מתנות כהונה -גדר זכיית הכהנים
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / הזרוע והלחיים

**גדר זכות הכהנים במתנות**

מתנ"כ הם ממון הכהנים

**א.** **דף** ק"ל: אר"ח המזיק מתנ"כ או שאכלן פטור מ"ט איבע"א דכתיב זה, ואיבע"א דהוה ממון שאל"ת. **מתבאר** דלולא הדרשה דוזה, ולולא הסברא דאל"ת, היה ראוי לחייב את המזיק מתנ"כ, אלמא מתנ"כ (לפני שניתנו לכהן) אינם מצוה גרידא על הישראל ליתנם לכהן, אלא הם ממון כהן, (ובמצות 'ונתן לכהן' נצטוה הישראל ליתן זאת לכהן מסוים שיהא לממונו הפרטי), ולכך היה ראוי לחייב את המזיק לשבט הכהונה, לשלם את נזקו, ויהא דין דמי המתנה כדין המתנה שצריך הבעלים ליתנה לכהן מסוים. **ויסוד** זה דהמתנ"כ הם 'ממון הכהנים' מוכח כבר מכמה דוכתי, חדא, הא דאיתא בתוספתא דתרומות פ"ט ה"י ונפסק ברמב"ם (פ"ט ה"ט) פרתו של ישראל שילדה בכור מאכילו תרומה, שהבכור לכהנים. וכן הוא הלשון בירושלמי [ערלה ב' א'] שבמניעת נתינת המתנות לכהנים יש משום 'גזל השבט'. וכן לק' קל"ד. דנה הגמ' אי מתנ"כ נגזלות. וכן תנן דהגוזל את ראשית הגז וצבעו פטור, אלמא הם ממון ששייך בו ענין גזילה[[1]](#footnote-2). והיינו דהמתנות נעשים מיד בבעלות הכהנים.

בעלותו מותנית ומתקיימת עי"ז שהוא כהן

**ב. והנה** בפשוטו היא בעלות ממש שכל הכהנים בעלים על המתנות [עי' לק' ענף ב' שהתבאר יותר גדרה], אמנם בעלות כל כהן וכהן היא מחמת השם כהן שבו, דכל קיום הממון אצלו הוא רק מחמת שהוא כהן, ואי יתחלל מהכהונה (משכח"ל בכהנת) לא יהא קיום לבעלותו, וכן איפכא כהן שנולד אחר השחיטה, ודאי זוכה גם הוא כשאר הכהנים, וענין זה אינו מגרע בתורת בעלות, וכמו דמצינו בבעלות 'בני העיר' [ב"ב מ"ג. ונדרים מ"ז.], דהמקיים לו את הבעלות אינו מחמת שמו הפרטי, אלא מחמת דהוא בן העיר, וכאשר יעזוב את העיר ממילא לא יהא לו זכות, וכן מצינו בעוד כמה גווני, וה"ה הכא הגם דהיא בבעלות הכהנים אבל המקיים של הבעלות 'כסדר' הוא מה שהם כהנים.

פשטות הביאור ב'ממון שאין לו תובעים'

**ג. ובביאור** טעם הפטור משום משאל"ת, פרש"י 'אין לו בעלים שיוכלו לתובעו בדין, שיכול לומר לו לכהן אחר אני נותנן ולא לך'. **בפשוטו** כוונתו דאף שיש חיוב נזקין להעמיד דמים כנגד המתנות שהזיק ואכל, מ"מ הוא פטור בפועל מתביעת בי"ד, דאין תובע שיזקיק את בי"ד להוציא את דמי המתנה דהרי הוא יכול לדחותו. **ובתוס'** כתבו דחייב לציד"ש, ולהנ"ל כוונתם לחיוב גמור אלא דאין בי"ד נזקקין, **וכן** לפי"ז כאשר יעשו כל הכהנים הרשאה מהני לתבוע את דמי הנזק, וכמש"כ הקה"י בשמעתין ובב"ב סי' ל"ז.

