אלמנה לכהן גדול - הרב משה גנויאר
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות

**פרק אלמנה לכה"ג**

**סו' א'**

א) **ברש"י** ד"ה אלמנה כ', דנכסי צאן ברזל היינו מה דהאשה מכנסת ושמה לו לקבלם עליו באחריות, ונכסי מלוג היינו מה דמשיירת לעצמה ואינה כותבת בכתובה, וכ"כ **התורי"ד**, **וברשב"א** מבואר דשי' רש"י, דכל שכותבת בכתובה, גם אם לא מקבל עליו אחריות ולא שם הנכסים, כבר הוו נכסי צ"ב, והרשב"א חולק על זה, וכ' דבעי שישום הנכסים ויקבל עליו אחריות, והביא מתוספתא דבעי שישום הנכסים, **וברמב"ם** פט"ז ה"א כ', דבעי דיקבל אחריות ולא סגי שכתב בכתובה, **ובטור** ספ"ה כ' בשם **רבנו אפרים**, דבעי שומא או שיקבל אחריות בפירוש, ובשם בעל **העיטור**, דכל שכותב בכתובה סגי שיהיה בזה דין נצ"ב, וכ' **הב"י** דשי' הרמב"ם כרא"פ, **ובשו"ע** ס"ג כ' שי' הרמב"ם ורא"פ, ושי' רש"י ובעל העיטור.

ב) תוד"ה אלמנה – בביאור דברי התוס' דאינו תלוי בק"פ ואפילו למ"ד ק"פ כקה"ג, כ' **באב"מ** סי"ז, דגבי תרומה אינו תלוי בקנין ממון אלא בקנין איסור, ומשו"ה הקנין איסור לעולם הוי לבעל קנין הגוף, ולא לבעל הקנין ממון, דטעמא דמ"ד ק"פ כקה"ג, הוא כש"כ הרשב"ם בב"ב נ', דהגוף עומד לפירותיו, ומשו"ה בעל הק"פ הוא העיקר, וזה לא שייך לענין הקנין איסור שבעבד, ובחי' **הגריי"ר** יבמות ס"ח כ', דמ"ד דק"פ כקה"ג, היינו רק דלגבי דיני הפירות כגון בכורים, חשיב כמו דיש לבעל הק"פ גם קה"ג, אבל בודאי גם יש קנין בגוף בעצמו, ומשו"ה מעכב מלאכול בתרומה.

בא"ד – מש"כ דיש קצת ראיה ממפקיר עבדו דאוכל בתרומה אע"ג דיש לו רק קה"ג, הק' **הקר"א** דגם קה"ג אין לו, וכמבואר בגיטין מ' א' דגופי' לא קני, ורק איסורא הוא דאיכא גבי' ומשו"ה אין בזה תורת ירושה, **ובאמ"מ** סכ"ג סקכ"ב כ' לפ"ד האב"מ דהעיקר תלוי בקנין איסור, דבאמת אין כונת תוס' כלל לקה"ג של קנין ממון, אלא כונתם על קנין איסור, ומש"כ דבמפקיר עבדו יש לו קנין הגוף, כונתם לקנין איסור.

**האב"מ** שם כ' דממה דהביאו תוס' ממפקיר עבדו אין כ"כ ראיה, די"ל דאתיא דוקא לר"ל דס"ל ק"פ לאו כקה"ג, [והנה לפמש"כ **האמ"מ** דעיקר כונת תוס' לקנין איסור, א"כ גם אי נימא דאתיא כר"ל דק"פ לאו כקה"ג, מ"מ אכתי מוכח דאזלינן רק בתר קנין איסור, דשם גם קה"ג של ממון אין לו, ולשון התוס' נראה כהאב"מ דיש לתלות זה במחלוקת דק"פ אי הוי כקה"ג], ומ"מ כ' דיש להביא ראיה ברורה דתלוי בקנין איסור, מהא דאשתו אוכלת משום קנין כספו, והרי שם אין לו אלא קנין איסור, **ובאמ"מ** שם סק"כ כ', דא"כ יק' על מה דמספ"ל בגמ' בגיטין מ"ב ב' אי מעוכב ג"ש אוכל בתרומה, אמאי לא פשיט מאשה דאוכלת, דהכא נמי מעוכב ג"ש כיון דהקנין איסור של האדון, [ולפ"ד התוס' בגיטין שם בתי' השני לכאורה ל"ק עיי"ש], ומשו"ה כ' דודאי באשה דאין בה קנין ממון, תלוי רק בקנין איסור, אבל בעבד דעיקרו הוא קנין ממון, והקנין איסור בא רק ע"י הקנין ממון, דאי אפשר מתחילה לקנות רק קנין איסור, א"כ בזה י"ל דבעי גם לקנין ממון להאכיל בתרומה, **ובקוה"ע** סמ"ז סק"ז כ' דחלוק עבד מאשה, דאשה חשיבא קנין כספו משום דקנה אותה בכסף, [ובמקדש בשטר אוכלת משום דאתקוש הויות להדדי כש"כ רש"י בכתובות נ"ח], ומשו"ה סגי בקנין איסור, אבל בעבד הוי קנין כספו משום דיש לו קנין בעבד, וי"ל דבעי דוקא קנין ממון.

בא"ד – **האב"מ** שם מק' אמאי מפקיר עבדו אוכל בתרומה משום דיש לאדון קה"ג, הא גבי יציאת שן ועין הדין דעבדי מלוג אינם יוצאים לאשה ואע"ג דקה"ג שלה, ובתוס' נראה דמשוים דין תרומה לדין יציאת שו"ע, וכ' לומר דאוכל מדין קנינו שקנה קנין, דחשבינן דהקנין ממון שבעבד קנוי לעצמו, והוא עצמו קנוי לאדון בקנין האיסור, וכמו"כ כ' גבי אשה לגבי הקנין ממון שבה, דהוי כקנינו שקנה קנין, **ובאמ"מ** שם סקכ"א-כ"ב כ', דבאמת גם גבי יציאת שו"ע תלוי רק בקנין איסור, והא דעבדי מלוג אינם יוצאים לאשה, הוא משום דהקנין איסור שייך גם לבעל, דגם בעל הק"פ יש לו חלק בקנין איסור, ורק במפקיר עבדו דשם אין בעלים אחר על הקנין ממון, אלא העבד הרי הוא כבן חורין לענין זה, בזה הוי כל הקנין איסור לרבו שהפקירו ומשו"ה אוכל בתרומה, וכן מבואר בספר **קהלת יעקב** אות רי"ג ד"ה והנה התוס', **ובברכ"ש** ס"כ סק"ד מבואר לגבי יציאת שו"ע דהיכי דהפקיר הקנין ממון, א"כ כל עבדותו הוא רק הקנין איסור, וסגי בבעלות על הקנין איסור שיצא בשו"ע, אבל היכי דיש גם קנין ממון בעבד, בזה היכי דהוא אינו הבעלים על הקנין ממון הוי חסרון בקנינו ואינו יוצא בשו"ע משום קנינו על הקנין איסור לבד, אמנם בסק"ה מבואר דכל זה שייך רק לענין יציאת שו"ע, אבל לגבי אכילת תרומה, אי נימא דהיכי דיש לאחד קנין פירות הוי חסרון באכילת תרומה, וזהו משום דכיון דהבעלים על הקנין פירות נותן בו דין זרות, א"כ גם במפקיר עבדו צריך להיות חסרון באכילת תרומה משום מה הבעלות שיש לו על עצמו על הקנין פירות, דזה יתן בו דין זרות.

**האב"מ** שם מק', אמאי בהמת כהן אוכלת תרומה, הא ליכא בה קנין איסור, והרי נתבאר דהכל תלוי בקנין איסור, וכ' לומר דשאני בהמה דאין בה כלל קנין איסור אלא קנין ממון.

בגמ' בב"ב נ' א' מבואר, דלמ"ד ק"פ כקה"ג ישנו בדין יום או יומים לאיש, **ובתוס'** שם כ' בתי' אחד, דלפ"ז הוא הדין דיוצא בשו"ע לאיש, ובתי' אחר כ' דשאני שו"ע דלא אלים קנינו להפקיע קה"ג של האשה, וכבר כ' **בברכ"ש** ס"כ, דבתוס' הכא דכ' דגם בתרומה אינו אוכל, מבואר דלא כשני תי' התוס', ועיין **באב"מ** שם, שכ' לחלק באופ"א, דדוקא דין יום או יומים תלוי בקנין ממון, ולפ"ז אתי שפיר שי' התוס' כאן.

ג) תוד"ה מנין – **בראשונים** מבואר כתי' התוס', **והמהרש"א** כ' עוד בשי' רש"י, דאי ממתני' הייתי אומר, דדוקא היכי דהיא כשרה לכהונה מאכלת עבדיה, וע"ז מייתי מברייתא דגם עבדים שקנו עבדים מאכילין, אע"ג דהם פסולים לכהונה, **והקוה"ע** שם סק"ו כ' על דרך שכתבו התוס', רק דכ' דהקו' מהברייתא, מהא דגם עבדים שקנו עבדים מאכילין, ובעבד ודאי אין דין אכילתו מצ"ע אלא מכח האדון כבהמה, וא"כ הכא נמי באשה פסולה שיאכלו עבדיה עכ"פ מכח האדון, אמנם **במנ"ח** מצוה ר"פ אות כ"ח מבואר, דכמו דאמרינן באשה דמאכלת מצ"ע, הכא נמי בעבד יכול להאכיל עבדיו מצ"ע, ולא רק מכח האדון.

**בתוס'** כ' הלשון דה"א דאכלי מכח האשה עצמה, וכן הוא הלשון **ברמב"ן** **וברשב"א** ולפ"ז יל"ע האם גם לפי האמת אמרינן כן, דמאכלת מכח עצמה, או דלפי האמת אוכלים עבדיה רק מכח האדון, **ובתו"ר** **ובריטב"א** לא כ' לשון זה דה"א, אלא כ' דשאני מתני' דאוכלים מכח האשה עצמה, **והרשב"א** הוכיח דאשה מאכלת מצ"ע, מהא דמבואר לק' ס"ז דגם אחר מיתת בעלה, היכי דיש לה בן ממנו, דאוכלים עבדיה, והרי שם רק מכח עצמה יכולים עבדיה לאכול, **ובמנ"ח** שם כ' לומר, דלרבינא דדוקא קנין האוכל מאכיל, א"כ חזינן דגם בכה"ג בעי לדין קנינו שקנה קנין, וא"כ מוכח דאינה מאכלת מצ"ע, אבל לרבא ור"א דמצד קנינו שקנה קנין אוכלים העבדים גם באם האשה אינה אוכלת, א"כ י"ל דבכה"ג דהאשה אוכלת, הרי היא מאכילה מצ"ע, ועיין בדברי **הרש"ש** דגם נראה כן מדבריו, **ורש"י** במתני' כ' דאשה מאכלת משום קנינו שקנה קנין, ולא כ' דמאכלת מצ"ע, **ובאוסף חדו"ת להגרא"ק** סי"א כ' לומר, דבאשתו נשואה אוכלת גם מדין כל טהור בביתך, ואז מאכלת גם מצ"ע, אבל ארוסה אוכלת רק מדין קנין כספו, ואז מאכלת רק מדין קנינו שקנה קנין.

**בתוס'** נראה דזה פשוט דמה דדרשינן מקרא דקנינו שקנה קנין, היינו דאוכלים מכח הבעל, ולפ"ז גם לרבינא אוכלים מכח הבעל, אמנם **בתור"פ** כ' דקו' הגמ' משום דממה דקתני בברייתא קנינו שקנה קנין נראה דאוכלים מכח הבעל, [ואפשר דהיינו מדלא קתני קנין שקנה קנין], ועוד כ' דכיון דמייתר קרא להכי משמע דהוי מכח הבעל, וסיים דמ"מ משני שהם אוכלים מכח האשה.

בא"ד – **המהרש"א** מעיר דמבואר דהיכי דנימא דאוכלים מכח האשה עצמה, בזה יותר יש לנו לומר דהיכי דהיא אינה אוכלת דגם אינה מאכלת, ואילו לרבינא מסקינן דקנינו שקנה קנין אינו מאכיל אם הקנין עצמו אינו אוכל, ואילו ממזר מאכיל מצ"ע הגם דהוא עצמו אינו מאכיל, וכ' לומר דשאני ממזר דלגמרי מאכיל מצ"ע, משא"כ אשה דאף דנימא דתאכיל מכח עצמה מ"מ כל כח דידה הוא מכח בעלה, **ובגנזי יוסף** כ' דממזר גם לא חשיב כלל דמאכיל מצ"ע, אלא שעל ידו נמצא דיש לה זרע מכהן, ומשו"ה יכול להאכיל הגם דהוא עצמו אינו אוכל, אבל כל היכי דבעינן לומר דמאכיל מצ"ע, א"כ היכי דהוא עצמו אינו אוכל ממילא דאין לו כח להאכיל אחרים, כיון דבו עצמו אין כלל תורת אכילה.

ד) גמ' ומנין לאשה שקנתה עבדים – **בתוס' הר"ש משנץ** בכתובות נ"ח א' הביא שי' ר"ת דמה דדרשינן מקנין כספו דאשתו אוכלת בתרומה זהו אסמכתא בעלמא, והק' דא"כ האיך מבואר הכא דילפינן מהאי קרא דאשה שקנתה עבדים דאוכלים בתרומה, וכ' דבאמת קרא קאי רק על עבדיו שקנו עבדים, ורק דהכא נמי ילפינן מזה דאשה מאכלת עבדיה, דמאי שנא אשה מעבדים, ועוד כ' דנהי דאשתו לא חשיבא קנינו, מ"מ כספו מקריא, וא"כ יש ללמוד על אשה, דמה דכתיב קנין כספו היינו קנין של כספו, דהיינו עבדים של האשה.

גמ' ועבדיו שקנו עבדים – **הרשב"א** מביא גי' **הר"ח,** דגרס ועבדיה שקנו עבדים, וקאי על עבדי האשה, וכן מבואר **ברמב"ם** פ"ז הי"ח, והנה **בחינוך** מצוה ר"פ כ' דדוקא קנינו שקנה קנין אוכל, אבל קנין שלישי אינו אוכל, וכ' **הגרע"א והעל"נ** דזהו דלא כהר"ח והרמב"ם, דעבדיה שקנו קנין הרי זה קנין שלישי, **והמנ"ח** שם כ', דלכאורה זה תלוי ברבינא ורבא ור"א, דלרבינא דעבד של אשה ועבדים אוכל רק מכח הבעל והרב, א"כ הדין כהחינוך דלא מצינו דגם קנין שלישי אוכל, אבל לרבא ור"א דאוכל מכח האשה והעבד, א"כ ה"ה קנין שלישי יאכל, [וזה לשיטתו דזה תלוי ברבינא ורבא ור"א וכשנ"ת], **ובקר"א** כ' לומר דלא פליגי, ודוקא באשה הדין לר"ח והרמב"ם דגם עבדי עבדיה אוכלים, ומשום דעכ"פ יש לכהן ק"פ בעבדי האשה, וכ' דכן נראה ברמב"ם דרק על אשה הזכיר דעבדיה שקנו, אבל על עבד לא כ' דעבדיו שקנו, הגם דבתחילה הזכיר גם אשה וגם עבד שקנו עבדים, **ובאוסף חדו"ת להגרא"ק** שם כ' לומר, דהר"ח והרמב"ם מיירו דוקא בנשואה, דאז מאכלת מכח עצמה וכשנ"ת, ומשו"ה עבדי עבדיה חשיבי כקנין שני, והחינוך מיירי על עבדים דאוכלים רק מכח קנין כספו, ובזה קנין שלישי אינו אוכל, [ולפ"ז נמצא דמש"כ בברייתא מנין לאשה שקנתה עבדים עיקרו צריך לארוסה, דנשואה בלאו הכי מאכלת מצ"ע, ומש"כ ועבדיה שקנו עבדים מיירי דוקא על נשואה].

**הרשב"א** מביא דמבואר **בירושלמי** דדוקא היכי דיש לבעל או לרב ק"פ בעבדים שקנו האשה או העבד, אז אוכל העבד מדין קנינו שקנה קנין, אבל אם הוי לגמרי של האשה או העבד, בזה אין העבד אוכל מדין קנינו שקנה קנין, אמנם הק' דלק' ס"ז א' מבואר, דגם לאחר מיתת בעלה דאוכלת משום בנה, אוכלים עבדיה, והרי שם אין שום זכות לכהן בעבדי האשה ומ"מ אוכלים, וכ' דהירושלמי מיירי דוקא על כה"ג דהיא עצמה אינה אוכלת כגון חללה, וס"ל דבזה דאוכלים רק מכח הבעל, בעי שיהיה לבעל עכ"פ ק"פ בעבד, **ובמאירי** כ' דיש מחלוקת בירושלמי אי בעי שיהיה לבעל או לרב ק"פ בעבדים, ולא כ' דדוקא בחללה הוי המחלוקת.

תוד"ה ועבדיו – **הרמב"ן** כ' על תי' התוס' דלא דאיק, **ובשרש יעקב** כ' לבאר, משום דבגיטין מ"ג ב' מבעיא אי אוכל ולא נפשט שם, ועיי"ש בתוס' ובראשונים, **והראשונים** כ' עוד, דכמו דמבואר בנדרים פ"ח, דרב אמר דמהני היכי דאומר דיהיה רק למה דנותנת לתוך פיך, א"כ הכא נמי מיירי דאמר לו ע"מ שתקנה עבדים שישמשוך, וכמו"כ מבואר בקידושין כ"ג ב' דמהני ע"מ שתצא בו לחירות, **ובעל"נ** כ', דלפמש"כ בתוס' בקידושין שם דמה דמהני, הוא משום דכהאי גונא חשוב כסף ע"י אחרים, א"כ הכא לא יחשב קנינו שקנה קנין, ובחי' **ר"א מן ההר** כ' דהכא לא משכ"ל כהאי גונא דע"מ שתצא בו לחירות ולא ביאר אמאי, **ובריטב"א** בקידושין שם מבואר, דמה דמהני מה שאת נותנת לתוך פיך, משום דאז כבר אינו בעולם, ולא מצי הבעל והרב לזכות בזה, וטעם זה לכאורה לא שייך בכהאי גונא דאמר לו ע"מ שתקנה עבדים שישמשוך, ויל"ע דהריטב"א כאן דימה זל"ז, **ובתו"ר** כ' עוד דלר"מ נימא דקרא אצטריך רק לאשה דקנתה עבדים, ואע"ג דגם באשה מה שקנתה אשה קנה בעלה מ"מ זהו רק מדרבנן, **והתר"פ** כ' עוד דגם משכ"ל במתנה דקנתה ואין בעל אוכל פירות כמבואר בב"ב נ"א, **ובעל"נ** כ' דהא באשה אין לבעל אלא קנין פירות, וא"כ בעי לקנינו שקנה קנין, דהא עבדי מלוג אינם אוכלים מכח הק"פ שיש לבעל, וצ"ב בתו"ר דכ' רק משום דהוי רק מדרבנן.

ה) רש"י ד"ה פומייהו – **הרשב"א והריטב"א** בריש הערל הק', דהא ערל היינו שמתו אחיו מחמת מילה וכמו דפי' רש"י שם, וא"כ אינו עומד ליתקן, ותי' דגם הוא ראוי למול כשיתחזק ויבלע בו דמו או שיתחלפו סמניו, ומבואר דאם יש בו סיבה דאינו ראוי למול לעולם, יחשב כחללה, ועיין בזכר יצחק סי' ל' [ב], מש"כ לגבי היכי דנכרת הגיד, דבהכ"ג הא אין לו תקנה.

גמ' אמר רבינא וכו' – **בירושלמי** מבואר הטעם, דדרשינן הוא יאכל וקרינן גם הוא יאכיל, דרק אם אוכל מאכיל ועוד מבואר בירושלמי דעבד ערל לרבינא אינו מאכיל, **והקר"א** מעיר דזה דלא כמבואר בסוגיין, דערל חשיב רק דפומייהו כאיב להו.

גמ' אמר רבינא וכו' – **ברמב"ם** פ"ז הי"ח מבואר דהלכה כרבינא, דקנין שאינו אוכל אינו מאכיל, אמנם **במאירי** ובחי' **ר"א מן ההר וביש"ש** כ', דהלכה כרבא ור"א דרק מדרבנן אינו מאכיל.

**במאירי** במתני' כ' דמשו"ה אשה שקנתה עבדים אוכלים, דמה דקנתה אשה קנה בעלה, ואי"ז אלא כעבד של כהן שקנה עבדים, שאף אותם עבדים קנויים לו ואוכלים, אפילו נקנו לעבד ע"מ שאין לבו רשות בהן, וכן באשה, וצ"ב בכונתו, ועוד יל"ע דמה שקנתה אשה הוי רק מדרבנן, [ועיין גיטין מ"ז ב' תוד"ה ולביתך].

ו) בגמ' מבואר דחללה אינה אוכלת בתרומה, גם היכי דראויה לאכול מצד שהיא קנין כספו של כהן, והקשו בזה דמאי שנא שפחה שהיא חשובה זונה, ובכ"ז מותרת בתרומה משום דהיא קנין כספו של כהן, ובחי' **הגר"ח** סטנסל אות קפ"ג כ' לישב דשפחה באמת אינה זונה מצ"ע, ורק דהביאה חשיבא ביאת זנות משום דלא תפסי בה קידושין, וא"כ זה אינו סיבה דתפסל מתרומה, אמנם לפי שי' רש"י לעיל ס"א ב' ד"ה אלא, דגיורת ומשוחררת הויא זונה רק היכי דנבעלה קודם לנכרי ועבד, ומשום דהם פוסלים אותה, א"כ נראה דעי"ז נחשבת זונה ממש, דמשום ביאת זנות הרי זה מצד היותה שפחה ולא מצד שנבעלה לעבד, ולא מצינו דשפחה שנבעלה לעבד דנאסרת בתרומה, **ובקוה"ע** סמ"ז כ' לומר, דבשפחה אוכלת מצד הכהן כמו דהיתה בהמתו, אבל באשת כהן אכילתה מצ"ע, ובזה י"ל דכיון דהיא חללה פסולה מלאכול עיי"ש בדבריו, **ובקה"י** סל"ד כ' לומר לפ"ד התוס' לעיל ס"א א' ד"ה אין, דגם רבא דס"ל בתמורה כ"ט ב' דכהן שבא על שפחה לוקה משום זונה זהו דוקא בזינתה, וא"כ מבואר דסתם שפחה באמת אינה חשובה זונה, ולפ"ז אם תזנה תפסל מתרומה, ועיין **בתו"ר** שם דמבואר עוד תי', ונראה דלפי התי' השני לרבא לעולם הויא זונה, וכן נראה **בתוס'** בתמורה שם ד"ה ורבא, וא"כ אכתי יק' לפ"ד.

