938 קבוע שאינו ניכר
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ב' כ' כסליו תשס"ג

**בדיני קבוע - א'**

**בדין קבוע שאינו ניכר והמסתעף**

**א'**

א] זבחים דע"ג: תוד"ה אלא, דכל מילי מדאוריתא ברובא בטלי כיון דלא ידיע, ואפי' ו' דברים מאחר שנתערב ולא ידיע, וכן תרומה בטילה בא' ומאה, ול"ש כל קבוע אלא בדבר הידוע כמו ט' חנויות וט' צבורין וט' צפרדעים וט' גויים שההיתר והאיסור שלהם ידועין במקומן.

והנה ל' התוס' נ' להדיא, דהא דקבוע שאינו ניכר ל"ח קבוע, הוא מכח שה"ה בטל בתערובת, וכ"ה גם ל' התוס' בתחי' הדיבור, "דכיון דדבר חשוב הוא ולא בטיל, היכא דה"ל קבוע כמחצה על מחצה דמי", ומבו' ג"כ כן, וע"כ מדאורייתא אף דברים החשובין לא חשיבי קבוע, כיון דמדאורייתא ה"ה בטלין בתערובת, ועמש"נ לקמן סק"ט, דכל מה שהוכיחו התוס' מדין נפלה לים הגדול, הוי רק לטעמייהו עיי"ש.

וכן נ' גם דעת רש"י בסוגיין, שפי' בד"ה ופרכינן נמשוך בתמי', ז"ל, הא הו"ל האיסור קבוע ועומד ביניהם, וקי"ל בסנהדרין מוארב לו וכו' דכל קבוע כמע"מ דמי, עכ"ל, ואי נימא דקבוע שאינו ניכר ל"ח כלל קבוע אף כשאינו מתבטל, א"כ מהו שהביא רש"י להא דקי"ל מקרא דקבוע כמע"מ דמי, הרי אין דין זה כלל בקבוע שאינו ניכר, ובע"כ שדעת רש"י דאף קבוע שאינו ניכר חשיב קבוע מדאורייתא אם אך אינו בטל, וע"כ כין דבע"ח לא בטלי הדר הוו קבוע גמור, ובפירש"י הנדפס ד"ה אי מקריב, מבו' ב' דעות בזה, אם הוי קבוע דאוריתא, אך בפירש"י מכת"י ליתא לכ"ז, וע' להלן סק"י מה שהבאנו מד' רש"י יבמות דט"ז:.

וכבר האריכו האחרונים בענין זה, אי הא דקבוע שאינו ניכר ל"ח קבוע, הוי מדיני הקבוע דל"ח קבוע אא"כ ה"ה ניכר, או דמדיני הקבוע אין לחלק אם ה"ז ניכר, ואך דכ"ז שאי"ז ניכר וה"ז בטל בתערובת, ל"ח קבוע כלל, וע' בזה בפליתי סי' ק"י סקי"ב, ובבית מאיר בקונט' בדיני קבוע בתחילתו, ובס' יד יהודה סי' ע' סקי"א (דצ"ז: ואילך) וסי' ק"י סקי"א, ובשער"י ש"ד פ"י, (וע' גם באו"ש פ"א מציצית הי"א, ובאחיעזר ח"ב סי' י"ב סק"ו).

והנה כבר הביאו הבית מאיר והיד"י מד' התוס' מנחות דכ"ג. ד"ה שחוטה, שכתבו דלמ"ד דשחוטה אינה בטילה בנבילה, אם עבר ברה"ר ואינו יודע באיזו מהן נגע ספיקו טמא, דכל קבוע כמחצה על מחצה דמי וכו', עכ"ל, והרי דאף דאי"ז ניכר, מ"מ כיון דלר"י מין במינו לא בטל, הדר הוי זה קבוע מדאורייתא, והביאו דכ"ה ל' הרמב"ן הרשב"א הרא"ה הרא"ש המרדכי והר"ן בחולין דצ"ה:, דהא דבאינו ניכר ל"ה קבוע, הוא משום שה"ז בטל ברוב, וכ"ה גם ל' הרשב"א בתוה"ב ב"ד ש"א די"ג. ודי"ד:, וכ"ה להדיא בשטמ"ק מנחות דכ"ג. אות ט', עיי"ש בכל ל' הראשונים, ועי"ש ברא"ה וברא"ש שכ' דמה"ט דבר חשוב שמדרבנן אינו בטל, הדר הו"ל קבוע, וע' לק' סק"ט וסק"י, מש"נ בביאור הדעות החולקות בזה, וס"ל דאף היכא שאי"ז בטל, לא חשיב קבוע גמור.

[ובתוס' בריש פירקין ובסנהדרין ד"פ: ובחולין די"א:, הק' בנתערבו נסקלין בנשרפין, מ"ט לא ניזל בתר רובא להחמיר בדיני נפשות, וכתבו בתי' האחרון שהו"ל קבוע וכל קבוע כמע"מ דמי, ופטור "מדאורייתא" דספק נפשות להקל, וצ"ע דהרי הוי קבוע שאינו ניכר.

ומש"כ החשק שלמה דאה"נ אי"ז קבוע רק מדרבנן, ול' דאוריתא שכ' התוס' ל"ד, צ"ע, דהרי נ' להדיא מכ"ד התוס' דלא סגי להו במה דיש לפטרו מדרבנן, דאי נימא דסגי בזה, א"כ מעיקרא מה הק' התוס', הרי כיון דבע"ח לא בטלי, ודאי דהדר הו"ל קבוע, וכאשר מפורש כן בסוגיין, ובע"כ דאי מדאורייתא יש לחייבו לא היו רבנן פוטרין אותו, ורק בשנויא בתרא כתבו התוס' דאף בפירש אין מחייבין אותו גזירה שמא יקח מן הקבוע, דהתם שפיר פטרוהו רבנן כיון שחששו שיחייבוהו במקום שאינו מחויב, אך ע' חזו"א שלא נקט כן, וצ"ע, שו"ר גם בשב שמעתא ש"ד פכ"א, שנ' שפי' ד' התוס' דהוי קבוע דרבנן, וצ"ע בזה.

וע' פליתי סי' ק"י ובני אהובה פ"ט מאישות ה"ו, שכתבו שדעת התוס' דאף שאינו ניכר הוי קבוע דאורייתא, והיינו משום דס"ל שאדם אינו בטל מדאורייתא, וכן הוכיח הפליתי שם ממה שלא דנו התוס' כלל משום דין ביטול ברוב, וממילא דתו הו"ל קבוע, ופי' הבני אהובה שם הטעם שאינו בטל דאפי' ברי' ובע"ח איכא דעות בהתוס' דחשיבי מדאורייתא ולא בטלי, וכ"ש אדם דלכו"ע ל"ש גבי' ביטול, וע' בינ"א שכתב די"ל דהטעם שאי"ז בטל הוא, משום דהמחויב עצמו יודע במה הוא מחויב, ויל"פ טפי, דנידון חיוב מיתה הוי חיובא דידי', ודין הבי"ד הוי לקיים חיובו, וע"כ ל"ש ביטול היכא דלדידי' מידע ידיע, ולא חייל ביטול כלפיו,[[1]](#footnote-2) והשע"י כתב שהוא משום דבאדם ל"ש תערובת הגופים.

ועכ"פ לפ"ז מבו' דעת התוס' דמה דקבוע שאינו ניכר ל"ה קבוע הוא משום שה"ה בטל, וע"כ כל היכא שאינו בטל הוי קבוע דאורייתא, וזה כמש"נ בדעת התוס' בסוגיין, וצ"ע בדעת שנויי אחריני שבתוס', מ"ט לא ס"ל להך טעמא דהו"ל קבוע, ונת' בזה בהערה[[2]](#footnote-3).

אמנם הנה ז"ל תוהרא"ש סנהדרין ד"פ:, ועי"ל דהו"ל קבוע וכו', אע"ג דבעלמא לא אמרי' קבוע אלא היכא דניכר מקום קביעותו וכו', אבל היכא דאין ניכר מקום קביעותו לא אמרי כמע"מ דמי, דאלת"ה כל איסורי דאורייתא דאמרי' יבש ביבש חד בתרי בטיל נימא קבוע כמע"מ דמי, שמא שאני הכא דבע"ח נינהו, אע"ג דלדידן אינו ניכר לדידהו מיהא מידע ידיע, עכ"ל, ולשונו נ' להדיא דהא דקבוע שאינו ניכר ל"ה קבוע אי"ז מכח מה שה"ז בטל, אלא הוי זה דין בפנ"ע דל"ח קבוע כשאינו ניכר, וע"כ דן הרא"ש דאף הכא ל"ח קבוע כיון שאינו ניכר, הגם דבלא"ה ל"ש באדם ביטול, וכמש"כ האחרונים הנז', וזהו שכתב דשמא מ"מ הוי הכא קבוע כיון דלדידהו מידע ידיע, ולפ"ז שוב אין להוכיח מד' התוס' בכל הנך דוכתי דס"ל דהא דקבוע שאינו ניכר ל"ה קבוע הוא רק מכח שה"ז בטל, וז"פ,[[3]](#footnote-4) וע"ע בזה בס' משנת יעקב הל' מאכ"א.

ב] והנה בביאור דעה זו, דהא דקבוע שאינו ניכר ל"ה קבוע הוא משום דין ביטול, פי' היד"י שם, וכ"נ מד' כמה מהאחרונים, דהיינו דדין קבוע אינו מונע כלל דין ביטול ברוב, דהא דקבוע כמחצה על מחצה אי"ז מעכב רק שלא ניזל בזה בתר רובא, אך אי"ז מעכב שלא יתבטל ברוב, וע"כ הגם דהוי זה קבוע ה"ז בטל, וממילא דל"ש לדון כלל על קבוע, כיון שהאיסור בטל והלך לו.

אמנם לענ"ד נ' שאין לומר כן, שהרי הראשונים הקשו, דהיכי משכח"ל איסור בטל ברוב דהא קבוע הוא, וע"ז תירצו דכל שאינו ניכר ל"א קבוע דהא בטל הוא, ל' הרשב"א חולין שם, ואי נימא דמכוון דבריהם הוא דדין קבוע אינו מעכב דין ביטול ברוב, הו"ל למימר דהגם דהוי קבוע מ"מ אי"ז סתירה לדין ביטול, ומה הוצרכו להאריך ולפרש שאי"ז קבוע, הרי אדרבא הגם דהוי זה קבוע מ"מ ה"ז בטל, ומכח זה בתוצאה ל"ש בזה ענין קבוע כלל.

ונ' ברור בביאור דברי הראשונים ז"ל, דלעולם פשיטא דדין קבוע מעכב המיעוט האסור מלהתבטל ברוב, ולא נחלקו בזה הראשונים כלל,[[4]](#footnote-5) וע"כ אי' הי' קבוע שאינו ניכר חשוב קבוע, לא הי' בזה דין ביטול ברוב, וע"כ בע"כ דקבוע שאינו ניכר ל"ח קבוע כלל, וע"כ הדר אי"ז דין ביטל ברוב.

ומש"כ הראושנים דהא דל"ה זה קבוע הוא משום שה"ז בטל, נ' דהיינו דכיון שהמיעוט האסור בטל בתערובת, לי"ל חשיבות דקבוע ולא חשיב כמחצה על מחצה, ומכח זה הדר דינא דחייל דין ביטול.

והיינו דהרי עיקר דין ביטול ברוב יסודו ותחילתו הוא מכח מה שהמיעוט בטל ברוב ואינו חשוב כנגד הרוב, וכמש"נ במק"א, ומה"ט הרי הוי הדין דדברים החשובין אינן בטילין, ושי' תוס' ב"מ ד"ו: נ' - כמו שהוכיח בשו"ת מהרי"ל סי' ע"ב - דהא דברי' אינה בטילה הוי זה מדאורייתא, וכן מבו' מד' האו"ז, ונת' בזה במק"א, ושי' תוס' שלהי מעילה נ' דדבר חשוב אינו בטל מדאורייתא,[[5]](#footnote-6) והיינו משום דתחילת דין ביטול מיוסד ע"ז דהמיעוט בטל ואינו חשוב בתערובת, אך עי' להלן סק"ט שהבאנו מד' ראבי"ה שנ' מדבריו שהטעם דאי"ז בטל בדאורייתא, הוא משום דחשיב זה קבוע, ולפ"ז אין להביא מזה לנידו"ד.

ואשר ע"כ מה"ט גופא גם ליכא להמיעוט חשיבות דקבוע, דל"ח קבוע רק כשהאיסור ניכר וידוע במקומו, דבכה"ג חשיב האיסור כמע"מ, אך כל שאינו ניכר וידוע וה"ה בטל בתערובת, לי"ל חשיבות כמע"מ, וכיון דלא חשיב כמע"מ, ע"כ שפיר חייל בי' דין ביטול ברוב, וז"ב, וע' לק' סק"ט בהערה, מש"נ להעיר לפ"ז, בדין חתיכה שעתה אינה ראויה להתכבד, וע"י הביטול תהא ראוי' להתכבד, עיי"ש.

ויש לכוין כן בל' השטמ"ק מנחות דכ"ג. אות ט', ז"ל, ל"ש קבוע כיון שאין הקבוע ניכר, וי"ל דהתם היינו טעמא משום דמבשא"מ בטל, ומיעוטא כמאן דליתא דמי, אבל במב"מ דלא בטל הוי כמע"מ דמי, עכ"ל, ונ' כונתו כמש"נ, דבמבשא"מ שה"ה בטל וכמאן דליתא דמי, לא חשיב המיעוט כמע"מ, ומשא"כ במב"מ שאינו בטל והמיעוט קיים בתערובת, חשיב שפיר כמע"מ.[[6]](#footnote-7)

וע' לעיל סק"א בהערה, מש"נ לפ"ז כמה אנפי בדעת התוס' בריש פירקין, דס"ל בשנויי קמאי דנתערבו נסקלין בנשרפין ל"ח קבוע, הגם דליכא בזה דין ביטול.

ג] ונ' לבאר כמה מילי לפ"ז, **א**', העוניו"ט סי' ד', האריך דדין ביטול ל"מ ליתן דינים על המיעוט, ועמש"נ בזה באורך בדברינו בדין ביטול אי מהני ליתן דינים על המיעוט, וע"ש שהק' בזה מד' רש"י מנחות דכ"ג., דמבו' בדבריו דלמ"ד דשחוטה בטלה בנבילה, אם נתערב השחוטה בנבילה ואח"כ נגעה א' מהן בתרומה, שורפין עליו את התרומה, והרי דע"י דין ביטול חייל דין טומאה על השחוטה, וכ' בזה העוניו"ט, דהא דבנגע בא' מהן שורפין עליו את התרומה, היינו מכח דין הלך אחר הרוב, והיינו דלמ"ד דשחוטה אינה בטלה בנבילה לא אזלי' בזה בתר רוב, דכיון דאינה בטילה הו"ל קבוע וכמע"מ דמי, אך למ"ד דשחוטה בטילה בנבילה, לא הו"ל קבוע, וע"כ אזלי' בזה בתר רובא ושורפין ע"ז את התרומה, והביא מד' התוס' במנחות הנז', דמבו' דכל היכא דאי"ז בטל הדר הו"ל קבוע, עכ"ד.

