בענין מלאכה לצורך המועד
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב מאיר ויליג

סימן א

בענין מעשה הדיוט

דוקא לצורך המועד מותר

איתא במתני' בדף ח: "ההדיוט תופר כדרכו, והאומן מכליב".

ומבואר שהתירו מעשה הדיוט במועד.

וכתבו התוס' בדף י. ד"ה ההדיוט, "נראה דוקא לצורך המועד אבל בחנם למה יתירו אפילו על ידי שינוי.[[1]](#footnote-1)"

וכ"כ הרא"ש בסוגין. וכ"כ המרדכי ברמז תתלה.

וכתב המשנ"ב בסי' תקל"ז סק"א בשם הפמ"ג שהתירו מעשה הדיוט גם לספק צורך המועד, עד כמה שהצד שיהיה במלאכה זו צורך המועד מצוי.

מעשה הדיוט שיש בו מלאכה מרובה

איתא במתני' בדף ח: "מסרגין את המטות. ר' יוסי אומר ממתחין."

ומבואר בגמ' בדף י. דדעת הת"ק דמסרגין את המטות, היינו דמותר אפי' בשתי וערב.[[2]](#footnote-2)

ותמהו התוס' שם בד"ה מסרגין, אהא דאיתא בגמ' שם דלדעת הת"ק כו"ע מודים דמותר שתי וערב "תימה היאך מותר לעשות מלאכה כי האי בלא שינוי."

ומבואר דס"ל דמלאכה גדולה אסורה כדרכו אפי' אם הוא מעשה הדיוט.[[3]](#footnote-3)

וכן מבואר מדברי התוס' הרא"ש[[4]](#footnote-4) שם.[[5]](#footnote-5)

אמנם כתב רבינו ירוחם[[6]](#footnote-6) "מסרגים המטות בחול המועד וכו'. כלומר, לארוג המטות בחבלי' שתי וערב ונעשה ביניהם כמו חלונות. פירוש, ובלא שנוי מותר דדבר האבד חשבינן ליה. ולי נראה כי מעשה הדיוט הוא מותר ובלבד שיהיה לצורך המועד."

הרי שהביא דעת רבו הרא"ש שאין להתיר אלא מדין דבר האבד. וחלק עליו דאפשר להתיר מטעם שהוא מעשה הדיוט.

וכן דעת הרמב"ן בהל' חוה"מ וז"ל "וכן נמי סירוג המיטות ובנין ארקפיטא ואצטבא ואוריא כולן במעשה הדיוט הותרו."[[7]](#footnote-7)

נמצא דס"ל להתוס' והרא"ש דחוץ מזה שאסרו חז"ל מעשה אומן לצורך המועד, גם נאסר מלאכה גדולה לצורך המועד.

ודעת הרמב"ן ודעימיה דרק מעשה אומן אסרו לצורך המועד, אבל כל מעשה הדיוט, אפי' אם הוא מלאכה חשובה, מותרת לצורך המועד.

ולכאורה ביאור דעת התוס' ורא"ש הוא דכיון שנאסר מעשה אומן לצורך המועד, והיינו משום דיש במלאכה זו טירחא לאמן ידיו במלאכת אומנות[[8]](#footnote-8), א"כ כ"ש מלאכה גדולה שיש בו טירחא חשובה צריך להיות אסור.[[9]](#footnote-9)

והרמב"ן ודעימיה ס"ל דלא מצאנו איסור מלאכה לצורך המועד אלא מעשה אומן, ולא במעשה הדיוט. ואין לדמות ולאסור סוג מלאכה אחרת מסברא.[[10]](#footnote-10)

עוד בענין הנ"ל

איתא בגמ' בדף י: "רבא שרא לסרוקי סוסיא, ולמיבני אקרפיטא, ולמיבני איצטבא."

וכתב האורחות חיים "כתב הר"י מקור' ז"ל אמר רבא בונ' אדם אצטבא לישב עליה, פי' אצטבא בנין שעושין מאבנים וטיט לישב עליהן או לישן.

והר"פ כתב ולא נהירא דזה הוי בנין גמור. לכך נראה אצטבא היינו כמין ספסלים של נסרים שמחברין בהן רגלים."

ועי' בטור בסי' תקמ שהביא המחלוקת הנ"ל.

ומשמע מדבריהם דבאמת בנין אצטבא של אבנים וטיט הוי מעשה הדיוט[[11]](#footnote-11), ואפ"ה נחלקו הראשונים הנ"ל אם מותר בלי שינוי כדין כל מעשה הדיוט לצורך המועד או דאסור משום דהוי בנין גמור.

רבינו פרץ, שהוא מבעלי התוס', ס"ל כדעת התוס' ורא"ש הנ"ל דכל מלאכה גמורה, אפי' אם אינו מעשה אומן אסור לעשותו כדרכו.

והר"י מקורביל שהתיר ס"ל דכל שאינו מעשה אומן מותר בלי שינוי, וכדעת הרמב"ן ורבינו ירוחם הנ"ל.

עוד בענין הנ"ל

איתא בגמ' בדף יא. "רב שרא לחייא בר אשי למיגדל אוהרי בחולא דמועדא. מאי טעמא, מעשה הדיוט הוא.

אבל איזלי אסור. מאי טעמא, מעשה אומן הוא."

וכ"כ הטור ושו"ע בסי' תקמ"א ס"א דמותר לעשות מצודות דגים מערבה שהוא מעשה הדיוט. אבל לא הארוגים מחוטים, שהוא מעשה אומן.

וכתב הב"ח שם "ותימה היאך מותר לעשות מלאכה כי האי בלא שינוי?

וצריך לומר דחשיב ליה דבר האבד כמ"ש בסמוך בדין מסרגין המטות."

וברור דאין קושית הב"ח אלא לשיטת התוס' הנ"ל. אבל הלדעת הרמב"ן הנ"ל דכל שאינו צריך אומנות מותר, אין כאן התחלת קושיא בכלל.

ולמעשה לא מצאתי בפוסקים שהביאו דברי הב"ח הנ"ל. ומשמע דגם לדעת התוס' ס"ל דאין כאן קושיא.

ואולי ס"ל דאינו דומה הטורח ומלאכה שצריך לארוג מצודת דגים מערבה להמלאכה וטורח שיש בסירוג מיטה שתי וערב.

עוד בענין הנ"ל

איתא במתני' בדף יא. "עושין מעקה לגג ולמפרסת מעשה הדיוט אבל לא מעשה אומן."

ואיתא בגמ' שם דמעשה הדיוט היינו צר בצרור ואינו טח בטיט.

ומבואר דאם צר בצרור וטח בטיט אסור. וכן נפסק בשו"ע בסי' תק"מ ס"א.

וכתב הט"ז שם [סק"א] "משמע דהטיחה בטיט הוא מעשה אומן.

ק' דבפרק השוכר את האומנין דף ק"א אמרינן במשנה המשכיר בית לחבירו המשכיר חייב בדלת בנגר ומנעול וכל דבר שהוא מעשה אומן, אבל דבר שאינו מעש' אומן השוכר עושהו. ואמרי' בבריית' השוכר חייב לעשות לו סולם ומעקה ולהטיח גגו ש"מ דהטיחה הוא מעשה הדיוט?"

ולכאורה לדעת רבינו פרץ ודעימיה י"ל דבאמת לטוח בטיט אינו מעשה אומן, וכמבואר בגמ' בב"מ שם[[12]](#footnote-12). אבל בחול המועד אסור כיון שעשיית כותל הוא מלאכה גמורה שצריך לטרוח הרבה לעשותו, וממילא צריך לעשותו בשינוי.[[13]](#footnote-13)

ולדעת הרמב"ן ודעימיה דס"ל דרק מעשה אומן אסרו בחול המועד אפי' לצורך המועד, א"כ הדרא קושית הט"ז לדוכתיה?

וצ"ל דס"ל כמו שתי' הט"ז שם וז"ל "וי"ל דכאן הוה הטיחה מעשה אומן לפי שעוש' אותה עם מלאכת הגדר משא"כ שם שאינו עושה אלא הטיחה לחוד, כנלע"ד.

ויש ללמוד משם דמותר לעשות סולם ולהטיח גגו בח"ה והיינו לצורך המועד דאי שלא לצורך המועד לא הותר אפי' מעשה הדיוט כמ"ש ב"י סי' שאח"ז."

וביאור דבריו הוא דאין עצם הטיחה בטיט מעשה אומן, אלא האומנות הוא חיבור האבנים יחד ע"י טיט באופן שהכותל יבנה בצורה חזקה וטובה.

אבל לטוח בטיט על הגג אינו מצד עצמו מעשה אומנות.

והובא דברי הט"ז להלכה במשנ"ב סק"ג.

בענין גבשושית

איתא בגמ' בדף י: "אמר רבא מאן דמתקיל ארעא, אדעתא דבי דרי שרי, אדעתא דארעא אסיר.

היכי דמי, מוליא במוליא ונצא בנצא אדעתא דבי דרי. שקל מוליא ושדא בנצא אדעתא דארעא."

ובפשוטו כוונת הגמ' דכל שעושה אדעתא דארעא, הוי מלאכה שלא לצורך המועד, כדי שיגדל שם פירות לאחר זמן. וכל שעושה אדעתא דבי דרי, הוי לצורך המועד ומותר.[[14]](#footnote-14)

אמנם עי' בסמ"ק [מצוה קצה] שכתב "פסק הרב רבי יוסף דמותר להסיר גבשושי' שבביתו בחול המועד דאין אסו' אלא חריש' בלבד."

