31 כלי שני
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ועש"ק תצוה י"ב אדר תשס"ז

**א**

א] בהא דכלי שני אינו מבשל נ' שנחלקו הראשונים ז"ל בביאורו, דהנה בחי' הרשב"א בדמ"ב., ז"ל, וב"ה מתירין אפי' בצונן לתוך חמין, דכלי שני אינו מבשל, ואפילו נתן לתוכן צוננין מועטין דאין באין לתוכן לידי בישול אלא לידי הפשר, והא דתנן במתניתין אבל נותן לתוכו או לתוך הכוס כדי להפשירן, ומפרשין עלה בגמ' אבל נותן לתוכו מים מרובין כדי להפשירן, משום מיחם הוא דאמרינן, אבל בכוס כל שהוא נותן לתוכו היינו להפשירו וכו' והואיל וכלי שני הוא לעולם מותר שאינו בא אלא לידי הפשר, ואפילו היו מים שהיד סולדת בהן לאחר שנתערבו צונן לתוכן, אינו מחמת הצונן שיש בו להיות יד סולדת, אלא מחמת הראשונים שלא נצטננו, עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א, דהא דכלי שני אינו מבשל מים, היינו דאין בו כח להביא המים לידי יד סולדת, ולעולם אין באין בתוכו אלא לידי הפשר, וזהו שכתב הרשב"א, דאפי' היו מים שהיס"ב לאחר שנתערבו הצונן לתוכן, אי"ז אלא מחמת המים הראשונים שלא נצטננו.[[1]](#footnote-2)

אמנם הנה בפי' הר"ן שם כתב, ז"ל, ובכלי שני בכולהו גווני שרי "ואפי' טפי מהפשר", דכיון דכלי שני אינו מבשל למאי ניחוש לי', דאע"ג דתנן אבל נותן לתוכו או לתוך הכוס כדי להפשירן, לא תידוק מינה דטפי מהפשר אפי' בכלי שני אסור, דליתא, אלא משום דכלי שני אינו מבשל, "חמין שלו הפשר קרי לי'", א"נ משום מיחם נקט הכי אבל בכלי שני בכל ענין שרי, עכ"ל.

ומבו' בד' הר"ן, דלעולם אף כלי שני מביא המים שבתוכו לידי יד סולדת, ואפ"ה שרי ליתן מים בתוכו, משום שאינו מבשל, ואשר זהו דקשיא לי' להר"ן ממתני' דתנן כדי להפשירן, דמשמע מינה דטפי מהפשר אסור, ולדעת הרשב"א לק"מ, שהרי לעולם אין כלי שני מביא אלא לידי הפשר, והרשב"א קשיא לי' ממתני' בע"א, דמ"ט תנן כדי להפשירן ומפרשינן לה במים מרובין, הרי בכלי שני לעולם אי"ז אלא הפשר.[[2]](#footnote-3)

ב] והנה התוס' בדל"ט. ד"ה כל שבא כתבו, ז"ל, ואומר ר"י דאפילו בכלי שני אין שורין, דהואיל דהמים חמין מיחזי כמבשל, עכ"ל.

וכמדומה שיש ללמוד מד' התוס' שדעתם כדעת הר"ן דאף כלי שני מביא לידי יד סולדת, ואך אינו מבשל, דלדעת הרשב"א דכלי שני אינו מביא מה שבתוכו לידי יד סולדת, א"כ לכאו' ל"ש כלל לאסור ליתן בתוך כלי שני משום מיחזי כמבשל, שהרי אף כנגד המדורה מותר ליתן במקום שאינו יכול לבא לידי יד סולדת, ואף במקום שיכול לבא לידי יד סולדת, שרי מן הדין ליתן כדי להפשיר, ואך שגזרו שמא יניחם שם עד שיתבשלו, וכמש"כ התוס' לקמן דמ"ח: והרשב"א לקמן ד"מ:, וא"כ כ"ש שמותר ליתן לתוך כלי שני, שאי"ז בא לידי יד סולדת, ובע"כ מד' התוס' שדעתם כדעת הר"ן דאף כלי שני מביא לידי יד סולדת, וע"כ הגם דאינו מבשל, מ"מ אסרו חכמים ליתן לתוכו משום דמיחזי כמבשל.

ובאמת בחי' הרשב"א שם מבו' דפליג ע"ד התוס', ומפרש דאם עירוי ככלי ראשון, הא דתנן במתני' מדיחין אותו בחמין, לא שמדיחין אותו בקילוח מים שהוא מערה מכלי ראשון קאמר, אלא לאחר שעירה אותן בתוך כלי שני מדיחו בתוכן וכדתנן אבל נותן הוא לתוך הקערה ולתוך התמחוי, עכ"ד, והרי דס"ל דכל מילי מותר ליתנם בתוך כלי שני.

ג] וכ"נ גם מדעת היראים דכל דבר שהוא קלי הבישול מתבשל אף בכלי שני, והובא בשו"ע סי' שי"ח ס"ה.

והנה לדעת הרשב"א דכלי שני אינו מביא מה שבתוכו לידי יד סולדת, נ' דאין מקום לומר דהוא מביא את קלי הבישול לידי יד סולדת, דאם אפי' מים אינו מביא לידי יד סולדת, כ"ש שאינו מביא את קלי הבישול, דהגם שהם רכים וקלים להתבשל, אך אין טעם לומר שהם מתחממים טפי מן המים, וא"כ ודאי דאף קלי הבישול אין מתבשלים בכלי שני.

ד] והנה היראים למד לדין זה, מהא דס"ל לחד לישנא דמלח אפי' בכלי שני בשלה, והרי דאיכא מילי דמתבשלין אף בכלי שני, וע"כ יש לחוש בכל דבר שמא הוא מתבשל אף בכלי שני.

אמנם הנה באמת בל' הרשב"א בד"מ: מבו', דהא דמלח מתבשל בכלי שני, הוא משום שבמלח הפשרו זהו בישולו, וע"כ אף שאינו בא לידי יד סולדת, הוי זה בישולו, ז"ל, דכי היכי דבתולדת האור כל שהפשרו בישולו אסור אפילו בכלי שני, כדמוכח ההיא דמליח ישן, ולקמן למ"ד מלח אינו כתבלין דאפילו בכלי שני בשלה, בחמי טבריא נמי שאסרו מדבריהם כן, עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

וכ"ה בפסקי רי"ד שם, ז"ל, אע"פ שכלי שני אינו מבשל מפשר הוא, והכי אמרי' לקמן מלח אינו כתבלין דכלי שני בשיל, אלמא כל מידי דסגי לי' בהפשר בכלי שני נמי מיבשלי, עכ"ל, והרי להדיא דהא דמלח מתבשל בכלי שני, הוא משום דסגי לי' בהפשר.

