ביטול איסור קודם זמנו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / אין מבטלין איסור לכתחילה

חולין צח: ביטול קודם זמן איסורו

**א. סכך-**

מבואר או"ח-תרכו מותר לבטל סכ"פ בסכ"כ, והק' הפוסקים למה אין בו משום ביטול איסור לכתחילה.

וכתבו הפוסקים כמה טעמים, בט"ז סק"ב כתב דאף אם עושה סוכה במועד מ"מ אין בו משום ביטול איסור, שאין איסור לשבת בסכ"פ רק שאינו יוצא יד"ח, ונראה עומק דבריו עפמש"כ במקו"א לצדד שכל הדין הוא משום שהאיסור תובע ממנו שלא לבטלו וגבי סכ"פ אין בו חפצא דאיסורא ולא שייך זה כמובן [מיהו אינו מוכרח ויל"פ גם לשאר הגדרים שכתבנו[[1]](#footnote-2)].

עוד הביאו בשם המרדכי דקודם יו"ט אכתי לאו איסור הוא, וכעין ד"ז בר"ן (לו.) בשם הרא"ה דג' חתיכות יבש ביבש מותר לבשלם בשישים ואף שאחר הבישול הוי כלח ובעי ביטול מ"מ מעיקרא נמי מותר לו לאכול כ"א בנפרד וכל חתיכה היא היתר ואינו בכלל אין מבטלין איסור לכתחילה.

**ב. חמץ-**

למד מזה הט"ז שם ובסי' תמז-ה דה"נ מותר לבטל חמץ קודם הפסח אף לאוכלו בפסח דאכתי לאו איסור הוא, ועי' בט"ז סקי"ז.

וכנראה מקור לדבר בתוס' קיב. גבי כלי מקדש שכל יום ויום נעשה גיעול לחבירו יסודו משום ביטול ברוב, ולמה אין בו איסור ביטול לכתחילה ככל מבשל בסיר הבלוע מאיסור, וע"כ כיון שהיום הוא היתר גמור שרי, אלא שיל"ד לפמש"כ הרשב"א במה"ב (יט.) דבבליעת כלי אין איסור ביטול לכתחילה, עיי"ש, ואכ"מ דבכמה ראשונים פסחים ל. מבואר לא כן, עי' ברמב"ן ור"ן.

אבל במג"א תמז-מה דעתו להחמיר שאין לבטל חמץ קודם זמנו, וכן מבואר בתשובת הרשב"א א-תפה שאין לבטל חמץ קודם פסח, וכ"מ בטור תנג-ג לענין חיטין מבוקעות שלא התיר אלא משום שאינו מתכוין [וכבר העיר ע"ז בפר"ח שם].

וכתב במג"א דבאמת מדינא נראה דלא חשיב מבטל איסור שהרי אכתי לאו איסור הוא, אלא שהרשב"א כתב דהוי **כ**מבטל איסור לחוד, ומסיק דאין להקל נגד הרשב"א.

אבל בדגמ"ר שם [ועי' פמ"ג מ"ז סקי"ז] באר דמדינא אסור לבטל משום דחמץ איסורא בלע מיקרי, ולפי"ז לא דמי לנותר שהוכחנו מד' התוס' דשרי דהתם היתרא בלע.

ובמ"ב תנג-כ באר הטעם לאסור ז"ל:"דכיון שמערב אדעתא דלאכול בפסח הו"ל כמבטל בזמן איסורו", ושנה דבריו בשעה"צ תמז-קסז, מבואר טעם מחודש בזה ולא משום דחמץ מיקרי איסורא בלע, ושו"ר שמקורו בפר"ח תנג-ג.

ולפי"ד צ"ע מנותר [וי"ל כש"כ עפי"ד הרשב"א במה"ב] אבל פשוט דהתם אינו עושה כן בכוונה כדי להתירו.

ולכאו' גם מדין סכ"פ שאסרו הפוסקים לסכך מבואר שאין הטעם משום דחמץ מיקרי איסורא בלע אלא כטעמו של המ"ב, אבל יתכן דהתם נמי שם סכ"פ עליו קודם סוכות וצל"ע בזה.

**ג. אם הט"ז מתיר לערב או רק להוסיף-**

ובאמת המעיין בט"ז יראה שגם הט"ז לא התיר אלא להרבות אחר שנתערב אבל אסור לערב חמץ לבטלו קודם פסח ע"מ לאוכלו בפסח, ועמד ע"ז בפמ"ג שם, ועי' בפמ"ג מ"ז סקי"ז.

אבל רעק"א-לח הוכיח לא כן מעיקר הדין גבי סכ"פ וסכ"כ דאף בעין שרי לבטלו, ועי' ביד יהודה-סט סג-יג דחה דבריו בתוקף דוודאי מודה הט"ז שאין להתיר לבטל מלכתחילה ע"מ לאכול, והוכיח כן מד' הטור שהבאנו לאסור, ועיי"ש מש"כ לבאר הדברים.

