ציצית
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ ציצית

ב' אייר פ'

דף מס' 1

**ציצית**

**מנחות ל"ז ב' - ד' ציציות מעכבות זא"ז שארבעתן מצוה אחת וכו',** בביאור דעת ר' ישמעאל דד' ציציות הן ד' מצוות, כתב בתשו' שיבת ציון סימן ל"ד דאי"ז ד' מצוות חלוקות, אלא הוי זה מצוה אחת לעשות ציצית על כל כנפי הבגדים, ואך דכל ציצית היא מצוה בפנ"ע, ודמי למי שקובע מזוזה בד' פתחים שבביתו דהוא ד' מצוות, וכ"כ בתשו' בית שלמה או"ח סימן ט"ז סק"ב, ובעמק הנצי"ב ס"פ שלח ובהעמק שאלה סימן קכ"ז סקי"ד, וכ"נ בד' החת"ס בגיטין ל"ח א', וכ"נ ממש"כ בפירש"י דבטלית בת ה' לר' ישמעאל מטילין ציצית בכל הכנפות, ויתבאר בעזה"י במקומו.

אך הנה בהשגות הרמב"ן לסהמ"צ שורש י"א כתב דאף לר' ישמעאל דארבעתן ד' מצוות, אינם נמנין במנין המצוות אלא כמצוה אחת, משום שהוא ענין אחד דבתשלומו תשלם לנו הכונה במצוה הזאת לזכור את כל מצוות ד' ולעשותם,[[1]](#footnote-2) ודמי להא דאין תכלת ולבן נמנין כב' מצוות, ועיי"ש שכתב לדמותו להא דתפילין של יד ושל ראש אין נמנין אלא למצוה אחת לדעת הבה"ג, ומבו' דהא דד' מצוות הן היינו דהוו ד' מצוות חלוקות,[[2]](#footnote-3) דומיא דתכלת ולבן, ודומיא דתפילין ש"י וש"ר, ואך דכיון דהן ענין אחד ובתשלומו תשלם לנו הכונה במצוה הזאת אין נמנין אלא כמצוה אחת.[[3]](#footnote-4)

וכ"ה מבו' בד' השאג"א בסו"ס מ"א ובטו"א ר"ה כ"ח ב' באבנ"מ והארצות החיים בסימן י"ט סק"א והעונג יו"ט בסימן א' שנקטו דלר' ישמעאל אם הטיל ג' ציציות עובר בבל תגרע, דומיא דהניתנין במתן ד' שנתנן במתן א' דעובר בבל תגרע, ואי נימא דלר' ישמעאל הוו ד' ציציות כד' מזוזות, אין עובר בבל תגרע, וכמש"כ כן הטו"א שם דרק כשעשה מצוה בגירעון עובר משום בל תגרע, (ועמד ע"ז הבית שלמה שם), - ועמש"נ באורך בענין זה בסימן א'.

הב"ח בסימן י"ג כתב דלרבנן דד' ציציות מעכבין זא"ז אם אין בו כל הד' ציציות עובר בעשה, והפמ"ג במש"ז שם סק"א הק' דגם לר' ישמעאל עובר בעשה על ציצית רביעית, ומה בכך דמקיים ג' מצוות, והשעה"צ שם סק"א כתב לפרש לד' הב"ח דלר' ישמעאל לא ביטל לגמרי העשה דציצית, וצ"ב דהרי ביטל לגמרי העשה דציצית הרביעית, - וצ"ל דאחר דד' ציציות נמנין למצוה אחת, הוו כד' חלקי מצוה דאין מעכבין זא"ז, וע"כ כל שלא הטיל ד' ציציות אי"ז ביטול עשה גמור, אלא הו"ל כביטול דמקצת מן העשה.[[4]](#footnote-5)

וכ"נ ממש"כ השאג"א דכל שהטיל ג' ציציות עובר בבל תגרע, ואם הו"ל כד' מצוות, מ"ט עובר בבל תגרע, כשלא עשה כלל את המצוה הד', הרי לא מצינו דעובר בבל תגרע אלא כשעושה מצוה אחת בגירעון, ועמדו בכעי"ז הארצות החיים שם והביה"ל בח"א סימן מ"ב, ובע"כ דכיון שהן נמנין למצוה אחת הו"ל כד' חלקי מצוה,[[5]](#footnote-6) וע"כ כל שחיסר אחת מחלקי המצוה עובר בבל תגרע.[[6]](#footnote-7)

בתשו' מהר"ם מרוטנבורג ד"פ סימן רפ"ז והוא תשו' הר"ש כתב דלר' ישמעאל דארבעתן ד' מצוות אין מעכבין זא"ז, ואף אם ליכא ד' ציציות מברכין ע"ז, והביאו הב"י בסו"ס י"ג, וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בהל' ציצית ה"א דין ב' דלמ"ד דד' מצוות הן איכא קיום מצוה אף כשלא הטיל בה ד' ציציות, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל דהא דאמר ר' ישמעאל דד' מצוות הן הוא לענין דאין מעכבין זא"ז, וכ"כ הרמב"ן בהשגות לסהמ"צ שורש י"א, ורבינו הלל בפי' התו"כ ס"פ שלח, וכ"נ בל' השאילתות בסימן קכ"ז, והטוש"ע בסימן י"ג ס"א.

אך בחי' המיוחסים להרשב"א בסוגיין כתב דאף לר' ישמעאל לא קיים מצות ציצית אם אין בטלית ד' ציציות, מדכתיב עד' ארבע כנפות כסותך, דמשמע דאי ליכא ד' ציציות לא קיים מצות גדילים כלל,[[7]](#footnote-8) דאף דד' מצוות הן מ"מ קפיד קרא דלהוו אהדדי, אלא דס"ל דכל שיש בטלית ד' ציציות קיים ד' מצוות, ועיי"ש שדקדק כן מהא דלא קאמר ר' ישמעאל "דאין מעכבין זא"ז" שארבעתן ד' מצוות, ומשמע דמודה לת"ק דמעכבין זא"ז, אלא דפליג אהא דאמר ת"ק דמצוה אחת הן, וקאמר דד' מצוות הן.

**מאי בינייהו,** בחי' המיוחסים להרשב"א הק' דמ"ט לא קאמר דאיכא בינייהו דלת"ק אם אין לו ד' ציציות אינו מטיל כלל כיון דמעכבין זא"ז, ולר' ישמעאל יטיל ב' או ג' משום דאין מעכבין זא"ז, ודמי להא דתנן דתפלה של יד אינה מעכבת את ש"ר, והוכיח מזה דאף לר' ישמעאל הן מעכבין זא"ז, אך לדעת ש"ר דלר' ישמעאל אין מעכבין זא"ז, ונתבאר לעיל, קשיא דמ"ט לא אמרו דזהו עיקר הנפ"מ בפלוגתייהו אם מעכבין הן זא"ז ואינו מטיל ב' וג' ציציות או אין מעכבין זא"ז.[[8]](#footnote-9)

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הארצות החיים בסימן י"ט סק"א כתב לישב לדעת הר"ש מדרוי"ש שהביא המרדכי בסימן תתקמ"ד דאם נפסק חוט הציצית בשבת אסור ללבוש את הבגד, אף שאין בידו להטיל בו ציצית, ויתבאר בעזה"י במקומו, וע"כ אף לר' ישמעאל דאין מעכבין זא"ז, אסור ללבוש את הבגד כשאין לו ד' ציציות, משום ביטול מצות ציצית,[[9]](#footnote-10) וכ"כ העמק יהושע בסימן ב', והעמק הנצי"ב בס"פ שלח, והשפ"א והעולת שלמה והגרי"ז בסוגיין,[[10]](#footnote-11) והקדושת יו"ט (לתלמיד הגר"א) בסו"ס ל"ד כתב דגם לדעת ר"י ניחא, לדעת המג"א דמדרבנן אסור ללבוש בגד כשאין בידו להטיל בו ציצית, (ויתבאר בעזה"י במקומו), עיי"ש.

**ב** הארצות החיים שם כתב די"ל עוד, דאף לדעת ר"י דכל שאין בידו להטיל ציצית מותר ללבוש הבגד, מ"מ אסור להטיל ג' ציציות משום דעובר בבל תגרע, וכ"כ העונג יו"ט בסימן א',[[11]](#footnote-12) ועמש"נ לעיל בהך מילתא אם עובר בכה"ג בבל תגרע.

**ג** הקר"א כתב דאף לר' ישמעאל אינו חייב ללובשו אם אין לו אלא ג' ציציות, כיון דאינו יכול לקיים העשה כתיקונה, ול"ד לתפלה של יד וש"ר דכל חד מצוה לחודי' היא, ומשא"כ בציצית דכולהו שייכי אהדדי, ומ"מ איכא מצוה גם בפחות מד' ציציות, וצ"ב.

**סדין בציצית איכא בינייהו,** בפירש"י כתב אם הותר איסור כלאים כשחסר בו ציצית אחת, דלת"ק דמצוה אחת הן אם חסר ציצית אחת ליכא מצוה והו"ל אידך כלאים, ולר' ישמעאל ל"ה כלאים דהג' שנשארו ג' מצוות הן, - ובחי' המיוחסים להרשב"א כתב דאף למש"כ דגם לר' ישמעאל לא קיים מצות ציצית כלל אם אין בטלית ג' ציציות, מ"מ להכי שוינהו קרא לכל חד וחד מינייהו מצוה באפי נפשה, לגבי דלא לילקי משום כלאים, דהואיל וכל אחת מצוה בפנ"ע היא לכשיהיו שם ד', השתא נמי דליכא אלא ב', מ"מ כל חדא מצוה היא ולא לקי, וצ"ב.[[12]](#footnote-13)

\*החזו"א בסימן ג' ריש סקכ"ח כתב דהא דלדעת ר' ישמעאל הותר איסור כלאים אף כשחסר בו ציצית אחת, הוא רק משום דמותר בכה"ג ללבוש את הטלית, וכדעת ר"י שהביא המרדכי בסימן תתקמ"ד דמותר ללבוש טלית בלא ציצית כשאין לו ציצית, דאם הי' אסור ללובשה, ל"ה בזה לדין עדל"ת, והיינו דאף דהוא מקיים עשה בלבישתה, מ"מ אם דינו הוא שלא ללבשה, לי"ב לדינא דעדל"ת.[[13]](#footnote-14)

ג' אייר פ'

דף מס' 2

**טלית בת חמש**

**ל"ז ב' - טלית בת חמש איכא בינייהו,** בביאור הא דתלינן לדין טלית בת ה' בפלוגתייהו, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דפליגי בהא דמרבינן מקרא דטלית בת ה' חייבת, דלת"ק דד' ציציות מצוה אחת הן, ס"ל דד' דוקא למצוה אחת, ולא נתרבה טלית בת ה' אלא להטיל לד' כנפותי' ולא להטיל לכנף הה', ומצות ציצית בד' כנפות, ולר' ישמעאל דד' מצוות הן, נתרבה טלית בת ה' להטיל לכל כנפותי', שהרי כל כנף הוא מצוה בפנ"ע, וכ"כ הפסקי רי"ד, והרא"ש בסימן ד'.

ובחי' המיוחסים להרשב"א הק' דמ"ט לא נימא גם לת"ק דמצוה להטיל לכנף חמישי, אלא דלר' ישמעאל הו"ל ה' מצוות ולת"ק הו"ל מצוה אחת, ועיי"ש מש"כ בזה, - ומתו"ד נראה דעיקר קושייתו היא לדעתו דאף לר' ישמעאל מעכבין זא"ז, אך לדעת ש"ר דלר' ישמעאל אין מעכבין זא"ז, שפיר תלינן לה בפלותייהו, והיינו משום דלת"ק דמצוה אחת הן, היינו דהטלית מחייבת להטיל ציצית בד' כנפותי', וע"כ אף כשיש לה ה' כנפות א"צ להטיל אלא לד' כנפות, ולר' ישמעאל דד' מצוות הן, היינו דכל כנף הוא מחייב בפנ"ע, ומה"ט הוא דאין מעכבין זא"ז, וע"כ כל שיש לה ה' כנפות, כיון דכל כנף מחייב בציצית, צריך להטיל לכל כנפותי'.[[14]](#footnote-15)

**ב** בכת"י פירש"י שהובא בהשלמות במהד' עוז והדר כתב דלת"ק דארבעתן מצוה אחת, ממעטינן לבעל ג', ומרבינן לבעלת ה' דיש בכלל ה' ד', ולר' ישמעאל דארבעתן ד' מצוות, מרבינן אף בעלת ג' כיון דכל אחת מצוה בפנ"ע, וממעט בעלת ה', וכ"כ בפי' רגמ"ה שנד' במהד' עוז והדר.[[15]](#footnote-16)

**ג** ההגמי"י בפ"ג מציצית ה"ג כתב בשם רבינו שמחה שפירש דלת"ק דארבעתן מצוה אחת טלית בת ה' פטורה, ולר' ישמעאל דארבעתן ד' מצוות טלית בת ה' חייבת, והקר"א בזבחים י"ח ב' פירש דהיינו משום דלת"ק דמצוה אחת הן אין להוסיף עליהן, וע"כ בעלת ה' פטורה לגמרי, ולר' ישמעאל דכל כנף מצוה בפנ"ע, נתרבה אף בעלת ה' להטיל בכל כנפותי',[[16]](#footnote-17) - ועמש"כ הקר"א שם ובסוגיין והשפ"א בסוגיין לפרש עוד בע"א.

בזבחים י"ח ב' פליגי רב ושמואל בדין בגדי כהונה מרושלין, דלרב פסולין ולשמואל כשרין, וא"ר ירמי' מדיפתי דתנאי היא דפליגי בדין בעלת חמש אם חייבת בציצית, דמ"ד חייבת ס"ל דיתר כמאן דליתי' דמי, ומ"ד דפטורה ס"ל דיתר כמאן דאיתי' דמי, ודחינן דלכו"ע כמאן דאיתי' דמי, ושאני הכא דרבי רחמנא אשר תכסה בה.

והקר"א שם כתב דלפ"מ דמפרשינן דחיובא דבעל ד' הוא משום דיתר כמאן דליתי' דמי, ודאי דאינו מטיל ציצית אלא בד' כנפות, דאי נימא דמטיל ציצית בכל הכנפות, בע"כ דיתר כמאן דאיתי',[[17]](#footnote-18) והק' לפ"ז דמנ"ל לר' ירמי' דמאן דמרבי בעלת ה' הוא משום דס"ל דיתר כמאן דליתי' דמי, דילמא ס"ל כר' ישמעאל דנתרבית טלית בעלת ה' להטיל בכל כנפותי', ולא נתמעט אלא טלית שאין לה ד' כנפות, ועיי"ש שהק' עוד דמשמע דר' ירמי' אתי לסיועי מהך ברייתא לשמואל דס"ל דמרושלין כשרין, ושמואל גופי' ס"ל הכא דהלכה כר' ישמעאל, ולדידי' ליכא סייעתא מהך ברייתא.

הרמב"ם בפ"ג מציצית ה"ג כתב דהא דבטלית בת ה' אינו עושה ציצית אלא לד' כנפות, הוא משום דעיקר חיובא דטלית בת ה' הוא משום שיש בכלל ה' ד', - ומבו' דאם הי' החיוב מכח ה' הכנפות, הי' עושה ציצית אף לכנף החמישית, דאף דלרבנן הוי מצוה אחת, אך הוי המצוה לעשות הציצית לכל כנפות הבגד, וע"כ שפיר מצינו לחייב לכל ה' הכנפות, ורק משום דחיובא דטלית בת ה' הוא מכח ד' הכנפות, דיש בכלל ה' ד', הוא דאינו עושה ציצית אלא לד' כנפות, דהכנף החמישית אינה מכלל המחייב דהבגד, - ולכאו' לפ"ז הדין נותן דאף לדעת ר' ישמעאל דארבעתן ד' מצוות, אינו עושה ציצית בטלית בת ה' אלא לד' כנפות, ודלא כפירש"י, וי"ל.

הרמב"ם שם כתב דעושה לד' כנפים המרוחקות זמ"ז מאותן החמש או השש בלבד, והכס"מ שם כתב דמסברא אמר כן, וכ"כ הלבוש בסימן י' ס"א, והט"ז שם סק"ב, והמ"ב שם סק"ה פירש דהיינו דמסתבר לעשות באותם שהם ניכרים ביותר מן השאר, - אך הדברי חמודות בסק"ז כתב דממשמעותי' דקרא דייק, דמשמע ד' כנפות יעשה אותם והמרוחקות זמ"ז נופל עליהם ביותר שם הכנפות,[[18]](#footnote-19) והא"ר בסימן י' סק"א כתב דכן נראה בפוסקים קמאי.[[19]](#footnote-20)

והארצות החיים שם סק"ג כתב דנפ"מ בזה, דלמש"כ הכס"מ ודעימי' דהוא מסברא, אי"ז מעכב בדיעבד, ולמש"כ הד"ח דילפינן לה מקרא, ה"ז מעכב בדיעבד, וכמש"כ כן בתשו' מהר"ם מינץ סימן י"ג דה"ז מעכב, וכ"כ המ"ב שם.

בחי' המיוחסים להרשב"א כתב בתחילת דבריו, דלפ"מ שנקט דאף לר' ישמעאל מעכבין ד' ציציות זא"ז, הרי דה"נ בטלית בת ה', מעכבין ה' הציציות זא"ז, והק' דלפ"ז מ"ט תלינן לה בפלוגתא דת"ק ור' ישמעאל, ועיי"ש מש"כ בזה, אך בדרך בתרא כתב דאף בטלית בת ה', כל דהטיל ד' ציציות הוי גמר מצוה, ואין הציצית החמישית מעכבת, עיי"ש.

בספרי בס"פ שלח תניא, על כנפי בגדיהם, שומע אני אף בעלי ג' ובעלי ה' ובעלי ו' ובעלי ז' ובעלי ח' במשמע, ת"ל על ארבע כנפות כסותך, יצאו בעלי ג' ובעלי ה' ובעלי ו' ובעלי ז' ובעלי ח', ועד"ז תניא בספרי בפר' כי תצא, וההגמי"י בד"ק בפ"ג מציצית ה"ג כתב בשם רבינו שמחה דאתיא כמ"ד דבעלת ה' פטורה, וכ"כ בס' המנהיג בהל' ציצית.

אך הרא"ש בסימן ג' כתב לפרש לד' הספרי דהיינו, דאי לא כתיב אלא על כנפי בגדיהם הו"א דאמרה תורה לעשות ציצית לכל כנפות שיש לבגד הן מעט הן הרבה, ומדכתיב על ארבע כנפות כסותך ילפינן דחיוב ציצית הוא בד' כנפות, ומזה נתמעט בעלת ג' דפטורה, ונתמעט בעלת ה' ויותר דאין להטיל בכל הכנפות אלא בד' מהן, וכ"כ הר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ע"א עמ' 247,[[20]](#footnote-21) - והבעה"ע בהל' ציצית סט: ועג: כתב לפרש לד' הספרי בע"א, עיי"ש.

הברה"ז בזבחים י"ח ב' תמה ע"ד הרא"ש מסוגיית הגמ' שם, דמפרשינן להא דתניא על ארבע כנפות כסותך ד' ולא ג' ד' ולא ה', דטלית בת ה' פטורה, ופליגא הך ברייתא על אידך ברייתא דמרבינן טלית בת ה' מדכתיב אשר תכסה בה, ומ"ט לא מפרשינן דהא דנתמעט בעלת ה' היינו שאינו מטיל על ה' כנפותי', וכמו שפירש הרא"ש לד' הספרי, ולפ"ז לא פליגי הברייתות כלל,[[21]](#footnote-22) ועמש"כ בזה בתשו' לב חיים להגרח"פ או"ח סימן ע"ח, ומש"כ הארצות החיים בסימן י' סק"ב באורך, ומש"כ הגרח"ק שליט"א בביאור מס' ציצית ה"י.

לקמן בסוגיין אמרו דמאן דבצרי' לגלימי' לא עבד ולא כלום שויי' בעלת חמש, ובפירש"י שם כתב דשויי' טלית בת ה' וחייבת, וכ"כ הפסקי רי"ד, ומבו' דקי"ל דטלית בת ה' חייבת בציצית, וכ"כ התוס' לקמן מ"ג ב' ד"ה ור"ש, וכ"כ הרי"ף בהל' ציצית, והרמב"ם בפ"ג מציצית ה"ג, והבעה"ע בהל' ציצית סט:, והסמ"ג עשין כ"ו, והמרדכי בסימן תתקמ"ג בשם תוס' שאנץ, והריא"ז בהל' ציצית ה"א דין א', התשב"ץ קטן בסימן רס"ט, והרא"ש בסימן ג', ורי"ו בנתיב י"ט ח"ג, והטוש"ע בסימן י' ס"א, והב"י שם הביא מש"כ המהרי"ק בסימן קמ"ט דהפוטר בעלת חמש הוא דברי יחיד ואין לסמוך עליו.

אך היראים בסימן ת"א פירש דמה שאמרו דלא עבד ולא כלום דשויי' בעלת חמש, היינו דטלית בת ה' פטורה,[[22]](#footnote-23) וכתב לפ"ז דהכי קי"ל, והוא כברייתא דזבחים דממעטינן אף טלית בעלת חמש,[[23]](#footnote-24) וכ"כ הבעה"ע שם בשם הצרפתי, והרוקח בסימן שס"א, - וכ"כ ההגמי"י ד"ק בפ"ג מציצית ה"ג בשם רבינו שמחה דכיון דאיכא ב' ברייתות הפוטרות בבעלת ה', והוא ברייתא דזבחים וברייתא דספרי, סמי חדא מקמי תרתי, וכתב דכ"ה לפ"מ שאמרו הכא דדין טלית בעלת ה' תליא בפלוגתא דת"ק ור' ישמעאל, ופירש דהיינו דלת"ק בעלת ג' פטורה, ונתבאר לעיל, - וכ"כ הס' המנהיג בהל' ציצית דהספרי עיקר דבעלת חמש פטורה.

הרמב"ם בפ"ג מציצית ה"ג כתב דכ"ה דבעלת חמש חייבת, ה"נ כשיש בה יותר מזה חייבת, וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית עג:, והסמ"ג עשין כ"ו, והתשב"ץ קטן בסימן רס"ט, והרא"ש בסימן ג', וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בהל' ציצית, ובד' הטוש"ע בסימן י' ס"א.

אך הבעה"ע שם כתב בשם הר"ש ב"ר חפני דדוקא בת ה' חייבת, אך בת ו' וז' וח' פטורה, אף שיש בכללן ד', וכתב דמצוה היא שאין לה טעם, וכ"כ המרדכי בסימן תתקמ"ג מתוס' שאנץ בשם רבו, דלא אישתמיט בשום מקום לחייב בעלת ו', והתוס' שאנץ כתב ע"ז דמהא דמרבינן בעלת ה' משום דיש בכללה ד', משמע דה"נ בעלת ו' חייבת.

ד' אייר פ'

דף מס' 3

**יציאה בשבת בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה**

בתחילתו העתקה ממש"נ במ"מ בשבת קל"ט ב'

**[ שבת קל"ט ב' - היוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה בשבת חייב חטאת,** בטעם הא דמותר לצאת בשבת בטלית המצוייצת כהלכתה ואין הציצית משוי, מצינו כמה דרכים, **א** בתשו' הרמב"ם סימן ר"כ כתב בשם הרי"ף דהוא משום קיום מצות ציצית.[[24]](#footnote-25) - **ב** הרמב"ם בתשו' שם כתב, דהוא משום דהוי הציצית כנוי הבגד, וכ"כ הרמב"ם בפי"ט משבת ה"כ, וכ"ה מבו' בתשו' הר"י מיגש סימן קפ"ג, ועיי"ש שכתב דהוא משום דציצית חובת טלית,[[25]](#footnote-26) ועד"ז כתב הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ה ב' בתו"ד דכיון דהיא מצוייצת כחיובא בטלי' לגבה. - **ג** בד' הפסקי רי"ד בסוגיין מבו' דמכח מצות ציצית חשבינן להציצית כמלבוש, ודמי לתפילין דמכח הא דמצותו להניחם בחול הו"ל כמלבוש, וכ"נ השיטה להר"נ.[[26]](#footnote-27)

ומצינו כמה דינים דתליין בפלוגתא זו, **א** בתשו' הרמב"ם שם כתב בשם הרי"ף, דאסור לצאת בטלית המצוייצת בליל שבת, כיון דאינו מקיים מצות ציצית, ולמד לזה מהא דהיוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה דחייב חטאת, - והרמב"ם נחלק ע"ז, דהציצית הויא כנוי הבגד, וע"כ מותר לצאת בה אף כשאינו מקיים מצות ציצית, וכ"כ הרמב"ם בפי"ט משבת ה"כ.

והפסקי רי"ד בסוגיין כתב דהיוצא בטלית המצוייצת בליל שבת פטור, כיון דהוא דרך מלבושו בחול, ודמי למה שאמרו לעיל ס"א א' דהיוצא בתפילין בשבת פטור אף למ"ד דשבת לאו זמן תפילין, וכ"כ בשיטה להר"נ, וכתב די"א דדעת הרז"ה והרא"ה דאסור לצאת בטלית המצוייצת בליל שבת, וי"ל דמודו דאם יצא אינו חייב חטאת, (דדמי לתפילין דל"ה משוי אף דשבת לאו זמן תפילין), ואך דמ"מ כיון דלילה לאו זמן ציצית אסור לצאת בהן, (וכ"ה משמעות ל' הרי"ד דאסור לצאת בטלית מצוייצת בלילה, ואך דאם הוציאה פטור, וכ"כ הברכ"י בסימן י"ג אות ב' בשמו).[[27]](#footnote-28)

**ב** בתשו' הגאונים הרכבי סימן תפ"ד כתב, דהיוצא בטלית הכרוכה סביב צוארו, בגונא דליכא חיוב ציצית בלבישה זו, הו"ל משוי וחייב עלי' חטאת, דדמי ליוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה דחייב, וכ"כ בתשו' הרמב"ם שם דיש שהורו כן עפי"ד הרי"ף, - והרמב"ם שם נחלק ע"ז דהציצית הויא כנוי הבגד, ומותר לצאת בה אף בגונא דליכא מצות ציצית, וכ"כ בתשו' הר"י מיגש סימן קפ"ג, - ולדעת הרי"ד לכאו' יש לאסור בזה, דכל הא דהציצית הוו כמלבוש, הוא רק כשהוא כדרך מלבושו בחול, וע"ד שכתבו התוס' בעירובין צ"ה ב' (ד"ה וכי שרו) דתפילין שלא במקום הנחתם בחול הוו משוי.

ובד' המג"א בסימן ש"א סקמ"ג מבו' דמותר לצאת בטלית המצוייצת הכרוכה סביב הצואר, וכ"ה מבו' בדבריו בסימן י"ג סק"ד, והפמ"ג שם כתב לדון לאסור בזה, משום דבלבישה זו ליכא חיוב ציצית, והביאוה"ל שם ס"ל כתב להתיר בזה משום דהציצית הוו נוי לבגד, ודמי להא דמותר לצאת בטלית המצוייצת בלילה, וכ"כ התהל"ד שם סקכ"ז, והביא לד' הר"י מיגש שהתיר בזה.[[28]](#footnote-29)

**ג** בתשו' הרמב"ם שם כתב דאף אשה מותרת לצאת בטלית המצוייצת, משום דהוו הציצית כנוי הבגד, - אך לדעת הרי"ף והרי"ד לכאו' אסורה אשה לצאת בטלית המצוייצת, דהציצית הוו משוי.[[29]](#footnote-30)

והמג"א בסימן ש"א סקנ"ד כתב דכיון דנשים עם בפנ"ע, אם יצאה אשה בטלית המצוייצת חייבת חטאת,[[30]](#footnote-31) ובד' האלי' רבה שם סקע"ה מבו' שפירש דהיינו דחייבת חטאת משום הטלית עצמה, והגם שכתב המג"א שם דדבר שהוא מלבוש גמור לאיש מותרת אשה לצאת בו, מ"מ טלית של מצוה לא חשיב מלבוש גמור, וכ"כ הפמ"ג והלבו"ש שם, והמ"ב שם ס"ק קנ"ח,[[31]](#footnote-32) והפמ"ג שם הוסיף לפרש, דאף דאין האשה חייבת בציצית, מ"מ הוו הציצית נוי לבגד.

אך התו"ש שם סקע"ז כתב דהיא חייבת משום הציצית דהו"ל משוי לדידה, וכ"כ המחה"ש שם, וכ"נ בד' הגר"ז שם סמ"ה, - ובד' הגר"ז שם מבו', דאף דהציצית הוו נוי הבגד, וע"כ מותר לצאת בטלית המצוייצת בלילה, מ"מ לגבי אשה שאינה חייבת בציצית לא חשבינן להציצית כנוי הבגד,[[32]](#footnote-33) וצ"ע.

**ד** הריטב"א בסוגיין כתב די"א דאסור לצאת בטלית מצוייצת בלא תכלת, דשמא הלכה כר' יהודה דתכלת מעכבת את הלבן, והמהר"ם מר"ב בתשו' ד' לבוב סימן שס"ה כתב לאסור בזה, וכן דנו בזה עוד מקמאי, ומבו' דאף דמספק מטילין ציצית, ואף מברכין ע"ז, וכמש"כ המהר"ם מר"ב שם, מ"מ הוי ספק משוי, וכ"ה בשו"ע בסימן י' ס"ז בדין מלבושים דספק אם הם חייבין בציצית, דמטילין בהן ציצית לחומרא, ואסור לצאת בהן בשבת, - ובגל' הגרע"א בסימן י' שם בד"י הק' דכיון דמספק דאורייתא צריך הבגד ציצית, ממילא הו"ל נוי הבגד,[[33]](#footnote-34) ועמדו בכעי"ז גם הארצוה"ח שם סקל"ד, והחזו"א בסימן ג' סקכ"ח.

ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים בטעם הא דציצית ל"ה משוי, דלדעת הרי"ף ולדעת הרי"ד דהא דל"ה משוי הוא מכח מצות ציצית, י"ל דע"כ דבספק אם יש בזה מצות ציצית, הו"ל ספק משוי, וכמש"כ כן בתשו' באר יצחק או"ח סימן ט"ז,[[34]](#footnote-35) אך לדעת הרמב"ם דהא דל"ה משוי הוא משום דהוי נוי הבגד, לכאו' כל דהוא צורך הבגד מכח הספק, הו"ל כנוי הבגד, וכמש"כ הגרע"א, וכן צידד הצ"פ בפי"ט משבת ה"כ, עיי"ש.

אך ממש"כ השו"ע לאסור בזה, מבו' דאף דקי"ל כדעת הרמב"ם דהא דציצית ל"ה משוי הוא משום דהם כנוי הבגד, מ"מ בטלית המחויבת מספק, הרי דלהצד דאינה חייבת בציצית, אין הציצית נוי הבגד, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן י"ג סק"ב, והמ"ב שם סק"ד, ויש לפרש בזה, למש"נ לעיל מד' הר"י מיגש דכל הא דהציצית הויא נוי הבגד, הוא משום דהיא חובת הבגד, (ולא סגי במה שבפועל א"א לו ללבוש הבגד בלא ציצית), ולפ"ז י"ל דע"כ אף דצריך להטיל ציצית מספק, מ"מ לפי הצד דאין בזה מצות ציצית, ל"ה כנוי הבגד.

**ה** הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ה ב' כתב בתו"ד דטלית שאינה חייבת אלא מדרבנן, יוצאין בה בשבת, עיי"ש, וכ"כ העולת תמיד בסימן י"ג סק"ג, והפמ"ג באש"א שם סק"ב כתב לפרש דכיון דמדרבנן חייבין נוי בגד הן, וכ"כ המ"ב שם סק"ד, ועיי"ש בארצות החיים באר"י סק"א שהאריך בזה, - אך בס' ערוגת הבושם להר"א ב"ר עזריאל ח"ג סו"ס ע"א עמ' 249 צידד דחייב חטאת, ודימה ד"ז להא דחזינן בכ"ד דלא אזלינן בתר תקנתא דרבנן, עיי"ש, וכ"כ בתשו' מהר"ם מינץ סימן ע"ח דאין יוצאין בה לרה"ר, וכ"כ בתשו' שב יעקב סימן ה'.[[35]](#footnote-36)

ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים בטעם הא דציצית ל"ה משוי, דלדעת הרי"ף דהוא מכח מצות ציצית, הרי דכל שאינה חייבת אלא מדרבנן אסור לצאת בה, אך לדעת הרמב"ם דהוא משום דהוי כנוי דהבגד, הרי דאף דאינה חייבת אלא מדרבנן, מ"מ הו"ל כנוי הבגד, וכמש"כ הפמ"ג, ואף אם הא דחשיבא כנוי הבגד הוא משום דהיא חובת הבגד, מסתבר דסגי לזה במה דמדרבנן היא חובת הבגד.[[36]](#footnote-37)

**ו** הארצות החיים בסימן י"ג באר"י סק"א נסתפק בגונא דיצא לרה"ר בטלית המצוייצת בציציות הכשרים מדאורייתא ופסולין מדרבנן, אם הוא חייב חטאת, וכתב דכיון דהם פסולין מדרבנן ל"ה כנוי הבגד, והוי משוי גמור, - ולכאו' כ"ז הוא לדעת הרמב"ם דהא דציצית ל"ה משוי הוא משום דהוי נוי הבגד, אך לדעת הרי"ף והרי"ד דהא דל"ה משוי הוא מכח מצות ציצית, לכאו' כל שהציציות כשרים מדאורייתא, אינו חייב חטאת.[[37]](#footnote-38)

**ציצית לגבי טלית חשיבי ולא בטלי הני לא חשיבי ובטלי,** בביאור שנויא דגמ' נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דהציציות חשיבי משום דשל תכלת הן, וע"כ אינם בטלים לטלית והוו משוי, ומשא"כ בכסכסי הכילה דלא חשיבי ובטלי לכילה.

**ב** בפי' ר"ח כתב דהוא משום דבציצית הוא רוצה בקיומן, כי בדעתו שיתלה הרביעית וילבשנה, ומשא"כ בכסכסי הכילה דא"צ להן ובטלי, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, וכ"כ הרמב"ם בפי"ט משבת ה"כ, - ומשמעות דבריהם דכל הא דכסכסי הכילה בטלין לכילה, הוא משום דא"צ להן כלל, וע"כ הוא דחוטי הציצית דהוא רוצה בקיומם, כיון דדעתו לתלות הרביעית, אינם בטלין לבגד, ולפ"ז אין דבריהם מתישבים לדעת ש"ר דס"ל דכסכסי הכילה הם רצועות התלויות בה כדי לנטותה באהל, דהוא רוצה בקיומם.

**ג** התוס' כתבו בשם ר"ח, דהוא משום דחוטי הציצית חשובים בעיניו שדעתו ליתן בטלית ציצית רביעית, ומשא"כ בכסכסי הכילה דלא חשיבי כ"כ, וכתבו עפי"ז דהרצועות התלויות באבנט ל"ה משוי, כיון דלא חשיבי כולי האי, וכ"כ הר"ן בשם הרמב"ם.

**ד** הפסקי רי"ד כתב דהוא משום דהציצית אינה בטלה לגבי טלית ואינה תשמיש לה, דעיקר המצוה היא הציצית, ומשא"כ בכסכסי כילה דהן תשמישי כילה ובטלין אצלה, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן רס"ב,[[38]](#footnote-39) ועי' גם בדבריו בתשו' החדשות סימן כ"ב שהוסיף לפרש לזה.[[39]](#footnote-40)

במש"כ התוס' בשם ר"ח דהא דציצית חשיבי ולא בטלי הוא משום דדעתו ליתן בטלית ציצית רביעית, כתב הנשמת אדם בכלל נ"ו סק"ג דהיינו דעיקר הא דחשיבי, הוא משום דדעתו להשלים עליהן, ולא תליא כלל אם הציצית מצ"ע חשובה היא,[[40]](#footnote-41) ועיי"ש מש"כ לפ"ז, ואכמ"ל.

אך הנה האהל מועד בשער השבת דרך י"ב כתב, דאם אינה מצוייצת כהלכתה וכו' אינם בטלים, "ואע"פ שהציצית חסרה" חשובין אצלו עד שיוכל להשלים חסרונו ולעשות ציצית, ומבו' דאין עיקר החשיבות מכח הא דדעתו להשלים, אלא הציצית מצ"ע חשובה, ואך דכיון דהציצית חסרה הי' לנו לומר שאינה חשובה, וע"ז הוא דמהני מה שדעתו להשלים חסרונו דמכח זה אכתי קיים חשיבות הציצית, וכ"נ בל' תשו' הגאונים הרכבי סימן תפ"ג - ועד"ז כתב התהל"ד בסימן ש"א סקל"ב, דעיקר חשיבות הציצית הוא משום המצוה, ואך דבטלית שאינה מצוייצת כהלכתה הי' לנו לומר דלא חשיבי, כיון דאין בהן מצוה, וע"ז הוא דאמרינן דכיון דדעתו להשלים עליהן, עדיין חשיבות המצוה עליהן, ועיי"ש שהביא דכ"ה בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן ר"ט ותשב"ץ קטן סימן מ"ד, דלדעת ר"ח הא דציצית חשיבי, הוא משום דהן עשויין לשם מצוה.

ועיקר הך מילתא דהא דחוטי הציצית חשיבי ואינם בטלים לבגד הוא משום המצוה, מצאנו כן בתשו' ר"ה גאון שהביא האשכול בהל' ציצית, דהא דהיוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה חייב חטאת, ול"ד לבגד שתלוי בו חוט, הוא משום דחוט גרידא דלא אחשבי' שהוא תלוי בבגד מותר לצאת בו, אבל חוט של ציצית דאחשבי' אסיר, והרי דהא דחוט של ציצית אינו בטל לבגד, הוא משום דאחשבי' לצורך המצוה, והאשכול שם כתב לדמותו להא דמלאכת מחשבת אסרה תורה, וצ"ב.

הבעה"מ לעיל כ"ה ב' כתב דקי"ל כמ"ד דהתכלת מעכב את הלבן, והרמב"ן במלחמות שם כתב דלפ"ז אסור לצאת בזה"ז בשבת בטלית המצוייצת ואם יצא חייב חטאת, דהו"ל כיוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה, דחייב חטאת, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ד סימן רנ"ט דאם התכלת מעכבת את הלבן אסור לצאת בה לרה"ר וחייב חטאת, - ועד"ז כתב הריטב"א בסוגיין די"א דאין יוצאין אפי' בטלית של צמר מצוייצת, דשמא הלכה כמ"ד דהתכלת מעכב את הלבן,[[41]](#footnote-42) וכ"כ המהר"ם מר"ב בתשו' ד"ל סימן שס"ה, ובתשו' הרשב"א ח"א סימן תתע"ח, דאף שאנו לובשים טלית מצוייצת ומברכין עלי' מספק, מ"מ אין לצאת בה לרה"ר, דהוי ספק משא.

אך בתשו' הרא"ש כלל ב' סימן ט' כתב, דאף אי נימא דטליתות שלנו חשיבי כאין מצוייצות כהלכתן מותר לצאת בהן לרה"ר, דכל הא דבטלית שאינה מצוייצת כהלכתה אין הציצית בטלה, הוא משום דדעתו לתקן שאר הציציות שנפסקו ולצרפן לזו שהיא כשרה, אך טליתות שלנו שיש להן ד' ציציות, אף אם חשבינן להו כאינם מצויצות כהלכתן, בטלי לגבי טלית.

ובדעת ש"ר דפליגי וס"ל דאם התכלת מעכבת את הלבן חייב חטאת, אף דאין דעתו להשלים עליהן, י"ל דס"ל כדעת הרי"ד והרשב"א דכל הא דכסכסי הכילה בטלין לכילה, הוא משום דהן תשמישי הכילה, ומשא"כ בציצית דאינה תשמיש הטלית, ובד' הרי"ד מבו' דכל דאי"ז תשמיש הבגד אינו בטל אף אם אינו דבר חשוב, וע"כ אף אם אין דעתו להשלים עליהן, ולא חשיבי, אינם בטלים לטלית.[[42]](#footnote-43)

וי"ל עוד דאף לדעת ש"ר דכל דבר שאינו חשוב בטל לגבי הבגד, והא דציצית לגבי טלית חשיבי ולא בטלי הוא משום דדעתו להשלים עליהן, מ"מ אי נימא דאין עיקר חשיבותם מכח הא דדעתו להשלים עליהן, וכמש"כ הנשמ"א, אלא עיקר הא דלא בטלי הוא משום דחשיבי מכח המצוה, ול"ב להא דדעתו להשלים עליהן, אלא משום דבלא"ה הרי לי"ב עכשיו לחשיבות המצוה, י"ל דאף אם בפועל אינו מקיים בזה מצוה, מ"מ כיון שהם עשויות לשם מצוה, חשיבי ולא בטלי, וכ"נ בל' התשב"ץ קטן בסימן מ"ד, והארחות חיים בסימן רפ"ד, וכ"נ גם ממש"כ בתשו' ר"ה גאון (שהביא האשכול בהל' ציצית) דהא דחוטי הציצית אין בטלין לבגד הוא משום דאחשבי', וע"כ אף אם התכלת מעכב את הלבן ואינו יוצא בזה יד"ח ציצית, מ"מ כיון שהציצית ניתנו בטלית לשם מצוה, חשיבי ולא בטלי, - וכ"ה להדיא בתשו' מהר"ם מינץ סימן ע"ח, דאף אם יוצא בזה יד"ח ציצית, מ"מ חשיבי ולא בטלי, דאין החשיבות תלוי' בהמצוה, אלא בדעתו ומחשבתו של האדם המלבישו, ודקדק כן מל' רבינו יחיאל שכתב דאף בטלית שלנו חשובין דהם עשויים לשם מצוה, ועמש"כ ע"ז בתשובתו בסימן ק"י, וכ"כ בתשו' משיב דבר ח"א סימן ב' בתו"ד.[[43]](#footnote-44)

בגל' הגרע"א בסימן י"ג הק' במש"כ השו"ע בסימן י' ס"ז דמלבושים שהם פתוחים וכו' אם חציו פתוח וחציו סתום מטילין אותו לחומרא וחייב בציצית ואין יוצאין בו בשבת, דמ"ט אין יוצאין בהן בשבת, הרי אף אם אינם מחוייבין בציצית, מ"מ בטלי לגבי בגד כיון דאין דעתו להשלים, וכמש"כ בתשו' הרא"ש דאף אם טליתות שלנו אין מצוייצות כהלכתן מותר לצאת בהן לרה"ר, ועיי"ש מש"כ בזה, דהתם הוי דעתו להשלים.[[44]](#footnote-45)

אך הנה הפמ"ג באש"א שם סק"ב כתב דכיון דטלית המסופקת אין יוצאין בה בשבת, כ"ש דטלית שאין בה שיעור, הוי הציצית שבה משוי ואסור לצאת בה,[[45]](#footnote-46) וכ"כ המ"ב שם סק"ב, וכ"כ בליקוטים שבס' שערי רחמים בשם הגר"א דט"ק שאינו עד למטה מהברכים לא יצא יד"ח ציצית, וטוב לפשטו בשבת, ועיי"ש שכתב דהוא משום דציצית חשיבי ויעשם בבגד אחר ולא בטילי, - ובתשו' משיב דבר ח"א סימן ב' הביא מש"כ המ"ב לפרש לדבריו, דכיון דבידו להטיל את חוטי הציצית בבגד אחר, ע"כ חשיבי ולא בטלי,[[46]](#footnote-47) ועיי"ש שכתב דלפ"ז לא תיקשי ע"ז ממש"כ הרא"ש דאף אם טליתות שלנו אינם מצוייצות כהלכתן מותר לצאת בהן לרה"ר, דהיינו משום דלהצד דתכלת מעכב, אין בידו לעשות בהכשר, וע"כ לא חשיבי ובטלי, ולפ"ז ניחא גם הא דאין יוצאין בטלית המסופקת בשבת,[[47]](#footnote-48) והמשיב דבר שם האריך לחלוק ע"ז, דהעיקר לדינא דאף בכה"ג לא חשיבי ובטלי, כיון דאין דעתו להשלים עליהן, וכמש"כ הרא"ש, עיי"ש**]**.

**מנחות ל"ז ב' - דרב הונא איכא בינייהו דא"ר הונא היוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה בשבת חייב חטאת,** בפירש"י כתב דאין עיקר דינא דרב הונא תלוי בפלוגתייהו, דכו"ע אית להו דרב הונא בטלית העשוי' בפסול, ובחי' המיוחסים להרשב"א הוסיף לפרש דהיינו כגון בפסול דתעשה ולא מן העשוי, או כגון הקדים תכלת ללבן ושאר פסולין דלקמן,[[48]](#footnote-49) אלא דבגונא דהטיל לג' ולא לרביעי תליא בפלוגתייהו אם חשיב כטלית שאינה מצוייצת כהלכתה, דלת"ק הויא מצוייצת שלא כהלכתה וחייב חטאת דהוו הציצית משוי, ולר' ישמעאל הויא מצוייצת כהלכתה דג' מצוות מיהא איכא, ול"ה הציצית משוי, וכ"כ הפסקי רי"ד והרא"ש בסימן ד', וכ"ה מבו' בד' הבעה"ע בהל' ציצית סט:, וכן האריך בזה בתשו' הרשב"א החדשות סימן כ"ב.

אך הבה"ג בהל' ציצית כתב דמהא דא"ר הונא דהיוצא בטלית שאינה מצוייצת בשבת חייב חטאת, נלמד דארבעתן מצוה אחת, וכ"כ השאילתות בסימן קכ"ז, ומבו' דמפרשי דרב הונא איירי בטלית שהטיל בה ג' ציציות, ואתיא כת"ק דארבעתן מצוה אחת, וכל שלא הטיל ד' ציציות אינה מצוייצת כהלכתה וחייב חטאת, וכ"כ השטמ"ק דמ"ד ד' מצוות לית לי' דרב הונא, - ובתשו' הרשב"א שם בסו"ד כתב בדעת הבה"ג דס"ל דכל דהציצית עשוי' בפסול אינו חייב חטאת, דבכה"ג לא חשיבי הציציות, וכל הא דחייב הוא כשעשה בה חלק מן הציציות כדינם דחשיבי, וכמש"כ השואל שם,[[49]](#footnote-50)

למש"כ בחי' המיוחסים להרשב"א דאף לר' ישמעאל דד' מצוות הן, מ"מ הן מעכבין זא"ז, צ"ב דא"כ מ"ט לדידי' ל"ה הציצית משוי, אף שאין מקיים בזה מצות ציצית, - וצ"ל למש"כ הרמב"ם בפי"ט משבת ה"כ ובתשו' סימן ר"כ דמותר לצאת בשבת בלילה בטלית המצוייצת, אף דלי"ב קיום מצות ציצית, משום דהציצית הוו כנוי הבגד, וע"כ ה"נ אף דד' ציציות מעכבין זא"ז, מ"מ כיון דכל ציצית היא מצוה בפנ"ע, חשיבי הג' ציציות בפנ"ע כנוי הבגד.

השאג"א בסו"ס מ"א נקט דהמטיל ג' ציציות בטלית לר' ישמעאל עובר בבל תגרע, ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 1, והק' לפ"ז למש"כ בפירש"י בעירובין צ"ה ב' ד"ה ת"ק סבר דהיוצא בב' תפילין בשבת אתי איסור בל תוסיף ומשוי לי' כמשוי, דא"כ מ"ט היוצא בטלית שיש בה ג' ציציות לר' ישמעאל אינו חייב חטאת, ולא אמרינן דאתי איסור בל תגרע ומשוי לי' כמשוי,[[50]](#footnote-51) ולדעת הסוברים דהמטיל ג' ציציות לר' ישמעאל אינו עובר בבל תגרע, ניחא.

והארצות החיים בסימן י"ט סק"א כתב לישב, דכשעובר בבל תוסיף הוי הזוג הנוסף משוי, אך כשעובר בבל תגרע, הוי האיסור בהכנף שיש בו גירעון ואין בו ציצית, ואין האיסור בהג' ציציות הקיימות, וע"כ אי"ז משוי,[[51]](#footnote-52) ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועמש"נ בזה בסימן ג'.

**האי מאי דציירי' לגלימי' וכו' האי מאן דחייטי' לגלימי' וכו',** ענין זה יתבאר בעזה"י לקמן מ"א א' בסוגיא דטלית כפולה.

**איפסיק קרנא דחוטי',** השטמ"ק גריס בד' רש"י דנפסק קרנא דחוטי דמר ב"ר אשי עם הציציות, ומשמע דנפסק אף הקרן עצמו, וכ"כ בתשו' מהר"ח או"ז סימן ס"ב בתשו' רבינו שמחה דנפסק הקרן עם הציצית, וכתב לפ"ז דנפטר עי"ז הבגד מן הציצית שלא נשארו בו אלא ג' כנפות, - אך בסימן ס"ד בתשו' רבינו שמואל כתב דאי"ז במשמעות לישנא דגמ' דאיפסיק קרנא דחוטי, ולא נקט איפסק קרנא דגלימא, ועוד דא"א שלא הי' מרגיש בפסיקת קרן שלם, וכ"כ בפי' רגמ"ה שנפסק ציצית אחת, וכ"ה מבו' בד' ר"י שהביא המרדכי בסימן תתקמ"ד דלא נפסק הקרן עצמו ועדיין הי' הבגד חייב בציצית, ונתבאר להלן.[[52]](#footnote-53)

**א"ל מהתם איפסיק,** בפי' רגמ"ה כתב דנפסק בביהמ"ד, וזה דלא כמשמעות הגמ' דנפסק בדרך, וכ"נ בד' הבעה"ע בהל' ציצית שער ג' סוף ח"א, - וי"ל דהוצרכו לזה משום דאם נפסק בדרך לי"ב איסורא דאורייתא, כיון דבשעת העקירה אכתי הו"ל מלבוש, והי' נדחה משום כבוד הבריות.[[53]](#footnote-54)

**אי אמרת לי מהתם שדיתי',** השאג"א בסימן נ"ח כתב דמשמע שהקפיד עליו על שלא אמר לו מהתם כדי למישדיי', והק' מזה על מש"כ הרא"ש בהל' כלאי בגדים סימן ו' והביאו הטור ביו"ד סימן ש"ג דהרואה כלאים בבגד חבירו וחבירו שוגג א"צ להפרישו, דהו"ל כשוא"ת דנדחה מפני כבוד הבריות,[[54]](#footnote-55) וכתב דצ"ל דבניחותא קאמר לי' דאם הי' אומר לו הי' חייב להפשיטו, אך באמת שפיר עבד דלא אמר לו,[[55]](#footnote-56) - והישועות מלכו בפ"א משבת ה"י בסו"ד כתב דגם לדעת החולקים על הרא"ש שפיר עבד דלא אמר לו, דכיון דלא ידע שנפסק הקרן והי' סבור שהוא מלבוש, הו"ל מתעסק דלי"ב איסור דאורייתא,[[56]](#footnote-57) וכ"כ האפיקי ים בח"ג סימן א' והמשנת ר"א בשבת סימן י' סק"ג ובתשו' סו"ס ד'.[[57]](#footnote-58)

**לבישת בגד בשבת בלא ציצית ובגדר מצות ציצית**

**והא תרגמא וכו' בלאו דלא תסור, ה"נ כרמלית דרבנן היא,** המרדכי בסימן תתקמ"ד הביא פלוגתת רבוותא בדין מי שנפסק לו חוט של טלית בשבת, דדעת הר"ש מדרוי"ש דאסור ללבשו דעובר בעשה,[[58]](#footnote-59) ודעת ר"י דמותר ללבשו, משום דמצות ציצית אינו אלא להטיל בו ציצית כשילבשנו, דלא אמר הכתוב לא תלבש בגד בלא ציצית, אלא הוא מ"ע גרידא להטיל בו ציצית, ואין הטלית אסור בלבישה בלא ציצית, וגם אינו עובר בעשה כיון שאינו יכול להטיל בו שהוא שבת, אך בחול עובר כל שעה שלובשו בעשה דהטל בו ציצית.

והמרדכי כתב בשם ר"י שהוכיח כן ממה שאמרו הכא דבכרמלית דרבנן א"צ לפשטו, ולא מחייבינן לי' לפשטו משום דעובר בעשה דציצית, וקשיא מזה ע"ד הר"ש מדרוי"ש דס"ל דאף כשא"א להטיל בו ציצית אסור ללבשו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בתשו' מהר"ח או"ז סימן ס"ב בתשו' רבינו שמחה כתב דאיירי כשנפסק קרן הבגד ונפטר מן הציצית, וע"כ ל"ה צריך לפשטו, וכ"כ השפ"א בסוגיין.

**ב** בתשו' מהר"ח או"ז סימן ס"א בתשו' רבינו שמואל כתב דאף דאסור להתעטף בבגד בלא ציצית, מ"מ אם בשעה שהוא מעוטף בציצית נפסקה ציצית אחר מכנף בגדו א"צ לפשטו ולהסירו מעליו, דאשר תכסה אמר רחמנא ולא מכוסה ובא בהיתר, ודמי להא דתניא במס' שמחות הי' יושב ומגלח ומת לו מת גומר גילוחו, ולהא דאמרו בעירובין צ"ג ב' הואיל והותרה הותרה, וצ"ב.

**ג** האלי' רבה בסימן י"ג סק"ו כתב לישב, לפ"מ שאמרו בברכות כ' א' דאף דכבוד הבריות אינו דוחה ל"ת שבתורה, היינו בקום ועשה, אך בשוא"ת דוחה, וא"כ אף דאסור ללבוש בגד כשא"א להטיל בו ציצית, מ"מ ה"ז נדחה משום כבוד הבריות, דלבישת בגד בלא ציצית חשיבא כשוא"ת, כמו שאמרו ביבמות צ' ב' דהא דפטרי ב"ה בסדין בציצית, אף דאין כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת, הוא משום דהו"ל שוא"ת,[[59]](#footnote-60) ועמש"נ בזה להלן.

**ד** בגליון הגרע"א בסימן י"ג למג"א סק"ח כתב דלמש"כ התוס' בברכות כ' א' ד"ה שוא"ת שאני דאיסור דאורייתא דאינו שוה בכל נדחה מפני כבוד הבריות, י"ל דכיון דמצות ציצית אינו שוה בכל ה"ז נדחה מפני כבוד הבריות,[[60]](#footnote-61) וכ"כ הארצות החיים בסימן י"ג סק"ג ד"ה אולם בל"ז בישוב ד' הר"ש מדרוי"ש.

הקדושת יו"ט בסימן ל"ד תמה ע"ד ר"י שהוכיח מהכא דמותר ללבוש בגד כשא"א לעשות בו ציצית, הרי אם אסור ללבשו, מ"מ ה"ז נדחה משום כבוד הבריות, כיון דהו"ל שוא"ת, וכמש"כ כן הא"ר, ונתבאר לעיל, - וכתב לישב, דכל הא דלבישת בגד בלא ציצית חשיבא כשוא"ת, הוא רק לדעת ר"י דלבישת בגד בלא ציצית אסורה, אלא דהוא מחויב להטיל בו ציצית, וכל שאינו מטיל בו ציצית הו"ל ביטול מצוה בשוא"ת, אך לדעת הר"ש מדרוי"ש דלבישת בגד בלא ציצית אסורה, הו"ל כקום ועשה,[[61]](#footnote-62) ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט לא הוכיח ר"י כדבריו ממה שאמרו ביבמות צ' ב' דסדין בציצית הו"ל שוא"ת, ועמש"נ בזה בהערה י"ב?, וכ"נ בד' המג"א בסימן י"ג סק"ח בתו"ד, וכ"כ השושנת העמקים בכלל ב' ד"ה ולכאורה דר"י, והארצות החיים בסימן ח' סק"ב, וכן נקט בביאור מהר"מ בנעט על המרדכי סקל"ב, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג במש"ז סימן י"ג סק"ה.

השטמ"ק בסוגיין כתב להך דינא דאם נפסק בשבת אחת מן הציציות מותר ללבשו, דבחול דוקא אמר רחמנא גדילים תעשה לך וכו', וכתב דאין לומר דמוזהר הוא שלא ללבוש ד' כנפות בלא ציצית, דע"כ אינו מוזהר על הלבישה אלא מצווה על העשי', והוכיח כן ממה שאמרו ביבמות צ' ב' בהא דפטרי רבנן בסדין בציצית, אף דאין כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת, דהוא משום דהו"ל שוא"ת, ואם הי' מוזהר שלא ללבוש טלית של ד' כנפות בלא ציצית הו"ל קום ועשה.[[62]](#footnote-63)

ובדעת הר"ש מדרוי"ש י"ל כמש"כ בכ' הגרי"ז, דאף אם אסור ללבוש בגד כשא"א להטיל בו ציצית, מ"מ כיון דהאיסור בזה הוא משום ביטול מצות ציצית, הרי דכל שעקרו חכמים שלא להטיל ציצית ואין עליו חיוב ציצית, ליכא איסור בלבישת הבגד,[[63]](#footnote-64) - והיינו דהא דאסור ללבוש בגד כשא"א להטיל בו ציצית, אי"ז משום דלבישת בגד בלא ציצית היא איסור עשה, דודאי דבציצית ליכא איסור עשה אלא הוא מ"ע, אלא דהמצוה היא שתהא לבישת הבגד עם ציצית, וכל שלובש הבגד בלא ציצית הוא מבטל את העשה, וע"כ כיון דיש כח ביד חכמים לעקור מ"ע, שפיר הוא מותר ללבוש את הבגד.[[64]](#footnote-65)

**בד' התוס' ביבמות בטעם הא דלבישת טלית בלא ציצית הויא כשוא"ת**

התוס' ביבמות צ' ב' ד"ה כולהו נמי הק' בהא דסדין בציצית הוי שוא"ת, הרי כשמתכסה בטלית דבת חיובא היא ואין בו ציצית הוא עובר בידים, וכתבו דבשעת עיטוף אכתי לא מיחייב עד אחר שנתעטף דכסותך משמע שאתה מכוסה בה כבר, ול"ד לכלאים דכשהוא לבוש ואינו פושטן חשיב כקום ועשה, דשאני כלאים דעיקר האיסור בשעת לבישה שלבש באיסור, אבל הכא לא מתחייב עד אחר שנתעטף.

ובד' השאג"א בסימן ל"ב מבו' שפירש לדבריהם, דס"ל כדעת הר"ש מדרוי"ש דאסור ללבוש בגד בלא ציצית, וזהו שהק' דהוא עובר בידים, ותירצו דמ"מ כיון דאין החיוב אלא אחר העיטוף, חשיב כשוא"ת,[[65]](#footnote-66) דלדעת ר"י דליכא איסור בלבישת בגד בלא ציצית, אלא דהוא מבטל בכך מצות ציצית, הו"ל כשוא"ת, ועיי"ש שהק' דלפ"ז ד' ר"י שהביאו התוס' שם, סותרים לד' המרדכי בשם ר"י, וכ"ה מבו' בד' הא"ר בסימן י"ג סק"ו, וכ"נ בד' הקר"א ביבמות שם.

אך התוס' הרא"ש ביבמות שם כתב כד' התוס', וכתב ע"ז דמכאן הורה ריצב"א דאם נפסק לאדם אחד ציצית בשבת או ביו"ט יכול להתעטף בטליתו אפי' לכתחילה, משום דלא מיחייב עד לאחר שנתעטף, וא"כ דוקא בחול אסור ללובשו בלא ציצית שהוא מחוייב לעשות ציצית כשילבשנו, אבל בשבת ויו"ט דא"א לעשותו ובשעת עיטוף ליכא עבירה, גם אין עבירה שהוא מעוטף בו בלא ציצית כיון דא"א לעשותו, עכ"ד, ומבו' דדינא דר"י דמותר ללבוש הבגד כשא"א לעשות ציצית, הוא מיוסד ע"ד התוס' שם דחיוב ציצית הוא אחר העיטוף.

והקדושת יו"ט בסימן ל"ד כתב לפרש, דעיקר מש"כ ר"י דליכא איסור בלבישת בגד בלא ציצית, הוא משום דחיוב ציצית הוא רק לאחר העיטוף, דאם מצות ציצית היא בשעת העיטוף, הוי הצווי על הלבישה עצמה שתהא לבישת הבגד עם ציצית, וכל שלובש בגד בלא ציצית חשיב דמבטל מצות ציצית בקום ועשה, ולפ"ז הדין נותן דאסור ללבוש בגד כשא"א להטיל בו ציצית, דמבטל בכך בידים למצותו דתהא לבישת הבגד עם ציצית, אך כיון דהציווי הוא להטיל ציצית אחר הלבישה, ואין הצווי על הלבישה עצמה, הרי דכל שלובש בגד ואינו מטיל בו אח"כ ציצית הו"ל שוא"ת, ומה"ט הוא דכל שאין בידו לעשות ציצית מותר ללבוש הבגד, דמותר להכניס עצמו לחיוב ציצית דא"א לו לקיימו, וכ"ה מבו' בביאור מהר"מ בנעט על המרדכי, וכ"נ בד' המג"א בסימן י"ג סק"ח בתו"ד, ובד' החמד משה בסימן ח' סק"ב, עיי"ש.[[66]](#footnote-67)

והאבנ"ז ביו"ד סימן שפ"א סק"ג הוסיף לפרש לזה, דאם מצות ציצית היא בשעת העיטוף, היינו דעשיית ציצית היא מתיר ללבוש הבגד כמו שחיטה והפרשת תרו"מ וחלה, וע"כ הי' אסור ללבוש הבגד אף בשבת שא"א לו לעשות ציצית, אך כיון דמצות ציצית היא אחר העיטוף, א"א לומר דמצות ציצית מתיר הוא, דא"כ היאך לובשו תחילה בלא ציצית, ובע"כ דאי"ז אלא מצוה, עיי"ש, וכ"נ קצת בד' הגרע"א בגליון מג"א סימן ח' סק"ב שפירש כן.

אך בחי' ר' ראובן בסוכה סימן ד' פירש בזה בע"א, דודאי דמצות ציצית אינה מתיר, וליכא איסור עשה בלבישת בגד בלא ציצית, אלא היא מצוה בעלמא, ואך דאם המצוה היא בשעת העיטוף, הוי זה דין וסדר בלבישה, שנצטוה שתהא לבישת הבגד עם ציצית, והביא שכן פירש הגרב"ד זצ"ל בגדר מצות ציצית, וכל שלובש בגד בלא ציצית ה"ה מבטל להעשה בקו"ע, וע"כ נמי אסור ללבוש בגד בלא ציצית אף כשא"א להטיל בו ציצית, דזהו מצותו שתהא לבישתו עם ציצית, וכשלובשו בלא ציצית הוא מבטל בכך את העשה, אך כיון דאין המצוה אלא אחר העיטוף, אי"ז דין וסדר בהלבישה, אלא דכשלובש בגד הוא מתחייב לקיים בו מצות ציצית, וכשאינו מטיל בו ציצית הוי ביטול עשה בשוא"ת, וע"כ נמי מותר ללבוש את הבגד כשא"א להטיל בו ציצית, דמותר להכניס עצמו לחיוב מ"ע שא"א לו לקיימו.[[67]](#footnote-68)

ה' אייר פ'

דף מס' 4

**לבישת טלית כשא"א לעשות ציצית אם היא אסורה מדרבנן**

בתשו' מהר"ם מרוטנבורג ד"פ סימן רפ"ז בתשו' הר"ש משאנץ כתב דאם הלך אדם לביהכנ"ס ומצא טליתו שנפסקו החוטין ואינו מצוייצת כהלכתו ומתבייש לשנות מנהגו לישב בפני הקהל בלא טלית, אפשר דמותר להתעטף בלא ברכה, כמו שאמרו בסוגיין בכרמלית דרבנן דגדול כבוד הבריות, והביאו הב"י בסו"ס י"ג, וכ"כ הרמ"א שם ס"ג, וכ"כ השטמ"ק בסוגיין דאם נפסק בשבת אחת מן הציצית מותר ללבשו שהרי כבוד הבריות הוא וכו', משום דבשבת שאינו בר עשי' אינו מוזהר לעשות ציצית, - ומבו' דאף דכשאינו יכול לעשות בו ציצית ליכא איסור דאורייתא בלבישתו, ומה"ט ה"ז נדחה מפני כבוד הבריות, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, וע"כ לא הותר ללבוש בכה"ג אלא משום כבוד הבריות, וכ"כ המג"א בסימן י"ג סק"ח.[[68]](#footnote-69)

אך בד' התוס' הרא"ש ביבמות צ' ב' נראה להדיא דבשבת ויו"ט דא"א לעשות ציצית מותר לכתחילה להתעטף בטלית שנפסק ממנה הציצית, ול"ב בזה להתירא דכבוד הבריות,[[69]](#footnote-70) וכ"כ העולת תמיד בסימן י"ג סק"ט והט"ז שם סק"ה בדעת ר"י, ועמש"כ בזה הפמ"ג שם ובאש"א שם סק"ח.

**לבישת טלית שאין בה ציצית בחול**

המג"א בסימן י"ג סק"ח כתב בתו"ד דאף בחול אם אין ציצית נמצאים בעיר דינו כמו בשבת דמותר מדאורייתא ללבוש הבגד בלא ציצית, והביאו הא"ר שם סק"ו, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן י"ב סק"ז, והחיי אדם בכלל י"א סל"ה, והגרע"א בגל' מג"א סימן י"א סקי"ג וסימן י"ב סק"ז, והמ"ב בסימן י"ג סוסקט"ז.

אך הא"ר שם לעיל מינה כתב דבחול אסור ללבשו אף כשא"א לו לתקנו, דמ"מ הזמן היתר הוא לתקנו, וכתב דכן משמע בפוסקים דדוקא בשבת יש היתר, והפמ"ג באש"א סימן י"ג סק"ח כתב דהוא שלא כד' המג"א, וכ"נ קצת בל' השטמ"ק בסוגיין דלא אמרה תורה גדילים תעשה לך אלא בחול ולא בשבת, וכ"ה מבו' בד' הראש יוסף בביצה י"ד ב' ד"ה ומן שמיא דבשבת ליכא עשה כלל, עיי"ש,[[70]](#footnote-71) וכ"ה מבו' גם בדבריו במש"ז סימן י"ד סק"ה, וסימן י"ח סק"א, ובתיבת גומא פרשת חיי שרה אות א', ובס' נועם מגדים אות ב' (ד"ה ובהיותי), ועמש"נ בזה בסימן ד' ענף ה'.

למש"כ המג"א דאף בחול מותר מדאורייתא ללבוש הבגד בלא ציצית כשאין ציצית נמצאים בעיר, לכאו' הדין נותן דה"נ כשיש ציצית בעיר ואינם תחת ידו, מותר מדאורייתא ללבוש הבגד, ולילך למקום שהציצית שם ולהטילם.

אך ממש"כ המג"א שם דאם נפסק ציצית ברה"ר בט"ק א"צ לפשטו אפי' בחול דהפשיטה הוי גנאי גדול, אלא ימהר לילך לביתו לפשטו, מבו' דאף דעכשיו אין בידו להטיל ציצית, מ"מ אסור ללבשו מדאורייתא, וכל הא דא"צ לפשטו הוא משום דהוי גנאי גדול הדוחה עשה דאורייתא בשוא"ת, ורק כשאין ציצית בעיר מותר ללבשו מדאורייתא, וצ"ב הטעם בזה, ועמש"נ בזה בסימן ד' ענף ה'.

הדרכ"מ בסימן י"ג כתב דבחול דאם לובשו בלא ציצית עובר בעשה, אין ללבשו, דאין כבוד הבריות דוחה עשה שבתורה, והמג"א שם סק"ח הק' ע"ז דהרי כבוד הבריות דוחה עשה דאורייתא בשוא"ת,[[71]](#footnote-72) וכתב דאיירי היכא דהוי גנאי קטן, דבכה"ג אין כבוד הבריות דוחה עשה שבתורה אף בשוא"ת, כמש"כ התוס' בשבועות ל' ב' (ד"ה אבל איסורא) בתי' קמא, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בב"מ ל' ב' (ד"ה אלא לזקן).

**עשיית ציצית בעודו לבוש בבגד**

הרמב"ם בפ"ג מציצית ה"י כתב, דאם יתכסה בכסות הראוי לציצית יטיל לה ציצית ואח"כ יתכסה בה, ואם נתכסה בה בלא ציצית הרי ביטל מ"ע, והחמד משה בסימן ח' סק"ב ובסימן י"ג סוסק"א כתב דהוא שלא כד' המרדכי דאין איסור בלבישת בגד בלא ציצית, אלא דהוא בקום עשה ציצית אחר שלבש, ומבו' מדבריו דלדעת המרדכי מותר ללבוש הבגד ולעשות הציצית אחר הלבישה מיד,[[72]](#footnote-73) וכ"ה גם בדבריו בסימן י"ט סק"א, וכ"כ בביאור מהר"ם בנעט על המרדכי סקל"ב, וכתב דדמי למזוזה דמותר ליכנס לדור בבית ולקבוע בו מזוזה, - אך הפמ"ג בפתיחה להל' ציצית סוד"ה ויש לשאול כתב דד' הרמב"ם אינם סותרים לד' המרדכי, משום דבחול דאפשר לעשות ציצית, עובר כשנתכסה בלא ציצית, כי הי' לו לעשות ציצית.

ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת האחרונים בביאור ד' המרדכי, דלמש"כ הא"ר והשאג"א דפליג ע"ד התוס' ביבמות וס"ל דחיוב ציצית הוא בשעת העיטוף, ומ"מ כל שא"א לו לעשות ציצית מותר ללבשו, הרי דבחול דאפשר לעשות בו ציצית, צריך לעשות הציצית קודם הלבישה,[[73]](#footnote-74) - אך למש"כ הקדושת יו"ט ודעימי' דעיקר הא דמותר ללבוש הבגד כשא"א לעשות בו ציצית, הוא משום דחיוב ציצית חל אחר העיטוף, וכאשר כ"ה בד' התוס' הרא"ש ביבמות, הדין נותן דאף בחול מותר ללבוש הבגד ואח"כ לעשות בו ציצית.

המג"א בסימן י"ט סק"א כתב דאם הי' לבוש בגד ונפסק הציצית, צריך לפשטו ולתקנו, ואסור לתקנו בעוד הבגד עליו, וכ"כ הא"ר בסימן י"ב סק"ז, והדה"ח בסימן י"ב ס"ד, והמ"ב בסימן י"ב סקי"ג ובסימן י"ט סק"ג.

אך החמד משה בסימן י"ט סק"א והמו"ק שם תמהו ע"ד המג"א, דלפ"ד ר"י דמותר ללבוש בגד בשבת בלא ציצית, משום דליכא איסור בלבישה, אלא כשלובש חייב להטיל בו ציצית, ה"נ בחול א"צ לפשוט הבגד, ומותר לתקנו בעודו עליו,[[74]](#footnote-75) ואף לפ"ד הפמ"ג דאסור ללבוש בגד ולעשות ציצית אח"כ, הרי דאי נימא דהוא משום דמוטל עליו לעשות ציצית קודם הלבישה, הרי דכל שנפסק הציצית כשהוא לבוש בבגד, הדין נותן דא"צ לפשוט הבגד ומותר לתקנו בעודו לבוש.[[75]](#footnote-76)

והמחה"ש בסימן י"ט שם כתב בדעת המג"א, דהא דצריך לפשטו ולתקנו, ואסור לתקנו בעודו עליו, הוא משום דמדרבנן אסור ללבוש בגד בלא ציצית, וכמש"כ המג"א בסימן י"ג סק"ח,[[76]](#footnote-77) - אך לכאו' למש"נ לעיל מד' המג"א דבחול כשיש ציצית בעיר אסור מדאורייתא ללבוש בגד בלא ציצית, אף שאין הציצית תחת ידו, הרי דמה"ט הוא דס"ל דכשנפסק הציצית צריך לפשטו ולתקנו,[[77]](#footnote-78) וצ"ע.[[78]](#footnote-79)

\*התוס' הרא"ש ביבמות שם כתב דלמ"ד דציצית חובת מנא ניחא הא דהו"ל שוא"ת, דמיד שקנאו נתחייב בציצית אפי' מונח בקופסא ושוא"ת הוא שלא יעשה לו ציצית, - והיינו דלמ"ד דחובת מנא ודאי דמצות ציצית היא להטיל ציצית בבגד שיש לו, ואחר שקונה הבגד נתחייב לעשות בו ציצית, וליכא איסור בקניית בגד שאין בו ציצית, וע"כ הו"ל שוא"ת.[[79]](#footnote-80)

והערול"נ שם כתב דלפ"ז י"ל דעיקר מה שאמרו התם דהו"ל שוא"ת, הוא רק לרב חסדא לטעמי' דס"ל לקמן מ"ב ב' דציצית חובת מנא,[[80]](#footnote-81) וכ"כ השושנת העמקים בכלל ב' (ד"ה ונוראות נפלאתי), והארצות החיים בסימן י"ג סק"ג (ד"ה והנה הרמב"ם), ועיי"ש במש"כ בטעמא דהתוס' דלא ניח"ל בזה.

**טעם הא דאסור לשחוט כשא"א לו לכסות הדם**

בתוספתא פ"ו דחולין תניא דלא ישחוט אדם בספינה אא"כ הי' לו עפר מוכן, ומבו' דאסור לשחוט כשא"א לו לכסות, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' שם ל"א א', וכ"נ במתניתין בריש ביצה ובסוגיית הגמ' שם ח' א', דאסור לשחוט ביו"ט כשא"א לו לכסות, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית א' ריש שער ה' דמי שאין לו עפר לכסות לא ישחוט, וכ"כ הטוש"ע בסימן כ"ח סכ"א.

והקדושת יו"ט בסו"ס ל"ד הק' דלדעת ר"י דמותר ללבוש בשבת בגד שאין בו ציצית, משום דא"א לו לעשות בו ציצית, ולא נאסר להכניס עצמו לחיוב ציצית דא"א לו לקיימו, מ"ט אסור לשחוט כשא"א לו לכסות, הרי לא נאסר לשחוט בלא כיסוי, אלא אחר ששחט נתחייב לכסות, וכל דא"א לו לכסות לא עביד איסורא במה שאינו מכסה, וכן הק' הגליון מהרש"א ביו"ד שם.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הקדושת יו"ט שם בסו"ד כתב להוכיח מזה כמש"כ המג"א דמדרבנן אסור ללבוש בגד כשא"א להטיל בו ציצית, וה"נ אסור מדרבנן לשחוט כשא"א לו לכסות. - **ב** העונג יו"ט בסו"ס א' כתב דהוא משום דהתם אם נדחה השחיטה על זמן שיהא לו עפר לכסות יעשה שחיטה זו כתיקונה עם כיסוי, וכשאנו אוסרין עליו השחיטה כעת מחמת שאין לו עפר, אין אנו אוסרין עליו השחיטה אלא דוחין אותה עד זמן שיהא בידו לקיים מצות כיסוי התלוי בה, ומשא"כ הכא דאין תקנה להלבישה שאנו אוסרין עליו עכשיו, דאף אם יטיל אח"כ ציצית וילבש הבגד, יהא זה בשביל הלבישה שילבש אז, וא"א לומר דדוחין הלבישה על זמן שיהא לו ציצית, שהרי יכול ללבוש כעת וגם לאחר זמן, וכ"כ הקה"י בסימן כ"ג. - **ג** הגרי"פ עשין ז' האריך דבכלל מצות כיסוי, הוא שלא לגלות הדם אלא כשיש בידו לכסותו מיד בעפר, וע"כ אסור לשחוט כשא"א לו לכסות, ועד"ז כתב המנחת שלמה בח"ב סימן מ"ג ענף ג' ד"ה ולכן נראה. - **ד** השערי חיים בב"ב סימן כ' סק"ג כתב דכל הא דמותר להכניס עצמו לחיוב מ"ע שאין בידו לקיימו, הוא רק במצוה שהיא מצד הגברא, דכל חיובו במצוה הוא כשיכול לקיימה, וכשהוא אנוס ואינו יכול לקיימו לא נתחייב בו,[[81]](#footnote-82) אך במצוה שהיא מצד החפצא שצריך להיעשות בו כך וכך, חל חיוב המצוה בכלל גווני, ול"מ הא דהגברא אנוס, והו"ל כמבטל מצוה באונס, ובכיסוי הדם יסוד המצוה הוא מצד החפצא דצריך להתקיים בדם מצות כיסוי, וע"כ אסור לשחוט כשא"א לו לכסות,[[82]](#footnote-83) ועד"ז כתב האבנ"ז באהע"ז סימן קכ"כ סקכ"א, עיי"ש?שו"ר שדבריו הם בע"א, והוא בדומה לד' הגרי"פ, ובע"א קצת?. - **ה** האבי עזרי בפי"ד משחיטה כתב לישב לפי המבו' בכ"ד דמצות כיסוי היא גמר מצות השחיטה, וע"כ הוא אסור לשחוט, כיון דא"א לו לשחוט כתיקונו ולכסות, והיינו דכל הא דמותר ללבוש בגד כשא"א לו להטיל בו ציצית, הוא רק משום דמצות ציצית חלה אחר הלבישה, (וכמש"כ התוס' הרא"ש ביבמות), אך מצות כיסוי חלה עליו קודם השחיטה, דנצטוה לשחוט ולכסות, - ועמש"נ עוד בזה בסימן ד'.

ו' אייר פ'

דף מס' 5

**תכלת ולבן**

**ל"ח א'** **- התכלת אינה מעכבת את הלבן,** בספרי זוטא ס"פ שלח תניא, והי' לכם לציצית, יכול שהן ב' מצוות מצות תכלת ומצות לבן, ת"ל והי' לכם לציצית מצוה אחת היא ואינה ב' מצוות, - והרמב"ם בסהמ"צ שורש י"א ובעשין י"ד ובפ"א מציצית ה"ה פירש דמה שאמרו דמצוה אחת היא, היינו דהן נמנין למצוה אחת, ואינם ב' מצוות, - אך הרמב"ן בהשגתו לסהמ"צ שם נחלק ע"ז דמה שאמרו דמצוה אחת היא, היינו דהן מעכבין זא"ז,[[83]](#footnote-84) והוא כדעת רבי דתכלת ולבן מעכבין זא"ז.[[84]](#footnote-85)

הרמב"ם בסהמ"צ שם כתב דהא דהן נמנין כמצוה אחת, אף שאין מעכבין זא"ז, הוא משום שהענין אחד, שהכוונה בציצית למען תזכרו, והרמב"ן בהשגתו שם תמה ע"ז, דמ"ש מתפילין של יד ושל ראש דמנאם הרמב"ם גופי' לב' מצוות, אף שהם יותר ענין אחד, שכל מה שכתוב בזה כתוב בזה, והענין בהם אחד למען תהי' תורת ד' בפינו שומה כנגד הלב והמח משכנות המחשבה, וכתב בדעת הרמב"ם דשאני לבישת תכלת ולבן שהם מעשה אחד, ומשא"כ בתפילין ש"י וש"ר שהם ב' מעשים,[[85]](#footnote-86) ובסו"ד עמד ע"ז ממה שמנה ה רמב"ם בכ"ד ב' מעשים למצוה אחת, (קר"ש שחרית וערבית, והקטרת בוקר וערב, וב' תמידין), וכ"כ הריב"ש בסימן קל"ז.[[86]](#footnote-87)

ובכ' הגרי"ז לקמן בע"ב כתב בדעת התוס' דפליגי ע"ד הרמב"ם וס"ל דתכלת ולבן הם ב' מצוות, עיי"ש.

ממה שדנו הרמב"ם ודעימי' אם תכלת נמנה למצוה בפנ"ע, מבו' דמצות תכלת היא מ"ע גמורה, וכל שעושה לבן בלא תכלת ביטל מ"ע, וכן נקטו השאג"א בסו"ס ל"ב ורבים מהאחרונים.

אך הקדושת יו"ט בסימן ל"ה כתב לדקדק ממש"כ רש"י דאם עשה ארבעתן תכלת או ארבעתן לבן "יצא", דיצא לגמרי ידי מצות ציצית באחד מהן ולא חיסר כלום, דהא דאמר רחמנא למיעבד ב' חוטין תכלת וב' חוטין לבן הוא למצוה מן המובחר,[[87]](#footnote-88) וכתב דכ"נ גם בד' התוס' בע"ב ד"ה לרבי עכובי מעכבי דאם עשה תכלת או לבן לחוד לא חיסר מצוה,[[88]](#footnote-89) ועיי"ש במש"כ במקור רש"י ותוס' להך מילתא, ונתבאר להלן,[[89]](#footnote-90) וכן הביאו גם מד' התוס' לקמן מ' א' ד"ה סדין דבלא תכלת אי"ז ציצית מן המובחר,[[90]](#footnote-91) ומד' התוס' לקמן מ"א ב' ד"ה ואם הביא דלרבנן דאין הלבן מעכב את התכלת מצי למיתני דאם הביא כשר, אף דאין מתקיים בזה מצות לבן,[[91]](#footnote-92) וכ"כ הראש יוסף בשבת כ"ה ב' ד"ה סדין בציצית, דבלא תכלת לא קיים מצוה מן המובחר,[[92]](#footnote-93) ועד"ז כתב בחי' המיוחסים להרשב"א בסוגיין דאף אם ליכא אלא חדא קיים מצוה מן המובחר, אלא דמצוה טפי לעשותו משניהם,[[93]](#footnote-94) - ועמש"נ בזה בסימן ה' ענף ד' ואילך.

**מנין חוטי הלבן והתכלת**

נחלקו רבוותא במנין חוטי הלבן והתכלת, **א** בספרי בפר' כי תצא תניא דעושין ד' חוטין של תכלת וד' חוטין של תכלת, והיינו ב' חוטין כפולין תכלת וב' חוטין כפולין לבן, וכ"כ בפירש"י במשנתינו, וכ"כ התוס' בסוגיין, והתוס' ותוס' הרא"ש ביבמות ד' ב', והתוס' ותוס' הרשב"א בכתובות מ' א', וכ"כ הרא"ש בסימן ו', והמרדכי בסימן תתקל"ט, והפסקי רי"ד לקמן ל"ט ב' ובס' המכריע סימן פ"ח, והיראים בסימן ת"א, והבעה"ע בהל' ציצית סו. וסז:, והראבי"ה בסימן אלף קנ"ב, והר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ע"א עמ' 208 ועמ' 224, והמהר"ם מר"ב בתשו' ד"פ סימן תמ"ד, והרשב"א ביבמות ד' ב', והריבב"ן בשבת כ"ה ב', והטור בסימן י"א, וכ"נ בד' השו"ע בסימן י"ב ס"א בדינא דר"ת, וכן נקט לעיקר בביאור הגר"א שם, ועיי"ש שפירש כן גם בד' הספרי בס"פ שלח, וכ"כ הט"ז בסימן ט' סק"ג, והגר"ז שם ס"ד והמ"ב שם סק"ז.

**ב** בספרי בס"פ שלח תניא דעושה ג' של צמר ורביעית של תכלת,[[94]](#footnote-95) וכן גירסת הגר"א בספרי בפר' כי תצא, וכ"כ הערוך בע' תכלת כתב ואפשר שהוא בשם ר"ח דיש בטלית ו' חוטין של צמר לבן וב' חוטין של צמר הצבועין בתכלת, וכ"כ בפי' רבינו הלל לספרי שם, וכ"כ הראב"ד בפ"א מציצית ה"ו, והריא"ז בהל' ציצית ה"א דין ח', והמאירי ביבמות ה' ב', וכ"כ הגר"א ביהל אור פר' פנחס דכ"ה העיקר.

**ג** הרמב"ם בפ"א מציצית ה"ו כתב דיהא אחד מן החוטין תכלת וז' לבנים, וכ"נ בפי' רבינו פרחי' בשבת כ"ה ב', וכ"כ בביאור הגר"א לספד"צ פ"ה, ובדבריו שם ה"ב וה"ג ובפיהמ"ש בפירקין מבו' דהיינו דעיקר הציצית הוא הלבן, ומצות תכלת הוא לכרוך על הענף חוט תכלת, וכדכתיב ונתנו על ציצית הכנף פתיל תכלת,[[95]](#footnote-96) וע"כ אין התכלת אלא חוט א' ממש, דזהו הנצרך לכריכה, וכ"כ המשכנות יעקב בסימן י"ג בביאור ד' הרמב"ם, עיי"ש.[[96]](#footnote-97)

בפירש"י כתב דהא דתכלת אינה מעכבת את הלבן, היינו דאם עשה ארבעתן תכלת או ארבעתן לבן יצא, וכן האריכו התוס' דלא סגי בב' חוטין מן האחד, וכתבו דהוא נלמד מדדרשינן גדיל שנים גדילים ד', בין יש בו מין אחד בין יש בו ב' מינים, וכ"כ הרא"ש בסימן ו', וכ"כ הרמב"ם בפ"א מציצית ה"ט,[[97]](#footnote-98) וכ"כ ש"ר.

אך בתשו' הרא"ש כלל ב' סימן ט' כתב דכיון דהתכלת אינה מעכבת את הלבן סגי מן הדין בב' חוטי לבן, ומה שנותנין עוד ב' חוטי לבן הוא זכר לתכלת, וכ"כ הרשב"א ביבמות ד' ב' ד"ה והא דאמרינן בשם התוס', וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"א אות צ"ט, וכ"נ גם בדבריו בשער א' ח"א אות נ"א ונ"ג ובריש ח"ד,[[98]](#footnote-99) וכ"כ הגרי"פ עשין ז' (סוד"ה אלא דבאמת) בדעתו,[[99]](#footnote-100) וכ"נ בתשו' רבינו ברוך שבתשו' הגאונים עמנואל סימן קמ"א.

**בטעם הא דמותר ללבוש טלית שאין בה תכלת, אף שמבטל מצות תכלת**

השאג"א בסו"ס ל"ב הק' בהא דהתכלת אינו מעכב את הלבן ואם אין לו תכלת מטיל לבן, וכן בזה"ז שאין לנו תכלת מטילין אנו לבן לחוד, דלדעת הר"ש מדרוי"ש דאסור ללבוש טלית שאינה מצוייצת אף כשא"א לו להטיל ציצית, א"כ היאך מותר ללבוש טלית שאין בה תכלת, הרי עושה איסור בלבישתו ועובר על מ"ע דתכלת, והוכיח מזה כדעת ר"י, דכל דא"א לו להטיל ציצית, מותר ללבוש טלית שאינה מצוייצת.[[100]](#footnote-101)

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** השאג"א בסימן ל"ג כתב בדעת הרמב"ם ודעימי' דעשה בקום ועשה דוחה לעשה שעובר עליו בשוא"ת, ובדבריו בסו"ס ל"ב מבו' דלפ"ז ניחא הא דמותר ללבוש טלית שאין בה תכלת, דהמ"ע דלבן דוחה להמ"ע דתכלת, ועמש"כ בזה המאיר לעולם בח"ב סימן ז' (ד"ה ומה שהביא).

**ב** העמק יהושע בסימן ב' ד"ה ומה שהוכיח כתב דזהו דילפינן מקרא דוראיתם אותו, דאם אין לו תכלת מטיל לבן ומותר ללבוש הבגד אע"ג דמבטל לעשה דתכלת, דאי נימא דאסור ללבוש הבגד משום ביטול העשה דתכלת, א"כ למאי רבי רחמנא בהא דוראיתם אותו דכל חד לחודי' משמע, וכ"כ המאיר לעולם בח"ב סימן ז' סוד"ה ומה שהקשה,[[101]](#footnote-102) - וי"ל דאי"ז גזה"כ בעלמא, אלא דמזה נלמד דאע"ג דעיקר מצות ציצית היא סדר בלבישה, דבעינן שתהא לבישת הבגד עם ציצית, מ"מ מצות תכלת אינה סדר בלבישה, אלא דכשלובש בגד נתחייב לעשות בו תכלת, וע"כ כל שא"א לעשות תכלת, מותר ללבוש הבגד.[[102]](#footnote-103)

**ג** הקדושת יו"ט בסימן ל"ה ד"ה ואמנם באמת כתב לפמש"כ שם בדעת רש"י ותוס' דמצות תכלת אינה אלא למצוה מן המובחר, ואף אם עשה ד' חוטין מלבן יצא יד"ח ציצית, ונתבאר לעיל, וע"כ שפיר מותר ללבוש טלית שאין בה תכלת, דאינו מבטל מ"ע כלל, ועיי"ש שכתב דמזה הוא שלמדו רש"י ותוס' להך מילתא דאין התכלת אלא למצוה מן המובחר, ואם עשה ארבעתן מלבן יצא.

ט' אייר פ'

דף מס' 6

**איסור בל תגרע בהטלת לבן בלא תכלת**

הביה"ל בח"א סימן מ"ב כתב דאם הטיל לבן ולא תכלת עובר בבל תגרע, וכתב דהא אם אין לו תכלת מטיל לבן, וכן בזה"ז שאין לנו תכלת מטילין אנו לבן לחוד, הוא משום דעשה דציצית דוחה לל"ת דלא תגרע, - אך הארצות החיים בסימן י"ט סק"א כתב דכיון דתכלת ולבן אין מעכבין זא"ז והוו כב' מצוות, אין בזה משום בל תגרע, וכ"כ בתשו' בית שלמה או"ח סימן ט"ז סק"ב.

אמנם הנה השאג"א בסו"ס מ"א נקט דהמטיל ג' ציציות לר' ישמעאל עובר בבל תגרע, אף דאין מעכבין זא"ז והוו כד' מצוות, וגם נקט דעשה דציצית אינו דוחה לל"ת דבל תגרע, וכ"כ העונג יו"ט בסימן א' (סוד"ה ובזה יתישב), ולפ"ז תיקשי דמ"ט אם אין לו תכלת מטיל לבן, ובזה"ז שאין לנו תכלת מטילין אנו לבן לחוד, והרי עובר בבל תגרע,[[103]](#footnote-104) ולכאו' צ"ל דלמש"כ רש"י ורוב קמאי דגם כשאין לו תכלת מטיל ד' חוטין, ע"כ לי"ב משום תגרע, דאיסורא דבל תגרע הוא רק כשמגרע במנין חלקי המצוה, וצ"ע.[[104]](#footnote-105)

**תוד"ה התכלת, ובגמ' מוכיח כן וכו' גזירה משום קלא אילן, ופריך לא יהא אלא לבן,** דעת רש"י לקמן מ"א ב' ד"ה כל מיני צבעים דמכח דינא דמין כנף, בעינן שיהיו החוטין בצבע הבגד, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ב מציצית ה"ח, וכמש"כ הטור בסימן ט' בדעתו, ובתשו' הרשב"א ח"ג סימן ר"פ נקט בדעתם דה"ז מעכב, עיי"ש, והסמ"ג עשין כ"ו תמה ע"ז מהא דפריך דאף אם הוא קלא אילן, לא יהא אלא לבן, ובע"כ דאין לחוש במה שמטיל ציצית צבועים בטלית לבן.

והארצות החיים בסימן ט' בהמאיר לארץ סקל"ב כתב לישב, דהא דבעינן שיהיו החוטין מצבע הבגד, היינו בב' חוטי הלבן, אך ב' החוטין הנוספים שהם במקום תכלת, ל"ב שיהיו מצבע הבגד, וכ"כ החזו"א בסימן ג' ריש סקכ"ה, - וי"ל עוד עד"ז, למש"כ התוס' לקמן דאף הקדמת לבן לתכלת מעכבת, מ"מ לרבנן דאין הלבן מעכב את התכלת יצא, דאף דאין מקיים בחוטין אלו מצות לבן, מ"מ ה"ז מועיל להכשיר את התכלת, דקרינא בי' גדילים ד', וה"נ הוא בחוטין שאינם מצבע הבגד, דמועילין לקיום דין גדילים, וכ"כ בשיעורי הגרי"ד,[[105]](#footnote-106) ועמש"נ בסימן ו' בטעמא דהסמ"ג דלא ניח"ל בזה.

**משמע דאי הוי לבן ליכא איסורא אע"ג דבלא הני דקלא אילן איכא ב' חוטי לבן,** הרשב"א ביבמות ד' ב' ד"ה והא דאמרינן כתב בשם התוס' שדחקו דהתם להטיל בו ב' חוטי תכלת בלבד קאמר, והלכך שרי, שאם הוא תכלת הרי הלבן אינו מעכב את התכלת, ואם אינו אלא קלא אילן והוא כמו לבן, הרי התכלת אינו מעכב את הלבן.

**כי רמי טפי ליכא איסור כלאים דאי"ז מוסיף על המצוה דגדיל וכו' לאו למעוטי טפי קאתי וכו' כדאשכחן גבי ערבי נחל וכו',** הקר"א כתב דאע"ג דבערבה לא מצינו אלא דיכול להוסיף ולי"ב משום בל תוסיף, אך הכא דאיכא איסור כלאים לכאו' לא הותר אלא כפי מצותו דהיינו ב' חוטין, מ"מ כיון שלא נאמר שיעור למעלה, הוי כל מה שמוסיף בכלל המצוה, וכל החוטין הן בכלל העשה דציצית,[[106]](#footnote-107) והיינו דכ"ה דמותר להטיל חוטין ארוכים מהשיעור דבעינן לציצית ולי"ב משום כלאים, והיינו משום דאף דל"ב שיהא אורך החוטין אלא ד' או י"ב גודלין, מ"מ כל שמוסיף בארכן הוו כולן בכלל המצוה, ה"נ אף דל"ב שיהיו אלא ד' חוטין, מ"מ כל שמוסיף הוו כל החוטין בכלל המצוה,[[107]](#footnote-108) ועמש"כ בזה הטה"ק, ומש"כ החזו"א בסימן ג' סוסקכ"ד.

**ולקמן וכו' פירש בקונטרס שאין כאן איסור בל תוסיף כיון שכל הח' בכרך אחד,**[[108]](#footnote-109)כדעת רש"י דמותר להוסיף על חוטי הציצית ולי"ב משום בל תוסיף, כ"כ הפסקי רי"ד לקמן מ"א ב', וכ"כ המרדכי בסימן תתקל"ט ותתקמ"ב בשם הר"ש משאנץ, וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"א סח. דציצית אין לו שיעור למעלה, ואם רצה להוסיף מוסיף ואין בו משום בל תוסיף, והביאו הטור בסימן י"א, וכן הכריעו הגר"א בסימן י"א סי"ב, והמשכנות יעקב בסימן ט"ו.

וכדעת התוס' דאסור להוסיף על חוטי הציצית משום בל תוסיף, כ"כ הרא"ש בסימן ו', וכ"כ הסמ"ק בסימן קע"ז, ובתשו' הרשב"א ח"א סימן תס"ח ותשכ"ח, ועמש"נ להלן בפלוגתייהו אם מותר להוסיף מד' עד ח', וכ"כ השו"ע בסימן י"א סי"ב.

הרמב"ם בפ"א מציצית ה"א כתב דאין לחוטי הענף מנין מה"ת, והכס"מ שם הק' דלהדיא אמרו לקמן ל"ט ב' וביבמות ה' ב' דגדילים אתי למנינא, - והמרכה"מ שם כתב דהרמב"ם לטעמי' דכל שאינו מפורש בתורה קרי לי' מדברי סופרים, וזהו שכתב דאין להן מנין מה"ת, דלא נתפרש המנין בתורה, וכמו שאמרו בסנהדרין פ"ח ב' דציצית עיקרו מד"ת ופירושו מד"ס, ופירש"י דהיינו ד' חוטין דילפינן גדיל ב' גדילין ד'.

אך בכ' הגרי"ז לקמן בע"ב כתב בשם הגר"ח וכ"ה בכ' הגר"ח לקמן מ' ב' בסו"ד שפירש בד' הרמב"ם, דאף דבעינן ד' חוטין, היינו רק מדין תואר הציצית דבעינן שיהא גדיל גדילים, וכמו דבעינן שיהא גדיל ופתיל, בעינן שיהא גדיל גדילים, אך בדין קיום מצותה ליכא כלל דין מנין, ועיי"ש שכתב דמה"ט ליכא בל תוסיף כשמוסיף יותר מד' החוטין, דכיון דלקיום המצוה ליכא דין מנין, אלא הא דבעי מנין ד' הוא משום דזהו צורת ציצית, ל"ש בזה בל תוסיף,[[109]](#footnote-110) והיינו דדמי להיכא דמוסיף באורך החוטין דאין לדון בזה משום בל תוסיף.

**מיהו בס"פ אלו הן הנחנקין משמע דאם הוסיף חוטין בכרך אחד פסול וכו',** השטמ"ק כתב לדחות דהתם איירי בהוסיף מנין אחר שאינו לא צמר ולא פשתים, וע"כ הוא עובר בבל תוסיף, וכ"כ המרדכי בסימן תתקמ"ב בשם הר"ש, וכ"כ הר"ן בסנהדרין שם בדעת רש"י והרמב"ם.[[110]](#footnote-111)

**והאי דלא מוקי לה בהטיל למוטלת, משום דדילמא לא מיפסלא בכך וכו',** הרמב"ם בפ"א מציצית הט"ו כתב דהטיל למוטלת ונתכוין להוסיף ה"ז פסולה, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**וטלית בת ח' היינו בת ד' שהן כפולין שיסבור כולם תכלת וכו',** צ"ב דהיאך יסבור שכולם תכלת, הרי א"כ הוא עובר בבל תוסיף, לפ"מ שנקטו התוס' הכא דבכל הוספת חוטין עובר בבל תוסיף, - ובשיעורי הגרי"ד כתב דרק אם מוסיף יותר מד' חוטין עובר בבל תוסיף, אך כשמוסיף עד ד' חוטין, אף דבתכלת א"צ אלא ב' חוטין, אינו עובר בבל תוסיף,[[111]](#footnote-112) וע"ד מש"כ התוס' בהמשך דבריהם דאף אם נותן ד' חוטין לבן וד' חוטין תכלת לי"ב משום בל תוסיף, ואף דהכא אכתי לא נחתי לזה, מ"מ כבר ס"ל דבנתינת ד' חוטי תכלת אינו עובר משום בל תוסיף,[[112]](#footnote-113) - ועמש"נ בזה בסימן ז' סק"ג ואילך.

**ומיהו קשה לפי' זה דבת ד' נמי יסבור שהוא תכלת ויוסיף עליהן לבן של פשתן,** העולת שלמה כתב דדבריהם מתפרשים למש"כ לקמן מ' א' ד"ה כיון דאפשר במינן דהא דחוטי פשתן פוטרין בשל צמר הוא רק כשיש שם תכלת, וע"כ אם יוסיף על הקלא אילן ב' חוטי פשתן, עובר משום כלאים.[[113]](#footnote-114)

**ושמא כל מה שמוסיף חוטין מד' עד ח' לאו מוסיף הוא וכו',** כ"כ הרא"ש בסימן ז', וכ"כ הטור בסימן י"א, והב"י שם צידד דהיינו רק כשנותן ד' חוטין כפולין מתכלת וד' חוטין כפולין מלבן, אבל כשנותן לבן לחודי' יותר מד' חוטין כפולין עובר בבל תוסיף, - אך כתב לדון בדעת הטור שסתם בזה דס"ל דכיון דבזמן דאיכא תכלת יכול להוסיף עד ח' כפולין, אף השתא דליכא תכלת עומד הלבן במקום תכלת ולבן ויכול להוסיף עד ח' חוטין כפולין, וכן הוכיח הארצות החיים שם סוסקי"ד מד' התוס' דאף כשנותן מין א' לחודי' יכול להוסיף עד ח' חוטין,[[114]](#footnote-115) ועמש"נ בסימן ז' לפרש הטעם בזה.

הסמ"ק בסימן קע"ז כתב דאם עשה ה' חוטין בציצית שהם י' כשהם כפולין עובר משום בל תוסיף, והב"י בסימן י"א כתב דהוא שלא כדעת התוס' דמותר להוסיף עד ח' חוטין, - ובתשו' הרשב"א ח"א סימן תס"ח ותשכ"ח כתב דאם הוסיף על ל"ב חוטין שבציצית עובר בבל תוסיף, והב"י בסימן י"א נסתפק בדעתו אם פליג ע"ד התוס', או דאיירי בזה"ז דליכא תכלת, ובכה"ג אין להוסיף על ד' חוטין, וכמש"כ הב"י שם גם בדעת התוס'.

**ושמא משום דדרשינן גדיל ב' גדילים ד' בין יש בו מין אחד בין יש בו ב' מינים,** התוס' לקמן בע"ב ד"ה אלא לגרדומין כתבו דעכשיו נותנין ד' חוטין ב' משום לבן וב' משום תכלת, וכ"כ התוס' בבכורות ל"ט ב' סוד"ה כמה חוטין דמה שאנו עושין עכשיו הוי פלגא לשם לבן ופלגא לשם תכלת, וכ"כ הרא"ש בסימן ז' לנוסחת ס"א, וכ"כ היראים בסימן ת"א דמי שאין לו תכלת נותן ד' חוטי לבן במקום תכלת, ומשמע דאי"ז דין בפנ"ע דבעינן גדילים, דזה צורת הציצית, אלא דמקרא דגדילים נלמד דאף כשאין תכלת נותן ב' חוטי לבן במקום חוטי התכלת,[[115]](#footnote-116) וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית דנותן ב' חוטין במקום תכלת.[[116]](#footnote-117)

אך בכ' הגרי"ז לקמן בע"ב פירש בד' התוס', דדין המנין דבעינן לקיום מצות ציצית ומצות לבן הוא ב' חוטין, ומלבד זה איכא דין בחפצא דצריך שיהא גדיל גדילים וזהו שנקרא ציצית,[[117]](#footnote-118) ועיי"ש מש"כ לפ"ז, ויתבאר בעזה"י במקומו, - והגרי"פ עשין ז' ד"ה ואמנם לא הוצרכנו וד"ה אלא דבאמת כתב דנחלקו בזה הראשונים לקמן בסוגיא דגרדומין אם הא דכשיש לו מין אחד מטיל ד' חוטין, הוא משום דעיקר מצות ציצית היא להטיל ד' חוטין, ובעינן שיהיו ב' חוטין תכלת וב' חוטין לבן, אך אי"ז מעכב, וסגי לי' בארבעתן של לבן או ארבעתן של תכלת, או היינו דב' חוטין הם מדין לבן וב' חוטין הם במקום תכלת, וחשיבי כב' מצוות, ויתבאר בעזה"י במקומו, וגם עמש"נ בזה בסימן ה'.

**וק"ק וכו' משמע דאי לא מעכבי ניחא, אלמא אע"ג דחיסר מצוה דלבן קיים מצוה דתכלת בב' חוטין,** השטמ"ק בע"ב הביא מתוס' חיצוניות שהניחו לזה בקו', - וצ"ל דאף דגם חוטי תכלת מועילין להשלים למנין החוטין דגדילים, וא"כ מאי גרעי חוטי לבן אלו מחוטי תכלת, היינו משום דחוטי תכלת שיש להן הכשר בתורת תכלת מועיל להשלים למנין החוטין, אך חוטי לבן אלו שאין להם הכשר בתורת חוטי לבן, אינם מועילין להשלים למנין החוטין, אך התוס' תירצו דאף דאין חוטין אלו מועילין לקיים מצות לבן, מ"מ סגי בהו להשלים למנין החוטין.

י' אייר פ'

דף מס' 7

**ל"ח א'** **- וראיתם אותו מלמד שמעכבין זא"ז,** הקר"א הק' לדעת רש"י דאף כשאין לו תכלת נותן ד' חוטין, מ"ט דרבי דהלבן מעכב את התכלת, כיון דיש ד' חוטין, ומ"ט יפסל בשביל שצבען תכלת, הרי לאו ל"ד הוא, דאפי' נצבעו באיזה צבע ג"כ כשר, ולמה יפסל כשצבען תכלת,[[118]](#footnote-119) ולדעת רש"י ודעימי' דבעינן שיהיו חוטי הלבן מצבע הבגד, ניחא, דע"כ אינו יוצא בחוטי תכלת יד"ח לבן.[[119]](#footnote-120)

וצ"ל כמש"כ הקר"א לקמן בע"ב ד"ה מידי ציבעא דכ"ה משמעות קרא דונתנו על ציצית הכנף פתיל תכלת, דהפתיל לחוד יהי' תכלת אבל לא כל הציצית, והיינו דמה דיש ע"ז תורת תכלת, הוא מפקיעו מכלל לבן.[[120]](#footnote-121)

**ורבנן וראיתם אותו כל חד לחודי' משמע,** בחי' המיוחסים להרשב"א בסו"ד נקט דלרבנן הוי זה ילפותא מקרא דוראיתם אותו דאין מעכבין זא"ז, ועיי"ש שהק' דמ"ט בעינן קרא להכי, וכתב ב' דרכים בזה, וכ"ה מבו' בד' הפסקי רי"ד, ובד' המחז"ו בסימן תק"ט, והבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"א סו:, והר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ע"א עמ' 219 ועמ' 221.[[121]](#footnote-122)

והגרי"פ עשין ז' ד"ה על כל פנים כתב דיש מקום לפרש דלא ילפי רבנן מהך קרא דאין מעכבין זא"ז, דקרא לא אייתר להכי דאיצטריך להא דדרשינן לקמן מ"ג ב', ומסברא הוא דאין מעכבין,[[122]](#footnote-123) ומה שאמרו דכל חד לחודי' משמע, הוא לדחות להא דיליף רבי מהכא דמעכבין זא"ז, וע"ז הוא שאמרו דאין ללמוד כן מהך קרא, כיון די"ל דאותו הוא כל חד לחודי'.[[123]](#footnote-124)

בד' התוס' מבו' דקי"ל כרבנן דתכלת ולבן אין מעכבין זא"ז, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מציצית ה"ד, וכ"כ רבים מקמאי, - אך בתשו' הגאונים עמנואל סימן קמ"א בתשו' רבינו ברוך כתב דקי"ל כרבי דתכלת ולבן מעכבין זא"ז, דחכמים דפליגי עלי' דרבי יחידא הוא, כמו שאמרו בגמ' דר' יצחק הוא, וכ"כ הבעה"מ בשבת כ"ה ב', וכתב כן בדעת ר"ש קיראה בעל הלכות ראשונות שלא הביא בהלכותיו להא דתנן דהתכלת אינה מעכבת את הלבן,[[124]](#footnote-125) - ובתשו' מהר"ם מר"ב ד"ל סימן שס"ה ובתשו' הרשב"א ח"א סימן תתע"ח נקט דהוא ספק, וכתב דאף דאנו לובשים טלית מצוייצת ומברכין עלי' מספק, מ"מ אין לצאת בה לרה"ר דהוי ספק משא.

בתשו' רבינו ברוך שם כתב דאף דקי"ל דהתכלת מעכבת את הלבן, מ"מ אף כשחסר אחד מהן יש בזה מצות ציצית מדרבנן, עיי"ש,[[125]](#footnote-126) - אך הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"א סז. תמה ע"ז דאם הן מעכבין זא"ז ומדאורייתא זה בלא זה לאו מצוה היא, אף מדרבנן לי"ב מצוה, דומיא דד' ציצית המעכבין זא"ז, דבג' ציציות ל"ה ציצית דרבנן, ובטלית דאורייתא לא אשכחן ציצית דרבנן, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בשבת כ"ה ב' דאם הן מעכבין זא"ז, א"צ להטיל לבן אף מדרבנן, דהיכן תיקנו חכמים זו התקנה,[[126]](#footnote-127) וכתב עוד דל"ה חכמים מצריכין להטיל אחת בטלית שא"א להטיל בה שניהם, שהרי אין באחד מהם זכר לקיום מצות ציצית, וכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון, וכתב דקיבלנו עדותו של בעה"מ דכל ימיו פטר עצמו מן הציצית כדבריו הללו, וכ"ה מבו' בד' המהר"ם מר"ב שהבאנו לעיל דלמ"ד דהתכלת מעכבת את הלבן לי"ב מצוה אף מדרבנן, וכ"ה בתשו' הרשב"א ח"ד סימן רנ"ט.[[127]](#footnote-128)

**לא נצרכה אלא לקדם,** בד' רש"י מבו' דדין הקדימה הוא לתלות את הלבן תחילה, וכמש"כ דאם הקדים התכלת יתן הלבן אחריו, וכ"כ התוס' חיצוניות ותוס' אחרות שהביא השטמ"ק בדעתו, - והחזו"א בסימן ג' סקי"א ד"ה מ"ב כתב ללמוד כן גם מד' התוס' בד"ה ואם הקדים שכתבו דאי"ז אלא שינוי בסדר, ואי"ז שינוי בצורת הציצית, ומדבריהם לקמן בסוגיין בד"ה מידי.

אך התוס' חיצוניות ותוס' אחרות נחלקו ע"ד רש"י דל"ש הקדמה בדבר שאינו ניכר, שהרי אחר שנתחבו שניהם אין ניכר מי הקדים לחבירו, ולי"ב חביבות מצוה, ופירשו דדין הקדימה הוא בכריכות החוטין דמצוה להקדים חוליא של לבן תחילה, ובזה הוא דאמרינן דאם הקדים חוליא של תכלת לשל לבן אינו מעכב, וכ"כ החזו"א שם ד"ה ואמנם ובכ' הגרי"ז בסוגיין בדעת הרמב"ם,[[128]](#footnote-129) והחזו"א שם כתב דמה"ט לא הזכיר הרמב"ם בפ"א מציצית ה"ו לדין הקדימה, דהוא נכלל במש"כ שם ה"ז בדין הכריכות דכשהוא מתחיל מתחיל בלבן.[[129]](#footnote-130)

הקר"א הק' דמאי שייך דין קדימה בתליית החוטין בבגד, הרי הטלתן בבגד קודם קשירה לאו כלום הוא, ועיקר העשי' הוא הקשירה, ואם קשרן כאחת המצוה נעשית כתיקונה, ומאי איכפת לן דהטיל תחלה התכלת בלא קשירה, ובקשירה הרי בע"כ צריך לקשור כולן כאחד, - והמשכנות יעקב בסו"ס ט"ז הוכיח מזה דאיכא מעשה מצוה בתחיבה בכנף לחוד מלבד הקשירה, ועיי"ש שהוכיח מזה דכל דבשעת התחיבה בכנף היו הציצית פסולין הו"ל תעשה ולא מן העשוי, ודל"מ אם תלאן בכנף בעודן חוט אחד וקודם הקשירה חתכן לד', - אך החזו"א בסימן ג' סקי"א ד"ה במ"ב כתב דאין התחיבה בכלל העשי', ורק למצות תכלת הוא דבעינן תחיבה לשמה וכדי לקיים מצות הקדמה, עיי"ש,[[130]](#footnote-131) ועמש"כ בשיעורי הגרי"ד בשם הגרי"ז, ומש"כ עוד בזה.

בפירש"י כתב דאם הקדים התכלת ללבן אינה מעבת וא"צ לפסוק התכלת אלא יתן הלבן אחריו, והטה"ק הק' דמ"ט יהא הדין כן, הרי כיון דאפשר לו לפסוק התכלת הוי כמו לכתחילה, ואפי' אם כבר הטיל גם את הלבן ועשה את כל הציצית, הדין נותן שיהא עליו להתיר את הציצית ולחזור וליתנם בבגד, והנפ"מ בהא דאי"ז מעכב הוא כשא"א לו להתירם.[[131]](#footnote-132)

**אילימא חיסר מצוה דלבן וקיים מצוה דתכלת,** התוס' הק' דאיפכא הול"ל דמצות לבן עבד אבל מצות תכלת הנעשית שלא כהלכה חיסר, ובכ' הגרי"ז פירש לדבריהם דהיינו משום דבכל מקום דאיכא דין קדימה דינא הוא דאם הקדים אחד לחבירו נפסל הקודם שעשאו שלא כדין, ועמש"כ באורך בחי' המיוחסים להרשב"א, ומש"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ.

ובכ' הגרי"ז כתב שכתב דלדעת הרמב"ם דדין הקדימה הוא להקדים הלבן בכריכה, משום דמדין הכנף צריך שיהא סמוך לבגד מין כנף, ואי"ז כלל מדין סדר העשי', ניחא מה שאמרו דחיסר מצוה דלבן וקיים מצוה דתכלת, שהרי בתכלת ליכא כלל דין בהכריכה היכן תהי', אלא הוא דין בהלבן דבעינן שיהא כריכת הלבן סמוכה לבגד.[[132]](#footnote-133)

**לרבי עכובי מעכבי אהדדי,** השטמ"ק הביא מתוס' חיצוניות דמשמע דלרבנן ניחא, וכ"ה מבו' בפירש"י שפירש דקו' הגמ' היא משום דמתניתין כרבי מוקי לי', והק' מזה ע"ד רש"י דאף כשאין אלא מין אחד צריך ד' חוטין, דא"כ כיון דלבן כמאן דליתי' אע"ג דאיכא ב' חוטין דתכלת לאו מידי הוא, והתוס' בריש פירקין כתבו לישב, דאף דאין מתקיים בחוטין אלו מצות לבן, מ"מ הן מועילין להכשיר התכלת, דקרינא בי' גדילים ד', ונתבאר לעיל במקומו, והטה"ק הק' דאי"ז במשמעות ל' רש"י הכא שכתב דחיסר מצוה דלבן והוי כאילו לא נתנו לגמרי, ומשמע דליכא קיום מצוה כלל בחוטי הלבן, ועיי"ש מש"כ בזה.

התוס' בתי' בתרא כתבו דלרבנן דאין מעכבין זא"ז קשיא טפי, דמאי חיסר מצוה, והקדושת יו"ט בסימן ל"ה פירש לדבריהם דהיינו דלרבנן דאין מעכבין זא"ז, אם עשה תכלת או לבן לחוד לא חיסר מצוה, דאי"ז אלא למצוה מן המובחר, ונתבאר בדף מס' 5, - אך החזו"א בסימן ג' סקי"א ד"ה שם תוד"ה פירש לדבריהם דלרבנן דלא מעכבי אהדדי, ויש כאן ציצית כשירה, בע"כ דקיים גם מצות לבן ותכלת, כיון דיש כאן לב' המינים.[[133]](#footnote-134)

**מידי ציבעא קגרים,** בפירש"י כתב דהיינו דאפי' כולה תכלת ג"כ מצוה להקדים לבן לתכלת הואיל ורוב טליתות לבנות הן, ועמש"כ בזה התוס', ומש"כ התוס' והשטמ"ק בהנידון אם בעינן שיהיו החוטין מצבע הבגד, מקומו הוא בסוגיית הגמ' לקמן מ"א ב', ואכ"מ, אך הראב"ד בפ"ב מציצית ה"ח כתב לפרש דהיינו דאין ראוי שיקדים תכלת ללבן בשביל הצבע, אלא מצוה להקדים לבן לתכלת אע"פ שהוא מינה, והתורה אמרה על ציצית הכנף פתיל תכלת דלעולם יבא התכלת על ציצית הכנף, שיהא התכלת אחרון בו.[[134]](#footnote-135)

י"א אייר פ'

דף מס' 8

**גרדומין**

**ל"ח ב'** **- לא נצרכא אלא לגרדומין,** הארצות החיים בסימן י"ב ריש סק"א נקט דכל שנפסקו חוטי הציצית אחר עשייתן, יש בזה להכשירא דגרדומין, אף דעדיין לא לבש את הבגד, ועיי"ש משה"ק לפ"ז בהא דפטרו סדין מן הציצית, וכ"ה מבו' בד' המשכנות יעקב בסימן י"ט, ובד' הביאוה"ל בסימן י"א ס"ד ד"ה יותר ארוך וסימן י"ב ס"א ד"ה שמא, וכ"כ החזו"א בסימן ג' סוסק"ג,[[135]](#footnote-136) ועיי"ש שכתב דאע"ג דעדיין לא שימשו הציצית למצותן, מ"מ כיון דפסלה תורה עשוי מעצמו ובעינן עשי' דוקא, עשייתן חשיבא, וכל שנקשרו כהלכתן ואח"כ נפסקו, ה"ה בהכשר גרדומין,[[136]](#footnote-137) וכ"נ בד' החת"ס בתשו' יו"ד סימן רנ"ו ד"ה ומה שהקשה, והאבנ"ז באו"ח סו"ס שט"ז, והאו"ש בפ"ז מלולב ה"ה, - אך התפא"י בבועז פרה פי"א סקכ"ו צידד דלא חשיב כגרדומין אלא כשכבר עשה בהן המצוה, וכ"כ בס' זרע אברהם סימן ל"ג בשם הגר"י מקוטנא.[[137]](#footnote-138)

בהגה' הגרע"א מכת"י למג"א סימן י"א סק"כ צידד דכל שנפסקו חוטי הציצית ונשתייר בהן כדי עניבה, אף אם התיר הציצית יכול לחזור ולתלותן באותו בגד, דכל שנעשה בהכשר בבגד זה, הוי העשי' ראשונה עשי', ולא מיקרי אח"כ תחילת עשי', דהוי רק תיקון לתחילת עשי', ובהמש"ד נסתפק בזה, - אך בדבריו בסימן י"ב ס"ג משמע דאף אם חזר ותלה אותו בבגד זה ליכא להכשירא דגרדומין, עיי"ש,[[138]](#footnote-139) וכ"כ הארצות החיים בסימן ט"ו ס"ב, - ועמש"נ בזה לקמן מ"א ב' בדף מס' 22 בסופו.

**דאי איגרדם תכלת וקאי לבן וכו',** מהא דמפרשינן הכי למתניתין דהתכלת אינה מעכבת את הלבן, משמע דל"מ דין גרדומין שיתקיים בזה אף מצות תכלת, דא"כ היאך מצינו לפרש כן להא דהתכלת אינה מעכבת את הלבן, הרי אף בכה"ג מעכבת התכלת את הלבן, אלא שמתקיים בזה אף מצות תכלת, ול"מ אלא דבכה"ג אין התכלת מעכבת את הלבן, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם בפ"א מציצית ה"ד, וכמש"כ המהר"ם בנעט בביאור המרדכי סק"ד בדעתו,[[139]](#footnote-140) אך בכ' הגרי"ז נסתפק בזה בדעת הרמב"ם, עיי"ש.

אך בתו"ד התוס' מבו' דהא דמכשרינן בכה"ג הוא משום דמועיל מין אחד לחבירו, וכ"ה גם בל' הרא"ש בסימן ז' והמרדכי בסו"ס תתקל"ט, ומשמע דה"ז מועיל להכשיר אף את התכלת,[[140]](#footnote-141) אך בכ' הגרי"ז בסו"ד נקט בדעת התוס' דאין מתקיים בזה אלא מצות לבן,[[141]](#footnote-142) וצ"ע, וכ"ה להדיא בד' הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"א סז. דה"ז מועיל לקיום המצוה כהלכתה, וא"צ להטיל ציצית אחרת,[[142]](#footnote-143) ועמש"נ להלן בדעת רבינו ברוך דפליג עליו בזה, - ועמש"נ בזה בסימן ח' סק"ד ואילך ובסימן ט'.

**דאמרי בני ר' חייא גרדומי תכלת כשרין וכו' וכמה שיעור גרדומין כדי עניבה,** נחלקו הראשונים בזה, דבד' התוס' בשם ר"ת מבו', דהא דמכשרינן באיגרדם תכלת וקאי לבן וכו', ודינא דבני ר' חייא דגרדומי תכלת כשרים כשנשתייר כדי עניבה, חדא דינא הוא, והיינו דאם נפסק חוט אחד מעיקרו ולא נשתייר בו כדי עניבה פסול, ול"מ בזה הכשירא דגרדומין, וכן אם נפסקו כל החוטין פסול אף שנשתייר בהן כדי עניבה, והכשירא דגרדומין הוא כשנשאר בחוטין שנפסקו כדי עניבה, וגם נשארו ב' חוטי תכלת או ב' חוטי לבן שלמים שלא נפסקו כלל, וכ"כ הרא"ש בסימן ז' והמרדכי בסימן תתקל"ט בשם ר"ת, וכ"כ בתשו' רבינו ברוך שבתשו' הגאונים עמנואל סימן קמ"א, וכ"כ היראים בסימן ת"א, והסמ"ג עשין כ"ו, והסמ"ק בסימן ל"א, והראבי"ה בסימן אלף קנ"ב, והארחות חיים בהל' ציצית אות י"ח וי"ט לגיר' הכת"י, וכ"ה מבו' בד' הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"א סז. וח"ד.

אך התוס' בפי' בתרא כתבו דב' דינים הם, דדינא דבני ר' חייא הוא דכל שנפסקו החוטין ונשתייר בהן כדי עניבה כשר, ודין זה הוא אף כשנפסקו כל החוטין, והא דאמרינן דרק אי קאי תכלת או לבן לית לן בה, הוא כשנפסק החוט מעיקרו ולא נשתייר בו כדי עניבה, דבכה"ג לא מכשרינן אלא כשנשתייר מין אחד שלם, וכ"כ המרדכי שם בשם ר"י, וכן הכריע הרא"ש שם, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל ב' סימן ט' בשם ר"ת,[[143]](#footnote-144) וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בהל' ציצית ה"ב דין א'.

בעיקר ד' ר"ת ודעימי' דלא הוכשרו גרדומין אלא כשנשתייר מין אחד שלם וגם מהמין השני נשתייר כדי עניבה, כתב בכ' הגרי"ז לפרש בזה, דבציצית איכא ב' דינים, חדא, דין גדיל גדילים דהוא דין בהחפצא שצריך שיהא גדיל גדילים וזהו שנקרא ציצית, ועוד, דין מנין הצריך לקיום מצות ציצית וקיום לבן וכמו"כ לקיום מצות תכלת, וכל הא דמהני הכשירא דגרדומין הוא רק להדין בהחפצא שיהא גדיל גדילים, דכל שבשעת עשיית הציצית הי' גדיל גדילים כשר אפי' איגרדום, ושיעור גרדומין הוא כשנשתייר בהן כדי עניבה, אך בהשיעור הצריך לקיום המצוה ל"מ דין גרדומין כלל,[[144]](#footnote-145) וע"כ בעינן שישאר ב' חוטין שלמים משום דשיעור קיום המצוה הוא בב' חוטין, ובעינן שישאר בהחוטין הנפסקין כדי עניבה, לקיום דין גדילים, וזה מיוסד על מש"כ התוס' בע"א דאף חוטין שאין מתקיים בהן מצות תכלת או לבן מועילין להשלים למנין גדיל גדילים, והרי דעיקר המצוה היא בב' חוטין, ול"ב ד' חוטין אלא להשלים למנין גדיל גדילים.[[145]](#footnote-146)

ואמנם זה מתישב רק לפ"מ שנקט שם דל"מ דין גרדומין שיתקיים בזה אף מצות תכלת, ול"מ אלא להכשיר את הלבן, אך למשמעות ל' התוס' ודעימייהו דה"ז מועיל להכשיר אף את התכלת, צ"ב מ"ט בעינן לתרתי שישאר מין אחד שלם וישאר במין השני כדי עניבה, - והמהר"י אבוהב בסימן י"ב כתב דבעינן שיהא תרתי לטיבותא, וי"ל דהיינו דלעולם עיקר ההכשר הוא מכח שנשאר מין אחד שלם ומועיל השלם לחבירו, אך אי"ז מועיל אלא כשנשאר במין השני כדי עניבה, דבכה"ג מצינו לחשבו כקיים,[[146]](#footnote-147) ועמש"נ בזה בסימן ח' סק"ט.

לעיל ל"ה ב' א"ר פפא דגרדומי רצועות כשרים, ודחינן לה מדאמרי בני ר' חייא גרדומי תכלת וגרדומי אזוב כשרים, הני הוא דתשמישי מצוה נינהו, אבל הכא דתשמישי קדושה נינהו לא, - והמרדכי בסימן תתקל"ט כתב בשם ר"י שתמה מהתם על פי' ר"ת דהכשירא דגרדומין הוא רק כשנשתיירו ב' חוטין שלמים, דהרי בגרדומי רצועה לא נשתייר שלם, ומשמע דכל הא דליכא בזה להכשירא דגרדומין, הוא משום דתשמישי קדושה נינהו, אך בציצית דתשמישי מצוה נינהו כשר אף באיגרדדום כולהו, דומיא דגרדומי רצועה, והק' עוד וכן הק' הרא"ש בסימן ז' דהרי הא דגרדומי אזוב כשרים הוא באיגרדום כולהו, ודומיא דהכא הוא בציצית דבחדא תני להו, ולפ"ד הגרי"ז י"ל קצת ד' ר"ת, דלעולם הכשר גרדומין כלפי החפצא דהציצית, הוא אף כשנפסקו כל החוטין, דומיא דגרדומי רצועה וגרדומי אזוב, והא דבעינן שישתיירו ב' חוטין הוא משום דעל השיעור הצריך לקיום המצוה ל"מ דין גרדומין כלל, ועד"ז כתב בשיעורי הגרי"ד.

**דין גרדומין אם תליא בפלוגתא דרבי ורבנן**

לפי' ר"ת כתבו התוס' והרא"ש, דהא דסגי בשנשתיירו ב' חוטין שלמים, הוא אף לדעת רבנן דתכלת ולבן אין מעכבין זא"ז,[[147]](#footnote-148) דמ"מ כיון דאף היכא דליכא אלא לבן בעינן ד' חוטין, א"כ מצוה אחת היא, ומועילין הב' חוטין השלמים שנשתיירו להכשיר,[[148]](#footnote-149) וכ"כ כל הני קמאי העומדים בשיטת ר"ת לדינא, דכל שנשתיירו ב' חוטין שלמים כשר, אף דקי"ל כרבנן,[[149]](#footnote-150) - אך לפי' בתרא כתב הרא"ש, דכל הא דמכשרינן כשנשתייר מין אחד שלם, אף שנפסק המין השני מעיקרו, הוא רק לדעת רבי, אך לדעת רבנן אין מועיל מין אחד לחבירו, וכל שנפסק חוט אחד מעיקרו פסולה,[[150]](#footnote-151) וכ"כ המרדכי בסימן תתקל"ט, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בהל' ציצית.[[151]](#footnote-152)

ובפשוטו הטעם דתלי נידו"ז בב' הדעות, הוא משום דעיקר מש"כ הרא"ש לפי' ר"ת דאף לדעת רבנן מכשרינן בכה"ג, הוא משום דלא מסתבר דדינא דבני ר' חייא דגרדומי תכלת כשרים הוא דלא כהלכתא, אף לפי' בתרא דב' דינים הם, שפיר י"ל דדינא דאיגרדם תכלת וקאי לבן, דמכשרינן אף כשנפסק התכלת מעיקרו, הוא רק לדעת רבי.[[152]](#footnote-153)

אך החזו"א בסימן ג' סוסק"ה כתב די"ל דתליא זב"ז ביסוד הדין, דלפי' ר"ת דהא דמכשרינן הוא משום דנשתייר כדי עניבה וחשיב כאילו כל החוטין קיימין, מסתבר דאין חילוק בין רבי לרבנן ואף לרבנן כשר, אבל לפי' בתרא דנפסקו חוטי התכלת לגמרי ומכשרינן משום חוטי הלבן שנשתיירו, אין ללמוד הכשר זה לרבנן מהא דכשר לרבי, עיי"ש.

בעיקר מש"כ הרא"ש וכן דנו בזה התוס' לפי' קמא דדין גרדומין כשנשתיירו ב' חוטין תליא בפלוגתת רבי ורבנן, משום דלרבי תכלת ולבן מצוה אחת ומועיל חד לחברי', ולרבנן ב' מצוות הן ואין מועיל חד לחברי', צ"ב, דאמנם אם נבא לדון כשנפסק התכלת ונשתייר הלבן אם יש הכשר להתכלת ומתקיים בזה מצות תכלת, שפיר תליא בהפלוגתא אם תכלת ולבן מצוה אחת הן, אך כשבאנו לדון בזה"ז דליכא אלא לבן ובעינן ד' חוטין, אם סגי במה שנשתייר ב' חוטין, מ"ט תליא בפלוגתייהו, הרי אף דלרבנן תכלת ולבן ב' מצוות הן, מ"מ דינא דגדילים דבעינן ד' חוטין הוא מצוה אחת, ועמש"כ בזה הקדושת יו"ט בסימן ל"ז.

והגר"א בסימן י"ב ס"א כתב לפרש בזה, דהוא משום דלרבי אין מנין החוטין מעכב אלא שיהא תכלת ולבן, אך לרבנן אין תכלת מעכב רק שיהיו ד' חוטין, - ולכאו' מכוון דבריו הוא דפליגי רבי ורבנן בהא דילפינן מדכתיב גדיל גדילים דבעינן ד' חוטין, דלרבנן דאין תכלת ולבן מעכבין זא"ז, בע"כ דהא דבעינן ד' חוטין הוא דין בפנ"ע, דאף לקיום מצות לבן או תכלת בעינן שיהיו בציצית ד' חוטין, אך לרבי דתכלת ולבן מעכבין זא"ז, הרי דמה"ט הוא דבעינן ד' חוטין, וליכא דין בפנ"ע דאף בלבן או בתכלת לחודייהו בעינן ד' חוטין,[[153]](#footnote-154) וע"כ י"ל דכל הא דסגי כשנשתיירו ב' חוטין הוא רק לדעת רבי דלקיום מצות לבן סגי בב' חוטין, וכלפי דינא דהתכלת מעכב את הלבן נאמר דין גרדומין, דסגי לזה בגרדומי התכלת אף שלא נשתייר בהן כדי עניבה,[[154]](#footnote-155) אך לרבנן דלקיום מצות לבן בעינן שיהיו בציצית ד' חוטין, בעינן שישתייר בכל החוטין כדי עניבה.[[155]](#footnote-156)

\*בתשו' רבינו ברוך שבתשו' הגאונים עמנואל סימן קמ"א הוכיח דקי"ל כרבי דהתכלת מעכבת את הלבן, מהא דמפרש רבא למשנתינו דאיצטריך לגרדומין, שאם נפסק אחד מב' המינים ולא נשאר ממנו כשיעור עניבה יהא פסול כולו, וכ"ש כשתעשה הציצית מתחילתה ממין אחר שהיא פסולה,[[156]](#footnote-157) ובתשו' רבינו אפרים שנדפסה בתשו' הגאונים שם בסופו השיב ע"ז, דשפיר אתיא מתניתין אף כרבנן, דכיון דלרבי דמעכבין זא"ז אם איגרדם חד ואשתייר חד כשרה, כ"ש דלרבנן היא כשרה, - והבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"א סז. הביא לדבריו וכתב ע"ז דלא נתישב בזה מה שהוכיח רבינו ברוך ממה שאמרו דבעינן שישתייר כדי עניבה, ולרבנן יש להכשיר אף כשלא נשתייר כדי עניבה.

והבעה"ע כתב לישב, דאתיא שפיר אף כרבנן, דאף דלדידהו אין התכלת מעכבת את הלבן, מ"מ למצוה בעינן לתרוייהו, וע"ז הוא דמהני דינא דגרדומין דמתקיימת המצוה כהלכתה, וכל דלא נשתייר כשיעור, אף דאין מעכבין זא"ז, מ"מ למצוה בעינן לתרוייהו, וצריך להטיל בה ציצית אחרת, - אך בדעת רבינו ברוך י"ל דס"ל דל"מ דינא דגרדומין באיגרדם תכלת וקאי לבן שיתקיים בזה מצות תכלת, ואין מתקיים בזה אלא מצות לבן, ול"מ דינא דגרדומין אלא דבכה"ג אין התכלת מעכבת את הלבן, וע"כ לא בעינן להך דינא רק למ"ד דהתכלת מעכבת את הלבן.

**במנין החוטין דבעינן שישתיירו להכשירא דגרדומין**

במש"כ התוס' לדעת ר"ת, דגם לרבנן סגי במה שנשתיירו ב' חוטין, הק' בכ' הגרי"ז, דכיון דאף היכא דליכא אלא מין אחד בעינן ד' חוטין, ולא מצינו כלל בהכשר הציצית דסגי בב' חוטין, א"כ מ"ט לדין גרדומין סגי במה שנשתיירו ב' חוטין.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** היראים בסימן ת"א כתב דמי שאין לו תכלת נותן ד' חוטי לבן "במקום תכלת", ואחרי שהד' "במקום תכלת" י"ל דהא דמכשרינן גרדומי ציצית הוא רק כשלא נפסקו ד' מצד אחד, שנמצא במקום תכלת או במקום לבן קיימים ושלמים, אבל אם נפסקו ד' מצד אחד שאין לו לא לבן ולא תכלת קיים כשיעורו מתחילה פסול, דלא מכשרינן גרדומי ציצית אא"כ אחד מהם שלם, - ומבו' בדבריו דהא דאף בדליכא תכלת בעינן ד' חוטין, היינו דב' חוטים הם לקיום מצות לבן, וב' חוטין הן במקום תכלת,[[157]](#footnote-158) וכ"נ גם ממש"כ התוס' בתחילת דבריהם דהשתא שנותנין ד' חוטין ב' משום לבן וב' משום תכלת, ומשמע דחשבינן דב' חוטין הם לקיום מצות לבן וב' חוטין הם במקום תכלת, ומה"ט הוא דגם לדידן סגי במה שנשתיירו ב' חוטין, דחשיב דנשתייר מין אחד שלם, וכ"ה מבו' בל' המרדכי בסימן תתקל"ט, דהא דסגי במה שנשתיירו ב' חוטין, הוא משום שהם כנגד הלבן או כנגד תכלת, וכ"ה להדיא בד' המהר"י אבוהב בסימן י"ב, עיי"ש באורך, ובד' הפרישה שם סוסק"ו והדרישה שם סוסק"א,[[158]](#footnote-159) וכ"כ הקדושת יו"ט בסימן ל"ז ד"ה אבל הטור, והמשכנות יעקב בסימן י"ח, והארצות החיים בסימן י"ב ס"א ובהמל"א שם סקי"ד.[[159]](#footnote-160)

**ב** הסמ"ג עשין כ"ו כתב, דכיון דלא מכשרינן גרדומין אלא כשנשאר אחד מן המינים שלם שזהו דבר חשוב, עכשיו שאין לנו תכלת אין נשאר דבר חשוב אא"כ ישאר חצי החוטין שלמים, - ומבו' בדבריו דהא דאף בדליכא תכלת סגי במה שנשתיירו ב' חוטין, אי"ז משום דה"ז השיעור הראוי לקיום מצות לבן וחשיב כנשתייר מין אחד שלם, אלא הוא משום דנשתייר דבר חשוב, וכ"ה דהיכא דאיכא ב' מינים בעינן שישאר אחד מן המינים שזהו דבר חשוב, ה"נ היכא דליכא אלא מין אחד, בעינן שישאר מחצה מן החוטין דזהו דבר חשוב,[[160]](#footnote-161) - ועמש"נ להלן דלהסמ"ג לטעמי' הוא מוכח כן.

**ג** בכ' הגרי"ז כתב לפרש דהוא משום דלקיום מצות ציצית סגי בב' חוטין, שהרי היכא דאיכא תכלת ולבן נותן ב' חוטי לבן, והרי דקיום מצות לבן הוא בב' חוטין, והא דבעינן ד' חוטין הוא מכח דינא דגדיל גדילים, דצורת החפצא דהציצית הוא בד' חוטין, ול"מ דין גרדומין אלא להדין בהחפצא שיהא גדיל גדילים, אך לשיעור ב' חוטין דבעינן לקיום המצוה ל"מ דין גרדומין, וע"כ בעינן שישתיירו ב' חוטין שלמים, וכ"נ קצת בד' הגר"ז בסימן י"ב ס"ג.

בעיקר מש"כ ר"ת ודעימי' דכל שנשתיירו ב' חוטי לבן יש בזה להכשירא דגרדומין, מבו' בד' הגר"א בסימן י"ב ס"א הוא לטעמייהו דנותנין בציצית ב' חוטי לבן וב' חוטי תכלת, ונמצא דמה שאמרו הכא דכל שנשאר מין אחד שלם כשר, היינו כשנשארו ב' חוטין, וע"כ ה"נ לדידן דאין לנו אלא לבן בעינן שישתיירו ב' חוטין שלמים, אך לדעת הראב"ד ודעימי' דנותנין בציצית ג' חוטי לבן וחוט א' תכלת, ולדעת הרמב"ם דנותנין ג' ומחצה חוטי לבן וחצי חוט תכלת, לא תלי דין גרדומין במה שנשתיירו ב' חוטין.

