כלים פ_א מ_ב
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"א מ"ב**

א] **שהן מטמאין את האדם במשא,** בפירש"י חולין דע"א: כתב דהא דנבילה מטמאה במשא וטמא מת אינו מטמא במשא, הוא משום דאין משא אלא למי שהטומאה יוצאה ממנו, והתוס' שם הק' ע"ז, כגון מת ונבלה ומעיינות הזב אבל טמא מת אף על פי שהוא אב הטומאה אין לו משא שהרי מדרס הזב מטמא במשא אף דאין הטומאה באה ממנו, ובשיעורי אא"ז הגר"ח זצ"ל לב"ב כתב בזה בדעת רש"י, דטומאת מדרס אינה מדין קבלת טומאה מהזב, אלא הויא חפצא של טומאה מצ"ע כשרץ ונבילה, וע"כ ה"ה מטמא במשא, וכ"כ בחי' רא"ל ח"ב סימן ע'.

ב] ומצאנו בזה דבר חדש בד' ראבי"ה סימן אלף ו', ז"ל, אדוני תמה על פי' ר"ש שפירש וכו' שאין טומאת משא אלא שהטומאה יוצאה מגופו כגון מת ונבילה למעוטי טבעת טמא מת אע"פ שהיא אב הטומאה, וקשיא למר הלא משכב ומושב מטמא במשא ואינה יוצאה מגופו, דע אדוני, לא הוצרך רש"י לתת טעם לדבר כי גזיה"כ הוא, ואם באת לקיים לשון רבינו, תפרש בו דכל בית הסתרים דלא מטמא במגע דומיא דטבעת, לא מטמא נמי במשא כיון שאין טומאה יוצאה מגופו, דאבית הסתרים קאי רש"י לפרושי, אבל משכב ומושב ראויים למושב מגע הלכך מטמא נמי במשא, אבל מת ונבילה מטמא במשא אע"ג דלא חזי השתא למגע, כדאמרינן בפרק הלוקח בהמה ומה לי אי לא חזו למגע מחמת ביטול או מחמת בית הסתרים, וגבי קולית נבילה דדרשינן והנוגע והנושא, התם לא נראה מעולם למגע אבל הני איחזו מיהת מעיקרא למגע, ובריש מס' כלים ובמס' זבים משמע נמי כדברי רבינו דטמא מת חלוק ממשכב ומושב, עכ"ל.

ומחודש בד' הראבי"ה, דאיכא תרי דיני בטומאת משא, דבדבר שטומאה יוצאת מגופו, הוי דין בפנ"ע דטומאת משא, ואף בבית הסתרים דאינו מטמא במגע, מ"מ הוא מטמא במשא, אך משא"כ בדבר שאין טומאה יוצאת מגופו, הגם דהוא מטמא במשא, אך היינו רק דומיא דטומאת מגע, וע"כ אינו מטמא בבית הסתרים, וצ"ע בזה.

ג] **לטמא בגדים במגע,** משמעות לישנא דמתניתין דאף בגדים שהוא לובש אינו מטמא אותם אא"כ הוא נוגע בהן, וזהו דתני לטמא בגדים במגע, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, ז"ל, שהוא מטמא כל בגד שיגע בו, בין שהי' עליו כמלבוש בין שלא הי', עכ"ל, ולהדיא דאף בגדים שהן עליו כמלבוש אינו מטמא אותם אא"כ הוא נוגע בהן, וכן מ' בל' הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ה דזבים מ"א, וכ"נ בד' הרמב"ם פ"ו ממטמאי מו"מ ה"ב, ז"ל, שהנוגע במשכב אם הי' אדם "ונגע בבגדים" ובשאר כלים עד שלא פירש ממטמאיו ה"ז טמאם וכו', הנה למדת שכל טמא שנאמר בו יכבס בגדיו ה"ז מטמא בגדים "שיגע בהם" כ"ז שלא פירש ממטמאיו וכו', עכ"ל, וכ"נ בדבריו בפ"ה מפרה ה"ב וה"ד, עיי"ש, ועי' חזו"א בהוספות לזבים שדקדק כן מד' הרמב"ם, אך במי נפתוח פרפר כ"ב ובמנ"ח מ' קס"א כתבו דדעת הרמב"ם דמטמא כל בגדים שלבוש, וצ"ע, - וכ"כ הגר"א באלי' רבה, ובאדרת אליהו במדבר י"ט ח'.

