כלים פ_א מ_ח
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"א מ"ח**

א] **לפנים מן החומה,** בפסחים דפ"ה: תנן דהחלונות ועובי החומה כלפנים ואוכלין שם קק"ל, ואמרינן התם דשערי ירושלים לא נתקדשו מפני שמצורעין מגינין תחתיהן ואין אוכלין בהן קדשים.

והנה באו"ש פ"ב ממע"ש הט"ז כתב דפליגי תנאי בתוספתא פ"ב ממע"ש, אם אוכלין מע"ש וקק"ל בבית הבנוי בחומה, וכתב דפליגי בהא דפליגי תנאי בשלהי ערכין גבי בתי ערי חומה בבית הבנוי בחומה, דר"י אמר דאין דינו כבתי ערי חומה, ור"ש סבר דדינו כחומה עצמה, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דלפ"מ שפסק הרמב"ם בפי"ב משמו"י הי"ב דבית הבנוי בחומה אינו כבתי ערי חומה, ה"נ לענין קק"ל ומע"ש דינו כחוץ לחומה, עכ"ד, וצ"ע דמ"ש בית הבנוי בחומה שהוא כבחוץ מעובי החומה שהוא כבפנים.

ובעיקר דבריו יש מקום לדון, דאף דהא דבית הבנוי בחומה אינו כבתי ערי חומה, מסתברא מילתא דאי"ז רק כלפי דינא דבתי ערי חומה, אלא אף ליכא בזה לקדושת עיירות המוקפות חומה, שהרי הא דאינו כבתי ערי חומה, ילפינן לה בערכין דל"ב. מדכתיב ובחומה היא יושבת ולא בעיר חומה, וכיון דאי"ז בכלל עיר חומה, מסתברא דאף ליכא ע"ז לקדושת עיירות המוקפות חומה, מ"מ בירושלים דאין קדושתה רק משום קדושת עיירות המוקפות חומה, אלא הויא קדושתה מצד שהיא סביב לבית, וכמש"נ לעיל מ"ז אות ט', י"ל דאף הבית הבנוי בחומה הוי בכלל קדושה זו.[[1]](#footnote-1)

ב] **שאוכלין שם קק"ל ומע"ש,** הקרית ספר בפ"ז מביהב"ח כתב, דמן הדין נאכלין קק"ל אף בעיירות המוקפות חומה, וכל הא דאינם נאכלין שם הוא משום דאיכא הפסק בין ירושלים לעיירות המוק"ח ונפסלין ביוצא, אך מע"ש אינו נאכל שם, משום דכתיב והבאת שמה וגו' וכתיב לא תוכל לאכול בשעריך וגו' דמשמע דאפי' בעיירות המוק"ח דחשיבי מחנה ישראל לשילוח מצורעים אין יכולין לאכול שם מע"ש, ועמש"נ בזה באורך לעיל מ"ז אותיות י"ג - ט"ז.

ג] הר"ש והרא"ש כתבו דעוד מקודש לפנים מן החומה לענין שוחט את התודה ולחמה חוץ לחומת ירושלים דלא קדש הלחם לדעת ר' יוחנן, והיינו כמש"א בפסחים דס"ג: ומנחות דע"ח: דלר"ל אם לחמה חוץ לחומת העזרה לא קדש, דבעינן על בסמוך, ולר' יוחנן רק אם לחמה חוץ לחומת בית פאגי לא קדש הלחם, דל"ב על בסמוך, - ודעת רש"י בפסחים שם דחוץ לחומת בית פאגי הוא חוץ לחומת ירושלים, וכ"ה בפירש"י מכת"י במנחות שם, אך בפירש"י הנד' במנחות שם כתב דהוא חוץ לחומת הר הבית, וכן פירשו האחרונים בד' הרמב"ם בפיהמ"ש במנחות שם, ובד' הר"ש והרא"ש מבו' שדעתם כדעת רש"י, דרק אם הלחם חוץ לחומת ירושלים אינו קדוש וזהו שכתבו דלפנים מן החומה מקודש לענין זה.

והנה בטעמא דמילתא דכל שהלחם מחוץ לירושלים, אינו קדוש, פירש"י בפסחים שם, ז"ל, חוץ לירושלים הוא ואינו מקום אכילת קק"ל ואם יצאו שם נפסלין התם ודאי לא מקדשא לי' שחיטה, עכ"ל, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קע"ו פירש דהיינו, דכיון דבא לקדש הלחם ולהתירו, זה שייך רק במקום הכשירו דלחם, אבל לא אם הוא במקום דמיפסלי ביוצא, ובפי' ר"ח בפסחים שם כתב, דהוא משום דאינו יכול לאכלו שם וכו' ונמצא זבח בלא לחם, כי הוא במקום אחד והלחם במקום אחד, והיינו דאף דלר' יוחנן ל"ב על בסמוך, מ"מ כל שאינו במקום הכשר אכילתו, והוו בב' מקומות חלוקין, לא חשיב "על" כלל, ובכ' הגרי"ז במנחות שם כתב דנפ"מ בזה, בנוב וגבעון דנאכלים הקדשים בכל הרואה, ואם יצאו חוץ לשם אין נפסלין ביוצא, דלדעת רש"י קדש הלחם אף אם הוי חוץ לכל הרואה כיון שאינו נפסל שם ביוצא, ולדעת ר"ח לא קדש אלא אם הוי בכל הרואה, שהוא מקום אכילתו.

והנה לכאו' בין לד' רש"י ובין לד' הר"ח לא תיקשי דמ"ט לא תני לה הכא, שהרי הא דאין הלחם קדש חוץ לירושלים, הוא בתולדה מהא דאין קק"ל נאכלין חוץ לירושלים, וכ"כ בפי' הרא"ש, דאפשר דהיינו בכלל אכילת קק"ל, דאינו קדוש אלא במקום הראוי לאכילה, ומדבריו מ' כד' הר"ח, דהוא משום דאי"ז מקום הראוי לאכילת קק"ל, וע"כ לא חשיב כלל כעל זבח, אך מד' הר"ש נראה דהוא דין בפנ"ע דאין הלחם קדוש אלא בירושלים, ואי"ז מכח הא דאין קק"ל נאכלין חוץ לירושלים, וכנראה דילפינן לה מדכתיב על, דאף דל"ב בסמוך ממש, מ"מ בעינן בסמוך קצת, וזהו בתוך ירושלים, שהוא המחנה המקודש, וזהו שכתב דלפנים מן החומה מקודש גם לענין זה.

ד] והנה הר"ש והרא"ש כתבו עוד, דלפנים מן החומה מקודש לענין שוחט על החמץ, ובתשו' הגרע"א שם תמה בזה, דדוקא בלחמי תודה בעינן שיהיו לפנים מן החומה, דהוא מקום הכשרם, אך בשוחט על החמץ, מהיכ"ת דאינו עובר אלא אם החמץ בירושלים, וכן תמה הרש"ש, ועיי"ש בתשו' הגרע"א שהביא מש"כ השואל, די"ל דגם לענין שוחט על החמץ בעינן שיהא החמץ במקום הכשר אכילת הפסח, והגרע"א שם תמה ע"ז, עיי"ש, וגם לכאו' לפ"ז לא תיקשי דמ"ט לא תני לה הכא, שהרי הא דאינו עובר אלא אם החמץ בירושלים, הוא בתולדה מהא דאין הפסח נאכל אלא בירושלים.

ולפמש"נ י"ל, דהר"ש לטעמי' אזיל, דס"ל דהא דאם הוי הלחם חוץ לחומה לא קדש הלחם, הוא משום דכתיב על, ובעינן שיהא בסמוך קצת, והיינו בתוך ירושלים שהוא המקום המקודש, וע"כ ה"נ לענין שוחט על החמץ לא חשיב כשוחט על החמץ אא"כ הוי החמץ בירושלים.

וצ"ל לפ"ז, דאף הרא"ש ס"ל ביסוד הדברים כד' הר"ש, דהא דאם לחמה חוץ לחומה לא קדש הלחם, הוא משום דכתיב על וילפינן מינה דבעינן שיהא בתוך המקום המקודש, וע"כ ה"נ בשוחט פסח על החמץ אינו עובר אלא עם החמץ בירושלים, ואך דס"ל להרא"ש דיל"פ דטעם מה שהצריכה התורה שיהא הלחם בירושלים, הוא משום דאינו קדוש אלא במקום הראוי לאכילה, אך בשוחט את הפסח על החמץ דליכא לה"ט, בע"כ דהוא דין בפנ"ע דאינו עובר אלא אם החמץ בירושלים, ואכתי צ"ע בזה.

ה] הר"ש כתב עוד, דנפ"מ לענין המראה דזקן ממרא, כדאמרינן בפ"ק דסנהדרין דאם מצאן בבית פאגי והמרה עליהם אינה המראה, ומבו' בדבריו דדוקא אם מצאן חוץ לירושלים והמרה עליהם אינה המראה, אך אם המרה עליהן בתוך ירושלים הויא המראה, אך התוס' וש"ר בסנהדרין די"ד: כתבו, דאף אם מצאן בירושלים והמרה עליהן ל"ה המראה, ובד' הרמ"ה שם מבו' דל"ה המראה אלא בהר הבית, וכ"ה בפי' הרא"ש במשנתינו דבעינן מקום מחנה לוי', אך בד' הר"ן שם מבו' דאף בהר הבית ל"ה המראה, אלא בלשכת הגזית דחציו בקדש, דהוא המקום הראוי, עיי"ש.

ו] **הר הבית מקודש ממנו שאין זבין וזבוות נדות ויולדות נכנסין לשם,** בפסחים דס"ז. מפרשינן, דחומרא דזב מטמא מת, שמכחה הוא משתלח ממחנה לוי', הוא שטומאה יוצאת עליו מגופו, אך בספרי ריש פר' נשא תניא דחומרא דזב מטמא מת הוא שהוא מטמא באבן מסמא, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ג מביאת מקדש ה"ג.

