‏‏חלק ב סימן ג טומאת מגע כט אב תשעב נמסר לאיש ס
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב אי_ש סטפנסקי

**סימן ג'**

**טומאת מגע**

**מהו מגע**

1. טומאת מגע היא שהטמא והטהור נוגעים זה בזה, ובנגיעתם אלו באלו נטמא הטהור. ואינו נטמא בטומאה חמורה כמו המטמא. אלא אם המטמא היה 'אב הטומאה'[[1]](#footnote-2) הנוגע בו 'ראשון לטומאה'[[2]](#footnote-3), ואם המטמא היה 'ראשון לטומאה'[[3]](#footnote-4) הנוגע בו 'שני לטומאה'[[4]](#footnote-5).

**המקומות המטמאים והנטמאים במגע**

1. אין מגע הטמא עם הטהור מטמאתו, אלא אם כן נגעו זה בזה בגופם, דהיינו שגופו של המטמא בא במגע ישיר עם גופו של הטהור. אבל אם המגע בין הטמא לטהור נעשה על ידי הנזמים והטבעות שעליהם, אפילו אם אינן עומדים לצאת מגופן, אינן מטמאים[[5]](#footnote-6)[[6]](#endnote-2).
2. וכן לכלוכי צואה שעל גוף האדם, או לפלוף שבעין וכיוצא בזה[[7]](#footnote-7), אפילו אם אינו מקפיד עליהם ואינן חוצצים בטבילה, אינן נחשבים כגוף האדם, ואין המגע בהם נחשב כמגע בגופו[[8]](#footnote-8). וכן דבר לח שעושין לנשרפין משימין אותו על פי המכה כדי שלא תסתום המכה[[9]](#endnote-3), אינו נחשב כגוף האדם[[10]](#footnote-9)[[11]](#endnote-4).
3. על אף שאמרנו שאין מגע אלא בגוף האדם ממש, אין המגע צריך להיות דוקא דרך בשר הטהור והטמא, אלא אף אם המגע היה על ידי השערות או הצפרנים המחוברות לגוף, הרי זה נחשב כמגע של טומאה[[12]](#footnote-10).
4. שער וצפורנים המחוברים לגוף האדם, הרי הם מטמאים על אף שגדלו ועומדים הם להגזז[[13]](#footnote-11).
5. שער קטן[[14]](#footnote-12) ודק[[15]](#footnote-13) מאוד[[16]](#footnote-14) שיש לנערים[[17]](#footnote-15) קטנים[[18]](#footnote-16), אינו חשוב כעיקר השער[[19]](#footnote-17) ואינו המגע בו נחשב כמגע בגופו[[20]](#footnote-18)[[21]](#endnote-5). והוא הדין גדול שיש לו שערות אלו[[22]](#footnote-19).
6. אבר המדולדל הרי הוא כגופו ומטמא במגעו[[23]](#footnote-20). וכן צפורן המדולדלת[[24]](#endnote-6) הרי היא כגופו ומטמאה במגעו כגופו[[25]](#footnote-21). [ויש אומרים דאינו מטמא[[26]](#footnote-22)][[27]](#endnote-7).
7. קרום שעל גבי המכה דהיינו ריר לח שיצא מהמכה ונקרש עליה[[28]](#footnote-23)[[29]](#endnote-8), הרי זה טמא ומטמא[[30]](#footnote-24)[[31]](#endnote-9). וצריך עיון בקרום שסביב המכה[[32]](#footnote-25)[[33]](#endnote-10). דם היוצא מהמכה ונקרש עליה, מסתבר שאינו טמא ואינו מטמא[[34]](#footnote-26)[[35]](#endnote-11).
8. עור שיבש מחמת המכה והוגלד, [וכן עור המכה שמתחיל להבריא[[36]](#footnote-27)], הרי הוא כגופו והנוגע בו כנוגע בגוף האדם[[37]](#footnote-28). יצא חוץ למכה ואינו מעורה בו, אינו מטמא[[38]](#footnote-29)[[39]](#endnote-12).
9. אגד שעל גבי מכה, וקנים שאדם קושר על שבר המכה להעמיד הזרוע או השוק כתקונו[[40]](#footnote-30)[[41]](#endnote-13), יש אומרים שנחשבים כגופו, והנוגע בהם כנוגע בגוף האדם[[42]](#footnote-31)[[43]](#endnote-14). ויש אומרים[[44]](#endnote-15) שאינו חיבור לטומאה[[45]](#footnote-32)[[46]](#endnote-16).
10. יש אומרים שגבס העשוי לקבע את מקום המכה מעביר טומאה[[47]](#footnote-33). ושי ויש חולקים שחולקים וסוברים שכל שאינו גופו ממש, על אף שאינו חוצץ בטבילה, אינו מעביר את הטומאה[[48]](#footnote-34). לא הבנתי מה ההבדל בין סעיף זה לסעיף הקודם וקנים וכו' דהיינו גבס כפי המבואר בהרחב דבר?