אך בפי' הרא"ש בפ"ה דזבים מ"א, כתב דבבגדים שהוא לבוש טמא אף הבגד העליון אע"פ שאינו נוגע בו, ופירש דהוא משום דבגדיו בטלים לגבי' והוי כנוגע בכולן, וכ"ה בשטמ"ק ב"ב דכ"ה: בשם מהר"ר יהודה, וכפי הנראה דילפינן לה מדכתיב יכבס בגדיו, וכל הבגדים שלובש במשמע, - ובאמת מל' הר"ש והרא"ש במשנתינו נראה דל"ג תיבת במגע, וע"כ שפיר כתב הרא"ש דה"ה מטמא כל בגדים שהוא לבוש אף שאינו נוגע בהן.

ד] בפירש"י ב"ב ד"ט: כתב דהנושא נבילה אינו מטמא אלא בגדים שלובש דהרי הן כמוהו, אבל שאר בגדים שנוגע בהן אינם טמאין, והתוס' וש"ר שם הק' ע"ז מהא דמרבינן בתו"כ דמרבה אף שאר כלים, אע"ג דלא שייך בהו לבישה, ועיי"ש בריטב"א במש"כ בדעת רש"י, ולפי דבריו מודה רש"י דלדינא ה"ה מטמא כל בגדים וכלים שנוגע בהן, ובס' תוספות העזרה לתו"כ שמיני פ"ה אות ט' כתב בדעת רש"י, דשאר כלים דמרבינן, היינו כלים שהוא לבוש בהן כגון עיר של זהב ונזמים וטבעות של מתכות, והא דבעינן קרא לרבוינהו, הוא משום דס"ד דדוקא בגד שהוא טווי ואריג נטמא, והא דממעט אדם וכ"ח, לדוגמא בעלמא נקטינהו, וממעט להני ודכוותייהו דלא שייך בהו לבישה, גם י"ל דנתמעט כ"ח גם אם הוה משכח"ל בי' לבישה, עכ"ד.

ה] והנה בחי' הריטב"א בב"ב שם פירש בדעת רש"י, דהא דאין נטמאין אלא הבגדים שהוא לובש, הוא משום שהם טפלים לו, ובפשוטו הי' נראה לפ"ז לדעת רש"י, דודאי דהוא מטמא כל בגדים שלובש אף שאינו נוגע בהן, וכד' הרא"ש, דכיון דאינו מטמא כל בגדים שנוגע בהן, והוי דין מסוים בבגדים שלובש שהוא מטמאם, מהיכ"ת נימא דאינו מטמאן אא"כ הן נוגעין בו, אך מהא דתנן הכא דמטמא בגדים "במגע", מוכח דאינו מטמא אלא בגדים שהוא נוגע בהן, אך י"ל דל"ג לתיבת במגע, וכנ"ל, וכ"ה מוכח מהא דתנן בפ"ה דזבים מ"א דהוא מטמא כלי שטף במגע אבל לא במשא, ולדעת רש"י בע"כ איירי בכלי שטף שהוא לבוש בהן, ובזה הוא דתנן דאינו מטמא אותן אא"כ הוא נוגע בהן ולא אם הוא נושא אותן ואינו נוגע בהן, וכ"כ בס' תוספות העזרה שם.

ו] בגדר דינא דטומאת בגדים, כתב הר"ש בפ"ק דאהלות מ"ב ומ"ה ובפ"ה דזבים מ"א מ"ב ומ"ו, דהוא נחשב כאב הטומאה בשעת מגעו, וכ"ה בל' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ה דזבים מ"ב ופ"ג דידים מ"א, ובל' הרא"ש בפ"ק דאהלות מ"ה, ובל' הרמ"ה ב"ב ד"ט:, ומ' מדבריהם דיסוד דינא דטומאת בגדים הוא דכ"ז שלא פירש ממטמאיו חמירא טומאתו, והוי כאב הטומאה, וע"כ הוא מטמא בגדים, וכ"ה בל' התוספתא כלים ב"ק פ"ו ה"א, כל שאב הטומאה בשעתו וכו' אין מטמא אדם וכ"ח, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ה דזבים מ"א כתב, ז"ל, שהמתטמא בזב כ"ז שהוא נוגע בו ה"ה מטמא כלים אם נגע בהן "ואע"פ שהוא ראשון לטומאה", עכ"ל, ומ' מדבריו, דלעולם אף בשעת מגעו הוי ראשון לטומאה, ודינא דחיבורים הוא, דכ"ז שלא פירש ממטמאיו, ה"ה עושה את הכלים כמותו, וכ"ה בל' הרמב"ם פ"ו ממטמאי מו"מ ה"ב ופ"ה מפרה ה"ב, ונת' בזה באורך בזבים שם, ואכמ"ל.

