זבים פרק ג
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**הזב והטהור שישבו בספינה או באסדה**

בפ"ד מ"א תנן ר' יהושע אומר נדה שישבה עם הטהורה במטה כפה שבראשה טמא מדרס, ישבה בספינה כלים שבראש הנס טמאים מדרס. ובתוספתא איתא שחכמים מטהרים. ופירש הרמב"ם דלפי חכמים אין טמא מדרס אלא בגדים שעליו שאפשר שדרס עליהם, אבל כלים שבראש הטהור או בראש הנס טהורים. ור' יהושע מטמא אף בכה"ג, ולא פירש הרמב"ם סברת ר' יהושע, עי' להלן.

וכן כתב הרמב"ם בפיה"מ כאן (מהדו"ב), ואם היו בגדים ראויים למדרס הוויין מדרס, בתנאי שיהיו יושבים בספינה וכיוצ"ב או רוכבים ע"ג בהמה אשר אפשר שידרס עליהן וכו', אנו חוששים שמא דרס. ומבואר מכל זה שהרמב"ם פירש משנתינו כחכמים דפליגי על ר' יהושע.

ולכאורה חשש זה קיים לא רק בבגדים שהוא לובש אלא בכל בגד שבספינה שאפשר שדרס עליו. ויש להסתפק מה הדין באומר ברי לי שלא דרסתי, האם הוי ככפה שבראשה וכלים שבראש הנס דטהורים, או שמא חכמים גזרו על כל מקום שאפשר שדרס עליו שיטמא אע"פ שברי לו שלא דרס.

אך הר"ש והרא"ש פירשו במתני' דטמא מדרס מצד דחיישינן שמא הבגדים הכריעו את הזב, ונעשו מדרס מדין נתלה. ולהלן כתבו דסתם מתני' ר' יהושע שמטמא אף כפה שבראשה. וכן נקטו מהר"ם הובא בתויו"ט והגר"א באליהו רבא.

וכתב החזון איש (ג, ג) דבין להרמב"ם בין להר"ש ר' יהושע וחכמים פליגי האם חיישינן להכרעת הבגדים את הזב. וביאר, דכדי שהבגד יטמא מצד שמכריע את הזב צריך שכל בגד בפני עצמו יוסיף בהכרעה כל שהוא, ופליגי אם חיישינן לזה או לא. [ובמשנה אחרונה ביאר באופן אחר קצת, דפליגי האם הוספה מעט חשיב מסייע שאין בו ממש כיון שהוא בפ"ע לא יכל להכריע כלל. ובמשנת טהרות ביאר דכיון שהאדם מכריע הרי בגדיו טפלים אליו, ולפי"ז רק בגדיו ממש טמאים מדרס וצ"ע מכלים שבראש הנס דר' יהושע מטמא אע"ג שאינו לבוש בהם].

והשתא הרמב"ם נקט דמתני' דרפ"ג כחכמים דלא חיישינן להכרעה, ומכל מקום הבגדים טמאים מדרס משום דחיישינן שמא דרס עליהם. ואילו הר"ש והרא"ש נקטו דמתני' דרפ"ג כר' יהושע, ולפי"ז יתכן דחכמים מטהרים לגמרי, ולא חיישינן שמא דרס עליהם.

והנה במשנה ג' מבואר שהזב והטהור שהיו בספינה גדולה הרי הם טהורים, וכתב בחזון נחום דלהרמב"ם בכה"ג ליכא לב' החששות, דאין חוששין להסט הזב כיון שאין מורגש תנועה מהזב, ואין חוששין שמא דרס כיון שיש מקום גדול ביניהם. והסימן של יכולה להמיט באדם נאמר על ב' החששות, אף שלגבי חשש מדרס אין שייכות לסימן זה, וצ"ע. אמנם להר"ש והרא"ש אתי שפיר בפשיטות, דכיון דלא חיישינן להכרעת הזב בספינה גדולה שוב אין חשש לא להיסט ולא לנתלה.

וכ"כ הרמב"ם בחיבורו הל' מו"מ, דבפ"ח ה"ז כתב שאם ישבו על ספסל או נסר מחגירין וכו' הרי זה טמא מפני שהן מתנדנדין בהן וכאילו הסיט הזב את הטהור שעמו. אבל אם ישבו בספינה גדולה הרי זה טהור, דלא חיישינן להסט. ובפ"ט ה"ד כתב שאם ישבו בספינה קטנה בגדי הטהור טמאין מדרס וטומאתן בספק שמא דרס הזב עליהן. וכן נדה שישבה עם הטהורה במטה בגדיה טמאין מדרס חוץ מכופח שבראשה, וכן בגדים שבראש הנס שבספינה טהורין. והיינו טעמא לפי שכל הטומאה היא שמא דרס עליהם. ועי' חזון איש שהקשה מדוע סתם הרמב"ם שהם טהורין, הא אכתי הן טמאים מצד הסט.

והנה לגבי מדרס כתב הרמב"ם שטומאתן בספק, דהוי רק חשש שמא דרס, אך לגבי הסט כתב הרמב"ם דטמא בודאי, מפני שהן מתנדנדין בהן וכאילו הסיט הזב את הטהור שעמו. והספק הוא רק כלפי החומרא הנוספת של מדרס. ונראה שאף לפי הר"ש והרא"ש טומאת מדרס של הבגדים היא מספק, שהרי אין זה ודאי שהבגדים הכריעו את הזב.

שיטת הראב"ד

הראב"ד בהשגות פ"ט ה"ד הקשה מדוע בפ"ג מ"א תנן בסתמא דזב וטהור שישבו בספינה טמאים ואין בו מחלוקת, ובפ"ד מ"א תנן בנדה וטהורה שישבו במטה או בספינה דר' יהושע מטמא אפילו כפה שבראשה וחכמים מטהרים. ותירץ, דזב כוחו יפה משל אשה, והוא מסיט את הספינה, מה שאין האשה יכולה לעשות. וחכמים מטהרין בגדי הטהור לגמרי ור' יהושע מטמא אפילו כפה שבראשה, מפני שגוף האשה וכל בגדיה נסטין.

ונראה מדברי הראב"ד שלא גרס בפ"ג מ"א טמאים מדרס אלא טמאים בלבד, וכל הפרק איירי בדין הסט בלבד. ופליגי ר' יהושע וחכמים האם רק זב עושה הסט לספינה ומטה או שמא גם נדה. ובספינה גדולה לכו"ע ליכא היסט. ותמה החזון איש ס"ג סק"ז הא ההיסט הוא בכובד האדם ולא בפעולתו, ומאי שנא איש מאשה.

ועיקר ביאורו נראה גם בדברי רבינו חננאל ב"ק יז: דביאר עגלה מושכת בקרון דבזב טמא היינו שהזב היושב בספינה מסיט את הספינה, כדתנן זב וטהור שישבו בספינה או באסדה או שרכבו על גבי בהמה אע"פ שאין בגדיהם נוגעים הרי אלו טמאים. וכן היושב בעגלה המושכת עם הזב טמא. ומשמע דטמאים היינו בהסט הזב.

דינים העולים.

לדעת הרמב"ם ספינה קטנה יש חשש בין להסט בין למדרס, (דאם אין חשש הסט מדוע הוצרך הרמב"ם לומר שבגדולה לא חיישינן להסט). ספינה גדולה אין חשש לא להסט ולא למדרס. וחשש מדרס לעולם הוא רק באופן שיש חשש שדרס עליהם, אך כפה שבראשה טהור. ואף במקום שטמא היינו מספק.

לדעת הר"ש והרא"ש בספינה קטנה יש חשש בין להסט בין למדרס, שמא הכריעו הבגדים את הזב. ורק בספינה גדולה אין חשש לא להסט ולא למדרס.

לדעת הראב"ד אין חשש מדרס כלל, אלא חשש הסט, ופליגי ר' יהושע וחכמים לגבי ספינה קטנה ומטה, דלפי ר' יהושע חיישינן להסט אף באשה נדה שאין כחה יפה, ולכן כל החפצים שבספינה טמאים, ולפי חכמים לא חיישינן להסט אלא באיש זב שכוחו יפה ולא באשה, ולכן הכל טהור בודאי.

**או שרכבו על גבי בהמה**

לדעת הרמב"ם אף הכא טמאים הבגדים מדרס לפי שחיישינן שמא דרס עליהם, ובאמת כפה שבראש הטהור אינו טמא מדרס. אך לפי הר"ש והרא"ש הבגדים טמאים מדרס כיון שהבהמה נכפפת תחת הרוכב, ואף בבהמה שכחה יפה, והרי זה נחשב שהזב נשען על הטהור ובגדיו. ולכאורה הבהמה נכפפת תחת שניהם ואינה עולה בצד שני, וצ"ע אם כן מדוע חשיב שהזב נשען על הטהור או להפך, הרי הטהור גרם רק שהזב יהיה במקום נמוך יותר, ואינו מרגיש כובד הזב כלל, וצ"ע.

