ע - סימן שכ_ח סכ_א - סכ_ג
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## איסור רפואה בשבת

א] בשבת נ"ג ב' אמרו דאיסור רפואה בשבת הוא גזירה משום שחיקת סממנין, ובפירש"י שם (ד"ה גזירה וד"ה אין מיקר) משמע דהא דגזרינן הוא משום דיסברו דאם הותרה רפואה בשבת הותר אף לשחוק סממנין לצורך הרפואה, - אך בד' הרי"ף והרא"ש שם משמע דהוא משום דאדם בהול על רפואתו, ואי שרית ליה רפואה שאינה ע"י מלאכה יבא לרפאות גם ע"י מלאכה, - ועמש"כ בזה האג"ט טוחן סקל"ו אות ז'.

רפואה בבהמה

ב] ונפ"מ בזה הוא בהא דאמר ר"נ בר יצחק בשבת שם דשחיקת סממנין גופה תנאי היא דתניא בהמה שאכלה כרשינין לא יריצנה בחצר בשביל שתתרפה ור' אושעיא מתיר, והרי"ף שם כתב דכל הא דלא גזר ר' אושעיא משום שחיקת סממנין הוא בהמה דאין אדם בהול כ"כ על רפואת בהמתו דליתי סממנין, וכ"כ הרא"ש שם סימן ג', והיינו דעיקר הא דאסרו ברפואה הוא משום דאדם בהול על רפואתו ואם שרית ליה רפואה שאינה ע"י מלאכה יבא לרפאות גם ע"י מלאכה, ובבהמה לא חיישינן להכי משום דאין אדם בהול כ"כ על רפואתו.[[1]](#footnote-2)

אך הנה בפירש"י שם כתב דטעמא דר' אושעיא הוא משום דלא גזר שאר רפואות אטו שחיקת סממנין, ומשמעות דבריו דהיינו דלא גזר כלל משום שחיקת סממנין ואף באדם, ואזיל לטעמיה דהא דגזרו משום שחיקת סממנין היינו משום דיסברו דאם הותרה רפואה בשבת הותר אף לשחוק סממנין לצורך הרפואה, וע"כ אין לחלק בזה בין אדם לבהמה, וכיון דלא גזר ר' אושעיא בבהמה שחיקת סממנין, ה"נ לא גזר באדם.

## רפואה שאינה נעשית ע"י סממנין

ג] ואמנם הדברים צ"ע, שהרי אמרו בשבת שם דהלכה כר' אושעיא, אף דקי"ל לאסור בכל רפואה גזירה משום שחיקת סממנין, ובע"כ דכל הא דשרי ר' אושעיא הוא בבהמה אך באדם מודה דגזרו בכל רפואה משום שחיקת סממנין.

וי"ל בזה דהנה נחלקו רבוותא בדין רפואה שאינה נעשית כלל ע"י סממנין אם גזרו בה משום שחיקת סממנין, (ויתבאר בעזה"י בגליונות הבאים), והפתח הדביר הכא בסק"א (ד"ה אלא שע"ד) כתב להוכיח לאסור גם ברפואה שאינה נעשית ע"י סממנין ממה שדנו בשבת שם לאסור להעמיד בהמה שאחזה דם במים גזירה משום שחיקת סממנין (והא דבאדם שרי הוא משום דנראה כמיקר) אף דאין רפואה זו נעשית כלל ע"י סממנין, וכ"נ ממש"כ בפירש"י שם (ד"ה גזירה) דבמידי דרפואה גזור רבנן דאי שרית "שום רפואה" אתי למישרי שחיקת סממנים, ומשמע דאסרו כל רפואה אף אם אינה נעשית כלל ע"י סממנין, וכ"נ גם ממש"כ בפירש"י שם (ד"ה לא יריצנה) דגזירה "בכל רפואה" אטו שחיקת סממנין.

