3. בדין ברירה במין אחד
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

פ' כי תבוא

**בדין ברירה במין אחד וביסוד דין תערובת בברירה**

**שיטות האחרונים בדין ברירה במין אחד**

א]עיין רמ"א שי"ט ס"ג דהביא מהתרומת הדשן שבמין אחד אין ברירה ולכן אם יש לו דגים גדולים וקטנים משני מינים ובורר הגדולים מהקטנים או אם הכל ממין אחד אין כאן מלאכת בורר ומקורו מלשון הגמ' שני מינים משמע שבמין אחד אין בורר ועיין ברכי יוסף שהביא כן מהאורחות חיים שמותר לברור חתיכות בשר אחד מהשני ועיין ט"ז שחלק על זה ונקט שכיון דמבואר בתוס' שבשני מיני אוכלים יש ברירה כיון שמה שרוצה זה אוכל ומה שלא רוצה זה פסולת א"כ ה"ה כאן דהינו שכיון שבמלאכת בורר צריך אוכל ופסולת ונתחדש דמה שאחד לא רוצה זה נותן לו שם פסולת א"כ ה"ה כאן אפילו שזה מין אחד כיון שאחד לא רוצה זה נותן לו שם פסולת

והנה האחרונים הוכיחו כדברי התרוה"ד מכמה מקומות א. הגמ' קי"ד: אומרת שהתירו קניבת ירק ביוה"כ שזה איסור דרבנן מהמנחה ולמעלה כיון שיש בזה עינוי נפש ובביאור הכוונה קניבת ירק יש ראשונים שביארו שהכונה לחתוך ירק לחתיכות קטנות ועיין רשב"א שהקשה שהרי זה טוחן אמנם תוס' ביארו שחותך לחתיכות גדולות וברשב"א ביאר שמדיח פירות ובפשוטו לביאורים אלו יש כאן רק איסור הכנה משבת לחול וכאן חז"ל התירו דבר זה וכן הוא בא"ר אמנם ברמב"ם פ"א משביתת העשור ה"ג כתב שזה לברור העלים המעופשים מהעלים הטובים ועיין רשב"א שהביא פירוש זה מרש"י והקשה שזה בורר וכתב המ"מ שכיון שזה אותו מין וזה נאכל על ידי הדחק אין בזה ברירה ומבואר מכאן שמין אחד אין בזה ברירה וצ"ב דעת הט"ז

ב.עיין גמ' קל"ד. דמדאוריתא מותר לברור חרדל במסננת שלו מהקליפות ורק מצד מחזי כבורר זה אסור וכתבו התוס' הטעם שכיון שגם הפסולת ראוי לאכילה ועיין תהילה לדוד שכתב שמוכח מכאן שאפילו שיש בזה חיסרון מסוים ולכן אנשים רגילים להפרידו בכל אופן מדאוריתא אין בזה איסור בורר ובהכרח כיון שחשיב מין אחד

**הטעם דאין ברירה במין אחד והנפק"מ בזה**

ב]והנה הט"ז טען דכיון דמבואר בתוס' שבשני מינים הסיבה שזה פסולת כיון שהוא לא רוצה את זה א"כ גם כאן כיון שהוא לא רוצה את זה למה שזה לא יחשב כפסולת וצ"ב דעת החולקים ועיין גר"ז שי"ט ס"ב שכתב וז"ל אין איסור משום בורר אלא בבורר פסולת מאוכל או להיפך אבל אם בורר אוכל מאוכל אפילו אינו חפץ לאכול כלל אלא אחד מהם והשני נוטלו וזורקו **אינו נקרא פסולת בשביל כך** הואיל והא ראוי לאכילה ולפיכך מותר לברור אותו מתוך האוכל שחפץ לאכול ואין בזה משום בורר פסולת מתוך אוכל עכ"ל והנה מלשונו משמע שהחיסרון הוא כיון שיש תנאי בבורר שיהיה הפרדה של אוכל מפסולת כה"ג שזה אותו דבר לא שיך שהוא יקבל שם פסולת ולכאורא הכוונה ששני מינים מה שלא רוצה כיון שזה סוג אחר ממילא שיך לדון שהשינוי שביניהם הוא סיבה להחשב פסולת משא"כ בחתיכות גדולות וקטנות כיון שזה אותו דבר לא שייך לקרוא לזה פסולת [ועיין מאמר מרדכי סק"ה שמשמע שכוונתו כנ"ל]