**סו' ב'**

א) גמ' רב יהודה אומר הדין עמה – בגמ' מבואר דלר"י הא דאוכלים עבדי צ"ב בתרומה, הוא משום דהבעל מקבל עליו אחריות, **והת"י** הק' דמה צורך לזה, הא גם לר"י כל מה דהדין עמה, הוא רק שהיא גובה הנצ"ב אחר מיתה וגירושין, וא"כ הכא דמיירי בחיי הבעל, שפיר אוכלים דהוי ברשותו של בעל, ותי' דכיון דאחר מיתה וגירושין יהיו שלה, וגם מחיים אין הבעל יכול למכור לאו כדידי' דמו, ומבואר בת"י, דגם קודם דאמרינן דהוי משום אחריות, כבר ידעינן דנצ"ב הוו בשות הבעל יותר מנכסי מלוג, ויש לו קנין גם בגוף הנצ"ב, דהא עבדי מלוג אינם אוכלים, **ובשו"ע** או"ח סרמ"ו ס"ד מבואר ב' שי', בגונא דנכרי קיבל מישראל שוורים כדין נצ"ב, האם מותר שיעבוד בהם בשבת משום דקיבל אחריות, או לא דחשיב של הישראל כיון דאין הנכרי יכול למוכרה, **ובבי' הגר"א** סקי"ד מביא לסוגיה דידן, דמבואר דלר"י חשוב שלה משום דאין הבעל יכול למכור, וכמו דמייתי דתניא כותי' דר"י מהא דאם רצה הבעל למכור לא ימכור, וזה טעם האוסרין, [ובטעם המתירין כ', משום דס"ל דלמסקנא אמרינן דאף דאינו יכול למכור, מ"מ אי"ז סיבה דלא יהיה חשוב שלו, ויתבאר לק' בע"ה].

ב) בגמ' בסוף הסוגיה מבואר, דבאם יקדיש הבעל או יורשיו לאחר מיתה את הנצ"ב שהכניסה האשה, דיחול ההקדש ולא תוכל האשה ליטול הנצ"ב, ואפילו דס"ל כר"י דהדין עמה, ואינו יכול לסלקה במעות משום שבח בית אביה, דמודה ר"י דמחוסר גוביינא והקדש מפקיע מידי שעבוד, ובתוד"ה עבדי מבואר, דגם ר"י עצמו ס"ל כן, וכבר עכשיו גם ס"ל דהדין כן, ומהאי טעמא גם יוצאין בשו"ע לאיש, ולפ"ז צ"ב מה הוצרכה הגמ' לומר, דלר"י אוכלים העבדים בתרומה כיון דאחריותן עליו, הא כיון דחזינן דיכול להקדיש, א"כ הרי זה שלו, ומה דיש לאשה אינו אלא שעבוד, וכמבואר דאמרינן בזה דהקדש מפקיע מידי שעבוד, **ובברכ"ש** ס"כ סק"ג כ', דבאמת לשי' תוס' מצד עיקר דין נצ"ב חשוב של האשה, דהיא הבעלים על החפץ לענין מכירה, וכמבואר בגמ' דלר"י אין הבעל יכול למכור הנכסים, ובלא זה דאמרינן דחשיב שלו משום קבלת אחריות, א"כ באמת לא היה יכול הבעל להקדיש ולהפקיע בעלות האשה, ולא היו יוצאין בשו"ע לאיש, ורק משו"ז דאמרינן דע"י קבלת אחריות חשוב הוא הבעלים, משו"ה גם בכוחו להקדיש ולהפקיע זכות האשה, דע"י קבלת אחריות נמצא דמה דיש לאשה הוי רק דין שעבוד דנפקע ע"י הקדש, **ובחזו"א** כ' על מה דמבואר בגמ', דאוכלין בתרומה משום אחריות, דעל כרחך הפי' שהן שלו משעת נשואין, וממילא זולא שלו עיי"ש, ונראה מדבריו, דביאור הגמ' דכיון דחייב באחריות, הרי זה הוכחה דיש לבעל קנין בגוף הנצ"ב ואע"פ דהדין עמה, ומשו"ה מאכיל בתרומה, [וי"ל דלענין מכירה האשה הבעלים, ומ"מ אמרינן דכיון דלשאר דברים הוי שלו סגי בהכי].

**ובבית יעקב** ס"צ סי"ד כ' לבאר, דכיון דאי בעי לסלוקי בזוזי לא מצי, א"כ כל שתגבה האשה לבסוף, הדין הוי דהוי למפרע שלה, דטעמא דרבא דמכאן ולהבא הוא גובה זהו משום דמצי לסלוקי בזוזי כמבואר בפסחים ל"א, והא דמהני ההקדש להפקיע השעבוד, זהו משום דאף לאביי דלמפרע הוא גובה, מ"מ אם הקדיש הלוה הדין דנפקע השעבוד וכש"כ הפנ"י בכתובות נ"ט, [וכל זה דלא כהתוס' בגיטין מ"א, ויתבאר לק' בע"ה], דאם לא כן יש לחוש שימות הבעל או יגרשנה ותגבה, ונמצא דהוי שלה למפרע, אמנם **באב"מ** שם סקכ"א ד"ה ולפי, מבואר דאם באמת נימא דלמפרע הוא גובה, א"כ לא יוכל לאכול בתרומה מצד האיש, [ועיי"ש שכ', דרבא לשיטתו דגם עבדי מלוג אינם אוכלים רק משום גזירה, א"כ י"ל דבעבדי צ"ב כיון דבחיים קרויים עבדי האיש דהא אכתי לא גבתה, לא גזרו בזה].

**ובריטב"א** מבואר, דבאמת לפי מה דמסיק דמחוסר גוביינא, א"כ שפיר אוכלים בתרומה, והשתא ס"ל דלר"י הוי שלה לגמרי, ואי אפשר להקדיש הנצ"ב, וכן מבואר **בבי' הגר"א** שם.

**בריטב"א** כ' על דברי רב ספרא, דלגבי אכילת תרומה בקנין כל דהו דחיוב אחריות, סגי להיות קנינו, ולאו דלהוו שלו לכל דבר, **ובברכ"ש** שם כ', דבריטב"א מבואר דחיוב אחריות מהני דיחשב שלו לכל דבר, ולא רק לענין תרומה, וכ' גם דחשוב בעלים על הקנין איסור, ולפ"ד הריטב"א לפנינו מבואר, דאינו שלו לכל דבר, וכ' דהוי קנין כל דהו, אמנם נראה דמבאר, דלמסקנא דבעי חיוב אחריות גמור, אמרינן דהוי שלו לכל דבר, עיי"ש בדברי הריטב"א, ובחי' **מרן** **רי"ז הלוי** במכתבים [דף ע"ט ד"ה על], כ' דודאי הדין אחריות לא הוי דין רק לגבי תרומה, וכמו דמצינו כן בחמץ דמרבים דעובר בבל יראה היכי דקיבל אחריות, דהא גבי חמץ איכא רבוי ובתרומה לא, ועל כרחך דחיוב אחריות הוא דין בעיקר הדיני ממון וזכות החפץ, וחשיב שלו בכל התורה, ומשום הזכות שיש לו בחפץ ע"י חיוב אחריות, זהו המאכיל בתרומה, עיי"ש, ולעיל נתבאר דיש שי' בשו"ע, דלגבי שבת אינו חשוב של הנכרי אף דקיבל אחריות, כיון דלא מצי למכור, וא"כ מבואר דיש דברים דאינו חשוב שלו, וכבר עמד בזה **באהא"ז** בקונ' שנדפס בסוף הל' קדושה באות ד'.

ג) **באב"מ** סי' צ"א סק"ו מביא מספר **נתיבות משפט** ומתשובת **מהר"ם** **פדאוה**, דגם בנצ"ב אמרינן דבעל לוקח הוי רק משום תקנת אושא, ודלא כשי' **המהרי"ק** שכ' דהוי לוקח גם קודם תקנת אושא, **ובבית מאיר** שם מסיק דהוי לוקח רק מתקנת אושא, ומשו"ה יש דברים דדינו כיורש כמו לגבי נכסי מלוג, **והחזו"א** כ' דלפ"ז עכצ"ל דהוי הגוף של האשה, דאם לא כן אין לו מה לירש מהאשה, והק' דא"כ אמאי מבואר בגמ' דאחר מיתה הוי מחוסר גביה, הא אם הגוף שלה, א"כ כשמת הבעל פקע זכותו וממילא הוי שלה לגמרי, אלא על כרחך דהוי הגוף של הבעל ולאשה יש בזה רק זכות, ומשו"ה בעי גביה, והנה **ברש"י** בגיטין מ"ד ב' ד"ה מהו מבואר, דגם בנצ"ב איכא לתקנת אושא, אמנם הנה **באב"מ** שם מבואר, דגם אי יש לאשה רק שעבוד, אכתי י"ל דבעי לדין לוקח על שעבוד האשה, דאי יש לו דין יורש א"כ יוכל בע"ח של האשה לגבות הנצ"ב מדין שעבודא דר"נ, וא"כ לכאורה אין הכרח דס"ל דהגוף שלה, [אך בדברי רש"י שם אכתי יל"ע, דמיירי של על עיקר דין נצ"ב עיי"ש], אמנם מצינו **בב"ש** ס"צ סקמ"ז דכ' דנצ"ב הגוף של האשה, ובתוס' מהר"מ ור"פ ובת"י בשם **מהר"מ** מבואר גם דהגוף של האשה, וכ' דמהאי טעמא צריך להיות הדין לר"י דיצאו בשו"ע לאשה, **והת"י** כ' על דבריו דזה דוחק, דבגמ' מבואר דיותר הם ברשותו של בעל מהא דמפקיע מידי שעבוד האשה, ויל"ע אם קו' רק דמה דיש לאשה אי"ז סיבה דיצא בשו"ע משו"ז, או דעל כרחך דאין הגוף של האשה.

**בברכ"ש** שם מק' על ר"א דהוכיח ממתני' דהדין עמו, דהא בשם פרה ודאי מודה דאין המקבל יכול למכור הפרה, ובכ"ז מבואר דמאכיל בתרומה, וא"כ מוכח כמו דאמרינן לר"י, דגם אם הדין עמה שפיר י"ל דאוכלים בתרומה, וכ' לת' דבשם פרה י"ל דמשו"ה אינו יכול למכור, כיון דהתנו ביניהם, ובאמת מעיקר כח בעלותו היה יכול גם למכור, ורק דהמקבל אינו יכול למכור מכח תנאי וזכות שנותן המקבל להנותן, משא"כ בנצ"ב שמכניסה האשה, שם אין שום תנאי, ואי נימא דאינו יכול למכור, זהו רק משום דהאשה בעלים לענין מכירה, ור"י ס"ל דבכל שם פרה, מה דאין יכול למכור זהו משום דהנותן נשאר בעלים לענין זה, והנה **בבי' הגר"א** שהובא לעיל מבואר, דאינו מחלק בין שם פרה דעלמא לנצ"ב של בעל, וכ' דיל"פ במסקנת הגמ' ב' דרכים, הא' דבאמת כל היכי דאינו יכול למכור לא הוי שלו, [ובנצ"ב של בעל הדין להלכה דיכול למכור], וזה הטעם של השי' דאוסרת בשבת, והב' דמה דאינו יכול למכור, לא הויא סיבה דלא הוי שלו, וזה השי' דמתירה בשבת, **ובאהא"ז** שם כ', דלפי הדרך השני, א"כ י"ל דר"א סבר, דהגם דבשם פרה לא מצי למכור, מ"מ שפיר הוי של המקבל, וס"ל דגם בשם פרה הדין עמו ומשו"ה הוי שלו, [וכן מבואר **במאירי** להלכה, דכיון דלא שייך שם שבח בית אביה הדין עם המקבל], וזה דאינו יכול למכור לא הויא סיבה דלא יחשב שלו, [ולפ"ז יל"ע מה מייתי דתניא כותי' דר"י מהא דלא מצי למכור, הא בזה גופא חולק ר"א דאי"ז ראיה דהדין עמה משו"ז], ולפי הדרך הראשון כ' דצ"ל, דגם לר"א על כרחך דלענין תרומה שאני, דהא כיון דבשם פרה אינו יכול למכור, א"כ גם לר"א על כרחך דלא הוי שלו, ולא ביאר דא"כ מה מייתי ר"א ראיה ממתני', וכקו' הברכ"ש, [ולפי הגירסא בדפו"י באמת ר"א לא מביא ראיה מהא דאוכלים בתרומה דהדין עמו, אלא רק אמר דכיון דקתני דהותירו ופחתו לו א"כ ממילא יש לנו לומר דהוי דידי' והדין עמו, וכן נראה מבואר מדברי הגר"א שם, דר"א ס"ל דכל דאיכא חיוב אחריות גמור, ממילא יש לנו לומר דהוי שלו והדין עמו, ובזה הוא דפליגי ר"י ור"א, האם מה דאיכא חיוב אחריות גמור הוי סיבה גם לומר דהדין עמו או לא, אלא דגם בזה צ"ב דמ"מ מהא דשם פרה יהיה מוכח דאפשר דמקבל חיוב אחריות גמור ומ"מ לא הוי הדין עמו דהא לא מצי למכור שם].

ד) תוד"ה כרשיני – **בר"ש** ובפי' **מהר"י במ"צ** בתרומות פי"א משנה ט' **ובמהריק"ו** פ"ט מתרומות ה"ז, מביאים מתו"כ ומירושלמי, דיש דרשה דאי אפשר להאכיל בהמה תרומה, ויש רבוי דכרשינים שרי להאכיל, והוזכר גם **בתו"ר** כאן בתו"ד, ובתוס' לא הזכירו הדרשה, אלא כתבו משום הפסד תרומה, **ובאמ"מ** סי"ג סק"א כ' לומר, דמשום הדין דמשמרת אסור ליתן לבהמה, ובכרשינין כיון דנאכל רק ע"י הדחק, אין בזה דין משמרת, ועוד כ' לומר דגם בכרשינין יש דין משמרת, והיתר קנין כספו הוי גם על זה, ומ"מ אסור מדרבנן או מה"ת דיש לקיים באכילתם מצוה.

בא"ד – **במהריק"ו** שם כ', דנראה ברמב"ם דכרשינין לאו דוקא אלא הכל שרי ליתן.

תוד"ה לא – בתוס' מבואר דיש איסור בהנאה של כילוי, וכ' דילפינן זה מטבל, ונראה דהוי איסור מה"ת, **ובמל"מ** פ"ב מתרומות הי"ד כ' צד דהוי רק מדרבנן, והדרשה בטבל גם הוי רק אסמכתא, והכל הוי דין דרבנן, וכן נקט **המנ"ח** מצוה ר"פ אות כ"ד, אמנם **המל"מ** שם מביא ראיה **מתוס'** בפסחים ל"ג א' ד"ה אמר, דהנאה של כלוי הוי איסור מה"ת.

**ובתו"ר** כאן **ובר"ש** בתרומות שם כ' בשם **ה"ר משה** דרק להאכיל לבהמה אסור, דגבי כהן דרשינן מכי יקנה נפש דשרי ליתן לבהמתו, ומזה יש למילף דלבהמת ישראל אסור, ובר"ש מביא עוד מתו"כ דדרשינן מהם ולא בהמה, ומנפש יש היתר לבהמת כהן לכרשינים [וזה התו"כ שהובא לעיל], ושאר הנאה של כילוי לא הוי אלא מדרבנן, והנה **בתוס'** כ' דבמבואות האפלים שרי רק ברשות כהן, אמנם **התו"ר** מביא דבירושלמי מבואר דגם שלא ברשות כהן, ורק על גבי חולה בעי ברשות כהן, וביאר לפמש"כ דהוי רק מדרבנן, דהיכי דהוי צורך רבים לא גזרו, וכ' דמהאי טעמא י"ל דבבית רבי הדליקו בשמן של תרומה כמו שהביאו תוס' מפסחים ל"ד א', דשם הוי גם צורך דרבים, דהיה לצורך התלמידים שם, **ובחי' הר"ן** בפסחים שם גם כ' גבי בהמה כש"כ ה"ר משה, ומיהו כ' דגם יש איסור בהנאה של כילוי, אך לא כ' כש"כ תוס' דילפינן מטבל, אלא מפני שמפקיע ממונו של כהן, [**ובריטב"א** בב"מ ל"ח ב' מבואר גם, דהנאה של כילוי אסור רק מדרבנן], **ובמנ"ח** שם כ' דיש נפ"מ, דאי נימא דהאיסור להאכיל משום הנאה של כלוי, א"כ יהיה שרי ליתן לבהמת הקדש, דשם אינו נהנה הישראל, ואי דילפינן מדרשה דרק לבהמת כהן הותר, א"כ גם להקדש יהיה אסור.

**ובמרדכי** אות ס"ו כ' בשם **רבינו יקר** דאסור להאכיל לבהמה, דהבהמה מתפטמת עי"ז, וכששוחטה נמצא דאוכל הישראל תרומה, והק' על זה דא"כ איך אוכלים בהמה שמתפטמת משרצים, [**ובקה"י** כ' לומר דיש לאסור, משום האיסור דרבנן דגדולי תרומה].

בעיקר האיסור בהנאה של כילוי, **בק"ש** בפסחים אות קנ"ח כ' דהאיסור הוא שלא יהיה הכלוי בשביל ישראל, ומשו"ה היכי דמתכלה לצורך כהן, שרי לישראל להנות, אך הק' דא"כ בתרומה טמאה דהביעור בשביל מצות שריפה, וכן בתרומת חמץ בע"פ, יהיה שרי להנות, **ובזכרון שמואל** ס"א סק"ט בהגה"ה כ', דנראה בשי' תוס' דהוי איסור הנאה.

בא"ד – **באתוון דאורייתא** כלל ב' כ' לפרש דברי התוס' שכ' דמשעת הרמה לא הותרה אלא לכהנים, דהא דתרומה אסורה לזרים הוא משום דאכתי נשאר בזה איסור טבל עיי"ש.

תוד"ה ישראל – מש"כ והרי הוא כמוכר תרומה לכהן והדמים שלו, כ' **העל"נ** דצ"ל דמיירי דנפל לו בירושה מבית אבי אמו כהן, וכש"כ רש"י בע"ז בפי' אחד, דאי לאו הכי הא יש לו מצות נתינה ואסור לו למכור, **וברש"י** שם כ' עוד פי', דשרי אפילו בתרומה שיש לו דין נתינה עליה, כיון דאם ירצה יכול ליתן לכהן זה, ואותו כהן נח"ל ומוחל, דמתוך כך יודע שיתן הישראל הרבה כרשינין בעין יפה, וכ"כ **התו"ר** כאן, **והרשב"א** שם מק' על רש"י, דהוי כמו דחייב הישראל מנה לכהן, ואומר לו שימחול לו על המנה והוא יתן לו מנה ופרס תרומה, דודאי אסור דהרי זה פורע חובו בתרומה, **ובמאירי** כאן כ' דכיון דמוחל לו חובו יוצא ידי נתינה, שבתרומה קלה כזו הקילו בה, שאינה חיוב תורה, וכן שאינה מאכל הרגיל לאדם אלא בשעה דחוקה, **ובתוס'** בע"ז שם כ' דמיירי דאין מזונותיה על הישראל, וכ"כ **הרשב"א והריטב"א** שם, וכ' דכיון דנח"ל לכהן, מקיים בזה מצות נתינה.

ה) תוד"ה עבדי – **בתו"ר** מבואר כתי' התוס', דגם קודם גביה כבר צריך להיות דיצאו בשו"ע לאשה, כיון דלא מצי לסלקה בזוזי, **והמהרש"א** הק' דבמתני' לק' מבואר, דגם אחר מיתה, אם יש עובר דזוכה בעבד, מעכבו מלאכול תרומה, ומבואר דהוו ברשות היתומים, **והאב"מ** ס"צ סקכ"א הק', דהא בגמ' מבואר דגם אחר מיתה מצו היתומים לאסור הנצ"ב, וא"כ מבואר דגם אחר מיתה הוי בבעלות היתומים, וכ' האב"מ דאחר מיתה יוצאין בשו"ע לאשה, כיון דמתחילה היה שלה ועכשיו יש לה זכות לגבות אלים שעבודה, וכמבואר כן בתוס' בפסחים ו' א', וכל זה רק כל זמן דיש לה שעבוד, אבל היכי דאסרו היתומים, דהדין דמפקיע מידי שעבוד, א"כ כיון דבזה מן הדין דיפקע שעבוד האשה, משו"ה חשיב של היורשים, דשעבוד האשה הא נפקע על ידם, וא"כ לזה הוי שלהם, אלא דכ' דקו' המהרש"א אכתי לא תתישב, דבמתני' מיירי דאכתי יש לה שעבוד, **והמהרש"א** מת', דבאמת הוי הנצ"ב קנין של תרוייהו, וכל אחד יש לו בעלות דחשוב קנינו משו"ז, ומשו"ה יוצאין בשו"ע לתרוייהו, אך לענין תרומה כיון דהוו גם קנינו של היורש, א"כ הוא מעכב מלאכול בתרומה, **והגרע"א והקר"א** הק', דא"כ צריך להיות דהכא נמי קנין האשה יעכב העבדים מלאכול היכי דאינה יכולה להאכילם, ובתוס' בע"א מבואר, דכל זמן שלא גבתה האלמנה, אוכלים מכח היורשים.

ובתוס' מהר"מ ור"פ ובת"י בשם **מהר"מ** מבואר על דרך תי' התוס', רק דכ' דגם בחיי הבעל צריך להיות דיצאו גם לאשה, כיון דהגוף שלה, **והת"י** כ' דזה דוחק, וכבר נתבאר דבריהם באות ג', ובתי' זה גם צ"ל כש"כ המהרש"א על תי' התוס'. **ובבית יעקב** שם כ', דלפ"ד שנתבאר באות ב' יל"ב קו' הגמ', דיצאו לאשה היכי שגבאתם לבסוף, כיון דלמפרע היא גובה, וכשנ"ת.

**והרמב"ן** כ' דאה"נ לפ"ד רבא דקניי' מיתנא, ליכא ראיה לר"א מהאי ברייתא, דגם לר"י יוצאין לאיש, והגמ' הכא ס"ל דלא כרבא לק', ואע"ג דרבא אמר לר"נ דהתניא כותי' דר"א, אמר זה לדבריו דר"נ דס"ל דתלוי בר"י ור"א, ומבואר **ברשב"א** דמשו"ה ס"ל דלא כרבא, דכיון דלא מצי לסלקה בזוזי, א"כ ס"ל דאין זה מפקיע מידי שעבוד, וכ"כ **התוס'** בב"ק פ"ט ב'.

**והריטב"א** כ' לפי שיטתו, דמה דאמר ר"נ לרבא, דאע"ג דתניא כותי' דר"א מסתברא טעמי' דר"י, דהיינו דבאמת גם אי אמרינן כר"י לא הוי דידה, ולפי המסקנא באמת גם לר"י אמרינן דחשיב של הבעל וכשנ"ת באות ג', דא"כ לק"מ, דאדרבה זה גופא אמר לו ר"נ לרבא, דליכא ראיה לר"א, כיון דגם לפי ר"י חשיב של הבעל.

