כיבוד כא רמג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / כיבוד אב ואם

**­שיעורי הלכה**

**שיעור כא'**

**הדינים הנידונים:**

* האיסור לת"ח לעשות מלאכה בפני ג',
* פטור הת"ח מלשלם על השמירה.
* ביאור חובת ההשתדלות.
* ההשגחה המיוחדת על תלמידי חכמים.
* ביאור איך הבטחון מחזק השמירה משמים.
* מהו ת"ח לעניין זה, וביאור שהבטחון תלוי בגודל מעלתו בתורה.

*יורה דעה*

*סי' רמג, א-ב*

**כבוד רבו ות"ח**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף א] תלמידי חכמים לא היו יוצאין בעצמם עם שאר העם לעשות בבנין ובחפירות העיר וכיוצא בזה, שלא יתבזו בפני עמי הארץ, וכיון שהם פטורים אפילו אחרים במקומם אין שוכרין.

[סעיף ב] במה דברים אמורים כשכל אדם יוצא בעצמו, אבל אם אין יוצאין בעצמם אלא שוכרים אחרים במקומם או גובים ממון מבני העיר לעשותו, אם דבר שצריך לחיי האדם כגון בארות מים וכיוצא בהם, חייבים לתת חלקם. **ואם בתחלה הלכו בעצמן, ואח"כ נמלכו לשכור אחרים, ת"ח חייבים ליתן חלקם**.

## האיסור לת"ח לעשות מלאכה בפני שלשה

בסימן זה מיירי בכבוד תלמידי חכמים ולאו דוקא ברבו. ומבואר כאן שכשעושים לתיקון העיר, גם תלמידי חכמים מחוייבים להשתתף, כשגובים ממון, אבל אם העם עצמו היה יוצא לעשות מלאכה, אין הת"ח מחוייב בזה, שכלל הוא שת"ח אינו עושה מלאכה בפני שלשה, והוא כדי שלא יתבזה. ומאחר שהוא פטור מלעסוק במלאכה גם אינו מחוייב לשכור פועלים שיעשו את המלאכה במקומו, שהרי שאר העם ג"כ אינם שוכרים אחרים שיעשו מלאכה בשבילם, אלא עשו את המלאכה בעצמם. אמנם אם הם שוכרים אחרים לעסוק במלאכה, גם התלמידי חכמים צריכים להשתתף שהרי זה נעשה גם לצורכם.

ומי הוא אותו ת"ח שאסור לו לעשות מלאכה בפני ג', לכאורה זה דוקא אם הוא ממונה על הציבור לכך אינו יכול להתבזות, ולשון הים של שלמה (קדושין פ"ד סי' ד הו"ד בפת"ש חו"מ סי' ח סק"ה) דיין לרבים לדון את הציבור. וא"כ שאר ת"ח אין לו איסור לעשות מלאכה בפני ג'.

[המשך סעיף ב] **...אבל דבר שהוא צריך לשמירת העיר, כגון חומות העיר ומגדלותיה ושכר השומרים, לא חייבין לתת להם כלום, שאין צריכין שמירה שתורתן שמירתם. ולכן פטורים מכל מיני מסים, בין מסים הקצובים על כל בני העיר בין מס שהוא קצוב על כל איש לבדו, בין הקבועים בין שאינם קבועים, וחייבים בני העיר לפרוע בשבילם אפילו הקבועים על כל איש ואיש.** הגה: ואפילו אם אמר ההגמון שתלמידי חכמים עצמם יתנו, חייב הצבור לתת בעדם. ואם החרימו הצבור על תלמיד חכם ליתן אין בחרם שלהם כלום. ותלמיד חכם היה יכול להחרים ולשמת הצבור שיתנו בעדו דמיו. ואין חילוק אם הת"ח עשיר או עני.

## תלמידי חכמים אי"צ שמירה

מקור האי דינא מבואר בב"ב (ז:-ח.) שאין ת"ח חייבים להשתתף בתשלום על השמירה, משום דרבנן לא צריכא נטירותא, ומבואר בגמרא שפטורים גם מתשלום מיסים שמטיל המלך עליהם, וחייבים הקהל לשלם עבורם, ואפילו כרגא שהוא מס המוטל על כל איש ואיש ג"כ חכמים פטרום.

