שיעור א-ב סי_ קיב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / סימן קיב- קיד שיעורי עכו_ם

**שיעורי הלכה**

**פת עכו"ם**

**[סי' קיב שיעור א-ב]**

**אסרו** חכמים לאכול פת של עממים עובדי כוכבים, משום חתנות. ואפילו במקום דליכא משום חתנות אסור. ומקור האיסור במשנה בע"ז (לה:) שגזרו חכמים על פיתן ושמנם של עובדי כוכבים. ובגמרא (שם לו:) מבואר שגזירות אלו משמונה עשר דבר הן, ובהמשך הסוגיא מבואר שכל הגזירות האלו גזרו כדי שלא יבואו לעבוד ע"ז, שגזרו על פיתן ושמנן משום יינן ועל יינן משום בנותיהן, ועל בנותיהן משום דבר אחר ועל דבר אחר משום ד"א.

**וכתב** השו"ע (סעי' א) כתב **אסרו חכמים לאכול פת של עממים עובדי כוכבים, משום חתנות.** והיינו משום בנותיהם המבואר בגמרא, אמנם באמת עיקר הגזירה היא משום ע"ז כמו שנתבאר. וכתב הרמ"א **ואפילו במקום דליכא משום חתנות, אסור.** וביאר הט"ז (ס"ק א) משום דלא פלוג רבנן, ומקור הדברים מתשובת הרשב"א (סי' רמח) שהשואל שם רצה להתיר פת של כמרים משום שאין להם בנים ולא בנות, וכתב הרשב"א שאין להתיר, שחכמים אסרו בכל הגויים גם באלו שאין להם בנים ולא חילקו. עוד כתב הרשב"א (שם) 'ועוד משום בנותיהן שאמרו לאו דוקא משום בתו של מוכר או של נותן אמרו, אלא משום בנות הגוים שאם אין לזה יש לזה'. והש"ך (ס"ק ד) נקט כטעם זה של הרשב"א, וכן כתב הגר"א. והיינו שאם יהיה קירבה לעובדי כוכבים יבואו להתחתן עמם.

**פת של מומר**

**ובאחרונים** כתבו לדון אם ישראל מומר בכלל גזירת פת, דאע"פ שדינו כגוי לכל דבר, כאן לכאו' לא שייך לגזור שהרי מותר להתחתן עם בנותיו, דאע"פ שחטא האב עדיין ישראל הוא ולא נאסרו בנותיו, וכן כתב הפת"ש (ס"ק א) בשם התפארת למשה. אמנם בפרי חדש (ס"ק ב) כתב שפת של קראים אסורה, ובתחילה כתב משום שגם הם אינם אוכלים פת שלנו, ואח"כ הביא מהמבי"ט (ח"ב סי' לח) שכיון שהם מחללי שבתות דינם כגויים. וכן הביא הפמ"ג (מ"ז ס"ק ב) טעם זה שהם מחללי שבתות ולכך יש להחמיר בהם.

**והחזו"א** (סי' ב' סוף ס"ק כג) הביא דברי הפת"ש בשם התפל"מ, וכתב שהוא סותר עצמו ממה שכתב בסי' קיג סק"א. מיהו דבריו צ"ע דהתם מיירי מדין בישול עכו"ם, וכתב שם הפת"ש שיש שתי טעמים לאיסור בישול עכו"ם, הא' משום חתנות והב' שמא יאכילנו דבר איסור, וכתב שם שלפי טעם הראשון בישראל מומר אין איסור, אבל לפי הטעם השני שמא יאכילנו דברים אסורים יש לאסור אף בישראל מומר. מיהו מבואר להדיא דמשום חתנות אין לאסור במומר, וא"כ דוקא התם בבישול עכו"ם ס"ל להחמיר דהתם יש טעם נוסף לאסור משום שמא יאכילנו דברים אסורים, וא"כ אין כאן סתירה כלל.

