ציונים והערות שהייה מערב שבת וחזרה בשבת סימן רנג עד סעיף דד
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - ציונים והערות

בס"ד

**הקדמה לדין שהיה סוגיית הגמ' (דף לו: - לח:)**

**א. שיטת רש"י:** כת' רש"י (ד"ה עד שיגרוף) דאסור משום דמוסיף הבל ולעיל פי' טעמא שמא יחתה. והנה לעיל **איירי באיסור הטמנה**, וכת' תוס' (ד"ה לא יתן) ושאר הראשונים שרש"י ס"ל שבסוגיין נמי איירי אף בהטמנה. וביאר הרמב"ן (ד"ה מתני') דלרש"י מתני' בין בהטמנה בין בשהיה, וחזרה שאיתא בסוגיין איירי דוקא בשהיה שהרי להטמין בשבת אסור, אולם י"ל שכ"ז כשלא היה טמון מער"ש אך הכא שמחזיר להטמנה שהיתה מותר, והביא דכן כת' רש"י להדיא (דף לח: ד"ה מחזירין) 'בטלה לה הטמנה והוה ליה כמטמין לכתחילה', וחזינן דס"ל דאיכא דין חזרה בהטמנה ג"כ. וכן ביאר הר"ן (ד"ה לא יתן) תורף דברי רש"י. והבעל המאור (דף טו: ד"ה שהסיקוה) כת' דרש"י למד כן מדסמך מתני' להטמנה דלעיל ולפרק במה טומנין, והביאו הר"ן (דף טו: מדה"ר ד"ה או עד). וקו' תוס' על רש"י מא"כ אף בגרוף וקטוום אכתי מוסיף הבל, ביאר הראש יוסף (ד"ה לא יתן) דס"ל לרש"י דאף שגם לאחר הגריפה והקטימה מוסיף הבל מ"מ כיון שגלי דעתיה דלא ניחא ליה עדיף מטומן במוסיף הבל רגיל שלא עביד היכרא [ולקמיה נביא סברא זו בדין גריפה וקטימה], אולם לא תי' קו' תוס' הב' דכיצד לחנניה מותר כה"ג שמבושל כמאב"ד. ויעוין ברש"י לקמיה (דף לז. בחילוק בין תוכה לע"ג) שמבואר שתוכה חמיר משום שמטמין ברמץ ואסור, ואם גרופה מותר אפילו תוכה, ואפשר דס"ל לרש"י שגרופה היינו לגמרי וא"כ אין כאן הטמנה, אולם אם רק קטם לא נתבאר ברש"י [ולהדיא רש"י ביאר רק על גרופה], **ועיין ברמב"ן** מש"כ בזה. אולם ה**מהר"ם** (רש"י ד"ה עד שיגרוף) שכוונת רש"י להשוות דין שהיה לדין הטמנה, והיינו דודאי סוגיין איירי בשהיה וכשיטת שאר הראשונים, אולם טעם הדינים שוה.

**שיטת שאר הראשונים: כת'** ר"ח (ד"ה כירה) בעל המאור (דף טו: ד"ה שהסיקוה) תוס' (שם) הרמב"ן (שם) הר"ן (שם) בשם רב האי גאון ורב אפרים גאון, ושאר הראשונים דסוגיין בשהיה איירי.

**ב. מהי גריפה:** איתא בירושלמי (פ"ג ה"א) 'א"ל גרוף תופייא ויהב בגוה... הגורף עד שיגרוף כל צורכו. מן מה דתני הגורף צריך לחטט ביד. הדא אמרה עד שיגרוף כל צורכו'. **ונח' המפרשים** שם בביאור הירושלמי, דהקרבן העדה ס"ל דדי בגריפה לגמרי אבל סגי שגורף רק במקום הקדירה עצמה, ואם גרף כל התנור והוציא לחוץ מותר אף בתנור דליכא למיחש למידי, [ולדברי צ"ע מדוע לעיל שאמר לו שגרף תופייא לא הסכים עמו, ויעוין בפני מאיר (שם ד"ה אמר ליה) דכת' דבתוכה אסור אפילו בגרופה]. אולם הפ"מ ביאר שהוא גרף רק תופיא היינו רק במקום הקדירה, ואמר לו לעשות חציצה [וכעין סיר הפוך דלקמיה] וטעמא כדמסיק אח"כ בירושלמי שבעי לגרוף כל הגחלים החוצה מן התנור.

**שיטת הרמב"ם:** כת' הרמב"ם (פ"ג משבת ה"ו) שגריפה אינה אלא את רוב האש עצמה וא"א שלא ישאר איזה ניצוץ, ומפני שתנור הוא חם יבוא לחתות בניצוצות. וביאר המראה הפנים (ירושלמי שם ד"ה הדא אמרה) דלמד הרמב"ם מהברייתא דגחלים שעממו שכ"ז שאין גחלים בוערות תו לא חיישינן לחיתוי בכירה, שהניצוצות אין בהם ממש. ויעוין באור שמח (שם הלכה א ד"ה ואחר המחילה) שס"ל דהבבלי והירושלמי פליגי בזה. והרשב"א (ד"ה עד שיגרוף) הביא דברי הרמב"ם, וביאר דבכירה שהבלה מועט אינה ראויה להתחמם בניצוצות קטנים משא"כ בתנור.

**שיטת הרמב"ן ועוד ראשונים שבעינן גריפה לגמרי:** רמב"ן (ד"ה עד שיגרוף) שלא ישארו בו גחלים כלל ולא שלהבת, וביאר הטעם שבגרוף אם נשאר אפילו גחלת קטנה כיון שהיא לוחשת מבערת ומדלקת כירה גדולה, והק' למה אסור בתנור, ותי' דכיון שהבלו גדול אינו נראה כגרוף ויבוא להשהות בכירה עם גחלים. והרשב"א הוסיף שמא אף יתן בתנור שאינו גרוף. וכן משמע בדברי ר"י מלוניל שכת' (שם ד"ה עד שיגרוף) 'כל הגחלים לגמרי מכל הכירה' אולם הוא לשיטתו ס"ל כרש"י שהיינו משום הטמנה.

**שיטת בעל המאור דדי בגריפת מקום הקדירה:** הבעל המאור ס"ל שדי בגריפה במקום הקדירה, והק' הרשב"א מהא דמספקא לגמ' אם מותר לסמוך לאינה גרופה, ואם כדבריו ודאי קיל מגרופה שהגחלים באותו התנור, וכן לקמיה (דף לח:) לאביי בכופח שהסיקוהו בגפת דדמי לתנור אם גרוף שרי, ובאינו גרוף אסור אפילו לסמוך וזה דבר רחוק, ולכאורה אפשר לתרץ שהכא עשה מעשה משא"כ התם, והרשב"א כת' דדוחק לומר כן, אולם הר"ן (דף טו: שם) ביאר כן. וטעם הדין לשיטת בעל המאור לכאורה צ"ל שהוא מטעם היכר [וכן כת' הראש יוסף (ד"ה והנה מח')] וכדין קטומה דלקמיה, והרשב"א פליג וס"ל דגרופה אין כאן היכר ורק מהני שא"א לחתות.

וכעי"ז אמרינן גבי **קש וגבבה**, דכת' הר"ן (דף טו: מדה"ר ד"ה כירה) שאין לקש וגבבה גחלת ולא חיישינן שיחתה, וכ"כ ההשלמה והכלבו (סימן לא), וכן הביא המ"ב (סקי"ט) ובביאוה"ל (ד"ה אפילו) [ושם דן אם מותר דווקא אחר ההיסק או אף קודם ונשאר בצ"ע]. אולם הר"י מלוניל (דף טו: מדה"ר ד"ה כירה) כת' 'דכיון שלא הדליק אלא בקש ובגבבה ולא הדליק אלא בתוך הכירה ולא בתוך התנור גלה דעתו שאינו מתרצה בחמימות קדירתו', וברמב"ם (שם) השווה קש וגבבה לגו"ק וגחלים עוממות שמותר משום שאין גחלים והסיח דעתו מהתבשיל. ויעויין במאור (דף טז:) שביאר כך דאף בקש וגבה יש מהם גחלים קטנות עוממות ובתנור איכא חשש חיתוי. וא"כ הרמב"ם ס"ל כדברי המאור שיש אפשרות חיתוי רחוקה, והרמב"ן ודעימיה ס"ל כדברי הכלבו שאין בו חיתוי כלל, ובעל המאור אפשר דס"ל כר"י מלוניל משום היסח דעת או שזה עצמו ההיכר.

**ג. מהי קטימה:** בירושלמי (שם) איתא 'והקוטם עד שיקטום כל צורכו. מן מה דתני מלבה עליה נעורת של פשתן. הדא אמרה **אפי' לא קטם כל צורכו'**, וביאר הרמב"ן (שם) דכן משמע בבבלי בדין גחלים שעממו וקטמה ונתלבתה, וכן בלשון המשנה 'יתן את האפר' משמע נתינה בעלמא מדלא קתני יטמין, והטעם 'לפי שהמערב אפר ואש לגמרי **סילק דעתו מחיתוי האש** וכבר קלקלו הסיח דעתו מהם. וכ"כ הר"י מלוניל (שם ד"ה או עד שיתן) שבגילוי דעת תליא מילתא. ועיין בר"ן (שם) שהקוטם **ניכר בגחלים ויש היכר בהם**, ומשמע שאינו משום היסח דעת אלא משום היכר, וצ"ע מדוע לשיטתו קטמה והובערה שרי, ושם ביאר רש"י (דף לז: ד"ה שאני) דהוא משום גילוי דעת, ועיי"ש בתוס' (ד"ה ש"מ) דדנו אם הוי כקטימה מעליא או לא, [ושם חילקו בין חזרה ונתלבתה שאיתא בגמ' לעיל (דף לז.) שמותר, דכה"ג הוי פחות מהובערה ולהכי הוי לגמרי כקטימה, אולם עיי"ש ברש"י (ד"ה ונתלבתה) שכת' 'חזרה והובערה' ומבואר דדין אחד להם. ומצאתי דהראש יוסף (ד"ה ת"ש דאמר רב ספרא) עמד על כך, וכת' דרש"י לשיטתיה עיי"ש]. ובר"ן שם כת' 'אפר על כל הגחלים', וצ"ע האם הוי לשיטתו דבעינן היכר או אף לרמב"ן כה"ג לא הוי גילוי דעת מעליא שמתחמם מהגחלים האחרים, והא"ר (סק"ד) פסק דברי הר"ן שצריך על כל הגחלים, ומשמע בדברי התוספת שבת (סק"ו) דאף מטעם גילוי דעת בעי שיתן אפר על כולם. **עוד כת' הר"ן (שם) דמבואר דקטימה כל דהיא** שרי, וצ"ב מהי קטימה כ"ש, והרי אמרינן שבעינן כל הגחלים, והמג"א (סק"ג) הביא דברי הר"ן, וכת' ע"ז התוספת שבת (שם) שכוונתו שמכסה **כל הגחלים באפר קצת**, והמחצה"ש כת' דדי בכיסוי **כל הגחלים ואף שהוא כיסוי דק וקלוש, וכן פסק המ"ב** (סקי"ד). **אולם התפארת ישראל** (יכין אות ט) פליג והבין בדברי הר"ן דדי בקטימה קצת גחלים אע"פ ששאר הגחלים אינם קטומים כלל שהקטימה מזכירה לו לא לחתות עיי"ש.

**ד. קטמה והובערה:** בגמ' שמותר כשנתבשל כ"צ, ודו"ד בגמ' בזה עיי"ש, וכת' תוס' (ד"ה ש"מ) שלמסקנא לא הדרא למילתא קמייתא, והיינו דחשיב כקטומה, עוד י"ל שכה"ג לאו לגמרי כקטומה הוי, אלא לענין מבושל כ"צ, וכת' דאם רק נתלבתה מותר לגמרי וכנ"ל. והר"ן (ד"ה ש"מ) האריך בסוגיא זו דלא כתוס', וס"ל דודאי כקטומה חשיבא, אולם אם רוצה להשהות לאחר שהובערה אסור, וכל ההיתר אם הובערה אחר שהשהה עיי"ש. אולם יעויין ברמב"ן (ד"ה ש"מ) שמבואר בדבריו דלמסקנא הוי כקטומה לכל מילי, אולם לגבי לא נתחמם לא הוי כקטומה כיון שהובערה עיי"ש. וכן דייק השעה"צ (סקי"ז) בדברי חידושי הר"ן (ד"ה ש"מ) והריטב"א, ודלא כהפמ"ג שביאר דברי המג"א (סק"ג) שהיקל בזה משום ספיקא דרבנן וכעי"ז כת' בראש יוסף (דף לז. ד"ה והנה המג"א).

