סנהדרין ג ד ה - מאור התלמוד
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין

**ציונים ועיונים**

**סנהדרין**

\*

זה בורר

אחד דיני ממונות

היו בודקין

בעזהי"ת

זמן קיץ התשע"ב

ישיבת 'מאור התלמוד' רחובות

**כהן**

**[PHONE_REMOVED]**

**פרק 'זה בורר'**

**מתני' זה בורר בכל המשנה –**המבואר ממתני' שבאפשרות של כל אחד מבעלי הדין לסרב מלדון אצל הדיין שבירר חבירו. ועיין בחהר"ן ובתוס' לעיל ה. ד"ה דן שכל זה כאשר מסכים לדון, ורק שאינו רוצה אצל זה שבירר לו. אך באופן שאינו רוצה לעמוד בדין כלל יכולים הדיינים [אפי' שאינם מומחין] לכופו על הדין.

והוסיף הר"ן שד"ז באה המשנה ללמדינו שרק באופן שבורר לו דיין משלו יכול לסרב ולהימנע מדיין חבירו.

ויעויין בדרישה (סי' ג' סק"ה) שדייק בדעת הרא"ש והטור שיחיד מומחה יכול לכוף הבע"ד ולא מהני לו אם יברור דיין אחר. וכל דין משנתינו בהדיוטות בלבד. אמנם בחי' הר"ן בסוגיין מבואר להדיא שדין המומחה כדין ההדיוטות לזה.

**מתני' ושניהם בוררים להם עוד אחד –** צ"ב מאחר ובין כך צריכים להסכים לדעה אחת בברירת הדיין השלישי, מדוע א"כ נצרכים מעיקרא ב' הדיינים, ולא יסתפקו בזה שקבלו את הדיין המוסכם ביניהם. עי' משנ"ת בגמ'.

**מתני' שני דיינים בוררין להם עוד אחד –** צ"ב מהו כחם של הדיינים לכפות על בעלי הדין דיין שאינם חפצים בו. ובשי' הגר"ד פוברסקי ביאר שזוהי תקנת חכמים כדי להסתלק מן המחלוקת שביניהם. (ולכאו' יל"פ גדר הדברים, שכך מונח מעיקרא בקבלתם לב' הדיינים שיהיה להם כח [כעין כח לפסוק] למנות דיין שלישי, ולא גרע מהיכן שקיבלו עליהם אלו הב' דיינים לדון עיקר דין זה. ודו"ק).

**מתני' זה פוסל דיינו של זה וכו'**– עיין בראשונים שהק' (יד רמה ר"ן תורא"ש ומהרש"א) שמן הרישא מבואר שלכו"ע יכולים הבע"ד לפסול את הדיינים, עד כדי שמצריכים זבל"א, ואילו בסיפא מבואר שדעת חכמים שא"א כלל לפסול הדיינים בלא ראיה. ועיין ביד רמה שפירש שכל מה שמודים רבנן ברישא שיכולים לפסול היינו ביחס לבע"ד שחפץ לברור כל הג' הבי"ד שבזה שפיר קאמר בע"ד שאינו חפץ לדון בפני בי"ד שבירר, ולהכי מצריכים זבל"א. אך סיפא דמתני' עסקינן שרוצה בע"ד לפסול את מי שבירר חבירו בתורת זבל"א, שאומר שכלל אינו רוצה לדון אצלו. ובזה סברי רבנן שא"א לו לבטל שהרי כל אחד מהם בורר לו אחד. (וזוהי כונת רש"י שכ' בד"ה זה פוסל [השייך לסיפא] יכול לומר לא אדון לפניו. ע"כ. והיינו שעסקינן בסיפא שאינו רוצה לדון בפניו ואף לא בתורת זבל"א). ע"ע עוד בראשונים בזה.

**גמ' ואפי' לווה מצי מעכב וכו' לוה כופין אותו ודן בעירו**– פי' בחהר"ן שמסתימת דברי המשנה נראה שאפי' אם המלוה חפץ בבי"ד שבעיר יכול הלוה לילך לבי"ד שמחוץ לעיר (שבדרך כלל יש רק בי"ד אחד בכל עיר), ולזה מק' הגמ' דעבד לוה לאיש מלוה והכיצד מטריחו חוץ לעיר.

ועיקר סברא דעבד לוה יעוי' להלן בסוף פרקין שאינו בדין שיוציא המלוה הוצאות נוספות לילך לבי"ד שמחוץ לעיר. ועיין בזה עוד בקצות סי"ד סק"א שהביא טעם נוסף עי"ש מה שהביא נפ"מ מן הטעמים.

וע"ע בתורא"ש שהיכן שכופר הלה וטוען שכלל לא לוה ממנו אין כאן סברא לכופו.

**גמ' הכא נמי בערכאות שבסוריה שנו אבל מומחין לא**– ערכאות שבסוריה היינו שאינם בקיאים מספיק בדין. ומיהו המחום הציבור עליהם. ובזה יכול הלוה לסרב ולדון בפני מומחין גדולים יותר שמחוץ לעיר. (ולהלן יתבאר עוד בגדר ערכאת אלו) ומומחין היינו שיודעים היטב הדין ואף שאינם סמוכין עי' בחהר"ן ובחזו"א.

**גמ' ואי ס"ד כדאמרינן בי"ד בי"ד בתרי פסלי להו אזלו ובררו להו בי"ד אחריני**– היינו שהמקשן הבין בדעת חכמים שהבוררים הם אותם בתי הדין שצדדו בהם בתחילה כל אחד מהבעלי דינים, ולכן מק' הגמ' שמאחר ונדחו ע"י בע"ד שכנגדם הכיצד יכולים למנות עוד דיינים. עי' בזה היטב בחהר"ן. [[1]](#footnote-2)

**גמ' מ"ש דעבדי הכי וכו' –** פי' הר"ן דקושיית הגמ' רק אליבא דר"מ [שלרבנן לק"מ שע"י ברירת הבע"ד מסתלק המחלוקת] שהיות וס"ל לר"מ שהבע"ד צריכים להסכים לדעה אחת בברירת הדיין השלישי, א"כ סגי בדיין זה המוסכם על שניהם ולשם מה צריך כלל לדיינים הראשונים שהביאו כל אחד מהבע"ד. ולזה תרצה הגמ' שהדין יוצא יותר אמיתי כאשר כל אחד בוחר דיין לעצמו. עי"ש היטב.

ובעיקר זה שכל דיין מצדד לטובת בע"ד עי' היטב מש"כ התורא"ש וביד רמה.

**גמ' מתוך שזה בורר לו דיין אחד וכו' יצא הדין לאמיתו –** מפשטות הסוגי' נראה שבזה נדחה ההו"א בביאור המשנה שאיירי במצב של דיעבד [כשזה בורר לו אחד וכו'] דלפימשנ"ת שבכך יצא הדין מדוקדק יותר הרי שכך ראוי לעשות לכתחילה. ועיין בתיו"ט כאן שנקט כן ופליג שם ע"ד כס"מ הסובר שגם למסקנא ראוי לכתחילה להסכים לבי"ד אחד. עיש"ה. (ואולי תליא נדון זה אם כונת הגמ' שבאמת יצא הדין יותר אמיתי, או שרק כך יסברו הבע"ד ויצייתו משום כך לדין).

**גמ' בערכאות שבסוריה שנו –** צ"ב בגדר כחם של הערכאות, שמחד יכולים לדון [ופעמים אף לכפות הדין] ומאידך יכול הבע"ד לפוסלם, ועיין בחזו"א (טו. ד) שהרחיב לבאר בזה, וזה תו"ד שבמקומות שאין בעיר דיין כשר יכולים ואף צריכים בני העיר למנות עליהם דיין מערכאות, למגדר מלתא כדי לגדור גדר בפני עושי עולה, וחל מינויים זה כמו תקנת חכמים. ומיהו הרשות ביד בעלי הדינים שלא לדון אצל אלו בעירם ולילך למומחה בעיר אחרת, ולכן לשיטת ר"מ יכול הבע"ד לפסול דיין זה שמערכאות. עכת"ד. עי"ש עוד בדבריו אריכות נפלאה.

**גמ' עדו למאי אילימא לממון רחמנא פסליה אי לשבועה הימוני מיהמן כבי תרי –** לכאו' מוכח מכאן בגדר נאמנות ע"א שמחייב שבועה, ורק שאם לא נשבע ממילא מתחייב ממון, שאם נימא להיפך שמחייב ממון ורק שיכול לפטור עצמו בשבועה הרי נמצא שנאמן [במקרה שלא נשבע על ממון] ואינו משמע מלשון הגמ' דרחמנא פסליה. וידוע נדון האחרונים בזה (עי' קוב"ש ח"ב סי' ז') ועיין.

**דף כ"ג ע"ב**

**גמ' אלא ערער דפגם משפחה ר"מ סבר הני אפגם משפחה קמסהדי וכו' ורבנן סברי סו"ס נוגע בעדות הוא–** צ"ב בביאור פלוגתתם, ומדקדוק לשון הגמ' נראה שמודו רבנן דמסהדי אמשפחה, ורק דסברי דסו"ס גם בכהאי יש לפסול משום נגיעה.

ונראה מבואר בזה שנחלקו בגונא שגוף העדות עצמה איננה בדבר הנוגע, וכל מה שנוגע אליו רק תוצאת הנדון. שבזה סברי רבנן דגם משום תוצאה יש לפסול העדות. וכן פי' בתשו' עמודי אור (מא. ז).

**גמ' צריך לברר–** בטעם דין זה כ' היד רמה 'דמצי בע"ד למימר כי היכי דאמרת דהוו לך ב' כתות ולא אשכחת אלא חדא, הך כת נמי דאיתית שקרנית היא'. ע"כ. (ועיין מכות דף ה: ודו"ק).

