21 מבוי שכלה לרחבה
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובין  פ_א - פ_ג

אור ליום ועש"ק חיי שרה כ"א מרחשון תשס"ה

**בדין מבוי שנפרץ לחצר או לרחבה**

**א'**

א] עירובין ד"ז:, דאמר ר"י בר אבא אמר רב, מבוי שנפרץ במלואו לחצר ונפרצה חצר כנגדו, חצר מותרת ומבוי אסור וכו', עיי"ש כל הסוגיא.

והנה למסקנת הסוגיא קי"ל דאין לאסור במבוי הכלה לחצר או לרחבה משום דמיחזי כמבוי מפולש, אא"כ כלה המבוי לצדי החצר ורחבה, או ברחבה דיחיד דחישינן דמימלך וכו', ולדעת רבה אסור אף היכא שכלה לאמצע הרחבה אם הוו ב' הפרצות זה כנגד זה, ודעת ר"ח דרב יוסף פליג בזה על רבה וס"ל דאף כה"ג שרי, ודעת הרשב"א דקי"ל כרב יוסף דאף בכה"ג שרי, אך דעת ש"ר דקי"ל דבכה"ג אסור, ודעת הר"ן דכלל לא פליג בזה רב יוסף על רבה, ולכו"ע כה"ג אסור.

ודעת בעה"מ דהיכא דעירבו בני המבוי עם בני החצר יש לאסור אף בשכלה לאמצע החצר, ואף בשנפרצו זה שלא כנגד זה, ודעת הראב"ד היא להיפך, דהיכא דעירבו בני המבוי עם בני החצר יש להתיר אף אם כלה לצידי החצר ואף בשנפרצו זה כנגד זה, ויתבאר דעתם בזה בעזה"י להלן סק"??.

וע' עוד בתורי"ד שמבו' דעתו, דלדעת רבה בע"כ דס"ל לרב דאף בשכלה לאמצע החצר ואף בדהוו הפרצות זה שלא כנגד זה, נמי אסור, ופי' כן סוגית הגמ' לקמן ד"ח: דאמרי' דלרבה וכו' הא דרב במאי מוקי לה, והיינו משום דלדידי' בע"כ דרב איירי היכא שנפרצו זה שלא כנגד זה, עייש"ה, ובפסקי רי"ד בסוגיין הביא לדינא דרב דבנפרצה חצר כנגדו אסור מטעם דחשיב כפרוץ לרה"ר, ולא חילק בין כלה לצידי חצר לכלה לאמצע חצר ובין נפרצה חצר כנגדו זה כנגד זה לנפרצה זה שלא כנגד זה, ונ' מזה שדעתו דלהלכה קי"ל דבכל גווני מיתסר, דלפ"מ שאמר רבה דבזה כנגד זה לכו"ע אסור, בע"כ דלרב אסור בכל גווני, והכי קי"ל,[[1]](#footnote-2) אך עיי"ש בהערות בגיר' כת"י שנ' דאין אסור אא"כ הוו הפרצות זה כנגד זה, ולפ"ז צ"ע מ"ט השמיט לדינא דכלה לצידי רחבה.

ב] והנה נחלקו הראשונים היכא שלא נפרץ המבוי במלואו, אם יש לאסור בזה, או דכה"ג כיון דאיכא ע"ז תורת לחי אין לאסור.

ומצינו ג' שיטות בזה, דהנה התוס' בסוגיין בד"ה בעירבו, ז"ל, דאפי' לא נפרץ במלואו הוי כמפולש ול"מ לחי עד דאיכא צוה"פ, עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש ובתור"פ בסוגיין.

אמנם בחי' הרשב"א, ז"ל, וא"נ יש לי לומר דדוקא נקט נפרץ מבוי במלואו הא לאו הכי מבוי נמי שרי, דכיון דאית ליה גיפופי ממש הנראין מבפנים אינו נראה לעומדין בין מבפנים בין מבחוץ ככלה לפרצת החצר וכמפולש לרה"ר, אלא הרי הוא נראה לכל שהוא פתוח לחצר והחצר היא שנפרצה לרה"ר, וכשם שאין פרצת החצר למבוי נדון לחצר משום פרצה אלא משום פתח, לגבי מבוי נמי פתח הוא ולא הוי מפולש, ואינו דומה לנפרץ במלואו דהתם אע"ג דקושטא דמלתא אינו כנפרץ גמור דגיפופי החצר נדונין ליה משום לחי ולאו פילוש גמור הוא שהרי החצר שנפרץ לתוכה מותר לטלטל בכולה, אפ"ה כיון דלעומדין בפנים נראה כמפולש לרה"ר וכאלו כלה לפרצת החצר אנו מחמירין עליו לדון אותו משום מפולש, ותדע לך דהא למסקנא מפלגינן בין שנפרץ לאמצע רחבה לנפרץ בצדי רחבה ואע"ג דבין כך ובין כך לגבי חצר ניתר באותו גיפוף לבדו שנראה לו מבחוץ וכדאמרינן לקמן ונימא לבוד מרוח אחת ותשתרי, אלא דכי כלה באמצע הרחבה אינו נראה כנמשך וכלה לפרצה ואע"ג דנפרץ במלואו וכשנפרץ בצדי רחבה נראה כנמשך וכלה לפרצה, והכא נמי דכותה וכש"כ כיון שאינו נפרץ במלואו ונראה לכל שאינו נמשך עד הפרצה אלא כלה לחצר כנ"ל, עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א, עיי"ש.

ובחי' הר"ן, ז"ל, והק' הרשב"א וכו' א"כ נפרץ במלואו דקאמר למה לי דמשמע דאי לאו הכי אפי' מבוי שרי, והא ליתא, דא"כ השתא נמי לישרי משום גיפופי חצר כיון דאמרי' דנראה מבפנים ושוה מבחוץ שרי, וניחא לי, דכי אמרי' הכי ה"נ להתירו מאיסור מאותו רשות הסמוך לו שהוא נראה בו ממש, אבל להצילו מרה"ר שהוא רחוק ממנו לא, עכ"ל, והיינו דס"ל דלעולם אם לא נפרץ במלואו שרי משום לחי, ודלא כדעת הרשב"א דמהני רק דעי"ז אינו נראה כלל כמפולש, אלא לעולם הוי כמפולש ואפ"ה מהני הלחי להתיר, וע"כ הי' בדין דיהני לזה גם לחי הנראה מבחוץ, ואך דל"מ לחי הנראה מבחוץ ושוה מבפנים רק להבדיל מאותה רשות שהוא נראה בה, והיינו משום דהא דנראה מבחוץ ושוה מבפנים נידון משום לחי, הוא משום דאית לי' תורת לחי כלפי הרשות החיצונה, וע"כ מהני אף כלפי הרשות הפנימית, ואשר ע"כ כד אתינן להבדיל בין המבוי לרה"ר ל"מ לחי זה, שאין לו תורת לחי לא כלפי רה"ר ולא כלפי המבוי, (וע' תוס' לקמן דכ"ד: ד"ה ההיא רחבה, וחי' הרשב"א לקמן ד"י.).

ולמדנו בזה ג' שיטות, דשי' התוס' דל"מ לחי להתיר איסור פילוש, ושי' הרשב"א והריטב"א דהגם דל"מ לחי למפולש, מ"מ הכא מהני הלחי דעי"ז לא מיחזי כלל כמפולש, וע"כ ל"מ לזה לחי הנראה מבחוץ ושוה מבפנים, ושי' הר"ן דמהני בזה לחי מדינא.

ודעת הר"ן צ"ב, דהרי בכל מבוי המפולש לרה"ר ל"מ לחי, ובעי' צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, וא"כ כיון דהכא שנפרצה חצר כנגדו מיחזי כמפולש לרה"ר, היכי מהני הלחי להתירו, וכמש"כ התוס' כן, דמה"ט ל"מ בזה לחי.

ג] והנה מבו' בסוגיין דהיכא שלא עירבו בני מבוי עם בני חצר, ואתינן לאסור המבוי משום הא דהוא פרוץ לחצר, מהני הלחי להתירו, וע"כ למ"ד דנראה מבחוץ ושוה מבפנים נידון משום לחי, אין לאסור המבוי אף בשנפרץ במלואו, ול"ד למבוי המפולש לרה"ר דבעי צוה"פ.

