15 הערות בסימן תנ_א
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / הגעלת כלים

שלהי מרחשון תשע"ה

**א**

א] סעיף א', בהך דינא דקדירות בפסח מצניען במקום צנוע וכו', צ"ע לפ"ז במש"כ הרמ"א דכל כלי הצריך ליבון או הגעלה אסור להשתמש בו צונן, וכתב הט"ז דבדרך עראי מותר להשתמש בו, והיאך יהא מותר להשתמש בו, הרי אף צריך להצניעו, ועד"ז צ"ע במש"כ השו"ע בסכ"ב בדין בית שאור דמותר להשתמש בו בצונן.

ומצאתי ביד יהודה סימן צ"א סק"ד שבתו"ד עמד בזה, וכתב לדון דכל הא דמשתמש בו צונן הוא רק בכלים שעיקר תשמישם בצונן דא"צ להצניעם, או דהוא רק קודם הפסח, עיי"ש.

שו"ר שכבר הרגיש בזה הגר"ז בס"א ב', ז"ל, ויצניעם במקום צנוע וכו' כדי שלא ישכח וישתמש בהן בפסח וכו', ומ"מ דרך עראי ומקרה "מותר להוציאן ממקום שהצניען" ולהשתמש בהן דבר צונן בין לח ובין יבש, עכ"ל, והיינו דאף דצריך להצניען, מ"מ אין לאסור מכח זה להוציאן ולהשתמש בהן ולהחזירן למקומם המוצנע, דרק כשמניחם במקום שאינו מוצנע יש לחוש שישכח וישתמש בהן, אך כל שמצניעם והוא מוציאם ע"ד להשתמש בהן בצונן ולהחזירם, ליכא למיחש להכי.

ב] מג"א סק"ג, כתב דאף הרי"ף והרמב"ם לא הצריכו הכשר אלא בקערות שתשמישם ע"י עירוי מכלי ראשון, אך כלי שנשתמש בו בתוך כלי שני א"צ הכשר, וכ"כ הגר"א בסוסק"ה, ועי' חק יעקב סק"ח שהאריך בזה.

וצ"ע דהרי"ף שם כתב, ז"ל, והני דאישתמש בהו בכלי שני כגון קערות וכיוצא בהן כי שדי עלייהו רותחין בכלי שני "ומשהי להו בגוייהו עד דפלטן", עכ"ל, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מחו"מ הכ"ד, ואם כלי שני אינו מבליע ומפליט כלל, וכל הא דבעיין הגעלה הוא משום העירוי מכלי ראשון, מה יועיל הא דמשהי להו בגוייהו, הרי אחר שנחו בכלי, הוו המים ככלי שני דאינו מפליט כלל,[[1]](#footnote-2) - ולכאו' מוכח מזה, דאף אחר שנחו בכלי והוו ככלי שני, עדיין הן מבליעין ומפליטין, וע"כ צריך להשהות הרותחין בגוייהו עד דפלטן.

ויש להוסיף בזה, והא דמהני להשהות הרותחין בגוייהו, אף שבלעו ע"י עירוי מכלי ראשון, ובליעה זו אינה נפלטת ע"י כלי שני, י"ל או דס"ל דעירוי מכלי ראשון ה"ה ככלי שני, וכאשר כן מ' מהא דקרו לכלים אלו כלים שנשתמש בהן בכלי שני, ומהני להגעילו בכלי שני, או דס"ל דלגבי מה דבלע בעירוי, דהויא הבליעה בשעה מועטת, שפיר מהני העירוי להפליט, וכל הא דלא סגי בעירוי לחודי' ובעינן להשהות הרותחין בתוכם, הוא משום מה שבלעו אחר העירוי בכלי שני, ודו"ק.

ג] מג"א סוסק"ד, כתב דלבנה שנתיבשה בחמה יש לה דין כלי אדמה ומהני לה הגעלה, ובחזו"א סימן ק"כ סק"ב תמה טובא ע"ז, וכתב דודאי דכלי אדמה ל"מ להו הגעלה, ודמו לאוכלין דאין להם הגעלה, עיי"ש, - ועמש"נ בדברינו בדין הכשר כלי גללים כלי אבנים וכלי אדמה שהבאנו מד' כמה מקמאי דכלי אדמה מהני להו הגעלה, ודדעת הר"י מסימפונ"ט והרי"ד דא"צ הגעלה וסגי להו בהדחה, ועיי"ש מש"נ לפרש הטעם בזה.

ד] אש"א סק"א, כתב דכל הא דבעינן בקדירה שאינה בת יומה להגזירה אטו בת יומה, הוא רק בכלי חרס דאין לו תקנה בהגעלה והו"ל כדיעבד, אך בשאר כלים דיש להן תקנה בהגעלה בלא"ה אסור, משום דנטל"פ לכתחילה אסור, וכן נקט בשפ"ד סימן צ"ג סק"ג, וכתב עפי"ז, דאף דלמש"כ התוס' דמה שאסרו את הכלי והתירו את המאכל הוא משום דהכלי נבלע בו איסור מושבח, הי' לנו לומר דבכלי בשר מותר להשתמש חלב אחר מעל"ע, כיון דלא נבלע איסור, מ"מ ה"ז אסור דהו"ל כלכתחילה, ובזה ל"ב להגזירה אינו בת יומה אטו בת יומה.

אמנם הנה פשטות הגמ' בע"ז דע"ו. דהא דפריך דמכאן ואילך לישתרי, לא קאי רק על כ"ח אלא קאי על כל הכלים, ובכולם הוי האיסור רק משום גזירה שאינה בת יומה אטו בת יומה, - וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן תמ"ז ס"א עיי"ש, וכ"נ בדבריו ביו"ד סימן צ"ה סק"י, עיי"ש.

ועי' עוד בד' הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"ד, שהוכיח דקדירה שאינה בת יומה אסורה לכתחילה, מהא דתניא דהלוקח כלים מן הגוים את שדרכו להגעיל יגעיל וכו', ומההיא פינכא דהות בי רב אמי דמלח בה בישרא ותברה, ומבו' דאינו מחלק בדין זה בין כלי שיש לו תקנה בהגעלה לכלי שאין לו תקנה בהגעלה, והכל חד דינא הוא, שהרי בלוקח כלי תשמיש איירי בכלים שיש להן תקנה בהגעלה, ובההיא פינכא איירי בכלי שאין לו תקנה בהגעלה, - ולפ"ז הרי דלמש"כ הרשב"א במשה"ב דבקדירות לאחר פסח ליכא למיגזר אטו בת יומה, יש להתיר בזה אף בקדירות של מתכת שיש להן תקנה בהגעלה.