וכתב רבינו פרץ שם בהגהה [אות יג] "דאף על גב דאמרינן בפ' כלל גדול 'היתה גבשושי' ונטלה, בבית חייב משום בונה בשדה חייב משום חורש', אלמא מלאכה גמורה היא וגם אינו דבר האבד, אפילו הכי שריא בחש"מ, כדפירש ריב"א גבי ההיא דחגיגה דקאמר גבי חש"מ לא מסרה הכתוב אלא לחכמים איזה יום אסור ואיזה יום מותר איזה מלאכה אסורה איזה מלאכה מותרת. ופירש ריב"א דמלאכה מותרת היינו מלאכה שאינו של טורח אפילו אינה דבר האבד וכו'."

ולכאורה דברי ההג' סמ"ק הנ"ל צ"ב, דכיון דמיירי באופן שעושה מלאכה לצורך המועד, למה יש צורך לחדש היתר מיוחד של 'מלאכה שאין בו טירחא'. הרי פשוט שמותר ככל מעשה הדיוט לצורך המועד? [[15]](#footnote-15)

ועי' במג"א בסי' תקמ סק"ה שכתב "מותר ליטול. אף על גב דמלאכה גמורה היא שרי כיון שאינ' של טורח ואינו אסור אלא חרישה. עסי' תקל"ז ס"ט וב"י שם."

וכתב הפמ"ג שם "בבית גבשושית אף על פי דחייב משום בונה, כל לצורך המועד שלא יתקל בה שרי אף 'כדרכו', אף על גב דכל שאין לצורך מכשירי אוכל נפש בעי שינוי, זה בטורח, אבל ליטול גבשושית לאו טורח הוא אין צריך שינוי.

זה למדתי מבית יוסף כאן ומלבוש, ואי"ה באות ז' יבואר עוד."

הרי שכתבו האחרונים בביאור דעת ההג' סמ"ק דכל מלאכה דאורייתא, אפי' מעשה הדיוט, אם היה בו טורח צריך שינוי.

וברור דהיינו רבינו פרץ לשיטתו דס"ל דבנין איצטבא אסור משום דהוא מלאכה חשובה שיש בו טורח, אע"פ שהוא מעשה הדיוט.

ולכן רק מפני שאין בנטילת גבשושית טורח חשוב התירוה בלי שינוי.[[16]](#footnote-16)

אמנם אין כוונת רבינו פרץ לחדש דמלאכה שאין בו טירחא כלל וכלל מותרת בלי שינוי. אבל כל מלאכה אחרת שיש בו טירחא קצת צריך שינוי אפי' אם הוא מעשה הדיוט. שהרי משמע בהרבה מקומות דכל סתם מעשה הדיוט מותרת לצורך המועד בלי שינוי כלל.

וכן משמע מלשון התוס' והרא"ש בדף י. לענין סירוג המטות שתמהו איך מותר לעשות מלאכה "כי האי" בלי שינוי.

ומשמע דרק משום שיש כאן מלאכה גדולה שיש בו טירחא אמרי' דצריך שינוי. אבל אם היה מלאכה רגילה שהוא מעשה הדיוט, מותרת בלי שינוי.

וכן משמע מהמחלוקת לענין איצטבא, דאם הכוונה לבנות ספסל מותר אפי' בלי שינוי, כיון שאינו מלאכה גדולה.

וברור דכל שהמלאכה צריך אומנות, תמיד צריך שינוי, שהרי עצם זה שצריך אומנות הוא הטירחא שמחייב שינוי.

סימן ב

גדר מעשה אומן

איתא במתני' בדף ח: "ההדיוט תופר כדרכו, והאומן מכליב."

ואיתא בגמ' בדף י. "היכי דמי הדיוט. אמרי דבי רבי ינאי כל שאינו יכול להוציא מלא מחט בבת אחת. רבי יוסי בר חנינא אמר כל שאינו יכול לכוין אימרא בחפת חלוקו.

והאומן מכליב. מאי מכליב, רבי יוחנן אמר מפסיע. רבה בר שמואל אמר שיני כלבתא."

ומבואר דמתני' בא לחלק בין אם הגברא הוא הדיוט או אומן. ואם הגברא הדיוט הקילו לגביה שיכול לעשות מלאכה בלי שינוי. ואם הגברא אומן, א"כ צריך לעשות מלאכתו בשינוי.

והיינו שכל מלאכה שנעשה ע"י כל אדם, אלא שהאומן עושה המלאכה בצורה מקצועית, וההדיוט עושה המלאכה בצורה פשוטה, ההדיוט יכול לעשות המלאכה כדרכו, והאומן צריך לעשות המלאכה ע"י שינוי.

ולהלכה לענין תפירה כתב הרמ"א בסי' תקמ"א ס"ה שכל אדם יחמיר על עצמו לתפור בשינוי, שהרי רוב בני אדם הם אומנים בתפירה.

מלאכת אומן ע"י הדיוט

איתא במתני' בדף יא. "עושין מעקה לגג ולמרפסת מעשה הדיוט, אבל לא מעשה אומן."

ופי' הגמ' שם דמעשה הדיוט היינו מעקה של הוצא ודפנא, או שצר בצרור ואינו טח בטיט.

ומשמע דאין החילוק בין מי עושה המלאכה, אם הוא אומן או הדיוט, אלא עיקר החילוק הוא אם עושה המלאכה באופן יסודי או לא.

והיינו טעמא, דכל מלאכה דאין דרך ההדיוט לעשותו כלל, אלא רק אומן, נמצא שאין צורה פשוטה לעשותו, אלא צריך דוקא אומנות. וממילא אסור להדיוט להתעסק בו כיון שיצטרך ע"כ לאמן ידיו כמה שיכול כדי לעשותו.

ואינו דומה לתפירה, דכיון שדרך ההדיוט ג"כ להתעסק בו, ע"כ יש צורה פשוטה לתפור, וכשהדיוט יעשה המלאכה יעשה אותו באופן שאינו צריך אימון ידים בכלל.

וכ"כ בהדיא בשערי תשובה סי' תקמ"ה סק"ב וז"ל "נראה דהכל לפי הענין אם צריך אימון למעשה זו אם לא ואם צריך אימון אף שעתה ההדיוט רוצה לעשות אסור כיון שגוף המעשה צריך אימון ידים."[[17]](#footnote-17)

בענין כלי אומנות

איתא במתני' בדף יא. "שפין את הסדקין ומעגילין אותן במעגילה ביד וברגל אבל לא במחלצים."

ואיתא בגמ' שם "השתא במעגילה אמרת שרי, ביד וברגל מיבעיא?

הכי קאמר, שפין את הסדקין ומעגילין אותן כעין מעגילה ביד וברגל, אבל לא במחלצים."

נמצא שכוונת המשנה לומר שיכול לתקן הסדקין באופן מושלם, אבל רק ביד ורגל, ולא בכלי מחלצים.

וכתב הפסקי ריא"ז שם "שפין סדקי הגג במועד ומעגילין אותן ביד וברגל אף על פי שעושין אותן כעין כלי האומנות, ובכלי האומנות עצמן אסור."

ולכאורה יש כאן ענין שלישי. והוא, דלפעמים יש שני אופנים להגיע לאותו תוצאה. יש אפשרות לעשותו בצורה מקצועית, באופן שצריך אומנות. ויש אפשרות לעשותו בצורה פשוטה, באופן שאינו צריך אומנות.

וממילא כשיש סדק בגג, אפשר לבעוט בידיו ורגליו על הטיט כדי שיסתם הסדק יפה יפה. ואפשר לעשותו בצורה מקצועית עם כלים מקצועיים, אבל כדי להשתמש בכלים אלו צריך אומנות.

וממילא אם יעשה המלאכה עם הכלי אומנות, אז דומה למעקה הנ"ל דגם הדיוט אינו יכול לעשותו כיון שאין אפשרות לעשותו בלי אומנות.

ואם יעשה המלאכה בידים, אפי' אם אומן יעשה אותו, באופן זה אינו צריך אומנות בכלל, ולכן אין מניעה מאומן לעשותו.

עוד סוג מעשה אומן

כתב הרמב"ן בהל' חוה"מ "מטילין שכר לצורך המועד ואף על פי שיש לו ישן אם רצה שותה מן החדש, וכמדומה לי שהוא כמעשה אומן ואף על פי כן מותר."

ולכאורה להטיל שכר אינו צריך לאמן ידיו בכלל, אלא שצריך הרבה מאמץ מחשבתי וכדו' כדי לעשות שכר בצורה טובה.

ולכן כתב הרמב"ן דהוי כמעשה אומן.

נמצא שהרמב"ן חידש לנו, דלא רק מלאכה שצריך אימון ידים אסורה, אלא כל מלאכה שצריך דקדוק גדול לעשותו, אפי' אם אין הדקדוק תלוי באימון ידיו, הוי כמעשה אומן ואסור לצורך המועד.[[18]](#footnote-18)

בענין מכשירי חשמל

יל"ע מה הדין אם בעצם המלאכה הוא מלאכת אומן, אבל יש מכונה שעושה האומנות בשבילו ע"י לחיצת כפתור, האם דינו כמעשה אומן ואסור, או דינו כמעשה הדיוט ומותר.[[19]](#footnote-19)

ויסוד השאלה הוא אם חז"ל אסרו הסוג מלאכה שצריך אומנות לעשותו, או שחז"ל אסרו לאדם לעשות מעשה אומן.

ונפק"מ במכונת תפירה, מדפסת, וכדו'.

ובמקום שביחד עם המכשיר צריך אומנות מצד האדם המפעיל את המכשיר צריך להיות אסור לכו"ע.[[20]](#footnote-20)

ולכן יתכן מאד דיצירת תמונות ע"י בגרפיקה ע"י מחשב אסור לכו"ע, שהרי בעינן אומנות מצד האדם חוץ מהפעולה של המחשב.

וגם להטיס מטוס או מסוק לכאורה דינו כמעשה אומן, שהרי עכ"פ ההמראה ונחיתה צריך אומנות, וממילא אסור אפי' לצורך המועד.

