מראי מקומות בסוגיא סימנין להשבת אבידה ולהוצאת ממון ולנפשות ולדבר שבערוה בעזרת השם יתברך
קטגוריות: כללי / מ_מ בענייני מוחזק וחזקות - הרב אלימלך וינברג / re (4)

בעזרת השם יתברך

**מראי מקומות בסוגיא ד'סימנים'
בהשבת אבידה בהוצאת ממון ובנפשות ובדבר שבערוה**

מאת הרב אלימלך וינברג הי"ו להערות יש לפנות לפלא': [PHONE_REMOVED]

**נערך בעזהשי"ת בחודש אדר תשע"חעבור בית המדרש לתורה שם משמעון גור רמת גןנתייסד ע"י מורינו הגאון החסיד הרב אברהם אטלס זצ"ל אב"ד חיפהבנשיאות בנו ראש ישיבות דרכי נועם-עמק הלכה הגאון הרב שלמה שליט"א**

**[א]: העולה מסוגיית הגמ' ב"מ כ"ז.ב. והראשונים שםבסימנים אי הוי דאורייתא או דרבנן**

**בב"מ כ"ז.ב.** מבעיא לן אי סמנים דאורייתא או דרבנן, ונפק"מ אי מהדרינן גט בסימנים, ובעינן למפשט ממ"ד דס"ל דמעידים על המת להתיר את אשתו עפ"י שומא, ודחינן דשומא סימן מובהק עיי"ש, ומבואר לפי"ז דהאבעיא אי סימנים דאורייתא הוא בסתם סימנים, אבל בסימן מובהק לכו"ע מהני מדאורייתא, ומהני לכו"ע להתיר האשה לינשא עפ"י סימן מובהק, וכן לכו"ע מהדרינן הגט בסימן מובהק, וכן מבואר **בדף י"ז.ב.** דרב אשי מספקא ליה אי סמנים דאורייתא ולכן ס"ל דלא מהדרינן הגט בסימן שיש בו נקב אא"כ הסימן הוא נקב בצד אות פלוני, **ובפרש"י שם ד"ה ודוקא** דבכהא"ג הו"ל 'סימן מובהק' ומבואר כנ"ל דבסימן מובהק לכו"ע מהני מדאורייתא.

**ובגמ' בדכ"ז.ב. שם** בעינן למיפשט דסימנים לאו דאורייתא מהא דאין מעידין על המת להתיר את אשתו בסימנים, ודחינן דאיירי בסימני הגוף דארוך וגוץ או בסימני כלים דחיורי וסומקי עיי"ש, ומבואר דאף אי סימנים דאורייתא לא מהני סימנים גרועים.

וכך הוא בל' הפוסקים והאחרונים, ד'סימנים מובהקים' מהני לכו"ע מדאורייתא, וסימנים 'גרועים' לכו"ע לא מהני, וב'סימנים בינוניים' אם הם דאורייתא או לאו דאורייתא.

**והרי"ף פ"ק דב"מ דף י.ב. מדפי הרי"ף** פסק דאין מחזירין הגט אלא בסימן מובהק, **והרמב"ן בב"מ כ"ח.ב. ד"ה את"ל** וכו' ובמקצת נוסחי וכו' כ' דקיי"ל סימנין דרבנן וכ"כ רבינו הגדול [הרי"ף]**, והרא"ש בפ"ב דב"מ סימן י"ג והר"ן בב"מ כ"ח.א. ד"ה את"ל** וכו' ולענין פסק הלכה וכו' כ' דלא איפשטא הבעיא ולכן בגט חיישינן לחומרא שלא להחזיר אלא בסימן מובהק, וכ' הר"ן שכן דעת הרי"ף עיי"ש, וכ"פ **בטושו"ע אבה"ע סימן י"ז סכ"ד** דאין מתירין האשה אלא עפ"י סימנים מובהקים ביותר, והיינו דחיישינן דסימנים [בינוניים] דרבנן ולא מהני לאיסורא.

אמנם **בחידושי הריטב"א ב"מ כ"ח.א. בשם מרי ז"ל** כ' דאיפשיטא הבעיא דסימנים דאורייתא עיי"ש.

\*\*\*\*\*

**והר"ן בב"מ כ"ז.ב. ד"ה לא בעדים** כ' דלמ"ד סימנין דרבנן איצטריך קרא לומר דלא מהדרינן אבידה בסימנין 'דסד"א דליסגי בסימנין דלאו אפוקי ממונא ממר למותב למר הוא', ולכאו' משמע מדבריו דגם למ"ד סימנים דאורייתא להשבת אבידה ולהתיר את האשה לא מהני לאפוקי ממונא, ודו"ק.

\*\*\*\*\*

**והרמב"ם בפי"ג מגזילה ואבידה ה"ה** פסק דסימנים מובהקים סומכים עליהם ודנים על פיהם 'בכל מקום' דין תורה, וכ' שם דסימנים של מדה משקל ומנין ומקום האבידה סימנין מובהקין הם עיי"ש, **ובמגיד משנה שם** כ' שדעת הרמב"ם לפסוק דסימנים דאורייתא כיון שכך מסקנת רבא **בב"מ כ"ח.א.** ולפ"ז מש"כ הרמב"ם סימנים 'מובהקים' היינו 'בינוניים' דבהנך קבמעיא לן, וכן נראה ממש"כ הרמב"ם שם דמדה משקל מנין ומקום הוו סימנים 'מובהקים', **ובכס"מ שם** תמה ממש"כ **הרמב"ם בפי"ג מגירושין הכ"א** שאין מעידין להתיר האשה עפ"י סימנין בגופו או בכיליו של המת, **ובמגיד משנה שם** כ' דאיירי בסימנים שאינן מובהקים ביותר דבמובהקים ביותר סומכים עליהם להתיר האשה, והק' הכס"מ דלדבריו בהלכות גזו"א היה לו לפרש דרק בסימנים גרועים כמו ארוך וגוץ אין סומכים עליהם, **והכס"מ בה' גירושין** חולק על המ"מ וכ' דמש"כ הרמב"ם דסימנים דאורייתא היינו בסימנים מובהקים ביותר, אבל בסימנים בינוניים דקמבע"ל בהו אין סומכים עליהם להתיר האשה עיי"ש.