**והרשב"א** בב"ק צ' א' כ', דהא דמייתי ראיה לר"א, היינו מקמי' דידעינן להא דרבא דאמר הקדש חמץ ושחרור מפקיע מידי שעבוד, אבל לבתר דידעינן להא דרבא ליכא ראיה לר"א, ועוד כ' דלר"י לא היו יוצאין לאיש גם כן, כיון דהנצ"ב היו מעיקרא של האשה ואכתי יש לה שעבוד אלים שיכולה לגבותם בעל כרחו של בעל, ומשו"ה בדין שלא יצאו לאיש בשו"ע, ופשטות דבריו נראה, דבתחילה כ', דבתחילה ס"ל דהקדש ושחרור לא מפקיע מידי שעבוד, ואח"כ כ' דדוקא הכא ס"ל להגמ' בתחילה דלא מפקיע, כיון דאלים וכמו שביאר הטעם, אמנם **בברכ"ש** כ' לבאר, דהרשב"א בתי' הראשון כונתו, דהשתא ס"ל דאחריות לא מהני דעי"ז יחשב קנין האשה רק זכות ושעבוד, אלא לענין מכירה חשוב דיש לה לאשה בעלות גמורה, וא"כ לא שייך זה לדין דשחרור מפקיע מידי שעבוד, ובתי' השני כ' לבאר, דבא לומר דיש לחלק בין שחרור לאיסור קונמות, דאע"ג דמבואר בגמ' דיכולים לאסור הנצ"ב, מ"מ לשחרר אינם יכולים, ומשום דהשעבוד דיכולה לגבות בעל כרחו, מהני דיהיה חסרון בעיקר דין קנינו דלא חשוב קנינו גמור, וא"כ אין יוצא בשו"ע, משא"כ לענין קונמות לא בעי שיהיה קנינו גמור, וסגי בזה שהוא בעלים, אע"פ שיש לאשה שעבוד אלים דיוכל לאסור, וכיון דמצי לאסור ממילא נפקע השעבוד.

**הרמב"ם** בפ"ה מהל' עבדים הט"ז כ', דעבדי צ"ב יוצאין בשן ועין לאיש ולא לאשה, **ובשעה"מ** שם העיר, דהא הרמב"ם ס"ל דהלכה כר"י דהדין עמה, ובגמ' מבואר דברייתא זו אתיא כר"א דהדין עמו, ובאמת דלפי כל התי' שכתבו הראשונים על קו' התוס', אתי שפיר מש"כ דיוצאין לאיש, דזה לכו"ע נמצא דלמסקנא יוצאין לאיש, [מלבד לפי מה שביאר הברכ"ש בתי' השני ברשב"א בב"ק], אלא דלתי' המהר"מ יק' אמאי כ' דאין יוצאין לאשה, והשעה"מ כ' דגם לפי תי' תוס' ק', דהיה להרמב"ם לפרש דאחר מיתה יוצאין גם לאשה, דהא משו"ז דסתמה הברייתא, ס"ל להגמ' דמשמע גם לאחר מיתה, והוכיחה דלא כר"י, וא"כ לא היה להרמב"ם לסתום בזה, וצ"ל כתי' הרמב"ן או הריטב"א.

ו) גמ' הכניס לה שום משלו – עיין בסמוך באות ז' משי"ת שי' הראשונים מה חשיב הכניס לה שום משלו.

גמ' מכרו שניהם – **רש"י** מבאר או זה או זה, **והבעה"מ** ועוד **ראשונים** מבארים דלקח מתרוייהו, ומיירי דקודם לקח מהאיש ואח"כ מהאשה, דיכולה לומר נחת רוח עשיתי לבעלי, וכמבואר בב"ב מ"ט ב' [והראב"ד בהשגות ביאר באופ"א].

גמ' הבעל מוציא מיד הלקוחות – בשי' **רש"י** מבואר **בתוס' וברא"ש**, דס"ל דהאשה יכולה למחות מחיים ולבטל המקח, אבל לא הבעל, ורק לאחר מיתה האשה יכול גם הבעל לבטל המקח, ומשום דיורש זכות האשה, ודייקו כן ממש"כ רש"י דאם מתה היא הוא מוציא, ומשמע דוקא מתה, [וכך היא שי' הראב"ד בהשגות] **והתוס'** הק' על זה, דמאיזה טעם תוכל לבטל מכירתו, **ובגדו"ת** שער ו' חלק א' דין ה' **ובעל"נ** ביארו, דמאותו טעם שכ' תוס' דהמקח בטל מיד, ס"ל לרש"י דמשו"ה נימא דאם רוצה האשה, דיכולה לבטל שלא תהא צריכה לטרוח ולחזר אחר הלקוחות לאחר מיתה, **ובראשונים** מבואר דשי' רש"י איפכא, דהאשה אינה יכולה לבטל המקח אלא לאחר מיתה, וכש"כ רש"י דאם מת דהיא מוציאה, ומבואר דדוקא במת הוא, הדין דמוציאה, אבל הבעל יכול גם מחיים, ומש"כ רש"י אם מתה הוא לאו דוקא, אך הק' על זה, דזה תימא דהאשה לא תוכל לבטל והאיש כן, **ובתוס' וברא"ש** בשם **ר"ח** ובשאר **ראשונים** מבואר דהמקח בטל מיד מעצמו, **ובשו"ע** ס"צ סי"ג מבואר ב' שיטות אי מחיים רק האשה יכולה לבטל או גם האיש.

**רש"י** בד"ה לא ימכור כ', שאם יגרשנה תטול כליה, ומבואר דמיירי במטלטלין, **ובבעה"מ** כ', דבהכניס לה שום דוקא במטלטלין מיירי, ומשום הטעם המבואר בירושלמי, דהאשה רוצה לבלות כליה ולא שיבלו אותם אחרים, וההפסד במטלטלין מצוי יותר, אבל בקרקע שמתקיים מהני מכירתו, וגבי נצ"ב כ' דגם קרקעות המקח בטל, ומשום הטעם המבואר בכתובות פ' גבי נכסי מלוג, דהכניסה לו משום רווח ביתא ולא לזבוני, **וברא"ש** בסו"ד כ', דלהלכה אמרינן דבקרקע המקח קיים גם בנצ"ב דהארץ לעולם עומדת, ובמטלטלין בטל מיד כדי דישארו לאשה, **והרמב"ן והרשב"א והריטב"א** כ' דמיירי בין בקרקע ובין במטלטלין, **וברמב"ם** פ"ל ממכירה ה"ה כ' דגבי מטלטלין לא ימכור ובדיעבד קיים, ובקרקע מבואר שם בה"ג דבטל מיד, **והה"מ** שם ביאר, דעל קרקע סומכת דעתה, אבל מטלטלין כיון דיכול לכלותם לא סמכה דעתה, ומשו"ה בדיעבד קיים, **ובבי' הגר"א** שם כ', דהרמב"ם ס"ל דברייתא מיירי במטלטלין, אלא דמספ"ל אי הלכה כברייתא או לא וכשי"ת בע"ה, ומשו"ה כ' דלכתחילה לא ימכור ובדיעבד אין מוציאין, [והא דבקרקע בטל מבואר **באהא"ז** בהל' מכירה, דזה נלמד מדין דג' שדות המבואר בב"ב מ"ט ב' עיי"ש], **ובשו"ע** שם סי"ד כ' כהרמב"ם דבמטלטלין קיים בדיעבד, **והרמ"א** כ' די"א דבטל, וכ' **הב"ש** דכך היא שי' רוב הפוסקים.

**בתוס'** בגיטין מ"א א' בד"ה הקדש כ' בסוה"ד, גבי איצטלא דמבואר בגמ' דנאסר ע"י היתומים, דאם היו מוכרים היתומים לא היתה טורפת זה מהלקוחות, **ובאב"מ** בס"צ סקכ"א **ובבית יעקב** שם **והגרע"א** ביארו דברי התוס', דס"ל כשי' הרמב"ם דבטלטלין בדיעבד אם מכר מכר הבעל מהני, [וכך היא גם שי' רה"ג], והגרע"א כ' דלפ"ז מבואר בתוס' כש"כ **הלח"מ** בפכ"ב מאישות הט"ז, דלשי' הרמב"ם דמהני המכר אי אפשר לגבות מלקוחות, וזה דלא **כהמרדכי** באות ס"ג דמבואר, דיכולה האשה לגבות מלקוחות, [ועדיף מאפותיקי דמבואר בב"ב מ"ד ב' דאין גובין מלקוחות], **ובבני אהובה** על הרמב"ם שם כ' דכך היא גם שי' **הה"מ** שם כהמרדכי, דאל"כ יק' משה"ק הלח"מ שם עיי"ש, **וברמב"ן** בספר הזכות בגיטין מבואר, דבירושלמי יש נדון בזה, באם מהני מכירתו האם יכולה לגבות מלקוחות, ומסיק דיכולה לגבות כשי' המרדכי.

ז) **הרי"ף** כ' על הדין בברייתא דהבעל מוציא דלא איפשטא שפיר דנעבד בה מעשה, ומבואר **בראשונים** דמספ"ל דלמא רשב"ג הכא הוא לשיטתו בגיטין מ"א א', גבי עושה שדהו אפותיקי לאשה דאינה גובה משאר נכסים, ומשו"ה המקח בטל לאלתר, וכמו שהביא הר"ף שם מירושלמי, **ובמלחמות** כאן **ובספר הזכות** בגיטין מבואר דס"ל, דכל מה דמספ"ל להרי"ף הוא דוקא בהכניס לה שום משלו, אבל בנצ"ב שהכניסה היא בודאי לא מצי למכור, וכדמוכח בגמ' דמייתי מהא ראיה לר"י דהדין עמה, ומשום דלא מצי למכור, ומבואר דהלכתא היא, והביא דכן מבואר במקצת גאונים, דמחלקים בין נצ"ב להכניס לה שום משלו, אמנם **ברא"ש** מבואר דמספ"ל גם לענין נצ"ב, והא דמייתי ראיה מהברייתא, כ' הרא"ש דזהו משום דרישא דלא ימכור גם רבנן מודו דלכתחילה לא ימכור, וכיון שכן שפיר איכא ראיה לר"י, דאי כר"א דהדין עמו גם לכתחילה יכול למכור.

ושי' **הרמב"ן** דבנצ"ב המכר בטל מיד, ובהכניס לה שום כ' דנראה לפרש הברייתא, דמיירי בכהאי גונא דהכניס שום כנגד הנדוניא שהכניסה היא, והרי זה כשבח בית אביה, ומשו"ה מודו רבנן לרשב"ג בזה, אבל בכל אופן אחר שיכניס לה שום, הדין להלכה דהמכר קיים עד טירפא, **וברי"ו** בב"ב מ"ט ב' מבואר דכל מה שמכניס כנגד הנדוניא שייך בזה שבח בית אביה, ו**ברשב"א** בגיטין מבואר דאפותיקי שנגד הנדוניא שמכניסה, נזכר עליו שבח נדוניא, ומשו"ה אמרינן דהמקח בטל מיד, [אלא דמבואר ברי"ו וברשב"א בסו"ד דבכל ג' שדות המבואר בב"ב שם הדין דהמקח בטל מיד, והרשב"א שם כ' בסו"ד דבאפותיקי שייך שבח בית אביה, ויל"ע אי כונתו דבכל אפותיקי, או רק מה שנגד הנדוניא וכש"כ בתחילה, ועכ"פ ס"ל להלכה דבכל שדה שיחד בכתובה הדין דבטל המקח מיד, וכש"כ הר"ן בגיטין דכן היא שיטתם], **ובראב"ד** בהשגות בגיטין כ' דהג' שדות בב"ב מ"ט ב' דמבואר דהמקח בטל, הוא משום דקיבל עליו בצ"ב, **ובריטב"א** בב"ב כ' דהג' שדות מיירי דקבלם עליו כנצ"ב וכנכסי נדוניא גמורין ומשו"ה בזה המקח בטל מיד, **ובר"ן ובנ"י** בב"ב כ', דבמה שמכניס לה שום דינו כנצ"ב, דגם בזה שייך שבח בית אביה וכש"כ הרי"ו והרשב"א, [ובשני שדות אחרות המוזכרים בב"ב דהמקח בטל, כ' דמיירי ששעבד באופן דלא מצי לסלק בזוזי], **וברא"ש** כ' בשם **ר"י**, דלהלכה גם בנצ"ב לא בטל מיד, ומבואר **בטור** ס"צ דכך היא גם שי' הרא"ש עצמו, [והרא"ש כ' דמ"מ במטלטלין בטל מיד וכשנ"ת לעיל], והביא ב' שיטות בזה, **ובשו"ע** סי"ג גבי נצ"ב הביא רק ב' דעות, אי מחיים מצי גם הבעל למחות, או רק האשה, **ובב"ש** שם סקמ"ז הביא גם להשי' דהמכר קיים, ובחי' **הגרע"א** כ' דבמה שהכניס כנגד הנדוניא, אין להוציא מלוקח אם כבר מכר הבעל, אך בנצ"ב, אף דכ' דהרבה פוסקים ס"ל דאין בטל מיד, מ"מ לא כ' דלא יוציאו מהלוקח עיי"ש.

**בב"ש** סקמ"ז כ', דגם להשי' דמהני מכירת הבעל בנצ"ב, מ"מ זה דוקא היכי דמכר לשעה, אבל אם מכר לעולם לא מהני, וכמבואר **ברי"ף** בגיטין בשם **הירושלמי**, דגם רבנן דפליגי על רשב"ג מודו דאם מוכר לעולם דלא מהני, והנה **ברמב"ן** בספר הזכות שם מבואר, דאין כונת הירושלמי דאם מכר לעולם דבטלה המכירה, אלא דמיירי לענין האם יכולה האשה לגבות מזה אחר מיתת הבעל, כיון דמיירי במטלטלין, ועל זה אמר דיכולה לגבות ולא אמרינן דנפקע שעבודה כבר לעולם, ולפ"ז אין מקום לדברי הב"ש דהמכירה בטלה, אמנם **ברי"ו** בב"ב **ובר"ן** בגיטין שם מבואר, דמפרשים הירושלמי כש"כ הב"ש דהמכר בטל, וכן מוכח מדברי **הרמב"ם** בפי"ח ממו"ל ה"ד שהביא הר"ן שם.

ח) גמ' א"ל רבא לר"נ והתניא כותי דר"א – **הרמב"ן** בספר הזכות בגיטין מעיר, דהא גם תניא כותי' דר"י, וא"כ מה בכך דגם תניא כותי' דר"י, וכ' דלפי השי' דברייתא רשב"ג היא ורבנן פליגי, א"כ ס"ל לרבא דאין ראיה לר"י, כיון דהלכה כרבנן דפליגי על רשב"ג, ולפי השי' דהכא הוי לכו"ע ולא פליגי רבנן, כ' הרמב"ן דרבא א"ל, דבשלמא אי ליכא ברייתא כר"א, א"כ י"ל דמשו"ה הלכה כר"י כיון דתניא כותי' דר"י, אבל כיון דגם תניא כותי' דר"א, אמאי ס"ל לפסוק כר"י, **ובבי' הגר"א** שם כ', דאי נימא דבהא לא פליגי רבנן, א"כ מה דלא חש רבא להא דגם תניא כותי' דר"י, הוא משום דס"ל דאע"ג דאין יכול למכור, מ"מ אי"ז הכרח דלא הוי שלו, ושפיר י"ל דהוי שלו הגם דאינו יכול למכור והדין עמו.

גמ' רבא לטעמי' וכו' – **הת"י ותור"פ** מק', דהא הכא לא מצי לסלוקי בזוזי, וא"כ מודה רבא דלמפרע הוא גובה, וכמבואר בפסחים ל"א א' דטעמי' דרבא דמכאן ולהבא, הוא משום דמצי לסלוקי בזוזי, ותי' דדוקא בכהאי גונא דעושה עבדו אפותיקי המבואר בגיטין מ' ב', דמקנה לו העבד אם לא יפרענו, שם בעי לטעמי' דמצי לסלוקי בזוזי, [ויל"ע דבפסחים לא הוזכר כלל מחלוקת אביי ורבא על אפותיקי, אלא על שעבוד סתם], אבל הכא אין הגוף קנוי לאשה, דהא מחוסר גוביינא, וכל זמן דאינה גובה הוי ברשות הבעל והיורשים, **ובתוס'** בגיטין מ"א תי', דכיון דאם מכרו לא טרפא מלקוחות ומסלקו לה בזוזי, אמרינן דמכאן ולהבא הוא גובה, וכבר נתבאר לעיל דברי האחרונים, דשי' התוס' כהרמב"ם דבמטלטלין מהני מכירת הבעל, **ובפנ"י** בגיטין שם כ', דגם לאביי דלמפרע הוא גובה מ"מ הקדש מפקיע השעבוד ואינו יכול לגבות, וכבר נתבאר לעיל באות ב', דלפ"ז כ' **הבית יעקב** דאה"נ גם הכא נימא דלמפרע הוא גובה.

**האב"מ** שם **והגרע"א** מק' על מש"כ התוס' בגיטין דמהני מכירה, דא"כ למאי הוצרך רבא לומר דמהני משום דהקדש מפקיע מידי שעבוד, הא הכא אפילו מכירה מפקיעה מידי שעבוד, ותי' דהתוס' ס"ל, דדוקא במכירה בטלו השעבוד דלית לי' קלא, אבל בהקדש היה נשאר על דינו דגובה, [והביאו דכן מבואר בתוס' בערכין כ"ג ב'], ודוקא משום דמפקיע מידי שעבוד הוא דמהני, והגרע"א מוסיף, דהכא דרק יחדו למת ולא הוי כלל העברה לרשות אחרת, בודאי י"ל דאי לאו דמפקיע מידי שעבוד, היה נשאר על עיקר הדין דיש שעבוד וגובה.

גמ' שקלוה יתמי וכו' – בחי' מרן **רי"ז הלוי** שם כ', דאע"ג דהיתומים אינם חייבים באחריות, דהם לא התחייבו, מ"מ כיון דהנכסים קיימי בשם נצ"ב כדמעיקרא, דהא עיקר החיוב של הבעל קיים בנכסים, ולא אישתני עיקר הדין של הנכסים, ורק דעל היורשים עצמם אין חיוב הגוף, א"כ ממילא נשאר עיקר הקנין שמחמת האחריות בנכסים, וזכו בזה היורשים.

ט) **הרי"ף והראשונים** מביאים שי' **הגאונים**, דדוקא אם מתו מתו לו, אבל פחת אי"צ לשלם לאשה כל היכי דמשמשים כעין מלאכתם הראשונה, והק' על דבריהם, דבגמ' מבואר דרק חיוב אחריות גמורה מאכילה בתרומה, וכמו שמק' הגמ' דבנפחת דמיה מי מחייב, וא"כ מבואר דבנצ"ב גם בכחש חייב, ומ"מ מבואר ברי"ף ובראשונים, דמ"מ כיון דעכשיו נהגו שאינו משלם הפחת, א"כ כל מאן דמקבל נצ"ב על דעת המנהג מקבל, ומשו"ה אינו חייב לשלם פחת, וכן מבואר **ברמב"ם** פכ"ב מאישות הל"ה **ובטושו"ע** ספ"ח ס"ב, **ובבית יעקב** ס"צ סי"ד הק', דא"כ אמאי מבואר להלכה דעבדי צ"ב יוצאין בשו"ע לאיש, הא כיון דבזמן הזה אינו מקבל כל האחריות, א"כ שוב לא הוי שלו לגמרי, דרק מחמת חיוב אחריות גמורה הוי שלו, ולפ"ד הריטב"א דלמסקנא אי"צ לתי' הגמ' דמשום אחריות, דס"ל דמעיקר הדין אמרינן דהדין עמו, לכאורה ניחא.

בגמ' בגיטין מ"ד ב' מסתפקת באשה מא"י שנשאת לאחד מחו"ל והכניסה לו עבדים, האם חשיב כמכר לענין הדין דקונסים אותו ויצא העבד לחירות, ומבעי גם למ"ד הדין עמו, ומבואר בגמ' הצד דלא נקנוס דכיון דלא קני לי' לגופי' כדידה דמו, וכ' שם **רש"י** דאי מיית או מגרש לה הדרי לה, **והמהרש"א** שם כ' העיר דהא מבואר דמצי לסלקה בזוזי, וכ' דמ"מ אם לא יסלק בזוזי לא נפיק מרשותה ודידה הוו, **ובראשונים** שם מבואר יותר, דהיכי דהוא ירצה ליתן העבד והיא תרצה דמים הדין דיכול ליתן לה העבד, וכמו כן כתבו דאין נעשה מטלטלין אצל בניו, **ובריב"ש** סכ"ב מבואר דהוי כאילו משכון הם בידה ואפותיקי, [וכ' דלר"י דהדין עמה עדיף מאפותיקי דלא מצי לסלקה בזוזי, ומבואר עכ"פ דגם לר"י לא הוי קנין גמור שלה ועיין לעיל אות ד'], אמנם יל"ע בדברי **הרמב"ן והרשב"א** שם, דכ' דהא דאין יוצא לאשה בשו"ע למ"ד הדין עמו, דאלמוה רבנן לשעבודי' דבעל, ונראה דיש לאשה קנין גמור, גם למ"ד הדין עמו.

ובמה דמבואר בדבריהם דיכול הבעל לומר דתטול כליה אף דהיא רוצה זוזי, מבואר **בריב"ש** שם דכך הוא הדין בכל אפותיקי, **ובתוס' חד מקמאי ובמאירי** כאן מבואר איפכא, דאפילו לר"י דהדין עמה, מ"מ אם רוצה זוזי לא מצי לומר דתטול כליה, **ובב"י** ספ"ח הביא לדברי הריב"ש, וכן מבואר **בשו"ע** שם ס"ד, דיכול לומר דתטול כליה.

**סז' א'**

א) מתני' שהעובר פוסל ואינו מאכיל – שי' **רש"י** דהכל קאי לענין האם, ואמר ר' יוסי דכמו דאינו מאכיל אמו, הכא נמי אינו מאכיל העבדים, והנה בתוד"ה למאי כ', דגבי האם בודאי הטעם משום שאינו ילוד, ולא משום זר, דהא זר גם מאכיל אמו ואפילו ממזר, **וברש"ש** העיר דלשי' רש"י יק' דלהצד דמשום זר, א"כ איך אמר ר"י דיש ללמוד זה מהא דאינו מאכיל אמו, הא אי"ז מאותו טעם, וכ' לומר דרש"י יפרש, דיסוד הדין דאין ילוד אין מאכיל, הוא משום דאכתי אינו נקרא זרע כהן, וא"כ מהאי טעמא גם אכתי הוי זר, דאינו מתייחס אחר אביו, **וברשב"ם** בב"ב קמ"א ב' כ', דכיון דעובר במעי זרה זר הוא אינו מאכיל עבדיו, דלא קרינן בי' ויליד ביתו הם יאכלו, דאינו ילידו של כהן לקרות כהן עד שיצא לאויר העולם, ואינו מאכיל את אמו כדכתיב ויליד ביתו הם יאכלו אבל עובר לא, ומבואר בדבריו דגם על הא דזר הוא, הביא הקרא דיליד ביתו, ויל"ע בדבריו.

גמ' קסבר עובר במעי זרה זר הוא – **ברי"ף וברא"ש** הביאו לטעם זה, ולשי' הרא"ש דקיי"ל דעובר מאכיל יש נפ"מ בזה, דבת כהן מעוברת יאכלו העבדים בתרומה, וכן מבואר **בטור** סשל"א, והנה **במג"א** סשמ"ג מביא לדברי **הרוקח**, דאשת כהן מעוברת שריא ליכנס לאהל המת, ולא חיישינן לטומאת העובר משום דלא חיישינן למיעוט זכרים בני קיימא, וכמבואר בגמ' בע"ב דחשיב מיעוט, **ובק"ש** ח"ב סמ"א מביא דמק' על הרוקח, דאפילו הוי זכר מ"מ הוי זר עד שיולד, והביא שם לת', דכיון דישאר בטומאתו אחר שיולד משו"ה אסור, והנה **המג"א** שם הק', דתפו"ל דשרי משום דהוי טומאה בלועה, **ובמשנ"ב** סק"ג הביא דהאחרונים תי', דכונת הרוקח דאפילו אם נראה שתלד שם באותו אהל שרי משום ס"ס, ולפ"ז ממילא דלק"מ, דהרוקח מיירי על אחר שיולד.

