי ולא שנא הכי שרו דעירוי כלי ראשון לאו ככלי ראשון דתנן בפרק כירה האלפס והקדרה שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכן תבלין אבל נותן לתוך הקערה או לתוך התמחוי שמע מיניה דאינו אסור אלא לתוך האלפס או לתוך הקדרה אבל לתוך הקערה או לתוך התמחוי לעולם מותר דאם איתא ניפלוג בקערה גופה בין שנתן המים תחלה ובין שנתן התבלין לתוך הקערה תחלה אלא שמע מיניה דעירוי דכלי ראשון לאו ככלי ראשון.

אבל רבנו תם ז"ל יש לו כסברא הראשונה דעירוי דכלי ראשון ככלי ראשון. והביא ראיה מדאמרינן בירושלמי בפרק כירה ובפרק קמא דמעשרות מהו ליתן תבלין מלמטה ולערות עליהן מלמעלה ר' יונה אמר אסור ועירוי כלי ראשון הוא. ופליג עליה ר' יוסי. ואמרינן חיליה דר' יונה מן הדא אחד שבישל בו ואחד שעירה לתוכו רותח וכההוא אמר הכין אמר ר' יוסי תמן כלי חרס תבלין אינן מתבשלין. היתיב ר' יוסי בר בון והא תני אף בכלי נחשת כן אית לך מימר כלי נחשת בולע. פירוש היתיב ר' יוסי בר בון אי טעמא משום דכלי חרס קל לבלוע בפחות מכדי בשול סמנין והא תני כן אף בכלי נחשת ויש לך לומר שכלי נחשת קל לבלוע ברתיחה מועטת של כלי שני הא אינו אלא מפני שעירוי ככלי ראשון. והילכך אף בכלי נחשת כן. והוא הדין לתבלין שהן מתבשלין בעירוי מכלי ראשון.

ומיהו אינה ראיה דאדרבה יש ללמוד משם דאינו ככלי ראשון מדמסיק התם מהו לערות עם הקילוח אמר ר' חנינא בריה דר' הלל מחלוקת ר' יונה ור' יוסי ר' יצחק בר גופתא בעא קומי ר' מונה עשה כן בשבת חייב משום מבשל עשה כן בבשר בחלב חייב משום מבשל א"ל הכי אמר ר' זעירא אי זהו חלוט ברור כל שהאור מהלך תחתיו וכהאי זהו תבשיל ברור כל שהאור מהלך תחתיו ע"כ בירושלמי. אלמא עירוי אינו ככלי ראשון ואינו מבשל וכר' יוסי דפליג עליה דר' יונה. ואף על גב דעירה לתוכו אף בכלי נחשת צריך מריקה ושטיפה התם לאו משום בישול הוא אלא משום בלוע. וכדאיתא בגמרא דזבחים בפרק דם חטאת. ומכל מקום הלכה למעשה צריך ליזהר כדברי רש"י ז"ל ורבנו תם ז"ל ולהם אנו שומעין וכל שכן להחמיר באיסורין של תורה.

ומסתברא לי דבין כך ובין כך אסור דאעפ"י שאין כלי שני מבשל מבליע הוא דלא גרע מחום בית השחיטה ומכפלי דאסרו לסחופי עילוי בישרא וכמו שיתבאר בשער הראשון של תערובות בראשו"

**תורת הבית בית ד שער א**

בתחילת השער הקדים שעומד לבאר "באי זה חם אנו חוששין לפליטת האיסור אם שתהא היד סולדת בו או אפילו בחם מועט מיד סולדת" ואח"כ בהמשך השער ביאר עניין זה וז"ל "באי זה חם אנו חוששין לפליטת האיסור ולבליעת ההיתר ממנו יש מן החכמים הראשונים ז"ל שאמרו שאינו ראוי להפליט ולהבליע אלא כלי ראשון דכלי שני אינו מבשל וכן עירוי דכלי ראשון ככלי שני הוא ולא ככלי ראשון וכל שאינו מבשל אינו מפליט ואינו מבליע וכמו שנראה מסוגיא ירושלמית שבפרק כירה ובפ"ק דמעשרות והרי אנו כותבין אותו למטה. ורש"י ז"ל ורבנו תם ז"ל סוברין דעירוי דכלי ראשון מבשל ככלי ראשון.

ומכל מקום בין כדברי אלו בין כדברי אלו אם איתא דכל שאינו מבשל אינו מפליט ומבליע אם כן היתר שנפל לתוך איסור שבכלי שני אינו בולע ובהדחה בעלמא סגי ליה ואפילו שניהם חמין כיון שלא נגעו זה בזה אלא בכלי שני. וכן אם עירה איסור רותח מכלי שני לכלי של היתר אינו בולע ואינו צריך הגעלה. ואלו דברים שאין הדעת סובלן ואין פשטן של סוגיות שבגמרא מסכים עמהם שהרי בשוחט בסכין של נכרים נחלקו בפרק קמא דחולין רב ורבב"ח רב אמר קולף ורבה אמר מדיח ואמרינן דטעמא דרב משום דקסבר בית השחיטה רותח וכן ללישנא אחרינא אמרינן דלכולי עלמא בית השחיטה רותח ולפיכך לרב קולף ורבב"ח דאמר מדיח משום דקסבר דאיידי דטרידי סימנין לאפוקי דמא לא בלעי. ובודאי חם בית השחיטה מועט אפילו מרותח שבכלי שני ואפילו הכי מבליע. ומקצת מרבותי נוחי נפש דחו דשאני התם שבטבעו של דם להבליע בחם מועט. ואין דברים אלו נראין בעיני כלל מדאמרינן התם לימא בהא קא מיפלגי דמאן דאמר קולף סבר בית השחיטה רותח ומאן דאמר מדיח סבר בית השחיטה צונן ודחינן לה דכולי עלמא בית השחיטה רותח ומאן דאמר קולף שפיר ומאן דאמר מדיח קסבר איידי דטרידי סימנין לאפוקי דמא לא בלעי. ואם איתא דרותח כי האי בעלמא אינו מבליע מאי שפיר דקא אמר דהא אפילו רותח כי האי בעלמא אינו מבליע. אלא ודאי משמע דלא מכח תולדתו וטבעו נגעו בה אלא מחמת רתיחתו שכל רתיחה כזו מפלטת ומבלעת.

ועוד דאמר אמימר משמיה דרבא לא ליסחוף איניש כפלי עילוי בשרא דדאיב תרבא ובלע בשרא ומדקאמר דייב ובלע משמע ודאי לכאורה דבולעין הן ממש וצריך קליפה לכל הפחות וכן נראה מדברי רש"י ז"ל וכמו שכתבתי בניקור חלב. אלמא אפילו חם מועט כחם חלב הכסלים בשעה שנחתכו מן הבהמה סמוך לשחיטתה יש כח להפליט ולהבליע.

ועוד שאם אתה אומר כן הלוקח כלי תשמיש מן הנכרים כלים שדרכן להשתמש בהן בשני אינן צריכין הגעלה כלל וכלים שנשתמש בהן בכלי שני בחמץ אין צריכין הגעלה בפסח.

אלא ודאי כל שיש בו חם אפילו כחם בית השחיטה מפליט ומבליע. ואעפ"י שאין כלי שני מבשל ולא אפילו עירוי דכלי ראשון מכל מקום מבליעין הן. וגם כן ראיתי דעת הרמב"ן ז"ל והביא ראיה מקערה שמלח בה בשר שאסרוה כדאיתא התם בפרק כל הבשר משום דמליח הרי הוא כרותח ואעפ"י שאין במלח משום מבשל לגבי שבת ואפילו בדקא בעי ליה לאורחא כדאיתא בפרק כלל גדול.

ומה שאמר בירושלמי שבפרק כירה ובפרק קמא דמעשרות מהו ליתן תבלין מלמטה ולערות עליהן מלמעלה ר' יונה אמר אסור ועירוי ככלי ראשון הוא. חייליה דר' יונה מן הדא אחד שבישל בו ואחד שעירה לתוכו רותח כלומר שחייבה התורה שבירה בכלי חרס שבישל בה או שעירה לתוכו רותח של חטאת דכתיב וכל כלי חרס אשר תבשל בו ישבר. אמר ר' יוסי תמן כלי חרס בולע תבלין אין מתבשלין. התיב ר' יוסה בר' בון והא תני אף בכלי נחשת כלומר אף בכלי נחשת שעירה לתוכו רותח צריך מריקה ושטיפה דכתיב ואם בכלי נחשת בשלה ומורק ושוטף במים. ואית לך למימר כלי נחשת בולע. דמשמע מתוך סוגיא ירושלמית זאת דכל שאינו מבשל אינו מבליע שהרי השוו אותן שם. כבר פירשה יפה הרמב"ן ז"ל דלא דנו בירושלמי מבשל מבולע אלא מפני שעשה הכתוב עירוי ככלי ראשון ובעי הגעלה ומריקה ושטיפה אלמא בלע טובא הילכך לגבי שבת אסור לכתחילה בתבלין דאלו כלי שני בהגעלה דכלי שני סגי ליה ולא מצינו לו מריקה ושטיפה אלו דברי הרב ז"ל ויפה כיון. ומפירושו גם כן אנו למדין דאפילו כלי נחשת שעירו לתוכו בין מכלי ראשון בין מכלי שני בולע הוא וצריך הגעלה שלא אמרו שם בירושלמי שאינו בולע אלא בשהאור מהלך תחתיו אלא שלא להצריכו מריקה ושטיפה כמערה לתוכו חטאת רותח אבל בולע הוא וצריך הוא הגעלה. ושלא כדברי הרב בעל העיטור ז"ל שהכשירה בלא כלום ואין דבריו נכונים בזה כלל וכו'.

[כאן האריך בענינים אחרים של מליח וחריף ואח"כ כ' לסכם את דבריו] הנה בארנו שהדברים החמים אעפ"י שאין היד סולדת בהן מפליטין ומבליעין"

**תשב"ץ קטן שמט**

"אם נפל חלב רותח על סכין או כלי אחר בצונן אין צריך כי אם לגרר רק במקום שנפל עליו הטפה. כי מה שאנו אומרים עירוי ככלי ראשון זהו כשנופל בקלוח אבל בכאן הואיל ופסק כשנפלה הטפה אינו צריך כי אם לגרר באותו מקום בלבד. ודוקא כשנפל על הקתא אבל אם נפל על הברזל נועצו עשר פעמים בקרקע ודיו. [הגהת רבינו פרץ ומיהו נכון הוא להגעיל כל הסכין אם נפל על הברזל. אף על גב דתתאה גבר ותתאה צונן. מ"מ העילאה שהוא חם מבליע כדי קליפה והוי ליה חם מקצתו וגבי מתכת חם מקצתו חם כולו. ע"כ]"

**אגודה פסחים פ"ב אות מ**

"אם נטף חלב חם מנר על קערה יגררנה, ואם נטף על להב הסכין ישחיזנה ושריא, דלא גרע [[165]](#footnote-166)מעירוי דעירוי נוגע הקילוח לעליון והכא מוקטף קטופי וכן מצאתי"

**[[166]](#footnote-167)מהרי"ל הלכות הגעלה [ז]**

"והמערה הרותחין להגעיל הוא יזהר לשפוך אותם בזריזות, ולא יעמוד מרחוק וישפוך ע"י זריקה באויר, כגון שמתיירא שמא יטנף את בגדיו או שמא יכווה ממי הגעלה מניצוצות החמין כדרך המון העם לא שפיר עבדי. דכה"ג שאין קילוח הנצוק מחובר אל כלי ראשון לא מיחשב עירוי אפי' לחומרא שכתב בספר תשב"ץ ובאגודה גבי נר של חלב הנוטף על הכלי דלא חשיב עירוי, כ"ש לקולא דלא מיחשב עירוי להתיר את הכלי בהגעלתו. ע"כ צריך לעמוד בסמוך לו לשפוך המים בפעם אחת להגעיל בעירוי. אף על פי דהפייט נקט בלשונו "זורקין", לאו דוקא הוא אך ר"ל שופכין כי זריקת חמין נצטנן באויר ולא מיחשבו כלי ראשון אף לחומרא כמו שפי' לעיל"

**תרומת הדשן קעו**

"שאלה: נר שהוא דולק מחלב מהותך, וקערה או כף מונח תחת הנר, ונפלה טיפה מפי הנר בשעה שהוא דולק בקערה או בכף צריכין הגעלה או סגי בגרירא בעלמא.

תשובה: יראה דיש לחוש ולהצריך הגעלה כה"ג, ואף על גב דמצאתי הועתק בשם תשובת מהר"ם שאם נפלה טיפה רותח על סכין או כלי אחד שהוא צונן א"צ רק לגרר במקום שנפלה הטיפה הואיל ופסקה הטיפה כשנפלה עליו. והא דאמרינן עירוי ככלי ראשון היינו דווקא כשנפלה בקלוח אבל בכה"ג לא ע"כ. מהכא הוי משמע דבנ"ד נמי הוי סגי בגרירה, אמנם נראה לחלק דהתם איירי בחלב רותח שנרתח בקדירה אצל האש, אבל נדון דידן חשיב רותח על ידי האור. והכי מוכח בתוס' פ' קמא דחולין ובאשירי פ"ב דע"ז דכתבו בשם הרמב"ם דסכינים של נכרים צריכין ליבון מפני שרגילין לתקן בהם נר הדולק בו חלב, אלמא חשיב כה"ג רותח ותשמישו על ידי האור דרותח הוא טפי מרותח דכלי ראשון. והא קמן דהך סגי בהגעלה והך בעי ליבון, וא"כ לענין נדון דידן נמי יש לחלק ולומר דנהי נמי דמתקררת הטיפה כשפסקה מכלי ראשון וסגי בגרירה, אבל טפה שנפלה מרותח על ידי האור דרתח טפי אינה מתקררת כל כך בנפילתה ופסקה שלא תחשוב כרותח דכלי ראשון אלא דיינינן לה דלכל הפחות עדיין הוא רותח כעירוי דמכלי ראשון דבעי הגעלה.

אכן נראה דאותן נרות שמתקנין על ידי שהחלב קשור וכרוך סביב הפתילה כמו שעושין פתילה של שעוה, אם אותו נר דולק ונופלת טיפה על הכלי אין צריך רק גרירה שהרי ידוע ומורגש שטיפה רותחת שנופלת מכלי ראשון על בשר האדם שרפתו הרבה יותר מטיפה הנופלת מנר של חלב שסביב הפתילה. והטעם הוא שהחלב הכרוך סביב הפתילה ברתיחה מועטת נמחה הוא שנופל ומטפטף ממנו, הנראה לע"ד כתבתי"

**תרומת הדשן קפא**

"שאלה: קדירה מליאה חלב רותח שפותה אצל האש על הכירה, ומחמת הרתיחה יצא החלב למעלה מאוגני הכלי והיה נזחל ונמשך בקילוח בלי הפסק דרך דופני הקדירה ע"ג הכירה עד שהגיע אצל בשר שהיה ג"כ על גבי הכירה, מי חשבינן האי קילוח עדיין כעירוי מכלי ראשון ונאסר הבשר, או נימא כיון דנזחל ע"ג הכירה נתקרר ולא היה רותח.

תשובה: יראה דחשיב כה"ג כעירוי מכלי ראשון אם היתה היד סולדת בחלב במקום שנגע בבשר, ולא אמרינן שנתקרר ע"ג הכירה. וראייה מדאמרינן פ' כירה (מ:) אר"י בר רב דימי פעם אחת נכנסתי אחר רבי לבית המרחץ כו' עד טול בכלי שני ותן, פי' רצה להפשיר פך שמן באמבטי שנאספו שם מים מחמי טבריא שהיתה בריכה עשויה בקרקע ואסר לו להניח הפך בתוך האמבטי בשבת, משום דהך אמבטי שהחמין נמשכין לה מן המעיין חשיב לה ככלי ראשון שנרתחו בו, אף על פי שהעבירו מעל האש מבשל כל זה מפרש רש"י התם. הא קמן דאע"ג דנמשכו הרותחים ע"ג קרקע כמו הני חמי טבריא שהיו נמשכין דרך קרקע חשיבי עדיין ככלי ראשון. וא"ת שאני חמי טבריא שאין בטבע שלהן שקרקע מקררתן שהרי כל רתיחתן עולה ונובע מן הקרקע ולא דמי לחמי האור. מטעם זה נראה דאין לחלק דהא אמרינן התם בההיא סוגיא, אמר רב חסדא המבשל בחמי טבריא בשבת חייב, דהא מעשה דרבי לאחר גזירה הוי, וא"ל טול בכלי שני ותן, פי' כיון דלאחר גזירה שגזרו [[167]](#footnote-168)עלה רחיצה בחמי האור הוא א"כ ע"כ בחמי טבריא רחץ, ואפ"ה הוצרך לכלי שני דאי הוי ראשון הוי מבשל. והשתא מדמוכח משום דמעשה דרבי לאחר גזירה הוי, משמע דאי הוי קודם גזירה הוי מצי לאוקמי בחמי האור. ואף על גב דבהדיא קאמר התם ובקשתי להניח לו פך שמן באמבטי ואמר לי טול בכלי שני ותן, וע"כ המים חמין שהן באמבטי לא נרתחו בתוך האמבטי אלא נמשכו לתוכה מן היורה ע"ג קרקע, כי כן דרך האמבטי להיות כדמוכח מתוך פרש"י, דאל"כ מי הזקיקו לפרש שנמשכו מים מן המעיין לתוך האמבטי, נימא דאמבטי היתה ממש על ניקבי הנביעה של חמי טבריא מתוקנים כמו בריכה. אע"כ לא מיקרי אמבטי אלא הנמשך לה מים ממקום אחר שהוחמו שם. א"כ חזינן אף על גב דהוי בעי לאוקמי בחמי האור ונמשכין ע"ג קרקע חשיב כרותחים דכלי ראשון, מדקאמר טול בכלי שני כדפרישית. אף את"ל דהראייה קצת דחוקה, מ"מ הדעת נוטה בנ"ד אם נראה לנו שהיתה היד סולדת בחלב במקום שנגע בבשר, הואיל והיה הקילוח נוזל והולך מתוך הרתיחה העומדת אצל האש, כל טיפה וטיפה אחרונה אינה מנחת את הראשונה שלפניה להתקרר. שהרי פירשו התוספות פ' כירה דהא דיד סולדת בו בכלי שני אינו מבשל, היינו משום דאינו עומד אצל האש אינו מחזיק חומו והולך ומתקרר, משמע דאם עוד היה כח האש שולט שם אינו מתקרר, הלעד"כ"

### חבורה

**א']** בדין עירוי שנינו בירושלמי "מהו ליתן תבלין מלמטן ולערות עליהן מלמעלן. רבי יונה אמר אסור ועירוי ככלי ראשון הוא. חייליה דרבי יונה מן הדא אחד שבישל בו ואחד שעירה לתוכו רותח וכא הוא אמר הכין. א"ר יוסי תמן כלי חרס בולע תבלין אינן מתבשלין. התיב רבי יוסי בי רבי בון והתני אף בכלי נחושת כן אית לך מימר כלי נחושת בולע מהו לערות עם הקילוח. אמר רבי חנינה בריה דרבי הלל מחלוקת רבי יונה ורבי יוסי" ומבואר בירושלמי דנחלקו ר' יונה ור' יוסי אם עירוי הוא ככלי ראשון או ככלי שני.

והנה צריך להעמיד תחילה מה החסרון של עירוי שמכחו התחלנו לדון בו אם הוא ככלי ראשון, ומה חידש ר' יונה שמכח זה דן את העירוי ככלי ראשון, ובמה נחלק עליו ר' יוסי.

וכמו"כ צריך לדקדק בכל הנדונים והחילוקים שמצינו בדין עירוי מה שורשם.

**ב']** עיקר החסרון של עירוי.

תחילת החסרון של עירוי פשוט שהוא מחמת שהמים יצאו מדפנות הכלי ראשון, ועיקר כח הכלי ראשון הוא מחמת שיש לו דפנות חמים.

ונראים הדברים שיש לו עוד חסרון, דלו יהי שיהיה ככלי ראשון והרי הוא לא יכול להישאר בעירוי שלו יותר מכמה רגעים ודמי לכלי שני.

ובדברי התרומת הדשן מבואר עוד דמהני אפילו במקום שכבר הגיע לכלי שני ויש לו דפנות מצננות.

**ג']** טעמו של ר' יונה שעירוי ככלי ראשון.

והנה ר' יונה חידש שאעפ"כ עירוי הוא ככלי ראשון, ונראה דדבריו מיוסדים על שלש הקדמות.

**הא'**, דעירוי עיקר שמו בשעת העירוי מתייחס לכלי ראשון שממנו הוא בא, ונדון כמי שהכלי שופך על הדבר המתבשל את המים הרותחים שבו, ולפי"ז נראה שגדר העירוי גם למ"ד ככלי ראשון אינו כדבר עצמי שיש לו כח לבשל מצד עצמו, אלא כחו רק מחמת היותו במצב מסויים ומסתבר שלכן גם אין חסרון בכך שכל טיפת מים עומדת להתקרר לכשתנוח כיון שאין דנים על כחו מחמת עצמו אלא מחמת היותו חלר מהקילוח ועיקר שם הבישול נתפס ב'קילוח' ודו"ק.

ודבר זה יש ללמוד מדברי האיסור והיתר הארוך שנקט דדווקא כנגד הקילוח חשוב ככלי ראשון, ונראה דאין דבריו אמורים דווקא מחמת שכבר הגיע לכלי שני אלא דעתו דכל אופן שיפסק כח הכלי ראשון לגמרי כבר אינו מתייחס אליו ואינו נדון ככלי ראשון.

**הב'**, הנה אע"פ שמתייחס לכלי ראשון הדבר פשוט שאינו כלום אם לא יהיה לו את כח הכלי ראשון שהרי הכלי ראשון עצמו כל זכותו הוא מחמת כחו, ואיך יהיה העירוי ככלי ראשון אם לא יהיה לו את כח הכלי ראשון, ולכן בהכרח צ"ל כמו שכתבו התוס' בזבחים שבעירוי לא נפסק הקילוח ויש בו עדיין את כח הכלי ראשון, והטעם כמו שכתב התרוה"ד [קפא] ש"כל טיפה וטיפה אחרונה אינה מנחת את הראשונה שלפניה להתקרר".

וכך מבואר בדברי מהר"ם בתשב"ץ קטן ובמהרי"ל ובתרוה"ד, שכל דין עירוי ככלי ראשון הוא בלא נפסק הקילוח.