ה] שם, כתב דאם בישל דייסא שהחמיץ בפסח, יש להתיר הכלי לאחר הפסח, דל"ש בזה הגזירה דאטו בן יומו, כיון דעכשיו זמן היתר הוא, וכמש"כ הרשב"א במשמה"ב, אך אם בישל בז' של פסח דאחר הפסח הוי בן יומו ה"ז אסור, וכ"כ בשפ"ד סימן תמ"ז סק"א,א[[2]](#footnote-3) וכ"כ במ"ב תמ"ז סק"ד.

והעירוני בזה, דלכאו' כל מש"כ הרשב"א במשמה"ב דאין לגזור בזה אטו בת יומה, הוא רק בגונא שנבלע בה החמץ בזמן ההיתר קודם הפסח, דאין לגזור בזה אטו חמץ שנבלע באיסור דזה לא שכיח, אך כל שבישל חמץ האסור, הרי דשפיר יש לגזור בקדירה זו כשאינה בת יומה אטו בת יומה, דבמבשל חמץ באיסור, שכיח קדירה בת יומה כמו דשכיח קדירה שאינה בת יומה, והרי הפמ"ג גופי' כתב דאם בישל בה דייסא בז' של פסח, ה"ה אסורה לבשל בה למחר, וא"כ גם אם בישל בה דייסא באמצע הפסח, יש לאסור לבשל בה למחרת הפסח, גזירה אטו קדירה שבישל בה בז' של פסח, ודו"ק.

ויש להוסיף, דהנה בחי' הגרע"א בפסחים ד"ל. הק' ע"ד הרשב"א, דשפיר משכח"ל בן יומו שבישל לאחר הפסח בכלי חמץ של נכרים, לרב לטעמי' דאף חמץ של נכרי אסור לאחר הפסח, ולכאו' בדעת הרשב"א צ"ל, דלא שכיח שיהא ביד ישראל חמץ שעבר עליו הפסח האסור בהנאה, ולכאו' א"כ תיקשי דגם באיסוה"נ אחרים דלא שכיח שיהיו ביד ישראל נימא דאין לגזור שאינה בת יומה אטו בת יומה, אך פשוט דרק בקדירות שבישל בהן חמץ קודם הפסח, הוא דאמרינן דאין לגזור בקדירות אלו דשכיחי, אטו קדירה של חמץ בת יומה דלא שכיחא, אך בקדירה דשאר איסוה"נ, הרי שכיח בת יומה כמו דשכיח אינו בת יומה, וע"כ שפיר יש לגזור בהן.

ועד"ז ילה"ע במש"כ הפמ"ג בשפ"ד סימן צ"ג סוסק"ג, דקהל שאסרו שחיטת כל השוחטים עד זמן פלוני והוה שחיטתו כנבילה, ובתוך הזמן בישלו בכלים, יש להתיר הכלי םלאחר הזמן, כיון דעכשיו ליכא למיגזר דעכשיו היתר הוא, עכ"ד, ויש לדון דאף בכה"ג יש לגזור שמא יבשל בשר שנשתייר משחיטתם קודם הזמן, וכל מש"כ הרשב"א דליכא למיגזר, הוא רק בחמץ דאסור להשהותו בפסח, ולא שכיח ביד ישראל חמץ שעבר עליו הפסח, וע"כ אין לאסור קדירות שבישל בהן קודם הפסח אטו בת יומה, אך בגונא דאסרו שחיטת השוחטים עד זמן פלוני, הרי כ"ה דהי' לו בשר זה בתוך הזמן, ה"נ יש לחוש שיהא לו בשר זה לאחר הזמן, ושפיר יש לאסור בזה אינה בת יומה אטו בת יומה.

ובעיקר מה שנקט הפמ"ג לדינא כד' הרשב"א במשמה"ב בזה, כבר עמד בזה היד יהודה ב? דלכאו' לפ"מ דקי"ל לעיקר דנטל"פ מותר אף באיסורי משהו, הרי דמהא דקדירות בפסח ישברו ואסרינן להו אף לאחר הפסח, מוכח דאף באיסורא דחמץ שעבר עליו הפסח אסרו שאינה בת יומה אטו בת יומה, ואמנם אי נימא דרב ס"ל דנטל"פ אסור עכ"פ בגונא דכשהי' בעין הי' לשבח, אין להוכיח כן, אך התוס' וש"ר פירשו לסוגיית הגמ' שם אף אם נטל"פ מותר, (וגם לפירש"י שם דרב ס"ל דנטל"פ אסור, עכ"פ ליכא מקור לדינא דהרשב"א, והרשב"א לא כתב כן מסברא דנפשי' אלא מכח סוגיית הגמ'), - וכל ד' הרשב"א במשמה"ב הם לטעמי' שם דבאיסורי משהו אף נטל"פ אסור, וע"כ אף דאין לאסור בקדירות של חמץ לאחר הפסח גזירה אטו בת יומה, מ"מ אסור לבשל בהן במינו, משום דחמץ לאחר זמנו אוסר במינו במשהו ואף נטל"פ אסור בו, וגזרינן שאינו מינו אטו מינו, וצ"ע בזה.

ו] מש"ז סק"ג, כתב דכלי הצריך ליבון והגעילו ונשתמש בו ברותח אוסר בדיעבד, וציין לחק יעקב סק"י, ובחק יעקב שם הביא כן מאו"ה כלל נ"ח דין ל"ה.

ויש להעיר, דלמש"כ הרמב"ן בשלהי ע"ז דמהני הגעלה בכלי הצריך ליבון שלא ישתייר בו כדי נתינת טעם, ומה"ט הוא דבהתירא בלע סגי לה בהגעלה, הרי לכאו' בדין דאם הגעיל כלי הצריך ליבון ונשתמש בו, אי"ז אסור בדיעבד, משום דידעינן דלא נשתייר בו כדי נתינת טעם.

אך באמת מד' הרשב"א נראה דיש ללמוד דפליג ע"ד הרמב"ן אלו, ואף שבחידושיו העתיק לד' הרמב"ן, אך לפי דבריו בתוה"ב מוכח שלא כד' הרמב"ן, שהרי דעתו דכלי שנבלע בו איסור מועט ודרכו להשתמש בו בשפע, מותר להשתמש בו לכתחילה ולי"ב משום אין מבטלין איסור לכתחילה, וא"כ אי נימא דבכלי הצריך ליבון שהגעילו לא נשתייר בו כדי נתינת טעם, הי' לנו להתיר לבשל בו לכתחילה, ובע"כ דאף אחר הגעלה יש לחוש שנשתייר בו כדי נתינת טעם, - והרמב"ן שכתב דלא נשתייר בו כדי נתינת טעם, אזיל לטעמי' דלא ס"ל לדינא דכלי שדרך להשתמש בו בשפע, כמבו' בדבריו בפסחים ד"ל., וז"ב.

