שיעור 1 באיסור המלאכ ובטעם ההיתירים בדאורייתא ודרבנן
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / מועד קטן פ_ק - כולל פונוביז

בס"ד  **[פ' כי תצא]** אהרן יוסף קרלנשטיין

**באיסור המלאכה בחוה"מ**

**ובטעם ההיתרים בדאורייתא ובדרבנן**

**מקור האיסור ואי הוי מדאורייתא**

**א.** בגמ' חגיגה (דף יח.) פליגי תנאי מהיכן ילפינן עיקר איסור מלאכה בחוה"מ, רב אושעיא יליף מקרא דאת חג המצות תשמור, ורבי יונתן יליף לה מק"ו מיו"ט ראשון ואחרון עיי"ש[[1]](#footnote-1), עוד איתא (שם) דריה"ג יליף לה מקרא דכל מלאכת עבודה לא תעשו, ור"ע יליף מקרא דאלה מועדי ד' אשר תקראו אותם מקראי קודש[[2]](#footnote-2).

עוד תניא (שם) דילפינן מהא דמחד הוקשו כל הששה ימים ליום השביעי, ומאידך כתיב ביום השביעי עצרת דמשמע שרק השביעי אסור, ע"כ מסרה הכתוב לחכמים לומר לך איזה יום אסור ואיזה מותר ואיזה מלאכה אסורה ואיזו מותרת עיי"ש.

והנה נחלקו הראשונים בעיקר האי דינא , האם חוה"מ אסור במלאכה מדאורייתא או מדרבנן, דבכל הסוגיא הנ"ל נראה בפשטות דהוא איסור דאורייתא, וכן אמרו להדיא בגמ' (דף יא:) דחוה"מ איסור מלאכה מדאורייתא, אמנם בירושלמי (מו"ק פ"ב ה"ט) מבואר דהוא רק איסור דרבנן. עי' בתוס' ובראשונים. ועי' בהערה[[3]](#footnote-3).

**קושית הרא"ש ומה שיש ליישב**

**ב.** והנה אי נימא דאיסור מלאכה בחוה"מ הוא מדאורייתא, יש להבין א"כ היאך נאמרו בו ההיתרים של צורך המועד ודבר האבד ועוד, ומצינו בראשונים שנתקשו בזה בתרתי, מה המקור להתיר, ועוד דהיכן מצינו בדאורייתא שמקצתו אסור ומקצתו מותר, וכדלהלן.

הנה הרא"ש (ריש מכלתין) מקשה דהניחא לדרשא אחרונה דלעיל שמסרו הכתוב לחכמים, שפיר נאמרו היתרים, אבל לשאר דרשות אמאי אינו אסור בכל, דמנא להו לחכמים לחלק במלאכות, וע"כ דאסמכתא בעלמא הוא.

ובטורי אבן (חגיגה שם ד"ה לימד) בתו"ד דן לבאר דמהא שחילק הכתוב בין איסור מלאכה ביו"ט לאיסור מלאכה בחוה"מ וכתבו בפנ"ע, ע"כ בא ללמד ששל יו"ט חמיר, ומסרו לחכמים לפרש. והיינו שמה שאמרו שמסרן הכתוב לחכמים אינו רק לברייתא אחרונה אלא לכו"ע הוא, ורק להדיא לא נתפרש אלא רק בברייתא זו.

וכן מבואר ברמב"ן (פי' אמור פכ"ג פ' ז') שנקט בפשיטות דמה שאמרו בגמ' דמסרו הכתוב לחכמים, הוא לא רק לתניא אידך אלא גם לריה"ג ור"ע, עיי"ש, אלא דאכתי לא ברירא כ"כ מנא ליה זאת בפשיטות כ"כ עד כדי שתמיה על רש"י מכח זה[[4]](#footnote-4).

ובאמת מצינו תוספת בת"כ (פ' אמור פרשא י"ב) בהך ברייתא דריה"ג ור"ע , 'יכול יהיו אסורים ב[כל] מלאכת עבודה ת"ל הוא, הוא אסור ב[כל] מלאכת עבודה ואין ימי מועד אסורים ב[כל] מלאכת עבודה', עיי"ש[[5]](#footnote-5), ומבואר דגם לריה"ג ור"ע איכא מיעוט מפורש שלא ייאסר חוה"מ בכל מלאכה, ול"ק כלל קושית הרא"ש.

**קושית תוס' ותמיהת הטורי אבן ודן ליישב דחלוק מיו"ט**

**ג.** בתוס' (חגיגה דף יח: ד"ה חולו) מקשה מסברא, דאי האיסור מלאכה הוא מדאורייתא 'א"כ דבר האבד וכמה מלאכות דשרינן התם היכי משתרו, וכי היכן מצינו איסור דאוריתא מקצתו אסור ומקצתו מותר'.

ובטורי אבן (חגיגה שם) מקשה על תוס' הא אשכחן שפיר בכל יו"ט שהותר מלאכה לצורך אוכל נפש, עיי"ש. וכן מקשה גם הרש"ש (שם).

ויש שדנו לפרש שעיקר קושית תוס' אינה על עצם זה ששייך היתרים בדאורייתא, אלא רק על מה שבחוה"מ נאמר הוא מסור לחכמים כפי דעתם, אמנם בתוס' לא נראה כלל שכוונתם לזה.

ובפשטות י"ל דקושית תוס' אינה מההיתר של לצורך המועד, דזה באמת אפשר לפרש שפיר כמו ביו"ט, אלא משאר היתרים וכלשון תוס' שמזכיר דבר האבד והרא"ש מזכיר הא דאין לו מה יאכל. אלא דאכתי לא נתיישב, דעכ"פ אשכחן ששייך שיהיו היתרים גם בדאורייתא בהיתר אוכל נפש ביו"ט.

