טהרות פרק תשיעי
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות - הרב אי_ש סטפנסקי

הקדמה:

א. עשיית השמן נעשית כך: בתחילה מוסקים [לוקטים] את הזיתים לתוך "קופה", והוא כעין סל מנוקב העשוי להוליך את הזיתים ממקום למקום.

לאחר מכן מניחים את כל הזיתים ב"מעטן" [כלי גדול או חפירה בקרקע[[1]](#footnote-2)], כדי שיתחממו הזיתים זה מזה, ויתבשל השמן שבהם ויהיה נח לצאת.

לאחר מכן מניחים את הזיתים ב"עקל בית הבד", ודורכים עליהם בקורת בית הבד להוציא את השמן.

ב. כאשר הזיתים נמצאים בקופות או במעטן, נוזל מהם משקה שקוף[[2]](#footnote-3). נוזל זה אינו שמן, אלא נקרא "מוחל" או "זיעה".

ג. אין האוכל מקבל טומאה עד שיפול עליו אחד משבעת המשקין, שהם: יין, דם, שמן, חלב, טל, דבש, מים. אך אם נפל על האוכל משקה אחר שאינו משבעת המשקין, לא הוכשר האוכל לקבל טומאה.

וכן אין משקין אחרים מקבלים טומאה ומטמאים אחרים, אלא אחד משבעת המשקין הללו בלבד, דרק הם נקראים "משקין"[[3]](#footnote-4).

[אף שבעת המשקין הללו אינם מכשירים את האוכל לקבל טומאה עד שהם יבואו לעולם לרצון, כלומר, שבעליהם רוצים בקיומם. אך משקין שנוצרו שלא לרצון בעליהם, אינם מכשירים את האוכלין ואינם מקבלים טומאה].

במשניות דלהלן דנה המשנה במוחל היוצא מן הזיתים, האם דינו כשמן המכשיר את האוכלין והמקבל טומאה, או שמא דינו כשאר המשקין, שאינם מכשירין את האוכלין ואינם מקבלים טומאה.

**משנה א:**

**זיתים - מאימתי** הם מוכשרים בזיעה היוצאת מהם ו**מקבלין טומאה?**

**משיזועו זיעת המעטן -** משעה שיוצאת מהם הזיעה כשהם במעטן, **אבל לא** משעה שיוצאת מהם **זיעת הקופה, כדברי בית שמאי.**

הזיעה היוצאת מהזיתים בעוד שהם בקופה אינה מכשירה אותם לקבל טומאה, לפי שהקופה נקובה, והמשקין הולכים לאיבוד, ואין הבעלים רוצים במשקה זה, וכל משקה שאינו לרצון הבעלים אינו מכשיר[[4]](#footnote-5).

אך הזיעה היוצאת מהם במעטן אינה הולכת לאיבוד, והבעלים רוצים במשקה זה שעל ידו יתרככו הזיתים ויצא מהם יותר שמן, ולפיכך משקה זה מכשיר אותם לקבל טומאה.

[ולשיטת בית שמאי לעולם הזיעה נחשבת לשמן, ומצד שם "משקה" שבה היא ראויה להכשיר את הזיתים לקבל טומאה, אלא דהזיעה היוצאת בקופה היא שלא לרצון].

**רבי שמעון אומר: שיעור זיעה** שבמעטן להחשב "משקה" להכשיר את הזיתים הוא, משעה שיהיו הזיתים במעטן **שלשה ימים!**

דאמנם הבעלים רוצים את הזיעה שבמעטן בכדי לרכך את הזיתים, כאמור, מכל מקום אין הזיעה מכשירה את הזיתים עד שלשה ימים מטעם אחר. והוא: דאין לזיעה שם "משקה" עד שלשה ימים. דלאחר שלשה ימים הזיעה קרובה להיות שמן, והרי היא נחשבת למשקה, אך קודם לכן הזיעה לא נחשבת למשקה, ואינה ראויה להכשיר את הזיתים, [אף כאשר הבעלים רוצים בקיומם][[5]](#footnote-6).

**בית הלל אומרים:** הזיעה נחשבת למשקה **מ**שעה **שיתחברו שלשה** זיתים **זה לזה!** דהחום של המעטן גורם לזיתים להיות גוש אחד, ומשעה שנתחברו שלשה זיתים הזיעה היוצאת מהם קרובה להיות שמן, אך קודם לכן אין הזיעה נחשבת למשקה, ואינה ראויה להכשיר את הזיתים.

**רבן גמליאל אומר:** זיעת המעטן מכשירה את הזיתים **משתגמר מלאכתן!**

דכל עוד שהבעלים רוצים להביא למעטן זיתים נוספים, ולא נגמרה מלאכת המעטן, אינם רוצים שיצא מהם זיעה, לפי שהזיתים הישנים יתבשלו מהר יותר, ועד שיתבשלו הזיתים החדשים יתקלקלו הישנים[[6]](#footnote-7). ומאחר ואינם רוצים ביציאת הזיעה, אינה מכשרת את הזיתים. אך לאחר שהבעלים גמרו להביא את הזיתים למעטן, הזיעה היוצאת מהם מכשירה את הזיתים מיד.

**וחכמים אומרים כדבריו!**

נמצאו ארבעה שיטות תנאים מתי זיעת המעטן מכשירה את הזיתים: לבית שמאי, מיד כשהובאו הזיתים למעטן. לרבי שמעון, אחר שלשה ימים. לבית הלל, אחר שיתחברו ג' זיתים. לרבן גמליאל וחכמים, משתגמר מלאכתן, ואינו רוצה להוסיף עוד זיתים[[7]](#footnote-8).

אך זיעת הקופה אינה מכשירה את הזיתים לכולי עלמא[[8]](#footnote-9).

**משנה ב:**

המשנה מבארת את דין הזיתים שבמעטן קודם שנגמרה מלאכתן, [וכדעת רבן גמליאל וחכמים דתלוי בגמר מלאכה]:

**גמר מלמסוק** [ללקט את הזיתים ולהניחם במעטן], **אבל** עדיין הוא **עתיד ליקח -** לקנות עוד זיתים, ולהניחם יחד במעטן, דעדיין לא נגמרה מלאכת המעטן.

או **גמר מליקח -** שאינו רוצה לקנות עוד זיתים, **אבל** הוא **עתיד ללוות** זיתים מאחרים ולהניחם יחד במעטן, [ולהחזיר להם זיתים אחרים לאחר מכן].

ואפילו אם הוא רוצה להוסיף זיתים אלא ש**ארעו אבל, או** שארעו **משתה, או** שארעו סתם **אונס,** ומחמת כן אינו מוסיף זיתים למעטן, ולאחר שיעבור האבל או המשתה או האונס הוא עתיד להוסיף עליהם[[9]](#footnote-10).

הרי הזיתים טהורים, ו**אפילו זבים וזבות מהלכים עליהן** על הזיתים, הרי הם **טהורין!** לפי שכל עוד שהוא רוצה להוסיף על הזיתים שבמעטן לא נגמרה מלאכתן, ולא הוכשרו במוהל היוצא מהן.

**נפלו עליהן** על הזיתים שלא נגמרה מלאכתן **משקין טמאים[[10]](#footnote-11),** הרי משקין אלו מכשירים את הזיתים ומטמאים אותם. לפי שמשקין טמאים מכשירים את האוכל גם כאשר נפלו שלא לרצון, ולכן הם מטמאים אותו.

אך **אין טמא** מהזיתים **אלא מקום מגען** של המשקין הטמאים. דשאר הזיתים לא הוכשרו על ידי המשקין הטמאים, ולא על ידי המוהל היוצא מהם, ולכן כולם טהורים[[11]](#footnote-12).

**והמוחל** עצמו **היוצא מהן** מהזיתים שלא נגמרה מלאכתן, **טהור!** דכשם שהמוחל אינו מכשיר את הזיתים קודם שנגמרה מלאכתן, לפי שהוא יצא מהזיתים שלא לרצון הבעלים, כך המוחל עצמו אינו מקבל טומאה[[12]](#footnote-13), דאין עליו שם משקה כלל[[13]](#footnote-14).

**משנה ג:**

**נגמרה מלאכתן** של לקיטת הזיתים במעטן,דהיינו שאינו רוצה להוסיף עוד זיתים, **הרי אלו מוכשרין** מעתה על ידי הזיעה היוצאת מהן.

ואם מעתה **נפלו עליהן משקין** טמאין, הרי כל הזיתים **טמאין,** ולא רק מקום מגען, שהרי הזיעה היוצאת מהם נחשבת למשקה, והרי היא נטמאת מהמשקין הטמאים ומטמאת את כל הזיתים[[14]](#footnote-15).

**המוחל** עצמו **היוצא מהן** לאחר שנגמרה מלאכתן, **רבי אליעזר מטהר,** דאין זה נחשב למשקה אף לאחר שנגמרה מלאכתן[[15]](#footnote-16). **וחכמים מטמאין,** דכשם שהמוחל מכשיר את הזיתים לאחר גמר מלאכה, כך הוא עצמו מקבל טומאה ומטמא אחרים.

**אמר רבי שמעון: לא נחלקו** רבי אליעזר וחכמים **על המוחל היוצא מן הזיתים** שבמעטן, **שהוא טהור!** לפי שאין עליו שם משקה.

**ועל מה נחלקו - על** המוחל **היוצא מן הבור,** כלומר, לאחר שנתחממו הזיתים במעטן והניח אותם בבור של בית הבד בשביל לדרוך עליהם בקורה.

**שרבי אליעזר מטהר** את המוחל, דלעולם אין המוחל נחשב למשקה, ואף היוצא בבית הבד.

**וחכמים מטמאין,** דאמנם המוחל לא נחשב למשקה לעולם, מכל מקום המוחל היוצא בבית הבד מקבל טומאה, לפי שמעורבים בו צחצוחי שמן[[16]](#footnote-17), ומחמת כן כולו מקבל טומאה. אך המוחל היוצא במעטן לכולי עלמא אינו מקבל טומאה, לפי שאין בו צחצוחי שמן[[17]](#footnote-18).

**משנה ד:**

חכמים האמינו לעם הארץ בשעת הגיתות והבדים לומר שיינו ושמנו טהורים, אך לאחר שעברו שעת הגיתות והבדים שוב אינו נאמן.

עם הארץ שגומר את זתיו לאחר שעברו שעת הגיתות והבדים, וצריך להפריש תרומה מהזיתים, הרי הוא צריך לתת לכהן את הזיתים קודם שנעשו ראויים לקבל טומאה, שאם לא כן הזיתים בחזקת טמאים, שהרי כאמור, אינו נאמן על טהרת הזיתים.

**הגומר את זיתיו -** הגומר להניח את זתיו במעטן ואינו רוצה להוסיף עוד, דמעתה הזיעה היוצאת מהם מכשירה אותם לקבל טומאה, **ושייר קופה אחת** מחוץ למעטן בשביל להפריש ממנה תרומה.

וקופה זו לא הניח במעטן, כדי שלא תהא ראויה לקבל טומאה, שהרי זיעת הקופה לא מכשירה את הזיתים, ואילו זיעת המעטן מכשירה אותם.

