רכוב ומנהיג - בדין תפיסה הראוי_ לקנין
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

יום ד' ח' טבת תשע"א

א] בד' התוס' שהקשו בשנים שהגביהו דמ"ט הוו מוחזקין, מבו' בפשוטו דס"ל דתפיסה שאינה ראוי' לקנין ל"מ גם לענין מוחזקות, והאמנם בד' המהרש"א ע"ד התוס' לעיל מבו' לא כן, עיי"ש שכתב דבב' רוכבין ל"ב להא דרכוב מהני לקנות, ורק ברכוב ומנהיג בעינן לזה, משום דאם הרכוב לא קני ודאי ל"ה מוחזק במקום מנהיג, עיי"ש, וכבר עמד בזה המהר"ם שיף ע"ד המהרש"א, עיי"ש.

וצ"ע במה שדנו האחרונים ז"ל אם בעינן תפיסה הראוי' לקנין, ובקצוה"ח סו"ס ר"ב כתב בדעת הרא"ש דל"ב תפיסה הראוי' לקנין, ול"ד למלוגא דשטרי, דהתם אם אי"ז מועיל לקנין החוב, אינו תפוס כלל בהחוב, עיי"ש, אך במשיכה והנהגה מהניא תפיסתו אף בשאי"ז מועיל לקנין, עיי"ש בדבריו, וצ"ע שלא הביאו שבד' התוס' מבו' להדיא דבעינן תפיסה הראוי' לקנין, ולד' המהרש"א מבו' להדיא דל"ב תפיסה הראוי' לקנין.

ואמנם באמת בד' ש"ר בסוגיין מבו' דפליגי ע"ד התוס', ורק ברכוב ומנהיג, אם רכוב לא קני, ל"מ תפיסתו, ופירש הרמב"ן הטעם בזה, ז"ל, כיון שזה טוען שקנאה במשיכתו שהוא עדיין מושך בה לפנינו וזה טוען טענה אחרת כלומר שקנאה בענין אחר והשתא ליתא בידיה בענין שיקנה אותה אפי' הוא בלבד רוכב בה, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א והר"ן, ומבו' להדיא דלעולם ל"ב תפיסה הראוי' לקנין, ורק ברכוב ומנהיג, ל"מ תפיסת הרכוב במקום המנהיג אם רכוב ל"מ לקנין, משום שזה טוען שקנאה במשיכתו שאנו רואים לפנינו, וזה בא לחדש שקנאה בענין אחר.

ויש להוסיף, דמש"כ התוס' לישב בההיא דשנים שהגביהו, וביאורו כמש"כ מהרש"א דאיירי בטלית קצרה שלא יפול לארץ, כ"ז הוא לד' התוס' הרא"ש לעיל דגם בכה"ג ל"מ הגבהתן לקנות, אך לד' הראב"ד דמהניא הגבהתן לקנות, וגם לד' הרשב"א דל"מ משום דיד חבירו כקרקע ונמצא דליכא הגבהה כלל, לכאו' ל"ש תי' התוס', ואך דלדעת ש"ר קו' התוס' מעיקרא לא קשיא, וכנ"ל.

והנה גם בל' תוס' הרא"ש בסוגיין מדויק דכל הא דאם רכוב לא קני ל"מ תפיסתו, הוא רק משום שהמנהיג הוי מוחזק גמור, עיי"ש,[[1]](#footnote-2) וע"כ לא הק' התוס' הרא"ש משנים שהגביהו, וזה מתישב עם מש"כ הקצוה"ח בסו"ס ר"ב בדעתו דל"ב תפיסה הראוי' לקנין.

ויש להוסיף, דהנה הקצוה"ח שם כתב, דהא דבמושך בהמה לקנות כלים שעלי', כתב הרא"ש דבהפקר ל"מ אחר לזכות בו, הוא משום דאיירי בשמשך הבהמה לקנותה וכל' הרא"ש, וע"כ הגם דחצר מהלכת לא קניא, מ"מ הוי מוחזק, עיי"ש, אך כבר העירו דבד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש מבו' דגם אם משך את הבהמה לקנות את הכלים לבדן, ל"מ אחר לזכות בו, עיי"ש, וקשיא דא"כ מ"ט הוי זה תפיסה כלל.