ויש שדנו לבאר[[6]](#footnote-6) דהיתרא דאוכל נפש ביו"ט אינו דין היתר וקולא לצורך, אלא כמש"כ הרמב"ן (פ' אמור פכ"ג פסוק ז') דביו"ט האיסור על 'מלאכת עבודה' משא"כ אוכל נפש דהוי מלאכת הנאה ולא מלאכת עבודה, וכי האי שייך שפיר גם בדאורייתא, משא"כ ההיתרים של חוה"מ שאינם בהגדרת גוף המלאכה אלא מחמת הצורך כגון דבר האבד או פועל שאין לו מה יאכל, בזה נתקשה תוס' דהיכן מצינו כה"ג[[7]](#footnote-7).

**אלא שברמב"ן והב"ח מבואר דדמי ליו"ט**

**ד.** אמנם יש להקשות ע"ז, דהנה ברמב"ן (פסקי חוה"מ) גופיה מבואר בכל דבריו שמדמה ההיתרים בחוה"מ להיתר אוכל נפש ביו"ט, דבריש דבריו כתב 'נראה לי שהלכו בהם על דרך יו"ט עצמו, שהתירה בו תורה אוכל נפש ואסרה שאר דברים וכו'.

וכן בסו"ד (ד"ה והשתא) כשבא לבאר דברי הירושלמי מקדים ומביא היתר אוכל נפש ביו"ט ומוסיף 'ובחולו של מועד הותר יותר כל מלאכה שהיא לצורך וכו', ומשמע ג"כ שבחוה"מ הוי הרחבה למה שנאמר ביו"ט, וזהו דלא כמו שהובא לעיל לבאר ע"פ דברי הרמב"ן עה"ת[[8]](#footnote-8).

ובאמת יותר מזה מצינו בדברי הב"ח (סי' תק"ל) שהקשה על פרש"י שאיכא קרא ביו"ט לאסור דבר האבד, דאי מלאכת חוה"מ מדרבנן א"כ מה צריך קרא לאסור ביו"ט דבר האבד הא מהיכי תיתי להתיר. ומתרץ 'וי"ל דאי כתב בסתמא סד"א דכי היכי דשרי ביו"ט אוכל נפש ה"ה דשרי נמי דבר האבד אע"פ שאינו אוכל נפש, דכך היא הסברא מבחוץ, להכי כתב מלאכת עבודה לאורויי דאע"פ שאוכל נפש שרי אפ"ה דבר האבד אסור היפך הסברא'. חזינן ע"כ דנקט דאין חילוק במהות ההיתר בין אוכל נפש לדבר האבד[[9]](#footnote-9).

עכ"פ כיון שחזינן לדעתם שהיתר חוה"מ והיתר יו"ט אינם חלוקים במהותם בין לרש"י ובין לרמב"ן, א"כ שפיר תמהו הטורי אבן והרש"ש, אכן אה"נ הרמב"ן לשיטתו ניחא, דהרי הוא נוקט שמלאכת חוה"מ מדאורייתא, וא"כ אדרבא א"ש דלשיטתו באמת לא קשה קושית תוס' כיון שהוא דמי להיתר אוכל נפש ביו"ט, וא"כ שפיר י"ל דבזה גופא נחלקו ותוס' סבר לא כן.

**מתקשה מהגמ' דהיתר דבר האבד הוא מחמת שהאיסור משום טירחא**

**ה.** אלא דבאמת בעיקר דברי הרמב"ן והב"ח אלו יל"ע, דהנה בגמ' (דף ב:) אמרו לגבי היתר דבר האבד, דבשלמא מועד משום טירחא הוא ובמקום פסידא שרו רבנן, ופרש"י (ד"ה בשלמא מועד) 'דלא אסור בשום מלאכה אלא משום טירחא'. וכן לקמן (דף יג.) אמרו מועד משום טירחא הוא ובמקום פסידא שרו רבנן. ומבואר דגדר האיסור מלאכה בחוה"מ הוא משום טירחא, וזה טעם ההיתר של דבר האבד.

מעתה יש להקשות היאך נקטו הרמב"ן והב"ח שיסוד ההיתר הוא כמו ביו"ט, והיינו שהוי דין קולא והיתר לצורך, הא בגמ' איתא שהוא דין מסוים בחוה"מ, דכיון שיסוד איסורו משום טירחא לכן הותר בו דבר האבד, ועיקר הביאור בגמ' זו עי' בסמוך, אבל עכ"פ נראה שם שאינו היתר לצורך כמו ביו"ט. וצ"ע.

**מאי שייטא ההיתר להא דהאיסור משום טירחא**

**ו.** והנה בעיקר דברי גמ' זו יש להבין, מאי שייטא הא דהאיסור משום טירחא שלכן יהיה בו היתר דבר האבד, הא דבר האבד הוא דין היתר, ומדוע שיהיה דוקא במה שאיסורו משום טירחא.

ומצינו בסמ"ג (ל"ת ע"ה) דמסוגיא זו מוכח דאיסור מלאכת חוה"מ היא רק מדרבנן, שכשטורח נראה מבזה את המועדות, עיי"ש, ולפי"ד צ"ל דעיקר הכוונה היא שבאיסור דרבנן ניחא שנאמרו בו היתירים. אלא דיל"ע, דא"כ אמאי לא אמרו בפשיטות דחוה"מ דרבנן ולכן התירו דבר האבד, ומה נזקקו לומר שהוא משום טירחא.