**יתננה לעיני הכהן,** יתן את הקופה של התרומה לכהן, שיראנה שלא הוכשרה לקבל טומאה[[18]](#footnote-19), **דברי רבי מאיר.**

**רבי יהודה אומר: יוליך לו את המפתח מיד -** אינו צריך לשייר קופה אחת בחוץ, אלא עם הארץ יכול להכניס הכל למעטן, ומיד ינעל את המעטן, ויתן את המפתח לחבר שישמור על המעטן בטהרה משעה שנעשו ראויים לקבל טומאה[[19]](#footnote-20). והרי עם הארץ נאמן לומר לחבר שזה עתה הוא גמר להניח את הזיתים במעטן[[20]](#footnote-21).

**רבי שמעון אומר: מעת לעת!** אין העם הארץ צריך להוליך את המפתח לחבר מיד כשהניח הכל במעטן, אלא יכול להוליך את המפתח לאחר מעת לעת[[21]](#footnote-22), ולא חיישינן בשעה מועטת זו שמא נטמאו הזיתים במעטן[[22]](#footnote-23).

**משנה ה:**

**המניח זיתים בכותש -** בבית הבד שכותשים שם את הזיתים[[23]](#footnote-24) **שימתונו** שם כמה ימים, כדי **שיהו** רכים ו**נוחין לכתוש,**

**הרי אלו מוכשרין** במוהל היוצא מהם,לפי שהם מוכנים כבר לכתישה ונגמרה מלאכתן, אלא שהוא רוצה להמתין עד שיהיו רכים יותר[[24]](#footnote-25).

אולם אם דעתו לכבוש אותם במלח, ומניח אותם כמה ימים **שימתונו** כדי **שימלחם** והמלח יספג יותר טוב בזיתים,

**בית שמאי אומרים מוכשרין** במוהל היוצא מהם,דזה נחשב שנגמרה מלאכתן.

**ובית הלל אומרים אינן מוכשרין,** דכיון שהוא רוצה לכבוש אותם במלח עדיין לא נגמרה מלאכתן[[25]](#footnote-26).

**הפוצע זיתים** לשנים **בידים טמאות** כדי לאוכלן מיד, **טימאן.** דהזיתים הוכשרו במוהל היוצא מהן, לפי שהוא רוצה ביציאת המוהל כדי שירבה הטעם[[26]](#footnote-27). וכאשר נוגע בידים מסואבות במוהל נעשה המוהל תחילה, והזיתים נעשים שניים[[27]](#footnote-28).

**משנה ו:**

**המניח זיתיו בגג לגרגרם -** לעשות מהם גרגירים על ידי שיתייבשו בחמה, ולאוכלן, **אפילו הן רום אמה** והזיתים שלמטה עדיין בלחותן, מכל מקום **אינן מוכשרין.** דכיון שהוא רוצה שהם יתייבשו, הרי לא ניחא ליה בזיעה היוצאת מהן[[28]](#footnote-29).

אבל אם **נתנן בבית עד שילקו** [שיתרככו], **ו**אף על פי שהוא **עתיד** לאחר מכן **להעלותן לגג** למתקן בחמה,

או **נתנן בגג** על מנת **שילקו,** אף על פי שהוא עתיד לאחר מכן **שיפתחם[[29]](#footnote-30)** ויפרוס אותן שיתייבשו,

**הרי אלו מוכשרין.** לפי שעכשיו ניחא ליה במשקה היוצא מהם, דעל ידי זה הם נעשים רכים יותר[[30]](#footnote-31).

**נתנן בבית עד שישמר את גגו -** עד שיעשה סוכת שומרים לגגו, ולאחר מכן יעלה אותם לגג, **או עד שיוליכם למקום אחר, אינו מוכשרין.** דלא ניחא ליה בזיעה היוצאת מהם[[31]](#footnote-32).

**משנה ז:**

זיתים המונחים במעטן שעדיין לא נגמרה מלאכתן, כגון שרוצה להוסיף עליהם זיתים, ולפיכך הם לא הוכשרו, ו**רצה ליטול מהן** מעט זיתים בשיעור דריכת **בד אחד או שני בדים,** ולהוליך אותם לבית הבד לעשות מהם שמן, ושאר הזיתים הוא משאיר במעטן,

**בית שמאי אומרים: קוצה** את הזיתים מהמעטן אפילו **בטומאה,** בכלים טמאים, שהרי עדיין לא הוכשרו לקבל טומאה [לפי שדעתו להוסיף עליהם].

**ומחפה בטהרה -** אם רוצה לחפות את שאר הזיתים שבמעטן, יחפה אותם בכלים טהורים, לפי שמאותה שעה שלקח מהמעטן מעט זיתים הוכשרו כל הזיתים שבמעטן, ומכאן ואילך כולם מקבלים טומאה[[32]](#footnote-33).

**בית הלל אומרים: אף מחפה בטומאה -** דגם לאחר שלקח מעט זיתים לא הוכשרו שאר הזיתים שבמעטן, שהרי דעתו להוסיף עליהם.

אולם אם לקח את כל הזיתים מהמעטן לבית הבד, אף שדעתו להוסיף עליהם עוד זיתים ממקום אחר, מכל מקום הוכשרו כולם[[33]](#footnote-34).

**רבי יוסי אומר:** אפילו אם לקח את כל הזיתים שבמעטן לבית הבד, לא הוכשרו כולם, ולכן הוא **חופר** את כל המעטן אפילו **בקרדומות של מתכת** שנטמאו ממת, שדינם כמת עצמו[[34]](#footnote-35), **ומוליך לבית הבד בטומאה** והרי הזיתים טהורים, דכיון שדעתו להוסיף עליהם עוד זיתים, לא הוכשרו, ואינם מקבלים טומאה[[35]](#footnote-36).

**משנה ח:**

ישנם זיתים קשים שאינם מתבשלים על העץ, ולא מועיל להן הנחה במעטן לרככם, אלא טוחנים אותם בריחיים.

השמן שיוצא בשעת הטחינה מכשיר את הזיתים לכולי עלמא[[36]](#footnote-37), ולפיכך אם נגע שרץ בזיתים שנטחנו ברחיים הרי הם נטמאים.

**השרץ שנמצא ברחיים** על גבי הזיתים שנטחנו, **אין טמא** מהזיתים **אלא מקום מגעו** של השרץ. אך שאר הזיתים שלא נגע בהם השרץ טהורים, לפי שאינם נחשבים למחוברים זה לזה.

**אם היה משקה מהלך** בין כל הזיתים, **הכל טמא!** שהרי המשקה מחבר את כל הזיתים להחשב גוש אחד, [וכפי ששנינו לעיל פ"ח מ"ח, דמשקה מחבר אוכלין להחשב חתיכה אחת], וכיון שנגע שרץ בזית אחד כולם טמאים[[37]](#footnote-38).

המניח זיתים במעטן כדי שיתחברו הזיתים ויינקו זה מזה, הרי כל הזיתים נחשבים כחתיכה אחת, ואם נגע שרץ במקום אחד כל הזיתים טמאים, וזה נקרא "אום של זיתים". [אך בשאר הפירות אין הדין כן, דאם הניח עיגולי דבלה וכדומה עד שנדבקו זה לזה, אינם נחשבים כחתיכה אחת, לפי שאינם יונקים זה מזה, ואין לבעלים ענין שיתחברו לגוש אחד].

**נמצא** השרץ **על גבי העלים** שמחפים את האום של זיתים, **ישאלו הבדדים** [פועלים העוסקים במלאכת הבד, והם עמי הארץ שטיהרו אותם לשם כך] **לומר לא נגענו** בשרץ, והרי הם נאמנים בכך וטהורים[[38]](#footnote-39).

וכן הזיתים שבאום טהורים, שהרי השרץ לא נגע בהם אלא בעלים, והעלים עצמם אינם נחשבים כאוכל לקבל טומאה. [וכן אין להביא טומאה לזיתים מחמת העלים, דאין העלים משמשים "יד" או "שומר" לזיתים[[39]](#footnote-40)].

**אם היה** השרץ **נוגע באום** שמתחת לעלים **אפילו בשערה[[40]](#footnote-41)** אחת של השרץ, הרי האום כולו **טמא.** דכאשר השרץ נוגע בעלים, אין האום טמא, לפי שאין חיבור בין העלים לאום. אך כאשר השרץ נוגע באום עצמו, כולו טמא, לפי שכל האום מחובר זה לזה[[41]](#footnote-42). [והשרץ מוציא את הטומאה על ידי שערה מדין "יד"].

**משנה ט:**

כל מה ששנינו לעיל דאום של זיתים נחשב כחתיכה אחת, אין זה אלא בעוד דעתם של הבעלים שיהיו הזיתים מחוברים. אך כאשר התחילו הבעלים להפריד את הזיתים שבאום, הרי כל הזיתים נחשבים כמופרדים, אף שישנם זיתים שהם עדיין מדובקים זה לזה.

[לפי שכל הטעם שאום של זיתים נחשב כחתיכה אחת יותר משאר הפירות, זה משום שדעתם של הבעלים לחברם שיינקו זה מזה, אך כאשר דעתם להפריד את האום, שוב דינו כשאר הפירות שאין הדיבוק מחברן להחשב חתיכה אחת[[42]](#footnote-43)].

**נמצא** השרץ **על גבי פרודין -** חתיכות של זיתים מדובקות שהתחיל להפרידן, **והוא נוגע בכביצה -** השרץ נוגע בכמה זיתים, שאם נצרף את כולם יש בהם שיעור כביצה,

הרי כל אותו הגוש **טמא,** ואף שאר הזיתים שלא נגעו בשרץ, לפי שהם נגעו בכביצה של זיתים טמאים. [הזיתים שנגעו בשרץ נעשים ראשון לטומאה, ושאר הזיתים שבגוש שנגעו בהם נעשים שני לטומאה].

ואף על גב דמשעה שהתחיל להפרידן שוב אינם נחשבים כמחוברים זה לזה[[43]](#footnote-44), מכל מקום, מאחר ובמציאות הזיתים מדובקים זה לזה, הרי הם מטמאים את שאר הזיתים שבגוש[[44]](#footnote-45).

**פרודים על גבי פרודים -** גושים המונחים על גבי גושים, והשרץ נגע בגוש העליון, **אף על פי שהוא נוגע בכביצה,** והרי אותו הגוש כולו טמא, כאמור, מכל מקום **אין טמא אלא מקום מגעו -** אותו הגוש שהשרץ נגע בו בלבד נטמא, ואילו שאר הגושים טהורים.

לפי שהזיתים שנגעו בשרץ נעשו ראשון, ושאר הזיתים שבאותו גוש שנגעו בהם נעשים שני, אך גוש אחר שנגע באותו גוש טהור, שהרי אין שני עושה שלישי בחולין[[45]](#footnote-46).

**נמצא** השרץ **בין כותל לזיתים,** והרי אנו מסתפקים האם השרץ נגע באום של הזיתים ונטמא, או לא נגע, הרי האום **טהור.** לפי שתלינן את הטומאה כמקום מציאתה, ומאחר והטומאה נמצאה בין הכותל לזיתים תלינן שהיתה שם מעולם ולא נגעה בזיתים.