עוד הק' בהגה' ברוך טעם עמש"כ הקצוה"ח דבהנהגה בגמל ובמשיכה בחמור הוי תחת ידו אף דל"מ לקנין, שהרי בכלל משיכה והנהגה הוא קורא לה והיא באה והכישה במקל, וכה"ג הרי אי"ז בפועל תחת ידו, ורק אם ה"ז מועיל לקנות הוא דהו"ל תפוס, עכ"ד.

ועיקר מה שנקט הברוך טעם דגם בקורא לה והיא באה והכישה במקל, איכא נפ"מ בין גמל לחמור, כ"ה מבו' בפסקי ריא"ז, דקורא לה והיא באה הוא משיכה והכישה במקל ורצתה לפניו הוא הנהגה, וכ"ה גם בס' האשכול דפו"י.

ונ' לדון בזה, דהנה בתוס' הרא"ש בד"ט. פירש דהא דהתפוס במוסירה לא קני, הוא משום דתפיסת הרוכב מעכבת קנינו, ולכאו' נ' דהוצרך לזה לטעמי' דמודה ליסוד ד' הראב"ד דיד חבירו לא חשיבא כקרקע, וכל הא דל"מ הגבהתו הוא משום דתפיסת חבירו מבטלת קנינו, וכ"ז הוא בתפיסת חבירו שהוא בן דעת ומתכוין לזכות, וכמבו' כן בד' הרא"ש שם, אך בשחצי' ע"ג בהמה שפיר מהניא הגבהתו, ולא ס"ל לחלק דבהמה הויא כקרקע, והוא או משום דס"ל כדעת רש"י קידושין דכ"ו. דגם הגבהה ע"ג חבילי זמורות מהניא, או משום דס"ל דהגם דחבילי זמורות בטלין לקרקע, אך בהמה אינה בטלה, וכמו שמצינו כן לענין דינא דכליו של מוכר ברשות לוקח, דאף אם כליו של מוכר ברשות לוקח קנה לוקח, מ"מ ע"ג בהמתו של מוכר לא קנה לוקח, והוא משום דהבהמה אינה בטלה אצל הרשות, עי' תוס' ב"ב דפ"ו., וכל הא דל"מ הגבהתו הוא משום דתפיסת הרוכב מבטלת לקנינו.

והאמנם תיקשי, דהניחא להצד דמשוך בהמה וקני כלים שעלי' קנה לוקח, אך להצד דלא קנה לוקח, ונמצא דאין הרכוב תפוס כלל, מ"ט לא זכי התפוס במוסירה מכח הגבהתו, ויל"פ דהוא משום תפיסת הרכוב בבית פגי', דהיא מבטלת קנינו של התפוס, ועמש"נ להלן בשם הגרא"א.

ונ' מזה, דמש"כ הרא"ש דתפיסת השני מבטלת לקנינו, לאו היינו שקנינו של השני מבטל לקנינו, אלא היינו דתפיסת השני מבטלת לקנינו, והיינו דכ"ה שאם חצי' ע"ג קרקע ל"מ הגבהתו, והוא משום שלא הביא כל הטלית לרשותו, ה"נ אם הגבי' אחר עמו, כיון דכל א' הוי כתפוס בחצי', וכמו שמצינו כן גם לענין שנים אוחזין דכל א' הוי תפוס בחצי', נמצא דחצי זה לא בא לרשותו, וע"כ הוא דל"מ ההגבהה לקנות.

ובזה מבו' מש"כ בתוס' הרא"ש להקשות, בא' רכוב וא' תפוס במוסירה, מ"ט לא קנה הרכוב חצי מוסירה, וצ"ע דמ"ט לא קשיא לי' אלא שיקנה חצי מוסירה, ומ"ט לא יקנה כל המוסירה חוץ ממה שביד התפוס במוסירה, וביותר שהרי זה אין מקום להקשות שיקנה הרכוב כל המוסירה, שהרי ע"ז אמרו להדיא בגמ' דהוא משום דבכה"ג ל"מ הגבהת התפוס במוסירה לזכות לו, והרא"ש לא הק' קו' הגמ', ובע"כ דמכוון ד' הרא"ש, וזהו גם מכוון ד' התוס', דהגם דנתפרש בגמ' טעם הא דלא קנה הרכוב את כל המוסירה, מ"מ מ"ט לא קנה חצי המוסירה, וצ"ב הטעם בזה.