והנה בפסחים שם ילפינן מקרא דבעל קרי משתלח חוץ לב' מחנות, והרמב"ם השמיט לדין זה, ועמד ע"ז המל"מ בפ"ז מביהב"ח הט"ו, ועיי"ש שנקט בדעת הרמב"ם דמודה להך דינא דבע"ק משתלח חוץ לב' מחנות, ועי' גם בדבריו בפ"ג מביאת מקדש ה"ג בזה.[[2]](#footnote-2)

אך במי נפתוח פרפר י"ז אות ג' כתב בדעת הרמב"ם, דהסוגיא דפסחים דבע"ק משתלח חוץ לב' מחנות, הוא לפ"מ דמפרשינן התם דחומרא דזב דמשתלח ממחנה לוי', הוא משום דטומאה יוצאת עליו מגופו, וע"כ אף בעל קרי דטומאה יוצאת עליו מגופו משתלח ממחנה לוי', אך לפ"מ שפסק הרמב"ם כדעת הספרי דחומרא דזב דמשתלח ממחנה לוי', הוא משום דהוא מטמא תחת אבן מסמא, הרי דבעל קרי דאינו מטמא משכב ומושב, אינו משתלח ממחנה לוי', עכ"ד.

ז] וי"ל עוד בדעת הרמב"ם, דהנה בסוגיא דפסחים שם מפרשינן דהא דתנן בזבים פ"ה מי"א דבעל קרי כמגע שרץ, הוא דבעל קרי מטמא באונס דומיא דטמא שרץ, אך הרמב"ם בפיהמ"ש בזבים שם פירש דקמ"ל שהרואה קרי או נוגע בש"ז הם שוים ואינו אלא ראשון לטומאה כמו נוגע בשרץ, ובמל"מ פ"ג מביאת מקדש ה"ג ופ"ה משאה"ט ה"א עמד ע"ד הרמב"ם, שהוא דלא כסוגיית הגמ' בפסחים, ונת' בזה בזבים שם אות ב', לפמש"כ הר"ש לעיל מ"א דלהצד דבע"ק רואה הוי ה"ה אב הטומאה, ורמז הר"ש שם דמסוגיא דפסחים דאמרינן דהא דבע"ק כמגע שרץ הוא לטמא באונס, ולא מפרשינן דהוא לענין דל"ה אלא ראשון, מ' דבע"ק הוי אב הטומאה, ומשום דרואה הוי, וע"כ לא מפרשינן דדמי בע"ק למגע שרץ לענין דהוי ראשון לטומאה, אך לפ"מ דקי"ל דבע"ק נוגע הוי ואינו אלא ראשון לטומאה, מתפרש הא דבע"ק כמגע שרץ, דהוא לענין דהוי ראשון לטומאה.

ולפ"ז י"ל בדעת הרמב"ם, דס"ל דמש"א בפסחים שם דבע"ק משתלח חוץ לב' מחנות, הוא רק לסוגיא דהתם דבע"ק רואה הוי, וע"כ דמי לזב דמשתלח חוץ לב' מחנות, אך לפ"מ דקי"ל דבע"ק נוגע הוי, אינו משתלח אלא ממחנה שכינה, ויל"פ לזה בתרי גווני, או משום דאין משתלח ממחנה לוי' אלא בטומאת ראי' ולא בטומאת מגע, או משום דאין משתלח ממחנה לוי' אלא אב הטומאה ולא ראשון לטומאה.

ח] בפסחים דס"ח. אמרינן דבועל נדה משתלח חוץ למחנה אחת כטמא מת, וכן פסק הרמב"ם בפ"ג מביאת מקדש ה"ה, ובמשנ"א בזבים פ"ה מי"א עמד בזה, דכיון דכתיב ותהי נדתה עליו, מנלן דאימעיט לענין שילוח.

ובד' התוס' ביומא ד"ו: מבו' דהטעם בזה הוא, משום דבועל נדה ל"ה כנדה אלא למאי דכתיב בהדיא, אבל למאי דלא רבינהו קרא יש לנו לדמותו לט"מ מסברא משום דהוי טומאת מגע כמותו, ונת' בזה בזבים שם אות ה' בביאור ד' התוס', דממש"כ דהוי טומאת מגע כמותו, מבו' דס"ל דטומאת בועל נדה הויא קבלת טומאה מן הנדה, ודמי לטומאת מגע, וע"כ הוא דמסברא יש לנו לדמותו לט"מ לכל מאי דלא רבי קרא בהדיא, וע"כ מדמינן לי' למת דטבילתו ביום, ודאינו משתלח חוץ לב' מחנות, ועי' במי נפתוח פרפר כ"ז מש"כ עוד בזה.

אמנם למשמעות ד' הר"ש לעיל מ"ה דבועל נדה חשיב כטומאה היוצאת מגופו, צ"ע דמנלן דאינו משתלח חוץ לב' מחנות, וביותר קשיא למש"א בסוגיא שם דהא דזב משתלח ממחנה לוי' הוא משום דטומאה יוצאת עליו מגופו, דא"כ בדין דאף בועל נדה דחשיב כטומאה היוצאת מגופו, ישתלח ממחנה לוי', וצ"ע בזה.

ט] ולדעת הספרי דהא דזב משתלח ממחנה לוי', הוא משום דמטמא תחת אבן מסמא, אשר כן פסק הרמב"ם, י"ל דהא דבועל נדה אינו משתלח ממחנה לוי', אף דגם הוא מטמא משכב ומושב, י"ל הוא משום שאינו מטמא משכב ומושב אלא טומאה קלה, ודוקא זב וחביריו שמטמאין משכב ומושב טומאה חמורה משתלחין ממחנה לוי'.

אמנם הנה בחי' הגר"ח בפ"ח ממטמאי מו"מ כתב ללמוד מזה דאף דבועל נדה מטמא משכב ומושב, מ"מ אינו מטמא באבן מסמא, ואשר ע"כ אינו משתלח ממחנה לוי', ועיי"ש שכתב לפרש בזה ד' הספרי דנקט דחומרא דזב הוא משום שמטמא באבן מסמא, אשר צ"ע דהרי בזב איכא כמה חומרות ממת שמטמא בהיסט ומטמא משכב ומושב, ולמה נקט הספרי דוקא לחומרא דאבן מסמא, ולפי הנ"ל ניחא, שהרי גם בועל נדה שוה בשילוחו לטמא מת, אף דהוי כזב לטמא משכב ומושב ולטמא בהיסט, וזה משום דאינו מטמא באבן מסמא, וזהו שנקט הספרי לחומרא זו של אבן מסמא שישנה בזב גם לגבי בועל נדה ששוה בשילוחו לטמא מת, עכ"ד.

אך לפמש"נ לעיל מ"ג אות כ' ללמוד מד' הרמב"ם בכ"ד, דליכא דין בפנ"ע דאבן מסמא, אלא לטומאת משכב ומושב קרינן אבן מסמא, הרי נמצא דגם בועל נדה מטמא באבן מסמא, ובע"כ דהא דאינו משתלח ממחנה לוי', הוא משום דאינו מטמא באבן מסמא אלא טומאה קלה, וכנ"ל.

י] בתוספתא בספ"ק תניא, ר"ש אומר כשם שאין זבין זבות נדות יולדות נכנסין להר הבית כך משכבן ומושבן כיוצא בהן, ובאו"ש פ"ז מקר"פ ה"ח כתב דה"נ כל מגע זב משתלח חוץ לב' מחנות, אך במקד"ד קדשים סו"ס ל"ח כתב דמדנקט משכבן ומושבן נראה דמגען אינו כיו"ב, והיינו משום דמשכב ומושב שהן אב הטומאה כזב, דינם כדין הזב עצמו, ויל"פ עוד, אי נימא דטומאת משכב ומושב אינה קבלת טומאה מן הזב, ואכמ"ל.

אמנם הנה בירושלמי שקלים פ"ח סוף ה"ג אמרינן דר"ש אמר מאכלו ומשקו של מצורע משתלחין חוץ לשלש מחנות, ובהגה' הגר"א שם כתב, דר"ש לטעמי' אזיל דס"ל בתוספתא הכא דמשכב ומושב של זב הוי כיו"ב, וה"נ אוכלין שנטמאו במצורע הוו כיו"ב, עכ"ד, ומבו' להדיא מזה, דהא דס"ל לר"ש דמשכב ומושב אין נכנסין להר הבית, אי"ז דוקא במשכב ומושב, אלא ה"ה בכל דבר הנטמא מן הזב דהוי כיו"ב דזב, - ועיי"ש שכתב עוד, דגיר' הספרים משתלחין חוץ לג' מחנות שיבושא הוא, אלא גרסינן אין מביאין לג' מחנות, דשילוח אוכלין ומשקין מאן שמעת לי', ולפ"ז ה"נ במשכב ומושב ליכא דין שילוח ממחנה לוי', אלא דאין נכנסין למחנה לוי', וכלישנא דהתוספתא, וצ"ב.

יא] באבנ"ז יו"ד סימן תנ"ב, הק' דלפמש"א בפסחים דהא דזב חמור מטמא מת ומשתלח ממחנה לוי', הוא משום דטומאה יוצאת עליו מגופו, א"כ מ"ט מת אינו משתלח ממחנה לוי', וכדילפינן התם מדכתיב ויקח משה את עצמות יוסף עמו, עמו במחיצתו, הרי מת הו"ל כטומאה יוצאת מגופו, וכמש"כ רש"י בחולין דע"א:.

ועיי"ש שכתב לישב בזה, לפמש"כ הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת ע"ז ע"ח, דאיסורא דטמא במחנה שכינה הוא מדכתיב ולא יטמאו את מחניהם, ואיסורא דטמא במחנה לוי' הוא מדכתיב ולא יבא אל תוך המחנה, ולפ"ז י"ל דדוקא במחנה שכינה איכא איסורא אף במכניס טמאים, משום דמטמא את המחנה ועובר משום ולא יטמאו את מחניהם, אבל במחנה לוי' דאיסורו הוא מולא יבא אל תוך המחנה, ליכא איסורא אלא על הטמא עצמו שנכנס, אך המכניס אינו עובר, וע"כ הוא דמותר להכניס מת למחנה לוי', אך עיי"ש שכתב דלדעת ר' יהודה בפסחים שם דעובר במחנה לוי' משום ולא יטמאו את מחניהם, בע"כ צ"ל טעם אחר בהא דמותר להכניס מת למחנה לוי', וצ"ע בזה.