**ה. מסקנת הסוגיא: נח' הראשונים מהי מסקנת הסוגיא כחנניה או כחכמים,** **שיטה א'** הרי"ף (דף טז ע"א וע"ב) האריך להוכיח שקיי"ל דלא כחנניה ורק תבשיל מבושל כ"צ מותר בלא גרוף וקטום, והר"ן (שם) הביא דהראשונים דחו כל ראיות הרי"ף, **שיטה ב'** והביא דשיטת רה"ג שקיי"ל כחנניה וכל שמבושל כמאכב"ד מותר אף שאינו גו"ק, **שיטה ג'** הבעל המאור (שם) ס"ל שאם התבשיל הוא דבר שכשיצטמק יהיה ר"ל מותר אחר שנתבשל כמאכב"ד, ואם הוא דבר שמוי"ל רק כשנתבשל כ"צ מותר, וגם בזה כ"ז שמצטמק תלוי במנהג המקום. והרבה ראשונים ס"ל כשיטת הרי"ף, הרמב"ם (פ"ג ה"ד) מחמיר בזה, ועוד הרבה ראשונים, וכן הרבה ראשונים ס"ל כשיטת רה"ג ועיין בב"י שהביא שיטות הראשונים בזה. **שיטת הרא"ש**: (סימן א) האריך בשיטות הראשונים והגאונים בזה, ומסקנתו 'ובשביל שרבו דעות בהאי פיסקא וישראל אדוקין במצות עונג שבת ולא ישמעו להחמיר הנח להם כמנהג שנהגו על פי הפוסקים כחנניא', והטור (סימן רנג) הביא דהרא"ש ס"ל כרה"ג, ותמה הדרישה (סק"ח) שהרא"ש רק כת' הנח להם, וכת' דאולי כיון שמשמע בגמ' דדין זה תלוי במנהגא, א"כ כיון שכת' הרא"ש שכך נהגו, א"כ ממילא ס"ל דכן הלכה. ועיין בזה בביאור הלכה (סעיף א ד"ה ונהגו להקל) שדייק בדברי הרא"ש שלכתחילה יש להחמיר בזה. וקצת מדוייק כן בלשון הרמ"א שהביא 'ונהגו להקל כסברא אחרונה', ומשמע שהוא רק מנהג לקולא. אולם החזו"א (סימן לז אות ג ד"ה במ"ב סי' רנג) כת' דכוונת הרא"ש להקל עיי"ש טעמו. ויעויין במג"א (סקט"ו) דכת' דחי לגמרי שרי לכו"ע ולכך מוטב לעשות כך מאשר לסמוך על המקילים, ומבואר בדבריו שיש ענין להחמיר בזה, וכ"כ הפמ"ג והמחצה"ש שם להדיא [והמחצה"ש קרא על זה 'מהיות טוב וגו'].

**סימן רנג סעיף א**

**ו. שיעור מאכל בן דרוסאי:** כת' **רש"י** (דף כ. ד"ה בן דרוסאי) 'לסטים היה ומבשל בישולו **שליש'** [ועיין ברש"י (ע"ז דף לח. ד"ה בן דרוסאי)], וכ"כ המאירי (ד"ה כל תבשיל, מסכת ע"ז דף לח.) וכ"כ הרא"ה (ע"ז שם) בשם רבותיו, וכ"כ האו"ז (שבת סי' ו) רבינו פרחיה (ד"ה גמ' מאכל) הריבב"ן (ד"ה בן דרוסאי) והמ"מ (פ"ג ה"ח) בשם הגאונים. אולם **ברמב"ם** (פ"ט ה"ה) משמע שהוא **חצי בישולו**. והשו"ע (סימן רנד סעיף ב) כת' כדברי הרמב"ם, ותמה המג"א (שם סק"ח) שהשו"ע (יור"ד סי' קיג סעיף ח) כת' כשיטת רש"י, וכת' המג"א דהכא פסק לחומרא משום חומרא דשבת. והלבוש (סעיף א) הכריע כשיטת הרמב"ם, והא"ר (סקט"ו) הביא הרבה ראשונים דס"ל כרש"י, והמ"ב (סקל"ח) הביא המח', וכת' **דבמקום הדחק אפשר דיש להקל** [ע"פ דברי הא"ר שהביא הרבה ראשונים שס"ל הכי]. ועיי"ש (סקמ"ג). וביאור הטעם מדוע אחר בן דרוסאי אין חשש חיתוי, כת' הר"ן (מיוחסות דף כ. ד"ה גמ' וכמה) דכיון שהוא בר אכילה קצת לא קפיד ליה ולא אתי לחתויי. והמ"ב (סקל"ז) הביא דבריו.

**כיצד משערים שיעור מאכב"ד:** החזו"א (סימן לז סק"ו ד"ה דינים העולים) כת' וז"ל 'והנה בישול הוא צורה בהאוכל ולא שייך בה חצאים במדה וצריך לשער בזמן הבישול, אם מתבשל כל צרכו בב' שעות, ארבעים רגעים הם לשליש בישולו, ונראין הדברים דעד שהמים מגיעים ליד סולדת אינו מן החשבון והתחלת הבישול הוא משעה שהיד סולדת', ויעויין בחו"ש (ח"ב עמ' ק"ז שנשאר בצ"ב שהרי כשרותח מבשל מהר יותר וא"כ אין זה שליש זמן. וכעין דברי החזו"א כת' הגרחפ"ש זצוק"ל (דברי חכמים תשובה 361), ויעויין בכף החיים (סקכ"ח) שכת' דיש לשער זאת כ"ז שהתבשיל נאכל ע"י הדחק, וכעי"ז הביאו בשם הגר"ש וואזנר (קובץ מבית לוי ח"ו עמ' לה אות יב). והנה **לגבי מים** כת' המ"ב (סימן רנט כללא דמילתא) דמאכב"ד במים היינו שהגיעו לחצי חומם, וכ"כ הגר"ז (סי' רנד סעיף ד), ומשמע שהוא שיעור בזמן, אולם יעויין באג"מ (ח"ד סי' עד בישול אות כד) דהוא שיעור שליש מחשיבות האנשים להחשיב מים למבושלים, ומ"ד דהוא חצי בישול צריך יותר מעט מי"ס עכ"ד, ויעויין מה שכת' בסימן שי"ח (סעיף טו בדין בישול מים) דלדברי המאירי מים כשהגיעו לי"ס נגמר בישולם, ולפי"ז צ"ע מהו שיעור מאכב"ד, אולם להר"ן ושאר המפרשים שם שהוא חימום גמור אמרינן כדברי החזו"א, ואפשר שכאן מודה החזו"א שחצי נמדד מתחילת החימום ולא רק מי"ס [דרק לגבי בישול כת' לא כן, דעד אז לא מתבשל כלל] ועיי"ש.

עוד כת' החזו"א (שם) 'כל שיהי' מבושל כמב"ד **קדם שקה"ח**' ושם (סקכ"ז ד"ה דינים העולים) כת' 'שלא נתבשל כמב"ד בשעת קידוש היום [אפשר דהיינו צאת הכוכבים כיון שנתן הקדירה ע"ג כירה קדם ביה"ש... דלא גזרו על שבות ביה"ש ראוי להתיר שבות הטמנה, והדין נותן דה"ה שהיה', אולם כת' דכל זה במקום מצוה או דיעבד, ואפשר דלפי דבריו אפשר גם להקל בכל ספק בביה"ש כגון אם הגיע לשליש בשקיעה"ח ועד סוף ביה"ש יגיע לחצי וכדו' [דהרי כת' המג"א (שם) דטעמא דמחמיר בזה השו"ע משום חומרא דשבת, וביה"ש ששבות לא גזרו לכאורה לא חמיר כ"כ], וא"כ אדם ה**נותן סיר אפילו חי בזמן קבל"ש הנהוג, בד"כ יתבשל לפחות שליש עד שקיעה"ח** ודיעבד אף עד סוף ביה"ש.

**ז. מהו תנור כופר וכירה: בגמ'** (דף לח:) מבואר דתנור אפילו גו"ק לא מהני משום שנפיש הבליה מאד, וכופח הוא מקום שפיתת קדירה אחת ונפיש הבליה מכירה שהיא מקום ב' קדירות. וברש"י (שם ד"ה תנור) ביאר שהוא קצר למעלה ורחב למטה ומתוך כך נקלט חומו בתוכו. והכלבו (סימן לא) הביא להקל בתנור גו"ק, וכת' הב"י (ד"ה ומ"ש אפילו אם הוא) דטעמא משום שתנור דידיה הוא ככירה דגמ', משום שפתחי התנורים שלנו מן הצד לא חמים כ"כ, **וכעי"ז הביא הר"ן** (דף יז: מדה"ר ד"ה מתני) בשם ר"ח (שם ד"ה והאי כופח) דמתני' דווקא בתנור של נחתומין, ומהו מפורש בב"ב (דף כ:), אבל תנור דידן ככירה כמבואר בגמ' שם. [אמנם עיי"ש בראשונים [רש"י (ד"ה בדנחתומין) הרשב"א (ד"ה גמ' והתניא) הר"ן (ד"ה גמ' כי) פסקי ריד (ד"ה לא יעמיד)] דכל החילוק הוא דנחתומים מסיקים תמיד, וא"כ אין חילוק כלל בצורת התנור, אולם ברבינו גרשום (שם ד"ה והתניא) כת' דבנחתומין יש היסק גדול, ואכתי לא חזינן חילוק בכלי עצמו. ועיי"ש ברשב"א (דה ונראה לי) שכת' היכן פתח התנור שם]. וכן כת' רבינו ירוחם (ני"ב דף סט ע"ב) דבזמנינו אין הבדל בין מקום נתינת קדירה אחת ליותר, ולעולם חשיב ככירה, ויעויין בב"י (ד"ה ומ"ש וכופח) דתמה מה ההפרש בזה בין זמן חז"ל לזמנינו, ודייק מדברי הר"ן (שם) דאף בזמנינו במקום קדירה אחת חשיב ככופח דמתני'. ו**השער הציון** (סק"ל) דן בסברות החילוק בין תנור לכירה ודין תנור דידן, והביא דמשמע (חו"מ סימן קנה) **דתנורים שלנו חמים יותר משלהם** [עיי"ש בטור ובט"ז סק"א]**, ומסיק להחמיר עכ"פ בשל נחתומין שמסיקים בו תדיר וחומו רב.**

**ח. ע"ג כיסוי הכירה, ודין בלע"ך:** כת' רש"י (דף לז. ד"ה גבה) שעל כסוי הכירה אסור לתת, וכן לשון הטור 'כגון על שפתה או על כסוי שעל חללה', ומבואר דלא חשיב גו"ק. וכת' הב"ח (ד"ה ודוקא על גבה) 'מבואר ד**כך היו רגילין להעמיד הקדרה** על גבי הכירה או על עובי שפתה או על גב **כיסוי מעל חללה**'. [ועיין בב"י שפי' שהטור ורש"י פליגי, ובמג"א (סקכ"ב) כת' כדברי הב"ח]. ודייק מכך הביאוה"ל (ד"ה ליתן עליה) שעל כיסוי הכירה אסור וכנותן בלא כיסוי דמי, אולם דייק בדברי הרמב"ם דכת' (פ"ג משבת ה"ד) 'אין משהין על האש' דכה"ג אפשר דדמי לקטומה, ונשאר בצ"ע בדעת הרמב"ם בזה. **והחזו"א** (סימן לז סק"ט) דכיסוי שדרכו בכך ואינו ממעט החום מבואר בדברי רש"י שלא חשיב קטום ולא סמיכה, עוד כת' (שם סקי"א) שמי ש**נותן פח על הגז דידן לא חשיב קטום** וכדין כיסוי עיי"ש. והנה לדברי הב"ח מבואר דכה"ג היה דרך לבשל, וא"כ אפשר שבזמנינו שאני שלעולם אין דרך לבשל כך [לולי איסור שבת], ומשמע בחזו"א שס"ל דלא די באינו דרך, אלא בעינן שהשינוי גם ממעט את החום וכעין קטימה, וכה"ג אין כ"כ מיעוט חום משמעותי ורק כעין קדירה ריקנית הפוכה מותר, וצ"ע שבראשונים רק נזכר היכר, ואפשר שעצם ההיכר הוא המעטת החום. ועיין בפוסקי זמנינו מה שכת' בענין בלע"ך דידן. וכן מבואר במשנה הלכות (דלקמיה) ובחידושי בתרא (סימן רנג ביאוה"ל הנ"ל) בשם הגרחפ"ש זצוק"ל דודאי בלעך מועיל דהוא ממעט מעט את החום ובזה סגי כקטומה, ולא בעינן להמעיט את גוף האש, אלא כלשון השו"ע 'למעט חומם', וכת' התיר המ"ב 'אפר כ"ש מלמעלה על פניהם' ובזה ודאי אינו אלא מיעוט החום כ"ש וסגי. [ועיין בשו"ת שלמת חיים (ח"א סימן רלד) מה שאסר, ולא נתברר על איזה חלק מהשאלה אסר, שיש שם ברזל עם חורים וכדו', ואם נימא דעל הכל אזיל, תמוה דשאל שם על קדירה ריקנית ובזה ודאי מותר וצ"ע]. ויעויין לקמיה (סעיף ג) מה שהבאנו במה נח' החזו"א ושאר האחרונים, וביארנו שם דלדברי המג"א והמ"ב בלע"ך חשיב כקדירה ריקנית וודאי חשיב כגו"ק.

