מיטה שייחדה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב חיים לייב אוירבך / חבורות

בעזהש"ית

א, ביאור שי' התוס'

הנה בתו' בדף לו' מבואר דעיקר גדר מוקצה ששייך כאן למח' ר"י ור"ש הוא דכיון דיש קצת שימושי היתר והוא מקצה דעתו מהנך שימושים ומייחדו רק לאיסור זהו ההקצאה דפליגי בה ר"י ור"ש דלר"י חלה הך הקצאה וחשיב מוקצה משימושי ההיתר שלו ועי"ז יש כאן הקצאה מהחפץ כיון שהקצהו משימושיו הראויים בשבת והיינו דהיכא דאין לו רק שימושי איסור בזה לכו"ע חשיב מוקצה גם לר"ש ורק שימושי ההיתר הם שמפקיעים תורת מוקצה מן החפץ ובזה הוא דתלו הפלוגתא בר"י ור"ש דלר"י כיון שמקצה דעתו מהנך שימושי היתר ממילא הוו כמו דאית ליה לכלי רק שימושי איסור ולר"ש לא מהני הקצאתו משימושי ההיתר וחשיב שיש לו שימושי היתר וע"כ והנה לכאורה לפי"ז יש כאן תרי סיבות להקצאה דע"י חל על החפץ תורת מוקצה דמצד שימושי האיסור הרי מקצה דעתו מחמת איסור ומשימושי ההיתר מקצה דעתו מחמת שהם אינם עיקר שימוש החפץ וע"כ מקצה דעתו מכל החפץ אמנם נ' די"ל דמה דיש לו שימושי איסור אי"צ בזה לדין הקצאה של מוקצה מחמת איסור אלא דשימושי איסור ל"ח שיש להכלי שימושים בשבת ואין זה מדין הקצאה אלא דכלל לית ליה הנך שימושים ואין לו תורת כלי מחמתם והיינו דכל מה דמצינו תורת מקצה מחמת איסור הוא כמו בגוונא דנר שהדליקו בו דהתם תורת מוקצה מחמת איסור הוא או משום האיסור הסתפקות כמש"כ הר"ן כלפי השמן וכמבואר בראשונים לק' דף מה' לגבי שמן המטפטף דהוא מוקצה לאכילה מחמת הקצאה זו או למסק' הגמ' הויא מוקצה מחמת איסור מחמת האיסור בסיס דכ"ז אינו מפקיע מהנר או מהשמן דתשמישיו מצ"ע אסורים אלא דאין יכול לאכלו כיון דא"י להוציאו מן הנר או דא"י לטלטלו וכן מוקצה מחמת איסור דבהמה דהבהמה מצ"ע יש לה שימוש אכילה אלא דא"י לבא לידי אכילה כיון דאסור לשוחטה אבל היכא דהשימושים מצ"ע אינם שימושי היתר בשבת אין צריך בזה לדין מוקצה מחמת איסור ולכאורה הדבר מוכח מד' הגמ' חולין דף יד' דס"ד דלר"י ל"א מוקצה מחמת איסור רק מוקצה מחמת מיאוס עי"ש בראשונים מה שביארו וכן בתו' לעיל דף י"ט ולכאורה צ"ע הא לעולם כל מוקצה מחמת מיאוס הרי לגוף שימושו אינו מאוס דלענין להדליק בו אינו מאוס וא"כ מ"ט הוא מוקצה הרי מחמת איסור אינו מקצהו וע"כ דשימוש האיסור דיש לו ל"ח כלל שימוש ואי"צ בזה לדין מוקצה מחמת איסור וממילא דהכא בסוגיין דחצוצרות שימוש האיסור כלל אינו שימוש אלא דאכתי הרי יש לו שימושי היתר וע"ז הוא דס"ל לר"י דכיון דעכ"פ מקצה דעתו מהם הרי הכלי נעשה מוקצה משא"כ לר"ש דאינו נעשה מוקצה ע"י הקצאתו וכן משמע ל' התו' שם שכ' שמקצה דעתו ממלאכת היתר שלו ומשמעות הדברים דלענין מלאכת האיסור אי"צ להקצאה ,

ב, ביאור ד' הרשב"א בזה ,

אמנם לכאורה כל דרכם של התו' לא קאי אלא לשיטתם דס"ל דכלי שאין לו רק שימושי איסור אסור גם לר"ש וע"כ פירשו דענין המוקצה הוא כלפי השימושי היתר שיש לחפץ ולר"ש אינו מוקצה כיון דיש לו שימושי היתר לא מהני הקצאתו להפקיע תורת מוכן [ואמנם צ"ע בזה בד' התו' דהרי לק' דף מז' כ' תו' דפתילה שלמה הויא כלי וא"א לאוסרה רק משום בסיס אף דהרי אינה ראויה רק להדלקה ואינה ראויה לשום שימוש אחר ומבואר לכאורה דס"ל לתו' דאף היכא דליכא רק שימושי איסור שרי לטלטלה ועי"ש ברעק"א שכ' ליישב כן קו' התו' משברי פתילה עי"ש וכבר עמד שם הגרע"א בזה דמשמעות ד' התו' בסו' דחצוצרות היא דהיכא דליכא שום שימוש היתר אסור אפי' לר"ש וצ"ע בזה] אמנם ידוע דפליגי בזה הראשונים לק' דף קנד' דד' בעה"מ שם היא דכלי שאין לו תשמיש היתר אסור לטלטלו גם לצורך מקומו אמנם הרשב"א פליג שם וס"ל דאף היכא דאין לו שימוש המותר בשבת לצרך גופו שרי לצורך מקומו וא"כ לכאורה צ"ע דא"כ מ"ט דר"י בסוגיין דאסר לצורך מקומו הא כיון דאפילו כל שימושיו אסורים מותר לטלטלו לצו"ג או מקומו א"כ מ"ט אסר ר"י בחצוצרות וע"כ צ"ל דכל ד' הרשב"א שם אינם אלא לר"ש אבל לר"י וודאי יהא אסור בכה"ג דוודאי לר"י יש כאן הקצאה מחמת כן [וצ"ל לפי"ז דמה דלר' נחמיה שרי' לטלטל לצורך מקומו וכמש"כ שם הרשב"א להוכיח מזה כדבריו הוא רק לר"ש אבל אי ס"ל כר"י יהא אסור לטלטל לצורך מקומו ובאמת זה קצת דוחק לפרש ד' ר"נ רק אליבא דר"ש] והביאור בזה הוא דלר"ש כל שיש לו תורת כלי חשיב מוכן דאין תלוי בדעת האדם אלא בהכנת החפצא וכיון שהוא כלי הוי מוכן אמנם לר"י כיון שוודאי מקצה דעתו בכה"ג כמו כל מוקצה מחמת איסור א"כ וודאי הוי מוקצה ובאמת עיין ברשב"א דף לו' שנ' להדיא דאיירי בחצוצרות במידי דלא חזי למידי עי"ש ולכאורה הוא לשיטתו לק' דף קנד' דס"ל דכלי שמלאכתו לאיסור מותר לצו"ג ומקומו גם היכא דאין לו שימושי היתר כלל אליבא דר"ש אבל אליבא דר"י יהא אסור דהוי כמיטה שייחדה אמנם צ"ע בזה דהנה ברשב"א לק' דף קנד' שם [בקטע הקודם]מבואר דס"ל דגם היכא דראוי לכסויי ביה מנא מ"מ אין היתרו אלא לר"ש אבל לר"י יהא אסור עי"ש שהק' על ר"ה רק בגלל שר"ה ס"ל כר"ש לטלטול ולכאורה מבואר מזה דבאמת בתרוויהו פליגי דלר"י וודאי אף היכא דחזי לכסויי ביה מנא נאסר וכמבואר גם ברשב"א בדף מו' דהיתרא דרבה ור"י הוא היתר רק לר"ש ולא לר"י [ולא כתו' שם דף מו' דהוא היתר אף לר"י ובאמת ד' תו' שם צ"ע טובא מ"ש מחצוצרות שפירשו התו' לעיל דיש לו ג"כ שימושי היתר ומ"מ לר"י אסור משום שמקצה דעתו משימושי היתר כמבואר שם בתו' ולכאורה צריך לחלק בזה דבחצוצרות שכל שימושי היתר שלו אינם רק מעט שימושים ושאר שימושים ל"ל כלל כיון שהם של איסור א"כ מחמת שימוש קל כזה אכתי מקצה דעתו אבל שרגא דנפטא שיש לו הרבה שימושי היתר אלא שמאוס להשתמש בו הנך שימושים והוא מקצה אותם מחמת מיאוס א"כ בזה כל היכא דאכתי יש לו ג"כ שימוש הראוי דלזה אינו מאוס שוב אינו מקצה להחפץ כלל ואכתי צ"ע בזה] אבל לר"ש אפי' היכא דל"ל כלל שאר שימושים נמי שרי כיון דעכ"פ יש לו תורת כלי ועכ"פ מבואר דד' הרשב"א היא דלא כתו' אלא דאף היכא דאין לו שימושי היתר כלל גם פליגי בזה ר"י ור"ש ולר"ש שרי וע"כ לשיטתו הא דשייך לר"י ור"ש אינו משום ההקצאה של השימושי היתר כמש"כ תו' אלא דלר"י מחמת האיסור מקצהו ולר"ש אינו מקצהו דכל שיש לו תורת כלי חשיב הכנה לר"ש,