ומבו' בדבריו דהגם דאף למ"ד דשחוטה בטילה בנבילה ל"מ הביטול ליתן דין טומאה על השחוטה, מ"מ מהני דין הביטול דכבר ל"ח קבוע,[[7]](#footnote-8) אך האו"ש בפ"א מהל' ציצית הי"א, נקט דכיון דל"מ הביטול ליתן דינים על המיעוט, הדר הו"ל קבוע, וזה שלא כד' העוניו"ט, וע' אחיעזר ח"ב סי' י"ב סק"ו ור"ס ט"ו, שכ' דהגם דל"מ הביטול ליתן דינים על המיעוט, מ"מ כבר ל"ח קבוע,[[8]](#footnote-9) וכתב לפ"ז, דע"כ בסוגיין שפיר מהני דין ביטול להקריב כל הבהמות, הגם דל"מ דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, דמ"מ כיון דה"ז בטל ממילא דל"ח קבוע, ומקריבין כאו"א כיון דאזלי' בתר רובא,[[9]](#footnote-10) ועיי"ש בסי' י"ב מה שביאר הטעם בזה, וצ"ב.

ואמנם כל הנידון בזה, הוא אי נימא דמה דקבוע שאינו ניכר ל"ח קבוע הוא משום שבטל האיסור, וע"כ כיון דל"מ דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, ממילא דהדר הו"ל קבוע וכמש"כ האו"ש, אך למש"נ דהא דל"ח קבוע הוא משום שהמיעוט בטל ואינו חשוב בתערובת, הרי פשוט דגם אי נימא דל"מ דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, מ"מ ודאי דל"ה קבוע, כיון דהמיעוט אינו חשוב בתערובת, דהרי כלל ל"ב להא דבטל דין המיעוט כ"ה שלא יהא בזה דין קבוע, אלא כל שאין המיעוט חשוב בתערובת ל"ח קבוע, וכמש"נ.

ד] **ב**', ז"ל ר"ת בספה"י סי' תרצ"ו, הובא ביד"י סי' ע' סקי"א ד"ק., וכל דבר שאינו ניכר בטל ברוב ואפי' הוא קובע, כי אין קבוע אלא בניכר דומיא דחנויות וכו', וכל קבוע כמע"מ דמי, והיינו בקבוע הניכר וכו', ומדאורייתא הוי קבוע, ובכל קבוע שהוא מה"ת לא חיישינן בין בדבר שבמנין ובין בדבר שאינו במנין ולעולם לא יתבטל כל שנטל מן הקבוע, ואפי' נטל י' חתיכות בי' חנויות ואינו יודע מאיזה מהן נטל, לא אמרי' תתבטל השתא ההיא חתיכת נבילה בשאר, הואיל ואיתסר איתסר משום דהוי קבוע דאורייתא, אבל בקבוע דרבן כגון חבילי תלתן וחביות, אם נפתחה או נתפצעו עולין בא' ומאתים, וכן נטיעה של ערלה שנתערבו בשאר נטיעות, ה"ז אסור ליקח וכו', אבל אם לקח מכולן יעלו בא' ומאתים, משא"כ באיסור תורה כדפרישית וכו', עכ"ל.

והנה מבו' מד' ר"ת דבר חדש, דלקח י' חתיכות מי' חנויות אין האיסור בטל ברוב, הגם דידעי' בודאי דט' חתיכות מותרות הן, וגם כבר אי"ז קבוע, וע' פר"ת סי' ק"י סקי"א, ופרמ"ג שם ש"ד י"ד וט"ז, שכתבו דאם לקח ג' חתיכות מג' חנויות, כולן מותרין מטעם ביטול, (אם הוו חתיכות שאר"ל), וכן נקט החזו"א יו"ד סי' ל"ז סקי"ב בתו"ד, וכבר העיר היד"י בסי' ק"י סקי"ג, שלכאו' אי"ז כד' ספה"י הנ"ל, ועיי"ש שכתב דיל"ח קצת, ולא הבנתי דבריו.

והנה בפשוטו הי' נ' לבאר הטעם בזה, ע"פ מש"כ האחרונים, דל"ש דין ביטול היכא דאין הספק מכח התערובת, ע' חו"ד סי' ק"א, ושע"י ש"ג פ"ה, ויד"י סי' ס"ט סקס"ג אות ב', ואבהא"ז הל' איסו"מ, ואכמ"ל בזה, וע"כ אף בהך גוונא ל"ש דין ביטול, כיון שאין הספק מכח התערובת כלל, דהרי כל חתיכה שלקח מן החנויות יש עלי' ספק בפני עצמה, וע"כ ל"ש בזה דין ביטול כלל וע' בס' יד"י שם שפי' כן ד' ר"ת.

אמנם נ' דאין לומר כן וכמה טעמים, א', שהרי כתב ר"ת דכ"ז הוא בקבוע דאורייתא, ואי נימא דהא דאי"ז בטל הוא משום שאין הספק מכח התערובת, ק' להבין שבקבוע דרבנן לא יהא דין זה, ב', שהרי כתב ר"ת הטעם בזה, משום דהואיל ואיתסר איתסר משום דהוי קבוע, ואי הטעם הוא משום שאין הספק מכח התערובת, מה בעי' בזה להא דהואיל ואיתסר איתסר, הרי אף בלא"ה ל"ה שייך בזה דין ביטול, ואך אפשר דאילולי הואיל ואיתסר הי' מקום להתיר משום דין הלך אחר הרוב, כיון דהשתא כבר ל"ה קבוע, אך דין ביטול ל"ה שייך בזה, ג', דאי נימא הכי, אין מובן מש"כ ר"ת דבקבוע דרבנן לא אמרי' הכי, והביא כן מהא דאם נפתחו או נתפצעו עולין בא' ומאתים, והנה הרי התם ל"ש כלל ה"ט, דהרי שם הוי הספק מכח התערובת, וא"כ אך אם הי' זה קבוע דאורייתא הי' בדין שיהא בטל, וכ"ז צ"ב.

ואשר ע"כ נ' בביאור ד' ר"ת, עפמש"נ דודאי דין קבוע מעכב המיעוט האסור מלהתבטל ברוב, ואך דכל דאין המיעוט ניכר וה"ה בטל בתערובת, לי"ל חשיבות דקבוע וע"כ אי"ב דין ביטול, ולפ"ז הרי נמצא דאילו אשכחן גוונא דהגם שאי"ז ניכר אי"ל חשיבות דקבוע, ממילא דלא הי' בזה דין ביטול ברוב.

ונ' דזמש"כ ר"ת, דכל שנטל מן הקבוע, אשר נמצא דצד הספק על כל חתיכה וחתיכה הוי צד ספק דקבוע, ועמש"נ בזה באורך ב? בביאור דינא דנטל מן הקבוע, דהיינו דצד הספק דהאיסור הוי צד ספק דקבוע וכמע"מ דמי, וע"כ לא אזלי' בי' בתר רובא, ממילא דאף ל"מ בזה דין ביטול ברוב, דל"ש דין ביטול ברוב רק כשצד הספק על כל חתיכה שה"ה מהאיסור, הוי צד דמיעוט, אך כשצד הספק על כל חתיכה הוי צד דקבוע דכמע"מ דמי, ל"ש בזה דין ביטול כלל, והתערובת די' החתיכות, אינה מחדשת ספק על כל חתיכה, כיון דאין תערובת זו גורמת כלל ספק על החתיכות, וכנ"ל, וזש"כ ר"ת דהואיל ואיתסר איתסר, והגם שכבר אין החתיכות קבועות, מ"מ חשיב צד האיסור דכל חתיכה וחתיכה צד איסור דכמע"מ, וע"כ ל"ש בזה דין ביטול כלל ועחזו"א יו"ד סי' ל"ז סקי"ב, שדן מתחי' דל"מ ביטול מה"ט, ומסיק דמהני ביטול.[[10]](#footnote-11)

ולפ"ז מבו' היטב כל ד' ר"ת, דזמש"כ דדין זה הוי רק בקבוע דאורייתא, אך משא"כ בקבוע דרבנן, כל דבטלה הקביעות והשתא כבר ל"ה קבוע, הרי שהגם דאכתי חשיב צד הספק דהאיסור כקבוע ולא אזלי' בי' בתר רובא, מ"מ כבר לא החמירו בו שיתבטל עי"ז דין ביטול ברוב, וזהו מה שהביא ר"ת מהא דנפלו ונתפצעו עולין בא' ומאתים, דהגם דקודם שנתפצעו הי' האיסור חשוב קבוע, מ"מ אחר שנתפצעו בטל מיני' תורת קבוע וה"ז בטל ברוב, ולא אמרי' דכיון שכבר הי' הספק בזמן הקביעות, וצד ספק האיסור על כל חתיכה הוי צד ספק דקבוע דכמע"מ דמי, תו ממילא ל"ש בזה דין ביטול ברוב, וכדאמרי' הכי' בקבוע דאורייתא וכנ"ל, אלא כיון דל"ה זה קבוע רק מדרבנן, הרי דכל שנתבטל הקביעות אי"ב דין ביטול, אך אילו אשכחנא גוונא דדבר חשוב דהוי קבוע מדאורייתא, הרי שאף אם הי' בטל חשיבותו מיני', ל"ה בזה דין ביטול, כיון שבתחילתו הי' זה קבוע, והוי צד האיסור שעל כל חתיכה צד ספק דקבוע דכמע"מ דמי, וע"כ ל"ש בי' דין ביטול,[[11]](#footnote-12) וז"ב בביאור ד' ר"ת, ומיושב בזה מה שהעיר היד"י שם ע"ד ר"ת, עיי"ש.

ועכ"פ למדנו מד' ר"ת, דדין קבוע מעכב מן המיעוט האסור ליבטל ברוב, והא דכל חד בתרי בטל ברוב, הוא משום דקבוע שאינו ניכר ל"ח קבוע כלל, כיון שה"ה בטל בתערובת ולא חשיב כנגד הרוב, וכמש"נ, אך י"ל, שדעת ר"ת דהא דקבוע שאינו ניכר ל"ח קבוע, אי"ז כלל משום שה"ז בטל, אלא הוי זה מדיני הקבוע דרק קבוע הניכר חשיב קבוע, ורק מדרבנן אף קבוע שאינו ניכר חשיב קבוע כשאינו בטל, וע' לק' סק"ט מש"נ בזה, ולדרך זו ודאי דבגווני דחשיב קבוע, ה"ז מעכב המיעוט האסור מליבטל ברוב.

ה] **ג**' ז"ל הרשב"א בתוה"ב ב"ד ש"א די"ז., אבל בכל האיסורין שהחמירו בהן לאסור אותן למעלה מכדי נתינת טעם, ל"ש יבש ול"ש בלול, לעולם בעי' חד שיעורא ליבש כבלול, שהרי אף בלול כל שהוא למעלה מס' אין כאן טעם האיסור ואפ"ה החמירו בו ואסרוהו, א"כ אף ביבש לא שנא, ואדרבה כ"ש הוא, דכשהוא בלול בודאי אינו טועם לעולם טעם האיסור כל שיש בו ס' כנגד האיסור ואפ"ה אתה מחמיר עליו ואוסרו, כ"ש כשהוא יבש ביבש והוא אוכל כל א' בפנ"ע, דודאי טועם את האיסור אלא שאינו יודע מתי וכו', הלכך חמץ בפסח כיון שהחמירו עליו לאסרו במשהו, אם נתערב יבש ביבש הכל אסור יבש כבלול, ועוד דבחמץ בפסח דין הוא שיאסור כל תערובתו במשהו ואפי' ביבש, דכל שאין לו שיעור אינו בטל לעולם לפי שהוא קבוע וכל קבוע כמע"מ דמי, וכמו שאמרו בשור הנסקל שנתערב בין השוורים, שאפי' נתערב ברבוא כולן אסורין וכו', עכ"ל.

וד' רבינו הרשב"א צ"ב רב, וכמו שתמה בזה בס' שער"י ש"ד פ"י, דכיון דשו"ט הרשב"א אי אמרי' דמה שאסרו חכמים במשהו הוי רק בלח ולא ביבש, מהו שהכריע דכיון דהוי קבוע הוי במשהו, הרי אי נימא דביבש אין אוסר במשהו ובטל החמץ בהיתר, תו אי"ז כלל קבוע, ואיך אפ"ל דאינו מתבטל מחמת דהוי קבוע.

ואין לומר דס"ל להרשב"א דהא דדברים החשובין אינן מתבטלין הוא משום דהחשיבום חכמים כקבוע, ומכח זה הוא דאינן מתבטלין, וכן כתב הבינ"א בשער הקבוע סי' כ"ב, וביאר לפ"ז הטעם דהתיר הרשב"א בנתפזרו כולן אף ב' אחרונים, עיי"ש, ועמש"נ בזה ב?, וזש"כ הרשב"א דלענין זה אין לחלק בין לח ליבש, עיי"ש מה שביאר בזה השער"י, דהרי להדיא פי' הרשב"א לעיל מינה בדי"ג. ובדי"ד:, דהא דבדברים החשובין אף קבוע שאינו ניכר הוי קבוע, הוא משום שאינן מתבטלין, ומשו"ז הוי קבוע, עכ"ד השע"י.

וגם עיקר הדברים אינן מתישבין, דגם אי נימא דהא דדברים החשובין אינן מתבטלין הוא משום דחשיבי כקבוע, אך לכאו' אי"ז טעם רק בביטול דיבש, אך הא דחמץ אינו מתבטל בלח לכאו' ל"ש בזה ענין קבוע כלל, וא"כ היכי שמעי' מהא דחמץ אוסר במשהו בלח, דאף חשיב זה קבוע ומכח זה ה"ז אוסר במשהו אף ביבש.

