ח - בדעת הרמב_ם בדין עבד כנעני ומדין שניהם וערב ואדם חשוב, ובעיקר דין עבד כנעני
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / קידושין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ב' כ"ו תמוז תשע"ה

**א**

א] קידושין ד"ז., הילך מנה והתקדשי לפלוני מקודשת מדין עבד כנעני, עבד כנעני לאו אע"ג דלא קא חסר ולא מידי קא קני נפשי', האי גברא נמי אע"ג דלא קא חסר ולא מידי קא קני לה להאי איתתא.

והנה כתב הרמב"ם בפ"ה מאישות הכ"ב, ז"ל, אמר לה הילך דינר זה מתנה והתקדשי לפלוני, וקידשה אותו פלוני ואמר לה הרי את מקודשת לי בהנאה זו הבאה לך בגללי, ה"ז מקודשת אע"פ שלא נתן לה המקדש כלום, עכ"ל.

ובחי' הרשב"א בסוגיין הק' ע"ד הרמב"ם, ז"ל, ואיני יודע מי דחקו ע"ז שהרי אין זה כדין עבד כנעני ממש אלא בשנתן ראובן ואמר ראובן שתהא מקודשת לשמעון כפירושן של ראשונים ז"ל, עכ"ל.

והמקנה בקו"א סימן כ"ט ס"ג פירש, דהרשב"א קשיא לי' במש"כ הרמב"ם דמקדשה בהנאה זו הבא לך בגללי, דאי"ז דומה לעבד כנעני כלל שמשתחרר במנה עצמו שנתנו אחרים ולא בהנאת נתינת העבד, דאפי' בע"כ דעבד יוצא לחירות, ועי' עוד בדבריו בסוגיין שהוסיף דבעבד כנעני אין לפרש דמשתחרר בהנאת נתינת העבד, דלא שייך שום זכי' בעבד דליהוי חשוב כאילו האדון מקבל מידו דהא ידו כיד רבו, ועיי"ש מש"כ לדון דיועיל משום דזכייתו ושחרורו באין כאחד, וצ"ע בד' הרמב"ם בזה.

**ב**

ב] עוד אמרו בסוגיין, תן מנה לפלוני ואקדש אני לו מקודשת מדין שניהם ערב לאו אע"ג דלא קא מטי הנאה לידי' קא משעבד נפשי' וכו', מי דמי ערב האי דקא קני לי' קא חסר ממונא האי גברא קא קני לה להאי איתתא ולא קא חסר ולא מידי, עבד כנעני יוכיח דלא קא חסר ממונא וקאי קני נפשי', מי דמי וכו', ערב יוכיח וכו'.

והרמב"ם בפ"ה מאישות הכ"א כתב, ז"ל, וכן אם אמרה לו תן דינר לפלוני מתנה ואתקדש לו, ונתן לו, וקידשה אותו פלוני ואמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת מתנה זו שקבלתי ברצונך, ה"ז מקודשת, עכ"ל.

ובחי' הרשב"א בסוגיין הק' ע"ד הרמב"ם, ז"ל, , ג"ז איני יודע למה, ואדרבה לכאורה משמע דכל כה"ג קרוב הוא להיות כנתנה היא ואמר הוא שכתבנו למעלה שאין בו בית מיחוש לדעת הרב ז"ל בעצמו וכו', וא"נ הוי כהילך מנה ואתקדש אני לך דאינה מקודשת אלא באדם חשוב דוקא, ולא עוד אלא דרבא גופי' דאמרה להא מספקא לי' אפי' באדם חשוב, עכ"ל.

והמ"מ בהל' אישות שם כתב בדעת הרמב"ם, ז"ל, ודאי יש חילוק בין זו לההיא דבעינן אדם חשוב, דהתם היא אומרת הילך וכו' זה מתנה משלה והיא חסרה ממון ולפיכך בעינן חשוב בדוקא ושלא בחשוב במה תתקדש, אבל כאן אינה חסרה ממון כלל והיא נהנית שמתקיימת מצותה בממון של אחרים, עכ"ל, - והיינו, דלעולם אף באדם שאינו חשוב ה"ה נהנית בקבלתו, ואך דמ"מ ל"מ זה לקידושין היכא שהיא נותנת את המתנה משלה, דהנאה זו שהיא נהנית מקבלתו אין דמי' יותר מדמי המתנה עצמה שהיא נותנת לו, וע"כ אינה מתקדשת בזה, דדמי להיכא שנתן לה הבעל הנאה בעד דמים, דאינה מתקדשת בהנאה זו, ומשא"כ באדם חשוב, דהנאת קבלתו יתירה מדמי המתנה עצמה שהיא נותנת לו, וע"כ היא מקודשת.

אמנם בעיקר ד' הרמב"ם הק' האחרונים, דאם הוא מקדשה בהנאת מתנה זו שקיבלה ברצונה, א"כ מ"ט בעינן בזה לדינא דערב ולדינא דעבד כנעני, הרי הו"ל ככל מקדש בהנאה שנותן לאשה, דהיא מקודשת.

ג] עוד יש להעיר בזה בד' הרמב"ם, שהקדים דינא דמדין שניהם לדינא דעבד כנעני, דדינא דמדין שניהם כתב בהכ"א, ומדמי לה לדין ערב, (שכתב "וכן" אם אמרה לו וכו'), ודינא דמדין עבד כנעני כתב בהכ"ב, וצ"ע, דכיון דמדינא דמדין שניהם מיוסד על דינא דמדין עבד כנעני, מ"ט הקדימו לדינא דמדין עבד כנעני.

והאמנם פשוט דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דס"ל דהא דמקודשת בגונא דמדין שניהם, הוא בהנאת המתנה שקיבל ברצונה, וזה דמי ממש לדין ערב, דהיא מתקדשת במה שעשה רצונה, וע"כ כיילינהו הרמב"ם ביחד, וכתב אח"כ לההיא דמדין עבד כנעני, דבההיא דמדין עבד כנעני היא מתקדשת במה שנהנית בגללו, והוא גוונא אחרינא, דמחד גיסא עדיף מערב וממדין שניהם, דאי"ז הנאה בעלמא, אלא קיבלה ממון, ומאידך גיסא גרע מערב וממדין שניהם, דלא נתן הוא עצמו את ההנאה, אלא באה ההנאה בגללו, ונתחדש בזה חידוש רב, דגם כה"ג חשיב שקיבלה הנאה ממנו.

