מעשרות - הרב איתמר אלשטיין
קטגוריות: ש_ס / ז מעשרות

**מסכת מעשרות**

**ביאורים הערות וציונים ע"ס המשניות**

תוכן ענינים

[פרק א' 3](#_Toc114826021)

[המינים החייבים במעשרות – משנה א' 3](#_Toc114826022)

[המחייב בעונת המעשרות - משנה ב' 4](#_Toc114826023)

[בשיעור עונת המעשרות ובחילוק בין פירות לירקות - משנה ד' 5](#_Toc114826024)

[בדין ראוי להצמיח – משנה ג' 6](#_Toc114826025)

[חיבור למעשרות 7](#_Toc114826026)

[בגדר החילוק בין מוליך לשוק למוליך לביתו - משנה ה' 8](#_Toc114826027)

[גדר ראית פני הבית דר' ינאי – משנה ה' 9](#_Toc114826028)

[גדרי המחייב בגמר מלאכה ובראית פני הבית 10](#_Toc114826029)

[פלוגתת הראשונים אם מהני מירוח לאחר שנכנס לבית 12](#_Toc114826030)

[בגדרי המחייב דגמר מלאכה וראית פני הבית 13](#_Toc114826031)

[גדרי קבע דבישול – משנה ז' 15](#_Toc114826032)

[קביעות בישול בלא גמר מלאכה 16](#_Toc114826033)

[מחליקין בתאנים ובענבים - משנה ח' 17](#_Toc114826034)

[בגדר הקביעות דו' דברים 18](#_Toc114826035)

[ב' גדרי קביעות בו' דברים בפירות ובמעשה אכילה 19](#_Toc114826036)

[קביעות בית ומקח –סוגית הגמ' ב"מ 20](#_Toc114826037)

[פרק שני – היה עובר 21](#_Toc114826038)

[משנה א' 21](#_Toc114826039)

[בגדר קביעות בית של אחר – משנה ב' 22](#_Toc114826040)

[המעלה פירות מן הגליל ליהודה - משנה ג' 23](#_Toc114826041)

[בגדר קביעות דתרומה - משנה ד' 24](#_Toc114826042)

[קביעות דמקח - משנה ה' 25](#_Toc114826043)

[משנה ו' 26](#_Toc114826044)

[בגדר זכות אכילת פועל - משנה ז' 27](#_Toc114826045)

[פרק שלישי 28](#_Toc114826046)

[משנה א' 28](#_Toc114826047)

[בגדר לוקח עיניו במקחו 29](#_Toc114826048)

[משנה ב' 30](#_Toc114826049)

[העביר פירות בחצר לגג - משנה ו' 31](#_Toc114826050)

[בגדר המחייב של בית שער – משנה ו' 32](#_Toc114826051)

[סוכה פלוגתת ר"י ורבנן – משנה ז' 33](#_Toc114826052)

[פרק רביעי 34](#_Toc114826053)

[משנה א' 34](#_Toc114826054)

[כבישה ושליקה כל צרכן 34](#_Toc114826055)

[כבישה ושליקה שלא מדעת הבעלים 34](#_Toc114826056)

[גדר קביעות שבת – משנה ב' 35](#_Toc114826057)

[כלכלת שבת – משנה ב' 36](#_Toc114826058)

[קביעות דמלח – משנה ג' 37](#_Toc114826059)

אלול פ"ב

ביהמ"ד 'אבן ישראל'

## פרק א'

# המינים החייבים במעשרות – משנה א'

בר"ש כתב דמדאורייתא חייב במעשרות רק דגן תירוש ויצהר ושאר הפירות החיוב הוי רק מדרבנן, וכ"ה שיטת רש"י ברכות [דף ל"ו ע"א], וכ"ה בראב"ד פ"א ה"ט,

והנה איכא חידוש בדברי הראב"ד בהשגות על הבעל המאור בחולין [ק"כ ע"ב] דהר"ש כאן הק' על שיטתו ששאר פירות דרבנן מהא דתנן בפרה [פי"א מ"ג] דדבילה של תרומה שנפלה למי חטאת האוכלה במיתה ואם שאר פירות הוי מדרבנן איך האוכלה במיתה עיי"ש מש"כ, ובראב"ד כתב דאע"ג דמדאורייתא שאר פירות אינם חייבים במעשר מ"מ אם הפריש חל המעשרות מדאורייתא ודינם כמעשר דאורייתא, וצ"ב הגדר בזה דליכא חיוב ומ"מ שייך חלות מעשר, דאם לא הוי מין החייב איך יחול חלות מעשר.

ובספר מים חיים [כתבי הגר"ח שמולביץ זצ"ל] כתב ליישב לפי"ז קושית רעק"א בגליון המשנה תרומות [פ"ב מ"ו] דהרמב"ן עה"ת [דברים י"ד כ"ב] כתב דתירוש ויצהר היינו דוקא יין ושמן, והק' רעק"א דבמשנה שם מבואר דבלא הטעם דהפסד כהן רשאי לתרום מזיתים על שמן ותמוה הרי לדעת הרמב"ן זיתים הוי רק מדרבנן וא"כ הוי כמפריש מהפטור על החיוב, ותי' דאם נימא דהרמב"ן סובר כדעת הראב"ד דמדאורייתא חל אפי' בלא חיוב א"כ לא חשיב מהפטור על החיוב, עיי"ש מה שדן בזה.

# המחייב בעונת המעשרות - משנה ב'

במשנה מאימתי הפירות חייבות במעשרות וכו'.

מבואר במשניות כאן דבעינן שם פרי שראוי לאכילה לחיוב מעשרות, ובירקות השיעור מיד בקטנם ובפירות איכא שיעור לכל אחד ואחד.

ויל"ע למאי נפק"מ כל הנך שיעורים הרי המחייב במעשרות הוא רק לאחר גמר מלאכה וראית פני הבית א"כ במאי נפק"מ כל הנך שיעורים.

בתוי"ט ובתפארת ישראל כתבו דנפק"מ באיסור אכילת קבע, דהיינו דקודם שהגיעו לעונת המעשרות מותר לאכול אפי' אכילת קבע וכמבואר ברמב"ם [פ"ב ה"ג] וז"ל וקודם שתגיע התבואה והפירות לעונה זו מותר לאכול מהן כל מה שירצה ובכל דרך שירצה, אבל לאחר שהגיעו לעונת המעשרות כתב הרמב"ם [פ"ג ה"א] פירות שהגיעו לעונת המעשרות ונתלשו ועדיין לא נגמרה מלאכתן וכו' מותר לאכול מהן אכילת עראי עד שתגמר מלאכתן ומשתגמר מלאכתן אסור לאכול מהן עראי, וא"כ נפק"מ בעונת המעשרות לגבי איסור אכילת עראי.

רעק"א [בגליון המשניות] כתב מאימתי הפירות חייבות במעשרות היינו דמיקרי אוכל ומחויבין במעשרות לכשיגמרו מלאכתן, והיינו דגמר מלאכה מחייב רק אם הפירות הגיעו לעונת המעשרות, ולכך צריך לידע שיעור עונת המעשרות דקודם עונת המעשרות אפי' אם יהיה גמר מלאכה פטור ממעשרות.

והנה מצאנו עוד נפק"מ בעונת המעשרות, דקודם עונת המעשרות לא מהני הפרשת מעשרות, ולאחר עונת המעשרות מהני ההפרשה, עוד נפק"מ דתנן [פרק ה' משנה ג'] לא ימכור אדם את פירותיו משבאו לעונת המעשרות למי שאינו נאמן על המעשרות, וכתבו המפרשים [עיין ברע"ב וברעק"א שם] בשם הירושלמי דעובר על לפני עור.

ונראה דהמחייב במעשרות הוא עונת המעשרות דזהו הזמן שנעשה פרי והגמר מלאכה הוא רק תנאי בחיוב, ולכך מהני הפרשה מעונת המעשרות, וכן איכא כבר איסור לפני עור למכור לחשוד מעונת המעשרות אפי' שעדיין לא נעשה גמר מלאכה דכבר איכא את סיבת החיוב.

# בשיעור עונת המעשרות ובחילוק בין פירות לירקות - משנה ד'

במשנה ובירק הקשואים והדלועים וכו' חייבים גדולים וקטנים.

מבואר במשנה דרק בפירות איכא שיעורים של עונת המעשרות, אבל בירקות חייבים מקטנם ממש, וצ"ב החילוק ביניהם.

וברמב"ם מבואר דהוי חילוק במציאות, דפירות אינם ראוים לאכילה בקטנם ונתנו חכמים שיעור שהם פרי הראוי לאכילה, משא"כ בירקות שראויים לאכילה מיד אפי' בקטנם לכך אין בהם שיעור של עונת המעשרות וחייבם במעשר מיד בקטנם, יעויין ברמב"ם [פ"ב ה"ג] פירות שאינן ראויות לאכילה בקטנן כגון הבוסר וכיוצ"ב אינן חייבות במעשרות עד שיגדילו ויעשו אוכל, מבואר דהשיעור בפירות הוא שיעור שנעשה אוכל, ובה"ד כתב הרמב"ם פירות שהן ראויין לאכילה בקטנן כגון הקשואים וכו' אבל ראויין הן מתחילה לאכילה הרי אלו חייבין במעשר בקטנן, מבואר דירקות כיון שראוים לאכילה מיד בקטנם חייבים במעשר בקטנם.

וע"ע ברמב"ם ובר"ש בפי' המשנה [משנה א'] דתחילתו אוכל וסופו אוכל חייב קטן וגדול אזיל על ירקות, ואין תחילתו אוכל וסופו אוכל אינו חייב עד שיעשה אוכל אזיל על פירות שבתחילתו אינו אוכל ושיעור עונת המעשרות הוא שיעור שנעשה אוכל וחייב במעשרות רק לאחר שנעשה אוכל.

# בדין ראוי להצמיח – משנה ג'

במשנה התלתן משתצמח.

יעויין בר"ש דהיינו שיהיה נגמר בשולה כ"כ שראוי לזרוע במקום אחר ולצמוח, וברמב"ם מבואר דהוי דין בכל הפירות דכתב [בפ"ב ה"ה] איזו היא עונת המעשרות משיגיעו הפירות להזרע ולצמוח.

ויל"ע האם הדין ראוי לצמוח הוי דין בעצם או דהוי רק סימן דנתבשל לגמרי הפרי וראוי לאכילה, דלכא' בה"ג כתב הרמב"ם וז"ל פירות שאינן ראוייות לאכילה בקטנן כגון הבוסר וכיוצ"ב אינן חייבין במעשרות עד שיגדלו ויעשו אוכל שנאמר מזרע הארץ מפרי העץ עד שיהיה פרי, משמע דכל הדין הוא שיהיה פרי וא"כ מהו שכתב אח"כ הרמב"ם שעונת המעשרות הוא משיגיעו הפירות להזרע ולצמוח, ואם נימא דהוי רק סימן בעלמא ניחא.

# חיבור למעשרות

ברע"ב [משנה ב'] כתב ואשכול שיש בו גרגיר אחד שהגיע לשיעור זה הוי כולו חיבור למעשרות, והמקור הוא מהירושלמי פרק א' ה"ב וכ"ה ברמב"ם [פ"ב ה"ה] אשכול שהגיע בו אפי' גרגיר יחידי כולו חיבור למעשרות וכאילו הגיע כולו, ולא אותו האשכול בלבד אלא כל הרוח שיש בה אותה הגפן שיש בה האשכול, וצ"ב הגדר בזה דסגי בגרגיר אחד דכולו חיבור למעשרות.

וברדב"ז כתב וטעמא דמיסתבר הוא כיון שהגיע גרגיר אחד קרוב השאר לבוא, מבואר ברדב"ז דהוי ענין מציאותי דאם ענב אחד הגיע לענות המעשרות כל האשכול כבר עומד להיות ראוי.

ויל"ע בזה דא"כ מדוע דוקא אותו הרוח חייב דלכא' צריך להיות שאם שתל את כל השדה ביחד במציאות כל השדה קרוב לבוא, ועוד צ"ב מאי מהני קרוב לבוא הרי עדיין לא הגיע לעונת המעשרות ואינם ראויים לאכילה ואינם פרי.