עוד צ"ב בד' הרשב"א, דהנה מבו' מדבריו דחמץ בפסח אוסר במשהו מב' טעמים, הא', כ"ה שאוסר בלח במשהו, והב', משום דהוי קבוע, ונ' עוד מדבריו דתרומה וערלה וכלאי הכרם שאוסרין ביבש במאה ובמאתים, אי"ז מדין קבוע, דרק דבר שאינו בטל לעולם חשיב קבוע, אלא היינו דכי היכי דהן אוסרין בלח ה"נ הן אוסרין ביבש, וצ"ב בתרתי, א', דמ"ט לא חשיב זה קבוע, הרי מבו' בד' הרשב"א לעיל מינה, דכל שאינו בטל ממילא חשיב קבוע, וכנ"ל, ב', דבלא הא דהוי זה קבוע, היאך יש לאסור כלל בערלה ובחמץ, הרי הגם שאי"ז בטל, מ"מ מ"ט לא יקח חד מינייהו ונימא בי' כל דפריש מרובא פריש ויאכלנו, שהרי בגמ' בסוגיין אמרי' בבע"ח שאין בטילין, דהא דל"מ למשוך חד מיניהו ולימא כל דפריש מרובא פריש, הוא משום דהוי קבוע וכמע"מ דמי, והרי דאי לאו דהוי זה קבוע, הרי שהגם דבע"ח לא בטלי, מ"מ הו"מ למשוך חד ולהקריבו מדין הלך אחר הרוב, וכ"ה בתוה"ב ב"ד ש"ב דכ"ט:, דבדברים החשובין דלא בטלי הא דל"מ ליקח א' מהן, הוא משום דהוי זה קבוע, וא"כ אי נימא דבערלה וכלאי הכרם וחמץ ל"ח קבוע, א"כ מ"ט ל"מ ליקח חתיכה אחת ולמימר כל דפריש מרובא פריש, וצע"ג בכ"ז.

ונ' בביאור ד' הרשב"א, דהנה עיקר מה שדן הרשב"א שם אם ערלה כלאי הכרם וחמץ אוסרין ביבש כבלח, נ' בביאור הנידון בזה, דהנה הרשב"א לעיל מינה כתב, דהגם דאף במב"מ בלח הצריכו חכמים ס', היינו דוקא בלח, משום דבדברים הנבללין שא"א להפריד כל החתיכות ולאכול כל חתיכה בפנ"ע, צריך ששים, לפי שבפחות משיעור זה האיסור נטעם ונרגש בכל, ואפי' מב"מ שאין טעם האיסור נרגש בו, מ"מ כיון שכנגדו במבשא"מ נרגש החמירו מדבריהם ואסרוהו, אבל יבש ביבש שהוא יכול לאכול כל חתיכה בפנ"ע, אוכל כל חתיכה בפנ"ע, וכשאוכל זו אני אומר לא זו היא האסורה וכו', ולפיכך אוכל כל אחת בפנ"ע ואינו חושש כיון שיש שם שיעור כדי ביטול דאורייתא דמדאורייתא חד בתרי בטיל, ואפשר לומר בכל אחת שמא עכשיו אינו אוכל את האיסור, הקילו בו אף מדבריהם שלא להצריך ס' כשאר האיסורין וכו', עכ"ל.

ומבו' מד' הרשב"א, דמצד עיקר דין הביטול אין מקום לחלק בין תערובת דלח לתערובת דיבש, ואי בלח אי"ז מתבטל, הי' בדין שאף ביבש לא יתבטל, ואך דביבש כיון שעל כל א' וא' יש לומר שאינו איסור, ע"כ בזה לא החמירו.

ויל"פ דהיינו דלעולם מדרבנן ליכא ביטול בפחות מס' ביבש, כ"ה שאי"ז בטל בלח, ואך שכיון דמדאורי' ה"ז בטל ורק מדרבנן אי"ז בטל, סמכו חכמים להתיר כל חתיכה וחתיכה משום דין הלך אחר הרוב, וע"כ אסור לאכול כל החתיכות יחד וכן אם בישלן יחד אסורין, כיון דבכה"ג כבר ל"ש להתיר משום דין הלך אחר הרוב, ודין ביטול ברוב הרי ליכא מדרבנן בפחות מס', וע' להלן שנת' שיש לדון בביאור זה.

ונ' לפ"ז שזהו מה שדן הרשב"א בערלה וכלאי הכרם וחמץ, דדוקא בכל האיסורין שאוסרין בס', י"ל דטעם האיסור הוא משום דבכל אכילה ואכילה חשיב דהאיסור קיים, כיון שהוא ראוי ליתן טעם בשאינו מינו, ע' שו"ת אבנ"מ, שביאר כן בד' הרשב"א, ודאי"ז גזירה אטו מבשא"מ, וכן נ' להדיא בד' הרשב"א, (ועמש"נ בזה לק' דע"ח. אות ו' בהערה, שהטעם בזה הוא משום רואין, עיי"ש), וע"כ ביבש ביבש דאדרבה על כל אכילה יש לנו תלי' מכח הרוב דאי"ז אכילה באיסור, שפיר מהני בזה ביטול ברוב, אך משא"כ בהנך איסורין שאוסרין ביותר מס', ואף שאין האיסור נרגש באכילה כלל, ובע"כ שגדר הדין בזה הוא, שהחמירו בזה חכמים, שלא לסמוך בזה על ביטול ברוב, כ"ז שאין שיעור מאה בתרומה, ומאתים בערלה וכלאי הכרם, הרי דה"נ אף ביבש ביבש אין לנו להתיר, שהרי נת' דביסוד הדין אין לנו לחלק בין לח ליבש, ואך דבכל האיסורין בפחות מס', לא אסרו חכמים ביבש, כיון שיש לנו לתלות על כל חתיכה שהיא מהרוב, אך משא"כ בהנך שאוסרין ביותר מס' ודאי דיש לאסור גם ביבש, דהגם שיש לתלות בכל חתיכה שאינה מן האיסור, ל"מ זה מידי, שהרי מה שאסור חכמים בלח ל"ה כלל משום דבכל אכילה טועם טעם איסור, שהרי ביותר מס' כבר אין האיסור נרגש, אלא הוי הטעם משום שלא סמכו חכמים על ביטול ברוב, וא"כ אדרבה אם אף בלח אסור ביותר מס', והגם שאינו מרגיש לעולם טעם האיסור, מ"מ החמירו חכמים שלא לסמוך על ביטול ברוב, כ"ש דביבש לא מהני ביטול ברוב, ואף דביבש הרי יש לנו לתלות על כל חתיכה דהיא היתר, אך הרי גם ע"ז אין לנו לסמוך, כיון דודאי בחתיכה א' יטעם טעם איסור, ואם על ביטול ברוב בלח לא סמכו, הגם שלא יטעם טעם האיסור, כ"ש דלא יהני ביטול ברוב והלך אחר הרוב ביבש, כיון שודאי יטעם טעם האיסור.

ונ' לפ"ז, דזמש"כ הרשב"א לענין חמץ, שאין להתיר ביבש משום דהוי קבוע, אשר צ"ב רב דאי הי' זה בטל, הרי ל"ה כלל קבוע, אך למש"נ נ', דכיון דהוה פשיט"ל להרשב"א דכל היכא שהחמירו חכמים שלא יתבטל בלח, ה"נ בדין שלא יהא ביטול ביבש, ואך דביבש עדיפא משום דעל כל א' וא' תלינן מכח הרוב שאינו מן האיסור, אך דין ביטול ל"ש בזה, כ"ה שאינו בטל בלח, ואך דכיון שמדאורי' ה"ז בטל ורק מדרבנן אי"ז בטל, סמכו רבנן על הא דע"כ חתיכה יש לנו לומר דהויא מהרוב ושריא, וע"כ הרי דבחמץ שאינו בטל לעולם, ואף ביבש ל"ש בו ביטול וכנ"ל, ממילא דיש לחשבו מכח זה כקבוע, ותו אין להתיר משום דתולין על כל א' וא' שאינו מהרוב, כיון דהוי קבוע וכמע"מ דמי, שו"ר מש"כ ביד יהודה סי' ק"ג סוסק"ב בביאור ד' הרשב"א, ואולי כונתו למש"נ.

אמנם כ"ז ניחא, אי נפרש ד' הרשב"א, דהא דאף מדרבנן מהני ביטול ביבש, אי"ז מדין ביטול כלל, אלא הינו דכיון דמדאורייתא ה"ז בטל, סמכו רבנן להתיר משום דין הלך אחר הרוב, וע"כ ניחא, דבחמץ ל"ש להתיר משום דין הלך אחר הרוב, דכיון שאי"ז בטל, הו"ל קבוע ולא אזלי' בי' בתר רובא, וכמש"נ, אך באמת טפי נ' בדעת הרשב"א, שאין כונתו דההיתר ביבש מדרבנן הוי משום דין הלך אחר הרוב, דהרי רק כל הג' אסור לו לאכול, אך מותר לו לאכול יחד ב', וכמש"כ הש"ך בסי' ק"ט, ואף דבזה בפשוטו ל"ש למיזל בתר רובא, אך יש לדחות דחייל היתר הרוב על כל חתיכה בפנ"ע, וע"כ כל כמה שאינו פוגע ודאי באיסור אין לאסור עליו, וע"ד שמצאנו בסוגיין שאין לאסור לי' כהנים להקריב בב"א, ואכמ"ל עוד בזה, ועמש"נ בזה ב?, וגם הרי שרי לו לאכול כל הג' בזאח"ז, ואי הוי ההיתר מדין הלך אחר ברוב, לכאו' הי' לנו לאסור לאכול כולן בזאח"ז, דממ"נ עושה איסור, ויש לדחות דכיון דמדאורי' ה"ז בטל, לא החמירו חכמים בכה"ג, אלא נ' בפשוטו שכונת הרשב"א, דכיון דיש לתלות על כל א' שאינה מהאיסור, ע"כ סמכו בזה חכמים על ביטול ברוב, ול"ד לתערובת דלח שאסור בפחות מס', כיון שודאי טועם טעם האיסור, אך בתערובת דיבש אינו טועם טעם האיסור בכל אכילה, דהרי על כל אכילה י"ל שאי"ז מן האיסור, ולפ"ז ל"ש כל דברינו, דהרי לפ"ז נידון הרשב"א הוא שיהא דין "ביטול" ביבש, וא"כ מהו שכ' הרשב"א דהוי זה קבוע, הרי ע"ז גופא אנו דנים אם ה"ז בטל, ובזה תליא הנידון אי חשיב קבוע.

וע"כ נ' בביאור ד' הרשב"א, דבחמץ בפסח כיון דבלח בלח אינו בטל כלל, הרי דאף ביבש אין לנו לומר שה"ז בטל ואינו חשוב בתערובת, שהרי אם יבשלם כולן יחד ודאי יהיו אסורין, וא"כ ודאי דהאיסור חשוב בתערובת, וממילא תו הו"ל קבוע ול"ש בי' ביטול, ול"ד לתרומה ערלה וכלאי הכרם דה"ה בטלין בתערובת, ורק דבעי' בהו שיעור ביטול דמאה ומאתים, וע"כ שפיר י"ל דלי"ל חשיבות דקבוע, וצ"ב עוד בזה.

ו] והא דמבו' בד' הרשב"א דיש לאסור בערלה וכלאי הכרם וחמץ אך בלא הא דהוי קבוע, אשר צ"ע דאי ל"ה קבוע א"כ מ"ט לא יקח א' מהתערובת ונימא כל דפריש מרובא פריש, וכמבו' בסוגיין דמה דבעלי חיים ל"מ ליקח א' מהתערובת, הוי רק משום שה"ז קבוע.

ונ' די"ל בזה, בהקדם, דהנה בפי' הר"ן ביצה ספ"ג, כתב שהוא חוכך אי' אזלי' בתר רובא בדשיל"מ, כיון דקי"ל דאפי' באלף לא בטל, ואפשר דהתם שאני דאיתחזק איסורא, והר"ן בפ"ק דביצה מסיק דאזלי' בתר רובא, אך הרשב"א בס' עבוה"ק כ' דלא אזלי' בתר רובא, וכ"ה גם בבעה"ע שחיטה ח"ב בדיני הכשר הבשר.

והמל"מ ספ"ז ממעילה הק' ע"ז, מהמבו' בסוגיין דאף באיסורין שאינן בטילין אזלי' בתר רובא, וכ' דס"ל להר"ן דיש חילוק בין דשיל"מ לשאר איסורין שאינן בטילין, דבדשיל"מ לא אזלי' בתר שום רוב, ועיי"ש שדן לומר לפ"ז דמטבע דחשיב שאין לו ביטול אפי' מה"ת לדעת תוס' שלהי מעילה, לא מהני לי' רוב, והשעה"מ פ"ד מיו"ט הכ"ד כתב ע"ז שזה דוחק, שהרי הר"ן תלי טעמא משום דאפי' באלף לא בטיל, וה"ט הרי שייך נמי בבע"ח, ועיי"ש שכתב לחלק בין רובא דאיתא קמן לרובא דליתא קמן.

אמנם לכאו' ד' הר"ן פשוטים, וכמו שעמד בזה בס' יד"י סי' ס"ט סקס"ג אות ד', שהרי חלוק טובא הא דבע"ח ודברים החשובין לא בטלי, מהא דדשיל"מ לא בטיל, דהא דבע"ח ודברים החשובין לא בטלי, הרי היינו דמשום חשיבותן אינן בטלין בתערובת, ול"ש בהו התירא דביטול ברוב, וע"כ ל"ש כלל לומר דכ"ה דלא בטלי ברוב, ה"נ לא אזלי' בהו בתר רוב, דהרי הא דלא בטלי הוא דמשום חשיבותן אינן בטלין בתערובת, וזה אינו טעם רק לגבי דין ביטול ברוב, אך אין טעם כלל דלא ניזל בהו בתר רובא, ומשא"כ בדשיל"מ דמה דאינו בטל, הרי לאו היינו דל"ש בי' ביטול ברוב, דהרי אי"ז כלל דבר חשוב, וה"ה בטל שפיר בתערובת, אלא היינו דהחמירו חכמים שלא לסמוך בזה על ביטול ברוב, כיון שיש לנו היתר לאח"ז ועד שתאכלנו וכו', הרי דה"נ אין לנו לילך בזה בתר הרוב.[[12]](#footnote-13)

אך בד' המל"מ אי"ז מתישב, במש"כ אח"כ לענין מטבע די"ל דלא אזלי' בי' בתר רובא, גם יל"ע כמו שהעיר הטעה"מ שם , דהרי דעת הר"ן בנדרים דהא דלא אזלי' בתר רובא בדשיל"מ, הוא משום דה"ז כמין במינו לר' יהודה, ולפ"ז הרי הוי ממש כדברים החשובין, אך י"ל בזה, למש"כ האחרונים די"ל דמודה הר"ן דהא דדשיל"מ אינו בטל ביבש ביבש אי"ז מטעם דחשיב כמב"מ, שהרי כ' התוס' בכ"ד דאף לר"י מב"מ בטל ביבש, - אך י"ל דהר"ן פליג ע"ז, וכמש"כ תוס' לעיל דע"ב. ובמנחות דכ"ב: שחזר בו ר"ת מזה, וע' כן בנוב"י - אלא הוי הטעם בזה כמו שפירש"י דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, - והרי הא דלא אמרי' ספיקא דרבנן לקולא בדשיל"מ ודאי הוי מטעם זה -, ולפ"ז שפיר ניחא מה שדימה הר"ן דה"נ לא אזלי' בזה בתר רובא, ול"ד לדברים החשובין דאזלי' בהו בתר רובא, וכמש"נ.

