9. מכה בפטיש ואין מלאכת מתקיימת
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

**פ' לך לך - חשון ע"ג**

**בגדר מלאכת מכה בפטיש**

**ובדין מלאכתו מתקיימת בשבת**

**בטעם שלא חיבים בגמר מלאכה שהוא בונה מצד מכה בפטיש**

א]מבואר במשנה דאחד מאבות מלאכות הוא מכה בפטיש ובפשוטו יסודו הוא כלשון הגמ' ע"ה: כל מידי דאית ביה גמר מלאכה חייב משום מכה בפטיש דהינו שפעולה שהיא גמר הדבר יש לזה חשיבות מיוחדת והוי מלאכה וכן הוא לשון רש"י ע"ג. ובמשנתינו והנה הא דלא מחייב בזה משום בונה מצד דמדובר בפעולה שבתור בונה אין לזה חשיבות של בניה ורק דנתחדש שכיון שזה גמר הכלי יש לזה חשיבות מלאכה וזהו יסוד מחלוקת רב ושמואל במסתת ועושה נקב בלול של תרנגולים ומעייל שופתא בקופינא דמרא דביארו הראשונים שזה בנין כל דהו ולכן ס"ל לשמואל שאין לזה חשיבות של בונה אבל בתור החידוש של מכה בפטיש אפשר לחייב על זה

והנה קשה למה כל אחד שבונה כלי לא יתחייב גם משום מכה בפטיש ובפשוטו עושה גומא או סותם גומא לא משמע שיש בזה גם מכה בפטיש ועיין מאירי ק"ד: ד"ה אע"פ דהגמ' אומרת שמשלים אות לספר חייב על אות אחת וביאר המאירי שזה מצד כותב והקשה למה שלא יתחייב מצד מכה בפטיש וכתב שרק בכלי שכבר נגמר עשייתו ויש פעולה שזה בכלל גמר הדבר הוי מכה בפטיש וכגון אקופי גלימא או הכאה ליישר הכלי אבל דבר שהוא בכלל עשית הדבר אינו בכלל מכה בפטיש ולכן כאן שכתיבת האות האחרונה זה מעצם יצירת הכלי אין זה בכלל מכה בפטיש והוכיח דבר זה דאל"כ כל קוצר יתחייב גם משום מכה בפטיש [ומבואר דס"ל דיש מכה בפטיש באוכלים]

ויסוד זה מבואר גם בדברי היראים הובא בהגהות מרדכי פרק הבונה ובהגהות מימוני פ"י אות מ' דהקשו דהגמ' אומרת שמעייל שופתא בקופינא דמרא רב אומר שזה בונה הרי אין בנין בכלים ותירץ שכוונת הגמ' שזה בכלל מלאכת הכלי ואין לחייב מצד מכה בפטיש אבל באמת גם מצד בונה לא חייבים דאין בנין בכלים דהינו שכל שהוא בכלל בנין הכלי עצמו אין זה בכלל מלאכת מכה בפטיש

אמנם הנה בדברי רש"י בכמה דוכתי מוכח דפליג וס"ל דיש חיוב מכה בפטיש גם בדבר שהוא מעצם עשיית הכלי א.עיין רש"י בחק קפיזא בקבא דביאר שזה חקיקה בעץ לעשות כלי וחייב משום מכה בפטיש דהרי לשיטתו אין בנין בכלים ב.עיין מ"ז. לענין עושה מטה של טרסיים שכתב שחייב משום מכה בפטיש אמנם יתכן שיש שלב שזה רק מעשה גמר [ועיין אבני נזר סימן רי"א] ג.עיין גמ' ע"ה: שהמנפח בכלי זכוכית חייב משום מכה בפטיש ועיין שיטה לר"ן שהעמיד בניפוח שני אמנם לשון רש"י שם לא משמע כן וכן הוא בתוס' ע"ד: ד.עיין גמ' ביצה ל"ג: שמי שעושה קיסם חייב ורש"י ביאר מצד מכה בפטיש ה. לענין מפיס מורסא רש"י ק"ז. כתב בחד פירושא שזה מכה בפטיש והרי שם לכאורא כל היצירה שעושה פתח וזה זה מכלל עשית הדבר ו. עיין רש"י שהקשה שבעושה חבית יהיה חייב משום מכה בפטיש וכתב שזה לא מיד אלא בגמר הדבר ומבואר שעל עצם עשית הדבר שייך לחייב משום מכה בפטיש ודלא כיראים והמאירי הנ"ל ז.עיין גמ' מ"ח. דהפותח בית הצואר חייב ורש"י ביאר משום מכה בפטיש ולפ"ז הדרא קושיא לדוכתא שבכל בונה יתחייב משום מכה בפטיש