ובטעמא דמילתא נ' מל' תוס' ותוהרא"ש ותור"פ, דהוא משום דכה"ג אי"ז כלל "מבוי המפולש", דל"ח מבוי המפולש אא"כ נפרץ מב' רוחות לרה"ר או לכרמלית, דאיכא בזה חיסרון מחיצות בב' רוחות, ובכה"ג הוא דל"מ לי' לחי מב' רוחות, אך משא"כ היכא שנפרץ לחצר שלא עירבה עמו, דאין איסורו משום חיסרון מחיצות, שהרי החצר הויא רה"י גמורה ואיכא מחיצות מעליא, אלא איסורו הוא משום דנפרץ למקום האסור לו, הרי שע"ז מהני לחי להתיר, אף דגם ראש המבוי נתקן בלחי, דל"ה מבוי המפולש כלל.

אמנם בחי' הרשב"א, ז"ל, וא"ת למאי דקס"ד דבשלא עירבו פליגי בנראה מבחוץ ושוה מבפנים, דרב שרי משום דלדידי' נדון משום לחי, א"כ להציל נמי מידי מפולש נמי הכין, כבר כתבתי אני למעלה שאי אפשר לומר כן להצילו מידי מפולש כיון שאינו נראה כן לעומדים בפנים, ובתוספות תירצו דגיפופין שנידונין משום לחי מועילין להציל מידי חצר דחצר ככרמלית ולחי וקורה מצילין בכרמלית, אבל אינן מצילין במפולש לרה"ר וצורת פתח מיהא בעי, ואין הלשון הזה מחוור בעיני דמפולש נמי לבקעה צורת פתח נמי בעי כדאמרי' לעיל בקעה מכאן ובקעה מכאן עושה צורת פתח מכאן ולחי וקורה מכאן,[[2]](#footnote-3) ושמא נאמר להעמיד עיקר תירוצם דנפרץ לחצר חשיב טפי אפילו מנפרץ לכרמלית, לפי שהחצר והמבוי דומין הן בתשמישן וקרובין הן להיות זה כזה שעירוב מועיל לזה ולזה, מה שאין כן לכרמלית ושניהם רשות היחיד הן ומבוי וחצר כרשות אחד הן לר' שמעון, והלכך כשהוא מפולש לו בלחי או בקורה סגי וכו' ואח"כ מצאתי כענין הזה למקצת מרבותינו הצרפתים ז"ל בתוס', עכ"ל.

ונ' מד' הרשב"א דלעולם אף היכא שנפרץ לחצר שלא עירבה עמו, נמי הוי "מבוי המפולש", ואך דלא הצריכו במבוי המפולש צוה"פ אלא בשמפולש לרה"ר או לכרמלית, אך היכא שמפולש לחצר דדמי לי' טפי א"צ צוה"פ.

ולכאו' שורש הפלוגתא בזה תליא ביסוד דינא דנפרץ למקום האסור לו, דהרשב"א ס"ל דהוי חד דינא עם עיקר דין תיקוני מבואות, ויל"פ בזה בתרי גווני, או דעיקר הדין דהצריכו חכמים תיקון ברוח הרביעית, הוא משום שה"ז פרוץ לרשות האסורה, ומה"ט גופא הוא דאסור היכא שנפרץ למקום האסור לו, או דנימא להיפך, דכיון דהצריכו חכמים תיקון ברוח רביעית, ע"כ אף היכא שהוא פרוץ למקום האסור לו ל"מ לו מחיצות המקום האסור, וה"ז צריך תיקון ברוח הרביעית, וע' ב' דרכים אלו באבנ"ז או"ח סי' רפ"ט ס"ק ח' ט' וסי' ש' סק"ב,[[3]](#footnote-4) ואשר ע"כ מבוי הפרוץ מרוח א' לרה"ר ומרוח הב' לחצר האסורה לו חשיב כמבוי המפולש.

אך בדעת התוס' י"ל דאיסורא דנפרץ למקום האסור לו הוי איסור בפנ"ע, ואי"ז חד דינא עם דין תיקוני מבואות, ויתכן דהוא גזירה בפנ"ע שמא יבא לטלטל לרשות האסורה לו, ואשר ע"כ מבוי הפרוץ מרוח א' לרה"ר ומרוח הב' לחצר האסורה לו ל"ח כלל כמבוי המפולש, כיון דלי"ב חיסרון מחיצות בב' רוחות, ויתכן עוד, דגם לדעת התוס' איסורא דנפרץ למקום האסור לו הוי רק בתוצאה מדין תיקוני מבואות, והיינו דאלמלי דין תיקוני מבואות הרי שמבוי שהי' לו ג' רוחות והי' פרוץ מרוח רביעית למקום האסור לו הי' מותר, ומשום דמהני המחיצות דג' רוחות לגדרו אף מרוח הרביעית, (וחשיבא הרוח הרביעית כפתח, ע' כן ל' רש"י סוכה ד"ד. לענין סוכה דהרביעית כולה פתח), ול"ה חשיב כלל שנפרץ למקום האסור לו, ורק משום שהצריכו חכמים תיקון ברוח הרביעית וכל דליכא תיקון ל"ה גדור מרוח רביעית, ע"כ יש לאסור היכא שנפרץ למקום האסור לו, אך עכ"פ איסורא דנפרץ למקום האסור לו הוי איסור בפנ"ע, ואינו משום חיסרון מחיצה, וע"כ ל"ח כמבוי מפולש, וכמש"נ.

ועכ"פ מבו' בסוגיין דהיכא שאיסור המבוי הוא משום שנפרץ לחצר האסורה לו מהני לחי להתירו, ול"ה כמבוי המפולש לרה"ר או לכרמלית, והאריך בזה הריב"ש בסי' ת"ה, וכן פסק השו"ע ר"ס שס"ד.

ד] אמנם הנה ז"ל הר"ן בשו"ת סי' ע"ב, הביאו הב"י בסי' שס"ד, לא יפה עשיתם כשהכשרתם המבוי בלחי וקורה בלבד שאע"פ שעירכם דין רשות היחיד עליה כיון שיש לה חומה ודלתותיה ננעלות בלילה, אעפ"כ כיון שלא הוכשר כל המבוי נמצא משני ראשיו פתוח למקום האסור לו והוה ליה כההיא דאמרינן בפ"ק דעירובין דמבוי המפולש שיש בקעה מכאן ובקעה מכאן עושה צורת פתח מכאן ולחי וקורה מכאן, ולפיכך להכשיר המבוי הגדול וכו' הי' צריך לעשות צורת פתח לראשו האחד ולחי או קורה מראשו השני וכו', עכ"ל.

וכבר עמד בזה המאמ"ר בסי' שס"ד, דמד' הר"ן מבו' דאף היכא שמפולש למבוי שאינו מעורב צריך צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן, שהרי הר"ן שם איירי דליכא חיסרון מחיצות, עיי"ש דאיירי דמרוח א' הי' חומה שדלתותי' ננעלות בלילה ומרוח שנית הי' חריץ עמוק ה' אמות, וכמש"כ הר"ן בתשובתו "שעירכם דין רה"י עלי'", וכל צורך התיקון הי' משום שלא נשתתפו כל בני המבוי יחד, והובא בביאוה"ל ר"ס שס"ד, וע' גם בבית מאיר שם שתמה ע"ד הר"ן דמ"ט הצריך צוה"פ, וגם ביתרון האור במכילתין עמד בזה.

אמנם הדברים צ"ע, שהרי בסוגיין מבו' להדיא דמהני לחי להתיר איסור הפרצה לחצר שלא עירבו, והרי דכה"ג ל"ח כמפולש וכמש"כ הראשונים, וע' בחזו"א סי' א' סקל"ג שכתב מכח זה לפרש ד' הר"ן דאיירי ששאר העיר הי' בה פרצות ונעשית כרמלית, עכ"ד, אך אי"ז מתישב בל' הר"ן שלפנינו שכתב להדיא דעירכם דין רה"י עלי', וכל מה שהיא צריכה תיקון הוא משום שפתוח למקום האסור שלא נשתתפו במבוי.

והנה בפשוטו צריך לדחוק, דס"ל להר"ן דסוגיין איירי שהי' צוה"פ בראש המבוי, ואשר ע"כ שפיר סגי לי' בלחי לצד החצר, אך אה"נ אילו ל"ה צוה"פ בראש המבוי, הי' צריך צוה"פ לצד החצר.