ולפי המבו' נ' פשוט, שזהו גם הטעם בהא דבתרומה וערלה וכלאי הכרם, ל"מ ליקח מן התערובת, הגם דל"ח קבוע, והיינו משום דכ"ה שהחמירו חכמים דל"מ בתרומה ערלה וכלאי הכרם ביטול ברוב, ה"נ ל"מ למיזל בהו בתר רובא, והוי זה כדשיל"מ שכ' בהר"ן דהיכא דאיתחזק איסורא לא אזלי' בזה בתר רובא,[[13]](#footnote-14) ופשוט דבזה ודאי אזלי' בתר רובא היכא דלא איתחזק איסורא, אף אי נימא דבדשיל"מ לא אזלי' בתר רובא, דהרי אף מהני בהו ביטול ברוב במאה ובמאתים, וממילא דודאי כל מה דל"מ בהו רוב, הוא דוקא היכא דאיתחזק בהו איסורא בפחות ממאה ומאתים, וז"פ.

והא דאם פירש שלא בפנינו שרי, ואזלי' בזה בתר רובא, היינו משום דכל שפירש שלא בפנינו והוי הנידון על חתיכה זו בפנ"ע, ל"ח כלל כאיתחזק איסורא, וע"כ שפיר אזלי' בזה בתר רובא, וכמש"נ לעיל, דאף אי נימא דבדשיל"מ לא אזלי' בתר רובא אף היכא דלא איתחזק איסורא, מ"מ בתרומה ערלה וכלאי הכרם, ודאי אזלי' בזה בתר רובא, ורק היכא שלקח מן התערובת, דבכה"ג הוי הנידון על חתיכה זו מכלל כל התערובת, לא אזלי' בזה בתר רובא, כיון דאיתחזק בזה איסורא, וז"ב, וע' כן בד' הבי"מ בהגהתו לפר"ח סי' ק"י סקכ"ח, שכ' כן להדיא, דאם פירשו מקצתן והוי הנידון עלייהו לא חשיב איתחזק איסורא, ומשא"כ היכא דהוי הנידון על כולם חשיב איתחזק איסורא ול"מ בזה רוב, עיי"ש בדבריו.

ויש להוסיף בזה, במש"כ הר"ן די"ל דל"מ בהו רוב דוקא היכא דאיתחזק איסורא, ונת' דבתרומה ערלה וכלאי הכרם, ודאי הוי כן, דזה מתפרש עפמש"נ בד' הרשב"א דמה דכל הדברים שאינן בטלין בס', אין בטלין אף ביבש ביבש, הוא משום דכ"ה שהחמירו חכמים בהם שלא לסמוך על ביטול ברוב, כיון שטועם מן האיסור, ה"נ ל"מ בזה הלך אחר הרוב, כיון שודאי יטעם טעמא דאיסורא, וע"כ אין להתיר בזה ביבש ביבש, וע"כ מה"ט אף אין להתיר בזה ליקח א' מן התערובת, כיון שהוי הנידון על כל התערובת, ואם ניזל בזה בתר רוב, ודאי יטעם טעמא דאיסורא, וכ"ז הוא רק היכא דאיתחזק איסורא, אך היכא דלא איתחזק איסורא שפיר אזלי' בהו בתר רובא, כיון שלא יטעם עי"ז טעמא דאיסורא.

ומבו' היטב לפ"ז, מה דל"ד לבעלי חיים דלא בטלי, דבעי' בהו לטעמא דקבוע, ואי לאו הכי הי' יכול ליקח א' מן התערובת, שהרי כבר נת' בישוב קו' במל"מ, דבע"ח דהא דלא בטלי הוי זה דין מסוים בביטול ברוב, דה"ה חשובין ואין בטלין בתערובת ול"ש בהו ביטול ברוב, ולא החמירו בהם כלל שלא יועיל בהן דין רוב, ואך דביטול ברוב ל"ש בהו כיון שאינן בטלין בתערובת, הרי ודאי דדין הלך אחר הרוב שפיר שייך בהן, וע"כ כל מה דל"מ בזה רוב, הוא משום דה"ז קובע, ומשא"כ בהנך איסורין דהא דאינן בטלין בס', הרי אי"ז משום דהן חשובין בתערובת, דהרי לית בהו חשיבות כלל, אלא היינו שהחמירו חכמים שלא לסמוך בהן על ביטול ברוב, הרי דה"נ ל"מ בהו דין הלך אחר הרוב, וכמש"נ עפי"ד הרשב"א דיש לאסור בזה טפי, כיון שהוא טועם ודאי את האיסור, וע"כ גם בלא דין קבוע אסור ליקח מן התערובת, ול"מ בזה דין הלך אחר הרוב, וז"ב בביאור ד' הרשב"א ז"ל בעזה"י.

ונ' לפ"ז, דזהו גם הטעם במה דמבו' בד' הרשב"א, דהנך איסורין הגם שאינן בטלין מ"מ לא חשיבי כקבוע, אשר צ"ע שהרי כתב הרשב"א דכל שאינו בטל הוי קבוע, אך לפמש"נ ניחא בפשיטות, שהרי כבר נת' דהא דכל שאינו בטל חשיב קבוע, אי"ז משום דאף קבוע שאינו ניכר חשיב קבוע אם אך לא בטל האיסור ממנו, דלעולם הא דקבוע שאינו ניכר ל"ח קבוע ל"ה משום דבטל האיסור ממנו, אלא כיון שהאיסור בטל ואינו חשוב בתערובת, לי"ל נמי חשיבות דקבוע, ואשר ע"כ דברים החשובין שאינן בטלין בתערובת, תו הדר דינא דחשיבי קבוע, אך משא"כ הנך איסורין שאוסרין ביותר מס', שכבר נת' שאי"ז כלל מכח שה"ה חשובין ואינן בטלין בתערובת, אלא היינו שהחמירו חכמים דל"מ בהו ביטול ברוב, אך מ"מ כיון שה"ה בטלין בתערובת, לי"ל חשיבות דקבוע, וז"ב, ומה דחמץ בפסח שאני דחשיב קבוע, היינו דכל שאינו בטל לעולם, ואינו בטל לעולם בתערובת, הרי דמה"ט אינו בטל מחשיבותו וחשוב כקבוע, ומשא"כ תרומה ערלה וכלאי הכרם שבטלין במאה ומאתים, הרי שהתערובת מבטלתן ואך דלא סגי בשיעור תערובת זו להתירן, אך מ"מ כבר לי"ל חשיבות דקבוע, כיון שה"ה בטלין בתערובת זו, ואכתי צ"ב.

ז] ועיקר ד"ז שנת' בדעת הרשב"א, דדוקא דברים החשובין דלא בטלי חשיבי קבוע, ומשא"כ איסורין שאינן בטילין לא חשיבי קבוע, ודוקא חמץ בפסח שאינו בטל כלל חשוב קבוע, הנה כתב הפמ"ג סי' ק"י ש"ד י"ד בחלק הג', שכל דבר חשוב או מנין וחהר"ל חוץ מדשיל"מ, נתנו עליו חז"ל דין קבוע, עכ"ל, ובפשוטו כונתו דבדשיל"מ לי"ל דין קבוע, ולכאו' הביאור בזה הוא כמש"נ, דרק דברים החשובין שאינן בטלין בתערובת אי"ל חשיבות דקבוע, אך משא"כ דשיל"מ שה"ה בטל בתערובת, ואך שלא סמכו בו על ביטול ברוב, הרי שמ"מ ל"ח קבוע כלל, וביותר ניחא לפ"מ שמ' מל' הפמ"ג, דס"ל דהא דאין קבוע שאינו ניכר חשוב קבוע היינו אף בלא דין ביטול, ובדברים שאינן בטלין "נתנו" עליהם חכמי דין קבוע, וע"כ שפיר י"ל דהיינו רק בדברים החשובין, ועיי"ש בס' יד"י סקי"א דק"מ., שעמד ע"ד הפמ"ג בזה, וע' גם בשע"י ש"ג ספ"ו, וש"ד פ"י, מה שדן אי דשיל"מ חשיב קבוע, עיי"ש בכל דבריו.

ומה שהוכיח הגרש"ש בשער ג' שם דחשיב קבוע, ממה שמבו' בתוס' בריש פירקין דנסקלין בנשרפין חשיב קבוע, הנה למש"נ ל"ד כלל, דהא דנסלקין בנשרפין חשוב קבוע, נ' בפשוטו שהטעם בזה הוא כמש"כ הפליתי בסי' ק"י סקי"ב שבאדם ל"ש ביטול, וע' כן גם בס' או"ש בכ"ד, וע"כ הדר הו"ל קבוע כיון שאינו בטל בתערובת, וגם למש"כ הגרש"ש שם דבאדם ל"ש תערובת גופים, הרי כיון דל"ש בי' תערובת ואינו בטל בתערובת חשיב קבוע, אך משא"כ דשיל"מ שה"ה בטל בתערובת, שפיר י"ל לי"ל חשיבות קבוע, וכן מה שהוכיח ממתני' תרומות פ"ט מ"ה, וערלה פ"א מ"ו, עיי"ש, ג"כ אי"ז ראי' כלל לפמש"נ, דהרי אף התם ליכא ביטול כלל, וע"כ אף חשיב קובע, ול"ד לדשיל"מ שה"ה בטל בתערובת, וכמש"נ גם מש"כ בשער ד' שם, דאי נימא דדשיל"מ ל"ח קבוע, מותר למשוך א' מן התערובת ולומר כל דפריש, הנה ודאי ק' לומר חידוש דין כזה, אך כבר נת' דאף אם ל"ה קבוע, מ"מ אסור ליקח מן התערובת, משום שלא סמכו בזה גם על הלך אחר הרוב, עכ"פ היכא דאיתחזק איסורא, וז"ב.

אמנם אחר העיון בד' הפמ"ג, נ' ברור שמעולם לא נתכוין לחדש דדשיל"מ שאינו בטל ל"ח קבוע, אלא כונתו להיפך, דבכל הדברים שאינן בטלין כל מה שאסור ליקח מהתערובת הוי מטעם קבוע, ומשא"כ בדשיל"מ הא דאסור ליקח מהתערובת הוי אף בלא הא דהוי קבוע, אלא משום דל"מ רוב בדשיל"מ, ואף למה שדן הר"ן דמהני רוב, מ"מ באיתחזק איסורא ודאי ל"מ רוב, וזה מבו' להדיא ממש"כ הפמ"ג שם, דהנפ"מ בהא דהוי קבוע הוא להתיר בפירש שלא בפנינו ובלקח קודם שנודע התערובת, ומבו' להדיא שכונתו בדבריו הוא שאין איסורן אלא מטעם קבוע, וע"כ בהנך גווני שרי, ומשא"כ דשיל"מ אין איסורו רק מטעם קבוע, ואך בהנך גווני יהא אסור, וז"ב במכוון הפמ"ג.

ולמש"נ בד' הרשב"א נ' לכאו' דדשיל"מ חשיב נמי קבוע, כיון שאינו בטל אפי' באלף, והוי כחמץ דחשיב קבוע, וכמש"כ הרשב"א, ועיי"ש ביד"י שהעיר מזה, והביא שם גם מד' הסמ"ג לאוין קל"ט שכ' להדיא דדשיל"מ חשיב קבוע מדרבנן.

וע"ע בבית מאיר יו"ד סי' שכ"ד סי"א שכתב דדבר חשוב דלא בטל חשוב קבוע, ומשא:כ מה דלא בטל משום דשיל"מ לא חשיב קבוע, עיי"ש בדבריו, ויסוד הדברים הוא עפמש"נ בד' הרשב"א, אך אי"ז כד' הרשב"א גופי' דכל שאינו בטל כלל חשיב קבוע, ונת' בזה במק"א.

ועיי"ש עוד ביד"י, שהביא ד' האו"ה כלל כ"ו דין י"א, שכתב דמבשא"מ בפחות מס' חשיב קבוע, ולמש"נ בדעת הרשב"א יש להתספק אי חשיב בזה קבוע, די"ל דכיון שה"ז ראוי ליתן טעם בשאינו מינו, אין האיסור בטל בתערובת וחשיב קבוע, אך המעיין בד' האו"ה יראה שלא כתב כלל דהוי זה קבוע, כמש"כ לעיל מינה לגבי בע"ח ודבר חשוב, אלא כתב דמה שפירש מזה אסור, וי"ל דאי"ז מדין קבוע, אלא דכיון דלא סמכו חכמים על ביטול ברוב בפחות מס', ה"נ ל"מ בזה דין הלך אחר הרוב, וע"ד שנת' לעיל בדעת הרשב"א בדין תרומה ערלה וכלאי הכרם, ועיי"ש עוד ביד"י שכתב דאי נימא דל"ח זה קבוע, א"כ מ"ט אסור ליקח מן התערובת, שנתערבה תרומה בפחות מק' ערלה וכלאי הכרם בפחות מר', ולמש"נ לק"מ, ואולי כיון לזה היד"י שם, עיי"ש.

ח] ועיקר ד' זה, דחלוק גדר דין דדברים החשובין שאינן בטלין, מגדר הדין בהנך איסורין שאינן בטלין, הנה מצינו כן בד' הרמב"ם, דהנה הרמב"ם בהל' מאכ"א, דרימוני באדן שנתערבו ונפל א' מן התערובת ונתערב, הצריך הרמב"ם שיהיו ג' תערובות, ואילו בהל' ע"ז לענין טבעת של ע"ז שנתערבה לא הצריך אלא ב' תערובות, ועמדו בזה האחרונים, ועמש"נ בזה ב?.

וע' בביאור הגר"א סי' ק"י סק"י שכ' בדעת הרמב"ם, דרימוני באדן שאני כיון שחשיבי, תערובת הראשון חשיב כודאי, דרבנן עשו כודאי ולכן לא בטלי וכמ"ש בע"ח חשיבי ולא בטלי, והוי כאילו הוא בעין, ותערובת הב' הוא ספק הראשון שמא אינו שם, ותערובת הג' הוא ס"ס, משא"כ בע"ז דאינו אסור אלא משום דספק ע"ז אסור וכו', עכ"ל, וכעי"ז כ' הפליתי שם סקכ"ד, והסכים לזה החוו"ד סקכ"ד.