סימן ג

בענין אומן מכליב

יסוד ההיתר הזה

איתא בגמ' בדף י. "והאומן מכליב. מאי מכליב, רבי יוחנן אמר מפסיע. רבה בר שמואל אמר שיני כלבתא."

והיינו שמשנה בעצם התפירות, או שרחוקות זו מזו, או שאינם שוות.

ויש לחקור אם ההיתר הנ"ל הוא משום דכיון שהאומן מכליב חשיב מעשה הדיוט. או דילמא כל שהאומן תופר חשוב מעשה אומן, אלא שהתירו מעשה אומן כלאחר יד.

וז"ל הרמב"ם [פ"ז מיו"ט ה"ה] "מי שצרך לתפור לו בגד או לבנות לו מקום במועד, אם היה הדיוט ואינו מהיר באותה מלאכה הרי זה עושה אותה כדרכו. ואם היה אומן מהיר הרי זה עושה אותה מעשה הדיוט.

כיצד, בתפירה מכלב, ובבנין מניח אבנים ואינו טח בטיט עליהן. ושף סדקי הקרקע ומעגילם ביד וברגל כעין שמעגילים במחלצים וכן כל כיוצא בזה."

ומשמע לכאורה מדברי הרמב"ם כצד הראשון הנ"ל, דהא דאמרי' שהאומן מכליב, היינו שעושה המלאכה באופן שאינו מקצועי, שגם ההדיוט יכול לעשותו.[[21]](#footnote-21)

ואתי שפיר לצד הזה למה הגמ' הביא כמה דוגמאות לפרש מהו "מכליב", דבעינן דוקא דומיא דמכליב דאין המלאכה עשוי בצורה טובה ואומנתית, ולכן הוי מעשה הדיוט.

אבל אם ישנה לעשות המלאכה ביד שמאל, ומצליח לעשות המעשה אומן אפי' ביד שמאל, לדעת הרמב"ם לכאורה אין זה היתר בכלל, דכיון שעכ"פ עשה מעשה אומנות, אין זה שעשה המלאכה כלאחר יד סיבה להתיר בכלל.

אמנם עי' בלשון התוס' בדף י. ד"ה מסרגין שתמה איך התירו מלאכת סירוג המטות בלא שינוי.

ולכאורה הטעם שרצו עכ"פ להתיר ע"י שינוי הוא מהא דאיתא במתני' דהאומן מכליב.

ומשמע מזה דס"ל דכל ענין השינוי אינו כדי שיהיה מעשה הדיוט, שהרי באמת סירוג המטות הוא מעשה הדיוט גם כדרכו. אלא ס"ל להתוס' דכל מלאכה שיש בו אומנות או טורח, לא התירוהו אלא שלא כדרכו.

ועי' בתרומת הדשן [סי' פז] שכתב "שאלה בחול המועד שאסור לתפור כדרכו, אם יתפוש המחט בשינוי באצבעותיו שרי לתפור כי האי גוונא או לאו?

תשובה: יראה דלא שרי.

ואף על גב דהעתיק אחד מהגדולים מדרשות הר"ח א"ז, שמהר"ר אליעזר כתב לו בחול המועד. וכשבא אצלו שאל היאך כתב בחול המועד, והשיב לו תפס הקולמוס בין אגודל ואצבע כמו בכל מקום. ונראה לומר דמתוך כך כששינה בשעת הכתיבה, ואינו חושש בתיקונה שכתיבה מותר אף על פי שלמשתלח נראה שכתב כדין עכ"ל. מכאן היה משמע להתיר ולתפור ג"כ בכה"ג.

אמנם י"ל דאין לדמות מלאכת תפירה למלאכת כתיבה, דמלאכת חייטין חשיבי טפי מלאכת אומן ממלאכת לבלרין דשכיחי טפי, דידעי לה בני אדם וכו', ולכך מקילינן בה להתיר בה בשינוי מועט. אבל מלאכת חייטין דלא שכיחי בבנ"א חשיבי מלאכת אומן, ולא שרינן לה ע"י שינוי כזה וכו'.

ועוד נראה מדנחית לפרושי במתניתין היאך ישנה האומן בתפירתו, כדקתני האומן מכליב, משמע דווקא בשינוי כה"ג שניכר בתפירה עצמה שרי, ולא בענין אחר."

ומבואר מדבריו דעכ"פ בכתיבה מודה התה"ד דמהני שינוי במעשה הכתיבה, אע"פ שהתוצאה הוא מעשה אומנות.

ומשמע מזה לכאורה דאע"פ שעשה בפועל מעשה אומנות, כיון שעשהו כלאחר יד מותר. והיינו כדעת התוס' הנ"ל שגם מעשה אומנות התירו ע"י שינוי, אפי' אם לא נהפך למעשה הדיוט ע"י השינוי.

ולדברי הרמב"ם הנ"ל שיסוד ההיתר לאומן אינו אלא כשעושה מעשה הדיוט, לכאורה גם בכתיבה אסור לכתוב מעשה אומן בשינוי, כיון שהתוצאה הוא מעשה אומנות.

סיבת ההיתר לעשות מלאכת אומן בשינוי

לדעת הרמב"ם הנ"ל הטעם שהתירו לאומן להכליב ברור, שהרי עי"ז באמת עושה מעשה הדיוט, והרי רק אסרו מעשה אומן כשתכלית המלאכה הוא לצורך המועד.

אמנם לדעת התה"ד הנ"ל צ"ב למה התירו לעשות מעשה אומן בשינוי, הרי אדרבה, אם צריך לעשות מעשה אומן בשינוי יהיה לו טורח יותר מאם עושה כדרכו[[22]](#footnote-22).

ולכאורה התה"ד הנ"ל התיחס לזה בתוך דבריו. וכתב דכיון שעושה המלאכה בצורה שקשה לעשות מעשה אומנות, מראה בזה שאינו חושש בתיקונה, ולכן התירוה. דעיקר האיסור לעשות מעשה אומן הוא משום דצריך מאמץ לדייק לעשות המלאכה כתיקונה[[23]](#footnote-23), וממילא כשעושה מלאכה כלאחר יד, ומראה בזה שאינו חושש לעשות המלאכה בצורה מדויקת, ממילא לא יתאמץ כ"כ בעשיית המלאכה.[[24]](#footnote-24) וא"כ אפי' אם בסוף עלתה בידו מעשה אומן כיון שמראש ידע שיתכן שלא יצא מדויק, אינו מתאמץ כ"כ, ולכן אין כאן טירחא לעשות מעשה אומן.[[25]](#footnote-25)

הלכה למעשה בזה

התה"ד הנ"ל הכריע דכל שהמלאכה מצד עצמה צריך יותר אומנות, ממילא כדי להתירו צריך שהעשיה יהיה פחות מעשה אומנות, דהיינו שינוי יותר גדול שגורם שלא יתאמץ להתאמן.

וממילא תפירה שהוא אומנות גדולה, צריך שינוי יותר גדול, באופן שהמלאכה יעשה בפועל בצורה רשלנית.

אבל כתיבה שאינו מצריך בעצם כ"כ אומנות, מספיק שינוי קטן באופן העשיה כדי להתירה.

אבל הרמ"א החמיר תמיד להצריך שינוי בתוצאה. בסי' תקמ"א ס"ה כתב ד"לא מהני לאומן לתפור על ידי שישנה באחיזת המחט בידו, אלא בעינן שינוי הניכר."

ובסי' תקמ"ה ס"ז פסק השו"ע להחמיר אפי' בכתיבה, וז"ל "כל הדברים שמותר לכתוב, אפילו בלא שינוי מותר. וכל מה שאסור לכתוב אפי' ע"י שינוי אסור."

והיינו לכאורה כדעת הרמב"ם הנ"ל דאין להתיר מעשה אומן אלא ע"י שינוי בתוצאה, באופן שאין התוצאה מעשה אומנות בכלל, אלא מעשה הדיוט.

סימן ד

צרכים חשובים לצורך המועד

בענין סירוג המטות

הבאנו לעיל קושית התוס' בדף י. ד"ה במסרגין, שתמהו איך התירו לסרג את המטות שתי וערב בלי שינוי?[[26]](#footnote-26)

וכתב הרא"ש[[27]](#footnote-27) לתרץ קושית התוס' דר' מאיר שמתיר לסרג את המטות במועד הוא משום דחשיב ליה כדבר האבד.

ולכאורה פשוט דאם לא יעשה המטה במועד לא יהיה לו שום הפסד ממון, אלא שלא יהיה לו מטה לישון עליו.

אלא כוונת הרא"ש לומר דכמו שהתירו חז"ל לעשות מעשה אומן לצורך דבר האבד, והיינו משום דמניעת הפסד הוא צורך גדול, ה"ה בכל צורך גדול ונחוצה, הוא סיבה להתיר מעשה אומן[[28]](#footnote-28).

וכתב הרא"ש דבזה נחלקו התנאים במתני' אם הצורך שיש לאדם לישון על מטה הוא צורך מספיק גדול כדי להתיר מעשה אומן.

וזה יסוד גדול מאד, דיתכן מלאכה שאינו מלאכת אוכל נפש, ואינו דבר האבד, וכיון שהוא צורך גדול וחיוני, דינו כדבר האבד שהתירו מעשה אומן עבורו.

ויתכן שהתוס' שלא תירצו כדעת הרא"ש ס"ל דאין להחשיב צורך נחוצה כדבר האבד, אלא רק כצורך המועד רגיל.[[29]](#footnote-29)

בענין תיקוני בהמה

איתא בגמ' בדף י. "דרש רב חמא נוקרין ריחים במועד. משום רבי מאיר אמר אפי' סוס שרוכב עליו וחמור שרוכב עליו מותר ליטול צפרנים בחולו של מועד. אבל חמרא דריחיא לא.

רב יהודה שרי למישקל טופריה לחמרא דריחיא."

וכתב הרא"ש בסי' י"ט "ומיירי באדם שרגיל ברכיבה ולא למוד ללכת ברגליו וצריך לרכוב לצורך המועד.