**בית הסתרים**

1. אין המגע בין הטהור לטמא מטמאתו, אלא אם כן נגע במקומות הגלויים שבגופו, אבל אם נגע הטמא באחד ממקומות המוסתרים של הטהור, או שהטהור נגע באחד ממקומות המוסתרים של הטמא, אינו מקבל טומאה[[49]](#footnote-35).
2. 'בית הסתרים' הינן המקומות שבדרך כלל מוסתרים בגוף האדם, דהיינו שחלק מגופו מסתיר את החלק האחר שבגופו. אבל מקומות שמתגלים לפעמים, אינם נחשבים כמקומות הסתרים[[50]](#footnote-36). ונפרטם לפי סדר גוף האדם.
3. העין נחשבת כמקום גלוי[[51]](#footnote-56).
4. תוך האוזן, דהיינו הנקב הפנימי של האוזן שאינו נראה בחוץ, נידון כבית הסתרים[[52]](#footnote-57).
5. תוך החוטם, דהיינו בתוך הנקב במקום שאינו נראה בחוץ, נידון כבית הסתרים[[53]](#footnote-58).
6. הלשון נחשבת כמקום גלוי[[54]](#footnote-59)[[55]](#endnote-24), אף אם נגעה לשונו בשרץ כשהיא בתוך פיו[[56]](#footnote-60)[[57]](#endnote-25).
7. השינים נחשבים כמקום גלוי[[58]](#footnote-61). ונראה שהוא הדין כל חלל הפה עד החיך נידון כמקום גלוי[[59]](#footnote-62). וי"א שהשינים נחשבים כבית הסתרים [וכל שכן שאר חלל הפה][[60]](#footnote-63). יש מי שכתב שנקב שבתוך השן לדברי הכל נחשב כבית הסתרים[[61]](#footnote-64).
8. החיך [מתחילת בית הבליעה[[62]](#footnote-65)] נחשב כבית הסתרים[[63]](#footnote-66)[[64]](#endnote-26).
9. בית השחי נידון כבית הסתרים[[65]](#footnote-67). וכתבו האחרונים שרק עומק בית השחי נידון כבית הסתרים, והוא המקום שמתגלה רק כאשר מרים את ידו למעלה מעל ראשו. אך מקום שמתגלה כאשר מרים את ידו כנגד ראשו, אינו נידון כבית הסתרים[[66]](#footnote-68).
10. כפלי שומן שבגוף ושבצואר, אם המקום שתחת הכפלים מתגלה בתנועה רגילה אינו נידון כבית הסתרים. אך אם המקום מתגלה רק על ידי תנועה מיוחדת שאין רגילים לעשותה, כגון תחת דדי האשה במקום שאינו מתגלה בשעה שמניקה, נידון כבית הסתרים[[67]](#footnote-69).
11. בית הערוה שבאשה נידון כבית הסתרים. והיינו מבין השיניים ולמעלה, ואף בין השינים בכלל בית הסתרים. אך המקום שמתגלה כאשר התינוקת יושבת, נידון כמקום גלוי[[68]](#footnote-70).
12. קמטי בית הרעי, החלק שנראה כשהוא יושב נידון כמקום גלוי, ולפנים מזה נידון כבית הסתרים[[69]](#footnote-71).
13. יש מי שכתב שאם חתכו לאדם את העור והבשר על מנת לחזור ולחברו, כגון בשעת ניתוח, הרי מקום החתך נחשב כבית הסתרים, על אף שעכשיו הוא גלוי לחוץ[[70]](#footnote-72).

טומאת מגע בכלים

1. המגע המטמא את הכלים הוא בין אם נגע בתוכו ובין אם נגע בצד החיצוני של הכלי[[71]](#footnote-73).
2. ולא עוד, אלא אף אם לא נגע אלא בידית של הכלי, או בכל דבר המשמש את הכלי, נטמא ממנו הכלי[[72]](#footnote-74). וב'שער הכלים' יתבאר מה נחשב כמשמש את הכלי; כמה מארכו נחשב כמשמש את הכלי; איזה שימושים נטפלים לכלי.
3. כשם שאין המגע באדם מטמאתו אלא אם כן נגע בו במקמות הגלויים שבגופו, כך אין המגע בכלים מטמאתו אלא אם כן נגע במקומות הגלויים שבכלי[[73]](#footnote-75). ומכל מקום תוך הידית של הכלי אינו נחשב כמקום סתר, ואם נגע הטמא בתוך הידית של הכלי נטמא הכלי[[74]](#footnote-76).
4. תוך הכפלים ומכפלת של הבגד, צ"ע אם נחשב כ'בית הסתרים'[[75]](#footnote-77)[[76]](#endnote-27).

**מגע כלי חרס**

1. מגע כלי חרס שונה ממגע שאר כלים בשני דברים. האחד, שאם טומאה נגעה בכלי חרס מאחוריו הרי הכלי טהור, מה שאין כן בשאר הכלים אפילו אם טומאה נגעה מאחוריהם הכלי טמא. והשני, שאם טומאה נכנסה לאוירו מבפנים, על אף שלא נגעה בו כלל הרי הכלי טמא, מה שאין כן בשאר הכלים אין הכלים טמאים עד שהטומאה תגע בכלי עצמו[[77]](#footnote-90). ובשער הכלים יתבאר מה נחשב תוך כלי חרס, מה נחשב אחורי כלי חרס.
2. כלי חרס שנטמא ונגעו אוכלין ומשקין מאחוריו, הרי הם טמאים[[78]](#footnote-91).
3. יד של כלי חרס –

1. יש אומרים שאם נגעה טומאה ביד הרי הכלי טהור, שהרי כלי חרס מטמא רק מתוכו. אך אם נטמא הכלי ונגעו אוכלין ומשקין ביד הרי הם טמאים[[79]](#footnote-92).

2. יש אומרים שאם נגעה טומאה ביד אף בחלקו החיצון הרי הכלי נטמא. ואף שאין כלי חרס מטמא מאחוריו, מכל מקום נגיעה ביד נחשבת כנגיעה בכלי מתוכו[[80]](#footnote-93).

3. יש אומרים שאם נגעה הטומאה בחלקו החיצון של היד הרי הכלי טהור. אך אם היד חלולה ונגעה טומאה בתוך חלל היד הרי הכלי טמא[[81]](#footnote-94). ויש מי שכתב שדוקא אם הטומאה נגעה ממש בדופן שבתוך החלל, אך אם הטומאה נכנסה לאויר החלל בלבד הכלי טהור[[82]](#footnote-95).

ולשיטה זו נחלקו הראשונים מה הדין באופן שהיד עשויה מעץ או מאבן ומחוברת לחלל הכלי מבפנים, י"א שאף אם הטומאה נגעה בחלק החיצון של היד הכלי נטמא[[83]](#footnote-96), וי"א שאף באופן זה אין הכלי נטמא עד שיהיה להם תוך[[84]](#footnote-97)[[85]](#endnote-29).

