סוחט רשימות
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

א] בל' ר"ת בספה"י סימן כ""ג וסימן נ"ב מבו' להדיא דטעם האיסור בחליבה בשבת לתוך הקדירה, הוא משום מפרק, דבשבת דאין הבהמה ראוי' לאכילה אי"ז אוכלא דאיפרת, והוי זה מפרק, עיי"ש.

אך בד' רמב"ן רשב"א סמ"ג וסמ"ק מבו' שטעמו הוא משום איסור בורר, עי' בדבריהם.

] בביאור הפלוגתא דר' יהודה ורבנן, מבו' בפירש"י דהוי חד דינא עם דין משקה לענין טומאה, וע"כ כ"ה דלענין טומאה אם אמר לא ניחא לי' אי"ז משקה, ה"נ הי' בדין דלא יהא בזה איסור משקין שזבו, והא דבהכניסן לאוכלין אסרינן הוא משום דל"ה גילוי דעתא כ"כ דלא ניח"ל בזה.

ולפ"ז לכאו' אם אמר להדיא דלא ניחא לי', יהא הדין דאף בזיתים וענבים שרי, אך יש לדחות דלא פלוג רבנן בזה, וצ"ע.

אך דעת הבעה"מ והרמב"ן דלא מדמי' הענינים זל"ז, וכל דימוי הגמ' הוא רק לענין הנידון אם סתם לאוכלין או סתם למשקין, וע' בדבריהם ב' דרכים בזה, דדעת בעה"מ והר"מ ב"ר יוסף דהגם דחשיב משקה מ"מ דין הוא לגבי הכשר דבעי' רצון מדינא דכי יותן דניחא לי', ולגבי טומאה באמת מקב"ט אף בלא מחשבה, וכ"ה דעת הריטב"א בסוגיין דלגבי טומאה ל"ב מחשבה, ודעת הרמב"ן דהגם דאי"ז משקה, מ"מ ה"ז אסור מגזירה שמא יסחוט או מגזירה אטו נולד, עיי"ש.

ומג"א נקט שזה רק בקליפה חיצונה ולא בקליפה פנימית.

אך במגן אבות פירש הטעם, דהוא משום דאינו מוציא האוכל מתוך הפסולת, אלא מסלק ממנו את הפסולת, וכעי"ז כתב בהשלמה בטעם הא דאין חייבין בדם משום חובל, והכא עדיף טפי, דהתם סו"ס עי"ז יוצא הדם מן הגוף, אך בקילוף אינו מוציא כלל האוכל מן הפסולת.

אך צ"ע דלפ"ז אם יוציא את האוכל מן הקליפה יהא זה אסור, וזה לא שמענו, ויל"ע בזה בשו"ת שבט הלוי ח"א.

ל' סמ"ג נ' דבוסר לא חזי כלל לאכילה, וכ"ה באהל מועד שער השבת דרך ד' ואותן שאוכלין בטלה דעתן אצל כל אדם, ואפ"ה לא אסר אלא משום בורר, וצ"ע בזה.

ובסמ"ק רפ"ב מבו' דבחולב לקדירה בשבת ליכא משום דש אלא משום בורר, וכן בסחיטת בוסר, עיי"ש.

ונשמ"א כלל י"ד סק"ג עמד על ל' הסמ"ק שנראה שהאיסור משום בורר, ומאידך גיסא אסר אף ביו"ט, הגם דביו"ט מותר לברור, ובע"כ דהאיסור משום דש, וצ"ע בזה.

ילה"ע ע"ד חזו"א, דאם אכן כבשים חשיבי כמשקה לענין טומאה, א"כ מהיכן פשיטא להו להראשונים כ"כ דלגבי שבת לא חשבי' להו כמשקה

בסה"ת כתב דשאני כבשים ושלקות לגופן דצריך שלא יהיו המים בכבשים ושלקות, ומשא"כ בסחיטת בגד, וצ"ב כונתו, ונ' לפרש, דכל שיש לו מטרה אחרת בהוצאת המים, עדיף מהיכא דאין לו כלל מטרה בהוצאת המים, דכה"ג חזינן כהוצאת המים לצרכן, ודו"ק.

ובזה י"ל סתירת ד' התוס' דע"ג: לדקי"א:, ודו"ק.

הגר"ז בסימן קנ"ח נקט דכבשים שיצאו מהן מים אין עליהן תורת משקה לגבי טומאה ולי"ב לדינא דטיבולו במשקה, וכ"נ במשכנו"י אך חזו"א פליג ע"ז.

