חזקה ביצאה שעה אחת מחזקתה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / חזקה ורוב

**יצאה מחזקתה שעה אחת**

**א. כתבו** תוס' דבשחט ונמצאת טריפה יש לאסור הגבינות שנעשו מחלבה. והיינו דאין להתיר משום רוב כיון דאיגלאי עתה שאינה מן הרוב, וכן מה"ט גם לא אמרינן חזקה מכח רוב. אמנם הר"ש ורבינו יונה ס"ל להתיר הגבינות מדין חזקה מכח רוב[[1]](#footnote-2). **וכתב** הרשב"א [בחידושיו ובתוה"ב ג ו], בשם רבינו יונה דה"מ בטרפות שאפשר לומר דהשתא סמוך לשחיטה ממש נולד בה, אבל ודאי בטרפות סירכא או טרפיות אחרים שא"א לתלותם בשעת שחיטה, בהא ודאי אסורין, דהא א"א לך לומר בה העמידנה על חזקתה דהא ודאי נפקא לה מחזקתה, ואי אתה יודע מתי נטרפה ומתי יצאה מחזקתה, וכיון דודאי יצתה מחזקתה ואי אתה יכול לברר מתי ולא לתלות בזמן ידוע, אוסרין אותה למפרע, והוכיח כן מכתם יבש דאין מעמידים אותה על חזק"ט אלא מטמאים עד שעת כיבוס. וכ"כ הר"ן. **הנה** מתבאר בדבריהם יסוד גדול בכל דין חזקה דנשתנתה, דלא מהני החזקה דמעיקרא אלא אם אפשר דרק עתה ממש נשתנה, אבל כאשר השינוי ודאי קרה זמן מה קודם, א"א להעמיד הדבר על חזקתו הראשונה, וכך פסקו להלכה הטור והשו"ע בסי' פ"א, דאם מצא סירכא או מכה שהגלידה אין להחזיק בכשרות את כל מה שחלב בה מעולם[[2]](#footnote-3).[[3]](#footnote-4)

**ב. הרא"ה** בבד"ה שם הקשה על הרשב"א, דכיון דסובר הרשב"א דמשום שנפקא מחזקתה משך כמה ימים, לא שייך בה חזקה כלל, א"כ אף בזו שאפשר לתלות בה סמוך לשחיטה, מכל מקום יצאה מחזקתה, דיצאה מחיים מחזקת כושר, דאין הפרש בין שעה אחת או רגע אחד - לזמן מרובה, כלן מחזקת כושר יצאו מחיים שכבר נטרפו מחיים, וכך מסיק הרא"ה לדינא דבכל גוונא שנמצאת טריפה קודם שחיטה, א"א להעמידה אחזקתה[[4]](#footnote-5).

**ובמשמרת** הבית כתב, דאה"נ וודאי הוא כן, דכיון דיצאה שעה אחת מחזקת חיים לא שייך בה כלל להעמידה על חזקתה, ובאמת לא היתה הכוונה להכשיר אלא בגוונא דאפשר דבתר שחיטה ממש נטרפה, כגון שנמצאת מחט באחד מן המקומות שנקיבתה טורפת, ולא נודע אם נגמרה הנקיבה משני צדדין מחיים או לאחר שחיטה מיד עם נדנודה, וכיוצא בזה, אבל סירכא אי אפשר שתסתרך לעולם לאחר שחיטה אלא מחיים, וכן בכל טרפיות כזה כגון מחט שנמצאת בעובי בית הכוסות משני צדדין ונמצא עליו קורט דם וכיוצא בזה, זו היא כוונת הגדולים ההם לא זולת זה, עכ"ד.

**אולם** הט"ז והפר"ח והבכור שור והפמ"ג (ק"ה ג), לא קיבלו כלל דברי המשמרת, וכתבו דודאי אין זו כוונת הרשב"א, שהרי בחידושיו ובתורת הבית כתב דאע"פ שהיא ודאי טריפה אמרינן חזקה, וכתב הט"ז שאינו מאמין שדברים אלו יצאו מפי הרשב"א, וכן הר"ן שהביא לדין זה לא רמז כלל דאיירי בנטרף אחר שחיטה, וכן הטור והב"י, והשו"ע והפוסקים פסקו את דין הרשב"א כפשוטו, לחלק בין סירכא ומכה דהוגלדה שיצאה מחזקתה לטריפה דאפשר דהיא סמוך לשחיטה, ולא הגבילו זאת דוקא בטרפות שנעשתה בגמר שחיטה, והדק"ל מ"ש קצת זמן מזמן רב, והרי מ"מ יצאה מחזקתה, וס"ל לרשב"א דכיון דיצאה מחזקתה שעה אחת שוב א"א להחזיקה.