והנה יש להקשות שכל תופר יתחייב משום בונה וכן הרבה מלאכות אפשר ליחסם גם למלאכה אחרת ובפשוטו מבואר מזה דזה וודאי דדבר שעיקר הגדרתו זה מלאכה מסוימת אפילו שיש מקום ליחסו למלאכה אחרת אין הוא נחשב אלא הדבר שזה עיקר יצירתו ועיין רש"י ע"ד: שהקשה דבכוורת יתחייב משום בונה וכתב שאין בנין בכלים וכתבו הריטב"א ותוס' רי"ד לישב שכיון שזה אורג לא שייך לחיב מצד בונה דהינו כנ"ל ובדעת רש"י יתכן שכוונתו דיש שם וודאי פעולה שהוא לא מכלל האריגה אמנם זה מכלל יצירת הכוורת ויתכן עוד דכאן אין סיבה להחשיבו אורג יותר מאשר בונה דזה גם צורת בניה מושלמת ולפ"ז יתכן שזה וודאי שכל דבר שהוא בכלל בנית הדבר ויש בו מלאכת בונה כה"ג וודאי עיקר שם הדבר הוא על שם עצם הבניה ולא על שם הגמר שבדבר ורק במקום שאין לחייב מצד בונה דאין לזה חשיבות בניה כגון אם אין בונה בכלים בזה שייך לדון מצד החלק של הגמר שבדבר שהוא מכה בפטיש

והנה בפשוטו המשמעות דגם במקום שהנידון על גמר הדבר וזה יהיה מלאכה מסוימת זה לא יהיה מכה בפטיש והדבר מפורש ברש"י י"א: ד"ה דאין בנין שכתב וז"ל והעושה כלי או גמרו ביו"ט או בשבת משום מכה בפטיש הוא דמחייב שהוא חיוב לכל גמר מלאכה או אם הוא דבר שהוא מחליקו חייב משום ממחק ואם צריך קיצוע חייב משום מחתך וכן אורג וכו' עכ"ל ומבואר בלשונו שאם זה מלאכה מסוימת זה לא מכה בפטיש [אמנם העירוני שיתכן שאין זה כונת רש"י אלא כונתו שבכלים אין מלאכת בונה אלא המלאכות שמנה וכן הוא בלשונו כ"ב. ע"ש] ועיין מרכבת המשנה פ"י משבת דהביא מהירושלמי שר"י ור"ל ביארו כל דבר מה האב שלו ומה שלא מצאו אמרו שזה מכה בפטיש ומבואר מפורש שכל שיש לו הגדרה מסוימת זה נחשב בכלל המלאכה הזו ואין זה בכלל מלאכת מכה בפטיש וצ"ב למה עדיף להגדיר שזה מלאכה אחרת מאשר מכה בפטיש

ויתכן שמכה בפטיש זה שם יותר כללי שהרי זה על כל מיני סוגי תיקונים ושאר המלאכות זה דבר יותר פרטי לכן עדיף תמיד שם אחר מאשר מכה בפטיש וצ"ע אם זה סברא גם על בונה אמנם יתכן דזה עצמו דכל מלאכה יש כאן יצירה מצד עצמה וכאן כל היצירה היא רק בתור גמר של דבר ממילא יש יותר חשיבות ליצירה מצד עצמה שעל שם זה הדבר נקרא ולא בתור גמר של דבר אחר ועיין לקמן עוד הסבר