אך הנה הסמ"ג בעשין כ"ו הביא פלוגתת רבוותא אם עושין ב' לבן וב' תכלת או ג' לבן וא' תכלת, ואח"כ כתב דהכשר גרדומין הוא כשנשתיירו ב' חוטין, והארחות חיים בהל' ציצית אות י"ב הביא לפלוגתת הרמב"ם והראב"ד אם עושין חצי חוט תכלת או חוט שלם, ולא הביא כלל לדעת רש"י ודעימי' דעושין ב' חוטין תכלת, ובאות י"ח כתב דהכשר גרדומין הוא כשלא נפסקו אלא ד' חוטין, וצ"ע דלהסוברים דעושין ג' לבן וא' תכלת או ג' ומחצה לבן וחצי חוט תכלת, מ"ט יהא תלוי דין גרדומין במה שנשתייר ב' חוטין, הרי אי"ז לא שיעורא דלבן ולא שיעורא דתכלת, והארצות החיים בסימן י"ב בהמל"א סקט"ז עמד בזה ע"ד הסמ"ג, - וצ"ל כמש"נ לעיל מד' הסמ"ג דהא דבעינן שישתיירו ב' חוטין הוא משום דהוא דבר חשוב, ואי"ז משום דהוא שיעורא דלבן או דתכלת,[[161]](#footnote-162) ונתבאר עוד בזה בסימן י', עיי"ש.

אך למש"כ היראים ודעימי' דהא דבעינן שישתיירו ב' חוטין הוא משום דהוא שיעור לבן או שיעור תכלת, הרי דכ"ז הוא לפ"מ דס"ל דנותנין בציצית ב' חוטי לבן וב' חוטי תכלת, וצ"ע לפ"ז לדעת החולקים וס"ל דנותנין חוט אחד דתכלת או חצי חוט דתכלת, כמה חוטין בעינן שישתיירו כדי שיהא בזה להכשירא דגרדומין.[[162]](#footnote-163)

ונחלקו בזה האחרונים, דהמשכנות יעקב בסימן י"ח נקט דלדעתם אין להכשיר אלא כשנשתיירו ג' חוטין לבן, כ"ה דבזמן דאיכא לבן ותכלת ואיגרדום חוט התכלת וחוט לבן פסול, דלא מכשרינן אלא באיגרדום תכלת וקאי לבן, ומשמע דבעינן שישתייר הלבן כולו,[[163]](#footnote-164) - אך הארצות החיים בסימן י"ב סק"א ד"ה נשובה נא נקט דלדעת הסוברים דסגי בחצי חוט דתכלת, הדין נותן דאף אם נפסקו ז' ראשים ונשתייר בהן כדי עניבה כשר, כיון דנשאר חצי חוט שלם, והוא עומד במקום תכלת.[[164]](#footnote-165)

התוס' כתבו לדעת ר"ת, דהכשירא דגרדומין הוא רק כשנשתיירו ב' חוטין שלמים מב' צידיהן, וע"כ כל שנפסקו ג' מן החוטין יש לחוש שמא הן מג' חוטין ונמצא שלא נשתיירו ב' חוטין שלמים, וכ"כ הרא"ש בסימן ז', והמרדכי בסימן תתקל"ט, וכ"ה וכ"כ הסמ"ק עשין כ"ו והסמ"ק בסימן ל"א, וכ"כ הטוש"ע בסימן י"ב ס"א, - אך בד' הבעה"ע בהל' ציצית שער א' סוף ח"ד משמע להדיא דבכל גווני שנפסקו ד' חוטין ונשתיירו ד' חוטין כשרה, ואף אם הוו החוטין שנפסקו מחוטין נפרדין, וכן משמע גם בד' הארחות חיים בהל' ציצית אות י"ח,[[165]](#footnote-166) וצ"ע,[[166]](#footnote-167) - ועמש"נ בזה בסימן י' ובסימן י"א.

י"ב אייר פ'

דף מס' 9

**גרדומין**

**ל"ח ב'** **- וכמה שיעור גרדומין וכו' כדי לענבן,** הטוש"ע בסימן י"ב ס"א כתבו דהא דבעינן שישתייר כדי עניבה, היינו בהחוט השלם, וע"כ אף אם נפסק ראש אחד לגמרי, אכתי כל שנשאר כדי עניבה בצדו השני שפיר דמי,[[167]](#footnote-168) - אך בל' הסמ"ק בסימן ל"א והכל בו בסימן כ"ב מבו' להדיא דאף אם לא נפסק אלא מצד אחד ולא נשתייר בו כדי עניבה חשיב כנפסק החוט מעיקרו, ועמד ע"ז הגרח"פ בתשו' לב חיים או"ח סו"ס פ"ז, וכ"נ מד' עוד מקמאי, ועמש"נ להלן להוכיח כן מד' רש"י ותוס', וצ"ע, - ועמש"נ בענין זה באורך בסימן י"ג.

הב"י בסימן י"ב נסתפק בגונא דנפסקו ב' ראשי החוט ולא נשתייר בשום ראש כדי עניבה, ובצירוף שיור ב' הראשים יש כדי עניבה, אם ה"ז כשר, או דכיון דליכא כדי עניבה במקום אחד לא מינכר ולא חשיב כלל וכמאן דליתי' דמי, והביאו המג"א שם סק"ג, ועמש"כ בזה הא"ר שם סק"ב, - והארצות החיים שם בהמל"א סק"ז וסק"ח צידד דמצטרפין, והתיר לזה בצירוף ספק אחר, אך החזו"א בסימן ג' ריש סקי"ד האריך דאינם מצטרפין, עיי"ש.

**שיעור כדי עניבה אם הוא מהפתיל או מהגדיל**

התוס' כתבו דמתוך פירש"י משמע דבעינן שישתייר כדי עניבה חוץ לקשר אחרון שבציצית, וזה לפי גירסתם בד' רש"י, ועמש"כ המרדכי בסימן תתק"מ, ונחלקו ע"ז דסגי במה שנשתייר כדי עניבה סמוך לכנף, וכ"כ הרא"ש בסו"ס ז', והריא"ז בהל' ציצית ה"ב דין א', וכ"כ הסמ"ג עשין כ"ו, ורי"ו בנתיב י"ט ח"ג, והטוש"ע בסימן י"ב ס"ג הביאו לב' הדעות.

ובטעמא דרש"י דבעינן שישתייר כדי עניבה מן הענף, כתב המרדכי בסימן תתק"מ בשם הר"ש דהוא משום דקי"ל כרב דבעינן גדיל ופתיל, וכ"כ הגר"א בסימן י"ב ס"ג, - והקוב"ש בח"ב סו"ס כ"ד כתב לפרש דהיינו דל"מ הכשירא דגרדומין אלא כלפי חיסרון שיעור, אך כל שלא נשתייר מן הענף ובאנו לפסלו משום דבעינן גדיל ופתיל, ל"מ ע"ז הכשירא דגרדומין.[[168]](#footnote-169)

התוס' כתבו דמהא דתניא בספרי בד"א בתחילה אבל בשירים גרדומים כ"ש, משמע דאגדילים קאי, - והמשכנות יעקב בסימן י"ט כתב דהתוס' לטעמייהו לקמן מ"א ב' ד"ה ב"ש דהא דתניא בספרי שם של ארבע ארבע אצבעות, הוא שיעור הגדיל, אך רש"י לטעמי' אזיל דס"ל לקמן שם דשיעור ד' אצבעות הוא בענף, ולפ"ז הרי דאדרבה מוכח מהתם דבעינן שישתייר מן הענף כ"ש.[[169]](#footnote-170)

המשכנות יעקב שם הק' ע"ד התוס' ממה שאמרו לקמן בסוגיין דלדעת רב דבעינן גדיל ופתיל אם עשה כולו גדיל פסול, ואם הכשירא דגרדומין הוא אף כשלא נשתייר מן הפתיל, א"כ מ"ט אם עשה כולו גדיל פסול, הרי בתחילת עשייתו הי' בו גדיל ופתיל, ותו אף שעשה כולו גדיל יהא כשר מדין גרדומין, ואי נימא דדין גרדומין הוא רק אחר שלבש את הציצית, או רק אחר שעשה כל הד' ציציות, ניחא, ועמש"כ החזו"א בסימן ג' סק"ג ד"ה ויש לעי', ומש"כ בכ' הגרי"ז לקמן ל"ט ב'.

הביאוה"ל בסימן י"ב ס"ג כתב דאף לדעת רש"י דל"מ הכשירא דגרדומין אלא כשנשתייר מן הענף, מ"מ כל שנפסק חוט אחד במקום הגדיל כשר, דהרי יש בזה גם פתיל בראש השני של אותו חוט עצמו, וכ"כ החזו"א בסימן ג' סקי"ג.[[170]](#footnote-171)

השו"ע בסימן י"ב ס"ג כתב דמנהג העולם כרש"י, והיכא דלא אפשר יש לסמוך על ר"י, ובגל' הגרע"א שם כתב דאם הגדיל ארוך ד' גודלין, טוב להתיר כל הגדיל ויעשה קצת גדיל וקצת ענף, כיון דהעיקר לדינא דסגי בד' גודלין, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ג, ועיי"ש שכתבו דלא סגי דיתיר מעט מן הגדיל, ויהא גדיל וענף, דכיון דכבר נפסל כשלא נשתייר מן הענף, הו"ל כתעשה ולא מן העשוי,[[171]](#footnote-172) - אך במש"ז בסו"ס י"ג כתב דסגי להתיר מעט מן הגדיל, ול"ה כתולמ"ה כיון דנעשה מתחילה בהכשר, וכ"כ בתשו' הלק"ט ח"ב סימן קי"ח, וכן נסתפק בגל' הגרע"א מכת"י למג"א סימן י"א סק"כ, ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן י"ב ס"ג.

**איבע"ל כדי לענבן כדי לענבן כולהו בהדדי,** השטמ"ק גריס בד' רש"י דהיינו כדי לענוב כל הח' חוטין אהדדי, ומשמע דבכל גוונא בעינן שיהא בחוט הנפסק כדי לענוב את כל החוטין, וכ"ה מבו' בד' הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ד,[[172]](#footnote-173) וכ"כ הב"י בסימן י"ב דיש מצריכין שישאר כדי לענוב כל הח' חוטין, אף אם לא נפסקו כולן.

אך הב"י שם נחלק ע"ז דסגי במה שהחוטי המגורדמים יכולין ליענב יחד, דמ"ט ניבעי שישאר בגרדומים כדי לענוב החוטים השלמים,[[173]](#footnote-174) ופירש כן במש"כ המרדכי בסימן תתקל"ט דלפי' ר"ת דהכשר גרדומין הוא רק כשנשאר מין אחד שלם, בעינן שיהא בו כדי לענוב ד' חוטין, ולפי' ר"י דאף כשנגרדמו כל החוטין כשר בעינן שיהא בו כדי לענוב ח' חוטין, וכ"כ השו"ע שם ס"א, וכן נקטו הפוסקים שם, - אך החזו"א בסימן ג' סקי"ד האריך דלעולם בעינן שיהא בו כדי לענוב את כל החוטין, עיי"ש.[[174]](#footnote-175)

**או כל חד וחד לחודי',** הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ד לגירסת כי"ר (ובנדפס הוא בשיבוש) נסתפק אם היינו דסגי במה שנשתייר מכל חד וחד שיעור כדי לענוב כל חד וחד לנפשי', או היינו דלעולם בעינן שיהא בו כדי לכרוך את כולן, אלא דלא סגי במה שיש בו כדי לכרוך את כולן יחד, ובעינן שיהא בו כדי לכרוך כל חד וחד לנפשי'.

ומשמעות ד' הבעה"ע דלפי' קמא היינו דבעינן שיהא בו כדי לכרוך כל א' משאר החוטין בפנ"ע,[[175]](#footnote-176) וכ"כ הסמ"ג עשין כ"ו דבעינן שיהא כדי לעשות בו עניבה על אחד מן החוטין, והביאו המרדכי בסימן תתקל"ט, ועיי"ש שנסתפק בזה, והב"י בסימן י"ב פירש דמספק"ל דל"ב שיהא בו כדי ליענב בו על חוט אחר, אלא כדי ליענב החוט עצמו מיני' ובי', וכמש"כ הבעה"ע בפי' קמא, אך המג"א שם סק"ב פירש דמספק"ל דבעינן שיהא בו כדי ליענב על כל אחד מן החוטין הפסוקין בפנ"ע, וכמש"כ הבעה"ע בפי' בתרא, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ד"ה אם נפסקו.

ובפירש"י כתב דכדי לענוב כל החוטין אהדדי הוא שיעור גדול, וכ"כ הרא"ש בסימן ז', והריא"ז בהל' ציצית ה"ב דין א', והסמ"ג שם, - אך לפי' בתרא דהבעה"ע שיעורא דכל חד וחד לחודי' הוא שיעורא רבא, וכמש"כ הבעה"ע שם, וכ"כ המג"א שם לפ"מ שפירש בד' המרדכי.[[176]](#footnote-177)

הסמ"ג והריא"ז שם הביאו לספיקא דגמ' ולא פירשו להדיא הכרעת הדין בזה, והרא"ש בסימן ז' כתב דאזלינן לחומרא, וכ"כ הטוש"ע בסימן י"ב ס"א.

אך הב"י שם כתב דמד' הרי"ף והרמב"ם שלא הזכירו לדין זה, משמע דס"ל דאזלינן בזה לקולא, והיינו משום דס"ל דשיעור זה אינו אלא מדרבנן, דמדאורייתא בכ"ש סגי, וכתב דהכי נקטינן היכא דלא אפשר, - והמשכנות יעקב בסו"ס י"ט כתב בדעתם דס"ל דאיבעיא בתרא באלימי וכו' הוא באת"ל דסגי בכל חד וחד לחודי', עיי"ש במש"כ לפרש לזה, וכיון דפשיט התם דכשר, כ"ש דסגי במה דיש בו כדי לענוב כל חד וחד לחודי', ועד"ז כתב החזו"א בסימן ג' סקט"ו ד"ה ב"י.

**כ"ש דמינכר מצותייהו,** בשיעורי הגרי"ד העיר, דזה ניחא להצד דשיעור כדי עניבה הוא כל חד וחד לחודי', אי נימא דהיינו שיש בו כדי ליענב מיני' ובי', אך להצד דשיעור כדי עניבה הוא כדי לענוב את כל החוטין יחד, מה מועיל הא דהחוטין האחרים עבים, דמכח זה נימא דחוט זה שנפסק ניכר, והיינו דהרי אם חוט אחד דק נפסק והחוטין השלמים עבים וא"א לענבו עמהן, הרי לא מינכרא מצותו של חוט זה הנפסק,[[177]](#footnote-178) וכתב דבד' רי"ו משמע דה"ט דמינכרא, מיירי רק בחוט זה עצמו שנפסק, וצ"ע.

הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ד ע: כתב דלפ"מ דמסקינן דכיון דאי הוי קטיני מיענבי שפיר דמי, אפי' לא נשתייר בה אלא כדי לכרוך בו ח' שערות כפולות כשרה,[[178]](#footnote-179) - אך הב"י בסימן י"ב כתב דלא משערינן בשערות כפולים, אלא כפי שאר ציציות שנוהגין העולם, - והדרכ"מ שם סק"ד כתב דמשערינן בבינונית, וכ"כ הרמ"א שם ס"ב,[[179]](#footnote-180) - ועמש"כ בזה המג"א שם סק"ו, והא"ר שם סק"ה.

הרי"ף והרמב"ם השמיטו לדין זה דאלימי, ועמש"כ בזה הב"י בסימן י"ב, ומש"כ הדרישה שם סוסק"ב.

**אם אין לו תכלת מטיל לבן,** השפ"א כתב דמשמע דאם אין לו לבן אינו מטיל תכלת,[[180]](#footnote-181) וכתב לסייע מזה למש"כ הרמב"ם בפ"א מציצית ה"ד דהא דלבן אינו מעכב את התכלת היינו דאם עשה לבן ותכלת ונפסק הלבן ונתמעט עד הכנף ונשאר התכלת לבדו כשר, והרי דל"מ להטיל מעיקרא תכלת לבדו, וכמש"כ הכס"מ שם,[[181]](#footnote-182) וכ"כ בכ' הגרי"ז, וכ"כ המשכנות יעקב בסימן י"ח והקר"א בסוגיין בתו"ד.[[182]](#footnote-183)

והכס"מ בהל' ציצית שם פירש בטעמא דהרמב"ם דהוא משום דא"א לומר דאם לא הטיל אלא חוט תכלת בלבד יצא, דהא קרא כתיב ונתנו על ציצית הכנף פתיל תכלת, משמע דאין מקום לפתיל תכלת אא"כ יהי' ציצית דהיינו לבן,[[183]](#footnote-184) והמשכנות יעקב סימן י"ח כתב דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דאין התכלת מכלל עיקר עשיית הציצית, ומצות תכלת היא לכרוך את הציצית בחוט תכלת, וע"כ א"א לעשות את הציצית עצמה מתכלת, וכ"כ הקר"א לעיל בסוגיין וההעמ"ש בסימן קכ"ז סקי"א.

י"ג אייר פ'

דף מס' 10

**ל"ח ב'** **- דאי ס"ד לא צריך וכו' כיון דאישתרי לי' עילאי אישתרי לי' כולי',** התוס' כתבו בשם רש"י וכ"ה גירסת השטמ"ק בפירש"י דלית לי' לרבא הא דבעינן בגרדומין שיעור כדי עניבה, והיינו משום דאם נשתייר כדי עניבה מהפתיל אין הקשר ניתר, - ולכאו' מוכח מדבריהם ומד' עוד מקמאי שהביאו לד' רש"י, דבעינן שישתייר כדי עניבה בכל ראש, דלמש"כ הטור דסגי שנשתייר כדי עניבה בראש אחד, שפיר י"ל דמודה רבא דבעינן כדי עניבה, ואך דכיון שנפסק הראש השני לגמרי, דאל"כ ל"ה בעינן שישאר בצד זה כדי עניבה, יפסק הקשר עי"ז, והרגיש בזה החזו"א בסימן ג' סק"ג (סוד"ה בתו'), וצ"ע.

בטעם הא דל"מ בכה"ג דאישתיר חד ועי"ז מישתרי כולי' נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דאין כאן גדיל. - **ב** התוס' כתבו דאף למ"ד דאו גדיל או פתיל ל"מ, משום דאפי' פתיל ליכא דסופו ליפול.[[184]](#footnote-185) - **ג** השטמ"ק כתב דכיון דהקשר עתיד להיות ניתר הוי כמאן דליתי', ודינא הוא דבעינן קשר, כמש"א לקמן בסוגיין דקשר עליון דאורייתא.[[185]](#footnote-186)

בד' התוס' מבו' דלמ"ד דבעינן גדיל ופתיל, יש לפסול מה"ט אם אישתרי כולהו, משום דליכא גדיל, וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ד ללמוד מהכא דהכשר גרדומין הוא רק כשנשתייר שם גדיל, - וצ"ב, דאמנם למשמעות ד' הבעה"ע שם דס"ל כדעת רש"י דבעינן שישתייר כדי עניבה מלבד הגדיל, משום דבעינן שישתייר פתיל, הרי דה"נ בעינן שישתייר פתיל, אך להתוס' לטעמייהו דבגרדומין ל"ב שיהא גדיל ופתיל, וסגי במה שנשתייר כדי עניבה מן הגדיל, מ"ט אם נשתייר רק פתיל ל"מ,[[186]](#footnote-187) - ושמא י"ל דלעולם הכשר גרדומין הוא אף כשנשתייר פתיל לחוד, ואך דאי"ז מועיל אלא אם פתיל זה הוא בהמקום שהי' פתיל מתחילה, וע"ז חייל הכשר דגרדומין, דמעיקרא הי' גדיל ופתיל ועכשיו נשתייר פתיל, אך אם הוא במקום שלא הי' פתיל מתחילה ל"מ.[[187]](#footnote-188)

במש"כ התוס' דלמ"ד דאו גדיל או פתיל אין לפסול מכח הא דאין כאן גדיל, הק' בכ' הגרי"ז דכיון דהי' מעיקרא גדיל, א"א להכשירו מדין פתיל, דבתורת פתיל אין עליו שם גרדומין, כיון שלא הי' בשעת הכשירו פתיל,[[188]](#footnote-189) - ובשיעורי הגרי"ד כתב בדעת התוס', דכיון דהכא הי' מעיקרא גדיל ופתיל, שפיר מצינו להכשיר את הפתיל שנשתייר בתורת גרדומי פתיל, ואף דבמקום זה הי' מעיקרא גדיל, לא איכפת לן, דמ"מ כיון דהכשר הציצית מעיקרא הי' אף משום פתיל, שפיר מצינו להכשיר את גרדומי הפתיל.

**נפסק החוט מעיקרו**

**נפסק החוט מעיקרו פסולה,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בד' התוס' לעיל בד"ה אלא לגרדומין מבו' דהוא חד דינא עם מה שאמרו לעיל דשיעור גרדומין הוא כדי לענבן, וזהו שאמרו דאם נפסק החוט מעיקרו ולא נשתייר בו כדי עניבה פסול, וכ"כ הרא"ש בסימן ז', וכ"ה מבו' בד' הסמ"ג עשין כ"ו.[[189]](#footnote-190)

**ב** הפסקי רי"ד כתב דנפסק החוט מעיקרו פסול אע"פ שהוא כרוך עם האחרים, כיון שנפסק ממקום חיבורו לכנף פסול, ומבו' דמפרש דנפסק החוט מעיקרו איירי כשהחוט למעלה קיים ונפסק סמוך לכנף, וס"ד דבכה"ג יש להכשירו כיון שהוא כרוך לשאר החוטין, וע"ז קמ"ל דכל שאינו מחובר לכנף לאו כלום הוא,[[190]](#footnote-191) ולפ"ז אי"ז חד דינא עם הא דשיעור גרדומין כדי עניבה, דהיינו כשנפסק החוט למעלה דבעינן שישאר בו כדי עניבה, אך הכא שנפסק החוט למטה הרי אלמלי פסולא דנפסק החוט מעיקרו, הוה חשבינן דעדיין כל החוט קיים, כיון שהוא כרוך לשאר החוטין, ונתחדש בזה פסול בפנ"ע דכל שנפסק החוט ואינו מחובר לכנף לאו כלום הוא.??יל"ע בד' הב"י דג"כ כתב כן, וכ"נ קצת בל' הרא"ש, וי"ל דאם בעינן שישתייר כ"ש, הרי דבכה"ג לא נשתייר כ"ש כלל, משום שאינו מחובר לכנף, ודלא כמש"כ החזו"א דלדעת רבי כשר, ודינא דרב הוא רק לדעת רבנן, אך מל' הגמ' לקמן משמע דההכשר הוא משום דנשתייר חוטין אחרים, ואולי היינו משום דרק בכה"ג נאחז בבגד ע"י חוטין אחרים?.

**ג** הריא"ז בהל' ציצית ה"ב דין א' כתב, דחוטי ציצית שניתקו ונשאר מהן למטה מן הכנף כדי לענבן כשרין, והוא שיהא הקשר הסמוך לכנף קיים, שאם נפסק אפי' חוט א' למעלה מן הקשר פסולה, שהרי נפסק החוט מעיקרו וה"ה כאילו אינו, ומבו' דמפרש לפסולא דנפסק החוט מעיקרו, דהיינו דאף אם נשתייר בחוט זה כדי עניבה למטה מן הכנף, מ"מ כל שנפסק למעלה מן הקשר פסול, משום דהוא כאילו אינו, כיון שאינו בתוך הקשר.

**מאי לאו שיריו דאיפסק מינייהו ואישתייר מינייהו, גרדומין דאיגרדם איגרדומי,** בפירש"י כתב דהיינו דשייריו הוא כשנפסק ממנו קצת ונשאר קצת, וגרדומין הוא כשנפסק עד העיקר, - אך התוס' פירשו דשייריו הוא דיש מן החוטין שנפסקו מעיקרם ונשארו שאר החוטין, וגרדומין הוא דאיגרדמו כולם, וכ"כ בפי' רגמ"ה, וכ"ה מבו' בד' השאילתות בשאילתא קכ"ז, והבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ד, ומבו' לפ"ז דהס"ד דנפסק החוט מעיקרו כשר, הוא משום דנשתיירו שאר החוטין שלמים, וכמש"כ הב"י בסימן י"ב.[[191]](#footnote-192)

**דעת הרמב"ם בדין גרדומין**

הרמב"ם בפ"א מציצית הי"ח כתב דאם נתמעטו חוטי הציצית אפי' לא נשתייר מהם אלא כדי עניבה כשר, ואם נפסק החוט מעיקרו אפי' חוט אחד פסולה, והכס"מ שם תמה ממש"כ הרמב"ם שם ה"ד דאם עשה לבן ותכלת ונפסק הלבן ונתמעט עד הכנף ונשאר תכלת לבדו כשר, דמשמע דאף שנפסקו כל חוטי הלבן לגמרי ולא נשתייר מהן כלום מאחר שנשאר התכלת כשר, וזה דלא כמש"כ הכא דאם נפסק החוט מעיקרו אפי' חוט אחד פסולה, וגם הוא דלא כמו שאמרו בגמ' דהכשירא דגרדומין הוא רק כשנשאר כדי עניבה,

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הכס"מ שם כתב בפי' קמא, דכל שנפסק מין אחד מעיקרו ונשתייר מין אחד כשר, דלישנא דגמ' דאיגרדם לבן וקאי תכלת, משמע דאיגרדם לבן לגמרי ולא נשאר ממנו כלום, והא דבעינן שישתייר כדי עניבה הוא כשנגרדמו כל החוטין מב' המינים, וזה כדעת ר"י דאיכא תרי גווני בהכשירא דגרדומין, - ודינא דנפסק חוט אחד מעיקרו דפסול, הוא אף כשנפסקו חוטין של מין אחד ומהמין השני נפסק חוט אחד מעיקרו, דלא מכשרינן בנפסק מין אחד אלא כשהמין השני נשאר שלם, או כשעשאן כולן ממין אחד, דבכה"ג כל שנפסק חוט אחד מעיקרו פסול.[[192]](#footnote-193)

**ב** הכס"מ שם כתב לפרש עוד, דמש"כ הרמב"ם בה"ד דאם עשה לבן ותכלת ונפסק הלבן ונתמעט עד הכנף ונשאר תכלת לבדו כשר, הוא כשנשתייר מן הלבן כדי עניבה, ובראש הפרק כתב הדין כלל, ובסוף הפרק פירשו דהיינו דוקא כשנשתייר כדי עניבה, ומש"כ בהי"ח דאם נתמעטו חוטי הציצית אפי' לא נשתייר בהם אלא כדי עניבה כשר, הוא כשלא נפסק אלא מין אחד והמין השני קיים, וסמך על מש"כ בתחילת הפרק, וזה כדעת ר"ת דהכשירא דגרדומין הוא רק כשנשתייר מין אחד שלם והמין השני נשתייר כדי עניבה, וכ"כ המער"ק שם.

**ג** הכס"מ שם כתב לפרש עוד, דג' דינים הם, דכל שנפסק מין אחד ונשתייר ממנו כ"ש אף שהוא פחות מכדי עניבה כשר, דכיון דהמין השני קיים כולו סגי בכ"ש שנשתייר ממין זה, וזהו מש"כ הרמב"ם בה"ד דנפסק הלבן ונתמעט עד הכנף וכו' כשר, ודייק לכתוב ונפסק הלבן ונתמעט ולא כתב ונפסק מעיקרו, ומשמע דנתמעט משיעור כדי עניבה ומ"מ קצתו נשתייר, ומ"ש עד הכנף הוא עד ולא עד בכלל, וכל שנפסקו כל החוטין אינו כשר אלא כשנשתייר מהן כדי עניבה, וזהו מש"כ הרמב"ם בהי"ח דאם נתמעטו חוטי הציציות אפי' לא נשתייר מהן אלא כדי עניבה כשר, והיינו כשנתמעטו כל החוטין, וכל שנפסק חוט אחד מעיקרו ולא נשתייר ממנו כ"ש, אף בחוט אחד פסולה, וכ"כ הנחלת צבי בסימן י"ב סק"א, ועד"ז כתב המרכה"מ בהל' ציצית שם, ועיי"ש במה שהוסיף בזה.

**ד** בתשו' הרדב"ז סימן אלף תס"ג תמה על כל ג' פירושי הכס"מ,[[193]](#footnote-194) וכתב לפרש לד' הרמב"ם, דמש"כ בה"ד דאם עשה לבן ותכלת ונפסק הלבן ונתמעט עד הכנף ונשאר תכלת לבדו כשר, איירי כשנשאר מנין החוטין שלם, כגון שעשה מעיקרא ח' חוטי לבן וח' חוטי תכלת, או דהוא מדאורייתא דאין לחוטין מנין, וקמ"ל דאף שנתכוין לעשות הציצית מב' המינים אין אחד מעכב את חבירו.

**ה** הקר"א כתב לפרש דמש"כ הרמב"ם בה"ד דאם נפסק הלבן ונשאר תכלת לבדו כשר, היינו דמקיים בזה מצות תכלת, דאין הלבן והתכלת מעכבין זא"ז, אך אינו מקיים בזה מצות לבן, וכל שיש לו לבן הוא צריך לתקן, ובהי"ח כתב דכל שנשתייר כדי עניבה כשרים כל החוטין וא"צ תיקון, ואם נפסק חוט אחד מעיקרו פסול וצריך לעשות אחר במקומו, וכ"כ המהר"ם בנעט בביאור המרדכי סק"ד, והמשכנות יעקב בסימן י"ח.

**קשר עליון**

**קשר עליון דאורייתא,** בפירש"י כתב דהוא הקשר שעושה בסוף הגדיל, וכ"כ הנימו"י יב:, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"א מציצית ה"ז, וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ב סח:, ובחי' רבינו דוד בסנהדרין פ"ח ב', - אך התוס' הביאו מפירש"י שפירש בלישנא אחרינא, וכן גריס השטמ"ק בד' רש"י, דהוא הקשר הסמוך לכנף, וכ"כ בפירש"י והמאירי בסנהדרין שם, וכ"כ הפסקי רי"ד, וכ"כ הראב"ד בהל' ציצית שם.

לדעת הסוברים דקשר עליון הוא הקשר שעושה בסוף הגדיל, נחלקו רבוותא אם ה"נ מהני כשעשה הקשר סמוך לכנף, דבפירש"י כתב דלהכי נקט עליון, משום דאי לא עביד אלא חד קשר בסופו עביד לי' שמקיים את הגדיל כולו, והחמד משה בסימן י"א סק"ט דקדק מדבריו דשפיר מהני אף קשר הסמוך לכנף, אלא דהדרך לעשות קשר בסוף הגדיל כדי שיתקיים הגדיל, וכ"נ בד' העולת תמיד שם סק"ט, וכן נקט החזו"א בסימן ג' סקי"א ד"ה ב"י וסקי"ג ד"ה מש"כ.

אך התוס' בפי' קמא כתבו דהא דבעינן קשר עליון נלמד מגדיל, דבעינן גדיל טוב, וגם לפי' בתרא כתבו כן בדעת סוגיא דיבמות, ולפ"ז ל"מ אלא אם הוי הקשר למעלה מן הגדיל,[[194]](#footnote-195) וכ"כ הנימו"י דבעינן שיעשה קשר אחר החוליא דחוליא בלא קשר אינו מתקיים ואין כאן גדיל, וזהו קשר העליון שהוא בסוף הגדיל שמפריד בין הגדיל והענף, וכ"נ בד' הב"י בסימן י"א סי"ג, וכ"ה מבו' בד' הלבוש שם סי"ד, והט"ז שם סקי"ד, והא"ר שם סקי"ח, והגר"א שם סי"ג, והמ"ב שם סקס"ד,[[195]](#footnote-196) וכ"ה מבו' בד' הביאוה"ל בסו"ס י"ב, - ועמש"נ בזה בסימן י"ד.

לדעת רש"י בל"ב דקשר עליון הוא הקשר הסמוך לכנף, מבו' בדבריו דל"מ אלא קשר הסמוך לכנף, וקשר שע"ג הגדיל ל"מ, שהרי כתב דאם אין הקשר סמוך לכנף ל"ה כלאים, ולפ"ז הרי דמהא דאיצטריך למישרי סדין בציצית, בע"כ דל"מ אלא קשר הסמוך לכנף, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן י"א סי"ד ד"ה ויקשור והמ"ב שם סקס"ו, ומה"ט עושין גם קשר סמוך לכנף, לחוש לדעה זו, ולכאו' הטעם בזה הוא, דיסוד דינא דקשר עליון הוא כדי לחבר את החוטין לטלית, וכמש"כ בפירש"י בסנהדרין שם, וקשר שאינו סמוך לכנף ל"ה חיבור, כ"ה דל"ה חיבור לענין כלאים,[[196]](#footnote-197) - אך למש"כ התוס' והנימו"י דדין קשר עליון הוא משום הגדיל, מבו' דיסוד דינא דקשר עליון אינו כדי לחבר את החוטין לטלית, אלא הוא משום הכשר הגדיל.

ט"ז אייר פ'

דף מס' 11

**ל"ט א'** **- קשר עליון דאורייתא,** בפירש"י כתב דהוא מהלמ"מ,[[197]](#footnote-198) והפמ"ג באש"א סימן י"א סקי"ג הק' דמ"ט בעינן בזה להלמ"מ, הרי מוכח הכי מקרא דאיצטריך למישרי כלאים, ועיי"ש מש"כ בזה, - אך בד' התוס' חיצוניות שהביא השטמ"ק בסוגיין והתו"י ביבמות ד' ב' מבו' שפירשו בד' רש"י, דאין ללמוד מקרא להא דבעינן קשר עליון, ומה שאמרו הכא דקשר עליון דאורייתא מדאיצטריך למישרי סדין בציצית, היינו מדאיצטריך בכמה משניות וברייתות למישרי סדין בציצית, וכתבו לישב בזה לקו' התוד"ה קשר עליון.

בפירש"י בסנהדרין פ"ח ב' ד"ה קשר עליון כתב דפלוגתא היא במנחות אם קשר עליון דאורייתא, והתוס' שם תמהו ע"ז דלא פליגי בה הכא, וכ"כ רבינו דוד והר"ן שם, - והחזו"א בסימן ג' סוסק"ד כתב לישב, דלמש"כ בפירש"י שם דקשר עליון הוא קשר הסמוך לכנף, שנוי ד"ז בפלוגתא, דרבא דקאמר לעיל דכיון דאישתרי עילאי אישתרי כולהו, בע"כ דס"ל דל"ב קשר סמוך לכנף.[[198]](#footnote-199)

התוס' בד"ה לא יפחות כתבו דעושין בכל קשר ב' קשרים כדי שיהא קשר של קיימא, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ו, וכ"כ המרדכי בסימן תתק"מ בשם ר"ת ורבינו אלחנן,[[199]](#footnote-200) וכ"כ היראים בסימן ת"א דקשר העליון צריך שיקשור ב' קשרים זעג"ז, דאינו קרוי קשר גמור להיותו חיבור ולהקראות קשר אלא בב' קשרים, וכ"כ הסמ"ג עשין כ"ו, וכ"כ השו"ע בסימן י"א סי"ד, והראבי"ה בסימן תרס"ו כתב דאף דבעינן בציצית קשר גמור, נוהגין לקושרן פעם אחת ושוב מעגל וכורכו סביב סביב ומתוך כך מהדקו יפה כאילו קשרו ב' פעמים, והביאו המרדכי שם, ואכמ"ל.

**דאי ס"ד דרבנן מאי איצטריך למישרי סדין בציצית וכו',** הערול"נ בסנהדרין פ"ח ב' הק' דאף דמזה יש ללמוד דצריך לקשור כל חוט לטלית, מ"מ מנ"ל דצריך לקשור כל החוטין יחד, ועיי"ש שכתב להוכיח מזה דבאמת א"צ לקשור כל החוטין יחד, ומתקיים דין קשר עליון גם ע"י שקושר כל חוט בפנ"ע, - אך החזו"א בסימן ג' סקי"א סוד"ה וסתימת הוכיח מכ"ד דצריך לקשור כל הד' חוטין יחד, - ועמש"נ בזה בסימן י"ד ענף ב' וענף ה'.

**פשיטא התוכף תכיפה אחת אינו חיבור,** בפירש"י כתב דהתחיבה שתוחב החוטין בטלית הוא תכיפה אחת ואינו חיבור, וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ב סח:, והר"ן בסנהדרין פ"ח ב'.

אך בד' רבינו דוד בסנהדרין שם מבו' דהתחיבה שתוחב החוטין בטלית אינה אף כתכיפה אחת, ולכאו' הוא משום דהנקב רחב, ונתינת חוטין בתוך נקב רחב שאינם נאחזים בו, אינה כתכיפה, וכ"כ בחי' המיוחסים להרשב"א בסוגיין, - ובביאור מה שאמרו הכא דהוי תכיפה אחת כתב רבינו דוד שם דהא ידעינן דבעינן קשר סמוך לבגד, דאל"כ לא משכח"ל גדיל,[[200]](#footnote-201) וקמ"ל רבא דבעינן גם קשר בסוף הגדיל,[[201]](#footnote-202) והקשר הסמוך לבגד בפנ"ע הוי כתכיפה אחת,[[202]](#footnote-203) - אך המיוחס להרשב"א כתב דצ"ל דלרבותא נקטי' דאפי' תכיפה אחת אינו חיבור, כ"ש כי ליכא תכיפה כלל אלא תחיבה בעלמא דל"ה חיבור, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

נחלקו הראשונים בהא דהתוכף תכיפה אחת אינו חיבור, דדעת הרא"ש בשלהי כלאים דהיינו אף כשקשר ראשי החוט, וכ"כ הטור ביו"ד סימן ש', וכ"ה מבו' בד' הרמ"א שם ס"ב, אך הטור שם כתב בדעת הרמב"ם בפ"י מכלאים הכ"ד דאף תכיפה אחת הויא חיבור כשקשר ראשי החוט.[[203]](#footnote-204)

והמג"א בסימן י"א סקי"ג הק' בד' הטור שם שכתב שעושה נקב אחת בטלית ומכניס בתוכו את חוטי הציצית, וכ"כ הרא"ש בסוף הל' ציצית, דא"כ מ"ט הוי כלאים, הרי תכיפה אחת ל"ה חיבור אף כשקשרן,[[204]](#footnote-205) ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** המג"א שם כתב דצ"ל דכשקושר ב' קשרים אף בתכיפה אחת הוי חיבור,[[205]](#footnote-206) וכ"כ הפרישה בסימן ש' סוסק"י בדעת התוס', אך כתב דמל' הטור שם לא משמע כן, וכ"ה מבו' גם ב' הרע"ב והתוי"ט שהביא המג"א שם. **ב** הפרישה שם כתב בשם המהרש"ל, דאף דכשבא לחבר ב' דברים ע"י תפירה בעינן ב' תפירות וקשר של קיימא, מ"מ כל שבא לחבר את החוטין עצמן לבגד, סגי בתכיפה אחת וקשר, וכ"כ הט"ז שם סק"ד.[[206]](#footnote-207) - **ג** הדגמ"ר בסימן ש' כתב דהגדיל שגודל החוט סביב החוטין והוא מחזיק החיבור, הוי כמו תכיפה, וע"כ הו"ל כב' תכיפות וקשר.[[207]](#footnote-208)

הבעה"ע בהל' ציצית שער א' סוף ח"ג כתב דעושין ב' נקבים בטלית, ותוחבין החוטין בתוכן ומוציאין אותן בצד אחד של כנף, והמג"א בסימן י"א סקי"ג הק' ע"ז ממה שאמרו הכא דבלא קשר העליון הו"ל תכיפה אחת ואינו חיבור, ואם עושין ב' נקבים הרי הו"ל ב' תכיפות,[[208]](#footnote-209) ועמש"כ בזה בתשו' חת"ס או"ח סימן א', - אך בד' הבעה"ע שם בח"ב סח: מפורש דכשתופר ב' ראשי החוטין בב' הנקבים של הטלית[[209]](#footnote-210) אי"ז אלא כתכיפה אחת,[[210]](#footnote-211) ולפ"ז ניחא.[[211]](#footnote-212)

התוס' כתבו בשם רש"י בל"ב, דקשר עליון הוא קשר הסמוך לכנף, דקשר שאחר הגדיל כיון שרחוק מן הטלית משום ההוא ל"ה כלאים, - ובשיעורי הגרי"ד כתב בשם הגרי"ז שפירש בזה, דלא תליא אם הקשר הוא קודם הגדיל או אחר הגדיל, אלא תליא אם הוא קושר את החוטין עם הטלית, או דהוא קושר את החוטין בפנ"ע ועי"ז אינם יוצאין מן הטלית, והיינו דל"ה כלאים אלא כשהצמר והפשתים קשורים יחד, ודוקא בקשר הסמוך לכנף דהוא מהדק הקשר ממש אצל הטלית,[[212]](#footnote-213) הוא דחשבינן דהחוטין קשורין עם הטלית, והו"ל כלאים, אך בקשר שבסוף הגדיל דאין החוטין קשורין עם הטלית, אף דע"י קשירת החוטין אינם יוצאין מן הטלית, ל"ה כלאים,[[213]](#footnote-214) - ועיי"ש שכתב דתליא בפלוגתת קמאי בצמר ופשתים המחוברין ע"י דבר אחר, ונחלקו בזה הרמב"ם בפ"י מכלאים ה"ג עם הר"ש בכלאים פ"ט מ"ט, והשו"ע ביו"ד סימן ש' ס"ה הביא לב' הדעות, וכ"ה להדיא בתשו' מהר"ח או"ז סימן נ"ד, שהוכיח מהא דע"י קשר שבסוף הגדיל הוי כלאים, דה"נ בב' בגדי פשתן התפורים זב"ז ויש ביניהם גיזי צמר, הוי כלאים, עיי"ש.[[214]](#footnote-215)

**דין חוטין שזורין**

התוס' בסוד"ה קשר עליון כתבו דבעינן שיהיו חוטי הציצית שזורין, וכ"כ הרא"ש בסוף הל' ציצית, והנימו"י לקמן בפירקין יב:, וכ"כ בספר הישר לר"ת סימן ל"ח, וכ"כ הראב"ד בפ"א מציצית ה"י, והבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ב סט:, והסמ"ג עשין כ"ו, והראבי"ה בסימן אלף קנ"ב, והרמב"ן והר"ן בנדה ס"א ב', והר"ן בספ"ק דביצה, - אך בד' הרמב"ם בהל' ציצית שם מבו' דא"צ שיהיו החוטין שזורין, ועמש"כ בזה בתשו' הרמב"ם סימן רפ"ו, והביאו הכס"מ שם, ועמש"כ הכס"מ שם על דבריו, ומש"כ המשכנות יעקב בסימן י"ג באורך בישוב ד' הרמב"ם.

בספה"י לר"ת שם כתב דאין לחוש אם מיפרקי מהדדי, דכיון דמתחילתו בכשרות תו לא איפסלי דהו"ל כגרדומי ציצית וכשירין, וכ"כ הבעה"ע והראבי"ה והרמב"ן והר"ן והנימו"י שם.

והרמב"ן שם עמד בזה, דכיון דבגרדומין בעינן שישתייר בהן כדי עניבה, הדין נותן דאף הכא ניבעי שישתייר בשיזור שבהן כדי עניבה, וכ"כ הר"ן בנדה ובביצה שם דבעינן שישתייר בשזור כדי עניבה, וכ"כ השו"ע בסימן י"א ס"ג, - אך משמעות ד' הרמב"ן דדעת ר"ת גופי' דל"ב שישתייר בשזור כדי עניבה, והב"י בסימן י"א ס"ג נסתפק בזה בדעת הבעה"ע והנימו"י אם א"צ שישתייר כדי עניבה, או דמודו דבעינן שישתייר כדי עניבה, ולא הוצרכו לפרש דמכיון שכתבו דהו"ל כגרדומי ציצית ממילא משמע, - והמשכנות יעקב בסו"ס י"ג כתב לפרש הטעם דל"ב דישתייר כדי עניבה, דדוקא כשנפסקו החוטין לגמרי בעינן שישתייר כדי עניבה דאל"כ אין כאן גרדומין כלל, אך כשנתפרקו משזירתן, כיון דנשתיירו החוטין עצמן, כל חוט וחוט הוי שיור וגרדומין לחבירו.

בד' המג"א בסימן י"א סק"ד מבו' כמו שפירשו הפמ"ג והמחה"ש שם דלדעת ר"ת דהכשירא דגרדומין הוא רק כשנשתיירו ב' חוטין שלמים, ה"נ בחוטין שנתפרקו משזירתן ל"מ אלא אם נשתיירו ב' חוטין ששזירתן קיימת, וכ"כ המ"ב שם סקי"ז.

אך בד' הבעה"ע שם מבו' להדיא דאף אם נפרדו כולן משזירתן ונעשו ט"ז חוטין כשרים, אף שדעתו דהכשירא דגרדומין הוא רק כשנשתיירו ב' חוטין שלמים, וכ"נ בד' ר"ת בספה"י שם, וצ"ע.[[215]](#footnote-216)

י"ז אייר פ'

דף מס' 12

**ל"ט א' - חוט של כרך עולה מן המנין,** בפירש"י כתב דהיינו דהוא עולה למנין ח' חוטין, ובחי' המיוחסים להרשב"א הק' דמאי איצטריך לאשמועינן, דאמאי הול"ל דלא יעלה מן המנין כיון דחוט הוא,[[216]](#footnote-217) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בחי' המיוחסים להרשב"א כתב דס"ד דכיון דכתיב גדיל וכתיב פתיל משמע דהפתיל אינו מן הגדיל, והיינו דהחוט שעושין ממנו את הגדיל לא יעשה פתיל להצטרף למנין החוטין, - **ב** המשכנות יעקב בסימן י"ג הוכיח מזה כד' הרמב"ם דעיקר מצות תכלת היא לכרוך חוט תכלת על חוטי הציצית, וזהו דס"ד דגדילים בעינן מלבן לחוד שהם ח' חוטין ועליהן יתן פתיל תכלת, וכ"כ בכ' הגרי"ז. - **ג** בכ' הגרי"ז כתב לפרש עוד דס"ד דבעינן שיהא החוט כרוך על כל הח' חוטין, ומכח זה ניבעי שיהיו ח' חוטין לבד מחוט של הכרך,[[217]](#footnote-218) ועמש"כ בזה בשיעורי הגרי"ד.

**שיעור הגדיל והענף**

**תכלת שכרך רובה כשרה,** בפירש"י כתב דקמ"ל דכשרה בכה"ג אע"ג דמצותה שליש גדיל וב' שלישי ענף,[[218]](#footnote-219) ומשמע דאם כרך כולה פסולה, והראבי"ה בסימן אלף קל"ד כתב דהוא משום דבעינן גדיל ופתיל, וכ"כ המרדכי בסימן תתק"מ, ובשיעורי הגרי"ד כתב דזהו דא"ר יוסף דרב אמרה, דרב לטעמי' לקמן דס"ל דלעולם פתיל בעינן.

בפירש"י כתב דתכלת הוא שם כל הציצית, והיינו דהא דבעינן שליש גדיל וב' שליש ענף, וקמ"ל דאי"ז מעכב, אינו דין מסוים בתכלת, אלא הוא אף בציצית של לבן, וכ"כ רש"י במה שאמרו דנוי תכלת שליש וכו', דהוא עיקר מצות ציצית, וכ"כ הרא"ש בסימן ז' ללמוד מהכא דקורא לכל הציצית תכלת.

אך הרמב"ם בפ"א מציצית ה"ט כתב דיש מי שאינו מדקדק בלבן שיהא שליש גדיל וב' שליש ענף, וזה מתפרש לטעמי' דעיקר מצות תכלת היא לכרכו על הציצית, ובזה נאמרו שיעורים אלו דשליש גדיל וב' שליש ענף, והכס"מ שם כתב דדקדקו כן מלישנא דנוי תכלת, דמשמע דהוא רק בתכלת,[[219]](#footnote-220) והמעדיו"ט בסימן ט"ו סקמ"ז כתב לפרש בזה בע"א, ועמש"כ בזה בכ' הגרי"ז.

**ואפי' לא כרך בה אלא חוליא אחת כשרה, ונוי תכלת שליש גדיל וב' שלישי ענף,** בד' הפסקי רי"ד לקמן מ"א ב' מבו' דהא דלכתחילה לא סגי בכריכת חוליא אחת, הוא משום דבעינן שיהא הגדיל שליש, וכ"ה בהל' ציצית לרש"י שהובאו בס' הפרדס ובשבה"ל, ובאהל מועד הל' תפילין דרך ג' נתיב ג', ומבו' דבכלל הא דשליש גדיל וב' שלישי ענף נכלל דבעינן שיהא שליש גדיל, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"א מציצית ה"ט, וכ"כ בתשו' הרמב"ם סימן קכ"ח, וכ"נ בד' הר"י מלוניל בסוגיין, והמחזור ויטרי בסימן תק"י, והרוקח בסימן שס"א, ורבינו בחיי בס"פ שלח ט"ו ל"ח, וכ"נ בד' הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק עמ' 272.

והמנהיג בהל' ציצית ד"ה ואני שמעתי כתב דאין להאריך חוטי הציצית הרבה משום דבעינן שיהא שליש גדיל, ומבו' דאף כשהאריך החוטין יותר משיעורן בעינן שיהא שליש גדיל, וכ"כ הדרכי משה בסימן י"א סק"ג, וכ"נ בד' הרמ"א שם סי"ד, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סק"ו, והגר"ז שם סכ"ט, והארצוה"ח בהמל"א שם סקכ"ו, והביאוה"ל שם ס"ד ד"ה יכול, וכ"נ בד' המ"ב שם סקס"ו.

אך הלקט יושר בעמ' י' כתב דאף דגם היכא דהחוטין ארוכין בעינן שלא יהא הגדיל יותר משליש, מ"מ ליכא נפקותא אם הוי הפתיל יותר מב' שליש, ומבו' דעיקר מה שאמרו דשליש גדיל וב' שלישי ענף, הוא שלא יהא הגדיל יותר משליש,[[220]](#footnote-221) וכ"כ בביאור מהרש"ל על הסמ"ג ריש עשין כ"ו דאף אם האריך הציצית ולא יהא הגדיל שליש אין קפידא, והמ"ב בסימן י"א סקס"ט ציין לדבריו, וכן האריך החזו"א בסימן ג' סק"י, וכתב לדחוק כן גם בד' הרמ"א, ועיי"ש שכתב לפ"ז דהא דלכתחילה לא סגי בחוליא אחת, הוא משום דבעינן ז' חוליות, והא דמסיים ונוי ציצית וכו', לא קאי על הא דכרך חוליא אחת, אלא קאי על הא דכרך רובה.[[221]](#footnote-222)

החזו"א שם כתב דלפי דבריו ניחא דלא קבעו חכמים שיעורן במשהו, דענף פחות משהו או יותר משהו הפסיד הנוי, ואחרי שהדבר לקבוע לפי דעתם אין ראוי לקבוע בדבר המכביד, דיש בידו להאריך הענף ויהי' מקיים הנוי, - אך בל' הביאוה"ל בסימן י"א ס"ד ד"ה יכול מבו' דל"ב שיהא בצמצום שליש גדיל וב' שליש ענף, ואף אם הענף מעט יותר מב' שליש שפיר דמי, ואין להקפיד אלא שלא יהא הרבה יותר מב' שליש, וכ"כ בס' שיעורים של תורה סימן ה' דכיון דשיעורא דשליש גדיל וב' שלישי ענף הוי משום נוי הציצית, א"צ לדקדק בזה בצמצום, וכל שלמראית העין הוי כן סגי בזה.[[222]](#footnote-223)

המ"ב בסימן י"א סקס"ו כתב דמי שעושה פחות משליש גדיל, הוא עובר על דברי חכמים,[[223]](#footnote-224) ומבו' בדבריו דהא דנוי תכלת שליש גדיל וב' שלישי ענף, אי"ז הידור בעלמא דאין חיוב לעשותו, אלא הצריכו חכמים לעשות כן, אלא דאי"ז מעכב בהכשר הציצית, וכ"נ ממש"כ בפירש"י דהא דנוי תכלת, היינו דהוא עיקר מצות ציצית,[[224]](#footnote-225) - אך בפי' הר"י מלוניל יד. משמע דאי"ז חיוב גמור, ואינו אלא נוי מצוה, ומי שרוצה לעשות בנוי התכלת צריך לעשות כן, וכ"נ בד' הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ב לגירסת כי"ר דהוא מדינא דהתנאה לפניו במצוות, וצ"ע.

**כדי שיכרוך וישנה וישלש,** הנימו"י יב: כתב דהא דבעינן ג' כריכות הוא לעיכובא מדאורייתא, ובד' הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ד מבו' דגם בגרדומין לא מכשרינן אלא אם נשתייר ג' כריכות.

הבעה"ע שם כתב לפ"ז, דאותן שעושין ג' קשרים סמוך לכנף, אעפ"י שלא נשתיירו בו אלא אותן ג' קשרים וכדי לענבן כשר, שהרי נשתייר בו גדיל חוליא אחת כדי שיכרוך וישלש, אך אותן שאין עושין אלא ב' קשרים סמוך לכנף, כיון שנפסקו אותן ג' שבסוף הגדיל אשתרי לי' כולי' וליכא גדיל ופסול, - ובשיעורי הגרי"ד כתב ללמוד מדבריו דמתקיים דין גדיל גם בקשר, ולא תיקשי דהיאך משכח"ל פתיל בלא גדיל, אף דקשר עליון דאורייתא, משום דאין מתקיים דין גדיל אלא בג' קשרים דהו"ל כג' כריכות.

והך מילתא דמתקיים דהקשרים הם מכלל הגדיל, הוכיחו כן ממש"כ רבים מקמאי וכ"ה בשו"ע סימן י"א סי"ד דשיעור ד' גודלים דבעינן בגדיל הוא בצירוף הקשרים, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן י"א סק"כ דהקשר הוא תחילת הגדיל.[[225]](#footnote-226)

**הפוחת לא יפחות משבע,** בפירש"י כתב דהיינו דלא יפחות מז' חוליות, וכ"כ הפסקי רי"ד, והרא"ש בסימן ט"ו, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מציצית ה"ח, וכ"כ הראב"ן בסימן שמ"ג, והיראים בסימן ת"א, והבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ב, והסמ"ג עשין כ"ו, והסמ"ק בסימן ל"א.

אך התוס' כתבו די"מ דלא יפחות מז' כריכות בין קשר לקשר, וכ"כ הנימו"י יב:, וכתב דאף שאמרו דשיעור חוליא כדי שיכרוך וישנה וישלש, היינו מדאורייתא, אך לכתחילה מדרבנן בעינן ז' כריכות, - אך הראב"ד בפ"א מציצית ה"ז כתב, דהא דאמר דשיעור חוליא הוא כדי שיכרוך וישנה וישלש אתכלת קאי, והא דלא יפחות מז' הוא בהכריכות מתכלת ולבן, דכורך ג' מן התכלת וד' מן הלבן, דמתחיל בלבן ומסיים בלבן, וכ"כ בתשו' הראב"ד סימן ק"כ, ועיי"ש שכתב דבזה"ז דליכא תכלת, כורך ד' כריכות, ומניח ג' חלקים בין כריכה לכריכה דהוא מקום התכלת בזמן שהי'.

**כשהוא מתחיל מתחיל בלבן וכו' וכשהוא מסיים מסיים בלבן,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** התוס' כתבו דהיינו דעושה חוליא אחת של לבן וחוליא אחת של תכלת וכו' והחוליא האחרונה עושה של לבן,[[226]](#footnote-227) וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, והרא"ש בסימן ט"ו, והמרדכי בסימן תתקל"ט, וכ"כ בתשו' הגאונים שערי תשובה סימן קנ"ט, והבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ב סח.,[[227]](#footnote-228) והאשכול בהל' ציצית, והסמ"ג עשין כ"ו. - **ב** הראב"ד בפ"א מציצית ה"ז ובתשו' סימן ק"כ כתב דהיינו דבכל חוליא כורך ג' כריכות מן הלבן וג' מן התכלת וחוזר וכורך כריכה אחת מן הלבן. - **ג** הרמב"ם בהל' ציצית שם כתב דכורך בתחילת החוליא הראשונה ובסוף החוליא האחרונה כריכה אחת בשל לבן, ושאר כל הכריכות והחוליות הם בשל תכלת, ובתשו' הרמב"ם בסימן רפ"ו (שהביא הכס"מ בהל' ציצית שם) כתב דהוא משום דמצות תכלת היא שיהא הפתיל כולו תכלת, ואזיל לטעמי' דעיקר מצות תכלת היא לכרכו על חוטי הציצית.

**מעלין בקדש ואין מורידין,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דאקדמי' קרא למין כנף ש"מ חשוב הוא, וע"כ אם יסיים בתכלת הו"ל מוריד סוף הציצית מתחילתה, וכ"ה מבו' בד' התוס' בריש פירקין שהוכיחו מהכא דלבן קדיש טפי, - אך הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ב כתב לפרש עוד, דאחר שהתחיל בלבן, אם יניחנו מיחזי ירידה, ועד"ז כתב הנימו"י.

**או גדיל או פתיל,** גירסת הרי"ף או כולה גדיל או כולה פתיל, והמו"ק בסימן ט' בד"ה ונ"ל טעם כעיקר נקט דלדעת רבב"ח ל"מ אלא אם הוי כולו גדיל או כולו פתיל, אך אם הוי מקצתו גדיל ומקצתו פתיל ל"מ, וצע"ג.

**ורב סבר לעולם פתיל בעינן וכו',** התוס' בד"ה וההוא גדילים נקטו דלדעת רב בעינן גדיל ופתיל, ולא סגי בפתיל לחודי', וכ"ה מבו' גם בדבריהם לעיל בסוגיין ד"ה כיון וד"ה קשר העליון, וכן מסיק המרדכי בסימן תתק"מ, - אך כתב דדעת ר"י דאף לרב סגי בפתיל לחודי', ולא פליג אלא דלעולם פתיל בעינן ולא סגי בגדיל, דכתיב בקרא ונתנו על הכנף פתיל תכלת וגו' דהיינו ענף.[[228]](#footnote-229)

והמרדכי הק' על פי' ר"י מהא דאמר רב לעיל דאפי' לא כרך בה אלא חוליא אחת כשרה, ומשמע דכולה בלא חוליא פסולה, וכתב די"ל דהיכא דאיכא גדיל בעינן חוליא, אך אף בלא חוליא כלל הי' כשר, - ובשיעורי הגרי"ד לעיל בסוגיין כתב לפרש דהיינו דאף דבקרא כתיב פתיל, מ"מ מדכתיב גדיל ילפינן דיכול לעשות גדיל ואינו מבטל הציצית, והיינו רק כשיש עליו תורת גדיל, אך כל שאין בו כשיעור חוליא דאין ע"ז תורת גדיל, ה"ז פוסל, ועיי"ש במש"כ לישב עיקר קו' המרדכי לדעת הרמב"ם.

התוס' הק' דמדכתיב ציצית ילפינן דבעינן ענף, כמו שאמרו לקמן מ"ב א' וכ"ה בספרי, - והשפ"א כתב לישב, דבחוטי הלבן לכו"ע בעינן גדיל ופתיל, ופלוגתייהו היא בחוט התכלת, דלא כתיב בי' ציצית, דלרבב"ח או גדיל או פתיל, ולרב בעינן גם בחוט התכלת גדיל ופתיל, ועד"ז כתב ההעמק שאלה בסימן קכ"ז סקי"א, והצ"פ בפ"א מציצית ה"ו, והעמק ברכה ציצית אות ב', ועיי"ש שכתבו כן בדעת הרמב"ם.[[229]](#footnote-230)

והמשכנות יעקב בסימן י"ג כתב בדעת הרמב"ם, דגלימא דהאי גברא ל"ה כרוכה כולה, דזה לכו"ע ל"מ מדכתיב ציצית, אלא היתה עשוי' גדיל כעין מעשה עבות, ולא היתה עשוי' בכריכות, ובזה הוא דפליגי, דדעת רבב"ח דמדכתיב גדיל דמשמעותו הוא מעשה עבות וכתיב פתיל דמשמעותו הוא כריכה,[[230]](#footnote-231) ש"מ דאו גדיל או פתיל, ודעת רב דלעולם בעינן פתיל דעיקר מצות תכלת היא בכריכה, והא דכתיב בקרא גדילים הוא למינא דבעינן מנין הראוי ליעשות גדיל, וכמו שאמרו בספרי דכמה גדיל נעשית אין פחות מג'.[[231]](#footnote-232)

**עשה גדיל ופותליהו מתוכו,** בפירש"י כתב בפי' בתרא דהיינו דתן פתיל ענף למטה, והתוס' הק' דהא נפקא לי' מציצית, והשטמ"ק כתב בשם תוס' חיצוניות דמדכתיב ציצית לא ידעינן אם הפתיל למעלה או למטה, וזהו שאמרו דפותליהו מתוכו שיהא הפתיל למטה, וכ"כ הנימו"י,[[232]](#footnote-233) ועמש"כ בשיעורי הגרי"ד.

**חוטי צמר פוטרין בשל פשתן,**[[233]](#footnote-234)בפירש"י כתב דהיינו דאע"ג דאי"ז מין כנף, כיון דתכלת הוא של צמר ופוטר בשל פשתן, אף לבן של צמר פוטר בשל פשתן, ובחי' המיוחסים להרשב"א הק' דמ"ט יש לנו לדמותם, הרי יש לנו לומר דדוקא תכלת פוטר משום שהוא צווי הכתוב שציוה שיתנו אף על בגד פשתן פתיל תכלת, אך בלבן דלא ציוה הכתוב שיתנו בשל פשתן אלא מין כנף דידי', י"ל דדוקא לבן של פשתן פוטר ולא לבן של צמר, ועמש"כ בזה הטה"ק.

**היתר כלאים בחוטי לבן**

התוס' פירשו דקמ"ל דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן אף שהוא כלאים, והתוס' לקמן מ' א' ד"ה כיון דאפשר במינן הק' דמ"ט הן פוטרין, הרי אפשר לקיים שניהם ולעשות חוטי פשתן, וכמו שאמרו לקמן שם דלא הותר כלאים בציצית היכא דאפשר במינו, ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דהא דהן פוטרין בשל פשתן, הוא בהדי תכלת, דמיגו דתכלת פטרה לבן נמי פטר, וכ"כ התוס' ביבמות ד' ב' ד"ה דאפילו צמר ובכתובות מ' א' ד"ה כגון מילה בצרעת,[[234]](#footnote-235) וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"ב עד..

**ב** התוס' לקמן שם כתבו עוד דכלאים הותר בציצית אף במקום דאפשר לקיים שניהם, דהיתר כלאים בציצית אינו משום דחי' אלא הוא היתר גמור, ומה שאמרו התם דכל דאפשר במינו אסור הוא מדרבנן, או דלמסקנא לא קיימא הכי, וכ"כ הרמב"ן בשבת קל"ב ב' דהיתר כלאים בציצית אינו משום עדל"ת, אלא הוא נלמד מהיקש,[[235]](#footnote-236) וע"כ שרי אף כשאפשר לקיים שניהם.[[236]](#footnote-237)

**ג** הרמב"ן ביבמות ד' ב' כתב דפליגי בזה אמוראי, והגמ' הכא לא ס"ל דר"ל דאין עדל"ת בדאפשר לקיים שניהם, וכ"כ הבעה"ע שם בשם רבינו ברוך דשמואל פליג על ר"ל, וכיון דקי"ל כר"ל לא הותר בטלית של פשתן אלא חוטי לבן של פשתן, וכ"כ הפסקי רי"ד לקמן שם.

**ד** הרשב"א ביבמות שם כתב דאיירי כשאין לו חוטין ממין הכנף, וא"א לקיים שניהם, ועיי"ש שהק' דהיאך משכח"ל דליכא מינו, הרי בידו להוציא חוטין מן הבגד בעצמו ולהטיל בכנף, (והקובה"ע בסימן י"ד סק"ז כתב דהיינו למ"ד דל"ב טוי' לשמה), וכתב דכל היכא דאין לו אלא בקריעת הכנף ובהפסד טליתו ה"ז כמי שאין לו מינו,[[237]](#footnote-238) וכ"כ רי"ו בנתיב י"ט ח"ג דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן היכא דאין לו ממינו, וכ"כ בתשו' ופסקים לחכמי אשכנז וצרפת סימן ע"ו בשם תשו' רש"י.

**ה** הבעה"ע שם כתב בשם ר"ת, שהעמיד לדינא דהכא בכלי קופסא, ולכאו' מכוון דבריו דלעולם לא הותר איסור כלאים בחוטי לבן משום דאפשר לקיים שניהם, והא דאמר שמואל דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן ושל פשתן פוטרין בשל צמר, הוא לטעמי' דכלי קופסא חייבין בציצית, וחובת מנא דהטלית מתקיימת בחוטין אלו, אף דאסור ללבוש את הבגד משום איסור כלאים.[[238]](#footnote-239)

בתשו' ופסקים לחכמי אשכנז וצרפת שם תמה ע"ד תשו' רש"י, דכל דבר שאפשר, אע"פ שאין לו עכשיו, לא קרי אי אפשר, דאם אין לו עכשיו יכול שיהי' לו לאחר זמן, ולא קרי אי אפשר אלא דבר שא"א להיות כלל, ועד"ז כתב הב"י בסימן י"א לתמוה ע"ד רי"ו, דאע"פ שאינו מצוי לו ממינו, מאחר שאפשר לקיים שניהם אילו הי' מצוי לו, לא דחינן ל"ת, וי"ל דזהו טעמא דהתוס' והרמב"ן דלא ניח"ל לישב כד' הרשב"א, ועמש"כ הקוה"ע ביבמות סימן ז' סק"א ובחי' הגר"נ ביבמות ד' ב' אות נ"ח בביאור הפלוגתא בזה.[[239]](#footnote-240)

י"ח אייר פ'

דף מס' 13

**חוטי צמר בשל פשתן**

**ל"ט ב' - צמר בשל פשתים הוא דפטר דכיון דתכלת פטרה לבן נמי פטר,** בביאור ה"ט דכיון דתכלת פטרה לבן נמי פטר, לפירש"י היינו דמה"ט ה"ז פוטר אף דל"ה מין כנף, ולדעת התוס' היינו דמה"ט ה"ז פוטר אף דהוי כלאים.

ובדף מס' 12 נתבאר פלוגתת הראשונים בטעם הא דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן אף דאפשר לקיים שניהם, ודברי התוס' הכא מתישבים לטעמייהו דהא דפוטרין הוא במיגו דתכלת פטר לבן נמי פוטר, וזהו שאמרו הכא דכיון דתכלת פטרה לבן נמי פטר, - אך למש"כ הרמב"ן ביבמות דהוא דלא כר"ל ועדל"ת אף דאפשר לקיים שניהם, וכן למש"כ הרשב"א דאיירי כשאין לו חוטין ממינו, לכאו' בע"כ לפרש דהא דבעינן לה"ט דכיון דתכלת פטרה לבן נמי פטר, הוא כפירש"י דמה"ט ה"ז פוטר אף דאי"ז מין כנף,[[240]](#footnote-241) וזהו גם הא דמיבע"ל אם חוטי פשתן פוטרין בשל צמר, משום דאי"ז מין כנף.

ולמש"כ התוס' לקמן בתי' בתרא דהא דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן אף דאפשר לקיים שניהם, הוא משום דכלאים הותר ממש אצל ציצית ולא משום דחי', צ"ל דהא דבעינן לה"ט דכיון דתכלת פטרה לבן נמי פטר, הוא משום דעיקר הא דכלאים הותר אצל ציצית הוא בתכלת, כיון דעיקר מצות תכלת בבגד פשתן היא בכלאים, ול"ד לשאר עדל"ת שנזדמנו העשה והל"ת יחד, וכל הא דהותר כלאים ממש אף בלבן, הוא מכח הא דהותר כלאים בתכלת.

בעיקר מש"כ התוס' דהא דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן אף דאפשר לקיים שניהם הוא משום מיגו, כתב בחי' הגר"נ ביבמות ד' ב' אות נ"א לפרש, דהוא משום דיסוד דינא דאפשר לקיים שניהם, לאו הייינו דאף דעדל"ת מ"מ כיון דאי"ז היתר גמור ל"מ להתיר היכא דאפשר בע"א, אלא היינו דכל דאפשר לקיים שניהם לא חייל כלל דין הדחי', אך כל דחל הדחי' ה"ז מתיר לעבור על הל"ת אף אם אפשר בע"א, וע"כ כיון דנדחה איסור כלאים משום התכלת דא"א לקיים שניהם אמרינן דמיגו דחייל הדחי' משום התכלת חייל הדחי' גם משום הלבן, ואחר דחייל הדחי' ה"ז מועיל להתיר אף דאפשר לקיים שניהם, ועי' עוד בזה בשיעורי הגר"נ שם סימן ה' אות ו'.

**חוטי פשתן בשל צמר**

**של פשתן מהו שיפטרו בשל צמר,** התוס' ביבמות ד' ב' ד"ה דאפילו צמר ובכתובות מ' א' ד"ה כגון מילה בצרעת כתבו דהא דחוטי פשתן פוטרין בשל צמר, אף דאפשר בשל צמר, הוא משום דמגו דלבן של צמר פוטר בפשתים, לבן של פשתים נמי פוטר בצמר,[[241]](#footnote-242) אך לגירסת הצ"ק בד' התוס' לקמן מ' א' הוא במיגו דתכלת פטר בשל פשתן, ועמש"כ לפרש בזה בחי' ר' ראובן יבמות סו"ס ב'.

והתוס' לקמן מ' א' ובכתובות שם כתבו דהא דפשיטא לי' טפי דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן, הוא משום דבלא"ה איכא כלאים,[[242]](#footnote-243) וכ"ה בתו"ד התוס' בכתובות מ' א' ד"ה כגון מילה בצרעת, - והתוס' הרא"ש ביבמות ד' ב' הוסיף עוד, דשאני חוטי פשתן בשל צמר דלא מישתרי עד דאיכא תרי מיגו.[[243]](#footnote-244)

**הא דחוטי לבן פוטרין אף שהם כלאים אם היינו רק במקום דאיכא תכלת**

התוס' לקמן שם וביבמות שם כתבו דהא דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן ושל פשתן פוטרין בשל צמר משום מיגו אף דאפשר לקיים שניהם, הוא רק היכא דאיכא תכלת, וזהו שאמרו לקמן שם דאם הוי קלא אילן לא הותר איסור כלאים משום דאפשר לקיים שניהם, וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"ב.

אך התוס' בכתובות שם דנו בזה, דהרי בהא דחוטי פשתן פוטרין בשל צמר, אין התכלת מעלה ומוריד דע"י אותו תכלת לא נעשה אכתי כלאים, וע"כ י"ל דהן פוטרין אף בדליכא תכלת, - ובדעת הסוברים דאין חוטי לבן פוטרין בכלאים אלא בדאיכא תכלת, כתב הבעה"ע שם, דהוא משום דרק היכא דאיכא ציצית כהלכתן תכלת וחוטי פשתן הרי הוא מקיים שניהם דתכלת מתיר כלאים,[[244]](#footnote-245) ועמש"כ עוד בחי' ר' ראובן ביבמות סימן ב' סק"ה.[[245]](#footnote-246)

והתוס' בכתובות שם כתבו דאף אם הותרו חוטי לבן בכלאים אף בדליכא תכלת, היינו רק בב' חוטי לבן, אך לא הותרו ד' חוטין לבן בכלאים,[[246]](#footnote-247) וכאשר כ"ה מוכח ממה שאמרו לקמן דאם הוי קלא אילן לא הותר איסור כלאים משום דאפשר לקיים שניהם, ובשיעורי הגרי"ד לקמן מ' א' כתב לפרש דהא דמהני המיגו רק להתיר לב' חוטי לבן,[[247]](#footnote-248) הוא משום דלא הותר כלאים משום מיגו אלא באותם ב' חוטין שמתקיים בהן מצות ציצית, ולא בב' חוטין הנוספין שאינם באים אלא לקיום דין גדילים,[[248]](#footnote-249) ועיי"ש שהק' דא"כ הי' לנו לאסור אף בב' חוטין דכלאים, דהרי מצות לבן מתקיימת בב' החוטין האחרים, ונמצא דחוטין אלו אינם באים אלא לדין גדילים.

**דעת הרמב"ם בהיתר כלאים בחוטי לבן**

הרמב"ם בפ"ג מציצית ה"ו כתב דלעשות חוטי צמר בכסות של פשתן או חוטי פשתן בכסות של צמר, אע"פ שהוא לבן לבדו בלא תכלת, בדין הוא שיהא מותר שהשעטנז מותר לענין ציצית וכו' ומפני מה אין עושין כן, מפני שאפשר לעשות הלבן שלה ממינה ואפשר לקיים את שתיהן.

והכס"מ שם כתב בתחילת דבריו דדברי הרמב"ם קיימי אף במקום דאיכא תכלת, דאע"פ דמטיל תכלת אינו מטיל לבן של צמר לפשתים או של פשתים לצמר כיון דאפשר במינו, דלא קי"ל כשמואל דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן ושל פשתן פוטרין בשל צמר, אלא כדר"ל דכל דאפשר לקיים שניהם אין עדל"ת, - אך עיי"ש שהוכיח דדברי הרמב"ם קיימי במקום דליכא תכלת, אלא מטיל לבן לבדו, ובכה"ג לא הותר איסור כלאים משום דאפשר לקיים שניהם, אך בטלית של פשתן שהטיל בה תכלת מותר לעשות לבן שלה של צמר, כיון דבלאו חוטי לבן נמי אין אנו מקיימים שניהם שהרי יש בה תכלת שהיא צמר, ומ"מ חוטי לבן של פשתן לא הותרו בשל צמר אע"פ שמטיל בו תכלת, דכיון דלא הוצרך לדחות לאו דכלאים מפני התכלת, גם הלבן לא ידחה, שהרי אפשר לקיים שניהם, דאם הוה ס"ל להרמב"ם דשרי בכה"ג, ל"ה שתיק מיני',[[249]](#footnote-250) ועמש"כ העונג יו"ט בסימן א' באורך בדעת הרמב"ם, ומש"כ בשיעורי הגרי"ד לקמן מ' א'.

הקר"א לקמן מ' א' דקדק מל' הרמב"ם דמדאורייתא הותר כלאים אף בשל לבן, אלא דה"ז אסור מדרבנן משום דאפשר לקיים שניהם, וכ"כ הפמ"ג בפתיחה להל' ציצית ד"ה שאלה ובאש"א סימן י"א סק"ג, וכתב דהוא משום דכלאים בציצית הוי הותרה, וע"כ מדאורייתא שרי אף דאפשר לקיים שניהם, - אך בד' הכס"מ מבו' דמכוון הרמב"ם דלא הותר בזה איסור כלאים מדאורייתא, וכ"כ העונג יו"ט בסימן א' ד"ה והנה.[[250]](#footnote-251)

**בטעם הא דלא שרינן ליתן חוטי צמר בשל פשתן משום דבלא"ה הוי הבגד כלאים**

בעיקר משה"ק הראשונים דמ"ט חוטי צמר פוטרין בשל פשתן, אף דאפשר לקיים שניהם ולהטיל חוטין של פשתן, הק' האחרונים דכיון דבלא"ה הוי כלאים משום חוטי התכלת, מ"ט יהא אסור להוסיף חוטי לבן של צמר.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בד' הכס"מ בפ"ג מציצית ה"ו ובב"י סימן י"א מבו' דכל שעושה גם חוטי הלבן של צמר, הוי תוספת באיסור כלאים, וכל מאי דאפשר למעוטי באיסורא ממעטינן, וכ"כ הקובה"ע בסימן ז' סק"ד, עיי"ש.

והעונג יו"ט בסימן א' ד"ה מיהו זה יש לדחות תמה ע"ז, דאטו בגד פשתן שיש בו ב' חוטין של צמר חמיר איסורו מבגד פשתן שיש בו חוט א', הרי כך לי חומר חוט א' כחומר כמה חוטין וכל בגד שיש בו חוט א' משאינו מינו נעשה כל הבגד כלאים.

ובחי' הגר"ש ביבמות סימן ה' סק"ו כתב דזה תליא בפלוגתת רבוותא אם איסורא דכלאים הוא דכל דיש בבגד תערובת צמר ופשתים נעשה הבגד עצמו חתיכה דאיסורא ואסור בלבישה, או דאיסורא דכלאים הוא בלבישת הצמר ופשתים יחדיו, עיי"ש לעיל מינה שהאריך הרבה בזה, דאם נעשה הבגד עצמו חתיכה דאיסורא ואסור בלבישה, ליכא תוספת איסור כלל במה שמוסיף עוד חוטי צמר, דה"ז דומה לבהמה שהיא טריפה מחמת ב' סיבות, דאין בזה תוספת איסור, אך אם האיסור הוא בלבישת צמר ופשתים יחדיו, הרי דכל חוט צמר בפנ"ע הוא גוף האיסור, דאסור ללבוש פשתים יחד עם צמר זה ויחד עם צמר זה, וע"כ אף דאת חוטי התכלת הותר ללבוש עם פשתן, מ"מ את חוטי הלבן שאפשר לעשותם מפשתן לא הותר ללבשם עם פשתן.

**ב** העונג יו"ט שם כתב דמש"כ הראשונים לאסור לעשות חוטי לבן של צמר, אף דבלא"ה הוי הבגד כלאים משום חוטי התכלת, הוא משום דלא הותר איסור כלאים בציצית, אלא כשהכלאים הם מכח הציצית, אך כל שהבגד עצמו הוא כלאים לא הותר ללבשו, ונתבאר הטעם בזה להלן, וע"כ כל דעושה חוטי לבן של צמר, הרי דאם אין בכח מצות לבן לדחות לאיסור כלאים, אין להתיר לזה מכח הא דבלא"ה הוי כלאים משום התכלת, דהרי הו"ל כבגד של כלאים דלא הותר ללבשו, וכ"כ בחי' הגר"ש שם סק"ח, ובחי' הגר"נ ביבמות ד' ב' אות נ"ד.

**ג** החזו"א בסימן ב' סק"ב פירש דזהו עצמו מש"כ התוס' דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן במיגו דתכלת פטר, דכיון דמוכרח ליתן תכלת וע"י חוט אחד צמר נעשה כל הבגד כלאים, אין אנו מוסיפין באיסור אם נותן עוד חוט צמר, וכנראה פירש כן במש"כ התוס' לקמן מ' א' ובכתובות מ' א' דהא דפשיטא לן טפי דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן, הוא משום דכבר נעשה כלאים ע"י תכלת שבו, (ועמש"נ בהערה ? לפרש לדבריהם בע"א), וכ"ה מבו' בד' העמודי אור בסימן ס"ד.[[251]](#footnote-252)

**בטעם הא דלא שרי ליתן חוטי צמר משום דגם אם יתן של פשתן יהיו כלאים עם חוטי התכלת**

בעיקר משה"ק הראשונים דמ"ט חוטי צמר פוטרין בשל פשתן אף דאפשר לקיים שניהם, הק' בחי' ר' ראובן ביבמות סימן ב', דמאי נפ"מ אם יעשה אותם צמר או פשתן, הרי כ"ה דכשעושה אותם צמר הוו כלאים עם הבגד, ה"נ כשעושה אותם פשתן הוו כלאים עם חוטי התכלת, ואין בזה ריבוי בשיעור כלל,[[252]](#footnote-253) - וכתב דהוא משום דגם חוטי הלבן הוו מכלל הבגד המחויב בציצית, וע"כ כ"ה דמכח מצות תכלת שרי להטיל תכלת בבגד של פשתן, ואף אם הבגד של מין אחר וחוטין אחדים ממנו של פשתן מותר להתיר בו תכלת, ה"נ מכח מצות תכלת שרי להטיל תכלת בבגד דחוטי הלבן שבו הם של צמר, אך כל שעושה חוטין של פשתן, א"א להתיר לאיסור כלאים אלא מכח מצות לבן, דמצות תכלת ל"מ להתיר לאיסור כלאים זה, דהוי כבגד שיש בו כלאים דאין מצות ציצית מתרת לאיסור זה, וכיון דאפשר לקיים שניהם אסור, ועד"ז כתב בחי' הגר"ש ביבמות סימן ה' סק"ז.

אך בסימן ג' סק"ג כתב דאכתי קשיא, דכיון דבלא"ה נצטרך לדיחוי, מאי חזית לעשות הלבן מפשתים ויהא עשה דתכלת דוחה, ולא לעשות מצמר ויהא עשה דלבן דוחה, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"נ בחי' הגר"נ ביבמות ד' ב' אות נ"ד.

**בטעם הא דלא הותר איסור כלאים בציצית היכא שהבגד עצמו הוא כלאים**

בגל' הגרע"א בסימן י"א ס"ט נקט בפשיטות דכל דהבגד עצמו הוא כלאים אסור להטיל בו ציצית וללבשו,[[253]](#footnote-254) ועיי"ש שהק' דכיון דכלאים בציצית שרי, מ"ט היכא דהבגד עצמו הוא כלאים לא אמרנן דעשה דציצית דוחה לל"ת דכלאים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בתשו' ופסקים לחכמי אשכנז וצרפת סו"ס ע"ו כתב דכל דאפשר לקיים שניהם, אע"פ שאין לו עכשיו, חשיב כאפשר לקיים שניהם, וע"כ הוא דכשאין לו אלא בגד שנארג בו כלאים, לא שרינן להטיל בו ציצית וללבוש אותו משום דעדל"ת, עיי"ש.[[254]](#footnote-255)

**ב** הגרע"א שם כתב דהוא משום דמהראוי דעשה דציצית לא ידחה ללאו דכלאים, כיון דאי"ז עשה דחיובא, שהרי אין עליו חיוב ללבוש טלית בת ד' כנפות ולהטיל ציצית, ואם לא ילבשנו לא יעבור על העשה,[[255]](#footnote-256) והא דעשה דציצית דוחה לל"ת דכלאים הוא משום דאלמלי דחיית הלאו יהא מותר ללבוש את הבגד בלא ציצית, וכמש"כ המרדכי דכל שא"א לעשות ציצית מותר ללבוש הבגד בלא ציצית, ויתבטל העשה, וע"כ כ"ז הוא כשהבגד עצמו אינו כלאים, אך כל שהבגד עצמו הוא כלאים, אין העשה דציצית דוחה לל"ת, שהרי אם לא ידחה יהא אסור ללבוש את הבגד, וממילא לא חייל עליו העשה כלל.

**ג** העונג יו"ט בסימן א' ד"ה מיהו זה יש לדחות, כתב דהוא משום דלא חייבה התורה בציצית אלא בגד הראוי ללובשו בעצמו אבל בגד כלאים שבעצמו אינו ראוי ללבישה אינו מחויב כלל בציצית, ול"מ מה שיהא ראוי ללבישה ע"י הטלת ציצית ודחיית העשה, כיון שבעצמו אינו ראוי ללבוש, ולא מיקרי כסותך אלא אם ראוי בעצמו לכיסוי, ועיי"ש בדבריו לעיל מינה במש"כ לישב עוד לדעת הרמב"ם, ועד"ז כתב האמרי בינה באו"ח סימן ב'.

**ד** בשיעורי הגר"נ ביבמות סימן ה' אות ד' כתב דהא דעשה ציצית דוחה לאיסור כלאים, הוא רק אם הכלאים הוא מכח מצות הציצית, אך היכא דהבגד עצמו הוא כלאים, ואין הכלאים מכח מצות הציצית, אין עשה דציצית דוחה לאיסור זה, והיינו דהא דעדל"ת הוא רק היכא דעובר על האיסור מכח קיום המצוה, אך כל שהבגד עצמו הוא כלאים, אין האיסור מכח קיום המצוה, ולי"ב לדינא דעדל"ת.[[256]](#footnote-257)

**ה** בחי' הגר"ש ביבמות סימן ה' סוסק"ז כתב דהוא משום דדין עדל"ת הוא רק במי שכבר מחויב במצוה, אך לא הותר לעבור על ל"ת כדי להתחייב בעשה, וע"כ כל שיש כלאים בבגד עצמו אסור ללבשו, כיון דבשעת הלבישה עדיין אינו מחויב בציצית, וליכא בזה לדין עדל"ת, ורק היכא דליכא בבגד עצמו כלאים דמותר לו ללבשו, ואחר שלובשו הוא מתחייב בציצית ה"ז דוחה להל"ת דכלאים, ועיי"ש שכתב דהא דה"ז דוחה להל"ת דכלאים אף כשהטיל הציצית קודם שלבש, דעובר האיסור בלבישה עצמה, ועדיין אינו מחויב בציצית, הוא משום דאם יסיר הציצית וילבש הבגד בלא ציצית יהא חייב לעשות ציצית באופן שיהא כלאים, וע"כ מותר ללבשו מעיקרא עם ציצית.

**בטעם הא דהותר כלאים בציצית אף שיכול לקיים מצות תכלת בטלית של צמר**

התוס' בכתובות מ' א' ד"ה כגון הק' בעיקר התירא דכלאים בציצית, דהרי אפשר לקיים שניהם,[[257]](#footnote-258) שיעשה בטלית צמר חוטין של צמר,[[258]](#footnote-259) וכתבו דבטלית של פשתן א"א לקיים שניהם, דא"א לקיים בה מצות תכלת אלא ע"י כלאים, ולא אמרינן שיהא אסור ללבוש טלית של פשתן משום דאפשר בשל צמר דאי"ז חשוב אפשר.[[259]](#footnote-260)

והתוס' הרשב"א שם כתב דהא דאי"ז חשוב אפשר מכח הא דאפשר בשל צמר, הוא משום דאפי' אמר רחמנא בהדיא לא תעשה תכלת אלא בטלית של צמר, לא הייתי אוסר בשביל כך ללבוש טלית של פשתן, אלא הייתי אומר דשל פשתים פטור לגמרי, - ולכאו' מכוון דבריו הוא כמש"כ המרדכי דכל דא"א לעשות ציצית מותר ללבוש הבגד בלא ציצית, וע"כ ליכא למימר דכיון דבידו ללבוש בגד אחר חשיב כאפשר לקיים שניהם, שהרי אף אי נימא דאין איסור כלאים נדחה הוא מותר ללבוש את הבגד, ואחר דהוא לובש את הבגד א"א לקיים מצות תכלת בלא דחי', והפנ"י שם פירש כן כן גם בד' התוס'.

אך התוס' הרא"ש ביבמות ד' ב' כתב דהא דלא חשיב כאפשר לקיים שניהם, הוא משום דלא מצינו שאסרה תורה ללבוש טלית של פשתים משום דא"א לקיים בו תכלת בלא דחיית הלאו, ומשמע דאם הי' בזה לדינא דאפשר לקיים שניהם, הי' אסור ללבוש את הבגד, ואך דדינא דאפשר לקיים שניהם אינו מחייבו שלא ללבוש את הבגד, וכ"נ טפי בל' התוס' בכתובות,[[260]](#footnote-261) - וצ"ע דלמש"כ התוס' הרא"ש גופי' שם צ' ב' דמותר ללבוש בגד בלא ציצית כשא"א לעשות בו ציצית, א"כ אף אם הוה חשבינן לה כאפשר לקיים שניהם והי' אסור לעשות בו תכלת, הי' מותר ללבוש את הבגד, וכמש"כ התוס' הרשב"א, ועוד, דאף אי נימא דאסור ללבוש בגד בלא ציצית כשא"א לעשות בו ציצית, הרי עכ"פ מותר ללבוש בגד שאין בו אלא לבן, שהרי קי"ל דהתכלת אינו מעכב את הלבן, ובזה"ז שאין לנו תכלת לובשין בגד שאין בו אלא לבן, וא"כ אף אם הי' אסור לעשות בו תכלת, הי' מותר ללבוש את הבגד כשיש בו לבן.[[261]](#footnote-262)

י"ט אייר פ'

דף מס' 14

**חוטי צמר ופשתים בשיראין**

**ל"ט ב' - חוטי צמר ופשתים פוטרין בכל מקום ואפי' בשיראין,** בפירש"י כתב דהא דאמר חוטי צמר ופשתים, היינו תכלת של צמר ולבן של פשתים, - אך העיטור בהל' ציצית שער ב' ח"ב כתב לגירסת כי"ר דהיינו חוט אחד צמר וחוט אחד פשתים,[[262]](#footnote-263) והם פוטרין בשיראין יחד עם ב' חוטי תכלת, - ועמש"כ בחי' המיוחסים להרשב"א.

לקמן בסוגיין אמרו דהא דחוטי צמר ופשתים פוטרין אף בשיראין, הוא משום דשיראין חייבין בציצית מדאורייתא והותר בהן איסור כלאים, - ובחי' ר' ראובן יבמות סימן ב' סק"ג עמד בזה דמ"ט הותר בזה איסור כלאים, הרי בלא חוטי הלבן של פשתן אין בהן כלאים, וכיון דבידו לעשות חוטין אלו מצמר הו"ל אפשר לקיים שניהם, וכתב להוכיח מזה דגם חוטי הלבן שבציצית הם מכלל הבגד החייב בציצית, וע"כ הו"ל ככל בגד שיש בו כמה חוטין של פשתן דמותר להתיר בו תכלת, וא"צ להסיר את החוטין מהבגד, - ולכאו' בלא"ה לק"מ, דהרי אמרו הכא דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן ושל פשתן פוטרין בשל צמר, ולא אסרינן להו משום דאפשר לקיים שניהם, וכמש"כ הראשונים כמה טעמים בזה, ונתבאר בדף מס' 12, וה"נ חוטי צמר ופשתים פוטרין בשיראין.

הרמב"ם בפ"י מכלאים ה"כ כתב דציץ של עור או של משי וכיו"ב, שתלה בהן חוטי צמר וחוטי פשתן מדולדלין על פני האדם כדי להפריח הזבובין, אין בו משום כלאים שאין דרך חימום בכך, ומבו' דאם הציץ הוא של צמר או פשתן יש בו משום כלאים, משום דהציץ עצמו הוי דרך חימום, או משום דהציץ עצמו הוי לבישה גמורה ול"ב בה הנאה, ורק משום דהציץ עצמו הוא של עור או משי, ובאנו לאסור משום החוטין של צו"פ התלויין בו, כיון דאין דרך חימום בהן, לי"ב משום כלאים, והישועות מלכו שם ה"ד הוכיח מזה דבגד המחובר לו צמר ופשתים, אין כל הבגד נאסר, ולא נאסר אלא לבישת הצו"פ, וע"כ כל שאין דרך חימום בהן לי"ב איסורא, - ועיי"ש שהק' לפ"ז דמ"ט איכא איסור כלאים בחוטי צמר ופשתים בשיראין, הרי אינו נהנה מחוטי הציצית,[[263]](#footnote-264) אלא מלבישת הבגד עצמו, והבגד הרי אינו כלאים, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה בתשו' בית יצחק או"ח סימן ד' סק"א, והאבי עזרי בפ"י מכלאים הי"ח,.

הביה"ל בח"א סימן א' סק"ה ד"ה ובשלמא כתב דהא דבעינן להתיר לאיסור כלאים בציצית, ולא שרינן משום דמצוות לאו ליהנות ניתנו, אף דלא נאסר לבישת כלאים אלא בדאית בי' הנאה,[[264]](#footnote-265) הוא דמשום דאף דלבישת הציצית אינה להנאתו,[[265]](#footnote-266) מ"מ כיון דלבישת הבגד היא להנאתו, שהרי אינו מחויב ללבוש בגד בן ד' כנפות, ל"ש בזה הא דמצוות לאו ליהנות ניתנו, וכ"כ הישועות מלכו בפ"י מכלאים ה"ד, והבית יצחק באו"ח סימן ד' סק"א, - ועיי"ש שעמדו לפ"ז בהא דאיכא איסור כלאים בשיראין שנותן בהן חוטי צמר ופשתים, אף דעיקר איסור הכלאים הוא משום חוטי הצו"פ, ועמש"כ בזה בחי' הגר"ש יבמות סימן ה' סק"ד.

**אימא או צמר או פשתים,** הרמב"ן במלחמות בשבת כ"ה ב' כתב דבע"כ היינו בלא תכלת, דאם מטיל תכלת הרי הוי כלאים דאורייתא עם חוטי הפשתן, והוכיח מזה דקי"ל כרבנן דאין התכלת מעכבת את הלבן, ועיי"ש שכתב די"ל דבטלית החייבת מדרבנן תיקנו חכמים להטיל מין אחד לחודי', אך הק' ע"ז דמ"ט תיקנו חכמים כן, הרי במין אחד לחודי' ליכא זכר לקיום מצות ציצית, וכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון.

אך הבעה"ע בהל' ציצית ריש שער ב', כתב דממה שלא הוכיח הרי"ף מהכא דקי"ל כרבנן דאין התכלת מעכבת את הלבן, וגם רבינו ברוך דס"ל דקי"ל כרבי דהתכלת מעכבת את הלבן, לא מותיב לנפשי' מהכא,[[266]](#footnote-267) יש ללמוד דס"ל דבטלית דרבנן לכו"ע סגי בהטלת מין אחד, - ובהמש"ד שם עב. הוסיף לפרש, דבטלית דאורייתא לכו"ע לא מיפטר אלא בתכלת או בצמר לבן במקומו, שלא תהא הציצית חסירה אלא צבע חלזון, והא דבשיראין סגי בחוטי פשתן, הוא משום דאינם חייבין אלא מדרבנן וסגי להו בכ"ד.

התוס' בד"ה ופליגא הק' בהא דמייתינן מהא דא"ר יהודה דצמר ופשתים פוטרין אפי' בשיראין ס"ל דשיראין חייבין מדאורייתא, הרי י"ל דאין חיובן אלא מדרבנן, והשטמ"ק בשם תוס' חיצוניות הוסיף לפרש דהיינו דנימא דהא דאמר דצמר ופשתים פוטרין אפי' בשיראין הוא או צמר או פשתים, - והחזו"א בסימן ג' סקכ"ד הק', שהרי ר' יהודה איירי היכא דאיכא תכלת, דהא דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן ושל פשתן פוטרין בשל צמר, הוא רק בדאיכא תכלת, ובכה"ג דאיכא תכלת היאך יפטור פשתן בשיראין, וכתב די"ל למש"כ הבעה"ע דבמינים דרבנן לא חייבו כלל בתכלת.

**חיוב בגד של שאר מינים בציצית**

**ורב נחמן כדתנא דבי ר' ישמעאל וכו',** התוס' הק' דמנ"ל דס"ל להך תנא דשאר מינים פטורין מן הציצית, דילמא שאני הכא דאיכא יתורא דהכנף מין כנף, כמו שאמרו בשבת כ"ז א' דאף לתדבר"י מרבינן שאר בגדים לטומאת שרצים מאו בגד,[[267]](#footnote-268) - והקר"א עמד בזה, דהרי בשבת שם פליגי בה אמוראי, ודעת אביי דהאי תדבר"י דמרבי בשרצים שאר בגדים פליג אתנא דאמר אף כל צמר ופשתים, והרי דס"ל דתדבר"י כללא קאמר דבכל מקום שנאמר בגדים אינו אלא צמר ופשתים, ורנב"י הוא דאמר התם דאף כל ל"ד הוא, אלא לאתויי חד דוכתא, וי"ל דהכי ס"ל לרב נחמן, וזהו דמייתי מתדבר"י דשאר מינים פטורין מן הציצית.

**אמר אביי האי תדבר"י מפקא מאידך תדבר"י,** בד' הפסקי רי"ד בסוגיין ובתשו' סימן ס"א ובבס' המכריע סימן פ"ח והרא"ש בסו"ס י"ח מבו' דהיינו דהך תנא ס"ל כדעת רבא דאף שאר מינים חייבין בציצית מדאורייתא, וכ"כ הריטב"א בשבת כ"ז ב' דמשמע דמייתינן מינה סייעתא לרבא, ועיי"ש שכתב דאף דהא דמרבי הך תנא שאר מינים הוא לענין טומאת שרצים, מ"מ ילפינן מינה לציצית.[[268]](#footnote-269)

אך בד' הרי"ף ודעימי' שפסקו דלא כרבא משום דקי"ל כתדבר"י, מבו' בפשוטו דס"ל דלא פליגי הני תנאי לענין ציצית, אלא לענין טומאת שרצים,[[269]](#footnote-270) והמשכנות יעקב בסימן י' כתב דלפ"ז מתפרש מה שאמרו דהאי תדבר"י מפקא מאידך תדבר"י, דהוא משום דתדבר"י קמא קאמר דאף כל צמר ופשתים, ובכלל זה הוא אף לענין טומאת שרצים, דלא מפיק מידי מכללא, ובזה הוא דמפיק מיני' אידך תדבר"י דמרבה שאר מינים לענין טומאת שרצים.[[270]](#footnote-271)

הרי"ף כתב דלא קי"ל כרבא דשאר מינים חייבין מדאורייתא, אלא קי"ל כתדבר"י דאף כל צמר ופשתים, ושאר מינים אין חייבין בציצית אלא מדרבנן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מציצית ה"ב, וכ"כ האשכול בהל' ציצית בשם תשו' הגאונים, וכ"כ הראב"ן בסימן שמ"ג, וכן האריך הרמב"ן בשבת כ"ז א', וכ"כ השו"ע בסימן ט' ס"א.

אך התוס' בסוד"ה ורב נחמן כתבו דרש"י ור"ת פסקו כרבא, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ח, וכ"כ המרדכי בסימן תתקמ"א בשם ר"י, וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין ובתשו' סימן ס"א ובס' המכריע בסימן פ"ח והריא"ז בהל' ציצית ה"ב דין ח', וכ"כ בתשו' רבינו ברוך שבתשו' הגאונים עמנואל סימן קמ"א, וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"א עא., והסמ"ג עשין כ"ו, וההגמי"י בפ"ג מציצית ה"ב בשם רבו, וכתב דכן דעת הסה"ת, וכ"כ הרמ"א בסימן ט' ס"א.

הרי"ד והרא"ש תמהו ע"ד הרי"ף שפסק דלא כרבא משום דתדבר"י הוא דלא כרבא, עיי"ש,[[271]](#footnote-272) ועמש"כ המשכנות יעקב בסימן י' באורך בביאור ד' הרי"ף, ועיי"ש במש"כ עוד לסייע לדברי הרי"ף והרמב"ם דקי"ל דשאר מינים אין חייבין מדאורייתא.

**דעת המהר"ם בדין נתינת חוטי צמר או פשתים בבגדים של שאר מינים**

הרמב"ם בפ"ג מציצית ה"ה כתב דשאר בגדים עושין לבן של כל מין ומין ממינו, ואם רצה לעשות מצמר או מפשתים עושה, וכ"ה מבו' בד' ש"ר דבבגד של שאר מינים מהני לעשות חוטי הציצית מצמר או מפשתים.

אך ההגמי"י בפ"ג מציצית ה"ה כתב בשם המהר"ם, דמה שאמרו דצמר ופשתים פוטרים בין במינן בין שלא במינן, היינו דוקא יחדיו, וכתב דמה"ט נקטו לעשות לטליתות של משי ציצית של משי, דכיון דאין לנו תכלת ולא הותר כלאים בציצית וא"א לעשות חוטי צמר ופשתים יחדיו, צריך לעשות הציצית ממין כנף, והובאו דבריו גם בתשב"ץ קטן בסימן רס"ו ובמרדכי בסימן תתק"נ, וכ"כ בתשו' הר"א מלונדרי"ש (שנד' בקובץ זכור לאברהם כ"א כ"ג) בשם רבינו הקדוש, עיי"ש.

ובתשו' מהר"ם שהובאה בביאורי מהר"א שטיין על הסמ"ג עשין כ"ו, ובתשו' פסקים ומנהגים למהר"ם ח"א סימן קמ"א, הוסיף לפרש, דבעינן או הכנף מין כנף, או צמר ופשתים יחדיו, דסמיך לי' גדילים תעשה לך דהיינו כלאים בציצית, הלכך בטלית של צמר יכול לעשות ד' חוטי צמר, דאע"ג דליכא כלאים צמר ופשתים יחדיו, פוטרין מטעם הכנף מין כנף, ובטלית של פשתים ג"כ יכול לעשות ב' חוטי תכלת וב' חוטי צמר לבן, אע"ג דאינם מין כנף, כיון דכלאים הם בטלית וקרינא בי' צמר ופשתים יחדיו גדילים תעשה לך,[[272]](#footnote-273) וכ"ש כשעושה ב' חוטין תכלת וב' חוטין לבן פשתים דשפיר דמי, אך בטלית של משי, א"א להטיל ציצית של צמר, דאי"ז לא הכנף מין כנף ולא צמר ופשתים יחדיו, וע"כ אין להטיל בו אלא ציצית של משי.[[273]](#footnote-274)

הגר"א בסימן ט' ס"ב הק' ע"ד המהר"ם ממה שאמרו בסוגיין בשיראין דאו צמר או פשתים,[[274]](#footnote-275) וכתב דהיינו רק לרב נחמן דאינם חייבין אלא מדרבנן, אך לפ"מ דקי"ל דהם חייבין מדאורייתא, אין צמר או פשתים פוטרין בהן, וכמש"כ כן הבעה"ע לפי דרכו, וכ"כ בביאור המהר"ם בנעט על המרדכי סקע"ב ובארצות החיים בסימן ט' בהמל"א סקכ"ו, וכ"ה בתשו' הר"א מלונדרי"ש שם בתחילת דבריו, עיי"ש, - ועיי"ש שתמהו לפ"ז על מש"כ התרוה"ד בסימן מ"ד דהרמב"ם כתב דלא כהמהר"ם, שהרי להרמב"ם לטעמי' דשאר בגדים אין חייבין אלא מדרבנן, ודאי דצמר או פשתים פוטרין בהן, והארצוה"ח תמה כן גם ע"ד הרדב"ז בח"ד סימן קצ"ט, עיי"ש, ועמש"כ המהרמ"ב בסו"ד לישב.

הארצות החיים בסימן ט' ס"ג ובהמל"א שם סקכ"ו כתב דכל מש"כ המהר"ם דל"מ לעשות חוטי צמר בבגד של שאר מינים אלא היכא דהוי כלאים, היינו רק בב' חוטי הלבן, אך בב' החוטין שהם במקום תכלת, שפיר עושה אותן מצמר, שהרי כך הי' מצותו בזמן שהי' התכלת מצוי, שהי' נותן ב' חוטי צמר צבוע וב' חוטין ממינו,[[275]](#footnote-276) וצ"ע דבתשו' מהר"ם שם מבו' להדיא דגם חוטי התכלת אין פוטרין אלא בדהוו כלאים, וכל הא דטלית של צמר נפטרת בחוטי תכלת של צמר, הוא משום דהוי מין כנף, (ואף דאי"ז מצבע הבגד, מידי ציבעא קגרים),[[276]](#footnote-277) עיי"ש.[[277]](#footnote-278)

בתשו' מהר"ם ד"פ סימן תמ"ד כתב דציצית של פשתן בטלית של שיראים ל"מ, דאי"ז הכנף מין כנף, והתורה אמרה פתיל תכלת דהיינו צמר צבוע בתכלת ואי ליכא תכלת יקח צמר שאין צבוע כי הצבע אינו מעכב, אבל ציצית אמרה תורה, והא דאמר גדילים תעשה לך מהן היינו ביחד [עם] ב' חוטי תכלת, אבל היכא דא"א להטיל שניהם יחדיו כגון לדידן, אין לעשות ציצית אלא או מצמר דכתיב פתיל תכלת, או ממינו כדכתיב הכנף מין כנף, - ומבו' דדוקא פשתים אינו פוטר שלא במינו אלא עם הצמר, אך צמר פוטר שלא במינו בפנ"ע, והיינו דאין צו"פ פוטרין שלא במינם, אלא כשמתקיים בהן מצות תכלת, וע"כ שפיר פוטר צמר שלא במינו, (דאף שאינו צבוע בתכלת אין הצבע מעכב), ורק פשתים בפנ"ע אין פוטרין שלא במינם, כיון דאין מתקיים בהן מצות תכלת,[[278]](#footnote-279) וזה דלא כמש"כ בתשו' מהר"ם שהביא המהר"א שטיין, ודלא כמש"כ ההגמי"ו והתשב"ץ קטן בשמו, ועמד ע"ז הא"ר בסימן ט' סק"ג, עיי"ש, והארצוה"ח שם בהמל"א סקכ"ו כתב לדחוק בתשו' מהר"ם זו, עיי"ש.

הסמ"ק בסימן ל"א כתב דנכון ליזהר שלא לעשות שום ציצית מפשתן ואפילו בטלית של משי, וכ"כ הארחות חיים בהל' ציצית אות א' בשם רבינו פרץ, והביאו הטור בסימן ט', ובביאור דבריו מצינו כמה דרכים, **א** הב"י שם כתב בשם המהר"י אבוהב דהוא כדי שלא יבא להטיל ציצית של של פשתן בטלית של צמר לפי שמשי נראה מין צמר, והב"י תמה ע"ז דטלית של משי ל"ד לטלית של צמר, ועוד דלפ"ז בטלית של שאר מינים מותר להטיל ציצית של פשתן, ואי"ז במשמעות ד' הסמ"ק, ועמש"כ המג"א שם סק"ב ופמ"ג ומחה"ש שם. - **ב** הב"י שם כתב עוד בשמו דחששו להסוברים דציצית של פשתן אין לו מקום מה"ת, או להסוברים דאסרו חכמים להטיל ציצית של פשתן בטלית של פשתן,[[279]](#footnote-280) והב"י תמה ע"ז דלמש"כ המהר"י אבוהב שם דבטלית של פשתן ס"ל להסמ"ק דמטילין ציצית של פשתן, ע"כ דלא ס"ל כדעות אלו, ומ"ט חשש לכך בשאר מינים, ועמש"כ בזה הט"ז שם סק"ג. - **ג** הב"י שם כתב דס"ל כדעת ר"ת דטלית של פשתן פטורה מציצית משום גזירה, וע"כ נכון שלא להטיל ציצית של פשתן בטלית של שאר מינים, שמא יבא להטיל ציצית בטלית של פשתן,[[280]](#footnote-281) והסכים לזה הרמ"א בדרכ"מ הארוך שם.[[281]](#footnote-282) - **ד** הב"ח שם כתב דהוא לחוש לדעת המהר"ם דהא דצמר ופשתים פוטרין שלא במינם הוא רק צמר ופשתים יחדיו, ומש"כ דנכון ליזהר שלא לעשות של פשתן, ה"ה דשל צמר אסור, אלא דנקט של פשתן בשל משי, להשמיענו דעושין של פשתן בשל פשתן, וכ"כ הגר"א שם ס"ב, וכתב דהא דנקט של פשתן, הוא משום דאין לו מקום בשום טלית.[[282]](#footnote-283) - **ה** הא"ר שם סק"ג כתב דחשש לדעת תשו' מהר"ם דאין פשתים פוטרין בשאר מינים, ונתבאר לעיל. - **ו** הגר"ז שם ס"ג כתב דהוא מגזירה שמא יטיל ג"כ בבגד של צמר.

הרמ"א בסימן ט' ס"ב כתב די"א שלא לעשות ציצית של פשתים כלל אפי' בשאר מינים והכי נהוג, והגר"א שם פירש דהוא משום דעת המהר"ם דהא דצמר ופשתים פוטרין שלא במינם הוא רק צמר ופשתים יחדיו,[[283]](#footnote-284) וכתב דלפ"ז אף אין לעשות ציצית של צמר בשאר מינים.[[284]](#footnote-285)

אך לפ"מ שפירש הרמ"א בדרכ"מ הארוך לדינא דהסמ"ק כד' הב"י, הרי דדוקא ציצית של פשתים אין עושין, אך ציצית של צמר עושין, וכן נקטו הט"ז שם סק"ג, והמג"א שם סק"ב, וכ"כ המ"ב שם סק"ו דנהגו לעשות ציצית של צמר לשאר מינים, וזה כמש"כ התרוה"ד בסימן מ"ד שהשיב אחד מהגדולים דלא נהיגי עלמא האידנא כד' המהר"ם.

כ' אייר פ'

דף מס' 15

**חוטין משאר מינים**

**ל"ט ב' -** בתשו' הרמב"ם סימן קכ"ב כתב בשם הרי"ף, וליתא בד' הרי"ף שלפנינו, והובא בהגה' במהד' עוז והדר מכת"י, דאין עושין ציצית אלא מצמר ופשתים ואפי' בשאר בגדים,[[285]](#footnote-286) והרמב"ם נחלק ע"ז דעושין ציצית ממשי בטלית של משי וכו', וכמו שאמר רבא דצמר ופשתים פוטרין בין במינן בין שלא במינן, שאר מינין במינן פוטרין שלא במינן אינן פוטרין.[[286]](#footnote-287)

ובדעת הרי"ף צ"ל, דלפ"מ דקי"ל דשאר מינים פטורין, הרי עיקר דין ציצית הוא מצמר ופשתים, וליכא כלל דין ציצית דמינו, שהרי צמר ופשתים פוטרין אף שלא במינם, ושאר מינים אין חייבין כלל, וע"כ אף שתיקנו חכמים דשאר מינים חייבין, מ"מ אין פוטר בהן אלא צמר ופשתים כעין דאורייתא, ורק לדעת רבא דכל מינים חייבין מדאורייתא, וילפינן לה מדכתיב הכנף מין כנף וכתיב צמר ופשתים, הוא שנתחדש בזה דין בפנ"ע דציצית במינו.

אך בד' הרמב"ם מבו' דאף דמדאורייתא עיקר דין ציצית הוא מצמר ופשתים, מ"מ מדרבנן איכא דין בפנ"ע דציצית ממינו,[[287]](#footnote-288) וע"כ הוא דשאר מינים פוטרין במינם,[[288]](#footnote-289) - ובחי' המיוחסים להרשב"א עמד בזה, דמ"ט תיקנו חכמים כן, הרי כעין דאורייתא תקון, ומה"ת אין פוטרין אלא חוטי צמר ופשתים, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב.

\*הרמב"ם בפ"ב מציצית ה"א כתב דרחל בת עז צמרה פסול לציצית, והכס"מ שם כתב דהוא נלמד ממה שאמרו בבכורות י"ז א' דצמר פסול לתכלת ודאין לוקין על צמרו משום כלאים, וא"כ לא חשיב צמר כלל, ואינו פוטר בציצית אלא במינו דוקא.

והביאוה"ל בסימן ט' ד"ה רחלים נסתפק בזה אם היינו דאין עליו שם צמר כלל, או דלא נתמעט אלא דל"מ לחוטי התכלת, וגם אינו פוטר את שאר מינים, אך יש עליו שם צמר, ונפ"מ דיכול לפטור בגד צמר של רחל בת רחל, כיון דגם זה שם צמר עליו וחשיב כמין כנף. - ובשיעורי הגרי"ז כתב בשם הגרי"ז דאי נימא דיש עליו שם צמר ויכול לפטור בגד צמר של רחל בת רחל, נמצא דגם לדעת הרמב"ם דשאר מינים פטורין מדאורייתא, משכח"ל מדאורייתא לדינא דמין כנף, דמכח זה פוטר צמר רחל בת עז לטלית דרחל בת רחל,[[289]](#footnote-290) - ועיי"ש שהוכיח ממש"כ הכס"מ בפ"ג מציצית ה"ה דלפ"מ דקי"ל דשאר מינים פטורין מדאורייתא, לא דרשינן לקרא דהכנף מין כנף דשאר מינים פוטרין במינם, וכ"ה משמעות סוגיית הגמ' ביבמות ד' ב' דתדבר"י לא דרשי להך קרא להכי, ובע"כ דצמר רחל בת עז אין עליו שם צמר כלל,[[290]](#footnote-291) ולא חשיב כמין כנף עם בגד צמר דרחל בת רחל.[[291]](#footnote-292)

**מקצת ציצית ממינו ומקצת ציצית מצמר או פשתים**

התרוה"ד בסימן מ"ד נסתפק בדין טלית של משי שעשה בה ג' ציציות של משי ואחד של צמר, אם שפיר דמי בכה"ג, דלא הכנף מין כנף הוא, וגם גדילים תעשה לך מהם אינה לגמרי, והביאו השו"ע בסימן ט' ס"ד, - והארצות החיים שם סק"ג פירש לדבריו דהוא כשהטיל לג' כנפות ציציות של משי, ולכנף הרביעית ציצית של צמר, - אך החזו"א בסימן ג' סוסקכ"ו פירש לדבריו דהוא כשהטיל בציצית אחת ג' חוטין של משי וחוט אחד של צמר, ועיי"ש שנסתפק אם ה"נ כשעשה מקצת מד' הציציות של משי ומקצת של צמר, הוי בכלל ספיקו של התרוה"ד, או דלא נסתפק אם כשציצית אחת מעורבין חוטי', אך כל שהציצית בפנ"ע כהוגן, לא איכפת לן מה שאין אחת מהן ממין חברתה.[[292]](#footnote-293)

המג"א בסימן ט' סק"ד כתב דספיקו של התרוה"ד הוא לטעמי' דס"ל דשאר מינים חייבין מדאורייתא, אך למ"ד דשאר מינים דרבנן ודאי מהני בכה"ג, דלמה יגרע כשמטיל בו קצת ציצית דאורייתא, ודימה ד"ז למש"כ הבעה"ע דמדאורייתא בעי צמר לבן במקום תכלת, ובשיראין לא בעינן דנפטר בכל דהו, ותמה לפ"ז ע"ד השו"ע שפסק שם ס"א דשאר מינים דרבנן, ובס"ד הביא לספיקו של התרוה"ד,[[293]](#footnote-294) ועמש"כ בזה הפמ"ג שם.

והמו"ק שם כתב דטעם ספיקו של התרוה"ד הוא משום דהוי כגידוד ה' ומחיצה ה' דאיכא למ"ד דלא מצטרפין, וכן מיבע"ל בחציו בטבילה וחציו בנתינה אם מהני, ומשום די"ל דבעינן שיהא הכל בענין אחד, וה"נ הכא י"ל דבעינן שיהיו או כולן במינן או כולן בצו"פ ולא לחצאין, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דכ"ה דמיבע"ל בחציו בטבילה וחציו בנתינה אף דטבילה היא מדאורייתא ונתינה אינה אלא מדרבנן, ה"נ יש להסתפק הכא אף אם צו"פ הוא מדאורייתא ושאר מינים אינם אלא מדרבנן.

הארצוה"ח בסימן ט' בהמל"א סקכ"ז וסק"ל כתב דאף לפ"מ שנסתפק התרוה"ד דל"מ כשמקצת מהציצית ממינו ומקצת מצמר, מ"מ כשמטיל בציצית אחת ב' חוטין ממינו וב' חוטי צמר ודאי מהני,[[294]](#footnote-295) שהרי גם בזמן תכלת הי' כן, שהי' עושה ב' חוטין ממינו וב' חוטי תכלת מצמר,[[295]](#footnote-296) וזה ע"ד מש"כ שם סקל"ב דגם לדעת רש"י והרמב"ם דבעינן שיהיו חוטי הלבן מצבע הבגד, מ"מ באותם ב' חוטין שבמקום תכלת ל"ב לזה, והביאו המ"ב שם סקי"ד, והחזו"א בסימן ג' סקכ"ו ד"ה סי' ט' נסתפק בזה, עיי"ש.[[296]](#footnote-297)

הארצוה"ח שם סק"ג כתב דלא נסתפק התרוה"ד אלא כשמטיל מקצת ציצית ממינו ומקצת ציצית מצמר, אך אם מטיל מקצת ציצית מצמר ומקצת ציצית מלבן של פשתים, בזמן שהי' התכלת נוהג והותר כלאים בציצית, ודאי דמהני, שהרי בשניהם מקיים לדינא דצמר ופשתים גדילים תעשה לך, - אך החזו"א בסימן ג' סקכ"ו ד"ה ונראה נסתפק בזה, עיי"ש.

**סדין בציצית**

**סדין בציצית ב"ש פוטרין וכו', א"כ למה אסרוה וכו' גזירה,** בפירש"י בפי' קמא כתב דטעמא דב"ש הוא משום הותר כלאים בציצית כלל, ומה שאמרו דהא דאסרוה הוא משום גזירה הוא לדעת ב"ה דהותר כלאים בציצית, ואפ"ה אסרוה רבנן משום גזירה, וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"א עא:, והרי"ד בספר המכריע סימן פ"ח, והרמב"ן במלחמות ובחידושיו בשבת כ"ה ב', וכתב כן בדעת הרי"ף, והרשב"א והריטב"א שם.

אך בפי' בתרא פירש"י דמה שאמרו דהא דאסרוה הוא משום גזירה, הוא לב"ש דמודים ב"ש דמדאורייתא הותר כלאים בציצית, ולא אסרוה אלא משום גזירה, וכ"כ התוס' בשם ר"ת, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ז, וכתב כן בדעת הרי"ף, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש והראב"ד בעדיות פ"ד מ"י, והבעה"מ בשבת שם, ותר"י בריש ברכות.

בדעת הסוברים דלב"ש לא הותר כלאים בציצית מדאורייתא, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דלא דרשינן סמוכין להתיר כלאים בציצית, והתוס' כתבו דהוא משום דס"ל דלא דרשינן סמוכין אלא היכא דמוכח או מופנה, ואף דבעלמא מודו ב"ש דעדל"ת, וילפי לה מדכתיב ראשו, מ"מ לא הותר כלאים בציצית משום דאפשר לקיים שניהם.[[297]](#footnote-298) - **ב** הבעה"ע בהל' ציצית שם כתב דהוא כדתניא בספרי, דמדכתיב כסותך ממעטינן פרט לסדין,[[298]](#footnote-299) דכסותך הראוי ללובשה חייב בציצית וזה אינו ראוי.[[299]](#footnote-300) - **ג** הרמב"ן שם כתב דדרשי סמוכין לאיסורא, דבא הכתוב להזהיר על הכלאים בציצית, דלא נימא דעדל"ת.

במש"כ התוס' דטעמא דב"ש דלא הותר כלאים בציצית הוא משום דאפשר לקיים שניהם, כתב הצ"ק דהוא משום דאפשר לקיים מצות ציצית בלבן,[[300]](#footnote-301) וכ"כ הקר"א והטה"ק, וכ"ה מוכח ממש"כ התוס' בסו"ד דאם ס"ל לב"ש כרבי דהתכלת מעכבת את הלבן, א"כ א"א לקיים שניהם, - אך העולת שלמה פירש לדבריהם דהוא משום דיכול ללבוש בגד של צמר,[[301]](#footnote-302) ולא ס"ל לב"ש למש"כ התוס' בכתובות מ' א' דלא חשיב כאפשר לקיים שניהם מכח הא דיכול ללבוש בגד של צמר, ועיי"ש במש"כ לפרש למש"כ התוס' דאם התכלת מעכבת את הלבן א"כ א"א לקיים שניהם, אך שיכול ללבוש בגד של צמר, וצ"ע.

**פלוגתת הראשונים אם סדין פטור אף מן הלבן**

לדעת הסוברים דלב"ש לא הותר כלאים בציצית מדאורייתא, נחלקו הראשונים אם אין סדין פטור אלא מן התכלת, משום דהוי כלאים, אך מטילין בו חוטי לבן של פשתן, או דפטור אף מן הלבן, דהתוס' כתבו בדעת רש"י דאינם פוטרין אלא מן התכלת, והביאו כן מתשו' רש"י.[[302]](#footnote-303)

אך דעת ש"ר דהוא פטור אף מן הלבן, וזהו דתני דב"ש פוטרין, - ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בסוד"ה סדין כתבו די"ל דס"ל כרבי דהתכלת מעכבת את הלבן, וכיון דלא הותר כלאים בציצית ואין מטילין בו תכלת אף אין מטילין בו לבן, וכ"כ המרדכי בסימן תתקמ"א בשם הר"ש.

**ב** הבעה"ע שם כתב דאף לרבנן דאין מעכבין זא"ז, מ"מ ה"ז פטור אף מן הלבן, משום דכל היכא דקרינן בי' מצות תכלת קרינן בי' ועשו, והכא לא קרינן בי' תכלת, ועד"ז כתב הרי"ד בס' המכריע שם דהוא משום דעיקר ציצית הכתוב בתורה תכלת היא, והלכך ממילא שמעינן דלא דיברה תורה אלא בטלית של צמר, וכשאמרה תורה על כנפי בגדיהם לא דיברה אלא בבגד צמר ולא בבגד פשתים, ועד"ז כתב הרמב"ן במלחמות שם.

**ג** המאירי בעדיות פ"ד מ"י כתב דכיון שאינו ראוי לתכלת, פטור אף מן הלבן, דכל שאינו ראוי לבילה בילה מעכבת בו, וכ"כ השאג"א בסימן ל"א,[[303]](#footnote-304) ועיי"ש שתמה ע"ד התוס' שלא כתבו כן.[[304]](#footnote-305)

לדעת הסוברים דהא דפטרי ב"ש הוא משום גזירה, וכן לדעת הסוברים דאף לב"ה אסרוה משום גזירה, נחלקו הראשונים, אם לא אסרו אלא בתכלת, או דפטרו אף מן הלבן, דהרי"ף כתב דלא גזרו אלא בתכלת, דיש בזה משום כלאים וגזרו משום כסות לילה, אך מטילין בו לבן של פשתן דליכא למיגזר בזה מידי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מציצית ה"ז, וכ"כ הראב"ד בעדיות פ"ד מ"י, וכ"כ הרמב"ן במלחמות ובחידושיו בשבת כ"ה ב', וכ"נ בד' תר"י בריש ברכות.

אך התוס' כתבו בשם ר"ת דפטרו רבנן אף מן הלבן, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דגזרו שמא יבא לעשות תכלת,[[305]](#footnote-306) וכ"כ הרא"ש בסימן י"ז בשם ר"ת, וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין ובס' המכריע סימן פ"ח.[[306]](#footnote-307)

**ב** בתשו' רבינו ברוך בתשו' הגאונים עמנואל סימן קמ"א, והביאו הבעה"ע בהל' ציצית שער א' סוף ח"א כתב דהוא משום דקי"ל כרבי דהתכלת מעכבת את הלבן.

**ג** הרי"ף כתב בשם איכא מרבוותא, והוא בתשו' ר"ה גאון שהביא האשכול בהל' ציצית, דהוא משום דחוטי פשתן אין פוטרין אף בטלית של פשתן, ואף דאמר רבא דצמר ופשתים פוטרין בין במינם בין שלא במינם, ליתא לדרבא, ממה שאמרו בשבת כ"ז ב' בהא דתנא דבי ר"י דאף כל צמר ופשתים דהוא לאתויי ציצית, דסד"א כדרבא וכו' קמ"ל, והרי דליתא לדרבא,[[307]](#footnote-308) ובתשו' ר"ה גאון שהביא האשכול הוסיף, דהא דאין עושין ציצית אלא מצמר, הוא משום דתכלת עמרא הוא ומעמרא הוא דהוי ציצית ממידי אחרינא לא, - והיינו דס"ל דכל הא דאמר רבא דצמר ופשתים פוטרין הוא לפ"מ שפירש לקרא דצמר ופשתים יחדיו גדילים תעשה לך, דהוא על החוטין הפוטרין, דצמר ופשתים פוטרין אף שלא במינם ושאר מינים אין פוטרין אלא במינם, אך לתנא דבי ר"י מפרשינן להך קרא על הבגדים החייבין, ולדידהו אין פוטר אלא חוטי צמר, דומיא דחוט התכלת שהוא של צמר.

**ד** הבעה"מ בשבת כ"ה ב' כתב דכיון דנאסרה התכלת נאסר לבן עמה, משום דתרוייהו ציצית נינהו, ואין לך להפריש ביניהם שתהא מחייב את הסדין בלבן ואוסרו בתכלת, נמצא זה מצוה וזה אסור, וד"ז רחוק מאד ואין הדעת סובלתו, וצ"ב.

**ה** הנימו"י כתב דכיון שאסרו רבנן לסדין תכלת הוי כאילו אינה ראויה לתכלת ופטורה אף מן הלבן, והארצוה"ח בסימן כ"ו סק"ב פירש דהוא משום דכל שאינו ראוי לבילה בילה מעכבת בו,[[308]](#footnote-309) וכ"כ הריטב"א בשבת כ"ה ב' בשם ר"ת.

**ו** הבעה"ע בהל' ציצית שער א' סוף ח"א ושער ב' ח"א עב. כתב דהוא משום דאף היכא דאין תכלת מטיל צמר לבן במקומו, ובסדין דא"א לו להטיל צמר, אין חוטי פשתן פוטרין את הטלית כלל, דטלית דאורייתא לא מיפטר בלא תכלת או צמר לבן במקומו.[[309]](#footnote-310)

**ז** בתשו' רבינו שלמה ב"ר שמעון, שנד' בתשו' חכמי צרפת ולותיר סימן מ"ד, והביאה הראבי"ה בסימן אלף קנ"ב כתב דכיון דגזרו שמא יקרע סדינו וכו' משום איסור כלאים דל"ה אלא לאו בעלמא, כ"ש שהוא אסור משום ברכה שאינה צריכה, וע"כ גזרו שלא יטיל בו ציצית כלל.[[310]](#footnote-311)

בתשו' הרא"ש כלל ב' סימן ח' כתב דאף לדעת ר"ת דסדין פטור אף מן הלבן, היינו רק בזמן שיש תכלת, דבכה"ג גזרו שמא יבא להטיל בו תכלת שהוא עיקר המצוה, ובכסות לילה או אם יקרע סדינו הו"ל כלאים שלא במקום מצוה, אבל בזה"ז שאין לנו תכלת ואין לנו היתר כלאים בציצית כלל, ליכא למיגזר כלל,[[311]](#footnote-312) ול"ה כדבר שנאסר במנין דאין לו היתר אלא ע"י בי"ד הגדול ממנו בחכמה ובמנין, דכיון שטעם האיסור ידוע אם נתבטל הטעם בטל האיסור ממילא, - וכ"ז הוא לדעת ר"ת דהא דפטרו סדין אף מן הלבן, הוא מגזירה שמא יעשה בו תכלת, אך להטעמים האחרים שפירשו הראשונים בזה, אף בזה"ז פטור סדין מן הציצית.

כ"ג אייר פ'

דף מס' 16

**סדין בציצית**

**מ' א' -** בפירש"י כתב דהא דנקט ל' פטור וחיוב, ולא נקט ל' אוסרין ומתירין,[[312]](#footnote-313) הוא משום דציצית חובה הוא לבגד ואפי' אינו לובשה, ואיסור והיתר נמי בהא תליא דכיון דלב"ש פטור הו"ל כלאים שלא במקום מצוה,[[313]](#footnote-314) - ומבו' דאף דציצית חובת מנא, מ"מ לב"ש דלא הותר איסור כלאים בציצית, פטורה הטלית מן הציצית,[[314]](#footnote-315) ובפשוטו הוא משום דאף למ"ד דציצית חובת מנא, בעינן שתהא הטלית עשוי' ללבישה, וכמו שאמרו לקמן מ"א א' דבזקן שעשאה לכבודו פטורה, משום דאשר תכסה בה אמר רחמנא והאי לאו לאיכסויי עבידא, וע"כ כיון דלא הותר איסור כלאים, ואין הטלית ראוי' ללבישה כשיש בה כלאים, אינה חייבת בתכלת.[[315]](#footnote-316)

התוס' כתבו דהא דנקט ל' פוטרין, הוא משום דב"ש פטרי לי' אפי' ממינו דילמא אתי למיעבד תכלת, והמרדכי בסימן תתקמ"א הוסיף לפרש דהוא משום דבמינו לא שייך איסור, וע"כ נקט ל' פוטרין, - ונתחדש בזה, דאף דהא דפטרי לי' ב"ש אפי' ממינו, הוא מגזירה שמא יבא לעשות תכלת, מ"מ לא אסרו חכמים מכח זה להטיל חוטי לבן, דכיון דליכא בזה כלאים, אין מקום לאסור לזה, אלא מכח זה פטרו חכמים לסדין מן הציצית, דכיון דאם יהא חייב בציצית, יש לחוש שיבא לעשות תכלת, ע"כ פטרוהו מן הציצית, וזהו דנקט לישנא דפוטרין,[[316]](#footnote-317) - אך בל' הטור בסימן ט' מבו' דלדעת הסוברים דקי"ל דאין עושין בציצית אף חוטי לבן, הו"ל איסור שאסרו להטיל בו חוטי לבן, שמא יבא להטיל תכלת.[[317]](#footnote-318)

**העושה ציצית בסדין אם הוי ברכתו לבטלה ואם עובר משום כלאים**

הנימו"י יג: הביא מתשו' ר"ה גאון בשם אביו והגאונים הראשונים ובשם רב עמרם גאון דמי שמטיל חוטי פשתן בסדין ומברך ע"ז עובר משום לא תשא,[[318]](#footnote-319) והובאה תשו' זו גם בס' האשכול בהל' ציצית ובעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"א ובס' המכריע סימן פ"ח וברא"ש סימן י"ז, וכ"כ התוס' בשבת כ"ה ב' והרא"ש בסימן י"ז בשם ר"ת דהעושה ציצית בטלית של פשתן ומברך הוי ברכה לבטלה.

והקבא דקשייתא בקו' צ"ט הק' מזה על מש"כ הגרע"א בדו"ח במערכה ח' בתו"ד, דמי שתקע בשופר בשבת, קיים מצות שופר, אלא שעבר על שבות דשבת, ומ"ש ממש"כ הראשונים בסדין בציצית דכיון שפטרוהו חכמים מן הציצית הוי ברכה לבטלה, והרי דאינו מקיים בזה מצות ציצית כלל, - והנה אמנם מד' ר"ה גאון לק"מ, שהרי טעמו הוא משום דחוטי פשתן אין פוטרין כלל,[[319]](#footnote-320) וע"כ ודאי דהוי ברכה לבטלה, וכל הקו' בזה היא מד' התוס' והרא"ש.

וי"ל בזה בתרי גווני, חדא, למש"נ לעיל מד' התוס' והמרדכי דבסדין בציצית לא אסרו להטיל חוטי לבן, אלא שפטרוהו מלהטילם,[[320]](#footnote-321) וכיון שפטרוהו חכמים מן המצוה, לא קיים מצוה כלל, וע"כ הו"ל ברכה לבטלה, ומשא"כ בשופר בשבת דלא פטרוהו חכמים כלל מן המצוה, אלא שאסרו לתקוע,[[321]](#footnote-322) וע"כ כל שעבר ותקע קיים מצות שופר, - וי"ל עוד, דאף אם הכא קיים מצות ציצית מדאורייתא, מ"מ כיון דמדרבנן לי"ב מצוה, לא תיקנו חכמים ע"ז ברכה, וע"כ הו"ל ברכה לבטלה, וכ"ה מוכח בדעת האשכול דס"ל דאם עבר ולבש סדין בציצית אינו חייב משום כלאים, כיון דמה"ת יש בו מצוה, (ונתבאר להלן), ואפ"ה הביא לעיל מינה למש"כ הגאונים דאם בירך ע"ז עובר משום לא תשא.[[322]](#footnote-323)

התוס' בד"ה והלכה כתבו די"ג דאי איכא ציצית של צמר ביום מיכסי בי' ופטור וכי שקעה חמה אי מלביש לי' חייב, וכתבו דל"ג לה, משום דאף בלילה הותר איסור כלאים בציצית, ויתבאר בעזה"י במקומו, - ובס' האשכול האמיתי בהל' ציצית הביא בשם הר"י אלברצלוני שכתב דל"ג לה, דלמ"ד דסדין חייב בתכלת, לא הול"ל דאי לביש לי' ביום פטור, שהרי מצוה ללבשו,[[323]](#footnote-324) ולמ"ד דסדין אסור בתכלת, אף אם לבשו ביום חייב, - והאשכול כתב ע"ז דאף דלא הותר כלאים בציצית משום דאפשר במינו, היינו בחוטי לבן, אף בחוטי תכלת דא"א במינו הותר כלאים בציצית, אלא דאסרו בזה מדרבנן גזירה משום כסות לילה, אך מ"מ אם לבשו ביום פטור, כיון דמה"ת יש בו מצוה, אלא שחכמים גזרו עליו, וע"כ אף דלכתחילה לא הי' לו ללבשו מפני הגזירה, מ"מ לי"ב חיוב מלקות.

ובביאור פלוגתת הר"י אלברצלוני והאשכול אם אחר שגזרו חכמים בסדין בציצית, הוא חייב מלקות כשלבשו, כתב הקובה"ע בסימן ס"ט סק"ח דפליגי בביאור הא דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת, דדעת הר"י אלברצלוני דיש בכחם לעקור את המצוה ונעשית טלית פטורה, וכשלובש סדין בציצית אינו מקיים מצות ציצית כלל, וע"כ הו"ל כלאים שלא במקום מצוה, ודעת האשכול דמצות ציצית דאורייתא במקומה עומדת, אלא דיש כח ביד חכמים לומר לבטל מצות ציצית, וע"כ אם עבר ולבש סדין בציצית, כיון דקיים מצות ציצית דאורייתא, אינו לוקה משום כלאים, - ושם סק"ט כתב בשם הגר"ח, די"ל דמודה הר"י אלברצלוני דלא נעקר עיקר המצוה, ואפ"ה ס"ל דלא הותר בכה"ג איסור כלאים בציצית, כיון דבפועל אין עליו חיוב לקיים המצוה, ולא אמרינן בכה"ג עדל"ת, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ האמרי בינה באו"ח סימן ב' בענין זה.

**לא יהא אלא לבן,** בפירש"י כתב דהוא כדאמרן לעיל דאם אין לו תכלת מטיל לבן, וכ"כ התוס' דהוא כרבנן דאין התכלת מעכבת את הלבן, - וקשיא מינה לדעת הסוברים דקי"ל כרבי דהתכלת מעכבת את הלבן, דא"כ מאי פריך דלא יהא אלא לבן, הרי בלבן לחודי' ליכא מצות ציצית כלל.

ובתשו' רבינו ברוך בתשו' הגאונים עמנואל סימן קמ"א כתב לפרש בזה, דכ"ה דשרי לעשות לבן מצמר עם התכלת אף שהוא כלאים בסדין מחמת שאנו מכוונין לעשות מצות ציצית, ה"נ הוא באלו החוטין הצבועין בקלא אילן כשתהא כונתינו משום תכלת, שאין חוששין לזה מאחר שכיון לקיים המצוה, וצ"ב, - והבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"א עא: כתב דפריך אף למ"ד דמעכבין זא"ז, דאף דכולי מצוה לית לי' בה, מ"מ פלגא דמצוה איכא איסורא ליכא, דאטו לבן בלא תכלת מי אסרינן,[[324]](#footnote-325) כ"ה הגירסא בכי"נ וכי"ר, וצ"ב.

**כיון דאפשר במינו,** הרי"ף בהל' ציצית הוכיח מזה דחוטי פשתן פוטרין בשל פשתן, ושלא כדעת הגאונים דאין חוטי פשתן פוטרין כלל בשל פשתן, ושמא י"ל בדעתם, דהגמ' הכא אזלא כדעת רבא דחוטי פשתן פוטרין בשל פשתן.

