2 בדעת הרמב_ם בדין יחיד מדאורייתא ומדרבנן
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ועש"ק לך לך י' מרחשון תשע"ג

**א**

א] סנהדרין ד"ג., ר"א ברי' דרב איקא אמר, מדאורייתא חד נמי כשר, שנא' בצדק תשפט עמיתך אלא משום יושבי קרנות, ופירש"י, ז"ל, מדאורייתא חד נמי כשר בהודאה והלואה, דכתיב תשפוט לשון יחיד, ואין עירוב פרשיות כאן, ומתניתין וכו' ומיהו ג' בהודאות והלואות לאו מדאורייתא אלא מדרבנן, עכ"ל, והתוס' שם כתבו דרב אחא אפי' למאן דאית לי' עירוב פרשיות קאמר.

והנה כתב הרמב"ם בפ"ב מסנהדרין ה"ט, ז"ל, אע"פ שאין בי"ד פחות מג' מותר לא' לדון מה"ת, שנא' בצדק תשפוט עמיתך, ומדברי סופרים עד שיהיו שלשה, ושנים שדנו אין דיניהן דין, עכ"ל.

ובתשו' הרשב"א ח"ו סימן קע"ז פירש בד' הרמב"ם שפסק כדעת רב אחא, ואפ"ה פסק כרב אבהו דב' שדנו אין דיניהם דין, דהגם דמדאורייתא חד נמי כשר, מ"מ מדרבנן בעינן ג', ואלמוה חכמים לתקנתם דאף בדיעבד ל"מ בדליכא ג', וכ"כ המאירי והר"ן בסוגיין בדעתו.

ב] והנה כתב הרמב"ם בפ"ה מסנהדרין ה"ח, ז"ל, אבל שאר דיני ממונות כגון הודאות והלואות א"צ מומחה, אלא אפי' ג' הדיוטות ואפילו א' מומחה דן אותן, לפיכך דנין בהודאות והלואות וכיוצא בהן בחוצה לארץ, אע"פ שאין בי"ד של חו"ל אלהים, שליחות בי"ד של א"י עושין, ואין להן רשות לדון דיני קנסות בשליחותן, עכ"ל.רי

ובהשגות הרמ"ך שם תמה ע"ז, ז"ל, תימה כיון שהוא פסק כר"א וכו' דמה"ת חד נמי כשר וכו' אמאי אצטריך למימר בהודאות והלואות שליחותייהו קא עבדינן, בלי שליחותייהו יכולים חכמי בבל שאין סמוכים לדון דינייהו בהודאות והלואות כיון דגמירי וסבירי, עכ"ל.

ג] ונראה לדון בזה, דהנה כתב הרמב"ם בפיהמ"ש בפ' זה בורר, ז"ל, אלא שזה המומחה דלא נקיט רשותא אין לו לכוף בעלי דינים לדון לפניו, אלא שאם דן אותם דינו קיים עליהם, אבל המומחה דנקיט רשותא מריש גלות הרי זה דן את בעלי דין בין אם ירצה אחד מהם או לא ירצה, עכ"ל, וכ"ה פשטות ד' הרמב"ם בפ"ד מסנהדרין הי"ד, דיחיד מומחה דלא נקיט רשותא אינו כופה את הבע"ד לדון לפניו, וכן נקטו בדעתו הלח"מ שם והב"ח בסימן ג'.[[1]](#footnote-2)

והטעם בזה נראה, לפמש"כ הרמב"ם בפ"ב דאע"פ שאין בי"ד פחות מג' מותר לא' לדון מה"ת, ונתחדש בדבריו, דאף דמה"ת חד נמי כשר, מ"מ אין עליו תורת בי"ד, דאין בי"ד פחות מג', ואך דמותר לא' לדון אף שאין עליו תורת בי"ד, ובד' הרמב"ם בפ"ה הי"ח מבו', דה"נ הוא בהא דיחיד מומחה כשר לדון, דאין עליו תורת בי"ד, וע"כ אין ההודאה בפניו הודאה, עיי"ש.

ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דאין יחיד מומחה כופה את הבע"ד לדון לפניו, דהך דינא דמחויב הבע"ד לבא לדין, הוא רק בפני בי"ד, אך בפני יחיד שאין עליו תורת בי"ד, אינו מחויב לבא לדין, וכל דינא דיחיד מומחה הוא, דאם באו הבע"ד לפניו, יש בידו לדונם, וכ"ה בל' המאירי לקמן ד"ה., ז"ל, תיקנו להיות יחיד מומחה רשאי לדון "אם באו לפניו לדון" אע"פ שלא קבלוהו.

ולפ"ז הרי דה"נ הוא בהא דמדאורייתא חד נמי כשר, דכיון דאין תורת בי"ד עליו, אין בידו לכפות את הבע"ד לדון לפניו, וכל עיקר הדין דחד כשר, הוא דאם באו הבע"ד לפניו ה"ה רשאי לדונם, וכאשר כ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפ"ב שכתב דמותר לאחד לדון מה"ת, והרי דכל עיקר דינו הוא דהוא מותר לדון.

ד] ולפ"ז מתישב היטב הא דבעינן בהודאות והלואות לטעמא דשליחותייהו, דהגם דמה"ת חד נמי כשר ואף שאינו סמוך, הרי אין תורת בי"ד אלא על ג' הסמוכים, וג' שאינם סמוכים, אף שהם רשאין לדון, מ"מ ל"מ לכוף את הבע"ד לדון לפניהם, ולזה הוא דבעינן לטעמא דשליחותייהו, דמכח זה יש עליהן תורת בי"ד, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ה הי"ח, דהרי הן לענין הודאות והלואות וכיו"ב כבי"ד הסמוך לכל הדברים, והן כופין את הבע"ד לדון לפניהם.

ועיקר הך מילתא דהא דבעינן בהודאות והלואות לדינא דשליחותייהו, הוא כ"ה שיהא עליהן תורת בי"ד, דבלא דינא דשליחותייהו אין עליהן תורת בי"ד, אף שהן רשאין לדון, כבר כתב עד"ז בקצוה"ח סימן ג' סק"ב בדעת הרמב"ם, דהא דבעינן לדינא דשליחותייהו, הוא כ"ה דתהא ההודאה בפניהם הודאה, ולענין דאם הכחישוהו עדים הוי הוחזק כפרן, וכתב כן לפי' הי"מ בפירש"י לעיל ד"ב: דהודאות הוא מודה במקצת, והלואות הוא כופר הכל, וכתב הט"ז דהיינו לענין הביא עדים אח"כ דהו"ל הוחזק כפרן, דבלא דינא דשליחותייהו, אף דהן כשרין לדון, מ"מ אין עליהן תורת בי"ד, ואין ההודאה בפניהם הודאה, וכן אם כפר והכחישוהו עדים לא הוחזק כפרן, ולזה הוא דמהני דינא דשליחותייהו דיש עליהן תורת בי"ד והויא ההודאה בפניהם הודאה, ואם כפר והכחישוהו עדים הוחזק כפרן, עיי"ש בדבריו.

**ב**

ה] והנה מסתימת ד' הרמב"ם בפ"ב, נ' להדיא דמה"ת מותר ליחיד לדון בכל דיני ממונות, אך בפירש"י בסוגיין נקט, דגם לדעת רב אחא אין יחיד כשר לדון מה"ת אלא בהודאות והלואות.

ובפשוטו נראה דאזלי לטעמייהו, דרש"י לטעמי' דס"ל דרב אחא לית לי' עירוב פרשיות, הרי ודאי דאין ללמוד מקרא דבצדק תשפוט עמיתך אלא להכשיר יחיד בהודאות והלואות, אך בגזילות וחבלות דכתיב בהו תלת אלהים, אין יחיד כשר לדון.

אך הרמב"ם לטעמי' דס"ל דקי"ל דעירוב פרשיות כתוב כאן, והא דכתיב בקרא תלת אלהים קאי גם על הודאות והלואות, וכיון דילפי' מקרא דבצדק תשפוט עמיתך דחד נמי כשר, אין לחלק בזה בין הודאות והלואות לגזילות וחבלות.