אך עיקר הדבר צ"ע מסוגיין דאמרינן דהא דמקודשת בתן מנה לפלוני ואתקדש אני לו, הוא גם מדין עבד כנעני, ולהנ"ל הרי ב' דינים חלוקין הן.

**ג**

ד] והנה בסוגיין אמרינן איתמר נמי משמי' דרבא וכן לענין ממונא, וצריכא וכו', - וכתב הר"ן, ז"ל, וכתב הרמב"ם ז"ל בפ"ק מהל' מכירה, האומר לחבירו תן מנה לפלוני ויקנה ביתי לך כיון שנתן קנה הבית מדין ערב, ולא ידעתי למה לא כתב ג"כ מדין עבד כנעני ומדין שניהם, שמא סובר הוא דדוקא לגבי קידושין גמרינן מעבד כנעני משום דעבד ואשה כהדדי נינהו דעבד גמר לה לה מאשה, אבל לענין ממון אין למדין מעבד כנעני, אבל אי"ז מחוור וצ"ע, עכ"ל.

והנה לא נתפרש לפ"ד הר"ן, אלא מה שהשמיט הרמב"ם לדינא דמדין עבד כנעני ודמדין שניהם, דדין עבד כנעני ל"מ בממון, אך אכתי צ"ע במה שהשמיט הרמב"ם לדינא דאדם חשוב דמהני אף בממון, וי"ל למש"כ הר"ן לעיל מינה בד' רש"י, דרבא לא איירי לענין אדם חשוב, דהרי מספק"ל לרבא בדין זה, וכיון דרבא גופי' לא איירי בזה, ע"כ לא הביאה הרמב"ם.

ה] ובאו"ש בהל' אישות שם הכ"ד כתב בדעת הרמב"ם, ז"ל, המעיין בשיטת רבינו בדין כסף קדושין, יראה שסובר דעיקרו תלוי בהנאה שתהא נהנית מפרוטה כסף שנותן לה, לכן בהנך הלכות שכתב בהכ"א וכ"ב, דייק בהנאת מתנה זו שנתתי על פיך, בהנאת מתנה זו שקבלתי ברצונך, בהנאה זו הבאה לך בגללי, ובמכר לא מועיל באומר תן דינר לפלוני ויהיו נכסי קנוין לפלוני, דדוקא גבי אשה, דרק בשביל הנאה הבאה מכסף מקנית נפשה לבעל וכו', גבי קדושין עיקרו בהנאה תליא, בין לגריעותא, כמו במלוה דאין שם הנאה מתקיימת ומחודשת, דאינה מקודשת, בין למעליותא, כמו בהכ"ב וכו', עכ"ל, - ולפי דבריו ניחא גם הא דלא הביא הרמב"ם לדינא דמדין אדם חשוב, לענין ממון.

אמנם צ"ע בזה, דהרי עיקר דין עבד כנעני נאמר בשחרור, דלכאו' בעינן בי' כסף ככל ממון, ואם בכל קנין ממון לא סגי בהנאה גרידתא, מ"ט בשחרור סגי בזה.

ו] עוד צ"ע בזה בעיקר דרך זו בדעת הרמב"ם דל"מ הא דמדין עבד כנעני לענין ממון, דבכ"ד מצינו דמהני דינא דעבד כנעני גם לענין ממון.

חדא, הוא משה"ק הדרישה בסימן ק"צ ממש"כ הרמב"ם בפ"ה ממכירה ה"ז דמהני קנין סודר בסודר דהעדים, ונקט הדרישה דהוא מדין עבד כנעני, וכ"כ הקצוה"ח בסימן קכ"ג, (אך י"ל בדעת הרמב"ם דהוא דין בפנ"ע, ואכמ"ל).

ועוד, הוא משה"ק המהרי"ט אלגזאזי בבכורות פ"ה אות נ"ה, ממש"א בירושלמי בפירקין ה"ג דמהני שיתן כסף לאדם ויזכה בקרקעו לאחר, וזה בע"כ הוי מדין עבד כנעני, - ועד"ז הק' הגר"א בחו"מ סימן ק"צ סק"ו ממש"א בב"ק דק"ב: בלוקח שדה בשם ריש גלותא, דנקנית השדה לריש גלותא, והרי דאף דנתן כסף שלו, ה"ז מועיל דקונה עי"ז ריש גלותא את השדה, וזה הוי מדין עבד כנעני.

ועוד הק' האו"ש בפ"א ממכירה, ממש"א לקמן דכ"ו. דהא דתנן דמקומו מושכר לו היינו דמקומו מושכר למעשר, והתם בסיפא תנן דנתקבלו שכר זמ"ז, והרי דע"י שנתן ר"ע כסף שלו, זכה המעשר בשכירות המקום, והיינו מדין עבד כנעני, ודוחק לומר דהי' לר"ע שם מעות מעשר.

**ד**

ז] והנה בביאור עיקר ד' הרמב"ם, הי' מקום לומר בפשיטות, כמש"כ בחי' הגרי"ז במכתבים, דלעולם עיקר הקידושין דמדין ערב ומדין עבד כנעני ומדין שניהם, הוי בגוף הממון, דמדין ערב חשיב קבלת אחר כקבלת האשה, ומדין עבד כנעני חשיב נתינת אחר כנתינת הבעל, ומש"כ הרמב"ם דאומר לה הרי את מקודשת לי בהנאה וכו', הוא לטעמי' דס"ל דלענין קידושין בעינן כסף שיש בו הנאה, וע"כ הוצרך הרמב"ם לפרש דבערב ובמדין שניהם אית לה הנאה שנעשה רצונה, ובמדין עבד כנעני אית לה הנאה בגללו, והיינו, דאף דבעיקר דין נתינת הכסף, מהני נתינת אחר כנתינתו, מ"מ בהא דבעינן כסף שיש בו הנאה, בעינן שתהא הנאה ממנו, וע"כ ל"מ אלא משום דקיבלה הנאה בגללו, וחשיב דיש לה הנאה ממנו.[[1]](#footnote-2)