וכ"ה בחי' הר"ן לקמן דמ"ב:, ז"ל, מלח אינו כתבלין דאפי' בכלי שני נמי בשלה, דס"ל להאי לישנא דמלח הפשירה זהו בישולה, וכל מידי דהפשירו זהו בישולו אפי' בכלי שני בשיל, עכ"ל.[[4]](#footnote-5)

והנה אמנם הי' מקום לומר, דאף הא דחיישי' בקלי הבישול שמתבשלין בכלי שני, הוא משום דחיישי' שמא הפשרן זהו בישולן והן מתבשלין אף בשלא באו לידי יד סולדת.

אך אי"ז מתישב בד' השו"ע, שכתב שם סי"ז דדבר צונן מותר ליתנו במקום שאינו יכול לבא לידי יד סולדת, והרי דכל מילי אין מתבשלין אם אינן באין לידי יד סולדת, ובע"כ דהא דקלי הבישול מתבשלין בכלי שני, הוא משום שהן באין לידי יד סולדת.

ומוכח לפ"ז בדעת השו"ע, דאף כלי שני מביא מה שבתוכו לידי יד סולדת וכדעת הר"ן, וע"כ הגם דאין בכחו לבשל מים ודכוותייהו, מ"מ בכחו לבשל דברים שהם קלי הבישול.

ה] כתב רבינו יונה ב"ב די"ט., ז"ל, ומכשלה גדולה תחת יד קצת העם, שטומנין קומקום של מין חמין לין לתוך הקדירה בשבת כשהתבשיל מצטמק, ופעמים שהא' אין היד סולדת בו והאחד סולדת בו ומתבשל זב"ז ונמצאו מבשלין בשבת, ואפי' אם שניהם יד סולדת בהן, איכא למ"ד בירושלמי עירוי אינו ככלי ראשון, וכשמערין המים לאלתר שיצאו מן הכלי פסק כח רתיחתן מלבשל כדין כלי שני שאינו מבשל, ומתבשלין בתוך כלי ראשון, ומים מבושלין אם פסק כח רתיחתן יש בהן משום בישול, עכ"ל, והובאו דבריו בפי' הר"ן ר"פ במה טומנין.

והך דינא דדבר לח שפינהו לכלי שני ונתנו ע"ג האש יש בו משום בישול, הוא מבו' ג"כ במג"א סי' רנ"ג סקל"ב וכן נוטה הפמ"ג בסימן שי"ח אש"א י"ב.

והנה יש שפירשו הטעם בזה, דבמים איכא חשיבות בישול במה שמחדש בהן כח מבשל, וע"כ כיון דכלי שני אינו מבשל, וע"י שנותנן בכלי ראשון ה"ה מבשלין, חשיב זה כבישול.

אך מלבד דעיקר הדבר צ"ב, דמהיכ"ת דנתינת כח מבשל חשיבא כבישול, והמג"א והפמ"ג נקטו כן מסברא, דכל שהוא בכלי שני חשיב כנצטנן, וודאי לא באו לחדש דחייבין במים על נתינת כח מבשל.

עוד ילה"ע, שהרי דבר לח שהסירוהו מן האש, מותר להחזירו כ"ז שהיד סולדת בו, והנה בל' התוס' בד"מ: ד"ה וש"מ נ' להדיא, דהא דאסור ליתן לכלי ראשון כ"ז שהיס"ב, אי"ז אלא מדרבנן, שנתנו בו שיעור דכ"ז שהיס"ב אסור, משום שא"א ליתן שיעור ברור בזה בכל גווני, אך מדאורייתא איכא גווני דאף דהיד סולדת בו אינו מבשל, וא"כ אי נימא דכל שמחדש כח מבשל חשיב כבישול, א"כ היאך מותר להחזיר כלי ראשון ע"ג האש כ"ז שהיד סולדת בו.

גם ילה"ע, למש"כ הרמב"ן והר"ן מירושלמי דמדאורייתא אין כלי ראשון מבשל, א"כ אי נימא דכל שמחדש כח מבשל חשיב כבישול, יהא אסור להחזיר כלי ראשון ע"ג האש, וי"ל.

גם לכאו' אי"ז מתישב כלל, שהרי כבר כתב היראים מ' ער"ד, ז"ל, ואין בישול תלוי לא בכ"ר ולא בכלי שני, אך לפי שהוא דבר המתבשל פעמים שהוא דבר רך ומתבשל אף בכלי שני, ויש דבר קשה שאפילו בכלי ראשון אינו מתבשל, ויש דבר המתבשל בכלי ראשון ולא בכלי שני וכו', עכ"ל, והבאנו כל דבריו להלן סק"ט, וכיון דאין בישול תלוי לא בכלי ראשון ולא בכלי שני, נ' דאין מקום לחייב על נתינה מכלי שני לכלי ראשון משום הוספת כח מבשל, דכ"ה שהמחזיר קדירה ע"ג האש אינו חייב, הגם דעי"ז יש בה כח לבשל אף בשרא דתורא, ה"נ אין לחייב הנותן מכלי שני לכלי ראשון, והיינו דכיון דאף כלי שני מבשל דברים הקלין להתבשל, הרי דהגם דע"י שנותנו בכלי ראשון הוא מבשל אף תבלין וכיו"ב, מ"מ אין לחייב ע"ז, כ"ה דלא מחייבי' המחזיר קדירה ע"ג האש הגם דעי"ז יש בה כח לבשל בישראל דתורא.

והנה אמנם בד' רבינו יונה י"ל דלא ס"ל בזה כהיראים, עמש"נ לעיל ס"ק ג' ד' בדעת הרשב"א דלא ס"ל כהיראים, ולהלן סק"ט נת' בדעת הר"ן דלא ס"ל כהיראים, אך אכתי לא נתישב ד' המג"א והפמ"ג שנקטו כן.

ו] אך באמת פשוט שטעם דינא דרבינו יונה הוא, דכ"ה דמים שניתנו בכלי שני אין מבשלין למה שניתן בתוכן, ה"ה שהם עצמן פסק בישולם, שהרי מים אין מתבשלין אלא בכלי ראשון, ודבר לח שפסק בישולו, אסור לשוב ולבשלו, וע"כ הוא דכל שנתן בכלי שני, אסור לשוב וליתנו בכלי ראשון.