[אמנם אכתי צ"ע טובא בד' הרשב"א בדף קנד' שם דהרי מה שהק' הרשב"א בדיבור הקודם דקרני דאומנא ראוי לכסות ביה מנא ויהא מותר למה דקי"ל כר"ש ע"כ כווונתו בקושיא שיהא מותר רק לצו"ג ומקומו אבל לא מחמה לצל דוודאי עכ"פ הוי מלאכתו לאיסור וע"ז תירץ דאינו ראוי למידי וממילא אסור גם לצו"ג או מקומו וא"כ סותר ד' הרשב"א אח"כ ואולי צ"ל דכל קטע זה הוא אליבא דבעה"מ אמנם זה מאוד דוחק דהרי מיד אח"כ הק' דיהא מותר לצורך מקומו כמו כלי שמלכל"א ורק אח"כ הביא ד' הרז"ה ומבואר דהיה פשוט לו דיהא מותר לצו"מ וסותר ד' עצמו שכ' קודם דהיכא דלא חזי לכסויי ביה מנא אסור לטלטל שרגא דנפטא לצו"ג או מקומו וה"ה לקרני דאומנא כמש"כ שם ובפרט צ"ע דהרי באמת הרשב"א פירש הא דחשיב ביטול כלי מהיכנו דהוא משום דאפי' הוי מלאכתו לאיסור דשרי לצו"מ הכא לא שרי כיון דאין לנו להתיר לו לכתחילה להניח ע"ד כן עי"ש וא"כ למה הוצרך כאן לכל דבריו דל"ח לכסויי ביה מנא ואסור אף לר"ש הא אפילו אי לא הוי רק כלי שמלאכתו לאיסור א"ש כולה סוגיא דלהורידו מן הבהמה אסור כיון דהוי כמו מחמה לצל כמבואר ברשב"א לק' וש"ר ולענין ביטול כלי מהיכנו סגי במה שהכא ליכא היתר דצו"מ ולכאורה כוונתו דסו"ס אם היה ראוי לטלטול לצורך גופו א"כ לא היה משום ביטול כלי אמנם לפי"ז ל"ש זה לשרגא דניפטא כלל וברשב"א מבואר דכל קו' הוא משום דשרגא דניפטא שרי ודווקא משום דר"ה ס"ל כר"ש עיין בריטב"א שם שגם הביא את שני דברים אלו מד' הרשב"א ולכאורה סותרים זה לזה, ולכאורה מבואר מזה דס"ל דאם לא דהוו מוקצה א"כ אף דמחמת מיאוס אינו משתמש לדברים אחרים וא"כ אינו עומד שיטלטלנו לצורך דברים אחרים שחשיבי צורך גופו מ"מ אכתי לא היה ביטול כלי כיון דסו"ס אם רוצה להשתמש יכול ואין לו איסור טלטול וע"כ בעינן שיחשב מוקצה גמור שיהא אסור לצורך גופו אמנם לפי"ז צ"ע דהרי הרשב"א כ' דכיון דהוי כלי שרי לצורך מקומו ומ"ש צו"ג מצורך מקומו ואולי יתכן לפרש ד' הרשב"א דהנה ידועין ד' הנז"ש שהביא הגרע"א שהק' דכל מוקצה מחמת ח"כ מ"ט יהא אסור לצורך מקומו הא לענין מקומו אינו מקפיד עי"ש ועיין ברעק"א שיישב בזה עפ"ד בעה"מ הנ"ל דכל שאין לו מציאות טלטול לצו"ג שוב לא שרי ג"כ לצורך מקומו עי"ש ומבואר מד' הנז"ש דכדי להפקיע היתר טלטול לצו"מ בעי' הקצאה מפורשת לטלטול וכל שלא הקצהו לטלטול בעלמא אינו נאסר רק מטלטול לצורך השתמשות שבזה חלה הקצאתו על ההשתמשות ורק מוקצה לאוצר וכדו' חשיב הקצאה גם על טלטול [ולכאורה צ"ב ד' הנזי"ש מה קשיא ליה הא כמו דלר"י במוקצה מחמת מיאוס וכדו' אין כאן הקצאה לענין הטלטול ומ"מ נאסר גם לצו"מ ואולי גם לר"י לא פשיט"ל כן דאסור לצו"מ וכמו שבאמת נקט הרשב"א דלעולם שרי אפילו לצו"ג]וזהו דהק' הנז"ש שנקט דההקצאה של ח"כ כיון שמקפיד על שימוש היא טעם רק שלענין שימושים תחול ההקצאה אבל לא לצורך מקומו [ועיין ריטב"א בסוגיין שכ' דקרני דאומנא הוי מוקצה מחמת ח"כ ואסור גם לצו"מ דמוקצה מחמת ח"כ מקצהו לגמרי גם מטלטול לצו"מ עי"ש ודלא כהנזי"ש] דא"כ יהא מותר לצו"מ וגם מד' הגרע"א נ' קצת שהודה לו ביסוד הדבר דההקצאה חלה רק לגבי השתמשות אלא שהביא ד' בעה"מ הנ":ל דתליא דין צו"ג וצו"מ ועיין לק' שיתבאר דמד'רעק"א בכ"ד נ' דאין זה משום דכה"ג הוי מוקצה או אינו כלי אלא זהו דין בפ"ע דהיתר צו"ג תלוי בהיתר צו"מ וצ"ע בזה ןמעתה י"ל דכל ד' הרשב"א בתחי"ד הוא לברר דעכ"פ הוי מוקצה לכל השתמשיותיו דאל"כ אלא אכתי יכול להשתמש בו למידי וודאי לא הוי ביטול כלי מהיכנו [ובאמת לא הבנתי כ"כ למה הוצרכו הראשונים לפרש ד' הגמ' דהוי מוקצה ולהעמיד כר"י או דל"ח לכסויי מנא הא הרי זה וודאי הוי כלי שמלאכל"א ואסור מחמה לצל והכא בגמ' איירי כלפי להוריד מהבהמה שבפשוטו איירי שמורידו משום הפסד וצער הבהמה ומפו' בראשונים שהוא כמו מחמה לצל עי"ש ולכאורה כ"ד הכא אתו ליישב הא דלק' מבואר דהוי ביטול כלי ומפורש כן ברמב"ן שם להדיא דלעיקר הדין דאסור להוריד היה סגי משום דהוי מלאכתו לאיסור אלא צריך לטעמא דמוקצה משום ביטול כלי עי"ש וא"כ אכתי צ"ע טובא בזה דלפי ד' רוב הראשונים דבכלי שמלאכתו לאיסור כגון קרני דאומנא חדשים ליכא בזה משום ביטול כלי א"כ קשה מ"ט הוצרכה הגמ' להעמיד בגוונא דמוקצה והוק' לה לפי"ז דהוי ביטול כלי והוצרכה להעמיד בשליפי זוטרי כמבואר בגמ' ומ"ט לא העמידה כפשוטו בכלים שמלאתן לאיסור דלהורידן מהבהמה אסור כיון דהוי כמו מחמה לצל שאינו אלא צער הבהמה ואי"צ למקום של גב הבהמה כמבואר בראשונים שם ומ"מ ביטול כלי מהיכנו ליכא בזה במה שמפילן ע"ג כרים כיון דהוי רק כלי שמלאכל"א דשרי לצו"ג או מקומו כמבואר בראשונים דמה"ט ליכא ביטול כלי וצ"ע בזה ולכאורה זהו ראיה לד' הרשב"א שם או הי"מ ברמב"ן דגם בכלי שמלכל"א יש ביטול כלי ]אלא דאח"כ הק' הרשב"א דעכ"פ לצורך מקומו יהא מותר דלענין צורך מקומו דהוא דין טלטול בעלמא בזה ס"ל לרשב"א דהכל תלוי בשם כלי דכל שיש לו שם כלי שרי לטלטלו דאינו בכלל גזירת טלטול אבנים] ,