ונראה לדעת הרמב"ם, דמזה הוא שנלמד דאין בי"ד פחות מג', והא דיחיד כשר לדון מה"ת אינו בתורת בי"ד, דכיון דאיכא תרי קראי, דמקרא דאלהים ילפינן דבעינן ג', ומאידך מקרא דבצדק תשפוט עמיתך ילפינן דחד נמי כשר, בע"כ דב' דינים הם, דליחשב כבי"ד בעינן ג' מומחין, ויחיד כשר לדון שלא בתורת בי"ד.

אמנם בתוס' הרא"ש לקמן ד"ו. כתב בתו"ד, ז"ל, וכן ר' אחא בר איקא דדריש בצדק תשפוט עמיתך אפי' אליבא דמאן דאית ליה עירוב פרשיות, ולענין ג' גלי קרא דלא אמרי' עירוב פרשיות, עכ"ל, וכ"ה בחי' הר"ן לעיל ד"ב: בשם רבינו דוד, ולפי דבריהם נמצא, דאף למ"ד דעירוב פרשיות כתוב כאן, אין להכשיר א' לדון, אלא בהודאות והלואות ולא בגזילות וחבלות.

ו] ואם כנים הדברים בדעת הרמב"ם דמדאורייתא יחיד כשר לדון גם בגזילות וחבלות, קשיא טובא דא"כ מ"ט אין דנים דיני גזילות וחבלות בבבל, הרי הגם דבגזילות וחבלות לא עבדינן שליחותייהו, וממילא דל"מ הודאה בפניהם, והכופר בפניהם והכחישוהו עדים לא הוחזק כפרן, מ"מ מ"ט אין בידם לדון, מכח דינא דבצדק תשפוט עמיתך.[[2]](#footnote-3)

אך לפמש"נ בדעת הרמב"ם, דהא דבעינן לטעמא דשליחותייהו בהודאות והלואות, הוא כ"ה שיהא ביד הבי"ד לכוף את הבע"ד לדון לפניהם, שמא יש מקום לחדש, דאה"נ יש ביד בי"ד דבבבל לדון דיני גזילות וחבלות, ואך דאין הבע"ד מחויב לבא לדון לפניהם, וגם אין בידם לגבות את חובות אלו, דלגביית חוב בע"כ, בעינן לכח בי"ד, ובי"ד דבבבל דאין עליהן תורת בי"ד לגזילות וחבלות, אין בידם לגבות בע"כ של החייב, ועיקר דין זה כתב בקצוה"ח סימן ג' סק"א מטעם אחר.

ומדודקדק בזה ל' הרמב"ם בפ"ה מסנהדרין, שכתב ברוב הדברים דלי"ב לדינא דשליחותייהו, דאין "גובין" אותן דייני חו"ל, ולהנ"ל הוא בדקדוק, דלעולם יש ביד הבי"ד לדון בהן כשבאו הבע"ד לפניהם, ואך שאין בידם לגבות לחובות אלו, וגם בדברים שהזכיר הרמב"ם דאין דנים אותם דייני חו"ל, יל"פ דהיינו דאין בידם לכפות את הבע"ד לדון לפניהם.

ז] ואמנם גם אם כנים הדברים, י"ל דכ"ז הוא בחיובי ממון דלא שכיחי או דאין בהן חיסרון כיס, דבזה י"ל דהגם דלא עבדינן שליחותייהו ואין בזה תורת בי"ד על דייני חו"ל, מ"מ יש בידם לדון בזה מדינא דבצדק תשפוט עמיתך, אך בדיני קנסות דאין החיוב חל אלא ע"פ בי"ד, י"ל דבעינן בזה לבי"ד, ואף מדאורייתא אין ביד היחיד לדון בזה, כיון דאין עליו תורת בי"ד, וע"כ כיון דלא עבדינן בזה שליחותייהו, אין ביד דייני חו"ל לדון בזה כלל.

ולכאו' יש לסייע לזה ממש"כ הרמב"ם בפ"ה מסנהדרין הי"ז, ז"ל, מנהג הישיבות בחו"ל אע"פ שאין גובין שם קנס מנדין אותו עד שיפייס לבעל דינו או יעלה עמו לדין לא"י, עכ"ל, ולכאו' נשמע מינה דא"א לדון בזה בבבל, וע"כ אם הנתבע רוצה לעמוד ע"ז בדין, יש לו לעלות לארץ ישראל.