ובזה מבו' גם הא דכ"ז שהן בכלי ראשון מותר להחזירן ע"ג האש, אף שנשתנו מרתיחתן וכמש"כ רבינו ירוחם, אשר צ"ב דאטו כללא הוא דכלי ראשון מבשל מדאורייתא כ"ז שהיד סולדת בו, אך להנ"ל הוא מבו' היטב, שהרי כ"ז שהן יד סולדת בהן, אכתי הן מתבשלין, שהרי מים מתבשלין כשמגיעין לחום דיד סולדת בהן, וע"כ שפיר מותר להחזירן ע"ג האש, שהרי עדין לא נפסק בישולו, והא דאין בכחן לבשל אחרים וע"י שנותנם ע"ג האש יהא בכחן לבשל אחרים, אי"ז טעם כלל לאסור, וכמש"נ.

והאמנם נ' דכ"ז אינו מתישב אלא לדעת הר"ן, דס"ל דכלי שני אינו מבשל אף אם הביא מה שבתוכו לידי יד סולדת, וע"כ י"ל דה"נ אף המים עצמן שנתנן לכלי שני, הגם דאכתי היד סולדת בהן, פסק בישולן, דכיון דכלי שני מביא מה שניתן לתוכו לידי יד סולדת, הרי נמצא דהא דאינם מתבשלין, אי"ז משום שלא נתחממו בחום הראוי לבשל, אלא הוא משום דאף מים שהיס"ב אין מתבשלין אם הן בתוך כלי שני, ולמ"ד דעירוי אינו מבשל, בע"כ דאין מתבשלין אם אינם בתוך כלי ראשון, וע"כ י"ל דאף המים שניתנו מכלי ראשון לכלי שני פסק בישולן.

אך לדעת הרשב"א נ' דאין מקום לזה, שהרי לדעתו כל הא דכלי שני אינו מבשל, הוא משום שאין מביא המים שנותנין לתוכו לידי יד סולדת, אך המים עצמן שניתנו מכלי ראשון לכלי שני שעדין היד סולדת בהן, ודאי דאכתי הן מתבשלין.

ולפ"ז מוכח מד' רבינו יונה, שדעתו כדעת הר"ן, דכלי שני אינו מבשל, אף שהוא מביא מה שניתן לתוכו לידי יד סולדת, וע"כ ס"ל דה"נ המים שניתנו מכלי ראשון לכלי שני פסק בישולן, וכמש"נ.

ז] ויש להעיר עוד עד"ז, דהנה לקמן דנ"א. תניא, וכן הי' רשב"ג אומר לא אסרו אלא אותו מיחם אבל פינה ממיחם למיחם מותר, ובפירש"י שם פירש הטעם בזה, ז"ל, דהשתא ליכא למיגזר שמא ירתיח, דהשתא אקורי קא מיקר להו במתכוין ארתוחי מרתח להו, עכ"ל.

והר"ן שם כתב, דרש"י לטעמי' אזיל, דס"ל דכל הא דמותר להטמין את הצונן הוא רק כדי שלא יתחמם, אך אסור להטמינו כדי להפיג צינתו, וע"כ הוצרך לפרש דהא דפינה ממיחם למיחם מותר הוא משום דהשתא אוקורי וכו', אך לדעת הרמב"ם ודעימי' דמותר להטמין את הצונן אף כדי להפיג צינתו, הרי דמה"ט אם פינה ממיחם למיחם מותר, וכמו שפירש הרמב"ם פ"ד מהל' שבת, שלא אסרו להטמין בשבת אלא דבר חם שהוא בכלי ראשון שנתבשל בו, עכ"ד.

והנה לא נתפרש בד' הר"ן, מ"ט כלי שני חשיב כצונן שמותר להטמינו, הרי רותח הוא.

ומצינו הטעם בזה בתו"ד הרמב"ן שם, ז"ל, וכן משמע מברייתא דלקמן דכיון דשרינן פינן ממיחם למיחם כ"ש בצונן, "לא אסרו אלא בחמין "ובמיחם ראשון שהוא מצטמק בחימום שלו" ודרך הטמנה בכך, עכ"ל.

ומבו' בל' הרמב"ן, דהא דהיכא דפינה ממיחם למיחם חשיב כצונן, הוא משום שכבר אינו מצטמק בחימום שלו.

ונ' המכוון בזה, כמש"נ לעיל סק"ו בד' רבינו יונה, דכה"ה דכלי שני אינו מבשל למה שניתן בתוכו, ה"נ הוא עצמו פסק בישולו, וכבר אינו מצטמק בחימום שלו, ואשר ע"כ חשיב כצונן לענין איסור הטמנה, דחמין האסורין בהטמנה היינו דבר שלא פסק בישולו.

ונמצא לפ"ז חידוש רב, דכל הא דפינן ממיחם למיחם מותר, הוא רק בדבר שאינו מתבשל בכלי שני, אך קלי הבישול שהן מתבשלין אף בכלי שני, אסור להטמינן אף אם פינן ממיחם שנתבשלו בו למיחם אחר, כיון שעדין הן מתבשלין והולכין, והאמנם לדעת רש"י ודעימי' דהא דפינה ממיחם למיחם מותר הוא משום דהשתא אוקורי וכו', אף בכה"ג יהא מותר להטמין, וצ"ע בזה לדינא.[[5]](#footnote-6)

ויל"ד עוד עפי"ז במה שדן החזו"א בסו"ס ל"ז בדין הטמנה בטרמוס, ומתחילה כתב דה"ז תלוי בפלוגתת רש"י והרמב"ם בטעם התירא דפינה ממיחם למיחם, ולהרמב"ם דהוא משום דחשיב כצונן, יש להתיר אף בטרמוס, אך להנ"ל יל"ד בזה, די"ל דטרמוס כיון שהוא שומר על חומו, ה"ה מבשל אף דהוי כלי שני, וכאשר כן בדקו ומצאו, ולא התירו פינה ממיחם למיחם, אלא משום שפסק בישולו ממנו, והגם שמטמינים אותו, מ"מ כבר פסקה רתיחתו ואינו מתבשל והולך, וצ"ע בזה.

ונ' לפ"ז, דמש"כ הרמב"ם ודעימי' דהא דפינה ממיחם למיחם מותר הוא משום דהוי כצונן, הוא משום דס"ל כדעת הר"ן דכלי שני אינו מבשל אף שהוא מביא מה שבתוכו לידי יד סולדת, אשר לפ"ז י"ל דגם התבשיל עצמו שנתנו בכלי שני פסק בישולו, אך לדעת הרשב"א דהא דכלי שני אינו מבשל הוא משום שאינו מביא מה שבתוכו לידי יד סולדת, אשר לפי דבריו ודאי דהתבשיל עצמו שנתנו בכלי שני שעדין היד סולדת בו הוא מתבשל והולך, אין להתיר בפינה ממיחם למיחם משום הא דמותר להטמין את הצונן, וצ"ל לדעת הרשב"א דטעם ההיתר בפינה ממיחם למיחם הוא כמו שפירש"י דהוא משום דהשתא אוקורי וכו'.

