ה (א) - בד_ התוס_ דמותר להוציא ידו למעלה מי_, - ובדין הנחת ידו אם מועלת להפסיק במקו_פ
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

אור ליום ה' ג' סיון תשע"ה

**א**

א] שבת ד"ג:, ת"ש היתה ידו מלאה פירות והוציאה לחוץ, תני חדא אסור להחזירה ותני אידך מותר להחזירה, מאי לאו בהא קמיפלגי וכו', לא דכו"ע ככרמלית דמיא ול"ק כאן למטה מי' כאן למעלה מי'.

והתוס' שם כתבו, ז"ל, וא"ת למעלה מי' לכתחלה נמי מותר להוציאה דהוי מקו"פ, וי"ל דקמ"ל דאפי' הוציאה מתחילה דרך למטה מי' מותר להחזירה למעלה מי' ולא קנסינן לי', עכ"ל, וכ"כ הרמב"ן, וכ"ה משמעות ד' רש"י בסוד"ה למעלה מי', דכל שהוציא למעלה מי' לא עבד איסורא כלל.

והנה במש"כ התוס' והרמב"ן דלמעלה מי' מותר לכתחילה להוציאה, הק' הרש"ש, דלכאו' כ"ה דאסרינן להוציא למטה מי' אף אם לאו ככרמלית דמיא, ובע"כ דהוא משום דאם יפול מידו תהי' מלאכה שלימה, וא"כ מה"ט יש לאסור גם למעלה מי', שהרי המוציא מרה"י לרה"ר דרך למעלה מי' חייב.

ובאמת כבר עמד ע"ז בחי' הרשב"א שם, ז"ל, ול"נ דאפי' להוציא למעלה מי' אסור לכתחילה דחיישינן דילמא שדי להו, וכדאמרינן בסמוך וכו' דאלמא דאע"ג דלאו ככרמלית דמיא אפ"ה קנסוה כשהוציאה משחשיכה או משום דשדי להו או משום דילמא אתי לאפוקי לכתחילה מרה"י לרה"ר, וה"נ למעלה מי' אע"ג דלא קנסינן לי', מ"מ אסור לעשות כן משום דלמא משתלי ושדי, עכ"ל.

ב] והנה הי' מקום לומר בדעת התוס' ודעימייהו, דס"ל דהא דאסרו להוציא למטה מי', אי"ז משום דחיישינן שמא יניח, אלא הוא משום דעשה עקירה והוצאה לרה"ר, וע"כ כ"ז הוא למטה מי', אך למעלה מי' דהוי כמקו"פ, מותר להוציאה לכתחילה.[[1]](#footnote-2)

אמנם לכאו' אי"ז מתישב, שהרי מבו' בסוגיין דמדינא הי' מותר להחזיר ידו, וכל האיסור בזה הוא משום קנס, ונת' בסימן ד' (א) ענף א' דהא דלא אסרו בזה משום הכנסה מרה"ר לרה"י והנחה ברה"י, הוא או משום דידו לא חשיבא כרה"ר גמור, או משום דכל דלא נח ואגדו בידו שרי לכתחילה, וא"כ הרי מה"ט גם הי' לנו להתיר להוציא ידו, ובע"כ דכל האיסור להוציא ידו הוא משום דשמא יניח, וא"כ הדק"ל דמ"ט לא אסרו להוציאה למעלה מי'.[[2]](#footnote-3)

ג] ולכאו' צ"ל בזה, דאף הא דאסרו להוציא למטה מי' הוא משום דחיישינן שמא יניח, מ"מ לא אסרו חכמים מכח זה, אלא כשהוציא למטה מי', דעשה את עיקר המלאכה, ובזה הוא שאסרו שמא יגמור ויניח, אך כל שהוציא למעלה מי' דלא עשה אף מקצת המלאכה, דעקירה לחודה לאו כלום היא, לא אסרו מכח החשש שיניח, - והיינו דהא דאסרו שמא יניח, אי"ז גזירה בעלמא, אלא היינו דמכח זה אסרו להוצאה זו, ובזה י"ל דלא אסרו אלא היכא דהוציא למטה מי' דעשה את עיקר המלאכה.