ח] אך לכאו' אי"ז מתישב, ומכמה טעמים, חדא, דלכאו' לדינא דכסף שיש בו הנאה, בעינן שתהא ההנאה מכח הכסף, ואף אם אין ההנאה מהכסף עצמו, כמלוה שיש עלי' משכון, דהכסף הוא המלוה עצמה, וההנאה הוא בחזרת המשכון, מ"מ כיון דחזרת המשכון הוא מכח קבלת המלוה, חשיב ככסף דאית בי' הנאה, אך בההיא דמדין שניהם הרי אין ההנאה כלל מכח הכסף, דנתינת הכסף הוא מה שנותן הוא את הכסף למקדש, וההנאה היא מה שהמקבל מקבל את הכסף, ונמצא דלא שייכי כלל זל"ז, וא"כ מ"ט מהני, וגם בההיא דמדין עבד כנעני צ"ע, דכיון דנתינת הכסף היא מאותו פלוני, וההנאה היא מהמקדש, מסתבר דל"מ זה לדינא דכסף דאית בי' הנאה.

עוד תמוה טובא, ממש"כ הרמב"ם במדין עבד כנעני, שאמר לה הילך דינר זה "מתנה" והתקדשי לפלוני, ובמדין שניהם כתב שאמרה לו תן דינר לפלוני "מתנה" ואתקדש לו, ונתן לו, וקידשה אותו פלוני ואמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת "מתנה" זו שקבלתי ברצונך, - ואי נימא דעיקר הכסף קידושין, הוא הדינר שהוא נותן לה, והדינר שהוא נותן להמקדש, הרי בע"כ דאין נתינת דינר זה בתורת מתנה, אלא בתורת כסף קידושין, - וממש"כ הרמב"ם דנתינת הדינר היא מתנה, מבו' להדיא דהכסף קידושין אינו הדינר עצמו, אלא ההנאה, וע"כ לעולם הוי הדינר עצמו מתנה, ומ"מ היא מקודשת בהנאה, וז"ב.

**ה**

ט] והנה בעיקר דינא דמדין עבד כנעני פליגי רבוותא, דבפירש"י כתב, ז"ל, הילך מנה והתקדשי לפלוני, והוא שלוחו אלא שמקדשה משלו, עכ"ל, - אך בחי' הריטב"א כתב, ז"ל, פי' הא מיירי בשאין הנותן שלוחו של מקדש, אלא שנותן כסף משלו כדי שתתקדש בו לזה, והיינו דאתי עלה מדין עבד כנעני, וכיון שכן צריך שאותו פלוני יאמר לה הרי את מקודשת לי בכסף שנתן לך פלוני שתתקדש לי, ולא אמרינן הכא אלא דנתינת אחר בשבילו חשיב כנתינתו, עכ"ל.

וצ"ב טעם פלוגתת רש"י והריטב"א אם בכה"ג שהוא שלוחו בעינן לדין עבד כנעני, או דבכה"ג פשיטא דמקודשת אף בלא דינא דעבד כנעני, ול"ב לדינא דעבד כנעני אלא כשאינה שלוחו.

י] ובפשוטו הי' נראה בזה, דהנה ממש"כ הר"ן בדעת הרמב"ם, דל"מ מדין עבד כנעני אלא בקידושין, דילפינן לה מעבד כנעני, מבו' דבעבד כנעני איכא מקור מקרא דמהני נתינת כסף דאחרים, והק' האחרונים, דלפ"מ דקי"ל דבכסף אף ע"י עצמו, ליכא מקור מקרא לדינא דעבד כנעני.

והמהרי"ט אלגזאי בבכורות פ"ה אות נ"ה כתב בזה, דכיון דהא דמהני כסף ע"י עצמו, הוא בשנתנו לו ע"מ שיצא בו לחירות, הרי דאף דהוא נותן את הכסף, מ"מ כיון דלא חסר מידי, ל"מ אלא מכח דינא דעבד כנעני, ועיקר הך מילתא דבע"מ שתצא בו לחירות, לא חשיב כלל כנתינת כסף דילי', מבו' כן בד' התוס' לקמן דכ"ד. שכתבו דקרינן לי' כסף ע"י אחרים.

ולמדנו לפ"ז, דעיקר חידושא דעבד כנעני, אינו דל"ב שהוא יעשה את מעשה הנתינה, שהרי בכסף ע"י עצמו, אף דלא חשיב ככסף דילי', הרי הוא עשה את מעשה הנתינה, אלא הוא דל"ב שיהא הכסף שלו ושיהא חסר ממונא, אלא מהני אף כסף דאחר.

יא] ולפ"ז נראה דמה"ט הוא דס"ל לרש"י ודעימי' דאף שעשאו שליח בעינן לדין עבד כנעני, דאף דכל מעש"ק הנעשה ע"י השליח מהני, מ"מ בכסף דאף כשהוא עצמו נותן את הכסף, מ"מ אם לא חסר מידי ל"מ אלא מדינא דעבד כנעני, הרי דהיכא דשלוחו נותן לא עדיף מיני', וכיון דהוא לא חסר מידי, ל"מ אלא מדינא דעבד כנעני, ורחוק לומר, דאף דכשהוא נותן ואינו חסר מידי ל"מ אלא מדינא דעבד כנעני, מ"מ כשהשליח נותן, כיון דהשליח חסר, שפיר מהני זה גם לדידי', דמסתברא מילתא דאם בעינן "חסר", היינו דבעינן שיהא הקונה חסר, וצ"ע.

אך מד' הריטב"א דכל שעשאו שליח ל"ב לדינא דעבד כנעני, מבו' דדינא דעבד כנעני, לאו היינו דל"ב שיהא כסף דילי' ושיהא חסר ממונא, דא"כ הרי אף כשעשאו שליח בעינן לדין עבד כנעני, אלא הוא דמהני אף נתינת אחר וחשיבא כנתינתו, וכמש"כ הריטב"א, וע"כ היכא שהוא שלוחו, ל"ב לדין עבד כנעני, דכיון דהוא שלוחו, ודאי דנתינת השליח הויא כנתינתו, ול"ב בזה לדין עבד כנעני.