והנה הגמ' אומרת שמסתת חייב משום מכה בפטיש ועיין תוס' לעיל דמדובר רק שירטוט ליופי דאל"כ חייב משום מחתך או ממחק ועיין מאירי דחידש דליופי זה לא ממחק אלא רק לצורך השימוש אמנם בשיטה לר"ן כתב שבאמת יש כאן עוד מלאכות וכן עיין בשנות אליהו שנקט שבמחלוקת רב ושמואל חייב לרב שתים ומבואר דלא כסברא הנ"ל אמנם יתכן שכל דבריו רק בדבר שהוא לא מכלל עצם יצירת הכלי אלא זה מעשה גמר הכלי אלא שיש בו גם חשיבות בנין אבל בדבר שהוא מעצם יצירת הכלי ממש שם אפילו שאם אין מלאכה אחרת זה יחשב מכה בפטיש אבל כל שזה בונה וודאי שזה לא מכה בפטיש וז"ב

**האם חייבים בחלק מהגמר מלאכה וכן במקום שאין בונה האם חייבים על כל הבניה מצד מכ"ב ובדין מכה בפטיש באוכלים**

ב]והנה בעיקר החיוב דמכה בפטיש דיסודו הוא גמר הדבר יש להסתפק האם חייב רק על גמר הדבר ממש או שכל שזה חלק מגמר הדבר זה גם סיבה לחייב משום מכה בפטיש והנה מבואר בגמ' ע"ה: שאקופי גלימי חייב משום מכה בפטיש וביאר רש"י שמוריד את יבלות הצמר שנשארו ועיין בה"ל סימן ש"ב ס"ב דהביא דהפמ"ג נסתפק האם חייב רק על ההשלמה של ההורדה הנ"ל או על כל אחד ואחד [והנה יש לדון שכאן כל הורדה של חלק זה רמה מסוימת של גמר והרי אפשר להשאיר הכלי בכזה מצב וזה וודאי סיבה לחייב בכל עשיה ועשיה] וע"ש דהוכיח מהא דמבואר בגמ' ק"ג: דצר צורה בכלי חייב אפילו במקצת ובפשוטו זה אפילו בחלק הראשון של הצורה הרי מפורש שאפילו שזה לא גמר גמור בכל אופן וכן הביא מהמאירי ע"ה: אמנם עיין מאירי ק"ג: דמבואר שחייב רק על צורה שלימה אפילו שעושה עוד צורות והנה לענין מכה בפטיש בכלי בגמר הכלי המאירי כתב ע"ה: שאפילו אם צריך כמה הכאות חייב על כל אחד אמנם לשון תוס' ק"ב: שעל מכוש אחרון ועיין רש"י ק"ב: ד"ה מכה בפטיש לגבי מסתת שכתב שגם על חריץ אחד חייב

והנה למה דנתבאר ברש"י שכל עשית כלי שזה לא בונה זה יכול להיות מכה בפטיש יש לעיין האם הכונה שכל יצירה מונח בה גם גמר וממילא על כל שלב מתחייבים או שזה וודאי שכל המלאכה זה הגמר ורק במקום שעיקר הכלי עשוי והוא מתעסק בגמר שם חייב על כל חלק וחלק דכל חלק הוא בכלל גמר מלאכה אמנם בעושה הכלי שם וודאי שכל חלק מצד עצמו זה לא גמר הכלי ורק בסיים כל הכלי יש בכלל זה גמר הכלי אבל וודאי שלא יתחייב רק על השלב האחרון ולכאורא יש להוכיח כן דהנה הגמ' ע"ד: אומרת דמי שעושה חבית חייב שבע חטאות וכתב רש"י שאין לחייב מצד מכה בפטיש דמאליה נגמרה מלאכתו בתנור אמנם עיין רש"י שהקשה שיתחייב משום בונה וכתב שאין בנין בכלים וצ"ב למה כאן אין החיסרון שמאליה זה נגמר בתנור אמנם הביאור פשוט דבחבית הנידון שעצם עשית הצורה זה חלק מהבניה וגם לפני התנור יש כאן בונה משא"כ במכה בפטיש הנידון להתחייב רק בגמר החבית אמנם מוכח מזה דרק השלב של הגמר הוא בכלל מכה בפטיש ולא כל שלבי עשית הכלי וז"ב