**ב**

ז] מש"ז ד', כתב דהא דל"מ היסק מבחוץ הוא משום דכפי תשמישו הכשרו, וגם בכלי מתכת ל"מ היסק מבחוץ, וכ"כ גם באש"א סק"י, ועיי"ש שנסתפק בשליבנו מבחוץ וניצוצות ניתזין מבפנים ונשתמש בו אם התבשיל אסור, וכ"ה מבו' גם בד' הגר"ז ס"ח דהא דל"מ היסק מבחוץ הוא משום דכבולעו כך פולטו, ולפ"ז הדין נותן דגם בכלי מתכת ל"מ היסק מבחוץ.

אך ביד יהודה סו"ס צ"ז תמה ע"ז, דכיון דהא דמהני ליבון הוא משום דה"ז שורף את הבלע, מאי נפ"מ בין היסק מבפנים להיסק מבחוץ, ועיי"ש שכתב דכל הא דל"מ היסק מבחוץ, הוא רק משום דהצד הפנימי אינו מגיע עי"ז לידי ניצוצות נפלטים, וע"כ בכלי מתכת שהוא דק ומגיע אף הצד הפנימי לידי ניצוצות נפלטים, מהני אף היסק מבחוץ, וכן נקט בשו"ת מראה יחזקאל סימן כ"ד.

והנה הפמ"ג דקדק כדבריו מד' הטור שכתב דקדירות של מתכת אם רוצה להסיקם "ולמלאותן גחלים" שרי, ובתשו' מראה יחזקאל שם דחה דהטור כתב כן לרבותא, וכמדומה דזה דחוק מאד, שהרי הטור כתב דבכוביא ל"מ היסק מבחוץ אלא מבפנים, וע"ז כתב דכן קדירות של מתכת וכו', וודאי משמעות הדברים דאף בקדירות של מתכת ל"מ אלא היסק מבפנים, ועי' ביד יהודה שם במש"כ לדחות הראי' מד' הטור.[[3]](#footnote-4)

ח] ובדין ליבון קל, אם מהני כשהסיקו מבחוץ, הנה משמעות ד' הפמ"ג דג"כ ל"מ דגם בזה י"ל דכבולעו כך פולטו, וכ"נ להדיא בד' הגר"ז בסעיף י', - וגם למש"כ היד יהודה דהיסק מבחוץ מהני אם מגיע מבפנים לידי ניצוצות נפלטים, י"ל דכ"ז הוא בליבון חמור דהוא שורף את הבלע, אך בליבון קל דהתירו הוא משום דמפליט את הבלע, וכמש"כ המרדכי, וכן נקט הפמ"ג בסימן תנ"ב מש"ז ד', עיי"ש, אך הגר"ז בסעיף י' נקט דאף ליבון קל שורף את הבלע, (וצ"ל לפ"ז, דהא דל"מ זה אלא לכלי שדינו בהגעלה, הוא משום דבכלי שדינו בליבון דנסרך הבלע טפי, אינו נשרף ע"י ליבון קל, וצ"ע), י"ל דל"מ אלא כשמסיקו מבפנים דכבולעו כך פולטו, - ועי' גם בשו"ת בית שלמה או"ח סימן פ"ז שנקט כן בפשיטות דליבון קל ל"מ כשהסיקו מבחוץ, וכ"כ במנחת שלמה ח"ב סימן נ"א, ועי' בתשו' מהרש"ם ח"ג סימן ר"ח.

ובאמת דלמש"כ בהגמי"י דליבון דקש נשרף הוי ליבון גמור, הרי דממש"א דבכלי חרס ל"מ היסק מבחוץ, מוכח דל"מ ליבון קל אלא בהסיקו מבפנים, ובזה הרי אין לישב כמש"כ היד יהודה דע"י היסק מבחוץ אינו מגיע לידי כך.

אמנם העירוני בזה ממש"כ בשו"ת הר"א מזרחי סימן מ"ג הובא במג"א סקכ"ז, והובא גם בד' הפמ"ג והגר"ז והמ"ב, בדין כלים ישנים שחיפם בבדיל, דכיון דמכח האש שבחוץ ניתך הבדיל שבפנים, הו"ל כליבון קל, והרי דאף היסק מבחוץ מהני לדין ליבון קל, והבית שלמה גופי' שם לעיל מינה הביא לדינא דבדיל, ואח"כ כתב בפשיטות דל"מ ליבון קל בהיסק מבחוץ, וצ"ע רב בזה.

עוד ילה"ע בזה, דלפ"מ שנקט הר"א מזרחי שם דגם בכלי שתשמישו ע"ג האש מהני ליבון קל שמגיע בצידו השני לידי יד סולדת בו, תיקשי דמ"ט א"א להגעיל יורה גדולה, ע"י שיתנה על האש ויתן בתוכה מעט מים, ואחר זמן מה תגיע כולה לידי יד סולדת בה, ולכאו' מוכח מזה דל"מ ליבון קל אלא כשהסיקו מבפנים, אך מד' הר"א מזרחי גופי' מוכח לכאו' לא כן, וכנ"ל, - אך שמא י"ל, דכל שיש בתוך הכלי מים, ה"ז מגרע כח האש, ולא חשיב כליבון, וצ"ע בזה.

**ג**

ט] סעיף ג', סכינים מגעילם בכלי ראשון ומותרין וכלי ראשון נקרא וכו' אפי' אינו עתה על האש רק שעודנו רותח, - הנה דין זה תלוי בפלוגתת קמאי במש"א בפסחים ד"ל: בעץ פרור דמגעילו ברותחין ובכלי ראשון, אם היינו כלי ראשון שהעבירוהו מע"ג האש, או היינו כלי ראשון שע"ג האש, עי' בזה בחי' הרמב"ן ע"ז דע"ד:, ובחי' רבינו דוד ומהר"ם חלאוה והר"ן בפסחים שם, ולדעת הרמב"ן בע"ז ודעימי' דמפרשי דהוא כלי ראשון שע"ג האש, הרי דה"נ בסכינים צריך להגעילן בכלי ראשון שע"ג האש, וז"פ.

ואמנם בעיקר הדין מבו' בד' הרמב"ן והר"ן שם, דכל שבלע בעודו ע"ג האש צריך הגעלה בכלי ראשון שע"ג האש, וכל שבלע כשאינו ע"ג האש, סגי לי' בהגעלה בכלי ראשון שאינו ע"ג האש, ונחלקו בההיא דעץ פרור היכי איירי, וכמו שהאריך בזה רבינו דוד שם, וצ"ל לפ"ז דהפלוגתא בסכינים היא, אם חיישינן להו לתשמיש בכלי ראשון דע"ג האש, או לא חיישינן אלא לתשמישם בכלי ראשון שאינו ע"ג האש.