**האם צריך לכסות את הכפתורים כשנותן בלע"ך.** כת' המעשה איש (ח"ז עמ' קמ"ב) דאם הוריד את הכפתורים מועיל לענין שהיה ולא לחזרה, וע"כ כוונתו דלא חשיב גו"ק אלא טוח בטיט [ועיין בדברי חכמים (שאלה 366) דמשמע בדברי הגרחפ"ש שכה"ג חשיב טוח בטיט, אולם יש להעיר שבמציאות בהרבה סוגי תנורים אף אחר ההסרה אפשר להקטין ולהגדיל את האש בקלות או בקושי, ואפשר דכה"ג לא חשיב טוח בטיט]. וכת' האג"מ (ח"א סימן צג) דכשמכסה את האש עצמה א"צ לכסות את הכפתורים, דהוא היכר גדול, אך יותר טוב לכסות גם את הכפתורים כדי שיהיה היכר במקום החיתוי, אך לכסות הכפתורים לחודא לא מהני, וכ"כ בדברי חכמים (שאלה 363) בשם הגרמ"פ, וכן שמע מהגרחפ"ש שמעיקר הדין צריך לכסות את האש עצמה, אך המנהג להחמיר ולהוסיף בכיסוי הכפתורים, [בביתו של הגרח"פ זצוק"ל הבלע"ך היה מכסה את הכפתורים ע"י כיפוף הברזל עצמו ולא ע"י טבעות], והביא שם דהגר"א קוטלר ס"ל דעיקר התקנה היתה לכסות את הכפתורים עצמם ותו לא. וכן השבט הלוי (ח"א סימן צא) מבואר שם שרק כשהכפתורים מופנים לכיוון הכותל מותר, והחו"ש (ח"ב עמ' קיג) כת' דעדיף להסיר את הכפתור, וכ"כ בהלכות שבת בשבת (פ"ה סעיף יא והערה 17) שהגריש"א ס"ל דמדינא א"צ להסיר, והביא דהבאר משה החמיר דמדינא צריך. [ומה שהביא שם מדברי הארחות רבינו (ח"א סוף עמ' קב) שהחזו"א והקה"י לא כיסו את הכפתורים, תמוה שלשיטתם מבואר שם שלא חשיב גו"ק כלל עיי"ש]. ויעויי"ע במאור השבת (ח"ב עמ' תרכח), ובארחות שבת (פ"ב הע' יד).

**האם מותר להקטין ולהגדיל את האש אחר נתינת הבלע"ך: כת'** הגרשז"א (שש"כ פ"א הערה ריז) שם שאין להקטין את האש אחר הכיסוי שכה"ג לא חשיב כקטומה, אולם **הגרח"ק (שם) כת' דמסתברא דמותר**, והביא (עמ' תו) דברי הגריש"א שמצדד ג"כ להיתר, אולם כת' דאף שמסתבר שמותר, מ"מ כיון שלא נזכר הדבר להדיא לכתחילה אם אפשר לא יסמוך על זה, ולכן אם הגדיל ירים את הפח ויחזור ויניחנו שוב. ולכאורה צ"ע שאם לא חשיב קטומה מה מועיל שמניח שוב, והרי אין כאן היכר, וע"כ צ"ל דס"ל דחשיב בעצם כקטוום ורק בעינן שלא יעשה מעשה הפוך אחר הקטימה ועיי"ש בדבריו. ועיין בארח"ש (פ"ב הערה טו) שכת' דאם הדרך לתת הבלע"ך על אש גדולה ואח"כ להקטינה אין חשש בזה, וכל הענין להמנע מעיסוק חדש באש דאז בטל היסח הדעת. **ומסברא היה נראה להתיר** בכ"ז, דהרי הטעם שחשיב קטום כה"ג משום שיש כאן הפחתת החום, ואינו דווקא מדין היכר לא לחתות, וא"כ כל שיש הפחתה מה אכפ"ל שהתעסק באש, ואף בחיתוי עצמו ודאי פעמים רבות אחר החיתוי התעסקו בגחלים ומ"מ חשיב גו"ק.

**ט. האם בתנורים דידן דגז יש חשש חיתוי:** עיין באג"מ (ח"א סימן צג) כת' דודאי תנורי גז אינם דומים לתנורים של זמנם, והתם היה דרך אף בגו"ק לבשל ולהכי בתנור אסור, ובזמנינו לעולם אין מבשלים ע"י בלעך, וודאי דהוי היכר שלא יחתה, עוד הוסיף דאין כלל גזירה שמא יוסיף עיצים ובזמנינו א"א לחתות רק להוסיף גז, ודי בזה ולא צריך לכסות את הכפתורים. ובשבט הלוי (ח"א סימן צא) כת' דכיון דמקום החיתוי בזמנינו הוא הכפתורים, יש לדאוג שלא יוכל לחתות בהם, וכגון שהם מופנים לכיוון הקיר וכדו'. ובשו"ת משנה הלכות (ח"ז סימן לד ד"ה ודע דבעיקר) צידד שאין חשש חיתוי או שמא יטה בדבר שאורו וחומו לא מתמעט, ומ"מ כיון שיש מקום לחלק חושש מלחדש כך ולהתיר. וכעי"ז כת' הציץ אליעזר (ח"ז סימן יז אות א) שהגידולי ציון התיר כה"ג שלא מתמעט מאיליו, אולם לא סמך ע"כ בלא טס מתכת. אולם בחוט שני (שם ושעה"צ סקנ"א) וטעמו דשמא יוסיף גז הוי ממש בכלל הגזירה של חיתוי עיי"ש.

ומצאתי דכת' בשו"ת **פנים מאירות** (ח"א סוף סימן פד) [והובא בשע"ת (סימן רנד סק"ב\*)] אודות לתת עלי תה על כלי שיש בו ספירט ושוהה כך כל הלילה וכת' דאסור משום שמא יחתה, וז"ל '**ואין לומר דאין שייך כאן חיתוי דאין כאן גחלים אלא משקה הדולק דהא חזינן דכשממרסין בתוך המשקה הלהב עולה יותר ויש לחוש ג"כ כמו בחיתוי**' וחזינן שאף בדבר שדולק טוב וכל החיתוי הוא שיבא יותר ספירט יש בזה חשש חיתוי. ויעויין בשו"תמהרש"ג (ח"ב סימן נ) דהביא דברי הפ"מ, ודן דאולי כה"ג דמי לקש וגבבה, ומסיק דמ"מ קשה לסמוך על סברא זו נגד דברי הפמ"א [ועיי"ש שאם יש טס מתכת ודאי מותר], וכן בשו"ת מהרש"ם (ח"ג סי' קסה) הביא דברי הפמ"א והשווה לדידן. **וא"כ חזינן לכמה מהקדמונים דהשוו הגזירות.**

**פלטה חשמלית:** בקובץ קול תורה (אייר תשכ"ג) הביאו תשובת הגרצ"פ פראנק דבתנור חשמלי שא"א להגדיל את כח החום דינו כגו"ק. והובאו הדברים בצי"א (ח"ח סימן כו אות ה), והוסיף דבשו"ת ישכיל עבדי אסר זאת. וכן הארחות רבינו (ח"א עמ' קב אות יא) הביא דהחזו"א ס"ל דאינה גרופה ואינה קטומה, ובחו"ש (פכ"א עמ' קיד ד"ה פלטה ובשעה"צ סקמ"ו) אסר זאת אף שיש מקום להביא סברות להקל דלא הוי גו"ק, וטעמו משום שכל דבר שקשור לחשמל יש גזירה שיבא לתקנו, ואף שלא גזרו מחמת זאת, כה"ג שכבר גזרו הוי בכלל הגזירה עיי"ש.

**י. דין קדירה חייתא:** איתא בגמ' לעיל (דף יח:) 'האי **קדרה חייתא** שרי לאנוחה ערב שבת עם חשיכה בתנורא מאי טעמא כיון דלא חזי לאורתא אסוחי מסח דעתיה מיניה ולא אתי לחתויי גחלים... ואי שדא ביה גרמא חייא שפיר דמי', וברש"י (ד"ה האי) דודאי חייתא לאו ע"ד לאוכלה בלילה נתנה ומשום מחר לא יבא לחתות שיש לה הרבה זמן. ועיין במאירי (ד"ה הואיל) שכת' '**שמאחר שהוא חי אין דעתו עליה עד למחר ולא יבא לחתות שאינו צריך למהירות בשולו'**, והוסיף הפסקי רי"ד (ד"ה פי' אם שם) דע"י נתינת גרמא חייא גילה בדעתו דלמחר קבעי לה ולא יבא לחתות, וכעי"ז כת' הריבב"ן (ד"ה גרמא).

**האם דווקא בשר או אף שאר דברים:** הרמב"ם (פיהמ"ש פ"ג מ"א) גבי גרמא חייא כת' דכיון דנתן בו דבר חי בשר או ירקות מותר מפני שהוא מסיח דעתו. אולם בהלכות (פ"ג ה"ח) כת' 'אם השליך לתוכו אבר חי סמוך לביה"ש נעשה הכל כתבשיל חי.. מפני שכבר הסיח דעתו', והק' הכס"מ דבהלכות משמע דווקא אבר – בשר חי שא"א להתבשל בלילה, אבל בפיהמ"ש כת' אפילו ירק, ומשמע אפילו דבר שאפשר להתבשל מבעו"י מותר, וטעמא כיון שעשה מעשה המוכיח שמסיח דעתו יזכור ולא יבא לחתות, וכעין קטימה כל דהוא [מש"כ מבעו"י צ"ע שהרי נותן את החתיכה סמוך לביה"ש] וכן הב"י כת' דאף דבגמ' ובפוסקים משמע דווקא דבר שלא יכול להתבשל ברמב"ם בפיהמ"ש משמע לא כך. אולם מצאתי דבשו"ת ר' יהושע הנגיד [בן נינו של הרמב"ם] כת' להדיא דכוונת הרמב"ם 'אבר חי' שהוא איזה דבר שהוא אם בשר ואם מן הירקות, ואמרו אבר דרך השאלה עכ"ד. ולדבריו אין כאן סתירה כלל.

והנה לשון הטור 'ואם נתן בה **חתיכה** חיה מותר כאילו היתה כולה חיה שהרי הסיח דעתו ממנה בשביל החתיכה החיה **שאינה יכולה להתבשל עד למחר**', ומבואר דס"ל דווקא חתיכה שלא יכולה להתבשל עד למחר. והט"ז (סק"ב) כת' דהרמב"ם סתר דבריו, וכדבריו בהלכות ראוי להלכה, והמג"א (סק"ד) הביא דדוקא בשר חי, והוסיף וכ"מ סוס"י רנד. וכוונתו דאיתא שם על סוגיית עססיות ותורמוסין, שנח' הראשונים, י"א [רש"י רא"ש ור"ן] דהם צרכים בישול יותר, ולהכי אסור דאף לבוקר לא יתבשל בלא חיתוי, אולם הרמב"ם (פ"ג הי"ב) דאינם צריכים בישול הרבה, והשו"ע (שם סעיף ח) פסק כדברי הרמב"ם. ומבואר דדבר שמתבשל מהר אין בו דין קדירה חייתא. [ולהנ"ל הוא עוד סתירה בדברי הרמב"ם, ובזה ליכא לתרץ כדברי ר' יהושע הנגיד]. וכת' הפמ"ג שצ"ע בדברי המג"א שהרי התם איירי כשכל הקדירה חיה, ובזה אף הרמב"ם מודה דדוקא בשר, ורק בגרמא חייא דעביד מעשה ומסיח דעתו כדין קטימה מהני, ובסי' רנד איירי כשכל הקדירה עססיות ותורמוסין [ולדבריו מיושבת סתירת הרמב"ם וכדברי ר' יהושע הנגיד] וכעי"ז כת' המחצה"ש ודייק זאת מדכת' המג"א דין זה על גרמא [ולא הזכיר המחצה"ש שהמג"א מדהשווה לסי' רנד מבואר לא כך] והאבן האזל (פ"ג ה"ח). וחזינן דהמג"א ס"ל דאין חילוק בין גרמא לכולא קדירא, וכן נראה **שיטת המ"ב (סק"ט) דכת' כן על דין קדירא חייתא דדוקא בשר** וירק לא, והוסיף וה"ה חתיכה חיה ג"כ דווקא בשר. וכן מסיק הביאוה"ל (סימן רנד ד"ה עססיות) די"א דדוקא עססיות אסור אולם שאר דברים מותר, אולם מכריע הביאוה"ל **דדוקא קדירה חייתא אבל שאר דברים אין להקל שעיננו הרואות שע"י חיתוי ממהרות** להתבשל אף בלילה. ויעויין בספר חידושי בתרא (סק) שהביא דברי הגרחפ"ש זצוק"ל שאסר לתת אפילו **בשר בזמנינו חי בסיר לחץ**, שהרי יכול להתבשל לסעודה, ולפי"ז לכאורה ה"ה מי שאוכל **מאוחר או הרבה זמן או שהבשר הוא רך**, וצריך לבדוק דודאי הבשר לא יכול להתבשל עד סוף הסעודה. ויעויין בהרבה פוסקים שע"פ דברי הביאוה"ל דלקמיה, **בזמנינו שהאש מרוכזת וחזקה וודאי ע"י חיתוי יכול להתבשל בלילה** [כמבואר בגר"ז (סעיף ח)] ליכא דין קדירה חייתא, [ארח"ש (פ"ב הערה לג) בשם הגרשז"א והגריש"א, שבות יצחק (עמ' קכט ד"ה והנה), חו"ש (עמ' קט אות ב) ועוד פוסקים].