**[ב]: העולה מסוגיית הגמ' בחולין צ"ה.א. והתוס' שםבדין סימנין לנפשות ולהוצאת ממון**

**בחולין צ"ה.ב. צ"ו.א.** קאמר רבא דמריש הו"א דטביעות עינא גרע מסימנים, שהרי מחזירין אבידה בסימנים ולא בטביעות עין, ואח"כ חזר בו, ומסקינן דודאי טביעות עינא עדיף, דהא קטלינן לגברא עפ"י טביעות עין של העדים, ואין הורגין עפ"י סימנים עיי"ש.

**ובתוס' שם ד"ה פלניא** העמידו הסוגיא בהנך סימנים דמספק"ל בהו אי הוו דאורייתא והיינו בסימנים בינוניים, וע"ז הוא דאמרינן דלא קטלינן עפ"י סימנים אלו, וכ' דלפי זה כשמתירין האשה עפ"י סימנים אלו לינשא לא מחזקינן לה כנשואה לשני בודאי לענין שאם מת הראשון בודאי תהיה חייבת משום אשת איש אם זינתה תחת השני דלא מהני סימנים לחיוב נפשות, ועוד כ' התוס' שם דסימנים אלו לא מהני לאפוקי ממונא, שאם יבואו עדים ויאמרו על חפץ שסימניו כך וכך שהוא של פלוני אין מוציאין על פיהם, והק' התוס' דא"כ האיך מחזירין שט"ח בסימנים למלוה להוציא החוב מיד הלוה, ותי' דכיון דבשטר אין אחד מהם מוחזק מחזירין השטר וגובין החוב עיי"ש, וכ"ה **בתוס' הרא"ש שם** עיי"ש.

ומפשטות ד' **התוס' שם** נראה דבסימנים מובהקים דמודו ביה כו"ע שהם דאורייתא, מהני גם לנפשות, [מדהעמידו קושייתם שם רק בסימנים בינוניים האיך מתירים האשה על פיהם והר"ז נוגע אח"כ לנפשות עיי"ש, ומשמע ברור דבסימנים מובהקים לא קשיא להו האיך מתירין האשה על פיהם דאה"נ דסימנים כאלו מועילין לנפשות, ולפי"ז ה"ה דמהני לאפוקי ממונא, אמנם יעוי' **בקצות החושן סימן רנ"ט סק"ב וסימן רצ"ז סק"א** שלמד מד' התוס' בחולין הנ"ל דגם סימנין מובהקין לא מהני לאפוקי ממונא].

**[ג]: העולה מסוגיית הגמ' ב"מ ע.א. והראשונים שם בדין סימנין להוצאת ממון**

**בב"מ ע.א.** מבואר ד'דבר מסויים' שבא אדם ונתן סימניו מוציאין אותו מידי המוחזק עיי"ש, **ובחידושי הרמב"ן שם ד"ה אבל דבר המסויים** וכו' ואף בשמעתתין וכו' כ' דדוקא בסימנין מובהקים מוציאים, ורק לענין אבידה הקילו להחזיר בכל סימן, ובזה כ' ליישב הא דאי' התם דבדהבא פריכא ל"ש לומר שיחזור בסימנין, והק' הרמב"ן דהא יש בו סימן משקל, ותי' דסימן משקל אינו סימן מובהק ולא מהני אלא באבידה עיי"ש, וכ"ה **בחידושי הרשב"א שם ד"ה אבל דבר המסויים** וכ"ה **בפסקי הרא"ש ב"מ פ' איזהו נשך סימן נ"א** וכ"מ **בחידושי הר"ן שם ד"ה אבל דבר המסויים** וכו' וא"ת דהבא פריכא וכו', וכ"ה **בחידושי הריטב"א שם.**

**והריטב"א שם** כ' דמשום דבסימנים שאינם מובהקים לא איפשיטא אי הוי דאורייתא אינן מועילין אלא במציאה עיי"ש, ומשמע מדבריו, דלמ"ד סימנין דאורייתא באבידה ה"ה דמועילין הסימנים לאפוקי ממונא, ורק דכיון דלא איפשטא ושמא הסימנים רק דרבנן לא תקנו חכמים אלא לאבידה שאין לה תובעין עיי"ש], וכ"מ מל' **הרמב"ן שם** שכ' 'וקל הוא שהקילו' במציאה להחזיר בכל סימן, וכ"מ מל' **הרא"ש שם** ודו"ק.

אמנם **בר"ן שם** כ' 'דמשקל לא הוי סימן אלא במציאה דלאו אפוקי ממונא ממאריה הוא, אבל היכא דהוי אפוקי ממונא ממר ומיתביה למר כי הכא לא הוי משקל סימן', ומשמע בהדיא מדבריו דקאתי עלה מצד חומר של 'אפוקי ממונא', ולפי"ז החילוק הזה הוא גם למ"ד סימנין דאורייתא, ודו"ק.

