41הדחת קערות במחבת חלב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

הדחת קערות של בשר במחבת חלבי

התוס' (חולין קיא: - קיב.) מאריכים בדין "דגים שעלו בקערה...", מסתפקים התוס' - אם "עלו" דווקא אולם נתבשלו חמיר טפי או שמא "עלו" לאו דווקא והוא הדין נתבשלו.

בסוף הדיבור מחדשים התוס', שאפילו אם נקל ונאמר ש"עלו" לאו דווקא – וא"כ אף דגים ש"נתבשלו" בקערה מותר לאכלן בכותח, אולם "קערות שמשתמשין בשר שהודחו במחבת של חלב בכלי ראשון ושניהם בני יומן" – נאסרים אף אם אין עליהם שמנונית. ואף שהוא לכאורה נ"ט בר נ"ט – ודמיא לדגים שנתבשלו בקערה, מחלקים התוס' בשתי אופנים, א. "דהקערות נוגעות במחבת ונפלט טעם מזה לזה והוי טעם שני באיסור. ב. "כשהטעם שני של בשר ושל חלב נכנס במים מיד נאסרו המים וחוזרין ואוסרין הקערות והמחבת".

ביאור נימוקם הראשון של התוס'

לביאורם הראשון של התוס', עובר טעם מהקערה למחבת – שלא דרך המים. ואף דקיי"ל – שאין טעם עובר מכלי לכלי בלא מים (רמ"א סימן צב ס"ח), ס"ל לתוס', שכשיש מים - עובר הטעם מכלי לכלי "שלא באמצעות המים" – לשון הפמ"ג סימן צד סק"ח בשפ"ד, ובסימן צה סק"ט במשב"ז הוסיף – "מחמת חום והבל שבקדרה" וכן הוא במשב"ז בסימן צד סק"ז.

הרא"ש (פ"ח סימן ל') מביא את שיטת ספר התרומה – המחלק בין נצלו לנתבשלו, ומשום כך, אף דס"ל ש"עלו" דווקא, מתיר ירקות שנתבשלו בקערה חלבית – לאכלן בתבשיל של בשר. ומבאר שם, דאף אם הירקות נוגעים בקדרה גופא – וא"כ הוא לכאורה כ"נצלו", אינו כן "דכיון דאיכא מים בכלי רוב הטעם מתפשט במים. והוא דלא כשיטת התוס' הנ"ל, והוא פלוגתא מן הקצה אל הקצה. דספר התרומה ס"ל דאף מאוכל לכלי [שיכול לעבור בלי מים] – רוב הטעם עובר דרך המים ושפיר ונחשב נ"ט בר נ"ט, ואילו שיטת התוס' – דאף מכלי לכלי דקיי"ל שלא עובר בלי מים, אולם כשיש מים – יש טעם שעובר ישירות מכלי לכלי שלא דרך המים, ומשום כך לא נחשב נ"ט בר נ"ט.

אחד אינו בן יומו

מוסיפים התוס', דכל הנידון הנ"ל – הוא כששני הכלים היו בני יומן, אולם "אם האחד אינו בן יומו אז אותו שהוא בן יומו מותר". וע"כ כוונתו, שהאינו בן יומו נאסר – משום שבלע טעם שהוא בן יומו. ומתקשים האחרונים (עיין מהר"ם במקום) – דאין דין זה מובן, שהרי טעם ה"בן יומו" שיוצא למים הוא עתה נ"ט בר נ"ט – והיאך יאסור את האינו בן יומו.

מתרץ הברכת זבח (זבחים צה:, מובא בראש יוסף חולין קיב. ובפמ"ג סימן צה סק"ט במשב"ז), שדברי התוס' אזלו לפי ביאורם הראשון – שחיישינן שמא נגעו הכלים זב"ז שאז עובר טעם ישירות מכלי לכלי ומשום כך אינו נ"ט בר נ"ט, וא"כ אתי שפיר שנאסר האינו בן יומו. ותמה עליו הפמ"ג – שאין זה מיישב כלל, שהרי הטעם הבלוע בכלי הוא פגום [אינו בו יומו], והיאך ייאסר משום טעם הבן יומו – אף אם אינו נ"ט בר נ"ט.

