ציונים והערות -ריש פרק הזרוע
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / הזרוע והלחיים

# הערות בגפ"ת - ריש פרקין

בארץ ובחוצה לארץ. עי' לק' דף קל"ח: איתא דהא דתנן בארץ ובחוצה לארץ הוא שלא לצורך, ופרש"י דהרי הכלל הוא (קידושין ל"ו:) דחובת קרקע נוהגת בארץ וחובת הגוף בכל מקום, וא"כ מהיכ"ת דזלו"ק לא ינהגו בחו"ל, ונראה דזה מש"כ רש"י הכא משום דבעי למימר היינו שהוא 'שלא לצורך' חידוש הדין עצמו אלא משום וכו', אולם עי' מהרש"א דצ"ע דברי רש"י דהתם אמרינן דבראשית הגז יש חידוש שנוהג בחו"ל לאפוקי מדר' אלעאי דס"ל דהוקש לתרומה שאינו נוהג אלא בארץ ופרש"י שם דגם זלו"ק לר' אלעאי אינו נוהג אלא בארץ, ובאמת לפנינו הוא מפורש בגמ' קל"ו. וכן הקשה רע"א, ועי' חת"ס מש"כ לדחוק בזה, ועי' ברש"י בשבת דף י: ד"ה הוה נקיט, דכתב דהמנהג בזמנו של רש"י הוא שאין נותנים זלו"ק בחו"ל, ועי' בר"ן על הרי"ף (בד"ה האחרון בפרקין), ובב"י סוף סי' ס"א האריך בזה, ולדינא כתב השו"ע ס"א סכ"א דמתנות נוהגות בכל מקום (כפשטות משנתינו ,רמב"ם ורי"ף ורא"ש), וי"א שאינן נוהגות אלא בא"י (ר'א עלאי, רש"י וטור בשם מהר"ם) וכן נהגו, ועי' בביאור הגר"א דנראה דמצדד הכי אמנם הביא דבהג' אשר"י (סי' ו) כתב שרש"י גופיה אמר שאע"פ שנהגו כר' אלעאי מ"מ כל הנותן תע"ב, וכ"כ בפת"ש בשם הפוסקים דאין בזה משום יוהרא, וכן היה נוהג החת"ס[[1]](#footnote-2).

בחולין אבל לא במקודשין שהיה בדין וכו', יל"ע דגם בלא ק"ו כיון דסתמא כתיב לתת לכהן הזלו"ק א"כ קדשים נמי, ועי' תוס' בשמעתין מש"כ בזה. אולם עי' תוס' בכורות י"ד. ד"ה קדושת, דמתבאר בדבריהם דאין כאן קושיא כלל, דהרי בקרא דזלו"ק כתיב 'מאת העם', ולכך לולי הק"ו לא היה מקום לחייב בקדשים, ועי' חת"ס דנתקשה מ"ט בעינן במתני' לדרשה דאותם תפו"ל מדכתיב מאת העם וכמו דדרשינן לק' קל"ב ולא מאת הכהנים ה"ה משמע ולא מאת הקדש ומכש"כ תוס' בבכורות, ותירץ דבקרבן כשר בעי קרא משום דיש מקום לחייב משום הק"ו, ויל"ע אם מתבאר בכל זה דמכח הק"ו הוא גדר אחר של חיוב ועי' לק'.

ומה אם החולין וכו' חייבים במתנות. מתנות היינו זלו"ק, והנה זלו"ק הם מתנה אחת מתוך הכ"ד מתנות כהונה (המנוים בפרקין דף קל"ג:), והם נקראים סתם 'מתנות' כמבואר בלישנא דמתני, וכ"כ הרמב"ם ריש פ"ט מביכורים, "ואלו הם הנקראים בכל מקום מתנות", [וצ"ב מ"ט**[[2]](#footnote-3)].**

שהיה בדין וכו' יש לתמוה דהנה המתנה דזלו"ק היא חלוקה בעצם מהמתנה דחזה ושוק, דחזה ושוק הוא מדיני הקרבן דהקרבן כולו ניתן לגבוה והכהנים משולחן גבוה קא זכו וכהנים אוכלים ובעלים מתכפרים, וכן לא נעשית ממונו של הכהן כדתנן בקידושין דהמקדש בחלקו אינה מקודשת גם בקק"ל, אבל זלו"ק היא מתנה שניתנת מאת הבעלים, וכן נעשית אצל הכהן לממונו לכל דבר, וכיון דהם חלוקים בעצם בעיקר המחייב שלהם ובעיקר ענינם יל"ע איך הוא נלמד בק"ו, (ועי' בק"ו דבגמ' בסוף העמוד ובמש"נ שם).