ועד דהנה בהמשך ההלכה כתב הרמב"ם וכן רמון שהגיע בה אפי' פרידה אחת כולה חיבור, ובכס"מ כתב דגם ברמון כל הרוח חיבור, אמנם במהר"י קורקוס כתב דמשמע ברמב"ם ובירושלמי שרק בגפן כל הרוח חיבור אבל ברימון לא אמרינן שכל הרוח חיבור וצ"ב דאם החיבור הוי ענין מציאותי א"כ מאי שנא גפן ומאי שנא רימון.

עוד צ"ב הלשון חיבור למעשרות משמע דהוי מדין חיבור.

ונראה דהנידון בעונת המעשרות הוי נידון על כל השדה כולה, דחובת המעשרות תליא גם בשדה כולה, ולכך כיון דאיכא חיבור וחשיבה כל שדה אחת סגי שיחשב כל השדה כפירות חשובים שהגיעו לעונת המעשרות, אלא דסבר הרדב"ז דאם שאר הפירות אינם קרובים לכך לא שייך לומר דהוי חיבור דכולם בכלל החשיבות של עונת המעשרות כיון שאינם קרובים לכך.

# בגדר החילוק בין מוליך לשוק למוליך לביתו - משנה ה'

במשנה בד"א במוליך לשוק אבל במוליך לביתו אוכל מהם עראי עד שהוא מגיע לביתו.

צ"ב מהו החילוק בין מוליך למכור בשוק למוליך לביתו דבמוליך לשוק לא בעינן ראית פני הבית.

ואיכא בזה ב' מהלכים באחרונים, א' [כ"מ בפני משה בירושלמי פ"א ה"ד וברע"ב כאן ובמהר"י קורקוס פ"ג ה"א] דהא דמותר לאכול עראי עד שמגיע לביתו דטבל אסור אפי' מדאורייתא רק באכילת קבע אבל צ"ב מהו החילוק בין מוליך למכור בשוק למוליך לביתו דבמוליך לשוק לא בעינן ראית פני הבית.

ואיכא בזה ב' מהלכים באחרונים, א' [כ"מ בפני משה בירושלמי פ"א ה"ד וברע"ב כאן ובמהר"י קורקוס פ"ג ה"א] דהא דמותר לאכול עראי עד שמגיע לביתו דטבל אסור אפי' מדאורייתא רק באכילת קבע אבל באכילת עראי ליכא איסור, [וי"ל ההסבר בזה דהאיסור טבל הוא תוצאה מחיוב הפרשת תרו"מ וחיוב ונראה דהנידון בעונת המעשרות הוי נידון על כל השדה כולה, דחובת המעשרות תליא גם בשדה כולה, ולכך כיון דאיכא חיבור וחשיבה כל שדה אחת סגי שיחשב כל השדה כפירות חשובים שהגיעו לעונת המעשרות, אלא דסבר הרדב"ז דאם שאר הפירות אינם קרובים לכך לא שייך לומר דהוי חיבור דכולם בכלל החשיבות של עונת המעשרות כיון שאינם קרובים לכך.

ונראה דהנידון בעונת המעשרות הוי נידון על כל השדה כולה, דחובת המעשרות תליא גם בשדה כולה, ולכך כיון דאיכא חיבור וחשיבה כל שדה אחת סגי שיחשב כל השדה כפירות חשובים שהגיעו לעונת המעשרות, אלא דסבר הרדב"ז דאם שאר הפירות אינם קרובים לכך לא שייך לומר דהוי חיבור דכולם בכלל החשיבות של עונת המעשרות כיון שאינם קרובים לכך.

ונראה דהנידון בעונת המעשרות הוי נידון על כל השדה כולה, דחובת המעשרות תליא גם בשדה כולה, ולכך כיון דאיכא חיבור וחשיבה כל שדה אחת סגי שיחשב כל השדה כפירות חשובים שהגיעו לעונת המעשרות, אלא דסבר הרדב"ז דאם שאר הפירות אינם קרובים לכך לא שייך לומר דהוי חיבור דכולם בכלל החשיבות של עונת המעשרות כיון שאינם קרובים לכך.

ונראה דהנידון בעונת המעשרות הוי נידון על כל השדה כולה, דחובת המעשרות תליא גם בשדה כולה, ולכך כיון דאיכא חיבור וחשיבה כל שדה אחת סגי שיחשב כל השדה כפירות חשובים שהגיעו לעונת המעשרות, אלא דסבר הרדב"ז דאם שאר הפירות אינם קרובים לכך לא שייך לומר דהוי חיבור דכולם בכלל החשיבות של עונת המעשרות כיון שאינם קרובים לכך.

צ"ב מהו החילוק בין מוליך למכור בשוק למוליך לביתו דבמוליך לשוק לא בעינן ראית פני הבית.

ואיכא בזה ב' מהלכים באחרונים, א' [כ"מ בפני משה בירושלמי פ"א ה"ד וברע"ב כאן ובמהר"י קורקוס פ"ג ה"א] דהא דמותר לאכול עראי עד שמגיע לביתו דטבל אסור אפי' מדאורייתא רק באכילת קבע אבל באכילת עראי ליכא איסור, [וי"ל ההסבר בזה דהאיסור טבל הוא תוצאה מחיוב הפרשת תרו"מ וחיוב הפרשת תרו"מ הוי רק מחמת אכילה ורק אכילת קבע חשיב אכילה המחייבת הפרשה], משא"כ במוליך לשוק כיון שמקח קובע דמקח הוי קביעות לכך אסור לאכול דחשיב אכילת קבע מחמת המקח, והיינו דכיון דנעשה קביעות בפירות גם האכילה נעשית לאכילת קבע וצ"ב הגדר בזה[[1]](#footnote-1).

מהלך ב' דלא הוי דין מחמת המקח אלא להיפך דכל מאי דבעינן ראית פני הבית הוא מחמת דפירות שעומדים להכניסם לבית לא חשיב גמר מלאכה עד שנכנסים לבית, משא"כ כשמוליך למכור בשוק ואינו עומד להכניסם לבית ואין לו שייכות ללקוח מה שיעשה בזה הגמר מלאכה בשדה הוי גמר מלאכה אפי' קודם שהכניסם לבית.

צ"ב מהו החילוק בין מוליך למכור בשוק למוליך לביתו דבמוליך לשוק לא בעינן ראית פני הבית.

ואיכא בזה ב' מהלכים באחרונים, א' [כ"מ בפני משה בירושלמי פ"א ה"ד וברע"ב כאן ובמהר"י קורקוס פ"ג ה"א] דהא דמותר לאכול עראי עד שמגיע לביתו דטבל אסור אפי' מדאורייתא רק באכילת קבע אבל באכילת עראי ליכא איסור, [וי"ל ההסבר בזה דהאיסור טבל הוא תוצאה מחיוב הפרשת תרו"מ וחיוב הפרשת תרו"מ הוי רק מחמת אכילה ורק אכילת קבע חשיב אכילה המחייבת הפרשה], משא"כ במוליך לשוק כיון שמקח קובע דמקח הוי קביעות לכך אסור לאכול דחשיב אכילת קבע מחמת המקח, והיינו דכיון דנעשה קביעות בפירות גם האכילה נעשית לאכילת קבע וצ"ב הגדר בזה[[2]](#footnote-2).

מהלך ב' דלא הוי דין מחמת המקח אלא להיפך דכל מאי דבעינן ראית פני הבית הוא מחמת דפירות שעומדים להכניסם לבית לא חשיב גמר מלאכה עד שנכנסים לבית, משא"כ כשמוליך למכור בשוק ואינו עומד להכניסם לבית ואין לו שייכות ללקוח מה שיעשה בזה הגמר מלאכה בשדה הוי גמר מלאכה אפי' קודם שהכניסם לבית.

לשוק כיון שמקח קובע דמקח הוי קביעות לכך אסור לאכול דחשיב אכילת קבע מחמת המקח, והיינו דכיון דנעשה קביעות בפירות גם האכילה נעשית לאכילת קבע וצ"ב הגדר בזה[[3]](#footnote-3).

מהלך ב' דלא הוי דין מחמת המקח אלא להיפך דכל מאי דבעינן ראית פני הבית הוא מחמת דפירות שעומדים להכניסם לבית לא חשיב גמר מלאכה עד שנכנסים לבית, משא"כ כשמוליך למכור בשוק ואינו עומד להכניסם לבית ואין לו שייכות ללקוח מה שיעשה בזה הגמר מלאכה בשדה הוי גמר מלאכה אפי' קודם שהכניסם לבית.

באכילת עראי ליכא איסור, [וי"ל ההסבר בזה דהאיסור טבל הוא תוצאה מחיוב הפרשת תרו"מ וחיוב הפרשת תרו"מ הוי רק מחמת אכילה ורק אכילת קבע חשיב אכילה המחייבת הפרשה], משא"כ במוליך לשוק כיון שמקח קובע דמקח הוי קביעות לכך אסור לאכול דחשיב אכילת קבע מחמת המקח, והיינו דכיון דנעשה קביעות בפירות גם האכילה נעשית לאכילת קבע וצ"ב הגדר בזה[[4]](#footnote-4).

מהלך ב' דלא הוי דין מחמת המקח אלא להיפך דכל מאי דבעינן ראית פני הבית הוא מחמת דפירות שעומדים להכניסם לבית לא חשיב גמר מלאכה עד שנכנסים לבית, משא"כ כשמוליך למכור בשוק ואינו עומד להכניסם לבית ואין לו שייכות ללקוח מה שיעשה בזה הגמר מלאכה בשדה הוי גמר מלאכה אפי' קודם שהכניסם לבית.

ובמקד"ד [נ"ו ג'] הוכיח בשיטת הרמב"ם כצד ב' ממבואר ברמב"ם [פ"ה ה"ג] דפועלים שאוכלים בשדה חייב לעשר אפי' אם אין מזונתיו על בעה"ב משום הדין דמוליך בשוק והתם לא הוי מקח וליכא קביעות דמקח, אלא בהכרח דכל דלא מוליך לביתו הוי גמר מלאכה בשדה חשיבות של גמר מלאכה וחייב במעשר.

עוד הוכיח מהא דכתב הרמב"ם [פ"ד ה"ב] דמוליך לשוק למכור הוי חיוב רק מדרבנן משום המיעוט דמוכר פטור מדאורייתא ואם כל החיוב הוא משום קביעות דמקח הרי כבר כתב הרמב"ם שם דחיוב דמקח הוי רק מדרבנן.

# גדר ראית פני הבית דר' ינאי – משנה ה'

בגמ' [ב"מ

אמר ר' ינאי אין הטבל מתחייב במעשר עד שיראה פני הבית.

האחרונים הק' מה חידש ר' ינאי הרי תנן במשנה להדיא דבמוליך פירות לביתו אינו חייב עד שיגיע לביתו.

והנה בגמ' בע"ב שם מקשינן על ר' ינאי ממתני' דאיזהו גרנן למעשרות הקשואים והדלועים משיפסקו ומבואר דלאחר דיפסקו חייבים במעשרות, ומשני דנפסקו בבית, הרי דליכא חיוב מעשרות בלא ראית פני הבית,והקשה דבמשנה מבואר דבמוליך פירות למכור בשוק א"צ ראית פני הבית וחייב לעשר מיד, וכתב הרא"ש דמיירי במשנה שיש בית בשדה וגם במוליך למכור בשוק צריך ראית פני הבית אלא דסגי בראית פני הבית דשדה, משא"כ במוליך לביתו צריך ראית פני הבית דביתו ממש, [ולקמן נבאר בעז"ה הגדרים בזה] ולפי"ז ניחא דר' ינאי חידש דגם במוליך פירות למכור בשוק בעינן ראית פני הבית.

אמנם בר"ש כתב דהמשנה אזלא כתי' בתרא שם בגמ' דר' ינאי מיירי בזיתים וענבים דאין בהם גורן וצריך קביעות גמר מלאכה של בית, משא"כ בתבואה וכדו' דיש בהם גורן בזה במוליך בשוק סגי בלא ראית פני בית, וגם לפי"ד ניחא דר' ינאי חידש דבזיתים וענבים צריך ראית פני בית אפי' במוליך בשוק.

ולדעת הר"ש הא דתבואה צריך ראית פני בית היינו משום דרק במוליך לביתו ליכא גמר מלאכה בלא ראית פני הבית וכמש"נ לעיל, משא"כ במוליך לשוק הגמר מלאכה הוא הגורן, משא"כ בזיתים וענבים דליכא גמר מלאכה לכך תמיד צריך ראית פני הבית בשביל שיהיה גמר מלאכה.