מיישב הפמ"ג את דברי התוס', שבאמת צודק הברכת זבח – שהתוס' אזלו לפי ביאורם הראשון, אולם לא סגי בהכי כדי לאסור. אלא שהתוס' אזלו גם בשיטת ספר התרומה – המחלק בין נצלו לבין נתבשלו, וא"כ האינו בן יומו בלע טעם שני באיסור מהבן יומו, והשתא בלוע בו טעם חלב וטעם בשר [אחד בן יומו ואחד אינו בן יומו] - ואסור לבשל בו בין חלב ובין בשר [וממילא נאסר אף לאכול בו תבשיל פרווה, עיין ש"ך סימן צד סק"כ]. וכן הוא ביד יהודה (סימן צה סקכ"ו) שדברי התוס' אלו יובנו רק אם ס"ל לאסור בנצלו. אמנם הוא דחוק טובא, שהרי התוס' לא ס"ל חילוק זה של ספר התרומה – כמפורש בדבריהם באמצע הדיבור. וא"כ כשכותבים התוס' להדיא – שהכלי נאסר אף למ"ד נתבשלו מותר, היינו שמתירים גם נצלו – ואעפ"כ אוסרים את הכלי.

ונראה ליישב קצת את שיטת ברכת הזבח, ע"פ דברי היד יהודה (סימן צג סק"ד) הדן בטעם האוסרים לבשל גם שאר דברים - בקערה חלבית שאינה בת יומה שבלעה טעם בשר. ומבאר זאת ע"פ דברי הרשב"א (ב"ד ש"א יט.) המחדש, שאחרי מעל"ע – הטעם הבלוע בכלי עדיין ראוי לגר [אלא שאינו אוסר - כיון שביציאתו נפגם]. וכותב היד יהודה, שכל זה אתי שפיר למאן דס"ל חנ"נ בכלים – וכן היא שיטת הרשב"א, משא"כ למאן דלא ס"ל חנ"נ בכלים – לא יהני ביאור זה. ולדעת הרמב"ן (חולין סוף קיא:, הובא בשו"ת רעק"א תשובה רז) הסובר - שאם החלב אינו אוסר את הבשר אזי גם הבשר אינו אוסר את החלב, ג"כ פשיטא שאין הטעם הבלוע נאסר – שהרי הטעם הנבלע כעת לא ייאסר מהטעם הבלוע שאינו בן יומו. אולם בדעת הפוסקים לא ברור שסוברים כשיטת הרמב"ן.

ואף שהרשב"א (משה"ב שם) כתב שאין על טעם זה – איסור ביטול איסור לכתחלה, משום שאין בלוע שאינו בן יומו יכול לאסור ביציאתו וכנ"ל – וממילא לא חשיב איסור כלל. ס"ל ליד יהודה, שהיות וסו"ס נבלע במצב שראוי לגר [ונ"מ, שיאסור בדבר חריף] – שוב יש כאן גזרה אטו חלב מושבח ב"י.

והיינו, שאם טעם בלוע שאינו בן יומו עדיין נקרא מושבח [כהבנת הרשב"א], אתי שפיר שכלי שאינו בן יומו הבולע טעם בן יומו – נאסר, ומובן שאסור לבשל בו אף שאר דברים – שהרי בלוע בו טעם בב"ח.

א"כ, אפשר לומר – דהיא גופא כוונת ברכת הזבח בביאור דברי התוס'. דס"ל לתוס' כהבנת הרשב"א – שהבלוע ראוי לגר, וס"ל חנ"נ בכלים [ולא ס"ל כדעת הרמב"ן הנ"ל – שבעינן שהבשר והחלב יאסרו אהדדי] ,א"כ אתי שפיר שהטעם בן יומו הנבלע בכלי שאינו בן יומו נחשב כתערובת בב"ח בשבח – והכלי נאסר.

שיטת האו"ה

האו"ה (כלל לה אות ד') מנמק דין זה באופן אחר, דהא שהאינו בן יומו נאסר – הוא גזרה אטו בן יומו. והיינו, שאם היה בן יומו – ודאי שהיה נאסר [ואוסר], וממילא – אף כשאינו בן יומו נאסר. והא שלא אסרו גם את הבן יומו, צ"ל דאחרי שאסרנו את האינו בן יומו – א"כ שוב לא יבואו לטעות ולהתיר כששניהם בני יומן, שהרי חזינן שהבן יומו אוסר בפליטת טעמו. וממילא אין סיבה לגזור ולאסור את הבן יומו, שהרי יודע שיש חילוק בין בן יומו לאינו בן יומו. ובאו"ה שם באות ה' ביאר באופן אחר, שגזרו אינו בן יומו אטו בן יומו - רק כלפי הכלי עצמו שהיה בן יומו ולא כלפי לאסור אחרים.