**רש"י ד"ה כבר העידו הראשונים –** מבואר ברש"י ב' לשונות אם אכן נחשב לפסול מעיקרא כאשר התברר לאחר מכן שחיובו תלוי בכת זו. וצ"ב דמהיכ"ת לפוסלו למפרע, שלכאו' הקובע את הנגיעה היא כפי שהיה בשעת ההגדה, שאז לא היה נחשב לנוגע. וביאר הקה"י סי' ט"ו דתליא נדון זה בנדון גדר פסול הנוגע שאם משום חשש משקר, אין טעם לפוסלו למפרע שהרי בשעת ההגדה בפועל לא היה לו סיבה לשקר, אך אם גדר פסול הנוגע משום בעל דין בכך שמעיד על דבר הנוגע אליו, הרי שאינו נחשב לעד ואף שאינו חשוד לשקר, מסתבר שאם נתברר למפרע שהיתה זו עדות המחייבתו נחשב למפרע שהעיד על עצמו.

**דף כד.**

**מיגו דפסלי עדים פסלי נמי דיינים –** מרש"י משמע שזוהי סיבה לחוש לכל דבריו לאחר שבחלקם נמצאו אמת. ועיין היטב ביד רמה שביאר באופן אחר, שיש לבע"ד לטעון שכשם שהעדים שהביא פסולים אף הדיין שבירר לו אינו ראוי לדון. ועי"ש פירוש נוסף [והוא פי' הר"ח].

וד"ק היטב שנפ"מ בין הפי' הוא אם מיגו זה אמור דוקא כאשר הבע"ד פוסל.

**שם -**בעצם נדון דסוגיין עי' במהרש"א וקר"א שהסיקו שמעיד הבע"ד ועד נוסף ובכך פוסלים אותו לכל עדיות. [ולכן מק' גמ' דהיינו דרב דימי]. ונמצא לפי"ז שיש נפ"מ רבתא בין רב דימי לרבין שלדעת רבין אינו נאמן לפסול הדיין או העד בלא מיגו, ואף שישנם דיינים ועדים נוספים, ורק ע"י המיגו נאמן. ובטעם הדבר עי' בקר"א שלרבין חיישינן קצת שמא חפץ לקלקל הדיין, שרוצה שידונו אחר, ולחשש קל זה אהני מגו לומר שאין לחוש אצלו לשקר.

אלא שהק' מהרש"א וקר"א דא"כ אשכחנא נפ"מ ברורה בין רב דימי לרבין, ומה היא א"כ קו' הגמ' מאי בינייהו. (ובדוחק אולי י"ל שזהו גופא תירוץ הגמ'. ועיין)

**מתני' נאמן עלי אבא וכו' –** בגדר דין זה נחלקו קמאי אם בקבלה זו נעשה לדיין, וכלשון תורא"ש להלן סוף עמ' ב' ...שהכשירום להיות דיינים הוי כאילו היו כשרים ופסקו הדין. עכ"ל. וכ"מ בתשו' הרשב"א ח"א סי' תשכ"ט [ועי"ש שעמד מדוע אין בזה חסרון דמתנה עמשכ"ב לר"מ הסובר שאף בדבר שבממון אין תנאו קיים]. ועיין בקובה"ע סי' ע"ב סק"ז שהוכיח גדר זה מדמצינו בי"ד לחליצה ע"י דקבלו עלייהו עי' תוס' נדה מ"ט ע"ב, ומבואר א"כ שנעשים לדיינים.

וישנם מן הראשונים הסוברים שזהו בגדר של התחייבות(היינו כשאומר אתן לך, ובגדר של מחילה כשאומר מחול לך). דמה"ט הק' תוס' ב"מ ע"ד כיצד מועילה התחייבות זו שלא עשה בה קנין. עי"ש מה שתירץ.

אופן שלישי מצינו בגדר קבלה זו ברשב"ם ב"ב קכח. שמשום הודאת בע"ד הוא שמודה שחייב הוא אם יאמר האבא (ולכאו' נתחדש בזה שזהו הודאת בע"ד על תנאי). ועיין בחזו"א יז.ד שהרחיב בזה.

ונפ"מ מכל זה אם שייך כשקיבל עליו עדים (שדומה דינם למקבל עליו דיינים) והוזמו, אם יענשו בכאש"ז, וכן אם שייך בזה דיני עד לגבי דין קרבן שבועת העדות [ולאו דאם לא יגיד]. עי' בזה בתשו' רעק"א קמא קע"ט.[[2]](#footnote-3)

**מתני' ר"מ אומר יכול לחזור בו -** צריך ביאור וגדר באפשרות חזרה זו, ועיין בחזו"א (י"ז סק"ד) שהאריך להוכיח שס"ל לר"מ שלא סמכא דעתיה בקבלתו בצורה מוחלטת. ומטעם זה נתבאר להלן שהיכן שעשה קנין לכו"ע מהני שלא יוכל לחזור בו עי"ש.

ולצד דגמ' שאחר גמ"ד אין יכול לחזור בו אף לר"מ, ונמצא א"כ שקבלתו גמורה, פי' החזו"א שרק בשעת גמ"ד עצמו גומר בדעתו, או שכבר מתחילה מקבל על זמן דגמ"ד וכעין קנין לאחר ל' שיכול לחזור בו.

**גמ' אמר רב דימי כגון דקבליה עליה בחד –** וביארו התוס' שמודים רבנן שחוזר בו במקום תרתי לריעותא. ויל"ע מדברי המשנה בקבל עליו ג' רועי בקר, שלכאו' הני ג' רועים הויין תלתא לריעותא. עי' בזה ביד רמה ובחי' הר"ן לעיל כ"ג ד"ה וא"ר דימי.

ובעיקר גדר תרתי לריעותא עי'' תשו' רעק"א קע"ו שדן אם גם ב' פסולים באדם אחד (כמו אביו שהוא רשע) נחשב לתרתי, או רק בב' ענינים שונים כמו פסול הגוף ומנין העדים. ובפשטות זוהי מחלוקת הפוסקיםבסי' כ"ב עי"ש בסמ"ע סק"ו וש"ך סק"ב. וצ"ב במחלוקתם.

**עוד שם** בעיקר דבריהם יל"ע כמשה"ק בחהר"ן.... אטו אי בעי למיתב ליה במתנה מי לא מצי יהיב ליה. ע"כ. ולכאו' כונת התוס' שאין זה כנותן מתנה, אלא שעושהו דיין, ולכך א"א לעשות כדיין כאשר רחוק מן הדין בתרתי.

**גמ' אר"י אמר שמואל מחלוקת במחול לך אבל באתן לך ד"ה יכול לחזור בו**– בביאור החילוק בין מחילה לנתינה, ביארו האחרונים(עי' בתומים כ"ח כ"ב ובתשו' מהרי"ט צהלון בחי' לאיזהו נשך) שבהבדל מאתן לך שצריכה קנין ולכך סוברים רבנן דיכול לחזור בו (וכקו' תוס' ב"מ ע"ד הנז"ל) הרי שבמחילה אין צריך קנין ולכך מודים רבנן שאין יכול לחזור בו. ועי' להלן משנ"ת בד' רש"י.

**רש"י ד"ה מחול לך: אינו יכול לחזור בו דהא זכה בה במה שבידו מכיון שיצא זכאי –** פשוט שאין כונתו לפרש דעסקינן דוקא לאחר גמ"ד, שהרי זהו נדון הגמ' להלן אם איירינן דוקא אחר גמ"ד.

ובחזו"א פי' (בביאור הגמ') שהיות ואין נצרך לפעולה נוספת אחר גמ"ד שממילא זכה בממון, בכה"ג יש יותר גמ"ד לקבלתו, ושאני מאתן לך שלא סמכא דעתיה כ"כ כשמחוסר עדיין גביה. (ועדיין צ"ב לשון רש"י ד"ה דברי הכל יכול לחזור בו).

**דף כ"ד ע"ב**

**גמ' תולה בדעת עצמו תולה בדעת אחרים –** מחילוקים אלו מבואר שכל דיני החזרה השנויים בסוגיין תלויים בדעת בנ"א אם גומר בדעתו (להתחייב או לעשותו דיין). כ"כ החזו"א.

**גמ' ר' יוחנן אמר לאחר גמ"ד מחלוקת**– הק' בתורא"ש שלפי"ז אם קאי אף על מחול לך, הלא אין שיעור לדבר עד מתי יכול לחזור בו.

**גמ' אין לאחר קנין כלום–** עי' בנמ"י שהקשה הלא הוי כקנין על דברים, ומה א"כ מקום לקנין בזה. ועי"ש שתירץ דמצינו כהאי קנין שמחזק את הדברים.ובפשטות מבואר בדבריו שאין זה קנין התחייבות, אלא על עצם קבלתו שעושהו לדיין, ורק היות ולא סמכא דעתיה כ"כ שמטעם זה יכול לחזור בו, אהני הקנין לאלם דבריו שגומר בדעתו (ועי"ש בחזו"א הנ"ל).

**רש"י המשחק בקוביה: ומעין גזלנין הם –** ופרש"י ר"ה כב. דאינו מדאו' כל שאינו חוטף מחבירו (והיינו שסו"ס חבירו נותן לו מדעתו ואך שאינו בלב שלם) והאריך בדרך זה בחהר"ן כאן.

**רש"י וסוחרי שביעית הואיל וחימוד הממון מעבירו על דעתו**– משמע שרק משום חשש משקר הוא דחיישינן, ודבר זה לכאו' תליא במח' אביי ורבא להלן כז. אם דוקא רשע דחמס נפסל לעדות. ותירצו האחרונים (פתחי תשובה ר"ז סקט"ו והגה' ברוך טעם לס' טורי אבן ר"ה כב, ועוד) דשיטת כמה מן הראשונים והו"ד ברמ"א לד. ג דשאני הפסולים מחמת איסור דרבנן מאיסור דאו' שבדרבנן אין נפסלים בלא חימוד ממון, וא"ש דס"ל לרש"י שבמשנתינו עסקינן באיסורים דרבנן וכל פסולם מחמת חימוד ממון. וע"ע בס' סנהדרי קטנה.

