עישון פירות
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / מלאכות יו_ט

אור ליום ד' י"ד אד"א תשס"ח

א] בטעמא דרבא דע"ג גחלת נמי מותר פירשו הראשונים דהוא משום דס"ל דשוה לכל נפש.

והרא"ה פירש דהוא משום דס"ל דהוי זה כאוכל, ובאוכל ל"ב שיהא אוכל זה שוה לכל נפש.

ועיקר הך מילתא דבאוכל ל"ב שיהא הוא שוה לכל נפש, כן נ' בד' הרמב"ן במלחמות במשה"ק על בעה"מ במיתוק חרדל, וכ"נ בחי' בן הרמב"ן במשה"ק על רש"י בעישון פירות, ועי' כן בל' תלמיד הרמב"ן, וצ"ע דסתרי דבריו זל"ז, עיי"ש, וכ"ה בחינוך מ' רח"צ.

אך אין הטעם כמשמעות ל' תלמיד הרמב"ן דבאוכ"נ ל"ב כלל שיהא שוה לכל נפש, דזה אינו מתישב כלל בסוגיא דכתובות ד"ז., אלא היינו דאוכ"נ לעולם חשיב כשוה לכל נפש, וכמו שפירש החינוך, ז"ל, אבל לענין אוכלין אפילו מאכל שאין דרך לעשותו אלא המלכים והשרים הגדולים מותר לעשות אותו כל אדם, דמכל מקום עיקר אכילה דבר השוה בכל נפש היא, עכ"ל, והיינו דכיון דהנאת אכילה שוה בכל נפש, ל"ב שאכילה זו תהא שוה לכל נפש, וז"פ.

והרמב"ן תמה ע"ז דמהו שאמרו מידי דהוי אבישרא אגומרי, וע"כ פירש דהיינו דרבא ס"ל דאי"ז שוה לכל נפש, ואפ"ה שרי מידי דהוי אבישרא אגומרי דלי"ב כיבוי והבערה לגיר' הרי"ף.

ולגיר' רש"י הי' נ' דיפרש הרמב"ן, דכ"ה דבבישרא אגומרי התירו לאיסור דרבנן דכיבוי משום צורך אוכ"נ, הגם דאי"ז צורך אוכ"נ הראוי להתיר מה"ת, ה"נ התירו בעישון פירות, הגם דאי"ז שוה לכל נפש, ואמנם נ' דלא התירו בכל אינו שוה לכל נפש, אלא הכא משום דהוא קרוב לאכילה, וכמש"כ כן בחי' הרא"ה, והביאו השעה"צ.

אך לכאו' אי"ז מתישב, דאכתי תיקשי היאך שרי בעישון פירות ולא אסרינן לה משום הבערה דהוי זה איסור מה"ת, וע"פ גיר' הרי"ף כתב הרמב"ן דכיון דכיבוי אין כאן הבערה נמי אין כאן, אך לגיר' רש"י הרי יש כאן כיבוי, ואך דהכיבוי אינו אלא דרבנן דהוי משאצל"ג, אך ההבערה הויא דאורייתא, וצ"ע בזה.

ולדעת ש"ר קשיא קו' הרמב"ן, וע' רשב"א שהניח בצ"ע.

ובחי' הרא"ה פירש ע"פ דרכו, דסילוק נזק לא הותר לרבנן, והא דבישרא אגומרי הותר, הוא משום דהוי זה בשעת הנאתו, וזהו דמדמי רבא דה"נ הותר עישון פירות ולא חשבי' לה כסילוק, משום דהוי זה בשעת הנאתו, עיי"ש.

ויל"פ עוד, דהנה צ"ב לרבא מ"ט לי"ב משום הולדת ריח, ובחי' הרשב"א מבו' דהיינו דגם הולדת ריח הותרה לצורך אוכ"נ, וכ"כ הרא"ה בדרך בתרא, אך בדרך קמא כתב, וכ"כ לעיל מינה לדעת שמואל, דהוא משום דבאוכלין ליכא משום תיקון אוכלא, ונ' מזה דס"ל דתיקון אוכל לא הותר לצורך אוכ"נ, דאי"ז משום מלאכה כפירש"י דהוא קרוב למלאכה, אלא איסור אחר הוא, ולפ"ז נ' דזמש"א מידי דהוי אבישרא אגומרי, דמהתם מוכח דליכא באוכלין משום הולדת ריח, ודו"ק.

וע' עוד ברמב"ן שדקדק כדבריו, מדלא התיר רבא אלא ע"ג גחלת ולא התיר להבעיר אש לצורך כן, אך לדעת ש"ר צ"ל דאה"נ שרי להבעיר אש.

ובעיקר מש"כ הרמב"ן דהא דלי"ב משום הבערה הוא משום דכיבוי אין כאן והבערה אין כאן, צ"ב מ"ט ליכא הכא משום הבערת הבשמים, וכמו שפירשו רש"י וש"ר דזהו ההבערה בעישון פירות, וצע"ג, וע' משיב דבר סימן ל"ז שתמה בזה, ועיי"ש מש"כ לפרש בע"א, דהא דלא אסרו משום הבערה, הוא משום דהבערה מותרת מדין מתוך אף שלא לצורך כלל, עיי"ש באורך, ועי' גם בהעמ"ש שאילתא נ' בזה.

בד' הרמב"ן בביאור סוגיא דשבת דקל"ד., כתב העמ"ש דהיינו דס"ד דאסור משום דאי"ז צורך אוכ"נ, וזהו דמדמי לה לבישרא אגומרי, וכתב ע"ז דזה דוחק, ובאמת אי"ז מתישב כלל בד' הרמב"ן.

והאמת יורה דרכו דמכוון ד' הרמב"ן, דמה"ת לא שרינן לא במיתוק חרדל משום דהוי כטחינה, ולא בבשרא אגומרי משום דעדיף טפי בע"א, אך הרי כיבוי אינו אסור אלא מדרבנן, ע' ריטב"א שבת שם שעמד ע"ז, וע"כ יש מקום לומר שהתירו חכמים כמו שהתירו בגחלת של מתכת, וע"ז הוא דרמי, וע"ז משני דהתם ליכא כיבוי, וגם לגיר' רש"י נ' שפירש הרמב"ן כן, ואך דמשני דלגבי האיסור דרבנן חלוק אם אפשר או א"א, ועי' ריטב"א שפי' הקו' כרמב"ן והתי' כרש"י, וכ"נ בחי' בן הרמב"ן.

ובזה מתישב דגיר' רש"י אינה מקור לאסור היכא דאפשר מערב יו"ט, וע"כ שפיר קיים הרמב"ן גיר' זו, אך צ"ע מש"כ בתו"ד דהוי כטחינה, אך כל לשונו נ' דהטעם הוא משום דאפשר מערב יו"ט, וכ"ה בחי' בנו ר"נ ז"ל.

חי' המאירי הביא פירש"י דמוליד ריח בחרס, ופליג עליו, וע' גם ברא"ה בזה.