והנה ילה"ע ע"ד הגר"ז ממשקה שקרש וחזר ונימוח, אך צ"ל דהתם שאני שדרך בכך, וע"כ יש ע"ז תורת משקה, ומשא"כ בכבשים ושלקות שאין דרך בכך, וע"כ אין חייבין על סחיטתן, גם אין ע"ז תורת משקה לגבי טומאה.

בטעם החילוק בין כבשים לשלקות, פירש הר"י מלוניל, דהוא משום שנתבשלו לקדירה, וכן נקט השפ"א, ועמד ע"ז שהרי כבוש כמבושל, וכתב דצ"ל דלענין לאשוויי אוכל ל"ה כבוש כמבושל, אך בפסקי רי"ד פירש הטעם משום שעשוי לטבל בו ואדם פות פיתו לתוכו ואוכל.

ונ' לדון עוד, דכל הא דשלקות הוו כאוכל, הוא רק משום שנבלעו באוכל ובטל מינייהו תורת משקה, וע"כ אף אחר שסחטן חשיבי כאוכל, אך כל משקה דומיא דשלקות ודאי אין ע"ז תורת אוכל, וז"פ.

ובדג לצירו פירש הרי"ד דהוא זיעת הדג, והא דשרי הוא משום דהוי זיעה בעלמא, ועיי"ש בכל דבריו בזה, ובהכרעת ההלכה, ואזיל לטעמי' דע"כ אין להביא מהא דאסר ר' יוחנן בשלקות לאסור גם לדידן, והיינו משום דכל פלוגתת רב ושמואל הוי בגזירה דרבנן, שהרי בדג לצירו הא דלי"ב משום איסור מה"ת הוא משום דהוי זיעה בעלמא, ואפ"ה תלינן לה בפלוגתא דרב ושמואל, וגם בכבשים ושלקות כל פלוגתייהו היא רק בגזירה דרבנן, וכמשה"ק כן האחרונים ע"ד הרי"ף, וע"כ התיר הרי"ד בדג לצירו, והריא"ז פליג ע"ז.

ונ' להוסיף בביאור דבריו, שהרי פירש דהא דאסור לתוך הקערה אף שדעתו לערב אוכל, הוא משום שעומד בעיני', והיינו דלא סגי במה דהוי אוכל, אא"כ אינו עומד בעינו, ואילו בדג לצירו שרינן אע"פ שהוא עומד בעינו, והיינו משום דכל עיקר סחיטתו אינה אלא מדרבנן, וע"כ שרי לסחוט בכה"ג שהוא אוכל.

אך אי"ז נכון, דא"כ הי' בדין דכבשים יהיו מותרין לתוך הקערה אם דעתו לערב בהן אוכל, ובל' הרי"ד מבו' לא כן, ובע"כ דדג לצירו ושלקות שמצ"ע עומדין לכך, עדיפי, וע"כ לא אסרו בזה חכמים דל"ד לסחיטת זיתים וענבים.

רי"ד פירש דר' יוחנן מודה בדג לצירו משום שהוא זיעה בעלמא ואינו משקה חשוב, וכן בשאר מי פירות משום שאינם משקה חשוב, ול"ד לכבשים ושלקות שבלעו משקה חשוב.

וצ"ב מ"ט הוצרך לפרש דג לצירו להא דהוא זיעה בעלמא, תיפו"ל שאי"ז משקה חשוב, וכנראה צל"פ שהדרך לסוחטו, וע"כ כל הא דאין חייבין ע"ז הוא משום דהוי זיעה בעלמא, וצ"ע בזה.

או"ז הביא סתירה בירושלמי בדין דג לצירו, אך בגיר' דילן ליתא.

או"ז הביא בשם רבינו שמשון, דבזיתים וענבים אסור בכל גווני, ור"ת פליג דחומרא דזיתים וענבים היא רק לחייב עליהן חטאת, אך גם בהן אינו חייב אלא בלמימיהן וצ"ע טעם ר"ש הזקן.

או"ז סימן נ"ח כתב בתחילה דכשלא בעי לנסחט אסור מדרבנן, ושוב כתב דשרי לכתחילה, והוכיח כן מר' יוחנן בכבשים ושלקות.