**רש"י ד"ה שאין לו אומנות אלא הוא –** צ"ב לפי"ז מה מתווסף בכך שמשחק בקוביה. לענין יראת חטא ושקר. ועיין בזה בסנהדרי קטנה.

וז"ל המאירי הטעם לפי שאינו עוסק בישובו של עולם ואינו יודע בטיב משא ומתן ובכונת עדות וכמו שרגילין לשקר באומנות שלהם ואינם מתגנים לבריות באותו שקרות הם סוברים שלא יתגנו בשקרות שאר דברים, וכן אין מכירים בטורח וצרות של בני אדם ואינם חסים על חבריהם להפסיד ממונם, וכו' עי"ש עוד.

**תוד"ה ואלו הן הפסולין–** ביארו שאף עבירות דאו' אינן נפסלין מן התורה משום דלא שמיע להו לאינשי . ועי' בחהר"ן שתמה דא"כ אפי' מדרבנן לא יפסלו (עי"ש ראיותיו) ומטעם זה חולק ע"ד תוס'.

ואכן עיקר דעת תוס' צ"ב מדוע נפסלו מדרבנן כשאינם יודעים האיסור, ומ"ש מהא שאינם נפסלים מטעם זה מן התורה. ועיין במל"מ פ"ד ממלוה ולוה ה"ו ד"ה הנה נאשביאר בב' אופנים. א' דעסקינן שיודעים עיקר האיסור של ריבית וכדו', ורק שטועים לחשוב שאי"ז נאסר מרצונו וכדו', ובזה אינם נפסלים מן התורה שמעמידים אותם על חזקתם, ורק שרבנן פסלום על סמך ידיעה כללית זו (ואולי שהיה להם לברר, נחשבים כמזיד דרבנן). ב' עסקינן דוקא בדבר ששייך בו 'חמדה' שאז חששו רבנן שבאמת אדם זה יודע מן האיסור ובכ"ז עובר עקב חמדתו.

**בסוגי' דאסמכתא –** הקשו הראשונים מדוע בכל תנאי שהוא לא נימא שנחשב כאסמכתא היות והדבר תלוי בספק. עי' בר"ן בסוגיין וברמב"ן ב"ב קסח. ומכח קו' זו חידש הב"ח (ר"ז. יח) דאכן דומה אסמכתא לתנאי וקונה מן התורה, ורק שמדרבנן אינו קונה. והש"ך סקי"ח פליג. והו"ד בקצות סק"א.

ובעיקר נדון זה ביאר בשער"י (ז. ח ד"ה ועפ"י דרך זה)עפ"י היסוד שכל תנאי מילתא אחריתא הוא, היינו שאין זו עשייה 'על צד', אלא שעושה עשייה שלימה, ובנוסף לכך עושה כח ביטול המעשה בהבטל התנאי, ואם עשייתו מעיקרא רק 'על צד' הרי שחסר בעיקר עשיית המעשה ואינו חל כלל.

וא"כ רק במקום תנאי שמעוניין בקיום המעשה, ולכן מתפרשת עשייתו באופן המועיל והיינו כעשייה שלימה ובנוסף לכך תנאי שבכחו לבטל המעשה, אך במקרה של אסמכתא שלהיפך הלא אינו מעוניין לשלם, אמירתו זו שתולה את ההתחייבות בדבר אחר מתפרשת כעשייה 'על צד' ומשום כך בטילה.

**דף כ"ה**

**תוד"ה כל כי האי גונא** (הנמשך מעמוד קודם)**בשיטת ר"ת -**הנה לשיטת ר"ת צ"ב מהי ראיית הגמ' מד' ר"ט בנזיר, ששם אין סברא זו שיש בקוביא שמתחייב כנגד ריוח שמתחייב לו חבירו. ואכן יעוי' בס' הישר לר"ת (סי' תקצ"ג) שהק' בעצמו קו' זו ותירץ (כמש"כ תוס' להלן ד"ה ר' יהודה) דעכ"פ ילפינן שמספיקא אינו מתחייב. וצ"ב בכונתו. ועי' מהרש"א ובקרני ראם שם וצ"ב.

ויעוי' בנתיבות ר"ז סקט"ו שתירץ עפ"י שיטות הפוסקים (הב"ח ועוד) שנקטו שכל חסרון אסמכתא מדרבנן בלבד ומדאו' קונה, ועפי"ז חידש שכל סברת ר"ת שגומר בדעתו להקנות כנגד זה שמרויח מהקנאת חבירו, זוהי רק סברא המועילה כאשר חסרון הקנין דרבנן, ולא כלפי חסרון קנין דאו'. וא"כ שפיר הוכיחה הגמ' משיטת ר' טרפון שסובר שיש בקוביא משום גזל, שהרי ס"ל שחסרון אסמכתא מדאו' שאינו מתחייב על הספק וממילא לא מהני לו מה שחבירו מתחייב כנגדו.

**שם בסוה"ד והא דפסקינן דמשחק בקוביא קני דוקא כשמעות שניהם על הדף וכו' –** עי' בקצות רז.ו שהק' שדף זה ששייך לשניהם אינו יכול לקנות להם וכדין חצר השותפים שאינם קונים זמ"ז בחצרם. ויעוי' בנתיבות סוסקי"ב שיישב עפי"מ שהוכיח מדברי התוס' (שדימו נד"ד להקנאת בי"ד חשוב) שעיקר כונת התוס' שע"י שנמצא בדף השייך לו הרי"ז כגבוי, והטעם שצריך שיחשב כגבוי כמש"כ הסמ"ע סקל"ג שגם אם אסמכתא קניא מ"מ אין כאן חוב גמור שיכולים להוציאו בבי"ד, ולכך כאשר נמצא ברשותו על הדף אהני שגבוי כבר.

**גמ' והאנן תנן מלוה בריבית –**לכאו' הנדון בזה לפסול רק את המלוה ועל אף שגם הלוה עובר באיסור ריבית. ומשום די"ל שחימוד ממון הפוסל לעדות היינו דוקא שבכך מתרבה ממונו, וממילא כלפי הלוה שאין מתרבה ממונו בשביל זה אין נכלל בפסול זה, ולזה קמ"ל שכל שעובר משום שיקול דממון ככל שיהיה הרי"ז חשוד ונכלל בחשש דחמדת ממון.

**גמ' והא רבא הוא דאמר לוה בריבית פסול לעדות –** לקמן מבואר שכל פסולי דרבנן צריכים הכרזה על פסולם וקודם שהוכרז עליהם עדיין כשרים להעיד. ומכאן הוכיח הר"ן שפסול הלוה בריבית אינו מדרבנן, שהרי מבואר בסוגיין שע"י שנודע עתה בעדותם שלוו בריבית אינם נאמנים להעיד על בר בינתוס ואף קודם הכרזה. וצ"ב לדעת התוס' שנקטו לעיל כד: שפסול דרבנן הוא. עי' מה שתירץ הנמ"י.

**גמ' מפני דרכי שלום בעלמא –** וברש"י שלא זכה בהם בעל השובך דממילא קאתו, וצ"ב כונתו. ובגמ' ב"מ קב מבואר דעסקינן קודם שקיים מצות שילוח הקן שלכן אסור לו לזכות. עי"ש. ונמצא לפי"ז שאינו זוכה בעל השובך אלא באלו שעדיין לא קיים בהם מצות שילוח הקן.

וכבר הק' בסנהדרי קטנה שא"כ בנד"ד דיונה המושכת שאר יונים מהיכן נדע שאכן בכולם לאנתקיים מצות שילוח. ועי"ש מה שדן לתרץ דסו"ס הוי ספק ואין לפסול העד משום כך.

**דף כ"ה ע"ב**

**גמ' מציאת חש"ו וכו' מפני דרכי שלום בעלמא –** ופרש"י ועברי אתקנתא דרבנן מחמת חימוד ממון. משמעות לשון זה שאין גדר פסולם משום 'גזילה' דרבנן, אלא שזוהי תקנה בעלמא שאין ליקח מהם. והאריך בזה הדבר אברהם (ח"א כא. ט"ז ד"ה אולם מה). ועיין עוד להלן.

**תוד"ה א"נ מפני דרכי שלום –** יל"ע שלכאו' לפי מה שנתבאר בסוגיין שחזרו לפסול במציאת חש"ו שאיסורם מפני דרכ"ש, מעתה ממילא יפסל לכו"ע גם ארא דיונים מטעם זה דדרכ"ש. וכן משמע בתוס' שקישרו דרכ"ש דיונים למציאת חש"ו.

אמנם למשנ"ת לעיל שאין זה בגדר 'גזילה' דרבנן ורק הנהגת דרכ"ש בעלמא, יש מקום לחלק כל ענין לגופו. וכן מבואר להדיא במאירי (עי"ש שפליג על תוס', ואכן מדבריו מוכח כנ"ל שאין גדר איסור דרכ"ש משום גזל כלל). וע"ע מש"כהתורא"ש לפרש באופן אחר.

**גמ' החמסנין מעיקרא סבור דמי קא יהיב וכו' וברש"י –**כונת רש"י לפרש כפי המבואר ביד רמה שבתחילה לא אסרו את החמסנים היות ומשלמים כסף, ובכהאי גונא תולים שמתרצה כדין תליוהו וזבין זביניה זביני, ורק שלאחר מכן גזרוחכמיםלפסול לאחר שראו שישנם החוטפים את החפץ ומשליכים המעות לבעלים, בזה אמדינן שאין דעת הבעלים למכור (ונ' שכל ריצויים למכור רק כאשר יש לדבר צורת מקח שבדיעבד מתרצים למקח שנעשה, אך כאשר נעשה בצורה הדומה לגזילה עם תשלומים מהיכ"ת שיתרצה למקח). ודו"ק היטב בלשון רש"י שנתכוין לזה.

