מהלך כעומד ועמד לכתף
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מהדו_ק

אור ליום ד' כ"ג אייר תשס"ח

א] שבת ד"ה:, ת"ר המוציא מחנות לפלטיא דרך סטיו חייב ובן עזאי פוטר, בשלמא בן עזאי קסבר מהלך כעומד דמי וכו'.

ובחי' הרשב"א כתובות דל"א: כתב, ז"ל, וא"ת לבן עזאי מעביר ד' אמות ברה"ר דחייב היכי משכחת לה דהא הו"ל מוליך פחות פחות מד' אמות, י"ל דהלכתא גמירי לה, א"נ י"ל דלא אמר בן עזאי אלא במהלך ברשות היחיד א"נ במקום פטור, אבל במעביר ברה"ר לא אמר בן עזאי דלא עדיף מעומד לכתף, כן תירץ הראב"ד ז"ל, עכ"ל.

וד' הראב"ד צ"ב, דהיאך אפ"ל דבמעביר ברה"ר לא אמר בן עזאי דלא עדיף מעומד לכתף, הרי חזינן דמהלך כעומד לבן עזאי עדיף מעומד לכתף לדידן, שהרי בסוגיא דכתובות שם פרכי' אהא דתנן דהגונב כיס בשבת חייב שכבר נתחייב בגניבה קודם שיבא לידי איסור סקילה, דלימא הגבהה צורך הוצאה היא, ומשני דהבמ"ע כשעמד, ופריך עלה עמד למאי אי לכתף אורחי' הוא וכו', ומשני דהא מני בן עזאי היא דאמר מהלך כעומד דמי, והרי להדיא דאף דלרבנן אמרי' דהגבהה צורך הוצאה אף בשעמד אח"כ לכתף, מ"מ לדעת בן עזאי דמהלך כעומד שפיר מצינו לחייבו על הגבהה ראשונה, ולא אמרי' דהגבהה צורך הוצאה, ולהדיא דמהלך כעומד לבן עזאי עדיף מעומד לכתף לדידן, וצע"ג ד' הראב"ד.[[1]](#footnote-2)

עוד ילה"ע ע"ד הראב"ד, מסוגיית הגמ' לקמן דצ"ז., דמייתי' להא דתניא מרה"י לרה"י ועובר ברה"ר עצמה ר"ע מחייב וחכמים פוטרין, ואמרינן דמדקאמר ברה"ר עצמה פשיטא למעלה מי' פליגי, ובמאי אילימא במעביר וכו', וצ"ב דהיכי מצינו לאוקמה במעביר, דמ"ט דר"ע דמחייב בזה, הרי לא נח ברה"ר, ועיי"ש ברמב"ן וש"ר שפירשו דהוא משום דר"ע סבר דמהלך כעומד, והרי דמהלך כעומד עדיף מעמד לכתף, דבעמד לכתף לא חשיב הנחה לחייב כמש"א לעיל בסוגיין דחוץ לד' אמות עמד לכתף פטור, ומהלך כעומד חשיב הנחה לחייב, אך י"ל דהראב"ד מפרש לסוגיא דהתם כמו שפירשו התוס' בעירובין דל"ג. דהעברה מרה"י לרה"י דרך רה"ר הוי מלאכה דומיא דמשא בני קהת, גם י"ל דמפרש כמש"כ בהגה' הב"ח שם דאיירי בשעמד לפוש ופליגי אם הנחת גופו כהנחת חפץ.

ב] והנה בעיקר מש"כ הראב"ד דמהלך כעומד לא עדיף מעמד לכתף, הרי מד' ש"ר שדנו לדעת בן עזאי היכי משכח"ל מעביר ד' אמות דחייב והביאו כן מירושלמי, מבו' דהגם דלדידן עמד לכתף לא חשיב כהנחה, מ"מ מהלך כעומד לבן עזאי עדיף וחשיב כהנחה, וצ"ב הטעם בזה, דהגם דס"ל לבן עזאי דמהלך כעומד, מ"מ מי עדיפא עמידה זו מעמידה גמורה דאם עמד לכתף לא חשיבא כהנחה, וכבר תמהו כן האחרונים.

