סימן ו 1 בענין מעש שנכנס לירושלים
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני / מעשר שני - הרב אהרן שלוש

**סימן ח**

**בענין ראיית פני החומה מדאורייתא, ובדין קליטת מחיצות**

פרק ג משנה ה - ו

מעות נכנסות לירושלים ויוצאות ופרות נכנסין ואינן יוצאין, רבן שמעון בן גמליאל אומר אף הפרות נכנסין ויוצאין. פרות שנגמרה מלאכתן ועברו בתוך ירושלים יחזר מעשר שני שלהן ויאכל בירושלים, ושלא נגמרה מלאכתן סלי ענבים לגת וסלי תאנים למקצה בית שמאי אומרים יחזר מעשר שני שלהם ויאכל בירושלים ובית הלל אומרים יפדה ויאכל בכל מקום רבי שמעון בן יהודה אומר משום רבי יוסי לא נחלקו בית שמאי ובית הלל על פרות שלא נגמרה מלאכתן שיפדה מעשר שני שלהם ויאכל בכל מקום ועל מה נחלקו על פרות שנגמרה מלאכתן שבית שמאי אומרים יחזר מעשר שני שלהם ויאכל בירושלים ובית הלל אומרים יפדה ויאכל בכל מקום, והדמאי נכנס ויוצא ונפדה.

גמ' מכות דף יט: - כ.

א''ר ביבי א''ר אסי מנין למעשר שני טהור שפודין אותו אפילו בפסיעה אחת חוץ לחומה שנאמר כי לא תוכל שאתו האי מבעי ליה לכדרבי אליעזר א''כ לימא קרא לא תוכל לאוכלו מאי שאתו ואימא כולו להכי הוא דאתא א''כ לימא קרא לא תוכל ליטלו מאי שאתו ש''מ תרתי יתיב רב חנינא ורב הושעיא וקא מבעיא להו אפיתחא דירושלים מהו פשיטא הוא בחוץ ומשאו בפנים קלטוהו מחיצות הוא בפנים ומשאו בחוץ מהו תנא להו ההוא סבא בדבי רבי שמעון בן יוחי כי ירחק ממך המקום ממילואך בעי רב פפא נקיט ליה בקניא מאי תיקו אמר ר' אסי אמר ר' יוחנן מעשר שני מאימתי חייבין עליו משראה פני החומה מ''ט דאמר קרא לפני ה' אלהיך תאכלנו וכתיב לא תוכל לאכול בשעריך כל היכא דקרינן ביה לפני ה' אלהיך תאכלנו קרינן ביה לא תוכל לאכול בשעריך וכל היכא דלא קרינן ביה לפני ה' אלהיך תאכלנו לא קרינן ביה לא תוכל לאכול בשעריך מיתיבי רבי יוסי אומר כהן שעלתה בידו תאנה של טבל אמר תאנה זו תרומתה בעוקצה מעשר ראשון בצפונה ומעשר שני לדרומה והיא שנת מעשר שני והוא בירושלים או מעשר עני והוא בגבולין אכלה לוקה אחת וזר שאכלה לוקה שתים שאילו בתחלה אכלה אינו לוקה אלא אחת טעמא דאיתיה בירושלים הא בגבולין לוקה שלש דאע''ג דלאו רואה פני חומה דעיילי ואפקי אי הכי מאי למימרא הכא במאי עסקינן כגון דעיילינהו בטיבלייהו וקסבר מתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין וסבר ר' יוסי מתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמי והתניא רבי שמעון בן יהודה אומר משום רבי יוסי לא נחלקו בית שמאי ובית הלל על פירות שלא נגמרה מלאכתן ועברו בירושלים שיפדה מעשר שני שלהן ויאכל בכל מקום ועל מה נחלקו על פירות שנגמרה מלאכתן ועברו בירושלים שבית שמאי אומרים יחזיר מעשר שני שלהם ויאכל בירושלים וב''ה אומרים יפדה ויאכל בכל מקום ואי סלקא דעתך מתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיין הא קלטוהו מחיצות אמר רבה מחיצה לאכול דאורייתא מחיצה לקלוט דרבנן וכי גזור רבנן כי איתיה בעיניה בטבליה לא גזור רבנן רבינא אמר כגון דנקיט ליה בקניא ותפשוט בעיא דרב פפא.

**פתיחה - דיני מע"ש שנכנס לירושלים מדאורייתא ומדרבנן**

מבואר בדברי המשנה והגמ', שבמעשר שני שנכנס לירושלים חלים עליו שתי דינים נוספים מדאורייתא ושתי דינים מדרבנן יותר ממה שחל בו לפני שנכנס לירושלים, ונסכם תחילה את הדינים והמקורות ואח"כ נברר את גדריהם.

מן התורה, א] מע"ש שנכנס לירושלים אין לו פדיון [כל זמן שהוא בירושלים], דכתיב 'כי ירחק ממך המקום' בריחוק מקום אתה פודה ואי אתה פודה בקירוב מקום, והכי דרשינן בירושלמי ספ"ק דמע"ש, וכן הביא הריב"ן במכות שם (ד"ה ומנלן). אמנם מע"ש טמא נפדה אפי' בירושלים כדאיתא במכות שם, ודרשינן לה מדכתיב כי לא תוכל שאתו ואין שאת אלא אכילה.

ב] מע"ש שנכנס לירושלים ויצא ואכלו חוץ לירושלים לוקה עליו, כדדרשינן במכות 'כל היכא דקרינן ביה לפני ה' אלהיך תאכלנו קרינן ביה לא תוכל לאכול בשעריך וכל היכא דלא קרינן ביה לפני ה' אלהיך תאכלנו לא קרינן ביה לא תוכל לאכול בשעריך'.[[1]](#footnote-1)

ורבנן תקנו שתי דינים נוספים במע"ש שנכנס לירושלים, א] שאסור להוציאו מחוץ לירושלים, כדאיתא בפרק ג' מ"ה 'מעות נכנסות לירושלים ויוצאות ופירות נכנסין ואינם יוצאין רבן שמעון בן גמליאל אומר אף הפירות נכנסין ויוצאין'. ואמרינן בירושלמי [והביאו הר"ש] שאף רשב"ג לא התיר לכתחילה להוציאו מחוץ לירושלים אלא בשביל לעשות ממנו עיסה כגון שהריחיים מחוץ לירושלים יותר בזול אבל שלא לצורך אסור להוציאו לכו"ע.