ביאור אחר בד' הרשב"א והקו' ע"ז,

אמנם כבר נ' דיש בזה דוחק לומר דדבריו בדף קנד' הוא רק לר"י דהרי העמיד דבריו בד' ר' נחמיה וזהו חידוש דהוא ס"ל כר"ש [עיין רש"י ביצה דף לב' שנ' דוודאי ר"נ ס"ל כר"י עי"ש]ולכאורה היה נ' די"ל דכ"ד הרשב"א שם דהוי כלי ושרי לצו"ג או מקומו הוא לכו"ע והא דבחצוצרות מבואר דלר"י אסור הוא משום די"ל דמה דכ' הרשב"א דיש לו תורת כלי הוא דווקא בקרני דאומנא דהתם מה שא"א להשתמש בתשמישים אחרים הוא משום מיאוס וע"ז ס"ל לרשב"א דעכ"פ לא פקע תורת כלי ממנו מחמת כן כיון דעכ"פ ראוי להשתמש למידי אחרינא אלא דמאוס אבל בחצוצרות שמצד מציאותו אין לו שימוש אחר חוץ משימושי איסור בזה מודה דפקע מיניה תורת כלי וע"כ יהא אסור לצו"ג או מקומו כל שהוא מוקצה וע"כ לר"ש דל"ל מוקצה שרי בחצוצרות [ואף שגם ר"ש מודה דהיכא דאינו כלי אסור בטלטול מ"מ י"ל שזה וודאי אינו חשוב כצרורות ואבנים כיון דעכ"פ הוי כלי בחול ורק לענין ההיתר שהתירו בכלי שמלאכתו לאיסור לצו"ג או מקומו בזה ס"ל דהיכא דכל מלאכתו באיסור אינו בכלל היתר זה כיון דסו"ס בשבת אין לו חשיבות כלי להיתר כלל ] משא"כ לר"י דאית ליה מוקצה אסור והא דמבואר ברשב"א דף קנד' שם שהוא מוקצה גם לר"ש משום שאינו ראוי לכיסויי מנא וא"כ נימא דכמו דלר"י היכא דהוי מוקצה אסור לגמרי כמו"כ לר"ש היכא דהוא מודה למוקצה יהא הדין דיהא אסור לגמרי ל"ק דהתם אכתי נשאר לו ההיתר דכלי שמתירו עכ"פ לגופו ומקומו אבל הכא שיש לו רק תשמישי איסור פקע מיניה היתרא דכלי ולכאורה הדבר מוכרח בלא"ה דהנה בתשו' הרשב"א סי' תר"ו מבואר דכל מוקצה בין מחמת מיאוס בין מחמת איסור אפי' לר"י אינו אסור רק מחמה לצל אבל לצו"ג או מקומו מותר דכל שהוא כלי שרי לצו"ג או מקומו ולכאורה צ"ע טובא מדינא דחצוצרות דמבואר בגמ' דאסור לר"י וע"כ צ"ל דהכא כיון דכל מלאכתו לאיסור ליכא הך היתרא ומבואר דעכ"פ לענין היתרא דכלי שמלאכתו לאיסור כל שאין לו כלל תשמישי היתר לא מהני להתירו ככלי ומעתה א"ש דינא דחצוצרות דמבואר דלר"י אסור אף אם נימא דד' הרשב"א דף קנ"ד הוא אפי' לר"י דהתם עכ"פ לא פקע תורת כלי אבל הכא ליכא היתרא דכלי כלל וע"כ למ"ד דאית ליה מוקצה יהא אסור לגמרי [וצ"ל לפי"ז דבדר' נחמיה וודאי ל"ח שאין לכלי שימושי היתר כיון דמצ"ע יש לו שימושי היתר אלא דסו"ס נאסר טלטולו אבל תורת כלי יש לו וע"כ הוכיח הרשב"א דכל שנשאר לו תורת כלי שרי לטלטלו והמעיין ברשב"א שם יראה שגם בד' בעה"מ לא פי' כוונתו דכיון דאין לו שימוש אינו בתורת כלי וע"כ אסור אף לר"ש אף לצו"ג או מקומו אלא דהבין בד' בעה"מ דגם בכלים כללא הוא דכל שיש לו טלטול לצו"ג התירו אף טלטול לצןרך מקומו אבל כל שאין לו מציאות טלטול לצו"ג לא התירו לו לצורך מקומו וזהו שהוכיח מדר"נ דמצינו טלטול לצו"מ אף היכא דליכא היתר טלטול לצו"ג ועיין לק' בזה ]ולפי"ז א"ש נמי מה שהק' לעיל בסתירת ד' הרשב"א [ואי"צ לכל מה שכ' בסוגריים לעיל]דל"ק כ"כ דלעיל איירי כלפי עיקר תורת מוקצה דהכא יודה ר"ש וע"כ יהא אסור מחמה לצל [ואף דבלא"ה אסור משום כלי שמלאל"א מ"מ בלא"ה צ"ל [דהרי באמת סגי בזה ליישב ד' הגמ' הכא דהוא כלי שמלכל"א ואסור מחמה לצל ]דהוצרכו לזה משום דמשמע להו ל' הגמ' דהוי מתורת מוקצה דל' הגמ' הוא לא חזיין ליה אמנם המשך ד' הרשב"א הוא דעכ"פ כמו דבמוקצה דר"י שרי לצו"ג או מקומו משום דיש תורת כלי כמבואר ברשב"א בתשובה כמו"כ מוקצה מחמת מיאוס דמודה בה גם ר"ש יהא בזה גם ההיתר דכלי שיתירו עכ"פ לצו"ג או מקומו ומשא"כ בחצוצרות דבזה גם לר"י אם יש לו תורת מוקצה אין לו ההיתר דכלי כמוש"נ אמנם אכתי צ"ע דכיון דעכ"פ כ' הרשב"א לק' קנ"ד דר"ש מודה היכא דל"ח לכסויי מנא וזהו מבואר בפשוטו בסוגיא בדף מו' בד' רבה ור"י שם א"כ ה"נ בחצוצרות דנ' ברשב"א בדף לו' דלא חזי למידי נימא דגם לר"ש יהא מוקצה ושוב גם לא יהני ליה היתר דכלי דהרי נ' דבחצוצרות ל"ש היתר דכלי וכמו שנ' בד' ר"י ויתכן לומר דבחצוצרות באמת איכא אפשרות כיסוי מנא [דלא גרע משירים ונזמים שמבואר בראשונים בדף סד' דיש בהם אפשרות כיסוי מנא] אבל כיון דשימושי כלי שלו [עיין ברמב"ן דף מו' שכיסוי מנא אינו מעשה כלי ]כולם אסורים אין בו ההיתר דכלי שמלאכתו לאיסור אבל עכ"פ ר"ש דל"ל מוקצה כיון דעכ"פ חזי לכסויי מנא ס"ל שלא הוי מוקצה ,אמנם אכתי צ"ע בזה דהנה ברשב"א בדף לו' מבואר דדינא דחצוצרות הוא דמי לדין מיטה שייחדה והיינו דגם מיטה שייחדה י"ל דע"י הייחוד וההנחה חשיב כאילו אין לה שימוש אחר חוץ מהנחת מעות שהרי כשמניח מעות מקפיד שלא להשתמש דברים אחרים וכמש"כ תו' בסוגיין והנה בגמ' לק' מבואר דה"ה נר ישן של חרס לעולם הוי כייחד והניח עי"ש בגמ' ולר"י אסור אף לצו"ג ומקומו ולפי"ז יש לעיין א"כ מ"ט בקרני דאומנא מבואר ברשב"א לק' קנד' דיש בזה היתר לצו"ג או מקומו הא לכאורה הוי כמו נר של חרס דיש בזה ייחוד והניח דהרי מחמת מיאוסו נמנעים להשתמש בו לדברים אחרים וא"כ יהא אסור לר"י גם לצו"ג או מקומו מדין ייחד והניח ובשלמא אי נימא דכ"ד הרשב"א שם הוא רק לר"ש כמוש"נ לעיל א"כ א"ש דבאמת לר"י אסור אבל למש"נ דדבריו שם הם גם אליבא דר"י א"כ צ"ע מ"ש קרני דאומנא מנר חרס דחשיב ייחד והניח אמנם באמת אין זה סתירה לכל מהלך זה בד' הרשב"א דאף אי נימא דבאמת הא דקרני דאומנא שרי לצו"ג או מקומו אינו אליבא דר"י דלר"י אסור מדין ייחד והניח מ"מ גוף יסוד ד' הרשב"א דכלי שאין לו טלטול לצו"ג אכתי שרי לצו"מ קאי נמי לר"י [היכא דל"ח כייחד והניח] וע"כ א"ש דמה שהביא ראיה מדר' נחמיה הוא אף אליבא דר"י דבדר"נ וודאי ל"ש לומר דהוי כייחד והניח וממילא א"ש דבריו בד' ר"נ גם לר"י אמנם בלא"ה צ"ע בזה בד' הרשב"א דהרי כ"ד הרשב"א בתשובה דשרי לצו"ג ומקומו קאי וודאי גם על נר חרס וכן בשפוד דאיירי שם גם לכאורה יהא כייחד והניח ומ"מ התיר לצו"ג ומקומו אך אולי י"ל דהרשב"א לא קאי על נר חרס ממש והיינו דמצד המוקצה מחמת מיאוס באמת יש להתיר לצו"ג כמש"כ שם ודין ייחד והניח הוא דין אחר ואה"נ מצד דין זה יהא אסור וזהו דוחק אמנם אכתי י"ל בכ"ז מד' הרשב"א בסוגיין דנר של מתכת אין בו דין יחד והניח משום שאין מדליקין בו תדיר אם שייך זה בקרני דאומנא ושפוד וגם צ"ע אם כל דבריו שם קאי רק לפי שיטתו שם דהוא מדין בסיס אבל לפמש"כ בדף לו' דהוא ממש דינא דחצוצרות ל"ש כל סברות אלו שחילקו תו' אם משתמשין בו תדיר או לא וצ"ע בזה ]אמנם עדיין לעיקר הדין בד' הרשב"א י"ל דעצם יסודו דהוי כלי להתיר צו"ג או מקומו הוא רק במיאוס אבל היכא דל"ש תשמיש היתר יהא חשוב כעצים ואבנים גם לשיטתו וצ"ע למעשה בזה [ובספרי זמנינו לא נקטו כן][וקצת נ' כן בד' הרעק"א בדף מז' שכ' לאסור פתילה שלימה אף דהוי כלי משום דהוי מוקצה מחמת אבן דאין לו שימוש היתר ומשמעות דבריו דאין עיקר קו' דפתילה ל"ח לכסויי מנא דבאמת י"ל דחזיא לתשמישים שאינם תשמישי כלי כעין כיסוי מנא כגון לקשור בה דבר וכל כה"ג וכן נקט החזו"א שם דפתילה וודאי חזי לכסויי מנא עי"ש אלא לשונו הוא דהו"ל כאבן דבצרורות ואבנים לא מהני כיסוי מנא כמבואר בגמ' דף מו' וס"ל לרעק"א דדבר של"ש ביה תשמיש כלי כלל של היתר הו"ל כאבנים וממילא ל"מ כיסוי מנא והא דחצוצרות מהני הוא רק משום דיש לו גם תשמישי כלי של היתר אבל כל שאין לו תשמיש כלי של היתר ל"מ כיסוי מנא והא דבשרגא דניפטא מהני כיסוי מנא הוא משום שבעצם יש לו שימושי היתר אלא שהוא רק משום מיאוס וע"כ מהני ביה כיסוי מנא ומבואר מד' הגרע"א כיסוד סברא זו דהיכא דאין לו תשמיש היתר כלל גרע טובא מהיכא דרק מחמת מיאוס ל"ל השתמשות אחרת דבזה הוי כמו אבנים ול"ח כלי כלל אמנם אכתי צ"ע בזה דלכאורה היה נ' דאף דבשבת ל"ח כלי מ"מ לא גרע משברי כלי דהרי קודם שבת היה כלי ואחר שבת יהיה כלי ולענין שברי כלים הלא מבואר במשנה לק' דלר"ש מהני אם עדיין ראויים לכיסוי מנא אמנם באמת בלא"ה יש להעיר טובא בסוגיא שם בדף מו' מ"ט הק' שם אלא מעתה צרורות וכו' הא משנה מפורשת היא לק' פ' כל הכלים דבשברי כלים מהני כיסוי מנא וא"כ וודאי הכא אף אי בטל תורת כלי מחמת שעיקר שימושיו לאיסור ושימושי היתר מאיסי מ"מ לא עדיף משברי כלים [עיין רמב"ן כאן] דעכ"פ ןןדאי בע"ש היה כלי גמור וגם קשה ד' המ"ד דאסר שרגא דנפטא וצ"ל דס"ל לגמ' דהכא גרע דרק שברי כלי כיון דעכשיו עומדים לכיסוי אבל כלי גמור י"ל דל"ח עומד לכיסוי ושימוש כיסוי דידיה ל"ח כלל ועיקר הקו' מצרורות צ"ל דדווקא אם גם בכלי גמור מחשיבים שימוש כיסוי א"כ יהני גם בצרורות אבל משברי כלי ל"ק כ"כ דכיון דהיה כלי קודם וגם עכשיו יש לו שימוש זה ואכתי צ"ע בזה ולפי"ז ל"ק גם על ד' הגרע"א הנ"ל ][],