וה"ה נמי לתקן ברזלי רגליו ומה שלא הזכירם לפי שבימיהם לא היו רגילין לתקן ברזלים לרגלי הבהמות כמו שעושין בארץ רוסיאה שאינן עושים ברזלים לטלפי סוסיהם אלא רק הצפרנים נוטלין לפי שהארץ עפר תיחוח ואין אבנים מצויין שם. אבל בארץ הזאת שאין הבהמות יכולות לילך בלא ברזלים מותר לתקנן במועד. וכן האוכף והרסן אם הוא צריך לרכוב לצורך המועד ובלבד שלא יכוין מלאכתו במועד."

ולכאורה בשלמא ליטול צפרני הסוס יתכן שהוא רק מעשה הדיוט. אבל לעשות ברזלים לטלפי סוסיהם, או לתקן אוכף ורסן, לכאורה הוא מעשה אומן. וא"כ איך כתב הרא"ש להתירו לצורך המועד?

ולכאורה הכוונה הוא דכיון דמיירי באדם שאינו רגיל ללכת ברגליו, אלא רק ע"י הסוס, נמצא שרגלי הסוס הם כרגליו, דרק ע"י הסוס יכול לנוע ממקום למקום, ולכן הוי צורך חיוני דהחשיבו כדבר האבד להתיר אפי' מעשה אומן.

הרי לנו עוד דוגמא ליסוד הנ"ל דאע"פ שאין במלאכה משום דבר האבד, כיון שהמלאכה הוא לצורך חיוני, דינו כדבר האבד ומותר לעשות מעשה אומן לצורך זו.

והיה נ"ל לחדש לפי"ז דרק אדם שאינו רגיל ללכת כלל ברגליו, והסוס הוא עיקר האופן שבו הוא מגיע ממקום למקום, א"כ הסוס בשבילו הוא צורך חיוני ומותר לתקנו לצורך המועד.

אבל אם תמיד הולך ממקום למקום ברגליו, אלא שעכשיו רוצה לנסוע למקום רחוק מאד לטייל שאינו יכול ללכת לשם אלא בסוס, א"כ בעצם אין כאן צורך חיוני, שהרי הסוס אינו האופן שמסתובב בדרך כלל, אלא יש כאן רק צורך המועד רגיל לטייל למקום רחוק, ובשביל זה אין להתיר מעשה אומן.[[30]](#footnote-30)

והיינו הרא"ש לשיטתו דס"ל דיש להתיר מעשה אומן לכל צורך חשוב מאד.

ועי' בריטב"א בדף י: שכתב "ובתוספות אמרו שלא התירו ליטול צפורני בהמה לרכוב אלא כשהוא רוצה לרכוב חוץ לעיר כי ללכת בעיר אין בו דבר האבד, וגם בזה הכל לפי מה שהוא הבהמה."

וכן משמע קצת מהתוס' בריש דף י: שההיתר כאן הוא מדין דבר האבד.[[31]](#footnote-31)

וצ"ל דס"ל דנטילת צפרני הסוס הוא דבר האבד משום שהסוס מתקלקל אם הוא הולך בזמן שצפרניו ארוכין, או בלי ברזלים ע"ג קרקע קשה[[32]](#footnote-32).[[33]](#footnote-33)

ולכאורה לדעת הריטב"א והתוס' שם אין ראיה מסוגיא זו שיש להתיר מעשה אומן לצורך נחוצה.

ויתכן שהתוס' לשיטתם שלא רצו להתיר סירוג מטות מטעם שכתב הרא"ש שם. דלא לכל צורך חשוב התירו מעשה אומן.

ולהלכה כתוב בשו"ע סי' תקל"ו ס"א כדעת הרא"ש הנ"ל דמותר לתקן צרכי רכיבה אם צריך לרכוב במועד ואין דרכו ללכת ברגליו.[[34]](#footnote-34)

נמצא דקיי"ל לדינא לכאורה דגם צורך בסיסי וחשוב נידון כדבר האבד להתיר מעשה אומן, אע"פ שאינו דבר האבד.

בענין שפין את הסדקין

איתא במתני' בדף יא. "שפין את הסדקין ומעגילין אותן במעגילה ביד וברגל אבל לא במחלצים."

וכתב הריטב"א שם "שפין את הסדקין וכו'. פי' כשעושה מפני חשש הגשמים, אבל אם באו גשמים ממש ועדיין ידלוף הבית עושה כדרכו שאין אדם דר במועד בדירה סרוחה. ועוד שאין לך דבר האבד גדול מזה וכן היא בירושלמי."[[35]](#footnote-35)

ומבואר דאפי' במקום שאינו דבר האבד ממש, דהיינו שלא יתקלקל הבית, מותר לעשות מלאכה גמורה ומעשה אומן כדי שלא יצטרך לדור במועד בדירה סרוחה.

והיינו כנ"ל דבשביל הצרכים הבסיסיים של בן אדם מותר לעשות מעשה אומן לצורך המועד.

אמנם יתכן מאד שהריטב"א חולק על הרא"ש הנ"ל לענין סוס ומטה, דאין זה צורך גדול כמו דירה סרוחה. וס"ל להריטב"א דדוקא צורך חיוני ממש, שאין לו בית לדור בו, בזה היה פשיטא ליה להריטב"א דאפי' מעשה אומן מותר. אבל כל מה שפחות מזה אסור.

ובסירוג מטה לכאורה יסביר הריטב"א כדעת הרמב"ן שמותר מטעם מעשה הדיוט.

ובסוס הרי כתב להתיר מדין דבר האבד.

וע"ע בריטב"א בדף י: שכתב אהא דאיתא בגמ' שם קיטורי בירי אסיר מ"ט מעשה אומן הוא "קטורי בי ידי. פי' משום דסגיא לה לאשה בלאו הכי."

ומבואר לכאורה דאם לא סגיא בלאו הכי מתירין אפי' מעשה אומן, אע"פ שאינו דבר האבד ממש.

אמנם י"ל ג"כ דרק דירה סרוחה "לא סגיא בלאו הכי", אבל שאר צרכים חשובים אינם בגדר זה.

ולהלכה נפסק בשו"ע דאפי' צורך כמו סוס, וגם אולי צורך כמו מטה חשוב כדבר האבד להתיר אפי' כמעשה אומן.

הגבלה בהיתר הנ"ל

לכאורה אע"פ דמוכח מדעת הרא"ש הנ"ל דצורך חשוב ובסיסי דינו כדבר האבד ומותר לעשות מלאכת אומן עבורו, היינו רק אם הצורך החיוני הזה הוא לצורך המועד.

שהרי הטור בסי' תקמ"א שכתב כדעת הרא"ש להתיר סירוג מטות מדין דבר האבד כתב שאין להתיר אלא לצורך המועד.

ולכאורה במקום שאינו צריך המטות במועד, ויכול לסרג אותם לאחר המועד פשוט דאין לעשותו במועד, שהרי אפשר לעשותו לאחר המועד.

אלא בפשוטו אפי' אם צריך לסרג המטות במועד כדי שיהיה לו מטות לאחר המועד ג"כ אסור. דלא התירו אלא לצורך חיוני של המועד.

סימן ה

בענין טירחא יתירא לצורך המועד

אסור להפשיל חבלים

איתא בגמ' במו"ק דף י. לענין הא דאיתא במתני' שם דאין מסרגין את המטות "ושוין שאין מפשילין חבלים לכתחלה."

ומבואר דאפי' למ"ד שהתיר לסרג את המטות שתי וערב, להפשיל את החבלים אסור.

ופי' רש"י שם דהיינו ש"אין גודלים חבלים לכתחלה."[[36]](#footnote-36)

וצ"ב מהו האיסור לעשות חבלים לכתחילה לצורך המועד?

ועי' בפי' הר"ש בן היתום בדף י. שכתב דטעם האיסור להפשיל חבלים לכתחילה הוא משום דהוי טירחא יתירה. ומבואר דאין היתר לטרוח טירחא יתירה לצורך המועד.[[37]](#footnote-37)

וכ"כ הנשמת אדם [כלל קי סק"א] והערוך השלחן [סי' תקמא ס"ב] לדינא בביאור האיסור להפשיל חבלים לכתחילה.

ומבואר דכמו שיש איסור לטרוח טירחא יתירא בשביל דבר האבד, וכדאיתא במו"ק דף ב., ה"ה דאסור לטרוח טירחא יתירא בשביל צורך המועד, אפי' אם הוא מעשה הדיוט.

ומסברא צריך להיות כן, שהרי בדבר האבד התירו מעשה אומן, מה שלא התירו בשביל צורך המועד. ואפ"ה בדבר האבד אסרו לטרוח טירחא יתירא. וכ"ש בשביל צורך המועד, מקום שאסור לעשות מעשה אומן, אסור לטרוח טירחא יתירא.

וכן משמע מדברי הרמב"ן בהל' חוה"מ שכתב לחדש דלצורך אוכל נפש התירו אפי' טירחא יתירא. ומשמע בהדיא דלצורך המועד שאינו לצורך אוכל נפש אסור.[[38]](#footnote-38)

וכן משמע מדברי הפמ"ג [סי' תקל"ז א"א סק"ג] שכתב "י"ל דוקא צורך המועד באוכל נפש, הא לצורך המועד מכשירי אוכל נפש וכדומה י"ל טרחא יתירה אסור."

ועי' במשנה ברורה שם [ס"ק טו] שכתב "לדלות וכו'. דכל שהוא לצורך אוכל נפש אפילו טרחא יתירא התירו." ומשמע דלצורך המועד סתם, אסור.[[39]](#footnote-39)

סימן ו

בענין מכוין מלאכתו במועד

איתא במתני' במו"ק דף יב: "מכניס אדם פירותיו מפני הגנבים, ושולה פשתנו מן המשרה בשביל שלא תאבד, ובלבד שלא יכוין את מלאכתו במועד. וכולן אם כוונו מלאכתן במועד יאבדו."