ד] אך העירוני בזה, ממש"א בסוגיין דאף כשהוציא מבעו"י עביד איסורא, ופירש הרא"ש בסו"ס ג' דהיינו דהי' לו להחזירה קודם חשיכה, ולכאו' הא דצריך להחזיר קודם חשיכה, הוא משום דחיישינן שיניח בשבת, וה"ז אסור מדרבנן, וכמש"כ רש"י בד"ה מבעו"י, - ואם אף כשהוציא מבעו"י דלא עביד איסורא כלל בהוצאתו, מ"מ ה"ה חייב להחזירה שמא יניח בשבת, אף דגם אם יניח לי"ב איסור אלא מדרבנן, כ"ש דיש לנו לאסור להוציא משחשיכה למעלה מי', משום החשש דשמא יניח, דאם יניח הו"ל מלאכה גמורה מדאורייתא, וצע"ג.[[3]](#footnote-4)

**ב**

ה] ונראה די"ל בזה, דהנה במש"כ התוס' לישב דקמ"ל דאפי' אם הוציאה למטה מי' מותר להחזירה למעלה מי', כתב הגר"א בסימן שנ"ה ס"ג, דאף דבעלמא אסור להוציא מכרמלית לרה"י דרך מקו"פ כשלא נח במקו"פ, מ"מ בכרמלית דיד הקילו, ועיי"ש שכתב דמד' התוס' הכא מוכח דברשות דרבנן גמורה אסור בכה"ג, דאי נימא דאף ברשות דרבנן גמורה מותר, הדק"ל דמאי קמ"ל הכא.

ונראה במכוון דבריו, דאף די"ל דהכא איירי כשהרגיע ידו למעלה מי', מ"מ אכתי חשיב דלא נח במקו"פ, כיון דידו לא נייח, והנחת ידו ל"ה הנחה להפסיק, - וכאשר כ"ה מבו' ממש"א בסוגיין דאי שדי לי' אתי לידי חיוב חטאת, והרי דאף שהרגיע ידו, מ"מ אי"ז הנחה להפסיק המלאכה, ופירש בחי' הגרע"א לעיל בע"א דהוא משום דכל שאין ידו וגופו ברשות אחת, אי"ז הנחה להפסיק.

ו] אמנם הנה בחי' הרמב"ן כתב, ז"ל, איכא למימר דה"ק הוציאה למטה מי' מותר להגביהה עד למעלה מי' להכניסה, שאפי' תהא ידו ככרמלית מותר להוציא מכרמלית למקו"פ וממקו"פ לרה"י, דלא אמרינן ברשויות דרבנן ובלבד שלא יחליפו אלא ברשויות דאורייתא, עכ"ל, וכ"כ בחי' הרשב"א והריטב"א בשמו, ומבו' להדיא דבכל רשויות דרבנן כה"ג מותר.

וצ"ע דמ"ט באמת שרי, הרי אף דמותר להחליף ברשויות דרבנן, כ"ז הוא כשנח במקו"פ, אך הכא דלא נח למעלה מי', דאף אם הרגיע ידו, הרי ל"ה זה כהנחה להפסיק, וכנ"ל, מ"ט מותר.

ז] אמנם הנה באמת בד' הראשונים מבו' להדיא דחשיב הכא כנח למעלה מי', שהרי מפורש בדבריהם דגם ברשויות דאורייתא כה"ג הוי כל האיסור בזה משום איסורא דהחלפה, - וזה צ"ע דמ"ט חשיב כנח למעלה מי', הרי אף אם הרגיע ידו, לא חשבינן לה כהנחה, וכדחזינן ממש"א דאם שדי להו אתי לידי חיוב חטאת, וכנ"ל.

**ג**

ח] ונראה די"ל בזה, דהנה בחי' הריטב"א בעירובין ד"כ. כתב, ז"ל, יש להסתפק אדם שעומד ברה"י והוציא ראשו דרך חלון, אם הוא מותר לרוק לרה"ר אם לאו וכו', אבל יש למצוא טעם היתר, דלעולם לא מיבעיא אם הרוק כבר הי' נעקר מגופו ועומד בפיו כדרך רוב הרוקים שהוא מותר לרוק אותו לרה"ר ששם עומד פיו וכו', וכיון שהחלון גבוה מי' ה"ה כעוקר ומניח מרה"י למקו"פ ואח"כ ממקו"פ לרה"ר ואין בכך כלום וכו' ול"ד לאותה שבפ"ק דשבת גבי היתה ידו מלאה פירות והוציאה לחוץ דקנסוה גזירה דלמא אתי בהו לידי חיוב חטאת, דהתם פעמים שהוציא ידו למטה מי' שהוא רה"ר גמורה ולא נחה במקו"פ, אבל הכא ע"כ נחה במקו"פ, עכ"ל.

וד' הריטב"א צ"ב, דכיון דאם ידו למטה מי' אמרינן דאי שדי לי' אתי לידי חיוב חטאת, ואין הנחת ידו מפסקת, ובע"כ דכיון דידו לא נייח ובתר גופו גרירא לא חשבינן לה כהנחה, א"כ מ"ט אם ידו למעלה מי' מועלת הנחת ידו להפסיק.