**ובאמת** בר"ן בחולין מבואר להדיא שדברים האסורים משום חתנות אסור גם בישראל מומר, גבי הא דאיתא בגמרא (חולין ד:) שיהושפט אכל בסעודתו של אחאב שהיה מומר לע"ז, והביאו ראיה מהאי מעשה דמומר לע"ז לא הוי מומר לכל התורה כולה, דאל"כ איך ישב יהושפט בסעודתו והרי יינו אסור, ותי' דהיה מותר לו לשתות עמו יין משום שעדיין לא נאסר סתם יינן. והקשה הר"ן (בחידושים שם ד"ה מ"ש) מה היה הס"ד של הגמרא להתיר לשתות עמו יין משום שמומר לע"ז אינו מומר לכל התורה כולה, והרי מ"מ אסור שהרי הוא מומר לע"ז ויש לחשוש שניסך היין. ותירץ שאין האיסור בסתם יינן משום חשש שמא ינסך לע"ז, שאם היה מנסך את היין לא היה שותהו, אלא אסור לשתות עמם יין גזירה משום חתנות, ולכך אם מומר לע"ז הוי מומר לכל התורה דינו כגוי ואסור לשתות עמו יין, ומבואר להדיא בר"ן שדברים האסורים משום חתנות אסורים גם בישראל מומר משום שדינו כגוי לכל דבריו.

**ומעתה** צריך ביאור דעת התפל"מ, דלכאורה מבואר בגמרא להדיא שלא כדבריו, שהרי מוכח בסוגיא שאחר שגזרו על סתם יינן נאסר יינו של אחאב. ובחלקת בנימין כתב שהדבר תלוי במחלוקת ראשונים, דהר"ן בע"ז (ט: בדפי הרי"ף) כתב לבאר אמאי סתם יינם אסור בהנאה, והא כיון שאסרו סתם יינן משום חתנות למה נאסר בהנאה יותר משאר דברים שאסור משום חתנות, וכתב הר"ן שאחר שאסרו סתם יינן חששו שאם יהיה מותר בהנאה יטעו לומר שגם יין נסך ממש מותר בהנאה, לכך גזרו לאסור גם בהנאה. אבל הרשב"א (תוה"ב שער ה) ביאר שבתחילה אסרו רק בשתייה משום חתנות, ואח"כ גזרו עוד לאסור אף בהנאה משום שחששו שמא באמת ינסכו יינם ממש לע"ז [אבל דעת הר"ן שאין חוששים לזה שאם ינסכו יינן לא ישתוהו וכדלעיל וכן דעת הרמב"ן], נמצא שלדעת הר"ן שכל הגזירה בסתם יינן היא רק משום חתנות, א"כ מוכח בסוגיא שהמומר ג"כ בכלל הגזירה, אבל לדעת הרשב"א אין ראיה דדוקא התם אסור גם במומר משום שחששו שינסכו היין לע"ז, וא"כ דברי התפל"מ עולים היטב לדעת הרשב"א.

**אולם** באמת לדעת הר"ן מוכח בגמרא שאסרו גם ביין של מומר וכן היא דעת הטור סי' קכג שכתב שהגזירה היא רק משום חתנות אלא שהוסיפו איסור הנאה דומיא דיין נסך ממש וכ"כ התוס' בע"ז (כט:) וזה קרוב לשיטת הר"ן. אלא שצריך ביאור הטעם שהחמירו לאסור משום חתנות גם במומר וצריך לומר כמ"ש לעיל לעניין מי שאין לו בנות שאסור משום חתנות.

**תינוק שנשבה**

**ולמעשה** דעת רוב הפוסקים להחמיר במומר בין בבישול עכו"ם ובין בפת עכו"ם. אולם יש לדון לגבי תינוק שנשבה אם יש להתיר, ובחלקת בנימין רוצה להקל גבי תינוק שנשבה. והיא מחלוקת גדולה בפוסקים.