**ג. והנה** באמת עיקר יסוד הרשב"א הר"ן והרא"ה דאין חזקה ביצאה מחזקתה שעה אחת, הוא דבר תמוה מאוד, דהרי חזקה דמעיקרא מהני כנגד חזקה דהשתא, והיינו דאע"פ שחזינן עתה שינוי, מ"מ נאמר דיש להעמיד הדבר על חזקתו הראשונה, דאת שעת הספק מעמידים על חזקתו הראשונה, **וזהו** כל ענין חזקה, דבנוגע לזמן הספק לא נצא ולא נשנה מהידוע והמוחזק לנו, מחמת ידיעות חדשות, ולא נחוש למה שהשתנה עכשיו, **וא"כ** מה אכפ"ל דעתה יצאה מחזקתה והרי אי"ז אלא הרחבה של ה'השתא', וזמן הספק הראוי לחזקה הוא הזמן שבין ה'מעיקרא' לבין ה'השתא', ועל זמן הספק יש לן לדון חזקה, וצ"ע יסוד הראשונים[[5]](#footnote-6).

**והנה** מלבד הקושי בהבנת עיקר היסוד, **ילה"ק עוד**, דמ"ט בנגע אמרינן חזקה אע"פ שנחסר לפנינו ויצא מחזקתו, דלא איירי שנחסר באותו שעה שרואה אותו, אלא נחסר קודם לכן, ובשלמא לרשב"א והר"ן י"ל דנגע אינו מוכרח שנחסר לפני כמה ימים, אבל לרא"ה ולמשמרת דגם בנחסר ברגע כמימריה לפני השחיטה אמרינן דסוף סוף יצאה מחזקתה, א"כ נגע נמי[[6]](#footnote-7). **וכן** ילה"ק ממקוה דאמרינן ביה חזקה (אם לא היה תל"ר). ועי' בנחלת דוד בשמעתין דהקשה דממקוה ילה"ק גם לרשב"א והר"ן משום דאיתא בגמ' דהוא חסר ואתאי, וא"כ הוא דומה לדבר שלא נשתנה עתה ממש, **ובפרט** דפירש רש"י שם ד"ה חסר ואתא, ואיתרע לה לחזקה מקמי הכי טובא, וכוונתו לפרש הגמ' (פירשו הפמ"ג ק"ה ג' והנחל"ד) כסברת הרשב"א הכא, ואפ"ה מסיק שם דלא אמרינן הכי ורק משום תל"ר מטמאינן[[7]](#footnote-8).

**והנה** בפמ"ג (פ"א ג' עומקא 95) צידד דכל דברי הרשב"א והרא"ה הם בחזקה מכח רוב[[8]](#footnote-9), וא"כ אין להקשות מנגע ומקוה, אבל עדיין אי"ז ישוב על עיקר הקושיא מ"ט דלא יהני אע"פ שהשתנה, ואע"פ דהיא חזקה מכח רוב הרי סוף סוף חזקה היא.

**עוד** צ"ב מש"כ הרשב"א לתרץ על מומים שכיון דהיא רשות אחרת אין מחזיקים מרשות לרשות והא סוף סוף מדין חזקה דמעיקרא הוא, ואיגלאי דיצאה מחזקתה.

**והעולה** מן הדברים דצ"ע טובא עיקר יסוד הרשב"א הר"ן והרא"ה מ"ט לא נחזיק את זמן הספק על חזקתו הראשונה, **ועוד** צ"ע החילוק שחילקו הרשב"א והר"ן בין זמן מועט לזמן מרובה.