ט] ולכאו' ביאור ד' הריטב"א הוא לפמש"כ הגר"נ זצ"ל בסימן א' דהא דהנחה במקו"פ מפסקת, הוא דין בפנ"ע, ואי"ז חד דינא עם הא דהנחה מפסקת בעלמא, - והיינו דהא דהנחה מפסקת בעלמא, הוא משום דכל שהניח בטלה עקירה ראשונה, אך הא דהנחה במקו"פ מפסקת, הוא משום שעקר מרה"י ונח במקו"פ ואח"כ נח ברה"י, אי"ז צורת המלאכה, שהרי בגמ' לקמן ד"ה: דנו במעביר מרה"י לרה"ר דרך סטיו דהיאך אשכחן כה"ג דחייב, והרי דאף כשעבר החפץ דרך מקו"פ ולא נח, הו"ל שינוי בצורת המלאכה, וע"כ אף לפמש"א התם דמידי דהוי וכו', כ"ז הוא כשלא נח במקו"פ, אך כל שנח במקו"פ אי"ז צורת המלאכה.

ולפ"ז י"ל, דאף דהנחת ידו לא חשיבא כהנחה לבטל עקירה ראשונה, וע"כ אם שדי להו אתי לידי חיוב חטאת, מ"מ כל שהניח ידו למעלה מי' שהוא מקו"פ ואח"כ שדי להו, ה"ה פטור, דאף דהנחת ידו אינה מבטלת לעקירה הראשונה, מ"מ סגי בזה דכבר אי"ז כצורת מלאכת הוצאה, - וזהו שכתב הריטב"א דאף דכשהוציא ידו למטה מי' אמרינן דאי שדי להו אתי לידי חיוב חטאת, ול"מ הנחת ידו להפסיק, מ"מ כל שהוציאה למעלה מי' שהוא מקו"פ ושדי להו, לא אתי לידי חיוב חטאת.

**ד**

י] ומצינו עד"ז גם בד' הריטב"א בסוגיין, במש"א דאסור להחזיר ידו לחצר אחרת, ופריך עלה דמאי שנא, וכתב הריטב"א, ז"ל, וק"ק דא"כ היכי אמרינן מאי שנא, הא איכא הושטה מרה"י לרה"י דרך רה"ר שהיא מלאכה וכו', וי"ל דכיון שעמדה ידו ברשות הרבים מעט לאו הושטה היא, עכ"ל.

ונתחדש בד' הריטב"א, דאף שאמרו בסוגיין דאי שדי להו אתי לידי חיוב חטאת, והרי דאף שהרגיע את ידו אי"ז חשוב כהנחה להפסיק, מ"מ באיסורא דמושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר, כל שהרגיע ידו ברה"ר, לאו הושטה היא.

ונראה דזה מתפרש ע"ד הנ"ל, והיינו דבהושטה הוי עיקר צורת המלאכה בהושטה מרה"י לרה"י, וכל שהניח ברה"ר, ל"ב להא דההנחה מבטלת לעקירה הראשונה, אלא הוא משום דכל שעקר מרה"י ונח ברה"ר ואח"כ נח ברה"י, אי"ז צורת המלאכה דמושיט, - וע"כ כל שהרגיע ידו ברה"ר, סגי בזה לפטרו, דאף דהנחת ידו אינה מועלת לבטל לעקירה הראשונה, מ"מ סגי בזה דכבר אי"ז כצורת מלאכת מושיט.

**ה**

יא] ולפ"ז מתישב היטב מש"כ התוס' ודעימייהו דמותר להוציא ידו למעלה מי', ולא אסרינן לה מגזירה שמא יניח הפירות ברה"ר, דכל הא דאסרו מכח זה, הוא רק במוציא ידו למטה מי', דאף אם יניח הפירות אחר שהרגיע ידו ה"ה חייב, דהנחת ידו ל"מ להפסיק, אך במוציא ידו למעלה מי', דאם יניח את הפירות ברה"ר לאחר שהרגיע ידו שם, פטור, דהנחת ידו למעלה מי' מועלת לפטרו, לא אסרו חכמים.[[4]](#footnote-5)

והנה אמנם יש מקום להעיר בזה, דהנה התוס' בעירובין ד"כ. כתבו דמש"א הכא דאי שדי להו אתי לידי חיוב חטאת, אף דידו הפשוטה לרשות אחרת הוי מקו"פ, הוא משום דלא חשיב הנחה במקו"פ אלא בדבר שהוא נוטל ממקומו, אבל הכא שהכלי נח מאליו לא חשיב הנחה במקו"פ, - ולפ"ז תיקשי דמ"ט אם הוציא ידו למעלה והרגיע ידו מועלת הנחה זו להפסיק.