ז] **וחשוכי בגדים במגע,** בתוספתא שהביא הר"ש בזבים פ"ה מ"ט תניא דאף הנוגע במי חטאת שיש בהן כדי הזאה מטמא ב' ופוסל א', שא"א לנוגע שלא יסיט, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משאה"ט הי"ג, ובכס"מ שם כתב, דלפ"ז הא דתנן הכא דחשוכי בגדים במגע, היינו לומר דאין מטמאין בגדים מדין מגע אלא מדין היסט, וכ"כ הכס"מ בפט"ו מפרה ה"א.

וכבר עמדו ע"ז בירושלמי פ"ב דביכורים ה"ב, דאמרינן התם דריב"ל אמר לקרנה של נבילה הושבה, ור' יוחנן פליג עלי', ופירש הגר"א בשנו"א שם, דקשיא לי' לריב"ל בהא דתנן דחשוכי בגדים במגע, מהא דתניא בתוספתא דא"א להיות מגע בלא משא, וע"ז מפרש דלקרנה של נבילה הושבה, דהא דתני דאין מטמא בגדים במגע, היינו אם נגע בקרן של נבילה דוקא, שאז יכול להיות מגע בלא משא, אבל בשערה של נבילה או במי חטאת, מטמא בגדים, ור' יוחנן פריך עלי', דהיאך אפשר דלא קאי אלא על קרנה של נבילה ולא על מי חטאת, הא קתני וחשוכי בגדים ל' רבים שהן נמנעין מלטמא בגדים, ועי' גם בביאור הגר"א שם שהאריך בזה, ועיי"ש בפי' הרידב"ז מש"כ בזה.

ובביאור הגר"א במשנתינו כתב, דזהו דתני הכא וחשוכי בגדים במגע, ולא תני ואין מטמאין במגע, משום דסתם מגע בנבילה דהיינו בצמר של נבילה או בשרה או מי חטאת שיש בהן כדי הזאה, אף שבמגע אינו מטמא בגדים מ"מ א"א ליגע בהן שלא יסיט כ"ש ומטמא בגדים מחמת משא, וע"כ ל"מ למיתני דאינו מטמא בגדים, דהא באמת הוא מטמא בגדים, וע"כ תני וחשוכי בגדים במגע, דהיינו דמחמת מגע מנועין הן מלטמא בגדים, ואם הן מטמאין הוא מחמת משא, וכ"כ באלי' רבה.

ח] והנה בפי' הרא"ש כתב דגבי מי חטאת כתיב והנוגע במי הנדה יטמא, ודרשי' הוא ולא בגדיו, עכ"ל, וכ"ה גם בפי' הר"ש מכת"י, ולפי דבריהם מוכח דמשכח"ל גוונא דמגע בלא משא, דאל"כ ל"ב קרא למעוטי דאינו מטמא במשא, וקשיא שהרי אמרו בתוספתא דא"א לנוגע שלא יסיט.

אך הנה הכס"מ בפ"ו משאה"ט הי"ג כתב בשם המהר"י קורקוס דאפשר דנפ"מ בהא דאינם מטמאין בגדים במגע, בגונא שהם קרושין כגליד דליכא היסט, ובתפארת ירושלים ובחי' הרמ"ל כתבו לדון בזה, דאף דגם בשעה שקרשו יש עליהן תורת מי חטאת, כיון דאם חזרו ונימוחו בחמה חוזרין לכמות שהיו, וכמש"כ כן בחס"ד פ"ה דזבים ה"ה, מ"מ כיון דמי חטאת קרושין אין ראויין להזאה, חשיבי כמי חטאת שאין בהן כדי הזאה דאין מטמאין במשא, וכ"כ הזרע והמלבי"ם בפי' הספרי חקת פיסקא קכ"ט, אך בסד"ט נחלק ע"ז, וכתב דכיון דיש בו שיעור וראוי להזות לכשיופשר, חשיב כיש בו כדי הזאה, ובקונט' באר יעקב כתב לדון עוד בזה, דאיירי בגונא דהמים העליונים קרשו, וממילא במגע בגליד אינו מסיט את המים שתחתיו, אך כתב דצ"ע אם כה"ג חשיב כמגע אף במים התחתונים.

