חבורה מקואות פרק ה
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקואות - הרב אי_ש סטפנסקי

משנה א: מעין שהעבירו ע"ג השוקת פסול, העבירו ע"ג שפה כל שהוא כשר חוצה לה, שהמעין מטהר בכל שהוא. נחלקו הראשונים בביאור המשנה. הרמב"ם בפיה"מ והרא"ש ביארו שהמים שבתוך השוקת נפסלו בשאובין, ולאחר שיצאו הרי הם עדיין בפסולן. אך אם מעט מהמעין עבר על שפת השוקת ויצא לחוץ, כיון שלא נפסל בשאיבה הרי הוא מטהר את המים שנפסלו. והא דתנן כשר חוצה לה היינו שכל המים כשרים מחוץ לשוקת, ואף מה שיצא מהשוקת. והא דתנן שהמעין מטהר בכל שהוא היינו בהשקה, שהמים שלא נכנסו לשוקת מכשירין את המים שנכנסו לשוקת בהשקה. ובפשטות משמע שחזרו כל המים להיות כמעין לטהר בכל שהוא ובזוחלין. והקשה הש"ך ס"ק ל"ג מאי שנא ממעין שריבה לתוכו מים שאובין דאם הרוב מים שאובים אינו מטהר בזוחלין. ותירץ, דהכא המים עצמן שבתוך הכלי הן גם כן מהמעין, וגם עתה המעין מקלח לתוכן והם מחוברים למעין, משא"כ התם. וביאור דבריו, דהמים שבתוך השוקת אף שנפסלו מדין שאובין מכל מקום לא פקע שם מעין מהם, והרי הם נחשבים למעין פסול, ולפיכך כאשר נטהרו בהשקה וירד מהן פסול שאובין חזרו להיות כמעין כשר שמטהר בזוחלין. משא"כ במעין שריבה בו מים שאובין, מים אלו לא היו מעולם מי מעין, ואף לאחר שהוכשרו בהשקה וירד מהם פסול שאובין אכתי הן מי מקוה שאינו מטהר בזוחלין. [ולפי"ז אם ישאב מי מעין וישפוך לתוך מעין, חזר דינם להיות כמעין שמטהר בזוחלין. אך אפשר שאם שאב בידים מי מעין פקע מהם שם מעין לגמרי, עי' חזון איש תניינא ס"ב סקי"ב].

אך הר"ש ביאר שאם העביר את המעין ע"ג שפת השוקת, הרי המעין מטהר שם מחטין וצנורות. וחוצה לה היינו בשפת השוקת, והא דתנן המעין מטהר בכל שהוא היינו דהמעין שבשפת השוקת מטהר כלים אף שיש בו כל שהוא בלבד. [הבית יוסף נקט בביאור דברי הר"ש דאפילו המים שנכנסו לשוקת פסולים רק בעודן בשוקת, אך לאחר שיצאו כל שהוא הוכשרו, וכבר נחלקו עליו המהרי"ט והב"ח, ואף הבית יוסף עצמו חזר בו בשו"ת אבקת רוכל סי' נ', וכן בשו"ע סעי' י"א פסק דהמים שיצאו מהשוקת נמי פסולין עד שיעביר מקצת מהמעין על שפת השוקת והם מטהרים את השאובין].

ואפשר לומר דפליגי לשיטתייהו במשנה ב', דהתם תנן העבירו ע"ג כלים ר' יהודה אומר הרי הוא כמות שהיה ר' יוסי אומר הרי הוא כמקוה, ופירש הר"ש דאיירי בכלים נקובים, דאל"ה מאי שנא כלים משוקת. כלומר, דמים שעברו על השוקת פסולין לכו"ע אף לאחר שיצאו מהשוקת, ואילו בהעבירו ע"ג כלים נחלקו ר' יהודה ור' יוסי האם דינם כמעין או כמקוה, ולכו"ע בתורת מקוה מיהא מטהרים, ועל כרחיך דאיירי בכלים נקובים שאינם עושים את המים לשאובים, ומכל מקום גזר ר' יוסי להוריד דינם ממעין למקוה אטו טבילה בתוך כלי. אך הרמב"ם והרא"ש פירשו דאיירי באחורי כלים, ואפ"ה לר' יוסי חזר דין המעין להיות כמקוה גזירה אטו תוך כלי. והנה לדעת הרמב"ם והרא"ש דלפי ר' יוסי מים שעברו ע"ג אחורי כלים הפכו להיות כמקוה אי אפשר לפרש במשנה א' כהר"ש שהמעין שהעבירו בשפת השוקת כשר להטביל שם מחטין וצנורות, דהא שפת השוקת דינה כאחורי כלים ולפי ר' יוסי הפך דינו להיות כמקוה, ובעינן מ' סאה. ועל כרחיך דהא דתנן העבירו ע"ג שפה כל שהוא היינו בקרקע שבשפת השוקת, שאין דינו כאחורי כלים. והשתא ליכא שום חידוש במה שאפשר לטבול מחטין וצנורות בשפתו, שהרי זה ככל מעין שבקרקע שמטהר כלים בכל שהוא. ועל כרחיך קמ"ל שלאחר שיצאו מהשוקת כל המים כשרים בהשקה מאותן המים שלא נכנסו לשוקת. משא"כ להר"ש שפיר יש לפרש שהמים עברו על שפת השוקת, וקמ"ל שהמעין שעבר ע"ג אחורי כלים כשר להטביל בו מחטין וצנורות ואפילו בעוד המים שם, ור' יוסי איירי דוקא בכלים נקובים.

עוד י"ל בדעת הרמב"ם והרא"ש שלא פירשו כהר"ש, דהמהר"ם הקשה איך יתכן להכשיר טבילה ע"ג שפת השוקת, אמנם אין המים נפסלים בשאובים דלא נכנסו תוך כלי, אך מכל מקום בעינן טבילה בקרקע ולא בכלים. כלומר, דהגר"ח ביאר דפסול טבילה בכלים אינו מחמת תוך הכלי, אלא מחמת שדין מקוה להיות בקרקע, וכלי חוצץ בין המים לקרקע, וע"י חיבור כשפה"נ מהני משום שהמים מחוברים בקרקע אף אם הם נחשבים בתוך הכלי, [כגון כלי שנקב המטהרו הוא ביותר משפה"נ]. ולפי"ז אחורי כלים נמי יפסלו המים לטבול בהם משום שאין כאן טבילה בקרקע, דאחורי הכלי נמי חוצץ בין המים לקרקע. ובדעת הר"ש על כרחיך צ"ל דלא כהגר"ח, דאין חיסרון של טבילה בכלים מצד חציצה מהקרקע אלא מחמת תוך הכלי.

והנה הקשה הר"ש מדוע המים שיצאו מהשוקת פסולין, אמנם הם נפסלו בשאיבה בתוך השוקת, אך לאחר שיצאו הרי הם מחוברים למעין שלפני השוקת, ומעין מטהר בהשקה. וברא"ש תירץ על זה, דהשוקת מפסיקה בין המעין שלפני השוקת למים שיצאו מהשוקת, והשקה מטהרת רק כשאין הפסק ביניהם של דבר שאינו כשר לטבילה. ובר"ש הוכיח דבריו דאפילו מעין שריבה עליו מים שאובין מטהר בכל שהוא כדתנן בפ"ק. והרא"ש דחה דלא דמי, דהתם שם מעין לא בטיל מיניה, ואע"פ שריבה עליו מים שאובין, מידי דהוה אמקוה שיש בו מ"ס שאינו נפסל אפילו באלף סאה שאובין.

עוד הקשה הר"ש, דאפילו המים שבתוך השוקת יתכשרו בהשקה, כיון שהם מחוברים למעין בשפה"נ. והוכיח כן מהא דמטבילין כלי בתוך כלי שיש בפיו כשה"נ, אלמא טבילה בתוך כלי נמי מהני כיון שהמים מחוברים למקוה בשפה"נ. [בתחילה הקשה הר"ש מתלמי, והוסיף דעל כרחיך איירי שיש בפיו כשפה"נ מדמכשיר מי הברכה לאחר נקיבה כל שהוא. כלומר, דנקב מגרע את השם כלי, אך אכתי צריך חיבור למעין כשפה"נ. ונראה דאין כונתו שכל מעין שזוחל צריך להיות מחובר למקורו בעובי כשפה"נ, דהא מעין מטהר בכל שהוא. אלא כונתו דהברייתא איירי בתלמי שיש בדפנו נקב שדרכו נכנסים המים ויוצאים בנקב שבדופן שכנגדו, ודופן התלמי נחשב כמחיצה שמפסקת בין המעין למים שבתוכו, ולגרע את המחיצה בעינן נקב כשפה"נ אף במעין, אך בלא מחיצה ודאי אין צריך שפה"נ. ומטעם זה כאשר הקשה הר"ש ממתני' כתב אמאי פסול כיון דמי השוקת מחוברין למעין דמטהר בכל שהוא, וכאן לא הוסיף דבעינן שפה"נ, שהרי במתני' איירי במעין שנכנס לשוקת דרך פיו, ואין כאן מחיצה המפסקת עד שנאמר דבעינן חיבור כשפה"נ].

והוסיף הר"ש דמהא דתנן פ"ג מ"ג בור שהוא מלא מים שאובין והאמה נכנסת לו ויוצאה הימנו וכו' לא קשה מדוע לא יטהרו מי האמה את המים השאובין בהשקה, דהתם איירי בחרדלית של גשמים שאינם מטהרין אלא במ' סאה, ואיכא למימר דאיירי באמה שאין בה מ' סאה. ויל"ע מדוע לא תירץ הר"ש בפשיטות יותר דכיון שהאמה זוחלת אין מי גשמים מטהרין בזוחלין. והוכיחו מכאן הרבה אחרונים בדעת הר"ש דמי גשמים מטהרין שאובין גם בעודן זוחלין, ולפיכך הוצרך הר"ש לומר שאין בהם מ"ס. וביאור הדברים נראה, דמקוה שאין בו מ"ס אין בו שם מקוה כלל, והוי קיבוץ מים בעלמא, אך מקוה שיש בו מ"ס אלא שמימיו זוחלין, הרי זה מקוה פסול אך לא פקע ממנו שם מקוה, ולגבי להכשיר מים מפסול שאובין סגי בהכי. ולפי"ז מוכח מהר"ש דלא כהריב"ש והגר"א דפסול זוחלין במקוה נובע מהא דצריך מ"ס, וזוחלין אינן חיבור ואין כאן מ"ס, דלפי דבריהם כאשר המים זוחלין אין בהם מ"ס.

אמנם הרשב"א בביצה והריטב"א במכות הקשו ממשנה זו, דהם נקטו דסתם "אמה" היינו מעין, ומעין מטהר בכל שהוא ובזוחלין. ובאמת תירוצי הר"ש והרא"ש אינם מועילין כלל למשנה זו, דלא איירי בתוך כלי ואין מקום לגזירה כלל, ורק תירוצי הרשב"א והריטב"א מועילין לזה, עי' להלן.

ומצינו ד' תירוצים בראשונים על קושיא זו.