ובאמת מצינו בריטב"א (שם ד"ה אלא אמר) שמבאר באופ"א, 'כי טעם איסור מלאכות במועד הוא משום טרחא ושלא למעט בשמחת הרגל, ולפיכך התירו חכמים כל שהוא צורך המועד וכל שהוא דבר האבד כדי שלא יהא דואג על אבדתו וימנע משמחת י"ט, וכן התירו שכר פעולה שאין לו מה יאכל'[[10]](#footnote-10).

והיינו, דהיתר דבר האבד באמת אינו סתם דין קולא לצורך, ורק נאמר דלא אמרינן קולא זו רק בדבר שאיסורו משום טירחא, אלא כיון שטעם וגדר האיסור הוא משום טירחא הממעטת שמחת הרגל, לכן בדבר האבד אדרבא אי לא יעשה יהיה ביטול שמחת הרגל.

**לריטב"א מתיישבת קושית תוס' וצ"ב היאך פי' תוס' והראשונים גמ' זו**

**ז.** עכ"פ מעתה נראה, דלפי דברי הריטב"א אלו מתיישבת קושית תוס' הנ"ל שהקשה היכן מצינו איסור תורה שמקצתו אסור ומקצתו מותר, דהרי נתבאר דכיון שהאיסור משום טירחא, מה שהתירו דבר האבד אינו איזה דין קולא, אלא הוא מחמת שכל שהוא דבר האבד אדרבא ראוי כן לעשותו, וא"כ אינו סתם דבר שמקצתו אסור ומקצתו מותר שיקשה היכן מצינו כן בדאורייתא. אלא דעי' מש"כ לפקפק בזה לקמן.

אלא דאכתי יש להעיר, דאמאי לא הביאו שאר ראשונים מגמ' זו לנידון אי מלאכת חוה"מ דאוייתא או דרבנן מלבד הסמ"ג הנ"ל, וגם אי סברו כהריטב"א ונקטו שהוא גם בדאורייתא וכדיבואר בסמוך, הא אכתי הוו להו להביא ולדחות ואמאי סתמו ולא הזכירו זאת כלל. ובשיטת תוס' יקשה טפי, דלכאו' מדלא הוכיח כסמ"ג ע"כ דנקט דגם אי חוה"מ מדאורייתא אפשר שהוא משום טירחא, ולומר שפי' כריטב"א א"א דא"כ מה קמקשה היכן מצינו וכו' וכדנתבאר.

וע"כ נצטרך לומר דסברו שבעצם הוא דין קולא בעלמא, ואעפ"כ הוא מתאים רק בדבר שאיסורו משום טירחא. והדברים צ"ב כנ"ל, דאי הוי דין קולא בעלמא מדוע הוא תלוי בגדר האיסור,[[11]](#footnote-11). וצ"ב.

**מבאר דברי הריטב"א גם בדאורייתא**

**ח.** אלא דאכתי בעיקר דברי הריטב"א יש להבין, הא שיטת הריטב"א היא דחוה"מ הוי איסור דאורייתא, כמבואר לעיל (דף ב.), וא"כ לכאו' אי הוי דאורייתא היאך מתחשבים בטעם זה שהאיסור הוא משום טירחא וביטול שמחת יו"ט עד כדי להתיר מחמת זה דבר האבד.

ונראה לבאר בזה, דהנה בפשטות מתפרש הא שנאמר שמסרן הכתוב לחכמים, דהיינו שבכחם להתיר האיסור כפי דעתם, וכן מתבאר בחינוך (מצוה שכ"ג) שכתב 'ואי זו מלאכה אסורה או מותרת מסרן הכתוב לחכמים, ואחר שהדבר מסור בידם שלא אסרה תורה אלא במה שיאמרו הם, חילקו המלאכות כפי רצונם ודעתם, ונמצא שכל מלאכה שאסרו הם ז"ל אסורה לנו מדאורייתא ושר התירו גם כן מותר מן התורה כי הידם נמסר איסור זה לפי משמעות הנדרש בכתוב'.

וכן מתבאר גם בדברי הב"י (סי' תק"ל) שמבאר דאע"ג שהוא מדאוריתא התורה מסרה לחכמים שיאסרו המלאכות שנראה להם ויתירו מה שנראה להם, וכעין מ"ש הר"ן בריש יומא גבי עינוי יוה"כ בר מאכילה ושתיה', ומביא ע"ז הברייתא הנ"ל בחגיגה (דף יח.)[[12]](#footnote-12). ובאמת הוא דבר מחודש מאד.

אכן בדעת הריטב"א נראה לבאר באופ"א, די"ל דמש"כ הריטב"א שהתירו מחמת שאינו ביטול שמחת יו"ט, זה גופא הביאור במה שנאמר שמסרן הכתוב לחכמים, דאינו סתם כח שניתן להם להתיר כרצונם מכל טעם שיהיה, אלא עניינו הוא שניתן להם רשות לפרש הטעמא דקרא ולתת לפ"ז חילוקי דינים, דהיינו דהכא נמסר להם לדרוש טעמא דקרא, נמצא א"כ דדברי הריטב"א הם באמת בדאורייתא וזהו המסרן לחכמים.

**מתקשה מהעולה ברמב"ן בהא דמסרן לחכמים**

**ט.** אלא דלכאו' יש להוכיח מהרמב"ן דלא פי' במסרן לחכמים כביאור זה, דכתב בסוף פסקי חוה"מ 'וזהו מסרן הכתוב לחכמים זופתין כוזא ואין זופתין חביתא והם הוסיפו לאסור בטריח', ומשמע שהמסרן לחכמים הוא כלפי מה שאסרו מדרבנן בטירחא יתרה.