אך יש לדחות קצת בזה, דאף אי נימא דביד דייני חו"ל לדון בדיני קנסות אם באו הבע"ד לפניהם, מ"מ ביד הנתבע לומר שאינו רוצה לדון בזה אלא בפני דייני א"י המומחין, וע"כ אם מתרצה הנתבע לעלות לדין לא"י, אין בידינו לנדותו, וצ"ע בזה.

**ג**

ח] בעיקר ד' הרמב"ם, דאף דיחיד כשר לדון, מ"מ אין עליו תורת בי"ד, צ"ע אם חלוקים עליו ש"ר בזה, ובאמת למש"נ לעיל סק"ה דהמקור להך מילתא לדעת הרמב"ם, הוא משום דאיכא תרי קראי וכו', הרי דכ"ז הוא להרמב"ם לטעמי' דקרא דבצדק תשפוט עמיתך קאי גם על גזילות וחבלות, אך לדעת ש"ר אין מקור לזה.

והנה בהך דינא שכתב הרמב"ם דיחיד מומחה אין ההודאה בפניו הודאה, כ"כ גם בעה"ע באות הודאה, וכ"כ בעה"ת שער מ"ב ח"א אות ו', וכ"כ בחי' הר"ן לקמן ד"ל., עיי"ש, ובדבריו מפורש דהוא משום דאין לו כח בי"ד, אלא בידו להכריע את הדין, עיי"ש.

אך בד' הרא"ש בסו"ס ג' מפורש, דלמ"ד דב' שדנו דיניהם דין, מהני ההודאה בפניהם, וכן נראה בד' רש"י והרמ"ה ורבינו יונה לקמן ד"ל. וכמש"כ הר"ן שם בדעת רש"י, ובד' התוס' בסוגיין, וכ"ה מבו' בד' הרמ"ה והרא"ש לקמן דל"ג., ולפ"ז בפשוטו ה"נ ביחיד מומחה הויא ההודאה בפניו הודאה, דבפשוטו מש"כ הרמב"ם דיחיד מומחה לא חשיב כבי"ד ואין ההודאה בפניו הודאה, הוא לטעמי' דאף דמה"ת חד כשר אין עליו תורת בי"ד, וע"כ ה"נ ביחיד מומחה שהעמידוהו על דין תורה אין עליו תורת בי"ד,[[3]](#footnote-4) ועי' בברכ"י סימן ג' אות ב' שהאריך להוכיח כן מד' עוד מקמאי.

ט] ובמש"כ הרמב"ם דביחיד מומחה יכולין הבע"ד להחליף הטענות שטענו לפניו,[[4]](#footnote-5) הנה בתשו' רבינו שרירא בדין יחיד מומחה, שנד' בתשוה"ג שערי צדק ח"ד ש"ז סימן ל"ה שהביאו הראשונים למקצת דבריו מפורש לא כן, ז"ל, אלא כדאמר בע"ד אין ודאי אמרית הכין, אלא מיהו אית לן מידאני שארא דמילאי ותנאי על מילאי דלא גליתינו, דאמינא כיון דדיין בלחוד הוה לא מישב בי"ד הוא ולא כליתינו לכלהו מילאי, אי הוה ההוא דיינא מומחה לרבים דהו"ל למידן יחיד לא משגחינן בהדין ממרא, ומשוינן להו להנך מילי מחליפן קמי דיין בשימוש בי"ד מעליא ופסקינן דינא עליהון דלית ליה לאוסופי עלייהו כדאמרינן לענין טוען וחוזר וטוען וכו', עכ"ל,[[5]](#footnote-6) ועי' בברכ"י סימן ג' אות ב' שהוכיח כן גם מד' הרשב"א בתשו'.

י] והראוני בד' הרשב"א בתשו' המיוחסות סימן קי"ב שכתב בתו"ד, ז"ל, דיחיד מומחה ב"ד שלם הוא, עכ"ל, ונ' להדיא בדבריו דיחיד מומחה חשיב כבי"ד, ודלא כהרמב"ם, וי"ל דמה"ט פשיטא לי' להרשב"א שם דיחיד מומחה כשר לקבלת עדות, - דלדעת הרמב"ם, דעת רבים מהאחרונים דאין יחיד מומחה כשר לקבלת עדות, דלקבלת עדות בעינן בי"ד.