א. הר"ש תירץ, דבאמת מעיקר הדין אפשר לטבול בתוך הכלי שמחובר למעין בשפה"נ כמו שמטבילין כלי בתוך כלי במקוה, אלא שחכמים גזרו בכלי שקבוע בקרקע והמעין עובר עליו שמא יקבע את הכלי במקום מוצא המים ואין שם כשפה"נ דכל המים שעוברים עליו פסולין, ולפיכך גזרו בכל כלים הקבועים, משא"כ בכלי תלוש לא גזרו, ולכן מטבילין כלי בתוך כלי. [יל"ע לפי מה שנקט בחידושי מרן רי"ז הלוי דנקב כשפה"נ בעינן לגרע שם מחיצה, ואין זה שיעור במים, אם כן גם במוצא המעין יועיל כיון שיש בנקב כשפה"נ, ואין צריך שיעור שפה"נ בעובי המים. וצ"ל דכיון שהמים מועטים כל הנקב שעל גביהן הוי כנקב חוץ למקוה ואינו מצטרף].

ב. הרא"ש תירץ, דמעיקר הדין אפשר לטבול בתוך הכלי, אלא שגזרו חכמים שמא יטביל בתוך כלי שיש בו מ"ס בלא חיבור, ולפיכך אסרו טבילה בכלים בכל אופן. והא דמטבילין כלי בתוך כלי, שאני התם שהכלי החיצון כולו בתוך המקוה, ואינו חולק מקום לעצמו כיון שיש בפיו כשפה"נ, וחשיב הכלי הפנימי כטובל בתוך המקוה ממש. וכן הא דשדה ותיבה שבים כשרים ע"י חיבור כשפה"נ כיון שהים מקיפן מכל צד עדיף טפי. והא דתניא בתוספתא עריבה מלאה כלים שהשיקה למקוה צריכה כשפה"נ, התם שהביאה למקוה כדי להשיקן למקוה, וחשיב מחמת כן כטבל כל הכלים בתוך המקוה. אך בשוקת דמתני' ותלמי דתוספתא כיון שאינם מוקפין מים מכל צד ולא הביאן למקוה לשם טבילה לא חשיבי כבתוך המקוה וגזרו בהם חכמים.

ג. הרשב"א בביצה יז ע"ב דאיירי באופן שלא היה מ' סאה במעין קודם שהגיע לשוקת או לבור של השאובין, ואע"פ שהמעין מטהר בכל שהוא, לא לאדם אמרו אלא לכלים. ולפי"ז המים שנכנסו לשוקת כשרים לטבילת כלים אף בזוחלין לפי שהם מושקין למעין שלפני השוקת, ואינם כשרים לטבילת אדם, דלגבי טבילת אדם בעינן הקשה למ' סאה. ובר"ש נמי צידד כן ודחה מחמת ג' קושיות. א. דבר תימא הוא לומר דהמים יהיו כשרים לכלים ופסולין לאדם. ויש לבאר קושייתו, דהר"ש נקט בפשיטות שהמים נידונים בפני עצמן ולא כלפי כלים או אדם, וכיון דהמים השאובים מושקין למעין שאין בו מ"ס צריך לדון האם דין המים כדין כלים או כדין אדם, אך לומר שהם מושקין כלפי כלים ולא כלפי אדם לא אמרינן. והרשב"א סובר דדנים את ההשקה כלפי הדבר שהם מטהרין, דכלפי כלים איכא השקה וכלפי אדם ליכא השקה. ויש לבאר פלוגתתם בגדר השקה, דאם השקה מהני מחמת זריעה למקוה או למעין, דנעשים המים מחוברין לקרקע ע"י ההשקה, הרי כיון שנעשו מחוברין ובטל מהם דין שאובין הרי הם כשאר מעין בין לאדם בין לכלים. אך אם השקה מהני מחמת שהמים מקבלין את דין המקוה או המעין, ונעשים כמוהו כלפי הדין טהרה של המקוה, [ולא כלפי המציאות של החיבור לקרקע], שפיר יש לחלק בין כלים לאדם כמו דין המעין שאין בו מ"ס שהם מושקין אליו. ועי' עונג יו"ט (יו"ד סי' פ"ד) מש"כ בנידון זה. ב. דהרי אלו פסולין קתני משמע אף לכלים. ג. דמתני' דמעין שהעבירו ע"ג השוקת פסול על כרחיך אף לכלים קתני, דהא בסיפא העבירו ע"ג שפה כל שהוא כשר חוצה לה היינו לכלים, ודומיא דהכי בתוך השוקת נמי כשר. ופשוט דהר"ש אזיל לשיטתו דהעבירו ע"ג שפה היינו בשפת השוקת, אך לפי פירוש הרמב"ם והרא"ש דאיירי לגבי המים שיצאו חוץ לשוקת שפיר י"ל דאיירי לאדם. [אמנם להרשב"א צ"ל דהמים שהעביר ע"ג השוקת יש בהם מ"ס, ולכן הם מטהרים את המים שנכנסו לשוקת בהשקה אף לאדם, ודוחק].

ד. הריטב"א במכות ד ע"א כתב בשם הרא"ה, שלא אמרו שהמים השאובין נטהרין בשפה"נ אלא כשהם בתוך מקוה או ים שמטהרין באשבורן דוקא כמותן, והוו להו כמין אחד, אבל לגבי מעין שמטהר בזוחלין לא. משא"כ במים שבכלי אין יוצאין מידי שאיבה בשפה"נ, ואין מטבילין בו לא אדם ולא כלים עד שיהא נקוב כמוציא רימון שיוציא מתורת כלי. ויתכן לבאר דבריו דהשקה מתוך כלי מהני בתורת זריעה לעשות את המים שבכלי עם מי המקוה אחד, ואין המים יכולים להיות אחד אלא עם מינן, דהיינו מקוה שמטהר באשבורן דוקא, אך מים שבכלי עם מעין אינם יכולים להיות אחד, כיון שדין המעין לטהר בזוחלין ודין המים שבכלי לטהר באשבורן דוקא. [ויל"ע בעוד שהמעין באשבורן, האם במצב זה יכול לטהר מים בהשקה, או שמא כיון שדינו שונה אינם יכולים להיות אחד כלל. ויש להוכיח משדה ותיבה שבים דמהני השקה לטהר המים, ועל כרחיך כיון שהים עומד ואינו זוחל מהני אף שדינו כמעין. אך יש לדחות דהאי תנא סבר שדין ים כמקוה]. אך לכאורה לגבי שוקת לא סגי בתירוצו, שהרי הכא ההשקה היא מי מעין למי מעין, ושפיר הוי מין במינו, ומדוע לא מהני השקה. ואולי ס"ל שלאחר שנפסלו המים בשאובין שוב אין דינם כמעין, וצ"ע. שוב ראיתי בחזון איש ליקוטים למס' מכות ב' צדדים בזה, עיי"ש. ועי' עוד בדבר אברהם ח"ב סי' ט"ו אות ג'.

ולגבי ים של שלמה הקשו הראשונים מדוע עשו נקב כמוציא רימון ולא סגי בשפה"נ לטהר המים שבכלי בהשקה. וכל ד' התירוצים הנ"ל מועילין גם לזה. ועוד תירצו, דמעשה שהיה כך היה, ועשאוהו כדי שיכנסו מים בשפע ולא בשביל להכשיר מים שבכלי לטבילה. ועוד תירץ הר' אלחנן דכיון שהמעין היה קטן וכל שפע המעין נכנס לתוכו היה נראה כטובל בתוך כלי גמור, ולפיכך הוצרכו לנוקבו כמוציא רימון משום היכר.

משנה ב: העבירו ע"ג כלים (להרמב"ם והרא"ש אחורי כלים ולהר"ש כלים נקובים, דאי כלים ממש הרי המים פסולים כשוקת) או ע"ג ספסל, ר' יהודה אומר הרי הוא כמות שהיה, ר' יוסי אומר הרי הוא כמקוה ובלבד שלא יטביל ע"ג הספסל. כתב הגר"א, דלפי ר' יוסי הוי כמקוה אף לאחר שיצא מהספסל, דכיון שגזרו שלא יטבול על גבי ספסל הוי כמו שדבר פסול מפסיק ביניהם. כלומר, דר' יוסי גזר שלא יטבול ע"ג ספסל או ע"ג אחורי כלים (ולהר"ש כלים נקובים) שמא יטבול בתוך כלי, וטבילה בתוך כלי פסולה אף כשהמים מחוברים למעין כמו שביארנו לעיל ד' שיטות ראשונים. וכיון שהמים עוברים על מקום שאי אפשר לטבול שם הרי המעין הופסק ממקורו, ופקע ממנו שם מעין. וכתב דהאי סיפא ובלבד שלא יטביל ע"ג ספסל ר' יוסי קאמר לה, כלומר, דאי אתיא ככו"ע מדוע באמת לר' יהודה הרי הוא כמות שהיה, הא המעין הופסק ממקורו.

ומבואר בדברי הגר"א דמעין שהופסק ממקורו נחשב כמקוה מעתה ואינו מטהר בזוחלין ובכל שהוא, ולא זו בלבד, אלא אפילו אם עבר במקום שאסור לטבול שם חשיב שהופסק ממקורו. אמנם בפשטות נקטו הפוסקים דאפילו שהופסק ממקורו לא פקע ממנו דין מעין לכה"פ לטהר בזוחלין, דהא גל שנתלש מטהר בזוחלין אף שהופסק מהים. ומדברי הכסף משנה מבואר פירוש אחר, דלכאורה כיון שגזרו חכמים בספסל ובאחורי כלים שמא יטבול בתוך כלי מדוע לא גזרו לפסול את המעין לגמרי, שהרי אם באמת יכנסו המים לתוך כלי יפסלו לגמרי כמו ששנינו בשוקת במשנה א'. אלא על כרחיך שגזרו לענין טבילה ולא גזרו לענין שאובין, והשתא סובר ר' יוסי דגזרו נמי לאחר שיצאו המים מהספסל שירד דינו ממעין למקוה. ואע"פ שמחמת הפסק החיבור למעין יתכן דנשאר דינו כמעין ודלא כהגר"א, מכל מקום מחמת גזירת חכמים שמא יכנסו המים לתוך הכלי גזרו שיחשב מעתה כמקוה. ולפי"ז שפיר י"ל דר' יהודה נמי אסר לטבול ע"ג הספסל, אלא דס"ל שגזרו רק כלפי טבילה ולא כלפי גוף המים. ובאמת כן כתב התפארת ישראל, דסיפא ובלבד שלא יטביל ע"ג הספסל אתיא ככו"ע. ועי' בש"ך ס"ק ל"ד דנחלק עם הדרישה האם איירי בנפסק הקילוח דוקא, אך בלא נפסק דינו כמעין אף לר' יוסי, או שמא איירי בכל אופן.