אין לו אלא מה שאמור בענין וכו' כל הקדשים שקדם מום קבוע להקדשן וכו', כל שקדם הקדשן את מומן וכו'. מתבאר במשנתינו דכל דרגות הקודש (קרבן כשר, קד"ד, פסוה"מ), פטורים מזלו"ק א. ברישא דמתני' תנן **בקרבן כשר** שדינו שהחזה ושוק ניתן לכהנים, אין בו זלו"ק מקרא דואתן אותם לאהרן הכהן, אין לו אלא מה שאמור בענין, מתבאר דהמקור דאין זלו"ק בקדשים הוא מקרא דואתן. ב. **קרבן פסול שקדם מומו** **להקדשו**, לא חל בו כלל קדה"ג ואינו אלא **קדושת דמים** לקרבן, ולפיכך אחר פדיון הוא חייב בזלו"ק דהוא ככל חולין, אבל מתבאר במשנה דקודם פדיון הוא פטור, ובטעמא דמילתא כתב רש"י (לק' קל"ב. ד"ה ) דאין קדושה חלה על קדושה[[3]](#footnote-4) ובבכורות דף י"ד כתבו רש"י ותוס' מקור נוסף[[4]](#footnote-5). ג. **קרבן פסול שקדם הקדשו את מומו** וקיים בו קדה"ג, אפי' אחר הפדיון שאינו אלא 'פסולי המוקדשים שנפדו', הוא פטור מן המתנות, והמקור לזה מפורש בגמ' בכורות ט"ו. (והו"ד ברש"י כאן) דפסוה"מ הוקשו לצבי ואייל, וזלו"ק לא נאמר אלא בשור ושה. ובאמת מצינו לגבי עוד הרבה דינים דכיון דחל בו קדה"ג נשאר בו שם קודש, אפי' אחר פדיון כגון הא דאיתא דמדאורייתא אינם נמכרים באטליז ככל בשר[[5]](#footnote-6).

חוץ מן הבכור ומן המעשר – היינו דבהם גם כקדם מומם להקדשם חל בהם קדה"ג וכן מצינו בולדות ותמורה וגדר הדין הוא דרק בהקדשה מכח הפלאה לא מהני קדם מומם את הקדשם דאינו ראוי לקרבן אבל כאשר סיבת ההקדשה היא מוכרחת משום המציאות כבכור דהוא פטר רחם וכמעשר שהוא יצא בעשירי [האמירת עשירי קודש אינה מעכבת], וכן ולדות דסיבת קדושותו מכח אמו וכן תמורה דסיבת קדושתו מכח ההקדש הראשון, ואכמ"ל.

רד"ה הו"א, בכור אינו נוהג וכו', צ"ע דלעיל ד"ה כל הקדשים פירש משום דאין קדושה חלה על קדושה, מרומי שדה.

תיתי מזכרים, ופרש"י דליכא למיפרך שהן חייבין בבכורה שאינם יולדים, ולכאו' יש לתמוה דאדרבה הבכורה היא רק בזכרים ולא בנקבות, וא"כ איפכא הוא וחזינן מזה שעיקר המחיב בבכורה הוא מתנה מהאם שיש ליתן את ראשית ולדותיה, וכמו דיש ליתן את מראשית צאנה.

שכן נכנסו לדיר להתעשר – היינו דהמעשר הוא קיום דין בכל הבהמות שהצטרפו בדיר, דהוציאו מהם עשירי קודש לה'.

ויהיו חולין חייבין בחזה ושוק, האי ק"ו צ"ע טובא הרי חזה ושוק הם זכיה משולחן גבוה ואכילתם היא מדיני הקרבן דכהנים אוכלים ובעלים מתכפרים, ומה ענינה לחולין ולכאו' מתבאר דמק"ו אפשר לחדש דהחזה ושוק ינתנו כמתנה דחולין, אך צ"ע דא"כ מהיכ"ת דיהא בהם תנופה וכמו דנאכלים בכ"מ ואין בהם קדושה וכפרה א"כ מהכ"ת להצריך תנופה.