**דהנה** הרמב"ם בפירוש המשנה לחולין (פ"א מ"ב) ז"ל אבל אלו אשר נולדו בדעות אלה וחונכו על פיהן הרי הם כאנוסים, ודינם דין תינוק שנשבה לבין הגוים שכל עברותיו שגגה. וכתב הבית יוסף (יו"ד סי' קנט) דמדברי הרמב"ם אלו נראה שאין דין הקראים כמשומדים ואסור להלוותם בריבית, והביא שדעת הנימוקי יוסף שאין נותנים דין תינוק שנשבה אלא רק למי שלא הכיר בתורת ישראל מעולם, וכתב הבית יוסף שלדעתו אפשר שהקראים אין דינם כתינוק שנשבה, אולם כתב שאין לדחות דברי הרמב"ם המפורשים מדברי הנימוקי יוסף, וכן פסק להלכה בשו"ע (סי' קנט סעי' ג) שהקראים אין דינם כמומרים ואסור להלוותם בריבית. מיהו הש"ך שם (ס"ק ו) חולק על השו"ע והתיר להלוות בריבית לקראים, והביא כן מהמהרש"ל ועוד פוסקים. וכן מבואר בפר"ח כאן, והביאו הפמ"ג שהחמירו בפת של קראים שיש בה משום פת עכו"ם.

**ובמשנה** ברורה (ביה"ל סי' של סעי' ב) לגבי לחלל שבת בשביל להציל הקראים, הביא מחלוקת בין הבית מאיר לרע"א, וכתב שם בשם הפמ"ג להחמיר, ומצדד להחמיר אפילו באיסורים דרבנן שלא לחלל בשבילם. וכן לעניין עירובי חצרות נוטה המשנ"ב (סי' שפה סק"א) להחמיר שהקראים אין דינם כתינוקות שנשבו עיי"ש. ודעת החזו"א להקל לעניין להצילם בשבת, אמנם לכתחילה לא נראה לסמוך ע"ז אחר שהרבה אחרונים דעתם שדינם כמומרים, וא"כ ודאי צריך להחמיר אף לעניין פת עכו"ם ובישול עכו"ם [אמנם מספק אסור לשנאתם ולספר עליהם לשה"ר]. ועיין עוד בזה בשו"ע סי' שמה (סעי' ו) שלעניין אבלות פסק השו"ע 'קטן בן שנה או שנתיים שהמיר עם אמו ומת, אין מתאבלין עליו'. ומבואר שאף לקולא שאין דין אבלות נקטו שדינו כמומר.

**ולמעשה** כהיום ההכשרים מחמירים בזה רק סומכים על ההדלקה ע"י שומר תו"מ כמו שמבואר להלן [ויש מקומות שעושים הדלקה ע"י הטלפון וזה ג"כ מהני].

**פת של כותים**

**ולעניין** פת של כותים כתב הפמ"ג (סק"ב) בשם הפר"ח שפת כותים היא כפת גויים ואין חילוק, והיינו שהיה צד לומר שפת כותים חמירא משאר פת עכו"ם, כמו שהביא הפר"ח שגזרו עליהם משום שהיו מבטלים בנין בית המקדש, וגזרו שהאוכל מפיתם כאילו אוכל חזיר, אלא שכתב הפר"ח שאין להחמיר בדינם יותר מפת של גויים, כי אחר שעשאום כמו גויים שוב הוי כן בין לקולא בין לחומרא, ולכך כל הקולות שיש בפת עכו"ם יש גם בפת כותים.

**שיעור ב**

**גדר גזירת פת ולמה לא נאסור כל פת עכו"ם משום בישולי עכו"ם**

**וכתב** השו"ע **ולא אסרו אלא פת של חמשת מיני דגן, אבל פת של קטניות ושל אורז ודוחן אינו בכלל פת סתם שאסרו. הגה: וגם אינו אסור משום בישולי עובדי כוכבים אם אינו עולה על שלחן מלכים.** והב"ח כתב שודאי פת אורז ודוחן אינו עולה על שולחן מלכים. והנה מדברי הרמ"א מבואר ששאר פת יש בו משום בישולי עכו"ם, וצריך ביאור דא"כ אמאי צריך לבא לאיסור פת עכו"ם, תיפו"ל משום בישולי עכו"ם. וביותר דהא מצינו כמה קולות בפת עכו"ם שאינם בבישולי עכו"ם, וצ"ב איך יהא מותר ולמה לא אסור משום בישולי עכו"ם, דהא סתם פת עולה על שולחן מלכים.