בביאור ד' הגמ' דף מו' לד' הרשב"א,

והנה לד' הרשב"א צ"ע טובא הסוגיא דדף מו' דמבואר שם לכאורה דהיכא דלא חזי לכסויי ביה מנא אסור אף לצו"ג או מקומו דכיון דהתם איירי בנר א"כ ע"כ בלא"ה אסור מחמה לצל וע"כ כל הסוגיא איירי כלפי צו"ג או מקומו ומבואר דעכ"פ היכא דל"ח לכסויי מנא אסור לצו"ג או מקומו אף היכא דאינו אלא מיאוס כמו בשרגא דניפטא ומ"ש שרגא דניפטא אי לא חזי לכסויי מנא מקרני דאומנא דלא חזי לכסויי מנא ולכוארה ע"כ צ"ל כמש"כ בתהיל"ד סי' רס"ו דהרשב"א יפרש הסוגיא שם מחמה לצל והוא לשיטתו לק' דף קכ"ב דנר הוי כלי שמלאכתו להיתר עי"ש [ולמש"נ לעיל בסוגריים י"ל דאיירי שם אף לצורך גופו אם חזר בו ממיאוסו אמנם זה דוחק] ולכאורה לפי"ז להלכה אין מקום כ"כ לד' הרשב"א בזה כיון דאנן קי"ל דנר הוי כלי שמלאכתו לאיסור כמו שפ' המג"א בסי' שח' ובמ"ב שם וא"כ מוכרח בסוגיא דהיכא דל"ח לכסויי מנא אסור אף לצו"ג או מקומו ודלא כהרשב"א וצ"ע למעשה בזה ,[והנה אף דזה קצת דוחק להכריח בד' הרשב"א דנר הוי מלאכתו להיתר דהרי לק' דף קכ"ב לא נ' שם דברירא ליה לרשב"א דין זה דנר הוי מלאכתו להיתר מ"מ יש בזה עוד שתי ראיות לומר כן בד' הרשב"א האחד מד' הרשב"א בתשובה שכ' דמוקצה מחמת מיאוס שרי לצו"ג או מקומו וא"כ צ"ע מתני' דמטלטלין נר חדש אבל לא ישן וצ"ע הא חדש נמי אין לו היתר מחמה לצל אם הוי מלאכתו לאיסור וא"כ מ"ש נר ישן מנר חדש והק' זאת הפמ"ג בסי' רע"ט והוכיח מזה דהרשב"א ס"ל דנר הוי מלאכתו להיתר אמנם זה יש לדחות דבאמת הרי בנר ישן מודה הרשב"א דאסור לצו"ג או מקומו דהרי מבואר בגמ' דהוי כייחד והניח ובזה הרי מודה הרשב"א דאסור לצו"ג או מקומו כמבואר ברשב"א בחצוצרות וא"כ אפשר לפרש המשנה דקאי על צו"ג ומקומו אמנם אכתי יש להוכיח כן מד' ר"י שם דכל הנרות של מתכת מטלטלין חוץ מנר שהדליקו בו באותו שבת וברשב"א בתשובה מבואר דגם מוקצה מחמת איסור שרי לצו"ג או מקומו וא"כ נר של מתכת שהדליקו באותה שבת לא נאסר לצו"ג או מקומו וא"כ הא דמטלטלין נר שלא הדליקו באותה שבת ע"כ איירי מחמה לצל ולענין נר של מתכת הרי ליכא ייחד והניח כמבואר ברשב"א כאן וע"כ דהוי מלאכתו להיתר וגם מיניה וביה מוכרח כן דלד' הרשב"א הנ"ל מאי נ"מ כלל בכל דין מוקצה מחמת איסור בנר שהדליקו בו שהוא עיקר דין מוקצה מחמת איסור הנזכר בגמ' הא ממילא הוא אסור מחמה לצל מחמת כלי שמלאכתו לאיסור [אמנם אולי י"ל דהרשב"א לא איירי על נר שהדליקו בו דהתם כיון דאיתקצאי מחמת בסיס נאסר גם לצו"ג כמו דבשעה שהוא בסיס וודאי נאסר לכו"ע אמנם זה דוחק לומר דלא איירי בעיקר מוקצה מחמת איסור המבואר בכ"מ בש"ס] וכן יש להוכיח מד' הרשב"א ביצה כח' דמבואר שם דשפוד הוי רק מוקצה מחמת מיאוס ואסור רק לר"י ומבואר שם דמוקצה מחמת מיאוס שרי לר"י לצו"ג או מקומו וא"כ צ"ע שם בסוגיא דמשמע דאיירי דבא לטלטלו כדי שלא יזיק דהרי חד מ"ד התיר שם משום דהוי כקוץ ברה"ר ולד' הרשב"א מה צריך להיתר זה הא בלא"ה שרי לצורך מקומו וע"כ דלהזיז חפץ ממקומו כדי שלא יזיק שם ויוכלו ללכת שם ל"ח צורך מקומו דרק אם נצרך למקום שתחתיו הוי צורך מקומו [וכן מבואר שם ברשב"א דקערות בבית שמאוסות אין להם היתר רק משום גרף של רעי ול"ח לזה צורך מקומו שמפריע לו לשהות בביתו ]וא"כ צ"ע בגמ' שבת דף מה' דדנו שם אם מותר לטלטל נר שהדליקו בו משום חברי שהוא סכנה והתירו לסמוך על ר"ש בשעת הדחק וצ"ע הא גם לר"ש אסור כלי שמלאכתו לאיסור מחמה לצל וע"כ דלטלטל מחמת סכנה שיוכל להיות בביתו הוי צורך מקומו [וזה יותר חידוש מקוץ דלכאורה הסכנה ל"ש לבית כ"כ] ולד' הרשב"א הנ"ל צ"ע דהרי לכאורה הכא גרע טובא מקוץ ומ"מ חשבי' לזה צורך מקומו ועוד צ"ע דממ"נ אי חשיב צורך מקומו וע"כ מצד דין כלי שמלאכתו לאיסור שרי א"כ גם לר"י יהא מותר דהרי ד' הרשב"א בתשובה דמוקצה מחמת איסור שרי לצו"ג או מקומו וע"כ צ"ל דהרשב"א לשיטתו דנר הוי מלאכתו להיתר ולר"ש שרי גם מחמה לצל וטלטול מפני חברי חשיב כמחמה לצל וע"כ לר"ש שרי דאינו כלי שמלאכתו לאיסור ולר"י אסור אמנם נ' שזה תמוה טובא לומר שחשיב צורך מקומו ולכאורה צ"ל דמצינו קולות בכלי שמלכל"א עיין בשו"ע דשרי ע"י כיכר או תינוק או ע"י הערמה שישתמש אח"כ במקומו שמבואר בירושלמי דשרי ע"י הערמה ויתכן דבמוקצה גמור ליכא היתר בזה וע"כ תלוי בר"י ור"ש וכן ראיתי שכ' בס' מגילת ספר סי' מו' אמנם בד' הרשב"א הוא יותר דוחק דהרי גם מוקצה מחמת איסור לר"י שרי לצו"ג או מקומו ודוחק לומר דבזה לא יהא הנך היתרים ]וראיתי בס' מגילת ספר ובארחות שבת שכ' ליישב הסוגיא באופ"א לד' הרשב"א דצ"ל שבמסקנת הסוגיא אי"צ באמת לכיסוי מנא והכל תלוי בתורת כלי וזהו דא"ל הכא אית ליה תורת כלי ובזה אי"צ אפי' כיסוי מנא[ובאמת בס' ארחו"ש נקט בזה בד' המג"א ומ"ב דס"ל כהרשב"א וזהו לשי' הנ"ל אבל למש"נ דד' הרשב"א בפי' הסו' הוא משום דנר הוי מלאכתו להיתר כמש"כ התהיל"ד לא יתכן כן דהרי המג"א והמ"ב נקטו להדיא דנר הוי מלאכתו לאיסור] אמנם המעיין ברשב"א לק' דף קנ"ד יראה להדיא שפי' שגם למסקנא בעי' בשרגא דניפטא כיסוי מנא ודלא כדבריהם אמנם מה שנקטו שם דכיסוי מנא הוא רק דבר שמקיימים החפץ בשבילו עי"ש עיין בראשונים שמבואר דתכשיטים חזי לכסויי מנא ורחוק לומר דיקיימום בשביל זה גם מה שנקטו בפשטות דה"ה כל כל שאין לו שימושי היתר מצ"ע לד' הרשב"א מותר אינו ברור כמוש"נ לעיל,] ואמנם אכתי צ"ע בד' הרשב"א דהנה לכאורה היה נ' דלד' הרשב"א צל"פ הסו' דשרגא דנפטא דהוא משום דלמסקנא הכל תלוי בתורת כלי ואי"צ לכסוי מנא וברשב"א שם מבואר דכל ההיתר לר"ש הוא רק משום דחזי לכסויי ביה מנא וכן פירש הסוגיא דדף מו' ולכאורה דוחק דכל זה לד' בעה"מ וכמש"כ לעיל אבל לשיטתו הוא חוזר בו מפירוש הסוגיא שם ולא פי' לנו חזרתו בפי' הסוגיא וצ"ע עוד צ"ע בד' הרשב"א דהנה ידועין דבריו בתשובה שכ' דכל מוקצה מלבד חיסרון כיס כל שהוא כלי מותר לצו"ג או מקומו עי"ש וא"כ נהי דלר"י הוי מוקצה מ"מ מ"ט אסור בחצוצרות גם לצו"ג או מקומו ואולי צ"ל דזה רק במיאוס לר"י דיכול לכסויי ביה מנא דזה מחשיבו לתורת כלי א בל הכא דל"ל שום שימוש נפקע תורת כלי ממנו אמנם ברשב"א לק' מבואר דאכתי אית ליה תורת כלי להתיר משום מלאכתו לאיסור לצו"ג או מקומו עכ"פ לר"ש וא"כ מנ"ל לחלק בין ר"י לר"ש בזה דלר"י בכה"ג לא יהא לו תורת כלי וצ"ע טובא בכ"ז,וע"ע בד' הרשב"א והריטב"א בדף מו במש"כ לק'בד' ר"ת,