ולדעת הבעה"ע דכל שאין לו תכלת מטיל צמר לבן במקומו, קשיא טובא דמאי קאמר דאפשר במינו, - והבעה"ע בשער א' סוף ח"א כתב בתו"ד, דבסדין לא קאמר דהיכי דליכא תכלת רמי צמר, והביא למה שאמרו הכא דכיון דאפשר במינו, וצ"ב, - והארצוה"ח בסימן ט' סק"ב כתב לפרש, דאף דהיכא דאין לו תכלת מטיל צמר לבן במקומו, מ"מ כיון שהוא שלא כמצותו אי"ז דוחה לאיסור כלאים,[[325]](#footnote-326) וצ"ע.[[326]](#footnote-327)

**שמא יקרע סדינו בתוך ג' ויתפרנו והתורה אמרה תעשה ולא מן העשוי,** דין זה עיקר מקומו הוא לקמן מ"א א', ונתבאר בדף מס' 32, עיי"ש באורך.

השטמ"ק הביא מתוס' אחרות שכתבו דלא גזרו שמא יקרע אלא בסדין משום שהוא נוח ליקרע, וכ"כ הראבי"ה בסימן אלף קנ"ב דלא גזרו בטלית של צמר משום דחזק הוא ואינו נקרע,[[327]](#footnote-328) - אך הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"א עא: כתב לגירסת כי"ר דגזרו מכח זה אף בטלית של צמר שלא להטיל בו כלאים.[[328]](#footnote-329)

**גזירה משום כסות לילה,** בספר הישר לר"ת סימן קל"ד מבו' דמכח גזירה זו אף אין עושין חוטי לבן של פשתן בטלית של צמר, וכ"כ בס' האורה לרש"י ח"ב סימן קי"ז, ובתשו' רש"י סימן פ"ד, וכ"ה גם באו"ה לרש"י סימן ק', וכ"ה מבו' בד' הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"א עב.,[[329]](#footnote-330) וכ"נ בד' הראבי"ה בסימן אלף קנ"ב,[[330]](#footnote-331) וכ"כ הכס"מ בפ"ג מציצית ה"ז ובב"י בסימן י"ח.

אך בד' המהר"י אבוהב שהביא הכס"מ והב"י שם מבו' דלא גזרו בזה, וכ"כ הלבוש בסימן ט' ס"ו דגזרו בכסות של פשתן משום דדרך להיות לבוש בלילה בלבושי פשתן, וגם הסדינין ששוכבין עליהן הם של פשתן, וכ"כ הב"ח שם דלא גזרו משום כסות לילה אלא בסדין של פשתן, כיון דדרך הסדין להתכסות בו בלילה, ומשא"כ בבגד של צמר המיוחד ליום דלא גזרו בו משום של צמר המיוחד ללילה כיון דלא שכיח.[[331]](#footnote-332)

**כסות לילה**

בעיקר דינא דכסות לילה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהגזירה היא שמא יתכסה בו בלילה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מציצית ה"ז, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש והראב"ד בעדיות פ"ד מ"י, וכ"כ היראים בסימן ת"א, והרי"ד בס' המכריע סימן פ"ח, והריא"ז בהל' ציצית ה"ב דין ט', ומבו' דאף כסות המיוחדת ליום אם מתכסה בו בלילה ה"ז פטור מן הציצית, ולא הותר בכה"ג איסור כלאים, וכ"כ הריטב"א בשבת כ"ה ב' בשם הגאונים,[[332]](#footnote-333) - והיראים בסו"ס ת"א כתב לפ"ז דכסות לילה חייבת ביום, דלא תלי אלא בשעת הלבישה, והביא כן בשם הר"א מפרי"ש, וכ"כ הרוקח בסימן שס"א, והתוס' הרא"ש בקידושין ל"ד א', וכ"כ ההגמי"י ד"ק בפ"ג מציצית ה"ז בשם הר"ש, וכ"כ הטוש"ע בסימן י"ח לדעת הרמב"ם.

**ב** התוס' כתבו בשם ר"ת דפטורא דכסות לילה הוא בכסות המיוחדת ללילה, ופטורה אף ביום,[[333]](#footnote-334) אך כסות יום חייבת אף בלילה,[[334]](#footnote-335) וכ"כ התוס' בקידושין ל"ד א' ד"ה ותפילין, והרא"ש בסו"ס א', וכ"כ הסמ"ג עשין כ"ו והמרדכי בסימן תתקמ"א והשטמ"ק בסוגיין בשם ריצב"א, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן רח"צ, - וכ"כ היראים בסימן ת"א והריטב"א בשבת כ"ה ב' בדעת רש"י בשבת שם שפירש דהגזירה משום כסות לילה, הוא משום כסות המיוחד ללילה.[[335]](#footnote-336)

**ג** הר"ן והנימו"י בקידושין ל"ד א' כתבו דכסות לילה פטור אף ביום וכסות יום פטור בלילה, דאינו חייב אלא בדאיכא תרתי, כסות המיוחד לראי' ובזמן ראי', דכ"ה משמעות קרא דוראיתם אותו, וע"כ הוא דכסות לילה שאינו מיוחד לראי' פטור אף ביום, וכסות יום פטור בלילה דאי"ז שעת ראי', וכ"ה בחי' לחד מקמאי בקידושין שם שנד' בס' אור הגנוז, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א ביומא ס"ט א' בשם ר"ת,[[336]](#footnote-337) ובד' הערוגת הבושם בח"ג סימן ע"א עמ' 246, וכ"נ בד' הבעה"ע בשער ב' ח"א עג. ושער ג' ח"א עה:, עייש"ה.

התוס' בנדה נ"א ב' ד"ה ולבני מערבא, והסה"ת בסימן רי"ג, והמרדכי בהל' תפילין ד"ה א"ר אלעזר דנו בטעם הא דאין מברכין כשמסלקין את הציצית בלילה, עיי"ש, ומבו' דס"ל דכסות יום פטור בלילה, וכ"ה מבו' גם בד' כמה מקמאי שנחלקו אם מותר לצאת בטלית המצוייצת בליל שבת, ונתבאר במקומו, וכ"ה מבו' בפי' הראב"ד לתמיד, דכסות יום פטורה בלילה ויש בה משום כלאים, - אך לא נתפרש בדבריהם אם ס"ל דה"נ כסות לילה חייבת ביום, או דס"ל דאינו חייב אלא בדאיכא תרתי דהוא כסות יום ולובשה ביום, ובד' הסה"ת שם מבו' דאף דבכסות יום הותר איסור כלאים אף בלילה, מ"מ בכסות לילה לא הותר איסור כלאים, וצ"ע אם הוא משום דכסות לילה פטורה אף ביום, או דהוא משום דכיון דעיקרה עומדת ללבישת פטור, לא הותר בה איסור כלאים בלילה.[[337]](#footnote-338)

\*המלא הרועים בח"א אות צ' ע' ציצית חובת גברא אות ח' כתב בתו"ד דהא דכסות לילה פטור מן הציצית, היינו רק בבגד שאינו ראוי רק ללילה וגוף הבגד מוכיח שהוא ללילה, - אך הדברים מחודשים מאד, ובד' כמה מן האחרונים שנקטו דהמייחדים ט"ק לשינת הלילה פטור מן הציצית, והובאו דבריהם בס' פסקי תשובות בסימן כ"א אות ו', מבו' דפשיטא להו דלא כן.

הרמב"ם בפ"ג מציצית ה"ח כתב דמותר לאדם ללבוש ציצית בלילה בין בחול בין בשבת ואע"פ שאינו זמנה ובלבד שלא יברך, וכ"כ התוס' בנדה נ"א ב' ד"ה ולבני מערבא דאינו חייב לסלק הציצית בלילה, ול"ד לתפילין דהמניח תפילין לאחר שקיעת החמה עובר בעשה, וכ"כ הסה"ת בסימן רי"ג, והמרדכי בהל' תפילין ד"ה א"ר אלעזר, וכ"ה מבו' בד' ש"ר, - אך בתשו' הרי"ד סימן קי"ח כתב דכ"ה דהמניח תפילין לאחר שקיעת החמה עובר בעשה או בלאו, כמו שאמרו לעיל ל"ו ב', ה"נ המתעטף בציצית לאחר שקיעת החמה עובר בעשה, דכתיב וראיתם אותו דמשמע בשעת ראי' ביום ולא בלילה, ולאו הבא מכלל עשה עשה,[[338]](#footnote-339) - והב"י בסימן כ"ט כתב בדעת ש"ר, דל"ד לתפילין שנאסרו להניחם בלילה, משום דכתיב בקרא ושמרת את החוקה הזאת למועדה מימים ימימה, דכיון דכתיב בהו לשון שמירה משמע דהכי קאמר השמר לך פן תניחם אלא בימים דוקא ולא בלילות, וע"כ מחויב הוא לסלקן בלילה, ומשא"כ בציצית דלא כתיב בי' לשון שמירה, הרי דהא דכתיב וראיתם אותו, היינו דאינו חייב ללבוש ציצית בלילה שאנו זמן ראי', ואין במשמע זה איסור ללובשו בלילה, ועיי"ש שכתב דמה"ט כתבו התוס' ועוד מקמאי דאף דשבת ויו"ט לאו זמן תפילין, מדכתיב והי' לך לאות יצאו שבת ויו"ט שהם גופן אות, מ"מ אינו עובר בעשה כשאינו מסלקם.

הכס"מ בפ"ג מציצית ה"ח ובב"י בסימן י"ח כתב דמש"כ הרמב"ם דמותר ללבוש ציצית בלילה, הוא לאשמועינן דלי"ב משום בל תוסיף, - והמור וקציעה בסימן י"ח תמה בזה דמ"ט באמת אינו עובר בבל תוסיף, דומיא דישן בשמיני בסוכה, ואף דלעבור שלא בזמנו בעי כונה, עכ"פ תיקשי במה שהתיר בסתם לבישת ציצית בלילה ומשמע דהוא אף כשמתכוין למצוה, והתהל"ד שם סק"ז צידד דאה"נ לא הותר אלא כשאינו מתכוין למצוה.

והעונג יו"ט בסימן א' כתב לפרש בזה, דפטורא דציצית בלילה, הוא משום דאחר מפרטי המצוה הוא שיהא ביום, וע"כ אינו עובר בבל תוסיף, דאיסורא דבל תוסיף הוא רק כשעושה המצוה בכל פרטי', ול"ד להא דישן בשמיני בסוכה, דהתם הזמן אינו מפרטי המצוה, אלא שלא חייבה תורה לעשות מצוה זו אלא בזמן המיוחד לה, ועיי"ש במש"כ בכללא דמילתא באלו מצוות הוי הזמן מפרטי המצוה, ובאלו מצוות אי"ז אלא קביעות זמן בעלמא, ועמש"כ בס' שלמי יוסף סימן רמ"ג.

רי"ו בנתיב י"ט ח"ג כתב דכסות לילה פטור אף ביום, והביא מש"כ הרא"ש והסמ"ק דכסות יום חייב אף בלילה, והי' הריצב"א מברך בליל יוהכ"פ כשהי' מתעטף בטליתו, וכתב דעוד פשוט שם דאם נפסקו הציציות מכסות יום בלילה שאינו חייב לתקנו עד היום, - ולא נתפרש לן, דכיון דכסות יום חייב אף בלילה, ואף מברכין ע"ז בלילה, מ"ט אם נפסקו הציציות בלילה אינו חייב לתקנו,[[339]](#footnote-340) גם צ"ע במש"כ רי"ו לעיל מינה, דכסות המיוחד ליום כיון שחייב בציצית "ביום" מותר ללובשו עם כלאים אפי' בלילה, והרי דאף כסות יום פטור בלילה, וזה דלא כמש"כ בהמשך דבריו דכסות יום חייב אף בלילה.

כ"ד אייר פ'

דף מס' 17

**כסות לילה**

**מ' ב' -** בד' התוס' בקידושין ל"ד א' ד"ה ותפילין מבו' דאף אי נימא דלא אזלינן בתר הכסות אלא בתר הלבישה, ואף כסות יום פטורה כשלובשה בלילה, כ"ז הוא למ"ד דציצית חובת גברא, אך למ"ד דציצית חובת מנא ודאי דתלי בהכסות עצמה, דכסות יום חייבת בציצית אף בלילה, וכסות לילה פטורה מציצית אף ביום, וכ"כ התוס' הרא"ש שם, וכ"נ בד' התוס' בברכות י"ד ב' ד"ה ויאמר, וכ"ה מבו' בד' המאירי בשבת כ"ה ב'.

ובחי' הגרע"א בברכות ובקידושין שם תמה ע"ז, דכ"ה דלמ"ד דציצית חובת גברא אמרינן דאף כסות יום שלובשה בלילה אינו חייב לעשות בה ציצית, ה"נ י"ל למ"ד דציצית חובת מנא, דאף דאם יש לו בגד בת ד' כנפות בקופסא מוטל עליו לעשות ציצית, היינו רק ביום, אך בלילה רשאי להניח הטלית בקופסא בלא ציצית, וכבר עמד בזה המהרי"ט בקידושין שם, עיי"ש, וכ"כ השאג"א בסימן ל' בתו"ד, וכן צידד הקר"א בסוגיין דאף למ"ד דציצית חובת מנא, אין כסות יום חייבת בלילה, וכ"כ הרש"ש בקידושין שם, - ועמש"כ המקנה בקידושין שם בדעת התוס', ומש"נ בזה בסימן ט"ו ענף ד'.

בפירש"י בשבת כ"ה ב' ד"ה ואינהו סברי פירש לפטורא דכסות לילה, דהוא בכסות המיוחדת ללילה, וכ"כ בפירש"י שם כ"ז ב' ד"ה לכסות לילה ובזבחים י"ח ב' ד"ה פרט לכסות לילה, והשעה"מ בפ"ג מציצית ה"ז עמד בסתירת ד' רש"י למש"כ הכא דפטורא דכסות לילה הוא אף בכסות יום שמתכסה בו בלילה,[[340]](#footnote-341) וכן עמדו בזה הגר"א בסימן י"ח ס"א, והגרע"א בגהש"ס בזבחים שם, והטה"ק בסוגיין,[[341]](#footnote-342) וכתב לישב דס"ל כדעת הר"ן ודעימי' דכסות לילה פטור אף ביום וכסות יום פטור בלילה, דאינו חייב אלא בדאיכא תרתי, כסות המיוחד לראי' ובזמן ראי', וכ"כ הקר"א בסוגיין,[[342]](#footnote-343) וזה דלא כמש"כ הריטב"א בשבת שם וההגמי"י בהל' ציצית שם בדעתו דכסות יום חייבת בלילה.

והמשכנות יעקב בסימן כ"ג כתב לישב לד' רש"י דדבריו בשבת הם כמ"ד דציצית חובת מנא, ולדידי' תלי בהכסות עצמה דאם היא מיוחדת ליום חייבת ואם היא מיוחדת ללילה פטורה, ודבריו בסוגיין הם כמ"ד דציצית חובת גברא, ולדידי' לא תלי בהכסות עצמה, ואף כסות יום שלובשה בלילה פטורה, וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' בקידושין ל"ד א' דיש לחלק כן, וכ"כ הדמשק אליעזר בסימן י"ח סק"א.

התוס' הביאו מירושלמי דר"ש פוטר נשים מן הציצית משום דהוי מ"ע שהזמן גרמא, דכסות לילה פטור, וחכמים מחייבין משום דאם היתה טלית המיוחדת ליום וללילה חייבת, ובתשו' הרשב"א ח"א סימן רח"צ דהירושלמי פליג על סוגיית הגמ' לקמן מ"ג א' דמפרשינן דטעמא דרבנן דנשים חייבות בציצית, הוא משום דס"ל דכסות לילה חייב, וקרא דוראיתם אותו הוא לכדתניא וראיתם אותו וזכרתם ראה מצוה זו וזכור מצוה אחרת התלוי בה וכו', וכ"כ המהרי"ט בקידושין ל"ד א'.

ולדעת הירושלמי בפשוטו פלוגתא דר"ש ורבנן הוא אם סגי במה שהיום גורם לחיוב המלבוש לחשוב המצוה כזמן גרמא, או דכיון דזמן החיוב הוא אף בלילה לא חשיב כמ"ע שהזמן גרמא, ועמש"כ העונג יו"ט בסימן א' ד"ה ובזה נ"ל לפרש בזה בע"א, ועיי"ש במש"כ לפרש לפי דבריו במה שהביאו חכמים מכסות יום ולילה דחייבת בלילה, ולא הביאו מכסות יום דחייבת בלילה.[[343]](#footnote-344)

**הלן בטליתו בלילה**

בתשו' הרא"ש כלל ב' סימן י"ג כתב דהלן בטליתו בלילה, כיון דקי"ל דלילה לאו זמן ציצית, צריך לברך עליו בבוקר, אף שלא פשט טליתו, אך הטור בסימן ח' כתב דהישן בטליתו בלילה א"צ לברך עליו בבוקר, והב"י שם כתב דהוא משום דס"ל כדעת הרא"ש דכסות יום חייב אף בלילה, וע"כ ל"ה הלילה הפסק בין יום ליום, אלא כיומא אריכתא דמי, ועיי"ש שתמה ע"ז ממש"כ בתשו' הרא"ש דהלן בטליתו צריך לברך עליו ביום, אף דס"ל דכסות יום חייב אף בלילה, ועמש"כ בזה הדרישה שם סק"ד, והב"ח שם סט"ו, והט"ז שם סקט"ו, והמ"ב שם סקמ"ב.[[344]](#footnote-345)

הב"י שם כתב לפרש טעמא דהרא"ש דהלן בטליתו צריך לברך עליו ביום אף דכסות יום חייב אף בלילה, דהוא משום דלילה לאו זמן ציצית היא שהרי גורם לפטור כסות המיוחד ללילה אפי' אם לובשו ביום, וע"כ הוי הפסק בין יום ליום וצריך לחזור ולברך, - והדרישה שם סק"ד תמה ע"ז, דמה לי בכך שאין לילה זמן ציצית לכסות המיוחד לה, מ"מ כיון דכסות יום חייב אף בלילה, אין הלילה הפסק לענין זה, ומ"ט יהא חייב לחזור ולברך עליו, - ועמש"נ בזה בסימן ט"ו ענף ג'.

**הזמן דחשיב כיום לענין ציצית**

הראבי"ה בסימן תק"ע כתב דאע"ג דבכל מצוות התלויות ביום בעינן לכתחילה הנץ החמה, מ"מ לענין ציצית ל"ב לכתחילה הנה"ח, דרק במצוות דכתיב בהו יום בעינן הנה"ח, אך בציצית דלא כתיב אלא וראיתם אותו, בראי' תליא מילתא, ומעלות השחר כשר לכתחילה, והביאו המרדכי במגילה סימן תת"א, וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער ג' ח"א, דכיון דבראי' תליא מילתא מצותה משיכיר בין תכלת ללבן, ול"ד לשאר מצוות התלויות ביום, - וכ"כ בתשו' מהרי"ל סימן קנ"ז אות ז', וכתב לפ"ז דה"נ אף אחר שנתפלל מעריב הוי זמן ציצית, כיון דהוא זמן ראי', ול"ד למש"כ המהר"ם לענין אבילות דחשבינן לה כלילה, - והמג"א בסימן י"ח סק"ד כתב לפ"ז דמברכין על הציצית בערב עד צאת הכוכבים, ובגל' הגרע"א שם פירש לדבריו דהיינו דאף דביה"ש הוי ספק לילה, מ"מ הוא חייב בציצית, משום דעדיין הוא זמן ראי', וכ"ה מבו' בד' המחה"ש שם, וכ"כ המ"ב שם סק"ז, אך בד' הפמ"ג שם מבו' דלא פסיקא לי' ה"ט, עיי"ש.

אך התרוה"ד בח"ב סימן קכ"א כתב דאחר תפילת ערבית אינו מברך על הציצית אף שהוא עדיין יום, משום שעשאו לילה בתפילתו, וכ"כ הרמ"א בסימן י"ח ס"א, - והא"ר שם סק"ה עמד בזה, דלמש"כ הרמ"א שם ס"ג דנוהגין לברך על הציצית מעלות השחר, והוא משום דלא תלי ביום, אלא תלי בזמן ראי', וכמש"כ המרדכי, הדין נותן דאף אחר תפילת ערבית מברכין, ולא איכפת לן שעשאו לילה בתפילתו, דמ"מ עדיין הוא זמן ראי', וכמש"כ המהרי"ל, וכתב דזהו מש"כ המג"א דכ"ה דמברכין מעה"ש, ה"נ מברכין עד צאה"כ, והיינו אף שהתפלל מעריב,[[345]](#footnote-346) וצ"ע.

הרמב"ם בפ"ג מציצית ה"ח כתב דמאימתי מברך על הציצית בשחר משיכיר בין תכלת שבה ללבן שבה, וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער ג' ח"א, והטושו"ע בסימן י"ח ס"ג, והגר"א שם כתב דמקור דבריהם הוא מסוגיית הגמ' לקמן מ"ג ב' ובברכות ט' ב', עיי"ש, - ותר"י בברכות ט' ב' כתב בשם רבינו יונה שנסתפק בזה, אם כיון דילפינן לה מקרא דוראיתם אותו, הוי זמן התחלתו הוא משיראה את חבירו, דומיא דתפילין, או שהוא משיכיר בין תכלת ללבן שבה,[[346]](#footnote-347) - ובד' הראבי"ה בסימן תק"ע והמרדכי בסימן תת"ע מבו' דזמנו הוא מעלות השחר, וכ"כ הגר"א בסימן י"ח ס"ג בדעת רש"י לקמן מ"ג ב', וכ"כ הרמ"א בסימן י"ח ס"ג.[[347]](#footnote-348)

בחי' חת"ס באו"ח סימן י"ח כתב דלמש"כ הסמ"ע בסימן ה' סק"ז דכשמדליק נרות בלילה ויכול לראות ולהכיר בנ"א מותר לדון אפי' בתחילת דין בלילה, דהא דאין דנין בלילה, תליא במה שאין יכולין לראות, ומה"ט הוא דסומא בב' עיניו פסול משום דהוי אצלו לילה אפי' ביום, כ"ש דלענין ציצית דלא כתיב יום רק בראי' תליא מילתא דכתיב וראיתם אותו יהא חייב בכה"ג, והק' דא"כ מ"ט הוי מ"ע שהזמן גרמא.[[348]](#footnote-349)

**חיוב ציצית בסדינים**

היראים בסו"ס ת"א כתב דלמש"כ שם דכסות לילה ביום חייב, יש לחוש לסדינים שיש להם ד' כנפות ומתכסין בהן בבוקר והם חייבין בציצית, וכתב דהר"א מפריש הי' עושה להם ציצית, וכ"כ הרוקח בסימן שס"א, וההגמי"י בפ"ג מציצית ה"ז.

אך הרא"ש בסדר עשיית הציצית שבסוף הל' ציצית כתב דהסדינים אע"פ שאדם ישן בהם בבוקר עיקר תשמישן בלילה, וכסות לילה מיקרי, וכ"כ הרמב"ן בשבת כ"ה ב' דהא דממעטינן בספרי כסותך פרט לסדין, וממעטינן התם טיגא ובורסין וברדסין, כלי מטה הם ומשום כסות לילה ממעט להו, דלא תאמר פעמים שישן בהם ביום, קמ"ל כיון שהם מיוחדין ללילה פטורין, וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"א עג., וכ"כ הר"ן והנימו"י בקידושין ל"ד א', - ואזלי לטעמייהו דס"ל דכסות לילה פטור אף ביום, וע"כ כיון דסדינין חשיבי ככסות לילה, כיון דהם מיוחדים ללילה ועיקר תשמישן בלילה, הן פטורין אף ביום.

והמרדכי בסימן תתקמ"א כתב בשם הר"ש, דהא דממעטינן בספרי כסותך פרט לסדין, הוא משום דאין חייבין בציצית כלל אלא אותם שהם דרך לבישה, ואשר תכסה בה משמע נמי דרך מלבוש, ואפי' דרך העלאה שחייב בכלאים הדעת נוטה לפטור, דלא איתקש אלא ללבישה, ולפ"ז יש לפטור אף בסדינין המיוחדים ליום, - אך עיי"ש שכתב דלא הודה לו ר"י, וכ"ה מבו' מד' ש"ר דלא אתו עלה מכח ה"ט, דס"ל דחיוב ציצית הוא אף בדרך העלאה, - והתוס' לקמן בסוגיין סוד"ה תכלת דלגבי ציצית אין לחלק בין הצעה ללבישה, ומבו' דחיוב ציצית הוא אף כשמציע תחתיו, ול"ד לכלאים דאינו אסור מה"ת אלא בלבישה או בהעלאה,[[349]](#footnote-350) וכ"נ בד' הרמב"ן בשבת כ"ה ב' דכל הא דכר פטור מן הציצית הוא משום שהוא מיוחד ללילה.[[350]](#footnote-351)

הב"י בסימן י"ח ס"ב כתב דמנהג פשוט שלא להטיל ציצית לסדינין, אף אם הם של צמר, ולא פקפק אדם בדבר, וכ"כ השו"ע שם ס"ב דסדינין אע"פ שאדם ישן בהן בבוקר פטורין מן הציצית, - והעו"ת שם סק"ו תמה ע"ז, דלדעת הרמב"ם ודעימי' דכסות לילה חייב ביום, יש לחייב בזה, והי' להמחבר לפסוק בזה לחומרא, וכתב דאפשר דסמך על המרדכי דסדינין פטורין משום דלא חייבה תורה אלא בדרך לבישה, וכתב דהוא שלא כד' התוס' לקמן דלענין ציצית אין לחלק בין הצעה ללבישה, וכ"כ המג"א שם סק"ג, והגר"א שם.[[351]](#footnote-352)

והמג"א שם כתב דבסדין של צמר יעשה קרן אחת עגולה לפטור מציצית לכו"ע, לחוש לדעת הסוברים דכסות לילה חייבת ביום, ולדעת הסוברים דחיוב ציצית הוא אף בדרך העלאה, ועמש"כ הפמ"ג שם בדין סדין של שאר מינים.

החזו"א בסימן ג' סקל"ה ד"ה סי' י"ח הק', בהא דפטרינן בכסות לילה שישן בה אף ביום, שהרי בגד המיוחד ללבישת עראי חייב בציצית, ומ"ט גריעא כסות לילה שישן בה ביום מבגד המיוחד ללבישת עראי, ואף שעיקרה הוא ללילה, מ"מ כיון דכסות המיוחדת ליום וללילה חייבת, יש לחייב אף כשהיא עומדת ללבישת עראי ביום, וכתב דצ"ל דכיון דשנתו נמשכת מהלילה ולזה ממשיך להתכסות בה, הו"ל עראי שפל, וגרע מהיכא שייחדה ללובשה עראי ביום,[[352]](#footnote-353) - אך בל' הרמב"ן בשבת משמע קצת דסדינים פטורין מן הציצית אף אם פעמים הולך וישן בהם ביום, וצ"ע.

כ"ה אייר פ'

דף מס' 18

**כנפי' של עור**

**מ' ב' - של עור,** בטעם פטורא דטלית של עור, כתב הלבוש בסימן י' ס"ד דהוא משום דאין חייב בציצית אלא דבר הנקרא בגד, כדכתיב ועשו להם ציצית על כנפי בגדיהם, ובגד הוא כל דבר הנארג באריגה ונעשה בגד, לאפוקי מלבוש של עור שאינו נקרא בגד, וכ"כ הגר"ז שם ס"ז, - ועד"ז מצינו לענין טומאה דתנן בכלים פכ"ז מ"א דעור אינו טמא משום אריג, וכתב הרמב"ם בפיהמ"ש שם דהוא משום דאין בו אריגה, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מכלים הי"א דכל שהוא ארוג הוא הנקרא בגד לענין טומאה, - ומשמע לפ"ז דכל שעשה בגד מעור ע"י אריגה, שחתך העור לרצועות דקות וארגן, יש עליו תורת בגד וחייב בציצית.

אמנם הנה הר"ש בכלים שם כתב דאפי' עשה מן העור רצועות דקות וארגן אין בו טומאה, וכ"כ הרא"ש והרע"ב שם, וצ"ב דמ"ט בכה"ג אינו בכלל אריג, ושמא ס"ל דהא דאין עור בכלל בגד, אי"ז משום שאינו ארוג, אלא הוא משום שהוא קשה טפי, ואינו כדרך בגד, וי"ל דהוא משום דאין הרצועות דקות כ"כ כעין חוטין, ואי"ז דרך אריגה, - אך בתשו' אג"מ או"ח ח"ב סימן א' כתב דהוא משום דכל ששיך לעשות ממנו בגד בלא אריגה, אין עליו חשיבות אריג אף כשעשאו באופן שיצטרך לאריגה, וכתב לפרש כן גם בד' הרמב"ם.

האג"מ שם כתב לפ"ז, דבגדים העשויים מניילון וכיו"ב פטורין מן הציצית, דכיון דאפשר לעשות מהן בגד בלא חוטין ואריגה, ע"כ גם כשעשאן חוטין וארגן לבגד אין להן חשיבות אריג, והן פטורין מן הציצית, ועיי"ש במש"כ לדון לדעת הסוברים דחיוב שאר מינים הוא מדרבנן, אם אף בגדים אלו חייבין, ונחלקו בזה חכמי הדור, ואכמ"ל.

הפמ"ג באש"א סימן י' סקי"ב כתב לדון בדין לבדים אם חייבין בציצית,[[353]](#footnote-354) וכתב דאם פטורא דעור הוא משום דאינו ארוג, יש לפטור אף בלבדים, ועיי"ש שהק' ממש"כ הרמב"ם בפ"י מכלאים ה"ב דלבדים אסורין בכלאים,[[354]](#footnote-355) וכתב דלדידי' צ"ל דהא דעור פטור מציצית הוא משום דמה"ת אין חייב אלא בגדי צמר ופשתים, ולא נתפרש בדבריו דמ"ט אי"ז חייב מדרבנן, ולדעת הסוברים דאף שאר מינים חייבין מה"ת, צ"ל דס"ל כדעת הסוברים ביו"ד סימן ש"א ס"ב דאין בלבדים משום כלאים,[[355]](#footnote-356) וכתב די"ל עוד, דפטורא דעור אינו משום שאינו ארוג, אלא משום דבגד לא מיקרי אלא צמר ופשתים ומינים, אבל עור לא מיקרי בגד.[[356]](#footnote-357)

**מ"ט עיקר בגד בעינן,** המהרי"ק בסימן קמ"ט כתב בשם רבינו מנוח דהא דהולכין אחר עיקר הבגד, הוא משום דכתיב אשר תכסה, ואין אדם מתכסה אלא בעיקר הבגד, ומשו"ה אזלינן בתרי' בין לפטור ובין לחיוב, והביאו הב"י בסימן י', - והלבוש שם ס"ד כתב לפרש עוד, דהוא משום דכ"ה משמעות קרא דכנפי בגדיהם, דכל שהוא כנפים של בגד חייב יהיו הכנפים מה שיהיו, וכל שאין עיקר המלבוש בגד, לא קרינן כאן כנפי בגדיהם.

**רב אחא אזיל בתר כנף,** בפירש"י כתב דעביד איפכא, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז, - והשפ"א הק' דמ"ט יהא חייב כשהיא של עור וכנפי' של בגד, הרי עיקר הבגד אין עליו שם בגד, ומה מהני הא דהכנף הוא של בגד, וכתב דלו"ד רש"י יש לפרש דרב אחא לא בר רק להקל דאף כשהוא של בגד וכנפי' של עור פטור, דאזלינן גם בתר הכנף,ו[[357]](#footnote-358) - והחזו"א בסימן ג' סוסקל"ג כתב לפרש דהיינו משום דהכנף חשיב עיקר, ומחשיב את העור המשמש את הכנף כבגד, וע"כ ה"ז חייב אף שאין בכנף שיעור בגד.

הבה"ג בהל' ציצית פסק כדעת רבא דאזלינן בתר עיקר הבגד,[[358]](#footnote-359) וכ"כ הרי"ף בהל' ציצית, והרמב"ם בפ"ג מציצית ה"ד, והרא"ש בסימן י', והבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"א עב:, והרוקח בסימן שס"א, והראבי"ה בסימן קלף קנ"ב, והריא"ז בהל' ציצית ה"ב דין י"א, והטוש"ע בסימן י' ס"ד, - אך הפסקי רי"ד כתב דכיון דלא איתמר הלכתא לא כמר ולא כמר עבדינן לחומרא ובעינן היא של בגד וכנפי' של בגד, וכ"כ המהרי"ק בסימן קמ"ט בדעת כמה מקמאי דס"ל דחיישינן לדברי רב אחא לחומרא, ועמש"כ בזה הב"י בסימן י' ס"ד.

\*המרדכי בסימן תתקמ"ב כתב דאף לרב אחא אין לפסול טליתות שמחופין סביב הנקב בעור כדי שלא יתקלקל הבגד, דשאני הכא שכל הכנף מעור וחברו לבגד, ועד"ז כתב השטמ"ק בשם תוס' חיצוניות, - והמג"א בסימן י' סק"ה כתב ללמוד מדבריו דאזלינן בתר העליון, וטלית של עור ותחתיו תפור בבגד פטורה, וטלית של בגד ותחתיו תפור עור חייבת, ובביאור מש"כ ללמוד לזה מד' המרדכי, נחלקו המחה"ש והגרע"א שם, ותליא במה שנחלקו בביאור עיקר דינא דהמרדכי, עיי"ש, ובגל' הגרע"א שם פקפק בזה, עיי"ש.

**בגד שרובו הוא ממין חיוב ומיעוטו ממין פטור או איפכא**

בהא דאזלינן בתר עיקר הבגד, כתב בפי' רגמ"ה דהיינו דבעינן עיקר טלית רובו שיהא של בגד, ומבו' דאזלינן בתר רוב הבגד, וכל שרובו הוא של בגד חייב בציצית, וכ"כ בתשו' מהרי"ק סימן קמ"ט דלא מיקרי היא של עור אא"כ רובה של עור, וכ"כ המג"א בסימן י' סק"ה, והיכא שחציו של בגד וחציו של עור, מבו' בד' הב"י בסימן י' סוס"ז והשו"ע שם דהוי ספיקא אם הוא חייב בציצית, עיי"ש.

המג"א שם כתב דאם רוב הטלית של עור ומיעוטה של בגד פטורה, ומשמעות דבריו דהוא אף כשיש בבגד בפנ"ע כשיעור, וכ"כ הפמ"ג שם, והמ"ב שם סקי"א, - אך הפמ"ג באש"א סימן ט' סק"ד כתב דאם חיבר חתיכת צמר וחתיכת משי ויש בצמר עצמו שיעור חיוב מה"ת, חייב מה"ת אף דרוב הטלית ממשי, משום דבדבר הניכר ל"ש ביטול ברוב, וכתב דבד' המג"א בסימן י' משמע דלא כן, והביאו הביאוה"ל שם (ד"ה אלא).

הראש יוסף בשבת כ"ז ב' כתב דאם לקח חתיכת צמר וחתיכת משי וחיברן יחד, ויש שיעור טלית בשניהם יחד, פטור מה"ת, אף דהרוב הוא צמר, דל"ש למיזל בתר רובא בדבר הניכר וכל אחד במקומו, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן י' סק"ד, והביאו הביאוה"ל שם ד"ה אלא, - ובגליון הגרע"א למג"א סימן י' סק"ה נסתפק בזה אם היכא שרוב הבגד הוא מצמר, משלים העור לשיעור, וכתב לדמותו למש"כ ללמוד מד' המג"א בסימן ט' סק"ד, דהיכא דעשה השתי מצמר והערב ממשי, כיון דהוי בגד שלם משוינן לכולי' לחיוב, ונתבאר להלן, וה"נ הכא, וכתב דיש לחלק, - והארצוה"ח בסימן י' ס"ד כתב דאף אם אין בו שיעור אלא בצירוף העור חייב,[[359]](#footnote-360) וכ"כ החזו"א בסימן ג' סוסקל"ג דהעור משלים לשיעור בגד, משום דהוא נטפל לבגד וחשיב כבגד.[[360]](#footnote-361)

בתשו' הרדב"ז ח"ד סימן קצ"ט כתב דלדעת הסוברים דשאר מינין אין חייבין מדאורייתא, אם עשה בגד מצמר ומשי שעירבן זב"ז הולכין אחר הרוב, ואם הרוב צמר חייב מה"ת, ואם הרוב משי פטור מה"ת וחייב מדרבנן, וכ"כ המג"א בסימן ט' סק"א, ודימה ד"ז למה שמצינו כה"ג בכלאים פ"ט מ"ט לענין כלאים,[[361]](#footnote-362) ועמש"כ בזה הארצוה"ח שם סק"א, - והרדב"ז שם כתב דכ"ז הוא כשהן מעורבין, אך כל שעשה השתי מצמר והערב ממשי או איפכא פטור מה"ת, דלא מיקרי בגד צמר, ודוקא כשהן מעורבין זב"ז אזלינן בתר רובא, אך כל שעומד כל אחד בפנ"ע ליכא למיזל בתר רובא, והשתי לבדו או הערב לבדו אינו בגד להתחייב בציצית, וכמש"כ הרמב"ם בפי"ג מטו"צ ה"ג כה"ג לענין טומאת נגעים, והביאו המג"א שם סק"ד, - והארצוה"ח שם סק"א האריך לדון בגונא שנתערבו חוטי צמר בחוטין משאר מינים אם חייב, ומסיק דבכה"ג אזלינן בתר הרוב, עיי"ש, וכ"כ הביאוה"ל שם סוד"ה אלא מדרבנן, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.

הרדב"ז שם כתב דאם עשה השתי מצמר והערב ממשי אין לו תקנה לדעת המהר"ם דצמר ופשתים אין פוטרין שלא במינם אלא כשהם יחדיו,[[362]](#footnote-363) והביאו המג"א בסימן ט' סק"ד,[[363]](#footnote-364) - ובגליון הגרע"א למג"א סימן י' סק"ה עמד בזה דמ"ט לא נימא דבגד זה אינו חייב מדאורייתא להסוברים דשאר מינים אין חייבין מדאורייתא, משום דערב או שתי לחודי' אינו חייב בציצית, ה"נ כשעשה לו ציצית של משי פטר חלק של משי, ומכיון שחלק של צמר אינו חייב בציצית יפטר, דמה לי אם המשי אינו מין חיוב או שפטרו מציצית, וכתב דהוא משום דכיון דהוי בגד שלם משוינן לכולי' לחיוב.

**בגד שרובו סתום**

בתשו' מהר"ם מרוטנבורג ליקוטים סימן תפ"ג כתב דבגד שגופו סתום ויש לו ד' כנפות, פטור מן הציצית, ולמד לזה מהא דפטרינן כשהיא של עור וכנפי' של בגד, והרי דאזלינן בתר עיקר הבגד, וה"נ בבגד שגופו סתום, אזלינן בתר הגוף לפטור, והביאוהו ההגמי"י בפ"ג מציצית ה"ד, והכו"פ בפרק ס', וכ"כ בתשו' מהר"ח או"ז סימן ח' ובתשו' מהרי"ק סימן קמ"ט בשם רבינו שמחה, וכ"נ בד' המרדכי בסימן תתק"נ בשם חיי עולם, דדין זה תליא בהפלוגתא אם אזלינן בתר בגד או בתר כנף, וכן פירש המהרי"ק שם בדבריו, - וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן של"ד, דלא חשיב כבגד של ד' כנפות, אלא בטליתות שכולם פתוחים ויש להם ד' כנפות, אבל הבגדים שתפורים ומחוברים למעלה, אי"ז כסות של ד' כנפות.

ובתשו' מהרי"ק סימן קמ"ט האריך דכ"ז הוא כשרובו סתום, אך אם רובו פתוח חייב, דומיא דבגד של עור וכנפי' של בגד, דלא מיפטר אלא כשרובו של עור, עיי"ש,[[364]](#footnote-365) וכ"כ הב"י בסימן י' ס"ז ובשו"ע שם, וכתב דהיכא שחציו פתוח וחציו סתום מטילין אותו לחומרא וחייב בציצית ואין יוצאין בו בשבת.[[365]](#footnote-366)

והב"י שם הביא מש"כ המהר"י אבוהב דכל שיש לבגד ד' כנפים חייב, אף שהם מחוברות מלמעלה ואין פרודות אלא מלמטה, ותמה ע"ז דלפ"מ דקי"ל כרבא דבתר הגוף אזלינן ולא בתר כנפים, פשיטא דכל דרוב החלוק סתום פטור, - אך בגל' הגרע"א בד"י שם תמה על מש"כ המהר"ם ללמדו מהא דפטרינן כשהיא של עור וכנפי' של בגד, דהתם רוב הבגד הוא מין פטור מציצית, אבל היכא שרובו סתום דהבגד כולו ממין שחייב בציצית, ויש להבגד ד' כנפות, מה בכך דרובו סתום, הא גם בפתוח אין להבגד כנפות רק בסופו,[[366]](#footnote-367) וי"ל כן בדעת המהר"י אבוהב.

בגל' הגרע"א שם נסתפק בגונא דב' שלישים מן הבגד פתוחים, ומהם שליש של עור, ונמצא דהחלק של בגד שפתוח אינו אלא שליש, אם הוא חייב בציצית, עיי"ש,[[367]](#footnote-368) ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ד"ה ואם חציו.[[368]](#footnote-369)

**א"ר הונא הטיל לבעלת ג' והשלימה לד' פסולה משום תולמ"ה,** בביאור סוגיין וסוגיא דהטיל למוטלת, נתבאר באורך בדף מס' 31.

כ"ז אייר פ'

דף מס' 19

**כלאים בציצית כשאינו מקיים מצוה**

**מ' ב' -** **תוד"ה תכלת, ואר"ת דהכא אשמועינן דאפי' בלילה אין בה משום כלאים אע"ג דלאו זמן ציצית היא וכו',** בגליון התוס' הק' ע"ד ר"ת דהוא סותר פירוש למעלה דכסות יום חייב אפי' בלילה, והחשק שלמה פירש דהיינו דלפמש"כ ר"ת לעיל דכסות יום חייב אף בלילה, ודאי דליכא איסור כלאים בלילה, ול"ב להא דלגמרי התיר הכתוב כלאים של ציצית, וכ"כ הקר"א לעיל בסוגיין דר"ת גופי' ספוקי מספק"ל בהאי דינא.

וצ"ע בזה בד' הרא"ש בסו"ס א' דלא הביא להא דלדעת ר"ת כסות יום פטורה בלילה, אלא ממש"כ דאם נפסק בלילה א"צ לתקנו עד היום, אך עיקר מש"כ ר"ת דאין בה משום כלאים אף בלילה דלגמרי התיר וכו', ניחא אף אי נימא דכסות יום חייב בלילה, - וביותר צ"ע במש"כ הרא"ש דאין בה משום כלאים אפי' בלילה ואע"ג דלאו זמן ציצית הואי וכו' ואפ"ה חשיב מ"ע שהזמ"ג כיון דכסות לילה פטור, דמאי קשיא לי' מ"ט חשיב מ"ע שהזמ"ג, הרי אף דהותר איסור כלאים גם בלילה, מ"מ כיון דמצות ציצית היא רק ביום הוי מ"ע שהזמ"ג, ועמד ע"ז השאג"א בסימן ל', - ועמש"כ בזה דברים מחודשים בתשו' בית יצחק או"ח סימן ה' סק"ט, ובצ"פ בפ"ג מציצית ה"ז, ומש"נ בזה בסימן ט"ו.

המשכנות יעקב בסימן כ"ג הק' במש"כ ר"ת להוכיח להך דינא מלישנא דשמואל, די"ל דשמואל לטעמי' דס"ל דציצית חובת מנא, והיא חייבת אפי' בלילה, וכמש"כ התוס' בקידושין ל"ד א' דלמ"ד דחובת מנא, ודאי דכסות יום חייבת אף בלילה, ואפ"ה ס"ד שלא התירה תורה ללובשו רק בזמן המחויב בציצית כגון ביום שהוא הגורם לטלית זו להתחייב בציצית מפנני לבישתו ביום, אך בלילה ס"ד דהו"ל ככלאים שלא במקום מצוה, כיון דלבישתו בלילה אינה גורמת לחיוב המצוה, וקמ"ל דאין בה משום כלאים אף בלילה, דכיון דהיא תכלת דמצוה וצריכה לטלית אף בלילה, אך לדידן דציצית חובת גברא, ובלילה ליכא מצות ציצית כלל, י"ל דלא הותר איסור כלאים,[[369]](#footnote-370) ועמש"כ העונג יו"ט בסימן א' ד"ה ע"כ נראה עד"ז בע"א קצת.

**והא דגזרינן לעיל משום כסות לילה היינו כסות שאינו מיוחד רק ללילה,** בטעם הא דבכסות לילה לא הותר איסור כלאים אף לדעת ר"ת, כתב הריטב"א ביומא ס"ט א' דהוא משום דכסות לילה פטורה אף ביום, ולא הותר בה כלל איסור כלאים,[[370]](#footnote-371) - אך הקר"א לעיל בסוגיין כתב דאף אם כסות לילה חייבת ביום, מ"מ לא הותר בזה איסור כלאים בלילה, דכיון דעיקרו מיוחד ללילה לא הותר איסור כלאים בלילה מכח הא דילבש אותו פעם אחת ביום.

בד' רש"י לעיל בסוגיין שפירש להגזירה משום כסות לילה דהוא שמא יתכסה בו בלילה, וכן פירשו הרמב"ם בפ"ג מציצית ה"ז ועוד מקמאי, ונתבאר לעיל במקומו, מבו' דפליגי ע"ד ר"ת וס"ל דאף בטלית החייבת בציצית שהותר בה איסור כלאים, לא הותר אלא ביום דהוא זמן ציצית ולא בלילה,[[371]](#footnote-372) וכ"כ הרוקח בסימן שס"א, - וכ"כ בפי' הראב"ד לתמיד לדף כ"ז א', ועיי"ש שתמה ע"ד ר"ת מכ"ד דהותר איסור לצורך המצוה ולא הותר אלא במקום קיום המצוה, דכיון דההיתר בזה הוא משום דעדל"ת, אינו מותר אלא בעידנא דמקיים עשה כגון ביום ולא בלילה, ועד"ז כתב הר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ע"א עמ' 246.

ובדעת ר"ת כתב הקובה"ע בסימן ט' סק"ג דס"ל כמש"כ הרמב"ן בשבת קל"ב ב' דהתירא דכלאים בציצית אינו משום דעדל"ת, אלא מדין הקישא אתי לן, ועיי"ש במש"כ לפרש להא דילפינן מינה לדינא דעדל"ת, ועמש"כ בשיעורי הגר"נ יבמות ג' ב' אות מ"ד וד' ב' אות נ"ה.

אך הריטב"א ביומא ס"ט א' פירש לד' ר"ת, דהא דהותר אף בלילה וכו', הוא משום דהואיל ואישתרי אישתרי, וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד בתמיד שפירש כן, ועיי"ש שכתב דהוא משום דבכל מלבוש התירו דעל כנפי בגדיכם אמר רחמנא וכיון דכן שריי' רחמנא לגמרי ואפי' שלא בשעת מצוה כדי שלא יהא צריך לפשוט בגדיו בלילה.

**ותדע דאמרינן לקמן טלית שאולה וכו' מכאן ואילך חייבת ואפי' של כלאים,** בפי' הראב"ד לתמיד שם כתב לדחות דאה"נ דיש בה כלאים, וכ"כ הר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ע"א (עמ' 243),[[372]](#footnote-373) ועוד דפטורא דטלית שאולה אינו דומה לפטורא דלילה, משום דבלילה אינו חובה אצל שום אדם, ופטורא דטלית שאולה ישנו בחובה אצל בעל הטלית.[[373]](#footnote-374)

**וכן לנשים,** הרא"ש בסימן א' כתב דהיינו בטלית של איש דהותר בו איסור כלאים אף לאשה, וכ"ה מבו' בל' התוס' בחולין ק"י ב', והארצוה"ח בסימן י"ז בהמל"א סקכ"א כתב דהיינו משום דבטלית של אשה דלי"ב מצות ציצית, לא הותר כלל איסור כלאים,[[374]](#footnote-375) וכ"כ הביה"ל בח"א סימן א' סק"ג, והאמרי בינה באו"ח סו"ס ו', ותמהו ע"ד השאג"א בסימן ל"א שנקט דלא כן, עיי"ש.

הרמב"ם בפ"ג מציצית ה"ט כתב דנשים ועבדים שרצו להתעטף בציצית הרשות בידם, והראב"ד שם כתב דהיינו דוקא בציצית שאין בה כלאים, והכס"מ שם כתב דמודה הרמב"ם לזה ולא הוצרך לפרשו,[[375]](#footnote-376) - אך הקר"א לעיל בסוגיין כתב דמסתימת דברי הרמב"ם לא משמע כן, ועיי"ש שכתב בטעמו דאע"פ דאין אשה מצווה בציצית, מ"מ כיון דהיא מקיימת בכך מצוה כאינו מצווה ועושה, סגי בזה להתיר לאיסור כלאים, - וכ"כ בפי' הראב"ד לתו"כ נדבה פר' ב' ה"ב, דלמ"ד דנשים סומכות רשות, כך נתנה תורה לאנשים חובה ולנשים רשות, והנשים דומיא דאנשים לכל מ"ע שהזמ"ג אע"פ שיש בה איסור תורה כגון ציצית של תכלת לנשים.[[376]](#footnote-377)

**והא דאמרינן גבי הכהנים וכו' שלא בעידן עבודה לא וכו',** הרמב"ם בפ"י מכלאים הל"ב כתב דכהנים שלבשו בגדי כהונה שלא בשעת עבודה אפי' במקדש לוקין מפני האבנט שהוא כלאים, ולא הותרו בו אלא בשעת עבודה שהיא מ"ע כציצית, והראב"ד שם השיג ע"ז דאפי' שלא בשעת עבודה מותר, וכ"כ הראב"ד בפ"ח מכלי המקדש הי"א דהאבנט מותר כל היום במקדש, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בספ"ק דביצה, עיי"ש, אך בפי' הראב"ד לתמיד שם כתב דלא הותר אלא בשעת עבודה.[[377]](#footnote-378)

והשאג"א בסימן ל' עמד בד' הראב"ד דמ"ש כלאים בציצית שלא הותרו אלא בשעת קיום המצוה, מכלאים בבגד"כ שהותר אף שלא בשעת קיום המצוה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה הביה"ל בח"א סימן א' סק"ג, - ובשיעורי הגרי"ד כתב בשם הביה"ל דטעמא דהראב"ד הוא משום דהיתר כלאים בבגד"כ אינו משום מצות העבודה, אלא משום מצות הלבישה, וס"ל דמצות הלבישה היא אף שלא בשעת עבודה, ועיי"ש שכתב דגם הרמב"ם מודה לזה דההיתר הוא משום מצות הלבישה, אלא דס"ל דמצות הלבישה היא רק בשעת עבודה,[[378]](#footnote-379) וכ"כ בכ' הגר"ח ביומא ע"ג א'.

**ועוד דבטלית שעשוי להנאתו חייב הכתוב כלאים אבל בגד"כ לא לביש אלא בעידן עבודה,** התוס' בחולין ק"י ב' הוסיפו לפרש דהיינו דבטלית כל עיקר לבישתה לצורך הנאתו, ומשא"כ בבגד"כ שעיקר לבישתן לצורך הנאתו, וכ"כ הרא"ש בסימן ב' דבטלית דעיקרו עשוי להנאתו הותר כ"ז לבישתו, ומשא"כ בבגד"כ שלא הותר אלא במיוחדין לעבודה, דוקא בעידן עבודה שרי, והיינו דבטלית דליכא מצוה בלבישה עצמה, ומכח העשה דציצית הותרה הלבישה להנאתו, ע"כ הותרה בכל זמן הלבישה, ומשא"כ בבגד"כ דאיכא מצוה בהלבישה והותרה לבישת מצוה, לא הותר לבישה שאינה של מצוה.[[379]](#footnote-380)

**ואין לדמות וכו' דבמדינה ליכא שום היתר וכו',** לפ"ד התוס' נמצא דבמקדש הותר לבישת בגד"כ אף בלילה, והראב"ד בכתוב שם בספ"ק דביצה כתב די"א דלא הותר אלא ביום שהוא זמן עבודה ולא בלילה, ונחלק ע"ז דאף בלילה שרי, משום דאף בלילה איכא עבודה דהקטרת אברים ופדרים,[[380]](#footnote-381) והוכיח כן מהא דתנן ביומא ס"ח ב' דלא היו ישנים בבגדי קדש אלא פושטין אותן, אלמא עד זמן שינה היו לובשין אותן.

**אבל גבי ציצית אין לחלק בין הצעה ללבישה,** בד' העולת תמיד בסימן י"ח סק"ו מבו' שפירש לד' התוס', דחיוב ציצית הוא אף כשמציע תחתיו, וכן פירשו המג"א בסימן י"ח סק"ג והאחרונים שם, - אך הרש"ש בחולין ק"י ב' צידד לפרש לדבריהם דהיינו דלענין היתר כלאים אין לחלק בין הצעה ללבישה,[[381]](#footnote-382) - והחזו"א בסימן ג' סוסקל"ו כתב דט"ס נפלה בד' התוס' וצ"ל דאין לחלק בין לבישה ללבישה, אך בהצעה ליכא חיוב ציצית, עיי"ש.

**שיעור טלית**

**טלית שהקטן מתכסה בה ראשו ורובו,** נחלקו הראשונים באיזה קטן משערינן, **א** הרמב"ם בפ"ג מציצית ה"א כתב דמשערינן בקטן המתהלך לבדו בשוק ואינו צריך אחר לשומרו ולילך עמו, ועמש"כ המרכה"מ שם בטעם שיעור זה, והחינוך במצוה שפ"ו כתב דלפי הדומה שזמן הוא זה כבר שית בר שבע, ובתשו' הרדב"ז סימן ב' אלפים ק"ו כתב דהוא קטן בן ה' שנים. - **ב** הסמ"ק בסימן ל"א כתב דהוא קטן שהגיע לחינוך, והביאו הארחות חיים בהל' ציצית אות כ"א.[[382]](#footnote-383) - **ג** הנימו"י כתב דהוא קטן המתבייש לצאת לחוץ בלא כסות. - **ד** הטור בסימן ט"ז כתב דהוא קטן בן ט' שנים.[[383]](#footnote-384)

בשיעורא דראשו ורובו כתב החינוך במצוה שפ"ו דהוא ראשו ורוב גופו, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ט ח"ג, - אך בתשו' הרדב"ז סימן ב' אלפים ק"ו כתב דסגי בראשו ומקצת גופו, דבצירוף הראש הו"ל רובו.

והב"י בסימן ט"ז כתב בשם הארחות חיים דהא דבעינן שיתכסה בה ראשו ורובו הוא באורך וברוחב, ובתשו' הרדב"ז שם כתב דהיינו דבעינן שיהא בו כדי להתכסות ראשו ורובו, בין כשנותנו לארכו ובין כשנותנו לרחבו, - אך המהריק"ש בתשו' אהל יעקב סימן פ"ו כתב דמכוון הארחות חיים הוא להיפך, דל"ש שיהא ברוחב לבדו כדי להתכסות בו ראשו ורוב, אלא באורך ורוחב יחד, כשיתלפף ויתעטף בו כקטן ראשו ורובו בדרך כיסוי הגוף, והביאו הברכ"י בסימן ט"ז, - ועמש"כ בזה הארצוה"ח בסימן ט"ז בהמל"א סקט"ו, והחזו"א בסימן ג' סקל"א.

ועמש"כ המ"ב בסימן ט"ז סק"ד פלוגתת האחרונים בשיעור הבגד דהקטן מתכסה בו ראשו ורובו, ומש"כ בזה החזו"א שם.

הפוסקים דנו במה שנהגו לילך בט"ק שאין בו כשיעור שהקטן מתכסה בו ראשו ורובו, עמש"כ בתשו' מהר"ם מינץ סימן ק"י, והביאו המג"א בריש סימן ט"ז, ומש"כ הפוסקים שם, - אך הערוה"ש שם ס"ה כתב דכל הא דבעינן שיהא בה כדי להתכסות הקטן ראשו ורבו, הוא בטלית העליון שהוא על הבגדים, אך בט"ק שתחת הבגדים א"צ שיעור כלל, וכל דיש בו ד' כנפות חייב בציצית, וצ"ע.

**והגדול יוצא בה עראי,**[[384]](#footnote-385)בפירש"י כתב דהיינו שאינו בוש לצאת בה עראי לשוק, וכ"כ הטור בסימן ט"ז, ומשמע דרק בכה"ג היא חייבת, אך כל שהגדול מתבייש לצאת בה עראי לשוק, אף שהקטן מתכסה בה ראשו ורובו פטורה, וכ"נ בפי' הר"י מלוניל,[[385]](#footnote-386) - אך הרמב"ם בפ"ג מציצית ה"א השמיט לזה, והכס"מ שם כתב בדעתו דס"ל דהא דתניא והגדול יוצא בה, אינו תנאי לטלית להתחייב בציצית, דלא תלי אלא במה שהקטן מתכסה בה ראשו ורובו, ואך דכיון דקטן לאו בר חיובא תלו הדבר בגדול ואמרו שהטעם שיתחייב הגדול בכסות כזה, הוא מפני שדרכו לצאת בה עראי, ועמש"כ בזה הב"י בסימן ט"ז בשם המהר"י אבוהב והמהריב"ח, ומש"כ הפרישה והב"ח שם, והט"ז שם סק"א והמג"א שם סק"ב, והגר"א שם, ועמש"כ החזו"א בסימן ג' סק"ל בישוב קו' הגר"א.

הארצוה"ח בסימן ט"ז ס"א ובהמל"א שם סקי"א כתב דהא דגדול יוצא בה עראי היינו גדול בן י"ג שנה, וכ"כ הביאוה"ל שם ד"ה לשוק,[[386]](#footnote-387) והחזו"א בסימן ג' סקל"ה ד"ה במ"ב כתב לפרש לזה, דאע"ג דגדול מבוגר בוש לצאת בה עראי, מ"מ חייב בציצית, דלא נאמר תנאי זה דגדול יוצא בה דרך עראי, אלא לקבוע שיעור הטלית, ונקבע על בן י"ג, דמשום הלבישה עצמה, הרי דכל לבישת מקצת גופו שדרך בנ"א ליהנות מלבישה זו, אשר תכסה בה קרינן בי'.[[387]](#footnote-388)

הב"ח שם כתב דמשמע דכל הא דפטרינן כשאין מתכסה בה הקטן ראשו ורובו, הוא רק כשיוצא בה הגדול באקראי ולא בקבע, אך כל שיוצא בה בקבע חייב להטיל בה ציצית אע"פ שאין הקטן מתכסה בה ראשו ורובו,[[388]](#footnote-389) וכ"כ השכנה"ג שם הגב"י אות א' והא"ר שם סק"א,[[389]](#footnote-390) - אך העולת תמיד שם סק"א נחלק ע"ז, דאף אם יוצא בה הגדול בקבע בטלה דעתו אצל כל אדם, וכ"כ החזו"א בסימן ג' סקל"א דל"מ הא דהגדול יוצא בה בקבע, עיי"ש.

ובד' הא"ר שם מבו' שפיר בד' הב"ח דכל שאדם זה הלובשו יוצא בו בקבע ה"ה חייב, ולא אמרינן דבטלה דעתו אצל כל אדם, - אך המ"ב שם סק"ב ובביאוה"ל שם כתב דהיינו רק כשדרך אנשי המקום שהגדולים ילכו בו בקבע לשוק, אך כל שאין דרכן בכך, אף שהוא דרכו בכך, בטלה דעתו אצל כל אדם, ויישב בזה לקו' העולת תמיד שם.

בתשו' מהרי"ל החדשות סימן ד' כתב דמ"ו ז"ל דקדק לעשות הכתפיים של ט"ק רחבות דלא ליתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל לי', ולא סמך על עומ"ר מב' רוחות, והביאוהו האגור בסימן כ"ח, והמג"א בריש סימן ט"ז.

והתו"ש בסימן שס"ב סוסקכ"ג עמד בזה דהוא דלא כמש"כ התוס' בעירובין י' ב' דבאויר שמחוץ לרשות לא אמרינן אתי אוירא, והביאוהו הפמ"ג באש"א שם סוסקט"ז והגרע"א בגל' סימן ט"ז,[[390]](#footnote-391) אך המחה"ש בסימן ט"ז כתב דאין מכוון המהרי"ל לדינא דאתי אוירא, עיי"ש, והביאו המ"ב שם סוסק"א.[[391]](#footnote-392)

בד' המהרי"ל שם משמע דאף בלא דינא דאתי אוירא, ל"ה מהני אלא אם מכח הא דהוי עומ"ר מב' רוחות, ולפ"ז הרי דאף אי נימא דלא אמרינן בזה אתי אוירא, מ"מ בעינן שיהא עומ"ר, ולדעת הסוברים דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, ל"מ אלא אם יהא עומ"ר מרוח אחת, וכ"כ החזו"א בסימן ב' סק"ט,[[392]](#footnote-393) ועיי"ש שכתב דאף אם כתף א' מרובה על הפרות, י"ל דאינו נידון עדיין בעומ"ר להחשיב את הכתף השני הקצר לבגד,[[393]](#footnote-394) - אך בד' האחרונים שדנו לדינא בד' המהרי"ל, מבו' דאף דחיישינן דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, מ"מ שפיר ה"ז מועיל לענין שיעור הטלית, ועמש"כ בזה בס' אשר לשלמה מועד נ"ה.

הארצוה"ח בסו"ס ט"ז כתב דנקב בית הצואר אינו עושה לשיעור הבגד, והביאו המ"ב שם סק"ד, - אך החזו"א בסימן ג' סק"ל ד"ה ואם יש כתב דהנקב עולה לשיעור, דאל"כ נמצא שנקב משהו מפסיד שיעורו, ועוד דאי נימא דמקום הנקב אין ראוי לכסות את הקטן ואינו עולה למדתו, א"כ אף אם יש בעומד שיעור מלבד הפרוץ אין כאן שיעור דבעינן שיהי' עומד במקום אחד בשיעור כסות קטן, ואם אין בבגד לכסות ראשו ורובו במקום אחד אין כאן שיעור, כיון שהנקב מפריע כיסויו, ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו בעירובין י' ב' דעור העסלא וחלל שלו מצטרפין,[[394]](#footnote-395) וכ"כ עוד שם סקל"א ד"ה ונראה.

**והאנן תנן אין עראי בכלאים,** בפירש"י כתב דהיינו דאין דין עראי בכלאים דאע"פ שאין הגדול יוצא בה עראי יש בה משום כלאים, וכ"כ בפי' הר"ש בכלאים פ"ט מ"ב, וכ"כ השו"ע ביו"ד סימן ש"א ס"ד.

אך בפי' רגמ"ה כתב דהיינו דאין עראי פוטר מאיסור כלאים, אלא חייב על עראי כעל קבע ואפי' בטלית קטנה, ומשמעות דבריו דלא פריך אלא על הא דפטרינן כשאין הקטן מתכסה בה ראשו ורובו אע"פ שהגדול יוצא בה עראי, וע"ז הוא דפרכינן דלענין כלאים חייבין אף בבגד הראוי ללבישת עראי, ול"ב שיהא הקטן מתכסה בה ראשו ורובו, וכ"כ האו"ז בהל' כלאים סימן רצ"ו, וכ"כ הרא"ש בכלאים שם ובהל' כלאי בגדים סימן ט' דמיירי בטלית של קטן והגדול יוצא בה עראי, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ט ח"ב, והטור ביו"ד סימן ש"א.[[395]](#footnote-396)

בפי' הריבמ"צ בכלאים שם פירש להא דאין עראי בכלאים, דהיינו דאסור ללבוש כלאים אף לבישת עראי, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש שם ובפ"י מכלאים הי"ח, - והגר"א באו"ח סימן ט"ז הק' ע"ז דא"כ מאי פרכינן מינה הכא, הרי הכא הנידון הוא על שיעור הבגד, וכתב דבע"כ דגירסא אחרת היתה להרמב"ם, - והחזו"א בסימן ג' סק"ל כתב לישב, דהא פשיטא לן דלענין כלאים לא תלי בבגד של לבישה, כדתנן בכלאים פ"ט מ"ב מ"ג דכלאים בכרים וכסתות ומרדעת שאם נכרך נימא עליו אסור, אלא מקום הספק אם לבישה שאינה הגונה ג"כ מקרי לבישה, וזהו דמייתינן מהתם דאף לבישת עראי אסורה, וע"כ אין להתיר בטלית שאינו לובשה אלא עראי, דמ"מ לבישה היא.[[396]](#footnote-397)

א' סיון פ'

דף מס' 20

**מ"א א' - אלא מאי פטורה הטיל למוטלת,** בפירש"י בד"ה חדא זימנא מבו' דאף כששניהם קיימים אין בה משום כלאים, משום דכולהו ציצית מיקרו,[[397]](#footnote-398) וכ"נ בד' התוס' בחולין ק"י ב' ד"ה טלית שאולה, עיי"ש,[[398]](#footnote-399) והשטמ"ק כתב בשם תוס' חיצוניות דהוא משום דאי בעי מהאי מתכשר ואי בעי מהאי מתכשר.

התוס' בכתובות מ' א' סוד"ה כגון מילה בצרעת כתבו דאף אם הותר ליתן ב' חוטי צמר לבן בטלית של פשתן אף בדליכא תכלת, מ"מ אסור ליתן ד' חוטי צמר לבן, דמשום המיגו דתכלת פטרה וכו' לא שרינן אלא בב' חוטי לבן, וצ"ע דמ"ש מהא דבהטיל למוטלת ליכא משום כלאים, אף דאחת מן הציציות היא שלא לצורך כלל, וה"נ כיון שהותרו ב' חוטי לבן של צמר, יש לנו להתיר מכח זה אף בד' חוטין, דעל כל ב' חוטין בפנ"ע איכא להיתר כלאים.[[399]](#footnote-400)

בפירש"י מבו' דכל הא דאין בה משום כלאים הוא משום דכולהו ציצית מיקרי, והשאג"א בסימן ל' כתב דהיינו דכיון דאיכא שם ציצית אקמאי ובתראי הו"ל שניהם במקום מצוה, - והעונג יו"ט בסימן א' הוכיח מזה דכל דיש בטלית עצמה כלאים אסור ללבשה, אף דבלא"ה יש כלאים מהציצית, דלא שרי הכא אלא משום דתרוייהו הוו ציצית, אך בלא"ה הוה אסרינן בזה משום כלאים.[[400]](#footnote-401)

השאג"א בסימן ל' ד"ה ואע"פ שהרמב"ם כתב דלדעת הרמב"ם דהכשירא דהטיל למוטלת הוא רק כשנתכוין לבטל את הראשונה, והתיר הראשונה או חתכה, בע"כ דמה שאמרו הכא דלי"ב משום כלאים, הוא כשחתך את הראשונה, דכששניהם קיימים, הרי יש בו משום כלאים מפני הראשונות, דאין שם ציצית עלי' כיון דאין לה תקנה לפטור את הטלית מאחר שכבר ביטלה,[[401]](#footnote-402) ועיי"ש שכתב דלפ"ז לא קמ"ל מידי לענין איסור כלאים, דפשיטא דאין בה משום כלאים דהא ציצית גמורה היא, אלא קמ"ל דהטיל למוטלת כשרה,[[402]](#footnote-403) ועמש"כ בזה המשכנות יעקב בסימן י"ב, והאמרי בינה או"ח סו"ס ב'.

והחזו"א בסימן ג' סקי"ז ד"ה מ"א א' כתב, דלדעת הסוברים דכששניהם קיימים פסולה משום דעובר בבל תוסיף, ולא אמרינן דהאי לחודי' קאי והאי לחודי' קאי, בע"כ דאיירי הכא לאחר שפסק אחת מהן.

**והא אמרה ר"ז חדא זימנא,** בפירש"י כתב דכיון דא"ר זירא דהטיל למוטלת כשרה פשיטא דלי"ב משום כלאים, אך השטמ"ק כתב בשם תוס' חיצוניות דהא ליכא למיפרך, דאף דהטיל למוטלת כשרה כשפסק הראשון, מ"מ כ"ז שלא פסק י"ל דהוי ציצית שלא במקום מצוה,[[403]](#footnote-404) אלא פריך דלישתוק מההיא דלעיל ואנא ידענא דכיון דאינו חייב משום כלאים, בע"כ דהטיל למוטלת וחתך הראשון כשרה, - אך למש"כ השאג"א בסימן ל' בדעת הרמב"ם דהא דלי"ב משום כלאים הוא לאחר שפסק הראשונות, ונתבאר לעיל, ניחא דשפיר פריך דהא אמרה ר"ז חדא זימנא.

**טלית כפולה**

**טלית כפולה חייבת בציצית,** בפירש"י כתב דהא דפטר ר"ש הוא משום דאם תפשט נמצאת ציציות באמצעיתה, ומבו' דת"ק דמחייב היינו בכנפי' הכפולין, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, וכ"כ המרדכי בסימן תתקמ"ה בפי' בתרא, וכ"ה מבו' בד' היראים בסימן ת"א,[[404]](#footnote-405) - ונתחדש בזה דאף דלפי צורת הבגד עצמו אין כנפי' הכפולין כלל כנפות דהבגד, מ"מ כיון דלפי צורת לבישתו הוו כנפי' הכפולין כנפות דהבגד, יש עליהן תורת כנפות, ומטילין בהן ציצית.[[405]](#footnote-406)

אך בתשו' הרדב"ז סימן ב' אלפים רס"ט פירש דלת"ק עושין ד' ציציות בד' כנפותי' הפשוטין, עיי"ש, וכ"כ המשכנות יעקב בסימן י"א.

**ור"ש פוטר,** בפסקי ריא"ז ה"א דין ה' מבו' דהיא פטורה לגמרי מן הציצית, וא"צ להטיל בכנפי' הפשוטין, וכ"ה מבו' בד' האהל מועד שער ציצית דרך ג' נתיב ב', וכ"כ הנימו"י, וכ"נ בד' הרוקח בסימן שס"א, והדרכ"מ בסימן י' סק"ג כתב דכ"ה משמעות לישנא דר"ש פוטר, - אך המרדכי בסימן תתקמ"ה כתב בפי' בתרא דלא פטר ר"ש אלא כנפי' הכפולין, וצריך להטיל ציצית בכנפי' הפשוטין, וכ"נ בד' התוס' לעיל ל"ז ב' ד"ה האי מן, וכ"כ הב"י בסימן י' ס"ו, ודקדק כן בל' הרמב"ם, וכ"כ הרמ"א שם.[[406]](#footnote-407)

בטעם הסוברים דלר"ש היא פטורה לגמרי מן הציצית, מצינו כמה דרכים, **א** הנימו"י כתב דאיירי כשהיא ארוכה מאד דאין ראוי ללבשה אא"כ כופלין אותה, וע"כ ס"ל לר"ש דהו"ל כבגד שאינו ראוי ללבישה, והט"ז בסימן י' סק"ז כתב דאי"ז כפירש"י דטעמא דר"ש הוא משום דאם תפשט נמצאת ציציות באמצעיתה.[[407]](#footnote-408) - **ב** הארצוה"ח בסימן י' סק"ב כתב בתו"ד דהוא משום דהכנפות הכפולין אי"ז כנף דכתיב באורייתא, והכנפות הפשוטין ל"ה כנף לגבי דידי', כיון דלובשה כשהיא כפולה, ועד"ז כתב החמד משה שם סק"ג. - **ג** הדמש"א בסימן י' סק"ה כתב דהוא משום דד' הכנפות הם מצד אחד, ועד"ז כתב הקה"י בסימן כ"ד למש"כ הדרכ"מ בסימן י' סק"ו דבעינן שיהא הבגד ראוי לעיטוף שיהיו ב' ציציות לפניו וב' לאחריו.

המרדכי בסימן תתקמ"ה כתב בפי' בתרא דהא דלרבנן מטיל ציצית על קרני' הכפולות ואין מטיל על כולן, הוא משום דארבע אמר רחמנא, ומבו' דאף ד' הקרנות הפשוטות יש עליהן תורת כנפות, והוי כטלית בעלת ו', והא דמטיל על הקרנות הכפולות ולא מצי להטיל על ד' הקרנות הפשוטות, לכאו' הוא כמש"כ הרמב"ם בפ"ג מציצית ה"ג בטלית בעלת שש דעושה הציציות בד' כנפות המרוחקין, ונפ"מ דלפ"ז אותם הציציות שהוא מטיל בצד השני של הכפילות, שהוא במקום הקרנות הפשוטות, אינו מטילן על ב' הקרנות הפשוטות יחד, דע"י הכפילות הו"ל ככנף אחד, אלא הוא מטיל על אחת מהן.

ואמנם י"ל דמה שנקט המרדכי דאף הקרנות הפשוטות יש עליהן תורת כנפות, הוא לטעמי' שם דס"ל דאף לר"ש מטילין ציצית בקרני' הפשוטות דיש עליהן תורת כנפות, ות"ק לא פליג אלא דאף קרנותי' הכפולות יש עליהן תורת כנפות, אך לדעת ש"ר דס"ל דלר"ש היא פטורה מן הציצית, ואין תורת ד' כנפות על ד' קרנותי' הפשוטות, למש"כ הארצוה"ח דהוא משום דל"ה כנפות לגבי דידי', ונתבאר לעיל, י"ל דאף לרבנן חשבינן לד' קרנותי' הפשוטות כב' כנפות, וצריך להטיל את הציציות על ב' הקרנות הפשוטות יחד,[[408]](#footnote-409) וכן משמע בד' הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"א (עב:).[[409]](#footnote-410)

**ושוין שאם כפלה ותפרה שחייבת,** בפי' הר"י מלוניל כתב דהיינו משום דלכולי האי לא חיישינן שמא תסתר התפירה דמילתא דלא שכיחא הוי, ומבו' דאם הי' לנו לחוש שתסתר התפירה, לא היתה חייבת, וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"א עב:, דליכא למיגזר דילמא מיפשיט דהא ליכא חששא.[[410]](#footnote-411)

**ורמי לי' חוטי עילוי כפילא וכו' א"ל לאו היינו כנף דכתב רחמנא באורייתא,** למשמעות ד' רש"י ודעימי' דלת"ק מטילין ציצית בכנפותי' הכפולין, נמצא דרבא ב"ר נחמן דרמי חוטי עילוי כפילא, הוא כדעת ת"ק, ורבה ב"ר הונא דא"ל דלאו היינו כנף דכתב רחמנא באורייתא, הוא כדעת ר"ש, וכ"ה מבו' בד' היראים בסימן ת"א, ועיי"ש שהוכיח מזה דקי"ל כר"ש דטלית כפולה פטורה וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"א עב:, והרוקח בסימן שס"א, והריא"ז בהל' ציצית ה"א דין ה', והנימו"י, וההגמי"י בפ"א מציצית הי"ז, והאהל מועד שער ציצית דרך ג' נתיב ב', וכ"כ הב"י בסימן י' ס"ו בדעת הרמב"ם בפ"א מציצית הי"ז, וכ"כ השו"ע שם, - אך הראבי"ה בסימן אלף קנ"ב פסק כת"ק דטלית כפולה חייבת, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ט ח"ג, וכ"נ בד' הטור בסימן י' ובקיצור פסקי הרא"ש סימן ח' בדעת הרא"ש, וכ"כ הרמ"א שם ס"ו בשם י"א.

בתשו' הרדב"ז סימן ב' אלפים קס"ט כתב לפרש דרבה ב"ר הונא ורבא ב"ר נחמן דתרוייהו ס"ל כת"ק דטלית כפולה חייבת, אלא דרבא ב"ר נחמן ס"ל דמטילין הציצית בכנפותי' הכפולין, ורבה ב"ר הונא פליג דמטילין הציצית בכנפותי' הפשוטין, וכתב לפ"ז דקי"ל כת"ק ומטילין הציציות על כנפי' הפשוטין, ופירש כן בד' הרמב"ם, וכ"כ החמדש משה בסימן י' סק"ג, והמשכנות יעקב בסימן י"א.?ואי"ז במשמעות לישנא דמודים דאם כפלה ותפרה שחייבת, ואי"ז באותו המקום?.

ב' סיון פ'

דף מס' 21

**מ"א א' - ושוין שאם כפלה ותפרה שחייבת,** הרמב"ם בפ"א מציצית הי"ז כתב דאם תפרה כולה מהני ואפי' מרוח אחת, והר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ע"א עמ' 241 כתב דהוא משום דסגי בתפירה מרוח אחת שלא תיפשט הטלית, וכ"כ הכס"מ שם בדרך בתרא, ובדרך קמא כתב דהרמב"ם מפרש כן להא דנקטא בסיכי, וכ"כ הגר"א בסימן י' ס"ו.

אך האגור בהל' ציצית סימן י"א כתב בשם הרמב"ם דצריך לתפור כולו מכל הרוחות, והארצוה"ח בסימן י' בהמל"א סקכ"ב תמה ע"ז דלהדיא כתב הרמב"ם דסגי לתפרה מרוח אחת, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם, והדברי מלכיאל בח"ג סו"ס ע"ח.

**לאו היינו כנף דאמר רחמנא באורייתא,** נתבאר בדף מס' 20 מש"כ היראים ודעימי' דהוא כר"ש דטלית כפולה פטורה, והב"י בסימן י' ס"ו כתב דאין לפרש דהוא כדעת ת"ק, וכיון שנפשטה הטלית ל"מ הציצית שבכנפותי' הכפולין, דא"כ הול"ל לא תפשוט אותה אלא התעטף בה כשהיא כפולה, וגם מ"ט הוצרך להתכסות בגלימא אחרת, הי' לו לכפול את זו ולהתכסות בה, וגם מ"ט א"ל רבה ב"ר הונא זיל רמי לה, לא הול"ל אלא זיל כפלה.

אך הדרישה שם סק"ב כתב דשפיר י"ל דהא דא"ל זיל רמי לה, היינו רמי הטלית לכפילתו וכפלי', ומה שאמרו לו בתחילה לאו היינו כנף דכתב רחמנא, היינו כפי מה שהיתה בפשוטה, והוכיח כן מהא דלא א"ל מעיקרא לאו היינו כנף וכו', רק אחר דאיפשיטא, ועמש"כ בזה הב"י שם, - ועיי"ש שכתב כן בדעת הרי"ף והרא"ש, דלמש"כ הטור פסקו כדעת ת"ק דטלית כפולה חייבת, ואפ"ה הביאו להמעשה דרבה ב"ר הונא, והיינו כדי לאשמועינן דכ"ז שלא כפלה אינו יוצא בה בציצית שעל כנפי הכפל.

**זיל רמי לה,** למש"כ היראים ודעימי' דרבה ב"ר הונא ס"ל כר"ש דטלית כפולה פטורה, מבו' דאף לר"ש צריך להטיל ציצית על כנפותי' הפשוטים, דאם לר"ש פטור לגמרי, מ"ט קאמר לי' זיל רמי לה, וקשיא מזה ע"ד הסוברים דלר"ש היא פטורה מן הציצית, - והארצוה"ח בסימן י' סק"ב כתב דרבה ב"ר הונא לטעמי' דס"ל דציצית חובת מנא, וע"כ ודאי דהיא חייבת על כנפותי' הפשוטין, וכל הא דטלית כפולה פטורה לגמרי, הוא למ"ד דציצית חובת גברא דחיוב הציצית הוא מכח הלבישה, וכיון שלובשה כשהיא כפולה אינו חייב להטיל על כנפותי' הפשוטין, דכפי צורת הלבישה אינם כנפות הבגד, ועד"ז כתבו הישועות יעקב שם סק"ג, והדמשק אליעזר שם סק"ה.[[411]](#footnote-412)

הארצוה"ח שם כתב, דלמש"כ הנימו"י דטעמא דר"ש דטלית כפולה פטורה לגמרי, הוא משום דאינה ראוי' ללבישה, בע"כ דרבה ב"ר הונא דקאמר זיל רמי לה לא ס"ל כר"ש, דאין לומר דכיון דציצית חובת מנא ע"כ היא חייבת אף שאינה ראוי' ללבישה, שהרי אף למ"ד דחובת מנא היא אין הבגד חייב אלא כשהוא עומד ללבישה, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין דמודה שמואל בזקן שעשה לכבודו דפטור, ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט כתב הנימו"י דקי"ל כר"ש.[[412]](#footnote-413)

אך בד' הט"ז שם סק"ז מבו' דגם לדעת הנימו"י דהא דא"ר שמעון דטלית כפולה פטורה וא"צ להטיל בה ציצית כלל, הוא כשהיא ארוכה מאד וכו', מ"מ גם כשאינה ארוכה מאד פליגי ת"ק ור"ש אם מטילין ציצית על כנפותי' הכפולין או על כנפותי' הפשוטין, והיינו משום דתליא זב"ז, דלת"ק דאזלינן בתר לבישתה כשהיא כפולה, ע"כ אף כשהיא ארוכה מאד חשיבא כטלית הראוי' ללבישה, ומטילין הציצית על כנפותי' הכפולין, אך לר"ש דלא אזלינן בתר לבישתה כשהיא כפולה, הרי דכל שהיא ארוכה מאד הויא כטלית שאינה ראוי' ללבישה, וגם כשאינה ארוכה מאד מטילין הציצית על כנפותי' הפשוטין,[[413]](#footnote-414) עיי"ש,[[414]](#footnote-415) ולפ"ז ניחא די"ל דרבה ב"ר הונא ס"ל כר"ש, והא דקאמר זיל רמי לה, הוא משום דלא היתה הטלית ארוכה כ"כ.

השו"ע בסימן י' ס"ו כתב דאין כופלין את הטלית ומטילין ציצית על כנפי' כמו שהיא כפולה, והרמ"א שם כתב ע"ז דצריך להטיל ציצית בד' כנפי' הפשוטים, והרמ"א כתב עוד, די"א דחייבין אפי' בלא תפירה וטוב לעשות לה ציצית אבל לא לברך עלי'.

והעולת תמיד שם סק"ה תמה בזה, דמה יועיל לעשות בה ציצית, הרי לדעת הסוברים דקי"ל כת"ק צריך לעשות ציצית על כנפותי' הפשוטים, ולדעת הסוברים דקי"ל כר"ש צריך לעשות ציצית על כנפותי' הפשוטין, וכמש"כ הרמ"א בהגה"ה הראשונה, - והמג"א שם סק"ז כתב דמש"כ הרמ"א דטוב לעשות לה ציצית, הוא לפי דעתו בדרכ"מ דלדעת הרמב"ם היא פטורה לגמרי, וע"כ שפיר מצי לעשות ציצית על כנפותי' הכפולין לצאת ידי הסוברים דטלית כפולה חייבת, אך למש"כ בהג"ה הראשונה כדעת הב"י דלדעת הרמב"ם צריך להטיל ציצית בד' כנפותי' הפשוטין, אין לעשות כלל טלית כפולה, וכ"כ הגר"א שם, ועמש"כ בזה האלי' זוטא שם סק"ה ובאלי' רבה סק"ז, והמאמ"ר שם סק"ו, והפמ"ג במש"ז שם סק"ח, והמ"ב שם סקי"ט.

הפמ"ג באש"א שם סק"ז כתב דמשום הספק אם צריך לעשות ציצית בכנפותי' הכפולים או בכנפותי' הפשוטים יש לו לעשות ו' ציציות,[[415]](#footnote-416) ואינו עובר בבל תוסיף משום שעושה כן מחמת הספק, אך המ"ב שם סקי"ט כתב דאסור להוסיף יותר מד' ציציות.[[416]](#footnote-417)

והחמד משה שם סק"ד כתב דשפיר יכול לעשות גם בכנפותי' הפשוטין וגם בכפולים, דלדעת הרמב"ם דחיובה הוא בכנפותי' הפשוטים, לי"ב משום בל תוסיף, כיון דכנפותי' הכפולים אין תורת כנף עליהן, וליכא משום בל תוסיף אלא כשמוסיף בכנף הראוי לציצית, אך כל שעושה ציצית באמצע הבגד לי"ב משום בל תוסיף,[[417]](#footnote-418) וגם לדעת הרא"ש דחיובה הוא בכנפותי' הכפולים, בטלו הכנפות הפשוטים כיון דכפל את הטלית ואין תורת כנפות עליהן, ולי"ב משום בל תוסיף,[[418]](#footnote-419) - אך בד' הפמ"ג והמ"ב מבו' דיש בזה משום בל תוסיף,[[419]](#footnote-420) וכ"נ ממש"כ בפירש"י לנוסחת השטמ"ק (וכ"ה בפירש"י שעל הרי"ף) דהא דא"ל זיל רמי לה היינו שיסיר הציציות שבכפל ויטיל בה אחרות כמצותן, ומשמע דאסור להניח הציציות שבכפל משום בל תוסיף, וצ"ע.

**ל"ז ב' - האי מאן דציירי' לגלימי' וכו' האי מאן דחייטי' לגלימי',** בפירש"י בפי' קמא פירש דציירי' לגלימי' היינו כשהיתה טליתו ארוכה וכפלה ותלה הציציות בקרנות הכפל, דאע"ג שצררה ודיבקה שלא תשוב לאיתנה לא עשה כלום, דסופו להתיר ולחזור לאיתנה ונמצאו ציציות באמצעיתה ואנן כנפות בעינן, הלכך מהשתא כמאן דשריי' דמי,[[420]](#footnote-421) וכ"כ הערוך בע' צארי,[[421]](#footnote-422) וחייטי' לגלימי' היינו שכפל לטליתו ותפרה, ואפ"ה לא עשה כלום דכמאן דשריי' דמי, דאם ארוכה היא לו וא"צ לו ארוכה כ"כ הי' לו לפסוק אותו כפל ולישדיי', ובפירש"י בשלהי פירקין הק' ע"ז, מהא דתניא לקמן מ"א א' דאם כפלה ותפרה חייבת, וכן הק' התוס'.

ובישוב פי' זה כתב המגן גיבורים בסימן י' סוסק"ד למש"כ הנימו"י דההיא דטלית כפולה איירי בטלית ארוכה כ"כ עד שאינה ראוי' ללבישה, וכל הא דנעשית ראוי' ללבישה הוא ע"י שכפלה ותפרה, וע"כ לא אמרינן דלא יועילו הציציות שבכנפותי' הכפולים דכמאן דשריי' דמי', דאדרבה אם כמאן דשריי' דמי היא פטורה לגמרי, אך הכא איירי כשהיא ראוי' ללבישה בלא הכפילות, דחייבת בציצית על כנפותי' הפשוטים, ובכה"ג אף שכפלה ותפרה צריך לעשות הציציות על כנפותי' הפשוטין משום דכמאן דשריי' דמי.[[422]](#footnote-423)

והביאוה"ל שם ס"ו כתב בדעת הרמב"ם דהכא איירי כשלא תפרה מכל ג' רוחותי', וע"כ אמרינן דאם איתא דלא מיבע"ל לפסוק ולישדיי' ובודאי סופו להתיר לבסוף, והא דתניא דבכפלה ותפרה חייבת, הוא כשתפרה אחת כפילתה מכל ג' רוחותי', וכמש"כ האגור בהל' ציצית סימן י"א בדעתו, דחזינן דדעתו שישאר כך, ולכך מהני תפירתו, וזהו שכתב הרמב"ם בפ"א מציצית הי"ז דאין כופלין את הטלית וכו' אא"כ תפרה כולה, ועיי"ש שכתב דלפ"ז ניחא דלא השמיט הרמב"ם לדינא דהכא.

בפירש"י בפי' בתרא פירש דציירי' לגלימי' הוא שכפל קרנות טליתו וקשר, ודומה כאילו קיצען ואין לה כנפות, ול"מ זה לפטרה מציצית, דכמאן דשריי' דמי ובת ד' כנפות היא שסופה לחזור לתחילתה, וחייטי' לגלימי' היינו שכפל הכנפות ותפרן, ואפ"ה לא פטרה מן הציצית, דכל כמה דלא פסק לי' חשובין הן מן הטלית ובעלת ד' כנפות היא, דאם איתא דלא מיבע"ל ליפסוק ולישדיי', ומבו' בדבריו דלפי' זה ניחא דל"ד להא דתניא דאם כפלה ותפרה חייבת.

ובטעם הא דשאני היכא שכפל את כל הטלית מהיכא שלא כפל אלא את הקרנות, כתב השטמ"ק בשם תוס' אחרות, דהוא משום דכל שכפל את כל הטלית אינו עתיד להתירה כלל, ומשא"כ היכא דלא כפל אלא את הקרנות דהוא עתיד להתירן,[[423]](#footnote-424) ועד"ז כתב המחה"ש בסימן י' סוסק"ג בביאור ד' המרדכי בסימן תתקמ"ה, דהוא משום דכשכפל את כל הטלית הוי דרך מלבוש.

אך בד' העולת תמיד בסימן י' סק"ב מבו' דהא דשאני הכא דלא עשה ולא כלום מטלית שכפלה ותפרה שחייבת, הוא משום דל"מ ה"ט דסופה לחזור לתחילתה, אלא דמה"ט ל"מ התפירה לפטור את הבגד מן הציצית, ואכתי יש תורת כנפות על כנפותי' שהיו לה קודם התפירה, אך מ"מ יש תורת כנפות גם על כנפותי' הכפולים, ואף דלר"ש בטלית כפולה נותן הציצית על כנפותי' הפשוטין, היינו רק כשלא תפרה, משום דלפעמים יבואו הציצית באמצע הטלית ואנן בכנפי הטלית בעינן, אך כל שתפרה שלא יבואו לעולם באמצע הטלית, שפיר דמי, וכ"כ המאמ"ר שם סק"ג, - וכ"ה מבו' בד' הלבוש שם ס"ג שכתב דאם כפל הכנפות ותפרם, ויש כנף בהתחלת התפירה או בסופה עושה שם הציצית כמו בחתך, ורק אם תפרו מעוגל, עושה הציצית בכנף הראשון אע"פ שהוא תפור לבגד, כיון שסופו לחזור לתחילתו, וכ"כ המג"א שם סק"ד דאם כפל הקרנות ותפרם בענין שנשאר בו הקרן והטיל הציצית על הכפל שרי, והרי דאף תפירת הכנפות מועלת, וע"כ כל שיש לה כנפות אחר התפירה, מטיל הציצית על כנפותי' הכפולים, וכל מה שאמרו דכמאן דשריי' דמי, הוא דאי"ז מועיל לפטור הבגד מן הציצית, ועמש"כ בזה הפמ"ג והמחה"ש שם, והארצוה"ח שם בהמל"א סקי"א, והמ"ב שם סק"ח.

הארצוה"ח שם בהמל"א סקי"ב כתב לדון בגונא שהי' הבגד בלא כנפות ותפרו מרובע עד שנעשו לו כנפות, וכתב דלדעת הלבוש והמג"א דמהני התפירה לחשוב את הכנפות שנעשו לה ע"י התפירה ככנפות, ה"ה חייבת בציצית, אך לדעת הסוברים דהכנף של עכשיו כמאן דליתא דמי, נמצא דאין לה ד' כנפות ופטורה מן הציצית, וכתב לדינא דיעשה ציצית ולא יברך.

המ"ב בסימן ט"ז סוסק"ד כתב דט"ק שיש בו כדי לכסות ראשו ורובו, וע"י התפירה אין בו כשיעור פטור מציצית, ומבו' דאף דלגבי הכנפות אמרינן דכמאן דשריי' דמי, מ"מ כל שע"י התפירה אין בו שיעור טלית, ל"מ הא דכמאן דשריי' דמי וה"ז פטור מן הציצית, וצ"ע.

**ציצית חובת טלית**

**מ"א א' - חובת טלית היא,** בד' הרוקח בסו"ס שס"א בשם ריב"א מבו' דלמ"ד דציצית חובת טלית היא, ליכא תוספת חיוב בלבישה, וע"כ לדידי' אם נחסר אחד מציציותיו ביו"ט מותר להתעטף בו, וכ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש ביבמות צ' ב', עיי"ש,[[424]](#footnote-425) וכ"כ הארצות החיים בסימן י"ג סק"ג (ד"ה והנה הרמב"ם).

אך הרוקח שם לעיל מינה הק' דמ"ט לא מדייקינן דציצית חובת גברא מהא דמברכין להתעטף בציצית, ע"ד מה שאמרו בשבת כ"ג א' דמהא דמברכין להדליק, ש"מ דהדלקה עושה מצוה, וכתב להוכיח מזה דלכו"ע איכא חיוב בעיטוף, וכ"כ העיטור בהל' ציצית שער ג' ח"ב, - והבעה"ע שם הוסיף לפרש בזה, דהוא משום דאע"ג דחובת טלית היא, לא מחייב אלא משום עטיפה דקא מחייב בי' דכתיב אשר תכסה בה, וע"כ הוא מברך ע"ז שציוהו הקב"ה שלא יתכסה בטלית אא"כ יש עמו ציצית,[[425]](#footnote-426) והיינו דלעולם עיקר חיוב הטלית הוא מכח הלבישה, ואך דמכח זה נתחייב אף קודם לבישה, דסגי במה שהוא עומד ללבישה, אך ודאי דאיכא חיוב בהלבישה, ועמש"כ בזה ההעמ"ש בסימן קכ"ו סק"ז.

בד' הרוקח שם מבו', דכל הא דהותר כלאים בציצית, למ"ד דציצית חובת טלית, הוא משום החובת גברא, וכתב לפ"ז דבמקום דליכא חובת גברא כגון בלילה או בנשים ה"ז אסור משום כלאים, וכ"נ בד' הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"ב עד.,[[426]](#footnote-427) וכ"כ בתשו' מהר"ח או"ז סימן ס"ב בתשו' רבינו שמחה, וכ"נ בדבריו שם סימן ס"ד בתשו' רבינו שמואל.

אך לדעת הסוברים דלמ"ד דחובת טלית ליכא מצוה כלל בלבישה, צ"ע דמ"ט הותר איסור כלאים בציצית, הרי מצות ציצית מתקיימת אף כשאינו לבוש בטלית, ומ"ט תהא הלבישה מותרת, אף שאין בה מצוה כלל.

והעונג יו"ט בסימן א' ד"ה ע"כ נראה כתב לפרש בזה, דהוא משום דאם יהא אסור ללבוש את הטלית, לא תהא הטלית חייבת בציצית, דטלית שאינה עשוי' ללבישה פטורה מן הציצית, כמו שאמרו לקמן בסוגיין דמודה שמואל בזקן שעשאה לכבודו,[[427]](#footnote-428) וע"כ בע"כ יש לנו להתיר הלבישה, ולא איכפת לן במה שאפשר לקיים מצות ציצית במה שהבגד מונח בקופסא, דמ"מ אין מקום למצוה זו אא"כ נתיר הלבישה,[[428]](#footnote-429) - וי"ל עוד, דאף דציצית חובת מנא, מ"מ עיקר החובת מנא הוא שיהא לו טלית ללבישה עם ציצית, וע"כ אין מתקיים החובת מנא אלא במה שעושה ציצית ללבישת הבגד, ומכח זה הוא דנדחה איסור כלאים.[[429]](#footnote-430)

ד' סיון פ'

דף מס' 22

**מ"א א' - מי סברת חובת גברא,** בפירש"י כתב דהיינו דחובת גברא הוא לקיים מצות ציצית באחת מהן דתיפטר בהך אחריתי, ועד"ז כתב הנימו"י דלמ"ד חובת גברא "כיון שיש לו טלית מצוייצת" פטור מלהטיל תכלת בשאר טליתות כ"ז שאינו לובשן, וצ"ב דמ"ט צריך ליפטר בהך אחריתי, הרי כיון דחובת גברא הוא אינו חייב במצות ציצית כלל כשאינו לובש את הבגד, ושמא דבריו קיימי לפ"מ דס"ד דלמ"ד דחובת גברא הוא חייב להתעטף בבגד שיש בו ציצית, - וי"ל למש"נ להלן מד' כמה מקמאי, דאף דגם למ"ד דחובת גברא אינו חייב לקנות טלית, מ"מ כל שיש לו טלית הוא חייב להתעטף בה, וכל שהוא מתעטף בטלית אחת הוא נפטר, דאינו חייב להתעטף בכל הטליתות שיש לו בביתו.

בתשו' מהר"ח או"ז סימן ס"ב בתשו' ה"ר שמחה כתב דאף למ"ד דציצית חובת גברא אם יש לו טלית בת חיובא חייב להטיל בה ציצית בין מעוטף בה בין אין מעוטף בה, דמצוה להטיל ציצית בטלית כמו מזוזה לבית, אלא דלמ"ד דחובת גברא אין הטלת ציצית גמר מצוה כמו קביעת מזוזה עד שיתעטף, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דכל שנפסקה ציצית אחת לא יתקן במה שיפשטנה, עיי"ש, וצ"ע דלהדיא אמרו הכא דלמ"ד דחובת גברא א"צ להטיל ציצית בטלית זו שפשט כיון שאינו מתכסה בה.[[430]](#footnote-431)

**וסרבלא בסיתוא ציצית מה תהא עלי',** הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"א עג. וח"ג עה., כתב בשם ה"ר יצחק בן מרן לוי שהוכיח מזה דאותן שלובשין טלית תחת המקטורן אין עושין מצות ציצית, משום דכתיב אשר תכסה בה, דאי ס"ד דיש בזה מצוה מ"ט לא התכסה בטלית מתחת הסרבל.

אף הבעה"ע בח"ג שם כתב דאף דאי"ז מצוה מן המובחר, מ"מ הוא מקיים בכך מצות ציצית, דאשר תכסה לדרשא אחרינא הוא דאתא, ולרבויי אתי ולא למעוטי, ועיי"ש שכתב לדחות למה שהוכיח כן מהכא, דלטעמיך מ"ט לא עשה ציצית מעל הסרבל, ובע"כ דהוא משום דל"ה צריך לי', ומה"ט גם לא עשה טלית תחת הסרבל, וכתב עוד לנוס' כי"ר, דאין לפטור בזה משום דבעינן וראיתם אותו, דדמי לכסות סומא דחייב משום דישנה בראי' אצל אחרים וקרינן בי' וראיתם, ה"נ וראיתם קרינן בי', וגם הא דכתיב וראיתם לא קאי על הטלית אלא על הציצית, וכל שעה בידו לראותה, ועיי"ש שהוכיח כן, דאלת"ה תיקשי למ"ד דציצית חובת טלית, דמאי וראיתם אותו איכא, אלא כיון דבעידנא דעטיף איכא ראי' לדידי' ולאחריני ראי' מעליא היא.

**נהי דחייבי' רחמנא כי מיכסי טלית דבת חיובא וכו',** האו"ז בהל' ברכת המוציא סו"ס ק"מ הק' בהא דמברכין על הציצית להתעטף בציצית, שהרי אין חובה להתעטף כמו שאמרו הכא, והיינו דאף דכשמתעטף הוא חייב בציצית, מ"מ א"א לברך להתעטף, כיון דלא נתחייב להתעטף, אלא הו"ל לברך לעשות ציצית או על מצות ציצית, וכתב די"ל דחייב לכסות מדרבנן, א"נ הואיל שנהג בה חובה חייב.

אך בד' הרמב"ם בפ"ג מציצית הי"א וש"ר מבו' דאי"ז חובה להתעטף בציצית, ואפ"ה מברכין להתעטף, וצ"ל דאף דאינו חייב להתעטף בטלית החייבת בציצית, מ"מ כל שהוא מתעטף בטלית חובה עליו שיהא עיטופו עם ציצית, וע"כ שפיר מברכין ע"ז להתעטף בציצית.[[431]](#footnote-432)

בד' האו"ז מבו' דאף דאף מי שיש לו טלית מצוייצת בת ד' כנפות, אינו חייב להתעטף בה, וכמשמעות לישנא דגמ' דלא נתחייב אלא כשמתכסה בה, אך אם אינו מתכסה בה פטור, וכ"כ בחי' המיוחסים להרשב"א בסוגיין, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ג מציצית הי"א והשו"ע בסימן כ"ד ס"א, וכ"ה מבו' בד' עוד מקמאי, - אך בד' כמה מקמאי משמע, דאף דאינו חייב לקנות טלית בת ד' כנפות, מ"מ כל שיש לו טלית בת ד' כנפות חייב להתעטף בה, ונתבאר בהערה,[[432]](#footnote-433) ולפי דבריהם ניחא דמברכין להתעטף בציצית, וצ"ע.

הרא"ש בסימן כ' הוכיח מסוגיית הגמ' לקמן מ"ג א' דחייב אדם לעשות ציצית בכל בגדים שלו שיש להם ד' כנפות, וכל חד וחד מצוה באפי נפשא היא, וכ"כ הנימו"י בסוגיין, הטור בסימן ח', וכ"כ הארחות חיים בהל' ציצית אות ד' בשם י"א, - אך עיי"ש שכתב בשם י"א דא"צ להטיל ציצית אלא בעליון,[[433]](#footnote-434) וכתב דאין אחד מהם מביא ראי' לדבריו אלא משיקול הדעת, והב"י בסימן ח' כתב ע"ז דסברא דחוי' היא ולית דחש לה,[[434]](#footnote-435) ולכאו' טעם דעה זו הוא דס"ל דמצות ציצית בבגדו, היא כמצות תפילין בזרועו ובראשו, דאף אם היו לו ב' זרועות וב' ראשים א"צ להניח תפילין על שניהם.[[435]](#footnote-436)

**טצדקי למפטר נפשך מציצית,** התוס' בשבת ל"ב ב' ד"ה בעון ציצית כתבו דהיינו דוקא בימיהם שהיו מלבושיהם כך בד' כנפות, אך בזה"ז שאין העולם רגילים במלבושים כאלו א"צ לקנות, ומ"מ טוב לקנות טלית ולברך עליו בכל יום, כמו שאמרו בסוטה י"ד א' דאמר משה מצוה שאוכל לקיים תתקיים על ידי, וכ"כ התוס' בערכין ב' ב' ד"ה הכל חייבין, וכ"כ התוס' ר"י מפאריש בע"ז ס"ה ב', והמרדכי בסימן תתקמ"ה בשם תוס' שאנץ, וההגמי"י בפ"ג מציצית הי"א, וכ"כ הב"י בסימן כ"ד ס"א והפוסקים שם.

אך השערי תשובה בשער ג' אות כ"ב כתב דהוא נענש על דבר אשר לא חמד בלבבו יופי המצוה ושכרה, לבעבור סבב פני דבר חיובה עליו ולקחת לו בגד שיש לו ד' כנפות לעשות בו ציצית על כנפיו, ולפ"ז לכאו' הוא גם בזה"ז, וכ"נ בד' הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"א עג., והריא"ז בהל' ציצית ה"ב דין ד', והטור בסימן כ"ד, והגר"א שם ס"א, וצ"ע.

הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"א עג. כתב דמהא דאמר המלאך סדינא בקייטא וסרבלא בסיתוא ציצית מה תהא עלי', משמע דאינו נענש אלא כשאין לו ציצית לא בקיץ ולא בחורף ופוטר עצמו לגמרי, אך אם הי' לו ציצית בקיץ או בחורף, אף שלא הי' לו כל השנה או כל היום אינו נענש.

**אמר שמואל כלי קופסא חייבין בציצית,** בפירש"י משמע דהיינו דאף כשאינו מתכסה בה הן חייבין בציצית משום דחובת טלית היא, וכיון דעומדת היא להתכסות בה, אשר תכסה בה קרינן בי', וכ"כ התוס' לקמן בע"ב ד"ה רב אמר, וכ"כ הרי"ף לקמן בפירקין דכיון דקי"ל דציצית חובת גברא לא קי"ל כשמואל, וכ"כ עוד מקמאי, - אך הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"א עג. כתב דאפי' למ"ד דחובת גברא קאמר, דאי לית לי' טלית דבת חיובא אלא האי דמונח בקופסא אפ"ה בר חיובא הוא כיון דלכסות חד יומא עבידא,[[436]](#footnote-437) הו"ל ככולהו טליתות דגברא חייב למירמי בי' ציצית.[[437]](#footnote-438)

**ומודה שמואל בזקן שעשאה לכבודו דפטור,** הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"א עג. כתב דאף אם מתכסה בה מחיים שעה אחת פטור, כיון דאינה עומדת להתכסות בה, והו"ל ככסות לילה שאם יצא בה ביום פטור, והוצרך לזה לטעמי' דדינא דשמואל הוא אף כמ"ד דציצית חובת גברא, וכ"כ הנימו"י דאע"פ שלובש אותה לפעמים בחייו, כיון דאין עיקר עשייתה לכך, הו"ל ככסות לילה דפטורה אף ביום.

והכס"מ בפ"ג מציצית ה"י כתב דאף לדעת הרמב"ם דס"ל דכסות לילה חייבת ביום, מ"מ מודה דתכריכין פטורין אף אם לובשם מחיים, דכתיב כסותך, משמע דוקא כסות המיוחדת לאדם חי יצא זו שאינה מיוחדת לכסות אדם חי דהו"ל כאילו אינה כסות כלל ופטור, וכ"כ השו"ע בסימן י"ט ס"ב, - אך המג"א שם סק"ב והגר"א שם כתבו, דלמ"ד דכסות לילה חייבת ביום, ה"נ תכריכין חייבין כשלובש אותם ביום, ולא אמרו הכא דפטור אלא לשמואל דחובת טלית היא, דאף דלדידי' כלי קופסא חייבין אף כשאינו לובשן, מ"מ אם עשוי לתכריכין ואינו לובשה בחייו פטור,[[438]](#footnote-439) ועמש"כ בזה הפמ"ג שם, והארצוה"ח שם בהמל"א סק"ו, - ועמש"נ בענין זה בסימן ט"ז.

\***מ"ט אשר תכסה בה אמר רחמנא האי לאו לאיכסויי עבידא,** המלא הרועים בח"א אות צ' ע' ציצית חובת גברא סק"ה כתב דלמ"ד דציצית חובת מנא חייב הבעל להטיל ציצית בכסות המיוחדת ללבישת אשתו, דאף דאשה פטורה מן הציצית, מ"מ כיון דהכסות היא של הבעל, הוא חייב להטיל בה ציצית, - ועיי"ש שכתב דאין לומר דכיון דהכסות עומדת ללבישת אשה דלאו בת חיובא היא, אי"ז כסות החייבת בציצית, דא"כ מ"ט הוצרכו הכא למילף מקרא דכסות דתכריכין פטורה, ותיפו"ל דהיא עומדת ללבישה דמת דלאו בר חיובא הוא.

אך הקר"א לעיל מ' ב', והעולת שלמה לקמן מ"ג א' נקטו, דבכלל הא דילפינן מקרא דאין הטלית חייבת אלא כשהיא עשוי' להתכסות, נכלל דבעינן שתהא עשוי' להתכסות לבר חיובא, עיי"ש,[[439]](#footnote-440) ואמנם שפיר בעינן לקרא דאשר תכסה בה, דאלמלי הך קרא, ל"ה בעינן כלל שתהא הטלית עשוי' להתכסות, וממילא דל"ה איכפת לן כלל שהיא עשוי' ללבישה דלאו בר חיובא, דהרי ל"ב כלל שתהא עומדת ללבישה.

**בההיא שעתא ודאי רמינן לי' משום לועג לרש,** התוס' בכ"ד ברכות י"ח א', פסחים מ' ב', ב"ב ע"ד א', ע"ז ס"ה ב', נדה ס"א ב', הביאו ממס' שמחות פי"ב דציוה אבא שאול לבניו שיתירו תכלת מטליתו, והאריכו לדון בד"ז אם מטילין ציצית בטלית של מתים, ונחלקו בזה עוד רבים מקמאי,[[440]](#footnote-441) ועמש"כ בזה הטוש"ע ביו"ד סימן שנ"א ס"ב.

הבה"ג בהל' ציצית כתב דקי"ל דציצית חובת גברא מדמברכינן להתעטף בציצית, וכ"כ הרי"ף לקמן בפירקין, וכתב דלפ"ז לא קי"ל כשמואל דאמר כלי קופסא חייבין בציצית, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מציצית הי"א, והרא"ש בסימן ח', והפסקי רי"ד לקמן מ"ב ב', והביא דכ"כ רש"י בספר הפרדס, והריא"ז בהל' ציצית ה"ב דין ג', והטוש"ע בסימן י"ט ס"א.

אך הבעה"ע בהל' ציצית שער ג' ח"ב כתב דהגאונים קמאי ובתראי פסקו דציצית חובת טלית, והביא דכ"כ רב עמרם גאון בתשובתו, (והביאה גם הפסקי רי"ד לקמן), וה"ר טובי', וכ"כ הרוקח בסימן שס"א, וכ"ה מבו' בד' הראב"ן בסימן שמ"ג, וכ"כ ההגמי"י בפ"ג מציצית ה"י בשמו, - והבעה"ע שם כתב דהא דמברכין להתעטף, היינו משום דאף למ"ד דחובת טלית הוא, מ"מ חייב להתעטף, וברכת להתעטף הוא ממאה ברכות, והיינו משום דאע"ג דחובת טלית היא לא מחייב אלא משום עטיפה דקא מחייב בי' כדכתיב אשר תכסה בה, ומברך שצווהו הקב"ה שלא יכסה בטלית אא"כ יש עמו ציצית, וכ"כ הרוקח שם דהא דמברכין להתעטף הוא משום דעיטוף לעולם חייב, ועמש"נ בזה בדף מס' 21.

**טלית שנקרעה חוץ לג' יתפור תוך ג' לא יתפור וכו',** בביאור סוגיין נתבאר באורך בדף מס' 32 ומס' 33, - ודין תולמ"ה כשתחילת עשייתו בהכשר, נתבאר בדף מס' 34.

**ושוין שמביא תכלת ממקום אחר ותולה בה, ובלבד שלא תהא מופסקת,** בפירש"י כתב דהיינו דמתיר ציצית מטלית אחרת ותולה בה, דלי"ב משום תולמ"ה שהרי צריך לחזור ולכורכה ולתקנה כאן כבתחילה,[[441]](#footnote-442) ובלבד שלא תהא מופסקת שיהיו כל חוטי' שלימין, וכ"כ הרא"ש בסימן י"א, והבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"ב עד:.

והתוס' הק' דמאי קמ"ל דבעינן שלא תהא מופסקת, - אך השטמ"ק כתב דקמ"ל דאף דגרדומי ציצית כ"ש, מ"מ הכא בעינן שיהיו החוטין שלימין, דלגבי טלית זו שבא לתלות בה חוטין אלו הו"ל כבתחילה, ובעינן שיהא בהן שיעור, וכ"כ הב"י בסימן ט"ו ס"א דס"ד דאע"פ שנפסק בעודו בכנף הראשון, כיון שנשתייר בו כדי עניבה והיה כשר בעודו שם, גם כשקבעו בכנף שני ליתכשר, קמ"ל דכיון דתחלת קביעותו בכנף זה הוי בחוט מופסק אע"פ שיש בו כדי עניבה פסול, ועיי"ש שעמד ע"ד הרמב"ם והטור ורי"ו שהשמיטו לדין זה, ועמש"כ בזה הדרישה שם סק"א והב"ח שם, ומש"כ הברכ"י שם אות ג'.

ומהא דקמ"ל להא דבעינן שלא תהא מופסקת כשתולה הציצית בכנף אחר, משמע קצת דכל שהתיר הציצית וחוזר ותולה אותה באותו הכנף, יש בזה להכשירא דגרדומין, וכאשר כ"ה משמעות ל' השטמ"ק והב"י,[[442]](#footnote-443) וכן צידד בגל' הגרע"א מכת"י למג"א סימן י"א סק"כ בתחילת דבריו, ועיי"ש במש"כ לפרש לד' המג"א בסימן י"ד סק"ד דלא יסתור לזה, - אך בסו"ד נסתפק בזה, וכ"נ בדבריו בסימן י"ב ס"ג דל"מ בכה"ג, עייש"ה, וכ"כ הארצוה"ח בסימן ט"ו ס"ב.

הפסקי רי"ד כתב לפרש דהא דמביא תכלת ממקום אחר ותולה בה, היינו דיכול להביא הציצית מטלית אחרת כאשר היא כרוכה וקשורה ועשוי' גדיל, ותולה אותה בטלית זו, ולא מצרכינן לי' שיתיר הקשרים ויכרוך ויקשור פעם אחרת,[[443]](#footnote-444) דתלייתה בלבד חשיבא מעשה, ואע"פ שאינו כורך וקושר עכשיו, ועיי"ש שכתב דאף שאינו מתירה יכול לתלותה, ע"י שמכניס ראשה הכפול בנקב הכנף ויכניס ראש הענף באותו הכפל וימשוך ותתקיים יפה,[[444]](#footnote-445) - והא דבלבד שתהא מופסקת, היינו דאף דעיקר עשייתה התלי' היא, ואין אנו חוששין לכריכתה ולקשירתה, מ"מ צריך שתהא מופסקת, דאם ל"ה ראשי החוטין מופסקין, אע"פ שתלאה עכשיו, אותה התלי' בפסול היא,[[445]](#footnote-446) וכשחוזר ופוסק את החוטין הו"ל תולמ"ה, וכמו שאמרו בסוכה י"א א' דתלאה ואח"כ פסק ראשי חוטין שלה פסולה, וכ"כ הריא"ז בהל' ציצית ה"ב דין י"ד.[[446]](#footnote-447)

ח' סיון פ'

דף מס' 23

**אם בעינן שיהיו חוטי הציצית מצבע הטלית**

**מ"א ב' - טלית אין פוטר בה אלא מינה,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דבעינן שיהיו החוטין מצבע הבגד, ואם אדומה היא יטיל בה ב' חוטין אדומין וכו', וכ"כ הרמב"ם והראב"ד בפ"ב מציצית ה"ח, והבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"א סז. ושער ב' ח"ב עד: ועה., והרשב"א בתשו' ח"ג סימן ר"פ, והמאירי ביבמות ד' ב'. - **ב** התוס' כתבו בפי' בתרא להגהת המהרש"א והבה"ז דאיירי בבגדים של שאר מינים, דאין פוטר בהן אלא חוטין ממין הבגד, וכ"כ המרדכי בסימן תתקמ"ח בפי' קמא,[[447]](#footnote-448) וכ"כ השטמ"ק לעיל ל"ח ב' בשם ר"י.[[448]](#footnote-449) - **ג** בפסקי רי"ד כתב דהיינו דלא יביא אלא צמר לצמר ולא פשתן לצמר, משום דאפשר במינו.[[449]](#footnote-450)

בעיקר הנידון אם בעינן שיהיו חוטי הלבן מצבע הבגד, נחלקו הראשונים, דדעת הרמב"ם והראב"ד שם דבעינן שיהיו החוטין מצבע הבגד,[[450]](#footnote-451) וכ"כ הארחות חיים בהל' ציצית אות ל"ח והכל בו בסימן כ"ב, - ודעת הבעה"ע שם דאף בבגד צבוע הוי עיקר מין כנף בחוטים לבנים, דזהו דחשיב מין כנף בכל טליתות הואיל ורובן לבנים,[[451]](#footnote-452) ורק כשאין לו לבן צריך להטיל חוטין מצבע הטלית לקיום דין מין כנף, - ודעת תשו' הרשב"א שם דקי"ל דא"צ שיהיו החוטין מצבע הבגד, וכתב כן בדעת הרי"ף שהשמיט לברייתא דהכא, (והבעה"ע בשער ב' תמה ע"ד הרי"ף בזה), וכ"כ הסמ"ג עשין כ"ו, והריא"ז בהל' ציצית ה"א דין ח', וכ"כ הטור בסימן ט' בשם ר"י.

בטעם הסוברים דבעינן שיהיו חוטי הלבן מצבע הבגד, מבו' בפירש"י בד"ה כל מיני צבעים דהוא משום דבעינן מין כנף, וכ"כ הראב"ד והבעה"ע והרשב"א שם, - אך התוס' כתבו דהוא מדרבנן משום זה קלי ואנוהו.

השו"ע בסימן ט' ס"ה כתב די"א שצריך לעשות הציצית מצבע הטלית, והמדקדקין נוהגין כן, אך הרמ"א שם כתב דהאשכנזים אין נוהגין לעשות הציצית רק לבנים אף בבגדים צבועים, ואין לשנות, וכ"כ התרוה"ד בסו"ס מ"ו דלא נהגו רק בציציות לבנים, אע"פ שאין קפידא בצבע, - ובטעם מנהג האשכנזים י"ל שהוא כד' הבעה"ע דעיקר מין כנף הוא בציצית לבנים, ורק כשאין לו ציצית לבנים מטיל ציצית מצבע הבגד, אך בד' התרוה"ד שם מבו' דליכא קפידא בזה מדינא, אלא שכן נהגו, - והלבוש בסימן ט' ס"ה, דהוא משום דקי"ל דא"צ לצבען כצבע הטלית, וע"כ מהיכ"ת לצבען בצבע אחר, ומניחין אותן בצבען שהוא לבן בטבעו, - והעט"ז שם סק"ד כתב דהוא משום שאמרו חז"ל שנתעטף הקב"ה כש"צ והיינו בטלית של ציצית, ומצינו אצלו ית' דכתיב לבושה כתלג חור, וע"כ עושין הציצית לבנים.[[452]](#footnote-453)

בתשו' הרשב"א שם כתב דלהך ברייתא דבעינן שיהיו החוטין מצבע הטלית, ה"ז מעכב, ודקדק כן מלישנא דאין פוטר בה אלא מינה, וכן נקט הסמ"ג עשין כ"ו בדעת רש"י, - אך הטה"ק בסוגיין ד"ה בא"ד אם אדומה נקט דאי"ז מעכב, והוכיח כן מהא דבטלית שכולה תכלת פוטרין חוטי לבן אף שאינם מצבע הבגד, ונתבאר להלן, ועמש"נ להלן בדעת הבעה"ע בזה.

לעיל ל"ח ב' אמר רמב"ח דבטלית שכולה תכלת מצוה להקדים תכלת ללבן, משום דהוא מין כנף, ופריך רבא עלה דמידי צבעא קגרים, והתוס' בסוגיין הק' מזה על פירש"י ודעימי' דהא דאין פוטר אלא מינה היינו דבעינן שיהיו חוטי הלבן מצבע הבגד, והסמ"ג והריא"ז שם הוכיחו מזה דלא כרש"י וא"צ שיהיו החוטין מצבע הבגד, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהא דאין פוטר אלא מינה, אי"ז אלא מדרבנן משום זה קלי ואנוהו, אך לא נתישב בזה ד' רש"י שפירש דהוא משום דבעינן מין כנף. - **ב** הראב"ד בהשגות שם כתב דהא דמידי צבעא קגרים, הוא לענין הקדמת תכלת ללבן, דאין ראוי שיקדים תכלת ללבן בשביל הצבע אע"פ שהטלית כולו תכלת, ואף בכה"ג מצוה להקדים לבן לתכלת, דהתורה אמרה על ציצית הכנף פתיל תכלת דלעולם התכלת יבא על ציצית הכנף ויהא התכלת אחרון בו, ועד"ז כתב השטמ"ק לעיל שם בשם תוס' חיצוניות. - **ג** הבעה"ע שם כתב דעיקר מין כנף הוא לבן, אף בטלית צבועה, דהוא דחשיב מין כנף בכל טליתות הואיל ורובן לבנים, ורק כשאין לו לבן הוא דצריך להטיל חוטין מצבע הטלית לקיום דין מין כנף. - **ד** בתשו' הרשב"א שם כתב דהך ברייתא דאין פוטר אלא מינה, אתיא כתנא דבי ר"י דשאר מינים פטורין מן הציצית, ולפ"ז מתפרש הא דכתיב בקרא הכנף מין כנף לצבע הבגד, דלא קאי על מין הבגד, שהרי צמר ופשתים פוטרין אף שלא במינם, ושאר מינים אין חייבין כלל, ורבא דקאמר דמידי צבעא קא גרים הוא לטעמי' דס"ל דקרא דהכנף מין כנף הוא ללמד דשאר מינים פוטרין במינם, ולא קאי כלל על צבע הטלית, ולדידי' צבעא לא גרים כלום, וכ"כ בתשו' מהר"י ברונא סימן ע"ג, והביאו היש"ש ביבמות פ"א סימן ג'.

בתשו' הרשב"א שם הוכיח דא"צ שיהיו החוטין מצבע הטלית, מהא דתנן דהלבן אינו מעכב את התכלת, עיי"ש,[[453]](#footnote-454) ונתחדש בדבריו דדינא דמין כנף דבעינן שיהיו החוטין מצבע הבגד אינו דין מסוים בהכשר חוטי הלבן, דא"כ הרי כיון דאין הלבן מעכב את התכלת ומהני ד' חוטי תכלת, אין לדון כלל משום דינא דמין כנף, אלא הוא דין בהכשר הציצית, דבעינן שיהיו חוטין ממין כנף, וע"כ יש לפסול מכח זה כשהטיל ד' חוטי תכלת, ועמש"נ להלן לפ"ז, דבטלית שכולה תכלת מתקיים דין מין כנף בחוטי התכלת, - אך בפירש"י בד"ה כל מיני צבעים ובד"ה מביא תכלת משמע קצת דהא דבעינן שיהיו החוטין מצבע הבגד, הוא דין מסוים בהכשר חוטי הלבן, ולפ"ז הרי דכל שהטיל ד' חוטי תכלת שפיר דמי, דכיון דאין הלבן מעכב את התכלת ומכשרינן מכח ד' חוטי תכלת, לי"ב כלל לדינא דמין כנף.

הסמ"ג עשין כ"ו תמה ע"ד רש"י מהא דפריך לעיל מ' א' בהא דגזרו על סדין בציצית, דאף אם הוא קלא אילן, לא יהא אלא לבן, והרי דאין חוששין להא דאין החוטין מצבע הבגד, ולדעת התוס' דל"ב שיהיו החוטין בצבע הבגד אלא מדרבנן, וכן אי נימא דאי"ז מעכב, ניחא.

והארצות החיים בסימן ט' בהמאיר לארץ סקל"ב כתב לישב, דהא דבעינן שיהיו החוטין מצבע הבגד, הוא רק בב' חוטי הלבן, אך ב' החוטין הנוספים שהם במקום תכלת, ל"ב שיהיו מצבע הבגד, כ"ה דחוטי התכלת עצמן ל"ה מצבע הבגד, וכ"כ החזו"א בסימן ג' ריש סקכ"ה, - וי"ל עוד, למש"כ התוס' לעיל ל"ח א' דאף הקדמת לבן לתכלת מעכבת, מ"מ לרבנן דאין הלבן מעכב את התכלת יצא, דאף דאין מקיים בחוטין אלו מצות לבן, מ"מ ה"ז מועיל להכשיר את התכלת, דקרינא בי' גדילים ד', וה"נ הוא בחוטין שאינם מצבע הבגד, דמועילין לקיום דין גדילים, וכ"כ בשיעורי הגרי"ד לעיל שם.[[454]](#footnote-455)

**טלית שכולה תכלת**

**טלית שכולה תכלת כל מיני צבעונין פוטרין בה,** בפירש"י כתב דהיינו דכל מיני צבעים פוטרין בה לשם לבן, דכיון דמין כנף ליכא לקיומי בה, אין לך לחזר אחר לבן אלא שיהו בה ב' מינין.[[455]](#footnote-456)

והב"י בסימן ט' ס"ה כתב בשם המהר"י בן חביב שנקט דאף בזה"ז דאין לנו תכלת, כל מיני צבעונין פוטרין בטלית שכולה תכלת, וא"צ לעשות בה ציציות תכלת, - אך הב"י נחלק ע"ז, דרק בזמן שהי' תכלת נוהג אינו עושה חוטי קלא אילן, כדי שלא יהא נראה שלא הטיל לבן אלא תכלת לבד, אבל האידנא דאין לנו תכלת אין חילוק בין צבע תכלת לשאר צבעונין, ואף בטלית שכולה תכלת מטיל לה ציציות תכלת ושפיר דמי, ואדרבה צריך לעשות כן כדי שיהא הציצית מצבע הטלית.

הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"ב עד: כתב דהא דכל מיני צבעונין פוטרין בה, היינו רק כשאין לו לבן, דאם יש לו לבן זהו מצותה, וזה לטעמי' דעיקר מין כנף הוא בחוטים לבנים, ורק כשאין לו חוטין לבנים עושה חוטין מצבע הבגד, - והארצוה"ח בסימן ט' בהמל"א סקל"ג תמה ע"ז, דכיון שבידו לקיים מין כנף בחוטין לבנים, היאך פוטרין בה כל מיני צבעונין.

ובדעת הבעה"ע י"ל בתרי גווני, חדא, דס"ל דדינא דמין כנף אינו מעכב, וע"כ אף דדינה הוא להטיל בה חוטין לבנים, ומתקיים בזה דין מין כנף, מ"מ כל שאין לו חוטין לבנים פוטרין בה כל מיני צבעונין, ועוד, דדינא דמין כנף מתקיים בחוטי התכלת, שהם מצבע הבגד, וכ"ה משמעות ד' הבעה"ע, ונתבאר להלן.

הטה"ק בד"ה בא"ד אם אדומה היא כתב להוכיח דהא דבעינן שיהיו החוטין מצבע הבגד, משום מין כנף, אי"ז מעכב, דאם ה"ז מעכב היאך מתכשר טלית שכולה תכלת בכל מיני צבעונין, ואף דא"א במינו, מ"מ כיון דאין חוטי הלבן מצבע הבגד הרי הם כאילו אינם, עיי"ש.

אך בדעת הסמ"ג והרשב"א שנקטו דה"ז מעכב, י"ל דאף דבמקום שנאמר דין מין כנף, ה"ז מעכב, מ"מ בטלית שכולה תכלת, כיון דבעינן ב' מינים, לא נאמר כלל דין מין כנף,[[456]](#footnote-457) וכן נקט הארצוה"ח בסימן ט' בהמל"א סקל"ג דכיון דל"ש בטלית זו מין כנף, שפיר מתקיים דין חוטי הלבן אף בחוטין שאינם מצבע הבגד.

וי"ל עוד, למש"נ לעיל מד' הרשב"א דהא דבעינן שיהיו החוטין מצבע הבגד, אי"ז דין מסוים בהכשר חוטי הלבן, אלא הוא דין בהכשר הציצית דבעינן שיהיו בה חוטין מצבע הבגד, ולפ"ז י"ל דבטלית שכולה תכלת מתקיים דין זה בחוטי התכלת, וע"כ שפיר פוטרין בה כל מיני צבעונין, וכ"נ להדיא בד' הבעה"ע בשער ב' ח"ב עה. שכתב דאף בטלית שכולה תכלת לבן עיקר ואם אין לו לבן מטיל מין צבע תכלת,[[457]](#footnote-458) וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד בפ"ב מציצית ה"ח.

והך מילתא דבטלית שכולה תכלת מתקיים דין מין כנף בחוטי התכלת, הוא מבו' כן בד' רמב"ח לעיל ל"ח ב' דס"ל דבטלית שכולה תכלת יש להקדים תכלת ללבן משום דמתקיים דין מין כנף בחוטי התכלת, ואף רבא דפריך עלה דמידי צבעא קא גרים, י"ל דלא פליג בהך מילתא, ונתבאר בהערה.[[458]](#footnote-459)

בטעם הא דבטלית שכולה תכלת אין מתקיים דין חוטי הלבן בחוטי תכלת, אף דהוו ממין כנף, מבו' בפירש"י ד"ה כל מיני צבעים ובד"ה מביא תכלת דהוא משום דבעינן ב' מינים, - ובטעם הא דבעינן ב' מינים, כתב בפירש"י דהוא משום דאזלינן בתר רוב טליתות דחוטי הלבן והתכלת הוו ב' מינים, אך הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"ב עד: כתב דהוא משום דרחמנא אמר וראיתם אותו ובחד מינא ליכא ראי' כולי האי.

**חוץ מקלא אילן,** בפירש"י בפי' קמא כתב דהוא משום דדמי לתכלת, ופעמים שמוכרו לאדם אחר וסבור שכל חוטי תכלת, וכשיהא צריך חוטין לטלית אחרת יטול ב' חוטין מהכא ונותן שם עם לבן ותחת אלו יתן לבן, ונמצאת אחת מהן נפטר בקלא אילן לשם תכלת, ומטיל קלא אילן עם לבן בציצית, והוי כלאים בלא מצוה, - והטה"ק כתב דאף דפטרו חכמים לבגדי פשתן מן התכלת, מ"מ יש לחוש שיטיל בטלית של צמר לחוטי הקלא אילן עם לבן של פשתן, והוי כלאים שלא במקום מצוה, וכתב דזה תליא בפלוגתת רבוותא אם גזרו גם על טלית של צמר שלא להטיל בה חוטי לבן של פשתן, ונתבאר במקומו.

ומעיקר מש"כ רש"י דהו"ל כלאים בלא מצוה, מבו' לכאו' דדינא דמין כנף דבעינן שיהיו חוטי הציצית מצבע הטלית מעכב, וע"כ כל שעושה בטלית ב' חוטי לבן וב' חוטי קלא אילן, הוי כלאים שלא במקום מצוה,[[459]](#footnote-460) - אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי לכאו' בטלית שכולה תכלת, שפיר מתקיים דין מין כנף בחוטי קלא אילן דהוו מראה אחד עם הבגד,[[460]](#footnote-461) וא"כ מ"ט הו"ל כלאים שלא במקום מצוה, וצ"ע.

בפירש"י בפי' בתרא כתב דהא דחוץ מקלא אילן, הוא משום דקפדינן שיהא בה ב' מראות ואלו מראיהן שוין,[[461]](#footnote-462) והיינו דכ"ה דל"מ להביא ד' חוטי תכלת משום דבעינן ב' מינים, ה"נ ל"מ להביא ב' חוטי תכלת וב' חוטי קלא אילן, כיון שמראיהן שוין.

ובדעת פי' קמא דמן הדין יכול להביא חוטי קלא אילן, וכל הא דלא יביא הוא משום גזירה, מבו' בד' הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"ב עד: דהוא משום דדינא דב' מינים אינו מעכב, וע"כ כל הא דל"מ חוטי קלא אילן אף בדיעבד, הוא משום גזירה, וי"ל עוד, דפי' זה ס"ל דאף דמראיהן שוה, מ"מ חשבינן לה כמין אחר, ומתקיים בזה מצות ב' מינים, ועמש"כ הטה"ק.

**כאן בטלית בת ד' חוטין כאן בטלית בת ח' חוטין,** בפירש"י בפי' קמא פירש דהיינו דבטלית בת ד' חוטין ב' תכלת וב' קלא אילן, כשר בדיעבד, אך בטלית בת ח' חוטין ד' תכלת וד' קלא אילן פסול, דכיון דמלבד הקלא אילן יש בה חוטין כל צרכה חיישינן שמא יצטרך לטלית אחרת ויקח את חוטי התכלת מכאן ולא ישתייר כאן אלא חוטי קלא אילן,[[462]](#footnote-463) או יקח את חוטי הקלא אילן ויתנם בטלית אחרת, ועד"ז כתב הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"ב עד:.

והשטמ"ק הק' ע"ז דאף בטלית בת ד' יש לחוש שמא יטול מטלית זו ב' חוטין ויתנם בטלית אחרת במקום תכלת, וישלים לד' חוטין ממין אחר, והעולת שלמה הק' טפי, דלפ"מ שסבור שכל החוטין הם תכלת, יש לחוש שיטול מטלית זו ב' חוטין, כדי ליתן חוטי לבן במקומם ולקיים מצות לבן ותכלת, וכן הק' החזו"א בסימן ג' סקכ"ד (ד"ה מ"א ב'), וכתב דכיון דאין הלבן מעכב את התכלת ואם עשה כולם תכלת יצא, תו אף כשנזדמן לו אח"כ חוטי לבן א"צ להסיר התכלת,[[463]](#footnote-464) - אך צ"ע דהבעה"ע גופי' כתב בשער א' ח"א סז. דהיכא דאיגרדם תכלת וקאי לבן בעי להכשר גרדומין אף לרבנן דאין התכלת מעכב את הלבן, דאלמלי דינא דגרדומין, אף דאין מעכבין זא"ז, מ"מ לא נתקיים מצות תכלת וצריך להטיל ציצית אחרת, ומבו' דאף אחר העשי' צריך לעשות ציצית אחרת כדי לקיים מצות תכלת ולבן.[[464]](#footnote-465)

בטעם הא דאף בטלית בת ד' לא יביא לכתחילה חוטי קלא אילן, כתב הטה"ק דהיינו משום דלכתחילה חיישינן שיקח ב' חוטין מטלית זו וכו', ואך דכיון דחששא רחוקה היא אי"ז פוסל בדיעבד, וכ"כ החזו"א בסימן ג' סקכ"ד ד"ה מ"א ב'.

אך בד' הבעה"ע בשער ב' ח"ב עד: מבו' דהוא משום דבעינן ב' מינים, והא דאם הביא כשר הוא משום דהך דינא דבעינן ב' מינים אינו מעכב, ולכאו' הוא משום דקי"ל כרבנן דאין הלבן והתכלת מעכבין זא"ז, ול"ב ב' מינים אלא לכתחילה, אך שמא י"ל דאף לרבי דהן מעכבין זא"ז, מ"מ הך דינא דבעינן שיהיו ב' מינים, אינו לעיכובא.

בפירש"י בפי' בתרא כתב דבטלית בת ד' ל"מ חוטי קלא אילן כלל, משום דבעינן ב' מראות, ובטלית בת ח' שהיו בה ד' חוטין של תכלת ומין אחר ובא להטיל בה ד' חוטי קלא אילן אם הביא כשר, כיון דכבר נפטרה בב' חוטי תכלת ודבר אחר, ולכתחילה לא יביא משום גזירה שמא ימכרנו וכו'.

וגירסת השטמ"ק בפירש"י, דהא דלי"ב משום בל תוסיף, הוא משום דכריכי אהדדי וחד ציצית הוא, וכ"כ התוס' בריש פירקין בשם רש"י, - ועיי"ש שנחלקו ע"ז, ופירשו דהא דלי"ב משום בל תוסיף, הוא משום דעד ח' חוטין ליכא משום בל תוסיף דכ"ז הוא במשמעות גדילים, - והארצוה"ח בסימן י"א סקי"ד הוכיח מהכא כמשמעות ד' הטור שם, דהא דעד ח' חוטין ליכא משום בל תוסיף, הוא אף כשכולם תכלת או כולם לבן, דאי נימא דהוא רק כשעושה ד' לבן וד' תכלת, כמו שצידד הב"י שם, א"כ הרי לפ"מ שהלוקח סבור שהחוטין הצבועין בקלא אילן הם תכלת, נמצא שיש בה ח' חוטי תכלת כפולין ועובר משום בל תוסיף ויש לו להתירן, ומה מייתינן מינה דמתירין מבגד לבגד.[[465]](#footnote-466)

התוס' הק' על פי' בתרא דרש"י, דאם הא דקלא אילן במקום לבן פסול הוא משום דבעינן ב' מינים, א"כ מה פרכינן מהא דתניא דאם הביא כשר, הרי י"ל דהך ברייתא כרבנן דאין הלבן מעכב את התכלת.

והטה"ק כתב די"ל דאף לרבנן ל"מ אלא כשעשה ד' חוטי תכלת או ד' חוטי לבן, אך הכא דבחוטין אלו אין מתקיים מצות לבן, משום דבעינן שלא יהא הלבן ממראה התכלת, אינם מועילין להשלים למנין ד' חוטין, וכ"כ החזו"א בסימן ג' סקכ"ד (ד"ה עוד פירש"י וד"ה שם תוד"ה) לדון בזה, עיי"ש, - אך לכאו' התוס' לטעמייהו בריש פירקין דאף חוטין שאין מתקיים בהן מצות לבן, משום שהקדים תכלת ללבן, מועילין להשלים למנין ד' חוטין, וע"כ ה"נ הוא בחוטי קלא אילן, דאף דאין מתקיים בהן מצות לבן, משום דמראיהן שוה למראה התכלת, מ"מ הן מועילין להשלים למנין ד' חוטין.[[466]](#footnote-467)

הקר"א כתב בישוב קו' התוס', דאף לרבנן דאין הלבן מעכב את התכלת, מ"מ חייב לקיים מצות ב' מינים, והיכי תני דאם הביא כשר דמשמע דא"צ לתקן כלל, ועד"ז כתב השפ"א,[[467]](#footnote-468) - ועוד, דמשמעות הברייתא דרק אם הביא קלא אילן כשר, אך אם הביא ד' חוטי תכלת פסול, ובע"כ דאתיא כרבי דהלבן מעכב את התכלת, או דנידון הברייתא הוא לענין קיום מצות לבן ותכלת, ובע"כ דבחוטי קלא אילן מתקיים מצות לבן.