יב] **החיל מקודש ממנו שאין גוים וטמא מת נכנסים לשם,** הר"ש כתב דאף דגזרו על הגוים שיהיו כזבים לכל דבריהם, לענין שילוח מחנות לא גזור עלייהו "אלא כטמאי מתים", ומ' דהא דאינם נכנסים לחיל, הוא משום טומאתם, ואך דלא גזרו עליהן כזבים אלא כטמאי מתים, וכן דקדק במקד"ד קדשים סימן ל"ח סק"ג, וכ"כ בס' אוצר הספרי, - אך הרא"ש כתב דלא גזרו עליהם שילוח מחנות, ומ' דלא גזרו עליהם שילוח מחנות כלל, והא דאינם נכנסים לחיל, הוא איסור בפנ"ע, ואי"ז משום טומאתם.

יג] וכמה נפ"מ בדבר, חדא, בדין גוי פחות מבן ט', דאמרינן בע"ז דל"ו: דאינו מטמא כזב, דאי נימא דאיסור כניסת גוי בחיל הוא משום דטומאתו, הרי דפחות מבן ט' דאינו מטמא, מותר ליכנס בחיל, אך אי נימא דאיסור כניסת גוי בחיל הוא איסור בפנ"ע, הרי דאף דפחות מבן ט' אינו מטמא, מ"מ ה"ה אסור ליכנס בחיל, וכבר עמד בזה בס' ספירי אפרים לספ"ז פר' נשא, הובא בס' משנת טהרות.

עוד נפ"מ בזה, בדין גר שמל ולא טבל, למ"ד בע"ז דנ"ז. דאין עליהן טומאה, דאי נימא דאיסור כניסת גוי בחיל הוא משום טומאתו, הרי דכל שמל ולא טבל שאין עליו טומאה, ה"ה מותר ליכנס לחיל, וכ"כ בס' אוצר הספרי, אך אי נימא דאיסור כניסת גוי בחיל הוא איסור בפנ"ע, הרי די"ל דאף כשמל ולא טבל, כיון שהוא כגוי לכל דבריו, ה"ה אסור ליכנס לחיל.

עוד נפ"מ בזה, במש"כ בשו"ת שאילת יעב"ץ ח"ב סימן י"ז דגר תושב מותר ליכנס לחיל, דאינו בכלל אותה מעלה שעשו חכמים בגוים שאין נכנסים לחיל, אך הצל"ח בסוכה דכ"ח: נקט בפשיטות דגר תושב אסור ליכנס לחיל, - והנה אי נימא דאיסור כניסת גוי בחיל הוא משום טומאתו, הרי דכיון דאף גר תושב מטמא כזב, וכדתניא בתוספתא שהביא הר"ש בזבים פ"ב מ"א, ה"ה אסור ליכנס לחיל, אך אי נימא דאיסור כניסת גוי בחיל הוא איסור בפנ"ע, יש מקום לומר שלא אסרו בגר תושב, ולפ"ז לכאו' כ"ש דגר שמל ולא טבל מותר ליכנס לחיל.

יד] והנה במקד"ד שם עמד, בעיקר הך דינא דאין גוים נכנסים לחיל, דמה שייך שיהי' איסור על גוי ליכנס לחיל, הרי גוי אין מצווה אלא בז' מצוות, ובע"כ היינו דישראל מוזהרין עליהן, וזה קצת דוחק שעשו מצוה על ישראל שלא יכנסו לחיל, ועיי"ש שכתב דלמשמעות ד' הר"ש דהא דאין גוים נכנסין לחיל הוא משום טומאתן, ניחא, דכיון דגזרו על גוי שיהא לענין שילוח מחנות כטמא מת, הרי דכ"ה דבשרץ שנמצא במקדש מצוה על הכל להוציאו משום וישלחו מן המחנה, ה"נ בגוי הנכנס לחיל, מצוה על הכל להוציאו משם, עכ"ד.

ובעיקר הך מילתא אם איסורא דגוי בחיל, היינו דישראל מוזהרין עליהן שלא יכנסו לחיל, או הוי האיסור על הגוי, עי' בס' חזון נחום שכתב דמסתברא מילתא דגזרה זו לא היתה על הגוים וכו' אלא לישראל הוא שהזהירו חז"ל לנו שלא להניחם להכנס למקדש, אך הביא שם מש"כ בס' דרך הקדש למהר"ח אלפאנדרי בשם מהרי"ט, דהמכניס גוי למקדש עובר משום לפני עור, וכתב החזון נחום ללמוד מדבריו, דאיסור כניסת גוי לחיל, הוא איסור שאסרו חכמים על הגוים, דדומיא דטמאי מתים קתני, עיי"ש.[[3]](#footnote-3)

טו] התוס' ביבמות ד"ז: ד"ה וראה וזבחים דלב: סוד"ה ור' יוחנן, נקטו בפשיטות דאף טמא שרץ אינו נכנס לחיל,[[4]](#footnote-4) - אך התוס' בחולין ד"ב: ד"ה שמא וש"ר שם נקטו דטמא שרץ מותר ליכנס לחיל, וכ"כ התוס' בזבחים דל"א: ד"ה ובטמאים, אך בשטמ"ק שם הגי' בדבריהם, עיי"ש, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ם פ"ז מביהב"ח הט"ז, ז"ל, החיל מקודש ממנו שאין גוים וטמא מת ובועל נדה נכנסים לשם, עכ"ל, ובמל"מ שם כתב דמקור ד' הרמב"ם דבועל נדה אינו נכנס לשם, הוא מדתנן בשלהי זבים בועל נדה כטמא מת, ומפרשינן בפסחים דס"ח. דהיינו למחנותם, ומבו' דרק טמא מת ובועל נדה אין נכנסים לחיל, אך טמא שרץ ונבילה מותרין ליכנס לחיל, וכ"נ גם בד' התוס' ביומא ד"ל: ד"ה אי דלא טביל, ובד' תוס' הרשב"א פסחים דצ"ב. בסו"ד, ועמש"נ להלן אות ? שנחלקו הראשונים אם הן מותרין ליכנס אף לעזרת נשים.

טז] ובביאור הפלוגתא בזה נראה דתליא ביסוד איסור כניסת טמא מת לחיל, דבחי' הרמב"ן בחולין שם כתב בתו"ד, ז"ל, דמדאורייתא מישרא שרי ורבנן הוא דגזור עליהו משום נדות ויולדות, עכ"ל, אך בסו"ד כתב בשם התוס', ז"ל, שלא אסרו מדבריהם טמאי מתים במחנה לוי', אלא מן החיל ולפנים דרך כניסה, דהיינו עזרת נשים שמשמשת כניסה ויציאה וכו', "דהתם גזרו שמא יכנס משם ולפנים", אבל בשאר מקומות ממחנה לוי' שאין נכנסים משם למחנה שכינה לא גזרו אפי' בסמוכין ממש למחנה שכינה, עכ"ל, והרי שנחלקו ביסוד איסור כניסת טמא מת לחיל, דדעת הרמב"ן דהוא גזירה אטו נדות ויולדות שאסורות ליכנס להר הבית, ודעת התוס' דהוא גזירה שמא יכנס למחנה שכינה.

ולפ"ז נראה, דהתוס' דס"ל דאיסורא דטמא מת בחיל הוא גזירה שמא יכנס משם ולפנים, הרי דאין מקום לחלק בזה בין טמא מת לטמא שרץ, דהרי שוו טמא מת וטמא שרץ באיסור כניסה למחנה שכינה, ובע"כ דהא דתנן במתניתין טמא מת, חד מן הטמאים נקט, אך הרמב"ן ודעימי' ס"ל דאיסורא דטמא מת בחיל הוא גזירה משום נדות ויולדות, הרי דכיון דלא תני במתניתין אלא טמא מת, אין לנו לאסור אלא בטמא מת דדמי טפי לנדות ויולדות, שהוא אב הטומאה וטמא טומאת ז', ולא בטמא שרץ, וז"ב.

יז] והדברים מכוונים, דהנה בד' התוס' בחולין שם נראה להדיא, דמש"כ דרק באיסורא דכל הטמאים בעזרת נשים, הוא שכתבו דלא החמירו אלא בעזרת נשים שהוא מקום כניסה ויציאה, ולא בשאר מקומות, אך איסורא דטמא מת בחיל, הוא אף כשאי"ז במקום כניסה ויציאה.

ולפמש"נ הוא מתפרש היטב, דהתוס' שם לטעמייהו דס"ל דטמא שרץ מותר ליכנס לחיל, ובע"כ דאיסור כניסת טמא מת לחיל, אי"ז גזירה שמא יכנס למחנה שכינה, אלא הוא גזירה משום נדות ויולדות, וע"כ ודאי ה"ה אסור ליכנס לכל החיל, אף דאי"ז מקום כניסה ויציאה, ומשא"כ באיסור כניסת כל הטמאים לעזרת נשים, דהוי גזירה שמא יכנס למחנה שכינה, וע"כ נאסרו כל הטמאים בזה, לא החמירו אלא במקום כניסה ויציאה, וז"ב. ? אך בס' דרה"ק בשם מהרי"ט, דמש"כ התוס' דלא אסרו אלא סמוך למחנה שכינה, אי"ז רק באיסורא דעזרת נשים, אלא הוא גם באיסורא דחיל, וזה דלא כמש"נ.?

יז] **עזרת נשים מקודשת ממנו שאין טבו"י נכנס לשם,** הר"ש כתב דאי"ז אלא מדרבנן, כדאמר ר' יוחנן ביבמות ד"ז: דד"ת אפי' עשה אין בו, שנא' ויעמוד יהושפט בקהל יהודה לפני החצר החדשה, מאי חדשה א"ר יוחנן שחידשו בה דברים ואמרו טבו"י אל יכנס במחנה לוי'.