בסתירת ד' הרשב"א דף לו' לדבריו בסוגיין,

והנה הרשב"א בסוגיין כ' בשם התו' והסכים לזה שם שבנר של מתכת אפילו יחדו אין בזה איסור ועי"ש שביאר הטעם דבמיטה ונר חרס אין משתמשים בה לדברים אחרים רק לזה וממילא לעולם הוי כבסיס לדבר האסור ולכאורה מבואר בדבריו דגדר האיסור הוא משום דחשיב כבסיס לדבר האסור וע"כ נאסרת המיטה כי מיוחדת לעולם לשימוש האיסור וע"כ נאסרת ולכאורה צ"ב דממ"נ אם נחשבת כבסיס לדבר האסור א"כ מ"ט נאסר רק לר"י הא ר"ש נמי מודה לדין בסיס עוד צ"ע דלפי"ז נמצא דדין בסיס אינו תלוי במה שהאיסור ע"ג אלא במה שמיוחד לשימוש האסור ומחמת כן נאסר וצ"ע א"כ מ"ט קרי' לזה מוקצה מחמת איסור הרי לכאורה כל עניינו הוא שנטפל מחמת כן למוקצה וחל עליו דיני המוקצה ולא תליא בהקצאתו כלל אלא דמקבל שם המוקצה שמיוחד לו לשמשו [ואולי אינו מקבל שם המוקצה רק דין איסור טלטול ולזה קרי' מוקצה מחמת איסור דהיינו שנעשה מוקצה מחמת איסורו בטלטול ואכתי צ"ע דהא אסור בטלטול מצ"ע ומאי נ"מ במה דחל תורת מוקצה בזה אלא די"ל דהנ"מ הוא לענין מיגו דאיתקצאי ] ולכאורה נ' דהגדר הוא דמחמת האיסור בסיס יש כאן הקצאת האדם ונ' בזה באורך לעיל דבבסיס נאמר תרתי דין בסיס שהוא משום טפלות ונאסר כמו המוקצה שעליו אלא מחמת כן חל על החפץ תורת מוקצה מחמת איסור דמחמת איסור זה מקצהו עי"ש וממילא י"ל דמש"כ הרשב"א כאן דהוי כמו בסיס היינו דכיון דמצינו דמחמת איסור בסיס מקצהו בדעתו מחמת האיסור א"כ י"ל דאף היכא דאין המעות עליו עכשיו כיון דבדעתו רואה החפץ כדבר שלעולם רגיל להיות עליו מעות וממילא נאסר בטלטול א"כ מקצהו מדעתו מחמת כן ובזה י"ל דתלוי בר"י ור"ש והוא משום דכיון דבאמת הרי אין כאן מעות אלא רגיל להיות עליו מעות א"כ אין זה הקצאה גמורה דשייך שלא יהא איסור ולר"ש בכה"ג אינו מקצה וכמו כל היכא דיש קצת שימושי היתר דלר"ש אינו מקצה מחמת כן וצ"ע אמנם כל ענין ייחד והניח לא מסתבר לפי"ז דלמאי בעי' דיני ייחוד החלים על החפץ כיון דאין זה תלוי אלא בדעתו איך רואה החפץ א"כ אי"צ לקבוע בחפץ דין בסיס אלא מה דבמציאות רגיל להיות עליו לעולם מעות הוא סיבה להקצאת הדעת ואכתי צ"ע בזה,

אמנם לכאורה צ"ב בדבריו דלכאורה זהו סתירה למה שפי' לעיל דמיטה שייחדה הוי כהפלוגתא דחצוצרות עי"ש ולכאורה התם ל"ש כל ענין בסיס דהרי אפי' בחצוצרות הוא כן אף דל"ש בסיס וא"כ מ"ט הוצרך הכא לתורת בסיס תיפו"ל דכל שימושיו הם של איסור דהרי ייחדו לשימוש של איסור ולכאורה מבואר דהכא ל"ש טעמא דחצוצרות והיינו משום שהכא ראוי בעצם לשימושים מותרים ואין הייחוד מפקיע שימושים אחרים אלא גדר הייחוד הוא שע"י ייחודו כיון שהוא מיוחד לאיסור נעשה בסיס לעולם אמנם אכתי צ"ע שלעיל דימה הסוגיות עי"ש ובאמת לכאורה יש בדבריו חילוק יסודי מדף לו לדף מד' דלכאורה לפי דבריו כאן נ' דאין הגדר בייחוד הפקעת שימושים אחרים אלא הגדר הוא ייחוד לשימוש זה שמייחדו לשימוש האסור ועי"ז נעשה בסיס והוא חלוק ביסודו מגדר הייחוד דנ' בדף לו' שעיקרו הוא לקבוע שאין לו תשמיש אחר וצ"ע ,