**מתירין מבגד לבגד**

**רב אמר אין מתירין מבגד לבגד,** בפירש"י לעיל ד"ה דילמא מבו' דטעם הא דאין מתירין מבגד לבגד הוא משום דמבזה לטלית ראשונה,[[468]](#footnote-469) וכ"כ בפי' הר"י מלוניל,[[469]](#footnote-470) וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"ב עד:, וכ"כ הפסקי רי"ד בשבת כ"ב א', דהוא משום דמבזה הטלית הראשונה שכבר הקצה אותה לדבר מצוה, וכ"כ השאילתות בסימן קכ"ו דהוא משום ביזוי מצוה, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בשלהי מו"ק ובתורת האדם שער הסוף ענין ההוצאה אות כ"ג.[[470]](#footnote-471)

אך התוס' כתבו דהוא משום דאין לבטל מצות הטלית, והפמ"ג במש"ז סימן ט"ו סק"ב כתב דלדעתם אי"ז משום בזיון, אלא הוא דין בפנ"ע דאין לבטל מצות הטלית, וזהו שדימו התוס' למזוזה, אף דבבית לא שייך ביזוי.

הפמ"ג שם כתב לדון דנפ"מ בפלוגתת רש"י ותוס' הוא כשרוצה להתיר הציצית כדי להטיל ציצית יותר נאים, דלדעת התוס' שרי, דאינו מבטל מצות הטלית, אך לדעת רש"י י"ל דאסור, משום ביזוי הציצית,[[471]](#footnote-472) אך כתב דאף לדעת רש"י שרי, דאין כאן ביזוי, הואיל ומתכוין לעשות אחרים נאים יותר, ועיי"ש במש"כ דנחלקו רבוותא אם מותר לפסול הציצית, ועמש"כ בזה הארצוה"ח בהמל"א שם סקי"ד והמ"ב שם סק"ג.

בפירש"י בשבת כ"ב א' כתב דבמנחות מפרש טעמא דמאן דאסר להתיר מבגד לבגד, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והר"ן שם, והראש יוסף שם והקר"א בסוגיין עמדו בזה דלא מצינו בסוגיין דנתפרש טעמא דמאן דאסר, - אך בד' הפמ"ג באש"א סימן ט"ו סק"ב נראה שפירש דמכוון ד' רש"י הוא למה שאמרו לעיל דבטלית שבלתה מותר להתיר, ומזה נלמד דטעם האיסור הוא משום בזיון הטלית.

המגן גיבורים בסימן ט"ו סק"ג הק' במה שאמרו הכא דלדעת רב דאין מתירין מבגד לבגד אף בטלית בת ח' אסור להתיר, שהרי בכה"ג ליכא משום ביזוי הטלית, דנשתייר בה ד' חוטין, ולא משום ביזוי הציצית, דאדרבה כשמטילם בבגד אחר יתקיים בהן מצוה גמורה, ועיי"ש שכתבו לישב דטלית בת ח' היינו ד' חוטין כפולין, אך זה דלא כפירש"י הכא, ופי' התוס' בריש פירקין, וצ"ע.

**ושמואל אמר מתירין מבגד לבגד,** הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"א עג. הוכיח מזה דשמואל ס"ל דציצית חובת גברא הוא, דאל"כ היאך הוא מתיר הציצית מבגד לבגד, הרי בגד זה עצמו חייב בציצית.

אך התוס' כתבו דאע"ג דשמואל ס"ל דחובת טלית היא, מ"מ כיון דאין לו אלא טלית אחת טוב שיתן באותה שהוא חפץ להתעטף בה, וכ"כ התוס' בפסחים ק"א א' ד"ה מתירין מבגד דיש לו להתיר ציצית מבגד שמצניעו לבגד שרוצה ללבוש ותהא המצוה עליו,[[472]](#footnote-473) - והריטב"א בשבת כ"ב א' הוסיף לפרש דהיינו דאף למ"ד דחובת טלית, מצוה טפי בטלית שהוא רוצה ללבוש, וע"כ כשר הדבר ליטלם מכאן וליתנם בטלית אחרת שרוצה ללבוש, והפמ"ג באש"א בסימן ט"ו סק"ב כתב דהיינו משום דעדיף שיהא המצוה בגופו, ועיי"ש שכתב די"ל עוד, דאשר תכסה מ"ע יתירא בלובש ועדיף מקופסא, וזה כדעת הסוברים דאף למ"ד דחובת מנא, איכא חיוב בפנ"ע בלבישה, (ונתבאר בדף מס' 21), אך בד' התוס' אין משמע שכונתם לזה.

בפירש"י בשבת כ"ב א' ד"ה מתירין פירש דהא דמתירין מבגד לבגד היינו מבגד ישן לבגד חדש, והפסקי רי"ד שם דטעם הא דשרי הוא כיון דלדבר מצוה בעי לה לקושרה בטלית אחרת נאה הימנה מותר, ומבו' דאסור להתיר מבגד חדש לבגד חדש.

אך בד' התוס' שם שאסרו להתיר ע"מ שלא להניח בבגד אחר, ונתבאר להלן, מבו' דכל שמניח בבגד אחר שרי, אף כשמתיר מבגד חדש לבגד חדש, והב"ח בסימן ט"ו כתב דגם מש"כ רש"י מבגד ישן לבגד חדש אורחא דמילתא נקט, אך מדינא דשרי אף מבגד חדש לבגד חדש, ועמש"כ בזה הברכ"י שם אות א', והפמ"ג באש"א שם סק"ב, והמגן גיבורים שם סק"א, והארצוה"ח בהמל"א שם סק"ב.

הפמ"ג במש"ז סימן ט"ו סק"ב צידד דכל הא דמתירין מבגד לבגד הוא כשאין ציצית מצוין בעיר, אך אם יש ציצית מצויין אין להתיר ציצית מבגד לבגד, מאחר דאפשר לקנות בזוז בקל ציצית אחרת, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, והביאו המ"ב שם סק"ב.

התוס' בשבת כ"ב א' ד"ה רב אמר כתבו דלכו"ע אין מתירין שלא להניח בבגד אחר,[[473]](#footnote-474) ומבו' בדבריהם דהוא אף לפ"מ דקי"ל דציצית חובת גברא, וכתבו דהא דמתירין ציצית מטלית של מתים, הוא משום דדוקא בטלית של חי שהוא בר חיובא אין מתירין.[[474]](#footnote-475)

אך הרמב"ן במלחמות בשלהי מו"ק ובתורת האדם שער הסוף ענין ההוצאה אות כ"ג כתב דלא נאסר להתיר אלא כשרוצה בו ובמצותו אלא שנוטל מקצת חוטין מזה ונותנן לזה ונמצא כמכחיש אותה מצוה, אך כל שבא לבטל הטלית ממצותה, הו"ל כסוכה לאחר ז' שמותרת, ומשמעות דבריו שם דהוא אף לדעת רב דאין מתירין מבגד לבגד, וכ"כ הריטב"א בשבת כ"ב א' בשמו, ולפ"ז נמצא טעם אחר במה שאמרו לעיל דבטלית שבלתה מותר להתיר ממנה הציצית, ודלא כמו שפירש"י שם, והבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"ב (עד:).

הפמ"ג באש"א סימן ט"ו סוסק"ב נסתפק אם מותר להתיר מטלית המחויב מה"ת לטלית המחויב מדרבנן, והארצוה"ח בהמל"א שם סק"ה צידד דשרי להתיר מטלית של צמר לטלית של שאר מינים,[[475]](#footnote-476) והביאו המ"ב שם סק"א.

התוס' כתבו דמודה שמואל במזוזה דאסור להסירה, והשטמ"ק כתב דהוא משום שהיא לשמור מן המזיקין ואם נוטלה מן הבית כיון שישראל גר בו הו"ל כמזיק את חבירו שמא לא ימצא אחרת מיד, וכ"כ התוס' בב"מ ק"א ב' ד"ה לא יטלנה, ועד"ז כתבו התוס' בשבת כ"ב א' ד"ה רב אמר בתי' בתרא, והריטב"א בב"מ שם כתב דשאני מזוזה, דכיון שחלה קדושת שכינה בבית זה, אין לו לסלקה משם, וכ"כ ההג"א בשבת שם סימן ז' דבמזוזה אסור אף לצורך בית אחר, וכ"כ האגודה שם שנהגו לאסור בזה, וכ"כ הב"י ביו"ד סימן רצ"א, והלבוש שם ס"ב, וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן ט"ו סק"ב בדעת השו"ע בסימן רצ"א ס"ב, ועיי"ש במש"כ לדון בגונא דמסגיר הבית ואין דר שם שום אדם.

אך התוס' בשבת בתי' קמא כתבו, דכל הא דאסור להסיר המזוזה, הוא כשאין דעתו להניח בבית אחר, וכ"כ השאילתות בסימן קכ"ו דכ"ה דמתירין מבגד לבגד, ה"נ מותר להסיר המזוזה ע"מ לקבעה בפתח אחר בשעה זו, והביאו בפי' הר"א מלוניל בב"מ שם, ובפי' הר"י מלוניל בהל' מזוזה הביא ג"כ לד' השאילתות, והניח לזה בצ"ע, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בב"מ שם בשם ר"ה גאון, וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א שם.[[476]](#footnote-477)

י' סיון פ'

דף מס' 24

**מנין חוטי הציצית**

**מ"א ב' - כמה חוטין הוא נותן, ב"ש אומרים ד' וב"ה אומרים ג',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י פירש דהא דב"ש אומרים ד', היינו דנותן ד' חוטין וכופלן לח', ומסתימת דבריו משמע דה"נ הא דב"ה אומרים ג', היינו ג' חוטין וכופלן לו', וכ"כ התוס' בפי' קמא, ופירשו דלב"ש נותן ב' חוטי לבן וב' חוטי תכלת, ולב"ה נותן ב' חוטי לבן וחוט אחד תכלת, וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ריש ח"ב, וכ"כ בפי' רבינו הלל לספרי ס"פ שלח, (אלא שדעתו דלב"ש נותן ג' חוטי לבן וחוט אחד תכלת וכדעת הראב"ד). - **ב** התוס' בפי' בתרא פירשו דלב"ש הוא ד' חוטי לבן וד' חוטי תכלת אחר שנכפלו, ולב"ה הוא ג' חוטי לבן שלמים וג' חוטי תכלת שלמים, וכשכופלן הוא י"ב, וכן צידדו התוס' בבכורות ל"ט ב'. - **ג** התוס' שם בתחילת דבריהם כתבו לפרש, דלב"ש הוא ד' חוטי לבן שלמים וד' חוטי תכלת שלמים, וכשכופלן הוא ט"ז, ולב"ה הוא ג' חוטי לבן שלמים וג' חוטי תכלת שלמים, וכשכופלן הוא י"ב. - **ד** בביאור הגר"א בסימן י"ב ס"א כתב דלב"ש נותן ד' חוטי לבן וד' חוטי תכלת אחר שנכפלו, ולב"ה נותן ג' חוטי לבן וג' חוטי תכלת אחר שנכפלו.[[477]](#footnote-478)

**שיעור אורך החוטין**

**כמה תהא משולשלת ב"ש אומרים ד' וב"ה אומרים ג',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י בסוגיין כתב דהיינו דהענף היוצא מן הגדיל יהא ד', והתוס' כתבו דלפ"ז שיעור כל החוט הוא ו' אצבעות, דהגדיל הוא ב' אצבעות, דנוי ציצית הוא שליש גדיל וב' שליש ענף. - **ב** בפירש"י בבכורות ל"ט ב' כתב בל"א דקאי על הגדיל דשיעורו הוא ד' אצבעות, לבד מן הענף, וכ"כ בהל' ציצית לרש"י שבספר הפרדס והובאו במחזו"ו סימן תק"ט ובשבה"ל, ועיי"ש שכתב לפ"ז דשיעור כל החוט הוא י"ב אצבעות, דהענף הוי ח' אצבעות, דנוי ציצית הוא שליש גדיל וב' שליש ענף, וכ"כ בפי' הרגמ"ה בבכורות שם, והביאו השטמ"ק בסוגיין, וכ"כ התוס' בסוגיין בשם ר"ת, וכ"כ התוס' בבכורות שם, וכ"כ המרדכי בסימן תתקמ"ח, והמשכנות יעקב בסו"ס י"ד כתב דכ"ה ברעיא מהימנא בפר' פנחס. - **ג** הרמב"ם בפ"א מציצית ה"ו כתב דקאי על כל החוט שיהא משולשל ד' אצבעות, וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ריש ח"ב, והפסקי רי"ד בסוגיין, וכתב דכ"כ רגמ"ה ור"ע גאון, וכ"כ הריא"ז בהל' ציצית ה"א דין ט"ו, וכן פירש הבעה"ע שם בד' רש"י בבכורות שם בפי' קמא, וכ"כ הגר"א בסימן י"א בדעתו. - **ד** התוס' בבכורות שם פירשו בד' רש"י שם דהיינו דאין נותנין את הציצית בשפת הבגד, אלא מגביהין אותה ג' אצבעות לב"ה וד' אצבעות לב"ש.[[478]](#footnote-479)

הלבוש בסימן י"ב ס"א כתב דשיעור אורך חוטי הציצית אינו מה"ת, אלא שחכמים נתנוהו לעשות כן לכתחילה דבהכי הוי נוי ציצית, אך מה"ת אפי' בכ"ש סגי, דציצית כ"ש משמע, ועיי"ש שפירש דזהו טעם הכשירא דגרדומין, וכ"כ הא"ר בסימן י"א סק"ו בביאור ד' הלבוש שם, והביאו בגל' הגרע"א בסימן י"ב ס"ג, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן י"א סק"ג וסימן י"ב סק"ג.

אך החיי אדם בכלל י"א סט"ז כתב דלא מצא כן בפוסקים הראשונים, ומשמעות ד' הרמב"ם דאורך החוטין הוא מה"ת, וכתב דכן משמע בברייתא דדמי ללולב, ועיי"ש שכתב דעכ"פ כדי עניבה הוא מה"ת, והביאו הביאוה"ל בסימן י"א ס"ד (ד"ה אין פחות), וכ"כ המשכנות יעקב בסימן י"ד, והוכיח כן מהא דפריך מהא דתניא דציצית אין לה שיעור, ולא משני דאין לה שיעור מה"ת אבל יש שיעור מדרבנן.

המשכנות יעקב שם תמה על פי' רש"י דשיעור ד' אצבעות קאי על הענף ועל פי' ר"ת דקאי על הגדיל, דמ"ט לא נקטו ב"ש וב"ה לשיעור חוטי הציצית דהוא לעיכובא, ונקטו שיעור הענף או הגדיל דלי"ב עיכובא, שהרי אי"ז לעיכובא שיהא הגדיל ד', דאפי' לא כרך אלא חוליא אחת כשרה, וגם אי"ז לעיכובא שיהא הענף ד', דתכלת שכרך רובה כשרה, והא דבעינן שליש גדיל וב' שליש ענף הוא מצוה לכתחילה.

אך בביאור מהר"ם בנעט על המרדכי סק"כ נקט דלדעת רש"י ה"ז מעכב שיהא הענף ד' אצבעות, וכן נקט החזו"א בסימן ג' סק"ב ד"ה עוד מבו',[[479]](#footnote-480) - ולדעת ר"ת נקט המהרמ"ב שם דה"ז מעכב שיהא הגדיל ד' אצבעות,[[480]](#footnote-481) והחזו"א שם כתב דאף לדעת ר"ת אי"ז מעכב אלא שיהא הענף ד' אצבעות,[[481]](#footnote-482) עיי"ש, וצ"ע.[[482]](#footnote-483)

לדעת הסוברים דשיעור אורך כל החוט הוא ד' אצבעות, מבו' בד' הרמב"ם בפ"א מציצית ה"ו דה"ז לעיכובא, - אך לדעת הסוברים דשיעור אורך כל החוט הוא ו' אצבעות או י"ב אצבעות, יש להסתפק אם ה"ז מעכב, שהרי לדעתם לא נתפרש בברייתא אלא אורך הענף או אורך הגדיל שהוא ד' אצבעות, אלא דכיון דנוי ציצית שליש גדיל וב' שליש ענף בעינן ו' אצבעות או י"ב אצבעות, וכיון דהא דשליש גדיל וב' שליש ענף אי"ז מעכב, י"ל דאף ל"ב לעיכובא ו' אצבעות וי"ב אצבעות.

ובד' רבים מקמאי שכתבו בדין גרדומין דבעינן שישתייר ב' חוטין שלמים שיש בהן י"ב גודלין,[[483]](#footnote-484) מבו' דשיעור י"ב גודלין מעכב בהכשר הציצית, וכ"כ המאמ"ר בסימן י"א סק"ה, והפמ"ג במש"ז שם סק"ג ובאש"א שם סק"ח, - אך בד' התוס' בבכורות ל"ט ב' משמע דאי"ז מעכב שיהיו ארכן י"ב גודלין, ואך דהידור ציצית הוא כן, משום דבעינן שיהא הגדיל ד' גודלין, ובעינן שליש גדיל וב' שליש ענף, וכן נסתפק בזה בביאור מהר"מ בנעט על המרדכי סק"כ, עיי"ש,[[484]](#footnote-485) וכ"כ הגרח"פ בתשו' לב חיים סימן ע"ט, והחזו"א בסימן ג' סוסק"ז.[[485]](#footnote-486)

הב"י בסימן י"א ס"ד הביא מש"כ המהר"י אבוהב בשם המנהיג, דכדי שלא ימעיטו הקשרים בזאת המדה, יאריכו אצבע יותר, וכתב דאפשר דמה"ט כתב הכל בו בסימן כ"ב שיהא אורך החוטין י"ג אצבעות, וכ"כ בהל' ציצית לחד מקמאי שנד' בקובץ צפונות ו', - אך הגרח"פ בתשו' לב חיים סימן ע"ט דקדק מל' רש"י בהל' ציצית והרוקח והרא"ש בהל' עשיית ציצית דאין מתמעט השיעור ע"י הקשרים, וצע"ג.

בפירש"י בבכורות ל"ט ב' ד"ה משולשת כתב דמשולשלת היינו תלוי' למטה מכנף הבגד, שהרי אין נותנין אותה בשפת הבגד ממש וכו', והבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ב סז.[[486]](#footnote-487) פירש לדבריו דהיינו דבעינן בחוטין שיעור ד' אצבעות מלבד מה שנוטף על הקרן, וכתב דלפ"ז הוי שיעור החוטין ו' ומחצה, וכ"כ הגר"א בסימן י"א ס"ד בביאור ד' רש"י,[[487]](#footnote-488) וכ"ה מבו' בד' הפסקי רי"ד בסוגיין, וכ"כ בס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ע"א (עמ' 230) בשמו, וכן צידד הב"י שם דמה שמונח מן החוט על קרן הבגד אינו מצטרף לשיעור,[[488]](#footnote-489) וכ"כ הרמ"א שם, ועמש"כ המאמ"ר שם סק"ז.

אך הבעה"ע שם תמה ע"ז דבספרי תניא ד' חוטין של ד' ד' אצבעות, ומשמע דמציאות ארכן ד' אצבעות ולא יותר, וכ"כ הגרח"פ בתשו' לב חיים סימן ע"ט לדקדק מד' רש"י בהל' ציצית והרוקח והרא"ש בהל' עשיית הציצית דאף החלק המוטל על קרן הבגד מצטרף, עיי"ש.

**וג' שב"ה אומרים אחת מארבע בטפח של כל אדם,** הרמב"ם בפ"א מציצית ה"ו הביא להך מילתא דמשערין בגודלין, אף דקי"ל כב"ש דשיעור החוטין הוא ד' אצבעות, וכ"כ רבים מקמאי, וכ"כ הטוש"ע בסימן י"א ס"ד, - אך הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ב סז: וסט. נקט דלב"ש משערין באצבעות בינוניות, שיש מהן ה' אצבעות בטפח, וכתב דלפ"ז הנפ"מ בין ב"ש לב"ה הוא ברבע אצבע, וכן הוכיח ההעמ"ש בסימן קכ"ז סק"ז בדעת השאילתות והבה"ג והיראים, עיי"ש, ועמש"כ בזה בס' שיעורין של תורה סימן ה', ובביאור הגרח"ק למסכת ציצית הלכה י"א.

**טפח דאורייתא ד' בגודל וכו',** בדרשת הרמב"ן לר"ה ד"ה וכמה שיעור תקיעה כתב דטפחו של אדם, שהוא ד' אצבעותיו, הוא פחות מטפח, וכמו שאמרו הכא דטפח דאורייתא הוא ד' גודלין, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בנדה כ"ו א', והריטב"א והר"ן בר"ה כ"ז ב', והטור בסימן תקפ"ו.

אך הרד"ק בס' השרשים שורש טפח כתב דשיעור טפח הוא כטפחו של אדם, וכ"נ בפירש"י בסוכה ז' א' ד"ה טפח שוחק ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש בריש עירובין, והבעה"מ בס"פ מי שהוציאוהו, וכ"ה מבו' בד' הרי"צ גאות והר"ח שהביא הביאוה"ל בסימן תקפ"ו ס"ט, והכל בו בסימן ס"ד, - ובס' ראש אפרים סימן י"ז בדעת רש"י ודעימי' דס"ל כמו שנסתפקו התוס' הכא דמשערין בראשו של האגודל, וכ"כ השטמ"ק בזבחים ס"ג א',[[489]](#footnote-490) ובזה הוא שאמרו דטפח דאורייתא הוא ד' בגודל, ושוה שיעור זה לשיעור טפחו של אדם,[[490]](#footnote-491) ועמש"כ עוד בזה בס' קרית אריאל פ"ט.

**אין לה שיעור למעלה אבל יש לה שיעור למטה,** בפירש"י כתב דלפ"ז הא דתניא דאין ציצית אלא משהו היינו בגרדומין דבמשהו נמי מתכשרי גרדומין, וכ"כ המרדכי בסימן תתקל"ט, והוכיח מזה דסגי שישתייר כ"ש מן הגדיל, ול"ב שישתייר מן הענף, - ובביאור מהר"ם בנעט שם סקי"ד כתב דהיינו לדעת ר"ת דסוגיית הגמ' הכא קאי על שיעור הגדיל, אך לפירש"י דסוגיית הגמ' קאי על שיעור הענף, מתפרש גם מה שאמרו דאין ציצית אלא משהו דבעינן שישתייר כ"ש מן הענף, עיי"ש, ועד"ז כתב הקר"א.

העולת שלמה הק' בהא דתני דאין ציצית אלא משהו, שהרי הכשר גרדומין הוא בכדי עניבה, ולא סגי במשהו, והוכיח מזה כדעת הסוברים דכל הא דבעינן שישתייר כדי עניבה, הוא כשנפסקו כל החוטין, אך כל שנשאר מין אחד שלם, ל"ב שישתייר מהחוטין שנפסקו כדי עניבה.[[491]](#footnote-492)

**וצריך לפרודה כי צוציתא דארמאי,** הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ב סח. כתב דמסתברא דהיינו בזמן התכלת, דצריך להפריד התכלת לצד אחד ולבן לצד אחד, להכירא דלבן ותכלת, אך כתב דגם בזה"ז יפה לדקדק ולעשות זכר לתכלת, והביאו הב"י בסימן ח' ס"ז, וכ"כ המג"א שם סק"י,[[492]](#footnote-493) - אך הריא"ז בהל' ציצית ה"א דין ו' כתב דהא דצריך להפריד החוטין זמ"ז, הוא משום דבעינן שיהא ענף, וע"כ בעינן שלא יהיו שזורין ומחוברין כאחת, וכ"ה מבו' בד' השאילתות בסימן קכ"ז, ולפ"ז אף בזה"ז צריך מדינא להפריד כל החוטין זמ"ז, וכאשר כ"ה מבו' בד' השאילתות והריא"ז, וכ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בפ"א מציצית ה"ח ועוד מקמאי, וכ"ה להדיא בתשו' מהרי"ל החדשות סו"ס ו', וכ"נ בד' הטור בסימן ח' שכתב דנקראת ציצית על שם החוטין הנפרדין ממנה, וע"כ צריך להפרידם זמ"ז, וכ"כ העולת תמיד שם סק"י והגר"א שם ס"ז בדעתו,[[493]](#footnote-494) והכריעו כן לדינא, וכן הכריע הארצוה"ח בהמל"א שם סקל"ו, ובהגה' הרד"ל בסוגיין.

הגר"א שם כתב דלדעת העיטור א"צ להפריד כל חוטי הציצית זמ"ז, והיינו דלהבעה"ע דעושין ב' חוטי תכלת וב' חוטי לבן סגי להפריד ב' חוטין לכאן וב' חוטין לכאן, כמו שהיו מפרידין בזמן שהי' תכלת, אך לדעת ש"ר צריך להפריד כל חוטי הציצית זמ"ז, וכ"כ המחה"ש שם סק"י, והארצוה"ח בהמל"א שם סקל"ו.[[494]](#footnote-495)

י"א סיון פ'

דף מס' 25

**הפרדת חוטי הציצית**

**מ"ב א' -** בתשו' מהרי"ל החדשות סו"ס ו' מבו' דהך דינא דצריך להפריד חוטי הציצית זמ"ז ה"ז מעכב בדיעבד, ומבו' בדבריו דאף אם נסתבכו החוטין זב"ז אחר עשייתן פסול, ולא מכשרינן לה משום גרדומין,[[495]](#footnote-496) עיי"ש, והמחה"ש בסימן ח' סק"י נסתפק בזה, והביאוה"ל שם נקט דה"ז מעכב בדיעבד, אלא שנסתפק דאפשר דלא גרע מגרדומי ציצית,[[496]](#footnote-497) (ולפ"ז אם מעיקרא היו החוטין מסובכין זב"ז, פסול), וכ"כ בהגה' הרד"ל בסוגיין, אך החזו"א בסימן ג' סק"ט ד"ה מ"ב א' כתב דאי"ז מעכב בדיעבד ואיינו אלא נוי מצוה.[[497]](#footnote-498)

החזו"א שם כתב דאי נימא דהא דצריך לפרודי מעכב, אין להכשיר בזה משום גרדומין, דהו"ל כמו שנעשו חוט אחד דלי"ב להכשירא דגרדומין, דהוי כנעקרו כל הד' חוטין מעיקרן.

אך בדעת הביאוה"ל נראה, דהא דפסלינן כשנסתבכו החוטין זב"ז אי"ז משום דחשיבי כחוט אחד, אלא הוא משום דלהכשר הציצית בעינן גדיל וענף, ומדיני הענף הוא שיהיו החוטין פרודין זמ"ז, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ התוס' לעיל ל"ט ב' ד"ה או גדיל דהא דצריך לפרודי ילפינן לה מדכתיב ציצית דאין ציצית אלא ענף, והוא מוכח כן, שהרי למ"ד דאו גדיל או פתיל, אף אם כרך כולה כשרה, אף דאין החוטין פרודין זמ"ז כלל,[[498]](#footnote-499) - ולפ"ז הרי דלדעת הסוברים דדינא דגרדומין הוא אף כשנפסקו כל החוטין ונשתייר כדי עניבה מן הגדיל, ודאי דיש להכשיר כשנסתבכו החוטין זב"ז, דלא גרע מהיכא שנפסקו כל החוטין ולא נשתייר אלא הגדיל, דכשר משום גרדומין, אף דאין החוטין נפרדין זמ"ז, (ומה שנשתייר ענף בחוטין המסובכין זב"ז, לא גרע מהיכא דלא נשתייר ענף כלל),[[499]](#footnote-500) - וגם לדעת רש"י דדינא דגרדומין הוא רק כשנשתייר כדי עניבה מן הענף, או לדעת ר"ת דדינא דגרדומין הוא רק כשנשתיירו ב' חוטין שלמים, י"ל דאף כשאין החוטין פרודין זמ"ז חשיב דאיכא לעיקר הענף, אלא דהוא דין בפנ"ע דבעינן שיהיו החוטין פרודין זמ"ז, וע"כ י"ל דיש בזה לדינא דגרדומין.[[500]](#footnote-501)

המהרי"ל שם כתב דהא דמכשרינן כשמתבלבלין החוטין ונכרכין כמה לאחד וחוזרין ומפרידין אותן, ולי"ב משום תולמ"ה, הוא משום דהי' תחילת עשייתו בהכשר, עיי"ש, ולפ"ז נמצא דאם בשעת העשי' היו החוטין מסובכין זב"ז, ה"ז פסול אף אחר שהפרידן משום תולמ"ה, - אך החזו"א שם הוכיח דאף כשהחוטין מסובכין זב"ז לי"ב משום תולמ"ה, שהרי נוהגין לענוב ד' חוטין בשעת עשי' לסימן שיהיו ד' ראשין מצד הקשר מזה וד' ראשים מצד השני, והרי דאף דבשעת עשייתן הן קשורין זב"ז בעניבה, מ"מ לי"ב משום תולמ"ה, והוכיח מזה דהא דצריך לפרודי אינו מעכב.

ובדעת המהרי"ל י"ל כמש"נ לעיל דהא דצריך לפרודי הוא מדיני הענף, דכל שהחוטין מסובכין זב"ז ליכא ע"ז הכשר ענף, ולפ"ז הרי דכל הפסול בזה הוא רק כשנכרכו למעלה, ולא נשתייר ענף, אך כל שנכרכו באמצען ונשתייר ענף מעל המקום הכרוך, אין מקום לפסול בזה, דלא גרע מתכלת שכרך רובה דכשרה, אף דבמקום הכרוך אין החוטין פרודין זמ"ז,[[501]](#footnote-502) וזה ניחא אי נימא דליכא שיעור בהענף לעיכובא.[[502]](#footnote-503)

הגן המלך בסימן ס"ה כתב דחוטין שנסתבכו זב"ז בשעת הקשירה, אי"ז פוסלן ליחשב כגדיל,[[503]](#footnote-504) ומ"מ אין להפרידן בשבת, דהו"ל כגמר מלאכה, ודמי למסיר יבלת או קש שנסתבך בבגד בשעת אריגה שחייב משום מתקן אע"פ שאינו מקפיד עליו כ"כ, - ולפ"ז לכאו' אין לאסור אלא כשנסתבכו זב"ז בשעת עשייתן, אך כל שנסתבכו זב"ז אחר עשייתן, מותר להפרידן זמ"ז, דדמי לבגד מעליא שנסתבך בו קש דמותר להסירו, ועמש"כ המאמ"ר בסימן ח' סק"ט, - אך הארצוה"ח שם ס"ז ובהמל"א סקל"ז כתב דאין להפריד חוטי הציצית זמ"ז בשבת, וציין לד' הגן המלך,[[504]](#footnote-505) ועמש"כ הכה"ח שם סק"ל, וצ"ע.

**הטיל על הקרן**

**הטיל על הקרן,** בפירש"י כתב דהיינו על שפת חודה של קרן, והבעה"ע בהל' ציצית שער א' ריש ח"ג כתב דלפ"ז הא דפוסל ראב"י הוא משום דבעינן להרחיק הציצית כמלא קשר גודל, וכ"ה בפי' רגמ"ה ובפסקי רי"ד.

אך הבעה"ע שם כתב לפרש דהטיל על הקרן היינו כשעושה נקב אחד בבגד בריחוק מלא קשר גודל ותולין בו החוטין ומרכיבין אותן על הטלית עד השפה ומוציאין אותן לחוץ וגודלין, וטעמא דראב"י דפסל, הוא משום דבכה"ג נראין הציצית מכל צד, וה"ה כאילו הטיל ב' ציציות בכל כנף, והביא כן מספרי (בפר' שלח פיסקא קט"ו) דהא דפוסל ראב"י על הקרן הוא לפי שאמרה תורה על ארבע כנפות כסותך ולא על שמנה, וכ"ה בלקח טוב (פס"ז) שם,[[505]](#footnote-506) וכתב עפי"ז דיש לעשות ב' נקבים בטלית, ויכניס ראשי החוטין בנקב אחד וסופם בנקב אחר ויוציאם חוץ לטלית ויקשור, דבכה"ג נתלה הציצית מצד אחד.[[506]](#footnote-507)

**הטיל על הגדיל**

**או על הגדיל,** בפירש"י בפי' קמא כתב דהוא חוט עבה וחזק בבגד תחילה כדי שלא יהא נוח ליקרע, וכ"כ הרגמ"ה בפי' קמא והפסקי רי"ד והרא"ש בסימן י"ד והסמ"ג עשין כ"ו, - ובטעם הא דפסל ראב"י בזה, מבו' בד' הפסקי רי"ד דהוא חד דינא עם הא דפסל בהטיל על הקרן דהוא משום דצריך להרחיק כמלא קשר גודל, וקמ"ל דצריך להרחיק בין מלמטה ובין מן הצד, וכ"נ בד' היחוסי תנו"א בע' רב יודן,[[507]](#footnote-508) - אך הסמ"ג שם כתב דהוא משום דעל כנפי בגדיהם כתיב, וזה אינו נחשב מן הבגד,[[508]](#footnote-509) והב"י בסימן י"א סי"א כתב דמה"ט פסול אף כשהגדיל רחב והטיל ציצית בריחוק כמלא קשר גודל.

ובפירש"י בפי' בתרא כתב דהוא חוטין שבשתי שבב' הצדדים, וכ"כ הטור בסימן י"א דלא יתננו על החוטין שעושין בשפת הבגד, ועד"ז כתב הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ריש ח"ג, ובטעם הא דפסל ראב"י בזה, כתב הב"י בסימן י"א סי"א דהוא לפי שאינם מעיקר הבגד, ובד' השטמ"ק בסוגיין מבו' דהוא משום דהם חוטי שתי בלא ערב, וכ"כ הלבו"ש בסימן י"א סי"א והמ"ב שם סקנ"ד, ועד"ז כתב הבעה"ע שם דהוא לפי שאינו ארוג כשאר הבגד.

הנימו"י כתב דאף דהגדיל פסול לנתינת הציצית, מ"מ הוא עולה למלא קשר גודל,[[509]](#footnote-510) והב"י בסימן י"א סי"א כתב דהוא נלמד ממה שאמרו בב"ק קי"ט ב' בג' חוטין שבשפת הבגד שהן עולין למנין תכלת,[[510]](#footnote-511) והרשב"א שם כתב דאף שאמרו שם דר' יצחק ברי' מקפיד עלייהו, מ"מ כיון דרב יהודה אמר להדיא עולין קי"ל הכי, והגר"א בסימן י"א סי"א כתב במש"כ הרמ"א שם דטוב שימדוד שיעור קשר גודל בלא הגדיל דהוא מכח מה שאמרו דיצחק ברי קפיד עלייהו.[[511]](#footnote-512)

אך הר"פ בהגהת סמ"ק סימן ל"א כתב בשם המהר"ם שנסתפק אם חוטי ערב בלא שתי או חוטי שתי בלא ערב עולין למנין קשר גודל, וכ"כ המרדכי בסו"ס תתקמ"ח, - ועמש"כ בזה המאמ"ר בסימן י"א סקי"ד, ובהגה' הרד"ל בסוגיין.

**בהא דבעינן שתהא הציצית נוטפת על הקרן**

**צריכה שתהא נוטפת על הקרן,** בפירש"י כתב דהיינו דצריך שיגביהנה למעלה מן השפה כדי שתהא תולה ונוגע התלוי' בקרן, והשטמ"ק כתב לפרש לדבריו דהיינו דמה"ט לא יקשור הציצית למטה בשפת הקרן, אלא ירחיקנה כמלא קשר גודל, וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ריש ח"ג בשם רש"י,[[512]](#footnote-513) וכ"כ בפי' רגמ"ה והפסקי רי"ד.

והיראים בסימן ת"א כתב דמכח הא דבעינן שתהא נוטפת על הקרן, צריך לתת הציצית באורך הטלית ולא ברחבו, דאם נותן הציצית על רוחב הטלית, ל"ה נוטף, שהרי כלפי הקרקע הוא תלוי, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל,[[513]](#footnote-514) וכ"כ הרוקח בסימן שס"א, והארחות חיים בהל' ציצית אות י"ז, והכל בו בסימן כ"ב, וכ"כ השו"ע בסימן י"א סט"ו בשם יש מי שאומר,[[514]](#footnote-515) והאחרונים נחלקו מהו דחשיב כאורך הטלית, עמש"כ הגר"ז שם סל"ד ובפסקי הסידור, והיד אפרים שם סט"ו, והארצוה"ח שם סקי"ג, והביאוה"ל שם, והחזו"א בסימן ג' סקי"ב (ד"ה שם סט"ו).[[515]](#footnote-516)

וההגמי"י בפ"א מציצית ה"ו כתב בשם המהר"ם דא"צ לדקדק בזה דהכל מיקרי נוטף על הכנף, ולא נתמעט אלא שלא יהא קשור הציצית באלכסון על קרן הזוית, והלבוש בסימן י"א סט"ו כתב דטעם הא דל"מ כשהוא באלכסון, הוא משום שנראה שהציצית אחד עולה לכאן ולכאן, וכאילו צריכין לעשות ח' ציצית בכל צד ב' ציצית והוא רוצה לצאת בזה לב' הצדדין, וכ"כ הב"י בסו"ס י"א בשם המהר"י אבוהב, והמג"א שם סקכ"ד כתב דהוא משום דכ"ה מנהג הקראים, וכ"כ המ"ב שם סקע"ג.

בפי' הר"י מלוניל כתב דאם הטיל הציצית לרוחב הטלית פסול ואינו נקרא טלית מצוייצת כהלכתה, - אך המג"א בסימן י"א סקכ"ד כתב דאין קפידא כ"כ לפוסלו בכך, וכ"כ המ"ב שם סקע"ג.

המ"ב בסימן י"א סקע"ג כתב דאף אם בשעה שהטיל הי' הציצית נוטף על הקרן, ונשמט אח"כ לצד מטה, צריך להחזירו.[[516]](#footnote-517)

**הרחקת כמלא קשר גודל**

**וצריך שירחיק כמלא קשר גודל,** בטעם דין זה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י משמע דהוא משום דבעינן שתהא הציצית נוטפת על הקרן, וע"כ צריך להרחיקה כמלא קשר גודל, דאל"כ אינה נוטפת על הקרן, וכן פירש הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ריש ח"ג לדבריו, וכ"כ השטמ"ק, וכ"נ בפסקי רי"ד. - **ב** השאילתות בסימן קכ"ז כתב דהוא משום דבעינן שתהא הציצית על הכנף, ולא בכנף עצמו, וכ"כ היראים בסימן ת"א. - **ג** הסמ"ג עשין כ"ו כתב דהוא משום דבעינן על הכנף, ואם הוא על הקרן ממש הו"ל תחת הכנף, וכ"כ המרדכי בסו"ס תתקמ"ח. - **ד** בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום דאם יטיל על הקרן ממש הוא נראה כשמונה כדאמרינן בעלמא ב' מתנות שהם ד' וכתיב ד' ולא ח', וע"כ מפרשינן דהא דכתיב על כנפי בגדיהם הוא על בסמוך ולא על ממש.

הפסקי רי"ד לעיל בסוגיין כתב דצריך להרחיק כן בין מלמטה בין מן הצד, וזה לפ"מ שפירש להא דהטיל על הגדיל פסולה, וכ"כ הריא"ז בהל' ציצית ה"א דין י"א, וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ג ע., וכ"כ רבינו יונה באגרת התשובה יום א' אות ו', והב"י בסימן י"א סי"א הביא דכ"כ בס' הבתים בשם יש מי שאומר ודכן המנהג.

אך הטור בסימן י"א כתב דא"צ להרחיק כמלא קשר גודל אלא באורך הבגד, אך ברוחב הבגד אין לו שיעור,[[517]](#footnote-518) רק שלא יתנהו על החוטין שעושין בשפת הבגד, והב"י שם הביא דכ"כ בס' הבתים בדעת הרמב"ם בפ"א מציצית ה"ו, וכ"כ הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק עמ' 271,[[518]](#footnote-519) וכ"ה בהל' ציצית לרש"י שבס' הפרדס, והובאו במחזו"ו סימן תק"י ובשבה"ל, וכ"כ הבעה"ע שם בשם איכא מ"ד, וכ"כ הר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם בח"ג סימן ע"א עמ' 273 בדעת רש"י בסוגיין,[[519]](#footnote-520) - ועמש"כ המג"א שם סקט"ז מהו דחשיב כאורך הבגד וכרוחב הבגד, ומש"כ הט"ז שם סקי"א והפמ"ג והלבו"ש והיד אפרים שם,[[520]](#footnote-521) ובהל' ציצית לרש"י נראה להדיא כמו שפירש היד אפרים בד' הט"ז, עיי"ש, וכ"ה בערוגת הבושם שם בדעת רש"י, (אך דעת הערוגה"ב גופי' היא כד' המג"א, עיי"ש).[[521]](#footnote-522)

בשיעורא דכמלא קשר גודל, כתב בפירש"י דהוא שיעור הצפורן עם הבשר עד פרק ראשון, וכ"כ בהל' ציצית לרש"י שהביא המחזו"ו בסימן תק"ט דהוא עד פרק ראשון שבאמצע הגודל, וכ"כ הריא"ז בהל' ציצית ה"א דין י"א, והאשכול בהל' ציצית,[[522]](#footnote-523) - אך בפי' רגמ"ה כתב דקשר גודל הוא קשר השני של גודל, ושיעורו הוא ג' אצבעות, וכ"כ הפסקי רי"ד,[[523]](#footnote-524) ובהל' ציצית לרש"י שם כתב די"א דהוא עד פרק שני שבגודל ותמה ע"ז.

הרוקח בסימן שס"א כתב דברחב הנקב שבו החוטים שאין החוטים רחוקים מלא קשר גודל לית לן בה, וצ"ב,[[524]](#footnote-525) והמאמ"ר בסימן י"א סקי"א כתב לפרש דהיינו דרוחב הנקב שבו החוטין עולה למלא קשר אגודל, אע"פ שהחוטין תלויין בקצה התחתון של הנקב ואין ממקום תלייתן מלא קשר גודל, וכ"כ המו"ק שם ד"ה כתב הרוקח, - והמ"ב שם סקמ"ד כתב דמקום הנקב יהא למעלה משיעור דמלא קשר גודל, וכתב דאולי ה"ז מעכב אף בדיעבד, ובביאוה"ל שם ד"ה ולא למטה כתב דכ"ה משמעות הטור ומהר"י בן חביב, וכתב דבד' הרוקח משמע דמהני כשהיו הציצית במקום השלמת קשר גודל בצמצום, - והחזו"א בסימן ג' סקי"ב ד"ה ומלא קשר תמה ע"ז דודאי סגי במלא קשר גודל מצומצם, וא"צ מלא קשר גודל ומשהו, שהרי אמרו צריך שירחיק מלא קשר גודל ולמה נוסיף עוד משהו, אך כתב דאין נפ"מ בזה למעשה, שא"א לצמצם וצריך להרחיק עד שיצא הספק מלבו, ועיי"ש בד"ה שם בב"י במש"כ להגי' בד' הרוקח.

בס' ערוגת הבושם להר"א ב"ר עזריאל ח"ג סימן ע"א עמ' 231 הוכיח מד' הרי"ד דאין לכווץ שפת הבגד, ומשמעות דבריו דדינא הוא דאם מכווץ שפת הבגד ועי"ז נתמעט ממלא קשר גודל פסול, ועמש"כ שם עמ' 239 בשם הר"מ ב"ר חסדאי, אך המג"א בסימן י"א סקי"ד כתב דאף אם נכפל הבגד ע"י קשירת הציצית ונתמעט מכמלא קשר גודל כשר, וה"נ אם עשה הנקב למעלה מג' אצבעות ונכפל הבגד ע"י הקשרים והוא למטה מג' פסול.[[525]](#footnote-526)

**ואיצטריך דרב פפא ואיצטריך דר' יעקב,**[[526]](#footnote-527)הטה"ק תמה בזה, דמ"ש צריכותא בב' דינים דלא שייכי זל"ז כלל, דרב פפא אמר שיעור למעלה שלא להרחיק יותר מג' אצבעות, ור' יעקב אמר שיעור למטה שלא לפחות ממלא קשר גודל,[[527]](#footnote-528) ולמש"כ הרגמ"ה והרי"ד דשיעורא דמלא קשר גודל הוא ג' אצבעות והוי זה חד שיעורא עם שיעורא דרב פפא, וכמש"כ הרגמ"ה דאידי ואידי חד שיעורא נינהו, ניחא, - והר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ע"א עמ' 240 כתב בשם הרי"ד שהוכיח מהכא כדבריו, ועיי"ש שתמה טובא ע"ז.

**בשעת עשי' איתמר,** בתשו' מהר"ם ד"פ סימן ס"ח כתב דהוא משום דכתיב ועשו להם ציצית דבשעת עשי' דוקא קפיד קרא, וכ"כ הלבוש בסימן י"א ס"י, והפרישה שם סקי"ב, והפמ"ג במש"ז שם סקי"ב, והגר"ז שם סי"ח, והמ"ב שם סק"נ,[[528]](#footnote-529) - אך בד' השאילתות בסימן קכ"ז והיראים בסימן ת"א מבו' דהוא מכח דינא דגרדומין, עיי"ש, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"א מציצית הי"ח, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג באש"א סימן י"ב סק"א, עיי"ש.[[529]](#footnote-530)

בס' ערוגת הבושם להר"א ב"ר עזריאל ח"ג סימן ע"א עמ' 228 כתב בשם הרמב"ם דאם תלה למטה מג' אצבעות וירד למטה עד שהוא בתוך ג' אצבעות פסול, וכתב דהוא משום דבתר שעת עשי' אזלינן,[[530]](#footnote-531) כ"ה דאם בשעת העשי' הי' כמלא קשר גודל ונתמעט כשר, וה"נ לפסול שעת עשי' עיקר.[[531]](#footnote-532)

י"ב סיון פ'

דף מס' 26

**מנין חוטי הציצית**

**מ"ב א' - ר"א בר יעקב רמי ד' ועייף להו מיעף וכו', ר' ירמי' מדיפתי רמי ח' וכו', מר ברי' דרבינא עביד כדידן,** בביאור הדעות בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב לגירסת השטמ"ק דראב"י ור' ירמי' מדיפתי דרשי גדיל שנים גדילי ד' וגדילים לרבות עוד ד' דהוו ח' חוטין, ונחלקו אם מהני להכניס בנקב ח' חוטין אחר שנכפלו, או בעינן ח' חוטין שלמין דכשכופלן הן ט"ז, ומר ברי' דרבינא ס"ל דגדיל ב' גדילים ד', וע"כ עביד כדידן.

**ב** התוס' כתבו דראב"י ור' ירמי' מדיפתי דרשי גדיל ב' וגדילים ד' על הלבן, וה"נ בתכלת בעינן ד' חוטין, וע"כ בעינן שבשעת נתינתן בטלית יהיו ח' חוטין, וראב"י ס"ל דמהני להכניס בנקב ח' חוטין אחר שנכפלו ואביק להו מיבק, ור"י מדיפתי ס"ל דבעינן ח' חוטין שלמים דלית לי' אבק, ומר ברי' דרבינא ס"ל דגדיל גדילים קאי על הלבן והתכלת יחד, וכ"כ התוס' בריש פירקין דיש לפרש כן.[[532]](#footnote-533)

**ג** התוס' בריש פירקין כתבו לפרש דלא פליגי כלל, אלא דמר עביד הפחות שהוא ד' חוטין,[[533]](#footnote-534) ומר עביד היותר שהוא ח' חוטין, דמד' ועד ח' לאו מוסיף הוא, משום דכ"ז יש במשמעות גדילים, דאי עביד תכלת ולבן בין שניהם ד' חוטין גדילים קרינא בי', ואי עביד מכל חד וחד גדילים גדילים נמי קרינא בי' ולאו מוסיף הוא.

**ד** הפסקי רי"ד כתב דטעמא דראב"י הוא משום דמדכתיב גדיל גדילים וכתיב פתיל דדרשינן מינה עשה גדיל ופותלהו מתוכו נלמד דבעינן ח' חוטין, וס"ל דבעינן שיהיו ח' חוטין עומדין על הכנף, וע"כ הי' כופלן לח' ומכניסם בעניבה בנקב כדי שיעמדו ח' חוטין, ומר ברי' דרבינא ס"ל דסגי במה שיבואו ח' חוץ לכנף, וע"כ הי' מכניס ד' חוטין לנקב וכופלן, ור"י מדיפתי ס"ל דבעינן שיעמדו ח' חוטין בין מצד זה של כנף ובין מצד זה, (ולא נתפרש בד' הרי"ד מהיכא יליף לה).

**ה** היראים בסימן ת"א כתב דהא דעושין ח' חוטין בציצית, הוא משום דדרשינן גדיל גדילים דעושין ד' חוטי לבן, ואמרה תורה ונתנו על ציצית הכנף פתיל תכלת תן תכלת בלבן כשיעור הלבן, ולפ"ז מתפרש פלוגתא דהכא בהא דילפינן מקרא דבעינן ח' חוטין, דלמר ברי' דרבינא היינו ח' חוטין אחר שכפלן, ולר"י מדיפתי היינו ח' חוטין שלמים, ולר"א בר יעקב בעינן שיהיו ח' חוטין בתוך הכנף, וע"כ הי' כופלן לח' ומכניסן בעניבה בנקב.[[534]](#footnote-535)

**ו** בפי' הר"י מלוניל פירש לעיקר דבריהם בע"א, דראב"י הי' שוזר אותם חור הטלית כל ב' וב' לאחד, כדי שלא יהיו בתלייתן ט"ז חוטין אלא ח' חוטין, דס"ל דכ"ה דבעינן במקום תכלת ח', ה"נ בעינן שיהא בחור הטלית ח', ור"י מדיפתי רמי תמניא דאינהו שיתסר, ול"ה גודלן כלל, דס"ל דמצותן ט"ז חוטין, ומר ברי' דרבינא עביד כדידן והי' מכניס בחור ד' חוטין שהיו שזורין קודם שיכניסם שם וכופלן לח', דמצותן שיהיו שזורין כדילפינן בספרי, וכ"כ הנימו"י בתחילת דבריו, וצ"ב.

**וקא מברך לעשות ציצית,** ההעמ"ש בסימן קס"ט סק"א כתב דכל נידון הסוגיא אם מברכין על עשיית ציצית, ועל עשיית סוכה ועל כתיבת תו"מ, הוא רק משום דהכנה זו כתיבא בתורה וחשובה משאר הכנות דמצוות שאין כתובין בתורה, וע"כ פשיטא דאין מברכין על טוית ציצית, ועל עשיית לולב ושופר,[[535]](#footnote-536) וע"כ לא מייתינן הכא מהא דאין מברכין על עשיית לולב ושופר,[[536]](#footnote-537) - אך בד' הרמב"ם בפי"א מברכות ה"ח מבו' דהא דאין מברכין על עשיית שופר, הוא משום דאין עשייתה גמר מצותה, ומבו' דלהס"ד דמברכין אף על מצוה שאין עשייתה גמר מצותה, היו מברכין על עשיית שופר.[[537]](#footnote-538)

**עשיית ציצית בגוי**

**מנין לציצית בגוי שהיא פסולה וכו',** לקמן בסוגיין א"ר מרדכי דאנן הכי מתנינן לה א"ר יהודה אמר רב מנין לציצית בגוי שהיא כשרה וכו', ודעת הרי"ף דקי"ל דציצית בגוי פסולה, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מציצית הי"ב, והרא"ש בסימן י"ג, ועוד מקמאי, וכ"כ הטוש"ע בסימן י"ד ס"א, - אך הבעה"ע בהל' ציצית שער ג' ח"ב צידד דקי"ל כמ"ד דציצית בגוי כשרה, עיי"ש, ועמש"כ הב"י בסימן י"ד ס"א בדעת הסמ"ק בזה.

התוס' לקמן בסוגיין ד"ה ואל ימול כותי עמדו דמ"ט דמאן דמכשיר ציצית בגוי אף דבעינן עשי' לשמה, וכתבו דהוא משום דסתמא לשמה,[[538]](#footnote-539) - אך הרמב"ן במלחמות בסוכה ט' א' הוכיח מזה דלדעת רב ל"ב בציצית עשי' לשמה, דאם בעינן עשי' לשמה, ל"ה מהני אף כשישראל עומד על גביו, דגוי אדעתא דנפשי' קעביד, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מציצית הי"ב דאם עשאה ישראל בלא כונה כשרה,[[539]](#footnote-540) ורק טוי' לשמה הוא דבעינן, כמש"כ הרמב"ם שם הי"א, והכס"מ שם כתב דלמד לזה מדאיצטריך קרא לפסול ציצית בגוי, עיי"ש.[[540]](#footnote-541)

בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ד' עמד ע"ד התוס' והרמב"ם, דאף אם סתמא לאו לשמה, מ"מ שפיר איצטריך קרא לפסול עשיית גוי, דנפ"מ בתלאן גוי ונתגייר אח"כ ואומר דתלאן אז בכוונה, והוא נאמן באיסורין, ועכ"פ יש בידו להתעטף בזה הטלית, ולהכי איצטריך קרא דתליית הנכרי מצ"ע פסול,[[541]](#footnote-542) - ובהשמטות שם כתב דנפ"מ עוד בזה, כשיש כלאים בציצית, משום הא דאי"ז לשמה, אי"ז ודאי שלא נתכוין לשמה, ול"ה לוקה משום כלאים, וכיון דנתמעט דתליית הגוי בעצמותו פסול, הוא לוקה משם כלאים.[[542]](#footnote-543)

אך החזו"א בסימן ו' סק"י כתב דהא דאמר נכרי אדעתא דנפשי' קעביד, אינו חשש ספק שמא אינו מסכים לדעת המצוה, אלא אחר שאין הנכרי בר מצוה אינו ראוי לעשות דבר הצריך לשמה ולשמה של נכרי לאו כלום הוא, אם דאם היתה פעולתו נגררת אחר רצונו של המצוה הוי לשמה ע"י ישראל המצוה, דמעשה הנכרי חשיב חציו דהמשלח,[[543]](#footnote-544) אבל כיון דהוא עושה ע"ד עצמו ולא נעשה חציו של משלחו, לא חשיב לשמה אף אם חושב לשמו, דגם מחשבתו לשמו הוא אדעתא דנפשי' ואין נכרי עושה הכשר בדבר הצריך לשמה, ועד"ז כתב בחי' הגר"ח בפ"א מתפילין הט"ו, עיי"ש.[[544]](#footnote-545)

**עשיית ציצית באשה**

התוס' כתבו דמשמע דאשה כשרה ולא אמרינן דכל שאינו בלבישה אלא בעשי', וכתבו דהוא משום דלא כתיב בגופה לבישה אלא בכלאים ומילתא אחריתי היא, וכ"כ התוס' בגיטין מ"ה ב' ד"ה כל שישנו והריטב"א והר"ן שם, והריטב"א כתב כן בשם הרמב"ן והרא"ה, וכ"כ הרא"ש שם סימן מ"ו, וכ"כ ההגמי"י בפ"א מציצית הי"ב בשם ר"י ורבינו יהודה, - אך דעת ר"ת שהביאו התוס' והרא"ש בגיטין שם וההגמי"י שם, דאשה פסולה לעשות ציצית, וכ"כ ההגמי"י שם בשם המהר"ם, וכ"כ החינוך בסימן שפ"ו דשמעתי מגדולים דהעשי' אינה כשרה בנשים.

ואמנם נחלקו בטעם הפסול בזה, דדעת ר"ת דהוא משום דכ"ה דהיא פסולה לכתיבת תפילין משום דכל שאינו בקשירה אינו בכתיבה, ה"נ היא פסולה לעשיית ציצית כיון שאינה מצווה, והמחה"ש בסימן י"ד סק"ג כתב דהיינו דילפינן ציצית מתפילין, ודעת המהר"ם דהוא משום דכתיב בני ישראל ועשו, וממעטינן מינה נשים,[[545]](#footnote-546) והמרדכי בסימן תתקמ"ט כתב בשם המהר"ם דהוא משום דמי שפטור מן הדבר אינו פוטר אחרים.[[546]](#footnote-547)

ומצינו כמה נפ"מ בין הטעמים, **א** בד' המג"א בסימן י"ד סק"ג מבו' דלדעת ר"ת דאשה פסולה דומיא דהא דהיא פסולה לכתיבת תפילין, ה"נ היא פסולה לשאר המצוות שאינה מחויבת בהן כסוכה ולולב, וכמש"כ התוס' בגיטין דלר"ת אין אשה אוגדת לולב,[[547]](#footnote-548) אך לדעת המהר"ם דהא דאשה פסולה הוא משום דכתיב בני ישראל, אינה פסולה אלא לעשיית ציצית, וכ"כ הא"ר שם סק"ב, וכ"ה מבו' בד' הגר"א שם, וכ"כ הביאוה"ל שם ד"ה להצריך אנשים, והמ"ב בסימן תרמ"ט סקי"ד. - **ב** הא"ר שם כתב דלדעת ר"ת אף קטן פסול לעשיית ציצית, דומיא דהא דהוא פסול לכתיבת תפילין משום דאינו בקשירה, אך לדעת המהר"ם קטן כשר לעשיית ציצית דהוי בכלל בני ישראל, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"א ובאש"א סק"ג, והביאוה"ל שם. - **ג** ההגמי"י שם כתב בשם המהר"ם דלא נתמעטו נשים אלא מעשיית הציצית, משום דכתיב בני ישראל ועשו, אבל שאר תיקוני הטלית וטויית החוטין יכולות לעשות, והפמ"ג במש"ז סימן י"א סק"א וסימן י"ד סק"א כתב דהיינו רק להמהר"ם לטעמי' דממעטינן לה מקרא דבני ישראל ועשו,[[548]](#footnote-549) אך לדעת ר"ת דכל שאין בלבישה אין בעשי', יש למעט מקרא דגדילים תעשה לך וגו' כל שישנו בלבישה כו' אף טוי' ושזירה, שהרי מהך קרא ילפינן דבעינן טוי' ושזירה לשמה, וכ"כ הנתיב חיים בסימן י"ד.[[549]](#footnote-550)

הביאוה"ל שם ד"ה להצריך אנשים כתב דבד' הדרכ"מ שם משמע דלא חשש לאסור אלא משום טעמא דמהר"ם דממעטינן מדכתיב בני ישראל ועשו, וכ"כ העולת תמיד סק"ב, ולפ"ז בשאר מצוות שפיר מהני עשיית נשים, וגם בציצית מהני עשיית קטן, אך הפמ"ג והדה"ח נקטו דיש לאסור גם משום טעמא דר"ת, ועפי"ז אסרו גם בעשיית קטן.[[550]](#footnote-551)

**כל מצוה שכשרה בגוי בישראל א"צ לברך,** בפירש"י כתב דהוא משום דאינו יכול לומר אשר קדשנו, דנכרי נמי כשר בה, והתוס' כתבו דהוא משום דמשמע ציונו לישראל ולא לאחרים, - וצ"ב, דאף דגוי כשר בה, הרי קיום המצוה והצווי הוא לישראל, וא"כ מ"ט אינו יכול לומר אשר קדשנו, ואי"ז במשמעות לישנא דוציונו.[[551]](#footnote-552)

**מילה בגוי**

**והרי מילה שכשרה בגוי וכו',** הקר"א כתב דלא מצינו מ"ע חיובית שיוכשר בגוי רק מילה, משום דעיקר מצותה היא הסרת הערלה, ול"ד לכל המצוות שהמעשה עצמה היא חובת הגוף,[[552]](#footnote-553) - ועיי"ש שכתב לפ"ז דהפלוגתא בעשיית ציצית אם היא כשרה בגוי, ואף למאן דפסל בעינן קרא להכי, הוא רק למ"ד דס"ל דציצית חובת גברא היא, ועשייתה אינה עיקר המצוה, אך למ"ד דחובת מנא היא והתלי' בבגד היא עיקר המצוה, פשיטא דאם עשאה גוי פסולה וצריך הישראל לחזור ולקיימה,[[553]](#footnote-554) - וכ"ה מבו' בד' החי' המיוחסים להרשב"א לקמן בע"ב דלמ"ד דציצית חובת מנא יש לפסול בעשיית הציצית בגוי, עיי"ש, ונתחדש בזה דחלוק הוא גדר מצות ציצית למ"ד דחובת מנא מלמ"ד דחובת גברא, דלמ"ד דחובת גברא הוי המצוה להתעטף בבגד שיש בו ציצית, ולמ"ד דחובת מנא הוי המצוה לעשות ציצית בבגדו, וצ"ע.[[554]](#footnote-555)

הקר"א הק' למ"ד דמילה כשרה בגוי, מ"ט מילה דוחה שבת, הרי אפשר ע"י גוי, וכתב דלק"מ דעיקר המצוה היא בישראל, ולא מיקרי אפשר לקיים ע"י אחר אם יקיים אותה מי שאינו מחויב בדבר, - ובתשו' חת"ס יו"ד סימן קל"ב ד"ה והנה הכס"מ כתב לישב, דאף דאף כשנימול ע"י גוי נעשה הבן מהול, מ"מ מ"ע שמוטל על האב למול בנו או על הבי"ד למול הבנים אינה מתקיימת אלא ע"י שליח ישראל שהוא שלוחו כמותו, וע"כ ה"ז דוחה שבת, ונתחדש בדבריו דדחיית שבת אינה רק משום עיקר המילה, אלא גם משום קיום מצות האב והבי"ד, וצ"ע.

התוס' כתבו דהא דמילה בגוי כשרה, הוא משום דסתמא לשמה, - אך הרא"ש בהל' ס"ת סימן ג' כתב דאיירי כשישראל עומד על גביו, ולא אמרינן בזה דגוי אדעתא דנפשי' קעביד, דכיון דברגע נעשית, ודאי הוא עושה ע"ד מה שישראל אומר לו, ועיי"ש שנחלק עפי"ז ע"ד הרמב"ם בפ"א מתפילין הי"א דל"מ עיבוד ע"י גוי אף אם ישראל עומד על גביו.[[555]](#footnote-556)

**מידי הוא טעמא אלא לרב, רב מיפסל פסיל וכו',** צ"ב דאף דרב פסיל מילה בגוי, מ"מ בהך מילתא אם מברכין על מצוה שעשייתה כשרה בגוי, לא מצינו דפליג רב על הך תנא דס"ל דמילה כשרה בגוי, ועמש"כ בזה הטה"ק לקמן בע"ב ע"ד רש"י בד"ה הכי מתניתו לה, וצ"ע.

ט"ו סיון פ'

דף מס' 27

**מ"ב ב' - ואילו לעשות תפילין לא מברך,** השפ"א הק' דאף אם היו מברכין בעשיית תפילין, היינו כשמניחין הפרשיות בבתים, דהכתיבה לחודה אינה המצוה, אלא דמברכין על הכנת המצוה, והיינו בגמר ההכנה, וא"כ אף אם כתיבה פסולה בגוי, מ"מ י"ל דהנחתן בבתים כשר בגוי, וע"כ אין מברכין על עשייתן,[[556]](#footnote-557) - אך בד' הרמב"ם בפי"א מברכות ה"ח מבו' דאם היו מברכין על עשיית תפילין, היו מברכין בשעת כתיבתן לכתוב תפילין, אך הוא דלא כלישנא דהגמ' הכא דהיו מברכין לעשות תפילין.

**כל מצוה דעשייתה גמר מצוה וכו' צריך לברך, וכל מצוה דעשייתה לאו גמר מצוה וכו' א"צ לברך,** יש להסתפק אם הוא משום דאין מברכין על הכשר מצוה אלא על עשיית המצוה עצמה, וע"כ כל שאין עשייתה גמר מצוה ואי"ז אלא הכשר מצוה אין מברכין ע"ז, ורק היכא דעשייתה גמר מצותה מברכין על מעשה המצוה עצמו, או דלעולם מברכין אף על הכשר מצוה, ואך דהיינו רק היכא דהוא גמר מצותה, וא"צ לעשות עוד מעשה אחר.

והמג"א בסימן י"ט סק"א כתב דאם הי' לבוש ציצית ונפסקו לו והטיל ציצית אחרים מברך לעשות ציצית, והיינו משום דבכה"ג הויא העשי' גמר המצוה, וע"כ מברכין על העשי', וכ"כ בביאור מהר"ם בנעט על המרדכי סקמ"ט, ובפשוטו אף בכה"ג אין קיום המצוה בעשיית הציצית, אלא במה שהוא מעוטף בציצית, ואפ"ה כיון דהוא גמר מצותה וא"צ לעשות עוד מעשה אחר מברכין על העשי',[[557]](#footnote-558) - והרא"ש בר"ה פ"ד סימן י' הביא מש"כ הראבי"ה בסימן תקל"ד בשם ר"ת דמברכין על תקיעת שופר, משום דעשייתה היא גמר מצותה, והראבי"ה נחלק ע"ז דמברכין לשמוע קול שופר, משום דאין יוצאין בתקיעה אלא בשמיעה, והביא כן מד' הראב"ן בתשו' סימן ל"ה, ולכאו' מודה ר"ת דקיום המצוה הוא בשמיעה, ואפ"ה כיון דא"צ לעשות מעשה אחר התקיעה, מברכין על התקיעה,[[558]](#footnote-559) - וכ"נ גם בתשו' ספה"י לר"ת סימן מ"ח אות ו' במש"כ בטעם הא דמברכין על הדלקת נר שבת, ועד"ז כתב המרדכי בשבת סימן רצ"ד, עיי"ש.

**ובציצית בהא קמיפלגי מר סבר חובת טלית הוא ומר סבר חובת גברא הוא,** בפירש"י כתב דקאי על פלוגתא דרב נחמן ורב חסדא, דרב חסדא דס"ל דמברכין ס"ל דחובת מנא היא, ועשייתה היא גמר מצוה, ורב נחמן דס"ל דאין מברכין ס"ל דחובת גברא היא,[[559]](#footnote-560) - אך הפסקי רי"ד כתב דדברי רב חסדא דתלי לחיוב הברכה אם היא כשרה בגוי נדחו,[[560]](#footnote-561) ומה שאמרו דבהא קמיפלגי קאי על פלוגתא דרב אדא בר אהבה ורב, דרב אדא בר אהבה דס"ל דמברכין ס"ל דחובת מנא היא, ורב דס"ל דציצית א"צ ברכה ס"ל דחובת גברא היא, וכ"נ בד' הרי"ף ובפי' רגמ"ה.[[561]](#footnote-562)

\*הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"ג כתב דהא דלמ"ד דחובת מנא מברכין על העשי', הוא משום דהוא חובה על האדם לעשות ציצית בכל הטליתות וכו' ומשעה שעשה הציצית אין מצוה עכשיו עליו "שהרי מתעטף באחרות שיש לו", הלכך עשייתו הוא גמר מצוה וכו', ואע"פ שהוא חייב להתעטף, א"צ למצוה הראשונה, שהרי יש לו טלית אחר ומצות הטלית השלים,[[562]](#footnote-563) - ואזיל לטעמי' דס"ל דדאף למ"ד דחובת מנא הוי עיקר המצוה בהעיטוף, וס"ל דמכח זה הוא חייב להתעטף בבגד שיש בו ציצית, וזה לפ"מ דס"ל דלמ"ד דחובת גברא כל שיש לו טלית בת ד' כנפות חייב להתעטף בה, ונתבאר בדף מס' 22.

**א"ל רב מרדכי לרב אשי אתון הכי מתניתו לה, אנן הכי מתנינן לה,** בפירש"י כתב דהיינו דאתון הכי מתניתו לה, ומשו"ה קשיא לכו דרב אדרב, אבל אנן הכי מתנינן לה ול"ק דרב אדרב, וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"ג, ועיי"ש שכתב דלפ"ז טעמא דרב חסדא כדקאי קאי דכל מצוה שכשירה בגוי כגון ציצית בישראל א"צ לברך, והא דמקשינן עלה מתפילין, לא חש בה רב חסדא, די"ל דאה"נ דמברך אף על עשייתן,[[563]](#footnote-564) וכתב דהכי קי"ל, - ועיי"ש שכתב עוד דבהך פלוגתא אם ציצית כשרה בגוי מסתברא דקי"ל כהך לישנא דכשרה בגוי, כיון דלא כתיב ויעשו להם ציצית, אלא ועשו להם ציצית, ומשמע ועשו אחרים, וע"כ אין מברכין על העשי', אף דס"ל דקי"ל דציצית חובת מנא היא.

**עשאן מן הקוצין**

**עשאן מן הקוצין ומן הנימין ומן הגרדין פסולה,** בטעם הפסול בזה נחלקו הראשונים, **א** התוס' כתבו בשם רש"י דהוא משום תעשה ולא מן העשוי, ומבו' בדבריהם דלפ"ז אי"ז כלל מכח דינא דלשמה,[[564]](#footnote-565) אלא הוא משום דבקוצין ונימין וגרדין ליכא עשי' כלל, וכ"ה מבו' בד' הרא"ה בסוכה ט' א', וכ"כ הריטב"א שם דגרדין היינו חוטין שנשארים בתפירת הבגד, ונימין הם החוטין שנשארים בסוף האריגה שלא נחתכו, ופסולין משום תולמ"ה אף דל"ב עשי' לשמה, והיינו דכיון שהן מחוברין לבגד מתחילתו, לא חשיב כעשיית ציצית כלל.

**ב** בפירש"י שלפנינו כתב דהוא משום דבעינן עשי' לשמה,[[565]](#footnote-566) וכ"ה מבו' בדבריו לעיל מ' ב' ד"ה תעשה ולא מן העשוי, ובסוכה ט' א' ד"ה פסולה, וכ"כ התוס' בסוגיין, ובסוכה י"א א' ד"ה פסיקתן, וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין ובסוכה ט' א', והר"א מן ההר והמאירי בסוכה שם, - ובד' התוס' בסוגיין מבו' דלפ"ז ל"ב בזה לדינא דתולמ"ה, אלא הוא משום דמחסר עשי' לשמה, אך בפירש"י לעיל שם מבו' דאין הפסול בזה אלא משום דינא דתולמ"ה, וכאשר כ"ה להדיא בגמ' שם לפי פירושו, וכ"כ הר"ן בגיטין מ"ה ב', והמאירי בסוכה שם, והיינו דהגם דנעשו שלא לשמה, מ"מ כיון דעכשיו הוא גומר עשייתן לשמה, ה"ז מועיל לאשוויי להו לשמה, ואך דכיון דתחילת עשייתן היתה שלא כהלכתה, הו"ל תולמ"ה, וכ"כ העמק ברכה ציצית אות ז'.

**ג** הרמב"ם בפ"א מציצית הי"א כתב דמן הקוצין הוא צמר הנאחז בקוצים כשהצאן רובצין ביניהם, ומן הנימין הם נימין הנתלשין מן הבהמה, ומן הגרדין הם שיורי שתי שהאורך משייר בסוף הבגד, וכ"כ הבעה"מ בסוכה ט' א' בשם הגאונים, וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ב סח: בשם רב עמרם.

ובטעם הפסול בזה, כתב הבעה"מ שם דהוא משום דבעינן ציצית הכנף מין כנף, ואין ג' מינים הללו ראויין לעשות מהן בגד שהם פסולת הצמר ואין בגד נעשה מכמותן, - והראב"ד בכתוב שם בסוכה שם כתב דפסולא דקוצין ונימין הוא משום דאינן מן המובחר, ופסולא דגרדין הוא מפני שכבר היו בגד והתורה אמרה ועשו להם ציצית על כנפי בגדיהם, ולא שכבר היו הן עצמן בגד, - והכס"מ בהל' ציצית שם כתב דטעמא דכל הני הוא משום ביזוי מצוה.

**פסיקתן זו היא עשייתן**

בסוכה י"א א' אמר רב, דאם תלה חוטי הציצית ולא פסק ראשי חוטין שלהן, פוסקן והן כשרין משום דפסיקתן זו היא עשייתן, ואמרינן התם דשמואל פליג וס"ל דלא אמרינן פסיקתן זו היא עשייתן, וה"נ נחלקו בהדלה עלי' את הגפן וכו' וקצצן, דלרב קציצתן זו היא עשייתן וכשרה, ולשמואל לא אמרינן קציצתן זו היא עשייתן וצריך לנענע.

והתוס' שם עמדו בהא דפסל רב בעשאן מן הקוצין וכו', אף שהוא עושה אח"כ הציצית לגמרי, ולא חשבינן לה כעשייתן, וכתבו דהוא משום דבעינן תלי' לשם מצוה, וכ"כ התוס' בסוגיין, ­­והיינו דלהכשר הציצית בעינן שתהא כל העשי' לשמה, וכל הא דפסיקתן זו היא עשייתן, הוא בגונא דאף תחילת העשי' היתה לשמה, אלא שהיתה העשי' בפסול והו"ל תולמ"ה, ובזה הוא דסגי בפסיקתן דזו היא עשייתן, - והתוס' בסוגיין הק' מזה ע"ד רש"י שפירש דטעם פסולא דעשאן מן הקוצין וכו' הוא משום תולמ"ה, וכ"כ רש"י לעיל מ' ב' והריטב"א והמאירי בסוכה ט' א', דהרי לרב גופי' פסיקתן זו היא עשייתן, וה"נ הכא מה שעושה מן הציצית אח"כ היינו העשי'.

ובדעת רש"י צ"ל למש"כ בפירש"י בסוכה שם ד"ה אכשורי מכשר דטעמא דרב דאם קצצן כשרה, הוא משום דקציצתה זו היא גמר עשייתה, ומשמע דהקציצה ל"ה עשי' גמורה בפנ"ע, אלא דהיא גמר העשי', ואי"ז מועיל להכשיר בפנ"ע, אלא בצירוף מה שהדלה את הסכך מעיקרא, ול"מ הא דקציצתן זו היא עשייתן, אלא כלפי פסולא דתולמ"ה במסכך במחובר, דהוא משום דהוי העשי' בפסול, וכמש"כ בפירש"י שם ד"ה או שקצצן וד"ה ויתיב, וע"ז הוא דמהני הא דהקציצה היא גמר העשי', וכיון דגמר העשי' היא בהכשר, סגי בזה לחשוב דעשיית הסיכוך היא בהכשר, וה"נ הוא בהא דפסיקתן זו היא עשייתן, דאין פסיקת החוטין עשי' גמורה בפנ"ע, ואי"ז מועיל להכשיר אלא בצירוף מעשה תליית החוטין, ול"מ הא דפסיקתן זו היא עשייתן אלא כלפי הא דתליית החוטין היתה בפסול, וע"ז הוא דמהני הא דפסיקתן היא גמר עשייתן, וכיון דגמר עשיית עשיית הציצית היא בהכשר סגי בהכי, - אך בעשאן מן הקוצין דהתלי' בבגד ל"ה עשי' כלל, והיינו או משום דהן מחוברין לבגד מתחילתו ואי"ז עשי' כלל, או משום דהוי עשי' שלא לשמה וליכא הכשר על עשי' זו, לא מצינו להכשיר מכח המשך העשי' בפנ"ע, ועד"ז כתב הטה"ק.[[566]](#footnote-567)

התוס' לעיל מ' ב' ד"ה שמא יקרע תמהו על פירש"י שם, דכשמניח החוטין שנשתיירו מן התפירה לציצית, אין לפסול אלא משום דבעינן טוי' או תלי' לשמה, אך משום תולמ"ה ליכא, לפ"מ שאפרש לקמן, - והמלא הרועים שם הק', דכל מש"כ הכא דלי"ב משום תולמ"ה, הוא רק לדעת רב דס"ל דפסיקתן זו היא עשייתן, אך לפ"מ דקי"ל כשמואל דלא אמרינן פסיקתן זו היא עשייתן, שפיר יש לפסול בזה משום תולמ"ה.

והמחה"ש בסימן ט"ו סק"ה כתב לפרש לד' התוס', דכל הא דפליג שמואל הוא בפסיקת הציצית דלאו היינו עשייתן, אך כל שכורך וקושר את הציצית עצמה, מודה שמואל דלי"ב משום תולמ"ה, וכמש"כ השו"ע בסימן י"א סי"ג, - והגר"א בסימן י"א שם פירש הטעם בזה, משום דעד כאן לא פליג שמואל עלי' דרב, אלא משום דס"ל דקציצתן ל"ה מעשה, אך כל שנעשה מעשה להכשיר ודאי נקרא מעשה.[[567]](#footnote-568)

**אף מן הסיסין פסולה בעינן טוי' לשמה,** ביאור הפלוגתא דרב ושמואל תליא בפלוגתת הראשונים, ותליא בזה ביאור הא דתלינן לפלוגתייהו בפלוגתא דת"ק ורשב"ג בדין עיבוד שלא לשמה, וכדלהלן, דלדעת רש"י שלפנינו ודעימי' לכו"ע בעינן שתהא עשיית הציצית לשמה, ומה"ט הוא דפסל בעשאה מן הקוצים, ונחלקו דלרב אין הטוי' מכלל העשי' ול"ב שתהא לשמה, ולשמואל אף הטוי' היא מכלל העשי' ובעינן שתהא לשמה, - אך לדעת הגאונים ודעימייהו לכו"ע הוי הטוי' מכלל העשי', ונחלקו דלרב ל"ב כלל שתהא עשיית הציצית לשמה,[[568]](#footnote-569) ולשמואל בעינן שתהא עשיית הציצית לשמה.

**בהפלוגתא אם בעינן עיבוד לשמה, ובהא דתלינן בזה לדין טוי' לשמה**

**כתנאי וכו' ואע"פ שלא עיבדן לשמן, רשב"ג אומר וכו' עד שיעבדן לשמן,** הא דתלינן לפלוגתייהו בפלוגתא דת"ק ורשב"ג, תליא בפלוגתת הראשונים בביאור הפלוגתא דרב ושמואל, דלדעת רש"י שלפנינו ודעימי' דלכו"ע בעינן שתהא עשיית ציצית לשמה, ונחלקו אם מכח זה בעינן אף שתהא הטוי' לשמה, הרי דהא דתלינן לה בפלוגתא דת"ק ורשב"ג, הוא משום דלכו"ע בעינן שתהא עשיית התפילין לשמה, ופלוגתא דת"ק ורשב"ג היא אם מכח זה בעינן שיהא העיבוד לשמה, ומדמינן דין עיבוד התפילין לדין טויית הציצית,[[569]](#footnote-570) - אך לדעת הסוברים דפלוגתא דרב ושמואל הוא אם בעינן שתהא עשיית הציצית לשמה, הרי דהא דתלינן לה בפלוגתא דת"ק ורשב"ג הוא משום דמפרשינן דפלוגתייהו היא אם בעינן שתהא עשיית התפילין לשמה, ואי"ז פלוגתא מסוימת בדין עיבוד, ומדמינן לה דין עשיית ציצית, דלת"ק ל"ב שתהא עשיית הציצית לשמה, ולרשב"ג בעינן שתהא עשיית הציצית לשמה, - ונתבאר עוד להלן.

בסנהדרין מ"ז ב' פליגי אביי ורבא בדין האורג בגד למת, דדעת אביי דאסור משום דהזמנה מילתא היא, ודעת רבא דמותר משום דהזמנה לאו מילתא היא, ובגמ' שם מ"ח ב' פרכינן לאביי מהא דתניא אמר לאומן עשה לי תיק של ספר או נרתיק של תפילין עד שלא נשתמש בהן קודש מותר להשתמש בהן חול וכו', ומשני דתנאי היא, ומייתינן לפלוגתא דת"ק ורשב"ג בדין עיבוד שלא לשמן, ובפירש"י שם כתב דהיינו דת"ק דל"ב עיבוד לשמה הוא משום דהזמנה לאו מילתא היא ולא איכפת לן בה, ורשב"ג דבעינן עיבוד לשמה, הוא משום דהזמנה מילתא, ועמש"כ הר"ן שם לפרש בזה, וכ"כ הפסקי רי"ד שם.

אך בפי' ר"ח שם כתב דאביי כת"ק ורבא כרשב"ג, וכ"כ התוס' בסוגיין ובסנהדרין שם בשם ר"ת והוא בהל' ס"ת לר"ת שבמחזו"ו סימן תקי"ז, ופירש דהיינו דת"ק ס"ל דהזמנה מילתא היא, וע"כ א"צ עיבוד לשמה, דסגי בהזמנה שאחר העיבוד לשמה, והתוס' בסוגיין כתבו דהיינו בחיתוך העור ובתיקונים קטנים,[[570]](#footnote-571) ורשב"ג ס"ל דהזמנה לאו מילתא היא, וע"כ צריך עיבוד לשמה, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות בסנהדרין שם, וכ"כ הבעה"מ בסוכה ט' א', והבעה"ע בהל' תפילין ח"א, והיראים בסימן שצ"ט.[[571]](#footnote-572)

והרמב"ן במלחמות בסוכה שם כתב לפרש דמה שאמרו דתנאי היא, לאו היינו דפלוגתא דת"ק ורשב"ג היא אם הזמנה מילתא, אלא היינו דתנא דברייתא דאמר לאומן וכו' ס"ל דהזמנה לאו מילתא, ורשב"ג ס"ל דהזמנה מילתא, דאם לאו מילתא היא ומותר לשנותה להשתמש בה חול, מה הועיל בעיבוד, כי מטיל לה בטלאי עור דחול מטיל לה, אך ת"ק דרשב"ג י"ל דמודה דהזמנה מילתא, והא דל"ב עיבוד לשמה, הוא משום דאפשר לי' בהזמנה אחריתי לאחר עיבוד, (ונחלקו אם בעינן כל עשיותיו לשמה או סגי בעשי' אחת), או דהוא משום דלית לי' לשמה בתפילין כלל ואפי' בכתיבה וכיו"ב, וכ"כ הר"ן בסנהדרין שם.

הרמב"ן במלחמות שם כתב דלדעת רבא דהזמנה לאו מילתא היא, לא תיקשי מהא דרשב"ג דבעי עיבוד לשמה, דס"ל דאע"ג דהזמנה לאו מילתא ומותר לשנותה בעינן לשמה, דמצותן שיעשו לשם חובה, ופלוגתא דת"ק ורשב"ג הוא דלת"ק ל"ב לשמה בתשמיש קדושה, או אף בתפילין גופייהו, ולרשב"ג בעינן לשמה אף בתשמישי קדושה, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דבצביעת תכלת בעינן לשמה, אע"ג דהוא הזמנה בעלמא, וגם מותר לשנותה לעולם דלאו דבר שבקדושה הוא, והביאו הר"ן בסנהדרין שם, עיי"ש, - והראב"ד בכתוב שם בסוכה שם כתב, דרבא ס"ל דטוי' ועיבוד לאו הזמנה נינהו, אלא עשי' ממש לשמה היא, ובעינן עשי' לשמה.

בביאור מה שאמרו הכא דפלוגתא דרב ושמואל תליא בפלוגתא דת"ק ורשב"ג, תליא בפלוגתת הראשונים בביאור הפלוגתא דת"ק ורשב"ג, דלדעת רש"י דת"ק ס"ל דהזמנה לאו מילתא ורשב"ג ס"ל דהזמנה מילתא, הרי דהא דתלינן בה לדין טוי' לשמה, היינו דרב דס"ל דל"ב טוי' לשמה, הוא דטויית החוטין הוי כהזמנה ולאו מילתא היא, וע"כ ל"ב שתהא לשמה, ושמואל דס"ל דבעינן טוי' לשמה הוא משום דס"ל דהזמנה מילתא היא, וכיון דטויית החוטין היא כהזמנה, בעינן שתהא לשמה,[[572]](#footnote-573) וכ"ה מבו' בד' הריטב"א והר"ן בגיטין מ"ה ב', עיי"ש.

ולדעת ר"ת ודעימי' דת"ק ס"ל דהזמנה מילתא ורשב"ג ס"ל דהזמנה לאו מילתא, הרי דהא דתלינן בה לדין טוי' לשמה, הינו דרב דס"ל דל"ב טוי' לשמה, הוא משום דס"ל דהזמנה מילתא היא, וסגי בהזמנת החוטין לשם ציצית, ושמואל דס"ל דבעינן טוי' לשמה הוא משום דס"ל דהזמנה לאו מילתא היא, וע"כ לא סגי בהזמנת החוטין לשם ציצית ובעינן טוי' לשמה.

ולדעת הרמב"ן במלחמות דלדעת רבא דהזמנה לאו מילתא וקי"ל כוותי' פלוגתא דת"ק ורשב"ג היא דלת"ק ל"ב לשמה כלל בתשמיש קדושה או אף בתפילין גופייהו, ולרשב"ג בעינן לשמה, הרי דהא דתלינן בה לדין טוי' לשמה, היינו דרב דס"ל דל"ב טוי' לשמה, הוא כת"ק דבעשיית תפילין א"צ לשמה, ורשמואל דס"ל דבעינן טוי' לשמה, הוא כרשב"ג דבעשיית תפילין בעינן לשמה, וזה מתישב להרמב"ן לטעמי' דפלוגתא דרב ושמואל אינה במסוים בטוי', אלא פליגי אם איכא דין לשמה בעשיית ציצית.

ט"ז סיון פ'

דף מס' 28

**מ"ב ב'** **- ציפן זהב,** בפירש"י בסוגיין כתב דפסולן הוא משום דאפי' קשירתן אינה אלא ברצועות ממינה, ובפירש"י בסנהדרין מ"ח ב' כתב דהפסול בזה הוא מהלמ"מ, - אך בפירש"י במגילה כ"ד ב' כתב דהפסול בזה הוא משום דבעינן מן המותר בפיך, וכ"כ בפסקי רי"ד ובפי' הר"ן שם, וכ"כ הר"י מלוניל בהל' תפילין, והרמ"ה בסנהדרין מ"ח ב'.

ובתשו' נובי"ק או"ח סימן א' ד"ה והנה גם הר"ן תמה ע"ז דאטו זהב אסור בפיך, ועד כאן לא ממעטינן מבפיך אלא בהמה טמאה, אבל זהב מאי איסור ומאי היתר שייך בו, וכן הק' בתוס' הגרע"א ובחידושיו במגילה שם, - אך הרמ"ה בסנהדרין שם כתב דמדכתיב בפיך מן המותר בפיך, ממילא אימעיט לי' זהב דלא חזי להכי, וכ"ש עור בהמה טמאה, והיינו דמדכתיב בפיך מן המותר בפיך ילפינן דבעינן מידי דאכילה, ומזה נתמעט זהב דלא חזי לאכילה, וכ"כ הערול"נ במכות י"א א', והשפ"א במגילה שם, ועד"ז כתב הנשמ"א בכלל י"ד סק"ב ד"ה ומה שתמה מורי.

**מה טעם טעימה פסולה משום דבעינן צביעה לשמה,** התוס' כתבו דאף אם צבע לשם ציצית, מ"מ לשם נסיון נמי עבידא והוי כמנחה שקמצה לשמה ושלא לשמה, - והקר"א הק' דשאני לענין קדשים דמחשבה לשם זבח אחר הוי מחשבה פסולה, ומשא"כ הכא דלשם נסיון ל"ה מחשבה פסולה, אלא דאינו מחשב לשמה, וכל שמחשב אף לשם ציצית מ"ט לא יהא כשר,[[573]](#footnote-574) ועד"ז הק' הקוב"ש בח"ב סימן כ"ב בשם הגר"ח, ועיי"ש במש"כ בזה, ועמש"כ בזה בשיעורי הגרי"ד.[[574]](#footnote-575)

התוס' לעיל בסוגיין כתב דהא דבעינן צביעה לשמה, תליא בפלוגתא דת"ק ורשב"ג אם בעינן עיבוד לשמה, ובפלוגתא דרב ושמואל אם בעינן טוי' לשמה, וכ"כ התוס' בסנהדרין מ"ח ב', - והקר"א הק' דא"כ מ"ט לא מייתינן לעיל מברייתא דהכא דטעימה פוסלת, סייעתא לשמואל דבעינן טוי' לשמה, ואף ר"י בר דהבאי לא פליג בהך מילתא, אלא דפליג דאין טעימה פוסלת כל היורה, וכתב דעיקר הא דטעימה פוסלת, י"ל דלא מיירי בטעימה הפסולה משום שלא לשמה, אלא אם טעם בדבר שאינו ראוי לציצית, כגון צמר הבא מן הקוצים לדברי הרמב"ם, או איזה מין אחר,[[575]](#footnote-576) ועיי"ש שכתב לדון דהא דטעימה פוסלת הוא רק בטעימה בדרך נסיון, ועד"ז כתב המעדיו"ט בסימן ט"ז.

**אין אדם רשאי למכור טלית מצוייצת לגוי עד שיתיר ציציותי',** המג"א בסימן ט"ו סק"ב הוכיח מזה דאף דאסור להתיר ציצית מהטלית שלא ע"מ להטילה בבגד אחר, מ"מ אם רוצה לעשות מהטלית בגד שלא יהא לו ד' כנפות מותר ליטלן, וע"כ הוא דשרי הכא להתיר הציצית מהטלית, משום דמוכרה לגוי דאינו בר חיובא, ועמש"כ הפמ"ג והמחה"ש שם להוסיף בזה, וכ"כ הגר"א שם, - אך הא"ר שם סק"א כתב די"ל דהכא איירי כשנותן הציצית בטלית אחרת, וע"כ שרי, אך כל שאינו נותנו בטלית אחרת י"ל דאסור.

**הכא תרגימו משום זונה, רב יהודה אמר שמא יתלוה עמו בדרך ויהרגנו,** הרמב"ם בפ"ג מציצית ה"ט כתב רק לטעמא דרב יהודה, והב"י בסימן כ' כתב דהיינו משום דהוא יותר מצוי ויותר חמור, - והחיי אדם בכלל י"א סמ"ב כתב דטעמא דשמא יתלוה וכו', ל"ש בזה"ז דאין חשודין על שפיכות דמים,[[576]](#footnote-577) אך טעמא דזונה שייך אף בזה"ז, והביאו המ"ב בסימן כ' סק"י.

הנימו"י כתב דל"ד למכור, אלא אפי' למשכן ולהפקיד ולתת אסור, אא"כ הוא לפי שעה דליכא למיחש להא, ומבו' בדבריו דהוא אף לטעמא דמשום זונה, - אך הגר"א בסימן כ' ס"ב כתב דאין לאסור בזה אלא לטעמא דשמא יתלוה, וכתב דמה"ט נקטו הרמב"ם והשו"ע לטעם זה לחומרא, דמכח זה יש לאסור ליתנו לו אף במשכון ובפיקדון, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם.

**לפרזומא דאינשי ביתי',** בפי' רגמ"ה כתב דהיינו לבגד שאשתו מתכסה בו והוא נמי הי' מתעטף בו, ולכאו' מבו' מדבריו דכסות המיוחדת לאשה פטורה אף לאיש, וזהו שאמרו דלמ"ד דציצית מ"ע שהזמ"ג ל"ה צריך להטיל בו ציצית, אף שהי' הוא מתעטף בו.[[577]](#footnote-578)

**מדרמי קסבר מ"ע שלא הזמ"ג אמאי מברך כל צפרא וצפרא,** בפירש"י בד"ה ומברך כל צפרא כתב דהי' מברך בכל בוקר כשמתעטף, ומבו' דהי' פושט טליתו בלילה ומתעטף בה בבוקר,[[578]](#footnote-579) ואפ"ה ס"ד דא"צ לברך אלא בפעם ראשונה שמתעטף, וכמש"כ בפירש"י בד"ה אם כן, - אך בתשו' הרא"ש כלל ב' סימן י"ג פירש דמעיקרא ס"ד דל"ה פושט טליתו, ועיי"ש שהוכיח מזה דלדידן דקי"ל דלילה לאו זמן ציצית, צריך לברך בבוקר אף שלא פשט טליתו.

אך הטור בסו"ס ח' כתב דהישן בטליתו בלילה א"צ לברך עליו בבוקר, והב"י שם פירש דהוא משום דס"ל דכסות יום חייב אף בלילה, וע"כ ל"ה הלילה הפסק בין יום ליום, אלא כיומא אריכתא דמי, (ועיי"ש במש"כ בדעת הרא"ש דפליג ע"ז, ונתבאר לעיל מ' ב'), והב"ח שם והט"ז שם סקט"ו כתבו לדעתו, דס"ל כפירש"י דהא דלמ"ד דלילה לאו זמן ציצית ניח"ל דמברך בכל בוקר, הוא משום דאיירי דפשט טליתו,[[579]](#footnote-580) אך לעולם כל שלא פשט טליתו אינו מברך בכל יום, ועמש"כ הפמ"ג שם, ומש"כ הארצוה"ח שם סקי"ג והמשכנות יעקב בסימן ח' בביאור הוכחת הרא"ש.

**כי משני מכסות לילה לכסות יום,** בפירש"י כתב דב' טליתות מצויצות היה לו אחת ליום ואחת ללילה, והרא"ש בסימן כ' הק' דמ"ט הי' מברך רק בבוקר, הרי גם בערב הי' צריך לברך כשמתעטף בטלית של לילה, והול"ל ומברך צפרא ופניא, וכתב דצ"ל דטלית של לילה ל"ה פושטה ביום אלא מתעטף בגלימתו על טלית של לילה, ועמש"כ בזה בחי' המיוחסים להרשב"א, - ועיי"ש שכתב להוכיח מזה דאדם הלובש ט"ק וכשמתפלל מתעטף בט"ג, צריך לברך, משום דחייב אדם לעשות ציצית בכל בגדים שלו שיש להם ד' כנפות, וכל חד וחד מצוה בפנ"ע הוא, ורק כשמתעטף בהם בזא"ז בלא הפסק מברך ברכה אחת על שניהם.

**הכל חייבין בציצית כהנים וכו' פשיטא,** המנ"ח במצוה צ"ט הק' דמ"ט לא משני דס"ד דאישתרי ציצית לגבייהו, דהמעיל הי' לו ד' כנפות, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ט מכלי המקדש ה"ג ול"ה לו ציצית,[[580]](#footnote-581) וכתב דלק"מ, דאף בהדיוט כה"ג פטור בציצית, דטלית שאולה פטורה מן הציצית, והמעיל הוא של הקדש והו"ל כטלית שאולה.[[581]](#footnote-582)

**הרי כסות סומא אמור,** הרא"ש בהל' תפילין סימן ט"ז הביא מס' העתים שכתב בשם גאון דסומא פטור מן התפילין והציצית דכתיב וראיתם אותו פרט לסומא, והרא"ש שם תמה ע"ז דוראיתם אותו בציצית הוא דכתיב ולא בתפילין, ועמש"כ בזה המעדיו"ט שם, - והמעדיו"ט שם תמה דלהדיא אמרינן הכא דכסות סומא חייבת, ולא נתמעט אלא כסות לילה.

אך הנה בפירש"י בסוכה י"א א' ד"ה לפרזומא כתב דרבנן דס"ל דלילה זמן ציצית, ס"ל דוראיתם אותו פרט לכסות סומא, וכ"כ התוס' בשבת קל"א א' ד"ה ושוין והרמב"ן וש"ר שם, - והשעה"מ בפ"ג מציצית ה"ז תמה ע"ז דזה דלא כמו שאמרו בסוגיין דרבנן דרשי לקרא דוראיתם אותו למילי אחריני, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ הארצוה"ח בסימן י"ז סק"א.

**כיון שנתחייב אדם במצוה זו נתחייב בכל מצות כולן ור"ש היא דאמר מ"ע שהזמ"ג היא,** בפירש"י בפי' קמא כתב דהיינו דכיון שהאיר היום נתחייב בכל המצוות דרוב מצוות נוהגות ביום, והגר"א בסימן י"ח ס"ג כתב בדעתו דס"ל כדעת המרדכי בסימן תת"ע דזמן ציצית הוא מעלות השחר, - ועיי"ש שכתב דהעיקר הוא כדעת הרמב"ם בפ"ג מציצית ה"ח דמברכין על הציצית משיכיר בין תכלת ללבן, שהרי אמרו דבשעה דנתחייב במצוה זו נתחייב בכל מצוות כולן, והיינו ק"ש ותפילין דזמנן הוא משיכיר בין תכלת ללבן, ועיי"ש שהוכיח כן עוד ממה שאמרו בברכות ט' ב' דזמן תפילין הוא משיכיר, ובע"כ דהוא מהא דילפינן הכא דכיון שנתחייב במצוה זו נתחייב בכל מצוות כולן, והוכיח כן עוד מד' הירושלמי בברכות.[[582]](#footnote-583)

המשכנות יעקב בסימן כ"ג הק' לדעת ר"ת ודעימי' דכסות יום חייבת אף בלילה, דא"כ מהו שאמרו דכיון שנתחייב אדם במצוה זו נתחייב בכל מצוות כולן, הרי בכסות יום הוא חייב בציצית אף בלילה, ובכסות לילה אינו חייב אף ביום, וכן הק' בס' גנזי חיים בסימן ??.

**גדול עונשו של לבן יותר מעונשו של תכלת,** בפירש"י כתב דהיינו דגדול עונשו של מי שאינו מטיל ציצית כלל, ממי שמטיל לבן ואינו מטיל תכלת,[[583]](#footnote-584) - והמהרש"א בח"א כתב דהו"מ לפרש דהיינו דגדול עונשו של מי שמטיל תכלת ואינו מטיל לבן, ממי שמטיל לבן ואינו מטיל תכלת, - ובד' הטור בסימן כ"ד משמע דמפרש דהיינו דגדול עונשו של מי שאינו מחזר אחר בגד בן ד' כנפות בזמן שאין תכלת מצוי, מעונשו של מי שאינו מחזר בזמן שתכלת מצוי, כיון דל"ה התכלת מצוי' כלל, ול"ה כל אדם יכול לחזר עלי', עיי"ש.

**ובשעה שנכנס דוד לבית המרחץ וראה עצמו עומד ערום אמר אוי לי שאעמוד ערום בלא מצוה,** המג"א בסימן כ"א סק"ב מש"כ האריז"ל בפע"ח שער הציצית סוף פ"א שיש לשכב בלילה בט"ק, ומביא ממה שאמרו הכא דבבית המרחץ אמר דוד אוי לי שאני ערום מן המצוות, ומ"ט לא אמר כן בלילה שהי' ג"כ ערום, ובע"כ שהי' שוכב בט"ק, והמג"א כתב דאם לדין יש תשובה, די"ל דבלילה עכ"פ הי' לו מזוזה בפתחו, משא"כ במרחץ, וכתב דכ"ה משמעות הגמ' שאמרו דחביבין ישראל שסיבבן הקב"ה במצות תפילין וציצית ומזוזה וכו' ובשעה שנכנס דוד וראה עצמו ערום וגו', ומשמע שהי' ערום מכולם אף ממזוזה, וכ"כ המהרש"א בח"א דהא דראה עצמו עומד ערום הוא משום דבית המרחץ פטור מן המזוזה.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס ט' הביא מד' המג"א אלו דכשאינו עומד בביתו אינו מקיים מצות מזוזה, - אך הנחלת צבי ביו"ד סימן רצ"א כתב דהקפיד דוד ע"ז שאין לו מצוות המקיפות אותו, וכמו שאמרו שסיבבן הקב"ה במצוות, וקאי על מצוות המקיפות את האדם, וע"כ אף דמקיים מצות מזוזה אף כשאינו בביתו, מ"מ הקפיד ע"ז דליכא מצוה המקפת אותו, וכ"כ הדבר אברהם בח"א סימן ל"ז סקט"ז בהג"ה.[[584]](#footnote-585)

**כיון שנזכר במילה שבבשרו נתישבה דעתו,** בתשו' מהר"ח או"ז סימן י"א הוכיח מזה דעיקר מצות מילה אינה במעשה המילה, אלא במה שהמילה חתומה בבשרו, דאל"כ מ"ט שמח על המילה יותר מראשו וזרועו וכל גופו שקיים בהם מצות תפילין וציצית וכמה מצות, ובע"כ דמילה היא מצוה בכל עת כתפילין המונחין בראשו וציצית בבגדו, ואכמ"ל.

**מאה ברכות**

**חייב אדם לברך מאה ברכות בכל יום,** מלישנא דחייב אדם משמע דהוא חובה גמורה, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ז מתפילה הי"ד, והשו"ע בסימן מ"ו ס"ג, וכ"נ מד' רבים מרבוותא,[[585]](#footnote-586) והפמ"ג באש"א סימן מ"ו סק"ז הק' לפ"ז, דמ"ט בברכת הנהנין לא אמרינן דאף אם יצא מוציא, משום דהוא חיוב לברך, ועיי"ש מש"כ בזה, ואכמ"ל, - אך בס' תניא רבתי אות א' כתב דמצוה ליזהר לברך ק' ברכות בכל יום, ומשמע דאי"ז חיוב גמור, וצ"ע.

בס' העתים סימן קצ"ה הביא פלוגתת רבוותא אם במנין מאה ברכות הלילה הולך אחר היום, ולפ"ז בער"ש חסר י' ברכות, ובשבת חסר ה' ברכות, או דהיום הולך אחר הלילה, והוכיח דהיום הולך אחר הלילה, ממה שאמרו דר"ח בר אויא טרח וממלא להו, ואם הלילה הולך אחר היום ובשבת אין חסר אלא ה' ברכות, ליכא טירחא כולי האי, ובתשו' בצל החכמה ח"ד סימן קנ"ה כתב להוכיח כן מד' רבים מרבוותא, עיי"ש.

**רב חייא ברי' דרב אויא בשבת וביו"ט טרח וממלי להו באיספרמקי ובמגדי,** גירסת הרי"ף והרא"ש בשלהי ברכות א"ר חייא בר אויא בשבתות וכו' ממלי להו באספרמקי ומגדי, וכן גירסת עוד מרבוותא, ולפ"ז דינא קמ"ל דבשבת ויו"ט חייב להשלים ק' ברכות בבשמים ומיני מגדים, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ז מתפילה הט"ו.

אך לגירסא דילן דטרח וממלי להו, אשר כן גירסת רש"י, וכן גרסי הבה"ג בסוף הל' ברכות, והערוך בע' אספרמק, והילקוט בפר' עקב, ועוד מרבוותא, צ"ב דהרי כל אדם חייב לברך ק' ברכות, ומאי רבותא דר"ח ברי' דר"א, - והמחזיק ברכה בסימן ר"צ סק"א הוכיח מזה דאף דחייב אדם לברך ק' ברכות, מ"מ לטרוח בזה אינו אלא מידת חסידות,[[586]](#footnote-587) ועמש"כ בקו"א בסימן רצ"א סק"ד לישב בע"א, ועמש"כ בזה הגרי"פ עשין ב' ד"ה והנה הרשב"ג.[[587]](#footnote-588)

**טלית שאולה**

**טלית שאולה כל ל' יום פטורא מכאן ואילך חייבת,** התוס' כתבו דמדאורייתא היא פטורה לעולם, מדכתיב כסותך ולא של אחרים, והא דלאחר ל' יום חייבת הוא מדרבנן, משום דאין דרך שאלה יותר מל' יום, וסברי אינשי שהיא שלו, וכ"כ התוס' בחולין ק"י ב' ד"ה טלית שאולה, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן תפ"ג, ובסה"ת סימן קמ"ד, וכ"כ הרא"ש בסימן י', והרמב"ן וש"ר בשבת קל"א ב', והרמב"ן והריטב"א במכות ג' ב', והרשב"א וש"ר בשבת קמ"ח ב'.

אך בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דלאחר ל' יום חייבת, הוא משום דסתם שאלה ל' יום ותו לא ומכאן ואילך כמכר היא חשובה ושלו היא ובגדיהם קרינא בי',[[588]](#footnote-589) ומבו' דלאחר ל' יום היא חייבת מדאורייתא, וכ"נ בפי' רגמ"ה, - וכ"נ בד' הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' סוף ח"א לגירסת כי"נ דלאחר ל' יום כיון דלא קבעי מיני' דעתי' לשקועי לי' וכמתנה דמי, - וכ"כ הקר"א לעיל מ' ב' בדעת הרמב"ם בפ"ג מציצית ה"ד, דסתימת דבריו משמע דלאחר ל' יום חייבת אף בכלאים, הגם דדעתו דלא הותר כלאים בציצית אלא בזמן קיום המצוה, וכן צידד הקר"א בסוגיין דטלית שאולה חשיבא ככסותך, כיון דבא לידו ע"י שאלה ושכירות ושכירות ליומא ממכר הוא, אלא דפחות מל' יום לא חשיב ככסותך, וע"ד מש"כ התוס' לדון דשוכר בית חייב במזוזה מדאורייתא, והא דתוך ל' יום פטור, הוא משום דלאו בית דירה דידי' הוא.

העולת תמיד בסימן י"ד סק"ו הוכיח מד' התוס' בסוגיין דדמי דין שכירות לדין שאלה, וזהו שכתבו דהא דבמזוזה חייב השוכר, הוא משום דביתך לא אתי לאפוקי בית אחרים, וכ"ה מבו' בד' ההגמי"י בפ"ה ממזוזה הי"א, וכ"כ האהל מועד בשער ציצית דרך ג' נתיב ב', - אך הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' סוף ח"א נסתפק בזה,[[589]](#footnote-590) והביאו המ"ב בסימן י"ד סק"י.

**ברכה על טלית שאולה**

התוס' בחולין ק"י ב' ד"ה טלית שאולה כתבו דאין לברך על טלית שאולה, ול"ד להא דנשים מברכות על הסוכה אע"ג דפטורות, וכן סומא מברך על המצוות אף למ"ד דהוא פטור, דהתם אדם אחר הי' חייב שאינו סומא או שאינה אשה, אבל הכא כל אדם פטור כשאינו שלו, ולכאו' מכוון דבריהם הוא דבנשים ובסומא איכא קיום מצוה כאינו מצווה ועושה, אך בטלית שאולה דכל אדם פטור, ליכא בזה קיום מצוה כלל, וכ"כ הריטב"א בחולין קל"ו ב' בשם הר"ש דאין מברכין עלי'.

אך דעת רבים מקמאי דמברכין על טלית שאולה, וכ"כ הטוש"ע בסימן י"ד ס"ג דהשואל טלית מצוייצת מברך עלי', ומצינו כמה טעמים בזה, **א** התוס' והרא"ש בחולין שם כתבו דהמברך לא הפסיד, ומשמע דהוא משום די"ל דדמי לנשים דמברכות על מ"ע שהזמ"ג, דאף פטורא דטלית שאולה אינו אלא פטור מחיוב המצוה, אך יש בזה לקיום המצוה,[[590]](#footnote-591) וכ"כ בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן ל"א ולתשב"ץ קטן סימן רס"ב, והפסקי תוס' בפירקין, וכ"כ הדברי חמודות ע"ד הרא"ש בחולין שם, וכ"כ המג"א בסימן י"ד סק"ה, - ועד"ז כתב הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' סוף ח"א דכיון דהטלית היא בת חיובא וגם הלובשה הוא בר חיובא, ע"כ הוא חייב לברך עלי'.[[591]](#footnote-592)

**ב** הריטב"א בחולין קל"ו א' כתב דלא פטר הכתוב מטעם כסותך אלא בשאינה מצוייצת, דכתיב גדילים תעשה לך על כנפי כסותך, וכ"כ השבה"ל בהל' ציצית בשם ר"ת, דלא אתי כסותך אלא למעט שאולה מחיוב ציצית, שאינו מחויב להטיל ציצית לטלית שישאל מחבירו, אך כל שמוצאה מצוייצת חייב לברך עלי', וכ"נ בד' הנימו"י בסוגיין, ובד' הרא"ש בסימן ב',[[592]](#footnote-593) וצ"ב.

**ג** הרא"ש בחולין שם כתב דאדעתא דהכי השאילה לו שיברך עלי', ואם א"א לו לברך אא"כ תהי' שלו, הוי כאילו נותנה לו במתנה ע"מ להחזיר.[[593]](#footnote-594)

בעיקר הפלוגתא בטעם הא דמברכין על טלית שאולה, מצאנו כמה נפ"מ, **א** הרא"ש בסימן ב' כתב דמה שנוהגין באשכנז שמתעטפין בטלית של אחר כדי ליפטר מן הברכה, משום דמספקא להו אם צריך לברך על טלית בלילה, טועין הן, דהשואל מחבירו טלית מצוייצת צריך לברך, - והמחה"ש בסימן י"ד סק"ו כתב דלמש"כ הרא"ש בחולין דהא דמברכין על טלית שאולה הוא משום דאדעתא דהכי השאילה לו שבירך עלי', והוי כנותנה לו במתנה ע"מ להחזיר, הרי דבהך גוונא דלוקחין טלית של אחר כדי לצאת מספק ברכה, אין דעת המשאיל ליתנו לו במתנה ע"מ להחזיר, וגם אין דעתו השואל לקנותה, ואין מברכין עלי', וכ"כ המשכנות יעקב בסימן ז'.[[594]](#footnote-595)

**ב** הט"ז בסימן י"ד סק"ה כתב דמש"כ הרא"ש דהשואל טלית מצוייצת מברך עלי', היינו בטלית המיוחד למצות ציצית, דבזה ודאי לא נתנה לו אלא לעשות המצוה ולברך עלי', אך השואל מחבירו מלבוש של ד' כנפות שאדם לובש בו דרך מלבוש אלא שמטיל בו ציצית משום שיש לו ד' כנפות, אינו מברך עליו, דאין לנו בירור שהשאילו משום מצוה, דדילמא למלבוש בעלמא השאילו לו, - וכ"ז הוא למש"כ הרא"ש דהא דמברכין על טלית שאולה הוא משום דהוי כנותנה לו במתנה ע"מ להחזיר, אך לדעת הסוברים דהא דמברכין עלי' הוא משום דדמי לנשים המברכות על מ"ע שהזמ"ג, או משום דפטורא דטלית שאולה הוא רק כשאינה מצוייצת, הרי דאף בכה"ג מברכין עלי'.

**ג** הרא"ש בחולין שם בסו"ד כתב דנהגו להתעטף בטליתו של חבירו אפילו בלא ידיעה ומברך וסמכו על זה דניחא ליה לאיניש דליעביד מצוה בממוני', וכ"כ השו"ע בסימן י"ד ס"ד, - והמג"א שם סק"ח כתב דבכה"ג דנוטלו שלא מדעתו, לא מצינו למימר דהוי כנותנו לו במתנה ע"מ להחזיר, והא דמברך ע"ז, הוא דומיא דנשים דמברכות.[[595]](#footnote-596)

**ד** הדה"ח בסימן ט' ס"ה כתב דלמש"כ התוס' דהא דמברכין על טלית שאולה הוא דומיא דנשים דמברכות על מ"ע שהזמ"ג, היינו רק כששאל טלית והטיל בה ציצית שלו, אך כל ששאל טלית מצוייצת, הוי כחוטין שאולין ואתרוג שאול דפשיטא דאין מברכין עליהן,[[596]](#footnote-597) ועמש"כ להוסיף בזה בתשו' ר"י מליסא סימן א', וכן צידד בגל' הגרע"א למג"א סימן י"ד סק"ח,[[597]](#footnote-598) וכתב דמ"מ השואל טלית מצוייצת מחבירו מותר לילך בה לאחר ל' יום, דכיון דטעם חיוב הטלית הוא משום שנראית כשלו, גם הציצית נראין כשלו, ועיי"ש שתמהו לפ"ז ע"ד המג"א שם, - אך למש"כ הרא"ש דהא דמברכין הוא משום דאדעתא דהכי השאילה שיברך לו והוי כמקנה לו במתנה ע"מ להחזיר, הרי דהוא מקנה לו אף את הציציות, וע"כ שפיר הוא מברך ע"ז.[[598]](#footnote-599)

אמנם הנה בד' ר"פ בהגה' סמ"ק שם והפסקי תוס' בפירקין אות ק"ס קס"א מבו' דאף כששואל טלית מצוייצת יכול לברך דומיא דנשים, וכ"כ הר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ע"א עמ' 243 בשם ר"ת, וכ"נ בד' הרא"ש בחולין שם, עייש"ה, ומבו' דשפיר מתקיים מצות ציצית בכך אף דאין הציצית שלו, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א ודעימי' שכתבו דכל שהיא מצוייצת חייב לברך עלי', דפטורא דטלית שאולה הוא רק שאינו מחויב להטיל בה ציצית, והרי דאף דאין הציצית שלו, הוא מקיים בכך מצות ציצית, - וצ"ל דאף דחוטין שאולין פסולין, היינו רק בטלית שאינה של בעל החוטין, אך כל שהחוטין הם של בעל הטלית, מתקיים בכך חובת הטלית,[[599]](#footnote-600) ואף אדם אחר מקיים בזה מצות ציצית,[[600]](#footnote-601) ואמנם גם בחוטין של השואל מתקיים מצות ציצית, וצ"ב, ועמש"כ בזה בס' שלמי יוסף סימן רי"ט סקי"א.[[601]](#footnote-602)

דף מס' 29

**תעשה ולא מן העשוי**

**סוכה י"א א'** **- הדלה עלי' את הגפן וכו' פסולה,** בפירש"י כתב דהוא משום דמחובר פסול לסיכוך, מדכתיב באספך מגרנך ויקבך בפסולת גורן ויקב הכתוב מדבר, - אך בחי' הרא"ה לקמן בסוגיין כתב דהא דמחובר פסול, הוא משום דלא קרינן בי' תעשה כלל, וכ"כ הריטב"א שם דהוא משום דלא נעשה בו מעשה כלל מתחילתו לשום ענין,[[602]](#footnote-603) וכ"נ בד' המחזו"ו בסימן ש"ס בשם ר"י גאון.

**צריך לנענע,** בפירש"י כתב דהא דצריך לנענע, הוא משום דאל"כ פסולה משום תעשה ולא מן העשוי, דהכי משמע סוכות תעשה כשאתה עושה אותה תהא ראוי' לסוכה, ולא מן העשוי בפסול שאינו ראוי לסוכה, ומשמע דהא דהוי זה בכלל תולמ"ה, לאו היינו משום דעשי' בפסול לא חשיבא כעשי' כלל, אלא הוא משום דילפינן מקרא דבעינן דבשעת העשי' תהא ראוי' לסוכה, וכל שבשעת העשי' ל"ה ראוי' לסוכה ל"מ עשי' זו לקיום דין העשי', - אך בל' הרמב"ם בפ"א מציצית הי"ד והט"ו משמע קצת, דהא דכשעשי' הראשונה היתה בפסול חשיב כתולמ"ה לענין ציצית, הוא משום דסברא הוא דעשי' בפסול לאו עשי' היא, וע"כ אף שהוכשרה אח"כ, הו"ל כתולמ"ה.[[603]](#footnote-604)

\*התוס' לקמן י"ג ב' ד"ה אם פסולת כתבו בחד תירוצא, דכשמסכך בדבר המקב"ט, אף דע"י שמסכך בו נטהר, מ"מ ל"מ, דבעינן שלא יהא מקב"ט בשעת סיכוך משום תולמ"ה, וכ"כ הרמב"ן בב"ב י"ט ב' בחד תירוצא, - ונתחדש בדבריהם, דהא דל"מ עשי' בפסול, הוא אף כשהוכשר ע"י עשי' זו עצמה, דמ"מ כיון דקודם העשי' הי' פסול, ונעשית העשי' בסכך פסול, ל"מ עשי' זו לקיום דין העשי', וצ"ע.[[604]](#footnote-605)

**לנענע,** בפירש"י כתב דהא דמהני נענוע, הוא משום דקרוב לסתירה הוא וכו', ומשמע דהנענוע בפנ"ע חשיב כעשי',[[605]](#footnote-606) - אך בל' הטוש"ע בסימן תרכ"ו ס"ב משמע דהא דמהני הוא משום דקצץ את האילן לשם סיכוך, וה"ז מועיל בצירוף הנענוע, וכ"כ המ"ב שם סקי"ג דכיון דלבסוף קצצו לשם סיכוך הוי עשי' מחדש, ומ"מ בקציצה לבד לא מיקרי עשי' גמורה וכו' וע"כ צריך לנענע אחר הקציצה.[[606]](#footnote-607)

בפי' ריבב"ן כתב דצריך לנענע לשם סוכה, ואע"ג דבעלמא לא צריך סכך לשם סוכה, הכא איצטריך משום דמחובר הוא, ונתחדש בדבריו דאף דבעשי' גמורה ל"ב עשי' לשם סוכה, אלא עשי' לשם צל, מ"מ הכא דעיקר העשי' היתה בפסול, ובאנו להכשיר משום הנענוע, ל"מ אלא כשהי' הנענוע לשם סוכה, וכ"נ בד' הר"י מלוניל,[[607]](#footnote-608) וכנראה פירש כן למש"כ הרי"ף דצריך לנענע כדי שיהא מעשה לשם סוכה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מסוכה הי"ב.

אך בפי' ר"א מן ההר פירש לד' הרי"ף דמש"כ דבעינן מעשה לשם סוכה, היינו דבעינן דבשעת עשי' תהא ראוי' לסוכה, וכ"כ הר"ן דמש"כ הרי"ף דבעינן שיהא מעשה לשם סוכה ל"ד הוא, עיי"ש, וכ"כ הריטב"א דצריך לנענע לשם צל, דלשם חג לא בעינן, וכ"כ המג"א בסימן תרכ"ו סק"ח, והמ"ב שם סקי"ד.

**קציצתן זו היא עשייתן**

**דרב אכשורי מכשר וכו' קציצתן זו היא עשייתן,** בפירש"י כתב דהיינו דקציצתה זו היא "גמר עשייתה", ומשמע דהקציצה לא חשיבא כעשי' גמורה בפנ"ע, אלא דהיא גמר העשי', - ולפ"ז י"ל דאי"ז מועיל להכשיר בפנ"ע, אלא בצירוף מה שהדלה את הסכך מעיקרא, ול"מ הא דקציצתן זו היא עשייתן, אלא כלפי פסולא דתולמ"ה במסכך במחובר, דהוא משום דהוי העשי' בפסול, וכמש"נ לעיל מד' רש"י דזהו טעם הא דחשבינן לה כתולמ"ה, וע"ז הוא דמהני הא דהקציצה היא גמר העשי', וכיון דגמר העשי' היא בהכשר, סגי בזה לחשוב דעשיית הסיכוך היא בהכשר.[[608]](#footnote-609)

אך בפי' ריב"ן כתב דלרב פסיקתן זהו "תחילת עשייתן", ומבו' דלדעת רב חשיבא הפסיקה בפנ"ע כעשי', וזהו גם מש"כ שם דקסבר קציצתן זו היא עשייתן ולי"ב תולמ"ה "דהשתא הוא דקעביד לי'", - וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' בסוגיין בד"ה פסיקתן ובמנחות מ"ב ב' ד"ה הקוצים דלדעת רב אף דכשעשאן מן הקוצין וכו' אי"ז עשי' כלל, מ"מ יש להכשיר מכח הפסיקה, וכל הא דל"מ הוא משום דבעינן תלי' לשמה, - וכ"נ ממש"כ התור"פ בסוגיין דלדעת רב לא משכח"ל לפסולא דתולמ"ה אלא בכגון חוטט בגדיש דכשחוטט אינו עושה מעשה בסכך, ומשמע דכל דעושה מעשה המכשיר בסכך מהני לדעת רב, אף אם מעיקרא ל"ה מעשה כלל, - וכ"ה משמעות ד' הטור בסימן תרכ"ו, דלמ"ד דקציצתן זו היא עשייתן ה"ז מועיל אף כשעשה סוכה תחת האילן וקצץ את האילן, דלא עשה מעיקרא מעשה בסיכוך כלל, ובע"כ דהקציצה בפנ"ע חשיבא כעשי', - וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן י"א סי"ג בתו"ד דהמעשה המכשיר בפנ"ע חשיב כעשי', וע"כ ה"ז מועיל אף להכשיר בתקרת הבית, עיי"ש.[[609]](#footnote-610)

\*בירושלמי אמרו דר' בא בשם רב אמר והוא שידלה אותן לכך, ור' יעקב בר אחא בשם ר' זעירא אמר צריך לנענע, וא"ר יוסה תרוייהו לקולא הדלה אותן לכך אע"פ שלא נענע, נענע אע"פ שלא הדלה, - ומבו' דכל הא דמכשר רב כשקצצן אף בלא נענוע, הוא רק כשהדלה אותן לכך,[[610]](#footnote-611) וזה מתפרש למש"נ בד' רש"י דהקציצה ל"ה עשי' בפנ"ע, אלא דלדין העשי' בהכשר סגי במה שגמר העשי' הוא בהכשר, וע"כ הוא דבעינן שידלה אותן לכך, דאל"כ אין מעשה הקציצה מצטרף להמעשה שעשה מתחילה, והוי מעשה אריכא המועיל להכשיר בסופו,[[611]](#footnote-612) אך אם הקציצה הויא עשי' בפנ"ע, אין מקום להצריך שידלה אותן מתחילה לכך, (ואמנם י"ל דהוא גזירה דרבנן, כמש"כ הפנ"מ שם, עיי"ש).[[612]](#footnote-613)

\*לקמן י"ב א' אמרו דכשהניח הסכך לייבש ולא לצל פסול, הוא משום תעשה ולא מן העשוי, וצ"ב דמ"ט בעינן בזה לפסולא דתולמ"ה, הרי בלא"ה יש לפסול משום דבעינן שתהא הסוכה עשוי' לצל, - ובפירש"י שם ד"ה והתורה אמרה מבו' דהיינו, דאף דהניח הסכך שלא לשם צל, מ"מ כשנמלך עליו לשם צל, ה"ז מועיל לחשוב הסוכה כסוכה העומדת לצל, וכל הא דל"מ משום דהוי מן העשוי בפסול, כיון דבשעת מעשה הסיכוך ל"ה הסוכה עומדת לצל, והיתה פסולה, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א הכא ולקמן בע"ב, ואך דבד' הריטב"א הכא בסו"ד משמע, דהא דל"מ כשעשאה שלא לשם צל ואח"כ נמלך עלי' לצל, אי"ז משום דהוי מן העשוי בפסול, אלא משום דהתורה אמרה תעשה שיהא בה מעשה לשם צל, והיינו דאף דאלמלי הא דאיכא בסוכה דין עשי' הי' מועיל מה שמייחדה לצל אף בלא עשי', מ"מ אחר דאיכא בסוכה דין עשי' בעינן שתהא העשי' לצל,[[613]](#footnote-614) וכ"כ האבנ"ז בסימן תע"ה סק"ב, ועיי"ש מש"כ לדינא לפ"ז.

אך הרמב"ם בפ"ה מסוכה ה"ט כתב דסוכה שנעשית כהלכתה מ"מ כשרה אע"פ שלא נעשית לשם מצוה, והוא שתהא עשוי' לצל וכו', אבל סוכה שנעשית מאלי' פסולה לפי שלא נעשית לצל, ומבו' דעיקר הא דבעינן עשי' בסוכה, הוא משום דבעינן שתהא נעשית לצל, ואשר זהו שאמרו דכשהניח לייבש פסול משום תעשה ולא מן העשוי, דכל שהוא מן העשוי ול"ה בו עשי' לצל, פסול,[[614]](#footnote-615) - ולפ"ז בע"כ דהא דמדמינן הכא דינא דתולמ"ה בסוכה לדינא דתולמ"ה בציצית, אף דבסוכה ל"ב עשי' כלל, (אלא דבעינן שתהא עשוי' לצל) ובציצית בעינן עשי',[[615]](#footnote-616) הוא בהנידון אם קציצתן ופסיקתן זו היא עשייתן, ומוכח לפ"ז דלדעת רב דקציצתן ופסיקתן זו היא עשייתן, הוי זה עשי' בפנ"ע.[[616]](#footnote-617)

בטעמא דשמואל דלא אמרינן קציצתן זו היא עשייתן, בפשוטו י"ל דהיינו דאף דהקציצה חשיבא כמעשה, מ"מ לא סגי בזה להכשר הסוכה, דבעינן שתהא עיקר עשייתה בהכשר, ולא סגי במה דנעשית הקציצה בהכשר, - אך הרמב"ן במלחמות לקמן ט"ו א' כתב דהוא משום דבעינן מעשה ניכר, ועד"ז כתב הביכורי יעקב בתוספת ביכורים בסו"ס תרכ"ט לפרש בד' רש"י, דהוא משום דקציצה ל"ה אלא תיקון מועט וע"כ לא חשיבא כמעשה, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, - ובל' הר"ח בסוגיין משמע דהוא משום דבעינן שיהא המעשה בגוף הסיכוך, ול"מ מעשה קציצה דאי"ז מעשה בגוף הסיכוך, אלא מעשה המכשיר הפסול, ועד"ז כתב הגר"א בסימן י"א סי"ג דהוא משום דקציצה ל"ה מעשה, ועיי"ש שכתב לפ"ז דכל דנעשה מעשה להכשיר שפיר דמי אף לדעת שמואל, ונתבאר להלן, (והיינו דדוקא קציצה שאינה ממעשה עשיית הציצית ל"מ, אך קשירת הציצית שהיא ממעשה עשיית הציצית, שפיר מהניא).

**תלאן ולא פסק ראשי חוטין שלהן,** בפירש"י כתב דהפסול כשאין ראשי החוטין פסוקין הוא משום דאין בה אלא חוט אחד,[[617]](#footnote-618) וכ"כ בתשו' רש"י סימן פ"ב וסימן פ"ג, וכ"כ הר"י מלוניל והר"א מן ההר והמאירי, וכ"כ השטמ"ק במנחות מ' ב' בשם תוס' חיצוניות.

אך השאילתות בסימן קכ"ז כתב דאין ציצית אלא ענף דכתיב ויקחני בציצית ראשי ואמר אביי צריך לפרודה כציציתא דארמאי, והיכא דתלאן ולא פיסק ראשי חוטין שלהן פסולה "דליכא ענף", ומבו' דהפסול כשאין ראשי החוטין פסוקין, אי"ז משום דהוו חוט אחד, אלא הוא משום דליכא ענף כשאין ראשי החוטין מופרדין זמ"ז, ובעינן שיהיו חוטי הציצית מופרדין זמ"ז כציציתא דארמאי, דבלא"ה לא חשיב כענף, וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין דהוא משום דבעינן שיהיו החוטין פסוקין ולא מחוברין דומיא דשיער וכו', וכן משמע קצת בל' הר"ח, דהפסול הוא משום דאין החוטין מופרדין זמ"ז, וכ"כ הלבוש בסימן י"א סי"ג, - ועמש"כ בזה ההעמ"ש שם סקי"ג.

**אם מהני שיפסוק החוטין אחר תלייתן בבגד קודם הקשירה**

בפירש"י כתב דתוחבו בכנף ועודנו חוט אחד כופלו והרי הן ח' כפלים ופוסק ראשין שלהן ונעשין ח' חוטין, ורב עמרם שכח ולא פסקן עד שעשה כל הגדילים וקשריהם, ומבו' דדרך העשי' היא שפוסקן אחר שתוחבן בכנף, ובכה"ג כשרה לכו"ע, וכל הא דל"מ הוא רק כשפסקן אחר הקשירה, וכ"נ בד' הרי"ף והרא"ש שכתבו דאם תלאן וקשרן ואח"כ פסק ראשי חוטין שלהן פסולין, וכ"כ הר"י מלוניל וההשלמה והמאורות והריטב"א והר"א מן ההר והריבב"ן והר"ן והמאירי, וכ"כ הסמ"ג עשין כ"ו, והסמ"ג בסימן ל"א, וכ"כ הטוש"ע בסימן י"א סי"ג.

אך רי"ו בנתיב י"ט ח"ג קסט. כתב דצריך לחתכן קודם שיתחבם בכנף, ואם חתכן אחר שתלאן בכנף פסול, וכ"כ הארחות חיים בהל' ציצית סימן י' והכל בו בסימן כ"ב בדעה קמייתא,[[618]](#footnote-619) וכ"כ המהר"י אבוהב בסימן י"א, והביאו הב"י שם, - והב"י שם תמה ע"ז מסוגיית הגמ' להלן בהטיל לב' קרנות בב"א דאם פסק ואח"כ קשר כשרה, ונתבאר להלן.

בטעמא דרש"י ודעימי' דכל שפסק קודם הקשירה כשרה, מצינו כמה דרכים,[[619]](#footnote-620) **א** בד' הב"י משמע קצת דהוא משום דפסולא דתולמ"ה, הוא רק בדחשיב כ"עשוי בפסול",[[620]](#footnote-621) דבכה"ג אין תורת מעשה על העשי' שעושה אח"כ, ואינה מועלת להכשיר, וע"כ היינו רק כשכבר עשה בהציצית את העשי' דמתכשרא בהכי, דחשיבא כעשוי' בפסול, אך כל דעדיין לא מתכשר בהכי, לא חשיבא כעשוי' בפסול, ויש תורת מעשה על העשי' שעושה אח"כ, ולי"ב לפסולא דתולמ"ה. - **ב** הלבוש בסימן י"א סי"ד כתב דהוא משום דאין התחיבה בכלל תולמ"ה, כי זאת העשי' אינה אלא מן התחיבה ואילך כשמתחיל עשיית הגדיל, דכתיב גדילים תעשה וגו' ומיני' דרשינן תולמ"ה, והתחיבה היא בכלל ועשו להם ציצית על כנפי בגדיהם וגו',[[621]](#footnote-622) והביאוהו הפמ"ג במש"ז סימן י"ד סק"א, והביאוה"ל שם ס"ב (ד"ה לא יברך), והחזו"א בסימן ג' סקי"א נקט דהוא משום דהתחיבה בבגד ל"ה כלל בכלל העשי',[[622]](#footnote-623) וכן משמע בד' הריטב"א שכתב דקשרים היינו מעשה שבציצית. - **ג** הגר"א שם סי"ג כתב דהוא משום דעד כאן לא פליג שמואל עלי' דרב, אלא משום דס"ל דקציצתן לאו מעשה, אבל כל שנעשה מעשה להכשיר ודאי נקרא מעשה,[[623]](#footnote-624) וי"ל דזה גם מכוון הב"י, דפסולא דתולמ"ה הוא רק כשהוא עשוי בפסול, דהיינו משום דכל דדאכתי אי"ז עשוי בפסול, והוא עושה מעשה אחר להכשיר, חשיב זה כמעשה.

ובטעם הסוברים דאם חתכן אחר שתלאן בכנף פסולה, כתב המשכנות יעקב בסימן ט"ז, דהוא משום דאף התחיבה בכנף היא בכלל עשיית הציצית, ובעינן דתהא כל עשיית הציצית בהכשר.

הסמ"ג שם כתב דטוב שלא יתחבם בבגד עד שיחתכם, ועד"ז כתב הסמ"ק שם, והב"י שם כתב דהיינו דאף דמדינא א"צ לחתכן קודם שתוחבן בכנף, מ"מ עצה טובה קמ"ל כדי שלא ישכח לחתכם עד אחר קשירה, וכ"כ החמד משה שם סק"ז, ופמ"ג באש"א שם סקי"ח, והמחה"ש שם.

אך הגר"א שם סי"ב כתב דאי"ז עצה טובה בעלמא, אלא היינו דהא דמכשרינן כשחתכם קודם הקשירה הוא בדיעבד, וכמו שאמרו בסוגיין הטיל וכו' כשרין, דמשמע דדוקא בדיעבד כשרין, אך לכתחילה יש לחתכם קודם שיתחבם,[[624]](#footnote-625) וכ"כ הגר"ז שם סוסכ"ג דלכתחילה טוב לפסוק ראשי החוטין קודם שיתחוב את הציצית בנקב, בכדי שלא יעשה שום עשי' מהציצית בפסול, וכן משמע קצת בד' הט"ז שם סקי"ד, וכמו שעמד ע"ז החמד משה שם.[[625]](#footnote-626)

**אם מהני שיפסוק החוטין אחר שעשה חלק מתיקון הציצית**

נחלקו האחרונים בגונא שפסקן אחר שעשה חלק מתיקון הציצית, אם מיפסל משום תולמ"ה, דהב"י שם כתב דכיון דקי"ל דאפי' לא כרך בה אלא חוליא אחת כשרה, ע"כ אם כרך בה חוליא אחת וקשר קשר אחד ואח"כ פסקן פסולה, דכיון דבהכי מתכשר חשיב שפיר מן העשוי, אך אם פסקן אחר שקשר קשר אחד ולא כרך חוליא אחת, או אחר שכרך ולא קשר, כשרה, וכ"כ השו"ע שם סי"ג, והט"ז שם סקי"ד, והעטרת צבי שם סקכ"ו, והמג"א שם סקי"ט, - ובד' הב"י שם משמע דכל הא דל"מ הוא רק כשפסק אחר שכרך כריכה אחת וקשר אחרי', אך אם קשר תחילה ואח"כ כרך, עדיין לא מתכשר בהכי, ואף שעשה כן קודם פסיקת החוטין שפיר דמי, וכ"כ הט"ז שם, והא"ר שם סקי"ח, והגר"א שם סי"ג, והמ"ב שם סקס"ד, - ולכאו' הוא משום דס"ל דקי"ל כדעת הסוברים דקשר עליון הוא קשר שבסוף הגדיל, וס"ל דבעינן דוקא קשר שבסוף הגדיל וקשר הסמוך לכנף ל"מ, ונתבאר בזה בדף מס' 10.[[626]](#footnote-627)

אך הלבוש שם סי"ד כתב דאם קשר ב' פעמים זעג"ז ואח"כ פסקן אע"פ שעדיין לא כרך כלום, פסול, דכיון דקי"ל דקשר עליון דאורייתא וי"א דהוא הקשר הסמוך לכנף, ע"כ כל שעשאו קודם שפסק החוטין הו"ל תולמ"ה, דכל מה שצריך לעשות מה"ת ועשאו קודם פסיקת החוטין הו"ל בכלל תולמ"ה, מלבד התחיבה בבגד, דאינו בכלל גדילים תעשה לך, וכ"כ העו"ת שם סק"י,[[627]](#footnote-628) וכ"כ החזו"א בסימן ג' סקי"א ד"ה והנה בתלאן וד"ה וב"י.

בד' הב"י ודעימי' מבו', דלא מיפסל משום תולמ"ה, אלא כשכבר עשה את הציצית באופן דמתכשר בהכי, וע"כ כל שכרך ולא קשר קודם פסיקת החוטין, כיון דעדיין לא מתכשר בהכי, לי"ב משום תולמ"ה,[[628]](#footnote-629) - אך העו"ת שם כתב דאף אם עשה כריכה לבדה ואח"כ פסק, מיפסל משום תולמ"ה, וכ"נ בד' הלבוש שם, וכן משמע בל' הטור שם, ובתשו' הרא"ש כלל ב' סימן י', עיי"ש.

ולכאו' ד"ז תליא בטעם הא דמכשרינן כשפסק קודם הקשירה, דלמש"כ הלבוש דהוא משום דתחיבת החוטין בבגד אינה בכלל העשי' דגדילים תעשה לך, וכן למש"כ החזו"א דאי"ז כלל בכלל העשי', הדין נותן דכל שכבר כרך כריכה אחת קודם פסיקת החוטין מיפסל, דכיון דכריכה זו הויא בכלל העשי', יש בזה לפסולא דתולמ"ה,[[629]](#footnote-630) וכאשר כ"ה מבו' בד' הלבוש שם דמה"ט הוא דס"ל דפסק אחר שקשר סמוך לכנף פסול, אף שעדיין לא כרך,[[630]](#footnote-631) וכ"כ החמד משה שם סק"ח, דבעינן כולה עשי' בכשרות, ואף אם נעשה מקצתה בפסול מיפסל משום תולמ"ה, - אך למשמעות ד' הב"י דהוא משום דפסולא דתולמ"ה הוא רק כשהוא עשוי בפסול, הרי דע"כ אף אם כבר כרך כריכה אחת בעודו פסול, מ"מ כ"ז שלא קשר, עדיין ל"ה עשוי בפסול ולי"ב לפסולא דתולמ"ה, וכ"ה גם למש"כ הגר"א דכל שנעשה מעשה להכשיר, ודאי נקרא מעשה, אף לדעת שמואל, דמה"ט אף שכבר כרך כריכה אחת בעודו פסול, מ"מ כל שקשר את הקשר העליון אחר פסיקת החוטין, ה"ז מועיל להכשיר.