אמנם הנה בפירש"י ביומא דמ"ד:, פירש בהא דאמרינן התם ש"מ מעלות דאורייתא, ז"ל, מעלות שמנו חכמים במשנה במס' כלים בפ"ק, דקאמר התם הר הבית מקודש מירושלים, והחיל מהר הבית, ועזרת נשים מן החיל וכו', דאורייתא נינהו הלכה למשה מסיני והכי גמירי להו וכו', עכ"ל, ובתו"י ותוס' הרא"ש שם תמהו ע"ז, דהא דאין ט"מ נכנס לחיל אי"ז אלא מדרבנן, כדאמרינן ביבמות שחדשו בה דברים ואמרו טבו"י אל יכנס למחנה לוי', ועי' גם בהשגות הרמב"ן לסהמ"צ ל"ת ע"ג, שעמד בזה.

יח] ונראה דרש"י אזיל לטעמי', דהנה בפירש"י ביבמות שם פירש במש"א ר"י שאמרו טבו"י אל יכנס למחנה לוי', ז"ל, למחנה לוי', הר הבית, עכ"ל, ומבו' בד' רש"י דטבו"י דזב אסור מדרבנן ליכנס לכל הר הבית, וכ"ה גם משמעות ד' רש"י בפסחים דצ"ב. ד"ה חצר החדשה, ובזבחים דל"ב: ד"ה נכח החצר החדשה, - ולפ"ז בע"כ דהא דתנן הכא דטבו"י אינו אסור אלא בעזרת נשים, היינו רק בטבו"י דמת ודשרץ, אך טבו"י דזב ובע"ק אינו נכנס לכל הר הבית.

ולפ"ז מתישב היטב ד' רש"י ביומא שפירש דאיסורא דטבו"י בעזרת נשים הוא מהלמ"מ, ולא תיקשי ממש"א ר' יוחנן שחידשו בה דברים ואמרו טבו"י אל יכנס למחנה לוי', דזה קאי על איסורא דטבו"י דזב בכל הר הבית, וזה ל"ה אלא מדרבנן, אך איסורא דטבו"י בעזרת נשים, שפיר י"ל דהוא מדאורייתא.

יט] ובתו"י ותוס' הרא"ש שם הק' עוד ע"ד רש"י, מהא דפריך בסוטה ד"כ: אהא דתנן דהם אומרים הוציאוה שלא תטמא העזרה, ופריך דמת וטמא מת מותר במחנה לוי', והרי דאף בעזרת נשים אינו אסור מדאורייתא.

ובדעת רש"י י"ל בתרי גווני, חדא דהגמ' בסוטה אתיא כמאן דדחי ביומא שם דמעלות דהכא הוו מדרבנן, וי"ל עוד, דבהמעלה מהלמ"מ דאין טמא מת נכנס לחיל ואין טבו"י נכנס לעזרת נשים, לא נאמר אלא איסור כניסה, אך לי"ב לדין שילוח טמאים, וזהו דפריך דכיון דמת וטמא מת מותרין במחנה לוי', ולי"ב דין שילוח, הרי דהגם דמהלמ"מ דאסורין הן ליכנס לחיל ולעזרת נשים, מ"מ א"צ להוציאן משם.

כ] התוס' בחולין ד"ב: כתבו דטמא שרץ אינו נכנס לעזרת נשים, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם, ונתחדש בדבריהם דאף דס"ל דדוקא טמא מת אינו נכנס לחיל אך טמא שרץ נכנס לחיל, ונת' לעיל אות ט"ו הדעות בזה, מ"מ בעזרת נשים דאף טבו"י אינו נכנס, ה"נ טמא שרץ אינו נכנס, אך בד' הרמב"ן שם מבו' דטמא שרץ מותר ליכנס אף לחיל, עייש"ה.

והנה במקד"ד קדשים סימן ל"ח סק"ג הק' לדעת הסוברים דטמא שרץ נכנס לחיל, מהא דתנן הכא דעז"נ מקודשת ממנו שאין טבו"י נכנס לשם, דליתני נמי שאין טמאי שרץ נכנסין לשם, אמנם הנה בד' התוס' ביומא ד"ל: והרשב"א בחולין שם מבו' שלמדו להא דטמא שרץ אינו נכנס לעז"נ, מהא דתנן דאין טבו"י נכנס לשם, ובכלל זה הוא אף טבו"י דשרץ, עיי"ש, ולפ"ז ניחא, אך אכתי קשיא לדעת הרמב"ן דטמא שרץ נכנס לחיל, מהא דתנן דעזרת ישראל מקודשת ממנו שאין מחו"כ נכנס לשם, ומ"ט לא תני נמי דאין טמאי שרץ נכנסין לשם, וצ"ל דרבותא קתני, דאף מחו"כ אין נכנסין לשם, וצ"ע.

כא] התוס' בחולין ד"ב. כתבו בשם ר"י, דאין טבו"י אסור ליכנס אלא בעזרת נשים שהוא מקום כניסה ויציאה, אבל בשאר מקומות יכול ליכנס עד סמוך למחנה שכינה ממש, וכ"כ התוס' בזבחים דל"ב., ובטעמא דמילתא כתב בחי' הרמב"ן שם, דהא דאסרו לטבו"י ליכנס לעז"נ, הוא גזירה שמא יכנס משם ולפנים, וע"כ לא אסרו אלא בעז"נ שהוא מקום כניסה ויציאה למחנה שכינה, וכ"ה גם בתוס' הרשב"א פסחים דצ"ב: דאיסורא דטבו"י בעז"נ, הוא כדי שלא יהא נכנס משם למחנה שכינה, וע"כ לא אסרו אלא בעז"נ ולא בכל הר הבית, עיי"ש,[[5]](#footnote-5) וכ"ה בחי' הריטב"א ביבמות ד"ז: דאיסור טבו"י בעז"נ הוא משום גדר וסייג לעזרת ישראל שהיא מחנה שכינה.[[6]](#footnote-6)

והנה בפסחים שם אמר רבא דבמצורע לא העמידו דבריהם במקום כרת, וע"כ הוא דמצורע שחל שמיני שלו בער"פ וראה קרי טובל ונכנס, והק' הגרע"א שם ובתשו' מהדו"ק סימן י"ג, דמ"ט בעינן בזה להא דלא העמידו דבריהם, הרי אף אם היו מעמידין דבריהם, הרי ל"ה חמיר טפי מאילו הי' זה עשה דאורייתא דנמי אמרינן בזה דיבא עשה שיש בו כרת וידחה עשה שיש בו כרת, - ולכאו' לפמש"נ מד' תוס' הרשב"א והרמב"ן דאיסורא דטבו"י בעז"נ הוי הרחקה למחנה שכינה, י"ל דכיון דאיסורא דמחנה שכינה הוי עשה ול"ת שיש בו כרת דחמיר ואינו נדחה מפני עשה דפסח, הרי דה"נ באיסורא דטבו"י בעז"נ דהוא הרחקה למחנה שכינה, הוי מדרבנן בחומר דעשה ול"ת שיש בו כרת, וע"כ אם היו מעמידין דבריהם במקום כרת, ל"ה נדחה מפני עשה דפסח.

אך כמדומה דאי"ז מתישב, שהרי בברייתא תניא דיבא עשה שיש בו כרת וידחה עשה שאין בו כרת, ולד' התוס' ודעימייהו דהא דאמר ר' יוחנן דד"ת אפי' עשה אין בו לפרושי לברייתא הוא דאתא, הרי דמהא דתניא דידחה עשה שאין בו כרת, מבו' דאף מדרבנן לא חשבינן לה כעשה שיש בו כרת, ועי' בחי' הרשב"א ביבמות שם שכתב, דהא דתני דידחה עשה שאין בו כרת, ולא תני דידחה עשה דרבנן, הוא משום דחכמים עשו חיזוק לדבריהם יותר משל תורה והעמידו דבריהם אפי' במקום תורה, וע"כ עשאום כאילו שניהם של תורה והחמירו בזה שיש בו כרת, עכ"ד, וכעי"ז כתב בחי' הריטב"א שם, והדק"ל דא"כ מ"ט בעינן בזה להא דלא העמידו דבריהם במקום כרת, וצ"ע בזה.

כב] בפי' הר"ש כתב, דמשמע הכא דאפי' טבו"י דזב וכו' מותר במחנה לוי' חוץ מעזרת נשים, ומחו"כ מותר אף בעזרת נשים, וכתב דצ"ל דקסבר האי תנא דטבו"י דזב לאו כזב דמי, דלמ"ד בזבחים די"ז דמחו"כ דזב כזב דמי, וכ"ש דטבו"י דזב כזב, ה"ה אסורין ליכנס למחנה לוי', עכ"ד, וכ"כ בפירש"י בזבחים דל"ב: דלתנא דברייתא דהתם, אין טבו"י דזב נכנס להר הבית מדאורייתא, משום דטבו"י דזב כזב דמי, ור' יוחנן דאמר דד"ת אפי' עשה אין בו, הוא משום דס"ל דטבו"י דזב לאו כזב דמי, אך בפירש"י בפסחים דצ"ב. כתב דר' יוחנן לפרושה לברייתא קאתי, ועמד ע"ז בתוס' הרשב"א שם, ועמש"נ בזה להלן סק"? בהערה, וכ"כ התורי"ד בנזיר דמ"ד:.

אך התוס' בזבחים שם וביבמות ד"ז: נחלקו ע"ז, וכתבו דאפי' למ"ד דטבו"י או מחו"כ דזב כזב דמי, היינו רק לענין פסח הבא בטומאה לא יאכלו ממנו זבים וזבות, אך אינו משתלח ממחנה לוי', ובפשוטו הטעם בזה, דאף דטבו"י ומחו"כ דזב כזב דמי, מ"מ אין חומר טומאתן כטומאת זב, וכל מש"א דכזב דמי, היינו דשֵם הטומאה דילהו הויא טומאת זב, וע"כ ה"ה אסורין בפסח הבא בטומאה, דלגבי פסח הבא בטומאה, עיקר הנידון הוא אם טומאתו טומאת זיבה הוא, או אין ע"ז שם טומאת זיבה, דהרי עיקר הדין דפסח הבא בטומאה הוא דלא הותר בו טומאה היוצאת מגופו, וע"כ דין מחו"כ תליא אם חשיב כטומאה היוצאת מגופו, אך לענין שילוח מחנות, אף דטומאתן טומאת זיבה היא, מ"מ כיון דקלישא טומאתן, אינם משתלחין ממחנה לוי'.