ובזה הי' מתישב מה שנקט הר"ן בסוגיין דאף היכא שנפרצה חצר כנגדו ואסור משום דמיחזי כמפולש, נמי מהני לחי להתיר המבוי, אשר צ"ע כמשה"ק לעיל סוסק"ב דמ"ש מכל מבוי מפולש דל"מ בו לחי, ולהנ"ל ניחא, דהר"ן לטעמי' דס"ל דאף במפולש לחצר שאינה מעורבת צריך צוה"פ, ובע"כ דהא דמבו' בסוגיין דמהני בזה לחי הוא משום דאיירי דהי' צוה"פ בראש המבוי, וע"כ שפיר מהני לחי אף להתיר איסור הפרצה לרה"ר.

אך אי"ז מתישב כ"כ, שהרי לא הוה פשיטא לי' להר"ן דמהני לחי, אלא שהוכיח כן ממש"א דנפרץ במלואו, ואם איירי בגונא שהי' צוה"פ בראשו, א"כ פשיטא דמהני לחי, וי"ל.

אך עיי"ש בחזו"א שכתב דאין לומר כן, ז"ל, ואף שהמבוי אין לו צוה"פ בראשו שלצד המבוי, דסתם מבוי כך הוא, ועוד אי איכא צוה"פ בראשו אין המבוי אסור משום נפרץ החצר, והיינו משום דאיכא להחצר מחיצות דעומ"ר, ומהני זה אף למבוי, וכ"ה גם בחזו"א סי' כ"ד סק"ט, דאם עשה צוה"פ במבוי לצד רה"ר א"צ לצד החצר שום תיקון, ועמש"נ לדון בזה להלן סק"י, ולמאי דס"ד רב אוסר משום תרתי לפי' תוס', ולפירש"י דר"י אוסר בכלה לחצר, מיירי ג"כ בלא צוה"פ, שזהו עיקר דינו אפ הי' מבוי כלה לרחבה א"צ כלום היינו דסגי לי' בלחי לצד רה"ר, עכ"ל.

ויש לדון עוד בדעת הר"ן, דדוקא בשפרוץ למבוי שלא נשתתפו בו, הוא דבעי צוה"פ, דמבוי שלא נשתתפו בו חשיב ככרמלית, וע"כ דמי למפולש לכרמלית דבעי צוה"פ, אך משא"כ בסוגיין דפרוץ לחצר המעורבת, ואך שלא עירבו עם בני המבוי, א"צ צוה"פ, והמקום לחלק בזה נלמד מד' הריב"ש בסי' ת"ה, ז"ל, דרחבה אינה כרמלית אלא רה"י גמורה, שהרי מוקפת היא בארבע מחיצות וכו' ואפילו ערוב אינה חסרה, ואף אם היתה חסרה ערוב, כיון שהיו בה דיורין עדיין אינה כרמלית, ואע"פ שאסור לטלטל בה, דרה"י גמורה היא במחיצותי', אלא שמפני חסרון השתוף אסור לטלטל בה ככרמלית, והויא כירושלים שקראוה כרמלית בפרק המוצא תפילין, וכתבו המפרשים ז"ל דל"ד כרמלית, דכיון שדלתותיה נעולות בלילה רה"י גמורה היא, אלא לענין טלטול הרי היא ככרמלית, מפני הדיורין, לחסרון השיתוף, ומשו"ה אמרי' בגמ' במבוי שנפרץ במלואו לחצר ולא ערבו בני חצר עם בני מבוי, דלמ"ד נראה מבחוץ ושוה מבפנים נדון משום לחי מבוי מותר וכו', עכ"ל, והרי שהי' מקום לחלק דדוקא בשנפרץ לחצר המעורבת סגי בלחי ולא בשנפרץ לחצר שאינה מעורבת, דחשיבא ככרמלית ובעי צוה"פ, אך אי"ז מוכרע בד' הריב"ש, וי"ל דאם בנפרץ לחצר שאינה מעורבת הי' חשוב כנפרץ לכרמלית, הי' אסור אף בשנפרץ לחצר שלא עירבו עמה, הגם שעירבה לעצמה, ומצאתי מפורש כן בשו"ת מהרי"ט ח"א סי' צ"ד, ז"ל, ומאחר שהכשירו שם בעיר במוקפת חומה ולא היו מערבין את כולה, הרי המבואות הפתוחים לה כפתוחים לכרמלית, שהרי ירושלים אף על פי שמוקפת חומה ודלתותיה ננעלות בלילה קרינן לה כרמלית בפ' כל גגות, ודינו להצריכו צ"פ מכאן ולחי או קורה מכאן וכו', עכ"ל, ולמד מד' מהריב"ל שהכשיר בכה"ג בב' לחיין, חידוש רב, דהיכא דמערבין כל שכונת ישראל, מהני לי' ב' לחיין, ול"ב צוה"פ מצד א', ובהמש"ד פי' הטעם בזה, משום דכה"ג דינו כחצר ול"ח כמבוי, עייש"ה, וי"ל כן בדעת הר"ן.

ויתכן שהטעם דחשיב כנפרץ לכרמלית, הוא לדעת הרשב"א ודעימי' דס"ל דחצר שלא עירבו בה אין מטלטלין בה כלי הבית ד' אמות, וע"כ חשיבא ככרמלית.

ה] אמנם האמת נ' בדעת הר"ן, דהנה כבר הבאנו לעיל סוסק"ב ד' הר"ן בסוגיין דס"ל דאף היכא דאסרינן משום דמיחזי כמפולש לרה"ר מהני לחי להתיר המבוי, וזה צ"ב דמ"ש מכל מבוי מפולש דל"מ לחי ובעי צוה"פ להתירו.

ונ' בזה בדעת הר"ן, עפמש"כ בחי' הר"ן לקמן די"א., ז"ל, דהא מבוי המפולש אפי' עומ"ר על הפרוץ באותן רוחות שהוא מפולש בהן צריך צוה"פ, וחצר ל"ב מידי אלא ניתרת בעומ"ר על הפרוץ, אלמא מבוי לאו בפרוץ מרובה על העומד תלי איסורי', וטעמא דמילתא דמתוך שרגל הרבים מצוי' בו כל שהוא מפולש, אפי' עומד שבו מרובה על הפרוץ הצריכוהו צוה"פ וכו', עכ"ל.

ולמדנו מד' הר"ן דבחצר ליכא איסור פילוש, וכל דאיכא עומ"ר דסגי לג' מחיצות דאורייתא שרי', ול"ד למבוי שהצריכוהו צוה"פ, ועמש"נ בזה בדברינו בדין חצר מפולשת, ופי' הטעם בזה משום דבמבוי היכא שהוא מפולש מצוי' בו רגל הרבים שעוברין בו לקצר דרכן, וע"כ החמירו בו להצריכו צוה"פ, ומשא"כ בחצר שאין מצוי' בו רגל הרבים, הרי שאף בגונא שיהיו רבים נכנסין לה בזו ויוצאין בזו, מ"מ לא הצריכו חכמים צוה"פ.

ונ' דזה ביאור מש"כ הר"ן לעיל ד"ו: דמבוי העשוי כמין חי"ת ודאי אין דינו כמפולש, ופי' הטעם, ז"ל, דאפי' למ"ד תורתו כמפולש ה"מ במבוי העשוי כמין דל"ת שדרך הרבים כבושה בו לילך מרה"ר זה לרה"ר אחר, אבל במבוי העשוי כמין חי"ת כיון שב' ראשיו יוצאין לרה"ר א' למה תהא מצוי' שם רגל הרבים וכו', עכ"ל, וכ"כ גם לקמן ד"ח: דכה"ג אפי' רב מודה דתורתו כסתום כיון שאין רגל הרבים מצוי' שם, ונ' שהטעם בזה הוא ע"פ הנ"ל, דכל עיקר דינא דמבוי המפולש צריך צוה"פ הוא משום דמכח זה מצוי' בו רגל הרבים, וע"כ בפילוש כמין חי"ת שאין רגל הרבים מצוי' בו מכח זה, פשיטא דא"צ צוה"פ.[[4]](#footnote-5)

ולפ"ז נ', דע"כ במבוי שנפרץ לחצר ונפרצה חצר כנגדו, אף אם חזינן לי' כנפרץ לרה"ר, מ"מ סגי לי' בלחי ול"ב צוה"פ, דכיון דפרצתו לרה"ר הוי דרך החצר, הרי אין מצוי' בו רגל הרבים מכח פילוש זה, וע"כ הגם דחשיב כפרוץ לרה"ר וצריך תיקון, מ"מ מהני בו לחי ול"ה כמפולש דצריך צוה"פ.[[5]](#footnote-6)

ולפ"ז י"ל, דאף הא דמבו' בסוגיין דמהני לחי להתיר פרצת המבוי לחצר שלא עירבו עמו, אין הטעם בזה כמש"כ הרשב"א דפרצת חצר דדמיא לי' סגי לה בלחי, דלעולם אם היתה רגל הרבים מצוי' בו מכח פילוש זה הי' צריך צוה"פ אף לפרצתו לחצר שלא עירבו, ואך דכיון דהויא הפילוש לחצר, ואין רגל הרבים מצוי' בו מכח זה, ע"כ הוא דא"צ צוה"פ לפרצה זו.