**הג'**, נראה דאע"פ שנתבאר דבעירוי יש את כח הכלי ראשון עדיין מסתבר שאינו דומה לכח הכלי ראשון בעצמו דבכלי ראשון עצמו אפשר לראות את כח הכלי באופן גמור, ומשא"כ בעירוי ברור שעיקר כח הבישול הוא מכח המים וכל כח הכלי מהני שלא יצטנן במהרה, וזה מבואר בעיטור וברמב"ן וברשב"א ובגר"א שנקטו דאין לו בישול ברור שאור מהלך תחתיו, וא"כ חידש ר' יונה בדבריו שבכדי להיות כלי ראשון סגי במקום כזה שעיקר כח הבישול הוא מכח המים.

**ד']** כח העירוי לר' יונה.

ובעיקר כח העירוי לדעת ר' יונה מצינו שנחלקו הראשונים.

דדעת ר"ת דמכח עירוי ככלי ראשון אפשר להגעיל קערות שבלעו איסור ע"י שהכניסם בקדירה רותחת, ומתבאר ברמב"ן שהבין שמהני להגעיל ע"י עירוי אפילו שבלעו באופן שהכניסם לקדירה שעומדת ע"ג האש, ומדבריו אלו יש ללמוד דכח העירוי הוא כח כלי ראשון גמור שהרי כבולעו כך פולטו, והיינו שהוא למד בירושלמי שאמר "ועירוי ככלי ראשון הוא" דהוא בניחותא דזהו דעת ר' יונה, והירושלמי הביא ראיה לדבריו, למימרא דשפיר קאמר.

ומאידך דעת הרמב"ן דוודאי אין לו כח אפילו ככלי ראשון שאינו על האש, אלא עיקר דעת ר' יונה שמבשל קצת ואסור מדרבנן בשבת, וזה מבואר ברמב"ן שכתב שענין הירושלמי היפך דעת ר"ת וביאר דהירושלמי הק' על ר' יונה שעירוי אינו ככלי ראשון ותירץ דמ"מ מוכח שמבשל הוא קצת מדבעי מריקה ושטיפה.

נמצינו למדים שנחלקו הראשונים אם עירוי ככלי ראשון לגמרי או רק לבשל במקצת, והדבר פשוט שעיקר מחלוקתם היא מכח ההקדמה הג' שכתבנו לדעת ר' יונה.

**ה']** שורש מחלוקת ר"ת הרמב"ן.

ויש להבין מהו שורש מחלוקתם, והנה הרמב"ן האריך מאוד לדחות את דברי ר"ת ונראה שבדבריו לדחות את ראיית ר"ת מהירושלמי כלולים חמש טענות.

הא' שדברי ר' יונה עצמם לא מתפרשים שהם ממש ככלי ראשון דאדרבה הירושלמי הק' על ר' יונה בתמיה וכי עירוי ככלי ראשון, ורק תירץ שמ"מ הוא מבשל קצת [וזה טענה על עיקר ההבנה של ר"ת וכן על עיקר הראייה של ר"ת].

הב' שסוגיית הירושלמי כדברי המתיר וא"כ הנטיה יותר לפסוק כדבריו וכ"ש שאין לנו להכריע בוודאי כדברי ר' יונה.

הג' שדעת הירושלמי שאין בישול אלא באור מהלך תחתיו, וא"כ לא יתכן שיוכל ללמוד שדין מריקה ושטיפה תלוי בבישול.

הד' שוודאי אין בישול בכלי ראשון מבשל כע"ג האש כדחזינן בבשר ומלח, וא"כ וודאי כלים שבלעו באור מהלך תחתיו יצטרכו הגעלה בדרגה זו.

הה' שגם אם הירושלמי אמר שעירוי ממש ככלי ראשון וודאי כוונתו כסתם כלי ראשון של שבת שאינו ע"ג האור וא"כ וודאי שלא יועיל להגעלה דשם בעינן כלי ראשון שע"ג האור.

ומדברים אלו יש ללמוד דיש בין ר"ת לרמב"ן שני מחלוקות, הא' בדין עירוי כפי שכבר העמדנו. והב' בדין כלי ראשון שאינו ע"ג האש דדעת הרמב"ן דאין לו כח ככלי ראשון שע"ג האש ודעת ר"ת דהם שוים.

ונראים הדברים ששני המחלוקות היא מחלוקת אחת, וממילא מתברר שאין תחילת מחלוקתם בדין עירוי אלא בעיקר גדר מה שנתחדש בדין כלי ראשון.

דדעת הרמב"ן דוודאי כל כח שנתחסר הכלי ירד הכלי ממעלת כח בישולו, ומה שדנים אותו כמבשל הוא מכח מה שיש בכחו עתה.

ומאידך דעת ר"ת שוודאי אין עיקר בישול אלא ע"ג האש, וכשנתחדש דכלי ראשון מבשל היינו מכח שדנים אותו עדיין ככלי ראשון שע"ג האש ואינו נתפס כחלוקה בפנ"ע, וממילא ה"ה בעירוי כשנתחדש דהוא ככלי ראשון היינו שעדיין דנים בו את כח האש שבכלי ראשון שע"ג האש.

**ו']** יסוד העולה ממחלוקתם.

ונראה שבמחלוקת זו היא שורש גדול לכל הבנת החילוק שיש בדברים המתבשלים שיש שמתבשלים ע"ג האש כבשרא דתורא ויש בכלי ראשון כתבלין ויש בכלי שני.

דלדעת הרמב"ן יסוד החילוק תלוי בכח הבישול של הכלי ראשון בעצמו דבכדי ליחשב דבר המתבשל בכלי ראשון צריך להיות מין שבאמת יכול להתבשל בו ממש.

ומאידך לדעת ר"ת נראה דצ"ל דרק דבר שלא שייך כלל בבישול של כלי ראשון כבשרא דתורא רק הוא אינו מתבשל שם, ודו"ק.

**ז']** דעת ר' יוסי.

בדעת ר' יוסי שחלק על ר' יונה יש לחקור מאיזה טעם חלק וסבר שעירוי אינו ככלי ראשון, ולפי מה שנתבאר שדברי ר' יונה בנויים על ג' הקדמות יש לדקדק על איזו הקדמה חלק.

והנה מצינו ביראים [רעד] שהעמיד את מחלוקתם וז"ל "וכשמערה מכלי אל כלי אם דנין לה לעירוי ככלי שמערה ממנו או ככלי שמערה לתוכו נחלקו בו בשבת ירושלמי" ומשמע מדבריו שעיקר מחלוקתם מכח ההקדמה הראשונה, דהיינו אם לדון את העירוי כמתייחס לכלי שבא ממנו או לכלי שבא אליו, ולדבריו יתכן שכשמערה מכלי ראשון לכלי ראשון לכו"ע חשיב ככלי ראשון ואינו מוכרח, ודו"ק.

ומאידך מצינו ברשב"א שביאר בדברי הירושלמי שהכריע את הנדון אם עירוי ככלי ראשון מכח דברי ר' זעירא שאיזהו תבשיל ברור כל שהאור מהלך תחתיו, והיינו שחלק על ההקדמה השלישית וס"ל שבכדי להיות כלי ראשון צריך את כח האור מהלך תחתיו, ולדבריו צ"ל שטעם כלי ראשון שהוסר מן האש הוא כדברי הגר"א שהיה האור מהלך תחתיו.

**ח']** כח העירוי לר' יוסי.

בכח העירוי לר' יוסי יל"ד אם הוא לגמרי ככלי שני או שיש לו מעלות מסוימות של כלי ראשון, ובחומרות שמצינו יל"ע אם הם גם באופן שנפסק הקילוח [ויסוד הספק אם טעם החומר משום דגם הוא מודה לדברי ר' יונה בעיקר הגדרת העירוי אלא שמ"מ חולק על ההקדמה הג', וכדעת הרשב"א שביארנו לעיל, או דטעם החומר הוא מחמת שאין לו דפנות מצננות] ומצינו שני נדונים שנחלקו בהם הראשונים.

הא' לענין הגעלה.

דעת הרמב"ן שגם לר' יוסי אינו ככלי שני לגמרי ולכן כלי שבלע בעירוי א"א להגעילו בכלי שני, וכ"נ דעת הר"ן שכתב שאין נפק"מ ביניהם לענין הגעלה.

ומאידך בטור בסימן תנא מבואר דמה שא"א להגעיל בכלי שני כלי שבלע בעירוי הוא מחמת שעירוי ככלי ראשון, ומשמע דלר' יוסי אה"נ אפשר.

הב' לענין בליעות.

דעת רשב"ם שכר' יוסי קי"ל והוכיח כן מסוגיא דזבחים שעירוי חשיב בלוע בלי בישול, ולמדנו דס"ל דאפילו לר' יוסי בולע, ומ"מ נראה שס"ל שכלי שני אינו בולע שהרי הירושלמי הוכיח מבליעות דחשיב כלי ראשון, ובהכרח היינו דס"ל דלעירוי יש מעלה יותר מכלי שני, וכך מבואר באיסור והיתר הארוך דעירוי בולע כיון שאין לו דפנות מצננות ומ"מ אינו מבשל מחמת שאין לו דפנות מחממות, אלא שאין דבריו ברורים למאן קאי.

ומאידך הרשב"א כ' דיש מן החכמים הסוברים דעירוי אינו מבליע משום דעירוי ככלי שני, ואף הרשב"א הסכים עם עיקר העמדת ר' יוסי אלא דס"ל דמ"מ לענין בליעות גם כלי שני מבליע ושסוגיית הירושלמי על מריקה ושטיפה וכדברי הרמב"ן, ולפי דרכם באמת לא מצינו חומרא בעירוי יותר משאר כלי שני, וכך באמת דעת ר"ת שלמד שהכרעת ההלכה כר' יונה מכח מה שמצינו שמבליע.

**ט']** חלוקי דינים שמצינו בדיני עירוי.

**א.** הירושלמי לדעת הרמב"ן נסתפק בדעת ר' יוסי אם יתיר אפילו באופן שנותן את התבלין למעלה, ומספק זה משמע דטעמא דר' יוסי משום דחלק על ההקדמה הא' וכדעת היראים ולכן נסתפק אם היינו במקום דכבר הגיע לכלי שני או אפילו בעודו באויר, ודו"ק.

**ב.** הירושלמי לדעת הגר"א נסתפק בקילוח ארוך

ויסוד הספק נראה מלשונו שהוא מצטנן יותר, וזהו לפי הנראה מכח ההקדמה הב' שבעינן שיהיה כח האש שולט בה, והיה מקום לומר שהוא מחמת ההקדמה הראשונה דכל שהקילוח עבה הרי נדון כמחובר באופן ישר יותר לכלי, ודו"ק.

**י']** ספיקות שונים בדיני עירוי.

**א.** יל"ד להרמב"ן ודעימיה הדין בעירוי שנפסק הקילוח, ולפי מה שנתבאר אין סיבה לעשות ביניהם מחלוקת בזה.

**ב.** יל"ע אם עירוי יבשל בישרא דתורא כשהוא מערה מע"ג האש ממש

**ג.** יל"ע בדבר גוש שדן הרמ"א נפסק כמי שלא נפסק לענין בליעות אם מהני גם לענין בישול.

## עירוב מים

### מראי מקומות

**מתני' [מא.]**

**המיחם שפינהו לא יתן לתוכו צונן בשביל שיחמו** וביאר אביי בגמ' מא: 'המיחם שפינהו ויש בו מים חמין' דע שבכולא סוגיין יש לדקדק אם דין זה הוא הדין הפשוט של כלי ראשון מבשל או צריך להגיע לתוספת דין בכדי לאוסרו, ועי' היטב בדברי הרי"ד שהוצרך לתתאה גבר בכדי לאוסרו, וכן מבואר בר' יהונתן בדין אמבטי.

**אבל נותן הוא לתוכו או לתוך הכוס כדי להפשירן** יש לדקדק הטעם דבכוס הזקיקו כדי להפשירן.

א. ר' יהונתן והרע"ב פי' דס"ל דכלי שני מבשל, וכך פי' הרמב"ן לפי מאי דסבר רב יוסף.

ב. הרמב"ן פי' אליבא דאמת דכל כלי שני חשוב להפשירן וכ"כ הרשב"א.

ג. עוד פי' הרמב"ן אליבא דאמת דאגב מיחם הוזכר כן.

ד. הריטב"א במשנה פי' דאיירי בכוס שהוא כלי ראשון, והוזכר ללמד דאיירי ברוצה לשתיה ולכן לא גזרו כאן גזירת הפשר.

**סוגיית הגמ' מב.**

**ת"ר וכו'** בעיקר ברייתא זו יש לדקדק אם מיירי שאחרי התערובת נעשה הכל יד סולדת או להיפך שנעשה הכל פושר, או שאין חילוק ביניהם, ונראה שנחלקו בזה הראשונים.

**א.** איירי ביד סולדת, כ"נ מדברי ר' יהונתן והרי"ד, וזה נראה דעת התוס' מהרבה ראיות וכ"מ בריטב"א בדבריהם.

**ב.** איירי בנעשה פושר, כ"נ מדברי הרמב"ן.

**ג.** איירי בתרוויהו, כ"נ בתורא"ש, ומ"מ מבואר שהחיוב הוא מהבישול שנעשה.

**ד'** בפשטות התוס' היה נראה דזה גופא חילוק הברייתא, וכ"נ שהבין הרשב"א בדבריהם, אבל האמת נראה לא כך.

**נותן אדם חמין לתוך הצונן ולא הצונן לתוך החמין** כאן חילקו ב"ש בכוס ובסמוך חילקו כן ב"ה באמבטי, ובעיקר החילוק בזה מצינו ד' פירושים:

**הא']** רש"י פי' דהחילוק הוא כפשוטו ומחמת שתתאה גבר, וכ"פ רבינו יהונתן והרי"ד [בתוספותיו ופסקיו, הועתק בסוף המ"מ] והטור, ולשיטה זו יש לדקדק כמה דקדוקים וכדלהלן.

א. יש לדקדק אם צריכים לתתאה גבר לאסור גם כשנותן מועטין כדי שיחמו, וברי"ד ובר' יהונתן מבואר שהוצרך לזה אפילו בכדי שיחמו.

ב. יש לדקדק הטעם שמותר במתני' מרובין כדי להפשירן, ועי' בתורי"ד שהאריך בזה, וע"ע בתורא"ש.

ג. תוס' ותורא"ש ורשב"א הק' דא"כ יקשה לרב דאמר עילאה גבר, ועי' בפסקי רי"ד שיישב קושייתם.

ד. עוד הק' תוס' והרשב"א דאפילו לשמואל יבשל כדי קליפה, וקושיא זו קשה רק לשיטות שפי' שמהני סברת הגמ' להבליע בצונן בכדי קליפה [לאפוקי מהרי"ד בפסחים שפי' דמהני רק להבליע בחם], וכן שמהני אפילו לבישול בשבת [ודלא כסברת רשב"ם דמהני רק לבליעות].

ור"ת בסה"י [רנ, והוו"ד בתוס' פסחים מ: ותוס' שאנץ שם ובאו"ז שבת סב] יישב דבדבר המתערב ל"ש כדי קליפה עי"ש, והראבי"ה כתב "שאני הכא דהמים הצוננים כחם גדול לצנן" ומסתבר ששניהם נתכוונו לדבר אחד.

- והנה בפשטות מהני תתאה גבר להתיר אפילו החמין מרובין, מיהו המג"א שיח ס"ק לה נקט שבעינן שהצונן מרובין.

- לפי מה שתי' ר"ת יש לדקדק הדין בנותן דבר גוש רותח לתוך מים, ושורש הנדון אם דבר המתערב היינו הדבר המתבשל או שהוא הדבר המבשל, ועי' מג"א שיח ס"ק לה שנקט דבשר רותח שאינו מתערב אסור לתת לתוך רוטב, ומאידך עי' בחוו"ד צא סוס"ק ה' שחלק ע"ז משום דהמתבשל מתערב.

טעם החולקים: שא"ר חלקו שלא שייך כאן תתאה גבר ובטעם הדבר נאמרו בזה דרכים

א. הרשב"א והריטב"א פי' דבדבר המתערב ל"ש לומר תתאה ועילאה.

ב. תורא"ש פי' דכיון שנותן המועט לתוך המרובה ומתערב בו קמא קמא מתחמם או מצטנן, ונראה דלזה כיוונו התוס' עי' היטב בדקדוק לשונם.

ג. מצינו בראשונים שנקטו דסוגיית עילאה ותתאה הם דווקא בשוין אבל ברוב ומיעוט הרוב גובר לעולם בין עילאה ובין תתאה, והם היראים מח והראב"ן פסחים תיד, ולפי שיטתם יל"ע אם יתכן לפרש כן את הסוגיא.

**הב']** תוס' פי' דעיקר החילוק בין חמין מרובין למעוטין, ובפשטות נראה כוונתם שהכל מיירי בלהחם או בלהפשיר ובכ"ז ברוב צונן מותר, וכ"נ בריטב"א שהביא דבריהם ד'רובא גבר', מיהו ברשב"א נראה שהבין שעיקר כוונתם לחלק בין להפשיר ללהחם כחילוק המשנה, ועי' ביאור הלכה שיח סי"א ד"ה 'אבל' שלפו"ר נראה כהרשב"א אבל האמת תורה דרכה למתבונן בכל דבריו שם שמבואר להיפך ואכמ"ל.

**הג']** הרשב"א פי' דחמין לתוך צונן החמין מתקררין, וצונן לתוך חמין לא ומבשלין.

**הד']** ראבי"ה [רב] פי' דהאיסור של צונן לתוך חמין הוא משום דדמי להטמנה, ובאמבטי הוסיף שיש גם איסור מצד שהפשרו במקום הראוי לבישול הוי בישולו.

**בד"א בכוס** ואעפ"כ לב"ש אסור, ובטעם הדבר מצינו ג' שיטות בראשונים:

א. תוס' פי' גזירה אטו כלי ראשון וכ"כ הרשב"א.

ב. ר"ת בסה"י [רנ, והביאוהו התוס' שאנץ בפסחים מ: והאו"ז סב] פי' דס"ל דכלי שני מבשל.

ג. הריטב"א פי' דאיירי בכוס שהוא כלי ראשון.

ד. לדעת הרמב"ן נראה שיסוד ההיתר של כלי שני הוא הפשר וכיון שאסרו הפשר ה"ה כלי שני.

**אבל באמבטי** נחלקו הראשונים באיזה אמבטי מיירי, [ובמחלוקתם תלוי כל צורת הסוגיא]:

**א.** הראבי"ה פי' דאיירי כשעל האש.

**ב.** ברש"י וברמב"ן משמע דאיירי באמבטי כלי ראשון וכ"כ ר"ת בסה"י [רנ, והביאוהו התוס' שאנץ בפסחים מ: והאו"ז סב] ורי"ו והר"ן, ונראה כוונתם כשאינו על האש, ולפי דעתם הא דס"ד דרב יוסף דספל כאמבטי אע"פ שהוא כלי שני עי' ברמב"ן שפי' דס"ל דכלי שני מבשל, ועי' בתורא"ש שפי' דמחמת דמימיו מרובים החשיבו ככלי ראשון.

**ג.** התוס' פי' דאיירי בכלי שני ולמדו כן מדברי רב יוסף, וכ"כ ר"ח והרשב"א וכ' שכ"כ הגאונים.

ובדעת הרמב"ם [והמחבר שהעתיק לשונו] נחלקו, דדעת הרשב"א דס"ל דבכלי שני וכ"נ כוונת המ"מ וכך נקטו האחרונים, ומאידך הב"י פי' דאיירי בכלי ראשון עי"ש אריכות דבריו.

- החידוש שנתחדש באמבטי וטעם החומר שלו:

**א.** להראבי"ה דעל האש אסור אפילו הפשר.

**ב.** להרמב"ן נתחדש דברחיצה אסור אפילו הפשר משום דסתם אמבטי לחמם, וכ"פ ה'שיטה לר"ן' אלא שהוא פי' דהוא גזירה שמא יבוא לחמם, ומשמע אפילו בצורה אחרת.

[והתוס' חולקים על עיקר דינם וסוברים שמותר להפשיר אפילו באמבטי]

**ג.** לתוס' נתחדש דאסור אפילו בכלי שני, והטעם כתבו התוס' משום דנראה ככלי ראשון מחמת שחם הרבה.

וברשב"א נראה שאסור מדינא מחמת שדרכן לחממן הרבה, וכ"נ בטור [וכ"כ הב"י בדעתו]

ובתורא"ש כ' מחמת שהם הרבה מים, ועי' בזה בר' יהונתן.

**ד.** הב"י נקט בדעת הרמב"ם שאין דין מיוחד באמבטי אלא הוא דוגמא של כלי ראשון, וכ"נ מוכח בדעת הראבי"ה שנקט דהוא על האש.

**ורבי שמעון בן מנסיא אוסר** בתחילה ס"ד דקאי על אמבטי ואוסר אפילו חמין לתוך צונן, ואח"כ מכח 'סבר רב יוסף' פירשה הגמ' דקאי ארישא ולאסור צונן לתוך חמין בכוס וכדברי ב"ש, ולמסקנא נחלקו הראשונים, דדעת ר"ח והרי"ף וראבי"ה דקאי ארישא, ומאידך דעת התוס' והרמב"ן דקאי אסיפא.

ולפי הצד דקאי אסיפא [דהיינו על אמבטי] יל"ד בטעמו, ומצינו בראשונים כמה דרכים:

**א.** ברמב"ן מבואר שאסר הפשר ברחיצה, ויסוד הדין של חמין לתוך צונן הוא הפשר [ובתוס' מוכח שהפשר מותר אפילו לר"ש בן מנסיא].

**ב.** ב'שיטה לר"ן' מתבאר שהוא מאותה סברה של גזירת הפשר ברחיצה שיבוא להחם, עי"ש.

**ג.** בר"ן בחי' נסתפק אם דינו דווקא באמבטי [ולפי"ז לא פי' מה טעמו] או בכל כלי ראשון דס"ל דעירוי ככלי ראשון אפילו בדבר המתערב.

**ד.** לדעת התוס' ברור שעיקר דינו לא דווקא באמבטי אלא כ"ש בכלי ראשון שהרי אמבטי אינה אלא גזירה אטו ראשון, מיהו יל"ע אם אסר מדינא ואפילו בכ"ש לב"ש או מכח גזירה ודווקא בכלי ראשון ואמבטי.

**סבר רב יוסף למימר ספל הרי הוא כאמבטי** בטעמא דרב יוסף מצינו פירושים:

א. לפי' התוס' עי' בדברי הב"י בסי' שיח שהעמיד שני דרכים, הא' שספל הוא כלי שלישי [ועי' בב"ח שתמה ע"ז עי"ש]. הב' שספל הוא בתמונה שאינו שומר כ"כ על החום כמו אמבטי.