וכתב הש"ך ס"ק ל"ה דמתני' איירי באופן שכל המעין מקלח ע"ג הספסל או ע"ג כלים, דאם מקצתו מקלח בצד הכלי הרי הוא מטהר את כל המים לאחר שיצאו מהספסל, דהא אפילו בשוקת תנן דהעבירו על גבי שפה כל שהוא כשר חוצה לה. וכן מבואר בבית יוסף. [לביאור הגר"א לכאורה הכא עדיף טפי, דלגבי שוקת דנעשו המים שאובין צריך לטהרן ע"י השקה, אך הכא כל הסיבה שלפי ר' יוסי המים נעשו כמקוה ופקע מהם שם מעין הוא משום שהופסקו המים ממקורן, וכיון שחזרו ונתחברו למקורן ע"י המים שבצד הספסל חזר להם דין מעין בלא השקה, וכמו ששנינו בסיפא דמשנה א' לפי הר"ש שאם חזר והמשיכו חזר להם דין מעין לגבי טבילת שאר טמאים. אך לביאור הכסף משנה שלפי ר' יוסי פקע מהם שם מעין מחמת הגזירה אטו תוך כלי יתכן דצריך לדין השקה בשביל לטהר].

במס' נדה סו ע"ב איתא אמר רבא אשה לא תעמוד ע"ג כלי חרס ותטבול, סבר ר' כהנא למימר משום גזירת מרחצאות, הא ע"ג סלתא שפיר דמי. א"ל ר' חנן מנהרדעא התם טעמא מאי משום דבעיתא סילתא נמי בעיתא. ולפי"ז בס"ד אסור לטבול ע"ג כלי חרס דוקא, שמא יאמרו שאפשר לטבול במרחץ שמימיו שאובין, ולמסקנא האיסור הוא בכל דבר שיש בו ביעתותא. וצ"ע דבמשנה דידן מבואר שאסור לטבול ע"ג ספסל שהוא פשוטי כלי עץ, וכל שכן שאסור לטבול ע"ג שאר כלים, ואילו בגמ' שם מסיק דכל האיסור לטבול ע"ג כלי חרס הוא משום ביעתותא. ואין לומר דגם הכא אסור לטבול ע"ג ספסל משום ביעתותא וכמסקנת הגמ' בנדה, דהא משמע שאפילו כלים אי אפשר לטבול ע"ג ספסל, אף דלא שייך בזה ביעתותא. ונאמרו בזה כמה שיטות בראשונים.

הראב"ד (בעלי הנפש ריש שער הטבילה) חילק בין כלים המק"ט לכלים שאינם מק"ט, דלטבול ע"ג כלים המקבלים טומאה אף מגבן, אסרו חכמים משום גזירת מרחצאות. ואפילו ספסל שהוא פשוטי כלי עץ, כיון דראוי למדרס, ואף בשאר טומאות מק"ט מדרבנן, אסרו לטבול בו. משא"כ כלי חרס אינו מק"ט מגבו, וס"ד בגמ' שם דאף בזה איכא לגזירת מרחצאות, ואם טבל ע"ג לא עלתה לו טבילה אף בדיעבד, הא ע"ג סלתא שאינו מק"ט רשאי לטבול אף לכתחילה. ומסיק דכלי חרס כיון שאינו מק"ט מגבו אין בו גזירת מרחצאות אלא משום ביעתותא, והוא הדין כל דבר שיש בו בעיתותא. ודוקא לכתחילה, אך בדיעבד עלתה לו טבילה. וכן דעת הרשב"א בתורת הבית, שטבילה ע"ג כלים המק"ט לא מהני אף בדיעבד, ואפילו לטבול שם כלים. ואילו טבילה ע"ג כלי חרס או סלתא לכתחילה לא יטבול שם אדם משום ביעתותא, ובדיעבד עלתה לו טבילה, וכלים אף לכתחילה יכול לטבול שם.

ועיקר שיטתם צ"ב מדוע יש חילוק בין כלי המק"ט לכלי שאינו מק"ט, הרי לטבול בתוך כלי אי אפשר אפילו כשאינו מק"ט, ולגבי גזירת מרחצאות שמא יטבול בתוך כלי מה החילוק אם מק"ט, וכה"ק הש"ך ר"א ס"ק ל"ז.

ולגבי נסרים של עץ הקבועים במקוה כמדרגות, הרשב"א כתב שלא עלתה לה טבילה, ובלבוש תמה איך עושים בכל המקואות שליבות של עץ, הא אף בדיעבד לא עלתה לה טבילה. ויישבו הב"ח והש"ך ועוד הרבה אחרונים דכל דברי הרשב"א הם בסולם שהיה תלוש ולבסוף חברו, אך אם בנה מדרגות של עץ בתוך המקוה כיון שאינו מק"ט דהוא מחובר לקרקע אין שום טעם לפסול. אמנם הט"ז האריך טובא דאף בכה"ג יש לפסול.

הר"ש חילק בין כלי שקבוע בקרקע לכלי שאינו קבוע בקרקע, ואזיל לשיטתו שמעיקר הדין אפשר לטבול בתוך כלי שמחובר למקוה או למעין בשפה"נ, אלא שגזרו חכמים על כלי שקבוע בקרקע שמא יקבענו במוצא המעין שאין שם כשפה"נ, ובכלי תלוש לא גזרו, ולכן מטבילין כלי בתוך כלי. ומעתה, כיון שגזרו חכמים בספסל ובכלים נקובים שמא יטבול בתוך כלי, אף גזירה זו קיימת רק בספסל או בכלים נקובים שקבועין בקרקע, דלא גרע דינם מכלי בעלמא שאינו פסול אלא כשהוא קבוע בקרקע. ומעתה לק"מ, דמתני' דידן איירי בכלים וספסל הקבועין בקרקע, ואילו הגמ' בנדה איירי בכלי חרס שאינו קבוע בקרקע. [בהערות לפירוש הר"ש השלם הקשה דבתחילה כתב הר"ש שאסור לטבול ע"ג ספסל גזירה אטו תוך כלי, ובסוף כתב משום גזירת מרחצאות. ופשוט דאין זה קושיא כלל, דגזירת מרחצאות היינו שמא יטבול בתוך כלי, וכן פירש הראב"ד].

והנה הר"ש הקשה לפי הס"ד שם שלא תעמוד על כלי חרס משום גזירת מרחצאות איך אפשר לטבול כלי בתוך כלי. ותירץ, דאיירי התם בכלי חרס הקבוע בקרקע, וכדתנן במתני' דידן שגזרו בזה חכמים שמא יטבול בתוך כלי. וצ"ע דאם כן למסקנא מדוע האיסור הוא רק משום ביעתותא, הא במתני' דידן מבואר שאסור מצד שמא יטבול בתוך כלי. ולא משמע שהר"ש מחלק בין כלי המק"ט לכלי שאינו מק"ט. ואפשר שבאמת אסור לטבול על כלי חרס מצד שמא יטבול בתוך כלי, אלא שיש בזה טעם נוסף משום ביעתותא ונפק"מ דמצד זה אסור אף בסלתא. ועוד י"ל בפשיטות יותר, דלמסקנא איירי בכלי חרס שאינו קבוע בקרקע, דאין בזה גזירת מרחצאות אלא אסור משום ביעתותא לחוד.

ובדעת הרא"ש כתב הטור סי' קצ"ח דאין חילוק בין כלי המק"ט לכלי שאינו מק"ט, ובפשטות משמע דבכל אופן עלתה לה טבילה, ואסור רק משום ביעתותא. ומקורו מהרא"ש בהל' מקואות סי' ל"ב דסתם וכתב שאשה לא תעמוד ע"ג כלי או ע"ג בקעת של עץ ותטבול משום דבעיתא ולא טבלה שפיר, ולא חילק בין הכלים. וכן דייק הבית יוסף בדעת הרמב"ם פ"א ממקואות, ודייק דבכל אופן עלתה לה טבילה בדיעבד. אך הקשה הבית יוסף כיצד יתרץ הרא"ש את הקושיא ממתני' דידן דאסור לטבול ע"ג ספסל ואחורי כלים, הא כתירוץ הראב"ד לא יתכן דהרא"ש בהל' מקואות לא חילק בזה וכמש"כ הטור, וכתירוץ הר"ש לא יתכן, דהא הרא"ש נקט שאסור לטבול בתוך כלי שיש בפיו כשפה"נ בכל אופן, בין כשהוא קבוע לקרקע בין כשאינו קבוע, והא דמטבילין כלי בתוך כלי תירץ דכיון שהכלי הפנימי נטבל בתוך המים לא גזרו בזה, והשתא גזירת ספסל ואחורי כלים נמי קיימת בין בקבועין בין בתלושין, ושוב קשה מאי שנא ההיא דנדה ממתני'.

ותירץ הבית יוסף, דלפי הרא"ש דוקא בספסל ובאחורי כלים גזרו שמא יטביל בתוך כלי, אך בכלי מנוקב לא גזרו, וההיא דנדה איירי בכלי חרס מנוקב. אך לפי"ז יצא שהרא"ש מחמיר יותר מהראב"ד, דלפי הראב"ד אם עמדה על כלי חרס כיון שאינו מק"ט מגבו עלתה לה טבילה, ולפי הרא"ש כיון שאינו מנוקב לא עלתה לה טבילה. והקשה מדוע הטור כתב וא"א הרא"ש לא חילק בזה, ומשמע דאתא להקל דבכל אופן עלתה לה טבילה. ובש"ך ר"א ס"ק ל"ז תירץ דלפי הרא"ש אף גזירת ספסל ואחורי כלים היתה רק לענין לכתחילה, אך בדיעבד עלתה לה טבילה, ולפיכך הרא"ש מיקל יותר מהראב"ד, דלדידיה אפילו בכלי המק"ט בדיעבד טבילתו טבילה.

ולפי"ז י"ל דהר"ש נחלק עם הרא"ש והרמב"ם לשיטתייהו, דהרמב"ם והרא"ש ביארו את המשנה באחורי כלים, דאי איירי בכלים נקובים ומכל מקום גזרו שלא יטבול ע"ג יקשה מהסוגיא בנדה דשרי, ועל כרחיך דבכלים נקובים לא גזרו כלל. אך הר"ש שחילק בין כלים קבועים לתלושין ולא הוקשה לו מהסוגיא בנדה, שפיר יכל לפרש בכלים נקובים ומכל מקום גזרו שלא יטבול ע"ג.

עוד תירץ הבית יוסף, דכל הגזירה שלא יטבול ע"ג ספסל או אחורי כלים שמא יטבול בתוך הכלי היתה באופן שכל המים עוברים על גבי הספסל, אך באופן שמקצת מהמים עוברים בצד הספסל פשוט שכל המים שיוצאים מהספסל כשרים, שהרי אפילו בשוקת כה"ג כשרים כדתנן במשנה א'. ומעתה י"ל דכיון שהמים שיוצאים מהספסל כשרים לא גזרו כלל, ואפילו ע"ג ספסל יכול לטבול לכתחילה. ולפי"ז לא קשה כלל מהסוגיא בנדה, דשם הכלי חרס בתוך המקוה, וכיון שהמים שבצידו כשרים לא גזרו בזה כלל, ואף ע"ג הכלי חרס יכול לטבול לולי הטעם דביעתותא. ולפי"ז אתי שפיר מש"כ הטור דהרא"ש הכשיר בכל אופן ובא להקל על הראב"ד, שהרי לפי הרא"ש אפילו בכלי המק"ט בכה"ג עלתה לו טבילה, כיון שהכלי מוקף במים מכל צד.