**ישבו על הנסר על הספסל על הגשיש וכו' בזמן שהן מחגירין**

בראשונים משמע דמחגירין היינו שהספסל מתנדנד ע"י שרגל אחת קצרה מהרגל השניה, וכאשר האחד עולה השני יורד, [ומשכח"ל באופן שיש עוד רגל באמצע או שהרגל אינה בקצה הספסל]. והשתא פליגי הרמב"ם והרא"ש לשיטתם, דלפי הרמב"ם אף בכה"ג ליכא טומאת מדרס כיון שכל בגד בפ"ע אינו מכריע את הזב והו"ל מסייע שאין בו ממש. ולפי הרא"ש חשיב שהזב נתלה על הבגדים וטמאים מדרס.

אך הרש"ש כתב דמחגירין איירי אפילו באופן שאין הספסל מתנדנד אלא נכפף תחת שניהם, ולשון מחגירין הוא כמו חגורה, עיי"ש. ולפי"ז נסר וספסל דומה לבהמה דלעיל או לאילן וסוכה דלהלן.

והא דלא חיישינן לשמא דרס לדעת הרמב"ם, ביאר המשנה אחרונה שדוקא בספינה ובהמה ומטה חיישינן שמא דרס, לפי שעשוי להיות שם זמן מרובה. אך ספסל ונסר ואילן וכדו' דאינו עשוי לזמן מרובה לא חיישינן שמא דרס.

**עלו באילן שכחו רע בסוכה שכוחה רע**

רש"י בב"מ קה: והר"ש כאן פירשו שכובד העליון על התחתון, ואם הזב עליון הרי הוא נשען על התחתון ומטמאו מדין נישא, ואם הזב תחתון הרי הטהור נשען עליו ומטמאו מדין נושא. ולא נתבאר לדעת רש"י והר"ש האם גם הבגדים טמאים מדרס, וצ"ע. והקשה החזון איש תיפו"ל שמטמאו מדין הסט. ותירץ דשנים שהסיטו טהורים, והכא הטהור הסיט את הזב רק בצירוף הזב עצמו. ועוד תירץ, דמה שהטהור שומט הענף מתחת הזב לא חשיב הסט, והניח בצ"ע.

במס' ב"מ קה: מפרשינן אילן שכחה רע היינו שאין בו כדי לחוק רובע הקב, סוכה שכחה רע כל שנחבית בחזיונה. ופירש רש"י שהאוחז בה טומנה בכפו. והקשה החזון איש (ג, ד) מה שייך לומר בזה שיעור, הא אין כל האילנות שוין ואין כל הזמנים שוין ואין כל הזבים שוין, והעיקר תלוי אם נכפף או לא. ותירץ, דאיירי באומר ברי לי שלא הטיתי או בספק טומאה ברה"ר, והטומאה היא רק משום גזירה דרבנן, ובכה"ג קבעו שיעור מסויים. [כלומר, דאם האילן נכפף ודאי טמא, אלא איירי באינו נכפף ולכן אומר ברי ליה שלא הטיתי, ובזה קבעו שיעור מסויים].

השיטמ"ק ב"מ שם כתב בשם תלמיד רבינו פרץ דאפילו כשאי אפשר להקיף עדיין אינה מחזקת אדם. ולכן פירש דנחבית בחזיונה היינו בזרועו תחת אציליו. ועוד פירש בשם ר"ח דהיינו שוכה שנחבאת בין הבדים וצריך להמשיכה מבין הדליות לעלות עליה, וע"י שתמשך משם אין כחה יפה לעלות עליה.

הרמב"ם פ"ח ה"ז כתב והיא שנחבא בה ודוחק אותה תזוז בו. ופירש הכס"מ כשאוחז בה והיא נחבאת תוך ידו וכופף אותה היא מזזת אותו. וכתב החזון איש (ג, ז) שאין פירושו מובן. והרש"ש הקשה דאפכא מסתברא, שאם מזזת אותו הרי כחה יפה. ולכן ביאר דכשאדם נחבא בין השוכות בדוחק תזוז השוכה ממקומה ע"י דחיקתו אותה. וכן ביאר החזון איש, דהרמב"ם גרס שנחבא ומזיזנה, והיינו שאם נחבא תחת השוכה ודוחקה היא נכפפת. ולפי"ז אין שיעור לעוביה אלא אם היא מחגרת. והקשה מדוע לאילן נתן שיעור בעביו, ועוד, מדוע לא סתם כל שאינה נכפפת תחתיהן.

וטעם החילוק בין אילן לסוכה כתב החזון איש, דאילן ארוך יותר על הרוב, וגם השוכה גידולה באלכסון למעלה ואינה נכפפת למטה נגד גידולה רק בכח גדול.

**ר' יהודה מטהר**

כתב הגר"א דהיינו בג' בבות אחרונים, אך במהר"ם שיבואר להלן איתא דר' יהודה מטהר בכולהו, וצ"ע טעמו. ולהר"ש אפשר דפליג רק על מדרס ומטעם הנ"ל, דאין הזב עולה בצד שני, ובאמת בספינה אפשר דמודה. אך במהר"ם איתא שר' יהודה מטהר אף מהיסט. ותירץ החזון איש, דהכא איירי בספק טומאה ברה"ר או באומר ברי ליה שלא הטיתי ואף ברה"י, ומעיקר הדין טהור, וס"ל לחכמים דגזרו חכמים טומאה אף בכה"ג. אך בספק ברה"י לכו"ע ספיקו טמא שמא הסיט.

ובמשנה אחרונה כתב בטעמא דר' יהודה דבשעה מועטת לא חיישינן להסט.

**משנה ב**

**מגיפין או פותחין**

הרא"ש ביאר דאיירי לענין טומאת מדרס, דלפי חכמים רק כשיש כח מתנגד חיישינן שמא נתלה הזב על האדם ובגדיו, [ולכאורה טומאתו בספק, שהרי יתכן שלא נתלה], ולפי ר' יהודה אף כששניהם פותחין או סוגרין חיישינן לנתלה. וכתב המשנ"א דלפי"ז לכו"ע טומאת הסט איכא באדם ובגדיו, ופליגי רק לענין מדרס. והא דחשיב מדרס על הבגדים עי' חזון איש (ג, ה) דהבגדים מחזיקין את מעמדו של בעליהן בהכבידם עליו. ובמשנת טהרות כתב שהבגדים נטפלים לאדם, וחשיב שזב נתלה גם עליהם.

אך הרמב"ם נקט דאיירי לענין הסט, וכבר תמהו המפרשים מדוע שניהם מגיפין טהור, הא ודאי מסיטין האחד את חבירו. ואולי גם הכא איירי באומר ברי לי שלא הטיתי, או בספק טומאה ברה"ר, ופליגי בהיפוך סברות, דבמשנה א' חכמים מחמירין לגזור בכל גוונא, והכא ר' יהודה מחמיר, וצ"ע.

ובר"ש נראה כדעת הרמב"ם, דרק באידך בבא כתב דאיירי לענין בגדים, ומשמע שהבין שיתכן שאין הסט בשניהם מגיפין. ועכ"פ להלכה יש מחלוקת רמב"ם ורא"ש בשניהם מגיפין האם מטמאינן בהסט, ובאחד מגיף ואחד פתוח האם מטמאינן במדרס.

**מעלין זה את זה מהבור**

דעת הרמב"ם דאיירי לענין הסט, וצ"ע טובא טעמו של ר' יהודה מדוע לא יטמא אף בטמא שהעלה מדין הסט הזב. ולכן כתבו הר"ש והרא"ש דאיירי לענין מדרס, דלפי חכמים בכל אופן חשיב מדרס ולפי ר' יהודה רק בהעלה הטהור את הטמא, דכובד הזב על האדם ובגדיו. וצ"ע טעמם של חכמים, איך שייך שהזב שמעלה את הטהור נתלה עליו. ותירץ החזון איש (ג, ה) דאיירי בעומדין שניהם בבור והטמא מעלהו למעלה, והוי כמשאן כבד דנתלה על משאו. ועוד כתב דאף בעומד הטמא למעלה מכל מקום בגמר עלייתו הוי כמשאן כבד דנתלה על המשא. והקשה הא לגבי משאן כבד לדעת הרמב"ם אין הלכה כר' יהושע, והכא חכמים מטמאים. וכתב דצריך לחלק בין עריבה לאדם וצ"ע.