ב] עוד תקנו שאם הוציאו מחוץ לירושלים אסור לפדותו שם, כדאיתא בב"מ דף נג: ועוד דוכתי 'אמר רבא מחיצה לאכול דאורייתא מחיצות לקלוט דרבנן', ופרש"י 'מחיצה שנאמרה בתורה לא הוזכרה אלא לאכול בתוכה ושאמרו במשנה מחיצות קולטות אותם מלפדות עוד אם יצא דרבנן היא'.

**ענף א - בגדר האיסור אכילה משראה פני החומה ודין פדיון בירושלים**

**א**

**מחלק בין הגדר של איסור אכילה משראה פני החומה לדין שאין לו פדיון בירושלים**

הנה בעיקר הדין שחייבים על מע"ש משראה פני החומה, בפשטות הגדר בזה שמע"ש שנכנס לירושלים מתווסף בו קדושה מסויימת ומחמת זה אסור לאוכלו מחוץ לחומה ולבטל את הדין אכילה שחל בו, והיינו דכיון שקיים את הדין 'והבאתם שמה' חל בו קדושה ואסור לאוכלו מחוץ לחומה. [ובנוסח אחר י"ל שכשנכנס לירושלים חייל על המע"ש קדושת הגוף ואינו רק קדושת דמים, ומש"ה חייב לאוכלו בקדושתו. וגדר זה צ"ע ובפשוטו אינו כך, ועי' מש"כ בסימן ?].

אמנם לגבי הדין שמע"ש שנכנס לירושלים אינו נפדה [כשהוא בירושלים], בפשוטו אין הגדר בזה שחל בו דין נוסף כשראה פני החומה ולכך אינו נפדה, אלא שכל הדין פדיון התחדש עד שנכנס לירושלים בשביל טורח הדרך אבל בירושלים שיכול לאוכלו וליכא טורח הדרך לא הקילה התורה שיוכל לפדותו. ועי' בסמוך הוכחות לגדר זה.

ונמצא שחלוק הגדר של איסור אכילה משראה פני החומה מהגדר שאין פודין בירושלים, שהדין שלוקים עליו משראה פני החומה הוא משום שחל בו קדושת ירושלים אבל הדין שא"א לפדותו בירושלים הוא כיון שכבר אין טורח הדרך.

וזהו טעם החילוק בזה שלגבי דין פדיון קי"ל שקליטת מחיצות דרבנן אבל מדאורייתא אם נכנס לירושלים ויצא יש לו פדיון, ואילו לגבי האיסור אכילה האיסור הוא לאוכלו מחוץ לירושלים מחמת שראה פני החומה, משום שהאיסור אכילה הוא ע"י עצם זה שהיה בירושלים והתווסף בו קדושה אבל הדין שאין לו פדיון הוא משום שאין טירחא ולכך כשמוציאו מירושלים דאית ליה טירחא יכול לפדותו כאילו לא נכנס ופשוט.

**מוכיח שגדר הדין שאין פדיון בירושלים הוא משום דליכא טורח הדרך**

וכן מתבאר בסוגיא במכות הנז', דאצטריך קרא למעוטי מע"ש שנמצא בפסיעה אחת לפני ירושלים, ואי נימא שהגדר שאין פודין בירושלים הוא משום שהתווסף בו קדושה בכניסה לירושלים, א"כ בפסיעה אחת מחוץ לירושלים פשיטא שיוכל לפדותו דבזה לא חל ביה שום דין נוסף ואינו יכול לאוכלו כל זמן שלא נכנס לירושלים ממש, ובהכרח שהטעם שאין פדיון בירושלים הוא משום דליכא טורח הדרך ומש"ה הו"א שגם בפסיעה אחת מחוץ לחומה שאין כ"כ טורח ליכא דין פדיון.[[2]](#footnote-2)

ואף לפי האמת שאפשר לפדותו בפסיעה אחת מחוץ לחומה, מ"מ יש להוכיח שאינו תלוי בדין קדושה שחל בו בירושלים אלא עדיין קיימינן שהגדר דתליא בטורח, מהא דבעי רב פפא בנקיט ליה בקניא אם יכול לפדותו, והרי בכה"ג לכאו' לא חשיב שנמצא בירושלים כלל לגבי דין אכילה [כמבואר בדברי התוס' בדף כ. ויתבאר לקמן אי"ה] ואפ"ה לגבי פדיה חשיב בירושלים, וחזינן דלא תליא במה שחל בו דין נוסף בירושלים שעומד לאכילה אלא עצם זה שהוא נחשב בירושלים ע"י הקניא שוב א"א לפדותו דתו ליכא טורח הדרך.[[3]](#footnote-3)

**ב**

**קושיית האחיעזר בהא דמהני בראיית פני החומה דין 'משל"ה כמי שהורמו דמי' שלא מצאנו דין זה אלא בממונות**

אמנם נראה להוכיח שגם האיסור אכילה משראה פני החומה אינו משום שהתווספה בו קדושה משנכנס לפנים מהחומה וכמשי"ת.

דהנה מבואר בסוגיין, שמע"ש שראה פני החומה בעודו טבל חשיב ראיית פני החומה מדין מתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמי ולוקה עליו, וצ"ע דלא מצאנו דין מתנות שלא הורמו כמי שהורמו אלא בדיני ממונות, [כגון בחולין דף קל: שהמזיק מתנות כהונה חייב למ"ד כמי שהורמו דמיין דחשיב ממונו של הכהן, וכן בקידושין דף נח: לגבי טבלים שנפלו לו מבית אבי אמו שלמ"ד כמי שהורמו דמיין זכה בהם ואם אחר גנב ממנו חייב לשלם וכן בב"ב דף קכג: לגבי ירושה],[[4]](#footnote-4) אבל באיסורים לא שייך דין כמי שהורמו כלל, דא"כ זר האוכל טבל יהיה חייב משום אוכל תרומה וכן לא יתחייב מדין טבל, וא"כ מדוע לגבי דין ראיית פני החומה מהני דין כמי שהורמו.