כג] ובדעת רש"י דס"ל דלמ"ד דטבו"י דזב כזב דמי ה"ה משתלח ממחנה לוי', נראה דאזיל לטעמי' בזבחים די"ז: דלמ"ד דמחו"כ דזב כזב דמי, אם נגע בקדשים טימאן למנות בהן ראשון ושני, והרי דס"ל דלמ"ד דמחו"כ דזב כזב דמי, חמירא טומאתו כטומאת זב, וחשיב כאב הטומאה, וה"נ הוא למ"ד דטבו"י דזב כזב דמי, דאם נגע בתרומה וקדשים טימאן למנות בהן ראשון ושני וחמירא טומאתו כטומאת זב, וע"כ אף הוא משתלח ממחנה לוי', וז"ב.

כד] התוס' בפסחים דצ"ב. הוכיחו דטבו"י מותר מדאורייתא במחנה לוי', מהא דגבי יולדת שהיא טבולת יום כתיב ואל המקדש לא תבא, משמע הא למחנה לוי' תבא, וקשיא מזה ע"ד רש"י והר"ש שכתבו דפליגי תנאי בהך מילתא, ואיכא למ"ד דטבו"י אסור מה"ת במחנה לוי'.

והנה בטעמא דמ"ד דטבו"י אסור מה"ת במחנה לוי', כתב בפירש"י בפסחים שם דילפינן לה מדכתיב כי יהי' בך איש וגו' וכבא השמש יבא אל תוך המחנה, ובחי' הגרע"א שם כתב לפ"ז דלי"ב אלא עשה ולי"ב ל"ת כלל, ולפ"ז י"ל דזהו דכתיב ואל המקדש לא תבא, דאף דהיא אסורה גם במחנה לוי', מ"מ אינה מוזהרת בל"ת אלא על מחנה שכינה.

אך הנה בפירש"י בזבחים דל"ב: כתב דטעמא דמ"ד דטבו"י אסור מה"ת במחנה לוי', הוא משום דטבו"י דזב כזב דמי, וכ"כ הר"ש, ולדעתם נראה דל"ב למילף לה מקרא דכבא השמש, דבלא"ה כיון דהוי כזב ה"ה בכלל העשה דוישלחו מן המחנה כל צרוע וכל זב, וכ"ה משמעות ל' רש"י בזבחים שם, וכ"ה להדיא בפירש"י ביבמות ד"ז:, עיי"ש, ורש"י בפסחים שפירש דאיסורו הוי משום קרא דכבא השמש, הוא משום דהתם לא פי' כלל דס"ל דטבו"י דזב כזב, וע"כ ודאי דאין לאסרו רק משום קרא דכבא השמש,[[7]](#footnote-7) ולפ"ז לכאו' אית בי' אף ל"ת, והדרא קו' התוס' לדוכתה.

אמנם ראיתי לפרש בזה, דאף אם הא דטבו"י משתלח ממחנה לוי' הוא משום דטבו"י דזב כזב דמי, מ"מ לי"ב להל"ת דולא יטמאו את מחניהם, והטעם בזה הוא, דהרי אף דטבו"י דזב כזב דמי וחשיב כטמא גמור, ולדעת רש"י אם נגע בתרומה וקדשים טימאן למנות בהן ראשון ושני, וכנ"ל, הרי היינו רק לענין תרומה וקדשים, אך לענין חולין הרי ל"ה טמא כלל, ואשר ע"כ י"ל, דהגם דאית בי' לדין שילוח מחנות, מ"מ ל"ה בכלל ולא יטמאו את מחניהם, דעיקרו הוא איסור הכנסת טומאה, וכמש"כ בחי' הגרי"ז הל' פרה אדומה בשם הגר"ח, ובזה י"ל דכיון דאינו טמא לחולין לא חשיב זה כהכנסת טומאה, וע"כ לי"ב ל"ת כלל.

כה] התוס' בזבחים שם כתבו דודאי לא אתי ר' יוחנן לאפלוגי אתנא דברייתא דר' יוחנן לאו תנא הוא, וכתבו די"ל דפליג אתנא דברייתא מכח משנתינו דאין טבו"י אסור ליכנס אלא לעזרת נשים, ואם מדאורייתא הוא אסור, ה"ה אסור בכל מחנה לוי', עכ"ד, אך לדעת רש"י אין לישב כן, שהרי כבר נת' לעיל אות י"ח בדעתו, דאף לר' יוחנן אסור טבו"י דזב מדרבנן בכל מחנה לוי', והא דתני הכא דאינו אסור אלא בעז"נ, הוא בטבו"י דשאר טמאים, וא"כ הרי אין משנתינו מסייעת כלל לר' יוחנן.

וצ"ל בדעת רש"י, כמש"כ התוס' שם עוד, דאם טעמא דברייתא דאין טבו"י נכנס למחנה לוי', הוא משום דס"ל דטבו"י דזב כזב דמי, ור' יוחנן דפליג ס"ל דלאו כזב דמי, ניחא הא דפליג ר' יוחנן אתנא דברייתא, דפלוגתא דתנאי היא ואיכא למ"ד טבו"י דזב לאו כזב דמי, עכ"ד, - והנה אמנם לא נתפרש בד' התוס' היכן פליגי תנאי בזה, אך לרש"י לטעמי' הוא מתישב היטב, וזה לפמש"נ לעיל אות כ"ג בדעתו דלמ"ד דטבו"י דזב כזב דמי, אם נגע בתרומה ובקדשים טימאן למנות בהן ראשון ושני, וממילא דכיון דתנן בכ"ד דטבו"י פוסל אוכלי תרומה וקדש ואין מונין בו ראשון ושני, הרי בע"כ דס"ל לכל הנך מתני' דטבו"י דזב לאו כזב דמי, וזהו דס"ל כן לר' יוחנן.

כו] הר"ש כתב דאף טבו"י דזבה ודיולדת מותר במחנה לוי', ומבו' בדבריו, דאף דהוי גם טבו"י וגם מחו"כ, מ"מ הוא מותר במחנה לוי', וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ג מביאת מקדש שלא חילק בזה, וכמש"כ הקר"א בנזיר דמ"ה., אך התוס' בזבחים דל"ב: כתבו ע"פ הסוגיא דנזיר דמ"ה., דטבו"י דזב בעל ג' ראיות דהוא טבו"י ומחו"כ דאיכא תרתי ה"ה אסור במחנה לוי', וילפינן לה התם מדכתיב ובא לפני פתח ד', עיי"ש, וכן פירשו התוס' בנזיר שם, והתורי"ד בנזיר שם פירש דאף מחו"כ גרידא אינו נכנס, (אלא ביום הבאת קרבנותיו), וכ"ה בפי' המפרש שם.

ונראה דאף לדעה זו דכל דאיכא תרתי ה"ה אסור במחנה לוי', וכן לפי' התורי"ד והמפרש דאף מחו"כ גרידא אסור במחנה לוי', מ"מ לי"ב לעשה ול"ת דשילוח מחנות, אלא אית בי' איסור עשה מקרא דובא לפני פתח ד', וניחא לפ"ז דלא תיקשי מהא דכתיב ביולדת ואל המקדש לא תבא, דמשמע דלמחנה לוי' תבא, אשר מזה הוכיחו התוס' בפסחים דצ"ב. דטבו"י מותר מדאורייתא במחנה לוי', ונת' לעיל אות כ"ד, והיינו משום דאע"ג שהיא אסורה ליכנס גם למחנה לוי', מ"מ אינה מוזהרת בל"ת אלא על מחנה שכינה.

כז] **עזרת ישראל מקודשת ממנה שאין מחו"כ נכנס לשם וחייבין עלי' חטאת,** בד' הר"ש מבו' דתרתי קתני, חדא, דאין מחו"כ נכנס לעזרת ישראל, ועוד, דהטמאים האסורין ליכנס לעזרת ישראל, חייבין עלי' חטאת, ומשא"כ במחנה לוי', דאף הטמאים האסורין ליכנס לשם, אין חייבין עלי' חטאת, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, - אך התוס' בזבחים די"ז: למדו ממשנתינו דמחו"כ שנכנס לעזרת ישראל חייב חטאת, ומ' בדבריהם דגרסי "וחייב" עלי' חטאת, וחדא קתני, דאין מחו"כ נכנס לעזרת ישראל ואם נכנס חייב עלי' חטאת, ועי' מרכה"מ פ"ג מביאת מקדש ה"ט שכתב כן בדעתם.

כח] ובעיקר הדין במחו"כ שנכנס לעזרת ישראל, הנה בתוספתא פ"א ה"י תניא דכל הטמאים שנכנסו משער ניקנור ולפנים אפי' הן מחו"כ הרי אלו חייבין על זדונן כרת ועל שגגתן חטאת, והכי תניא במנחות דכ"ז: דמחו"כ שנכנסו לעזרה בשוגג חייב חטאת במזיד ענוש כרת.

אך הנה הרמב"ם בפ"ג מביאת מקדש ה"ט כתב דמחו"כ שנכנס לעזרת ישראל אינו לוקה אלא מכין אותו מכת מרדות,[[8]](#footnote-8) והראב"ד שם השיג ע"ז מהתוספתא בפירקין דתני להדיא דמחו"כ שנכנסו לפנים משער ניקנור חייבין על זדונן כרת ועל שגגתן חטאת, וכתב המהר"י קורקוס שם דמה שלא השיג הראב"ד ממשנתינו דקתני וחייבין עלי' חטאת, הוא משום דהוי זה בבא בפנ"ע, וי"ל דלא קאי על מחו"כ, ועיי"ש במהר"י קורקוס שכתב בדעת הרמב"ם, דס"ל כדעת רש"י בזבחים די"ז: דהפלוגתא אם מחו"כ דזב כזב דמי, הוא לענין להתחייב כרת על אכילת קדשים, וה"נ תלי בזה דין חיוב כרת על ביאת מקדש, והברייתא דמחו"כ חייב כרת וחטאת, אתיא כמ"ד דמחו"כ דזב כזב דמי, אך הרמב"ם פסק כמ"ד דלאו כזב דמי, וע"כ אין מחו"כ חייב כרת על ביאת מקדש, עכ"ד, וכ"כ הכס"מ שם, ועי' באו"ש שם מש"כ לישב בזה בע"א.