אמנם לכאורא יש מקום לבאר בדרך אחרת שלענין מלאכת בורר לא מספיק שמפריד דבר מדבר ועל ידי זה אחד מהם נהיה מתוקן אלא מעיקר צורת המלאכה שיהיה כאן קודם הברירה תערובת של שני דברים ורק כשיש מציאות של תערובת בזה נתחדש מלאכת בורר וממילא לפ"ז יתכן שאותו מין לא חשיב שיש כאן תערובת כלל ורק דברים שיש חילוק ביניהם חשיב תערובת ולפ"ז לא קשה כלל משני מינים דבשני מינים יש כאן תערובת גמורה ורק כדי שיחשב אחד אוכל ואחד פסולת מה שלא רוצה זה סיבה שיחשב פסולת אבל עד כמה שזה מין אחד ואין כאן תערובת כלל אין סיבה דמה שלא רוצה חלק שזה יחשב בורר

והנה המ"מ חידש שדבר שנאכל על ידי הדחק כגון עלים מעופשים אין בזה בורר דאוריתא ובפשוטו הטעם שזה חשיב מין אחד והאחרונים [עיין פמ"ג ומאמר מרדכי] כבר הוכיחו מזה דלא כט"ז וכן מהא דמותר לברור חרדל מדאוריתא מבואר שאפילו שהפסולת נאכלת רק על ידי הדחק ולכן בוררים את זה בכל אופן אין בזה בורר מדאוריתא [וצ"ע למה לא הביאו מכאן ראיה שנאכל על ידי הדחק יש בורר מדרבנן ואולי כאן לאחר שמוציאים אותו אינו ראוי כלל עוד יתכן שכאן שמתחילת בריתו הוא שונה יש יותר סברא לאסור מדרבנן מאשר דבר שהתעפש שזה מבריתו אותו סוג ממש] ויש לעיין האם זה סברא גם בשני מינים שאם אחד מעופש ולא רוצה אותו כי הוא מעופש שזה לא סיבה לברירה ובפשוטו דבר זה תלוי בשני הביאורים הנ"ל דאם עיקר הסברא דמה שאדם לא רוצה מחמת שזה קצת פחות ראוי לאכילה זה לא מקבל שם פסולת א"כ גם כאן כיון שהסיבה שלא רוצה רק מחמת שזה רק נאכל על ידי הדחק ממילא אין כאן בורר מדאוריתא אבל אם נימא שכל החיסרון שאין לזה שם תערובת אבל בתור פסולת עצם מה שאני לא רוצה זה סיבה שיחשב פסולת וביותר דעצם זה שהוא נאכל על ידי הדחק זה גם סיבה שיחשב פסולת א"כ וודאי שכה"ג יהיה אסור

ולכאורא יש להוכיח מהא דחזקיה דהבורר תורמסים מתוך אוכל שלהם חייב ועיין ברמב"ם שכיון שהתורמוס מר והקליפה לא מרה והוא נצרך לשפר האוכל לכן לקליפה יש עדיפות שתחשב אוכל ועיין מ"ב סקי"ט שהביא מהגר"ז שהכונה שממילא הקליפה יותר נאכלת ולכן זה חשיב אוכל לעומת התורמוס שהוא מר שחשיב פסולת וצ"ב למה זה לא יותר ממעלה שזה נאכל על ידי הדחק אמנם לנ"ל א"ש שכאן זה נידון כשני מינים מחמת שוני הטעם שביניהם ובזה גם הבדל שנאכל על ידי הדחק זה סיבה להחשב פסולת [אמנם לביאור האחרון של רש"י שכל מה שזה פסולת כי הוא יותר מאוס לכאורא וודאי שזה כמו מין אחד ובפשוטו מבואר שגם במין אחד יש ברירה וכן לביאור השני שהתורמוסים יותר גרועים אבל זה חידוש לדונם כשני מינים וצ"ע]