ולפ"ז י"ל בדעת רש"י דבזה הוא דפליגי ת"ק ור' יאשיה, דת"ק גזר משום שחיקת סממנין אף ברפואה שאינה נעשית ע"י סממנין, ור' יאשיה לא גזר ברפואה שאינה נעשית ע"י סממנין אף באדם, ובזה הוא דקי"ל כר' יאשיה דשרי, אך ברפואה הנעשית ע"י סממנין מודו כו"ע דאסור מגזירה משום שחיקת סממנין.[[2]](#footnote-3)

**אם איסור רפואה הוא על המתרפא או על העושה את מעשה הרפואה**

ד] מעיקר מה שדנו לאסור לרפאות בהמה גזירה משום שחיקת סממנין, מבו' דאיסור רפואה הוא על העושה את מעשה הרפואה, ומה"ט מבו' בכ"ד דאיסור רפואה הוא גם בקטן, (אף דאין לאסור משום לתא דהקטן לדעת הסוברים דליכא איסור ספיה באיסור דרבנן לצרכו של הקטן).[[3]](#footnote-4)

וגדולה מזו מצינו בסוגיית הגמ' בביצה כ"ב א' דמבו' דכחילת העין ע"י נכרי אינה אסורה אלא משום אמירה לנכרי, (וע"כ ה"ז מותר בחולה דכל צרכי חולה עושין ע"י נכרי בשבת), ולמש"כ הרמב"ן והר"ן והמאירי בע"ז כ"ח ב' והרא"ש שם סימן י' דאיסורא דכחילת העין בשבת הוא מגזירת שחיקת סממנין, הרי דמהא דכשעושה כן ע"י נכרי לי"ב אלא משום אמירה לנכרי מבו' דהמתרפא עצמו אינו עובר כלל באיסור רפואה, ואין האיסור אלא על מי שעושה את מעשה הרפואה, וע"כ כל שכוחל ע"י נכרי לא עביד הישראל גופיה איסורא כלל ולי"ב אלא משום אמירה לנכרי, וכ"ה מבו' בד' הפוסקים הכא דבעשיית רפואה ע"י נכרי ליכא לעיקר איסור רפואה אלא לאיסור אמירה לנכרי, וכ"כ התהל"ד בסוסק"כ.[[4]](#footnote-5)

ה] אך האבנ"ז בסימן שצ"ה סק"ד ובאג"ט טוחן סקל"ח (אות כ') כתב דממש"כ הרמב"ם בפכ"א משבת ה"כ דאסור לבריא "להתרפאות" בשבת, משמע דאף אם אינו עושה את מעשה הרפואה, אסור לו להתרפאות, (דיש לחוש שיבא לשחיקת סממנין כדי שירפאו אותן בהן), ועיי"ש באג"ט שכתב דמה שהתירו בחולה לכחול עין מנכרי, הוא משום דשבות זה דלהתרפאות שאינו ע"י מעשה, דמי לאמירה לנכרי שהותרה במקום חולי, (וזה מתפרש למש"כ הרמב"ן בתורת האדם דלא הותר במקום חולי אלא שבות שאין בו מעשה, ומה"ט הוא דהותר אמירה לנכרי, עיי"ש).[[5]](#footnote-6)

## אם אסרו משום רפואה במסייע

ו] בביצה שם נחלקו בדין כחילת עין ע"י נכרי כשהישראל מסייע, דדעת רב זביד ורב אשי דאסור, ודעת אמימר דשרי משום דמסייע אין בו ממש, והתוס' בשבת צ"ג א' (סוד"ה א"ר זביד) כתבו די"ל דהא דס"ל לרב זביד ורב אשי בביצה שם דמסייע יש בו ממש (אף דבעלמא מודו דאין בו ממש) הוא משום דאסרו בזה משום שחיקת סממנין, ובתשו' חכם צבי סימן פ"ב הק' ע"ז דאטו בשאר מסייעין ליכא למיגזר דילמא אתי למיעבד כולה מלאכה.