י] והנה אמנם נפ"מ רבתא בזה לדינא, לדעת הראב"ד ודעימי' דהא דסכינים סגי להו בהגעלה אף שתשמישן ע"י האור, הוא משום דהתירא בלע, והנה הרי בגמ' לא נתפרש להא דהתירא בלע, רק דבכה"ג מהני הגעלה אף לכלי הטעון ליבון, אך לא נתפרש אם עכ"פ בעינן להגעילו בכלי ראשון שע"ג האש, או דסגי להגעילו בכלי ראשון שלא ע"ג האש, דכיון דנתחדש דבהתירא בלע ל"ב כבולעו כך פולטו, ע"כ שפיר מהני אף הגעלה בכלי ראשון שאינו ע"ג האש, דכל הא דבכלי שבלע ע"ג האש צריך להגעילו בכלי ראשון שע"ג האש, הוא משום דכבולעו כך פולטו, וכמש"כ הרמב"ן בע"ז שם.

ולפי הנ"ל נמצא דהדבר תלוי בפלוגתת קמאי בפי' מש"א רותחין וכלי ראשון, דלדעת הרמב"ן בע"ז ודעימי' דהיינו כלי ראשון שהוא ע"ג האש, מבו' דאף דהתירא בלע, מ"מ בעינן להגעילו בכלי ראשון שע"ג האש, אך לדעת הר"ן ודעימי' דהיינו כלי ראשון שאינו ע"ג האש, הרי מבו' דכלי שתשמישו ע"י האור שבלע התירא, סגי לי' בהגעלה בכלי ראשון שאינו ע"ג האש.

ומד' הטוש"ע שכתבו לדינא דסגי לסכינים בהגעלה בכלי ראשון שאינו ע"ג האש, אף דלענין שאר איסורים קי"ל ביו"ד סימן קכ"א דסכינים טעונין ליבון, והיינו משום דשאני חמץ דהתירא בלע, וכמש"כ הפמ"ג באש"א סק"ו ובגל' הגרע"א,[[4]](#footnote-5) הרי מוכח דמהני הא דהתירא בלע דל"ב להגעילם בכלי ראשון שע"ג האש, וכן נקט הגר"ז בסעיף כ"ה, - ועמש"נ להלן אות ? לתמוה לפ"ז בד' הפמ"ג במש"ז סק"י והמ"ב סקמ"ח.

י\*] שוב העירוני בזה בתרתי, חדא, במש"כ הגר"ז שם, דלפ"ז בכלי שבלע חלב דלכו"ע הוא התירא בלע, סגי לי' לכו"ע בהגעלה בכלי ראשון שאינו ע"ג האש, - וילה"ע בזה, דכל המקור דבהתירא בלע סגי בהגעלה בכ"ר שאינו ע"ג האש, הוא להני קמאי דחמץ חשיב התירא בלע ומכח זה הוא שאמרו בגמ' דמגעילן ברותחין ובכ"ר, ולפ"מ דקי"ל דהיינו בכ"ר שאינו ע"ג האש, מוכח דבהתירא בלע סגי בהגעלה בכ"ר שאינו ע"ג האש, אך לפ"מ דקי"ל לעיקרא דחמץ חשיב איסורא בלע, והא דסכינים סגי להו בהגעלה הוא משום דאזלינן בתר רוב תשמישו, הרי אין לנו מקור דבהתירא בלע מהני הגעלה בכ"ר שאינו ע"ג האש.

עוד העירוני דביותר יש לתמוה בזה, דבפסחים שם אמרינן דעץ פרור מגעילו ברותחין ובכ"ר דכבולעו כך פולטו, ופירש הר"ן דהיינו דמה"ט מהני להגעילו בכ"ר שאינו ע"ג האש, משום דכבולעו כך פולטו ובלע בכ"ר שאינו ע"ג האש, ולפ"ז הרי מבו' להדיא דגם בחמץ אם בלע בכ"ר שע"ג האש, צריך להגעילו בכ"ר שע"ג האש, - והנה אמנם לדעת הסוברים דלעולם מהני הגעלה בכ"ר שאינו ע"ג האש, צ"ל דמש"א בגמ' דכבולעו כך פולטו, היינו דמה"ט צריך להגעילו בכ"ר ול"מ להגעילו בכלי שני, ולכאו' אי"ז מתישב עם הסוברים דכלי שני אינו מפליט כלל, דלפ"ז ל"ב בזה להא דכבולעו כך פולטו, - אך אי נימא דאף דבעלמא כשבלע בכ"ר שע"ג האש ל"מ להגעילו בכ"ר שאינו ע"ג האש, מ"מ בחמץ דהתירא בלע מהני, והרי דבחמץ ל"ב כבולעו כך פולטו, והא דל"מ להגעילו בכלי שני, הוא משום דכלי שני הויא הגעלה דגריעא, או משום דכלי שני כלל אינו מפליט ומבליע, וא"כ היאך אמרו בגמ' דהטעם דמגעילין אותו ברותחין ובכ"ר הוא משום דכבולעו כך פולטו, והרי אדרבה, בבליעת חמץ ל"ב כבכ"פ, וכנ"ל, וצ"ע רב בזה, - ובד' השו"ע דבסכינים סגי בהגעלה בכ"ר שלא ע"ג האש, י"ל דהיינו דלהני קמאי דהא דסגי להו בהגעלה הוא משום דהתירא בלע, מוכח מהגמ' דמהני בכ"ר שלא ע"ג האש, ובע"כ דלעולם מהני הגעלה בכ"ר שאינו ע"ג האש, וכדעה קמייתא שהביא הטור בסימן קכ"א, אך ד' הגר"ז לא נתישבו בזה, וצ"ע בכ"ז.

יא] במש"כ השו"ע דאפי' אינו עתה על האש רק שעודנו רותח, כתב המג"א בסק"ז דהיינו שהיד סולדת בו, וכ"כ הפר"ח, והפמ"ג במש"ז סק"ה ובכ"ד בסימן זה כתב, דאף דקי"ל לקמן סימן תנ"ב ס"א דל"מ הגעלה אלא בכלי המעלה רתיחות, היינו רק בכלי שבלע בכלי ראשון שע"ג האש, דהגעלתו היא בכלי ראשון שע"ג האש המעלה רתיחות, אך כלי שבלע בכלי ראשון שאינו ע"ג האש, סגי לי' בהגעלה בכלי ראשון שאינו ע"ג האש שהיד סולדת בו.