והנה מבואר בגמ' בביצה שהמניח קדירה חדשה על האש לחזקה או רעפים לחסמן חייב וביאר הרא"ש שזה מצד מכה בפטיש ועיין קה"י סימן מ"א דכתב דמכאן מוכח דלא כרש"י הנ"ל אלא שגם דבר שלא נהיה מיד אלא לוקח זמן זה בכלל מכה בפטיש [והעירוני דיתכן שמה שכתב רש"י משאליה זה נגמר כונתו דעל עצם הבניה של הצורה זה לא גמור ועל מה שזה נגמר מאליו ללא מעשה מיוחד שלו כיון שיש על זה חיוב מבשל אין לחיב על זה משום מכה בפטיש וכנ"ל] ולכאורא לנ"ל יש לישב דהנה הרי בכל מבשל חייב אפילו שזה לא נעשה מיד וצ"ב החילוק ובפשוט החילוק שכל דבר זה לפי צורת המלאכה בעלמא ומבשל תמיד הצורה היא כך משא"כ מכה בפטיש תמיד זה פעולה ישירה [ועיין הגהות נתיב חיים וחת"ס סימן רנ"ב לענין טוחן בכל שני] אמנם לנ"ל יש מקום לבאר דבמבשל שמיד מתחיל פעולת הבישול ממילא הכל הוא בכלל המלאכה משא"כ במכה בפטיש שרק הגמר הוא המלאכה א"כ השלבים הקודמים זה רק יצירת הדבר שיהיה שייך לעשות בו המלאכה וממילא וודאי שהנתינה בתנור אין לזה שם מכה בפטיש [ועיקר הסברא מבוארת בתשובות נפש חיה סימן ל"ח ולכאורא זה גם סברת המג"א דבמניח דבר יבש ונהיה אחרי זה לח שאין בישול אחר בישול כי בזמן ההנחה אין כאן החפצא שבו נעשית המלאכה] ולנ"ל כל זה דוקא כאן שזה עצם יצירת הכלי אבל ברעפים או כלי שהוא כבר גמור שם כל החסימה היא מכלל המלאכה ואפילו אם החיוב רק בסוף אבל הכל מכלל המלאכה ובזה אין חיסרון שזה לא נעשה מיד

ועיין קה"י שם שהביא דבירושלמי מבואר שיש מכה בפטיש באוכלים, ובבה"ל סימן שי"ח ס"ד ד"ה ובקוליס ובאמרי בינה הקשו דלמה מבשל בתולדות חמה פטור הרי שיתחייב מצד מכה בפטיש ובאמרי בינה יישב על פי הרש"י הנ"ל שכיון שזה לא נגמר מיד אלא בסוף אין לחייב מצד מכה בפטיש ועיין קה"י שהקשה מהרא"ש הנ"ל דמבואר שחולק על רש"י אמנם לנ"ל א"ש דרק שם שזה מעשה גמר חולק על רש"י אבל לא כאן שזה מעצם יצירת הדבר [והנה בעיקר הצד לומר שיש מכה בפטיש באוכלים עיין בבה"ל שם דהביא מהחיי אדם דמה דקוליס האיספנים לא חייבים כיון שזה ראוי לאכול ללא זה ורק דבר שאי אפשר לאוכלו ללא זה חייבים וצ"ע הרי בכל מכה בפטיש זה גם דבר שראוי לשימוש ללא זה ולמה שבאוכל זה יהיה אחרת וצ"ל שכאן אין לזה חשיבות אלא בכה"ג] [וע"ש בבה"ל שהקשה עוד שגם במים חמים שזה מבשל יהיה מכה בפטיש ולמה דנתבאר מרש"י לעיל לא קשה כלל דכל שזה מלאכה אחרת אין זה מכה בפטיש]