וכן הוא גם בדבריו בתורת האדם (ענין האבל אות נ"ה ד"ה וכיון דאמרינן) הו"ד בחי' הר"ן (ריש פ"ב) שמחלק דרק חוה"מ אסור בטירחא יתירא משא"כ אבל, ומשום 'דגבי מועד משום קדושת היום הוא ומסרן הכתוב לחכמים לאסור בו הטורח', הרי שנקט המסרן לחכמים כלפי האיסור טירחא דרבנן[[13]](#footnote-13).

מעתה כיון שמפרש מה שנאמר 'מסרן לחכמים' על טורח דרבנן, א"כ כלפי הדאוריתא לכאו' אינו מצד מסרן לחכמים, ומתאים עם שיטתו הנ"ל שהיתירי חוה"מ הם כמו אוכל נפש ביו"ט. וא"כ לשיטתו שוב קשה כנ"ל, מה הביאור בגמ' שאמרה דהיתר דבר האבד הוא מחמת איסור משום טירחא. וצ"ע

**ביאור בעיקר שיטת הרמב"ן במלאכת חוה"מ**

**י.** וידידי רמ"ש דן לבאר עיקר שיטת הרמב"ן והריטב"א, ולבאר לפ"ז גמ' זו.

דהנה בפשטות מתפרשת שיטת הרמב"ן, דמדאורייתא שרי דבר האבד וצורך המועד בכל גווני ובאו חכמים ואסרו הפרטים, דאסרו דבר האבד בטירחא יתרה, ועוד אסרו צורך המועד כשהוא מעשה אומן, ועוד אסרו פרהסיא וכן הלאה, והיינו דהוו כמה וכמה איסורים נפרדים מדרבנן כלפי כל היתר והיתר.

אכן באמת י"ל דמה שנאמר מדרבנן בחוה"מ הוא, דמלבד האיסור דאורייתא שישנו בחוה"מ עוד ראו חכמים לאסור מלאכה מטעמם שלהם, ובאמת היה ראוי לאסור מחמת כן בכל מלאכה בלא שום היתר, ורק התירו בדבר האבד כשאינו טירחא ובצורך המועד במעשה הדיוט. והיינו דלפ"ז כל האסור מדרבנן הוא חד תקנה, שאסרו כל מלאכה מלבד מה שהותר, וממילא נשאר אסור בטירחא ובאומן וכיוצ"ב.

והטעם של האיסור דרבנן הוא באמת כמו שמביא הרמב"ן מהירושלמי, שאסרו בכדי שיהו אוכלין ושותין ויגעין בתורה, ורק גם באיסור זה, הגם שהרחיבוהו טפי משל תורה והעמידהו גם בדבר שהוא צורך המועד או דבר האבד, אכתי גם בו יש היתרים וממילא אינו אוסר בפועל אלא בטירחא או באומן ושאר פרטי הדינים.

**מבאר עפ"ז דברי גמ' אלא שלפ"ז אזדא ליה התירוץ הנ"ל על קושית תוס'**

**יא.** והנה לפ"ז עולה שגם לרמב"ן שעיקר מלאכת חוה"מ מדאורייתא ונאמר בו היתר של דבר האבד, עוד איכא גם איסור מלאכה מדרבנן, וגם באיסור זה נאמר היתר של דבר האבד עכ"פ בדליכא טירחא יתרה.

מעתה י"ל, דההיתר כלפי הדאורייתא הוא באמת דומה להיתר אוכל נפש ביו"ט, וכמבואר ברמב"ן הנ"ל, אבל ההיתר דבר האבד כלפי הדרבנן הוא באמת מחמת שיסוד האיסור דרבנן הוא משום טירחא, ובזה הותר דבר האבד ככל ביאור הריטב"א הנ"ל[[14]](#footnote-14). והיינו, דגם לשיטת הרמב"ן שעיקר מלאכת חוה"מ היא מדאורייתא, מה שאמרו בגמ' (דף ב: ודף יג.) שמועד משום טירחא, הוא כלפי האיסור דרבנן, ובזה שפיר ביאר הריטב"א הנ"ל (בדף יג.) שכשהאיסור משום טירחא היינו שלא תיבטל שמחת המועד וכל שהוא דבר האבד אדרבא אי לא יעשה תתבטל שמחתו[[15]](#footnote-15).

אלא דאי ננקוט שכל דברי הריטב"א הם רק כלפי הדרבנן, אבל כלפי הדאוריתא ההיתר דבר האבד הוא כאוכל נפש ביו"ט, א"כ אזדא ליה מש"כ לעיל ליישב ע"פ דברי הריטב"א את תמיהת תוס' היכן מצינו בדאוריתא שמקצתו אסור ומקצתו מותר.

עכ"פ א"כ הוא, א"ש דלכן לא הביאו הוכחה מהכא דחוה"מ דרבנן, דשפיר י"ל דהגם שמלאכת חוה"מ דאוריתא האי גמ' נאמרה כטעם כלפי הדרבנן, דכיון דאיכא גם אוסר מדרבנן והוא משום טירחא וכטעם הירושלמי, ע"ז אמרו שמה שלא אסרו בו דבר האבד עכ"פ מדרבנן הוא כיון שהוא משום טירחא וכדביאר הריטב"א.