ובהא דכתב הרא"ש דלר' ינאי הא דמוליך לשוק חייב מיד אפי' בלא ראית פני הבית אבל מ"מ בעינן ראית פני הבית שבשדה וצ"ב הגדר בזה, ובמשנת ר' אהרן כתב דהדין במשנה דראית פני הבית הוי ענין של קביעות וחשיבות של גמר מלאכה ובזה אמרינן דבע"מ למכור בשוק לא בעינן ראית פני הבית, ור' ינאי חידש דאיכא דין בעצם דהמחייב במעשרות הוי רק בראית פני בית ולכך גם במוליך למכור בשוק צריך ראית פני הבית, וראית פני בית שבחצר לא עושה קביעות של גמר מלאכה דלא הוי סוף הכנסת הפירות ורק מהני לדין המיוחד של ראית פני הבית דר' ינאי.

אמנם י"ל דבאמת גם ראית פי הבית דשדה הוי ענין של קביעות וחשיבות וסגי בהך קביעות ליחשב גמר מלאכה, אלא דכשבדעתו להכניסם לביתו הוי חיסרון בגמר מלאכה כיון שבדעתו עדיין להכניסם לביתו וכמו שביאר המקד"ד בדעת הר"ש דהדעת להכניסם לביתו הוי חיסרון בגמר מלאכה דשדה.

רמב"ם, מאי נפק"מ אם דעתו למכור תיפו"ל מדין מקח, קנה במחובר נכנס לבית דרך גג ומכר או בדרך לבית מכר.

# גדרי המחייב בגמר מלאכה ובראית פני הבית

מצינו ב' דברים המחייבים במעשרות לדינים שונים, גמר מלאכה בשדה, וראית פני הבית, וצ"ב גדרי ב' המחייבים ונפק"מ בדינים ביניהם.

ובמשנה בפאה [פ"א מ"ו] שאם הניח פאה בתלוש קודם מירוח פטור ממעשרות, ואם הניח פאה לאחר מירוח חייב במעשרות משום שכבר נתחייב במעשרות, וכן אם הפקיר קודם מירוח פטור ממעשרות, ואם הפקיר לאחר מירוח חייב במעשרות, וכן מותר להאכיל לבהמה בלא מעשרות רק קודם מירוח, וכן אם לוקח מהגורן בשביל לזרוע קודם מירוח פטור ממעשרות לאחר מירוח חייב במעשרות, הרי ד' נפק"מ דהמירוח קובע את החיוב לגבי הך ד' דינים, חיוב מעשרות בפאה ובהפקר לזרע ולהאכיל לבהמה.

ובחי' מרן רי"ז הלוי הביא דהק' מדוע לא תנן במשנה גם נפק"מ לאכילת עראי דאדם דקודם מירוח מותר לאכול עראי, וצ"ב קושיתו הרי מבואר במשנה דפירות שבדעתו להכניס לבית אינו חייב עד שיכניס לבית, ומבואר ברמב"ם [פ"ג ה"ב וה"ד] שמותר לאכול מהם עראי קודם שמכניס לבית, וי"ל דקושיתו דכשדעתו להוליך לשוק המחייב הוא גמר מלאכה וא"כ בכה"ג שאין דעתו להכניס לבית המירוח אוסר אכילת עראי באדם וא"כ שיהיה תנן את הך נפק"מ גם לגבי אדם, וביותר דלכא' הא דאינו מאכיל לבהמה לאחר מירוח הוי רק כשדעתו למכור בשוק דכשבדעתו להוליכו לבית לכא' המחייב הוא בית וא"כ מהו החילוק בין אדם לבהמה.

ובחי' הגרי"ז שם כתב דמבואר ברמב"ם [פ"ג ה"כ] שמותר להאכיל לבהמה אכילת עראי גם לאחר שנכנס לבית, וא"כ נמצא דראית פני הבית אינו עושה נפק"מ באכילת בהמה ותליא רק בגמר מלאכה דלאחר גמר מלאכה אסור אכילת קבע ואכילת עראי תמיד מותר, ואילו לגבי אדם איכא נפק"מ דלאחר גמר מלאכה מותר אכילת עראי ולאחר ראית פני הבית אסור אכילת עראי.

וביאר שם דהמחייב במעשר הוא הגמר מלאכה, והאיסור טבל הוי רק לאחר ראית פני הבית, ואיכא דינים שהם מחמת החיוב מעשר אע"פ שאין לו איסור טבל, כמו שמצינו במשנה וברמב"ם שאסור להפקיר לאחר גמר מלאכה ובודאי שהאיסור להפקיר הוא מחמת חיוב מעשר דאינו שייך לאיסור טבל, ולכך גם האיסור להאכיל לבהמה תליא בגמר מלאכה דהאיסור להאכיל לבהמה אינו מדין איסור טבל אלא מחיוב מעשרות, ולכך לאחר גמר מלאכה אסור להאכיל לבהמה משום דכבר נתחייב במעשר, והחיוב מעשר אוסר רק אכילת קבע לכך מותר לאדם לאכול עראי ולהאכיל לבהמה, וראית פני הבית עושה שהפירות טבולים למעשר, ולכך לבהמה מותר עדיין להאכיל עראי דלבהמה ליכא איסור טבל, ולאדם אסור אפי' לאכול עראי משום האיסור טבל.

ובדברי הגרי"ז איכא ב' נידונים, א' דמבואר בדברי הגרי"ז חידוש גדול דאיכא חיוב מעשר ואיכא איסור טבל, והוי ב' דינים כ"א בפנ"ע והחיוב הוי כ"א בזמן בפנ"ע, דחיוב מעשר איכא בגמר מלאכה, ואיסור טבל חל רק בראית פני הבית, נמצא דאיכא חיוב מעשר בלא איסור טבל וחידוש הוא, עוד מבואר בדבריו דהחיוב מעשר אפי' בלא איסור טבל אוסר להפקיר ולהאכיל לאדם ולבהמה אכילת קבע, וצ"ב הגגדר בזה דחיוב מעשר אוסר לאכול אכילת קבע.

עוד מבואר בדברי הגרי"ז דאין שייכות בין גמר מלאכה לראית פני הבית, דהגמר מלאכה הוא רק הגמר בשדה והוא הקובע למעשר, וראית פני הבית הוי דין בפנ"ע שקובע לטבל וצ"ב הגדר בזה.

ונראה בביאור דברי גרי"ז דהגמר מלאכה בפירות תלוי רק בגמר מלאכה של השדה ובזה הפירות נגמרו מלאכתם ועומדים לאכילה ולכך מתחייבים במעשר, משא"כ האיסור טבל חל בגוונא דאיכא קביעות אכילה בפירות וכ"ז דהפירות במצב של אכילת עראי לא חל האיסור טבל, ולכך רק בדאיכא אחד מהדברים הקובעים חל איסור טבל, ובית הוי קביעות בפירות שאכילה שלהם הוי אכילת קבע ואז חל איסור טבל.

וכ"כ במקד"ד [נ"ו ג' ד"ה כתב הרמב"ם] דהקביעות דבית הוי דמחמת הבית חשיב אכילת קבע, ודייק מהא שהרמב"ם כלל את הו' דברים שעושה קביעות ושאר הדברים כגון שבת וכדו' הוי משום דהוי אכילת קבע, והביא שם מהרמב"ם בפי' המשנה [תרומות פ"ח משנה ג'] דמבואר ברמב"ם דהקביעות דבית הוי כמו קביעות דשבת דמחמת הבית הוי אכילת קבע.

בר"ש מבואר דפליג על הרמב"ם דכתב בפאה שם דלמ"ד דבעינן ראית פני הבית היינו למ"ד בגמ' ב"מ דבכל דבר בעינן ראית פני הבית הא דתנן במשנה דהד' דינים היינו חיוב מעשרות בפאה הפקר להאכיל לבהמה וחיוב מעשרות בזורע תלוי במירוח הכונה למירוח בבית, דמירוח בשדה אינו אוסר להפקיר ואינו מחייב במעשרות בכל הד' דינים, ולדעת הר"ש אין חילוק בין חיוב מעשרות לאיסור טבל וכל חידוש הגרי"ז דכל מאי דבעינן ראית פני הבית היינו לאיסור טבל אבל חיוב מעשרות תליא במירוח הוי בדעת הרמב"ם דכתב להלכה גם את הדין דבעינן ראית פני הבית וגם הביא את המשנה דהחיוב בד' דינים הוא במירוח, אמנם לדעת הר"ש באמת מתני' מיירי במירוח בבית והכל אתי שפיר.

# פלוגתת הראשונים אם מהני מירוח לאחר שנכנס לבית

ברש"י בפסחים [דף ט' ע"א] מבואר דאם הכניס לבית קודם גמר מלאכה פטור ממעשר אפי אם יעשה אח"כ גמר מלאכה בבית, שכתב וז"ל "וחובת הטבל חלה בראיית פני הבית בב"מ בהשוכר וזה בראיית פני הבית לא נגמרה מלאכתן לחול עליו שם טבל וכשגמר מלאכתן כבר בתוך הבית הוא ואין אלו פני הבית

אלא כשנכנס דרך פתחים כדתניא חסידים הראשונים היו מכניסים פירותיהן דרך טרקסמון כדי לחייבן במעשר עכשיו מכניסין דרך גגות דרך חצירות וקרפיפות לבית כדי לפוטרן הלכך לא חייל עלייהו שם טבל מבואר ברש"י דלא מהני גמר מלאכה לאחר שנכנס לבית, דבשביל לחייב במעשר בעינן שיהיה גמר מלאכה קודם ראית פני הבית., וכ"ה בתוס' ב"מ [פ"ח ע"ב ד"ה משיפסקסו].

אמנם ברמב"ם [פ"ג ממעשר ה"ו] כתב

וכתב הרדב"ז

וצ"ב במאי פליגי, והנה גם לדעת רש"י בדברים שרגילים לעשות גמר מלאכה בבית מודה רש"י שמהני גמר מלאכה לאחר שנכנס לבית, וכל הפלוגתא הוא בדברים שרגילים לעשות קודם גמר מלאכה ואח"כ ראית פני הבית, דלדעת רש"י בכה"ג אם עושה להיפך לא מהני ולדעת הרמב"ם מהני אפי' שינה את הסדר, ונראה דפליגי לשיטתם דלדעת הרמב"ם דראית פני הבית לא הוי מדין גמר מלאכה אלא דין חדש דהמחייב בטבל הוא ראית פני הבית לכך ליכא נפק"מ בסדר, משא"כ רש"י דפי' כדעת הר"ש דראית פני הבית הוי משום לתא דגמר מלאכה לכך בעינן שיהיה כסדר הגמר מלאכה הרגיל.

אמנם נראה באופ"א דרש"י הוכיח מהא דהמכניס דרך גגות דפטור הרי דלא סגי שהפירות בבית בשביל להתחייב אלא בעינן כניסה לבית, וא"כ במכניס קודם גמר מלאכה לא חשיב כניסה לבית שמחייבת ואיך יהני אח"כ הגמר מלאכה, ובדעת הרמב"ם נראה דסובר דהכנסה דרך גגין גרע דלא הוי הכנסה כדרך הבעלים ולכך אינו מחייב מה שהפירות בבית, וא"כ י"ל דבזה פליגי דהרמב"ם סובר דהכנסה קודם גמר מלאכה לא הוי כהכנס דרך גגין ואינו מגרע ולכך מהני גמר מלאכה לאחר שנכנס לבית דמ"מ הפירות בבית וחייב, ורש"י סובר דהכנס קודם גמר מלאכה הוי כהכנסה דרך גגין דלא הוי כדרך הבעלים אלא הוי הכנסה כדרך גניבה וכדו' ולכך הך הכנס מגרעת ולא יהני הגמר מלאכה לאחר שנכנס לבית.

# בגדרי המחייב דגמר מלאכה וראית פני הבית

באיסור אכילה דטבל מצינו ב' מחייבים במעשר ובאיסור טבל וצריך לבאר גדרם.