ועמד בזה האחיעזר (ח"ג סי' ס"ג אות ב-ג) שדין כמי שהורמו הוא רק לגבי ממונות ולא מהני לדיני האיסורים, והקשה מסוגיין, וביאר שכיון שדין ראיית פני החומה הוא רק תנאי באיסור אכילה מהני ביה דין כמו שהורמו ע"ש, ועי' לקמן באות ה.

וכבר הרגיש בעניין זה בחידושי הריטב"א, וז"ל 'פירוש כמי שהורמו דמיין בזו ודכוותה דהוי לחומרא, דאלו לקולא לא אמרינן כמי שהורמו דמיא דאם כן אין אדם מתחייב לעולם משום טבל וזה פשוט'. [וכתב האחיעזר שם שכוונת הריטב"א שלגבי איסורים לא אמרי' כמי שהורמו לקולא אלא לחומרא אבל לגבי ממונות אמרי אף לקולא].

וצריך לבאר דבריו, מהו הגדר בזה שנחשב כמי שהורמו רק לחומרא ולא לקולא. ועוד צ"ב שהרי אף לחומרא אינו נחשב כמי שהורמו לגבי כל האיסורים שא"כ האוכל טבל יתחייב משום תרומה כנ"ל, וא"כ צ"ב מה ההגדרה בזה ולגבי מה נחשב כמי שהורמו לחומרא.

**ג**

**תמיהה גדולה בסוף הסוגיא שדין 'נקיט ליה בקניא' מועיל גם לגבי ראיית פני החומה**

עוד תמיהה גדולה יש בסוגיא זו, דהנה מסקינן בגמ' 'רבינא אמר כגון דנקיט ליה בקניא ותפשוט בעיא דרב פפא' מבואר בדברי הגמ' שהדין 'נקיט ליה בקניא' אינו הלכה רק לגבי פדיון שנחשב שנכנס לירושלים ואין לו פדיון, אלא נקיט ליה בקניא מועיל גם לגבי איסור אכילה חוץ לירושלים שאע"פ שלא נכנס לירושלים ממש חשיב כאילו נכנס לירושלים ולוקה עליו מחוץ לחומה.

וצ"ע שהרי לכאו' יסוד האיסור אכילה משראה פני החומה הוא משום שחל בו קדושת ירושלים, וא"כ מ"ט סגי שנקיט ליה בקניא הרי סו"ס לא נכנס לחומת ירושלים ולא חל בו שום דין, ובשלמא לגבי דין פדיון ניחא, שבנקיט ליה בקניא חשיב כמו שנכנס לירושלים כיון שאין לו טורח להכניסו לשם אבל לגבי דין אכילה היאך נחשב כאילו הוא בירושלים.[[5]](#footnote-5)

וביותר יש לתמוה בגמ' זו, דהנה נחלקו הריב"ן והתוס' אימתי לוקה עליו בנקיט ליה בקניא, שהריב"ן כתב וז"ל 'ולוקה משום לא תוכל אי הדר ארחקיה ואכליה' מבואר בדבריו שאינו לוקה כשאכלו במצב שנקיט ליה בקניא אלא אם חזר והוציאו[[6]](#footnote-6), אמנם התוס' כתבו וז"ל 'ולוקה כשאוכלו במקומו דעדיין אינו בפנים' מבואר שאע"פ שנחשב בפנים לגבי שראה פני החומה ולוקה עליו מ"מ לגבי עצם האכילה אם אכלו כשנקיט ליה בקניא חשיב אכילה מחוץ לחומה ולוקה עליו במצב זה כיון שסו"ס הוא בחוץ, (ועי' במהרש"א שביאר מ"ט התוס' מיאנו בפי' ריב"ן).

ודברי התוס' מרפסין איגרא, איך יתכן שנקיט ליה בקניא נחשב כמו שנכנס בפנים וראה פני החומה ומאידך לגבי האכילה נחשב כבחוץ ולוקה על אכילה זו, דממ"נ אם נחשב שהוא כבחוץ א"כ מ"ט נחשב שראה פני החומה ואם חשיב כבפנים א"כ היאך לוקה כשאכלו באופן זה שנקיט ליה בקניא, ובשלמא לשיטת הריב"ן ניחא, שנקיט ליה בקניא נחשב כבפנים ממש הן לגבי ראיית פני החומה והן לעניין שיכול לאוכלו במצב זה דחשיב כאילו נמצא בירושלים, אבל לפי התוס' אינו מובן ממ"נ וצ"ע.

**ד**

**מחדש שיסוד האיסור אכילה משראה פני החומה הוא שאסור להפקיע את דין אכילתו לאחר שעומד להיאכל בירושלים**

ונראה מבואר בזה, שיסוד האיסור אכילה משראה פני החומה הוא, שמשעה שהמעשר נכנס לירושלים הרי הוא עומד להתקיים בו דינו שיאכל בירושלים, ולכך אסרה התורה להפקיע את הדין אכילה שלו בירושלים ולאוכלו מחוץ לחומה, ואע"פ שלא התווספה קדושה בחפצא של המע"ש משראה פני החומה ולא התקיים בו איזה דין, מ"מ עצם זה שעומד להיאכל בירושלים אסרה התורה להפקיע את קדושתו ולאוכלו מחוץ לחומה. [וזהו כוונת דרשת ר' יוחנן 'כל היכא דקרינן ביה לפני ה' אלהיך תאכלנו קרינן ביה לא תוכל לאכול בשעריך' שמשעה שעומד להיאכל ולהתקיים בו דין 'לפני ה' אלוקיך תאכלנו' חל עליו האיסור ש'לא תוכל לאכול בשעריך'].

וזהו הביאור בדברי הגמ' שבנקיט ליה בקניא נאסר באכילה, שאע"פ שלא נכנס לפנים מחומת ירושלים ולא התווספה בו קדושה, מ"מ במצב זה הוא כבר עומד להיאכל בירושלים כיון שהאדם עומד לפנים מן החומה ויכול להכניסו בקל לבפנים ובכה"ג אסרה התורה להפקיע את אכילתו בירושלים. [ועי' באות ו' שיתבאר שזהו הגדר ג"כ בהא דאין לו פדיון ומש"ה הגמ' מדמה להו אהדדי].