ואין לומר דבאמת בן עזאי פליג על רבנן בתרתי, חדא דס"ל דמהלך כעומד, ועוד דס"ל דעמד לכתף חשיב כהנחה, דמלבד דתיקשי דא"כ מנלן דרבנן פליגי על בן עזאי בהא מילתא וס"ל דעמד לכתף ל"ה הנחה, הרי הא דמחייבי במעביר דרך סטיו הוא משום דס"ל דמהלך ל"ה כלל כעומד, אך בעומד ממש מנלן דס"ל לרבנן דאם עמד לכתף אי"ז הנחה, גם יש להוכיח לא כן ממה שנסתפק ריב"א לדעת בן עזאי כיון דבד' אמות ברה"ר לא אמר מהלך כעומד דמי אף על גב דבעלמא כעומד דמי, אם חייב לדידי' אפי' עמד "לפוש" תוך ד' אמות אם לאו, והרי דאם עמד לכתף פשיטא לי' דחייב, ואי נימא דבן עזאי פליג עוד על רבנן וס"ל דעמד לכתף הויא הנחה, א"כ יש להסתפק לדידי' אף בשעמד לכתף בתוך ד' אם חייב.

ובספר חפץ ה' כתב, דחדא פלוגתא היא, דלעולם מודו רבנן לבן עזאי דמהלך כעומד דמו, והא דס"ל דהמעביר דרך סטיו חייב הוא משום דס"ל דעומד לכתף ל"ה הנחה, וכיון דעמידה זו דמהלך כעומד הויא כעומד לכתף, ע"כ ל"ה זה הנחה, ובן עזאי דפליג הוא משום דס"ל דעומד לכתף הויא הנחה, וע"כ כיון דמהלך כעומד, שפיר הוי זה הנחה.

והנה לדרך זו נמצא, דהא דפטר בן עזאי במעביר דרך סטיו, היינו דהגם דהוי זה כעמד לכתף, מ"מ ס"ל דעמד לכתף הויא הנחה, ולכאו' אי"ז מתישב כ"כ בל' הריטב"א בסוגיין שכתב, ז"ל, בשלמא בן עזאי קסבר מהלך כעומד דמי, פי' "כעומד לפוש דמי" שהוא כמונח בכרמלית, והקשו בתוספות לבן עזאי מעביר ד' אמות ברשות הרבים דחייב היכי משכחת לה כיון דמהלך "כעומד לפוש דמי", עכ"ל, והרי דהא דפטר בן עזאי הוא משום דס"ל דמהלך הוי כעומד לפוש, ולא משום דהוי כעומד לכתף וס"ל דעומד לכתף הויא הנחה, וי"ל.

עוד ראיתי להעיר בזה, ממש"כ הריטב"א בעירובין דצ"ח. דלבן עזאי דמהלך כעומד דמי, כ"ש דמי שעומד בכרמלית והעביר חפץ מרה"ר לרה"י דרך עליו שהוא פטור, דכיון דאף מהלך כעומד כ"ש בכה"ג שהוא עומד במקום, עיי"ש, ואם שורש פלוגתא דבן עזאי ורבנן היא אם עמד לכתף הויא הנחה, הרי דלא שייכא פלוגתייהו כלל התם, וכפשוט.

גם אי"ז מתישב עם מה שדן החזו"א בסימן ס"ב סק"ד, דבעמד לכתף הגם דליכא מעשה הנחה מ"מ החפץ עצמו חשיב כמונח, ואם עקרו אחר חייב, ואילו במהלך הרי גם החפץ לא חשיב כמונח, והרי דהא דמהלך לאו כעומד אי"ז משום דהוי כעמד לכתף.

ובאבנ"ז סימן רנ"ח כתב בזה, דכל הא דעמד לכתף ל"ה הנחה, הוא רק היכא שמתחילה ל"ה מונח דבכה"ג אינו נעשה הנחה בעמידתו לכתף, משא"כ לבן עזאי דס"ל דמהלך כעומד ובתחילת הילוכו חשיב מונח, ל"ש בזה דינא דעמד לכתף, ועיי"ש שכתב עפי"ז דמש"כ הירושלמי דמשכח"ל ד' אמות בקופץ, א"צ לדחוק שקפץ ד' אמות בב"א, אלא כיון שעקר ב' רגליו פעם א' ול"ה כנח, שוב כשעמד הוי כעמד לכתף אז לא הוי כמו נח. שוב כשעמד הוי כעמד לכתף דלא הוי הנחה, עכ"ד.