ו] ומעתה נ' דע"כ שפיר ס"ל להר"ן דבמבוי המפולש מב' ראשיו למבוי שלא נשתתפו בו בעי צוה"פ, דהתם הרי רגל הרבים מצוי' בו מכח פילוש זה, שבאין מפתח העיר ונכנסין דרך מבוי זה שתיקנוהו לשאר המבוי, וכיון דרגל הרבים מצוי' בו צריך צוה"פ, כיון דביסוד הדין מבוי המפולש צריך צוה"פ אף לתקן פרצת רשות שאינה מעורבת, ואך דהיכא שהוא פרוץ לחצר שאינה מעורבת ואין רגל הרבים מצוי' בו מכח זה, ל"ה זה פילוש המצריך צוה"פ, (ומכח זה אף א"צ צוה"פ אף כד אתינן לאסרו משום דחשיב כפרוץ לרה"ר), אך משא"כ היכא שהוא פרוץ למבוי אחר, אשר בכה"ג רגל הרבים מצוי' בו מכח פילוש זה, הוי זה פילוש המצריך צוה"פ.

וצריך להוסיף בזה, דלכאו' זה ניחא בגונא דמבוי המפולש לרה"ר, ועשו לו צוה"פ לצד רה"ר, ולא נשתתפו בו אלא במקצת מן המבוי, וה"ה פרוצין לשאר המבוי שלא נשתתפו בו, דבכה"ג הגם שהפרצה האוסרתן היא פרצת המבוי, מ"מ צריך צוה"פ, כיון דמכח הפילוש דמבוי זה מצוי' בו רגל הרבים, וע"כ צריך צוה"פ אף כד אתינן לתקן פרצת מבוי שלא נשתתפו בו, אך משא"כ בעובדא דהר"ן הרי לא הי' רה"ר מצד השני, אלא הי' מב' צדיו מבוי שלא נשתתפו בו, ומצד א' הי' מגיע עד שער העיר והי' מגיע לרה"ר, אך מהצד השני הי' מגיע עד החריץ ול"ה מפולש כלל לרה"ר, וא"כ הרי אין רגל הרבים מצוי' בו מכח הפילוש.

וצ"ל דאפ"ה חשיב דרגל הרבים מצוי' בו מכח הפילוש, דגם מה שרגל הרבים מצוי' בו כדי ליכנס ממבוי שבצידו האחד למבוי שבצידו השני, סגי לחשבו שרגל הרבים מצויין בו, ול"ב בדוקא שיהא רגל הרבים מצוי' בו לילך לרה"ר, ורק היכא שמפולש לחצר שאין רגל הרבים מצוי' בו כלל מכח הפילוש, אלא רגל בני חצר זו, א"צ צוה"פ.

ועכ"פ לפ"ז נמצא, דדינא דהשו"ע דהיכא שהמבוי פרוץ לחצר שאינה מעורבת א"צ צוה"פ, הוי כן גם לדעת הר"ן, דהגם דס"ל דמבוי המפולש צריך צוה"פ אף לתיקון פרצת רשות שאינה מעורבת, מ"מ היכא שהוא פרוץ לחצר שאינה מעורבת אי"ז כלל פילוש המצריך צוה"פ, ורק היכא שהוא פרוץ למבוי שלא נשתתפו בו הוא דבעי צוה"פ.

ויש להעיר עוד בזה, דהנה התוס' בסוגיין נקטו דמבוי המפולש לקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה, הוי כמפולש לכרמלית וצריך צוה"פ, וכ"ה ברא"ש בסוגיין, וכ"ה מבו' בפירש"י לקמן דכ"ד: ד"ה היכי, וכ"ה מבו' בעבוה"ק להרשב"א ש"ב פ"א, וכ"ה בשו"ת הריב"ש סי' ת"ה, ובטושו"ע סי' תס"ה ס"ג, אך במ"ב שם סקכ"ד פירש הטעם דל"מ התם לחי, דהוא משום דאיירי בנראה מבחוץ ושוה מבפנים, והשתא לרחבה גופא ל"מ הגיפופין להיות מותר לטלטל בה דהא כרמלית היא, והיאך יועיל זה למבוי, עכ"ד, וצ"ב מה הוצרך לטעם זה, הרי הוי זה כמפולש דלא סגי לו בלחי, וכ"ה בביאוה"ל ר"ס שס"ד בשם הפרמ"ג דמפולש לקרפף הוי כמפולש לכרמלית דצריך צוה"פ.

ולפמש"נ בדעת הר"ן יתכן דכה"ג לא יהא צריך צוה"פ, דהגם דקרפף יותר מב"ס שלא הוקף לדירה חשיב ככרמלית, מ"מ כיון דהוי רשות דיחיד, ואין רגל הרבים מצוי' בהמבוי מכח פילוש זה, א"צ צוה"פ, שרק לדעת ש"ר דבמפולש בכל גווני בעי צוה"פ, ואך דרק לתיקון פרצת רה"ר וכרמלית בעי צוה"פ ומשא"כ לתיקון פרצת חצר שאינה מעורבת א"צ צוה"פ, וע"כ לתיקון פרצת קרפף דהוי ככרמלית צוה"פ, אך לדעת הר"ן דכל דחשיב מפולש צריך צוה"פ אף לתקן פרצת חצר שאינה מעורבת, והא דבסוגיין א"צ צוה"פ הוא משום דפילוש לחצר ל"ח כלל פילוש כיון שאין רגל הרבים מצוי' בו מכח זה, הרי דמה"ט בדין דאף פילוש לקרפף ל"ח פילוש וא"צ צוה"פ, וכאשר פשוט דכ"ה לדעת התוס' שהביא הריטב"א לקמן די"ב: דהמפולש לבקעה שאין בה רבים א"צ צוה"פ, אשר לדעתם ודאי דהמפולש לקרפף א"צ צוה"פ, וי"ל דה"נ הוא גם לדעת הר"ן, אך י"ל דלא פלוג רבנן במפולש לכרמלית, ובכל גווני צריך צוה"פ, ומשא"כ בסוגיין במבוי שנפרץ לחצר, הגם דחזינן לי' כפרוץ לרה"ר, מ"מ כיון דהוי הפרצה דרך החצר, ל"ח כמפולש להצריך צוה"פ.

**ב'**

ז] והנה לדעת הר"ן דאף בגונא שנפרצה חצר כנגדו ואתינן עלה משום דמיחזי כמפולש לרה"ר, נמי מהני לחי להתירו, ונת' הטעם בזה דהוא משום דאין רגל הרבים מצוי' בו מכח פילוש זה, וע"כ ל"ב צוה"פ להתיר הפרצה לרה"ר, צ"ע דא"כ מ"ט לא יהא ניתר במחיצות החצר שהן עומ"ר, שהרי החצר עצמה מותרת, והיינו ודאי משום דאף שנפרצה לרה"ר מ"מ נשתייר עומ"ר על הפרוץ, דכי היכי שהוא ניתר בלחי ה"נ יהא ניתר במחיצות דעומ"ר.