## ביאור מה עם חובת ההשתדלות

והנה החזו"א (יו"ד סי' קנג סק"ג) נתקשה במה שאמרו שתלמידי חכמים אינם צריכים שמירה, והרי אין לסמוך על הנס, וגם ת"ח מחוייבים לנהוג מנהג עולם ולהעמיד שמירה במקום הצריך שימור, והוכיח כן מכמה מקומות, וא"כ למה פטרום מלשלם על השמירה מאחר שגם הם צריכים לזה [ודין חובת ההשתדלות יש סוברים שהוא רשות שניתנה לאדם שיכול להשתדל, אבל באמת הוא עונש מה' שמחוייבים להשתדל, ולא לסמוך על הנס].

וכתב החזו"א, שנראה שאם יהיה מקום שכולם תלמידי חכמים, כופין זה את זה לבנות חומה ושאר שמירות הנצרכים, אלא שבעיר שדרין בה בני אדם ויש מהם תלמידי חכמים, א"כ כמו שהתורה פטרה אותם ממיסים [כמבואר בב"ב שם שלמדו את הפטור ממיסים מהתורה ומהנביאים ומהכתובים] היות ואינם מתעסקים בהשגת ממון, ולכך בני העיר צריכים לתמוך בהם, כמו כן מצאו חכמים לפוטרם גם מתשלום על השמירה, מאחר שבאמת התורה מגינה עליהם ואינם צריכים את השמירה, וכל חיובם היינו מגדר ההשתדלות.

## החילוק בין ההשגחה לכל בני אדם להשגחה על ת"ח

ועיי"ש שביאר היטב החילוק בין ת"ח לשאר בני אדם, שהרי לכאורה גם שאר בני אדם נתונים להשגחתו של הקב"ה וכל חיוב השמירה אצלם הוא מחיוב ההשתדלות, ומאי שנא ת"ח. וכתב החזו"א שכל אדם אף שיש השגחה פרטית מ"מ הוא נתון למקרי הטבע, אבל תלמידי חכמים התורה מגינה עליהם ואינם נתונים תחת מקרי הטבע כשאר בני אדם, כי השגחתו יתברך הוא לפי מידת הבטחון שאדם משליך יהבו על בוראו יתברך.

ויסוד זה ששאר בני אדם נתונים למקרי הטבע אבל ת"ח מושגח יותר, כבר מבואר ברמב"ן (בראשית פי"ח פי"ט) שבני האדם מונחים למקרים, אבל בחסידיו ישום אליו לבו לדעת אותו בפרט, להיות שמירתו דבקה בו תמיד, לא תפרד הידיעה והזכירה ממנו כלל. והביא לזה מהפסוק באיוב (לו, ז) לא יגרע מצדיק עיניו, וכן בתהלים (לג, יח) הנה עין ה' אל יראיו. ועיין עוד ברבינו בחיי (בראשית שם) שהביא דברי הרמב"ן, והוסיף, שבבעלי חיים יש השגחה כללית ולא פרטית, ובאדם יש השגחה פרטית, אמנם יש ב' מיני השגחות, שיש השגחה לידע מעשיו וזה בכל אדם, אבל יש השגחה להגין עליו ולהצילו מן המקרים, וזה אינו אלא בצדיקים [וע"ע ברמב"ן (שם יט, ה) לעניין פילגש בגבעה, דג"כ כתב כן שבתחילה כשעלו ישראל למלחמה על בני בנימין לא שאלו פי ה' אם לעלות למלחמה, וגם בני בנימין הרשיעו, ועל כן הניחם למקרים, ובני בנימין היו גבורים ונצחום, ורק לבסוף שאלו מאת ה' ואז ניצחו בני ישראל את בני בנימין].