והנה מבואר בגמ' דחק קפיזא בקבא חייב ולרש"י החיוב משום מכה בפטיש ומבואר שאפילו שרוצה לעשות יותר מזה בכל אופן מתחייב גם על החלק הזה והניחא אם כל היצירה שייך לחייב משום מכה בפטיש א"ש אבל לנ"ל שרק על גמר הדבר אפשר לחייב א"כ למה כאן חייבים הרי הדבר שרוצה לעשות לא נגמר וצ"ל שכיון שיש כמוהו מקיימים זה סברא ששיך לדון חלק זה כגמר הדבר וצ"ע ויתכן שזהו החידוש המיוחד בדוגמא זו של הגמ' יותר מעיקר המשנה שצריך מלאכתו מתקיימת וביאר רש"י במקום אחר

**יוכיח שמכה בפטיש יסוד המלאכה מצד חשיבות המעשה והנפק"מ לנ"ל**

ג]והנה בפשוטו מלאכת מכה בפטיש זה ככל המלאכות שזה היצירה שנעשית כאן שזהו גמר הדבר אמנם מבואר במשנה שרשב"ג אומר אף המכה בקורנס על הסדן בשעת גמר מלאכה חייב ועיין רבינו חננאל וכן הרמב"ם בפירוש המשניות דביארו דהכוונה שדופק כל הסדן כדי לאמן את ידו לדפוק על הכלי דפיקה הראויה וצ"ב שאין כאן יצירה ולמה חשיב מלאכה וברש"י ביאר שמדובר שזה נעשה במטרה לישר הפטיש והנה בפשוטו אין כאן המלאכה מצד תיקון הפטיש אלא בתור הכשר המשך העבודה דהרי וודאי שגם אם לא היה צורך כגון שלא נפגם הפטיש גם אז חייב וכן מפורש בחידושי המהר"ם קזיס שכתב שאם ידוע וודאי שנפגם הפטיש זה מכה בפטיש על הסדן ורבנן לא חולקים על זה ולכאורא כה"ג אין כאן יצירה להתחייב על זה ובפשוטו מבואר כאן כמו שביאר באבן האזל פ"י משבת דיסוד מלאכת מכה בפטיש זה מצד המעשה אומנות שבזה ואין זה כשאר מלאכות שכל המלאכה זה היצירה ויבואר יותר לקמן והנה היה מקום לומר שזה לרשב"ג אבל בזה עצמו רבנן חולקים אמנם משמע בכמה מקומות שחלוק ביסודו גדר המלאכה דמכה בפטיש

א. עיין רש"י לעיל ע"ג. שביאר שמכה בפטיש זה שבגמר מלאכה האומן מכה בפטיש והקשו הראשונים דהרי זה רק רשב"ג ועיין רש"ש שרש"י גרס במשנה בשעת מלאכה וס"ל שכל המחלוקת על שעת מלאכה אבל בגמר מלאכה וודאי חייב ולפ"ז מפורש שגם פעולה שהיא לא מעשה תיקון חשיב מלאכה

ב. עיין באבן האזל שביאר שם בדעת הרמב"ם לענין מפיס מורסא דמבואר בגמ' שגם אם אם לא עושה בכוונה לפתח יפה בכל אופן הוי משאצל"ג שכל זה אם המחייב מצד בונה אבל עד כמה שזה רק מכה בפטיש כל שאין כוונתו למעשה האומנים כלשון הרמב"ם שעושים פה למכה אין כאן חיוב וביאר הנ"ל דמכה בפטיש זה מעשה האומנים ולכן כאן אין זה מלאכה אלא אם עושה את זה בתור מעשה אומנות

ג.עיין שער הציון סימן ש"ב סק"ט שהביא מהרמב"ם שמי שמנער בגד בשעת חידושו מהצהוב הנתלה בו חייב אמנם הביא דברמב"ם עצמו כתב שמי שמוציא דברים שנתלים בבגד אין זה מלאכה וביאר השער הציון שדוקא כאן שזה דבר שדרך האומנים לעשותו בגמר הבגד לכן חייב ומבואר שאותה יצירה כל מה שזה מלאכה כיון שדרך האומנים לעשותה בשעת גמר הבגד דהינו שמה שזה מלאכה מצד שזה מלאכת האומנים דהינו שלמעשה הזה יש חשיבות מלאכה