**ואין** לומר שיש חילוק בין אפייה לבישול, וכל דבר הנאפה אין בו משום בישול עכו"ם, דהא בדברי הרמ"א גבי פת אורז ודוחן מוכח ששייך בישול עכו"ם גם במידי דאפיה, וכן מצאנו בגדר פת בבית מאיר להלן בסעי' ו' גבי ההיתר דמבואר בשו"ע שם שיש שהתירו בפת פלטר, שכתב הבית מאיר שיש אומרים שדוקא בבלילה עבה מותר, אבל בבלילה רכה אסור שבזה יש איסור משום בישולי עכו"ם, וכתב שם להקל בזה משום שכל דבר שקובעים עליו סעודה ומברכים עליו המוציא יש לזה דין פת עכו"ם. ומבואר שאין החילוק בין פת לשאר בישול עכו"ם משום שזה אפיה וזה בישול, אלא בדין לחם, ולכך יש סוברים שצריך בלילה עבה, ויש אומרים שהכל תלוי אם מברכין עליו המוציא.

**ועל** כרחך דין פת שונה משאר בישול עכו"ם, משום שבפת ראו חכמים להקל יותר ומשום שזה 'חיי נפש' כמבואר בש"ך (סק"ו וכן הוא בפר"ח ס"ק ו)[[1]](#footnote-1). ועי' בפר"ח (סק"ה) שכתב לדון במדינות שאוכלים בהם רק פת קיטנית שאז עולה על שולחן מלכים אם יהיה איסור משום בישול עכו"ם, ובפמ"ג (מ"ז סס"ק ג) כתב שבמדינות שיש בהם רק פת של שאר מינים יראה דיש לו קולת הפת דיש בו חיי נפש.

**ובנ"א** שאינם יכולים לאכול גלוטן ולכך אוכלים פת מיוחדת נראה ג"כ שיש בזה קולא של חיי נפש.

**דין פת פלטר**

**[סעי' ב]** **יש מקומות שמקילין בדבר ולוקחים פת מנחתום העובד כוכבים במקום שאין שם נחתום ישראל, מפני שהיא שעת הדחק. הגה: וי"א דאפילו במקום שפת ישראל מצוי שרי.** ומקור הדין מהירושלמי וכן משמע בבלי (ע"ז לה:) במעשה שהביאו שם שרבי התיר פת פלטר, ואמרו שם כסבורין העם לומר פלטר עובד כוכבים והוא לא אמר אלא פלטר ישראל. א"ר חלבו אפילו למ"ד פלטר עובד כוכבים, לא אמרן אלא דליכא פלטר ישראל אבל במקום דאיכא פלטר ישראל לא. ומבואר מדברי רב חלבו שבאמת אפשר להבין דברי רבי שהתיר פלטר עכו"ם רק שדוקא כשאין פלטר ישראל שרי. וכן פסק הרמב"ם. ומבואר להלן סעי' ה' בדעת המחבר שאם יש פת פלטר של ישראל אבל העכו"ם עושה פת יפה ממנו או ממין שאין לישראל, מותר לקנות מהעכו"ם, 'דכיון דדעתו נוחה יותר בפת פלטר זה מפני חשיבותו בעיניו, הרי זה כפת דחוקה לו'.

**אולם** הרמ"א כתב להקל בפת פלטר של גויים אפילו במקום שמצויה פת ישראל, רק שמשמעות הרמ"א שלא היקל אלא בפת פלטר ולא בפת בעלי בתים, אבל הש"ך (ס"ק ח) האריך שהרא"ש ס"ל שאף פת בעלי בתים מותרת במקום שנהגו להקל [וטעמם משום שלא פשטה גזירת פת בישראל], ואח"כ הביא שמדברי האו"ה מבואר שהיקלו רק בפת של נחתום.