ומבואר דכל שיכול לעשות מלאכת דבר האבד לפני המועד, אסור לדחותו למועד.

ומבואר עוד במתני' דאם עשה כן קנסי' ליה.

וכתב התוס' הרא"ש בדף יב: "טוחנין קמח במועד לצורך המועד. ואפי' כיון מלאכתו, דבצורך אוכל נפש לא אסרו כיון מלאכתו."[[40]](#footnote-40)

ולכאורה משמע מדבריהם דדוקא לצורך אוכל נפש הקילו ולא לצורך שאר צורכי המועד.[[41]](#footnote-41)

וכן משמע בהדיא מדברי הרא"ש [פ"ק סי' ו'] שכתב דצרכי רבים התירו אפי' כיון מלאכתו במועד משום דכיון דקדירה דבי שותפי לא קרירי כו', אם לא יעשו המלאכה במועד, לעולם לא יעשה.

ומבואר דצורכי יחיד אסור לכוין מלאכתו במועד. וגם צורכי רבים היה אסור אם לא טעם המיוחד הנ"ל.[[42]](#footnote-42)

ועי' בתשו' ופסקים לראב"ד [סי' רכט] שכתב "[מותר לאדם] לתקן [מנעליו במועד], וכי אמרינן דמכוין לעשות מלאכתו במועד קנסינן ליה הני מילי בדבר האבד דלא הוי צורך יום טוב, אבל זה צורך יום טוב הוא."

והובא דבריו בשו"ת הרשב"א ח"ז סי' רצ"ד.

ומשמע בהדיא דלא רק לצורך אוכל נפש התירו אם כיון מלאכתו במועד, אלא גם לכל צורכי המועד התירו, ודלא כדעת הרא"ש הנ"ל.

ולמעשה, כתב המשנ"ב בסי' תק"מ סק"ט "ודע דכל דבר שמתירין לצורך המועד במעשה הדיוט הוא דוקא שלא יכוין מלאכתו במועד."

והיינו כדעת התוס' הרא"ש הנ"ל, ודלא כדעת הרשב"א וראב"ד, דרק לצורך אוכל נפש התירו, ולא לשאר צרכי המועד.[[43]](#footnote-43)

ולענין אם כשעבר ועשה המלאכה במועד [אחרי שכיון מלאכתו במועד] קנסי' ליה או לא, עי' בפמ"ג משב"ז סי' תקל"ג סק"א שהסתפק בזה דיתכן דרק דבר שהיה עומד לאיבוד מתחילה, קנסי' ליה לאבדו, משא"כ בצורך המועד.

ולענין מה נקרא מכוין מלאכתו במועד, כל שאפשר לעשותו לפני חול המועד, או דוקא אם פשע או הזיד, יתבאר בענייני דבר האבד.

סימן ז

בענין מלאכה בלי מתכוין

איתא בגמ' בדף י: "אמר רבא מאן דמתקיל ארעא, אדעתא דבי דרי שרי, אדעתא דארעא אסיר. היכי דמי, מוליא במוליא ונצא בנצא אדעתא דבי דרי. שקל מוליא ושדא בנצא אדעתא דארעא.

ואמר רבא האי מאן דזכי זיכי אדעתא דציבי שרי, אדעתא דארעא אסיר. היכי דמי, שקיל רברבי ושביק זוטרי אדעתא דציבי. שקל רברבי וזוטרי אדעתא דארעא. וכו'."

ולכאורה הדברים צ"ב, דכיון שהגמ' תלה האיסור והיתר בדעתו של עושה המלאכה, דאם דעתו למלאכה שהוא לצורך המועד מותר, ואם דעתו למלאכה שאינו לצורך המועד אסור, א"כ מהו השאלה של הגמ' "היכי דמי וכו'".

וכתב הריטב"א "היכי דמי. פי', היאך ראוי לעשות שלא יהא חשש מראית העין, דבלאו הכי אפי' היה דעתו לבי דרי אסור מפני חשש הרואין.

ומיהו בדיעבד אף על פי ששינה לא קנסינן ליה אם הוא אומר שדעתו להיתר. וכן אתה מפרש בכל אלו. וכן פירשו בתוספות."

ומבואר דס"ל להגמ' דמעיקר הדין תלוי הדבר בדעת העושה. אבל יש איסור מראית העין, ולכן כל שאינו ניכר מתוך מעשיו שדעתו למלאכה שהוא לצורך המועד, אסור.[[44]](#footnote-44)

אמנם החי' הר"ן כתב "היכי דמי. כלומר, היאך נכיר דעתו."

ומשמע דאין שאלת הגמ' קשורה למראית העין. אלא כוונת הגמ' לשאול איך נדע מה היתה כוונת העושה.

ומשמע דמצד העושה, כל שבאמת דעתו לצורך המועד מותר, אפי' אם אינו ניכר מתוך מעשיו.

וכ"כ בשיטה לתלמיד הר"י מפריש, דכוונת הגמ' הוא איך נדע שכוונתו לאיסור כדי למחות בידו.[[45]](#footnote-45)

עכ"פ מבואר כאן דכל שעושה פעולה אחת, ועי"ז נעשה שני דברים שונים, אחת הוא לצורך המועד, ואחת אינו לצורך המועד, אם כוונתו על מה שהוא לצורך המועד מותר, ואם כוונתו על מה שאינו לצורך המועד אסור.

וצ"ב מהו יסוד ההיתר כאן, האם הוא משום דאינו מתכוין למלאכה האסורה, ולא נאסר מלאכה בחול המועד כשאינו מכוין לה.

או דילמא כל ההיתר כאן הוא משום דחשוב מלאכה לצורך המועד. דכיון שצריך לפתוח המים כדי לצוד דגים לצורך המועד, וממילא ודאי ישקה השדה, נמצא שהצורך המועד בפתיחת המים מתיר השקאת השדה.

ונפק"מ אם רוצה לעשות פעולה מסוים שלא לצורך המועד, אבל אין בו מלאכה, וממילא בלי מתכוין יעשה מלאכה אחרת שלא לצורך המועד.

לטעם הראשון הנ"ל מותר, שהרי עכ"פ לא התכוין מלאכה שעשה.

ולטעם השני הנ"ל, כיון שנעשה מלאכה ולא היה צורך המועד שגרם לו לעשותו, אסור.[[46]](#footnote-46)

ולכאורה יש ראיה לצד השני הנ"ל מהא דאיתא בגמ' בדף י: רבא שרא לסרוקי סוסיא.

וכתב הרמב"ם [פ"ח מיו"ט הט"ו] "סוס שירכב עליו מותר ליטול צפרניו ולסרקו כדי ליפותו."

וכתב המשנ"ב בסי' תקל"ו סק"ה לדייק מדברי הרמב"ם שההיתר הוא רק משום שרוצה לרכוב לצורך המועד. ובזה התירו לסרוק הסוס אע"פ שיש פסיק רישיה שישיר נימין.

ולכאורה א"ת דכל דבר שאינו מתכוין התירו אפי' שלא לצורך המועד, אפי' אם אינו רוצה לרכוב במועד מותר.

וע"כ כצד השני הנ"ל, דבעצם דבר שאינו מתכוין אסור, ורק כאן שיש צורך המועד שגורם לו לעשותו מותר.

אמנם עי' בלבוש בסי' תקל"ז ס"ח שכתב "אסור לפתוח מקום לשדה כדי שיכנסו בה המים להשקותה, ואם עושה כדי לצוד דגים לאוכלן במועד וניכר שלדעת כן הוא עושה, כגון שפותח מקום למעלה כדי שיכנסו ולמטה פותח מקום שיצאו מותר, אף על פי שסוף סוף גם השדה שותה, דבר שאינו מתכוין הוא ומותר."

והעתיק המשנ"ב דבריו שם בס"ק לב.

ומשמע לכאורה מדבריו דעיקר ההיתר הוא משום דבר שאינו מתכוין, וכצד הראשון הנ"ל.

ומבואר לכאורה דבעינן תרתי, גם שעיקר הפעולה שלו הוא לצורך המועד. וגם שאינו מתכוין לעשות המלאכה השניה שאינו לצורך המועד.[[47]](#footnote-47)

במקום שאפשר לקיים שניהם

יל"ע אם ההיתר בסוגיין הוא רק במקום שאי אפשר לקיים שניהם, שאינו יכול לצוד הדגים בלי להשקות השדה, או אפי' במקום שאפשר לקיים שניהם כיון שיש צורך המועד בעשייתו, ואינו מכוין להמלאכה שאינו לצורך המועד, מותר.[[48]](#footnote-48)

ועי' במשנ"ב בסי' תקל"ג ס"ק י"א שכתב דאם צריך לזרע פשתן לצורך המועד, ובשביל זה אינו צריך לתלוש רק ראש הגבעול, אפ"ה התירו לו לעקור הפשתן עם השורש, דלא הטריחו חכמים לשנות [כשעושה צרכי המועד] מכפי מה שהוא עושה בחול.

ועי' בפמ"ג שם [א"א סק"ה] דמיירי באופן שאם עוקר הפשתן עם השורש, עושה מלאכת חרישה ביחד עם מלאכת הקצירה שהוא צורך המועד.

ומבואר דאע"פ שאפשר לקיים שניהם ולעשות רק מלאכת הקצירה, לא חייבו אותו לעשות מעשה המלאכה שהוא לצורך המועד בשונה מאיך שהיה עושה אותה בחול.