ואשר לפי"ז מיושב כמין חומר שיטת התוס', שכתבו שבנקיט ליה בקניא לא חשיב ירושלים לגבי דין אכילה ומאידך חשיב שראה פני החומה, והביאור דבאמת נקיט ליה בקניא לא נחשב שנכנס לירושלים כיון שהמעשר עצמו לא נכנס לפנים מן החומה ומש"ה אם אכלו במצב זה שהמעשר בקניא חשיב אכילה מחוץ לירושלים ולוקה עליו, אבל לגבי דין ראיית פני החומה לא בעינן שיכנס לפנים ירושלים שיחול בו קיום דין של ראיית פני החומה אלא עצם זה שעומד להיאכל בירושלים אסור להפקיע את דינו ומש"ה סגי בנקיט ליה בקניא.

ואדרבה לענ"ד דברי ריב"ן מחודשים מאד, דהיאך אפשר להחשיב מצב זה שנקיט ליה בקניא כאילו אוכלו בירושלים הרי סו"ס המעשר מחוץ לירושלים ואינו אוכלו לפנים מן החומה וצ"ע בזה.

**ה**

**מבאר עפ"ז את הטעם שמועיל בזה דין 'כמי 'הורמו'**

ומעתה יתבאר לן הטעם שמע"ש שנכנס לירושלים בעודו טבל נחשב ראיית פני החומה מדין 'כמי שהורמו' אע"פ שלא אמרי' דין כמי שהורמו לגבי שאר האיסורים אלא לדיני ממונות, דכיון שיסוד דין ראיית פני החומה הוא שבזה עומד להיאכל בירושלים ולא שצריך לחול במעשר קדושה נוספת, א"כ סגי בזה שהטבל ראה פני החומה והוא עומד להפריש ממנו מעשר ולהיאכל שם, דאין הלכה בעצם שיראה פני החומה אלא הוא הכ"ת שנחשב שעומד להיאכל שם, וממילא אין נפ"מ אם הוא עצמו נכנס לירושלים או שעומד להיאכל שם מסיבה אחרת. ולא דמי לשאר דיני האיסורים שהם דינים במעשר עצמו, כגון שאינו לוקה כשהוא טבל מדין תרומה, דהתם החיוב על אכילת תרומה ממש ולא סגי בזה שעומד להפריש ממנו דסו"ס עדיין לא הפריש ופשוט.

וצריך להוסיף, שמה שהגמ' תולה דין זה במח' אם מתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמיירי לגבי דיני ממונות, הוא משום שיסוד המח' אם נחשב כמי שהורמו או לא, היא עד כמה אפשר להתייחס למצב של טבל שעומד להיות מופרש ועי"ז יש כבר עכשיו לכהן זכות ממון בזה, וזהו יסוד הנדון גם לגבי דין ראיית פני החומה, שעד כמה שנחשב שעומד להפריש ממנו חשיב שעומד להיאכל בירושלים בקדושה ואסור להפקיע את דינו ודו"ק.

**ו**

**מבאר לפי"ז את הגדר בהא דמע"ש בירושלים אינו נפדה**

ולהאמור יתכן לומר, שגם יסוד הדין שאין פדיון בירושלים אינו משום שבפועל ליכא טורח הדרך, אלא שמשעה שעומד להיאכל בירושלים צריך לקיים את דינו ואסור להפקיע את דין אכילתו ומש"ה לא חידשה התורה דין פדיון במצב זה שצריך שיתקיים בו אכילה. והא דיכול לפדותו כשיצא מירושלים הוא משום שכבר אינו עומד להיאכל בירושלים[[7]](#footnote-7) ודו"ק.

ומה שהוכחנו שדין פדיון תלוי בטירחא מהגמ' שבנקיט ליה בקניא אין לו פדיון, לא קשיא לפי גדר זה, דלדברינו אינו תלוי בקדושה שחלה בו כשנכנס לירושלים אלא במה שעומד בפועל להיאכל בירושלים ולזה מהני נקיט ליה בקניא שעי"ז יכול להכניסו בקל, וכמו שמוכרח כך לבאר בהא דנאסר באכילה משעה שנקיט ליה בקניא כמש"נ.

ועי' לשון רש"י בדף כ. (ד"ה שיפדה) שכתב לגבי פדיון שתלוי בראיית פני החומה, ולדברינו הוא מדוייק. ועי' מקד"ד (פרק נ"ח סי' י"ג) מש"כ בדברי רש"י אלו.

ונמצא לפי"ז, שהאיסור אכילה משראה פני החומה מישך שייך לדין שאין לו פדיון בירושלים, דיסוד שתיהם הוא שמשעה שעומד להיאכל בירושלים אסור להפקיע את הדין אכילה ולאוכלו מחוץ לחומה ומה"ט נמי אינו יכול לפדותו ולהפקיע את הדין אכילה.

ומש"ה הגמ' מדמה את הדין של נקיט ליה בקניא שלגבי איסור אכילה חוץ לחומה לדין שאין לו פדיון, משום דיסוד שתיהם אחד הוא, שעד כמה שנחשב שעומד להיאכל בירושלים ע"י הנקיט ליה בקניא חלים עליו שתי דינים אלו.

**ז**

**מחלק בין גדר ראיית פני הבית בבכורים לראיית פני החומה של מע"ש**

והנה החזו"א (לקוטים סי' ח סק"ב) הקשה בהא דאמרי' בדף יט. 'רבי אליעזר אומר בכורים מקצתן בחוץ ומקצתן בפנים שבחוץ הרי הן כחולין לכל דבריהם שבפנים הרי הן כהקדש לכל דבריהם', וקשיא מאי שנא ממע"ש שכשהאדם בפנים ומשאו בחוץ חשיב כבפנים ואמאי הכא לא נחשב שהכל בפנים, וכ' החזו"א דמיירי שהאדם בחוץ אבל אה"נ אם האדם נמצא בפנים חשיב שהכל כבפנים.