אך הגר"ז בסי"ד כתב דכל הא דמהניא הגעלה בכלי שאינו ע"ג האש, הוא רק כשהוא מעלה רתיחה, וכמשי"ת בסימן נ"ב, - ופשוט דהגר"ז אזיל לטעמי', שכתב בסכ"ה דאף כלי שנשתמש בו בכלי ראשון ע"ג האש סגי לו בהגעלה בכלי ראשון שאינו ע"ג האש, משום דמצרפין להדעות דחמץ חשיב כהתירא בלע וסגי לי' בהגעלה בכלי ראשון שאינו ע"ג האש, (וזה כמש"נ לעיל אות י'), ולפ"ז הרי בע"כ דמש"כ בשו"ע דבעינן מעלה רתיחה, הוא אף בהגעלה בכלי ראשון שאינו ע"ג האש, ­­­­דאי נימא כמש"כ הפמ"ג דבכה"ג א"צ מעלה רתיחה, ולא הצריכו מעלה רתיחה אלא בגוונא שצריך להגעיל בכלי ראשון שע"ג האש, הרי נמצא דבהגעלת כלי חמץ ל"ה בעינן לעולם מעלה רתיחה, כיון דלעולם סגי להו בהגעלה בכלי ראשון שאינו ע"ג האש.

אך הדברים צ"ע, דלפי ההוה כל שהסירו את הכלי מע"ג האש, מיד אינו מעלה רתיחה, ועי' מהר"ם חלאוה פסחים ד"ל: שעמד בזה, וכתב מכח זה דל"ב מעלה רתיחה, וסגי במה שיש קצף על גביו, וא"כ לכאו' ממש"כ הטוש"ע דסגי להגעלה בכלי ראשון שאינו ע"ג האש, מוכח דגם ל"ב שיהא מעלה רתיחה, ובע"כ דמש"כ בסימן תנ"ב דבעינן מעלה רתיחה, הוא רק כשבלע בכלי ראשון שע"ג האש, ויהא מוכח לפ"ז, דבכה"ג צריך להגעילו בכלי ראשון שע"ג האש, וכמו שנקט הפמ"ג, וכ"ה במ"ב סקל"ו בשם הפר"ח והגרע"א, וכ"ה בב"ח שם, ודלא כמש"כ הגר"ז דסגי לי' בהגעלה בכלי ראשון שאינו ע"ג האש.[[5]](#footnote-6)

יב] ובמ"ב בסק"כ כתב ג"כ דבעינן שיהיו המים מעלים רתיחה, וצ"ע וכנ"ל דכפי ההוה אחר שהסירו את הכלי מע"ג האש כבר אין המים מעלים רתיחה, והוא מד' הלבו"ש בסימן תנ"ב, ועיי"ש בלבו"ש שכתב הטעם בזה, משום דלפ"מ דקי"ל דדבר גוש הוי ככלי ראשון כ"ז שהיס"ב, א"כ הסכינים שחותכים בהן דבר גוש הוי דינם כדבר שתשמישו בכלי ראשון, וצריך שיעלה רתיחה ולא סגי לי' בלא"ה, עכ"ד.

אך דבריו צ"ע, דעיי"ש שכתב דטעמא דהשו"ע דסגי להגעילם בכלי ראשון שהיד סולדת בו ול"ב מעלה רתיחה, הוא משום דמדינא סגי להגעילם בכלי שני, דהש"ס קאמר נמי סתמא ברותחין, אלא דאפ"ה החמיר בסכין שהרבה נדבק בו ומצריכו כלי ראשון, ועכ"פ ל"ב שיעלה רתיחה, עכ"ד, והדברים צע"ג, דלהדיא אמרינן בגמ' בפסחים דהלכתא אידי ואידי ברותחין "ובכלי ראשון", והרי דמעיקר הדין צריך להגעילם בכלי ראשון, ואם בזה כתב השו"ע דסגי שהוא רותח שהיס"ב ול"ב שיהא מעלה רתיחות, בע"כ כמש"כ הפמ"ג, דכל דסגי לי' בהגעלה בכלי ראשון שאינו ע"ג האש, אף ל"ב שיהא מעלה רתיחות.

ולפ"ז הרי דה"נ אם חתכו בו דבר גוש, אף אם הוי ככלי ראשון, מ"מ כיון שאינו ע"ג האש, סגי לי' בהגעלה בכלי ראשון שאינו ע"ג האש, וכמש"כ הפמ"ג במש"ז סוסקי"א, וע"כ גם ל"ב שיהא מעלה רתיחות.[[6]](#footnote-7)

יג] בעיקר הך דינא דכל שבלע בכלי ראשון שע"ג האש ל"מ להגעילו אלא בכלי ראשון שע"ג האש, הנה הטור ביו"ד סימן קכ"א הביא פלוגתא בזה, ז"ל, אם הוא וכו' מגעילן בכלי ראשון ונקרא כלי ראשון בעודו רותח אפילו אינו ע"ג האש, וי"א אם נשתמש בכלי בעודו ע"ג האש צריך שתהיה ג"כ ההגעלה דווקא בכלי שהאש מהלך תחתיו, והכי מסתבר, עכ"ל.

והנה בחי' הרמב"ן בע"ז דע"ד: כתב ע"ד ר"ת דמהני להגעיל ע"י עירוי, ז"ל, ולפי דעתי לענין גיעולי גוים לא נחלק אדם מעולם, דטהרת כלי מדין מקרא מלא דבר הכתוב דכבולען כך פולטן, וכל שנאסר באור מהלך תחתיו אין מכשירין אותו בכלי ראשון שהעבירו אותו מרותח מע"ג האור ואצ"ל בעירוי, תדע דהא אלפס וקדרה ושפוד ואסכלא, שניהם על גבי האור הן ובשניהם יש בשול גמור, ואעפ"כ לענין הגעלה אין מורידין אותן מן האור לכלי ראשון ממש, וכן כלי שנאסר בעירוי כגון קערות, אינו מוכשר בכלי שני גמור אפי' לדברי האומר דעירוי ככלי שני אלא צריך ערוי מכלי ראשון, עכ"ל, וכ"כ בחי' הריטב"א בע"ז שם ובדף ל"ג: ובשבת דמ"ב. ובפסחים ד"ל., והר"ן בע"ז ובשבת שם, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב בית ד' ש"ד לג:.[[7]](#footnote-8)