**במאירי** כ' דר"י ס"ל דאע"פ דשאינו ילוד אינו מאכיל, מ"מ אם יש עוד אחים אוכלים העבדים, דאע"פ שאינו מאכיל מ"מ אינו מעכב שלא יאכלו משום האחים האחרים, ונראה דמבאר, דבזה נחלקו רבה ורב יוסף, האם בכהאי גונא דיש עוד אחים ס"ל לר"י דמעכב העובר רק משום דזר הוא, או גם משום הטעם דשאינו ילוד כחכמים.

ב) בגמ' מבואר דחכמים ס"ל דעובר אינו יורש, **וביד רמה** בב"ב מבואר, דיש לדרוש מקרא דובן אין לו דדוקא ילוד יורש, דאינו קרוי בן אלא אחר שנולד, וכמו דגבי יבום דוקא ילוד פוטר מיבום דכתיב ובן אין לו, [ולא ביאר מה הטעם דמ"ד דעובר יורש], אמנם הנה **בר"י מיגש** שם מבואר, דגם לרבנן דעובר אינו יורש, זה דוקא אם נולד בסוף, אבל מת בעוד עובר יורש גם לרבנן, דכיון דמת בעודו עובר הרי זה גמר הויתו ויורש, וכבר כ' עליו **הרמב"ן** שם דדבריו תמוהים, אך עכ"פ לפ"ד מבואר דאי"ז מילפותא, דא"כ אין לחלק אם מת בסוף או לא, וכמו"כ לפמש"כ **רח"ה** בפ"ח מתרומות ה"ד דהגם דאין לו זכי' בנכסים, מ"מ זכות ותורת יורש יש לו בנכסים, גם בהכרח דאי"ז משום ילפותא, אלא הוי משום דין בקנין ממון, דעובר אינו בר קנין וזכית ממון, וכמבואר בדבריו בהדיא עיי"ש.

בגמ' בב"ב אמר אביי די"ל דבירושה הבאה מאליה זוכה יורש, ולא בזכיה ע"י אחר, **וברא"ש** מבואר דהסיבה לחלק הוא כמבואר בגמ' שם בע"ב, דבמזכה לבנו קנה הואיל ודעתו קרובה אצל בנו, ומבואר דבאחר לא קנה משום דלא גמר ומקני, אמנם **היד רמה** שם באות ל"ב כ' דעדיפא ירושה דמצינו כמה מילי דמקנו בירושה ולא במתנה כגון דבר שלא בא לעולם ושאינו ברשותו.

תוד"ה אוכלין – במש"כ דמסתמא מעשה ידיו הוא לעובר, מבואר **בקר"א** דס"ל, דאע"ג דאין לעובר זכיה, מ"מ אין הנכסים הפקר, **ובאהא"ז** פ"ב מזכו"מ הי"ח כ', דכמו דגבי יבום דרשינן מובן אין לו דעיין עליו, ואינה מותרת לשוק ואינה מתיבמת, הכא נמי דרשינן גבי נחלה דעיין עליו, דאע"ג דאין זוכה בירושה, מ"מ אין רשות ליורשים אחרים ליקח חלק ירושתו, ויש לנו להחזיקו בשביל העובר, וכתבו דמ"מ לשמואל אוכלים משום משפחה, כיון דעכשיו חשיבי ברשותם עיי"ש בדבריהם.

**בנתה"מ** סק"י סק"א כ' דגם אם אין זכיה לעובר מ"מ חלקו מתלא תלי עד שיולד ואין שאר האחין זוכין בו דהא השבח הוי של העובר, ודוקא באיכא עוד אחים אינו מעכב מלאכול בתרומה כיון שיש גם חלק האחים ואוכל בשבילם, וחלק העובר אינו מקלקל כיון דאכתי אינו משועבד לו, ונראה דבריו על דרך מש"כ הקר"א בדברי התוס' דהגם דאינו זוכה מ"מ אי"ז הפקר ונשאר עומד בשביל העובר, **ובמשובב** שם כ' על דברי הנתה"מ דהא שמואל אמר דאוכלים גם משום משפחה כולה ומבואר דהם זוכים בנכסים, ורק רב ששת בנדה מ"ד א' הוא דאמר דדוקא באיכא עוד אחין אוכלים העבדים, ולכאורה באמת דברי הנתה"מ הם לרב ששת ולא לשמואל וכמו דפסק הרמב"ם כרב ששת וכשי"ת באות ג' בע"ה, ונראה דמבאר בשי' הרמב"ם על דרך דברי הקר"א וכמבואר באות ג' ובאמת ס"ל דאין זכיה לעובר, ובמש"כ הנתה"מ דאין זוכים שאר היורשים דהא השבח לעובר, כ' במשובב דכבר הק' כן התוס' דכיון דמסתמא מעשה ידיו הוי לעובר אמאי אוכלים מצד המשפחה כולה, ועכ"פ מבואר דזוכים בזה שאר המשפחה.

ג) במה שכתבו תוס' בביאור הגמ' בנדה, דטעמא דרבנן משום דלא חיישינן למיעוטא, הנה כן מבואר גם בעוד **בראשונים** אמנם **ברש"י** בנדה ביאר, דטעמא דרבנן משום דאין זכיה לעובר, וכן **בפיה"מ** שם כ' משום האי טעמא, וכן **בר"י מיגש וביד רמה** בב"ב, מבואר משום דאין זכיה לעובר, וצ"ב לפ"ד אמאי הוצרך לאוקמי בב' נשים וכשה"ק התוס', ו**ברי"ף** הכא כ' דאין זכיה לעובר להלכה, ומשו"ה אינו פוסל את העבדים מלאכול בתרומה בשביל הבנים הכשרים, ונראה גם דדוקא אם יש אחים אחרים אוכלים, אבל משום משפחה אינם אוכלים.

והנה **הרמב"ם** בפ"ח מתרומות ה"ד כ', דבת ישראל לכהן ומת והניחה מעוברת, לא יאכלו עבדיה בתרומה בשביל העובר, שהילוד מאכיל שאינו ילוד אינו מאכיל, לפיכך אם הי' העובר חלל אינו פוסל העבדים, אלא אוכלין בגלל אחיו הכשרים עד שיולד זה החלל, **ובמהריק"ו ובכס"מ** מבואר בתחילת דבריהם, דשיטת הרמב"ם דאין זכיה לעובר, ומשו"ה אינו מאכיל ואינו פוסל, ובסו"ד מבואר דטעם הרמב"ם דאינו פוסל משום דלא חיישינן למיעוטא וכש"כ התוס', וכבר עמד על זה **בקר"א**, והקשו על דבריהם, דברמב"ם מבואר דמהטעם דשאינו ילוד אינו מאכיל משו"ה אמרינן גם דאינו פוסל, ולא משום דלא חישיינן למעוטא, **ובקר"א** כ' לומר, דשי' הרמב"ם דהא דעובר אינו זוכה בירושה, הוא משום הילפותא דשאינו ילוד אינו מאכיל, וזהו שכ' לפיכך, דכיון דאינו מאכיל ומשום דאין לו זכיה, משו"ה גם אינו פוסל, והא דרק ביש אחים אוכלים, הוא משום דגם אם עובר אינו זוכה בירושה, מ"מ אין זוכים בזה שאר יורשים ושלו הם חשובים, ועומדים בחזקת העובר, וכשנ"ת דמעשה ידיו של העובר כשיולד, ולא מקרי קנין כספו של המשפחה, ודוקא באיכא אחים דהם יורשים גם במקום שיש עוד אחים אחרים אוכלים העבדים מחמתם, **ובאהא"ז** שם הק', דאיך אפשר לומר דעובר אינו יורש משום הקרא דבעי ילוד, דהא דין זה הוי גם לגבי אמו דרק ילוד מאכיל, ושם לא שייך טעם זה כלל.

**ובחי' רח"ה** **כ'** בביאור שי' הרמב"ם, דאע"ג דעובר אינו בתורת זכיה ואין לו קנין אף בירושה דממילא, מ"מ עיקר שם יורש הוי גם בעובר, וחשוב יורש על הנכסים, ורק דמ"מ קנין ממון אין לו בנכסים, וכ' דזהו החילוק בין אם יש לו אחים או לא, דאם יש לו עוד אחים, א"כ כיון דהם יורשים מצ"ע, א"כ שפיר אוכלים העבדים מחמתם, דכל זמן דאין העובר נולד הרי דין ירושתם הוי סיבה דזוכים בכל הנכסים, דגם כשיש כמה יורשים הוי סיבה לכל יורש לירש ולזכות בהכל, ורק דהיורש האחר מעכב עליו משום דגם הוא יש לו דין זכיה, וא"כ בעובר דאינו זוכה, שפיר זוכים האחים האחרים בהכל מצ"ע, אבל אי ליכא עוד אחים, א"כ נמצא דהעובר מעכב עליהם מלירש הנכסים, מאחר דהוא יש עליו תורת וזכות ירושה בנכסים, וכ' בזה ב' צדדים, האם באמת לא יזכו כלל בירושה, או דעכ"פ כיון דאינו זוכה בקנין ממון יכולים לזכות מכח דין ירושה עד שיולד, אך מ"מ אינם מאכילים כיון דרכיב עלייהו זכות הירושה של העובר, וזה גורם דיש חסרון בעיקר קנינם ולא חשיב קנין כספו דידהו, ורק באחין דיש להם זכות ירושה כמו העובר, לא רכיב עליהם זכות ירושת העובר, ולפ"ז ביאר דברי הרמב"ם, דבאמת התורת וזכות ירושה שיש לעובר, גם היה סגי בהכי דיחשב קנין כספו של העובר, ורק דאיכא לדין דאינו ילוד אינו מאכיל, ומשו"ה אינו מאכיל, וס"ל להרמב"ם דמה דאינו ילוד אינו מאכיל לא הוי רק הפקעה מהאכלת תרומה, אלא הוי גם הפקעה מעצם דין קנין כספו, ובאינו ילוד ליכא כלל חלות הדין של קנין כספו האמור לגבי תרומה, ומשו"ה כ' הרמב"ם דכיון דאינו מאכיל גם אינו פוסל, דאין בזכית עובר תורת קנין כספו כלל, ובגי' **חזו"א** מעיר, דאמאי הוצרך הרמב"ם ללמוד דעצם זכות ירושה מחשב קנין כספו, ורק דיש הפקעה בעובר מתורת קנין כספו, ולא נח"ל ללמוד דזכות ירושה לא מהניא כלל לחשב קנין כספו, ומשו"ה הוא דאינו פוסל ואינו מאכיל, [ונראה דכל קו' הוא להצד ברח"ה, דכיון דעובר יש לו זכות ירושה הרי זה מונע כל דין ירושה לשאר משפחה, אבל אי אמרינן דמ"מ הוו יורשים לזכות בממון עד שיולד העובר, א"כ מהא דמוכח בגמ' בנדה דאינו אוכל משום שאר משפחה, מוכרח דזכות ירושה קובעת לענין קנין כספו, דאי לאו הכי אמאי אין אוכלים משום שאר משפחה, ועל כרחך משום דזכות הירושה של העובר רכיב עלייהו ולא חשיב קנין כספם וכש"כ רח"ה], ועיין **באהא"ז** בהל' זכו"מ שגם כ' על דרך זה, רק דביאר הלפיכך ברמב"ם באופן אחר עיי"ש.

**ובאו"ש** פ"א מנחלות הי"ג כ' לבאר, דאף דיש לעובר זכיה בירושה, מ"מ אינו פוסל, ומשום דבתו"כ מבואר, דהא דעבד של שני שותפין דהאחד ישראל אינו אוכל בתרומה, הוא משום ילפותא דבעי כספו מיוחד לו, וכיון שכן אמרינן דמאחר דעובר אינו מאכיל, א"כ חזינן דאין קנינו חשוב להיות קנין כספו לענין תרומה, וא"כ הוא הדין דאינו מעכב העבדים דלא יאכלו מצד האחים, כיון דחשיבי קנין כספו רק של הנולדים, דזכית עובר לא חשיב קנין כספו, [והעיר שם דלפ"ז בכהן וישראל שותפין ומת הישראל והשאיר רק בן עובר, דא"כ יאכל העבד מצד הכהן, וכ' דצ"ל דרק היכי דאכל מתחילה, אמרינן סברא זו], ודרך זו אתי שפיר בשי' הרמב"ם, אבל בראשונים דכ' דאין זכיה לעובר, נראה דאין זכיה כלל ולא רק לענין תרומה.

והאו"ש שם מביא לדברי **הש"מ** בב"ב בשם **התו"ר** דכ' כן, דגם אם יש לעובר זכיה, י"ל דביש עוד אחים אוכלים בתרומה, דעדיף כח האחים מכח העובר, ומשו"ה אינו פוסל משום חלקו, ומבואר בזה על דרך דברי האו"ש, ועוד מביא שם דברי **העיטור** באות ז' זיכוי, דמה דרבנן פליגי על ר"י, הוא רק לענין תרומה ולא לענין ממון, ולכאורה זה גם על דרך האו"ש.

**הרמב"ן** בב"ב כ' בשם י"א, דגם לשמואל דאוכלים משום המשפחה, זהו דוקא היכי דהעובר כשר וראוי להאכיל כשיולד, אבל אם הוא חלל וכשיולד יפסול העבדים, גם בעודו עובר אין אוכלים, כיון דלכשיולד לא יאכלו, ומשו"ה אמרינן דהוא פוסל מעכשיו.

ד) תוד"ה זו – **בתוס'** בכתובות ז' ב' כ' עוד, די"ל דשמואל ס"ל דיותר אדם מקנה לדשלב"ל מלהקנות דשלב"ל, ומה דבגיטין י"ג ב' מבואר דיותר אין אדם מקנה לדשלב"ל, זהו לר"ה דס"ל דמזכה לעובר לא קנה, ועיין בזה עוד **בראשונים** בב"ב קמ"ב א' ובדף ע"ט ב', ויש נפ"מ בין ב' התי' במקנה עובר, האם יהיה חסרון של דשלב"ל, דאם עובר חשיב בא לעולם הכא נמי יהני להקנות עובר, ועיין בזה בסר"י **בקצוה"ח ונתה"מ** שם סק"א ובבי' הגר"א יו"ד סש"כ סק"י.

ובעיקר דברי התוס' תמה בזה **בחי' הגרע"א** בב"ב קמ"ב ב' באות ג', דהא שמואל ס"ל דמזכה לעובר קנה מיד, וא"כ אמאי יש בזה כלל חסרון של לדשלב"ל, הא העובר הזוכה כבר נמצא, ועי"ש שהביא דבעוד ראשונים מבואר כהתוס' דזה תלוי בר"מ ורבנן.

**ברי"ף** מבואר דלהלכה אין קנין לעובר ואפילו בירושה, וכ"כ **הרמב"ן ורשב"א וריטב"א**, וכך היא שי' **הרי"מ והי"ר** בב"ב, ושי' **הראב"ד והרא"ש** דעובר יורש וזוכה בנכסים, וכך היא שי' **הריב"ם ורי"ו** בב"ב, ובשי' **הרמב"ם** מבואר **במהריק"ו ובכס"מ** בהל' תרומות, **ובלח"מ** בפ"ב מזכו"מ הי"ח, ובבי' **הגר"א** סער"ה סקכ"ט, **ובאו"ש** בנחלות, דהרמב"ם ס"ל דיש ירושה לעובר, וזוכה בירושה בעודו עובר, **והב"י** בסר"י כ' דאין ראיה מהי דעת הרמב"ם, **ובש"כ** שם סק"א ובחי' **רח"ה** שם מבואר, דשי' הרמב"ם דאין לעובר זכי' אפילו בירושה דממילא, **ובטיו"ד** סשל"א מבואר דיש לו זכיה בירושה, ובחו"מ סר"י הביא שי' **הר"ח ורמ"ה** דאינו זוכה, ושי' **הראב"ד והרא"ש** דזוכה, **והיש"ש** כ' דזוכה וכן נראה דעת **הגר"א** בסער"ה.

**בב"ח** מבואר דלהשי' דאינו זוכה, אינו זוכה בפירות שגדלו עד שיולד, ועיין משנ"ת לעיל בסוף אות ב' במש"כ תוס' דמסתמא מעשה ידיו הוי של העובר, **ובפרישה** כ' דנפ"מ באם ישחררו האחים את העבד, ויבוא על בת ישראל ותפיל העובר אח"כ, דאי יש לו זכיה אכתי חלקו אינו משוחרר, ונראה ממש"כ ואח"כ תפיל העובר, דאם יחיה לבסוף, גם אם אין זכיה מ"מ אינם יכולים לשחרר העבד, ועיין **בקוה"ע** בסס"מ, דנסתפק בגר שמת והניח עבדים, לשמואל דמפקיר עבדו אי"צ ג"ש, ואח"כ נולד לו בן אם יזכה בהם, דאין משחרר וחוזר ומשתעבד.

ה) **הראב"ד** מביא ראיה דלהלכה עובר זוכה בירושה, דמבואר בב"ב קמ"ב ב' דאב מזכה לבנו עובר, הואיל ודעתו קרובה אצל בנו גמר ומקני, **והרמב"ן** דחה, דשם איירי בשכ"מ והוי תקנ"ח דלא לטרף דעתו, ודוקא אחר שיולד זוכה, וכ"כ **הרשב"א** כאן, [**ובנ"י** כ' דברי הרמב"ן וכ' דאחר שיולד זוכה מעתה למפרע וכבר העיר על דבריו **בבית אפרים** אה"ע סקל"ד], **וביד רמה** בב"ב כ', דכיון דאמרינן דרק בבנו קנה, י"ל דזה עדיף מירושה הבאה מאליה, דגבי ירושה ילפינן מקרא דובן אין לו דעובר אינו יורש, אבל במזכה י"ל דעדיף, ודוקא אי אמרינן דבכל מזכה לעובר מהני ולא דוקא לבנו, בזה אמרינן דודאי ירושה הבאה מאליה עדיף, וכן כ' **הרשב"א** שם דמזכה עדיף עיי"ש, **וברמב"ם** פכ"ב ממכירה ה"י כ', דמזכה לבנו עובר קנה, וכ' **הה"מ** דמסתימת הרמב"ם מבואר דגם בבריא, **ובש"כ** סר"י סק"א כ' לבאר, דאע"ג דאין זכיה לעובר אפילו בירושה, מ"מ עשו שאינו זוכה כזוכה, **ובנתה"מ** שם סק"ב הק' דמאיזה טעם עשו הכי, ועוד כ' הש"כ דהוי כמודה דזיכה לו באופן דקני ע"מ להקנות דמהני גם בעובר, ובנתה"מ הק' דא"כ יצטרך הזוכה לזכות לעובר כשיולד, ולא הוזכר זה, וכ' דנראה בש"כ דאי"צ עוד לזכות לו אלא ממילא מהני.

והנה מבואר שם **בנתה"מ**, דגם להשי' דזוכה בבריא, מ"מ זה דוקא אחר שיולד, וצ"ב דא"כ מה הביאו הראשונים ראיה מזה דיש זכיה לעובר בירושה, ובחי' **רח"ה** כ' לדחות דאין ראיה מהרמב"ם דעובר זוכה בירושה, דמש"כ הרמב"ם דמזכה לבנו עובר, היינו דיזכה אחר שיולד, ומבואר דהראשונים דהביאו ראיה, היינו דס"ל דזוכה מיד, והרמב"ן לפמש"כ דאיירי בשכ"מ כ' דהיינו אחר שיולד, ונראה דלשי' הראב"ד והרא"ש דמיירי גם בבריא זוכה בעודו עובר, וכן מבואר **ביד רמה ובתשו' מהר"מ** שהביא הקצוה"ח שם סק"ג דזוכה מיד, אלא דמ"מ כ' **היד רמה** דבעי שיולד לבסוף, דלעובר אין דעתו קרובה.

רש"י ד"ה עבדי – **ברשב"א** עמד על דברי רש"י, דלמ"ד אין ברירה לא אכפת לן כלל במה שיהיה אח"כ, דעכשיו כולם שותפין, ודוקא למ"ד יש ברירה צריך לומר דלא ידעינן אי מתרמי לחלקו, דאם נדע מה יבוא לידו לבסוף, א"כ כל מה דלא יבוא שפיר יכולים לאכול, דהוברר למפרע דלא הוי של העובר.

**סז' ב'**

ו) תוד"ה אין – מבואר בתוס' דעובר שימות קודם לידה ג"כ יש לו זכיה עד שמת, אמנם **הרמב"ן** בב"ב כ', דאם מת בעודו עובר לכו"ע אין לו זכיה, ומה דהביאו תוס' דגם אם הפילה לבסוף זוכה, כ' דמיירי שכלו חדשיו ומת קודם שיצא הפדחת, והביא **מהירושלמי** דדוקא אם יצא לבסוף ראשו ורובו אז זוכה למפרע בעודו עובר, והנה **בקצוה"ח** סרע"ו סק"א הביא לדברי הרמב"ן דמיירי דיצא הפדחת כשהיה חי, והק' דא"כ לכו"ע יורש עכ"פ באותה שעה, ואמאי תלי בגמ' באם עובר יורש או לא, **ובנתה"מ** שם **ובבית אפרים** אה"ע סקל"ד העירו על דבריו, דהא ברמב"ן כ' דקודם שיצא הפדחת מת, וכ' שם הביא"פ דנראה דהקצוה"ח הגיה בדברי הרמב"ן דהוציא פדחת חי, ומשום דבירושלמי שהביא מבואר דבעי שיצא ראשו ורובו חי, והנה גם אי נימא ברמב"ן כהנתה"מ, אכתי יק' על **הר"ן** דכ' בהדיא דדוקא אם יצא לבסוף ראשו ורובו, **ובאהא"ז** בפ"ב מזכו"מ הי"ח כ' לומר, דס"ל דלענין נחלה בעי שיצא כולו, ורק לענין טומאת לידה סגי בפדחת, וכן לענין דכבר אינו נפל סגי בפדחת, ומשו"ה למ"ד דעובר זוכה בירושה מהני לזכות למפרע, [ובדברי **הנ"י** גם מבואר דבעי דיצא ראשו ורובו, אך דבריו צ"ב דכ' דכך היא שי' הרי"ף וכבר העיר בזה **בביא"פ** שם], **ובתורי"ד** בב"ב כ', דאה"נ בסוגיין מבואר דבעי שיולד לבסוף, וזה דלא כמבואר בב"ב, ולפי הסוגיה בב"ב נימא, דבזה גופא פליג ר"י, והא דאסר הוא משום דליכא רובא, דס"ל דגם אם יהיה נפל לבסוף זוכה, **וברשב"א** לק' ק"ט מבואר דבסוגיין הוי שמא ימות, וזה כשי' הרמב"ן דגם אם ימות אח"כ אינו יורש, וכך הוא לשון **רש"י** בע"א דכ' שמא תפיל.