דחית האפשרות הפשוטה

**ד. וקשה** דלפי"ז דינו דר"ח הוא **דמתנ"כ אינם נתבעות**, א"כ מ"ט קאמר זאת גבי מזיק, והרי דין זה הוא גם כשהמתנות בעין, דיכול לדחותו שיתן לכהן אחר, וזו כוונת הר"ן להקשות דכיון דמחויב הוא להעמיד את דמי המתנות, וחידושו דר"ח הוא שא"א לתבוע את אותם דמי המתנות, א"כ המתנות עצמם נמי, (דודאי ר"ח קאמר במזיק דוקא, וכן מבואר לק' בגמ' דמודה ר"ח באיתנהו בעינייהו), והיא קושיא חזקה[[2]](#footnote-3). **ובעיקר** קשה על מהלך זה, דהרי מפורש בגמ' בהמשך דאינו אלא מדת חסידות ולא חיוב ממון גמור, ובתוס' נתקשו דלל"ב הוא חייב לציד"ש ולא רק מדת חסידות, ותירצו דכיון דאכל בהיתר אין בזה לציד"ש, ואי היה חיוב גמור לא שייך לחלק בו בין אם אכל בהיתר או באיסור. **ובאמת** גם אם לא נימא כתרוץ זה בתוס' [אלא כמו שהסיקו בשם ר"ת וכ"כ תורא"ש] הרי מוכח כן מגוף הגמ' דקרי ליה מדת חסידות, אלמא אי"ז חיוב גמור, [וביותר דביאר ר"ת דעל חסידות ודאי לא פליגי רבנן, אלמא חסידות הוא], **ועוד** קשה מדקאמר ר"ח 'פטור', **והטעם** הוא משום שאל"ת ולהנ"ל אינו 'פטור', וכן אל"ת אי"ז טעם לפטור, אלא זהו עצם הדין שאע"פ שאין כאן פטור מ"מ אין מי שיתבעהו.

הפרוש לדעת תוס' דהא דאיל"ת הוא סברא שלא יהא חיוב נזקין

**ה. ולכך** צריך לפרש[[3]](#footnote-4), בדעת רש"י ותוס', דר"ח קאמר 'פטור' משום משאל"ת, היינו כפשוטו, דמכח בעלות כזו אין מחייב לנזקין ונהנה, דכיון דאין כהן שיכול לתבוע את זכותו א"כ גם אין כהן 'שנחסר' 'ונלקח' ממנו. **והיינו** דכיון דדין מתנ"כ הוא שאינו מתחלק לכל הכהנים, אלא יכול להינתן לכהן אחד, א"כ לכל כהן וכהן אין **זכות** לתבוע את המתנות, נמצא שהממון לא **נתבע** ולא 'עומד' לשום כהן, וקאמר ר"ח דהמזיק **ממון** שאל"ת, היינו דין ממון שאינו מזכה את בעליו לתבוע את זכותו, אין שייך בו חיוב נזקין דאין כאן אדם שנחסר[[4]](#footnote-5), ולא דמי לממון העיר דנחשב ממון דיש לו תובעים, דהתם עומד הוא לכל אחד ואחד מבני העיר לשמשו, וכל אחד יכול לתבוע את חלקו בשימוש במרחץ [וכן לתבוע את הכל עבור חלקו], וא"כ שפיר יש כאן בעלות שנחסרה וניזוקה[[5]](#footnote-6), משא"כ ממון הכהנים דאין דינו להתחלק אלא יכול להינתן לכהן אחד[[6]](#footnote-7), ולכל כהן וכהן ליכא אלא אפשרות שאולי יהא לו, ואינו יכול לתבוע, ולפיכך אין בזה חיוב נזקין ונהנה.

**ולפי"ז** מש"כ תוס' דחייב לציד"ש, היינו חיוב בעלמא לציד"ש, ולא חיוב גמור, וכן נראה יותר הלשון לציד"ש. **וכן** לפי"ז לא יהני מה שיבואו בהרשאה כיון דליכא בזה כלל **מחייב** לתשלום נזיקין, **ואתי** שפיר לישנא דפטור דבאמת הוא פטור מחיוב נזיקין, וטעם הפטור הוא משום דהגדרת הממון הוא משאל"ת, וכמש"נ.

**ומעתה** מיושבת קו' הר"ן דאע"פ שיסוד דברי ר"ח הם על עיקר מתנ"כ שאינם נתבעים (אף כשהם בעין), אבל לא אתא ר"ח לומר דאין מי שיתבע, דבשביל לומר דאינו יכול לתבוע את הבעין סגי בזה שיכול לדחותו, ור"ח אתא לחדש שממון שאיל"ת הוא **ממון שאין בו חיוב** נזקין, וכמש"נ, [והנה המתנה עצמה אע"פ שאין כהן שיכול לתובעה, מ"מ ישראל שאינו נותן יוציאו ממנו בי"ד, משום שהוא ממון הכהנים ויחלקו כפי הראוי להם, ואע"פ שבי"ד לא נזקקים בלא תביעה והכא ליכא זכות תובע, מ"מ כמו שמצינו בי"ד שכופין על המצוות, כן לכאו' יש דין לבי"ד לדאוג לקיים דין הממון וליתנו לכהנים, (וגם מחש"ו, וכמש"כ המנח"ח), ועכ"פ מדין כופין על המצוות יוציאוה].