והנה הרמ"א כתב שאם יש תערובת של שני סוגי דגים מותר לברור משניהם יחד הגדולים מהקטנים דאין זה אלא חלוקת התערובת ויש לעיין אם רוצה להפריד בין הגדולים לקטנים וזה כל סיבת ברירתו אמנם הגדולים זה סוג אחד והקטנים זה סוג אחר ובפשוטו זה תלוי בנ"ל דאם עיקר הסברא שגדול וקטן זה לא סיבה להחשב פסולת א"כ גם כאן כיון שכל סיבת הפרדתו כיון שזה גדול אין זה פסולת ולכל היותר כיון שמעונין בהפרדה זה יהיה משאצל"ג דאת גוף המלאכה ששני מינים מופרדים בתור שני מינים אין לו ענין משא"כ אם הסברא שאין תערובת א"כ כאן הרי יש כאן תערובת דהרי זה שני מינים ובזה וודאי שגם אם סיבת רצונו להפריד כי זה גדול זה סיבה להחשב כברירה וז"ב והעירו דמלשון הרמ"א מבואר שרק אם בורר הגדולים משני המינים מותר ומשמע שאם זה יהיה מין אחד זה וודאי יהיה אסור אמנם יתכן שזה משאצל"ג

**בדין ברירה מחמת איסור במין אחד ובשני מינים**

ג]והנה האחרונים דנו האם איסור חשיב סיבה לברירה כגון שני פירות מאותו מין ואחד מהם ערלה [עיין מנח"ח] ועיין מג"א סימן תק"ן לענין ניקור הגיד ביו"ט שנקט שזה לא חשיב ברירה אלא הוי מין אחד וכן הוא בפר"ח ועיין אגלי טל סק"כ שביאר שאפילו שזה טעם קצת אחר ומראה אחר אבל כיון שללא האיסור היו אוכלים את זה ביחד אם הבשר כדבר אחד לכן זה חשיב כמין אחד וכן נקט המג"א סימן תס"ו שאם נפל קצת מים על קמח שמותר לברור את הקמח החמץ כיון שזה מין אחד ואין בזה איסור דאוריתא [ועיין שביתת השבת שהכריע שזה אסור מדרבנן]

והנה עיין נשמת אדם כלל ט"ז שכתב לדון שמים שיש בהם תולעים כיון שמצד עצמם משתתי הכי וכל מה שבורר מחמת איסור אין בזה ברירה אמנם הקשה משו"ת הרא"ש שדן לאסור לסנן מים מתולעים בסודרים וכתב ששם מדובר בתולעים מאוסים שאין בני אדם שותים אותם יחד גם ללא האיסור אמנם עיין בב"י סוף סימן שי"ט שכתב מפורש דמה שזה לא משתתי הכי כיון שיש בזה איסור [ובדבריו מבואר שזה משתתי הכי כי יכול לעצרם בפיו וכתב שכיון שלא ימלט שאחד יעבור חשיב שלא משתתי הכי ומבואר שלמד כלבוש דמה שיכול לאכלו ללא הפסולת אבל ללא מעשה ברירה חשיב משתתי בהכי ועיין אגלי טל שהאריך בזה] ולכאורא צ"ב דכיון דנקטו האחרונים דאיסור זה לא סיבה לברירה א"כ למה כאן זה אסור אמנם לכאורא כל זה אם הסיבה שמין אחד אין ברירה כי זה לא פסולת א"כ ה"ה כאן אמנם מסברא לא שייך לומר שאיסור זה לא פסולת דאין לך פסולת גדול מזה וכל הסברא של האחרונים שאין כאן תערובת דמצד מציאותו הוא אותו דבר ולפ"ז א"ש שתולעים שזה מין אחר כל הצד להתיר כי אין כאן שם פסולת ואין כאן תיקון בזה מה שאי אפשר לאכול כי יש כאן איסור וודאי שחשיב פסולת ותיקון [ומסתברא שגם דעת החיי אדם רק מחמת שלמד שמישתתי הכי זה גדר שזה מין אחד ואין כאן תערובת אבל בשני מינם גמור וודאי שאסור]

