מתני_ ריבה לטמא וטומאת מפרכסת ובע_ח
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / העור והרוטב

חולין קיז: כיוצא בו ישראל ששחט וכו'

**א. ביאור מתני' קיז: "ריבה לטמא טו"א מטומאת נבילות"-**

מתני' העור והרוטב מצטרפין לטמא טו"א אבל לא טומאת נבילות, כיוצא בו השוחט בהמה טמאה לעובד כוכבים ומפרכסת מטמא טו"א ולא טומאת נבילות, ריבה לטמא טו"א וכו', פירש"י הטעם דבשחיטתה משוי ליה אוכל, אבל לענין טומאת נבילות כי ימות כתיב, וצ"ב מהו לישנא ד'כיוצא בו' ומאי שייטיה לרישא דמתני' דעור ורוטב מצטרפים.

לקמן קכ. מאי רוטב ומאי קיפה וכו' א"ל אביי הוא עצמו יטמא טו"א, וכתבו בתוס' בתי' השני דלענין טומאת נבילות הוה פשיטא ליה דאינו בכלל הנבילה ורק לענין טו"א הק' כן, וכדתנן השוחט בהמה לעובד כוכבים וכו', וצ"ב גם בזה מאי שייטיה והו"ל לתוס' להביא רישא דמתני' דאיכא אוכלין דלא חשיבי בכלל בשר הנבילה רק מ"מ מיקרו אוכל לטמא טו"א, וכבר עמד בזה מהר"ם שם, וצ"ע.

והנה מלבד קו' אלו הרי גם עיקר לישנא דמתני' צ"ב, מהו ריבה לטמא וכו' והרי לאו נבילה היא כלל וחסר בה החפצא של טומאת נבילה, ואין כאן חומרא של טו"א יותר מטומאת נבילות?

ובזכ"י-לג פי' מתני' עפ"י שיטת הר"מ דנבילה מחיים אית ביה איסור אכילה של נבילה, והק' הש"ך דא"כ ה"נ במתני' בשוחט לעכו"ם הרי נחתכו הסימנין והו"ל נבילה מחיים ולמה לא יטמא טומאת נבילה, ובאחרונים תי' דשאני טומאת נבילה דכתיב כי ימות דוקא ולא סגי מה שנעשה בה מעשה הממית.

ובזכ"י באר שיש הלכה מיוחדת בבע"ח דחיותיה מטהרתו ואף במפרכסת דאית ביה קצת חיות מ"מ מטהרתו מידי טומאת נבילה, וזהו דקתני ריבה דאף דמצ"ע הוי נבילה מ"מ לענין טומאת נבילות חיותיה מטהרתו, אבל לענין טו"א בעי דוקא חיות גמורה לטהרו, וזהו דקתני ריבה.

[ובאמת גם לענין מפרכסת לשיטת הר"מ יהיה בו איסור נבילה שהרי גם בהמה זו נקו"ה, ועיין בחזו"א יו"ד ג-כב שכבר תמה על הר"מ דא"כ היאך יפרש הסוגיא קכא: דלר"י אית ביה איסור אבמה"ח וע"כ אינה נבילה.

ומזה מסיק בחזו"א העיקר בדעת הר"מ כש"כ הש"ך בנקוה"כ דאינו נבילה מחיים רק כוונת הר"מ שאין השחיטה מועלת כלל.

אבל לפי"ד האחרונים בשיטת הר"מ שהוא ממש נבילה מחיים, צ"ב.

ובתבו"ש לג-ה כתב ליישב בשני אופנים:

א. דכל מה דמבואר בסוגיין דאית ביה אבמה"ח הוא דוקא לבני נח, ובאר הדברים דב"נ במיתה תליא מילתא ונקו"ה לדידיה חשיב חיה ויש בה אבמה"ח, אבל ישראל דבשחיטה תליא מילתא הרי ה"נ נקו"ה חשיבא נבילה ולא אבמה"ח.

וכנראה כוונתו לומר דלישראל החיות תלויה בעיקרו בסימנין כמו שמצאנו שיש בו מושג של שחיטה, וממילא כל שניקבו הסימנין הויא כמתה, משא"כ בעכו"ם אכתי לא חשיבא כמתה.