1. זב זבה נדה יולדת ומצורע שהכניסו ידיהם או רגליהם לאויר כלי חרס, יש אומרים שהכלי טהור, לפי שנדה וכיוצא בה אינם מטמאים לאברים[[86]](#footnote-98). ויש אומרים שהכלי טמא, לפי שמגע באויר כלי חרס נידון כנגיעה בכולו[[87]](#footnote-99).
2. ואם נגעו בדופן של כלי חרס מבפנים, י"א שלדברי הכל הכלי טמא[[88]](#footnote-100), וי"א שאף באופן זה יש אומרים שהכלי טהור[[89]](#footnote-101).
3. כלי חרס שפיו צר מאוד עד שזב אינו יכול להכניס אצבע לתוכו, אינו נטמא מהזב אפילו אם יכניס את שערותיו לתוכו, לפי ששער הזב מטמא כבשרו, ודבר שאינו ראוי לקבל טומאה מבשר הזב אינו מקבל טומאה משער הזב[[90]](#footnote-102). אך אם הכניס לתוכו מעיינות הזב, כגון רוקו וכדומה, הרי הכלי טמא.

1. סימן א' סעיפים ב'-ג'; סעיף ה'; ו'; ח'. [↑](#footnote-ref-2)
2. עיין סימן א' סעיף ד'. [↑](#footnote-ref-3)
3. שם סעיף ג'; ז'; ועיין עוד סעיף ה'. [↑](#footnote-ref-4)
4. עיין שם סעיף ה'. [↑](#footnote-ref-5)
5. תורת כהנים ויקרא מצורע פרשת זבים פ"ג ה"ה; ר"ש מקוואות פ"ט מ"ד. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומסתבר שהוא הדין שן תותבת; סתימות; שתלים; ברזלים הקבועים לישור השיניים, אף ששמו אותם בגוף האדם באופן קבוע, אינן מטמאים. לכאורה סתימות ושתלים המחוברים ממש לגופו מסתבר שהם מטמאים, וצ"ע. [↑](#endnote-ref-2)
7. ערוך השולחן טהרות סימן ב' סעיף י"ד; גלות עליות מקוואות פ"ט מ"ד פסקא ג' ד"ה עוד. [↑](#footnote-ref-7)
8. תורת כהנים ויקרא [מצורע פרשת זבים פ"ג ה"ה] שם; תוספתא מקואות פ"ו ה"ד; רמב"ם הלכות טומאת מת פ"א ה"ד. [↑](#footnote-ref-8)
9. דהיינו משחה שמניחים על המכה לרפואתה. [↑](#endnote-ref-3)
10. אור זרוע הלכות נדה סימן שס"ג אות י"א. ועיין הרחב דעת שלכאורה אין דין זה מוסכם, וצריך להחמיר בזה וכדלקמן סעיף י'. [↑](#footnote-ref-9)
11. לכאורה השיטות (סעיף י') המטמאות אף אגד שעל המכה חולקות על דין זה., דאף אגד בא לרפאות את המכה. [↑](#endnote-ref-4)
12. תורת כהנים פ"ה פרשתא ב' הלכה ה'; ספרי זוטא חוקת פסקא י"א; ר"ש מקוואות פ"ט מ"ד; רמב"ם הלכות טומאת מת פ"א ה"ג; פ"ג הי"ג; ראב"ד הלכות טומאת מת פ"א ה"ד למדו מאהלות פ"ג מ"ג; קרית ספר; אור שמח הלכות טומאת מת פ"א שם למדהו ממקוואות פ"ט מ"ד. [↑](#footnote-ref-10)
13. מנחת חינוך מצוה רס"ג אות י"ג; מקור ברוך ח"א סימן ט'; וכעין זה בהשגות הרז"ה לבעלי הנפש שער הטבילה סימן ב' הלכה ח' השגה ב' [לגבי עור האדם שיבש מחמת המכה והוגלד]. [↑](#footnote-ref-11)
14. ר"ש. [↑](#footnote-ref-12)
15. רמב"ם הלכות טומאת מת; פירוש המשנה. [↑](#footnote-ref-13)
16. פירוש המשנה לרמב"ם. [↑](#footnote-ref-14)
17. שם. [↑](#footnote-ref-15)
18. ר"ש; רמב"ם שם. [↑](#footnote-ref-16)
19. ר"ש. לא צריך לציין על כל מילה רמב"ם ור"ש [↑](#footnote-ref-17)
20. מקואות פ"ט מ"ד; רמב"ם הלכות טומאת מת פ"א ה"ד. [והראב"ד שם אור זרוע הלכות נדה סימן שס"ג אות י"א חולקים]. ראוי להוסיף בפנים וי"א ששער הדק של קטן מטמא, [↑](#footnote-ref-18)
21. במשנה מקואות איתא 'כשות של קטן לא טמא ולא מטמא', ומפרש שם הר"ש בזה הלשון, פירש בערוך כשם שיש לקישות כשות שהן הקישואין קטנים שיש להם כמין שיער קטן, כך יש לקטן והוא הכשות: לא מטמא ולא מיטמא. דלא חשיב יד להכניס טומאה ולהוציא, והא דתניא בתורת כהנים בבשר הזב כו', יכול שאני מוציא את השיער ואת הצפורן תלמוד לומר טמא, ההוא שיער דמרבינן התם לא דמי כלל לכשות דהכא דאין לו אלא בקטנותו ואינו עיקר שיער ולא חשוב כלל. עכ"ל. וכעין זה בשאר ראשונים.

    ובפשטות הכונה לשער שנישור מאיליו. וכן כתבו הכסף משנה והמרכבת המשנה. והוסיף המרכבת המשנה דאף דתני בתוספתא אף כשות של גדול, פעמים שאף לגדול יש שערות אלו שעומדות לישור מאליהם.