המעלה זיתים מהמעטן לגג, ו**נמצא** שרץ בזיתים ש**בגג,** הרי **המעטן טהור,** דתלינן את הטומאה כמקום מציאתה, ומאחר והיא נמצאה בגג תלינן שהיתה רק שם ולא היתה במעטן.

אך אם **נמצא** השרץ **במעטן,** אף **הגג טמא,** לפי שבמקום מציאתה תלינן את הטומאה למפרע, ותלינן שהשרץ היה במעטן לפני שלקח משם את הזיתים לגג, ואם כן גם הזיתים שבגג נטמאו בעוד שהם היו במעטן[[46]](#footnote-47).

**נמצא** השרץ כשהוא **שרוף על גבי הזיתים, וכן מטלית** של זב שנמצאת על גבי הזיתים כשהיא **מהוהא** [בלויה, שאינה ראויה לשימוש], דבמצב זה אין השרץ והמטלית מטמאים את הזיתים, הרי המטלית **טהורה** מלטמא את הזיתים[[47]](#footnote-48).

לפי **שכל הטומאות כשעת מציאתן!** ומאחר ומצאנו את השרץ ואת המטלית במצב שאינם מטמאים, תלינן שכך הם היו מתחילה בשעה שהם נפלו על הזיתים.

1. הר"ש פירש דהמעטן הוא כלי, והרמב"ם בפיה"מ פירש דהוא חפירה בקרקע. [↑](#footnote-ref-2)
2. כן כתב רש"י במסכת שבת קמד ע"ב, דהוא צלול כמים. וברמב"ם בפיה"מ מ"ב כתב, דמוחל הם המים השחורים המתמצין מן הזיתים. [↑](#footnote-ref-3)
3. כן כתב הרמב"ם פ"א מטו"א ה"ד. ובהשגות הראב"ד שם כתב, דאם סחטן למשקין הרי הן כעיקר הפירות, ומקבלין טומאה. [↑](#footnote-ref-4)
4. כן כתבו **הר"ש והרע"ב,** דהמשקה הולך לאיבוד כיון שהקופה נקובה ואינה מזופפת, והמשקה יוצא שלא לרצון. **והרא"ש** הוסיף, ולא גזרנו שמא יבצרנו בקופות מזופפות אלא בבצירה של ענבים אבל לא במסיקת זיתים. כלומר, דבמסכת שבת יז ע"א מבואר, דחכמים גזרו על הבוצר ענבים לדרוך אותם בגת, שהם יקבלו טומאה בלא הכשר. ואחד מהטעמים שנאמרו הוא, דגזרו שמא יבצור ענבים בקופה מזופפת, שהמשקה אינו הולך לאיבוד, והוכשרו הענבים מעיקר הדין. אך בזיתים לא גזרו חכמים.

   והטעם שלא גזרו כן בזיתים, כתבו **התוספות** שם ד"ה גוזרני בשם **הר"ר פורת,** דענבים שנבצרו בקופות מזופפות מוכשרים מעיקר הדין, ולפיכך גזרו חכמים אף על הבוצר בקופות שאינן מזופפות. אך זיתים שנמסקו בקופות מזופפות אינם מוכשרים, לפי שהזיעה היוצאת מהן היא מוהל בעלמא, ולכן אין מקום לגזור על זיתים שנמסקו בקופות שאינם מזופפות. וכן נקטו **רש"י בפסחים** ג ע"ב, **והתוספות בחגיגה** כה ע"א, דהמוהל היוצא מהזיתים אינו נחשב משקה כלל.

   והקשה **התויו"ט,** דהר"ש והרא"ש והרע"ב כאן כתבו, דהטעם שאין זיעת הקופות מכשירה את הזיתים, משום שהמשקה הולך לאיבוד מחמת שהקופות נקובות, ולפי"ז אם ימסוק בקופות מזופפות הזיתים נעשו מוכשרין בכך, ולא אמרינן דהוי זיעה בעלמא. ואם כן הדרא הקושיה מאי שנא זיתים מענבים?

   ותירצו **באור גדול ובחידושי מהרי"ח,** דבענבים גזרו טפי לפי שרגילים לבצור אותם בקופות מזופפות, אך בזיתים לא גזרו לפי שאין רגילות בכך. והאור גדול הביא **מהתוספות בפסחים** שם שכתבו כן, עיי"ש היטב.

   והעולה מדברינו: דדעת רש"י ותוספות בשבת ובחגיגה דזיעת הקופה לא נחשבת למשקה כלל, ולפיכך אינה מכשירה את הזיתים אף בקופה מזופפת. ואילו דעת הר"ש הרא"ש והרע"ב והתוספות בפסחים, דזיעת הקופה נחשבת למשקה, ובקופה מזופפת היא מכשירה, אלא דלא גזרו בקופה שאינה מזופפת. [וצריך להוסיף, דאף לדעת רש"י והתוספות בשבת ובחגיגה, זיעת המעטן נחשבת למשקה, כמבואר במשנה כאן, ורק זיעת הקופה אינה נחשבת למשקה לכו"ע. ועוד צריך להוסיף, דאף לדעת הר"ש הרא"ש והרע"ב דזיעת הקופה נחשבת למשקה, אין זה בדעת רבי שמעון, דלדידיה אף זיעת המעטן וזיעת הבור אינה נחשבת למשקה אלא על ידי צחצוחי שמן].

   **ובחזון איש** [מכשירין ח ח] הקשה, מדוע הוצרך הר"ש לומר דהמשקה הולך לאיבוד, הרי אפילו במעטן קודם גמר מלאכה או קודם ג' ימים או חיבור אינם מכשירים, וכל שכן שאינם מכשירים בקופה אפילו אם אין המשקה הולך לאיבוד? ויתכן ליישב דהר"ש נקט כן לב"ש דס"ל דבמעטן הוכשרו הזיתים מיד, דבכל אופן ניחא ליה במשקה היוצא, ולכן הוצרך הר"ש לומר דקופה שאני משום שהמשקה הולך לאיבוד. ועיי"ש שהקשה מדוע חשיב שהמשקה הולך לאיבוד, מאי שנא מזיתים שעל גבי הגג. [↑](#footnote-ref-5)
5. א. הקשה **המשנה אחרונה,** איך יתכן לומר דלפי ר"ש אחר ג' ימים הזיעה נחשבת למשקה, הרי ר"ש סובר לקמן מ"ג דמוחל המעטן לא נחשב למשקה לכו"ע, ופלוגתת רבי אליעזר וחכמים היא בזיעת הבור. ובתוספתא מפרש ר"ש דזיעת הבור טמאה מחמת צחצוחי שמן שבה, אך המוחל עצמו לעולם לא נחשב למשקה, וכן הוא במסכת מכשירין פ"ו מ"ה, וכן שכן שזיעת המעטן אינה נחשבת משקה?

   ותירץ, דר"ש קאמר כן לדעת ב"ש, אך הוא עצמו סובר דאין זיעת המעטן מכשרת כלל. אך צ"ע איך יתכן לומר דר"ש חולק על ב"ש וב"ה, ועל כרחיך צ"ל דלר"ש לא נחלקו ב"ש וב"ה בזה כלל?

   **ובחזון איש** [מכשירין ח ב] תירץ, דלעולם הזיעה עצמה לא נחשבת משקה לר"ש כלל, אלא דס"ל דאף במעטן לאחר שלשה ימים מעורב קצת צחצוחי שמן, ואותן צחצוחין אינם מתערבים במוחל אלא נשארים על גוף הזיתים. ולכן הזיתים מוכשרים לאחר ג' ימים מחמת השמן, אך מוחל המעטן עצמו אינו טמא, ובמוחל הבור נחלקו רבי אליעזר וחכמים. וראה **תפארת ישראל** אות ד' ואות ה'. [אך בלשון הר"ש דלפי ר"ש קודם ג' ימים המשקה לא נחשב לשמן משמע, דלאחר ג' ימים הזיעה עצמה נחשבת לשמן, וצ"ע].

   ב. לקמן מ"ד מבואר [לפירוש הר"ש שם], דלאחר גמר מלאכה הזיתים מוכשרים לקבל טומאה, ולפיך צריך לשמור אותם בטהרה. ולדעת רבי שמעון שם עם הארץ נאמן בתוך מעת לעת משעה שגמר מלאכתו לומר שהוא שמרן בטהרה. והקשו **בביאור הגר"א** [תוספתא פ"י ה"ו] **וברש"ש** שם, דהכא דעת רבי שמעון דבעינן שלשה ימים, ומדוע התם סגי בגמר מלאכה? וראה בחזון איש [טהרות יב ט] מש"כ בזה.

   ועוד הקשה הרש"ש, מדוע התנא הביא את דברי ר"ש בין דברי ב"ש לדברי ב"ה, ולא הביאו לאחר דברי ב"ה?

   ועוד הקשה **החזון איש** [מכשירין ח ט], דהתוספות ביבמות טו ע"ב כתבו דההיא דחבית של זיתים מגולגלים איירי בעקל בית הבד דמודה בה ר"ש, דלא מסתבר דר"ש פליג על ב"ה. והא הכא במשנתינו פליג?

   ותירצו הגר"א והרש"ש והחזון איש, דר"ש אמר כן לפרש דעת ב"ש, אך הוא עצמו אינו סובר כן, וכמש"כ לעיל בשם המשנ"א. [הגר"א כתב דהוא סובר כב"ה דתלוי בחיבור. ולכאורה עדיין קשה מדוע התם סגי בגמר מלאכה הא בעינן חיבור, ועל כרחיך דס"ל כר"ג וחכמים דתלוי רק בגמר מלאכה, וצ"ע].

   ועוד תירץ הרש"ש, דגרסינן רשב"ג, דהוא מעשרה הרוגי מלכות, ופליג על ב"ש וב"ה. [↑](#footnote-ref-6)
6. כן כתב **האליהו רבה** להלן משנה ב'. ולדעת התנאים דלעיל דאין צריך גמר מלאכה כתב **החזון איש** [מכשירין ח ה], דהם חולקים על סברא זו, וס"ל דגם קודם גמ"מ הבעלים רוצים שיצאו המשקין מהזיתים. [בתחילה כתב החזון איש (שם סק"ב) דגם הם מודים דלא ניחא להו שיצאו המשקין, אלא דלאחר שיצאו המשקין הבעלים רוצים בקיומם, ואינם רוצים שילכו לאיבוד, וכיון שהם כנוסים בכלי הרי הם מכשירים. אך שוב חזר בו, עיי"ש].

   והנה מפירוש הראשונים במשנה משמע דהזיעה היוצאת במעטן מועילה לבישול הזיתים, וניחא להו במשקה זה, אלא דלפי ר"ג כל עוד שלא גמר להכניס את הזיתים לא ניחא ליה בזיעה, לפי שהישנים יתקלקלו על ידי זה.

