32הכשר כלי מבשר לחלב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

הכשר כלי מבשר לחלב

**32**

הטור (סימן צג) מביא את דברי הרשב"א (תוה"ב ב"ד ש"ד לח. בארוך ולז: בקצר, וכן הוא ברא"ה שם) - "שאם בישל ירקות בקדרה של בשר שמותר לבשל בה אח"כ גבינה שכבר נתמעט כח בלע הבשר ונקלש עד שאין ראוי לחול עליו שם איסור בשר בחלב", והיינו רק ב"היתרא בלע" כמפורש שם.

חיליה דהרשב"א, משיטת רבא בסוגיא בע"ז עו. – ד"כל יום נעשה גיעול לחבירו", שע"י הבישול נקלש טעם הקדשים הבלוע בכלים – ומשום כך לא חל עליו שם נותר. ס"ל לרשב"א שהוא הדין כאן, ע"י בישול הירקות נקלש טעם הבשר הבלוע בכלי – ומשום כך לא יחול עליו שם בשר בחלב.

הריטב"א (חידושים בסוגיא שם) חולק על היתר זה, וס"ל שכוונת רבא – שהגעילו את הכלים שבלעו קדשים הגעלה גמורה, ורק אח"כ אמרינן – "כל יום נעשה גיעול לחבירו", והיינו – שאין מושג של "נקלש". ודבריו צ"ב בפשט הסוגיא – שלא משמע כן בדברי רבא, וביותר צ"ב הסברא [כמו שתמה החזו"א בסימן כא סק"ב], דאם בהגעלה לא סגי להכשיר את הכלי – מה יתן ומה יוסיף הבישול אח"כ.

אמנם גם דברי הרשב"א צ"ב, דאף שרבא ס"ל כן [כפשט הסוגיא], הרי רב אשי פליג עליה – וס"ל שאיירי בהגעלה גמורה, וחידוש הסוגיא הוא רק - שמהני הגעלה במקום ליבון באופן ש"היתרא בלע". ולכאורה - הלכה כרב אשי. ועוד, שבסוגיא בזבחים (צז.) להדיא – שאף דברי רבא לא נאמרו אלא בשיטת ר' טרפון, ואילו בשיטת חכמים – אין ראיה כלל ליסוד זה.

שיטת "נקודות הכסף"

בדברי הש"ך (נקודות הכסף על הט"ז סק"ב) נראה שהבין – שהרשב"א התכוון להגעלה גמורה, והיינו – שבישול הירקות [והקדשים] נחשב כהגעלה גמורה. לפ"ז, לא נחלקו רבא ורב אשי – שבעינן הגעלה גמורה, אלא שרב אשי – העמיד את הסוגיא בהגעלה ממש, ורבא ס"ל – שאף בישול נחשב כהגעלה גמורה.

דברי הש"ך – דחוקים טובא בלשון הרשב"א. ועוד תמה היד יהודה (סק"א) – שבסוגיא לא יתכן לפרש כן, שהרי איירי בשפודין, שבהם "כל יום נעשה גיעול לחבירו" – היינו שצלו שלמים בתוך זמן היתר החטאת, וצלי ודאי אינו נחשב כהגעלה, וע"כ שמהני הקלשה בעלמא בלי גדרי הגעלה [עיי"ש שרוצה ליישב את דברי הש"ך ע"פ דברי המרדכי (ע"ז אות תתס, הובא במג"א סימן תכא סקכ"ז. ועיין רעק"א שם ס"ד על דברי באר הגולה סק"ל) – שבהיתרא בלע מהני הגעלה בלי מים, והיינו שמחממו עד שהיד סולדת בו. ודוחה היד יהודה – שמקום השפוד שנמצא מתחת לבשר השלמים ודאי אין היד סולדת בו]. ועוד קשה, שלהדיא ברשב"א (תוה"ב שם) שמהני כאן "חם מקצתו חם כולו", ואילו שיטת הרשב"א - שבהגעלה גמורה לא מהני חם מקצתו חם כולו אף כשבלע באופן זה (תוה"ב ב"ד ש"ד לח., הובא בטור בסימן קכ"א). ועוד טוען היד יהודה, שבדברי הב"י בסימן צד מוכח שלא כהבנת הש"ך, כדיבואר.