ב. הרמב"ן פי' דס"ל דכלי שני מבשל ומחמת שהוא לרחיצה גוזרים אפילו במרובין.

ג. ה'שיטה לר"ן' מבואר דהוא גזירה שיבוא להחם.

**לשונות הראשונים**

**רבינו יהונתן פירוש המשנה**

"**מיחם שפינהו וכו',** מפרש בגמ' מיחם שפינהו מעל הכירה בשבת ויש בו מים חמין לא יתן לתוכן מים צוננין מועטין כדי שיוחמו גם הם דהא מחמם מים צוננין בשבת.

**אבל נותן לתוכן[[168]](#footnote-169) מים** מרובין **כדי להפשירן** שלא ישיבו כולן אלא פושרין.

**או לתוך הכוס**, ואף על פי שהוא כלי שני דוקא להפשירן מותר, אבל מועטין כדי שיוחמו [גליון: אפילו בכוס] לא, דסבירא ליה להאי תנא דכלי שני מבשל ופליגי עליה תנאי בגמ', דבכוס מותר אפילו מועטין חדא דכלי שני הוא, ועוד דכיון דלשתיה בעי להו לא ניחא שיוחמו הרבה"

**רבינו יהונתן פירוש הגמרא**

"**חמין לתוך צונן** דקא סברי תתאה גבר ואין החמין מרתיחין את הצונן אלא מפשירין דתתאה גבר. **ולא צונן [לתוך] חמין**, שהתחתונים מרתיחים את העליונים דהא תתאה גבר. וב"ה שרי בכל ענין, כדמפרש ואזיל דבכוס מיירי דלשתייה בעי להו, דלא ניחא ליה שיוחמו הרבה, ועוד דכלי שני הוא, אבל באמבטי, שהוא כלי ראשון והוא חם הרבה, מודו ב"ה לב"ש דתתאה גבר. וב"ש מחמרי אפילו בכוס.

**ור' שמעון בן מנסיא אוסר**, מפרש בגמ' אפילו בכוס דסבירא ליה לא נחלקו ב"ש וב"ה בדבר זה.

ומסקנא בשמעתא דהלכתא כב"ה, (דכלי) [דבכלי] שני לא מפלגינן בין חמין לתוך צונן, בין צונן לתוך חמין, לא שנא כוס שאין בו מים כל כך וכוונתו לשתיה, ולא שנא ספל שיש בו מים מרובין וכוונתו שרוחץ בה פניו ידיו ורגליו ורוצה בחמין הרבה, כיון שהוא כלי שני (ד)בכל ענין שרי"

**תוספות רי"ד מא:**

**לא יתן לתוכו מים מועטין** פי' מוכיח מיכן דס"ל [[169]](#footnote-170)לאביי כשמואל דאמר בפ' כיצד צולין תתאה גבר וצונן לתוך חם אסור[[170]](#footnote-171).

**אבל נותן הוא לתוכו מים מרובים כדי להפשירן**. קשיא לי דכיון דס"ל כשמואל דאמר תתאה גבר וצונן לתוך חם אף על פי שהן מרובים נימא קמא קמא דנפל איבשיל. ותו דלשמואל דאמר צונן לתוך חם אסור לא היה מחלק בין מועטין למרובים אלא הכל היה אוסר והכא אמאי מחלקינן בין מועטין למרובין.

ונ"ל לתרץ דודאי התם בפלוגתא דרב ושמואל דפליגי בנותן טעם רב דאמר עילאה גבר והיה אוסר חם לתוך צונן, ושמואל נמי דאמר תתאה גבר והי' אוסר צונן לתוך חם, היו אוסרים עד ששים כמו חם בתוך חם דאליבא דכ"ע הוא אוסר עד ששים ומיד הוא נותן טעם האיסור בהיתר ואף על פי שלא שהה הרבה. אבל גבי איסור שבת אינו תלוי האיסור בנותן טעם אלא בבישול והילכך אם נתן צונן מרובין לתוך חמין מועטין אף על פי שיש כח לאותן חמין המועטין ליתן בהם טעם אין להם כח לבשלם כי אם להפשירם הילכך שרי. וגם אין לומר קמא קמא דנפל איבשיל, שאינו מתבשל מיד עד שישהה שיעור בישולו וקודם שישהו נתרבו עליו צונן מרובין עד שאין כח בחמין לבשלן.

ואי קשיא רב דאמר עילאה גבר ושרי צונן לתוך חם והא בעינן למימר לקמן האלפס והקדרה שהעבירן מע"ג הכירה מרותחין לא יתן לתוכן תבלין דהוי צונן לתוך חם. תשובה אמר לך רב [[171]](#footnote-172)מרותחין שאני דכיון דהוא כלי ראשון ומרותח כנתון ע"ג האש דמי וכי קאמינא אנא בחם בעלמא בלא רותח א"נ בכלי שני"

**פסקי רי"ד מב.**

**פיס', אבל נותן הוא לתוכו או לתוך הכוס כדי להפשירן. ת"ר, נותן אדם חמין לתוך צונין ולא צונין לתוך חמין דברי בית שמי, ובית הלל מתירין בין חמין לתוך צונין ובין צונין לתוך חמין. בד"א בכוס, אבל באמבטי חמין לתוך צונין מותר ולא צונין לתוך (לתוך) חמין ור' שמע' בן מנסיא אוסר.** פי' היה אוסר ליתן באמבטי אפי' חמין לתוך צונין, וזו הבריית' קודם גזירה נשנית, שהיו רוחצין במרחץ בחמין שהוחמו מערב שבת.

ומהכא מוכח דתתאה גבר, ואי לאו דמייתינן בפרק כיצד צולין מתניתא דמסייעא ליה לשמואל דאמ' תתאה גבר הוה מסייעינן ליה מהכא ומייתינן לה התם.

**אמ' רב נחמ' הל' כר' שמעון בן מנסיא.** פי' שהיה אוסר לערב צונין עם החמין באמבטי שחומה חזק. ודווקא בכוס מותר, אבל באמבטי הכל אסור בין חמין לתוך צונין בין צונין לתוך חמין".

**ספר הישר רנ**

"[[172]](#footnote-173)ואי קשיא לדברי ר' הא דאמרי' (לההיא דאילפס) בד"א [בכוס] אבל באמבטי חמין לתוך צונין ולא צונין לתוך חמין. הרי דחמין לתוך צונין על ידי עירוי מן האמבטי שהוא כלי ראשון מותר דאינו מבשל. תריץ דחילוק יש ודאי חמין לתוך צונן מותר שהערוי אינו מבשל אלא כי אם למעלה כדפרישי' לענין איסור דאינו צריך אלא קליפה [ו]הואיל [ו]הצונן של מטה מים אינו יכול להתבשל מחמת צנינות [ה]מים [דהוי דבר המתערב] אבל בדבר שאינו מתערב הוי בישול. [[173]](#footnote-174)ובית שמאי דאמרי אפי' בכלי שני צונן לתוך חמין אסורין שמא סבורין דכלי שני מבשל".

**ספר הישר רל**

"**רחיצה בחמין ליכא** ואם תאמר והא איכא כוס. דיכול לרחוץ פניו ורגליו בחמים דכוס שרינן לעיל. איכא למימר אין דרך רחיצה בכוס.

ועוד קשיא לן כיון דאמרת [[174]](#footnote-175)אסיפא קאי ארישא קאי א"כ מאי קמ"ל רב יוסף דקאמר ספל הרי הוא כאמבטי והא סבירא ליה הלכה כר' שמעון בן מנסיא וא"כ לא קמ"ל ולא מידי. ואם תתרץ לא סבירא ליה כרב נחמן דאמר הלכה וכו' א"כ כי מקשי ליה רחיצה בחמין ליכא לימא אין הלכה כר' שמעון בן מנסי'.

נראה לי דרב יוסף לית ליה דרב נחמן ארישא קאי והשתא קמ"ל טובא. וא"ת ואם כן מאי פריך ליה מיניה לימא דלא סבירא ליה ואסיפא קאי. ואיכא למימר דברבותא הוא דקפריך ליה מדרב נחמן דאפי' בדלא רב נחמן מצי פריך (דילמה) [דאי] הכי אם כן לר' שמעון בן מנסיא רחיצה בחמין ליכא ולאו מילתא דסבירא היא"

**יראים רעד**

"תנן בפ' כירה המיחם שפינהו לא יתן לתוכו צונן בשביל שיחמו אבל נותן הוא לתוכו או לתוך הכוס כדי להפשירן פירש אביי המיחם שפינהו ויש בו מים חמין לא יתן לתוכו מים מועטין כדי שיחמו אבל נותן הוא לתוכו מים מרובים כדי להפשירם פי' מים מרובים בבת אחת שקודם שיתערב קילוח ראשון להתחמם יביא עליו קילוח שני"

**ראבי"ה רב**

"**תנו רבנן נותן אדם חמין לתוך הצונן ולא צונן לתוך החמין דברי בית שמאי ובית הלל אומרים בין חמין לתוך צונן ובין צונן לתוך חמין מותר במה דברים אמורים בכוס אבל באמבטי חמין לתוך צונן ולא צונן לתוך חמין,** פירוש משום דדמי להטמנה, ולא כפירוש רבינו שלמה שפירש משום דתתאה גבר.

**רבי שמעון בן מנסיא אוסר.** ולא סמכינן אהא דפסיק רב נחמן הלכה כרבי שמעון בן מנסיא, אלא מסקינן כבית הלל, דאמר רב הונא בריה דרב יהושע חזינא ליה לרבא דלא קפיד מדתני ר' חייא כוותייהו דבית הלל ואוקמה רב אשי מערה איתמר. וכן פסק רבינו חננאל ושאר הגאונים.

וכי שרי מערה הני מילי בכוס, דכלי שני אינו מבשל והפשירו בו לא זהו בישולו, וכן אם שאב בספל מתוך האמבטי. אבל בתוך האמבטי אסור לערות צונן לתוך חמין, דדמי להטמנה, ותו דבמקום הראוי לבשל הפשירו זהו בישולו. [[175]](#footnote-176)וכלי שני אפילו יד סולדת בו לא אמרינן הפשירו זהו בישולו, [[176]](#footnote-177)דלא אתי למיטעי, שבישול כזה אינו אלא מדרבנן, וכדאמרינן אמר רבי יצחק בר אבדימי פעם אחת נכנסתי אחר רבי לבית המרחץ ובקשתי להניח לו פך של שמן באמבטי ואמר לי טול בכלי שני ותן שמע מינה תלת שמע מינה שמן יש בו משום בישול ושמע מינה כלי שני אינו מבשל ושמע מינה הפשירו לא זהו בישולו, פירוש שכל כלי שני הפשיר מיקרי.

ומיהו בכלי ראשון שהוא מקום הראוי לבשל הפשירו זהו בישולו, וכדאמרינן לעיל מינה מתחמם אדם כנגד המדורה וכו' עד מפני שמפשיר מים שעליו, וכן בברייתא אחריתא דקתני מביא אדם קיתון של מים ומניחו כנגד המדורה לא בשביל שיחמו אלא כדי שתפיג צינתן, יחמו דהכא היינו הפשירו, ולגבי הפגת צינתן קרי להו יחמו. [ו]רבי יהודה ורבן שמעון בן גמליאל מודו לתנא קמא במים, אך בשמן פליגי עליה.

ונראה בעיני דאפילו באמבטי לא אסור בית הלל אלא בעודו מונח במקומו על גבי האש, אבל אם סילקו מן האש אפילו צונן לתוך החמין שרי כדי הפשר. והשתא אתיא מתניתין כבית הלל, דמוקי לה אביי המיחם שפינהו ויש בו מים חמין לא יתן לתוכו מים מועטים כדי שיחמו אבל נותן הוא לתוכו מים מרובים כדי להפשירן.

והא דמסקינן בסוף פרק במה טומנין דמותר להטמין את הצונן בשבת התם הכי פירושו מותר להטמין את הצונן בימות החמה כדי שלא יחמו, דלא גזרינן משום הטמנה, ולא שנא בדבר שדרכו להטמין ולא שנא בדבר שאין דרכו להטמין שרי.

וקרוב הדבר בעיני שלא חילק התלמוד גבי מיחם אלא בנותן מים לתוכו מיד עם סילוקו מן האש, דדמי להא דתנן האילפס והקדירה שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכן תבלין אבל נותן הוא לתוך הקערה או לתוך התמחוי, אבל אם הניחן לעמוד כדי להפיג את רתיחתו הוה ליה ככלי שני, וכל כלי שני הפשיר מיקרי. והלשון מוכיח, דקאמר שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכו תבלין.

וכפי הענין שפירשתי צריך להזהר בלילי שבת אם הניח יין או כל דבר חם אצל האש ורוצה למוזגן בצונן שיתנהו בכלי שני או יניחנו להפיג חומו, ואם רוצה יריק מן החם לכלי שבו הצונן, כבית הלל, ואין כאן משום בישול. ואף על פי שאם היה מערה על התרנגולת בכי האי גוונא יש מרבותי שאוסרין, דחשיבי ככלי ראשון, והרבו בראיותיהם, וגם הביאו מזבחים ומתלמוד ירושלמי דפרק כירה דגרסינן מהו לתת תבלין מלמטה ולערות עליהם מלמעלה רבי יונה אמר אסור וכו', שאני הכא דהמים הצוננים כחם גדול לצנן"

**רבינו ירוחם נתיב יב ח"ג [סט ע"ד][[177]](#footnote-178)**

"מיחם כלומר כלי שמחממים בו מים שפנהו מעל האש ואפילו פינה ממנו מים מותר לתת בתוכו מים מרובין צונן כדי להפשירם כלומר שיהיו פושרים אבל לא ליתן לתוכו מי' מעטים שהוא כלי ראשון ומים מעטין יחמם אותם הרבה ולא אמרינן כשנותן לתוכו מים מרובין אחר שפנה ממנו מים החמין שיהיה אסור משום מצרף כלומר מלאכת הצורפים כשמחממין הכלי באש מכבין אותו במים צוננין כדי לחזקו דדבר שאין מתכוין מותר כך פשוט בשבת.

נותנין מים חמין לתוך מים צונן שבכלי וכן בהפך ואין הפרש בין שהאחרונים מרובים והראשונים שהיו בכלי מעטים או בהפך ודוקא בכוס שהוא כלי שני אבל באמבטי [פירוש] שהוא כלי ראשון צונן לתוך חמין אסור כלומר שהיו בכלי מים חמים ושפך עליהן צונן אבל בהפך כלומר חמין לתוך צונן מותר פירוש ואף על גב דאמרנו למעלה במיחם שפנהו והוא כלי ראשון שמותר לתת לתוכו מים מרובים לא דמי לאמבטי שהוא לרחיצה כך פשוט בשבת פירוש ומה שאמרנו באמבטי דחמין לתוך צונן מותר [[178]](#footnote-179)דוקא חמין מועט לתוך צונן מרובה אבל בהפך אסור וצונן לתוך חמין דאסור יש מי שפירש אפילו צונן [[179]](#footnote-180)מרובה לתוך חמין מועטין ויש מי שפירש [דוקא] צונן מועט לתוך חמין מרובה אבל בהפך מותר וראשון נראה עקר.

ועוד פשוט וספל אף על פי שהוא לרחיצה מאחר שהוא כלי שני דינו ככוס וכל זה שכתבתי לפי רוב הפוסקים והרי"ף [ש]פסק[ו] כבית הילל ודלא כרבי שמעון בין מנסיא אבל יש מהפוסקים שפסקו כרבי שמעון בן מנסיא ומאחר דקיימא לן דספל הרי הוא ככוס רבי שמעון בן מנסיא אסיפא קאי הילכך אמבטי אסור בכל ענין בין חמין לתוך צונן בין בהפך בין החמין מועטין והצונן מרובה בין בהפך וראשון נראה עקר מדאמרינן בגמרא מסברת רבי שמעון מן מנסיא אסיפא קאי ארישא קאי נראה דודאי ארישא קאי הילכך לית הילכת' כוותיה דאנן קיימא לן כבית הילל"

**אוהל מועד שער השבת דרך ג נתיב ח**

"אסור לתת מים צוננין לתוך מים חמין שהן בכלי שהעבירו מעל האש שהרי כלי ראשון מבשל הוא ולא זו בלבד אסרו אלא אפי' לערות מים חמין לתוך צונן אסור שמא יתבשלו הצונן בחמין שהרי עירוי דכלי ראשון מבשל ובכלי שני מותר ואפי' בכלי ראשון לא אסרו אלא לתת לתוכו מים מועטין כדי שיוחמו אבל לתת לתוכו מים מרובין כדי להפשירן מותר"

#### חבורה -

##### חלק א' ברור יסודות הסוגיא.

**א']**

בסוגיא זו נתברר דיני עירוב מים צוננין עם חמין, ועיקרי החלוקות שמצינו בסוגיא זו הם ד', הא' מבואר במשנה, ועוד ג' בברייתא [והוא תלוי בפירושי הראשונים.

הא' חילוק בין להחם ללהפשיר.

הב' חילוק בין חמין לתוך צונן לבין צונן לתוך חמין.

הג' חילוק בין שתיה לרחיצה.

הד' חילוק בין כלי ראשון לכלי שני.

ויש לנו לעמוד על היסודות שעליהם בנויים החלוקות הנ"ל.

**ודע** מכיון שלברר כל שיטת ראשונים בסוגיא היא אריכות עצומה, לכן אברר בסוף כל שיטה בפנ"ע ואת הראיות שיש למה שבררנו ממנה, וכאן אדבר על השיטות כאילו הם כבר מבוררות.

והנראה שתחילת הדין שצריך לבאר הוא אם הברייתא איירי באופן שמכח התערובת נעשו המים יד סולדת, ולפי"ז היא סוגיא של בישול. או שמיירי באופן שרק הופשרו, ולפי"ז היא סוגיא של הפשר, ובאנו בזה למחלוקת הראשונים, ובזה תלוי באור כל מהלך הסוגיא וכמו שנבאר בעזהי"ת.

**ב']** הדעה הא' דאיירי בבישול.

דעת ר' יהונתן והתוס' והרשב"א דאיירי בבישול.

ולפי"ז יסוד החילוק בין חמין לתוך צונן לבין צונן לתוך חמין לכל חד כדאית ליה, הוא חילוק אם יש בכח המים לבשל או לא.

ולפי"ז הנדון בכלי שני הוא בהכרח מכח שכלי שני מבשל או גזירה אטו כלי ראשון.

ולפי"ז החיוב של אמבטי בהכרח הוא מעלה בכח הבישול, ולשיטות דאיירי בכלי שני הוא מחמת שבכלי שני של אמבטי יש כח לבשל או דגוזרים בו אטו כלי ראשון.

**ג']** הדעה השניה דאיירי בהפשר.

דעת הרמב"ן וה'שיטה לר"ן' והריטב"א דאיירי בהפשר.

ולפי"ז החילוק בין חמין לתוך צונן לצונן לתוך חמין אם הוא הפשר השייך בבישול שראוי לגזור בו או שהוא הפשר שעקור מבישול ולא ראוי לגזור בו.

ולפי"ז החיוב בכלי שני לב"ש הוא מחמת שאסרו הפשר, ולה'שיטה לר"ן' כ"ה ג"כ מה שאסרו כלי שני ברחיצה לשיטות שאסרו בזה [ולדעת הרמב"ן לא, ויתבאר בעזהי"ת בביאור דבריו].

ולפי"ז החידוש באמבטי שהוא מקום שיותר ראוי לגזור בו בהפשר.

##### חלק ב' ברור שיטות הראשונים

###### באור דברי רש"י

בדברי רש"י לא אאריך מכיון שדבריו מתבארים או כדברי ר' יהונתן או כדברי הרמב"ן עי' היטב בדבריהם.

###### באור דברי ר' יהונתן והרי"ד

**א']** דעת ר' יהונתן שהסוגיא בדין בישול.

בדברי ר' יהונתן מבואר דמחלוקת ב"ש וב"ה הוא בדין בישול ממש ובאופן שנותן בכדי שיחמו, וזה מתבאר מדבריו במשנה שפי' במה שאמרה המשנה שבכוס שרי דווקא כדי להפשירן דהוא משום דסברא כב"ש שכלי שני מבשל ולכן להחם אסור, ודבריו מבוארים שב"ש אסרו מדין בישול ממש.

וכן יש ללמוד מדבריו אלו דב"ש לא אסרו אלא להחם אבל להפשיר מותר.

**ב']** דעת ר' יהונתן שבישול תלוי בכח הכלי ובדין תתאה גבר.

עוד מבואר בדבריו דדין בישול דסוגיין תלוי בשני יסודות.

הא' שיש כח בכלי לבשל, וזה מתבאר מדבריו דנקט שלב"ש אסור משום דכלי שני מבשל, וכן בדברי ב"ה נקט שאסור דווקא בכלי ראשון דרק כלי ראשון מבשל.

והב' דתתאה גבר, וזה מבואר מעצם חילוק הגמ' בין חמין לתוך צונן לצונן לתוך חמין שפירש ר' יהונתן דהוא משום תתאה גבר, וזה מתבאר עוד בדבריו בביאור ב"ה באמבטי שביאר דבזה מודו לב"ש דתתאה גבר.

**ג']** דעת ר' יהונתן שמחלוקת ב"ש וב"ה בשני היסודות הנ"ל.

עוד מבואר בדבריו דב"ש וב"ה חלקו בשני יסודות אלו, דלב"ש כלי שני מבשל וגם אמרו שתתאה גבר אפילו בכוס דלשתיה, ומאידך ב"ה סברו שרק כלי ראשון מבשל וגם שרק במים שהם לרחיצה שהם חמים הרבה יש תתאה גבר, וצ"ב מנ"ל שנחלקו בשניהם.

ונראה דעצם הדבר שנחלקו בשני המחלוקות מוכח מגוף הברייתא, דב"ש שאסרו בכוס דבריהם מבוארים שאסרו אפילו בכלי שני ואפילו דלשתיה, ומאידך ב"ה אמרו שדווקא באמבטי אסור והרי יש שני חילוקים בין כוס לאמבטי, דכוס הוא כלי שני ולשתיה, ואמבטי הוא כלי ראשון ולרחיצה, ומדלא חילקו ב"ה בדבר שיש בו חילוק אחד מוכח שנחלקו בשניהם, והצריכו תרתי לאסור.