דעת הר"ן דאיל"ת הוא סיבה שלא ייחשב כלל בעלות כהן

**ו. הר"ן** כתב בביאור שמעתין "כיון דמתנ"כ משאל"ת הוא נהי דכי איתנהו בעינייהו מיחייב משום מצוה, כי ליתנהו בעינייהו אין כאן מצוה, ולא דין ממון הילכך פטור לגמרי, ולפיכך נ"ל דאפילו בבא לציד"ש פטור, ולא נתחוור לי מש"כ בתוספות וכו' דהכא אי לא מיחייב משום מצוה משום מאי מיחייב". **וביארו** האחרונים דלדעתו ר"ח קאמר דאין בעלות לכהנים, ויסוד כל הדין הוא משום המצוה, ובפשוטו היינו דכל הסוגיא של מתנ"כ היא מצוה ומהיכ"ת דיהא כאן בעלות. **וצ"ע** דהיכן זה מרומז במשאל"ת וכי סימנא בעלמא קאמר. **ועוד** דהר"ן כתב **כיון** דממון שאל"ת הכל תלוי במצוה, אלמא משאל"ת הוא הטעם והסיבה, וצ"ב טובא.

**ונראה,** דאין כוונת הר"ן לומר דאין כאן בעלות כיון דלא נתחדש אלא מצוה, אלא דהא גופא שאל"ת הוא הוא הסיבה שלא נחשב לבעלות. **וביאור הדברים,** דביסודו בזה גופא שקבעה תורה שהמתנות לכהן היה ראוי שיהא בזה בעלות לכהנים (וכמו שנקט ר"ח בהו"א), אלא דכיון דאל"ת **לא שייך** בזה בעלות, היינו דכיון דאמרה תורה דרק כהן אחד יקבל, א"כ כל כהן וכהן אין עומד ואין ראוי לו, [ולא דמי לבני העיר ויורשים שראוי לכ"א ואחד ויכול כ"א לתבוע וכמש"נ], וא"כ דין ממון כזה לא יכול להיחשב 'בעלות'[[7]](#footnote-8) דכל ענין בעלות הוא - שהדבר עומד ולי וראוי לי ונתבע עבורי[[8]](#footnote-9).

סיכום ב' המהלכים

**ז. העולה מן הדברים**, ב' מהלכים בסוגיין, דעת תוס' וכן פשטות הסוגיות דיש בעלות לכהנים, וא"כ אל"ת הוא סברא דלא יהא בזה מחייב של מזיק, אמנם לציד"ש שפיר שייך בזה, ולהר"ן אין כאן בעלות כלל ויסוד החיוב הוא המצוה, ולכך כשאינו בעין לא שייך לציד"ש, וגם הר"ן וגם תוס' באו באותה סברא 'דאין אחד שהממון עומד אליו ונתבע אליו' ולתוס' הוא סברא בחיוב נזקין בלבד, ולהר"ן הוא סברא דלא ייחשב כלל לבעלות.

ביאור דעת הר"ן וגדר דין המצוה עי' בסימן 'זכות הכהנים במתנ"כ – דעת הר"ן'.

ב

נידון הסוגיא הוא האם מתנות כהונה נתבעים או לא

**א. הנה** בפשוטו החידוש של ר"ה, הוא זה גופא דבממון שאל"ת אין בו חיוב מזיק, [ולר"ן דמשאל"ת לא נחשב בעלות כלל], ועל זה היה מקום לדון, אבל מקו' הגמ' מיתיבי וזה יהיה משפט הכהנים וכו', מבואר דהנידון הוא על מה שאמר ר"ח דאל"ת, דהא קרא איירי על המתנות כשהן בעין, ולא במזיק, וכן לשון הש"ס 'להוציאן בדיינין' משמעות הדברים דקאי על המתנות עצמם, אלמא דהנושא של הסוגיא הוא האם 'מתנות' יש להם תובעין או לא, אבל בעצם הדבר דאמר ר"ח דאם אין להם תובעין המזיק פטור בזה אין חולק ואין נידון, וכן מתבאר בשאר הקושיות, וכמו שפרש"י שם[[9]](#footnote-10),[[10]](#footnote-11).

