32 הכחשה בעדות ד - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

א] לדעת הסוברים דהכחשה בחקירות כשרה בדיני ממונות, הרי מ"מ במנה לבן ומנה שחור נחלקו, ואין נראה שנחלקו גם בחקירות, ובע"כ היינו דמנה שחור ומנה לבן גריעי טפי, וע"ד המבו' בד' רש"י בדמ"א. דכליו שחורים ולבנים דמי לחקירות דאי"ז על גוף המעשה, ועיקר החילוק מבו' גם בד' הרמב"ם דסיף וארירן הוי דרישות, וכל שאמר איני יודע עדותו בטילה, ול"ד לחקירות דאין עדותו בטילה בכה"ג רק משום דהו"ל עדות שאי אתה יכול להזימה.

וזהו מש"כ בסה"ת דעדות המכחשת בחקירות כשרה, והא דנקט בדיקות הוא משום דביטלו דו"ח, והיינו דבחקירות פשיטא טפי דכשר, אך לרבא דמכשיר רק בכליו שחורים ולבנים, לא א"ש, וי"ל דאה"נ ס"ל דר' יהודה הוא דלא כרבא, ודו"ק.

והנה התוס' הק' לדעת ב"ש דמ"ט אין עדותם בטילה מדין נמצא א' קאו"פ, ובפשוטו מ' מדבריהם דא' מהם הוא שקרן ופסול לעדות, ולכאו' מנא להו הא, דילמא הוא משום דינא דנכון, ובפשוטו י"ל דהוא משום דגם ב"ש מודו בארנקי שחורה ולבנה, וע"כ דביטלו לדין נכון, אך נראה עוד, דאם משום דין נכון א"כ מ"ט בב' כתי עדים עדותן קיימת, והרי בד' התוס' בד"ט: מבו' דגם כשהעידו אחר כ"ד עדות שניהם בטלה מדינא דנכון, ובע"כ דבדיני ממונות ביטלו לדין נכון, והא דעדותם בטילה לב"ש הוא משום דחשיב שהעידו על ב' מעשים, ועל כל מעשה ומעשה הו"ל ע"א בהכחשה, וע"כ ממ"נ איכא חד שהוא אמת.

ועי' בל' הרא"ש ותוס' הרא"ש בנזיר ד"כ. דהטעם דבכת א' עדותן בטילה הוא משום דחד מינייהו משקר ואין כאן ב' עדים.

וזה מתישב עם מש"נ בד' רבינו יונה דאיכא תרי גווני דהכחשה, דאיכא הכחשה דכל א' מעיד על מעשה אחר, וכל א' הו"ל ע"א בהכחשה, ואיכא הכחשה דכולן מעידין על מעשה א' ומכחישין זא"ז בפרטי המעשה דכה"ג עדותן בטילה מדינא דנכון.

בפסקי רי"ד יבמות דקי"ח. מבו' דהא דס"ל דבמת ונהרג עדותן בטילה, הוא מדין הכחשה בבדיקות, ובעדות אשה לא הקילו בזה, ונתחדש דאף דגם בעדות אשה ל"ב דו"ח, מ"מ לא הקילו בהכחשה בבדיקות, וצ"ע היאך זה מתישב עם דבריו בב"ב דהחילוק בין דיני נפשות לדיני ממונות הוא דבדיני ממונות לא דייקי בבדיקות, ובדיני נפשות דייקי.

הרא"ש והטור בסימן קמ"ה כתבו דבא' אומר אכלה חטין וא' אומר אכלה קטנית עדותם בטילה, והנה התוס' כתבו כן, אך התוס' אזלי התם דגם מנה שחור ומנה לבן עדותן בטילה משום דדייקי, אך הרא"ש והטור דאזלי להלכה דמנה שחור ומנה לבן עדותן קיימת, צ"ע דמ"ט חטין וקטנית גרע, ושמא ס"ל דאה"נ לאו כללא הוא דכל הכחשה בבדיקות כשרה, וכד' הראב"ד, אך בד' הטור סימן ל' שלא חילק בזה, לא משמע כן.

ונראה לישב, דהנה הגר"א כתב בדעת הטור דבעינן תובעו שניהם, דאין טעם ההכשר משום דלא דייקי, וצ"ע שהרי בחטין ושעורין אמרו בגמ' דהוא משום דלא דייקי, ואמנם הראב"ד כתב דהמכוון הוא דא"צ לדקדק בזה, אך ש"ר לא פירשו כן, והפשוט דהנה הט"ז הק' דבחטין ושעורין לא תבעו שניהם, ולכאו' ב' הקו' מיושבות זב"ז, דכיון דהתם אינו תובעו שניהם, אין עדותן מצטרפת אלא משום דלא דייקי, אך במנה שחור ולבן דייקי, והתם בעינן תובעו שניהם, ולפ"ז ניחא דבחטין וקטנית כיון דאינו תובעו שניהם, א"א לצרף עדותם.