והנה בפשוטו היה מקום להבין שכאן אין המלאכה היצירה שבדבר כלל אלא רק שהמעשה אומנות שבזה כלשון הרמב"ם לענין מפיס מורסא ויש שדיקו כן מהלשון מכה בפטיש שלא הוזכר כלל הדבר שנוצר כמו בונה שזה מעשה שבונה אלא רק הוזכר צורת המלאכה שנעשית וכן לשון הרמב"ם שכתב שהאב מלאכה זה מי שמכה בפטיש ולא הזכיר כלל בתור דבר שגומר הכלי אמנם לפ"ז לכאורא אין סיבה שלא יתחייבו תמיד שתים מצד בונה ומצד מכה בפטיש שהרי יש כאן שני דברים לא קשורים אחד היצירה שבדבר ב. המעשה אומנות שמצד האדם ולכאורא בהכרח צ"ל שזה וודאי שיש כאן יצירה שהיא המלאכה אלא שליצירה זו אין חשיבות מצד עצם היצירה לבד אלא בצירוף למעשה החשוב שעמה נעשה המלאכה וכלשון הרמב"ם שזה מלאכת האומנים ולפ"ז יש מקום לבאר שזה עצמו הסיבה שכל שאפשר להגדיר המלאכה בשם אחר זה עדיף ממכה בפטיש דכאן כל השם מלאכה הוא בצירוף למעשה שהוא מעשה גמר ולא מצד היצירה בלבד וודאי ששם מלאכה מצד היצירה עצמה זה סיבה קודמת.

**בביאור הכלל במשנה דמלאכתו מתקיימת**

מבואר במתניתין ק"ב: כל העושה מלאכה ומלאכתו מתקיימת בשבת חייב ובביאור כוונת המשנה נאמרו כמה ביאורים ונבארם בס"ד א. שיטת רש"י דנתחדש כאן כלל שאפילו שבונה חייב בכל שהוא בכל אופן אין חיוב רק אם כמהו מקיימים דהינו שיש אנשים שעושים כזה שיעור של בניה לבד דהינו דבדין כל שהוא הרי יש שני אופנים א. שכל מטרתו לבנות כל שהוא וכאופן המובא בתחילת הסוגיא ב. במקום שבונה בניה גדולה ועשה חלק ממנה ובזה נתחדש במשנה שאפילו שאין שיעור אבל דוקא אם זה כמהו מקיימים וכן מבואר בדבריו בגמ' לענין מסתת שאין חיוב אלא אם גמר הסיתות לגמרי וכן לענין מצדד את האבן כתב שחייב בלא טיט כי יש מקיימים כן וכן במשנה ק"ג. לענין כותב כתב שלא חייב על שני אותיות אלא מצד שכמהו מקיימין וכן מבואר בדבריו בחק קפיזא שבדעתו לגמור עוד אין חיוב אלא אם עשה שיעור שכמהו מקיימין אמנם מצאנו כמה הגבלות בחידוש זה א. עיין ק"ג. לענין חורש כל שהוא שחייב בנקב אחד אפילו שאדם לא חורש אלא שני מקומות אבל כיון שלמעשה זה דבר שלם חייב ועיין רש"י לענין מסתת שחייב על סיתות של חריץ אחד כיון שגמר כל הסיתות ולכאורא הכוונה כנ"ל שכל סיתות זה עשיה לעצמה ב.עוד כתב רש"י ק"ג: לענין תופר גם דבר שוודאי צריך המשך אבל אם דרך העשיה הוא לא שעושה הכל בזמן אחד אלא לאט לאט כה"ג חשיב כמהו מקימין וממילא חייב גם על כל שהוא אפילו פחות מהרגילות כיון שבין כה עשיה זו מחולקת