תמיהה גדולה דהדין דהכהן יכול לתבוע סותר לזכות הטוה"נ

**ב. והנה** יש לתמוה בדעת המקשן [וכן דעת ר"א] שמתנות נתבעים ומוציאים אותם בדיינים בע"כ של הישראל, דהרי דבר ברור הוא במשניות וברייתות[[11]](#footnote-12) דבמתנ"כ דכתיב בהו נתינה גילתה תורה שהישראל הוא הזכאי להחליט לאיזה כהן תינתן המתנה (והיינו בין אם טוה"נ ממון בין אם אינה ממון), ואיך אפשר לומר דהמתנות נתבעים ומוציאים אותם בדיינים, ובפרט קשה מש"כ רש"י "כהן ראשון התובען מוציאן מידו", הנה להדיא פרש"י דהכהן **הראשון** מוציאן [ודלא כר"ח דס"ל "שיכול לומר לו לכהן אחר אני נותנן ולא לך"], והנה דבר זה דהראשון בא ותובע לעצמו ומקבל, הוא ממש נגד הדין דטוה"נ לבעלים, וצע"ג.

**והנה** המחנ"א [זכיה ומתנה ח] כתב בשם הירושלמי שישראל שכובש המתנה ואינו רוצה ליתנה לשום כהן, פקע לו הזכות של הטוה"נ, [ולפיכך אפי' כשהדיר בהנאה את הכהנים מותר לכהנים ליטול ממנו המתנה]. וא"כ י"ל דאיירי הכא בגוונא שכובש המתנה. **אמנם** צ"ע להעמיד באוקימתא מסוימת, ועוד שבקה"י סי' מ' ס"ק ב' הוכיח מהגמ' בנדרים דהבבלי חולק בזה על הירושלמי, וכן אי"ז במשמעות לשון רש"י.

**ג. ובאמת** יל"ע (גם אי נימא איזה ישוב על דינא דטוה"נ), מ"ט באמת מתנ"כ נתבעים, ומהו שורש המחלוקת והנידון בסוגיא אם כל כהן יכול לתבוע המתנה, או לא.

חקירה בגדר בעלות הכהנים

**ד. והנראה** בזה, דהנה יש לחקור בגדר בעלות הכהנים במתנ"כ, דיש לפרש דגדר הבעלות הוא דכל כהן וכהן זכה במתנות ברשות ממון דידיה [כמובן שקיום הבעלות מותנה בזה שהוא ישאר 'כהן'], לכך הוה משאל"ת. והאופן השני לפרש דיש רשות אחת של הכהונה, ורשות זו שפיר יכולה לתבוע, וכמו שיבואר.

דרך א דכל כהן נחשב בעלים בפני עצמו

**ה. הדרך הראשונה,** דכיון דדין מתנ"כ הוא דכהן אחד יקבל ולא שיחלקו בזה כל הכהנים, א"כ אין נכון לדון שהזכיה היא לכל הכהנים יחד ברשות אחת של הכהונה דא"כ היה צריך להתחלק לכולם, אלא הזכיה היא של כל כהן וכהן בפ"ע, וזו בעלות גמורה של כל כהן מפני שהוא כהן, [ודומה קצת לשותפים אבל חלוק הוא משותפים, דהתם ראוי הדבר ונתבע הממון לשניהם, משא"כ הכא רק כהן אחד יזכה]. **אמנם** יל"ע טובא בגדר בעלות זו, דאמרינן דכל הכהנים בעלים במתנות, ולכאו' אי"ז אלא ספק בעלות. וביאר בזה הקה"י סי' ל"ו [סוף ד"ה והנה בזכרוני], דעיקר הבעלות היא כלפי הישראלים, ואה"נ כלפי הכהנים בינם לבין עצמם לא זכה והוא כהפקר. והיינו דבדר"כ בעלים היינו כנגד כל העולם, והכא כל כהן הוא ודאי בעלים על המתנה כלפי כל העולם, (אינם יכולים לקחת זאת וכו') חוץ מאחיו הכהנים, דכנגדם אינו בעלים ואם ירצה חבירו כהן ליקח, אין לו זכות כנגדו[[12]](#footnote-13).

ר"ח ס"ל כצד א' ולכך איל"ת

**ונראה** דהכי ס"ל לר"ח, ולכך קאמר דאל"ת, דבעלות זו מוגדרת ממון שאל"ת, דהרי אין כהן דזכאי לתבוע המתנה אליו, [ולכך אין בה תביעת נזקים, ולדעת הר"ן באמת לא חשיבא בעלות מה"ט, דאין כהן שזה עומד לו וראוי לו, ולא שייך בעלות כהנ"ל כלל].