וראיתי בס' זהב התרומה שכתב שיתכן שכל דברי הגמ' שמועיל כשהוא בפנים ומשאו בחוץ וכן בנקיט ליה בקניא הוא רק במע"ש דכתיב ביה 'כי ירחק ממך המקום' ותליא בריחוק וקירוב מקום, אבל בבכורים לא מהני נקיט ליה בקניא וכן אינו מועיל שהוא בפנים ומשאו בחוץ אלא בעינן ראיית פני הבית ממש.

ולדברינו מתבאר שיש חילוק בגדרי הדינים, שבביכורים הגדר בדין ראיית פני הבית הוא שמתווסף בו קדושה ומש"ה צריך שיכנס ממש לבפנים ולא מהני נקיט ליה בקניא, משא"כ במעשר שני אין בו תוספת קדושה אלא שעומד להיאכל בירושלים ומש"ה סגי בנקיט ליה בקניא ועיין.

**ענף ב - בגדר דין קליטת מחיצות ובסוגיא דנפלו מחיצות**

**א**

**שתי טעמים בדין קליטת מחיצות א. שמא יאכלנו מחוץ לחומה ב. שמא יפדנו בירושלים**

יש לברר מהו הטעם שתקנו חכמים דין קליטת מחיצות. דהנה מדאורייתא יש שתי דינים במע"ש שנכנס לירושלים, א) שאסור לאוכלו חוץ לירושלים ואם אכלו לוקה, ב) שאין פדיון למע"ש בירושלים. ומעתה יש להסתפק מחמת איזה דין דאורייתא תקנו חכמים קליטת מחיצות, האם הוי גזירה שמא יבוא לפדותו בירושלים, דמדאורייתא אינו יכול לפדותו כשהוא בירושלים ותקנו חכמים שאסור אף להוציאו מירושלים ולפדותו שמא יבוא לפדותו בירושלים, או שדין קליטת מחיצות שייך לאיסור אכילה חוץ לירושלים משראה פני החומה, שתקנו מחמת כן שאסור להוציאו מירושלים ולפדותו שמא יבוא לאוכלו שם.

ובדברי הריטב"א במכות (דף כ.) מפורש כמו הצד השני, שכתב וז"ל 'אבל לאוסרו בפדיון כיון שקלטוהו מחיצות ירושלים אין זה דין מה"ת אלא מדרבנן דגזרו איסור פדיון אטו איסור אכילה'. מבואר שטעם האיסור לפדות מחוץ לירושלים הוא גזירה שמא יבוא לאוכלו שם דמדאורייתא לוקה על אכילת מע"ש שנכנס לירושלים ויצא ולכך גזרו שלא יפדהו חוץ לירושלים שמא יבוא לאוכלו שם וילקה.[[8]](#footnote-8)

והמשנה ראשונה (פ"ג מ"ה) כתב שטעם דין קליטת מחיצות הוא שמא יבוא לפדותו בירושלים וגזרו פדיון חוץ לירושלים אטו פדיון בירושלים. ועפ"ז ביאר את הטעם ש'מעות נכנסות ויוצאות' דבמעות לא שייך הגזירה כלל משום שמותר לקנות פירות במעות מע"ש בירושלים וזהו מצוותו.

**מצדד ששתי הטעמים נכונים ומחמת זה תקנו שתי דינים**

והיה מקום לומר ששתי הטעמים נכונים, דהנה רבנן תקנו שתי דינים במע"ש שנכנס לירושלים [כמו שהבאנו בפתיחה], א) שאסור לפדותו מחוץ לירושלים ב) שאסור להוציאו מירושלים כלל. ומסתברא לומר שהגזירה שלא להוציא מחוץ לירושלים הוא כדברי הריטב"א שמא יבוא לאוכלו שם וילקה, אבל הגזירה שלא לפדות מע"ש חוץ מירושלים אינה משום האיסור אכילה, דכיון שאסור להוציאו תו ליכא למיחש שיאכלנו מחוץ לירושלים, אלא הטעם בזה שמא יבוא לפדותו בירושלים דאם אפשר לפדותו כשיצא מירושלים יאמרו שאפשר גם לפדות בירושלים.

ונמצא לפי"ז ששתי התקנות דרבנן בקליטת מחיצות, הם מחמת שתי הדינים מדאורייתא שחלים במע"ש שנכנס לירושלים, שמדאורייתא אסור לאכול מע"ש שיצא מירושלים ותקנו מחמת כן שאסור להוציאו, ויש עוד דין מדאורייתא שאינו יכול לפדות בירושלים ומחמת כן אסרו חכמים לפדותו אף לאחר שיצא מירושלים.

אמנם בדברי הריטב"א מבואר בהדיא שגם האיסור לפדות מחוץ לירושלים הוא גזירה שמא יבוא לאוכלו שם.

**ב**

**מביא שהתוס' בפסחים כתבו שיש מ"ד שקליטת מחיצות דאורייתא, ומקשה על שיטה זו**

והנה התוס' בפסחים דף לח. (ד"ה אבל חלתו) כתבו וז"ל 'זו הסוגיא כמ''ד (מכות דף כ.) מחיצה לקלוט דאורייתא דאי מדרבנן יש לה היתר מושבות דאי יצאה חוץ למחיצה נפדית אפילו טהורה אי נמי כיון דמדרבנן אין להם פדייה לא חשיב נאכל בכל מושבות'. מבואר בדברי התוס' שיש מ"ד שמחיצה לקלוט דאורייתא, (וכ"כ התוס' בדף לו: ד"ה דאמר).

וצ"ב היכן מצאנו שיש מח' בדין קליטת מחיצות אם הוא דאורייתא או דרבנן הרי בגמ' במכות לא הביאו מאן דפליג על רבא.

וביאר היטב בס' זהב התרומה שהגמ' במכות מבארת שהטעם של ר' שמעון בן יהודה שאין קליטת מחיצות בטבל היא משום דס"ל כרבא שמחיצה לקלוט דרבנן ולא תקנו קליטת מחיצות בטבל, וא"כ י"ל שהתוס' סברו שהטעם של ת"ק שחולק שיש קליטת מחיצות בטבל הוא דס"ל שקליטת מחיצות דאורייתא ומש"ה הוי כמו האיסור אכילה חוץ לירושלים שאע"פ שנכנס בעודו טבל נאסר באכילה.