    אולם בביאור הגר"א לתוספתא כלים (בבא קמא פ"ג ה"א) פירשו בזה הלשון, פירוש והיינו שערות של קטן שסופן לקצץ שקשין הן לו, הרי זה אינו חבור, עכ"ל. משמע שאם לא יקצץ על ידי אדם ישארו לעולם על גופו. וצ"ע מאי שנא משאר שערות העמודים להקצץ שהובא מהאחרונים שטמא ומטמא. [↑](#endnote-ref-5)
22. מרכבת המשנה שם. [ובערוך השולחן טהרות סימן ב' סעיף י"ג כתב שאין הכי תמצא [מציאות] שיהיה לגדול שערות אלו]. [↑](#footnote-ref-19)
23. גירסת הגר"א בתוספתא כלים בבא קמא פ"ג ה"א. [↑](#footnote-ref-20)
24. במקור דעת הובא מקורות לאבר המדולדל וצפורן המדולדלת. ומסתבר דהוא הדין שן המדולדלת נחשבת כגופו. [ועיין שבט הלוי (ח"ב סימן צ"ו; ח"ט סימן קפ"ה) ששן המדולדלת אינה חוצצת בטבילה, ויסד דבריו על מה שכתב האבני נזר (סימן ר"ס) שדבר שבטבעו הוא בגוף האדם אינו חוצץ, דהוא כחלק מהגוף].

    וצ"ע שער המדולדל מהו. ומצאנו בגמ' (נזיר מ"ב ע"א) ששער המדולדל נחשב כגופו לאסור לנזיר לגלחו. וכן לענין שבת כתב הריב"ש (סימן שצ"ד) דחייב משום גוזז. ואם כן מסתבר שאף לענין טומאה נחשב עדיין כגופו, ונטמא על ידי השער המדולדל.

    והנה לכאורה אף מדין זה יש להביא ראיה לגר"א שהובא בהערה קודמת שאבר המדולדל נחשב כגופו לטומאה, דאם שער המדולדל נחשב כגופו לחייב את הגוזזו, מסתבר שאף הקוטע אבר המדולדל חייב בשבת, ואם כן מסתבר שהרי הוא כגופו לטומאה.

    אמנם לגבי טבילה מבואר בשו"ע (יו"ד סימן קצ"ח סעיפים כ"א כ"ב) שאבר ובשר וצפורן שפרשו אפילו במקצת הרי הם חוצצים בטבילה, ומבואר שם בבית יוסף הטעם דהצפרן עצמה אינה צריכה טבילה, וממילא חוצצצת במקום חיבורה. ואף שלגבי איסור גוזז הרי זה כגופו, צריך לומר דלגבי טבילה שאני שאין צריך להטביל אלא את עיקר גופו, ולולי שהיו מרבים מ"את" הטפל לגופו (סוכה ו' ע"א) לא היו צריכים להטביל כלל את השער, ולכן לא נתרבה אלא שער המחובר לגמרי לגופו. ואם כן יש מקום לדון שאף לגבי קבלת טומאה אין שער שאינו מחובר לגמרי לגופו נחשב כגופו לטמאות.

    ומכל מקום אין זה מוכחר מוכרח, דמצאנו בכשות של קטן לדעת הראב"ד (הלכות טומאת מת פ"א ה"ד) שאין צריך להטבילו, ואם מקפיד עליו חוצץ, ומכל מקום הרי הוא טמא ומטמא. [ועיין עוד הערה ו' לדון כן אף גבי קרום שחוץ למכה]. ואם כן יתכן שאף אבר ובשר וצפורן המדולדלים הרי הם חיבור לטומאה, על אף שלגבי טבילה אינן נחשבים כחלק מהגוף.

    אך על כל פנים אחרי שהגר"א סובר שאבר המדולדל נחשב כגופו לטומאה, מסתבר דאף שער שעומד להגזז, כל שמחובר מעט הרי הוא כגופו לטומאה כמו שמצאנו שנחשב כגופו לענין גוזז. [↑](#endnote-ref-6)
25. ירושלמי פסחים פ"ג ה"ב; גלות עליות מקוואות פ"ט מ"ד פסקא ג'. ועיין עוד הרחב דעת. [↑](#footnote-ref-21)
26. גרסא שלפנינו תוספתא כלים שם; קרית ספר הלכות טומאת מת פ"א ה"ד; אור שמח שם; גליון הש"ס ירושלמי שם, [אך לא הכריע נגד הגרסא בירושלמי הנ"ל]. [↑](#footnote-ref-22)
27. עיין מקור דעת מגירסת הגר"א בתוספתא דאבר מדולדל טמא. אולם לפנינו בתוספתא הגירסא 'האבר והבשר המדולדלין באדם הרי אלו אינן חיבור, טבל אין חוצצין עליו'.

    [ובמשנה (מקוואות פ"ט מ"ד) דתני 'צפורן המדולדלת', יש לומר דלא קאי אסיפא יחד עם דין הכשות של קטן שאינו טמא ואינו מטמא, אלא ארישא גבי דברים שאין חוצצין, ע"ש. אמנם התוס' יום טוב שם כתב שלדעת הרמב"ם אף מה שהזכירו שם במשנה כשות של קטן קאי על הרישא שאינו חוצץ, ואחר כך הוסיפה המשנה שאינו טמא ואינו מטמא, ונראה לפי זה דסיפא ד'אינו טמא ואינו מטמא' קאי על כל מה דתהי דתנן התם ברישא, וכיון שברישא הזכירו גם צפורן המדולדלת יוצא שצפורן המדולדלת אינה חיבור לטומאה. וצ"ע]. כן הוא להדיא בערוך השולחן סי' ב' אות יד דצפורן המדולדלת לא טמא ולא מטמא.

    וגבי צפורן הובא מהירושלמי דטמא. וזה לשון הירושלמי, רבי שמעון בן לקיש בשם ר' שמעון בר כהנא אבר מדולדל צפורן מדולדלת וכו', חיבור לטומאה ואינו חיבור להזייה, ע"כ. ונתקשה שם הגליון הש"ס (לבעל השואל ומשיב) מהתוספתא (מקוואות פ"ו ה"ב) המבואת בר"ש (שם פ"ט מ"ד) 'ושאמרו חוצצין ושאמרו אין חוצצין לא מטמאין ולא מיטמאין חוץ מקרום שע"ג המכה והאגד שעל גבי המכה והקשקשין שע"ג השבר', וכיון שאף אבר וצפורן מדולדל נמנה שם בין החוצצצין והאין חוצצין, מוכח דאינן מטמאים. ולכן כתב "לולי דמסתפינא" לגורס בירושלמי דאינו חיבור לטומאה, ע"ש.