עוד תירץ הבית יוסף, דהא דתנן בסיפא ובלבד שלא יטביל ע"ג ספסל היינו ספסל דוקא, שמא יטביל ע"ג כלי שיש בו בית קיבול, אך ע"ג אחורי כלים שפיר יכול לטבול, דבזה שהפכו ניכר הדבר שאסור לטבול בתוך כלי שיש בו בית קיבול. ומעתה לק"מ מההיא דנדה ואתי שפיר דברי הטור דהרא"ש מקל יותר מהראב"ד, דהא התיר לטבול באחורי כלים. אך צ"ע לפי"ז מדוע נקט ר' יוסי הרי הם כמקוה, ומשמע דקאי גם בהעבירו ע"ג כלים, והא אפשר לטבול על גבי אחורי כלים. ותירץ, דלגבי המים שיצאו מאחורי כלים גזרו טפי כיון שאין ניכר מרחוק שהכלי הפוך. ועוד תירץ, דאף מה שאמר ר' יוסי הרי הם כמקוה קאי רק על ספסל, אך ע"ג אחורי כלים דינם כמעין, ולא נחלקו בזה כלל, ודייק כן מהרמב"ם.

וצ"ע טובא מדוע לא תירץ הבית יוסף בפשיטות, דהרא"ש עצמו כתב לחלק בין שוקת ותלמי לכלי בתוך כלי, דהיכא שהכלי הפנימי נטבל בתוך המקוה סגי בחיבור כשפה"נ, ותו לא גזרו בזה שמא יטבול בתוך כלי שאין בו חיבור כשפה"נ. ואם כן כלי חרס שבתוך המקוה דומה לכלי בתוך כלי דלא שייך בזה הגזירה כלל, ואפילו בתוך הכלי חרס יוכל לטבול כיון שהוא מחובר כשפה"נ והכלי החיצון נטבל בתוך המקוה.

ובחידושי רבינו חיים הלוי ביאר את פלוגתת ר' יהודה ור' יוסי באופן אחר, דפליגי לשיטתייהו במשנה ה' האם אפשר להזחיל מעיין על דבר המק"ט, אמנם מקוה אפשר להזחיל על דבר המק"ט, ולפיכך נחלקו אם הדר דינו כמקוה או שמא נשאר דינו כמעין. אמנם הא דלא יטביל ע"ג הספסל אף להגר"ח פירושו משום גזירת מרחצאות, וכמו שנקטו כל הראשונים.

והנה לדעת הראב"ד יל"ע מהא דמטבילין כלי בתוך כלי ומשדה ותבה שבים, והא בכלי המק"ט איכא גזירת מרחצאות. ואי אפשר ליישב כהר"ש דהא הראב"ד לא חילק בין כלי קבוע בקרקע לכלי תלוש, וכן אי אפשר ליישב כהרא"ש דהא הראב"ד הקשה מכלי חרס שבמקוה ולא תירץ שהוא מוקף במים. [אמנם הבית יוסף נקט שאי אפשר ליישב בכך הא דכלי חרס במקוה, וכבר הקשינו לעיל מדוע, ולפי"ז אין ראיה שהראב"ד חולק על תירוץ הרא"ש]. ולפי מש"כ בשו"ת רעק"א ס"ס מ' דגזירת מרחצאות קיימת רק בכלי שבקרקע המקוה או המעין, אך כלי שצף על המים אין זה דומה למרחצאות ניחא, דלגבי כלי בתוך כלי ולגבי שדה שבים לא שייך גזירה זו. ועוד יש מתרצים דגזירת מרחצאות קיימת רק באופן שהאדם עומד על גבי הכלי, אך באויר הכלי לא גזרו, ואכתי צ"ע.

**דין הימים**

משנה ד: כל הימים כמקוה שנאמר ולמקוה המים קרא ימים דברי ר' מאיר, ר' יהודה אומר הים הגדול כמקוה, לא נאמר ימים אלא שיש בו מיני ימים הרבה, ר' יוסי אומר כל הימים מטהרין בזוחלין ופסולין לזבים וכו'. נראה דמצד הסברא ים נחשב כמעין אף שאינו נובע, שהרי עיקר החילוק בין מעין למקוה הוא שזה בידי אדם וזה בידי שמים, וים נמי בידי שמים הוא. ואף לענין מים חיים מצד הסברא ים נחשב מים חיים, ואף שאינו נובע. ויליף ר' מאיר מקרא דים נחשב כמקוה לכל דבר. ור' יהודה יליף מהאי קרא לים הגדול בלבד, אך שאר הימים נשאר הסברא דנחשבים כמעין. ור' יוסי לא יליף האי קרא כלל, והא דפסולין לזבים י"ל דהוא מסברא, דים לא נחשב מים חיים כיון שאינו נובע, ושאני מטבילת שאר טמאים שדין מקוה ומעין תלוי אם נעשה בידי אדם או בידי שמים. ולפי"ז ר' יהודה ור' יוסי נחלקו בתרתי, האם ילפינן מקרא להחשיב את הים כמקוה, והאם ים נחשב מסברא מים חיים.

אך במס' שבת קט ע"א פירשו רש"י ותוס' דר' יוסי נמי יליף מהאי קרא שכל הימים כמקוה, וס"ל כר' מאיר שבין ים הגדול ובין שאר ימים כמקוה, אלא דיליף מהאי קרא רק לענין זבים ולא לענין טבילת שאר טמאים. והחילוק ביניהם פירש רש"י, דלגבי לטהר בזוחלין דינם כמעין לפי שדרך להיות נחלים זוחלין עליהן וזה דרכן, וכן פירשו הר"ש והרא"ש במס' פרה פ"ח מ"ח. ונראה ביאור דבריהם, דאף מקוה גופיה דינו לטהר בזוחלין אילו היה דרכו בכך, וכל הסיבה שאמרה תורה שמקוה מטהר באשבורן ומעין בזוחלין הוא מפני שזה דרכו בזחילה וזה דרכו באשבורן, אך מקוה שדרכו בזחילה מטהר בזוחלין כמעין, ולפיכך ים מטהר בזוחלין אף לאחר שקראו הכתוב מקוה לפי שדרכו בזחילה.

ותוס' שם כתבו, דכל הימים מטהרין בזוחלין לפי שכל שעה הולכים ושבים מכאן לכאן והוי כזוחלין, הלכך יש להם לטהר בזוחלין כמו שאר נהרות, אבל מים חיים אינם שהרי אינם נובעים, הלכך מסתבר טפי מה שהכתוב קראן מקוה לפוסלן ממים חיים. כלומר, דר' יוסי יליף האי קרא לענין מים חיים בלבד לפי שאינם נובעים, אך לענין שאר טמאים כיון שמסתבר שדינם יהיה כמעין לא ילפינן מהאי קרא כלל.

והנה לגבי גל שנתלש מבואר במשנה ו' שאם יש בו מ' סאה ונפל על האדם ועל הכלים טהורים, וכתב הרא"ש בהל' מקואות דסתמא כר' יוסי שכל הימים מטהרין בזוחלין. והקשו האחרונים מדוע נקטה המשנה מ' סאה, הא מעין מטהר בזוחלין ובכל שהוא. ותירץ הב"ח דכל מה שר' יוסי מחשיב הים כמעין זה רק לטהר בזוחלין, אך מ' סאה בעינן. ובש"ך ס"ק קכ"ג הקשה עליו מדברי הרא"ש לגבי מעלות המערה דאם עשה גל ויש בו מ"ס מטהר, והתם לא איירי בים אלא במעין ומכל מקום בעינן מ"ס, ולא הועיל הב"ח בדבריו מידי. ועכ"פ בסברת הב"ח י"ל עפ"י מה שכתבו רש"י הר"ש והרא"ש דר' יוסי נמי יליף מהאי קרא דדין כל הימים כמקוה, אלא דמכל מקום מטהרין בזוחלין לפי שזה דרכן, וביארנו לעיל שאף לאחר שדינם כמקוה מטהרין בזוחלין היכא שדרכן בכך. והשתא לגבי מ' סאה כיון שדינם כמקוה אינם מטהרין אלא במ' סאה כשאר מקוה. ולדעת הש"ך צ"ל כמו שנקטו התוס' דכיון שדרכן בכך מסתבר שהפסוק ולמקוה המים קרא ימים לא קאי על שאר טמאים כלל אלא על זבים, וכלפי זה דינם כמעין.

ועל דרך זה יש לבאר מש"כ הש"ך דגל שנתלש צריך מ' סאה לפי שהופסק חיבורו למעין, ואין שם מעין אלא לדבר מחובר למקורו, ומכל מקום מטהר בזוחלין. ועי' בחידושי הגר"ח שביאר דמעין לגבי זוחלין תלוי בסוג המים, דכל מים שבאו מנביעה יש עליהם שם מעין, ומעין לגבי כל שהוא תלוי בחיבור למקור, ולכן ההפסק גורע לגבי כל שהוא ולא לגבי פסול זוחלין. ולפי דרכינו יש לבאר דבאמת ההפסק גורע לגמרי את השם מעין, אלא שכיון שדרכן בזחילה גם לאחר שהופסקו ממקורן, וזחילתן היא זחילה טבעית, הרי הם מטהרים בזוחלין. [ואף שהש"ך נחלק לעיל על הב"ח ונקט כדעת התוס', היינו לגבי ים, דקרא ולמקוה המים קרא ימים לא נאמר כלל לגבי זוחלין וכל שהוא, אך בעיקר הסברא מודה הש"ך דאף מקוה מטהר בזוחלין היכא שזחילתו זחילה טבעית].

לעיל כתבנו דרש"י פירש שים דרכו בזחילה משום שהנחלים הולכים אליו, ותוס' פירשו משום שהמים הולכים ושבים מכאן לכאן. ויתכן לומר שהתוס' לא פירשו כרש"י, דמה שהנחלים באים לים אינו מחשיבן שדרכן בזחילה, כיון שהים עצמו אינו זוחל, ורק משום שהמים עצמם זוחלין מכאן לכאן חשיב שדרכן בזחילה. וכן רש"י לא פירש כתוס' משום שהמים הולכים ושבים בתוך שטח הים, ובכל מקוה המים הולכים ושבים בתוך המקוה, ורק משום שיש זחילה מבחוץ חשיב שדרכן בזחילה. אך יל"ע טובא דאם מי הים נחשב לזוחלין איך אפשר לטבול בים לדעת ר' מאיר וכן בים הגדול לדעת ר' יהודה, הא מקוה פסול בזוחלין. ועל כרחיך צ"ל דבין לרש"י ובין לתוס' אין זה טעם להחשיב את כל הים לזוחלין, דכל ים הוא אשבורן, אלא כיון שיש בו בחינת זחילה לכל חד כדאית ליה לפיכך מסתבר לר' יוסי לחושבו כדרכו בזחילה ומטהר בזוחלין. ועי' חזון איש קמא ס"ח סקי"א וס"ס ה' שנתקשה בזה.