**תוד"ה מעיקרא: וא"ת והא אמרינן וכו' בלא דמי משמע להו לאינשי וכו' –**עי' מהרש"א שאין כונתם להקשות שיפסלו מדאו', שהרי אדרבה היות ולא משמע להו לאינשי אינם נפסלים, אלא שכונתם שעכ"פ מדרבנן יפסלוכפסולי דמתני' במלוי ריבית וכדו' דלא משמע להו לאינשי ופסולים מדרבנן. וע"ע מה שתירץ התומים ל"ד סקי"ב.

**שם בתוס' בתירוצם –**מבואר בתירוצם הראשון שלא נתפייסו הבעלים בממון זה. והנה מבואר מכל זה שבכה"ג אינם עוברים משום גניבה וגזילה, על אף שמסתבר שלא זוכים בכסף כנגד רצונם, ומשום שסו"ס לא נפסדו הבעלים שום ערך ממון וכל קפידתם הוא רק על גוף החפץ. וכ"כ המחנ"א הל' גזילה סי' כ"ז ועי' בזה בקוב"ש ב"ק אות א'. ובמרחשת ח"ב סי' לא. ענף ה' אות ז. (ובאחיעזר ח"א כב.ו משמע דס"ל שעובר גם בגזל).

ומ"מ העולה שנחלקו תרוצי התוס' אם סגי בנתינת כסף להבעלים שלא יעבור על לא תחמוד על אף שלא נתרצו הבעלים בכך. אמנם שי' הר"מ (א' מגזילה ט)שאף בנתן דמים ונתרצה עובר בלאו זה. וע"ע לח"מ פ"י מעדות ה"ד.

**גמ' רועים כיון דחזו דקא מכווניושדו לכתחילה גזרי בהו רבנן –** צ"ב שהרי זה מזיק וכגזילה גמורה, ומדוע אינם פסולים מן הדין. עיין מה שחידש בסנהדרי קטנה. ומיהו למשנ"ת להלן שפסלו כל רועה בסתמא א"ש שהוצרכו לתקנה לפסול אף כשלא הוכח שעושה כן.

**דףכו.**

**גמ' בתחילה היו קוראין אותם אוספי שביעית ובכל הסוגי'** - יעוי היטב בחזו"א (כאן ושביעית יג.סקי"ז) שהרחיב לבאר הסוגי' לפי מחלוקת המפרשים שנחלקו באופן ההיתר סחורה בפירות שביעית שלדעת הגר"א מותר ללקוט ע"מ למכור ורק לקנות ע"מ למכור ביוקר אסור, ובזה דנה הגמ' באופן הלקיטה אם ע"י עצמן הוא ומותר. עי"ש היטב.

**רש"י ד"ה אוספין כשרים: דמצי למיכלנהו קודם זמן הביעור**– משמע מדבריו שכל איסור הסחורה, כדי שלא יבטל חובת ביעור וכמש"כ להדיא בסוכה לט. וכ"פ הפנ"י בב"ק קא:.

**גמ' אגיסטון אני בתוכו –**ופרש"י ששכיר וקרקע של נכרי הוא. לכאו' משמע שאין קדושת א"י לקרקע שבבעלות נכרי שמשום זה מותר לעובדה בשביעית. ובתוס' פליג. ועיין במאירי שדן בזה וצידד לפרש דעסקינן בסוריא שקדושתה קלה יותר.

וד"ז נדון באחרונים אם למ"ד יש קנין לעכו"ם באר"י היינו רק ביחס לקדושת הפירות או אף לגבי גוף הקרקע. עי' חזו"א (כ.ז) ובגר"ח (גיטין מז)ובאחיעזר (ח"ב לט. יב)שנקטו דלא מהני להפקיע קדושת הקרקע. ובמרומי שדה לנצי"ב (ח"ב סי' נ"ו ד"ה ומעתה נחפשה) צידד דמהני. עי' בזה במעדני ארץ שביעית(בסופו קונ' מקדם לעדן סי' ה' ענף ג' אות ו').

**תוד"ה לעקל בית הבד בכל הדיבור –** בפי' דבריהם האריכו האחרונים עי' מהרש"א ומהרש"ל. ובחזו"א (יט. יב,טו) פירש שזמירה הנחשבת כמועילה לאילן היא כשנעשית באופן מסויים כפי הידוע למתעסקים בכך, וכל זמירה אחרת אם שאמנם מועילה מעט לאילן אך יותר מקלקלת מאשר מתקנת. ומה שנאסר כפעולת נטיעה הוא כאשר עושה הזמירה המיוחדת שמועילה לאילן וכל שעשאה עבר באיסור ואף אם מכוין לענפים בלבד, שסו"ס מציאות של מלאכת אילן היא, ורק כאשר עושה חיתוך שאינו מכוון שכאמור קלקולו גדול מתיקונו, בזה תליא בכונתו שאם מכוין מחוץ לכונת הענפים גם לתועלת האילן, הרי שנחשב שעשה מלאכה משום כונתו.וכשכל כונתו לענפים בלבד וכלל לא לאילן, בזה אין נחשב כמעשה השבחת האילן ומותר בשביעית.

וזהו א"כ כונתם לעקל בית הבד הוא צריך, היינו אך ורק לצורך זה [היות ובעצם מקלקל הוא, כשכונתו לכך בלבד אין איסור בדבר]. ע"כ עפי"ד חזו"א.

**דף כ"ו ע"ב**

**גמ' אמר עולא מחשבה מועלת אפי' לד"ת –**פי' המאירי שבמחשבה זו מונח גם רפיון מסויים, שמרגיש בעצמו שרק כך וכך צריך ללמוד ולא יותר, ולכך אינה מתקיימת.

**גמ' כולן צריכין הכרזה –** בטעם ההכרזה כתבו הראשונים, משום פסידא דלקוחות [וכעין המבואר לקמן כז. בסוגי' דעד זומם מכאן ולהבא נפסל[[3]](#footnote-4)]. ולכן הוסיף הנמ"י לעיל כו. שבמקום שאין נפ"מ ללקוחות פסולים אף בלא הכרזה.

**גמ' אנהו קבוראי דקבור נפשא ביו"ט וכו' –** צ"ב ממשנ"ת במתני' שאותם איסורים שלא שמיע ליה לאינשי, נפסלים עכ"פ מדרבנן וכמו שפי' שם תוס', וכה"ק שם הר"ן ע"ד התוס' מסוגיין.

ועיין במל"מ (פ"ד ממלוה ולוה ה"ו ד"ה הנה נא) שביאר בגדר פסול דרבנן באיסורים אלו דחיישינן מדרבנן שבכל זאת יודע האיסור ומחמדת הממון עובר עליו, ובמקום מצוה לא חששו רבנן לזה. עי"ש עוד.

**דף כז.**

**גמ' עד זומם פלוגתא דאביי ורבא –** גדר ד' רבא צ"ב שממנ"פ אם אכן חדשה תורה שנתבררו העדים כשקרנים, מדוע אינם נאמנים כן למפרע, ומדוע נעשה פלגינן נאמנות בזה.

ויתכן שהיות ובאמת כח נאמנות שניהם שוה גדר חידוש התורה לקבל השניים לא בתורת בירור ורק כהנהגה כמי שנתברר דבריהם של השניים, והנהגה זו נאמרה מכאן ואילך.

ובטור סי' ל"ח ביאר בטעם נאמנות השניים וז"ל: ומפני זה האחרונים נאמנין כיון שמעידים על גופן של העדים והוי כאילו העידו עליהן שהרגו את הנפש או שחללו שבת, והן אינן נאמנין על עצמן לומר לא עשינו כך וכך. עכ"ל. ובפשטות כונתו לבאר דעת אביי שפסולם מסברא ומטעם זה פליג על רבא.

אלא שסברא זו עדיין צ"ב שהרי מעיקרא כשהעידו הראשונים שהיו שם וראו הלא נתקבל הדבר בנאמנות של עדות (ופשיטא שאינו שייך בזה פסול של נוגע ובעל דבר, שהרי אין סיפור דברים זה נוגע לעצמם כלל) ושוב א"כ מדוע נאמנים השניים יותר. וצ"ל שכונתו דאמנם אף לאביי חידוש גזה"כ הוא[וכמש"כ הר"מ] וכל סברתו להגדיר גדר גזה"כ שהחשיבה תורה נאמנות הראשונים כלפי עצמם כמו עדים המכחישים את היותם פסולים. עי' בכל זה בשי' הגרש"ר למכות סי' ג' אות ג'.[[4]](#footnote-5)

**גמ' מומר אוכל נבילות לתיאבון –** ברש"י מבואר שתאבון היינו דוקא לממון דמאה"ט יש לחשוש שיעיד שקר עבור ממון וכמו רשע דחמס. אמנם בתוס' (לעיל כו: ד"ה החשוד ולעיל ט: ד"ה לרצונו) הוכיחו שע"י כל תאוה שהיא נפסל.

**שם במחלוקת אביי ורבא –**בפשטות יסוד מחלוקתם שלרבא פסולו משום חשש משקר, ולשיטת אביי יל"ע אם חושש לשקר ע"י כל רשעה, או שמעצם היותו 'רשע' פסלתו תורה על אף שלכאו' אינו חשוד לשקר. ע"ע בזה להלן.

אמנם בקצות נב.א הוכיח מדברי נמ"י בסוגיין דב' מיני פסולים נפרדים הם, שרשע הפסול מחמת עבירה גדר פסולו לא משום חשש שקר אלא מגזה"כ וכאשה הפסולה, ואילו ברשע דחמס פסולו משום חשש שקר. עי"ש הנפ"מ לעדות איסורים וכדו'.