אמנם י"ל דאין זה היתר אלא שלא לעשות מעשה המלאכה בשינוי. אבל לענין נטילת ידים על הדשא, כיון שיכול לעשות מעשה הנטילה כדרכו, רק יש לו אפשרות למנוע מלאכת ההשקאה אם ילך קודם למקום אחר, אולי צריך לעשות כן.[[49]](#footnote-49) וצ"ע

סימן ח

בענין ריבוי בשיעורין

איתא בגמ' בדף יב: "תנו רבנן טוחנין במועד לצורך המועד, ושלא לצורך המועד אסור. ואם טחן והותיר הרי זה מותר. קוצצין עצים במועד לצורך המועד, ושלא לצורך המועד אסור, ואם קצץ והותיר הרי זה מותר. מטילין שכר במועד לצורך המועד, ושלא לצורך המועד אסור, ואם הטיל והותיר הרי זה מותר."

וכתב הריטב"א שם "ובלבד שלא יערים. פי', שיתכוין על מנת להותיר או שהיה לו אחד בביתו והיה בדעתו לשתות ממנו והוא אומר שאינו רוצה בזה אלא באחר שהוא חדש."[[50]](#footnote-50)

וכ"כ הפסקי תוס' [אות נא ונב, הובא דבריהם בבית יוסף בסי' תקל"ג] אין צריך לצמצם שלא יטחון יותר מכדי צרכו וכן להטיל שכר ולקוץ עצים ולא יערים לטחון בכוונה יותר מכדי צרכו."

ומבואר דגם אם טוחן לצורך המועד, אסור להוסיף לטחון יותר כדי שישאר לו לאחר המועד. אלא צריך לטחון הכל בשביל מה שנראה לו סביר שיצטרך למועד.[[51]](#footnote-51)

אופנים שמותר לעשות יותר מכדי צורך המועד

ועי' בריטב"א בדף יב: שכתב בשם הרא"ה בשם הרמב"ן "ודאי אם לא ימצא מי שירצה לעשות לו בצמצום שאין רוצין לטחון או לקצור לו דבר מועט עושה אפי' הרבה מפני מועט שהכל לצורך המועד הוא."

וכ"כ המשנה ברורה [סי' תקל"ג סק"ה] וז"ל "ואם בעל הטחנה אינו רוצה לטחון שיעור מועט יכול לטחון אפילו הרבה ולא הוי כמכוין להותיר שהרי טוחן המותר בשביל אותו מועט שהוא צריך."[[52]](#footnote-52)

עוד דוגמא להנ"ל

איתא בגמ' בדף יב: "רב יהודה שרא למיעקר כיתנא, ולמיקטל כשותא, ולמיעקר שומשמי.

אמר ליה אביי לרב יוסף בשלמא כיתנא חזי לחפיפה, כשותא חזי לשיכרא, אלא שומשמי למאי חזי.

חזי לנזיי דאית בהו."

וכתב רבינו ירוחם "כל דבר שצריך לצורך המועד אפילו שלא יהיה לצורך אכילה כגון פשתן לחפיפה וכל כיוצ' בזה מותר לעוקרו ולקורצו."

ועי' בבית יוסף בסי' תקל"ג שהביא דבריו, וכתב "משמע מלשונו שאינו יכול לעקור אלא כדי מה שצריך.

אבל הרב המגיד [פ"ח מיו"ט ה"י] כתב הר"א פירש לחפיפה לנוי הנשים לחוף בו הפנים. ולפי שאין דרך הפשתן לעקרו לחצאין התירו לעקרו כולו כיון שצריך למקצת עכ"ל.

וטעם זה צריך לומר גם בעקירת כשותא ושומשמין."

וכתב המג"א בסק"ה "ונ"ל דלא כיון יפה, דאף המ"מ מודה דאינו יכול לעקור אלא מה שצריך, דלא עדיף מדבר שהוא צורך אכילה. אלא כונתו שהנשים א"צ לכל הגבעול אלא לזרע הפשתן וה"א שלא יעקור אלא יקצור ראש העליון קמ"ל דשרי לעקור כולו."[[53]](#footnote-53)

וכדבריו כתב ג"כ הדרישה שם בסק"א. וכן פסק המשנ"ב להלכה בסי' תקל"ג ס"ק י"א.

ולענין אם יכול להערים ולומר שעושה בשביל המועד כדי להותיר בשביל לאחר המועד, כתב הריטב"א בדף יב: דלכו"ע אם אין המלאכה לצורך אוכל נפש אסור להערים.[[54]](#footnote-54)

1. ומשמע לכאורה שהיה להתוס' צד להתיר מעשה הדיוט אפי' שלא לצורך המועד. ורק מסברא אמרו שלכאורה אין הדין כן, שאין טעם שיתירו חז"ל מלאכה שלא לצורך המועד.

   וצ"ע איך היה להתוס' צד להתיר מעשה הדיוט בחול המועד גם שלא לצורך המועד, הרי איתא בהדיא במתני' בדף יא. "כבשין שהוא יכול לאכול מהן במועד כובשן".

   ומבואר דלא התירו כבישה אלא לצורך המועד, אע"פ שאינו מעשה אומן לכאורה.

   וגם לא התירו להשקות בית הבעל ממי מעיין אע"פ שאינו מעשה אומן לכאורה.

   וצריך לחלק דבמתני' בדף ח: עושה המלאכה שלא בצורה מושלמת, והוי כשינוי. והיה צד דמלאכה בשינוי מותר בחול המועד אפי' שלא לצורך המועד.

   ואינו דומה לכובש כבשים והשקאת שדה שאין שם שינוי כלל, אלא שהמלאכה אינו מעשה אומן מצד עצמו.

   וכן מדויק מדברי התוס' בדף י. הנ"ל שכתבו "נראה דוקא לצורך המועד, אבל בחנם למה יתירו אפילו ע"י שינוי."

   ומשמע דעיקר הטעם שרצו התוס' להקל כאן הוא משום דיש כאן סוג שינוי.

   ולכאורה הטעם שהתוס' מסתפקים בזה הוא משום דבמתני' בדף ח: לא מוזכר התנאי שיהא לצורך המועד, אלא כתוב סתם שההדיוט תופר כדרכו, משא"כ בסיפא דמתני' בדף יא. מוזכר בהדיא שלא הותר מלאכת כבישה אלא לצורך המועד.

   ולפי"ז לכאורה גם ברישא דמתני' בדף יא. הנ"ל, שכתוב דעושה מעקה לגג מעשה הדיוט, ולא הוזכר במתני' תנאי שיהיה לצורך המועד, היה מקום לספיקת התוס' הנ"ל. והיינו מאותו טעם שצידדו התוס' שבדף ח: מותר אפי' שלא לצורך המועד, שהרי כיון שאינו בונה המעקה באופן מושלם, אלא רק כמעשה הדיוט, מותר.

   אמנם למעשה התוס' מסיק שלא התירו שום מלאכה אלא לצורך המועד. [↑](#footnote-ref-1)
2. ונחלקו האמוראים בדעת ר' מאיר אם מתיר שתי בלא ערב. או דילמא אינו מתיר אפי' שתי. ורק אם רפוי מתיר למתחו. [↑](#footnote-ref-2)
3. וכן מבואר בהדיא בב"ח בריש סי' תקמ"א, דסירוג המטות הוי מעשה הדיוט גם לדעת התוס', ואפ"ה רצו לאסור כדרכו. [↑](#footnote-ref-3)
4. וכעי"ז כתב הרא"ש שם. [↑](#footnote-ref-4)
5. וז"ל "ואסיקנא בגמ' דמסרגין היינו שתי וערב, ושרי ליה ר' מאיר בלא שינוי דחשיב ליה כדבר האבד."

   ומבואר דהוקשה להרא"ש קושית התוס' הנ"ל. ולכן תי' דההיתר אינו מטעם צורך המועד, אלא מטעם דבר האבד. והרי בדבר האבד התירו אפי' מעשה אומן, דאין דין שינוי בכלל. [↑](#footnote-ref-5)
6. הובא דבריו בב"י בסי' תקמ"א. [↑](#footnote-ref-6)
7. וכן דעת המאירי בדף יט. וז"ל "עשיית מעקה וקרפיטא ואיצטיבא ודומיהם כלם בכלל מלאכת הדיוט הם. והוא שהתרנו בסירוג המטה ואסרנו גדילתו מן המטוה." [↑](#footnote-ref-7)
8. וכמו שכתב המור וקציעה בסי' ש"ו. [↑](#footnote-ref-8)
9. וכן משמע מלשון התוס' בדף י. הנ"ל דס"ל מסברא דצריך להיות אסור, שהרי יש בו "מלאכה כולי האי". ולא שיש ראיה מגמ' לאסור בכגון זה. [↑](#footnote-ref-9)
10. ורק טירחא יתירא שאסורה לצורך דבר האבד, כ"ש שאסורה לצורך המועד. [↑](#footnote-ref-10)
11. וכ"כ המשנה ברורה בסי' תק"מ סוף ס"ק יז, ע"ש. [↑](#footnote-ref-11)
12. ולענין שוכר ומשכיר אינו מוטל על המשכיר אלא מלאכה שצריך האומן דוקא לעשותו, ולכן לטוח הגג שיכול ההדיוט לעשותו, צריך השוכר בעצמו לעשותו. [↑](#footnote-ref-12)
13. אמנם לפי"ז צ"ל דהא דאיתא במתני' שאין לעשותו מעשה אומן, אין הכוונה להזהיר שלא יטוח בטיט, שהרי גם הטיט הוא מעשה הדיוט, וכנ"ל. אלא כוונת המשנה שלא יעשה מעשה אומן ממש. והגמ' רק הזהיר שגם כשמותר לעשות מעשה הדיוט, היינו בשינוי, שלא יטוח בטיט. וזה קצת דוחק. [↑](#footnote-ref-13)
14. ועפ"ז כתבו הפוסקים דמותר ליטול גבשושית שבבית כדי שלא יתקל בו בני ביתו במועד. דהיינו ממש כמו מוליא במוליא אדעתא דבי דרי.