**ביאור סברת האחרונים דבמין אחד ורוצה למטרה שרק חלק ראוי שיש בזה בורר**

ד]והנה הט"ז הוכיח את דבריו מהמהרי"ל דכתב דאסור לברור מקמח מצה את החתיכות הגסות ובמג"א כתב שזה כמו שני מינים עוד הקשו המנחת חינוך והנשמת אדם דרש"י ע"ד: ביאר דבעושה כוורת עובר על בורר כי בורר את הקנים הגרועים והקשו הרי זה מין אחד ועיין אגלי טל סקי"ז ובפמ"ג סק"ב ובראשי יוסף ע"ד: דכתבו דכל הסברא דבמין אחד אין בורר זה רק מתי שרוצה לברור לצורך אכילה דביחס לאכילה זה אותו אכילה בין אם אוכל דבר גדול או דבר קטן אבל אם בורר לצורך שימוש דבזה באחד אפשר להשתמש ובאחד אי אפשר להשתמש חשיבי שני מינים ולכן יש בזה איסור בורר ולכאורא כל זה שייך אם החיסרון שאין לזה שם פסולת א"כ כאן שבאמת זה לא ראוי לשימוש שהוא רוצה חשיב שזה פסולת אבל אם הסברא שזה לא תערובת לכאורא מה שהוא כרגע רוצה להשתמש לשימוש מסוים זה לא סיבה שזה יהפך לתערובת וצ"ע ובפשוטו מבואר מזה שהחיסרון שאין כאן תערובת לא שחסר בתיקון שנעשה אלא שהחיסרון בצורת המעשה ברירה שצורת המלאכה שפעולתו היא הפרדת תערובת ולכן כיון שביחס למה שרוצה זה כתערובת זה מספיק סיבה לאסור ועיין פמ"ג שדן שבכלי אסור לברור גם מין אחד ובפשוטו הדבר פלא שאם אין כאן תערובת או שזה לא פסולת מה יעזור שעושה בכלי אמנם לנ"ל שכל החיסרון בצורת המלאכה בזה יתכן שכל שעושה בכלי של ברירה בזה תמיד חשיב שזה מעשה ברירה אפילו שאין כאן תערובת מינים ועדיין צ"ב

**בדין ברירה בחלמון וחלבון ובישוב סברת הט"ז**

ה]והנה מבואר בגמ' שמותר לברור חלמון מחלבון כיון שזה לא עשוי אלא לגוון ועיין לשון רש"י והר"ן והטור שכיון ששניהם ראוים לאכילה וכל מה שמברר לצורך לגוון זה לא חשיב פסולת ועיין ב"ח שנקט שזה כשני מינים ויש כאן סיבה לבורר ורק כיון שזה מטרה לגוון לכן מותר ובביאור הסברא בזה בט"ז משמע שמדובר שמשתמש בחלבון וביאר הפמ"ג שכיון שמשתמש בשניהם לאחר זמן אין בזה בורר וכשיטתו בס"ג ובבה"ל שם ביאר שכיון שזה לא למטרת אכילה אין בזה בורר ולכאורא הכוונה שאין כאן תיקון בדבר מה שמעמידים אותו לשימוש שזה לא הדבר שעומד אליו אלא שזה קלקול והקשה המג"א שהרי המ"מ הקשה שמחבץ זה לא יהיה בורר כיון שזה מין אחד וכן סחיטת פירות מבואר בגמ' שזה לא בורר וביאר המג"א כי זה מין אחד וא"כ ה"ה כאן בביצה חשיב מין אחד והנה לכאורא במחבץ הרי זה שני דברים עם טעמים שונים וכן במי פירות זה דבר אחר מפרי וודאי שאם כל אחד יהיה בנפרד זה יחשב תערובת אלא כוונת המג"א כיון שזה מחובר אחד לשני לא רואים כאן תערובת אלא יש כאן דבר אחד מורכב משני דברים ולכן דימה לביצה שאפילו שזה טעמים שונים ויתכן שאם זה כבר יהיה נפרד יהיה בזה בורר אבל כל שזה מחובר לא רואים את זה כשני דברים אלא כדבר אחד והנה לשון המג"א שזה מין אחד ולכאורא כוונתו כנ"ל שאין לזה שם תערובת ולכן אין בזה איסור ברירה