**גמ' נימא כתנאי וכו' ורבא כר' יוסי –** צ"ב שהרי פשיטא שאין העד זומם נחשב כ'חמס' שאינו נוטל ממון לעצמו בעדות זו, וא"כ מדוע פסול לעדות ממון, ומ"ש מאוכל נבלות להכעיס שכשר לכל עדות לדעת רבא. ובהכרח שפסולו ע"י שהוחזק לשקרן לעדות ממון ע"י שהעיד שקר, שבזה גרע מאוכל נבלות להכעיס. עי' בזה במנח"ח.

**גמ' ורבא דאמר כר' יוסי דאמר וכו' מקולא לחומרא לא אמרינן-** צ"ב שהרי לכאו' גם לרבא אמרינן מקולא לחומרא, באוכל לתיאבון –שאינו רע לבריות ובכ"ז פסול להעיד שחשוד כרע לבריות. יעוי' ביד רמה שפי' שבזה שחשוד לממון בהכרח פסלתו תורה אף להעיד לבריות, [שאל"ה לענין מה פסלתו תורה אם אינו חשוד כרע לבריות [[5]](#footnote-6)].

ונמצא לכאו' לפי"ז שלרבא ישנם ב' דינים בפסול הרשע, א – כאשר נמצא רע לבריות כמו גזלן וכדו' שבזה חשוד להרע לבריות [ובו נחלקו ר"מ ור' יוסי אם פסול רק לדרגה שבו נפסל, ונפ"מ אם ע"י חשוד לממון חשוד לנפשות. ב- ברשע דחמס מחמת ממון שבזה חדשה תורה שבכל מקרה יש לחוש בו שמחמת חימוד ממון חשוד להרע לבריות. ודו"ק.

**תוד"ה מאי שבועות שבועות דעלמא** – ממה שדימו התוס' חשוד על השבועה לפסול רשע דעדות מבואר דנקטו כדבר פשוט שכל גדר רשע לעדות הוא מחשש משקר, שבזה אכן דומים דיני חשוד לשבועה לעדות, ודלא כמשנ"ת לעיל מהקצות נב. א [בד' הר"מ] שרשע פסול לא מחמת חשש שקר אלא שפסלתו תורה מצ"ע וכמו פסול אשה (ונפ"מ שנאמן לאיסורים).,

**גמ' אתו תרי סהדי אסיהדו בחד מהנך וכו' –**מדברי הגמ' מבואר שאף שמעידים לפסול כל עד ועד מגניבה נפרדת בכ"ז נאמנים לפסול. ומשום שסו"ס עיקר עדותם אחד הוא שהלה פסול להעיד.

ומטעם זה פסק הרמ"א (לד. כח) שנאמנים לפסול כאשר א' מעיד שגזל והשני שהלוה בריבית, וציין הגר"א לסוגיין.

אמנם המאירי כ' שכל זה דוקא כשמעידים על אותה עבירה, ולא יהני אם א' יעיד על גניבה והשני על גזילה. ומשמע שבכל מקרה צריכים להעיד על רשעותו לעבירה מסויימת זו [ולא אמרינן שסו"ס מבין שניהם יוצא שחשוד לשקר]. ועיין היטב בכל זה בשי' הגרש"ר רס"ד ובמה שהביא חידוש מהזכר יצחק.

**רש"י ד"ה לכהיוהו לעיניה –** עיין ברש"ש שהק' לפי' שני שיפקיעו את ממונו מדוע נחשב לחומרת נפשות שיהיה הדין שחשוד על הממון אינו חשוד לעדות זו. [ומשמע של"ק לרש"ש מפי' בתרא שיהיה בשמתא שזה שפיר חמור מממון].

**דף כז ע"ב**

**רש"י ד"ה וכל הראוי ליורשו: אבל הוא פסול לאחי אמו שהרי מעיד זה ראוי ליורשו –** מדבריו נמצא שיתכן פסול לעדות רק מצד אחד לשני ולא להיפך, והעיר הר"ן שנראה מזה שענין הפסול משום נגיעה, ולכך תלה הדבר בירושה, וצ"ב שהרי פסול הקרוב להעיד אף לחובתו [ועיין ב"ב נט. שפסול קרובים מגזרת מלך ולא מחשש משקר] ולכך הביא מהרז"ה שפסולים תרוייהו אהדדי.

והיינו שלפי"ז כל גדר הירושה כ'סימן' על כך שנחשבים כקרובים. עיין בכל זה היטב ביד רמה ד"ה אמר ר' יוסי.

(ומעצם זה שנפסל לאחי אמו מחמת ירושה, מוכח לכאו' שירושתו היא ישירה מן המת ואין הגדר שעוברת הירושה לאמו בקבר ונוחל את אמו. עי' בזה קוב"ש ב"ב של"ג ובשי' הגרש"ר כאן).

**מתני' אבל משנה ראשונה דודו ובן דודו וכל הראוי ליורשו -** הא דנקט דוגמאות אלו דוקא פי' הר"ן דאתא לאורויי שלא כל מי שיורש ע"י משמוש פסול, שהרי אם כך הוא יפסלו כל ישראל, ורק שע"י ירושה בקרבה ראשונה ושניה כדודו ובן דודו נפסלו. עי"ש עוד בשם המלחמות. וע"ע חזו"א.

**שם במשנה –** לא נמנו במשנה פסול אב ובנו עי' מה שתירצו בתורא"ש ובמאירי.

**דף כח.**

**גמ' בנים לעלמא מנלן אמר רמב"ח וכו' עד שיוזמו שניהם וברש"י –** צ"ב מדוע נחשב שנענש בעדות אחיו שהרי עונשו הוא על כך שהעיד בעצמו העיד עדות שקר. וברש"י לכאו' פי' דבר אחר 'דאי לא אסהיד האי קרובו בהדיה לא הוה מיקטל'. ומשמע שהוא נענש על כך שהעיד אחיו עדות שקר, וצ"ב דלכאו' עונשו רק על עדות עצמו וכלל לא על שאר העדים.

וביאר האו"ש י"ג מעדות ה"ז (והו"ד בשי' הגר"ד פוברסקי קצ"ה) שעיקר כונת הגמ' שנענש על עדות אחיו, והראיה לכך כמבואר בגמ' שבעינן עד שיוזמו כולם, שבזה מוכח שהעונש הוא על עדות הכת כולה שזממו. (וביותר הוכיחו האחרונים במכות שגדר עונש הזוממין לא על כל עד בפנ"ע אלא על כללות הכת, ומטעם זה משלשין בממון שבכך שמתחלקים בעונש הממון מתקיים עונש הכת בכללותה. ודו"ק).

ונמצא א"כ שגדר פסול הקרובים לא משום חסרון נאמנות כחשש משקר, אלא שאי אפשר שעל ידי עדותם יענשו זה מחמת זה, ובכך אין להם אפשרות להעיד, שהרי"ז עדות שא"א יכול להזימה, עי' בזה בקובה"ע (סי' ס"ה ג.ה), וזהו כונת הגמ' ב"ב קנט. שפסולם של הקרובים מגזרת מלך.

וע"ע לשון רשב"ם ב"ב נז. ד"ה היינו מתניתין ובמאירי שם.

**דף כ"ח ע"ב**

**רש"י ד"ה באשת חורגו: על נכסי מלוג שלה וכו' –**מלשון רש"י משמע שכל שיש נפ"מ מעדותו לגבי יורשי הנדון ודאי שפסול מחמת אותם יורשים, וכבר הק' בחי' ר' יונה שטעם זה אינו מתאים אף לא למשנה ראשונה, עי"ש. ובתורא"ש הק' שלפי"זיפסל אדם מלהעיד לאבי בעל אחותו וכדו' שנוגע הוא לענין זה שתירש אחותו. וצ"ב.[[6]](#footnote-7)

עוד העיר בתורא"ש [וכיון לכך הרש"ש] שלכאו' מטעם זה יש לפסול אף אשת חורגו משום ירושת חורגו שיורש את אשתו, וצ"ל דעסקינן שנסתלק הבעל מירושתה.

ומ"מ כ' המחנ"א (א' מעדות)שלאחר מסקנת הגמ' שפסול לאשת חורגו רק משום שאשתו כגופו ולא משום שהבעל אוכל פירות, משמע שאין לפסול עדות כאשר באה בכך הנאה לקרובו, והיינו שקרוב לנוגע בדבר כשר. [אלא שהרש"ש הנ"ל ביאר שמדובר שהסתלק הבעל מזכותו בנכסים ולכך אין לחוש לאכילת פירות].

**גמ' בסורא אמרי בעל כאשתו וכו' אשתו כגופו**– הנה מבואר דתרוייהו אמרינן. ועיין בר"ן שכ' שפשיטא יותר אשה כבעלה שזה נלמד מגוף הפסוק דודתך.

ונמצא מעתה שהבעל כלפי אשתו נחשב כבעל דבר ממש ולא רק כקרוב. [ונמצא שלשיטות הראשונים שאדם על עצמו אינו נחשב כעד 'פסול' אלא שכלל אינו עד, הוא הגדר גם כלפי עדות אשתו, ונפ"מ שלא אומרים בזה עדות שבטלה מקצתה. ואכמ"ל].

**גמ' מעיד אדם לאשתו ארוסה וכו' בכל הסוגי' –**בס' זכר יצחק ח"א סי' ט"ו הקשה קו' עצומה שהרי קרא דילפינן מיניה אשתו כגופו הוא מדודתך דאיירי גם בארוסה, ומהיכ"ת לחלק ולהכשיר עדות עליה. עי"ש מה שישב לד' הר"מ.