אמנם הנה לכאו' מד' התוס' והרא"ש בכ"ד והרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"ד שדנו דיועיל הגעלה ע"י עירוי, ולא הכריעו דל"מ, אלא משום דעירוי ככלי שני או משום דעירוי אינו מפליט אלא כדי קליפה, הרי מבו' להדיא דאף כלי שבלע ע"ג האש מהני להגעילו בכלי שאינו ע"ג האש,[[8]](#footnote-9) שהרי לכאו' עירוי לעולם חשיב ככלי שאינו ע"ג האש, וכמבו' כן בד' הרמב"ן דעירוי לעולם גרע מכ"ר שאינו ע"ג האש, ואף אי נימא דכשמערה מכ"ר שע"ג האש ולא נפסק הקילוח, חשיב ככ"ר שע"ג האש, מ"מ הרי באופן הרגיל אין מערין מכלי שע"ג האש, - ועוד, דאם מכח הא דכבולעו כך פולטו אמרינן דכלי שבלע ע"ג האש, ל"מ לו הגעלה בכ"ר שאינו ע"ג האש, אף דאף כ"ר שאינו ע"ג האש דינו ככ"ר, הרי דה"נ בדין דנימא דאף כלי שבלע בכ"ר שאינו ע"ג האש, ל"מ לו הגעלה בעירוי, אף דגם עירוי חשיב ככלי ראשון, אך י"ל דהני קמאי פליגי, וס"ל דאם עירוי ככלי ראשון, לא גרע מכלי ראשון גמור, - וכבר עמד בזה הרא"ה בבדה"ב שם ע"ד הרשב"א.

ועכ"פ למדנו לפ"ז, דדעת ר"ת והתוס' והרא"ש והרשב"א, דאף כלי שבלע איסור ע"ג האש, מהני לו הגעלה בכ"ר שאינו ע"ג האש, ואף עירוי הי' מועיל אם הי' עירוי ככלי ראשון והי' מפליט מכולו, ובאמת דבד' הרשב"א בתוה"ב לא נזכר כלל להך מילתא דל"מ הגעלה אלא בכ"ר שע"ג האש, עיי"ש.

יד] ואמנם צ"ע לפ"ז בד' הטור שהכריע דכל שבלע בכלי ראשון שע"ג האש, ל"מ להגעילו בכלי ראשון שאינו ע"ג האש, וזה שלא כדעת אביו הרא"ש, - גם צ"ע בד' הפוסקים בסימן זה בכ"ד ובעוד דוכתי שכתבו דהא דל"מ הגעלה ע"י עירוי, הוא משום דעירוי אינו מפליט אלא כדי קליפה, ולכאו' לפ"מ דקי"ל דכלי שבלע בכ"ר שע"ג האש, ל"מ לו הגעלה אלא בכ"ר שע"ג האש דכבולעו כך פולטו, הרי דמה"ט גם ל"מ הגעלה ע"י עירוי, אף אם הי' עירוי מפליט מכולו, וצ"ע בזה.

טו] מש"ז סק"ה, מבו' בדבריו דדבר גוש אוסר את התתאה בכולו, ועמד ע"ד הרמ"א דכלי ראשון שהניחו ע"ג תתאה קר אינו אוסר אלא כדי קליפה, ועמש"נ בזה באורך בדברינו בדין תתאה גבר סימן ד'.

ובמשה"ק הפמ"ג דלמש"כ הרמ"א גם בכלי ראשון עצמו אמרינן תתאה גבר, א"כ מ"ט כלי ראשון מבשל אף כשהניחוהו ע"ג קרקע, עמש"נ שם ד' החוו"ד דאף דתתאה גבר, מ"מ העליון חשיב כחם, ואכמ"ל.

**ד**

טז] סעיף ד', ויש מקילין אם נתלבן כ"כ שקש נשרף עליו מבחוץ, - בד' ההגמי"י שהביא הב"י מבו' דס"ל דליבון שקש נשרף עליו מבחוץ הוא ליבון גמור ומהני בכל דבר, אך בד' המרדכי שהביא הב"י מבו' דודאי אי"ז ליבון גמור, ואך דבהתירא בלע דסגי בהגעלה מהני אף ליבון זה, והט"ז סק"ח והש"ך סקי"א לא הביאו ע"ד הרמ"א אלא לד' המרדכי דבהתירא בלע סגי בליבון זה דלא גרע בהגעלה, והק' ע"ד הרמ"א דחמץ הוי איסורא בלע.

אמנם הנה ממש"כ הרמ"א דבדבר שמחמירין ללבנו סגי בליבון קל כזה, מבו' שצירף גם לדעת ההגמי"י דליבון זה הוי ליבון גמור, דאם כל הא דמהני ליבון זה הוא משום דלא גרע מהגעלה, א"כ בדבר שמחמירין ללבנו ואין סומכין על הגעלה, מ"ט יועיל ליבון קל, וכ"כ הפמ"ג באש"א סקכ"ב, וצ"ע בל' הגר"א בסקכ"ב שכתב ע"ד הרמ"א דהא דבדבר וכ' סגי בליבון קל זה, הוא משום דהוא עדיף מהגעלה, ומ' דאף לדעת הסוברים דאינו חשוב כליבון גמור, מ"מ בדבר שמחמירין ללבנו סגי בליבון זה, וצ"ע.

יז] מג"א סקי"א, כתב דלמש"כ בסימן תמ"ז סקכ"ד בשם הרשב"א דחמץ חשיב כאיסורא בלע, אין להתיר בליבון קל אף בדיעבד, - וצ"ע דמה הוצרך לד' הרשב"א אלו דקיימי בדין נ"ט בר נ"ט, אשר בזה דעת רוב קמאי דאף בחמץ קודם פסח איכא להתירא דנ"ט בר נ"ט, ומ"ט לא הביא לד' הרמב"ן ודעימי' שהביא הב"י שכתבו לגבי דינא דליבון, דחמץ חשיב כאיסורא בלע, ולא סגי לי' בהגעלה, - וביותר ילה"ע, דהרשב"א גופי' שכתב בתוה"ב בית ד' ש"ד לג: דבחמץ דשמו עליו ליכא להתירא דנ"ט בר נ"ט, מ"מ מבו' בדבריו שם לד. ובקצר לה. דלענין דין ליבון לא הכריע בדבר, ושפיר י"ל דחמץ חשיב כהתירא בלע ול"ב ליבון, וא"כ מ"ט הביא הש"ך לדבריו לענין נ"ט בר נ"ט, והו"ל לאתויי למש"כ הרשב"א על דינא דליבון לדון דחמץ חשיב כאיסורא בלע ולא סגי לי' בהגעלה.