**מתקשה דאי חוה"מ אסור מדאורייתא מה דימוהו לשביעית דרבנן ואבל וער"פ**

**יב.** עוד יש לדון לבאר ע"פ הנ"ל.

דהנה מצינו כמה דוכתין שהשוו דין חוה"מ לאיסורים דרבנן, דבריש מכילתין דימו לאיסור מלאכה בשביעית, וביארו בגמ' (דף ב:) דהיינו שביעית דרבנן דוקא, ובריש פ"ב דימו לאיסור מלאכה דאבל, ובדף יג. דימו לאיסור מלאכה בערב פסח.

ויש להקשות לדעת הסוברים שמלאכת חוה"מ דאורייתא ורק נאמרו בו היתרים, דא"כ מאי שייטא לדברים שכל איסורם הוא מדרבנן, ובגמ' (דף יא:) באמת חילקו דחוה"מ דאורייתא, אבל רק כצריכותא בעלמא.

עוד יש להעיר, דגם שם הלשון בגמ' הוא 'במועד שאיסור מלאכה מדאורייתא במקום פסידא שרו רבנן', ויש להעיר מהו שאמרו שרו 'רבנן', ובפשטות צ"ל דהכוונה למה שמסרן הכתוב לחכמים. ויל"ע.

**מיישב ע"פ הנ"ל**

**יג.** ונראה דאי כמו שביאר ידידי הנ"ל בדעת רמב"ן לא קשה כלל, דהרי נתבאר דגם אי יש בחוה"מ איסור מדאורייתא ויש בו היתירים, אבל ישנו גם איסור דרבנן שגם בו נאמרו התירים, וא"כ שפיר י"ל דמה שדימו בכל דוכתא איסור חוה"מ לאיסורים דרבנן הוא לאיסור דרבנן שבחוה"מ.

ולפ"ז צ"ל דמה שאמרו בגמ' (דף יא:) שמועד דאורייתא הכוונה היא רק שעיקר איסורו מדאורייתא וע"כ חמיר גם בדרבנן שלו, וא"ש שהוזכר זאת רק כצריכותא בעלמא, דבאמת איירינן באיסור דרבנן של המועד ורק הוי חומרא במה שעיקרו דאורייתא. ולפ"ז א"ש נמי הלשון בגמ' שם 'שרי רבנן', דבאמת איירי כלפי האיסור דרבנן, וכלפי זה נכון לומר שרו רבנן.

ונראה עוד, דאולי מתיישב לפ"ז גם מה שהערנו (לעיל אות א' בהערה) אמאי לא הובאה כל האי ברייתא שבמסכת חגיגה במסכת מו"ק, דלהאמור עולה דלעיקר האיסור של חוה"מ אין נפקותא בכל הני ילפותות, דבלא"ה איכא גם איסור דרבנן וכל החילוקי דינים למעשה הם לפי הדרבנן שהוא מורחב יותר מהדאורייתא, ורק כלפי מה שדנו שם בחגיגה איכא נ"מ במה שהוא מדאורייתא. אלא דאה"נ אכתי אי מחמת הילפותא איכא לאו ומלקות, לא נתיישב אמאי לא הזכירו דנ"מ למלקות.

**מתקשה ע"ז מלשון הרמב"ן וע"כ מבאר באופ"א קצת**

**יד.** אלא דבאמת יש להתקשות בעיקר האי ביאור בשיטת הרמב"ן. דהנה לשון הרמב"ן (פסקי חוה"מ) היא 'ובאו חכמים ואסרו בזה מלאכת אומן', 'והם הוסיפו לאסור בטריח', ומשמע שהתקנה היא על האומן והטריח, ולא שאסרו כל מלאכה והתירו בהדיוט ובאינו טריח.

ע"כ נראה לבאר ע"ד הנ"ל ורק בשינוי קצת, דבאמת ליכא איסור דרבנן על כל מלאכה מלבד האיסור דאורייתא[[16]](#footnote-16), אלא דמהאי טעמא שאסרו מעשה אומן וטריח, היה ראוי בעצם לאסור כל מלאכה, ורק נאמר שלא אסרו אלא רק באומן או טריח.

והיינו שאה"נ התקנה בפועל היא רק איסור על אומן ועל טריח וכלשונות הרמב"ן, אבל אכתי מהטעם שאסרו חכמים היה ראוי לאסור כל מלאכה, ורק אעפ"כ שהתירו שלא לגזור בדבר האבד אלא בטריח ולא לגזור בצורך המועד אלא באומן, וצריך שפיר ליתן טעם לזה מדוע באמת לא אסרו, ושפיר י"ל דע"ז אמרו מועד משום טירחא וככל הנ"ל, דהא דאמרו בגמ' שדבר האבד מותר כיון שמועד משום טירחא, קאי על הדרבנן של מועד מדוע לא אסרו דבר האבד, וכן מה שדימו לשביעית ואבל וער"פ הוא כלפי מה שלא אסרו מדרבנן בכל מלאכה.

**דעת רש"י בביאור הת"כ**

**טו.** עוד ביאורים אחרים מצינו בגדר ההיתרים של חוה"מ, ויש להקשות עליהם מהסוגיא הנ"ל.

דהנה בתורת כהנים הנ"ל (פ' אמור פרשא י"ב) איתא 'וכל מלאכת עבודה לא תעשו הרי זה בא ללמד על ימי מועד שהם אסורים במלאכה, יכול יהיו אסורים במלאכת עבודה ת"ל הוא אסור במלאכת עבודה ואין ימי מועד אסורים במלאכת עבודה דברי רבי יוסי הגלילי, רבי עקיבא אומר מה ת"ל אלה מועדי ה' אשר תקראו אותם מקראי קודש וכו', אלא אלו ימי מועד שאסורים במלאכה, יכול יהיו אסורים במלאכת עבודה ת"ל הוא. הוא אסור במלאכת עבודה ואין ימי מועד אסורים במלאכת עבודה'.