## שלא שייך נזק למי שדבוק בה' יתברך

וברמב"ם במורה נבוכים (ח"ג פנ"א) מבואר שלא שייך שינזק מי שדבוק בה', ועיי"ש שהאריך בזה ונעתיק קצת מתוך דבריו: 'כי כפי שיעור שכל כל בעל שכל תהיה ההשגחה בו, והאיש השלם בהשגתו אשר לא יסור שכלו מהשם תמיד, תהיה ההשגחה בו תמיד... ועם הפנות מחשבת האדם והשיגו הש"י בדרכים האמתיים ושמחתו במה שהשיג, אי אפשר שיקרה אז לאיש ההוא מן ממיני הרעות, כי הוא עם השם והשם עמו, אבל בהסיב מחשבתו מהשם, אשר הוא אז נבדל מהשם, השם נבדל ממנו, והוא אז מזומן לכל רע שאפשר שימצאהו, כי הענין המביא להשגחה ולהמלט מיד המקרה, הוא השפע ההוא השכלי'.

ומבואר ג"כ שמי שאינו מושגח הרי הוא נתון למקרים, אבל הצדיק שקרוב לקב"ה יש לו השגחה פרטית המצלת אותו מן המקרים ולא יאונה לו רע. ולפי כל זה מובן היטב הטעם שת"ח אי"צ שמירה שהרי אינו תלוי במקרים.

## ביאור במעשה דרבי חנינא בן דוסא

עוד יש להוסיף בעניין זה, דהנה החזו"א כתב שלפי מידת הבטחון כך מידת ההשגחה, והיינו שהדבר תלוי זה בזה שאם יש לו בטחון גדול כך תגדל השמירה. ויש לבאר עניין זה עפ"י מה שביארנו כמה פעמים במעשה הידוע ברבי חנינא בן דוסא, שהובא בגמרא בתענית (כה.), שאמר 'מי שאמר לשמן וידלוק הוא יאמר לחומץ וידלוק', והיה דולק והולך כל היום כולו עד שהביאו ממנו אור להבדלה. ולכאורה א"כ למה לא יועיל לכל אדם לומר כן. ויש שמבינים שהיה לר"ח בן דוסא מופת, מחמת מעלתו הגדולה ובטחונו בה' יתברך. אבל באמת נראה שעומק העניין הוא כך, שבכל אדם לא שייך שישתנה הטבע מחמתו, כי האדם צריך מעצמו לעבוד את ה' ולהאמין בו, ואם ידלק החומץ לכל אדם המאמין, שוב לא יהיה לו נסיון, שהרי יהיה ברור לו האמונה עד שלא יוכל להכחישה, ושוב אין לו בחירה. אבל רבי חנינא בן דוסא כבר הגיע למידת הבטחון הגמורה, עד שהיה ברור לו בבירור גמור האמונה שהכל נעשה בידי הקב"ה, ולא היה שינוי וחיזוק בזה שראה את החומץ דולק, כי כבר קודם שראה כן היה ברור לו עניין האמונה, עד שידע בבירור גמור שידלק, ולכך אין חסרון בזה שידלק החומץ בשבילו, שהרי זה לא ימנע ממנו את כח הבחירה.

## ביאור למה לפי מידת בטחון תגבר ההשגחה

ועל פי יסוד זה יש לבאר הטעם שהצדיק ניצול מהצרות ושייך שיעשה בו ניסים יותר משאר בני אדם, שהרי בטוח הוא באמונתו ואין זה מגרע מעבודת ה' שלו, ומעתה מובן למה כתב החזו"א שכפי מידת הבטחון כך תגבר ההשגחה, ומשמע שהכל תלוי זה בזה, ועל פי מה שביארנו יבואר היטב, דהא אם יש לו בטחון בינוני אינו יכול לינצל בניסים גלויים כמו זה שיש לו מידת בטחון גמורה. דעדיין יהיה בזה אותו חסרון שזה ימנע ממנו עבודתו, הלכך תמיד תהיה לו השגחה כפי שיעור הבטחון, היינו כפי השיעור שכבר בוטח הוא בה' עד שלא יהיה לו שינוי ע"י אותו נס שיהיה לו בהצלתו, ודוק.