אך פשוט דלק"מ, דכל מש"כ התוס' שם דהנחה זו ל"מ להפסיק, הוא רק כשהוציא ידו למטה מי', דהמקום עצמו ל"ה מקו"פ, ואך שבאנו לדון דכיון דידו הויא מקו"פ יהא זה כהנחה במקו"פ, וע"ז הוא שכתבו התוס' דהנחה זו דממילא אינה מועלת להפסיק, אך למעלה מי' דהמקום עצמו הוי מקו"פ, ונמצא דהנחת ידו והפירות שבתוכו יחד הויא הנחה במקו"פ, הרי דהנחה זו הויא הנחה גמורה, ואינה הנחה דממילא, וה"ה מועלת להפסיק, וז"פ.

יב] ומתישב בזה גם מש"כ הרמב"ן ודעימי' דכל שהוציא ידו למטה מי' מותר להחזירה דרך למעלה מי' משום דמותר להחליף ברשויות דרבנן, ומבו' עוד בדבריהם דגם ברשויות דרבנן כה"ג אין בזה אלא משום איסור דהחלפה, - והיינו משום דכל שהוא מרגיע ידו למעלה מי', חשיב שפיר כהנחה במקו"פ לפטרו, אך אם לא ירגיע ידו למעלה מי', ודאי דה"ז אסור, שלא התירו החלפה ברשויות דרבנן, אלא כשנח במקו"פ, וז"ב.

1. וראיתי שהק' ע"ז, דהרי חזינן בפשט העני את ידו וכו', דבעה"ב שנתן לידו עביד איסורא, אף דלא עביד אלא עקירה לחודה, וא"כ ה"נ יש לאסור להוציא ידו למעלה מי', ולפ"ד התורי"ד בסוגיין דכל הא דבעה"ב נמי פטור אבל אסור, הוא רק משום דידו אינה כרה"י, ניחא, - ופשוט דלק"מ, דלא מיבעיא אי נימא כמשמעות ד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ה דהא דבעה"ב נמי פטור אבל אסור, הוא משום דאיתעבידא מלאכה מבינייהו, דזה ל"ש הכא, אלא אף למש"כ הרשב"א לעיל בע"א דאיסורא דבעה"ב הוא דשמא יגמור המלאכה, כ"ז הוא משום דעוקר ע"מ שיוציא העני ויניח, וע"כ חיישינן שמא יגמור הוא בעצמו את המלאכה, אך בלא"ה ודאי לי"ב איסורא, שהרי מותר לעקור חפצים ברה"י, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך לא ברירא לי, דבד' הרשב"א מבו' דיל"פ דהא דאסור להוציא למטה מי', אי"ז משום דילמא משתלי ושדי, אלא הוא משום דדילמא אתי לאפוקי לכתחילה מרה"י לרה"ר, והרי דאף דלא נח ואגדו בידו, מ"מ אסרינן בזה משום גזירה, ולפ"ז י"ל דע"כ למעלה מי' מותר לכתחילה, דרק כשמוציא למטה מי' דהוא מוציא לרה"ר, הוא דגזרינן דילמא אתי לאפוקי לכתחילה מרה"י לרה"ר, ומשא"כ כשמוציא למעלה מי', וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והעירני הר"מ שרון דיש מקום לומר בזה, דהא דלא אסרו להוציא ידו למעלה מי' שמא יניח, הוא משום דכבר אסרו להוציא ידו למטה מי', ונמצא דאף בלא שיניח אסור לו להוריד ידו למטה מי', וממילא דלא יבא להניח, - אך זה ניחא רק אי נימא דטעם האיסור הוא שמא יניח, אך למש"כ הרשב"א דטעם האיסור הוא דילמא שדי לי', לכאו' לא א"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם לכאו' זה נסתר ממש"כ התוס' בעירובין ד"כ. והרא"ש בפ' המוצא תפילין סימן ו' דאסור להוציא ראשו לרה"ר ולרוק, כיון שלא בא הרוק ממקום אחר לתוך פיו ול"ה זה הנחה במקו"פ, והרי סתמא דמילתא הוי ראשו למעלה מי', וא"כ מ"ט לא שרינן משום דנח ראשו והרוק יחד במקו"פ, ואף דראשו הוי כידו דגריר בתר גופו ולא נייח, הרי אף הנחה זו מועלת להפסיק במקו"פ, - אך נראה פשוט בזה, דאף דבכה"ג שהרגיע ראשו הי' לנו להתיר, מ"מ כל שלא הרגיע ראשו ה"ה אסור לרוק, משום דליכא הנחה כלל במקו"פ, וממילא דיש לאסור אף כשהרגיע ראשו משום האיסור להחליף דרך מקו"פ, וז"ב. [↑](#footnote-ref-5)