והנה לדעת ש"ר דל"מ לחי להתיר, וגם לדעת הרשב"א והריטב"א דמהני לחי להתיר, אך היינו רק משום דעי"ז מינכר שאינו מפולש, אך כל דהוי מפולש ל"מ הלחי להתיר, (ומה"ט ל"מ לחי הנראה מבחוץ ושוה מבפנים להתיר), אשר היינו משום שדינו כמפולש דבעי צוה"פ, הרי ניחא דמה"ט נמי ל"מ מחיצות החצר להתיר, דבמפולש בעי' צוה"פ ול"מ עומ"ר, וכמש"כ הר"ן לקמן די"א., וע' גאו"י בסוגיין שביאר כן דמה"ט הוא דל"מ מחיצות החצר להתיר המבוי מאיסור מפולש לרה"ר, [[6]](#footnote-7) אך לדעת הר"ן דמהני הלחי להתיר, קשיא דא"כ מ"ט ל"מ העומ"ר דמחיצות החצר להתיר.

והנה בפשוטו הי' אפ"ל בדעת הר"ן, דהא דמהני לחי להתיר הגם דבמפולש ל"מ לחי, הוא משום דע"י הלחי נתחלק המבוי מן החצר, וע"כ ל"ה כמבוי המפולש, וע"כ הגם דאכתי צריך תיקון להבדילו מרה"ר, (וכדחזי' דמה"ט ל"מ לי' נראה מבחוץ ושוה מבפנים, משום שאי"ז מועיל להבדילו מרה"ר וכמש"כ הר"ן), מ"מ כבר לי"ל תורת מפולש ול"ב צוה"פ, ומשא"כ אם אתינן להתיר משום מחיצות החצר, וחזינן להו להמבוי והחצר כרשות אחת, הרי דחשיב כמבוי המפולש דלא סגי לי' בעומ"ר ובעי צוה"פ, אך למש"נ בדעת הר"ן דהא דסגי בלחי הוא משום שאין רגל הרבים מצוי' בו מכח פילוש זה, א"כ הרי מה"ט בדין דאף יהני לי' מחיצות החצר להתירו.

ח] ונ' פשוט בזה, עפ"מ שפירש"י לעיל ד"ו. דמבוי עקום שתורתו כמפולש צריך לחי או קורה לב' ראשיו וצוה"פ לעקמומיתו, ותמהו הראשונים דלמה יהא חמור ממפולש גמור דסגי לי' בצוה"פ ולחי אחד, ובחי' הר"ן שם כתב, ז"ל, ומשמע דס"ל ז"ל דה"ט משום דהו"ל כב' מבואות, וכיון דכל חד וחד חשבינן לי' כמפולש עושה צוה"פ בעקמומיתו ומהני לב' המבואות ולחי או קורה לב' הראשים, עכ"ל, והיינו דכיון דהוי ב' מבואות אשר כל א' מהן חשיב כמפולש, הרי דהגם דהא דמבוי המפולש צריך צוה"פ היינו כדי להבדילו מרה"ר, וא"כ אף דב' מבואות הן הרי מ"מ ע"י שעושה צוה"פ בראשו מבוי אחד ה"ז מבדיל אף המבוי השני מרה"ר, אפ"ה בעי לעשות צוה"פ לכל א' וא', משום דמדיני תיקוני מבואות הוא שיהא תיקון המבוי בראש המבוי עצמו, ול"מ מה שמתקן המבוי ע"י צוה"פ שבראש מבוי אחר,[[7]](#footnote-8) וכנראה שהטעם בזה הוא כמש"כ הראשונים דבעי' שיהא התיקון נראה לבני המבוי, וע"כ הצריכו חכמים לעשות התיקון במבוי זה עצמו, ול"מ מה שמתקן במבוי אחר.

ועיי"ש בחי' הר"ן שכתב, ז"ל, אבל אחרים פירשו דתורתו כמפולש היינו כאילו יהי' מבוי א' ישר ומפולש דצריך צוה"פ מחד גיסא ולחי וקורה מאידך גיסא, אבל בעקמימותו א"צ כלום, עכ"ל, ונ' מזה דאמנם אם הי' חשוב כב' מבואות והי' חשוב כל מבוי כמפולש, ודאי הי' צריך לעשות צוה"פ בעקמימותו ול"ה מהני הצוה"פ שעושה בראש מבוי א' לתקן להמבוי השני, ואך דהא דתורתו כמפולש הוא דחשבי' ב' המבואות כמבוי א' מפולש, וע"כ כל עיקר דין התיקון שמדין תיקוני מבואות הוא לתקן בב' ראשיו, ובעקמימותו א"צ כלל תיקון, וע"כ סגי לי' בצוה"פ מחד גיסא ולחי וקורה מחד גיסא וא"צ כלום בעקמימותו.

ולפ"ז נ' דע"כ במבוי שנפרץ לחצר ונפרצה חצר כנגדו, בעי תיקון בפרצת המבוי, ול"מ לי' העומ"ר שבחצר להתירו, דכיון דמיחזי כפרוץ לרה"ר ובעי תיקון, בעי' שיהא התיקון במבוי עצמו, ול"מ לו התיקון שבחצר, דמבוי וחצר ודאי ב' מקומות הן, ול"ד למבוי עקום דלהחולקים על רש"י חשבי' לי' כמבוי א', ועמש"נ בזה בדברינו בדין חצר מפולשת סק"??, דמה"ט הוא דמבוי עקום לדעת רב תורתו כמפולש, ואילו מבוי הכלה לאמצע רחבה אין תורתו כמפולש, ואכ"מ, ואשר ע"כ ל"מ התיקון שבחצר לתקן המבוי. [[8]](#footnote-9)

אך מ"מ אלמלי הא דמיחזי כנפרץ לרה"ר הי' מותר, הגם דלי"ל ג' מחיצות אלא מכח מחיצות החצר, דכיון שמדיני רשויות הוי רה"י מעליא, הרי דרק אם ה"ז פרצה הצריכה תיקון בדיני תיקוני מבואות, הוא דל"מ לי' התיקון שבחצר, אך אלמלי הא דמיחזי כפרוץ לרה"ר א"צ תיקון כלל, דכל שה"ז פרוץ לרשות המתוקנת אי"ז צריך תיקון כלל,[[9]](#footnote-10) ורק משום דמיחזי כמפולש לרה"ר ה"ז צריך תיקון, וכל שה"ז צריך תיקון צריך שיהא התיקון בו עצמו ול"מ לו התיקון שבחצר, וזהו ע"ד דינא דמבוי עקום שפילושו לחברו חשוב כפילוש לרה"ר, ומכח זה הוא צריך תיקון דחשיב כפתוח לרה"ר, וכל שהוא צריך תיקון צריך שיהא התיקון בו עצמו ול"מ לו התיקון הנעשה בחבירו.

ט] ויסוד לזה נ' מדעת הראב"ד פי"ז משבת ה"ו, ז"ל, מסתברא אם יש דיורין ברחבה ועירבו בני הרחבה או בני החצר עם בני המבוי שהכל מותר בין באמצע בין מן הצד, דהלכה כרב ששת דאמר דערוב משוי להו חד מינא ומחיצות דהכא מהני להתם, עכ"ל, וצ"ב דאף דעירוב משוי להו חד מינא, מ"מ היאך מהנו מחיצות החצר למבוי, הרי מבוי המפולש בעי צוה"פ ול"מ לי' עומ"ר, ומחיצות החצר אינם אלא עומ"ר, וי"ל דכיון דחשבי' להו כחד מינא, הרי דמיגו דמהני המחיצות לחצר מהנו גם למבוי.

ונ' שדעת הראב"ד היא כדעת הר"ן, דאף דבכלה מצידי הרחבה או בשנפרצו זה כנגד זה חזינן לי' כנפרץ לרה"ר, מ"מ ל"ה כמפולש דבעי צוה"פ, אלא סגי לי' בלחי מב' ראשיו או בעומ"ר, כיון שאין רגל הרבים מצוי' בו מכח פילוש זה, ואשר ע"כ כל הא דאין ניתר המבוי במחיצות החצר, הוא משום דדין התיקון הוי על פתח המבוי, וע"כ ל"מ לי' התיקון שעושה בפתח החצר, וע"כ הוא דכל שעירבו יחד דעירוב משוי לי' כחד מינא, שפיר מהני לי' התיקון שעושה בפתח החצר, ויל"פ בתרי גווני, או דכה"ג כיון דהוו כחד מהני תיקון החצר למבוי, או דכה"ג כל עיקר דין התיקון מתחילתו נאמר על פתח החצר, ולא נאמר דין התיקון על פתח המבוי, וע"כ שפיר מהני לזה מחיצות המבוי שהן עומ"ר.