הרמב"ם נקט דרך אחרת בביאור המשנה, וכפי שביארו הכסף משנה, דלגבי טבילת שאר טמאים לכו"ע ים דינו כמעין בין לטהר בכל שהוא ובין לטהר בזוחלין, כיון דנעשה בידי שמים. וכל המשנה דנה לגבי מים חיים, דמצד הסברא ים נחשב מים חיים, ור' מאיר יליף מקרא ולמקוה המים קרא ימים דאין הים נחשב מים חיים, ופסולין לזבים. ור' יהודה יליף מקרא רק לים הגדול. ואילו ר' יוסי סובר מעיקר הדין כר' יהודה דקרא אתא לים הגדול בלבד, ושאר הימים כשרים לזבים, אלא דהמים הנזחלין מהן לחוץ פסולין לזבים מדרבנן, דאין ניכר אליהם שבאו משאר הימים ודומים לנהרות שאינם נובעים. וזהו דקאמר ר' יוסי כל הימים [זולת ים הגדול, כמש"כ הרמב"ם בפיה"מ בפרה] מטהרין בזוחלין, דהיינו לענין שאר טמאים, ופסולין לזבים, כלומר המים הזוחלין משאר הימים, לפי שגזרו בהו רבנן. ויש להוסיף, דלפי מה שנקט הרמב"ם דמתני' איירי רק לענין מים חיים הרי דבריו מוכרחים, דיש להקשות מה פליג ר' יוסי, אי קאי בין בים הגדול ובין בשאר ימים הרי זה כר' מאיר, ואי קאי רק בשאר ימים הרי זה כר' יהודה. ולזה יישב הרמב"ם דר' יוסי סובר כר' יהודה ובא להוסיף שגזרו על המים הנזחלין משאר הימים.

ובמש"כ הכסף משנה בביאור דברי הרמב"ם דחכמים גזרו על המים הנזחלין מהים שיהיו פסולין לזבים לפי שאין ניכרים, החזון איש פרה סי"ג סקי"ג ביאר באופן אחר, דר' יוסי סובר שהים נחשב מים חיים רק במקומו, דהוא מקום חיותיה דים, אך המים הנזחלין מהים אינם שייכים לים ופסק מהם שם מים חיים מסברא. ולא דמי למעין שכל משך המעין נחשב כמעין וכשר לזבים. [ואין זה מחמת קרא דקרא ימים, דהאי קרא לים הגדול ולפסול אפילו בתוך הים, אלא דהנזחל מהים פסול לזבים מסברא. ולדבריו פסול אפילו באשבורן ולא רק בעוד שהם זוחלין].

**גדרי פסול זוחלין**

הר"ש בסוף פרקין כתב דיתכן שב"ש שמכשירין חרדלית של גשמים אינם חולקים על ב"ה בתרתי אלא בדין קטפרס לחוד, אך לגבי זוחלין מודו שאין מי גשמים מטהרין בזוחלין, ומה שמכשירין חרדלית היינו באופן שטובל בתוך גומא שהיא אשבורן, והחרדלית רק משלימה לשיעור מ' סאה. ומבואר בדעתו שזוחלין יכולים להשלים לשיעור מ' סאה אע"פ שהם פסולים לטבילה. וכן הוא שיטת מהרי"ק שורש קנ"ו לגבי ב' מקואות שאין בהם מ' סאה ומים זוחלין מחברין ביניהם. וכל זה דלא כהגר"ח שביאר בדעת הראב"ד שאם ההשקה נעשית ע"י סילונות כפופים הרי זה נידון כטובל בתוך הסילון, וכיון דקיי"ל שכלי שאינו עשוי לקבלה אינו נחשב לכלי לענין שאובין וטומאה ונחשב לכלי לגבי טבילה בכלים, הרי זה פסול, דהוי כטובל בסילון. ומבואר מדבריו שצריך לייחס הטבילה לכל המ' סאה, אך לדעת הר"ש שזוחלין משלימין שיעור על כרחיך שאין צריך לייחס הטבילה לכולו. ואפשר שיש לחלק בין פסול זוחלין לפסול שאובין, דזוחלין הוי פסול רק במעשה הטבילה משא"כ שאובין פסול בגוף המים.

וברא"ש מוכח דלא כהר"ש, דהרא"ש נקט שזוחלין למעלה ממ' סאה אינו פוסל, ורק אם לא ישאר מ' סאה פוסל. ואם נאמר שזוחלין משלימין שיעור מ' סאה מדוע צריך מ' סאה, הא סגי במה שבמקום שטובל אינו זוחל, והשאר מצטרף למ' סאה אף שהוא זוחל.

והנה הר"ש והרא"ש במשנה ב' נקטו שאם יש בור של מים שאובים ואמה של מי גשמים עוברת על גביו, אין האמה מטהרת את הבור עם השאובים באופן שאין במי האמה מ' סאה. ומדוייק מדבריהם שאם יש בהם מ' סאה שפיר יכולים לטהר אע"פ שהם זוחלין, ומי גשמים אינם מטהרין בזוחלין. וביאור הדבר דפסול זוחלין הוא פסול במעשה הטבילה ולא בשם מקוה, וטהרת השקה מהני מצד זריעה כמש"כ התרומת הדשן, דנעשו השאובין מחוברין כמוהו, ולזה מהני גם זוחלין, ואין זה שייך להכשר טבילה.

**מעין שהפסיקו מחיבורו**

תנן בפ"ה מ"ו: גל שנתלש ובו מ' סאה ונפל על האדם ועל הכלים טהורין. במס' חולין לא ע"ב מייתי ראיה ממתני' דחולין אין צריך כונה, ודחי דאיירי ביושב ומצפה מתי יפול הגל, דאיכא כונה. ומקשינן, אם איירי ביושב ומצפה מאי קמ"ל במתני' דטהורין. ומשני, דס"ד שנגזור אטו חרדלית של גשמים, דהיינו קילוח של גשמים שיורדין מההר, דכיון שאינם באים ממעין בעינן מ"ס ופסולין בזוחלין. אי נמי ס"ד דנגזור ראש הגל אטו כיפין, דאין טובלין בכיפין, קמ"ל דלא גזרו.

והטעם שאין טובלין בכיפין, רש"י שם פירש מפני שאין מטבילין באויר. ובמס' חגיגה יט ע"א ביאר יותר, דלא אמרה תורה מקוה של אויר לטבילה. וביאר הבית יוסף דילפינן לה מדכתיב אך מעין ובור מקוה מים יהיה טהור, והני כולהו בקרקע נינהו, ולפיכך מקוה באויר אינו מקוה ופסול מהתורה. אך הרמב"ם פ"ט הי"ח כתב, אין מטבילין בגל כשהוא באויר קודם שיפול על הארץ אע"פ שיש בו מ"ס, לפי שאין מטבילין בזוחלין ק"ו באויר. היו שני ראשי הגל נוגעין בארץ מטבילין בו ואין מטבילין בכפה שלו מפני שהוא באויר. ובפשטות מבואר ברמב"ם דכל טבילה באויר פסולה מדין זוחלין, וזה צ"ע טובא דאם כן בראשי הגל נוגעין בארץ נמי לא יטבול, ועל כרחיך דכיון שנתלש מהים דינו כמעין שמטהר בזוחלין, ואם כן באויר נמי.

ותירץ הכסף משנה, דודאי מעיקר הדין אף טבילה בכיפין מהני כיון שדינו כמעין שמטהר בזוחלין, אלא שרבנן גזרו על טבילה של מי מעין באויר אטו טבילה של זוחלין במי גשמים, דהרואה אומר מסתייא לגרועי מעין ממי גשמים חד דרגא לומר דבמי גשמים אין מטבילין באויר ויסבור דאכתי מטבילין בזוחלין. ולפיכך גזרו על מי מעין שבאויר ולא גזרו על מי מעין שבקרקע.

אך בחידושי רבינו חיים הלוי נקט דגל שנתלש לדעת הרמב"ם אין לו דין מעין כלל, שהרי הרמב"ם פירש במשנה ה' הזוחלין כמעין והנוטפין כמקוה דאיירי במעין שמנטף מההר טיפין טיפין, ומה שנופל למטה אין לו דין מעין, לפי שהופסק המעין ממקורו. ומבואר דעת הרמב"ם דמעין שהופסק חיבורו למקור המעין נחשב כמקוה, ואם כן גל שנתלש נמי דינו כמקוה כיון שהופסק מהים, ולכן אינו מטהר בזוחלין כלל. והא דמטבילין בראשי הגל היינו משום שהוא אשבורן, דאיירי בגל שנופל לתוך גומא ואינו יוצא משם, ולפיכך מטבילין בראשין דשם הוא אשבורן ואין מטבילין בכיפין דשם הוא זוחל. וכן משמע בפירוש הראב"ד עדיות פ"ה מ"ב, דגל חשיב אשבורן, עיי"ש.

ולדעת הכסף משנה צ"ל דהא דתנן הנוטפין כמקוה היינו משום שהמים נפלו למטה באויר, והפסק ממקור המעין ע"י נפילה באויר גרע ולכן דינו כמקוה, משא"כ גל שנתלש איירי באופן שההפסק לא היה באויר. או דיש לומר שרק במנטף טיפין טיפין חשיב הפסק, אך גל שנתלש שיש הרבה מים יחד, אין זה הפסק ומטהר בזוחלין.

והא דתנן במתני' גל שנתלש ובו מ' סאה, הקשו הראשונים מדוע בעינן מ"ס, הא דינו כמעין ומעין מטהר בכל שהוא. ומצינו בזה כמה תירוצים.

א. הרשב"א בתורת הבית ש"ז הוכיח מכאן דמעין לאדם צריך מ' סאה, ורק לכלים סגי בכל שהוא, וכן סוברים הרבה ראשונים. ואע"פ דמתני' איירי נמי בכלים, מכל מקום נקט מ' סאה מחמת אדם.

ב. הפרישה הט"ז והגר"א תירצו דאין צריך מ"ס אף לאדם, אלא דמכל מקום צריך שיתכסה כל גופו במים, ואורחא דמילתא נקט שיש בגל מ' סאה כדי לכסות בו האדם, ובקטן באמת סגי בפחות ממ"ס.

ג. הב"ח תירץ דאיירי הכא בגל שנתלש מהים, כמש"כ רש"י והרמב"ם, ואף שקיי"ל כר' יוסי שכל הימים דינם כמעין לגבי זוחלין מכל מקום אין דינו כמעין לטהר בכל שהוא, וכלפי זה דינו כמקוה, ולכן הגל נמי צריך מ"ס. ועי' ש"ך ס"ק קכ"ג שתמה עליו.

ד. הש"ך תירץ, דמעין שהופסק ממקורו מטהר בזוחלין ואינו מטהר בכל שהוא, ולכן צריך מ' סאה אף בגל שנתלש ממעין, כיון שהופסק ממקורו. ובחידושי רבינו חיים הלוי ביאר דבריו, דהדין שמעין מטהר בכל שהוא תלוי בחיבור למעין, דכל שמחובר המעין למקורו דינו לטהר בכל שהוא, אך הדין שמעין מטהר בזוחלין תלוי בשם מעין שעל המים עצמם, שכל מים שמקורן ממעין מטהרין בזוחלין, ואין זה תלוי במציאות של החיבור אלא בשם של המים עצמן. ועפי"ז ביאר נמי מדוע מהני ביטול ברוב לגבי זוחלין ולא לגבי כל שהוא, דביטול ברוב מועיל כלפי השם מעין ולא כלפי מציאות החיבור למקור, עיי"ש.