## להחזו"א בני העיר משלמים עבור הת"ח – ויתנו עד חומש

והנה לדברי החזו"א עולה שבאמת גם התלמידי חכמים צריכים להעמיד להם שמירה מן הדין, אלא שחכמים תיקנו ששאר בני אדם ישלמו להם, וכמו שפטרו את התלמידי חכמים מן המיסים ואמרו ששאר בני אדם ישלמו להם, וכמו שכתב החזו"א שם להדיא, ולפי זה כתב החזו"א שמסתבר שאין צריכים בני העיר ליתן משלהם יותר מחומש, וכמו בכל המצוות שאין חיוב להוציא יותר מחומש. אלא שהקשה החזו"א על עצמו, מהא דאיתא בגמרא (ב"ב שם) מעשה שהעמידו מס על אנשי טבריה ורצו בני העיר שגם התלמידי חכמים ישלמו את המס, ואמר להם רבי שהת"ח אינם צריכים לשלם, וחציים ברחו, ובטלה המלכות חצי מהמס, ואח"כ ברחו גם השאר ונשאר רק כובס אחד, וביקש מרבי שישלמו התלמידי חכמים [שהם נשארו בעיר] עמו את המס, ואמר לו רבי שהוא ישלם הכל, וברח גם הכובס ואז ביטלה המלכות את המס, ועל זה אמר רבי 'אין פורענות בא לעולם אלא בשביל עמי הארץ'. ועכ"פ מבואר שאותו כובס היה צריך לשלם בעצמו את כל המס, ומשמע שזה היה יותר מחומש מנכסיו. ודחק החזו"א, שבאמת אין הכובס מחוייב יותר מחומש, אבל מ"מ אין לחייב את הת"ח, כיון שהמס לא בא מחמתם אלא מחמת העם הארץ, כמבואר בגמרא שם.

## דעת הרדב"ז שת"ח פטור כיון שאינו צריך לחומה

אכן ברדב"ז בתשובה (סי' תשנב) מוכח דלא כהחזו"א, שכתב שם שכל הפטור של התלמידי חכמים הוא רק בגוונא שהם אינם רוצים את החומה מחמת שהם סומכים על בטחונם, ולכך הם פטורים, אבל אם הת"ח רוצים את החומה גם הם צריכים להשתתף בבניית החומה. ומבואר טעם אחר בדין זה שפטורים הת"ח מלשלם על השמירה, שהוא משום שאינם צריכים לזה, מחמת בטחונם בה' יתברך, ונמצא שכל החומה נעשית לרצון שאר בני העיר שאינם ת"ח, ומי שצריך לחומה הוא משלם, ואין טעם להטיל תשלום על הת"ח. ולדבריו פשוט שאין חילוק בין הוא יותר מחומש לפחות מחומש, שהרי הם משלמים בשביל עצמם לבניית החומה הנצרכת להם, ואין טעם שהתלמידי חכמים ישתתפו בזה [ועי' בחזו"א שכתב להדיא שלפי שיטתו יכולים התלמידי חכמים לתבוע לבנות את החומה, ודלא כהרדב"ז].

## הטיל המלך מס לכל אחד מה דינו

והנה לגבי המס שהטיל המלך שמבואר בגמרא שגם מזה פטורים התלמידי חכמים מלשלם, מצינו מחלוקת ראשונים, אם הטיל המלך מס דוקא על התלמידי חכמים אם שאר בני העיר משלמים בשבילם. שדעת הרמב"ן (ב"ב ח. ד"ה זו) שכל הפטור הוא כשהמלך הטיל על העיר מס, שאז יכולים הת"ח לטעון שלא נתכוין המלך להטיל עליהם מס, אבל אם אמר המלך שיתן כל אחד ואחד כסף גולגלתו ומעשר תבואתו, אין עמי הארץ פורעים בשביל תלמידי חכמים. והיינו שהפטור מחמת שאנו תולים שהמלך לא נתכוין לחייב את הת"ח, ובמהר"י בן לב (ח"ג סי' מז) ביאר דברי הרמב"ן, דאמרינן שהקב"ה מושך 'חוט של חסד וחן על לומדי התורה' שלא ישאלו מהם שום מס, ולכך הם פטורים [וראיתי מי שכתב בפירוש הרמב"ן שהמלכות אינה מחייבת את הת"ח הוא משום שהם עניים, אבל במהריב"ל לא כתב כן].