ח] יש להוסיף עוד, דהנה בחי' הרשב"א בד"מ: כתב בתו"ד, ז"ל, ולא עוד אלא אפילו תבשיל שלא נתבשל כלל אם הוא דבר קשה להתבשל כגון בשר וכיוצא בו שאינו מתבשל בכלי ראשון "ולא כנגד המדורה", אפילו במקום שהיד סולדת בו מותר, עכ"ל.

והנה בגמ' דמ"ב: לא אמרו אלא דבשרא דתורא אינו מתבשל בכלי ראשון שאינו עומד ע"ג האש, והרשב"א חידש דאף אינו מתבשל כנגד המדורה, ולא מצאתי חידוש זה נזכר בד' הפוסקים, והאג"ט סקכ"ו כתב דד"ז נתחדש בד' הרשב"א, וכ"ה באבנ"ז חו"מ סימן ק"ה, וצ"ב מנלי' להרשב"א הך מילתא דאין בשר מתבשל כנגד המדורה אף במקום שהיס"ב.

ונ' פשוט דהרשב"א לטעמי' אזיל, דס"ל דהא דכלי שני אינו מבשל, הוא רק משום דאינו מביא מה שבתוכו לידי יד סולדת, אך אם הי' מביא מה שבתוכו לידי יד סולדת, ודאי שהיו מתבשלין עי"ז, ולא ס"ל כדעת ש"ר דאף אם בא מה שבתוכו לידי יד סולדת, מ"מ כיון שהוא בכלי שני שמצטנן והולך, אי"ז מתבשל.

והנה בהא דבשרא דתורא אינו מתבשל אף בכלי ראשון, בפשוטו הי' נ' לפרש דהגם שמתחמם הבשר לחום הראוי לבשלו, מ"מ כיון שהוא קשה להתבשל אינו מתבשל אף בשהוא בכלי ראשון, כיון שהסירוהו מע"ג האש והוא מצטנן והולך.

אך לדעת הרשב"א נ' דאין לומר כן, שהרי ס"ל דכל שהגיע הדבר לחום הראוי לבשל, אין מקום לומר דאינו מתבשל מכח שהוא בכלי שני, וה"נ אם הי' בשר ראוי להתבשל בדרגת החום שבכח כלי ראשון לחמם, ל"ה מגרע מה שהוא בכלי ראשון שהוא מצטנן והולך, וע"כ מהא דבשרא דתורא אינו מתבשל אף בכלי ראשון, הגם דודאי הוא מגיע לידי יד סולדת, שהרי כלי ראשון מביא מה שבתוכו לידי יד סולדת, יש ללמוד דבשר אינו מתבשל בחום דיד סולדת בו אלא בחום רב, וזמש"כ הרשב"א דאין בשר מתבשל כנגד המדורה אף שהיד סולדת בו, וז"ב.

וכפי הנראה מה"ט סתמו הפוסקים ולא פירשו לדין זה דמותר ליתן בשר כנגד המדורה במקום שהיס"ב, גם אלו דס"ל דמותר ליתנו בכלי ראשון, ולא אסר הרא"ש אלא בבשר מליח, משום דס"ל כדעת הר"ן דכלי שני מביא מה שבתוכו לידי יד סולדת, ומ"מ אינו מבשל, אשר לפ"ז י"ל דאף הא דכלי ראשון אינו מבשל בשר, אי"ז משום דבשר אינו מתבשל בשהגיע לידי היד סולדת בו, אלא הוא משום שאינו מתבשל כשהוא בכלי ראשון שאינו ע"ג האש שהוא מצטנן והולך, וע"כ שפיר י"ל שכנגד המדורה שאינו מצטנן והולך, אף בשר מתבשל כל שהוא מגיע לחום שהיד סולדת בו, וז"ב.

**ב**

ט] כתב היראים מ' רע"ד, ז"ל, ואין בישול תלוי לא בכ"ר ולא בכלי שני, אך לפי שהוא דבר המתבשל פעמים שהוא דבר רך ומתבשל אף בכלי שני, ויש דבר קשה שאפילו בכלי ראשון אינו מתבשל, ויש דבר המתבשל בכלי ראשון ולא בכלי שני, כדאמרי' בפ' כירה סבר רב יוסף למימר מלח כתבלין דכ"ר בשלה דכלי שני לא בשלה א"ל אביי תני ר' חייא מלח אינו כתבלין דבכלי שני נמי בשלה, ופליגי דרב נחמן דאמר רב נחמן צריכא מילחא בישולא כבשרא דתורא ואיכא דאמרי סבר רב יוסף מלח הרי הוא כתבלין כו' דבכלי ראשון נמי לא בשלה והיינו דאמר רב נחמן צריכה מילחא בישולא כבשרא דתורא שלא כל הדברים שווין למלח איכא דאמרי ובשרא דתורא בכ"ר לאו בישול לפי שראשון בישולו הלכך יזהר אדם שלא להכניס בשבת שום דבר בכלי שני ואף בכלי שלישי שהיד סולדת בו שאין אנו בקיאים בדברים רכים וקשים מי הוא מתבשל בכלי שני ומי הוא שאינו מתבשל, עכ"ל.

והנה אמנם בד' הר"ן מבו' דפליג ע"ד היראים, וזה ממש"כ הר"ן לקמן דמ"ב., ז"ל, ומהא שמעינן שאפילו כלי ראשון מבשל דוקא דברים הקלים להתבשל כמים ושמן ותבלין וכיו"ב, אבל דברים הקשים להתבשל אין מתבשלין, דהא במלח אסקינן לקולא, אלא לפי שאין אנו בקיאין בטבעי הדברים אנו אוסרים לתת כל דבר בשבת בכלי ראשון בר ממאי דאיפשיטא בגמ' להתירא, עכ"ל.

ומבו' בל' הר"ן, דרק בכלי ראשון הוא דאנו אוסרין ליתן כל דבר, שמא הוא מן הדברים הקלים המתבשלים בו, אך בכלי שני שרי ליתן כל דבר, שאף הדברים הקלים אין מתבשלין בכלי שני, ושו"מ שכבר הוכיח כעי"ז מהר"י פראג'י בשו"ת גוו"ר כלל ג' סימן ג', ועיי"ש סימן ד' שנחלק עליו מהר"א הלוי, וצ"ב.[[6]](#footnote-7)

י] והנה היראים הוכיח כן מהא דלחד לישנא מלח מתבשל אף בכלי שני, והרי דאיכא מילי דמתבשלין בכלי שני, ותיקשי מהתם ע"ד הר"ן.