והא בעי תנופה היכא לינופינהו, עי' חת"ס דלמ"ד דון מינה ואוקי באתרא לק"מ, אמנם באמת לכו"ע צ"ע דהרי ז"פ דאע"פ שילפינן מק"ו לא הוה קודש כחזה ושוק ונאכלים הם בכל מקום וכו', וא"כ מהכ"ת ליבעי תנופה והרי תנופה היא מדיני הקרבן [כמבואר בזבחים ד. מה לשלמים שכן טעונים תנופת חזה ושוק הרי דהוי חומרא בקרבן שלמים שיש בו תנופה, ועי' יומא ה. דילפינן מקרא דהתנופה אינה מעכבת את הקרבן, ועי' תוס' זבחים קי"ז: ד"ה ואין.] ולכאו' מתבאר בזה דהדין תנופה נצרך גם לעצם הגדרת החזה ושוק כמתנה וכעי"ז כתב הגר"מ אילן בכנסת הראשונים זבחים מ"ד

תוד"ה תיתי מלקוח ויתום, הוי מצי למימר תיתי מכלאים וטריפה, עי' רע"א ורש"ש, שהקשו דלקמן קלו: איתא דטריפה פטור מן המתנות, ועי' במלא הרועים מש"כ ליישב.

דף קל: תד"ה אי אגוואי, אי אגואי, ותימה וכו' והנה ברש"י ד"ה קא מעייל כתב מידי דלא איתעביד ביה צורך גבוה, מבואר ברש"י דכל דלא הוי צורך גבוה אסור להכניסו לעזרה, ולכאו' לפי"ז יש לא יקשה קו' מתבלין של חולין כיון שמכניסם בעזרה לצורך אכילה דהוי לצורך גבוה לקיים דין למשחה לגדולה באכילת הגבוה.

בא"ד בסופו, וכן לחם וכו'. עי' רש"ש.

בא"ד תוס' בתחילת דבריהם הוכיחו משמעתין דחולין בעזרה מדאורייתא הוא ועי' ריטב"א שהאריך בזה ומש"כ בדעת הרמב"ם.