ולהנ"ל נ', דכיון ששניהם מוחזקין במוסירה, ודאי לא חשיב שבא לרשותו אלא חצי המוסירה, וע"כ ל"מ לקנות טפי מחצי המוסירה, אך קשיא לי' להרא"ש דמ"מ יקנה לחצי מסירה זו שהיא ברשותו, וע"ז כתב דתפיסת חבירו מעכבת.

ולפ"ז י"ל, דאף אם משוך בהמה וקנה כלים שעלי' לא קנה, מ"מ ה"ה נעשה תפוס עי"ז בחצי', ושפיר כתב הרא"ש דתפיסת הרוכב בחצי' מבטלת קנינו של התפוס במוסירה.

ומבו' היטב למש"נ ל' הרא"ש דתפיסת הרוכב בחצי' מבטלת ודתפיסת התפוס במוסירה בחצי' מעכבת, וכ"ה גם בל' הרא"ש בדף ח., והיינו דלעולם כל א' הוא תפוס בחצי, וזה עצמו הוא מה שמבטל לקנין חבירו, וכנ"ל.

ועד"ז נ' גם ממש"כ הרא"ש בד"ח. דמה"ט ל"מ בשנים שהגביהו אף בטלית קצרה, וצ"ע שהרי ודאי איירי גם בכה"ג שהא' הויא הגבהתו הגבהה מעליא, שאם יעזוב השני לא תגיע הטלית לארץ, והשני אין הגבהתו הגבהה מעליא, שהרי הרא"ש שם הוכיח לדבריו מהא דאמרינן סתמא, ומזה יש ללמוד גם בכה"ג לא קני, וגם בגונא שהגביהו שניהם הגבהה מעליא, הרי א"א לצמצם וקדמה הגבהת א' לחבירו, ומ"ט אין הראשון קונה.

וי"ל, דכל מש"כ הראב"ד דהיכא שאם יעזבנה השני תפול ע"ג קרקע לא חשיב כהגבהה, הוכרח לזה לטעמי', אך לפ"מ דמסיק הרא"ש אין מקור לזה, וי"ל דאף כה"ג חשיב כהגבהה, ובזה יתישב טפי ד' התוס' בסוגיין, וא"צ לומר כד' מהרש"א דאיירי רק בכה"ג שאם יעזבנה השני לא תפול ע"ג קרקע.

ומוכח מזה כמש"נ, דאף הגבהה דל"מ לקנות, מ"מ ה"ה מועלת לחשוב שהוא ברשותו של השני ואינו ברשותו של הראשון, וע"כ ה"ז מבטל קנין השני, ומה"ט ניחא גם הא דהרכוב מבטל קנינו של התפוס במוסירה, אף דהתפוס במוסירה תפסה קודם שעקרה יד ורגל, ועי'.

ועכ"פ מבו' לפ"ז דגם להצד דמשוך בהמה וקני כלים שעלי' לא קנה, מ"מ חשבינן דהוו הכלים ברשותו של המושך, ולפ"ז ניחא שפיר מש"כ הרא"ש דבהפקר כה"ג זכה המושך ול"מ אחר לזכות בזה, שהרי אף להצד דלא קנה, הוי מוחזק בודאי.

ועפי"ז י"ל, גם בדין משיכה בחמור והנהגה בגמל, דאף במשיכה דקורא לה והיא באה והנהגה דהכישה במקל, אף אם אינם מועילין לקנות, מ"מ ה"ה מועילים לחשוב הבהמה שהיא ברשותו ובתפיסתו, דומיא דמשיכת בהמה לקנות כלים שעלי' מהניא לחשוב שהכלים הם ברשותו ובתפיסתו, והכא מחד גיסא עדיף טפי, שהרי הוי זה מעשה משיכה מעליא, ואך שאי"ז מועיל לקנות משום שאי"ז דרך, וי"ל דלגבי תפיסה ליכא גריעותא בזה, ואכתי צ"ע בזה.