רשות אחת של הכהונה וזו דעת המקשן

**ו. הדרך השניה**, דיש 'רשות אחת' כללית של הכהונה, והמתנות הם ברשות של כל הכהנים יחד, דהמתנות לפני הנתינה דינם להיות ברשות הכללית דשבט הכהונה, ואע"פ דדין המתנה לינתן לכהן אחד ומ"ט יהא לכל הכהנים, י"ל דתחילת הדין הוא שיהא ברשות כל הכהנים, והיעוד והשימוש של רשות שבט הכהונה בממון הוא, שכהן אחד ממנה יקבל המתנה.

**ונראה** דהכי ס"ל למקשן ולהכי הוא משיל"ת, דרשות זו כיון דהיא אחת והיא זכאית בהחלט, שפיר זכותה ובעלותה **בממון** הוא גם לתבוע את זכותה, ויכולה לתבוע שתצא המתנה מרשות הישראל לאחד מן הכהנים, דקבלתו היא השימוש והיעוד של רשות זו.

**ורשות** כללית זו ילפינן לה מדכתיב 'משפט הכהנים' מלמד שהמתנות דין וכו', היינו דאע"פ דסוף הדין שהמתנה תינתן לכהן אחד, מ"מ המשפט הוא של כל הכהנים שבזה שנאמר כאן משפט היינו דיש רשות ממון אחת של כל הכהונה (משפט הכהנים לשון רבים), והמתנות הם ברשותה, ואח"כ כתיב ונתן לכהן (לשון יחיד) דקיום דין הכהונה הוא שינתן לכהן אחד[[13]](#footnote-14).

כהן הראשון תובעו להוציא המתנה תח"י

**ז. ומעתה** מש"כ רש"י כהן ראשון התובעו מוציאו מידו, היינו דכהן שבא ותובע אינו תובע בשביל עצמו (דכלפי זה אל"ת), אלא הוא תובע בשביל 'הכהונה' דהוא תובע את הישראל שיוציא המתנה מתח"י, ויתננה לכהן, וכח תביעתו הוא משום דיש לו שם כהן והוא חלק מהרשות הכללית של הכהונה, ויש לו זכות לתבוע כי אינו תובע עבור עצמו אלא עבור 'הכהונה', ותביעתו שיתנו לאיזה כהן וקבלת אותו כהן הוא שימוש ויעוד של רשות הכהונה[[14]](#footnote-15).

כשהוא נתבע להוציא הוא רשאי לקבוע איזה כהן יקבל

**ח. והנה** כיון דהישראל יש לו זכות טוה"נ, א"כ כאשר הוא נתבע ע"י הכהונה להוציא המתנה, הגם דמחויב הוא להיזקק לתביעה, אמנם זכאי הוא להחליט לאיזה כהן תבוא המתנה, אבל מוכרח הוא לענות ולהשיב עתה לאיזה כהן הוא רוצה ואינו יכול לדחותו כיון דזכות הכהונה לתובעו להוציא המתנה מתח"י, ו'כהן הראשון שתובעו מוציאו מידו', היינו דרשות הכהונה תובעת את ממונה שאצלו, והוא מחויב להיזקק לתביעה להוציא המתנה, ואם לא יאמר שם מסוים של כהן ליתן לו, הרי הוא איבד זכותו דתביעת ממוני גבך של הכהונה, גובר. [ומש"כ רש"י לעיל דיכול לומר לכהן אחר אתננה ולא לך, אין ללמוד מזה דאיירי שמעתין דעונה ואומר כהן אחר מסוים, אלא **יכול** קאמר, היינו דלר"ח אין לשום כהן **זכות לתבוע**]. **ולפי"ז** אצ"ל דאיירי דוקא בכהן דידוע שכובש המתנה ואינו רוצה ליתנה כלל, אלא איירי בכל גוונא, דעיקר החידוש הוא דמוציאין מתח"י. והנה משמעות דברי רש"י דהכהן הראשון גם יקבל לעצמו ואע"פ שהוא תבע עבור הכהונה, מ"מ אי לא אמר הבעלים כהן מסוים אחר, הרי כיון דכבר יצאה המתנה תח"י, נמצא דכהן זה כבר תפס המתנה כלפי שאר אחיו[[15]](#footnote-16)[[16]](#footnote-17).

יותר נראה שתובע ממש לעצמו כי עצמו הוא מהכהונה

עד עתה נתבאר דאינו תובע עבור עצמו אלא עבור הכהונה ומה דכהן אחר יקבל הוא גם קיום עבורי באשר אני חלק מן הכהונה, ותביעתו אינו לעצמו דזה באמת איל"ת אלא תביעתו היא שתוציא המתנה ותתנה לאיזה כהן וכמש"נ, ונראה יותר דהוא תובע לעצמו (דכל ענין תביעה הוא רק אם יש לו רווח ממון) אלא דהוא תובע לעצמו לא משום זכותו שלו אלא מעמיד עצמו למקום שבו יתקיים הקיום של הכהונה.