   אך ברמב"ם פי"א מטו"א ה"ח כתב, דגמר מלאכה פירושו "משתגמר מסיקתן ויהיו מונחים ומוכנים לדריכה". ומשמע דאם אינם מוכנים לדריכה אף שרוצה להשהותן במעטן אינן מוכשרין, וצ"ע מדוע, הא ניחא ליה במשקה היוצא במעטן כדי שיתבשלו? וצ"ל בדעת הרמב"ם דהבישול שבמעטן אינו שייך ליציאת הזיעה כלל, דהזיעה מועילה לדריכה בלבד, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"ו דלאחר גמר מלאכה הוכשרו לפי שרוצה בקיומו כדי שיהיו נוחין לדרוך, אך לבישול שבמעטן אינו מעלה ולא מוריד. וכן מבואר **בתוספות רי"ד** חגיגה כה ע"א.

   ולפי"ז ביאור המשנה, דכאשר רוצה להוסיף זיתים למעטן עדיין אין הזיתים מוכנים לדריכה, אך כשגמר מלמסוק ואינו רוצה להוסיף זיתים, הרי הם מוכנים לדריכה. ואיירי באופן שאינו רוצה להשהותן עוד במעטן, דאם רוצה להשהותן הרי לא נגמרה מלאכתן לדריכה, וכן כתב החזון איש שם סק"כ. [↑](#footnote-ref-7)
7. התויו"ט לקמן מ"ה כתב, דר"ג לא בא לחלוק על ב"ה, אלא דת"ק ור"ג נחלקו בשיטת ב"ה, האם לפי ב"ה תלוי בחיבור ג' זיתים זה לזה, או דלפי ב"ה תלוי בגמר מלאכה. וראה מה שיבואר שם. [↑](#footnote-ref-8)
8. ביארנו את המשנה לפי משמעות דברי הר"ש הרא"ש והרע"ב. דהנה יש שני תנאים להחשיב את הזיעה למשקה, התנאי האחד, שהזיעה תצא מהזיתים לרצון הבעלים, והתנאי השני, שהזיעה תחשב כשמן ולא כזיעה בעלמא. ומעתה, לפי ב"ש ולפי ר"ג וחכמים זיעת המעטן נחשבת למשקה מיד, אלא דלר"ג וחכמים ליכא רצון הבעלים עד שתגמר מלאכת המעטן, ולפי ב"ש איכא רצון הבעלים מיד. ואילו לפי ר"ש וב"ה אין זיעת המעטן נחשבת למשקה עד שישהו במעטן שלשה ימים, או עד שיתחברו ג' זיתים זה עם זה. ולפי"ז צ"ל דמש"כ הר"ש דזיעת הקופה לא מכשירה משום דליכא ניחותא, וכתבנו לעיל בדעתו דשם משקה איכא אף לזיעת הקופה, אין זה אלא לשיטת ב"ש ור"ג וחכמים, אך לשיטת ר"ש וב"ה אפילו זיעת המעטן אינה נחשבת למשקה כל שכן זיעת הקופה.

   ובתוספתא איתא בדעת ר"ג וחכמים, דהגומר את זיתיו בני יומן, חזרנו לדברי ב"ש וב"ה. ומבואר דאף לפי ר"ג וחכמים בעינן שישהו ג' ימים או שיתחברו, אלא דיש תנאי נוסף של גמר מלאכה. ולפי"ז לדעת ב"ה ור"ש יש רק את החיסרון של שם משקה, ולזה סגי בישהו ג' ימים או שיתחברו, ואילו לפי ר"ג וחכמים יש חיסרון נוסף של ניחותא דבעלים, ולכן צריך גם גמר מלאכה.

   אך בר"ש כתב דלפי ר"ג וחכמים משתגמר מלאכתן אפילו בן יומו מכשיר, ותמה **החזון איש** שם סק"ג דזה סותר לתוספתא דלפי ר"ג וחכמים תרוויהו בעינן? ותירץ, דכונת הר"ש לומר דפעמים משכח"ל שיכשירו בני יומן, כגון ששהו כבר שלשה ימים ועדיין לא נגמרה מלאכתן, דכאשר יגמור מלאכתן מיד יכשירו, כיון דנתקיימו כבר ב' התנאים. [עיי"ש שכתב, דהמשקה שיצא קודם גמר מלאכה אינו מכשיר לאחר מכן, כיון שהוא יצא שלא לרצון, אלא צריך שיצא משקה חדש אחר גמ"מ והוא יכשיר את הזיתים, ונסתפק שם אם הוא מתבטל ברוב המשקה הישן שיצא קודם גמ"מ, עיי"ש].

   והנה, מלבד דלשון הר"ש דחוק מאוד, לפי מש"כ לעיל לא יתכן לומר כן, דהא דעת הר"ש דאפילו זיעת הקופה נחשבת למשקה, וכל שכן זיעת המעטן קודם ג' ימים. ועל כרחיך צ"ל דלכה"פ לפי ר"ג וחכמים איכא שם משקה מיד בתחילה, וחסר רק בניחותא דבעלים. ובאמת **בחסדי דוד** כתב דהר"ש פירש את המשנה דלא כהתוספתא, לפי שהבין הר"ש שהמשנה חולקת, דבמשנה משמע דסגי בגמר מלאכה לחוד. ולפי"ז מיושב שפיר דאזיל הר"ש לשיטתו דזיעת הקופה והמעטן נחשבת למשקה מיד.

   **הרמב"ם** פי"א מטו"א ה"ו פסק כר"ג וחכמים, דהמוסק זיתיו לדרוך בבית הבד לא הוכשרו עד שתגמר מלאכתן. וכתב, ומפני מה יוכשרו הזיתים שנגמרה מלאכתן, שחזקתן שהוכשרו במוחל שלהן, שהרי רוצה בקיומו כדי שיהיו נוחין לדרוך. אבל קודם שתגמר מלאכתן אין המוחל היוצא מהן מכשיר, מפני שאינו רוצה בקיומו.

   ושם ה"ח כתב, זיתים שמסקן לדריכה מאימתי גמר מלאכתן, משתגמר מסיקתן ויהיו מונחים ומוכנים לדריכה. ואע"פ שלא נפלו עליהן משקין ולא יצאו מהן משקין, הואיל ונגמרה מלאכתן הוכשרו. ומבואר חידוש גדול בדברי הרמב"ם, דלאחר שנגמרה מלאכתן והם מוכנים לדריכה, הרי הם מוכשרים גם בלא משקה כלל. ולכאורה זה סותר למש"כ הרמב"ם לעיל, דהזיתים הוכשרו מפני שחזקתן שהוכשרו במוחל שלהן, משמע שצריך שיצא משקה, אלא דבסתמא תלינן שיצא?

   **ובמשנה אחרונה** למד דמש"כ הרמב"ם בה"ח אע"פ שלא יצאו וכו' כוונתו שלא ראינו שיצאו. והיינו, דלאחר גמר מלאכה בסתמא תלינן שיצאו משקין, אך בלא משקין ודאי ליכא הכשר.

   אך **החזון איש** שם למד ברמב"ם, דחכמים גזרו על כל זיתים שנגמרה מלאכתן שיהיו מוכשרים אף שלא יצא מהם זיעה כלל, כדי שלא לחלק בזיתים. אך הקשה, דבתוספתא מבואר דאף לדעת ר"ג וחכמים בעינן ג' ימים או שיתחברו, ואילו לפי דברי הרמב"ם דאין צריך זיעה כלל, אלא כאשר נגמרה מלאכתן הוכשרו לקבל טומאה, למה לי ג' ימים, [ועוד, דתנאי זה דג' ימים או שיתחברו לא הוזכר ברמב"ם]? [↑](#footnote-ref-9)
9. כן פירשו הראשונים. אך **התפארת ישראל** פירש, דאם גמר מלהניח במעטן אלא דאינו רוצה לדורכן עכשיו מחמת אונס, לא הוכשרו הזיתים, לפי שאינו רוצה שיצאו המשקין ויתרככו הזיתים יותר מדאי. וכן כתב **החזון איש** [מכשירין ח יז], אך כתב, דאם כן היה צריך לפרש שיעורא עד כמה לא הוכשרו. [↑](#footnote-ref-10)
10. הר"ש לא גרס "טמאים", אלא איירי אף במשקין טהורים, והרי הם מכשירים את הזיתים לקבל טומאה. ו"טמא" פירושו מוכשר. אך הרמב"ם גרס טמאים, ולפי"ז תיבת טמא אתיא כפשוטו, וראה משנה אחרונה. [וראה בספר משנת טהרות דהר"ש והרמב"ם נחלקו לשיטתם בריש מכשירין בהא דמשקין טמאים מכשירין בין לרצון ובין שלא לרצון ומשקין טהורים אין מכשירין אלא לרצון, דשיטת הר"ש שם דאם המשקה נוצר לרצון אפילו טהורים מכשירים כשנפלו על הפירות שלא לרצון, ורק כשנוצר המשקה שלא לרצון יש חילוק בין טמאים לטהורים. אך שיטת הרמב"ם דאף כשנוצר המשקה לרצון ונפל על הפרי שלא לרצון יש חילוק בין טמאים לטהורים. והשתא, לשיטת הר"ש גם אם נפלו משקין טהורים על הזיתים הם מכשירים אותם לקבל טומאה. אך לשיטת הרמב"ם כיון שנפלו המשקין על הזיתים שלא לרצון אינם מכשירים אלא משקין טמאים בלבד]. [↑](#footnote-ref-11)
11. **בתפארת ישראל** כתב, דהיינו כל הזית שנפל עליו המשקה. והיינו דס"ל דאין צריך שיורטב כל הפרי במים, אלא אם נפלו משקין על מקצת הפרי הוכשר כולו. וכבר נסתפקו בזה האחרונים, ראה ערוך לנר כריתות טו ע"א, וביאור הגר"א או"ח קנח. [↑](#footnote-ref-12)
12. כתב **המשנה אחרונה,** דהוא הדין אין המוחל מועיל לחבר את הזיתים להחשב גוש אחד, ולכן רק מקום מגעו מוכשר וטמא. [↑](#footnote-ref-13)
13. **התפארת ישראל** הקשה, דגם דין זה שמעינן מרישא, דכיון דאינם מכשירים את הזיתים משום שאינם חשובים משקה, ממילא גם הם עצמם אינם מקבלים טומאה? ולכן כתב, דזה המשך לרישא, דאיירי הכא במוהל היוצא מהזית אחר שנטמא מחמת משקין טמאים שנפלו עליו, דס"ד שאותו מוהל דינו כמשקה ומקבל טומאה, קמ"ל דלא.

    **ובחזון איש** [מכשירין ח ב] כתב, דתנא כן אגב סיפא דיצא המוהל אחר גמר מלאכה, והתם פליגי ר"א וחכמים. [↑](#footnote-ref-14)
14. **הרא"ש** כתב דכל הזיתים מוכשרים לפי שהזיעה היוצאת מהם מחברת את כולם להחשב גוש אחד, ולכן אם נפלו משקין טמאים במקום אחד כל הזיתים נטמאים.

    אך **הרמב"ם** בפיה"מ ובחיבורו פי"א מטו"א ה"ו כתב, שהמשקין הטמאין מטמאים את המוחל שבהן, והמוחל מטמא את כולן, שהמוחל שיצא מהן אחר גמ"מ חשוב משקה ומתטמא ומכשיר. [ואף היכא דנפלו המשקין הטמאים במקום הנגוב שבזית כולם טמאים, דהזית עצמו נעשה שני והוא מטמא את המוחל שבצד שני שלו להיות תחילה, ושוב כל הזיתים טמאים].