בעבוה"ק כתב בדין סוחט לתוך הקדירה, דיש אוסרים בשבת לתוך האוכל, וצ"ע שהרי ר"ח אסר אף ביו"ט, והביא די"א דביו"ט שרי ודחאם, וא"כ מאן ס"ל דבשבת אסור וביו"ט שרי, ואולי זהו משום דעת הרי"ף דביו"ט יש להתיר גם משום אוכ"נ, ואמנם באמת דעת בה"ג דלא שרי לסחוט אשכול ענבים אלא ביו"ט, ואולי כונת הרשב"א לדעתו, וצ"ע בזה.

יראים ער"ד פירש דלגופן מותר משום שא"צ להנסחט, ומבו' בלשונו דגם אם יש כלי שרי, ורק דבברזא צריך שיסיר הכלי כדי להראות שאינו צריך למשקה היוצא מהברזא, ואי"ז אלא דין לכתחילה מדרבנן.

בשבה"ל שם הביא מאחיו, דמותר לסחוט משקה מפת בפיו, דהוי כפגיעין ועוזרדין ולא חשיב משקה ואוכל הוא חשוב, ומבו' דאף דשרה הפת רק כדי להוציא המים הוי זה אוכלא דאיפרת.

וע' ב"ח בשם מהרש"ל שחילק בזה דמשקה הנבלע בפת שכבר הי' עליו שם משקה, ה"ז חמור.

ומבו' בדבריו דגם בפת חשיב כמשקה, וצ"ע מסוגיין בכבשים ושלקות דחזינן דפקע מינייהו תורת משקה, ועי' חת"ס מש"כ ע"פ ד' המהרש"ל.

וביראים נ' דכל האיסור בפת הוא רק לטעמי' דמחייב בכבשים ושלקות, ונ' דגם להראב"ד דמתיר בספוג יש מקום לאסור בפת שאינו עשוי להעביר בו משקין.

ד' מג"א שאסר בכבשים ושלקות משום שהי' עליהן שם משקה מעיקרא, יל"ע אם הן מתישבים עם כל מש"נ.

ותורי"ד שכתב כעין ד' מג"א, יל"פ דהגם דהוי משקה חדש, מ"מ חשיב, וכל' הרי"ד, וצ"ע בזה.

בטעם הא דאסר הרמב"ם לחלוב בשבת לכתחילה, פירש המ"ב בהל' יו"ט, דמן הדין אסור, והא דאינו חייב הוא משום שינוי.

אך בארחות חיים סימן ט"ז מבו' דהגם דלי"ב משום חליבה, מ"מ אסור משום אולודי אוכלא ועוד משום מוקצה.

דעת הראב"ד דאשכול העומד למשקה אסור אף לתוך הקדירה, והשלמה פליג, וצ"ב טעם הראב"ד, ובד' המאורות נ' שטעמו משום משקין שזבין, ותמה ע"ז, וכנראה הוא ע"פ סוגיא דביצה בביצה שנולדה דהויא אוכלא, וצ"ע בזה.

תורי"ד נ' דמוהל היוצא גם אם זה כדי למתק הפרי חשיב משקה ודימה דין זה למים, וצ"ע בסוגיא דקמ"ה. ובחזו"א, והחזו"א חילק בין מים ליוצא מזיתים וענבים, וצריך בדיקה בחילוק זה, ובד' הרמב"ן רשב"א וריטב"א בדקמ"ד.

או"ז ע"ז דדבש שחזר ונימוח הוי אוכל, ול"ד ליין, ויל"פ דהוא משום דבעי מחשבה למשקין דפקע משקה קמייתא ואינו חוזר וניעור בלא מחשבה, אך אין מ' כן, וכנראה צ"ל דאינו עומד להיות נימוח, וע"כ לא חייל עלי' תורת משקה, ודמי לשאר מי פירות דאין חייבין על סחיטתן, ולהגר"ז היינו אף בכל התורה.

חת"ס ושפ"א עמדו ע"ד התוס' שכתבו דלגבי מקוה מהני הא דיש בזה צחצוחי שמן לפסול, וזה צ"ע.

חת"ס כתב בישוב דעת ר"ת, דמדאורייתא יש בזה משום ממחק, ומדרבנן יש דישה שלא בגידו"ק, והא דשרי לחלוב ביו"ט, הוא משום דהותר מלאכת ממחק לצורך אוכ"נ.