**ד']** ביאור השייכות בין המחלוקות.

ועדיין צ"ב השייכות בין שני המחלוקות, והנראה בעזהי"ת בביאור הענין, תחילה יש להקדים יסוד שמתבאר מכ הסוגיא כאן, שעיקר שם מבושל תלוי במה שדנים את הרותח כפועל בצונן ומבשלו, וכל שא"א לדון את הרותח כגובר על הצונן אלא הם תערובת בעלמא שמתמזגים וממילא כל אחד משתווה מעט לשכנגדו אינו אלא הפשר.

ומעתה נראה דיסוד שני החילוקים [דהיינו כלי שני, ותתאה בלשתיה] הוא אחד, וכמו שנבאר בעזהי"ת.

תחילה יש לבאר את עיקר החילוק בין שתיה לרחיצה, והנראה בזה דמים לשתיה עיקרם להצטנן וכשנותן מים צוננים לתוכם עיקרם בכדי להפשיר ומים לרחיצה עיקרם להישאר ברתיחתם וכשנותן מים צוננין לתוכם עיקרם הוא בכדי להרתיח את כולם וגם אם כוונתו לצננם קצת אינו אלא כלמעט רתיחתם, ודו"ק.

ולכן כשדנים בדין תתאה גבר דעיקרו לדון מי הוא העיקר שהוא הקובע והשני נדון לפיו יש להתחשב גם בתכלית קיומו כאן.

ועוד צריך להבין את הטעם שכלי שני אינו מבשל, ובדברי הראשונים בסוגיין מבואר שלעולם הוא חשוב כלהפשיר, וביאור הענין שאין כחו לדון את מה שנותנים לתוכו כמתבשל על ידו אלא לעולם הם שקולים והיא תערובת בעלמא.

ומעתה מתבאר מאיליו השייכות בין הדברים, דלדעת ב"ש עיקר דין בישול הוא מעצם הדבר שתתאה גבר דבזה נקבע היחס ביניהם של מבשל ומתבשל, וממילא הוא אפילו בכלי שני ואפילו במים לשתיה, ולדעת ב"ה צריכים לראות פה סיבה עצמית שתדון את הבישול וזה רק ע"י שהם כלי ראשון במים העומדים לרחיצה, ודו"ק.

**ה']** ביאור באיזה כלי ראשון דנה הגמ'.

ובעיקר דברי ר' יהונתן יש לתמוה, דאם גם בכלי ראשון אינו אסור אלא במים לרחיצה א"כ מ"ט אסור במיחם, והרי מיחם הוא לשתיה, והנראה בעזהי"ת שכל הסוגיא עוסקת בדין כלים שלא היו על האש דכלי ראשון של סוגיין היינו אמבטי שאינו ממש כלי ראשון אלא כאמבטי של רבי וכדפרש"י שם, אבל בכלי ראשון שהיה על האש דינו כעל האש ממש.

**ו']** דעת הרי"ד נראית כר' יהונתן.

נראה שמדברי הרי"ד יש ללמוד שלמד כדעת ר' יהונתן, דהנה בדף מא: פי' דדינא דאביי שאסור לתת מים צוננין לתוך חמין הוא דווקא למ"ד תתאה גבר, ולמדנו מדבריו דדין בישול תלוי בתתאה גבר, ועוד למדנו שאעפ"כ בכדי להפשירן מותר והיינו שבכדי להפשירן לא אומרים תתאה גבר.

ובדבריו בדף מב. מבואר דהחילוק בין צונן לתוך חמין לבין חמין לתוך צונן הוא מטעם תתאה גבר, ולמדנו שדין הברייתא הוא בדין בישול דהרי בהפשר אין תתאה גבר.

ואמנם לא נתבאר בדבריו שהחילוק בין שתיה לרחיצה הוא בדין תתאה גבר, אבל בנין דבריו כבר קרוב לזה ובפרט לפי מה שיבואר בסמוך בשמו בדין חמין לתוך צונן דר' שמעון בן מנסיא.

**ז']** באור דברי ר' שמעון בן מנסיא המתבאר מדברי הרי"ד.

והנה בטעמא דר"ש ב"מ שאסור באמבטי אפילו חמין לתוך צונן פי' הרי"ד דהוא משום דאמבטי חומה חזק, ומשמע שרצונו לומר דכשיש חום חזק לא אמרינן תתאה גבר, וביאור הענין הוא כפי היסודות שהעמדנו קודם, דדין תתאה ועילאה אינו נגמר רק בתתאה אלא גם בתכלית החום, וכפי שנתבאר לעיל.

[דע שלשיטתם דגם בכלי ראשון אומרים עילאה גבר ואינו מתבשל, מ"מ על האש לא אומרים כן, והרי"ד כ' עוד שגם בכלי ראשון רותח לא אומרים כן דנדון כמי שהוא על האש, והיינו מתני' דיש בישול בהעבירן מרותחין, ודבריו יסוד גדול בגדרי כלי ראשון

ומ"מ יל"ד היטב אם סברא זו והסברא של רחיצה הם מאותו ענין].

###### באור דברי התוס' והתורא"ש ורי"ו.

**א']** תוד"ה 'נותן' הראשון.

- כ' התוס' "נותן אדם חמין לתוך צונן, אפי' בכלי ראשון דחמין לתוך צונן אינו מבשל כמו שאפרש"- כאן מעמידים שעיקר ההיתר של ב"ש הוא גם בכלי ראשון, והיינו שהוא דין גמור ואינו מקולי כלי שני, וזה שלא כדברי הרשב"א שהעמיד שעיקר ההיתר הוא דווקא בכלי שני.

והתוס' לא פי' מקור לדבריהם, ובתורא"ש הוכיח כן ממה שכתבו התוס' בסמוך דאיסור כלי שני הא גזירה אטו כ"ר.

- עוד כ' התוס' "ולא צונן לתוך חמין אפילו בכלי שני דגזרי ב"ש כלי שני אטו כלי ראשון"- כאן מעמידים דב"ש אוסרים אפילו בכלי שני ובאו לאפוקי מהריטב"א שהעמיד בכוס של כלי ראשון, ועי' בתורא"ש שהביא לזה שני ראיות, ועי' מה שאכתוב בסמוך ע"ז.

אח"כ ביארו הטעם של ב"ש שהוא מטעם גזירה אטו כלי ראשון, ולא פירשו מנ"ל דדלמא ס"ל לב"ש דכלי שני מבשל, ומשמע דפשיט"ל דליכא למ"ד.

ודע שבתורא"ש מבואר שמה שהטעם של ב"ש הוא גזירה זה מקור מה שכתבו תוס' תחילה שההיתר הוא אפילו בכלי ראשון, וכ"מ בתו"י עה"ג.

- עוד כתבו התוס' "וב"ה דפליגי ושרו צונן לתוך חמין היינו דוקא בכלי שני כדקתני בד"א בכוס משמע דבכלי ראשון מודו ב"ה"- מבואר דהוצרכו להוכיח שב"ה אסרו בכלי ראשון, ולמדנו שיש להם צד שיהיה מותר אפילו בכ"ר, וכך מוכח ממה שהוזקקו קודם להעמיד דב"ש איירו אפילו בכ"ש דהיינו שהיה להם צד דמיירי בכלי ראשון ובפרט מהתורא"ש שהוצרך להוכיח זה בשני ראיות, ולכאורה זה מוכיח שדעתם שהסוגיא בהפשר דאי איירי בבישול מה הוצרכו לזה הא פשיטא דכ"ר מבשל.

מיהו באמת נראה דהם פירשו את הסוגיא באופן שיחמו וכמו שנוכיח לקמן, ומה שהוצרכו להוכיח משום דבמים שמתערבים אינו פשוט דיש בישול בכלי ראשון, ועיקר הדבר שכלי ראשון בסוגיין אינו פשוט שמבשל וצריך להגיע לתתאה גבר מבואר ברי"ד ובר' יהונתן [מיהו ברי"ד מבואר שהוא בכל כלי ראשון.

- עוד כתבו התוס' "ולא משום דסברה הך ברייתא דתתאה גבר כדפירש בקונטרס דאם כן יקשה מהכא למ"ד עילאה גבר ולמאן דאמר תתאה גבר נמי הא מבשל כדי קליפה כמו שאפרש לקמן בע"ה אלא נראה כמו שאומר ר"ת דחמין לתוך צונן משמע שהצוננין של מטה מרובים שדרך ליתן המועט במרובה ולכך אין מבשלים החמין המועטים כלל לפי שמתערבין בצוננין המרובין ומתבטל חמימותן ולא צונן לתוך חמין שהחמין של מטה מרובין ומתערבין בהן הצוננין המועטין ומתבשלין"- יש לדקדק את מה באו לבאר אם את ההיתר של חמין לתוך צונן או את האיסור של צונן לתוך חמין.

ומתחילת דבריהם נראה שעיקר הקפידא שלהם להבין הטעם שחמין לתוך צונן מותר, וכך מורה קצת מה שקושיותיהם על דין זה.

מיהו מ"מ מבואר בדבריהם בתירוץ שגם בצונן לתוך חמין צריכים לומר שהוא מכח שהחמין של מטה מרובין, וא"כ למדנו שאינו פשוט לחייב בצונן לתוך חמין, וצריכים להגיע לטעם בכדי לחייב, והנה הרי עיקר האיסור של צונן לתוך חמין הוא בכלי ראשון דבכלי שני אינו אלא מכח גזירה, ומשמע שגם בכלי ראשון הוצרכו לכל זה, ולמדנו מה שכתבתי לעיל בדבריהם או דאיירי בהפשר או דמים שמתערבים אינו פשוט שמתבשלין.

ובאמת שמכאן מוכח שהעיקר כהטעם השני שמים אינו פשוט שמתבשלין דהרי מבואר בדבריהם בטעם האיסור שהמים מתבשלין וא"כ מבואר דאינו מחמת שאסרו הפשר, וכמו"כ לא נראה שכוונתם שהאיסור הוא בכדי קליפה בפרט שנראה דהסברא שכתבו לא שייכת במקום שאין בכח המים לחמם את כל המים, ובתורא"ש מפורש כן שבמים מרובים בבת אחת אין מקום לאסור, ואף שהוא פי' את הדין בסוגיא באופן שמגיע לידי מ"מ בעיקר היסוד אינו חולק שהרי פי' דמיירי ששופך קצת קצת דהמעט הראשונים מתבשלים דאז באמת כחו להרתיח אותם ודו"ק.

- ובעיקר דברי התוס' שכתבו "דחמין לתוך צונן משמע שהצוננין של מטה מרובים שדרך ליתן המועט במרובה ולכך אין מבשלים החמין המועטים כלל לפי שמתערבין בצוננין המרובין ומתבטל חמימותן" יש לדקדק אם כוונתם באופן שמגיע ליד סולדת ובכ"ז מותר מכח סברת התוס' או דזה גופא החילוק שלהם בין הפשר לבישול וכחילוק המשנה.

ובאמת נראה שקשה מאוד לפרש דהוא חילוק המשנה דהרי נראה שחידשו כאן סברא חדשה בשם ר"ת, ואין לומר שהוצרכו לר"ת לחדש דאין כאן בישול כדי קליפה דאם הוקשה להם אפילו באופן שמפשיר כ"ש שיהיה קשה להם בצונן לתוך חמין למ"ד תתאה גבר היאך מותר להפשיר במשנה, אלא בהכרח שבמשנה לא שייך כלל סוגיית תתאה גבר וכמש"כ התורא"ש דמיירי במים מרובין, וא"כ יקשה דה"ה הכא לא אמור להיות סוגיית בישול כיון שהצונן מרובין, אלא שבהכרח כאן איירי כשמגיע ליד סולדת, ודו"ק.

ולעיקר יסוד זה שתוס' התירו חמין לתוך צונן אפילו במגיע ליד סולדת יש עוד הרבה ראיות מהמשך הדיבורים וכמו שנבאר בעזהי"ת.

- ועולה מדברי התוס' שעיקר החילוק בין חמין לתוך צונן אינו מה נותן לתוך מה אלא הכל תלוי ברוב ומיעוט, ועי' בסוף הדברים שנבאר דעת התורא"ש בזה ודעת רי"ו.

**ב']** תוס' ד"ה "אבל באמבטי".

- כ' התוס' "נראה דהאי אמבטי איירי כגון שהוא כלי שני ולא הוי כההוא אמבטי דלעיל דקאמר בקשתי להניח פך באמבטי מדקאמר ספל אינו כאמבטי והאי ספל ע"כ כלי שני דאי כלי ראשון אמאי אינו כאמבטי ודכוותיה אמבטי הוי כלי שני" מוכיחים דספל הוא כלי שני דאם כלי ראשון וודאי אסור, ומבואר דדעתם דאין חומר באמבטי מכלי ראשון.

ומה שסיימו ד'דכוותיה אמבטי הוי כלי שני' מבואר בתורא"ש דהוק' להם איך ס"ד דרב יוסף ללמוד דין ספל מדין אמבטי, ועי' בתורא"ש שדחה טענה זו דרב יוסף דקדק כן מדנקט כוס ולא ספל, ועי' מה שאכתוב בדעתו בהמשך.

- עוד כ' התוס' "ועוד דאי באמבטי שהוא כלי ראשון איירי לא הוה ליה למינקט אמבטי אלא מיחם שהוא לשתיה דומיא דכוס ומדנקט אמבטי משמע דבכלי שני איירי" מבואר בתוס' שלא אסרו באמבטי טפי ממיחם, דאילו כן אין להם ראיה, ונראה דמוכח דאפילו לר"ש בן מנסיא כך הוא דאל"כ היה להם לומר דנקטו כן בשביל ר"ש בן מנסיא.

ובאמת שהרמב"ן מכח דקדוק זה הוכיח שאסרו הפשר באמבטי לכו"ע [דהיינו אפילו לת"ק].

- עוד כתבו התוס' "ואתא לפלוגי בכלי שני בין כוס שהוא לשתיה לאמבטי לפי שחמין הרבה ואיכא למיגזר דהרואה אותן חמין כל כך סבור דכלי ראשון הוא"- היינו כעין דברי ב"ש שגזרו כל כלי שני אטו כלי ראשון, וב"ה גזרו דווקא באמבטי.

- עוד כתבו התוס' "ובמתני' דנקט במיחם שהוא ראשון לא יתן לתוכו מים הוה מצי למימר באמבטי שהוא שני לא יתן לתוכו מים אלא דמתני' מיירי בשתיה ומפליג בין מיחם לכוס"- בדבריהם אלו ג"כ מבואר דמותר הפשר באמבטי דהרי המשנה התירה הפשר, ומשמע דאפילו לר"ש בן מנסיא דאל"כ היה להם לומר דאליבא דהילכתא לא שייך כלל.

מיהו באמת נראה שאין להוכיח שמותר הפשר באמבטי לר' שמעון בן מנסיא, דיתכן שאסור ומה שהקשו הוא משום דגם במיחם אסור הפשר לר"ש בן מנסיא וא"כ בלא"ה מתני' שלא כדבריו.

**ג']** תוס' ד"ה "מי סברת".

- כתבו התוס' "ארישא קאי, היינו דוקא למאי דס"ד לרב יוסף מעיקרא אבל למאי דמסקי' דספל אינו כאמבטי קאי אסיפא בכוס וסבר שפיר ר"ש בן מנסיא כב"ה דאפילו צונן לתוך חמין מותר ואתיא מתני' דשריא לתוך הכוס אליבא דהלכתא דהלכה כר"ש בן מנסיא"- דבריהם מבוארים דלמאי דס"ד דר"ש בן מנסיא קאי ארישא לא אתיא מתני' כוותיה, ולמדנו דס"ל דממתני' מוכח דכוס שרי אפילו להחם וטעמם נראה מדלא קתני ליה ברישא ב'לא יתן', ודו"ק, וזה שלא כדברי שא"ר שנקטו להיפך דריהטת מתני' משמע דשרי דווקא להפשיר.

ועוד יש ללמוד מדבריהם דהמשנה אתיא שפיר כר' שמעון בן מנסיא, ולמדנו גם מדבריהם כאן דר"ש בן מנסיא מתיר הפשר במיחם, וממילא ה"ה באמבטי, ודו"ק.

- עוד כתבו התוס' "וא"ת למאי דסלקא דעתך דארישא קאי ואסר בכוס צונן לתוך חמין מאי קמ"ל רב יוסף דספל הרי הוא כאמבטי כוס נמי הרי הוא כאמבטי לר"ש בן מנסיא דהלכתא כוותיה וי"ל דרב יוסף לב"ה אתא לאשמעינן דשרו בכוס" דו"ק לשונם בקושיא שהקשו דכוס ג"כ כאמבטי והיינו שא"כ אין רבותא בדין ספל, ולא הק' שיאמר דספל הרי הוא ככוס.

מיהו בתורא"ש כן הק' בלשון שיאמר ספל הרי הוא ככוס, ולא תירץ אלא קושיא זו עי"ש, ודבריו צע"ג מה הוצרך למימרא זו כלל.

**ד']** תוס' ד"ה 'נותן' השני.

- כתבו התוס' "וא"ת ואמאי לא מייתי ברייתא דלעיל דספל אינו כאמבטי ואמאי איצטריך נמי רבי חייא למיתני תרוייהו" מבואר בדבריהם דעיקר סוגיא זו דרבא לדון אם ספל כאמבטי, וזה לשיטתם דס"ל דלמסקנא ר"ש בן מנסיא קאי אסיפא וא"כ אין צורך לאפוקי מב"ש, אבל ר"ח והרי"ף פירשו דבאו לחדש דלא כר"ש בן מנסיא דקאי ארישא.

- עוד כ' התוס' "וי"ל דהשתא קמ"ל בין חמין לתוך צונן בין צונן לתוך חמין דההיא דספל אינו כאמבטי ה"א דקאי אר"ש בן מנסיא דאסר באמבטי אפי' חמין לתוך צונן ועליה קאמר דספל אינו כאמבטי ושרי חמין לתוך צונן אבל צונן לתוך חמין ה"א דאסור" ודבריהם אלו הם יסוד להבנת דעת הטור שפסק כך, וצריך רק ליישב הטעם שלא פסק שהכל מותר מכח דברי רבא.

**ה']** תוס' ד"ה 'שאני'.

- כתבו התוס' "שאני התם דמפסיק כלי, וא"ת דאמר לעיל (דף מ:) טול בכלי שני ותן אבל בכלי ראשון לא אף על גב דמפסיק מנא" מבואר דהבינו דהפסק כלי מותר לא רק בספל אלא גם באמבטי

- עוד כתבו התוס' "וי"ל דהתם בכלי ראשון והכא דבכלי שני שאני" ודבריהם צ"ב דסו"ס הרי יש כאן גזירה אטו כלי ראשון.

ויש לדקדק באמת אם לב"ש שרי בהפסק כלי, והנה לפי' ר"ח ודעימיה שהסוגיא באה לאפוקי מר"ש בן מנסיא דקאי ארישא א"כ בהכרח חילקנו גם לב"ש דבהפסק כלי שרי

**ו']** מחלוקת תוס' ותורא"ש בדין מרובין ומועטין.

לעיל ביארנו מדברי התוס' שהכל תלוי ברוב ומיעוט, דמיעוט חמין לעולם מותר ומיעוט צונן לעולם אסור, ובאמת שבדברי התורא"ש מבואר להיפך שלעולם אין הפרש בין מרובין למועטין אלא החילוק מה לתוך מה, וז"ל "דרב מודי הכא דסתם מערב חמין לתוך צונן נותן המועט לתוך המרובה ודבר המתערב קמא קמא מצטנן, וכן נותן צונן לתוך חמין החמין מרובין ונותן בהם מעט צונן להפיג חומן וקמא קמא מתחמם, מיהו אם נתן לתוכן מים צוננים מרובים בשפע מותר ולא אמרינן קמא קמא מתערב ומתבשל כדאמר במיחם שפינהו ויש בו מים חמין נותן לתוכו מים מרובין כדי להפשירן" ומדבריו למדנו דההיתר של חמין לתוך צונן הוא אפילו במים חמין מרובין וכן דהאיסור של צונן לתוך חמין הוא אפילו במים מרובין דהיינו הפשר, ומ"מ יסוד הסברא הוא כתוס' שעיקר טענתו דקמא קמא מתבטל ולעולם חשוב כמיעוט ודו"ק.

ודעת רי"ו היא דעה שלישית ותתבאר בעזהי"ת בסמוך.

**ז']** ברור מהו אמבטי לדעת התורא"ש.

התורא"ש דן אם אמבטי הוא כלי ראשון או כלי שני ובתחילה כ' דהוא כלי שני והמשיך "ואף על גב דאמבטי דרבי כלי ראשון הוה מדקאמר טול בכלי שני ותן, התם בחמי טבריה הוה אבל באמבטי דהכא כלי שני הוא" ודבריו צ"ב מאי שיאטיה לחמי טבריא.

ונראה דס"ל דכל אמבטי בש"ס היא אמבטי אחת, והיינו כדפרש"י דהיא נמשכת ממקום שבו המים רותחים, ובחמי טבריא יותר פשוט דחשוב כלי ראשון וכמו שכתב התרוה"ד [קעו], וזה גופא היה הנדון שלו אם כה"ג בחמי האור חשיב כלי ראשון.

ולפי"ז מתיישב עוד דהנה בתי' השני תי' דבאמת הוא כלי ראשון, ותימה דהרי כבר הוכיח דאינו כלי ראשון מדנקט אמבטי, ולכן נראה דעיקר ראייתו הייתה דאינו כלי ראשון ממש דהיינו שלא היה מעולם על האש, ודו"ק.

ולפי"ז מתיישב עוד דהנה התורא"ש הק' על הא דאמרינן דמפסיק כלי מותר "וא"ת והא אמרינן לעיל ואמר לי טול בכלי שני ותן אבל בכלי ראשון לא אף על גב דמפסיק מאנא, י"ל דשמן שאני שהוא ממהר לבשל יותר מן המים. וא"ת והיכא דמפסיק מנא נמי הוה לן למיסר כההיא דאמרינן לקמן בפרק במה טומנין דאנח כוזא דמיא אפומא דחצבא ונזהיה רבא, י"ל דהתם כלי ראשון והכא כלי שני" ודבריו צ"ע דכיון שעל כרחו מסיק דאפילו מים אסורים בכלי ראשון א"כ מה הוק' לו מעיקרא ממעשה דרבי ועוד למה תירץ דשמן שאני והרי האמת לא כך.

ולפמש"כ א"ש דדעתו דכלי ראשון דאמבטי כדין כלי שני דהם אותו דבר, ואינו ככלי ראשון דכוזא דשם הוא על האש, ודו"ק.

וכ"ז שלא כדברי התוס' שכן חילקו בין כלי ראשון דמעשה דרבי לכלי שני דסוגיין.