במשנה בפאה [סופ"ק] מצינו דהמחייב במעשר הוא גמר מלאכה ומירוח, ואיכא שם ד' נפק"מ דעד מירוח נותן פאה ופטור ממעשר, ולאחר המירוח אם נותן פאה חייב במעשר משום שכבר נתחייב במירוח, וה"ה דהפקר קודם מירוח פטור ממעשר ולאחר מירוח חייב, וכן להאכיל לבהמה בלא מעשר הוי רק קודם מירוח, וכן לקחת לזרע בלא מעשר הוי רק קודם מירוח, ובביאור הך משנה פליגי הרמב"ם והר"ש, דהר"ש כתב דמיירי מתני' מירוח בתוך הבית דבלא"ה אינו חייב לאחר מירוח משום דבעינן ראית פני הבית, וברמב"ם הביא את המשנה להלכה דכל הד' דינים תלוים במירוח אע"ג דפסק דליכא איסור טבל קודם ראית פני הבית, וצ"ב מהו החיוב מעשר במירוח הרי בעינן ראית פני הבית.

וצ"ב במאי פליגי הר"ש והרמב"ם אם הך ד' דינים תלוים בשעת המירוח גרידא או בעינן גם ראית פני הבית, ובקוב"ש בביצה [אות מ"ו] כתב לבאר מאי דמבואר בתוס' שם דהא דמעש"ר שהקדים בשבלים פטור מתרומה גדולה היינו רק קודם מירוח, ותמה מדוע תלוי במירוח ולא בראית פני הבית וכתב וז"ל דמירוח הוא הגורם החיוב וראית פני הבית הוא זמן חלות החיוב בפועל, אבל סיבת החיוב הוא מחמת המירוח, אבל סיבת החיוב הוא ע"י המירוח עיי"ש, ולפי"ז י"ל דהרמב"ם סובר כש"כ הקוב"ש דהמירוח הוא הוי סיבת החיוב וראית פני הבית הוי תנאי בעלמא, ולכך כל דיני החיוב תלוים במירוח, והר"ש סובר דראית פני הבית הוי מסיבת החיוב ולכך כל דיני החיוב תלוים במירוח וראית פני הבית ביחד דשניהם הם מכלל החיוב.

וביאור דעת הר"ש דהחיוב תלוי בראית פני הבית י"ל דראית פני הבית הוי בכלל הגמר מלאכה, דרק לאחר שהכניס לבית חשיב גמר מלאכה, וכ"ה לשון הגמ' ב"מ גמר הכנסתם, וכ"ה לשונות רש"י שם דהכנסה לבית הוי גמר מלאכה, ולפי"ז פשוט דליכא סיבת החיוב בגמר מלאכה בפנ"ע אלא בעינן גם ראית פני הבית, ולפי"ז יתבאר היטב מש"כ המקד"ד בדעת הרמב"ם דהא דמוליך לשוק לא בעינן ראית פני הבית דדוקא כשבדעתו להוליך לבית לא חשיב גמר מלאכה עד שמכניס לבית משא"כ במוליך לשוק שאין בדעתו להוליך לבית הגמר מלאכה בשדה הוי גמר מלאכה שמחייב במעשרות.

עוד מהלך י"ל בביאור דעת הרמב"ם דהא דהמחייבים תלויים בגמר מלאכה ואע"ג שבפועל ליכא חיוב קודם שמכניס לבית דהגמרמלאכה בפירות הוי רק הגמר מלאכה דבשדה, אלא דאיכא עוד דין דליכא חיוב מעשרות ואיסור טבל רק באכילת קבע, ורק לאחר שנכנס לבית חשיב אכילת קבע, וקודם שנכנס לבית אם אוכל אכילת עראי חשיב אכילת עראי דאינו חייב במעשרות, וכ"מ ברמב"ם בפי' המשנה בתרומות [פ"ח משנה ג'] דכתב דהמחייב בבית הוא כמו המחייב בשבת דהוי קביעות באכילה, ולפי"ז אתי שפיר דסובר הרמב"ם דהפטור פאה והפקר וזרע תלוים במירוח כיון שהמעשה המחייב במעשרות הוא הגמר מלאכה אלא דאיכא תנאי בחיוב שיהיה אכילת קבע וזה ע"י אחד מהו' דברים ובית הוא אחד מהדברים שעושים אכילת קבע.

והנה ברמב"ם מבואר דאכילת עראי דבהמה מותר אפי' לאחר שנכנס לבית ותמהו בזה מדוע איכא היתר לאחר הכניסה לבית, ולפמש"נ לעיל אתי שפיר דהמחייב בבית הוא משום דעושה קביעות לאכילה שכל אכילה תהיה אכילת קבע, משא"כ כלפי בהמה הבית לא פועל שתהיה אכילת קבע, ולכך כלפי אכילת בהמה ליכא חילוק בין אם היה הכנסה לבית או עדיין לא נכנס לבית ותמיד בהמה מותרת באכילת עראי.

ובח' הגרי"ז כתב לחדש בדעת הרמב"ם דאיכא ב' דינים דבגמר מלאכה מתחייב במעשר, ובהכנסה לבית חל איסור טבל, והחיוב מעשר אוסר רק אכילת קבע ואינו אוסר אכילת עראי, ורק האיסור טבל אוסר אכילת עראי, ולכך קודם שנכנס לבית דאיכא כבר חיוב מעשר אסור לאכול אכילת קבע ולא יהני שיתן פאה או יפקיר דכבר נתחייב במעשר, והאיסור טבל הוא רק לאחר הכנסה לבית ולכך בהמה אוכלת עראי בבית דלבהמה ליכא איסור טבל ואיכא רק חיוב מעשר שאסור להאכיל קבע לבהמה עיי"ש.

אלא דצ"ב בדבריו מהו חיוב מעשר בלא חיוב טבל ומדוע מחמת החיוב מעשר אסור רק אכילת קבע ומותר אכילת עראי, אמנם גם בלא חי' הגרי"ז מבואר דאיכא חילוק בין אכילת קבע לאכילת עראי בלאחר מירוח קודם שנכנס לבית, ובדעת הרמב"ם מבואר דאיכא הך חילוק בבהמה גם לאחר שנכנס לבית וצ"ב החילוק בזה.

ונראה דבכל מעשר איכא ב' דינים איכא זכות הכהן לקבל מעשרות מהפירות, ומלבד זה איכא גם איסור טבל מצ"ע, וא"כ י"ל דמחמת החיוב מעשרות והיינו הזכות כהן זה כבר הוי בגמר מלאכה דהפירות נגמרו ואיכא לכהן זכות מעשרות, ולכך אסור אכילת קבע משא"כ אכילת עראי לא חשיב ביטול הזכות כהן, דכל הזכות כהן הוי רק אם הבעלים אוכל אכילת בעלים, משא"כ לאחר שנכנס לבית נקבע לטבל ונאסר באכילת עראי.

# גדרי קבע דבישול – משנה ז'

במשנה ונותן לחמטה ולתמחוי אבל לא יתן לקדרה וללפס כשהם רותחין ר"י אומר לכל הוא נותן חוץ מדבר שיש בו חוץ וציר.

בר"ש כתב דנותן לתמחוי משום דהוי כלי שני שאינו מבשל, ואינו נותן לקדירה היינו כלי ראשון.

בפשטות נראה דגדרי קבע דבישול לחיוב מעשר הוי כגדרי בישול דשבת, אמנם ברמב"ם [פ"ג הט"ו] כתב דנותן לתמחוי מפני שאינו מתבשל בכלי שני ואם היה חם ביותר כדי שיכוה את היד לא יתן לתוכו מפני שהוא מתבשל, וברדב"ז הק' דקיי"ל בכל דוכתי דכלי שני אינו מבשל, ונראה בכונתו דאע"ג דשיטת הגר"ז דביד נכוית מבשל אפי' בכלי שני אמנם ברמב"ם לא נזכר דביד נכוית מבשל בכלי שני, וא"כ קשה מדוע הכא לגבי מעשר יד נכוית חשיב בישול, ותי' הרדב"ז בתי' א' דמיירי בכלי ראשון, אמנם בתי' השני כתב דא"ג דבעלמא כלי שני אינו חשיב בישול לענין קביעות מעשר הוקבע כיון שע"י הבישול הוא מתקנו לאכילה, ועיי"ש שמביא מהירושלמי דבמעשר אין חילוק בין כלי ראשון לכלי שני אלא בין רותח ללא רותח.

ונראה ביאור דבריו עפ"י מש"נ במסכת שבת מדברי התוס' שם ועוד ראשונים דהחילוק בין כלי ראשון לכלי שני אינו במציאות של הבישול דאם הכלי שני רותח איכא מציאות של בישול, אלא דכלי שני כיון שלא היה עומד על האש ועומד להצטנן לא חשיב מעשה בישול, ולכך כתב הרדב"ז דדוקא לגבי שבת תלוי במעשה בישול, משא"כ לגבי מעשר תלוי אם מתקנו לאכילה ולכך לגבי מעשר ליכא חילוק בין כלי ראשון לכלי שני.

# קביעות בישול בלא גמר מלאכה

ברמב"ם [פ"ג ה"ג] כתב ואחד מששה דברים קובע למעשרות ואלן הן וכו' וכולן אין קבועין אלא בדבר שנגמרה מלאכתן.

מבואר ברמב"ם וכ"ה בשו"ע דהקביעות דמקח ובישול וכל הו' דברים הוי רק לאחר גמר מלאכה, ונראה הביאור בזה דמאי דבעינן גמר מלאכה הוי משום הפירות דבעינן שהפירות יגמרו להיות פירות בשדה ויהיו פירות שעומדין לאסיפה, והא דבעינן קביעות של אחד מהו' דברים היינו דעי"ז חשיב מעשה אכילת קבע, ויעויין ברמב"ם בפי' המשנה [משנה ז' ] שכתב וז"ל וכיון שבישל אינו עראי, וכ"מ ברמב"ם בפי' המשניות תרומות

ולכך לא סגי בקביעות דהו' דברים אלא בעינן גם גמר מלאכה וגם הקביעות דאחד מהו' דברים.

והנה תנן במשנה השמן משירד לעוקה אע"פ שירד נוטל מן העקל ומבית הממל וכו' ונותן לחמטה ולתמחוי אבל לא יתן לקדרה וללפס כשהם רותחין הרי דבבישול לא בעינן גמר מלאכה שהרי לא ירד לעוקה, אמנם בר"ש כתב ב' ביאורים, א' דכיון שנתבשל שם חשיב כגמר מלאכה כאילו ירד לעוקה, אי נמי דילמא אתי למיכל אכילת קבע, ובפשטות פליגי ב' התי' בר"ש אם קביעות דבישול קודם גמר מלאכה הוי קביעות מדינא או רק דאיכא גזירה, אלא דקשה דהרמב"ם הביאו להלכה ונראה דהוי מדינא ומ"מ כתב הרמב"ם דבכל הו' דברים בעינן גמר מלאכה.

ויתכן דאע"פ דהקביעות דו' דברים הוי רק לאחר גמר מלאכה מ"מ בשמן דהגמר מלאכה אינו שינוי בגוף הדבר אלא דהוי צורה של גמר מלאכה שיורד לעקל וכדו' בזה ודאי דכשלוקח ומבשל הוי גמר מלאכה ולא בעינן את הגמר מלאכה, וזהו מש"כ הר"ש דכיון שנתבשל הוי כמו שירד לעקל, והיינו דבעלמא לא סגי בבישול ובעינן גמר מלאכה אלא חשיב כמו הגמר מלאכה.

ראיתי דנים [בספר לוית חן] אם בישל קודם הגמר מלאכה ואח"כ עשה גמר מלאכה ואח"כ חזר ובישל אם מהני, דלגבי שבת אמרינן דאין בישול אחר בישול ויש לדון מה הדין במעשר, אמנם יש לדון דאע"ג דלגבי קביעות דבית מצינו פלוגתא בראשונים אם בעינן דוקא כסדר גמר מלאכה ואח"כ הכנסה לבית או מהני גם הכנסה לבית ואח"כ גמר מלאכה, מ"מ לגבי בישול י"ל דודאי יהני בישול קודם הגמר מלאכה דיש לדון דבבישול הקביעות אינו במעשה הבישול אלא מה שהואכל מבושל, ואם נימא דבעינן כסדרן א"כ הנידון הוא האם מעשה הבישול הוא הקביעות וא"כ יש לדון אם חשיב כלל מעשה בישול בדבר מבושל, או דמאי דהאוכל מבושל ובזה כבר לא מוסיף בבישול.

# מחליקין בתאנים ובענבים - משנה ח'

במשנה מחליקין בתאנים ובענבים של טבל ר"י אוסר.