**גמ' אשתו ארוסה וכו' והא איקרבא דעתיה לגבה –**הא דתליא באיקרובי דעתא צ"ב שהרי סיבת פסול הקרובים רק מגזירת מלך וכמבואר במס' ב"ב קנט. ולא משום קירבת הדעת,[[7]](#footnote-8) וצ"ל כמש"כ בקוב"ש (ב"ב תכ"ד ובקובה"ע כב. ו) שע"י איקרובי דעתא נקבעים מי הם הקרובים, ואחרי שנקבעו כקרובים פסולים מגזרת מלך. (ועי"ש נפ"מ מגדר זה . ויל"ע).

ובעיקר גדר פסול הארוסה יל"ע אם מאחר דאיקרבא דעתו הרי היא מעתה כאשתו שנדונית כגופו עצמו, או שעי"ז נחשבת רק כקרובתו. ובפשטות זהו מחלוקת ראשונים שנחלקו האם פסול הארוס לקרובות ארוסתו כבקרובות אשתו. עי' בחי' הר"ן מהרמב"ם ורבינו דוד.

ועיין בחי' ר' יונה שחידש שגדר פסול הארוסה משום נוגע בעדות (ומ' שזהו מתקנת חז"ל, שהרי קי"ל במתני' אוהב כשר לעדות) ולא חילקו חכמים ופסלו אף כשמעיד לחובתה.

(ובעיקר גדר פסול אשתו הנשואה אם נחשבת כקורבא בעלמא או שהוי כבע"ד עצמו. נחלקו הראשונים לעיל פ"ק עיין בגר"ח פי"ד מעדות ה"ז).

**דף כט.**

**מתני' אחד אומר איני יודע יוסיפו הדיינים וברש"י** – ומבואר ברש"י שבזה שאומר איני יודע מגרע גרע מדיין שחולק על רוב הדיינים.

וביאו"ד כמושייסד הגר"ח (כתבים ב"ק כז:)שבהלכה של בי"ד חדשה תורה ב' דינים א. החשיבה התורה את כל מנין הדיינים כמי שמהווים יחד שם 'בי"ד', וע"י שנעשה בי"ד שוב מהני דעת רוב הדיינים להחשב דעתם כדעת ה'בי"ד' וכפי הכלל שרובו ככולו (כדין שתיית רוב כוס ככוס וכדו') ששם בי"ד מוגדר לפי רובו. ב. גם כאשר מתחשבים בדעת רוב דיינים כדעת 'בי"ד', מ"מ עדיין לכאו' יש מקום לחוש לדעת המיעוט שמא האמת עמהם, ובזה חדשה תורה שיש לאחוז לאמת כדעת רוב הדיינים, ואין משמעות לדעת המיעוט, והיינו כעין ביטול ברוב דכה"ת שבטל דינו של המיעוט. עכת"ד.

וזהו משנ"ת במשנתינו שהאומר איני יודע יוצא מכלל מנין הבי"ד ונמצא מנין הדיינים חסר מלהיחשב 'בי"ד של ג' דיינים' וגריעה מאופן שמביע דעתו היפך מדעת חבריו שסו"ס בזה נמנה על הדיינים שבמנין הבי"ד. (וכן הובא שם לבאר מהגר"ש היימן).

**גמ' מסייע ליה לר' יהודה צריך שיאמר אתם עדי –** במשנה לא נזכר שאמר להם, וביאר ביד רמה (וכן מבואר בר"ן) שמלשון המשנה 'הודה לו' משמע דוקא דרך הודאה, [ובזה חלוק מלשונם 'אמר' שהוא חייב לו] ומשמע דוקא כשנכר באמירתו שהיא דרך הודאה, וכמו זה שאומר אתם עדי, ואה"נ שאין אמירת אתם עדי מעכבת כל שניכר כהודאה בפני עדים. ועיין לשון רש"י במשנה ד"ה הודה לו.

**דף כ"ט ע"ב**

**גמ' אכמין ליה עדים לחבריה בכילתא –** יעוי' בקצות (פא. יג ובמשובב נתיבות) ובנתיבות (סק"ז) דנו אם סגי בכך שישמעו העדים ההודאה בלא שיראו אותו בעיניהם. ויסוד מחלוקתם הוא אם השגת כל אחד מן החושים נחשבת כראיה, או ששמיעה נחשבת רק כידיעה בעלמא שברור לעדים שכו"כ היה ואינה כראיה ממש. עי"ש.

**תוד"ה כך אדם עשוי שלא להשביע –** המבואר מן הסוגי' ומתוס' שב' טענות הם: טענת השטאה וטענת שלא להשביע. טענת השטאה – שיית רק היכן שתובעו שבזה י"ל שטענו בשטות לפי שטות טענתו, ומשא"כ בטענת שלא להשביע שלא שייך כשמודה בלא טענה. ומאידך טענת שלא להשביע שייכת רק כשהודה מעצמו ולא כשתובעו.

ונפ"מ לדין טענינן שטענת השטאה לא טוענים לבע"ד עצמו, והטעם שאם אכן משטה בו היה לו לטעון בעצמו כן, ולכן ליתומים טענינן. ומשא"כ בטענת שלא להשביע עצמו, כיון שאמר כן בצורה שנראית כנאמנת [שזהו כל ענינו שלא להשביע] בזה טענינן, שאפשר שלא יודע מהאפשרות שיתן אמתלא לדבריו (עי' בשי' הגר"ד פוברסקי).

**גמ' הודה בפני שנים וקנו מידו –** צ"ב גדר קנין זה מדוע לא הוי קנין דברים בעלמא. וביאר בהגה' אשרי שקנין זה עשה על התחיבותו לזמן פרעון.

**רש"י ד"ה שלשה: והפקרן הפקר ויכולין לשנותו לעשות מלוה בשטר ולהיות במקום הלוה וכו'**–ביד רמה משמע שעצם זה שהודה בפני בי"ד הרי"ז כשטר, וע"ע מה שהוסיף לבאר בד"ה מר.

אך ברש"י מבואר שבכך שעשאם בי"ד יכולים הם לעשות השטר [בהבדל מכל שטר הנעשה מדעת המתחייב, שבכך נחשב שנעשה השטר על ידו].

ומה שלא ניח"ל לפרש שעצם ההודאה בפני בי"ד מועילה כשטר וכהיד רמה, ביאר בחהר"ן שכיון שלא היתה כאן תביעה, אין להודאתו מעלת כל דין ודברים הנעשים בבי"ד שגובים ממשועבדים מחמת שיש להם קול (וכמבואר בב"מ טו.).

אלא שבעיקר הדבר צ"ב אטו לכל שלשה יש כח הפקר בי"ד. (עי' שי' הגר"ד פוברסקי רכ"א[[8]](#footnote-9). וע"ע בחי' מהר"ם שיק שדימה דברי רש"י לשיטת ר"מ בגיטין סו:)

**רש"י ד"ה ושלחו: נעשית כמלוה בשטר שגלויה לכל הלכך כתבינן –** היינו כמשנת"ל דבכה"ג שיש קול גובים אף ממשועבדים שאין פסידא דלקוחות (כמבואר ב"מ טו.). אלא שעדיין צ"ב הכיצד כותבין על כך שטר בלא דעת המתחייב [-המודה] שהרי שיטת רש"י שבלא דעת המתחייב יש בשטר חסרון דמפי כתבם וכמבואר בקצות כח.ו . וצ"ע.

**דף ל.**

**אמר להן אחד אני ראיתי אביכם וכו' של פלוני הם של מע"ש הם וכו' –** עי' בחהר"ן שהק' מדוע אין להאמין לעד כלפי איסור מע"ש כדין ע"א נאמן באיסורים. ועי"ש מה שצידד לומר שהיות ונוגע גם לממון למ"ד מע"ש ממון גבוה, הרי שכלל אינו נאמן. עי"ש עוד. ובגדר דבריו ביאר בקה"י (סי' י"ח ד"ה אבל באמת) שרק בכה"ג שהאיסור הוא תוצאת הממון [דס"ל לר"מ שרק בהיותו ממון גבוה נאסר] בזה אינו נאמן אף לאיסור.

ועיין מש"כ בשמעתתא ו.ד על דבריו.

**שם גמ' כל שבידו –** עי' בתורא"ש שהק' הכיצד שייך להחשיב בידו כלפי מע"ש דשאנימהמעיד על חבירו שבידו ליתן לו. ולכאו' יש לומר שהיות וכל מה דבעינן שיהיה בידו, רק ביחס להפסד ממון שלהם [בהבדל ממעיד ששייך לחבירו שי"ל שרוצה שיזכה בו חבירו, ולכך בעינן שיהיה בידו ליתן לו] וד"ז בידו דאי בעי שתיק והיו נפסדים מממון זה.

**שם בגמ' –** לכאו' זהו מגו להוציא מחזקתן של יורשין. עי' בתומים (צ"ט. ד) שהוכיח מכאן שאמרינן מגו זה שבידו ליטול אף להוציא.

**גמ' איכא בינייהו לשלומי אינהו מנתא בהדייהו וכו' לשלומי אינהו מנתא דידיה –** צ"ב נדון הסוגי' שאף המזכה יצטרך לשלם חלקו כמזיק. ומוכרח בזה כמשנת"ל(כט.) מהגר"ח שהפס"ד חל ע"י הבי"ד בכללותו, שמורכב מהני ג' דיינים. ורקשסגי בפסק ב' דיינים המהווים רובו של בי"ד שבי"ד חייב. והיות ואין הפסק מתייחס לדיינים פרטיים אלא לכללות הבי"דנמצא שגם על ידו של דיין זה השלישי נעשה הנזק, [וכל דחיית הגמ' היא שאמנם נעשה הנזק על ידו אך אינו נחשב כפועל הנזק שנעשה לאונסו].