**ח']** ברור דברי רי"ו.

ברי"ו מבואר שיש בסוגיא שני חלוקות בדין של עירוב צונן וחמין, הא' מה למטה בתוך הכלי ומה בא לשפוך עכשיו. הב' מה הרוב ומה המיעוט. ועוד מוזכר בדבריו שיש חלוקה בין להפשיר לבין להחם, ותחילה יש לדקדק היטב אם הרוב והמיעוט הוא בעצם המידה של להפשיר ולהחם, או שהם חלוקות נפרדות.

ובדברי הב"י מפורש שהחלוקה של הפשר היא החלוקה של צונן מרובה עי"ש היטב.

**ט']** בדברי רי"ו נראה שהיה פשוט שחמין לתוך צונן היינו מועט ובצונן לתוך חמין נסתפק, ונראה דטעמו דעיקר מה שהוצרכנו למיעוט הוא בחמין לתוך צונן לבאר מ"ט לא מבשל בעירוי אבל לאסור צונן לתוך חמין אמנם וודאי תחילת דינו הוא מכח שהוא מיעוט אבל יתכן שמאחר שהמיעוט אסור ממילא גם הרוב אסור.

ועדיין צ"ב מנ"ל שהרי במשנה התירו כדי הפשר, ונראה מדהוצרכו להתיר חמין לתוך צונן וכקושיית הרשב"א

###### באור דברי הרמב"ן

**א']** כ' הרמב"ן "הא דתנן 'אבל נותן לתוך הכוס כדי להפשירן' למאי דס"ד מעיקרא דספל כאמבטי דאע"פ שהוא כלי שני מבשל הוא במים, דוקא כדי להפשירן הוא דמותר אפי' בכוס, ולמאי דקאמרי' השתא דספל מותר דכל כלי שני אינו מבשל, כדי להפשירן דקתני משום דכל כלי שני אינו אלא כהפשר, א"נ משום מיחם קתני הכי" דבריו מבוארים שהנדון בגמ' אם ספל הוא כאמבטי היה אם כלי שני מבשל ב'מים', ולפי הצד שספל כאמבטי לא הותר בכוס אלא להפשיר.

והנה מדברים אלו מתבאר שלכה"פ לפי הס"ד מחלוקת ב"ש וב"ה הייתה בהפשר דהא מצד בישול אפילו כלי שני מבשל, וכן מה שב"ה הודו שבאמבטי וספל אסור היינו הפשר, וטעם האיסור באמבטי וספל טפי מכוס היינו משום דלרחיצה חמיר משום דסתמן להחם וכמו שביאר הרמב"ן בהמשך, ולמדנו מכל זה שזה כל עיקר הברייתא לכה"פ להו"א, דהיינו שב"ש אסרו הפשר וב"ה התירו הפשר בשתיה ואסרו ברחיצה.

**ב']** עוד כתב הרמב"ן "ודכולי עלמא הוא דשרי' במיחם כדי הפשר" מה שכתב 'דכולי עלמא' אין כוונתו לב"ש וב"ה שהרי לב"ש הפשר אסור אפילו בכוס, ומהאי טעמא א"א לומר שכוונתו לר"ש בן מנסיא אי קאי ארישא.

ובאמת שלשונו בלא"ה מגומגם ונראה דבמקום 'הוא' צ"ל 'הא' כמו הדפו"י וכן למחוק את ה'ו' של 'ובאמבטי' וכך צריך לומר "ודכולי עלמא הא דשרינן במיחם כדי הפשר באמבטי אסור לעולם" ועיקר כוונתו לומר דגם לשיטת הרי"ף שמתיר חמין לתוך צונן באמבטי דאלמא שלא אסרו את עצם ההפשר באמבטי, מ"מ בצונן לתוך חמין אסור אפילו הפשר.

**ג']** עוד כתב הרמב"ן "באמבטי אסור לעולם דסתמא קתני צונן לתוך חמין אסור" נראה דמכאן מוכח דלב"ש אסור הפשר אפילו בכלי שני שהרי סתמא קתני.

**ד']** עוד כתב הרמב"ן "משום דסתם אמבטי לחמם הוא" מבואר דטעם האיסור באמבטי משום דסתמא לחמם, ומבואר דאינו מטעם הרתיחה של הרגע הראשון, מיהו יתכן לומר שכיון שבסתמא הוא לחמם מתחייב על כל צד חימום.

**ה']** עוד כתב הרמב"ן "ולהכי נמי קתני אמבטי ולא קתני כלי ראשון דהתם להפשיר מיהת מותר" והתוספות מדקדוק דומה הוכיחו שאמבטי הוא כלי שני, ומשמע שחולקים על הרמב"ן דלא איירי בהפשר, ודו"ק.

###### באור דברי הרמב"ם

**א']** כתב הרמב"ם בפכ"ב ה"ה וה"ו "אמבטי של מרחץ שהיא מלאה מים חמים אין נותנין לה מים צונן שהרי מחממן הרבה, וכן לא יתן לתוכה פך של שמן מפני שהוא כמבשלו, אבל נותן הוא מים חמין לתוך אמבטי של צונן.

מיחם שפינה ממנו מים חמין מותר ליתן לתוכו מים צונן כדי להפשירן, ומותר לצוק מים חמין לתוך מים צונן או צונן לתוך החמין והוא שלא יהיו בכלי ראשון מפני שהוא מחממן הרבה, וכן קדרה רותחת אף על פי שהורידה מעל האש לא יתן לתוכה תבלין אבל נותן לתוכה מלח שהמלח אינו מתבשל אלא על גבי אש גדולה, ואם צק התבשיל מקדרה לקערה אף על פי שהוא רותח בקערה מותר לו ליתן לתוך הקערה תבלין שכלי שני אינו מבשל"

**ב']** אמבטי להרמב"ם כלי ראשון או כלי שני.

ראיות שאמבטי היא כלי שני - עיקר הדין לכאורה מיותר אם הוא בכלי ראשון, ועוד מלשונותיו נראה שהיא הלכה דווקא באמבטי, ועוד דכתב 'מליאה' דמשמע שדווקא במים מרובין, ועוד בסוף ההלכה נקט ששופך חמין לאמבטי של צונן ומדנקט לשון 'אמבטי' בצונן נראה מדבריו שהנדון שדן הוא מכח האמבטי ששפך לתוכה ולא מכח האמבטי ששפך ממנה [ובאמת שלא מבואר בכלל דמיירי בשופך מאמבטי] והרי שם האמבטי היא וודאי כלי שני.

ובאמת שכך פי' הרשב"א בדעת הרמב"ם וכ' שכ"פ הגאונים, ובמ"מ כ' שאמבטי זה כלי הוא ושכ"פ הגאונים, ומשמע שחסר מילת 'שני' וצ"ל 'כלי שני הוא' וכ"כ הב"ח והמג"א [ס"ק לד] והט"ז [ס"ק יח] והגר"א [ס"ק לד].

**ג']** המקומות שאסר איירי במחממן או מפשירן.

בדברי הרמב"ם מבואר איסור בצונן לתוך חמין באמבטי ובכלי ראשון, ויש לדקדק אם מיירי במביאן ליד סולדת או אפילו במפשיר, ואמנם הרמב"ם התיר צונן לתוך מיחם ריקן כדי להפשירן מ"מ יתכן שכשיש מים אסור לעולם.

ולשונו שכתב שמחממן הרבה מוכיח שאיירי במחמם, וכן מוכח מדכתב ע"ז דין קדירה, ועוד שהרי קאי על מה שחידש היתר בכלי שני ושם מה שהוצרך לחדש היינו בלחמם וא"כ אין ללמוד מכאן איסור בהפשר.

ובאמת שכך מבואר במ"מ שנקט דעיקר האוקימתא במיחם כשיש בו מים ובכ"ז מותר מים מרובין, ולזה הסכים הט"ז [ס"ק יח], וע"ע בשיורי ברכה בשם מהר"י ואלי שדקדק מלשון הרמב"ם 'מליאה' דאיירי בלהפשיר.

מיהו הב"י והב"ח נקטו שאסור אפילו להפשיר, ובטעם האיסור כ' הב"ח משום דבתחילת הנתינה זם מתבשלין דתתאה גבר, והב"י לא ביאר הטעם ויתכן שהוא מטעם גזירת הפשר.

**ד']** דין חמין לתוך צונן בכלי ראשון.

יש לדקדק אם מה שהגביל הרמב"ם 'והוא שלא יהיו בכלי ראשון' קאי גם על חמין לתוך צונן, ובאמת שעיקר לשונו 'יהיו' יותר משמע שקאי על צונן לתוך חמין, וכך מוכח מדין אמבטי שהתיר חמין לתוך צונן, וע"כ איירי מכלי ראשון דמכלי שני וודאי אין חידוש שמותר, אלא א"כ נפרש דמיירי במערה חמין מאמבטי שהיא כלי שני.

ובאמת שוודאי אין ללמוד מהרמב"ם איסור שהרי בא לאסור את מה שהתיר בכלי שני, וחמין לתוך צונן אינו דין שבא לחדש בו היתר שהרי כבר התירו באמבטי, ועוד דהוא שרי אפילו לב"ש, ודו"ק.

וכך נקט הב"י וכתב שהוא דבר ברור, ובאמת שלשיטתו הדבר מוכרח שהרי אמבטי הוא כלי ראשון ומבואר ברמב"ם שמותר.

מיהו הט"ז נקט שאסור חמין לתוך צונן בכי ראשון באופן שהחמין מרובין ומרתיחין, וכן נקט המג"א [ומ"מ בפשט דברי הרמב"ם לא נתבאר במג"א אם מיירי בלחמם וממילא נתכוין לאסור חמין לתוך צונן או שאיירי בלהפשיר ולא אסר חמין לתוך צונן בכה"ג].

**ה']** ברור לשון 'מחממן' שברמב"ם.

הרמב"ם נקט בשני הלכות טעם של מחממן הרבה, ולפו"ר צריך להתפרש בשניהם בשווה והיינו משום דהאיסור של הסוגיא של צונן לתוך חמין הוא מכח שמחממן הרבה, דהיינו את המים ששופך לתוך החמין.

ועי' במ"מ שכתב שאדם מחממן הרבה את המים שבאמבטי והוא טעם להחמיר באמבטי כבכלי ראשון, ונראה שאין כוונתו לפרש כן בלשון הרמב"ם אלא היא לשון הרשב"א ובמקרה עלו שניהם ללשון קרובה [וברשב"א לפנינו יש כמה נוסחאות בלשון המדויקת עי"ש].

ויש שהעירו שדקדוק לשון הרמב"ם קשה, שכתב בה"ה "אמבטי של מרחץ שהיא מלאה מים חמים אין נותנין לה מים צונן שהרי מחממן הרבה" והנה על מה קאי ה'מחממן' אם על ה'אמבטי' היה לו לכתוב לשון נקיבה, ואם על הנותן הרי איירי בנותנין רבים, ונראה שהיא שאלה של טעות דמה שכתב לשון 'נותנין' אין הכוונה שהם רבים אלא מכח שהם נסתרים כך דרך הלשון.

###### באור דברי הטור

**א']** כ' הטור "מיחם של נחשת שהעבירו מעל האש ואין בו מים או שיש בו מים חמין לא יתן בו מים [[[180]](#footnote-181)צוננין] מועטין מפני שהן מתחממין אבל נותן בו מים רבים להפשירם אפי' אם מפעפעין אותו ומחזיקין אותו שרי כיון שאינו מכוין לכך.

כוס שהריק בו מים חמין מכלי ראשון לשתייה מותר לערב עמהם צוננים בין שיתן המים שבו לתוך הצוננין או שיתן הצוננין לתוכו.

אבל ספל שיש בו מים חמין לרחיצה אפילו הוא כלי שני אסור ליתן בהן צוננין דכיון שהם לרחיצה סתמא חמין הן הרבה ומתבשלין הצוננין שמערבים בהן אבל לערות מהם לתוך צונן מותר דתתאה גבר וכן הדין בכלי ראשון והוא לשתייה שמותר לערות ממנו לתוך צוננין ואסור לערות צוננין לתוכו וה"מ מעט צוננין אבל אם הן מרובים ואין יכולין להתבשל בהם אלא להפיג צינתן מותר" עכ"ל.

**ב']** דיני מים לשתיה מבוארים בטור.

אלו דיני מים לשתיה המבוארים בדבריו:

**א.** כלי שני לעולם מותר, ואפילו צונן לתוך חמין.

**ב.** הפשר לעולם מותר, ואפילו צונן לתוך חמין בכלי ראשון.

**ג.** מותר מכלי ראשון חמין לתוך צונן ואפילו להחם.

**ד.** האיסור הוא רק צונן לתוך חמין להחם בכלי ראשון.

**ג']** דיני מים לרחיצה סתומים בטור.

בדין מים לרחיצה פסק הדין שבספל אפילו שהוא כלי שני אסור להחם צונן לתוך חמין משום דהם חמין הרבה, ומותר חמין לתוך צונן ומטעם דתתאה גבר.

ובדבריו יש לדקדק דין אמבטי, ודין כלי ראשון לרחיצה, בארבע חלוקות חמין לתוך צונן וצונן לתוך חמין, והפשר וחימום, ובכ"ז נחלקו רבותינו.

**א.** דעת הבית יוסף, דספל שהזכיר הוא דין אמבטי [עי"ש בטעם שנקט ספל] ופסק כהרי"ף שאסור צונן לתוך חמין ומותר חמין לתוך צונן וכ"ז בלהחם. ודין כלי ראשון שווה לו [אע"פ שמלשונו קצת משמע לאסור בו גם חמין לתוך צונן.

**ב.** דעת הדרכ"מ,

**ג.** דעת הדרישה, דדין ספל דהטור הוא ספל דגמ' ובאמבטי חמור יותר ואסור גם חמין לתוך צונן.

ובדין כלי ראשון ג"כ ס"ל דאסור חמין לתוך צונן משום דמבשל כדי קליפה דעירוי ככלי ראשון.

ודין הפשר באמבטי ובכלי ראשון לא נתברר לי לדעתו.

## בישול תבלין ומלח

### מראי מקומות

**תני רבי חייא מלח אינה כתבלין דבכלי שני נמי בשלה** הר"ן בחי' פי' דהיינו משום דהפשרו דמלח היינו בישולו וכ"כ הרי"ד בדף מ: וכ"מ מדברי האוהל מועד [שבת ג ח, הועתק בסוף המ"מ], ויל"ע לדבריהם אם היינו אפילו בלי יד סולדת, ועי' ברבינו פרץ [בהגהתו לתשב"ץ קטן שלו ובהגה"ה בפסקי מהרי"ח] שכתב דאסור אם לא נתקרר הרבה, וקצת משמע דאפילו פחות מיד סולדת.

מיהו בתוס' ובריטב"א מפורש דבעינן יד סולדת, וכ"כ ביראים, ועי"ש שלמד מכאן שיש דברים המתבשלים בכלי שני והכל תלוי בטבע הדברים, ולכאורה מבואר דאינו מטעם הפשרו זהו בישולו.

**צריכא מילחא בישולא כבשרא דתורא** והיינו שאינו מתבשל בכלי ראשון וכמבואר לקמן, ואיזהו נדון ככלי ראשון לענין זה נחלקו הראשונים דברש"י כ' דהיינו שהעבירוהו מן האור ומשמע שעל האור לעולם אסור, וכ"כ הר"ן וה'שיטה לר"ן', וכך ריהטת הרמב"ן בע"ז עד: שפי' דבעינן אור מהלך תחתיו.

ומאידך במאירי כ' דאפילו ע"ג האש אינה מתבשלת וצ"ל דכוונתו דמתבשלת רק ע"ג אש גדולה וכמש"כ הרמב"ם בפכ"ב ה"ו, וכ"נ במרדכי [שט] שכתב דאינו מתבשל אלא ע"י רתיחות.

ועי' באורחות חיים [שבת נג, הועתק בסוף המ"מ] שהעמיד בזה מחלוקת.

וכ' המאירי "ואף על פי שאנו רואים אותה נימוחה אף בכלי שני מיחויו אינו בישול שאף בצוננת אתה רואה כן אלא אינו בישול עד שישתנה טעמה מפני הבשול"

**כבישרא דתורא** עי' ברמב"ן בע"ז דהיינו כל דברים שאינם ראוים לאכילה, וע"ע בר"ן כ' שכתב דכלי ראשון לא מבשל רק דברים שקלים להתבשל.

- ועי' רא"ש שבשר מלוח אסור ועי"ש עוד מש"כ ונחלקו בביאור דבריו עי' בטור ובב"ח ובשו"ע ובט"ז, שנחלקו אם יש איסור מצד בישול הלחלוחית.

**לשונות הראשונים**

**ריבב"ן שבת מב:**

"**חוץ מדבר שיש בו חומץ וציר.** שנותן כח וחוזק לבשל"

**אורחות חיים שבת אות נג**

"נג. ואסור לתת שמן בקדירה בעודה על האש מפני שהוא קל לבשל אבל נותן לתוכה מלח שאינו מתבשל אלא ע"י אש גדולה וי"א דכל זמן שהיא על האש אסור לתת בה מלח אבל אחר שהעביר' מעל האש מותר וכן נראה דהא בשרא דתורא בכגון זה ודאי אסור"

**פסקי רי"ד מ:**

"**אמ' רב יצחק בר אבדימי משום רבינו, פעם אחת נכנסתי אחר ר' למרחץ וביקשתי להניח לו פך שלשמן באמבטי ולא הניחני, ואמ' לי טול בכלי שיני ותן. ש"מ תלת, ש"מ שמן יש בו משו' בישו'**. פי' ומשום הכי לא הניחו באמבטי, שהוא כלי ראשון ומבשל.

**וש"מ כלי שיני אינו מבשל. וש"מ הפשירו לא זו היא בישולו.** פי' ומפני זה תתיר לו בכלי, אף על פי שכלי שיני אינו מבשל מפשר הוא. והכי אמרי' לקמ' מלח אינו כתבלין דכלי שיני בשיל, אלמא כל מידי דסגי ליה בהפשר בכלי שיני נמי (מפשר) מיבשלי"

**יראים רעד**

"ואין בישול תלוי לא בכ"ר ולא בכלי שני אך לפי שהוא דבר המתבשל פעמים שהוא דבר רך ומתבשל אף בכלי שני ויש דבר קשה שאפילו בכלי ראשון אינו מתבשל ויש דבר המתבשל בכלי ראשון ולא בכלי שני כדאמרי' בפ' כירה [מ"ב ב'] סבר רב יוסף למימר מלח כתבלין דכ"ר בשלה דכלי שני לא בשלה א"ל אביי תני ר' חייא מלח אינו כתבלין דבכלי שני נמי בשלה ופליגי דרב נחמן דאמר רב נחמן צריכא מילחא בישולא כבשרא דתורא ואיכא דאמרי סבר רב יוסף מלח הרי הוא כתבלין כו' דבכלי ראשון נמי לא בשלה והיינו דאמר רב נחמן צריכה מילחא בישולא כבשרא דתורא שלא כל הדברים שווין למלח (איכא דאמרי ובשרא דתורא בכ"ר לאו בישול לפי שראשון בישולו) הלכך יזהר אדם שלא להכניס בשבת שום דבר בכלי שני ואף בכלי שלישי שהיד סולדת בו שאין אנו בקיאים בדברים רכים וקשים מי הוא מתבשל בכלי שני ומי הוא שאינו מתבשל ואמרי' בחולין פ' כל הבשר [ק"ח ב'] איזהו בישול כל שאחרים אוכלים אותו מחמת בישולו"

עוד כתב בהמשך "(כד)תנן פ' חבית שנשברה[[181]](#footnote-182) כל שלא בא בחמין לפני השבת שורין אותו בחמין בשבת פי' בכ"ר שבהדחה בעלמא אינו מתבשל אפי' בכ"ר כאשר פירשנו למעלה שיש דברים שאפי' בכ"ר לא מתבשל כ"כ כך יש חילוק בענינים בין שריה להדחה חוץ ממליח הישן וקוליס האיספנין ודגים קטנים מלוחים שהדחתן גמר מלאכתן פי' אלו ג' וכיוצא בהן יש שבהדחה בעלמא מתבשלין בכ"ר דתנא ושייר דלאו כרוכלא ליחשב וליזל ותן לחכם ויחכם עוד"

**סמ"ג לאוין סה**

פסק הר"ר אליעזר וכו' הלכך יזהר אדם שלא יתן פת אפוייה אף בכלי שני בשבת במקום שהיד סולדת בו וכו' עד כאן לשונו. ומכלי שני שכתב הרב דומה שתופס עיקר דיש דברים שמתבשלין אף בכלי שני כדאמר לעיל דמלח בכלי שני נמי בשלה ואין אנו בקיאין בדברים הקלים להתבשל וראוי להחמיר בכולן. ובירושלמי דמעשרות (פ"א ה"ד) גרסינן מה בין כלי ראשון לכלי שני אמר רבי בון בכלי ראשון אין היד שולטת בכלי שני היד שולטת אמר רבי יונה אף בכלי שני אין היד שולטת אלא עשו הרחקה לכלי ראשון ולא עשו הרחקה לכלי שני"

**תשב"ץ קטן שלו [הגהת רבינו פרץ].**

"התוספות פסקו כהאי לישנא דמלח בכלי שני לא בשלא. דרב נחמן קאי כוותיה דאמר מילחא צריך בישולא כבשרא דתורא. [מיהו בתוס' פסקו בשם ר"י כאידך לישנא דאמר בכלי שני נמי בשלא. דבשל תורה הלך אחר המחמיר. וכן נהגו שלא ליתן מלח בקערה בשבת אלא אם נתקרר הרבה. ע"כ]"

**הגה"ה מרבינו פרץ בפסקי ר' יחזקיהו ממגדיבורג.**

"מהר"ף. דין. שיש ליזהר מלתת מלח בקערה בשבת אם אינה קרה הרבה, משום דאיכא תרי לישני בפרק שלישי דשבת, וללישנא קמא כלי שני מבשל מלח. ובשל תורה הלך אחר המחמיר ע"כ"

**אוהל מעד שבת דרך ג' נתיב ח**

"מלח אף על פי שנפשר ונימוח מיד קשה הוא להתבשל ומותר לתת אותה בכלי שהעבירו מעל האור ואפי' הוי רותח"

## קלי הבישול

### מראי מקומות

דין קלי הבישול מתחלק לשני מינים, הא' דברים שבטיבען קלים להתבשל כעין בישול גמור, וחיובן של אלו בכלי שני ככל חיוב שאר דברים על האש או בכלי ראשון. והב' דברים שיש בהם בישול כל דהו, ועיקר חיובם של אלו הוא מחמת שיש חשיבות לבישול הנעשה בהם דכך הוא גמר מלאכתן.