**וכתב** הש"ך שאף שנתפשט המנהג להקל כדברי הרמ"א מ"מ בעשי"ת צריך להחמיר ובמשנ"ב (סי' רמב סק"ו) כתב לגבי המנהג שהביא הרמ"א ללוש כשיעור חלה בער"ש, וביאר המשנ"ב שיש בזה ג' טעמים א' משום כבוד שבת ב' משום שהוא מצווה על האשה לעשות חלה ג' שאף הנוהגים לאכול פת פלטר של גויים בחול מ"מ לכבוד שבת נכון ליזהר לאכול רק מפת של ישראל מפני כבוד השבת. ולמעשה כתב הש"ך (שם) שנראה שיש ליזהר כדברי המחבר שלא לאכול פת של גויים כשיש לו פת פלטר של ישראל, אא"כ הפת של הגוי יפה יותר.

**גדר מהו פת פלטר**

**וכתב** הרמ"א ולא מקרי פת בעל הבית אלא אם עשאו לבני ביתו, אבל עשאו למכור מיקרי פלטר אף על פי שאין דרכו בכך. וכן פלטר שעשאו לעצמו, מקרי בעל הבית. וכתב הפר"ח (ס"ק יא) בשם מהריק"ש שאם מושל גוי שיש בידו להזיק לישראל נתן לו מפתו לאכול הרי זה כמו פת דחוקה מחמת יראת הנזק, ויש להקל לאכול הפת אפילו הוא של בעה"ב [ולכאורה כוונתו לנזק בגוף ולא לנזק בממון שהרי מחוייב אדם ליתן כל ממונו כדי שלא יעבור איסור]. וכתב הפר"ח על דבריו שאם הפת היא מהשוק שזה כפת של נחתום אז יש להתיר וכדברי מהריק"ש שזה כפת דחוקה, אבל אם הפת משל בעה"ב אין להתיר שהישראל יכול לאישתמט ולומר שהוא בתענית או שאינו תאב לאכול וכיוצא בזה, וכתב ע"ז וז"ל ואני מבטיחו שלא יגיע לו שום נזק בקיום גזירת חכמים עכ"ל.

**והנה** להלן סעי' ח כתב השו"ע 'יש מי שאומר דבמקום שאין פלטר מצוי כלל מותר אפילו של בעלי הבתים'. וברמ"א מסיק שכן נוהגים. ולכאורה א"כ י"ל שמהריק"ש דימה מעשה דהמושל למקום שאין מצוי פת פלטר כלל, ולכך התיר אפילו בפת בעלי בתים. מיהו דעת הפר"ח (ס"ק יח) שהעיקר שאין להקל כלל בפת בעלי בתים, וס"ל שהרמב"ם חולק ע"ז, וא"כ הוא לשיטתו ס"ל להחמיר אבל מהריק"ש י"ל דס"ל להקל כשאין מצוי כלל פת פלטר. ועי' פמ"ג (ש"ד סקי"א) שכתב שנראה שאם אי אפשר לאישתמוטי ולומר שהוא מתענה הדין עם מהריק"ש דהוה כפת שדחוקה ושרי.

**עוד** הביא הפר"ח (ס"ק יא) ממהריק"ש שהמושלים שנותנים בכל יום פת למשרתים או לרופאים הישראלים הרי זה כפת של פלטר ולא חשיב פת של בעל הבית. והסכים עמו הפר"ח שזה דומה לפלטר כיון שעושה בשביל העובדים ולא לעצמו, וכמו שמבואר ברמ"א שכל שעושה בשביל למכור הוי כפת של פלטר. ובפמ"ג (ש"ד ס"ק יא) כתב דצ"ע אם יש להקל בזה.