ובפשטות זהו נדון הגמ' שישלמו הב' חלקו של הג', שאמנם נעשה הנזק ע"י ג' דיינים ורק שא"א לחייבאת הדיין הג' ומשלמים הם את חלקו.[[9]](#footnote-10)

**גמ' ר"ל אמר פלוני ופלוני מחייבין משום מחזי כשיקרא –** ביארו הר"ן ויד רמה שאמנם במשנה נזכר איסור זה דרכיל, ובכל זאתר"ל לא חושש כאן לאיסור זה. והיינו משום דס"ל שרק בגונא דמתני' שהולך להתפאר בפני בע"ד, אך בנד"ד שאני שכותבין הדין לפי תומם ורק שעלול להיות שממילא יודע לבע"ד, וראוי לחוש יותר למחזי כשיקרא.

**מח' ריב"ק ורבנן –** בביאור דעת ריב"ק בפשטות נוקטים (וכ"כ בחי' הגרי"ז ריש מס' סוטה) שהיות וע"י מעשה ההלואה נתחייב ונשתעבד הלוה למלוה, על שיעבוד זה מתייחסת עדותם ששניהם מעידים בשוה על דבר זה שמשועבד לו. ומהני עדות זו על אף שביחס לסיבת השיעבוד [היינו ההלואה] חלוקה עדותם. וזש"כ רש"י בסוגיין ד"ה ואידך: תרוייהו מסהדי דמנה קרשי ביה. וכ"כ כמ"פ בהמשך סוגיין.

וע"ע מש"כ בזה בשער"י ו. ז ובאו"ש ( ד' מעדות הל' א). ובבית הלוי ח"ב סי' ל"ט.

ובפשטות לפי"ז כאשר מעידים על קנס, לא שייך דין זה דעדות מיוחדת, ומשום שאין חיוב הקנס חל בפועל כל עוד שלא חייבוהו בי"ד, וממילא צריכה עדותם בהכרח להתייחס למעשה המחייב את הקנס, ובזה הלא חלוקה עדותם.וכ"כ בנתיבות (ל' סק"ד) עי"ש שנחלק על הקצות ועי"ש במשובב.

**עוד שם –** עי' ברא"ש שכ' דעסקינן שהתובע תובע את שתי המנים, דאל"ה נחשב שיש הודאה בכך שאחד העדים משקר.

וע"ע בשלטי הגבורים שכ' שיכול התובע לטעון שאינו מעונין בצירוף העדים לחייב מנה, אלא שיחשבו כל אחד מהם כעד אחד ויצטרך להשבע על שניהם. עי"ש.

**עוד שם –** נחלקו האחרונים אם בעדות זו דריב"ק שמהני עדותם על ב' הלואות נפרדות, אם נחשבים כמצורפים עד כדי שיהיה שייך בהם דין דנמצא קאו"פ עדות כלם בטלה, או"ד שהיות והלואות נפרדות הם ל"ש לומר שנחשבים ככת אחת להפסל כולם. עי' בקצות לו. ב ובאחיעזר ח"א כה. סקי"ב.

**גמ' מר סבר ע"א כי אתי לשבועה אתי לממונא לא אתי –**בגלהש"ס ציין לטו"א. ועי"ש שפירש שהיות וכבר חייב העד שבועה ולכך הוגדרה עדותו, שוב אינו יכול להצטרף עדותו זו לעדות ממון(אמנם ברור שיוכלו להעיד שוב ביחד ובכך לחייב ממון וכמבואר בסוגיין לעיל גמרו את הדבר מכניסין וכו' אלא לעדים דלא כר' נתן)**,** וכ"כ בפורת יוסףעי"ש שנפ"מ מזה לעדות קרקע.

עוד כ' בטו"א לפרש באופן אחרעפ"י מה שדייק ברש"י בסוגיין שכונת הגמ' להיפך שלכל היותר נאמנתו של העד רק לשבועה, וק"ו כאשר אף שבועה אינו מחייב.

**גמ' אטו כי אתו בהדי הדדי בחד פומא קא מסהדי אלא מצרפינן להו וכו' –**צ"ב שהרי לכאו' כאשר מעידים תוכ"ד זה לזה נחשב דיבורם לאחד, ולכאו' בכה"ג אין צריך לצירוף הבי"ד. ועיין.

**דף ל ע"ב**

**גמ' א"ל כך שמעתי שמודה ריב"ק וכו' –**בביאור שו"ט דסוגיין יעוי' מש"כ בחמרא וחיי.

**גמ' ומודים חכמים לריב"ק בעדות בכור ובעדות קרקע וכו' –**רש"י פירש שאיירי שהודה פעמיים על מכירת הקרקע, ועי' ביד רמה שפי' עוד שעד אחד מעיד שמכרה ביום ראשון ועד שני שמכרה ביום שני. וצ"ב מדוע בזה מודים.[[10]](#footnote-11)

ועי' בשי' הגרד"פ [אות רמ"ז] שעמד בזה (ודן לומר שגם לרבנן מעידים העדים על עצם החיוב שנתחייב ע"י ההלואה, ורק שבכ"ז לא מהני כשמעידים על ב' הלואותשסברי רבנן שחיוב הנוצר מההלואה זו שונה מחיוב הלואה שני וממילא לא מתקבלים ב' עדים על דבר אחד ובזה עדיף עדות על קרקע אחד).

**גמ' דא"ל להאי בהאי מנה דאודיי ליה קמך אודיי נמי קמיה פלוני וכו' –** מבואר דבעינן שידעו כל אחד מן העדים שהודאה זו שמעיד עליה גם חבירו מעיד בה, [וביותר מבואר ברש"י ד"ה דאמר ליה שגם בהלואה והודאה חוזר ומודה בפני עד הלואה שכבר הודה בפני חבירו בהודאה זו] וצ"ב לשם מה בעינן שידעו כל אחד מהשני. וצ"ל (שמעתי) שהיות וסובר דבעינן שיצטרפו העדים בהגדתם, לכך בעינן שידעו כ"א מחבירו שבכך מצטרפים.

**גמ' א"ר יהודה עדות המכחשת זו את זו בבדיקות כשרה בדיני ממונות ובכל הסוגי' –** הא דלא נחשבים כעדי שקר, ביארו הראשונים שתולים שלא דייקי כ"כ בעדותם להבחין בפרטים החיצוניים בהם נבדקו.

ועד"ז הוסיף הר"ן לבאר פלוגתת רבא ונהרדעי בהכחשת מנה שחור ולבן, שלרבא אף שאין בודקין בדיני ממונות, מ"מ לא הפקיעו דין הבדיקות לגמרי, והצריכו לבדוק בדברים השייכים לגוף העדות כמנה שחור ולבן. ולנהרדעי הופקע דין הממון לגמרי מבדיקות, ואף אלו השייכות לגוף העדות עצמה. עי"ש עוד.

**דף לא.**

**גמ' שבית הלל אומרים יש בכלל מאתים מנה –** הנה כבר נת"ל שהגם דלכאו' מכחישים זא"ז ביחס לפרטים שנבדקו מ"מ תולים שלא דייקי כ"כ בעדותם. והק' הנתיבות (ל. ג) דהתינח כשלא דייקי בשאר ענינים, אך כאן שנתברר שאחד מהם לא דייק בסכום ההלואה, נהי שלא נחשב כמשקר משום כך, אך מ"מ מאידך א"א לסמוך על עדותו ביחס לסכום הלואה שיתכן שלוה רק חמישים, ונמצא שאין ב' עדים המעידים על הסכום.

וביאר הנתיבות שצ"ל שבכלל עדות המנה נכלל ב' עניני עדות א. שלא לוה פחות ממנה. ב. שלא לוה מאתים. ואמרינן שרק בעדות זו שעל יותר ממנה לא דק. עי"ש עוד ובהערות שם.

**תוס' סוד"ה הוא דאמר: שמחלק בין מנה ומאתים למנה שחור ולבן –**ביאור החילוק עי' מהרש"א שביחס למנה האחד שוים שני העדים, וכל חילוקם רק אם היה מנה נוסף, בהבדל משחור ןלבן שזהו חילוק במנה עצמו.

**תוד"ה שבית שמאי אומרים: וי"ל דוקא כשהפסול ידוע –**עי' בטו"א (ר"ה כד. ד"ה אבל) שצידד עפי"ד התוס' שאף אם נתברר לאחר זמן מי הוא הפסול אין שאר העדות מתבטלת, כל שלא היה ידוע בשעת העדות.

אלא שבעיקר ד' התוס' צל"ע מאי נפ"מ בכך שאין ידוע סו"ס ממנ"פ אחד מהם פסול, ואם שאמנם אין עד מסויים שנחשב כפסול מחמת חזקת כשרות, מ"מ ממנ"פ יש כאן עדות פסולה של אחת מהם שאינה מתקבלת. וביותר הק' בטו"א שם שהיות ודין נמצא קאו"פ נלמד מהיקש שלשה לשנים, ובשנים הלא בטלה העדות אף אם אינו ידוע. וצ"ב.

**שם בתוס' דכי אמר נמצא אחד קאו"פ ה"מ כי מסייעי ההדדי** – היינו שבכה"ג שאין סיפור שניהם שוה א"א לומר שמצורפים הם זה עם זה, ול"ש בהם דין עדות שבטלה מקצתה.

**רש"י ד"ה וצירף עדותם כריב"ק וכו' –**צ"ב בשייכות הדברים לריב"ק, שבכאן הלא מעידים עדות הלואה אחת ורק שמכחישים זא"ז, וכפשטות המשך לשון רש"י שכ' דמתכחשי בבדיקות. וכה"ק הרש"ש.