    וז"ל רבינו ירוחם [נתיב ד חלק ה] "להשוות הבית שלא יכשל בגומות בחולו של מועד מותר, כך כתבו המפרשים מההיא שכתבתי למעלה מנצא לנצא. וכן נראה דעת רש"י.

    וז"ל רש"י על הרי"ף [דף ד. מדפי הרי"ף] "אדעתא דארעא. שתהא נוחה לחרוש לאחר המועד [פי', זה אסור]. אבל להשוות ביתו א"צ לומר דודאי שרי שלא יהא נתקל בגומות." [↑](#footnote-ref-14)
15. ועי' בסמ"ג כתב כעין דברי הסמ"ק הנ"ל. וכתבו שם ההגהות מהרש"ל והגהות מהרא"ש לפרש שההיתר הוא מטעם זה שאין בו טירחא. דכל מלאכה שאין בו טירחא כלל מותר אפי' שלא לצורך המועד.

    אבל הפוסקים לא הביא כלל צד שמלאכה שאין בו טירחא כלל מותרת אפי' שלא לצורך המועד. ורק הבית יוסף בריש סי' תקל"ט הביא צד זה להתיר מקח וממכר בצנעה. [↑](#footnote-ref-15)
16. וז"ל הפמ"ג בא"א סי' תק"מ סק"ז "מעשה הדיוט. עיין מג"א. הנה מכשירי אוכל נפש אין צריך שינוי ורשאי מעשה אומן, כתנור, עיין סימן תקמ"א במג"א א'. וכל שאין מכשירי אוכל נפש כי אם צורך המועד, כל שיש טורח צריך שינוי, וכל שאין טורח כדרכו, כמו גבשושית באות ה'."

    ועי' במשנה ברורה שם בסק"ז שהביא דברי הפמ"ג שם להלכה. [↑](#footnote-ref-16)
17. ובאמת מצאנו דוגמא לזה שאין היתר להדיוט לעשות מלאכה כדרכו בחינוך סי' שכג שכתב "שאלתי פי מורי אם נאמר כן בכתיבה שיכתוב ההדיוט כדרכו, ולא התירו לי. אולי מפני שמצאנו בפירוש שאסרו זכרונם לברכה להגיה אפילו אות אחת בספר העזרה, נחמיר בכתיבה."

    ומצאנו עכ"פ שהחמיר רבו של החינוך [שהיתה או הרמב"ן (עי' ש"ך חו"מ סי' שפ"ח ס"ק כב), או הרשב"א (עי' הקדמה לספר החינוך מכון ירושלים)] שלא יכתוב הדיוט כדרכו.

    אמנם מדברי החינוך שם משמע שלא רצה לפרש טעם הדבר כמו שכתבנו. אבל אולי היינו משום דגם בזמנם היה דרכו של ההדיוט לכתוב, וא"כ היה צריך להיות דומה לתפירה. וצ"ע [↑](#footnote-ref-17)
18. ולכאורה דוגמא לזה לייצר דברים יפים ומורכבים בחחשב עם תוכנית גרפיקה וכדו', אע"פ שאינו צריך שום אימון ידים, הרי צריך דקדוק ומקצועיות רב לעשותו, ולכן דומה לכאורה לשכר, והוי מעשה אומן. [↑](#footnote-ref-18)
19. וצריך להדגיש, דגם לצד שיש לאסור מעשה אומן ע"י מכונה חשמלית, היינו רק באופן שהמכונה עושה פעולה שצריך אומנות, או לדעת התוס' ורבינו פרץ המכונה עושה מלאכה גמורה שיש בו טירחא. אבל במקום שהמכונה עושה פעולה פשוטה, א"כ אין כאן מעשה אומן בכלל, וממילא ודאי מותר לצורך המועד. [↑](#footnote-ref-19)
20. וכמו שאסרו לשוף את הגג במחלצים, כיון שצריך אומנות לעשות מלאכה בכלי זה. [↑](#footnote-ref-20)
21. וכעי"ז כתב המאירי בדף י. וז"ל "והאומן מכליב. והכלבה זו פי' בגמ' מפסיע וכו'. ואף על פי שהוא אומן, הואיל ומ"מ המלאכה אינה מלאכת אומן, מותר." [↑](#footnote-ref-21)
22. ועי' בבי' הגר"א בסי' תקמ"ה ס"ז שכתב באמת לחלוק על התה"ד מטעם הנ"ל. דכיון שעיקר האיסור מלאכה בחוה"מ הוא משום טירחא, ואין השינוי הזה מועיל לענין טירחא, אלא אדרבה ע"י השינוי יותר צריך לטרוח וכמו שהוסיף השעה"צ שם בס"ק מ"ט, ממילא אסור. [↑](#footnote-ref-22)
23. וז"ל המור וקציעה בסי' שו "ובחול המועד הוא דקפדינן אמעשה אומן, משום דכל מלאכה מותרת בחול המועד כשאינה של טורח, ולא נאסר אלא של אומן, דטרחא יתרה הוא." [↑](#footnote-ref-23)
24. אמנם יל"ע אם לדעת התוס' הנ"ל בדף י. שהתירו מלאכה גמורה ע"י שינוי שייך לפרש כסברת התה"ד כאן. שהרי בשלמא במעשה אומן, שהטירחא הוא האומנות, י"ל דכל שאינו חושש בתיקונה אין כאן טירחא. אבל במלאכה מרובה כמו סירוג מטות, אין הטירחא מחמת האומנות, אלא מחמת עצם גודל המלאכה, וא"כ זה שאינו חושש בתיקונה לא ימעט הטירחא, ולמה להתיר ע"י שינוי.

    וצ"ל בדעת התוס' שהדין שינוי הוא מטעם אחר, אולי כדי שימנעו מלעשות מלאכה במועד כמה שאפשר, ושלא יכוונו מלאכה במועד וכדו', וכטעמו של ר' יהודה שהצריך שינוי בדבר האבד. וצ"ע [↑](#footnote-ref-24)
25. ולפי"ז לכאורה פשוט דאפי' לדעת התה"ד הנ"ל, כל שאין השינוי יכול להשפיע על התוצאה, לא מהני.

    לדוגמא, לפי הצד שהדפסה במדפסת מוגדר כמעשה אומן, לחיצת הכפתור ביד שמאל, שאינו יכול להשפיע על התוצאה, לא יתיר המלאכה. [↑](#footnote-ref-25)
26. ועי' בשפת אמת שכתב לתרץ דיתכן באמת דצריך שינוי, שהתנא כתב כלל לגבי תפירה דמעשה אומן בעי שינוי, וממילא בכל מקום מעשה אומן צריך שינוי. [↑](#footnote-ref-26)
27. פ"א סי' י"ח. ובתוס' הרא"ש בדף י.. [↑](#footnote-ref-27)
28. ומטעם זה התירו מעשה אומן לצורך רבים, ולצורך מי שאין לו מה לאכול וכדו'. [↑](#footnote-ref-28)
29. אמנם אין זה מוכח, די"ל דס"ל להתוס' דעכ"פ מטה אינו צורך חיוני כ"כ. אבל מודים התוס' דצורך חיוני דינו כדבר האבד להתיר אפי' מלאכה גמורה ומעשה אומן. [↑](#footnote-ref-29)
30. ולכן מי שאין לו מכונית, ושוכר מכונית במועד כדי לטייל למקום רחוק, אינו יכול לעשות מעשה אומן בשביל זה, כגון לכתוב כדרכו וכדו'. [↑](#footnote-ref-30)
31. ועי' ברמב"ם [פ"ח מיו"ט הט"ו] שכתב ביאור שלישית בסוגיא זו. וז"ל "סוס שירכב עליו מותר ליטול צפרניו ולסרקו כדי ליפותו."

    ומשמע לכאורה דאין כאן צד דבר האבד או צורך גדול בכלל, אלא יש רק צורך המועד פשוט לייפות הסוס. ומיירי רק במעשה הדיוט. ועיקר החידוש לדבריו הוא דגם כדי לייפות הסוס חשוב צורך המועד. [↑](#footnote-ref-31)
32. וכעי"ז כתב הסמ"ג [לאוין סי' עה] וז"ל "סוס שרוכב עליו מותר ליטול צפרניו פן ינקפם זו בזו. וכל שכן ברזל הסוס שיותר הוא דבר האבד ואין צריך להזכירו. וכן פסק הרב רבי יצחק ברבי מרדכי."

    והובא דבריו בהגהות מיימוניות בפ"ח מיו"ט אות נ'. [↑](#footnote-ref-32)
33. ולכאורה צ"ב איך אפשר להתיר תיקון הברזלים מטעם שמא יתקלקל הסוס והוי דבר האבד, הרי כיון שאינו צריך לרכוב על הסוס אלא לצורך המועד, ולא הותר מעשה אומן לצורך המועד, איך אפשר להתיר לתקן הברזלים כדי שלא יתקלקל הסוס כשרוכב עליו לצורך המועד?

    ונ"ל לכאורה דאם לא היה מוכן לרכוב על הסוס בלי לתקן לו ברזלים, א"כ אם לא נאפשר לו לתקן הברזלים לא יהיה לו שום הפסד, רק שלא יעשה הצורך המועד שלו, וא"כ אין להתיר מעשה אומן לתקן הברזלים.

    אבל התוס' וריטב"א מדברים על מציאות שהיה רוכב על הסוס גם בלי תיקון הברזלים, ואם לא נתיר לו לתקן הברזלים יש סיכוי שיתקלקל הסוס, נמצא שתיקון הברזלים אינו לצורך המועד, אלא הוא כדי למנוע קלקול, וממילא יש להתיר התיקון לצורך דבר האבד.

    וצ"ע אם הרא"ש מודה לדברי הריטב"א הנ"ל דזה חשוב דבר האבד, אלא דמיירי הרא"ש גם באופן שבלי תיקון הברזלים לא היה רוכב בכלל, ולכן אינו דבר האבד.