שיטת התו"ח

התו"ח (סימן פה אות ה') מנמק דין זה באופן אחר, דהא שהאינו בן יומו נאסר – הוא גזרה אטו דין "שתי כפות" המובא בסימן צד ס"ה בשם הסמ"ק. והיינו, שתחבו כף חולבת למים בקדרה פרווה ושוב תחבו באותה קדרה [במים אחרים] כף בשרית, וס"ל לסמ"ק – שהקדרה נאסרת לבשל בה בין בשר ובין חלב. ואף שלפי כללי נ"ט בר נ"ט – אין כאן איסור כלל, אסרו כאן [עיין שם ט"ז סק"ו וש"ך סקט"ו].

כותב התו"ח, שנידון דידן שאסרו את האינו בן יומו – הוא גזרה אטו הדין של שתי כפות, דאם יתירו כאן את האינו בן יומו יבואו להתיר שם – דחזינן שבן יומו אינו אוסר [והא שהתירו את הבן יומו, עיין לעיל]. אמנם החמירו בנידון דידן יותר מאשר בדין שתי כפות [כמפורש בתו"ח], דשם מותר לשימוש בפרווה ואילו בנידון נידון נאסר האינו בן יומו לגמרי וכנ"ל.

כן ביאר היד יהודה (סימן צד סקכ"ב) את דברי התו"ח. אולם הפמ"ג (סימן צד סק"ו) ביאר להיפך – שדין שתי כפות הוא גזרה אטו דינא דקדרה שאינה בת יומה, וכפשטות לשון הט"ז שם. אולם בתו"ח נראה להדיא כביאור היד יהודה, ואף את לשון הט"ז ביאר היד יהודה – שכן כוונתו.

סיכום

התוס' מבארים בשני אופנים, אמאי קערה בשרית שהודחה במחבת חלבית – נאסרים שתיהם, או משום שהם נוגעים זב"ז או משום שהטעמים מתערבים במים.

אח"כ מחדשים התוס', שאם אחד מהם אינו בן יומו – אזי הבן יומו מותר והאינו בן יומו נאסר. והאריכו הפוסקים בביאור טעם זה.

לשיטת הברכת הזבח והפמ"ג, דין זה אזיל רק לפי ביאורם הראשון של התוס' – שנוגעים זב"ז. אלא שלברכת הזבח סגי בהכי – כדי לבאר אמאי נאסר האינו בן יומו [הארכנו בביאור כוונתו כנ"ל], ואילו לפמ"ג - הוא משום שהתוס' כאן ס"ל שנצלו אסור, ונוגעים זב"ז הוי כנצלו. אולם לביאורם השני של התוס' – אף האינו בן יומו אינו נאסר.

אמנם האו"ה והתו"ח ביארו איסור זה באופנים אחרים, לאו"ה – הוא גזרה אטו בן יומו, ולתו"ח – הוא גזרה אטו דינא דשתי כפות. ולביאורם, ייאסר האינו בן יומו – אף כשאינן נוגעים זב"ז.

נ"מ נוספת בין ביאורי התוס'

נ"מ נוספת בין שני הביאורים בתוס' – איתא בדברי הש"ך בסימן צד סק"ח, באופן שתחב כף חולבת לקדרה בשרית שיש בה רק מים [או איפכא] – והיה ששים במים כנגד הכף. כותב הש"ך, שלדברי הרמ"א בסימן צה ס"ג – האוסר הדחת כלים כדעת ספר התרומה, אף כאן ייאסר הכף. ותמה רעק"א שם, דאף לשיטת הרמ"א – כאן אין סיבה לאסור, שהרי הטעם שנפלט מהכף התבטל בששים – ואמאי ייאסר הכף.

מבאר הפמ"ג, שכוונת הש"ך משום ביאורם הראשון של התוס' – שנוגעים זב"ז, וא"כ גם כאן חיישינן שהכף נגע בקדרה ובלע טעם בשר שלא באמצעות המים - וממילא לא יהני הא שיש ששים במים. משא"כ לביאורם השני של התוס' שהטעמים מתערבים במים – לא ייאסר הכף, שהרי תערובת הטעמים במים לא יאסרו את הכף – כיון שהטעם הנפלט מהכף התבטל מיד בששים.