ועפי"ז נראה, דזהו דפריך התם מא' אומר אג"ה וא' אומר בד"ו, דהתם נמי אין תובעו שניהם, וכמש"כ הטור דאם החזיק כל השנים עדותו בטילה, - ואמנם לפ"ז נמצא, דלפי האמת יש ב' טעמים לחלק בין אג"ה בד"ו לחטים ושעורים, חדא דבאג"ה בד"ו דייקי וחטים ושעורים לא דייקי, ועוד דאג"ה בד"ו הוי הכחשה בחקירות וחטים ושעורים הוי הכחשה בבדיקות, - אך שמא אי"ז כן, ולעולם גם באג"ה בד"ו י"ל דלא דייקי, ואפ"ה עדותם בטילה משום שהכחישו זא"ז בחקירות, אך בחטים ושעורים דהוי הכחשה בבדיקות, דאינה מבטלת העדות, וגם לא דייקי, שפיר מצרפין עדותם, וצ"ע בזה.

בד' הנוב"י מבו' דחקירות ובדיקות מעכבין, ורק כשאמר איני יודע הוא דבחקירות בעינן לעשאאי"ל ובבדיקות כשר, ועפי"ז כתב דמש"כ הרא"ש בעדות זנות בלא דו"ח דבטילה, הוא בשלא חקרו כלל, אך אם חקרו ואמר איני יודע עדותו קיימת, כיון דל"ש בזה הזמה.

הר"ן כתב בשם הרמב"ן, דכל דעדותם היא גם לגבי דיני נפשות והוכחשו, בטלה העדות גם לגבי ממונות, וי"ל דהוא מדינא דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, וי"ל עוד דהוא משום דדייקי משום הדיני נפשות וכל דדייקי תו בטלה עדותן גם לדיני ממונות, אך אין מ' כן כ"כ בל' הר"ן, וגם לכאו' אי"ז נכון, דלד' הרמב"ן בפשוטו אין החילוק בין ממונות לנפשות אם דייקי או לא.

אך התוס' נקטו דלא כן, ונראה דאזלי לטעמייהו דס"ל דדין הכחשה בבדיקות וחקירות תלי בדין דו"ח, והיינו דכל הא דבדיני נפשות הכחשה פוסלת הוא מדינא דנכון, ובדיני ממונות ביטלו לדינא דנכון, ואשר ע"כ בדין דאף אם בטלה עדותם לנפשות לא תיבטל עדותם לממונות, - וי"ל דמה"ט ס"ל דגם ל"ש בזה דינא דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, כיון שהפסול שפסל את מקצתה, אינו פסול כלל לגבי כולה, וי"ל דכל כה"ג לא אמרינן עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, ודו"ק.

אך הרמב"ן דג"כ נקט כד' התוס' דדין הכחשה תלי בדין דו"ח, מ"מ ס"ל דאם בטל לנפשות בטל לממונות, וכנראה ס"ל דדינא דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה שייך גם בכה"ג.

והנה לפי המבו' בד' התוס' דאף עדות המכחשת זא"ז בחקירות בנפשות לא אמרינן דחד מינייהו משקר בעיקר עדותו, וע"כ עדותם מועלת לממון, וע"כ נמי חוששין בזה ללעז דלא אמרינן דא' משקר, אך בתוס' הרא"ש ד"ט: הביא בשם רבינו מאיר בשם רבו לא כן, וצ"ע, וכן נראה גם ממה שמכניסין לכיפה.

וצ"ע מההיא דא' אומר ג' מרדעות וא' אומר ה' מרדעות דמפורש בשבועות דמ"ח. דחד מינייהו פסול לעדות, ולכאו' אי"ז אלא הכחשה בבדיקות ואפ"ה אמרינן דא' מהן שקרן, וא"כ תיקשי דמ"ט מכניסין לכיפה ומ"ט עדותם מועלת לממון ומ"ט חוששין ללעז.