[והנה עיקר התביעה להוציא זאת מהכהונה לכאו' צ"ב דהרי הוא כבר של הכהונה ומה יש בהוצאתו טפי וי"ל כמו אדם התובע חפץ שלו דלא נימא דמ"מ הוא שלך דאדרבה התביעה היא שיעמוד לרשותי, ה"ה בכהונה הרי השימוש והיעוד הוא שיבוא לכהן אחד וזו תביעתו].

מהא דכהן המיואש מפסיד אלמא אי"ז רשות אחת

ראיתי מש"כ ח"א להביא ראיה גדולה לחקירה הנ"ל דהנה בגמ' באלו מציאות גבי מתנ"ע איתא דמהני יאוש, וכן איתא שם דשייך דחלק מהעניים נתיאשו וחלקם לא נתיאשו ואותם שנתיאשו אין להם זכות ואותם שלא נתיאשו עדיין בזכותם עומדים, וכ"כ רש"י והר"ן בגיטין [ל ע"א] גבי מתנ"כ, והנה אי נימא דממון השבט הוא רשות אחת כללית א"כ צ"ע מה שייך דיהני יאוש של חלק מהכהנים דהרי כל עוד שהבעלות לא מיואשת זכאים כל הכהנים [דאי"ז סילוק מזכותו אלא יאוש], ומהא דמהני יאוש של חלק ע"כ הבעלות היא מחולקת ומובדלת וכמש"נ לקושטא להלכה דקי"ל כר"ח.

העולה מן הדברים

**ט. העולה מן הדברים,** דהטעם דהמתנות הם ממון שיל"ת, הוא משום דהמתנות ראויים ל'רשות אחת' של הכהונה, ודין רשות זה שינתן לכהן אחד, וא"כ רשות זו היא יכולה לתבוע, (ע"י כל כהן שהוא חלק ממנה), ושפיר יש חיוב נזקין דיש כאן בעלות גמורה, דאותה רשות נחסרה חסרון גמור (ואע"פ שאין איש שידאב לבו על כך מ"מ הבעלות הזו נחסרה חסרון גמור ופשוט), ויש לו להעמיד דמים כנגד המתנה, ויהיה דין דמי המתנה כמתנה עצמה, דאפשר לתובעו שיוציא הדמים ממנו, ויתן אותם לאיזה כהן, וכמש"נ.

**ודינא** דטוה"נ הוא שיכול להשיב לתביעה ולהפנות עתה המתנה לכהן שירצה, ואם אינו מעמיד כהן אחר אין לחוש לזכותו, וכ"ש באופן דידוע שאינו רוצה ליתן כלל המתנה דבי"ד מוציאים ממנו, ואע"פ שהוכיח הקה"י דהבבלי חולק על דין זה, היינו למאי דקי"ל כר"ח דהוה משאל"ת אבל למ"ד דיש לו תובעים ודאי מחויב הוא לתביעה וכמש"נ.

**ור"ח** ס"ל דיש כאן בעלות פרטית של כהן וכהן באשר הוא כהן, והיא בעלות כל יחיד ויחיד היא 'אין לה תובעים' דאין אדם כהן שזכאי לתבוע אליו ולפיכך אין כאן חסרון לחיוב נזקין, ולדעת הר"ן בעלות כזו אין לה חשיבות בעלות כלל וכל יסוד הדין ממון הכא הוא מכח המצווה וכמו שיבואר בסימן לקמן.

פסק ההלכה

**וא"כ להלכה** אין הגדר דמתנ"כ דיש 'רשות אחת'[[17]](#footnote-18) דהרי קי"ל כר"ח וכמש"נ וכן מוכח משמעתא דיאוש (ומהסוגיא דנדרים דפליגי על הירושלמי וכמש"נ).

הפשטות היא כר"ח. ובביאור המיעוט לחזה ושוק

**ובגמ'** אמרינן וזה יהיה משפט וכו' ושוב דרשינן וזה למעוטי חזה ושוק ופרש"י משום דודאי יתן כיון דלכפרה הוא (עי' רמב"ן), וצ"ע דאם לא שכיח שיעכב כיון דלכפרה הוא א"כ מ"ט צריך לקרא למעט זאת ולעסוק בענינו, וי"ל משפט הכהנים דנתבאר שחידשה תורה 'רשות אחת' איגוד הכהנים שהוא יהיה הבעלים והתובע (ועי"ז יהיה גם תשלום נזקים), ומתבאר דבעינן קרא לזה אלמא בלא קרא גדר זכותם היה כדעת ר"ח (ומשום דכיון דדינא דמתנ"כ שינתנו לכהן אחד א"כ בפשטות אי"ז עומד לכל הכהנים דא"כ היה ראוי שיתחלק), וקרא קמ"ל משפט הכהנים דנתחדש ליתן להם תורת רשות אחת , ובפשוטו הוא כולל לכל כ"ד מתנ"כ, ואהא אתא קרא דחידוש זה לא נאמר בחזה ושוק ואסבר לן רש"י טעמא דהתם אין צורך בחידוש זה אי"צ ליתן זאת לאגודת הכהנים.