**עוד** כתב הפר"ח (שם) שנשאל על גוי ששלח מתנה לישראל פת, וכתב שאם ידוע שאפאה לצורך עצמו אסור, אבל מן הסתם אפאה על דעת ליתן לישראל והרי מתנה היא כמו מכר, וכל שעושה הגוי על דעת למכור הוי כפת של פלטר. והפמ"ג (שם) לא הסכים עמו. ועי' חלקת בנימין שהעיר ע"ז וכתב שאם עושה למכור לאדם מסויים יש לאסור, ואינו דומה לעושה למכור בשוק, שהוא עושה בשיל כולם ולא לאדם מסויים ואין בזה קירוב דעת. וכן אם עושה לצורך מתנה הרי זה כמוכר לאדם אחד ואסור, ולכך כתב גם לעניין המושלים שעשו פת למשרתיהם שאם עשה לצורך משרת אחד אסור, דאבל אם עושה לכל פועליו מותר דזה דמי ממש לעושה למכור בשוק. מיהו חילוקו אינו ברור דאמאי יהא חילוק בין אחד לכמה בני אדם.

**איברא** דלשון הרשב"א (תורת הבית ב"ג ש"ז צב:) 'וטעמא דפלטר דשרי דכיון דעשוי למכור לכל אין בלקיחתו קירוב הדעת כל כך', ומשמע שההיתר משום שאופה לכל, ומשמע שאם אופה לאדם מסויים אסור, ובאותם מעשים של מהריק"ש לכאורה כיון שמכיר את מי שאופה בשבילו א"כ אפשר שאסור [ואין חילוק בין אחד לכמה בנ"א].

**פלטר שהזמינו לאכול בביתו**

**[סעיף ג]** **יש מי שאומר שאם פלטר הזמין ישראל, הרי פתו כפת בעל הבית.** והוא נידון מצוי במאפיה שבעל המאפיה לקח לביתו פת שיל"ד אם מותר לאכול מהפת בביתו או לא וכתב הש"ך (ס"ק יב) שנחלקו בזה הרשב"א והרא"ה, שדעת הרשב"א שהכל הולך לפי זמן האפיה ואם אפה פת למכור מותרת היא, שהיא פת פלטר, ואף אם אח"כ לקחה לביתו לא נאסר. אבל הרא"ה סובר דכיון שטעם האיסור בפת הוא משום קירוב הדעת, א"כ אלינן בתר השתא, ולכך אם לקח את הפת לביתו מיקרי פת בעה"ב ואסור. והקשה הש"ך שהמחבר סותר דברי עצמו, שכאן בסעי' ג' כתב כדעת הרא"ה לאסור כשהפלטר הזמין ישראל לביתו, ואילו להלן סעי' ז כתב המחבר כדברי הרשב"א שפת של פלטר מותרת לעולם, ולהיפך פת של בעה"ב אסורה לעולם אף אם אח"כ קנאה פלטר ממנו. ועל כן פסק הש"ך להלכה כסעי' ז' וכדעת הרשב"א וכ"פ הפר"ח והגר"א.

**אולם** כתב הש"ך שאפשר שהזמינו שאני, והיינו שאף שפסק השו"ע כדעת הרשב"א שפת פלטר לעולם מותרת, מ"מ אם הזמינו להישראל חמיר יותר. ובנקודות הכסף כתב שנראה לו לבאר שכל שהזמין הפלטר את הישראל לאכול בביתו זה מוכיח שעשה את הפת לעצמו ומעולם לא היה פת של פלטר. ונפק"מ בין שני ביאורים אלו כשיודע בודאי שהוא פת פלטר [וכמו שמצוי במאפיות שניכר על הפת אם נעשית ע"י נחתום], שלדעת הש"ך יש לאסור כשהזמינו, אבל לדעת הנקוה"כ מותר.

1. [וכעין מה שמצאנו בש"ך בסי' פח (סק"ב) שיש להחמיר בפת יותר שחששו יותר שיבואו לאכלם משום שהפת יש בה משום חיי נפש ולא בדילי מיניה]. [↑](#footnote-ref-1)