הב"י בסימן צד מביא את דברי הסמ"ק – שאם תחבו כפית בשרית לתוך קדרה של חלב, אם יש ששים כנגד הכפית אזי החלב מותר והכפית אסורה. שואל הסמ"ק, אמאי לא נחשיב את התחיבה לתוך החלב כהגעלה – ואף הכפית תהיה מותרת. מתרץ הסמ"ק, דחיישינן שמא לא תחב את הכפית בחלב לאותו עומק שבו בלוע בו הבשר, או שחיישינן שמא אין החלב מעלה רתיחות וממילא אינו נידון כהגעלה [אף שהיד סולדת בו – וסגי בהכי כדי להבליע ולהפליט].

אומר הב"י, שבדברי הרשב"א הנ"ל חזינן שלא כדברי הסמ"ק, שהרי הרשב"א החשיב בישול ירקות כהכשר בין בשר לחלב – ולא חשש שמא אינו באותו גובה או שאינו מעלה רתיחות, וע"כ שלהכשר בין בשר לחלב – סגי בהכי, ודלא כדעת הסמ"ק – שהצריך כל דיני הגעלה.

חזינן, שהב"י הבין בדברי הרשב"א שאין כאן הגעלה גמורה אלא הקלשה, וסגי בהכי - באופן ש"היתרא בלע", ודלא כדברי הש"ך. וכן נראה להדיא בדברי הרשב"א – שרבא חידש דין "הקלשה" בהיתרא בלע. אלא שקשה ע"ז כנ"ל, דלכאורה – רב אשי פליג עליה.

ביאור שיטת הרשב"א

נראה לבאר את הסוגיא לפי שיטת הרשב"א. דרבא חידש ש"כל יום נעשה גיעול לחבירו", והיינו שב"היתרא בלע" מהני הקלשה וכנ"ל. ואף רב אשי לא פליג עליה – אלא שס"ל שהיא אקימתא דחוקה, שהרי לפ"ז צריך להעמיד את המשנה שבשלו את השלמים בתוך זמן היתר החטאת, וכחשבון הסוגיא שם – שהקפידו לבשל שלמים בסוף, ולבשלו לפני זמן חלות הנותר על החטאת הבלועה.

לכן אומר רב אשי, שפשטות המשנה ש"מגעילן" – היינו בלי תנאים, ואיירי אף אחרי שחל נותר, ולכן ס"ל שכוונת המשנה – להגעלה גמורה [אלא שמהני אף במקום ליבון וכנ"ל]. אולם מודה לרבא - שב"היתרא בלע" מהני הקלשה, אלא שאין זה אוקימתת המשנה.

לפ"ז, אתי שפיר – שהרשב"א בנה יסודו רק על דברי רבא, ולא הזכיר כלל את רב אשי. וכנ"ל, שאין פלוגתא ביניהם אלא באוקימתת המשנה, אולם להלכה אין מחלוקת ביניהם – שמהני הקלשה כל זמן שלא נאסר.

הא שביארנו, שכוונת רב אשי שמהני במקום הגעלה – היינו אף אחרי שחל איסור נותר, הוא פשטות המשנה - ש"מגעילן" בלא תנאים וכנ"ל. וכן מפורש בדברי נקה"כ, שמהני הגעלה במקום ליבון בכלי חמץ – אף לאחר שש שעות. אמנם הפמ"ג (סימן תסא סק"א בא"א) פירש - שהגעלה מהני במקום ליבון רק קודם שחל האיסור "הא אח"כ לא מהני מה שהיתרא בלע דעתה איסור הוא", והוא דלא כדברי נקה"כ ודלא כפשטות הסוגיא וכנ"ל [עיין כתב וחותם לרעק"א סימן מה על השו"ע סימן תסא, שגם תמה על הפמ"ג מפשטות הסוגיא].