הב"י שם כתב דמש"כ רש"י דשכח ולא פסקן עד שעשה כל הגדילים וקשריהם, הוא לרבותא דרב דמכשיר אף בכה"ג, אך לדעת שמואל דפסל, כיון שעשה שיעור הכשר ציצית דהיינו חוליא אחת וקשר אחד, ל"מ לפסוק החוטין, דהו"ל מן העשוי, וכן נקטו הפוסקים שם דל"מ לפסוק החוטין אחר כריכה וקשירה אחת.

אך החמד משה שם סק"ח צידד דבדוקא פירש"י כן, דכל שפסק קודם עשיית כל החוליות והקשרים, הרי אף דהחוליא והקשר שעשה קודם שחתכן פסולין, מ"מ שאר החוליות והקשרים שעשה אח"כ כשרים, וכיון דמה"ת סגי בחוליא וקשר אחד, דל מהכי החוליא והקשר הראשון וכאילו אינו ותתקיים הציצית בשאר החוליות והקשרים, וכן צידד בגל' הגרע"א למג"א סימן י' סק"ו להכשיר בכה"ג, וצ"ע שלא הביא לד' הב"י בסימן י"א דפשיטא להו דלא כן, ועמש"כ בזה השפ"א בסוגיין,[[631]](#footnote-632) ומש"נ בזה בסימן י"ז.

**אם מהני לפסוק החוטין קודם קשירת כל הד' ציציות**

\*מסתימת ד' הפוסקים בסימן י"א מבו', דהטיל ציצית אחר וקשר ואח"כ פסק פסולה, אף דעדיין לא הטיל את שאר הציציות שבטלית, - אך מצינו דבר חדש בתשו' חכמי צרפת ואשכנז סימן ע"ח בתשו' ה"ר שמחה וה"ר שמואל דלא מיפסל אלא ציצית רביעי אם קשר ואח"כ פסק ראשי חוטין שלו, וכ"ש אם קשר ולא פסק את כל ד' הציציות, אך אם פסק ראשי חוטין של ג' ציציות קודם שקשר ציצית רביעי דלא גמר עשייתו בפסול, אפי' שמואל מודה דלא מיפסל משום תולמ"ה,[[632]](#footnote-633) ועיי"ש שכתב דה"נ הוא לענין לולב, דאם אם אגד ב' מינים והיו בהדס ענפים מרובים ומיעטן קודם שאגד מין שלישי עמהן, לא מיפסל משום תולמ"ה,[[633]](#footnote-634) - ועמש"נ בזה בסימן י"ח.

**בהא דפסלינן בעשאה מן הקוצין וכו' ולא מכשרינן מכח מה שעושה את הציצית אח"כ**

**פסיקתן זו היא עשייתן,** התוס' כתבו דהא דפסלינן בעשאה מן הקוצים ומן הגרדין, אע"פ שעושין אח"כ הציצית לגמרי, ולא חשבינן לי' עשייתן, הוא משום דבעינן תלי' לשם מצוה, - ודבריהם מתפרשים לפי דבריהם במנחות מ"ב ב' בשם פירש"י דהא דעשאה מן הקוצים ומן הגרדים פסולה, הוא משום תולמ"ה, ומבו' בדבריהם שם דלפ"ז אי"ז כלל מכח דינא דלשמה, אלא הוא משום דבקוצין ונימין וגרדין ליכא עשי' כלל, (וכ"ה מבו' בד' הרא"ה לעיל ט' א', וכ"כ הריטב"א לעיל שם), והיינו דכיון שהן מחוברין לבגד מתחילתו, לא חשיב כעשיית ציצית כלל, וע"ז הוא דקשיא להו דא"כ מ"ט פסלינן בזה לדעת רב, דכיון דלדידי' פסיקתן זו היא עשייתן, כ"ש דכשעושה הציצית לגמרי מן הקוצים והגרדין דהוי זה עשייתן, וע"ז הוא שכתבו דהא דמיפסל בכה"ג, אי"ז משום תולמ"ה, אלא משום דבעינן תלי' לשמה, ועמש"נ להלן לפרש לזה.

ובישוב ד' רש"י, נתבאר בדף מס' 27 די"ל דס"ל דהא דפסיקתן זו היא עשייתן, לאו היינו דפסיקת החוטין הוי עשי' גמורה בפנ"ע, ואי"ז מועיל להכשיר אלא בצירוף מעשה תליית החוטין, ומהני הא דפסיקתן היא גמר עשייתן, דכיון דגמר עשיית הציצית היא בהכשר סגי בהכי, ומשא"כ בעשאן מן הקוצין דהתלי' בבגד ל"ה עשי' כלל, לא מצינו להכשיר מכח המשך העשי' בפנ"ע, ועד"ז כתב הטה"ק במנחות שם.[[634]](#footnote-635)

וי"ל עוד בע"א קצת, דכל הא דפסיקתן זו היא עשייתן, הוא היכא דכל הגריעותא בעשייתן הראשונה הוא משום שהיו החוטין מחוברין, ובזה הוא דאמרינן דכל שמכשירן מפסול זה ע"י מעשה, מתקיים בזה דין העשי', והיינו דעיקר העשי' מתקיימת בעשייתן הראשונה, וכלפי הגריעותא דבעשייתן הראשונה דהחוטין מחוברין, איכא עשי' אחרינא המועלת להכשיר, אך בעשאה מן הקוצין ומן הגרדין דהגריעותא היא משום דאי"ז עשי' כלל, ל"מ הא דגומר את עשיית הציצית ע"י מעשה, דאכתי כיון דתליית החוטין בבגד ל"ה ע"י מעשה, הו"ל בכלל תולמ"ה, ומשא"כ בתלאן ואח"כ פסקן, דכל עשיית הציצית הויא ע"י מעשה, דתליית החוטין וקשירתם הויא ע"י מעשה, וגם הכשר הפסול דהחוטין מחוברין הוי ע"י מעשה.

בד' התוס' משמע דלדעת שמואל דס"ל דפסיקתן לא זו היא עשייתן, שפיר יש לפסול בעשאה מן הקוצין ומן הגרדין משום תולמ"ה, - והמשכנות יעקב בסימן ט"ז הוכיח מדבריהם דלדעת שמואל כל שתחב את החוטין בכנף בפסול ל"מ, אף שעשה את הכריכות והקשרים בהכשר, ודלא כדעת ש"ר דכל שעשה את הכריכות והקשרים בהכשר שפיר דמי.

אך המחה"ש בסימן ט"ו סק"ה כתב דמשה"ק התוס' מרב עדיפא מקשו, אך גם לשמואל קשיא, משום דהכא עשה את הכריכות והקשרים בהכשר, והוכיח כן מד' התוס' במנחות מ' ב' (ד"ה שמא יקרע), עיי"ש, (וכ"כ האבנ"ז בסימן ט' סק"ג ובסימן תס"ו סק"ג), - וי"ל עוד למש"כ החזו"א בסימן ג' סקי"א ד"ה ובמ"ב דהכא חשיב דנעשית גם הקשירה בפסול, דכיון דהחוטין מחוברין בבגד הו"ל כקשירה, ונתבאר להלן.[[635]](#footnote-636)

הביאוה"ל בסימן י"ד ס"ב ד"ה לא יברך עליו הוכיח מד' התוס' דאף תחיבת החוטין בכנף בעינן שתהא לשמה, וע"כ הוא דפסלינן בעשאה מן הקוצין ומן הגרדין, אף דלא עשה קשר, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, - אך החזו"א בסימן ג' סקי"א ד"ה במ"ב כתב לדחות, דהכא החוטין מחוברין לבגד, והויא קשירה שלא לשמה.[[636]](#footnote-637)

האבנ"ז בסימן ט' סק"ה ובסימן תס"ו סק"ה עמד בד' התוס', דכיון דאין לפסול בעשאה מן הקוצין ומן הגרדין משום תולמ"ה משום דהגמר הוא עשייתן, מ"ט פסלינן בזה משום דבעינן תלי' לשמה, הרי כיון דגמרן הוא עשייתן, יש כאן עשי' לשמה, - ובד' החזו"א בסימן ג' ריש סקי"א מבו' דהטעם בזה הוא, דלדין עשי' לשמה בעינן שתהא כל עשיית הציצית לשמה, ועשי' שלא לשמה אין עלי' הכשר,[[637]](#footnote-638) ומשא"כ לענין דינא דתולמ"ה סגי במה דאיכא עשי' בכשרות, ול"ב שתהא כל העשי' בהכשר,[[638]](#footnote-639) - ועמש"כ הארצוה"ח בסימן ט"ו סק"ב לפרש בזה בע"א.

האבנ"ז שם סק"ו כתב לפרש לד' התוס', דהוא משום דלעולם תחילת עשיית הציצית היא בפסול, כ"ז שלא נגמרה עשייתה, וכמש"כ הראב"ד בפ"ד מממרים ה"ג דכל שאגד ב' מינים יחד ואח"כ נתן המין השלישי בתוך האגד, מיפסל משום תולמ"ה, והביאו הר"ן בסנהדרין פ"ח ב',[[639]](#footnote-640) ובע"כ שהקפידה תורה רק על גמר עשייתן שיהא בכשרות, ותחילת עשייתן לעולם היא בפסול, ומשא"כ בדינא דלשמה בעינן שתהא גם תחילת העשי' לשמה, דזה יוכל להיות שתהא כל העשי' לשמה, וכ"כ האבנ"ז ביו"ד סימן שנ"ו סק"ג.

ואמנם בעיקר מש"כ האבנ"ז דלעולם תחילת עשיית הציצית היא בפסול, יש מקום לדון, דלא חשיב כלל דהויא העשי' בפסול, דעשי' זו היא בהכשר, אלא דעדיין לא השלים העשי',[[640]](#footnote-641) ול"ד למש"כ הראב"ד דאם אגד ב' מינים ואח"כ הוסיף בתוך האגד את המין השלישי פסול, דהתם דדין האגד הוא לאגוד יחד את הג' מינים, הרי דכל שאגד ב' מינים הוי האגד בפסול.[[641]](#footnote-642)

\*האבנ"ז בסימן תס"ו סק"ז כתב לפי דבריו, דאם סיכך פחות מכדי הכשר סוכה כשהי' מחובר וקצצו ואח"כ גמר עשייתו בהכשר כשר, וכן אם הי' תחילה חממ"צ כשהי' מחובר ואח"כ קצצו וגמר עשייתו כשר, והיינו משום דסגי במה דגמר עשיית הסוכה היא בהכשר,[[642]](#footnote-643) - אך יש מקום לדון בזה, דכל מקצת מן הסכך נידון לעצמו, וכל שעשאו בפסול, ל"מ מה שעשה אח"כ את שאר הסכך בהכשר.[[643]](#footnote-644)

**הטיל לב' קרנות**

**הטיל לב' קרנות בב"א,** בטעם הפסול בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דקודם שנפסקה חוט אחד הוא, ולכאו' היינו דא"א שיעלה חוט אחד לב' ציציות.[[644]](#footnote-645) - **ג** בתשו' רש"י סימן פ"ג כתב דטעם הפסול הוא משום דציצית הכנף כתיב ולא ציצית כנפות, והיינו דבעינן שתהא הציצית בכנף אחד, וכל שהיא בב' כנפות ה"ה פסולה,[[645]](#footnote-646) וכ"נ בד' הריטב"א לקמן בסוגיין דהוא משום דלא קרינן בי' ונתנו על ציצית הכנף, - **ג** בפי' ר"ח לקמן בסוגיין משמע דהוא משום דליכא ענף נוטף, והיינו דכיון דהחוטין תלויין בב' כנפות, נמצא דבקצה אחד של כל ציצית, ליכא ענף נוטף, ודמי להא דפסלינן כשלא פסק ראשי חוטין שלהן, דמשמעות ד' הר"ח דהוא משום דכל דאין החוטין מופרדין זמ"ז בראשיהן ליכא ענף, וכ"כ ההעמ"ש בסימן קכ"ז סקי"ג בדעת השאילתות. - **ד** הרמב"ם בפ"א מציצית הי"ד כתב דהוא משום דב' הכנפים מעורין זמ"ז בחוטין שביניהם, והמרכה"מ שם פירש דהיינו משום דאין הטלית בת ד' כנפות, וכ"כ המגן גיבורים בסימן י"א סקי"ג,[[646]](#footnote-647) אך בכ' הגרי"ז במנחות ל"ז ב' פירש לדבריו בע"א.[[647]](#footnote-648)

**לא שפוסק ואח"כ קושר,** הב"י בסימן י"א סי"ג תמה מזה ע"ד הסוברים דכל שפסק ראשי החוטין אחר שתחבן בכנף פסול משום תולמ"ה, דלהדיא אמרו הכא דכל שפוסק ואח"כ קושר כשרה,[[648]](#footnote-649) - והמשכנות יעקב בסימן ט"ז כתב לישב, דשאני הכא דליכא בזה פסול כלל, דד' חוטין הן וכשותחבן בכל כנף לבד הן ציצית גמורין, ואף כשתחבן בב' הן כשרין עכ"פ לאחד מהן, ואין בזה פסול כלל, אלא דס"ד דבעינן כנף אחד בשעת פתיל ואם תחבן בב' כנפות תיפסל, קמ"ל דלא קפדינן אהא, ומשא"כ כשחוטי הציצית עצמן מחוברין, דאי"ז ציצית כלל, והיינו דשאני בהטיל לב' קרנות, דאף דבגמר עשיית הציצית בעינן שתהא ציצית אחת לכל כנף, מ"מ בשעת תחיבת החוטין ל"ב לזה כלל, ולא חשיב כלל שנעשית תחיבת החוטין בפסול, וע"כ לי"ב משום תולמ"ה, ונתבאר עוד בסימן י"ט סק"ט.[[649]](#footnote-650)

בל' הרמב"ם בפ"א מציצית הי"ד והטור בסימן ט"ו משמע דלא פסלינן אלא כשקשר ב' הכנפות ואח"כ פסקן, אך כל שקשר כנף אחד ואח"כ פסקן כשרה,[[650]](#footnote-651) - אך הפרישה בסימן ט"ו סק"ג כתב די"ל דאף כשלא קשר אלא ציצית אחת פסול משום תולמ"ה, אע"ג דעדיין לא קשר השני ואם ירצה יניח לזה האחד ציצית ארוך, ועמש"כ ע"ז הפמ"ג במש"ז שם סק"א.[[651]](#footnote-652)

**מהו דתימא בעינן כנף בשעת פתיל וליכא קמ"ל,**[[652]](#footnote-653)לדעת הסוברים דכל שפסק ראשי החוטין אחר שתחבן בכנף פסול משום תולמ"ה, מתפרש היטב הא דס"ד דאף כשהטיל בב' כנפות בעינן כנף בשעת פתיל, וחשיב דתחיבת החוטין בבגד היא בפסול, והו"ל תולמ"ה, וקמ"ל דל"ב כנף בשעת פתיל, ול"ה תחיבת החוטין בפסול, וע"כ לי"ב משום תולמ"ה, וכמש"כ המשכנות יעקב, ונתבאר לעיל, - אך לדעת רוב קמאי דאף היכא דנעשית התחיבה בפסול, לי"ב משום תולמ"ה, צ"ב דא"כ מה לי דבעינן כנף בשעת פתיל, הרי אף דל"ה כנף בשעת פתיל והוי התחיבה בפסול, מ"מ כיון דנעשית הקשירה בהכשר שפיר דמי, ושמא ס"ד דכל דליכא כנף בשעת פתיל, הוי זה פסול בעיקר מעשה התחיבה, ודמי להיכא דהוי התחיבה שלא לשמה דפסולה,[[653]](#footnote-654) וכמש"כ הביאוה"ל בדעת התוס', ונתבאר לעיל.[[654]](#footnote-655)

\*בפי' ר"ח גריס מהו דתימא בעינן ענף בשעת פתיל, ופירש דהיינו דבעינן ענף נוטל בשעת נתינת פתיל בכנף הבגד וליכא, דהא מתוח הוא ואינו ענף נוטף, ועמש"כ בזה ההעמ"ש בסימן קכ"ז סקי"ג.

\*הרמב"ם בפ"א מציצית הי"ד הביא לפסולא דתלאן ואח"כ פסק ראשי חוטין שלהם, בשתלה החוטין בין ב' כנפים מזו לזו וקשר כנף זו כהלכתה וכנף זו כהלכתה ואח"כ חתכן באמצע ונפרדו זמ"ז, והכס"מ שם הק' דמ"ט לא אשמועינן אף כשתלאן בכנף אחד ואח"כ פסק ראשי חוטין פסולה, ועיי"ש מש"כ בזה, - ועמש"כ בזה המער"ק והמרכה"מ והאבהא"ז שם, והמשכנות יעקב בסימן ט"ז, והמגן גיבורים בסימן י"ג סקכ"ד, וההעמ"ש בסימן קכ"ז סקי"ג, ואכמ"ל.

**אילימא בשלא קצצן, מאי איריא משום תולמ"ה, תיפו"ל דמחוברין נינהו,** הרא"ה כתב דאף הא דמחובר פסול הוא משום תולמ"ה, אלא דבמחובר לא קרינן בי' תעשה כלל, ופשיטא מילתא דמן העשוי הוא, ולא בעינן למידרש, דממילא משתמע הכי, ועד"ז כתב הריטב"א דמחובר פסול טפי שהוא מן העשוי מעצמו שלא נעשה בו מעשה כלל בתלוש.

**אלא בשקצצן וכו',** למש"כ הרא"ה והריטב"א דכ"ז שלא קצצן ל"ב לקרא דתולמ"ה, אלא מיפסל משום דלא נעשה בו מעשה כלל בתלוש, צ"ב דא"כ מ"ט כשקצצן לא מיפסל אלא משום תולמ"ה, הרי לא נעשה בו מעשה בתלוש, - וצ"ל דשפיר מהני מה שהדלה במחובר ליחשב כעשי' לכשיקצץ, וע"כ לא מיפסל אלא משום דהיתה עשי' זו בפסול.

**וש"מ דלא אמרינן קציצתן זו היא עשייתן,** האג"ט קוצר סקכ"ב אות ח' הק' דלד' הרא"ה והריטב"א דפסולא דמחובר הוא משום דלי"ב עשי', היאך שייך לומר דקציצתן זו היא עשייתן, הרי לא נתחדש דבר הכשר בסכך, רק מה שמבטל פסולא דתולמ"ה, והרי כ"ז שלא החלטנו שזו היא עשייתו, עדיין יש בו משום ולא מן העשוי, ולא עשה כלום, - ולמש"נ לעיל דמה שהדלה במחובר חשיב כעשי' לכשיקצץ, וע"כ הוא דלא מיפסל אלא משום דהיתה עשי' זו בפסול, ניחא, דע"כ שפיר חשיבא הקציצה כעשי' המכשרת הפסול.

**דשלפינהו שלופי דלא מינכרא עשי' דידהו,** בפירש"י כתב דמתוך שאין קציצתן ניכרת כ"כ ששוכבין ראשי פשיחתן אצל האילן ל"ה עשי' מעליא, והתור"פ כתב דלפ"ז אין הפסול אלא מדרבנן, וכ"ה מבו' בד' התוס', וכמש"כ הערול"נ, וכ"כ הרא"ה והריטב"א דה"ז פסול מדרבנן דדמי למן העשוי.

אך התוס' בפי' בתרא כתבו דמיירי כשנפשח ומעורה בקליפה ואין יכול להחיות, ואע"ג דחשיב כתלוש, מ"מ כיון שלא נקצץ לגמרי לא אמרינן זו היא עשי', ומבו' בדבריהם דמה"ט ה"ז פסול מדאורייתא,[[655]](#footnote-656) וכ"כ התור"פ, - והריטב"א נחלק ע"ז, דאף דהן מחוברין קצת במקום עיקרן באילן לאו כלום הוא, וגם בכה"ג י"ל דקציצתן שהוציאתן מהכשר לפסול זו היא עשייתן, והיינו דהא דקציצתן זו היא עשייתן היינו דהמעשה המכשיר חשיב כעשי', וא"כ מה לי דאי"ז קציצה גמורה, הרי כיון דה"ז מועיל להכשיר, חשיב זה כעשי'.[[656]](#footnote-657)

**וגבי לולב נמי אמרינן לקיטתן זו היא עשייתן,** מבו' דאף דלקיטת הענבים אינה מעשה בגוף האגד, מ"מ ה"ז מועיל ליחשב כעשי', ול"ד לחוטט בגדיש דלא אמרינן בזה דהחטיטה היינו עשייתן, משום דאי"ז מעשה בגוף הסוכה, וכמש"כ בפירש"י לעיל בסוגיין (ד"ה אכשורי מכשר), והיינו משום דהלקיטה הויא מעשה בגוף ההדסים.[[657]](#footnote-658)

**לא ילפינן לולב מסוכה,** בפירש"י כתב דהיינו דבלולב לא הקפידה תורה על העשוי בפסול,[[658]](#footnote-659) ובפי' הריב"ן הוסיף דמה"ט ה"ז כשר אף דלקיטתן לא זו היא עשייתן, וה"ז עשוי בפסול, - אך בפי' ר"ח כתב דהיינו דאף דבסוכה לא אמרינן קציצתן זו היא עשייתן, מ"מ בלולב אמרינן לקיטתן זו היא עשייתן, ומ"ד דילפינן לולב מסוכה היינו דכ"ה דבסוכה לא אמרינן קציצתן זו היא עשייתן, ה"נ בלולב לא אמרינן לקיטתן זו היא עשייתן, וצ"ב.[[659]](#footnote-660)

\*לדעת הרמב"ם דבסוכה ליכא דין עשי' כלל, וכל הא דסוכה שנעשית מאלי' פסולה הוא משום שלא נעשית לצל, צ"ב דהיאך מצינו למילף לולב מסוכה דבעינן עשי', ושמא י"ל למש"כ בפי' ר"ח דהא דילפינן לולב מסוכה הוא מהא דבסוכה קציצתן לא זו היא עשייתן, אך עיקר הא דבעינן עשי' בלולב לא ילפינן מסוכה, וצ"ע.

\*במנחות ל"ג ב' אמרינן דאף במזוזה איכא לפסולא דתולמ"ה, ובפירש"י שם בע"א ד"ה תלי דשי פירש דילפינן לה מציצית דכתיב בה תולמ"ה, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל שם, וכ"כ הרא"ש בהל' מזוזה סימן י"א, והאהל מועד בשער מזוזה דרך ב' נתיב ד' - אך היראים בסימן ת' כתב דילפינן לה מדכתיב וכתבתם על מזוזות ביתך, ולא שכבר כתוב ומונח, ועד"ז כתב היחוסי תנו"א בע' ר' יעקב דכתיב וכתבתם על מזוזות ביתך ובשעריך, משמע שתהיינה המזוזות והשערים קבועות כבר בשעת כתיבה, ועד"ז כתבו המגד"ע בפ"ו ממזוזה, והלבוש ביו"ד סימן רפ"ט ס"ה.

ובד' היחוסי תנו"א שם משמע דהוצרך לזה, משום דבלולב פליגי הכא אם ילפינן לפסול תולמ"ה מסוכה, ואף למ"ד דתולמ"ה פסול בלולב, היינו משום דילפינן לה מסוכה דדמי לה, ולא ילפינן לה מציצית, ובדעת רש"י ודעימי' כתב הקרית ספר בפ"ה ממזוזה, דהא דפסלינן תולמ"ה במזוזה הוא מדרבנן, דבמאי יליף מציצית, לא גז"ש איכא ולא היקש, ועמש"כ ההעמ"ש בסימן קמ"ה סק"ח לישב בע"א.[[660]](#footnote-661)

דף מס' 30

**דיני תולמ"ה**

**תולמ"ה בפסול שאינו בגוף הסכך**

ההשלמה בסוכה ד' א' כתב בדין סוכה גבוהה מכ' אמה שמיעטה, דהיא כשרה אף שאינו עושה מעשה בגוף הסכך, ולי"ב משום תולמ"ה, כיון דעושה מעשה להכשיר הסכך, וכתב דה"נ הוא כשהי' בסוכה סכך פסול ד' ומיעטו, דאע"פ שלא עשה מעשה אחר בסכך, מ"מ כיון דעשה מעשה להכשיר הסיכוך, לי"ב משום תולמ"ה, וכ"כ בפי' ר"א מן ההר שם.

ובס' המכתם שם הוסיף לפרש, דל"ד לסיכך במחובר וקצצו דצריך לנענע, אף שעשה מעשה להכשיר הסכך, דשאני התם דהוי הפסול בסכך עצמו, ובכה"ג לא אמרינן דקציצתן זו היא עשייתן וצריך לנענע, אך בסוכה הגבוהה מכ' אמה דאין הפסול מחמת עצמו של סכך, שפיר מהני המעשה שעושה להכשיר הסכך, וכ"כ המאירי שם, והארחות חיים בהל' סוכה סימן כ"ו, והכל בו בסימן ע"א,[[661]](#footnote-662) ועמש"כ הלבוש בסימן תרכ"ו ס"ג להוסיף לפרש בזה.[[662]](#footnote-663)

בס' המכתם שם כתב לפ"ז, דהנותנין סכך תחת גג הבית ואח"כ מגלין את הגג, א"צ לנענע את הסכך אחר גילוי הגג, משום דהסרת הגג הוא המעשה להכשיר הסיכוך העשוי בפסול קודם לכן, וכ"כ בסידור רש"י סימן רס"ו, והמחזו"ו סימן שנ"ט, והראבי"ה בסימן תרי"ד.

אך האו"ז בסימן רפ"ט כתב בשם הר"ב מרנשבורג דאם עשה סוכה בתוך הבית תחת התקרה ואח"כ הסיר התקרה, פסול משום תולמ"ה, וכ"כ הריא"ז בפירקין (ה"ז דין ג'), ועיי"ש שכתב דהר"י הלבן הכשיר, משום דאין שייך לומר תולמ"ה אלא היכא דגוף הסכך הי' בפסול, ומשא"כ בכה"ג דגוף הסכך הוא כשר אלא שהתקרה גורמת לו, וכ"כ הרמ"א בסימן תרכ"ו ס"ב, ומשמע קצת דאי"ז משום דמעשה הסרת התקרה הוי מעשה להכשיר, אלא היינו משום דליכא לפסולא דתולמ"ה כלל, היכא דאין הפסול בגוף הסכך,[[663]](#footnote-664) וכ"נ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן קפ"ב, שהביא הב"י בסו"ס תרכ"ו, וכ"כ המחה"ש שם סק"ז בדעת הרמ"א.

המג"א בסימן תרכ"ו סק"ז כתב להחמיר שלא לסכך תחת הגגות העשויות לפתוח ולסגור, דדוקא כשמסכך תחת הגג ומסיר הגג אח"כ הוי מעשה, ומשא"כ בכה"ג דפותח הגג דלא מיקרי מעשה, והגר"ז שם סי"ח הוסיף לפרש, דכיון שאינו מסיר את הגג לגמרי אי"ז מעשה גמור, וע"כ אי"ז מועיל להכשיר, והשעה"צ שם סקכ"ו כתב דהוא משום דהגג עשוי לפתוח ולסגור, וע"כ אי"ז מעשה חשוב.

המג"א שם סוסק"ז כתב דאם הניח הסכך על התקרה ואח"כ הסיר התקרה פסול, ועמש"כ בזה הפמ"ג שם, והגר"ז שם סט"ז, והשעה"צ שם סק"ל, והריא"ז בפירקין (ה"ז דין ג') כתב דכל שיש חלל טפח בין הסכך לתקרה, לי"ב משום תולמ"ה, וזה כד' הביכורי יעקב.

**הטיל ציצית בבגד שיש בו כלאים**

הגוו"ר ביו"ד כלל ו' סימן י"ד כתב לדון בגונא שהטיל ציצית בבגד שיש בו כלאים, ואח"כ הסיר ממנו את חוטי הפשתן, אם יש לפסול בזה, משום דהי' אסור ללבוש טלית זו עד עתה משום איסור כלאים, וע"כ הו"ל ציציות אלו שהיו בה כבר כמאן דליתניהו מפני שהיו עשויין בפסול ויש בהן משום תולמ"ה, וכתב דתליא בפלוגתת רבוותא במסכך תחת התקרה והסיר את התקרה, אם מיפסל משום תולמ"ה, או דכיון דאין הפסול בגוף הסיכוך לי"ב משום תולמ"ה, וה"נ בכה"ג דיש בטלית כלאים, דאין הפסול מפני הציציות שהן הגונים כראוי, ודבר אחר הוא שגורם לפסלה, ועיי"ש שכתב לדינא דלכתחילה ראוי להחמיר להתיר הציציות ולחזור ולקשרם משום לתא דתולמ"ה בפסול,[[664]](#footnote-665) והביאו המ"ב בסימן י"א סקמ"ג.

ובגל' הגרע"א בד"י בסימן י' תמה ע"ז, דאף לדעת הסוברים דכשסיכך תחת הגג מיפסל משום תולמ"ה, היינו משום דהגג פוסל לסכך, ואם ישב תחתיו אינו יוצא ידי סוכה, וע"כ הו"ל תולמ"ה, ומשא"כ בכה"ג שהטיל ציצית בבגד כלאים, דליכא שום פסול בציצית, אלא דאיסור כלאים מעכב מללבוש הבגד, ואם הי' לובשו יצא ידי ציצית אלא שעבר על איסור כלאים, ובזה ל"ה תולמ"ה, דהציצית לא נפסלו מעולם.[[665]](#footnote-666)

**בטעם הא דמכשרינן בכל סיכוך אף דבתחילת הסיכוך ליכא שיעור**

הלבוש בסימן תרכ"ו ס"ג עמד בהא דמכשרינן בכל סוכה אף שבתחילת עשייתה היא פסולה, דכשהסכך מועט הויא צממ"ח, ואח"כ שמתרבה הסכך חוזר ומתכשר הכל ממילא, ולא פסלינן משום תולמ"ה,[[666]](#footnote-667) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בד' הלבוש שם משמע דהוא משום דמצרפינן לכל מעשה הסיכוך יחד, והוי מעשה מעליא, וכתב לדמות לזה דה"נ הוא במסכך תחת הגג ואח"כ הסיר את הגג, וכתב דיש לחלק דשאני הכא שהוא מתעסק בעשיית הצל והרי הוא עושה סוכה ממש במה שעושה הצל וא"א לעשותה בענין אחר. - **ב** הביכורי יעקב בתוספת ביכורים בסו"ס תרכ"ט דהוא משום דכ"ז שעוסק בסכך ועושה בו מעשה להכשירו, ל"ש פסולא דתולמ"ה, דרק כשבא להכשיר הסכך בלא שעושה בו שום מעשה הוי תולמ"ה, ודמי להא דקציצתן זו היא עשייתן, ואף לפ"מ דקי"ל דלא אמרינן קציציתן זו היא עשייתן, היינו משום דה"ז תיקון מועט, וכמו שפירש"י בסוכה י"א א', אך כשעושה מעשה גמור שפיר מהני, ועד"ז מצינו בד' היד אפרים בסימן י"ב, עיי"ש. - **ג** בתשו' חכמי צרפת ואשכנז סימן ע"ח בתשו' ה"ר שמחה וה"ר שמואל מבו' דהוא משום דסגי במה שגמר העשי' הוא בהכשר, ועיי"ש שכתבו דה"נ הוא בהא דמטילין בטלית ד' ציציות בזאח"ז, עיי"ש, וכ"כ האבנ"ז בסימן ט' סק"ו ובסימן תס"ו סק"ו בהא דמכשרינן בציצית אף דבתחילתה היא פסולה.

**הטיל ציצית בטלית המיוחדת ללילה ואח"כ ייחדה ליום**

בתשו' חכמי צרפת ואשכנז סימן ע"ח בתשו' ה"ר שמחה וה"ר שמואל כתב בשם מורו, דאם הטיל ציצית לטלית שהיא מיוחדת ללילה וחזר וייחדה ליום, אע"ג דבשעת הטלה היתה פטורה, והוא כדעת התוס' ודעימייהו דכסות לילה פטורה אף ביום, כשייחדה ליום כשרה, משום דבשעת העשי' היתה גוף הטלית בת ד' כנפות ובת חיובא, אלא שלא היתה מיוחדת ליום,[[667]](#footnote-668) ודמי לסוכה ולולב שעשאן קודם זמן חיובן, דכשמגיע זמן חיובן עשויין ועומדין מאליהן, - והפמ"ג במש"ז סימן י"ח סוסק"א נסתפק בזה אם כה"ג חשיב כתולמ"ה כיון דבזמן עשייתה היתה פטורה, או דכיון דאינו מחוסר מעשה ל"ה תולמ"ה, - ובתשו' נאות דשא לבעל הלבו"ש סימן ס"ב האריך דבכה"ג חשיב כתולמ"ה, עיי"ש.[[668]](#footnote-669)

**הטיל ציצית בטלית שאולה תוך ל'**

בתשו' חכמי צרפת ואשכנז שם כתב, דאם הטיל ציצית בטלית שאולה תוך ל' לא מיפסל משום תולמ"ה, כיון דאין הפטור מגוף הטלית, והיינו דהטלית הויא בת חיובא, ואין הפטור אלא מחיוב הגברא,[[669]](#footnote-670) - אך המנ"ח במצוה תכ"ג נסתפק בזה בשכר בית וקבע בו מזוזה בתוך ל' יום, אם הו"ל כתולמ"ה, או דכיון דאי"ז אלא מחוסר זמן לא מיקרי מן העשוי בפטור.

**הטיל ציציות גזולין**

הביאוה"ל בסימן י"א ס"ו ד"ה מצמר גזול נקט דהגוזל חוטי ציצית מחבירו ואחר שהטילם בבגדו קנאם ממנו, פסול משום תולמ"ה,[[670]](#footnote-671) ועיי"ש שנסתפק להכשיר בזה, משום דאמרינן תיגלי מילתא למפרע, וצ"ב, - והאבי עזרי בפ"ה מסוכה הכ"ה בסו"ד תמה ע"ז, דציציות גזולין אינם פסולין, ואי"ז אלא דין בקיום המצוה, שאינו מקיים המצוה בציצית שאינה שלו, ואין לפסול בזה משום תולמ"ה.

**חוט שהי' ארוך וקיצרו**

בתשו' רש"י סימן פ"ב כתב דחוט של ציצית שעשה ממנו הגדיל ועדיין הוא ארוך מחבירו, מותר לפסקו, ול"ד לתלאן ואח"כ פסק ראשי חוטין שלהן דפסולה, דהיינו משום דכ"ז שלא פסקן הו"ל חוט אחד ואין כאן ציצית כלל, וע"כ הויא עשייתו בפסלות, וע"כ ה"ז פסול משום תעשה ולא מן העשוי שלא כמצותו, דתחילת עשייתו צריכה שתהי' בכשרות, ומשא"כ בחוט זה שאין מצוה לפוסקו,[[671]](#footnote-672) אף אם פסקו לי"ב משום תולמ"ה, וכ"כ שם בסימן פ"ג באורך, והביא שם בשם רבינו יצחק שפסל בזה, ותמה ע"ז, וכ"כ בס' הפרדס לרש"י בהל' ציצית, ובמחזו"ו בסימן תק"ט, וכ"כ המרדכי בסימן תתק"מ, והביאו הב"י בסימן י"א ס"ד, וכ"כ הרמ"א שם.

דף מס' 31

**הטיל לבעלת ג'**

**מ' ב'** **- הטיל לבעלת ג' והשלימה לד' פסולה משום תולמ"ה,** הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"ב עד. פירש דהיינו דכיון דבשעת עשייתה ל"ה בת חיובא, הו"ל כמו שלא נעשו החוטין לשם ציצית, וע"כ ה"ז פסול משום תולמ"ה.

**מיתיבי חסידים הראשונים וכו',** בפירש"י בד"ה היו (לגירסת השטמ"ק) מבו' דנידון הגמ' בזה הוא, די"ל דפסולא דתעשה ולא מן העשוי הוא רק כשנעשית הציצית בפסול, אך הכא שלא נעשית בפסול, אלא שנעשית שלא לצורך, דבשעת עשייתה לא היו ד' כנפות, לי"ב משום תולמ"ה, וכ"כ השטמ"ק בשם תוס' חיצוניות.

והבעה"ע בהל' ציצית שם לגירסת כי"ר פירש דהטעם להכשיר בזה, הוא דכיון דבתר הכי עבד בה מעשה, השלמתה זו עשייתה, ולא קרינן בי' תולמ"ה, אלא היכא דעושה מן הנימין, דלא איתעביד לשם ציצית, אבל הכא אע"ג דההיא שעתא לאו בת חיובא הוא, ציצית הוי, - והיינו דכיון דנעשית לשם ציצית, הרי דאע"ג דלאו בת חיובא היא, ואיכא גריעותא בעשייתה, מהני הא דעשה בה מעשה אח"כ להשלים לעשייתה, ודמי למש"כ כמה מקמאי דבפסול שאינו בגוף הסיכוך, מהני מה שעושה מעשה להכשיר, דלי"ב משום תולמ"ה.

**הטלת ציצית קודם גמר עשיית הבגד**

**כיון שארגו בה ג' היו מטילין לה תכלת,** בפירש"י כתב לגירסת השטמ"ק דהא דמייתינן מינה, הוא משום דבשעת הטלת הציצית נעשית שלא לצורך, דלא היו לה אלא ב' קרנות, כיון דקרנותי' האחרים אין ראויין לציצית שסופו להוסיף עלי' הרבה והו"ל ציצית למעלה מג', ואפ"ה לא חשיב כתעשה ולא מן העשוי, משום שלא נעשית הציצית בפסול

אך בפירש"י שלפנינו כתב בתחילת דבריו דהא דמייתינן מינה, הוא משום דבשעת הטלת הציצית ל"ה הטלית חייבת בציצית דלי"ב לשיעור כדי שיתכסה ראשו ורובו,[[672]](#footnote-673) וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית שם,[[673]](#footnote-674) - והרש"ש הק' דבתחילת דבריו כתב דהוא משום דל"ה בה כשיעור, ובסו"ד כתב דהוא משום דלא היו לה אלא ב' קרנות, ועמש"כ בזה הטה"ק.

**כיון שפצעו בה ג' היו מטילין לה תכלת,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון שהגיעו לג' אצבעות האחרונים היו מטילין לה תכלת, דבכה"ג ל"ה כתולמ"ה, דכיון שהגיעו לתוך ג' האחרונים הו"ל אותן ב' קרנות נמי ראויין לציצית שכשתגמר נמצאת ציצית בתוך ג',[[674]](#footnote-675) - והשטמ"ק הביא מתוס' חיצוניות שהק' ע"ז דרב הונא גופי' ס"ל לקמן מ"א ב' דמקום הנחת הציצית הוא בתוך ד' אצבעות, וכתבו לפרש דהא דלא הטילו קודם שנכנסו לתוך ג' האחרונים, הוא משום דכל שעתיד להוסיף ג' שהוא בגד חשוב בפנ"ע מתבטל הכנף הראשון ואין הציצית בכנף הבגד כלל, וכנראה זהו מכוון התוס' לעיל (בד"ה שמא יקרע) במש"כ דמברייתא דחסידים ליכא לאקשויי לרב הונא, דהא מפרשינן בסמוך כיון שפצעו ג'.

הפמ"ג באש"א סימן י"א סקט"ו כתב דפשוט הוא דאם תלה הציצית בתוך קשר אגודל, וחתך למעלה בבגד והעלה הציצית למעלה מקשר אגודל ותפר למטה, או תלה מטלית על הכנף, פסול משום תולמ"ה, וכ"כ המ"ב שם סקמ"ג, וכ"כ הביאוה"ל בסימן ט"ו ס"ה דאם נקרע הבגד קודם הטלת הציצית צריך לתופרו קודם שמטיל הציצית, כדי שיהא שיעור קשר אגודל בשעת הטלת הציצית, - והחזו"א בסימן ג' סקכ"ג ד"ה במ"ב שם תמה ע"ז ממה שאמרו הכא דכיון שפצעו בה ג' היו מטילין לה תכלת, והרי דאף דבשעת הטלת הציצית ל"ה קשר אגודל משפת הבגד, מ"מ לא חשיב כתולמ"ה,[[675]](#footnote-676) ועיי"ש שפירש הטעם בזה, דהוא משום דעיקר מצוה איכא רק חסר תיקון.

**הטיל למוטלת**

**והא"ר זירא הטיל למוטלת כשרה,** בפירש"י כתב דהיינו דאם היו בה ד' ציציות והטיל לה ד' ציציות אחרים כשרה בהני בתראי, ואע"ג דהדר פסקינהו לקמאי,[[676]](#footnote-677) אף דבשעת עשי' הוו שלא לצורך, והשטמ"ק גריס בד' רש"י, דאע"ג דכי עביד ג' בתראי אכתי לא בטיל קמאי ואשתכח דהנך ג' אינן ציציות דהא לא צריך להו, כי הדר עביד לרביעי דביטל קמאי לא קרינן בהנך ג' ראשונות שבאחרונות שמצטרפין בהדי רביעית תולמ"ה, והרא"ש בסימן י"ט הביא לב' הגירסאות כב' לשונות בפירש"י.

ומשמעות הדברים כמש"כ הט"ז בסימן י' סק"ט והקר"א בסוגיין דפלוגתת ב' הלשונות היא, דלל"ק אין הציציות האחרות מתכשרות אלא כשפסק את הראשונות, ומזה הוא דמייתינן דלא אמרינן תולמ"ה, דאף דכ"ז שלא פסק את הראשונות הוו הציציות האחרונות שלא לצורך, מ"מ לי"ב משום תולמ"ה, - אך לל"ב כשהטיל ד' ציציות אחרות, ה"ה מועילות לבטל את הראשונות, ומתכשרא באחרונות אף קודם שפסק את הראשונות, והא דמייתינן מינה דלי"ב משום תולמ"ה, הוא משום דשהטיל ג' ציציות אחרות אכתי לא בטלו הראשונות, דאינם בטלות אלא ע"י הטלת ד' ציציות אחרות,[[677]](#footnote-678) ונמצא דבשעת הטלתן הוו שלא לצורך, ואפ"ה מכשרינן כשהטיל אף את הרביעית, ולי"ב משום תולמ"ה, - ועמש"כ הב"י בסימן י' ס"ו בשם המהר"י אבוהב, לפרש פלוגתת ב' הלשונות בע"א, ומש"כ הב"י והב"ח שם לפרש בזה בע"א,[[678]](#footnote-679) ואכמ"ל.

הגר"א בסימן י' ס"ו כתב דמהא דפרכינן דבהטיל למוטלת הוי תולמ"ה, יש ללמוד דכ"ז שלא חתך את הראשונות ה"ז פסול, אף אם הוא מתכוין לצאת יד"ח באחרונות ולא בראשונות, עיי"ש, - אך למש"כ הט"ז הרי דלל"ב דרש"י אחר שהטיל ד' ציציות אחרות ה"ה כשרות אף קודם שפסק את הראשונות, והא דפרכינן דהוי תולמ"ה, הוא משום דכשהטיל ג' אחרות עדיין לא בטלו הראשונות, וכנ"ל.

מעיקר הא דפרכינן מההיא דהטיל למוטלת אהא דהטיל לבעלת ג', יש ללמוד דבהטיל למוטלת לא חשיב דנעשו הציציות האחרות בפסול, דא"כ הרי ודאי דיש בזה משום תולמ"ה, וכמש"כ לעיל מד' רש"י והתוס' חיצוניות, אלא חשיב דנעשו בפטור ושלא לצורך, וכאשר כ"ה בל' רש"י ורגמ"ה, וזהו דפרכינן דלפ"מ שנתחדש בההיא דהטיל לבעלת ג', דאף דלא נעשו הציציות בפסול, מ"מ כיון שנעשו בפטור ושלא לצורך מיפסלי משום תולמ"ה, מ"ט בהטיל למוטלת לא פסלינן משום תולמ"ה, וכ"כ השטמ"ק בשם תוס' חיצוניות, דבהטיל למוטלת נעשו האחרונים כהלכתן אלא שנעשו בפטור.

**אמר רבא בבל תוסיף קאי מעשה לא הוי,** **מתקיף לה רב פפא ממאי דגברא לאוסופי קא מיכוין דלמא לבטולי קא מיכוין ובל תוסיף ליכא מעשה איכא,** בביאור שנויא דרבא ואתקפתא דרב פפא מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דרבא משני כיון דכשעשאן עובר משום בל תוסיף, ע"כ ל"ה מעשה, דכיון דעובר על ד"ת לא מיקרי מעשה, וע"כ כשפוסק את הראשונות הוי זה עשי' דהאחרונות, ומשא"כ בהטיל לבעלת ג' דאינו עובר עליהן, הוי מעשה לאיקרויי ציצית העשוי' בפסול, ונתבאר להלן, ור"פ מתקיף דדילמא לבטולי קא מיכוין וליכא משום בל תוסיף, וממילא דשפיר הוי מעשה, וחשיב כציצית העשוי' שלא לצורך, ואפ"ה לא פסלינן בזה משום תולמ"ה.

ובביאור הא דא"ר פפא דאי לבטולי קא מיכוין ליכא משום בל תוסיף, מבו' בד' התוס' דהיינו דמה"ט ליכא משום בל תוסיף אף כשלובש הטלית קודם שפסק את הראשונות, דאף דלעבור משום בל תוסיף ל"ב כוונה, מ"מ כל דלבטולי קמיכוין ליכא משום בל תוסיף, - אך השטמ"ק כתב בשם תוס' חיצוניות דהא דא"ר פפא דלבטולי קמיכוין, היינו דדעתו לפסוק הראשונות קודם שילבשנו, ולא יעבור בטלית זו בבל תוסיף, וזה לפ"מ שפירש שם בטעמא דרבא, דאף דאינו עובר בבל תוסיף בשעת העשי', מ"מ כיון דעתו ללובשו ורוצה לעבור בבל תוסיף, ע"כ ל"ה מעשה.

בתשו' חכמי צרפת ואשכנז סימן ע"ח בתשו' ה"ר שמחה וה"ר שמואל הק' על פירש"י, דאטו משום דעבר ע"ד קונו לא מיקרי עשי', ועיי"ש שהביא למה שאמרו בעבר וליקט ענבי ההדס דלקיטתן זו היא עשייתן, אע"ג דהלקיטה היא באיסור,[[679]](#footnote-680) ועד"ז הק' הקר"א,[[680]](#footnote-681) וכתב דאדרבה כל שנעשה באיסור הוי העשי' יותר בפסול, דגם עבירה איכא, - והקר"א הק' עוד, דהרי לא עשה איסור בשעת הטלתן, דאינו עובר בבל תוסיף אלא כשלובש את הטלית, וכתב די"ל דרבא ס"ל דחובת טלית היא, ועשה איסור בשעת עשי'.[[681]](#footnote-682)

???

**ב** בתשו' חכמי צרפת ואשכנז סימן ע"ח בתשו' ה"ר שמחה וה"ר שמואל כתב לפרש דרבא קאמר בתמי', דכיון דהטיל ב' לכל כנף הוי עשי' לעבור בבל תוסיף, וכ"ש דחשיב מעשה השתא, דמתיכשרא טלית בהני כמו בראשונה, כיון דהטלית בת ד' כנפות והויא בת חיובא, ול"ד לבעלת ג' דאינה בת חיובא כלל, - ולפ"ז לכאו' הא דמתקיף ר"פ דדילמא לבטולי קמיכוין, לא פריך אעיקר שנויא דרבא דחשיב כמעשה, כיון דהטלית בת ד' כנפות והויא בת חיובא, אלא פריך אהא דאמר רבא דעובר בבל תוסיף, דדילמא לבטולי קמיכוין ואינו עובר בבל תוסיף, - ועד"ז כתב המרכה"מ בפ"א מציצית הט"ו בדעת הראב"ד שם, ועד"ז כתב הקר"א בסוגיין.

**ג** הכס"מ בסימן י' ס"ו כתב בדעת הרמב"ם דמפרש לשנויא דרבא, דכיון דעבר בבל תוסיף, ע"כ חשיב כמעשה, ול"ד להטיל לבעלת ג' דלא חשיב כמעשה משום דלא עבר בבל תוסיף.[[682]](#footnote-683)???

**דף זה לא זכינו לסיומו**

דף מס' 32

**טלית שנקרעה**

**דעת רש"י**

**מ"א א'** **- טלית שנקרעה חוץ לג' יתפור תוך ג' לא יתפור, תניא נמי הכי וכו' תוך ג' ר"מ אומר לא יתפור וחכ"א יתפור,**[[683]](#footnote-684) בביאור דין זה נחלקו הראשונים, דבפירש"י כתב דהיינו דתוך ג' דראוי להניח שם ציצית, לא יתפור, דחיישינן שישתייר מחוט התפירה ויניחנו ויוסיף עליו עד ד' חוטין לשם ציצית והו"ל תולמ"ה,[[684]](#footnote-685) אך חוץ לג' יתפור וליכא למיחש להכי, כיון דחוץ לג' לא חזי לתלות בו ציצית,[[685]](#footnote-686) וכ"כ ההגמי"י בפ"א מציצית הי"ח בשם המהר"ם, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל ב' סימן י"א, והמרדכי בסימן תתקמ"ז.

ההגמי"י שם כתב בשם המהר"ם דכל הא דלא יתפור, הוא למעלה ממקום קשר גודל, אך למטה ממקום קשר גודל שרי לתפור, כיון שאינו מקום הראוי להטלת ציצית, וכ"כ המג"א שם סק"י,[[686]](#footnote-687) ועמש"כ בזה הפמ"ג שם.

התרוה"ד בסימן מ"ו כתב דלדעת רש"י הא דלא יתפור, אי"ז רק בטלית שנקרעה, דה"ה דאסור לתפור סביב הנקב שהציצית תחוב בו, שמא ישתייר מחוט התפירה וכו', וכ"ה מבו' בד' ההגמי"י שם, וכ"כ השו"ע בסימן ט"ו ס"ו.

הארחות חיים בהל' ציצית אות כ' נסתפק בגונא דהוא מצוייץ כהלכתו, אם ג"כ אסור לתפור, והיינו משום דבכה"ג ליכא למיחש למידי, ובד' המרדכי בסימן תתקמ"ח מבו' דאף בכה"ג אסור לתפור, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן ט"ו סק"ט דלא פלוג רבנן, וכ"כ המ"ב שם סקי"ח, וכ"ה מבו' בד' הדה"ח בסימן י' ס"ג, ועמש"כ בזה המאמ"ר בסימן ט"ו סק"ה, אך בד' השטמ"ק בסוגיין בשם תוס' חיצוניות נראה דלא כן, עיי"ש.

הרא"ש בסימן י"א כתב לדעת רש"י, דטלית של צמר שנקרעה תוך ג' מותר לתפרה האידנא, שאין דרך לתפור בחוטין של צמר אלא בחוטי קנבוס ואינן ראויין לציצית, וכ"כ השו"ע בסימן ט"ו ס"ד, - והמג"א שם סק"ו כתב דמשמע דבמקום שדרכם לתפור בצמר אסור לתפור אף בשאר מינים גזירה אטו צמר, וכ"נ להדיא בל' השו"ע שם סוס"ה, ועיי"ש שהק' לפ"ז במש"כ השו"ע שם ס"ו בו בטלית של משי דאסור לתפור בחוטי משי, והרי דבשאר מינים מותר לתפור ולא גזרינן אטו משי, וכתב די"ל דבטלית של משי לא מחמרינן כולי האי כיון די"א דאינו חייב אלא מדרבנן, וכתב די"ל עוד בדוחק דאה"נ דאף במקום שדרכן לתפור בצמר מותר לתפור בשאר מינים, ועמש"כ בזה הארצוה"ח שם סק"ד, והמ"ב שם סקי"א וסקי"ח וסק"כ וסקכ"ג.

התרוה"ד בסו"ס מ"ו כתב דאף אם תופר טלית של משי בחוטין של משי אלא שצבועין החוטין אדום או ירוק, אין להקפיד, דאין לחוש שיצרפנו עם החוטין, כיון דאין נוהגין בזה"ז בשום מקום רק בציציות לבנים, אף בט"ק שהוא צבוע, ואע"ג דאין קפידא בצבע כלל, מ"מ הואיל ולא נהגו כן אין לגזור שמא יצרפנו עם החוטין, וכ"כ המג"א בסימן ט"ו סקי"ג, והמ"ב שם סקכ"ד, והמג"א שם כתב דלדעת השו"ע בסימן ט' ס"ה דבבגד צבוע יש לעשות הציצית מצבע הטלית, אסור לתפור הטלית בחוטין שהם מצבע הטלית, ורק בטלית לבנה מותר לתפרה בחוטין צבועין, - אך החזו"א בסימן ג' סוסקי"ט עמד בזה, דכיון דאין למנהג זה עיקר מן ההלכה, וגם אין כאן איסור לשנות את המנהג, ואין כאן רק כעושה עצה שלא יכשל, הרי דבזה לעולם לא פלוג רבנן.

**דעת התוס'**

התוס' לעיל מ' ב' ד"ה שמא יקרע פירשו דאיירי כשנקרע הכנף שהציצית תלוי בה, ואם נקרע ולא נשתייר ג', הוי כאילו נפסק לגמרי, ול"מ לתפרו, דהוי כאילו נפסק לגמרי, וכל שחוזר ותופרו הו"ל תולמ"ה, אך אם נשתייר ג' הוי חיבור מעליא ויכול לתופרו.

וממה שעמדו התוס' שם דמ"ט לא גזרינן התם שמא יקרע כולו, והיינו דמ"ט מפרשינן להגזירה דסדין בציצית רק לדעת ר"מ, ולא מפרשינן לה אף לדעת רבנן גזירה שמא יקרע כולו, מבו' דס"ל דאם נקרע הכנף לגמרי ובו הציצית, אף לרבנן ל"מ לחזור לחברו משום תולמ"ה, דכיון דנקרע וכבר אי"ז ציצית דהבגד, הרי דכל שחוזר ומחברו הו"ל תולמ"ה,[[687]](#footnote-688) ופלוגתת ר"מ ורבנן היא כשלא נקרע הכנף לגמרי, דלר"מ כל דלא נשתייר ג' הוי כאילו נפסק לגמרי, ול"מ לחזור ולחברו, ולרבנן כ"ז שלא נקרע לגמרי הוי כמחובר, ומצי לתופרו, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן ט"ו סק"ד.

החזו"א בסימן ג' סקי"ח סוד"ה מ"א א' כתב לדעת התוס', דאף כשנקרע חוץ לג' דיתפור, מ"מ קודם תפירה פסול, ומ"מ שפיר מהני לחזור ולתפור ול"ה תולמ"ה, אף שהיתה שעה אחת שאין הציצית בתעודת מצותן, וכתב דהוא משום דה"ז עומד להתחבר, וע"כ כשחזר ונתחבר חוזרין לחשיבותן הראשונה.

**דעת רב עמרם לפי' הבעה"ע והרא"ש**

הרא"ש בסימן י"א כתב בשם רב עמרם דחוץ לג' יתפור, דכיון דאית בי' גע"ג אית בי' תורת בגד, ותוך ג' לי"ב תורת בגד וכמאן דליתי' דמי, ואע"ג שתופרו, כמאן דפסיק חשיב ואין מטילין בו ציצית, ואם הטיל בו ציצית לא פטר לי' לטלית, וכ"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"ב עד:, - ובד' הבעה"ע שם ובח"א (עא:) מבו' להדיא דהיינו דאף אם הטיל בו ציצית אחר שתפרו, ל"מ, משום דכמאן דפסיק דמי,[[688]](#footnote-689) וכ"ה משמעות ד' הרא"ש, וכ"כ הב"י בסימן ט"ו ס"ד ובשו"ע שם בדעתו.[[689]](#footnote-690)

אך הט"ז שם סק"ד כתב דמודה הרא"ש דיכול להטיל בו ציצית אחר שתפרו, דבודאי נהיו לאחדים ע"י תפירה, דמה לי אם נקרעו ונתחברו או נתחבר בתחלת עשיית הבגד בקצהו חתיכה קטנה ע"י תפירה, וכי ס"ד לומר שבאותו הכנף לא יעשו שום ציצית באותה חתיכה שנתחבר,[[690]](#footnote-691) ולא נפסלו אלא הציצית הראשונים, ומש"כ הרא"ש דלא רמינן בי' ציצית, היינו בעודו קרוע ולתופרו אח"כ, וכ"כ הגר"א שם, ולפי דבריהם מתפרשים ד' הרא"ש כמש"כ הנימו"י בשם רב עמרם,[[691]](#footnote-692) ועיי"ש שהוכיחו כן ממה שאמרו לעיל מ' ב' דהא דל"מ כשנקרע תוך ג' ותפרו הוא משום דתולמ"ה, ועמש"נ להלן בישוב ד' הרא"ש לפי' הב"י.

הט"ז שם כתב דלפי' הב"י דל"מ להטיל ציצית בכנף זה משום דכמאן דפסיק דמי, גם ל"מ להטיל ציצית למעלה מאותה חתיכה, דא"כ הוו הציצית רחוקין שיעור גדול מקצה הבגד, ועיי"ש שכתב דלפ"ז נמצא דאין תקנה לאותו בגד, וכתב ע"ז דזה מן הנמנע, וכ"כ הדה"ח בסימן י' ס"ד, וכ"כ הגר"ז בסימן ט"ו סי"ב, - ועיי"ש שכתב דאף דל"מ התפירה לחברו עם הטלית ואינו נחשב מכלל הטלית, מ"מ הוא עולה לשיעור ג' אצבעות ולשיעור קשר גודל, וכתב לדמותו למש"כ השו"ע בסימן י"א סי"א דאף דהגדיל אינו נחשב מן הבגד וא"א להטיל בו ציצית, מ"מ הוא עולה לשיעור מלא קשר גודל ולהרחקת ג' אצבעות.

\* הגר"א שם הוכיח דתפירה הוי חיבור, ממה שאמרו לעיל דשוין שאם כפלה ותפרה וכו', וממה שאמרו לעיל ל"ז ב' האי מאן דחייטי' וכו' אם איתא וכו' הא לאו הכי שפיר עביד, - וצ"ל דאף בד' הרא"ש גופי' מבו' דתפירה הוי חיבור, דמה"ט אם נקרע חוץ לג' יתפור, מ"מ מהא דתוך ג' לא יתפור, בע"כ דל"ה התפירה חיבור גמור ליתן תורת כנף על החלק הנקרע, ורק היכא דיש עליו בפנ"ע תורת כנף, מהני התפירה לחברו לבגד, וזהו שהביא הגר"א מההיא דטלית שכפלה ותפרה ומההיא דמאן דחייטי' לגלימי', דמבו' דנעשה תורת כנף ע"י התפירה.

הרי"ו בנתיב י"ט ח"ג כתב דכל הא דאם נקרע תוך ג' לא יתפור, הוא כשלא נשתייר ממנו כ"ש, אך אם נשתייר ממנו כ"ש כשר, והביאו הב"י בסימן ט"ו ס"ד,[[692]](#footnote-693) וכ"כ השו"ע שם, - אך הט"ז שם סק"ד פירש דכל שלא נשתייר במקום המחובר גע"ג לא יתפרנו, עיי"ש.

**דעת רב עמרם לפי' הנימו"י**

הנימו"י כתב בשם רב עמרם שפירש דאיירי בטלית שיש בו ציצית ונקרע הכנף סמוך לציצית, דאם נשתייר בו ג' על ג' יתפור, דלא נתבטל הציצית כיון שנשאר שיעור שלם להיות כנף,[[693]](#footnote-694) ואם לא נשתייר בו גע"ג בטל הציצית מיד שלא נשתייר בו שיעור כנף, וכשחוזר ותופרו הו"ל תולמ"ה, - וכ"כ הפסקי רי"ד, והוסיף לפרש דכיון דנקרעה כנף טליתו ונפלה מן הטלית עם כל הציצית התלוי' בה, בטלה לה תלי' ראשונה, ולא מיקריא ציצית, וכי הדר תפיר לה נמצאת הציצית תולמ"ה, כיון דכמו שהיא תלוי' באותו הכנף הקרוע הוא מחברה עם הטלית, ואינו עושה שום מעשה בציצית, ומשא"כ כשנשתייר בה ג' חשובה היא ולא בטל שם כנף מעלי', וכשמחזירה לטלית שנקרעה ממנה למילתא קמייתא הדרא, וא"צ שום מעשה עכשיו בציצית, שבעשיית תלי' הראשונה נכשרת, כיון שלא בטל שם כנף מעלי',[[694]](#footnote-695) וכ"כ הריא"ז בהל' ציצית ה"ב דין י"ד, וכ"כ השטמ"ק בשם תוס' חיצוניות, וכ"כ הב"י בסימן ט"ו ס"ד בדעת הרמב"ם בפ"א מציצית הי"ח.[[695]](#footnote-696)

**איסור סדין בציצית מגזירה שמא יקרע וכו'**

לעיל מ' ב' א"ר זירא דהא דאסרו ציצית בסדין הוא גזירה שמא יקרע טליתו בתוך ג' ויתפרנו, ובפירש"י שם פירש דהיינו דשמא יתפרנו בחוטי פשתן ויניח סוף החוטין התלויין שם ואח"כ יתן בה ב' חוטין תכלת ויצרף אותן ב' של לבן עמהן,[[696]](#footnote-697) והשטמ"ק בסוגיין הביא מתוס' חיצוניות שהק' דהוא דלא כר"מ דאמר הכא דלא יתפור, ולדידי' ליכא למיחש למידי, ומצינו בזה כמה דרכים, ותליא בפלוגתת הראשונים בביאור דינא דהכא דלא יתפור, **א** התוס' לעיל שם כתבו לגירסת דפו"י דאף לר"מ גזרינן,[[697]](#footnote-698) והצ"ק פירש דהיינו דאף לר"מ חיישינן שמא יעבור ויתפור, ואח"כ יקח מחוט התפירה לשם ציצית ויעבור באיסור כלאים.[[698]](#footnote-699) - **ב** התוס' חיצוניות כתבו דהכא איירי כשנקרע הכנף כשיש בו ציצית, ובכה"ג הוא דתוך ג' לא יתפור, משום דנתבטל מתורת כנף והוי כאילו נפל הציצית לבד ותפרה בטלית דל"מ, אך התם איירי כשאין בו ציצית, ובכה"ג חיישינן שמא יקרע וכו' וישתייר חוט התפירה ויסמוך עליו לציצית. - **ג** הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"א עב: וח"ב עד: כתב דהגמ' התם היא כרבנן דתוך ג' יתפור, ולא אמרינן דכמאן דפסיק דמי, וע"כ שפיר איכא למיחש שיתפרנו וישתייר מחוט התפירה וכו'.[[699]](#footnote-700)

הט"ז בסימן ט"ו סק"ד והגר"א שם ס"ד הק' על מש"כ הב"י בדעת הרא"ש דהא דתוך ג' לא יתפור, היינו דאף אחר שתפרו הוי כמאן דפסיק ול"מ להטיל בו ציצית, שהרי להדיא אמרו לעיל דהא דל"מ כשנקרע בתוך ג' ותפרו הוא משום תעשה ולא מן העשוי, ועמש"כ בזה החמד משה שם, - אך נתישבו הדברים היטב בד' הבעה"ע הנז' שהוא מקור דברי הרא"ש, דבאמת דינא דהתם ודינא דהכא ב' דינים הם, דדינא דהכא הוא דכל שנקרע הכנף תוך ג' לא יתפור, משום דהוי כמאן דפסיק וכו', ודינא דהתם הוא גזירה שמא ישתייר מחוט התפירה ויסמוך עליו לציצית, דה"ז פסול משום תולמ"ה, וכתב דהגמ' התם היא כרבנן דהכא, - וכ"ה גם בד' השטמ"ק בסוגיין בשם תוס' חיצוניות דדינא דהתם ודינא דהכא ב' דינים הם, וכנ"ל.

**הכרעת ההלכה בפלוגתא זו דר"מ ורבנן**

בד' הרי"ף מבו' דקי"ל לדינא דרב יהודה דטלית שנקרעה בתוך ג' לא יתפור, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מציצית הי"ח ורבים מקמאי, וכ"כ הטוש"ע בסימן ט"ו ס"ד, - אך הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"ב עד: כתב דקי"ל כחכמים דאמרי דאף תוך ג' יתפור, והוכיח כן מסוגיית הגמ' לעיל מ' ב', דלפי פירושו אתיא כרבנן, ונתבאר לעיל, - ועמש"כ בזה המרדכי בסימן תתקמ"ז.

ובטעמא דש"ר דקי"ל דבתוך ג' לא יתפור, אף דחכמים אמרי דאף דתוך ג' יתפור, י"ל כמש"כ ההגמי"י בפ"א מציצית הי"ח בשם המהר"ם, דהא דמייתי ראי' מדר"מ, אף דפליגי רבנן עלי', הוא משום דהלכה כר"מ בגזירותיו, - אך הפמ"ג במש"ז סימן ט"ו סק"ד כתב דזה ניחא לדעת רש"י דטעמא דר"מ דלא יתפור הוא משום גזירה, אך לדעת ש"ר לא א"ש, ועיי"ש שכתב דבעכצ"ל כגירסת הנימו"י דר"מ אומר יתפור וחכ"א לא יתפור, וכן הסכים הגר"א שם ס"ד לגירסא זו,[[700]](#footnote-701) ועמש"כ בזה בתשו' רדב"ז ח"א סו"ס של"ב.

דף מס' 33

**הבאת אמה על אמה ממקום אחר**

**מ"א א'** **- ושוין שלא יביא אפי' אמה על אמה ממקום אחר ובה תכלת ותולה בה,** בפירש"י כתב דהיינו דלא יביא אמה על אמה מטלית אחרת ויש בה תכלת ויתלה בה משום דעל כנפי בגדיהם בעינן וכנף זה ל"ה מבגד זה בשעת עשי', וכ"כ הרא"ש בסימן י"א.

אך בפי' רגמ"ה כתב דהא דל"מ הוא משום תולמ"ה, וכ"כ הפסקי רי"ד והנימו"י, וכ"כ השטמ"ק בשם תוס' חיצוניות, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מציצית הי"ג, והיראים בסימן ת"א, והבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"ב עד:, וכ"כ בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן ל"א, ובתשו' חכמי צרפת ואשכנז סימן ע"ח בתשו' ה"ר שמחה וה"ר שמואל, וכ"כ השואל בתשו' הרשב"א ח"א סימן רי"ז.[[701]](#footnote-702)

הב"י בסימן ט"ו ס"ב כתב בשם המהר"י אבוהב שתמה ע"ד המפרשים דטעם פסולו הוא משום תולמ"ה, שהרי כבר נעשה לשם מצוה,[[702]](#footnote-703) - אך נתפרשו הדברים בד' הפסקי רי"ד בסוגיין, כמו שעמד ע"ז בשיורי ברכה שם אות ב', דהוא משום דכשנקרעה האמה על אמה מן הטלית בטל מעלי' תורת ציצית, וע"כ כל שבא לחברה לטלית זו, פסול משום תולמ"ה.[[703]](#footnote-704)

הב"י שם נקט בתחילת דבריו דלדעת רש"י אין הפסול משום תולמ"ה, אלא משום דאין הכנף מבגד זה בשעת עשי', וכ"כ הצ"ק בסוגיין, וכ"נ בד' הלבוש בסימן ט"ו ס"ב, וכ"כ העו"ת שם סק"ד, והחמד משה שם סק"ג, וצ"ב דהרי בלא פסולא דתולמ"ה הי' כשר אף כשנעשה מאליו, (עכ"פ לדעת הרמב"ם דל"ב תלי' לשמה), ומאי גרע היכא דל"ה מבגד זה בשעת עשי', והחמד משה שם סק"ה כתב בתו"ד דגזה"כ הוא שיהא העשי' על הכנף כשהוא מאותו בגד דוקא.

אך המג"א שם סק"ג כתב דגם לדעת רש"י הוי הפסול משום תולמ"ה, ופירש כן גם במסקנת ד' הב"י, וכמו שפירשו הפמ"ג והמחה"ש שם, ומה שהוצרך לה"ט דל"ה הבגד מכנף זה בשעת עשי', הוא לפרש טעם הא דל"ד לטלית שנקרעה חוץ לג' דיתפור, אף שנפסק לגמרי מן הבגד,[[704]](#footnote-705) וע"ז הוא שפירש"י דשאני הכא דל"ה מכנף זה בשעת עשי', ונמצא דכלפי טלית זו הו"ל כתחילת עשייתו בפסול, וע"כ ה"ז פסול משום תולמ"ה, ומשא"כ כשתפרו בטלית זו עצמה, דלי"ב משום תולמ"ה, כיון דהוי תחילת עשייתו בהכשר, וכ"כ בתשו' מהר"מ מינץ סימן י"ג.[[705]](#footnote-706)

בעיקר מש"כ המג"א לחלק בין היכא שחוזר ותופרו באותו בגד, להיכא שתופרו בבגד אחר, מצינו עד"ז בד' השטמ"ק בשם תוס' חיצוניות, דאף לפ"מ שפירש דאם נקרע כנף שיש בו גע"ג ובו ציצית מהני לחזור ולתפרו לבגד ולי"ב משום תולמ"ה, היינו רק משום דהוא מאותו טלית, וכשתופרו הוא חוזר לקדמותו, ומשא"כ הכא דאינו מאותו טלית, הרי דכלפי טלית זו הו"ל תעשה ולא מן העשוי, - וכ"כ הפסקי רי"ד, דדוקא כשנקרע כנף יכול לחזור ותופרו, משום דלמילתא קמייתא הדר, ומשא"כ הכא דל"ה הכנף מאותו טלית, הרי דכיון דכשקרעה מן הטלית בטל מעלי' תורת ציצית, שאין כנף אחת חייבת בציצית, והיא מתחייבת ע"י שתופרה עם טלית זו, נמצאת הציצית עשוי' מאלי', והו"ל תולמ"ה, וכ"כ הריא"ז בהל' ציצית ה"ב דין י"ג י"ד.[[706]](#footnote-707)

ואמנם בד' התוס' חיצוניות ודעימי' משמע שלא הוצרכו בזה לילפותא מקרא דבעינן שיהא הכנף מבגד זה בשעת עשי', אלא הוא משום דכל שתופר בבגד אחר, ליכא למימר דלמילתא קמייתא הדר, - אך למש"כ המג"א בדעת רש"י והרא"ש מבו' דכל הא דל"מ כשתופר בבגד אחר, הוא רק משום דדינא הוא דבעינן שיהא הבגד מכנף זה בשעת עשי', אך בלא"ה הי' לנו להכשיר מכח הא דתחילת עשייתו בהכשר אף כשתופר בבגד אחר, ונפ"מ בזה הוא היכא דליכא להך דינא, אם מהני הא דתחילת עשייתו בכשרות אף כלפי מקום אחר, ונתבאר בדף מס' 34 בהערה.

בד' התוס' חיצוניות לנוסחת ס"א מבו' דהא דל"מ כשמביא אמה על אמה ממקום אחר וכו', הוא רק כשמחברה לטלית אחרת שכבר יש בה ציציות, ומשמע דאם מחברה לטלית אחרת שאין בה ציציות, ומטיל בה ציציות עכשיו, שפיר דמי, וזה מתפרש כמש"כ הט"ז בסימן ט"ו סוסק"ג דבכה"ג חשבינן להטלית שחיברה כתוספת על טלית זו, ודמי להא דמצי לחבר לטלית שיש בה ב' ציציות אמה על אמה ממקום אחר שאין בה ציציות, ולהטיל שם ציציות, וכל הא דל"מ הוא רק כשמחברה לטלית שיש בה ציציות, דבכה"ג ל"מ דנימא דהטלית שחיברה היא תוספת על טלית זו, דא"כ אין הציציות שכבר היו בה מועילין להתיר לטלית זו.

אך בד' הפסקי רי"ד משמע להדיא דל"מ אף בכה"ג שמחברה לטלית אחרת שאין בה ציציות, משום דכשקרעה מן הטלית בטל מעלי' תורת ציצית, שאין כנף אחת חייבת בציצית, וכשתופרה עם זו הטלית מתחייבת, ונמצאת הציצית עשויה מאלי', שהרי לא עשה שום מעשה בציצית זו.

ולכאו' לא פליגי ביסוד הדין, דד' הפסקי רי"ד קיימי בגונא דהאמה על אמה בפנ"ע אין חייבת בציצית, וכמש"כ דבטל מעלי' תורת ציצית משום דאין כנף אחת חייבת בציצית, ובכה"ג ל"מ שיתפרנה לטלית אחרת, דהוי כציצית העשוי' מאלי', - אך ד' התוס' חיצוניות י"ל דקיימי כשהאמה על אמה בפנ"ע חייבת בציצית, ובכה"ג שפיר מצי לתפרה לטלית אחרת שאין בה ציציות, וכ"ה מבו' בד' הט"ז שם דכל הא דמהני הוא רק כשהטלית שיש בה ציצית יש בה כשיעור, עיי"ש, - ועמש"נ עוד להלן בעיקר דין חיבור טלית שנקרעה ונשתייר בה כשיעור.

**טלית שנקרעה ונשתייר בה כשיעור, אם מצי לחברה לטלית אחרת**

בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דלא יביא אפי' אמה על אמה ממקום אחר, והו"ל כתולמ"ה, הוא משום דאמה זו שבה הציצית אינה ראוי' להתעטף בה ראשו ורובו של קטן, וכ"כ הפסקי רי"ד דאין כנף אחת חייבת בציצית, וע"כ בטל מעלי' תורת ציצית, ונמצאת הציצית עשוי' מאלי', ומבו' דאם הי' בה שיעור טלית החייבת בציצית, ולא בטל ממנה תורת ציצית, שפיר מצי לחברה לטלית אחרת שיש בה ג' ציציות, וכן נקט המג"א בסימן ט"ו סק"ג,[[707]](#footnote-708) וכ"כ הגר"ז שם ס"ז ובקו"א סק"א.

אך למש"נ לעיל בד' התוס' חיצוניות מבו' דאף דהאמה על אמה בפנ"ע חייבת בציצית, מ"מ ל"מ לחברה לטלית אחרת, וכ"כ השואל בתשו' הרשב"א ח"א סימן רי"ז, עיי"ש, ובד' הרשב"א שם נראה שהסכים לזה, וכ"ה מבו' בד' האהל מועד בשער תפילין ומזוזה וציצית דרך ג' נתיב ב', - וכ"כ הצ"ק בסוגיין בדעת רש"י, דמש"כ דטעם הפסול הוא משום דאין הכנף מבגד זה בשעת עשי', ולא אתי עלה משום תולמ"ה, הוא משום דס"ל דכיון דהוי אמה על אמה הוי כשיעור טלית שהקטן מתכסה בו ראשו ורובו ויכול לעשות ד' ציציות על אותו חתיכה, ולי"ב משום תולמ"ה, וע"כ כל הא דל"מ הוא משום דבעינן על כנפי בגדיהם,[[708]](#footnote-709) וכ"כ הלבוש בסימן ט"ו ס"ב, וכמש"כ בגל' הגרע"א למג"א שם, - וכ"כ הט"ז שם סק"ג דאף כשנשתייר במה שנקרע שיעור טלית, ל"מ לחברה לטלית אחרת שיש בה ציציות, אך שפיר מצי לחברה לטלית שאין בה ציציות, וכמו שאמרו הכא דלא יביא אמה על אמה "ובה תכלת" ותולה בה, והרי דאם אין בה תכלת שפיר מצי לחברה לבגד.[[709]](#footnote-710)

**טלית מצויצת שחילקוה לשתים**

בתשו' הרשב"א ח"א סימן רי"ז נשאל בטלית מצוייצת כהלכתה שחילקוה לב' ובכל חלק יש בו שיעור להתעטף ונשארו בכל חלק מן הציציות אחת או שתים, אם יש בהן משום תולמ"ה, דומיא דהא דתניא הכא דלא יביא אמה על אמה ובה תכלת ותולה בה, או"ד דשאני הכא דמצרפה לאחרת ואין רצונו להתעטף באותו כנף לבדו, - והרשב"א השיב דלי"ב משום תולמ"ה, דאל"כ הרי דטלית שנקרע מקצתה תהא פסולה אא"כ התיר כל ציציותי', דכיון דהלכו להן מקצתה כשהכשירוה מתחילה, כשתולה בה ציציות אחרים להשלים ד' הו"ל קמאי מן העשוי, והא ליתא, והוכיח כן מברייתא דהכא, עיי"ש, ומשמעות דבריו שהסכים לד' השואל דהא דלא יביא אמה על אמה ובה תכלת ותולה בה, הוא אף כשיש בה כשיעור טלית, ואך דכ"ז הוא כשבא לצרפה לטלית אחרת, אך טלית זו בפנ"ע לא נפסלה.[[710]](#footnote-711)

והדרכי משה בסימן י' ובסימן ט"ו פירש בד' הרשב"א דאף מותר לחזור ולחבר את ב' חלקי הטלית, וכ"כ רבים מן האחרונים,[[711]](#footnote-712) וכמש"כ השעה"צ בסימן ט"ו סק"כ, - אך הב"ח בסימן ט"ו ס"ב כתב דל"מ לצרף לכל חלק חתיכה אחרת, אפי' אין בחתיכה האחרת שום ציצית,[[712]](#footnote-713) משום דכשמתחיל לתפור האחרת בקרן אחד נתבטל אותו הכנף ואין שם אלא ג' כנפות, ולכשתפר אח"כ את כולה נעשית בה ד' כנפות, ויש בראשונות משום תולמ"ה,[[713]](#footnote-714) והסכים לזה העו"ת שם סק"ה, אך המג"א שם סק"ד כתב דבכה"ג לא חשיב כבעלת ג', וכתב ב' טעמים בזה, עיי"ש, - והט"ז שם סק"ג כתב דאף דיכול לצרף לכל חלק חתיכה אחרת שאין בה ציצית, מ"מ ל"מ לחבר ב' חלקי הטלית יחד בלא להתיר מהן את הציציות, משום דכל חלק נתבטלו הציציות שבחלק השני ממנו, וכשחוזר ותופרן יחד הו"ל תולמ"ה,[[714]](#footnote-715) וע"כ ל"מ אלא כשמתיר ציצית של חלק אחד מהן, ובכה"ג שפיר מהני לחברן יחד, והוי זה החלק שאין בו ציצית כמו תוספת על חלק הראשון שאין בו ציצית.

דף מס' 34

**תולמ"ה כשתחילת עשייתו בהכשר**

נתבאר בדף מס' 32 פלוגתת רבוותא בדין טלית שנקרע הכנף ונשתייר בו ג' על ג', דדעת הפסקי רי"ד דאף דנקרעה לגמרי מן הבגד, יכול לחזור ולחברה לבגד, דכיון דנשתייר בה ג' לא בטל שם כנף מעלי', וכשמחזירה לטלית שנקרעה ממנה למילתא קמייתא הדרא, וכ"כ הריא"ז והתוס' חיצוניות, וכן פירשו הב"י ודעימי' בד' הנימו"י בשם רב עמרם, וכ"כ הב"י בדעת הרמב"ם בפ"א מציצית הי"ח, וכ"כ בתשו' חכמי צרפת ואשכנז סימן ע"ח בתשו' ה"ר שמחה וה"ר שמואל, וכ"ה מבו' בד' ההגמי"י בפ"ו ממזוזה הי"ב בשם רבינו שמחה, וכ"ה מבו' בפשוטו בד' השו"ע בסימן ט"ו סוס"ד, וכ"נ בד' המג"א שם סק"ג דקי"ל הכי, וכ"כ הנהר שלום שם סוסק"ב, והמאמ"ר שם סק"ד.

אך בד' התוס' לעיל מ' ב' ד"ה שמא יקרע מבו' דאם נקרע הכנף לגמרי ל"מ לחזור ולחברו לבגד, ויש בזה משום תולמ"ה, וכ"ה מבו' בד' המרדכי בסימן תתקמ"ח דלא התיר לתפור אלא כשעדיין הוא מחובר לבגד,[[715]](#footnote-716) וכן נקט בתשו' מהר"א ששון סימן רל"ב, וכ"כ הט"ז בסימן ט"ו סק"ג, והנחלת צבי שם סוסק"ד, וכ"כ הדה"ח בסימן י' ס"ב, וכ"כ החזו"א בסימן ג' סקכ"א ד"ה שם ס"ב בדעת התוס' והרא"ש ורי"ו, ועיי"ש בד"ה מ"ב סק"ז שכתב דהוא ספיקא דאורייתא ואין להקל בזה.[[716]](#footnote-717)

בטעם המכשירין, כתבו בתשו' חכמי צרפת ואשכנז שם דהוא משום דכל מקום שתחילת עשייתה בהכשר, לא מיפסיל, שהרי חוזר להכשירו הראשון, וכ"ה בד' הרי"ד והריא"ז שם.

ובדעת הפוסלים, מצינו כמה דרכים, **א** החמד משה שם סק"ה כתב דהוא משום דלא ס"ל לעיקר הך מילתא דכל דתחילת עשייתו בהכשר לי"ב משום תולמ"ה, אלא כל שנפסל ל"מ לחזור ולהכשירו. - **ב** הלבו"ש שם ס"ב כתב בדעת הט"ז דהוא משום דל"מ הא דתחילת עשיתו בהכשר אלא כשבאנו לפסול משום דהיתה עשייתו בפסול, אך כל שבאנו לפסול משום דל"ה בו מעשה כלל, ל"מ, וס"ל דכל שנקרע מן הבגד הו"ל כמו שהוא מבגד אחר, וכשחוזר ומחברו לבגד, הו"ל כמו שנעשה הציצית מאליו, ול"מ, וכ"ה מבו' בתשו' מהר"א ששון סו"ס רל"ב דטעם הפסול בזה הוא משום דחשיב כמביא ממקום אחר.[[717]](#footnote-718) - **ג** י"ל עוד דס"ל דכל שנקרע הכנף מן הבגד ולי"ב שיעור טלית, בטלה עשייתו לגמרי, וע"כ ל"מ בזה הא דתחילת עשייתו בהכשר,[[718]](#footnote-719) וכ"נ בד' החזו"א שפירש כן, ונתבאר בהערה.[[719]](#footnote-720)

\*בגל' הגרע"א למג"א בסימן כ"ג סק"א מבו' שנקט בדעת הט"ז דמודה להא דכל דתחילת עשייתו בהכשר לי"ב משום תולמ"ה, ורק היכא דהוי הפסול בגופו ל"מ, וכ"ה גם בגל' הגרע"א מכת"י למג"א סימן י"א סק"כ, עיי"ש, ובע"כ לפ"ז דהא דכשנקרע הכנף ל"מ לחזור ולחברו לבגד, הוא מטעמי אחריני, וכנ"ל, - אך הלבו"ש בסימן י' למג"א סק"ט כתב די"ל דטעמא דהט"ז שם דבהטיל למוטלת פסולין החוטין הראשונים אף כשפסק את האחרונים, הוא משום דס"ל דל"מ הא דתחילת עשייתו בהכשר, והמג"א שם שכתב להכשיר בזה הוא לטעמי' דמהני הא דתחילת עשייתו בהכשר, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן ט"ו סק"ג וסימן כ"ג סק"א, וכ"כ בתשו' נאות דשא סימן ס"ג ד"ה ראוי.[[720]](#footnote-721)

**אם מהני הא דתחילת עשייתו בהכשר אף כשמחזרו לכנף אחר שבאותו טלית**

בגל' הגרע"א מכת"י למג"א סימן י"א סק"כ משמע דאף דל"מ הא דתחילת עשייתו בהכשר כשמחברו לטלית אחרת, מ"מ כל שמחברו לאותה טלית שפיר דמי אף כשמחברו לכנף אחר, עיי"ש שצידד לענין הכשירא דגרדומין, דאף דאם התיר הציצית ובא לתלותה בבגד אחר לי"ב להכשירא דגרדומין, מ"מ כל שחוזר לתלותה באותו בגד יש בזה להכשירא דגרדומין, דלא מיקרי אח"כ תחילת עשי' דהוי רק תיקון לתחילת העשי',[[721]](#footnote-722) ודימה ד"ז לדין תולמ"ה דמהני הא דתחילת עשייתו בהכשר,[[722]](#footnote-723) - אך בתשו' מהר"א ששון סימן רל"ב מבו' בדין מזוזה, דאף אי נימא דאם הסירו הפתח וחזרו וקבעו אותו באותה מקום לי"ב משום תולמ"ה, מ"מ אם קבעוהו במקום אחר באותו הבית יש בו משום תולמ"ה, עיי"ש, ושמא יש לחלק בזה בין ציצית למזוזה, וצ"ע.

**תחילת עשייתו בהכשר היכא דהפסול הוא בגופו**

בתשו' מהרי"ל החדשות סימן ו' כתב דכל דתחילת עשייתו בהכשר לי"ב משום תולמ"ה, ומה"ט אף דתלאן ולא פסק ראשי חוטין שלהן פסול משום תולמ"ה, מ"מ כשפסקן ואח"כ תלאן, אפי' חזרו ונתקשרו לא מיפסיל אלא חוזר ומתירן, עיי"ש, ומבו' בדבריו דאף בגונא דהוי הפסול בגוף הציצית, מ"מ כל דתחילת עשייתו בהכשר לי"ב משום תולמ"ה, וכ"ה מבו' בד' המרדכי בסימן תתקמ"ו בשם ר"י, ועמד ע"ז הא"ר בסימן כ"ג סק"ב, וכן נקט הלבוש בסימן כ"ג ס"ב.

אך המג"א בסימן כ"ג סק"א כתב דכל דהוי הפסול בגוף הציצית, ל"מ לחזור ולהכשירו, דהו"ל תולמ"ה,[[723]](#footnote-724) ופירש כן בד' הב"י שם, ובגל' הגרע"א שם הוכיח כן מד' הט"ז בסימן י"ב סוסק"ג, ועמש"כ הלבו"ש בסימן י"ב שם, וכן נקט לדינא בגל' הגרע"א למג"א סימן י"א סק"כ,[[724]](#footnote-725) ועמש"כ הביאוה"ל בסימן י"ב ס"ג, - והלבו"ש שם פירש הטעם בזה, דכל דנפסלה הציצית עצמה, נתבטלה העשי', והוי כאילו מעולם לא נעשה בהכשר.

**תחילת עשייתו בהכשר היכא דנפטרה הטלית**

בתשו' מהרי"ל החדשות שם כתב דטלית בת ד' שחתכו כנף אחד בעיגול וחזרו ותיקנו אותו לי"ב משום תולמ"ה, כיון שהיתה תחילת עשייתו בהכשר, עיי"ש, וכן נקטו הפמ"ג באש"א סימן ט"ו סק"ד, והלבו"ש והיד אפרים שם, עיי"ש, וכ"כ התהל"ד שם סק"א,[[725]](#footnote-726) וכ"כ בתשו' ארבעה טורי אבן סימן י"ד, ובתשו' נאות דשא לבעל הלבו"ש סימן ס"ד.

אך בד' המג"א בסימן ט"ו סק"ד מבו' בפשוטו דס"ל דכל שנקרע מן הטלית ונעשית בעלת ג' ואח"כ חזרו וחיברו מיפסל משום תולמ"ה, ול"מ הא דתחילת עשייתו בהכשר, ועמש"כ הלבו"ש שם לדחוק לדבריו, וכ"כ הארצוה"ח שם ס"ג דכל שנתחלקה הטלית לב' ואין בב' החלקים כשיעור, או שנקרעה באלכסון ואין בכל חלק רק ג' כנפות, הו"ל כתולמ"ה, כיון שנפטרה הטלית, וכ"כ המ"ב שם סק"ו וסק"ז וסק"ח,[[726]](#footnote-727) וכ"כ בתשו' כת"ס יו"ד סימן קל"ט, וכ"כ הישועות מלכו בפ"ו ממזוזה ה"א, וכתב ללמוד כן מד' המג"א.

**תחילת עשייתו בהכשר לענין סכך**

המג"א סימן תרכ"ו סק"ז כתב דאף אם כשמסכך תחת הגג העשוי לפתוח ולסגור ופותחו אח"כ פסול משום תולמ"ה, מ"מ כל שסיכך כשהי' הגג פתוח וסגרו אח"כ וחזר ופתחו כשר, משום דנעשה בכשרות,[[727]](#footnote-728) - אך בד' הגר"א שם ס"ב מבו' דאם במסכך תחת הגג הי' משום תולמ"ה, ל"ה מהני אף כשהי' תחילת עשייתו בהכשר, וזהו שהוכיח מההיא דמנימין דלי"ב משום תולמ"ה, ותמה ע"ז הדמש"א שם, וצ"ע.

**תחילת עשייתו בהכשר לענין מזוזה**

ההגמי"י בפ"ו ממזוזה הי"ב כתב בשם רבינו שמחה דאם פירק הפצים שנותן עליו המזוזה וחוזר ומחברו, שפיר דמי, ולי"ב משום תולמ"ה, ול"ד לחתך והניח ולבסוף העמיד דפסול משום תולמ"ה, כמו שאמרו לעיל ל"ג ב', דשאני הכא דבתחילת הקביעות הי' קבוע ועומד דרך קביעותו, וכתב ללמוד מזה מסוגיין דכל דתחילת עשייתו בכשרות לא מיקרי תולמ"ה, - אך בתשו' מהר"א ששון סימן ל"ב כתב לפסול בזה אף כשהחזירו את הפתח למקומו, עיי"ש.

ובגל' הגרע"א ביו"ד סימן רפ"ט ס"ה כתב דד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בנקרע הכנף חוץ לג' אם יכול לחזור ולחברו לבגד, דלדעת הסוברים דיכול לחזור ולחברו לבגד ולי"ב משום תולמ"ה, ה"נ במזוזה כה"ג לי"ב משום תולמ"ה,[[728]](#footnote-729) ולדעת הסוברים דאין יכול לחזור ולחברו ולבגד דהוי תולמ"ה, ה"נ במזוזה כה"ג ל"מ.[[729]](#footnote-730)

\*בד' המהר"א ששון שם מבו', דלדעת רש"י והרא"ש דהא דל"מ להביא אמה על אמה ממקום אחר ולתלותה, הוא משום דעל כנפי בגדיהם בעינן וכנף זה ל"ה מבגד זה בשעת עשי', הרי דבמזוזה דליכא קרא שפיר מהני לחזור ולקבוע את הפתח עם המזוזה, אף במקום אחר, עיי"ש, - אך למש"כ הלבוש והצ"ק דמה שהוצרכו רש"י והרא"ש לה"ט הוא משום דס"ל דבאמה על אמה איכא שיעור ציצית, וע"כ לי"ב משום תולמ"ה, אך כשאין בו שיעור ציצית הו"ל תולמ"ה, הרי דגם לדעתם ל"מ לקבוע את הפתח עם המזוזה במקום אחר.

בתשו' ארבעה טורי אבן סימן י"ד כתב בשם הפר"ח דאם אחר שקבעו את המזוזה בבית הסירו את התקרה ונפטר הבית ממזוזה ואח"כ חזרו וקירו את הבית, או שהסירו את הדלת ואח"כ חזרו וקבעו בה דלת, יש בזה משום תולמ"ה, וכ"כ הישועות מלכו בפ"ו ממזוזה ה"א, וכ"כ בתשו' כת"ס יו"ד סימן קל"ט בגונא דהסירו את הדלת וחזרו וקבעוה,[[730]](#footnote-731) והארבעה טורי אבן שם נחלק ע"ז, דכיון דתחילת עשייתו בהכשר לי"ב משום תולמ"ה, והובאו דבריהם בשע"ת סימן תרכ"ו סק"ז, ובפת"ש יו"ד סימן רפ"ו סקי"ג, ובס' בירור הלכה יו"ד סו"ס רפ"ט האריך להביא מד' האחרונים בזה, - ובפשוטו ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא שנתבאר לעיל בגונא שנפטרה הטלית אם יש בזה משום תולמ"ה,[[731]](#footnote-732) וכ"כ העמק ברכה מזוזה אות ט'.[[732]](#footnote-733)

1. והשיבת ציון שם כתב בשם הגר"ד אופנהיים דלר' ישמעאל נמנין ד' ציציות לד' מצוות, ויישב בזה לקו' התוס' בסוטה ג' א' ד"ה ר' ישמעאל, וכ"כ החת"ס שם בשם הגר"א ברודא, וכ"כ הארצות החיים בסימן י"ג בהמל"א סק"ב לדון כן, וזה כיסוד ד' הרמב"ן דלר' ישמעאל הוו ד' ציציות ד' מצוות חלוקות, ואך דס"ל דאף שהן ענין אחד, מ"מ הן נמנין לד' מצוות. [↑](#footnote-ref-2)
2. והיינו דהא דד' מצוות הן אי"ז משום דכל כנף וכנף הוא מחייב בפנ"ע, דלפ"ז דמי לד' מזוזות על ד' פתחים, דלעולם המחייב הוא הטלית עצמה, ואך דה"ז מחייב בהטלת ציצית על ד' כנפות, וכל כנף הוא מצוה בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך בד' הבית שלמה והעמק הנצי"ב שם משמע שפירשו בד' הרמב"ן דהא דאין נמנין לד' מצוות, הוא משום דהא דד' מצוות הן הוא כד' מזוזות על ד' פתחים, - וצ"ב היאך זה מתישב בד' הרמב"ן דמדמי לה לתכלת ולבן. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם למש"כ השיבת ציון ודעימי' דלר' ישמעאל הוי כל כנף מחייב בפנ"ע, וד' ציציות הוי כד' מזוזות לד' פתחים, הרי דכל שלא הטיל ציצית בכנף הרביעית הוי ביטול עשה דציצית זו לגמרי, אך למש"נ מד' הרמב"ן דאין כל כנף מחייב בפנ"ע, אלא דהטלית מחייבת בהטלת ציצית על ד' כנפות, אלא דאין מעכבין זא"ז, י"ל דאחר שאין נמנין כד' מצוות משום שהם ענין אחד, הוו כד' חלקי מצוה אחת דאין מעכבין זא"ז, וכל שחיסר ציצית אחת אי"ז ביטול עשה לגמרי.

   ויש להוסיף דלמש"כ המיוחס להרשב"א דאף לר' ישמעאל מעכבין ד' ציציות זא"ז, הרי בע"כ דהא דתנן דד' מצוות הן היינו דהוא מקיים בכך ד' מצוות, וכ"ה להדיא בתו"ד המיוחס להרשב"א, אך לדעת ש"ר דלר' ישמעאל אין מעכבין ד' ציציות זא"ז, י"ל דזהו דתנן דד' מצוות הן, אך לעולם הוו כד' חלקי מצוה אחת. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך בד' השאג"א בסו"ס ל"ב משמע דאף דתכלת ולבן נמנין כמצוה אחת, מ"מ כיון דאין מעכבין זא"ז חשיב כב' מצוות חלוקות, וכל שהטיל לבן לחודי', חשיב דקיים מצוה אחת וביטל מצוה אחת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך י"ל עוד, דאף דבד' מצוות חלוקות שעשה ג' מהן אינו עובר בבל תגרע, מ"מ הכא דלבישת הבגד היא מחייב אחד בהטלת ציצית על ד' כנפות, ע"כ כל שהטיל ג' ציציות ועשה את מצות הבגד בגירעון, עובר משום בל תגרע. [↑](#footnote-ref-7)
7. ומשמעות דבריו שדקדק כן ממש"כ בפירש"י בהא דפריך דמאי בינייהו, דבין למר ובין למר בעינן ד' ציצית מדכתיב עד ארבע כנפות כסותך, ונראה דהיינו דאל"כ מ"ט הוצרך רש"י להביא להך קרא, הרי בהדיא תנן דאף לר' ישמעאל ד' מצוות הן ובעינן ד' ציצית, וכ"ה בפסקי הרי"ד ובבעה"ע בהל' ציצית דבין למר ובין למר ד' ציציות בעינן, ולא הביאו להך קרא, ובע"כ מכוון ד' רש"י הוא דמהך קרא נלמד דבעינן ד' ציצית ומעכבין זא"ז. [↑](#footnote-ref-8)
8. והפסקי רי"ד הק' דמ"ט לא אמרו דנפ"מ לענין ברכה, דלת"ק אם לא הטיל לכל הד' כנפות אינו מברך עליהן להתעטף בציצית, שעדין לא נגמרה המצוה, ולר' ישמעאל על אחת בלבד שהטיל חייב לברך, וכתב לישב דהוא משום דברכת המצוות אינה אלא מדרבנן ופלוגתייהו הויא בדאורייתא, והביא מהא דקאמר מצוה אחת, וצ"ב, והב"ח בסימן י"ג כתב דלא אמרו לנפ"מ זו, משום דברכה לא מעכבא, - אך לא נתישב בדבריהם מ"ט לא אמרו דנפ"מ כשאין לו אלא ג' ציציות אם חייב להטילן, דומיא דשאר מילי דאין מעכבין זא"ז. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואמנם זה תליא במש"כ השאג"א בסימן ל"ב וסימן ל"ג אם קיום עושה דוחה לביטול עשה, וכתב שם דפליגי בזה קמאי, דאי נימא דקיום עשה דוחה לביטול עשה, הרי דאף לדעת הר"ש מדרוי"ש דאסור ללבוש בגד בלא ציצית משום ביטול מצות ציצית, מ"מ לדעת ר' ישמעאל מותר ללבוש בגד שיש בו ג' ציציות, דקיום העשה דג' ציציות דוחה לביטול העשה דהציצית הרביעית, ויש לדון עוד למש"כ השעה"צ דכל שלא הטיל אלא ג' ציציות אי"ז ביטול עשה גמור, וי"ל דקיום מקצת מן העשה דוחה לביטול מקצתו, - והביאו דכ"ה מבו' בד' הרוקח בסו"ס שס"א בשם ריב"א, דאסר למי שנפסק אחת מציציותיו ביו"ט להתעטף בו, משום דד' ציציות מעכבות זא"ז, ומבו' דאף דס"ל כדעת הר"ש מדרוי"ש דאסור להתעטף בבגד בלא ציצית, מ"מ למ"ד דאין מעכבות זא"ז מותר להתעטף בבגד שיש בו ג' ציציות. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך הביאו בשם הגרי"ז שהק', דאכתי נפ"מ בזה, בגונא דהוא אנוס ללבוש את הבגד, ואין לו אלא ג' ציציות, דלת"ק א"צ להטילן, ולר' ישמעאל הוא חייב להטילן, - ועוד נפ"מ באשה שאינה מוזהרת בציצית ורשאית ללבוש בגד בלא ציצית, ומ"מ היא מקיימת בכך מצוה ומברכת ע"ז, דלרבנן אם הטילה ג' ציציות אין לה לברך ע"ז, ולר' ישמעאל מברכת ע"ז, אך למש"כ הרי"ד ניחא הא דלא קאמר נפ"מ זו, כיון דברכות דרבנן. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך הוא דלא כמו שנקט הטו"א בר"ה כ"ח ב' באבנ"מ דכל שאין בידו להטיל הציצית הד', מותר ללבוש טלית שיש בה ג' ציציות לר' ישמעאל, דאתי עשה דציצית ודחי ללאו דבל תגרע, ונתבאר בזה בדף מס' 3 בהערה. [↑](#footnote-ref-12)
12. והיינו דכיון דהיתר כלאים בציצית הוא מדינא דעדל"ת, כמו שאמרו ביבמות ד' א', הדין נותן דכל דליכא ד' ציציות דלי"ב קיום מצות ציצית כלל, לא יהא להיתר דכלאים, ואף לדעת ר"ת שהביאו התוס' לקמן מ' ב' ד"ה תכלת דאף בלילה דלאו זמן ציצית היא אין בה משום כלאים דלגמרי התיר הכתוב כלאים של ציצית, היינו דבכח העשה דציצית לדחות לאיסור כלאים בטלית זו, ואף בלבישה שאין מתקיים בה מצות ציצית, אך כל דליכא ד' ציציות דאין מתקיים בכה"ג מצות ציצית כלל, היאך יש בזה לדין עדל"ת, - ועמש"כ בזה בס' חמדת דניאל, ובשיעורי הגרי"מ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
13. אך לכאו' הוא דלא כמש"כ התוס' בחולין קמ"א א' בשם ריב"א, דאף דאין עשה דוחה ל"ת ועשה, מ"מ נדחה הלאו, והרי דאף דדינו הוא שלא לקיים את העשה, מ"מ יש בזה לדינא דעדל"ת, ועמד ע"ז הקוה"ע בסימן ס"ט סק"ט, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-14)
14. ולפ"ז מתפרש הא דארבעתן ד' מצוות, כמש"כ השיבת ציון ודעימי' דהוי כד' מזוזות בד' פתחים, דאם הוי ד' מצוות חלוקות, לכאו' אין מקום לומר דבטלית בת ה' יהא חייב בה' כנפותי', - ועד"ז הק' בתשו' שיבת ציון סימן ל"ד ע"ד הסוברים דלר' ישמעאל נמנין ד' ציציות לד' מצוות, דא"כ אטו משום דלדידי' טלית בת ה' חייבת בה' ציציות יהיו נמנין כה' מצוות, ועמש"כ ע"ז בתשו' בית שלמה או"ח סימן ט"ז סק"ב, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-15)
15. וזה מתפרש לפ"מ שאמרו לקמן מ"ג ב' דקרא דעל ארבע כנפות כסותך ממעט בעלת ג' וקרא דאשר תכסה בה מרבה בעלת ה', והא דמרבינן בעלת ה' וממעטינן בעלת ג' הוא משום דיש בכלל ה' ד' ואין בכלל ג' ד', וכ"ז הוא לדעת רבנן דמצוה אחת הן, ובבעלת ג' דאין בכלל ג' ד' ליכא לעיקר החפצא דהמצוה, אך לר' ישמעאל דכל ציצית היא מצוה בפנ"ע מסתבר טפי לרבות בעלת ג' ולמעט בעלת ה'. [↑](#footnote-ref-16)
16. וצ"ע מסוגיית הגמ' בזבחים י"ח ב' דמייתינן דפליגי תנאי בדין טלית בת חמש, ומפרש ר"י מדיפתי דפליגי אם יתר כמאן דאיתי' או כמאן דליתי', ומ"ט לא מפרשינן דפליגי בפלוגתא דת"ק ור' ישמעאל, - וצ"ל דלר"י מדיפתי דחיובא דבת חמש הוא משום דיתר כמאן דליתי', לא תליא בפלוגתא דת"ק ור' ישמעאל, דאף לת"ק חייבת ועושה לה ד' ציציות, כיון דהכנף היתר כמאן דליתי', וכל הא דתלינן לה הכא בפלוגתא דת"ק ור' ישמעאל הוא רק לפ"מ דמסקינן התם דלעולם יתר כמאן דאיתי' דמי, ואפ"ה מרבינן מקרא לחייב טלית בת ה', וזה תליא בפלוגתא דת"ק ור' ישמעאל, דלת"ק דעיקר המצוה היא בד' ציציות, לא שייכא המצוה בטלית בת ה', וליכא לרבויי לה מקרא. [↑](#footnote-ref-17)
17. ולכאו' יש מקום לדון בזה, דאף לר' ישמעאל דארבעתן ד' מצוות הן ובטלית בת ה' מטיל ציצית בכל הכנפות, הרי מ"מ טלית בת ג' פטורה, והיינו משום דצורת הבגד שנתחייב בציצית הוא בגד שיש לו ד' כנפות, וע"כ כל הא דטלית בת ה' חייבת, הוא משום דיתר כמאן דליתי' דמי, אך מ"מ אחר שנתחייב בגד זה בציצית, הוי החיוב על כל כנף, וצריך להטיל לה' כנפותי', דהא דיתר כמאן דליתי' דמי, הוא רק לענין דחשיב דצורת הבגד היא כצורת בגד דד' כנפות, אך מ"מ כיון דבפועל יש לו ה' כנפות הוי החיוב על כל הכנפות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
18. ולמש"נ לעיל דמד' הרמב"ם נראה דהא דאינו עושה ציצית אלא לד' כנפות, הוא משום דחיוב הבגד הוא מכח הד' כנפות, והכנף החמישית אינה מכלל המחייב, מסתבר דבע"כ דיש לנו להכריע מכח אלו ד' כנפות נתחייב הבגד, ועל כנפות אלו יש להטיל ציצית, - שוב העירו דאי"ז מתישב, שהרי אף בטלית בת ה' כגון דבצרי' לגלימי', אם היא מרובעת יש ב' קרנות במרחק שוה לכל השאר ובע"כ דמטיל באיזה שירצה, והנפ"מ בדין מרוחקות היא רק שלא יטיל בב' הקרובים ויניח את הרחוקים. [↑](#footnote-ref-19)
19. והגר"א בסימן י' הביא מקור לד' הרמב"ם, ממה שאמרו במאן דבצרי' לגלימי' דלא עבד ולא כלום, ומשמע דאינו מעלה ומוריד, ואם איתא הרי עשה מיהא שיכול לעשות ציצית באלו ולא בשאר, ובע"כ דאינו עושה ציצית אלא בד' הכנפות המרוחקין, ומשמע קצת לפ"ז דה"ז מעכב בדיעבד, - והאו"ש בהל' ציצית שם הביא מקור לד' הרמב"ם, ממ"ד בזבחים י"ח ב' דטעמא דבת ה' חייבת הוא משום דיתר כמאן דליתי' דמי, ובע"כ דיש כנף אחד דהוא היתר, והוא הכנף הקרוב לחבירו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-20)
20. והיינו דאף דקי"ל כרבנן דמצוה אחת הן, ומכח זה הוא דאף בבת ה' אינו עושה אלא ד' ציציות, כמש"כ הרא"ש בסימן ד', מ"מ אלמלי קרא דעל ארבע כנפות כסותך הוה ס"ד דבטלית בת ה' עושה ה' ציציות, והיינו משום דהוה ס"ד דעיקר המצוה היא להטיל ציצית בכל כנפות הבגד, וע"כ בין אם יש בו פחות מד' כנפות ובין אם יש בו יותר מד' כנפות הוי מצותו להטיל ציצית בכל כנפותיו, וזהו דילפינן מקרא דעיקר המצוה היא להטיל ציצית בד' כנפות, וע"כ הוא דכל שאין לו ג' כנפות לי"ב לעיקר מצות ציצית, וכל שיש בו יותר מד' כנפות א"צ להטיל ציצית אלא בד' כנפות. [↑](#footnote-ref-21)
21. ובאמת מצאנו בד' התשב"ץ קטן בסימן רס"ט שכתב דהא דתניא ד' כנפות ולא חמש, היינו דאין מטילין ציצית אלא בה' כנפות, ול"ק מינה על הא דתניא אשר תכסה בה לרבות בעלת חמש, והרי דבאמת כתב לישב סתירת הברייתות ע"ד ד' הרא"ש, אך צע"ג דהוא שלא כסוגיית הגמ' בזבחים, וכבר עמד ע"ז בתשו' לב חיים להגרח"פ או"ח סימן ע"ח ד"ה ואחרי המ"ר לא זכיתי להבין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-22)
22. והנה אמנם לפ"מ שפירש"י לקמן דבצרי' לגלימי' הוא כדי לפטרה מן הציצית, הרי בע"כ דמה שאמרו דלא עבד ולא כלום היינו דאף דנעשית בת ה' מ"מ היא חייבת בציצית, - אך היראים מפרש כמש"כ ההגמי"י ד"ק בפ"ג מציצית ה"ג בשמו, דהא דבצרי' לגלימי' איירי בטלית בת ג' ועשה כן כדי לחייבו בציצית, וע"ז הוא שאמרו דלא עבד ולא כלום, דשויי' בעלת ה' ופטורה מן הציצית, ונתישב בזה מה שתמהו האחרונים ע"ד היראים דהיאך למד לזה מהתם. [↑](#footnote-ref-23)
23. והקר"א בזבחים י"ח ב' נקט בדעתו דמפרש למה שאמרו דטלית בת ה' איכא בינייהו, כפי' רבינו שמחה דלת"ק פטורה ולר' ישמעאל חייבת, אך צע"ק דא"כ מ"ט לא הביא מקור מהכא דטלית בת ה' פטורה, שהרי קי"ל כת"ק דארבעתן מצוה אחת היא, - ולכאו' י"ל דמפרש דמה שאמרו הכא דטלית בת ה' איכא בינייהו, היא להך ברייתא דמרביא מקרא לטלית בת ה', אך לאידך ברייתא לכו"ע היא פטורה מדכתיב על ארבע כנפות כסותך ולא חמש, והכי קי"ל. [↑](#footnote-ref-24)
24. והרמב"ם תמה ע"ז, דאם הויא הציצית משוי ולא הותרה אלא משום מצוה, ל"ה מותר לצאת בה בשבת אף בזמן קיום המצוה, דאין עשה דציצית דוחה שבת, וכ"כ הרמב"ם בפי"ט משבת ה"כ, - ולכאו' יש מקום לפרש בד' הרי"ף, דלעולם הא דמותר לצאת בטלית המצוייצת, הוא משום דהו"ל כמלבוש, ואך דמהא דהיוצא בטלית שאינה מצוייצת כהלכתה חייב חטאת, חזינן דהא דהוי כמלבוש הוא מכח המצוה, וכמש"כ הרי"ד, וע"כ אף דמכח זה יש לפטור אף כשיצא בה בליל שבת דאינו מקיים מצות ציצית, דומיא דתפילין דל"ה משוי אף למ"ד דשבת לאו זמן תפילין, מ"מ אסור לצאת בזה, דדמי לתפילין, דמשמעות הגמ' לעיל ס"א א' דלמ"ד דשבת לאו זמן תפילין, אסור לצאת בהן בשבת מדינא, ול"ב להחשש דדילמא מיפסיק, וכ"ה מבו' בד' הברכ"י בסימן י"ג אות ב', והשוה ד' הרי"ף לד' הרי"ד.

    אמנם הנה בתשו' הגאונים הרכבי סימן תפ"ד משמע דס"ל דהיוצא בטלית מצוייצת בלילה חייב חטאת, - אך העירו דיש לפרש בזה, דהא דציצית חשיב כמלבוש, אף דאי"ז בצורת מלבוש, הוא מכח הא דהוא משמש ומתיר את הלבישה, וע"כ בלילה דאינו משמש הוא חייב חטאת, ודמי לקמיע ושאר מילי כיו"ב, דבזמן שאינם משמשין הוו משוי גמור. [↑](#footnote-ref-25)
25. והברכ"י בסימן ש"א אות ז' הק' ע"ז, דהרי קי"ל דציצית חובת גברא היא, וי"ל דמכוון הר"י מיגש דאף דציצית חובת גברא הוא, הרי הוי זה מצות הבגד, דהלובשו צריך להטיל בו ציצית, וכל' הגמ' והראשונים בכ"ד דחוטי ציצית פוטרין את הבגד, ומה"ט הוא דאי"ז משוי, והיינו דכל הא דחשבינן להציצית כנוי הבגד, הוא רק משום דמתקיים בה חובת הבגד, אך אלמלי כן ל"ה חשבינן לה כנוי הבגד, (והרי לדעת הרי"ף ודעימי' חזינן דאין הציצית בטלה כלל לבגד, אף דאסור ללבוש הבגד בלא הציצית, וי"ל דטעם הסוברים דהיא בטלה לבגד, הוא משום דמתקיים בה חובת הבגד). [↑](#footnote-ref-26)
26. אך בד' הרמב"ם מבו' דא"א לחשוב את הציצית עצמה כמלבוש ותכשיט, וע"כ אלמלי הא דהויא כנוי הבגד, הי' אסור לצאת בה, דאין עשה דציצית דוחה ל"ת דשבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)
27. והשיטה להר"נ דס"ל דלי"ב איסור אף מדרבנן, מבו' בדבריו דהוא משום דס"ל דתפילין ל"ה כמשוי כלל אף למ"ד דשבת לאו זמן תפילין, והא דאסור לצאת בהן, הוא משום דחיישינן דילמא מיפסיק וכו', וע"כ ה"נ בטלית המצוייצת ל"ה הציצית כמשוי כלל אף בלילה. [↑](#footnote-ref-28)
28. ובדעת הפמ"ג י"ל דס"ל דלעולם הא דהציצית ל"ה משוי הוא מכח המצוה, והא דמותר לצאת בטלית המצוייצת בלילה, הוא משום דהוא דרך מלבושו בחול, וכמש"כ השיטה להר"נ, וע"כ הוא דבטלית הכרוכה דאי"ז דרך מלבושו בחול, הוי משוי, אך זה דלא כמש"כ הפמ"ג גופי' שם סקנ"ד דהא דהציצית ל"ה משוי, הוא משום דהם נוי הבגד, וכ"כ גם במש"ז סימן י"ג סק"ב ובמש"ז שם סק"ב, (והעירו דשמא ס"ל דלגבי לבישה זו דטלית הכרוכה, לא חשבינן להציצית כנוי הבגד, וצ"ע). [↑](#footnote-ref-29)
29. אך באמת י"ל דלפ"מ דקי"ל דנשים סומכות רשות, מותרת אשה לצאת בטלית המצוייצת ול"ה הציצית משוי, דדמי לתפילין שאמרו בעירובין צ"ו ב' דלמ"ד דנשים סומכות רשות ל"ה התפילין משוי, וכ"כ השעה"מ בפי"ט משבת הכ"ג, ואמנם יש מקום לדון בזה מכמה טעמים, ואכמ"ל, והשעה"מ שם נקט דאף למ"ד דאין נשים סומכות רשות, מ"מ כיון שהם מותרות ללבוש טלית המצוייצת, (דבזה ליכא חשש איסור), אי"ז משוי, וגם בזה יש לדון מכמה טעמים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-30)
30. והתו"ש שם סקס"ז הק' דמ"ט היא חייבת חטאת, הרי הו"ל הוצאה כלאח"י, ונתבאר בזה במ"מ בשבת שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-31)
31. ויש להעיר במה שהביא המ"ב שם למש"כ השעה"מ בפי"ט משבת הכ"ג לחלוק ע"ד המג"א דטלית מצוייצת ל"ה משוי אף לאשה, והשעה"מ שם כתב דהוא משום דקי"ל דנשים סומכות רשות, - ולכאו' כ"ז הוא אם נבא לדון דהציצית הוו משוי, ובזה י"ל דכיון דנשים סומכות רשות ל"ה הציצית משוי, דומיא דתפילין דל"ה משוי לאשה למ"ד דנשים סומכות רשות, אך לפ"מ שפירש המ"ב גופי' לד' המג"א דהטלית הויא משוי, לכאו' ל"מ הא דנשים סומכות רשות, דאף דהציצית חשיבא כמלבוש לדידהו, מ"מ כיון דאין דרכן ללבוש טלית גדול, הו"ל הטלית משוי לדידהו. [↑](#footnote-ref-32)
32. ובזה ניחא דל"ד ליוצא בטלית הכרוכה על הצואר דל"ה הציצית משוי אף דבלבישה זו ליכא מצות ציצית, כאשר כ"ה מבו' בד' המג"א, וכ"נ בד' הגר"ז גופי' בסימן י"ג ס"ב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-33)
33. והגרע"א בסימן י"ג ס"ב עמד בזה מטעם אחר, דכיון דאין דעתו להשלים בטלים החוטין לבגד, ובעזה"י יתבאר בזה לקמן בסוגיין. [↑](#footnote-ref-34)
34. והגרש"ז זצ"ל בשש"כ פי"ח הערה קמ"ח כתב לדמות ד"ז למש"כ התוס' בחולין פ"ד ב' ד"ה תקיעת שופר דאסור להוציא שופר לצורך טומטום, כיון דאם אשה היא הו"ל הוצאה שלא לצורך, ולא אמרינן דכיון דהוא חייב בתקיעת שופר מכח הספק, חשיב כצורך ודאי. [↑](#footnote-ref-35)
35. והשב יעקב שם כתב דמ"מ מותר לצאת בו לכרמלית, דממ"נ לא עביד איסורא כלל, דמה"ת מותר הוצאה לכרמלית לגמרי, ואי משום דרבנן אסרו להוציא לכרמלית, נגד זה הרי אמרו דטלית כזה חייב בציצית והוה מצוייץ כהלכתו ושייך לבגד ומותר לצאת בו, - אך המהר"ם מינץ שם כתב דאסור לצאת בו אף לכרמלית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-36)
36. ולמש"כ הרי"ד דמשום מצות ציצית הו"ל כמלבוש, מסתבר דסגי לזה אף במצות ציצית דרבנן, דמ"מ דרך הוא ללבוש את הטלית המצוייצת לצורך המצוה דרבנן, וע"כ הו"ל כמלבוש. [↑](#footnote-ref-37)
37. אך באמת יש מקום לדון בזה, דלמש"כ הרי"ד דהא דציצית ל"ה משוי, הוא משום דחשיב כמלבוש, י"ל דכל דכל דהן פסולין מדרבנן ואין דרך לצאת בהן, ולא חשיב כמלבוש, - ומאידך יש מקום לדון, דלמש"כ הר"י מיגש דהא דציצית הוי נוי הבגד הוא משום דהיא חובת טלית, הרי דאף אם ה"ז פסול מדרבנן, מ"מ כיון דמדאורייתא מתקיים בזה חובת הטלית, הו"ל כנוי הבגד. [↑](#footnote-ref-38)
38. ובד' הרי"ד והרשב"א מבו' דאף כשהטלית מצוייצת כהלכתה, לא חשיבא הציצית כתשמיש הטלית, - וזה מתישב עם מש"נ לעיל מד' הרי"ד דהא דמותר לצאת בטלית המצוייצת, אי"ז משום דהציצית הויא כנוי הבגד, אלא הוא משום דחשבינן להציצית כמלבוש. [↑](#footnote-ref-39)
39. והרשב"א בתשו' החדשות שם כתב כן גם בדעת רש"י, דמש"כ דציצית לגבי טלית חשיבי ולא בטלי הוא משום דשל תכלת הן, לא מחמת חשיבות התכלת בלבד קאמר, דאם עשה מהן כסכסי לכילה אף הוא יוצא בה, ולא אמרינן חשיבי ולא בטלי דהא איהו מבטל להו לגבה, אלא עיקר הא דציצית חשיבי ולא בטלי הוא משום דאינו מבטל את הציצית לטלית, ול"ד לכסכסי כילה העשויין לשמש את הכילה והוא מבטל אותם לכילה, ואך שהוסיף רש"י דבהא לחוד לא סגי, דחוטי לבן דאינם חשובין בטלים לטלית אף שאינו מבטל אותם, וכל הא דאסרינן בטלית שאינה מצויימת כהלכתה הוא משום דאיכא תרתי, דהן חוטי תכלת דחשיבי, וגם אינו מבטל אותם לטלית, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-40)
40. וצ"ב דמה מהני הא דדעתו להשלים עליהן דמכח זה לא יתבטלו לבגד, והרי אף היכא שהם ראויים עכשיו למטרתם, כרצועות שבאבנט, מ"מ כל דלא חשיבי בטלי, ולכאו' כל שדעתו להשלים עליו, לא עדיף מהיכא דראוי עכשיו דכל דאינו חשוב בטל, - ושמא י"ל, דכיון דדעתו להשלים עליהן והבגד נצרך להן, ע"כ אינם בטלים לבגד, והגם דכשהם ראויים לשמש את הבגד הם בטלים לבגד, מ"מ בכה"ג דאכתי אינם ראויים לשמש לבגד, ובאנו לדון מכח הא דדבר שאינו חשוב בטל לבגד, הרי דכיון דדעתו להשלים עליהן והבגד נצרך להם, לי"ב להך דינא, וע"כ ל"ד לרצועות שבאבנט דאינם נצרכים לבגד, וע"כ שפיר הם בטלים לבגד כשאינם חשובין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-41)
41. ומבו' בדבריו דכ"ז הוא לדעת ר"ח ודעימי', אך לדעת רש"י דהא דציצית לגבי טלית חשיבי ולא בטלי הוא משום שהן של תכלת, הרי דאף דנימא דטלית שלנו אינה מצוייצת כהלכתה, מ"מ כיון שאין בה אלא חוטי לבן, לא חשיבי ובטלי. [↑](#footnote-ref-42)
42. ועד"ז הוא גם למש"נ לעיל בדעת הר"ח והרמב"ם דהא דכסכסי הכילה בטלים לכילה, הוא משום דאין לו צורך בהן כלל ואינו רוצה בקיומם, ומה שהוצרכו בציצית להא דדעתו להשלים עליהן, הוא משום דבלא"ה הרי ל"ה לו צורך בהן כלל ול"ה רוצה בקיומם, ולפ"ז הרי דבטלית שאין בה תכלת, כיון דמכח הספק הוא רוצה בקיום חוטי הציצית, אינם בטלים לגבי הטלית. [↑](#footnote-ref-43)
43. ובדעת הרא"ש דס"ל דאף אם התכלת מעכב את הלבן, מ"מ בטלי חוטי הלבן לגבי הציצית, בפשוטו הוא משום דס"ל דכל הא דחוטי הציצית חשיבי ולא בטלי, הוא רק מכח שמתקיים בהן מצות ציצית, ואף דאינה מצוייצת כהלכתה, מ"מ כיון שדעתו להשלים עליהן ויתקיים בהן מצות ציצית, אית בהו לחשיבות המצוה, וע"כ לפי הצד דהתכלת מעכב את הלבן ואינו יוצא בזה יד"ח ציצית, ליכא בחוטי הציצית חשיבות כלל. [↑](#footnote-ref-44)
44. ולכאו' י"ל בזה, דלא קי"ל בזה כדעת הרא"ש, אלא כדעת ש"ר, דאף דבפועל אין דעתו להשלים, מ"מ לא בטלי הציצית לגבי הטלית, וכנ"ל, - וכ"נ מד' המג"א בסימן י"ג סק"ג והמ"ב שם סק"ה שפירשו דהא דמותר לצאת בטלית בזה"ז שאין לנו תכלת, הוא משום דקי"ל דהתכלת אינו מעכב את הלבן, - אך הפמ"ג שם כתב ע"ד המג"א, דקושטא קאמר, ואה"נ דאף אם הי' התכלת מעכב את הלבן הי' מותר לצאת, וכמש"כ הרא"ש. [↑](#footnote-ref-45)
45. והחזו"א בסימן ג' סקכ"ח נחלק ע"ז וכתב דאין הציצית משוי, דכיון דאינו עומד להסיר הציצית מהן וניח"ל בהן דנראה על ידן כלובש בגד ציצית, הוו תכסיסי הבגד, - אך ממה שדנו הראשונים לאסור לצאת בטלית מצוייצת בזה"ז דשמא התכלת מעכב את הלבן, ונתבאר לעיל, מבו' דאף דאינו עומד להסיר הציצית מהן וניח"ל בהן, מ"מ אינם בטלין לבגד, ונתבאר לעיל, וכ"ש דבטלית שאין בה שיעור, אין הציצית בטלה לבגד. [↑](#footnote-ref-46)
46. והך מילתא דסגי במה שבידו להשלים עליהן, ול"ב שיהא דעתו לכך, כ"ה משמעות ל' תשו' הגאונים הרכבי סימן תפ"ג ותשו' הרי"ף סימן רצ"ט, דהא דחשיבי הוא משום דראוי להשלים, וכ"נ גם בתשו' הרשב"א החדשות סימן כ"ב, עיי"ש, - וכ"כ בתשו' מהר"ם מינץ סימן ק"י בתו"ד דהציציות חשיבי דראויין ולהתירן ולעשותה בטלית שהוא בר חיובא.

    אך לכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ הנשמ"א דמש"כ הראשונים דדעתו להשלים עליהן, היינו דעיקר החשיבות הוא מכח דעתו להשלים, אף אם מצ"ע הוא דבר שאינו חשוב, ולפ"ז ודאי דבעינן שיהא דעתו להשלים ולא סגי במה שראוי להשלים עליו, - וצ"ע לפ"ז בד' המ"ב שהסכים בסימן ש"א לדברי הנשמ"א, ובסימן י"ג הסכים לד' הפמ"ג. [↑](#footnote-ref-47)
47. ובזה מתפרש גם מה שהוצרך הפמ"ג שם לעיל מינה לפרש, דהא דיוצאין בשבת בטליתות של שאר מינים, אף אם אין חייבין אלא מדרבנן, הוא משום דחשיבי כנוי הבגד, ולא התיר משום דאין דעתו להשלים עליהן. [↑](#footnote-ref-48)
48. ומשמע דהיכא דהחוטין עצמן פסולין אינו חייב, וזה כמש"כ הפמ"ג במש"ז בסימן י"ג סק"א דכל שהחוטין עצמן פסולין לא חשיבי ובטלי, דכל הא דחוטי ציצית לא בטלי לבגד הוא משום דראוי להשלים עליהן, כמש"כ התוס' בשבת קל"ט ב' והרמב"ם בפי"ט משבת ה"כ. [↑](#footnote-ref-49)
49. וזה תליא בפלוגתת הראשונים בשבת קל"ט ב' בביאור מה שאמרו דהא דהיוצא בטלית שאינה מצוייצת בשבת חייב חטאת, הוא משום דציצית חשיבי ולא בטלי, ונתבאר לעיל, וד' הבה"ג מתפרשים לדעת הסוברים דהא דציצית לגבי טלית חשיבי ולא בטלי הוא משום דהוא רוצה בקיומם דבדעתו ליתן בטלית ציצית רביעית, וכ"ז הוא כשיש בה ג' ציציות דאם ישלים להטיל בכנף הרביעי תהא שלימה במצותה, ומשא"כ כשיש פסול אחר בציציות דלא חשיבי, ועד"ז י"ל גם לדעת הסוברים דהא דחשיבי ולא בטלי הוא משום דניתנו לשם מצוה, די"ל דהיינו רק כשהם ראויים למצותן באופן זה. [↑](#footnote-ref-50)
50. ואמנם הנה השאג"א גופי' בטו"א ר"ה כ"ח ב' באבנ"מ נקט דכל שאין לו אלא ג' ציציות מותר ללבשו לר' ישמעאל, דאתי עשה דציצית ודחי לל"ת דבל תגרע, ורק כשבידו להטיל הציצית הרביעית ל"ש עדל"ת, אך הכא נקט דאף בשבת דאין בידו להטיל הציצית הרביעית, עובר משום בל תגרע, ולא אמרינן עדל"ת, - וצ"ל דהוא לטעמי' דס"ל דאיסור בל תגרע הוא במצוה שעושה בגירעון, וי"ל דבכה"ג ל"ש עדל"ת, וע"ד מש"כ הצל"ח בפסחים מ"ט א' דל"ש שידחה עשה דפסח לל"ת דלא תשחט על חמץ, והא דבטו"א נקט דשייך בכה"ג עדל"ת, הוא לטעמי' בטו"א בחגיגה ד' א' דס"ל דאף היכא דהלאו נאמר בד"ז עצמו שייך דינא דעדל"ת, והביאו הגרע"א בפסחים שם, ושו"ר עד"ז בתשו' בית שלמה או"ח סימן ט"ז סק"ב ד"ה והנה בראש, עיי"ש, - והעונג יו"ט בסימן א' סוד"ה ובזה יתישב כתב לחדש דעשה דציצית אינו דוחה ל"ת כלל, וע"כ אי"ז דוחה ללאו דבל תגרע, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-51)
51. והך מילתא דאיסור בל תגרע הוא בהחלק שגרע, ולא בעשיית המצוה בגירעון, משמע כן מהא דתנן בזבחים פ' א' דכשלא נתת עברת על בל תגרע ולא עשית מעשה בידך, אך יש לדחות, דכיון דד' מתנות ניתנים בזאח"ז, ע"כ אינו עובר על בל תגרע אלא כשנמנע אח"כ מליתן את שאר המתנות, וע"כ חשיב דעובר בשוא"ת.

    ובעיקר קו' השאג"א לכאו' יש מקום לדון, דאף אם איסור בל תגרע הוא בעשיית המצוה בגירעון, מ"מ כיון דאין האיסור בלבישת הטלית, אלא בהציציות הנתונות בגירעון, ל"ה הטלית עצמה משוי, ומכח זה אף ל"ה הציצית משוי, אף שעובר בהן משום בל תגרע, כיון דהן בטלין לטלית, - ובעיקר הך מילתא דכיון דאין האיסור בלבישת הטלית, ודאי דל"ה הטלית עצמה משוי, נתישב בזה קו' העולת שלמה בסוגיין דמ"ט אין היוצא בטלית שאינה מצוייצת בשבת חייב חטאת משום הטלית עצמה, דכיון דאסור לצאת בו בלא ציצית הו"ל משוי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-52)
52. ולכאו' מוכח כן גם ממש"כ בפירש"י בד"ה שדיתי' דהא דהי' משליכה עליו הוא משום דלית הלכתא כר' ישמעאל, וכ"ה משמעות הגמ' דמייתינן לה הכא ואם איירי כשנפסק קרן אחד מן הבגד ונפטר הבגד, הרי אף לדעת ר' ישמעאל ליכא מצוה כלל בציצית והו"ל משוי, ואף לדעת המיוחס להרשב"א דגם לר' ישמעאל מעכבין זא"ז ומ"מ ל"ה משוי, כ"ז הוא משום דחובת הבגד היא בציצית והו"ל כנוי הבגד, אך כל שנפסקה קרן אחד ונפטר הבגד, הו"ל משוי. [↑](#footnote-ref-53)
53. ובתשו' משנת ר"א סו"ס ד' בהערה נקט שנפסק הקרן בדרך הילוכו, והק' דא"כ לי"ב איסור דאורייתא, ומ"ט לא הותר משום כבוד הבריות, וכתב דצ"ל דהמעשה הי' שעמד לפוש בדרך הילוכו. [↑](#footnote-ref-54)
54. והארצות החיים בסימן י"ג סק"ב הוכיח מזה, דכל מש"כ הרא"ש והטור דא"צ להודיע לו, הוא רק בכלאים דאינו עושה מעשה, אלא דע"י דצריך לפשוט ואינו פושט חשיב כמעשה, וכל שאינו יודע מכך וא"צ לפשוט ל"ה כמעשה, אך כל שהוא עושה מעשה, צריך להודיע לו, ועיי"ש במש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-55)
55. ועיי"ש שכתב דללישנא בתרא דא"ל רבינא הכי, הוא משום דלפ"מ דס"ד דרבינא דכבוד הבריות אינו דוחה אף איסור דרבנן, כ"ש דאינו דוחה איסור תורה בשוא"ת, - וכתב עוד לפ"ז, דהא דפרכינן והא תירגמא וכו' בלאו דלא תסור, לאו למימרא דשפיר עבד רבינא במה שאמר לו, דכיון דמר ב"ר אשי הי' שוגג, ל"ה לו לומר לו, אף אם הוי זה איסור דאורייתא, אלא פריך על מר ב"ר אשי דמ"ט לא שדי לי' מהתם. [↑](#footnote-ref-56)
56. אך האג"ט אופה סקל"ג אות ג' נקט דמבו' בסוגיין דברה"ר דאורייתא צריך להודיעו, והוכיחו מזה דמתעסק אסור מדאורייתא, וכמש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ח', ועיי"ש שכתב דהא דליכא בזה לפטורא דמתעסק משום מלאכת מחשבת, דלי"ב איסור דאורייתא, הוא משום דנתכוין להוציא את הטלית, אלא שהי' סבור שהוא דרך מלבוש, ובכה"ג חשיב כמלאכת מחשבת, וכמש"כ התוס' בכ"ד דנתכוין לחתוך את התלוש ונמצא שהוא מחובר חשיב כמלאכת מחשבת. וכ"כ העולת שלמה בכריתות י"ט ב', - והעירו דיש להוכיח כן ממש"כ הפוסקים בסימן י"ג ס"ג דאם נודע לו דטליתו פסולה ברה"ר צריך לפושטו, דאין כבוד הבריות דוחה איסור דאורייתא, וסתימת הדברים משמע דאיירי אף כשנודע לו שהוא מהלך, ואם ליכא במתעסק איסור דאורייתא, הרי כיון דהעקירה היתה במתעסק, לכאו' ליכא בזה איסור דאורייתא, ומ"ט הוא צריך לפושטו, - ועמש"כ בענין זה בס' שלמי יוסף סימן ר"מ. [↑](#footnote-ref-57)
57. ועיי"ש שכתב דללישנא בתרא דא"ל רבינא הכי, הוא משום דס"ד דכבוד הבריות אינו דוחה איסור דרבנן, ואף במתעסק איכא איסור דרבנן, אך לל"ק ס"ל לרבינא דכבוד הבריות דוחה איסור דרבנן, וע"כ הוא דלא א"ל למר ב"ר אשי. [↑](#footnote-ref-58)
58. ומצינו כן גם בד' הרוקח בסו"ס שס"א בשם ריב"א, דמי שנחסר אחת מציציותיו ביו"ט אסור להתעטף בו מאחר שאינו מצוייץ כהלכתו, אך יש לדחות קצת למש"כ המג"א בסימן י"ג סק"ח דאף לדעת ר"י דמדאורייתא מותר להתעטף בכה"ג, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, ולא הותר אלא במקום כבוד הבריות, וי"ל דד' הרוקח קיימי בגונא דלי"ב כבוד הבריות. [↑](#footnote-ref-59)
59. והקר"א בסוגיין נקט דלבישת בגד בלא ציצית חשיב כקום ועשה, ולא הותרה משום כבוד הבריות, אך כל שהי' לבוש בגד ואח"כ נפסק הציצית, הו"ל כשוא"ת והותר משום כבוד הבריות, עיי"ש, וזה תליא בפלוגתת רבוותא אם המשך הלבישה חשיב כקום ועשה כשהי' תחילתו בהיתר, עמש"כ בזה השאג"א בסימן ל"ב, והשושנת העמקים בכלל ו', והקדושת יו"ט בסימן ל"ד, והקר"א בנזיר י"ז א', והאמרי בינה או"ח סימן א', והקוה"ע בסימן ס"ט סקכ"א, וגם לפ"ז מתישב ד' הר"ש מדרוי"ש, וכ"כ המו"ק בסימן י"ג, והשושנת העמקים בכלל ב' ד"ה ולכאורה דר"י, והחת"ס בשבת קל"א ב'. [↑](#footnote-ref-60)
60. ויש להעיר במש"כ הגרע"א שם כן בפשיטות לדינא, שהרי בד' הרמ"א ביו"ד סימן שע"ב ס"א שכתב דכהן ששוכב ערום באהל המת שהוא טומאה דאורייתא אסור לו להמתין עד שילביש עצמו, מבו' דס"ל דאין כבוד הבריות דוחה איסור דאורייתא שאינו שוה בכל, והפת"ש שם סק"ה הביאו כמה מרבוותא שנחלקו מכח זה ע"ד הרמ"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-61)
61. והקה"י בסימן כ"ג סוסק"א כתב דגם לפ"ז י"ל ד' הר"ש מדרוי"ש, די"ל דהא דס"ל דאסור ללבוש בגד כשא"א להטיל בו ציצית, אי"ז משום דהטלית אסור בלבישה בלא ציצית, כמו שפירש הר"י בדעתו, אלא הוא משום דאסור להכניס עצמו לביטול מ"ע באונס, אך מ"מ כיון דכל הא דאסור ללבשו הוא משום מה שמבטל אח"כ למצות הציצית, הו"ל כשוא"ת ונדחה מפני כבוד הבריות, וי"ל עוד לפי דרכו, דאף דאסור להכניס עצמו לביטול מ"ע אונס, מ"מ כל שלבשו בהיתר ואח"כ נפסק הציצית, לא נתחייב לפשטו כדי להציל עצמו מביטול מ"ע באונס. [↑](#footnote-ref-62)
62. ואמנם אי נימא דאף לדעת הסוברים דאסור ללבוש בגד בלא ציצית, הוא כשאין בו ציצית כלל, אך כל שיש בו ציצית אלא שאין בו תכלת, ליכא איסור בלבישה, ויתבאר בעזה"י במקומו, ניחא הא דפטרו חכמים סדין מציצית, לדעת רש"י ודעימי' דלא פטרוהו אלא מן התכלת, וכ"כ הראש יוסף בשבת כ"ה ב' ד"ה סדין בציצית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-63)
63. ובזה מתישב משה"ק הקדושת יו"ט דמ"ט לא הוכיח ר"י דליכא איסור בלבישת בגד בלא ציצית ממה שאמרו ביבמות דהא דיש כח ביד חכמים לפטור סדין מן הציצית הוא משום דהו"ל שוא"ת, ולהנ"ל ניחא, דאף אם איכא איסור בלבישת בגד בלא ציצית, מ"מ כיון דיש כח ביד חכמים לפטרו מן העשה, שפיר מותר לו ללבשו, ומשא"כ בהא דכבוד הבריות דוחה בשוא"ת, דלא בטלה עיקר המצוה, אלא דה"ז מתיר לו לעבור בשוא"ת, ובזה נקט ר"י דאם איכא איסור בלבישת בגד בלא ציצית, אין להתיר לזה משום כבוד הבריות. [↑](#footnote-ref-64)
64. ובדעת השטמ"ק שהוכיח מזה, נראה דס"ל דהא דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת בשוא"ת, לאו היינו דיש בידם לפטרו ממצות עשה, אלא היינו דיש בידם לצוות לעבור על מצות התורה בשוא"ת, והאריך בזה הקובה"ע בסימן ס"ט, עיי"ש, וזהו דס"ל דאם הוא מוזהר ללבוש בגד בלא ציצית, והוא עובר על מצות התורה בקו"ע, ל"ה ביד חכמים כח לעקרו. [↑](#footnote-ref-65)
65. ועיי"ש שתמה ע"ז דמ"מ כיון דחיוב ציצית חל עליו ע"י המעשה של העיטוף, אף שלא נתחייב אלא אחר העיטוף חשיב כקום ועשה, הואיל ותחילתו א"א אלא ע"י מעשה, והוכיח כן מכ"ד, ועמש"כ בזה הארצות החיים בסימן י"ג ריש סק"ג, והמאירי לעולם בח"ב סימן ז' ד"ה ובר מן דין, והקוה"ע בסימן ס"ט סקכ"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-66)
66. והארצות החיים בסימן ח' סק"ב כתב בע"א, דאף דס"ל לר"י דלא אסרה תורה לבישת בגד בלא ציצית, מ"מ הי' לנו לחשבו כקום ועשה, כיון דהוא נעשה ע"י מעשה שלובש הבגד, וע"כ הוצרכו התוס' לפרש דהחיוב חל אחר הלבישה, וע"כ לא חשיב כמעשה, אך לדעת הר"ש דאסרה תורה לבישת בגד בלא ציצית, הרי דאף אי נימא דהחיוב חל אחר הלבישה, חשיב כמעשה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-67)
67. ונפ"מ רבתא בזה הוא כמש"כ כן בחי' ר' ראובן סוכה סימן ד' במי שא"א לו לבנות סוכה, אם הוא מותר לאכול חוץ לסוכה, אם משכח"ל דגונא דלי"ב משום תשבו כעין תדורו, דלמש"כ השאג"א דאף דמצות ציצית היא בשעת העיטוף, מ"מ כיון דאיסור לבישת בגד בלא ציצית הוא במה שמבטל בכך מצות ציצית, ע"כ כל שא"א לו לעשות ציצית מותר ללבשו בלא ציצית, מסתבר דה"נ הוא לענין סוכה דכל שא"א לו לבנות סוכה מותר לאכול חוץ לסוכה, וכ"נ להדיא בד' הגרע"א בקונ' גנזי רע"א סימן ב' (והועתק בחי' רע"א סוכה כ"ה א'), אך לפי המבו' בד' התוס' הרא"ש דכל הא דמותר ללבוש בגד כשא"א לעשות ציצית הוא משום דמצות ציצית היא אחר העיטוף, הרי דלענין סוכה דמצותה הוא בשעת האכילה דתהא האכילה בסוכה, ודאי דאף אם א"א לו לעשות סוכה אסור לאכול חוץ לסוכה, דהוא מבטל בכך בידים מצות סוכה, - ובד' הביאוה"ל בסימן ס"ב ס"ד ד"ה שלא יהא מבו' דכל שהוא אנוס על הברכה, הרי דאם ל"ה איסור לאכול בלא ברכה, אלא הו"ל מצוה לברך, הי' מותר לאכול בלא ברכה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-68)
68. והגר"ז שם ס"ו פירש דטעם האיסור מדרבנן בזה, הוא משום דסופו לבטל מ"ע, והיינו דאף דמדאורייתא מותר להכניס עצמו לחיוב מ"ע שא"א לו לקיימו, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, וע"כ הוא אסור מדרבנן ללבוש הטלית, וכ"נ בד' הקדושת יו"ט בסו"ס ל"ד שפירש כן, (וזהו שכתב דה"נ מדרבנן אסור לשחוט כשא"א לו לכסות), - אך בד' המחה"ש בסימן י"ט סק"א מוכח דהוא משום דמדרבנן נאסרה לבישת טלית בלא ציצית, ונתבאר להלן, וכ"נ להדיא בד' הביאוה"ל בסימן ס"ב ס"ד ד"ה שלא יהא, עיי"ש, וכן נקט התהל"ד בסימן ח' סוסק"א, וצ"ע דמהיכ"ת נימא דמדרבנן שאני גדר המצוה דציצית, וזה בכלל משה"ק החת"ס בשבת קל"א ב' ע"ד המג"א דמנ"ל להמציא הך איסור דרבנן. [↑](#footnote-ref-69)
69. וכ"נ בד' הבעה"ע בהל' ציצית שער ג' סוף ח"א, דכל שנפסק הציצית כשהוא לבוש בטלית בעיר המוקפת חומה, ליכא בזה איסור כלל והיתר גמור הוא, ול"ב בזה להתירא דכבוד הבריות. [↑](#footnote-ref-70)
70. ועיי"ש שכתב לפ"ז דבשבת לא הותר כלאים בציצית, כיון דליכא עשה כלל, וכ"כ הפמ"ג גם בספרו שו"ת מגידות סימן קמ"ט, ובתיבת גומא פרשת חיי שרה אות א' ופרשת תרומה אות ב', ובס' המגיד פרשת חיי תקמ"ב, וכבר עמדו בזה, דאף אם בשבת לא נתחייב לעשות ציצית, משום דא"א לו לקשרו, מ"מ כל שיש ציצית בבגדו, הוא מקיים בכך עשה, דאחר שיש ציצית בבגדו, שפיר יש בידו שיהא לו ציצית אף בשבת, דאל"כ היאך מברכין על ציצית בשבת, והאמרי בינה או"ח סימן א' (ד"ה והנה דעת הט"ז) עמד בזה לדעת העולת תמיד והט"ז דאף מדרבנן מותר ללבוש בגד בשבת בלא ציצית דהיאך מברכין על ציצית בשבת, עיי"ש, - ויש להוסיף, שהרי מוטל על האדם קודם השבת לעשות ציצית בבגדו, כ"ה דמוטל עליו לעשות סוכה וליקח ד' מינים קודם סוכות, וכמש"נ בהערה ?, ורק כשנפסק הציצית בשבת הוא דמותר לו ללבשו בלא ציצית.