**[ד]: העולה מסוגיית הגמ' יבמות קט"ו.ב. והראשונים שםבדין סימנין להוצאת ממון ולהיתר אשה**

**ביבמות קט"ו.ב.** במי שנתן סימנים של מדה וסוג חבית על שומשמין שהפקיד אצל חבירו וטען הנפקד דהנך אחרינא נינהו ואמרינן דהמנין אינו סימן דאימור אתרמויי איתרמו, עיי"ש, **ובמגיד משנה פ"ו משאלה ופקדון ה"ד בשם הרמב"ן והרשב"א** כ' דדוקא סימן דמנין שאינו סימן מובהק לגמרי אבל בסימן מובהק היה נוטל עיי"ש, **ובחידושי הריטב"א שם** כ' דאפילו למ"ד דמנין ומקום הוי סימן 'ה"מ גבי מציאה אבל להוציא ממון מחזקתו לא', **והריטב"א שם בד"ה מי דמי** כ' דבסימנין מובהקין מהני גם לאפוקי ממונא עיי"ש, וכ"ה **בתוס' הרא"ש שם** בתי' השני 'דאין לדמות סימן דהשבת אבידה לסימן שעל ידו מוציאין ממון מחזקת בעליו', [ומשמע כשי' הר"ן הנ"ל דכוח הבירור של סימנין אלו אינו מועיל להוציא ממוחזק, וזה דלא כמשמעות **הרא"ש והריטב"א בב"מ ע.א. הנ"ל** דהתקנה של סימנין דרבנן לא נתקנה אלא באבידה, ודו"ק].

**ובים של שלמה פט"ו מיבמות סימן ט' בשם רבינו ניסים [הר"ן]** 'דוקא גבי מציאה הוא דהוי מנין סימן...מאחר שזה בא ואמר סימן ואמר ודאי וליכא מאן דאכחושי לא אמרינן דאתרמי, אבל הכא גבי פקדון שזה טוען ודאי שאינו שלו ואתה בא להוציא ממנו לא אמרינן דאתרמי', וכ' **היש"ש** דהר"ן לשיטתו למש"כ **הר"ן בב"מ ע.א. הנ"ל** דמשקל לא הוי סימן אלא באבידה אבל לא מהני לאפוקי ממונא, עיי"ש, ואמנם הר"ן בב"מ הדגיש החילוק בזה שבאבידה אינו 'הוצאת ממון', ואילו הר"ן שהביא היש"ש תלה החילוק בזה שבאבידה האובד טוען ברי ואין מי שיכחישו ומשא"כ גבי פקדון שהנפקד טוען ברי שאינו של המפקיד, ומיהו הוסיף הר"ן 'ואתה בא להוציא ממנו', וצ"ב אם הם שני סברות דבכל חד מנייהו סגי לחלק מאבידה גם שבאבידה ליכא הכחשה ובפקדון הנפקד מכחיש וגם שבאבידה אינו מוציא ממון ובפקדון הוא בא להוציא ממון.

**ובתוס' ביבמות שם ד"ה אתרמויי** כ' דאע"ג אמרינן **בב"מ כ"ג.ב.** דמשקל ומנין הוי סימן התם איירי בענין שאין דרך בנ"א להצניע אבל הכא דרך בנ"א להצניע במדה זו עיי"ש, וכ"כ **בתוס' הרא"ש שם** בתי' הראשון, **וביש"ש שם** כ' דהתוס' חולקים על חילוק הראשונים הנ"ל ולשיטתם סימנים בינוניים מהני אף להוצאת ממון עיי"ש.

\*\*\*\*\*

והנה לדעת **התוס' הנ"ל** שכ' דמנין דאיירי בסוגיא דיבמות לא הוי סימן כלל, ניחא הא דחילקו בגמ' שם 'התם [גבי היתר אשה] סימנים קאמרי הכא אימור אתרמויי איתרמי', אבל לשיטת כל הראשונים הנ"ל דאיירי במנין דהוי סימן ומ"מ לא מהני לאפוקי ממונא, ויש להעיר בזה, דא"כ לענין היתר אשה ג"כ מהני למ"ד סימנים דאורייתא, ובגמ' הרי מבואר דבכהא"ג דסימן של מנין דאיכא למימר ביה אתרמויי אתרמי אף בהיתר אשה לא מהני למ"ד סימנין דאורייתא, ואמנם לדעת רוב הראשונים דמספק"ל שמא סימנין לאו דאורייתא ניחא, אבל לדעת **הריטב"א בב"מ כ"ח.א. הנ"ל בשם מורו** דקיי"ל סימנים דאורייתא קשה, ובאמת **היש"ש הנ"ל בשם הר"ן** אחר שחילק דסימנים מהני רק באבידה ולא להוציא הפקדון כ' 'וכן לענין התרת אשה בעינן סימן מובהק דל"ש למימר ביה אתרמי אף דליכא מאן דאכחשיה משום חומר דעריות', ודבריו צ"ב, דהא למ"ד סימנים דרבנן אי"צ לטעם זה דחומר דעריות אלא לא מהני סימנים להתיר איסורין וכמש"כ **בפירש"י ב"מ י"ח.ב. ד"ה אי דאבידה** דאי סימנין דרבנן מהני רק בהשבת אבידה שהוא ממון ואיכא למימר ביה הפקר ב"ד הפקר אבל באיסורין לא מהני וכ"כ **התוס' ב"מ י"ט.א. ד"ה אי סימנין דאורייתא,** ואי קאי הר"ן למ"ד סימנין דאורייתא, א"כ תמוה דהא מפורש בהדיא **בב"מ כ"ז.ב. הנ"ל** דלמ"ד סימנין דאורייתא מהני אף לענין התרת אשה, ומבואר דלא מחמרינן משום חומר דעריות, וצע"ג.