וכן מבואר ברש"י (פי' אמור פכ"ג פ' ח'), דמפרש שם הא דאסרה תורה ביו"ט 'כל מלאכת עבודה לא תעשו', דהכוונה שבאו לאסור ביו"ט את מה שהותר בחוה"מ, דהיינו 'אפילו מלאכות החשובות לכם עבודה וצורך, שיש חסרון כיס בבטלה שלהן כגון דבר האבד', ומוכיח ד'מלאכת עבודה' היינו דבר האבד וכיוצ"ב מדברי הת"כ הנ"ל.

ומבואר בת"כ דלמלאכות המותרות בחוה"מ קרינן 'מלאכת עבודה', ונתמעט דרק יו"ט אסור במלאכת עבודה ולא חוה"מ, ומשמע לכאו' דמה שהותר בחוה"מ אינו דין קולא בעלמא אלא איכא הגדרה בעצם המלאכה שהיא מלאכת עבודה. אלא שבאמת יש להבין מהו האי עניינא של 'מלאכת עבודה', וצ"ב.

אלא דא"כ שוב צ"ב דברי הגמ' שאמרה שהיתר דבר האבד הוא מחמת שמועד משום טירחא, ולהאמור הוא מחמת שהותרה 'מלאכת עבודה'. וצ"ע.

**דברי הרמ"ע מפאנו בעיקר איסור מלאכה בחוה"מ ותמיה מהגמ' הנ"ל**

**יז.** עוד דרך מצינו בכל דין זה, דבשו"ת הרמ"ע מפאנו (סי' ק"ח ד"ה ולנו במלאכת חול המועד) מתרץ קושית ר"ת היכן מצינו בדאוריתא שמקצתו מותר, דאה"נ אי הוי איסור מלאכה מלאו שפיר מקשה, אכן כיון שהוא עשה מקרא דמקראי קודש וכדרשת רבי עקיבא, ע"כ 'כל שהדברין מוכיחים שאנו שובתים ממקצת מלאכות לכבוד מקרא קודש, ואין אנו עושים אלא בדבר האבד ובצרכי הרבים, קיימנו להדיא עשה שבו'. עיי"ש.

והנה גם לדבריו יש להבין כיצד יפרש דברי הגמ' הנ"ל שאמרה שמועד משום טירחא, הא לכאו' מקרא קודש הוא בשביתה מ'מלאכה' וכמו בשבת ויו"ט ולא שייך לטירחא כלל. ויל"ע.

מכאן טיוטא שלא בעיון ולא נבדק כלל –לא נאמר בשיעור

יח. ונראה להציע ביאור חדש בהיתרי חוה"מ, דנראה להבחין דיש ב' סוגי עסק במלאכה, יש מלאכה שעושה אותה מיוזמתו לצורך פרנסה וכדומה, ויש מלאכה שעושה אותה מחמת ההכרח, וכגון עשיית צרכיו ומניעת ההפסדים, ונאמר שהשביתה בחוה"מ הינה שבימים אלו ניצול זמנו וכוחו ועיסוקו לא יהיה במלאכה, אבל מה שנזקק לעשות לכלכול צרכיו או מניעת הפסד מזדמן, עשייות כאלו אינם סתירה לשביתה הנדרשת. [דרך משל י"ל, דהנה יש אדם 'עובד' דהיינו שזה עיסוקו ולזה מייעד את זמנו, ויש אדם 'לומד' דהיינו שמייעד זמנו ועיסוקו לתורה, אמנם גם האיש שעסקו בלימוד, מתעסק הוא במלאכות המזדמנות לצרכיו וכן בדבר האבד, ודו"ק]

ואולי זה הביאור ב'מלאכת עבודה' לפרש"י הנ"ל, וכדביאר רש"י 'מלאכות החשובות לכם עבודה וצורך'.

וידידי רי"כ דן ג"כ על דרך זה, דהשביתה החוה"מ היא שלא יהיה 'עוסק במלאכתו', וגם ביום שאינו עוסק במלאכתו הוא נזקק לצורכים ומניעת הפסד, והוסיף דאפשר דזהו הגדר לפי הרמב"ן שביאר דהיתרי חוה"מ הם על דרך אוכל נפש, והיינו שכמו שאוכל נפש לדעת הרמב"ן עה"ת הוא הגדרה שאינו מלאכת עבודה אלא מלאכת הנאה, ה"נ איכא דרגא נוספת שכל מלאכה שאינה באה בתורת שזה עיסקו, אלא כסיפוק צרכיו והצלת הפסד שהם מלאכות שנזקק להם מחמת ההכרח המזדמן.

אלא דלבאר כן ברמב"ן לא ברירא לי, דהגם שגדר זה דומה לאוכ"נ בזה שהוא גדר ולא סתם קולא, אבל תוכן הגדר שונה לחלוטין, ולא נחשב הרחבה של אותו ענין, וביותר וכי זה מספיק בשביל מה מבואר בב"ח שהובא לעיל, דמסברא היינו מתירים דבר האבד ביו"ט כמו אוכ"נ.

עכ"פ א"כ הוא, מעתה אולי י"ל דזהו מה שאמרו מועד משום טירחא, דבא לבטא שאין האיסור כמו בשבת שלא ייעשה מעשה 'מלאכה', אלא העיקר הוא למטרה זו במה יהיה עסקו, אלא דיל"ע אי נכון לבטא ענין זה בלשון 'טירחא'. וצ"ע לע"ע.