ולכאו' י"ל בביאור דברי התוס', דאף דאיסור רפואה אינו על המתרפא אלא על מי שעושה את מעשה הרפואה, מ"מ כיון דאיסור רפואה אי"ז מעשה איסור מצ"ע והאיסור הוא משום דכל שמתעסק ברפואה יש לחוש שמא יבא לידי שחיקת סממנין, ע"כ יש לאסור גם במסייע דג"ז חשיב כמתעסק ברפואה, וע"כ יש בזה לעיקר איסור רפואה.

## אם אסרו משום רפואה בכחו

ז] השו"ע בסכ"ב כתב דאף דאסור לין שמן וחמין מעורבים יחד ע"ג המכה, מ"מ נותן חוץ למכה ושותת יורד ולמכה, ובפירש"י בשבת קל"ד ב' כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דבכה"ג לא מוכחא מילתא דהוא לרפואה, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ד סימן ר"ל דבכה"ג שנותן חוץ למכה אין נראה כנותן לרפואה מפני שלעתים רוחצים ומושחים בהן ושותתין ויורדין לתוכה, - והאג"ט טוחן סקל"ח (אות כ"ז) עמד בזה דמ"ט לא פירשו דהוא משום דלא חשיב דהוא המרפא, (וע"ד מה שאמרו לעיל ק' ב' בשופך על דפני הספינה דכחו בכרמלית לא גזרו), והוכיח מזה דבכלל איסור רפואה הוא שלא להתרפאות אף כשאינו עושה את מעשה הרפואה.

אך לכאו' יש לדחות, דאף אם המתרפא עצמו אינו עובר באיסור רפואה ואין האיסור אלא על מי שעושה את מעשה הרפואה, מ"מ כיון דאיסור רפואה אי"ז מעשה איסור מצ"ע והאיסור הוא משום דכל שמתעסק ברפואה יש לחוש שמא יבא לידי שחיקת סממנין, ע"כ יש לאסור גם כשנותן חוץ למכה דג"ז חשיב כמתעסק ברפואה,[[6]](#footnote-7) (וזה ע"ד מש"נ לעיל סק"ו במש"כ התוס' דטעמא דמ"ד דאסרו אף במסייע הוא מגזירת שחיקת סממנין).

**אם איכא איסור רפואה אף ביו"ט ובחוה"מ**

ח] למש"כ הרמב"ן ודעימיה דאיסור כחילת העין הוא מגזירת שחיקת סממנין, הרי דממה שאמרו בביצה שם דאסור לכחול את העין ביו"ט מבו' דאיסור רפואה מגזרת שחיקת סממנין הוא אף ביו"ט, וכ"כ התוס' הרא"ש (תוס' חכמי איברא) שם י"ח ב' דאף ביו"ט אסור לגמע את החומץ גזירה משום שחיקת סממנין.[[7]](#footnote-8)

אך הנה הריטב"א שם כ"ב א' כתב דהא דביו"ט שני מותר לכחול את העין ולא חיישינן לשחיקת סממנין הוא משום דביו"ט מותר לשחוק פלפלין ותבלין לצורך יו"ט ולא אסרו אלא בשבת ששחיקתן אסורה ד"ת, והא דאסרו ביו"ט ראשון הוא משום דאינו יודע בבירור אם תהא ההנאה מגעת ביו"ט,[[8]](#footnote-9) ולפ"ז לכאו' כל שיודע בבירור דתהא ההנאה מן הרפואה ביו"ט לי"ב לאיסור רפואה, וצ"ע, - ועמש"כ האבנ"ז בסימן שצ"ד וסימן שצ"ה באורך בהך מילתא אם אסרו רפואה ביו"ט.