**[ה]: העולה מד' הגמ' כתובות פ"ה.ב. והראשונים שם בדין סימנין להוצאת ממון**

**בכתובות פ"ה.ב.** אמרינן גבי פקדון שהופקד אצל אבי יתומים ובא אחד ונתן סימן דהוו שב מרגניתא דציירי בסדינא, ואמרינן דזוכה התובע משום דהאב לא היה אמוד ועוד דקיהיב סימנא עיי"ש.

**ובתוס' שם ד"ה חדא** כ' דשני הטעמים צריכים, דהא דלא אמיד מהני לענין שלא נטעון להם לקוח כמו שהאב היה יכול לטעון, וכלפי טענת לקוח אין הסימן מועיל כלום, ואע"פ שהאב עצמו יכול לטעון שהוא שלו אפי' כשאינו אמוד דיהבי ליה במתנה או שמצא מציאה, ליתמי לא טענינן מילתא דלא שכיא, והא דקיהיב סימנא איצטריך לעצם הדבר שהוא היה הבעלים, עיי"ש, **ובתוס' שם ובד"ה קיהיב סימנא** כ' דאיירי בסימנים מובהקים עיי"ש, ומבואר דסימנים מובהקים מהני לאפוקי ממונא.

**והרמב"ן שם בד"ה חדא והרמב"ן בב"מ ע.א. הנ"ל** מפרש דאיירי כשהיה עידי פקדון ולכן אי איכא עידי ראה אינו נאמן לטעון לקוח, וכיון דיהיב סימנים הוי כאיכא עידי ראה ומפקינן מיניה, ומפרש דעיקר הטעם הוא מה דקיהיב סימנא, דהא דרב מיאשה לא אמיד ואיכא אומדנא דלאו דידיה הוא לא מהני בלחודיה כלל ד'משום אודמנא לא מפקינן', ועיקר הטעם הוא רק הטעם השני עיי"ש, ולפירושו ג"כ מבואר בסוגיא זו דסימנים מובהקים מהני לאפוקי ממונא.

\*\*\*\*\*

**בשיטת הריטב"א בכתובות**

**[א]: והריטב"א בכתובות שם ד"ה חדא דידענא** הק' על ד' הגמ' שם, 'כי יהיב אידך סימנא מאי הוי הא לא אשכחן דמהני סימנא להוציא ממון מרשות המוחזק', ולכן מסיק הריטב"א דאיירי שהיו עידי פקדון שלא ראו עכשיו הפקדון להכירו בטב"ע, וע"י העדים האחרים שראוהו ואלו נותנים אלו הסימנים הו"ל כעידי ראה ומפקינן מיניה עיי"ש, ומבואר לכאו' בדבריו דאחרי שיש עידי פקדון אינו נחשב שהסימנים באים לאפוקי ממונא, ואינו מובן, דהרי בלא הסימנים עידי הפקדון אינם כלום דהא איכא למימר דהפקדון הוחזר והני אחריני נינהו, וא"כ כשהסימנים באים לברר שזהו הפקדון שהופקד למה אינו נחשב לאפוקי ממונא, **והריטב"א ביבמות הנ"ל** כ' בהדיא דבכהא"ג נחשב 'להוציא ממון מחזקתו' [ולכן מהני דוקא בסימנים מובהקים עיי"ש], וכן **הריטב"א בב"מ ע.א. הנ"ל** כ' בהדיא דאיירי דוקא בסימן מובהק דאי כשאינו מובהק 'לא מפקינן', וכ"מ מפשטות ד' **הרמב"ן בב"מ ע.א. הנ"ל** דנחשב בכהא"ג 'אפוקי ממונא' ולהכא האומדנא לחודה ודאי דלא מהני ומ"מ הסימנים לחודייהו מועילים עיי"ש, וכ"כ בהדיא **בחידושי הר"ן בב"מ ע.א. הנ"ל** דבכהא"ג נחשב 'אפוקי ממונא ממאריה' ולהכי מהני בזה דוקא סימנים מובהקים ולא סימנים בינוניים.

[ב]: ולכאו' בד' הריטב"א בכתובות מבואר מהלך מחודש דבכהא"ג שיש עידי פקדון והסימנים באים לברר 'שזהו הפקדון שהופקד' אינו נחשב 'אפוקי ממונא' אלא בירור בעלמא 'מי הוא המוחזק' ולכן מהני בזה סימנים כמו באבידה, ולכאו' לפי דבריו סגי אף בסימנים בינוניים ואי"צ סימנים מובהקים, ונצטרך לפרש לפי דבריו כאן כשיטת **התוס' ביבמות קט"ו.א. הנ"ל** דגבי עובדא דשומשמי ליכא אפי' סימן בינוני של מנין, וצ"ב בכ"ז.

**[ג]: והריטב"א בכתובות שם** במסקנת דבריו [אחר שפירש דאיירי כשהיה עדות ברורה של פקדון] כ' 'ואפשר דבחד מהני טעמי [דלא אמיד, ודקיהיב סימנא] סגי, ולרבותא נקטי תרווייהו, אי נמי דתרווייהו בעינן והו"ל חדא ועוד דצריכי אהדדי', וצריך ביאור פירושו השני דתרווייהו צריכי אהדדי, דמאחר דאיירי כשיש עידי פקדון והסימנים באים לברר 'שזהו הפקדון' ולשיטת הריטב"א בכהא"ג כבר אינו נחשב 'אפוקי ממונא' א"כ למה בעינן גם לטעמא דלא אמיד ולא סגי בסימנים לחודייהו, והרי סימנים לחודייהו מהני כשאינו אפוקי ממונא וכמו באבידה, וצ"ע.