ביאור הדין הנ"ל

נתבאר, שבהיתרא בלע – מהני הגעלה במקום ליבון, וצ"ב אמאי. ועיין בדברי הריטב"א (חידושים לע"ז עו. ד"ה "רב אשי"), המבאר שע"י ההגעלה נפלט עיקר הטעם, ומה שנשאר [שרק בכח ליבון להוציאו] הוא מעט "וכשהגעיל אעפ"י שנשאר בו מעט שאינו נפלט אלא ע"י האור אותו המעט אינו אוסר". וצ"ב, מאי שנא "היתרא בלע" שמהני היתר זה – מ"איסורא בלע" שלא מהני היתר זה.

החזו"א (סימן כא סק"א ד"ה "ואמנם") מפרש בכוונת הריטב"א "דאותו היוצא ע"י הגעלה ראוי לחול עליו איסור אבל הבלוע בחוזק שאין הגעלה מוציאתו מתבטל ע"י הכלי ואינו ראוי לחידוש איסור והילכך סגי בהגעלה אף אחר שנעשה נותר". והיינו, שהחלק שאינו יוצא ע"י הגעלה נטפל לכלי ולא יכול לחול עליו שם איסור – ולכן מעיקרא לא חל עליו שם נותר במצב זה, וכשנותן טעם אח"כ בבישול – הוי טעמא דהיתרא. משא"כ באופן שנבלע באיסור, הרי עומד באיסורו אף במצב זה – וחוזר ואוסר בבישול שאח"כ.

הלכה למעשה

דברי הרשב"א – הפוסק כשיטת רבא שמהני "הקלשה", לא נפסקו בשו"ע. אולם שיטת רב אשי – שבהיתרא בלע מהני הגעלה במקום ליבון, לכאורה לא נדחו מההלכה. ואף שלדידן אין לנו נותר, הרי הרשב"א דימה דין נותר לדין בשר בחלב, וא"כ לכאורה - יהני הגעלה לכלי בשרי או חלבי שבלע ע"י האש. והוא נ"מ רבתי לשאלה מצויה – שחיממו מאכל חלבי בתבנית בשרית שאינה בת יומה [שנידון כ"היתרא בלע" – כמפורש בחת"ס יו"ד תשובה קי, הובא בפתחי תשובה סימן קכא סק"ח. וכן הוא להדיא ברמ"א בסימן דידן ובש"ך סק"ג, דקדרה בשרית שאחר מעל"ע בישלו בה חלב – מותר לכתחלה לבשל בה פרווה, והיינו שאין כאן בליעת איסור כלל]. ולהנ"ל, לכאורה – סגי להכשיר את התבנית בהגעלה.

היתר זה אתי שפיר לשיטת נקה"כ, המביא חבל פוסקים שנקטו שחמץ נקרא "היתרא בלע", ומהני ליבון במקום הגעלה – אף לאחר שש שעות. והביא מדברי המרדכי (ע"ז אות תתס) שהתיר זאת גם לענין בשר וחלב, וכן הוא בדברי רעק"א בסימן קכא על הש"ך סק"א, וכן ס"ל לחת"ס הנ"ל בתשובותיו.

שיטת הפר"ח

אמנם הפר"ח (סק"ד) לא ס"ל כן להלכה, ומביא שיטות ראשונים הסוברים – שאף בהיתרא בלע לא מהני הגעלה במקום ליבון. ואף שבסוגיא בע"ז מפורש להיתרא, אין ללמוד מהתם. וטעמא – כדאיתא בר"ן (פסחים ח: בדפי הרי"ף) שחמץ או בשר וחלב אינם נחשבים היתרא לגמרי - כיון ששמם עליהם, משא"כ בנותר – שאין כלל שֵם נותר קודם זמן איסורו.