אבל דעת הרא"ש (שם פ"א סי' כו) שאף אם המלך הטיל מס על כל אחד ואחד ג"כ אין התלמידי חכמים משלמים, אלא בני העיר צריכים לשלם בשבילם, והוסיף הרא"ש שהוא אפילו אם הת"ח הם עשירים [וצ"ל שירש את הממונו שהרי אם הוא מתעסק בממון חייב לשלם דלא חשיב תורתו אומנותו]. וכן פסק הרמ"א.

ולדעת הרמב"ן מוכח דלא כהחזו"א, דודאי אין העניין מחמת שבני העיר צריכים לשלם בשביל התלמידי חכמים, אלא הפטור מחמת שתולים שהמלך לא הטיל עליהם את המס, והוא כדברי הרדב"ז, שכל הפטור הוא מחמת שאין מוטל כלל על התלמידי חכמים לשלם, ולא שבני העיר משלמים בשבילם, אבל ברא"ש מבואר כדברי החזו"א דאמרינן שבני העיר צריכים לשלם בשביל הת"ח.

[המשך סעי' ב] ודוקא תלמידי חכמים שתורתם אומנותם, אבל אין תורתם אומנותם חייבים. ומיהו אם יש לו מעט אומנות, או מעט משא ומתן להתפרנס בו כדי חייו ולא להתעשר, ובכל שעה שהוא פנוי מעסקיו חוזר על ד"ת ולומד תדיר, נקרא תורתו אומנתו. הגה: ואין חילוק בין שהוא תופס ישיבה או לא, רק שהוא מוחזק לת"ח בדורו שיודע לישא וליתן בתורה ומבין מדעתו ברוב מקומות התלמוד ופירושיו ובפסקי הגאונים, ותורתו אומנותו כדרך שנתבאר. ואף על גב דאין בדורינו עכשיו חכם לענין שיתנו לו ליטרא דדהבא אם מביישו, מ"מ לענין לפטרו ממס מקילין להם בזה, רק שיהא מוחזק לת"ח כמו שנתבאר. ומ"מ יש מקומות שנהגו לפטור ת"ח ממס, ויש מקומות שנהגו שלא לפטרן**.**

## מהו כדי חייו

אף שכתב השו"ע שאם מתפרנס בו כדי חייו וחוזר מיד לתלמודו זה מיקרי ת"ח, בש"ך (סק"ז) כתב שאין זה בדוקא, שמרויח רק כדי חייו, אלא כל שאינו עוסק להתעשר חשיב כדי חייו, והוסיף שאף אם מניח מעות ושומרן לזמן הצורך, שמצוי הוא שיש הוצאה גדולה מחמת איזה מקרה או מחלה וכדומה, גם זה לא נחשב שעוסק כדי להתעשר, וחשיב ת"ח. והוכיח כן הש"ך מהא דמצינו בהלכות ריבית שמותר להלוות לעכו"ם בריבית רק כדי חייו [כמבואר בגמרא ב"מ ע:-עא.], וכתבו התוספות (שם ד"ה תשיך) לבאר מה שנהגו להלוות לנכרים בריבית לפי שהיה עליהם מס מלך ושרים והכל הוי כדי חייו. אלא שהביא הש"ך שהתרומת הדשן (סי' שמב) כתב שכאן לעניין ת"ח לא שייך לומר שהכל הוא בכדי חייו, דכל טעמו של ר"ת הוא משום שצריך לשלם מיסים והרי הת"ח פטורים מהמיסים, ולכך ס"ל להתרוה"ד שאין לו להרויח יותר מכדי חייו, ויישב בזה המנהג שהיה נהוג בכמה קהילות שלא פטרו אלא את ראשי הישיבות, דמסתמא היושב בראש בישיבה קובע את עצמו לת"ת כדי שתהא אומנותו.