**כת' הביאוה"ל** (ד"ה מסיח) דאם יכול להתבשל בלילה אולם אחר זמן הסעודה מותר, ומשמע שאם בזמן הסעודה אסור, וכ"כ הערוך השולחן (סעיף ח), והחזו"א (סימן לז סקכ"ב ד"ה בבה"ל) תמה שהרי כל אדם יודע אימתי יאכל, והיה נראה דאפילו אם דעתו לאכול בלילה ומצפה עליו מותר, כיון דעל הרוב אין משהין קדירה חייתא אלא לצורך מחר. וצ"ע בדבריו דאפשר דכוונת הביאוה"ל באוכל שדעתו לאכול למחר שהכריע הביאוה"ל (ד"ה להשהותו) דאף אוכל דדעתו לאוכלו למחר אם יכול להתבשל היום אין לו דין קדירה חייתא, ורק הביא דבדיעבד יש לסמוך על השיטות דמתירות זאת רק שלא יהיה רגיל לעשות כן, וא"כ הכא איירי כה"ג אולם אם יכול להתבשל בזמן סעודת הלילה אסור.

**כת' המ"ב** (סק"י) בשם המג"א והאחרונים דדוקא **סמוך לשקיעה ממש** יכול ליתנו ורק כה"ג חשיב חי, אולם הוסיף (סקי"א) דאפילו הוחם התבשיל מותר כיון שאכתי לא התחיל להתבשל, וכת' השעה"צ (סקי"ב) דכך מבואר ברה"ג המובא ברשב"א דאף אחר החימום אכתי לא חשיב התחיל להתבשל, [ולעצם הדין כת' (סקי"ג) שכך הלכתא דלא כהב"ח שהתיר גם אחר שהתחיל להתבשל והוכיח השעה"צ מהראשונים דלא כדברי הב"ח], וכת' החזו"א (שם סקכ"ב) דהוחם היינו עד שיעור י"ס, ואחר זאת חשיב התחיל להתבשל, ולפי"ז נפל בבירא היתר קדירה חייתא שא"א לצמצם סמוך לשקה"ח, אבל אם יתן קר מותר, אולם כיצד איירי בגרמא חייא והרי התחיל להתחמם יותר מי"ס מהתבשיל, וצ"ל דאיירי בקדירה מבושלת קצת ונתקררה. ועיין במג"א (סקט"ו) שיעץ לעשות כן בכל הקדירות לתת סמוך לחשיכה [משמע שבכל הקדירות היה בשר].

**כת' החזו"א** (סימן לו סק"ג) דאם נתן בקדירה הרבה מים שעד שירתחו יעבור זמן רב אף מבישל בשר בכלל קדירה חייתא, [ועיי"ש אם התיר זאת לכתחילה או לא], ועיין בחו"ש (עמ' קט קי) שהביא דבריו, ולפי"ז התיר כל שהקדירה גדולה. ולכאורה יש לומר דכ"ז דווקא אם נמצא במקום שאף ע"י חיתוי [כדמשמע מדברי הביאוה"ל דתלוי אם יכול להתבשל ללילה ע"י חיתוי, וכן כת' להדיא הגר"ז (סעיף ח), ובעצם הסברא צריך להבין דמדוע כה"ג אין היסח דעת גמור שהרי לא מתכנן לחתות] לא ירתח עד זמן הסעודה, אולם במיחם חשמלי וכדו' אם משאירו על מצב שבת אין להתיר שהרי אם יחתה [וידליק את מצב ההרתחה] יתבשל מהר. ויעויין בקצות השולחן (כלל עא בדה"ש סקי"א) דפליג בעצם הדין, וס"ל דלא פלוג רבנן בין קדירה קטנה לגדולה.

**יא. זמן נתינת קדירה חייתא:** והנה כת' המג"א (סק"ב וסקט"ו) שקדירה חייתא היינו דוקא כשנותנה **סמוך לחשיכה ממש**, וכן הביאו האחרונים [א"ר (סק"ב) תוס"ש (סק"ג) ח"א (כלל ב סעיף ג) גר"ז (סעיף ח) נה"ש (סק"א) ומ"ב (סק"י וסקע"ב, ולקמיה רנט כללא דמילתא)], ונח' הפוסקים האם תלוי בשקיעה"ח או בזמן קבלת שבת של האדם, דהחו"ש (עמ' קט) כת' דהיינו בזמן קבל"ש, והוכיח דאו מיירי דווקא באדם שלא מקבל תוספת שבת, וכ"כ בשבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"ו עמ' לד אות י). ולכאורה בלשון האחרונים הנ"ל שהדגישו 'זמן שקיעה"ח ממש' וכעי"ז, לא משמע הכי, וכ"כ להדיא השביתת השבת (שהיה סקט"ו) והגרחפ"ש (דברי חכמים תשובה 362) [דכת' דלא אזלינן בתר זמן ר"ת אלא בתר שקיעה"ח] והמנחת שלמה (ח"ב סימן לד אות ט) [אולם כת' דאפשר דאם כל הציבור קבלו שבת ג"כ אזלינן על זמן זה, ויעויין בספר הלכות שבת בשבת (פ"ה סעיף יד) שפסק כן.

**יב. דין סמיכה:** בגמ' (דף לז.) מהו לסמוך, ולמסקנא הוכיחה הגמ' דמותר לסמוך והיינו אף כשהכירה איננה גו"ק, וכת' תוס' (ד"ה מהו) דאי מתני' להשהות, ספיקא דסמיכה הוא להשהות ולהחזיר, ואי להחזיר תנן, ספיקא להחזיר או להשהות פחות ממאכב"ד. אמנם הרמב"ן (ד"ה מהו) הביא דהרי"ף ביאר דהיינו להשהות בסמיכה [לשיטתו דמתני' בשהיה ודלא כחנניה], והרשב"א (ד"ה איבעיא) פי' דאי להשהות תנן, הספק הוא על שהייה, ואם להחזיר תנן, מספקא להחזיר בסמיכה. וכ"כ הריטב"א (ד"ה איבעיא), והר"ן (ד"ה איבעיא) הביא לבאר מדוע הרי"ף פשיטא ליה דמיירי בשהיה, ובמיוחסות (ד"ה אבעיא) דחה זאת. והמאירי (ד"ה מי שקטם) כת' דמבעו"י מותר אף באינה גו"ק ואפילו לא נתבשל כמאב"ד, ומשחשיכה אם נתבשל כמאכב"ד כדין חזרה.

עוד כת' תוס' (ד"ה ת"ש) דאין ללמוד מדין סמיכה דסוגיין לסמוך אצל האש, דשאני הכא דדופני הכירה מפסיקין בינו ולאש, והביאו הר"ן (דף טז. מדה"ר ד"ה וסייעתא למילתא תו מדאמרינן מאי). והביא הב"י (ד"ה ומ"ש רבינו דהא דאסור) דברי הגהות מרדכי (דף עט ע"ד) דמותר אפילו אצל האש וכ"כ בהג"מ (פ"ג אות ב) וז"ל 'וצריך ליתנה מבע"י שאם היתה צוננת היתה יכולה להתחמם קודם חשיכה והתנן לא יתן עד שיגרוף ומפרש לא יחזיר אפילו מע"ש אבל לסמוך קדרה אצל האש מותר אפילו סמוך לחשיכה ממש'. והוסיף הב"י דאפשר דגם תוס' מודים, אלא שכת' שאין ראיה משם.

והנה הרא"ש (סימן י) על הגמ' דמביא אדם קיתון של מים ומניחו כנגד המדורה, כת' מדוע מותר אי לאו איסור בישול והרי אפילו בתבשיל שאין בו בישול אסור לתתו ע"ג הכירה, ומת' דאצל המדורה דמי לסמוך ושרי, ומיהו דלא דמי כולי האי, דהתם מפסיק כותלי הכירה, והכא חמיר טפי, ומ"מ כיון שהצריכוהו להרחיק דנקט 'כנגד' ולא 'אצל' איכא היכרא ולא יבא לחתות. אולם הרשב"א (שם ד"ה ומ"מ) דהכא שאני שאין דרך לבשל אם ולא מיחזי כמבשל, ודימה לזה הרשב"א (ד"ה ומכלל דברים) נותן ע"ג קדירה, דדמי לנותן בצד המיחם או כנגד המדורה עיי"ש. ומבואר דהרא"ש מצדד כתוס' דבעי דופני הכירה דווקא, ורק אם גם ירחיק שרי, עוד מבואר מדברי הרא"ש והרשב"א דנותן בצד מיחם וכדו' שהוא דין סמיכה דסוגיין מותר אף בשבת עצמה בדבר שלא היה על האש. והשו"ע (סי' שיח סעיף טו) פסק דין זה, וכת' המג"א (סקל"ח) דשרי משום דדמי לסמיכה, וכיון שהצריכוהו להרחיק דמי לכותלי הכירה וכדברי הרא"ש, ועיי"ש במ"ב (סקצ"ב וסקצ"ד) דנח' בזה הרשב"א והרא"ש אם בעינן להרחיק ממש או לא. וכעי"ז כת' הט"ז (סימן שיח סקי"א) הביא דברי המ"מ (פכ"ב משבת ה"ד) דלתת על קדירה מותר [וכדפסק השו"ע (שם סעיף ח) ובסוגיין (סעיף ה)] דהרי זה כמחמם כנגד המדורה. וכן לשון הרמ"א (שם) 'ויש מקילין לומר דכל שאין נותנו ע"ג האש או הכירה ממש רק **סמוך לו**, אפילו נצטנן, מותר ונהגו להקל בזה אם לא נצטנן לגמרי', ומבואר דהחשיב זאת לסמיכה.

וכת' המג"א (סק"ה) דהרמב"ם (פ"ג משבת ה"ז) כת' דמותר לסמוך אע"פ שאינה גו"ק, ושם (הלכה י) כת' 'כל שאין מחזירין עליו אין סומכין לו בשבת', וכת' המג"א דמשמע שבשבת אסור לסמוך וכ"מ ברי"ף, אבל לפי החולקים שהגמ' איירי בחזרה וכחנניה, מותר אפילו בשבת. ונח' האחרונים בביאור דברי המג"א, הדגול מרבבה (גיליון המג"א שם) ביאר דכוונתו לחדש דמותר לסמוך אף לכתחילה בשבת, אולם סמיכה דחזרה ודאי מותר, וכדמוכח מב' כירות המתאימות. אולם הגרעק"א (גיליון סק"ד) דחה דבריו, וביאר דכוונת המג"א לחדש סמיכה דחזרה דווקא, וכעי"ז כת' החת"ס (גיליון המג"א שם) דמשמע מדברי המג"א (סק"ו) דלא כדבריו, ומה שהוכיח מהגמ' דב' כירות, מיירי ג"כ בחזרה. והבית מאיר (סימן רנג ד"ה במג"א) הביא דהרמב"ם כת' 'ומותר לסמוך לכירה מבערב' וכו', ו'מבערב' ע"כ בשבת איירי [וצ"ע על דבריו דהרמב"ם (פ"ד משבת ה"ו) כת' 'מבערב' ושם היינו קודם שבת וכן הוא בכמה מקומות (פ"ג ה"ב, פי"ב ה"ו, פכ"א הט"ז)], וא"כ מה שכת' הרמב"ם אח"כ להשוות דין חזרה בגו"ק לסמיכה באינה גרו"ק קאי דוקא על תנור וכופח עיי"ש, אולם כירה מותר אף בשבת לכו"ע. ויעויין בחזו"א (סימן לז סק"ט) הביא דברי הר"ן שמבואר שרק בחזרה התירו. והביא דמדברי הרא"ש הנ"ל משמע כדברי הב"מ.

ויעויין **בפמ"ג** (אש"א סקכ"ט) שמבואר לכאורה בדבריו **שמותר אף סמיכה לכתחילה בשבת**, וכעי"ז מבואר **בגר"ז** (סעיף כ) **דמותר לסמוך לכתחילה בשבת**, והביא שם שיש מחמירים בזה, אולם כת' שה**מנהג להקל, ומ"מ במקום שאין שם צורך כ"כ טוב לחוש לדברי המחמירים**, ושם בקו"א (סק"ג) כת' דייק כן במג"א סוף סי' רנט ותמה על הרמ"א סוף הסימן הנ"ל. ועיין עוד **בביאוה"ג** (סקס"א) שהביא דברי הרשב"א בהיתר ע"ג קדירה מליאה, ומשמע שם שהוא מדין סמיכה ולהכי מותר **בשבת**.