1. ועי' בפלתי שם אות ו' דכתב "ובאמת לא ידעתי אנשי מעשה המחמירין בכמה דקדוקי מצות וחומרות, למה אינם מהדרים לקיים מצוות עשה של תורה, אשר לדעת רוב מחברים נוהג בחו"ל, ורוב חז"ל בש"ס שנהגו בו. ואפשר הואיל אין לנו בעו"ה כהן ידוע מיוחס רק כהני חזקות, אמנם אח"כ כתב דמ"ש מפדיון ושאר דברים דסמכינן אחזקה. ובחינוך כתב דמהסוגיות עולה דנוהג בחו"ל וסיים בזה"ל "אבל עכשיו אין בנו כח להכריח הטבחים ליתנן וקוי ד' יחליפו כח" והו"ד בלגיון הבית מאיר על השו"ע. והנה לענין מעשה, א"ל הגרש"צ דכהיום כל הבהמות הנשחטות בחו"ל הרי הם של עכו"ם, דאין קונים מהם את הבהמות (אלא רק אחר השחיטה קונים את הבשר), וכיון שבשעת השחיטה הם של גוי הרי הם פטורים כדלק' בפרקין, אמנם בארץ הגם שהכבשים הם של עכו"ם אבל שאר הבקר חלקו של ישראל וא"כ יש להפריש, אמנם יבואר לק' בפרקין דגם בהמה שלא הפרישו ממנה אי"ז אוסרה ולכך שרי לאכול הבשר אמנם לאכול את הלחיים מצוי אצל אוכלי 'לשונות', וכן את הזרוע, לכאו' הוא אכילת מתנ"כ ויתבאר לק' [↑](#footnote-ref-2)
2. ומרן אדמוח"ז אמר לי דהטעם בזה, דרק הם 'מתנות' בלא 'שם המחייב אותם', דנתחדש דזלו"ק הוא מתנה לכהן אף שאין בהם 'שם מסוים', וזהו סתם מתנה, והיינו דבכור הוא מתנה משום שהוא 'בכור', וכן ביכורים המתנה היא מחמת שהם 'ביכורים', וכן תרומות ומעשרות כל מה שהם מתנה הם משום שהדבר חל בו שם תרומה ומעשה, וכן חלקם בקרבנות, (וביותר דהתם המתנה היא מדיני הקרבן - דכהנים אוכלים ובעלים מתכפרים), אבל זלו"ק הם 'מתנה' בלא שם דכל ענינו הוא מתנה גרידא, [אמנם עדיין צ"ע מראשית הגז]. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובט"ז סי' ס"א סקכ"א נתקשה מה שייך אין קדושה חלה על קדושה במתנות, וכי מתנות קדושה יש בה, ונדחק לפרש דר"ל קדושת המצוה, ובמרומי שדה פי' עפ"י דברי הגמ' בכורות כ"ז. הני כיון דקדושת דמים נינהו, וברש"י שם פי' דנפק"מ לגבי דין למשחה וגדולה באכילתם, וגדר הדברים צ"ב טובא. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובבכורות שם פרש"י "כדמפרש לקמן מקראי דפוטרת מן הבכורה ומן המתנות", ובתוס' שם הקשו עליו, דהתם איירי בפסולי המוקדשין דפטורים אע"פ דנפדו, (מדהוקש לצבי ואייל), ולכך פירשו תוס' דבזלו"ק כתיב מאת העם, וקד"ד אי"ז מאת העם, וביאר הגרי"ז דתוס' למד דאחר שנפדו אין בהם קדושה וא"כ ע"כ הפטור הוא דין מסוים משום שהיה בהם קדה"ג וא"כ אי"ז שייך כלל בקד"ד שנפדו, אבל רש"י פירש דכוונת הגמ' שם דיסוד הפטור הוא משום שנשאר שם קודש (כיון דהיה בהם קדה"ג), ולכך ה"ה דיש לפטור בקד"ד קודם פדיון. עוד פירש הגרי"ז דתוס' הוכיחו דאין הפטור משום רשות ההקדש אלא משום הקודש [↑](#footnote-ref-5)
5. הקשה המהרי"ט אלגזי בבכורות (דף מ"א: אות מ"א ד"ה אך קשה), אמאי בעי קרא למעוטי מתנות בקדשים הרי לגבי פסולי המוקדשין שנפדו דאין להם קדושה גמורה פטורים ממתנות כ"ש מוקדשין שיש להם קדושה גמורה שפטורים ממתנות?, ותירץ דאדרבה בקדשים שיש להם קדושה גמורה חייבים בחזה ושוק שייך לחייבם במתנות מק"ו דחולין משא"כ בפסולי המוקדשין שאינם חייבים בחזה ושוק. והנה כעין קושיתו ילה"ק אמאי בעי קרא במשנתינו למעוטי קדשים כשרים, תפו"ל מהא דאפי' בקד"ד בעלמא ליכא חיוב מתנות ובפרט לרש"י דכתב דהוא משום דאין קדושה חלה על קדושה, ובזה לכאו' לא יהני הק"ו, וונראה דבקדשים כשרים שיש בהם חזה ושוק ועבדינן ק"ו לזלו"ק, א"כ גדר דינו הוא חיוב מצד הקרבן כחזה ושוק, והדרשא דאותם אתי למעוטי דלא ליהוי חיוב מתנות בקדשים מדיני הקרבן, ומעתה מיושב שפיר דלא שייך למעט זה משום דאין קדושה חלה על קדושה כיון דאי"ז חיוב נוסף שחל בקרבן אלא הוי מדיני הקרבן עצמו, וכן מה"ט לא ילפינן לה מקרא דמאת העם דאכתי איכא ק"ו מדין חזה ושוק דליהוי חיוב בקרבן דלא שייך לבעלים. ועוד ראיה ליסוד זה דהנה בעיקר הס"ד דינהג מתנות בקדשים צ"ע מי יתחייב בהקדש (והרי גם לריה"ג דקק"ל ממון בעלים אמרינן בב"ק י"ב: ובקידושין נ"ב: דאחר שחיטה לכו"ע משולחן גבוה קא זכו), ועי' מנח"ח תק"ו י"ד דדן אולי אי"צ רשות החייבת וגם בבהמה חש"ו זוכים הכהנים משום דהזלו"ק בעצם ראוי להם, עי"ש שדן בזה, ואם באמת הוא מחיובי קרבן כחזה ושוק ניחא מאוד וכן נראה ברש"י דכתב על זה טעמא דאין קדושה חלה על קדושה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)