ונתבאר במקו"א דבתשובת הר"ן משמע שאם היתר בהיתר בטיל מותר לבטלו גם קודם הפסח שחל הביטול קודם שחל האיסור, ואכ"מ [אבל עיין יד יהודה שאף הר"ן לא צידד להתיר אלא אחר שנתערבו, עיי"ש].

וכנראה הוא תלוי בגדרי איסורא בלע אם יש בחמץ קודם זמנו דין איסור ממש על זמנו או שאין בו דין איסור ואף להסוברים איסורא בלע היינו לומר ששמו עליו אבל אין בו דין איסור לפי"ז ל"ש לומר כטעמו של הדגמ"ר שיש בו משום ביטול לכתחילה שהרי בפועל אין כאן את דין האיסור ומה יאסור עליו לבטלו [ויל"ד קצת].

וכנראה לכך הוזקק המ"ב לומר שגם טעם האוסרים אינו משום דחמץ שמו עליו אלא משום דמבטל בכוונה כדי להתיר, וגם הרי בשו"ע אינו ברור שנקט דחמץ איסורא בלע מיקרי לכך הוזקק המ"ב לזה.

ולכאו' ד' הט"ז שנקט שמותר לבטל חמץ הוא סותר לד' רעק"א וש"ך צט-כב שדקדקו מלשון הרמ"א שאסור לתת חלב במים לכתחילה לערבו עם בשר, דהתם נמי קודם איסורו הוא, [שו"ר בפמ"ג מ"ז סקי"ז הנ"ל הוכיח שיטתו דוודאי גם הט"ז מודה לאסור ורק להוסיף שרי ממש"כ הש"ך גבי בב"ח]?

אבל כנראה יש לחלק בפשיטות דבב"ח יש בו מהשתא דין שלא לבשלו עם בשר, והוא מבטל דין לכתחילה, אבל חמץ קודם זמנו ס"ל להט"ז שאין בו שום דין ואין בו חסרון ביטול לכתחילה [וכעי"ז חילקו בפר"ח ותשובת רעק"א-לח לענין ביטול היתר בהיתר דחמץ קודם זמנו מיקרי היתר משא"כ בב"ח].

ועיין ברעק"א-לח שכתב חילוק זה ליישב הא דאין מבטלין בב"ח זב"ז ומ"ט לא דמי לדינו של הר"ן בשם הרא"ה.

ועפי"ד מסיק דה"נ חתיכת בשר שלא נמלחה אסור לתתו בשישים דהוי מבטל איסור לכתחילה ואף דהשתא הדם בלוע בבשר ועדיין לא נאסר מ"מ מהשתא הוא אסור לכשיצא לחוץ, והביא כן מהפמ"ג בסי' סט.

**ד. לענין ב"י וב"י-**

מד' המג"א שהבאנו בשם תשובת הרשב"א מבואר שאסר לבטל לכתחילה בין לאוכלו ובין לשהותו בפסח [ובחזו"א קיט-כד תמה עליו דברשב"א לא נזכר שאסור לבטלו כדי לשהותו].

ובטור סוס"י-תמז הביא כן בשם ר"י, ושם מבואר להדיא דאף לשהותו אסר [חזו"א שם], ותמה עליו דוודאי מותר לערב ע"מ לשהותו.

ובמ"ב תמז-קב החמיר שלא לערב ע"מ לאוכלו אבל לשהותו שרי, והביא כן מהטור והב"ח ופר"ח.

וטעם ההיתר עי' במקו"ח תמז-כ דבר חידוש דלענין ב"י וב"י אי"צ פרשת ביטול, רק כיון שנשתנה טעמו וממשו של החמץ לא חשיב מצוי, שהרי אפי' בטעם מצאנו דעות דליכא ב"י [וכתב דאפשר ד' רבינו יונה איירי ביבש לכך אסר לבטלו ע"מ לשהותו].

ולפי"ד יתבאר לנו דעת החכ"צ דלענין שהיה לא גזרו איסור משהו כיון שאי"צ לפרשת ביטול [לפי"ז נמצא דלענין יבש י"ל שיש איסור משהו בשהיה[[2]](#footnote-3)], וע"ע מש"כ בדין איסור משהו לענין שהיה.

אמנם במקו"א הבאנו ד' רעק"א דלענין איסור בישול בב"ח לא גזרו ביטול לכתחילה ואולי ה"נ לענין שהיה בחמץ, וצ"ע.

1. שו"ר במאירי סוכה שם כתב תי' זה באופ"א, דדין אין מבטלין אינו אלא מדרבנן ולא גזרו אלא באיסורין שהוא אוכל להנאתו משא"כ במצוה דלאו להנות ניתנו לא אסרוהו חז"ל, ומבואר שם דה"נ שאר חומרות דרבנן דמחבור לא בטיל וכה"ג לא גזרו אלא באיסורין ולא במצוות ואינו ענין מסויים בדין ביטול לכתחילה, ודלא כש"כ לבאר התירוץ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואף לפמש"כ המג"א דאין ב"י וב"י מדאורייתא לשיטת הרא"ש שמותר לאכול הכל יחד מ"מ מדרבנן יהיה בו איסור משהו גם לענין ב"י. [↑](#footnote-ref-3)