**ד. והביאור** בזה בהקדם ב' הקדמות, **א.** דחזקה אע"פ שהיא הנהגה ואינה הכרעה בגופא דעובדא, מ"מ אי"ז הנהגה במעשים גרידא, אלא ההנהגה היא להמשיך ו'להחזיק' את זמן הספק כמו שהחזקנו, דהעמד דבר על חזקתו הראשונה היינו ש'התפיסה' והאחיזה שלך על הדבר תהיה כבראשונה, כגון ספק קרוב לה דמחזקינן לה בחזקת א"א, אין הכוונה רק שהוא ממשיך לנהוג בה מנהג אישות, ושהיא אסורה לאחר, אלא דאנו 'מחזיקים שהיא אשת איש', ואע"פ שאי"ז הכרעה על גופא דעובדא אי היה קרוב לה, ורק הנהגה להמשיך ולנהוג כבראשונה, מ"מ אנו מחזיקים את שורש הדבר שהיא א"א, ומחמת דאנו נוקטים ותולים שהיא א"א, ממילא יש בה את כל הניהוגים למעשה, וכן בכל גוונא, ופשוט[[9]](#footnote-10).[[10]](#footnote-11).

**ב. החזקה** על זמן הספק היא יחידת החזקה אחת, דנאמר להחזיק את כל זמן הספק כמו שראית בתחילה, וביאור הדברים, דאחר דהוקדם דהחזקה אינה הנהגת המעשה גרידא, אלא ד'האחיזה והתפיסה' שלך על זמן הספק יהיה כבראשונה, היינו שיש להעתיק את ההסתכלות מהראשונה לזמן הספק, וזהו העמד דבר על חזקתו הראשונה, ולפיכך כאשר הספק הוא אחד - ההחזקה היא יחידה אחת, דאין שום סיבה לחלק ההחזקה, דקיבלנו בתורה איך יהא הדבר 'מוחזק' לנו בספק, ומהותו הוא דבר אחד, דאינו הנהגות גרידא אלא מהותו הוא איך אנו תופסים ומחזיקים את זמן הספק, וכמש"נ[[11]](#footnote-12).

**ה.** [[12]](#footnote-13)**ומעתה** יסדו לן הראשונים, דאי חזינן לפנינו דההחזקה אינה נכונה, א"כ לא שייך להחזיק כלל, דההחזקה היא אחת - מכח סיבה אחת, היינו דמעתיקים את מה דחזינן מעיקרא, וכמש"נ, ודין הנהגה אע"פ שאינו ענין בירור והוכחה, אפ"ה כשהתברר שאינו נכון כאן, לא שייך כלל לנהוג אותו, **והיינו** דכיון דהוקדם דחזקה אי"ז רק עשיית מעשים כבראשונה אלא להמשיך ולהחזיק שכך הוא דינו, וכן הוקדם דההחזקה במהותה אחת היא, לפיכך כתבו הראשונים שכשיצאמחזקתו[[13]](#footnote-14) שעה אחת שוב בטל מזה ענין חזקה לגמרי.

**והנה** בכל חזקה דהשתא דאמרינן דחזקה דמעיקרא עדיפא ולא אמרינן דיצא שעה אחת מחזקתה, היינו דבאמת אינו מגרע בהחזקה, כיון דכל עיקר ההחזקה היא על זמן שאנו מסופקים, דבו אנו מחזיקים ולא על הזמן דאנו רואים בבירור, דכל עצמה של החזקה הוא **עד** שיודע לך, וכלפי הזמן שיודע לך - הזמן שרואים כנגד עינינו, הוא אינו בחזקה כלל, **אבל** הזמן שהיה ראוי להסתפק עליו, ובאמת הסתפקנו והחזקנו אותו, הרי הוא יחידה אחת עם כל ההחזקה, וכשבטל מקצתו בטל כולו, **והגם** שאח"כ נתברר דאז היה ודאי טריפה, מ"מ כיון דלנו היה ספק נכלל זה בספק וחלות החזקה, והא דכלפי שמיא גליא דהיא טריפה אינו מגרע בשם ספק דידן, וכיון דזמן זה נכלל בפרשת חזקה והחזקה חלה כיחידה אחת, א"כ אחר שנתגלה שחלק מההחזקה אינה נכונה, שוב בטל בזה כל ענין החזקה, דנאמר להחזיק ולתפוס את זמן הספק בהחזקה מסוימת והיא ע"כ אינה נכונה וכמש"נ.