אכן צריך לבאר בעיקר שיטה זו, מהו הטעם והגדר בדין קליטת מחיצות שאסור להוציאו מירושלים וכן שאינו יכול לפדות שם מדאורייתא, הרי לא מסתבר לומר שמדאורייתא אסור משום גזירה וצ"ב.

עוד צל"ע שאף אם יש איזה דין שלאחר שנקלט אסור לפדותו אף שיצא מירושלים, עדיין צ"ע שיוצא לפי"ז שהמח' אם מחיצה לקלוט דאורייתא או דרבנן היא מח' בעצם הגדר של קליטת מחיצות אם היא 'דין' או 'גזירה', ואינה רק מח' אם הוא דין דאורייתא או דרבנן ועיין.

**ג**

**קושיית הראשונים בסתירת הסוגיות בדין נפלו מחיצות**

והנה בגמ' בב"מ דף נג. איתא 'דתניא מעשר שני בטיל ברובא ובאיזה מעשר שני אמרו במעשר שאין בו שוה פרוטה ושנכנס לירושלים ויצא', ומקשינן בגמ' 'ושנכנס לירושלים ויצא ואמאי וליהדר ונעייליה כו', אלא לעולם בטהור ומאי יצא דנפול מחיצות והאמר רבא מחיצה לאכול דאורייתא מחיצות לקלוט דרבנן וכי גזרו רבנן כי איתנהו למחיצות כי ליתנהו למחיצות לא גזרו רבנן לא פלוג רבנן בין איתנהו למחיצות בין ליתנהו למחיצות' מבואר בדברי הגמ' שתקנו קליטת מחיצות גם כשנפלו מחיצות ולא פלוג רבנן.

והקשו הראשונים מהסוגיא בסנהדרין דף קיב: דאיתא התם 'מתיב רב יוסף מעשר שני וכתבי הקדש יגנזו במאי עסקינן אילימא בירושלים מי הויא עיר הנדחת והתניא עשרה דברים נאמרו בירושלים וזו אחת מהן אינה נעשית עיר הנדחת ואלא בעיר אחרת ואסקוהו לגוה הא קלטוהו מחיצות[[9]](#footnote-9) אלא לאו בגבולין וקתני יגנזו וכו', אלא לעולם בטהור וכגון דנפול מחיצות וכדרבא דאמר רבא מחיצה לאכול דאורייתא לקלוט דרבנן וכי גזור רבנן כי אתנהו למחיצה כי ליתנהו למחיצה לא'. [עי' בהערה ביאור תוכן דברי הגמ'[[10]](#footnote-10)], מבואר שבנפול מחיצות לא תקנו קליטת מחיצות ואילו בב"מ אמרי' שלא פלוג רבנן.

**יסוד התורא"ש ותוס' שאנ"ץ שגדר קליטת מחיצות הוא שאסור להפקיע את קדושת המע"ש שהתווספה בו משנכנס לירושלים**

ותרצו התוס' שאנ"ץ (בשיטמ"ק בב"מ) והתורא"ש (בסנהדרין)[[11]](#footnote-11) שבנפלו מחיצות גזרו שאינו יכול לפדותו מחוץ לירושלים אבל לא גזרו שאסור להוציאו מירושלים, והיינו שיש שתי תקנות דרבנן במע"ש שנכנס לירושלים, א. שאסור לפדותו מחוץ לחומה ב. שאסור להוציאו מירושלים, ובזה יש חילוק בנפלו מחיצות שגזרו שלא לפדותו מחוץ לירושלים אבל לא אסרו להוציאו מירושלים, ומש"ה בגמ' בב"מ דמיירי לגבי ביטול ברוב חשיב דבר שאין לו מתירים כיון שאסור לפדותו דלא פלוג רבנן בתקנה זו, אבל בסנהדרין דמיירי לגבי עיר הנדחת אמרי' שבנפול מחיצות ליכא קליטת מחיצות לגבי להוציאו מחוץ לירושלים ומש"ה חשיב שפיר שללה כיון שמותר להוציאו מירושלים.

ובביאור החילוק, כתבו התורא"ש ותוס' שאנ"ץ, וזה לשונו (של התורא"ש) 'והא דאמרינן בפרק הזהב דלא פלוג רבנן היינו לענין פדיה דבשום ענין אינו נפדה דגזור רבנן שלא תפקע קדושתו כיון דקלטוה מחיצות ואם היה פודה הרי קדושה נפקעת אבל לענין להוציאו חוץ לירושלים היכא דמחיצות קיימות אסור מפני שמפקיע קדושתו אבל נפול מחיצות אין כאן הפקעה במה שמוציאו' עכ"ל.

מבואר בדבריהם, שגדר דין קליטת מחיצות הוא שתקנו שלא להפקיע את קדושת המע"ש לאחר שנכנס לירושלים ונקלט במחיצות, וזהו הגדר הן באיסור פדיון והן באיסור הוצאה מירושלים, אמנם כתבו שיש חילוק בין האיסור הוצאה לאיסור פדייה במה נחשב שמפקיע את קדושתו, שהפדיון הוא הפקעת הקדושה בעצם שהוא מפקיע את הקדושת מע"ש ע"י שפודה, ולכך גם בנפלו מחיצות אסור לפדותו דסו"ס מפקיע את קדושתו, אבל האיסור הוצאה חוץ לירושלים אינו הפקעה בעצם המע"ש אלא שכיון שיש קדושת ירושלים והוא מוציאו משם חשיב שמפקיע את קדושתו, ולכך בנפלו מחיצות שאין קדושת ירושלים לא חשיב הפקעת הקדושה כלל.

למדנו מדבריהם גדר חדש בדין קליטת מחיצות שאינו גזירה בעלמא אלא תקנה שלא להפקיע את קדושת המע"ש שהתווספה בו לאחר שנכנס לירושלים.