יח]

] מש"ז סק"י, כתב דקערות שלפעמים אופין בהן עוגות בתנור גרוף, אין להן תקנה, דהן צריכין ליבון, ובדיל א"א לו בליבון, והובא בשעה"צ סקנ"א, - וכ"ה במ"ב שם, דכל שפעמים משתמשין ע"י האור, צריך ליבון, ואך דבכה"ג סגי בליבון קל

והעירוני לתמוה בזה, דמה מקום יש להצריכן ליבון, הרי להדיא אמרינן בפסחים ד"ל: דסכיני דפסחא סגי להו בהגעלה, והובא דין זה לעיל ס"ג, ופירשו הפמ"ג והמ"ב שם, דהוא או משום דאזלינן בתר רוב תשמישו, או משום דבהתירא בלע סגי בהגעלה אף לכלי שתשמישו ע"י האור, והני תרי טעמי הרי שייכי אף בנידו"ד, וא"כ בדין דלכו"ע סגי לקערות אלו בהגעלה, דקערות אלו הוו דומיא דסכינים שאמרו בגמ' דסגי להו בהגעלה.

ועד"ז קשיא במש"כ הפמ"ג במש"ז סוסקי"א, דקערות שמשתמשים בהן לפעמים על האש, בעינן להגעילן בכלי ראשון דע"ג האש ומעלה רתיחות, וצ"ע וכנ"ל, שהרי בסכינים קי"ל דמהני להגעילן בכלי ראשון שאינו ע"ג האש, ונת' לעיל אות י', ולמ"ד דההיתר בזה הוא משום דהתירא בלע, מבו' דכל דהתירא בלע סגי בהגעלה בכלי ראשון שאינו ע"ג האש, וא"כ הרי מה"ט גם בקערות שנשתמשו בהן בכלי ראשון שע"ג האש, בדין דיועיל להו הגעלה אף בכלי ראשון שאינו ע"ג האש, וצע"ג בזה.

] ס"ז, בדינא דכפות העשויות מקרן דל"מ להו הגעלה דדילמא חייס עלייהו, לכאו' הי' נראה דדין זה תליא בפלוגתת קמאי, דהאמנם לדעת הרא"ש בפ' כל שעה והטור דמש"א בקדירות של חרס דדילמא חייס עלייהו, היינו דמכח זה לא מלבן להו שפיר, וכעי"ז מבו' בפי' ר"ח שם, הרי דה"נ יש לחוש בכפות העשויות מקרן דחייס עלייהו ולא עביד להו הגעלה שפיר וכמש"כ בס' המנהיג, אך לדעת רש"י בפסחים שם דמש"א דדילמא חייס עלייהו היינו דמה"ט מורה התירא וסמיך אהיסק בחוץ, ועי' פר"ח בסעיף א' שעמד על פלוגתא זו, הרי ל"ש ה"ט בכפות העשויות מקרן.

עוד יש לדון בזה, דלמש"כ הב"ח בריש הסימן ד"ה וכתב והט"ז סק"ב דהא דחיישינן דחייס עלייהו היינו דמכח זה יוציאם מן התנור קודם שיתלבנו, וע"כ בנותנם בכבשונות שהם מתלבנים בשעה מועטת ליכא למיחש למידי, ובד' הב"ח מבו' דהיינו משום דכיון שמכניסם להיסק זה אי פקעי מיד פקעי ואפקורי מפקר לי', (אך בד' הט"ז אינו ברור כונתו, ועי' מש"ז סק"ב שפירש בע"א, ולפ"ז יל"ד במש"נ כאן), הרי לכאו' ה"ה בהגעלת כפות העשויות מקרן, אין לחוש דילמא חייס עלייהו, רק להני קמאי דס"ל דצריך להשהות הכלי במי ההגעלה עד שיפלוט כל הבלוע, וכ"ה דעת המנהיג גופי', עיי"ש שהביא ד' הרי"ף דמשהו להו בגוייהו עד דפלטן, דיש לחוש דכיון דחייס עלייהו לא משהי להו, אך לפ"מ דקי"ל דאף אם הוציאן מיד שפיר דמי, י"ל דאין לחוש בזה דילמא חייס עלייהו, דומיא דהא דמהני החזרה לכבשונות ולא חיישינן דילמא חייס עלייהו, וצ"ע בזה.

בל' הרמב"ן בע"ז דע"ד: מבו' דגם דינא דליבון הוא משום דכבולעו כך פולטו, וצ"ע אם זה מתישב עם ד' הרא"ה.

עי' גר"א יו"ד סימן קכ"א סקי"ג דמבו' דבשלחנות יש להתיר משום רוב תשמישו, - אך במ"ב מבו' דעל דבר גוש איכא להתירא דרוב תשמישו, ועל עירוי ליכא להיתר זה.

עוד ילה"ע בזה בדינא דמחבת דפעמים שכלה השמן, ולא מצינו בזה להתירא דרוב תשמישו, - אך הפמ"ג באש"א כ"ב כתב דל"ש בזה רוב תשמישו דמיעוט המצוי הוא.

עי' מ"ב ס"ק קנ"ה דכשתשמישו ליתן בו חמץ ופעמים משהין בו מעל"ע דהו"ל כבוש, אי"ז אוסר, אלא אם רוב תשמישו בכך, ולא אמרינן דהוי הכל מין תשמיש א'.

ועי' מ"ב סקפ"ה דבכיסוי חררה טעם הא דבעינן ליבון, הוא משום דרוב פעמים נוגע הכיסוי בחררה, ויל"ע אם הוצרך לזה מדינא דרוב תשמישו, ואם אכן כן הוא, מבו' דגם ע"ז איכא לדינא דרוב תשמישו, אף דהוי אותו מין תשמיש, ומכח תשמיש זה פעמים שנבלע ע"י האור, - ולכאו' דמי ממש לשלחנות דפעמים שנשפך רותח.

עי' עוד בחוו"ד דרוב תשמישו מהני גם לגבי שמן וכחוש, ואף דאי"ז מין תשמיש אחר כלל.

בדין אבן מלובנת, כתב הגר"א דאינו מניח להצטנן, ולכאו' אם עירוי מצ"ע ל"ה ככלי ראשון ממש, אין בזה טעם, ורק אם הוא משום דתתאה גבר, ניחא, - ומאידך המ"ב להלן כתב דבאבן מלובנת מהני אף לערות מכלי שני, וצ"ע בסתירת דבריו.