ונאריך בכל א' מהם בפנ"ע.

#### הדין הא'- דברים שקלים להתבשל בישול גמור.

היראים חידש מכח לישנא שמלח מתבשל בכלי שני שיש דברים המתבשלים בכלי שני, וממילא לכו"ע יש לחוש בשאר דברים שמא הם קלים להתבשל בכלי שני.

ועי' בטור שהשיג עליו, ואין כוונתו ברורה, ועי' מה שביארו כוונתו מהרל"ח [בהגהותיו על הב"י] והב"ח [בד"ה 'ומ"ש רבינו'] ועי' היטב בביאור הגר"א ס"ק טז ויז.

וכדעת הטור מוכח בר"ן שכתב על כלי ראשון שאינו מבשל אלא דברים קלים להתבשל ומחמת שאנו לא בקיאים יש לחוש לכל דבר בכלי ראשון.

ובאמת עיקר ראיית היראים אינה אם נפרש כמו שפירשו הר"ן בחידושים והרי"ד דמלח הפשרו זהו בישולו, ומשמע שהחיוב הוא על עצם המסתו.

נדונים שונים בדין קלי הבישול:

**א.** כלי שלישי, בדברי היראים מפורש שאסור אפילו בכלי שלישי, ועי' פרמ"ג א"א אות לה שדן אם יש חילוקים בין שני לשלישי, והביא ג' מקומות בזה, הא' אמבטי שנחלקו בה ב"י וב"ח. הב' מג"א בהלכות פסח [תמז ט, בסופו] בדין בליעות. והמקום השלישי הביא מדין קלי הבישול שיש חילוק, ולא ברור מנ"ל, ובאמת במשב"ז ס"ק טו כ' להיפך דלמד את ההיתר של קלי הבישול מדין פסח של המג"א.

ועי' בגליון שו"ע לגרעק"א שציין לדברי הפרמ"ג בא"א, ועי' היטב במשנ"ב סוס"ק מה ובס"ק מז, שהביאו אך נראה דלא פשיט"ל להיתר, וע"ע חזו"א נב יט, נח ט.

**ב.** באיזה דברים יש להחמיר, עי' ביראים שכ' שאסור לתת שום דבר, וכך ריהטת המג"א [ס"ק יח] והגר"ז והמשנ"ב ס"ק מב.

ומאידך עי' בתשובת ר' יעקב פראג'י [בגינת ורדים ג ג] שנקט דהוא דווקא בדברים רכים ונמוחים לעינינו.

**ג.** דין קלי הבישול בבליעות ופליטות וכן בבשר בחלב, עי' מהרי"ל [קנז, הועתק בסוף המ"מ] שהוא דווקא לענין שבת.

**לשונות הקדמונים**

**יראים רעד**

"ואין בישול תלוי לא בכ"ר ולא בכלי שני אך לפי שהוא דבר המתבשל פעמים שהוא דבר רך ומתבשל אף בכלי שני ויש דבר קשה שאפילו בכלי ראשון אינו מתבשל ויש דבר המתבשל בכלי ראשון ולא בכלי שני כדאמרי' בפ' כירה [מ"ב ב'] סבר רב יוסף למימר מלח כתבלין דכ"ר בשלה דכלי שני לא בשלה א"ל אביי תני ר' חייא מלח אינו כתבלין דבכלי שני נמי בשלה ופליגי דרב נחמן דאמר רב נחמן צריכא מילחא בישולא כבשרא דתורא ואיכא דאמרי סבר רב יוסף מלח הרי הוא כתבלין כו' דבכלי ראשון נמי לא בשלה והיינו דאמר רב נחמן צריכה מילחא בישולא כבשרא דתורא שלא כל הדברים שווין למלח (איכא דאמרי ובשרא דתורא בכ"ר לאו בישול לפי שראשון בישולו) הלכך יזהר אדם שלא להכניס בשבת שום דבר בכלי שני ואף בכלי שלישי שהיד סולדת בו שאין אנו בקיאים בדברים רכים וקשים מי הוא מתבשל בכלי שני ומי הוא שאינו מתבשל ואמרי' בחולין פ' כל הבשר [ק"ח ב'] איזהו בישול כל שאחרים אוכלים אותו מחמת בישולו"

[אח"כ האריך בדין בישול אחרי צליה ואח"כ כתב] "הלכך אחרי שפירשתי שיש דבר המתבשל בכלי שני ויש בישול אחר אפוי וצלי ויש צלי אחר בישול יזהר אדם שלא יתן פת אפוי בשבת [[182]](#footnote-183)(אלא) בכלי שני במקום שהיד סולדת בו [[183]](#footnote-184)וגם מצלי יזהר כמו כן וגם המבושל לא יתן אצל האש בחום גדול שהיד סולדת בו ואם עשה חילל שבת וחושש אני לו מסקילה וחטאת"

עוד כתב בהמשך "(כד)תנן פ' חבית שנשברה[[184]](#footnote-185) כל שלא בא בחמין לפני השבת (שורין) [מדיחין] אותו בחמין בשבת פי' בכ"ר שבהדחה בעלמא אינו מתבשל אפי' בכ"ר כאשר פירשנו למעלה שיש דברים שאפי' בכ"ר לא מתבשל כ"כ כך יש חילוק בענינים בין שריה להדחה חוץ ממליח הישן וקוליס האיספנין [[185]](#footnote-186)ודגים קטנים מלוחים שהדחתן גמר מלאכתן פי' אלו ג' וכיוצא בהן יש שבהדחה בעלמא מתבשלין בכ"ר דתנא ושייר דלאו כרוכלא ליחשב וליזל ותן לחכם ויחכם עוד"

**סמ"ג לאוין סה**

פסק הר"ר אליעזר וכו' הלכך יזהר אדם שלא יתן פת אפוייה אף בכלי שני בשבת במקום שהיד סולדת בו גם מצלי יזהר אדם, ובשר או דג מבושל [[[186]](#footnote-187)יזהר אדם ש]לא יתן אצל האש בחום גדול שהיד סולדת בו ואם עשה חילל את השבת וחוששני לו מסקילה וחטאת עד כאן לשונו. ומכלי שני שכתב הרב דומה שתופס עיקר דיש דברים שמתבשלין אף בכלי שני כדאמר לעיל דמלח בכלי שני נמי בשלה ואין אנו בקיאין בדברים הקלים להתבשל וראוי להחמיר בכולן. ובירושלמי דמעשרות (פ"א ה"ד) גרסינן מה בין כלי ראשון לכלי שני אמר רבי בון בכלי ראשון אין היד שולטת בכלי שני היד שולטת אמר רבי יונה אף בכלי שני אין היד שולטת אלא עשו הרחקה לכלי ראשון ולא עשו הרחקה לכלי שני"

**אגודה שבת אות נד**

"נד. שורין אותו בחמין מכאן משמע דבר שנתבשל קודם שבת מותר ליתנו אצל האש במקום שאין היד סולדת בו או בכלי ראשון דאין בישול אחר בישול אבל יש בישול לאחר צלייה (כדתנן) [כדתניא] צלאו ואח"כ בישלו ומוקי לה כרבי יוסי דאמר יוצאין ברקיק השרוי ולא במבושל אלמא יש בישול לאחר צלייה (ובישול) הילכך יזהר אדם שלא ישרה פתו תוך קערתו אם היד סולדת וכן צלי לא יתן אפי' לכלי שני. ורבינו אבי"ה הקיל וראי' מפרק כיצד מברכין דקאמר עד כאן לא קאמר רבי יוסי אלא גבי מצה.

[[187]](#footnote-188)וקולייס האספנין ודגים מלוחים שבקל מתבשלין הילכך אין מדיחין אותם בחמין אפי' בכלי שני"

**מהרי"ל קנז**

"וזבוב בכלי שני לא ידענא מאי תבעי לך כיון דקיימא לן כר"י דכלי שני אינו מבליע ואינו מפליט, ודלא כרבינו חיים ושעמו מ"ש זבוב משאר איסורים, אדרבה זבוב גרע דכתב במרדכי בשם רוקח דלא יהיב טעמא, ואפילו בכלי ראשון שרי. ואי אגב רוככיה קמדמית ליה למלחא דלאיכא דאמרי אפילו בכלי שני בשל, נראה דהני מילי לענין איסור שבת, וכן לחם לדברי הרא"ם אבל לא לענין טעם דתליא בבליעה ופליטה, אף על גב דאשכחנא איפכא בכלי חרס ושאר מילי האי כטבעיה והאי כטבעיה"

**אוהל מועד שער השבת דרך ג' נתיב ח**

"ותבלין ושאר הדברים הקלים להתבשל דינם כמים ובכלי ראשון אסור [ע"ב] אבל נותן הוא לתוך כלי שאין כלי שני מבשל"

**שו"ע הרב שיח סי"ב**

"ויש מי שמסתפק וחושש מחיוב חטאת גם בכלי שני שהיד סולדת בו מפני שיש דברים רכים שמתבשלים גם בכלי שני ואין אנו בקיאין בהן ושמא גם הלחם נקרא רך לענין זה ומתבשל גם בכלי שני שהיד סולדת בו וכן יש להסתפק ספק זה גם בשאר דברים ויש להחמיר בכולן לבד מבתבלין שהתירו חכמים בפירוש ליתנם בכלי שני וכן מים ושמן כמו שיתבאר והוא הדין לשאר משקין ואפילו בבשר צלוי יש להחמיר כיון שיש בישול אחר צליה אבל במבושל אין להחמיר כלל אפילו בכלי ראשון שלדברי הכל אין בישול אחר בישול בדבר יבש"

**תשובת ר' יעקב פארג'י בספר גינת ורדים כלל ג' סימן ג'**

"ומה שרצה מר להוכיח דיש בישול לקהוה אפי' בכלי שני מדברי סמ"ג דיש איסור תורה גם בכלי שני לקצת הדברי' לע"ד לית שום הוכח' לזה מדברי הסמ"ג דליהוי איסור תורה בכלי שני.

והרבה תשובות בדבר חדא כיון דחידוש זה דרא"ם דכלי שני מבשל לא הוזכר בדברי הפוסקי' משמע ודאי דלא ס"ל ועוד הא חזינן דדחו ראיותיו וא"כ הבו דלא לוסיף עלה ונימא דחידושיה דרא"ם דאמר דכלי ב' מבשל דברים הרכים לא אמר אלא בדברים שהם דומיא דדברים שהזכיר ומינייהו ילפינן דהיינו מלח ופת וכיוצא בהן דוקא מדברים הנמוחין דאפי' כי שדית להו למים צוננים הם נימוחים דכיון שכן כי שדינן להו למים חמין שהיד סולדת בהן אפי' בכלי שני סברא הוא לומר אדממחו להו מבשלי להו ולעולם אימא לך בשאר דברים דלא מתמחו לא קאמר" [ועוד האריך שם הרבה]

#### הדין הב'- דברים שבבישול כל דהו הוי גמר מלאכתן.

דין זה הוא במשנה קמה: [והובא בגמ' לט.] בדין מליח הישן וקולייס האיספנין, ובאמת שיש מפרשים שזה כל המשנה שם וכמו שנבאר בעזהי"ת.

**כל שלא בא בחמין מערב שבת מדיחין אותו בחמין בשבת** פי' אבל לא שורין, עיקר החילוק בין שריה להדחה מבואר בהרבה ראשונים שהוא חילוק בין זמן מועט להרבה זמן, עי' יראים רעד, רבינו יהונתן, רי"ד, ר' פרחיה, מאירי.

**חוץ מן המליח הישן וקולייס האיספנין שהדחתן זו היא גמר מלאכתן** יש להעמיד בדין זה כמה חלקים.

**א.** מהו מליח הישן, ברש"י לט. וקמה: פי' דהיינו מליח של דג, וכ"פ ר' פרחיה, וכ"פ ר' יהונתן לט. וקמה. וביאר דבזה חלוק מרישא דרישא מיירי במליח של בשר.

ומאידך בספר הפרדס [בב"י] פי' דהיינו מליח של בשר וחלוק מהרישא דמלוח הרבה

**ב.** מהו קוליס האיספנין, רה"ג [מכשירין פ"ו מ"ג] ור"ח [פסחים לט.] בשם יש מי שאומר כתבו דהוא [[188]](#footnote-189)'שבוטא' ונקרא גם 'כופיא', וכ"פ הרמב"ם בפיהמ"ש מכשירין שם, וכ"פ הערוך בדעה הראשונה [אספנן], וכ' הרמב"ם בהלכותיו [שבת פ"ט ה"ב] ש'הוא דג דק ורך ביותר'.

רש"י לט. פי' דהיינו טונינא, וכ"פ ר' יהונתן וה'שיטה לר"ן' והנמוק"י לט. והרי"ד והריבב"ן קמה: וכ"כ בפרדס [שהביא ב"י] בשם י"מ, ודג הטונינא מבואר בתוספות נדרים נא: ובפסקי רי"ד ע"ז מ. ובתורי"ד ע"ז לה: ומ. ובמאירי חולין קיג. ובספר הבתים [מלאכות האסורות יא ה] שהוא דג גדול, ומשמעות הדברים שהוא גדול מאוד שמחמת כן אין דרך למוכרו שלם אלא חתיכות.

והנה הפרדס [הובא בב"י] הביא שי"מ דהוא טונינא ונחלק עליהם משום דהוא נאכל מחמת מלחו ולא חשיב גמר מלאכה, ומכח זה פי' דהוא דג מלוח הרבה שלא נאכל מחמת מלחו.

ויש לדקדק בדעת המפרשים דהיינו טונינא במאי פליגי על הפרדס, ובביאור הלכה [ס"ד, ד"ה 'חוץ'] העמיד דס"ל דאסור אפילו בראוי לאוכלו מחמת מלחו, ודבריו חידוש גדול.

[ודע שעיקר הסתמכותו הוא על שני דברים, תחילה על ספר שולחן עצי שיטים שכתב דטונינא הוא 'הערינג', ודבר זה מבואר בהרבה ראשונים דהוא טעות, וכמו שכתבתי משמם שהוא דג גדול. ועוד הסתמך על מה שהביא הפרדס שטרית נאכל מחמת מלחו, ולא ידוע היכן מאמר זה, וגם פירוש טרית לא מבואר מהו דנחלקו הראשונים בפירושו, דאמנם רש"י ברכות מד. פי' דהיינו טונינא, וכ"פ הרי"ד בע"ז לה: ומ. והתוס' בנדרים נא:, מיהו מאידך רש"י בע"ז לה: פי' דהיינו דגים קטנים מלוחים, והביאוהו הרמב"ן והרשב"א שם לט:, והמאירי בנדרים הביא שני הפירושים. וממילא אין לנו הכרע בזה כ"כ, וצ"ע]

ולולי דבריו היה נראה שיתכן דנחלקו מה נדון כאינו נאכל מחמת מלחו.

**ג.** דבר פשוט הוא שההדחה לא יכולה לבשל אותם אלא הכוונה שאינם צריכים אלא בישול מועט, וכך מבואר ברש"י ביצה טז: "קולייס האספנין, דג מליח הוא ורך ונאכל כמו שהוא חי אלא שנותנין עליו חמין וזה בשולו כדתנן במסכת שבת שהדחתו זו היא גמר מלאכתו", וכך מבואר בלשון הטוש"ע עי"ש.

**ד.** מבואר מלשון המשנה שיש כאן חיוב מחודש מחמת שהוא גמר מלאכה, ועי' בדברי הפרדס שהביא הב"י וכפי שביאר הב"י [והביאו הדרכ"מ] דאינו חייב רק במקום שאינו ראוי לאוכלו בלא"ה, וע"ע בדברי ההגמ"ר [רמז תסז על הגמ' לט.] שהביא הרמ"א שלמד מדין זה לשורה דבר קשה שאינו ראוי לאוכלו בלי שריה, ועיקר דבריו צ"ב אבל מ"מ משמע מכל זה ששם התיקון גורם ואינו דין קלי הבישול.

ועיקר הדברים, שאין דין בישול זה כשאר בישול בשבת שהוא גם בדבר הנאכל כמות שהוא חי ומתחייב על השבחתו ע"י בישול, דבבישול מעט זה אין כח לחייבו על עצם הבישול, אלא מתחייב רק כה"ג שא"א לאוכלו בלא"ה.

מיהו עי' במשנ"ב ס"ק לו בשם הט"ז בס"ק ה', דאסר אפילו במקום שאפשר לאוכלו בלא"ה, ובביאור הלכה ד"ה 'חוץ' ביאר את מקורו לבאר כן בדעת הט"ז, ועדיין נראה דצ"ל דמ"מ רק ע"י הדחק ראוי לאוכלו, ואם כן יש לזה יסוד בראשונים שביארו כן ברישא.

מיהו באמת בביאור הלכה בסוף דבריו דימה זה לחיוב של בישול של פירות חיין, ודבריו צע"ג.

**ה.** עי' בהגמ"ר [רמז תסז על הגמ' לט.] שלמד מדין המשנה שאסור לשרות דבר קשה שלא ראוי לאוכלו בלי שריה, והביאו הרמ"א [שיח ד], וצ"ב מה הוסיף על דין המשנה, ועי' בביאור הגר"א שם שלמד את דינו מגלגול ביצה עי"ש היטב ודבריו צ"ב.

ובאמת נחלקו האחרונים בדין ההגמ"ר מאיזה דין מתחייב, דדעת הלבוש והנשמת אדם [כ ה] והפרמ"ג [א"א טז] שמתחייב מדין מכה בפטיש, ומאידך מדברי הגר"א נראה שמתחייב מדין בישול.

ודע שגם המחייבים מדין מכה בפטיש מודים שבמשנה החיוב דווקא מדין בישול כיון שראוי לאוכלו בלא"ה.

**ו.** יש לדקדק איזה תיקון נחשב גמר מלאכה, ועי' בזה היטב בב"י בשם ספר הפרדס ובמה שכתב על דבריו וכן הסכים עמו הדרכ"מ [הארוך], וכ"כ החיי אדם [כ ו].

ומאידך עי' בנשמת אדם [כ ה] שנקט דלחיוב בישול חשוב גמר מלאכה גם אם היה ראוי לאוכלו בלא"ה.

ועי' בפרמ"ג שחילק בזה דבמקום שפועל בישול חשוב גמר מלאכה גם אילו לא היה ראוי בלא"ה, ובמקום שלא פועל בישול חשוב גמר מלאכה רק אם לא היה ראוי והכשירו לאכילה.

**ז.** הצורך להדחה [כלומר התיקון שנעשה לדג ע"י ההדחה], עי' בטוש"ע דמשמע שצריך פעולת בישול גמורה אלא שאינו צריך אלא מעט, וכ"נ ברמב"ם ב'יד' [פ"ט ה"ב] ובפיהמ"ש פכ"ב.

מיהו ברש"י מבואר דמחמת מלחו צריך הדחה כדי להסיר מלחו, וכן מבואר כן בספר הפרדס שהביא הב"י עי"ש שכתב דבעינן שמלוח כ"כ שא"א לאוכלו בלא"ה.

**ח.** מלוח כ"כ שא"א לאוכלו בלי הדחה כלל אבל בכדי שיוכל לאוכלו סגי בהדחה בצונן. בדין זה עי' בדרישה סוף אות ד' [עמוד תג] שביאר בספר הפרדס שמותר, ומאידך בט"ז ס"ק ה משמע שמותר רק בצונן.

**ט.** יש לדקדק אם איסור זה הוא רק ביד סולדת בו, ועי' בזה בביאור הלכה ד"ה 'היא גמר'

**י.** בראשונים מבואר דאסור אפילו בעירוי מכלי שני, ויל"ד הדין בכלי שלישי.

**לשונות הראשונים**

**ספר הבתים המלאכות האסורות שער יא אות ה**

"הנותן ביצה בצד המיחם בשביל שתתגלגל ונתגלגלה חייב, שהמבשל בתולדות האור כמבשל באור עצמו. וכן המדיח בחמין [דג] מליח הישן או קוליס האספנין, והוא דק ורך ביותר, ה"ז חייב שהדחתן בחמין [הוא] גמר בישולן, וכן כל כיוצא בזה, לר"ם. יש מי שביאר שקוליס האספנין הוא הדג הגדול שאנו קורין טונינא. ויראה לי שזה וזה אסור להדיחו, וכן כל דג מליח שיאכל בהדחתו".

**רבינו פרחיה קמה:**

"**כל שבא בחמין וכו'.** [[189]](#footnote-190)בחמין הטמונים מערב שבת: **מדיחין.** ההדחה לפי שעה בלא שרייה: **המליח הישן.** דג מליח שיש לו ימים רבים שנימוח במילחו, ובמעט חמימות של הדחה מתבשל"

**רבינו יהונתן קמה:**

"**כל שבא בחמין מלפני השבת**, כלומר שנתבשל יותר ממאכל בן דרוסאי אם ירצה לשרותו בחמין שהוחמו מלפני השבת כדי שיהיה נמוח יותר מותר.

**וכל שלא בא בחמין**, כגון בשר מלוח ודג יבש שאוכלין אותן על ידי הדחק בלא בישול **מדיחין אותו בחמין** לפי שעה ולא אמרי' הדחה זהו בישולו, אבל לא שורין אותו שעה או חצי שעה, שכיון שהיה מליח קצת (בו) [ע"י] השראה שהיא בכלי ראשון יתבשל קצת כמאכל בן דרוסאי ואם שרה חייב חטאת משום מבשל ואעפ"י שלא נגמרה בישולו.

**חוץ מן המליח הישן**, דג מליח של שנה שעברה והוא נוח להתבשל ממליח של בשר. **וקולייס האספנין**, שם דג שאוכלין אותו על ידי [[190]](#footnote-191)הדחק בחמין מחמת רוב מלחו שנמלחו, והנך אפילו בהדחה לבדה אסור דזהו גמר מלאכתן והוי בישול.

וצריך עיון שהרי גם מצטמק ויפה לו אסור להשהותו על גבי כירה כל שכן לשרותו בחמין, ולכך צריך לפרש האי כל [ש]בא בחמין שהיה מבושל לגמרי היטב היטב (היטב) ושורה אותו בחמין להיות נימוח".

**רבינו יהונתן לט.**

"**כל שבא בחמין** כל בשר מליח שבא בחמין (מרב) [ערב] שבת שורין אותו בחמין בשבת דהא כבר נתבשל מתחילה. אבל אם לא בא בחמין כלל מדיחין אותו בחמין בשבת לפי שעה אבל לא שורין שעה מרובה לפי שמתבשל בהם קצת כיון שהוא מלוח מתחלה, ואפילו בכלי שני אסור [גליון: כ"ש בכלי ראשון].