כט] והנה בקרית ספר בהל' ביאת מקדש שם כתב בדעת הרמב"ם, דאף דמחו"כ שנכנס לעזרת ישראל אינו לוקה, אפ"ה הוי איסורו מן התורה, כמשמעות ד' הרמב"ם שם ה"ז, ועי' באבהא"ז שם שדקדק כן מל' הרמב"ם בפ"ז מביהב"ח הי"ז י"ח, ועיי"ש שכתב דהא דאין לוקין ע"ז, הוא משום דהוא נלמד מרבויא דעוד טומאתו בו.

ובחי' הגרי"ז הל' פרה אדומה כתב בשם הגר"ח, דטעם הא דאינו לוקה, הוא משום דאיסורא דביאת מקדש תלוי בטומאה ממש, דעיקר איסורו הוא מה שמכניס טומאה למקדש, ולא משום דהגברא פסול לביאת מקדש, ומחו"כ נהי דרחמנא שויי' כטמא לענין פסולא דגופא, אבל מ"מ לענין טומאה ממש אין דינו כטמא, ועיי"ש שכתב דזהו דחלוק בזה דין ביאת מקדש מדין אכילת קדש, דעל ביאת מקדש אינו לוקה, ועל אכילת קדש כתב הרמב"ם בפי"ח מפסוהמ"ק הי"ד דהוא לוקה, ומשום דשאני דין אכילת קדש דהוא משום פסולא דגופא, וכדחזינן דשייך בזה הדין דערל כטמא, וכיון דשויי' רחמנא למחו"כ כטמא לענין פסולא דגופא, ע"כ ה"ה לוקה על אכילת קדש, עכ"ד.

כט] בפירש"י בקידושין דנ"ב: כתב דנשים אין נכנסות לעזרה כדתנן באבות הטומאות בפ"ק דמס' כלים, והתוס' שם תמהו ע"ז דלא אשכחן בשום דוכתא דנשים אסורות ליכנס בעזרה, ובפירקין לא תני בעזרת ישראל שאין נשים נכנסות לשם, אלא תני בעזרת כהנים שאין ישראלים נכנסין לשם.

ובתוס' הרא"ש שם כתב בביאור ד' רש"י, דכיון דחשיב הכא עזרת נשים ועזרת ישראל ועזרת כהנים, כמו שאין ישראל נכנס לעזרת כהנים אלא לצורך, ה"ה אשה נמי לעזרת ישראל, והא דלא חשיב אותה מעלה גבי עזרת ישראל, משום דאיכא מעלה אחרת שהיא מה"ת דעזרת ישראל מקודשת מעזרת נשים שאין מחוסר כפורים נכנס שם וחייבין עלי' חטאת, עכ"ד, ולפ"ז מבו' דאף לדעת רש"י מותרת אשה ליכנס לעזרת ישראל לצורך, וזה כמו שהביאו התוס' שם דסוטה ונזירה נכנסות בעזרה להניף, - אך המאירי שם כתב בדעת רש"י, דמאחר דאין מחו"כ נכנס לשם, כ"ש נשים, ולפ"ז אין נכנסות לשם אף לצורך, אך עיקר הדברים צ"ב, דהיאך נלמד דין נשים מדין מחו"כ.

ל] בפי' הר"ש כתב דהומ"ל דעזרת ישראל מקודשת דאפי' טהור טעון טבילה, כדתנן בפ' אמר להם הממנה דאין אדם נכנס לעזרה אפי' טהור עד שיטבול, ובחי' הריטב"א ביומא ד"ל. הק' דמ"מ כיון דאף טהור אסור ליכנס, א"כ מהו דתני דאין מחו"כ נכנס שם, דמשמע דדוקא מחו"כ אינו נכנס שם, אבל טהור גמור יכול ליכנס, ועיי"ש שהוכיח מזה כדעת ר"י דהך דינא דאין טהור נכנס לעזרה עד שיטבול, הוא רק בנכנס לעבודה, אך בביאה ריקנית א"צ טבילה, וכ"ה דעת הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש ה"ד, וזהו דתני דאין מחו"כ נכנס לשם, דאינו נכנס אף ביאה ריקנית, ועיי"ש מש"כ כמה אנפי לישב לדעת רש"י שם דאין טהור נכנס אף שלא לעבודה.

לא] בס' דרך הקדש למהר"ח אלפאנדרי הק', דמ"ט לא תני דעזרת ישראל מקודשת דאין ישיבה בעזרה אלא למלכי בי"ד בלבד, וכן הק' המל"מ בפ"ז מביהב"ח ה"ו, ועיי"ש שהאריכו אם הא דאין ישיבה בעזרה הוא מדאורייתא, ומבו' בדבריהם דאם אי"ז אלא מדרבנן ניחא הא דלא תני לה הכא, והיינו דאף דתני הכא גם מעלות שהם מדרבנן, מ"מ בעזרת ישראל דאית בה מעלה דאורייתא דאין מחו"כ נכנס שם וחייבין עלי' חטאת, לא תני מעלה דרבנן, וכמש"כ כן התוס' הרא"ש בקידושין דנ"ב:, והבאנו דבריו לעיל אות כ"ט.

ואכתי צ"ע, דמ"ט לא תני הכא דעזרת ישראל מקודשת, דאוכלין שם קדשי קדשים, כ"ה דתני דלפנים מן החומה מקודש שאוכלין שם קק"ל, ועד"ז צ"ע דמ"ט לא תני דעזרת ישראל מקודשת ששוחטין שם קק"ל, - ועוד ילה"ע, דמ"ט לא תני דהצפון מקודש ששוחטין שם קדשי קדשים, וזה לפי המבו' בפירש"י בזבחים דנ"ח. ד"ה ה"ג, דהא דקק"ד נשחטין בצפון, אי"ז קביעות מקום בעלמא, אלא הוא משום דהוא קדוש טפי, וכ"נ גם בפירש"י במנחות דצ"ט: ד"ה המכניסין, וצ"ע בזה.

לב] כתב הרמב"ם בפ"ג מביאת מקדש ה"ט, ז"ל, אבל טמא מת או טבו"י שנכנס לעזרת נשים, אע"פ שאינו לוקה מכין אותו מכת מרדות, עכ"ל, והכס"מ שם הק' דטמא מת הרי אסור אף בחיל, ומ"ט נקט הרמב"ם גם בטמא מת שנכנס לעזרת נשים, ובס' הליקוטים שם כתבו בשם הגרי"ז, דכל היכא דאיסור כניסתו הוא משום מעלה בעלמא, אין לוקין ע"ז מכת מרדות, ואם נכנסו ישראל לעזרת כהנים שלא בשעת צרכיהם, אין לוקין מכת מרדות, ודוקא באיסור כניסה בעז"נ הוא דלוקין מכת מרדות, משום דאי"ז מעלה בעלמא, אלא הוא דין מחנה ואיסור כניסה מדרבנן, אך באיסור כניסת טמא מת לחיל, הו"ל מעלה בעלמא, ואין לוקין ע"ז מכת מרדות, ועיי"ש שפירש בזה ד' הרמב"ם בפ"ז מביהב"ח הט"ז והי"ז, ואכמ"ל.

ויש להוסיף בזה, מש"נ לעיל אות ט"ז בדעת הרמב"ם, דאיסור כניסת טמא מת לחיל, הוא גזירה אטו נדות ויולדות דאסורות ליכנס למחנה לוי', וע"כ לא אסרו אלא בטמא מת ובבועל נדה, ולא בטמא שרץ ונבילה, אך איסור כניסת טבו"י לעז"נ, הוא משום דמדרבנן הויא עז"נ כמחנה שכינה, והא דמחו"כ מותר ליכנס לשם, הוא משום דאף במחנה שכינה אינו לוקה, וכמש"נ לעיל אות כ"ח בהערה, וע"כ י"ל דדוקא באיסורא דעז"נ דהוי בכלל איסורא דמחנה שכינה, הוא דלוקין מכת מרדות, אך באיסורא דחיל דהוי גזירה בעלמא, אין לוקין מכת מרדות.

לג] אמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, ז"ל, ובתוספתא נכנסו מצורעין לפנים מן החומה לוקין את הארבעים, זבין וזבות נדות ויולדות להר הבית לוקין שמונים וכו', וענין בריתא זו לדעתי כך מצורע שנכנס להר הבית "או זב שנכנס לחיל" לוקין שמונים, וזהו שיהי' על פי הכללים, לפי שכל מקום מהם אסור עליו בפנ"ע, עכ"ל, וצ"ב דמ"ט זב שנכנס לחיל לוקה שמונים, הרי מה"ת דין החיל כדין מחנה לוי', ואין בו איסור בפנ"ע.

ונראה בביאור ד' הרמב"ם, דהא דהן לוקה שמונים, אי"ז ב' מלקיות דאורייתא, אלא הן לוקין מלקות דאורייתא על שנכנסו להר הבית, ולוקין מכת מרדות על שנכנס לחיל, דכיון שאסרו טמא מת ליכנס לחיל ושויוהו כמחנה שכינה לענין זה, הרי דבכלל זה חשיב כמחנה שכינה גם לענין זבין, וע"כ כל שנכנסו לחיל עוברין בב' איסורים, - ועכ"פ הרי מבו' לפ"ז להדיא בד' הרמב"ם דטמת מת שנכנס לחיל לוקה מכת מרדות, וזה דלא כמשמעות ד' הרמב"ם בהלכותיו דטמא מת שנכנס לחיל אינו לוקה מכת מרדות.