    וצ"ע מדוע לא פירש הרמב"ם כהרא"ש דכל הזיתים נחשבים גוש אחד? ואין לומר דלית ליה להרמב"ם דמשקה מחבר אוכלין, דהא לעיל פ"ח מ"ח מבואר לפירוש הרמב"ם שם דמשקה מחבר. וצ"ל דמשקה מחבר אוכלין רק לצרף לשיעור כביצה, אך אין זה חיבור גמור עד שאם נגעה טומאה באחד כולם טמאים. וכן כתבנו בדעת הרמב"ם בפיה"מ שם, והקשינו ע"ז מהסוגיא בזבחים ובמנחות דמשקין מחברים אוכלין לגמרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. הקשה **המשנה אחרונה,** הא רבי אליעזר עצמו סובר במסכת תרומות פי"א מ"ב דמי פירות מקבלים טומאה, ומדוע אין המוחל מקבל טומאה אף שאינו נחשב לשמן? ולכן כתב, דצריך לגרוס רבי אלעזר. אך **החזון איש** [מכשירין ח יז] דחה דאי אפשר לומר כן, דלא מצינו שרבי שמעון יפרש דברי רבי אלעזר שהיה חבירו, וגם היו מצויים עמהם לשאול אותם.

    ולכן כתב, דמודה רבי אליעזר דאין זיעה מקבלת טומאה, דמי פירות הוא עיקר הפרי, אך בזיתים עיקר הפרי הוא השמן, והמוחל הוי זיעה בעלמא.

    **ובמלאכת שלמה** הביא מהירושלמי פי"א דתרומות, דאע"ג דקאמר רבי אליעזר דמשקה סרוח אינו מקבל טומאה, מודה דמשקה סרוח מעיקרו מקבל טומאה. ומשקה התם ממתניתין, דרבי אליעזר מטהר את המוחל אע"ג דהוי סרוח מעיקרו. ומבואר בירושלמי, דטעמו של רבי אליעזר דהמוחל טהור הוא משום דאינו ראוי לשתיית אדם, ומשקה סרוח אינו מקבל טומאה אפילו סרוח מעיקרו. [בירושלמי מבואר דסרוח מעיקרו יותר מסתבר לטמאות, אך בבבלי מבואר להפך]. [↑](#footnote-ref-16)
16. כמבואר בתוספתא, דלפי רבי שמעון לעולם המוחל לא נחשב למשקה, אלא דבבית הבד הוא מקבל טומאה מחמת צחצוחי השמן. והקשה **הרש"ש,** מדוע הצחצוחין לא בטלים ברוב, הרי הרמב"ם פט"ז מטו"א ה"ד כתב, דמי פירות שנתערבו במשקין הולכין אחר הרוב?

    אמנם כבר כתב המרדכי בסוף מסכת חולין, דדבר שנולד בתערובת אינו בטל ברוב, ולפי"ז ניחא שפיר דצחצוחי השמן נולדו עם המוחל, ולכן אינם בטלים. [↑](#footnote-ref-17)
17. בפשטות רבי אליעזר וחכמים נחלקו גם על הזיתים עצמם, דלפי ר"א שהמוחל שבמעטן או שבבור אינו נחשב למשקה, גם הזיתים אינם מוכשרים. והקשו **התפארת ישראל והחזון איש** [מכשירין ח ב], אם כן מדוע הם לא נחלקו ברישא, דהו"ל למתני נגמרה מלאכתן הרי אלו מוכשרין, רבי אליעזר אומר אינם מוכשרים? ועוד, דהכא קאמר רבי שמעון, שאפילו לפי חכמים אין זיעת המטען נחשבת למשקה כלל, ואילו לעיל משנה א' ס"ל לחכמים כר"ג דלאחר גמר מלאכה זיעת המעטן מכשירה, והו"ל למתני התם דרבי שמעון חולק? ועוד הקשה המשנה אחרונה שם, דהתם רבי שמעון סובר דלאחר שלשה ימים זיעת המעטן מכשרת, והכא ס"ל דאינה מכשרת כלל?

    וכבר כתבנו שם את תירוצו של החזון איש, דכל הנידון במשנה כאן זה על המוחל עצמו, אך הזיתים הוכשרו לכו"ע מחמת שיוצא מעט צחצוחי שמן. והשתא, לפי ת"ק נחלקו רבי אליעזר וחכמים על המוחל עצמו אם יש עליו שם משקה או לא, אך הזיתים הוכשרו לכו"ע מחמת צחצוחי שמן. ולפי ר"ש לכו"ע המוחל שיוצא במעטן לא נחשב למשקה, והזיתים הוכשרו מחמת צחצוחי השמן. ונחלקו ר"א וחכמים על המוחל היוצא בבור, דלחכמים כיון שיש בו הרבה צחצוחין גם המוחל עצמו מקבל טומאה, ולר"א אין הצחצוחין מועילין לטמאות את המוחל. [↑](#footnote-ref-18)
18. כן פירשו **רש"י** בחגיגה כה ע"א, **והר"ש והרא"ש** במשנתינו. **ובתוספות רי"ד** בחגיגה שם ביאר, דמש"כ רש"י שיראנה לכהן שלא הוכשרו הזיתים היינו, שהכהן יראה איך שהוא לוקט את הזיתים מהאילן, דמשעה שנתלשו לא הורטבו במים. והקשה, למה לי כולי האי, הרי בגמרא שם מבואר דעם הארץ נאמן לומר על פירות שהם לא הוכשרו לקבל טומאה, ואם כן אף בלא שיראנה יהא נאמן לומר שלא הוכשרו? ועוד הקשה, מדוע נקטה המשנה "קופה", ולא נקטה המשנה ישייר שיעור תרומה? [ועוד יש לעיין, מדוע נקטה המשנה יתננה לעיני הכהן ולא נקטה יראנה לעיני הכהן].

    ולכן פירש התוספות רי"ד, דודאי הוא נאמן לומר שלא הוכשרו ממשקין דעלמא, אלא ביאור המשנה, דבריש פירקין מבואר דזיעת הקופה אינה מכשרת, וזיעת המעטן מכשרת לאחר גמר מלאכה, דהיינו לאחר שגמר להכניס את כל הזיתים למעטן. והשתא, עם הארץ שגומר זתיו, יכניס את כל הזיתים למעטן חוץ מקופה אחת, דכל עוד שמשייר קופה אחת אין זיעת המעטן מכשרת את הזיתים, ולאחר מכן יכניס את הקופה האחרונה לעיני הכהן, והכהן ישמור על המעטן בטהרה. ולפי"ז "יתננה לעיני הכהן" פירושו, שיתן את הקופה למעטן לעיני הכהן.

    ורבי יהודה ס"ל דאין צריך להכניס את הקופה לעיני הכהן, אלא יכול להכניס הכל ולנעול, ולהוליך את המפתח לכהן, ור"ש מקל טפי כל מעת לעת. וכן פירשו **הרש"ש המשנה אחרונה והחזון איש** [טהרות יב ח].

    אך יש לעיין מדוע לא הוכשרו הזיתים קודם לכן, הא בתוספתא איתא ובלבד שלא יערים, ואם הערים הוכשרו, וכאשר משייר קופה אחת כדי שלא יוכשרו לכאורה הוי הערמה? וצ"ל דהערמה מיקרי רק אם חושב להוסיף ממקום אחר כדי שלא יוכשרו, אך אם אינו גומר את המסיקה כדי שלא יוכשרו לא חשיב הערמה.

    **הרמב"ם** גרס במשנה "יתננה לעני הכהן", וביאר, דבשעת הגתות והבדים דעם הארץ נאמן על טהרתם, הרי הוא יכול לעשות שמן ולהפריש לאחר מכן תרומה, ויתן לכהן את השמן. אך לאחר שעברו הגתות והבדים דאינו נאמן, הרי הוא צריך לתת לכהן זיתים שלא הוכשרו לקבל טומאה, והרגילות היא שכאשר נותנים שמן נותנים גם לכהן עשיר, אך כאשר נותנים זיתים, נותנים לכהן עני ולא לעשיר, לפי שאינה נתינה חשובה. [↑](#footnote-ref-19)
19. כן פירש הר"ש. אך **הרמב"ם** פירש באופן אחר, דיוליך את המפתח מיד היינו מיד כשנגמר זמן הגיתות והבדים. והיינו, דאיירי הכא בעם הארץ שאיחר את מסיקת הזיתים, ולפי רבי מאיר כיון שאינו נאמן לאחר שעברו הגיתות והבדים הרי הוא צריך לשייר קופה אחת שלא הוכשרה. אך רבי יהודה מיקל, דאף אם נתן את כל הזיתים במעטן ונגמרה מלאכתן והוכשרו לקבל טומאה, הרי הוא יכול לנעול את המעטן או את בית הבד מיד כשמסתיים זמן הגיתות והבדים, ולהביא לכהן את המפתח. ולר"ש הקילו טפי שיכול לנעול כל מעת לעת מסיום זמן הגיתות והבדים.

    והקשה **החזון איש** [יב ח], דבסוגיא בחגיגה שם מקשינן על משנתינו מדוע אינו נאמן לומר שהזיתים טהורים, הרי עם הארץ נאמן בשעת הגיתות והבדים. ומתרצינן דאיירי לאחר שעברו הגיתות והבדים. ולפירוש הרמב"ם מה הס"ד בגמרא, הרי להדיא איירי במשנתינו בסיום זמן הגיתות והבדים, וזה כל המחלוקת במשנה?

    ולדעת שאר הראשונים שלא פירשו כן, כתב החזון איש, דדוקא באופן שגמר להניח זתיו במעטן האמינוהו חכמים להביא את המפתח מיד או תוך מעת לעת, אך אם גמר את זתיו בשעת הגיתות והבדים והוכשרו לקבל טומאה, אינו יכול להוליך את המפתח בסיום שעת הגיתות והבדים או תוך מעת לעת, דעל זה לא האמינוהו, וכל שהיו ברשות עם הארץ שעה אחת הרי הם בחזקת טומאה. [↑](#footnote-ref-20)
20. והוסיף **החזון איש** [יב ח], דאין צריך עד חבר שגמר עתה את המעטן, דאינו חשוד להכשילו וליגע במעטן, וגם אין לו צורך ליגע במעטן, וגם שכנים יודעים מתי גמר, ולפיכך הקילו חכמים להאמינו לומר שגמר מיד. [↑](#footnote-ref-21)
21. והוסיף **החזון איש** שם, דלאחר מעת לעת אינו נאמן לומר שלא נטמאו הזיתים במיגו שלא עבר מעת לעת, עיי"ש כמה טעמים. [↑](#footnote-ref-22)
22. כתב **המשנה אחרונה,** דאם עברו זמן הגתות והבדים לגמרי לכו"ע אינו נאמן כלל, וצריך לשייר קופה אחת. אלא הכא שאני דעברו זמן הגתות והבדים לכולם, והוא איחר ולא גמר את הזיתים, וכלפיו זה עדיין שעת הגתות והבדים, ולכן הקילו ר"י ור"ש להאמין לו לאחר שהכניס את הזיתים למעטן מיד או מעת לעת. [↑](#footnote-ref-23)
23. כן פירש הרמב"ם. והר"ש פירש דהוא כלי שמוליכין בו זיתים לבד, [ולא דמי לקופה דריש פירקין, דהכא הניחן שם כדי שיתחממו, ורוצה בקיומם]. והרע"ב פירש דהוא סל גדול שמניחים בו זיתים לכמור. [↑](#footnote-ref-24)
24. כתבו **המשנה אחרונה והחזון איש** [מכשירין ח ה], דברישא ליכא חידוש טפי ממעטן דמ"א, ואצטריך משום סיפא דלמולחם. **ובתפארת ישראל** כתב, דלפירוש הר"ש שהוא כלי שמוליכים בו את הזיתים י"ל, דקמ"ל דבכלי קטן כזה בסתמא אין דעתו להוסיף עוד זיתים, וחשיב גמ"מ. [↑](#footnote-ref-25)
25. כן פירשו **הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב,** וכן כתב הרמב"ם בחיבורו פי"א הי"ג, דאינם מוכשרין שהרי דעתו עליהן לכבשן, כלומר דליכא גמר מלאכה.