ועוד היה ניתן לבאר עפ"י דרכו באופן אחר, עפמש"כ במקו"א מד' הזכ"י דדין אבמה"ח לישראל הוא משום מיתת האבר וכל שבהמה כולה מתה וודאי ל"ש אבמה"ח אבל בב"נ שפיר אית ביה אבמה"ח בעצם מה שהוא נוטלו מן החי ולא אכפ"ל שהיא כנבילה.

ב. עוד כתב בתבו"ש דאה"נ יש לישראל גם אבמה"ח וגם נבילה ואין בזה סתירה, ונתבאר עוד במקו"א].

אבל מ"מ לא נתיישב בזה קו' הראשונות מהו לשון כיוצא בו, וגם צ"ע ד' התוס' קכ. דמשמע ששייך חידוש זה עם חידושא דרישא דעור ורוטב מצטרפין.

ולקמן קכא: בנידון הגמ' אי מפרכסת מצלת על הבלוע מליטמא נתבאר דמבואר שם פלוגתא יסודית בין רש"י לתוס' בגדר מפרכסת דמטמא טו"א ואינו מטמא טו"נ, דלרש"י מתחלק שם חיה ומתה לענין טו"א מטו"נ, אבל לתוס' לכל ענין הויא כחיה ורק טו"א אינו תלוי בדין מיתה רק במה שהיא אוכל.

ולדעת רש"י אשה"ט דבאמת אי הוה חשיבא כחיה לא היה בה טו"א נמי, ורק גדר הדבר דלענין טו"א הויא כמתה ולענין טומאת נבילות הויא כחיה, ויש כאן רבותא שפיר [אף דעיקר שיטתו צ"ב רב מה"ת יחול בה שם מתה בשחיטה שאינה כשרה].

אבל לשיטת התוס' אין כאן רבותא כלל שהיא כחיה לכל דבריה לענין העמדה והערכה ורביעה וכה"ג, ורק לענין טו"א יש כאן ענין מסויים דסגי במה שהיא אוכל אף בלא מיתה כלל, אבל לא חל בה כלל שם נבילה ואין כאן רבותא כלל, וצ"ע, ונתבאר עוד במקו"א.

**ב. טו"א במפרכסת ישראל בטהורה-**

חולין ב: טמא לא ישחוט בקדשים שמא יגע, והק' בתוד"ה ובמוקדשין דהא מיד בשחיטה היא עדיין מפרכסת והיא כחיה לכל דבריה ואינה מקבלת טומאה?

ותי' דחיישינן שמא יגע אחר פירכוס, א"נ דדוקא לענין העמדה והערכה מפרכסת כחיה [כמבואר ל.] אבל טו"א שפיר מקבלת.

והק' האחרונים מאי ס"ד והרי גמ' ערוכה היא לקמן קכא. דמפרכסת מקבלת טו"א?

ובחי' רעק"א תי' דס"ד שאינו אלא דין דרבנן, וא"כ אין לגזור על טמא שלא ישחוט כיון דאפי' יגע אינו אלא טומאה דרבנן, וכדאמרינן התם בחולין שנעשו על טהרת הקודש שלא גזרו חשש שמא יגע, שאינו אלא דרבנן.

ועיי"ש שהוסיף דלכך לא הק' התוס' קו' בתחילת הגמ' שם דמבואר שם דבלא סכין ארוכה וודאי אף בחולין שנעשו על טהרת הקודש אסור לשחוט, דפשיטא להתוס' דמפרכסת נמי יש בו טומאה דרבנן, ורק אחר דאמרינן דלא גזרו בסכין ארוכה שמא יגע כיון שאינו אלא דרבנן הוקשה להתוס' דה"נ במוקדשין אינו אלא טומאה דרבנן, ובתי' השני חידשו התוס' שיש בו טו"א דאורייתא.

ונמצא לדבריו שיש כאן נידון בעיקר דין טו"א במפרכסת אם הוא דאורייתא או דרבנן, וצ"ב שורש הנידון, וגם צ"ב דלפי"ז לשון התוס' חסר מן הספר ולא משמע כלל שזהו הנידון.

והנה דנו אחרונים בטעם דבע"ח אינו מק"ט אם משום דלאו תורת אוכל עלה או משום דחיותו מפקעת ממנו דין קבלת טומאה.

ובחי' הגרי"ז זבחים טו: הוכיח דעיקרו משום דלאו שם אוכל עליו ולא משום חיותו מטהרתו דא"כ היאך מפרכסת חייל בה דין טו"א והרי עדיין היא כחיה לכל דבריה, וע"כ שהחסרון משום שאין לה שם אוכל וע"י שכבר נשחטה חשיבא כאוכל.