**ו. והא** דבנגע מהני החזקה אע"פ שלא נחסר עתה ממש, תירץ השער"י (פרק י"ח) דכל דבריהם בגוונא שלענין הדין היה **צריך להחזיק** שהדבר בשלימותו ועל חזקתו, דכל הזמן הוא בכלל הספק, והחזקנוהו, ועכשיו מצאנו שהדבר היה **שלא בצדק** בטלה החזקה, אבל בדין הנגעים שלאחר שטימא הכהן, אז אף אם נחסר הנגע אח"כ אינו נטהר עד שיטהרנו הכהן, דלפי"ז ענין החזקה לא הוצרך בזה רק באותה שעה שהיה הכהן מטמא את הבית ולא יותר, וכיון דאין ספק ואין חזקה, ממילא מה שנחסר באותם הימים אינו גירעון בהחזקה, עכ"ד.

**ז. וגבי** מקוה דאמרינן חזקה אע"פ שהוא חסר ואתאי, נראה ליישב דאדרבה מחמת שהוא חסר ואתאי אינו נחשב כיחידה אחת של ההחזקה, היינו דמים האסופים במקום אחד, ריבוי משך זמן שהותם, הם תוספת סיבה שיתחסרו, (או משום האדים או משום שנבלעים בקרקע או משום הטובלים, ואחד שיאגור מים לזמן רב ודאי יתמעטו), **וכיון** דעצם הזמן הוא סיבה ואפשרות לשינוי, א"כ אין גריעותא במה שנחסר דאי"ז מגלה דכל ההחזקה שלא בצדק, כי כל זמן הוא תוספת סיבה, דיש לתלות דמחמת ריבוי השהות והזמן נחסר, משא"כ בטריפה דאין שום סיבה ומספק לומר דנטרף עתה ולא קודם, לכך אמרינן דכל ההחזקה יחידה אחת ונתגלתה שאינה צודקת, [ומדויק לשון הרשב"א "וכיון דודאי יצתה מחזקתה ואי אתה יכול לברר מתי ולא לתלות בזמן ידוע", אבל במקוה יש מה לתלות ולחלק].

**ח. והא** דבמומין אמרינן חזקה אע"פ שהמום ודאי היה מקודם, וכתב הרשב"א דאין להחזיק מום מרשות לרשות, נראה ודאי דאין כוונתו שהוא אינו דין חזקה דמעיקרא, דהרי מפורש כתב הכא דמעמידין האשה על חזקתה[[14]](#footnote-15), **אלא** נראה הביאור דהנה כל יסוד הראשונים הוא דההחזקה על כל זמן הספק היא אחת, ואין שום סיבה לחלק את החזקה לזמנים כיון דהנידון הוא אחד אם הבהמה כשרה, משא"כ שם אין עיקר הנידון על גופה באיזה זמן נעשתה לבע"מ, אלא הנידון הוא איזה רשות נפסדה האם רשות האב נפסדה או רשות הבעל, וא"כ האב אומר אני רשותי מוחזקת שיש בה אשה הראויה לכתובה, ומה שנמצא עתה ברשותך אי"ז מגרע בהחזקת רשותי אלא אדרבה נסתחפה שדהו ומזלך גרם[[15]](#footnote-16), ואין כאן החזקה אחת, אלא החזקת רשות והרשויות חלוקות. **וביאור הדברים**, דאע"פ שחזקת הגוף היא לכאו' החזקה אחת, מתבאר בזה דגם בחז"ה אין מחזיקים את הגוף עצמו, אלא רק לגבי הנידון, והכא הנידון הוא איזה רשות נפסדה דהחזה"ג אומרת דהאשה ברשות האב ראויה היתה לכתובה ולא נפסדה רשותו, ורשותו מוחזקת דיש בה גוף שלם הראוי לכתובה, ומעתה מה דאח"כ נתגלה מום אי"ז מגרע בהחזקת רשות האב, דרשותי מוחזקת שהיה בה אשה מעולה, וברשותך היא נשתנית והפסדת אתה, ורק הכא דהוא נידון אחד אי הבהמה כשרה ואי"ז אלא חילוק זמנים אין הזמן מחלק את ההחזקה.

**ט. הנה** נתבאר עצם יסוד הראשונים, מ"ט כשיצתה מההחזקה שעה אחת בטלה כל ההחזקה, והני מילי בגוונא דההחזקה והספק הוא אחד, וכמש"נ.