    והקשה **התויו"ט,** הא לעיל מ"א ס"ל לב"ה דסגי בחיבור שלשה זיתים זה לזה ואין צריך גמ"מ, ומדוע הכא בעינן לב"ה גמ"מ? ותירץ, דר"ג וחכמים דהצריכו גמ"מ לא באו לחלוק על ב"ה, אלא הם סוברים דאף לב"ה בעינן גמ"מ, ות"ק ור"ג נחלקו בדעת ב"ה האם תלוי בחיבור או בגמ"מ, ומשנתינו כדעת ר"ג דאף לב"ה בעינן גמ"מ.

    **ובמשנה אחרונה** הקשה, דעדיין לא יישב התויו"ט דעת ב"ש, דמשמע דטעמם דהוי הכשר משום דחשיב גמ"מ, והא לב"ש אין צריך גמ"מ כלל? ולא מסתבר לומר דזה גופא טעמם דב"ש דהוי הכשר משום שאין צריך גמ"מ, דאם כן היינו פלוגתייהו במשנה א'. ולכן כתב, דלכו"ע בעינן גמר מלאכה, אלא דהם נחלקו בזיתים שבמעטן מאמתי חשיב גמ"מ, לב"ש מיד כשיזועו, לב"ה משיתחברו, ולר"ג כשאין דעתו להוסיף עוד. והשתא פליגי בזיתים שעומדים לכבישה מאמתי חשיב גמ"מ.

    אך עיקר פירושם של הרמב"ם והרע"ב צ"ע, דהרמב"ם פי"א ה"ו ביאר הטעם מדוע תלוי ההכשר בגמ"מ, לפי שלאחר גמ"מ הוא רוצה בקיומו של המוחל כדי שיהיו נוחין לדרוך, אך הכא דאינם עומדים לדריכה אלא לכבישה, מה ענין גמ"מ להכא? וצ"ל דגם בעומד לכבישה איכא ניחותא במוחל שיהיו נוחין לכבוש, ולכן זה תלוי בגמ"מ. וראה **בחזון איש** שם ס"ק כא שכתב כעין זה.

    אמנם **הרא"ש** כתב, דפליגי ב"ש וב"ה אי ניחא ליה בזיעה היוצאה מהן. ולפי"ז לא קשה קושיית התויו"ט, דהכא לא מטעם גמ"מ נחלקו, אלא אי איכא ניחותא.

    ובביאור פלוגתת ב"ש וב"ה מצינו כמה ביאורים:

    **א. התפארת ישראל** ביאר, דאיכא ניחותא בזיעה בשביל שתשאב את המלח כשיאכל את הזיתים, ב"ש סברי דסגי בזה להחשב לרצון, וב"ה סברי דכיון דאינו רוצה בקיומו של הזיעה עצמה לא חשיב לרצון, וכתב בבועז ג', דכעין זה נחלקו ב"ש וב"ה במסכת מכשירין פ"ד מ"ה.

    **ב. המשנה אחרונה** ביאר, דב"ש סברי דכיון שהזיעה מבטלת כח המלח לא ניחא ליה בזיעה. וב"ה סברי, דבזה שהניחם שימתינו ויתרככו גילה בדעתו שהוא רוצה בזיעה, ולכן חשיב לרצון.

    **ג. החזון איש** שם סק"ה ביאר, דעצם פעולת ההזעה ניחא ליה, אלא דלאחר המליחה איכא זיעה טובא ואינו צריך את הזיעה של עכשיו, וב"ש סברי דכיון דניחא ליה בעצם הזיעה חשיב לרצון אף דאין לו צורך בזיעה של עכשיו, וב"ה סברי דכה"ג לא חשיב לרצון. ויישב בזה את קושיית התויו"ט ממ"א, דהתם איירי שרוצה לדורכן בלא מליחה, ואיכא ניחותא בזיעה גם קודם גמ"מ, אך הכא אין צורך בזיעה שקודם המליחה כלל, כיון שלאחר המליחה איכא זיעה טובא.

    עוד כתב החזון איש שם, דאיירי הכא בהגיעו הזתים לשיעור שיתחברו שלשה זתים, דאי לאו הכי לא חשיב משקה כלל, ואף דאיכא ניחותא אינו מכשיר משום שאין זה נחשב משקה.

    והנה בחזון איש שם בתחילה דייק מהרמב"ם בפיה"מ דגם בסיפא דימתונו שימלחם איירי ברוצה לדורכן בגת לאחר המליחה, ולא איירי ברוצה לאוכלן כמו שהן. אך בסק"ז חזר בו, וכתב דאיירי ברוצה לאוכלן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-26)
26. כן כתב רש"י במסכת שבת קמה ע"א. ויש לעיין מדוע המשקה היוצא מכשיר אותם, הרי שיטת רש"י דזיעת הקופה לא מכשרת את הזיתים לפי שאין עליה שם משקה, וכמש"כ בתחילת הפרק, ואף דאיכא ניחותא אינה מכשרת? וצ"ל דהמשקה היוצא בפציעת הזיתים אינו מגביל לשלב של זיעת הקופה, אלא לשלב של זיעת המעטן אחר שיתחברו או אחר שלשה ימים, וראה חזון איש שם. [↑](#footnote-ref-27)
27. כן פירשו **הר"ש והרע"ב.** אך **הרמב"ם** פי"א מטו"א הי"ד כתב, הפוצע זיתים של תרומה בידים טמאות פסלן, שפציעתן היא גמר מלאכתן. והנה הרמב"ם שינה ג' דברים, חדא, דכתב שהזיתים הם של תרומה. ועוד, דכתב "פסלן" ולא טימאן. ועוד, שנתן טעם לדבר "שפציעתן היא גמר מלאכתן", ולא כתב דניחא ליה במשקה היוצא, וצריך לעיין מדוע לא פירש כשאר הראשונים, וראה משנה אחרונה מש"כ בזה.

    ויתכן לבאר דהרמב"ם אזיל לשיטתו דזיתים מוכשרים בגמר מלאכה גם בלא יציאת משקה, וכמש"כ לעיל בשם החזון איש דחכמים החמירו לאחר גמ"מ. והשתא כתב הרמב"ם, דכאשר פוצע את הזיתים לאכול חשיב גמר מלאכה מיד, והם הוכשרו גם בלא יציאת משקה כלל, והזיתים נטמאו מחמת ידיו המסואבות. ולפי"ז איירי בזיתים של תרומה דוקא, שהם מקבלים טומאה מידים שניות. וכן שפיר כתב הרמב"ם פסלן, שהרי התרומה נפסלת משני לטומאה, ואינה נטמאת.

    **ובתויו"ט** כתב על דברי הרע"ב דאיירי בזיתים של תרומה, וכבר העירו **הרש"ש ומהרי"ח** דלפי מש"כ הרע"ב דהידים מטמאות את המשקה להיות תחילה אין צריך להעמיד בתרומה, דגם משקה חולין נעשה תחילה. [↑](#footnote-ref-28)
28. כן פירש **הרמב"ם.** **ובהשגות הראב"ד** כתב, ליבשם שבוש הוא, דכל לאכילה אינו מוכשר, וליבשם אינם אלא לאכילה, והוא מביא אותה על שלא גמר המשקה, עכ"ל. וביאר **הכסף משנה,** דהוקשה לו דאי איירי לאכילה אף בלא העלן לייבשם אינם מוכשרים, דכל לאכילה אינו מוכשר. וביאר **החזון איש** [מכשירין ח יט], דלשיטת הראב"ד כל אופן שמטרתו לאכילה אינו רוצה בזיעה, דלאכילה עדיף זיתים יבשים. והא דתנן לעיל מ"ה הפוצע זיתים בידים טמאות טימאן, ופירש רש"י בשבת דניחא ליה בזיעתן שירבה הטעם, לדעת הראב"ד איירי ברוצה לדרכן אחר כך, דאי רוצה לאוכלן לעולם ליכא ניחותא בזיעה. ועיי"ש שביאר המשך דברי הראב"ד.

    **הר"ש** גרס הרי אלו מוכשרין, וביאר, דאיירי בהעלן לגג כדי למתקן בחמה ולסופתן במלח ולאוכלן כמו שהן, וניחא ליה במשקה היוצא מהן. והא דתנן אפילו הן רום אמה פירש הרא"ש, דאפילו התחתונות שעדיין הן יבשות, מכל מקום הוכשרו, דאי אפשר שלא יזועו קצת, דאע"פ שאין החמה שולטת בהם הן מזיעין מכובד העליונים.

    והקשה **התויו"ט** לעיל מ"ה, דהתם סברי ב"ה דאם דעתו למולחן אינם מוכשרים, ומדוע הכא כתב הר"ש דהם מוכשרים? ותירץ, דהתם איירי ברוצה למולחן בבית, ולכן לא הוי הכשר, והכא איירי ברוצה למולחן בגג. ותמה המשנה אחרונה מאי שנא בית מגג? והכריח כגירסת הרמב"ם דאינם מוכשרים.

    **ובחזון איש** [שם סק"ו] תירץ, דבמשנה ה' איירי ברוצה שהמלח ידבק בזיתים, ולכן לא ניחא ליה בזיעה היוצאת מהם, וכמש"כ רש"י בשבת קמה ע"א. אך במתניתין איירי ברוצה שיתבקעו קודם המליחה, ובזה ניחא ליה במשקה היוצא מהם. [↑](#footnote-ref-29)
29. כן כתב **התויו"ט** לדעת הרמב"ם, דגרסינן "שילקו ושיפתחם". **והחזון איש** שם ס"ק יט כתב, דברמב"ם בחיבורו משמע דגרס "שיפתחם וימתחם", כלומר, שעתיד לפתוח אותם ולפרוס אותם שיתייבשו בחמה.