[ד]: ועי' **בקצות החושן סימן רצ"ז סק"א** שהביא ד' הריטב"א הללו ולמד מדבריו דלא מהני סימנין אפילו מובהקין לאפוקי ממונא, וכ' שם הקצוה"ח 'והנך דפ' האשה שלום ודפ' איזהו נשך היינו משום דהוו עידי פקדון וכיון דאיכא סימנא אמרינן מסתמא זהו הפקדון', וכ"כ **בקצות החושן סימן רנ"ט סק"ב** באריכות דלא מהני שום סימן ואפילו מובהק לאפוקי ממונא ולמד כן מהסוגיא **בחולין צ"ו.א. הנ"ל והתוס' שם הנ"ל**, ובעובדא דחסא בכתובות ובעובדא דשומשמי ביבמות דמהני הסימנים אם הם מובהקים משום דאיירי כשיש עידי פקדון ושוב לא מהני למימר החזרתים והני אחריני נינהו בסימן כזה 'דמסתברא יותר שהוא אותו הפקדון אשר הופקד בידו בסימן כזה', ומבואר בדבריו שבאמת גם לפי"ד הריטב"א הוא נחשב אפוקי ממונא, אלא שמאחר שברור שפקדון כזה הופקד אצלו ויש עליו אותם הסימנים של הפקדון שהופקד ו'דבר רחוק' הוא לומר בכהא"ג דאתרמי אחרינא באותם הסימנים והחזיר הפקדון וזה אחר הוא, ולכן מהני בכהא"ג אפי' לאפוקי ממונא, ודו"ק, ועי' עוד **בנתיבות המשפט סימן מ"ו סק"ט** שכ' על סברת הקצוה"ח הנ"ל שכשיש גם עידי פקדון וסימנים עדיף מסתם סימנים, וכ' ע"ז הנתיבות שהוא סברת הכרס, **ובמשובב נתיבות שם** הביא ד' **הריטב"א בכתובות הנ"ל** וכ' על דבריו שאם היה רואה ד' הריטב"א לא היה כותב שהוא סברת הכרס.

**[ה]: ובבאר יצחק יו"ד סימן ו' ענף ז'** כ' לדחות ההוכחה מהסוגיות **ביבמות וכתובות הנ"ל** דמהני סימנים לאפוקי ממונא, די"ל דהתם כיון דאיכא עידי פקדון א"כ יש לנפקד 'חזקת חיוב', ו'סימנים' הם בגדר 'רוב', ולכן להשיטות דס"ל דרוב בהדי חזקה מהני לאפוקי ממונא מהני שפיר בכהא"ג לאפוקי ממונא עיי"ש, ולדבריו יש לבאר דזהו כוונת הריטב"א בכתובות הנ"ל, ודו"ק.

[ו]: והנה הריטב"א הנ"ל אחר שכ' בפשיטות דלא מהני סימנין לאפוקי ממונא כ' 'ולא הוזכר אלא לגבי מציאה בלחוד שהתופס בה אין לו שום זכייה אלא שבא לזכות בה מדין מציאה ויאוש בעלים וכי איכא סימנא ליכא יאוש בעלים', וכוונתו דכשמוציאין מהמוצא עפ"י סימנין ליתנו לבעלים אינו נחשב הוצאת ממון 'מהמוצא עצמו' לפי שהמוצא עצמו בלא"ה לא זכה בו לפי שלא נתייאשו הבעלים מחמת הסימנים ונשארה האבידה ל בעליה, ונמצא שהסימנים באים רק לברר 'מי הוא הבעלים' וע"ז שפיר מהני הסימנים, ולכאו' מפורש בריטב"א כאן, דאילו הסימנים היו באים להוציא מהמוצא עצמו ג"כ היה נחשב להוצאת ממון ולא מהני עפ"י סימנים.

ויש לתמוה ממש"כ **הריטב"א בכתובות ט"ו.ב. ד"ה ופרקינן להחזיר לו אבידה** דהא דמהני רוב ישראל באסופי להחזיר לו אבידה דהא דאין הולכין בממון אחר הרוב 'הני מילי להוציא ממון מחזקת בעלים, אבל אבידה זו שאין לה בעלים בתר רובא אזלינן בה', והרי דאע"ג דבאים להוציא האבידה מהמוצא עצמו אינו נחשב להוצאת ממון ואזלינן ביה בתר רובא, ולמה לענין הוצאת אבידה בסימנין אילו היתה ההוצאה מהמוצא עצמו היה נחשב זה להוצאת ממון, וצע"ג.

**[ו]: העולה מסוגיית הגמ' בב"ב קכ"ח והראשונים בדין סימנים להוציא ממון**

**בבבא בתרא דף קכ"ח.א.** אמרינן במי שהיה יודע עדות עד שלא נסתמא ואח"כ נסתמא, דר' אבא ס"ל דאינו יכול להעיד עדות על הקרקע, ושמואל ס"ל שיכול לכוין מצרנהא, אבל על גלימא אינו יכול להעיד, ורב ששת ס"ל דאפי' על גלימא יכול להעיד ע"י מידת אורכו ורחבו, אבל נסכא לא, ורב פפא ס"ל דאפי' על נסכא יכול להעיד ע"י שיכוין מידת משקלותיו, ומסקינן מכוח הברייתא דמי שהיה פיתח ונסתמא אינו יכול להעיד תיובתא לכל האמוראים דפליגי אדר' אבא עיי"ש.