ובפשוטו צ"ל בזה, כמש"כ בביאור הגר"א סי' שי"ח ס"ה, בדעת הסוברים דכלי שני אינו מבשל כלל, ז"ל, כמ"ש מ' ב', ושם מ"א א', "וללישנא בתרא אידחי לישנא קמא", עכ"ל, והיינו דהגם דלל"ק דמלח מתבשל בכלי שני, ה"נ שאר דברים שהם קלי הבישול מתבשלין בכלי שני, מ"מ לל"ב דפליגא, לא מצינו כלל דאיכא מילי דמתבשלין אף בכלי שני, וכ"כ בהגהות מהרל"ח ע"ד הב"י שם.

אך נ' די"ל עוד בזה, דהר"ן לטעמי' אזיל, דפירש דטעמא דהך לישנא דמלח אפי' בכלי שני נמי בשלה, הוא משום דהפשרו זהו בישולו, וכאשר כן כתב בפסקי רי"ד בד"מ:, וכן משמע בד' הרשב"א שם, וכבר הבאנו הדברים לעיל סק"ד, ולפ"ז הרי לא מצינו דאיכא מילי דמתבשלין בישול גמור בכלי שני, דרק הפשר הוא דאיכא בכלי שני, וע"כ כל מילי דאין הפשרן בישולן, מותר ליתנם בכלי שני, ולא חיישי' בשאר מילי שמא הפשרן הוא בישולן, וצ"ע.

ונמצא לפ"ז, דלדעת הרשב"א והר"ן כללא הוא דכלי שני אינו מבשל, דאין שום דבר המתבשל בישול גמור בכלי שני, ודלא כמש"כ היראים דבישול אינו תלוי לא בכלי ראשון ולא בכלי שני, ואך דהוא מפשיר, וע"כ כל מילי דהפשרן זהו בישולן אסור ליתנן אף בכלי שני.

וכבר כתב כעי"ז מהר"י פראג"י בגוו"ר שם סימן ה', במה שהוכיח מהר"א הלוי שם סימן ד' דאיכא מילי דמתבשלין בכלי שני, מהא דשמן למ"ד דהפשרו זהו בישולו מתבשל בכלי שני, ז"ל, ומעתה מה שהביא מר ראי' מההיא דשמן, לית ממנה ראי' ולא מידי, ושם בישולו מוכיח עליו דקרי ליה הפשר דבחום כ"ד ואפי' אין היד סולדת הוא נפשר וקרי לי' זהו בישולו, ומעתה משם ראי' דכלי שני לא מבשל מידי דצריך בישול, מדקס"ד לומר הפשרו זהו בישולו ומשו"ה מיתסר בכלי שני, מזה נשמע להדיא דכל מידי דבעי בישול יותר מכדי הפשר אין כלי שני מבשל לי', עכ"ל.

יא] ועד"ז נ', דהנה יש שהביאו מקור לחוש לקלי הבישול שמתבשלין בכלי שני, מהא דתנן דמליח הישן וקולייס האיספנין חייבין עליהן אף בכלי שני, והרי דאיכא מילי דמתבשלין בכלי שני.

והנה אמנם היראים גופי' לא הביא משם, משום שפירש למתני' דהתם בהדחה בכלי ראשון, ז"ל, תנן פ' חבית שנשברה כל שלא בא בחמין לפני השבת שורין אותו בחמין בשבת פי' בכלי ראשון, שבהדחה בעלמא אינו מתבשל אפי' בכלי ראשון כאשר פירשנו למעלה שיש דברים שאפי' בכלי ראשון לא מתבשל כ"כ, כך יש חילוק בענינים בין שרי' להדחה, חוץ ממליח הישן וקוליס האיספנין ודגים קטנים מלוחים שהדחתן גמר מלאכתן, פי' אלו ג' וכיוצא בהן יש שבהדחה בעלמא מתבשלין בכלי ראשון, דתנא ושייר דלאו כרוכלא ליחשב וליזל ותן לחכם ויחכם עוד, עכ"ל, אך לדעת ש"ר שפירשוה בכלי שני, הרי חזינן דאיכא מילי דמתבשלין בכלי שני.

ולדעת הר"ן דס"ל דכל מילי אין מתבשלין בכלי שני, נ' דס"ל דהא דמליח הישן וקוליייס האיספנין חייבין עליהן אף בכלי שני, הוא כמבו' בל' הרשב"א בד"מ: דהוא משום דהפשרן זהו בישולן, שהן נעשין מתוקנין לאכילה ע"י הפשר בעלמא, וע"כ הוא דחייבין עליהן אף בכלי שני, אך לעולם כל מילי דאין הפשרן בישולן, אין מתבשלין בכלי שני.

יב] והנה אמנם עיקר מש"נ מד' הרי"ד הרשב"א והר"ן דטעמא דמ"ד דמלח מתבשל אף בכלי שני, הוא משום דהפשרו זהו בישולו, הנה לכאו' בד' התוס' ודעימייהו מבו' דפליגי ע"ז.

דהנה התוס' בדמ"ב: סוד"ה והיינו כתבו, ז"ל, והמחמיר כלישנא קמא שלא ליתן מלח בקערה "כ"ז שהיד סולדת בו" תבא עליו ברכה, עכ"ל, וכ"ה במרדכי בפירקין, ובסמ"ג מ' רפ"ב.

והנה אי נימא דטעמא דל"ק דמלח בכלי שני נמי בשלה הוא משום דהפשרו זהו בישולו, הרי לכאו' יש לאסור ליתן מלח בכלי שני אף אם אין היד סולדת בו.

וממה שנקטו התוס' ודעימייהו דאף לל"ק שרי ליתן מלח בקערה שאין היס"ב, נ' לכאו' שדעתם כדעת היראים דטעמא דל"ק דמלח בכלי שני נמי בשלה, אי"ז משום דהפשרו זהו בישולו, אלא הוא מתבשל בישול גמור בכלי שני, וע"כ כל שאין היס"ב שאי"ז ראוי לבשל, מותר ליתן שם מלח.

ובספר תשב"ץ קטן סי' של"ו כתב, ז"ל, מיהו בתוס' פסקו בשם ר"י כאידך לישנא דאמר בכלי שני נמי בשלא, דבשל תורה הלך אחר המחמיר, וכן נהגו שלא ליתן מלח בקערה בשבת "אלא אם נתקרר הרבה", עכ"ל, ומ' דכונתו לאסור כל שלא נתקרר הרבה אף אם כבר אין היס"ב, ולמש"נ נ' טעמו דמפרש דלהך לישנא דמלח בכלי שני נמי בשלה, הפשרו זהו בישולו, וע"כ יש לאסור אף בשאין היד סולדת בו.