והנה צ"ב בהא דמניח את האבן חייב בכל שהוא אפילו שאדם לא עושה אבן אחת דאין מזה תועלת ויתכן לבאר שזה כמו לענין אורג שכיון שבנית אבנים זה דבר שמתמשך אמנם לענין גמר האבן אם לא היו רגילים לעשות ללא טיט חשיב שלא גמר גם עשיה זו אמנם עיין חידושי המהר"ם קזיס שכתב עוד שכל דבר רש"י רק מתי שעושה בניה כל שהוא שאין לזה חשיבות דבזה יש הגבלה שכמהו מקיימין במקום אחר אבל אם עושה כמות חשובה בזה וודאי חייב ולפ"ז יתכן שבנית אבן וזה וודאי דבר חשוב ולא צריך להגיע לחידוש המשנה של הבונה כל שהוא אמנם ברש"י מבואר שגם כותב אות צריך להגיע לכמהו מקיימין כן ולכאורא שם זה דבר חשוב ואינו מוכרח

אמנם עיין פסקי הרי"ד במשנתינו וכן בגמ' לענין חק קפיזא שחלק על רש"י וכתב שאין כזה כלל אלא כל שצריך בניה גדולה ועושה חלק ממנה הוא חייב ועיין שנות אליהו שכתב לבאר המשנה שמדובר שעשה חלק מהבניה ובשבת לא מתכונן לעשות יותר וכה"ג חייב וזה כונת המשנה שזה מתקיים בשבת דהינו שלאחר שבת יוסיף והנה אם מדובר שעשה כמות שכמהו מקימין הרי לכאורא גם אם מתכונן לעשות עוד הוא חייב ובהכרח הכונה שעשה כמות שאין כמהו מקימין ובכל אופן כיון שעכשיו לא מתכונן לעשות יותר הוא חייב על זה

והנה עיין רש"י בביצה ל"ג: שכתב שקוטם קיסם אינו חייב אלא א"כ מחקו וחתכו ועיין ברא"ש סימן י"ג דהקרבן נתנאל דייק בדבריו שחלק על רש"י וס"ל שאם עושה בכלי חייב על עצם הקטימה ולכאורא יש לבאר בכוונת רש"י מצד שאין כמהו מקיימין שאדם לא קוטם הקיסם ללא לתקנו אמנם יתכן שכאן שזה שני צורות של מעשה זה לא שייך עוד יתכן שס"ל לרש"י שללא הגמר אין כאן מלאכת מכה בפטיש דהינו שאין זה משלבי הגמר כלל

והנה הגמ' במנחות נ"ז. מביאה את המשנה של הקודח משהו ושואלת למאי חזי ועונה שמדובר שעשה כמה חורים קטנים שאחרי זה יצרפם לחור גדול ומוכיחה מזה שחייבים על עשיה בכמה מקומות שביחד יש לזה חשיבות והנה צ"ע לרי"ד למה שלא יתחייב על חור כל שהוא שכיון שמתכונן להמשיכו חייב על זה והנה לרש"י צ"ב למה חייב ללא לגמור הרי אין כמהו מקיימין כן ואולי כה"ג יש לזה חשיבות וכה"ג וודאי חייב אפילו אם אין כמהו מקיימין אמנם לרי"ד והגר"א צ"ע

והנה עיין ברמב"ם פ"ט הי"ג שכתב לענין צובע שאם צובע בצבע שאינו מתקיים אינו חייב וסיים וכל העושה מלאכה שאינו מתקיים פטור ועיין מ"מ שכתב שמקור הרמב"ם מכותב שלא חייב בכתב שאינו מתקיים והוסיף עוד מקור מלשון המשנה כל העושה מלאכה ומלאכתו מתקימת בשבת שצריך שזה יתקיים והנה עיין שער הציון ש"ג סקס"ח שכתב לדייק לפ"ז שכל שזה מתקיים לשבת חשיב דבר המתקיים ולא צריך שיתקיים לעולם אמנם לדעת רש"י שהמשנה לא דיברה על זה יתכן שצריך שיתקיים ליותר זמן ועיין נשמת אדם שהביא מהסמ"ג שחולק על הרמב"ם וס"ל שבצובע גם אם זה מתקיים לזמן חייב על זה