וי"ל דס"ד דתוס' שאינו אלא טומאה מדרבנן הוא באמת משום דס"ל דעיקר טעם דבע"ח אין מק"ט משום חיותו מטהרתו ואף במפרכסת כן.

ולפי"ז א"ש יותר לשון התוס' בתי' השני, דעיקר תי' דהטעם שאין מקבלים טומאה הוא משום דבע"ח אין לו שם אוכל וע"י שחיטה חשיב אוכל ואף מפרכסת מקבלת טומאה, וזהו לשון התוס':"אבל לענין טומאה וכו' דחשיב אוכל".

אבל יל"ע בזה עוד, הנה במקד"ד מב-ב וקה"י טהרות-מ כתבו דעיקר דין בע"ח הוא משום דחיותו מטהרתו, והוכיח בקה"י מסוגיא קכח. דנו אם בהמה נעשית יד לאבר, וכתבו בתוס' הטעם משום דלא מצאנו יד אלא בדבר שהטעם שאינו מק"ט משום שאינו אוכל, אבל בע"ח כי נמי הוו אוכל כגון בן פקועה נמי אין מק"ט ל"ש שיהיה יד לטומאה.

ובפשטות ביאור ד' התוס' משום דחסרון בע"ח הוא משום חיותו מטהרתו ולא משום דלאו אוכל הוא, וזהו שהוכיחו מדלעיל עה. דב"פ אינו מק"ט אף שהוא מותר באכילה וחשיב כאוכל מ"מ כיון שבפועל הוא חי חיותו מטהרתו, ועיי"ש בקה"י באורך האריך בכמה ראיות.

וצ"ע לפי"ד מקו' הגרי"ז היאך נקטו ב: בתי' השני דמפרכסת מקבלת טו"א מדאורייתא והרי היא כחיה לכל דבריה, וכתבו בקה"י ומקד"ד ליישב דמפרכסת שאני דזוטר חיותה וכל שעה היא הולכת ומתה ובזה שפיר חייל בה טו"א, וכעין שמצאנו דעת חזקיה דפקע מינה אבמה"ח, ה"נ לענין טו"א.

אבל לפמש"כ לבאר לשון התוס' ב: עפי"ד רעק"א משמע לשון התוס' שהצד דמפרכסת מקבלת טו"א הוא משום שכל החסרון בבע"ח הוא משום דלאו אוכל, ולפי"ז צ"ע ד' התוס' קכח., וצ"ב

ושמעתי לבאר ד' התוס' קכח. באופ"א דאף אינהו מודו דעיקר החסרון דבע"ח הוא משום דלאו אוכל הוא, אבל מ"מ לא דמי לכל יד דכל החסרון שלו משום שאינו עומד לאכילה אבל בע"ח אף לו יצוייר שיעמוד לאכילה חיותו מפקיעה ממנו שם אוכל.

וע"ז חידשו התוס' דבכה"ג שלא יכול לחול בו שם אוכל לא שייך בו דין יד, וכש"כ התוס' שם לענין אוכל שא"א יכול להאכילו לאחרים דלא חייל בו דין יד שהחסרון שם אוכל שבו הוא מטעם צדדי.

וכעין סברא זו מצאנו בתוס' פב. לענין חיבה"ק דחל אף במה שא"ר לאכילה ולאו אוכל הוא, אבל מ"מ יש בו חסרון אוכל שא"א יכול להאכילו לאחרים, ואף שיסודו ג"כ בשם אוכל מ"מ הוא מפקיע ממנו שם אוכל ולא רק חסרון שאינו ראוי בעלמא, וה"נ בבע"ח מפקיע ממנו כל שעתא שם אוכל אף אם יעמוד לאכילה.

והנה בחי' הגרי"ז זבחים טו: הק' דכיון שהטעם דבע"ח לא מק"ט משום דאין לו תורת אוכל א"כ יהני להטמא ע"י חיבה"ק ככל מידי דלאו אוכל הוא שנטמא משום חיבה"ק?

ותי' הגרי"ז דדין חיבה"ק אינו אלא אחר קידוש שחיטה, אבל מחיים לא שייך חיבה"ק.

אבל תמהו עליו מד' התוס' דידן דס"ד דמפרכסת אינה נטמאת ואף ע"י חיבה"ק ואף אחר שחיטה.