**שיטת המ"ב בזה:** והמ"ב (סקט"ו) הביא השיטות בזה, די"א דלא שרי אלא מער"ש לרי"ף ולחנניה מותר בחזרה, וי"א שאף הרי"ף מודה בזה, ואפילו בסמיכה לכתחילה בשבת יש מקילים, וכת' השעה"צ (סקכ"א) כת' דמקור ההיתר בשבת הוא הב"מ והדג"מ לשיטה השניה. ובביאוה"ל (דה מותר לסמוך) תמה על הגרעק"א מדברי הגמ' והמלחמות, והביא דתוס' (ד"ה מהו) ג"כ איתא דחזרה מותר לכו"ע, ולדברי הב"מ הביא קצת סמך מדברי הרא"ש הנ"ל דאצל המדורה דמי לסמיכה, והתם בשבת איירי. והמ"ב כת' לעיין ברמ"א סוף הסימן וביאוה"ל שם, ושם (סעיף ה) כת' הרמ"א להתיר סמיכה באינה גו"ק, וביאר המ"ב (סקק"ה) והביאוה"ל (ד"ה לסמוך) דא"א לבאר דברי הרמ"א כדברי הדג"מ, אלא כדברי הגרעק"א. והנה המג"א (סוס"י רנ"ט דיני שהיה) כת' 'ולהניח תבשיל חם אצל התנור שרי אפי' הוסק כבר' עוד התיר שם לתת על לבנה או ד"א על התנור וע"ז לתת את הקדירה, וכת' הגרעק"א (גיליון שם) דהיינו דרך חזרה [על דין אצל התנור ועל דין ע"ג הלבינה הנ"ל], אולם המ"ב (סימן רנג סקפ"א) ביאר דכוונת המג"א על לבינה אף בשבת עצמה בלא חזרה מותר, והוסיף דכך מדוייק במג"א הנ"ל 'ועיין בחידושי רעק"א', ומשמע שפליג בזה על הגרעק"א, וכן לגבי הדין 'אצל התנור' כת' המ"ב (סוס"י רנ"ט כללא דמילתא) דאיירי בשבת, והיינו דלא כגרעק"א. ומבואר דהמ"ב בשיטת הרמ"א (סוס"י רנג) ס"ל כדברי הגרעק"א, ובשיטת המג"א משמע דדעתו כדברי הדג"מ, והביא אף קצת סמך לזה, **וצ"ע מה ההכרעה בזה ונראה להקל**. ובכ"א מוכח מדברי הרא"ש והשו"ע (סימן שיח שם) שיש אופנים שלכו"ע שרי [אף בשבת ואף לשו"ע שפסק כהרי"ף], וצ"ל שהתם הוי רחוק טפי שיש היכר, והיינו שכך לעולם לא מחממים, ויעוי"ש ברמ"א (סעיף טו) שמחשיב זאת לסמיכה, וצ"ע בסתירת הרמ"א. ואולי לפי הנ"ל **יש להתיר בסמיכה דידן, דהרי בזמנינו לעולם אין מבשלים סמוך** לתנור הגז או לאש של הגז.

**יג. דין על הבלעך לא כנגד האש:** דנו הפוסקים האם כה"ג חשיב על האש או סמיכה [והיינו היכא שהי"ס בו], והנה לענין להעביר ממקום שאינו על האש לכנגד האש, אף אם נימא שמעביר מסמיכה לע"ג, מ"מ כת' החזו"א (סימן לז סק"י) שמותר, וטעמא דשֶ‏ם שהיה חד הוא, וכדין ב' כירות שאחר חמה מחברתה שמבואר ברמ"א (סעיף ב) שמותר, והמ"ב (סקס"ב) בשם הרמב"ם דאף אם היא חמה יותר, ואמנם בירושלמי אסרו מהטמנה לשהיה, אולם הכא תרווייהו שהיה חשיבו. אולם החזו"א שם (סקי"א) כת' דקדירה על קדירה אין לתת את הקדירה העליונה על האש בשבת דחשיב כמשהה בתחילה בשבת, וחזינן דזה אף גרע מסמיכה [וכמבואר לעיל דהכא כו"ע מודו]. ואפשר שהחזו"א לשיטתו דאסור סמיכה בשבת, אולם לדברי המ"ב שמותר, חזינן שסמיכה לא חשיבא כלל על האש ואסור [וכ"כ השונה הלכות (סעיף יא) דהחזו"א לשיטתו]. אולם אפשר לומר דהיתר סמיכה הוא שהוי היכר שכך אין דרך לבשל ולא יבא לחתות ולא שייך לזה, אך לפי"ז יהיה מותר לתת בסמיכה ואח"כ לתת על האש, [ועיי"ש במנח"ש (דלקמיה במוסגר) דן אם לפי החזו"א יהיה שרי לקחת ולסמוך ואח"כ להעביר למקום האש עכ"ד. אולם למעשה אין נפק"מ לחזו"א הרי אסור לסמוך, ובמקום רחוק שגם לחזו"א מותר אסור כדין על קדירה, ולבית מאיר יש להסתפק בזה].

והנה **אם קצת מהסיר על האש ודאי** אין בזה צד איסור, ועיין בארחות שבת (פ"ב הערה קיט) דכת' כן בשם הגרשז"א והגרש"ו ויבדלח"ט הגרנ"ק. אולם בלא"ה כת' במנחת שלמה (ח"ב סימן לד אות יב) דאם הוא סמוך לאש אסור להעמידה שם אולם מותר להעביר משם, ורחוק באופן שאין רגילים כלל לבשל שם וניכר שאין זה דרך בישול מותר לתת לכתחילה כסי' שיח סעיף טו ואסור להעביר משם, אולם מותר מצד שאין זה סילוק. אולם האג"מ (ח"ד סימן סא) כת' דאם נתן על הבלע"ך לא כנגד האש מותר להחזיר דכל זמן שהפח חם מחמת האש שייכת להאש ויכול להחזירה על האש, והוסיף (שם סימן עד בישול יב) דלא חשיב חזרה כ"ז שהוא חם, וכן הביא בשבות יצחק (פרק ו) בשם הגריש"א, וכן נוטה הגר"ש ואזנר (ארחות שבת בירורי הלכה אות ד ח"ב). והוסיף המנח"ש (שם) ובשש"כ (הערה קכה) דכיון שבער"ש היה על האש חשיב חזרה, ושם לא חשיב קרקע אלא בידו דדרך לתת שם שישמור על החום ולכך לכו"ע מותר. וכעי"ז כת' הגרחפ"ש זצוק"ל (חידושי בתרא סקנ"ו, דברי חכמים הערה 364) ואף שהמקום השני אינו י"ס, [ועיי"ש מה שכת' משום מגיס].

**יד. בדין השהה מה הדין בדיעבד:** בגמ' (דף לח.) נח' בשכח ושהה, דאינו כבישול, ונח' די"א לקולא שאף במזיד מותר משום שלא עביד מעשה וי"א לחומרא דאף שוגג אסור משום שאתי לאיערומי. ופסקו הראשונים [ר"ח (ד"ה רבה) רי"ף (דף טז.) רמב"ם (פ"ג משבת ה"ט) ורא"ש (סימן א)] לאיסורא. ובגמ' איבעיא להו עבר ושהה מאי ופשיטנן לחומרא, משום גזירה דרבו משהין במזיד ואומרים שכחים אנחנו, והק' הראשונים מה מספקא לגמ' והרי כבר הביאה הגמ' דין זה. וכת' הרי"ף דאיירי במידי שבשיל כ"צ ומצטמק ויפ"ל, וכ"כ הרמב"ן (ד"ה איבעיא) והרשב"א בשם מורו ושאר הראשונים. והרמב"ם (שם) מסיק לענין זה לקולא בשוגג, וכן מבואר בדברי הרי"ף, ויעויין בטור דתמה על הרמב"ם ובב"י יישבו. והנה בגמ' לעיל (דף יח:) איתא דמשהה עססיות באיסור אסור עד בכדי שיעשו, ויעויין בתוס' (ד"ה אבל) מה שכת' בזה, והריטב"א (ד"ה רבה) חילק בין הכא להתם עיי"ש, ומ"מ בהגהות אשיר"י (סימן ג) כת' דאף הכא אסור עד בכדי שיעשו, וכן ברמב"ם (שם) מבואר לענין מזיד.

**והשו"ע מסיק כדברי הרמב"ם**, והוסיף דברי הגהות מרדכי דבחזרה לעולם דינו כמזיד, ולענין גוי דינו כשוגג, ולעולם במצטמק ורע לו מותר שאין הנאה. וביארו הט"ז (סק"ח) דמותר כיון שרק מצטמק ויפה לו ואין הנאה בזה כ"כ, ונראה שהט"ז בא לבאר מדוע מותר והרי מעשה גוי עבור ישראל לעולם אסור, וכעי"ז כת' המג"א (סקי"ג) וכת' 'ועיין סי' רעו', וביאר המחצית השקל [וכן הפמ"ג רמז לשם סעיף ד] דשם איתא דאם יש נר בבית וגוי הדליק נר נוסף מותר וטעמא שאין זה הנאה כ"כ שהיה יכול להשתמש גם בלא הנר של הגוי. אולם הגר"א (סקכ"ה) כת' 'דמזיד בא"י לצורך ישראל כשוגג בישראל דהא בישראל קי"ל כר' יהודה בב"ק ע"א א' דבמזיד לא יאכל עולמית ובא"י מותר בכדי שיעשו כמ"ש בשבת קנ"א א' וביצה כ"ד ב'. ודבריו צע"ג, דהרי הגר"א לקמיה (סי' שיח) פסק כדברי רבי מאיר, ולדברי ר"מ דין מעשה גוי כדין מזיד. והנה כת' הלבוש (סעיף א) 'ואם **החזירם גוי בשבת בלא ידיעת הישראל** דינו כשכח ושיהה אף על פי שהגוי עושה במזיד', והפמ"ג (אש"א סקי"ב) הביא דבריו, ולכאורה הדבר צ"ע דמה אכפ"ל שהישראל יודע, והרי לעולם בכל מעשה גוי דיינינן לפי הגוי ולא תלוי בידיעת הישראל לענין דיעבד, ויעויין בביאוה"ל (ד"ה ואם החזירם) דהק' על הלבוש מדברי הגר"א ד**דין מזיד דגוי כדין שוגג דישראל, וא"כ אף בידיעת הישראל הכי דינא**, והוכיח כן הביאוה"ל מהרמ"א (סעיף ה) דאפילו בצווי ישראל מותר, וכך מכריע הביאוה"ל, אולם **החזו"א** (סימן לז סקכ"ו) הביא הדין הנ"ל ודברי הגר"א, והוסיף דאם החזיר א"י בשבת חייב לסלקו עיי"ש שחידש דאיסור חזרה אינו במעשה אלא בתוצאה ונאריך בזה לקמיה, ולדבריו ע"כ כדברי הלבוש, דאם הישראל יודע חייב לסלק, אולם צ"ע א"כ מה הקולא של גוי, וכת' החזו"א דאפשר כה"ג שעשה מדעת היהודי שחשב בשוגג שמותר ע"י א"י. אמנם באחרונים הנ"ל מבואר דלא כיסוד הדברים לענין חזרה, וכן איתא בפמ"ג (אש"א סקל"ח) שהתיר חזרה ע"י א"י במקום צורך, משום דהוי שבות דשבות לצורך גדול, ולדברי החזו"א אין לזה מקום.

**טו. חזרה ע"י ישראל בשוגג:** כת' הרמ"א דדינה כעבר ושהה. והטעם כת' המ"ב (סקל"ה) דהכא קעביד מעשה. ומקור הדברים שבב"י (ד"ה כת' בהגהות אשירי) הביא מח' בין ההגהות אשירי שהיקל בחזרה בדיעבד שכבר היה ראוי, לשיטת ההגהות מרדכי שמחמיר בזה, וכת' הב"י דאם החזיר כיון שעביד מעשה בשבת [ולכאורה יש טעות סופר בב"י לענין מצטמק ור"ל עיי"ש]. וכת' המג"א (סקי"ד) דכה"ג לאחרים מותר, ולכאורה כוונתו, דכיון שהב"י הביא לעיל מח' בדין שהה לאחרים מהו, והביא דהטור מחמיר וההגהות מרדכי מיקל, ואף שהתם מחמירים בזה כדדייק המג"א (סקי"א), הכא שכל החומרא משום שכך ס"ל להגהות מרדכי, לענין אחרים שגם הוא מיקל היקל המג"א. והנה כת' המחצה"ש דבני ביתו לא חשיבו אחרים, וכדכת' המג"א (שם) דב"ב כהוא עצמו. ונראה דגם הפמ"ג ס"ל הכי [דכת' לעיין לעיל במג"א סקי"א]. ובעצם דברי המג"א שם דב"ב חשיבו כהוא עצמו, מקור הדברים ברא"ש (סימן א) עיי"ש, וכ"כ התוס"ש (סקי"ד) והגר"ז (סעיף כד). אולם הב"ח (סוף ד"ה כל דבר שאסור) היקל בזה.

**טז. כת' החזו"א** (סימן לז סקכ"ז) דאפילו לדעת הרא"ש דיש בישול אחר בישול בלח שנצטנן, אפ"ה **להשהותו מער"ש מותר דהרי הוא כבר מבושל ולא יבוא לחתות**, ויעויין בארח"ש (פ"ב הערה יא) דייקו מהפמ"ג (אש"א סקמ"א) שמחמיר בזה, ועיי"ש שאינו מוכרח.