**מפשילין בחבלין וחכ"א עד שיהא זה מושך הילך**

האי פלוגתא דמיא למגיפין או פותחין, שלפי ת"ק אפילו שניהם מושכין בצד אחד טמא, להרמב"ם בהסט ולהרא"ש במדרס, ולפי חכמים רק כשזה מושך הילך, להרמב"ם רק בכה"ג טמא בהסט, אך מדרס ליכא כלל, ולהרא"ש הסט איכא בכל גוונא, והחילוק הוא רק לגבי מדרס.

**אורגין בין בעומדין בין ביושבין או טוחנין**

ברמב"ם מבואר דסיפא בזמן שמשאן כבד טמאים משאין קל טהורין קאי גם על אורגין וטוחנין, ולא רק על פורקין וטוענין, וצ"ע.

**וכולן טהורין לבני הכנסת וטמאים לתרומה**

הרמב"ם בפירושו כתב דהן ראשון לטומאה לענין תרומה ומה שעליה בקדושה, אמנם לענין שימנע מבית הכנסת עד שייחדו לו מקום כזבים ומצורעים לא. ומשמע קצת שאף לחולין טמא דאין זה ספק, אלא שראשון לטומאה אינו צריך פרישה משאר בני אדם כיון שאינו מטמא אדם וכלים. וצ"ע מדוע השמיע התנא דין זה הכא.

ובזה מיושב מה שהקשה בחזון נחום מדוע לא הזכיר הרמב"ם בחיבורו חילוק בין בני הכנסת לתרומה, שהרי אף לחולין טמא.

רש"י בנדה ז. כתב דאפילו משאן כבד טהורין לחולין האוכלין בטהרה, שאין זה היסט גמור וכל שכן שספק הוא. ומשמע שאפילו ודאי הסיטו אין זה הסט גמור. ויש מקום לפרש דלא נתכוין להסיט, אלא הוי בדרך הילוכו. ובמשנ"א פירש דהסט גמור הוא כשמסיט כל גופו, משא"כ הכא שרק נשען עליו לא הוי הסט גמור.

תוס' גרסו משאן קל טהורין לבני הכנסת וטמאין לתרומה. ונקטו דמשאן כבד טמא מעיקר הדין, דאי אפשר שלא יסיטו זא"ז, אלא איירי במשאן קל ואף בזה החמירו לענין תרומה.

הרא"ש כתב וכולן פי' אפילו משאן כבד טהורין לבני הכנסת דלאו טומאה ודאי היא אלא שמא נתלה עליו וטמאים לתרומה ולקדש מדרבנן. ולשיטת הרא"ש דכל הפרק איירי למדרס י"ל דהסט איכא אף במשאן קל ולחולין, והנידון הוא רק בספק מדרס במשאן כבד.

דינים העולים.

לשיטת הרמב"ם משאן כבד אף לחולין טמא הסט, משאן קל אף לתרומה טהור לגמרי. ומדרס ליכא בכל גוונא.

לשיטת רש"י משאן כבד טמא הסט רק לתרומה, משאן קל אף לתרומה טהור.

לשיטת תוס' משאן כבד טמא הסט אף לחולין, משאן קל לתרומה טמא הסט לחולין טהור.

לשיטת הרא"ש משאן כבד טמא מדרס רק לתרומה, משאן קל ליכא מדרס אף לתרומה. אך לגבי הסט אפשר דטמא אף במשאן קל ואף לחולין.

**מחלוקת ראשונים לגבי הסט מת**

כתב המרדכי מו"ק סי' תתס"ה: נשאל לרבינו מאיר על מת שהיה בספינה אם כהן יכול ליכנס בה. והשיב, אם הספינה קטנה שהיא מתנדנדת כשדורסין בה אסור ליכנס בה, דאי אפשר שלא יסיט את הטומאה. דתנן במס' זבים הזב והטהור וכו' עד ישבו על הנסר וכו' טמאין, ור' יהודה מטהר, וקיי"ל כת"ק דאי אפשר שלא יסיט ולא כר' יהודה. אבל אם הספינה גדולה שאינה רועדת כשדורכין בה, אז מותר ליכנס, ובלבד שלא יתקרב אצל המת בתוך ד' אמות וכו'. והכי תנן במס' זבים הזב והטהור שישבו בספינה גדולה שאינו יכולה להמיט האדם אז טהורים. להמיט האדם פירוש מתמוטטת לכאן ולכאן כשהאדם נכנס בה. וכן נקט בשו"ת הרשב"א ח"א סי' כח וסי' תקנ"ט. וכן פסקו הבית יוסף ושו"ע ש"ך וט"ז סוף סי' שע"א. וכן הוא בשו"ת הדרב"ז כח.

ובהגהות מיימוניות פ"ג מהל' אבל הביא דברי רבינו מאיר, וכתב דה"ר משה כהן התיר בין ספינה גדולה בין ספינה קטנה, לפי שכל אותן שאומר שם טמאין היינו לתרומה, אבל לטהרות טהור כדפירוש ר"י, אם כן אין כאן טומאה דאורייתא כלל, ואין כאן אזהרה לכהן, וכן הורה הר"ר יצחק בר משה הלכה למעשה עי' באור זרוע הל' אבילות סי' תכה. וכן כתב הט"ז בשם רש"ל שנקט לקולא אף בקטנה.

ובדעת הראשונים והפוסקים שאסרו אף לחולין צ"ל או דגרסו כתוס' דקאי על משאן קל, אך משאן כבד טמא בכל גוונא, וכן בכל הני דמשנה א'. או דגרסו כרש"י ונקטו דוכולן קאי רק על משאן כבד, ולא על כל הני דרישא.

**משנה ג**

**אפילו מצד אחד**

הרמב"ם פירש אפילו עלו שניהם מצד אחד.

**הטהור מכה את הטמא טהור**

הקשה הר"ש מדוע טהור הא המכה נשען על המוכה, והנשען על הזב נטמא כדתנן בס"פ דלעיל. והיינו דכשם שנשען על מדרס נטמא כך נשען על זב נטמא. ותירץ דאיירי הכא לענין טומאת מדרס, דטהור המכה את הטמא טהור ממדרס, שהרי הבגדים נשענים על הזב ולא להפך, אך טמא המכה כיון שהזב נשען על הבגדים נעשים מדרס. וכן פירש הרא"ש, אלא שכתב שהטהור טמא מדין משא הזב ולא כתב מדין נשען. והגר"א כתב דטהור מכה את הטמא הטהור נשען על הטמא ולכך אין בגדיו טמאין מדרס אלא כמו עליונו של זב. ומבואר ג' פירושים מדוע הטהור נטמא ראשון, להר"ש מדין נשען על הזב, וכהאור שמח פ"ו ממו"מ, ודלא כהחזון איש. להרא"ש מדין משא הזב. ולהגר"א מדין עליונו של זב.

אך הרמב"ם חולק בכל זה, וכמו שדייק מהר"י קורקוס, ונקט שבטהור המכה טהור לגמרי. לגבי נשען י"ל דס"ל כהחזון איש שאין נשען על זב טמא אלא מדין משא והסט. ולגבי משא הזב ועליונו של זב י"ל דס"ל שצריך להיות על גביו ממש, ולא סגי במשא ועליונו מהצד, וצ"ע.

ולגבי טמא המכה את הטהור כתב הרמב"ם דהטמא נמצא כאילו נשען עליו, ולפיכך אף בגדי הטהור טמאין. ועי' משנת טהרות דנקט שהבגדים טמאים ראשון, אך בערוך השולחן (קיז, יא) מפורש שהם טמאים מדרס. וכן משמע טפי בתוספתא דנקט טומאת בגדים, משמע דאיירי לענין טומאה חמורה.

ומסתימת הרמב"ם משמע שטמא המכה נטמא בין אם הכהו בכח בין הכהו ברפיון, ודלא כר' שמעון בתוספתא שמחלק בזה, עי' חסדי דוד.

**פרק ד'**

**משנה א**

**נוטלת עריבה מלאה בגדים בזמן שמשאן כבד טמאין בזמן שמשאן קל טהורין**

הרמב"ם ביאר דאיירי בנוטלת את העריבה לבדה, ובזמן שמשאה כבד חשיב שנשענה על הבגדים שבעריבה ומטמאתן מדרס. וכעין זה כתב בחידושי הגר"א, דכיון שהמשא מכביד על הזב המשא מושך את הזב לארץ והוי כמו שמכריע את הזב שטמא כל הכלים שבו הראויין למשכב.