ואג"ט כתב, דע"כ איירי שאינו מלחלח פי הדד, וא"כ אין בזה ממחק, ועי' חת"ס שעמד בזה מ"ט לא מיתסר משום טיפה המלוכלכלת, ועי' חזו"א בזה.

חת"ס כתב בדעת ר"ח דיניקת חלב הויא אוכל וכסוגיא דכריתות, וכתב דש"ר ס"ל דהיינו רק בתינוק, וכל' התוס' דקמ"ד., וע' כן במשכנו"י וחזו"א.

חת"ס חידש, דהגם דבעי' גידו"ק, כ"ז הוא במשקה הבא מגופו ולא במשקה הבא מעלמא, וע"כ בדג לצירו שרי משום שאי"ז גידו"ק, ובזה התיר רי"ו, וסוגיין איירי בציר שנבלע מבחוץ.

ועי' או"ז שהוכיח מדינא דדג לצירו דיש דישה אף שלא בגידו"ק מדרבנן.

ובעיקר מש"כ דדג לצירו הוא משקה מן החוץ, ע' מנחת ברוך בזה, וברי"ד מפורש דהוא ציר הדג עצמו, והר"ח כתב דהוא ציר של דגים מלוחין, ויל"ע אם יש ללמוד מדבריו לנידו"ז.

שפ"א עמד, דבחלב י"ל דאסור אף לתוך הקדירה, כיון דל"ה משקה יחד, שהרי אסור לאכלן יחד משום איסור בב"ח.

דעת פסקי רי"ד דחליבה אינה אלא משום שבות, וכן פירש לעיל דצ"ה. דרבנן פליגי על ר"א וס"ל דאי"ז אלא משום שבות.

ועד"ז הוא דעת הריטב"א ר"פ הבונה דמסקינן דמגבן אינו אלא משום שבות.

מה שהתירו הפוסקים בסחיטת כבשים ושלקות לתוך הקערה, אשר צ"ע שהרי אי"ז הולך לאיבוד, נ' דזה א"ש גם לדעת הרמב"ן ודעימי', דכל מה שהוצרכו להתיר משום הולך לאיבוד, הוא דוקא לדעת ר' יוחנן דלמימיהם חייב חטאת, אך לדעת רב א"צ להיתר זה, וכאשר כן נ' בד' התוס' בכתובות, וכמש"כ בתוס' הר"ש שם.

וזה דלא כמו שפירשו רבים דמכוון התוס' בכתובות להוכיח מרב גם לדעת ר' יוחנן, דכל האיסור הוא רק משום אחשבינהו וכסוגיית הגמ' בדקמ"ד:, וע"כ לגופן שרי.

ומה"ט לא סתרי ד' תוס' שבת וכתובות זל"ז, וכמש"כ כן התהל"ד.

אמנם ל' הרמב"ן מ' קצת דגם לרב זה הטעם, עי' היטב בדבריו.

וחזו"א סימן נ"ו סק"ד הק' ע"ד הרמב"ן, דמאן פליג ע"ד רב, אך למש"נ נ' דר' יוחנן פליג עלי', דאיהו הרי ס"ל דסחיטתן חשובה היא, ואפ"ה לא אסר בלגופן, וכ"כ התהל"ד.

וילה"ע עוד, דהרשב"א בדקמ"ה. והאו"ז התירו לסחוט כבשים ושלקות לתוך הקערה, גם לדעת ר' יוחנן.

צ"ב במה שעמדו הראשונים מ"ט שרי כבשים ושלקות לגופן, ולמדו מזה להתיר בהולך לאיבוד, והרי בסוגיית הגמ' דקמ"ד: מבו' דבעי' לאחשבי', וא"כ בלגופן דליכא אחשבי' שרי.

ואולי באמת ס"ל דכבשים ושלקות ל"ב לאחשבי', אלא טעם האיסור הוא כמש"כ המג"א משום שהי' ע"ז שם משקה מעיקרא, והאמנם הרשב"א פירש להדיא דטעם האיסור בכבשים ושלקות הוא משום דהוו כתו"ר דסחטי להו, אך הרשב"א בשום מקום לא הוכיח מהא דשרי כבשים ושלקות לגופן דהולך לאיבוד מותר, ויל"פ דמה"ט התיר הרשב"א כבשים ושלקות לגופן אף לתוך הקערה, דלדידי' אין ההיתר בזה משום הולך לאיבוד, אלא משום דליכא אחשבי', ודו"ק.