**חוץ מן המליח הישן**, שאינו בשר אלא דג מלוח ישן. **וקולייס האספנין**, דג שקורין טונינא בלעז.

**שהדחתן זו היא גמר מלאכתן**, דבמעט חמין שהאדם משליך עליו מתבשלין קצת בענין שאדם יכול לאכלן אף על פי שאינן מבושלין כל צרכן"[[191]](#footnote-192).

**מאירי שבת קמה:**

"אמר המאירי המשנה השלישית והכונה בה ככונת מה שלפניה והוא שאמר כל שבא בחמין לפני השבת ר"ל שנתבשל כל צרכו אלא שרוצה עכשו לשרותו כדי לרככו להיותו ראוי לאכילה יפה יפה שורין אותו בשבת בחמין שהוחמו מבערב עד שתתרכך שאין כאן בישול שהרי כבר נתבשל כל צרכו וכל שלא בא בחמין מלפני השבת אלא שאוכלין אותו בשבת על ידי הדחק בלא בישול כגון בשר מליח ביותר מדיחין אותו בחמין בשבת ואין אומרין הדחתו זהו בישולו שאף ההדחה אינה מספקת להאכילו בריוח ושלא ע"י הדחק אבל לא שורין כלומר שעה או חצי שעה שהשראתו הואיל ובכלי ראשון היא מבשלתו קצת חוץ מן המליח הישן ר"ל של שנה שעברה וקולייס האספלנין והוא דג שאוכלי' אותו על ידי הדחתו בחמין שכל אלו אף בהדחה לבדה נאסרו שאף בחול הדחתם זהו גמר בשולם וי"מ כל שבא בחמין שנתבשל כמאכל בן דרוסאי ואין זה נראה שהרי מ"מ מצטמק ויפה לו הוא אלא שנתבשל כל צרכו וכמו שהתבאר ובכל אלו שהזכרנו ששרייתם או הדחתם אסורה אם שרה או הדיח חייב חטאת".

**פסקי רי"ד קמה:**

"מתני'. **כל שבא בחמין מלפני השבת שורין אותו בחמין בשבת, וכל שלא בא בחמין מלפני השבת מדיחין אותו [בחמין] בשבת, חוץ מן המליח הישן וקוליס האספנן, שהדחתן היא גמר מלאכתן**. פי' כל דבר שנתבשל כבר מלפני השבת שורין אותו בחמין בשבת כדי שיהא נימוח, ואין שרייתו (נימוח) חשובה בישול, שכבר מבושל הוא.

**וכל שלא בא בחמין**, כגון בשר ודגים מלוחין אין שורין אותן, ששרייתן היא גמר בישולן, אלא מותר להדיחם בחמין, שהדחה אינה בישול.

**חוץ מן המליח הישן וקוליס האספנן** היא טונינא בלע', שמחמת מלחן הן מתבשלין בהדחה בלבד.

[[192]](#footnote-193)ותבלין שהתרנו ליתן לתוך הקערה, כדתנן בפרק כירה, דתבלין צריכין בישול וכלי ראשון מבשל אבל כלי שיני אינו מבשל, אבל המלוחין בשרייה בלבד הן מתבשלין.

**כל שבא בחמין, כגון מאן, אמ' רב ספרא כגון תרנוגולתיה דר' אבא.** פי' שהיה מבשלה כל צורכה ואחר כן היה שורה אותה בחמין עד שהיתה נימוחה מאיליה, וכזה עושין לחולים".

**פסקי רי"ד לט.**

"**כל שבא בחמין מלפני השבת שורין אותו בחמין בשבת, וכל שלא בא בחמין מלפני השבת מדיחין אותו בחמין בשב' (וכל שלא בא בחמין), חוץ מן המליח הישן וקוליס האספנן, שהדחתן היא גמר מלאכתן.** פי' כל דבר מלוח, או דג או בשר, שכבר השרו אותו בחמי' לפני השבת, ומפני מלחו אינו צריך בישול [[193]](#footnote-194)להרתיחו, אלא בשרייה בלבד הוא נכשר באכילה אם סילקוהו מאותן החמין מותר לשרותו באותן החמין בשבת, שכיון שהשרוהו בחמין מערב שבת נכשר לאכילה. אבל אם לא בא בחמין מלפני השבת אין שורין אותו בחמין בשבת, מפני ששרייתו היא גמר בישולו, והוה ליה מבשל בשבת, אלא מדיחין אותו בחמין בשבת, אם יש לו חמין שהוחמו מבעוד יום או חמין טמונין שהדחה בעלמא לא חשיבא, חוץ מן המליח הישן הרבה או קולייס האיספנן שהדחתן של אילו זו גמר מלאכתן וגמר בישולן וחזו לאכילה בהדחה בלחוד. ואף על גב דהדחת החמין לא חשיבא בישול, בהני דנאכלין בכך חשיבה בישול, והם הכי נמי גילגול הביצה אף על גב דחימום כזה לא חשיב בישול במידי, כיון דלגבי ביצה מהני ואכלי לה בהכי וחשיב בישול וחייב חטאת".

**לבוש שיח סעיף ד**

"ודבר שלא בא בחמין מלפני השבת והוא דבר יבש, כלומר שלא נתבשל כלל, כגון בשר יבש שאוכלין אותו ע"י הדחק, אין שורין אותו בחמין בשבת דחשיב כמבשל, אבל מדיחין אותו בחמין בשבת, חוץ מן המליח הישן, ומין דג שקורין קולייס האיספנין, שאינם צריכין בישול אלא מעט, והדחתן הוא גמר בישולן ואסור אפילו להדיחן מעט. וכן כל דבר שהוא קשה ואינו ראוי לאכילה כלל בלא שרייה, אסור לשרותו בשבת שזה הוא גמר מלאכתן, אף על פי שאינו מבשל חייב משום מכה בפטיש".

**חיי אדם כלל כ אות ו**

"אחר שכתבנו הדברים המבשלין, נבאר הדברים השייכים בהם בישול. דבר יבש שכבר נתבשל מערב שבת, לא שייך בו בישול, דאין בישול אחר בישול, ואפילו הוא עכשיו צונן לגמרי. ומותר לשרותו בחמין ואפילו בכלי ראשון. ואם לא נתבשל מערב שבת, אסור לשרותו אפילו בכלי שני, דמחזי כמבשל, אבל מותר לערות עליו מכלי שני להדיחו. ואם הוא דבר קשה שאי אפשר לאוכלו כלל בלא שריה, השורה אותו בשבת, חייב. ונראה לי דאפילו בצונן, וצריך עיון. וכן אסור להדיח דבר שאי אפשר לאכול [[194]](#footnote-195)כלל בלא הדחה. והמדיח חייב, דבישול אינו תלוי לא בכלי ראשון ולא בכלי שני, אלא לפי דבר המתבשל (מרדכי). אבל מותר להדיח דג מלוח שקורין הערינג במים צוננין (ט"ז) שגם קודם הדחה ראוי לאכילה (שם)".

**נשמת אדם כלל כ אות ה**

"כן משמע לי(ה) מלשון [[195]](#footnote-196)הגמ' וכ"כ רמ"א סעיף ד' דאסור לשרותו דהוי גמר מלאכה, והלשון משמע דהטעם הוא דהוי כמכה בפטיש, ומצאתי שכ"כ הלבוש בהדיא וז"ל אף על גב שאינו מבשל חייב משום מכה בפטיש עכ"ל, ולפי זה בודאי אין חילוק בין חמין לצונן ומתני' דתניא חוץ מקולייס האספנין שהדחתן הוא גמר מלאכתן, ופירשו כולם משום מבשל כדאי' בגמ' להדיא דף ל"ט היינו התם אינו טוב לאכילה ממש על ידי שריית צונן אלא דוקא ע"י חמין רק שמקודם הדחה ג"כ ראוי לאכילה ע"י הדחק לא שייך לחייב משום מכה בפטיש כמו דלא אמרינן שי[ת]חייב בכל המתבשלין משום מכה בפטיש אבל דבר שאינו ראוי לאכול כלל בלא שרייה כמו שמדייק הגהות מרדכי ורמ"א חייב אפי' בצונן מטעם מכה בפטיש אבל הערינג מותר להדיח בצונן שגם קודם הדחה ראוי לאכלה, ובזה מסולק תמיהת א"ר ס"ק ט"ו, ובזה מתורץ קושית המפרש בירושלמי שהקשה דלירושלמי דאינו חייב משום בישול אלא כשהאור מהלך תחתיו, ממתני' דהדחתן גמר מלאכתן, י"ל דס"ל היינו משום מכה בפטיש ובזה מתורץ ג"כ קושית הב"י דהקשה על ספר הפרדס שהתיר לרחוץ דג טונינא בצונן ע"ש שיש אוסרין אפי' בצונן ע"ש ולפ"ז לא קשה מידי".

## מחזי כמבשל

### מראי מקומות

**וכל שלא בא בחמין מערב שבת מדיחין אותו בחמין בשבת** אבל לא שורין, התוס' בדף לט. נתקשו לפי ר"ת שעירוי ככלי ראשון מ"ט מותר להדיח והרי סו"ס עירוי ככ"ר, ומכח זה פי' בתי' הראשון שמיירי בעירוי מכלי שני ואעפ"כ דווקא מדיחין ולא שורין דאסור לשרות בכלי שני גם דבר שלא מתבשל בכלי שני מחמת שמחזי כמבשל, וכ"פ רי"ו ני"ב ח"ג, סט סוע"ב], וכ"כ הר"ן בחי' בפסחים מ: [ובחי' שבת לט. הביא את שני התירוצים].

ולפי"ז יש להקשות מכמה מקומות שמצינו היתר בכלי שני.

**א.** תבלין, מבואר במשנה מב שמותר לתת תבלין בכלי שני, והתוס' הק' כן ותי' דשאני תבלין שעשוי למתק את הקדירה, וביאור דבריהם יותר באו"ז [סב, הועתק בסוף המ"מ] שלפעמים נותנין אותו אפילו בצונן עי"ש.

**ב.** שמן, בגמ' בדף מ: מבואר שמותר לתת שמן בכלי שני, והמהרש"א הק' כן ותי' דשאני התם דמסיק כלי, והביאו התוספת שבת [מו].

**ג.** מים מועטין בכוס, מבואר במשנה שמותר ליתן מים בכוס, ותי' התוספת שבת [מו] דכוס שאני דמוכח להפשר.

ורעק"א [לט] הביא דבריו ותי' עוד דלא מפורש שמותר להרתיח דאדרבה פשטות המשנה כתוב להפשירן, ויתכן שאה"נ מדין מחזי כמבשל מותר רק להפשיר.

והפרמ"ג [א"א לב] כ' שכיון שמתערבין יפה לא שייך בהם מחזי כמבשל [וטעמו צ"ב].

עוד מצינו מקומות שהמשנ"ב הקל בכלי שני, ויל"ד אם הוא משום דלא שייך הגזירה או שהוא משום שאין איסור זה ברור לאסור דברים שאסורים רק מחמת ספק.

**א.** בישול אחר בישול בלח שנצטנן, משנ"ב ס"ק כג בשם אחרונים, [ולא נתברר לאיזה אחרונים כוונתו].

**ב.** לשרות בחמין דבר שכבר נשרה בחמין בער"ש.

**ודע** שבאמת גם לאוסרים עירוי ככלי ראשון אין הכרע לאסור שריה בכלי שני דביישוב המשנה נאמרו דרכים נוספות:

**א.** תוס' בתי' השני תי' שמדיחין וה"ה שורין ונקטו לרבותא דסיפא, וכ"פ הריטב"א לט..

**ב.** הרשב"א לט. פי' דמדיחין היינו כלי שני, ודו"ק הטעם שנדון כ'מדיחין' עי' היטב בלשונו, וכ"פ האורחות חיים [נז, הועתק בסוף המ"מ].

**ג.** גם לסוברים עירוי ככלי ראשון לא מוכרע שכל דבר אסור דדעת היראים וה'שיטה לר"ן' קמה: שגם שעירוי ככלי ראשון מ"מ כיון שזה רק הדחה ולא שריה אינו מבשל כל דבר.

**לשונות הראשונים**

**אור זרוע סב**

"וא"ת ויהי' מותר להשרות בכלי שני אפי' היכא שלא נתבשל הואיל שבכלי שני אינו מבשל כדתנן פ' כירה האלפס והקדירה שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכן תבלין אבל נותן לתוך הקערה או לתוך התמחוי ופר"ת דהכא אסור משום דמיחזי כעין בישול ודילמ' אתי למיעבד אף בכלי ראשון אבל גבי תבלין אין נראה בישול אלא משום מתוקי טעמא דפעמים רגילין ליתן תבלין בתבשיל צונן למתקו וליתן בו ריח טוב"

**אורחות חיים שבת אות נז**

"וכל שלא בא בחמין מלפני השבת מדיחין אותו בחמין בשבת בלתי שרי' חוץ מן המליח הישן וקולי' האספנין שהדחתן היא בשולן פי' משליכין עליו מים ומדיחין ולמ"ד עירוי ככלי ראשון צריך ליזהר שיתן המים תחלה בכלי ואח"כ יביא לתוכו המודח".

1. לרש"י היינו בסמנין, ולרה"ג [שהעתיק הפירוש קדמון בפ"ז] שפירש שהמלאכות היו במנחות וז"ל "וכתב רבינו האי גאון ז"ל שאלו הי"א מלאכות ישנן בקרבן תמיד בכל יום ובחביתי כ"ג ובמלואים וכלן מזרע וקציר וכן גרסינן בפרק במה טומנין הם זרעו אתם לא תזרעו הם קצרו אתם לא תקצרו וכו'" צ"ל שהם לא היו אפויות אלא מטוגנות. [↑](#footnote-ref-2)
2. ז"ל "דנקט אופה בפת דשכיח כנגד בשול סמנין שהיה במשכן". [↑](#footnote-ref-3)
3. לפנינו 'סיכתא' וכ"ה בכל הראשונים. [↑](#footnote-ref-4)
4. צ"ל 'בצד המיחם' [↑](#footnote-ref-5)
5. ניכר חסרון. [↑](#footnote-ref-6)
6. עי' בכלבו שהביא את דברי הר"ם בשלימותם ושם מבואר שהתיר דווקא באין יד סולדת, ומדהביאו האורחות חיים כסיוע משמע שסובר כהפרמ"ג שהאיסור להמיס הוא אפילו בפחות מיד סולדת. [↑](#footnote-ref-7)
7. התיקונים עפ"י כת"י. [↑](#footnote-ref-8)
8. לפנינו הגי' 'נצלה'. [↑](#footnote-ref-9)
9. נדצ"ל 'בהנחה' [↑](#footnote-ref-10)
10. ולא בירר במאי מיירי אם במאב"ד או בבישול גמור ואם במאב"ד לא פי' מאי טעמא מהני, והנה אם מיירי בבישול גמור איך מרומז זה בדברי רבא דהרי גרס בגמ' 'בשלה' דבזה הלשון השתמשה הגמ' למאב"ד, ועוד שקצת נראה מהמשך דבריו דרבא קאי על ר' יוחנן, והיותר קרוב בכוונתו דאיירי בבשל משני צדדים כמאב"ד במקום אחד, אלא שלפי"ז לא כ"כ ברור מה שהקשה ע"ז מאי קמ"ל רבא דכבר נקטה כן הגמ' קודם לכן בפשיטות, והרי בסוגיא קודם איירי במבושל כ"צ. [↑](#footnote-ref-11)
11. כאן העלה צד דרבא קאי על החיוב בהיפך ובא לפרש דבהיפך מ"מ לא בעינן כולו אלא סגי בכגרוגרת. [↑](#footnote-ref-12)
12. חוזר לעיקר הפי' בדברי רבא שהעמיד דקאי על ה'לא היפך' פטור דכ"ז כשלא נתבשל בו כגרוגרת, . [↑](#footnote-ref-13)
13. צ"ב דכבר העלה קודם כזה צד ודחאו, ונראה שכאן העלה דקאי על לא היפך דאמר בו ר' יוחנן פטור ובא לחדש דמ"מ כשיש כגרוגרת חייב, ולעיל מיירי להיפך וכמו שכבר כתבתי שם. [↑](#footnote-ref-14)
14. נראה דזה תי' נוסף, דבתחילה למד שחידש את החיוב בלא היפך ועכשיו לומד שחידש את החיוב במקום אחד. [↑](#footnote-ref-15)
15. תענית כג: [מצינו בכמה קדמונים שקרו לפרק שלישי דתענית 'פרקי דחסידי'] וההגהות שבסוגרים עפ"י הגמ'. [↑](#footnote-ref-16)
16. לפנינו 'דמן יוקרת' [↑](#footnote-ref-17)
17. פ"ג מ"ח [↑](#footnote-ref-18)
18. חולין עה. [↑](#footnote-ref-19)
19. כ"ה ברש"י. [↑](#footnote-ref-20)
20. צ"ל מקרטע דכ"ה לפנינו וכן העתיק בהמשך. [↑](#footnote-ref-21)
21. חולין כא. [↑](#footnote-ref-22)
22. חולין כא. [↑](#footnote-ref-23)
23. צ"ל כהבדלת וכדאיתא לפנינו. [↑](#footnote-ref-24)
24. הרבה מזה שמעתי מהרב חיים ביטן. [↑](#footnote-ref-25)
25. מילת 'ופסוק' ליתא בירושלמי לפנינו ונראית מיותרת [↑](#footnote-ref-26)
26. בירושלמי נדרים [↑](#footnote-ref-27)
27. מילת חמש אינה לפנינו ואין לה מובן. [↑](#footnote-ref-28)
28. דו"ק שעיקר הוק' לו ה'מאי בינייהו' ובאמת שע"ז הרמב"ן לא תירץ. [↑](#footnote-ref-29)
29. התלמוד ולא הרי"ף דהרי"ף באמת לא הביא כ"ז. [↑](#footnote-ref-30)
30. הגהה מסברא. [↑](#footnote-ref-31)
31. יתכן שהוא ט"ס. [↑](#footnote-ref-32)
32. בדף קמה שהועתק לעיל כתב כלי ראשון. [↑](#footnote-ref-33)
33. הגהה מסברא. [↑](#footnote-ref-34)
34. וכ"כ בתוספותיו. [↑](#footnote-ref-35)
35. ולפו"ר היה נראה שכוונתו לרא"ה, מיהו עי"ש שכ' עוד בשמם שמותר להפשיר ע"ג כירה וה'שיטה לר"ן' כ' בשם הרא"ה שאסור. [↑](#footnote-ref-36)
36. לפנינו הגי' ברש"י 'כבר', ולפי"ז אין סתירה ברש"י, מיהו באמת הגי' האמיתית כהאו"ז ולפנינו תיקנו עפ"י הגהת מהרש"ל. [↑](#footnote-ref-37)
37. לשון הרא"ה בזה הובא ב'שיטה לר"ן' מ:. [↑](#footnote-ref-38)
38. לכאורה צ"ל ד'רותחין' לאו דווקא, דא"כ לא היה מריך לכך שהרתיחום יפה מער"ש דמשמע דמחמת אותה הרתחה שרי אע"פ שנצטננו קצת. [↑](#footnote-ref-39)
39. משמע דהצריך שיהיו חמין מדרבנן שלא יהא דומה למבשל, וצ"ע שמתחילה מראה מדבריו שאסור מהתורה. [↑](#footnote-ref-40)
40. ר"ת 'בישול אחר בישול'. [↑](#footnote-ref-41)
41. ר"ת 'ואי הכי'. [↑](#footnote-ref-42)
42. כך העתיק הב"י. [↑](#footnote-ref-43)
43. ההגהות מסברא. [↑](#footnote-ref-44)
44. דו"ק בכוונתו. [↑](#footnote-ref-45)
45. נראה שחסר כאן "אפילו תימא ר"מ וכו'". [↑](#footnote-ref-46)
46. בסמ"ג הגי' 'אפילו' [↑](#footnote-ref-47)
47. מכאן האורחות חיים והטור והאגור הביאוהו בשם רבינו פרץ. [↑](#footnote-ref-48)
48. הגהתי עפ"י סמ"ק מצוריך ואורחות חיים. [↑](#footnote-ref-49)
49. בסמ"ק מצוריך נוסף "דהיינו אפיה אחר בשול" [↑](#footnote-ref-50)
50. כוונתו בפסחים [↑](#footnote-ref-51)
51. כוונתו פרק שני. [↑](#footnote-ref-52)
52. עפ"י סמ"ק וכלבו [ובכלבו אח"כ הושמט שורה מחמת הדומות]. [↑](#footnote-ref-53)
53. בסמ"ק במקום 'והני' כתוב "לכאורה לדברי הכל" [↑](#footnote-ref-54)
54. עפ"י סמ"ק וכלבו. [↑](#footnote-ref-55)
55. עפ"י סמ"ק וכלבו. [↑](#footnote-ref-56)
56. עד ולפי"ז אינו לשון ר"פ דהוא כתב 'שהבאתי' מחמת שכבר הביא קודם, והאורחות חיים פי' את כוונתו כיון שכאן לא הביאו קודם. [↑](#footnote-ref-57)
57. הגהתי עפ"י סמ"ק מצוריך ואורחות חיים. [↑](#footnote-ref-58)
58. בסמ"ק מצוריך נוסף "דהיינו אפיה אחר בשול" [↑](#footnote-ref-59)
59. באורחות חיים [נו] נוסף 'כמאכל בן דרוסאי' ובאמת שדעת הכלבו שאסור להוסיף כיסוי על קדירה שלא בשלה כל צרכה [והארחות חיים [עד] חולק ג"כ שם. [↑](#footnote-ref-60)
60. מבואר דאיירי בתבשיל שמותר לתת אותו על האש, והטעם שאסר משום שמא יגיס ויתחייב, ולמדנו שמגיס חייב במקום שמותר לתת ע"ג האש. [↑](#footnote-ref-61)
61. כוונתו ב'לבשל' זו צ"ב. [↑](#footnote-ref-62)
62. והארחות חיים [נב] חולק והביא את הרמב"ן שאין מגיס רק בהגסה ראשונה ורק קודם מאב"ד, וכן הביא מהרא"ה שרק אחרי מאב"ד. [↑](#footnote-ref-63)
63. והארחות חיים [נג] חלק עליו לשיטתו דס"ל דאין במאב"ד חיוב מגיס. [↑](#footnote-ref-64)
64. לכאורה צ"ל והרמב"ן [אלא שקצ"ע דאותה טעות גם בארחות חיים]. [↑](#footnote-ref-65)
65. לכאורה צ"ל 'הרמב"ן' וכדאיתא בדבריו בחי' יח:, והמדקדק בדבריו היטב יראה שמותר אפילו מדרבנן. [↑](#footnote-ref-66)
66. חידוש הרא"ה הוא בהלכות מגיס ולא בדין בישול דכל הג' מקומות שהביאו הוא לענין מגיס, ומ"מ באמת שהכלבו חולק גם בדין בישול דיש בישול במאב"ד. [↑](#footnote-ref-67)
67. ולא פי' הטעם, ונראה שנתכוין לאסור משני טעמים דבכלבו כ' שאסור "לפי שהן מערבות ומגיסות בקדירה כדי לערב יפה וקיימא לן דמגיס חייב משום מבשל אפילו בקדירה מבושלת כל זמן שהיא על האש" ועוד הביא את דברי ר' יונה שאסר מטעם בישול של המים כיון שפסקה רתיחתן, וע"ז המשיך דביורה עקורה שרי משום דאין בה משום בישול דהיינו טענת ר' יונה, ואין בה משום מגיס דהיינו את טענת הכלבו.