והנה בדעת הרמב"ם אי אפשר לומר כהרשב"א דהא לשיטת הרמב"ם אף לאדם סגי בכל שהוא. ואי אפשר לומר כתירוץ הפרישה הט"ז והגר"א דהרמב"ם כתב אם יש בו מ"ס הרי אלו טהורין, משמע דיש תנאי לעיכובא שיש בו מ"ס. ואי אפשר לומר כהב"ח דהא שיטת הרמב"ם שכל התנאים מודים דדין הים כמעין לכל דבר, והם נחלקו רק לגבי מים חיים, וכמו שביאר הכסף משנה בהרחבה. וצ"ל כתירוץ הש"ך דבעינן מ"ס מחמת ההפסק מהמעין. אמנם לפי הגר"ח קושיא מעיקרא ליתא, דע"י שנתלש הגל מהמעין ונפסק חיבורו פקע ממנו לגמרי דין מעין, ומטהר רק באשבורן, ולפיכך צריך שיהיה בו מ"ס.

במשנה א' תנן העבירו ע"ג בריכה והפסיקו הרי הוא כמקוה, חזר והמשיכו פסול לזבין וכו'. ונאמרו בזה ב' ביאורים.

הרמב"ם פ"ט ה"ט כתב: היו מימיו נמשכין לתוך בריכה שהיא מליאה מים ונקוין שם הרי אותה הבריכה כמקוה, היה יוצא חוץ לבריכה הרי זה פסול לזבים וכו'. וכן פירש בפיה"מ שהיו המים נשפכים לתוך הבריכה ונקוים בה ואינם יוצאים ממנה, הרי דין אותה הבריכה כדין המקוה. ולפי"ז הא דתנן "והפסיקו" פירושו שהפסיק את זחילת המים והרי הם נקוים בתוך הבריכה באשבורן, אך עדיין המים מחוברים למקור המעין. והא דתנן "חזר והמשיכו" פירושו שחזר והזחיל את המעין.

אך הר"ש והרא"ש בהל' מקואות פירשו והפסיקו היינו שאין מי הבריכה מחוברין למעין. חזר והמשיכו היינו שחזר והזחיל את המעין לבריכה עד שכל המים מחוברים שוב למקור המעין. ויל"ע לפי מה שנקט הגר"ח בדעת הרמב"ם שמעין שהופסק ממקורו אין בו שם מעין בין לגבי זוחלין ובין לגבי כל שהוא, מדוע לא פירש הרמב"ם כהר"ש דהפסיקו היינו הפסיק חיבורו. ואין לומר דבכה"ג ס"ל להרמב"ם שלא יועיל חזר והמשיכו, דכיון שהופסק ממקורו פקע ממנו שם מעין ותו לא מהני לחזור ולחברו. דהא הרמב"ם פירש העיד ראבר"צ על הזוחלין שרבו על הנוטפין וכו' דאיירי בחזר וחיבר את המים שהופסקו ממקורן ע"י נוטפין עם המים שלא הופסקו. ואפשר ליישב דבדברי ראבר"צ מבואר שדוקא אם רבו הזוחלין על הנוטפין כשרים, אך אם רבו הנוטפין פסולין, והכא בפשטות איירי באופן שמי הבריכה מרובין על מי המעין שחזר והמשיך להן, ולכן הוצרך לפרש שהפסיק את זחילת המים, ולא הפסיק את החיבור למקור המעין.

ונחלקו האחרונים האם מתני' איירי בבריכה מליאה מי גשמים או בבריכה ריקנית.

בשו"ת מהרי"ק (שורש קנ"ו בסופו) דייק מהרמב"ם בחיבורו דאיירי בבריכה מליאה, דהא כתב היו מימיו נמשכין לתוך בריכה מליאה מים, ומשמע מי גשמים. ולפי"ז מבואר שמעין שזוחל על גבי מי גשמים אע"ג שהם מרובים יותר ממי המעין מכל מקום יש בכח מי המעין להפוך את כל מי הגשמים למעין ע"י השקה, ובלבד שהמעין עובר עליהם דרך זחילתו, אך אם פסקה זחילת המעין שוב אינו יכול להפוך מ"ג למעין בהשקה, דכח המעין גדול כולי האי רק כשהוא בדרך זחילתו.

אך הבית יוסף כתב דברמב"ם בפירושו משמע דאיירי בבריכה ריקנית, וכתב דאף בחיבורו יש לדחוק דהא דכתב לתוך בריכה מליאה מים היינו שהיא מליאה מחמת המעין, ולעולם אין בה מי גשמים. ולפי"ז צריך לבאר בדעת הרמב"ם דכשם שמקוה מטהר רק באשבורן ולא בזוחלין כך מעין מטהר רק בזוחלין ולא באשבורן, עי' תוס' בכורות נה ע"ב ד"ה שמא שנסתפקו בזה. [תוס' שם נסתפקו שמעין באשבורן לא יטהר כלל כמו שמעין לא מטהר בזוחלין, אך להרמב"ם מעין באשבורן דינו כמקוה ומטהר במ' סאה].

בדעת הר"ש דאיירי בהפסיק את המעין ממקורו, דייק הבית יוסף דאיירי בבריכה מליאה, ואם לא הפסיק את המעין ממקורו יש בכח המעין להפוך את מי הגשמים למעין בהשקה, אך כיון שהפסיק את החיבור למעין שוב אין בכח המעין להפוך מי גשמים למעין בהשקה. [ומשמע דהמעין עצמו מטהר בזוחלין גם לאחר שהופסק מהמעין, ורק מחמת שנפל לבריכה שיש בה מי גשמים אינו מטהר בזוחלין].

אך המהרי"ק כתב בשם הראב"ד בבעלי הנפש דאיירי בבריכה ריקנית, ומכל מקום כאשר הפסיק את החיבור למעין פקע ממנו שם מעין ואינו מטהר אלא באשבורן. והקשה המהרי"ק מאי שנא מגל שנתלש שמטהר בזוחלין אע"פ שהופסק ממקורו. ותירץ, דהתם איירי בזוחל והולך, ולכן מטהר בזוחלין, אך כאשר נחו המים שהופסקו ממקורן פקע מהם שם מעין. ומבואר בדבריו דיש ב' אופנים לייחס את המים למעין, או ע"י חיבור למקורו ואף כאשר נחו המים, או ע"י זחילת המים ואף כאשר הופסקו ממקורן, ורק היכא שהופסקו ממקורן וגם נחו המים פקע מהם שם מעין. [ולדעת הר"ש דאיירי בבריכה מליאה, אפילו כאשר הופסקו ממקורן ונחו המים לא פקע מהם שם מעין עד שיתערבו בבריכה מליאה מי גשמים].

הפרישה ס"ק כ"א הקשה, מדוע העביר מעין ע"ג בריכה בלא הפסק כשרים, ואילו נהרות בעת הגשמים דרבו נוטפין על הזוחלין פסולין, ולמה לא יהיו למי הגשמים תורת מקוה כמו כאן. ותירץ, דשאני נהרות דמי המעין מעורבים עם מי הגשמים ואינן בעין. ועוד תירץ, דבנהרות ידוע שלבסוף יתפרדו מי הגשמים מהמעין, משא"כ בבריכה יכול להיות שיהיו מצורפין מכאן ולהבא לעולם. והנה לפי הגירסא לפנינו בפרישה שהקשה מדוע לא יהיו למי הגשמים תורת מקוה אינו מובן כלל, שהרי בנהרות הכל זוחל, ואף שיהיו למי הגשמים תורת מקוה הרי הם פסולין כיון שהם זוחלין, משא"כ בבריכה איירי באשבורן, וכן כתב הש"ך ס"ק ל"א. אמנם לכאורה ט"ס הוא בפרישה, וצ"ל ולמה לא יהיו למי הגשמים תורת מעין כמו כאן. כלומר, דלגבי בריכה לפי השיטות דאיירי במליאה מוכח שיש בכח מעין להפוך מי גשמים למעין בהשקה, ואם כן בנהרות נמי יחשבו כולם כמעין ומטהרין בזוחלין. וע"ז תירץ בדוחק דמי מעין מעורבין אין בהם כח להפוך את מי הגשמים למעין בהשקה.

ובאמת קושיא זו כבר הקשה התרומת הדשן סי' רנ"ד, מדוע נוטפין שרבו על הזוחלין פסולין כשהם זוחלין, ומים שאובים שחמורים יותר שהם פוסלים מקוה בג"ל אם היה כבר מקוה שלם של מ"ס ונפלו לתוכו אפילו אלף סאה שאובין לא פסלוהו. ותירץ, דבדברי הרא"ש מבואר שהטעם שאפילו אלף סאה שאובין לא פסלוהו הוא משום זריעה, דכיון שיש כבר מקוה שלם כל השאובין שיפלו לתוכו נעשו כולם כזרועין בתוכו והרי הם מחוברים דכשרים לטבול בהן. ולפי"ז דוקא לגבי פסול שאובין, שעניינו משום תלישה מהקרקע, מהני זריעה לחברו שוב לקרקע. אבל פסול זוחלין במי מקוה אין זה שייך כלל לתלישה מהקרקע, ומי גשמים שיתחברו לקרקע נמי אינם מטהרין בזוחלין, ולפיכך לא מהני השקה להפכן למעין.

הב"ח אות ה' תירץ דהשקה מהני לפסול דרבנן ולא לפסול דאורייתא, ולכן לפסול שאובין מועיל השקה, אך לפסול זוחלין במי מקוה, כיון שפסולו מהתורה לא מהני השקה. ועי' עוד בט"ז סק"ג מה שתירץ בזה.

והנה כל מה שתירצו התרוה"ד הב"ח שייך רק אם נפרש משנתינו בבריכה ריקנית, אך אם נפרש בבריכה מליאה מבואר להדיא דלולי שהפסיקו ממקור המעין שפיר יוכל המעין להפוך את מי הבריכה למעין לטהר בזוחלין ובכל שהוא, ומבואר להדיא שאף לגבי פסול זוחלין מהני השקה. והשתא הדרא הקושיא מאי שנא מנהרות דלא מהני השקה. ולכאורה צ"ל כתירוץ הפרישה או כתירוץ הט"ז.

אמנם עפ"י הש"ך יתיישב נמי ההיא דבריכה. דהנה הבית יוסף כתב בשם הרשב"א [וכן פסק השו"ע בסעי' י"א], שמקוה מים שאובים שהמשיכו עליו מי מעין, אפילו מי המעין מועטים, של מעין מטהרים את השאובים המרובין. וכתב הרמ"א דמכל מקום אין לטבול בו רק באשבורן, דלא עדיף מנהרות שרבו הנוטפין על הזוחלין. כלומר, דהמעין הועיל רק להוריד את הפסול שאובין, אך אכתי הוי מקוה, ואין מעין יכול להפוך מי גשמים למעין לטהר בזוחלין. ומבואר בדבריו כהתרומת הדשן. והקשה הש"ך בשם מע"מ מדוע בבריכה שחזר והמשיכה מטהרת בזוחלין. [כונתו דאפילו בבריכה מליאה אם לא הופסק המעין מטהר הכל בזוחלין]. ותירץ, דהתם מיירי בשלא רבו הנוטפים. כלומר, דכל דין משנתינו שהמעין מכשיר את הבריכה לטהר בזוחלין זה רק באופן שרוב המים הם מי מעין, והוי כרבו הזוחלין על הנוטפין דהכל מטהר בזוחלין.