בר"ש כתב דפליגי אם הך משקה שמחליקים בו אסור משום טבל או דילמא כיון שהולך לאיבוד אין בו איסור טבל, וברא"ש הוסיף דלא חשיב משקה כיון שהולכים לאיבוד, והיינו דמשקה לא הוי גוף הפרי אלא חשיב אוכל מדין היוצא מאוכל, ולכך סובר ת"ק שמשקה שאין בו חשיבות ואינו עומד לאכילה אלא עומד לאיבוד אין בו דין יוצא ולא חשיב אוכל ואין בו איסור טבל.

ברמב"ם בפי' המשנה ביאר דפליגי אם מותר להחליק משום שעי"ז הם יכולים ליפסד, וכ"ה ברמב"ם ריש פ"ו, וצ"ב מהו הדין לא להפסיד טבל, ובדרך אמונה [פ"ו סק"א] כתב וז"ל דעת רבינו דאסור להפסיד את הטבל בשביל שגורם להפסיד את התרומה והמעשרות, ומביאים דברש"י ותוס' נדה [ו' ע"א] מבואר דאיכא איסור לטמאות טבל מדין משמרת הרי דמחמת התרומה דפתיך ביה יש בו דיני תרומה.

# בגדר הקביעות דו' דברים

מצינו דו' דברים קובעים למעשר, וצריך לבאר גדר הקביעות דהנך ו' דברים קובעים למעשר.

ונראה דגדר הקביעות דו' דברים הוא משום דהוי מעשים שמעמידים את הפירות לשימוש ולאכילת קבע, דכל עוד שהפירות בשדה אפי' שגמר מלאכתם והעמידם להיותם ראויים לאסיפה ואכילה לא חשיב שעדיין עומדים לאכילת קבע, ורק כשעשה את אחד מהו' דברים חשיב שעומדים הפירות לאכילה, והיינו דאם עשה מקח הקונה דשילם כסף ודאי העמיד את הפירות לשימוש, וכן אם בישל את הפירות או מלחם הרי העמידם לאכילת קבע, וכן הא דשבת קובעת למעשר מבואר ברמב"ם בפי' המשנה בתרומות דהוי מחמת דאוכל דשבת הוי מוכן ומזומן וחשיב עומד לאכילת קבע.

ובגמ' ביצה [דף ל"ד ע"ב] דנה הגמ' אם הקביעות דשבת מהני גם בדבר שלא נגמרה מלאכתו, ודנה הגמ' דשבת כחצר וחצר בעינן גמר מלאכה, ולכא' צ"ב מהו השייכות והדמיון בין הקביעות דשבת לקביעות דחצר, ולפמש"נ ניחא דהקביעות דחצר ושבת הוי מחד ענינא והוא דמעמיד את הפירות לאכילת קבע, ולכך דנה הגמ' דכמו דבחצר בעינן גמר מלאכה דבלא"ה לא חשיב שהפירות עומדים לאכילה דעדיין לא נסתיים הגמ' מלאכה שלהם, ה"נ בשבת לא יהני בלא גמר מלאכה, ובחי' הרא"ה שם כתב דכיון שנכנסה השבת ונכנסה לענגה לכל דבר הראוי לו לשבת ואפילו אלו הפגין וכיוצ"ב כיון דלענין עונג אוכל הן כמו שנגמרה מלאכתן לענין מעשר דמי, מבואר ברא"ה דהנידון דשבת תקבע גם בלא גמר מלאכה, משום דבשבת צריך לענגה וכל דבר ראוי לענגה ואפי' בדבר שלא נגמרה מלאכתו ראוי לעונג והוי אוכל לכך הוי קביעות, והיינו דכיון דבשבת איכא מצות עונג וכל אוכל הוי קביעות משום עונג שבת, וגם פרי שלא נגמרה מלאכתו שייך בו אכילה של עונג שבת לכך דנה הגמ' דמהני הקביעות דשבת אפי' בדבר שלא נגמרה מלאכתו.

ונראה ראיה ברורה דהקביעות דו' דברים הוי משום שעי"ז עומדים לאכילת קבע דבגמ' ביצה [ל"ד ע"ב] מבואר דאפי' בדבר שלא נגמרה מלאכתו אם עומד ואומר מכאן אני אוכל חייב במעשר אפי' בלא הקביעות דו' דברים וצ"ב מדוע אמירה של מכאן אני אוכל למחר חשיב קביעות כמו הו' דברים, ולפמש"נ ניחא דכל הקביעות דו' דברים הוא שעי"ז מעמיד את הפירות לאכילת קבע, ולכך אם עומד ואומר מכאן אני אוכל למחר הוי העמדה שהפירות יעמדו לאכילת קבע, ויעויין עוד שם דמבואר דתינוקות שהטמינו פירות לאכילה לא חשיב קביעות ורק אם אומר מכאן אני אוכל למחר וכתב המאירי דרק אם הזכיר בדיבורו שם אכילה חשיב קביעות, וכ"מ ברש"י שכתב דאיהו אחשבה בדבורו שקראה אכילה, והיינו דבעינן שיעמיד את הפירות ע"י דיבור לאכילת קבע.

וע"ע ברמב"ם בפי' המשנה ריש פרק ה' ובהלכות בפרק ה' דמקח קובע למעשר רק בלוקח בתלוש ולקחם לאכילה, אבל אם לוקח במחובר[[5]](#footnote-5) או לוקח ליתן לאחר וכדו' אין המקח קובע, והיינו כמש"נ דהקביעות דהששה דברים הוא משום שמעמידם לאכילה, וגם מקח כל קביעותו משום העמדה לאכילה ולכך בלקוח במחובר שאינו עומד עדיין לאכילה, וכן בלקוח לא ע"מ לאכול אינו טובל למעשר.

# ב' גדרי קביעות בו' דברים בפירות ובמעשה אכילה

בגמ' ביצה [דף ל"ה ע"א] מביאה הגמ' את המשנה פלוגתת ר"א ור"י אם התחיל לאכול בתאנה אם גומר במוצ"ש בלא מעשר, וברש"י הק' מאי שנא מדאמרינן לעיל תינוקות שטמנו תאנים מערב שבת דלא יאכלו אלא א"כ עישרו אפילו למוצאי שבת והכא מתיר ר"א למוצאי שבת, וכתב דהתם מיירי דיחדום לשבת אבל הכא לא יחדום לשבת ולא הוקבע למוצאי שבת, ומבואר בזה שיש שני אופנים דשבת קבעה יש אופן שיחדו לאכילת שבת דהוי קביעות מחמת שיחדו לאכילת קבע והוי קביעות בפירות עצמם דמהני אפילו לאכילת חול למוצאי שבת, ויש אופן דאכילה בשבת עצמה קבעה משום דהוי אכילה קבועה ולא משום דיחדו ורק באוכל בשבת דהוי אכילה חשובה ולא למוצאי שבת.

ובתוס' כתבו דלעיל מיירי בתאנים שנגמרה מלאכתן דשבת קבעה אפילו למוצאי שבת ואילו הכא מיירי בלא נגמרה מלאכתן דאינו נקבע למוצאי שבת, וברשב"א לעיל לד: ג"כ כתב דשבת קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו דוקא באכילת שבת עצמה שהיא עונג אבל אינו קבע למוצאי שבת, והוכיח כן דבגמ' מר זוטרא מייתי ראיה ממשנתינו ששבת קובעת למעשר דלא מוכח התם אלא שאכילת שבת עצמה קובעת ולא למוצאי שבת.

ונראה בד' התוס' והרשב"א דסברי דבנגמרה מלאכתן מהני הקביעות דשבת דהוי קביעות בפירות עצמם והוי קבע גם באכילת מוצאי שבת, דבפירות שנגמרה מלאכתם הקביעות הוא בפירות דנעשו שהפירות בעצם עומדים לאכילת קבע, משא"כ בלא נגמרה מלאכתן אינו קביעות בפירות דלא שייך לומר שהפירות עצמם עומדים לאכילת קבע כיון שלא נגמרה מלאכתם, אלא איכא קביעות רק באכילת שבת עצמה דהוי אכילה קבועה.

# קביעות בית ומקח –סוגית הגמ' ב"מ

גמ' ב"מ [פ"ז ע"ב] אמר ר' ינאי אין הטבל מתחייב במעשר עד שיראה פני הבית וכו'.

הק' האחרונים מה חידש ר' ינאי הרי איכא כמה משניות דליכא חיוב מעשר קודם ראית פני הבית, ובחזו"א [מעשרות ס"ג סק"י] כתב דהחידוש הוא דמדאורייתא רק בית קובע והא דאיכא עוד ה' דברים שקובעים מקח מלח בישול שבת ותרומה הוי רק מדרבנן, והדין הוא מבואר ברמב"ם שכתב [בפ"ד ה"ב] וז"ל יראה לי שאין לוקין מן התורה על אכילת הטבל עד שיקבע בכניסתו לביתו כמו שביארנו מפי השמועה, אבל אם נקבע בשאר הששה דברים שמנינו אין לוקין עליו אלא מכת מרדות מדבריהן, אלא דלכא' ברמב"ם מבואר שלא כדברי החזו"א דאינו מדברי ר' ינאי דהרי כתב הרמב"ם דהוא משום יראה לי, ובנו"כ הביאו דמקור דברי הרמב"ם הוא מהירושלמי.

ולעיל נתבאר דלדעת הרא"ש בפי' המשנה לק"מ

בגמ' מתיב רב חנינא וכו' הא לקוח חייב מאי לאו בשדה, בביאור השקו"ט בגמ' פליגי רש"י ותוס', התוס' מפרשים דמיירי הכא לאחר גמר מלאכה דמקח אינו קובע בלא גמר מלאכה כמבואר בסוגיא בביצה [ל"ה ע"א] וקושית הגמ' דבר' ינאי משמע דבעינן בית גם בקביעות דמקח וכדו', ומשני הגמ' דמיירי שהתאנה עומדת בחצר ואיכא גם קביעות דבית, וצ"ב שיטת התוס' הרי באמת מקח הוי אחד מהו' דברים שקובעים למעשר בגמ' מלאכה ולא בעינן בית ואיך כתבו התוס' דמירי הכא בגמר מלאכה ומ"מ לא סגי במקח ובעינן גם גמר מלאכה דבית, ונראה דהכא מיירי בדין דאורייתא דהברייתא מיירי בלקוח דומיא דפועל דהנידון על החיוב בדאורייתא, ובזה אמר ר' ינאי דמדינא דאורייתא גמר מלאכה וקמח אינם קובעים מדאורייתא דעדיין בעינן ראית פני הבית, וכמבואר בדעת הרמב"ם וכמש"נ לעיל.

וברש"י פי' דלא היה גמר מלאכה והא דלוקח חייב משום דלוקח הוי כגמר מלאכה, וקושית הגמ' הוא דמקח לא הוי יותר מגמר מלאכה ואם בגמר מלאכה בעינן לר' ינאי ראית פני הבית א"כ גם במקח יהיה צריך ראית פני הבית, וצ"ב מדוע הוצרך רש"י לפרש דמיירי שלא היה גמרא מלאכה, וביותר דהתוס' הק' דבגמ' בביצה מבואר דמקח לא הוי קביעות למעשר אלא לאחר גמר מלאכה.

ונראה דסובר רש"י דלאחר גמר מלאכה מקח קובע אפי' בלא בית וליכא קושיא לר' ינאי דר' ינאי מיירי בגוונא דליכא קביעות דמקח ולכך כתב רש"י דמיירי הכא בלא גמר מלאכה ומקח בכה"ג הוי רק כגמר מלאכה ואם לר' ינאי לא סגי בגמ' מלאכה ובעינן בית ה"נ במקח בעינן בית אבל אם איכא גם גמר מלאכה וגם מקח לא בעינן בית.

אמנם למסקנא מבואר בדעת רש"י דבלקוח כשתולש הוי גם גמר מלאכה וא"כ גם בגמר מלאכה ומקח בעינן בית ולכא ראיה דבכה"ג לא בעינן בית.

## פרק שני – היה עובר

# משנה א'

במשנה היה עובר בשוק ואמר טלו לכם תאנים אוכלין ופטורין.

כתב הר"ש שהטעם שפטורין משום דמתנה אינה כמכר, והביא מהירושלמי דפליגי אם הפטור הוא משום דמתנה אינה כמכר או משום דהכא הקילו, וצ"ב הגדר בזה דהקילו הכא במתנה שאינה כמכר, וי"ל לפמש"נ דמקח קובע משום דהוי חשיבות דמעמיד את הפירות לאכילה, דמקח הוי מעשה שאדם מעמיד את הפירות לשימוש דבלא"ה אינו קונה את הפירות סם להעמידם בלא שימוש, וא"כ במתנה דהוי רק מצד הנותן י"ל דליכא הך חשיבות.