**ועתה** נבוא לבאר דברי הרשב"א והר"ן לחלק בין זמן רב לזמן מועט, וב' דרכים יל"פ בזה. **א.** אולי אפשר לחדש דבבהמה יש ב' החזקות חלוקות, דהנה טריפה קעביד לב' דינים בבהמה א' איסור יוצא על החלב, ב' דין בשר טריפה ושחיטת טריפה, ויש ב' מצבים בבהמה - זמן חיותה דעומדת לחליבה ואז יש בה נידון אם היא כשרה לחליבה, וזמן שהיא מובלת לשחיטה אז יש בה נידון אם השחיטה תהא שחיטת טריפה, וא"כ הם ב' החזקות חלוקות, חזקת כשירה לחליבה וחזקת כשירה לשחיטה, ואע"פ שעסקינן בחזקת הגוף שהיא שלימה וא"כ לכאו' זו החזקה אחת, י"ל דכבר נתבאר דגם בחזקת הגוף אין ההחזקה על עצם הגוף, (ומוכרח דהרי כל ענין חזקה הנהגה היא), אלא החזקת הדין שעולה משלימות הגוף, [וכמו דחזינן שנקטו הראשונים לשון חזקת **כשרות** ולא בחזקת שלימה ואינה טריפה[[16]](#footnote-17)], **ומעתה** דהם ב' מצבים בבהמה, וב' נידונים וב' החזקות חלוקות, מה דנתבטלה ההחזקה בשעת שחיטה, אי"ז מבטל את החזקה של כשירה לחלב[[17]](#footnote-18), ומשא"כ במשך כל ימי חייה הרי היא החזקה אחת, ואין זה ב' מצבים ונידונים אלא חילוק זמן לחוד והזמן אינו חילוק[[18]](#footnote-19).[[19]](#footnote-20).

**י. עוי"ל** דהנה כתב הט"ז סוף ס"ק ג', וז"ל וצ"ל דהם ס"ל דלא מועיל החזקה אלא **באין צורך לתת שום זמן** לבטל החזקה בעת ההיא והיינו אם יש לומר שנעשה ממש רגע **כמימרא** קודם השחיטה משא"כ כשתצטרך לבטל החזקה בזמן מיוחד, אפילו אם הוא זמן מועט, אז בטלה החזקה לגמרי, עכ"ל. והדברים סתומים, דמה תירץ בזה, והא סוף סוף דין רגע כמימרא כדין שעה ארוכה.

**ונראה**, דהנה נתבאר לעיל דבכל חזקה דהשתא לא נחשב שיצאה מחזקתה, דשינוי שקורה **השתא ממש** אינו מגרע בהחזקה, דכל עיקר ההחזקה הוא לזמן הספק **עד** שיוודע לך, ולכך הזמן שנודע ורואים אותו אינו סתירה כלל להחזקה דזמן זה לא הוחזק. ומעתה נראה דרגע כמימרא קודם השחיטה הוא בכלל הראיה, דכשפותחים בשחיטה ורואים, בהכרח רואים את מה שאירע בבהמה ברגע כמימרא דלפני זה, בין לטוב בין למוטב, וא"כ מה דחזינן טריפה אינו סתירה להחזקה, דההחזקה מעיקרא לא היתה על מה שנראה להדיא, ולא דמי למכה וסירכא, דמה שהוא זמן יותר מרגע כמימרא הסמוך אינו בהכרח בכלל הראיה, (דאפשר שתראה מה שהיה לפני ג' ימים ואפשר שלא תגלה מה היה לפני ג' ימים), ולכך הוא בכלל ההחזקה ולא בכלל הראיה, ובאמת הרגע לפני שהוא שוחט והולך לראות לא ראוי להחזיקו כלל[[20]](#footnote-21) דהוא הולך להיראות, דבהכרח כשרואים דבר רואים את מה שנעשה בו ברגע כמימרא האחרון.

**י"א. העולה** מן הדברים, דיסוד הראשונים הוא דכיון דהחזקנו בפועל ונגלתה החזקה שאינה נכונה שוב אין חזקה, דאין אפשרות לחלק הדבר לב' וכמש"נ[[21]](#footnote-22),[[22]](#footnote-23) והרא"ה והרשב"א פליגי אם יש סברא לחלק בין נטרפה בשעת שחיטה לנטרפה קודם.