יב] והנה בד' רש"י לא נתפרש להדיא אם אף כשלא עשאו שליח מהני דין עבד כנעני, כשחוזר המקדש ואומר הרי את מקודשת, דבד' הרא"ש והר"ן מבו' דשפיר מהני, אך בד' הרשב"א לא נתברר בזה, דיל"פ בקושייתו על הרמב"ם דס"ל דכה"ג ל"מ.

ולפמש"נ יש מקום לומר בדעת רש"י דבאמת ל"מ דין עבד כנעני כשלא עשאו שליח, והטעם בזה הוא, דלרש"י לטעמי' דעיקר דינא דעבד כנעני הוא דמהני אף כסף דלאו דילי' ול"ב שיהא חסר ממונא, הרי דכ"ז ל"מ אלא כשהוא שלוחו, אך כל שאינו שלוחו, ל"מ מידי, - והיינו משום דאף דל"ב כסף דילי', מ"מ קנין כסף הוי ככל הקנינים דבעינן שיעשה הוא את מעשה הקנין, ול"מ שיעשה אותו אחר,[[2]](#footnote-3) - וי"ל עוד עד"ז, דכ"ה דא"א לפעול את חלות הקנין בלא דעתו, גם א"א לעשות לו את מעשה הקנין בלא דעתו, אלא בדבר דהוי זכות, וע"כ כל שאינו שלוחו, ל"מ לעשות לו מעשה נתינת כסף לקידושין.

אך לדעת הריטב"א דעיקר דינא דעבד כנעני הוא דנתינת אחר חשובה כנתינתו, הרי דזהו עצמו מה שנתחדש התם, דאף נתינת אחר הוי מעשה נתינה מעליא, וע"כ ה"ז מועיל אף שאינו שלוחו, אך לדרך בתרא שנת' דהא דלדעת רש"י ל"מ כשלא עשאו שליח, הוא משום דל"מ לעשות לו מעשה קנין בלא דעתו, לכאו' ע"ז ל"מ הא דנתינת אחר חשובה כנתינתו, ועמש"נ להלן עוד בזה.

**ו**

יג] וצריך להוסיף בזה, דהנה לקמן דכ"ג. דעת ר"מ דמהני בכסף ע"י אחרים אף דחוב הוא לעבד שיצא לחירות, ומפרש רבא דהוא משום דכסף קבלת רבו גרמה לו, ובד' קמאי שם מבו' דהוא בצירוף הא דהואיל וקני לי' בע"כ מקני לי' בע"כ, ואך דעל הא דמקשינן דאי הכי שטר נמי, משני רבא דשאני כסף דקבלת רבו גרמה לו, ופליגי רבוותא אם לדעת רבנן נמי מהני בכה"ג, דדעת רש"י שם והרי"ף והרמב"ם דלדעת רבנן ל"מ אלא משום דזכות הוא לעבד שיצא לחירות, אך בע"כ ל"מ, ודעת הרא"ש והריטב"א שם דאף לדעת רבנן מהני גם בע"כ, מכח ה"ט דקבלת רבו גרמה לו, דלא פליגי בזה רבנן על ר"מ.

והנה לדעת רש"י ודעימי' דלדעת רבנן ל"מ בע"כ, וכל הא דמהני הוא משום דזכות הוא לעבד וכו', הרי לכאו' אין מקור משם כלל דנתינת אחר חשיבא כנתינתו, שהרי שפיר מהני נתינת האחר לדידי' מדינא דזכין, וליכא למילף מהתם אלא דל"ב כסף דילי' ודיהא חסר ממונא, - וי"ל דמה"ט הוא דס"ל לרש"י דל"מ אלא כשהוא שלוחו, דהאמנם לדעת ר"מ דמהני אף שלא מדעתו ואף דהוי חובה, בע"כ דנתחדש בדין עבד כנעני דנתינת אחר חשובה כנתינתו, אך לדעת רבנן דל"מ בע"כ, לא מצינו כלל דנתינת אחר חשובה כנתינתו, וליכא למילף מהתם אלא דל"ב חסר ממונא.

אך לדעת הרא"ש והריטב"א דאף לדעת רבנן מהני כסף ע"י אחרים בע"כ, אף דבכה"ג ליכא נתינה דילי' כלל, יש ללמוד דנתינת אחרים חשיב כנתינתו, וזהו שכתב הריטב"א דמהני מדין עבד כנעני אף כשלא עשאו שליח, וכ"ה גם דעת הרא"ש, וכמש"נ להלן.[[3]](#footnote-4)

יד] אמנם באמת נראה דיש לפקפק בזה, די"ל בדעת רש"י, דאף לדעת ר"מ דמהני כסף ע"י אחרים שלא מדעתו אף דהוי חובה, מ"מ אין ללמוד מזה דנתינת אחר חשיבא כנתינתו, דהא דמהני התם הוא משום דכסף קבלת רבו גרמה לו, וזה הוי דין מסוים בשחרור, ולא ילפינן מינה, וכמו שנקט כן בחי' בית מאיר לקמן שם, ועכ"פ י"ל דבקידושין ל"מ, דבעינן מעשה דהבעל.

ונראה עוד, דאם הא דל"מ מדין עבד כנעני כשאינו שלוחו, הוא משום דל"מ לעשות לו מעשה קנין שלא מדעתו, הרי י"ל דבזה הוא דשאני שחרור, וכמש"א התם דכיון דקני לי' בע"כ מקני לי' בע"כ, וס"ד דמכח זה יועיל אף בשטר ע"י אחרים, וע"ז הוא דמשני דשאני שטר דקבלת אחרים גרמה לו, אך בכסף דקבלת רבו גרמה לו, מצי לקבוע דהוי זה מעשה נתינת כסף מעליא אף שלא מדעתו, - וע"כ כ"ז הוא בשחרור, דהואיל וקני לי' בע"כ וכו', אך בקידושין ובשאר דוכתי ל"מ.