ועיין ריטב"א דכתב לבאר שכוונת המשנה שאם עושה בנין על מנת לפרקו לאחר שבת חייב והביא את הירושלמי שדן האם בנין לשעה הוי בנין והוכיח מהמשכן שזה היה לזמן ודחה שכיון שעל פי השם יחנו הוי קבע אמנם דחה שם שכיון שהובטחו לבוא לארץ הוי לזמן ובהכרח שגם בנין לזמן חייבים על זה וכן הובא ירושלמי זה ברשב"א ובמאירי בסוגין ובאו"ז סימן ע"ח והנה ידוע נידון האחרונים בזה לענין מטריה דהחת"ס תשובה ע"ב נקט שבנין לשעה זה מחלוקת בירושלמי והנוב"י נקט שמטריה זה בנין דאוריתא ועיין אגלי טל שהאריך בזה

והנה שמעתי להעיר דלכאורא לביאור הרמב"ם במשנה אם ננקוט שמספיק שזה מתקיים לשבת כמו שנקט השער הציון א"כ וודאי מוכח מזה שבנין לשעה הוי בנין ולא מסתבר שדבר שדעתו לפורקו לאחר זמן ומצד עצמו יכל להחזיק שזה גרע מדבר שמצד עצמו לא יכול להחזיק אמנם עיין או"ש פ"י משבת שכתב שיש שני סוגי בנין יש יצירה של דבר חדש ויש חיבור דברים שזה יוצר בנין וכל הנידון של בנין לשעה זה רק בחיבור כמו המשכן אבל בעושה גומא שזה יצירה חדשה שם וודאי אפילו שדעתו לפרק הוי בנין גמור כמו בכל המלאכות והסברא בזה דחיבור על מנת לפרק חסר באיחוד של החלקים וזה מפקיע מהמציאות של הבנין אבל מה שיוצר דבר ומתכונן לפרקו אין בזה שום חיסרון במלאכת בונה ולפ"ז אין להוכיח מהמשנה לרמב"ם דכאן מדובר בבנין כמו חופר גומא וכדו' כמבואר בגמ' ויתכן שרק כאן בנין לשעה הוי בנין

והנה מבואר בגמ' דמצדד את האבן חייב משום בונה ועיין גמ' ביצה ל"ב: דאבנים של בית הכסא זה בנין ארעי ואין בזה איסור דאוריתא וקשה מה זה שונה ממצדד את האבן ועיין שביתת השבת בהקדמה במלאכה שאינה של קיום שכתב שכאן בגמ' יש עפר אבל שם לא צידד את עפר אמנם הרי לשון הרמב"ם שפה מצדד זה בלי עפר אלא שלדעת הרמב"ם זה מכה בפטיש ויתכן שזה מצד גמר היסוד ושם זה לא שייך אמנם לשון המאירי שזה גמר מלאכת האבן ועיין אגלי טל שכתב ששם מדובר שזה דבר לא לקבע והוכיח מזה שבנין לשעה לא הוי בנין אמנם הקשה ממיטה של תרסים שבתקיעה חייב אפילו שזה לזמן וכתב ששם שזה חיבור גמור של תקיעה חמיר אמנם לפ"ז בהידוק גם אם יש בנין בכלים לא יתחיבו ומפורש שם בראשונים לא כך וכן לענין תריסי החנויות מפורש שבהידוק אם יש בנין בכלים אפילו שזה על דעת לפרק חייב

אמנם שמעתי מהרב מאירוביץ שליט"א לדון דכאן הרי אין שום חיבור בין האבן לקרקע ובאמת לכן הרמב"ם חידש שהחיוב מצד מכה בפטיש וכן באבן העליונה כתב שכל החיוב רק אם זה מחובר בטיט וא"כ יתכן שגם לדידן שחולקים על זה אבל כל זה דוקא כיון שמשאיר את זה לעולם זה מתאחד אם הקרקע ונהיה אחד אבל כל שדעתו לפרקו וזה רק משהו ארעי אין זה מתאחד אם הקרקע כלל ואין זה בנין כלל ולכן אין בזה איסור דאוריתא ואין זה דומה לבנין לשעה דשם יש חיבור בין פרקים שנוצר כלי