ונ' לבאר הטעם בזה עפמש"נ, דדברים חשובין דלא בטלי, הרי מכח זה חשיבי קבוע וכמע"מ דמי, וממילא דהוי הספק הראשון כספק דחד בחד שאינו מצטרף לס"ס, ועמש"נ בזה ב?, ומשא"כ ע"ז דלא בטלה, לא חשיבא כלל קבוע, כיון שה"ה בטל בתערובת, ואך שהחמירו שלא לסמוך באיסור ע"ז על ביטול ברוב, אך ל"ח ספיקא קמא כמחצה על מחצה, וע"כ שפיר מצטרף ספק זה לספק ספיקא, וע' בל' החוו"ד שם שכ' כן בקיצור אמרים, שו"ר בעזה"י בחמד"ש יו"ד סי' י"ח סקט"ו, שביאר כן בדעת הרמב"ם, דדברים החשובין מדרבנן לא בטלי וחשיב כקבוע, וליכא רוב כלל, וע"כ הוי כתערובת חד בחד, דאף אם חזר ונתערב לא שרי' בזה משום ס"ס, ומשא"כ בע"ז, היינו דאף דה"ז בטל, מ"מ החמירו חכמים משום חומרא דע"ז, וכיון דאיכא בזה רוב, שפיר שריא התערובת השני' משום ס"ס וע' גם במשנת ר"א חולין סי' ז' שביאר כעי"ז, **(**ועיי"ש עוד במשנת ר"א מש"כ לפ"ז בישוב בדעת הרמב"ם בדין איסורא ברובא איתא**)**.[[14]](#footnote-15)

**ב**'

ט] אמנם בד' כמה מהראשונים מבו' דהא דקבוע שאינו ניכר ל"ח קבוע, אי"ז כלל משום שה"ז מתבטל, אלא היינו שמתנאי הקבוע הוא שיהא ניכר במקומו, וכן מבו' בל' סה"ת סי' נ"א, ובל' תוס' חולין דצ"ה. וריטב"א שם דצ"ד:, ובל' הרשב"א בע"ז דע"ד., והריטב"א בכתובות דט"ו., וכן נ' ל' תוהרא"ש סנהדרין ד"פ:, ול' הרשב"א במיוחסות סי' קפ"א, והבי"מ בתחי' הקונט' בדיני קבוע, נתחבט בל' תוס' בחולין הנז', וע' גם ביד"י שדחק הרבה בל' תוס' חולין ובל' סה"ת, ועיי"ש עוד בהשמטות לסי' ע' שהביא מס' האשכול שג"כ נ' כדרך זו דמתנאי הקבוע בעי' שיהא זה ניכר.

וכן נ' גם דעת הר"ש מקינון בסוף ס' הכריתות, ז"ל, שלא אמרי' קבוע אלא היכא שנתברר מקום איסור וכו', אבל היכא דמקום האיסור לא נתברר לא אמרי' קבוע, ובהכי ניחא מה שמקשים העולם יאסר כל העולם בחרישה וזריעה מטעם נחל איתן שהוא קבוע, ולמאי דפרישית ניחא, כיון שלא ידעי' היכן נחל איתן ל"ש למימר כל קבוע וכו', עכ"ל, והנה הרי ל"ק לי' להר"ש על כל ביטול דחד בתרי דנימא כל קבוע, ומשה"ק שיאסר כל העולם משום נחל איתן, נ' דס"ל דל"ש ביטול בזה כלל, ויל"פ הטעם או משום דבקרקע כלל ל"ש ביטול, ע' חוו"ד סי' ק"י סק"ו, או דנימא דאי"ז תערובת, וע"כ ל"ש בזה ביטול, ואפ"ה תי' הר"ש דל"ח זה קבוע כיון שאי"ז ניכר, ומוכח מזה דס"ל דהא דקבוע שאינו ניכר ל"ח קבוע, אי"ז משום שה"ז בטל ברוב, אלא הוי דין בפנ"ע, דלי"ל חשיבות קבוע כשאינו ניכר, וז"ב, ולדעת ש"ר דס"ל דכל מה דקבוע שאינו ניכר ל"ח קבוע הוא משום דה"ז בטל, צ"ל בישוב קו' הר"ש, דבקרקע נמי שייך ביטול, או דנימא כמש"כ הפליתי סי' ק"י סקי"ב שאי"ז ודאי שהי' כלל נחל איתן, וע"כ פשיטא דלא מיקרי קבוע, ועמש"נ בפרט זה ב?.

אמנם בל' הפליתי שם, נ' שפירש ד' הר"ש, דכיון שאי"ז קבוע, ע"כ אי"ב דין ביטול, וכן נ' גם מד' החוו"ד שם, וע"כ הק' שם ע"ד הר"ש דבקרקע כלל ל"ש ביטול, וצ"ב לדבריהם מ"ט לא הק' כן הר"ש על כל ביטול דחד בתרי, שו"ר שהביאו משו"ת מהריא"ז ענזיל סי' י"ח וסי' ל"ז, שתמה כעי"ז ע"ד החוו"ד, וצ"ע בזה.

ולדעות אלו מה שאמרו בסוגיין דהו"ל קבוע, מבו' בד' האחרונים דהיינו דמדרבנן נתנו לזה דין קבוע, והיינו דמלבד הדין שאי"ז בטל מדרבנן, איכא דין נוסף דחשיב זה קבוע.[[15]](#footnote-16)

ויש לישב לפ"ז, דהנה התוס' בסוגיין ד"ה אלא, הוכיחו דהא דבר חשוב אינו בטל ל"ה אלא מדרבנן, מדאמר רב בסמוך דטבעת וכו' ואמאי אדרבה דהיתר נפל ומית, אלא היינו טעמא דהקילו משום דמדאורייתא בטלי ברובא, עכ"ל, ובחי' בית מאיר כתב דתיקשי מזה על ד' התוס' שלהי מעילה, שנ' דעתם דהא דדבר חשוב אינו בטל הוי זה מדאורייתא, עיי"ש מש"כ לישב בזה, ועמש"נ בדבריו ב?.

אמנם בפשוטו י"ל בדעת תוס' מעילה, דס"ל דהא דקבוע שאינו ניכר ל"ה קבוע, אי"ז מכח שה"ז בטל, אלא היינו שמתנאי הקבוע הוא שיהא ניכר, ורק מדרבנן חשיב אף קבוע שאינו ניכר לקבוע היכא דהוי דבר חשוב שאינו בטל, וע"כ אף דדבר חשוב אינו בטל מדאורייתא, מ"מ שרי מדאורייתא ליקח א' מן התערובת ולומר כל דפריש מרובא פריש, ורק מדרבנן אסור ליקח, וע"כ שפיר י"ל דהקילו חכמים בנפלה טבעת אחת לים הגדול.

והתוס' בסוגיין שהוכיחו מזה דהא דדבר חשוב אינו בטל הוי רק מדרבנן, אזלי לטעמיהו דס"ל דכל מה דקבוע שאינו ניכר ל"ח קבוע, הוי מכח שה"ז בטל בתערבות, וכמש"נ לעיל סק"א בדעתם, וע"כ שפיר הוכיחו דאי נימא דדבר חשוב אינו בטל מדאורייתא, הרי דאף הוי קבוע מדאורייתא, ומ"ט הקילו בזה לתלות דאיסורא נפל.

אמנם באמת י"ל, דהא דס"ל להתוס' דדבר חשוב אינו בטל מדאורייתא, הוא משום דחשיב לי' קבוע, והיינו דבכל ביטול ברוב ליכא למימר דהוי קבוע כיון שאינו ניכר, אך דבר חשוב חשיב קבוע אף שאינו ניכר, וע"כ אינו בטל ברוב מדאורייתא, ומצאתי בראבי"ה פסחים סי' תט"ו, ז"ל, בעמ' 19, ול"ש קבוע אלא בדבר חשוב וכו',[[16]](#footnote-17) ולהלן שם עמ' 22, ז"ל, דמה שפירש הי' חשוב וקבוע ונאסר מה"ת, וכו', א"נ דבר חשוב ונפתח ובטל חשיבותו, דבטל מדאורייתא אפי' במקום קביעותו וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו להדיא דדעתו דדבר חשוב שאינו בטל הוי זה מה"ת, וכדעת תוס' שלהי מעילה הנז', ונ' מלשונו שהטעם בזה הוא משום דחשיב קבוע וע"כ הוא דאינו בטל, וע' גם בס' יחוסי תנאים ואמוראים מכ"י, ע' רב יצחק, שנ' דעתו שם דבע"ח לא בטלי מדאורייתא משום דחשיב קבוע, וכתב שם דקבוע ל"ה רק אי דמי לקרא דוארב עליו, והיינו או אם הוי בע"ח או אם הוי ניכר, ואי נימא כן, הרי אין לומר כדברינו שהגם דדבר חשוב אינו בטל מדאורייתא, מ"מ ל"ח קבוע רק מדרבנן, דהרי כל מה דאינו בטל מדאורייתא, הוא משום שה"ה קבוע דאורייתא, וצ"ע בזה.

והנה הבי"מ בסי' ק"י העיר, בהא דבנמצא ביד גוי שרי, דלכאו' הי' לנו לומר דאי נמצא ביד הגוי בביתו יהא אסור, דהשתא הו"ל קבוע, והעירוני דיל"ע בזה, דהרי אין חתיכה זו ניכרת אם הויא איסור או היתר, ולכאו' הוי זה קבוע שאינו ניכר, אף פשוט דהבי"מ שהק' כן, הוא משום שדעתו בריש דבריו שם, דהא דקבוע שאינו ניכר ל"ח קבוע הוא משום שה"ז בטל, וע"כ בנמצא חתיכה א' ביד גוי דליכא בזה ביטול כלל, שפיר יש לחשבו קבוע, ויש להוכיח כן מד' תוס' כתובות דט"ו. שכתבו זה לחידוש דנמצא בין החנויות מותר ול"ח זה קבוע, וצ"ע דאם יהא זה מקום הקביעות הרי אי"ז ניכר, וגם בזה צ"ל כנ"ל, דכיון דליכא התם ביטול שפיר יש לחשבו קבוע.

ולפ"ז הרי דלדעת הנך ראשונים דס"ל דהא דקבוע שאינו ניכר ל"ח קבוע אי"ז כלל מכח הביטול, הרי דל"ק כלל דנמצא ביד גוי בביתו יהא זה קבוע, דהרי הוי זה קבוע שאינו ניכר, וגם א"צ למש"כ תוס' בכתובות הנז' דבין החנויות ל"ח מקום קביעות, דאף א"נ דבי זה מקום הקביעות מ"מ הרי הוי זה קבוע שאינו ניכר, ואף שמדרבנן אסרו אף בקבוע שאינו ניכר, אך למשי"ת לק' סק"? אי"ז כלל מדין קבוע, והטעם שנת' שם לאסור ל"ש הכא כלל) וז"פ, אך יל"ד ולומר, דכיון שהחנויות קבועות וידועות במקומן, ע"כ כל דשייך לקביעות החנות הו"ל קבוע אף אם אינו ניכר, וצ"ע בזה.

וגם לדרך זו י"ל, דכל מה מדרבנן חשיב קבוע, היינו רק בדברים החשובים, דמשום חשיבותן אף אי"ל חשיבות דקבוע, אף בהאיסורין שאינן מתבטלין י"ל דל"ח קבוע, ואך דאסירי משום דכ"ה שהחמירו שלא לסמוך בהן על דין ביטול ברוב, ה"נ לא אזלי' בהו בתר רובא הכיא דאיתחזק איסורא, וע"ד שנת' לעיל סק"ו, ומבו' לפ"ז דעת הרמב"ם וכמש"נ לעיל סק"ח.

ומבו' עוד מד' הנך ראשונים, דאם הי' קבוע שאינו ניכר חשוב קבוע, לא הי' בה דין ביטול ברוב, והרי דס"ל דדין קבוע מעכב המיעוט האסור מלהתבטל ברוב, ולעיל סק"ב נת' דכל הראשונים מודים לד"ז, עיי"ש, ועמש"נ לעיל סוסק"ד שמוכח כן מד' ר"ת בספה"י.

אך צע"ק על דרך זו, משה"ק בס' יד"י סי' ע' וסי' ק"י, ממש"א בסוגיין ונמשך חד מינייהו וכו', נמשוך הו"ל קבוע וכל קבוע כמע"מ דמי, ומ' דזה דבר ברור דחשיב זה קבוע, ואי נימא דקבוע שאינו ניכר ל"ח קבוע מדאורייתא אף כשאינו מתבטל, מהו שאמרו בפשיטות דהו"ל קבוע, וע' גם בבינ"א סוף פ"א שהעיר כעי"ז.

י] אמנם באמת בל' הראשונים הנז' מבו' דעתם, דאף מדרבנן ל"ח קבוע שאינו ניכר לקבוע, דז"ל ספר התרומה שם, והא דמשני פ' התערובות גזירה שמא יקח מן הקבוע, ל"ד קאמר משום דכל קבוע כמע"מ דמי, אלא מקום שהם קבועין עדין ולא פירשו, שאסורין משום דבע"ח לא בטלי כדמפרש התם, או משום שהם דבר שבמנין, וכ"כ גם הרשב"א בע"ז שם והריטב"א בכתובות שם, ומבו' להדיא מדבריהם, דאף מדרבנן ל"ח זה קבוע, דאי נימא דמדרבנן חשיב קבוע זה, א"כ מאי קשיא להו על לישנא דגמ' שאמרו גזירה שמא יקח מן הקבוע, ומהו שכתבו דל"ד הוא, הרי מכח דינא דבע"ח לא בטלי אף הוי זה קבוע, וכמו שביאר היטב הרא"ה בחולין שם, ואשר מבו' בדבריהם, דהא דכל הדברים החשובים שאינן בטלין אסור ליקח א' מהתערובת אי"ז כלל משום דין קבוע, דקבוע שאינו ניכר ל"ח כלל קבוע, וזהו שכתבו דל' הגמ' ל"ד הוא, וע' יד"י סי' ק"י מה שדחק בל' סה"ת, ואין דברין נראין.

וכעי"ז נ' גם מד' התוס' חולין דצ"ה., ז"ל, ובדבר חשוב אפי' מעורב לא בטיל ואמר כל קבוע וכו', כדאמר בפ' התערובת וכו', ומשני נמשוך הו"ל קבוע וכל קבוע וכו', ועיקר הטעם אינו משום קבוע, אלא משום דבע"ח לא בטלי כמו דבר שדרכו לימנות, עכ"ל, ונ' להדיא מסוף דבריהם דאף מדרבנן ל"ח זה קבוע, וע' בית מאיר בריש קונט' בדיני קבוע, שכ' דצריך לדחוק בד' התוס', אך אחר שמצאנו דברים מפורשים בד' סה"ת, ודאי י"ל כן גם בדעת התוס'.