    והגלות עליות שהובא במקור דעת כתב, שיתכן שהתוספתא שאומרת שכל מה שנמנה שם אינו חיבור לטומאה, אינו הולך על אלא על מה שמנו קודם לכן, ע"ש.

    והקרית ספר והאור שמח (הלכות טומאת מת פ"א ה"ג) נקטו שהתוספתא הולכת אף על צפורן המדולדלת, וכתבו דמה שכתב הרמב"ם שמסברא נראה דאדם נטמא בצפרניו, מפורש כן בתוספתא הנ"ל, דמשמע דוקא צפורן המדולדלת אינה מטמאה, הא אם אינה מדולדלת הרי היא מטמאה. אמנם למה שמוכח מהירושלמי שהתוספתא לא קאי על צפורן המדולדלת, אין מקור מהתוספתא שאדם נטמא על ידי הצפורן.

    וכיון שהירושלמי מבאר שצפורן המדולדל מטמא. וכן כתב הגר"א גבי אבר. ואף השואל ומשיב לא הכריע לשנות את הגרסא בירושלמי, נכתב כעיקר השיטה שאבר וצפורן מטמאים אף כשהם מדולדלים. [↑](#endnote-ref-7)
28. על פי פירוש המשנה לרמב"ם, - עיין הרחב דעת. [↑](#footnote-ref-23)
29. המקור לדין זה הוא משנה במקוואות (פ"ט מ"ד). וברישא תני דיני חציצה, ומסיימת המשנה בדין חיבור טומאה 'כשות של קטן לא טמא ולא מטמא קרום שעל המכה טמא ומטמא'. וכתב שם הרמב"ם דמה שהזכיר כאן דיני חיבור טוחמאה אף על פי שאינו מעינן חציצה, הוא לפי שהזכיר דיני קרומי המכות בחציצה.

    ובמשנה גבי חציצה לא הוזכר כלל דיני קרום שעל המכה, אלא דין ה"גלד". - דהיינו שמה שחוץ למכה חוצץ (משנה ב'), ושעל המכה אינו חוצץ (משנה ד'). וכנראה שהרמב"ם מפרש ש"קרום" הוא "גלד". וכן כתה הגלות עליות שם. [עיין שם שנתקשה בסברת הדין].

    והפירוש של גלד מפרש הרמב"ם (משנה ב'), 'הליחה הנקרשת סביב המכה', וכן הוא בר"ש 'ריר היוצא מן המכה מתייבש ונעשה גלד'. ועל פי זה נכתב שגליד שעל המכה מטמא. ועיין עוד בהמשך ההערות. [↑](#endnote-ref-8)
30. מקוואות פ"ט מ"ד; רמב"ם הלכות טומאת מת פ"א ה"ד. [↑](#footnote-ref-24)
31. ומבואר בערוך השולחן (טהרות סימן ב' סעיף י"ב) שאף שבמשך הזמן יפול מגופו הרי זה מטמא. [↑](#endnote-ref-9)
32. עיין הרחב דעת. [↑](#footnote-ref-25)
33. גבי חציצת גלד מחלקת המשנה בין גלד שחוץ המכה שחוצץ (משנה ב'), לגלד שעל המכה שאינו חוצץ (משנה ד'). וגבי חיבור טומאה אמרו קרום 'שעל המכה'. וצ"ע אם בדוקא נקטו "שעל המכה", דגלד שחוץ למכה אינו כגופו.

    או שרק לגבי חציצה שתלוי בקפידא יש לחלק בין שחוץ למכה לשבתוך המכה. [וכמו שכתב הראב"ד (הלכות מקוואות פ"ב ה"כ), עיין שם בסוף דבריו]. אבל לגבי חיובר חיבור אף מה שחוץ למכה חיבור. ואין להקשות איך יתכן שיהיה חיבור לטומאה ויחצוץ, דכבר הובא (הערה ג') שמצאנו כן בעוד מקומות. הכותב דימה קרום לגלד, אך בערוך השולחן מפורש שגלד שעל המכה לא טמא ולא מטמא, ועל כרחיך יש הבדל בין קרום לגלד, וצ"ע. [↑](#endnote-ref-10)
34. גלות עליות מקוואות פ"ט מ"ד פסקא ג' ד"ה עוד. - עיין הרחב דעת. [↑](#footnote-ref-26)
35. הגלות עליות (פ"ט מ"ד פסקא ג' ד"ה עוד) כתב כן מסברא. ובפשטות דם שעל מכה אינו גלד, ואם כן אין לנו מקור שיהיה חיבור. אולם בב"ח (יו"ד סימן קצ"ח אות י') נראה שמפרש בדעת הרמב"ם שגלד כולל גם דם יבש, ואם כן לכאורה הוא בכלל קרום שנחשב כגופו אף לטומאה. וצ"ע. לפי מש"כ לעיל לחלק בין קרום לגלד כל זה ליתא. וסברת הגלות עליות פשוטה. [↑](#endnote-ref-11)
36. גלות עליות שם. [↑](#footnote-ref-27)
37. על פי השגות הרז"ה על בעלי הנפש שער הטבילה סימן ב' הלכה ח' השגה ב'. [↑](#footnote-ref-28)
38. רז"ה שם, - עיין הרחב דעת. [↑](#footnote-ref-29)
39. הרז"ה בהשגותיו על בעלי הנפש (שער הטבילה סימן ב' הלכה ח' השגה ב') מפרש את הדין של גלד לגבי חציצה בזה הלשון, אלא גלד שעל המכה הוא עור האדם שיבש מחמת המכה והוגלד, לפיכך אינו חוצץ אף על פי שסופו לינטל ממקומו הרי הוא כגוף האדם ואינו חוצץ כל זמן שהוא מעורה בו שלא יצא חוץ למכה, עכ"ל.