אמנם בעיקר הדברים תמוה, דאם אכן הוא כן, דהא דל"מ הגבהת א' לקנות הוא גם בכה"ג שהגבהת השני אינה מועלת לקנות, אם אך הוא מגבי' כדי לקנותו, וה"ה תופס לזה בתורת שלו, א"כ מ"ט ברכוב ומנהיג מבו' דאם חד מינייהו עדיף ה"ה קונה לבדו, ובאמת הקצוה"ח כבר עמד ע"ז, וע"כ פירש בד' רש"י דהספק הוא לגבי מוחזקין, אך הרא"ש הרי פירש להדיא דאיירי לגבי קנין, והדק"ל, וגם בד' רש"י שמעתי לפרש דהוצרך לזה לטעמי' דרכוב קונה אף בשלא עקרה יד ורגל, וא"כ לגבי קנין לא משכח"ל שיהיו שניהם בב"א, דא"א לצמצם, אך לעולם ביסוד הדין הוי האיבעיא גם לגבי קנין, וכל' רש"י, ודו"ק, ולכאו' מוכרח מזה, דכל דחד עדיף מחברי', ליכא לעיקר הגריעותא, ובע"כ דהא דהרכוב מבטל לקנין התפוס הוא משום בית פגי', והא דבשנים שהגביהו מבטל א' להגבהת חבירו, אף דאם יעזבנה הוא לא תפול ע"ג קרקע, הוא משום דג"ז חשיב כהגבהה גמורה לדעת הרא"ש, וצ"ע בזה.

אך מאידך ילה"ע, מהא דברכוב ותפוס במוסירה פירש הרא"ש דכל חד מבטל לתפיסת חברי', ותיקשי שהרי א"א לצמצם, ואם עקרה יד ורגל קודם תפיסת התפוס, בדין שיקנה הרכוב לבדו הכל, ואם תפס התפוס קודם שעקרה יד ורגל, בדין שיקנה התפוס לבדו, ובע"כ דכיון שכבר התחילה משיכת הרכוב, הרי דהגם דעדין לא סגי בזה לקנות, מ"מ סגי בזה לבטל קנין התפוס, וצ"ע בזה.

ובעיקר ד' הרא"ש צ"ע, דאם אכן הא דרכוב לא קנה הוא משום דהתפוס מבטל קנינו והא דהתפוס לא קני הוא משום דהרכוב מבטל קנינו, א"כ מ"ט לא יזכו כל א' לחבירו, ובגמ' מבו' דהרכוב ל"מ לזכות לתפוס, ובפשוטו היינו משום דהגבהת התפוס ל"ה הגבהה כלל, ול"מ שיזכה לו הרכוב, אך לד' הרא"ש דכל הא דל"מ הגבהת התפוס הוא רק משום דהתפוס מבטל קנינו, תיקשי.

והי' נ' בזה, לפמש"נ במק"א בדעת הרא"ש דהא דמשיכת בהמה מהני לקנות הכלים, חיילא המשיכה על הבהמה, ומכח זה נכנסו אף הכלים לרשותו, ולפ"ז י"ל דהכא כיון שאת משיכת הבהמה עושה הרכוב לעצמו, ל"מ לזכות במשיכת המוסירה לחבירו, ומצאתי כן בס' משנת ר"א בהערה.

והאמנם דזה תלוי ביסוד הא דמהני משיכת אדם לזכות לחבירו, דדברינו אתיין רק אם חיילא עיקר המשיכה וההכנסה לרשות לחבירו, אך אם עיקר המשיכה וההכנסה לרשות הויא לעצמו, ואך דזוכה בזה לחבירו, לא אתיין דברינו.

אך העירוני לישב היטב בזה, דאף אמנם דבעלמא שפיר מהניא משיכה והכנסה לרשות דידי' לקנות לחבירו, וכאשר כן מצינו דמהניא חצר השליח לקנות למשלח, הגם דההכנסה לרשות היא לרשות השליח, מ"מ הכא ל"מ, שהרי כל א' אינו תפוס אלא בחצי, וכל הא דאתינן לדון דיועיל, הוא משום דכל א' מגבי' בעד חבירו והו"ל כל א' תפוס בכולה, וזה ל"מ רק אם עושה כל א' לעיקר ההכנסה לרשות בעד חבירו, דחשיב כהכנסה לרשות חבירו, ודו"ק, ובזה שפיר י"ל דאם הוי הההכנסה לרשות דהבהמה עצמה לרשות הרוכב, ל"מ לזכות במוסירה להתפוס.