יא] ויש להעיר עוד בזה, ממש"כ בתוס' הרא"ש לקמן ד"ו., ז"ל, דמצי שמואל למימר דאף ר"מ סבר דין בשנים משום דכתיב בצדק תשפוט עמיתך וכיון דדינא קא עבדי סגי באחד, אבל פשרה שעושין בלא דין כל אשר יישר בעיניהם צריך ג' והפקר ב"ד הפקר, עכ"ל, ולכאו' מבו' בדבריו דיחיד דכשר לדון אינו עליו תורת בי"ד, אלא יש בידו לעשות דין, וע"כ אין בידו לעשות פשרה דאי"ז דין, דלזה בעינן לכח בי"ד דהפקרן הפקר, וי"ל.

ז"ל הר"ן לקמן ד"ל., דהא תלמוד יחיד מומחה שיכול לדון וכדכתיבנא בפ"ק, היינו שדינו דין לומר שמה שפסק בין בעלי הדין הדין ההוא קיים ואין יכולין לחזור בו, "דהא מבורר להם הדין עם מי כי תלוי בחכמת האדם ופעמים שהיחיד חכם מן השלשה", אבל שיהיה לו כח בהודאה בפניו כאלו הודאה בפני שלשה ב"ד, וכן שיהיו לו כח לעשות קיום ב"ד דהיינו אשרתא דבי דינא ביחיד מומחה ודאי אין לנו, וכ"ש אלו השנים שהן ב"ד חצוף שאין הודאה בפניהם מיקריא הודאת ב"ד, עכ"ל, ומשמעות דבריו הוא כד' הקצוה"ח והנתיה"מ, דהא דיחיד מומחה כשר לדון, היינו כהוראה בעלמא, דעי"ז מבורר הדין עם מי, אך אין בזה כח דין כלל, וצ"ע.

סדר משנה פ"ה מסנהדרין ה"ח דא"א לקבל עדות בפני יחיד מומחה, עיי"ש שלמד לזה מקרא, ולפ"ז פירש הא דעינן לטעמא דשליחותייהו.

התשב"ץ כתב בדעת הרמב"ן בכתובות דכ"א: דנסתפק אם יחיד מומחה כשר לקבלת עדות, עיי"ש, - ויש להעיר בזה, דבד' הריטב"א שם מבו' עוד, דאם יחיד מומחה כשר לקיום, ה"ה כשר לקבל עדות קיום, ואם אינו כשר לקיום, אף אינו כשר לקבל עדות קיום, - שהרי דעתו שם דיחיד מומחה אינו כשר לקיום, ואפ"ה קשיא לי' על תי' הרמב"ן דמ"ט לא יקיים היחיד מומחה עצמו, ובע"כ כונתו דלהרמב"ן דהוא כשר לקבל עדות קיום, בע"כ דהוא כשר לקיום עצמו. - אך בדעת הרמב"ן נראה, דהגם דיחיד מומחה אינו כשר לקיום, מ"מ ה"ה כשר לקבלת עדות, - ולפ"ז י"ל דגם לדעת התשב"ץ דהרמב"ן נסתפק אם יחיד מומחה כשר לקבל עדות, ודלא כמו די"ל עפי"ד הרשב"א בתשו' דלא ניח"ל לאוקמה הכי, היינו רק בקיום, דיחיד מומחה אינו כשר לקיום, אך במקום דיחיד מומחה כשר, ודאי דה"ה ראוי לקבל עדות.