ט] ובבאר יעקב שם כתב לדון דמשכח"ל עוד דאינו טמא אלא משום מגע, והוא בגונא דנגעו שנים כאחד במים והסיטום, ובכה"ג אינו נטמא משום היסט, שהרי ההיסט הי' ע"י שניהם כאחד וזה יכול וזה יכול, אבל משום מגע נטמא כל א', שהרי כל א' נגע בעצמו, עכ"ד, אך למש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן כ"ח דבטומאת משא נטמאין ב' הנושאין, וכתב בחכם צבי סימן פ"ב דהיינו בזה יכול וזה יכול, הרי דכה"ג הן נטמאין אף משום היסט.

י] בפירש"י בחולין דכ"ט: פירש במש"א התם דאם נתקלקלה הפרה בשחיטתה אינה מטמאה בגדים, ז"ל, ואם אסף אפרה או שרפה ולא נגע בה או אפילו נגע בה בפשוטי כלי עץ שלא טמאתו משום נבלה אינו טמא משום מתעסק בפרה שאין כאן פרה אדומה, עכ"ל, ובחי' הרשב"א שם תמה ע"ז, דאף אם הי' נוגע בה, ל"ה מטמא בגדים, דאין טומאת בגדים בנבלה אלא במשא וכדתנן הכא דחשוכי בגדים במגע, ועי' צל"ח שם מש"כ בביאור ד' רש"י.

יא] התוס' ביומא די"ד. ד"ה אלא מאי, כתבו בתו"ד, ז"ל, ואין לתרץ דה"ק מאי מזה נושא אף נושא והוא הדין במגע וכו', ובתורע"א במשנתינו תמה ע"ז, דלהדיא תנן הכא דחשוכי בגדים במגע, דאין הנוגע במי חטאת מטמא בגדים במגע, ואין לפרש דמכוון התוס' הוא דהוא מטמא בגדים במגע משום דא"א לו שלא יסיט, דלהדיא בדבריהם דמדין מגע הוא מטמא בגדים, ועוד, דבסו"ד כתבו לפרש דרק במשא מטמא בגדים ולא במגע דומיא דנבילה, והרי דמשכח"ל מגע בלא היסט, ובשיח יצחק ביומא שם כתב בדעת התוס', דיל"פ דהא דתני הכא וחשוכי בגדים במגע קאי רק על נבילה, עיי"ש, - אך אכתי תיקשי מהתוספתא בפ"ה דזבים דתניא להדיא דאין הנוגע במי חטאת מטמא בגדים אלא משום היסט.

יב] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין מתטמא במשא אלא האדם לבדו, ובתורע"א כתב דכ"כ רש"י בשבת דפ"ג:, אך רש"י בעצמו בנדה דנ"ד: כתב דדם נדה מטמא את שתחתי' משום משא להיות ראשון אע"פ שלא נגע בו, עכ"ל, הרי מבו' דכלי נטמא במשא, וכ"ה מבו' גם בד' רש"י שם דנ"ה. ושם דס"ט:, וצ"ע, עכ"ד.

ובתפא"י הק' ע"ד רש"י אלו, ממש"א בחגיגה דכ"ג. שהניח רצועה ע"פ החביות ונפלה לתוך החביות ונטמא, ולמה לי נפלה לתוך, הרי ממילא נטמא החביות במשא המדרס, והגרע"א השיב ע"ז, די"ל דכיון כ"ח אינו נטמא במגע על גביו, ה"נ אינו נטמא במשא על גביו, ועיי"ש בתפא"י שהק' ע"ז דאף דאינו נטמא במגע אלא מתוכו, מ"מ מ"ט נימא דאף במשא אינו נטמא, וחזינן דבעינן קרא למעט דאין כ"ח טמא מדרס, אף דל"ש מדרס באויר כ"ח, עכ"ד.