וראיתי לפרש עוד, דל"ב לדין אחשבי', רק במקום שאין דרך לסוחטן, אך במקום שדרך שם לסוחטן ל"ב לדין אחשבי', וע"כ שפיר הי' מקום לאסור גם בלגופן, ומזה הוכיחו הראשונים להתירא דהולך לאיבוד.

ריטב"א דקמ"ג דבספוג הוא צריך למים, וכ"נ דעת התוס' בכתובות, אך סה"ת הק' כן ע"ד ר"ת, וצ"ע בל' ר"ת בספה"י בזה.

חזו"א דבברזא יש להתיר משום פס"ר דלא ניח"ל, ויל"פ עפי"ז דזהו טעם ההיתר בספוג דע"כ לי"ב משום מלבן דלא ניח"ל בליבונו, וסמך על הערוך בדרבנן, ובמק"א לא הסכים להתיר אף בתרי דרבנן בפס"ר דלא ניח"ל, וצ"ע, וסמך עוד להתיר משום דש בא"צ למימיו.

ויל"ע בסתירת ד' התוס' דע"ג: לדבריהם דקי"א:, וי"ל דכל דבריהם בדע"ג: הוא רק בכבשים ושלקות שאין עומדין למימיהן כ"כ, וע"כ לא חשיב דש אלא כשצריך להן, אך במים שצריכין להן אי"ז כן, והגם שאין דרך לסחוט בגד לצורך מימיו, מ"מ אחר שסוחטו עומדין המים לשימוש, וזה ע"ד מה שנקטו המהרש"א סנהדרין כ"ו. והנשמ"א דכל ד' התוס' בקוצר הם רק בעצים ולא במידי אחריני, וה"נ הכא דכוותה.

ועד"ז יל"פ כד' התהל"ד דבזיתים וענבים לא שרי רק בהולך לאיבוד ממש, ואילו בכבשים ושלקות שרי גם לתוך הקערה, ולפ"ד הגרע"א בגהש"ס הרי מבו' כן בד' התוס' דלגופן דשרי הוא אף בשדעתו להשתמש בהן, אם אך אין דעתו לצורך זה, אך בישוב קו' הגרע"א מ"ט לר"ש שרי צ"ל לא כן, וכמש"כ כן התהל"ד על תחילת ד' התוס', ודו"ק.

נשמ"א י"ד סק"ב הק' בדג לצירו מ"ט הוא אסור, ומש"כ מג"א שהי' שם משקה ע"ז מקודם, הבין הנשמ"א דכונתו שגדל הדג במים, ותמה ע"ז דא"כ כל פירות נמי, ובע"כ דכיון דאיכא דסחטי להו דמי לתו"ר.

קו' מנח"ב דרמב"ם לא העתיק משקה הבא לאוכל לגבי טומאה.

והכיוון בזה הוא, דהרמב"ם גם לא התיר לחלוב, ואך אין חייבין ע"ז, וגם ביו"ט לא העתיק הרמב"ם דשרי לחלוב, ובע"כ דלא קי"ל כרב חסדא דשרי לחלוב, וע"כ יל"פ דכל הסוגיא דדמי דין טומאה לדין שבת, הוא רק לדעת ר' חסדא ולא לדידן, וצ"ע היאך לפרש בזה.

עוד יל"פ עפי"ד המאירי, אך זה סותר לסוגיין, ואולי גרסי כגיר' רש"י דכו"ע לאו כאוכל דמי, ובע"כ דחלוק טומאה משבת, שהרי לגבי שבת קי"ל דכאוכל דמי.

אך כיון דהרי"ף גריס דכו"ע כאוכל דמי, ק' לומר דהרמב"ם גריס כגיר' רש"י, וצ"ע בזה.

בל' הרמב"ן בדקי"א: נ' דל"ב שילך לאיבוד, אלא דא"מ למימיו, וכ"נ בד' התוס' בדע"ג: וביותר לד' הגרע"א שם, אך בכתובות התירו הראשונים רק בהולך לאיבוד, וצ"ע בזה.

צ"ב במש"כ המג"א דהא דאסור לסחוט כבשים ושלקות ול"ד לפגיעין ועוזרדין, הוא משום שהי' משקה מעיקרא, וצ"ב דא"כ מ"ט אין חייבין ע"ז.