ולפי"ז מבואר חידוש גדול, דאם הפסיק את מי המעין ממקורן, אע"פ שלא פקע מהם שם מעין מכל מקום כבר אין בהם כח לבטל את מי הגשמים ברוב, ואע"פ שרוב המים הם מי מעין דינם כמקוה ואינם מטהרים בזוחלין.

והנה הר"ש כתב דאם העבירו ע"ג בריכה והפסיקו הרי הוא כמקוה ואינו מטהר בכל שהוא עד שיהא שם מ' סאה. וצ"ב מדוע נקט הר"ש כל שהוא ולא נקט דמטהר בזוחלין. ובבית יוסף העתיק תרוייהו, דאם הפסיקו אינו מטהר בזוחלין ואינו מטהר בכל שהוא, ואם חזר והמשיכו מטהר בזוחלין ובכל שהוא. אך בדעת הר"ש כתב החזון איש (תניינא ס"ב סקי"ד) דלגבי זוחלין אין נפק"מ כלל, שהרי דעת הר"ש במשנה ג' שכל מקומות חדשים אינם מטהרין בזוחלין אלא רק במקום שמהלך בתחילתו, ואפילו בלא הוסיף מים אחרים כלל. והשתא כאשר העביר את המעין לצד הבריכה אינה מטהרת בזוחלין אפילו בלא הפסיק המעין ממקורו, ולפיכך נקט הר"ש דכל נידון המשנה הוא לגבי כל שהוא. ולפי"ז צ"ל דאף שחזר והמשיכו אינו מטהר בזוחלין אלא בכל שהוא.

ולפי"ז משמע שלגבי מים חיים לזבים ומצורעין אפילו מקומות חדשים מטהרים, דהא אם לא הפסיקו משמע דמטהר אף לזבים ומצורעים אף שעשה מקומות חדשים. וקצת יל"ע לפי"ז דבפ"ק איתא למעלה מהן מים חיים שבהן טבילה לזבים וכו', ומשמע שמים חיים חמור טפי מדין מעין לטהר בזוחלין, והכא מבואר שיש אופנים שאין המים מטהרין בזוחלין ומכל מקום כשרים לזבים, וצ"ע.

**מעין שהוא מושך כנדל**

משנה ג: מעין שהוא מושך כנדל ריבה עליו והמשיכו הרי הוא כמו שהיה. היה עומד וריבה עליו והמשיכו שוה למקוה לטהר באשבורן ולמקוה לטהר בכל שהוא. ובפ"ק מ"ז תנן, למעלה מהן מעין שמימיו מועטין שרבו עליו מים שאובין שוה למקוה לטהר באשבורן ולמעין להטביל בו בכל שהוא. ובתוספתא איתא מעין שמימיו מועטין וריבה עליו והרחיבו מטהר באשבורן ואינו מטהר בזוחלין אלא עד מקום שהוא יכול להלך מתחילתו.

וצ"ע מדוע המשנה כאן חילקה בין היה מושך להיה עומד, דבמושך אף ריבה עליו והמשיכו מטהר בזוחלין, ואילו בפ"ק סתמה המשנה ולא חילקה ביניהם. ובפרט שבתוספתא משמע דאיירי במושך, דהא תניא יכול להלך מתחילתו, והיינו במושך, ומכל מקום אינו מטהר בזוחלין רק במקומות ישנים. עוד צ"ע מדוע המשניות לא חילקו בין מקומות חדשים לישנים והתוספתא חילקה ביניהם.

דעת הרא"ש

הרא"ש כתב בסיפא דמתני': והיינו הא דתנן לעיל בפ"ק במעלה רביעית מעין שמימיו מועטין וכו'. ומבואר מדבריו דהא דתנן בפ"ק מעין שמימיו מועטין פירושו שהיה עומד וריבה עליו מים שאובין, ולפיכך אינו מטהר בזוחלין, אך בהיה מושך אפילו רבו מים שאובין מטהר בזוחלין. וכן נקט הכסף משנה בדעת הרמב"ם, וכתב דהתוספתא שחילקה בין מקומות חדשים למקומות ישנים חולקת על המשניות, והרמב"ם נקט כסתם משנה ולא חילק בדבר. ובדעת התוספתא צ"ל דאפילו היה מושך כיון שריבה עליו מים שאובין אינו מטהר בזוחלין אלא במקומות ישנים. [והכסף משנה לא רצה להעמיד את המשנה דהרי הוא כמות שהיה היינו במקומות ישנים בלבד, דסתם משנה משמע שאין חילוק בדבר, וכן הרמב"ם סתם הרי הן כמעין לכל דבר ולא חילק בזה]. ולדבריהם צ"ל דמימיו מועטין דפ"ק היינו היה עומד, ומימיו מועטין דתוספתא היינו היה מושך, דהא קתני עד מקום שהיה מהלך מתחילתו, אלמא היה מהלך.

וביאור החילוק בין דין זוחלין לדין כל שהוא ברבו השאובין, ביאר הגר"ח בתרתי, חדא עפ"י מש"כ לעיל לגבי גל שנתלש בשם הש"ך דאם הופסק המעין ממקורו בטל ממנו שם מעין לגבי כל שהוא ולא בטל לגבי דין זוחלין. והחילוק הוא שדין כל שהוא תלוי בחיבור למעין וכאשר הופסק ממקורו אינו מטהר בכל שהוא, אך דין זוחלין תלוי בשם המים עצמם, דכל ששם מעין עליהם מחמת שבאו ממעין מטהרין בזוחלין, ולכן גם כשהופסק המעין ממקורו מטהר בזוחלין. וזה גם החילוק לגבי ביטול ברוב, דביטול ברוב מהני לדין או לשם של הדבר, ולא מהני למציאות. ולכן דין כל שהוא שתלוי בחיבור למעין אי אפשר לבטל ע"י רוב, שהרי מכל מקום המעין מחובר למקורו, וכל שלא הופסק ממקורו דינו לטהר בכל שהוא. ולא יועיל לבטל שם המעין מהמים, דאין זה תלוי בשם מעין אלא בחיבור, ומציאות אי אפשר לבטל ע"י רוב. משא"כ פסול זוחלין שתלוי בשם המעין של המים שפיר מהני ביטול ברוב.

ועוד ביאר שכל שהוא הוא שיעור בשם מקוה, וכשם שמ' סאה נחשב מקוה שלם במי גשמים כך כל שהוא במעין נחשב מקוה שלם. ומעתה לא שייך בזה ביטול ברוב כיון שאינם מתנגדים, דע"י כל שהוא של מעין יש כאן מקוה שלם ושאר המים מצטרפים אליו, ואין כאן סתירה בין הרוב למיעוט.

וצ"ע מדוע בהיה מושך וריבה עליו מים שאובין מטהר בזוחלין, הא רוב המים הם מי גשמים שפסולין בזוחלין. ואף אם נאמר שמעין חשוב הוא ואינו בטל, מכל מקום גם מי הגשמים אינם בטלים כיון שהם הרוב, ואין המיעוט החשוב יכול לבטל את הרוב שאינו חשוב, ונמצא שבמקום טבילתו רוב המים פסולין. ויתכן לומר דכיון שמי הגשמים באים מעט מעט, מעיקר הדין אמרינן קמא קמא בטיל, ולא אמרינן חוזר וניעור לאחר שנעשה רוב כיון שמי המעין חשובים יותר. עוד י"ל עפ"י מש"כ בשיעורי ר' שמואל במכות אות קפ"ו ליישב שיטת רש"י שם, דאע"פ שבפועל הוא טובל במים הפסולים, כיון שמסביב יש גם מים כשרים ואין המים הפסולים חוצצים דמין במינו אינו חוצץ הרי הוא טובל גם במים הכשרים. כלומר, דבמעשה הטבילה אין צריך שהמים הכשרים יקיפו את גופו ויגעו בו, אלא צריך שיכנס גופו בתוך המים הכשרים ולא יהיה חציצה ביניהם. ומעתה אף שרוב המעין הוא מי גשמים ופסולין בזוחלין, מכל מקום כל שמי המעין לא נתבטלו וטובל אף בהם שפיר עלתה לו טבילה.

דעת הר"ש

הר"ש נקט דהמשנה בפ"ק איירי בהוסיף מים שאובין על המעין, ואם רבו השאובין על המעין מטהרין בכל שהוא ואינן מטהרין בזוחלין, אך משנתינו והתוספתא איירי בלא הוסיף מים כלל, אלא הרחיב מקום המעין עד שזוחל במקומות חדשים, והא דתנן היה מושך וכו' הרי הוא כמו שהיה היינו שבאותן מקומות שזחל מתחילה מטהר בזוחלין, אך במקומות חדשים אינו מטהר בזוחלין, והיינו דין התוספתא שאם הרחיבו אינו מטהר בזוחלין אלא עד מקום שמהלך בתחילתו, כלומר שכל המקומות החדשים אינן מטהרין בזוחלין.

וביאור הדברים י"ל, דהטעם שמעין מטהר בזוחלין מבואר ברש"י שבת קט ע"א לפי שדרכו בזחילה, ולפיכך דוקא זחילה טבעית מועילה מחמת שדרכו בכך, אך מקום שזוחל מחמת האדם ולא מחמת שדרכו בכך אינו מטהר בזוחלין כלל, ואפילו בהיה מושך כנדל. משא"כ לגבי כל שהוא ומ' סאה אין הבדל כלל, דאף מקומות חדשים מטהרין בכל שהוא לפי שאין זה מחמת שדרכו בכך. וזהו דתנן הרי הוא כמות שהיה, דמקומות ישנים שזחילתן מחמת שדרכו בכך מטהר בזוחלין, ומקומות חדשים שזחילתן מחמת האדם אינו מטהר בזוחלין, אך בכל אופן מטהרין בכל שהוא, דלגבי זה אין חילוק. ובמשנה בפ"ק נאמר דין אחר, שאם עירב מי מעין עם מים שאובין ורבו השאובין, דינו כמעין לטהר בכל שהוא ואין דינו כמעין לטהר בזוחלין, ובזה אין חילוקי מקומות ואין חילוק בין היה עומד להיה מושך. וטעם החילוק בזה בין דין זוחלין לדין כל שהוא כתבנו לעיל בשם הגר"ח ב' אופנים.