יג] אמנם יש מקום לדון בזה, דהנה בביאוה"ל סי' שי"ח ס"ד כתב, ז"ל, היא גמר מלאכתן, לכאורה נראה שגם בזה הוא דוקא כשהיס"ב, דדומיא דמדיחין דרישא דבודאי מותר אפילו בחמין שהיס"ב, וע"ז קאמר שם במשנה חוץ ממליח הישן וקולייס האיספנין שהדחתן היא גמר מלאכתן, משמע דאיירי באופן אחד, והט"ז וש"א לא הזכירו היתר רק צונן, וצריך טעם למה, וצ"ע למעשה, עכ"ל.

והנה לכאו' לפי משמעות ד' הרשב"א דהא דמליח הישן וקולייס האיספנין מתבשלין אף בכלי שני, הוא משום דהפשרן זהו בישולן, פשוט דמה"ט יש לאסור אף אם אין היס"ב, ושלא כמו שצידד הביאוה"ל.

אך יל"פ ד' הביאוה"ל, דהא דשרי להדיח מליח וקולייס בחמין שאין היס"ב, אי"ז משום שאין המליח והקולייס מתבשלין ע"י חמין אלו, אלא הוא משום דחמין שאין היס"ב לא חשיבי כתולדות האור, דרק חום שהיס"ב חשיב כאור לאסור לבשל בו, אך חום שהוא פחות מיד סולדת לא חשיב כאור.

ולפ"ז שפיר י"ל דמודו התוס' ודעימייהו לד' הרי"ד והרשב"א דטעמא דמ"ד דמלח בכלי שני בשלה הוא משום דהפשרו זהו בישולו, ואפ"ה ס"ל דמותר ליתן מלח בכלי שני שאין היד סולדת בו, דהגם דהוא מופשר עי"ז, מ"מ ל"ח זה כבישול בתולדות האור.

והא דלמ"ד דשמן הפשרו זהו בישולו, אסור להפשירו אף במקום שאין היס"ב, היינו משום שהוא מפשירו בחום המדורה שהיד סולדת בה, וע"כ שפיר חשיב דמבשל באור, הגם דהחום המגיע למקום זה אין היס"ב.

ויש להוסיף, דהנה הפמ"ג בסימן שי"ח אש"א ל"ז נקט דהממיס שעוה בחום שאין היס"ב חייב, ולכאו' חזינן שנקט דאף חום שאין היס"ב חשיב כתולדות האור, ומתחילה חשבתי שזה שלא כמש"נ בביאור ד' הבאוה"ל, אך שוב נתבוננתי דאין להביא מזה, שהרי לפמש"נ לא התיר הביאוה"ל, אלא במבשל בחום שאין היס"ב דלא חשיב כתולדות האור, אך במבשל בחום שהיס"ב, הגם שמניחו במקום רחוק שאין היס"ב, חשיב שפיר כבישול באש, וכדחזי' דלמ"ד דהפשרו דשמן היינו בישולו חשיב בישול אף שמניחו במקום שאין היס"ב, וכנ"ל, והפמ"ג התם הרי איירי בכה"ג, עיי"ש.?ויל"ע בזה בס' שלחן שלמה?.

1. והנה לפ"ד הרשב"א נ', דבע"כ דכל הא דכלי שני אינו מבשל הוא רק בשאינו חומו רב, שהרי ודאי שכלי שני שחומו רב מביא מה שבתוכו לידי יד סולדת, וכמו שמוכיח הנסיון.

   והדברים מתאימים עם מש"כ הרשב"א בדמ"א. דאנטיכי שחומו רב מבשל אף בכלי שני, ומש"כ הרשב"א בדמ"ב. באמבטי שחומו רב שמבשל אף שהוא כלי שני. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להעיר בזה, דאי נימא דבמים חייבין על חימומם, בע"כ דכלי שני אינו מביא המים הניתנים לתוכו לידי יד סולדת בהן, וכד' הרשב"א, ומד' הר"ן מוכח דאף במים אין חייבין על חימומן, אלא על בישולן.

   ובאמת הוא מוכח כן גם מהא דס"ל להרשב"א והר"ן ודעימייהו דאף בדבר לח אין בישול אחר בישול, ואם חייבין בדבר לח על חימומו, בפשוטו ל"ה שייך בזה דינא דאין בישול אחר בישול, שהרי החימום הקודם חלף ועבר לו, אך הנה האג"ט כתב לדון, דאף להסוברים דגם בדבר לח אין בישול אחר בישול, מ"מ במים ודאי יש בישול אחר בישול, דחייבין בהן על חימומן, עיי"ש, ומד' הר"ן הללו מוכח דלא כדבריו אלא אף במים אין חייבין על חימומן, וע"כ מותר ליתנן בכלי שני, הגם שהן מתחממין לכדי יד סולדת.

   ויש להוסיף עוד, מש"כ בחי' הרשב"א בד"מ:, ז"ל, ולא אמרו יד סולדת אסור אלא במים ויין ושמן שהם קלים להתבשל, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דאף במים אין חייבין אלא על בישולן, וזהו שהביא ממים דדברים הקלים להתבשל מתבשלין בחום דיד סולדת, דאי נימא דבמים חיייבין על חימומן, א"כ הרי הא דחייבין בהו בשנתחממו לכדי יד סולדת, אי"ז משום שהן קלין להתבשל, אלא הוא משום שחיממן.

   ועמש"נ עוד בענין זה ב?. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומבו' בל' הרשב"א, דלדעת רש"י דשרי להפשיר שמן בכלי שני, אשר פירש הרשב"א דהיינו משום דבתולדות חמה לא אסרו להפשיר בכלי שני, ז"ל, כיון דבעלמא אינו מבשל ואף כאן ליכא אלא הפשר דבעלמא אינו בישול, אע"ג דלגבי שמן הפשירו זה הוא בישולו לא גזרו עליו בכלי שני, ה"נ שרי ליתן מליח הישן וקולייס האיספנין ומלח בכלי שני דחמי טבריא, כיון שאף בהן ליכא בישול גמור בכלי שני, אלא הפשר בעלמא. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה בעיקר הא דאמרי' בשמן דהפשירו היינו בישולו, בפשוטו הי' נ' לפרש, דלאו היינו דמשתנה השמן ע"י ההפשר ומכח זה חשיב כבישול, אלא היינו דחיוב הבישול בשמן הוא על חימומו, ובזה נתחדש דאף בהפשר אית בי' להתיקון דחימום, וע"כ חייבין על הפשרו, ובזה הי' מתישב מה שהעירו הקר"א והמנחת ברוך בסימן י"ב, מהא דלענין קביעות מעשר אין שמן נקבע בכלי שני, ולא אמרי' דהפשרו זהו בישולו ויקבע עי"ז למעשר, גם הי' נ' לפ"ז דאף להסוברים דאין בישול אחר בישול כמאב"ד, מ"מ בשמן יש בישול אחר הפשרו.