## צדיק גדול שאינו בקי בש"ס לא חשיב ת"ח לעניין זה

והרמ"א כתב שאי"צ שיהיה ראש ישיבה, רק שהוא מוחזק לת"ח בדורו **שיודע לישא וליתן בתורה ומבין מדעתו ברוב מקומות התלמוד ופירושיו ובפסקי הגאונים**, והוא מלשון התרומת הדשן (שם), ועי' בחזו"א באמונה ובטחון (פ"ג אות כג) שכתב שהרמ"א כאן הוא 'יסוד גדול', שת"ח הוא דוקא מי שיודע לישא וליתן בתורה ומבין את עומק המשא ומתן בהלכה ברוב המקומות בש"ס, אבל אם אינו יודע כך, אע"פ שהוא יודע הגדה וספרי מוסר אינו בכלל ת"ח, עיי"ש.

## אם תורתו אומנותו אבל לא יודע סברא

ועיין גם במהר"י בן לב (שם) שכתב שאף אם תורתו אומנותו שעושה מלאכתו עראי ותורתו קבע, אם לא גמיר וסביר לא נחשב תלמיד חכם, ועיי"ש בסוף דבריו שכתב ז"ל ומי שהוא ראש ישיבה או למדן עם חברים בישיבה, על כרחו הוא מוכרח להעמיק העיון, כי קנאת סופרים תרבה חכמה וכל אחד ואחד הוא נכוה מגחלת וחכמת חברו ואין בודקין אחריו.

## תלמיד חכם בזמנינו

והנה דברי הרמ"א שכתב שצריך להיות בקי ברוב הש"ס ופירושיו, דבר זה בעוה"ר כמעט אינו מצוי בימינו, אכן הש"ך (סק"ח) הביא דברי הבנימין זאב (סי' רנב) ושם כתב שכל שמחזיקין אותו ביניהם לת"ח, ואפילו לא יהיה כ"כ חשוב בין ת"ח אחרים שאינן בעירו, מכל מקום מאחר שביניהן ת"ח הוא ראוי להצילו מכל מס דתורתו שומרתו, ואפילו שלא יהיה לגמרי תורתו אומנותו. מיהו מסיק הרמ"א שיש מקומות שנהגו לפטור ת"ח בזה"ז, ויש מקומות שלא נהגו לפוטרם ומשום דס"ל דתלמיד חכם בזה"ז לא חשיב ת"ח.

## ביאור העניין אם תלוי בידיעת התורה או במידת הבטחון

אלא שיש להבין, דלעיל ביארנו באריכות עניין זה של פטור הת"ח מתשלום השמירה שהוא משום מידת הבטחון, או משום שזה מצילו מנזק ולכך פטורים או משום שמחמת מידת הבטחון אין הת"ח מבקשים את החומה, ולכאורה צ"ע א"כ מאי איכפ"ל בגדר תלמיד חכם, וכל דברי הרמ"א ומהריב"ל שצריך שידע מדעתו ברוב המקומות שבתלמוד, ויהיה בקי בעיון התורה, והרי עיקר הנידון הוא אם יש לו מידת הבטחון, וא"כ מה איכפ"ל כמה ידיעת התורה יש לו.

## לא שייך בטחון גמור בקב"ה אלא ע"י התורה

ונראה לבאר שאין לאדם בטחון אמיתי בה' יתברך אא"כ הוא בקי בתורה, ומתקרב עי"כ לה' יתברך, ובזה הוא משיג את הבטחון, אבל בלא זה לא שייך שיהיה לו בטחון אמיתי.

וראיה לזה דמצינו בדוד המלך ע"ה שידע שימות בשבת וע"כ לא הפסיק מללמוד כל שבת ושבת ולא היה מלאך המוות יכול לו [כדאיתא בשבת ל.], והרי מבואר בראשונים הרמב"ן והרמב"ם במורה נבוכים שהכל תלוי במידת הבטחון או הדביקות בה' יתברך, ולכאורה אינו תלוי בלימוד התורה, וע"כ שמידת הבטחון צריכה להיות בדביקות לה' ע"י לימוד התורה, וכך ניצול מהמקרים ונעשים לו ניסים, ולזה כתבו הראשונים הגדר מהו ת"ח, שרק בזה שייך לינצל במידת הבטחון.