**ובעליות דרבינו יונה שם** האריך לבאר דמבואר בסוגיין דסימנין מובהקין מהני לאפוקי ממונא, וביאר דסימני מצרנהא בקרקע ודאי הוי סימנין מובהקין ולהכי מהני לשמואל, ובסימני אורכו ורחבו בגלימא פליגי שמואל ורב ששת אי הוו סימנין מובהקין להועיל לאפוקי ממונא, אבל סימן המשקל בנסכא ודאי לא הוי סימן מובהק ולכן לשמואל ורב ששת דס"ל סימנין דרבנן לא מהני לאפוקי ממונא, ורב פפא ס"ל סימנין דאורייתא ואפי' בסימנין שאינם מובהקים ולהכי אף סימן המשקל מהני לאפוקי ממונא, [ודבריו אלו מפורש דלמ"ד סימנין דאורייתא מהני סימנים בינוניים אף לאפוקי ממונא, ודו"ק], ועיי"ש שפירש דעובדא דגלימא איירי כשתובע הגלימא מהנתבע והוא אינו טוען לקוחה היא בידי אלא שטוען שמעולם לא היתה של התובע בכהא"ג מהני בסימנין מובהקין לאפוקי ממונא, ובסוף דבריו תמה ע"ז דבכהא"ג יש לחוש לרמאים בהרבה צדדים ואעפ"י דבאבידה אין חוששין לזה להוציא ממון מחזקתו ראוי לחוש, ובפי' השני פירש דאיירי כשהיו עידי פקדון והסימנים באים לברר שזהו הפקדון שהופקד [וכמו שפירש שם לד' הגמ' ביבמות בעובדא דשומשמי עיי"ש].

\*\*\*\*\*

והנה נח' הראשונים בפירוש מסקנת הגמ' דילפי' מהברייתא דאם היה פיתח ונסתמא אינו יכול להעיד, **בתוס' שם ד"ה פיתח** מפרשים ד'סומא' הוא פסול הגוף לעדות, ומשום ד'סופו בפסלות' לכן אינו יכול להעיד, והק' מהא דאי' **בגיטין כ"ג.א.** דאם היה פיתח בשעה שראה כתיבת הגט ואח"כ נסתמא יכול להעיד בפנובפ"נ, ותי' התוס' דשאני התם לעדות בפנובפ"נ דאכשירו רבנן אפי' אשה ואפי' קרוב עיי"ש, וכ"כ **התוס' בגיטין כ"ג.א. ד"ה הוא הדין** עיי"ש, **והרמב"ן בגיטין כ"ג.א. ד"ה אלא מעתה בשם הראב"ד** תי' דשאני גבי גט אשה דמשום עיגונא אקילו בה רבנן.

**והרמב"ן בגיטין שם** דחה פי' הראב"ד והוכיח מדין שליח הגט דאין פסול סומא בהגדת עדות, והא דפסול בעדות קרקע וגלימא 'משום דלא מצי מכוון לא בארעא מידת מצרנהא ולא בגלימא מדת ארכה ורחבה ולא בנסכא מדת משקלותיו, וא"נ תימא מצי מכוון גזור רבנן' ועיי"ש, וכ"כ **הר"ן על הרי"ף בגיטין דף י"א.ב. מדפי הרי"ף** עיי"ש.

אמנם מצינו שיטה נפלאה בענין זה **במרדכי כתובות פ' האשה שנתארמלה סימן קמ"ו בשם רבינו תם** שכ' לפרש במסקנת הגמ' בב"ב הנ"ל 'מדאמרי' היה יודע בעדות קרקע ונסתמא וכו' אפי' כיון מידת מצרנהא ומידת גמיו בגלימא ומידת נסכא לא מהימנינן להו דכולהו אמוראי איתתבו, אלמא דעיקר העדות בטביעות עין ולא לדמות מילתא למילתא', **ובקצוה"ח סימן רנ"ט סק"ב** תמה דהא איתותבו אמוראי משום דהוי סופו בפסלות, וביאר דס"ל כשיטת הרמב"ן והר"ן דסומא אין עליו כלל פסלות להגדה בעלמא, והוא מפרש דמסקנת הגמ' מכוח הברייתא דלא מהני סימנין לאפוקי ממונא עיי"ש.

\*\*\*\*\*

**בקצות החושן שם** הק' על מה שהעלה דלא מהני שום סימנים ואפי' מובהקים לאפוקי ממונא, מד' הגמ' בב"ב הנ"ל דמהני סימני מצרנהא בעדות קרקע, ותי' דלאפוקי מחזקת מר"ק בקרקע אינו נחשב לאפוקי ממונא, דכיון דקרקע אין אדם תופס בה אין בה אלא חזקת מר"ק, ולאפוקי מחזקת מר"ק כשאינו מוחזק מהני סימנים, 'וגלימא ונסכא מיירי באבידה שאין אדם מוחזק בה' עיי"ש, אמנם בד' **עליות דרבינו יונה הנ"ל** מפורש בהדיא שלא כדבריו שהרי כ' בהדיא דמסוגיא דב"ב הנ"ל מוכח דמהני סימנים מובהקים לאפוקי ממונא, ולמ"ד סימנים דאורייתא מהני אף סימנים בינוניים לאפוקי ממונא.

**[ז]: שיטות גדולי הפוסקים הש"ך הקצות והנתיבות בדין סימנין בהוצאת ממון**

**[א]: הש"ך בסימן רצ"ז סק"א ד"ה ומ"מ צ"ע** סובר דסימנים בינוניים דמחזירין על ידם אבידה מועילים ג"כ להוציא ממון על ידם, [ועיי"ש שהעלה דהראשונים לא פליגי, דאלו שהעמידו דוקא בעידי פקדון איירי בסימנים שאינם מובהקים לגמרי דבזה נאמן לטעון נגדם במיגו דלקוח, והראשונים שהעמידו אפילו בדליכא עדים דאינו נאמן לטעון לקוח נגד הסימנים דהוי כמיגו במקום עדים איירי בסימנין מובהקים עיי"ש], וכ"כ **בנתיבות המשפט שם סק"א** בדעת הש"ך.