יט. והאיר ידיד אמ"ש דגם ביו"ט הוא דין היתר כדחזינן בדינא דמתוך שהותרה לצורך וכו', וע"כ שאין החילוק בין שבת ליו"ט וכן לחוה"מ בעיקר הנדרש, אלא בכולהו הוא ענין שביתה אחד ורק ביו"ט התירו ובחוה"מ התירו טפי, ונראה דאכתי אפשר שהגם שהוא קולא אבל גדרו הוא ביו"ט מלאכת עבודה ובחוה"מ כפי עניינו, והוא , דאה"נ לומר שיש הגדרות שונות במחויב א"א, אבל אכתי י"ל דהוי דרגות בשביתה, דלעשות מלאכת הנאה ולא מלאכת עבודה אינו ביטול השביתה בהחלט אלא נשאר קיום חלקי של שביתה, ואינו כמו אם היו מתירים גם מלאכת עבודה ששוב בטלה כל השביתה, וביאור הדבר הוא, דהגם שכל מלאכה היא מנגדת לשביתה, אכתי במה שנעמד מכח העדר כל המלאכות קיום בחיוב של 'שביתה', בזה נאמר שיש בו דרגות דיש שביתה מושלמת ויש חלקית, ודו"ק.

[[17]](#footnote-17)