אמנם הנה בתוס' הרא"ש בסוגיין כתב, ז"ל, ומשני בקופץ מתחילת ד' לסוף ד', עכ"ל, והרי להדיא דאינו חייב אא"כ קפץ כל ד' אמות, וזה שלא כד' האבנ"ז.

עוד ילה"ע ע"ד האבנ"ז, דלפי דבריו נמצא דגם במי שרץ מודה בן עזאי דל"ה כעומד, שהרי אדם שרץ יש זמן שעוקר ב' רגליו, ובזמן זה ל"ה כמונח, ותו אף שמניח רגלו אחת הוי כעמד לכתף דל"ה הנחה, ול' הירושלמי והראשונים מ' דרק בקופץ הוא דמשכח"ל חיוב ד' אמות, ובפרט תיקשי למש"כ הרמב"ן והרשב"א דהירושלמי לא תירץ מידי, דמ"ט לא תירץ דמשכח"ל ברץ, דהוא אופן המצוי.

גם בעיקר מש"כ האבנ"ז דלדעת בן עזאי דס"ל דמהלך כעומד חשיב כמונח בכל זמן הליכתו, וע"כ לי"ב לדינא דעמד לכתף, ילה"ע ממש"כ רש"י בכתובות דל"א:, ז"ל, מהלך כעומד דמי, ועקירת כל פסיעה הויא עקירה והנחת הרגל היא הנחה, עכ"ל, והרי דגם לדעת בן עזאי לא חשיב כמונח בכל זמן ההילוך, אלא בשעה בשעה שעוקר רגלו לילך ל"ה כמונח, ורק בשעה שמניח הרגל הוא דהוי כמונח, וכשעוקר אח"כ הרגל השני' שוב ל"ה כמונח, וזה כמש"כ האבנ"ז סימן ר"מ סקל"ב בדעת מהרש"א, עיי"ש, ולפ"ז אין מתישבים עיקר ד' האבנ"ז.

ג] והדרך המחוורת בזה הוא מש"א הגרנ"פ זצ"ל, לפמש"כ הרמב"ם פי"ג משבת ה"י, ז"ל, בד"א בשעמד לנוח אבל אם עמד לתקן משאו "הרי זה כמהלך", וכשיעמוד חוץ לד' אמות חייב והוא שיעמוד חוץ לארבע אמות לנוח, אבל אם יעמוד לתקן משאו "עדיין הוא כמהלך" וכו', עכ"ל, ומבו' בל' הרמב"ם, דהא דעמד לכתף ל"ה הנחה, הוא משום דה"ז כמהלך, וכ"ה ל' הר"ח בסוגיין, אבל לכתף שכונתו לתקן המשאוי שעל כתיפו פטור "דכמהלך דמי" ולא עקר ולא הניח, עכ"ל, ולפ"ז הרי דלבן עזאי דמהלך כעומד, ל"ש כל עיקר דינא דעמד לכתף ל"ה הנחה, שהרי הא דעמד לכתף ל"ה הנחה הוא משום דהוי כמהלך, ולבן עזאי הרי מהלך גופי' כעומד דמי, עכ"ד.[[2]](#footnote-3)

וביאור הדברים, דעיקר פלוגתת בן עזאי וחכמים אם מהלך כעומד הוא, דבן עזאי ס"ל דכיון דהמהלך עומד על רגלו והוי זה עמידה מעליא חשיב זה כהנחה, ורבנן ס"ל דהגם שהוא עומד והויא עמידתו עמידה מעליא, מ"מ כיון שהוא מהלך ה"ז מפקיע עמידתו מליחשב כהנחה, דדבר המהלך ונייד לא חשיב כמונח אפי' שהוא עומד על רגלו.

ונ' דז"ב מש"כ הריטב"א בעירובין דצ"ח. דלדעת בן עזאי דמהלך כעומד, כ"ש דמי שעומד בכרמלית והעביר חפץ מרה"ר לרה"י דרך עליו שהוא פטור, דכיון דס"ל דמהלך כעומד כ"ש בכה"ג שהוא עומד במקום, עיי"ש, והאבנ"ז בכ"ד נתחבט בזה דמה ענין זל"ז, והוכיח מזה שדעת הריטב"א דמהלך כעומד הוא אף בשעה שעוקר רגלו אחת כיון שהשני' מונחת, עיי"ש, וזה שלא כד' רש"י כתובות דל"א: שהבאנו לעיל סוסק"ב, ונ' בביאור ד' הריטב"א, דכיון דיסוד דינא דבן עזאי הוא דההילוך אינו מפקיע תורת הנחה מעמידתו, כ"ש היכא שהוא עומד במקום ואינו הולך ברגליו אלא מעביר בידו, ודאי דאין הילוך זה מפקיע תורת הנחה מעמידתו, והיינו דהא דס"ל לבן עזאי דמהלך כעומד לאו היינו דבשעה שמניח רגלו ל"ה מהלך כלל, אלא היינו דהגם דהוי מהלך מ"מ אי"ז מפקיע תורת הנחה מעמידתו, וכ"ש דהעברת ידו אינה מפקעת תורת הנחה מעמידתו.