י] ולפ"ז נ', במש"כ החזו"א סי' א' סקל"ג וסי' כ"ד סק"ט, בדין מבוי שנפרץ לחצר, דאם עשה צוה"פ לראש המבוי הפתוח לרה"ר א"צ תיקון כלל בפרצתו לחצר, והיינו משום דמבוי המפולש ניתר בצוה"פ מכאן ועומ"ר מכאן, וע"כ כל שעשה צוה"פ בראשו הא' ניתר ראשו השני במחיצות החצר, ורק היכא שעשה לחי או קורה לראשו, אינו ניתר במחיצות החצר, כיון דלא סגי לי' במחיצות דעומ"ר, וכן נקט גם הגאו"י בסוגיין, וע"כ הוכיח מדינא דסוגיין דמבוי המפולש אינו ניתר בעומ"ר מכאן ולחי וקורה מכאן.

אך למש"נ, הרי מבו' מד' הר"ן דהגם דמהני לי' לחי בפרצתו, מ"מ ל"מ לי' מחיצות החצר להתירו, משום דבעי' שיהא התיקון בהמבוי עצמו, וא"כ הרי ה"נ אף אם עשה צוה"פ בראשו הא', נמי ל"מ לי' מחיצות החצר להתירו, שהרי לדעת הר"ן בלא"ה סגי לי' בלחי בפרצתו ואפ"ה ל"מ לי' מחיצות החצר, וא"כ מה יתן ומה יוסיף מה שיעשה צוה"פ בראשו הא'.

אמנם לדעת ש"ר דס"ל דל"מ לחי בפרצתו, הרי י"ל דהא דל"מ לי' מחיצות החצר הוא משום דמבוי מפולש לא סגי לי' בעומ"ר, אך כל שעשה צוה"פ בראשו הא' דסגי לי' בעומ"ר בראשו השני, שפיר יועילו מחיצות החצר להתירו, אך אי"ז מוכרע, די"ל דבפרט זה מודו לדעת הר"ן דבעי' שיהא התיקון בהמבוי עצמו, ול"מ מחיצות החצר להתירו, וצ"ע בזה.

1. ועד"ז נ' גם בדעת הרי"ף שהביא לדינא דרב ופירש הטעם משום דהוי כמפולש, ולא חילק בין האופנים, ונ' מזה דאף בכלה לאמצע רחבה ואף בזה שלא כנגד זה אסור, וזה דלא כפשטות סוגיין, דאי נימא דמשמעות הלשון היא בדהוי זה כנגד זה, א"כ נמצא שהשמיט לדינא דכלה לצידי רחבה דאסור אף בדהוי זה שלא כנגד זה, גם ק' שהרי רב ששת פירש דטעמא דרב משום דלא עירבו, והיאך פירש הרי"ף שטעמו משום דמיחזי כמפולש, ובע"כ שדעת הרי"ף לפרש, דמש"א רב ששת כאן כאן בשעירבו כאן בשלא עירבו, היינו דרב איירי בשעירבו, וע"כ אין לאסור רק משום דהוי כמפולש, וס"ל נמי דלדעת רבה ע"כ דרב איירי באמצע רחבה ואף בזה שלא כנגד זה, וכמש"כ הרי"ד, וזהו שפסק כן.

   אמנם שו"ר בחי' הר"ן שפירש דמכוון הרי"ף לאסור בדהוו זה כנגד זה, וכן פי' בס' גאו"י, וכ"נ בחי' הרשב"א שפירש כן ד' הרי"ף, ופליג עלי' דקי"ל כרב יוסף דאף בזה כנגד זה שרי, ועיי"ש בגאו"י שעמד ג"כ על מה שפירש הרי"ף טעם מימרא דרב משום דמיחזי כמפולש, ועיי"ש מש"כ לישב בזה.

   ושו"ר עוד בס' ההשלמה שפירש בדעת הרי"ף שפסק כההו"א דהאיסור הוא משום דהוי כמפולש, כיון דלפי מש"א רב ששת דהא דאסר דרב הוא משום דלא עירבו, נמצא דהוי זה דלא כהלכתא דקי"ל דנראה מבחוץ ושוה מבפנים נידון משום לחי, וע"כ לא פסק כן הרי"ף, ועיי"ש שתמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-2)
2. וד' הרשב"א צ"ב, דמאי קשיא לי' ע"ד התוס', וסיים דשמא נאמר להעמיד עיקר תירוצם וכו', והרי לכאו' לדידי' מי ניחא, הרי גם הוא מודה דמדינא ל"מ לחי להתיר איסור הפילוש לרה"ר, ול"מ אלא היכא שעי"ז ניכר שאינו מפולש לרה"ר, ואילו משום איסור הפילוש לחצר שלא עירבו מהני לחי, והתם ל"ש טעמא דהיכר, ובע"כ דשאני פילוש לחצר שלא עירבו שאינו דומה לפילוש לרה"ר ולכרמלית, וכמו שפי' הרשב"א הטעם בזה, אך אי"ז מתישב בל' הרשב"א שנראה דלדידי' ניחא וא"צ לחלק בין חצר שלא עירבו לכרמלית, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש שהביא ד' האהעו"ז ר"פ כל גגות, דהיכא דרוח רביעית פרוצה למקום פטור א"צ כלל תיקון ברוח רביעית, ובשו"ע הגר"ז פליג ע"ז, וכתב האבנ"ז דלדעת הגר"ז דין נפרץ למקום האסור הוא משום דחשיב דליכא מחיצה ברוח רביעית, ועיי"ש שתלה בזה מש"כ האהעו"ז בסי' שנ"ג דחורי רה"י שפרוצין למקום האסור אסורין, וכתב דכ"ז לטעמי' דנפרץ למקום האסור הוי איסור בפנ"ע, אך לדעת הגר"ז דאיסור נפרץ למקום האסור הוא משום דליכא מחיצה רביעית, ע"כ בחורי רה"י דל"ב מחיצות כלל אין לאסור משום נפרץ למקום האסור, ובעיקר הנידון בחורי רה"י שנפרצו למקום האסור, הנה עי' באהעו"ז בסי' שס"ג סכ"ו, שהק' בדינא דלעיל ד"ה. בהי' פחות מי' טפחים דחוקק ד' טפחים, דאיך יהא שאר המבוי ניתר הרי אין לו מחיצות י', והבית מאיר בסי' שמ"ה סט"ו כתב דהוי שאר המבוי רה"י מדין חורי רה"י, ולכאו' פשוט דהאהעו"ז דלא ניח"ל בזה הוא משום דשאר המבוי שאין לו מחיצות י' ה"ה פרוץ למקום האסור לו, וצ"ב ד' הבי"מ דניח"ל להתיר שאר המבוי משום חורים ואילו בסי' שנ"ג נטה כד' האהעו"ז שחורי רה"י שנפרצו לרשות האסורה אסורין. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולפ"ז הי' מקום לומר, דאף במבוי העשוי כמין חי"ת, היכא שיש לו גם פתח בראש החי"ת לרה"ר, כיון שרגל הרבים מצוי' בו משום שמקצרין דרכן ליצא בראש החי"ת, תו יהא צריך צוה"פ אף משום הפילוש דבב' רגלי החי"ת, ומצאנו הדברים מפורשים כן בחי' הריטב"א לקמן ד"ח:, ז"ל, אבל י"ל דשאני הכא דאיידי דמפולשין כלפי המבוי הגדול ולגבי דידי' הוי כל חד מינייהו כמין גם, הא בקעי בהו רבים כשרוצים ללכת לצאת לסרטיא שהמבוי הגדול פתוח לה, משא"כ במבוי דצורת חי"ת דעלמא דלא בקעי ביה רבים כגון ששני ראשיו יוצאין לסרטיא אחת כי למה להם לעקם דרכם, עכ"ל, אמנם הר"ן בסוגיא שם פשיט"ל דכה"ג אין דינו כמפולש, והגם דבקעי בי' רבים כשרוצים לצאת בפתח שבראש המבוי הגדול, ונ' שהטעם בזה הוא, דלא הצריכו צוה"פ במפולש, רק היכא שרגל הרבים מצוי' בו מכח פילוש זה, ובכה"ג הצריכו לגדור טפי לפילוש זה, אך היכא שפילוש זה אינו גורם בקיעת רבים, לא הצריכוהו צוה"פ. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולכאו' מצינו עיקר הדין בחי' הריטב"א לקמן די"ב:, ז"ל, ופירשו בתוספות דאפי' רבנן לא אמרי אלא מפני שהוא מפולש ובקעי ביה רבים או לסרטיא או לפלטיא וכיון שכן אתו ומבטלי מחיצתא דלחי או קורה, ולפיכך מצריכין צורת פתח או דלת דלא מבטלי ליה, הא לאו הכי מודים שאם הוא בבקעה דעלמא כעין מבוי סתום דהכא דלא מפלשי ליה רבים דלחי או קורה הוו חשיבי מחיצה, עכ"ל, והרי שדעת התוס' דלאו כללא הוא דמפולש לכרמלית צריך צוה"פ, אלא דוקא היכא דבקעי בי' רבים מכח פילוש זה, וזה ע"ד מש"נ בדעת הר"ן, ואך שהריטב"א פי' הטעם דכה"ג אתו רבים ומבטלי מחיצתא, והיינו דס"ל דיסוד דינא דמבוי המפולש צריך צוה"פ הוי מגדר אתו רבים ומבטלי מחיצתא, אך לדעת הר"ן נ' שאי"ז מטעם זה.