    או דילמא ס"ל להרא"ש דכיון שיכול שלא לרכוב, ואז לא יהיה לו הפסד, לא חשוב דבר האבד.

    ולכאורה מדברי הרא"ש בפ"ב דמו"ק סי' ט"ו, הובא בשו"ע בסי' תקל"ט ס"ט, וע"ש במשנ"ב סק"ל, משמע דגם הוא מודה דחשוב דבר האבד. וצ"ל דס"ל דלא מיירי כאן באופן שהיה רוכב על הסוס בלי הברזלים. או דס"ל דלא יוזק הסוס באופן שיהיה לו הפסד, אלא שיכאב לסוס, או לא ירוץ כ"כ טוב. [↑](#footnote-ref-33)
34. וכתוב בסעי' ב' שם כדעת הרמב"ם דמותר לסרוק הסוס כדי ליפותו. ופי' המשנ"ב שם בסק"ה דהיינו אפי' אם משיר נימין שהוא מלאכה. [↑](#footnote-ref-34)
35. ועי' בביה"ל בסי' תק"מ ס"ג שהעתיק דברי הריטב"א הנ"ל להלכה. [↑](#footnote-ref-35)
36. וכעי"ז פי' הריטב"א שם דאין עושין חבלים לכתחילה אפי' לצורך המועד. וכ"כ המאירי שם. [↑](#footnote-ref-36)
37. ועי' בטור בסי' תקמ"א שכתב "מסרגין המטות, פי' לארוג אותם שתי וערב בחבלים שהיו בה כבר אלא שלא היו סדורים והוא מסדרן, אבל לא יפשיל החבלים בתחלה.

    ומל' רש"י יראה שמותר להפשיל לה החבלים לכתחלה רק שלא יעשה החבלים מחדש. וכל זה בצריך לה במועד."

    ולכאורה גם לדעת הטור האיסור הוא משום טירחא יתירא שיש בהפשלת החבלים בגוף המטה. [↑](#footnote-ref-37)
38. וכן משמע מדברי התוס' הרא"ש בדף ד: שלא התירו לטרוח טירחא יתירא אלא לצורך אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-38)
39. וכן משמע מדברי הביה"ל בסי' תקל למעיין שם וז"ל "והרמב"ן הטיל פשרה שכל מלאכה שאינו לצורך המועד ואינו דבר האבד הוא מן התורה. ושהיא לצורך המועד היא מותרת אף מלאכת אומן ואף על גב דאית ביה טירחא יתירא. וכן כל דבר אבוד אף על פי שאינו לצורך המועד מותרת ואף על גב שהיא טרחא יתירה. וחכמים מדבריהם אסרו קצת מלאכות. ועיקר חוה"מ ודאי דבר תורה היא."

    ומשמע בהדיא מדבריו דלצורך המועד מותר מלאכת אומן וטירחא יתירא מדאורייתא, אבל מדרבנן אסור.

    וכן משמע מדברי האבני נזר [או"ח סי' שצה] שכתב "שוב נתיישבתי דבחול המועד כשעושה לצורך המועד לא שייך לגזור אטו שבת ויום טוב. כי ידוע כל המלאכות [לבד ממלאכת אומן וטרחה יתירה] מותרין לצורך המועד ובשבת ויום טוב אסורין." [↑](#footnote-ref-39)
40. וכ"כ רבינו ירוחם [נ"ד ח"ה] "כל דבר שהוא צורך אוכל נפש במועד אפילו כיוון לעשותו במועד מותר." [↑](#footnote-ref-40)
41. וכן דייק הפמ"ג בסי' תקל"ג משב"ז סק"א. [↑](#footnote-ref-41)
42. וכ"כ המאירי בדף יט. וז"ל "כל שהוא צורך המועד ואינו אוכל נפש ולא אבד אסור במלאכת אומן אפי' לא כיון מלאכתו כגון כסות וכלים ומותר במלאכת הדיוט ובלבד בשלא יכוין מלאכתו." [↑](#footnote-ref-42)
43. וכן מבואר בסי' תקמ"א סעי' ב' שכתב השו"ע "מסרגין המטות כו'."

    וכתב האגודה [מועד קטן סי' ח'] "מסרגין המיטות רבי יוסי אומר ממתחין. פר"י הלכה כרבי יוסי דאמר דווקא אם היו רפוי ממתחו אבל לא מסרגין. ודווקא לצורך המועד ממתחין והוא שלא כיון לעשות במועד."

    והובא דבריו באליה רבה בסי' תקמ"א סק"ב, ובמשנ"ב שם סק"ד. [↑](#footnote-ref-43)
44. וכ"כ המאירי בסוגין, וז"ל "כל שעושה בדרך שהזכרנו להיתר בכונת אסור אין צריך לומר שאסור. אלא אף מי שעשה בדרך שהזכרנו לאיסור בכונת היתר אסור מפני מראית העין." [↑](#footnote-ref-44)
45. ועי' ברמב"ם [פ"ח מיו"ט הי"ב] שכתב "המשוה פני הקרקע, אם נתכוון לתקן מקום שיעמיד בו כרי של תבואה או שידוש בו מותר, ואם נתכוון לעבודת הארץ אסור.

    וכן המלקט עצים מתוך שדהו אם לצורך העצים מותר ואם לתקן הקרקע אסור.

    וכן הפותק מים לגנה אם נתכוון שיכנסו הדגים מותר ואם להשקות הארץ אסור.

    וכן הקוצץ חריות מן הדקל אם נתכוון להאכיל לבהמה מותר ואם נתכוון לעבודת האילן אסור.

    וממעשיו יוכר לאי זה דבר הוא מתכוון."

    ומשמע לכאורה כדעת הר"ן הנ"ל דהכל תלוי בכוונתו.

    אמנם עי' במגיד משנה שם שהביא דברי הרמב"ם בהל' זכיה ומתנה דמשמע דלענין קנין הכל הולך אחר מעשה המוכיח. וצידד דשמא הרמב"ם שם פירש וכאן סתם, ודעתו שנלמד הסתום מן המפורש.

    אמנם לכאורה היה מקום גדול לחלק דלענין קנין, שצריך "מעשה קנין", שהוא הוראת בעלות, הכל תלוי ב"מעשה המוכיח", ולא בכוונתו.

    אבל באיסור מלאכה, שצריך שעושה מלאכה לצורך המועד, הכל תלוי בכוונתו. וצ"ע [↑](#footnote-ref-45)
46. למשל, אדם שרוצה ללכת בחול המועד לאיזה מקום שלא לצורך המועד, ובדרך יש על המדרכה הרבה נמלים, באופן שיש פסיק רישיה שיהרוג אותם דרך הליכתו.

    לטעם הראשון הנ"ל, כיון שאינו מתכוין להורגם, מותר. אבל לטעם השני הנ"ל, כיון שאין צורך המועד בהליכתו, ממילא אין כאן צורך המועד שמצריך הריגת הנמלים ממילא, ולכן אסור. [↑](#footnote-ref-46)
47. וטעם הדבר הוא משום דאם מכוין להשקות השדה, הוי כאילו עושה בנפרד מעשה השקאה שאינו לצורך המועד.

    ורק אם מכוין על הצידה בלחוד, אמרי' דעושה מלאכת הצידה, אלא שכלול בתוכו ג"כ מלאכת השקאה מחמת פסיק רישיה. אמנם כיון שעיקר העשיה שלו הוא הצידה, והוא לצורך המועד, ממילא יכול הצורך המועד להתיר ג"כ המלאכות הכלולות במעשה צידה שלו. [↑](#footnote-ref-47)
48. ונפק"מ במקום שהולך לטייל בחול המועד, ורוצה ליטול ידיו לאכול לחם, האם מותר לו ליטול ידיו על הדשא, כיון שמעשה הנטילה הוא לצורך המועד, ואינו מתכוין להשקות השדה. או דילמא כיון שיכול ללכת למקום שאין דשא, ושם לא ישקה השדה, הוי אפשר לקיים שניהם ואסור. [↑](#footnote-ref-48)
49. אבל לכאורה הפשטות הוא דכל שאינו מכוין בהדיא עבור המלאכה האחרת, ומתעסק בפעולה שהוא לצורך המועד, מותר. ולא אמרי' דכיון שיכול למנוע המלאכה הוי כמתכוין אליו. [↑](#footnote-ref-49)
50. וכ"כ המרדכי פ"ב דמו"ק [רמז תתנד] "ואין צריך לצמצם שלא יטחון יותר מכדי צורך אכילה אלא יטחון בהרווחה ואם יותר יותר. וכן מותר לקוץ עצים לצורך המועד. ואסור להערים שלא יטחון יותר בכוונה או שיש לו קמח ויערים ויאמר מזה אני רוצה." [↑](#footnote-ref-50)
51. אלא דצ"ע אם כמו שכתב המשנ"ב בסי' תקל"ז סק"א דאין היתר מלאכה לצורך המועד אא"כ מצוי שיהיה צורך המועד, ה"ה הכא אין להוסיף אא"כ מצוי שיצטרך לכל המלאכה. או דילמא כיון שודאי יש צורך המועד לפנינו, מותר לו להרבות כל מה שיתכן שיצטרך למועד, אפי' אם אינו מצוי, כל שכוונתו לצורך המועד.

    ויותר מסתבר כצד השני הנ"ל. [↑](#footnote-ref-51)
52. ומבואר דאינו צריך לשלם כסף כנגד כל השדה כדי שיטחון רק מה שצריך למועד, דזה ודאי מיקרי דבר האבד. [↑](#footnote-ref-52)
53. והוסיף הפמ"ג שם "ויראה, דהיינו אף אם קוצר רק ראש השבולת הוה קוצר, וכשעוקר כל הגבעול י"ל אית ביה תולש וחופר וכדומה, אפ"ה התירו בזה." [↑](#footnote-ref-53)
54. ולענין אם באוכל נפש התירו יתבאר בענין מלאכת אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-54)