ג, ביאור ד' הרמב"ן,

עיין רמב"ן בסוגיין שביאר גדר הייחוד שמפקיעו מתורת כלי ועיין בחי' הר"ן שביאר כוונת הרמב"ן דכל היכא שיש רק שימושים של איסור הו"ל כמו שאינו כלי וע"י הייחוד שמבטלו מכל שימוש היתר הו"ל כאינו כלי [והיינו דחלוק זה ממוקצה מחמת איסור דעלמא דאף דנאסר מ"מ אין גוף תשמישיו אסורים אלא דנאסר לשחטו או לתקנו אבל הכא גוף שימושיו אסורים וע"כ הוי כמו שאינו כלי] והנה מבו' מד' הרמב"ן כד' התו' לעיל דהיכא דאין לו שימוש נאסר גם לר"ש אפי' לצו"ג או מקומו וכד' בעהמ"א לק' וכמפורש ברמב"ן לק' קנד' דס"ל כבעה"מ דא"י לטלטל אף לצורך מקומו וע"ע ברמב"ן דף מו' שמבואר להדיא דגם למסק' הגמ' שם בעי' שיהא אפשר לכסות ביה מנא וכן מבואר ברמב"ן דף סד: ד"ה אמר רב דתכשיטים מותרים משום דראוי לכסות ביה מנא אמנם נ' דחלוקים הם הבעמ"א והרמב"ן בדבר זה דבל' הרמב"ן מבואר הגדר דעי"ז חשיב אינו כלי וזה מבואר גם ברמב"ן לק' דף מו' שכשמשמש רק לאיסור הוי כשברי כלי ועי"ש שפי' המבואר בגמ' דיש לו תורת כלי הכוונה שלמחר ראוי להשתמש עי"ש וגם לק' קנ"ד עי"ש בלשונו אמנם ד' בעה"מ נ' שם דאין הגדר דע"י שאין לו שום שימוש הו"ל כאינו כלי אלא דזהו כלל בפ"ע דכל שאין לו צו"ג אין לו צו"מ עי"ש וע"ע בהמשך דברי בעה"מ שם דכ' דוודאי אית לזה תורת כלי ועיין רעק"א סי' רע"ט שנ' ג"כ שלמד כן בד' בעה"מ דעי"ש שכ' בד' הר"ן בביצה כח' דנ' שם לכאורה דכל היתרא דר"י במוקצה מחמת מיאוס הוא רק כשחוזר בו מהקצאתו וא"כ לא יהא היתר רק לצורך גופו והרעק"א דן לומר דאף לצורך מקומו יהא שרי והביא ד' בעה"מ הנ"ל דכל שיש לו טלטול לצו"ג יש לו טלטול לצו"מ וד' רעק"א צ"ע הא לא כ' בעה"מ אלא איפכא דכל שאין לו צו"ג לא הותר גם צו"מ אבל לא נאמר דכשיש לו היתר צו"ג יש לו היתר צו"מ אמנם ווודאי מבואר מד' רעק"א דפי' ד' בעה"מ שאין כוונתו דכל שאין לו טלטול לצו"ג הוי כאינו כלי וע"כ אסור לצו"מ דא"כ ל"ש כלל להוכיח איפכא אלא הביאור דדין טלטול לצו"מ הוא מחמת היתר טלטול גופו דכל שיש לו היתר טלטול גופו התירו לו אף צו"מ וממילא כל שאין לו היתר לצורך גופו לא התירו ג"כ צו"מ ומזה למד הגרע"א דה"ה איפכא כל שיש לו היתר טלטול גופו התירו ג"כ צורך מקומו,

ונ' דלד' הרמב"ן א"ש היטב קו' הרשב"א מר' נחמיה [דהרי ד' הרמב"ן בפ' כל הכלים להדיא כד' רש"י שלר' נחמיה אף דאין לו טלטול כלל לצו"ג מ"מ שרי לצורך מקומו ולכאורה סותר דבריו בדף קנד' ] דנ' דבדינא דר' נחמיה אף דא"י לטלטל לצורך שימושים אחרים אין זה הפקעה מתורת כלי כיון דלא גוף השימוש נאסר משא"כ היכא דגוף השימוש נאסר או מאיס וצ"ע

אמנם עיקר ד' הרמב"ן בסוגיין אכתי צ"ע מ"ש זה לפלוגתא דר"י ור"ש הא כיון דמחשיבו כאינו כלי א"כ גם לר"ש יהא אסור ועיין רמב"ן לק' שמבואר דמיטה שייחדה תליא בר"י ור"ש [וכן קינה של תרנגולים שהביא הרמב"ן כאן מפורש בסוגיא לק' דתליא בר"י ור"ש] ולכאורה צ"ל דגוף הייחוד שמפקיע שימושו לא מהני לר"ש אמנם צ"ב כיון דהגדר דע"י ייחוד חשיב שאין לחפץ תשמישים אחרים ואין זה מפרשת הקצאה א"כ מ"ט שייך זה לפלוגתא דר"י ור"ש ואולי הגדר הוא דע"י הייחוד חשיב עומד לשימושים אלו אבל וודאי חזי לשאר תשמישים וא"כ י"ל דלר"י דדנים לפי הכנתו דהיינו לפי מה שעומד לו א"כ כאן כלפי הכנתו הו"ל כאינו כלי משא"כ לר"ש דל"ב הכנה א"כ יש לו שם כלי דלענין חזי למלאכה הרי חזי למלאכת היתר ואמנם לפי"ז חצוצרות הוי פלוגתא אחרת אך י"ל דהתם נמי תלוי בזה דעומד לתקיעה וחזי לשאר מילי ולד' ר"י דנים תורת כלי כלפי הכנתו משא"כ לר"ש וצ"ע בכ"ז ,

והנה לולא ד' הר"ן היה נ' בכוונת הרמב"ן באופ"א דהך שימוש של הנחת מעות ל"ח שימוש כלי וכעין שכ' הרמב"ן לק' על כיסוי מנא שאינו מעשה כלי [וצ"ע לפי"ז אם מייחד דבר שאינו כלי להחזקת מעות אי מהני להכנה די"ל דזהו ייחוד לדבר שאינו כלי ]וכ"נ ממש"כ שם הרמב"ן דע"י מעשה וודאי מפקיעו אלא עיקר חידוש של ר' יהודה הוא שהזמנה הוא כמעשה וזהו דמדמינן בגמ' לנר חרס דהתם נמי נימא דכמו דע"י המעשה נעשה מיאוס כמו"כ ע"י ההזמנה הוי כבר מאוס כמו ע"י המעשה וצ"ע מ"ט המעשה כבר גומר יותר לענין זה דהרי גם כשמניח אכתי יכול להשתמש אח"כ שימושים אחרים ול"ד לנר חרס כלל אמנם קצת נ' שם דהט' דבשעה שמשתמש וודאי אינו ראוי לשאר שימושים וע"כ כשהניח נפקע עכשיו משאר שימושים אמנם זה צ"ע דלעולם כשמשמש אינו ראוי לעוד דבר וגם בנר מתכת בשעה שדולק אינו יכול להשתמש לשימוש אחר אלא יכול להשתמש בזמן אחר וע"כ כמוש"כ הרמב"ן לעיל בשם התו' דהכא במיטה ונר חרס משתמש לעולם וא"כ היכן במעשה נעשה דבר שאכתי לא היה בייחוד ולא מובן הדימיון לנר חרס ששם יהא ג"כ הזמנה כמעשה הרי שם עיקר המיאוס מתחדש ע"י המעשה וצ"ע אמנם אי נימא דשימוש הנחה לא הוי שימוש כלי א"כ במה שמשמש בזה שימוש שאינו כלי חל הפקעת תורת כלי אלא דנתחדש דגם במה שמייחדו לזה כבר מפקיע תורת כלי וצ"ע בזה ,

בסתירת ד' הרמב"ן בזה,

אמנם במלחמות ביצה לד' מבואר דרך אחרת דמיטה שייחדה יסוד איסורה הוא משום דהוי בסיס לדבר האסור עיי"ש וצ"ע סתירת דבריו לכאן דלשיטתו הכא אינו משום דין בסיס אלא דנפקע תורת כלי ע"י הייחוד [גם צ"ע שם מש"כ שזהו אינו ראוי עד שיעשה מלאכת איסור דבשלמא יש עליה מעות א"ש דעכשיו אינו יכול להשתמש לדבר אחר רק אם יוריד אבל בייחדה שאין עליה לכאורה ל"ש סברא זו וצ"ע],