ברמב"ם בפי' המשנה כתב דמיירי בע"ה שמסתובב בשווקים, והק' הרש"ש מדוע לא חישיינן שבדעתו למכור ומוליך לשוק קובע למעשר כדלעיל, ובמשנת ר' אהרן חידש דמוליך לשוק הוי קביעות רק כלפי הבעלים שבדעתו למכור, אבל הלוקח אינו חייב לעשר מחמת כך.

# בגדר קביעות בית של אחר – משנה ב'

במשנה היו יושבין בשער או בחנות ואמר טלו לכם תאנים אוכלין ופטורין ובעל השער ובעל החנות חייבין.

בר"ש הביא מהירושלמי דביתו של אדם טובל לו אבל לא לאחרים, לפיכך בעל השער והחנות חייבים.

יל"ע האם תמיד בית קובע למעשרות רק לבעל הבית ולא לאחרים, דלכא' מדוע תנן רק בכה"ג דשער או חנות וכדו' ולא תנן דבעל השדה הביא פירות לביתו ואחרים יכולים לאכול, ונראה פשוט דכשאדם מכניס פירותיו שלו לביתו הוי קביעות בעצם הפירות וגם אחרים חייבים לעשר, ורק הכא דבעל השער והחצר מקבלים פירות מהבעה"ב ובזה ביתם קובע רק להם ולא לאחרים.

וברמב"ם [פ"ה ה"ח] כתב וכבר ביארנו שאין הבית שאינו שלו קובע לו כשיעברו הפירות בתוכו, וצ"ב הלשון כשיעברו הפירות בתוכו, ובחזו"א [מעשרות ג' י"ד] כתב וז"ל דלאו בבעלות תלוי הדבר אלא בקביעות מקום, והתם ביושבין בשער באקראי אין זה ביתם, אבל פועל שקובע כאן לאכול היום הוי כמקום לינה וכו', ולפי"ז י"ל דכונת הרמב"ם כשיעברו הפירות בתוכו היינו לומר דרק בגוונא דלא הוי קביעות לא נקבע למעשר אם לא הוי ביתו, ועיין במהר"י קורקוס [ד"ה מה שהקשה] שכתב דמי שהכניס פירותיו לחצר חבירו נקבע והכא מיירי דלא הוי קביעות אלא הם בדרך וכדו' עיי"ש.

עוד נראה דכונת הרמב"ם לומר דהגדר דבעינן ביתו משום דבלא"ה חשיב שהפירות רק עברו בבית ולא נקבעו בבית, דאם מכניס את פירותיו לביתו חשיב דהפירות נקבעים בבית ולכך חייבים במעשר, משא"כ כשאחר מכניס לביתו חשיב שרק עוברים כאן, ורק כלפי בעל הבית איכא קביעות וחייבים במעשר, ולפי"ז אתי שפיר דבדאיכא קביעות גמורה שבעה"ב מכניס את פירותיו דלא חשיב שהפירות עברו בבית אלא שנקבעו בבית בכה"ג נתחייבו במעשר גם לאכילת אחרים.

# המעלה פירות מן הגליל ליהודה - משנה ג'

במשנה המעלה פירות מן הגליל ליהודה או עולה לירושלים אוכל מהם עד שהוא מגיע למקום שהוא הולך וכן בחזרה.

בביאור המשנה פליגי הראשונים, ברמב"ם נראה דלא מיירי בלקטן למכרן אלא שמעלה פירותיו ליהודה וכדו' ובדרך נכנס לבית וכדו' אעפ"כ אינו צריך לעשר, דבית המחייב במעשר היינו כשנכנס לבית שדעתו שהוא סוף דעתו וכונתו, דכתב הרמב"ם [פ"ד הי"א] המוליך פירותיו ממקום למקום אע"פ שהוא נכנס בהן לבתים ולחצרות בדרך לא נקבעו אלא אוכל מהן עראי עד שיגיע למקום שהוא סוף מגמתו וכן בחזרתו.

ובר"ש ביאר את המשנה דמיירי בלוקט למכור ביהודה או בירושלים אינו חייב לעשר אפי' לן בדרך בבית משום שבמקום אחר אין דעתו למכרן, והיינו דאע"פ דבמוליך למכור בשוק חייב לעשר מיד, הכא שאין דעתו למכרן עד שיגיע למקום אחר אינו חייב.

ויל"ע דלעיל נתבאר דפליגי המפרשים בביאור הדין דבמוליך למכור בשוק חייב לעשר גם קודם שיכנס לביתו, דברע"ב ועוד כתבו דהוא משום דמקח קובע למעשר ודעתו למכור הוי כמקח, או משום דכיון שאין דעתו להכניס לבית חייב לעשר גם קודם הכניסה לבית, והנה לדעת המפרשים שהוא משום דמקח מחייב במעשר ודעתו למכור מחייב במעשר נראה דצ"ל דהכא כיון שאין דעתו למכור רק עד שיגיע ליהודה או לירושלים לא חשיב עדיין כדעתו למכור דהוי מקח כיון שכאן אין דעתו למכור, אלא לדעת המפרשים דכל שאין דעתו להכניס לבית חייב כבר כשהוא בשדה א"כ צ"ב הכא שאין דעתו להכניס לביתו מדוע אינו חייב לעשר, וצ"ל כיון שעומד לקחת את הפירות למקום אחר לא חשיב גמר מלאכה בשדה ואינו מתחייב עד שמגיע למקום שדעתו למכור שם.

# בגדר קביעות דתרומה - משנה ד'

במשנה פירות שתרמן עד שלא נגמרה מלאכתן ר"א אוסר מלאכול מהן עראי וחכמים מתירין חוץ מכלכלת תאנים.

במפרשים פי' דר"א וחכמים פליגי אם תרומה קובעת למעשר גם קודם שהיה גמר מלאכה וכ"מ בגמ' ביצה דף ל"ד ע"ב.

ובגדר קביעות למעשר בתרומה כתב המהר"ם בביצה שם וז"ל וכן לקמן דאמר תרומה קבעה ע"כ ר"ל הואיל והוא מפריש תרומה מהן גילה בדעתו שנגמר מלאכתן ולכך אסור לאכול מהן אפי' עראי, והיינו דהפרשת תרומה מעמיד את הפירות לאכילה, וכשהפירות עומדים לאכילה הוי קביעות למעשר, ונתבאר לעיל דהגדר בכל הו' דברים הם שהם מעשים המעמידים את הפירות לאכילה, ויש להוכיח כן מהגמ' שם דהקביעות דתרומה הוי משום שמעמיד לאכילה, דמבואר בגמ' שם דלר"א דתרומה קובעת גם קודם גמר מלאכה ה"ה דשבת קובעת גם קודם גמר מלאכה וצ"ב מהו השייכות בין תרומה לשבת, ולפמש"נ ניחא דהגדר בתרומה הוי כמו שבת שמעמידים את הפירות לאכילה.

# קביעות דמקח - משנה ה'

במשנה האומר לחבירו הילך איסר זה ותן לי בו חמש תאנים לא יאכל עד שיעשר דברי ר"מ ר"י אומר אוכל אחת אחת פטור ואם צרף חייב.

במפרשים פי' [עיין ברש"ש כאן] דר"מ ור"י פליגי אם מקח קובע גם קודם גמר מלאכה ולכך סובר ר"מ דלא יאכל עד שיעשר, ולר"י מקח קובע רק לאחר גמר מלאכה ולכך אוכל אחת אחת ופטור, ואם צירף חייב משום דצירוף הוי גמר מלאכה ויבואר לקמן בעז"ה.

והא דמודה ר"י דאם צירף חייב, יעויין ברש"י ב"מ [פ"ט ע"ב] דבמידי דחשיבות כמו מקח או קציצה שתים חשיב כגורן, ועיין שם בסוגיא דגם במלח הקביעות הוי רק בשתים.

ומבואר במשנה דמקח קובע למעשר ע"י נתינת הדמים, וכ"ה ברמב"ם [פ"ה ה"א] ומאימתי יקבעו משיתן את הדמים אע"פ שלא משך[[6]](#footnote-6), וצ"ע הרי מדרבנן מעות אינם קונות ואיך סגי בנתינת מעות לחייבו במעשר, וברעק"א בגליון הרמב"ם כתב דכל הדין דמעות אינם קונות משום דיכול לחזור בו אבל אם אינו יכול להחזיר את המקח המעות קונות, והכא שאוכל ונמאס האוכל אינו יכול להחזיר את המקח ונמצא שהמעות קנו.

אמנם י"ל לפמש"כ האחרונים דרבנן לא ביטלו את הקנין מעות אלא נתנו זכות חזרה למקח ולכך לחיוב מעשר סגי בהכי שהמקח נקנה וכל עוד שלא חזר בו חל הקנין מעות וחייב במעשר.

# משנה ו'

במשנה האומר לחבירו הילך איסר זה בעשר תאנים שאבור לי בורר ואוכל וכו'.

מבואר במשנה דאם אומר לו בעשרים תאנים אלו חשיב מקח במחובר משא"כ כשאומר בעשר תאנים שאבור לי אם היה גמר מלאכה חייב לעשר דלא חשיב מקח במחובר וצ"ב מדוע ברישא לא חשיב מקח במחובר.

וצ"ל דבסיפא שמברר ואומר בעשרים תאנים אלו חשיב שכבר נגמר המקח והוי מקח במחובר, משא"כ כשאומר תאנים שאבור לי לא נגמר המקח עדיין ורק כשתולש ומברר נשלם המקח וחשיב מקח בתלוש.

# בגדר זכות אכילת פועל - משנה ז'

במשנה השוכר את הפועל לקצות עמו בתאנים אמר לו ע"מ שאוכל תאנים אוכל ופטור ע"מ שאוכל אני ובני ביתי וכו' הוא אוכל ופטור ובנו אוכל וחייב וכו' זה הכלל האוכל מן התורה פטור ושאינו אוכל מן התורה חייב.

בגמ' ב"מ [דף צ"ב ע"א] איבעיא להו פועל משלו הוא אוכל או משל שמים הוא אוכל למאי נפק"מ דאמר תנו לאשתי ובני, וכתב רש"י משלו הוא אוכל תוספת שכר הוא שהוסיפה לו תורה, ויל"ע דא"כ מאי שנא קציצה שאינו חייב מהתורה דחייב במעשר משום דחשיב כמקח דהיינו משום דהפירות הוי תשלום על העבודה והמלאכה שהפועל עושה לבעה"ב ומאי שנא מה שאוכל משמים הרי גם האכילה משמים הוא תשלום על העבודה וכדכתב רש"י דהוא תוספת שכר שהוסיפה לו תורה, אמנם בגמ' בברייתא איכא דרשא כנפשך כך נפשו של פועל מה נפשך אוכל ופטור אף נפשו של פועל אוכל ופטור אלא דצ"ב הגדר בזה דלכא' הוי ממש כמקח ומהו הגדר בגזה"כ דפועל הוי כבעה"ב ופטור מלעשר, וי"ל דכיון דהוי זכות דחייבתו התורה אפי' דהוי כגדר שכר מלאכה אבל מאחר דלא הוי ע"ז קציצה אלא הוי חיוב התורה לא חשיב כמקח [ובגמ' שם מבואר דגם אם משלו הוא אוכל אפי' אם אוגיר בדנקא אוכל בזוזא משום שהתורה זיכתה לו הרי דאע"ג דבשכר פעולה לא שייך זוזא בעד דנקא הכא דהוי זכיה מהתורה שייך גם זוזא בעד דנקא, וכן מבואר שם בגמ' שאם חסם את הפועל פטור הרי דלא הוי ממש תשלום שכירות], וצ"ע בזה.

ונראה דהנה רש"י [שם בע"ב] כתב הוא אוכל ופטור שהתורה זיכתה לו כלקט שכחה ופאה שפטורים מן המעשר, מבואר ברש"י דגדר הפטור דפועל הוא משום שהתורה זיכתה לו כלקט שכחה ופאה ופטור ממעשר כמו בלקט שכחה ופאה, אלא דצ"ב דהרי לקט שכחה ופאה פטורים ממעשר משום קרא דבא הלוי דיצא לקט שכחה ופאה שיש ללוי חלק בזה אבל הכא הוי זכות רק לפועל ובמה דומה ללקט שכחה ופאה, ונראה

## פרק שלישי

# משנה א'

במשנה המעביר תאנים בחצרו לקצות בניו ובני ביתו אוכלין ופטורין.