ז) בא"ד – מש"כ בתוס' לגבי קטנה דחולצת דחשיב עולה ליבום, כן תי' גם שאר **הראשונים**, **והריטב"א** תי' עוד, די"ל דמאן דמוקי התם כר"י, יסבור דהכא פליגי בדר"נ, ולא באי חיישינן למיעוטא, **ובשעה"מ** פ"ג מיבום הט"ז תמה על זה, דאי מוקמינן בדר"נ, א"כ צ"ל דלכו"ע חיישינן למיעוטא, ועוד תי' **הריטב"א** דר"י ס"ל דאיילונית הוי כמעוטא דמעוטא ולא חיישינן להכי, ופליג על ר"מ דס"ל דהוי כמו כל מיעוטא וחישינן, וגם על זה הק' **השעה"מ** דא"כ אמאי לא מחלקת כן הגמ' לק' קי"ט' א', עיי"ש.

בא"ד – משה"ק מפר"ק דכתובות, מבואר **בראשונים** עוד תי', דשאני התם דהוי תרי רובי, [ומבואר דתרי רובי הוי רוב עדיף, ולא רק דליכא בזה לגזירה דאטו קבוע עיין בכתובות ט"ו א', וכן מוכח מהתוס' בב"ב כ"ג ב'], **והרמב"ן והרשב"א** תי' עוד, דהתם הוי כדיעבד והכא חייש לכתחילה, **והריטב"א** תי' עוד דשאני התם דגם יש לתינוקת חזקת כשרות, משא"כ הכא, **והר"ן** בנדה מ"ד א' **ובמאירי** תי', דר"י לא חשיב לה מיעוט משום חשש נפלים, וכבר כתבו דלפ"ז מיושב משה"ק **הגרע"א** בגה"ש, מב' מקומות דמבואר בר"ן דר"י לא חייש למעוטא, דבאמת הר"ן ס"ל דטעמא דר"י דלא חיישינן למיעוטא, **והגרע"א** כ' לת' עוד, דשאני הכא דאפשר להתברר דאכלו שלא כדין ומשו"ה חייש.

בא"ד – מש"כ בסוה"ד דיש לחלק, מבואר **בתו"ר** דהא דחייש ר"י הוא רק מדרבנן ולהחמיר, וגבי ממון אין לנו להחמיר ולהפקיע ממונו של זה.

**הראב"ד** בפ"ח מתרומות ה"ד כ', דהיכי דיש עובר לא יאכלו גם באיכא עוד אחים, ומבואר **בשעה"מ** הל' יבום שם דאע"ג דהוי מיעוט מ"מ חיישינן, כיון דקיי"ל דחוששים בזה כמבואר לק' קי"ט לגבי יבום, ועיי"ש מה שהאריך בדברי המהריק"ו והכס"מ, דכ' לומר בשי' הרמב"ם דלא חיישינן הכא למיעוטא, דמאי שנא מהא דלק'.

בגמ' מבואר דזכרים הוי מיעוט משום צרוף דנקבות ונפלים, ועיין **בש"ש** ש"א פי"ח שהעיר, דהא בכל ס"ס כ' התוס' בכתובות ט' א', דהיכי דספק א' לא הוי שקול לא חשיב ס"ס, וא"כ הכא נמי הספק נפל לא הוי שקול, ואמאי מצרפים הכא לרוב ובכל ס"ס לא מצרפים, והביא בשם **הריב"ש** דכיון דהוי הכא רוב בטבע דרק מיעוט יהיו זכרים, משו"ה מצטרף, משא"כ בעלמא, דכל ספק אינו בטבע שיהיה מחצה על מחצה על מחצה, עיי"ש.

ח) רש"י ד"ה הגדילו – **בעל"נ** מעיר דלפי המבואר ברש"י יש להם רק קנין פירות, ואיך מאכילים, הא מבואר בריש הפרק דקנין פירות אינו מאכיל בתרומה.

גמ' הכא בנכסים מועטין – **הרשב"א** מק', דכיון דהבנות נזונות רק מדרבנן, א"כ איך אתי קנין מדרבנן ומפקע איסור אכילת תרומה דאורי', וכ' דסוגי' דהכא כר"ח דב"ד מתנים לעקור דבר מה"ת בקו"ע, והכא יש בזה תקנת היורשים והעבדים ומשו"ה עקרו, וסיים דצ"ע, **והקר"א** הביא **דבירושלמי** מבואר, דלפ"ז באמת מותרים רק בתרומה דרבנן, אך הקר"א העיר דמה בכך דהוי מדרבנן, הא מ"מ הוי של הבנות גם מה"ת, מתורת הפקר ב"ד, וצ"ב בשי' הרשב"א, דמבואר בדבריו בגיטין מ' א', דמהני הפקר ב"ד, דעי"ז אפשר לשחרר העבדים זה שזוכה ע"י הפקר ב"ד, ומהני מה"ת, וא"כ אמאי הכא כ' דלא מהני לדין תורה, **ובק"ש** בב"ב אות תע"ו כ', דאי הפקר ב"ד לא מהני גם להקנות, אתי שפיר דהכא לא יהני הפקר ב"ד, דהקנין איסור ישאר של הבנים, אמנם **באמ"מ** סי' כ"ג סקי"ד כ', די"ל דזה שזוכה מההפקר עובר אליו גם הקנין איסור, **ובאב"מ** סכ"ח סקל"ג כ', דלשי' הרמב"ם דספיקא דאורייתא לקולא, אתי שפיר דהכא כיון דהוי העובר ספק נקבה הרי שרי מה"ת, **ובעל"נ** כ' דגם להשי' דספיקא דאורייתא לחומרא אתי שפיר, דהכא הוי רק מיעוט ורק מדרבנן חיישינן, וא"כ שפיר מהני הקנין דרבנן להאכיל, [ולעיל נתבאר דברי התו"ר דכ' בהדיא דהוי מדרבנן, וכן מוכח ברמב"ן ורשב"א דכ' לחלק בין לכתחילה לדיעבד, והעירו כבר דצ"ב מה ק' להרשב"א דאיך מהני קנין דרבנן, הא הכא הוי איסור רק מדרבנן], ועיין עוד בדברי יחזקאל ס"ס נ"ח.

תוד"ה שקדמו – שי' **רש"י** בסוטה כ"א ב' **והרשב"ם** בב"ב ק"מ א', דאם גבו ב"ד תו לא מהני מכירתם, וצ"ל כמו שדחו התוס' הכא, או כמו דמבואר **בתוס'** בב"ב **וברשב"א ובריטב"א** די"ל הכא דמ"מ כפי שעור חלק העובר אי אפשר לגבות, דשמא נקבה היא ומגיע זה לעובר, **וברמב"ן** בב"ב מבואר, די"ל דמה"ט כבר לא יגבו כלל, שמא על ידי זה יחסר לעובר, וכ' עוד דגם אם יגבו מ"מ כל שלבסוף ימצא שהעובר היא בת, נמצא דמה שמגיע לה לא חל הגביה ונשאר של האחין, וגם כ' דאם בשגבו פשיטא דאוכלים.

א) גמ' כנעוריה פרט למעוברת – **בבעה"מ** כ' דזה דוקא בבת כהן לישראל, אבל בבת כהן לכהן, גם מעוברת אוכלת, דלא אמרינן דבעי כנעוריה אלא בחוזרת, וכן מבואר **בטור** סשל"א, וכ' **הב"י** דכן מוכח מדאמרינן אי בת ישראל לכהן, ומבואר דבת כהן לכהן אוכלת, וכ' הטעם, דכיון דמעוברת מכהן מקרי כנעוריה, **ובבית יעקב** בכתובות י"ג א' כ', דעל כרחך צ"ל דדוקא מעוברת מזר דיש צד זרות לא חשיבא כנעוריה, **ובעל"נ** העיר בזה דבגמ' בנדה מ"ד א' מבואר גבי מעוברת, דלא הויא כנעוריה דמעיקרא גופא סריקא והשתא גופא מליא, וא"כ במעוברת מכהן גם איכא להאי טעמא, וכ' דנראה יותר לומר דקרא איירי במעוברת מזר, וכמו וזרע אין לה דדוקא זרע מישראל פוסל אותה, וא"כ הגם דמעוברת מכהן גם הויא גופא מליא, מ"מ קרא לא איירי על זה.

גמ' היבם וכו' – **בעל"נ** נסתפק בבת כהן דזקוקה לכהן האיך הדין, וכ' דכמו דהוכיח הב"י גבי עובר, דדוקא בת כהן לישראל מדלא נקט בגמ' אפילו בת כהן לכהן, הכא נמי יש להוכיח הכא מדלא נקט אפילו בת כהן לכהן, דבכהאי גונא אוכלת.

גמ' והא קנין דאחיו הוא – שי' **רש"י** בכתובות דהוי דרשה גמורה, וביאר דהא קנין דאחיו הוא וכי מיית לי' פקע לי' קנינו, **והראשונים** שם הק' דא"כ הוה לי' לומר דקנין כספו אמר רחמנא והאי לאו קנין כספו הוא דפקע קנינו, **והתו"ר** שם כ' די"ל דבאמת לא פקע קנינו דהא זקוקה ליבם משום קנינו, והחסרון הוא רק, משום דהזיקה הוי מקנין אחיו ולא קנין כספו שלו, [ויל"ע האם זה פי' בדברי רש"י או דבאמת מבאר באופן אחר], **ובתו"ר** שם וכן בפי' **הרא"ש** בנדרים ע"ג ב' מבואר כשי' רש"י, וכך דייק **המנ"ח** במצוה ר"פ אות י"א בשי' **הרמב"ם** דכ' בפ"ח מתרומות ה"ה, דאינה אוכלת דכתיב וכהן כי יקנה נפש וזה עדיין לא קנה.

ושי' **ר"ת** ועוד ראשונים דמן התורה אוכלת והדרשה בגמ' הוי אסמכתא בעלמא, **וברמב"ן ורשב"א** בכתובות נראה דהאסמכתא היא, דכל שהיא קנין אחיו אינה אוכלת, אמנם בגמ' בכתובות דמיירי למשנה ראשונה דאוכלת אחר הגעת זמן אי אפשר לבאר כן, דהא באמת יש יבמה שאוכלת, **והתוס'** כאן **והראשונים** בכתובות ביארו פירושו, דכיון דהוי קנינו של יבם מחמת אחיו, א"כ לא עדיף מאחיו, וכל שלא אכלה אצל אחיו גם אצלו אינה אוכלת, ומבואר בראשונים, דהא דלא אמרינן דיהני אצל היבם הגעת זמן כמו בארוס, דביבם גם אחר הגעת זמן אכתי יש לחוש לשמא תשקה וסימפון וכמבואר בתוס' כאן, **וברא"ה** בכתובות כ', דגם בגמ' הכא הפי' כמו בגמ' בכתובות, ופירושו דכמו דלמשנה ראשונה אינה אוכלת כל היכי דלא אכלה אצל אחיו משום דלא עדיף מאחיו, הכא נמי למשנה אחרונה לעולם אינה אוכלת, כמו דאצל אחיו לעולם אינה אוכלת קודם נשואין.

בביאור שי' **ר"ת** דמן התורה אוכלת מבואר **ברשב"א ובריטב"א** בכתובות, דזהו משום היבם דאגידא בי' וקנין דיבם היא, **ובקר"א** מעיר דמאי שנא משאר דברים, דגם אי יש זיקה זהו רק מדרבנן, **ובאוסף חדו"ת להגרא"ק** סי"א כ' לבאר, דודאי יש לו קנין ליבם, ורק דתורת אישות אין בזה, ולהאכלת תרומה סגי בקנין. **ובתו"ר** בכתובות כ' בשי' ר"ת, דאוכלת מכוחו של הבעל, דלא פקע קנינו כיון שזקוקה לאחיו, **והריטב"א** כאן כ' בביאור הגמ' דקנין דאחיו, וכיון דכן מחמת יבם מיהת לא אכלה, אבל מחמת המת תליא במשנה ראשונה ואחרונה, ומבואר ג"כ על דרך התו"ר דאוכלת מחמת המת, ובאוסף חדו"ת שם ביאר, דבמת הכהן אינה אוכלת משום דחוזרת לרשות אביה, והיכא דאיכא יבם א"כ אכתי אינה חוזרת, וכמו דבבת כהן לישראל לא קרינן בה ושבה, [וכ' דזה ניחא אי נימא דבת כהן אוכלת מקרא דכל טהור בביתך, אבל משום קנין כספו, הא מיד שמת כבר לא הוי קנין כספו עיי"ש].

**בתוס' הר"ש משנץ** בכתובות כ' בתחילה לבאר, במה דאמר רבה בנדרים ע"ג ב', דר"א דאמר דבעל מיפר נדרים בהגעת זמן ומשנה ראשונה דאמרה דאוכלת בתרומה אמרו דבר אחד, דס"ל לרבה דארוסה אינה אוכלת מן התורה, והא דאוכלת בהגעת זמן הוא משום דחשיבא כנשואה, ומשנה אחרונה חולקת בזה, דס"ל דהגעת זמן לא מהניא לחושבה כנשואה, והק' לפ"ז על שי' ר"ת דגם יבמה אוכלת בתרומה, דא"כ על כרחך דחשיבא כנשואה, וא"כ אמאי אמאי אמר ר"ע דיבם אינו מיפר נדרים, ותי' דר"ע ס"ל כמשנה אחרונה, וכמו דבהגעת זמן לא חשיבא כנשואה, הכא נמי ביבמה הזקוקה לא חשיבא כנשואה, ויל"ע דמ"מ אכתי ילה"ק לדידן דטעמא דמשנה ראשונה דאוכלת משום דגם ארוסה אוכלת מן התורה, ועל כרחך דיבמה גם חשיבא כארוסה, ובזה אין מחלוקת בין המשנה ראשונה לאחרונה, וא"כ אמאי לא מיפר היבם בהדי האב, כיון דגבי תרומה חשיבא כארוסה, ולעיל נתבאר מש"כ באוסף חדו"ת לישב, ונצטרך לומר דהתוס' שנ"ץ ס"ל דגבי ארוס יש לחלק כן, דיש קנין ולא אישות, אבל אי חשיבא כנשואה בזה אין לחלק, ומשו"ה דוקא לרבה דחזינן דחשובה כנשואה קשיא לי'.

**בריטב"א** מבואר בשי' רש"י, דאם נשאת ואח"כ נפלה לפני יבם, דבזה מן התורה אוכלת, **ובאוסף חדו"ת** שם ביאר בזה, דנשואה אוכלת גם מדין כל טהור בביתך וכשי"ת בע"ה, ומשו"ה בנשואה דזקוקה ליבם אכתי אינה חוזרת לבית אביה, ושפיר חשיבא עדיין בבית הבעל, משא"כ בארוסה דאוכלת רק מדין קנין כספו, בזה כיון שמת פקע קנינו.

תוד"ה קנין כספו – מה דהביאו ראיה לשי' ר"ת מדקתני במתני' חסר יום אחד, ומשמע דהא הכל בפני בעל אוכלת, כבר כ' רש"י שם, דאי הוי הכל בפני בעל אוכלת מיהא בחיי הבעל, **ובראשונים** שם מבואר דיש גי' דלא גרסינן חוץ מיום אחד, ולפ"ז אדרבה מבואר כרש"י. ומה דהביאו עוד מתוספתא דקתני דלמשנה אחרונה אינה אוכלת עד שתכנס לחופה, ולא יבמה עד שתבעל, כ' **התו"ר** דאה"נ דגם למשנה ראשונה אינה אוכלת עד שתבעל, ונקט לה אגב אשה, **והריטב"א** כ' דהכי פירושו, דאמרו דאין אשה אוכלת עד שתכנס לחופה כמו דאין יבמה אוכלת עד שתבעל, **והקר"א** כ' די"ל דאתא לאפוקי דגם למ"ד דמאמר קונה מ"מ אינה אוכלת עד שתבעל, וזה דוקא למשנה אחרונה. **ובת"י** בשם **ריב"א** כ' כשי' רש"י, אך כ' דמ"מ בתרומה דרבנן אוכלת למשנה ראשונה, ומתני' [ותוספתא וירושלמי] מיירי על תרומה דרבנן, [ומה דהביא דכך מוקמינן בנדרים ע"ג ב', הנה כן מבואר במפרש שם, אך הרא"ש והר"ן שם מבארים דמה דאמרינן בתרומה דרבנן, היינו דהאיסור של ארוסה בתרומה הוא רק מדרבנן עיי"ש].

ב) בתוס' מבואר דמה דדרשינן בספרי, דאשה אוכלת מקרא דכל טהור בביתך הוי אסמכתא בעלמא, דהא כבר ילפינן אשה מקרא דקנין כספו, וכ"כ **בתוס'** **הר"ש משנץ** בכתובות, אמנם **בספר הישר** ס"ז כ' איפכא, דעיקר דרשה הוי מכל טהור, והדרשה מקנין כספו הוי אסמכתא, **והריטב"א** בכתובות הביא לדברי ר"ת אלו, ובספר הישר כ' דארוסה ילפינן מק"ו דבן בג בג כמבואר בקידושין י' ב', אמנם **בספרי** שם יש רבוי נוסף לארוסה דאוכלת, **ורש"י** בקידושין שם הביא להספרי דילפינן נשואה מכל טהור בביתך, **ובפנ"י** בכתובות כ', דדוקא שם דס"ל דאין למילף ארוסה מקנין כספו ובעי למילף מק"ו, בזה כ' רש"י דנשואה אוכלת מקרא דכל טהור, אבל לפי מה דקיי"ל דילפינן מקנין כספו, שוב אי"צ לדרשה דכל טהור, ואצטריך לדרשה אחרת, **ובאוסף חדו"ת** שם כ' לומר, דבאמת איכא לשתי הדרשות, ונפ"מ בקרא דכל טהור דמשום זה אמרינן דיש בה דין אכילה מצ"ע, ונפ"מ לקנין שלישי וכשנ"ת לעיל ס"ו א', וכן נפ"מ לענין יבמה וכשנ"ת לעיל בסמוך, ועיין עוד בזכר יצחק סל"א ובק"ש כתובות אות קפ"ג.

**סח' א'**

ג) תוד"ה אי – **בתו"ר** כ' דאין לומר דנקט הדרשה הפשוטה, משום דהכא מושבה לא ידעינן דנפסלה משעת הויה, וא"כ מה דדרשינן מובת כהן כי תהיהה, דמשעת הויה נפסלה טעות הוא, כיון דהאי קרא אתא לדרשה אחרינא, וצ"ב במש"כ דמושבה לא ידעינן דנפסלה משעת הויה, דא"כ לפי האמת מנ"ל דנפסלה משעת הויה, **ובעל"נ** כ' דעל כרחך מושבה ילפינן גם לארוסה, דאי לאו הכי מנ"ל הא, ואין לומר דילפינן מכי תהיה לאיש זר, דבגמ' בסמוך מק' דלא בעי לקרא דכי תהיה, וצ"ב בכונת התו"ר, **והריטב"א** כ' דמה דאמרינן דקניא בהויה, הכונה למש"כ בקרא דכי תהיה אלמנה וגרושה, ולכאורה שם התהיה קאי על אלמנה וגרושה, ולא על הויה דאישות וצ"ב.

תוד"ה קניא – **רש"י** בקידושין י"ט א' מבאר, דבאמת קטן קונה יבמתו בביאה מן התורה, ומקרא נתמעט רק מחיוב מיתה, וכ"כ **הרמב"ן** לק' צ"ו א', [ועיי"ש בדבריו דמבואר, דלשי' רש"י מ"מ גם אינו אשתו לכל דבר, ואכתי בעי חליצה ואינה פוטרת צרתה, והוא חולק דמה"ת הוי לכל דבר], וביאר הגמ' הכא כפשוטה, דבאמת הויא אשתו מה"ת, ורק מדרבנן אמרו דאינה כאשתו לכל דבר, ומדרבנן הוא דאינה אוכלת, ומשו"ה אמרה הגמ' קמ"ל דעשו ביאת בן ט' כמאמר בגדול, דאילו לשי' תוס', היה צ"ל קמ"ל דלא קני מה"ת ולא דעשו כמאמר, [וברמב"ן לעיל נ"א ב' כ' בשם **הרב אב"ד**, דכיון דממעטינן מאשת איש פרט לאשת קטן היכי דקטן בן ט' בא על יבמתו, א"כ חזינן דאינה כאשת איש גמורה, ומשו"ה אין בה דין סוטה אם זינתה, והרמב"ן שם חולק עליו, ועיין **בברכ"ש** ס"ט אות ב' שביאר, דפליגי האם הוי מיעוט רק ממיתה, או דהוי מיעוט דחסר באישות ומשו"ה ליכא מיתה, ויל"ע לשי' הרב אב"ד האם יל"פ הכא כהרמב"ן, דהאם סגי בקנינו הגם שאינו אישות גמורה להאכיל בתרומה, ובפרט לפמשנ"ת מש"כ באוסף חדו"ת דלתרומה סגי בקנין, א"כ י"ל דיש חסרון רק באישות], **והריטב"א** כאן מבאר, לפי שי' ר"ת דסגי בקנין דיבם להאכיל בתרומה, דפירוש הגמ' דס"ד דכיון דמה"ת היא קנויה לו, וסגי בזה לאכילת תרומה, וגם מדרבנן ביאתו ביאה, וא"כ ממנ"פ ליכול, קמ"ל דאכתי חשובה כשומרת יבם וכמאמר דאינה אוכלת ע"י מאמר.

ד) תוד"ה רישא – בתי' התוס' דמיירי דהשתא הוי ודאי בן ט', ומשו"ה לא מוקמינן אחזקה קמייתא אלא אזלינן בתר השתא, דחזקה קמייתא איתרע לי', הק' **במהרי"ט** ח"א סי"א דהא מבואר בריש נדה, דחזקה דמעיקרא עדיפא מחזקה דהשתא, ואמרינן בנדה דמעיקר הדין גם אם ראתה עכשיו דם, לא מספקינן דלמא מעיקרא הוי, **ובשעה"מ** הל' אישות פ"ג הי"ד **ובמחנ"א** דיני אישות ס"ד כתבו, דשי' **רש"י והטור** דחזקה דמעיקרא לא עדיפא מחזקה דהשתא [עיי"ש ראיתם], ולפ"ז אתי שפיר דברי התוס' הכא, דעכ"פ הוי ספק, והא דבנדה מבואר דלא מספקינן משום השתא, זהו משום דאיכא לחזקת הטהרות שנגעה בהם, [ועיין עוד בתו"ר בקידושין ע"ט א', דמבואר דבנדה מוקמינן אחזקה דמעיקרא, משום דיש לצרף לזה מה דמבואר בגמ' בנדה עוד, דמעיקרא הוי אתי ומדלא ארגשה, ולפ"ז אתי שפיר דהכא דלא שייך טעמים אלו באמת ניזל בתר השתא, אלא דבתו"ר גופא יל"ע, אם בכל מקום נימא לרב דחזקה דהשתא עדיף], אמנם **במחנ"א** העיר, דעכ"פ זה יסתור לדברי התוס' בריש נדה, דחזקת הנדה עצמה דמעיקרא עדיפא, והמהרי"ט שם כ' בשם **מורו הרב**, דדוקא היכי דכל זמן דלא בא לפנינו החזקה דהשתא לא היה ספק לפנינו, בזה אמרינן דחזקה דמעיקרא עדיפא, אבל הכא כבר היה ספק אם הוא בן ט' לפני שבא לפנינו כשהוא ודאי בן ט', והמספק אינו רק זה שעכשיו הוא בן ט' לפנינו, ובזה אמרינן דחזקה דהשתא עדיפא, **ובחזו"א** מבואר יותר, דבאמת נימא דחזקה דהשתא עדיפא, והא דמבואר דחזקה דמעיקרא עדיפא, זהו משום דאין בכח החזקה דהשתא לספק כלל על מה שהיה קודם, כל היכי דאיכא חזקה דמעיקרא, דמהיכי תיתי לומר דנשתנה קודם, אמנם היכי דיש כבר ספק מצ"ע, בזה אמרינן דחזקה דהשתא עדיפא.