עוד סתירה בדבריו,

ומצינו עוד סתירה בד' הרמב"ן בזה מדבריו ברמב"ן מלחמות דף לג' בסוגיא דלא ניתנו עצים אלא להסקה שהביא שם בשם הראב"ד שר"ש ג"כ מודה בזה כיון דאינם כלי וממילא גם לר"ש הוי מוקצה וע"כ שייך לחלק דהם מוכנים רק להסקה כיון דבאמת אינו כלי אלא דמ"מ יכול להכינו לשימוש א"כ מהני רק כלפי מה שהכין והרמב"ן שם פליג דממ"נ כיון שיש להם היכן להסקה חשיבי כלי ולר"ש יהא מותר לגמרי וכ' הרמב"ן שם להוכיח ממיטה שייחדה וקינה של תרנגולים כאן דגם בכלים שייך שיהא מוכן לדבר אחד ומוקצה לדבר אחר וכן הביא שם ממה שאמרו פ' במה מדליקין שופר מטלטל אבל לא חצוצרות [כן צריך להגיה בד' הרמב"ן שם ]מפני שאדם מייחדו לתקיעה ואין משתמשין בו לדבר אחר "נעשה מוקצה לשאר דברים" ואעפ"כ גם שם אינו אלא לד' ר"י אבל לר"ש כולם מותרים וא"כ כ"ש הכא דיש לו הכנה להסקה שהוא תשמיש היתר דר"ש יתיר ומבואר בד' הרמב"ן דפירש הסוגיא דבאמת חשיב מוכן למעות או לתרנגולין ולתקיעה אלא דלשאר דברים אינו מוכן וזהו טעמו של ר"ש דכיון דעכ"פ מוכן הוא לדבר אחד שרי ונ' מד' הרמב"ן דהיה אפשר לדון דאפי' ייחד מיטה וכדו' להיתר ויהא מוכן להיתר נמי יהא בזה פלוגתא דר"י ור"ש דלר"י יהא מוכן לזה ולא לזה ולר"ש יהא מותר וכמו בעצי הסקה דהוא שימוש היתר ביו"ט גם מבואר ברמב"ן שם דמיטה יש לה תורת כלי דזהו מה שבא להוכיח דאפילו בכלים מצינו שיהא הקצאה לזה ולא לזה כמבואר שם ולכאורה כל דבריו שם הם סתירה למה שפירש כאן דהוא הפקעה מתורת כלי וכן סותר לכאורה למש"כ לק' במלחמות דף לד' דיסוד הדין דמיטה שייחדה הוא משום דהוי בסיס ןיש כאן סתירה משולשת בזה וצ"ע טובא בזה [גם לא נתבררה לי עיקר פירוש הרמב"ן במלחמות דף לג' הנ"ל בסוגיא דמיטה ואכתי צ"ע בכ"ז] ,

ד,דעת רבינו חננאל ,

והנה עיין בד' רבינו חננאל לק בדף מז' שכ' שכיון דמבואר בגמ' לקמן דף קנז' דקי"ל להלכה כר"י במוקצה מחמת איסור א"כ גם לענין מיטה שייחדה קי"ל כר"י דמיטה שייחדה הוי ג"כ מוקצה מחמת איסור ומבוארת שיטתו דס"ל דמיטה שייחדה למעות הוי מוקצה מחמת איסור וצריך ביאור כוונתו [ואולי יל"פ ע"ד שנ' לעיל בד' הרשב"א דקאי על ההקצאה מחמת איסור בסיס וצ"ע בזה ] והנה מבואר עוד חידוש בד' רבינו חננאל דנידון מוקצה מחמת איסור בשעת ההקצאה ג"כ תלוי בר"י ור"ש דהרי מיטה שייחדה אינה שייכת למיגו דאיתקצאי ומ"מ תלוי בפלוגתת ר"י ור"ש וקי"ל כר"י ולא קי"ל כר"י רק במיגו דאיתקצאי אלא גם בעיקר ההקצאה פליגי וקי"ל כר"י אמנם צ"ע לשיטתו הרי ר"מ ס"ל בנר ישן כר"ש ובמוקצה מחמת איסור כר"י ולפי"ד הרי נר ישן כיון דהוי כמו ייחוד כמבואר בגמ' א"כ הו"ל מוקצה מחמת איסור ומ"ט ס"ל לר"מ דשרי [והנה יש מקום לומר בזה עפמש"נ בד' תו' בסוגיין דהראשונים הקשו דלד' תו' מ"ט הוצרכו להא דמוקצה מחמת מיאוס הא הוא משום דהוי כייחד והניח ובד' תו' נ' לומר דס"ל דכל מה דנר חרס מבואר דהוי כייחוד הוא רק לס"ד דסגי בייחוד לבד א"כ ה"ה בנר חרס הוי כמו ייחוד אבל אי בעינן ייחד והניח והיינו דבעינן מעשה לקבוע הייחוד בזה י"ל דהיכא דאיכא ייחוד מפורש שייך שהמעשה יקבע להייחוד אבל בנר חרס שאין ייחוד מפורש אלא דכיון דוודאי עומד להכי הוי כייחוד בזה י"ל דמה שמדליק אינו מוסיף כלום דהרי וודאי עומד לזה וא"כ אין בזה הפקעה משימושים אחרים אבל בייחד לדבר שאינו עומד לכך וגם כבר הניח בזה נגמר הייחוד ע"י ההנחה],

ה,ד' רבינו תם

עיין רא"ש שכ' בשם ר"ת דמיטה שייחדה אסורה גם לר"ש [אמנם עיין ר"ת בספר הישר סי' ב' שנ' להדיא דמיטה שייחדה הוא רק לר"י ובאמת התו' לא הביאו כן בשם ר"ת רק הא דהכל מודים קאי על ר"ש]והביא דינא דסיכי זיירי ומזורי דמבואר לק' לד' ר"ת דהכל מודים קאי על ר"ש ור"י דבזה גם ר"ש מודה כיון דקפיד מיחד להו מקום והנה בגדר הך דינא דמייחד להו מקום ידוע דפליגי האחרונים אי הוי דין בפ"ע של ייחוד מקום או דל"ב יחוד מקום אלא דכל שמקפיד על השתמשויותיו האחרים סגי בזה עיין כאן במ"ב בשם הבית מאיר וש"פ והנה התו' לא הביאו דין מסר הגדול המפורש במשנה שם והביאו דינא דסיכי זיירי ומזורי והוצרכו להביא ד' ר"ת דהכל מודים היינו ר"ש ומשמע דלמדו דדין סיכי זיירי ומזורי הוא דין אחר ממסר הגדול [ויש שדנו לומר דבאמת הן הנך שני דינים הנ"ל דמסר הגדול הוא דין קפידא על שימושיו וסיכי הוא דין ייחוד מקום[עיין משנה"ש שם] והכא איכא רק דין ייחוד מקום ואינו משום קפידא על השתמשויותיו האחרים אמנם עיין כאן בריטב"א שנ' להדיא שהוא משום קפידא על שאר השתמשות משום הפסד המעות עי"ש וע"ע בש"ר כאן והנה הב"י כ' דלד' ר"ת שרי לצו"ג או מקומו עי"ש וזה פלא גדול הרי סיכי זיירי ומזורי וודאי אסירי לצו"ג או מקומו דהרי מחמה לצל בלא"ה אסירי דהרי הם כלי אורגים וא"כ הוי כלי שמלכתו לאיסור וע"כ מה דנאמר בסיכי זיירי ומזורי הוא דאסור אף לצו"ג או מקומו וצ"ע טובא ועיין ברמ"א דשלכאורה העתיק ד' ב"י ובמג"א שם מה שהשיג ע"ז בהבנת ד' הג"א ועיין בבית מאיר שיישב דבכיס ל"ש ייחוד מקום וע"כ שרי לצו"ג או מקומו דהוי רק כלי שמלכתו לאיסור כד' ההג"א עי"ש אמנם זה קשה מאוד בד' הרמ"א דהרי כ' זה מחמת היש אוסרין של מיטה שייחדה דלכן כיס אסור עוד צ"ע דהרי הרמ"א העתיק ד' הגה"מ והוא אסר משום גרו"צ [עיין לק' בזה]ולא משום ייחוד מקום וא"כ מ"ט שרי לצו"ג או מקומו וצ"ע טובא למעשה בד' הרמ"א,

והנה רעק"א לק' מז' כ' להק' על תו' שם לגבי פתילה שהיא כלי אבל אין לה שום השתמשות וכ' דכיון דאין לה שום השתמשות אסירא אף שהיא כלי וכ' דהוי כמו שכ' תו' דמיטה שייחדה הוי גם לר"ש ומבואר שפי' ד' ר"ת כאן דע"י הייחוד מקפיד שלא להשתמש בשום דבר וע"כ הוי כמו לא חזי למידי ונ' ממנו דגם דין סיכי זיירי ומזורי ושאר מוקצה מחמת חיסרון כיס יסודו הוא דכיון דמקפיד הו"ל ככלי שאין לו שימושי היתר וכן מבואר בהגה' רעק"א על האבן העוזר סי' רס"ו שכ' כד' הרשב"א דגם כלי שאין לו שימושי היתר שרי לצו"ג או מקומו והשיג עליו רעק"א מדינא דמוקצה מחמת חיסרון כיס עי"ש ולכאורה לד' הרשב"א צ"ל דחיסרון כיס גרע משום שמייחד מקום ומקצהו להדיא מטלטול או י"ל כמוש"נ לעיל דגם להרשב"א היכא דאין לו שימושי היתר אין היתר וחיסרון כיס חשיב שאין להכלי שימושי היתר,