אבל להנ"ל אשה"ט דכשם דלענין יד לא מהני כיון שהוא מופקע משם אוכל מטעם אחר, ה"נ לענין חיבה"ק, וכש"כ תוס' ב"ק עז. לענין אוכל שא"א יכול להאכילו לאחרים דלא מהני ביה חיבה"ק ה"נ בבע"ח, וכש"כ לדמותם גם לענין ידות.

ולפי כ"ז א"ש היטיב לשון התוס' דס"ד בתי' הראשון דאין טו"א במפרכסת דאורייתא כיון שחיותו מפקעת ממנו שם אוכל, ובתי' השני חידשו כש"כ בקה"י דכיון שזוטר חיותה שפיר חייל ביה שם אוכל ורק לענין העמדה להערכה חשיבא כחי.

ובעיקר קו' רעק"א בתוס' ב: ע"ע אחיעזר ב-א תי' דמפרכסת מטמא טו"א משום דמדאורייתא היא מותרת באכילה, אבל בדם קדשים שאינו מכשיר אלא מדרבנן כש"כ התוס' בדיבור שלאח"ז משום חיבה"ק אזלינן בתר דין דרבנן וכיון שאסורה באכילה מדרבנן קודם שתצא נפשה אינו מכשיר.

ועפי"ז כתב דכל ד' התוס' הוא לפי התי' שכתבו שהוא מטעם חיבה"ק, אבל אם כש"כ בתי' השני דאיירי שהעבירה בנהר הרי יש לה הכשר מדאורייתא ולפי"ז וודאי מפרכסת תהיה טמאה טו"א וכש"כ התוס' במסקנת דבריהם, וע"ע בקה"י-ב.

עוד מבואר בתוס' ב: הנ"ל דאף ע"י שחיטה כשרה מ"מ יש לה דין מפרכסת וחשיבא חיה לענין העמדה והערכה [ורק לענין טו"א נסתפקו בזה], ודלא כד' התוס' פד. בשם ר' שמעיה דע"י שחיטה כשרה פקע ממנה תורת חיה ולא מהני העמדה והערכה אלא בשחיטה פסולה ורק בזה איירי בסוגי ל., וד' התוס' ב: מורים כד' שא"ר פד., דלא ניח"ל בסברת ר' שמעיה הנ"ל וכבר עמד ע"ז ברש"ש.

אבל בחת"ס ב: כתב לבאר ד' התוס' דדוקא במוקדשין נקטו שהמפרכסת אינה נטמאת דכיון שאין השחיטה מתרת באכילה לא חשיבא כמתה, ומתני' קיז: איירי בחולין והשחיטה מתרת באכילה ומחשיבה אותה כמתה ממילא חשיב כאוכל ואין בה העמדה והערכה.

ויסוד הדבר הבאנו במקו"א מהנאו"י-י עמד ע"ז מד' הרשב"א ב"ק עו. דאף לשיטת ר' שמעיה בפרה לא חשיב כמתה כיון שאין השחיטה מתרת באכילה.

[מיהו לכאו' אכתי דבריהם סותרים ליסודו של הר' שמעיה דדבריו לקמן פד. איירי נמי במוקדשין, וכבר תמהו אחרונים בסתירת ד' הרשב"א ב"ק שהרי בסוגיא פד. הביא ד' ר' שמעיה ג"כ לענין קדשים, וצ"ע, ונתבאר עוד במקו"א].

**ג. גולל-**

מבואר במשנה עירובין א-ז דבהמה נעשית גולל לקבר ומטמאת כדין גולל, וכבר נתקשו הגרי"ז וקה"י שם דהא בע"ח אינו מק"ט.

וכנראה יש בזה שני אופנים עיקריים בגדר טומאת גולל:

א. הגרי"ז וקה"י וקו"ש כתובות-טו כתבו דבע"ח כל דינם הוא שא"י לקבל טומאה אבל יכולים להיות מקור הטומאה, וה"נ גולל אינו מקבל טומאה מהמת אלא שהוא שם של מקור טומאה בפנ"ע.

אבל לד' הזכ"י בדעת הר"מ שהבאנו מתבאר דע"י שהיה בע"ח א"י להיות בטומאת נבילה, ואף מקור הטומאה לא שייך בבע"ח.

וכן מבואר בבכור שור יג. דבע"ח א"י להיות טמא בתקרובת ע"ז משום דחיותו מטהרתו אף שהוא מקור הטומאה, וע"ע משנה אחרונה אהלות ב-ב גם הוא נראה שנקט כן.