אך העירוני דמד' תוס' הרא"ש שכתב דמעיקרא הו"מ לשנויי וכו', וצ"ב שהרי ע"ז הי' כל הנידון בגמ' אם התפוס זוכה לרכוב, ובע"כ דס"ל להרא"ש דאין משיכה והגבהה מצטרפין, וע"כ ל"מ מה שיזכה התפוס לרכוב, והא דפריך אח"כ דיהני לזכות, היינו כמש"כ בשטמ"ק בשם מהר"י כץ שיזכה ע"י התפוס לחודי', דכלפי הרכוב ליכא גריעותא בהגבהה, עיי"ש, וצ"ע בזה.

שוב שמעתי מהגרא"א לפרש לד' תוס' הרא"ש, דהא דלא קנה הרכוב לתפוס, הוא משום דאת הבית פגי' קונה הרכוב בפנ"ע, ותפיסתו בבית פגי' מבטלת להגבהת התפוס, דזה הוא עושה לצורך עצמו בלחוד, כיון דמצי לקנות את הבית פגי' לבדו.

ואי דתיקשי דמ"מ מ"ט לא יהא בדעתו של הרכוב לזכות את הבית פגי' גם לתפוס, כדי שעי"ז יקנה חצי המוסירה, י"ל בתרי גווני, חדא דכל הא דבשנים שהגביהו אמרינן דדעת כל א' לזכות לחבירו, הוא רק משום שבלא זה לא יזכה כלל במה שמגבי', אך כל שיזכה בזה, אין דעת אדם לזכות לחבירו כדי שעי"ז יהא לו ריוח אחר, ועוד, דגם בשנים שהגביהו נ' מד' הראשונים דלאו היינו דבפועל דעת כל א' לזכות לחבירו, אלא הגם שלא חשב ע"ז, מ"מ כיון שהגבהתו בפנ"ע לא מהניא אלא בצירוף חבירו, ה"ז מתפרש כהגבהה בעד שניהם, אך הכא דהרכוב קונה את הבית פגי' לבדו, אין משיכתו להבית פגי' מתפרשת מעצמה גם בעד התפוס, עכ"ד.

ולפ"ז צ"ל, דהא דהרכוב מצי לקנות, אלמלי הא דהתפוס גופי' לא זכי וע"כ אינו זוכה לרכוב, ולא אמרינן דתפיסת הרכוב במה שבידו מבטלת לזכיית הרכוב, שהרי מה שבידו הוא זוכה לבדו, ואינו זוכה בזה בעד הרכוב, הוא משום דזכיית התפוס במה שבידו, אינה מעכבת מן הרכוב לזכות בשאר המוסירה, דדינא דכמי שחצי' מונחת ע"ג קרקע, הוא רק בחצי' המוגבה על ידו, אך החלק שבתוך ידו דכמאן דפסיק דמי, אינו מעכב מזכיית האחר בשאר המוסירה, וע"כ פירש הרא"ש דכל הא דל"מ הרכוב לזכות, הוא רק משום שהתפוס תפוס בחצי המוסירה, אך תפיסתו במה שבידו אינה מעכבת כלל את זכיית הרכוב, וצ"ע עוד בזה.

1. אך אין נ' בדבריו כמש"כ הראשונים, דכל הא דכה"ג לא קני, הוא משום שזה טוען שקנאה במשיכתו שאנו רואים לפנינו, וזה בא לחדש שקנאה בענין אחר, וכמש"כ ש"ר, אלא נ' להדיא בדבריו דהיינו, דהגם דל"ב תפיסה הראוי' לקנין, מ"מ היכא דאחד תפוס תפיסה הראוי' לקנין ה"ה עדיף מחבירו שאין תפיסתו ראוי' לקנין, ונ' דמה"ט כתב הרא"ש לקמן בדעת רש"י, דלפי האמת אין לחלק בין מוחזקות לקנין, ואף דרכוב לחודי' קני, מ"מ אם רכוב במקום מנהיג לא קני, גם ל"ה מוחזק במקום מנהיג, ואזיל לטעמי', אך לדעת ש"ר אין לומר כן, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)