1. **ופשטות** הסוגיא שם דמדין קניני גזילה הוא, וכמש"כ רש"י ב"ק ס"ו., והר"ן בפ' ראשית הגז דמדין קנין שינוי הוא, ויסוד קנין שינוי הוא רק במקום קניני גזילה. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ועי'** ר"י קורקוס (פ"ט מביכורים הי"ד ד"ה עבר) והקה"י סי' ל"ו, דתירצו דכשהוא בעין כייפינן ליה מדין כופין על המצוות. ונראה דהר"ן מיאן בזה דעד כמה דבדין ממון נתבע תשלום למתנה, א"כ הם 'דמי המתנות' ודינם ומצותם כדין המתנות, דמה לי הם מה לי דמיהם, וגם בהם כופים על המצוות. עוד קשה על תירוצם דנפק"מ טובא איכא בין דין כופין על המצוות לדין תביעת ממון, דהרי מכין אותו עד שיסכים, ואי אינו רוצה [ונחלש והוא בחשש יציאת נפש מניחים לו, כמש"כ שיטמ"ק כתובות פ"ו.] לא נוכל לגבות בלא רשותו, [מלבד לדעת הרמב"ן ודעימיה דעד שתכפהו בגופו תכפהו בממונו]. ועוד דמדין כופין על המצוות לא יהא זה בחש"ו, וא"כ ודאי יכול ר"ח לומר את הדין שא"א לתבוע המתנות גם על הבעין, כמו שאמר על המזיק. [↑](#footnote-ref-3)
3. סברא זו שמעתי מזקני מרן בעל הבד קודש שליט"א. [↑](#footnote-ref-4)
4. **וכן** באוכל, אע"פ שמלבד חיוב מזיק יש בו חיוב של נהנה דהיינו תשלום על לקיחת ההנאה, מ"מ גם בזה איכא כעין סברא הנ"ל דלא חשיב 'לקיחה' ממנו. [↑](#footnote-ref-5)
5. **עי'** בריטב"א דהקדש צדקה הרי"ז ממון גמור, ואין בזה חסרון דמשאל"ת. וצ"ע מ"ש מכל מתנ"כ ומתנ"ע, וי"ל דאחר דהפריש וחל שם צדקה, הרי זה ראוי לכל העניים שיתבעו, ואם יתבעו שנים ראוי לחלק זאת בשוה [או לפי דיני קדימה המבוארים בשו"ע], והוה כשותפין וכבני העיר, ואינו דומה למתנ"כ ומתנ"ע שניתנים לכהן אחד. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ונראה** דגזל הגר והמקדיש שדה אחוזה דדינם הוא דמתחלקים לאנשי משמר, יהא חייב המזיקם. אמנם עי' חידושי הגר"ח הלכ' ערכין דכל המתחלק לאנשי משמר משולחן גבוה קא זכו, ואולי מה"ט יפטר. [↑](#footnote-ref-7)
7. **ואל"ת** הוא הסיבה שאי"ז בעלות, דבלא זה כל מתנ"כ שדינו להינתן לכהן נעשה גם לבעלות הכהן, ונפק"מ דכשאין חסרון זה, ודאי יהא בבעלותו וכגון מכירי כהונה, וכן דברים המתחלים לאנשי משמר, עי' הערה לעיל. [↑](#footnote-ref-8)
8. **הר"ן** לק' (ד"ה ומשמע לי) כתב דאם במתנ"ע העני יכול לתבוע את בעה"ב ואינו יכול לדחותו א"כ הוה משיל"ת ויתחיב על היזק המתנות, והקשו האמרי בינה תרו"מ ס"ד, והחזו"א ר"ב ט' דהרי לדעת הר"ן אי"ז אלא מצוה (ובמתנ"ע המצוה היא 'לעזוב' ולא 'ליתן', ולכך הוא **מצווה** דלא לדחותו), ומהיכ"ת דיהא בזה בעלות עניים וחיוב נזקין. ולהנ"ל מיושב דאין כוונת הר"ן דמשום דהוא ענין של מצוה מהיכ"ת לדון שיש לו בעלות, אלא בשורת הדין כיון שדינו לכהן צריך הוא להיות בעלות, ומה שאין זה נגמר להיות לבעלות הוא משום דאיל"ת, ואם במתנ"ע יכול הוא לתבוע א"כ יגמר וייעשה לבעלות, וכיו"ב תירץ האמרי בינה, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ומעתה** נראה יותר דגם ל"ק דלא אמרה אל"ת, הוא מה"ט דס"ל דיש לו תובעים. [↑](#footnote-ref-10)