ועיין יד יהודה (סק"א בד"ה "ומ"ש הש"ך" ובקצר סק"א) הנוקט כפר"ח – להחמיר בענין בשר בחלב שלא מהני הגעלה. והא דבסימן תקט ס"ה היקל המחבר לסמוך על ליבון קל, היינו משום צירוף שיטת המרדכי – שבכל ליבון מהני קש נשרף מבחוץ. ואע"פ שלא קיי"ל כשיטת המרדכי בזה, בנידון דידן מצרפים אותו לשיטות הראשונים הסוברים שבבשר וחלב מהני הגעלה - משום שחשיב היתרא בלע. ולכן, אע"פ שלא מקילים לסמוך על הגעלה, יש לסמוך עכ"פ על ליבון שקש נשרף מבחוץ.

והנה, ודאי שאין כוונת הפר"ח [והר"ן], שכיון ששמם עליהם – הדר דינא שנקראים "איסורא בלע", שהרי להדיא בדברי הפר"ח – שנקראים "היתרא בלע". ועוד שהרי לענין נ"ט בר נ"ט - ודאי שבשר וחלב נקראים היתרא בלע. והיא שיטת הר"י שהביא הרשב"א בתוה"ב (ב"ד ש"ד), שמחד גיסא מביא הרשב"א (לג:) בשמו - שהמגעיל כלי חמץ קודם הפסח שרי להגעילם אף כשהם בני יומן, כיון שהטעם החודר לכלי הוא נ"ט בר נ"ט דהיתרא. ומאידך גיסא מביא הרשב"א (לד.) בשמו - שחמץ שנבלע ע"י האש לא מהני ליה הגעלה.

והיינו, שחלוק דין נ"ט בר נ"ט דהיתרא, מהא שמהני הגעלה במקום ליבון בהיתרא. וביאורו – ע"פ דברי החזו"א הנ"ל. דהחזו"א ביאר בשיטת הריטב"א שהבלוע בכלי שאינו יוצא אלא ע"י ליבון – אינו ראוי לחול עליו שם חדש. אמנם הבאנו בשם הר"ן שבשר וחלב וחמץ – שמם עליהם [אלא שעדיין אינם איסור] ודלא כנותר שאין שמו עליו קודם זמן איסורו. וא"כ כשהגעיל כלי הצריך ליבון, אותו הטעם שאינו יוצא אלא ע"י ליבון [כנ"ל] – שֵם בשר [או חלב או חמץ] עליו ואינו טעם קלוש, וכשיוצא בבישול אח"כ – יאסור כדין בשר רגיל, ולכן לא מהני ליה הגעלה. אף שלענין נ"ט בר נ"ט אינו אוסר הוא משום שעדיין טעם היתר הוא, וכל שנקלש בעודו היתר [אף ששמו עליו] – אין ראוי לחול עליו שם בשר בחלב. והיינו, שאמנם היתרא הוא – אולם שמו עליו, ודלא כנותר – שאף אין שמו עליו.

ביאור שיטת הרשב"א להנ"ל

נתבאר, שחלוק דין נ"ט בר נ"ט הנחשב כ"איקליש" – שלזה סגי שהוא טעם היתר [אף ששמו עליו], מדין הגעלה במקום ליבון – שלזה בעינן היתר גמור שעדיין אין שמו עליו.

לפ"ז, נתחדש אור חדש בדברי הרשב"א – שבנה את יסודו רק על דברי רבא ולא על דברי רב אשי, וכנ"ל. שהרי הרשב"א דן בדין בשר בחלב, ונתבאר דאף שנחשב להיתרא - אולם שמו עליו. וא"כ מדברי רב אשי - אין כלל ראיה שיהני הגעלה במקום ליבון בבשר וחלב, שהרי כל דבריו נאמרו בנותר – שאין שמו עליו וכנ"ל.