1. והקשה בטורי אבן (חגיגה שם ד"ה לימד) דלפ"ז היאך מתחלק חוה"מ בדינו מיו"ט ראשון ואחרון, עיי"ש מה שדן להוכיח מזה. ועוד מקשה (ד"ה רי"א) מה אמר ר"י אינו צריך וכו', הא לר"א איכא לאו ולוקה ולדבריו שהוא מק"ו הא אין מזהירין מן הדין. עיי"ש. ולמש"כ הנמוק"י דגם לרב אושעיא ליכא מלקות (הו"ד לקמן) א"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. והקשה הטורי אבן (שם ד"ה רי"א) מה קאמר ר"ע אינו צריך הרי הוא אומר וכו', הא לדברי ריה"ג הוי לאו ולוקה ולדבריו הוי רק עשה ואינו לוקה, עיי"ש בארוכה. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויש להעיר אמאי לא הובא כל זה במסכת מועד קטן ששם נשנו כל דיני חוה"מ, ולא הובא אלא במס' חגיגה כבדרך אגב, וביותר אי מהכא ילפינן שמלאכת חוה"מ מדאורייתא א"כ ודאי איכא נ"מ להביא זאת במסכת מו"ק, וביותר קשה אי נימא שלוקה על מלאכת חוה"מ, דהנה בפשטות למאן דיליף מקרא דלאו א"כ אי הוי מדאוריתא יהיה הדין שאם עבר לוקה, וכן מבואר ברמב"ן (ע"ז דף כב.) שכתב דהא דאינו לוקה הוא לר"ע שהוא עשה, אכן בנמוק"י (דף יב:) כתב דלרב אושעיא אינו לוקה, דהא דאמרו דהשמר פן ולאו אינו אלא לא תעשה, הוי לאו שבכללות ואין לוקין עליו. [↑](#footnote-ref-3)
4. והנה רש"י (דף ב.) מביא הילפותא האחרונה, ובדף יא: על הגמ' שאמרה שמלאכת חוה"מ דאורייתא מביא קרא דרב אושעיא, וצ"ב, ולהאמור י"ל, דגם רש"י סבר שמה שאמרו שמסרן הכתוב לחכמים הוא לכו"ע, וזה עיקר מה שבא להביא בריש מכלתין, ולצורך זה מביא כבר את הדרשא של הברייתא שפירשה להדיא את העניין הזה. [↑](#footnote-ref-4)
5. הגי' שלפנינו היא בלא תיבת 'כל', ופרש"י עה"ת (פ' אמור פכ"ג פ' ח') דלדבר האבד קרי מלאכת עבודה והמו"ו הוא האם חייב על דבר האבד, אכן הרמב"ן שם פליג וע"כ גרס תיבת 'כל', והיינו שהמו"מ הוא האם חייב על כל מלאכה או שיש מלאכות המותרות. עיי"ש בארוכה. [↑](#footnote-ref-5)
6. בס' שמירת המועד כהלכתו (סי' א') ועוד. [↑](#footnote-ref-6)
7. ועוד עי' בחזו"א (או"ח סי' קכ"ד לדף מו: תד"ה רבה) שכתב גבי היתר אוכל נפש ביו"ט, דשרי גם כשמסתמא לא יצטרך לו ביו"ט, דסגי במה שיכול לבא לידי אכילת יו"ט שכבר לא חייל עליה איסור מלאכה, עיי"ש. ומתבאר עפ"ד הרמב"ן הנ"ל דאינו דין היתר לצורך אלא כל שהוא אוכל נפש אינו מלאכת עבודה ולא נאסר כלל ביו"ט. [↑](#footnote-ref-7)
8. אלא שבעיקר דברי הרמב"ן אלו העיר ידידי רי"כ דהניחא היתר צורך המועד אבל היתר דבר האבד היאך נחשב הרחבה של אוכל נפש, ואי כריטב"א (דף יג.) שהו"ד לקמן ניחא, אבל יל"ע דהא ברמב"ן לא נזכר כל זה, וגם אי הביאור בריטב"א הוא כדיבואר להלן הא מבואר לקמן שלפי הרמב"ן אינו מתיישב לומר כן. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
9. אמנם יש להבחין דזה אינו פירכא על הביאור הנ"ל ע"פ הרמב"ן עה"ת, דהרי הב"ח קאי בשיטת רש"י עה"ת שפי' ד'מלאכת עבודה' היינו דבר אבד, ולא כהרמב"ן שם שפי' דאתי לאפוקי אוכל נפש, ולשיטת רש"י היתר אוכל נפש הוא דין היתר בעלמא לצורך, ולא שחסר בעיקר שם המלאכה, וא"כ שפיר סברו דה"ה דבר האבד. [↑](#footnote-ref-9)
10. והא דהתירו צרכי רבים, צ"ל כמש"כ ברא"ש (פ"ק סי' ו') בשם הראב"ד לפרש בירושלמי דאם לא יייעשו בשעה שכולם בטלים לא ייעשו לעולם, ומבאר הלבוש (סי' תקמ"ד) דעי"ז הוי כדבר האבד. [↑](#footnote-ref-10)
11. ועוד יל"ע, מנא לן בכלל שגדר האיסור הוא משום טירחא ושרק לכן נאמרו בו ההיתרים, דהניחא לריטב"א י"ל דמהא דשרי דבר האבד זה גופא מקור לזה שהאיסור משום טירחא דמחמת כן היתירו דבר האבד. [↑](#footnote-ref-11)
12. עוד מביא הב"י דההג"מ (פ"ז מיו"ט אות ג') מקשה (והוא מהסמ"ג ל"ת ע"ה) דגם למאן דמפרש דמסרם הכתוב לחכמים לא א"ש, 'דא"א שיהיו חכמים מקילים כ"כ אי הוי דאוריתא'. ודחה הב"י 'לאו מילתא היא דאין קולות הללו גדולות ממה שהקלו ביוה"כ לרחוץ פניהם המלך והכלה כדי שיהו יפים וכולי אחריני דשרי התם'. [↑](#footnote-ref-12)
13. אכן יש להעיר דברמב"ן עה"ת הנ"ל מבואר שנוקט שהמסרן לחכמים הוא על ההיתרים דאורייתא, ולכאו' סותר לדבריו בפסקי חוה"מ ובתורת האדם וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
14. אמנם יש להעיר, דברמב"ן (ע"ז דף כב.) מזכיר על האיסור דאורייתא שהוא רק בטירחתן מרובה, ומבואר שגם הדאורייתא הוא מחמת טירחא, אלא דבאמת בלא"ה דבריו שם הם לכאו שיטה אחרת מדבריו בפסקי חוה"מ והריטב"א, שהרי כתב שם שאינו אסור מדאורייתא אלא 'במלאכת עבודת קרקע וכיוצ"ב שטרחתן מרובה', ויל"ע. [↑](#footnote-ref-14)
15. אמנם כל זה הוא רק בשיטת הרמב"ן שיש גם דרבנן בחוה"מ, אבל לדעת שאר ראשונים דסברי שהכל מדאורייתא, וגם כל החילוקי דינים הם בדאורייתא, א"כ לא מצינו לדעתם אוסר מדרבנן בחוה"מ כלל, וע"כ לדעתם דברי הגמ' שהאיסור משום טירחא הם על עיקר האיסור דאורייתא של חוה"מ, ולכן הותר דבר האבד. והעיר ידידי הנ"ל שכן מבואר ברש"י (דף ב: ד"ה וכל מקום פסידא) שמציין לדבריו לעיל במשנה, חזינן שפי' דברי הגמ' על הדאורייתא. וא"כ לשיטתם שוב לא נתיישבה הגמ' הנ"ל, אא"כ נימא דהם פי' כריטב"א וכמש"כ לעיל לדון לבאר דברי הריטב"א גם כלפי הדאורייתא, ועי' ברש"י כת"י (דף יג. ד"ה ה"ג אלא) שמפרש דדבר האבד אינו טורח משמע שפי' כריטב"א ובדאורייתא. [↑](#footnote-ref-15)
16. וכמו שהעירו דוכי כל העושה מלאכה בחוה"מ מדאורייתא עובר גם על איסור דרבנן. [↑](#footnote-ref-16)
17. אמנם הרמב"ן (שם) תמיה על רש"י דאי 'מלאכת עבודה' בא לאסור היו"ט דבר האבד א"כ מדוע בקרא דשבת לא קתני לה ג"כ, ועוד דא"כ נמצא שיש בחוה"מ קרא מפורש להתיר דבר האבד ובגמ' אמרו שלא נתפרש מה מותר ומה אסור ורק מסרה הכתוב לחכמים, עיי"ש. וע"כ מפרש ד'מלאכת עבודה' בא לאפוקי מלאכת אוכל נפש שהיא מלאכת 'הנאה' ולא 'עבודה', ולכן קתני לשון זה רק ביו"ט שהוא מותר במלאכת אוכל נפש ולא בשבת ויוה"כ.

    וההיא דת"כ הנ"ל שמשם הוכיח רש"י פירושו, דוחה הרמב"ן דגרסינן שם 'כל מלאכת עבודה', והיינו שעיקר המו"מ הוא על הא דימי המועד אינם אסורים בכל מלאכה, דת"ל הוא למעט שאינו אסור בכל אלא מסרן הכתוב לחכמים, ומה דקרי ליה עבודה אינו בדוקא אלא כלשון הפסוק, ומוסיף דהוי ממש כברייתא אחרונה בגמ' חגיגה הנ"ל ורק בשינוי לשון, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-17)