   והנה לפ"ז לכאו' ל"ה שייך לומר דבמלח הפשרו זהו בישולו, שהרי במלח ודאי אין החיוב אלא על התיקון שע"י הבישול.

   אך באמת נ' ללמוד מד' הראשונים דהא דהפשרו היינו בישולו, היינו דמשתנה השמן ע"י ההפשר וע"כ חשיב זה כבישול, וזה ממש"כ בסה"ת סימן קנ"ו בדין יין מבושל שאין בו משום ניסוך, ז"ל, אע"פ שחולקין בפרק כירה אם הפשרו זהו בישולו גבי שמן, מ"מ לאחר שהרתיח באש מותר במגע גוי דאז קרוי מבושל לכו"ע, עכ"ל, והובא בתוה"ב להרשב"א, ובאו"ז ע"ז סימן קנ"ה, ז"ל, ולענין הבישול גופיה מתי נקרא בישול לא ידענא אם נאמר בו הפשירו זהו בישולו. וגבי שמן פליגי בפ' כירה אי הפשירו זהו בישולו אי לאו הלכך גבי יין לא, עד שנדע בברור שהרתיח ונתבשל בישול גמור, עכ"ל, וברא"ש בפ"ב דע"ז סימן י"ב, ז"ל, ויין מבושל אחר שהרתיח נקרא מבושל, דבפרק כירה נחלקו אי אמר הפשרו זהו בשולו, אבל כשהרתיחו הוי מבושל לכולי עלמא, עכ"ל.

   ומבו' מד' הראשונים, דלמ"ד דהפשרו זהו בישולו, אם הי' כן גם לגבי יין, הרי דכל שהפשיר היין ע"ג האש חשיב כיין מבושל.

   והנה אי נימא דהא דהפשרו זהו בישולו היינו דחייבין על חימום זה, הרי אי"ז שייך כלל לענין יין מבושל, דודאי ל"ח יין מבושל רק משום שנשתנה ע"י הבישול, ולא משום החימום, ובפרט דאיירי גם אחר שנצטנן, ויש ללמוד מד' הראשונים, דהפשרו זהו בישולו היינו דה"ז משתנה ונתקן ע"י ההפשר, וע"כ אף חשיב כיין מבושל.

   ובלא"ה נ' כן, שהרי כבר נת' לעיל סק"א מד' הרשב"א והר"ן, דאף במים ושמן אין החיוב על חימומם, אלא על בישולם, ולפ"ז מסתבר דאף למ"ד דבשמן הפשרו זהו בישולו לא נתחדש בזה חיוב מחודש על חימום זה, אלא הוי החיוב על הבישול שע"י ההפשר.

   ולפ"ז ניחא מש"כ הראשונים דלמ"ד דמלח בכלי שני נמי בשלה, היינו דהפשרו זהו בישולו, והיינו משום דה"ה משתנה ונתקן ע"י הפשרו, וכ"ה גם במליח הישן וקולייס האיספנין, שמבו' בל' הרשב"א דהפשרן זהו בישולן, ובהן ודאי היינו שהן נתקנין תיקון דבישול ע"י ההפשר.

   ?ומבו' ברא"ש דגרס יין, וע' סה"ת דגריס יין, וכ"ה ביראים מ' ער"ד, וכ"נ בסמ"ק רפ"ב דגריס יין.

   וע' עוד ומבו' מזה דלמ"ד דהפשרו זהו בישולו, חשיב כיין מבושל ע"י ההפשר, ומבו' דההפשר משנה את השמן, ואי"ז רק חימום, דאל"כ אי"ז טעם לגבי יין מבושל, דהוא רק משום השינוי ביין.

   וכ"ה בסה"ת סימן קנ"ו וברשב"א בתוה"ב, וודאי כונתם ליד סולדת בו, שהרי להדיא גריס סה"ת בגמ' דיס"ב הוי בישול, וז"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה לפ"ז הי' בדין, דקדירה שיש בה בשרא דתורא, מותר להטמינה, דכיון שאי"ז מתבשל בכלי ראשון שאינו ע"ג האש, ה"ז חשוב כצונן, וזה ודאי אינו.

   ונ' פשוט שהטעם בזה הוא, דדבשרא דתורא שכבר נתבשל ונתרכך, ודאי נמשך בישולו אף בכלי ראשון שאינו ע"ג האש, דרק בשרא דתורא חי אינו מתבשל בכלי ראשון שאינו ע"ג האש, ושו"ר באבנ"ז חו"מ סימן ק"ה שדן לומר כן.

   ולכאו' נ' ראי' לזה, ממש"א בחולין דק"ד: גזירה שמא יעלה באילפס ראשון, והו"ל בשר בחלב דאורייתא, ולכאו' תיקשי מהתם ע"ד הרשב"א בד"מ: דכל בשר אינו מתבשל בכלי ראשון, והגם דהחלב מתבשל, מ"מ כיון שהבשר אינו מתבשל עמו ל"ה בב"ח דאורייתא, ובע"כ דכיון שכבר נתבשל הבשר, שוב הוא מתבשל אף בכלי ראשון.

   אך באמת אין להביא מזה, שהרי לדעת הרשב"א נ', דהגם דבשר אינו מתבשל בכלי ראשון, מ"מ בשר שנתבשל בקדירה ע"ג האש והסירו הקדירה מן האש עדין נמשך בישולו, עמש"נ להלן סק"ח, ודו"ק, וא"כ אף אי נימא דאף בשר שכבר נתבשל אינו מתבשל בכלי ראשון, נמי ניחא הגמ' בחולין, וז"פ.

   ויש להביא עוד ראי' לזה, דהנה באג"ט אופה סקכ"ו הק' ע"ד הרשב"א שכתב דכל בשר אינו מתבשל בכלי ראשון, ממש"א בשלהי פ' כל שעה דפסח שבישלו בחמי טבריא חייב, וקשיא שהרי אין חמי טבריא בירושלים, וצ"ל דמכוון הגמ' בששאב בכלי מחמי טבריא וטמנו בבגדים לשמור חומו והביאו לירושלים, אך להרשב"א דכל בשר אינו מתבשל בכלי ראשון שאינו ע"ג האש, הדק"ל.