ועי' חזון איש ג, ה ד"ה מעלין שהרמב"ם פסק להלכה שמשאן כבד לבדו טהור. שהרי הרמב"ם פירש שרק ר' יהושע סובר כן, ולא קיי"ל הכי, ולכן בחיבורו לא הזכיר מזה כלום.

ובמשאן קל דטהור כתב הגר"א דטהור מן המדרס אבל טמא טומאה קלה מחמת משא הזב שהזב מסיטו. אך הר"ש כתב דאפשר שהבגדים טהורים לגמרי, כיון שהעריבה טמאה רק מחמת מגע הזב ואינה מטמאת את הבגדים שבתוכה. וכבר תמהו המשנה אחרונה והרש"ש ועוד דאכתי תיפו"ל מדין הסט ומשא הזב. והחזון איש כתב דאפשר דלפי הר"ש איירי בשנים שנשאוהו, וזה יכול וזה יכול הוי כמסייע שאין בו ממש, וצ"ע.

התויו"ט כתב בשם מהר"ם דאיירי בנדה וטהורה נושאין את העריבה, ולענין בגדי הטהורה, והוי כההיא דלעיל פ"ג מ"ב שאם פורקין מן החמור בזמן שמשאן כבד טמאים. וקמ"ל הכא דאף בזמן מרובה במשאן קל לא חיישינן לנשען זה על זה. או דקמ"ל שאף באשה שכחה רע במשאן כבד חיישינן לנשען.

**משנה ד**

**זב שהיה מוטל על ה' ספסלים לארכן טמאים**

רש"י בשבת צג. פירש לארכן כגון שארכו מוטל על ארכן, טמאים משום דיש לומר בכל אחת מהן שנישא רובו עליו, פעמים על זו ופעמים על זו. לרחבן טהורין, לפי שארכו מוטל על רחבן ואין רובו נישא על אחת מהן. ובמשנה אחרונה דייק מרש"י ותוס' שם דהוי ספק טומאה, אך הר"ש והרא"ש במתני' כתבו שעל כל אחד ואחד נשען רובו פעמים על זה פעמים על זה, משמע דמחזקינן ליה בודאי נתהפך. וכתב דאין בזה נפק"מ שהרי אפילו ברה"ר טמא דהוי כשני שבילין. וכתב להוכיח דהוי ודאי מהא דמטמאינן בישן ספק שנתהפך, ואם אף בישן לארכן טמאים מספק השתא הוי ס"ס, דשמא לא נתהפך, ואף אם נתהפך שמא לא שכב אלא על אחד מהן. [ואפשר דהוי שם אחד. ועוד, דאפשר שס"ס שספק שני הוא שני שבילין לא אמרינן ס"ס].

ובחזון איש ג, יא ד"ה תוד"ה וכיון נראה דגזירת חכמים להחמיר בספק מדרס, והשתא מדרבנן טמאים ודאי.

והנה אם יודע בודאי שלא נתהפך פשוט שרק אותו ספסל טמא. ואיירי באינו שם על לבו, ואפילו לא ישן כולן טמאים, שהרי בסיפא איירי בישן משמע דרישא בכל גוונא, דדרך השוכב להתהפך אף בלא ישן, ורק מרחבן לארכן אין דרך אלא בישן.

עוד כתב רש"י בשם רבותיו דגרסינן להפך, לארכן טהורין ולרחבן טמאים. וביארו דלארכן אמרינן שמא ביניהן שכב ולא עליהם. וביאר החזון איש (ג, יא) דאיירי בשכב לעולם בין ב' ספסלים. והנה מסתבר דבכה"ג דמי לעומד על ב' כסאות רחוקים ולא לקרובים, שהרי אינו יכול להשעין גופו רק על ספסל אחד. אמנם אכתי הקשה החזון איש דלרבנן דר' שמעון אף ברחוקים שניהם טמאים. ותירץ דרישא נמי ר' שמעון היא. והשתא להראב"ד דקיי"ל כר' שמעון שוכב בין ב' ספסלים טהורים, ולהרמב"ם טמאים.

והא דשוכב לרחבן טמאים דשכיח שסומך על אחד מהן בעיקר כוחו, ופעמים סומך על זה ופעמים על זה. ובמונח לרחבן שכיח השענה בכל כוחו בכל ספסל, אבל לארכן הוא ספק גמור מפני ששכח או שלא יהיב דעתיה לדעת איך שכב. [כלומר, ואיכא חזקת טהרה למשכב].

הרמב"ם בפיה"מ פירש שלארכן היינו שמונחים זה בצד זה ושוכב על רחבן, ולרחבן היינו ששוכב על ארכן. וכתב בחזון נחום שפירש כרבותיו של רש"י לפי גירסא דידן. ובחיבורו משמע קצת כמו בפיה"מ דכתב שהן מונחין לארכן, וכן משמע בכסף משנה.

**לרחבן טהורין**

כתבו תוס' בשבת שם דאתיא כר' שמעון דבעי שיהא רוב הזב נישא עליו. וכתבו בשם ר"י דמצי למימר דאתיא אף כרבנן, וטהורות משום דכל אחד מסייע שאין בו ממש. ולפי"ז כתבו דמהכא לחוד מוכח שמסייע שאין בו ממש פטור. וביאר המשנה אחרונה דהכא חשיב זה יכול וזה יכול לפי שיכול לשכב לאורכן, ולר' יהודה בכה"ג חשיב מסייע. ולכאורה זה תלוי בפלוגתת מהרש"א ושפת אמת, וכפי שיבואר להלן. ובפשטות י"ל דהוי כבהמה דכל ספסל אפשר בלעדו והוי מסייע. ובזה ניחא טפי לשונם דכתבו מסייע שאין בו ממש, שלפי המשנ"א הו"ל זה יכול וזה יכול.

אמנם בעיקר דבריהם תמה הרש"ש דהא דבעינן רובו נישא עליו הוא לכו"ע, אלא שלרבנן שנים שעשאוהו מצטרפים ולר' שמעון אין מצטרפין. והכא שכל ספסל נשא רק מקצת גופו פשוט שלכו"ע טהורים. וכן כתב בחידושי הגר"א בסוף המשנה.

**שתי ידיו על שנים וכו'**

כתב המשנה אחרונה דהוא הדין שתי רגליו על אחד, דהעיקר הוא הגוף. ועוד כתב דאפילו הגוף על שתים טמאים, שהרי איכא ספק שמא נתהפך.

ובחזון איש כתב דאפילו אם יטול אותו שתחת הגוף יוכל לעמוד לא מקרי אותו שתחת הגוף מסייע, לפי שהוא עיקר המשנת, והוי כרגלי הסוס לר' יוסי.

**אם רחוקין זה מזה טהורין**

הרמב"ם פסק להלכה דשניהן טמאים ולא חילק בין קרובין לרחוקין, והראב"ד השיג דכו"ע מודו לר' שמעון בזה ואין מחלוקת. והגר"א כתב כהרמב"ם דחכמים ור' שמעון פליגי כאן לשיטתם בזא"י וזא"י, כיון שכל כסא אינו יכול לישא את רובו. ובביאור פלוגתתם י"ל עפ"י מש"כ תוס' בשבת שם לגבי מסייע שאין בו ממש, דאם זה יכול וזה אינו יכול, אך האינו יכול יש לו אפשרות לישא באופן אחר שגם הוא יכול, כגון שנושא באצבעו דאינו יכול בלא חבירו אך יכול לישא בכל ידו, וכתבו דחשיב מסייע שאין בו ממש, דמה לנו מכוחו כל שאין משתמש בו. וכתב מהרש"א דכתבו כן רק לגבי מסייע שאין בו ממש, אך לר' שמעון בזא"י וזא"י ושניהם יכולים לישא באופן אחר שכל אחד יוכל לבדו, שניהם חייבים. והקשה הקרני ראם שם הא ר' שמעון פוטר בין בז"י וז"י ובין בזא"י וזא"י, ואם כן ממנ"פ יש לפטור. וביאר הגנזי יוסף דמצד הפטור של זא"י וזא"י י"ל דכיון דהוי גזיה"כ אין לך בו אלא חידושו, ואם יכולים באופן אחר לא נאמר הפטור. ומצד הפטור של ז"י וז"י י"ל דרק אם אפשר בלעדו פטורים, דכל אחד מיותר, אך הכא שבאופן נשיאתם אי אפשר בלעדו ליכא להאי פטורא. ויש בזה נפק"מ לדידן דקיי"ל כר' יהודה שז"י וז"י פטור ואילו זא"י וזא"י חייב, וטעם החילוק כתב הרשב"א שם שבז"י וז"י כיון שאפשר בלעדו פטור, ואילו בזא"י וזא"י כיון שאי אפשר בלעדו חייב. ולפי"ז אם יכול באופן אחר אכתי חייב, כיון שבפועל באופן נשיאתם אי אפשר בלעדו.