**והמהרי"ט** שם כ' לומר, דבאמת חזקת קטנות לא הויא חזקה כיון דעשויה להשתנות, ועיקר קו' התוס' משום חזקת כשרות של האשה, [**ובפנ"י** בקידושין ס"ד א' כ', דמתוס' הכא מבואר דחזקת קטנות הוי חזקה דלא כמהרי"ט] ועל זה תי', דכיון דהשתא הוא ודאי בן ט' אזלינן בתר השתא, ואמרינן דכמו כן אפשר שהיה בן ט' קודם ונפסלה בביאתו, **ובש"ש** ש"ג פ"ט הביא לדברי המהרי"ט, ובפי"ג כ', דמדברי **התוס'** בקידושין ס"ד א' מוכח דס"ל דחזקת קטנות הוי חזקה, **והרש"ש** מביא לדברי **הט"ז** ביו"ד סשצ"ז, דכ' גבי חזקת חי, דאע"פ דכל זמן דלא ידעינן דנשתנה החזקה דמעיקרא, אזלינן בתר חזקה דמעיקרא, מ"מ היכי דכבר ודאי נשתנה לפנינו, אמרינן דאדרבה ניזל בתר השתא כיון דעומד לכך, ולפ"ז כ' דהכא נמי יל"ב בדברי התוס', דאע"פ דהוי חזקה, מ"מ אחר דחזינן דהוי בן ט', אמרינן דאדרבה נילך בתר חזקה דהשתא, **והש"ש** כ' בשם אחיו לבאר בדברי התוס', לפי המבואר בריש נדה, דגבי קודש ותרומה החמירו לילך בתר שעת מציאת הטומאה, וחיישינן שכבר היה טמא קודם, וא"כ הכא נמי הכא, כיון דהנדון לגבי תרומה וכמבואר בתוס', משו"ה מחמירים לילך בתר השתא, **ובשע"י** שער ב' ס"ד **ובחזו"א** העירו על זה, דלא מצינו דהחמירו אלא בתרומה עצמה דניחוש דלמא נטמאה, אבל לענין הגברא שיפסל מאכילת תרומה בזה לא מצינו דהחמירו, ועוד העיר **החזו"א**, דבנדה דף ו' מבואר דאיכא מאן דאמר דרק לקודש החמירו ולא לתרומה, ולדידי' יק' הכא.

**ובשע"י ובחזו"א** כ' לומר, דהחזקה דמעיקרא של הקטן לא מהני, דמה דהיה פחות מבן ט' הרי זה כמו דלא היה כאן דבר הפוסל, וזהו דבר שלילי, ובזה ליכא חזקה, דרק בדבר בחיוב י"ל חזקה דכן הוא כמו שהיה, ובשע"י מבואר, דזה דוקא היכי דעכשיו הוא ודאי בן ט', וא"כ כל הנדון הוא רק לגבי האשה, ובזה אמרינן דלא הוי חזקה וכשנ"ת, אבל היכי דיש ספק עדיין גם על הקטן עצמו, א"כ בדידי' ודאי י"ל חזקה דאינו בר ביאה, והוצרך לזה, דהא רק בתי' כ' תוס' דלא אזלינן בתר מעיקרא, אבל בקו' מבואר דס"ל דיש לילך בתר מעיקרא, אמנם החזו"א כ' דמהאי טעמא גם בקטן עצמו ליכא חזקה, כיון דכל הנדון בו הוא לגבי אחרים האם פוסל אותם, וזה הוי דבר שלילי, ולא שייך בזה חזקה, וצ"ל כמשנ"ת דברי המהרי"ט דעיקר קו' התוס' מחזקת כשרות, [ועל זה אין סתירה מהתוס' בקידושין, דשם מיירי על שנים של גדלות דהוי נפ"מ לקטן עצמו], ועיין בשע"י מה שהאריך לבאר בזה, דאמאי בחזקה דהשתא אזלינן גם בתר דבר שלילי, כמו במקוה דחסר לפניך דהוי דבר שלילי דעכשיו אינו מטהר, ומבואר בגמ' דאמרינן בזה דהוי תרתי לרעותא.

**ובעיו"ט** ס"ס פ"א כ' לבאר, דבאמת אם נדון על עיקר הדבר, האם הוא כבר בן ט' או לא, בזה לא שייך חזקה כיון דאי"ז דבר המתמשך אלא הוי זמן קצוב, דעד בן ט' אינו בר ביאה ואח"כ ממילא בהכרח הוי בר ביאה, ובזה לא שייך לומר חזקה [ובסמוך יתבאר דכ"כ גם הפנ"י והקר"א], אלא דמ"מ היכי דנבוא לדון על הקטן אם הוא בן ט', י"ל דנעמידנו על דינו הראשון דאינו פוסל בביאתו, ואכתי לא נעשה בו השינוי דיפסול בביאתו, אבל היכי דהוא ודאי בן ט', והנדון רק לגבי האשה האם באותו זמן כבר היה הבועל בן ט' או לא, בזה אמרינן דליכא חזקה דמעיקרא דאינו בן ט', כיון דהוי דבר של זמן קצוב.

ה) בעיקר קו' התוס' דנוקי הקטן בחזקת שאינו בן ט', כ' **בת"י**, דכיון דסופו ליגדל אי"ז חזקה, וכבר נתבאר לעיל דהמהרי"ט כ' דגם התוס' ס"ל כן, ועיקר קו' משום חזקת כשרות, **ובש"ש** ש"ג האריך להוכיח, דחזקה העשויה להשתנות הויא חזקה, **ובפנ"י** בקידושין ס"ד **ובקר"א** כאן כ' לומר, דהכא גרע גם מחזקה העשויה להשתנות, דהכא הוי דבר של זמן קצוב, ובודאי לאחר ט' ביאתו ביאה, ואין לומר בזה דנעמידנו על חזקה דמעיקרא, ובקר"א כ' דמהאי טעמא גם חזקה דהשתא לא תועיל, דהרי ידעינן בודאי דיש זמן דיהיה בן ט' ומה מוסיף זה שכבר הגיע זמן זה, [ועיין לעיל בדברי העיו"ט], **ובשו"ת הרשב"א** ח"א תשובה אלף רי"ו כ' לענין ספק אם הבת הגיעה לי"ב שנים ותו אינה יכולה למאן, דיש להחמיר, והובא **ברמ"א** סקנ"ה סי"ד, **ובב"ש** סקכ"ב כ', דבהה"מ נראה דגם בספק דרבנן יש להחמיר [כגון שלא בא עליה אח"כ עיי"ש], ולא הזכירו כלל דיש חזקת קטנות.

ובדברי הת"י אכתי יק' דמ"מ נוקמי לאשה בחזקת כשרות, והת"י לא כ' דמיירי דהשתא הוא בן ט', וכן **בפנ"י** בקידושין כ' דמיירי אף דלא הוי בן ט', **ובריטב"א** לק' ס"ט ב' העיר על הגמ' שם, שהיה צד לחלק בין יוחסין לתרומה, דבתרומה לא חששו ולא מפקי מחזקתה מפני ספק, דאמאי לא מוכיחה הגמ' ממתני' דגם מספק מפקינן מחזקתה, וכ' דדלמא מצי למדחי דשאני התם שנבעלה לפסול לה, וכיון שיש כאן פסול ודאי וביאה ודאית, והספק רק על השנים של הבועל, בזה ריע חזקתה, וכדאמרינן בעלמא דכל היכי דודאי נגע לית לי' חזקה דהכשר לענין טומאה, ונראה מדבריו דבאמת מעיקר הדין יש לנו לילך בתר חזקה, ורק דאפשר לדחות דהכא החמירו דלא לילך בתר חזקה, כיון דריע חזקתה ומשום דודאי נגע, ואף דבכל מקום דודאי נגע מעיקר הדין לא אזלינן בתר חזקה, וכמבואר בריטב"א בקי' ע"ט א' ושם בדף פ' א', זהו משום דמיירי שם באופן דעל הנוגע יש הכרעה דהוי טמא מכח חזקה או רוב, אבל הכא דהבועל נשאר בספק, יש לילך גם בתר חזקה, וכדמוכח מהגמ' בכתובות י"ד א' גבי אלמנת עיסה, דמוקמינן לה על חזקתה אף דודאי נבעלה לספק חלל.

**הגרע"א** כ' דהא דלא מוקמינן לאם בחזקת מעוברת, ונימא דנולד כמה שיותר מאוחר ואינו בן ט', הוא משום דאי"ז הנדון לפנינו.

בא"ד – **המהרש"א** מעיר אמאי לא הביאו התוס' הסיפא דספק הביא שתי שערות דמיירי לענין תרומה, וכמו דפי' רש"י דהוי ספק אם חלו הקידושין ונפסלה מתרומה, **והק"ר** כ' די"ל דשם חיישינן טפי משום חזקה דרבא דהביא סמנים, ועוד כ' דשם י"ל דכיון דלענין אשת איש מחמירים דלא לילך בתר חזקה [עיין לעיל ל"א א'], ממילא גם חיישינן לענין תרומה דהוי בתולדה מהקידושין **ובעל"נ** כ', דגם בספק הביא ב' שערות י"ל דמיירי לענין יוחסין, עיי"ש.

בא"ד – בתוס' מבואר דחילקו בתו"ת, בין תרומה ליוחסין, אמנם **בתוס'** בכתובות כ"ו ב' ובב"ב ל"ב א' ובקידושין ס"ו א' כתבו, דתו"ת ספיקא דרבנן ולא מוקמינן על חזקה אף לענין תרומה, והא דמבואר בכתובות כ"ו ב' דאוכל בתרומה מיירי דוקא בתרומה דרבנן, וכבר עמד בזה **בעל"נ**, [**וברמב"ן** בקידושין גם מבואר דמחלק בין תרומה ליוחסין כהתוס' הכא, ושי' **רש"י** **והריטב"א** שם דלעולם מוקמינן על חזקה, ורק דבינאי ליכא חזקה עיי"ש].

**סח' ב'**

א) רש"י ד"ה תרי – מבואר ברש"י דלאו לאשה ילפינן מקרא דוכל זר לא יאכל בו, דזהו הסיום של הקרא דובת כהן כי תהיה לאיש זר, אמנם **הרמב"ם** בסה"מ ל"ת קל"ז **ובחינוך** מצוה רפ"ג כ' דהלאו הוא וכל זר לא יאכל קדש, **ובאב"נ** יו"ד סתמ"ד סק"ו כ' דט"ס הוא, דודאי מוכל זר לא יאכל בו ילפינן לאשה, **והמהריק"ו** פ"ו מתרומות ה"ה גם כ' על דברי הרמב"ם, דילפינן מוכל זר לא יאכל בו. והנה **הרמב"ם** שם כ', דילפינן מדכתיב וכל זר בין הוא בין אשתו, **ובמהרש"ל** מבואר דהיינו דמיתור דוכל ילפינן דגם אשתו, אמנם **המהרש"א** כ' דילפינן מעיקר קרא, דוכל זר בא לומר דגם אשתו, ויתור דוכל בא לדריב"ח דולא אנינות, וכמו הגירסא בגמ' לפנינו, וכן מבואר **במהריק"ו** שם, [אך מש"כ דאנינות ילפינן מקרא דוכל זר לא יאכל קדש צ"ב, דבגמ' נראה דילפינן מאותו קרא דילפינן דאשת זר אסורה].

תוד"ה לימא – **והריטב"א** כ' דאי רק למורם מן הקדשים לימא בשלמים לא תאכל, ועוד כ' דהוה מצי לכתוב היא בקדשים, [וצ"ב דהא בתחילה כ' דאם הי' כ' רק בקדשים הייתי אומר דקאי רק על תרומה].

תוד"ה כמאן – **בקר"א ובעל"נ** העירו, דבשלמא שם כיון דכתיב את אביה היא מחללת, ס"ד דבעל מום דפסול לעבודה ליכא בזה משום את אביה היא מחללת, אבל הכא דמיירי על קדושתה שלה, מהיכי תיתי דיהיה חילוק בין אם אביה בע"מ או לא.

גמ' ק"ו מגרושה – **בתו"ר** הק' דנימא דבת ישראל תוכיח דכשרה לכהונה ואסורה בתרומה, ותי' דשאני בת ישראל דלא אתעביד בה מעשה, ועוה"ק דנימא דבת כהן שיש לה זרע מישראל תוכיח דכשרה לכהונה ואסורה בתרומה, ותי' דמ"מ אכתי יש בה תורת אכילה לאחר שימות הזרע.

ב) גמ' גלוי מילתא בעלמא – **רש"י** מבאר דלא ילפינן לאו לכהונה מתרומה, אלא ממילא כיון דאיפסלא לתרומה איפסלא לכהונה, דתרומה היינו קדושת כהונה, **והריטב"א** הוסיף דהכי קאמר בתרומת קדושת כהונה לא תאכל, ובכלל זה פסול לכהונה, **ובב"ש** ס"ו סקט"ז כ' לומר, דזה תלוי במחלוקת אביי ורבא בסנהדרין ע"ו א', דפליגי גבי בתו אי מצי לענוש מק"ו מבת בתו, כיון דהוי גלוי מילתא בעלמא, וסוגי' הכא אזלה בשי' אביי דס"ל שם דמהני לענוש, אמנם **באב"מ** סק"ג כ', דהכא גם רבא מודה, וכש"כ רש"י דמשום דגלוי מילתא אמרינן דהרי זה בכלל מש"כ בתרומת הקדשים לא תאכל, ולא דמי לבתו דשם הגלוי מילתא הוא רק דקורבת בת בתו בא ע"י בתו, **ובב"ח** שם נראה, דבאמת לא מהני הק"ו למלקות אלא רק לאיסור, וכן מבואר בב"ש דכך היא שי' הב"ח, ולכאורה לפ"ד ביאור הגמ' דגלוי מילתא היינו, דאה"נ ילפינן רק גלוי דפוסל ולא ילפינן למלקות, וכן נראה **בבי' הגר"א** סקכ"ט דכ' דבגמ' לא מבואר דלוקין, [**והחזו"א** כ' דדברי הגר"א לא נתפרשו], אמנם **באב"מ** שם מביא דברי התוס' לעיל ל"ה א' ומ"ד ב', דמפורש בדבריהם דמהני גם למלקות, וכ' דודאי נראה דבריהם דגם להלכה הוי כן, ולא כהב"ש דכ' דסוגין הויא כאביי, וכן **הרא"ש** לעיל פ"ו ס"ו כ' בהדיא דמהני גם למלקות משום דהוי גלוי מלתא, אמנם **בתוס' חד מקמאי** לעיל נ"ו ב' נראה דס"ל דאין לוקין מקרא דכי תהיה עיי"ש, **ובהה"מ** פי"ח מאסו"ב ה"א ו**בב"י** ס"ו נראה דמבארים, דגלוי מילתא היינו דכיון דילפינן דפסולים לכהונה, זה הוי גלוי מילתא דהם בכלל לאו דזונה, ומהכא ילפינן מה נכלל בלאו דזונה, וכן מבואר **בבי' הגר"א** שם דיל"פ דזה הפי' גלוי מלתא, [ומזה הוכיחו הה"מ והב"י כשי' הרמב"ם, דבכל חיי"ל נעשית זונה, וכשי"ת בסמוך].

שי' **רש"י** לעיל ס"א א' **והרשב"א והריטב"א** כאן, דגם מחיי"ל נעשית זונה ואסורה לכהן משום זונה, וכך היא שי' **הרמב"ם** בפי"ח מאסו"ב ה"א, ושי' **תוס' והרא"ש** לעיל ס"א א' **והראב"ד** בהשגות, דרק מחיי"כ הויא זונה, וכן מבואר **ברמב"ן** עה"ת ויקרא פי"ט פכ"ט, **ובטושו"ע** ס"ו ס"ח הביאו ב' השיטות.

**הרשב"א והריטב"א** מק', מה מק' הגמ' דמנ"ל דאם בא עליה אחד מחיי"ל דנפסלת, תפוק לי' משום דהויא זונה, ותי' דסוגיין אזלא לשי' ר"א דס"ל דרק סוטה הויא זונה, ועוד תי' דאתיא ללישנא דלעיל נ"ו ב', דביאה באונס לא נעשית זונה, ובזה מק' הגמ' דמנ"ל דנפסלת, **והקר"א** כ' לומר, דרק אחר דילפינן הכא דנפסלת, אמרינן דגם בחיי"ל נעשית זונה, וכבר נתבאר דכן נראה בהה"מ ובב"י, דמהכא ילפינן דנעשית זונה בביאת חיי"ל.

בתוד"ה עכו"מ נראה, דהא דזונה אסורה בתרומה, ילפינן מקרא דהכא דכי תהי' לאיש זר, דלאו דזונה לא יקחו קאי רק לכהונה, אמנם לעיל מ"ד ב' ולעיל ל"ה א', הביאו שי' **ר"י**, דס"ל דזונה אוסרה בתרומה משום דכללה קרא בהדי חללה, **וברשב"א** נראה דגם ס"ל הכי, דהקשה למאי בעי הכא לילפותא דנפסלת מחיי"ל, תפוק לי' משום זונה, [והגם דבתו"ד דחה די"ל דמזונה לא ידעינן דנפסלת לתרומה, מ"מ נראה דס"ל עיקר דגם לתרומה ידעינן דנפסלת משום זונה], ובחי' **רבי שלמה** סי"ג הביא דכן מבואר **ברשב"א** לק' ע' א', דזונה הוי סיבה לפסול גם מתרומה, דכ' לומר דלר"א דפנוי הבא על הפנוי' עשאה זונה, אתי שפיר אמאי פצוע דכא פוסל בביאתו מאכילת תרומה אע"פ דלא הוי זר מעיקרא, דלא גרע מפנוי הבא על הפנויה אמנם **הריטב"א** לא הק' דתפוק לי' משום זונה, אלא על קו' הגמ' לכהונה מנ"ל, ונראה דעל פסול תרומה לא קשיא לי', ומשום דזונה לא הוי מקור לפסול מתרומה, אמנם בדבריו לק' ע' א' מבואר לכאורה, דזונה הויא סיבה לפסול בתרומה, דכ' שם כהרשב"א לגבי פצוע דכא, **וברש"י** בסוטה כ"ט א' כ', דזונה נפסלה מתרומה מקרא דהכא דכי תהיה לאיש זר, וכן לעיל י"ג ב' ד"ה וב"ה, מבואר דזונה לא הוי מצ"ע סיבה לפסול לתרומה, וכן **הרמב"ם** בפ"ו מתרומות ה"ז כ', דמקרא דכי תהיה למדנו דזונה נפסלת ואסורה בתרומה.

ג) שי' רש"י דמקרא דכי תהיה לבד לא היינו יודעים חיי"כ, כיון דאין בהו הויה, ורק משום דדרשינן אלמנה וגרושה מי שיש בה אלמנות וגירושין, ומינה ילפינן דנכרי ועבד פוסלים, הכא נמי מהאי קרא גופי' משתמעי חיי"כ לפסולא, **ובמהרש"א** מבואר דהיינו דגם חיי"כ אין בהם אלמנות וגירושין, ומשו"ה גם אותם יש לרבות דפוסלים, וכן מבואר בהדיא **בריטב"א**, **ובמהרש"ל** מבואר דשי' רש"י, דאחר דילפינן לנכרי ועבד מאלמנה וגרושה, וחזינן דהויה לאו דוקא, שוב יש לנו לרבות חיי"כ גם מקרא דכי תהיה, והנה במהרש"ל לא מבואר דלשי' רש"י לא ילפינן חיי"כ מאלמנה וגרושה, אלא דגם אפשר למילף מכי תהיה, אמנם **בקרני ראם ובעל"נ** כ' לומר, דרש"י מודה לתוס' דאי אפשר למילף חיי"כ מאלמנה וגרושה, ורק ילפינן מכי תהיה אחר דחזינן דהויה לאו דוקא, וזה דלא כהריטב"א, וגם **ברמב"ן** כאן **ובת"י** לעיל ל"ה א' מבואר, דאפשר למילף חיי"כ גם מאלמנה וגרושה.

**והתוס'** כ' דאי אפשר למילף חיי"כ מאלמנה וגרושה, דרק מי שאינו בתורת הויה כלל ממעטינן, וכ' דחיי"כ הוו בכלל כי תהיה לאיש זר, דתהיה לא בא למעט חיי"כ אלא לרבות חיי"ל, אבל עיקר זר הוי בחיי"כ דחמירי, ובתוס' לעיל ל"ה א' ומ"ד ב' הביאו שי' **ר"י** דחיי"כ דלא הוו זר מעיקרא כגון שעל ידי קידושין, אי אפשר למילף מאיש זר דלא הוי זר מעיקרא, וילפינן מזונה וכשנ"ת.

המהרש"א **במהדו"ב** מק' על רש"י, דבתחילה כ' דהגמ' יכלה להק' גם על חיי"כ דלא לפסלי, ומבואר דאין לומר דנילף מק"ו, ואילו על הי"מ שהביא דחיי"כ לא פסלים, הק' דק"ו הוא מחיי"ל, [ולפ"ד המהרש"ללכאורה י"ל, דמה שהק' על הי"מ, זהו דאחר דילפינן נכרי ועבד דפוסלים והויה לאו דוקא, ממילא נילף חיי"כ ק"ו מחיי"ל], **והריטב"א** הביא בתחילה דעת רש"י דאי אפשר למילף חיי"כ משום דאין מזהירין מן הדין, ונראה מזה דעיקר הפסול אפשר למילף, דהא רק אזהרה ועונש לא ילפינן מק"ו, אמנם בסו"ד כ' דברי רש"י, דכמו דהק' על נכרי ועבד דלא ליפסלוה הכא נמי מצי להק' על חיי"כ, ואי נימא דעיקר הפסול אפשר למילף מחיי"ל, א"כ שפיר מק' הגמ' דוקא בנכרי ועבד, דאפילו פסול לא יהיה, **והרמב"ן** דכ' דחיי"כ אפשר למילף מק"ו, ולכאורה מ"מ אין מזהירין מק"ו ומלקות לא יהיה משום זה, [וכן נראה מסו"ד, דרק משום דהוו בכלל אלמנה וגרושה הוא דלוקין וכשי"ת בע"ה], באמת כ', דמשו"ה לא הק' הגמ' על חיי"כ, דהם ידעינן דפוסלים מק"ו.

**המהרש"א** מק' על רש"י דכ' דאפשר למילף מאלמנה וגרושה גם חיי"כ, דא"כ איך הגמ' רוצה לומר, דנימא דאתא למילף דמי שאין לו אלמנות וגירושין, אפילו יש לה זרע ממנו אינו מעכבה מלאכול, הא בחיי"כ בודאי אין לומר כן, דזרעו הוא לכל דבר, **והק"ר והעל"נ** כ', דלפ"ד המהרש"ל ניחא, דכונת רש"י רק דאפשר למילף מק"ו מחיי"ל, אמנם כבר נתבאר דברמב"ן ובריטב"א ובת"י מבואר, דאפשר למילף מאלמנה וגרושה גם לחיי"כ.