1. ובאמת נראה לפ"ז, דמהני קמאי שדנו דמועיל הגעלה ע"י עירוי משום דעירוי ככלי ראשון, יש ללמוד דס"ל דאי"ז מעכב להשהות את הכלי במי ההגעלה, דאם ה"ז מעכב, היאך יועיל הגעלה ע"י עירוי, הרי אף דבשעת העירוי הו"ל ככלי ראשון, מ"מ אח"כ כבר אינו ככלי ראשון, וצ"ע אם יש מקום לדחות לזה, - שו"ר בתשו' גוו"ר או"ח כלל ג' סימן ד' ד"ה וכי אשכחנא, שכתב עד"ז, דלדעת הרמב"ם א"א להגעיל ע"י עירוי אף דהוי ככלי ראשון, משום דבעינן שיהא כדי פליטה וליכא. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובמ"ב סק"ד כתב דהפמ"ג "מפקפק" דבכה"ג שבישל בהן בז' של פסח וכו' בעוד שכלי בן יומו שלא להשתמש בו, ומ' בדבריו דאין דין זה מוכרע, וצ"ל דהוא משום די"ל דבאיסורא דחמץ שעבר עליו הפסח דהוא משום קנס, לא גזרו לאסור את הכלים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להוסיף, דמשה"ק האחרונים דמ"ט בעינן היסק מבפנים, הרי הא דמהני ליבון הוא משום דשורף הבלע, ומאי נפ"מ אם הוי ההיסק מבפנים או מבחוץ, הנה באמת י"ל דהטור שכתב דל"מ היסק מבחוץ, הוא לטעמי', דמשמעות דבריו דגם הא דמהני ליבון הוא משום דמפליט הבלוע, וכמש"כ בדין כוביא, ז"ל, דכיון שאין נותנין האש בפנים "אינו מפליט" החמץ הבלוע בו, עכ"ל, אך הפמ"ג והגר"ז נקטו דהא דמהני ליבון הוא משום דשורף הבלוע, ואפ"ה נקטו דל"מ היסק מבחוץ משום דכבולעו כך פולטו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. וצ"ע בל' הפמ"ג דמשמעות דבריו דהא דסגי לסכינים בהגעלה, הוא משום דאנן מצרפינן לב' הדעות, די"א דאזלינן בתר רוב תשמישו, וי"א דבהתירא בלע סגי בהגעלה, וכ"כ החק יעקב בסק"? והגר"ז בסי"ד והמ"ב בסקי"ט, וצ"ע דמה הוצרכו לזה, הרי הך דינא דסכינים בפסח סגי להו בהגעלה הוא מפורש בגמ', וטעמים אלו דרוב תשמישו ודהתירא בלע באו לבאר טעם דין זה, אך עכ"פ דין זה הוא מפורש בגמ', וא"צ בזה לצירוף השיטות, ועד"ז צ"ע גם בד' הגר"א בסקי"ג שהאריך הרבה בטעם השו"ע דסכינים סגי להו בהגעלה, עיי"ש, וכבר עמד בגל' הגרע"א בכעי"ז ע"ד המג"א בסק"ו. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך בתרוה"ד ח"ב סימן ק"נ מ' להדיא דכל שבלע ע"י כלי ראשון ל"מ לו הגעלה אלא במים המעלין רתיחה, ורק כשבלע ע"י עירוי סגי לי' בהגעלה במים שאינם מעלין רתיחה, וכ"נ באלי' רבה סימן תנ"ב סק"ה וחק יעקב שם סק"ז ומ"ב שם סק"ח, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומעיקר ד' הגר"ז והלבו"ש מבו' שפירשו דדינא דמעלה רתיחות אינו משום דכבולעו כך פולטו, אלא הוא דין בפנ"ע דל"מ הגעלה אלא ע"י מעלה רתיחות, וע"כ אף כשבלע בכ"ר שאינו ע"ג האש דסתמא דמילתא ל"ה מעלה רתיחות, ואף כשבלע מדבר גוש, ל"מ להגעילו אלא במעלה רתיחות, - וצ"ע לפ"ז דמ"ט כשבלע בעירוי או כלי שני, ל"ב להגעילו במעלה רתיחות, ולמש"כ בחי' רבינו דוד בפסחים ד"ל: דבבלע בעירוי או בכלי שני אי"ז מדין הגעלה, עיי"ש, וצ"ב, ניחא, ובפשוטו מוכח מזה, דכל דינא דמעלה רתיחות, הוא משום דכבולעו כך פולטו, ולפ"ז בדין דה"נ אם בלע בכלי ראשון שאינו ע"ג האש או מדבר גוש, ל"ב להגעילו במעלה רתיחות, וצ"ע.

   ויש להסתפק לפ"ז, דבגונא דבלע בכלי ראשון שע"ג האש ול"ה מעלה רתיחות, אם נמי נימא דמהני להגעילו אף בכ"ר שע"ג האש שאינו מעלה רתיחות, או דנימא דלא חילקו חכמים בדבר, ובל' הרא"ה בבדה"ב מ' דלעולם בעינן להגעילו באותה רתיחה שבלע בה, ומשמעות ד' הפמ"ג דבכל גוונא שבלע בכ"ר שע"ג האש, צריך להגעילו בכ"ר שע"ג האש המעלה רתיחות, וצ"ע בזה, - שו"ר באג"מ יו"ד ח"א סימן ס' שכתב דמעיקר הדין סגי להגעילן כפי דרך תשמישן, אך נוהגין לעולם להגעיל במעלה רתיחות. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובתחילת ד' הרמב"ן שם מ' דס"ל דמטעם אחר ל"מ להגעיל בכ"ר שאינו ע"ג האש, והיינו משום דאינו כ"ר גמור, דאף דלענין שבת הוי ככ"ר משום תחילתו, מ"מ לענין הגעלה לא חשבינן לי' ככ"ר, ואח"כ הוסיף דיש טעם אחר בזה דאף אם הוא כ"ר, מ"מ בעינן כבכ"פ, - ועי' חי' רבינו דוד פסחים ד"ל: במש"כ בשם הרמב"ן בע"ז, ומבו' בדבריו דגם אם בלע בכ"ר שאינו ע"ג האש, צריך להגעילו בכ"ר שע"ג האש, אך שמא טעם זה, אינו בשם הרמב"ן, וכן האריך בזה רבינו דוד גופי' שם, וזה מתישב לטעמא קמא דהרמב"ן דאינו כ"ר גמור, וי"ל דל"מ הגעלה אלא בכ"ר גמור, וכמש"כ רבינו דוד שם, אך יש מקום גדול לומר, דגם אם אינו כ"ר גמור, אי"ז גריעותא אלא כלפי כלי שבלע איסור בכ"ר גמור, דא"א להגעילו בכ"ר שאינו ע"ג האש דאינו כ"ר גמור, אך כל שבלע בכ"ר שאינו ע"ג האש, שפיר מהני להגעילו בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. שהרי ד' ר"ת קיימי אף על כ"ר שבלע איסור ע"ג האש, וגם בזה לא נחלקו עליו אלא משום דעירוי אינו מועיל אלא לכדי קליפה, - וביותר, דהרשב"א בתוה"ב ובתשו' הוכיח שלא כד' ר"ת מיורה דמר עוקבא, דמ"ט לא הכשירוה בעירוי, ולהדיא דאם עירוי ככלי ראשון, מהני להכשיר בזה גם כלי שבלע איסור ע"ג האש. [↑](#footnote-ref-9)