    משמע שהחילוק בין גלד שעל המכה לגלד שחוץ למכה אינו משום מקפיד ואינו מקפיד, אלא שמה שחוץ למכה ואינו מעורה בו אינו כגופו ומה שעל המכה הרי הוא מעורה בו ונחשב כגופו.

    ובפשטות לדבריו קרום שעל המכה הוא כמו שפירש את גליד. וכן כתב הגלות עליות שהובא במקור דעת.ואם כן לדבריו בודאי מסתבר שבדוקא אמרו קרום "שעל המכה", דמה שחוץ למכה אינו חיבור לטומאה. לשון הרז"ה אבל רבדא דכוסילתא הוא "דם" שנעקר ויצא לחוץ. והיינו דאין מציאות של "עור" שיבש ויצא לחוץ, ולא כמו שכתוב בפנים. [ואף שכתב שם ולפיכך חוצץ לאחר ג' ימים היינו לענין חציצה דפחות מג' ימים הוי לח ואינו חוצץ, משא"כ לטמא וליטמא אין זה כגופו מיד]. [↑](#endnote-ref-12)
40. מאירי. [↑](#footnote-ref-30)
41. דהיינו גבס שבא לקבע את השבר. [↑](#endnote-ref-13)
42. ר"ש מקוואות פ"ט מ"ד; מאירי ובית יוסף יו"ד סימן קצ"ח סעיף כ"ג בדעת הרשב"א תורת הבית בית ז' שער ז'; בית יוסף שם בדעת הרא"ש מקוואות סימן כ"ו; ב"ח שם אות כ"ג בדעת הסמ"ג עשה רמ"ח. [↑](#footnote-ref-31)
43. עיין גלות עליות מקוואות שם (פסקא ג' ד"ה בתוספתא) שנתקשה דלא מצאנו שיהיה לאדם דין ידות להעביר טומאה. וכמו שמיעטו צואה שעל בשרו ושאר דברים שאינן מגופו, כך צריך למעט אף אגד שעל המכה. וצ"ע. וכן תמה החזון איש יו"ד צד סק"ז. [↑](#endnote-ref-14)
44. שיטות אלו אינן מפורשות שאינו חיבור לטומאה. אלא שהם מפרשים שהתוספתא שמביא הר"ש מתייחס לדין חציצה ולא לדין חיבור טומאה. אך יתכן ואף הם מודים שהם חיבור לטומאה. אלא שכיון שחידוש הוא לומר שדבר שאינו מהגוף יהיה חיבור לטומאה, מסתבר שלדבריהם שאין לנו מקור לדין זה, אין זה חיבור לטומאה. וכן משמע קצת במאירי, עיין שם היטב. [↑](#endnote-ref-15)
45. מאירי מקוואות שם; שם ובית יוסף שם בדעת הרמב"ם הלכות מקוואות פ"ב ה"ד; הגהות הגר"א על הר"ש שם, חזון איש יו"ד צד סק"ז. ועיין הרחב דעת. [↑](#footnote-ref-32)
46. ולהלכה פסק השו"ע (יו"ד סימן קצ"ח סעיף כ"ג) כמפרשים שהתוספתא מדברת על חציצה, ואם כן אין צריך להחמיר שהם חיבור לטומאה. אולם הב"ח (שם אות כ"ג) והש"ך (ס"ק כ"ח) חששו לשיטת הר"ש והרשב"א והרא"ש שהברייתא לא מדברת על חציצה, [ולכן החמירו שהאגד חוצץ]. ואם כן מסתמא יש לחשוש לדעת הר"ש שהם חיבור לטומאה. אך בחזון איש יו"ד צד סק"ז תמה על הר"ש ונראה מדבריו שלהלכה אין צריך לחשוש לזה. [↑](#endnote-ref-16)
47. ר"ש מקואות פ"ט מ"ד; מאירי מקואות פ"ט מ"ד בשם אחרוני הרבנים; בית יוסף יורה דעה סימן קצ"ח סעיף כ"ג (בדעת הרא"ש והרשב"א). [↑](#footnote-ref-33)
48. מאירי מקואות פ"ט מ"ד; הגהות הגר"א על הר"ש שם; וכן לכאורה מוכח מהא דלא הביא הרמב"ם דין זה כאן והביא דין זה רק גבי חציצה בהלכות מקואות פ"ב ה"ד. [↑](#footnote-ref-34)
49. נדה מ"א ע"ב. ובטעם הדבר עיין רש"י קידושין כ"ה ע"א ד"ה לענין; רש"י נדה מ"ג ע"א ד"ה לא שטף; תוס' שם ד"ה למימרא. [↑](#footnote-ref-35)
50. ערוך השולחן סי' ב' אות ט', גלות עליות פ"ח מ"ה פסקא ד', שו"ת אגרות משה יו"ד סי' צז ענף ה' וכן סי' רל ענף ז'. [↑](#footnote-ref-36)
51. מהרש"א קידושין כה ע"א, [ונראה מדבריו שכל העין אינו נידון כבית הסתרים]. אך בגלות עליות פ"ח מ"ד סוף אות ב' כתב שתוך העין נחשב בית הסתרים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-56)
52. ערוך השולחן סי' ב' אות ט', גלות עליות שם. [↑](#footnote-ref-57)
53. שם. [↑](#footnote-ref-58)
54. קידושין כה ע"א, ועי' הרחב דבר מהו הגבול של הלשון שנידון כמקום גלוי. [↑](#footnote-ref-59)
55. רש"י בנדה מג ע"א כתב שבית הסתרים שבאדם אינם מטמאים משום דילפינן מזב, דכתיב לגביה "וידיו לא שטף במים", ללמדינו דבעינן בכל דוכתא נגיעה דומיא דידיו שהם גלויים. ולפי שיטתו כתב בקידושין כה ע"א ד"ה בר נגיעה, שלשון נחשבת כמקום גלוי לפי שיכול להוציא לשונו לחוץ ולגעת בטומאה בגלוי, והוי שפיר דומיא דידיו. אך התוספות בנדה חולקים על רש"י ונוקטים שהמקור שבית הסתרים אינם מטמאים הוא מעצם לשון נגיעה. וביאר באגרות משה יו"ד סי' צז ענף ה' שהנגיעה היא שהטהור יגע בטומאה, ונגיעת בית הסתרים אפשרית רק אם יתחוב את הטומאה לתוכו, ולא הוי הוא הנוגע בטומאה אלא הטומאה נוגעת בו. ועפי"ז ביאר מש"כ הרמב"ם ששינים נחשבים כמקום גלוי, שהרי אין צריך לתחוב את הטומאה לחלל הפה, אלא יכול לפתוח פיו וליגע בשינים. משא"כ לרש"י כיון שאי אפשר להוציא את השינים לחוץ מסתבר דלא הוי דומיא דידיו וחשיבי כבית הסתרים.