## נתינת קילור ע"ג העין בשבת

ט] השו"ע בסכ"א כתב דשורה אדם קילורין בער"ש ונותן ע"ג העין בשבת שאינו נראה אלא כרוחץ והוא דלא עמיץ ופתח ולא חיישינן משום שחיקת סממנין דכיון שלא התירו לו לשרותן אלא מער"ש איכא הכירא, והוא מפירש"י בשבת ק"ח ב' דהא דשרי הוא משום דלדידיה כיון דאצרכוה לשרותה מער"ש איכא הכירא וליכא למיגזר, ומאן דחזינהו סבר דרחיצה בעלמא היא דכסבור שהוא יין, וכ"כ הר"י מלוניל שם.

ומבו' בדבריהם דבכל רפואה יש לאסור בין משום דידיה ובין משום הרואים, וע"כ בהא דהתירו לשרות קילורין וכו' בעינן לתרתי, דהא לא אסרו משום דידיה הוא משום דהצריכוה לשרותה מער"ש ואיכא הכירא, והא דלא אסרו משום הרואים הוא משום דהרואה סבור דהוא רחיצה בעלמא.

י] אך הנה התורי"ד בשבת שם לעיל מינה כתב בהא דמותר ליתן יין ע"ג העין משום דלא מוכחא מילתא אע"ג דכונתו לרפואה, הוא משום דמשום ת"ח העושה כן אין לגזור שהוא יודע שאסור לשחוק סממנין, ולא גזרו אלא מפני ע"ה הרואין, וכל דלא מוכחא מילתא אין לגזור מפני הרואין, (ועיי"ש שהוסיף דאף אם בא ע"ה ונמלך אם מותר ליתן יין ע"ג העין לרפואה מתירין לו, שאין לחלק ולומר שלא הותר אלא לת"ח, ואף דבע"ה יש לחוש שיבא לשחוק סממנין מודיעין לו שלא ישחוק, אך הרואים אין מי שיודיע להן ויבואו לשחוק וע"כ אסרו היכא דמוכחא מילתא דהוא לרפואה), ומבו' בדבריו דכל עיקר איסור רפואה אינו כלל משום דידיה אלא משום הרואין, ולפ"ז הרי דהא דשרי בשורה קילורין בער"ש ונותן ע"ג העין בשבת סגי בהא שאינו נראה אלא כרוחץ ואין ניכר שעושה כן לרפואה, וא"צ שיהא היכר לגבי דידיה, וכ"נ להדיא בד' התורי"ד שם.

אך צ"ע לפ"ז דא"כ מ"ט לא התירו אלא כששורה מער"ש ולא כששורה בשבת, ומ"ט בעינן שיהא היכר במה שהצריכוהו לשרותה מער"ש, וי"ל לדעתו דהא דלא התירו אלא כששורה בשבת הוא מטעמא אחרינא, והיינו משום דכל ששורה בשבת הרי דבשעת ששורה ניכר שעושה כן לרפואה ויש בזה משום מראית העין,[[9]](#footnote-10) וע"כ לא הותר אלא כששורה בער"ש.

**אם מותר ליקח תרופה כשמערבה בער"ש במים**

יא] בס' קצוה"ש בסימן קל"ח סקל"א (ד"ה כ' המנחת שבת) כתב להתיר ליקח תרופה בשבת ע"י ששראה מער"ש במים בענין שאינה ניכרת, דדמי להא דשרינן ליתן קילור ע"ג העין כששראו מער"ש, וכ"כ השש"כ בפל"ד סקכ"ד וסקכ"ז בשם הגרש"ז זצ"ל, (ובס' שלחן שלמה הכא בסקל"ו כתב דאין להתיר מכח זה אלא כשהתרופה נמסה במים, אך לא הותר להטמין את התרופה בתוך אוכל ולאכלו בשבת, דכיון דהתרופה ניכרת במקומה אף שהיא מוטמנת והרואה אינו מבחין בה לא התירו בזה).