והנה לפי"מ שבארנו בענף א שגם לגבי האיסור אכילה משראה פני החומה אין הגדר שמתווסף בו קדושה כשנכנס לירושלים אלא שכיון שעומד לאכילה אסור להפקיע את דין אכילתו, א"כ יתכן לבאר בדברי הרא"ש בנוסח זה, שכיון שהמע"ש עומד להיאכל בירושלים אסור להפקיע את ייעודו ולבטלו מאכילה וזה נחשב כהפקעת הקדושה, ולפי"ז הטעם שבנפלו מחיצות לא גזרו להוציאו מירושלים הוא משום שכבר אינו עומד להיאכל כיון שאין מחיצות [ולא משום שאין קדושת ירושלים].[[12]](#footnote-12)

והראשונים תרצו על סתירת הסוגיות בכמה אופנים, עי' בתוס' וברמב"ן בב"מ (ועי' בזכרו"ש משה"ק בד' הרמב"ן) ועי' באחרונים שבארו בדע' הרמב"ם תירוץ נוסף. ואכמ"ל כתבתי רק את תירוץ התורא"ש שנוגע לגדר דין קליטת מחיצות.

**ד**

**מבאר עפ"ז את הגדר למ"ד קליטת מחיצות דאורייתא**

ובזה יש לבאר את הגדר בדין קליטת מחיצות למ"ד שהוא מדאורייתא, דגדר דין זה הוא שאסור להפקיע את קדושת המע"ש, דמשעה שהמעשר נכנס לירושלים התווסף בו קדושה וחל ביה דין אכילה בירושלים ומש"ה אסור לפדותו ולהפקיע את קדושתו.

ולפי"ז ניחא, שהמח' אם מחיצה לקלוט דאורייתא או דרבנן אינה מח' בעצם יסוד הדין של קליטת מחיצות, דלכו"ע הגדר שאסור להפקיע את קדושת המע"ש כמש"כ התורא"ש ואף למ"ד מחיצה לקלוט דרבנן אינו מטעם גזירה אלא הוא תקנה שלא להפקיע את קדושת המע"ש, אלא דפליגי אם דין זה הוא מדאורייתא או תקנה דרבנן.

ומכאן יש להביא מקור למש"כ בסוף ענף א' שיסוד הדין שאין פדיון למע"ש בירושלים אינו משום שאין טורח הדרך אלא שכיון שהוא עומד לאכילה אסור לפדותו ולהפקיע את דין אכילתו, ומה"ט סבר הך מ"ד שקליטת מחיצות דאורייתא, דאף לאחר שיצא מירושלים עדיין אסור להפקיע את קדושתו [אבל אם היה הטעם משום טורח הדרך א"כ לאחר שהוציאו מירושלים שוב איכא טורח הדרך ולא שייך לומר שהוא גזירה מדאורייתא].

**ה**

**מבאר את יסוד החילוק של התורא"ש באופן אחר**

והנה בעיקר היסוד של התורא"ש והתוס' שאנ"ץ, שיש חילוק בין שתי התקנות דרבנן, שבנפלו מחיצות תקנו איסור פדייה ולא תקנו איסור הוצאה, נראה דיש לבאר חילוק זה באופ"א.

דהנה כתבנו באות א' שיש מקום לחלק בין טעם האיסור להוציאו מירושלים לטעם שאסור לפדותו, שהאיסור פדייה הוא מטעם שמא יבוא לפדותו בירושלים, והאיסור הוצאה חוץ לירושלים הוא שמא יבוא לאוכלו שם.

ואשר לפי"ז י"ל, דהנה כתב הרמב"ם (בפ"ב ממע"ש ה"א) 'ונוהג בפני הבית ושלא בפני הבית אבל אינו נאכל אלא בפני הבית' ועוד כתב בהלכה ד' 'כשם שאין אוכלין מע"ש בזמן הזה בירושלים כך אין פודין אותו שם' והטעם בזה שקדושת מע"ש נוהגת גם בזה"ז שאין בית, אבל הדין אכילה תלוי במזבח ע"ש.

ויש להסתפק האם בזה"ז לוקה כשאכלו חוץ לירושלים או שכיון שאינו יכול לאוכלו בירושלים אינו לוקה אם אכלו בחוץ.

ולא מצאתי גילוי מפורש לדין זה, אבל לענ"ד מסתברא שכיון שאין דין אכילה בירושלים מש"ה אינו לוקה כשאכלו חוץ לירושלים. [וסברא זו מצאנו במע"ש טמא, שכתבו הפוסקים (יובא בסימן הבא אי"ה) שאינו לוקה כשאכלו חוץ לירושלים משום דלא קרינן ביה לפני' ה' אלוקיך תאכלנו].

ואם כנים אנו בזה, מתבאר היטב החילוק בין שתי התקנות לגבי נפלו מחיצות, שלא גזרו להוציאו מחוץ לירושלים משום שטעם האיסור שמא יבוא לאוכלו בחוץ וכיון שאין מלקות כשאכלו חוץ לירושלים לא גזרו על הוצאתו, אבל לגבי דין פדיון חוץ לירושלים שאיסורו משום גזירה דלמא יבוא לפדותו בירושלים א"כ אף בזה"ז אסור לפדותו כיון שמדאורייתא אין לו פדיון בירושלים כמש"כ הרמב"ם ודו"ק.