טו] ובדעת הריטב"א ודעימי' דשמעינן מהתם דנתינת אחר חשיבא כנתינתו, אף דהתם דין בפנ"ע הוא ומהני אף בע"כ משום דקבלת רבו גרמה לו, והיינו דהאמנם ודאי מצינו למילף מהתם דל"ב חסר ממונא, דע"ז ל"מ מידי הא דמקני לי' בע"כ והא דקבלת רבו גרמה לו, אך היאך ילפינן מינה דנתינת אחר חשיבא כנתינתו, - הנה בד' הקצוה"ח בסימן קצ"ה מבו' דגם הא דמהני מדין עבד כנעני בכ"ד הוא משום דקבלת המוכר גרמה לו, עיי"ש, והיינו דדינא דקבלת רבו גרמה לו, אי"ז דין מסוים בשחרור, אלא היינו דבכסף לא תלי בנותן הכסף, אלא העיקר הוא מכח מה שנתקבל אצל המוכר את הכסף, וע"כ מהני אף נתינת אחר, וזהו דינא דנתינת אחר חשובה כנתינתו, ואך דמלבד זה נתחדש התם דמצי חייל השחרור אף שלא מדעתו, וע"ז הוא דאמרינן התם דהוא משום דהואיל וקני לי' בע"כ מקני לי' בע"כ.[[4]](#footnote-5)

**ז**

טז] והנה אמנם לכאו' אין מקור לכ"ז בדעת רש"י, דשפיר י"ל דמהני מדין עבד כנעני אף כשלא עשאו שליח, ומה שנקט רש"י כשעשאו שליח, הוא משום דלא נזכר שחזר ואמר וכו'.

אמנם נראה דמד' הראב"ד יש ללמוד לזה, דהנה בעיקר מש"נ דהא דמהני מדין עבד כנעני אף כשלא עשאו שליח, נלמד מהא דמהני כסף ע"י אחרים אף בע"כ, צ"ע לפ"ז בד' הר"ן דלקמן שם לא פסיקא לי' הך מילתא דמהני כסף ע"י אחרים בע"כ, והכא נקט דאף כשאינו שלוחו מהני, ותיקשי דהיאך שמעינן לה מהתם, הרי התם זכות הוא לו, וע"כ מהני אף שלא מדעתו, ולא שמעינן מינה דנתינת אחר חשיבא כנתינתו.

ועוד צ"ע בעיקר ד' הרא"ש והר"ן, דכיון שנקטו דגם כשעשאו שליח בעינן לדין עבד כנעני, הרי בע"כ דעיקר דינא דעבד כנעני הוא דל"ב כסף דילי' ודיהא חסר ממונא, ומאידך מהא דמהני גם כשלא עשאו שליח, מבו' דבכלל דינא דעבד כנעני הוא דמהני נתינת אחר כנתינתו, ואטו ב' דינים נתחדשו בדינא דעבד כנעני.

יז] ונראה די"ל בזה, דהא בהא תליא, דאם הוה בעינן נתינה דהקונה עצמו, ול"ה תליא העיקר בקבלת רבו, אף הוה בעינן שיהא זה כסף דילי', וכל הא דמהני כסף דאחר, הוא משום דכלל ל"ב נתינה דילי', וע"כ מהא דל"ב כסף דילי' יש ללמוד דל"ב כסף דילי'.

יח] אמנם הנה בחי' הראב"ד בסוגיין כתב, ז"ל, תן מנה לפלוני ואקדש אני לו מקודשת וכו', ואי קשיא לך לימר מדין עבד כנעני בשטר שחרור דלא קא חסר ולא מידי וקא קני נפשי', והך דקא מקני לא קני מידי, שהרי משחררו בשטר שחרור ולא יהיב מידי, וי"ל דל"ד לעבד כנעני בשטר, דהתם כיון שאין דעתו בממון שהרי הוא מוציאו בלא כלום ל"ב מידי, אבל היכא שמתכוין לקנות בממון לא מוכיחין מהתם דמהני, עכ"ל.

והדברים צ"ב רב, דמאי ס"ד ללמוד משטר שחרור דל"ב שיהא הקונה חסר ממונא, ודל"ב שיהא המקנה קני מידי, הרי כל הנידון להצריך לזה, הוא בקנין כסף, די"ל דבעינן כסף דהקונה, ודבעינן שיקבל המקנה כסף, והיאך נילף לזה משטר, ואף בתירוצו לא כתב הראב"ד לישב כן, אלא כתב דבשטר לא נחית אדעתא דממונא.

ויש ללמוד מד' הראב"ד, דעיקר הנידון בסוגיין, ל"ה כלל אם בהני גווני חשיב כנתינת כסף, דהא פשיטא לן דכל הני גווני חשיבא כנתינת כסף, וזה מתישב היטב לפ"ד הרמב"ם, דבכל הני גווני איכא נתינת הנאה, וע"כ ודאי דחשיב כנתינת כסף, ואך דמ"מ באנו לדון, דשמא ל"מ היכא דלא קני המקנה מידי, משום דבכה"ג לא גמר ומקני, וכן שמא ל"מ היכא דלא חסר הקונה ממונא, משום דבכה"ג לא גמר ומקני, וע"ז הוא דילפינן מערב ומעבד כנעני, דגמר ומקני אף דלא קני מידי, ואף דלא חסר הקונה ממונא, וע"כ שפיר הק' הראב"ד דנילף לזה משטר שחרור, ותירץ, דהתם כיון דלא נחית אדעתא דממונא, ודאי דגמר ומקני אף דלא חסר הקונה ממונא, ודלא קני המקנה מידי, ומשא"כ בנחית אדעתא דממונא, ס"ד דלא גמר ומקני בהני גווני.[[5]](#footnote-6)