**והנה** התורא"ש והסמ"ק חולקים וס"ל דלא יצתה מחזקתה, ובמצא מכה שהגלידה יש להכשיר החלב דקודם ג' ימים, וכן פסק הרמ"א. **וביאור** שיטתם נראה **א.** דס"ל דסוף סוף כיון דנתגלה דזמן זה הוא ודאי, א"כ הוא לא היה בענין חזקה כלל, (ובפרט בענין חזקה עם ריעותא, דהרי כשנתגלתה הריעותא כבר היה ברור כמה הוא זמן הספק[[23]](#footnote-24)). **ב.** י"ל דהם פליגי על עצם היסוד דהרשב"א והר"ן דאמרינן דאי בטלה חלקה בטלה כולה, וס"ל דבשלמא בדין דענינו בירור והוכחה, שפיר נימא דאם לא צדק בחלקו יבטל כולו, אבל בחזקה שכל ענינה הנהגה שלא להוציא ולא לשנות מחזקתו הראשונה, אין מקום כלל לסברא זו, ועי' בהערה מה שאפשר לתרץ על הראיה מכתם יבש[[24]](#footnote-25).

**י"ב. אמנם** בש"ך כתב דאין הראשונים חולקים על היסוד בדין חזקה, ובעלמא מודו לרשב"א, ורק הכא חולקים משום דרוב בהמות אינם טריפות. **וביאור דבריו** כמש"כ בהג' שערי דורא סי' פ"ד ס"ק ו' [עומקא 123] בשם ר"פ להדיא, דההכשר הוא משום **רוב** **לחוד**, דכי היכי דבחזקה אמרינן דהשתא הוא שנהפכה החזקה, כך יש לנו לומר ג"כ על הרוב השתא היא דנעשית בהמה זאת מן המועט, אבל עד השתא היתה מן הרוב שאין טריפות, דרובא וחזקה רובא עדיף, עכ"ד. **והיינו** דלעולם עיקר ההכשר בזה הוא משום **רוב**, ואך דשמעינן ונלמד מפרשת חזקה דאף שנמצא עכשיו חסר לפנינו, אי"ז מבטל להחזקה, אלא אמרינן דהשתא הוא דאיתרע, וה"נ אף שנמצאת עכשיו טריפה לפנינו, אי"ז מוציאה למפרע מן הרוב, אלא אמרינן דהשתא הוא דנעשית טריפה. **והנה** אי ענין רוב הוא הוכחה ובירור א"כ לא שייך הסתברות בכה"ג, דכיון שודאי היה שינוי וכל הספק מתי הוא אירע, אין שום הסתברות לומר דהוא אירע עתה ולא קודם, אבל להמבואר בשיעור ח דהכל אותו יסוד ניחא, דגם ברוב אע"פ שעתה נשתנה מ"מ יש לנו להחזיק הדבר כפי טבעו של עולם כמה שנוכל, ולא דמי לחזקה דמעיקרא דאי בטל חלק מן הזמן בטל כולה, דדוקא חזקה דמעיקרא הוא כיחידה אחת של חזקה, משום דעתה אין סיבה בעצם להחזיק כן, אלא דנאמר העמד דבר על חזקתו הראשונה, והיינו שתחזיק ותדון את כל תקופת הספק כמו שהחזקת אותו בראשונה, וכאשר החזקה זו חציה אינה נכונה בטלה כולה, משא"כ החזקה מכח רוב, והטעם בזה הוא משום דרובא וחזקה רובא עדיף, ונתבאר (במק"א) דהטעם בזה דכל רגע ורגע ראוי בפ"ע להחזיקו כן, משום דכן הוא טבעו של עולם, ולכך אין בזה בטלה מקצתה בטלה כולה, דרק כאשר אין בהחזקה עצמה שום סיבה מחמת עכשיו, אלא דנאמר להעתיק ולהחזיק את כל זמן הספק על המעיקרא, בזה אמרינן דאם חלות זו אינה שייכת לא מהני מידי.

**ועי' בסימן** הבא דנתבאר דרך נוספת בביאור דברי הרשב"א, וכן נתבאר הטעם לחלק ולומר דלא אמרו כן הראשונים אלא בחזקה הבאה מכח רוב.