1. וכתבו התוס' שם שגם קודם שנכנס לירושלים יש איסור לאוכלו אבל אינו לוקה. ויש לברר גדר דין זה, האם הוי איסור עשה או ביטול עשה, ועי' ברמב"ם שכתב שלוקה מכת מרדות ועי' דרך אמונה שם, ועי' בריטב"א במכות ובב"מ נב:, ויל"ע מדוע הראשו' לא הביאו מצות הבאה כמו שיש בל תאחר. ועצם הדבר מפורש גם ברמב"ם וברא"ש בפרק ד משנה א שיש חיוב להעלות. וע"ע חי' רא"ל שביאר ד' התוס' באופן מחודש לפי דרכו, ואכמ"ל בכ"ז. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועצם סברא זו שדין פדיון תלוי אם בפועל איכא טורח הדרך, מצאנו בדברי הריטב"א בב"מ דף מה: שכתב דהא דטיבעא אפירא לא מחללינן הוא רק על פירות שיש טורח בהעלאתם ולא במעות ע"ש. [↑](#footnote-ref-2)
3. אמנם באמת מבואר בסוף הסוגיא שגם לגבי האיסור אכילה מהני דין נקיט ליה בקניא, וא"כ אי"ז מוכרח שהדין שאין פדיון הוא דווקא משום טורח ויתבאר עניין זה לקמן ועי' באות ו'. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועיין שערי יושר (ש"ה פ"ו) שביאר שיסוד המח' בדין כמי שהורמו אינה לגבי ממון השבט דלכו"ע הויא ממון השבט קודם הפרשה, אלא מחלוקתם לגבי זכיית כהן פרטי האם הכהן זוכה בזה לעצמו קודם הפרשה שיחשב ממונו, והנפ"מ בזה שנחשב ממון שיש לו תובעים לגבי מזיק וגנב כמבואר בסוגיות הנ"ל ע"ש. [↑](#footnote-ref-4)
5. וכמו"כ יל"ע בהא דקי"ל בגמ' שהוא בפנים ומשאו בחוץ דחשיב כבפנים לגבי דין פדיון, האם חשיב נמי ראיית פני החומה לגבי שלוקה עליו בחוץ, ועי' ערול"נ שכתב שלוקה עליו, ומסתבר שמקורו מגמ' זו דמדמינן להו אהדדי אמנם צ"ב הסברא בזה. [↑](#footnote-ref-5)
6. וכך משמע מלשון הריטב"א וז"ל 'ואשמועינן דכי הא כמאן דעל בפנים דמי וחייבין עליו אם אכלו בחוץ'. [↑](#footnote-ref-6)
7. ועי' בענף ב שיש קצת סמך לזה מדברי התורא"ש. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועי' בסימן הבא שבארנו עפ"ד הריטב"א את משנה ט' באופן נכון. [↑](#footnote-ref-8)
9. בעיקר דברי הגמ' שמע"ש לא נחשב שללה של עיר הנדחת משום דין קליטת מחיצות, הקשה המנ"ח (סוף מצוה תס"ד) מהו הטעם בזה הרי סו"ס זהו ממון של עיר הנדחת ומאי איכפ"ל שיש קליטת מחיצות.

   ובחזו"א (שביעית סי' ג ס"ק י"ד) חידש שדין עיר הנדחת אינו שכל הממון שבתוכה נאסר מאליו אלא שבי"ד גומרים את הדין של הממון שאסור בהנאה, ומש"ה עד כמה שבי"ד לא פוסקים על הממון של מע"ש שבירושלים שיש לו דין עה"נ [משום שקלטוהו מחיצות ואינו שללה אלא שלל ירושלים] אינו נאסר מאליו.

   אמנם לפי"ז אינו מובן לכאו' מש"כ התוס' שאע"פ שנפול מחיצות לאחר גמ"ד אפ"ה נאסרו הפירות כשנפול מחיצות והרי בכה"ג לא היה גמ"ד על פירות אלו. ועוד שהתוס' כתבו שחכמים העמידו דבריהם על ד"ת להחשיבו שלל ירושלים ולדברי החזו"א אי"ז תקנה מחודשת שהעמידו על ד"ת אלא שלא גומרים ע"ז את הדין. וי"ל קושיות אלו ודו"ק.

   ובפשטות הביאור בדברי הגמ' שעצם זה שאינו יכול להוציאו מירושלים לא חשיב 'שללה' של עיר הנדחת אלא שלל ירושלים ואינו נאסר עם הממון של העיר, וכך מבואר בדברי והרמ"ה וכ"מ בבעה"מ שם. [↑](#footnote-ref-9)
10. תוכן דברי הגמ' הוא, דקתני בברייתא שמע"ש של עיר הנדחת יגנז, ומקשינן על שיטת רב חסדא שסובר שמע"ש בגבולין הוא ממון גבוה אפי' לר' יהודה דא"כ לא חשיב ממון של עיר הנדחת כיון שהוא ממון גבוה ואמאי אסור, ואי נימא דמיירי שהמע"ש היה בירושלים בשעה שנגמר הדין של עה"נ ולא הוי ממון גבוה, א"כ לא חשיב כלל שללה של עיר הנדחת אלא שלל ירושלים דהא קלטוהו מחיצות ואמאי יגנז [ובביאור סברא זו עי' בהערה הקודמת], וע"ז הגמ' מתרצת שהמע"ש היה בירושלים אלא שנפלו המחיצות ומש"ה ליכא דין קליטת מחיצות כיון שקליטת מחיצות דרבנן ולא גזרו כשנפלו מחיצות וחשיב שללה של עה"נ, אבל מאידך לא הוי ממון גבוה כיון שהיה בירושלים. [ועי' בתוס' בב"מ שכתבו שתי צדדים אי מיירי שנפלו מחיצות לאחר גמ"ד ומש"ה לא חשיב ממון גבוה דבשעת גמ"ד היה מותר באכילה או שאף אם נפלו לאחר גמ"ד לא חשיב ממון גבוה כיון שהיה לו היתר]. [↑](#footnote-ref-10)
11. העתקנו לשונו לקמן בסמוך. [↑](#footnote-ref-11)
12. והנה לפי"מ שבארנו שם בעז"ה שהטעם שמועיל דין 'כמי שהורמו' באיסור אכילה חוץ לחומה הוא משום שהגדר של ראיית פני החומה הוא שעומד להיאכל בירושלים ולא שמתווסף בו קדושה, א"כ י"ל שאדרבה הגדר בדין קליטת מחיצות דרבנן הוא שמתווסף קדושה כשנכנס לירושלים [כפשטות לשון הרא"ש] ומה"ט גופא אמרי' בגמ' שבדין קליטת מחיצות לא מהני הך דינא ד'כמי שהורמו' וחלוק גדר התקנה מהדין דאורייתא. אמנם זהו חידוש דבפשטות משמע בגמ' שהוא קולא בדרבנן שלא החמירו בדין כמי שהורמו ועיין. [↑](#footnote-ref-12)