    שו"ר בד' הפמ"ג בשו"ת מגידות סימן קמ"ט שנקט דאף דבשבת ליכא מצות ציצית דאורייתא, מ"מ יש בזה מצות ציצית דרבנן, וע"כ הוא דמברכין ע"ז, וכנראה הוא למש"כ המג"א דמדרבנן אסור ללבוש בגד בשבת בלא ציצית, - ועיי"ש שכתב לפ"ז דבגד דספק אם הוא חייב בציצית, בחול יש לברך, ובשבת הו"ל ספק דרבנן ולקולא ואסור לברך. [↑](#footnote-ref-71)
71. וצ"ב, דאף אם כבוד הבריות דוחה עשה שבתורה בשוא"ת, מ"ט הי' לנו להתיר לו ללבוש הבגד בביהכנ"ס בלא ציצית, הרי בידו לילך מביהכנ"ס, וכמש"כ המג"א שם דאף בגונא דהוי גנאי גדול, צריך למהר לצאת מביהכנ"ס, והגר"ז שם ס"ד והמ"ב שם סקט"ז כתבו דהיינו אף שהוא עוסק בביהכנ"ס בדבר מצוה, מ"מ כיון דהוא איסור תורה צריך לצאת ולפשטו, (ובעיקר דבריהם צע"ג דמ"ט לא מיפטר משום דעוסק במצוה פטור מן המצוה, דדמי להא דהעוסק במצוה מותר לאכול חוץ לסוכה). [↑](#footnote-ref-72)
72. אך לכאו' בציצית שיש בה כלאים א"א לעשות כן, דכשמטיל ציצית אחת עובר באיסור כלאים ועדיין אינו מקיים מצות ציצית, ובע"כ יש לו להטיל הציצית קודם הלבישה. [↑](#footnote-ref-73)
73. והיינו דכ"ה דמוטל על האדם קודם סוכות לעשות סוכה ולקנות ד' מינים, ול"מ למימר דביו"ט כשיתחייב בכך הוא אנוס, ה"נ מוטל עליו לעשות ציצית קודם הלבישה, ול"מ לימנע מלעשות ציצית ולמימר דבשעת הלבישה הוא אנוס, ולכאו' מה"ט אף דאם נפסק הציצית בשבת מותר לו ללבשו, מ"מ מוטל על האדם לעשות ציצית בטלית קודם השבת, - ואמנם י"ל דאם עבר ולא עשה ציצית קודם השבת, מותר מדאורייתא ללבשו בשבת, כיון דעכשיו הוא אנוס, וכ"ה מבו' להדיא בד' המג"א בסימן י"ג סק"ח, ואך שכתב דבכה"ג לא שרינן משום כבוד הבריות, כיון דפשע, - אך לפ"ז צ"ע במש"כ הפמ"ג דאם לא עשה ציצית קודם הלבישה ביטל מ"ע, וגם דלפ"ז הדין נותן דבגונא שקנה עכשיו את הבגד יהא מותר ללובשו, ולא משמע כן, ובע"כ דדבריו מתפרשים בע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-74)
74. והחמד משה שם צידד, דאף למש"כ בסימן ח' בדעת הרמב"ם דאסור ללבוש בגד בלא ציצית מה"ת, ואם לבש עובר בעשה, מ"מ אם הי' לבוש ונפסקה לו ציצית מותר לילך למקום הציצית ולתקנה וא"צ לפשטו, דכשהוא כבר לבוש ודעתו לעשות בה ציצית מיד אינו עובר בולא כלום, ולכאו' הטעם בזה, דאף לדעת הרמב"ם לא נאסרה לבישת בגד בלא ציצית, ואי"ז אלא מ"ע לעשות בו ציצית, ואך דנצטוה לעשות בו קודם הלבישה, וע"כ אסור ללבוש הבגד בלא שעשה בו ציצית תחילה, אך כל שכבר הוא לבוש בבגד והוא עושה בו ציצית, אינו עובר בעשה. [↑](#footnote-ref-75)
75. והפמ"ג באש"א סימן י"ט סק"א כתב דיל"ע בדין זה אם לדעת המרדכי מותר לתקנו בעודו לבוש בו, - ועיי"ש שהביא מה שאמרו בשבת קי"ח ב', דיומא חד הוה קא סליק בדרגא איפסיק לי' חוטא ולא נחית ואתא כמה דלא רמיי', ומשמע דעשה הציצית בעודו לבוש בו, וכ"כ בתשו' מהר"ח או"ז סימן ס"א, ורמז לישב דהתם איירי כשהי' גנאי גדול לפשטו והותר שלא לפשטו משום כבוד הבריות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-76)
76. ולכאו' אי נימא כמש"כ הגר"ז בסימן י"ג ס"ו דטעם האיסור דרבנן, הוא משום דסופו לבטל מ"ע, הרי דבגונא דהוא מתקן את הציצית בעוד הבגד עליו לי"ב איסורא אף מדרבנן, דזהו עיקר המצוה שציותה תורה להטיל ציצית בבגד שלבוש בו, וכל שהוא עוסק בהטלתו לי"ב ביטול מצוה כלל, ורק אי נימא דטעם האיסור דרבנן הוא משום דמדרבנן נאסרה לבישת טלית בלא ציצית, הרי דמכח זה יש לאסור לתקן את הציצית בעוד הבגד עליו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-77)
77. וכ"ה מבו' בד' הפסקי תוס' במכילתין סימן ק"ל שכתב דנפסקו ציציות בשבת שאינו יכול ללבשן מותר ללבשן, ובחול ישליך טליתו, והביאם המג"א בסימן י"ג סק"ח, והרי דאף דבשבת מותר ללבשו משום דאינו יכול להטיל בו ציצית, מ"מ בחול צריך להשליך טליתו, ואסור להטיל הציצית בעודו עליו, או לילך למקום שיש לו ציצית ולהטילו. [↑](#footnote-ref-78)
78. ואמנם ממש"כ המג"א שם דבמזוזה לא הטריחוהו רבנן לעקור דירתו, מבו' לכאו' דכל הא דצריך לפשטו הוא מדרבנן, וע"כ י"ל דבמזוזה לא הטריחוהו, - אך בד' הפמ"ג שם נראה להדיא דהוא דין דאורייתא, וע"כ רק אם הו"ל גנאי גדול א"צ לפשטו, עיי"ש, וכן משמע בד' החיי אדם בכלל י"א סל"ו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-79)
79. ובפשוטו מבו' בד' הרא"ש, דלמ"ד דציצית חובת מנא, ליכא תוספת חיוב בלבישתו, וכ"ה מבו' בד' הרוקח בסו"ס שס"א בשם ריב"א, - אך מד' כמה מקמאי מבו' דגם למ"ד דציצית חובת מנא איכא תוספת חיוב בלבישתו, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-80)
80. ובזה מתישב לדעת הר"ש מדרוי"ש מה שאמרו התם דהו"ל שוא"ת, אף דאסור ללבוש טלית בלא ציצית, כמשה"ק השטמ"ק בסוגיין, והיינו משום דלמ"ד דחובת מנא מודה הר"ש מדרוי"ש דאי"ז אלא כביטול מצוה בשוא"ת. [↑](#footnote-ref-81)
81. וזה כמש"כ הקוה"ע בסימן מ"ח סקי"ד דעיקר הא דמותר ללבוש בגד כשא"א לו לעשות בו ציצית, הוא משום דכל שהוא אנוס ל"ה בר חיובא, ועיי"ש שהוכיח כן מד' התוס' בב"ב י"ג א' (ד"ה שנאמר) שדימו ח"ע וחב"ח דהוא אנוס וא"א לו לקיים פו"ר, לפטורא דעבדים מכל המצוות. [↑](#footnote-ref-82)
82. ועיי"ש שכתב לישב בזה גם משה"ק המאיר לעולם בח"ב סו"ס ז' ע"ד ר"י, ממש"כ התוס' בחגיגה ד' א' ד"ה אלא טומטום לפרש לסוגיית הגמ' שם, דאין לטומטום להביא קרבן ראי' על תנאי, משום דמבטל לי' ממצות סמיכה. [↑](#footnote-ref-83)
83. ועיי"ש שכתב לסייע לזה מהא דתנן לעיל כ"ח א' ד' ציציות מעכבות זא"ז שארבעתן מצוה אחת, ר' ישמעאל אומר ארבעתן ד' מצות, והרי דכשאמרו מצוה אחת היינו שהן מעכבין זא"ז, והאומר שאין מעכבין זא"ז יעשה אותם מצוות רבות. [↑](#footnote-ref-84)
84. ועיי"ש שתמה ע"ד הרמב"ם, דאם הך ברייתא ס"ל דאין מעכבין זא"ז, לאיזה ענין שנו שם מצוה אחת ואינם ב' מצוות, וכי בא התנא הזה עכשיו למנות רמ"ח מ"ע וללמדינו שלא נביא ענין ציצית בחשבוננו אלא למצוה אחת, - אך ממה שהביא הרמב"ם בהלכותיו להא דתכלת ולבן הם מצוה אחת, משמע דאין הנפ"מ בזה רק למנין המצוות, אלא נתחדש בזה דלא נימא דיש בתכלת ולבן ב' קיומי מצוה, אלא אין בזה אלא קיום מצוה אחת, אך אכתי צ"ע דמ"מ מאי נפ"מ לדינא בזה, ומ"ט הוצרך הרמב"ם בהלכותיו להביא לזה, ועמד בזה הקר"א. [↑](#footnote-ref-85)
85. אך הבעה"ע בהל' ציצית סו: כתב דהא דתכלת אינו מעכב את הלבן, הוא כתפילין של יד ותפילין של ראש, ולרבי דמעכבין זא"ז הוא כד' מינים שבלולב. [↑](#footnote-ref-86)
86. והר"א בן הרמב"ם בתשו' מעשה נסים סימן ה' כתב לישב בע"א, דבתכלת ולבן ילפינן מקרא שהם מצוה אחת משום שהם לתכלית אחת, אך בתפילין ש"י וש"ר אע"פ שהן לתכלית אחת, מ"מ אמרו שהם ב' מצוות, וכ"כ המגילת אסתר בסוף שורש ט', - והגרי"פ עשין ז' ד"ה והנה כבר הקשה תמה ע"ז דלהדיא כתב הרמב"ם בסהמ"צ בסו"ד, דלא נשאר לנו א"כ שנביט במנין המצות לאמרם מעכבין או אינם מעכבין, כי אם לענין לבד האם הוא ענין אחד או ענינים רבים, ע"כ, והרי דמהך קרא דתכלת ולבן מצוה אחת, ילפינן לכל כיו"ב שהוא ענין אחד, דחשיב כמצוה אחת, וא"כ הדק"ל דמ"ט תפילין ש"י וש"ר נמנין לב' מצוות. [↑](#footnote-ref-87)
87. אך לכאו' יש מקום לפרש דמש"כ רש"י דיצא, היינו דנתקיים בכך עיקר חובת ד' חוטי ציצית, דאף דמצוה לעשות ב' חוטי תכלת וב' חוטי לבן, מ"מ גם עשה ארבתן תכלת או לבן הם כשרים, אך לעולם חיסר מצות תכלת או מצות לבן. [↑](#footnote-ref-88)
88. אך לכאו' יש מקום לפרש לד' התוס' שם בע"א, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-89)
89. ועיי"ש עוד בסו"ד שכתב דהא דעשה דתכלת דוחה לאו דכלאים, אף דמצות ציצית מתקיימת אף בלבן, הוא משום דכה"ג לא חשיב כאפשר לקיים שניהם, כיון דמצוה לכתחילה בתכלת. [↑](#footnote-ref-90)
90. ויותר יש ללמוד כן ממש"כ התוס' שם דדעת ב"ש דלא הותר כלאים משום תכלת, כיון דאפשר לקיים שניהם, והרי דמצות תכלת בפנ"ע אינה דוחה ל"ת, ובע"כ דהוא משום דאינה מצוה בפנ"ע, אלא הוא מכלל עיקר מצות ציצית, דלמצוה מן המובחר בעינן חוטי תכלת, וע"כ אי"ז דוחה ל"ת, ונתבאר בדף מס' 15. [↑](#footnote-ref-91)
91. ויש ללמוד כן גם למש"כ העולת שלמה לקמן שם להוכיח מפירש"י שם דכיון דאין הלבן מעכב את התכלת ואם עשה כולם תכלת יצא, תו אף כשנזדמן לו אח"כ חוטי לבן א"צ להסיר התכלת, ונתבאר בדף מס' 23. [↑](#footnote-ref-92)
92. ועיי"ש שכתב לישב למה שאמרו ביבמות צ' ב' דסדין בציצית הוי שוא"ת, לדעת הסוברים דאסור ללבוש בגד כשא"א להטיל בו ציצית, וחשיב כקום ועשה, דלפ"ד רש"י ודעימי' דלא פטרו סדין אלא מן התכלת, הרי דכה"ג שוא"ת מיקרי, דודאי לא אסרה תורה ללבוש בת ד' כנפות בלא תכלת כל שיש ד' חוטין לבן, אף להחולקים על המרדכי. [↑](#footnote-ref-93)
93. ואמנם בע"כ לאו היינו דאי"ז חובה גמורה, אלא רשות, שהרי אמרו ביבמות צ' ב' דהא דפטרו סדין מן הציצית הוי עקירת דבר מה"ת, ולדעת רש"י ודעימי' לא פטרו סדין אלא מן התכלת, וגם אמרו לקמן מ"ג ב' דגדול עונשו של לבן יותר מעונשו של תכלת, והרי דמי שאינו מטיל תכלת בבגדו נענש, וכ"כ התוס' לקמן מ' א' ד"ה סדין בציצית שהי' המלאך מקפיד מציצית מן המובחר, וע"ז אמרו לקמן מ"א א' דענשינן ע"ז, וכ"ה מבו' בב"מ ס"א ב' דעתיד ליפרע ממי שתולה קלא אילן בבגדו ואומר תכלת הוא, ודעת התוס' שם דהוא משום ביטול מצות תכלת, ואיצטריך לעבור עליו משעת תלי', - ובע"כ דמש"כ הני רבוותא דהוא מצוה מן המובחר, היינו דאי"ז מעכב בקיום מצות ציצית, וזה ע"ד הא דהקדים תכלת ללבן דאי"ז מעכב, ומ"מ ה"ז חובה לעשות כן ולהקדים לבן לתכלת, וכ"כ הגרי"פ בעשין ז' ד"ה ומעתה א"כ בדעת הרמב"ם, דאע"ג דלכתחילה חייבה תורה להטיל תכלת, מ"מ בדיעבד אין חסרון התכלת מעכב במצוה כלום, ומקיים בלבן לחוד כל העשה כולה כמו עם התכלת ממש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-94)
94. אך בד' התוס' נראה דגרסי התם ד' של תכלת וד' של לבן, וכ"ה בפי' המיוחס להראב"ד שם. [↑](#footnote-ref-95)
95. והראב"ד שנחלק ע"ז, הוא לטעמי' שם פ"ב ה"ח שפירש דהא דכתיב ונתנו על ציצית הכנף פתיל תכלת, היינו דיבא התכלת אחרון, דמצוה להקדים לבן לתכלת, וכ"כ העמק ברכה ציצית אות א', - ועמש"נ עוד בזה בסימן י"ב ענף ד'. [↑](#footnote-ref-96)
96. ומה"ט כתב הרמב"ם שם ה"ז דעיקר הכריכה נעשית בתכלת, והראב"ד שם השיג ע"ד דמ"ט תהא עיקר הכריכה בתכלת יותר מבלבן שהוא מין כנף וממנו מתחיל ובו מסיים, אך הרמב"ם לטעמי' דעיקר מצות התכלת היא לכרוך את הלבן בחוט תכלת, - וכ"ה בתשו' הרמב"ם סימן רפ"ו שהביא הכס"מ שם דלפי שהמצוה של תכלת שיהא הפתיל כולו תכלת לא נעשה מן הלבן וכו' ושאר החוליא עם החוליות כולן בתכלת. [↑](#footnote-ref-97)
97. אך המהר"י אבוהב בסימן י"א כתב בדעת הרמב"ם דהיכא דליכא תכלת אינו מטיל אלא ב' חוטי לבן, והב"י שם תמה ע"ז דלהרמב"ם לטעמי' דל"ה מטילין תכלת אלא חוט א' מן הח' חוטין, א"כ כשמטיל לבן לבדו צריך להטיל ז' חוטים לבן לפחות, ואפשר דח' חוטי לבן בעי ולא סגי בז' מפני שאין השביעי עומד אא"כ ראשו ארוך שיהא נכפל ליעשות חוט שמיני, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפ"א ה"ט דבעושה לבן לבדו בעינן ח' חוטין, וכבר עמדו דלכאו' להרמב"ם לטעמי' דעיקר מצות תכלת היא לצורך הכריכה, ודאי דאף כשאין תכלת צריך ח' חוטין, שהרי לדידי' עיקר מצות ציצית היא לעשות ח' חוטין, ואך דכיון דצריך שתהא הכריכה בתכלת, עושין מן הח' חוטין חוט אחד דתכלת, וע"כ כל דליכא תכלת, יש לעשות ח' חוטי לבן. [↑](#footnote-ref-98)
98. ובדבריו בכ"ד שער א' ח"א (אות ס"ב), ושער ב' ח"א (אות כ"ה ופ"ב) מבו', דמה שאנו מטילין ד' חוטין, הוא משום מצות תכלת, דאף דאין לו תכלת, מ"מ צריך להטיל ב' חוטי צמר לבן במקום תכלת, ומה"ט ס"ל שם דצריך שיהיו ב' חוטין אלו מצמר, דלא מחסר אלא צבע חילזון. [↑](#footnote-ref-99)
99. אך בדבריו בשער ב' ח"א אות פ"ג מבו' לכאו' דלא כן, ואין טלית נפטרת בלא ב' חוטי תכלת או צמר לבן במקומו, ומה"ט כתב שם דסדין פשתן פטור לגמרי מן הציצית, ואכמ"ל, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-100)
100. והקדושת יו"ט בסימן ל"ד ובסו"ס ל"ז כתב, דאף אם מדרבנן אסור ללבוש טלית כשא"א לעשות בה ציצית, ונתבאר במקומו, מ"מ הכא לא גזרו רבנן כדי שיקיים מצות לבן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-101)
101. אך בפי' הגרי"פ עשין ז' ד"ה על כל פנים הק' ע"ז, דהרי י"ל דלא גלי קרא אלא דאין מעכבין זא"ז, ונפ"מ דאם יצא בה בשבת אינו חייב חטאת, וכן נפ"מ דאינו חייב משום כלאים, ומנ"ל דמותר ללבשה לכתחילה אע"ג דמבטל לעשה דתכלת בידים, ועיי"ש במש"כ לדון עוד אם לרבנן איכא קרא להא דאין מעכבין זא"ז, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-102)
102. וי"ל עוד, דהנה החמד משה בסימן ח' סק"ב כתב בדעת הרמב"ם דפליג ע"ד ר"י וס"ל דמצות ציצית היא בשעת הלבישה שיעשה ציצית ואח"כ ילבש, וכתב דילפינן לה מדכתיב גדילים תעשה לך וגו' אשר תכסה בה, וכ"ה מבו' בד' התוס' ביבמות צ' ב', שדנו לומר דחיוב ציצית חייל קודם העיטוף מכח קרא דאשר תכסה בה, ולפ"ז י"ל דאף דעיקר מצות ציצית לעשות ד' חוטין הנלמדת מקרא דגדילים תעשה לך וגו' היא בשעת העיטוף, ומכח זה אסור ללבוש בגד בלא ציצית אף כשא"א לעשות בו ציצית, מ"מ מצות תכלת הנלמדת מקרא דועשו להם ציצית על כנפי בגדיהם וגו' פתיל תכלת, היא אחר הלבישה, שנצטוה לעשות תכלת על בגדו, וע"כ מותר ללבוש בגד בלא תכלת כשא"א לעשות בו תכלת. [↑](#footnote-ref-103)
103. ואמנם י"א דאיסורא דבל תגרע הוא רק כשיש בידו לקיים כל המצוה, אך כל שאין בידו לקיים כל המצוה אינו עובר בבל תגרע בעשיית מקצתה, וכ"נ בד' הט"ז בסו"ס תרנ"א לפ"מ שפירש הפמ"ג שם, וכן דן הגרי"פ בעשין ה' (ד"ה ולכאו' הי' נראה), וכ"כ הקה"י בר"ה סימן ט"ז, עיי"ש, ולפ"ז ניחא הא דאם אין תכלת מטיל לבן, אך ד' השאג"א והעונג יו"ט לא נתישבו בזה, שהרי נקטו שם דאף דאין לו אלא ג' ציציות עובר בבל תגרע, וכן מסיק הגרי"פ שם (ד"ה אבל אי"ז נכון). [↑](#footnote-ref-104)
104. והגרי"פ עשין ז' ד"ה אלא דלפי זה כתב דצ"ל דהיינו דכתב רחמנא גבי לבן לדורותם למישרי להטיל מיהת לבן לחוד אחר שנגנז התכלת ולא ימצא עוד בעולם, ולא נחוש לאיסורא דבל תגרע, - אך אי"ז מתישב בד' השאג"א בסו"ס ל"ב שהק' לדעת הר"ש מדרוי"ש בהא דבזה"ז מטילין לבן לחוד, דהיאך הותר לו ללבוש את הטלית אף שמבטל בכך מצות תכלת, ולא ניח"ל למימר דגלי קרא דלדורותם.

     וגם מש"כ הגרי"פ שם לעיל מינה דהא דבזמן שיש תכלת אם אין לו תכלת מטיל לבן, ואינו עובר משום בל תגרע, הוא משום דדעתו להטיל בה גם תכלת מיד כשיזדמן לו, וכל שדעתו להשלים המצוה אח"כ אינו עובר בבל תגרע, צ"ב, דהרי מצות ציצית של עכשיו, אינה מתקיימת ע"י מה שיטיל בה אח"כ תכלת, (אלא יתקיים בזה מצות ציצית של אותה שעה), וא"כ נמצא שאין דעתו להשלים כלל את המצוה של עכשיו, ומה טעם יש בזה שלא יעבור בבל תגרע, אי"ז מתישב בד' השאג"א בסו"ס מ"א שנקט דבטלית שיש בה ג' ציציות לר' ישמעאל עובר בבל תגרע, אף שדעתו להשלים אח"כ. [↑](#footnote-ref-105)
105. ונפ"מ בזה, דלמש"כ הארצות החיים והחזו"א דהא דמהני אף ב' חוטין שאינם מין כנף הוא משום שהם במקום תכלת, הרי דהדין נותן דאם הטיל ב' חוטין תכלת וב' חוטין לבן שאינם מצבע הטלית ל"מ, דרק כשיש ב' חוטין לבן כדינו, וב' החוטין האחרים באים במקום תכלת, הוא דל"ב שיהיו מצבע הטלית, אך אם הא דמהני ב' חוטין שאינם מין כנף, הוא משום דלקיום דין גדילים מהני אף חוטין שאין מתקיים בהן דין לבן, הרי דאף בכה"ג שפיר דמי, דאף דאין מתקיים בחוטין אלו דין לבן, מ"מ שפיר הן מועיל להשלים למנין ד' חוטין. [↑](#footnote-ref-106)
106. והעירו דד' התוס' מתישבים רק לטעמייהו לקמן מ"א ב' ד"ה אין פוטר דל"ב בחוטי לבן שיהיו מצבע הבגד, דלדעת רש"י דבעינן שיהיו מצבע הבגד, הרי דלא מצינו לחשוב את החוטין הצבועין בקלא אילן בכלל המצוה, ורק אחר דנתחדש דין בפנ"ע דבעינן גדילים, הוא דמועילין חוטין אלו אלא להשלים למנין ד' חוטין, - ובזה מבו' מש"כ השטמ"ק דמקור ד' רש"י דאף בדליכא אלא לבן מטיל ד' חוטין, הוא ממה שאמרו התם דלא יהא אלא לבן, אף דרש"י גופי' ס"ל דיכול להוסיף על מנין החוטין, וכמו שהביאו התוס' משמו, והוא בפירש"י שהביא השטמ"ק מכת"י לקמן מ"א ב', והיינו משום דלפ"מ דס"ל דבעינן שיהיו חוטי הלבן מצבע הבגד, ל"ה החוטין הצבועין בקלא אילן, בכלל הלבן, - אך המגן גבורים בסימן ט' סוסק"ז נקט דלא כן, עיי"ש, והדברים צ"ע. [↑](#footnote-ref-107)
107. וממש"כ התוס' לדמותו לערבה, מבו' דגם הא דנוהגין לשים הרבה ערבות בלולב, הוא משום דכל הערבות הוו בכלל המצוה, וע"כ הוא דלי"ב משום בל תוסיף. [↑](#footnote-ref-108)
108. בפירש"י שלפנינו לקמן מ"א ב' ליתא, והוא בפירש"י כת"י שם שהביא השטמ"ק מכת"י שם. [↑](#footnote-ref-109)
109. ולכאו' נפ"מ עוד בזה, דאם הטיל בכל הכנפות ג' חוטין, אינו עובר משום בל תגרע, דכיון דלא נאמר בדין קיום מצות ציצית דבעינן ד' חוטין, והא דבעינן ד' חוטין הוא משום תואר הציצית, הרי דכל שהטיל פחות מד' חוטין, הו"ל כהטיל ציצית באופן הפסול, דלי"ב משום בל תגרע. [↑](#footnote-ref-110)
110. ובדעת התוס' שלא דחו כן, י"ל דס"ל דאיסור הוספה על מנין חוטי הציצית, הוא רק בחוטין הכשרים לציצית, ואם מוסיף חוטין ממין אחר לי"ב משום בל תוסיף, ול"ד לאיסור הוספה על ד' מינים שבלולב, דהוא במוסיף מין אחר, דהתם דהמצוה היא בד' מינים חלוקין, הרי דכשמוסיף מין חמישי הו"ל הוספה, וה"נ הוא בתפילין שיש בה ד' פרשיות חלוקות, דכשמוסיף פרשה אחרת הו"ל הוספה, אך בציצית דהמצוה היא בד' חוטין מצמר או מפשתים, ליכא משום בל תוסיף אלא כשמוסיף חוטין מצמר או מפשתים, - עוד ראיתי לפרש בזה, דכיון דאין לציצית מנין למעלה, הרי דאף כשמוסיף ממין אחר שאינו בכלל המצוה, לא חשיב כמוסיף מכח הא דמוסיף על מנין החוטין, שהרי אין לחוטי הציצית מנין, והוספת מין אחר בלא דהוי מוסיף על מנין, אינה כלל בכלל בל תוסיף, - ונתבאר עוד בזה בסימן ז' ענף ה' ואילך. [↑](#footnote-ref-111)
111. וצ"ל כן גם בדעת הרשב"א, דס"ל ביבמות ד' ב' דכשאין לו תכלת אינו נותן אלא ב' חוטי לבן, ואפ"ה נהגו ליתן ד' חוטין ולי"ב משום בל תוסיף, אף דכל שמוסיף על ד' חוטין עובר משום בל תוסיף, וכמש"כ בתשו' ח"א סימן תס"ח ותשכ"ח. [↑](#footnote-ref-112)
112. וי"ל בזה למשה"ק הטה"ק דלפ"מ שנקטו התוס' הכא דאיכא בל תוסיף בהוספת חוטין, הרי מוכח מהא דפריך לקמן דלא יהא אלא קלא אילן, דאף כשאין לו אלא לבן בעינן ד' חוטין, וא"כ היאך פירשו התוס' דטלית בת ד' היינו שלא נתן בה אלא ב' חוטין כפולין, ולהנ"ל ניחא, דלעולם בדליכא אלא לבן סגי בב' חוטין, והא דפריך דלא יהא אלא קלא אילן, היינו משום דכל שמוסיף עד ד' חוטין לי"ב משום בל תוסיף, - ואמנם זה ניחא רק אי נימא דהא דקים להו להתוס' דעד ד' חוטין לי"ב משום בל תוסיף, הוא משום דמתקיימת המצוה בכולם, וע"כ ה"ז מועיל אף להתיר לאיסור כלאים, אך אי נימא דהוא משום דלא חשיב כמוסיף על המנין דהמצוה, כיון דהמנין דהמצוה הוא ד' חוטין, אי"ז טעם דיועיל זה להתיר לאיסור כלאים, ולדרך בתרא מתישב מה שנקטו התוס' הכא דמותר להוסיף עד ד' חוטין, ולא סתרי למה שנקטו בתחילת דבריהם דאם כשאין לו תכלת אינו נותן אלא ב' חוטין, הדין נותן דכל שנתן ד' חוטי לבן לא הותר איסור כלאים. [↑](#footnote-ref-113)
113. וי"ל דבלא"ה נמי הוא עובר משום כלאים, כיון דלקיום מצות לבן סגי בב' חוטי הקלא אילן, וב' חוטי לבן של פשתן שמוסיף עליהן הוו כלאים שלא במקום מצוה, אך אי נימא כמש"נ לדון בהערה הקודמת דהא דליכא משום בל תוסיף כשמוסיף עד ד' חוטין הוא משום דמתקיימת המצוה בכולם, ל"ה כלאים שלא במקום מצוה, (דדמי למש"כ התוס' בתחילת דבריהם דאם אין לחוטי הציצית מנין למעלה והוסיף על החוטין לי"ב משום כלאים, ונתבאר לעיל). [↑](#footnote-ref-114)
114. שהרי לפ"מ שפירשו התוס' דטלית בת ח' היינו שיש בה ח' חוטין כפולין, הרי דלפ"מ שיהא סבור דהחוטין הצבועין בקלא אילן הם תכלת, נמצא שיש בה ח' חוטי תכלת כפולין ועובר משום בל תוסיף, ויש לו להתירן, ומה מייתינן מינה לקמן מ"א ב' דמתירין מבגד לבגד, ועמש"כ בזה באורך בביאור מהר"ם בנעט על המרדכי בסימן תתקל"ט סק"ג. [↑](#footnote-ref-115)
115. וגם בתשו' הרא"ש כלל ב' סימן ט' כתב כן, אך אין להביא מדבריו, דלמש"כ שם דמדינא סגי בב' חוטי לבן, אלא דנותנין עוד ב' חוטין זכר לתכלת, ודאי דהוו ב' חוטין אלו משום תכלת. [↑](#footnote-ref-116)
116. ובדבריו מבו' טפי מזה, דבעינן שיהיו ב' חוטין אלו ראויים לתכלת, ועיי"ש בשער א' ח"א סז. בסופו שכתב דל"מ אלא אם הוו מצמר, דלא מחסר מיני' אלא צבעא, וכ"כ גם בשער ב' ח"א עא. ועב., - אך הרא"ש בסימן י"ז תמה ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-117)
117. והטה"ק לקמן בע"ב סוד"ה בא"ד דאיפכא כתב לדון לפרש בד' רש"י, דכל שנותן ד' חוטי לבן, אין המצוה אלא בב' חוטין, אלא שאינו יוצא בב' חוטין אלו, אלא כשיש עוד ב' חוטין דהוי גדילים, אך אין ב' חוטין אלו מן המצוה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-118)
118. והשפ"א נקט בפשיטות דגם בחוטי תכלת יכול להתקיים דין לבן, וכתב לפ"ז דמה שדנו התוס' אם כשיש לו מין אחד נותן ד' חוטין, היינו כשאין לו אלא לבן, אך כשאין לו אלא תכלת פשיטא דנותן ד' חוטין ב' משום לבן וב' משום תכלת, וכתב דהא דכשיש לו לבן צריך ב' לבן, הוא לקיים דין מין כנף. [↑](#footnote-ref-119)
119. והנה אמנם אף בטלית שכולה תכלת עושה ב' חוטי לבן וב' חוטי תכלת, ואינו יוצא בחוטי התכלת יד"ח לבן, וכמבו' לקמן בסוגיין, והטעם בזה הוא כמש"כ בפירש"י לקמן מ"א ב' ד"ה מביא תכלת דב' מינים בעינן דאזלינן בתר רוב טליתות, - אך זה ניחא רק לטעמי' דבעינן שיהיו חוטי הלבן מצבע הבגד, וע"כ הוא דברוב טליתות בעינן ב' מינים, וה"נ בטלית שכולה תכלת בעינן ב' מינים, אך לדעת הסוברים דל"ב שיהיו חוטי הלבן מצבע הבגד לא א"ש, - ועוד, דאם ליכא דין בפנ"ע דחוטי תכלת אינם עולין משום לבן, אלא הוא משום דבעינן ב' מינים, הרי דכל שעשה כל החוטין מתכלת ל"ב בזה להא דאין הלבן מעכב את התכלת, דגם אם הי' הלבן מעכב את התכלת, מ"מ כיון דאין התכלת מעכבת את הלבן היו עולים לו כל חוטין אלו משום לבן. [↑](#footnote-ref-120)
120. ולכאו' לפ"ז הדין נותן, דאף דבקלא אילן הוא יוצא יד"ח לבן, מ"מ בתכלת שנצבעה שלא לשמה אינו יוצא יד"ח לבן, ואך דמ"מ י"ל דכל דאיכא ב' חוטין לבן וב' חוטין תכלת שנצבעה שלא לשמה, יצא, (ודמי להא דמכשרינן לדעת רש"י בב' חוטי לבן וב' חוטין שאינם מצבע הבגד, ונתבאר לעיל), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-121)
121. ועיי"ש במש"כ לפרש בטעם הא דבעינן קרא להכי, ואלמלי קרא הו"ל דמעכבי אהדדי, - ועיי"ש שהק' עוד, דלרבי בעינן קרא דמעכבין אהדדי, ולרבנן בעינן קרא דאין מעכבין, וכתב דלרבי ב' מצוות הן וע"כ אלמלי קרא ל"ה מעכבי אהדדי, ולרבנן מצוה אחת היא, וע"כ אלמלי קרא הוו מעכבי אהדדי. [↑](#footnote-ref-122)
122. ועיי"ש שכתב דהוא משום דהכי משמע פשטי' דקרא, מדכתיב ועשו להם ציצית וגו' דהיינו לבן והדר כתב קרא ונתנו על ציצית הכנף פתיל תכלת והי' לכם לציצית, הרי כתיב ציצית בכל חדא באנפי נפשי', דמשמע דבחדא נמי ציצית מיקריא. [↑](#footnote-ref-123)
123. וכ"נ ממש"כ בתשו' הרא"ש בכלל ב' סימן ט' דהלמ"מ שהתכלת אינו מעכב את הלבן, והרי דלא ילפי לה רבנן מקרא, אלא הוא מהלמ"מ, ועמד ע"ז בתשו' לב חיים להגרח"פ או"ח סו"ס ע"ג. [↑](#footnote-ref-124)
124. והגרי"פ בעשין ז' כתב לחדש, דאף לרבי דהתכלת מעכבת את הלבן, היינו בזמן דאיכא תכלת, אך בזה"ז דליכא תכלת כלל אינה מעכבת, וילפינן לה מדכתיב לדורותיכם, וע"ד מה שאמרו בכריתות ט' א' בקרבנו של גר דבזה"ז אינו מעכב מדכתיב לדורותיכם, וכתב דמה"ט לא הביא הבה"ג למשנתינו, כיון דבזה"ז דליכא תכלת לכו"ע אין מעכבין. [↑](#footnote-ref-125)
125. ומבו' לפ"ז דמותר ללבוש טלית של ד' כנפות, אף דמדאורייתא אינו מקיים בזה מצות ציצית כלל, וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות בשבת כ"ה ב' דלדעת בעה"מ מותר ללבוש טלית בלא ציצית וא"צ להטיל בה לבן, וזה כדעת ר"י דכל שא"א לעשות ציצית מותר ללבוש בגד בלא ציצית, ונראה מזה כדעת הסוברים דאף מדרבנן מותר ללבוש בגד בלא ציצית כשא"א לעשות בו ציצית, - אך שמא יש לדחות, דהוא בכלל התקנ"ח שתיקנו מצות לבן לחודי', ויש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת בשוא"ת. [↑](#footnote-ref-126)
126. ועיי"ש שכתב דאע"פ שאמרו בגמ' דאו צמר או פשתים, לא אמרו אלא בטלית של דבריהם שאינו אלא אחד משתיהן, אבל בטלית שחייב מה"ת צריך תכלת ולבן ובלא"ה לא מפטר, וזה כמש"כ הבעה"ע דבטלית דאורייתא לא אשכחן ציצית דרבנן. [↑](#footnote-ref-127)
127. וזהו שכתבו המהר"ם מר"ב והרשב"א דאם התכלת מעכבת את הלבן אין מברכין ע"ז, והמהר"ם כתב דהא דאנו מברכין ע"ז הוא מספק, - ומה"ט ג"כ נקטו המהר"ם והרשב"א דאם התכלת מעכבת את הלבן הו"ל משוי בשבת, ואם הי' בזה מצות ציצית מדרבנן, ל"ה הציציות משוי, ככל טלית החייבת מדרבנן דיוצאין בה לרה"ר בשבת ולי"ב משום משוי, וכמש"כ הרמב"ן במלחמות בשבת שם, וכ"כ העולת תמיד בסימן י"ג סק"א והפמ"ג באש"א שם סק"ב והמ"ב שם סק"ד, אך בס' ערוגת הבושם (להר"א ב"ר עזריאל) ח"ג סו"ס ע"א צידד דאין יוצאין בה לרה"ר ואם יצא חייב חטאת, (ודימה ד"ז למה שמצינו לענין דין שחיטה שאינה ראוי', ולענין דין מושבע ועומד מהר סיני, דלא אזלינן בתר תקנתא דרבנן, עיי"ש), וכ"כ בתשו' מהר"ם מינץ סימן ע"ח ובתשו' שב יעקב סימן ה', ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-128)
128. ובשיעורי הגרי"ד הוסיף, דלדעת הרמב"ם דהתכלת אינו אלא חצי חוט, ל"ש לפרש כלל דדין הקדימה הוא בתליית החוטין, שהרי אף חוט התכלת הוי חציו לבן, וא"א שתהא תליית התכלת קודם לתליית הלבן. [↑](#footnote-ref-129)
129. אך הקר"א כתב בדעת הרמב"ם שלא הביא לדין זה, דהוא משום דס"ל דלרבנן דאין מעכבין זא"ז ליכא מצות קדימה, ועיי"ש שהק' ע"ז מד' התוספתא בפ"ו ה"ו דתניא התם דתכלת אינו מעכב את הלבן, ואח"כ תני דמצוה להקדים לבן לתכלת. [↑](#footnote-ref-130)
130. ועיי"ש שנחלק על מש"כ המ"ב בסימן י"ד סק"ח ובביאוה"ל שם ד"ה לא יברך עליו דכל שהיתה התחיבה בכנף שלא לשמה לא יברך עליו. [↑](#footnote-ref-131)
131. ובתשו' תורה לשמה סימן א' דקדק ממש"כ רש"י דא"צ לפסוק התכלת, ולא כתב דא"צ להתיר או להסיר התכלת, דדוקא היכא שהוא צריך להפסיקו שבזה יתקלקל ויפסד התכלת אינו צריך, אך אם יכול להתירו ולחזור ולתלותו דאיו מפסיד כלום, צריך לעשות כן, אך צ"ע, שהרי בד' רש"י מבו' דאיירי כשעדיין לא נתן את הלבן, וא"כ ודאי יש בידו להסיר את התכלת, ושמא איירי כשכבר קשר את חוטי התכלת, (למש"כ הערול"נ בסנהדרין פ"ח ב' דמהני לקשור כל חוט לבדו, ול"ב שתהא קשירת כל החוטין יחד), וא"א לו להתירו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-132)
132. והעמק ברכה ציצית אות ג' כתב עד"ז גם לדעת רש"י ודעימי' דדין הקדימה הוא בתליית החוטין, דאי"ז דין סדר, וליכא דין בתכלת שיהא מאוחר, אלא מדכתיב הכנף מין כנף ילפינן דדין הלבן הוא שצריך להקדימו, וע"כ לא חיסר אלא מצוה דלבן דנעשה שלא כהלכתו. [↑](#footnote-ref-133)
133. וי"ל עוד, דלרבנן דלא מעכבי אהדדי, ובלבן לחודי' מתקיים מצות לבן, ובתכלת לחודה מתקיים מצות תכלת, ל"ש דדין הקדימה דלבן לתכלת יהא לעיכובא וכל שהקדים תכלת ללבן לא קיים מצות לבן, שהרי מצות לבן מתקיימת אף בדליכא תכלת כלל, ולא גרע היכא דשינה סדר נתינתם מהיכא דלא נתן תכלת כלל, ועד"ז כתב הטה"ק, ועיי"ש במש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-134)
134. ובכ' הגרי"ז הק' ע"ד רש"י דמעיקרא מאי פריך, הרי כיון דהא דכתיב בקרא הכנף קאי על הלבן, ואח"כ כתיב פתיל תכלת, בע"כ דהקפידה התורה שיהא הלבן קודם לתכלת, ומאי נפ"מ לן באיזה צבע הוי הטלית, - ועיי"ש שכתב דלדעת הרמב"ם ניחא, דדין קדימת לבן הוא משום דבעינן שיהא סמוך לבגד ממין הכנף, וזהו דס"ד דבטלית שכולה תכלת הוו חוטי התכלת ממין הכנף וצריך לעשותם סמוך לבגד. [↑](#footnote-ref-135)
135. ועיי"ש שנסתפק בגרדומי אזוב אם סגי במעשה האיגוד או צריך שיזה בהן, ובפרה סימן ט"ו סוסק"ב כתב דהיינו רק כשהזה בהן, אבל אגודה לחוד לאו כלום הוא, אך נתפרשו הדברים בירושלמי בעירובין פ"ז ה"ח דאזוב שהזה בו פעם אחת כשר מכאן ואילך שירים, - ואמנם מבו' בד' החזו"א דאין ללמוד מזה לדין ציצית, דשאני באזוב דהאגד לאו כלום הוא, ומשא"כ בציצית דיש דינים בעשייתה, וכבר חל עלי' שם ציצית. [↑](#footnote-ref-136)
136. ועיי"ש שכתב עוד דאם נפסקה הציצית קדם שהטיל כל הד' ציצית נמי יש לה דין גרדומין אע"ג דד' ציצית מעכבי אהדדי, מ"מ כל אחת חשיבא עשי', וכ"ה מבו' להדיא בד' המשכנו"י והביאוה"ל שם, עיי"ש, ועמש"נ בזה בסימן ב' ענף ג'. [↑](#footnote-ref-137)
137. והפמ"ג באש"א סימן י"א סק"ח כתב דאם אחר הכריכה והקשירה אין בארכן י"ב גודלין ה"ז מעכב בדיעבד, והביאוה"ל שם ד"ה יותר ארוך הק' ע"ז דכיון דאחר כריכת החוליא הראשונה וקשירתו הי' בו כשיעור, לא גרע מאם הי' נקטם לגמרי דכשר מדין גרדומין, וכתב דאפשר דס"ל דכ"ז שהוא עוסק עדיין במצוה לעשות שליש גדיל, אף דהוא רק לכתחילה, מיקרי עדיין שלא נגמרה המצוה, ואכתי ליכא להכשירא דגרדומין, עיי"ש, ועמש"כ החזו"א בסימן ג' סק"ג (ד"ה ויש לעי'), וי"ל דס"ל דהכשירא דגרדומין הוא רק אחר שלבש את הבגד, וע"כ כשנתמעט ע"י הכריכה והקשירה ליכא להכשירא דגרדומין. [↑](#footnote-ref-138)
138. ולכאו' הוא משום דהתם נקט דגם לענין תולמ"ה ל"מ מה שהיתה תחילת העשי' בהכשר אם נפסלו אח"כ, וכאשר כ"ה בדבריו בסימן י"א דמדמה הדברים זל"ז. [↑](#footnote-ref-139)
139. וכ"כ הקר"א בדעת הרמב"ם, אלא שנקט דכ"ז הוא לפ"מ דקי"ל כרבנן דאין התכלת מעכבת את הלבן, אך לרבי דהתכלת מעכבת את הלבן, בע"כ דמהני דין גרדומין דמתקיים המצוה אף בהחוטים שנפסקו, דאל"כ ל"ה אף המין השני כשר, כיון דהם מעכבין זא"ז, ועמד דאי"ז במשמעות לישנא דמתניתין דהלבן אינו מעכב את התכלת, ואם בכה"ג אף הלבן כשר וא"צ לתקנו, מאי רבותא הוא דאינו מעכב את התכלת. [↑](#footnote-ref-140)
140. ובזה מתפרש מש"כ התוס' והרא"ש דלפי' בתרא דהכשירא דגרדומין הוא כשנפסק מין אחד מעיקרו, ונשתייר מין אחד שלם, היינו רק כשנשאר במין שנפסק כ"ש, והיינו דכיון דבאנו להכשיר אף את המין שנפסק, בע"כ דישתייר בו כ"ש, דמדין גרדומין סגי בכ"ש זה. [↑](#footnote-ref-141)
141. ועיי"ש שכתב דל"מ דין גרדומין אלא לקיום דין גדילים, דלצורת הציצית בעינן ד' חוטין, אך אין מתקיים בזה מצות תכלת, - ואמנם לכאו' למשמעות ד' התוס' ודעימייהו דהא דנותנין ד' חוטין הוא ב' משום לבן וב' משום תכלת, הרי בע"כ דמכח הכשירא דגרדומין חשיב דב' החוטין דבמקום תכלת קיימים, וממילא מסתברא מילתא דמתקיים בזה מצות תכלת, דכיון דחשבינן דב' חוטין אלו קיימים, וחוטין אלו הם חוטי תכלת, מתקיים בזה מצות תכלת. [↑](#footnote-ref-142)
142. והמהר"ם בנעט בביאור המרדכי סק"ד כתב די"ל, דהיכא דנשתייר בב' החוטי התכלת שנפסקו כדי עניבה, מהני דינא דגרדומין שיקיים אף בחוטין אלו מצות תכלת, אך כל שלא נשתייר בהן כדי עניבה, אינו מקיים בהן מצות תכלת, ומ"מ גם בכה"ג מהני דינא דגרדומין להכשיר את הלבן שנשתייר, דכיון דעשה מעיקרא ב' מינים, אין האחד מעכב על חבירו. [↑](#footnote-ref-143)
143. והב"י בסימן י"ב תמה ע"ד תשו' הרא"ש שהוא שלא כדבריו בפסקיו בשם ר"ת, ועמש"כ הדרישה שם סק"ב בביאור ד' תשו' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-144)
144. וזה כמש"כ הקוב"ש בח"ב סימן כ"ד דל"מ דין גרדומין אלא היכא דהשיעור הוא בהחפצא, אך היכא דהשיעור הוא בקיום המצוה ל"מ דין גרדומין כלל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-145)
145. ועיי"ש שכתב עוד, דלהא דאין התכלת מעכבת את הלבן בכה"ג דאיגרדם, ל"ב שישתייר בתכלת כדי עניבה, דבלא"ה נמי אי"ז מעכב, משום דהלבן עצמו הוא גרדומין מציצית של לבן ותכלת, והא דבעינן דישתייר כדי עניבה הוא לקיום דינא דגדילים. [↑](#footnote-ref-146)
146. וכ"נ ממש"כ היראים ודעימי' דהא דאף בזה"ז דליכא אלא לבן סגי במה שנשתיירו ב' חוטין, הוא משום דב' חוטין הן במקום לבן וב' חוטין הן במקום תכלת, ונתבאר להלן, ולד' הגרי"ז א"צ לזה. [↑](#footnote-ref-147)
147. ובפשוטו ליכא נפ"מ בזה בין היכא שהטיל ב' חוטי לבן וב' חוטי תכלת להיכא שהטיל ד' חוטי לבן, דלפ"מ שדנו התוס' מעיקרא דלרבנן ליכא להכשירא דגרדומין בב' האופנים פסול, ולפ"מ דמסקי דלרבנן איכא להכשירא דגרדומין בב' האופנים כשר, ואך דמ"מ י"ל דלא יועיל הכשירא דגרדומין להכשיר את התכלת לקיום מצות תכלת, ול"מ אלא לקיום דין ד' חוטין, דזה הוי מצוה אחת, אך עמש"כ בזה הקדושת יו"ט בסימן ל"ז באורך והחזו"א בסימן ג' סק"ה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-148)
148. והתוס' כתבו דאי נימא דכל דליכא אלא לבן סגי בב' חוטין, כ"ש דלא מעכבי אהדדי, ולכאו' מכוון דבריהם דלפ"ז באמת לרבנן ליכא להכשירא דגרדומין, ואך דלדידהו ל"ב להכשירא דגרדומין, דהרי סגי בב' חוטין, - ובזה מתפרש מש"כ התוס' דמיהו לא מסתבר דסוגיין ל"ה כרבנן וכו', והק' הקר"א שהרי כבר כתבו דאף לרבנן איכא להכשירא דגרדומין, ונדחק דדבריהם אלו קיימי על מש"כ בתחילת דבריהם לדון דדין גרדומין הוא רק לרבי, אך להנ"ל קיימי ד' התוס' על מש"כ דאי כל דליכא לבן סגי בב' חוטין כ"ש דלא מעכבי אהדדי, דלפ"ז נמצא דלרבנן ליכא להכשירא דגרדומין, וע"ז כתבו דלא מסתבר כן, וכן פירשו הקדושת יו"ט בסימן ל"ז ד"ה ואמנם לפ"ז והטה"ק והעולת שלמה. [↑](#footnote-ref-149)
149. אך הרא"ש בסימן ז' כתב די"א דל"מ הכשר גרדומין כשנשתיירו ב' חוטין אלא לדעת רבי, ודחה לדבריהם. [↑](#footnote-ref-150)
150. אך התוס' לא כתבו כן, והוא נוסף בדפו"א בד' התוס', והצ"ק כתב דכל המוסיף גורע, ונראה דהוא משום דס"ל דגם לדידן מצוה אחת היא, וכמש"כ לעיל מינה מסברא דכיון דגם היכא דליכא תכלת בעינן ד' חוטין א"כ מצוה אחת היא, וע"כ ס"ל דאין לחלק בדין גרדומין בין רבי לרבנן, והרא"ש שחילק כן, הוא משום דמסברא ניח"ל דלרבנן הוי ב' מצוות ואין האחד מציל על חבירו, ואלא דלפי' ר"ת מוכח דה"ז מועיל גם לרבנן דאל"כ נמצא דדינא דבני ר"ח הוא דלא כהלכתא, אך לפי' ר"י אין מקור לזה. [↑](#footnote-ref-151)
151. אך בתשו' הרא"ש שם מבו' דס"ל דאף לפ"מ דקי"ל כרבנן סגי במה שנשתיירו ב' חוטין שלמים, ולא פסלינן אלא כשנפסקו ג' חוטין מעיקרן, והב"י בסימן י"ב תמה ע"ז, עיי"ש, - וי"ל דהרא"ש שם אזיל לטעמי' שם דס"ל דהיכא דליכא תכלת סגי בב' חוטין, והא דנותנין ד' חוטין, אינו אלא זכר לתכלת, ונתבאר בריש פירקין, וע"כ ודאי דסגי במה שנשתיירו ב' חוטין שלמים, דל"ב טפי מהכי, ואף דבעינן ב' חוטין זכר לתכלת, י"ל שלא נהגו כן לעיכובא, או דבזה ודאי יש להכשיר כל שבתחילתו הי' בו ד' חוטין, - וי"ל עוד דהרא"ש שם אזיל כדעת התוס' דס"ל דדין גרדומין לא תלי בפלוגתא דרבי ורבנן, וכמש"נ בהערה הקודמת. [↑](#footnote-ref-152)
152. והחזו"א בסימן ג' ריש סק"ז כתב לפרש עוד בזה, דהוא מכח מה שאמרו לקמן בסוגיין דאם נפסק חוט מעיקרו פסול, דלפי' ר"ת י"ל דקמ"ל דאע"ג דנשארו ג' חוטין שלמים אין כאן הכשר גרדומין, ולעולם י"ל דכל שנשתיירו בב' החוטין שנפסקו כדי עניבה כשר אף לדעת רבנן, אך לפי' בתרא דלרבי כשר בכה"ג, אשמועינן דלרבנן פסול, - והיינו דאי נימא דאף לרבנן כשר כשנפסק חוט אחד מעיקרו ונשתיירו ב' חוטין שלמים, ודינא דנפסק חוט מעיקרו פסול הוא כשלא נשתיירו ב' חוטין שלמים, א"כ מאי קמ"ל דנפסק חוט מעיקרו פסול, הרי כבר אמרו לעיל מינה דהכשר דגרדומין הוא רק כשנשתייר כדי עניבה, ובע"כ דאתא לאשמועינן דאף דלרבי כשר בכה"ג שנפסק חוט אחד מעיקרו, מ"מ לרבנן פסול, - וי"ל עוד, דלישנא דנפסק חוט מעיקרו, משמע דלא נפסק אלא חוט אחד, ואפ"ה פסול, ובע"כ דאף דלרבי מכשרינן בכה"ג, מ"מ לרבנן פסול. [↑](#footnote-ref-153)
153. אך בכ' הגרי"ז בתו"ד נקט בפשטות דגם לרבי איכא דין בפנ"ע דבעינן גדיל גדילים, מלבד הא דבעינן ד' חוטין משום דהתכלת מעכבת את הלבן, וכתב לפ"ז דע"כ מהא דמכשרינן לרבי בדאיגרדם תכלת וקאי לבן, יש ללמוד דמהני דין גרדומין גם לקיום דינא דגדילים, וע"כ ה"נ יש להכשיר לדידן כשנשתיירו ב' חוטין שלמים. [↑](#footnote-ref-154)
154. ולכאו' לפ"ז אף לדעת רבי ל"מ דינא דגרדומין בכה"ג שיתקיים בזה אף מצות תכלת, ואין מתקיים בזה אלא מצות לבן, וכל הא דמהני בזה דינא דגרדומין, הוא לדין העיכוב דהתכלת מעכבת את הלבן, וזה כמש"כ הגרי"ז, ונתבאר לעיל, - אך אי"ז מוכרע, די"ל דלרבי דשיעור מצות לבן הוא בב' חוטין, סגי במה שנשתייר מין אחד שלם להכשיר אף את המין השני, אך לרבנן דשיעור המצוה הוא בד' חוטין, הרי דכל שלא נשתיירו כל הד' חוטין, חשיב דלא נשאר מין שלם, וע"כ לי"ב להכשירא דגרדומין. [↑](#footnote-ref-155)
155. וצ"ב היאך זה מתישב בל' הרא"ש שכתב דלרבי דמעכבין זא"ז א"כ מצוה אחת היא, ומשמע להדיא דהא דלרבנן ל"מ הוא משום דלדידהו ב' מצוות הן, וכמש"כ הרא"ש לעיל מינה בשם י"מ, וכ"ה גם בל' המרדכי בסימן תתקל"ט. [↑](#footnote-ref-156)
156. לכאו' יש ללמוד מדבריו דלרבנן דאין מעכבין זא"ז אם אין לו אלא לבן סגי בב' חוטין, דלדעת רוב קמאי דאף כשאין לו אלא לבן בעינן ד' חוטין, הרי דאף דאין התכלת מעכבת את הלבן, מ"מ שפיר אמרו דכשלא נשתייר כדי עניבה פסול, משום דבעינן ד' חוטין, - ושמא יש לדחות דס"ל דל"מ דין גרדומין כלל לקיום דין ד' חוטין, וכל הא דמכשרינן באיגרדם תכלת וקאי לבן וכו', הוא כשעשה מתחילה ד' חוטי לבן וד' חוטי לבן, דנשתיירו ד' חוטין, וכלפי הא דהתכלת מעכבת את הלבן מהני דינא דגרדומין, ובכ' הגרי"ז בתו"ד דן לפרש כן, וע"כ לרבנן דאין התכלת מעכבת את הלבן ל"ב שישתייר בחוטי התכלת כדי עניבה, אך בד' הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"א (סז.) מבו' שפירש לדבריו כשהיו ב' חוטי תכלת וב' חוטי לבן ונפסקו חוטי התכלת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-157)
157. ולהיראים לטעמי' הוא מוכח כן, דהרי התוס' בריש פירקין כתבו דהא דאף היכא דליכא תכלת נותן ד' חוטין, הוא מדכתיב גדיל גדילים, וזה מתישב לפ"מ שפירש"י לקמן מ"ב א' ד"ה ואביק להו דהא דכתיב גדיל גדילים היינו ד' חוטין שכופלן לח', אך היראים שם לעיל מינה פירש דגדיל גדילים היינו ד' חוטין אחר שכפלן, והיינו ד' חוטי הלבן, והא דבעינן אף ד' חוטי תכלת, ילפינן לה מדכתיב ונתנו על ציצית הכנף פתיל תכלת פי' תן תכלת בלבן כשיעור הלבן, ולפ"ז תיקשי דמנ"ל דאף היכא דליכא תכלת נותן ד' חוטין כפולין, ובע"כ דב' חוטין הוו במקום התכלת. [↑](#footnote-ref-158)
158. והמהר"י אבוהב שם כתב דהי' מקום לומר דכשנותנים ד' חוטין ממין אחד והוו ב' משום תכלת וב' משום לבן, ונפסקו ב' ראשים יהא פסול, משום דבכל אחד מהם י"ל שמא הוא תכלת שמא הוא לבן, וזהו שהוצרך הטור להשמיענו דכשר, והביאו הב"י שם, והדרישה שם כתב לפרש בד' רי"ו דפסל כשנפסקו ב' חוטין דהוא מכח ה"ט, ועמש"כ עוד בפרישה שם דהי' מקום לחלק בין היכא שעשה לו סימן בשעת עשיית הציצית דאלו יהיו במקום תכלת ואלו במקום לבן וציינם, להיכא דלא ציינם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-159)
159. ועיי"ש שכתב דלדעת העיטור דאותם ב' חוטין שנותנים במקום תכלת צריך שיהיו מצמר, שלא יהיו חסרים אלא צבע חלזון, הרי דאם נתן בטלית של משי ב' חוטי משי וב' חוטי צמר ונפסקו חוט משי וחוט צמר פסול, אף שנשתיירו ב' חוטין שלמים, כיון דניכר דהצמר הוא במקום התכלת והמשי הוא במקום הלבן, ולא נשאר מין אחד שלם, והיינו דא"א לומר דכיון דחוטי הצמר כשרים אף בתורת לבן, חשיב כנשתיירו ב' חוטי לבן, שהרי מעיקרא כשנתן את ד' החוטין, בע"כ דב' חוטי המשי הם לקיום מצות לבן, וב' חוטי הצמר הם במקום תכלת, וע"כ כשנפסק א' מחוטי המשי, חשיב דלא נשתייר אלא חוט א' לבן. [↑](#footnote-ref-160)
160. ואמנם מבו' בדבריו דהיכא דאיכא ב' מינים, לא חשיב כנשתייר דבר חשוב, אלא כשנשתייר מין אחד שלם, ולא סגי במה שנשתיירו ב' חוטין, - ונפ"מ בזה דלדעת הראב"ד דעושין ג' חוטין לבן וחוט אחד תכלת, בעינן שישתיירו ג' חוטי לבן, ולא סגי במה שנשתיירו ב' חוטין, ומה"ט לכאו' גם לדעת רש"י ודעימי' דעושין ב' חוטין לבן וב' חוטין תכלת, בעינן שישתיירו ב' חוטין ממין אחד, ול"מ אם נשתייר חוט אחד לבן וחוט אחד תכלת. [↑](#footnote-ref-161)
161. וכ"נ גם ממש"כ הארחות חיים שם דאם נפסקו ד' מן החוטין כשר "רובו פסול", ומשמע דהא דפסלינן כשנפסקו ה' חוטין, אי"ז משום דלא נשתייר שיעור לבן או תכלת, אלא הוא משום שנפסקו רוב החוטין. [↑](#footnote-ref-162)
162. ולמש"כ הגרי"ז דהא דסגי במה דנשתיירו ב' חוטין הוא משום דזהו מנין החוטין דבעינן לקיום מצות ציצית, והא דבעינן ד' חוטין הוא מכח דינא דגדיל גדילים, ודאי דלדעת הסוברים דמצות לבן הוא בג' חוטין, בעינן שישתיירו ג' חוטין. [↑](#footnote-ref-163)
163. ועיי"ש שכתב דאין לומר דסגי במה שנשתייר חוט אחד דבמקום תכלת קאי, משום דכל דליכא תכלת הרי מנין הראוי ללבן הוא במקום לבן והנוסף הוא במקום תכלת והוא הרביעי, וכל שנפסקו ב' חוטין, הרי ב' החוטין שנשארו הם במקום לבן, ואין בהן כדי מצות לבן. [↑](#footnote-ref-164)
164. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דפריך לקמן מ' א' בהא דגזרו משום קלא אילן, דלא יהא אלא לבן, ואי נימא לדעת הרמב"ם דהיכא דליכא אלא לבן בעינן שישתייר ז' חוטין, א"כ הרי אתי לידי חורבא, דאם יתגרדמו ז' חוטי הלבן וישאר החוט הצבוע בקלא אילן, יסברו שהוא חוט תכלת ויכשירוהו, ובאמת כיון שהוא עומד במקום לבן פסול. [↑](#footnote-ref-165)
165. וי"ל למש"נ לעיל בדעת הארחות חיים דהא דבעינן שישתייר מחצה, הוא משום דבעינן שישאר דבר חשוב, וע"כ שפיר י"ל דכל שנשתייר ד' ראשים חשיב דנשתייר דבר חשוב, אף אם הם מד' חוטין. [↑](#footnote-ref-166)
166. ובד' היראים בסימן ת"א משמע דאם נפסקו ב' חוטין מצד זה וב' חוטין מצד זה כשר, אף דיתכן שהם מחוטין נפרדין, אך אם נפסקו ג' חוטין מצד אחד פסול, וי"ל דאזיל לטעמ' דס"ל דקרא דגדילים קאי על הלבן דבעינן ד' חוטין, וה"נ בתכלת בעינן ד' חוטין, ולפ"ז לא מצינו כלל דבעינן שיהיו ב' חוטין כפולין דלבן וב' חוטין כפולין תכלת, ושפיר מהני אם יהיו ד' חוטין דמחציתם לבן ומחציתם תכלת, (ואך דבעינן דבכל צד יהא ב' לבן וב' תכלת), וע"כ גם להכשירא דגרדומין סגי במה שנשתייר ב' חוטין מצד זה וב' חוטין מצד זה, וחשיב דנשתייר מין אחד שלם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-167)
167. ובתשו' לב חיים להגרח"פ סימן פ"ז האריך בזה ודקדק כן מל' כמה מקמאי, ולכאו' אי"ז מוכרע בדבריהם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-168)
168. החזו"א בסימן ג' סק"ח סוד"ה תוד"ה כתב דלפי' ר"י דכל שנפסקו ב' חוטין ונשתיירו ב' שלמים כשר, מודה רש"י דאין נפ"מ אם נפסקו ב' כל ענפיהם או נפסקו למעלה כל הכנף, כיון דעיקר ההכשר הוא בב' השלימין הנשארין, - ולכאו' יש מקום לדון בזה, דלמשמעות ד' התוס' ודעימייהו דהא דמכשרינן כשנשתייר מין אחד שלם, הוא משום דמועיל השלם לחבירו, וה"ז מועיל להכשיר אף את המין שנפסק, אי"ז מועיל אלא כשפסולו הוא משום חיסרון שיעור, אך כל שפסולו הוא משום דליכא פתיל, לי"ב להכשירא דגרדומין, וע"כ לא יועיל אלא אם נשתייר כ"ש מן הענף, ודמי למש"כ התוס' והרא"ש דהא דמכשרינן כשנפסקו ב' חוטין היינו כשנשתייר מהן כ"ש, והיינו משום דאם לא נשתייר מהן כלום ל"ש בזה כלל הכשירא דגרדומין, ועד"ז הוא לדעת רש"י כשלא נשתייר כלום מן הענף. [↑](#footnote-ref-169)
169. ובביאור מהר"ם בנעט על המרדכי סקי"ד כתב כן במה שהוכיח המרדכי דסגי שישתייר כדי עניבה מן הגדיל, ממה שאמרו לקמן מ"א ב' דאין ציצית אלא משהו, דהוא לטעמי' דסוגיית הגמ' שם קאי על שיעור הגדיל, אך לפירש"י שם דסוגיית הגמ' שם קאי על שיעור הענף, מתפרש גם מה שאמרו דאין ציצית אלא משהו דבעינן שישתייר כ"ש מן הענף. [↑](#footnote-ref-170)
170. ולכאו' יש מקום לדון בזה, דכל מש"כ הטור דסגי במה שנשתייר כדי עניבה בצידו השני, הוא משום דשיעורא דכדי עניבה הוא בחשיבות החוט, ובזה סגי שנשתייר בצידו השני, אך בהא דפסלינן כשלא נשתייר מן הפתיל דהוא משום דבעינן לעיכובא שיהא גדיל ופתיל, י"ל דל"מ מה שנשתייר פתיל בצידו השני, שהרי בעינן שיהא בכל חוט פתיל מב' צדדיו, אך לפ"ז נמצא דגם אם נשתייר כל הגדיל ולא נפסק אלא כל הענף פסול, ולא משמע כן. [↑](#footnote-ref-171)
171. כ"ה להדיא בד' הפמ"ג שם דזהו טעם הפסול, וכ"נ מד' הגרע"א, - אך החזו"א בסימן ג' סק"ג ד"ה ויש לעי' פירש טעם הא דחשיב כתעשה ולא מן העשוי, משום דצריך שיהא ענף בשעת תליית הציצית, וכיון שהי' גדיל ונעשה עכשו ענף פסול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-172)
172. וזה ממש"כ שם דבעינן שיהא בו כדי לענוב ח' שערות כפולות, אף שדעתו שם כדעת ר"ת דהכשירא דגרדומין הוא רק כשנשתיירו ב' חוטין שלמים, וצ"ע בד' הב"י והמג"א שהביאו לד' הבעה"ע אלו, ולא עמדו דיש ללמוד מדבריו דבעינן כדי לענוב אף את החוטין השלמים. [↑](#footnote-ref-173)
173. וצ"ב, דבפשוטו שיעורא דכדי עניבה הוא שיעור באורך החוט, דכל דנשתייר בו כדי עניבה, חשיב דעדיין החוט קיים, וא"כ אם כשנפסק חוט אחד ל"ב שיהא בו כדי לענוב את כל החוטין וחשיב דעדיין החוט קיים, מ"ט כשנפסקו כל החוטין צריך שיהא כל חוט ארוך יותר, - עוד יש להעיר בזה, והוא נכלל בד' הלבו"ש בריש סימן י"ב והחזו"א בסימן ג' סקי"ד, דכיון דקי"ל דסגי במה שנשתייר בכל חוט כדי עניבה מצד אחד, ואם נפסקו ד' חוטין מצד א' ומהצד הב' נשתייר כדי עניבה כשר, א"כ מ"ט כשנפסקו כל הח' חוטין בעינן שיהא בו כדי לענוב ח' חוטין, כאשר כ"ה להדיא בל' המרדכי, וכ"ה מבו' בד' הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ד, ולא סגי במה שיש בו כדי לענוב ד' חוטין. [↑](#footnote-ref-174)
174. ועיי"ש שכתב דמש"כ המרדכי דתלי שיעור כדי עניבה בפלוגתא דר"ת ור"י, היינו משום דדברי שמואל מתפרשים בגרדומין המרובים האפשרים, דלפי' ר"ת הוא ד' חוטין, ולפי' ר"י הוא ח' חוטין, אך לעולם אורך הגרדומין קביעי וקיימי בין בגרדומין המרובין בין בגרדומין הפחותין. [↑](#footnote-ref-175)
175. שהרי מש"כ לפי' בתרא למכרך כל חד וחד לנפשי', היינו כל אחד משאר החוטין, וה"נ מתפרשים דבריו בפי' קמא. [↑](#footnote-ref-176)
176. ובביאור המהר"ם בנעט על המרדכי סקט"ו הק' על פי' המג"א, דא"כ מ"ט לא הוכיח המרדכי כפי' בתרא ממש"כ בפירש"י דכדי לענוב כל החוטין אהדדי הוא שיעור גדול. [↑](#footnote-ref-177)
177. אך לכאו' למש"כ הב"י דהא דבעינן שיהא בו כדי לענוב את כל החוטין, הוא רק כשנפסקו כולן, ניחא, דאין דנים על כל חוט בפנ"ע, אלא כל החוטין שנפסקו יחד, וכיון דמינכרא מצותייהו כ"ש דכשרים. [↑](#footnote-ref-178)
178. המחה"ש בסימן י"ב סק"ו פירש לדבריו כעובי ט"ז שערות, משום דא"א שתמצא חוט דק יותר מחוט השער, וכיון דבעינן שזורים, בעינן עכ"פ ט"ז שערות, כדי שאחר השזירה יהיו ח' שערות כפולות, - והלבו"ש שם עמד בד' הבעה"ע דמ"ט הצריך שיהא בו כדי לענוב ח' שערות, הרי סגי במה שיש בו כדי לענוב ז' שערות, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-179)
179. והערוה"ש שם סי"א כתב דכשהן דקים סגי במה שיש לענבם וא"צ לשער בבינונים. [↑](#footnote-ref-180)
180. ועיי"ש שכתב די"ל דאורחא דמילתא קאמר, והיינו דתכלת הוא דבר שאינו מצוי כ"כ, וכמו שאמרו לקמן מ"ג ב' דגדול עונשו של לבן מעונשו של תכלת. [↑](#footnote-ref-181)
181. אך הכס"מ שם הי"ח פירש בד' הרמב"ם דלרבנן עיקר דינא דאין הלבן מעכב את התכלת הוא דסגי מעיקרא בתכלת לחוד, והא דמוקמינן לה בדאיגרדם הוא רק לרבי, ומש"כ הרמב"ם לדין זה, הוא משום דלא פליגי רבנן עלי' דרבי בזה. [↑](#footnote-ref-182)
182. אך הגרי"פ עשין ז' ד"ה ואמנם נראה כתב לפרש, דרק אם אין לו תכלת עושה לבן, אף דהוא מבטל בכך מ"ע דתכלת, משום דעשה דלבן דוחה עשה דתכלת, דעשה דלבן חמיר טפי, אך היכא דאין לו לבן אין עושה תכלת, דאסור לו ללבוש את הבגד בכה"ג משום דמבטל מצות לבן, ואין עשה דתכלת דוחה לעשה דלבן דחמיר טפי, וצ"ע, - ובשיעורי הגרי"ד כתב לפרש עוד למש"כ הבעה"ע דהיכא דאין לו תכלת נותן חוטי לבן של צמר במקום תכלת, דלא מחסר אלא צבעא, וזהו דקמ"ל ריב"נ דאע"פ שאין לו צבע תכלת מ"מ מטיל צמר לבן, אך בד' הבעה"ע גופי' בשער א' ח"א (סז.) ובשער ב' ח"א (עב.) משמע שלא פירש כן. [↑](#footnote-ref-183)
183. ועיי"ש שכתב דהרמב"ם מפרש כן להא דפריך התינח לבן דאינו מעכב את התכלת תכלת דאינו מעכב את הלבן מאי היא, דפריך אף לרבנן, דא"א לתכלת בלא לבן, וע"ז משני דאיירי בגרדומין, ובכה"ג הוא דאין התכלת מעכבת את הלבן. [↑](#footnote-ref-184)
184. התוס' לקמן בסוגיין הביאו מפירש"י ב' פירושים בהא דקשר עליון דאורייתא, אם הוא קשר שאחר הגדיל, או הוא קשר הסמוך לכנף, והקר"א שם כתב דלפי' בתרא דהוא קשר הסמוך לכנף, אין מתישבים דבריהם הכא, שהרי אין סופו ליפול, דנשאר הקשר הסמוך לכנף. [↑](#footnote-ref-185)
185. ובדעת רש"י שלא פירש כן, י"ל דאזיל לפ"מ שפירש לקמן בפי' בתרא דקשר עליון הוא קשר הסמוך לכנף, וע"כ אף אם מישתרי עילאי וכו' אכתי קיים הקשר עליון, - אך בד' התוס' צ"ב, שהרי נקטו דכל שיותר הכל סופו ליפול, והרי דליכא קשר כלל, וא"כ מ"ט בעינן להא דסופו ליפול, ותיפו"ל דדינא הוא דבעינן קשר עליון, ושמא י"ל דס"ל דהכשירא דגרדומין מהני להכשיר אף בדליכא קשר עליון, (דומיא דהא דס"ל דה"ז מועיל להכשיר אף בדליכא גדיל ופתיל), וע"כ כל הא דל"מ בכה"ג הוא משום דסופו ליפול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-186)
186. והעירו די"ל דהתוס' הכא אזלי לדעת ר"ת דהכשירא דגרדומין הוא רק כשנשתיירו ב' חוטין שלמים, וע"כ כל דליכא גדיל כלל, דכל החוטין אינם כרוכין, ליכא להכשירא דגרדומין. [↑](#footnote-ref-187)
187. וצ"ע בד' החזו"א בסימן ג' סקי"ג ד"ה מש"כ שנסתפק אם גרדומין כשר אף שנסתר הגדיל, או דחוליא אחת מעכבת בגרדומין, ולא הביא לד' התוס' הכא. [↑](#footnote-ref-188)
188. ועד"ז כתב בכ' הגרי"ז לקמן ל"ט ב', דלדעת הסוברים דלרב דבעינן גדיל ופתיל, סגי גם בפתיל לחודי', לא תיקשי בהא דפסלינן כשעשה כולו גדיל, דמ"ט לא מכשרינן לי' משום גרדומין, אף דמעיקרא כשקשר קשר עליון ונעשה כולו פתיל נתכשר, משום דמעיקרא הי' הכשרו בתורת פתיל, ולא מצינו להכשיר גדיל בתורת גרדומין דפתיל, - וכ"כ החזו"א בסימן ג' סק"ג ד"ה יש לעי' דלדעת רש"י דבעינן שישתייר כדי עניבה מן הענף, י"ל דל"מ אלא אם הוא גרדומין מהענף שהי' בתחילה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-189)
189. ובד' הב"י בסימן י"ב ד"ה וסברא זו של ר"ת מבו' דקמ"ל בזה דאף אם נפסק חוט אחד מעיקרו פסולה, דמה שאמרו לעיל דשיעור גרדומין כדי לענבן, הי' מקום לפרש דהוא רק כשנפסקו כמה חוטין, וכ"ה מבו' בד' התוס' בד"ה דאיגרדום, ועמש"כ החזו"א בסימן ג' ריש סק"ז. [↑](#footnote-ref-190)
190. ויש לפרש כן במש"כ בפירש"י דנפסק חוט מעיקרו היינו ראש המחובר לטלית, ומשמע דלאו היינו שלא נשתייר בו כדי עניבה, דלפירש"י הרי בעינן שישתייר בו כדי עניבה למטה מן הגדיל, ואי"ז במשמעות הלשון, אלא היינו שנפסק במקום חיבורו לטלית, והוא פסול בפנ"ע, וכמש"כ הרי"ד, - אך הב"י בסימן י"ב הביא ע"ד רש"י למש"כ הרא"ש דכל שלא נשתייר כדי עניבה נפסק מעיקרו מיקרי, וכ"נ בפירש"י בד"ה דאיגרדם אגרדומי ובד"ה שירי גדרדומיו, - ועמש"כ בשיעורי הגרי"ד. [↑](#footnote-ref-191)
191. וכ"ה מבו' גם לפירש"י, שהרי לדידי' הא דתני דסופו שיריו וגרדומיו "כל שהוא", קאי אשייריו, וכמש"כ התוס', והרי דלא מכשרינן כשנפסקו החוטין אלא כשנשתייר מהן כ"ש, ובע"כ דהא דמכשרינן בגרדומין אף דנפסק החוט לגמרי, הוא משום דנשארו שאר החוטין שלמים, וכ"כ החזו"א בסימן ג' סק"ז ד"ה שם מאי. [↑](#footnote-ref-192)
192. והקר"א בסוגיין הק' על פי' זה, דאי"ז במשמעות ל' הרמב"ם שכתב סתמא דאם נפסק חוט אחד מעיקרו פסול, והו"ל לפרש דהיינו כשכבר נפסק המין האחד, ולכאו' י"ל קצת למש"כ הכס"מ דכשעשה הציצית ממין אחד ונפסק חוט אחד מעיקרו פסול. [↑](#footnote-ref-193)
193. ויש להעיר עוד ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין, דאם עשה ציצית בשלמות לבן ותכלת ונתגרדם הלבן ולא נשתייר ממנו משולשל "כלום" ונשתייר התכלת לבדו הרי יצא בו יד"ח, ולהדיא דהא דמכשרינן באיגרדם לבן וקאי תכלת, הוא אף כשלא נשתייר מן הלבן כלום, וזה דלא כמש"כ הכס"מ בדרך הב' והג'. [↑](#footnote-ref-194)
194. אך למ"ד דאו גדיל או פתיל, לכאו' בע"כ דהא דקשר עליון דאורייתא הוא דין בפנ"ע ואינו לצורך הגדיל, והתוס' בפי' בתרא כתבו דלדידי' ילפינן לה מדאיצטריך למשרי כלאים בציצית, ולפי' קמא לא נתפרש בדבריהם מהיכא ילפינן לה, וצ"ע, ולדידי' ודאי דיועיל אף הקשר הסמוך לכנף, שהרי ל"ב גדיל כלל, והיכא שעושה פתיל לחודי' בע"כ דמהני הקשר הסמוך לכנף, וה"נ היכא שעושה גדיל, (וגם דאף היכא שעושה גדיל אין להצריך קשר בסוף הגדיל כדי שיהא גדיל טוב, שהרי ל"ב כלל להגדיל). [↑](#footnote-ref-195)
195. ואמנם בד' הפמ"ג במש"ז שם סוסקי"ד מבו' דאף דכשעשה קשר סמוך לכנף ולא עשה קשר כלל בסוף הגדיל ל"מ משום דאין הגדיל מתקיים, מ"מ כל שעשה בסוף הגדיל כריכות ועניבה, וסמוך לכנף עשה קשר אחד שפיר דמי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-196)
196. ולפ"ז פשוט דפלוגתת תרי לישני בפירש"י אם לקשר עליון מהני אף קשר שבסוף הגדיל או דל"מ אלא קשר הסמוך לכנף, תליא במה שנחלקו לענין כלאים אם בקשר שאינו סמוך לכנף הוי כלאים, דלפי' קמא דקשר עליון הוא קשר שבסוף הגדיל, בע"כ דסגי בקשר זה לאשוויי כלאים, והרי דקשר זה חשיב חיבור בין החוטין לטלית, וע"כ ה"ז כשר בציצית, אך לפי' בתרא דס"ל דבקשר שאינו סמוך לכנף ל"ה לכלאים, ומשום דלא חשיב כחיבור בין החוטין לטלית, אך אי"ז כשר בציצית. [↑](#footnote-ref-197)
197. אך בחי' המיוחסים להרשב"א הובא ד"ז בשם הג"ה, ושמא אי"ז מד' רש"י. [↑](#footnote-ref-198)
198. ולכאו' מכוון דבריו הוא לפי' התוס' דמה שאמרו דכיון דאישתרי עילאי אישתרי לי' כולה, היינו דאפי' פתיל ליכא דהא סופן ליפול, ואם בעינן קשר סמוך לכנף, הרי אין סופן ליפול. [↑](#footnote-ref-199)
199. ועיי"ש שכתב דמתחילה הי' נוהג ר"ת ור"י לעשות הקשרים מחוט של כרך, והי' תוחב ראש החוט באמצעות של הז' חוטין ומהדקן יחד בקשר אחד לבד, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דס"ל דמיקרי קשר של קיימא, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ג' סקי"ב ד"ה טור. [↑](#footnote-ref-200)
200. והר"ן שם הק' ע"ז דגדיל ר"ל עניבות וחוליות, וקשר אחד בלחוד לא משוי לי' גדיל, - עוד צ"ע דלכאו' אין טעם זה מתישב למ"ד דאו גדיל או פתיל. [↑](#footnote-ref-201)
201. וכ"נ גם בד' רבו הרמב"ן בס"פ שלח ובהשגותיו לסהמ"צ שורש א' שכתב דהקשרים מה"ת אינם אלא ב', כמו שאמרו ש"מ קשר העליון דאורייתא. [↑](#footnote-ref-202)
202. נתחדש בדבריו דהא דלא סגי בקשר אחד בפנ"ע, הוא משום דהוי כתכיפה אחת שאינה חיבור, ועמש"נ בזה במ"מ למלאכת קושר ולמלאכת תופר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-203)
203. והמהר"י קורקוס בהל' כלאים שם כתב בדעתו, דאף דלענין שבת אינו חייב בכה"ג משום תופר, מ"מ הוי חיבור לענין כלאים, ולמש"נ בהערה הבאה דהא דהוי חיבור, הוא משום דהקשירה הוי כתכיפה שני', מתפרש בפשיטות הא דאינו חייב בכה"ג משום תופר, כיון דאין החיבור ע"י תפירה אלא ע"י קשירה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-204)
204. ובד' הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ב סח: מבו' דהא דיש בציצית משום כלאים הוא משום דהתחיבה בבגד הויא תכיפה אחת, והקשירה הוי כתכיפה שני', וכ"כ הרגמ"ה בסוגיין והר"ן בסנהדרין פ"ח ב', ולכאו' הוא כדעת הרמב"ם דתכיפה אחת וקשר הוי כלאים, ופירשו דהוא משום דחשיב כב' תכיפות. [↑](#footnote-ref-205)
205. ובד' רבינו דוד בסנהדרין פ"ח ב' והמיוחס להרשב"א בסוגיין מבו' דב' קשרים הוו חיבור לענין כלאים אף בלא תכיפה כלל, משום דכל קשר חשיב כתכיפה, והו"ל כב' תכיפות. [↑](#footnote-ref-206)
206. והדגמ"ר שם הק' דאם יש לחלק בין היכא שמחבר ב' בגדים ע"י תפירה, להיכא שמחבר החוט עצמו לבגד, א"כ מה מייתינן הכא מהא דתנן דהתוכף תכיפה אחת אינו חיבור, הרי הך מתניתין איירי במחבר ב' דברים ע"י תפירה, ולא שמעינן מינה דל"ה חיבור אף כשבא לחבר החוט עצמו לבגד. [↑](#footnote-ref-207)
207. וצ"ע דא"כ מהו שאמרו הכא דהא דבלא קשר ל"ה כלאים הוא משום דתכיפה אחת אינה חיבור, הרי כיון דאיכא גדיל הו"ל כב' תכיפות, והול"ל דאינו חיבור משום דאף ב' תכיפות ל"ה חיבור בלא קשירה, וזה ע"ד משה"ק המג"א בסימן י"א סקי"ג ע"ד הבעה"ע, - עוד צ"ע, דלמ"ד דאו גדיל או פתיל, מ"ט שרי כלאים בציצית, הרי מצי למעבד פתיל בלא גדיל, ובכה"ג הוי כתכיפה אחת וקשר דאינו חיבור, והק' כן הארצות החיים בסימן י"א סקט"ו. [↑](#footnote-ref-208)
208. ועיי"ש שכתב דאף אי נימא כדעת הסוברים דגם ב' תכיפות ל"ה חיבור עד שיקשור, מ"מ היאך אמרו הכא הא קי"ל התוכף תכיפה אחת אינו חיבור, הול"ל הא קי"ל דאינו חיבור עד שיקשור. [↑](#footnote-ref-209)
209. כ"ה בבעה"ע כי"ר, ובבעה"ע הנדפס באו הדברים בשיבוש קצת. [↑](#footnote-ref-210)
210. ושמא הוא מתפרש כמש"כ בס' פת"ש בסימן י"א כיון דנקבי הציצית הם רחבים ע"כ אי"ז כתפירה, ומ"מ חשבינן לה כתכיפה אחת, ודלא כמש"כ רבינו דוד והמיוחס להרשב"א דלא חשיב כתכיפה כלל, ונתבאר לעיל, וצ"ע, והחזו"א בסימן ג' סקי"ב (סוד"ה ובמ"א) כתב דאף אם בב' תכיפות סגי בקשר אחד, דכיון [↑](#footnote-ref-211)
211. והמג"א שם כתב דלדעת בעה"ע דעושין ב' נקבים, הו"ל כב' תכיפות, וסגי במה שקושר בקשר אחד, ול"ב ב' קשרים זעג"ז, ועמד לפ"ז על הנוהגין לעשות ב' נקבים וב' קשרים זעג"ז, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ המחה"ש שם בביאור דבריו, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ג' סקי"ב ד"ה ובמ"א, - אך למש"נ מד' הבעה"ע דאף דעושין ב' נקבים מ"מ ל"ה אלא כתכיפה אחת, ניחא מה שנהגו לעשות ב' קשרים אף דעושין ב' נקבים. [↑](#footnote-ref-212)
212. ולפ"ז צריך להדק את הקשר העליון לטלית, וכ"כ הלקט יושר עמ' ט' דהתרוה"ד הי' קושר הקשר העליון בחוזק אל החור, וכן נהג החזו"א, אך בסוף הל' ציצית לרש"י שהובאו בשבה"ל בהל' ציצית כתב דלא ידחוק הקשר אצל הטלית אלא ירחיב כדי שילך הציצית לכאן ולכאן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-213)
213. והעירו דלמש"כ התוס' לעיל ל"ח ב' ד"ה כדי לענבם בשם ר"ת שהי' עושה הקשר מחוט הכריכה ואחד מן החוטין, בע"כ דהוי כלאים אף היכא דאין החוטין עצמן קשורין לבגד, אלא שע"י הקשר שקושר ב' חוטין, אין שאר החוטין יוצאין מן הבגד. [↑](#footnote-ref-214)
214. אך צ"ע דלפ"ז נמצא דלפמש"כ הרמ"א ביו"ד שם דהמנהג כסברא הראשונה דבכה"ג ל"ה כלאים, בע"כ דקשר עליון דאורייתא הוא קשר הסמוך לכנף, דאם הוא קשר שבסוף הגדיל הרי ל"ה כלאים, ואנן קי"ל לעיקר דקשר עליון הוא הקשר שבסוף הגדיל, ולכאו' בע"כ מזה דאף דצמר ופשתים המחוברין ע"י דבר אחר ל"ה כלאים, מ"מ היכא דעשה קשר בצמר עצמו ועי"ז אינו יוצא מן הפשתים, הוי כלאים. [↑](#footnote-ref-215)
215. ולכאו' צ"ל דכל הא דבעינן שישתיירו ב' חוטין שלמים, הוא רק כשנפסקו ב' חוטין, דבכה"ג לא חשיב דנשתייר דבר חשוב, אלא כשנשתייר מין אחד שלם, אך כל דהחוטין קיימים אלא שנתפרקה שזירתן מכשרינן אף כשלא נשתיירו חוטין שזורים, דכיון דנשתיירו החוטין עצמן, חשיב דנשתייר דבר חשוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-216)
216. ויש להוסיף, דלפירש"י לקמן בע"ב ד"ה ופותליהו מתוכו ילפינן מקרא דעשה גדיל ופותלהו מתוכו דאותו חוט שכרך בו יהא מן המנין, ומבו' דבעינן קרא להכי, - אך בשיעורי הגרי"ד פירש לדבריו שם דהיינו דבעינן שיהיו החוט הכורך אחד מחוטי הציצית, ול"מ לכרוך ע"י חוט אחר שאינו מחוטי הציצית, ועיי"ש שכתב דיש לפרש כן גם לדינא דהכא, אך לכאו' אי"ז במשמעות לישנא ד"עולה" מן המנין. [↑](#footnote-ref-217)
217. והמרכה"מ בפ"א מציצית ה"ז כתב דמהא דקאמר חוט של כרך, משמע דכורכין בחוט אחד, וסייע מזה לד' הרמב"ם דעיקר הכריכות הם בחוט התכלת, - אך אי נימא דהס"ד דאין חוט של כרך עולה מן המנין הוא משום דבעינן לכרוך על ח' חוטין, ניחא, דאף דל"ה כל הכריכות ע"י אותו החוט, מ"מ אף אם ל"ה חוט של כרך עולה מן המנין, הי' סגי שיהיו ט' חוטין, דתהא כל כריכה על ח' חוטין, וזהו דקאמר חוט של כרך בל' יחיד. [↑](#footnote-ref-218)
218. אך הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ב סח. כתב דקמ"ל דא"צ חצי גדיל וחצי ענף, אלא אפי' כרך רובה או לא כרך אלא חוליא אחת כשרה, דגדיל או ענף כ"ד בעינן, אלא דמשום התנאה לפניו במצוות עושה שליש גדיל וב' שלישי ענף. [↑](#footnote-ref-219)
219. ועיי"ש שכתב דמי שמדקדק בכך סובר דתכלת דנקט לאו דוקא אלא עיקר מצוה נקט, וה"ה להיכא דליכא תכלת דלבן במקום תכלת קאי, והמשכנות יעקב בסימן י"ג הוסיף דלהרמב"ם לטעמי' הרי עיקר מצות הכריכה היא בתכלת, וזהו דקאמר תכלת שכרך רובה. [↑](#footnote-ref-220)
220. וכן משמע קצת בד' המרדכי בסימן תתק"מ שכתב דהא דקי"ל ב' שלישי ענף ושליש גדיל וכו' היינו שהענף וגדיל י"ב אצבעות, ואין לו שיעור למעלה דיוכל לעשותו ארוך כמו שירצה, ומשמע דיכול להאריך את הענף יותר מב' שליש. [↑](#footnote-ref-221)
221. והלבוש בסימן י"א סי"ד כתב בתו"ד דאם רוצה יכול לכרוך רק חוליא אחד או לכרוך הרוב, וצע"ג דהוא דלא כמש"כ הראשונים דהא דתכלת שכרך רובה או שלא כרך אלא חוליא אחת כשרה אי"ז אלא בדיעבד, ושמא מכוון דבריו הוא כמש"כ הרמב"ם דיש מי שאינו מדקדק בכך בלבן. [↑](#footnote-ref-222)
222. ונפ"מ בזה, דלפ"ד הביאוה"ל אף אם הוי הגדיל מעט יותר משליש שפיר דמי, דכ"ה דאם הוי מעט פחות משליש שפיר דמי, ה"נ אם הוי מעט יותר משליש, אך לד' החזו"א יש להקפיד שלא יהא הגדיל אפי' כ"ש יותר משליש, שהרי נקט דשיעורא דשליש גדיל הוא בצמצום, (ואך דל"ב אלא שלא יהא יותר משליש, ולא איכפת לן דהוי פחות משליש). [↑](#footnote-ref-223)
223. וכתב לפ"ז דאם בע"ש עם חשיכה אין לו פנאי לעשותו כתיקונו, סגי לעשות חוליא אחת וקשר דסגי בזה מדאורייתא, אך מדרבנן צריך לעשות שליש גדיל וב' שלישים פתיל, וע"כ אם עשה כן בער"ש עם חשיכה צריך להשלים תיכף אחר השבת, דאל"כ הוא עובר על דברי חכמים, וכתב דיש נכשלים בזה, והוא מד' הב"י שם בשם המהר"י אבוהב, - ואמנם בד' המהר"י אבוהב שם משמע דהא דעובר על דברי חכמים, הוא במה שלא עשה מנין הקשרים, (ועיי"ש בדבריו במש"כ לפרש מקור הא דבעינן ה' קשרים), וכ"כ הלבוש שם סי"ד בתו"ד, אך כנראה דהמ"ב ל"ה ניח"ל לפרש כן, דהרי לדעת רוב קמאי הא דעבדינן ה' קשרים אינו מעיקר הדין, ול"ה חשבינן לי' כעובר על דברי חכמים. [↑](#footnote-ref-224)
224. וצ"ע במנהג רוב ישראל דאין מקפידין שיהא השליש גדיל וב' שלישי ענף, אלא הוי הגדיל הרבה פחות משליש, וכנראה סמכו ע"ד הלקט יושר והמהרש"ל דא"צ להקפיד אלא שלא יהא הגדיל יותר משליש, וכמש"כ כן החזו"א, אך למש"נ מד' הראשונים יש להזהיר ע"ז, וכמש"כ כן הרמ"א והפוסקים, ולמש"כ המ"ב כל שאינו עושה כן הוא עובר על דברי חכמים. [↑](#footnote-ref-225)
225. ובשיעורי הגרי"ד שם כתב לדון להוכיח מד' המרדכי ומד' הר"ן בסנהדרין פ"ח ב' דאין מתקיים דין גדיל בקשר, עיי"ש, וי"ל. [↑](#footnote-ref-226)
226. ויש לפרש כן גם בד' רש"י דמש"כ דמתחיל לכרוך בלבן ובאמצע כורך של תכלת וחוזר ומסיים בלבן, לאו היינו דאינו כורך בלבן אלא בתחילה ובסוף, אלא היינו דעושה כריכה של לבן וכריכה של תכלת וכריכה של לבן וכריכה של תכלת וכו' ומסיים בכריכה של לבן, וכ"ה מבו' בפי' הר"י מלוניל שהעתיק לל' רש"י, וכתב דעושה לבן ותכלת לבן ותכלת וכו'. [↑](#footnote-ref-227)
227. והבעה"ע שם הוסיף לפרש דהא דעושין כן חוליא אחת לבן וחוליא אחת תכלת וכו', הוא משום דמתוך שהוא מנומר בחוליות הלבן מתראה מפני התכלת והתכלת מפני הלבן, דרחמנא אמר וראיתם אותו, ובהכי איכא ראי' טפי. [↑](#footnote-ref-228)
228. ומתישב בזה קו' התוס' דמ"ט לא משני רב דהא דכתיב גדילים הוא ללמד דבעינן גדיל ופתיל, כיון דבאמת לדעת רב סגי בפתיל לחודי', ועמש"כ השטמ"ק בשם תוס' חיצוניות ובשם גליון לישב בע"א, ומש"כ המשכנות יעקב בסימן י"ג לישב בזה לדעת הרמב"ם (ונתבאר בהערה ?). [↑](#footnote-ref-229)
229. ואמנם השפ"א וההעמק שאלה כתבו דלדעת רבב"ח מהני שיהא חוט התכלת או גדיל או פתיל, - אך הצ"פ והעמק ברכה נקטו דודאי בעינן שיהא פתיל, דלדעת הרמב"ם עיקר מצות תכלת היא בכריכה, והא דקאמר או גדיל או פתיל, היינו או גדיל לחודי', או גדיל ופתיל, ועיי"ש שכתבו לפ"ז בדעת הרמב"ם דקי"ל כרבב"ח ול"ב שיהא תכלת בענף. [↑](#footnote-ref-230)
230. כ"ה מבו' מעיקר מש"כ הרמב"ם דעיקר מצות תכלת היא בכריכה, והיינו משום דכתיב בקרא פתיל תכלת, ול' פתיל הוא ל' כריכה, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בתשו' הרמב"ם בסימן רפ"ו, שהביא הכס"מ בפ"א מציצית ה"ז. [↑](#footnote-ref-231)
231. ועיי"ש שכתב דבזה מתישב משה"ק התוס' דמ"ט קאמר רב דגדילים הוא למנינא, ולא קאמר דהוא ללמד דבעינן גדיל ופתיל, ולהנ"ל ניחא, דהרי ל"ב עשיית גדיל כלל. [↑](#footnote-ref-232)
232. אך בפירש"י ביבמות ה' ב' כתב דהא דפותליהו מתוכו הוא שלא יעשה כולו גדיל, וכ"כ בספר הישר לר"ת סימן תשמ"ט, ובפי' הר"י מלוניל בפירקין. [↑](#footnote-ref-233)
233. בשיעורי הגרי"ד עמד בזה לדעת הרמב"ם דחוט התכלת הוא חוט שחציו לבן וחציו תכלת, דא"כ הרי בע"כ דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן, דכיון דחצי חוט התכלת הוי של צמר אף חצי חוט הלבן הוי של צמר, ומאי קמ"ל שמואל, וכתב דצ"ל דס"ד דיעשה חוט חציו מצמר וחציו מפשתן. [↑](#footnote-ref-234)
234. ואך דהתוס' בכתובות שם נסתפקו דשמא ב' חוטי צמר פוטרין בשל פשתן אף בדליכא תכלת, ומה שאמרו לקמן דכיון דאפשר במינו לא, הוא כשעושה כל הד' חוטין של צמר, דלא הותרו אלא ב' חוטי לבן של צמר, דע"ז איכא מיגו. [↑](#footnote-ref-235)
235. אך בדעת התוס' י"ל, דאף אם התירא דכלאים בציצית הוא משום דעדל"ת, מ"מ כיון דעיקר המצוה נאמרה במקום איסור, ע"כ הו"ל היתר גמור, ול"ד לכל עדל"ת שהוא בעשה ול"ת שנזדמנו לפונדק אחד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-236)
236. והרמב"ן ביבמות ד' ב' כתב כן בשם י"מ, ותמה ע"ז, שהרי מכלאים בציצית ילפינן לכל התורה דעדל"ת, וא"כ נימא דכל עדל"ת אף באפשר לקיים שניהם דומיא דציצית. [↑](#footnote-ref-237)
237. והקובה"ע שם נקט לפ"ז דה"נ אם אין לו חוטין כלל לקיים מצות ציצית א"צ לקרוע טליתו להוציא חוטין מן הבגד, אלא לובשו בלא ציצית, לדעת המרדכי דכל שאין לו ציצית מותר ללבשו בלא ציצית, והק' ע"ז דבקריעת הכנף אין בה יותר מחומש מנכסיו ומ"ט לא יתחייב בה כדי לקיים מצות ציצית, - אך לכאו' י"ל דלעולם הוא צריך לקרוע טליתו להוציא חוטין מן הבגד, אך מ"מ לא חשיב כאפשר לקיים שניהם, אלא היכא דאפשר לו לקיים שניהם בלא הפסד טליתו, וזה ע"ד מש"כ הרשב"א ביבמות פ"ט ב' בדין מת מצוה דמותר הכהן ליטמא לו, וא"צ לקבור אחרים בשכר, אך המנחת שלמה בח"א סימן ז' (ד"ה אמנם ראיתי) כתב דבכל עדל"ת ודאי צריך להוציא עד חומש מנכסיו כדי שלא לעבור על הלאו, ובמת מצוה שאני, עיי"ש, - ועמש"כ בחי' ר' ראובן ביבמות סימן ב' סק"ב לפרש לד' הרשב"א בע"א, אך אי"ז במשמעות ל' הרשב"א דאתי עלה משום הפסד טליתו. [↑](#footnote-ref-238)
238. ואמנם צ"ע דאם מתקיימת חובת מנא דהטלית אף בחוטין שהן כלאים עם הבגד, א"כ למ"ד דציצית חובת מנא מ"ט הותר ללבוש כלאים בציצית, הרי מצות ציצית מתקיימת אף בלא הלבישה, וא"צ להתיר לאיסור כלאים, - וצ"ל לפי המבו' בד' הבעה"ע בשער ג' ח"ב דאף למ"ד דחובת מנא, איכא מצות ציצית גם מכח הלבישה, וע"כ שפיר מותר ללבוש כלאים בציצית מכח מצות הלבישה. [↑](#footnote-ref-239)
239. הקר"א לקמן מ' א' תמה ע"ד הב"י, ממה שאמרו בשבת קל"ג א' דאף דאסור האב למול במקום צרעת בדאיכא אחר משום דאפשר לקיים שניהם, מ"מ כל דליכא אחר שרי, והרי דאף עשה דיכול להתקיים בלא דחיית ל"ת, מ"מ בפועל אין בידו לקיים העשה בלא דחיית ל"ת אמרינן עדל"ת ולא חשיב כאפשר לקיים שניהם, וכן הוכיח השאג"א בסימן צ"ו, - ועמש"כ לישב הבית אפרים באו"ח סימן ה', והקוה"ע בסימן ז' סק"א, ובחי' הגר"נ יבמות ד' ב' אות נ"ח ובשיעורי הגר"נ יבמות סימן ה' אות ה', - ומצאתי בתשו' ופסקים לחכמי אשכנז וצרפת שם שכבר עמד בזה ופירש דמה שאמרו התם בדליכא אחר, היינו דמאחר שאין עיקר המצוה תלוי' למול את בנו אלא באב, ה"ה בעיני כמאן דליכא אחר במקום מצות האב, דלאב קא מזהר רחמנא ולא לאחר, ועיקר המצוה היא בו, ומאחר דעל האב מוטל עיקר המצוה, אע"פ שאפשר באחר, ימול אע"פ שיש שם בהרת, וכמאן דכתיב האב ימול דמי, והיינו א"א לקיים שניהם, שהרי אין מצות המילה מוטלת על האחר כמו על האב, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-240)
240. אך בד' הרשב"א שם משמע להדיא דהא דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן ולי"ב משום כלאים הוא משום מיגו, ועמש"כ לפרש בזה בחי' ר' ראובן ביבמות סימן ג' סק"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-241)
241. החזו"א בסימן ב' סק"ב פירש בטעמא דמילתא, דהוא משום דחשבינן לחוטין אלו כגוף הבגד, וכיון דהותר תכלת בבגד פשתן, אין איסור במה שנעשין חוטין אלו כלאים עם התכלת, ומכח זה גם אין קפידא במה שהם כלאים עם הבגד, דבלא"ה הם כלאים עם התכלת, והבגד והתכלת כחד חשיבי, וכיון דהפשתן מותר בתכלת מותר בכל הבגד, - והדברים צע"ג מכמה טעמים, חדא, דלפ"ז יש תקנה ללבישת בגד כלאים ע"י שיעשה בו ד' כנפות ויטיל בו תכלת, וזה לא שמענו, והגרע"א וכל רבוותא נקטו בפשיטות דכל שהבגד עצמו הוא כלאים לא הותר איסור כלאים, ונתבאר להלן, ועוד, דהתוס' ביבמות ובכתובות כתבו דהא דחוטי פשתן פוטרין בשל צמר, הוא במיגו דחוטי לבן של צמר פוטרין בשל פשתן, והתוס' הרא"ש ביבמות כתב דהוי תרי מיגו, ועוד, דהתוס' בכתובות שם דנו דהא דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן ושל פשתן פוטרין בשל צמר הוא אף היכא דליכא תכלת, ונתבאר להלן, והתם ליכא לה"ט כלל. [↑](#footnote-ref-242)
242. ובפשוטו מכוון דבריהם הוא דכיון דבלא"ה איכא כלאים וחיילא כבר הדחי' על איסור כלאים, ע"כ אמרינן מיגו דיהא דחי' אף להכלאים דחוטי הלבן, ומשא"כ בחוטי פשתן בשל צמר דלא חיילא הדחי' על איסור כלאים, וכ"כ הכס"מ בפ"ג מציצית ה"ו בדעת הרמב"ם, עיי"ש.

     ויש להוסיף, דמשמעות הגמ' הכא דהא דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן הוא מסברא, והא דחוטי פשתן פוטרין בשל צמר ילפינן לה מקרא, והיינו משום דבחוטי פשתן בשל צמר דמכח התכלת לא חיילא הדחי' על איסור כלאים, הי' בדין דאף לא ידחה הלבן לאיסור כלאים, אלא דילפינן מקרא דאף בכה"ג ה"ז דוחה לאיסור כלאים, והא דבעינן לטעמא דמיגו, הוא משום דאל"כ הוה ילפינן מינה לעלמא דעדל"ת אף דאפשר לקיים שניהם, - אך העירו דבד' התו"י ביבמות ד' ב' מבו' דהא דחוטי פשתן פוטרין בשל צמר הוא מסברא משום מיגו, ולא ילפינן לה מקרא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-243)
243. ומבו' בד' התוס' ותוס' הרא"ש דלא קשיא להו בטעם הא דפשיט"ל טפי דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן, אלא לפ"מ שפירשו דהא דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן אף דאפשר לקיים שניהם הוא בהדי תכלת דמיגו דתכלת פטרה לבן נמי פטר, אך בלא"ה הוה ניח"ל הא דפשיט"ל טפי דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-244)
244. ומשמעות דבריו דהוא משום דעיקר היתר כלאים בציצית אף דאפשר לקיים שניהם ובעלמא כה"ג לא דחי הוא מכח מצות תכלת, וזהו שכתב דתכלת מתיר כלאים, וע"כ היינו רק במקום דאיכא תכלת. [↑](#footnote-ref-245)
245. ובד' התוס' הרשב"א בכתובות שם משמע דהיינו, דכיון דהא דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן הוא במיגו דתכלת פטרה, והיינו רק היכא דאיכא תכלת, דכיון דחיילא דחיית כלאים משום התכלת, אף הלבן דוחה לכלאים, ע"כ אף דמכח זה אמרינן דגם חוטי פשתן פוטרין בשל צמר, הגם דהתם לא חיילא דחי' מכח התכלת, מ"מ היינו רק היכא דאיכא תכלת, וי"ל דהיינו דלא נתחדש הדחי' מכח המיגו, אלא היכא שנתקיימה מצות ציצית לגמרי דאיכא תכלת ולבן, וי"ל עוד כמש"נ לעיל מד' הבעה"ע דדחי' זו חלה מכח מצות התכלת, וכ"נ בד' השטמ"ק בסוגיין בשם תוס' אחרות.?ובס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ע"א כתב דלא הותר אלא כשיש ב' מינים דזהו מצוה מן המובחר. [↑](#footnote-ref-246)
246. והרשב"א ביבמות ד' ב' כתב ג"כ דלא הותר אלא ב' חוטי צמר לבן, דאם מטיל בו ד' חוטי צמר, השנים עולין משום מצות לבן והשנים האחרים כיון שאינם תכלת אינן עולין משום תכלת, ומשום לבן נמי לא דהא איכא ב' חוטים אחרים, נמצאו הב' האחרים כלאים, ובשיעורי הגרי"ד לקמן מ' א' פירש לדבריו כד' התוס' בכתובות.

     אך האמת יורה דרכו דהרשב"א התם ס"ל דהיכא דליכא תכלת אינו עושה אלא ב' חוטי לבן, כאשר כ"ה להדיא בדבריו שם (בסוד"ה והא דאמרינן) בשם התוס', וליכא מצוה כלל בב' החוטין האחרים, וע"כ לא הותר בהן איסור כלאים, ומה"ט כתב הרשב"א שם דאף אסור לעשות בבגד פשתן ב' חוטי צמר וב' חוטי פשתן, דחוטי פשתן עולין משום לבן והשאר הוו כלאים, (ודלא כמש"כ התוס' בכתובות להתיר בכה"ג), ובהמשך דבריו שם מבו' דל"ב בזה לדינא דאפשר לקיים שניהם, והיינו משום דליכא מצוה כלל בב' החוטין הנוספים, וכ"כ הקוה"ע בסימן ז' סק"ד. [↑](#footnote-ref-247)
247. בפשוטו י"ל, דכיון דעיקר הא דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן הוא במיגו דתכלת פטרה לבן נמי פטר, ובכה"ג אין המיגו אלא על ב' חוטי לבן, ע"כ אף הא דשרינן היכא דליכא תכלת אי"ז אלא בב' חוטי לבן. [↑](#footnote-ref-248)
248. וזה מתישב למש"כ הגרי"ז דהיכא דליכא תכלת מתקיים עיקר מצות לבן בב' חוטין, והא דבעינן ד' חוטין הוא דין בפנ"ע בצורת הציצית דבעינן שיהיו בה ד' חוטין, אך למשמעות ד' התוס' לעיל ל"ח ב' ועוד מקמאי דהא דבעינן ד' חוטין הוא דב' חוטין משום לבן וב' משום תכלת לא א"ש. [↑](#footnote-ref-249)
249. הקר"א לקמן מ' א' תמה ע"ז, שהרי בסוגיין אמרו דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן ושל פשתן פוטרין בשל צמר, ומנ"ל לחלק בזה מסברא דנפשי', וכתב דהא דשרי חוטי צמר בשל פשתן במקום דאיכא תכלת, הוא משום דאין כאן תוספת איסור כלל, כיון דבלא"ה איכא שעטנז בחוטי תכלת ומה לי ב' חוטין או כל הד' חוטין כיון דעושה אותן בקשר אחד, עכ"ד, וצ"ע דהוא דלא כמש"כ הכס"מ לעיל מינה דכל שמוסיף חוטי צמר הוא מוסיף באיסור, גם צ"ב במש"כ דהא דאין בזה תוספת איסור הוא משום דעושה אותן בקשר אחד. [↑](#footnote-ref-250)
250. ועיי"ש שהוכיח כן, דאם אי"ז אלא מדרבנן, ל"ה בעינן לה"ט, דתיפו"ל דה"ז אסור גזירה משום כסות לילה, כמש"כ הרמב"ם שם ה"ז, ועמש"כ בזה הקר"א לקמן, ומש"כ בשיעורי הגרי"ד לקמן שם. [↑](#footnote-ref-251)
251. וצ"ע דזה נסתר ממש"כ התוס' שם בסו"ד דאף אם הותר ליתן ב' חוטי לבן של צמר בטלית של פשתן, אף במקום דליכא תכלת, מ"מ אסור ליתן ד' חוטי לבן של פשתן, ולא שרינן לה מכח הא דבלא"ה הוא כלאים. [↑](#footnote-ref-252)
252. ומצאתי כן בס' ערוגת הבושם להר"א ב"ר עזריאל ח"ג סימן ע"א, ז"ל, ונראה דלר"ל נמי דקי"ל כוותי', חוטי צמר פוטרין בשל פשתן, שהרי כשעושה חוטי תכלת בסדין א"א במינו, דהיינו בחוטי פשתן, דנהי דמין סדין הוא ואינו כלאים, מ"מ עם חוטי תכלת הוי כלאים, דקשר העליון שהוא דאורייתא מחברן, הילכך לכו"ע עם התכלת, צמר לבן שרי בסדין, דהא לא אפשר במינו, עכ"ל, ועיי"ש בהמש"ד שכתב לפ"ז דבע"כ דהא דהוצרך להשמיענו דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן, הוא משום דינא דמין כנף, דאין לפרש דהוא משום כלאים, שהרי אף במינו א"א בלא כלאים, דנהי דמין סדין הוא, עם חוטי תכלת הוי כלאים, ועיי"ש בהמש"ד במש"כ לדחות לזה. [↑](#footnote-ref-253)
253. אך בד' הפמ"ג בסוף הפתיחה להל' ציצית ובמש"ז בסימן י"ח סק"א מבו' דהתירא דכלאים בציצית הוא אף כשיש בבגד עצמו כלאים, עיי"ש, ותמה ע"ז האמרי בינה באו"ח סימן ב'. [↑](#footnote-ref-254)
254. והיינו דאם באנו להתיר ללבוש בגד כלאים כדי לקיים בו מצות ציצית, חשיב כאפשר לקיים שניהם, משום דאפשר לו לקיים מצות ציצית ע"י לבישת בגד אחר, ול"ד למש"כ התוס' בכתובות מ' א' דלא חשיב כאפשר לקיים שניהם במה שאפשר לו ללבוש בגד צמר, דהתם הוא כשאין בהבגד כלאים, אך כל שיש בבגד עצמו כלאים אין לנו להתיר ללובשו כדי לקיים מצות ציצית, דאפשר בבגד אחר. [↑](#footnote-ref-255)
255. משמעות דבריו דאי"ז מכח דינא דאפשר לקיים שניהם, דכבר כתבו התוס' בכתובות דלא חשיב כאפשר לקיים שניהם ע"י שבידו ללבוש בגד של פשתן, (ונתבאר להלן), וכ"ש דלא חשיב כאפשר לקיים שניהם ע"י דבידו לפשוט את הבגד, אלא הוא משום דאי"ז עשה דחיובא, דדינא דעדל"ת הוא רק בעשה שהוא מחויב בו, ובלא שיקיימנו יתבטל העשה, אך עשה דציצית דאינו עשה דחיובא, דגם בלא שיקיימנו לא יתבטל העשה, כיון דיהא עליו לפשוט את הבגד, אינו דוחה ל"ת, ודינא דאפשר לקיים שניהם הוא דין בפנ"ע, דאף דהוא עשה דחיובא ובלא שיקיימנו יתבטל העשה, מ"מ אם אפשר לקיים העשה בע"א אינו דוחה להל"ת, - אך צ"ע אם הוא מתישב עם מש"כ התוס' בכתובות דאין לדון בכלאים בציצית דיהא כאפשר לקיים שניהם אלא מכח הא דבידו ללבוש בגד אחר, ולא סגי להו במה דבידו שלא ללבוש בגד החייב בציצית, ומבו' דהא דעדל"ת הוא כדי שיתקיים העשה, ונתבאר בהערה ?, ולפ"ז לכאו' לא איכפת לן במה דהעשה אינו עשה דחיובא, - ועמש"כ בזה הקוב"ש בקידושין אות קמ"ד, ובחי' הגר"ש יבמות סימן ה' סק"ז. [↑](#footnote-ref-256)
256. ואף דהוא עובר על הלאו כדי שיהא בידו לקיים את העשה, לי"ב לדינא דעדל"ת, דאף אם עשה דוחה את כל הנצרך לקיומו, אם הו"ל בעידנא, היינו כשהוא מחויב בעשה, דכיון דמכח חיובו בעשה יש לו לעבור על הל"ת, ה"ז נדחה, אך הכא דקודם הלבישה אינו מחויב בציצית, וא"צ ללבוש את הבגד, לי"ב לדין עדל"ת, ומשא"כ היכא דהכלאים הוא מכח הציצית, דמכח העשה עצמו הוא עובר על הל"ת, יש בזה לדינא דעדל"ת. [↑](#footnote-ref-257)
257. הכס"מ בפ"ג מציצית ה"ו כתב דקו' מעיקרא ליתא, דכיון דדרשינן סמוכין למישרי כלאים בציצית, אי אמרת דאין מטילין חוטי תכלת בטלית של פשתן א"כ כלאים דשרא רחמנא היכי משכח"ל, - וצ"ב, דלכאו' קו' התוס' אינה דמנ"ל דהותר כלאים בציצית אף דאפשר לקיים שניהם, אלא קשיא להו דנילף מהתם דעדל"ת אף דאפשר לקיים שניהם, ועד"ז כתב הב"ח בסימן י"א אות ט'. [↑](#footnote-ref-258)
258. מבו' בדבריהם דלא חשיב כאפשר לקיים שניהם אלא משום דבידו לעשות ציצית בבגד של צמר, ולא משום דבידו שלא ללבוש בגד החייב בציצית כלל, והיינו דדינא דאפשר לקיים שניהם הוא רק כשאפשר לקיים את העשה בלא דחיית הל"ת, אך כל שאין בידו לקיים את העשה בלא דחיית הל"ת, אף שבידו ליפטר מן העשה, לא חשיב כאפשר לקיים שניהם.

     אך צ"ע שהרי ממה שהעמידו התוס' לנידו"ז התם, מבו' שפירשו דמה שאמרו התם דאין העשה דולו תהי' לאשה דוחה לל"ת משום דאי אמרה לא בעינא ליתא לעשה כלל, הוא משום דהו"ל כאפשר לקיים שניהם, וכאשר כ"ה להדיא בד' התוס' הרשב"א שם, וכ"נ גם בד' התוס' שם בסוד"ה ניתי עשה, והרי דאף דאי אמרה לא בעינא לא יתקיים העשה, אלא דייפטר מן העשה, מ"מ חשיב כאפשר לקיים שניהם. [↑](#footnote-ref-259)
259. והיראים בסימן ת"א הוסיף דדמי למילה בזמנה דדחיא שבת אע"ג דאפשר לעשות כחסידים הראשונים שלא היו משמשין מטותיהן ביום הרביעי ואילך, ועמש"כ לפרש לדבריו בחי' ר' ראובן יבמות סימן ב' סק"ב, ועמש"כ הר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ע"א (עמ' 236) להשיב ע"ד היראים. [↑](#footnote-ref-260)
260. ובחי' הגר"ש ביבמות סימן ה' סק"ז כתב לפרש, דהוא משום דחיוב זה שיש לו עתה ליתן בבגד זה תכלת א"א לקיימו אלא ע"י כלאים, ומה שבידו לקיים מצות ציצית ע"י שיעשה על עצמו מחייב אחר, לא חשיב כאפשר לקיים שניהם, דלא נתחייב להפקיע עצמו ממחייב זה דציצית, כדי שלא ידחה הל"ת, ועד"ז כתב בחי' ר' ראובן שם סימן ב' סק"ב, - ועמש"כ בס' ישר וטוב לקמן מ' א' והקובה"ע בסימן י"ד סק"ז לפרש לדבריהם בע"א. [↑](#footnote-ref-261)
261. ולכאו' צ"ל בזה, דאף דמותר ללבוש בגד כשא"א לעשות בו ציצית, ועכ"פ כשא"א לעשות בו תכלת, מ"מ הכא דמצות ציצית דוחה לאיסור כלאים, הרי דכדי שלא יעבור על איסור כלאים הי' מקום לאסרו ללבוש את הבגד, והיינו דדינא דאפשר לקיים שניהם, הוא משום דהא דעשה דוחה לל"ת אינו הותרה אלא דחוי', וע"כ כל שאפשר לו שלא לעבור על הל"ת, הוא מחויב בכך. [↑](#footnote-ref-262)
262. וכנראה הוצרך לפרש כן, משום דהא דאמר דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן ושל פשתן פוטרין בשל צמר, קאי על חוטי הלבן, וה"נ הא דאמר דחוטי צמר ופשתים פוטרין בכל מקום קאי על חוטי הלבן. [↑](#footnote-ref-263)
263. ועיי"ש שכתב דלא מיבעיא למ"ד דמצוות לאו ליהנות ניתנו דאינו נהנה מחוטי הציצית, אלא אף למ"ד דמצוות ליהנות ניתנו והוא נהנה מחוטי הציצית, הרי לא נאסר בכלאים אלא הנאת לבישה. [↑](#footnote-ref-264)
264. ובשם הגר"ח ז"ל תירצו, דאף דלא נאסר כלאים אלא בדאיכא הנאה, אין האיסור בההנאה, אלא האיסור הוא בהלבישה שיש בה הנאה, וע"כ ל"מ בזה הא דמצוות לאו ליהנות ניתנו, וכ"כ העונג יו"ט בסו"ס צ"ו, - והביה"ל בח"א סימן א' סק"ה דן לישב כן, והוכיח דלא כן מהא דבמוכרי כסות חשבינן לה כדבר שאינו מתכוין, משום דאין מתכונין להנאה, אף שהן מתכונין ללבישה, ובע"כ דעיקר איסור כלאים הוא בההנאה, אך לד' העונג יו"ט והגר"ח צ"ל כמש"כ בחי' הגר"ש יבמות סימן ה' סק"ב, דכיון דלבישה שאין בה הנאה אינה לבישה, ע"כ אף נתכוין למעשה לבישה זו דבמציאות יש בה הנאה וחשיבא כלבישה, מ"מ כיון שלא נתכוין ללבישה שיש בה הנאה אלא ללבישה בעלמא, הוי בכלל דשא"מ. [↑](#footnote-ref-265)
265. ומה"ט כתב הכס"מ בפ"א מציצית הי"א דאין לפסול חוטין של עיר הנדחת משום דאסורין בהנאה, דמצוות לאו ליהנות ניתנו, - אך הביה"ל שם כתב לפקפק בזה, די"ל דלא אמרינן דמללה"נ אלא במצוה שהיא חוב על האדם בע"כ וא"א לו להפטר ממנה בלא קיומה, וכמש"כ רש"י בר"ה כ"ח א' דהמצוות לא ניתנו להנאתן אלא הם גזירת המלך בע"כ של ישראל, אבל בציצית דאם לא ירצה לא ילבש כלל בגד בן ד' כנפות ולא יתחייב בציצית ועיקרה תלוי ברצונו של אדם, אפשר דקיום המצוה מיקרי הנאה, - ובדעת הכס"מ י"ל, דאף אם במצוה קיומית לא אמרינן מללה"נ, מ"מ בציצית דאחר שלובש הבגד הוא חייב בציצית, הוי כמצוה חיובית, אף שבידו לפשוט הבגד וליפטר ממנה, ואמרינן בזה מללה"נ, ועמש"כ בענין זה בשערי חיים כתובות סימן צ"ד. [↑](#footnote-ref-266)
266. יש להעיר, שהרי דעת רבינו ברוך גופי' דאף דתכלת מעכבת את הלבן, מ"מ אף כשחסר אחד מהן יש בזה מצות ציצית דרבנן, והביאו הבעה"ע בשער א' סוף ח"א, וא"כ שפיר ניחא דלא מותיב לנפשי' מהכא, דמדרבנן איכא מצות ציצית אף במין א', ואמנם במה שהוכיח הבעה"ע מד' הרי"ף, י"ל דאזיל לטעמי' שם שנחלק ע"ד רבינו ברוך, וס"ל דלרבי ליכא מצוה במין אחד אף מדרבנן. [↑](#footnote-ref-267)
267. והתוס' בשבת כ"ז א' ד"ה הדר בי' וביבמות ד' ב' ד"ה והא כתבו במה שאמרו ביבמות שם דתדבר"י לית לי' דרבא, דהוא לדעת רנב"י בשבת דס"ל דאף כל לאתויי ציצית, דלענין טומאת שרצים מרבינן שאר מינים מקרא דאו בגד, אך רבא גופי' ס"ל דאף כל לאתויי שרצים, אך בציצית אף שאר מינים חייבין, ולפ"ז מתישב גם מה שאמרו דרב נחמן כתדבר"י, אך יש לפקפק בזה, דהרי הגמ' הכא לא ס"ל כרנב"י, שהרי מייתי להא דאמר אביי דהאי תדבר"י מפקא מאידך תדבר"י. [↑](#footnote-ref-268)
268. והקר"א עמד בזה, דאי"ז מתישב למש"כ התוס' בד"ה אף כל בהא דמרבינן שאר מינים לטומאת שרצים, דלא מפקינן בגד דקרא ממשמעותי' דלעולם בגד דקרא הוא צמר ופשתים, אלא דמרבינן אף שאר מינים מאו בגד, דלפ"ז אין ללמוד מהתם לציצית, דהרי היכא דליכא רבויא קאי קרא כמשמעותי' דאינו אלא צמר ופשתים, - ויש להוסיף, דבד' התוס' ביבמות ה' א' ד"ה לרבנן מבו' דפשיטא להו דאף אם מרבינן שאר מינים לטומאת שרצים, אין ללמוד מינה לעלמא דבגד האמור בתורה הוא אף של שאר מינים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-269)
269. וכ"ה דעת רנב"י בשבת כ"ז ב' דלא פליגי ב' הברייתות דתדבר"י, דהא דקאמר אף כל צמר ופשתים הוא לענין ציצית, אך לענין טומאת שרצים מרבינן לשאר מינים מאו בגד, והרי דאף דלענין שרצים מרבינן שאר מינים, מ"מ לא ילפינן מינה לציצית, ואין שאר מינים חייבין בציצית. [↑](#footnote-ref-270)
270. ועיי"ש שכתב עוד, דאף אם מכוון אביי הוא דלאידך תדבר"י יש ללמוד מטומאת שרצים לציצית, היינו רק לאביי לטעמי' דס"ל בשבת כ"ז א' דנתרבו שאר מינים אף לטומאת שלשה על שלשה, וליכא נפ"מ בין צמר ופשתים לשאר מינים, אך לפ"מ דדחי רבא שם דלא נתרבו שאר מינים אלא לשלש על שלש, וכן פסק הרמב"ם, הרי דאף לענין שרצים לא נתרבו שאר בגדים כצמר ופשתים, ולא נתרבו אלא לשלשה על שלשה, ולפ"ז הרי דבציצית דליכא ריבויא, הדרינן לכללא דבגדים האמורים בתורה הם צמר ופשתים, ומצינו עד"ז בד' הרמב"ן בשבת כ"ז א' בסו"ד, עיי"ש, ולדעת התוס' ודעימייהו דקי"ל כרבא דשאר מינים חייבין בציצית מדאורייתא, כתב החזו"א בסימן ב' סק"ג דאם הוא משום דלא קי"ל כתדבר"י, הרי דהדין נותן דלענין טומאת שרצים נתרבו שאר מינים אף לשלשה על שלשה, וכ"כ המי נפתוח בפרפר ל"ו אות ג' ובתשו' באר יצחק חו"מ סימן ה' בדעת הר"ש והרא"ש דקי"ל דאף שאר מינים מיטמאין בשלשה על שלשה. [↑](#footnote-ref-271)
271. ולמש"כ התוס' בשבת כ"ז א' וביבמות ד' ב' דרבא גופי' ס"ל כתדבר"י, ואף כל הוא לאתויי שרצים ולא לאתויי ציצית, ודאי דיש לפסוק כדעת רבא, אך בדעת הרי"ף צ"ל כמש"כ הרמב"ן והרשב"א שם דרבא הוא דלא כתדבר"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-272)
272. בביאור המהר"מ בנעט על המרדכי סקע"ב נקט דלדעת המהר"ם אף אין חוטי צמר בפנ"ע פוטרין בשל פשתן, ואין חוטי פשתן בפנ"ע פוטרין בשל צמר, ועיי"ש משה"ק ע"ז, והארצות החיים בסימן ט' סק"ה תמה על קושייתו, אך כתב דקשיא ממה שאמרו לעיל בסוגיין דחוטי צמר לבן פוטרין בשל פשתן, אך בד' המהר"ם גופי' מבו' דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן, כיון דכלאים הם בטלית וקרינן בי' צמר ופשתים יחדיו גדילים תעשה לך, ועמד ע"ז הארצות החיים שם. [↑](#footnote-ref-273)
273. הארצוה"ח בסימן ט' סק"ה הק' ע"ד המהר"ם, דלפ"ז לרב נחמן מעיקרא דלא דריש לקרא דהכנף מין כנף, אף צמר או פשתים ל"ה פוטרין במינם, אלא כשהם כלאים, ומוכח מכ"ד דלא כן, ועיי"ש שכתב לישב דתליא בב' תי' התוד"ה ורב נחמן, ואכמ"ל, - אך לכאו' י"ל בזה, דכל מש"כ המהר"ם דאין צמר או פשתים פוטרין כשאינם כלאים אלא מדין הכנף מין כנף, הוא רק לפ"מ דקי"ל דשאר מינים אינם פוטרין אלא במינם משום דבעינן מין כנף, וע"כ מפרשינן דהא דצמר ופשתים פוטרין אף שלא במינם, אף דאינם מין כנף, הוא רק בדהוו כלאים, וכל שאינם כלאים אינם פוטרין אלא במינם מדין הכנף מין כנף, אך למ"ד דשאר מינים פטורין, דלדידי' ליכא כלל דין דמין כנף, הרי דמה"ט הוא דצמר ופשתים פוטרין אף שלא במינם, ולא אמרינן דהוא רק בדהוו כלאים, והעירו די"ל עוד עד"ז, דלמ"ד דשאר מינים פטורין, מתפרש הא דצמר ופשתים פוטרין, דהוא חד דינא עם הא דרק בגדי צמר ופשתים חייבין, וע"כ הם פוטרין אף בדל"ה כלאים.