והנה ידוע דעת היש"ש שבקליפת בוטנים כיון שזה גוף אחד אין בזה בורר ולשונו שזה מין אחד ולכאורא וודאי כוונתו כנ"ל שאין לזה שם תערובת אלא זה דבר אחד שחלקו לא ראוי לשימוש ואין לזה שם תערובת והנה המ"ב ביאר שכוונתו רק לגבי לאלתר וצ"ב דעד כמה שזה מין אחד מה שיך לומר שלגבי לאחר זמן זה שני מינים והנה המג"א חלק עליו והוכיח מקליפות של פירות שזה בורר כמבואר בירושלמי אמנם באמת דעת הערוך שקילוף כיון שזה מחובר זה רק דש ואם זה לא דש שזה מותר ובפשוטו הוא מטעם הנ"ל ולפ"ז גם המג"א שחלק וודאי שהוא מודה שחיבור זה סיבה שלא יחשב תערובת אלא שבמקום שזה לא ראוי לשימוש ותמיד מפרידים את זה רק כה"ג זה נותן לזה שם תערובת ועיין סימן ת"ק שדן להתיר בחיבור שזה לא תערובת והוכיח מקילוף פירות לא כך

והנה לפ"ז היה מקום לומר שגם הט"ז הרי וודאי מודה שצריך תערובת ורק ס"ל שעצם זה שיש כאן שני חפצים חשיב שזה תערובת אבל אם זה דבר מחובר בזה הוא מודה שזה סברא שלא יחשב תערובת ורק אם זה פסולת כמו קליפה שאי אפשר לאוכלו זה נותן לזה שם תערובת והנה המ"מ כתב שמעופש זה לא בורר כי נאכל על ידי הדחק וקשה על הט"ז אמנם לנ"ל יתכן דשם מדובר שזה מחובר וזה עצמו הסיבה שזה לא תערובת רק שאם זה לא היה נאכל כלל זה היה מקבל שם תערובת וכיון שזה נאכל על ידי הדחק אין לזה שם תערובת ולכאורא דבר זה מוכרח במ"מ שכתב שאפשר שזה נאכל על ידי הדחק ומשמע שהיה לו צד שזה לא נאכל אפילו על ידי הדחק וצ"ע א"כ למה זה מותר ובהכרח כנ"ל והנה הט"ז הוכיח מביצה דמין אחד זה סיבה לבורר ומבואר שגם בדבר מחובר ס"ל שיש בורר אמנם יתכן שהיה פשיטא ליה שחתיכות נפרדות זה תערובת ורק שיש כאן צד שיש הלכה שזה יחשב מין אחר ובזה הוכיח לא כך אבל ס"ל שביצה כיון שכל אחד עומד לעצמו ומשמש כשימוש אחר לא עוזר בזה שזה דבר אחד

והנה לכאורא יש להוכיח שגם למג"א חלוק הדין מין אחד שבחלמון וחלבון משאר מין אחד דהרי הבאינו לעיל מהאגלי טל דכשרוצה לשימוש שאי אפשר בשני חשיב ברירה א"כ צ"ב הרי לגוון החלבון לא ראוי ולכן לא רוצה אותו ולמה שלא יחשב בורר ובמ"ב מבואר שגם אם מפריד לצורך שתית קפה שהחלבון הוא מפריע בכל אופן מותר וכן הרי אם סוחט פירות ודאי שרוצה שימוש שתיה שהפרי חשיב מין אחד אמנם לנ"ל א"ש שכאן הסיבה שזה לא תערובת כי זה חפץ אחד ולכן גם אם עכשיו ירצה להשתמש לשימוש מסוים זה לא סיבה שיחשב תערובת וז"פ

