שיעור יט קסח יג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור יט**

**~ סימן קסח סעיף יג ~**

[סעיף יג] אפילו דבר שבלילתו (פירוש לישת הקמח במים) עבה, אם בשלה או טגנה אין מברך עליה המוציא, אפילו שיש עליה תוריתא דנהמא ואפילו נתחייבה בחלה, דברכת המוציא אינו הולך אלא אחר שעת אפייה, ויש חולקין ואומרים דכל שתחילת העיסה עבה, אפילו ריככה אח"כ במים ועשאה סופגנין (פירוש עיסה שלשוה ועשאוה כמין ספוג) ובשלה במים או טגנה בשמן, מברך עליהם המוציא (ונהגו להקל), וירא שמים יצא ידי שניהם, ולא יאכל אלא ע"י שיברך על לחם אחר תחלה. הגה: וכל זה לא מיירי אלא בדאית בי' לאחר אפיה תואר לחם, אבל אי לית ביה תואר לחם כגון לאקשי"ן שקורין ורומזלי"ך, לכ"ע אין מברכין עליהם המוציא ולא ג' ברכות, דלא מיקרי לחם, אבל פשטיד"א וקרעפלי"ך מקרי תואר לחם, ואין לאכלם אלא אם כן בירך על שאר הפת תחלה. וכל זה לא מיירי אלא בעיסה שאין בה שמן ודבש וכיוצא בו, אלא שמטוגן בהן, אבל אם נילוש בהן כבר נתבאר דינו אצל פת הבאה בכיסנין.

### ביאור מתני' 'תחילתה עיסה וסופה סופגנין'

איתא במתניתין (חלה פרק א משנה ה) 'עיסה שתחילתה סופגנין וסופה סופגנין פטורה מן החלה, תחילתה עיסה וסופה סופגנין, תחילתה סופגנין וסופה עיסה, חייבין בחלה'. ובביאור דינא דמתניתין דתחילתה עיסה וסופה סופגנין חייבת בחלה נחלקו הראשונים, דהר"ש (שם במתניתין וכ"ד הרבה ראשונים בסוגיא פסחים לז, א) פירש דתחילתו עיסה היינו שמתחילה כוונתו הייתה לעשות מעיסה זו פת, וסופה סופגנין היינו שבסוף נמלך לעשות ממנה סופגנין [וסופגנין פטורים מן החלה כמבואר במשנה שם], והטעם שחייבת בחלה הוא משום שבעודה עיסה התחייבה כבר בחלה ותו לא פקע חיובה. אמנם דעת ר"ת (הובא בתוס' פסחים לז, ב ד"ה דכ"ע) דתחילתה עיסה היינו שעושה אותה עיסה עבה, ואף שלבסוף מבשלה חייבת בחלה, ואפילו שמעיקרא היה דעתו לכך, כיון שבשעת הגלגול הייתה אותה עיסה 'עבה' כבר נתחייבה בחלה, ואינו נפטר בכך שעושה ממנה סופגנין.

והנה בתוס' בפסחים (שם) כתבו דלדעת ר"ת שכל עיסה שעשאה עבה הרי היא מתחייבת בחלה [ואף שעשאה לסופגנין וכנ"ל], אם כן הוא הדין דיש לברך עליה המוציא, דכיון שבשעת הגלגול הייתה אותה עיסה עבה הרי היא נחשבת כפת שמברכים עליה 'המוציא'. והוכיחו דבריהם מהגמרא בברכות (לז, ב) דהיה עומד ומקריב מנחה בירושלים, נטלו לאוכלו מברך עליו המוציא, ומשמע שגם על מנחת מחבת ומרחשת המטוגנות בשמן מברך המוציא, ועל כרחך היינו טעמא דכיון שמתחילה הייתה העיסה עבה מברך עליה המוציא.