והנה לפ"ז הרי נמצא, דעיקר מה שבאנו ללמוד מעבד כנעני, הוא דגמר ומקני אף כשהקונה לא חסר ממונא, וא"כ ודאי דאין ללמוד מזה להא דנתינת אחר חשובה כנתינתו, דהניחא אם הוי הנידון בקנין כסף אם בעינן חסר, י"ל דהני תרי מילי תליין זב"ז, אך להראב"ד דאין הנידון בהל' קנין כסף, אלא הנידון אם גמר ומקני, אין ללמוד מזה דנתינת אחר חשובה כנתינתו, - ולכאו' לפ"ז באמת לדעת הראב"ד בדין דלא יועיל אלא כשעשאו הבעל שליח.[[6]](#footnote-7)

**ח**

יט] ולפ"ז נראה דמה"ט הוא שהוצרך הרמב"ם לפרש בהא דמדין עבד כנעני דאומר לה הרי את מקודשת בהנאה הבאה לך בגללי, דאף דבדין עבד כנעני עצמו הוי הקנין בגוף הכסף, כ"ז הוא רק בדבר דהוי זכות, וכדקי"ל לדעת הרמב"ם דל"מ כסף ע"י אחרים בע"כ, וכל הא דמהני הוא רק משום דזכות הוא לעבד, (וגם לדעת ר"מ י"ל דשאני עבד דהואיל וקני לי' בע"כ מקני לי' בע"כ, וכנ"ל), אך בקידושין ל"מ מהני נתינת כסף דאחר, דבעינן שינתן הכסף ממנו, - וע"כ פירש הרמב"ם דנתחדש בד' רבא דחשיב זה כנתינת כסף ממנו, כיון שבאה לה ההנאה בגללו, וע"כ שפיר מצי לקדשה בזה.

והא דבעינן בזה לדינא דעבד כנעני, הוא משום דהי' מקום לדון דאף שקיבלה את ההנאה בגללו, וחשיב כקבלת כסף ממנו, הרי מ"מ איהו לא חסר מידי, ושמא כל כה"ג ל"מ לקידושין, וזהו דילפינן מעבד כנעני דמהני אף דלא חסר ממונא, ולפ"ד הראב"ד הוי עיקר הנידון אם גמר ומקני אף בכה"ג דלא חסר מידי, וע"ז מייתינן מדין עבד כנעני דגם בכה"ג גמר ומקני.

כ] ועד"ז הוא גם בתן מנה לפלוני ואתקדש אני לו, דאף דגם התם מהני משום ההנאה שקיבל ועשה את רצונה, מ"מ חשיב דלא חסר מידי, וע"כ בעינן למילף מעבד כנעני דל"ב חסר ממונא.

והטעם דהתם לא חשיב חסר ממונא, אף שעשה לה מעשה המהנה אותה, ומ"ש מכל הנאה דמהניא וחשיב שפיר כחסר ממונא, אך עי' בחי' הריטב"א החדשים ב"מ דס"ג: שכתב דגם בשחוק לפני לא חשיב שנחסר ממון כלל, וצ"ע, י"ל בתרי גווני, - חדא, דשאני בשאר הנאות דהן מחייבין ממון, וע"כ כל שעשה כן בעד הקידושין, חשיב כחסר ממונא, ומשא"כ הכא די"ל דהנאה זו שעשה רצונה אינה מחייבת ממון, ובההיא דמדין שניהם ניחא בלא"ה, שהרי לא קצץ עמה הוא כלל על פעולה זו, וודאי אי"ז מחייב ממון, וע"כ לא חשיב כחסר ממונא, - וי"ל עוד, למש"כ בפי' ר"ח ב"ר שמואל, ז"ל, אבל הכא הבעל לא מחסר ולא מידי, אלא אדרבה הוא מרויח שקלח מנה וקנה אשה, עכ"ל, ונראה דמפרש, דאף דעשה לה הנאה בקבלתו, מ"מ כיון שהרויח בכך את המנה, לא חשיב כחסר ממונא, וזה מתישב טפי לפ"ד הראב"ד דהצד דבעינן חסר, הוא משום דבלא"ה לית לי' גמ"ד להקנות לו, וע"כ אף דעשה לה הנאה, מ"מ כיון שהרויח דבר אחר, אינה רואה אותו כחסר ממונא, וע"כ ס"ד דלא גמרה ומקניא נפשה.

**ט**

כא] והנה ראיתי באבנ"מ סימן כ"ט סק"ח שכבר דן לפרש כן בד' הרמב"ם, דאף דהוא מקדשה בהנאה שקיבל ועשה את רצונה, מ"מ בעינן למילף מעבד כנעני דל"ב חסר ממונא, והק' ע"ז תרתי, חדא, דא"כ מ"ט באדם חשוב ל"ב למילף מעבד כנעני, הרי גם התם לא חסר ממונא, ועיי"ש שכתב דשמא באדם חשוב דאין רגיל לקבל מתנות, חשיב כחסר ממונא, - ועוד, דאכתי תיקשי מ"ט בעינן בזה ללמוד מדין ערב.

כב] ותחילה נדון בהא דבעינן בזה ללמוד מדין ערב, ונראה די"ל בזה בדעת הרמב"ם, דהנה כבר עמדו בזה בד' הרמב"ם דבדבריו בפ"ה מאישות הכ"א מבו' דקידושין מדין ערב היינו שנותן דינר לפלוני מתנה, והוא מקדשה בהנאה, ובדבריו בפ"א ממכירה ה"ו דתן מנה לפלוני ויקנה ביתי לך קנה מדין ערב, מ' דהקנין הוא בגוף המנה.

ונראה מזה, דהרמב"ם ס"ל דלעולם עיקר דינא דערב הוא דקבלת אחר חשובה כקבלתו, וע"כ כל שנותן מנה לאחר חשיב כנתינה לדידי', וחייל הקנין בגוף המעות, אך הכא לא איירי בכה"ג, שהרי כל הסוגיא איירי בקידושין בהנאה, והא דהיא מקודשת הוא משום שעשה לה הנאה שנעשה רצונה, והא דבאמת ל"מ הכא הקידושין בגוף המנה, י"ל דהוא משום דגוף המנה, אף דקבלת אחר חשובה כקבלתו, מ"מ הו"ל ככסף דלי"ב הנאה, דל"מ לקידושין, (ומה דיש לה הנאה אחרת שנעשה רצונה, ל"מ, דאי"ז הנאה מגוף הכסף, וכמש"נ לדון לעיל סק"ח).