ומה"ט ל"ש כל עיקר דינא דעמד לכתף ל"ה הנחה, רק לדעת רבנן דס"ל דהילוך מפקיע ומבטל תורת הנחה מעמידתו, וע"כ ה"נ בעמד לכתף דחשיב שעדין הוא עסוק בהילוכו והוי כמהלך, ה"ז מבטל תורת הנחה מעמידתו, אך לדעת בן עזאי דאף מהלך גמור אינו מבטל תורת הנחה מעמידתו ע"ג רגלו, כ"ש דעמד לכתף דכמהלך דמי אינו מבטל תורת הנחה מעמידתו.

ואשר ע"כ אין מקום לדון כלל בהא דס"ל לבן עזאי דמהלך כעומד דמי, דמ"ט ל"ה כעמד לכתף דל"ה עמידה, דכיון דהא דעמד לכתף ל"ה הנחה הוא משום דכמהלך דמי, הרי שבמהלך גמור אינו מוסיף כלום מה דהוי כעמד לכתף, שהרי בלא"ה הוי מהלך, ואם ס"ל לבן עזאי דאע"פ דהוי מהלך מ"מ אי"ז מבטל תורת הנחה מעמידתו, לא יועיל מידי מה דעמידתו הויא ע"מ לכתף.

וזהו מש"כ הריטב"א דלבן עזאי מהלך כעומד לפוש דמי, והיינו דלבן עזאי דאין ההילוך מפקיע תורת הליכה מעמידתו, הוי כעומד לפוש שאינו מהלך כלל דחשיב כהנחה.

ולפ"ז נמצא, דלעולם מודה בן עזאי ליסוד דינא דרבנן דעמד לכתף הוי כמהלך, ואך דלדידי' ל"מ זה מידי, שהרי אף מהלך גמור הוי כעומד וכנ"ל.

והאמנם נפ"מ בזה בגווני דמודה בן עזאי דמהלך לאו כעומד, דבהני גווני גם עמד לכתף ל"ה הנחה, ומה"ט הרי דלמש"כ בד' אמות דהלכתא גמירי לה דחייב אף דמהלך כעומד, ה"ה חייב אף בשעמד לכתף, וע"כ לא נסתפק הריב"א אלא בשעמד לפוש, ועד"ז הוא למש"כ התורי"ד וריטב"א ודעימי' דברשות אחת לא אמר בן עזאי דמהלך כעומד, דה"נ יהא פטור אף אם עמד לכתף, כיון דכמהלך דמי.

ד] והנה בחזו"א סימן ס"ב סק"ד דקדק מד' התוס' לקמן ד"ח: דאף הנחת החפץ לארץ לכתף ל"ח הנחה ואם הניחו לכתף תוך ד"א ה"ה חייב, אך מ"מ אם הניח לכתף חוץ לד"א ודאי חייב, דכיון דהוריד סמוך לקרקע תוך ג"ט חשיב כמונח אפי' דרך הילוכו כדאמר פ' א' דבמעביר א"צ הנחה ע"ג משהו, עכ"ד.

וראיתי להעיר בזה, דכיון שהוכיח החזו"א דכל שהניח החפץ לארץ חשיב הנחה לחייב אף שהניח לכתף, והרי דבהנחה בארץ חשיב מונח אף דהוי לכתף, א"כ מהיכ"ת נימא דלגבי להפסיק בתוך ד' אמות לא חשיב מונח בשהניח לכתף, ולמדו מזה דאיכא ב' דינים בהא דעמד לכתף ל"ה הנחה.