    ולפי"ז עולה כאן חידוש גדול שר' יונה מתיר לתת לכלי ראשון שאינו ע"ג האש, ובר"ן מוכח שלא הבין כך שהרי הק' עליו מדין 'כל שבא במין שורין אותו בחמין'. [↑](#footnote-ref-68)
68. בכלבו הגי' 'פירשו ז"ל' וכך יותר נראה. [↑](#footnote-ref-69)
69. לכאורה צ"ל והרמב"ן [וקצ"ע שגם בכלבו הגי' רמב"ם]. [↑](#footnote-ref-70)
70. נוסף ב'זכרון'. [↑](#footnote-ref-71)
71. וכ"ג הערוך ערך 'סלד' וכעי"ז גי' היראים רעד, ובריקאנטי [קכא] הגי' א' מים וא' יין . [↑](#footnote-ref-72)
72. כלומר להפשיר [↑](#footnote-ref-73)
73. קטע הראשון שבפסק העתיק האו"ז והגהתי על פיו בלי לציין. [↑](#footnote-ref-74)
74. היינו לכל התנאים ואמוראים. [↑](#footnote-ref-75)
75. בדבילצקי הגי' רחבה כלפנינו [↑](#footnote-ref-76)
76. בדפוס דבילצקי הגי' 'וכן כלי'. [↑](#footnote-ref-77)
77. בהגהות מרדכי דלפנינו נוסף "דלא גזרינן" [↑](#footnote-ref-78)
78. ההגהות עפ"י כת"י. [↑](#footnote-ref-79)
79. כאן נראית דעתו כספר התרומה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-80)
80. בכת"י ליתא. [↑](#footnote-ref-81)
81. הגהתי מסברא, ועי' בדפו"ח מה שהגיהו מכת"י והרבו בשבוש. [↑](#footnote-ref-82)
82. כ"כ הריטב"א וה'שיטה לר"ן'. [↑](#footnote-ref-83)
83. משמע שתלוי במקום עי' ב"י שיח שהשיג ע"ז שתלוי בדבר המתבשל. [↑](#footnote-ref-84)
84. הגה"ה מכת"י. [↑](#footnote-ref-85)
85. הב"י תמה ע"ז ובאמת בכת"י הגי' הרשב"א. [↑](#footnote-ref-86)
86. ה'שיטה לר"ן' הביא פי' זה בשם י"מ, ויל"ד אם כוונתו להחמיר בהולדת חום שאסור אפילו כה"ג או שכוונתו להחמיר גם בהעמדת חום דס"ל דכשע"ג כירה לעולם אסור וכדעת הרא"ה. [↑](#footnote-ref-87)
87. דיבור זה העתיק ה'שיטה לר"ן'. [↑](#footnote-ref-88)
88. דו"ק. [↑](#footnote-ref-89)
89. ב'שיטה לר"ן' הגי' 'צריך' [↑](#footnote-ref-90)
90. מכת"י. [↑](#footnote-ref-91)
91. מכת"י, וב'שיטה לר"ן' ליתא כבנדפס. [↑](#footnote-ref-92)
92. מכת"י, וב'שיטה לר"ן' ליתא כבנדפס. [↑](#footnote-ref-93)
93. הגהה מסברא. [↑](#footnote-ref-94)
94. הגהה מסברא. [↑](#footnote-ref-95)
95. הגהה מסברא. [↑](#footnote-ref-96)
96. הגהה מסברא. [↑](#footnote-ref-97)
97. בגר"א מוכח כן מדציין על השו"ע את רש"י. [↑](#footnote-ref-98)
98. ההגהות בסוגריים עפ"י כת"י [↑](#footnote-ref-99)
99. ה"ה [↑](#footnote-ref-100)
100. צה [↑](#footnote-ref-101)
101. עיקר כוונתו להעמיד שמה שהוזכר בירושלמי עירוי ככלי ראשון אינו בניחותא אלא בתמיה וכי יתכן לומר כן, דהיינו שפשיטא לירושלמי שאף ר' יונה לא סובר כן.

     ואח"כ הירושלמי 'תירץ' דבאמת לא סבר שהוא ככלי ראשון אלא רק למד שמבשל הוא קצת לאסור מדרבנן לכתחילה. [↑](#footnote-ref-102)
102. כאן בא להוסיף עוד להוכיח שענין הירושלמי דלא כר"ת דרואים דהמשך סוגיית הירושלמי היא כדברי המתיר. [↑](#footnote-ref-103)
103. משמע שהיה פשיט"ל שריבוי דקרא היינו במערה חטאת שנתבשלה בכלי ראשון לכלי שני ולא כמו שפי' ר' חיים כהן דאיירי במערה רותחין על חטאת בכלי ומבשלה בעירוי. [↑](#footnote-ref-104)
104. בבלי שבת מב: [↑](#footnote-ref-105)
105. נראה דעיקר כוונתו כאן דגם לו יהא כדברי ר"ת שבירושלמי עולה שעירוי ככלי ראשון היינו ככלי ראשון של שבת שאין האור מהלך תחתיו, ואין ללמוד משם שהעירוי יהא חשוב ככלי ראשון שהאור מהלך תחתיו.

     וע"ע היטב בריטב"א בפסחים ל: [↑](#footnote-ref-106)
106. הרשב"א העתיק 'בדברים'. [↑](#footnote-ref-107)
107. נראה שאין כוונתו ללשון 'כלי ראשון' אלא כשהזכירו לשון יורה וכיוצ"ב שהם הכלים הראשונים מן הסתם לזה כוונתם. [↑](#footnote-ref-108)
108. עי' היטב בר' דוד בפסחים שכתב שהרמב"ן כאן סובר שרותחין ובכלי ראשון האמור בפסחים היינו כלי ראשון שהאור מהלך תחתיו, ונראה לפי"ז שכוונת הרמב"ן להוכיח שההגעלה הגמורה היא רק באופן שהאור מהלך תחתיו ממה שהזקיקו כן בסכינים ובעץ הפרור, ושם הוצרכו לחדש כן כי אין עיקר תשמישן באור מהלך תחתיו ועי"ש היטב בדברי ר' דוד בשם הרמב"ן.

     ודע שר' דוד כתב שהרמב"ן אח"כ חזר בו ממה שכתב כאן ופי' דבפסחים שם הכוונה בכלי ראשון שאינו על האש, מיהו לא חזר בו מעיקר דינו אלא רק בסכינין ועץ הפרור דשם אין עיקר תשמישן אלא בכלי ראשון שאינו על האש, ומהר"ם חלאווה והר"ן שם הביאו מהרמב"ן רק את המסקנא שלו.

     ודע עוד שמסקנת ר' דוד עצמו כדברי הרמב"ן כאן. [↑](#footnote-ref-109)
109. פסחים ל: [↑](#footnote-ref-110)
110. מבואר שהוכחתו שאיירי על האש ממה שכתבו רותחין ולא מעצם הלשון כלי ראשון. [↑](#footnote-ref-111)
111. חלה פ"א ה"ד [↑](#footnote-ref-112)
112. פסחים לז: [↑](#footnote-ref-113)
113. כ"ה ברשב"א ויס"ג 'בכך'. [↑](#footnote-ref-114)
114. כ"ה ברשב"א ויס"ג 'דעתו' [↑](#footnote-ref-115)
115. עפ"י הרשב"א. [↑](#footnote-ref-116)
116. הערת דפוס זכרון יעקב "עי' חדושי ר"ד פסחים ל' ב' שכתב שהרמב"ן בפסחים חזר בו ממה שכתב כאן (וליתא לפנינו שם)" ונראה שהערה זו מקומה על דברי הרמב"ן לעיל כשהוכיח מפסחים וכמו שביארתי שם]. [↑](#footnote-ref-117)
117. חולין ח: [↑](#footnote-ref-118)
118. חולין קיא: [↑](#footnote-ref-119)
119. מה שכתוב בסוגרים אינו מדברי הגר"א אלא מדברי תלמידו המביא לבית הדפוס. [↑](#footnote-ref-120)
120. קאי על השו"ע. [↑](#footnote-ref-121)
121. עי' בדברי המנחת יעקב דבסמוך. [↑](#footnote-ref-122)
122. וככל זה כתב ביש"ש בפ"ז דין מד. [↑](#footnote-ref-123)
123. כוונתו לדבריו בהגהות לשערי דורא שהעתקתי לעיל. [↑](#footnote-ref-124)
124. שניהם כתבו אותו דבר, ואת דברי השערי דורא העתקתי לעיל בסמוך. [↑](#footnote-ref-125)
125. בעל הגהה זו מבואר בהגהת המנחת יעקב שעל הגהה זו, והועתקה בסמוך. [↑](#footnote-ref-126)
126. שבת קט. [↑](#footnote-ref-127)
127. דברי ההשלמה הם העתקת לשון רש"י ובשניהם נוסף "ובלבד שלא יהא רותח כדי לבשל" וצ"ע הטעם שהכלבו השמיט זה ובפרט שלפי"ז ל"צ את מה שחידש אח"כ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-128)
128. הביאו הב"י בסי' שיח ופסקו בשו"ע בסי"ט.

     וצריך להבין מה עיקר החידוש שלו, והרי פשוט שיש בישול כנגד המדורה במקום שהיד סולדת, ועוד דנראה מדבריו שאילו הבשר לא היה כבר צלוי פשוט שאסור, ועוד איך עלה בדעתו ללמוד כן מהסוגיא שם.

     וקצת נראה שעיקר חידושו היה שלא דנים להתיר כיון שהוא בטל לצלי שכבר נצלה ואין חשיבות עצמית בשמן והשום בכדי שנוכל לדון עליהם בישול, ודו"ק, ועי' קרוב לסברא זו מה שדנו את האשה שסכה ידיה ומחממתה כנגד המדורה כבישול לאחר יד.

     ויל"ע לפי"ז מה חידש אם לא אכפ"ל שבטל לענין בישול או שדווקא בהם לא נדונים כבטלים.

     ודע שמ"מ לפי"ז אין לדייק מכאן שמותר על הצלי הרותח דיתכן שלענין הבישול שמכח הצלי פשוט שנחשב כבישול רק על המדורה דן שהיה מקום לומר שלא דנים עליה בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-129)
129. נראה שאם לא נצלה פשוט יותר שאסור, ונראה דהיינו מחמת בישול ה'צלי'. [↑](#footnote-ref-130)
130. שיטת רש"י זו הובאת בשמו גם בסה"י סי' רמג וברשב"א שבת מב. [↑](#footnote-ref-131)
131. תחילת סימן זה העתיק בתמים דעים סי' עה. [↑](#footnote-ref-132)
132. בתמים דעים נוסף קטע בפנ"ע "ואינו נראה כן דאם כן דיש חילוק בנתינת התבלין בקערה אמאי משוי חילוק המשנה בין אלפס לקערה בקערה עצמה יכול לשוויי חילוק. אלא לאו ש"מ דבקערה מותר בכל ענין לא שנא מים תחלה ולא שנא תבלין תחלה דעירוי לאו ככלי ראשון הוא. ולא מקרי כלי ראשון אלא כשמגעיל לתוך כלי רותח כדאמרי' במס' ע"א (עו ע"א) מניח יורה קטנה לתוך יורה גדולה ובעינן יורה גדולה מאי. ואמרי' התם דעבדין לה גדנפ' דלישא ולא אמר דישפוך עליה מים רותחין מיורה קטנה דנהוי ככלי ראשון ולא מיקרי הא כבולעו כך פולטו" מיהו לפי"ז הקטע אח"כ מיותר וצ"ע ועי"ש.

     ודע שגי' זו קרובה לדברי האו"ז במש"כ בשם רשב"ם. [↑](#footnote-ref-133)
133. עפ"י התמ"ד. [↑](#footnote-ref-134)
134. הגהה מסברא. [↑](#footnote-ref-135)
135. בתמ"ד ליתא מיהו בהשלמה איתא [↑](#footnote-ref-136)
136. עפ"י ההשלמה ותמ"ד.

     ובדפוס היה כתוב על, ולפי גירסא זו צ"ל דסובר כפי' ר' חיים כהן שמבשל את החטאת ע"י העירוי. [↑](#footnote-ref-137)
137. הוא הברייתא בזבחים צה: מתו"כ, יס"ג אלא אחד שבישל לתוכו ואחד עירה, וכמות שהוא הוא ט"ס דא"א לקיים את הנוסח 'אין לי אלא' עם נוסח זה, ולפי"ג צריך להגיה את תחילת המשפט וכוונתו למשנה בזבחים צה:. [↑](#footnote-ref-138)
138. פסחים לז: [↑](#footnote-ref-139)
139. דע דעל סימן זה יש הרבה הגהות של החת"ס והביאם דבילצקי והרוצה לעיין יקחנו משם. [↑](#footnote-ref-140)
140. ראיה זו כפולה בסמוך. [↑](#footnote-ref-141)
141. לכאורה חסר 'אינו' או צריך להגיה באופ"א. [↑](#footnote-ref-142)
142. אין דבריו כאן ברורים ועי' תוס' בזבחים מה שהביאו בשמו בענין זה, וכ"כ האו"ז סב והתוס' שאנץ בפסחים מ: ביתר ביאור קצת. [↑](#footnote-ref-143)
143. עיקר תירוצו נראה כלפי הדקדוק של רשב"ם שבנוסחת התמ"ד דהיינו למה לא העמידו את האיסור על הקערה ובזה תי' ר"ת משום דאיירי עד השתא בשהיית קדירה.

     וכלפי הדקדוק של רשב"ם המובא בתוס' בזבחים מהרישא שנקטו לא יתן לתוכו ולא נקטו לא יערה ממנו, בזה תי' ר"ת המובא בתוס' בזבחים שם דנקטו כן אגב רישא דמיחם דאיירי בלא יתן לתוכו. [↑](#footnote-ref-144)
144. מילת 'לא' נראית ט"ס. [↑](#footnote-ref-145)
145. יס"ג 'בושל' [↑](#footnote-ref-146)
146. עפ"י כת"י. [↑](#footnote-ref-147)
147. בגמרא לפנינו נוסף 'בישול'. [↑](#footnote-ref-148)
148. עפ"י או"ז סב. [↑](#footnote-ref-149)
149. עפ"י או"ז סב. [↑](#footnote-ref-150)
150. עפ"י כת"י. [↑](#footnote-ref-151)
151. בהגהות חת"ס [דבליצקי] הגיה 'ככלי' [↑](#footnote-ref-152)
152. בהגהות חת"ס שם הגיה במקום 'בליע' 'במקום נגיעה'. [↑](#footnote-ref-153)
153. התוס' בזבחים צה: הביאו זה בשם ר"ת, ועי"ש מה שרשב"ם תמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-154)
154. כ"ז הביאו בלשונו האו"ז סב והתוס' שאנץ בפסחים מ: וההגהות על פיהם, ותוכן דבריו הביאו ג"כ התוס' בפסחים מ:. [↑](#footnote-ref-155)
155. צ"ב מה ענין זה לדברי ר"ת. [↑](#footnote-ref-156)
156. הוסגר מסברא. [↑](#footnote-ref-157)
157. מילת 'אין' לכאורה ט"ס. [↑](#footnote-ref-158)
158. ניכר כאן שיבוש מעט. [↑](#footnote-ref-159)
159. בכת"י 'בהו' [↑](#footnote-ref-160)
160. בתשובות רב נטרונאי גאון ייחסוהו אליו ולא ידעתי על איזה סמך. [↑](#footnote-ref-161)
161. עכ"ל התשובה שם, ונראה שמכאן הם דברי בעל העיטור, וכך באמת נראה גם מלשונו, מיהו באמת הרשב"א בחי' הביא תשובה זו וניכר מדבריו שהביאה מספר העיטור ומבואר שם שהבין שהכל מדברי התשובה, וצ"ע.. [↑](#footnote-ref-162)
162. 'ובההיא אמר כן' כעי"ז הגי' בירושלמי מעשרות לפנינו וכ"ג התוס' בזבחים ועו"ר, והכוונה צ"ב. [↑](#footnote-ref-163)
163. לפנינו 'מנא' [↑](#footnote-ref-164)
164. מבואר שלמד דספיקו של ר' יצחק הייתה בקילוח ופשיטות ר' מנא הייתה שאינו ככלי ראשון, וכך למד הרשב"א. [↑](#footnote-ref-165)
165. נדצ"ל 'כעירוי' [↑](#footnote-ref-166)
166. עוד כ' בענין זה בחדשות עט. ולא העתקתיו כי לא ראיתי בדבריו חידוש. [↑](#footnote-ref-167)
167. נדצ"ל 'על הרחיצה' [↑](#footnote-ref-168)
168. לפנינו במשנה 'לתוכו'. [↑](#footnote-ref-169)
169. ומשמע דלרב אדא שפיר דמי, והטעם צ"ב, ועי' היטב בתורא"ש דנתקשה על רב לפי רב אדא עי"ש מה שתי' שני תירוצים, והתי' השני וודא לא שייך לדעת הרי"ד ויל"ע בתי' הראשון אם הוא מספיק. [↑](#footnote-ref-170)
170. אבל לרב שרי אע"פ שהוא כלי ראשון, ונראה הטעם כיון שאינן מרותחין וכדמשמע מדבריו בסמוך. [↑](#footnote-ref-171)
171. משמע מלשונו דבעיקר דין כלי ראשון לא בעי מרותחין אלא רק לענין שלא יהיה עילאה גבר. [↑](#footnote-ref-172)
172. כ"ז הביא באו"ז סב ובתוס' שאנץ בפסחים מ: וההגהות על פיהם. [↑](#footnote-ref-173)
173. צ"ב מה ענין זה לדברי ר"ת. [↑](#footnote-ref-174)
174. בגמ' נוסף "מי סברת רבי שמעון בן מנסיא' [↑](#footnote-ref-175)
175. בדפוס דבילצקי הגי' 'וכן כלי'. [↑](#footnote-ref-176)
176. בהגהות מרדכי דלפנינו נוסף "דלא גזרינן" [↑](#footnote-ref-177)
177. התיקונים עפ"י כת"י [↑](#footnote-ref-178)
178. משמע שהוא מוסכם, ויל"ע דלהשיטות שהביא בסמוך דמה שאסרו צונן לתוך חמין היינו דווקא במועטין [↑](#footnote-ref-179)
179. עיקר כוונתו כאן שע"י רוב הצונן הוא מפשירן, וכך הביאו ב"י שדבריו אלו הם מה שכתב למעלה שדווקא במיחם מותר כדי להפשירן, ויתכן שברוב לעולם נדון כהפשר אע"פ שעדיין היד סולדת בהן ודו"ק. [↑](#footnote-ref-180)
180. בדפו"י ליתא. [↑](#footnote-ref-181)
181. קמה: [↑](#footnote-ref-182)
182. בסמ"ג הגי' 'אף' [↑](#footnote-ref-183)
183. משמע שאסר גם צלי לתת בכלי שני, ולהדיא כן באגודה, ועי' היטב בסמ"ג ובהגהות מיימוניות דפוס קושטנטינא פ"ט. [↑](#footnote-ref-184)
184. קמה: [↑](#footnote-ref-185)
185. נראה שגרס כן במשנה וכך הגי' לפנינו אלא שהקיפוהו בסוגריים. [↑](#footnote-ref-186)
186. סוגריים אלו לא ידעתי מקורם, ובב"י ליתא. [↑](#footnote-ref-187)
187. נראה דזה פסק בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-188)
188. וכתבו המגיה לערוך והמגיה לפיהמ"ש דהוא דג 'סול' ונקרא גם 'דג משה רבינו'. [↑](#footnote-ref-189)
189. נראה דקאי על ה'וכו'' דהיינו על שורין אותו בחמין. [↑](#footnote-ref-190)
190. כ"ה בר"ן על הרי"ף, ומ"מ נראה דגי' משובשת היא והעיקר כמש"כ ברש"י לפנינו שהגי' 'הדחה' וכך מתבאר מהמאירי. [↑](#footnote-ref-191)
191. ב'שיטה לר"ן' כ' כדבריו והוסיף "ודכותה בביצה אף על פי שאינה מבושלת כל צרכה כיון שהיא ראוי' לאוכלה מיחייב איניש חטאת בבישולה", ונראה שיש ללמוד מדבריו שהדבר נעשה ראוי לאכילה ע"י גלגול זה דאל"כ מה היה לו להזכיר שהיא ראויה לאכילה. [↑](#footnote-ref-192)
192. נראה שחוזר על כל המשנה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-193)
193. צ"ב, ואולי צ"ל 'להכשירו'. [↑](#footnote-ref-194)
194. צ"ע דבסמוך התיר בהערינג דווקא בצוננין אבל בחמין אסר אפילו בראוי לאוכלו ע"י הדחק וכך כתב להדיא בנשמת אדם, ויתכן שכיון שבמש"כ שבהגמ"ר אסור אפילו צונן נסתפק, ממילא היה מסופק ג"כ בדין דבר שראוי ע"י הדחק אפילו בחמין, דאם המרדכי אסר דווקא בחמין ובכ"ז הצריך שיהיה לא ראוי לאוכלו בלא"ה א"כ ה"ה בהדחה של המשנה, וכמש"כ המחצית השקל, ואילו דברי ההגמ"ר בצונן א"כ אדרבה בהכרח בחמין אסור אפילו ראוי ע"י הדחק דאל"כ מאי שנא בין המשנה לדין ההגמ"ר, דבמשנה אסור דווקא מצד בישול וכמו שכ' בנשמת אדם. [↑](#footnote-ref-195)
195. נדצ"ל 'ההגמ"ר', ומ"מ יש לתמוה כיון שבמשנה מודה שהוא מטעם בישול אע"פ שכתוב גמר מלאכה א"כ מה יכול לדקדק מההגמ"ר והרי הוציא את דינו מהמשנה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-196)