**יז. נתינה מער"ש על פלטה חשמלית שתידלק בשבת:** כת' החזו"א (סימן לח סק"ב) דכה"ג אם נותן בשבת ודאי אסור, והוכיח שיסוד שהיה וחזרה הוא במציאות הדבר ולא בנתינה, וכת' 'הלכך אף אם העמי' קדיר' מע"ש במקום שחום החשמל יבוא בשבת אסור, ואף אם נתבשל כמאכב"ד מע"ש נראה דאסור להחזיר דחום החשמל חשיב כאינה גרופה' וכו'. ומדכת' דאסור להחזיר משום שחשיב אינה גרופה, ע"כ דאיירי במחזיר בשבת, דאי בער"ש וחשיב שהיה א"כ מותר באינה גרופה כשמבושל כמאכב"ד, ודוחק לומר שכוונתו דאפ"ה אסור כיון שחשיב חזרה דהול"ל כן ולא לומר דהוי אינה גרופה. ו מבואר שכה"ג מותר. ויעויין בשו"ת זקן אהרן (ח"א סימן טו טז) מש"כ בזה, ומבואר בדעתו שם שמתייחסים לזה כנותן בשבת ולא כשהיה מער"ש. ובשו"ת חלקת יעקב (אור"ח סימן פ) אסר זאת מחמת שנחשבת מעשה בשבת ע"י גרמא וכל ההיתר בשעון הוא בכיבוי וכדו', אולם אף למתירים אף בזה [מהר"ם שיק (סימן קנז)], מ"מ בכה"ג שיש חשש שיעשה כן בשבת עצמה אסור כדין נתינת מים בנר מער"ש שאסור מה"ט [עיין מ"ב (סימן רסה סקט"ו)] והאג"מ (אור"ח ח"ד סימן ס) אסר מטעם שאסור ע"י שעון שבת, ורק מה שנהגו התיר שם כגון לכתוב ולהדליק אור, אולם לבשל וכדו' הבו דלא לוסיף עלה. ובשו"ת מנחת יצחק (ח"ד סימן כו וכז) האריך מאד בזה ומסקנתו בעיקר הדין להחמיר מכמה חששות, אולם מסיק 'דבמקום צורך גדול באקראי או לצורך מצוה ובאקראי, אפשר לצדד להתיר ורק בשאלת חכם לסדר באופן שלא יהיה שום מכשול', וכעי"ז הביא לקמיה (ח"ח סימן כט אות א). ומה שכת' (ח"ד שם אות יב) לחוש משום מגיס, והביא לראיה דברי הגרעק"א, מ"מ משיטת השו"ע ושאר הפוסקים שפליגי על הגרעק"א מוכח שאף הכא ליכא חשש הגסה. וגם בשו"ת אז נדברו (ח"ב סימן יז) הביא דברי האחרונים הנ"ל לאיסור, ושם (סימן טז) האריך לדייק בשיטת החזו"א הנ"ל דס"ל לאיסור, ולא זכיתי להבין דבריו (שם אות ד) שביאר כוונת החזו"א שאסר להחזיר דהיינו לתת מער"ש דחשיב להחזיר, ואין כן דרכו של החזו"א. וכ"כ הגרח"ק בביאור שיטת החזו"א בספר אוצרות השבת (עמ' תיב תיג) וז"ל 'כנראה דעתו [של החזו"א] דמה דנדלק בשבת לא חשיב מעשה חדש לענין זה אלא כהמשך המעשה הקודמת', והוסיף 'ולכאורה משמע בדבריו [של החזו"א הנ"ל] כמו שכת' כת"ר [שכת' שכה"ג חשיב שהייה מער"ש] וצ"ע'. וכן הבין המנח"י (ח"ד שם אות י), ארחות שבת (פ"ב הערה קטו), אור לציון (ח"ב פרק ל אות יח) ועוד פוסקים. וכן התיר הגרשז"א (אוצרות השבת עמ' ת) כדין שהיה ודי בגו"ק, וכעי"ז כת' הגריש"א (שם עמ' תד אות א) אולם מצריך קטימה אף במבושל כ"צ משום חשש חיתוי לחממו. אולם הגרנ"ק (אוצרות השבת עמ' תט) מחמיר בזה דחשיב חזרה ולדברי החזו"א שחזרה הוא איסור בעצם המציאות יש להורידה. ומשמע שם בדבריו דלשיטת הביאוה"ל דאיסור חזרה הוא רק בהנחה, א"כ כה"ג אין צריך להוריד, שהרי להוריד כדי שלא יהיה שם בשעת ההדלקה אפשר שלא צריך שלא הוא עושה מעשה, ואח"כ שוב אין חשש.

ובסוגיא זו האריכו כמעט כל הפוסקים ויש בזה חילוקים לדינא, ויש מחמירים לכתחילה, ויש מחשיבים זאת כשהיה, אמנם בעינן תנאי שהיה כדבר שאינו מבושל, וטעמא דיעויין לקמיה דאיסור חזרה יש בו חשש חיתוי כמבואר בספר הישר מפני שנתקרר, וא"כ גם בזה שהוא קר בשבת יבוא לחתות, ולהכי בעינן שיהיה גו"ק אף במבושל כ"צ, אולם אפשר לומר דהרי ודאי מי שישהה קדירה מבושלת כ"צ על האש ומחמת גודל הקדירה עד שתתחמם יהיה הרבה אחרי השקיעה מ"מ מותר, וטעם הדבר שלא גזרו כן בשהיה, וא"כ אפשר שה"ה בזה אם מחשבינן ליה לשהיה אף בקר אין חשש חיתוי. ועיין בכ"ז בדור המלקטים סימן רנג ד"ה שהייה ע"י שעון שבת.

**סעיף ב**

**א. טעם איסור חזרה:** כת' רש"י (ד"ה לא מחזירין) דטעמא משום **מיחזי כמבשל**, וכ"כ הרשב"א (דף לח) כמה פעמים שאיסורו משום מיחזי, וכ"כ הר"ן (דף טו: מדה"ר) וביותר כת' הריטב"א (ד"ה גמ' איבעיא) דבחזרה החמירו טפי מפני שהוא כמבשל בשבת, אבל לחתויי לא חיישינן. והנה להנ"ל צ"ע מדוע בעינן דווקא גו"ק, והניחא גבי שהיה משו"ה לא יחתה, וצ"ל שגם בגו"ק יש פחות מיחזי, ואולי דמי לע"ג ותוכה, שתוכה אסור משום שמיחזי כמבשל וכדכת' **הרמב"ן (דף לז. ד"ה הא) 'דמסתבר להו בגמרא בחזרה דחמיר תוכה משום דנפיש הבלא ונראה כמבשל בשבת ואף על פי שגרוף וקטום'**.

אולם בספר הישר (חידושים רלז) כת' 'החזרה אסורה כיון שעכשיו הוא צריך לה **אתי לחתויי** בגחלים כיון שמחזירה הדבר ידוע שנצטננה'. וכ"כ הר"ן (מיוחסות דף לו: ד"ה גמ' אבעיא) 'דכיון שהוא נטלה מעל האש ונצטננה בנטילתו איכא למיחש שמא יחתה כשהוא מחזירה'. וכן משמע בתוס' (דף לח: ד"ה פינה) [דגבי פינה פי' דחיישינן לחיתוי], וכ"כ המג"א (סקכ"ו) וכן משמע בדבריו (סקמ"ג). ויעויין בשעה"צ (סקל"ז) הביא דבריו לענין גרופה. והנה הבאנו לעיל מח' הביאוה"ל והחזו"א האם איסור חזרה הוא איסור בנתינה או כל הזמן, והחזו"א כת' דכיון שאיסור חזרה הוא משום שמא יחתה, א"כ דינו כדין שהיה שמודה המ"ב שצריך להורידה מהאש. אולם יעויין בלשון הר"ן הנ"ל שכת' להדיא **'שמא יחתה כשהוא מחזירה'**, ולכאורה להדיא דדוקא בשעת ההחזרה איכא חשש זה שהרי חומרת חיתוי הכא היא משום שנתקרר וא"כ לאחר שכבר היה על האש אין כאן סיבה לחתות.

**ב. כת' הטור דמתנאי חזרה 'ועודה רותחת'**, וכת' הב"י (ד"ה ומ"ש רבינו כ"ז) דהיינו מטעם איסור בישול, ויש בזה ג' שיטות באחרונים האם התקררות הבישול אוסרת משום נתינה בתחילה, **א.** והב"ח (ד"ה ומ"ש כ"ז) דייק מדלא אמר כ"ז שלא נצטננה [שכה"ג תו אין איסור בישול] מבואר דמתנאי חזרה היא שהקדירה רותחת, ואל"ה הוי כנתינה מתחילה, וכ"כ העולת שבת (סק"ב) דמותר אף שנח מעט מהרתיחה, אבל אם נח לגמרי אע"פ שהוא חם ואין בו בישול אסור משום נתינה מתחילה וכ"כ הא"ר (סקי"ט). **ב.** אולם המג"א (סקי"ט) פליג דתלוי בבישול, וכ"ז שאין איסור בישול אין איסור חזרה, ולדברי הרמ"א (שיח סט"ו) כ"ז שלא נצטננה אין בה איסור בישול ומותר להחזירה. אולם המג"א גופיה (סקל"ו) כת' דבתבשיל יבש שנתצטנן לגמרי איכא איסור חזרה דהוי כנתינה מתחילה, והק' התוספת שבת (סקמ"ו) דהמג"א סותר ד"ע, אולם המחצה"ש (סקל"ו) כת' דהמג"א פליג על הב"ח והא"ר, אולם לענין נצטנן לגמרי מודה שיש בזה משום חזרה, שכל שפקע בישולו גם חשיב נתינה מתחילה. **ג.** שיטת הגר"א כמבואר בביאוה"ל (ד"ה ובלבד) דלעולם אין איסור חזרה אף שנצטנן. ובדברי חכמים (שאלה 365) כת' בשם הגרחפ"ש זצוק"ל דהכרעת הביאוה"ל כדברי הגר"א עיי"ש.

**ג.** קיי"ל דתוכה אסור לעולם להחזיר, והביאו האחרונים [מג"א (סקכ"ב) ומ"ב (סקנ"ח)] דברי השלט"ג (דף יז: מדה"ר אות א) וז"ל 'ונראה בעיני שלא אסרו להחזיר בתוכה אלא בכירה שלש לה תוך וחלל כעין תנור אבל **הכירות שלנו שהן פשוטות ואין להם תוך וחלל הרי תוכה ועל גבה אחד ומותר להחזיר בה'**, ולכאורה הדבר צ"ע שהרי כך הדרך לבשל כל השבוע ומדוע קיל מתוכה דתנורים דידהו, וכת' המ"ב דטעם ההיתר 'דאין עליהם שם תוך' ועיין בשעה"צ (סקנ"ג) שדייק כך מדברי השלטה"ג. ואולי ביאור הדבר שכל איסור מחזי בתוכה, הוא כה"ג שהיה יכול להחזירה למעלה ונותנה בתוכה נראה שרוצה לבשלה ממש, אולם כה"ג לא ואכתי צ"ע. ובכ"א מבואר בלשון המ"ב שדייק דכוונתו שאין להם תוך וחלל, והיינו שאינם סגורות לגמרי ולא רק שכך דרך, ולפי"ז בתנורים בזמנינו ודאי אסור להחזיר לתוכם שהם יש להם חלל ותוך.

**ד. בגמ' נח'** האם כשהניחה ע"ג קרקע מותר להחזיר, והביאה הגמ' א"ד דהא שאם הניחה ע"ג קרקע אסור כ"ז כשאין דעתו להחזיר אולם אם דעתו להחזיר מותר, וי"א דקרקע לעולם אסור, ועודן בידו דווקא כשדעתו להחזיר, והביאה הגמ' כמה איבעיות אם תלאן במקל או ע"ג מיטה מהו, ומסקינן תיקו, וכת' הרא"ש (סוס"י ב) דעבדינן לחומרא. וכ"כ הרי"ף (דף יז:) וביאר הר"ן (ד"ה לא) דכיון שהם דברים שקרובים לבוא לידי איסור תורה החמירו בהו, וכן הביא המ"מ (פ"ג משבת ה"י) בשם הגאונים, אולם ההגהות מיימוניות (פ"ג אות ד) הקילו בזה משום שבדרבנן הלך אחר המיקל. וכן משמע ב**שיטת השו"ע שפסק** שאם נתן ע"ג קרקע אסור, ומשמע שלא מהני דעתו בזה, אולם מצד שני צ"ע דמשמע בדבריו דאם לא נתן ע"ג קרקע מותר, ואף שאין דעתו, ואי אזלינן לחומרא הו"ל לומר דכ"ז בדעתו להחזיר, ומבואר דפסק כשיטת הרמב"ם שבב"י ביאר דבריו דס"ל דאזלינן לקולא, ורק הניחה ע"ג קרקע שרוב האמוראים מחמירים החמיר, והא דלא הצריך דעתו כת' דאפשר דס"ל דאמוראי קמאי דלא חילקו בזה לא ס"ל הכי ע"כ דברי הב"י, וא"כ מבואר דכן פסק להלכה, אולם צ"ע דפסק כהרמב"ם נגד הרי"ף והרא"ש. ויעויין בפמ"ג (אש"א סקכ"א) שעמד דהמג"א רמז לכך שהשו"ע פסק כהרמב"ם לענין זה ומשו"ה דבריו אינם סותרים.