    **הר"ש** גרס "שיפתחם וימלחם", וכתב החזון איש שם, דלפי"ז נקטה המשנה ד' גווני, ברישא בהעלן לגג לגרגרם שיזועו איירי ברוצה לאוכלן, וכן בסיפא בהעלן לגג שיפתחם וימלחם איירי ברוצה לאוכלן. ובמציעתא בנתנן בבית שילקו, וכן בנתנן בגג שילקו איירי ברוצה לדורכן. עיי"ש שביאר מה החידוש בכל אופן. אך הקשה מדוע לא תני רישא ומציעתא בהדדי, כיון דתרוויהו ברוצה לאוכלן?

    וכל זה לפי הגירסא לפנינו "או שיפתחם", אך ברע"ב העתיק "נתנן בגג שיפתחם", ומשמע דחד גונא הוא, ולפי"ז ניחא שפיר, ואין צריך צריכותא. [↑](#footnote-ref-30)
30. הקשה **החזון איש** [שם סק"ו], לדעת ב"ה דבעינן חיבור ג' זיתים זה לזה, ולדעת ר"ש דבעינן ג' ימים, וקודם לכן לא חשיב משקה כלל, מה יועיל ניחותא דבעלים, הא מכל מקום לא חשיב משקה? ותירץ, דשיעור חיבור ג' זיתים ושיעור ג' ימים הוי סימן בעלמא לדרגת החום שמכאן ואילך יוצא משקה ולא מוחל בעלמא, ואיירי הכא בהגיעו לשיעור חום זה, [וסימנים אלו דחיבור וג' ימים נאמרו בזיתים שבמעטן, אך בזיתים שבגג או שבבית איכא סימנים אחרים, והעיקר שיגיעו לדרגת חום זו]. [↑](#footnote-ref-31)
31. כן כתב הרע"ב. והרמב"ם בחיבורו כתב שהרי לא נגמרה מלאכתן. [↑](#footnote-ref-32)
32. בפירוש **הרא"ש** משמע דרק הזיתים שנשארו במעטן טמאים, אך המעט שקצה מהם ומוליך לבית הבד טהורים, [דגזרו רק על הזיתים שבמעטן ולא על מה שמוליך לבית הבד]. אך בתוספתא איתא להדיא דמחפה בטהרה ומוליך בטהרה לבית הבד, ומבואר דהגזירה היא בין על הזיתים שקצה ובין על הזיתים שנשארו במעטן, וצ"ע.

    ודעת **הגר"א,** דב"ש וב"ה פליגי רק בזיתים שמוליך לבית הבד, אך הזיתים שנשארו במעטן לכו"ע טהורים. [↑](#footnote-ref-33)
33. כן כתב **הרמב"ם בפיה"מ,** דאיירי באופן שרוצה להוסיף בבית הבד עוד זיתים, דאם לא כן הרי מעיקר הדין הוכשרו כולם, דנגמרה מלאכתן. **ובשושנים לדוד** תמה מדוע לא הזכירו כל המפרשים פרט זה? וראה תפארת ישראל.

    וכתב **החזון איש** [מכשירין ח י], דמעיקר הדין לכו"ע לא הוכשרו הזיתים אפילו בעקר כל האום, אלא דלפי ב"ה גזרו חכמים על הנוטל את כל האום אף שדעתו להוסיף, כיון שעל פי הרוב המוליך לבית הבד כבר נגמרה מלאכתן, ולפי ב"ש גזרו אפילו בנוטל מקצת, דכל האום הוכשר. וכתב, דאפשר שגזרו כן שמא יטול הכל קודם שיוסיף, כיון שכבר התחיל ליטול.

    הקשה **התויו"ט,** מדוע לב"ש וב"ה אין הזיתים מוכשרים קודם גמר מלאכה, הרי לעיל מ"א סברי דאין צריך גמר מלאכה, ואפילו דעתו להוסיף הוכשרו? ותירץ על פי מש"כ לעיל מ"ה, דת"ק ור"ג פליגי בדעת ב"ש וב"ה האם בעינן גמר מלאכה או לא, וכל הני מתניתין אזלי בשיטת ר"ג בדעת ב"ש וב"ה. ולפי"ז צ"ל דלשיטת ת"ק בדעת ב"ש וב"ה לא נחלקו ב"ש וב"ה בדין זה כלל.

    אולם **החזון איש** שם תירץ על פי מש"כ לעיל, דמעיקר הדין ליכא הכשר כלל כיון דדעתו להוסיף, ואפילו לדעת ב"ה דאין צריך גמר מלאכה, איירי הכא קודם שנתחברו ג' זיתים, [ולב"ש צ"ל קודם שהזיעו כלל]. אלא דחכמים גזרו על הנוטל לבית הבד שיוכשרו הזיתים בכל אופן, כיון שעל פי הרוב במצב זה כבר הוכשרו הזיתים. [↑](#footnote-ref-34)
34. כן כתבו הרא"ש והרע"ב. והקשה **התפארת ישראל** בועז ה' מה הרבותא בזה, הא כל עוד שלא הוכשרו הזיתים אינם מקבלים טומאה אפילו ממת עצמו?

    והנה הרמב"ם הר"ש והרע"ב כתבו דרבי יוסי מוסיף עוקר את כל האום, דאפילו בכה"ג לא גזרו. אך **הרא"ש** כתב שרבי יוסי מוסיף קרדומות של מתכת דחמירי משאר כלים לענין טומאה, ולא הזכיר עוקר כל האום, ומשמע דפליגי בעוקר מקצת האום בכלים של מתכת. וצ"ע מאי טעמייהו דב"ה, דאי לא גזרו בעוקר מקצת מדוע בכלים של מתכת גזרו? [ומה שהקשה התפארת ישראל על הרבותא קשה להרא"ש אליבא דאמת לב"ה].

    **וברמב"ם בפיה"מ** כתב דקרדומות של מתכת עלולין לקבל טומאת מת יותר משאר הכלים. וכתב **התויו"ט** דאין כונתו לחרב כחלל, שהרי דעת הרמב"ם דכל הכלים כחרב. אלא כונתו לטומאה ישנה, דבכלי מתכת גזרו טומאה ישנה ולא בשאר הכלים. [↑](#footnote-ref-35)
35. **הרמב"ם** פי"א הי"ב פסק הרי זה נוטל מהן בטומאה, ומוליך לבית הבד בטומאה, ומכסה השאר בטומאה ואינו חושש. וכתב **הכסף משנה** דהרמב"ם פסק כב"ה. והקשה **החזון איש** שם, אם כן מדוע לא כתב להדיא דאם נטל את כל האום הוכשרו? עיי"ש מה שתירץ. [↑](#footnote-ref-36)
36. כן כתב **החזון איש** [יב א], עיי"ש. [↑](#footnote-ref-37)
37. כן לשון רש"י במסכת ע"ז [עה:], דהמשקה מחברן. אך הרמב"ם והרא"ש פירשו דהשרץ מטמא את המשקה, והמשקה מטמא את כל הזיתים. וכתב **המשנה אחרונה,** דלפי"ז הזיתים נעשים רק שניים, דהמשקה תחילה והזיתים שניים, אך לפירוש רש"י דהמשקה מחברן, הרי כולם כנוגעים בשרץ, ונעשים ראשון לטומאה.

    ומה שלא פירש הרמב"ם שהמשקה מחברן, כתב המשנה אחרונה דאזיל לשיטתו שפירש לעיל פ"ח מ"ח באופן אחר, ואפשר דלית ליה חיבור משקה. וראה מש"כ שם בדעת הרמב"ם דחיבור משקה מועיל רק לטמאות אחרים, דזה נחשב שנגע בכביצה, אך אין זה מועיל שאם נטמא זה נטמא הכל, וראה מש"כ לעיל מ"ג. [אך בדעת הרא"ש צ"ע, דלעיל פ"ח פירש כהר"ש דמשקה מחבר לגמרי, ומדוע הכא הוצרך לומר דהזיתים נטמאים מהמשקין?]. וברע"ב פתח כהרמב"ם דהמשקה נטמא מהשרץ, וסיים כרש"י דנטמאו כל הזיתים על ידי חיבור משקה, וראה תויו"ט וצ"ע. [↑](#footnote-ref-38)
38. כתב **המשנה אחרונה,** דאפילו באופן שהם רגילים ליגוע בעלים, ויש דררא לומר שנגעו, מכל מקום הם נאמנים. אך באופן שאין דררא לומר שנגעו אין צריך כלל לשאול אותם, דמהכי תיתי להסתפק ולומר שנגעו. [↑](#footnote-ref-39)
39. כתב **המשנה אחרונה,** דאפילו עלים שהם מחוברים לזיתים אינם נחשבים יד או שומר לזיתים, כדתנן ריש פ"ב דעוקצין. וכל שכן הכא דאיירי בעלים תלושים שהניחם על גבי הזיתים, דאין יד ושומר בתלוש כלל. [↑](#footnote-ref-40)
40. כן גרסו הר"ש והרא"ש והרע"ב. אך **הרמב"ם** גרס "אפילו בכשעורה", וביאר **החזון איש** [יב ד], דאפילו אם מקום הנגיעה בשרץ היה רק בשיעור שעורה מהזית, מכל מקום כל האום טמא. והקשה מה הרבותא בזה, הרי כל האום חיבור זה לזה, ואם לגבי הזית עצמו מועיל נגיעה בכל שהוא, מה"ת דלגבי כל האום יצטרכו יותר מזה? וכתב ליישב, דנקטה המשנה כן משום סיפא דבעי כביצה. [↑](#footnote-ref-41)
41. חיבור כל הזיתים שבאום זה לזה אינו מחמת שהמשקה מהלך ביניהם כמו ברישא, אלא דזיתים שמדובקים זה לזה נחשבים כאחד מחמת הזיתים עצמם, ואפילו כשאין המשקה מהלך ביניהם. וכמש"כ הר"ש בשם התוספתא, דמאחר והוא רוצה שיינקו זה מזה הוי חיבור. ודין זה קיים רק בזיתים בלבד, משא"כ דין חיבור משקה קיים בכל האוכלין. וכן כתב **החזון איש** [יב א]. [↑](#footnote-ref-42)
42. כן כתב הרא"ש. [↑](#footnote-ref-43)
43. לדעת הראשונים דבטומאת אוכלין לכו"ע אין נוגע וחוזר ונוגע, וצריך שבמטמא יהיה כביצה מחובר, הקושיה היא דהכא אין חיבור בין הזיתים, ואין כאן כביצה. ולדעת הגר"א דגם בטומאת אוכלין לרבנן יש נוגע וחוזר ונוגע, ואין צריך שיהיה חיבור במטמא, הקושיה היא דהכא איירי אף באופן ששאר הזיתים לא נגעו בכל הזיתים הטמאים, ואין כאן נגיעה בכביצה טומאה. [↑](#footnote-ref-44)
44. ואף שחיבור זה לא מועיל לטמאות את כל הגוש בנגיעת השרץ, שהרי שאר הזיתים הם רק שני לטומאה, מכל מקום חיבור זה מועיל להחשיב שיש במטמא כביצה מחובר, ולהגר"א זה מועיל להחשיב ששאר הזיתים נגעו בכל הכביצה. **ובחזון איש** [יב ג] כתב, דלא מצינו סברא זו בשום מקום, וצ"ל דהוא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-45)
45. כן פירשו הר"ש והרא"ש והרע"ב. אך **הרמב"ם** פ"ט מטו"א ה"ז כתב, נמצא ע"ג זיתים פרודים והוא נוגע בכביצה הכל טמא, שהאוכל שהוא כביצה מטמא המשקה המעורב בהן, והמשקה מטמא שאר הזיתים. היו פרודים על גבי פרודים והמשקה מלמטה, אע"פ שנגע בכביצה אין טמא אלא מקום מגעו.