כתב הר"ש שהטעם שבניו ובני ביתו אוכלין ופטורין משום דאין חצר קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו.

ויל"ע דא"כ מדוע רק בניו ובני ביתו אוכלין ופטורין ומשמע דבעה"ב אינו יכול לאכול וצ"ב מדוע הרי חצר אינה קובעת בדבר שלא נגמרה מלאכתו.

ומבארים דלגבי בעה"ב אם אוכל את התאנים חשיב שאינם עומדים לקציעות וממילא הוי גמר מלאכה והחצר קובעת, משא"כ לגבי בניו ובני ביתו שאינם הבעלים על התאנים אע"ג שיש להם רשות לאכול מ"מ מאחר שאינם הבעלים על התאנים חשיב שהפירות מצ"ע עומדים לקציעות וליכא בהם גמר מלאכה ואין החצר קובעת.

אלא דכ"ז הוי רק אם נימא דדבר שנגמרה מלאכתו בחצר החצר קובעת אע"ג שנכנס לחצר קודם גמר מלאכה וכדעת הרמב"ם, משא"כ למבואר ברש"י שבית אינו קובע אם נכנס לבית קודם גמר מלאכה אפי' אם אח"כ נעשה גמר מלאכה בבית צ"ב דמאי מהני שבעה"ב קבע לאכילה הרי מ"מ נכנס לחצר קודם גמר מלאכה.

אולם י"ל דכל שיטת רש"י דלא מהני גמר מלאכה בבית היינו דבר שהוא גמר מלאכה בעצם כפיקוס וכדו' דהפרי אינו ראוי בעצם ולכך לא מהני גמר מלאכה בבית, משא"כ הכא שכל מאי דלא נעשה גמר מלאכה הוי משום שהתאנים עומדים לקציעות לכך בזמן שקובעם לאכילה נקבע אפי' שכבר נכנס לחצר וצ"ע בזה.

# בגדר לוקח עיניו במקחו

במשנה הפועלים שעמו בזמן שאין להם עליו מזונות אוכלין ופטורין אבל אם יש להם עליו מזונות הרי אלו לא יאכלו.

הר"ש הק' מדוע כשיש להם עליו מזונות חייבים לעשר דאע"פ דחשיב כמקח מ"מ מקח אינו קובע קודם גמר מלאכה והכא עדיין לא היה גמר מלאכה, וכתב דלגבי לוקח חשיב כנגמרה מלאכתו משום דעיניו במקחו כדאמרינן בגמ' [ב"מ פ"ח ע"א], והיינו דאמרינן שם בגמ' דאינו חייב במעשר עד שיראה פני הבית ומק' דמהא דהוצרכה התורה לפטור פועל ש"מ שלוקח חייב אע"ג שהפירות בשדה, ומשני דמיירי בתאנה העומדת בגינה ונופה נוטה לחצר, ומק' הגמ' דא"ה גם בעה"ב יהיה חייב, ומשני דבעה"ב עיניו בתאנתו ולוקח עיניו במקחו, ורש"י שם מפרש דמיירי בלא גמר מלאכה, והא דמק' שבעה"ב יהיה חייב משום דהתלישה הוי גמר מלאכה, ובזה הגמ' מחלקת דבעה"ב עיניו בתאנתו וכתב רש"י דהנוף אינו חשוב בעיניו ולכך הוי גמר מלאכה רק לאחר שגומר ללקט את כל הפירות, והלוקח עיניו במקחו ומה שתולש ומכניס לבית חשיב גמר מלאכה[[7]](#footnote-7), ולפי"ז יבואר מש"כ הר"ש דפועל שיש לו מזונות על בעה"ב חשיב כמקח ועיניו במקחו ולכך הוי כגמר מלאכה ומקח קובע בגמר מלאכה, אמנם בתוס' שם פליג על רש"י והתוס' שם מעמיד דהיה גמר מלאכה, וא"כ קשה איך הפועל חייב בשדה הרי בעינן שיהיה קודם גמר מלאכה, ובתוס' שם כתבו דלוקח חייב רק בלוקח שתים דאיכא צירוף וחשיב גורן, א"כ לדעת התוס' צ"ל דהכא מיירי בלוקח שתים ואיכא צירוף ולכך הלוקח חייב.

# משנה ב'

במשנה המוציא פועליו לשדה וכו' ואם יש להם עליו מזונות אוכלין אחת אחת מן התאנה.

בר"ש כתב דאפי' לר"מ דמקח קובע אפי' בדבר שלא נגמרה מלאכתו הכא מותר להם לאכול אחת אחחת ואע"ג דאם יש להם מזונות הוי כמקח משום דכל מאי דלר"מ מקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו היינו רק אם הקדים ונתן איסר, משא"כ הכא שלא נתן איסר מודה ר"מ דאין המקח קובע בדבר שלא נגמרה מלאכתו.

ותמוה דאם מקח קובע לר"מ גם בדבר שלא נגמרה מלאכתו מאי נפק"מ אם הקדים איסר או לא הקדים איסר דהרי המקח אינו תלוי בהקדמת איסר, וכה"ק החזו"א [דמאי ז' כב].

ונראה לפמש"נ לעיל דגדר הו' דברים שקובעים למעשר הוא דהו' דברים קובעים את הפירות לאכילה, ולכך חייב לעשר משום שנקבע שהם פירות שעומדים לאכילה, וא"כ י"ל דאינו תלוי בדיני מקח, אלא רק אם נותן כסף בעד הפירות בזה חשיב שמעמיד את הפירות לאכילה, דבשביל סתם פירות לא יתן כסף, ולכך גם אם איכא מקח וחל עפ"י דין מקח כל שלא נתן כסף לא חשיב שהעמיד את הפירות לאכילה.

# העביר פירות בחצר לגג - משנה ו'

הגגות פטורין אע"פ שהם של חצר החייבת.

בר"ש הביא מהירושלמי דמיירי בגג שעומד באמצע החצר, והק' הירושלמי דא"כ שיתחייב משום שעובר בחצר, ומשני דהיה דעתו לעשותן קציעות ולא נטבלו בחצר ואח"כ נמלך לאכלן לאחר שהעלה לגג.

ויל"ע מה הק' הירושלמי שיתחייב משום שעבר בצר הרי תנן [בפ"ב משנה ג'] שאם מעלה פירות מן הגליל ליהודה או לירושלים אפי' אם מכניס לבית אינו מתחייב רק אם מכניס למקום שהוא סוף דעתו וא"כ מדוע הכא יתחייב משום העברה בחצר.

ונראה לבאר דאע"ג דהגג אינו טפל לחצר לגבי חיוב המעשר ואין הגג מחייב במעשר אפי' שהוא פתוח לגג, מ"מ כשעובר בחצר לא חשיב דהוי העברה בעלמא ואי"ז מקומו דכיון שהחצר הוי חצר של הגג וקובע את מקום הפירות בגג חשיב הכנסה לחצר כהכנסה של קביעות ולא הוי העברה בעלמא.

# בגדר המחייב של בית שער – משנה ו'

במשנה בית שער אכסדרה ומרפסת הרי אלו כחצר אם חייבת חייבין ואם פטור פטורים.

מבואר במשנה דבית שער של חצר הקובעת למעשרות גם הבית שער קובע, ויל"ע בגדר הקביעות של בית שער, דיש לדון האם בית שער כיון שמשמש את החצר חשיב שהחצר מתחילה ממקום הבית שער, או דילמא דבאמת לא חשיב דהבית שער הוא בכלל החצר, אלא דמ"מ כיון שהוא בית שער לחצר הך מקום משוייך לחצר לומר דמה שנמצא בבית שער חשיב כאילו הוא כבר בחצר, ויתכן לדון נפק"מ בבית שער שאינו משתמר, דבחצר מבואר בגמ' [ב"מ דף פ"ח] דבעינן חצר המשתמרת דומיא דבית, ויש לדון בחצר המשתמרת והבית שער אינו משתמר, דאם המחייב של בית שער הוא משום דחשיב כאילו החצר מתחילה בבית שער א"כ מיסתבר דאם הבית שער אינו משתמר אינו קובע, דכמו דבחצר אם יהיה מקום שאינו משתמר מיסתבר שאינו קובע, ואם נימא דהגדר בבית שער דפירות שנמצאים בבית שער חשיב שהם נמצאים בחצר כיון שהבית שער דרכו נכסים לחצר ומשמש את החצר א"כ י"ל שאפי' שבית שער אינו משתמר מ"מ חשיב קביעות משום דע"י הבית שער חשיב שהפירות הגיעו לחצר, דלא בעינן שהפירות ישתמרו בפועל אלא בעינן שהפירות יהיו בחצר המשתמרת.

ויעויין בסוכה [דף ח' ע"א] דכתב שם הבעל המאור דבית שער של חצר פטור ממזוזה ורק בית שער של בית חייב במזוזה, והרמב"ן במלחמות שם הק' ממתני' דבית שער של חצר קובע למעשרות וכתב שם וז"ל ודינן למעשרות כדינן למזוזה, ונראה דכונת הרמב"ן להוכיח דהנה לדעת הבעל המאור בית שער של חצר אינו חייב במזוזה משום דחצר אינה חשובה ליחס אליה בית שער, דהיינו דדוקא בבית שהוא חשוב חשיב שהדיורים של הבית מתחילים בחצר, משא"כ בחצר כיון שאינה חשובה אין דיורי החצר מתחילים בבית שער, ובזה הק' הרמב"ן דאם חזינן דגם בית שער של חצר קובע למעשר הרי דבית שער של חצר מתיחס לחצר דחשיב שהוא נמצא בחצר והפירות מתיחסים לחצר וא"כ חייב במזוזה דהחיוב מזוזה הוא היחס של הפתח לחצר.

ועוד י"ל דהבעל המאור סובר דהמחייב בחצר הוא משום שהיא פתוחה לבית ויש בה דיורי הבית, אבל ליכא מחייב עצמי של החצר, ולכך סובר הבעל המאור דבית שער של החצר פטור, משום דכל חיוב החצר הוא משום הבית ואין בית שער של חצי מתחייב, וע"ז הק' הרמב"ן שם דאפי' שערי עיירות חייב והיינו דהמחייב של בית הוא בכל פתח שמגיע לבית וא"כ גם בית שער של חצר שיהיה מחייב משום הבית, ועוד דמהא דחזינן דבמעשר קובע בית שער של חצר הרי דהחצר מצ"ע קובעת ולכך בית שער של חצה הרי הוא בכתל החצר וקובע למעשר, דאם כל החיוב של חצר הוא משום הבית איך בית שער של חצר קובע דהרי לא הוי בית שער של הבית אלא של החצר ואם אין החצר קובעת הבית שער שלה לא יקבע.

# סוכה פלוגתת ר"י ורבנן – משנה ז'

במשנה סוכת החג בחג ר"י מחייב וחכמים פוטרים.

מבואר במשנה דפליגי ר"י ורבנן אם סוכת החג בחג הוי בית שקובע למעשר או דלא חשיב בית הקובע למעשר, והוא לשיטתם דפליגי ר"י ורבנן בסוכה אם דירת קבע בעינן או דירת עראי בעינן.

ולכא' יל"ע דבשלמא לגבי דיני הסוכה אם בעינן סוכה שתהיה דירת קבע או דבעינן סוכה דירת עראי כגון דלר"י כשר למעלה מכ' דלא איכפת לי בעראי ולרבנן בעינן למטה מכ' דהוא עראי, וכן בסוכה שאינה מקבלת כרים וכסתות וכדו' דלר"י לא הוי סוכה משום דבעינן דירת קבע, אבל הכא דמיירי בסוכה איך שייך לומר דהך סוכה לר"י הוי קבע וקובע למעשר ולרבנן אינו קובע למעשר.

ונראה דלכך הביא הר"ש דפלוגתת ר"י ורבנן לשיטתם דפליגי ביומא אם סוכת החג בחג חייבת במזוזה או פטורה מן המזוזה, ולא הביא את הפלוגתא בגמ' סוכה, דגם במזוזה הוי כנידון קביעות מעשר, דפליגי באותו סוכה אם חייבת במזוזה או פטורה מן המזוזה, והביאור בזה דלר"י דיורי סוכה הוי דיורי קבע ומחמת כן דין התורה שיהיה סוכת קבע ולכך חשיב דירת קבע שחייבת במזוזה וקובעת למעשר, ולרבנן הדין הוא שהסוכה תהיה עראי ולכך אין דיורי הסוכה משוים לה קבע.