והנה אמנם י"ל כמש"נ לעיל דבדיקות דגוף המעשה חמירי מחקירות, וחשיב דאינם מעידים על מעשה א', וכל א' הוי ע"א בהכחשה על המעשה שמעיד עליו, ולפ"ז אף דבחקירות כה"ג י"ל דאינם נפסלין לעדות, וכמו שנראה כן מד' התוס', דאף שהוכחשו בחקירות כשרה עדותן לממונות, מ"מ בבדיקות דגוף העדות ה"ה נפסלין.

אך סתימת ד' התוס' בד"ח: נראה דדבריהם קיימי גם כשהכחישו זא"ז בבדיקות דגוף העדות, ואפ"ה עדותם מועלת לדיני ממונות, וגם חיישינן ללעז.

וי"ל דבעדות קידוה"ח הוי גובה הלבנה מכלל עיקר העדות, שהרי עי"ז מתברר אמיתות עדותם כמבו' בגמ' ר"ה, וע"כ חשיב כהכחשה בעיקר העדות.

וי"ל עוד, דלעולם כשהכחישו זא"ז אמרינן דחד מינייהו שקרן, אך אינו שקרן בגוף העדות אלא בהחקירה, וסגי בהכי לפסלו לעדות, אך מ"מ אין עיקר עדותו בטילה, וכד' חי' רבינו יונה והרי"ד, אך זה חידוש, דהניחא בדיני נפשות דבעינן לעיכובא להדו"ח, י"ל דכל ששיקר בדו"ח חשיב כהעיד עדות שקר, דרק משום שהעיד את הדו"ח הוא דנתקבלה עדותו, אך בשיקר בבדיקה דאי"ז מעכב, לכאו' ל"ה לנו לחשוב לזה כעדות שקר.

עוד ילה"ע בזה, דהנה התם אמרינן דמצטרפין לעדות אחרת, ופירשו רש"י הר"ח והרמב"ם דהיינו דאם בא אחר והעיד עמו שראה באותו גובה, מצטרף עמו, ואין דבריו של א' במקום ב', וצ"ע דמ"ט לא פסלינן בזה משום דינא דהכחשה בחקירות או בבדיקות שכתב הרמב"ם דאף אם הכחיש א' את הב', עדות כולם בטילה. - שו"ר בנתיה"מ ל' סק"ב שכתב דהתם איירי שלא נצטרפו בראי' שראו מב' חלונות, עיי"ש, ועי' טו"א ר"ה דכ"ד. שהק' בזה מדינא דנמצא א' קאו"פ, עיי"ש, ובהגה' ברוך טעם כתב דכיון דמכחישין זא"ז, ל"ש בזה פסולא דנמצא א' קאו"פ, וכל נידון התוס' הי' רק כשהן שוין בעדות המנה, אך כשהן מכחישין זא"ז בכל העדות ל"ש פסולא דנמצא קאו"פ, עיי"ש.

עוד יל"ד בזה, אי נימא דכל פסולא דנכון הוא רק בעדות נפשות ולא בשאר עדויות, ולפ"ז ניחא דגם בעדות קידוה"ח ליכא לפסולא דנכון, וע"כ שפיר אמרינן דאין דבריו של א' במקום ב'.

בד' הרמב"ם מבו' דבעדות נפשות סיף וארירן חשיב כדרישות, ובעדות ממון חשיב כבדיקות, שהרי גם בממון אם הוי הכחשה בדרישות עדותם בטילה, ומה"ט ביין ושמן עדותן בטילה, וצ"ב הטעם בזה.

וי"ל דזהו שאמרו בגמ' כמאן כריב"ק, והיינו דלריב"ק דבממון מהני שיעידו על ב' מעשים, והרי דעיקר העדות היא על חיוב הממון, ע"כ שחרות ולבנות המנה אינה מכלל הדרישות, ומשא"כ בנפשות דהעדות היא על המעשה עצמו, הרי דכל שינוי במעשה חשבי כדרישות.

ונראה לדעתו, דע"ז הוא דאמרינן לטעמא דבכלל מאתים מנה, והיינו דאלמלי הא דבכלל מאתים מנה הו"ל כדרישות, דהלואת מנה והלואת מאתים ב' מיני הלואות הם, ודמי לחבית יין וחבית שמן דחשיב כהכחשה בדרישות, ורק משום דבכלל מאתים מנה הו"ל כהכחשה בבדיקות.