    וביאר **הר"י קורקוס,** דלפי"ז איירי בגושים של זיתים שכל גוש נחשב מחובר, אך אין גוש מחובר לחבירו, והשרץ נגע בגוש אחד שיש בו כביצה, וכולו נעשה ראשון לטומאה, שהרי דינו כמחובר, אך שאר הגושים טהורים, דאינם מחוברים לאותו גוש. והוסיף **החזון איש** שם, דאיירי בגוש שמקצתו בתוך המשקה ומקצתו מחוץ למשקה, ונגע השרץ במקום הנגוב, והשתא הגוש שהוא ראשון מטמא את המשקה מצידו השני, והמשקה נעשה תחילה ומטמא את שאר הגושים.

    ובסיפא תנן, דפרודים ע"ג פרודים, דהיינו דהגוש שנגע בשרץ אינו נוגע במשקה כלל אלא בגושים אחרים, והמשקה מלמטה תחת כל הגושים, כולן טהורים. דהגוש שנגע בשרץ נעשה ראשון, והגוש שנגע בו נעשה שני, ואין שני עושה שלישי בחולין.

    והקשה החזון איש, דלשון המשנה אין טמא אלא מקום מגעו משמע דשאר הגושים טהורים לגמרי, ואילו להרמב"ם גוש שני נעשה שני לטומאה? ועוד הקשה, למה צריך שיהא כביצה בגוש שנגע בשרץ, הרי משקה מחבר אוכלין, והרי זה נחשב שהגושים מחוברים, וכולן נטמאים מהשרץ? [אמנם כבר כתבנו לעיל מ"ג ולעיל פ"ח מ"ח, דמהרמב"ם מוכח דאין משקה מחבר אוכל לגמרי עד שאם נגע שרץ באחד כולם טמאים, אלא המשקה מועיל רק להחשיב שיש שיעור כביצה במטמא, ולפי"ז ניחא].

    **הגר"א** פירש את המשנה, דאיירי באופן שיש זיתים בודדים על גבי האום שאינם מחוברים לאום. והשתא קתני, דאם השרץ נגע בזיתים בשיעור כביצה, ואותם הזיתים נוגעים באום, הרי האום כולו טמא, שהרי האום נוגע בכביצה טומאה, ואף שאין חיבור בין הזיתים, הא קיי"ל כרבנן דיש נוגע וחוזר ונוגע, [וכשיטתו לעיל פ"ח מ"ח]. אך בפרודים ע"ג פרודים, כלומר, היכא דיש הרבה זיתים על גבי האום זה על גבי זה, ואין האום נוגע בכביצה זיתים טמאים, הרי האום טהור, שהרי בכדי לקבל טומאה צריך ליגוע בכביצה טומאה, והכא יש הפסק בין הזיתים הטמאים לאום. [↑](#footnote-ref-46)
46. בתוספתא נחלקו רבי וחכמים בדין זה, דחכמים סוברים דאף אם נמצא במעטן הגג טהור, ורבי ס"ל כמתניתין. **וברמב"ם** פי"ז מאה"ט ה"ד פסק דנמצא במעטן המעטן טמא, ומשמע דהגג טהור, ומבואר דפסק כחכמים, וכן פסק שם ה"ה לגבי מקרצת, עיי"ש. והקשה **הכסף משנה** מדוע פסק הרמב"ם כחכמים, הא קיי"ל דסתם במתניתין ומחלוקת בברייתא הלכה דסתם מתניתין, והכא איכא סתם משנה כרבי?

    ותירץ **התויו"ט,** דהוקשה להרמב"ם טעמיה דמתניתין, מאי שנא רישא ומאי שנא סיפא, הא כשם שבנמצא בגג תלינן שהטומאה לא היתה במעטן, כך בנמצא במעטן יש לתלות שהטומאה נפלה שם אחר שנלקחו הזיתים לגג? ולפיכך פסק הרמב"ם כחכמים דברייתא.

    ובטעמא דמתניתין לחלק בין נמצא בגג לבין נמצא במעטן, כתב **הרא"ש,** דבנמצא בגג, אם איתא דהיה שם השרץ מתחילה במעטן והעלהו עם הזיתים לגג, היה רואהו, אך בנמצא במעטן יתכן שהיה השרץ מתחילה ולא ראהו. [ובדעת חכמים דמטהרי אף בנמצא במעטן י"ל, דגם במעטן יש לומר דאם איתא דהיה שם שרץ היה רואהו].

    והא דאזלינן מעיקר הדין לחומרא, ורק כאשר יש סיבה להקל [מדלא ראהו] מקלינן, אע"ג דאיכא חזקת טהרה, י"ל לפי שכל הטומאות כשעת מציאתן, דתלינן את הטומאה כדהשתא, וכשם שהיא עכשיו כך היתה מעולם. וראה בהרחבה בסימן ד' דלדעת התוספות בריש נדה טומאה זו היא מדרבנן דהחמירו לתרומה וקדשים, ולפי"ז מתניתין נמי איירי בתרומה וקדשים, שהרי הטומאה היא מדין שעת מציאתן. ולדעת הרמב"ן וסייעתו אף לחולין אזלינן בתר שעת מציאתן, ולפי"ז מתניתין איירי אף לחולין.

    אך **האחרונים** ביארו את המשנה עפ"י מש"כ המגן אברהם או"ח תס"ז דתלינן את הטומאה מזמן לזמן אך לא ממקום למקום, כלומר, דבאותו מקום שנמצאת הטומאה תלינן שהיתה שם מאז ומעולם כשעת מציאתן, [לדעת התוספות לתרומה וקדשים ולדעת הרמב"ן אף לחולין], אך במקום אחר לא תלינן. ולכן בנמצא השרץ בגג תלינן שהיה בגג ולא במעטן, אך בנמצא במעטן תלינן שהיה במעטן מתחילה קודם שנלקחו משם הזיתים לגג. וראה לקמן פ"י מ"ז כעין זה, דהתויו"ט והרא"ש ושאר אחרונים נחלקו כשיטתם הכא.

    והא דחכמים מטהרים אף בנמצא במעטן, ולא אזלינן בתר שעת מציאתן, כתב **החזון איש** [יב ו], דס"ל דאם איתא דהיה שם שרץ היה רואהו, ולכן הם מטהרים בכל אופן, ורבי פליג בהאי סברא. והא דמטהר בנמצא בגג הוא מטעם אחר, דאין מחזיקים טומאה ממקום למקום, ולא כמש"כ הרא"ש משום דאם היה שם שרץ היה רואה. **ובביאור הגר"א** על התוספתא כתב, דחכמים סוברים דאין מחזיקים טומאה משעה לשעה. ומשמע דחכמים פליגי על הדין דמחזיקים כשעת מציאתן לחומרא, וצ"ע.

    [ולכאורה מהרא"ש דהוצרך לטעם דהיה רואהו מוכח דכל הטומאות כשעת מציאתן אף ממקום למקום, ודלא ככל האחרונים. אך במשנת טהרות כתב דהרא"ש הוצרך לומר כן משום דרבי יוחנן בריש נדה ס"ל דמחזיקים טומאה ממקום למקום לתלות, והכא מבואר דהמעטן טהור, ומשמע אף לתרומה וקדשים ולא תולים, ולכן הוצרך הרא"ש לטהר מטעם אחר. ומיושב בזה קושיית הגרעק"א בגליון הש"ס שם על רבי יוחנן, דבמתניתין מבואר דאין מחזיקים טומאה ממקום למקום. אמנם להרא"ש מיושב, דהכא מטהרינן משום דאם איתא דהיה שרץ היה רואהו].

    ולפי"ז הדרא קושיית הכסף משנה, מדוע פסק הרמב"ם כחכמים ולא כסתם משנה? **ובחידושי מהרי"ח** כתב להגיה ברמב"ם נמצא במעטן מה שבגג טמא, ובאמת פסק כסתם משנה, ולא חכמים. וראה בחזון איש שם. [↑](#footnote-ref-47)
47. כן פירשו רש"י בנדה [ד א] והר"ש. וכן משמע ברמב"ם פט"ו מאה"ט ה"י, דאיירי במטלית טמאה שנמצאת מהוהא בין הכלים, והספק אם נגעו הכלים במטלית קודם שבלתה ונטמאו הכלים.

    אך הרמב"ם בפיה"מ כתב, דלא אמרינן שמא המטלית הזו היתה טמאה קודם שבלתה ואח"כ בלתה, ויהיה דינה ככלים הנמצאים שהם טמאים, אלא אמרינן כל הטומאות כשעת מציאתן. ומשמע דהנידון על המטלית עצמה, וצ"ע מה הנפק"מ האם המטלית נטמאה קודם שבלתה, הרי עכשיו היא טהורה, ואף בלא הדין דשעת מציאתן אין לטמאות את המטלית?

    והרע"ב כתב, דאיירי בבגד שנחרך באש ונעשה כמין קורי עכביש, ושוב אינו מקבל טומאה. המטלית טהורה, ולא אמרינן שמא טמא היה קודם שנחרך. וביאר התויו"ט בדעת הרע"ב, דמטלית זו אינה מקבלת טומאה מכאן ולהבא, אך אם היתה טמאה מעיקרא לא פקעה הטומאה. והשתא בלא דין שעת מציאתן היינו מטמאים את המטלית מדין כלים הנמצאים, ותלינן שנטמאה קודם ולא פקעה הטומאה. אך מדין שעת מציאתן מטהרינן, דכיון שעכשיו אינה מקבלת טומאה תלינן דהיא טהורה. וכתב התויו"ט דכן פירש הרמב"ם. [ולפי"ז תיבת "טהורה" קאי על המטלית עצמה, ואין צריך לפרש כרש"י והר"ש והרמב"ם בחיבורו דטהורה היינו מלטמא הזיתים]. אך הקשה התויו"ט, דבפכ"ז דכלים מבואר דאף אם היתה טמאה נטהרת, ואם כן מה הנפק"מ בהא דאזלינן בתר שעת מציאתן?

    וברא"ש כתב, טהור כל המעטן, ולא אמרינן שהיה על הזיתים קודם שנשרף, וכן על המטלית קודם שבלתה. ומשמע דאיירי באופן שמצאנו שרץ ע"ג המטלית, והספק הוא אם השרץ נפל קודם שבלתה המטלית. ותיבת טהורה קאי על המטלית עצמה כהרמב"ם והרע"ב. [וצ"ל כמש"כ התויו"ט בדעת הרמב"ם והרע"ב, דאילו היתה טמאה מקודם לא פקעה הטומאה]. [↑](#footnote-ref-48)