אך השפת אמת נקט דלפי סברת רש"י בטעם החילוק, שז"י וז"י לאו אורחיה לישא בשנים וזא"י וזא"י אורחיה לישא בשנים, דלפי"ז אם יכולים באופן אחר נמי לאו אורחיה ופטורים.

והשתא י"ל דהרמב"ם והגר"א סוברים כהמהרש"א דאם יכולים באופן אחר חשיב כזא"י וזא"י ושניהם טמאים, ואילו הראב"ד סובר כהשפת אמת דחשיב כז"י וז"י ושניהם טהורים. ועי' חזון איש ס"ג סקי"ב שיישב דעת הראב"ד דאף במרוחקים אין זה סמיכות גמור אלא מחזיק עצמו באויר והספסלים חשיבי כמסייעין, וצ"ע.

**משנה ה**

**ובמרובין טהור שאין אחד מהן נושא את רובו**

רש"י בשבת פירש לגבי הא דתנן להלן מ"ז תחת ד' רגלי המטה דר' שמעון מטהר לשיטתו דזא"י וזא"י פטורים, וכן הכא אין מצטרפין לישא את רובו. אך תוס' חולקין דהוי פטור מיוחד לענין שבת, אלא טעמו של ר' שמעון דבעינן שיעור זיבה לכל אחד. ולשיטתם אם יהיו על המטה ד' זבים כולן טמאים אף לר' שמעון, משא"כ לרש"י כולן טהורים. וברשב"א וריטב"א הסכימו עם רש"י, דבגמ' שם מסקינן דאין צריך שיעור זיבה לכל אחד, ולא משמע דפליגי בזה ר' שמעון וחכמים. וכן נקט הגר"א כאן.

ותוס' הוכיחו כשיטתם ממתני' דבמרובין טהור שאין אחד נושא את רובו. ואפשר דהוכיחו מלשון המשנה דלא משמע שהחיסרון הוא משום שנים שעשאוהו אלא בשיעור רובו נישא עליו. אך עצם הדין של ר' שמעון קיים גם לרש"י, דכל משכב אינו יכול להכריע רק בצירוף כולם יחד, והו"ל שנים שעשאוהו זא"י וזא"י, ופליגי לשיטתייהו.

והנה לרש"י ושאר ראשונים דפטור זא"י וזא"י לר' שמעון קיים גם במדרס, נראה דהוא הדין לדידן דקיי"ל כר' יהודה פטור ז"י וז"י קיים גם במדרס. ואם כן כאשר בכף שניה יש כמה משכבות וכל אחד מהם יכול להכריע את הזב שניהם טהורים. משא"כ לתוס' שניהם טמאים, כיון שאין צריך שיעור זיבה לכל אחד. והיכא דיש ג' משכבות ושנים מהם יכולים להכריע, יתכן שאף לתוס' כולם טהורים, דכל אחד מהם חשיב מסייע שאין בו ממש כמו לגבי בהמה, והרי מסייע הוא מסברא ושפיר יש ללמוד גם לענין מדרס.

ונמצא שאם משכב אחד הכריע את הזב הרי הוא טמא לכו"ע. ואם הכריעו רק מעט והזב נמוך יותר, ובלעדו היה מגיע הזב לארץ, הרי זה תלוי בפלוגתת הראשונים והחזון איש.

ג' משכבות שהכריעו את הזב והגיעו לארץ, אם כל אחד מהם יכול להכריעו לבדו, לרש"י כולם טהורים דהו"ל ז"י וז"י וקיי"ל כר' יהודה, לתוס' כולם טמאים, דפטור זה לא נאמר לגבי מדרס.

אם כל אחד מהם אינו יכול להכריעו, ורק בצירוף כולם יכולים להכריע, לכו"ע חכמים מטמאים, דזא"י וזא"י חכמים מחייבים.

ואם סגי בשנים להכריע, נראה שאף לתוס' כולם טהורים, דכל אחד נחשב מסייע שאין בו ממש. אך המקדש דוד נקט שלהרא"ש שדימה לעשר טליות אף בכה"ג טמא כמו דהתם אף אם ינטל משכב אחד יהא הזב מוכרע. ולכאורה התם הו"ל ז"י וז"י, ואין ראיה למסייע שאב"מ. ובחזון איש נמי נסתפק האם להוכיח מהרא"ש לז"י וז"י, או שמא איירי רק בזא"י וזא"י, והניח בצ"ע.

ובאופן שלא הגיעו המשכבות לארץ אלא הכריעו את הזב בלבד, וכל משכב מוסיף להכריע, וסגי באחד מהם להכריע, לכאורה שניהם טמאים אף לרש"י, שהרי הוא מוסיף להכריע, ולגבי הוספה זו חשיב זא"י וזא"י.

היה משכב אחד לחוד יכול להכריע ומשכב שני אינו יכול להכריע אך מוסיף בהכרעה, הרי זה תלוי בפלוגתת הרמב"ם והר"ש האם חשיב מסייע שאב"מ לגבי ההכרעה, או שכיון שמוסיף בהכרעה נטמא. [ואפשר טעמו של הרמב"ם דהוספה בהכרעה לאו כלום הוא, דעיקר הטומאה היא עצם ההכרעה ולא ההוספה, ולפי"ז אפשר שבאופן הקודם חשיב ז"י וז"י אף שכל אחד מוסיף בהכרעה וטהורים].

ובחזון איש נקט שהוספה בהכרעה ודאי מטמאת, ולשיטתו דאין צריך שהזב יהיה נמוך יותר, אלא נתלה הוא מה שהזב מוגבה מכוחו, ואם כן בכל הגבהה יש תוספת של נתלה. אך לפי משמעות הראשונים דבעינן שהזב יהיה גבוה יותר י"ל דנתלה הוא רק מי שמגביה את הזב, אך תוספת הגבהה אינה נחשבת נתלה.

**פרק ה**

**נבלה –** לגבי נבלת בהמה וחיה טמאה נאמר ויקרא יא, כד כל הנוגע בנבלתם יטמא עד הערב וכל הנושא מנבלתם יכבס בגדיו וטמא עד הערב. וכן נאמר בפסוק כז כל הנוגע בנבלתם יטמא עד הערב, והנושא את נבלתם יכבס בגדיו וטמא עד הערב. וכן לגבי נבלת בהמה טהורה נאמר שם פסוק לט הנוגע בנבלתה יטמא עד הערב, והאוכל מנבלתה יכבס בגדיו וטמא עד הערב והנושא את נבלתה יכבס בגדיו וטמא עד הערב. ובתו"כ מבאר דצריך פסוק שבמגע אינו מטמא בגדים, דס"ד ללמוד ק"ו ממשא, שהרי הבגדים נטמאים במגע הנבלה ואינם נטמאים במשא הנבלה, כל שכן שכיון שנטמאים במשא האדם שיטמאו במגע האדם, ולכן אצטריך קרא. וכן צריך פסוק שבמשא מטמא בגדים, דס"ד ללמוד ק"ו ממגע, שהרי הבגדים אינם נטמאים במשא הנבלה ונטמאים במגע, וכיון שאינם נטמאים במגע האדם כל שכן שלא יטמא במשא האדם, ת"ל יכבס בגדיו.

והדר יליף בתו"כ מקרא שבגדים נטמאים מנבלה במגע דכתיב פסוק כו כל הנוגע בהם יטמא, ופסוק יתירא הוא כמש"כ הראב"ד. וכן יליף מקרא שאין בגדים מטמאים במשא הנבלה דכתיב פסוק כח טמאים המה לכם.

מסיט נבלה מטמא בגדים, דהאי משא היינו הסט ובעי הזזה.

**שרץ –** לגבי שמונה שרצים טמאים נאמר פסוק לא כל הנוגע בהם במותם יטמא עד הערב. ולכן מטמא במגע ולא במשא, דהיינו שאם הזיז בלא מגע טהור. ודוקא שמונה שרצים מטמאים במותם. וכן נאמר ויקרא ה ב או נפש אשר תגע בכל דבר טמא וכו' או בנבלת שרץ טמא. וכן ויקרא כב, ה או איש אשר יגע בכל שרץ אשר יטמא לו.