ולפ"ז נראה, דזהו טעמא דמ"ד דס"ל דגם בב' כתי עדים א' אומרת מנה וא' אומרת מאתים ל"מ, והיינו משום דהו"ל הכחשה בדרישות, וכל כה"ג עדות כולן בטילה, אך אי נימא דהוא רק בתוכ"ד, צע"ק להעמיד דאיירי דוקא בכה"ג, ואמנם באמת אי"ז דוחק, דהרי גם במתניתין דמכות ד"ו. פירשה רבא דאיירי בשהעידו בתוכ"ד, ומאן דמחלק בין כת א' לב' כתות, הוא משום דלעולם אמרינן בכלל מאתים מנה, ואי"ז הכחשה בדרישות, והא דאין עדותם מצטרפת הוא מטעם אחר, וצ"ע.

העירוני לפ"ד התוס' בד"ט: דגם כשלא העידו בתוכ"ד והכחישו זא"ז בבדיקות עדות כולן בטילה, ומבו' עוד בדבריהם בד"ח: דגם בממונות עדותן בטילה ורק משום דביטלו לדין דו"ח הוא דעדותן קיימת, תיקשי מההיא דעינו ושינו, דלכאו' הו"ל כהכחשה בבדיקות, ובחבלות וקנסות הרי לא ביטלו לדין דו"ח, וא"כ מ"ט אין עדות כולן בטילה.

ולפ"ד הנתיה"מ י"ל, דאיירי התם בשהן מעידין על ב' מעשים, וכה"ג ליכא לדין הכחשה, דרק כשהן מעידין על מעשה א' ונחלקין בפרטי המעשה, הוא דאמרינן דעדות כולן בטילה משום דאי"ז נכון, וצ"ע.

בד' התוס' בד"ט: מבו' דגם בהוכחשו בבדיקות דעוקצי תאנים, מן הדין הי' חייב הבעל בק' כסף, ולא פירשו שהכחישום עדי האב הכחשה גמורה אלא מטעם אחר, וצ"ע כיון דחזינן דמכניסין עפי"ז לכיפה, משום דעדותן אמת היא, היאך יתכן שיתחייב ע"ז ק' כסף, ובאמת בלא"ה ק' לפ"ד התוס' דל"מ בהכחשה בבדיקות גם בדיני ממון, קודם שביטלו לדין דו"ח, דא"כ מ"ט מכניסין לכיפה, ונ' מד' התוס' דהא דמכניסין לכיפה הוא דין אחר, ואי"ז מכח דעדותם אמת לדיני ממונות, כמש"כ בתשו' הרשב"א מכת"י, וצ"ע.

בדינא דהטור דבעינן תובעו שניהם, ופירש הגר"א דהוא משום דבעינן לדינא דריב"ק, ומבו' דבעינן שיתבע שניהם, ולא סגי שיתבע א' משניהם כמש"כ הט"ז, וכן נראה מד' המאירי בד"ל. והב"י דדינא דהטור נלמד מדינא דהלואה אחר הלואה דבעינן שיהא תובעו שניהם.

וכנראה הביאור בזה, דרק בגונא דיש לנו עדות דב' עדים, ובאנו לבטלה משום הכחשה, הרי דבזה אמרינן דאדרבה יש לנו לומר דהוי מעשה א' וחד מינייהו שיקר בפרט א', אך כל דמעיקרא אין לנו עדות ב' עדים כלל, משום דא"א לקיים ב' העדויות יחד, אף בלא הכחשה, אלא משום דא"א שיהיו ב' המעשים, או משום שהודה הבע"ד דלא היו ב' המעשים, אין מצרפין עדותם, ומה"ט בעינן בזה לדינא דריב"ק, דרק לריב"ק דיש לנו עדות דב' עדים אמנה בעלמא, ואך שבאנו לבטל עדותם משום הכחשה, הוא דמצרפין העדות ואמרינן דחד מינייהו שיקר בפרטים, אך לרבנן דאין עדות על ב' מעשים מצטרפת, נמצא דאין לנו ב' עדים כלל, ואין אנו יוצרים עדות ב' עדים ע"י דאמרינן דחד מינייהו שיקר בפרטים.

והנה הגר"א כתב דלפ"ד הטור גם בדיוטא עליונה ותחתונה בעינן שיהא תובעו שניהם, אך בטור לא נזכר לזה, ועי' נתיה"מ שכתב לפי דרכו דל"ב לזה, - ולפי הנ"ל י"ל בע"א, דבדיוטא עליונה ותחתונה, ליכא שינוי בגוף המעשה, ובזה ל"ב שיהא תובעו שניהם, וע"ד ארנקי שחורה ולבנה דל"ב שיהא תובעו שניהם, - וזה כמש"נ לעיל דחקירות גריעי מבדיקות דבגוף המעשה, ואך דבחקירות הוא דין אחר דהכחשה בחקירות מבטלת העדות, אך בדיוטא עליונה ותחתונה דאין בזה למעלת חקירות וכמש"כ הרמ"ה, ומאידך גם ל"ה בגוף המעשה, ע"כ ל"ב שיהא תובעו שניהם, ודו"ק.