10. **ולכאו'** ילה"ק דלעיל נתבאר בדעת התוס' דהכהנים הם בעלים, ואל"ת הוא סברא דלא יהא בזה תביעת נזקין, ור"ח לא דיבר כשהם בעין, וא"כ מאי קפריך מוזה יהיה משפט דאיירי בבעין, דאולי המזיק באמת פטור וכמו שאר"ח. אבל באמת לק"מ, דר"ח דיבר גם כשהמתנות בעין, דיסוד השאלה והנידון הוא על הבעין אם הוא נתבע או לא, דר"ח אמר ד'מתנות' אינם נתבעות וממילא המזיק פטור, והגמ' מקשה דבמשפט הכהנים כתיב דיש לכהנים זכות לתבוע ולהוציא, וא"כ אין חסרון דאל"ת הנ"ל, ושפיר יש בזה חיוב נזקין [ודמי המתנה יהיו כדין המתנה עצמה], וכן להר"ן מקשה הגמ' דשפיר שייך בזה בעלות של הכהנים. [↑](#footnote-ref-11)
11. **עי** לק' דף קל"א ע"א וע"ב, וכן בקידושין נ"ח ובנדרים פ"ד פ"ה וכן בבכורות ריש פרק ד'. [↑](#footnote-ref-12)
12. **גדר** הדברים הוא כמו הזוכה בהפקר ואומר חוץ מפלוני דכלפי פלוני ישאר הפקר, כן הדבר הזה דכל כהן וכהן נעשה בעלים כלפי הישראלים, אבל עדיין הפקר הוא כלפי אחיו הכהנים, והנה לא נוכל ללמוד מהכא דיכול כל אדם לעשות בעלות בדבר חוץ מפלוני דאפשר דדוקא הכא דמתחייב הוא מהדין תורה של מתנ"כ, אמנם באבנ"מ קל"ז ב' דן למעשה שיוכל אדם לעשות בעלות חוץ מפלוני יעו"ש. [↑](#footnote-ref-13)
13. **ואע"פ** שכאשר הכהן יזכה ייעשה הדבר לממונו הפרטי מ"מ סיבת זכיתו הוא מכח השם כהן דידיה וזהו קיום לכל שבט הכונה ומה דנעשה אח"כ הדבר לממונו הפרטי הוא משום דהוא זכה לקבל המתנה אין סיבה שלא ייגמר וייחלט להיות כגלימא דידיה. [↑](#footnote-ref-14)
14. **ודרך** צחות יל"פ מש"כ רש"י בדעת ר"ח לכהן אחר אני נותנן ולא לך ולכאו' מיותר הוא מה שהוסיף ולא לך, ולהנ"ל אתי לומר דקבלתו אינה לך משא"כ למ"ד דיש לו תובעים היינו דקבלת האחר היא גם קיום עבורי. [↑](#footnote-ref-15)
15. **וגם** בגונא דשליח בי"ד הוא דהוציא מכח תביעת כהן הראשון, מסתברא דיש סברא בעלמא, דהוא עדיף משאר כהנים שלא תבעו [ואם יבוא כהן שני ויתבע אין משמעות לתביעתו שהרי לתבוע עבור עצמו אינו יכול ולתבוע עבור הכהונה הרי כבר תבע הראשון], כיון דמחמתו יצאה המתנה מתח"י הישראל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. עוד יש לדון ביאור עמוק מ"ט כהן ראשון שמוציא יקבל ואע"פ שהוא לא תבע אלא עבור שבט הכהונה והוא דכיון דהקיום והשימוש של שבט הכהונה שכהן אחד יקבל א"כ עתה שהוא ראשון יכול הוא לתבוע שהוא יקבל בשביל קיום שבט הכהונה דהרי זהו קיום ושימוש עבורם וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
17. שמעתי שהדיין רבי מנדל שפרן שליט"א הוכיח דיש בעלות של 'חברה בע"מ' מממון השבט דמתנ"כ, ולהמתבאר להלכה לא קי"ל הכי. [↑](#footnote-ref-18)