והנה למ"ד דסימנין דאורייתא מצינו ראשונים הסוברים כדבריו דמהני גם לאפוקי ממונא, וכמפורש בדברי **רבינו יונה בב"ב קכ"ח.א.** שהובא לעיל אות ו', וכן משמעות **הרמב"ן והריטב"א בב"מ ע.א.** וכמבואר לעיל אות ג', אמנם בד' הש"ך יש חידוש עצום דהא אנן קיי"ל דלא מהני סימנים בינוניים לענין איסורא כמש"פ **בשו"ע אבה"ע סימן י"ז סכ"ד** והיינו דעכ"פ חיישינן להצד דסימנין דרבנן וכמבואר לעיל באות א', ולפי"ז מבואר לכאו' בד' הש"ך דאפי' אי סימנין דרבנן מועילים סימנים בינוניים שמחזירין בהם אבידה גם להוציא ממון, וזה לכאו' נגד ד' כל הראשונים, וכמבואר לעיל באות ב' בשם **הרמב"ן והרשב"א והרא"ש והריטב"א והר"ן** לענין סימן ד'משקל' דאף דמהני להשבת אבידה אינו מועיל להוצאת ממון, וכמבואר לעיל באות ד' בשם המ"מ בשם הרמב"ן והרשב"א, ובשם הרא"ש והריטב"א, ובשם הר"ן שהביא היש"ש ד'מנין' אף דהוי סימן להשבת אבידה לא מהני להוצאת ממון, וכן מפורש בד' **עליות דרבינו יונה ב"ב קכ"ח.א. הנ"ל** באות ו'דלמ"ד סימנין לאו דאורייתא לא מהני סימנין בינוניים לאפוקי ממונא, ולכאו' יש מקום לדבריו רק לפ"ד **התוס' ביבמות קט"ו.ב.** שמבואר בהדיא בדבריהם דמנין שהוא סימן להשבת אבידה מועיל גם להוצאת ממון, ומ"מ עדיין אינו מוכרח כד' הש"ך די"ל דהתוס' ס"ל דקיי"ל דסימנין דאורייתא, אבל הש"ך דקאי להלכה דחיישינן דסימנין לאו דאורייתא לא מצינו לו חבר שיועילו סימנין להוציא ממון, וצ"ע.

**ובקצות החושן סימן רצ"ז סק"א בנתיבות המשפט שם סק"א** תמהו על הש"ך מהא דאי' **בחולין דף צ"ו.א. הנ"ל** דלא מהני סימנין בנפשות ומד' **התוס' שם** מבואר דה"ה לאפוקי ממונא, ולכאו' צ"ל בדעת הש"ך שסובר דנפשות חמירי מאפוקי ממונא, או שסובר דסימנין מדאורייתא לא מהני לאפוקי ממונא, ומה שנקיט דמהני לאפוקי ממונא הוא רק אי סימנין דרבנן ובלא"ה הוא תקנ"ח גם באבידה וממילא לא חילקו בתקנתם ותקנו כן גם לאפוקי ממונא, וצ"ע.

[ב]: **בקצות החושן סימן מ"ו סק"ט ובסימן רנ"ט סק"ב ובסימן רצ"ז סק"א** העלה מכוח ד' **הגמ' בחולין צ"ו.א. ובתוס' שם** הנ"ל אות ב', דלא מהני אפילו סימנין מובהקין לאפוקי ממונא, ופירש כן גם בד' **המרדכי בכתובות בשם ר"ת** הנ"ל אות ו'.

ולפי דרכו נתקשה בד' **הגמ' בב"ב קכ"ח.א. הנ"ל** אות ו' דמהני סימני מצרנהא לאפוקי קרקע מחזקת בעליה, ולכן חידש דהוצאת קרקע מחזקת מר"ק אינו נחשב להוצאת ממון, **ובנתיבות המשפט סימן מ"ו סק"ח** חולק על דבריו וכ' 'ודאי ליתא דבכל מקום דמי הוצאת קרקע להוצאת ממון', [ובאמת הקצות לשיטתו אזיל למש"כ במקום אחר לענין מיגו דמהני להוציא קרקע מחזקת בעליה משום דהמר"ק אינו נחשב 'מוחזק' אפי' בקרקע ואין לו אלא 'חזקה קמייתא'].

ובהא דמבואר בסוגיות **בב"מ ע.א. הנ"ל** אות ג' **וביבמות קט"ז.א. הנ"ל** אות ד' **ובכתובות פ"ה.ב. הנ"ל** אות ה' דמהני סימנין מובהקין להוציא, ביאר הקצוה"ח עפ"ד **הריטב"א בכתובות פ"ה.ב. הנ"ל** אות ה' דאעפ"י דלא מהני סימנין מובהקין לאפוקי ממונא כשיש עידי פקדון והסימנים באים רק לברר שזהו הפקדון מהני אף לאפוקי ממונא משום שבכהא"ג דבר רחוק הוא שיהיה אתרמויי איתרמי, וכנ"ל באות ה'.