ונ' להוכיח כן גם מד' התוס' בנזיר די"ב. וגיטין דס"ד., יעו"ש שכתבו דהא דהאומר לשלוחו צא וקדש לי אשה אסור בכל הנשים שבעולם, הוי קנסא בעלמא, וכ' התוס' דהא דלא אסרי' בזה מדאורייתא משום דכל קבוע כמע"מ דמי, הוא משום דכל שאין האיסור ניכר לעצמו ל"ה קבוע, עכ"ד, וכבר הק' האחרונים, החשק שלמה בנזיר שם, ויד"י בסי' ע' סקי"א, ושע"י ש"ג פ"ו וש"ד פ"ח ופ"י ופי"א, וחזו"א אהע"ז סי' ו' סק"ב, ומשנת ר"א חולין סי' ז', שהרי מ"מ מדרבנן בעלי חיים דלא בטלי הוו קבוע, וא"כ ודאי דאשה לא גריעא מבע"ח ולא בטלה, וא"כ ליהוי עכ"פ קבוע מדרבנן, ומ"ט כ' התוס' שאין איסורן אלא מקנס בעלמא, ודמה"ט אין נאסרות כל הנשים לינשא, וע' יד"י שם שכתב בזה, דאולי הכא לא חשבוהו רבנן לקבוע לאסרו עי"ז בכל העולם וגם דלא שכיח כה"ג, ולא גזרו בזה רבנן, אך אי"ז מיישב ד' התוס', דמ"מ בהא דאסרו רבנן לדידי' הי' להתוס' לפרש שהוא משום קבוע, ומ"ט כתבו דהוי זה קנסא בעלמא, והחזו"א שם כתב, דנידון איסור קרובות, ל"ח זה כבע"ח דלא בטלי, וצ"ב.

[ודעת הרמב"ן וש"ר בגיטין דחשיב שפיר קבוע, וכ"נ גם דעת הר"ש שהביא הרשב"א בביצה ד"ג:, ותוהרא"ש יבמות דפ"א:, שהקשו דאף בפירשה האשה ניגזור שמא יקחו בב"א, ומ' דהוי קבוע מדינא, וכ"נ בשטמ"ק בנזיר שם, והפמ"ג סי' ק"י ש"ד י"ד כתב שלא נתברר אם היינו קבוע מה"ת או מדרבנן, והפליתי שם סקי"ב והחוו"ד שם סק"ג ?וכן נקט המנ"ח מ' ב'? נקטו שכונתם דהוי קבוע מדאורייתא, וע' יד"י סי' ע' ושע"י ש"ד פי"א שתמהו ע"ז, דהרי שפיר יל"פ כונתם דמדרנן הוי זה קבוע, וכדלהלן, וטעם הנידון בזה, די"ל כמש"כ הפליתי שם דבאדם כלל ל"ש ביטול, וי"ל גם כמו שדן הפמ"ג שם, דכיון שיש מי שמכיר מי הוו הקרובות האסורות ל"ש בזה ביטול, אך עי' בינ"א פ"ב שלא הסכים לזה, וי"ל גם כמש"כ בשער"י שבאדם ל"ש תערובת הגופים ול"ש בהו ביטול, וע"כ כיון דל"ש בזה ביטול הוי קבוע מדאורייתא, אך י"ל דל"ה אלא מדרבנן, או משום דמדאורייתא איבא ביטול, ורק מדרבנן אין הקרובות בטלות דלא גרע מבע"ח דלא בטלי, או משום דקבוע שאינו ניכר ל"ה קבוע מדאורייתא אף היכא דל"ש ביטול, ורק מדרבנן הוא דחשיב קבוע.

ויש לציין עוד לד' רש"י יבמות דט"ז: שפי' בהא דחוששין שמא מעשרת השבטים הוא, דהיינו משום דהוי קבוע וכמע"מ דמי, ותוס' שם פליגי ע"ז מטעם אחר, עמש"נ בזה ב?, והפליתי בסי' ק"י סקי"ב ובבני אהובה פ"ט מאישות ה"ו, הוכיח מזה שדעת רש"י דקבוע שאינו ניכר הוי קבוע, ופי' שם הטעם משום דל"ש ביטול באדם, ויל"פ גם הטעם משום דבאדם ל"ש תערובת הגופים, וכדלעיל, אך כלאו' יל"פ ד' רש"י, דהוי קבוע מדרבנן, אך כבר נת' לעיל סק"א דמד' רש"י בסוגיין יש להוכיח שדעתו דכל שאי"ז בטל הוי קבוע דאורייתא, עיי"ש].

ונ' ברור בדעת התוס' בנזיר ובגיטין, דאזלי כדעת סה"ת ודעימי', דקבוע שאינו ניכר ל"ח קבוע אף מדרבנן, ושפיר כתבו התוס' דאין לאסור התם מטעם קבוע.

אך צ"ע בזה, דמ"מ מ"ט הוי כל האיסור מטעם קנס, הרי כ"ה דבכל בע"ח דלא בטל אסור ליקח א' מן התערובת, ה"נ הי' לנו לאסור עליו כל הנשים שבעולם כל שלא פירשו ממקומן.

ובאמת שגם עיקר הדין, דבכל הנך דלא בטלי אסור ליקח מן התערובת הגם דל"ה קבוע, צ"ב רב בזה, וכמו שהעיר הבי"מ שם, ז"ל, דהרי ע"כ עיקר הטעם משום דקבוע, דאל"כ מה בכך דבע"ח חשוב ולא בטל להיות האיסור נהפך להיתר, אכתי אמאי לא יהא שרי ליקח א' א' מטעם כל דפריש מרובא פריש, ופשיטא שעיקר טעם זה מטעם כל קבוע דחשיב כמע"מ, עכ"ל, אך כיון שהבאנו דברים מפורשים מד' סה"ת והרשב"א והריטב"א דאי"ז קבוע כלל, שוב צ"ב מ"ט אסור ליקח מן התערובת.

יא] והנה בפשוטו הי' מקום לפרש ד' סה"ת ודעימי', דכ"ה דמצינו דין קבוע דהמיעוט הקבוע חשוב כמע"מ, ה"נ בע"ח וכל דברים החשובין, הגם דלא חשיבי קבוע כיון שאי"ז ניכר, מ"מ משום חשיבותן חשיבי כמע"מ בתערובת, וע"כ ל"מ ליקח א' מהן, וניחא לפ"ז לישנא דגמ' דאמרי' דהו"ל קבוע וכמע"מ דמי, אשר צ"ע לדעת סה"ת ודעימי' דכלל ל"ח קבוע, ותוס' חולין הנז' כתבו דאי"ז עיקר הטעם, אך מ"מ ק' לישנא דהוי כמע"מ, אך להנ"ל ניחא דמ"מ הוי דומיא דקבוע דכמע"מ דמי.

[וי"ל טפי, שזהו שורש הדין דבע"ח ודברים החשובין לא בטלי, והיינו דמדרבנן משום חשיבותן חשיבי כמע"מ, וע"כ לא בטלי, וזה ע"ד שהבאנו לעיל ד' ראבי"ה ויחוסי תנו"א, בטעם מה דס"ל דדבר חשוב ובע"ח אין בטלין מדאורייתא, וע"כ מה"ט גופא ל"מ ליקח א' מן התערובת, כיון דחשיב המיעוט האסור כמע"מ].

ונ' לפ"ז, דאף אם כל התערובת ניידא, נמי אסור ליקח א' מן התערובת, כיון דחשיב המיעוט כמע"מ אף כאשר הכל נייד, כיון דמה דחשיב כמע"מ אי"ז כלל משום חשיבותו בקביעותו, אלא משום חשיבות הבעלי חיים, וע' לק' סקי"ב מש"נ לפ"ז, דע"כ ל"ה מצי הסה"ת לפרש למש"א בסוגיין וניכבשינהו כפירש"י, וע"כ נמי ק"ל היכי מהני פרישה בפנינו, ול"ה מצי לתרוצי דהכא שאני שכבר בטלה כל הקביעות, עיי"ש.

ומה דאם פירש חד מן התערובת שרי, ולכאו' הגם דכבר ל"ה קבוע, הרי נת' דהא דבע"ח חשיבי כמע"מ ל"ה כלל מכח קביעותן, אך י"ל בזה לפ"ד הגרש"ש בשער"י ש"ד, דהא דפירש שרי, אי"ז משום דכבר ל"ה קבוע, אלא היינו משום דאיכא רוב על הפרישה, ורוב זה הוי רוב מעליא הגם דהוי קבוע, וכעי"ז הביאו בשם הגר"ח, וביאר לפ"ז דע"כ כל דפריש, הגם דחזר אח"כ לקביעותו, לא בטלה הכרעת הרוב, כיון דהכרעת כל דפריש מהניא שפיר אף בקבוע, ועמש"נ בפרט זה ב?, וצ"ע בזה.

וי"ל עוד, דכל מה דבדברים החשובין חשיב המיעוט כמע"מ, היינו דוקא אי הויא כל התערובת יחד, אך כל דפריש חד מן התערובת, ל"ח כמע"מ, והיינו דהגם דל"ב שיהיו קבועין במקומן, מ"מ בעי' שיהיו תערובת אחת, וצ"ע בזה.

אמנם ד' התוס' בנזיר ובגיטין שכתבו בהא דאסור בכל הנשים, דמדינא ל"ח קבוע כיון שאינו ניכר, לא נתישבו לפ"ז, דהגם שנתבאר דקבוע שאינו ניכר ל"ה קבוע אף מדרבנן, מ"מ אכתי הי' לנו לומר שתהא האשה האסורה עליו כמע"מ, משום דבע"ח חשיבי בתערובת כמע"מ, ולא גריעא אשה מכל בעלי חיים, וא"כ יש לאסור בזה מדינא, ומהו שכתבו התוס' שאין לאסור רק מקנסא.

יב] ואשר י"ל בדעת סה"ת ודעימי', דהא דאסור ליקח מן התערובת ולומר כל דפריש מרובא פריש, הוא משום דכיון דהוי הספק על כל התערובת, ל"ש למיזל בזה בתר רוב, דהרי שורש הספק הוי מכח מה שיש חתיכה א' אסורה, ול"ש שיכריע לנו הרוב ע"כ חתיכה שאינה אסורה, דהרי ודאי חתיכה אחת אסורה, ויל"פ שהטעם הוא משום דהוי תרתי דסתרי, אך טפי נ' שהטעם הוא משום דכלל ליכא בזה הכרעת רוב, ע' בזה בשע"י ש"ג פ"ה.

אך ק' ע"ז מלישנא דגמ' שאמרו דהו"ל קבוע וכל קבוע כמע"מ דמי, ולולי דמסתפינא הי' נ' לי, דהסה"ת לא גריס לכ"ז בגמ', דהרי הסה"ת עמד בלישנא דגמ' שאמרו גזירה שמא יקח מן הקבוע, ולא עמד על ל' זה שאמרו דהו"ל קבוע וכמע"מ דמי, ועמד בזה היד"י בסי' ק"י סקי"א, ונ' מזה דלא גריס לי', וע' בסה"ת סי' נ' שהעתיק ל' הגמ' בסוגיין, והשמיט למש"א ונמשוך וכו' הו"ל קבוע וכמע"מ דמי, וזה מסייע למש"כ דלא גריס לכ"ז, אך תוס' בחולין דצ"ה. הרי גרסי לזה, וצ"ע.

שוב מצאתי בעזה"י דברים מפורשים בד' הרשב"א במיוחסות סי' קפ"א, ז"ל, וא"ת לדעת ר"י שאמר דאינו נקרא קבוע אלא הניכר במקומו, א"כ תיקשי לי' הא דאמר פ' התערובות וכו' ה"ל קבוע וכל קבוע כמע"מ דמי, לא היא, דכלפי מה שאמר בע"ח חשיבי ולא בטלי, הו"ל איסור קבוע לעין, וניתסר לאימשוכי ממקום קביעותו, דכיון דאיכא ודאי איסור ביניהו, לא אמרי' בהאי כל דפריש מרובא פריש, עכ"ל, ונ' שדבריו מפורשים כמש"נ, דכיון דאיכא ודאי איסור ביניהו, ל"ש בזה להתיר כל א' מדין הלך אחר הרוב, כיון דודאי חד מיניהו אסור, ופי' שזמש"א הו"ל קבוע וכמע"מ דמי, ולישנא בעלמא נקיט, ועיקר המכוון בזה, דכיון דאיכא איסור קבוע שם, ל"ש בזה הכרעת הרוב, וכמע"מ דמי.[[17]](#footnote-18)

ולפ"ז נ' לישב ד' תוס' בנזיר ובגיטין הנז', דע"כ הגם דבתערובת דבע"ח אסור ליקח א' מן התערובת, מ"מ בשלח שליח לקדש לו אשה אין לאסור עליו מדינא לקדש א' מן הנשים שבעולם, דכיון דהא דאסור ליקח א' מן התערובת אי"ז כלל משום קבוע, אלא היינו משום דהוי נידון א' על כל התערובת ול"ש ע"ז הכרעה דרוב, הרי די"ל ע"ד שכתבו בס' שע"י ומשנת ר"א שם, דכיון דהתם ל"ש שישא כל הנשים, ע"כ לא דייני' על כל הנשים יחד, ודו"ק.

והנה מחודש עוד לפ"ז, דל"ש ליקח א' מן התערובת ולדון עליו לבדו ולומר כל דפריש מרובא פריש, אלא כיון דנולד הספק במקום התערובת, והוי הספק על כל התערובת, ל"ש בזה הכרעת רוב כלל, ורק אם פירש שלא בפנינו, דנולד הספק כשכבר אי"ז כלל בכלל התערובת, בזה שפיר מהני ע"ז הכרעת הרוב, כיון דהוי הנידון עתה על חתיכה זו בפנ"ע.

והנה בסה"ת שם כתב, דהא דבנמצא הלך אחר הרוב, היינו כשפירש שלא בפנינו, וכתב עוד דהא אמרי' בפ' התערובות ונכשינהו דניניידן, היינו דניידן שלא בפנינו אז נימא כל דפריש מרובא פריש, אי לאו גזירה שמא יקח מן הקבוע וכו', עכ"ד

והנה למש"נ דהא דבבע"ח דלא בטלי אסור ליקח מן התערובת אי"ז כלל מדין קבוע, יל"ע בדבריו, דהגם דבקבוע אם פירש בפנינו אסור, מ"מ מנ"ל דאף בתערובת דבע"ח אסור אם לקח מן התערובת, וצ"ל בזה דהכל חד טעמא הוא, דאי פירש בפנינו נולד הספק במקום הקביעות, ומה"ט חשיב ספק זה ספק דקבוע, ומה"ט נמי ל"מ בזה הכרעת הרוב בפסק דתערובת, דיון דהוי הספק על כל התערובת.