רש"י מביא י"מ, דחיי"כ באמת אינם פוסלים בביאתם, ומדברי רש"י לעיל י"ג ב' ד"ה וב"ה מבואר, דזה לענין תרומה, אבל לכהונה מ"מ אסורה משום זונה, ורש"י הק' ממתני' דלעיל ל"ג ב', דמבואר דאשת איש שזינתה נפסלה מתרומה, **ובעל"נ** כ', דשם י"ל משום טומאה וכמבואר בתוס' לעיל ל"ה א', ועוה"ק רש"י דלק' צ"א מבואר, דכל זונה נפסלה מתרומה, ובעל"נ כ' דלפי הרשב"א דכ' דמה דבעי קרא בסוגיין הוא לכהאי גונא דנבעלה באונס ניחא, דגם הי"מ מודו דברצון נפסלה משום זונה, ורק באונס ס"ל דבחיי"כ לא נפסלה, וכמו"כ נראה דיתישב לפי מה דכ' הרשב"א דסוגיין כר"א דרק סוטה הויא זונה, דא"כ מודו הי"מ דלהלכה כל זונה פסולה לתרומה משום זונה, וברייתא דנקטה דוקא חיי"ל אתיא כר"א, ולפ"ז גם יתישב משה"ק רש"י ממתני' לק' ס"ט ב', די"ל דנקטה המשנה גונא דזרע זרעה משום דלרבנן דפליגי על ר"א לא משכחת לה אלא בכהאי גונא, [אלא דאכתי יק' למ"ד דבאונס לא הויא זונה, דא"כ אמאי לא אמרינן במתני' דמשכחת לה זרע ממזר בכהאי גונא דנבעלה באונס].

ד) ברש"י כ' דבנכרי לא תפסי קידושין משום דכתיב אשת רעהו, **ובתו"ר** מק' די"ל דהוי מיעוט רק ממיתה, **ובת"י** מק' עוד, דהא בנכרית יש לו אישות דבעולת בעל יש להם, ובכל זאת ממעטינן מאשת רעהו, וא"כ הכא נמי נימא דיש לו תפיסת קידושין ואעפ"כ ממעט קרא, וכתבו דילפינן ממה דילפינן בקידושין ס"ח א' ואחר כן תבוא אליה וכו' דקודם לא תפסי קידושין, **וברשב"א** לעיל מ"ה א' מבואר בשי' רש"י, די"ל דשם שמענו לנכרית, אבל אכתי אפשר דנכרי תופס קידושין בישראלית.

גמ' מנין לנכרי ועבד וכו' – בתוס' מבואר דאע"ג דחיי"כ לא בעי קרא, דכי תהיה לא בא למעט מי שלא תפסי קידושין, מ"מ כיון דנכרי ועבד אין בהם אלא לאו בעלמא, א"כ בעי רבוי כמו שאר חיי"ל, וכיון דלא תפסי בהו קידושין לא נתרבו, **ובתורי"ד** כ' דבעי קרא, דס"ד דלא לפסלו כיון דהוו כבהמה, [ועיין תוס' קידושין ע"ה ב' סוד"ה השתא].

בתוס' לעיל מ"ד ב' מבואר, דהאי קרא דאלמנה וגרושה לא הוי לאו, וא"כ אין לוקין משום זה ורק עשה איכא, אמנם **ברמב"ן** כאן מבואר, דקרא דאלמנות וגירושין הוי גילוי דנכלל בקרא דכי תהיה לאיש זר, ולוקין משום כי תהיה לאיש זר, **ובת"י** לעיל ל"ה א' מבואר כן לגבי חיי"כ, דאחר דמרבים מאלמנה וגרושה ולא בעי דוקא הויה, הוו בכלל כי תהיה לאיש זר וי"ל דגבי נכרי עובד מודה לתוס' לעיל מ"ד ב', וכן מבואר בת"י לעיל מ"ד ב' כהתוס' שם, [**ובמנ"ח** מצוה רפ"ג אות ב' כ', דלרש"י דילפינן חיי"כ מאלמנה וגרושה, הדין דלא ילקו, ולפי המבואר י"ל דס"ל כהרמב"ן והת"י].

**סט' א'**

ה) תוד"ה ואימא – **התו"ר** כ' לת' דמסתבר לדרוש דגם יש לה זרע ממנו אוכלת, דאין זרעו מתיחס אחריו, **ובעל"נ** הק' דהא אי נדרוש לחומרא, לא אמרינן דהזרע מעכב עליה, אלא דביאתו פוסלת, **והחזו"א** כ' לת' קו' תוס', דהרי הכא הקולא והחומרא הוו ב' ענינים, ולא באותו ענין לקולא לחומרא, ובזה לא מצינו דילפינן לחומרא, והוסיף עוד דפשטי' דקרא מיירי לענין זרע, ולא לענין לפסול בביאה.

תוד"ה א"כ – **הריטב"א** תי' דכיון דעיקר ובת מיותר, א"כ בזה לכו"ע דרש"י ווי, וא"כ נמצא דיש שני יתורים.

ו) תוד"ה כי – **בעל"נ** הק' דלר' סמאי אכתי יק' דנוקי במצרי ואדומי דתפסי קידושין כיון דהוי רק חייבי עשה, ובגמ' בקידושין ס"ד א' וס"ח א' נראה מבואר, דרק לרב ישבב י"ל דחייבי עשה לא תפסי קידושין, **וברמב"ן וברשב"א** מבואר באמת דקו' הגמ' דוקא לרב ישבב, ולהצד בגמ' בקידושין דלרב ישבב גם חייבי עשה לא תפסי קידושין, אבל בתוס' נראה דאתי שפיר הסוגיה גם לר' סמאי, וק' דנוקי בחייבי עשה.

בא"ד – בתוס' מבואר דלפסולי כהונה לא בעי להאי קרא, דילפינן מלא יחלל, אמנם **העל"נ** מביא, **דברמב"ם** פ"ו מתרומות ה"ז מבואר, דגם למי שנתחללה ילפינן מהאי קרא לאוסרה בתרומה, **ובמנ"ח** מצוה רפ"ג אות ג' כ', דעל כרחך חללה דאסורה בתרומה, הוא משום דכיון דנעשית חללה, ממילא הויא כזרה, וזהו כמבואר בתוס' הכא, אך ברמב"ם לא מבואר כן וכשנ"ת, ובאות י' שם הביא **מהפרשת דרכים** דכ' בתחילה לומר, דכשרה שנתחללה לא תהא חייבת מיתה בידי שמים, דלא אמרינן אהדרי' קרא לאיסורא קמא, וכ' על דבריו דלפמש"כ לעיל, הרי כל איסרה הוא משום דממילא אמרינן דנעשית כזרה, וא"כ הוא הדין למיתה בידי שמים, ולפי המבואר, הרי ברמב"ם מבואר דבאמת בעי קרא למי שנתחללה.

בא"ד – במש"כ דילפינן מלא יחלל הק' **הרש"ש והעל"נ**, דבבעולה לכה"ג לרבנן לעיל ס' א' לא הוי חלל אלא לראב"י, וי"ל דר"ע ס"ל כרבנן, ויש להוסיף, דבתוס' לק' ע"ז ב' כ' לומר, דגם לראב"י ליכא בחללה זאת אלא עשה ולא לאו, וא"כ גם לראב"י יק' דבעי האי קרא ללאו.

בא"ד – **המנ"ח** מצוה רפ"ג אות ז' מעיר, דאי אפשר לאוקמי באלמנה או בעולה לכה"ג, כיון דלא הוי זה אצלה מעיקרא, וכמו שתי' על סוטה, וכ' לומר דלשי' היראים שיבואר בסמוך, דכל איסור שעל ידי קידושין חשיב זר מעיקרו, כיון דמשכחת לה דיקדשה תוך ג', וסגי בזה דמשכחת לה באופן של זר מעיקרא ניחא, [ויל"ע דלכאורה בעולה על כרחך הוי אחר ג' שנים, ואפשר דמשכחת לה שתהא בעולה מיד בתחילת ג'], אמנם בתוס' ל"ה ב' מבואר דיש חיי"כ דלא הוו זר מעיקרא, ולהיראים לא משכחת לה, **ובעל"נ** כ' דאה"נ, מה דתי' תוס' על סוטה דלא הויה זר מעיקרא, הוי תי' גם על קו' בתחילה.

בא"ד – משה"ק מסוטה דליכא אלא עשה, מבואר **בקר"א ובעל"נ** ועוד אחרונים, דאין כונתם דלבעלה יש רק עשה, דמאי נפ"מ איזה איסור יש לבעלה, הא גם בסוטה ודאי מודה ר"ע דתפסי קידושין, כמבואר לעיל מ"ט ב', אלא כונתם דלתרומה אסורה רק בעשה, וא"כ אצטריך האי קרא ללאו.

בא"ד – משה"ק דהשתא ממזר הוי, **בתו"ר ובתוס'** בקידושין תי', דכונת הגמ' שם דכיון דהוי ממזר, על כרחך ס"ל כר"ע דמחיי"ל גם הוי ממזר, וא"כ על כרחך דכי תהיה היינו כי תבעל וכמבואר בגמ' הכא, וא"כ אי"צ קרא נוסף דפוסל בביאתו, **ובתו"ר** כ' לת' עוד, דודאי בעי קרא לומר דנפסלת, ורק דפי' הגמ' שם, דכיון דהוי ממזר א"כ הרי הוא בכלל כי תהיה לאיש זר, וכ' דמהאי טעמא ניחא דמק' הגמ' לעיל, דאימא דכי תהיה אתיא לחיי"כ, ואע"ג דהולד ממזר, ומשום דודאי גם אם הוי ממזר בעי קרא דפוסל, והנה בתוס' לעיל ד"ה עכו"מ, גם מבואר דניחא להו דבעי קרא לרבנן, הגם דהביאו הגמ' דהשתא ממזר הוי, ולכאורה קו' הכא, דאמאי הוצרכה הגמ' לומר דכי תהיה היינו כי תבעל, הא גם אי משכחת לה חיי"ל דתפסי בהו קידושין, מ"מ לא בעי קרא נוסף לנכרי ועבד דהשתא ממזר הוי, ועל זה לכאורה לא מהני מה שתי' התו"ר.

רש"י ד"ה אלמנה – **בקר"א** כ', דמש"כ רש"י בסו"ד דהוה אמינא דנפסלה מתרומה כמו מכהונה הוא לא דוקא, דמהיכי תיתי זה, אלא רק דס"ד דלא תחזור לבית אביה, וכ' דבבת כהן לכהן שנתגרשה ודאי תאכל, כיון דבזה אינה צריכה לתורת חזרה, ועיין משנ"ת בזה לענין בת כהן לכהן מעוברת, לעיל ס"ז ב' אות א'.

ז) גמ' מי שזר אצלה מעיקרא – במתני' לק' ע' א' מבואר דפצוע דכא פוסל בביאתו, והק' **בת"י** הא לא הוי זר מעיקרא, וכ' דכיון דנשתנה גופו חשוב כמו זר מעיקרא, **ובק"ש** ח"ב בהערות על הש"ש אות י"ד כ' לבאר בזה, דזר מעיקרא היינו דסיבת האיסור הוי בגופו של האיש, משא"כ מחזיר גרושתו דהוי דבר צדדי, **והרשב"א והריטב"א** תי', דהיכי דהוא אחד מפסולי קהל לא בעי בזה דיהיה זר מעיקרא, ומבואר ברשב"א דזה סיבה רק דתפסל מקרא דכי תהיה לאיש זר, אבל למחשבה זונה משום זה דהוא מפסולי קהל לא מהני, ובעי דוקא זר מעיקרא, **והיראים** סמ"ה תי', דכל שאפשר שיהיה זר מעיקרא סגי בהכי, ומשו"ה כל פצוע דכא אפשר שיהיה אצלה זר מעיקרא, ועיין עוד בסמוך בשי' הרמב"ם.

**הרמב"ם** בפי"ח מאסו"ב ה"ג כ' דיבמה לשוק נעשית זונה, וכ' **הה"מ** דנלמד מכל שכן משאר חיי"ל, דהא ביבמה לשוק יש גם ספק דלמא לא תפסי קידושין כלל, **ובשעה"מ** הק', דהא לא הוי זר מעיקרא וגרע משאר חיי"ל, **ובטור** ס"ו כ' דנעשית זונה משום דלא תפסי בה קידושין, **ובב"י** הק' דהוי ספק להלכה וא"כ הויא רק ספק זונה, **והב"ח** כ' לומר, דרק מדרבנן אמרינן דהוי ספק להצריכה גט, אמנם **האב"מ** ס"ו סק"ד כ', דברמב"ם נראה דהוי ספק דאורייתא גמור, וא"כ יק' אמאי הויא זונה ודאי, **ובשעה"מ** שם כ' לומר לפ"ד הרשב"א, דסוגיין דבעי קרא דנפסלת, הוא לר"א דס"ל דרק סוטה הויא זונה, ומבואר דלרבנן דזונה הויא גם מכל חיי"ל, זה נלמד גם בלא קרא דכי תהיה, וא"כ לא מצינו דלשם זונה בעי זר מעיקרא, ומשו"ה שפיר הויא זונה גם בלא זר מעיקרא, [ובחי' **רבי שלמה** סי"ג באמת הק', עמש"כ הרשב"א דגם לשם זונה בעי זר מעיקרא, דהא מהיכי תיתי, כיון דס"ל דגם בלא קרא דכי תהיה לאיש זר, ידעינן דזונה הויא גם מחיי"ל], **ובאב"מ** שם **ובמנ"ח** מצוה רפ"ג אות ד' כ', דלפ"ז לתרומה באמת לא תפסל, דהא זה ילפינן רק מקרא דכי תהיה לאיש זר ובעי זר מעיקרא, וכן מבואר **במאירי** לעיל ט"ו, **ובשעה"מ** כ' עוד, להוכיח דיש תנאים דפליגי דלא בעי זר מעיקרא, והרמב"ם ס"ל כותייהו להלכה, **ובבי' הגר"א** סקכ"ג כ', דבירושלמי מבואר דלא בעי זר מעיקרא, וכ"כ **האו"ש** שם ה"ב והביא דכן מוכח גם בתו"כ, **ובאב"מ** שם **ובעל"נ** כ' עוד, דהרמב"ם ס"ל דמתני' דמבואר דפצוע דכא פוסל, על כרחך דס"ל דלא בעי זר מעיקרא, ופסק הרמב"ם כמתני'.

אמנם **בהה"מ** שם ה"א כ', דבמחזיר גרושתו ס"ל להרמב"ם דלא נעשית זונה, כיון דלא הויה זר מעיקרא, וכ' דכיון דבלאו הכי אסורה משום גרושה לא פירש הרמב"ם זה, והעיר דמ"מ היה להרמב"ם לפרש זה, והק' **בשעה"מ** דממש"כ הרמב"ם דיבמה לשוק הויא זונה, מוכח דלא בעי זר מעיקרא, **ובאב"מ** שם כ' לישב לפ"ד היראים, דכל דאפשר שיהיה זר מעיקרא סגי, וא"כ ביבמה לשוק משכ"ל זר מעיקרא, **ובקר"א** לעיל ט"ו ב' כ' לומר, דרק מחזיר גרושתו לא הוי זר מעיקרא, דמתחילה היתה אשתו בהיתר.

גמ' אף זרעו נמי פוסל – שי' **תוס' והרשב"א** בקידושין ס"ז א', דנעשית חללה ע"י ביאת חלל, ושי' **הרמב"ם** בפי"ח מאסו"ב ה"א דנעשית זונה, **והראב"ד** שם השיג על הרמב"ם, ושי' הרמב"ם מבואר **בפה"מ** בקידושין ע"ז א', דאין לומר דנעשית חללה, כיון דאין חללה אלא מאיסורי כהונה, והכא ליכא איסור, ועיין **בחי' רח"ה** פי"ז ה"ב ד"ה והנה בפי"ח, מש"כ בשי' התוס' והרמב"ם, **ובקוה"ע** סמ"ד סקי"א.

ח) **בתוס'** לעיל ט"ו ב' ד"ה מה **ובתו"ר** שם נראה, דאע"ג דאי אפשר למילף לחיי"ל שיפסלו, מחיי"ל דכהונה דמתחללת על ידם, ומשום דאין חללות אלא מאיסורי כהונה, מ"מ אחר דילפינן הכא מקרא דכי תהיה לאיש זר דנפסלת ע"י חיי"ל, אמרינן דהגדר בזה דגם הם מחללים אותה בביאתם, **ובקוה"ע** סמ"ד אות י"א כ', דנראה דהכרח התוס' היה, משום דבברייתא הכא כללה חלל בהדי חיי"ל, ובחלל שי' התוס' דנעשית חללה וכשנ"ת, וא"כ הכא נמי בחיי"ל אמרינן דנעשית חללה, **ובמהדו"ב** שם הק' על תוס', דא"כ דקרא דכי תהיה לאיש זר גלי דנעשית חללה, א"כ אמאי מבואר בקידושין ע"ז ב' דכהן הבא על אחותו משוי לה זונה ולא חללה, הא יש לנו לומר דנעשית חללה מקרא דכי תהיה לאיש זר, **ובקוה"ע** שם אות י' כ' לומר, דדהתוס' שם ס"ל דאיש זר היינו מי שהוא פסול מצ"ע, וכל חיי"כ אין הבועל פסול אלא אסור בה וזה לא חשיב זר, [ולכאורה י"ל דס"ל כרש"י דמי שלא תפסי קידושין לא הוי בכלל האי קרא דכי תהיה לאיש זר, אך יל"ע האם כמו כן אמרינן דגם קרא דכי תהיה אלמנה וגרושה, הוי גלוי דנעשית חללה, וא"כ גם לרש"י עכ"פ חיי"כ הוו בכלל אלמנה וגרושה, אך לפ"ז גם לתי' הקוה"ע אכתי יק', דנילף מקרא דאלמנה וגרושה, ועכצ"ל דנימא דשי' התוס' דדוקא נכרי דאינו בתורת קידושין חשיב שאין בו אלמנות וגירושין, וכמבואר בתוס' בסוגיין, וא"כ כמו"כ י"ל דס"ל כרש"י דבעי הויה, וס"ל דגם אינו בכלל קרא דכי תהיה אלמנה וגרושה, ורק זונה הויא, וכמו שצ"ל לפ"ד הקוה"ע], והקוה"ע שם מביא דברי **רש"י** לק' ע' א', דכ' גבי פצוע דכא דנעשית חללה, והרשב"א הק' דאין חללות אלא מפסולי כהונה, וכ' לומר דשי' רש"י כתוס' דמקרא ילפינן דהויא חללה.

**באב"מ** סקע"ד ססק"א נקט בפשיטות, דהיכי דיהיה דחיה לאיסור, כגון במקום יבום דעדל"ת, הדין דלא יפסול האשה בביאתו, **ובמגיה** שם אות ג' העיר על זה משי' הרמב"ם בפי"ח מאסו"ב ה"ה, דזונה אינה תלויה בביאת איסור אלא בפגימה, ומהאי טעמא ס"ל דחלל שבא על בת ישראל הויא זונה וכשנ"ת, **ובאו"ש** שם גם כ', דנראה דנפסלת גם במקום יבום, ועיין עוד בקוה"ע סמ"ה.

ט) במחלוקת ת"ק ור"י לענין מצרי ואדומי, הק' **התוס'** לק' ע"ז א' על שי' ר"ל שם, דס"ל דבת מצרי שני בתו פסולה לכהונה, דא"כ איך אמר ר"י הכא דאלמנתו כשרה כיון דזרעו כשר, הא אמרינן דגם בתו פסולה, ותי' דאה"נ מודה ר"ל, דלר"י הבת כשרה, אלא דס"ל דבזה גופא פליג ת"ק דס"ל דאלמנתו פסולה, דס"ל דגם בתו נפסלת והוי אין אתה נושא זרעו, **ובראשונים** כאן כ', דר"ל יבאר דר"י לא יליף דכל שזרעו פסול, אלא דכל שזרעו כמו הפגום שבשניהם, לאפוקי מצרי שני דאע"ג דבתו פסולה מ"מ אינה פגומה כאבי', דפסול גם לקהל, [ולפ"ז נראה, דהא דאלמנה לכהן גדול הזרע פסול, היינו משום הכלל דהלך אחר הפגום שבשניהם, וכלשון המשנה בקי' ס"ו ב', ובפה"מ שם כ' דלשון זה לא קאי על חיי"ל דכהונה, דשם אינו מטעם זה עיי"ש]

י) תוד"ה לא – **הקר"א והעל"נ והיפה עינים והמצפ"א** הביאו **דבירושלמי** מבואר דמתני' דלא כר"א, וכ' די"ל דהירושלמי לשיטתו דמבואר דמחזיר גרושתו גם פוסל לכהונה, ומבואר דלא בעי זר מעיקרא, ומשו"ה י"ל דכמו כן ס"ל דלר"א פנוי הבא על הפנויה הוי בכלל איש זר, אבל להבבלי דבעי זר מעיקרא, הכא נמי פנוי הבא על הפנויה לא הוי בכלל איש זר, והנה בגמ' בגיטין ע"ג ב' מבואר, דמתיחד עם גרושתו חושבין משום זנות ולא משום קידושין, וכ' **רש"י** שם, דמה דאמר חוששין משום זנות הוא לאו דוקא, דאין נפ"מ בזה, דאי לכהונה הא מפסלא כבר משום גרושה, ואי לתרומה אינה נפסלת אלא בביאת עבירה, וכ' **הגרע"א** דמוכח מרש"י כהתוס' הכא, דהא ממש"כ דלכהונה אין נפ"מ, מבואר דבעצם י"ל דיש כאן סיבה לפסול, ועל כרחך דהוי כר"א דפנוי הבא על הפנויה עשאה זונה, ובכל זאת מבואר ברש"י דאינה נפסלת לתרומה, אמנם **בתוס'** שם כ', דלר"א דעשאה זונה אתי שפיר מה דקתני חוששין משום זנות, ובפשוטו הוא משום דס"ל, דלר"א דעשאה זונה גם נפסלת מתרומה, אך הגרע"א כ' דיש לדחות, דכונת התוס' דנפ"מ לענין דתלקה גם משום זונה, מלבד המלקות משום גרושה, **ובנוב"י** מהדו"ת חאה"ע ס"ד כ', דכונת התוס' שם דנפ"מ לענין חזה ושוק, דאע"ג דמתרומה לא נפסלת, מ"מ מחו"ש נפסלת, דכיון דמצינו דאינה חוזרת אחר נשואין לישראל, א"כ אמרינן דלא בעי זר מעיקרא, וגם פנוי הבא על הפנויה פוסלה מחו"ש, ועיי"ש שכ' דיש ללמוד זה מק"ו, **ובשעה"מ** פי"ח מאסו"ב ה"ב כ', דלפמש"כ התוס' לעיל מ"ד ב' דכל זונה אסורה בתרומה משום דהוקשה לחללה, א"כ ממילא דפנוי הבא על הפנויה דעשאה זונה לר"א תפסל לתרומה, דאי"צ כלל לקרא דכי תהיה לאיש זר, והתוס' הכא ס"ל דאינה נפסלת אלא מקרא דכי תהיה לאיש זר, ולפ"ז כ' כמה **אחרונים** די"ל דהתוס' בגיטין חולקים על התוס' הכא, ומשום דס"ל שם, דשם זונה מצ"ע פוסל בתרומה, **וברשב"א ובריטב"א** לק' ע' א' מבואר בהדיא, דלר"א דפנוי הבא על הפנויה עשאה זונה, הכא נמי דפסולה לתרומה.