    ולכאורה איכא נפק"מ נמי בין רש"י לתוס' והרמב"ם עד היכן הלשון נחשבת כמקום גלוי, שלפי רש"י רק עד היכן שיכול להוציא לחוץ, ולפי תוס' והרמב"ם כל חלק הלשון שבכלל הפה עד החיך, וצ"ע לדינא. [↑](#endnote-ref-24)
56. שיטה לא נודע למי קידושין שם ד"ה והאי, ועי' הרחב דבר. [↑](#footnote-ref-60)
57. המקנה בקידושין שם כתב לחדש, דאף שבית השחי נידון כבית הסתרים, מכל מקום כאשר הגביה ידיו ונתגלה בית השחי הרי זה נידון כמקום גלוי. וכן לענין נגיעה בלשון ושינים דהוי כגלוי היינו דוקא כשנגע כשפיו פתוח, אבל אם נגע בשעה שפיו סתום הוי כבית הסתרים, דלא גרע מקמטים. אך בשיטה לנ"ל משמע דלא כדבריו, [ואין זה הכרח גמור, דאפשר שהשיטה לנ"ל איירי בפה פתוח רק שהלשון בתוך הפה, והמקנה איירי בפה סגור]. [↑](#endnote-ref-25)
58. רמב"ם טומאת מת פ"א ה"ג, מהרש"א קידושין שם. [↑](#footnote-ref-61)
59. בקרית ספר על הרמב"ם שם כתב "ושינים הוו דבר שבגלוי, כיון שמגביה שפתיו ונראה שניו", ונראה לפי"ז שכל חלל הפה [עד החיך] נידון כדבר גלוי מטעם זה. אך בגלות עליות שם כתב שהפה נידון כבית הסתרים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-62)
60. שיטה לא נודע למי קידושין שם, שו"ת אגרות משה יו"ד סי' צז ענף ה' וסי' רל ענף ז' בדעת רש"י, עי' הרחב דבר. [↑](#footnote-ref-63)
61. שו"ת אגרות משה סי' צז שם ד"ה ואף ששינים. [↑](#footnote-ref-64)
62. והוא המקום שאחרי חלל הפה, מתחילת הגרון והלאה, ושם הוא חוש הטעם. עי' רש"י חולין קג ע"ב ד"ה בין החניכיים. [↑](#footnote-ref-65)
63. נדה מב ע"ב. [↑](#footnote-ref-66)
64. כתב בערוך השולחן סי' ב' אות יא, שמדברי הרמב"ם משמע שאפילו נגעה הטומאה בחיך הרי הוא טהור. ואע"פ שאם יפתח פיו הרבה אפשר שיתראה החיך, מכל מקום כיון שאי אפשר להוציאו לחוץ אינו דומה ללשון אלא לנקבי החוטם והאזנים, ואין זה דומה לשינים [שאי אפשר להוציאם לחוץ] שהם מגולים לגמרי בשעת דיבורו ואכילתו, עכ"ד. ועי' מאירי פסחים פה ע"א שכתב: טומאת בית הסתרים אינה מטמאה, ואי זו היא טומאת בית הסתרים, כגון שתחב אדם טומאה בכוש לתוך גרונו של טהור, ולא נגעה בלשונו או בחכו וכו'. מבואר שאם נגעה טומאה בחיך הרי הוא טמא. אך יתכן שכונתו לחניכיים שבחלל הפה, וצ"ע. [↑](#endnote-ref-26)
65. נדה מג ע"א קנה בקומטו של זב וכו', ופירש רש"י קומטו כגון בין אציליו או שאר קמטים. [↑](#footnote-ref-67)
66. גלות עליות שם, אגרות משה שם ד"ה אבל נראה. [מש"כ בערוך השולחן סי' ב' אות ט' שבית השחי ותחת השוקיים נחשבים כמקום גלוי, צ"ע מהגמ' בנדה הנ"ל. וצ"ל דכונתו למקום שאינו בעומק כל כך, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-68)
67. שם. [לשון האגרות משה: שלא ממעט אלא מקומות שאין נראין בקלות אלא בקושי, כמו קומטו של זב, דלא נראה אלא כשמפרידין]. [↑](#footnote-ref-69)
68. נדה מא ע"ב. [↑](#footnote-ref-70)
69. גלות עליות שם. [↑](#footnote-ref-71)
70. שו"ת אגרות משה יו"ד סי' רל תחילת ענף ז'. [↑](#footnote-ref-72)
71. כלים פ"א מ"א ופ"ב מ"א; רמב"ם הלכות טומאת מת פ"א ה"ה; שם הלכות כלים פי"ג ה"א. [↑](#footnote-ref-73)
72. תורת כהנים ויקרא שמיני פרק\ פרשה ז' ה"ד; כלים פ"כ מ"ג; חולין קי"ח ע"א; רמב"ם הלכות כלים פי"ז ה"א; שם פ"כ ה"א. [↑](#footnote-ref-74)
73. חולין ע"ב ע"ב ע"ש רש"י ד"ה וכי. [↑](#footnote-ref-75)
74. רמב"ן חולין קי"ח ע"א. [↑](#footnote-ref-76)
75. עיין הרחב דעת. [↑](#footnote-ref-77)
76. במנחות (ל"ז ע"ב) אמרו 'האי מאן דצייריה לגלימיה לא עבד ולא כלום, מאי טעמא דכמאן דשרייה דמי', ומפרשו רש"י 'שהיתה טליתו ארוכה וכפלה ותלה הציצית בקרנות הכפל, אף על גב שצררה ודיבקה שלא תחזור לאיתנה לא עבד כלום, דסופו להתיר ולחזור לאיתנה ונמצאו ציצית באמצעיתה'. וכתבו התוס' (ד"ה האי) שמדובר באופן שלא תפר את הכפל, דאם תפרה הרי זה כטלית שכפלה ותפרה, שאמרו (שם מ"א ע"א) שחייבת בציצית במקום הכפל, - ולא אומרים שסופו להתירה. ועל פי דברי התוס' הללו כתב המגן אברהם (סימן י' ס"ק ד') שאם תפר את הכפל חייב בציצית.