והנה לפ"ז היה מקום לומר דבשני חפצים אפילו שזה רק נאכל על ידי הדחק חשיב בורר אמנם המ"ב כתב שתפוחים חמוצים שנאכלים על ידי הדחק זה רק בורר מדרבנן ומסברא צ"ע מה זה שונה ממבושל וצלוי דמבואר במ"ב שזה כמו שני מינים אמנם מקליפה של חרדל דבפשוטו זה כבר נפרד מבואר כמ"ב וצ"ע בזה

**מתי אומרים הסברא משתתי הכי**

ו]והנה הכרעת המג"א דביצה חשיב מין אחד ולכן אין בזה בורר וצ"ע לשון הגמ' כיון שאין עושין אותה אלא לגוון ועיין מג"א שכתב וז"ל לכן נ"ל דהכי פירושו דה"א דחלבון חשיב פסולת כיון שאינו ראוי לאוכלו כך קמ"ל וצ"ב כוונתו ועיין רשב"א ריטב"א ומאירי גם שביארו שזה לא פסולת דזה ראוי לאכילה ומה שלא אוכלו עכשיו כי רוצה לגוון ועיין מחצית השקל שכתב שהו"א כיון שמשתמשים בחלמון לבד א"כ החלבון לא ראוי לכלום וזה פסולת קמ"ל שזה רק למראה ולזה החלבון לא ראוי אבל לאכילה שניהם ראוים עכ"ד והדברים צ"ע וכי לא יודעים שאוכלים החלבון דהביצה בעלמא

אמנם באמת פשטות הדברים שאם ירצה לאכול אחד ואת השני הוא לא רוצה זה כן יהיה בורר דאז זה יחשב פסולת ורק כיון שבתור אוכל זה ראוי לאכילה אותו דבר ורק עכשיו רוצה למטרה שחלק זה לא ראוי זה לא סיבה שיחשב פסולת וכן הוא בפמ"ג שלצורך אכילה אסור ועיין גר"ז שכתב לבאר דהנה מבואר בגמ' דמסננת של חרדל אסור מדרבנן והגמ' שואלת מה זה שונה מלסנן ביצה והגמ' עונה שזה לא מחזי כבורר וביאר הנ"ל שעל זה מכוון הגמ' כיון שאינו עשוי אלא לגוון דהינו שנתחדש בחרדל שדבר אפילו שהוא לא בגדר פסולת אבל כיון שאדם בורר אותו ואז הוא נזרק חשיב בורר מדרבנן וממילא הגמ' דנה שגם כאן שזה הרי נברר לקליפת החרדל וממילא זה נזרק ושמדרבנן זה יהיה בורר ועל זה תירצה הגמ' שכאן כיון שלא מוציא למטרת אכילה ואת זה לא רוצה אלא למטרה שזה לא מתאים לזה ממילא זה לא מחזי כבורר וע"ש שביאר שבסתם בורר חלק וזורק כיון שזה ראוי לאכילה בזה גם מדרבנן זה לא בורר ורק כאן שזה נמאס ונהיה פסולת לכן זה אסור עכ"ד ולפ"ז אם יברור חלמון מחלבון לאכילה את שניהם זה וודאי מותר דאין סיבה לראות את זה כבורר [וצ"ב שאולי כוונתו שחלבון לבד הדרך לזרוק דלא כזמנינו]

והנה לפ"ז צ"ב למה מותר לסנן יין במשמרת כי משתתי הכי הרי מדרבנן כל שהפסולת לא נאכל זה אסור והרי שם הפסולת לא ראוי לאכילה והנה מחרדל לא קשה דהרי גם יין במשמרת אסור במקום שרוב אנשים מוציאים את זה [אמנם המ"ב נקט שחרדל גם ביד אסור רק ביו"ט מותר בורר לכן כתוב בכלי וצ"ע מקורו] אמנם ביצה הרי בעלמא אוכלים את זה ביחד ומה זה שונה מקיסמים ביין