אך בתשו' אג"מ או"ח ח"ב סימן פ"ו כתב דלא התירו אלא בקילור משום דדרך הנחת הקילור על העין הוא לשרותו במים בשעה שרוצה להניחו, ובמה שאסרו עליו לשרותו בשבת והצריכוהו לשרות בער"ש הוי הכירא, אך כל דלרפואה עצמה אין צורך בשרייתה במים אין להתיר מכח הא דשראה במים בער"ש, ועיי"ש במש"כ להוסיף לפרש בזה.

והגרש"ז זצ"ל בשש"כ שם הערה כ"ז כתב להיפך דלא התירו כששורה הקילור בער"ש אלא משום דבדרך כלל אין רגילין ע"י שריה וע"כ איכא הכירא לגבי דידיה כיון דהוא משנה מן הרגילות, אך אם הדרך הוא לשרותו ואינו משנה מן הרגילות ליכא הכירא כלל, (אך לכאו' למש"כ רש"י והשו"ע הכא דההיכר הוא במה שהצריכוהו לשרותה בער"ש ולא התירו לו לשרותה בשבת יש להתיר גם בכה"ג שדרך לשרותו, וצ"ע).

יב] ובעיקר מש"כ האג"מ דדרך הנחת הקילור על העין היא לשרותו במים וע"כ איכא הכירא במה שהצריכוהו לשרותו בער"ש, יש להעיר דלכאו' אם אכן שריית הקילור במים נצרכת לצורך הרפואה, היה בדין שיהא אסור לשרותו במים בשבת משום איסור הכנת רפואה בשבת, (וכמש"נ בגליון מס' 56 סק"ז להוכיח דבכלל איסור רפואה הוא גם שלא להכין רפואה בשבת), ובד' רש"י מבו' דכל הא דהצריכוהו לשרותו בער"ש הוא כ"ה דליהוי הכירא.

יג] בס' דעת תורה הכא בסל"ז כתב לדון מטעם אחר להתיר ליקח תרופה בשבת ע"י שמערבה בדבר אחר, למש"כ השטמ"ק בברכות ל"ח א' דהא דמותר לאכול בשבת שתיתא רכה, הוא משום דהיא מדבר שהיא גופה מזון גמור הוא כשהיא עבה וכשהיא רכה אין בה שינוי מזון אלא שמרבה בה מים, והו"ל בכלל כל האוכלין אוכל אדם לרפואה, וה"נ יש להתיר בכל גווני שמערב תרופה במאכל דיש בזה להתירא דמאכל בריאים, ועיי"ש שכתב לדחות דשאני התם דכל דבר לבדו הוי מאכל בריאין אלא שאין דרך לערבן יחד, ומשא"כ היכא דאחד מהן אינו מאכל בריאין אינו ניתר ע"י שעירבוהו במאכל בריאין.[[10]](#footnote-11)

ולכאו' יש להוכיח לאסור בזה ממה שלא התירו בקילור ששראו במים אלא משום דאינו ניכר להרואה וגם לדידיה איכא הכירא, והרי דאלמלי הני טעמי היה אסור ליתנו ע"ג העין אף דהוא מעורב במים או ביין שדרך לרחוץ בהן, וליכא בזה להתירא דמאכל בריאין.

## נתינת דבר המרפא ע"ג מכה כשדרך ליתנו גם שלא לשם רפואה

יד] השו"ע בסכ"ג כתב דנותנין ספוג וחתיכות בגדים יבשים וחדשים שאינן לרפואה אלא כדי שלא יסרטו הבגדים את המכה, אבל לא ישנים שהם מרפאים, וצ"ב דכיון דדרך ליתן חתיכות בגדים ע"ג המכה כדי לשמרה שלא ישרטו בגדיו את המכה, א"כ מ"ט אסור ליתנם בענין שהם מרפאין, הרי לא מוכחא מילתא שעושה כן לרפואה די"ל דעושה כן כדי להגן על המכה, (ומש"כ התהל"ד סקל"ז דאין דרך ליתן ישנים ע"ג המכה כדי שלא יסרטו בגדיו את המכה, צ"ב).