וצ"ע לפי"ז מדוע תנן בסיפא היה עומד וכו', הא אפילו בהיה מושך אינו מטהר בזוחלין במקומות חדשים, ועומד שהמשיכו כל זחילתו הוא במקומות חדשים. וצ"ל דהר"ש כתב לגבי היה עומד: שוה למקוה לטהר באשבורן ואין מטהר בזוחלין מאחר דעיקר מקום המעין אינם זוחלין. ומשמע דאפילו בעיקר מקום המעין אינו מטהר מעתה בזוחלין, כיון ששינה את מקום עיקר המעין מהיה עומד לזוחל, ולכן אפילו במקומות ישנים אין מטהרין בזוחלין.

דעת הר"ן

דעת הר"ן בנדרים מ ע"ב שאין הבדל בין דין מעין לטהר בזוחלין לדין מעין לטהר בכל שהוא, אלא יש חילוק מקומות בלבד, דבמקום שהיה מהלך מתחילתו דינו כמעין לטהר בזוחלין ובכל שהוא, ואפילו אם רבו נוטפין על הזוחלין. ובמקום שלא היה מהלך מתחילתו אם רבו נוטפין על הזוחלין דינו כמקוה לטהר באשבורן ובמ"ס, ואם רבו זוחלין על הנוטפין דינו כמעין לטהר בזוחלין ובכל שהוא. [וכל שכן שאם לא ריבה מים אלא שהרחיב מקום זחילת המעין דלעולם דינו כמעין, ודלא כהר"ש]. ולפי"ז ביאור המשנה בפ"ק שאם ריבה עליו מים שאובין עד שרבו נוטפין על הזוחלין, שוה למקוה לטהר באשבורן דהיינו במקומות חדשים, והוא הדין לטהר במ"ס, ולמעין להטביל בו בכל שהוא דהיינו במקומות ישנים והוא הדין לטהר בזוחלין. וכן התוספתא איירי ברבו שאובין על מי המעין, וקתני דאינו מטהר בזוחלין במקומות שלא היה מהלך בתחילתו.

וביאור משנתינו, שאם היה מושך כנדל וריבה עליו מים עד שרבו נוטפין על הזוחלין אך אינו הולך במקומות חדשים, הרי הוא כמו שהיה לטהר בזוחלין וכל שהוא, לפי שלא שינה מקומות אלא ריבה עליו במקומו. אך אם היה עומד וריבה עליו מים, במקום שהיה עומד דינו כמעין לטהר בזוחלין וכל שהוא, ובשאר מקומות דינו כמקוה לטהר באשבורן ובמ"ס. ומבואר בדבריו דלא כמש"כ בדעת הר"ש שאף מקום עיקר המעין משתנה מחמת שנעשה זוחל.

וצ"ב מדוע במקום שהיה מהלך מתחילתו דינו כמעין, הא רבו הנוטפין על הזוחלין, ומבטלין אותו. ולכאורה צ"ל שבמקום שהיה זוחל מתחילה חשוב הוא ולא בטל ברוב. אך אכתי צ"ע דאע"פ שמי המעין לא בטלים ברוב מכל מקום רוב הנוטפים קיים לפנינו, והרי הוא טובל במים שרובן פסולין בזוחלין, ומדוע המים הפסולים לא יחצצו בינו למי המעין שמטהרין בזוחלין. ועי' לעיל בדעת הרא"ש שכתבנו ב' אופנים ליישב בזה.

דעת הרמב"ם [לפי הרמב"ן והר"ן]

בפ"ט ה"ו כתב למעלה מזה המעין שמימיו מועטין והרבו עליו מים שאובין, שוה למקוה שאין מטהרין במים הנמשכין ממנו וכו' ושוה למעין שהוא מטהר בכל שהוא, שהמעין אין למימיו שיעור אפילו כל שהוא מטהרין. ובהי"א כתב, מעין שהיו אמות קטנות נמשכות ממנו ורבה עליו מים שאובין לתוך המעין עד שגברו המים שבאמות ושטפו הרי הן כמעין לכל דבר. היו מימי המעין עומדין ואינן נמשכין וכו'. ובפשטות מש"כ בה"ו הוא כנגד המשנה בפ"ק, ומש"כ בהי"א הוא כנגד משנתינו. אך לא ביאר את החילוק מדוע בהי"א יש הבדל בין היה עומד להיה מושך כנדל, ובה"ו לא חילק בזה ומשמע דבכל אופן אין מטהרין בזוחלין.

וברמב"ן בשבת ובר"ן בנדרים למדו בדעתו שהחילוק הוא, שאם ריבה מים בגומת המעין, ששם הוא עיקר חשיבות מימיו ומבטלין כל המים הבאים עליהם, בזה יש חילוק בין מקומות חדשים שלא זחל מתחילה למקומות ישנים, אך אם ריבה במשך המעין אפילו במקומות ישנים אינו מטהר בזוחלין. [פשטות דברי הר"ן משמע שאף הרמב"ם לא חילק בין דין זוחלין לדין כל שהוא, וכל החילוק הוא במקומות. אך משמעות הרמב"ם שרק לגבי דין זוחלין יש ביטול ברוב, וכמש"כ הגר"ח דהרמב"ם להדיא חילק ביניהם].

ומעתה הא דתנן במשנתינו שיש הבדל בין היה מושך כנדל להיה עומד היינו בריבה בגומת המעין, דמקומות חדשים מטהר בכל שהוא ואינו מטהר בזוחלין, ומקומות ישנים מטהר אף בזוחלין, ולכן היה מושך וריבה מים בגומת המעין הרי הוא כמות שהיה, דבמקומות שזחל מתחילה מטהר אף השתא בזוחלין ומקומות חדשים לא, וכדאיתא בתוספתא עד מקום שהיה מהלך בתחילה. ואילו בהיה עומד דכל משך המעין הוא מקום חדש אינו מטהר בזוחלין. [וכן מדוייק ברמב"ם הרי המים שמשכו ממנו שוין למקוה וכו', משמע רק המים שמשכו]. והא דתנן בפ"ק למעלה מהן וכו' היינו בריבה במשך המעין, ולכן לעולם אינו מטהר בזוחלין.

והנה הראב"ד כתב על מש"כ הרמב"ם בהיה מושך הרי הן כמעין לכל דבר, דבתוספתא איתא ואינו מטהר בזוחלין אלא עד מקום שהיה יכול להלך בתחילתו. ולפי הר"ן גם הרמב"ם סובר כך, והראב"ד רק מפרש דבריו. אך הכס"מ הקשה על הר"ן שהרמב"ם לא חילק במקומות, ומשמע שבהיה מושך כנדל מטהר בזוחלין אף במקומות חדשים, ועל כרחיך צ"ל דהתוספתא פליגא על המשנה. וכן במה שנקט הר"ן בדעת הרמב"ם לחלק בין ריבה בגומת המעין למשך המעין נחלק הכס"מ דאף אם ריבה במשך המעין מטהר בזוחלין.

במשנה ה' איתא העיד ר' צדוק על הזוחלין שרבו על הנוטפין שהם כשרים. והקשו הראשונים מאי קמ"ל, וכי ס"ד דכמה טיפות יפסלו את נהר פרת. ותירץ הר"ן בנדרים, דקמ"ל שאפילו במקומות חדשים אפשר לטבול אם הרוב הם מי מעין. אמנם הר"ש לא יכול לתרץ כן, דהא לשיטתו מקומות חדשים פסולין בזחילה אפילו בלא לרבות מים כלל. ולכן תירץ באופן אחר, דקמ"ל שאפילו אם אין במי המעין כדי טבילה אלא בצירוף הנוטפין שפיר יכול לטבול, כיון שרבו הזוחלין על הנוטפין. וטעם הדבר ביאר בשיעורי ר' שמואל שם דשיעור מ' סאה במעין אינו בשביל להחיל שם מקוה כמו במי גשמים, אלא הוא דין במעשה הטבילה, וכיון שיש שם מקוה כבר בכל שהוא שפיר אפשר להשלים למעשה הטבילה גם מי גשמים זוחלין.

והנה בנדרים שם איתא שאסור לטבול בנהרות שמא ירבו נוטפין על הזוחלין, ומבואר שאי אפשר לטבול בנהר שרובו מי גשמים. וכן מבואר מדברי ראבר"צ דיש הבדל אם רבו הנוטפין או הזוחלין. ויל"ע מדוע רובן נוטפין פסול, הא במשנה מבואר שאם המעין היה מושך וריבה עליו מי גשמים מטהר בזוחלין, וכל הנהרות מושכין אף בלא הוספת מי גשמים, ומה איכפת לן שרבו הנוטפין. ומצינו בקושיא זו ה' תירוצים.

א. לדעת הר"ן החילוק בין רוב נוטפין לרוב זוחלין הוא במקומות חדשים שלא היה המעין מטהר מתחילתו, ומתני' היה מושך וכו' במקומות ישנים.

ב. לדעת הר"ש מתני' בהרחיב זחילת המעין למקומות חדשים, ולכן בהיה מושך מטהר בזוחלין, אך אם הוסיף מי גשמים אזלינן בתר רוב אף לגבי מקומות ישנים.

ג. הרמב"ן והר"ן נקטו בדעת הרמב"ם דמתני' בריבה בגומת המעין דוקא, ולכן בהיה מושך מטהר בזוחלין, אך אם ריבה במשך המעין אזלינן בתר רוב.

ד. המהרי"ק נקט שרבו עליו מים שאובין לא איירי כשיש יותר מים שאובין ממי המעין, אלא הכונה שהוסיף להם מי גשמים, אך עדיין רוב המים הם מי מעין, ולכן בהיה מושך מטהרין בזוחלין, כיון שהרוב מי מעין. ורק בהיה עומד או מימיו מועטין דפ"ק, דעיקר זחילת המעין נעשית מחמת מי גשמים אינן מטהרין בזוחלין.

ה. הבית יוסף כתב בשם הראב"ד בבעלי הנפש שכאשר נהר פרת מגיע לבבל הרי הוא נחשב כמעין העומד, לפי שבלא מי הגשמים לא היה זוחל כלל. ולפי"ז שפיר יש חילוק אם רובו מהנוטפין או מהזוחלין.

אמנם בדעת הכסף משנה אי אפשר לומר ככל התירוצים הללו. דהא נקט בדעת הרמב"ם שאין חילוק בין המקומות, ובכל אופן נהר שמושך מטהר בזוחלין אפילו רובו מי גשמים ונהר שעומד אזלינן בתר רוב, ודלא כהר"ן והרא"ש. וכן נקט שאין לחלק בין ריבה בגומת המעין למשך המעין. ובבית יוסף האריך לחלוק על המהרי"ק, ונקט בפשיטות שרבו מי גשמים היינו רוב ממש, [וכן הרמב"ן שם כתב דיש אומרים שרבה היינו שהוסיף, ודחה, דאם כן לתני הוסיף]. ומש"כ בשם הראב"ד דפרת בבבל נחשב כמעין העומד, אכתי אין זה מיישב מש"כ הרמב"ם בהל' י"ג היו הזוחלין מן המעין מתערבין עם הנוטפין ממנו אם רבו הזוחלין על הנוטפין הרי הכל כמעין לכל דבר, ואם רבו הנוטפין על הזוחלין וכו אינן מטהרין בזוחלין אלא באשבורן, ולא חילק הרמב"ם בין היה מושך להיה עומד, וצ"ע.