**זב –** לגבי אדם שנגע בזב נאמר ויקרא טו, ז והנוגע בבשר הזב יכבס בגדיו ורחץ במים וטמא עד הערב. ולגבי כלי שנגע בו נאמר פסוק יב וכלי חרס אשר יגע בו הזב ישבר וכל כלי עץ ישטף במים. ובתו"כ ילפינן מאשר יגע בו אע"פ שאינו נטמא אלא מאוירו, ומה ת"ל אשר יגע בו [דאם מאוירו אינו צריך נגיעה] אלא ללמד על מגע שהוא בכולו דהיינו הסיטו. ופירש הח"ח דכיון דאין היסט למקצתו אלא אם נתנדנד והוסט מכח הזב הוסט כולו, ובזה מטמאו אע"ג דלא נגע בו ולא נשאו. ואפשר דכונתו לתוס' בעירובין דהסט בעי כולו, אך אפשר כונתו שבכלי בדרך כלל הסט מקצתו מסיט את כולו.

עוד נאמר פסוק יא וכל אשר יגע בו הזב וידיו לא שטף במים וכבס בגדיו ורחץ במים וטמא עד הערב. וילפינן בנדה מג. דאיירי בהסיטו של זב, שלא מצינו לו טומאה בכל התורה כולה, ואפקיה רחמנא בלשון נגיעה למימרא דהיסט ונגיעה כידיו, מה התם מאבראי אף הכא מאבראי. כלומר, דכל הטומאות מגיעות מצד הטהור, שאם נגע בטמא או נשאו או הסיטו או האהיל עליו או מתחתיו וכדו', אך הכא הטומאה באה מצד הזב, שהזב הסיט את הטהור והטהור לא עשה כלום. וקמ"ל דכאשר הטמא מסיט את הטהור שהיא טומאה מחודשת צריך שיסיטנו דרך מקום גלוי ולא דרך בית הסתרים. ופירש רש"י דהאי קרא לאו למגע אצטריך דהא כתיב והנוגע בבשר הזב, אלא זה הסיטו של זב.

ולכאורה התו"כ והבבלי פליגי מה המקור של היסט, דלפי התו"כ ילפינן מכלי חרס, והביאו בפיה"מ רפ"ג, ולפי הבבלי ילפינן מידיו לא שטף במים. אמנם בתו"כ דרשינן מוכל אשר יגע בו הזב בו ולא בקלקין שעליו ולא בצואה וטבעות שעליו וכו', וכתב הראב"ד דכיון דדרשינן האי קרא להיסט הרי זב שהסיט את הטהור ע"י צואה וקלקין לא הוי היסט. ומשמע דנקט דלא פליגי, וצ"ע. [ובאמת הח"ח פירשה לענין מגע ולא לענין היסט. ועיקר דברי הראב"ד צ"ע מדוע חשיב היסט ע"י צואה, הא מי שיחבר ב' מקלות אין זה נחשב שהמקל השני הסיט אלא הכל חדא מילתא, וכן הצואה לא הסיטה אלא הגוף שתחת הצואה]. וכן מבואר ברמב"ן בנדה, דכתב שתרוייהו צריכי, עי' להלן.

עוד ילפינן בתו"כ מקרא וכל כלי עץ ישטף במים, שהוא מיותר דהא כתיב והנוגע בבשר הזב יכבס בגדיו, וכל שכן בגדים שנוגעים להדיא בזב. אלא ללמד לעליונו של זב שיטמא. וכתב הראב"ד דהיינו אע"פ שאינו נוגע בו אלא מסיטו, ואע"פ שכבר למדנו שזב שהסיט אדם מטמאו מוידיו לא שטף במים, מכל מקום אצטריך קרא לזב שהסיט כלים. ומשמע שעליונו של זב צריך הזזה. ובבבלי ילפינן עליונו של זב מקרא אחרינא, עי' להלן.

לפי השיטות שעליונו של זב צריך הזזה צ"ע קצת, דמשמע במשנה שתחתונו דומיא דעליונו אינו מטמא, ואם הזיזו הרי גם תחתונו מטמא מדין היסט.

**מעיינות הזב –** פסוק ח וכי ירוק הזב בטהור וכבס בגדיו ורחץ במים וטמא עד הערב. והאי קרא איירי בנגעו המעיינות בטהור. ובתו"כ נחלקו ת"ק ור"א האם מרבינן מוהנושא אותם משכבות וזב עצמו, או גם מעיינות. וכתב הר"ש דפליגי לשיטתם האם נושא מעיינות בלא היסט טמא, דלת"ק רק היסט מעיינות מטמא, ולר"א אף נושא בלא הזזה דילפינן מאותם.

ובשפתי חכמים כתב דילפינן נושא מעיינות מבטהור דמשמע במה שביד טהור דהיינו שירק על מקל שביד טהור והטהור נושא את הרוק.

**משכב הזב –** נאמר ויקרא טו, ה ואיש אשר יגע במשכבו יכבס בגדיו ורחץ במים וטמא עד הערב. והיושב על הכלי וכו', מכאן שמדרס מטמא את הנוגע בו והיושב עליו.

**פסוק י' וכל הנוגע בכל אשר יהיה תחתיו יטמא עד הערב, והנושא אותם יכבס בגדיו ורחץ במים וטמא עד הערב.**

א. בתו"כ מבואר דקרא איירי במרכב דלעיל מיניה, ובא לחלק בין מגע למשא, דהנוגע במרכב אינו מטמא בגדים [והא דכתיב בכל אשר יהיה תחתיו קאי על כל מרכב], ואילו הנושא את המרכב מטמא בגדים. ועוד מרבינן מהנושא אותם דאף נושא מו"מ מטמא בגדים, ורק אליעזר דריש גם לנושא מעיינות שמטמא בגדים.

ב. בנדה לג. דרשינן מהכא לעליונו של זב שהוא ראשון לטומאה. ולשיטת רש"י לפנינו ילפינן מתחתיו דקאי על כל דבר שהזב תחתיו, דהיינו עליונו של זב. ונתקו הכתוב מטומאה חמורה דהנושא, דהתם הנושא ראשון הוא ובגדיו, והכא הנוגע בעליונו של זב נעשה שני לטומאה בלבד. ומקשינן אימא הוי ראשון אלא שאינו מטמא בגדים, ומשני יטמא טומאה קלה משמע, דהיינו שני לטומאה.

והראשונים דחו פירוש זה, דכתיב יטמא עד הערב, ואי קרא באו"מ הא אין להם טהרה במקוה.

ג. הרמב"ן פירש על דרך רש"י דילפינן מרישא דקרא וקאי נמי אדלעיל מיניה, דכתיב וכל המרכב אשר ירכב עליו הזב יטמא וכל הנוגע וכו', ודרשינן נמי יטמא וכל הנוגע בכל אשר יהיה הזב תחתיו, והאי יטמא היינו אוכלין ומשקין להיות שני לטומאה. ומלבד זה יטמא עד הערב, וקאי על כלים שהם עצמם עליונו של זב. ובשם הראב"ד כתב דיטמא עד הערב קאי על המרכב עצמו, ודחה הרמב"ן דלא מוזכר בתורה יטמא עד הערב על מו"מ עצמם אלא על הנוגע בהם.

ד. תוס' שם הביאו מרש"י בכת"י שחזר בו ופירש דילפינן מוהנושא אותם, דעיקר קרא לאדם שנושא מרכב או מו"מ או מעיינות, וילפינן נמי מדכתיב והנשא חסר וי"ו שהנישא על גבי הזב יטמא עד הערב. וקרא איירי בג' טומאות, א, הנוגע בכל אשר יהיה תחתיו דהיינו מרכב יטמא עד הערב. ב, יטמא עד הערב והנישא על גבי הזב, דעליונו של זב טמא עד הערב. ג, הנושא את המרכב או מו"מ או מעיינות יכבס בגדיו.

סיכום המקור למשא היסט ועליונו

העולה מכל זה, דהיסט הזב נלמד או מכלי חרס איזהו מגע שהוא בכולו, או מוכל אשר יגעו בו הזב וידיו וכו'. עליונו של זב נלמד מכל אשר יהיה הזב תחתיו או מוהנושא ודרשינן והנישא. ובתו"כ למד ר' שמעון מכל כלי עץ ישטף במים.

טהור שנושא זב או מסיטו נלמד מוהנושא אותם כמש"כ רש"י בשבת פב:, ואפשר דמשום הכי הראשונים נקטו דסתם היסט הוא היסט או משא הזב לטהור, וסתם משא הוא היסט או משא הטהור לזב, דחילוק זה הוא בלשונות הלימודים. ועי' רש"ש שבת פג. שהעיר דבפ"ה דזבים במקומות רבים קורא למשא הטהור את הזב בלשון היסט.