אמנם הרבינו יונה בפרק כיצד מברכין (כז, א מדפי הרי"ף ד"ה ומזה) כתב שעיסה שעשאה סופגנין, אף שנתחייבה בחלה, אין מברכים עליה 'המוציא' [והיינו לדעת הר"ש באופן שחשב בתחילה לאפות אותה, דזה נחשב תחילתה עיסה המחייבת את העיסה בחלה, ולדעת ר"ת דס"ל שכל שהבלילה עבה הרי היא חייבת בחלה, מכל מקום אינו מברך עליו המוציא אם עשאה סופגנין]. וטעם הדבר משום שהזמן הקובע לעניין ברכת המוציא הוא בשעת האפיה, שהרי על בצק אינו מברך המוציא, וכיון שבאותה שעה שנתבשלה לא נעשתה כ'פת' אלא כסופגנין אין מברך עליה המוציא [והראיה שהביאו התוס' ממנחות תירץ הבית יוסף בשם הר"ש בחלה (שם) דמיירי במנחת סולת שהיא בלא שמן, או שאף במנחת מרחשת דכיון שאין בה כ"כ הרבה שמן לא חשיב כסופגנין].

### הכרעת השו"ע במחלוקת הראשונים

הנה הדעה הראשונה בשו"ע שאם בישל או טיגן פת שנעשתה מדבר שבלילתו עבה אין מברך עליה המוציא, כיון שברכת המוציא נקבעת לפי שעת האפיה. ונראה שכוונת הדברים דאף שפת שנעשתה מבלילה עבה חייבת בחלה, מכל מקום מברך עליה 'מזונות' ולא 'המוציא', כיון שהשעה הקובעת לעניין הברכה היא שעת האפיה, ובאותה שעה הרי הוא מבושל, וכמו שנתבאר לעיל מהרבינו יונה.

והנה משמע מלשון השו"ע שכל עיסה שבלילתה עבה מתחייבת בחלה, ודבר זה צ"ע שהרי ביורה דעה (סימן שכט סעי' א-ד) פסק השו"ע כדעת הר"ש ושאר הראשונים שרק אם מתחילה חשב לאפותה אז העיסה מתחייבת בחלה, וכאן משמע שאף אם לא היה בדעתו לאפותה חייבת היא בחלה. ובאמת המשנ"ב (ס"ק עא) פירש אתץ דברי השו"ע כאן דמיירי באופן שהיה בדעתו לאפותה ורק אחר כך נמלך לבשלה או לטגנה, וכהכרעת השו"ע ביורה דעה שם, אלא שהדעה הראשונה בשו"ע כאן סוברת שיש לחלק בין חיוב חלה לברכת המוציא, ואף שהתחייבה בחלה אין מברכין עליה המוציא עד שיאפה אותה כדרך פת. ושיטת היש אומרים ס"ל שאין לחלק בין חיוב חלה ובין ברכת המוציא, וכיון שכשדעתו לאפותה הרי היא חייבת בחלה, א"כ גם יש לברך עליה ברכת המוציא.

### ביאור פסק הרמ"א בזה

כתב הרמ"א על מחלוקת הראשונים הנ"ל לגבי עיסה שעשאה סופגנין דנהגו להקל, וביאר המשנ"ב (ס"ק עד) דנהגו להקל שא"צ לברך המוציא וברכת המזון, אלא מברך מזונות וברכה מעין ג'.

ובמשנ"ב (ס"ק עה) כתב דמה שכתב הרמ"א שנהגו להקל היינו כשלא אכל שיעור שביעה שחיוב הברכת המזון שלו הוא רק מדרבנן, אך אם אכל שיעור שביעה צריך להחמיר מספק ולברך ברכת המזון. ומבואר במשנ"ב שם דכל מה שמספק צריך להחמיר ולברך ברכת המזון היינו רק אם היתה דעתו בתחילה לאפותה, שאז הוא חייב בחלה אף לדעת הר"ש, אך אם לא התכוון לאפותה אין להחמיר ולברך ברכהמ"ז, כיון שלדעת רוב הראשונים אינו חייב בחלה כשאין דעתו לאפותה, ואף לדעת ר"ת שכל עיסה שבלילתה עבה חייבת בחלה, יש אומרים שמכל מקום אין מברך עליה המוציא כי שעת האפיה קובעת וכנ"ל, ולכן בזה אפילו אם אכל כדי שביעה לא יברך ברכת המזון [אכן עיין בביאור הלכה (ד"ה ונהגו) שמסתימת דברי המג"א משמע קצת דיש לחוש אף לדעת ר"ת ולברך ברכת המזון מספק ע"ש].