1. **ובביאור** פלוגתתם כבר עסקנו לעיל בסוגיא בדף ט ע"א. [↑](#footnote-ref-2)
2. **מלבד** הגבינות שהיא חיה י"ב חודש אחרי חליבתם, דאי"צ לדין חזקה ולא לדין רוב, אלא הם ודאי לא נחלבו מטריפה. [↑](#footnote-ref-3)
3. **אמנם** התורא"ש בנדה ב: והסמ"ק (הו"ד בב"י פ"א), חולקים וס"ל דבנתגלה מכה שהגלידה, דוקא תוך ג' ימים אסור דודאי טריפה, אבל כל הזמן שלפני זה מוקמינן לה אחזקה, ובדרכי משה הביא דכן דעת הרבה ראשונים וכך פסק הרמ"א להלכה. [↑](#footnote-ref-4)
4. **ומתבאר** דגם הרא"ה מסכים ליסוד הרשב"א, ואדרבה הוסיף דגם בנמצאת טריפה שנעשתה סמוך לשחיטה, יצאה מחזקתה. [↑](#footnote-ref-5)
5. **ובאמת** הרא"ה שם בתחילת דבריו נתקשה בזה, אמנם אח"כ לא חש לזה, וצ"ע מ"ט. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ואי** נימא דהוא לא נחסר ברגע אחד אלא 'חסר ואתאי' כמו שנראה בתוס' בחולין י:, ולא כתוס' בנדה, א"כ קש' גם להרשב"א והר"ן. [↑](#footnote-ref-7)
7. **והפמ"ג** פ"א ג' בסו"ד מתרץ, דתל"ר נצרך כדי שיהא ודאי טמא, וסברת חסר ואתאי למסקנא שם אהני רק לאשויי ספק. ונראה דכל דבריו הם לטעמיה שם דדין הרשב"א והר"ן הוא רק דין ספק, ובאמת כ"כ הטור ודלא כפנ"י גיטין י"ז. [אך הנחל"ד שם הקשה דבגמ' שם איתא דגם נידה הוא חסר ואתאי, ומטהרים, ובפמ"ג כתב דיש לו תרוץ על זה]. [↑](#footnote-ref-8)
8. **וכן** נראה מקישור כל הענין [בראשונים] לשמעתא דחזקה מכח רוב, וביותר בדבריו במשמרת יעוש"ה, אולם צ"ע ממש"כ הרשב"א להוכיח מכתם יבש, וכן צ"ע דהפמ"ג גופיה סתר עצמו בסימן ק"ה ס"ק ג', דנקט בפשיטות דהוא דין בכל חזקה. [↑](#footnote-ref-9)
9. **וזהו** מה שמצינו ברשב"א כאן ובכ"ד בראשונים דבחזקה אנו תולים שנטרפה אח"כ, היינו דאנו 'מחזיקים' אותה ככשרה דנוקטים ותולים שהטריפה היתה בסוף, וכן בא"א תולים דהיה קרוב לו, ותולים שהנגע נחסר אח"כ. [↑](#footnote-ref-10)
10. **ונראה**, דגם לפי הגדר שכתב בפיה"מ (נזיר פ"ט) "שהענין יצא לדבר שאין לו תכלית כל זמן שנלך אחר האפשריות", אין כוונתו לומר דנאמר כאן דאל תשנה הנהגתך גרידא, אלא הוא רק נתינת טעם ללכת אחר 'המוחזקות' אבל עצמו של הדין הוא להמשיך ו'להחזיק' את הדבר כחזקתו הראשונה. [↑](#footnote-ref-11)
11. **וכמש"כ** השער"י על זה (ב', י"ז) דענין הזמן אינו עצם המתחלק והכל עצם אחד הוא. [↑](#footnote-ref-12)
12. **יסוד** הדברים מהשער"י פרק י"ז ופרק י"ח [↑](#footnote-ref-13)
13. **לכאו'** יש להעיר בלשון הראשונים 'יצא מחזקתו', דלכאו' בזמן הספק אין חזקה, אלא דנוהגים בפועל כחזקתו הראשונה, וא"כ א"א לומר דהוא יוצא מחזקתו, אלא נראה ודאי דלשון זה מורה כמש"נ דדין חזקה הוא להמשיך ולהחזיק את הדבר כמו שאחזנו עליו בראשונה ועל זה שפיר הענין דיצא מחזקתו, היינו דההסתכלות הזו אינה נכונה עליו. [↑](#footnote-ref-14)
14. **וכן** מבואר בסוגיא שם. [↑](#footnote-ref-15)