נפק"מ בין עליונו להיסט

הקשה הרמב"ן מדוע צריך פסוק לעליונו של זב, תיפו"ל דכבר ילפינן במס' נדה שהיסט הזב מטמא מוכל אשר יגע בו הזב וידיו לא שטף במים, ובתו"כ ילפינן מוכלי חרס אשר יגע בו הזב ישבר. ותירץ:

א. כולהו צריכי, דמהכא ילפינן שעליונו של זב אינו נעשה אה"ט כתחתונו אלא ראשון לטומאה בלבד. וקרא דידיו לא שטף במים לומר שהיסט הזב מטמא רק בגלוי ולא בקומטו. וקרא דכלי חרס לומר שאף כלי חרס מטמא בהיסט, אף שאינו מטמא מגבו.

ב. לולי קרא דעליונו ס"ד דרק אם הסיט הזב לבדו מטמא, קמ"ל הכא דאף זב וטהור שהסיטו מטמא. ומבואר מכאן כשיטת שו"ת הרשב"א שזב וטהור שהסיטו אפילו זה יכול וזה יכול טמא, ולא הוי כיושב על המשכב דבעינן שינשא רובו עליו. וכן תירץ הריטב"א בעירובין כז: עיי"ש.

ג. לולי קרא דעליונו ס"ד שאם היו עשרה משכבות על ראשו רק התחתון טמא, אך העליון היסט דהיסט הוא, קמ"ל דכולן טמאות, דכולן דין היסט הן.

ד. האור שמח כתב בדעת הרמב"ם שעליונו של זב דרבנן, ואינו טמא מצד היסט כיון דליכא הזזה.

ה. תוס' בעירובין כז. נקטו שהיסט מטמא רק אם הסיט את כולו, וכדדריש בתו"כ איזהו מגעו שהוא בכולו זהו הסיטו, אך אם הסיט מקצתו היינו עליונו של זב. ונקטו דמאידך יתכן שיש חומרא בעליונו דבעינן ראוי למשא. וכן הסיקו תוס' בנדה לא: עיי"ש. וכן כתב המשנה אחרונה פ"ג מ"ב בדעת רש"י נדה ז. דזב וטהור שנשאו משא כבד אין זה היסט גמור לפי שאין מסיט את כולו.

ו. הראב"ד בהשגות נקט דעליונו של זב מטמא כלי שטף במגע. כלומר, שלגבי כלי שטף דינו כאב הטומאה. ולמד כן מהגמ' בנדה דילפינן עליונו של זב מוהנוגע בכל אשר יהיה תחתיו יטמא עד הערב, אלמא מטמא כלים טומאת ערב. ועי' אור שמח דהיינו דוקא בשעת מגעו, דאל"ה הרי זה סותר למשנה בזבים.

ז. דעת הרשב"ם (הובא בתוס' נדה לא:) דעליונו היינו בכף מאזנים. ותוס' דחו דבשבת פג. קרי ליה היסט, אלמא אף בלא החידוש של עליונו מטמא בכף מאזנים. (לכאורה אם הזיזו הרי באמת יש כאן היסט, ואם לא הזיזו הרי זהו תירוץ הר"ש דנפק"מ כשאין הזזה).

ח. הריטב"א בעירובין שם תירץ עוד

ומשאר הראשונים שלא תירצו כהר"ש והרמב"ם משמע שאף בעליונו של זב בעי הזזה. אך לא יתכן לומר כן, דהא מטמא אף באבן מסמא, כמבואר במשנה אצבעו של זב וכו', ולא יתכן לומר דאיירי בהזיז את האבן. ועוד, דמשמע במשנה שתחתונו דומיא דעליונו אינו מטמא, ואם עליונו היינו בהזזה פשוט שגם תחתונו מטמא מדין היסט. [אך אפשר דדומיא דעליונו היינו שהכלי הסיט את הזב, שתמיד התחתון מסיט את העליון, ולכן אינו מטמא כלל]. ואולי נקטו שבלא הזזה מטמא מדין אבן מסמא ולא מדין עליונו, ולכן לא תירצו כן, וצ"ע.

אמנם מרש"י משמע דאבן מסמא היינו ע"י הזזה אלא שאין ראוי לכך, דאם מטמא גם בלא הזזה הא כל דבר ראוי להיות נישא, ואף שאינו ראוי ליטלטל.

אבן מסמא

המקור לאבן מסמא איתא בתו"כ מוכל המשכב, דאם שכב על עשרה משכבות ואפילו ע"ג אבן מסמא עושה את כולם מדרס. ובמשנה מבואר שזב וחבריו מטמאים במשא ע"י אבן מסמא, דהיינו שאם אצבעו של זב תחת הנדבך ואדם או כלים או או"מ מעל האבן כולם טמאים מדין משא הזב. ואפשר דילפינן לה מוהנושא אותם, דממעט דם הנדה מאבן מסמא, ואף דודאי הנושא דם הנדה נטמא מכל מקום אם היה הדם ע"ג אבן מסמא אינו נטמא, ודלא כר' אליעזר שמרבה מעיינות מאותם. ועכ"פ מוכח שאבן מסמא מטמא בזב וחבריו אף במשא ולא רק במדרס. ודוקא זב ומו"מ ולר"א אף מעיינות, אך מת ונבלה אף שמטמאים במשא אינם מטמאים באבן מסמא.

נחלקו הראשונים מהו אבן מסמא.

א, מרש"י בשבת פב: משמע שאפילו אם אין כובד על הזב או על המדרס או על הטהור מכל מקום מטמא, כיון שבמציאות הוא תחתיו. [ואם יש הפסק אויר צ"ע].

ב, מרש"י בנדה נה. סט: משמע שנתחדש שאפילו כשאין ראוי לינשא מטמא במשא, שהרי אין דרך לטלטל האבן עם מה שעליה.

ג, ר"ת נקט דנתחדש שאף שאין מורגש כובד האבן מטמא, אך מכל מקום צריך שיכביד מעט.

ד, הר"ש פירש שנתחדש כאן שאין צריך הזזה. אמנם כתב להדיא דבעינן כובד.

ה, ברמב"ם משמע שאין חידוש מיוחד באבן מסמא, אלא הכונה משא בלא מגע, והאבן הוא המפסיק.

ביאור הסוגיא בנדה נד:

בגמ' בנדה ממעטינן דם הנדה ממו"מ, כלומר שאם היה דם על גבי משכב אינו עושהו מדרס, דכתיב היא ולא דמה. ומקשינן, אי מה היא מטמאה באבן מסמא אף מדוה נמי, אמר ר' אשי אמר קרא והנושא אותם, אותם מיעוטא הוא דאין מעיינות מטמאין באבן מסמא ודלא כר"א. והקשו תוס' כיון דממעטינן מהיא דאין דם הנדה עושה מו"מ מה צריך עוד פסוק שאינו מטמא באבן מסמא, הא המקור לאבן מסמא הוא ממו"מ.

והיה מקום לפרש קושייתם דכל דין אבן מסמא נתחדש במו"מ, וכיון דליכא מו"מ אין מקום לאבן מסמא כלל. ובחידושי ראמ"ה (שבת פב:) כתב דאין זה קושיא כלל, שהרי תוס' להלן כתבו דאבן מסמא משכח"ל בין במו"מ ובין במשא, ואם כן כאשר אדם נושא את הדם צריך פסוק שאינו נטמא ע"י אבן מסמא. אך מהרש"א פירש קושייתם דכיון שכל המקור לאבן מסמא במשא הוא ממו"מ ודם הנדה אינו מטמא במו"מ ממילא גם במשא לא יטמא באבן מסמא.

ותירץ ר"י דמו"מ שנעשה ע"י אבן מסמא אינו אלא ראשון לטומאה, ויש ב' סוגי מו"מ, אם נעשה ע"י הזב עצמו הרי הוא אב ואם נעשה ע"י אבן הרי הוא ראשון. ולכן ס"ד שגם לאחר שמיעטנו דם הנדה ממו"מ שאינה אב הטומאה אכתי אם הדם יהיה על גבי אבן ומתחתיו משכב הרי המשכב יהיה ראשון, דמפרשת אבן מסמא לא נתמעט. אך צ"ע לפי"ז איך ילפינן למעט מוהנושא אותם דאיירי לענין אדם שנושא דם. וצ"ל דכיון שאבן מסמא במשא נלמד ממו"מ חד פרשה הוא, ולאחר שנתמעט ממשא הוא הדין ממו"מ.