### אם חיוב חלה וברכת המוציא תלויים זה בזה

ובביאור הלכה (שם) הביא דהטעם שיש לחוש ולברך ברכהמ"ז במקום שאכל שיעור שביעה מן העיסה שבלילתה עבה והיה בדעתו לאפותה, הוא משום שנחלקו הפוסקים בדעת הר"ש דס"ל שפת זו חייבת בחלה אם ה"ה שמברכים עליה המוציא וברכת המזון, וכשלא אכל שיעור שביעה אינו מברך אלא מזונות דיש לחוש לדעת הפוסקים [רבינו ירוחם ועוד] שחילקו בין חיוב חלה לבין דין הברכה, ואף אם חישב עליו לאפיה דחייב בחלה לדעת הר"ש, מכל מקום אפשר שאין מברך עליו המוציא, אך כשאכל כדי שביעה צריך לברך דחיישינן לדעת הפוסקים שדין הברכה תלוי בחיוב חלה, וכיון שהתחייב בחלה צריך לברך עליו המוציא וברכת המזון.

ומש"כ הביאור הלכה שי"א דלדעת הר"ש חיוב חלה וברכת המוציא תלויים זה בזה צ"ע שהרי מצינו להדיא שכתב הר"ש שדין הברכה אינה תלויה בדין הפרשת החלה, והביא ראיה לכך מברייתא המובאת בגמ' בפסחים (מא, א) דנחלקו רבי מאיר ורבי יוסי אם יוצאין ברקיק המבושל ידי חובת מצה בפסח דלר"מ יוצאין ולרבי יוסי אין יוצאין כיון שבישול מבטל אפיה, וכתב שם דקיי"ל כרבי יוסי, [והעמיד מה דמצינו בסוגיא דחביצא שאף פת שנתבשלה שמברך עליה המוציא לחם מן הארץ דמיירי כשלא נתבשלה הפת]. ומוכח דעיסה שנתבשלה אף שהיא חייבת בחלה אין מברכים עליה המוציא כיון שאין עליה תואר פת.

ונראה לבאר [וכעין זה כתב במאמר מרדכי כאן] דבאמת הר"ש לשיטתו נקט שדעת רבי יוסי הוא משום שהבישול מבטל אפיה, ולכן הוא מוכרח לחלק בין חיוב חלה לברכת המוציא, אך לדידן קיי"ל שהטעם שלא יוצאים במצה מבושלת הוא משום דבעינן טעם מצה, וכמסקנת הגמרא שם, שהרי נקטינן שבישול אינו מבטל אפיה כדמוכח מסוגיא דחביצא שקיי"ל דאף אם בישל פת שיש בה כזית עדיין מברך עליה המוציא [וכ"כ בביאור הגר"א (ס"ק לג) דאנן קיי"ל דלא כהר"ש בזה], וא"כ לדידן אין הכרח לומר דיש חילוק בין חיוב חלה לדין ברכת המוציא.

### כשאין עליו 'תואר לחם' כגון אטריות וכדו'

כתבו התוס' בפסחים (שם) דאף לפי הדעות שבעיסה שעשאה סופגנין מברך המוציא, היינו רק אם יש לאותה פת 'תוריתא דנהמא', אך היכא שאין עליה 'תוריתא דנהמא' אין מברכים עליו המוציא. ולכן כתבו התוס' שעל ה'לאקשי"ן' [-איטריות] אין מברכים עליהם המוציא כי אין לזה תוריתא דנהמא. והרמ"א הביא דבריהם שדבר שאין עליו תואר לחם כמו איטריות וכדומה אין מברך עליו המוציא.

ולגבי חיוב חלה באטריות, הביא הפתחי תשובה (ביורה דעה שם ס"ק א) שדבר זה תלוי במה שנחלקו הראשונים בעיסה שעשאה סופגנין, דלדעת ר"ת אף אטריות חייבות בחלה, ולדעת הרבינו יונה גם לר"ת אינה חייבת בחלה, ובפנים מאירות (המובא בפת"ש שם) כתב שלכו"ע חייבת בחלה אף לדעת לר"ת. ועיין בחזו"א (בליקוטים סימן ה ס"ק ב) שהביא מחלוקת הראשונים בדעת ר"ת לגבי אטריות שנעשו מבלילה עבה אם חייב להפריש מהם חלה. ולכן מי שחושש שלא הפרישו חלה מעיסה של אטריות ראוי להחמיר ולחזור ולהפריש חלה מאטריות.