    אולם המשנה ברורה שם (ס"ק ח') הביא שבערוך והמרדכי לא חילקו בין אם תפרה ללא תפרה, אלא בין כפל את כל הטלית לקיפל רק את קצות הבגד. אדם הכופל את כל טליתו ודאי אין דעתו לפושטה חזרה, מה שאין כן בכפל רק את קצות הבגד, סופו להחזירו למצב הקודם, וצורת הבגד היא כמו שהיא ארוכה. [וכן מבואר בשיטה מקובצת על דברי התוס' הנ"ל].

    ולכאורה מחלוקתם נוגעת אף לענין בית הסתרים של הבגד. דהיינו: קיפל חלק מהבגד ולא תפרה, בין אם קיפל את כל הבגד ובין אם לא קיפל אלא את קצות הבגד, תוך הקיפול אינו נחשב לבית הסתרים.

    ואם תפרה: לדברי המגן אברהם שבין הכופל את כל הטלית ובין המקפל רק את קצות הבגד, שצורת הבגד לענין ציצית היא רק כמו שהיא עכשיו, מסתבר שתוך הכפלים נחשבים כבית הסתרים, בין אם קיפל את כל הבגד ובין אם לא קיפל אלא את קצה הבגד.

    לעומת זאת, לדברי הערוך והמרדכי אף אם תפר את קצות הבגד סופו להתירם, ואין תוכם נחשב בכבית הסתרים. ורק אם כפל ותפר את כל הטלית אין סופו לפותחו ותוכו נחשב כבית הסתרים.

    וכשמקפלים את קצות הבגד כדי לגמור את התפירה בצורה שווה, מסתבר שאין סופו להפתח ודינו כבית הסתרים. אך מכפלת שעושים בבגדי ילדים על דעת שיאריכו את הבגד כהילד יגדל ויגבה, יתכן שנחשב כסופו להתיר, ואין זה כבית הסתרים. [↑](#endnote-ref-27)
77. כלים פ"ב מ"א, רמב"ם כלים פי"ג ה"א. [↑](#footnote-ref-90)
78. בכורות לח ע"א ועוד מקומות. [↑](#footnote-ref-91)
79. תוספות חולין כד ע"ב ד"ה וגבו, משנה למלך פי"ז מכלים ה"א בדעת הרמב"ם. וכתב המל"מ שאף הרמב"ן ורשב"א מודים שלמסקנת הגמ' אין היד מכניסה את הטומאה בכל אופן, וכן הוא בתוספות בכורות לח ע"א ד"ה הרי. וכן משמע מרש"י נדה כו ע"א, ר"ש ורא"ש כלים פ"ה מ"ב. [↑](#footnote-ref-92)
80. רמב"ן ורשב"א חולין קיח ע"א בשם התוספות. [↑](#footnote-ref-93)
81. רמב"ן ורשב"א שם. [↑](#footnote-ref-94)
82. מי נפתוח פרפר לט סק"י, ליישב את המשנה בכלים פ"ג מ"ד עם דעת הרמב"ן, עיי"ש. אך ברשב"א כתב דהרמב"ן תירץ דהכא ביד חלולה כגון שנטמא מאוירו וכו', ומשמע שאפילו אם נכנסה הטומאה לאוירו ולא נגעה בדופן, מכל מקום הכלי טמא. [↑](#footnote-ref-95)
83. רמב"ן שם. [↑](#footnote-ref-96)
84. רשב"א שם. [↑](#footnote-ref-97)
85. בספר יהגה האריה [לבעל העמק ברכה ותורת זרעים] סוף מס' פרה ביאר פלוגתתם, דלפי הרמב"ן נתחדש בדין 'ידות' שהיד עצמה נחשבת לכלי, ולכן תוך היד דינו כתוך כלי חרס. ולפיכך נקט שאם היד עשויה מעץ או מאבן הרי היא ככלי המקבל טומאה אף מגבו. אך הרשב"א נקט שבדין ידות נתחדש רק שהיד מעבירה טומאה לכלי, ואין דינה ככלי בפני עצמו, ולכן נקט שאפילו עשויה מעץ ואבן דינה ככלי חרס שאינו מקבל טומאה מגבו. אך הקשה לפי"ז מדוע הוסיף הרמב"ן דהיד מחוברת לחלל הכלי מתוכו, הרי אנו דנים את יד הכלי בתורת כלי בפני עצמו, עיי"ש. [↑](#endnote-ref-29)
86. רמב"ם משכב ומושב פ"ח ה"ד. [↑](#footnote-ref-98)
87. השגות הראב"ד שם. [↑](#footnote-ref-99)
88. קהלות יעקב שבת סי' מד. [↑](#footnote-ref-100)
89. כן מבואר מדברי רבינו חיים הלוי הל' משכב ומושב שם. [↑](#footnote-ref-101)
90. רש"י שבת פד ע"ב ד"ה ודין הוא, תוספות שם ד"ה מה, תוספות ב"ק כה ע"ב ד"ה ומה. [↑](#footnote-ref-102)