     ולכאו' הוא מוכח כן מסוגיית הגמ' ביבמות ד' ב' דמבו' דתדבר"י לא דריש לקרא דהכנף מין כנף, ואי נימא דגם לדידי' כל הא דצו"פ פוטרין שלא במינם הוא בדהוו כלאים, הרי בעינן לדינא דמין כנף, דמה"ט הוא דצמר פוטר בטלית צמר ופשתן פוטר בטלית פשתן. [↑](#footnote-ref-274)
274. ולמש"נ בהערה הקודמת די"ל דד' המהר"ם הם רק לפ"מ דקי"ל דשאר מינים חייבין בציצית, אך למ"ד דשאר מינים פטורין, הרי דהא דצמר ופשתים פוטרין הוא אף בלא הא דהוו כלאים, ניחא, דע"כ לרב נחמן לטעמי' דשאר מינים פטורין, שפיר עושין בהן או צמר או פשתים. [↑](#footnote-ref-275)
275. ועד"ז כתב הארצוה"ח שם בהמל"א סקכ"ז וסק"ל במה שנסתפק התרוה"ד במטיל קצת ממינו וקצת מצו"פ אם מהני, דמ"מ יכול להטיל ב' חוטין ממינו וב' חוטי צמר, שכך הי' מצותו בזמן שהי' תכלת, ויתבאר בעזה"י במקומו.? [↑](#footnote-ref-276)
276. וכ"נ גם ממש"כ המהר"ם שם דטלית של פשתים שהטיל בה ב' חוטי תכלת וב' חוטי צמר לבן שפיר דמי, כיון דכלאים הם בטלית וקרינן בי' צמר ופשתים יחד גדילים תעשה לך וכו', וכ"ש אי רמי בי' ב' חוטין תכלת וב' חוטין לבן פשתים דשפיר דמי, דקרינן בי' גדילים תעשה לך מהם, ומשמע להדיא דהא דמהני כשהטיל ב' חוטי תכלת וב' חוטי לבן פשתים, הוא משום דחוטי התכלת והפשתים הוו כלאים זע"ז, וקרינן בי' גדילים תעשה לך מהם, וזה כמש"כ שם לעיל מינה דגדילים תעשה לך הוא מצמר ופשתים יחדיו, והא דהוא כ"ש מגוונא קמא, הוא משום דבגוונא קמא ליכא כלאים בהחוטין עצמן, אלא שהם כלאים עם הבגד, ובגונא בתרא הוו החוטין עצמן כלאים, והוא נכלל טפי בקרא דצמר ופשתים יחדיו גדילים תעשה לך. [↑](#footnote-ref-277)
277. ולפ"ז צ"ל, דכל הא דשאר מינים פוטרין במינם, הוא רק בדליכא תכלת, דהיכא דאיכא תכלת, בע"כ צריך לעשות הלבן של פשתן, דאל"כ לא יהיו חוטי התכלת פוטרין, או בגונא דחוטי התכלת הוו כלאים, כגון שמקצת הבגד הוא מפשתן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-278)
278. וזה מתפרש לפ"ד רש"י, דהא דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן, אף דאי"ז מין כנף, הוא במיגו דתכלת פטרה אף דאינה מין כנף, וע"כ הוא רק היכא דאיכא תכלת, או עכ"פ איכא צמר לבן במקום תכלת. [↑](#footnote-ref-279)
279. ובחי' מהר"י אבוהב שם הוסיף עוד, דחששו לדעת בעה"ע דאף אם אין לו תכלת מטיל צמר לבן במקומו, וצ"ב, שהרי לדעת הבעה"ע גם ל"מ שיטיל בהן חוטי משי, ובעינן דוקא חוטי צמר, ושמא מכוון דבריו דמשום צירוף כל הדעות ראוי שלא לעשות ציצית של פשתן, ומשא"כ בציצית של משי דרק לדעת הבעה"ע ל"מ. [↑](#footnote-ref-280)
280. ובתשו' מהר"ח או"ז סימן ח' מבו' דפשיט"ל דלדעת הסוברים דסדין בציצית פטור אף מן הלבן, ה"נ אין מטילין ציצית של פשתן בטלית של שאר מינים, במיני טליתות שיש לגזור בהן משום כסות לילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-281)
281. והעולת תמיד שם סק"ג תמה ע"ז דהוא גזירה לגזירה, והלבוש שם ס"ו כתב לפרש בזה בע"א, דאע"פ דבשאר מינים ליכא לגזירה דכלאים, מ"מ אין סברא שיהא בהן היתר בשלא במינים יותר מבמינם, כיון דשאר מינים אין פוטרין רק במינם. [↑](#footnote-ref-282)
282. והעירו דלמש"כ הארצוה"ח שם ס"ג דבב' החוטין שכנגד התכלת מודה המהר"ם דמצי לעשותן מצמר, ונתבאר לעיל, ובפשוטו לא מצי לעשותן מפשתן, עמש"כ הארצוה"ח בהמל"א שם סוסק"ל, הרי דזהו דנקט הסמ"ק שלא לעשות ציצית מפשתן ולא נקט צמר, דמצמר יכול לעשות ב' חוטין, ומפשתן אין יכול לעשות כלל, - אך מד' הגר"א שעמד דמ"ט נקט פשתן, מבו' דלא ס"ל כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-283)
283. והגר"א שם בתחילת דבריו הביא לד' הבעה"ע דגם אם אין לו תכלת עושה צמר לבן, והדמש"א שם בסו"ד נקט דהגר"א הסכים לדינא לד' הבעה"ע, וצ"ע דא"כ מ"ט מצי לעשות חוטין ממינם, - ועוד שהרי הגר"א האריך לפרש לד' המהר"ם, וד' המהר"ם וד' בעה"ע הם ב' דעות חלוקות, דלד' בעה"ע בבגד של שאר מינים עושה ציצית מצמר ואין עושה ציצית ממינו, דבעינן שיהיו ב' חוטין של צמר שאינם מחוסרין אלא צביעה, ולד' המהר"ם עושה ציצית ממינו, ואינו עושה ציצית מצמר, והגר"א שם פירש לד' הסמ"ק והרמ"א כד' המהר"ם, וכתב דאף ציצית של צמר לא יעשה, - ובע"כ דמה שהביא הגר"א בתחילת דבריו לד' הבעה"ע, הוא במש"כ לפרש דמה שאמרו בסוגיין דאו צמר או פשתים, הוא רק לרב נחמן דשיראין דרבנן, וה"נ הוא לדעת המהר"ם. [↑](#footnote-ref-284)
284. וכ"כ הב"ח שם בסוף הסימן דאין לעשות ציצית של צמר בשאר מינים, וגם כתב לחוש לדעת הבעה"ע דגם ל"מ שיעשה ציצית ממינם, דאף היכא דאין לו תכלת ל"מ אלא אם עושה צמר לבן במקומו, והגר"ז שם ס"ד כתב דאע"פ שאין המנהג כן, שהרי מטילין ציצית של צמר בטלית של שאר מינים, מ"מ יר"ש יחמיר לעצמו לעשות ציצית של משי בטלית של משי. [↑](#footnote-ref-285)
285. ומצינו לדעה זו גם בתשו' הר"א מלונדרי"ש שנד' בקובץ זכור לאברהם כ"א כ"ג, ועיי"ש שתמה ע"ז דלהדיא אמרו הכא דהן עצמן פוטרין במינן, - ובדעת הרי"ף צ"ל דל"ג לה, וגם הרמב"ם לא הביא דנתפרש להדיא בגמ' דשאר מינים פוטרין במינם, אלא למד לזה מד' רבא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-286)
286. ובתשו' פאר הדור להרמב"ם סימן י"א נכתבה תשו' זו בנוס"א, דמהני לעשות ציצית של משי בטלית של משי, ומש"כ הרי"ף דלא יהא הציצית אלא מצמר ופשתים בין במינן בין בשאר מינין, לאו לעיכובא אמרה. [↑](#footnote-ref-287)
287. והמו"ק בסימן ט' כתב לחדש, דלמ"ד דשאר מינים חייבין מדאורייתא, יכול לעשות בו גם ציצית ממין אחר, כיון דלדידי' ליכא מדאורייתא דין דציצית ממינו, מהיכ"ת דיתקנו רבנן דאין נפטרין אלא במינם, והא דתניא דבמינן פוטרין שלא במינן אין פוטרין, היינו דאין פוטרין בגדי צמר ופשתים, אך הוא שלא כד' הרמב"ם בפ"ג מציצית ה"ה, והשו"ע שם ס"ג, והארצוה"ח שם (בהמל"א סק"י) כתב דלא מצאנו לו חבר בד"ז ואין לסמוך ע"ז כלל וכלל. [↑](#footnote-ref-288)
288. ואמנם יש להעיר במש"כ הרמב"ם ללמוד כן מד' רבא, והרי רבא לטעמי' דס"ל דשאר מינים חייבין מדאורייתא, ולדידי' ילפינן מקרא דשאר מינים פוטרין במינם, אך לדידן דשאר מינים פטורין ומדאורייתא ליכא דין ציצית דמינו, לא מצינו דאיכא דין ציצית דמינו, - ואמנם בתשו' פאר הדור להרמב"ם סימן י"א כתב "ואסמכה" למימרת רבא דשאר מינים פוטרין במינם, ובד' הארצוה"ח בסימן ט' בהמל"א סק"י נראה שפירש בזה דאסמכוה על דרשא דרבא דהכנף מין כנף, ויש לפרש עוד דמכוון ד' הרמב"ם להביא סמך מד' רבא, דלא מצינו דפליגי רבא ורב נחמן בזה. [↑](#footnote-ref-289)
289. ולפ"ז נמצא דגם למ"ד דשאר מינים פטורין מדאורייתא, איכא דין בפנ"ע דמין כנף פוטר, - וניחא לפ"ז מש"כ בתשו' הרמב"ם ללמוד מד' רבא דשאר מינים פוטרין במינם. [↑](#footnote-ref-290)
290. ועיי"ש שהק' מזה ע"ד המנ"ח במצוה תק"ח שכתב דצמר רחל בת עז כשר לבגדי כהונה, דחשיב כצמר, אלא שנתמעט מקרא לכמה מילי, ולפ"ז הרי הדין נותן דחשיב כמין כנף שאר צמר, ומ"ט לדידן לא משכח"ל לדרשא דרבא דהכנף מין כנף. [↑](#footnote-ref-291)
291. אך בד' הביאוה"ל שנסתפק דצמר רחל בת עז פוטר לטלית של צמר רחל בת רחל, י"ל דכ"ז הוא לפ"מ דקי"ל דשאר מינים חייבין בציצית מדאורייתא, אך לדעת הסוברים דשאר מינים פטורין מן הציצית מדאורייתא, וה"נ בגד צמר של רחל בת עז פטור מן הציצית, שהרי אינו מטמא בנגעים כמו שאמרו בבכורות י"ז א', וה"נ הוא לענין חיוב ציצית דילפינן לה מנגעים, הרי נמצא דכל הא דבגד צמר רחל בת רחל חייב בציצית, הוא מכח השם המסוים דצמר רחל בת רחל, וע"כ לא חשבינן לצמר דרחל בת עז כמין כנף, אף דגם הוא יש עליו שם צמר. [↑](#footnote-ref-292)
292. ולכאו' ד"ז תליא במה שיש להסתפק אם לרבנן דד' ציציות מעכבין זא"ז הוי כל ציצית חפצא דמצוה בפנ"ע, אלא דמעכבין זא"ז, דומיא דד' מינים שבלולב, דכל מין הוא חפצא דמצוה בפנ"ע ויש בו קיום בפנ"ע, אלא שמעכבין זא"ז, או דכל הד' ציציות הם חד חפצא דמצוה וציצית אחת בפנ"ע לאו כלום היא, דומיא דד' חוטין שבציצית אחת, דהם חד חפצא דמצוה, וחוט אחד בפנ"ע לאו כלום הוא. [↑](#footnote-ref-293)
293. והארצוה"ח שם סק"ג כתב להוכיח כן, דהרי לדעת ר' ישמעאל דד' ציציות ד' מצוות הן, ודאי דמהני כשמקצתן הם ממינו ומקצתן הן מצמר, וא"כ מ"ט לא אמרו לעיל ל"ז ב' דזהו דאיכא בין ת"ק לר' ישמעאל, ובע"כ דכל הא דל"מ בכה"ג הוא רק למ"ד דשאר מינים חייבין מדאורייתא, אך לדעת ר' ישמעאל גופי' דס"ל הכא דשאר מינים אין חייבין אלא מדרבנן, הרי דאף אם היו ד' ציציות מצוה אחת הי' מועיל שיעשה מקצתן ממינו ומקצתן מצמר. [↑](#footnote-ref-294)
294. ועיי"ש בסוסק"ל שנסתפק אם ה"נ מהני כשמטיל ב' חוטין מפשתים, והיינו די"ל דכ"ה דמהני כשהם צמר, אף דב' החוטין האחרים אינם צמר ופשתים אלא הם ממין כנף, ה"נ מהני כשהם פשתים, או דכל הא דמהני כשהם צמר, הוא משום דהוי דומיא דתכלת, אלא דמחוסר הצבע, אך כל שהם פשתים ל"מ. [↑](#footnote-ref-295)
295. ועיי"ש בסקכ"ז שכתב דלפ"ז מצינו לצאת ידי כל הדעות בטלית של משי, ולהטיל ב' חוטין ממינו וב' חוטי צמר, דזה מהני אף לדעת המהר"ם דרק צמר ופשתים יחדיו פוטרין בשאר מינים, משום דבב' חוטין שבמקום תכלת פוטר אף צמר בפנ"ע, כמו שהי' מצותו בזמן שהי' התכלת מצוי, וכמש"כ שם סקכ"ו, ונתבאר בדף מס' 14, ומהני אף לדעת הבעה"ע דאף היכא דליכא תכלת צריך לעשות צמר לבן במקום תכלת. [↑](#footnote-ref-296)
296. ואמנם לפ"מ שפירש החזו"א שם לד' התרוה"ד כשהטיל בציצית אחת ג' חוטי משי וחוט אחד צמר, צ"ל דאף אם ב' חוטי משי וב' חוטי צמר, משום דבב' חוטין הבאין במקום התכלת דינם כדין התכלת, וא"צ שיהיו מענין אחד עם ב' החוטין האחרים, מ"מ כל שבב' חוטין אלו עצמם עושה אחד ממשי ואחד מצמר י"ל דל"מ. [↑](#footnote-ref-297)
297. והפנ"י בביצה ז' ב' נקט לדעת רש"י, דב"ש פליגי על עיקר דינא דעדל"ת, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-298)
298. והשיטה להר"נ בשבת כ"ה ב' כתב דאית להו לב"ש להקישא דלא תלבש שעטנז גדילים תעשה לך, והלכך כל היכא שהוא כסותו מותר להטיל בה תכלת, אבל סדין לא, דהא בספרי דרשינן כסותך פרט לסדין, וכיון דלא אפשר בתכלת משום שעטנז אף בלבן פטור דכל שאינו בתכלת אינו בלבן, עכ"ד, ומבו' דמודו ב"ש דהותר כלאים בציצית, ורק בסדין הוא דס"ל דנתמעט מקרא דכסותך דלא הותר בו כלאים, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-299)
299. ובד' ש"ר מצינו כמה דרכים לפרש לד' הספרי, **א** המרדכי בסימן תתקמ"א כתב בשם ר"י דהוא אסמכתא בעלמא, ואתיא כב"ה דפטרו רבנן לסדין מן הציצית. - **ב** המרדכי שם כתב בשם הר"ש דאיירי בסדין שאינו דרך לבישה, ואשר תכסה בה משמע דרך מלבוש, ודמי לכרים וכסתות דמשמע בספרי דממעטענן להו מאשר תכסה בה. - **ג** הרמב"ן בשבת כ"ה ב' כתב דסדין הוא כלי מיטה, וממעט לי' משום כסות לילה, וקמ"ל דאף דפעמים שישן בהן ביום, מ"מ כיון שהן מיוחדין ללילה פטורין. - **ד** בד' המאירי בשבת שם נראה דמפרש דאתיא כב"ש דס"ל דילפינן מסמוכין דלא הותר כלאים בציצית, ומקרא דכסותך ילפינן דכיון דאין הבגד ראוי לתכלת הוא פטור אף מן הלבן. [↑](#footnote-ref-300)
300. ויש ללמוד מזה דמצות תכלת אינה מ"ע גמורה בפנ"ע, אלא הוא מכלל עיקר מצות ציצית, דלמצוה מן המובחר בעינן חוטי תכלת, וע"כ אי"ז דוחה ל"ת. [↑](#footnote-ref-301)
301. וכ"כ בפי' רבינו פרחי' בשבת כ"ה ב' דטעמא דב"ש דאין עשה דציצית דוחה לל"ת דכלאים, הוא משום אפשר לקיים שניהם שנעשה פתיל תכלת על טלית של צמר בלבד. [↑](#footnote-ref-302)
302. צ"ע דבתשו' רש"י שלפנינו בסימן פ"ד ובתשובתו שהביא המרדכי בסימן תתקמ"א כתב כן לפ"מ דקי"ל דכל האיסור בסדין בציצית הוא משום גזירה, ולא גזרו חכמים אלא בתכלת ולא בלבן, אך לדעת ב"ש דלא הותר כלאים בציצית, י"ל דפטור אף מן הלבן, וכמש"כ כן הרמב"ן במלחמות בשבת כ"ה ב'. [↑](#footnote-ref-303)
303. והשאג"א שם הביא לד' הרמב"ן במלחמות וכתב דקרובים ד' הרמב"ן לדבריו, וגם הקר"א והטה"ק בסוגיין והארצוה"ח בסימן כ"ו סק"ב פירשו בד' הרמב"ן דהוא משום דכל שאינו ראוי לבילה בילה מעכבת בו, - וצ"ע דבל' הרמב"ן שם נראה להדיא דמכוון דבריו הוא כמש"כ הרי"ד, דבע"כ דבגדים שנאמרו כאן אינן אלא צמר, משום דכתיב ונתנו על ציצית הכנף פתיל תכלת, ובע"כ דאיירי בבגד הראוי לתכלת. [↑](#footnote-ref-304)
304. ועמש"כ הקר"א לקמן בע"ב והעולת שלמה בסוגיין והעמק יהושע בסימן ג' כמה דרכים בטעמא דהתוס' ודעימייהו דס"ל דליכא בזה להא דכל שאינו ראוי לבילה בילה מעכבת בו. [↑](#footnote-ref-305)
305. והרמב"ן במלחמות בשבת כ"ה ב' תמה ע"ז, דכיון דאף איסור תכלת אינו אלא משום גזירה, א"כ הו"ל כגזירה לגזירה, והמרדכי בסימן תתקמ"א כתב בשם הר"ש שתמה ע"ז, דדוחק הוא לבדות הך גזירה מלבנו מינו אטו שאינו מינו, - ובתשו' מהר"ח או"ז סימן ח' תמה, דעכשיו שאין תכלת מצוי' לנו כלל ואין לירא כלל לכלאים שלא במקום מצוה, מ"ט לא נתחייב לעשות ציצית של פשתן לטלית של פשתן, וכי במנין נגזר שיהא צריך מנין אחר להתירו. [↑](#footnote-ref-306)
306. ובס' המכריע שם הוסיף לפרש דהיינו, דאם יחייבוהו חכמים בלבן יבואו ע"ה להטיל בו תכלת, שבמקום שהיתה התכלת מצויה בכל ציציותיהם היו מטילין תכלת ואי אמרת להו להטיל לבן בלא תכלת לא צייתי. [↑](#footnote-ref-307)
307. והרי"ף נחלק ע"ז, דכל הא דלא קי"ל כרבא הוא בהא דס"ל דשאר מינים חייבין בציצית מדאורייתא, אך כו"ע מודו להא דאמר רבא דחוטי פשתן פוטרין. [↑](#footnote-ref-308)
308. ועיי"ש שפירש כן גם בד' הבעה"מ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-309)
309. בפשוטו מבו' מדבריו, דאף לרבנן דתכלת אינה מעכבת את הלבן, מ"מ ה"ז מעכב שיטיל צמר לבן במקום תכלת, וכל שאינו מטיל צמר, ה"ז מעכב אף את חוטי הלבן, - אך צ"ע מדבריו בשער ב' שם באות צ"ט דמבו' להדיא דלרבנן דאין התכלת מעכבת את הלבן, א"צ ח' חוטין אלא למצוה, וכ"ה מבו' גם בדבריו בשער א' ח"א אות נ"א ונ"ג ובריש ח"ד.

     עוד צ"ע בד' הבעה"ע בשער ב' שם לעיל מינה שפירש דטעמא דב"ש דפטרי אף מן הלבן, אף דאין התכלת מעכבת את הלבן, הוא משום דכל היכא דקרינן בי' מצות תכלת קרינן בי' ועשו וכו', ומ"ט לא פירש דהוא משום דה"ז מעכב שיטיל צמר לבן במקום תכלת, כמו שפירש כן בטעם הא דאף לב"ה אין מטילין בסדין אף חוטי לבן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-310)
310. ועיי"ש שכתב דלמ"ד דהוא גזירה משום כסות לילה, י"ל דאין לגזור במינו, כיון דבידו להתעטף ולברך עלי' ביום וישב עטוף בלילה. [↑](#footnote-ref-311)
311. וכ"כ הר"א ב"ר עזריאל בערוגת הבושם ח"ג סימן ע"א עמ' 237 לתמוה ע"ד הרי"ד שפטר סדין אף מן הפשתן משום גזירה, דבזה"ז אין לנו תכלת שנגזור בעבורו, ובכ"ד אמרו דמילתא דלא שכיחא לא גזרו. [↑](#footnote-ref-312)
312. הרא"ש בסימן י"ז כתב לישב, דכשאמרו ב"ש וב"ה דבריהם בביהמ"ד אמרו ב"ה דבריהם תחילה, ואמרו מחייבים דאפי' בתכלת מחייבים, והשיבו ב"ש על דבריהם ואמרו דאיסורא איכא בתכלת מדרבנן, וכששנו מחלוקתן הקדימו ב"ה דברי ב"ש מפני ענותנותן, ואגב דב"ה שנו מחייבין שנו גם בדברי ב"ש פוטרין, ועד"ז כתב הריטב"א בשבת כ"ה ב' דנקט פוטרין משום דבעי למימר מחייבין בכחן דב"ה. [↑](#footnote-ref-313)
313. צ"ב דמ"ט בעינן להא דהוי כלאים שלא במקום מצוה, הרי אדרבה יסוד הדין לדעת ב"ש הוא דהעשה דציצית אינו דוחה לאיסור כלאים, ומכח זה הוא דפטור הבגד, וא"כ אף אם הוי הכלאים במקום מצוה, הי' עובר משום כלאים.?ושמא מכוון רש"י דמה"ט לא יבואו לטעות, דודאי איכא איסור דהוי כלאים שלא במקום מצוה?. [↑](#footnote-ref-314)
314. אך בד' הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"ב עד. בשם ר"ת מבו', דאף היכא דלא הותר איסור כלאים בציצית משום דאפשר לקיים שניהם, מ"מ למ"ד דכלי קופסא חייבין, מתקיים בזה חובת הבגד, ופירש דזהו דאמר שמואל דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן, אף דאפשר לקיים שניהם, דמ"מ מתקיים בזה חובת הבגד לשמואל דס"ל דכלי קופסא חייבין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-315)
315. והעונג יו"ט בסימן א' ד"ה ע"כ נראה פירש דמה"ט הוא דלב"ה הותר איסור כלאים בציצית אף אם חובת מנא הוא, וליכא מצוה בלבישה, כיון דבלא דתהא הלבישה מותרת, לא יתקיים בזה מצות ציצית, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-316)
316. ויש להוסיף, דלדעת הר"ש מדרוי"ש דאף כשאין בידו לעשות ציצית אסור ללבוש בגד בלא ציצית, וכן לדעת הסוברים דה"ז אסור מדרבנן, בע"כ דפטרו חכמים לסדין מן הציצית, ויש בידם כח לעשות כן, דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת, דאם לא פטרוהו אלא שאסרו להטיל בו ציצית, הי' אסור ללבשו בלא ציצית. [↑](#footnote-ref-317)
317. וכ"נ ממש"כ בתשו' הרא"ש דבזה"ז שאין לנו תכלת ואין לנו היתר כלאים בציצית כלל, ליכא למיגזר כלל, ול"ה כ"דבר שנאסר במנין" וכו', ומשמע דהוי איסור שאסרו חכמים. [↑](#footnote-ref-318)
318. והנימו"י פירש לדבריו דהוא מכח הגזירה אטו כסות לילה, וכיון שאין ראוי' לתכלת פטורה אף מן הלבן, והבעה"ע בהל' ציצית ח"ב סימן ב' עב. פירש דהוא משום דטלית דאורייתא לא מיפטרא בלא תכלת או צמר לבן במקומו, - אך בתשו' ר"ה גאון שהביא האשכול מבו' דטעמו הוא משום דס"ל דמדאורייתא אין חוטי פשתן פוטרין אף בשל פשתן, וזה כמו שהביא הרי"ף בשם מקצת רבוותא, ונתבאר להלן, [↑](#footnote-ref-319)
319. והיינו או משום דמדאורייתא אין חוטי פשתן פוטרין אף במינו, או משום דאחר דגזרו על התכלת תו לא מיפטר אף בלבן משום דלא חזי לתכלת, או משום דה"ז מעכב ליתן צמר לבן במקום התכלת. [↑](#footnote-ref-320)
320. ואף למש"נ מד' הטור דאסרו להטיל חוטי לבן, י"ל דגם פטרוהו מהן, דאל"כ הי' אסור ללבוש הבגד בלא ציצית, לדעת הסוברים דאף כשאין בידו לעשות ציצית אסור ללבוש בגד בלא ציצית. [↑](#footnote-ref-321)
321. אך יש לפקפק בזה, דלדעת הסוברים דהכא לא אסרו להטיל חוטי לבן, אלא שפטרוהו מן הציצית, ה"נ נימא התם דלא אסרו לתקוע וליטול לולב בשבת, אלא שפטרו ממצות תקיעת שופר ומצות לולב, אך אי נימא דהכא הוצרכו לפטרו מן הציצית, דאל"כ הי' אסור ללבוש בגד בלא ציצית, ניחא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-322)
322. אמנם הנה משמעות ד' הגרע"א דהתוקע בשופר בשבת יש בזה קיום מצות תקיעה אף מדרבנן, אלא דעבר על שבות, ולפ"ז הדין נותן דאם בירך ע"ז ל"ה ברכה לבטלה, - אך יש לדון, דכיון דעבר על שבות, הו"ל מדרבנן בכלל מצוה הבאה בעבירה, וע"כ לי"ב קיום מצוה מדרבנן, ועמש"כ הארצוה"ח בסימן ט' בהמל"א סק"מ בדין ברכה על טלית של פשתן בזה"ז, ויש לדון בזה ע"פ הנ"ל. [↑](#footnote-ref-323)
323. ובחי' המיוחסים להרשב"א בסוגיין פירש לגירסא זו דהוא לדעת ב"ה דסדין חייב בציצית, וכתב דהא דנקט פטור, אף דהוא חייב ללבשו, הוא משום דבעי למיתני דכי שקעה חמה אי לביש לי' חייב, וע"כ נקט נמי דביום פטור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-324)
324. וכ"כ הבעה"ע שם גם בהמשך דבריו עב:, ועיי"ש שהוסיף, דאטו חוטי צמר דפטרי בשל פשתן עם התכלת אי איגרדים תכלת וקם אלבן מי איכא איסורא מצות לבן קעביד, - וצ"ע, שהרי בדבריו בשער א' ח"א סז. מבו' דהיכא דאיגרדם תכלת וקאי לבן, הוא מקיים אף מצות תכלת, וא"צ להטיל ציצית אחרת, וא"כ מה מייתי מינה. [↑](#footnote-ref-325)
325. ומה שאמרו בגמ' דהא דאינו דוחה הוא משום דאפשר במינו, היינו דאף דמצות צמר לבן במקום תכלת אינו דוחה לאיסור כלאים משום שהוא שלא כמצותו, מ"מ הרי מצות לבן דוחה לאיסור כלאים, וע"ז אמרו דמצות לבן אינה דוחה לאיסור כלאים משום דאפשר במינו. [↑](#footnote-ref-326)
326. והיינו, דאף דמצות צמר לבן במקום תכלת אינה דוחה לאיסור כלאים, מ"מ כיון דה"ז מעכב את הלבן, דמה"ט אין מטילין בסדין אף חוטי לבן, וכמש"כ הבעה"ע שם, הדין נותן דמצות לבן תדחה לאיסור כלאים דחוטי צמר אלו. [↑](#footnote-ref-327)
327. וכן נקט החזו"א בסימן ג' סוסקכ"ז בפשיטות דהגזירה דשמא יקרע הוא רק בסדין, והוכיח מזה דה"נ למ"ד דהוא גזירה משום כסות לילה הוא רק בסדין ונתבאר להלן, דמשמע דלא נחלקו אמוראי בדינא אלא בטעמא, - וצ"ע, שהרי לפ"מ דמפרשינן מעיקרא דהוא גזירה משום קלא אילן או גזירה משום טעימה, הרי דה"נ בבגד צמר אין עושין לבן של פשתן, וא"כ משמע דאף לפ"מ דמפרשינן דהוא גזירה שמא יקרע הוא אף בבגד צמר. [↑](#footnote-ref-328)
328. ועיי"ש בגירסת כי"ר שכתב די"מ דאין הגזירה כלל משום כלאים, אלא משום פסולא דתולמ"ה, וגזרו בסדין משום דשכיח למיקרע, ותמה ע"ז דא"כ מ"ט אסרו כלאים בטלית של צמר, ובעיקר פי' זה צ"ב, דמ"ט משום החשש דשמא לא יקיים מצות ציצית, פטרו לעיקר חיוב הציצית, וצ"ל דהוא משום חשש ברכה לבטלה, וע"ד שכתב בתשו' חכמי צרפת ולותיר סימן מ"ד בטעם הא דפטרו אף מן הלבן, ונתבאר בדף מס' 15. [↑](#footnote-ref-329)
329. ועיי"ש שהק' ע"ד ר"ת דמשום הגזירה דכסות לילה עקרו לכל תורת ציצית מסדין, שמא יבא לעשות כלאים, דכ"ה דעקרו כלאים בטלית צמר והעמידוה בצמר בלא כלאים, יעקרו כלאים בטלית פשתן ויעמידוה בחוטי פשתן בלא כלאים, וכתב לישב דבטלית של צמר דאם יעשה ציצית דאורייתא א"א בלא כלאים, גזרו שמא יבא לעשות ציצית ויבא לידי איסור כלאים, וע"כ עקרו כל תורת ציצית, - ולמש"כ המכריע בסימן פ"ח דמה שפטרו לסדין אף מלבן הוא משום דאם יחייבוהו חכמים בלבן יבואו ע"ה להטיל בו תכלת, שבמקום שהיתה התכלת מצויה בכל ציציותיהם היו מטילין תכלת ואי אמרת להו להטיל לבן בלא תכלת לא צייתי, ניחא דבטלית של צמר שפיר צייתי לן שלא להטיל חוטי לבן של פשתן, וע"כ לא פטרוהו מן הציצית. [↑](#footnote-ref-330)
330. עיי"ש שכתב דאף דלמ"ד דגזירה שמא יקרע מותר להטיל בטלית של צמר חוטי פשתן, לא קי"ל כהך לישנא, - אך צ"ע ממש"כ לעיל מינה דמה שגזרו בסדין ולא גזרו בטלית של צמר, הוא משום דקשה הוא ואין שוכבין בו בלילה, והרי דגם להך לישנא דגזרו משום כסות לילה, לא גזרו בטלית של צמר. [↑](#footnote-ref-331)
331. ובביאור מהרש"ל על הסמ"ג עשין כ"ו כתב דלמ"ד דגזרו משום כסות לילה, לא גזרו בכל בגד פשתן אלא בסדין שדומה לכסות לילה, והקר"א לעיל בסוגיין כתב לדון עד"ז, אך כתב דבד' הרמב"ם בפ"ג מציצית ה"ז מבו' דגזרו בכל בגדי פשתן, - ובתשו' מהר"ח או"ז סימן ח' כתב דבמיני בגדים שאין דרך לייחדם כלל ללילה, אין לגזור משום כסות לילה, עיי"ש, אך לכאו' הוא רק לדעת הסוברים דפטורא דכסות לילה הוא רק בכסות המיוחד ללילה, אך לדעת הסוברים דאף כסות יום בלילה פטור, שפיר יש לחוש לזה בכל הבגדים, וי"ל דמה"ט הוא שכתב הרמב"ם דגזרו בכל כלי פשתן, והוא לטעמי' דהא דגזרו משום כסות לילה, היינו שמא יתכסה בסדין זה אף בלילה. [↑](#footnote-ref-332)
332. וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לעיל בע"א להגירסא שהביאו התוס' שם דאי איכא ציצית של צמר ביום מיכסי בי' ופטור וכי שקעה חמה אי מילביש לי' חייב, וכן גרסו האשכול בהל' ציצית, ובחי' המיוחסים להרשב"א לעיל שם, והרי דאף כסות יום פטורה בלילה, וע"כ אם לבשו בלילה חייב, וכבר עמד ע"ז התוס' טוך בקידושין ל"ד א', וכתב דל"ג לה. [↑](#footnote-ref-333)
333. והך מילתא דכסות לילה פטור אף ביום, הוא מבו' כן גם בד' הרמב"ן בשבת כ"ה ב', עיי"ש, אך לא נתפרש בדבריו אם ס"ל דלא אזלינן אלא בתר הכסות, וכסות יום חייב אף בלילה, או דס"ל דאזלינן בתר תרוייהו, וכסות לילה פטורה אף ביום וכסות יום פטור בלילה. [↑](#footnote-ref-334)
334. אך התוס' לקמן בסוגיין בד"ה תכלת אין בה כתבו בשם ר"ת דכסות יום אין בה משום כלאים אף בלילה, משום דלגמרי התיר הכתוב כלאים של ציצית, והגליון שם עמד ע"ז דהוא דלא כפירושו הכא דכסות יום חייב אף בלילה, ועמש"כ הרא"ש בסו"ס א' בדעת ר"ת בזה, ועמש"כ הצ"פ בפ"ג מציצית ה"ז בישוב סתירת ד' ר"ת בדברים מחודשים. [↑](#footnote-ref-335)
335. אך י"ל דאף אם דעת רש"י בשבת שם דאף כסות המיוחד ליום פטור בלילה, מ"מ לי"ב משום כלאים, וכדעת ר"ת שהביאו התוד"ה תכלת דהותר לגמרי כלאים בציצית, וע"כ פירש דהוא גזירה משום כסות המיוחד ללילה. [↑](#footnote-ref-336)
336. וכ"ה מבו' בפשוטו ממש"כ התוס' לקמן בסוגיין ד"ה תכלת והרא"ש בסו"ס א' והסה"ת בסימן רי"ג דאף דכסות יום לי"ב משום כלאים אף בלילה דלאו זמן ציצית, מ"מ כסות לילה יש בה משום כלאים, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-337)
337. והמשכנות יעקב בסימן כ"ג האריך דדעת רוב קמאי דכסות יום פטורה בלילה, וכ"ה העיקר לדינא, ונקט בפשיטות לפ"ז דה"נ כסות לילה חייבת ביום, וזה לפ"מ שנקט שם בתו"ד דד' הר"ן דאף דכסות יום פטורה בלילה, מ"מ גם כסות לילה פטורה אף ביום הם דעת יחיד, אך למש"נ הרי כ"ה דעת עוד מקמאי, - והחזו"א בסימן ג' ריש סקל"ד נקט מסברא דגם לדעת הסוברים דכסות יום פטורה בלילה, מ"מ גם כסות לילה פטורה אף ביום, וכמש"כ הר"ן, וכתב דמד' הטור למדנו די"א דאי"ז כן אלא אף כסות לילה חייבת ביום. [↑](#footnote-ref-338)
338. ולכאו' דבריו הם כדעת הסוברים דהא דאסור מה"ת להניח תפילין בלילה, הוא רק כשמניחם בלילה, אך כל שהניחם ביום מותר לקיימם עליו בלילה, שהרי ודאי לא מצינו דהיו פושטים את הבגדים המצוייצים מיד בתחילת הלילה, אך י"ל דבגד דאין עיקר לבישתו שלא לשם מצוה, אף שיש לו ד' כנפות ויש בו ציצית, אין איסור ללבשו בלילה, וצ"ע, וזהו שגזרו בסדין בציצית מגזירה שמא יתכסה בו בלילה, והרי דבשאר טלית המצוייצת מותר להניחו עליו בלילה, ושו"ר שכבר כתב כן העונג יו"ט בסימן א' (ד"ה וראיתי להרב), - ואמנם בד' הברכי יוסף בסימן י"ח אות ב' משמע דלדעת הרי"ד חייב לפשוט את הטלית בשקיעת החמה, עיי"ש, גם צ"ע במה שהביא שם מד' האר"י, דקפידת האר"י הרי היתה רק בט"ג, שהרי המג"א בסימן כ"א סק"ב כתב בשם האר"י דיש לשכב בט"ק בלילה, ולפ"ד הרי"ד הרי הדין נותן דאף ט"ק אסור ללבוש בלילה, (ועכ"פ אין ללבשו לשם הציצית). [↑](#footnote-ref-339)
339. והרא"ש בסו"ס א' כתב בשם ר"ת דהא דציצית הוי מ"ע שהזמ"ג הוא משום דכסות לילה פטור, ועוד דטלית של יום נמי אם נפסק בלילה שרי ולא מחייב עד היום, וכתב ע"ז דהני תרי שינויי סתרי אהדדי, דלשנויא קמא כסות יום חייב אף בלילה, ולאידך שנויא אין מברכין על כסות יום בלילה, וע"כ אם נפסק בלילה א"צ לתקנו, וכתב דהעיקר כשנויא קמא. [↑](#footnote-ref-340)
340. והריטב"א בשבת כ"ה ב' כתב דדעת רש"י שם דכסות לילה פטורה אף ביום וכסות יום חייבת אף בלילה, וכ"כ ההגמי"י בפ"ג מציצית ה"ז בדעתו, - אך בהגמי"י ד"ק שם כתב דדעתו הוא כדעת הרמב"ם דהגזירה היא שמא יתכסה בכסות זו בלילה, וזה ע"פ דבריו בסוגיין, והביאו הב"י בסימן י"ח. [↑](#footnote-ref-341)
341. והארצוה"ח בסימן י"ח המל"א סק"ג כתב לישב, דס"ל דאינו פטור אלא כסות המיוחדת ללילה וגם לובשו בלילה, ומש"כ הכא דשמא יתכסה בו בלילה, היינו בסדין שהוא מיוחד ללילה, - אך הנה לא מצינו מי שסובר כן דפטורא דכסות לילה הוא רק בדאיכא תרתי דהוא מיוחד ללילה וגם לובשו בלילה, וצ"ע אם יש מקום לומר כן, ומש"כ הארצוה"ח שם דכ"ה דעת הר"ן, צע"ג דדעת הר"ן הוא להיפך דאינו חייב אלא בדאיכא תרתי דהוא כסות יום וגם לובשו ביום. [↑](#footnote-ref-342)
342. אך הנה לא נתישב בזה סתירת ד' רש"י למש"כ בשבת כ"ה ב' דהגזירה משום כסות לילה הוא משום דשמא יהא לו כסות שמיוחד ללילות ויטיל בו ציצית, ודלא כמו שפירש הכא דהגזירה הוא שמא יתכסה בכסותו בלילה, ואם מודה רש"י התם דאף כסות יום פטור בלילה, הו"ל לפרושי דהגזיר הוא שמא יתכסה בכסותו בלילה, דיש לחוש לכך טפי, וכמש"כ הקר"א דלא מסתבר לגזור שמא יעשה ציצית בכסות המיוחד ללילה, דמהיכ"ת לחוש שיעשה שציצית בכסות הפטורה, אלא יש לגזור שמא יתכסה באותו סדין בלילה, והשעה"מ והקר"א לא הביאו לד' רש"י אלו, (אך הריטב"א בשבת שם והגר"א בסימן י"ח ס"א עמדו ע"ד רש"י אלו, ומה"ט לא יישב הגר"א שם לסתירת ד' רש"י כדרך זו).

     ואמנם יש מקום לומר דלעולם מודה רש"י התם למש"כ בסוגיין דאף כסות יום פטורה בלילה, ומש"כ דהגזירה היא משום כסות המיחד ללילה, הוא משום דס"ל דבכסות יום ליכא משום כלאים אף בלילה, וכדעת ר"ת שהביאו התוד"ה תכלת דהותר לגמרי כלאים בציצית, - אך כיון דלא נתישב בזה סתירת דברי רש"י, קרוב יותר לפרש לדבריו כפשוטם, דס"ל התם דלא תלי כלל בזמן הלבישה, אלא תלי בהכסות עצמה, וכאשר כ"ה משמעות דבריו שם כ"ז ב' ובזבחים י"ח ב'. [↑](#footnote-ref-343)
343. והמשכנות יעקב בסימן כ"ג כתב דממה שהביאו בירושלמי רק מהא דכסות יום ולילה חייבת בלילה, משמע דאתיא כמ"ד דציצית חובת מנא, וכסות יום פשיטא דחייבת אף בלילה, וקמ"ל דאף שמיוחדת גם ללילה לא בטל יחוד דיום בהכי וחייבת הטלית, ותמה לפ"ז על מה שהביאו התוס' בכ"ד מד' הירושלמי אלו דכסות יום חייבת בלילה, ומש"כ עוד דמי יאמר דהירושלמי איירי לחייב בלילה, דילמא לחייב ביום וס"ד דפטורה משום יחודה גם ללילה, צע"ג דהרי בירושלמי אמרו דמה"ט הוא דס"ל לרבנן דאי"ז מ"ע שהזמ"ג, ובע"כ דהיא חייבת אף בלילה. [↑](#footnote-ref-344)
344. והמשכנות יעקב בסימן ח' הוכיח מד' רש"י במכילתין דאף דס"ל דכסות יום פטור בלילה, מ"מ א"צ לברך בבוקר כשלא פשטו בלילה, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-345)
345. אך בד' הפמ"ג שם באש"א סק"ד מבו' דאף למש"כ המג"א דמברכין עד צאה"כ אף בביה"ש משום דהוא זמן ראי', מ"מ אם התפלל מעריב אינו מברך דהוי כתרתי דסתרי, וכ"כ הגר"ז שם ס"ח והדה"ח בסימן י"ב ס"ב וס"ג, וצ"ע דכיון דחזינן דמברכין בביה"ש דאף דהוא ספק לילה, משום דהוי זמן ראי', א"כ מה לי שהתפלל ערבית ועשאו לילה בתפילתו. [↑](#footnote-ref-346)
346. מבו' בדבריו דהזמן דמשיכיר בין תכלת ללבן והזמן דמשיראה את חבירו הם ב' זמנים, והב"י בסימן נ"ח ס"א הביא פלוגתת הראשונים בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-347)
347. ובד' הא"ר שם סק"ה מבו' דפלוגתת הרמב"ם והמרדכי, הוא דלהמרדכי תליא בזמן ראי', ולהרמב"ם תליא ביום, וכתב לפ"ז דדין ברכה על הציצית אחר שהתפלל מעריב תליא בפלוגתא זו, - וצ"ב דמש"כ המרדכי לה"ט דתלי בזמן ראי', אינו כלל בהא דמברכין מעלות השחר אף קודם שיכיר בין תכלת ללבן, אלא בהא דל"ב הנה"ח, ככל מצוות התלויות ביום, וגם לדעת הרמב"ם הרי ל"ב הנה"ח, ומשום דתלי בזמן ראי', וכאשר כ"ה להדיא בד' הבעה"ע, - ומה שנחלקו אם זמנו הוא משעה שיכיר בין תכלת לבן או מעלות השחר, לכאו' הוא פלוגתא בפנ"ע מאימתי הוי זמן ראי', וכמש"כ תר"י בברכות דמדכתיב וראיתם אותו דבעינן זמן ראי' נלמד דזמנו הוא משיראה את חבירו או משיכיר בין תכלת ללבן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-348)
348. אך לכאו' יש מקום לדון, דאחר דמרבינן לקמן מ"ג א' מקרא לחייב בכסות סומא, הרי דאין פטורא דכסות לילה מכח הא דבפועל אינו בראי', אלא מכח הא דאי"ז זמן ראי', וע"כ ל"מ הא דמדליק נרות בלילה ויכול לראות, דמ"מ כיון שאינו זמן ראי' לי"ב מצות ציצית. [↑](#footnote-ref-349)
349. וכן הביאו המג"א בסימן י"ח סק"ג והאחרונים שם מד' התוס' דחיוב ציצית הוא אף כשמציע תחתיו, וכ"ה מבו' גם בד' העולת תמיד שם סק"ו שפירש כן בד' התוס', - וצ"ע במש"כ המשכנות יעקב בסימן כ"ג בתו"ד בפשיטות דהסדינין ששוכב עליהן פשיטא דפטורין דלא לבישה מיקרי, דאפי' גבי כלאים אמרו לא יעלה עליך אבל אתה מותר להציע תחתיך, ולא הביא לד' התוס', - ושמא פירש לדבריהם דמש"כ דאין לחלק בין הצעה ללבישה, היינו לענין היתר הכלאים, וכן צידד הרש"ש בחולין ק"י ב' בביאור ד' התוס', עיי"ש, - והחזו"א בסימן ג' סוסקל"ו כתב דט"ס נפלה בד' התוס' וצ"ל דאין לחלק בין לבישה ללבישה, אך בהצעה ליכא חיוב ציצית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-350)
350. אך בד' התוס' בחולין ק"י ב' ד"ה טלית שאולה מבו' להדיא דליכא חיוב ציצית כשמציע תחתיו, ועמד ע"ז הרש"ש שם, - וכ"ה בפי' רבינו הלל לספרי פר' כי תצא פיסקא רל"ד דהא דממעטינן כר, הוא משום דאינו כסותו אלא מציעו תחתיו, - והראבי"ה בסימן אלף קנ"ב כתב דסדינין הנפרשין על המטות בלילה פטורין מן הציצית דכתיב כסותך, וכתיב כי תראה ערום וכסיתו וגו', וכתיב כי היא כסותו לבדה וגו', ותו לא מידי. [↑](#footnote-ref-351)
351. ולכאו' אין מכוון דבריהם דהא דאין מטילין בהן ציצית הוא רק מכח ד' המרדכי, שהרי ש"ר פליגי ע"ד המרדכי, אלא היינו דכיון דלדעת הרא"ש ודעימי' הן פטורין מן הציצית, הרי דאף דיש לחוש לדעת הרמב"ם ודעימי' דכסות לילה חייב ביום, מ"מ הקילו בזה בצירוף ד' המרדכי דליכא חיוב ציצית בדרך העלאה, אך בד' הב"י בסימן י' סי"א נראה שנקט לעיקר כדעת המרדכי דחיוב ציצית הוא רק בדרך לבישה, (וכתב דאע"ג דלא הודה לו מורו נקטינן כמאן דפטר דמסתבר טעמי'), - ויש לתמוה לפ"ז במנהג העולם שאין מעגלים קרנות הסדינים, אף דדרך הרבה בנ"א שנמשכת שנתם כמה שעות ביום, וגם ישנים בהם שנת הצהריים, ובכה"ג אין לנו לחשבם לכסות לילה, והדין נותן שיהיו חייבין בציצית, והרגיש בזה המשכנות יעקב בסימן כ"ג, עיי"ש, - ויש להוסיף, דלפ"ד החזו"א בסימן ג' סקל"ה, הרי דכל שישן בהם בצהרים, אף אם הוא בדרך עראי, חשיב ככסות המיוחד ליום וללילה דחייב בציצית, וכמש"נ בהערה הבאה, - וביותר יש לתמוה בדבר המצוי בבני ישיבות שיש להם כסות מיוחדת לצהרים, והויא כסות יום גמורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-352)
352. ולפי דבריו נמצא, דאין הסדינין פטורין מן הציצית, אלא כשהוא ישן בהם מעט ביום כהמשך לשנת הלילה, אך אם הוא ישן בהם בצהרים, אף אם הוא בדרך עראי, הו"ל ככסות המיוחדת ליום וללילה דחייבת בציצית. [↑](#footnote-ref-353)
353. והבעה"ע בהל' ציצית שער ב' סוף ח"א הביא מספרי דממעטינן מכסותך פרט ללבד, ופירש דהוא משום דאינו עשוי להנאת אדם, אך עיי"ש שכתב לגיר' כי"נ דהעיקר הוא כגירסא אחרינא דגרסינן כסותך פרט לכר, וכמו שאמרו בספרי במקום אחר דועשו משמע אלו ומוציא אני כרים וכסתות, ועמש"כ הדרך אמונה בביאוה"ל פ"י מכלאים ה"ב ד"ה לבדים. [↑](#footnote-ref-354)
354. צ"ע, שהרי אף לענין טומאה דבעינן אריג, ומה"ט הוא דעור אינו מקב"ט בתורת בגד, מבו' במתניתין בכלים פכ"ח מ"ח דלבדים מקבלין טומאה מתורת בגד, ובתו"כ שמיני פר' ו' ה"ח מרבינן לה מדכתיב או בגד, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מכלים הי"א דהלבדים כבגדים לכל דבר, אך בד' התוס' וש"ר בשבת נ"ז ב' מבו' דלבדים אינם מקב"ט, וצע"ג, והרי דל"ב בדוקא אריגה, אלא כל חיבור חוטין ונימין חשיב כבגד, ורק כשהוא מגוף אחד לא חשיב כבגד, וע"כ ה"נ הוא לענין ציצית, דאף דעור לא חשיב כבגד, מ"מ לבדים חשיבי כבגד, ומה"ט אף לענין כלאים אסורין לבדים בכלאים. [↑](#footnote-ref-355)
355. צ"ע, דלכאו' טעמא דהמתירין לבדים בכלאים, אי"ז משום דאין עליהן תורת בגד, אלא הוא משום דבכלאים בעינן שוע טווי ונוז. [↑](#footnote-ref-356)
356. וכן משמע בד' החיי אדם בכלל י"א ס"ו דהא דעור לא מיקרי בגד אי"ז משום דאינו ארוג, אלא משום דעור אינו נקרא בגד כלל בשום מקום. [↑](#footnote-ref-357)
357. וכ"נ בד' הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"א עב:, ז"ל, היא של בגד וכנפי' של עור חייבת בציצית ואע"ג דרמי' לי' בעור ועור לא מחייב אפ"ה זיל בתר עיקר, ורב אחא אמר זיל בתר כנף וכיון דציצית רמי בכנף דעור פטור, עכ"ל, ומשמע דפלוגתייהו היא רק בגונא דהיא של בגד וכנפי' דעור, אם חייבת בציצית אף שמקום הציצית הוא בכנף של עור. [↑](#footnote-ref-358)
358. אך הר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ע"א עמ' 242 כתב בשם הבה"ג דקי"ל כרב אחא דטלית של בגד וכנפי' של עור פטורה וטלית של עור וכנפי' של בגד חייבת. [↑](#footnote-ref-359)
359. ובהמל"א שם סקט"ו כתב ללמוד לזה מהא דתנן בכלים פי"ג מי"ג בדבר הגדל בים דאם חיבר להם מן הגדל בארץ טמא, והגדל בים משלים לשיעור, צ"ע, דמלבד דד"ז הוא פלוגתא דקמאי אם הגדל בים משלים לשיעור, ונתבאר בזה במקומו, גם הרי התם דין אחר הוא, שהרי אף דרק מיעוט הבגד הוא מן הגדל בארץ טמא, ונחלקו רבוותא אם הוא דין מסוים בטהרת דבר הגדל בארץ, או דהוא אף בשאר מינים הטהורים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-360)
360. והוכיח כן מהא מדלרב אחא אזלינן בתר כנף, אף שאין בכנף שיעור בגד, אלא דחשיב כנף עיקר ומחשיב את העור המשמש את הכנף כבגד, וה"נ לרבא דאזיל בתר בגד, - אך בדעת הפמ"ג ודעימי' שנקטו לא כן, י"ל דס"ל דהא דלרב אחא אזלינן בתר כנף, אי"ז משום דעי"ז חשבינן אף את העור כבגד, אלא ס"ל דסגי במה שהכנף עצמו יש עליו תורת בגד, וע"כ ל"ב שיהא בכנף כשיעור בגד, דאף עור חייב בציצית, כשיש על כנפותיו תורת בגד, אך לפ"מ דקי"ל דאזלינן בתר בגד, בעינן שיהא בבגד כשיעור. [↑](#footnote-ref-361)
361. ובכלאים שם תנן דמחצה למחצה אסור, ולכאו' ה"נ הכא דכוותה, - אך זה תליא במה שנחלקו רבוותא בדינא דהתם, דהתשב"ץ בח"ב סימן ד' כתב דכל הא דאסרינן במחצה על מחצה הוא משום דא"א לצמצם, אך אם יבא אליהו ויאמר דמחצה על מחצה הוא, בלי ספק הי' מותר, משום דברי' בפנ"ע הוא כיון שנתערבו שניהם בטירוף, ואין חלק מהם שיקרא פשתן, אלא שאם הרוב הוא פשתן אסור, לפי שהמיעוט בטל ברוב ופשתן הוא, והוכיח כן מהא דתניא בתוספתא והביאה הר"ש בכלאים שם דר"ש מטהר משום דספק נגעים להקל, וכ"ה משמעות ל' הרי"ד בתשו' סימן א' דבעינן שיהא כולו או רובו מצמר רחלים, וכ"נ בד' הרדב"ז שם, - אך האמרי בינה בהשמטות לדיני שחיטה סימן י"ט הוכיח דהוא דין ודאי, דבמחצה על מחצה אין כל אחד מכריע לחבירו ונקרא כל אחד על שמו, ועד"ז כתב השערי ישר בשער ג' פ"כ, עיי"ש, ובפכ"א דקדק כן מד' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-362)
362. ולפ"מ שנקט הרדב"ז שם דשאר מינים אין חייבין מה"ת, מבו' דס"ל דדינא דהמהר"ם הוא אף אם שאר מינים אין חייבין מה"ת, ועמש"נ בזה בדף מס' 14, אך בד' הפמ"ג באש"א סימן ט' סק"ד נראה שפירש דדבריו אלו קיימי לדעת הסוברים דשאר מינים חייבין מה"ת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-363)
363. אך בתשו' מהר"ח או"ז סימן ח' כתב לדון בדין בגד שהערב של משי והשתי של פשתן, וצידד דהמשי חשיב כעיקר הבגד וחשיב כבגד של משי, ושמא הוא מכח מש"כ השואל שם דהמשי הוא הנראה מבחוץ ונראה כאילו כולו של משי, אך פקפק בזה, דשמא הפשתן עיקר והמשי אינו בא אלא לייפותו ולנאותו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-364)
364. וכתב עוד, דבעינן שיהא הרוב הסתום נראה לעינים, דאל"כ יאסר משום מראית העין, וכ"כ השו"ע בסימן י' ס"ח, - ובגל' הגרע"א שם כתב דבטלית משי יש להקל בחדרי חדרים, לדעת השו"ע דמשי חייב רק מדרבנן, ולא אסרו אף בחדרי חדרים אלא משום שיחשדוהו שעושה איסור מדאורייתא, וכמש"כ המג"א בסימן ש"א סקנ"ו, וכתב עוד דאף בבגדי צמר אם הוא תחת בגדיו בענין דגם כשהולך כן ברה"ר הוא מקום סתר, יש להתיר, וכמש"כ עד"ז התוס' בשבת ס"ב א' (סוד"ה והתניא), והביאו המ"ב שם סק"ל. [↑](#footnote-ref-365)
365. ובגל' הגרע"א בד"י שם עמד בזה, דכיון דמספק דאורייתא צריך הבגד ציצית, ממילא הו"ל נוי הבגד, ובסימן י"ג ס"ב הק' עוד, דאף אם אינו חייב בציצית, מ"מ בטלי לגבי בגד כיון דאין דעתו להשלים, ונתבאר בכ"ז במקומו. [↑](#footnote-ref-366)
366. ובדעת המהר"ם צ"ל, דהיכא שכל הבגד פתוח, חשבינן להכנפות ככנפות של כל הבגד, ומשא"כ היכא שאין כולו פתוח, לא חשבינן להכנפות אלא ככנפות של המקום הפתוח, וע"כ תליא בהפלוגתא בהיא של עור וכנפי' של בגד, ומבו' לפ"ז מדבריו, דמאן דמחייב, הוא משום דאף דהבגד עצמו אין עליו תורת בגד, מ"מ כיון דהכנפות יש עליהן תורת בגד חייב, ומה"ט גם ל"ב שיהיו כנפות של כל הבגד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-367)
367. וי"ל דספק זה תליא בפלוגתת האחרונים בגונא שאין שיעור בבגד אלא בצירוף העור אם הוא חייב, דלדעת הסוברים דהעור משלים לשיעור, והרי דחזינן אף להעור מכלל הבגד, מצטרף העור לבגד לענין דחשיב דרוב הבגד פתוח, אך לדעת הסוברים דאין העור משלים לשיעור, והרי דלא חזינן לי' מכלל הבגד, אף אינו מצטרף לבגד לענין דחשיב דרוב הבגד פתוח, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-368)
368. ואמנם הגרע"א נסתפק בגונא דשליש מהמקום הפתוח הוא של בגד ושליש הוא של עור, והביאוה"ל הביא לאחד שנסתפק בגונא דשליש ועוד מהחלק הפתוח הוא של בגד, ופחות משליש הוא של עור, ולכאו' תליא בביאור טעם הספק בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-369)
369. ובדעת ר"ת י"ל דס"ל דהא דלמ"ד דציצית חובת מנא הותר איסור כלאים בציצית, אי"ז משום החובת מנא, דזה אינו טעם להתיר לאיסור כלאים בלבישה, אלא הוא משום דגם לדידי' איכא מצוה גם בלבישה, ויתבאר בעזה"י במקומו, וע"כ כ"ה דלדידי' הותר איסור כלאים בציצית אף בלילה, ה"נ הוא לדידן. [↑](#footnote-ref-370)
370. ולפ"ז הרי דלמש"כ הגליון דר"ת הכא ס"ל דכסות יום פטור בלילה, נמצא דדעת ר"ת הכא היא כדעת הר"ן דכסות יום פטורה בלילה וכסות לילה פטורה אף ביום. [↑](#footnote-ref-371)
371. וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לעיל בע"א להגירסא שהביאו התוס' שם דאיכא איכא ציצית של צמר ביום מיכסי בי' ופטור וכי שקעה חמה אי מילביש לי' חייב, וכן גרסו האשכול בהל' ציצית, ובחי' המיוחסים להרשב"א לעיל שם, והרי דאף בכסות יום שלבשה בלילה חייב משום כלאים, - אך לדעת ר"ת ל"ג לה, וכמש"כ התוס' לעיל בע"א ד"ה והלכה כדברי ב"ה דמחקו ר"ת כמו שאפרש לקמן. [↑](#footnote-ref-372)
372. ואך דהערוגת הבושם שם כתב דהיינו אף אחר ל' יום, דאינה חייבת אלא מדרבנן, אך בד' הראב"ד שם משמע קצת דהיינו רק כל ל' יום, אך אחר ל' יום דחייבת אין בה משום כלאים, וכנראה ס"ל דאחר ל' יום היא חייבת מדאורייתא, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-373)
373. וצ"ע דלמש"כ הראב"ד דהא דלא הותר איסור כלאים בלילה, הוא משום דלא הותר האיסור אלא בעידנא דמקיים עשה, א"כ מה מהני הא דטלית שאולה ישנו בחובה אצל בעל הטלית, - ושמא מכוון דבריו הוא דכיון דישנו בחובה אצל בעל הטלית, ע"כ אף כשלובשו אחר יש בזה קיום מצוה, וכמש"כ התוס' בחולין ק"י ב' דהמברך לא הפסיד, וכ"כ הערוגת הבושם שם בשם ר"ת, וע"כ ה"ז מתיר לאיסור כלאים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-374)
374. והיינו דהרי טלית של אשה לי"ב מצות ציצית אף לאיש, אף לדעת הסוברים דכסות לילה חייבת ביום, ולא פטרינן בכסות העומדת ללבישת פטור, משום דטלית שאולה פטורה מן הציצית, ונמצא דלא הותר בה איסור כלאים כלל, - ויש להוסיף, דאף אם הי' בה מצות ציצית לאיש, י"ל דכיון דהיא מיוחדת לאשה, לא הותר איסור כלאים לאשה, מכח הא דביד האיש ללובשה, אך בד' התוס' בסו"ד ובד' הרא"ש בסימן א' משמע דכסות של אשה שבעלה מתכסה בה לפעמים, הותר בה איסור כלאים אף לאשה, ועמד ע"ז הקר"א לעיל בסוגיין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-375)
375. ובס' המפתח הביאו שהקשו ע"ז, דמאי פשיטותי' והרי דעת ר"ת דשרי, - אך הדבר פשוט דמכוון הכס"מ הוא כמש"כ הארצוה"ח בסימן י"ז המל"א סקכ"א ודעימי' דלא התיר ר"ת אלא בטלית של איש, אך דברי הראב"ד קיימי בטלית של אשה, ובזה מודה ר"ת דלא הותר כלאים. [↑](#footnote-ref-376)
376. ועיי"ש שכתב דקי"ל כמ"ד דאין נשים סומכות רשות, וכ"כ גם בכתוב שם בפ"ד דר"ה, וי"ל דזהו שהשיג ע"ד הרמב"ם דלא הותר לנשים אלא ציצית שאין בה כלאים, ולא ס"ל כמש"כ הכס"מ דא"צ לפרשו, שהרי דעתו דלמ"ד דנשים סומכות רשות הותר להן כלאים, - אך יש להעיר בזה, דבפי' התו"כ ובכתוב שם כתב דכיון דקי"ל כמ"ד דאין נשים סומכות רשות אף אינם מברכות על לולב וסוכה, ולפ"ז הרי דממש"כ בהשגות בהל' ציצית שם דנשים מברכות על הציצית, וכ"נ בדבריו בפ"ו מסוכה הי"ג, מבו' דקי"ל כמ"ד דנשים סומכות רשות, ואפ"ה לא הותר בהן איסור כלאים, וחזר בו מדבריו בפי' התו"כ, - אך י"ל שחזר בו בהך מילתא דאף דאין נשים סומכות רשות, מ"מ הן רשאות לברך על המצוות, וכמש"כ כן המאירי בחגיגה ט"ז ב' בשם י"א. [↑](#footnote-ref-377)
377. וכבר פקפקו ביחוס פי' זה להראב"ד. [↑](#footnote-ref-378)
378. וכ"כ האמרי ברוך בהגה' לטו"א חגיגה ב' ב', דלבישת בגד"כ היא מ"ע ונחשבה במנין המצות והיא הדוחה, והביא כן מל' התוס' ביבמות ה' ב' ד"ה כולה, וע"כ אף לדעת הרמב"ם הותרה הלבישה אף דהיא קודם העבודה, דמצות הלבישה היא בלבישה שלצורך העבודה, ועיי"ש בהגהתו בדף י"ז א' שכתב דמה"ט בכה"ג הותר כלאים אף שלא בשעת העבודה, כיון דהוא צריך ללבוש הבגד"כ לצורך לבישת הציץ, וכ"כ הביה"ל בח"א סימן ג', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-379)
379. ויש שפירשו בד' התוס', דכיון דלבישת בגד"כ אינה להנאתו, לי"ב איסור כלאים כלל, וליכא היתר בפנ"ע דכלאים בבגד"כ, - אך זה נסתר ממה שאמרו לקמן מ"ג א' ובערכין ג' ב' דאישתרי כלאים לגבי כהנים, וכ"כ התוס' ביבמות ה' ב' ד"ה כולה משעטנז דהא דהותר כלאים בבגד"כ הוא משום דעדל"ת. [↑](#footnote-ref-380)
380. אך בד' התוס' משמע דבלילה הוא זמן שאינו ראוי לשרת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-381)
381. וזה ע"ד מש"כ התוס' לעיל לחלק בין טלית שעשוי להנאתו לבגד"כ דאינו לובש אלא בשעת עבודה, וע"כ אף לפ"מ שחזרו בהם דאף בגד"כ הותרו אף שלא בשעת עבודה, היינו רק בלבישה, דומיא דלבישת המצוה. [↑](#footnote-ref-382)
382. ובפי' הר"י מלוניל כתב דאם ל"ה גדול יוצא בה ואפי' עראי ל"ה חייב לצייץ אותה דהא קטן לא מיחייב בציצית, ומבו' דאיירי בקטן שלא הגיע לחינוך. [↑](#footnote-ref-383)
383. והב"י שם כתב דשמא פירש בד' הרמב"ם דמשערינן בקטן המתהלך לבדו בשוק עם טליתו ואינו צריך אחר לשמרו שלא יאבד הטלית, וס"ל דכל שהוא פחות מבן ט' צריך לשמרו שלא יאבד הטלית, - והמג"א שם סק"א כתב דס"ל כמש"כ הסמ"ק דמשערינן בקטן שהגיע לחינוך, וס"ל דשיעור חינוך הוא בבן ט', וכמש"כ התוס' בערכין ב' ב' ד"ה שהגיע לחינוך, וצ"ע דאף לדעת רש"י שהביאו התוס' שם דקטן שהגיע לחינוך הוא בן ט', הרי כ"ז הוא בשאר מצוות, אך לענין ציצית הוי שיעור חינוך משעה שהוא יודע להתעטף, כדתניא התם. [↑](#footnote-ref-384)
384. המשכנות יעקב בסימן כ"ג כתב בתו"ד דהיינו דטלית זו מיוחדת לקטן, והגדול יוצא בה עראי, וכתב דהא דל"ה כטלית שאולה דפטורה, הוא משום דאין להקטן קנין, ואביו קנה לו הטלית, ואכתי שייך בי' האב, ולא מיקרי שאולה, ועיי"ש שהוכיח מזה דטלית המיוחדת למי שאינו בן חיובא, חייבת בציצית כשלבשה בר חיובא, והביא כן מספרי בס"פ שלח דריב"ב אומר דלא חייבו בטלית של אשה אלא מפני שפעמים שבעלה מתכסה בה. [↑](#footnote-ref-385)
385. ומבו' בדבריו דטעם הפטור בזה הוא משום דקטן אינו חייב בציצית, ועיקר חיוב הציצית הוא משום הגדול, וע"כ בעינן שיהא הגדול יוצא בה עראי. [↑](#footnote-ref-386)
386. ומש"כ כן בדעת הב"ח, יש מקום לדון בזה, דאף שהב"ח כתב בתו"ד דהוא מנהג שאינו הגון ללבוש ציצית במלבוש קטן שלא נמצא שום גדול בן י"ג שנה שלא יהא בוש לצאת בו, ומשמע קצת דכל שגדול בן י"ג שנה אינו בוש לצאת בו ה"ז חייב בציצית אף למי שבוש לצאת בו, אך לעיל מינה כתב דבעינן ד"גדול זה שלובש אותו" אינו בוש לצאת בו לשוק, ונראה להדיא דלא סגי במה שגדול בן י"ג שנה אינו בוש לצאת בו, אלא בעינן שגדול זה שלובשו לא יהא בוש לצאת בו, ומש"כ אח"כ שלא נמצא שום גדול בן י"ג שנה שלא יהא בו לצאת בו, י"ל דהוא משום דדבריו שם קיימי על מנהג של גדולים בני י"ג שהיו לובשים ציצית במלבוש קטן, וע"ז כתב דאף גדול בן י"ג בוש לצאת בו, וצ"ע.. [↑](#footnote-ref-387)
387. ועיי"ש בדבריו לעיל מינה שכתב דמה"ט אף אם נכפלה הטלית בשעת לבישת הגדול ואינו מתכסה בכל מידת שטחה, מ"מ הוא חייב בציצית, משום דלא בעינן שבלבישה זו יהא שיעור חשוב שאינו בוש לצאת בה עראי, אלא כל דהטלית עצמה חשובה דיש בה כדי להתכסות בו הקטן ראשו ורובו והגדול יוצא בה עראי, חייב בכל לבישה שהיא כדרך שבנ"א נוהגין להתכסות. [↑](#footnote-ref-388)
388. ושמא זהו מש"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' סוף ח"א לחלק בין היכא דהגדול יוצא בה עראי דפטורה להיכא דהגדול יוצא בה בקבע דחייבת, אף דאיהו גופי' כתב שם בח"ב דכל שהקטן מתכסה בה ראשו ורובו והגדול יוצא בה עראי חייבת, וי"ל דהיינו כשאין הקטן מתכסה בה ראשו ורובו, וט"ס נפלה בדבריו, (אף דכ"ה גם בכי"ר ובכי"נ). [↑](#footnote-ref-389)
389. והנה בד' הב"י בסימן י' סי"א והפוסקים שם מבו' שלא דנו לחייב סודר בציצית, אלא כשיש בו כשיעור שהקטן מתכסה בו ראשו ורובו, אך בלא"ה ודאי דפטור, אף שהי' הדרך לצאת בו בקבע, ולכאו' צ"ל דכל מש"כ הב"ח ודעימי' לחייב כשהגדול יוצא בו בקבע, הוא רק כשיוצא בו בקבע כמלבוש גמור לגופו, ולא סגי במה שיוצא בו בקבע כסודר, והיינו דמהא דשיעור טלית הוא כדי שיתכסה בה הקטן ראשו ורובו יש ללמוד דעיקר תורת בגד החייב בציצית הוא בגד המכסה את הגוף, וע"כ ל"מ מידי הא דהגדול יוצא בו בקבע כסודר.

     ויש להעיר לפ"ז במש"כ הארצוה"ח בסימן ט"ז סק"א בטליתות שהם כעין רצועות, דל"מ הא דיוצאין בהן בקבע, משום דהיינו רק כשיוצא בה בקבע דרך מלבוש בלי התבייש בה, ומשא"כ באלו המחביאין כנפי כסותם בלי יתראה החוצה כי באמת יתביישו לצאת בטליתים אלו הדומים לקמיעות על בגדיהם, והביאו הביאוה"ל שם, ומבו' דאם היו יוצאין בו על בגדיהם הי' חייב בציצית, וכ"כ הישועות יעקב שם סוסק"א ללמד זכות על מנהג בנ"א שעושין טליתות קטנים מאד, דהוא משום דיוצאין בהן לשוק ואינם מתביישים, אף דלכאו' אינו כמלבוש גמור לגופו, וי"ל. [↑](#footnote-ref-390)
390. וצ"ע דאף אם פליג המהרי"ל ע"ז, הרי בעירובין שם מבו' דבעור העסלא לא אמרינן אתי אוירא, וגם אי נימא דהוא משום דבכלי לא אמרינן אתי אוירא, הרי דטעם זה שייך גם בטלית קטן, ועמד ע"ז בתשו' שאילת יעב"ץ סימן כ', ועמש"כ בזה הארצוה"ח בסימן ט"ז סק"ט, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-391)
391. ובעיקר מה שדנו בזה לדינא דאתי אוירא, צ"ב, דכיון שלא באנו לגדור או להאהיל, מ"ש בזה דינא דאתי אוירא, ואטו אם נימא דאמרינן אתי אוירא אף בב' אוירים שמחוץ לרשות, נימא אתי אוירא אף על בגד גמור בלא נקב, ועוד דאטו יהא נפ"מ לגבי טלית אם הוא עומד סמוך לכותל דבכה"ג ל"ש אתי אוירא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-392)
392. ועיי"ש שהוכיח כן מד' המהרי"ל, ולכאו' הוא משום דנקט דאם ל"ה בעינן שיהא עומ"ר, וא"צ כלל לסתימת האויר, ל"ש בזה דין אתי אוירא, וזה לפי דבריו בסימן ס"ט סק"ה וסוסק"ז, (והיינו משום דהו"ל כב' אוירי דעלמא דלא אמרינן בהו אתי אוירא). [↑](#footnote-ref-393)
393. והנה אמנם לענין מחיצות ודאי דסגי במה שהעומד מצד אחד מרובה על הפרוץ אף שהעומד מצד השני מועט, ומה שנסתפק החזו"א דהכא לא יועיל בכה"ג, הוא משום דחלוק דין מחיצות מדין טלית, דבמחיצות הרי יש על כל מחיצה ומחיצה תורת מחיצה, ואך שבאנו לאסור מכח הפרצה שבינתים, ובזה סגי במה שהעומד שמצד אחד מרובה על הפרצה והוא מתיר אותה, סגי בהכי, אך בטלית הרי כל כתף בפנ"ע אין עליו תורת בגד, כיון שאין בו כשיעור, וכל הא דיש עליו תורת בגד הוא מכח צירופו עם הכתף השני, דחשיבי כחד בגד, ובזה י"ל דכל הא דהוא מצורף לכתף השני, הוא רק כשיש בו כח כנגד החלל, דבכה"ג אין החלל מפסיק בינו לבין הכתף השני, אך כל שאין בו כח כנגד החלל, ה"ה עומד לעצמו, ואין עליו תורת בגד. [↑](#footnote-ref-394)
394. ואמנם פליגי קמאי בדין עור העסלא אם איירי לענין מושב או לענין אהל, ולהסוברים דאיירי לענין אהל אין ללמוד מהתם דיצטרף האויר לשיעור בגד, ומתרי טעמי, חדא, די"ל דדין עומ"ר הוא דין שנתחדש במחיצות ובאהל, ובבגד ליכא כלל לדין זה, ועוד, די"ל דבבגד אף דאיכא עומ"ר ומדינא דעומ"ר חשיב כסתום, מ"מ כיון דבפועל ליכא בגד בכל השיעור, אינו חשוב למלאכתו, - ובדעת הארצוה"ח והמ"ב נראה דס"ל דאף אם בעור העסלא איירי לענין מושב, מ"מ אין ללמוד מזה לדין טלית, דשאני בעור העסלא שהוא ראוי לישיבה, והנקב אינו מגרע בתשמישו, ואדרבה הוא צורך תשמישו, ומשא"כ בטלית דבעינן בה שיעור להתכסות ראשו ורובו הרי דכל שיש נקב, ליכא להשיעור דבעינן להתכסות בו. [↑](#footnote-ref-395)
395. והב"י שם תמה ע"ז דבסוגיין ובפירש"י מבו' כד' הר"ש, וכתב דשמא ט"ס נפלה בד' הר"ש, והמעדיו"ט בהל' כלאי בגדים שם והדרישה והב"ח והט"ז ביו"ד שם כתבו לפרש לד' הרא"ש להגירסא שלפנינו כפירש"י והר"ש, וצ"ע דסוגיית הגמ' הכא מתפרשת שפיר כד' הרא"ש, וכמש"כ הרגמ"ה, והערוה"ש ביו"ד שם סט"ז והחזו"א בסימן ג' סוסק"ל עמדו בכעי"ז. [↑](#footnote-ref-396)
396. והך מילתא דהא דבכלאים אסור אף כשאין הקטן מתכסה בה ראשו ורובו, הוא משום דבכלאים ל"ב בגד של לבישה, לכאו' הוא גם לפירש"י ודעימי', דמה"ט הוא דאין עראי בכלאים ול"ד לציצית, דבציצית בעינן שיהא על הבגד חשיבות כסות, ומה"ט בעינן שיהא הקטן מתכסה בה ראשו ורובו, וכמש"כ החזו"א בסימן ג' סקל"ה דהא דבעינן שיעור זה, הוא לחשיבות הטלית, אך בכלאים ל"ב לזה. [↑](#footnote-ref-397)
397. והשפ"א לעיל בסוגיין הק', דלמש"כ בפירש"י לעיל שם דהכשירא דהטיל למוטלת הוא משום דפסיקת הראשונות היינו עשייתן של האחרונות, נמצא דקודם שפסק את הראשונות, עדיין לא הוכשרו האחרונות, ומ"ט לי"ב משום כלאים, ועד"ז הק' המשכנות יעקב בסימן י"ב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-398)
398. והמהר"ם שיף שם פירש בדבריהם, דמזה הוא שלמדו דהותר כלאים בציצית אף בלילה וכו', דכ"ה דשרי בהטיל למוטלת אף דיש כלאים גם בהחוטין הנוספים דא"צ להן למצות ציצית, ועיי"ש במשה"ק ע"ז, אך המהרש"א והמהר"ם שם פירשו לדבריהם בע"א, וכ"כ השאג"א בסימן ל', ועמש"כ בזה הראש יוסף שם, ובתחילת דבריו פירש בד' התוס' שם, דלא הותר כלאים בהטיל למוטלת, אלא אחר שפסק את הראשונות או את האחרונות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-399)
399. ועד"ז הק' הטה"ק לעיל ל"ח א' ד"ה אבל בחידושי הרשב"א במשה"ק הרשב"א ביבמות ד' ב' בהא דפריך לעיל מ' א' דלא יהא אלא לבן, דמ"ט יהא מותר בזה איסור כלאים, הרי סגי בב' חוטי לבן, וב' חוטי הקלא אילן יש בהן משום כלאים, ומ"ש מהטיל למוטלת דלי"ב משום כלאים אף דאחת מהן היא שלא לצורך, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-400)
400. והחזו"א בסימן ג' סקי"ז ד"ה מ"א א' פירש דזה עצמו טעם הא דליכא בהטיל למוטלת משום כלאים, אף דאין ציצית אלא חד מינייהו, דכיון דיש כאן צמר ופשתים והתורה התירתן, אין איסורו מתוסף אם מוסיף בבגד עוד חוטי צמר, כמו שאין איסורו מתוסף אם מוסיף בבגד עוד חוטי פשתן, וצ"ע היאך זה מתישב במש"כ רש"י דטעם הא דאין בזה משום כלאים הוא משום דכולהו ציצית מיקרו. [↑](#footnote-ref-401)
401. אך לכאו' יש מקום לפרש דאיירי כשאין כלאים אלא בציצית השני', וכיון דעיקר ההכשר הוא משום הציצית השני', ע"כ לי"ב משום כלאים, ועמש"כ הקר"א לדעת הרמב"ם, ואולי מכוון דבריו הוא לפרש כן. [↑](#footnote-ref-402)
402. והאבי עזרי בפ"א מציצית הט"ו כתב דמה"ט לא הביא הרמב"ם להך דינא דהטיל למוטלת לי"ב משום כלאים, דלדעתו איירי לאחר שחתך הראשונות, ופשיטא דאין בה משום כלאים. [↑](#footnote-ref-403)
403. ויש לפרש בדבריו בתרי גווני, חדא, דאף דהטיל למוטלת כשרה, היינו רק כשחתך את הראשונות, וע"כ כ"ז ששניהם קיימות י"ל דהוי ציצית שלא במקום מצוה, ועוד דאף דהטיל למוטלת כשרה, מ"מ י"ל דיש בזה משום כלאים, כיון דחד מינייהו הוא שלא לצורך, ועמד ע"ז הקר"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-404)
404. וכ"נ ממה שאמרו דשוין שאם כפלה ותפרה שחייבת, ובכה"ג הרי הוי החיוב על קרנותי' הכפולין, ומשמע דה"נ הא דמחייב ת"ק הוא על קרנותי' הכפולין. [↑](#footnote-ref-405)
405. ולמש"כ הנימו"י דאיירי בטלית ארוכה מאד שאינה ראוי' ללבישה אא"כ כופלין אותה, י"ל דמה"ט הוא דחשבינן לכנפי' הכפולין ככנפות דהבגד, כיון דלפי צורת הלבישה שהבגד ראוי לה, הו"ל כנפות הבגד, ולפ"ז י"ל,, דכל שהיא ראוי' ללבישה בלא כפילות, מודה ת"ק דאין מטילין ציצית בכנפי' הכפולין אלא בכנפי' הפשוטין. [↑](#footnote-ref-406)
406. ובישוב לישנא דר"ש פוטר, כתב המלא הרועים לעיל ל"ז ב', למשמעות ד' התוס' שם שהיתה פשוטה מתחילה וכבר היו ציציות על כנפי' הפשוטין, ולת"ק כל שכפלה צריך להטיל ציציות בכנפי' הכפולין, ור"ש פוטר וא"צ להטיל ציציות בכנפי' הכפולין וסגי לה בציציות שבכנפי' הפשוטין, וכ"ה בתו"ד הפמ"ג באש"א סימן י' סק"ז. [↑](#footnote-ref-407)
407. ועיי"ש שכתב דהוא משום דלפירש"י איירי בטלית שאינה ארוכה כ"כ, ובזה נחלקו ת"ק ור"ש אם מטילין ציצית על כנפותי' הכפולין או על כנפותי' הפשוטין, ולפי' הנימו"י איירי בטלית ארוכה מאד, ובזה נחלקו ת"ק ור"ש אם היא חייבת בציצית או אינה חייבת כלל, ויתבאר עוד בעזה"י בדף מס' 21. [↑](#footnote-ref-408)
408. ובשיעורי הגרי"ד נקט כן, דלת"ק הוא מטיל הציציות על ב' הקרנות הפשוטות יחד, והק' לפ"ז במה שאמרו לקמן בסוגיין דאיפשיטא וכו', דכיון שהטיל הציצית בב' הקרנות הפשוטות יחד, היאך נפשטה הטלית, וכתב דצ"ל דל"ה כפול בשוה עד הסוף, והטיל ציצית רק בכנף שבסוף הבגד. [↑](#footnote-ref-409)
409. ועיי"ש שכתב דאף דאם כפלה ותפרה חייבת, ואף בדנקיט בסיכי דלא מחברא כולה, מ"מ אם לא מחברא אלא דרמי ציצית עלי' כפלא בד' קרנותי' ל"ה חיבור ופטורה, - ומבו' דכשמטיל ציצית בד' כנפותי' אחר הכפילות, היא מתחברת ע"י הציצית, והיינו משום דמטיל הציצית על ב' הכנפות הפשוטות יחד. [↑](#footnote-ref-410)
410. וצ"ב דאף הי' חשש שתפשט והי' לנו לגזור אטו זה, מ"מ היאך תהא פטורה מכח זה מן הציצית. [↑](#footnote-ref-411)
411. והארצוה"ח והישועו"י שם כתבו לפ"ז, די"ל דאין מקור מד' רבה ב"ר הונא דקי"ל כר"ש, די"ל דלרבה ב"ר הונא לטעמי' דציצית חובת מנא היא, יש להטיל ציצית על כנפותי' הפשוטין, אך לפ"מ דקי"ל דציצית חובת גברא היא, מטילין ציצית על כנפותי' הכפולין כפי צורת הלבישה, והישועו"י שם כתב דמ"מ יש להוכיח מד' רבא ב"ר הונא דס"ל דציצית חובת גברא, ואפ"ה פשט את הבגד, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-412)
412. ועיי"ש שכתב די"ל דלעולם טעם הא דאמר זיל רמי לה, הוא משום דס"ל דציצית חובת מנא, ואף דטלית שאינה ראוי' ללבישה פטורה, מ"מ בטלית ארוכה שהיא ראוי' להציע תחתיו חייבת, וכתב דד"ז תליא בפלוגתת קמאי אם חיוב ציצית הוא גם בבגדים העשויין להציע תחתיו. [↑](#footnote-ref-413)
413. אך יש מקום לדון בזה, די"ל לפ"ד הנימו"י דכל הא דס"ל לת"ק דמטילין הציצית על כנפותי' הכפולין הוא רק משום שהיא ארוכה מאד ואינה ראוי' ללבישה אלא ע"י כפילות. [↑](#footnote-ref-414)
414. והט"ז שם כתב לפ"ז לקיים פירש"י ופי' הנימו"י אליבא דהלכתא, דרש"י שפירש דטעמא דר"ש הוא משום שאם תפשט נמצאת הציצית באמצעיתה, הוא משום דאיירי בטלית שאינה ארוכה כ"כ, והנימו"י שפירש דטעמא דר"ש הוא משום שאינה ראוי' ללבישה, הוא משום דאיירי בטלית ארוכה מאד, - והא"ר שם סוסק"ו הק' שהרי גם בפירש"י כתב דאיירי בטלית שהיא ארוכה כשתים, - אך המאמ"ר שם סק"ו כתב דמש"כ רש"י שהיא ארוכה כשתים, היינו שיש בה שיעור טלית אע"פ שנכפלה, דאל"כ לא היתה חייבת בציצית, אך לא נתכוין לומר דאינה ראוי' ללבישה בלא כפל, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ז. [↑](#footnote-ref-415)
415. לכאו' מבו' בדבריו דלהצד דצריך לעשות בכנפותי' הכפולים, הרי דאותם הציציות שהוא מטיל בצד השני של הכפילות, שהוא במקום הקרנות הפשוטות, אינו מטילן על ב' הקרנות הפשוטות יחד, דע"י הכפילות הו"ל ככנף אחד, אלא הוא מטיל על אחת מהן, וע"כ שפיר מצי להטיל ו' ציציות. [↑](#footnote-ref-416)
416. וכנראה ס"ל דבהוספת ציציות בטלית דה"ז פוסל את כל הציציות, ל"מ שעושה כן מחמת הספק, - ועמש"כ בזה החמד משה שם סק"ד דתליא בפלוגתת רבוותא בדין הטיל למוטלת. [↑](#footnote-ref-417)
417. וכן נקט הארצוה"ח שם בהמל"א סק"ג, דאינו עובר בבל תוסיף, אלא כשמטיל במקום שיש עליו תורת כנף, ועיי"ש שכתב לפ"ז בדין טלית בעלת חמש, דלמשמעות ד' הרמב"ם דהא דעושה ד' ציציות על ד' כנפותי' הרחוקים הוא מדאורייתא, הרי דאם עשה ה' ציציות בה' כנפותי' אינו עובר בבל תוסיף, כיון דהכנף הקרוב אין עליו תורת כנף כלל. [↑](#footnote-ref-418)
418. לכאו' דבריו מתישבים רק בגונא דלא כפל את כל הטלית בשוה, דאם כפל את כל הטלית בשוה, הרי נמצא דד' כנפותי' הפשוטין, נעשו עכשיו לב' מן הכנפות הכפולין, ואם יטיל בהם ד' ציציות הוא עובר בבל תוסיף. [↑](#footnote-ref-419)
419. ואמנם יש מקום לומר דמש"כ דיש בזה משום בל תוסיף, הוא משום דאיירי כשכפל את כל הטלית בשוה, דבכה"ג נמצא דד' כנפותי' הפשוטים נעשו לב' מן הכנפות הכפולים וע"כ יש בזה משום בל תוסיף, וגם י"ל דנקטו כמבו' בד' המרדכי בסימן תתקמ"ה דאף לת"ק יש תורת כנפות גם על כנפותי' הפשוטין, והוי כטלית בת ו', (וזה כמו שדן החמד שם בתו"ד), - אך משמעות דבריהם דגם לדעת הרמב"ם דעושה ד' ציציות על ד' כנפותי' הפשוטין, אם עושה גם על כנפותי' הכפולים עובר בבל תוסיף, ואזלי לטעמייהו, דמשמעות ד' הפמ"ג באש"א שם סק"ב והמ"ב שם סק"ד דטלית בת חמש שעשה לה ה' ציציות עובר בבל תוסיף לכו"ע, ולא תלו לזה בהפלוגתא אם הא דעושה על ד' קרנות המרוחקות הוא להכירא או שהוא מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-420)
420. מבו' מזה דקי"ל דטלית כפולה חייבת בציצית בכנפותי' הפשוטין, וזה כדעת הסוברים דלר"ש טלית כפולה חייבת בציצית בקרנותי' הפשוטין וקי"ל כוותי', או כדעת הסוברים דלת"ק חייבת בציצית בכנפותי' הפשוטין. [↑](#footnote-ref-421)
421. כ"נ להדיא בדבריו, וכ"כ המגן גיבורים בסימן י' סק"ד בדעתו, - אך הארצוה"ח שם בהמל"א שם סוסקי"א כתב דמכוון דבריו הוא כפי' בתרא דרש"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-422)
422. והעירו דלכאו' לפ"ד הנימו"י בלא"ה ניחא, דכל הא דאמרינן דכמאן דשריי' דמי, הוא רק כשהיא ראוי' ללבישה בלא הכפילות, דבכה"ג הוא דאמרינן דממה שלא חתכה ש"מ שהוא עומד להתיר התפירה, ומשא"כ כשאינה ראוי' ללבישה בלא הכפילות, ודאי דאינו עומד להתיר התפירה, וע"כ היא חייבת בציצית בכנפותי' הכפולים. [↑](#footnote-ref-423)
423. והדברי מלכיאל בח"ג סו"ס ע"ח הוסיף לפרש, דהוא משום דהיכא דכפל את כל הטלית ותפרה, י"ל שרוצה שתהא כפולה שתחמם גופו יותר ולכך לא פסקה, וכבר כתב הדרישה בסימן י' סוסק"ב עד"ז. [↑](#footnote-ref-424)
424. ואמנם יש לדחות, דמש"כ הרא"ש שם דלמ"ד דחובת מנא הו"ל שוא"ת, היינו דמה"ט מותר להניח הבגד בקופסא בלא להטיל בו ציצית, ואה"נ דאסור ללובשו, וכ"כ השושנת העמקים בכלל ב' ד"ה ונוראות נפלאתי, - אך צ"ע דלהדיא תניא בשבת כ"ה ב' דלמ"ד דסדין בציצית פטור משום גזירה, מותר ללבשו בלא ציצית. [↑](#footnote-ref-425)
425. משמע קצת מדבריו, דהחובה כשמתכסה, הוא דין איסור, שנאסר ללבוש בגד בלא ציצית, ומכח זה הוא שנתחייב הבגד בציצית אף כשאינו לובשו, ובזה מתפרש טפי גדר ב' החיובים שנאמרו בציצית, ועד"ז כתב ההעמ"ש בסימן קכ"ו סק"ז. [↑](#footnote-ref-426)
426. וזהו שכתב שם בשם ר"ת, שהעמיד להא דחוטי צמר פוטרין בשל פשתן בכלי קופסא, ובזה יישב למשה"ק הראשונים ממה שאמרו לעיל מ' א' בחוטי קלא אילן דאסורין משום כלאים משום דאפשר במינו, והיינו דאף דה"ז אסור משום כלאים, מ"מ מתקיים בחוטין אלו חובת מנא דהטלית, - ותיקשי לפ"ז, דאם מתקיים חובת מנא דהטלית אף בחוטין שהן כלאים עם הבגד, א"כ מ"ט למ"ד דחובת מנא הותר ללבוש כלאים בציצית, הרי מצות ציצית מתקיימת אף בלא הלבישה, וא"צ להתיר לאיסור כלאים, ובע"כ דהוא משום מצות הלבישה. [↑](#footnote-ref-427)
427. ובפשוטו הוא משום דאף למ"ד דציצית חובת מנא, בעינן שתהא הטלית עשוי' ללבישה, וילפינן לה מדכתיב אשר תכסה בה. [↑](#footnote-ref-428)
428. צ"ב, דאדרבה כיון דאלמלי דחיית איסור כלאים יהא הבגד פטור מן הציצית, מ"ט נדחה איסור כלאים, ומהיכ"ת יהא איסור כלאים נדחה כדי שיתחייב הבגד בציצית, - וצ"ל, דאף בלא דחיית איסור כלאים חייב הבגד בציצית, שהרי קודם שמטיל בו תכלת הוא ראוי ללבישה, ואך דכיון דאם יטיל בו תכלת לא יהא ראוי ללבישה, א"א לקיים בו מצות ציצית, וע"כ נדחה איסור כלאים כדי שיהא ראוי לקיים בו מצות תכלת. [↑](#footnote-ref-429)
429. ובזה מתפרש מש"כ בפירש"י לעיל מ' א' בהא דסדין בציצית ב"ש פוטרין וב"ה ומחייבין, דהא דנקט ל' פטור וחיוב, הוא משום דציצית חובה הוא לבגד ואפי' אינו לובשה, והרי דאף דציצית חובת מנא, מ"מ לב"ש דלא הותר איסור כלאים בציצית, אינו מטיל בה תכלת, והיינו משום דאין מתקיים מצות ציצית אלא כשהוא ראוי ללבישה עם הציצית, וי"ל גם כמש"כ העונג יו"ט, דאם הטלית אסורה בלבישה, הו"ל כזקן שעשאה לכבודה דפטורה. [↑](#footnote-ref-430)
430. ושמא מכוון דבריו הוא, כדעת הסוברים דגם למ"ד דחובת גברא היא, כל שיש לו טלית בת ד' כנפות מצוה עליו להטיל בה ציצית ולהתעטף בה, וכל מה שאמרו לקמן בסוגיין דאינו חייב, הוא רק כשאין לו טלית בת ד' כנפות, ולפ"ז הרי דכ"ז הוא כשאינו מעוטף בטלית אחרת, אך כל שהוא מעוטף בטלית אחרת סגי בהכי, ולא נתחייב להתעטף בכל הטליתות בנות ד' כנפות שיש לו, וע"כ הכא שפשט טלית זו ונתעטף בטלית אחרת, שפיר דמי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-431)
431. והתוס' ביבמות צ' ב' הק' למש"כ שם דחיוב ציצית הוא רק אחר העיטוף, דמ"ט מברכין ע"ז להתעטף בציצית, והתוס' הרא"ש שם כתב דפירוש הברכה הוא להיות מעוטף בציצית ומשום דמברך עובר לעשייתו צריך לברך להתעטף. [↑](#footnote-ref-432)
432. הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"א עג. פירש להא דפריך דכי לא מיכסי לא מיחייב, ז"ל, אטו לאכסי' בציצית הוא דחייבי' רחמנא כי אית לי' לטלית, למזבן טלית מי מחייב, עכ"ל, ומשמע דכל שיש לו טלית חייב להתכסות בו, - ועיי"ש שכתב עוד, ז"ל, וליכא מידי בין חובת גברא לחובת טלית אלא היכא דאית ליה טליתות ד' או ה', ולמ"ד חובת טלית היא חייב למירמי בכולהו ציצית, ואי חובת גברא בחד סגי, עכ"ל, ולא כתב דנפ"מ אף כשיש לו טלית אחת דלמ"ד דחובת גברא אם אינו מתכסה בה פטור, וכ"נ גם בדבריו בשער ג' ח"ב שכתב דחובת גברא היא כמצות מזוזה ותפילין, ואע"פ שעשה ציצית בטלית לא קיים מצות ציצית עד שיתעטף בה, ?וכ"ה מבו' גם בדבריו בשער ב' ח"ג דאף למ"ד דחובת מנא הוא חייב בכך, ונתבאר בדף מס' 27,? - וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"א משבועות ה"ו, והתוס' בפסחים קי"ג ב' ד"ה ואין לו בנים, וכמש"כ הארצוה"ח בסימן כ"ד בהמל"א סק"א, וכ"ה משמעות ד' התוס' בסוגיין בד"ה ענשיתו ובב"ב פ"א א' סוד"ה ההוא, והאבן עזרא בס"פ שלח, ורבינו יונה בשע"ת שער ג' אות כ"ב, והראבי"ה בסימן אלף קנ"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-433)
433. יש שפירשו דאי"ז משום דכשלובש כמה בגדים סגי להטיל ציצית באחת מהן, אלא הוא משום דמצות ציצית היא רק בבגד עליון, אך זה נסתר ממש"כ הארחות חיים שם בסו"ד, דזה דבר פשוט שאם אין לו כסות בעל ד' אלא החלוק אע"פ שהוא תחתון חייב להטיל בו ציצית. [↑](#footnote-ref-434)
434. והנה אמנם גם הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"א עג. כתב דליכא מידי בין חובת גברא לחובת טלית אלא היכא דאית ליה טליתות ד' או ה', ולמ"ד חובת טלית היא חייב למירמי בכולהו ציצת, ואי חובת גברא בחד סגי, וכ"כ גם בשער ג' ח"ב, דלמ"ד דחובת גברא כיון שקיים בטלית אחת א"צ בטלית אחר, וכ"כ הראבי"ה בסימן אלף קנ"ב, דאם יש לו הרבה טליתות, למאן דאמר חובת גברא אינו מטיל אלא לאחד, למאן דאמר חובת טלית מטיל בכולן, - אך כמדומה דהוא לטעמייהו דס"ל דאף למ"ד דחובת גברא אם יש לו טלית בת ד' כנפות חייב להטיל בה ציצית ולהתעטף בה, ובזה סגי בטלית אחת, דאינו חייב להתעטף בכל הטליתות שיש לו בביתו, וכ"ה מבו' גם בד' רש"י בד"ה מי סברת, ונתבאר לעיל, - ואמנם יש מקום לדון, דכיון דאף דכשיש לו טלית חייב להתעטף, מ"מ סגי בטלית אחת, ע"כ אף אם התעטף בכמה טליתות אינו חייב להטיל ציצית אלא באחת מהן, דמהיכ"ת דנכלל במצות ציצית תרתי, חדא, לעשות ציצית בכל הבגדים בני ד' כנפות שלובש, ועוד, להתעטף בטלית מצוייצת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-435)
435. ולא דנו בגמ' לעיל ל"ו א' במי שיש לו ב' ראשים, אלא על איזה מהם מניח תפילין, אך פשיטא דאינו מניח על שניהם. [↑](#footnote-ref-436)
436. לכאו' דבריו הם לטעמי' דאף למ"ד דחובת גברא, מ"מ כל שיש לו טלית בת ד' כנפות חייב להטיל בה ציצית ולהתעטף בה, ונתבאר לעיל בהערה, וזהו שכתב דאם אין לו טלית אחרת אלא כלי קופסא אלו, חייבין בציצית, והיינו דהוא חייב להטיל בהן ציצית ולהתעטף בהן. [↑](#footnote-ref-437)
437. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דאמר שמואל לקמן דמתירין מבגד לבגד, ואם ס"ל דחובת טלית היא היאך מתיר, הרי איהו גופי' חייב בציצית, והתוס' בע"ב (בד"ה רב אמר) עמדו בזה, וכתבו לישב בע"א. [↑](#footnote-ref-438)
438. והמג"א שם הוכיח כן ממה שהשמיט הרמב"ם לדין זה דתכריכין פטורין מן הציצית, ובע"כ דלפ"מ דקי"ל דציצית חובת גברא ואינו חייב אלא כשמתכסה בה, אף תכריכין חייבין, - והעולת תמיד שם סק"ג הוכיח כן עוד ממה שאמרו בגמ' דמודה שמואל, ומשמע דרק לשמואל נתחדש הך דינא דתכריכין פטורין, וכן הוכיחו הגר"א והפמ"ג שם. [↑](#footnote-ref-439)
439. והעולת שלמה שם כתב לפ"ז דטלית העומדת ללבישת אשה פטורה, אך טלית העומדת ללבישת שואל חייבת, כיון דהשואל הוא בר חיובא, אף דטלית שאולה פטורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-440)
440. ושיטה חדשה מצינו בזה בד' הרוקח בסימן שס"א שכתב דהא דציוה אבא שאול הטילו תכלת מאפליוני, בלשון תכלת ציוה ולא בלשון ציצית, דהתכלת כלאים גמורים במקום שאין חובת גברא, וכיון דהמת פטור אין כאן ציצית אלא כלאים, אך לעולם מצוה לכורכו בציצית שכולה לבן דחובת טלית ולאו חובת גברא, וזה לטעמי' דס"ל דאף דציצית חובת טלית, מ"מ דחיית כלאים היא רק משום חובת גברא, ובמת ליכא משום חובת גברא אלא חובת טלית, - ובס' המנהיג בהל' ציצית כתב בשם הר"י מקורביל שכתב מטעם אחר דאין להסיר אלא את חוטי התכלת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-441)
441. לכאו' הוא דלא כמש"כ הרי"ד והריא"ז דיכול לתלותה בטלית זו כמו שהיא כרוכה וקשורה, ונתבאר להלן, אלא צריך להתירה ולחזור ולכרכה ולקשרה, ובלא"ה אין מתקיים בזה דין הכריכה והקשירה, ומה"ט הוא דלי"ב משום תולמ"ה, - וי"ל דזהו עיקר הא דאשמועינן בהך דינא דמביא תכלת ממקום אחר ותולה בה, מלבד הא דקמ"ל דמתירין מבגד לבגד, וכמש"כ בפי' הר"י מלוניל, דקמ"ל דל"מ לתלותה כמו שהיא כרוכה וקשורה, אלא צריך להתירה ולחזור ולכרכה ולקשרה, וע"כ הוא דלי"ב משום תולמ"ה, אך בד' הרי"ד והריא"ז נתחדש דשפיר מתקיים דין הכריכה והקשירה, אף כשלא נכרכה ונקשרה בטלית זו, וגם דאפ"ה לי"ב משום תולמ"ה, דעשייתה היא בתלייתה, - ועמש"כ הארצוה"ח בסימן ט"ו סק"ב באורך בדין זה. [↑](#footnote-ref-442)
442. ובד' השטמ"ק משמע דרק כשתולה בטלית אחרת הוא דלי"ב להכשירא דגרדומין, אך כל שתולה בטלית זו אף בכנף אחר, יש בזה להכשירא דגרדומין, וכ"ה משמעות ד' הגרע"א שם, אך בד' הב"י לא משמע כן, ועמש"נ בדף מס' 34 בדין תחילת עשייתו בהכשר אם מהני אף בכנף אחר שבאותו טלית. [↑](#footnote-ref-443)
443. נתחדש בזה דאף דהחוטין קשורים זל"ז קודם שתלאן בכנף, לא אמרינן דחשיבי כולן כחוט אחד, ואין מתקיים בהן דין ד' חוטין דבעינן בציצית, ועמש"נ בזה בסימן י"ד ענף ו', - ובדעת רש"י ודעימי' דפליגי ע"ז וס"ל דל"מ בכה"ג, ונתבאר לעיל בהערה, י"ל דהוא משום דס"ל כן דבכה"ג דחשיבי כל החוטין כחוט אחד, ועפי"ז יש לדון במש"כ הארצוה"ח בסימן ט"ו סק"ב להוכיח מכ"ד דמהני בכה"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-444)
444. נתחדש בזה דמתקיים בכה"ג דין קשר עליון, ויש להסתפק אם הוא משום דהחוטין מחוברין זל"ז ע"י קשירה, וס"ל דעיקר דינא דקשר עליון הוא לחבר החוטין זל"ז, או הוא משום דמה שתולה החוטין בבגד ומכניס ראש הענף בחוט חשיב כקשירה, והרי בע"כ דחשבינן לה כב' תכיפות, דאל"כ מ"ט ל"מ להטיל חוטי צמר בבגד של פשתן וחוטי פשתן בבגד של צמר בכה"ג, (ותמה בזה הארצוה"ח בסימן ט"ו סק"ב). [↑](#footnote-ref-445)
445. שמא מכוון דבריו הוא, לפי המבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' בסוכה י"א דכל שתלה ופסק ראשי החוטין ואח"כ קשר כשרה, ונתבאר בדף מס' 29, וזהו דס"ד דהכא דעשייתה היא בתלייתה, שפיר יועיל דיפסוק ראשי החוטין אח"כ, וקמ"ל דל"מ בכה"ג, משום דכל הא דמהני כשתלה ואח"כ פסק, הוא משום דגמר עשייתה היא בכריכה ובקשר, והוי גמר עשייתה בהכשר, אך הכא דגמר עשיתה הוא בתלייתה, בעינן שיהיו ראשי החוטין מופסקין בשעת תלייתה, ומתישב בזה משה"ק הארצוה"ח בסימן י"א בהמל"א סקע"ב ע"ד הרי"ד. [↑](#footnote-ref-446)
446. וכ"כ בפי' רגמ"ה דהא דבלבד שתהא מופסקת, היינו שיהיו ראשי החוטין מופסקין קודם שתלאן. [↑](#footnote-ref-447)
447. כן פירש בביאור המהר"ם בנעט שם סקמ"ב, ופירש כן גם בד' התוס', וכ"כ הטה"ק, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן ט' ס"ב שפירש כן בד' התוס', ועיי"ש במש"כ לישב משה"ק ע"ז הגליון דהרי צמר ופשתים פוטרין בהן, - אך הב"ח בסימן ט' פירש לד' המרדכי דהא דמידי צבעא קא גרים הוא בבגדי צמר ופשתים, דצמר ופשתים פוטרין אף שלא במינם, ול"ב אף שיהיו מצבע הטלית, והא דתניא הכא דאין פוטר בה אלא מינה, הוא בשאר מינים, דבעינן שיהיו החוטין ממינם, בעינן שיהיו ממש מינם שיהא צבע החוטין כצבע הטלית, וכן פירש הארצוה"ח שם סק"ד גם בד' התוס', ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-448)
448. והחזו"א בסימן ג' סקכ"ה ד"ה ואמנם כתב לפרש עוד לדעת הסוברים דא"צ שיהא הציצית מצבע הבגד, דהא דתניא דאין פוטר אלא מינה היינו דכל שאינה צבע תכלת קרי לה מינה, וקמ"ל דרצון התורה דוקא בב' מינים ואם עשה כל הד' חוטין תכלת לא יצא מצות תכלת, וזה לטעמי' שם סקכ"ד דהא דבעינן ב' מינים הוא לקיום מצות תכלת, וכל שעשה כל החוטין ממין תכלת קיים רק מצות לבן, ונתבאר להלן בהערה ?. [↑](#footnote-ref-449)
449. ועיי"ש שכתב דהוא כדעת ר"ל דלא הותר כלאים בציצית אלא כשא"א במינו, ודלא כשמואל ור' יהודה דחוטי פשתן פוטרין בשל צמר, וזה לטעמי' לעיל מ' א' דדינא דשמואל דחוטי פשתן פוטרין בשל צמר הוא דלא כר"ל. [↑](#footnote-ref-450)
450. כן פירשו בתשו' הרשב"א ח"ג סימן ר"פ והטור בסימן ט' בד' הרמב"ם, - אך הכס"מ בהל' ציצית שם ובב"י בסימן ט' הביא מש"כ המהר"י בן חביב לפרש לד' הרמב"ם בע"א, ועיי"ש שתמה על דבריו. [↑](#footnote-ref-451)
451. ובדבריו בשער ב' ריש ח"ב עד. משמע דהא דחוטין לבנים הוו מין כנף, אי"ז משום דרוב טליתות לבנים, אלא משום דכל הטליתות תחילתן לבנים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-452)
452. אך בד' המהר"י ברונא בסימן ע"ג והב"ח בסימן כ"ד והמג"א בסימן ט' סק"ו מבו' דמכח ה"ט דלבושה כתלג חור, יש לעשות גם הטלית לבן, - והיש"ש ביבמות פ"א סימן ג' כתב מכח זה שלא לעשות שום תפירה בטלית אלא בחוטין לבנים, ואף העטרה שעושין בטלית למעלה אין לעשות אלא מדבר לבן, והביאוהו הברכ"י בשיורי ברכה סימן ט' אות ב' והשערי תשובה שם סק"ד. [↑](#footnote-ref-453)
453. ועיי"ש שכתב כן בדעת הרי"ף שלא הביא לברייתא דהכא, דהוא משום דפסק כמתניתין דהלבן אינו מעכב את התכלת, וכתב דאף דקי"ל דלא כרבא ושאר מינים פטורין מן הציצית, מ"מ לא מוקמינן לקרא דהכנף מין כנף ללמד דבעינן שיהיו החוטין מצבע הבגד, אלא מוקמינן לה ללמד דמתחיל בלבן, וכדתניא לעיל ל"ט א' דמתחיל בלבן משום דהכנף מין כנף. [↑](#footnote-ref-454)
454. ונפ"מ בזה, דלמש"כ הארצות החיים והחזו"א דהא דמהני אף ב' חוטין שאינם מין כנף הוא משום שהם במקום תכלת, הרי דהדין נותן דאם הטיל ב' חוטין תכלת וב' חוטין לבן שאינם מצבע הטלית ל"מ, דרק כשיש ב' חוטין לבן כדינו, וב' החוטין האחרים באים במקום תכלת, הוא דל"ב שיהיו מצבע הטלית, אך אם הא דמהני ב' חוטין שאינם מין כנף, הוא משום דלקיום דין גדילים מהני אף חוטין שאין מתקיים בהן דין לבן, הרי דאף בכה"ג שפיר דמי, דאף דאין מתקיים בחוטין אלו דין לבן, מ"מ שפיר הן מועיל להשלים למנין ד' חוטין. [↑](#footnote-ref-455)
455. והטה"ק הק' לדעת הסוברים דל"ב שיהיו חוטי הלבן מצבע הבגד, דא"כ מהו דתני דטלית שכולה תכלת כל מיני צבעונין פוטרין בה, הרי בכל טלית הוא כן דכל מיני צבעונין פוטרין בה, וגם דינא דקלא אילן לא יביא, הוא בכל טליתות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-456)
456. וי"ל דזהו טעמא דהמהר"י בן חביב שנקט דהא דטלית שכולה תכלת כל מיני צבעונין פוטרין בה הוא אף בזה"ז שאין לנו תכלת, והיינו משום דבטלית זו לא נאמר כלל דינא דמין כנף שיהיו החוטין מצבע הבגד. [↑](#footnote-ref-457)
457. ומשמעות דבריו דבכה"ג מודה רבא דמצוה להקדים תכלת ללבן, משום דמתקיים דין מין כנף בחוטי התכלת, והא דלא מפרש רבא הכא למתניתין דהלבן אינו מעכב את התכלת, צ"ע דהוא משום דלישנא דלבן משמע דהוא בחוטין לבנים, וחוטין לבנים לעולם קודמין לחוטי התכלת. [↑](#footnote-ref-458)
458. והיינו דלדעת הבעה"ע טעמא דרבא הוא משום משום דאף בטלית שכולה תכלת מתקיים דין מין כנף בחוטין לבנים, אך כל שאין לו חוטין לבנים מודה רבא דמתקיים דין מין כנף בחוטי התכלת, - ולדעת הרשב"א טעמא דרבא הוא משום דס"ל דל"ב כלל שיהיו החוטין מצבע הבגד, אך לברייתא דהכא דבעינן שיהיו החוטין מצבע הבגד, הרי דבטלית שכולה תכלת מתקיים דין זה בחוטי התכלת, - ולדעת הראב"ד טעמא דרבא הוא משום דלעולם בעינן שיהא חוט התכלת אחרון, אף כשמתקיים בו דין מין כנף, ומודה רבא דבטלית שכולה תכלת מתקיים דין מין כנף בחוטי התכלת. [↑](#footnote-ref-459)
459. ואמנם י"ל, דאף אם דינא דמין כנף אינו מעכב, ומתקיים בחוטין אלו מצות לבן, מ"מ לא הותר בזה איסור כלאים, וכמש"כ התוס' לעיל מ' א' דלא הותר איסור כלאים בחוטי לבן, אף דאפשר לקיים שניהם, אלא במקום דאיכא תכלת, - אך אי"ז במשמעות ד' רש"י שכתב דהוי כלאים בלא מצוה, ומשמע דאין מתקיים בזה מצות ציצית כלל. [↑](#footnote-ref-460)
460. והיינו דאף אי נימא דפי' זה ס"ל דקלא אילן חשיב מין אחר מתכלת, ומתקיים בזה מצות ב' מינים, מ"מ לענין דינא דמין כנף שיהיו החוטין מצבע הבגד שפיר מתקיים בחוטי קלא אילן דין זה, כיון דמראיהן שוה, ואטו בבגד אדום צריך שיהיו החוטין צבועין באותו מין צבע, ול"מ אם יצבעם בצבע אדום ממין אחר. [↑](#footnote-ref-461)
461. בפשוטו היינו דכיון דאין מראיהן חלוק אין מתקיים בהן מצות לבן, - אך החזו"א בסימן ג' סקכ"ד ד"ה עוד יש לפרש וד"ה שם תוד"ה נקט דהיינו דאין מתקיים בכה"ג מצות תכלת, דלקיום מצות תכלת בעינן שיהא מין חלוק ממין הלבן.

     ובדבריו שם סקכ"ה ד"ה ואמנם מבו' דגם כשעשה ד' חוטי תכלת יצא ידי לבן ולא יצא ידי תכלת, - ולפ"ז הא דתנן דאין הלבן מעכב את התכלת, ופירש"י דהיינו כשעשה ארבעתן תכלת, היינו דאינו מעכב שיהיו ב' חוטי לבן, אך לעולם בכה"ג קיים מצות לבן ולא קיים מצות תכלת, אך לו"ד רש"י הי' מקום לפרש דהתם איירי כשעשה ג' חוטי תכלת וחוט א' לבן, ובכה"ג י"ל דאיכא הכשר על חוטי התכלת, ויצא ידי תכלת ולא יצא ידי לבן, - ושוב נתבוננתי דלרש"י לטעמי' דבעינן שיהיו חוטי הלבן מצבע הבגד, ודאי דכשעשה ארבעתן תכלת קיים מצות תכלת ולא קיים מצות לבן, וד' החזו"א לא קיימי לדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-462)
462. לכאו' אי"ז כמש"כ בפירש"י לעיל דטעם הא דחוטי קלא אילן אין פוטרין, הוא משום גזירה דכלאים שלא במקום מצוה, שהרי בכה"ג שיקח את חוטי התכלת מכאן ולא ישתייר אלא קלא אילן, לי"ב כלאים כלל, וד' רש"י לעיל הם לס"ד דאיירי בטלית בת ד' חוטין, כמבו' בדבריו שם, - והטה"ק עמד בזה דמ"ט גזרו בזה, הרי אף אם ישתייר רק קלא אילן יתקיים מצות ציצית לפ"מ דקי"ל כרבנן דהתכלת אינו מעכב את הלבן, וכתב דצ"ל דאתיא כרבי דהתכלת מעכבת את הלבן, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה, - ואי נימא כמש"נ לעיל בד' רש"י דדינא דמין כנף מעכב, ומה"ט אין מתקיים בחוטי קלא אילן מצות ציצית כלל, ניחא, אך כבר נתבאר לעיל להעיר בזה, דלכאו' חוטי הקלא אילן חשיבי שפיר כמין כנף, כיון שמראיהן שוה לצבע הבגד. [↑](#footnote-ref-463)
463. וזה מתפרש למש"כ הקדושת יו"ט בסימן ל"ה לדקדק מפירש"י בריש פירקין דמצות לבן ותכלת אינה אלא למצוה מן המובחר, ולפ"ז י"ל דדמי למש"כ בפירש"י בריש פירקין במצות קדימת לבן לתכלת, דאם הקדים תכלת ללבן אי"ז מעכב וא"צ לפסוק התכלת אלא יתן הלבן אחריו, וה"נ הוא בעיקר מצות לבן ותכלת, דאין המצוה אלא בעשיית הציצית לעשות לבן ותכלת, וכיון דאי"ז מעכב ואם עשה לבן או תכלת יצא, א"צ להתיר חוטין אלו ולעשות לבן ותכלת. [↑](#footnote-ref-464)
464. וי"ל דהתם שאני, דאין לו אלא ב' חוטין, ולקיום דין זה דבעינן ב' חוטין במקום תכלת, צריך לעשות ציצית אחרת, ומשא"כ הכא דאיכא ד' חוטין, אלא דסבור שכולן תכלת, א"צ לעשות ציצית אחרת לקיים מצות לבן, אך צ"ע, דאם חלוק הוא דבעינן שיהיו ד' חוטין, מהא דבעינן שיהיו ב' מהם לבן וב' מהם תכלת, א"כ מנ"ל להבעה"ע שם דלרבנן דאין התכלת מעכב את הלבן, אף אין מעכב שיהיו ד' חוטין. [↑](#footnote-ref-465)
465. והעירו דיש לישב לד' הב"י, דשמא פירשו התוס' כפי' קמא דרש"י, וכמשמעות דבריהם בסוגיין שתמהו על פי' בתרא דרש"י, ופירשו לפ"ז דהא דבטלית בת ד' לא יביא לכתחילה הוא ג"כ משום גזירה, וכמש"כ הטה"ק, ומזה הוא דמייתינן דמתירין מבגד לבגד. [↑](#footnote-ref-466)
466. ומבו' בדבריהם, דאף דאין מתקיים בחוטי הקלא אילן מצות לבן כיון דמראהו שוה למראה התכלת, מ"מ ה"ז מועיל להשלים למנין ד' חוטין, ולכאו' הוא כמש"כ התוס' - אך באמת הכא הוא פשוט טפי, שהרי חוטי קלא אילן שפיר מתקיים בהן דין לבן, שהרי היכא שאין לו חוטי תכלת ועושה ד' חוטי לבן לבד, מהני אף חוטי קלא אילן, דשפיר איכא עלייהו תורת לבן, וכמש"כ הב"י, ונתבאר להלן, ואך דהיכא שהטיל ב' חוטי תכלת ובא לקיים מצות ב' מינים, הוא דבעינן שיהא מין הלבן חלוק ממין התכלת, ול"מ להטיל חוטי קלא אילן בתורת לבן, - וע"כ לדעת רבנן ודאי דמועילין חוטין אלו להשלים למנין ד' חוטין, שהרי מתקיים בהן דין לבן, אלא שאין מתקיים בהן מצות ב' מינים, ולרבנן דאין מצות ב' מינים מעכבת, ואף אם עשה ד' חוטי לבן או ד' חוטי תכלת יצא, ודאי דיש להכשיר בכה"ג שהטיל ב' חוטי תכלת וב' חוטי קלא אילן, אף דאין מתקיים בזה מצות ב' מינים. [↑](#footnote-ref-467)
467. ומד' התוס' משמע דס"ל דמצות לבן ותכלת אינה אלא למצוה מן המובחר, וע"כ שפיר תני דאם הביא כשר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-468)
468. וכתב דמה"ט הוא דאם בלתה הטלית הראשונה מותר להתיר הציצית, כיון דנתבלה ואינו ראוי לציצית, והבעה"ע שם כתב דהיינו דכיון דאין הטלית ראוי' ללובשה, ליכא בזיון דטלית, ותשמישי מצוה נינהו ומוטב שיהיו למצוה ולא שיהיו נזרקין, ולפ"ז לכאו' לא הותר אף בטלית שבלתה, אלא להתיר כדי ליתנו בבגד אחר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-469)
469. והפמ"ג במש"ז סימן ט"ו סק"ב כתב דהא דלא אסר בזה משום ביזוי הציצית, הוא משום דמטילו בטלית אחרת, וליכא בזיון להציצית, אלא להטלית, ועמש"כ הברכ"י שם אות ד' באורך דמש"כ התוס' דאסור להסיר הציצית כשאינו מניחם בבגד אחר, הוא משום בזיון הציצית, ונחלק ע"ד הר"ד שרירו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-470)
470. ובפי' רבינו פרחי' בשבת כ"ב א' כתב דבגמ' שם נחלקו אם טעם האיסור בזה הוא משום אכחושי מצוה, שהרי הציצית הישן כחוש הוא ותבא מצוה כחושה, או הוא משום ביזוי מצוה, שנראה שאין בלבו מן המצוה חשיבות כלל. [↑](#footnote-ref-471)
471. והארצוה"ח בהמל"א שם סקי"א תמה ע"ז דאם לדעת רש"י יש לאסור משום ביזוי הציצית, אף דלי"ב משום ביזוי הטלית, כיון דיעשה בטלית זו ציצית אחרים, ה"נ יש לאסור לדעת התוס' משום ביטול מצות הציצית. [↑](#footnote-ref-472)
472. הפמ"ג במש"ז סימן ט"ו סק"ב כתב דאין להקשות דכיון דהוא חובת מנא, היאך מניח טלית בלא ציצית, די"ל כמש"כ המרדכי דליכא איסור בטלית בלא ציצית, אלא מ"ע לעשות ציצית, וכשאין לו אף בחול הוי כמו שבת, ויש להוסיף, די"ל דלמ"ד דחובת מנא מודו כו"ע לדינא דהמרדכי, ואכמ"ל, - אך צ"ע דמ"מ היאך מותר להתיר הציצית מבגד לבגד, הרי בשעה שמתיר עד שמטיל הציצית בבגד השני הוא מבטל מצות ציצית בידים מבגד זה, ואינו מקיים מצות ציצית בבגד השני, ועמד בזה העמק ברכה ציצית אות ט'. [↑](#footnote-ref-473)
473. והעולת תמיד בסימן ט"ו סק"ב צידד דהיינו רק כשיתבטל המצוה, אך כל שיתנו בו ציצית אחר שרי, - אך בד' כל הפוסקים שם שכתבו דמותר להתיר ציצית כדי ליתן ציצית אחרים נאים, ועמש"כ הברכ"י שם אות ב' באורך בדין זה, ומש"כ המגן גיבורים שם סק"ב וסק"ד, והארצוה"ח שם סק"א, מבו' דבלא"ה אסור. [↑](#footnote-ref-474)
474. הארצוה"ח בסימן ט"ו סק"א ובהמל"א שם סקי"ג כתב דה"נ כשנפסק ענף אחד, מותר להתיר את כל הציציות, כיון דד' ציציות מעכבות זא"ז ולי"ב מצוה, ועיי"ש מש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-475)
475. ויש להעיר דמ"ש ממש"כ הארצוה"ח גופי' שם סק"ז לאסור להתיר ציצית מטלית של גדול לטלית של קטן, והמ"ב שם כתב דאף דטלית של קטן חייב מדרבנן מ"מ אסור, ואמנם הארצוה"ח שם צירף גם להכרעת הרמ"א דאף שאר מינים חייבין מדאורייתא, אך נקט לעיקר דגם בלא"ה יש להתיר, דכיון דחייב מדרבנן, לי"ב בזיון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-476)
476. והתוס' הרא"ש בשבת שם כתב לישב עוד, דשאני במזוזה שקבע השוכר, דלא הי' הבית שלו, וכיון שהניחה לא היה לו להסירה מבית של אדם אחר לבית שלו, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-477)
477. אמנם בד' התוס' בבכורות שם בסו"ד מבו' דפשיטא להו דלב"ה א"א לפרש דנותן ג' חוטי לבן וג' חוטי תכלת אחר שנכפלו, וכ"נ גם בד' התוס' בסוגיין, והיינו משום דס"ל דא"א שיהא חוט אחד חציו לבן וחציו תכלת, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-478)
478. והתוס' שם תמהו ע"ז דל"ב להרחיק ג' אצבעות מן הקרן, אלא כמלא קשר גודל, ולא הוזכר בתוך ג' אצבעות אלא לאפוקי למעלה מג', - והארצוה"ח בסימן י"א בהמל"א סוסק"נ כתב די"ל בדעת רש"י דס"ל כדעת הסוברים דמלא קשר גודל הוא ג' אצבעות, ונת' להלן, וכ"כ הגרח"פ בתשו' לב חיים סימן ע"ט. [↑](#footnote-ref-479)
479. ועיי"ש שהוכיח כן, שהרי לדעת רש"י בעינן בגרדומין שישתייר כדי עניבה בענף, ובע"כ דבתחילתו לא סגי בזה, ולא מצינו לו שיעור אם לא כפירש"י דמשלשל ד', ועד"ז הוכיח המהר"ם בנעט שם, עיי"ש, - אך שמא יש מקום לומר, דלעולם שיעור הענף אף בתחילתו הוי כדי עניבה, וכל שעשה הציצית ו' אצבעות, דזהו שיעור הציצית לעיכובא לדעת רש"י, ועשה רובו גדיל והענף כדי עניבה, ה"ז כשר, ואך שלא נתקיים דינא דשליש גדיל וב' שלישי ענף, והא דבעינן להכשירא דגרדומין כשנשתייר בענף כדי עניבה, אי"ז כלפי שיעור הענף, אלא כלפי שיעור הציצית, דבעינן בתחילתו ו' אצבעות, וכל שנפסק ונשתייר גדיל וענף כשר, אף שלא נשתייר ו' אצבעות. [↑](#footnote-ref-480)
480. וצ"ל לפ"ז דהא דאפי' לא כרך אלא חוליא אחת כשרה, הוא כשהיא באורך ד' אצבעות, - אך אי"ז מתישב בד' כמה מקמאי שפירשו דהא דלכתחילה לא סגי בכריכת חוליא אחת, הוא משום דבעינן שליש גדיל, ונתבאר לעיל ל"ט א', והרי דאיירי כשאין החוליא באורך ד' אצבעות. [↑](#footnote-ref-481)
481. וזה לטעמי' שנקט דשיעורא די"ב אצבעות אינו לעיכובא, ונתבאר להלן, אך לדעת הסוברים דהוא לעיכובא, לכאו' אין מקור כלל לומר דשיעור הענף לעיכובא הוא ד' אצבעות, דפלוגתא דב"ש וב"ה היא בשיעור אורך כל החוט, אם הוא י"ב אצבעות או ט' אצבעות, ומהיכ"ת נימא דפליגי בשיעור הענף לעיכובא. [↑](#footnote-ref-482)
482. ועיי"ש שכתב דבע"כ אף לדעת ר"ת דשיעור הענף הוא ד' אצבעות, מדאמרו בגמ' כרך רובו כשר, ולא יהיב שיעורא לענף, וא"א דסגי בכ"ש, וע"כ שיעורו ידוע והיינו משלשלן ד', - וצ"ע שהרי לדעת הרמב"ם ודעימי' דשיעור כל החוט הוא ד' אצבעות, בע"כ דשיעור הענף הוא פחות מד' אצבעות, והבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ג סז. כתב דהוא בכ"ש, וא"כ ה"נ י"ל לדעת ר"ת. [↑](#footnote-ref-483)
483. כ"כ הראבי"ה בסימן אלף קנ"ב, והסמ"ק בסימן ל"א, והארחות חיים בהל' ציצית אות י"ט, והכל בו בסימן כ"ב, והנימו"י לקמן בסוגיין, ובהל' ציצית לחד מקמאי שנד' בקובץ צפונות ו' בשם רי"ש מדונפייר"א, והשו"ע בסימן י"ב ס"א, וכ"נ בד' היראים בסימן ת"א. [↑](#footnote-ref-484)
484. והביאוה"ל בסימן י"א ס"ד ד"ה וכן נוהגין הביא הנידון בזה, וכתב דבד' החינוך בפרשת שלח משמע קצת להקל בזה בדיעבד, וצ"ב, דהחינוך שם לא הזכיר כלל לשיעורא די"ב גודלין, אלא כתב דבעינן שיהא ב' חלקים ענף מלבד הקשרים והחוליות, וזהו עיקר מצותו לכתחילה, ודדיעבד אפי' בחוליא אחת יצא, - ושמא מכוון ד' הביאוה"ל הוא דממה שלא הביא החינוך לשיעור אורך החוטין שנתפרש בברייתא, משמע דאי"ז מעכב בדיעבד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-485)
485. והחזו"א שם סק"ב ד"ה עוד מבו' וסק"ו ד"ה ואף לדעת כתב לפ"ז, דלהכשירא דגדרדומין סגי שנשתיירו ב' חוטין שארכן ד' אצבעות, עיי"ש, ותמה ע"ד הנימו"י שכתב דלא כן, - וצ"ע שלא הביא דלהדיא כתב השו"ע בסימן י"ב ס"א דהכשירא דגרדומין הוא רק כשנשתייר ב' חוטין שכל אחד מהראשין ארוך י"ב גודלין. [↑](#footnote-ref-486)
486. לפי הגירסא בבעה"ע הנדפס ובכי"נ, אך בבעה"ע כי"ר ליתא. [↑](#footnote-ref-487)
487. והגר"א שם כתב דכ"ש דלפי' ר"ת אי"ז מצטרף, והיינו דלפירש"י בבכורות שם דשיעורא דד' אצבעות נאמר על אורך כל החוט, יש מקום לומר דאף מה שעל הבגד הוא בכלל השיעור, אך לפי' ר"ת דשיעורא דברייתא נאמר על הגדיל, ומזה הוא שלמדנו שיעור אורך כל החוט, מכח הא דשיעור הענף הוי כשיעור ב' גדילין, הרי דכיון דמה שעל הבגד אינו בכלל הגדיל, וכמו שצידד הב"י, ובעינן שיהא הגדיל ד' אצבעות והענף ח', ודאי דשיעור י"ב אצבעות הוי לבד מה שתלוי על הבגד. [↑](#footnote-ref-488)
488. אך עיי"ש שכתב לדון שאותו חלק מהחוט כיון שהוא סמוך לבגד חשיב כגדיל, ובתשו' לב חיים סימן ע"ט עמד בזה, דמ"ט נימא דהוי מכלל הגדיל הרי אין בו כריכות, ועוד דאם הוא מכלל הגדיל, יש להצריך שיהא הענף ב' פעמים כנגדו, דנוי תכלת שליש גדיל וב' שליש ענף, וניבעי שיהא הענף ארוך הרבה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-489)
489. והמג"א בסימן י"א סק"ד הביא דהמרדכי והד"מ דמודדין במקום הרחב שבאגודל, והתוס' נסתפקו בזה, - והט"ז שם סק"ח נקט לדינא דמשערין במקום הרחב, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם, והביאוה"ל שם ד"ה היינו גודלין. - אך השע"ת שם סק"ו הביא מש"כ בזה בס' ראש אפרים, ונקט שם דהוא ספיקא דדינא, ובדרבנן אפשר להקל בספק זה. [↑](#footnote-ref-490)
490. ובפלוגתא זו תליא פלוגתת רבוותא בשיעורי תורה, דדעת רש"י בכ"ד ודעימי' דאמת הזרוע שהיא מאצבע גדולה עד המרפק, היא אמה הבינונית שהיא בת ו' טפחים, וכ"ה גם בס' המספיק להר"א בן הרמב"ם (שנד' בקובץ באו"י ק"ד) בסופו, ודעת כמה מקמאי דאמת הזרוע היא אמה בת ה' טפחים, והיינו משום דטפחו של אדם הוא אחד מו' באמתו, ובזה תליא גם הפלוגתא אם הא דגובה האדם הוא ג' אמות הוא בלא הראש או עם הראש, (דאמת הזרוע היא שליש מגובה האדם בלא הראש), ודעת רש"י ועוד מקמאי דקשר גודל שהוא מראש הגודל עד פרק ראשון הוא כשיעור ב' אצבעות, ויתבאר בעזה"י במקומו, ועמש"כ עוד בזה בס' קרית אריאל פ"ט. [↑](#footnote-ref-491)
491. ומבו' לפ"ז, דאף דבכה"ג שנשאר מין אחד שלם ל"ב שישתייר מהחוטין שנפסקו כדי עניבה, מ"מ בעינן שישתייר בהן כ"ש, וזה כמשמעות התוס' לעיל ל"ח ב', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-492)
492. והמג"א שם כתב לפ"ז, דאם נשתהה לבא לביהכנ"ס ובעוד שיפריד הציצית יתבטל מלהתפלל עם הצבור א"צ לדקדק בזה. [↑](#footnote-ref-493)
493. אך המחה"ש שם סק"י כתב דאף דבד' הטור משמע דמדינא צריך להפרידן אף בזה"ז, מ"מ בד' הב"י מבו' שפירש לד' הטור כד' הבעה"ע דבזה"ז אי"ז מדינא אלא זכר לתכלת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-494)
494. וצ"ע לפ"ז במש"כ המ"ב שם סקי"ח דצריך להפריד כל חוט בפנ"ע, ואח"כ הביא למש"כ המג"א דאם נשתהה לבא לביהכנ"ס וכו' א"צ לדקדק בזה, ולכאו' למש"כ המג"א דאי"ז אלא זכר לתכלת, וע"כ אם נשתהה וכו' א"צ לדקדק בזה, א"צ להפריד כל חוט בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-495)
495. וי"ל דהוא כמש"כ החזו"א בסימן ג' סק"ט דפסולא דחוטין שנסתבכו זב"ז הוא משום דחשיבי כחוט אחד, וע"כ ל"ש בזה הכשירא דגרדומין, דהוי כמו שנעקרו מעיקרן כל ד' חוטין שאין בזה דין גרדומין. [↑](#footnote-ref-496)
496. וי"ל דטעם הספק בזה, אם פסולא דחוטין שנסתבכו זב"ז הוא משום דחשיבי כחוט אחד, ולפ"ז ל"ש בזה הכשירא דגרדומין, וכמש"כ החזו"א בסימן ג' סק"ט, או דהוא דין בפנ"ע [↑](#footnote-ref-497)
497. ושוב מצאתי בפסקי רי"ד בסוכה י"א ב' שפירש בהא דתלאן קודם שפסק ראשי חוטין שלהן פסולה, דהוא משום דבעינן שיהיו חוטי הציצית פסוקין ולא מחוברין דומיא דשיער, דכתיב ויקחני בציצית ראשי, שהן מפורדין בראשיהן ולא מחוברין, וכ"ה בד' השאילתות בסימן קכ"ז, ולהדיא דה"ז מעכב שיהיו חוטי הציצית מופרדין דומיא דשיער, אך לפ"מ שפירש"י שם דהא דפסלינן כשלא פסק ראשי חוטין, הוא משום דבעינן ח' חוטין, וכ"ז שלא פסקן חשיבי כחוט אחד, אין להביא משם. [↑](#footnote-ref-498)
498. ואמנם בד' התוס' לעיל שם מבו' דאף למ"ד דאו גדיל או פתיל איכא לדינא דצריך לפרודי, אף דאם כרך כולה כשרה, הגם דאין החוטין נפרדין כלל זמ"ז, - ויש להסתפק אם הוא רק בגונא דלא עשה גדיל אלא פתיל, דאין הכשר פתיל אלא כשהחוטין נפרדין זמ"ז, או דאף בגונא דעשה מקצת גדיל ומקצת פתיל, מ"מ כל שהחוטין מסובכין זב"ז אין עליהן הכשר פתיל, ואינם מצטרפין לשיעור אורך החוטין. [↑](#footnote-ref-499)
499. ובד' המהרי"ל דס"ל דאם נסתבכו החוטין זב"ז אחר עשייתן פסול, בעכצ"ל דס"ל כדעת ר"ת דדינא דגרדומין הוא רק כשנשתיירו ב' חוטין שלמים, או דס"ל כדעת רש"י דדינא דגרדומין הוא רק כשנשתייר כדי עניבה מן הענף, וכל שנסתבכו החוטין זב"ז ואין הכשר על הענף, לי"ב לדינא דגרדומין. [↑](#footnote-ref-500)
500. והיינו, דאף לדעת ר"ת דבעינן שישתיירו ב' חוטין שלמים, הרי אין הכשר על חוטין אלו בפנ"ע, דדין הציצית הוא שיהיו ד' חוטין, ואפ"ה יש בזה לדין גרדומין, וע"כ י"ל דה"נ כשנשתיירו כל הד' חוטין, אלא דאין ע"ז הכשר משום דצריך לפרודי, יש בזה לדין גרדומין. [↑](#footnote-ref-501)
501. והוא מוכח כן ממש"כ השו"ע בסימן כ"ג ס"ב דהקושרין ציציות שבב' כנפים זב"ז לא הועילו כלום בתקנתם דלא נתבטל מצות ציצית עי"ז, ולא פסלינן בזה משום דאין החוטין מופרדין זמ"ז, והיינו משום דנשתייר ענף למעלה מן הקשירה. [↑](#footnote-ref-502)
502. וי"ל דאף אם יש שיעור בהענף לעיכובא, מ"מ כל שהחוטין פרודין זמ"ז למעלה, ה"ז מועיל להכשיר לכל הענף, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-503)
503. ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דדינא דצריך לפרודי אינו מעכב, או דהוא משום דס"ל דכל דנשתיירו החוטין פרודין זמ"ז למעלה ה"ז מועיל להכשיר לכל הענף. [↑](#footnote-ref-504)
504. ואמנם י"ל דבגונא שהן נפסלין ע"י סיבוכם זב"ז, אסור להפרידן בשבת, דהו"ל כתיקון מנא, - אך בד' הארצוה"ח שם נראה דס"ל דאינם נפסלין עי"ז, שכתב דאין להפרידן בשבת, ולא כתב דאין ללבוש הבגד בכה"ג, (ובסימן י"ג הביא לפלוגתת האחרונים אם אסור מדרבנן ללבוש בגד בשבת בלא ציצית), ואפ"ה אסור להפרידן. [↑](#footnote-ref-505)
505. אך בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דבעינן להרחיק הציצית משפת הבגד, הוא משום שאם יטיל על הקרן ממש היה נראה כשמונה וכתיב ד' ולא ח', - והב"י בסו"ס י"א כתב בשם המהר"י אבוהב דהא דד' ולא ח' הוא שלא יתן הציצית על הכנף באלכסון, דנראה כמו שהציצית עשוי' לכנף זה ולכנף זה והו"ל כב' כנפות, - ועמש"כ הר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ע"א עמ' 239 לישב בע"א. [↑](#footnote-ref-506)
506. ועיי"ש שכתב לנוסחת הנדפס וכי"נ (ובכי"ר ליתא) דאותם שאין עושין אלא נקב אחד, אומרים דאם עושים ב' נקבים פסולה משום ד' ולא ח', מפני שאינו ניכר באיזה צד הוא, כיון שהוא אומד באמצע בתוך הקרן באלכסון, ונראה מכנף האורך ומכנף הרוחב והם כב' כנפות, וכ"ה מבו' להדיא בד' הב"י בסו"ס י"א בשם המהר"י אבוהב, דלהסוברים דעושה נקב אחד, אם עשה ב' נקבים פסול, עיי"ש, וכתב מכח זה דהי' ראוי להטיל ב' ציציות כדברי זה וכדברי זה, - אך הפוסקים שם ס"ט נקטו בפשיטות דלכו"ע כשר כשעשה ב' נקבים, ולא דנו דאין לעשות כן, אלא משום יוהרא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-507)
507. ויש לפרש כן במש"כ השאילתות בסימן קכ"ז דהא דראב"י פוסל בשתיה, ן הוא משום דכתיב על כנפי ולא בכנפי בעינן דתיפול פתיל עילוי כנף, והיינו דהא דפסול הוא משום דלא הרחיק כמלא קשר גודל, - אך ההעמ"ש שם סק"ט פירש לדבריו, דאף דהגדיל רחב הרבה מיקרי כנפי הבגד שאינו מעיקר הבגד. [↑](#footnote-ref-508)
508. ובטעם הא דאינו נחשב מן הבגד, כתב המו"ק בסימן י"א דהוא משום שהוא עשוי ממין אחר, ואינו עשוי אלא כדי להציל הבגד שלא תסתר אריגתו, וגם עשוי הוא לינטל משם, וע"כ אינו חשוב כעיקר הבגד, ועיי"ש מש"כ לפ"ז. [↑](#footnote-ref-509)
509. הט"ז בסימן י"א סקי"ב הק' דמ"ט הגדיל עולה לשיעור כמלא קשר גודל, אף דאינו חשוב מן הבגד, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ ע"ז הפמ"ג והלבו"ש שם, וצ"ע, ולכאו' יש מקום לפרש בזה, דאף דהגדיל אינו מכלל עיקר הבגד, מ"מ הוי מכלל הבגד, וע"כ הוא עולה למלא קשר גודל. [↑](#footnote-ref-510)
510. ובפירש"י שם פירש דקאי לענין הרחקת מלא קשר גודל, וכ"כ הערוך בע' קצר ו' בשם ר"ח, וכ"כ הפסקי רי"ד שם, - אך ההשלמה והראב"ד והרשב"א שם פירשו דהוא גם לענין הרחקת ג' אצבעות, - ועמש"כ בזה ההעמ"ש בסימן קכ"ז סק"ט. [↑](#footnote-ref-511)
511. וכ"כ הראב"ן בסימן שמ"ג דעבדינן כיצחק דאין חוטין אלו עולין למלא קשר גודל, וכ"נ בד' הר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ע"א עמ' 273, וכתב שם דאף לענין תוך ג' אצבעות אין חוטין אלו בכלל, ואם יהא משפת השחור יותר מג' אצבעות ומן הלבן תוך ג' כשר. [↑](#footnote-ref-512)
512. אך הבעה"ע גופי' כתב לפרש לפי דבריו דהא דהטיל על הקרן פסולה, היינו דבעינן שיהא ב' נקבים וכו', וזהו דקאמר דבעינן שתהא נוטפת על הקרן, דכשעושה ב' נקבים ומוציאו בשעת עשי' נוטף הציצית על הקרן באמצעיתו ואינו יוצא התלי' חוץ לכנף, אבל כשמכרכיבו ומוציאו חוץ לשפה, יוצא חוץ לטלית ואינו נוגע על אמצעית הקרן. [↑](#footnote-ref-513)
513. והיראים לעיל מינה פירש להא דנוטף על הקרן דהיינו דלא יתן על הקרן ממש אלא ירחיק ממנו מעט, וכפירש"י ודעימי', ואפ"ה נקט דמכח זה בעינן לתלות הציצית לאורך הטלית, וכ"ה גם בפי' הר"י מלוניל, וכ"כ הר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ע"א - אך בד' הרמב"ם והטור שהשמיטו לדין זה, נראה דמפרשי דלא נתחדש הכא דין נוסף, אלא דצריך להרחיק כמלא קשר גודל, והדברי חמודות בסקמ"ד כתב לישב להשמטתם בע"א, דס"ל כד' המהר"ם דלא נתמעט אלא שלא תהא הציצית תלוי' באלכסון, וצ"ב דאכתי מ"ט לא הביאו לדין זה דלא תהא הציצית תלוי' באלכסון. [↑](#footnote-ref-514)
514. וצ"ע במנהג רוב העולם שאין מדקדקין בכך ונותנין הציצית לרוחב הטלית, אף בט"ק או באחורי הט"ג דלכו"ע צריך לעשות הציצית לרוחב הטלית, וכבר עמד ע"ז השע"ת בסו"ס י"א, וכתב דסומכים על מש"כ ההגמי"י בשם המהר"ם דל"ב אלא שלא יהיו הציצית באלכסון, - אך צ"ע, דכיון דהשו"ע והפוסקים נקטו לדינא דבעינן שיהא הציצית לאורך הטלית, ודעת הר"י מלוניל דה"ז מעכב, מ"ט לא חששו לכך. [↑](#footnote-ref-515)
515. ועמש"כ הפמ"ג באש"א סימן י"א סוסקי"ג היאך יתקיים דין נוטף על הקרן כשעושים ב' נקבים בטלית, ומש"כ החזו"א בסימן ג' סקי"ב ד"ה במ"ב סי' י"א לפרש לזה, ועמש"כ בזה הגר"ז בפסקי הסידור. [↑](#footnote-ref-516)
516. ולכאו' יש מקום לדון בזה, דלדעת רש"י ודעימי' דהא דבעינן להרחיק כמלא קשר גודל, הוא מכח הא דבעינן שתהא הציצית נוטפת על הקרן, הרי דכיון דבדין הרחקת כמלא קשר גודל אמרו לקמן בסוגיין דבשעת עשי' איתמר, ה"נ הוא בעיקר דינא דנוטף על הקרן, וי"ל דהמ"ב לטעמי' דאי"ז מעכב, והרי דאי"ז שינוי בעיקר צורת הציצית, וע"ז לא אמרינן דבשעת עשי' איתמר, (ולפ"ז י"ל דלהר"י מלוניל דה"ז מעכב, סגי במה שהי' כן בשעת עשי'), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-517)
517. והב"י שם ס"ט דאין משערין כמלא קשר גודל וג' אצבעות באלכסון מקרן זוית, אלא ביושר, דאל"כ ל"ש לדון על אורך ורוחב, והוכיח כן מד' עוד מקמאי, - אך בהל' ציצית לרש"י שהובאו בשבה"ל כתב דשיעור תוך ג' הוא באלכסון, עיי"ש, והעירו דכ"נ למש"כ הר"י מלוניל דטעם הרחקת מלא קשר גודל הוא משום דאם מטיל על הקרן ממש הוא נראה כשמונה, ולפ"ז מסתבר דהרחקת קשר גודל הוא מהקרן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-518)
518. ועיי"ש שכתב דלרוחב הבגד לא יהא החור רחוק מהשולים אלא קרוב כדי מחצית רוחב הקליעה, ואין הקפדה בכך שיוסיף על כך או יפחית מעט ממנו. [↑](#footnote-ref-519)
519. והב"י בסימן י"א כתב בשם המהר"י אבוהב, דאף להסוברים דשיעור מלא קשר גודל הוא רק לאורך הבגד, מ"מ שיעורא דג' אצבעות הוא גם לרוחב הבגד, ועמש"כ בזה המאמ"ר שם סקי"ג. [↑](#footnote-ref-520)
520. והחזו"א בסימן ג' סוסקכ"ג כתב דלא תלי באורך ורוחב, אלא בשפה שהציצית נקשרו, ולפי שמצותן לקשרן באורך כתב שצריך מלא קשר גודל באורך, אך אם קשרן ברוחב צריך מלא קשר גודל ברוחב, וכ"נ בד' הערוגת הבושם בח"ג סימן ע"א (עמ' 239) דעיקר דינא דמלא קשר גודל הוא בצד שיש בו ציצית, עיי"ש, וכ"נ בד' הב"י שהביא ע"ד הטור לד' הארחות חיים דצריך לתלות הציצית באורך הטלית ולא ברחבו, - ויש להעיר, דהטור לא הביא כלל להך דינא דבעינן לקשור הציצית לאורך הטלית. [↑](#footnote-ref-521)
521. והט"ז שם כתב לפרש דטעם הא דל"ב ריחוק כמלא קשר גודל אלא באורך הבגד, הוא משום עיקר כנף שייך בשפה התחתון של הבגד ברחבו סמוך לארץ שזה מיקרי כנף וקצה, משא"כ בשפה של אורך הבגד אין שייך ל' כנף כלל, - ולכאו' יש לפרש עוד בזה, דעיקר הא דבעינן ריחוק כמלא קשר גודל, הוא כדי שתהא נוטפת על הקרן, וכמו שפירש"י דע"כ יגביהנה למעלה מן השפה כדי שתהא תולה ונוגעת התלוי' בקרן, וע"כ ל"ב להרחיק אלא כנגד השפה התחתונה, דאם אינו מרחיק אין החוטין נוטפין על הקרן, אך לאורך הבגד א"צ להרחיק, שהרי אף אם לא ירחיק נוטפין החוטין על הקרן שלמטה מהן, ולפ"ז יש לקיים מש"כ הגר"ז בפסקי הסידור, דבעינן שיהא הקשר למעלה ממלא קשר גודל משפת הטלית, (אך בד' הגר"ז שם נראה שכתב כן מטעם אחר, עיי"ש). [↑](#footnote-ref-522)
522. ובהל' ציצית לרש"י שבס' הפרדס והובאו במחזו"ו סימן תק"י ובשבה"ל כתב דהוא ב' אצבעות, אך בהל' ציצית שבשבה"ל שם בסופו כתב דהוא אצבע ומחצה, (ועמד ע"ז בס' איפת צדק ענף ה'), וכ"כ הראב"ן בסימן רמ"ז, וכ"כ הב"י בסימן י"א בשם המהר"י בן חביב, - והבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ג כתב דהוא קרוב לב' אצבעות, - ועמש"כ בזה הארצוה"ח בסימן י"א סק"נ, והגרח"פ בתשו' לב חיים סימן פ"א, ובס' שיעורין של תורה סימן ה', ובהוספות שבסו"ס איפת צדק, ובס' שיעורין דאורייתא.