והא דילפינן לה מערב, אף דבערב הא דמהני הוא משום דקבלת אחר חשובה כקבלתו, הוא מתפרש היטב לפ"ד הראב"ד, דעיקר הנידון אם מהני הכא אף דהמקנה לא קני מידי, הוא משום די"ל דלא גמר ומקני בכה"ג, - ולפ"ז נראה, דהא דבעינן למילף הכא מדין ערב, הוא משום דאף דהכא הוי הקידושין במה שנהנית במה שנתן על פי', מ"מ לא חשיב דהאשה "קניא מידי", והיינו דל"ד לשחוק לפני דחשיב שפיר דקניא מידי, משום דהתם אם לא חיילי הקידושין, ה"ה מחוייבת לשלם לו בעד פעולתו, וע"כ כל שנותן לה בחינם, חשיב דקניא מידי, ומשא"כ הכא די"ל דהנאה זו אינה מחייבת ממון, עי' כן בחי' הגר"ש, וע"כ לא חשיב דקניא מידי.

ואשר זהו דילפינן מדין ערב דגמר ומקני אף דלא קני מידי, דהגם דבערב הא דמהני הוא משום דקבלת אחר חשיבא כקבלתו, מ"מ אם ל"ה גמר ומקני בגונא דלא קני מידי, ל"ה מהני ע"ז הא דקבלת אחר חשובה כקבלתו, דמ"מ כיון דלא קיבל בפועל כלום, לא גמר ומקני, וזהו דילפינן מהתם דאף דלא קני מידי, גמר ומקני, ודו"ק.

כג] ומשה"ק האבנ"מ דא"כ מ"ט באדם חשוב מהני, ולמש"נ יקשה גם דמ"ט באדם חשוב ל"ב למדין ערב, הרי גם באדם חשוב נקט הגרב"ד אי"ז מחייב ממון, וא"כ נמצא דלא חשיב דהאשה קניא מידי, - הנה ראה זה מצאתי בבה"ג הל' קידושין, ז"ל, והיכא דא"ל הילך מנה ואתקדש אני לך מהו, "מי דמיא לתן מנה פלוני ואתקדש אני לו או לא", עכ"ל, ומבו' באמת דכל הא דמהני מדין אדם חשוב, הוא רק דומיא דתן מנה לפלוני ואתקדש אני לו, - וזה מתישב היטב למש"נ, וע"כ אף דבאדם חשוב חשיב זה כנתינת הנאה, מ"מ כיון דהוא לא חסר מידי ואיהי לא קניא מידי, בעינן למילף לה מדין עבד כנעני ומדין ערב.

**י**

כד] ולפ"ז ניחא מש"כ הר"ן בדעת הרמב"ם דהא דל"מ מדין עבד כנעני בממון, הוא משום דלא ילפינן מעבד אלא לקידושין בגז"ש דלה לה, ותיקשי דמ"ט לא הביא הרמב"ם לדין אדם חשוב בממון, ולהנ"ל ניחא, דגם דין אדם חשוב ל"מ אלא מדין עבד כנעני.

אך העירוני, דלמש"נ בדעת הרמב"ם דהנידון דבעינן חסר ממונא, אינו בהל' קנין כסף, אלא אם גמר ומקני, לכאו' אין מקום לחלק בזה ולומר דל"מ אלא בקידושין דילפינן בגז"ש, ולא בממון, שהרי מהא דמהני בשחרור, ש"מ דגמר ומקני, (דודאי לא נתחדש דבשחרור מהני גמ"ד קלישא), וא"כ הדין נותן דיהני גם בממון.

ואמנם אי נימא דהנידון דניבעי חסר ממונא, הוא נידון בהל' קנין כסף, דשמא ל"מ אלא כסף דהקונה, שפיר י"ל כדרך זו, די"ל דגם באדם חשוב חשיב דלא חסר ממונא ובעינן לדינא דעבד כנעני, וע"כ ל"מ זה בממון.

כה] ולמש"כ האו"ש בדעת הרמב"ם דבכל הני גווני דהוי הקידושין בהנאה, ע"כ ל"מ אלא בקידושין ולא במקח, - הנה לפמש"נ נראה, דודאי דעיקר דינא דעבד כנעני מהני גם בממון, וכמש"נ לעיל סק"ו להוכיח מכ"ד, והיינו דהא דחזינן בדינא דעבד כנעני דמהני שיתן אחר כסף שלו, ומתקיים בזה דין קנין כסף, שפיר ילפינן מינה לכל קנין ממון, - אך הכא בסוגיין דאיירי שלא עשאו שליח, וגם אי"ז זכות, ל"מ נתינת האחר, וכל הא דמהני הוא משום שנהנית היא בגללו, וזה ל"מ אלא בקידושין ולא במקח, והא דילפינן הכא מדין עבד כנעני, לאו היינו דעיקר הא דמהני הכא הוא דומיא דעבד כנעני, אלא היינו דילפינן מעבד כנעני דל"ב חסר ממונא, ובלא"ה נמי גמר ומקני.

? בד' הרמב"ם צ"ע, דמבו' דאומר לה אח"כ, וא"כ היאך מהני, אחר שכבר היתה ההנאה קודם לכן, ובפרט שכתב הרמב"ם דהוי הכל מתנה, ואם הו"ל מתנה, א"כ ודאי כבר כלתה ההנאה, - וכנראה דההנאה עדיין קיימת, וכמש"כ הקצוה"ח באדם חשוב, וע"כ מצי לקדשה בזה אח"כ, וזה חידוש.

וצ"ל, דהרי בלא"ה אי"ז מחייב ממון, ואפ"ה מהני, וא"כ ל"ש לדון דהו"ל כמלוה, - דהיכא דבעינן נתינת ממון המחייבת, הרי דאחר הנתינה כבר הו"ל כמלוה דכבר אין המעות בעין, אך הכא בלא"ה אין ממון המחייב, ומ"מ כיון שהיא נהנית גמרה ומקניא נפשה, וא"כ שפיר מהני גם אח"כ, דעדיין ההנאה קיימת.