ואמנם בלא"ה דבריהם תמוהים לכאו', מדס"ל לר"מ זבחים קה. דסופו לטט"ח מטמא גם בהמה, ובארו אחרונים דס"ל דסופו לטט"ח אינו מתורת מגע טומאה רק דין מקור טומאה בפנ"ע, ואכ"מ.

ושמענו מזה שאין בו חסרון של חיותו מטהרתו כיון שהוא מקור טומאה ולא מקבל טומאה מדבר אחר, וצ"ע ד' הזכ"י ובכור שור, אמנם הקו' מגולל שפיר יש לתרץ כשי"ת.

ב. אבל בערל"נ כריתות טו: כתב דגולל אינו מקבל טומאה כלל ואינו מטמא אחרים מצ"ע כלל, רק הוא צינור שעל ידו תצא טומאת המת אל הנוגע בגולל, ולפי"ז אשה"ט דאף בבע"ח שייך כה"ג.

ומקור לזה משיטת התוס' סוכה כג. דגולל שפירש מן המת אין בו טומאה [דלא כרש"י עירובין טו.], ויל"פ עפ"י הנ"ל שאין בו טומאה רק שהוא טפל למת והנוגע בו כנגע במת דמי.

וכ"ז מבואר כבר בראבי"ה-תתקפה ז"ל:"גולל ודופק מטמאין אפי' דבר שאינו מק"ט כגון אבנים וכגון בהמה אע"פ שאין מקבלת טומאה מחיים, והיינו טעמא דגולל ודופק לא מטמאין מחמת עצמן אלא מחמת טומאת המת שבתוכו, ותדע דלא מטמאין אלא כל זמן שהמת בתוכו אבל לאחר שאין המת בתוכו טהור לגמרי".

וכ"ה בר"מ פיה"מ (בתרגום החדש) אהלות טו-ט ז"ל:"כבר ידעת שכלי חרש המוקף צמיד פתיל אינו מתטמא וכו' וכן הבהמות בחייהן אינן מתטמאות כלל בשום מין ממיני הטומאות וכו' ואם עשה מהן גולל לקבר הרי הן מטמאין משום גולל, לא שהם נטמאו אלא מפני שהם חלק מן הקבר והנוגע בהם כבר נגע בקבר".

ועי' בקו"ש כתובות-טז הביא לשון התמים דעים להראב"ד-רד שנתקשה בו' הר"מ היאך כלי חרס יכול להיות טמא משום גולל [כמבואר אהלות טו-ט], וכתב ז"ל:"וטעמא מפני שגם החבית אינה מקבלת טומאה אלא מטעם גולל אבל אם הוסרה משם היא טהורה כדקתני החבית והמשקין טהורין", ופי' דלשונו משמע כפי מהלך הנ"ל שאינו אלא כנוגע בקבר.

אבל באמת יותר משמע כוונת הראב"ד שאינו מקבל טומאה מהמת רק עצם שם גולל הוא מקור טומאה בפנ"ע [ועי' בגרש"ר פסחים-ט הביא כן מהרמב"ן פרשת חוקת].

ולפי"ז צ"ב המשך ד' הראב"ד שאם פירש מהקבר פקעה טומאתו, [ובאמת בדעת רש"י מוכרח לכאו' כמהלך הראשון שהגולל עצמו מקבל טומאה].

אמנם כבר כתב בקו"ש כתובות-טו דאף אם טומאתו מחמת עצמו מ"מ תתיישב שיטת התוס', שהרי נתבאר שאין טומאתו אלא מחמת שם גולל שבו אבל לא קיבל מהמת טומאה, וממילא אם פקע שם גולל פקעה טומאתו.

אמנם בקו"ש שם תמה על עיקר מהלך השני היאך יתכן לומר דטומאתו מכח דהוי כאילו נגע בקבר א"כ למה תנן נזיר נד. שאין הנזיר מגלח עליהם והרי הוא כטומאת מת עצמו.

ועי' חי' הגרש"ר פסחים-ט שהאריך לבאר דשאני נזיר שמגלח רק על עצמו של מת ואין דינו ככהן שמגלח על כל טומאת מת וגולל חשיב שמקבל את הטומאה מהמת אבל לא נגע בעצמו של מת, וכמה חילוקים מצאנו כאלו בין כהן לנזיר, עיי"ש בארוכה.