וי"ל עוד, לפ"ד השער"י בשער ד' שהבאנו לעיל סקי"א, דהא דפירש שלא בפנינו שרי ופירש בפנינו אסור, הוא משום דבפירש שלא בפנינו הוי הכרעת הרוב על הפרישה, ובפירש בפנינו ליכא רוב על הפרישה, וע"כ הו"ל קבוע, ולפ"ז מבו' היטב, דע"כ גם הא דל"ש למיזל בתר רובא בספק שבתערובת מיתלי תליא אם פירש בפנינו או פירש שלא בפנינו, דפירש שלא בפנינו דהוי הרוב על הפרישה, הרי שהוי הרוב במסוים על בהמה זו, וע"כ שפיר מהני הרוב, ומשא"כ בפירש בפנינו דליכא רוב על הפרישה, אלא אתי' לדון רוב על גוף הבהמה, הרי דל"מ בזה רוב, כיון דהוי הנידון על כל הבהמות, שע"ז ל"ש כלל הכרעת הרוב, ודו"ק.

והנה הר"ש בטהרות פ"ה, כתב לישב הא דפריך וליכבשינהו הגם דפריש לפנינו, דהיינו משום שכבר נתבטל מקודם מקום הקביעות כדקאמרינן דניניידו, וכעי"ז כתבו בתוס' הרשב"א ותוהרא"ש פסחים ד"ט:, ובתשו' הרא"ש כלל כ' סי' י"ז, ובס' חק נתן פי' כן גם בכוונת תוס' בסוגיין, ועמש"נ בזה ב?, אמנם הסה"ת שם לא כתב כן.

ולפמש"נ נ"פ דלהסה"ת לטעמי' ל"ש לישב כן כלל, דהרי לדידי' מה דל"מ ליקח א' מהן ולימא כל דפריש, אי"ז כלל משום דהוי קבוע, אלא היינו משום דהוי הספק על כל התערובת, ול"ש בזה כלל הכרעה דרוב, ולפ"ז הרי דלא מהני מידי מה דנימא דניידי וכבר אינן קבועין במקומן, דהרי אף דניידי ל"מ בזה הכרעת הרוב כלל, כיון דהוי הספק על כל התערובת, וליכא נפק"מ כלל אם ה"ז קבוע או נייד, וז"פ.

וע"ע בסה"ת סי' נ', שפי' מש"א בסוגיין וליכבשינהו וליניידן ונימא כל דפריש, דהיינו שכל אחת כשהיא פורשת מן החדר, נימא כל דפריש מרובא פריש, עיי"ש, ומבו' בדבריו דההכרעה דכל דפריש הויא על כל אחת כשהיא פורשת מן החדר, אך בפירש"י בסוגיין מ' דמעיקרא פרשי כולהו והוו ניידי, והדר כשלוקח כל אחת אמרי בזה כל דפריש כיון שאי"ז קבוע, ועמש"נ בזה ב?, ולפמש"נ הרי דלהסה"ת לטעמי' ל"ש כלל לפרש כן, דלדידי' בכה"ג הי' אסור, דכיון דהוו כולן חד תערובת, ל"ש בזה הכרעה דרוב, הגם דהוו ניידי, ואסור ליקח מן התערובת, וע"כ בע"כ לפרש דהוי ההכרעה דכל דפריש ע"כ אחת בפנ"ע, כשפורשת שלא בפנינו מן החדר, וכמש"נ.

ועמש"נ עוד ב?, לבאר לפ"ד סה"ת אלו, שי' סה"ת בדין ספק א' בגוף וספק א' בתערובת, ונת' שם בדעתו, דטעם האיסור הוא משום דל"ש הכרעת ספק ספיקא על כל א' מן התערובת השנית, כיון דהוי נידון א' על כל התערובת, ועל כל התערובת הוי זה חדא ספיקא, עיי"ש.

1. ויש לציין לד' מהרי"ל בשו"ת סי' ע"ב, ז"ל ומה שכתבת אמאי לא מבטלין חדא דבמחבוא ברוב וכו', ועוד כיון דהיא אמרה נחבאתי וברי לה אין כאן ספק לבטל, דחברותי' אינן נאמנות עלי', דנוגעות בדבר דכל חד אמרה נחבאתי כדי לטהר עצמה, ול"ד לנסקלין בנשרפין, דב"ד מסופקין בדבר, וצריכים לגמור הדין לפי הרוב וכו', עכ"ל, וצ"ב, ועיי"ש עוד בד' מהרי"ל שמבו' דעתו, דלהדעות דברי' בטלה מדאורייתא אף אדם בטל מדאורייתא, וזה דלא כמש"כ הפליתי בדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-2)
2. וי"ל בזה כמה אנפי, א', י"ל דס"ל דאף באדם שייך ביטול מדאורייתא, אך לא מ' כן, דא"כ הי' להם להקשות דליבטלי ברובא. ב', י"ל עוד דס"ל דאף היכא דליכא ביטול ל"ח קבוע שאינו ניכר לקבוע. ג', י"ל עוד דס"ל דאכתי הי' לנו לומר דליכבשינהו וניניידי ונימא כל דפריש מרובא פריש. ד', י"ל עוד דס"ל דהא דל"ש בזה ביטול, הוא משום דל"מ ביטול ליתן דינים על המיעוט, וע"כ שפיר י"ל דמ"מ ל"ח קבוע, וכמש"נ לקמן סק"ג מד' העוניו"ט והאחיעזר, עיי"ש. ה', עד"ז י"ל, לפמש"כ בס' יד"י סי' ע' סקי"א, דיל"פ ד' התוס' דל"ש בזה ביטול משום שאי"ז דין איסור דשייך בזה ביטול, ולפ"ז י"ל דע"כ חשיב זה קבוע, כיון שהאדם בטל בתערובת, ולי"ל חשיבות דקבוע, ואף דל"מ הביטול לחייבו שריפה, מ"מ ל"ח קבוע, וזה עפמש"נ להלן דהא דקבוע שאינו ניכר ל"ח קבוע משום שה"ז בטל, אי"ז מכח היתר הביטול, אלא מכח מה שה"ה בטל בתערובת. ו', י"ל עוד לפ"ז, דס"ל דהא דאינו הוא משום דהמחויב מיתה עצמו יודע במה נתחייב, וע"כ ל"ש בזה ביטול לגבן כיון דהחיוב מיתה הוי חיובא דגברא, ואיהו יודע במה נתחייב, ולפי"ז י"ל, שאי"ז טעם רק דמה"ט ל"ש בזה ההיתר דביטול ברוב, אך מ"מ לי"ל חשיבות דקבוע כיון דלדידן אי"ז ניכר וה"ה בטל בתערובת, וע' עוד בהערה הבאה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולפ"ז יל"פ דבזה פליגי תרי שנויי בתוס', אם חשיב זה קבוע כיון שאי"ז ניכר לדידן, וא"צ למש"נ בהע' הקודמת, אך באמת בדעת תוס' בריש פירקין אין נ' כן, דהרי בד' תוס' בסוגיין מבו' דהא דקבוע שאינו ניכר ל"ח קבוע הוא משום שה"ה בטל בתערובת וכנ"ל, וע"כ צ"ל כמש"נ בהע' הקודמת. [↑](#footnote-ref-4)
4. וע' לקמן סק"ט, מה שהבאנו ד' ראבי"ה פסחים סי' תט"ו, שדעתו דדבר חשוב אינו בטל מדאורייתא, ומבו' בדבריו שהטעם בזה הוא משום דחשיב קבוע, וע"כ ל"ש בי' ביטול, וע"ש עוד שהבאנו מד' היחוסי תנאים ואמוראים מכ"י ע' רב יצחק, שדעתו דבע"ח אינן בטלין מדאורייתא, משום דחשיבי קבוע, עיי"ש, ומבו' מזה כמש"נ, דדין קבוע מונע המיעוט האסור מלהתבטל ברוב.

   וע' ב"ח סי' ק"י והרבה מהאחרונים שם, דפשיט"ל דדין קבוע מעכב המיעוט האסור מלהתבטל ברוב, ע"ש מש"כ לגבי י' חנויות, ואכמ"ל בזה, אך יש שפי' ד' הב"ח, דהא דל"ש שם ביטול הוא משום דאי"ז תערובת, ולפ"ז אי"ז שייך לנידו"ד, וע' עוד בשע"י ש"ג פי"א מה שביאר הטור בסי' ק"י, דהיכא דאי' בתערובת ב' חתיכות אסורות הר"ל, ונחכתה חתיכה א', אינה בטלה, כיון דודאי אי' אכתי חתיכה א' דאיסור הר"ל, וחשיב האיסור קבוע, וע' מה שדן בענין זה בס' יד"י סי' ס"ט סקס"א, וסי' ק"א סקט"ז, ומבו' לפ"ז דדין קבוע מונע המיעוט האסור מלהבתטל, וכמש"נ.

   וע' עוד בשו"ת מהרי"ל סי' ע"ב, במה שדן לענין עיר שכבשוה כרכום שהי' שם מחבוא א', שאולי יש ללמוד מדבריו דדין קבוע מונע ביטול ברוב, אך עיקר דבריו שם צ"ב רב, דבתחילת דבריו שם מבו' בלשונו שדן מצד ביטול ברוב, וכן מבו' גם ממש"כ דהוי ברי' ולא בטלה, ובהמש"ד נ' שדן מצד הלך אחר הרוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך עי' בפליתי שדחה הראי' מד' התוס' בב"מ ובמעילה, וע' גם בשו"ת שאילת יעבץ שכתב לדחות הראי' מד' תוס' מעילה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך העירוני ע"ז, מד' המרדכי שלהי חולין, שכ' שם בההיא שחורי הנמלים דספק לקט לקט, שלא אזלי' בזה בתר רובא, משום דכל קבוע כמע"מ דמי, ולכאו' צ"ע דהרי הוי קבוע שאינו ניכר, וצ"ל דכיון דאי"ז בטל דממונא אינו בטיל, הדר הו"ל קבוע, ולמש"ע לכאו' הי' בדין דלא יהא זה קבוע, דהגם דעל זכות הממון ל"ש ביטול, מ"מ כיון שאי"ז ניכר וה"ז זה בטל בתערובת, לי"ל חשיבות דקבוע,, ולכאו' מוכח מד' המרדכי דס"ל, דכל מה שקבוע שאינו ניכר ל"ה קבוע, הוא משום שבטל האיסור, וע"כ ל"ש בזה כלל ענין קבוע, אך כל היכא שאין האיסור בטל מאיזה טעם שיהי', שפיר הו"ל קבוע, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. וע' לעיל סק"א בהערה מש"נ לפ"ז בדעת התוס' בריש פירקין, די"ל דס"ל דהגם דל"מ ביטול בנתערבו נסקלין בנשרפין, היינו משום דל"מ ביטול ליתן דינים על המיעוט, אך מ"מ ל"ח קבוע, וזהו שהקשו דניזל בזה בתר רובא, וצ"ע ד' העוניו"ט שם שכתב לישב קו' התוס', דע"כ לא אזלי' בזה בתר רובא משום של"מ ביטול ליתן דינים על המיעוט, וצ"ע דלכאו' לא דנו התוס' כלל מדין ביטול ברוב, אלא מדין הלך אחר הרוב. [↑](#footnote-ref-8)
8. והעירוני בזה, ממש"כ בשטמ"ק הנדמ"ח לק' דע"ט: בשם ריב"א, דל"מ ביטול ברוב במים שנפלו למי חטאת, משום דל"מ דין ביטול שיהא נעשה כמבטל, עיי"ש בדבריו, וצ"ע בהא דמבו' בגמ' שם ד"פ. דלמ"ד דאין בילה אין להכשיר אף דהזאה א"צ שיעור, והנה התם לכאו' א"צ לדין ביטול ברוב, ויש לדון בזה גם מדין הלך אחר הרוב, והא דלא אזלי' בזה בתר רובא לכאו' הוא משום דהוי קבוע, ומבו' לפ"ז דאף היכא דהא דל"מ הביטול הוא משום דל"מ ביטול ליתן דינים על המיעוט, הדר הו"ל קבוע, וזה כמו שנקט האו"ש הנז', וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובס' משנת יעקב הל' מאכ"א תמה בזה, דאי נימא דהגם דל"מ הביטול ליתן דינים על המיעוט, מ"מ מהני שמכח זה כבר ל"ח זה קבוע ואזלי' בי' בתר רובא, א"כ אף בנידון העוניו"ט שם בחוטי ציצית שנתערבו נימא הכי, דכיון דל"ח קבוע יטול כל חוט וחוט ונימא בי' כל דפריש, והרי אין נידון העוניו"ט שם אם בא להטיל כל החוטין בטלית אחת, ונ' דצ"ל בזה, דבחוטי ציצית שנתערבו, הגם דל"ה זה קבוע, מ"מ ל"מ שיקח א' א' מן התערובת, כיון דהוי הנידון על כולן, וא"א להכשיר כולן כיון שודאי א' מהחוטין אינו כשר, ומה דבשחוטה שבטלה בנבילה לא אמרי' כן, נ' פשוט, דהתם אין הנידון על השחוטה והנבילה, אלא על התרומה שנגעה בהן, וע"כ שפיר יש לטמאה מטעם דין הלך אחר הרוב, כיון שאין אנו דנין על ב' החתיכות, וליכא בזה להטעם שנת' בציצית דא"א להכשיר כולן, אך בד' האחיעזר שם אי"ז מתישב, שהרי כתב כן גם לגבי שוה"נ שנתערב דיש להתיר מדין הלך אחר הרוב, ובזה הרי ג"כ יש לדון על כולן, ואולי חלוק בזה היכא דאתינן להקל ולהכשיר דא"א להכשיר לכולן, אך היכא דאתי' להחמיר שייך להתחמיר על כולן, אך צ"ע בשוה"נ שנתערב, אי מה שמקריבין הכל חשיב זה להחמיר או להקל, וצ"ע בזה, ויל"ע עוד בד' האחיעזר ר"ס ט"ו מש"כ כן בעוד אופנים. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועד"ז נ', במה שעמד בס' יבין דעת סי' ק"י סק"י, שהדין נותן דבדבר חשוב שאינו בטל בתערובת, ונתערבה חתיכה אסור בט' חתיכות מותרות דלא בטלה, וחשיב מכח זה כקבוע ולא אזלי' בי' בתר רובא אם פירשה חתיכה לפנינו, דמ"מ אם פירשו ג' חתיכות מהתערובת והם ניידי, הי' לנו להתיר ליקח מג' חתיכות אלו ונימא כל דפריש, דהגם שנשארו אכתי ז' חתיכות קבועות, הרי אילו היינו יודעין שהאיסור הוא בא' מג' החתיכות שפיושו, הי' לנו להתיר ליקח מהן, כיון דהוו ניידי ולא חשיב קבוע, ואיך יתכן דמשום צד הספק שמא נשאר האיסור בחתיכות הקבועות, נאסור ליקח מהחתיכות שפרשו, הרי אדרבה אם נשאר האיסור בחתיכות הקבועות, ודאי דיש לנו להתיר ליקח מהחתיכות שפרשו שאין האיסור בתוכן, ומשא"כ בפירשו א' או ב', דאין במיעוט הנפרש לבדו רוב כנגד האיסור, ובעי' שיתבטל בהרוב שבקבוע, ובזה אמרי' דבקבוע ליכא רוב, וכתב עוד, דה"נ לענין דין פיקו"נ, הרי שהגם דדעת הרמב"ם דאם פירשו מקצתן מחללין, אך אם פירשו ג' ופירש א' מהן אין מחללין, דהרי אם הישראל הוי א' מאלו שפירשו יש לנו לילך אחר הרוב, דהוי כפירשו כולן, ואיך נימא דמשום דמספקא לן שמא נשאר הישראל בין הז' הקבועין נחלל את השבת על א' מה' שפירשו, הרי אדרבה אם נשאר הישראל בין הקבועין, ודאי שאין לנו לחלל על אלו שפירשו דלא הוו ישראלים, עיי"ש בדבריו.