**הרמ"א** פסק לחומרא דבעי גם עודה בידו וגם דעתו להחזיר, **ויעויין במ"ב** (סקנ"ו) ושעה"צ (סק"נ) וביאור הלכה (ד"ה ודעתו) שמצדד להקל בדעתו להחזיר אף בהניחה ע"ג ספסל, וכן בעודה בידו כשלא היה דעתו להחזיר, ואף בהניחה ע"ג קרקע ודעתו להחזיר נטה להקל, אולם קשה להקל נגד סתימת השו"ע ס"ג. והחזו"א (סימן לז אות יב) הביא כמה צדדים להתיר, וצירף שיטת הר"ן דלקמיה, ולמעשה מסיק כעין דברי השעה"צ [אף שמתחילה היתה דעתו להתיר גם בהניחה ע"ג קרקע]. אולם מצדד להקל בהניחם ע"ג ספסל אף שאין דעתו להחזיר בצירוף שיטת הר"ן. [ועיין במקו"ח (קיצור הלכות ד"ה ועודה) שכת' דאם נתן לאדם אחר בידיו ובא להחזיר אסור, וצ"ע מדוע].

**ה. כת' הגרעק"א** (גיליון המג"א) דמי אם הניח אדם [שאינו בעל הקדירה] את הקדירה ע"ג קרקע ודאי אסור להחזירה, אולם אם לא הניחהע"ג קרקע לאא רק לא היה דעתו לחזיר בזה תלוי במח' הראשונים בדין אין אדם אוסר דבר שאינו שלו עיי"ש. ותמה האבי עזרי (פ"ז ה"ז) דהרי אף אם לא חשיב לאסור דבר שאינו שלו מ"מ לא גרע מהיכא שנפלה הקדירה מאיליה וכדין ציצית שנפלה מאיליה. ופשטות הדברים ד**נח' האם בעי כוונה חיובית להחזיר, או שרק בעינן שלא יהיה עקירה גמורה מהכירה**. והנה כת' השש"כ (פ"א הערה עה) שאדם שהוריד קדירה בטעות אפשר דהוי כדעתו להחזיר, שהרי לא היה דעתו להוריד קדירה זו מהאש, וכן כת' (שם הערה עט) לענין מי שנכבה לו הכירה, דכמו שמצינו לענין ציצית בשעת התפילה שי"א שחשיב שהיה דעתו להחזיר כיון שדעתו שהטלית תהיה עליו כל שעת התפילה, ה"ה בזה. ויעויין באג"מ (ח"ד סימן עד בישול לח) דהתיר כעי"ז מטעם דחשיב כמעביר על הבלעך ממקום למקום, אולם כ"ז כשכבתה מאיליה, אולם אם כיבה בכוונה אסור דבטלו שהיה הראשונה. אמנם בחידושי בתרא (עמ' סט) הביא דברי הגרחפ"ש זצוק"ל דלא דמי לציצית ותפילין, דהתם ליכא היסח הדעת, אולם הכא שמניח על כירה חדשה חשיב מעשה חדש, וכן מוכח מדינא דעודה בידו, ונראה דכוונתו דאם כדבריהם שכל שיש איזה דעת להחזירה סגי, א"כ מדוע בעינן עודה בידו, וע"כ שבעינן גם היכר שדעתו להחזיר ודבר חיובי וזה אין כאן. ועיין בכ"ז בארחות שבת (פ"ב הערה עח) שהאריך בחקירה זו. ועיי"ש (אות מח מט נ) בענינים אלו.

**ו. דין שיש:** בדין שיש מצד אחד בזמנינו הוא מקום הנחה ע"מ לחזיר ממש, ומצד שני גם כשמסלקים לגמרי [כמו בזמנם על קרקע] נותנים על השיש, ולמעשה **רוב הפוסקים מקילים בזה**, עיין בשבות יצחק (דיני שהיה וחזרה פי"ד) בשם הגרשז"א והגריש"א, וחו"ש (עמ' קכג) שש"כ (פ"א הערה ס והערה עא) [מה שדייק מהאג"מ (חד סי' סא) שמחמיר בזה תמוה דלא משמע כן] אז נדברו (ח"ח סימן יז) עם מקדשי שביעי (ח"א פ"ג הערה מד) בשם הגרח"ק, אולם **יש מחמירים בזה**, עיין בקונטרס קול התורה (חמ"ב עמ' טז אות ז) בשם בעל המנח"י, ובאור לציון (ח"ב פי"ז סעיף ו) ובשם הגרש"ו (קובץ מבית לוי חי"ז עמ' קו אות ג). ונראה להוסיף בכל זה מסברא דאם אזלינן כמבואר לעיל בדברי הגרעק"א שלא בעינן דבר חיובי, אלא שלא יהיה עקירה ממש, א"כ גם בשיש יש להתיר דכיון שנותנים גם ע"מ להחזיר לא דמי לקרקע, ולחולקים שצריך חיובי אפשר שיש להחמיר בזה. ועיין בספר דברי חכמים (תשובה 368) שדן הגרחפ"ש זצוק"ל שאולי בזמנינו מותר אפילו על קרקע ורק במקרר פשיטא ליה לאיסור.

**ז. פינה ממיחם למיחם: בגמ'** מסתפקת בזה אם מותר, והק' תוס' (ד"ה פינה) דבדין הטמנה חזינן שפינה הוי לקולא ומדוע הכא לחומרא, ותי' דלענין הטמנה כל שמתקרר קיל, אולם לענין חזרה כל שמתקרר יבא לחתות. וכעי"ז כת' הר"ן (דף יז: מדה"ר ד"ה בעי) דכה"ג מיחזי טפי כמבשל. עוד תי' הר"ן דהכא איירי שהחזירו למיחם ראשון, והיינו דבמיחם השני מותר כדין הטמנה שאין מיחזי כה"ג שעשה מעשה לקרר, אולם כשמחזיר לכ"ר אפשר דדמי להניחו ע"ג קרקע. והמג"א (סק"כ) כת' דלדברי השו"ע כל ספיקות הגמ' ובכללם 'פינה' מותר, ולרמ"א אסור, אולם השעה"צ (סקמ"ז) היקל בזה, דהרי תוס' בקו' והר"ן בתי' השני ס"ל דכה"ג מותר, ולכך כת' דיש לסמוך בזה על המקילים בבעיא זו. ועיין בפרישה (סקט"ז) שג"כ פי' כהר"ן.

**ח. שיטת הר"ן:** הר"ן (דף יז: מדה"ר ד"ה ומיהו) הביא דברי הירושלמי דכל דין חזרה הוא כשסלקן מע"ג כירה בער"ש ובא להחזירה בשבת, אולם בשבת גופא מותר אפילו ע"ג קרקע מותר. וכן הביא הרמב"ן (דף לח: ד"ה מחזירין). ויעויין ברמב"ן שביאר דברי הבבלי ג"כ שאפשר לומר כן. אולם כת' הט"ז (סקי"ב) דמתוס' ורא"ש לא משמע כן. וכת' התוספת שבת (סק"ל) דלשיטה זו כל שלקחה בשבת אף אם הניחה ע"ג קרקע חשיב חזרה, ודייק מכך המ"ב (סקנ"ו) דמ"מ בעיקר שיהיה גו"ק. ויעויין בלשון הר"ן שכת' 'דכל הני פלוגתא' ולא הוזכר בגמ' גו"ק.

**והרמ"א** כת' 'וכן נוהגים להקל בתנורים שלנו שיש להם דין כירה, וסומכין עצמם על דברי המקילין, וטוב להחמיר'. וכת' המ"ב (סקס"ז) שהמנהג להקל היה אף בתוך התנור, וכמבואר בדרכי משה (סק"ד\*) ובזה י"ח כמבואר במג"א (סקל"ה). ויעויין בט"ז (סקי"ג) דמשמע בדבריו שמותר אפילו לתוכה, [מדהתיר לסתום אח"כ את התנור], ויעויין בחזו"א (סי' לז סק"ח).

**כת' הפרישה** (סק"י) דשאר הראשונים דפליגי על הר"ן ס"ל דכה"ג שלקח מער"ש ובא להחזיר בשבת אסור לעולם, וכ"כ הלבוש (סעיף ד) והחזו"א (סימן לז סוסי"ב). אולם הפמ"ג (אש"א סקל"ה) תמה על דבריו, דמשמע דמותר אף כה"ג, וכ"כ הגר"ז (סעיף יד) והשער הציון (סקמ"ד).

**ט. שיטת תוס' בדין חזרה מבעו"י:** כת' תוס' (דף לו: ד"ה וב"ה) בשם ר"י דאף מבעו"י יש איסור חזרה, והיינו כשנותן בזמן שאם היה קר לא היה יכול להרתיח מבעו"י. והרא"ש (סימן ב) הביא שיטה זו, אולם הר"ן (דף טו: מדה"ר ד"ה ב"ש) כת' דלעיל איתא דכולן ב"ה מתירים עם השמש וודאי דכה"ג מותר, ושיטות הראשונים בזה עיין בב"י. והרמ"א הביא דין זה וכת' **'והמנהג להקל, אך טוב להחמיר במקום שאין צורך כ"כ'**. וכת' המ"ב (סק"ע וסקע"ב) דכל דין זה הוא ב**אינו גו"ק**, אולם **לא בעינן לשאר התנאים** הנ"ל. וכ"כ התוספת שבת (סקל"ה) וכן מבואר בדברי הגר"א (סק"נ) דדייק כן מדברי הרא"ש (שם) דאזיל על גו"ק, אולם יעויין בגר"א שהביא דברא"ש (פ"ד סימן ב) משמע לא כך, וכ"כ העולת שבת (סק"ב) להחמיר בזה. והנה לכאורה טעם המקילים הוא שבאיסור חזרה בער"ש טעמא שמא יחזיר אף בשבת, וכל שיש היכר גו"ק סגי, אולם לא בעינן שיחשב המשך השהיה הראשונה ולהכי לא בעינן לשאר התנאים. ודין זה נפק"מ לנוהגים כדברי החזו"א שבלע"ך אינו גו"ק, ולא מחזירים, ולהנ"ל בער"ש אין לתת אלא זמן רב קודם השבת. ומבואר ברא"ש (שם) ובשאר האחרונים שכל שאינו מבושל כ"צ מותר, והיינו משום שכה"ג ידוע שאין לתתו בשבת ולא יבוא לידי כך.

**ושיעור הזמן** **בזה**: הביא בספר אוצרות השבת (עמ' תטו) מהגרח"ק בשם **החזו"א** **שכל שעל האש הגדולה יכול לרתוח עד שבת מותר**, אולם בשש"כ (פ"א הערה ריז) הביא דברי הגרשז"א שמבואר שאזלינן בתר האש שנותן עליה, ולהכי אם יתן על אש גדולה ואח"כ יקטינה שפיר, וכן הביא בספר אוצרות השבת (עמ' תה) בשם הגריש"א ובשם (עמ' תי) הגרנ"ק. והאם מותר לעשות כן עיין לעיל בדין בלע"ך.

**ברכו: כת' הרמ"א** דאם הוא סמוך לחשיכה או סמוך לברכו שהוא קבל"ש לדידן וכו', והק' המג"א (סקכ"ו) דנתבאר בראשונים שמותר להדביק פת סמוך לקבלת שבת, וטעמא דאינו אסור מדאורייתא ואין כאן גזירה, וא"כ הק' המג"א כ"ש הכא שכל האיסור אינו אלא גזירה שיעשה בשבת. והפמ"ג (שם) כת' דתוספת שבת למ"ד דאורייתא א"כ אסור מדאורייתא, ומ"מ קיל משבת עצמה שיש בה כרת וסקילה, וכוונתו דהכא איכא רק עשה. והגרעק"א (גיליון המג"א) ג"כ כת' דדברי המג"א אינם מדוקדקים דודאי אסור מדאורייתא ואיסורו משום עשה, ואולי י"ל דתוספת שבת אין לה שיעור, וא"כ הוספה של תוספת שבת אינה אלא מדרבנן, אולם מדוייק מדברי המרדכי (מגילה תשצ"ח) דגם הקדמת קבל"ת הוי דאורייתא. והמחצה"ש (שם) כת' דאמנם התוספת שבת (סקל"ד) השמיט דברי המג"א משום שהוק' לו הכי דודאי הוי מדאורייתא, אך כת' המחצה"ש שכ"ז בשיעור הקטן שחייב מדאורייתא ויותר מכך הוי דרבנן. והמ"ב (סקע"א) הביא דברי הרמ"א ודברי המג"א שפליג. ונראה שנוטה קצת לדברי המג"א, ויעויין לקמיה בביאור הלכה (סימן רסא ד"ה מפלג) דהביא דברי הפמ"ג (שם אש"א סק"ט) דמשקיעת החמה [לדברי ר"ת] עד צאה"כ אם מקבל תוס"ש הוי דאורייתא דעשה, וקודם לכן דייק הביאוה"ל דהוי רק מדרבנן [ועיין פמ"ג לקמיה (סימן רסז משב"ז סק"א)], ובשש"כ (פרק מו הערה י"ט) כת' בשם הגרשז"א דהפמ"ג כת' כך בדרך ספק, אולם צ"ע דמנין לחדש שיש ב' זמנים דתוספת עכ"ד, ואשתמיטיה כל הנ"ל. וכבר נשמע דבר זה בדברי הראשונים, דכת' תר"י (ברכות דף יח:) בשם ה"ר יעקב מאורלינ"ש וז"ל 'שאע"פ שתוספת שבת די בכל שהוא אפ"ה אם הוא מוסיף הרבה יותר בכלל **תוספת הוי וחייב עליו אף על פי שאפשר לומר שאינו אלא מדרבנן אפ"ה אסור לעשות בו שום דבר כמו תוספת כל שהוא'**, והביא דבריו המחצה"ש (סימן רס"ז סק"א) ודייק דאין ברור לר"י מאורליינש דאפשר דמה שמוסיף יותר מכל שהוא אין איסורו כי אם דרבנן עיי"ש. והובאו הדברים בדע"ת (סי' רסא סעיף ב). **יוצא א"כ** **גי' שיטות בזה,** דלדברי תר"י יותר מכ"ש הסתפק אם הוי דאורייתא, וכעי"ז כת' הגרעק"א והמחצה"ש בסוגיין, והפמ"ג והביאוה"ל חילקו בין אחר שקיעה"ח לקודם לכן, והגרעק"א דייק מדברי המרדכי דכל הקבלה הוי דאורייתא.