1. אך הב"ח בשו"ת סימן סימן מ' וסימן קכ"א פירש דבריו בהלכות בע"א, והתומים בסימן כ"ה סק"ח פירש גם בדבריו בפיהמ"ש דכל מש"כ דאין לו לכוף בע"ד לדון לפניו, הוא רק במומחה שאינו מומחה לרבים, דהיינו שלא נתפרסם לבנ"א, עיי"ש בדבריו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. והי' מקום לומר, דאף דמדאורייתא יש בכח יחיד לדון ול"ב בי"ד, מ"מ מדרבנן ביטלו לדין זה, ואין דין אלא בבי"ד, ולא הכשירו אלא ג' הדיוטות מדינא דשליחותייהו, ואחר דהכשירו ג' הדיוטות הכשירו גם יחיד מומחה, אך בגזילות וחבלות דלא הכשירו לג' הדיוטות, הדר דינא דאין דנים אותם אלא בבי"ד, ולדרך זו ניחא נמי מה שהוצרך הרמב"ם בהודאות והלואות לדינא דשליחותייהו.

   אך זה רחוק מאד, דכיון דכל הא דתיקנו חכמים דיהא הדין בג', הוא גזירה משום יושבי קרנות, וא"כ מהיכ"ת נימא דמכח זה ביטלו לעיקר הדין דל"ב כח בי"ד לדון, ודאיכא תקנה בפנ"ע דג' הדיוטות חשיבי כבי"ד, וביותר, שהרי גם מדרבנן הכשירו יחיד מומחה לדון אף שאין עליו תורת בי"ד, וע"כ ודאי רחוק מאד לומר שביטלו להדין דל"ב בי"ד לדון, ושוב תיקנו תקנה אחרת דיחיד מומחה כשר לדון. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם מד' הש"ך בסימן ג' סק"ח שכתב דהרא"ש לא נחלק בזה על הרמב"ם, נראה דס"ל דהגם דדעת הרא"ש דלשמואל דב' שדנו דיניהם דין יש עליהן תורת בי"ד ומהני ההודאה בפניהם, מ"מ לפ"מ דקי"ל דלא כשמואל, ומדאורייתא בעינן ג' מומחין, והכשירו חכמים ליחיד מומחה, לא נתנו עליו תורת בי"ד, וע"כ אין ההודאה בפניו הודאה. אך גם לפ"ז, מוכח מד' הרא"ש, דלמ"ד דמדאורייתא חד נמי כשר, יש עליו תורת בי"ד.

   ובאמת הוא מוכח כן בד' הש"ך, וכמש"כ הנתיה"מ שם סק"ב, במש"כ הש"ך שם סק"ה כתב לדחות לד' התוס', דאמאי ניבעי בקיום ובאודיתא ג' טפי מלגבי דין, דלא סתר לדבריו בסק"ח דאף דיחיד מומחה דן יחידי מ"מ ל"מ בקיום ובאודיתא, משום דלמ"ד דיחיד כשר מדאורייתא, יש עליו תורת בי"ד, ואילו למ"ד דמדאורייתא בעינן ג' והכשירו חכמים ליחיד מומחה, אין עליו תורת בי"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. בד' הרמב"ם לא נתפרש כן להדיא, אך כ"ה פשטות דבריו, וכ"כ בשו"ע סימן ג' ס"ב, אך בכנה"ג שם הגה"ט אות כ"א כתב בדעת הרמב"ם לא כן, ועי' בברכ"י שם אות ב' שהאריך להשיג ע"ז. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש בדבריו לעיל מינה, שכתב דאין היחיד מומחה נאמן לומר מה טענו הבע"ד לפניו, ול"ה ע"ז אלא כעד א', - ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דלעולם אין בי"ד נאמנין אלא כעדים, וע"כ יחיד מומחה אינו נאמן דהוי כע"א, או הוא משום דס"ל דיחיד מומחה לא חשיב כבי"ד, וע"כ לית לי' לנאמנות דבי"ד, ואינו נאמן אלא מתורת עדות, וכמש"כ כן בנתיה"מ סימן ב' סק"ג, - ולדרך בתרא, הרי דהא דס"ל דל"מ להחליף טענותיו, אי"ז משום דחשיב כבי"ד, אלא אף דלא חשיב כבי"ד וכמש"כ רבינו שרירא דהבע"ד טוען דהוי דיין בעלמא ולא מושב בי"ד , מ"מ כיון שבידו לדון, הי' להבע"ד לומר כל הטענות לפניו, וע"כ אינו טוען וחוזר וטוען. [↑](#footnote-ref-6)