בד' הריטב"א צ"ע, דלקמן דכ"ג. לא הוכיח דלא כהרי"ף דלרבנן ל"מ כסף ע"י אחרים בע"כ, ול"מ אלא מדין זכי', ותיקשי ע"ז דא"כ מה מייתינן מינה לדין עבד כנעני, למש"כ הריטב"א בסוגיין דבעשאו שליח ל"ב לדין עבד כנעני.

ובאמת ראיתי להעיר עוד, דלמש"כ הריטב"א לקמן דמ"ה: דמהני זכי' בקידושין, ומהני זה אף אם נתרצה אח"כ, א"כ גם כשלא עשאו שליח מ"ט בעינן לדין עבד כנעני, אך באמת בד' הריטב"א הכא נראה דל"מ זכי' בקידושין, דאם מהני, מ"ט הצריך שיחזור המקדש ויאמר וכו'.

ושמא יש מקום לומר, דאף דכשהוא שלוחו שפיר מהני נתינת כסף דילי', ול"ב בזה לדינא דעבד כנעני, היינו משום דבשליח חשיב כאילו נתן המשלח את הכסף, אך בזכי' שאינה מטעם שליחות, לדעת הריטב"א גופי', ול"מ לחשוב שהבעל והעבד נתנו את הכסף, ל"מ זה אלא מדין עבד כנעני, וצ"ע עוד בזה.

שוב העירוני דמוכח כן ממש"א רבא דוכן לענין ממונא, ובממון הרי לעולם מהני מדין זכי', וא"כ מ"ט בעינן בזה לדין עבד כנעני, ובע"כ דכ"ד הריטב"א דל"ב לדין עבד כנעני הם רק בשליחות, אך בזכי' מודה הריטב"א דבעינן לדין עבד כנעני, וצ"ע.

1. ולפ"ז הי' מקום לישב בע"א משה"ק הרשב"א ע"ד הרמב"ם דמ"ט מהני באדם שאינו חשוב, ולהנ"ל י"ל, דהרי אף באדם שאינו חשוב אית לה הנאה בקבלתו, וכמו שהביאו הראשונים מהא דס"ל ללוי דקונין בכליו של מקנה, ואך דהנאה זו בפנ"ע לא מהניא לקידושין, משום דהויא הנאה פורתא, או משום דאין בה שו"פ, - וע"כ כ"ז הוא בהילך מנה ואתקדש אני לך, דליכא נתינת כסף כלל, וכל עיקר נתינת הכסף, הוא בנתינת ההנאה שהוא מקבל ממנה, והנאה זו לא חשיבא ככסף אלא באדם חשוב, ומשא"כ בתן מנה לפלוני ואתקדש אני לו, דאיכא נתינת כסף מעליא, ואך דבעינן שיהא בזה הנאה, כ"ה דליהוי כסף דאית בי' הנאה, י"ל דמהני לזה אף הנאת קבלה דאדם שאינו חשוב, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומצינו עד"ז בד' הדרישה בסימן ק"צ שכתב דהא דמהני סודר דהעדים, הוא מדינא דעבד כנעני, ומאידך בסמ"ע סימן קכ"ג כתב דל"מ סודר ע"י העדים בגוי, משום דאין לו שליחות, ומבו' דהא דמהני סודר דעדים הוא מדין שליחות, וי"ל דס"ל דגם דינא דעבד כנעני הוא מכלל דיני שליחות, וכמש"כ בחי' הגר"ח, וצ"ע, - ויל"פ בזה ע"ד הנ"ל, דהגם דמדינא דעבד כנעני מהני אף סודר דאחר, ול"ב סודר דהקונה, מ"מ לא עדיף קנין סודר משאר קנינים דל"מ שיעשה אחר את מעשה הקנין, אלא מדיני שליחות וזכי'. [↑](#footnote-ref-3)
3. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך צ"ע בד' הגר"ח בספרו שנקט דדינא דעבד כנעני הוא דחשיב כמעשה נתינה דילי', והוי זה ע"ד דין שליחות, וזה צ"ע דבעבד כנעני דמהני בע"כ, היאך נימא דהוי זה מעשה נתינה דילי', - והאמנם לדעת אביי דגם בשטר הי' בדין דיועיל, ואך דהאי שטרא לחוד והאי שטרא לחוד, אף דבשטר ודאי בעינן מעשה קבלה דילי', והרי דמכח הא דמקני לי' בע"כ, מצי אף ליתן לו ע"י אחר, שפיר י"ל דגם בע"כ איכא להך דינא דנתינת אחר חשיבא כמעשה נתינה דילי', אך לדעת רבא דבשטר ל"מ משום דקבלת אחרים גרמה לו, ורק בכסף מהני משום דקבלת רבו גרמה לו, לכאו' ודאי דהתם לא חשבינן לה כמעשה נתינה דילי', דזה ל"ה מהני בע"כ, דומיא דשטר דל"מ בע"כ, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולפ"ד הראב"ד נמצא, דכל הסוגיא הוא ענין א', דאף דאיכא הנאה הראוי' לקנין, מ"מ שמא לא גמר ומקני, וע"ז אמרינן דבתן מנה לפלוני ואתקדש אני לך, אמרינן דגמרה ומקניא נפשה אף דלא קניא מידי, דומיא דערב, ובהילך מנה והתקדשי לפלוני, אמרינן דגמרה ומקניא נפשה אף דהבעל לא חסר מידי, דומיא דעבד כנעני, ובתן מנה לפלוני ואתקדש אני לו, אמרינן דגמרה ומקניא נפשה, אף דאיהי לא קניא מידי והבעל לא חסר מידי, מדין שניהם. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך שמא י"ל בע"א, דהא הוה פשיטא לן דבכסף העיקר הוא קבלת המקנה, ול"ב מעשה נתינה דהקונה, ול"ב למילף מהתם אלא דל"ב דיהא חסר ממונא, ואף בלא"ה גמר ומקני לי', אך צ"ע אם י"ל כן דאף בקידושין דבעינן כי יקח, הוא כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)