    אמנם מד' האחרונים מבו' שאי"ז כן, ורק אם נתפזרו כולן בפנינו שרי ליקח א' א', וכמש"כ הרשב"א, ועמש"נ בזה ב?, וגם מש"כ בדין פיקו"נ הנה מד' הראב"ד בפ"ב מהל' שבת, נ' להדיא שלדעת הרמב"ם מחללין בכה"ג, שהרי כ' הראב"ד שם דלדעתו בכה"ג אין מחללין, ונ' להדיא דלהרמב"ם מחללין, וכן מבו' מד' האחרונים בזה, וצ"ע להבין הטעם בזה, דלכאו' צדקו ד' היבי"ד בזה, וי"ל דליכא דין הלך אחר הרוב, כשאין הספק כלל מכח זה, דהרי אף אם היתה פורשת חתיכה אחת והי' פורש אדם א', הי' ע"ז ספק אם ה"ה אסורה ואם ה"ה ישראל, ועמש"נ בזה ב?.

    אך נ' הביאור בזה, דכל שפירשו מקצתן בפנינו, ליכא בזה כלל דין רוב, כיון שצד הספק על כל חתיכה ועל כל אדם, הוי צד ספק דקבוע דכמע"מ דמי, וע"כ ל"מ כלל מה דבהחתיכות ובהאנשים שפירשו איכא רוב, דלא אזלי' בתר רוב, רק אם צד הספק הוי צד דמיעוט, אך הכא הרי צד הספק דהחתיכה אסורה ודהאדם ישראל, הוי צד ספק דקבוע דכמע"מ דמי, וע"כ ל"ש כלל למיזל בזה בתר רוב, וז"ב, ועמש"נ עוד בזה ב?.

    שו"ר בחזו"א יו"ד סי' ל"ז סק"ג, שעמד בקו' היבי"ד, מ"ט לא שרי' רק בנתפזרו כולן, ומ"ט מחללין את השבת כל שלא נתפזרו כולן, וכ' הטעם בזה, דכל שלא נתפזרו כולן, חשיב מה שפירש דאכתי הוא במקום הקביעות, וע"כ ל"ש בזה ביטול, ול"ש למיזל בזה בתר הרוב, וע' בדבריו באהע"ז סי' ל"א סק"ב שכ' דדין זה הוי מדרבנן, וע"ע מש"כ ביו"ד שם סקי"ב, לחלק בין האופנים בזה, ולדבריו שם נמצא דאיכא תרי גווני בדין פירש לפנינו, אשר הם חלוקין בגדרי הדין, וזה צ"ע, וע' עוד בענינים אלו ב?. [↑](#footnote-ref-11)
11. וניחא בדברי ר"ת, מה דהוי קשיא לי, מ"ט לא אסרי' בנפלו ונתפצעו, כדאסרי' בפירש לפנינו, ובשלמא אי נימא דדין קבוע אינו מונע האיסור מלהתבטל, ניחא דע"כ בנפלו ונתפצעו ה"ז בטל, ול"ד לפירש בפנינו דאסור כיון דאכתי הוי דבר חשוב דל"ש בי' ביטול, אך למש"נ מד' הראשונים דדין קבוע מונע המיעוט מלהתבטל ק' כן, ובד' ר"ת מבו' הישוב ע"ז, דבקבוע דרבנן לא החמירו שלא יתבטל בכה"ג, ומצאתי בראבי"ה פסחים סי' תט"ו, שביאר הטעם לחלק בין פירש לפנינו דאסור, לבין נפלו ונתפצעו דשרי, עייש"ה בדבריו, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-12)
12. שוב מצאתי בשו"ת חמד"ש יו"ד סי' י"ח סקי"ג, שכתב כן דחלוק הוא הדין דדברים החשובין לא בטלי, דהיינו דחז"ל לא רצו שיתבטל דבר חשוב לומר כאילו אינו, ומשא"כ באיסורים שהחמירו חז"ל שלא יתבטלו, היינו דהגם דה"ז בטל, מ"מ החמירו חז"ל שלא לאכול אפי' ע"י ביטול, ועיי"ש שכתב לישב לפ"ז, מש"כ הרי"ף בפסחים בפלוגתא דאמוראי אי בעי' נתבקעו ממש, וכ' הרי"ף דאי מישתכחי בתבשיל ב' וג' חיטין התבשיל מותר, דהוי ספיקא דרבנן ולקולא, והק' החמד"ש, דלפ"מ שכתבו הפוסקים דספק דרוסה שנערב בדבר חשוב לא אמרי' ספיקא דרבנן לקולא, כיון דעיקר הספק הוי בדאורייתא, א"כ ה"נ נימא דעיקר הספק הוא על החיטין, וניזל לחומרא, והביא מהשעה"מ שהק' כן, וכתב לישב לפי הנ"ל, דבדבר חשוב שמדרבנן אינו בטל, ע"כ הדר הוי כספק דאורייתא, ויל"פ דהיינו משום דמדרבנן אכתי קיים בו האיסור דאורייתא, ומשא"כ בחמץ דה"ה בטל, והחמירו חז"ל שלא לאוכלו הגם שהוא בטל, הרי דהוי זה איסור דרבנן ובספיקו אזלי' לקולא, ויל"פ דהיינו, דבזה אף מדרבנן אין קיים בו האיסור דאורייתא דחמץ, שהרי בטל הוא וכל עיקר איסורו הוי מדרבנן, עיי"ש בדבריו, ועמש"כ לישב ד' הרי"ף, בשע"י ש"א פ"ח.

    ויש להוסיף עוד בזה, דהנה נחלקו הראשונים בדין חמץ שנתבטל קודם פסח, אם הוא חוזר וניעור בפסח, וע' יד"י סי' ס"ט סקס"ג אות י"ח, שהוכיח שאין נידו"ז תלוי בפלוגתת הראשונים בעלמא, אי אמרי' חו"נ, עיי"ש, אך בד' הראב"ד בתמ"ד סי' ל"ו, נ' דתלי זב"ז, ואך דחמץ שאני שלא הוסיף כלום, עיי"ש, וע' גם בראב"ן דמדמי לה, הביאו הגר"א באו"ח סי' תמ"ז, וצ"ב טעמא דהרשב"א דס"ל דבעלמא לא אמרי' חו"נ, ומאידך בחמץ ס"ל בתשובות האלף סי' תפ"ו דחוזר וניעור, ולמש"נ הוא מבו' היטב, דהגם דבעלמא לא אמרי' חו"נ, היינו היכא דשורש הדין הוא ד"לא בטל", וע"כ כל שכבר נתבטל, שוב אינו חוזר וניעור, אך משא"כ בחמץ דאוסר במשהו, דאין שורש הדין שאינו בטל, אלא שורש הדין הוא שהגם שהוא בטל בתערובת, מ"מ אסרו חכמים לאכלו, הרי שבזה שפיר אמרי' חו"נ, דמה לי שכבר נתבטל, הרי אסרו חכמים לאכלו הגם שהוא בטל, וז"ב, והנה הראשונים הוכיחו דלא אמרי' חו"נ, מדין צמר גמלים וצמר רחלים שעירבן זו בזו, (ע' סה"ת סי' נ"ה, או"ז פסחים רנ"ו, ושו"ת הר"ן סי' נ"ז ונ"ט), אך למש"נ בדעת הרשב"א, א"ש דלא קשיא מהתם, וז"פ, וע' כעין סברא זו במקו"ח סי' תמ"ז סק"ח, שכתב דאי הא דחמץ בפסח אוסר במשהו, הוא משום דשיל"מ, הרי שע"כ אף שנתבטל קודם הפסח, ה"ז אוסר בפסח, עיי"ש, והיינו משום דבדשיל"מ אין שורש הדין שאינו בטל, אלא הגם שהוא בטל, מ"מ לא סמכי' על הביטול, וע"כ מה לי שכבר נתבטל קודם פסח, וז"פ. [↑](#footnote-ref-13)
13. ויש להעיר, דלפמש"נ יל"פ עוד ד' הר"ן שכ' דכ"ה דל"מ בדשיל"מ ביטול ברוב, ה"נ לא אזלי' בהו בתר רוב, די"ל שאין כונתו דכ"ה דל"מ ביטול ה"נ לא אזלי' בתר רובא, אלא כונתו להביא מהא דאינו בטל ואסור ליקח א' מן התערובת ולימא כל דפריש, וס"ל דדשיל"מ ל"ח קבוע, כיון שה"ה בטל בתערובת, ורק דלא סמכי' בי' על ביטול ברוב, וע"ד מש"נ בדעת הרשב"א, וע' מה שהבאנו למעלה בסק"ז בד' הפמ"ג אי דשיל"מ חשיב קבוע, הרי בע"כ דאף לא אזלי' בהו בתר רובא, וא"כ ה"נ ל"מ בהו רוב אחר, וע"ז כ' הר"ן די"ל דמה דל"מ בהו רוב היינו רק באתחזק איסורא, וודאי יטעם עי"ז טעמא דאיסור, וכמש"נ למעלה בד' הרשב"א, אך לקושטא דמילתא אי"ז במשמעות ל' הר"ן, ומשמעות דבריו דכ"ה דלא סמכי' אביטול ברוב, ה"נ לא אזלי' בתר רובא, וז"ב. [↑](#footnote-ref-14)
14. אך לפ"ז פליג הרמב"ם על הרשב"א, דלדעת הרשב"א כיון דע"ז אינה בטילה אפי' באלף חשיב שפיר קבוע, וכמש"כ הרשב"א דחמץ חשיב קבוע כיון שאינו בטל אפי' באלף, וכמש"נ לעיל. [↑](#footnote-ref-15)
15. והעירוני בזה, דלכאו' הא מדרבנן חשיב זה קבוע, היינו דמשום חשיבותו חשיב קבוע אף שאינו ניכר, ולכאו' זה ל"ש בגונא דחתיכה דהשתא אינה ראוי' להתכבד, ואחר הביטול תהא ראוי' להתכבד, דהתם הגם שאינה בטילה, כיון שאם תתבטל תהא ראויה להתכבד מ"מ כיון שעתה ראוי' להתכבד, אין לנו לחשבה קבוע, וצ"ה בזה.

    ולכאו' יש להקשות כן, גם למש"נ לעיל בדעת הרבה מראשונים, דהא דדבר חשוב הוי קבוע, הוא משום שאינו בטל ומאבד חשיבותו בתערובת, ולכאו' גם ע"ז יש להעיר כן, דלכאו' חתיכה שאינה ראוי' עכשיו להתכבד, ה"ה שפיר בטלה בתערובת, ואף דלא חייל בה התירא דביטול, כיון דאם תתבטל תהא ראוי' להתכבד, מ"מ כיון שה"ה בטלה בתערובת, לא הי' לנו לחשבה קבוע, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-16)
16. וכתב שם דכן ההיא דט' חנויות איירי בדבר חשוב, וזה צ"ע, דהרי בפשוטו ט' חנויות הוי קבוע מדאורייתא אף שאי"ז ד' חשוב, כיון שה"ז ניכר, ורק בדבר שאינו ניכר ל"ח קבוע רק אם הוא חשוב, ועיי"ש שכ' שבירר כן במקום אחר, ואולי הוא בראבי"ה למס' חולין, ואין הספר תחת ידי, שו"ר שבס' ראבי"ה לחולין לא נתבאר ד"ז, ושם ציין ג"כ למש"כ במק"א, ולא זכינו לאורו. [↑](#footnote-ref-17)
17. ויל"פ לפ"ז, ד' תשו' המיוחסות שם ר"ס קפ"ב, שכתב שם בהא דיקריבו י' כהנים בב"א, דחזינן דכל שהותר אף שחזרו לקביעותן מותרין, והביא מזה להוכיח דבכל ביטול ברוב מותר לאכול כל החתיכות יחד, ובפשוטו הי' נ' כונתו, דכ"ה דשרי להקריב יחד, ה"נ שרי לאכול יחד, אך צ"ע בלשונו שכ' דחזרו להיות קבועין, אך להמבו' בדבריו בסי' קפ"א, וע' בינת אדם סי' ב' שכ' דב' התשובות מרועה א' ניתנו, מבוארים דבריו בפשיטות, דמש"כ חזרו לקביעותן, לא כיון כלל דע"כ הי' לנו לאסור מדינא דקבוע, אלא היינו דהי' לנו לאסרן משום דודאי חד מינייהו דאיסורא, ומש"כ חזרו לקביעותן, הוא משום דלדידי' הרי כן מתפרש לישנא דגמ' דהו"ל קבוע, דהיינו דל"ש להתירן משום דודאי חד מינייהו דאיסורא, ואשר זמש"כ שחזרו לקביעותן, דהיינו דחזרו למצב זה דודאי חד מינייהו דאיסורא, ולא הי' לנו להתירן, וז"פ, ועמש"נ בענין זה, ובד' הרא"ש בזה ב?. [↑](#footnote-ref-18)