ואמנם באמת הרמב"ם בהלכותיו לא הביא להך דינא דזב שנכנס לחיל לוקה פ', ונראה מזה דהדר בי' הרמב"ם מהך דינא, וס"ל כמש"כ בחי' הריטב"א ביומא דמ"ד: דמשבשתא היא, ואין לוקין אלא מ', וי"ל דהוא משום דס"ל דאין לוקין מכת מרדות על כניסה לחיל.

ויש להוסיף, דהנה לפמש"נ בד' הרמב"ם בהלכותיו דאיסורא דטמא מת בחיל הוא גזירה אטו נדות ויולדות, הרי לכאו' ליכא תוספת איסור בחיל לזבים, אך מד' הרמב"ם בפיהמ"ש דאיכא איסור בפנ"ע בכניסת זבים לחיל, מבו' דאיסורא דטמא מת בחיל, הוא משום דמדרבנן הו"ל כמחנה שכינה לענין טמא מת, וע"כ איכא בזה איסור בפנ"ע אף לזבים, - ולפ"ז הדברים מתאימים, דהרמב"ם בפיהמ"ש דס"ל דאיסורא דטמא מת בחיל הוא משום דמדרבנן הו"ל כמחנה שכינה, ע"כ אם נכנס לשם ה"ה לוקה מכת מרדות, אך הרמב"ם בהלכותיו דס"ל דאיסורא דטמא מת בחיל הוא גזירה בעלמא אטו נדות ויולדות, ע"כ אם נכנס לשם אינו לוקה.

שאפילו טהור טעון טבילה כדתנן בפ' אמר להם הממונה (דף ל א) אין אדם נכנס לעזרה אפילו טהור עד שיטבול הר"ש כתב דהומ"ל דעזרת ישראל מקודשת דאף טהור טעון טבילה, וכ"כ הרא"ש והרע"ב, וכ"כ רש"י ותוס' ביומא, אך הריטב"א שם דקדק ממשנתינו דטהור גמור מותר ליכנס, ורק בנכנס לעבודה טעון טבילה, וכדעת תו"י ותוס' הרא"ש שם, וכן דעת הרמב"ם פ"ה מביאמ"ק ה"ד, ועי' כ' הגר"ח בשם הגרי"ז דהוא מדיני העבודה ולא מדיני כניסה, ממה שהביא לה בכלל דין קידוש יו"ר, ולפ"ז ניחא, - ועי' גבו"א שם דגם בפרה ובבמה עבודתם פסולה, ומבו' דהוי מדיני העבודה - ומאידך בתו"י שם כתב דגם בנכנס לשחיטה והנחת ביכורים צריך טבילה, אף שאי"ז עבודה, ובע"כ דהוי מדיני הכניסה לאיזה צורך.

בפשוטו הטעם בהא דטמא מת ובועל נדה חמירי מטמא שרץ ונבילה, הוא משום דהוו אב הטומאה, ואילו טמא שרץ ונבילה אינם אלא ראשון לטומאה.

והמקד"ד ל"ח ב' כתב לישב לקו' הר"ש, דכיון שאין הנכרי נטמא משום ראייתו, לא חשיב זה כטומאה היוצאת מגופו, אך בד' הר"ש בפ"ב דזבים מ"א מבו' דכל שראה זיבה, הוי הטומאה משום הראי', וזהו דקשיא לי' דמ"ט לא הצריכוהו בכה"ג להשתלח מכל הר הבית.

ובמקד"ד טהרות מ"ב ו' כתב בדעת הרשב"א דאף טומאה דרבנן ממעטת בחלון, דהא דגוי ממעט אף שהוא כזב, הוא משום דהוא עצמו לא חשיב כזב, אלא הנוגע בו נטמא כנוגע בזב, וכתב דלפ"ז י"ל דמה"ט אינו אסור ליכנס, - אך לד' הר"ש דהוא טמא משום ראייתו אין לומר כן, ובע"כ דיש עליו טומאה, וע"F הוצרך הר"ש בפי"ג דאהלות לטעם אחר בהא דהוא ממעט בחלון, עיי"ש.

בטעם הא דבועל נדה חמיר טפי ואסור ליכנס לחיל, יל"ע אם הוא משום דטומאתו טומאת ז', או הוא משום דהוי אב הטומאה, ונפ"מ לענין בועל שומרת יום לדעת הראב"ד, וכן נפ"מ לגבי משכב דהוי אב הטומאה ואינו טמא אלא יום א', ועמש"נ לעיל בד' התוספתא בזה, - אך לכאו' מצורע בימי ספורו ודאי משתלח מן החיל, ועי' ספירי אפרים דלפ"ד התוס' ביבמות ד"ז: ובזבחים דל"ב: דטבו"י שהוא מחוס"כ משתלח אף ממחנה לוי', ה"נ מצורע בימי ספורו, וכ"נ בל' הר"ש לעיל מ"ג דרק במחנה ישראל הוא מותר, אך התוס' ביומא ד"ל: ובפסחים דס"ז: כתבו דהוא מותר במחנה לוי', ועי' תוס' הרשב"א בפסחים דס"ז: שהוכיח כן מהא דתנן בשלהי נגעים טהור מלטמא בביאה וה"ה טמא שרץ ונכנס לפנים מן החומה, ומדקרי לי' טמא שרץ, אלמא הוא נכנס למחנה לוי', והא דתני נכנס לפנים מן החומה ל"ד.

עי' מנ"ח מ' קע"ג אות ח' שעמד ע"ז דל' הרמב"ם שסתם מ' דאינו נכנס למחנה לוי'.

עוד צ"ע, דלדעת רש"י דאי טבו"י דזב כזב דמי אסור במחנה לוי, הרי לכאו' ה"נ למ"ד דמחו"כ דזב כזב דמי אסור במחנה לוי', וכאשר כ"ה פשטות הסוג' בנזיר דמ"ה., ועיי"ש בפי' המפרש, ועיי"ש בתורי"ד שפי' כן, ופי' דקרא דכתיב בזב ובא לפני ד' אל פתח אהל מועד, הוי זה היתר מיוחד לבא להביא קרבנותיו, ונ' דהיינו ע"פ מש"א בסוטה ד"ח., דצריך הזב לבא לשער ניקנור ולעמוד על קרבנו, משום הדין דאין קרבנו של אדם קרב אא"כ עומד על גביו, וע' חזו"א שפי' דקרא דובא הזב, היינו שישלח קרבנותיו, וצ"ע בזה,

בביאור הגר"א כתב דגרסינן הכא שאוכלין שם קק"ל "וביכורים" ומע"ש, דאף ביכורים אינם נאכלין אלא לפנים מן החומה

הגר"א בביאורו כתב דגרסינן גם ביכורים ולעיל ל"ג לה, אך הראשונים ל"ג לזה, וי"ל דכיון דבמכות די"ז. ילפינן לה בק"ו ממע"ש, ע"כ הוי בכלל מע"ש.

עזרת נשים ואין חייבין עלי' חטאת, וצ"ע מ"ט בחיל לא תני דאין חייבין עלי' חטאת

ול' הרמב"ם בפ"ז מביהב"ח הט"ז והי"ז ובחיל לא כתב שהוא מדבריהם והראב"ד השיג, ועיי"ש במהרי"ק שדעת הרמב"ם דהחיל הוי מדאורייתא, אך הרדב"ז כתב דהוי מדרבנן, - ועי' בפיהמ"ש שנכנס לחיל לוקה פ', ועי' במקד"ד ל"ח ג', - ולפ"ד הרדב"ז תיקשי השגת הראב"ד.

והגרי"ז ביאר, דבחיל הוי מעלה בעלמא, ובעזרת נשים הוי כעין דאורייתא.

ובזה מבו' ד' הרמב"ם בפ"ג מביאמ"ק ה"ט דבעזרת נשים מכין מכת מרדות, ובחיל אין מכת מרדות ועמד ע"ז הכס"מ שם. - ויל"פ דהיינו דיש ע"ז תורת מחנה מדרבנן, - ועי' זבחים דקט"ז: דעוד אחרת היתה, והשטמ"ק מחק תיבת חיל, וכ"נ בל' רש"י שם דרק מחנה רביעית היתה, וזה מתפרש כנ"ל דרק חיל הוי מחנה, ועי' בס' הליקוטים שהביא כן מהגרמ"ד שליט"א.

ויל"פ עוד דבחיל הוי איסור כניסה בעלמא, ובעזרת נשים היינו דחשיב כמחנה שכינה, וע"כ דמי למה שחילק הגרי"ז בין שעה חמישית לשעה שישית. - וע"כ לא תני בזה דאין חייבין עלי' חטאת.

והגרע"א הק' במש"א דלא העמידו דבריהם, דגם אם היו מעמידין דבריהם, הרי עשה דפסח דוחה ל"ת ועשה, - ומוכח דמדרבנן הו"ל כמחנה שכינה, וחשיב כל"ת שיש בו כרת, ועי' תוס' ר"ה די"ב. דתרומת פירות חשיב איסור דרבנן שיש בו מיתה בידי שמים, וע"כ חשיב נמי כעשה שיש בו כרת, - וזה דתני במתניתין דאין חייבין ע"ז חטאת.

בד' הר"ש במשנתינו מבו' דטבו"י ומחו"כ מותר ליכנס במחנה לוי', והתוס' ביבמות ד"ז: כתבו דאסור, והתוס' בפסחים דצ"ב: נקטו דמותר, והוכיחו מדכתיב ביולדת טבו"י ואל המקדש לא תבא, ועי' תורי"ד בפסחים שם דביום הבאת קרבנותיו שרי ליכנס למחנה לוי', - והרמב"ם סתם ולא חילק בזה ומ' דלעולם הוא מותר, ועי' קר"א בנזיר דמ"ה בזה, - וי"ל דהוא משום דאינו מטמא משכב ומושב, וע"כ ל"מ דהוי טבו"י ומחו"כ, ורק אם תלוי בטומאה היוצאת מגופו, י"ל דהוא משתלח, ודו"ק.