     ומה שתמהו האחרונים ע"ד רש"י דלפי המוחש הוא פחות מב' אצבעות, לכאו' אזיל רש"י לטעמי' דס"ל דטפחו של אדם הוא טפח של תורה, ומה שאמרו דטפח הוא ד' אצבעות בגודל היינו בראש האגודל, ונתבאר לעיל במקומו, - וי"ל עוד, דס"ל כדעת הבעה"ע ודעימי' דכל מה שאמרו דאצבע הוא גודל, הוא רק בג' אצבעות דב"ה, אך ד' אצבעות דב"ש הוא באצבע, וה"נ ב' אצבעות דמלא קשר גודל הוא באצבע. [↑](#footnote-ref-523)
523. והארצוה"ח בסימן י"א בהמל"א סק"נ כתב כן גם בדעת הכל בו בסימן כ"ב, וכ"כ העמק ברכה ציצית אות י"ב, וכתב דיש לפרש כן גם בד' רש"י בבכורות ל"ט ב', ומתישב בזה קו' התוס' שם, וכ"כ הגרח"פ בתשו' לב חיים סימן פ"א. [↑](#footnote-ref-524)
524. והדרכ"מ בסימן י"א סק"ג פירש דהיינו דל"ב שיעור כמלא קשר גודל אלא לאורך הבגד, וכדעת הטור שם, והמאמ"ר שם סקי"א והמו"ק שם ד"ה כתב הרוקח והביאוה"ל שם ס"ט ד"ה ולא למטה מכשיעור תמהו על פירושו, והמאמ"ר והביאוה"ל הוכיחו מד' הב"י שלא פירש כן לדבריו. [↑](#footnote-ref-525)
525. משמעות דבריו דהוא משום דכיפול הבגד אינו ממעט משיעורו, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג שם, - אך החיי אדם בכלל י"א סכ"ד וסכ"ה כתב דהא דפסלינן כשנתכפל ונתמעט מג' אצבעות הוא משום תולמ"ה, והא דמכשרינן כשנתכפל ונתמעט ממלא קשר גודל הוא משום דבשעת עשי' הי' בהכשר, עיי"ש, אך בדבריו בנשמ"א שם סק"ג מבו' דהוא משום דאין הכפילות ממעטת מכשיעור, וצ"ב דכל דנתמעט ע"י הקשירה, לכאו' לא חשיב דבשעת עשי' הי' בהכשר, שהרי גמר העשי' הוא אחר הקשירה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-526)
526. צ"ע לדעת הטור ודעימי' דשיעורא דמלא קשר גודל הוא רק לאורך הבגד, ושיעורא דג' אצבעות הוא גם לרוחב הבגד, כמש"כ הב"י בסימן י"א בשם המהר"י אבוהב, דא"כ הרי ודאי דאיצטריך מימרא דר"פ. [↑](#footnote-ref-527)
527. ושמעתי לישב קצת, לדעת הסוברים דשיעורא דמלא קשר גודל הוא ב' אצבעות, ולפ"ז נמצא דדינא דר' יעקב הוא דצריך לתלות החוטין באצבע הג', והוא דומיא דמימרא דר"פ דצריך לתלותן באצבע הג', ועד"ז כתב הטה"ק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-528)
528. והמו"ק שם כתב לפרש טעם אחר בזה, דשיעורא דמלא קשר גודל הוא מדרבנן כדי שלא יבוא לתלותו בסוף השפה שיפול וינתק מהרה מן הבגד, וע"כ נתנו לו שיעור ידוע שלא במהרה ינתק, ולכן אם אח"כ נתמעט משיעור זה כשר. [↑](#footnote-ref-529)
529. ונפ"מ רבתא בזה לדינא לדעת הסוברים דהכשירא דגרדומין הוא רק לאחר שלבש את הבגד, ונתבאר במקומו, ואף לדעת רוב רבוותא דהכשירא דגרדומין הוא אף קודם שלבש את הבגד, מ"מ י"ל נפ"מ בזה למש"כ הביאוה"ל בסימן י"א ס"ד ד"ה יותר ארוך די"ל דכ"ז שהוא עוסק עדיין במצוה לעשות שליש גדיל, מיקרי עדיין שלא נגמרה המצוה, וליכא בזה להכשירא דגרדומין. [↑](#footnote-ref-530)
530. מבו' בדבריו דאין הפסול בזה משום תולמ"ה, אלא משום דנקבע השיעור כפי שעת העשי', - אך המג"א בסימן י"א סקט"ו כתב לפסול בזה משום תולמ"ה. [↑](#footnote-ref-531)
531. ונתחדש בדבריו דאף לענין הא דבעינן שיהא תוך ג' אצבעות אזלינן בתר שעת עשי', ועמש"כ הפמ"ג במש"ז סימן י"א סוסקי"ב, ואמנם בגונא דהוסיף על הבגד ועי"ז נעשו הציצית למעלה מג' אצבעות, נראה דודאי פסול, (כאשר כ"נ ממה שאמרו לעיל מ' ב' בחסידים הראשונים), והיינו משום דכלפי בגד זה מעולם ל"ה הציצית בתוך ג' אצבעות, - עוד יש להעיר, דלמשמעות ד' הרמב"ם דהא דכשנתמעט מקשר גודל אחר עשי' כשר הוא משום דינא דגרדומין, לכאו' אין ללמוד מזה דה"נ לענין פסול אזלינן בתר שעת עשי'. [↑](#footnote-ref-532)
532. אך בדבריהם שם מבו' דגם ראב"י ס"ל דגדיל גדילים קאי על הלבן והתכלת יחד, ולפ"ז צ"ל כמש"כ הפסקי רי"ד דהא דעייף להו מיעף וכו', הוא משום דמהא דדרשינן דפותליהו מתוכו נלמד דבעינן ח' חוטין, וס"ל דבעינן שיהיו ח' חוטין עומדין על הכנף. [↑](#footnote-ref-533)
533. והתוס' שם העמידו לדבריהם על ראב"י ור"י מדיפתי, ומבו' לפ"ז דראב"י ס"ל דאף כשעושין ד' חוטין, צריך לעשות באופן שיהיו ח' חוטין עומדין על הכנף, וכמש"כ הפסקי רי"ד בדעתו, - ואמנם לפ"ז נמצא דאף דלא פליגי ראב"י ור"י מדיפתי במנין החוטין, אלא מר עביד הפחות ומר עביד היותר, מ"מ פליגי בדין כפילות החוטין, דלראב"י בעינן שיהיו כל החוטין הכפולין עומדין על הכנף, ולר"י מדיפתי ל"ב לזה, ואי"ז במשמעות ד' התוס' דמשמע דלא פליגי כלל, וצ"ע.. [↑](#footnote-ref-534)
534. ובד' היראים שם מבו' דהא דלר"א בר יעקב סגי בח' חוטין אחר שכפלן, ול"ב ח' חוטין שלמים, הוא נלמד מהא דדרשינן לעיל ל"ט ב' עשה גדיל ופותליהו מתוכו, דמזה נלמד דהא דבעינן גדיל גדילים, אי"ז ד' חוטין שלמים, אלא עשה גדיל דהוא ב' חוטין ופותליהו מתוכו, דעי"ז הוו ד' חוטין. [↑](#footnote-ref-535)
535. ועיי"ש שכתב דאף לפ"מ דקי"ל דאין מברכין על העשי', מ"מ נפ"מ בין עשיות אלו הכתובות בתורה לעשיות שאין כתובות בתורה, לענין מצוה בו יותר מבשלוחו. [↑](#footnote-ref-536)
536. אך הבעה"ע בהל' ציצית שער ג' ח"ב כתב דהא דלא מסייע מלולב, הוא משום דלא אשכח מתניתא דכשר בגוי. [↑](#footnote-ref-537)
537. ואמנם דמטעם אחר ל"ה מברכין על עשיית שופר, משום דה"ז כשר בגוי, וכל מצוה שכשרה בגוי בישראל א"צ לברך. [↑](#footnote-ref-538)
538. אך בד' הר"ן בגיטין מ"ה ב' מבו' דפלוגתת אמוראי אם ציצית בגוי כשרה, הוא אם בעינן לשמה בעשיית הציצית, ונתחדש בדבריו דטעמא דמאן דפסל ציצית בגוי, אי"ז פסול בפנ"ע דבעינן שתהא עשיית הציצית ע"י ישראל, אלא הוא משום דבעינן לשמה, וכ"כ הב"ח בסימן י"ד אות א' ובסימן י"א אות ב', וכן נקט בס' נזירות שמשון סימן י"ד, ובגל' הגרע"א למג"א שם סק"א ובתשו' מהדו"ק סו"ס ד' תמה טובא ע"ד הנזירות שמשון. [↑](#footnote-ref-539)
539. הכס"מ שם פירש בטעמו דהוא משום דל"ב שתהא עשיית הציצית לשמה, וכן פירשו האחרונים, אך בתשו' משכנות יעקב סימן כ' כתב בדעת הרמב"ם דבעינן שתהא עשיית הציצית לשמה, והא דה"ז כשר אף בלא כונה, הוא משום דסתמא לשמה, והביאו הביאוה"ל בסימן י"ד ס"ב (ד"ה הטיל ישראל). [↑](#footnote-ref-540)
540. והגר"א בסימן י"א ס"ה כתב דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דלעולם ל"מ גדול עומד על גביו בגוי, וע"כ מהא דבעינן קרא לפסול עשיית ציצית בגוי יש ללמוד דא"צ שתהא העשי' לשמה, והרא"ש דפליג ע"ז, הוא לטעמי' בהל' ס"ת סימן ג' דמהני עומד על גביו בגוי, ורק בכתיבת גט ל"מ, משום דבעינן שיכתוב כל תורף הגט לשמה וזה לא יעשה הגוי, וכ"כ בגל' הגרע"א למג"א סימן י"ד סק"א, ובתשו' מהדו"ק סימן ד'.

     ובתשו' שם כתב, דלפ"ז נמצא דלדעת הרא"ש דמהני עומד על גביו בגוי, אין ללמוד מהכא דבעשיית ציצית הוי סתמא לשמה, וזהו שכתב השו"ע בסימן י"ד ב' דלדעת החולקים על הרמב"ם אם עשה ישראל ציצית בלא כונה פסולה, ופשיט"ל דלא ס"ל כדעת התוס' דאף דבעי לשמה מ"מ סתמא לשמה קאי, משום דלדעת הרא"ש והטור דמהני עיבוד ע"י גוי כשישראל עומד על גביו, ה"נ בעשיית ציצית ע"י גוי מהני ישראל עומד על גביו, וע"כ הוא דבעינן קרא למעוטי, ואין ללמוד מזה דסתמא לשמה קאי. [↑](#footnote-ref-541)
541. ועיי"ש שכתב לישב בזה גם למשה"ק התוס' לקמן בסוגיין דמ"ט בעינן קרא בסת"מ לפסול נכרי, תיפו"ל דסתמא לאו לשמו קאי, ולהנ"ל ניחא, דנפ"מ בגונא שנתגייר ואמר שכתבן לשמה, ועוד נפ"מ כשאין לו תפילין אחרות אלא אותם שכתב הנכרי, דאלמלי פסולא דגוי, הי' חייב להניחן בספק, מבו' בדבריו דהא דספיקא דאורייתא לחומרא, הוא אף היכא שהוא חייב בודאי במצוה וספק אם הוא מקיים את המצוה במעשה זה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-542)
542. ומצינו כן בד' הכס"מ בפ"ג מגירושין הט"ו דגוי שכתב גט אינו בטל, דשמא כתב לשמה, וכ"כ הב"ש בסימן קכ"גסק"ה. [↑](#footnote-ref-543)
543. וזה ע"ד מש"כ הרשב"א בחולין י"ב ב' בשם רבינו יונה דהא דמהני גדול עומד על גביו, הוא מכח כוונת הגדול העומד על גביו ומדין שליחות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-544)
544. אך בשיעורי הגרי"ד בסוגיין צידד דד' הגר"ח הם רק בדין לשמה בכתיבת גט וסת"מ, אך בדין לשמה במילה ובעשיית ציצית אין הגוי מופקע מזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-545)
545. אך המרדכי בסימן תתקמ"ט כתב דנשים הוו בכלל בני ישראל, והוכיח כן מהא דנשים היו חייבות בציצית אלמלי הא דהו"ל מ"ע שהזמ"ג, אך המג"א בסימן י"ד סק"ב נקט בפשיטות דנשים ל"ה בכלל בני ישראל, ותמה ע"ד המכשירים עשיית ציצית בנשים, ועמש"כ בזה הפמ"ג שם, והברכ"י שם סק"א, והארצוה"ח שם בהמל"א סק"ד, ומש"כ בפי' הר"א מזרחי בר"פ אמור, שציין בגל' הגרע"א בסימן י"ד שם. [↑](#footnote-ref-546)
546. וכתב דאי"ז אלא לכתחילה, דאל"כ תיקשי מהא דסוכת גנב"ך כשרה, - ובתשו' חת"ס יו"ד סימן רע"א ד"ה וכעין תי' הנ"ל דאף כשעשתה אשה כשרים הציצית אך לא עלו לבעלים לשם חובה, ומ"מ הבגד נפטר, ועיי"ש במש"כ בטעם הכשירא דסוכת גנב"ך, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-547)
547. והתוס' שם הק' ע"ז מסוכת גנב"ך דכשרה, והפמ"ג באש"א סימן י"ד סק"ג כתב דהיינו משום דבד' ר"ת מבו' דה"ז פסול אף בדיעבד, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן תפ"א, ויש שכתבו לישב עוד דבסוכה ליכא דין עשי' כלל, דאף סוכה העשוי' מאלי' כשרה אם אך הוה חשבינן לה כעשוי' לשם צל, - אך אי"ז מתישב בד' המג"א בסימן י"ד סק"ג שכתב לדעת ר"ת דאין אשה וקטן עושין סוכה, ושמא ס"ל דדינא דר"ת הוא רק לכתחילה, וכמש"כ המרדכי בסימן תתקמ"ט בשם המהר"ם, וע"כ הוא דסוכת גנב"ך כשרה בדיעבד, - ובס' שלמי תודה סוכות סימן ס"ז סק"א כתב לישב עוד, דסוכת גנב"ך הוא סוכה שעשאה ישראל לשם גוים ונשים וכותים, (והרי בכלל גנב"ך הוא בהמה, והיינו סוכה שעשאה אדם לשם בהמה), אך זה נסתר ממה שאמרו בסוגיין דסוכה כשרה בגוים דתניא סוכת גוים וכו' כשרה. [↑](#footnote-ref-548)
548. והיינו משום דקרא דועשו קאי רק על עשיית הציצית בבגד, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ השו"ע בסימן י"א סק"ב דטויית גוי כשרה להסוברים דמהני בזה ישראל עומד על גביו. [↑](#footnote-ref-549)
549. ועיי"ש שתמהו ע"ד הט"ז שם סק"א שכתב דטויית הציצית כשרה בנשים אף לדעת ר"ת, - אך כבר עמד בזה המחזיק ברכה שם סק"ב דבד' ההגמי"י שם מבו' להדיא דגם לדעת ר"ת גופי' טויית ציצית כשרה בנשים, ועיי"ש שכתב לדקדק כן גם מד' ש"ר, ועיי"ש במש"כ לדחות להוכחת הנתיב חיים. [↑](#footnote-ref-550)
550. וכ"ה מבו' גם בד' המג"א שם סק"ג דטעמא דהרמ"א שאסר בזה הוא כדעת ר"ת דכל מצוות שאין האשה מחוייבת בהן אינה רשאית לעשותן, וכ"כ המג"א בסימן תרמ"ט סק"ח בדין אגד הלולב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-551)
551. והי' מקום לפרש בע"א, דאם היא כשרה בגוי, בע"כ דאי"ז אלא הכשר בעלמא, וע"כ אין מברכין ע"ז, ורק אם אינה כשרה בגוי, הוי העשי' מכלל גוף המצוה, וע"כ מברכין ע"ז, אך זה נסתר מהא דפרכינן עלה ממילה דכשרה בגוי ובישראל צריך לברך, והרי דאף היכא דהוא מצוה גמורה, מ"מ אם היא כשרה בגוי א"צ לברך. [↑](#footnote-ref-552)
552. ועד"ז כתב הגרע"א בע"ז כ"ז א', דבמילה עיקר המצוה על האב שיהא בנו מהול וכרות עור המחפה לגיד, וכל שנעשה כן מהני, דסו"ס בנו מהול, ומשו"ה אינו צריך שליחות וכשר ע"י גוי, ועיי"ש שכתב דמה"ט גם ל"ש בזה דינא דמצוות צריכות כונה. [↑](#footnote-ref-553)
553. ועד"ז כתב החקרי לב ביו"ד סימן קכ"ח ד"ה ושוב נתישבתי, דקביעת מזוזה פסולה ע"י גוי, משום דעיקר מצות מזוזה היא בקביעת המזוזה, ול"ד לציצית דעיקר המצוה אינה בעשיית הציצית אלא בלבישת טלית שיש בה ציצית, עיי"ש, - וצ"ב דמנ"ל דחלוק הוא גדר מצות מזוזה מגדר מצות ציצית, ואף דחלוקין הן במטבע הברכה, דבציצית מברכין להתעטף בציצית ובמזוזה מברכין לקבוע מזוזה, כבר עמד בזה המג"א בסימן י"ט סק"א וכתב טעם אחר בזה, עיי"ש, - ועמש"כ בזה באורך בס' שלמי תודה סוכות סימן ס"ז. [↑](#footnote-ref-554)
554. גם צ"ב, דלכאו' אף אם למ"ד דחובת מנא הוי המצוה לעשות ציצית בבגדו, הרי לכאו' עיקר המצוה הוא כדי שיהא ציצית בבגדו, ודמי למילה, דאף דמעשה המילה עצמו הוא מצוה, מ"מ כיון שהוא משום הסרת הערלה ה"ז כשר אף בגוי. [↑](#footnote-ref-555)
555. והשו"ע בסימן י"א ס"ב כתב עפי"ז בדין טויית הציצית דאם טוואן גוי וישראל עע"ג, להרמב"ם פסול, ולהרא"ש כשר, והדגמ"ר שם תמה ע"ז, דלמש"כ הרא"ש דהא דבמילה מהני גדול עומד על גביו הוא משום דה"ז נעשה ברגע, וה"נ בעיבוד ל"ב אלא שיהא תחילת העיבוד לשם ס"ת, הרי דבטוי' שתיעשה כל הטוי' לשמה, אף לדעת הרא"ש ל"מ הא דישראל עע"ג, דומיא דכתיבת גט, וכן הק' בגל' הגרע"א שם ובתשו' מהדו"ק סימן ד', ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם בד"ה וישראל עומד, - והחזו"א בסימן ו' סק"י פירש לעיקר ד' הרא"ש בע"א, עיי"ש, ועפי"ז כתב שם בסוד"ה ונראה דבגט דשפיר יש להכשיר לדעת הרא"ש בטויית הציצית ע"י גוי. [↑](#footnote-ref-556)
556. ותמוה שלא הביא למש"כ השו"ע בסימן ל"ט ס"ב דכל שפסול לכותבן פסול בכל תיקון עשייתן, והרי דכל עשיית התפילין פסולה בגוי, ושמא נקט כמש"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ב דאין הפסול בזה אלא מדרבנן, ועמש"כ ע"ז הביאוה"ל שם (ד"ה כל שפסול). [↑](#footnote-ref-557)
557. אך אי"ז מוכרע, די"ל דלעולם עיקר מצות ציצית היא בעשיית ציצית על כנפי הבגד, וכלישנא דקרא, ואך דכיון דחובת גברא היא ואין קיום המצוה אלא כשמתעטף, אין מברכין על העשי', ומה"ט הוא דלמ"ד דחובת מנא מברכין על העשי', דעיקר המצוה שנצטוה בה הוא בעשיית הציצית, אך כל שהוא לבוש בבגד ומטיל בו ציצית דקיום המצוה הוא בשעה זו, שפיר הוא מברך על העשי', ודמי להא דמברכין לקבוע מזוזה. [↑](#footnote-ref-558)
558. ובדעת הראבי"ה שנחלק ע"ז, אשר כ"ה גם דעת ש"ר דמברכין לשמוע קול שופר, י"ל דלא פליגי ביסוד הדברים, ואך דס"ל דראוי לברך על השמיעה דהיא המצוה עצמה, ולא לברך על התקיעה, - אך הפר"ח בסימן תקפ"ה כתב דהא דאין מברכין על התקיעה, הוא משום דאין העשי' גמר המצוה, משום דאין גמר המצוה בתקיעה אלא בשמיעה, וכתב דלפ"ז אף בדיעבד אם בירך לתקוע לא יצא, ודלא כמש"כ השכנה"ג והב"ח שם. [↑](#footnote-ref-559)
559. והשפ"א הק' כן ע"ד רש"י, דהרי רב חסדא תלי לחיוב הברכה בהא דהיא פסולה בגוי, ולפ"מ דמסקינן הרי לא תלי בזה כלל אלא תלי אם עשייתה גמר מצותה, ועד"ז הק' בחי' המיוחסים להרשב"א, ועיי"ש במש"כ לפרש בע"א להא דתלי לההיא דרב חסדא בהא דחובת טלית, - ובדעת רש"י י"ל, דמודה רב חסדא דאין מברכין אלא על מצוה שעשייתה היא גמר מצותה, ומה"ט אין מברכין על תפילין אף דפסולין בגוי, אך גם היכא דעשייתה גמר מצותה, כציצית דחובת טלית היא, אין מברכין עלי' אלא אם היא פסולה בגוי, והא דמברכין על המילה, הוא משום שהיא פסולה בגוי, וכמו שאמרו לעיל לדעת רב, וע"כ שפיר מפרשינן דטעם הפלוגתא דר"נ ורב חסדא הוא אם ציצית חובת גברא או חובת טלית, והך מילתא דאין מברכין אלא על מצוה שעשייתה היא גמר מצותה והיא פסולה בגוי, כ"כ הטה"ק לקמן בסוגיין בדעת רש"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-560)
560. והיינו דהרי מסקינן דחיוב ברכה לא תלי כלל אם היא כשרה בגוי, ודלא כרב חסדא דהא דמברכין על עשיית ציצית הוא משום דפסולה בגוי, ובחי' המיוחסים להרשב"א פירש דמכוון הגמ' הוא לפלוגתא דרב נחמן ורב חסדא, וכמו שפירש"י, ותמה ע"ז דטעמא דרב חסדא הוא משום דעשייתה פסולה בגוי, ולא משום דהיא חובת טלית, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-561)
561. ומש"כ בפי' רגמ"ה דרב חסדא סבר ציצית א"צ ברכה, הוא ט"ס דמוכח וצ"ל דרב סבר או דרב נחמן סבר, דרב חסדא הרי ס"ל דציצית צריכה ברכה. [↑](#footnote-ref-562)
562. ועיי"ש שכתב דהוי כמזוזה דאע"פ שלא דר בה מ"ע הוא, ונתחדש בדבריו דכל שהבית עומד לדור בו הוא מקיים מצות מזוזה אע"פ שלא דר בו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-563)
563. והטה"ק כתב בדעת רש"י, דלפ"ד רב מרדכי אין מברכין על עשיית המצוה אלא בדאיכא תרתי, שהיא גמר המצוה והיא פסולה בגוי, וע"כ הוא דאין מברכין על תפילין אף שהן פסולין בגוי, וכתב לישב בזה לד' הסמ"ק שהביא הב"י בסימן י"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-564)
564. וזהו שנקטו דלפירש"י ניחא הא דפריך בסוכה משמואל ולא פריך מרב, כיון דמרב לא שמעינן כלל דבעינן לשמה, ורק לפי דבריהם כתבו דהו"מ למיפרך גם מרב. [↑](#footnote-ref-565)
565. ומבו' בדבריו דהיינו משום דכבר הן תלויין בבגד שלא לשמה, - אך הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ב סח: כתב דטעם הפסול בזה הוא דנעשה בהן מלאכה אחרת, ורק מן הסיסין כשרה דלא נעשה בהן מלאכה, וצ"ב, - ובד' הריטב"א בסוכה ט' א' מבו' דלפירש"י אף אם חתכן מן הבגד ועשה מהן ציצית פסולין, משום דנחתכו שלא לשמה, דאף דרב ל"ב טוי' לשמה, מ"מ כל שנחתכו החוטין שלא לשמה פסולין. [↑](#footnote-ref-566)
566. אך מד' התוס' שהק' כן ע"ד רש"י, מבו' דס"ל דהא דפסיקתן זו היא עשייתן, היינו דפסיקת החוטין הוי עשי' גמורה בפנ"ע, - והעירו דהתוס' לטעמייהו אזלי שכתבו בסוכה י"א ב' ד"ה דשלפינהו שלופי דהיכא דקצצן ועדיין הן מעורין בקליפה, אף דחשיב כתלוש, מ"מ כיון דלא נקצץ לגמרי לא אמרינן זו היא עשי', וזה לטעמייהו דהא דקציצתן זו היא עשייתן היינו דהקציצה חשיבא כעשי' גמורה בפנ"ע, ובזה י"ל דכל דלא נקצץ לגמרי ליכא ע"ז חשיבות עשי', אך לדעת רש"י דהא דקציצתן זו היא עשייתן היינו דסגי במה שגמר העשי' הוא בהכשר, מסתברא מילתא דאף היכא שלא נקצץ לגמרי, מ"מ הו"ל גמר העשי', וסגי בהכי. [↑](#footnote-ref-567)
567. ומצינו עד"ז בד' הרמב"ן במלחמות בסוכה ט"ו א' דטעמא דשמואל דס"ל דפסיקתן לא זו היא עשייתן הוא משום דאי"ז מעשה ניכר, וכל דאיתעביד בה מעשה רבה מהני אף לדעת שמואל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-568)
568. והרמב"ן במלחמות בסוכה שם הוכיח דלרב ל"ב שתהא עשיית הציצית לשמה, ממה שאמרו לעיל בסוגיין דא"ר יהודה אמר רב דציצית בגוי כשרה, והרי דל"ב עשי' לשמה, דגוי אדעתא דנפשי' קעביד אף אם ישראל עומד על גביו, - אך התוס' לעיל בע"א ד"ה ואל ימול כתבו דאף דרב בעי עשי' לשמה, מ"מ מכשר בגוי משום דסתמא לשמה, - והגר"א בסימן י"א ס"ה כתבכ דלדעת הרא"ש בהל' ס"ת סימן ג' י"ל דהא דציצית בגוי כשרה הוא כשישראל עומד על גביו, דכל הא דל"מ ישראל עומד על גביו הוא רק בכתיבת גט, וכ"כ בגל' הגרע"א למג"א סימן י"ד סק"א, ובתשו' מהדו"ק סימן ד'. [↑](#footnote-ref-569)
569. וכ"כ התוס' לעיל בע"א דמהא דמייתי תנאי מתפילין, משמע דבציצית נמי בעי לשמה, והיינו משום דפשיטא להו דבעשיית התפילין לכו"ע בעי לשמה, ופלוגתא דת"ק ורשב"ג הוא אם בעינן שיהא אף העיבוד לשמה, וכנראה למדו לזה מסוגיית הגמ' בסנהדרין דתלינן לה אם הזמנה מילתא, והרי דלכו"ע בעינן שתהא עשיית התפילין לשמה, ולא נחלקו אלא אם מכח זה בעינן שיהא אף העיבוד לשמה, ותליא בדין הזמנה, ומהא דתלינן לפלוגתא דרב ושמואל בפלוגתייהו, יש ללמוד דאף לדעת רב בעי עשי' לשמה, ופלוגתת רב ושמואל היא אם בעינן שתהא אף הטוי' לשמה, וזהו דתלינן לה בפלוגתא דת"ק ורשב"ג אם בעינן שיהא אף העיבוד לשמה, ועד"ז הוכיח בחי' הגר"ח בפ"א מתפילין הט"ו ד"ה אבל אכתי צ"ע, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-570)
570. אך בהל' ס"ת לר"ת שם משמע דסגי שיזמיננו בדיבור, וכ"ה להדיא בפי' הר"י מלוניל בהל' תפילין ז. בדפי הרי"ף, ולכאו' פלוגתא זו תליא בפלוגתת קמאי בסנהדרין שם אם הזמנה היא ע"י דיבור בעלמא, או דבעינן מעשה בגופו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-571)
571. ובהל' ס"ת לר"ת שם כתב דאף דגם עיבוד הוי כהזמנה דלאו מילתא היא, ואף אם עיבדם לשמם מותר לכתוב עליהן שטרי הדיוטות או לטלותן ע"ג בהמה, מ"מ כיון דגמירי לשמה בעשיית ס"ת צריך עיבוד לשמה, וכ"ה מבו' בד' הסה"ת בסימן ק"צ, ועמש"כ בזה הבעה"מ בסוכה שם, ומש"כ הר"ן בסנהדרין שם בדעתו. [↑](#footnote-ref-572)
572. וצ"ל דאף דציצית לי"ב קדושה, ולא חייל מידי ע"י ההזמנה, מ"מ תליא בדין הזמנה מילתא, דעיקר הפלוגתא דהזמנה מילתא, אינה אם חייל איסור ע"י ההזמנה, אלא אם הזמנה מילתא או לאו מילתא, ובזה תליא אם חייל איסור ע"י ההזמנה, וע"כ אף בציצית דלא חייל איסור ע"י ההזמנה, מ"מ אם הזמנה מילתא בעינן שיהא זה לשמה, ואם הזמנה לאו מילתא ל"ב שיהא זה לשמה. [↑](#footnote-ref-573)
573. ועיי"ש שכתב דיש לפרש דלעולם אם הויא הצביעה לשם ציצית ולשם נסיון כשרה, אלא דהכא כיון דדרך הצביעה לנסות תחילה, עיקרה שלא לשמה הוא, - והמלבושי יו"ט בח"ב יו"ד סו"ס י' כתב דיש לפרש דהוא משום דכמה פעמים אינו מכוין כלל דזה המוך שטועם יהא לשם ציצית אם צבעו עולה יפה, וע"כ תיקנו חכמים דקלינן לאודרא אפי' אם מכוין לשם ציצית אם יעלה צבעו יפה, כדי שלא תבא תקלה מזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-574)
574. והקר"א עמד עוד ע"ד התוס' מסוגיית הגמ' בפסחים ל"ח ב' דכל שמשמר לשם מצה ולשם זבח חשיב כשימור לשם מצה, והרי דבכה"ג חשיב כלשמה, ועמש"כ בזה האו"ש בפ"א מגירושין ה"א, - והקה"י בזבחים סו"ס ב' כתב ע"פ דבריו לישב למשה"ק המלבושי יו"ט בח"ב יו"ד סימן י' מכ"ד ע"ד התוס'. [↑](#footnote-ref-575)
575. ועיי"ש שהוכיח כן דהא דטעימה פוסלת אי"ז דין מסוים בטעימה שלא לשמה, אלא אף הוא אף בשצבע בה צמר שאינו ראוי לציצית וכיו"ב, מהא דתניא בתו"כ בפר' מצורע פ"א הט"ו להא דטעמו פסלו לגבי שני תולעת שנאמר במצורע, וכ"כ הרמב"ם בפי"א מטו"צ ה"א, והרי התם לא מצינו דבעין צביעה לשמה, ובע"כ דאיירי כשטעם בה דבר שאינו ראוי לשני תולעת, וכתב דה"נ הוא בהא דאמר רחב"ג בבגדי כהונה דטעימה פוסלת משום דבעינן כליל תכלת, ולא מצינו דבבגד"כ בעינן צביעה לשמה. [↑](#footnote-ref-576)
576. ויש להעיר, דהנימו"י כתב דה"נ יש לחוש שיאכילנו איסור כסבור שהוא ישראל, אלא דנקט החמור שהוא סכנת נפשות, ולפ"ז שפיר יש לחוש אף בזה"ז שמא יאכילנו איסור. [↑](#footnote-ref-577)
577. אך בעיקר מש"כ הרגמ"ה דאף הוא הי' מתעטף בו, צ"ב דמנ"ל הך מילתא, - ואם פירש דמה שאמרו דמברך כל צפרא, הוא על טלית זו שהי' מתעטף בה בכל בוקר, א"כ לכאו' הול"ל ככסות המיוחדת לאיש ואשה דלכו"ע חייבת בציצית. [↑](#footnote-ref-578)
578. המשכנות יעקב בסימן ח' כתב ללמוד מזה דדעת רש"י דאם ל"ה פושטה בלילה א"צ לברך בבוקר אף למ"ד דלילה לאו זמן ציצית, אף דדעת רש"י לעיל מ' ב' דס"ל דכסות יום פטורה בלילה, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-579)
579. ונתחדש לפ"ז, דאף דכסות יום חייבת אף בלילה, ומה"ט אם לא פשט טליתו אינו מברך בכל בוקר, מ"מ כל שפשט טליתו בלילה מברך בכל בוקר אף למ"ד דאם פשט טליתו באמצע היום וחוזר ולובשו אינו מברך, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-580)
580. ועמש"כ הרדב"ז בהל' כלי המקדש שם טעם אחר בהא דאין המעיל חייב בציצית, ועמש"כ בכ' הגר"א גניחובסקי זצ"ל סימן ג' אלפים תתצ"ה ב' דרכים בביאור דבריו, ומש"כ נפ"מ בזה. [↑](#footnote-ref-581)
581. ועמש"כ בכ' הגר"א גניחובסקי זצ"ל סימן ג' אלפים תתצ"ה לדון אם ה"ז חייב מדרבנן מדינא דטלית שאולה לאחר ל' יום, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-582)
582. והמשכנות יעקב בסימן כ"ג הק' מד' הירושלמי ע"ד ר"ת ודעימי' דכסות יום חייבת אף בלילה וכסות לילה פטורה אף ביום, דא"כ ל"ש בזה שיעורא דמשיכיר, שהרי כסות אחת היא מיוחדת לכל היום, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-583)
583. והעירו דלפ"ז מבו' להדיא דהנותן לבן בלא תכלת הוי ביטול מ"ע גמור, דאי נימא דתכלת אינו אלא למצוה מן המובחר, נמצא דמי שאינו מטיל ציצית כלל מבטל מ"ע, ומי שאינו מטיל תכלת אינו מבטל מ"ע, וודאי דגדול עונשו של לבן מעונשו של תכלת, ול"ב להא דהוא מצוי טפי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-584)
584. וכ"ה מבו' בד' הא"ר בסימן כ"א סוסק"ד שכתב די"ל דהוכחת האר"י היא מהא דלא נצטער דוד כששוכב עם אשתו דבכל השנה פטור ממזוזה, וכתב דאף דהרמ"א כתב ביו"ד סימן רפ"ו ס"ב דאם הדלת מפסיק לכו"ע חייב במזוזה, אפשר כיון דדלת מפסיק הוי כערום מן המצוה, והרי דלא סגי לי' במה שמקיים מצות מזוזה, אלא במה שהוא מוקף במזוזה, וע"כ הוא דכל שהדלת מפסיק חשיב כערום מן המצוה, אף שהוא מקיים מצות מזוזה. [↑](#footnote-ref-585)
585. והבה"ג מנה במנין המצוות למצות מאה ברכות, והרמב"ם בסהמ"צ שורש א' תמה ע"ז דמצוות דרבנן אין נמנין במנין המצוות, ועמש"כ בזה הרמב"ן בהשגות שם. [↑](#footnote-ref-586)
586. ובס' תניא רבתי אות א' כתב דמצוה ליזהר לברך ק' ברכות בכל יום, והמכוין בין בשבת בין ביו"ט לברך ק' ברכות ינוחו לו ברכות על ראשו, וזה מתישב לטעמי' דאי"ז חובה גמורה, וע"כ בשבת ויו"ט דהוא טירחא טפי אין מוטל על האדם ליזהר בזה, ואך דהנזהר בזה ינוחו לו ברכות על ראשו. [↑](#footnote-ref-587)
587. וי"ל עוד, למש"כ המג"א בסימן מ"ו סק"ח דמי שאין לו פירות יוצא יד"ח ק' ברכות בשמיעת ברכות התורה וההפטרה, אך לכתחילה צריך לצאת ידי ק' ברכות בפירות, וזהו דטרח ר"ח ב"ר אויא שיהיו לו פירות כדי לברך עליהן, ולא לצאת יד"ח בשמיעת ברכות התורה וההפטרה. [↑](#footnote-ref-588)
588. והמאירי במכות ג' ב' כתב כן בשם אחרוני הרבנים, דלאחר ל' יום הואיל ונפקא לה מתורת שאלה הו"ל כדידי', ותמה ע"ז דאדרבה כ"ש דלאחר ל' היתה ראוי' ליפטר, והיינו שפירש דאיירי בסתם שאלה והוא מניחה בידו יותר מל' יום, וע"ז הוא שהק' דאדרבה כיון דסתם שאלה ל' יום ואחר ל' יום אין לו בה זכויות שאלה, היתה ראוי' ליפטר. [↑](#footnote-ref-589)
589. ולכאו' דבריו מתפרשים למש"כ הריטב"א בב"מ צ"ט א' דשכירות הוי כממכר ליומא, ושאלה ל"ה כממכר ליומא, וכ"כ היש"ש בפ' הפרה סימן ל"ד, והדרישה בחו"מ סו"ס קצ"ה, והקצוה"ח בסימן ר"ב סק"א, וכ"נ בד' התרוה"ד בסימן ר"י, - אך בד' הרמב"ם בפ"א משאלה ה"ה משמע להדיא דשוה דין שאלה לדין שכירות, וכ"כ הריטב"א בקידושין מ"ז ב' ובב"מ י"א ב' והר"ן בב"מ צ"ט א' דשאלה מתנה ליומא, וכ"כ בתשו' הגרע"א מכת"י סימן קכ"ד דאין לחלק בין שאלה לשכירות, ותמה ע"ד התרוה"ד, וכן נקט הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ס"ו לענין טלית שאולה דאין מקום לחלק בין שאלה לשכירות, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-590)
590. ובפסקי הר"י מפאריש סו"ס פ"ט משמע דהוא רק משום שחייבו חכמים לטלית שאולה אחר ל' יום, דמכח זה הוא דאף בטלית שאולה איכא לקיום מצות ציצית, ואף דתוך ל' יום פטור, מ"מ יכול להביא עצמו לידי חיוב, וע"כ יכול לברך עלי', והיינו דאחר שתיקנו חכמים דטלית שאולה לאחר ל' יום חייבת, דמצות ציצית היא אף בטלית שאולה, הרי דהא דתוך ל' יום היא פטורה, אי"ז אלא פטור מחיוב המצוה, אך יש בזה לקיום מצות ציצית. [↑](#footnote-ref-591)
591. ועיי"ש בהמש"ד שהביא מש"כ ר"ת דאף נשים וסומא מברכין על מצוות שהן פטורין מהן, והניח לזה בצ"ע, והיינו משום דבטלית שאולה עדיף טפי, משום דהלובש הוא בר חיובא, אלא דאינו מחויב להטיל ציצית בטלית זו, - ויש להוסיף, דבד' הבעה"ע מבו' דמכח הא דהטלית בת חיובא והלובש בר חיובא, הוא חייב לברך עלי', ול"ד לנשים דאף להסוברים דהן מברכות על מ"ע שהזמ"ג, אי"ז אלא רשות, וכמש"כ הברכ"י בסימן תקפ"ט סוף אות ב' דכ"ה מבו' בד' הראשונים בכ"ד, ותמה על מש"כ הר"א מזרחי בפי' הסמ"ג בהל' שופר דהן חייבות לברך. [↑](#footnote-ref-592)
592. וצ"ב במש"כ הרא"ש כן בשם הבעה"ע, ובד' הבעה"ע מבו' דאין הטעם משום דפטורא דטלית שאולה הוא רק כשאינה מצוייצת, אלא אף דהוא פטור אף כשהיא מצוייצת, מ"מ כיון דהטלית בת חיובא והלובשה בר חיובא, הוא חייב לברך. [↑](#footnote-ref-593)
593. ובד' הדברי חמודות והמעדיו"ט בהל' ציצית סימן ב' והמעדיו"ט בחולין שם משמע שהשוה ד' הרא"ש בחולין לדבריו בהל' ציצית, וצ"ב דלכאו' ב' טעמים חלוקין הן, וכבר עמד המחה"ש בסימן י"ד סק"ו בסתירת ד' הרא"ש בזה, - והמשכנות יעקב בסימן ז' כתב דמסקנת ד' הרא"ש בחולין הוא כדבריו בהל' ציצית דמברך אף כשלא הקנהו לו, וזהו שכתב שם דנהגו להתעטף בטליתו של חבירו אפי' בלא ידיעה ומברך וסמכו על זה דניח"ל לאיניש דליעביד מצוה בממוני', אף דבכה"ג א"א לומר דהוי כנותנה לו במתנה ע"מ להחזיר, וכמו שעמד ע"ז המג"א בסימן י"ד סק"ח, ונתבאר להלן - וכ"כ הא"ר בסימן י"ד סק"ו דעיקר טעמא דהרא"ש בחולין הוא משום דמיעוט דכסותך הוא בעשיית הציצית דפטור מלעשות בו ציצית, אך כל שנעשה בו ציצית יוצא בו, וכמשמעות דבריו בהל' ציצית. [↑](#footnote-ref-594)
594. אך בד' הט"ז שם מבו' דגם כשמתעטפין בטלית שאולה כדי ליפטר מן הברכה, איכא לאומדנא זו דהוי כנותנו לו במתנה ע"מ להחזיר, וכ"כ בתשו' שער אפרים סימן י"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-595)
595. ובגל' הגרע"א שם תמה ע"ז, דלא נתישב בזה דברי השו"ע, דבדבריו בסימן י"ג ס"ב וסימן תקפ"ט ס"י מבו' דס"ל דנשים אין מברכות על מ"ע שהזמ"ג, - וההעמ"ש בסימן קכ"ה סק"ט כתב לישב, דהכא דהגברא הוא בר חיובא במצות ציצית, אף לדעת השו"ע יכול לברך אף שאינו מחויב בציצית זו, וזה ע"ד מש"נ בהערה לעיל מד' הבעה"ע. [↑](#footnote-ref-596)
596. וזה למש"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ב סט. דמדכתיב ועשו להם משלהם נלמד דבעינן שיהא הציצית שלו, וחוטין שאולין ל"מ אלא בדלא הדרא בעינייהו, דהוו כהלואה, וכ"כ השו"ע בסימן י"א ס"ז, ועמש"כ המג"א שם סקי"א. [↑](#footnote-ref-597)
597. ועיי"ש שכתב דדמי לנשים שעשו ציצית שאולין דודאי דאין מברכין ע"ז, - אך כתב דיש לחלק קצת, דנשים שעשו ציצית שאולין, הרי לגבי המשאיל הטלית פטורה דאינה שלו, ולגבי האשה הציצית פסולין, ואין הטלית הזה ראוי למצוה לשום אדם, ומשא"כ בשואל טלית מצוייצת דלגבי הבעלים מתקיים דין הציצית בציציות אלו, י"ל דרשאי לברך עליו, והניח בצ"ע לדינא. [↑](#footnote-ref-598)
598. וכ"נ בד' המ"ב שכתב בסימן י"ד סק"ט בדין השואל מחבירו טלית דאם מטיל בה ציצית ומברך לא הפסיד כמו נשים שיכולות לברך על מ"ע שהזמ"ג, ושם סקי"א הביא פלוגתת רבוותא בשואל טלית מצוייצת אם מברך, וכתב דטעם הסוברים דמברך הוא משום דאדעתא דהכי השאילה לו שיברך עלי', וכיון דא"א לו לברך אא"כ תהי' שלו הוי כאילו נתנה לו במתנה ע"מ להחזיר, וכתב עפי"ז דבגונא דיתכן דהשאילו רק למלבוש אין מברכין עליו, והרי דאף דכשמטיל ציצית שלו יכול לברך, מ"מ כששואל טלית מצוייצת א"א לו לברך אא"כ תהי' שלו, ורק לדעת המג"א שהביא שם סקי"א אף השואל טלית מצוייצת מברך בכל גווני, דומיא דנשים. [↑](#footnote-ref-599)
599. ויש לסייע לזה, דהנה הביאוה"ל בסימן י"א ס"ז נסתפק דחוטין של שותפין ל"מ, ולפ"ז לכאו' הדין נותן דבטלית של שותפין דחייבת בציצית, ל"מ אלא אם יתן ציצית משלו, אך אם גם הציצית משל השותפות ל"מ, וזה לא שמענו, - וביותר יש לתמוה במש"כ הביאוה"ל בסימן י"ד ס"ג דבטלית של קהל ל"ב להא דאדעתא דהכי קנאוהו וכו', אלא היא חייבת בציצית כטלית של שותפין, ותיקשי דהיאך היא נפטרת בציציות שבה שהן של שותפין, ורחוק לומר דע"ז מודה הביאוה"ל דבעינן להא דאדעתא דהכי קנאוהו, - ובע"כ דאף דבעינן שיהיו הציציות שלו, מ"מ כל שהם של בעל הטלית שפיר מהני אף אם אינם של הלובש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-600)
600. ואמנם לכאו' ד' המג"א לא נתישבו בזה, דלהדיא מבו' בדבריו בסימן י"א סקי"א דמכח ה"ט דציצית שאולין פסולין, הי' בדין שלא לברך כששאל טלית מצוייצת, ואך דאמרינן דע"מ כן השאילן לו שיברך, ודעתו להקנות לו את הציציות, - אך יש לדחות דמכוון ד' המג"א שם, דלמש"כ הרא"ש דהא דמברכין על טלית שאולה הוא משום דהוי כנותנו לו במתנה ע"מ להחזיר, נמצא דהוי הטלית שלו והציצית אינם שלו ול"מ, וע"ז הוא שכתב דדעתו להקנות לו גם את הציציות, - וכ"נ מד' הא"ר בסימן י"ד סק"ו שכתב דלמש"כ שם דעיקר הא דמברכין על טלית שאולה, אי"ז משום שדעתו להקנותה לו, אלא הוא משום דפטורא דטלית שאולה הוא דא"צ לעשות בו ציצית, אך כשכבר נעשה בו ציצית יוצא בו, ניחא קו' המג"א בסימן י"א בחוטין שאולין. [↑](#footnote-ref-601)
601. וי"ל עוד דהני קמאי ס"ל כמשמעות ד' הרמב"ם בפ"א מציצית הי"א דלא נתמעט מדכתיב ועשו להם משלהם, אלא ציצית גזולים, אך ציצית שאולים כשרים, וכמש"כ הצ"פ בהל' ציצית שם, וכן נקטו הערול"נ בסוכה ט' א', ובתשו' שאילת דוד או"ח סימן ד'. [↑](#footnote-ref-602)
602. ואך דהרא"ה שם כתב דל"ב קרא להכי, דפשיטא דכה"ג מן העשוי הוא, אך בד' הריטב"א מבו' דילפינן לה מהא דאי"ז דומיא דפסולת גורן ויקב, אלא דטעם פסולו הוא משום דלי"ב מעשה כלל. [↑](#footnote-ref-603)
603. והלבו"ש בסימן ט"ו ס"ב דאיכא תרי גווני בפסולא דתולמ"ה בציצית, חדא, דבעינן שיתהוו הציצית בבגד ע"י מעשה, ולא שיקח ציצית עשויים ויתלם בבגד דהוי מן העשוי, ועוד, דלא מן העשוי בפסול, דאע"פ שתלאם בבגד במעשה דידי', מ"מ אם היו פסולין הוי מעשה דידהו כמאן דליתא, ושוב כשנכשרו אח"כ הו"ל מן העשוי, - ומבו' בדבריו, דאף דהוא דין בפנ"ע דכל דהיתה העשי' בפסול ל"מ, מ"מ גדר הדברים הוא דעשי' בפסול הוי כמאן דליתא, וע"כ הו"ל בכלל תולמ"ה, וכ"כ הגר"ז בסימן תרכ"ט ס"כ. [↑](#footnote-ref-604)
604. גם צ"ב לפ"ז בטעמא דרב דקציצתן זו היא עשייתן, דאף דהקציצה חשיבא כעשי', הרי נעשית עשי' זו בסכך פסול, ועמש"כ בזה הביכורי יעקב בתוספת ביכורים בסו"ס תרכ"ט. [↑](#footnote-ref-605)
605. ובד' האו"ז בסימן רפ"ט משמע דל"מ הנענוע, אלא בצירוף העשי' שעשה מתחילה כשהדלה את האילן, ועיי"ש שכתב ללמוד מזה דכ"ש היכא דעשה סוכה תחת התקרה דהיא כשרה לאחר שיסיר התקרה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-606)
606. והעירו דכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ה מסוכה הי"ב, דס"ל דגם כשהי' הסיכוך הרבה מהן ל"מ אלא כשקצצן, ואך דבכה"ג ל"ב נענוע, והכס"מ שם כתב לדעתו דהא דתנן דאם הי' הסיכוך הרבה מהן או שקצצן כשרה, דמשמע דכל שהסיכוך הרבה מהן כשר אף כשלא קצצן, היינו דאם הי' הסיכוך הרבה מהן סגי בקציצה לחודה, והא דתנן או שקצצן היינו קצצן כמשפט דהיינו קצצן ונענען, ומשמע דל"מ הנענוע אלא בצירוף הקציצה, וע"י הנענוע הוא דחשיב קציצה כמשפט המועלת ליחשב כעשי'. [↑](#footnote-ref-607)
607. וכ"נ בד' הריא"ז בפירקין בכ"ד דל"מ הנענוע אלא כשהי' לשם סוכה, עיי"ש, אך יש לדחות דמש"כ לשם סוכה היינו לשם צל, וכמש"כ כן בפירש"י לעיל ח' ב' דלשם סוכה בעינן ולצל הוא דמיקריא סוכה. [↑](#footnote-ref-608)
608. ואמנם הנה בפירש"י מבו' דגם בחוטט בגדיש הו"מ להכשיר אם הי' בזה לדינא דחטיטתן זו היא עשייתן, ואך דשאני החטיטה שאינה מעשה בגוף הסכך, אף דפסולא דחוטט בגדיש אינו משום שהעשי' הראשונה היתה בפסול, אלא משום דחשיב דל"ה בזה עשי' כלל, ונעשה הסכך מאליו, וכאשר כ"ה מבו' בפירש"י לקמן י"ב א' ד"ה חדא הא, וט"ז א' ד"ה אלא שאין שם, (אך בתשו' רש"י סימן פ"ג לא משמע כן, עיי"ש), - אך י"ל דאף דמעשה עימור הגדיש בפנ"ע לא חשיב כמעשה עשיית סיכוך, כיון דליכא חלל טפח וליכא ע"ז תורת סכך, מ"מ אם הוה אמרינן דחטיטתן זו היא גמר עשייתן, ומעשה העימור והחטיטה הוו כמעשה אריכא דסיכוך, שפיר הי' זה מעשה מעליא, דכיון דע"י המעשה כולו איכא סכך מעליא, שפיר חשיב כל המעשה כמעשה סיכוך. [↑](#footnote-ref-609)
609. וכ"נ למש"כ הרא"ה והריטב"א דפסולא דמחובר הוא משום דלי"ב עשי' כלל, ובע"כ דהא דקציצתן זו היא עשייתן, היינו דהקציצה בפנ"ע חשיבא כעשי', - אך יש לדחות, למש"כ לקמן בע"ב דבע"כ דאף לפ"ד הרא"ה והריטב"א שפיר מהני מה שהדלה במחובר ליחשב כעשי' לכשיקצץ, ולא מיפסל אלא משום דהוי עשוי בפסול, וע"כ שפיר י"ל דהקציצה מצטרפת להעשי' דמעיקרא, - ועמש"נ להלן בהערה לפרש כן בד' הרא"ה והריטב"א לעיל ט' א' בדין עשאה מן הקוצין ומן הגרדין. [↑](#footnote-ref-610)
610. אך בד' הבעה"ע בהל' סוכה פה. שהביא לד' הירושלמי, אף שכתב לעיל מינה דקי"ל דלא אמרינן קציצתן זו היא עשייתן, נראה דמפרש לד' הירושלמי דאתיא כמ"ד דקציצתן לא זו היא עשייתן, ואפ"ה כל שהדלה אותן לכך כשרה, וכ"נ ממש"כ שם דמתניתין איירי כשלא הדלה עלי' לשם סוכה, וכ"כ היפ"ע בסוגיין, וצ"ע, - עוד יש להוסיף, דבד' הבעה"ע משמע דקי"ל הכי דכל שהדלה אותן לכך כשרה, וצ"ל לפ"ז, דכל הא דמהני כשהדלה אותן לכך, הוא רק בפסולא דמחובר בסוכה, אך בציצית כשתלה ואח"כ פסק או כשהטיל לב' קרנות ואח"כ פסק ל"מ אף כשתלאן מעיקרא לשם כך, דהכי הוא סתמא דמילתא, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-611)
611. ומצינו עד"ז בד' המאירי בסנהדרין פ"ח ב' בדין הטיל למוטלת, דאם נתכוין לבטל הוי מעשה זה וחתיכת הראשונה מעשה אחד, וע"כ היא כשרה, ואם נתכוין להוסיף אין החתיכה שאח"כ מאותו מעשה, ופסולה משום תולמ"ה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-612)
612. אך מהא דפריך לקמן בסוגיין לרב מברייתא דש"מ דלא אמרינן קציצתן זו היא עשייתן, משמע דס"ל דרב מכשיר אף כשלא הדלה מתחילה לכך, דאל"כ מ"ט לא משני דאיירי כשלא הדלה מתחילה לכך, ועמד ע"ז היפ"ע בסוגיין. [↑](#footnote-ref-613)
613. ונפ"מ בזה הוא במש"כ הריטב"א בדין נענוע דבעינן שינענע לשם צל, וכ"כ המג"א בסימן תרכ"ו סק"ח והמ"ב שם סקי"ד, ונראה דהוא לטעמי' דבעינן שתהא העשי' לשם צל, דלמשמעות ד' רש"י לכאו' הדין נותן דמהני אף אם לא נענע לשם צל, דכיון דכבר ייחד את הסוכה לצל, תו אף אם בשעת הנענוע ל"ה דעתו למידי, שפיר דמי, ועפי"ז יש מקום לדון במש"כ האבנ"ז בסימן תע"ה סק"ב דמהני שיסכך קטן ויחשב הבעה"ב בשעת עשי' לצל, (וכן הוכיחו ממש"כ הפמ"ג באש"א סימן תרכ"א סק"ח והמ"ב שם סק"כ דמהני לסכך ע"י גוי), - ויש לסייע לזה מפירש"י הכא שלא הזכיר שיהא הנענוע לשם צל ולשם סוכה, ולקמן י"ב א' ד"ה וחוטט בגדיש בדין חוטט בגדיש כתב דמנענע וחוזר ונותן לשם סוכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-614)
614. והעירו דלפ"ז אין לפרש דהא דל"מ כשהיתה העשי' בפסול, הוא משום דבעינן תעשה ולא מן העשוי בפסול, וכמו שפירש"י, שהרי ליכא דין עשי' כלל, ובעכצ"ל דהא דל"מ כשהוא עשוי בפסול, הוא משום דכל דהוא עשוי בפסול ל"מ עשי' זו לחשוב הסוכה כעשוי' לצל, והיינו משום דעיקר הא דבעינן שתהא עשוי' לצל, הוא כדי שתהא לשם סוכה, כמשמעות ל' הרמב"ם שם בסו"ד ושם ה"ח שכתב דבעינן לשם סוכה, (והיינו משום דלצל הוא דמיקריא סוכה, כמש"כ בפירש"י לעיל ח' ב'), וכל שהיא עשוי' בפסול, ל"מ העשי' לחשבה כסוכה. [↑](#footnote-ref-615)
615. שהרי דעת הרמב"ם בפ"א מציצית הי"ב דבציצית ל"ב עשי' לשמה, ובע"כ דהא דל"מ בזה תולמ"ה, הוא משום דבעינן עשי' בציצית, וכל שנעשית מאלי' פסולה, וכאשר כ"ה בד' הרמב"ם שם הי"ג. [↑](#footnote-ref-616)
616. דאי נימא דאי"ז עשי' בפנ"ע אלא דסגי במה שגמר העשי' הוא בהכשר, אין לדמות דכ"ה דמהני קציצת הסכך להכשיר, ה"נ מהני פסיקת הציצית להכשיר, דהרי הא דמהני קציצת הסכך להכשיר, הוא משום דסגי במה שבגמר העשי' איכא הכשר על הסוכה, לאשוויי להסוכה כעשוי' לצל, ואין ללמוד מזה דאף לענין ציצית דאיכא דין עשי', סגי בגמר העשי', - ובע"כ דהא דקציצתן ופסיקתן זו היא עשייתן היינו דחשיב זה כעשי' בפנ"ע, וע"כ ה"ז מועיל לאשוויי להסוכה כעשוי' לצל, וה"ז מועיל לדין העשי' דבעינן בציצית. [↑](#footnote-ref-617)
617. וצ"ב בל' רש"י שכתב דכל שפוסק הראשין הו"ל ח' חוטין, ואם חשבינן לחוטי הציצית כח' חוטין, אף שאינם אלא ד' חוטין כפולין, הדין נותן דאף כשלא פסק ראשי החוטין יהיו חשובין כב' חוטין, דאף דאינם אלא מחוט אחד, מ"מ כיון דהן כפולין הו"ל כב' חוטין, ומ"ט לא חשיבי אלא כחוט אחד. [↑](#footnote-ref-618)
618. אך הב"י בסימן י"א כתב דמודו רי"ו והארחות חיים והכל בו דכל שפסק קודם הקשירה כשר, עיי"ש, והמשכנות יעקב בסימן ט"ז תמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-619)
619. ויש לפרש עוד בזה, לדעת השאילתות ודעימי' דהא דפסול כשלא פסק ראשי החוטין, הוא משום דבעינן ענף, וי"ל דכל הא דבעינן ענף הוא בשעת הקשירה, אך בשעת התלי' ל"ב כלל שיהא ענף, ונמצא דאין התלי' כלל בפסול, וזה ע"ד מה שאמרו לקמן בסוגיין דל"ב כנף בשעת פתיל, ונתבאר להלן די"ל דהיינו דמה"ט ל"ה התלי' כלל בפסול. [↑](#footnote-ref-620)
620. ומצינו סמך לזה בפירש"י במנחות מ' ב' ד"ה אמר רבא בהא דבהטיל למוטלת לי"ב משום תולמ"ה, דהוא משום דעשייתן ל"ה מעשה משום דעובר בבל תוסיף, ולא מיקרי ציצית העשוי' בפסול, ועמש"נ בזה בדף מס' 31??. [↑](#footnote-ref-621)
621. ועפי"ז כתב הלבוש שם ובסימן י"ד ס"א, דהא דציצית בגוי פסולה, הוא אף כשתלה החוטין, דג"ז הוי בכלל ועשו להם ציצית, והביאוהו הפמ"ג במש"ז בסימן י"ד סק"א, והמ"ב שם סק"א. [↑](#footnote-ref-622)
622. ועיי"ש בד"ה במ"ב שכתב לפ"ז דאין לשמה מעכב בתחיבה, משום דאינה בכלל העשי', ותמה ע"ד הביאוה"ל בסימן י"ד ס"ב ד"ה לא יברך שנסתפק בזה, - אך המשכנות יעקב בסו"ס ט"ז הוכיח דהתחיבה הויא בכלל העשי', ממה שאמרו בר"פ התכלת דמצוה להקדים לבן לתכלת בהתחיבה, והרי דיש מעשה מצוה בתחיבה בכנף לחוד, ועמש"כ החזו"א שם שם לדחות. [↑](#footnote-ref-623)
623. ועיי"ש במש"כ להוכיח כן מסוגיית הגמ' לקמן ט"ו א', ובמש"כ ע"ז המשכנות יעקב בסימן ט"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-624)
624. וזה מתפרש טפי להגר"א לטעמי', דלעולם אף התחיבה הוי בכלל העשי', והא דמכשרינן כשחתך קודם הקשירה, הוא משום דבמעשה הקשירה מודה שמואל דהיינו עשייתן, וע"כ י"ל דלכתחילה בעינן שתהא אף תחילת העשי' בהכשר. [↑](#footnote-ref-625)
625. אך בפירש"י בסוגיין מבו' דדרך העשי' היא שפוסקן אחר שתוחבן בכנף, והרי דלכתחילה עושין כן, ואמנם בד' הב"י בסימן י' ס"ו שלא הביא מד' רש"י אלו, נראה דמפרש לדבריו בע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-626)
626. וי"ל עוד, דאף לדעת הסוברים דקשר עליון הוא קשר הסמוך לכנף, מ"מ כל שלא עשה קשר כלל בסוף הגדיל ל"מ משום דאין הגדיל מתקיים, ואך דלזה ל"ב בדוקא קשר, וסגי גם בעניבה וכריכה בגונא דעי"ז מתקיים הגדיל, ודין "קשר עליון" הוא סמוך לכנף, (ומצינו עד"ז בד' הפמ"ג במש"ז שם סוסקי"ד), וע"כ כ"ז שלא קשר בסוף הגדיל, עדיין לא מתכשר בהכי. [↑](#footnote-ref-627)
627. ואך דחלוקין הן בטעמם, דבד' הלבוש מבו' דמודה להך מילתא דלהסוברים דקשר עליון הוא קשר שבסוף הגדיל, ל"מ קשר הסמוך לכנף, ואך דס"ל דיש לחוש לדעת הסוברים דקשר עליון הוא קשר הסמוך לכנף, דלדעתם מיפסל בכה"ג שפסק אחר שקשר את הקשר הסמוך לכנף, אך בד' העו"ת שם סק"ט משמע דלכו"ע יש לפסול בכה"ג, והיינו משום דס"ל דלכו"ע מהני אף קשר הסמוך לכנף, וכ"כ החמד משה שם סק"ט, והחזו"א שם. [↑](#footnote-ref-628)
628. ומה"ט מבו' בד' הב"י, דאם היו כל החוליות והקשרים מעכבין, הי' מהני לפסוק החוטין קודם גמר כל החוליות והקשרים. [↑](#footnote-ref-629)
629. אך החזו"א שם נקט להכשיר בזה, ולא נתפרש בדבריו הטעם בזה, וי"ל דהוא משום דכריכה בלא קשר בסופה לאו כלום היא, (וכמש"כ החזו"א שם סקי"ג ד"ה מש"כ), ואף דלכאו' למש"כ החזו"א שם דדין קשר עליון מתקיים בקשר הסמוך לכנף, בע"כ דל"ב לעיכובא קשר בסוף הגדיל, (דמנ"ל ב' דיני קשר), מ"מ י"ל דאף דל"ב בדוקא קשר בסוף הגדיל, מ"מ בעינן שיעשה דבר המקיים הגדיל, - וי"ל דהוא משום דאף דכריכה זו שנעשית קודם פסיקת החוטין פסולה, מ"מ שפיר מצינו להכשיר בהכריכות שכורך אח"כ, ומשא"כ כשקשר קודם פסיקת החוטין, דל"מ להכשיר בהקשר שקושר אח"כ, כיון שכבר נתחברו החוטין לבגד ע"י הקשר הראשון, (וכמש"כ החזו"א שם בד"ה וסתימת, דאין חיבור אחר חיבור), וכמש"נ לדון כן להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-630)
630. אך עיי"ש שכתב די"א דאם קשר רק פעם אחת קודם שפסק החוטין כשר, כיון דאין הקשר נקרא קשר אלא כשהוא של קיימא, וכ"כ העו"ת שם סק"ט, ועמש"כ בזה הארצוה"ח שם, וצ"ל דאף דס"ל דבעינן שתהא כל העשי' בכשרות, מ"מ כיון דהקשר הראשון בפנ"ע לאו מידי הוא, אי"ז מכלל העשי', ועשיית הקשר השני הויא כל העשי'. [↑](#footnote-ref-631)
631. ועיי"ש שכתב בטעם הסוברים דל"מ בכה"ג, דהוא משום דכל דכבר מחוברין הן בפסול ל"מ עשי' כלל מה שמוסיף עוד קשר, ולכאו' הוא כמש"כ החזו"א בסימן ג' סקי"א ד"ה וסתימת דאין חיבור אחר חיבור, - אך לפ"ז הדין נותן דאף דל"מ כשפסק אחר שקשר, מ"מ שפיר יועיל כשפסק אחר שכרך, דאף אם כריכה זו פסולה, יש להכשיר במה שהוסיף לכרוך אח"כ, והעו"ת בסימן י"א סק"י נקט דלא כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-632)
632. וי"ל לפ"ז דזהו מש"כ בפירש"י דרב עמרם שכח ולא פסקן עד שעשה "כל" הגדילים וקשריהם, דלאו היינו דעשה כל הגדילים והקשרים של ציצית אחת, דא"צ לזה, וכמש"כ הב"י, אלא היינו דעשה הגדילים והקשרים של כל הד' ציציות, וע"כ הוא דהו"ל בכלל תולמ"ה, וכ"כ השפ"א בסו"ד. [↑](#footnote-ref-633)
633. אך צ"ע דמ"ש מהטיל לבעלת ג' דפסול משום תולמ"ה, אף דכשהשלים את הציצית הרביעית הי' זה בהכשר, והרי בתלאן ואח"כ פסקן הוי טפי בכלל תולמ"ה, מבהטיל לבעלת ג', וכמבו' בסוגיית הגמ' במנחות מ' ב', וכמש"כ התוס' חיצוניות שם, - וצ"ל דהוא משום דבהטיל לבעלת ג', הא דהוי בכלל תולמ"ה, הוא משום דהוי העשי' בטלית פטורה, ובזה ל"מ הא דסוף העשי' היא בטלית חייבת, דמ"מ תחילת העשי' שנעשית בטלית פטורה אין עלי' הכשר, ומשא"כ בתלאן ואח"כ פסק דהא דהוי בכלל תולמ"ה הוא משום דליכא הכשר על עשי' זו, ובזה י"ל דכל שגמר העשי' הוא בהכשר שפיר דמי, דזהו דחשיב כעשי' בהכשר, דלעולם אין ההכשר אלא בגמר העשי', וממילא דל"ה כלל בכלל תולמ"ה. [↑](#footnote-ref-634)
634. וצ"ל כן גם בד' הרא"ה והריטב"א לעיל ט' א' שפירשו דהא דפסל רב בעשאן מן הקוצין ומן הגרדין הוא משום תולמ"ה, - אך מד' התוס' שעמדו בזה, מבו' דס"ל דהא דפסיקתן זו היא עשייתן, היינו דהפסיקה בפנ"ע הויא מעשה, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-635)
635. אך אכתי אי"ז מתישב לדעת הסוברים דאף אם תלה וקשר ואח"כ פסק כשרה, כיון דעדיין לא כרך, ולא מתכשר בהכי. [↑](#footnote-ref-636)
636. ובד' הביאוה"ל שהוכיח מזה, י"ל דס"ל דעיקר דין הקשירה הוא לקשור החוטין זל"ז, והכא שלא נתחברו החוטין זל"ז, אלא נתחברו לבגד, ל"ה כקשירה כלל, - וי"ל עוד דס"ל דבעינן שיתחברו החוטין לבגד ע"י קשירה, ובמה שארוגין החוטין עם הבגד אין מתקיים דין קשירה, וכאשר כ"ה בספרי פר' שלח פיסקא ט', (וכ"ה בתשו' חכמי צרפת ואשכנז סימן ע"ח), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-637)
637. ויש להוסיף, דהרי לדעת שמואל בעינן שתהא אף הטוי' לשמה, והרי דלא סגי במה דאיכא עשי' בציצית לשמה, אלא בעינן שתהא כל עשייתה לשמה, ואף לדעת רב דפליג וס"ל דל"ב טוי' לשמה, מ"מ י"ל דבעשיית הציצית בבגד בעינן שתהא כולה לשמה. [↑](#footnote-ref-638)
638. אך בפירש"י במנחות מ' ב' ד"ה תולמ"ה מבו' דכל שתלה החוטין בבגד שלא לשמה, אין הפסול בזה אלא משום תולמ"ה, וכאשר כ"ה להדיא בגמ' שם לפי פירושו, וכ"כ הר"ן בגיטין מ"ה א', והמאירי לעיל ט' א', - והיינו דהגם שתלאן שלא לשמה, מ"מ כל שהוא גומר עשייתן לשמה, ה"ז מועיל לאשוויי להו לשמה, ואך דכיון דתחילת עשייתן היתה שלא כהלכתה, הו"ל תולמ"ה, וכ"כ העמק ברכה ציצית אות ז', - וזה ע"ד מש"נ לעיל בד' רש"י במה שאמרו דהא דסכך שהונח שלא לשם צל פסול, הוא משום תולמ"ה. [↑](#footnote-ref-639)
639. אך בתשו' לחכמי צרפת ואשכנז סימן ע"ח בתשו' ה"ר שמחה וה"ר שמואל כתב דבכה"ג כשר, דדמי לטלית שמטיל בה ד' ציציות בזאח"ז דמי לטלית שמטיל בה ד' ציציות בזאזח"ז, ולא פסלינן ג' הראשונות אע"ג דארבעתן מצוה אחת, כמו ד' מינים שבלולב, והיינו משום דהעשי' נגמרה כשמטיל את ארבעתן, - ובדעת הראב"ד עמש"כ האבנ"ז בסימן ט' סק"ו, ובסימן תס"ו סק"ו, ומהא דבציצית מכשרינן כשמטיל ד' ציציות בזאח"ז, י"ל עוד, ע"ד מש"כ האבנ"ז שם סק"ו, דכל ציצית היא עשי' בפנ"ע אלא שהן מעכבין זא"ז, ול"ד לד' מינים דבעינן שיהיו באגד אחד, וכל שאגד מקצתן, הוי האגד בפסול. [↑](#footnote-ref-640)
640. ועד"ז יש לדון במש"כ בס' פתחי תשובה בסימן י"א דלכתחילה יש לתחוב כל הד' חוטין יחד בטלית, דאם תוחב תחילה חוט אחד, הו"ל כתולמ"ה, ועיי"ש שהוכיח מסוגיית הגמ' בר"פ התכלת דבדיעבד ה"ז כשר. [↑](#footnote-ref-641)
641. ועמש"נ להלן בהערה לדון עוד בזה דלא חשיב דהיתה העשי' בפסול, משום דבשעת התלי' ל"ב כלל שיהיו כריכות וקשר. [↑](#footnote-ref-642)
642. וזה ע"ד מש"כ בתשו' חכמי צרפת ואשכנז סימן ע"ח בתשו' ה"ר שמחה וה"ר שמואל דאם פסק ראשי חוטין של ג' ציציות קודם שקשר ציצית רביעי ואח"כ קשר קשר רביעי, כשר, כיון דהוי גמר עשיית הציצית בהכשר, ואף דבד' הפוסקים בסימן י"א מבו' דלא כן, (וכמש"נ לעיל), י"ל דהיינו משום דכל ציצית הוי עשי' בפנ"ע, אלא שמעכבין זא"ז, (וכמש"כ האבנ"ז בסימן תס"ו סק"ד), ומשא"כ בסוכה דכל הסכך הוי כעשי' אחת, - ובדבריהם שם מבו' דמדמו סוכה שלא סיכך בה שיעור שיחזור וישלים, להטלת ד' ציציות בזאח"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-643)
643. ויש מקום לדון עוד בזה, דהא דכל ציצית כשרה אף שתחילת עשייתה היא בפסול כ"ז שלא נגמרה עשייתה, וכן כל סוכה כשרה אף דתחילת עשייתה היא בפסול דעדיין ליכא זע"ז, ואין צממ"ח, הוא משום דגמר עשיית הציצית וגמר הסיכוך הוא ע"י מעשה, וע"כ שפיר מתקיים בזה דין "תעשה", דהכשר הסוכה "מפסול זה" נעשה ע"י מעשה, וכמש"כ כן הביכורי יעקב בתוספת ביכורים סו"ס תרכ"ט, ועד"ז מצינו בד' היד אפרים בסימן י"ב, - וי"ל דכ"ז הוא היכא שבאנו לפסול משום הא דבתחילת עשיית הציצית עדיין אין לה הכשר, דכיון דהכשרה מפסול זה נעשה ע"י מעשה, שפיר דמי, וה"נ הוא בסוכה, דאף דבתחילתה אין לה הכשר, משום דליכא זע"ז ואין צממ"ח, מ"מ כיון דהשלמת השיעור והשלמת הסיכוך לצממ"ח הוא ע"י מעשה, שפיר דמי, אך כל שהי' פסול אחר בעשייתה, דפסול זה לא הוכשר ע"י מעשה, הרי דאף דגמר את עשיית הציצית והסוכה ע"י מעשה, מ"מ כיון דהכשר הפסול ל"ה ע"י מעשה, הו"ל בכלל תולמ"ה, וזה ע"ד מש"נ לעיל בדעת רש"י דעשאה מן הקוצין וכו' פסול משום תולמ"ה, ולא מכשרינן מכח גמר עשיית הציצית. [↑](#footnote-ref-644)
644. אך ההעמ"ש בסימן קכ"ז סקי"ג פירש בד' רש"י, דאיירי כשעשה מחוט אחד לכל הב' ציציות, שכפל חוט אחד לד', ונתנו בב' כנפות, וה"ז פסול גם משום דהוי חוט אחד, ובעינן בכל ציצית ד' חוטין, ודמי להא דפסלינן בתלאן ואח"כ פסק ראשי חוטין שלהן משום דליכא אלא חוט אחד, ועיי"ש שפירש כן בד' הכס"מ בפ"א מציצית הי"ד ובב"י בסימן ט"ו, וזהו שהק' דמ"ט כתב הרמב"ם להא דפסול בתלה החוטין ב' ב' כנפים, הרי אף כשתלאן בכנף אחד פסול, וכ"נ בד' המער"ק בהל' ציצית שם שפירש כן לד' הכס"מ, וכ"נ בד' הב"י בסימן ט"ו שהק' ע"ד הטור שם שהביא לדינא דהטיל לב' קרנות בב"א, דזה נלמד מהא דפסלינן בתלאן ואח"כ פסק ראשי חוטין שלהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-645)
645. ויש מקום לדחוק דגם מש"כ בפירש"י הכא דאי"ז אלא חוט אחד, היינו דכיון דאי"ז אלא חוט אחד, ע"כ נמצא דהוי אותו החוט בב' כנפות וע"כ הוא דפסול, - דאי נימא דהפסול הוא משום דא"א שיעלה חוט אחד לב' ציציות, הרי הדין נותן דמ"מ יעלה לציצית אחת, ומ"ט פסלינן לב' הציציות משום תולמ"ה. [↑](#footnote-ref-646)
646. אך צ"ב לפ"ז, דמאי ס"ד דאיירי כשקושר ואח"כ פוסק ואפ"ה ה"ז כשר לדעת רב, הרי הו"ל כהטיל לבעלת ג', דאף שהשלימה לארבע פסולה, ועמד ע"ז המגן גיבורים שם, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-647)
647. ואמנם ממש"כ הרמב"ם שם דבשעה שפסקן נעשו ב' ציציות, משמע דהפסול בזה הוא משום דאינם אלא ציצית אחת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-648)
648. ולמשמעות ד' הרמב"ם דהפסול בהטיל לב' קרנות הוא משום דב' הקרנות מעורין זב"ז וחשיבי ככנף אחד, י"ל דמה"ט אין הפסול בזה אלא כשקשר, דעי"ז הוו הקרנות מעורין זב"ז, אך כ"ז שלא קשר ואינם מעורין זב"ז, ליכא לעיקר הפסול, וע"כ לי"ב משום תולמ"ה, ועד"ז כתב המגן גיבורים בסימן י"ג סוסקכ"ג, אך אי"ז מוכרע, די"ל דאף קודם הקשירה, הוו הכנפות מעורין זב"ז ע"י הכריכות. [↑](#footnote-ref-649)
649. ועד"ז י"ל גם בהא דבכל עשיית ציצית לא אמרינן דתחילת עשייתה היא בפסול כ"ז שלא נגמרה עשייתה, ועדיין ליכא כריכות וקשר, שעמד ע"ז האבנ"ז, ונתבאר לעיל, - והיינו משום דבשעת התלי' ל"ב כלל שיהא כריכות וקשר, וע"כ לא חשיב דהוי התלי' בפסול. [↑](#footnote-ref-650)
650. ואי נימא בדעת הרמב"ם דכ"ז שלא קשרן אין הכנפות מעורות זב"ז וליכא לעיקר הפסול, ונתבאר לעיל, ודאי דאין לפסול אלא כשקשר ב' הכנפות ואח"כ פסקן. [↑](#footnote-ref-651)
651. ובד' הפמ"ג שם משמע שפירש בד' הפרישה דאף הציצית שבכנף השני שקשרה אחר החתיכה פסולה, וצ"ב דהרי כל שעשה הקשירה בהכשר ליכא משום תולמ"ה, - ויש מקום לפרש דמכוון ד' הפרישה שהציצית שבכנף הראשון שקשרה קודם החתיכה פסולה משום תולמ"ה, דאף שלא קשרה בכנף השני אלא תחבה בו, יש בה לפסולא דציצית בב' כנפות, וממילא דנעשית הציצית בכנף הראשון בפסול, ויש בזה משום תולמ"ה. [↑](#footnote-ref-652)
652. בפירש"י כתב דבשעת פתיל היינו בשעה שפותלו שתולה בו הפתילים, וכ"כ בפי' ריב"ן דהוא בשעה שתולה בו הפתיל, והשפ"א לעיל בסוגיין עמד בזה, דהיכן מצינו דהעשי' נקראת פתיל, - ובתשו' רש"י סימן פ"ג משמע קצת דמפרש דבשעת פתיל היינו קודם הקשירה, דאכתי אי"ז ציצית אלא פתיל בעלמא.

     ולדעת הרמב"ם בכ"ד דלישנא ד"פתיל" הוא כריכה, ונתבאר בדף מס' 12, י"ל דזהו מה שאמרו דס"ד דבעינן כנף בשעת פתיל, דס"ד דאף דפסק ואח"כ קשר, מ"מ כיון שכבר כרך קודם שפסק, להרמב"ם לטעמי' בפ"א מציצית ה"ז דקשר עליון הוא הקשר שבסוף הגדיל, ל"מ, - וי"ל דלהרמב"ם לטעמי' דהפסול בהטיל לב' קרנות הוא משום דב' הקרנות מעורות זב"ז, בע"כ לפרש דהס"ד לפסול הוא כשכרך קודם שפסק, דאם לא כרך, הרי אין ב' הקרנות מעורות כלל זב"ז, ואין מקום כלל לפסול. [↑](#footnote-ref-653)
653. ובזה מתפרש הא דמפרשינן הכא דהס"ד הוא דבעינן כנף בשעת פתיל, אף לפירש"י לעיל דעיקר הפסול בהטיל לב' קרנות הוא משום דחוט אחד הוא, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-654)
654. אך למש"כ החזו"א דהא דמכשרינן כשפסק אחר התחיבה, משום דל"ב מעשה תחיבה כלל, וע"כ גם ל"ב שתהא התחיבה לשמה, צ"ב דא"כ מאי ס"ד דכל דליכא כנף בשעת פתיל פסולה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-655)
655. והעירו עוד בזה, די"ל דהתוס' לטעמייהו אזלי דס"ל דהא דקציצתן זו היא עשייתן היינו דהקציצה חשיבא כעשי' גמורה בפנ"ע, ונתבאר לעיל, ובזה י"ל דכל דלא נקצץ לגמרי ליכא ע"ז חשיבות עשי', אך לדעת רש"י דהא דקציצתן זו היא עשייתן היינו דסגי במה שגמר העשי' הוא בהכשר, מסתברא מילתא דאף היכא שלא נקצץ לגמרי, מ"מ הו"ל גמר העשי', וסגי בהכי. [↑](#footnote-ref-656)
656. אך מד' התוס' נראה דס"ל דהא דקציצתן זו היא עשייתן, אי"ז משום דמעשה המכשיר חשיב כעשי', אלא היינו דהקציצה שפועלת בסיכוך לעשותו כתלוש, חשיבא כעשי', וע"כ י"ל דכל שלא נקצץ לגמרי ל"ה כעשי'. [↑](#footnote-ref-657)
657. וזה ע"ד מש"כ בפירש"י לעיל דהא דבחוטט בגדיש לא אמרינן דהיינו עשייתן, היינו משום דהסוכה נעשית מאלי' דפנותי' וסככי', ומבו' דאם הי' עושה מעשה בגוף הדפנות הי' זה מועיל ליחשב כעשי', אף דהפסול דתולמ"ה הוא בסיכוך, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-658)
658. ויש להסתפק אם היינו דל"ב בלולב עשי' כלל, או דאף דבעינן עשי', מ"מ שפיר מתקיים דין העשי' אף כשבשעת העשי' הי' פסול. [↑](#footnote-ref-659)
659. אך שמא צ"ל דל"ד הוא, וכ"נ ממש"כ הר"ח עוד, דלמ"ד דלולב א"צ אגד לקיטתו זו היא עשייתו, אך דלכאו' אם לולב א"צ אגד, אין מקום לפסול כלל כשנאגד בפסול, ול"ב לדינא דלקיטתו זו היא עשייתו, ואמנם שמא י"ל דבעינן לדינא דלקיטתו זו היא עשייתו, לקיים דין ההידור דיהא הלולב אגוד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-660)
660. ולמש"כ בפי' ר"ח דכל מה שאמרו דלא ילפינן לולב מציצית, היינו בהא דקציצתן לא זו היא עשייתן, אך עיקר דינא דתולמ"ה הוא אף בלולב, ניחא, דע"כ ה"נ במזוזה איכא לפסולא דתולמ"ה, ולפ"ז י"ל דאם משכחת גוונא במזוזה דנימא דמעשה ההכשר זה הוא עשייתו, שפיר יועיל, אף דבסוכה ובציצית קי"ל דקציצתן ופסיקתן לא זה הוא עשייתן. [↑](#footnote-ref-661)
661. והמאירי שם הוסיף, דדמי לחוטט בגדיש דכל שהניח בשעת אסיפתן חלל טפח ברוחב ז' לשם סוכה, מתקנה אח"כ וכשרה, והיינו דהרי אף שיש שם חלל טפח, אכתי ה"ז פסול, משום דלי"ב חלל י', ומ"מ כיון דיש שם חלל טפח ויש ע"ז תורת סיכוך, חשיב כפסול שאינו מחמת עצמו של סכך, ומהני בזה מעשה החטיטה להכשיר. [↑](#footnote-ref-662)
662. ולכאו' המכוון בזה הוא, דהיכא דהוי הפסול בגוף הסיכוך, ל"מ מעשה הסיכוך כלל, ומעשה הקציצה בפנ"ע ל"ה עשי', אך היכא דאין הפסול בגוף הסיכוך איכא תורת מעשה על מעשה הסיכוך, אלא דמ"מ איכא גריעותא בהעשי' מכח הפסול, ובכה"ג מצטרף המעשה המכשיר למעשה הסיכוך דמעיקרא, ועמש"כ הגר"ז בסימן תרכ"ו סוסי"ז. [↑](#footnote-ref-663)
663. אך ממש"כ האו"ז שם להוכיח כד' הר"י הלבן מהא דאף כשסיכך בגפן ודלעת שהן פסול הגוף כשר אחר שקיצץ ונענע, כ"ש הכא שגוף הסכך כשר שהסוכה כשירה היא לאחר שיסיר התקרה, משמע דהא דמכשרינן הוא מכח מעשה הסרת התקרה דהוא מצטרף למעשה הסיכוך דמעיקרא, וזהו דמדמי לה להא דמהני קציצה ונענוע כשסיכך באילן מחובר, וס"ל דהוא משום דה"ז מצטרף למעשה הסיכוך דמעיקרא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-664)
664. ועיי"ש שכתב דאף דלגבי סוכה סוגיא דעלמא להכשיר בזה, מ"מ לגבי ציצית יש להחמיר טפי, משום דלדעת הפוסלים הו"ל מבטל מ"ע בקו"ע ללבוש טלית שחייבת בציצית מבלי שיהא בה ציצית כשרים, ול"ד לסוכה, דאין ביטול מצות סוכה נעשית בידים בקו"ע, אלא המצוה מתבטלת מאלי' בשוא"ת דהו"ל כמי שאינו יושב בסוכה, - ולא נתפרש לן, דכ"ה דבציצית הוא מבטל מ"ע בקו"ע כשלובש בגד בלא ציצית, ה"ה בסוכה הוא מבטל מ"ע בקו"ע כשאוכל חוץ לסוכה, ואדרבה בסוכה הוי טפי ביטול בקו"ע, כיון דמצות סוכה היא בשעת האכילה, ומשא"כ בציצית דמצותה היא אחר העיטוף, ונתבאר בזה בדף מס' 3 בסופו בהערה. [↑](#footnote-ref-665)
665. אך הפמ"ג במש"ז סימן י"ח סק"א נסתפק לפסול בזה מטעם אחר, דבשעת עשייתו לא קרינן בי' אשר תכסה בה, כיון דה"ז אסור בלבישה, וע"כ הו"ל תולמ"ה, והאמרי בינה בסימן ב' כתב לדמותו לבגד העשוי לתכריכין דפטור מן הציצית משום דלא קרינן בי' אשר תכסה בה, - ואמנם למש"כ בתשו' לחכמי צרפת ואשכנז סימן ע"ח דאם הטיל ציצית לכסות המיוחדת ללילה לי"ב משום תולמ"ה, ונתבאר להלן, ה"נ בכה"ג לי"ב משום תולמ"ה, והפמ"ג לטעמי' שנקט שם בסו"ד דכשהטיל ציצית לכסות המיוחדת ללילה י"ל דפסול משום תולמ"ה, (ולא נסתפק בזה אלא משום דאי"ז מחוסר מעשה). [↑](#footnote-ref-666)
666. ולכאו' יש מקום לדון עוד, דבכה"ג לא חשיב כלל דהוי העשי' בפסול, דאף דאין הסכך צממ"ח, אי"ז כסכך פסול, אלא דלא סגי בזה, וע"כ לי"ב משום תולמ"ה, - ועד"ז יש לדון במש"כ האבנ"ז בכ"ד דלעולם תחילת עשיית הציצית היא בפסול כ"ז שלא נגמרה עשייתה, והא דמכשרינן הוא משום שלא הקפידה תורה רק על גמר עשייתן שיהא בכשרות, ונתבאר בדף מס' 29. [↑](#footnote-ref-667)
667. לכאו' המכוון בזה, דהא דכסות לילה פטורה, אין הגריעותא בגוף הטלית דאינה בת חיובא, אלא הוא פטור בחיוב הגברא, וע"כ לי"ב משום תולמ"ה. [↑](#footnote-ref-668)
668. ועמש"כ בס' ראש המזבח בזבחים י"ח ב' בדין כסות סומא שהטיל בה ציצית, ואח"כ מכרה לפיקח, אם פסולה משום תולמ"ה, לדעת הגאון שהביא הרא"ש בהל' תפילין סימן ט"ז דפטור מן הציצית, עיי"ש, ולמש"כ בתשו' חכמי צרפת ואשכנז נראה דלי"ב משום תולמ"ה, כיון דגוף הטלית בת ד' כנפות ובת חיובא. [↑](#footnote-ref-669)
669. צ"ב דמ"ט הוצרך לזה, הרי אף טלית שאולה הויא בת חיובא להבעלים, ומ"ט יהא בזה משום תולמ"ה, - וי"ל למש"כ הבעה"ע בהל' ציצית שער א' ח"ב סט. דמדכתיב ועשו להם משלהם נלמד דבעינן שיהא הציצית שלו, וחוטין שאולין ל"מ אלא בדלא הדרא בעינייהו, דהוו כהלואה, וכ"כ השו"ע בסימן י"א ס"ז, וע"כ נמצא דכל שמטיל חוטין שלו בטלית ששאל, אין הציצית כשרה אלא לדידי', וע"כ הי' מקום לפסול בזה משום תולמ"ה, כיון דלדידי' הו"ל טלית שאולה דפסולה. [↑](#footnote-ref-670)
670. ולכאו' למש"כ בתשו' מחכמי צרפת ואשכנז דאם הטיל ציצית לטלית שאולה ל"ה כתולמ"ה, ה"נ יש להכשיר כשהטיל ציצית גזולין בטלית שלו, שהרי כלפי הבעלים דהציצית, שפיר הו"ל עשי' בהכשר, דאף דאין הטלית שלו, הו"ל כהטיל ציצית בטלית שאולה דל"ה כתולמ"ה, וממילא דמהניא העשי' גם כלפי הגזלן, דדמי למטיל ציצית שלו בטלית שלו, ומכר אח"כ הטלית והציצית לאחר, דה"ז כשר, ולא אמרינן דבשעת העשי' ל"ה הציצית כשרה לדידי' דאין החוטין שלו, והו"ל תולמ"ה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-671)
671. משמע דאף לכתחילה אין מצוה לפוסקו, אף דהוא יותר מב' שליש, ומשמע מזה כדעת הסוברים דאף דנוי ציצית שליש גדיל וב' שלישי ענף, מותר להאריך את הענף יותר מב' שליש, ונתבאר בדף מס' 12, אך שמא י"ל דכיון דשאר ז' החוטין הוו ב' שליש, לא איכפת לן דחוט אחד ארוך יותר, (אך הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק עמ' 272 כתב דקצה כל החוטים לאחר הקשירה צריך להיות שוה), ויש לקיים בזה מנהג העולם דאין חותכין את החוט הכורך אף דפעמים שהוא ארוך הרבה. [↑](#footnote-ref-672)
672. ולגירסת השטמ"ק דלא מייתי מכח הא דלי"ב כשיעור, צ"ל כמש"כ המרדכי בסימן תתקמ"ב בשם ה"ר אלחנן, דליכא למיתי עלה משום חיסרון שיעור דכיון שעתיד הוא לגומרה מחייב מיד, וכנראה ס"ל לה"ר אלחנן, דאם היתה פטורה משום חיסרון שיעור, פשיטא שהי' בזה משום תולמ"ה, ומתישב בזה משה"ק המהר"ם בנעט והקר"א על דבריו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-673)
673. וכתב לפרש עוד דהוא משום דאין לו אלא ב' קרנות ולא חזי לד' ציצית דהא בעי לארחוקי מכל קרן מלא קשר אגודל ובג' אצבעות לי"ב תרי שיעורא. [↑](#footnote-ref-674)
674. אך בפי' רגמ"ה פירש דמה שאמרו דכיון דבצעו בה ג', היינו דכיון שגמרו ג' אצבעות האחרונים לא הוו משהו לה אלא לאלתר רמו לה תכילתא וכל הכנפים ביחד. [↑](#footnote-ref-675)
675. ואמנם בד' הביאוה"ל בסימן ט"ו י"ל דשאני התם דהמקום שמטיל בו את הציצית לא יהא בו הכשר גם אחר שיתפור, אלא שיעלה את הציצית למעלה מקשר גודל, ומשא"כ הכא דמקום זה עצמו שהטיל בו הציצית יהא כשר אחר שיוסיף עליו, אך בד' הפמ"ג והמ"ב בסימן י"א שפסלו גם בגונא דתלה מטלית על הכנף, צ"ע מדינא דהכא, - ולכאו' צ"ל בדעתם, דבאמת לא הטילו תכלת אלא בב' הקרנות שנגמרו, וכמו שפירש"י לפי הס"ד, ול"מ הא שהגיעו לג' אצבעות האחרונים, אלא דמה"ט חשיב דאף קרנותי' האחרים ראויין לציצית, - אך בד' הראב"ן בתשו' סימן ס"א מפורש דהיו מטילין ציצית בכל הד' קרנות, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-676)
676. כ"ה הגירסא שלפנינו בפירש"י, אך בד' הרא"ש בסימן י"ט מבו' דגריס בפירש"י כשר אי פסקינהו לקמאי, והב"י בסימן י' ס"ו עמד בפלוגתא זו, ועמש"נ בזה בסימן כ'. [↑](#footnote-ref-677)
677. ובטעם הא דאינם בטלות אלא ע"י הטלת ד' ציציות אחרות, כתב הדרישה בסימן י' סק"ג בתו"ד דהוא משום דאין דעתו לבטלן, שמא יבא לו בתוך כך איזה סיבה שלא יעשה לרביעית, - וצ"ב דאף דאינו מבטל להציצית שבכנף הרביעי, שעדיין לא עשה בו ציצית אחרת, ושמא יבא לו סיבה שלא יעשה, מ"ט אינו מבטל להציציות שבג' הכנפות שעשה בהן ציצית אחרת. [↑](#footnote-ref-678)
678. ולד' המהר"י אבוהב והב"י נתחדש דשייך שתועיל עשיית הציצית הד' בהכשר, להכשיר לכל הציציות, וזה ע"ד מש"נ בדף מס' 29 מד' התשו' חכמי צרפת ואשכנז סימן ע"ח, עיי"ש, - אך מש"כ הב"י דלל"ק בכה"ג שעשה את הציצית הד' בהכשר ליכא כלל משום תולמ"ה, ול"ב בזה לשנויא דרבא, צ"ב, שהרי בגמ' הכא מדמינן דין תולמ"ה בהטיל למוטלת, לדין תולמ"ה בהטיל לבעלת ג' והשלימה לד', ובהטיל לבעלת ג' הרי ל"מ מה שעשה את הציצית הד' בהכשר, וכמש"נ הטעם בזה בדף מס' 29 בהערה, ומ"ט בהטיל למוטלת יועיל הא דעשה את הציצית הד' בהכשר. [↑](#footnote-ref-679)
679. ובישוב ד' רש"י י"ל בתרי גווני, חדא, דאזיל לטעמי' בסוכה ל"ג א' ד"ה עבר וליקטן דלקיטת ענבי ההדס אינה אסורה אלא משום שבות, דדמי למתקן כלי, וכיון דמדאורייתא לי"ב איסורא, ע"כ שפיר חשיב כמעשה, ועוד, דדוקא בהטיל למוטלת דהאיסור הוא בתוצאת המעשה, במה דאיכא ציציות אחרות, הוא דלא חשבינן להטלתן כמעשה, כיון שלא נעשה ע"י הטלתו ציצית, אלא נעשה עי"ז דבר האסור, ומשא"כ בלקיטת ענבי ההדס, דאף דעבר הגברא איסור בלקיטתן, שפיר חשבינן לה כמעשה. [↑](#footnote-ref-680)
680. וכתב דאי"ז שייך להא דאי עביד ל"מ, - אך בס' בנין שלמה בפ"א מציצית הט"ו כתב דרבא לטעמי' דאי עביד ל"מ, ועיי"ש שכתב דלפ"ז לפ"מ דקי"ל דאי עביד מהני, הרי דאף דעבר בבל תוסיף הו"ל מעשה, ומיפסל משום תולמ"ה, וזהו שפסק כן הרמב"ם שם. [↑](#footnote-ref-681)
681. אך השטמ"ק הביא מתוס' חיצוניות, דאף דאינו עובר בבל תוסיף בשעת עשייתו, מ"מ כיון דרוצה ללובשו ורוצה לעבור בבל תוסיף, ל"ה מעשה, ואמנם לפ"ז נמצא, דכל שהטיל למוטלת ע"מ לפסוק את הראשונות, ואין דעתו ללבשו כשיש בו לח' הציציות, יש לפסול משום תולמ"ה, וצ"ע, - ולכאו' י"ל עוד, דאף דאינו עובר בבל תוסיף בשעת העשי', מ"מ כיון דציצית זו אסורה בלבישה משום בל תוסיף, לא חשיב עשייתה כמעשה, וזה כמש"נ לעיל בהערה די"ל דעיקר הא דלא חשיבא הטלת הציצית כמעשה, הוא מכח דאיכא איסור בתוצאת המעשה. [↑](#footnote-ref-682)
682. והצ"פ שם פירש כן בד' הראב"ד שם, וכתב לדמותו למה שמצינו בכ"ד הואיל ומרצה לפיגולו, ולמה שאמרו בבכורות י' א' דאיסורו חושבו. [↑](#footnote-ref-683)
683. בהא דמייתי ראי' מדר"מ אף דרבנן פליגי עלי', מצינו כמה דרכים, ונפ"מ בזה בהכרעת ההלכה בפלוגתא זו, ונתבאר להלן, **א** ההגמי"י בפ"א מציצית הי"ח כתב בשם המהר"ם, דהוא משום דהלכה כר"מ בגזירותיו, ועמש"כ ע"ז הפמ"ג במש"ז סימן ט"ו סק"ד. - **ב** הבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"ב עד: כתב דמה שאמרו תנ"ה, הוא בהא דחוץ לג' יתפור, אך תוך ג' הרי הוי פלוגתא דר"מ ורבנן. - **ג** גירסת הנימו"י דר"מ אומר יתפור וחכ"א לא יתפור, והב"י בסימן ט"ו ס"ד כתב דלפ"ז ניחא דשפיר מייתינן ראי' מרבנן דהלכתא כוותייהו. [↑](#footnote-ref-684)
684. נתחדש בזה דכל הפסול בזה הוא משום תולמ"ה, אך אם יתפרנו מתחילה לשם ציצית שפיר דמי, ולא אמרינן דל"מ לחוטי הציצית אלא חוטין שאינם מכלל הבגד, וכ"ה להדיא בספרי בפר' כי תצא, והובא בבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"א (עא:), תעשה ולא מן העשוי, שלא יוציא נימין מן הטלית ויעשה, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ג' סקי"א ד"ה וסתימת, ומש"כ בשיעורי הגרי"ד לעיל מ' ב'. [↑](#footnote-ref-685)
685. והתוס' לעיל מ' ב' ד"ה שמא יקרע הק' ע"ז, דאי"ז מתישב לדעת רב הונא דס"ל לקמן בע"ב דמקום הטלת הציצית הוא בתוך ד' אצבעות, וכן הק' השטמ"ק בסוגיין בשם תוס' חיצוניות, והבעה"ע בהל' ציצית שער ב' ח"ב עד:, ועמש"כ בזה הארצוה"ח בסימן ט"ו סק"ד, והנה אמנם הבעה"ע לעיל מינה פירש ב' טעמים בהא דחוץ לג' יתפור, חדא, דלא גזרינן שמא יניח חוט התפירה כ"כ ארוך וימנה אותו מכלל החוטין, ועוד, דכיון שאינו במקום הנחת ציצת לא אתו לאחלופי חוט התפירה כלל, ולטעמא קמא ניחא, דאף לרב הונא יתפור חוץ לג'. [↑](#footnote-ref-686)
686. והדרישה שם סק"ג הביא בשם המהר"ל שהק' ע"ד רש"י דהול"ל דפעמים אף אם נקרע תוך ג' תופר וכגון שנקרע תוך מלא קשר גודל, וכתב לישב לפ"מ שאמרו לקמן מ"ב א' דאם הי' רחוק בשעת העשי' כמלא קשר גודל, ואח"כ נתמעט מכשיעור כשר, וע"כ שפיר פסיק ותני דתוך ג' לעולם לא יתפור, דכיון דהוה מתחילה למעלה מקשר גודל אף אם נקרע תוך קשר גודל הוי מקום ציצית, וחיישינן שמא יצרף החוט למנין הציציות, - והפמ"ג באש"א שם סקי"ד תמה ע"ז, דכל הא דמכשרינן כשהי' מתחילה למעלה מקשר גודל, הוא רק כשנשארה הציצית, דהתורה הקפידה רק על עשייתן, אך כל שבא לעשות בתחילת ציצית פסול מה"ת דתחילת עשייתן בפסול. [↑](#footnote-ref-687)
687. אך החזו"א בסימן ג' סקי"ח סוד"ה ורש"י כתב לדון בדעת התוס' דהא דלרבנן יתפור הוא אף כשנקרע כולו, ונקט תוך ג' לרבותא דר"מ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-688)
688. וזהו שכתב שם דמה שאמרו לעיל דגזירה שמא יקרע וכו', הוא דלא כר"מ, והיינו משום דלר"מ אין לחוש שמא יקרע ויתפרנו, כיון דל"מ תפירה תוך ג', ולהדיא דאף אם תופר קודם שהטיל הציצית ל"מ, דאל"כ הרי שפיר יש לגזור גם לדעת ר"מ שמא יתפרנו קודם שהטיל בו ציצית, (שהרי עיקר הגזירה דהתם הוא כשתופרו כשאין בו ציצית, דבכה"ג חיישינן שישתייר מחוט התפירה ויצרפו לחוטי הציצית). [↑](#footnote-ref-689)
689. והב"י שם כתב בד' התוס' דהוא כפי' רב עמרם, וזה צ"ב רב, ותמה ע"ז החמד משה שם סק"ט בתו"ד, - וגם מש"כ הב"י שם דלפ"ז חוץ לג' ותוך ג' לא קאי ארוחב הטלית אלא אאורך, צ"ב, וכמו שעמדו ע"ז בביאור הגר"א שם, והנהר שלום שם סק"ב בתו"ד, עיי"ש, ועמש"כ המאמ"ר שם סק"ט. [↑](#footnote-ref-690)
690. והדה"ח בסימן י' ס"ד כתב דאה"נ דאף אם תפר מתחילה חתיכת בגד פחות מג' לשפת הבגד, והטיל ציצית בחתיכה זו פסולה, והביאו המ"ב בסימן ט"ו סקי"ב, - ועמש"כ בזה הנהר שלום שם סק"ב בתו"ד. [↑](#footnote-ref-691)
691. וצ"ע דהרי להדיא כתב הרא"ש דאע"ג דתפרי' "כמאן דפסיק חשיב ולא רמינן בי' ציצית" וכו', ולהדיא דאף אחר שתפרו ל"מ להטיל בו ציצית משום דכמאן דפסיק דמי, ותמהו בזה החמד משה שם ריש סק"ט, והמאמ"ר שם סק"ח, - ואמנם להט"ז לטעמי' ניחא דדעתו דד' הרא"ש קיימי כשלא נקרע לגמרי מן הבגד, דאם נקרע לגמרי מן הבגד ל"מ לחזור ולחברו אף אם יש בהחלק שנקרע גע"ג, וע"ז הוא שכתב דאף דלא נקרע לגמרי, מ"מ כמאן דפסיק דמי ולא רמינן בי' ציצית, - אך לד' הגר"א שהסכים לד' הב"י דהא דבנקרע חוץ לג' יתפור הוא אף כשנקרע לגמרי, ולפ"ז הא דבתוך ג' לא יתפור היינו כשנקרע לגמרי, דאם לא נקרע לגמרי יתפור, וכמש"כ כן רי"ו בנתיב י"ט ח"ג, א"כ מהו שכתב הרא"ש דלא רמינן בי' ציצית דכמאן דפסיק דמי, הרי קודם שתפרו פשיטא דל"מ להטיל בו ציצית שאינו מחובר כלל לבגד, ואף אם יש בו גע"ג א"א להטיל בו ציצית, ואחר שתפרו הרי מצי להטיל בו ציצית, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-692)
692. והב"י הביא כן גם מד' המרדכי בסימן תתקמ"ח שכתב דאם נקרע למעלה מג' ועדיין הוא מחובר לבגד מותר לתפור, ובביאור הגר"מ בנעט שם כתב בביאור דברי הב"י, דאף דלא התיר המרדכי אלא כשהוא למעלה מג', היינו משום דס"ל דבתוך ג' אין לתפור משום החשש שישתייר מחוט התפירה, אך למעלה מג' דליכא למיחש להכי, שרי לתפור כשנשתייר ממנו מעט, אף דאם נקרע לגמרי ס"ל דלא יתפור, - אך לא תיקשי מינה ע"ד הט"ז, דהמרדכי לטעמי' דמפרש לדינא דהכא כפירש"י, ולפ"ז לא מצינו כלל דאיכא דין בפנ"ע דכל שנקרע הבגד הוי כמאן דפסיק ולא יתפור, ועמש"כ בביאור הגרמ"ב שם מטעם אחר דאין להוכיח מד' המרדכי דה"נ הוא לדעת רב עמרם. [↑](#footnote-ref-693)
693. והט"ז בסי' ט"ו סק"ד כתב, דכל מש"כ הנמו"י דמהני לחבר הכנף, היינו רק כשלא נקרע לגמרי, אך אם נקרע לגמרי ל"מ לחברו, דהו"ל תולמ"ה, וכ"כ החמד משה שם, ועיי"ש במש"כ לפרש ההיכ"ת בזה, - אך אחר שבד' הרי"ד והריא"ז והשטמ"ק מפורש דאף כשנקרע לגמרי מצי לחברו ול"ה כתולמ"ה, וכ"ה מבו' בד' ההגמי"י בפ"ו ממזוזה הי"ב, עיי"ש, יש לפרש כן גם בד' הנימו"י, ועמש"כ הנהר שלום שם סק"ב להוכיח כן מד' הנימו"י, - ועמש"נ באורך בדף מס' 34 בדין תולמ"ה כשתחילת עשייתו בהכשר. [↑](#footnote-ref-694)
694. ועיי"ש שכתב דטעמא דרבנן דאף כשנקרעה תוך ג' יתפור, הוא משום דאף בכה"ג אמרינן דלמילתא קמייתא הדרא ובעשייתה הראשונה נכשרת, ולא אמרינן דבטל שם כנף מעלי', כיון דעתיד לתופרה במקומה, וע"כ לי"ב משום תולמ"ה. [↑](#footnote-ref-695)
695. ובתשו' חכמי צרפת ואשכנז סימן ע"ח בתשו' ה"ר שמחה וה"ר שמואל כתב עד"ז דהא דחוץ לג' יתפור הוא משום דתחילת עשייתו בכשרות, וחוזר להכשירו הראשון, - אך בהא דתוך ג' לא יתפור פירשו בע"א קצת, דאי"ז משום דבטל מיני' תורת ציצית כשנפסק, אלא היינו מפני שמחבר הציצית עשוי' בתפירה זו, ואנן בעינן שלא יתפרנה בו אלא יתקנה בו כגדיל ופותליהו מתוכו, וכדתניא בספרי, והיינו דכיון דפחות מג' אין עליו תורת כנף, נמצא דחיבור הציצית לכנף הבגד הוא ע"י תפירה, וזה ל"מ, ומשא"כ כשנקרע חוץ לג', דהואיל והציציות תלויין ומחוברין בתחילת עשיתו בלא תפירה, כשחוזר ותופר הכנף חוץ לג' ולא עשה מעשה בגוף הציצית עצמה אלא בכנף חוזר להכשירו הראשון. [↑](#footnote-ref-696)
696. אך התוס' שם פירשו דגזרו שמא יקרע הכנף שהציצית תלוי בו ולא ישאר ג' דהוי כאילו נפסק לגמרי, ואתיא כר"מ דס"ל דאם נקרע תוך ג' הוי כמו שנפסק לגמרי ולא יתפור. [↑](#footnote-ref-697)
697. אך הפמ"ג במש"ז סימן ט"ו סק"ד כתב דאה"נ דהא דגזרינן התם הוא רק לדעת רבנן, אך לר"מ דבתוך ג' לא יתפור ליכא למיגזר, ועיי"ש שכתב דאף דרבנן לא גזרו בתוך ג' דלא יתפור, היינו במצות עשה דשוא"ת, דלא עשו לזה סייג, אך לאיסור כלאים דהוא בקום ועשה עשו סייג. [↑](#footnote-ref-698)
698. אך הבה"ז שם גריס בד' התוס' דאף לרבנן גזרינן, ופירש דהיינו דאף דרבנן הכא ס"ל דיתפור ולא גזרינן שמא יקח חוט של תפירה לציצית, הוא משום דאיירי בטלית של צמר, ואין לחוש בזה לאיסור כלאים, אך התם דיש לחוש לאיסור כלאים אף לרבנן גזרינן, - והשטמ"ק כתב בשם תוס' חיצוניות שהק' ע"ד רש"י, דהתם גזרו שמא יקרע, והכא שרי לכתחילה לתפור ולא חיישינן שמא ישלים, וכתב דהתם איירי בסדין הרגיל לקרוע, והכא איירי בשאר בגדים דאין רגילין לקרוע, ואף כשנקרעו הוי מילתא דלא שכיחא ולא גזור בה רבנן. [↑](#footnote-ref-699)
699. צ"ע דמ"ט הוצרך לזה, הרי לדעתו דדינא דר"מ דתוך ג' לא יתפור הוא משום דכמאן דפסיק דמי, הרי כ"ז הוא כשנקרע לגמרי, או עכ"פ כשנקרע רובו, אך כשנקרע ממנו מעט שפיר מהני לתופרו, והרי בכה"ג מצי להטיל בו ציצית אף קודם שתופרו, וא"כ אף לדעת ר"מ יש לגזור שמא יקרע מעט תוך ג' ויתפרנו. [↑](#footnote-ref-700)
700. אך הפמ"ג עמד בזה דבד' התוס' לעיל מ' ב' מבו' דגרסי כגירסא דילן דלר"מ לא יתפור ולחכמים יתפור, וכ"ה הגירסא שלפנינו בד' הרי"ף והרא"ש בסימן י"א, וכ"כ הפסקי רי"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-701)
701. עיי"ש שכתבו בתו"ד לפרש דהא דלא יביא אמה על אמה, הוא כגון שהטיל לבעלת ג', והביא אמה על אמה ותלה בה, וצ"ב דלפ"ז מ"ט נקט להפסול כשמביא אמה על אמה, אך כתבו די"ל דאף אם הויא הטלית בת ד' כנפות והיו בה ג' ציציות ועכשיו הביא אמה על אמה מטלית אחר ותלה בה, הו"ל מן העשוי. [↑](#footnote-ref-702)
702. והב"י שם כתב בשמו שהק' כן ע"ד הרא"ש, ותמה ע"ז, דהרא"ש פירש דטעם פסולו הוא משום דכנף זה ל"ה מבגד זה בשעת עשי', אך הברכ"י שם אות ה' הביא מביאור מהרי"א כת"י שהק' כן ע"ד הבעה"ע שפירש דטעם הפסול הוא משום תולמ"ה, ובביאור מהרי"א הנדפס הוא בע"א. [↑](#footnote-ref-703)
703. ואמנם דדעת הרי"ד דהיינו רק משום דאמה על אמה לי"ב חיוב ציצית, וע"כ בטל תורת ציצית מעלי', - אך דעת כמה מקמאי דאף אם יש בה חיוב ציצית, ולא בטל תורת ציצית מעלי', מ"מ יש בזה משום תולמ"ה, ונתבאר להלן, והיינו או משום דדינא הוא דבעינן שיהא כנף זה מבגד זה בשעת עשי', וכמש"כ רש"י והרא"ש, ועמש"נ להלן אם לפ"ז הוי הפסול משום תולמ"ה, או דל"ב בזה לפסולא דתולמ"ה, או משום דמסברא אין העשי' שבבגד זה מועלת כלפי בגד אחר. [↑](#footnote-ref-704)
704. והנה אמנם לדעת רש"י לא נתפרש הכא דין זה דאף כשנקרע הכנף לגמרי מהני לתופרו, דרק לפי' הנימו"י בשם רב עמרם נתפרש כן, אך י"ל דס"ל מסברא דהוא כן. [↑](#footnote-ref-705)
705. ועיי"ש שכתב דממש"כ רש"י דכנף זה זה ל"ה מבגד זה "בשעת עשי'", משמע דהפסול בזה הוא משום תולמ"ה, וכ"נ ממש"כ בפירש"י בהא דשוין שמביא תכלת וכו', דהכא ליכא משום ולא מן העשוי, ומשמע דדינא דרישא דשוין וכו' הוא משום תולמ"ה. [↑](#footnote-ref-706)
706. אך הט"ז שם סק"ג וסק"ד נקט דליכא נפ"מ בין כשמביא אמה על אמה ממקום אחר, או שחוזר ותופר את הכנף שנפסק, וכל הא דשרי לתפור כשנקרע הכנף חוץ לג', הוא כשלא נקרע לגמרי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-707)
707. כן נקטו הפמ"ג והלבו"ש שם בדעתו, וכ"כ המ"ב שם סק"ה בדעתו, - אך החזו"א בסימן ג' סוסקכ"א נחלק ע"ז, ועיי"ש במש"כ לפרש לד' המג"א בע"א. [↑](#footnote-ref-708)
708. אך המג"א שם פירש דמש"כ רש"י לה"ט דל"ה כנף זה מבגד זה בשעת עשי', היינו דמה"ט ל"ה כתחילת עשייתו בהכשר, אך מ"מ כל הפסול בזה הוא משום דמיד כשנחתך הכנף נפסל הציצית, וע"כ הוא דיש בזה משום תולמ"ה. [↑](#footnote-ref-709)
709. ואך דבד' הלבוש והצ"ק מבו' דאין הפסול בזה משום תולמ"ה, אלא משום דל"ה כנף זה מבגד זה בשעת עשי', אך בד' הט"ז מבו' דהפסול בזה הוא משום תולמ"ה, ומכח זה ס"ל דאף טלית שנקרעה לב' ויש בכל חלק ב' ציציות ל"מ לחברן יחד, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-710)
710. והט"ז בסימן ט"ו סק"ג כתב דה"נ מצי לחבר לטלית זו חתיכה מבגד אחר ולעשות ציצית על הכנפות החדשים והציציות הראשונות לא נפסלו, ובסו"ד פירש דהטעם בזה הוא משום דהוי זה החלק שאין בו ציצית כמו תוספת על חלק הראשון שיש בו ציצית, והוכיח כן מהא דלא יביא אמה על אמה ובה תכלת ותולה בה, והרי דאם אין בה תכלת שפיר מצי לתופרה לטלית זו ולהטיל בה ציצית ולי"ב משום תולמ"ה, וכן הסכימו האחרונים שם, - אך בתשו' מהר"מ מינץ סו"ס י"ג לא הכריע בדין זה, עיי"ש, והב"ח כתב לפסול בזה מטעם אחר, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-711)
711. ואך שנחלקו בזה, דלדעת המג"א שם סק"ג מותר אף לחברו לטלית אחרת שיש בה ב' ציציות, ולדעת הלבוש והצ"ק ל"מ משום דהיתה עשיית הציציות בטלית אחרת, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-712)
712. והפמ"ג באש"א שם סק"ד והיד אפרים שם כתבו בדעתו דהיינו רק כשבא לחבר חתיכה מטלית אחרת, אך שפיר מצי לחזור ולחבר את ב' חלקי הטלית, ולי"ב משום תולמ"ה, כיון דהי' תחילת עשייתו בהכשר. [↑](#footnote-ref-713)
713. והט"ז שם סק"ג תמה ע"ז ממה שאמרו דלא יביא אמה על אמה ובה תכלת ותולה בה, והרי דאם אין בה תכלת מצי לתלותה בה, והמג"א שם סק"ד תמה עד"ז ממה שאמרו דנקרע חוץ לג' יתפור, ומה לי אם נקרע חתיכה ותופר או דנחלק לשנים ותופר, ועמש"כ בזה הפמ"ג והיד אפרים שם. [↑](#footnote-ref-714)
714. ואזיל הט"ז לטעמי' שם סק"ד דס"ל דכל שנקרע הכנף לגמרי מן הבגד אף דנשתייר בו גע"ג ל"מ לחזור ולחברו לבגד בלא להתיר הציציות, אך למש"כ השו"ע שם דמצי לחזור ולחברו לבגד, כ"ש דבכה"ג דיש בכל חלק כשיעור דמצי לחבר ב' החלקים יחד, וכמש"כ כן המאמ"ר שם סק"ד, והגר"ז בקו"א שם סק"א. [↑](#footnote-ref-715)
715. ואמנם בתשו' מהר"מ מינץ סימן י"ג עמד בזה ממש"כ המרדכי בתחילת דבריו דדוקא ממקום אחר, ומשמע דכל שמביא אמה על אמה מאותו מקום, שפיר דמי, אף אם נקרע לגמרי, ועיי"ש במש"כ בזה, - אך בתשו' מהר"א ששון סו"ס רל"ב כתב דמש"כ המרדכי דוקא להביא ממקום אחר, היינו דכיון דנקרע מכל וכל מקום אחר מיקרי. [↑](#footnote-ref-716)
716. והחמד משה בסימן ט"ו סוסק"ט, והגר"ז שם סי"א כתבו דהיכא דאפשר יש לחוש לדעת הפוסלים, והחמד משה שם לעיל מינה נקט דדעת הרא"ש היא להכשיר בזה, ובדעת הנימו"י כתב שם ובסק"ה דדעתו לפסול בזה, - והארצוה"ח שם סוס"ד כתב דיר"ש יחוש לדעת הפוסלים, ובהמל"א שם סקנ"א כתב דיש לחוש לזה ביותר, - והמ"ב שם סק"ז וסק"י כתב דיש להחמיר בזה. [↑](#footnote-ref-717)
717. וכ"נ בל' המרדכי בסימן תתקמ"ח, לפ"מ שפירש המהר"א ששון שם בדבריו דמש"כ דדוקא להביא ממקום אחר, היינו דכיון דנקרע מכל וכל מקום אחר מיקרי. [↑](#footnote-ref-718)
718. והיינו דהרי אף לדעת המכשירין ל"מ הא דתחילת עשייתו בהכשר, אלא כשלא בטלה העשי' הראשונה, וכמש"כ הרי"ד והריא"ז דמה"ט ל"מ כשלא נשתייר בכנף ג', וע"כ י"ל דהפוסלים ס"ל דאף כשנשתייר בכנף ג', מ"מ כיון דלי"ב שיעור טלית בטלה העשי' הראשונה לגמרי, וע"כ ל"מ בזה הא דתחילת עשייתו בהכשר, - ואמנם באמת למש"כ הלבו"ש יש לפרש טעם הא דכשבטלה העשי' הראשונה ל"מ בע"א קצת, דל"מ הא דתחילת עשייתו בהכשר דעיקר העשי' קיימת, אלא דבאנו לדון משום דנפסלה הציצית, הרי דע"ז מהני הא דתחילת עשייתו בהכשר, אך כל שלא נשתייר בו ג' ובטלה עיקר העשי', ובא לחזור ולחברו לבגד, הו"ל כמו שנעשה הציצית מאליו, ובזה ל"מ הא דתחילת עשייתו בהכשר. [↑](#footnote-ref-719)
719. וזה ממש"כ החזו"א שם דאף דל"מ לחזור ולחבר את הכנף לטלית, מ"מ כל שנשתייר בו שיעור טלית מצי לחזור ולחברו, אף דל"מ לחברו לטלית אחרת משום תולמ"ה, ועיי"ש בדבריו בסוסקכ"א שפירש לכ"ז, - והיינו דהא דמהני כשחוזר ומחברו לטלית זו הוא משום דתחילת עשייתו בהכשר, ואך דכ"ז הוא כשנשתייר בו שיעור טלית דלא בטלה העשי' הראשונה. [↑](#footnote-ref-720)
720. אך בסימן י"ב לט"ז סק"ג חזר בו ופירש דטעמא דהט"ז שפסל בזה הוא משום דהו"ל כפסולו בגופו דל"מ בזה הא דתחילת עשייתו בהכשר, וכן מסיק בתשו' נאות דשא שם ד"ה הן כל. [↑](#footnote-ref-721)
721. ועמש"נ בדף מס' 22 בסופו דמשמעות ד' השטמ"ק דאיכא להכשירא דגרדומין אף כשחוזר ותולה החוטין בכנף אחר שבאותו טלית, ודבד' הב"י לא משמע כן. [↑](#footnote-ref-722)
722. ולמש"כ המג"א דהא דל"מ כשמחברו לטלית אחרת, הוא משום דבעינן על כנפי בגדיהם וכנף זה ל"ה מבגד זה בשעת עשי', לכאו' ודאי דמועיל כשמחברו לכנף אחר שבאותה טלית. [↑](#footnote-ref-723)
723. ועיי"ש שציין לסימן י' סק"ו, והמחה"ש שם פירש דהיינו למש"כ המג"א שם סק"ח לדון דלדעת הרמב"ם אם הטיל למוטלת ואח"כ חתך את האחרונות פסולות הראשונות כיון שכבר ביטלן, והרי דאף דכשחתך את האחרונות כבר ליכא להביטול דהראשונות, מ"מ הן פסולות משום תולמ"ה, ול"מ הא דתחילת עשייתן בהכשר, משום דהוי כפסול בגופן, ובגל' הגרע"א מכת"י למג"א סימן י"א סק"כ נתחבט בזה דמ"ט ל"מ בזה הא דתחילת עשייתן בהכשר. [↑](#footnote-ref-724)
724. אך בגל' הגרע"א מכת"י שם נקט להכשיר בכה"ג, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-725)
725. והלבו"ש שם כתב לפ"ז דמש"כ המג"א שם לדון בטלית שחילקוה לב' דכשתופרה באחרת נעשית בעלת ג', הוא משום דכל שמחבר לה חתיכה שיש בה כדי להתעטף, הו"ל כאילו הוא בגד אחר, ובכה"ג יש לפסול משום תולמ"ה, ועיי"ש במש"כ לפרש למש"כ המג"א שם להוכיח כן מהא דטלית שנקרעה חוץ לג' יתפור, וכ"כ התהל"ד שם, - והפמ"ג והיד אפרים שם פירשו בזה דעת הב"ח שם, דלא פסל אלא כשתופר לו חתיכה מבגד אחר, אך כל שחוזר ומחבר את ב' חלקי הטלית שפיר דמי, וזהו דתניא דטלית שנקרעה חוץ לג' יתפור, עיי"ש, וכ"כ הברכ"י שם אות ו' בשם תשו' נחפה בכסף או"ח סימן א' דכשמחבר את ב' חלקי הטלית (והתיר הציצית מאחד מהן) שפיר דמי גם לדעת הב"ח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-726)
726. אך צ"ע במה שהביא השעה"צ שם סקט"ז לדין זה מד' הדה"ח בכלל י' ס"ב, שהרי להדה"ח לטעמי' שם דס"ל לדינא כד' הט"ז דאם נקרע הכנף לגמרי ל"מ לחזור ולחברו לבגד, אף דתחילת עשייתו בהכשר, ה"נ ל"מ בכה"ג שנעשית הטלית בעלת ג', ואין ללמוד מדבריו דגם לדעת המג"א ודעימי' דכשנקרע הכנף לגמרי מהני לחזור ולחברו לבגד משום דתחילת עשייתו בהכשר, דמ"מ אם נעשית הטלית בעלת ג' ל"מ, - וי"ל דטעמא דהט"ז דכשנקרע הכנף לגמרי ל"מ לחזור ולחברו לבגד, אף דתחילת עשייתו בהכשר, הוא משום דהו"ל כמו שהוא מבגד אחר, וכל שמחברו לבגד, הו"ל כמו שנעשה הציצית מאליו, וכמש"כ הלבו"ש, או דהוא משום דכשנקרע הכנף בטלה עשייתו לגמרי, וטעמים אלו לא שייכי בטלית שנעשית בעלת ג', וכ"כ התהל"ד שם סוסק"א דיש להכשיר בזה גם לדעת הט"ז, ובע"כ דמש"כ הדה"ח לפסול בזה, הוא מטעם אחר, ולא תלי בפלוגתא דהט"ז והמג"א. [↑](#footnote-ref-727)
727. ובתשו' כת"ס יו"ד סימן קל"ט כתב דהוא משום דהסכך עומד בהכשירו ולא נגרע בו דבר רק ממקום אחר נפסל, וכיון שמסיר המונע חוזר להכשירו, וכ"כ הישועות מלכו בפ"ו ממזוזה ה"א, אך לדעת הסוברים דמהני הא דתחילת עשייתו בהכשר בכל גווני, א"צ לטעם זה. [↑](#footnote-ref-728)
728. ומבו' בדבריו דמ"מ אינו יכול לחברו לבית אחר, דדמי להא דבכנף שנקרע ל"מ לחברו לטלית אחרת, - אך לכאו' יש מקום לדון בזה, דאמנם למש"כ כמה מקמאי דהא דל"מ לחברו לטלית אחרת הוא מסברא דבכה"ג ליכא למימר דלמילתא קמייתא הדר, הרי דה"נ במזוזה ל"מ בכה"ג, אך למש"כ המג"א דהא דל"מ לחברו לטלית אחרת הוא מקרא דעל כנפי בגדיהם, י"ל דבמזוזה שפיר מהני, וכאשר כ"ה מבו' בד' המהר"א ששון שם, דלמש"כ רש"י והרא"ש דהא דל"מ להביא אמה על אמה ממקום אחר הוא מקרא דעל כנפי בגדיהם, אין לדמות לזה דה"נ ל"מ במזוזה, ונתבאר להלן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-729)
729. וכ"ה מבו' בד' ההגמי"י שם דמש"כ להכשיר בזה, הוא משום דס"ל דאף לענין ציצית מהני בכה"ג, ומאידך בד' המהר"א ששון שם מבו' דמש"כ לפסול בזה הוא משום דס"ל דאף לענין ציצית ל"מ בכה"ג. [↑](#footnote-ref-730)
730. ועיי"ש בכת"ס ובישועות מלכו שכתבו דל"ד להא דמכשרינן כשסיכך כשהיו הדלתות מהרעפים פתוחים וסגרן אח"כ וחזר ופתחן, וכמש"כ הדה"ח בסימן רל"ח סי"א לדמות זל"ז, דשאני התם דהסכך עודנו בהכשר ופסולו הוא ממקום אחר, ומשא"כ כשניטל הדלת דנפטר הבית ממזוזה. [↑](#footnote-ref-731)
731. והשע"ת שם כתב לתלות לד"ז בפלוגתת רבוותא בנקרע הכנף חוץ לג' אם יכול לחזור ולחברו לבגד, והיינו משום דס"ל דליכא נפ"מ בין היכא שנפסלה הציצית משום שנקרע הכנף מן הבגד, מהיכא שנפסלה משום שנפטר הבגד. [↑](#footnote-ref-732)
732. אך הנה הדה"ח בסימן רל"ח סי"א כתב דאם קבע המזוזה כשהי' דלת ואח"כ נטל הדלת וחזר וקבע אותה לי"ב משום תולמ"ה, והעמק ברכה שם תמה ע"ז דזה דלא כמש"כ לענין ציצית דאם נעשית הטלית בעלת ג' וחזר ותיקנה פסול משום תולמ"ה, ועמש"כ לישב בזה בס' שלמי יוסף סימן רל"ד, - ויש מקום לישב עוד, דד' הדה"ח קיימי כשהדלת עומדת להחזירה, וס"ל דה"ז מועיל דלא נימא דבטלה העשי' הראשונה, ובזה מתפרש מש"כ הדה"ח שם לדמות להא דמכשרינן כשסיכך כשהיו הדלתות מהרעפים פתוחין וסגרן וחזר ופתחן. [↑](#footnote-ref-733)