מביא הפמ"ג ראיה לדבריו [שהש"ך ס"ל כביאורם הראשון של התוס'] – מדברי הש"ך בסימן צה סק"ה, המעתיק את דברי הר"ן (מא. בדפי הרי"ף) – שביאר את דין ספר התרומה של הדחת כלים "דמאן לימא לן שלא יתערבו פליטת הבשר ופליטת החלב בעצמן שלא באמצעות המים הילכך לא הוי נ"ט בר נ"ט...". והבין הפמ"ג שכוונת הר"ן לביאורם הראשון של התוס' – שנוגעים זב"ז.

טוען היד יהודה (סימן צד סקי"ט ד"ה והנה מש"כ), שאדרבה – הוא ראיה לסתור, דפירוש דברי הר"ן הם כביאורם השני של התוס' – שהטעמים מתערבים במים [עיין גם ט"ז סימן צה סק"ח]. ועוד מקשה היד יהודה (שם סקי"ב), שלדברי הפמ"ג – סותר הש"ך משנתו, שהרי לקמן בסקי"ז פוסק הש"ך – שכשיש ששים הכף מותרת.

לכן ס"ל ליד יהודה – שאין כוונת הש"ך כאן לאסור את הכף כשיש ששים. והא שאוסר את הכף, טוען היד יהודה שהוא ט"ס בציון דברי הש"ך, ודברי הש"ך קאי אדלקמן – באופן שאין ששים במים, שאזי אתי שפיר שהכף נאסר – אף לביאורם השני של התוס'.

להנ"ל, נחלקו הפמ"ג והיד יהודה בדעת הש"ך, בתוחב כף חלבית לקדרה בשרית שיש בה מים ויש במים ששים כנגד הכף ואינו יודע אם הכף נגע בקדרה או לא, לפמ"ג – הכף נאסר, וליד יהודה – אינו נאסר.

דין תוחב כף לאורז

הפמ"ג (סימן צד סק"ז במשב"ז) דן בנידון מצוי, שמבשלים אורז וכדו' בקדרה בשרית ותחבו לתוך האורז כף חלבית באופן שיש ששים באורז כנגד הכף. טוען הפמ"ג שהאורז ייאסר - אף לביאורם השני של התוס', שהרי אין מים בקדרה כדי ליצור ביטול, והוה ליה כנצלו - דקיי"ל (סימן קה ס"ה) שאוסר כדי נטילה. וא"כ לשיטת ספר התרומה – נפגשים הטעמים מהקדרה ומהכף בתוך האורז, ונאסר שיעור נטילה הקרוב לכף, וכשיתחוב כמה פעמים – ייאסרו כמה כדי נטילה. עיי"ש שאם שוב יערה עליהם מים או רוטב - ייאסר כל האורז, ואף הקדרה תיאסר [עיין גם דבריו בסימן צה סק"ד בשפ"ד, שלשיטת הש"ך האוסר נצלו – מקבל האורז את דין הקדרה אף כשיש ששים].

מקשה היד יהודה (סימן צד סקכ"ג) דבאופן שאינו מערה מים או רוטב - אף האורז לא ייאסר, שהרי אף מגרגיר לגרגיר לא ייפלט הטעם בלי רוטב, וא"כ רק גרגרים יחידים ייאסרו [ולא כדי נטילה] – והם בטלים ברוב כמפורש בסימן קה ס"ט.

מוסיף היד יהודה, דבאופן שהאורז סמיך כדייסא וכדו' - שאזי מהני ששים לביטול הטעם, לכאורה אכתי יש מקום לאסור את התבשיל, משום שקיי"ל (סימן קה ס"ד) שאף במקום שיש ששים – נאסר כדי נטילה. וא"כ גם בנידון דידן - ייאסר כדי נטילה, וכשיתחוב כמה פעמים - ייאסרו כמה נטילות וכנ"ל. ואף להחולקים על הרשב"א וסוברים שבשמן א"צ נטילה - כל שיש ששים, בנידון דידן אומר היד יהודה שוודאי צריך נטילה - מטעם שאין אנו בקיאין בין כחוש לשמן, ואם הוא כחוש - אזי אוסר כדי נטילה.

אמנם יש לעיין על דבריו, דאם הכף אינו סמוך לדופן הקדרה כדי נטילה - לכאורה לא ייאסר אף כדי נטילה, שהרי אין טעם הבשר והחלב נפגשים יחד. ולפי"ז, אף חומרת הפמ"ג הנ"ל נכונה - רק באופן שתחב את הכף סמוך כדי נטילה לדופן הקדרה.