   אמנם באמת נ' שמעולם לא נתכוין הריטב"א לומר דלפי האמת מבוי המפולש לכרמלית דלא בקעי בי' רבים א"צ צוה"פ, שהרי הריטב"א כתב דרק מפולש לסרטיא או לפלטיא בעי' צוה"פ ומפולש לבקעה ל"ב צוה"פ, ואילו לעיל בסוגיין אמרי' להדיא דבקעה מכאן ובקעה מכאן צריך צוה"פ, וק' לדחוק דאיירי בבקעה דבקעי בה רבים, אלא מכוון ד' הריטב"א דהך מ"ד דמייתי התם ראי' מר' יהודה ס"ל דאף רבנן מודו בבקעה, והיינו משום דלדידי' מודה ר"י דג' מחיצות דאורייתא, ואפ"ה מהני בזה לחי או קורה, וע"כ מסתבר דאף רבנן דפליגי עלי' מודו דמהני לחי או קורה למחיצות דאורייתא, ומה דפליגי הוא רק משום דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, וזל"ש בשמפולש לבקעה, אך לפ"מ דדחי רבא דסבר ר' יהודה דב' מחיצות דאורייתא, הרי שלדידן דג' מחיצות דאורייתא ודאי דאף במפולש לבקעה לא סגי בלחי או קורה מכאן ולחי או קורה מכאן, דכלל ל"מ לחי או קורה למחיצות דאורייתא, וכדאמרי' לעיל בסוגיין, והרי היכא דמב' הרוחות הוא פרוץ במלואו פשיטא דל"מ לחי או קורה מב' הרוחות, דלא מיבעיא בקורה דל"ה משום מחיצה וליכא ג' מחיצות דאורייתא, אלא אף בלחי דקי"ל דהוי משום מחיצה, מ"מ מדרבנן ל"מ לג' מחיצות דאורייתא, וע"כ אף היכא שאין ב' הרוחות פרוצין במלואן אלא הוי עומ"ר נמי בעי' צוה"פ ול"מ לי' לחי או קורה, (והרי אם הי' מהני לחי או קורה הי' מהני גם עומ"ר מק"ו), וז"ב, והרי מעיקרא לא הק' הריטב"א ממש"א רב דבבקעה מכאן ובקעה מכאן עושה צוה"פ, דע"ז י"ל דהך מ"ד פליג ע"ז, אלא הק' משמעתתא דכיצד מערבין רה"ר דמוכח התם מברייתא דאפי' בכרמלית בעי' צוה"פ, וע"ז שפיר תי' הריטב"א דס"ל להך מ"ד דבמפולש לבקעה דליכא בקיעת רבים ל"ב צוה"פ .

   ויש להעיר בזה, בד' הריטב"א לעיל בסוגיין אהא דפריך בקעה מכאן ובקעה מכאן מיבעיא, ז"ל, וא"ת ודלמא הא קמ"ל דאפילו האי צריך צורת פתח, תירצו בתוספות דהא פשיטא כיון שהוא מפולש, עכ"ל, וצ"ע שהרי איכא מ"ד לקמן די"ב: דמפולש לבקעה א"צ צוה"פ, וא"כ אמאי הוי פשיטא, ועיי"ש בריטב"א שיישב בע"א, אך אכתי לא ניחא, שכן ד' הריטב"א בדף י"ב: הם בשם התוס', והתוס' גופייהו כתבו בסוגיין דזה פשיטא, אך נ' פשוט דלק"מ, דלהך מ"ד לקמן די"ב: דבמפולש לבקעה א"צ צוה"פ, הרי שאף בסרטיא מכאן ובקעה מכאן נמי ל"ב צוה"פ, וע"כ שפיר פריך דכיון שאמר דסרטיא מכאן ובקעה מכאן צריך צוה"פ, פשיטא דה"ה בבקעה מכאן ובקעה מכאן, וז"ב. [↑](#footnote-ref-6)
6. וע' בגאו"י שם שעמד בהא דמבוי המפולש הגם מהני לי' צוה"פ מכאן ולחי או קורה מכאן מ"מ ל"מ לי' עומ"ר מכאן ולחי או קורה מכאן, והרי דצוה"פ עדיף מעומ"ר, ואילו לקמן חזינן דעומ"ר עדיף מצוה"פ, שהרי בד' רוחות בחצר מהני עומ"ר, ואילו צוה"פ בפרוץ מרובה א"ר יוסף לקמן די"א. דל"מ, וכתב הגאו"י דצ"ל דבב' רוחות צוה"פ עדיף ובד' רוחות עומ"ר עדיף, וצ"ב.

   ונ' לפרש בזה, דהדבר חלוק, דאם דייני' על המקום הגדור, ודאי דמחיצה דעומ"ר עדיפא ממחיצה דצוה"פ, אך בדין תיקוני מבואות הרי נתחדש דלא סגי במה דהרשות גדורה, אלא בעי' שיהא גם תיקון לפתחי', וכד דייני' אם איכא תיקון להפתח הרי ודאי דצוה"פ עדיף טפי דה"ז תיקון על הפתח, ומשא"כ עומ"ר דליכא תיקון על הפתח, אלא סגי בהעומד להתיר, אך על הפתח ליכא תיקון כלל, והרי מה"ט דנו לעיל ד"ה: אם עומ"ר מתיר במבוי ברוח רביעית, דשמא בעי' דוקא לחי או קורה, ואילו צוה"פ ודאי מהני, והטעם בזה הוא כנ"ל, עמש"נ בדברינו בסוגיא שם, דהס"ד דלא יהני עומ"ר, הוא משום דשמא לחי וקורה עדיפי שהם תיקון על הפתח, ואילו עומ"ר ל"מ לתקן להפתח, אך צוה"פ ודאי מהני שאין לך תיקון להפתח גדול מזה.

   ובאמת דאיך שיהי' הפי' בסוגיית הגמ' לעיל, הרי מ"מ כיון דאמרי' דכל הא דמהני עומ"ר במבוי הוא רק משום דק"ו מלחי, הרי דמה"ט במבוי המפולש דל"מ לי' לחי מב' ראשיו, גם ל"מ לי' עומ"ר, דע"ז ליכא למילף מק"ו, אמנם הגאו"י שדן בזה, אזיל לטעמי' לעיל שם דס"ל דלפי האמת ל"ב בזה לק"ו, ואף לדעת ר"ה דמבוי פרצתו בד' ואיפרך הק"ו, מ"מ מסברא מהני עומ"ר לרוח רביעית, ובפשוטו נחלקו בזה הראשונים, דבחי' הרשב"א והריטב"א והר"ן לעיל ד"ה: בתירוצם על קו' התוס' שם ד"ה ארבע אמות, מפורש דס"ל דלר"ה באמת ל"מ עומ"ר, וכ"ה גם בחי' הרשב"א לעיל ד"ו. שכתב דמדרב אשי דמהני עומ"ר, ש"מ דלא כר"ה דמבוי פרצתו בד', אך מד' התוס' שם שהקשו ולא ניח"ל בתי' הראשונים, נ' דס"ל דאף לר"ה מהני עומ"ר, וביותר נ' כן מד' הרא"ש שהביא להלכה דמהני עומ"ר, ואילו לגבי דין פרצת ד' הביא פלוגתת הראשונים אם קי"ל כרב הונא או כרב חנין, ולא הכריע בזה, (אלא מסיק דבשל סופרים אזלי' לקולא), והרי דס"ל דאף לדעת ר"ה מהני עומ"ר, (וכן נ' מדלא סייע לפסוק כרב חנין אלא מדקאי ר"ה ברי ' דר"י כוותי', ולא הביא מדר' אשי, וכמו שהביא כן הרשב"א), וע"כ שפיר דן מ"ט ל"מ עומ"ר לרוח שלישית.