### אכילת שיעור קביעות סעודה מ'קוגל אטריות'

ולעניין הברכה על קוגל העשוי מאטריות, הנה כבר נתבאר שלאטריות אין תואר פת ואין מברכין עליהם המוציא אפילו אם קבע סעודתו עליהם, אך כאן יש לדון דכיון שחזר ואפאן שמא חוזר להם 'צורת פת'. ודעת הגרשז"א (שש"כ ח"ג פרק נד בהערה סה) שכיון שנותנים אותו בשמן זה לא נחשב אפיה כלל אלא בישול [ויש שכתבו שלכך נהגו העולם להביא קוגל בקידושים, כדי שלא יבוא לידי קביעות סעודה אף אם יאכל ממנו הרבה]. אמנם דעת הגריש"א (קובץ תשובות חלק ג סימן ל) שכיון שהוא חוזר ואופה את האטריות הרי זה נחשב כאפיה ויש עליו שם פת, ועל כן אם אוכל ממנו כשיעור קביעות סעודה צריך לברך המוציא וג' ברכות לאחריו [אמנם כתב שם דא"צ לברך עליו המוציא אם לא אוכל ממנו כשיעור קביעות סעודה, כיון שמבשלים אותו בשמן מרובה וחשיב פת הבאה בכיסנין כיון שנילוש בהרבה שמן].

[ולגבי חיוב חלה מהקוגל, הנה לדעת הגרשז"א הנ"ל אינו צריך להפריש חלה כיון שנחשב כבישול ולא כאפיה, אך לדעת הגריש"א צריך להפריש ממנה חלה דהוי כפת גמורה אחר שנאפתה בתנור. והמנחת יצחק (חלק ח סימן קח) כתב דאף דחשיב אפיה בתנור, מכל מקום אינו מתחייב בחלה, כיון שכבר בבית חרושת מייצרים את האטריות כדי לעשות מהם קוגל, וממילא חשיב שדעתו מתחילה כבר לאפיה [ואף אם לא יאפה את אותם אטריות ודעתו רק לבשלם, מכל מקום חייב בחלה כמבואר בש"ך יו"ד (סימן שכט ס"ק ד) עפ"י הירושלמי (חלה פ"א ה"ד) שגזרו חכמים שאם אפה מעט הכל חייב בחלה, שחששו שמא ימלך לאפות הכל, וה"ה באטריות שחלק מהם מיוצרות כיד לעשות מהם פת שיש עליהם דין הפרשה אף קודם אפיה שמא ימלך לאפותם], וא"כ מה שמפרישים מהעיסה של האטריות מהני לאחר כך, וא"צ לחזור ולהפריש. אבל לדעת הגריש"א כיון שחלק מהאטריות מיוצרות עבור בישול, לא נחשב שעושה על דעת לאפות, ואין עליו חיוב הפרשה אלא אחר אפיה ולא מועיל מה שמפריש מן האטריות לפני האפיה].

### סופגניות שמבושלות בשמן

כתב הרמ"א 'אבל פשטיד"א וקרעפלי"ך מקרי תואר לחם, ואין לאכלם אלא אם כן בירך על שאר הפת תחלה'. ומבואר שאף שבישל אותם בשמן הוי כפת גמורה ויש לאוכלם בתוך הסעודה כיון שלדעת ר"ת מברך עליהם המוציא. אמנם בט"ז (ס"ק יט) חלק על דברי הרמ"א וס"ל שמטוגן הוי כפת הבאה בכיסנין דכיון שהוא סופג הרבה שמן בשעת הבישול הרי זה כמו עיסה שנילושה בהרבה שמן דדינו כפת הבאה בכיסנין ומברך עליו מזונות.

ובביאור הלכה (ד"ה וכל זה) ביאר מחלוקתם דהרמ"א נקט שלדעת ר"ת זמן החיוב חלה הוא לפי שעת הגלגול, ולכן אף שנספג השמן בבישול הרי בשעת הגלגול היה פת גמור ולא כ'פת הבאה בכיסנין', ומה שבזמן הבישול נעשה כנילוש בשמן אינו מגרע את השם פת. אך דעת הט"ז שאף לדעת ר"ת דין העיסה נקבע לפי זמן הבישול, וכיון שבבישול יש בו הרבה שמן הרי זה כמי שנילוש בשמן דהוי פת הבאה בכיסנין ואין מברך עליה המוציא.