אך הביאור בזה פשוט ע"פ הנ"ל, דדינא דעמד לכתף הוא אף בהניח החפץ ע"מ לכתף בין לגבי להפסיק ובין לגבי לחייב, ואך דמ"מ אין לפטור מכח זה בהניח ע"מ לכתף חוץ לד"א, שהרי כל עיקר דינא דעמד לכתף הוא דהוי כמהלך, ובהניח החפץ תוך ג"ט הרי חשיב מונח אף במהלך ממש, וע"כ ממילא ל"מ בזה מידי דינא דעמד לכתף, דמה לי הא דהוי כמהלך, הרי אף במהלך ממש חשיב כהנחה לחייב, אך לגבי להפסיק בתוך ד' אמות דבזה כל דמהלך תוך ג"ט אי"ז מפסיק, שפיר י"ל דאף בהניח החפץ לכתף הוי כמהלך ואי"ז מפסיק, וז"ב.

ל' אבני נזר, ולפי מה שכתבתי יש לומר דקלוטה לר' עקיבא וכן תוך שלשה לר' חלקי' הנחתו דומה לכתף שכל כוונתו שתלך הלאה משם. אם לא שאמר כל מקום שתרצה תנוח. אך משום שתחילה הי' גם כן כמונח דמי הוי הנחה כנ"ל. ויש לפלפל בזה הרבה בסוגיא דקלוטה ובספיקו של ריב"א. אך אין רצוני לעכב המכתב

אך למש"נ ל"ש ענין עמד לכתף בקלוטה, דבקלוטה שאין ההנחה כלל מכח עמידה, מ"ש בזה ענין עמד לכתף, והרי אף שהוא מהלך גמור הוי הנחה, וכ"ש בעמד לכתף.

ועד"ז הוא במגרר דל"ש להקשות שיהא כעמד לכתף, דליכא כלל דין בפנ"ע דעמד לכתף ל"ה הנחה, אלא היינו דהוי כמהלך, וכל היכא דמהלך הוי מונח, הרי דעמד לכתף לא עדיף מיני', ול"ש לדון כלל משום דינא דעמד לכתף.

ל' רש"י בד"ה: ובד"פ. דמהלך היינו שלא עמד לפוש, וזה מתפרש עפימש"נ, דכל שעמד לכתף אכתי בכלל מהלך הוא, ואין עמידתו עמידה, ורק כשעמד לפוש פקע תורת מהלך מיני'.

1. והנה יש מקום לישב בזה וכבר כתבו כן, דהראב"ד לטעמי' דס"ל דעקירת הרשות עקירה היא, וע"כ הגם דבהגבי' ואח"כ עמד לכתף אינו חייב משום העקירה השני' משום דעמד לכתף ל"ה הנחה גמורה, מ"מ למ"ד דמהלך כעומד הוא מתחייב משום עקירת הרשות, וע"כ נמי במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר הוא חייב משום עקירת הרשות, ואכמ"ל בזה, אך אי"ז מתישב בד' הרשב"א שהביא תי' הראב"ד, ואיהו גופי' לא ס"ל כלל לעיל מינה לדין עקירת הרשות, ופירש שם דהא דמגרר חייב הוא בגוונא שהי' הפתח גבוה מרה"ר, או דמגרר חשיב כעקירה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להוסיף בזה מש"כ הרמב"ם פ"ו מחובל ומזיק ה"ח, ז"ל, הי' בעל הקורה ראשון ובעל החבית אחרון ונשברה חבית בקורה פטור, ואם עמד בעל הקורה לנוח מכובד משאו חייב, ואם הזהיר לבעל החבית ואמר לו עמוד פטור, עמד לתקן משאו עליו "ה"ז כמהלך" ופטור ואע"פ שלא הזהיר לבעל החבית שהרי הוא טרוד בדרכו, עכ"ל, ומ' בל' הרמב"ם, דטעם החילוק בין עמד לפוש לעמד לכתף, הוא דבעמד לפוש שאינו כמהלך אין לו רשות לכך, ומוטל עליו להזהיר את בעל החבית, ומשא"כ בעמד לכתף דהוי כמהלך, יש לו רשות לכך, וע"כ הוא דאין מוטל עליו להזהיר את בעל החבית, והגם שרחוק לדמות דינא דהתם לדינא דסוגיין, מ"מ יתכן דלדעת הרמב"ם שורש הדין חד הוא, דכל שעמד לכתף חשיב שהוא עוסק עדין בהילוכו והוי כמהלך. [↑](#footnote-ref-3)