   ומה"ט גם דעת הגאו"י להלן דאף במבוי המפולש מהני לי' עומ"ר מב' רוחות, והגם דל"מ למילף לזה מק"ו, שהרי ל"מ בו לחי מב' רוחות, אמנם בחי' הר"ן לקמן די"א. מפורש דמבוי המפולש ל"מ לי' עומ"ר מב' הרוחות, וזה נ' גם במש"כ התוס' לעיל ד"ה: דל"מ עומ"ר מבכל ד' מחיצות, והיינו דבמבוי המפולש דבעי תיקון מב' רוחות, ל"מ לי' עומ"ר מב' הרוחות, וכן גם בפרצת ד' ובקעי בי' רבים, דנמי חשיב כמפולש, ל"מ לי' עומ"ר, וכמו שפירש כן האו"ש שבת פי"ז לד' התוס', ול"ד לפרצה פחות מי' דלא בקעי בה רבים דאין אוסרת ומהני בזה עומ"ר, דהתם אי"ז כלל פרצה בדין תיקוני מבואות, ולי"ב כלל דין תיקון, ובנוס"א י"ל דהתם מהני לה תיקון הלחי והקורה שבראש המבוי, ויתבאר בזה בעזה"י בסוגיא דעומ"ר במבוי סק"??, ומשא"כ במבוי המפולש ובפרצת ד' דבקעי בה רבים, דבעי תיקון, ל"מ לזה עומ"ר, דל"מ עומ"ר לתיקוני מבואות אלא מרוח א', דדיו לבא מן הדין להיות כנידון כמו לחי. [↑](#footnote-ref-7)
7. וצריך להוסיף בזה, דהרי ז"פ דאם סתם ראש מבוי הא', תו א"צ צוה"פ בעקמומיתו, ע' חזו"א סי' א' סקמ"ג, והיינו משום דכה"ג דאינו פרוץ כלל מרוח זו, הרי אין המבוי השני צריך כלל תיקון בעקמומיתו, ומשא"כ היכא שעשה צוה"פ בראשו הא', הרי אכתי המבוי השני פתוח לרה"ר בעקמומיתו, ואיכא בזה דין תיקוני מבואות, ואך דייני' דיהני הצוה"פ שבראש המבוי הא' לתקן אף למבוי זה, וזה ל"מ, אך אם הי' גדר תיקון דצוה"פ, דכל דאיכא צוה"פ חשיב כסתום וא"צ כלל תיקון, הרי שאם הי' עושה צוה"פ בראש מבוי האחד ל"ה צריך תיקון בעקמומיתו, כיון דע"י שעשה צוה"פ זו כלל אין העקמימות צריכה תיקון, וז"פ. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך יש להעיר ע"ז, דלדעת החזו"א דרה"י עצמה היא גודרת, ואף מדרבנן מהני וא"צ מחיצה אחרת, א"כ כיון שהחצר מותרת, הרי יש לו תיקון מעליא בפתח המבוי, ול"ב למחיצות החצר להתירו, וא"כ מ"ט אינו מותר, ותיקשי כן גם בדין מבוי עקום שפי' הר"ן טעמא דרש"י דל"מ צוה"פ בראשו הא' משום דהוו ב' מבואות, ובעי' שיהא התיקון במבוי זה עצמו, ולכאו' מ"מ היכא שעשה למבוי א' צוה"פ בראשו ולחי בעקמומית דמבוי זה מותר, תו איכא מחיצה מעליא למבוי השני, ומ"ט אינו מותר.

   ועד"ז העירוני גם במה שפירשו הגאו"י והחזו"א דהא דל"מ מחיצות החצר להתיר המבוי, הוא משום דמבוי המפולש צריך צוה"פ, וצ"ע דהגם דמחיצות החצר שהם עומ"ר ל"מ למבוי, מ"מ כיון שהחצר עצמה ניתרת עי"ז, א"כ איכא מחיצה מעליא למבוי, כיון דרה"י עצמה גודרת, ואף דמיחזי המבוי כמפולש לרה"ר, ואין ניכר מחיצה זו, הרי לכאו' כיון דהוי זה מחיצה מעליא א"צ היכר, כ"ה דבצוה"פ בפשוטו א"צ היכר, ואכמ"ל בפרט זה, וכן ילה"ע במה שדן החזו"א סי' א' סקל"ח ואילך אם חצר שנפרצה במלואה למבוי ניתרת בהלחי דהמבוי, או דל"מ לה הלחי כיון דחצר אין ניתרת בלחי, עיי"ש, ולכאו' מ"מ כיון שהמבוי עצמו ניתר עי"ז, א"כ איכא מחיצה מעליא לחצר, כיון דרה"י עצמה גודרת.

   אמנם שו"ר במכתבי החזו"א שבס' שערי לימוד, דמבו' להדיא מדבריו שמעולם לא נתכוין לומר דרה"י עצמה גודרת, אלא היינו דמחיצות הרה"י כי היכי שהן גודרות במקומם ה"ה גודרות אף את הרוח הפתוחה להן, ולפ"ז נמצא דלא חשיב דהתיקון הוא בפתח המבוי, ולפ"ז נמי ניחא דע"כ ל"מ מחיצות החצר שהן עומ"ר כיון דל"מ עומ"ר למבוי המפולש, שהרי אין הרה"י עצמה גודרת אלא מחיצותי' גודרות והם אינם אלא עומ"ר. [↑](#footnote-ref-9)
9. וע' ל' הר"ן בתשובה שם דמשמע דכל דין התיקון הוא רק משום שה"ז פרוץ למקום האסור, וזה ע"ד שי' האבהעו"ז בר"פ כל גגות שהבאנו לעיל סק"ג, דכל דין תיקוני מבואות הוא רק בשפרוצים למקום האסור, אך בלא זה ליכא לכל עיקר דין תיקון מבואות, ואשר ע"כ כל שאי"ז פרוץ לרה"ר א"צ תיקון כלל.

   ונ' דיש להביא מקור לזה, מהמבו' בשי' רש"י דשמואל נמי מודה דפרצתו בד', ואך דס"ל דכיון שה"ז פרוץ למבוי מתוקן אין לאסרו, וע"כ היכא שלא תיקנו בני המבוי השני שפיר יש לאסור, וכ"ה דעת תו"י הרא"ש ותור"פ, וצ"ע דמה לי שהוא פרוץ לרשות המתוקנת, הרי איכא פרצה במחיצתו, וכל המחיצה דילי' ברוח ג' היא רק המחיצה דהמבוי השני, וא"כ מ"ט ל"ח כמפולש לרה"ר, ויל"ד ולומר, דשמואל ס"ל דאף דהוא צריך למחיצות חבירו, מ"מ סו"ס אין פילושו מכוון, ול"ח כמפולש לרה"ר, וע"ד דחזינן דבכלה לרחבה ל"ח כמפולש לרה"ר, אע"פ שהוא צריך למחיצת הרחבה, אך גם ע"ז י"ל עדש"נ להלן, אך לפי הנ"ל ניחא, דהגם דמדיני רשויות ודאי צריך הוא למחיצה דהמבוי השני, מ"מ מדין תיקוני מבואות אינו צריך תיקון כלל, כיון שאינו פרוץ למקום האסור, וע"כ אין תורתו כמפולש, וי"ל עוד עפי"ז, דכל עיקר דינא דמבוי פרצתו בד' הוי רק מדיני תיקוני מבואות, אך מהל' מחיצות ודאי פרצתו בי', ואשר ע"כ כל שהוא פרוץ למבוי המתוקן ולי"ב לדין תיקוני מבואות, תו אין הוא צריך כלל למחיצות חבירו, ודו"ק, ועמש"נ עוד בזה בדברינו בסוגיא דמבוי עקום סק"??. [↑](#footnote-ref-10)