ועד"ז יש להעיר במש"כ הרמ"א בסכ"ד דאין נותנין גמי על המכה מפני שהוא מרפא, ובסוגיית הגמ' בעירובין ק"ג א' ובזבחים י"ט א' מבו' דאף דדרך לכרוך דבר ע"ג המכה שלא לרפואה, מ"מ כל שכורך גמי אסור משום דה"ז מרפא, ולכאו' כיון דדרך לעשות כן גם שלא לרפואה, מ"ט יש בזה לאיסור רפואה.

ולכאו' יש ללמוד מזה דכל הא דשרי היכא דלא מוכחא מילתא הוא רק היכא דאינו ניכר כלל דה"ז מועיל לרפואה, אך בהני גווני כיון דה"ז ניכר שנותן ע"ג המכה דאין נותנין חתיכות בגדים יבשים ואין כורכין גמי ע"ג המכה, וגם מוכחא מילתא דה"ז מועיל לרפואה, סגי בכך לאסור,[[11]](#footnote-12) וצ"ע.

1. הריטב"א שם כתב קצת בע"א דבאדם דחשיב עליה ומפקחין עליו את הגל בשבת חששו שיבא לידי שחיקת סמנין אפי' בחולה שאין בו סכנה שמא יבא לידי סכנה, אבל בבהמה לא חיישינן שיעשה איסורא דאורייתא משום רפואתה, ונמצא דחשיבותו לאדם חומרו בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וי"ל עוד בזה למש"כ האג"ט טוחן סקל"ו אות א' בדעת רש"י דעיקר נידון הסוגיא התם הוא אם גזרו משום שחיקת סממנין במקום פסידא, והא דר' יאשיה לא גזר משום שחיקת סממנין הוא במקום פסידא, ולפ"ז לא תיקשי מהא דגזרו בכל רפואה לאדם מגזירת שחיקת סממנין, שהרי בלא"ה שרי כל רפואה לחולה שיש בו סכנה או אף לחולה שאין בו סכנה, ולא אסרו אלא בחולי שאינו בכל הגוף ואי"ז מקום פסידא. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובפשוטו יש לאסור מה"ט לרפאות נכרי, דהישראל שעושה הרפואה עובר באיסור רפואה, - אך בס' שלחן שלמה הכא בסק"ב צידד דלא אסרו בזה דלא חיישינן שיבא לשחוק סממנין לצורך רפואת הנכרי. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך בד' הנשמ"א בכלל ס"ט סק"א (שהביא התהל"ד שם) נראה דס"ל דאיסור רפואה הוא גם על המתרפא, (וזהו שנחלק ע"ד המג"א דאין להתיר רפואה ע"י נכרי במקום מקצת חולי משום שבות דשבות, עיי"ש), ולדעתו צ"ל דמה שהתירו בחולה לכחול ע"י נכרי, הוא משום דאיסור שחיקת סממנין הותר במקום חולי, וכל האיסור בזה הוא משום איסור כוחל דהוא משום שבות, וזה שרי ע"י נכרי. [↑](#footnote-ref-5)
5. וי"ל עוד בזה, למש"כ הב"י הכא בסל"ז דכל שעושה הרפואה ע"י נכרי שרי אף דהישראל אוכל אוכלין המרפאין אותו ולא חיישינן שמא ישחוק סממנין כיון שלא התירו לעשות מעשה הרפואה ע"י ישראל, וי"ל דה"נ הוא בכחילת העין, דאף אם האיסור הוא גם על המתרפא, מ"מ כיון שלא התירו לעשות את מעשה הכחילה ע"י ישראל לא חיישינן שמא ישחוק סממנין. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם הנה האג"ט שם כתב דאין לומר כן, דא"כ מהו שאמרו בביצה כ"ב א' דמסייע אין בו ממש הרי אף דאינו נקרא המרפא מ"מ הוא עוסק ברפואה במה דעמיץ ופתח, - אך לכאו' יש מקום לחלק, דהתם כיון דמסייע אין בו ממש, ע"כ כל דעמיץ ופתח ואינו עוסק בכחול עצמו לא חשיב כעוסק ברפואה עצמה, ומשא"כ הכא דגם נתינת החמין ושמן במקום שירדו משם ע"ג מכה הוי עסק דרפואה. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכ"ה מבו' מהא דתניא בתוספתא במו"ק פ"ב ה"ו תניא דשותין מי זבלין ומי דקלין וכוס עיקרין במועד וכו', וכ"כ הרמב"ם בפ"ח מיו"ט הט"ו דכל מאכלות ומשקים שאינן מאכל בריאים אלא לרפואה מותר לאדם לאכלן ולשתותן במועד, וכ"כ השו"ע בסימן תקל"ב ס"ב דכל רפואה מותרת במועד, והמג"א שם סק"ב כתב דמשמע דביו"ט אסור לשתות, וכ"כ המ"ב שם סק"ה ובסימן תצ"ו סק"ה, והרי דאף ביו"ט איכא לאיסור רפואה. [↑](#footnote-ref-8)
8. צ"ב לפ"ז במה שאמרו שם דלדעת ר' יהודה דשרי במכשירי אוכל נפש שרי לכחול את העין ביו"ט ורק לדעת רבנן אסור, ואם טעם האיסור הוא משום דאינו יודע בבירור אם תהא ההנאה מגעת ביו"ט מ"ט לר' יהודה שרי. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויש לפרש בזה בתרי גווני, די"ל דכל ששורה בשבת ונותנו על העין חזינן לה כחד מעשה דמוכחא מילתא דהוא לרפואה ויש בו מראית העין, וי"ל עוד למש"נ בגליון מס' 56 סק"ז דגם הכנת הרפואה אסורה בשבת, ולפ"ז י"ל דכיון דלא הותרה נתינת הקילור בשבת אלא כשהוא שרוי במים, חשבינן לשרייתו במים כמעשה הכנת רפואה דאסור מגזירת שחיקת סממנין. [↑](#footnote-ref-10)
10. ויש לחלק עוד עד"ז, דהתם עיקר הרפואה היא באכילת השתיתא עצמה, וכיון דהשתיתא היא מאכל בריאין, ע"כ אף כשאוכל אותה כשהיא רכה שרי, (כיון דאין שינוי מזון בין שתיתא זו לשתיתה עבה אלא בריבוי מים), ומשא"כ כשמערב תרופה בדבר אחר, הרי כיון דהרפואה היא באכילת התרופה והיא אינה מאכל בריאין, ל"מ מידי מה שעירבה בדבר אחר. [↑](#footnote-ref-11)
11. וצ"ל דל"ד למש"כ השו"ע בסכ"ב דמותר לסוך שמן ע"ג המכה, ולא אסרינן מכח הא דניכר שהוא ע"ג המכה וה"ז מועיל לרפואה, די"ל דאי"ז ניכר כ"כ שהוא ע"ג המכה, ומשא"כ הכא דהוא ניכר טפי דהוא ע"ג המכה דאין נותנין חתיכות בגדים יבשים וגמי אלא ע"ג המכה, וי"ל עוד, דהתם כיון דדרך לסוך שמן אף שלא ע"ג המכה יש בזה להתירא דמאכל בריאים, ומשא"כ הכא דלעולם כשנותנין חתיכות בגדים ישנים או גמי ע"ג המכה ה"ז מועיל לרפואה, וע"כ לי"ב להתירא דמאכל בריאים. [↑](#footnote-ref-12)