15. **עי'** מקור חיים תס"ז דמה"ט אין מחזיקין מרשות לרשות אבל ממקום למקום שפיר מחזיקים. [↑](#footnote-ref-16)
16. **כמש"כ** שם לעיל מזה, ויש מביאין ראיה מכאן לאסור גבינות וכו' לפי שלא היתה לבהמה זו חזקת **כשרות** ודאית מעולם וכו' וכן הוא הלשון בהרבה מקומות. [↑](#footnote-ref-17)
17. **וכן** יש להוכיח מתוס' יבמות ל: דבחייה היא בחזקת איסור לגבי טריפה, ולא אהני מידי החזקת היתר של החלב. [↑](#footnote-ref-18)
18. **ואע"פ** שלפעמים יכול להיות שיצא חלב בשעת שחיטה, מ"מ לא זהו הנידון, והפרה אינה במחלבה אלא במשחטה, ואז הנידון וההחזקה היא על הכשרות לשחיטה, ורק דבתולדה מזה אפשר לשתות החלב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
19. **ומדוקדק** מש"כ הרשב"א "אבל ודאי בטרפות סירכא או טרפיות אחרים שא"א לתלותם בשעת שחיטה בהא ודאי אסורין, וכו' וכיון דודאי יצתה מחזקתה ואי אתה יכול לברר מתי ולא לתלות בזמן ידוע אוסרין אותה למפרע", היינו דבחייה אין 'זמן ידוע', אבל לכשתימצא זמן ידוע יתחלק החזקה, והיינו כגון 'שעת השחיטה' דר"ל מצב אחר בבהמה שאינה עומדת לחליבה והיא בנידון אחר [↑](#footnote-ref-20)
20. **ומה** דמברכים צ"ל דהוא משום הרוב, וכן משום דיש בזה חזקה בלא ריעותא. [↑](#footnote-ref-21)
21. **אמנם** יש דבר לתלות בו שפיר אפשר לחלק, וכמו שרמז הרשב"א בדבריו, ונפק"מ לפגם הנמצא בסכין דגם לרשב"א והמשמרת אי"ז קלקול בעיקר החזקה כי יש לתלות במפרקת, והיינו דכל ריעותא כל מפרקת ומפרקת היא זקוקה לדין חזקה בפ"ע, ולכך כאשר חזינן השתא אי"ז קלקול בהחזקה הראשונה. [↑](#footnote-ref-22)
22. **עי' בשיטמ"ק** בכתובות ט. ד"ה ספק תחתיו ספק אין תחתיו, דמבאר דלא דנים שם חזקת הגוף שלא זינתה, משום דעכשיו הרי היא נשואה לפנינו וכלה בחופתה דהיינו אחר שנשאת פשיטא ודאי דלא זינתה, והספק היינו ספק תחתיו משנתארסה זינתה ספק אין תחתיו אלא קודם שנתארסה זינתה, ומעתה אדרבה אית לן למימר כיון דעכשיו לאחר שנשאת פשיטא דלא זינתה העמידנה על חזקה ולא זינתה, אלא קודם שנתארסה, וכו' דהא ודאי כלה בחופתה לא זינתה אלא הספק היינו שמא משנתארסה זינתה וכיון דעכשיו ביומא דלבתריה ליכא למימר דזינתה מעתה אין לך למימר לוקמה אחזקת הגוף.עכ"ל. [↑](#footnote-ref-23)
23. **ואולי** כיון דאיכא מיעוט טריפות לעולם לא נחשב חזקה בלא ריעותא. (וכן החזקה היא מובנית וקיימת ואינה מתחדש למפרע אחר הריעותא אלא דכח החזקה אחד הוא ותביעתו להישאר על חזקתו בין עם ריעותא ובין בלא ריעותא). [↑](#footnote-ref-24)
24. **עי'** היטב בתוס' נדה ב., ונראה שם דהיא חומרא מסוימת בכתמים, שכיון דבדר"כ הכתם לא היה בשעת המציאה אלא ממקודם, לכך טימאו לעולם תקנו חכמים שטומאת כתמים תהא לעולם למפרע עד שעת כיבוס, ועי"ש דמה"ט אפי' בכתם לח תקנו כן. **עוי"ל** כמתבאר בבכור שור ע"פ תוס' נדה נ"ז: דכיון דרוב דמים בהרגשה והיא לא הרגישה בדם של הכתם, לכך מסתבר יותר לומר דהוא מזמן רחוק, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-25)