התוס' בזבחים די"ז: הוכיחו ממשנתינו דמחו"כ שנכנס לעזרה חייב חטאת, אך הרמב"ם בפ"ג מביאמ"ק ה"ט כתב דאינו חייב, וצ"ל דלא קאי ע"ז, וכמש"כ הכס"מ, וכ"כ הרע"ב לפ"מ שפירש בתוס' אנשי שם - וכן מדוקדק לישנא דמתניתין "וחייבין עלי' חטאת", אך גיר' התוס' שם וחייב עלי' חטאת, - והראב"ד השיג מתוספתא, וכתב הכס"מ דתליא אם מחו"כ דזב כזב דמי או לא, וכ"כ התוס' בזבחים בדעת רש"י.

ובחי' הגרי"ז ביאר בשם הגר"ח דל"ד לאכילת קדשים, דתליא בפסול הגוף, ומשא"כ באיסור כניסה תליא בטומאה ממש, שמכניס טומאה למקדש, ועיי"ש שהוכיח כן, ועי' זכר יצחק סימן נ"ה דהוא משום מטמא קדשים.

ועי' רמב"ם פ"ג מביאמ"ק ה"י דס"ד שיתתייב בנגיעה מאחוריו, ומוכח דהוי משום מטמא מקדש.

ועי' מנ"ח שס"ב י' דלהרמב"ם אי"ז אלא מדרבנן, אך הקרית ספר והאו"ש כתבו דהוי מדאורייתא אף אינו לוקה, וכ"נ בל' הרמב"ם בפ"ג מביאמ"ק ה"ז, ומבו' דאיכא בזה עשה, דהעשה הוי שילוח בעלמא לטמא, ולא משום דמטמא המקדש, - ולפ"ז י"ל דבערל כטמא יהא להעשה ולא יהא להלאו, כיון דאינו מטמא.

הר"ש כתב דהומ"ל דעזרת ישראל מקודשת דאף טהור טעון טבילה, וכ"כ הרא"ש והרע"ב, וכ"כ רש"י ותוס' ביומא, אך הריטב"א שם דקדק ממשנתינו דטהור גמור מותר ליכנס, ורק בנכנס לעבודה טעון טבילה, וכדעת תו"י ותוס' הרא"ש שם, וכן דעת הרמב"ם פ"ה מביאמ"ק ה"ד, ועי' כ' הגר"ח בשם הגרי"ז דהוא מדיני העבודה ולא מדיני כניסה, ממה שהביא לה בכלל דין קידוש יו"ר, ולפ"ז ניחא, - ועי' גבו"א שם דגם בפרה ובבמה עבודתם פסולה, ומבו' דהוי מדיני העבודה - ומאידך בתו"י שם כתב דגם בנכנס לשחיטה והנחת ביכורים צריך טבילה, אף שאי"ז עבודה, ובע"כ דהוי מדיני הכניסה לאיזה צורך.

עי' משנ"א שהק' מ"ט לא תני דאין ישיבה בעזרה, ובפי' לשון הזהב הק' אמאי לא תני ששוחטין שם קדשים ואוכלין שם קדשי קדשים.

הגר"א במאורות הגר"א כתב דלעזרת כהנים אסור ליכנס לדעת רבי, ואפשר דלכתחילה מודה, וצ"ע דגם לרבנן הרי שאר הקדשים נשחטין בכל העזרה, וגם צ"ע דלא מצינו דלכתחילה מודה רבי.

הרמב"ם כתב בפ"ז מביהב"ח הי"ט דהותרו ליכנס ישראל לכפרה, ובכת"י ליתא, אך בחסדי דוד כתב דהוא לעמוד על קרבנו, ובהר המורי' פירש דהוא לוידוי.

הרשב"א כתב בביצה ד"כ: דבעזרת כהנים אסור להכניס חולין ובעזרת ישראל שרי, וצ"ע דא"כ מ"ט לא תני לה, וי"ל דהוי זה הטעם דאין ישראל נכנסין לשם, - ועי' שפ"א פסחים דפ"ט דלדעת הרשב"א אין ישראל נכנסין משום דלבושין בגדי חול, - ועי' במשנ"א שדקדק דכהנים נכנסין אף שלא לצורך.

ריטב"א יומא דמ"ד:, ובתוספתא (כלים פ"א ה"ז) תניא נכנסו מצורעין לפנים מן החומה לוקין ארבעים זבין וזבות נדות ויולדות להר הבית לוקין שמונים, ומיהו מאי דקתני בסיפא דהך ברייתא לוקה שמונים משבשתא היא דליכא אלא חד לאו דלא יטמאו את מחניהם, דאי משום ולא יבא אל תוך המחנה דכתיב בבעל קרי הא בפרק אלו דברים (פסחים ס"ח א') אסקינן דההוא במחנה שכינה כתיב, והתם נמי איתא להא תוספתא ולא גרסינן בה אלא לוקה ארבעים, וכן עיקר.

1. ואמנם נמצא לפ"ז, דבעיירות המוקפות חומה, כ"ה דליכא קדושה על הבית הבנוי בחומה, ה"נ ליכא קדושה על עובי החומה, - ולפ"ז הי' נראה דאף חלל שערי עיירות אלו אינו קדוש, דלא עדיף חלל השער מעובי החומה, אך במל"מ פ"ז מביהב"ח הי"ג נקט דמן הדין אף שערי עיירות המוקפות חומה קדושין, ואך שנסתפק בזה דכ"ה דלא נתקדשו שערי ירושלים מפני המצורעים, ה"נ לא נתקדשו שערי שאר עיירות המוקפות חומה, ונת' לעיל מ"ז אות ג', וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-1)
2. ובתשו' תשב"ץ ח"ג סימן קל"ז הק', בהא דבע"ק אסור במחנה לוי', דאטו הלויים היו אסורין בתשמיש באלהים במדבר, ועי' בזה במרומי שדה יומא ד"ו:, ובמשך חכמה במדבר א' נ"ג. [↑](#footnote-ref-2)
3. וד"ז תליא במה שנחלקו רבוותא אם שייך איסור דרבנן בגוים, דהפר"ח בסימן נ"ה סקט"ז כתב דל"ש איסורים דרבנן בגוים, כיון דאינם מוזהרים בלא תסור, וכ"כ בשו"ת אמונת שמואל סימן י"ד, ובמנ"ח סוף מ' כ"ז, וכן צידד המל"מ פ"י ממלכים ה"ז, - אך בד' המל"מ בפ"י ממלכים ה"ט מ' דשייך איסור דרבנן בגוי, וכן נקט המהרש"ם בח"א סימן קע"ט, ומד' המהרי"ט אלו מוכח דס"ל דשייך איסור דרבנן בגוי. [↑](#footnote-ref-3)
4. וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' ביבמות ובזבחים שם, דהא דמפרשינן לקרא דהחצר החדשה דחידשו מטבו"י ולא דחידשו מטמא מת עצמו, הוא משום דמשמע לי' שלא חידשו אלא על החצר דהיינו עז"נ, וטמא מת אסור אף בחיל, ואי נימא דטמא שרץ ונבילה מותרין בחיל ואסורין בעז"נ, הרי אכתי הומ"ל דחידשו מטמא שרץ ונבילה שאסורין ליכנס בעז"נ. [↑](#footnote-ref-4)
5. ועיי"ש שכתב עוד, דהא דלא נאסר טבו"י אלא בעז"נ, הוא משום דכל הר הבית לא מיקרי חצר וע"כ נכנס שם טבו"י "דאינו מחנה לוי' כל כך", אבל עז"נ איקרי חצר, עכ"ד, וזה חידוש רב, דבקדושת מחנה לוי' עצמה חמירא קדושת עז"נ מקדושת כל הר הבית. [↑](#footnote-ref-5)
6. אך הנה בחי' הריטב"א לעיל מינה כתב, דלא אסרו חכמים לטבו"י ליכנס, אלא בטבו"י דזב ובע"ק ומצורע, אבל טבו"י דשאר הטמאים נכנס, ולכאו' זה מתישב רק אי נימא דמה שאסרו לטבו"י ליכנס, הוא גזירה משום זב ובע"ק עצמם שאסורין ליכנס למחנה לוי', וע"כ לא אסרו אלא בטבו"י דידהו, אך אי נימא דמה שאסרו לטבו"י ליכנס הוא משום גדר וסייג למחנה שכינה, מ"ט לא אסרו אלא בטבו"י דזב ובע"ק, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
7. ושמעתי להוסיף בזה, דהנה בפירש"י בזבחים פירש דר' יוחנן פליג עלי' דתנא, אך בפירש"י בפסחים פירש דר' יוחנן אתי לפרושי ברייתא, וי"ל דהוא תלוי זב"ז, דלפירש"י בזבחים דהנידון לאסרו מדאורייתא הוי משום דטבו"י דזב כזב דמי, הרי שפיר י"ל דר"י פליג ע"ז, וכדאשכחן דפליגי תנאי בזה אם טבו"י דזב כזב דמי, וכמש"נ להלן אות כ"ה, אך למה שפירש"י בפסחים דהנידון לאסור מדאורייתא הוא משום קרא דכבא השמש, הרי דאם ס"ל לתנא דברייתא דילפי' לה, ל"ה מצי ר"י למיפלג עלי', דלאו תנא הוא, וכמש"כ התוס', ולדעת רש"י גופי' אין לומר כלל כמו שתירצו התוס' די"ל דפליג ר"י אתנא מכח מתני' דתמיד ודכלים, וכמש"נ להלן אות כ"ה. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובקר"א זבחים די"ז. הוכיח כד' הרמב"ם דמחו"כ אינו חייב כרת, מהא דמחו"כ מותר בעז"נ ולא עשו מעלה לאוסרו שם כמו טבו"י, - וביותר יש להוכיח כן, למש"נ לעיל אות כ"א מד' כמה מקמאי, דאיסורא דטבו"י בעז"נ הוא מגזירה שמא יכנס משם ולפנים, ואם אף מחו"כ שנכנס למחנה שכינה חייב כרת, מ"ט לא אסרו בעז"נ אלא את הטבו"י ולא את המחו"כ. [↑](#footnote-ref-8)