והנה כבר נ' לעיל דבד' רעק"א נ' דאפי' חזי לכסויי מנא כל שאין לו תשמיש היתר של כלי לא מהני דאל"כ היה לו להביא הסו' בדף מו' שמפורשת להדיא דבעי' חזי לכסויי מנא וע"כ דהוא דן על ענין אחר דבעי' עכ"פ שימוש כלי של היתר ורק במיאוס חשיב שיש לו שימושי היתר ויש לו תורת כלי אם עכ"פ חזי לכסויי מנא וצ"ל לפי"ז דמה שהביא ראיה ממיטה וממח"כ דנקט דמטה שייחדה לא גרע וודאי מחזי לכסויי מנא דהרי גם הא דחזי לכסויי מנא אינו הגדר דעומד לזה אלא סגי בראוי לזה וא"כ מיטה שייחדה וודאי ראויה היא לכל אלא דמקפיד על כל השמשויותיה ומדלא מהני אפי' לר"ש ע"כ דגם אם יש שם כלי עליה כל שהוא מקפיד על שימושיו לא מהני א"כ כ"ש כשאין לו אפשרות כלל של שימוש היתר ,

והנה לענין הלכה נ' דד' רעק"א דבעי' שיהא שימוש של כלי של היתר לא נפסק כן דהרי המג"א נקט דנר של חלב ושעווה מותר לצו"ג או מקומו אעפ שוודאי אין לו שימושי כלי של היתר ואף די"ל דחשיב חזי לכסויי מנא וכדו' מ."מ שימושי כלי אין לו והמג"א התירו וכ"נ במ"ב שם [וד' המו"ק שם הוא מטעם אחר דל"ח כלי כלל כיון דמתכלה ע"י שימושו וצ"ע שם]אך היכא דלא חזי ג"כ לכיסוי מנא נ' לעיל דלכאורה לא קי"ל כהרשב"א דאעפ"כ שרי לצו"ג או מקומו כיון דכ"ד הם רק לשי' דנר הוי מלאכתו להיתר כמש"כ התהיל"ד [ועיין גם בתהילה לדוד ח"ג מש"כ בזה] אמנם באמת בד' הריטב"א אכתי צ"ע בזה דבדף קכ"ב נ' דס"ל דנר הוי כלי שמלאכתו לאיסור עי"ש שהק' קו' התו' והראשונים בד' ר"י דכלשמל"א אסור טלטל כלל מהא דשרגא דמישחא דהתיר ר"י לטלטל ולא הביא כלל תי' הראשונים דהוי מלאכתו להיתר עי"ש ומ"מ בדף קנד' נ' שם שהסכים לד' הרשב"א [אלא דכ' שם דכיון דהוי מוקצה מחמת ח"כ אסור לצו"מ עי"ש]וצ"ע טובא בזה ובאמת צ"ע עוד בד' הריטב"א דהריטב"א לעיל דף מו' כ' להדיא דהא דמותר לטלטל תכשיטים בחצר אע"פ דכל מלאכתם לאיסור כמש"כ שם דאין בזה כלל מלאכת היתר עי"ש ומ"מ שרי לצורך גופם או מקומם הוא משום דיש להם תורת כלי וחזי לכסויי ביה מנא ומבואר דאי לא חזי לכסויי מנא לא מהני ולכאורה סותר דבריו בדף קנד' דהסכים להרשב"א [ויתכן לדון לפמש"נ לעיל דהיכא דא"י השתמש תשמיש היתר גרע וגם להרשב"א לא שרי ומ"מ אם חזי לכסויי ביה מנא ס"ל להריטב"א דמהני אמנם זה קצת דוחק דהרי הגמ' דימתה דין שרגא דניפטא דבעי' לחזי לכיסוי מנא להא דבעי' כיסוי מנא בכלי שמלאכתו לאיסור שאין לו שימוש היתר ושרגא דניפטא הרי נ' דלד' הריטב"א ל"ב כיסוי מנא להתיר לצו"ג או מקומו כיון דרק הוא מאוס וכמו קרני דאומנא וקשה לומר דהכא הוא לענין להתיר מחמה לצל והתם להתיר צו"ג או מקומו מלבד שכבר נ' לעיל דד' הריטב"א דנר הוי מלאכתו לאיסור ול"ש לומר כן מ"מ גם אי נימא דהכא ס"ל דהוי מלאכתו להיתר לא א"ש דהרי לכאורה הוא ב' גדרים דהכא בעי' רק תורת כלי לענין צו"ג או מקומו והחזי לכסויי מהני שיהא עליו תורת כלי וכמו שברי כלים דנשאר להם שם כלי ע"י שעכ"פ חזי למעין מלאכה והכא אינו משום התורת כלי דהרי שרגא דניפטא הוי כקרני דאומנא דיש להם תורת כלי לעולם גם בלא חזי לכסוי מנא כמבואר בריטב"א לק' אלא זהו דין אחר דבלא חזי כלל יהא אסור מחמה לצל [דבד' הרשב"א י"ל דבאמת התם ל"ב כיסוי מנא וראיית הגמ' היא רק דיש מעלה בתורת כלי אמנם אי"צ חזי לכסויי ביה מנא רק להתיר מחמה לצל דחזי לכסויי מנא לד' הרשב"א אינו נותן שם כלי דשם כלי יש לו בלא"ה רק זה מהני דלא יחשב מוקצה אלא דעכ"פ בעי' ג"כ תורת כלי דבל"ז הוי מוקצה גמור אף דחזי לכסויי מנא אמנם באמת צע"ק דלפי הרשב"א תיקשי יותר קו' התו"י מ"ט לא הוכיחו מכל כלי שמלאכתו לאיסור ואף דהתם יש גם תשמישי היתר מ"מ הרי לד' הרשב"א נ' דלולא התורת כלי שיש עליו היה מן הדין לאסרו לגמרי דהרי מקור ד' הרשב"א דכלי לעולם שרי לצו"ג או מקומו לכאורה הוא מהא דכלי שמלאכתו לאיסור דס"ל דיש בזה ג"כ הקצאה אלא דהתורת כלי מתירו לצו"ג או מקומו וזהו לכאורה מקור ד' הרשב"א בתשובה דאף היכא דאסור משום מוקצה מ"מ מותר לצוגו"מ וא"כ כבר חזי' מהתם מעלת כלי לגבי מוקצה אלא דצ"ל דמ"מ מהתם יש ראיה יותר דתורת כלי יכול להתיר אף מה דאין לו תשמיש היתר כלל ]ואולי י"ל בד' הריטב"א לפמש"נ לעיל בסוגריים דבדף מו' איירי לענין צורך גופו [כגון לכיסוי מנא וכדו'] וכ"ד הריטב"א לק' שהסכים להרשב"א הוא לענין צורך מקומו[וג"ז אינו מיישב הכל ואכ"מ] וצ"ע בכ"ז,

ו. ד' הגהות מיימוניות , עיין הגה"מ פכ"ב שהביא בשם ראב"ן שכיס המיחד למעות אסור כמו מיטה שייחדה שמודה ר"ש וכ' הטעם משום דהוי כגרו"צ ועיין בבית מאיר שתמה מאוד מה שייך לגרו"צ הא גרו"צ לא חזו ולכאורה צ"ל שאין כוונתו לדמות ממש לגרו"צ אלא כיון דמצינו דהקצאה גמורה כמו גרו"צ מהני נמי לר"ש ה"ה הכא יהני גם לר"ש ועיין בית מאיר שם שהק' מדינא דקינה של תרנגוילים דמבואר בגמ' לק' דהוא רק לר"י ולד' הגה"מ לכאורה יהא מוקצה גם לר"ש דהוי הקצאה גמורה שאינו עומד אלא לתרנגולים והנה מצאתי בתו' ר"י הזקן בסוגיין שכ' ג"כ כד' הראב"ן הנ"ל דהוא מדין גרו"צ והק' שם מ"ש מקינה של תרנגולין וביאר שם דשאני קינה של תרנגולים שכיון שמיועד לתשמישו הראוי א"כ אינו כמו גרו"צ ודווקא הכא שמיטה אינה עשויה כדי להניח עליה מעות אלא לישב עליה וכדומה א"כ אם ייחדה לדבר שאינו עומד לו הוי כגרו"צ משא"כ התם ונ' לפי"ז דהא דהוי כגרו"צ הוא משום דכיון דאינו משמש כלל לתשמישו הראוי לו הוי כמו דלא חזו וזה ל"ש בקינה אמנם לפי"ז נ' דד' הראב"ן הנ"ל היא שיטה אחרת דהרי בראב"ן כ' כן לגבי כיס המיוחד למעות עי"ש והתם הרי וודאי הוי תשמישו הראוי לו ומ"מ ס"ל דאסור אף לר"ש וע"כ דלדעתו אינו תלוי בזה שמייחדו לשימוש שאינו עומד לו כלל ולפי"ד אכתי קיימא קו' הבית מאיר מ"ש דבקינה של תרנגולין הוא רק לר"י וצ"ע,