ובדעת הגרע"א צ"ל, דהא דכ"ח אינו נטמא אלא מתוכו, אי"ז מיעוט מסוים בטומאת מגע, אלא היינו דכל עיקר תורת הקבלת טומאה דכ"ח היא מתוכו, וע"כ ל"ש בו טומאת משא, דלעולם אין המשא מתייחס לתוכו, - והא דבעינן קרא למעט שאינו נטמא מדרס, הוא משום דטומאת מדרס נוהגת אף בכלים שאינם מקבלים שאר טומאות, וכמש"כ התוס' בכ"ד, וע"כ אף דמשום תורת כלי חרס אינו מקב"ט אלא מתוכו, מ"מ הי' בדין שיטמא מדרס, שהרי אין טומאתו כלל מכח פרשת הטומאה דכלי חרס, - וי"ל עוד, לפמש"כ היראים בסימן רע"ז, דאם הי' כ"ח נטמא מדרס, אף הי' נטמא טומאת מת מגבו, מדינא דכל המטמא מדרס מטמא טמא מת, ופירש הטעם בזה, ז"ל, שאם הי' לו דין מדרס היה גבו כתוכו והיה טמא במת, שכל דבר שהוא טמא מדרס אין לו דין תוך, ואפי' אם היה לו תוך בטל תוכו כי נעשה מטעם יחודו לישיבה ככסא שאין לו תוך וטמא הי' גבו במת אם הי' לכלי חרס דין מדרס וכו', עכ"ל, וע"כ שפיר בעינן קרא דאין כ"ח נטמא מדרס, דאם הי' טמא מטעם יחודו למדרס ל"ה לו דין תוך כלל, והי' טמא אף מגבו, ואף דפשוטי כלי חרס טהורין, מ"מ הי' בדין דכל שהן ראויין למדרס ה"ה טמאין, דומיא דפשוטי כלי עץ הראויין למדרס דטמאין.

יג] והנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאם לקח אדם מאה כלים ונתנם בידו אחד על השני, ואח"כ שם כזית מן הנבילה בכלי העליון, הרי אותו האדם אשר בידו הכלים נטמא בהיותו נושא נבילה והוא ראשון לטומאה, וכן הכלי העליון נטמא כיון שנגע בנבילה, ושאר הכלים טהורים ולא נטמאו כלל במשא הנבילה, עכ"ד, וכעי"ז כתב הרמב"ם בפ"א מטומאת מת ה"ט, והרש"ש העיר ע"ז, דגם הכלי התחתון שהאדם נוגע בו טמא, דהנושא נבילה מטמא כלים בשעת משאו, אם לא בכלי חרס, דאף בשעת משאו אינו מטמא אדם וכ"ח, עכ"ד.

אך לפ"ד הגרע"א דאף אם היו כלים נטמאין במשא, ל"ה כלי חרס נטמא במשא כיון דאינו נטמא מגבו, הרי בע"כ דד' הרמב"ם לא קיימי בכלי חרס, שהרי ד' הרמב"ם קיימי לפרש להא דאין משא בכלים, וכ"ח לא הי' נטמא במשא אף אם יש משא בכלים, ולפ"ז הדר צ"ע ד' הרמב"ם דמ"ט הכלי התחתון טהור, וצ"ע בזה.

יד] בפי' רשב"ם בפר' שמיני י"א כ"ח כתב, ז"ל, והנושא, מסיט ממקומו אע"פ שלא נגע, אבל אם טענוהו נבילה על כתיפו ולא נגע ולא זז ממקומו אינו טמא וכו', ואפי' מת מוטל על המטה ותחתיו נייר המפסיק בין המת לכלים שתחתיו, טהורים הם, שמת אינו מטמא אלא במשא שהוא היסט וכו', עכ"ל, ומבו' בד' רשב"ם, דאף דביסוד הדין כלים נטמאין במשא, מ"מ כיון דנבילה ומת אינם מטמאין אלא במשא שהוא היסט, ע"כ אין הכלים שתחתיהן נטמאין במשא, כיון שאין מסיטין את הנבילה ואת המת, ולפ"ז ניחא כל הני דוכתי דמצינו בפ"ה דזבים דאין כלים נטמאין במשא, - ונמצא לדעתו, דבהני טומאות דמטמאין באבן מסמא, שכתב הר"ש לקמן מ"ג דמכח זה הן נטמאין במשא אף בלא היסט, אף כלים נטמאין במשא, - ואף בנבילה ובמת משכח"ל דיטמאו הכלים במשאן, בגונא דהמת והנבילה בכף מאזנים, והכלים מכריעין אותן.

וצ"ע לפ"ז בד' רש"י שכתב דכלים נטמאין במשא, וקשיא, דאף אם לא נתמעטו כלים מטומאת משא, מ"מ כיון דאף אדם הנטמא במשא אינו נטמא אלא כשהסיט, וכמש"כ רש"י בחולין ד"כ: ד"ה מלק, היאך יהיו כלים שתחת דם הנדה ותחת המת טמאין, הרי אינם מסיטין את דם הנדה ואת המת, וד' רש"י בנדה דנ"ד: הרי קיימי בדם הנדה דנתמעט דאינו מטמא באבן מסמא, ודבריו שם דס"ט: קיימי במת דאינו מטמא באבן מסמא, וצע"ג.