תוס' בעירובין כז. כתבו בשם ר"ת ליישב, דתחתונו של זב מטמא בכל הכלים ואו"מ להיות ראשון לטומאה. וכל מה דתנן וכל שהזב נישא עליו טהור חוץ מן המו"מ והאדם היינו להיות טומאה חמורה, וטהור לאו דוקא. [ואף שאדם נעשה ראשון, צ"ל דבשעת חיבורו הוא אב]. ולכן ס"ד שדם הנדה שנישא על גבי כל הכלים יעשה אותם ראשון כזב, קמ"ל והנושא אותם. ומשמע שאף אליבא דאמת דם הנדה מטמא כלים שתחתיו להיות ראשון, וכמש"כ להלן בדעת רש"י, והשו"ט הוא רק אם מטמא באבן מסמא.

רש"י בנדה נקט כשיטת ר"ת דכל הכלים שתחת הזב טמאים ראשון מדין משא הזב, ואף דם הנדה. ומקשה אימא יטמא אף באבן מסמא דאינו ראוי לטלטל את הדם ע"ג האבן. ומשני מיעטו קרא והנושא אותם, דרק משכב הזב הנישא על גבי אבן וכלים תחתיה טמאים, אך דם הנדה הנישא על גבי אבן אין מטמא כלים. וצ"ע מדוע לא ממעט מאותם עיקר טומאת נושא בדם. וצ"ל דכיון שאדם הנושא את הדם פשוט שמטמא הוא הדין כלים שנושאים את הדם, ועל כרחי המיעוט הוא מאבן מסמא.

וצ"ע לשיטת רש"י ור"ת מה החידוש שבועל נדה עושה משכב תחתון כעליון, הא כל דבר שמטמא במשא מטמא כל כלים שתחתיו להיות ראשון. ואולי כל החידוש הוא שאינם מטמאים אב הטומאה.

ויל"ע לדעת רש"י ור"ת אם טומאת הכלים שתחת הזב ומעיינות הם מדין מדרס, אלא שלגבי טומאה קלה אין צריך ראוי לכך, או מדין טומאת היסט, וכמו שאדם טהור שנושא הזב נטמא כך כל הכלים. וברש"י משמע שמדין משא, אך בר"ת משמע שמדין מדרס הוא. וכן משמע קצת לפי המהרש"א דקושיית תוס' היתה כיון שהמקור לאבן מסמא ממו"מ ודם אינו עושה מו"מ מנ"ל שיטמא באבן מסמא, ומה הועיל ר"ת לתרץ קושיא זו. ועל כרחיך שכל תחתונו של זב מדין מדרס ואף בזה נאמר החידוש של אבן מסמא.

והנה מש"כ הרא"ש פ"ד מ"ה שלגבי אוכלין ומשקין אין הבדל בין כרעו הן לכרע הזב לפי שהם מוגבהים מחמתו משהו, לדעת ר"ת אפילו הכריעו הן את הזב עד הארץ הרי הם טמאים מדין תחתונו של זב.

ולדעת ר"ת הגירסא במשנה פ"ה מ"ב לגבי עליונו של זב מטמאין שנים ופוסלין אחד, וכהראב"ד דאיכא טומאת חיבורין לכלים שהם עליונו של זב, ולכן נקטה המשנה שתחתונו של זב טהור, דהיינו שאין בו אב הטומאה אף בשעת חיבורו, וזהו החילוק בין עליונו לתחתונו. וכן כתב האור שמח, שר"ת צריך לגרוס במשנה מטמאין שנים כהראב"ד.

הר"ש כלים פ"א מ"ג ביאר את הסוגיא בנדה באופן אחר, דבתחילה ממעט דם הנדה שאינו עושה משכב שתחתיו להיות אב הטומאה כנדה. ואח"כ ממעט שאם הדם למטה והכלים למעלה שאינו מטמא אותם במשא. וממעט מוהנושא אותם ודרשינן והנישא, דמה שנישא על גבי הזב או על גבי מדרס טמא, אך הנישא על גבי מעיינות טהור. ומשמע מהר"ש שלפי ר' אליעזר דמרבינן מעיינות לאבן מסמא, שאם אדם נשא מעיינות ע"י אבן טמא, הוא הדין הנישא על גבי מעיינות טמא.

וצ"ע לדבריו מדוע נקטה הגמ' אבן מסמא, הו"ל אי מה נדה מטמאה במשא את מה שעל גבה. ואפשר שלפי הר"ש שאבן מסמא היינו משא בלא הזזה, כל שאין בו רוח חיים לא משכח"ל הזזה, ולכן קורא למשא בלא הזזה אבן מסמא, וצ"ע.

דעת הרמב"ם להאור שמח

הרמב"ם פ"א מטו"מ כתב דטומאת משא האמורה בכל מקום בין במת בין בשאר המטמאים במשא הוא שישא האדם את הטומאה אע"פ שלא נגע, אפילו היה בינו לבינה אבן הואיל ונשאה נטמא. ואח"כ כתב דמסיט בכלל נושא הוא וכל שמטמא במשא מטמא בהיסט, כיצד וכו'. וכתב האור שמח דמדבריו משמע שאף מת ונבלה מטמאים במשא בלא הזזה, ודלא כהר"ש. וכן מת ונבלה ומעיינות נמי מטמאים באבן מסמא ולא רק זב ומדרס, ודלא כהר"ש. עוד כתב דלפי הרמב"ם אין דין משא והיסט בדבר שאין בו רוח חיים כלל, ודלא כר"ת דכלי שנושא זב טמא ראשון.

והנה הרמב"ם כתב דעליונו של זב דרבנן, ומסיט הזב דאורייתא, וצ"ע דאם היסט מדין משא הוא ואין צריך הזזה איך יתכן לחלק בין נושא להיסט. ותירץ האור שמח דהיסט הזב הוא ענין מחודש, דהא אם הסיטו בבית הסתרים טהור, דהוא סניף מהל' מגע ולא מהל' משא, ולכן אע"פ שלא נתחדש טומאת משא בזב שנושא אלא בנושא את הזב, מכל מקום זב שמסיט טמא מדין מגע, ולכן כאן צריך הזזה, ואין זה דומה לשאר משא והיסט.

עוד כתב האור שמח לחדש עפ"י התו"כ שאדם שיושב או עומד או שוכב או נתלה או נשען על זב, ולא הסיטו הזב, טמא מהתורה מק"ו ממשכב, אע"פ ששאר כלים טמאים רק מדרבנן לשיטת הרמב"ם. וכתב עפי"ז לבאר דעת ר' שמעון שמקצת טהור על הטמא טהור מקצת טמא על הטהור טמא, דודאי אצבע של טמא לא גרע ממעיינות או נבלה שהנושאו נטמא אף בלא הזזה, וכל חלק מהזב מטמא את הנושאו. אלא בזב שנשא טהור כל הטומאה היא מק"ו ממשכב, שהרי שאר כלים טהורים מדאורייתא כשלא היסטו, וכיון שנישא על המשכב צריך שיהא נישא רובו הוא הדין נישא על הזב צריך שיהא נישא רובו. (אמנם לפי"ז מדרבנן יטמא מדין עליונו של זב, וצ"ע). ובדעת חכמים כתב דדוקא משכב בעינן שינשא רובו משום שהטומאה נכנסת לו ברובו, אך אדם הנשען על הזב כיון שאם הזב למעלה מטמא אף במיעוטו הוא הדין כאשר הזב למטה, ושאני ממשכב כיון שהטומאה באה לו מעצמו.

ובכסף משנה הקשה לשיטת הרמב"ם שאף מת מטמא באבן מסמא מאי משני בנדה סט: מאי משא אבן מסמא, הא אכתי גם מת מטמא. עיי"ש מה שתירץ. אמנם י"ל דמשום הכי כתב הרמב"ם שזב שמת מטמא במשכב, דהרמב"ם פירש מאי משא אבן מסמא היינו משכב, וצ"ע איך זה נכנס בגמ', אך עכ"פ זהו מקורו. (ומש"כ התוס' רא"ש שם שלפי רש"י שאבן מסמא היינו משא אין ראיה שמצורע מטמא במשכב, דאין כונת הגמ' למשכב אלא למשא באבן מסמא, היינו רק לשיטת הר"ש דמת אינו מטמא באבן מסמא, אך להרמב"ם אי אפשר לומר כן. וי"ל דאזיל לשיטתו שמצורע מטמא במשכב, דכן מוכח לשיטתו מהמשנה שם).

והא דאיתא בריש כלים למעלה מהם מרכב שמטמא באבן מסמא, לפי הר"ש י"ל אף באופן שהמרכב למעלה, שהרי מעיינות אין מטמאים באבן מסמא. אך לפי הרמב"ם צ"ל שהמרכב למטה.