ויל"ע עפי"ז בדין א' אומר מנה וא' אומר מאתים, דגם בזה לא הצריך הטור שיהא תובע שניהם, ורק בא' אומר דמי יין וא' אומר דמי שמן הצריך שיהא תובע שניהם, וי"ל דהיינו דבא' אומר דמי יין וא' אומר דמי שמן, הוי שינוי בעיקר המעשה, וע"כ אין מצרפין לעדותם רק אם אפשר לקיים ב' העדויות ובאנו לבטל משום ההכחשה, אך במנה ומאתים הרי דכלפי המנה ליכא שינוי כלל.

אך צ"ע, שהרי בגמ' מדמי מנה ומאתים למנה שחור ומנה לבן, והאמנם בדעת רבא דנו הראשונים דמחלק בזה, אך אנן קי"ל כנהרדעי דמדמו זל"ז, והרי דגם במנה ומאתים חשבינן לה כשינוי בעיקר המעשה, וא"כ מ"ש דהתם ל"ב תובעו שניהם ובמנה שחור ולבן בעינן תובעו שניהם, - וי"ל דהתם סגי שיתבע מאתים ול"ב תובעו שניהם, וע"כ לא הזכיר הטור לזה, ואך דהא גופא צ"ב, מ"ט סגי שיתבע מאתים, הרי עדיין נמצא דהעד דהמנה הוא מוכחש, וצ"ע בכ"ז.

בד' בעה"ת מבו', דכל שמודה לו המכחיש בעיקר העדות, אין עדותו בטילה, ונראה דהוא ע"ד יסוד ד' הרי"ד בדמ"א: דלא אמרינן עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה כשהמכחיש עצמו מודה לו במקצתה, והיינו דעיקר דינא דעדות שבטלה מקצתה הוא דכל עדותו עדות א' היא, וכל שמכחישו אחר על חלק מן העדות, הו"ל כהכחשה על כל העדות, אך אם הוא עצמו מודה לחלק מן העדות אין עדותו בטילה, וע"כ ה"נ בהכחשת הזמן, דאם בא אחר ומכחישו דבזמן זה הי' הלוה או המלוה עמו, הוי זה הכחשה על כל העדות, דעדות אחת היא, אך אם הוא מודה לו בעיקר ההלואה ואך שמכחישו בזמן, אי"ז הכחשה על עיקר העדות.

וזה גם יסוד ד' הראב"ד בדברי הריבות דבהלואה אחר הלואה ל"ב שיתבע את שניהם, ובד' המאירי מבו' די"א דאדרבה אם תובע את שניהם ל"מ, ז"ל, ויש חולקין לפרשה אף בתביעת מנה לבד, ולא עוד אלא שלדעתם אם תבעו מאתים על הדרך שהצענו הדבר מוכיח שעל ב' מנים הם מעידין ואין מצטרפין והרי הוא גלה בתביעתו שהעדים מחולקים הם, אבל כשאינו תובע אלא מנה אף בהלואה אחר הלואה אומרין ששניהם על מנה אחד הם מעידים אלא שאין מדקדקים ביום ההלואה, עכ"ל, ומבו' בדבריו שם דגם אם ב' העדים העידו על זמן מסוים והוא טען שהי' בזמן אחר, עדותם מועלת, והרי דל"ד להזמה והכחשה דעדותן בטילה, כיון שהוא עצמו אומר שהי' בזמן אחר, ואינו מכחישם אלא בזמן.

ועפי"ז מבו' הא דבהכחשה בחקירות עדותם כשירה, ואילו הזמה מבטלת העדות, ומבו' ג"כ ד' המהרש"א דרק בא' אומר בג' בחודש וא' אומר בד' עדותם קיימת, אך בהזמה כה"ג עדותם בטילה, ולא אמרינן דטעו, ודו"ק.

ועפי"ז הי' מקום לפרש בדעת הטור דבזה הוא דשאני הכחשת העדים מהכחשת הבע"ד, דהכחשת העדים, כיון שהן מודים לעיקר המעשה, אי"ז הכחשה על עיקר המעשה, אך בהכחשת בע"ד, י"ל דמה שהוא מודה לעיקר המעשה, אין שומעין את דבריו, דע"ז אין לו נאמנות, וממילא דהכחשתו מבטלת גם את העדות על עיקר המעשה, ודו"ק.