[ג]: **בנתיבות המשפט סימן מ"ו סק"ח** מחלק בין סימנין מובהקים דמהני לאפוקי ממונא לסימנים בינוניים דלא מהני, וכ' דאף דהסוגיא **בחולין דצ"ו.א. הנ"ל** אות ב' דלא מהני סימנין בנפשות איירי גם בסימנין מובהקין, מ"מ לענין הוצאת ממון מהני בסימנין מובהקין, דכיון דסימנין הללו מועילין להתרת אשה בגט ובמיתת הבעל וכמבואר **בב"מ כ"ז.ב. הנ"ל** אות א', הוא הדין דמהני גם בממון דהא דבשב"ע ילפי' דבר דבר מממון ומה שמועיל בדשב"ע מועיל גם להוצאת ממון, [ודבריו צ"ע, דהא רוב מהני בדבר שבערוה כמפורש **בגיטין דף ג.א.** ובממון אין הולכין אחר הרוב כמפורש **בב"ב צ"ב.ב. וצ"ג.א.** וצ"ל דקאי הנתיבות בשיטת **התוס' בסנהדרין ג.ב.** ד'רוב מעליא' מהני גם להוציא ממון, וסובר דהגמ' בגיטין הנ"ל דמהני רוב בדשב"ע איירי ברוב מעליא וצ"ע].

ובמש"כ **התוס' בחולין צ"ו.א. הנ"ל** אות ב' לדמות הוצאת ממון לנפשות כ' הנתיבות דלאו לגמרי מדמין להו דבהוצאת ממון קיל יותר דמהני בסימנין מובהקין ומשא"כ בנפשות וכנ"ל, ובעוד אופן כ' ליישב לפ"ד **[הרמב"ן] והר"ן בחולין ע"ט.ב.** דבסימנין יש שני סיבות לומר דלא מהני, א. דשמא מיחזי חזי או שאומר כסומא בארובה, והיינו 'חשש משקר', ב. דשמא אתרמויי אתרמי, וכ' הנתיבות דכשהעדים אומרים הסימנים דליכא אלא חשש דאתרמויי בזה מועילים הסימנים מובהקים להוציא ממון, אבל כשהבע"ד עצמו אומר הסימנים שיש גם החשש דמשקר ומיחזי חזא או כסומא בארובה בזה לא מהני הסימנין מובהקין להוציא ממון עיי"ש, וכ"כ **בנתיבות המשפט סימן רצ"ז סק"א.**

**[ח]: סיכום העולה מד' הראשונים בדין סימנין להוצאת ממון**

**[א]:** דעת **רבינו יונה ב"ב קכ"ח.א. הנ"ל** אות ו', דלמ"ד סימנים בינוניים דאורייתא מהני גם לאפוקי ממונא, וכן הוא משמעות **הרמב"ן והרא"ש והריטב"א בב"מ ע.א. הנ"ל** אות ג', ואמנם למ"ד סימנים בינוניים לאו דאורייתא לא תקנו אלא בהשבת אבידה ולא בהוצאת ממון.

ולפי זה צריך לפרש בסוגיית הגמ' **בחולין צ"ו.א. הנ"ל** אות ב' דלא מהני סימנים בנפשות, משום דנפשות חמירי יותר מהוצאת ממון, או דנפרש דקאי הגמ' למ"ד סימנין לאו דאורייתא ובסימנים בינוניים דוקא [וזה דחוק].

[ב]: ויותר מזה מבואר **בתוס' יבמות קט"ו.ב. הנ"ל** אות ד' דבאמת להלכה מהני סימנים בינוניים לאפוקי ממונא, וצ"ל דדבריהם קאי למ"ד סימנין דאורייתא, או דאפי' אי סימנין לאו דאורייתא אחר שתקנו חכמים השבת אבידה בסימנין מהני גם לאפוקי ממונא, וכנ"ל אות ז' בדעת הש"ך.

[ג]: דעת **התוס' בחולין צ"ו.א. הנ"ל** אות ב' דגם למ"ד סימנים דאורייתא להשבת אבידה ולהיתר האשה בגט ובמיתת הבעל, מ"מ לא מהני לנפשות ולהוצאת ממון, ומשמעות דבריהם שם דבסימנין מובהקין מהני אף לנפשות והוצאת ממון וכנ"ל אות ב'.

[ד]: וכ"מ בהדיא בד' **הר"ן ב"מ כ"ז.ב.** דאף למ"ד סימנים דאורייתא מהני רק להשבת אבידה ולא לאפוקי ממונא, וכ"מ בד' **הריטב"א והתוס' הרא"ש והר"ן ביבמות קט"ו.ב. הנ"ל** אות ד', וחלוק מסימנים מובהקין דמהני אף לאפוקי ממונא.

[ד]: ובד' **הר"ן ביבמות שם המובא ביש"ש שם** מבואר שהחילוק בין אבידה דמהני בה סימנין לבין הוצאת ממון מהנפקד דלא מהני הוא בתרתי, גם משום דהוצאת ממון חמור יותר, וגם משום דבאבידה ליכא הכחשה ובהוצאת ממון מהנפקד איכא הכחשה.

[ה]: וכן מבואר **במרדכי כתובות בשם ר"ת הנ"ל** באות ו' דלא מהני סימנים לאפוקי ממונא וזהו טעם המסקנא **בב"ב קכ"ח.א. הנ"ל** אות ו' דפיתח ונסתמא אינו יכול להעיד בסמני קרקע וגלימא, ואמנם אין הכרח מדבריו גם לענין סימנין מובהקין, די"ל דמפרש להסימנים שבסוגיא בב"ב שם דאיירי בסימנים בינוניים.

[ה]: ובד' **הריטב"א בכתובות פ"ה.ב. הנ"ל** אות ד' מבואר דאף סימנים מובהקין לא מהני לאפוקי ממונא, ורק כשיש עידי פקדון והסימנים באים לברר שזהו הפקדון מהני, ונתבאר לעיל באות ג' ג' דרכים בבי' דבריו.

**ותן לחכם ויחכם עוד בעזהשי"ת**