**סט' ב'**

א) תוד"ה ונשאת – **הרש"ש** כ' לת', דגבי ונכבש על השפחה דבאמת לא מהני כלום דהולד כמוה, קתני לשון נכבש, משא"כ בסיפא דהולד ממזר, ומהני מה דבא עליה להאכיל ולפסול, קתני לשון נשאת, **ובהגר"א** על התו"כ כ', דמה דקתני לשון נכבש בשפחה, הוא משום דכל נשואין יש בו צורך לב' דברים, הא' לפו"ר, והב' שתשמשנו וכמו דכ' בקרא וכבשוה, דקאי גם על האשה, ובשפחה דליכא פו"ר דהזרע כמוה, נמצא דרק צורך שתשמשנו יש, וזהו מה שכובשה, ומשו"ה קתני לשון ונכבש, ויל"ע לפ"ז אם קיים קו' התוס'.

ב) גמ' ליחוש שמא עיברה – **ברש"י וריטב"א** מבואר דממתני' דמפרישין מוכח דחיישינן גם לחדא ביאה, ונראה דאי לא חיישינן לחדא ביאה אתי שפיר מתני', וכ' **המהרש"א** דאע"ג דברישא קתני גם שוטה, ומיירי שנשאת לו וכמבואר בגמ', וא"כ איכא ביאות הרבה, מ"מ בזה היה אפשר לומר דנקט עיברה משום אונס ומפתה, ולפ"ז י"ל דבשוטה גם לפי האמת חיישינן, ובתוד"ה בזנות כ' למסקנא דגם בשוטה מתהפכת, וי"ל דהאמת כתבו, אמנם **בתו"ר** כ' זה בלשון קו', דאמאי בשוטה לא חיישינן, וכ' כתוס', ועוד כ' דכבר לא גזרו בשום מקום דלא הוי בנשואין, ונראה דלא ניחא לי' לומר דמשום אונס ומפתה קתני עיברה, ואפשר משום דא"כ היה להגמ' לפרש זה, אבל באמת ליכא לאקשויי משוטה לחוד.

**המהרש"א** מעיר דאמאי לא נימא דלא חיישינן לעיברה משום חזקה שלא היתה מעוברת, ונוקי אתתא בחזקת כשרות לתרומה, [וכמש"כ תוס' לעיל ס"ח לענין ספק בן ט'], וכ' דכיון דאיכא למיקם עלה חיישינן, **ובעל"נ** העיר דלא מצינו דחיישינן אלא אם אפשר לברר עכשיו, והכא לא יתברר אלא אחר ג' חדשים, וכ' לת' דכיון דרוב מתעברות ויולדות א"כ הוי רוב כנגד חזקה, ועיי"ש מש"כ לדון דהוי רוב נגד ב' חזקות, **ובפרי יצחק** ח"ב ססי"ד הק', דאי יש כאן רוב, היה להגמ' להק' ואמאי הלך אחר רוב נשים, וכ' לומר דליכא רוב משום דבחדא ביאה ליכא רוב.

גמ' והתניא הרי זה גיטך וכו' – בגמ' בגיטין מבואר דזה תלוי במחלוקת תנאים, אי חיישינן שמא ימות ור"מ ס"ל דלא חיישינן, ושי' רבא שם דשמא מת לכו"ע לא חיישינן, והק' **בעל"נ** דא"כ מה מק' הגמ' הכא מהתם, הא י"ל דמתני' דהכא כר"מ דלא חייש, ולשי' רבא ק' טפי, דהכא דמי לשמא מת ולכו"ע לא חיישינן.

גמ' בזנות לא חששו – בגמ' לעיל ל"ה א' מבואר מחלוקת רבי יהודה ורבי יוסי, אם באנוסה ומפותה חיישינן ליוחסין שמא לא נתהפכה יפה, **והריטב"א** כ' צד אחד, דמתני' הכא כרבי יוסי דלא חייש שם, וכ' עוד צד דהכא גם רבי יהודה מודה, דבזה מחלק בין יוחסין לתרומה, ורק ביוחסין חייש לזה, וכן מבואר **בתוס' חד מקמאי** לעיל ל"ה א'.

**הרמב"ם** בפ"ח מתרומות ה"ג כ', דבזנות טובלת ואוכלת לערב, ובנשואין אוכלת עד ארבעים יום, **וברדב"ז** שם העיר על מה שכ' הרמב"ם דבזנות אוכלת לערב, דא"כ על כרחך דמיירי דלא נתהפכה, דא"כ אינה יכולה לאכול לערב אלא אחר ג' ימים, וכמבואר ברשב"א ובריטב"א דאסורה עד ג' ימים משום פולטת, וכיון דלא נתהפכה א"כ יש לחוש שמא עיברה, [ולפי מה שנתבאר דברי **התו"ר**, דהא דבשוטה לא חיישינן משום דכבר לא גזרו בשום מקום, לכאורה הכא נמי בזנות נימא דכבר לא חיישינן אף היכי דלא נתהפכה, אך אפשר דרק גבי שוטה י"ל דכבר לא גזרו, ולא על כל זנות], **ובקר"א ועל"נ** העירו על מש"כ הרמב"ם דבנשואין אוכלת עד מ' יום, דזה רק באם מת ביום שנשאת וכש"כ רש"י בד"ה עד, וסתימת הרמב"ם נראה דבכל גונא הדין כן.

**הקר"א** מק', דאמאי מבואר לעיל ס"ז א' דבהניחה מעוברת לא יאכלו העבדים מפני חלקו של עובר, ומבואר דבאינה מעוברת אוכלים, ואמאי ליחוש שמא עברה, וכ' דביש אחים י"ל משום דהוי ס"ס, שמא אינה מעוברת, וגם אם כן י"ל שמא הוא בת, אבל כשאין אחים אמאי לא ניחוש שמא היא מעוברת, [והנה במתני' לא מבואר באמת, דהיכא דאין אחים דבאמת לא חיישינן, אמנם בברייתא בדברי רשב"י גבי כולן נקבות, נראה דדוקא היכי דמעוברת חיישינן], וכ' לומר דמשום חזקה אוכלים, משא"כ בבת כהן לישראל הרי עד המיתה לא אכלה, אמנם לכאורה בגמ' מבואר דגם בזנות היינו חוששים, אע"ג דבזה באים להוציאה מחזקתה, ורק משום דמתהפכת לא חיישינן, וכ' עוד, דלשי' הראשונים דכל שמת בעודו עובר נמצא למפרע דאינו זוכה, י"ל דהוי ס"ס שמא אינה מעוברת, ושמא ימות, ויל"ע דשמא ימות הוי מיעוט, ואינו מצטרף לס"ס, עיין לעיל ס"ז ב' בסוף אות ז'.

רש"י ד"ה תהא – כדברי רש"י כ' גם **הריטב"א** דתהא חייבת קרן וחומש, וכ"כ **במהריק"ו** פ"ח מתרומות ה"ג, **והאחרונים** הק', דבהדיא מבואר במתני' בתרומות פ"ז משנה ב', דבת כהן שנשאת לישראל ואכלה תרומה משלמת קרן ולא חומש, **והרש"ש והעל"נ** כ' לישב, דבתו"כ דרשינן מוזר לא יאכל בו דבעינן זר מעיקרא, ובת כהן שנשאת לישראל לא חשיבא זר מעיקרא, וכיון דלעיל ס"ח ב' דרשינן קרא דוכל זר לבת כהן שנשאת לישראל א"כ על כרחך דלפי סוגיין גם תהא חייבת קרן וחומש, **ובאב"נ** חיו"ד סתל"ט כ' לומר, דמעוברת גרע מסתם נשואה לישראל וחשיבא כזר גמור עיי"ש.

ג) גמ' רב אמר הולד ממזר – **ברש"י** ד"ה מסתברא ובד"ה הולד מבואר, דלרב הוי ממזר ודאי, ושמואל ס"ל דהוי ספק כמבואר בד"ה שתוקי, **והרשב"א והריטב"א** הק' עליו, דבגמ' בקידושין מבואר ג' אופנים לפרש מחלוקתם וכמו דציינו התוס', אבל מ"מ פשוט להגמ' שם דלרב לא הוי ממזר ודאי אלא ספק, **ובבי' הגר"א** ס"ד סקע"א מבואר כמו שכ' רש"י, דמחלוקת רב ושמואל אי הוי ודאי ממזר או שתוקי, וכ' שם לומר דרבא דאמר מסתברא מלתא דרב, היינו דוקא דברי רב דהוי ודאי ממזר, אבל שתוקי לעולם הוי, ויבואר עוד בסמוך בע"ה.

תוד"ה אמר – **בתו"ר** הק', דגם לפמש"כ התוס' דלא סגי בחדא בלא הועוד, ושם אצטריך לתרוייהו, מ"מ הא שם נראה דמהני החדא, דגם לר' יהושע תהיה נאמנת, והכא מבואר דרק לר"ג תהא נאמת אפילו דבא עליה, ומשו"ה כ', דמה דאמר התם דקא מודה, היינו שבא עליה ביאות הרבה, וא"כ הוי כמו בנשואה, דגם אם זנתה מ"מ הולד כשר דרוב בעילות אחר הבעל, וכ"כ **התוס'** בכתובות שם, **ובש"מ** שם כ' בשם **הר"י מיגש**, דקא מודה היינו דיודע בודאי דלא זנתה, ומשו"ה מהני אפילו לאביי, וכ"כ **הריטב"א**, **והרמב"ן** הק', דוכי היה נועל דלת בפניה דיודע דלא זנתה עם אחר, **ובש"ש** ש"ב פ"כ כ' לומר דהר"י מיגש מיירי באופן שאומר שמאמין לדברי ארוסתו, וס"ל דגם בכהאי גונא נאמן האב על בנו מדין יכיר, והביא דכן מבואר גם בב"ש, דאם האב אומר שמאמין לדברי אשתו דנאנסה, ומשו"ה בניו שנולדו אח"כ חללים, דהם פסולים ומשום דנאמן מדין יכיר, **והרמב"ן והרשב"א והרא"ה** וכן **הריטב"א** בסוגיין כ' בתי' אחד, דסוגיה דהתם אתיא כל"ב דהכא, דהיכי דלא דיימא מעלמא לכו"ע לא חיישינן, והרמב"ן כ' עוד, דגם לל"ק רק אביי דחה די"ל דגם בלא דיימא חיישינן, והרשב"א כ' דבסוגיה שם מבואר, דאביי הסכים לדברי רב יוסף דכיון דמודה לא ניחוש, וא"כ אי אפשר לומר דאתיא רק כרבא, וכ' לומר דאביי הכא אמר דבריו רק בדרך דחיה דאין ראיה ממתני', אבל באמת מודה לרבא דלא חיישינן, ועוד כ' הרמב"ן והרא"ה שם, די"ל דדוקא לגבי הולד חייש אביי, ושם מיירי לגבי האשה, והרמב"ן כ' דלא חיישינן לאוסרה על בעלה, והרא"ה כ' דבאשה מודה כיון דיש לה חזקת כשרות, ולא חיישינן להוציאה מחזקתה, ולפ"ז גם לכהונה תהא כשרה.

ד) תוד"ה איכא – **השעה"מ** בפט"ו מאסו"ב **ובקר"א** כ', דמבדברי התוס' בסוטה כ"ז א' מוכח, דס"ל דהיכי דבא עליה, גם אי דיימא מעלמא מודה אביי דלא חיישינן, והתוס' הכא הוכרחו לפרש דרק בלא דיימא, דמפרשים דברי רבא דאמר בדיימא מיני' היינו דבא עליה, וא"כ מבואר דגם בזה חולק אביי, והתוס' בסוטה חולקים על תוס' גם בזה וכשי"ת בסמוך, **ובחזו"א** העיר לפ"ד התוס' הכא, דהיה להגמ' לומר דא"ד בלא דיימא מעלמא כו"ע לא פליגי, דזהו עיקר החילוק בין ב' הלשונות, וכ' דהגמ' באה לבאר, מה דצריך בהכרח לומר לא"ד דפליגי בעיברה ולא בבא עליה, דכיון דבבא כו"ע לא פליגי והיינו בלא דיימא מעלמא עכ"פ, וא"כ על כרחך פליגי בבא עליה ודיימא מעלמא, וא"כ ע"כ דרב ושמואל מיירו בעיברה ולא בבא, דלרבא לא משכחת לה בבא.

**ע' א'**

תוד"ה אבל – **השעה"מ** שם **והקר"א** מביאים דברי התוס' בסוטה, דמבואר דפליגי על התוס' הכא, ומבארים דדיימא מיני' היינו רק חשודה, וכ' **הקר"א** דכן נראה גם **בריטב"א** **ונ"י** דכ' על דברי רבא דאמר מסתברא מילתא דרב דלא דיימא מיני', דהיינו שאין רנון בעיר שזנתה עמו, ומבואר דברנון כבר חשיב דדיימא מיני', וכן מוכח **במאירי**, **והלח"מ** פ"ג מיבום ה"ד מביא, **דבתשו' הרשב"א** מבואר כתוס' הכא.

ובמה שהוכיחו תוס' דהיינו דבא עליה, דאי לאו הכי מה מייתי ראיה ממתני', כ' **המאירי** דמשמע לו, דמתני' מיירי דעיברה אפילו זמן רב אחר שבא עליה, ובהכרח דלא הוי מביאה זו, וצריך לומר דבא עליה שוב, וא"כ הרי זה כמו דדיימא מיני' בלא ביאה, דעדיפות של בא הוא רק באם יש לתלות דמביאה זו נתעברה, **והקר"א** כ' לומר, דיש להשוות דיימא מארוס, לבא ודאי בפנויה, דבארוס דיימא לבד הוי סיבה לתלות דבא עליה, אלא דרק אכתי י"ל דנימא דמדאפקרה נפשה, ועל זה שפיר מייתי ממתני' דלא חיישינן לזה, דלענין מדאפקרה אין לחלק אם בא עליה בודאי או לא.

גמ' ומתני' בלא דיימא כלל – **הקר"א** מק' לשי' תוס' דדיימא מיני' היינו דבא עליה, א"כ איך אפשר לומר דמתני' בלא דיימא כלל, הא מבואר דבא עליה כהן וזהו דיימא מיני', **ובחזו"א** כ' לומר דמתני' מיירי רק דחשודה מאותו כהן ולא בא עליה בודאי, וגם אינה חשודה מעלמא, אך כ' דלא מסתבר לומר דבכהאי גונא באמת תאכל בתרומה, דנחזיק בודאי דנולד מאותו כהן, **ובת"י** מבואר כשי' התוס', דדיימא מיני' היינו דבא עליה, ובגמ' הכא כ' דקמ"ל דאע"ג דליכא אלא חדא ביאה בכל זאת תאכל, ולכאורה בהכרח, דדיימא מיני י"ל דהיינו דגם בא עליה וגם חשודה ממנו, ואמר אביי דמתני' לא דיימא כלל אלא רק בא עליה, ובזה יש חידוש.

ה) **ברשב"א** מבואר דהלכה כל"ב וכרבא, וכן מבואר בשו"ת **הרא"ש** כלל פ"ב ס"א, אמנם **ברמב"ם** בפ"ח מתרומות הי"ד ובאסו"ב פט"ו הי"ח מבואר, דאי דיימא מיני' ומעלמא, חיישינן דזנתה עם אחר ולא תאכל בתרומה, וכן הולד פסול כל זמן דלא תאמר דהולד מארוסה, וכן מבואר **בטושו"ע** ס"ד סכ"ח, **ובהה"מ ובמהריק"ו** ועוד **אחרונים** מבואר, דהרמב"ם ס"ל להלכה כל"ק ומשו"ה חיישינן, אמנם **במאירי ובשעה"מ** בהל' אסו"ב **ובבי' הגר"א** סקנ"ו סקכ"ט מבואר, דס"ל דהלכה כל"ב וכאביי, ובשעה"מ מבואר די"ל דרבא חזר בו, כיון דדחה אביי ראיתו, ובבי' הגר"א כ' לומר, דגרסינן רבה וכמבואר מתשו' הרא"ש שם, והלכה כאביי לגבי רבה, [ועיי"ש ברא"ש אמאי ס"ל דהלכה כאן כרבה], והנה במהריק"ו בהל' תרומות כ', דנראה ברמב"ם דדוקא היכי דידעינן דבא עליה וגם דיימא מיני', אז תולים בו כל זמן דלא דיימא מעלמא, אבל אם רק ידעינן דבא עליה לא סגי בזה, [וכ' דיש מקום לחלוק על זה], ולכאורה זהו רק לפי מה דס"ל דהרמב"ם פסק כל"ק וכרבא, אבל אי נימא דפסק כל"ב וכאביי, הרי מבואר בדברי אביי, דהיכי דלא דיימא כלל, גם תולים בזה שידעינן שבא עליה, ואי"צ שגם נדע שבא עליה וגם דיימא מיני'.

**ברמב"ם** פט"ו מאסו"ב הי"ב כ', דאם אומרת דנבעלה מממזר והולד ממנו, והממזר גם אומר דבא עליה, הולד הוי רק ספק ממזר, דחיישינן דכמו דאפקרה נפשה לזה הכא נמי אפקרה נפשה לאחר ואפשר שהוא כשר, וכן מבואר **בטושו"ע** ס"ד סכ"ו, וכמו כן כ' **הרמב"ם** בפ"ג מיבום ה"ד, דמי שזינה עם פנויה ואמר דהעובר ממנו, וגם היא מודה מ"מ הוי ספק שמא זינתה עם אחר, ואשתו חולצת ולא מתיבמת, וכ"כ **השו"ע** סקנ"ו ס"ט, [**ובטור** שם הביא לדברי הרמב"ם, וכ' **דהרא"ש** הק' דמאי שנא דגבי ירושה כ' הרמב"ם דנאמנים, וברא"ש בתשובה כ' גם, דהלכה כרבא וכל"ב ול"ח דזינתה עם אחר], **והה"מ** בהל' אסו"ב הק', דזהו כל"ק וכאביי, ואמאי פסק הכי, **ובבי' הגר"א** בס"ד סקע"א ובסקנ"ו סקכ"ט כ' לומר, דהרמב"ם דייק לשון הגמ', דאמר רבא מסתברא מלתא דרב, והיינו דרק רב דאמר דהוי ודאי ממזר, זהו רק בדיימא מעלמא, אבל שמואל דאמר דהוי שתוקי וספק זהו בכל גונא, ואף אי לא דיימא מעלמא ודיימא רק מיני', אמנם לפ"ז צריך להיות דגם היכי דדיימא מיני' ולא מעלמא, דהולד יהיה ספק, וברמב"ם כ' דרק בכהאי גונא דהעם מרננים דזינתה עם ארוסה ועם אנשים אחרים, הוי הולד ספק, ומבואר דאם רק עם ארוסה לא הוי ספק, וכ' הגר"א שם, דצריך לגרוס ברמב"ם, דמרננים דזנתה עם ארוסה או עם אנשים אחרים, ובאמת סגי בדיימא מיני' לבד דכבר יהיה ספק, [ונראה מזה דמ"מ היכי דלא דיימא כלל, ורק דבא עליה ארוס פעם אחת, בזה לא חיישינן], אמנם בשאר **הפוסקים** מבואר, דהרמב"ם מיירי דוקא היכי דדיימא מיני' ומעלמא, אז הוי ספק ממזר.

**הה"מ** בהל' יבום הק' על הרמב"ם דסותר עצמו, דגבי יבום כ' דחיישינן אפילו לא דיימא מעלמא, וגבי תרומה כ' דרק אם דיימא מעלמא חיישינן, **ובב"ח** בסקנ"ו **ובב"ש** שם סקט"ז ובס"ד סק"מ כ', דבתרומה מיירי דוקא בתרומה דרבנן, ומשום הכי מקילים, וכ"כ **בבי' הגר"א** שם, **ובב"ש** מבואר דהא דהביא רבא ראיה דהכא נמי נכשיר הולד, הוא משום דגם לענין הולד הוי רק איסור מדרבנן, דמה"ת ספק ממזר שרי בבת ישראל, [ובב"ח כ' באופן אחר והגרע"א הק' על דבריו עיי"ש], ולפ"ז כ' הב"ש, דמשו"ה באומרת דהוא ממזר חיישינן, ולא מתירים אותו בממזרת, וכשנ"ת דכך היא דעת הרמב"ם, דאפילו דלא דיימא מעלמא חיישינן, דהתם יש לחוש לאיסור דאורייתא, שאם נימא דהוא ודאי ממזר יש לחוש דישא שפחה, דממזר שרי בשפחה, וזה איסור דאורייתא דלא הותר בזה ספק ממזר, ובחי' **הגרע"א** הק', דא"כ גם בכהאי גונא דנבעלה לכשר, אמאי לא חיישינן בלא דיימא מאחר, הא גם בזה יש לחוש לאיסור דאורייתא, דכיון דנימא עליו דהוא כשר, א"כ בבת יש לחוש דתנשא לכהן, וגבי איסור כהונה ליכא להדין דספק שריא, [ושי' הגר"א בכמה מקומות דגם ספק חלל שריא מה"ת], וכ' לומר דגבי הכשר, יש לבת חזקת כשרות, דחזקת האם מהני לבת, ומשו"ה הוי רק איסור דרבנן, דהחמירו ליוחסין לא לילך בתר חזקה, ובדרבנן לא חיישינן היכי דלא דיימא מעלמא, **ובאב"מ ובקהלת יעקב** ס"ד סכ"ו כ' לומר, דגבי תרומה כיון דהיא ברי משו"ה לא חיישינן, משא"כ לגבי הולד ליכא ברי, והא דרבא מייתי ראיה מתרומה לולד, הוא משום דקאי בשי' רב, ורב ס"ל דלא מהני ברי של האשה, וכמבואר ברא"ש דרב ס"ל דאין הלכה כר"ג דנאמנת בברי, [ובאב"מ נראה דמק' על זה, דמנ"ל דלרב לא מהני ברי, הא מיירי על הולד, וברי של האם לא מהני לולד], **ובח"מ** ס"ד סקכ"ה כ' לומר, דגבי לומר שהוא ממזר, כיון דהוי נגד חזקה דבודקת ומזנה אינה נאמנת, **ובאב"מ** שם הק', דממנ"פ אי משו"ה לא מאמינים לה דזנתה עם ממזר, א"כ לא היה להרמב"ם לומר דהטעם משום דשמא זנתה עם אחר, ואי נאמנת א"כ חזינן דאינה בודקת ומזנה, **ובאמ"מ** סי"א כ' לומר, דהרמב"ם בהל' יבום, ובהל' אסו"ב לגבי הא דאומרת דהולד ממזר, לא מיירי דיש עדים דזנתה עמו, אלא דהיא והוא אומרים כן, ובזה אין להם נאמנות, אמנם יל"ע דא"כ לא היה להרמב"ם לומר דשמא זנתה עם אחר, אלא דעל זה גופא אינה נאמנת, וכמשה"ק האב"מ על הח"מ, ועיין עוד בפ"ת בסקנ"ו סקכ"א.