אולם רבא איירי בדין "איקליש", שבזמן שעדיין היתר הוא "כל יום נעשה גיעול לחבירו", והיינו שעל טעם שנקלש – לא יכול לחול שֵם איסור. בזה, ס"ל לרשב"א – שדמיא לדין נ"ט בר נ"ט שמהני אף בדברים ששמם עליהם וכנ"ל. וא"כ, אם נימא שקיי"ל כרבא [וכנ"ל שאין ראיה שרב אשי חולק עליו], אזי באופן שהטעם נקלש [כגון שבישל ירקות בין בישול הבשר לבישול החלב], שוב אין טעם זה ראוי שיחול עליו שם בשר בחלב – אף ששמו עליו, וכדין נ"ט בר נ"ט.

צ"ע בדברי הגר"א

המחבר בריש סימן תנב פוסק – שחמץ הוי היתרא בלע, ולכן המגעיל כלי חמץ קודם שעה חמישית – אינו צריך לדקדק אם הכלים הם בני יומן אם לאו, והיינו שהוא נ"ט בר נ"ט דהיתרא – כמפורש בגר"א שם.

שואל הגר"א סתירה - מדברי המחבר בסימן תנא ס"ד, הפוסק שכלי חמץ שבלעו ע"י האור – צריכים הכשר ליבון, והוא משום שנחשב כאיסורא בלע. ודבריו צריכים יישוב – איה ראה סתירה. שהרי היא שיטת הר"י שהובא ברשב"א כנ"ל, וכן נראה בשיטת הר"ן (פסחים ח: בדפי הרי"ף) - דאף שלענין נ"ט בר נ"ט נוטה לומר שנחשב כהיתרא (ד"ה "ומיהו"), אולם ודאי לא סגי בהכי לענין הגעלה במקום ליבון – כיון ששמו עליו (ד"ה "דברים").

חילוק בין חמץ לבשר בחלב

הבאנו מדברי הר"ן, שנותר – אין שמו עליו, ואילו חמץ ובשר וחלב – שמם עליהם, ונ"מ – שטעמם אוסר. וממילא לא מהני להו הגעלה במקום ליבון - אף שנקראים היתרא לענין נ"ט בר נ"ט, וביארנו עפ"ז את שיטת הרשב"א בדין "איקליש".

אמנם בשיטת הרשב"א גופא, מדייק רעק"א (ריש סימן קכא) שחילק בין חמץ לבין בשר וחלב. דבשר וחלב הוו היתרא בלע לענין נ"ט בר נ"ט, ואילו חמץ – ס"ל לרשב"א (תוה"ב שם לג:( שנחשב כאיסור גמור אף לענין נ"ט בר נ"ט. ולכן טוען רעק"א, שהפר"ח שדימה בשר וחלב לחמץ לענין הגעלה במקום ליבון - לא דק. שהרי יש לחלק, דאף אם חמץ נקרא איסורא לענין זה - יתכן שבשר בחלב הוי היתרא ויועיל הגעלה במקום ליבון.

אמנם להנ"ל, לא קשיא על דברי הפר"ח. דכל דברי הרשב"א הם לענין דין נ"ט בר נ"ט – שתליא ב"איקליש", ובזה ס"ל לרשב"א שחמץ הוי איסור יותר מאשר בשר וחלב – ונחשב כטעם דאיסורא ולא מקילים לומר בו נ"ט בר נ"ט. אולם לענין חידושו של רב אשי, דכל ששמו עליו אף שעדיין היתר הוא - לא מהני ביה הגעלה במקום ליבון, בזה אין ראיה מדברי הרשב"א לחלק בין חמץ לבשר וחלב. [והערת הרעק"א מסימן תקט סק"ה, עמש"כ לעיל בשם היד יהודה שהקלו שם רק בליבון קל ולא בהגעלה.]