   אך להנ"ל י"ל, דאיירי בפסח שכבר נצלה, וע"כ שוב הוא מתבשל אף בכלי ראשון שאינו ע"ג האש.

   אמנם לכאו' יש לפקפק בזה, די"ל דכיון דדחמי טבריא ל"ה בכלל מבושל, וכל פסולייהו הוא משום קרא דכי אם צלי אש, י"ל דכל דצלאו ואח"כ בישלו בחמי טבריא ה"ז כשר, וע' אג"ט סקט"ו שכתב דאם בישלו בחמי טבריא ואח"כ צלאו כשר, ולפי"ד שם אם צלאו ואח"כ בישלו בחמי טבריא מיפסל, דהבישול מבטל הצלי', (אך באבנ"ז חו"מ סי' ק"ה כתב דאם כל מה שנצלה הוא מכח הבישול דמעיקרא, ל"ש לומר שהצלי' מבטלת הבישול, ויל"ד בסברא זו), וי"ל עוד, דאיירי בשעדין לא נצלה כשיעור, ומ"מ סגי בזה דמכח זה תו ה"ז מתבשל אף בכלי ראשון שאינו ע"ג האש. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה מהר"א הלוי בשו"ת גוו"ר כלל ג' סימן ד' הוכיח דיש דברים המתבשלין בכלי שני, ז"ל, והניסיון יוכיח שאם יתנו ביצה בתוך כלי שני הרי היא מתגלגלת ובגלגול מיהא יש חיוב כבישול הביצ' כדתנן אין נותנין ביצה בצד המיחם בשביל שתגלגל ואמרינן עלה בגמ' שאם נתן חייב חטאת א"כ ה"ה נמי אם השהה הביצה בתוך כלי שני דפשיטא דמחייב חטאת, עכ"ל.

   ומהר"י פראג'י כתב שם סימן ה', ז"ל, ומ"ש מר ניסיון דביצה אין ראיה דהא תנן כדי לבשל ביצה קלה ומאי קלה שהיא קלה להתבשל יותר מכל המתבשילין שהרי היא נצלת מחום השמש אפי' בחום השמש, עכ"ל, וכ"ה בחזו"א סימן נ"ב סקי"ט דביצה ודאי הויא בכלל קלי הבישול, דחזינן שהיא מתבשלת בכלי שני (שמחליפין המים ב' וג' פעמים) כמו בכלי ראשון, ואסור ליתנה בכלי שני.

   אך לדעת הרשב"א שהבאנו בענף א' דכלי שני אינו מביא מה שבתוכו לידי יד סולדת, צ"ל דהא דביצה מתבשלת אף בכלי שני, הוא רק בכלי שני שחומו רב, אשר הוי כאנטיכי וכאמבטי שכתב הרשב"א דאף בכלי שני הן מבשלין.

   ומהר"ם בן חביב כתב בגוו"ר שם סימן ו', ז"ל, גבי ביצה שנינו בפ' כירה אין נותנין ביצה בצד המיחם בשביל שתתגלגל ואם גלגל חייב חטאת, ומיחם הוא כלי ראשון שהורידוהו מן האש, ואם איתא דגם בכ"ש אם גלגל ביצה היה חייב ל"ה שתיק גמרא והפוסקים לאשמועינן הך חדושא, דדוקא כלי ראשון שהוא תולדת האור הוי כאור עצמה אבל כלי שני הוא תולדי תולדות, ואפי' ימצא מי שיאמר דיש דבר שמתבשל בכ"ש לא מחייב בשבת משום בישול דהוי כמו חמי טבריא דאפי' דהם מבשלים אין בהם בישול מן התורה, כ"ש דקי"ל דאין כלי שני מבשל, ואפי' שיראה לעין דהוא מתבשל קצת לא חשיב מבושל אלא הוי כמו בשר נא קרבן פסח דהוא קרוי אברנים דלא הוי מבושל, עכ"ל.

   וכטעמא קמא שכתב מהרמב"ח דכלי שני לא חשיב כתולדות האור אלא כתולדי תולדות ואין חייבין על בישול בו, כ"כ גם האו"ש פ"ט משבת ה"ב, אך הוא מחודש טובא, ועיי"ש בגוו"ר סימן ז' שמהר"א הלוי תמה על ד' מהרמב"ח, ז"ל, ובתולדות האש מימינו לא שמענו חילוק בין תולדת האש לתולדי תולדת האש וכיון שמן האש יצאו כח האש בהן וכיון דאשגחנא בהו שמכשירין ומתקנין המאכל למה לא נחשיב בישולן בישול, עכ"ל, ובפשוטו אי"ז מתישב אלא לדעת הני דמפרשי למתני' דמליח הישן וקולייס האיספנין דאיירי בהדחה בכלי ראשון, דמהרמב"ח שם אזיל כדעתם, עיי"ש, אך לדעת התוס' ודעימייהו דמפרשי לה בכלי שני, ופשטות ד' הראשונים דהחיוב הוא משום מבשל ולא משום מכה בפטיש, הרי מבו' דחייבין אף על בישול בכלי שני, אך האו"ש שם נדחק בזה, עיי"ש, וכ"ה מפורש בחי' הרשב"א בד"מ: דכל המתבשל בכלי שני חייבין עליו, ולמד כן ממליח וקולייס, עיי"ש, וצ"ל עוד לפ"ד מהרמב"ח והאו"ש, דאף לל"ק בגמ' מלח בכלי שני נמי בשלה מ"מ לי"ב אלא איסורא בעלמא, ואין חייבין על בישול זה, וכמש"כ כן האו"ש שם, וצ"ע בזה, ועי' עוד בחזו"א שם, שהוכיח מסוגיית הגמ' דל"ח: דכל שהביצה מתבשלת בהן, אף שאי"ז ראוי לבשל שאר מילי, חייבין על בישול זה, וע"כ כתב דחייבין אף על בישולה בכלי שני.

   ובעיקר דין נתינת ביצה בכלי שני, שוב אח"ז הראוני מה שפירש"י לקמן דקל"ט:, ז"ל, ונותנין ביצה במסננת וכו' ויורד לתוך הקערה שהוא כלי שני ומתלבן התבשיל, עכ"ל, וכונתו דכיון דהוי כלי שני ע"כ אינו מבשל את החלמון, וכ"ה בחי' הריטב"א שם, והרי להדיא דאף ביצה אינה מתבשלת בכלי שני, וצ"ע בזה, שו"ר מש"כ באורך בענין זה בקונט' מהגרב"צ פלמן בעניני מבשל ונד' גם בספר זיכרון מדרש אליהו והביא מכ"ד בד' האחרונים בדין ביצה בכלי שני, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)