ויש נפק"מ במחלוקת הרמ"א והט"ז הנ"ל לעניין סופגניות המתבשלות בשמן, דלדעת הרמ"א יש לאוכלם רק בתוך הסעודה דיש לחוש לשיטת ר"ת דהוי כפת גמור, אך לדעת הט"ז כיון שבתחילת בישולו נספג בשמן הו"ל כפת הבאה בכיסנין שנילושה בשמן ומברך עליה מזונות [אכן יש חלק מן הסופגניות שלשים אותם במי פירות, ואותם סופגניות ודאי ברכתם מזונות].

והנה יש לעיין דהנה מצינו לעיל (סעיף ז) דיש אומרים שביאור פת הבאה בכיסנין היינו פת שיש לה כיסים וממלאים אותה במיני מתיקה, והנה אותה פת בשעת הגלגול שלה הרי היא ככל פת דעלמא שהוא בצק גמור, ורק בשעת האפיה הוא עושה בה כיסים וממלאה, ואי נימא שהזמן המחייב היינו שעת הגלגול, הרי כאן בשעת הגלגול הוא לש את הבצק בלא מילוי ונימא שכבר התחייב בהמוציא וברכת המזון.

ובאמת בשו"ע הרב (סעיף טז) הוכיח משיטה זו של הראשונים בפת הבאה בכיסנין, שהזמן הקובע לגבי הברכה הוא שעת האפיה, ולכן אם בישל פת במי פירות הרי הם נספגים בעיסה ויש להחשיבה כפת הבאה בכיסנין, וכדעת הט"ז הנ"ל.

וגם בביאור הלכה בהמשך דבריו כתב שהאחרונים הסכימו לדינא כדעת הט"ז שהקובע הוא שעת האפיה [ומש"כ בתחילת דבריו שהשמיט דעת הט"ז היינו במה שפירש דברי הרמ"א דכוונתו שפת זו נחשבת כפת הבאה בכיסנין, אך לדינא מסכים לדבריו]. ולכן נראה לדינא שהאוכל סופגניות מברך עליהם מזונות, ואם אוכל עד שיעור ג' וד' ביצים ודאי אין לחוש משום קביעות סעודה. ויותר מד' ביצים המיקל יכול לסמוך על הר"ש שאינו מברך המוציא כיון שמתחילה דעתו לבשלה, ולירא שמים יש לחוש לדעת הר"ת דבזה הוא קובע סעודה.

ובאמת האבן העוזר כאן כתב שהכל תלוי במחלוקת ראשונים והני ראשונים שמפרשים דפת הבאה בכיסנין היינו פת ממולאת הם סוברים שהזמן הקובע הוא שעת הבישול, ולדעת ר"ת שהזמן הקובע הוא שעת הגלגול, א"כ צ"ל שפהב"כ היינו דווקא נילוש. [אכן לדברי המאמר מרדכי שהובא בביאור הלכה לעיל (סעיף ז ד"ה והלכה) דג' השיטות אינם חולקות, וכמו שנתבאר לעיל בשיעורים, א"כ יוצא דכיון שלשיטה זו דפהב"כ היינו פת ממולאת, ודאי אזלינן לפי שעת האפיה, ה"ה שבכל מקום יש לדון לפי שעת האפיה].

**הדינים העולים:**

1. עיסה שעשאה סופגנין חייבת בחלה, י"א דהיינו שחשב לאפותה, ולדעת ר"ת היינו כשבלילתה עבה.
2. באופן שהעיסה חייבת בחלה י"א דה"ה שמברך עליה המוציא, ומספק יר"ש יאכל רק בתוך הסעודה.
3. אם אכל ממנה שיעור שביעה מברך ברכהמ"ז מספק דאו', ובמשנ"ב מבואר דהיינו רק באופן שחשב לאפותה מתחילה.
4. אם אין על התבשיל צורת פת מברך מזונות אפי' אכל כשיעור קביעות.
5. קוגל אטריות נחלקו הפוסקים אם דינו כנאפה או כמבושל, ונפ"מ אם אוכל כשיעור קביעות סעודה.
6. סופגניות המבושלות בשמן מברך עליהן בורא מניני מזונות, ולדעת הרמ"א הוי פת גמורה אא"כ נילושה במי פירות קודם האפיה.