ויל"פ כד' רש"י דהפטור הוא משום שנבלע מבחוץ, וכמדומה שכ"כ המג"א בתו"ד, ולפ"ז שפיר יש להתיר מה"ת בפת ששרה ביין, גם יל"פ דגם אם הפטור הוא משום דאין חייבין אלא על זיתים וענבים, מ"מ אי נימא כד' רש"י דהא דאין חייבין עליהן הוא משום שאי"ז דרך המלאכה, הרי דמה"ט יש לפטור גם בכבשים ושלקות.

אך יל"פ עוד, דכל ד' המג"א הם רק סברא בדרבנן, דע"כ אסרו בזה חכמים משום שהי' עליו שם משקה מתחילה, אך אי"ז סברא בדאורייתא, ודו"ק.

בדין כבשים ושלקות נ' דאין ע"ז תורת משקה אלא בשיצא לרצון ולדעתו, אך היכא שנקרש ולא נהפך להיות אוכל י"ל דכל שחזר ונימוח הוי משקה אף בלא רצון, וזה דלא כמש"כ בחזו"א כלים סימן י"א בדעת ת"ק, אלא כמש"כ שם בדעת ר"ש, וצריך בדיקה בזה.

במש"א בגמ' בדבש דמעיקרא אוכלא והשתא אוכלא, ויש מקום לדון עוד דלא גזרו משום משקין שזבו רק על משקה הזב מאוכל ולא על אוכל הזב מפסולת, וכ"נ בד' הרמב"ן שכתב דחולב לתוך הקערה ביו"ט אסור משום משקין שזבו, וחולב לתוך הקערה שרי, עיי"ש.

ר"י מלוניל פירש דבחלות דבש ליכא סחיטה דאורייתא דמעיקרא אוכל והשתא אוכל, וליכא בורר דלא נפיק הכל, וכ"ה בשיטה להר"נ.

ופירש עוד דבמרוסקין ליכא חשש סחיטה כלל, ורק גזירה אטו שאינם מרוסקין וכפירש"י.

ויל"ע בזה גם בל' ר"י מלוניל ושיטה להר"נ בפ' חבית בדין סחיטה דדבש שנראה שנקטו דבאמת אין בזה משום דש כלל.

לדעת רש"י דהא דסוחט לתוך הקערה אסור משום דלא מוכחא מילתא, צ"ע דמ"ט אסור לסחוט שום בוסר ומלילות הגם שעומדין לטבל בהן, ולכאו' הוי זה כמשקה הבא לאוכל, והתם הרי ידוע שעומדין לכך, וכן תיקשי בסחיטת שמן, אך אולי סחיטת שמן שאני, שיתכן שידליקו בו, ואינו עומד בדוקא לצורך אוכל, ואולי גם לדעת רש"י אין להתיר בשממלא חביות, אלא בשסוחט לצורך ליתן בו עתה תבשיל, אך כל שסוחט וממלא חבית להשתמש בו כשיצטרך, אין לחשבו כאוכל, ודו"ק.

עוד כתב בפי' רבינו פרחי' חידוש, דמשקה שאינו עומד אלא בבישול ככבושין מימיו מותרין, וצ"ב הטעם בזה, ואולי הוא משום דל"ד ליין ושמן וע"כ לא גזרו בזה, וצ"ע.

יל"ע אם לדינא אסרינן בסחיטת שאר משקין, משום דין מפרק, ויש מפרק גם בהולך לאיבוד, או עכ"פ מדרבנן כמו שדנו הרמב"ן והר"ן בדקי"א:, או דאנו חוששים לאסור בזה גם משום מלבן.

ומד' השו"ע במסוכרייתא נ' דאין חוששין לאסור משום מלבן, וכן ממה שהתירו בברזא, מבו' דאין לאסור בשאר משקין משום מלבן.

ומאידך בהנידון אם אוסרין סחיטה לאיבוד מדין מפרק גם בשאר משקין, הרי דמהא דאסרו בניגוב כוס, מבו' דאסרינן בזה, וכמש"כ הגר"ז סו"ס ש"ב דהתם הוא הולך לאיבוד, וכן נ' ממה שאסרו סחיטת שער משום מפרק אף דהולך לאיבוד, אך למש"כ בשיטה להר"נ דקכ"ח: דהוא גזירה אטו סחיטת בגד, יש לדחות, ועפי"ד הר"ן י"ל קו' הביאוה"ל דמה שייך לאסור סחיטת שער לדעת הרמב"ם דכל האיסור הוא משום מלבן,