והנה בעיקר ההיתר המבואר בגמ' דמשתתי הכי עיין אגלי טל שהקשה שהרי מבואר בגמ' שיש עניים שאוכלים עיסה בלוסה אם פסולת וכל אב מלאכה דמרקד ובורר זה בהוצאת פסולת והנה כל הקושיא רק על הראשונים שגם דבר שדרך אנשים לברור אם אפשר לאכול זה לא בורר אבל לרמב"ם לא קשה כלל אמנם לשאר הראשונים קשה ועיין אגלי טל שדוקא בשמרים שזה מעיקר יצירתו לכן לא רואים את זה כשני מינים משא"כ בפסולת שזה דבר חיצוני שנמצא ביחד אמנם הקשה מהסמ"ג שחידש דבר זה גם בקמחים שזה דבר חיצוני וכתב דוקא שם כי רוב אנשים אוכלים את זה כך אמנם עדין צ"ע מכותש דמבואר בחלק מהראשונים שזה בורר והרי זה קליפה ובפשוטו צ"ל שזה וודאי יסוד ההיתר במקומות של מישתתי הכי שאין כאן תערובת כי זה דבר אחד רק עדין אם אנשים מקפידים זה סיבה לאסור מדרבנן ובזה מבואר בגמ' סברא שאם אפשר לשתות ללא זה רבנן לא גזרו וכמבואר ק"ט. ולפ"ז מיושב גם ביצה שכאן זה לא תערובת של יבש בלח שזה נחשב שאין תערובת ולכן אם זה היה הולך לאיבוד היה כאן בורר ולא היה עוזר שמישתתי הכי

והנה עיין תהלה לדוד שהקשה מכל ברירה של שני מיני אוכלים הרי זה משתתי בהכי ועיין שביתת השבת במרקד שכתב שהרי כשיאכל וודאי יברור אחד מהשני וכה"ג לא חשיב משתתי בהכי ולפ"ז בדברים מאוד קטנים כגון סלט ירקות לא יהיה בזה ברירה אמנם עיין תהילה לדוד סקט"ו שביאר לנ"ל שדוקא בדבר שזה גדר שאין פה תערובת בזה עוזר הסברא של משתתי הכי אבל בשני מיני אוכלים שזה וודאי תערובת כה"ג כל שרוצה להפריד משהו מחברו זה מותר

אמנם יש לישב בפשוטו שכל הסברא של מישתתי הכי זה בדבר שאין לו חשיבות עצמית ובשימוש של היין זה רק שתית היין ולא הקיסמים ובזה חשיב אותו שימוש ביין אם קסמין או לא משא"כ בדבר חשוב שהוא חשוב בתערובת בזה לא חשיב משתתי הכי דזה שתיה אחרת דהינו דהשימוש אם הדבר השני או לא זה שימוש אחר ולפ"ז א"ש גם ביצה דכאן הרי החלבון הוא דבר שחשוב ומצטרף לעצם האכילה וממילא לא שיך הסברא של מישתתי בהכי ולכן זה אסור מדרבנן

והנה המג"א חידש שאסור לקלף קליפה של תפוחים רק לאלתר וקשה הרי זה מישתתי הכי אמנם לנ"ל שדבר שאחרי שמורידים הוא לא ראוי לאכילה מדרבנן זה אסור כמו חרדל וביצה ורק במקום שחשיב שאין כאן תערובת כלל עוזרת סברא זו ובקליפה זה דומה לביצה שזה לא גדר שאין כאן תערובת כלל ויתכן עוד שכאן זה כמו שני מינים וכנ"ל ודו"ק בזה ולפ"ז מקור המג"א מביצה דמבואר בגמ' שאם לא היה לגוון זה היה אסור

והנה כתב הרמ"א בשם המרדכי סוף סימן שכ"א שמותר למרח אוכל דאין מממרח באוכלים וכתב הגר"א דהמקור הוא מהא דמבואר בגמ' סברא של מישתתי הכי ומשמע שזה כלל תמיד אמנם יתכן שהחיסרון של המג"א של כאן לא שייך שם