## פרק רביעי

# משנה א'

בר"ש מביא ירושלמי מקח ושבת אינן תורה, ולכא' משמע דשאר הדברים קובעים מהתורה, אמנם ברמב"ם כתב דכל הו' דברים חוץ מבית הוי דרבנן, ובירושלמי הגירסא מקח שבת וחצר אינן תורה, ובחצר הוי פלוגתא בגמ' [ב"מ] אם קובעת מהתורה, וברידב"ז שם כתב דשאר הדברים פשיטא שהם דרבנן ולא היה צריך הירושלמי לאשמועינן ורק בהנך ג' סק"ד שהם מהתורה עיי"ש, וכן בפני משה כתב שה"ה לשאר הדברים שאינם קובעים מהתורה.

# כבישה ושליקה כל צרכן

בר"ש מביא מהירושלמי דנסת' האם בעינן שיכבוש וישלוק כל צרכו, ומביא ראיה משבלין שהבהב באור נטבלו, וביאר הפני משה דשבלין שהבהב באור לא הוי כל צרכו וראיה דלא בעינן כל צרכו, ודוחה הירושלמי דבשבלין הוי גמר מלאכה, וביאר הפני משה דניכר שאינו רוצה יותר אלא בהבהוב כל שהוא וזהו גמר מלאכתו, משא"כ בכובש ושלוק צריך כל צרכו, ונראה לבאר דבאמת מיירי הכא דסגי לו בכבישה ושליקה כל שהוא דאל"כ מאי סק"ד שיהני הרי לא נהיה גמר מלאכה, והנידון הוא אם אזלינן בתר דידיה או בתר הפירות בעצם שכבוש ושלוק הוי רק בכל צרכו, וכונת הירושלמי לחלק בשבלין דהתם איכא דרגת הבהוב, ומש"כ הפני משה דניכר שאינו רוצה יותר היינו דיש דרגה ושלב של הבהוב שאנשים אוכלים שבלין מהובהבות ולכך חשיב גמר מלאכה, משא"כ בפירות שהדרך הוא לשלוק ולכבוש כל צרכן לכך כשכובש או שולק באינו כל צרכן אפי' שהוא רוצה כך לאכול לא חשיב גמר מלאכה.

# כבישה ושליקה שלא מדעת הבעלים

בירושלמי נסת' כבש ושלק שלא מדעת הבעלים האם קובע למעשרות, והביא הירושלמי ראיה מהא דממרח כריו של חבירו דפליגי ר"י ור"ל אם נטבל, ודוחה הירושלמי דהכא אפשר לו לא לכבוש, וכתב הפני משה דמירוח שא"א בלא מירוח לא צריך דעת חבירו דמסתמא ניחא ליה בזה, משא"כ בכבישה ושליקה לא מהני בלא דעת חבירו דאולי חבירו אינו רוצה בכך, אמנם ברמב"ם כתב דכל הו' דברים קובעים למעשר גם כשאחר עושה בלא דעת הבעלים.

ונראה דהנידון בזה הוא דבקביעות דו' דברים איכא בזה ב' דברים א' דהמעשה כבישה ושליקה הוי מעשה שע"י הבעלים מעמידים וקובעים את הפירות לאכילת קבע, ועוד דבמציאות הפירות עומדים לאכילת קבע, ובזה דן הירושלמי האם לקביעות מעשר סגי במה שהפירות במציאות עומדים לאכילת קבע, או דילמא בעינן שהבעלים יעמיד את הפירות לאכילת קבע, והירושלמי מחלק דבמירוח דכ"א עומד לעשות מירוח בזה סגי שנעשה מירוח אפי' שהבעלים לא עשה מירוח דבודאי ניחא ליה והוא רוצה בכך וא"כ מהזמן שנעשה מירוח הוי גמר מלאכה גם לבעלים, משא"כ בכבוש ושלוק דאין ראיה שהבעלים רוצה שיהיה כבוש ושלוק לא סגי במה שהפירות במציאות כבושים ושלוקים אלא בעינן שהבעלים יעשה מעשה שבכך מעמיד את הפירות לאכילה.

# גדר קביעות שבת – משנה ב'

במשנה תינוקות שטמנו תאנים לשבת ושכחו לעשרן לא יאכלו למוצאי שבת עד שיעשרן.

מבואר במשנה דגדר הדין דשבת קובעת דאינו רק דאכילת שבת הוי אכילת קבע דחייב במעשרות, אלא דפירות דהוכנו לאכילת שבת נעשו עומדים בעצם לאכילת קבע וחייבים במעשר.

ועיין בר"ש דהביא פלוגתא בירושלמי אם מיירי רק שלקטו לשם שבת [דלקטו עם דמדומי חמה דהוכיח מעשה שלהם שליקטום לשבת], או דאפי' אם לא לקטו לשם שבת כל דעבר שבת על הפירות נקבעו למעשר, ונראה פליגי בהנ"ל אם הקביעות של הפירות שעמדו לאכילת קבע הוי רק אם לקטו את הפירות לשם שבת, או דילמא דכל שהגיע שבת חשיב שהפירות מזומנים ועומדים לאכילת שבת וממילא חשיב דנקבעו לאכילת קבע, והביאור כמו שהבאנו לעיל מהרמב"ם בפי' המשנה [תרומות פ"ח משנה ג'] וז"ל שמשעה שנכנסה שבת נהיה הכל מיעוד ומוכן לאכילה וכו' ע"כ כל מה שמצוי הרי הוא מיועד לאכול ולשתות ממנו בשבת, וא"כ בזה גופא פליגי ר"י ור"ל בירושלמי אם בעינן שיטמנו את התאנים לשבת דרק ע"י הכנה חשיב פירות שעומדים לאכילת שבת, או דילמא דכל אוכל בשבת חשיב מזומן לאכילת שבת, ובר"ש מבואר דפירות מוקצה אין השבת קובעת, ובחזו"א כתב דה"ה כל פירות שאינו עומד לאכלם בשבת, ויש לדון דילמא דוקא פירות מוקצה שהקצה מדעתו ואסורים לאכול בשבת, אבל שאר פירות אפי' שאינו עומד לאכלם בשבת, דילמא כל אוכל חשיב מזומן ועומד לאכילת שבת, דכיון שעושים סעודות גדולות, וכתב הרמב"ם [בפ"ל משבת] דכל המרבה בסעודת שבת הרי זה משובח א"כ כל אוכל חשיב מזומן ועומד לאכילת שבת.

והנה בתרומות [פ"ח משנה ג'] תנן היה אוכל באשכול וחשכה לילי שבת ר"י אומר יגמור ור"א אומר לא יגמור, והק' התוס' בביצה [דף ל"ה ע"א] והר"ש שם [וכ"ה ברש"י בביצה שם] מאי שנא מתינוקות ששבת קובעת אפי' לפירות שיכול לאחר השבת, ותי' תי' א' דתינוקות מיירי שיחדום לאכילת שבת, ובתרומות מיירי שלא יחדום לאכילת שבת, עוד תי' דבתינוקות מיירי בפירות שנגמרה מלאכתם, ובתרומות מיירי באשכול שלא נגמרה מלאכתו, ונראה הביאור בב' התי' של התוס' דבשבת איכא ב' גוונא של קביעות, דפירות שנגמרה מלאכתם או שיחדום לשבת הוי פירות שעומדים בעצם לאכילת שבת ולכך שבת קובעת את הפירות בעצם לאכילת קבע וגם לאחר השבת כבר הוקבעו וחייבים לעשר, משא"כ פירות שלא נגמרה מלאכתם או שלא יחדום לשבת אינם עומדים בעצם לאכילת שבת ולא נקבעו בעצם שכל אכילתם תהיה אכילת קבע, אלא שאם אוכלם בפועל בשבת איכא קביעות להך אכילה דאכילת שבת הוי אכילת קבע שחייבת במעשר.

# כלכלת שבת – משנה ב'

במשנה כלכלת שבת ב"ש פוטרין וב"ה מחייבין.

הרא"ש פי' דמיירי בכלכלה שייחדה לשבת ועדיין לא הגיע שבת וב"ה מחייבים במעשר מיד דעצם היחוד כבר קובע את הפירות למעשר, וכ"כ הרמב"ם בפי' המשנה אלא דהוסיף דמיירי באילן שמנהגו תמיד לאכול פירותיו בשבת.

אמנם בר"ש כתב ב"ה מחייבין בדבר שאין מיוחד לה אין שבת טובלת כגון בפירות מוקצה, אבל טובלת בכלכלה שנתייחדה לה וכו', והק' רעק"א דלדעת ר"י בירושלמי שבת קובעת אפי' אם לא יחד, ואיך כתב הר"ש דבדבר שאין מיוחד לה אין שבת טובלת, וכתב הרש"ש דהר"ש מיירי בפירות שאינם ראויים כגון מוקצה ובזה מודה ר"י דאין שבת קובעת, ובחזו"א [סי' ה' סק"ד] כתב

# קביעות דמלח – משנה ג'

במשנה הנוטל זיתים מן המעטן טובל אחד אחד במלח ואוכל אם מלח ונתן לפניו חייב.

הר"ש הביא מהירושלמי דבעינן גם מלח וגם צירוף של ב' זיתים, וכ"כ הרע"ב, ובתפא"י כתב דמליחה קובע רק אם שהה קצת במלחו דעי"ז מתרכך גוף הפרי, אבל כשטובל במלח ואוכל מיד דהוי לטעמא בעלמא אין קובע למעשר רק בצירוף ב' זיתים, ומלח ונתן לפניו היינו ששהה קצת במלח.

1. ואע"ג דעדיין לא נעשה מקח כתב המקד"ד [נ"ו ג' ד"ה והנה] דגמירות דעת למקח חשיב כמקח, והביא דוגמא מגמירות דעת לאכול בשבת חייב אפי' שבסוף לא נאכל בשבת. [↑](#footnote-ref-1)
2. ואע"ג דעדיין לא נעשה מקח כתב המקד"ד [נ"ו ג' ד"ה והנה] דגמירות דעת למקח חשיב כמקח, והביא דוגמא מגמירות דעת לאכול בשבת חייב אפי' שבסוף לא נאכל בשבת. [↑](#footnote-ref-2)
3. ואע"ג דעדיין לא נעשה מקח כתב המקד"ד [נ"ו ג' ד"ה והנה] דגמירות דעת למקח חשיב כמקח, והביא דוגמא מגמירות דעת לאכול בשבת חייב אפי' שבסוף לא נאכל בשבת. [↑](#footnote-ref-3)
4. ואע"ג דעדיין לא נעשה מקח כתב המקד"ד [נ"ו ג' ד"ה והנה] דגמירות דעת למקח חשיב כמקח, והביא דוגמא מגמירות דעת לאכול בשבת חייב אפי' שבסוף לא נאכל בשבת. [↑](#footnote-ref-4)
5. ראיתי מקשים מדוע הוצרך הרמב"ם לומר דמקח במחובר אינו קובע למעשר דתיפו"ל דכתב הרמב"ם דכל הו' דברים אינם קובעים אלא בדבר שנגמרה מלאכתו ובמחובר עדיין לא נגמרה מלאכתו, ואם נימא דבמקח במחובר לא מהני אפי' אם אח"כ יעשה גמר מלאכתו ניחא, דנפק"מ דבמקח במחובר לא הוי מקח המעמיד לאכילה ולכך אפי' אם אח"כ יעשה גמר מלאכה לא יהיה חייב, ויל"ע בזה דהרי שיטת הרמב"ם דאם הכניס לבית ואח"כ עשה גמר מלאכה מתחייב במעשר וא"כ יש לדון דגם במקח כן, או דנימא דבמקח בעינן שבשעת המקח יעמוד לאכילה וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
6. ויעויין בכסף משנה שציין לירושלמי ולכא' הוא משנה מפורשת הכא. [↑](#footnote-ref-6)
7. וצ"ע דעת רש"י שם דאם התלישה של הלוקח חשיב גמר מלאכה א"כ שיהיה חייב גם בחצר דמקח חייב בגמר מלאכה אפי' כשלא נכנס לחצר, וכה"ק התוס' שם, ויתכן דכונת רש"י דתלישה הוי גמר מלאכה רק אם נכנס לבית וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)