**סעיף ג**

**א.** איתא בהגהות מרדכי (דף פ.) דאם מניח קדרה ריקנית ע"פ הכירה הוה ליה כירה כגרו"ק שהרי הקדירה סותמת את הכירה וכו', וכן פסק השו"ע. וכת' המג"א (סקל"א) שכה"ג הכירה הוי כגו"ק, ולפי"ז ה"ה לתת על גג התנור כיון שיש מעזיבה שמפסיקה, אולם הביא דברי הראשונים שמשמע בדבריהם שצריך שיניח שום דבר להיכר. והנה התשב"ץ (קטן סימן כז) הביא מהמהר"ם דסמיכה מותר [בשבת במקום שאין הי"ס] אולם ע"ג התנור ממש אסור, אבל אם יש דפין עשויין ע"ג התנור אז מותר להניחם עליהם, ובאגודה (שבת נג) אסר לתת ע"ג תנור בית החורף, והביא דברי התשב"ץ שהתיר ע"ג דפים, והמהרי"ל (שבת טז) הביא דברי האגודה וכת' 'דבדוחק התיר בספר אגודה בשם מהר"ם להניח חתיכת עץ' וכו', [וצ"ע היכן ראה באגודה והתשב"ץ שזה בדוחק]. ולפי"ז ביאור דברי המג"א שבהו"א הבין בדברי הג"מ דכל הפסק שרי וא"כ דמי למעזיבה, אולם חזר בו מכח דברי הראשונים שבעינן שיניח דבר כגון דפים וכדו', וביאר המג"א דטעמא דבעי דפים ע"ג הגג היינו משום היכר, והיינו דדבר המפסיק לחוד לא סגי אם נמצא שם קבוע ובעינן גם היכר. ודו"ק בלשון המג"א שכת' 'שום דבר **עמה** להיכרא' ומשמע שהיכר לחודא לא סגי אלא דווקא על הגג, ולפי"ז צ"ב מדוע קדירה ריקנית שרי, וצ"ל שהיא **גם היכר וגם הפסק**, אולם היכר לחוד לא סגי.

והמג"א (סקמ"ג) כת' דאין לתת על גבי התנור שאינו גו"ק ואפילו קודם היסק שמא יחתה, ומיהו העולם נוהגים היתר ועמ"ש ס"ג דיש להם על מה שיסמכו. ומשמע שאף בלא היכר כת' המג"א דיש להם על מה לסמוך, ויעויין בפמ"ג (שם) שכת' להדיא דדימה זאת להפסק המעזיבה, אולם יעויין במחצה"ש (שם) שהק' כן דהרי בסוגיין הביא דברי המהרי"ל ותי' דמ"מ קודם היסק היקלו. ואולי כוונתו דקודם היסק הוא ג"כ היכר וצ"ע. והמג"א (סקל"א) כת' דכן משמע ברמ"א סוף הסימן, ולכאור כוונתו לזה שע"י ישראל אסור על התנור, ומבואר דדעת הרמ"א ג"כ כדברי המהרי"ל.

והמ"ב (סקפ"א) הביא דבמג"א לקמיה (סימן רנט דיני שהיה) מבואר ג"כ דדעתו כדברי המהרי"ל דבלא היכר של לבנה או דף אין להתיר. וביאר השעה"צ (סקע"ה) שההיכר הוא 'שאינו חפץ בחום הרבה ולא יבוא לחתות באש שלמטה לחמם התנור. והיינו שהביא המ"ב לעיל דיש ב' טעמים לאיסור חזרה בלא גו"ק, או שמא יחתה או מיחזי כמבשל, והמג"א לא הזכיר 'מיחזי' רק שמא יחתה, וע"כ דטעם ההיכר משו"ה, ולזה לא מועיל בהיכר בעלמא, אלא שיהיה היכר כעין גו"ק שממעיט את החום וודאי לא יבוא כה"ג לחתות שגילה שלא רוצה בחום הרבה שעשה מעשה להמעיט את החום. והנה החזו"א (סימן לז סק"ט) הביא דעל גבי כיסוי שעל התנור [הובאו דברי הראשונים לעיל (סעיף א אות ח)] אסור דחשיב ע"ג האש ולא מיקרי סמיכה, וא"כ ע"כ היתר קדירה ריקנית דהוא שינוי שאין דרך בישול בכך וגם ממעט את החום הרבה, אבל כיסוי שאינו דדרכו בכך וגם אינו ממעט את החום הרבה אסור, ואע"ג דההגמ"ר כת' דדמי לגו"ק, אינו אלא סמך אבל עיקרו משום דחשיב כסומך עיי"ש. ונראה דשיטת החזו"א דכיון דדמי לסמיכה בעינן שלא יהיה דרך וגם ממעט את החום הרבה, אולם המ"ב לשיטתו דהוי כגו"ק ממש ולא מטעם סמיכה, די באינו דרך ומיעוט החום קצת, [ולהכי נח' הביאוה"ל והחזו"א האם בדברי הרמב"ם יש צד להקל, דהחזו"א לשיטתו דההיתר מטעם סמיכה, א"כ ברמב"ם נזכר שהיה, אולם המ"ב דדימה זאת לגו"ק א"כ ברמב"ם שהצריך על האש משמע שכה"ג לא נחשב על אש אלא אש גו"ק]. והחזו"א (שם סקי"א) כת' דבלע"ך אינו גו"ק ולא דמי לקדירה ריקנית אלא דמי לכיסוי הקדירה שאסור. אולם לדברי המ"ב והמג"א דהוא מטעם גו"ק א"כ כל שהמעיט את החום קצת סגי שלא יבוא לחתות וכדברי הגרחפ"ש (שהבאנו לעיל) שכל שממעט את החום חשיב גו"ק, והחזו"א לשיטתו דלא דמי כה"ג לסמיכה. [ובמג"א לקמיה (סימן רנט שם) משמע להדיא דאינו מטעם סמיכה, דכת' '**יש דבר המפסיק וה"ה לתוך הקכ"לין בעינן דבר המפסיק**, **אבל** ע"ג לבזבז שסביב התנור **ה"ל סמיכה**', ומבואר דכל הנ"ל אינו מטעם סמיכה].

**ב. באיזה אופן מותר גם בשבת:** המג"א (רנט שם) כת' '**ולהניח תבשיל חם**... אצל התנור שרי אפי' הוסק כבר ועל התנור נהגו היתר אם לא הוסק עדיין ואם **נתן לבנה או ד"א על התנור נותן הקדירה עליה שרי**... אבל לא **עליו** אלא א"כ **יש דבר המפסיק וה"ה לתוך הקכ"לין בעינן דבר המפסיק** **אבל** ע"ג לבזבז שסביב התנור ה"ל סמיכה', ודייק המ"ב (שם) שכה"ג מותר אף בשבת. ויעויין שם בחידושי הגרעק"א (גיליון המג"א) דדחק להעמיד דאיירי בער"ש. וצ"ע מדוע מותר בשבת, והנה לקמיה סעיף ה' איתא שמותר אף בשבת ע"ג קדירה מלאה, וטעם החילוק בין קדירה ריקנית למלאה כת' הביאוה"ל (ד"ה ויזהר) דהדגול מרבבה התק' בזה ומה שכת' הוא דוחק גדול, וביאור החילוק כת' בשם הפמ"ג (אש"א סקל"ג) דריקנית הוי כגו"ק, אבל מליאה אין זה דרך בישול, וביאר הביאוה"ל 'בעומדת ע"ג קדרת חמין או תבשיל לא נחשב כלל כעומד ע"ג כירה', וביאור דבריו דכה"ג אמרינן דהקדירה למטה מתבשלת מהכירה, והקדירה העליונה לא מתבשלת מהכירה ע"י הפסק, אלא מתבשלת ע"י הקדירה התחתונה, וכה"ג לא דמי כלל למניח ע"ג כירה, ויעויין בחזו"א (סימן לז סק"ט ד"ה הקשה) שביאר דהרי ודאי שלא יתכן שהקדירה העליונה אף אם תהיה קטנה יותר מ"מ לא תתחמם יותר מהתחתונה, ומוכח א"כ שהתחתונה כשהיא מלאה בולעת חום הכירה ואין החום עולה לעליונה אלא מחום הקדירה, והלכך גרע ממפסיק בקדירה ריקנית דהחום הכירה עצמו עולה למעלה. והשתא צ"ב מדוע ס"ל למג"א [כדדייק המ"ב] דדף על מעזיבה שרי אף בשבת עצמה. והנה מצינו בעוד ב' מקומות כעין היתר זה, דהמ"ב לקמן (סימן שיח סקמ"א) כת' דבתוך התנור אם לא מקרבנן לאש ולא מעמידו על קרקעית התנור אלא ע"י הפסק כלי ריקני תחתיה מותר ועיין לעיל סי' רנג סעיף ה. וכעין זה כת' שם (סקצ"ד) דמרחיק מהמדורה וכלי המפסיק יש להקל. ומבואר דכל שהקדירה לא נמצאת על האש ממש וגם יש היכר שרי, ואולי טעם הדבר שכה"ג שהוא רחוק קצת לא יבוא לחתות, וכה"ג שיש גם היכר נוסף א"כ אף בחזרה לא יחתה וכן לא מיחזי משום ההיכר, וא"כ מותר אף בשבת. ולפי כל זה לדברי המ"ב והמג"א פשיטא שאם נותן על הבלעך **תבנית אלומניות הפוכה מותר לכתחילה לתת עליה בשבת** שכה"ג יש גם היכר וגם הרחק מהאש.

**סעיף ד**

**הב"י** (ד"ה כתוב בנימוק"י) הביא למחות ביד הנוהגים להטמין כלי עם מים כדי לתת בחמין אם יצטמק, ו**יש בזה ד' טעמים**, א. פעמים אחד י"ס והשני לא ונמצא מבשל, ב, אם פסקה כח הרתיחה יש משום בישול, וברבינו יונה מבואר שאם אינו בכ"ר שוב יש בו משום בישול, ג, משום מגיס שהיו מגיסות כדי לערב היטב את המים שנתנו, ד, משום הטמנה. ועיין בט"ז (סקי"ז) והמג"א (סקל"ב) ומ"ב (סקפ"ד) שהביאו **רק הטעם הראשון, ומשמע דלא חיישינן לשאר הטעמים**.

אולם **צע"ג מדוע ליכא הכא איסור לכו"ע מדין חזרה**, שהרי דו"ק בראשונים ובב"י שהתבשיל נמצא על האש [דאל"ה כיצד מצטמק] והשני רק מוטמן [ולהכי חיישינן שיתקרר], וכת' המ"ב (סקס"ב) דמהטמנה אסור לתת על האש דלא חשיב חזרה, ומקורו מהרמב"ם (פ"ג משבת הי"א). ויעויין לקמיה (סימן שיח סעיף ט ד"ה כת' השעה"צ (סקצ"ה)) מה שהבאנו שאפשר דבכה"ג ליכא איסור חזרה, ומסוגיין מוכח כן להדיא. ויעויין בחזו"א (סימן לז סק"י ד"ה ס"ד יש למחות) שכת' דאסור בסוגיין משום חזרה, אולם לדבריו אין ביאור בדברי הראשונים והב"י, וביותר המ"ב הרי להדיא לדברי הרמ"א כל שלא נצטנן לגמרי, ומבואר דלא כדבריו. ועיי"ע בשעה"צ (סי' שיח סקמ"ו) שיש בזה איסור חזרה, אולם שם איירי בדבר חשוב שנותן ודעתו עליו ובזה יבא לחתות ואפשר דה"ה דיש בזה משום מיחזי כמבשל משא"כ במלח וקצת מים שנותן שלא יצטמק אין בזה משו"ה.