ולכאו' יל"פ וכעי"ז משמע שביאר בשער"י (ו.ז ד"ה והנה ברש"י)שאם שאמנם שמיישבים דבריהם שלא יכחישו ויפסלו זא"ז, אך סו"ס עצם סיפור דבריהם הויין ב' סיפורים שונים וא"א לצרף ולומר שעדות אחת ממש היא שנאמרת ע"י שניהם, ולכך צריכים לחידוש ריב"ק שניתן לקבל ב' עדיות נפרדות לחייב על פיהם, וחידוש נוסף נאמר כאן שמתרצים דבריהם שנתכונו להלואה אחת, ונדחקים בכך שלא יחשבו מכחישים זא"ז בבדיקות.[[11]](#footnote-12)וע"ע מש"כ בשי' הגרש"ר אות ש"ו.

**רש"י ד"ה הרי זה אין כלום: וחיישינן שמא זייף או שכר עדים**– עי' יד רמה שפי' שמטעם הודאת בע"ד הוא שפסלם על עצמו. ולפרש"י צ"ב מה שחוששים על כשרות העדים. ועי' להלן.

**גמ' ההוא ינוקא וכו' חייביה ר"נ וכו' –**לפי"ד יד רמה הנ"ל שמטעם הודאת בע"ד פוסלים העדות, צ"ב נדון הינוקא, שהרי לכאו' אין בהודאתו כלום, עי' קצות צ"ו סק"ב שעמד בזה. ואמנם למשנ"ת ברש"י שחיישינן ששכרן וכדו' א"ש.

**גמ' כמאן כרבי דאמר אותיות נקנות במסירה –** ופרש"י שקנאתו והוי כדידה. וביאר הנתיבות (נ"ו סק"ה) שמשמע שאינו מטעם מיגו שבידו לטעון לקוח, אלא שיש לשליש קנין על כך שיהיה טוען שפרוע הוא, עי"ש.

**תוד"ה וכיון דאיתחזק וקשה וכו' –** במה שהק' שעדיין יכולה לשרוף השטר, עי' בנתיבות (ס"ה סוסקכ"ג) שביאר שיטת רש"י שלאחר שהשטר מקויים כבר אלים הוא, ואין נאמנות מגו כנגדה.

אמנם יעוי' בלשון הר"ן שהזכיר בקושייתו על רש"י שאין טענת פרוע סותרת לכח נאמנות השטר. וללכאו' מבואר דס"ל לרש"י שכל שהטר מקויים מעיד הוא על החוב שאינו פרוע.

**שם וי"ל דאיתחזק בבי דינא –** כונתם שזהו מגו למפרע מאחר וכבר נמצא השטר בבי"ד ועתה בשעת הטענה אין בידה לשרוף, ומגו למפרעע לא אמרינן וכמש"כ תורא"ש ותוס' ב"ב דף ל.

וכ' בקוב"ש ב"ב שרש"י סובר שעדיף מגו זה שבידה להועיל גם למפרע שזהו בגדר דין 'פה שאסר', ונאמנותה בזה כבעלים, ואף שלאחר מכן כבר לא בידה הדבר.

**פרק אחד דיני ממונות**

**דף לב.**

**מתני' מטין עפ"י אחד לזכות וכו' –** ועי' רש"י דביאר דליכא לאוקמי קרא דניבעי הטייה עפ"י שנים בדיני ממונות. והק' הר"ן (וכה"ק במהרש"א) דלא משכח"ל רוב של שנים בדיני ממון כאשר כל מנין הדיינים הוא שלשה. ועי"ש מה שתירץ וע"ע ערול"נ.

**רש"י ד"ה מן הצד: שמא יחייבנו הגדול ולא ירצו לחלוק על דבריו –**משמעות לשונו שאין איסור לחלוק על הגדול לדיינים הפוסקים את הדין, ורק שלא ירצו לחלוק, וכן מבואר בנמ"י להלן (דף יג: מדפי הרי"ף) עיש"ה. אמנם בר"מ בפיה"מ דייקבתוי"ט שזה ענין שלא איסור וכ"מ בתוס' להלן לו. ד"ה דני נפשות. ולדבריהם בהכרח כל איסור זה בדיני נפשות דוקא, ולא בדיני ממונות עי' כל זה בתוי"ט הנ"ל. ועי' מה שנתבאר עוד בזה להלן דף לו. (ויש להעיר שבפיה"מ הנד' בתרגום חדש, הלשון 'לא יוכלו' ולא מוכרח דס"ל שזהו איסור, ולפי"ז א"ש מדבריו ביד החזקה פ"י הל' ו' שמשמע דשרי. ואכמ"ל).

**תוד"ה אחד דיני ממונות: לענין מילי דזכות וחובה אין להשוותם –**פי' מהר"ם שהכונה שאצל ממונות אין הגדרת זכות בלי חובה ולהיפך, שהרי מה שזכות לזה חובה לזה. וצ"ב בלשון המשנה שנזכר כמ"פ זכות וחובה אצל ממון. ועיין בחי' ר' יונה דאה"נ דכל הנפ"מ דזכות וחובה שייך רק בדין שור הנסקל, ששם אין פסק חובה [לסקול השור] משום זכות לתובע. (וע"ע שם להלן עמ' ב' סוד"ה כאן בדין מרומה).

**גמ' חיישינן שמא איחרוהו וכתבוהו –** צריך ביאור כיצד מתקיים דין דו"ח בכל שטר שכותבים בו זמן, שהרי השטר נכתב קודם החוב והמכר וכדו', ובין כך אם כן אין נחשב כתיבת תאריך כתיבת השטר כקיום דו"ח של עדות המעשה.

ועי' היטב בגר"ח (ה' מעדות הל' ו' ד"ה ובעיקר דברי הרמב"ם) שהוכיח מזה שעיקר עדותם היא על עצם כתיבת השטר, שבכך שכותבים שבתאריך זה נכתב השטר נחשב שמעידים בזה על מעשה כתיבת השטר [שנכתב כדין מדעת המתחייב], שזהו עיקר עדותם עליו הם מעידים, ושפיר כאשר נכתב בזמנו מתקיים בזה דרישות וחקירות. עי"ש עוד.וע"ע נתיבות סי' ל' סק"א וחזו"א סי' י"ט ובמובא מהקצות להלן.

**שם בגמ' -**נחלקו רש"י ותוס' בביאור תלייה זו של האיחור, אם שעת כתיבת השטר היתה מאוחרת אחר ההלואה, או שכתבוהו בזמנו בהזכרת תאריך מאוחר יותר.

ובביאור פלוגתתם עי' היטב בקצות (ל' סק"ב) דס"ל לרש"י שכאשר אומר העד בגוף עדותו ש'היום' ראה כו"כ שוב אין כבר מקום לשאלת תאריך וכדו', וא"כ כאשר העדים כותבים ביום ההלואה הלא מעיקר הדין אין צורך לחקירות, וככל עדים המעידים כן בע"פ, וממילא אין מקום לשאול דניבעי בשטר דו"ח. ולכן פירש רש"י שאיחרו מלכתוב, אז אין בכלל עדותם ש'היום' היה כו"כ.

והנה מדברי הקצות עולה שנקט בפשיטות שזמן הכתוב בשטר הוא זמן ההלואה ודלא כדברי הגר"ח הנ"ל.

**רש"י ד"ה היכי: מכדי דרישה וחקירה לאכחושי קא אתיין וכו' –**היינו שהיות וכל מטרת הדו"ח לבחון נאמנות העדים ואמיתת דבריהם, הרי שבמקום שלכאו' מכחישים בהכרח שבזה פסלה תורה, ואין להעמיד תירוצים להכשיר העדות.

ובתו"ח שם פי' מראב"ן וכ"מ בר"ן שקו' הגמ' דהוי עדות שאי אתה יכול להזימה (היינו עפ"י המבואר להלן מא: דהאומר א"י בחקירות בטלה העדות דהוי עדות שא"א יכול להזימה). ומטעם זה כ' הנמ"י שלאחר שביטלו את הדו"ח מדיני ממון שוב א"צ בעדות ממון שיהיה יכול להזימה. (ועיין בזה בש"ךלג. ט"ז. ובנוב"י קמא אבהע"ז ע"ב וביה"ל ח"ג סי' ו)

**בענין דרישה וחקירה בשטרות –** עי' בגר"ח (פ"ג ה"ד) שייסד שב' הלכות נאמרו בדו"ח א' שתהא העדות דרושה וחקורה, והיינו שזהו מדין הבי"ד שיקבלו רק עדות זו שנחקרה. והשני שהדו"ח מעצם גוף העדות, שהצריכה תורה שאמירת העדות תכלול גם פרטים אלו של זמן ומקום. ונפ"מ לדין שטר, ומשום שנחשב שנחקרה כבר ואינה צריכה עוד להתקבל בפועל בבי"ד, ונמצא א"כ שלא שייך בה דו"ח לצורך קלתה בבי"ד, ולפי"ז כל הצורך בכתיבת הזמן רק משום הגדת העדות שצריכה להאמר באופן מושלם [ועי"ש היטב בחילוקי גדרי השטרות השונים].

**דף ל"ב ע"ב**

**גמ' טעו לא ישלמו –** פירוש רש"י צ"ב, דמאי שייכות בין העדר דו"ח לטעות הדיין כשטועה בסברא או בדבר משנה, עי' בר"ן שתמה ע"ד. אמנם רש"י דייק בלשונו שע"י דו"ח הוה רווחא למילתא ,והיינו שבכך לא היה מיושב בדעתו כראוי ולכך בא לידי טעות.

**גמ' מתני' דהכא בדיני קנסות –** עי' באפיקי ים (ח"א סי' כ"ג סק"ו) שחקר בדין המורכב מממון וקנס כבגניבה אם יתחלק דין החקירות בין הקרן לכפל או שבעינן חקירות גם בקרן או"ד להיפך כיון שנתקבלה העדות לקרן אפשר לחייב כפל. (ועיין מל"מ פ"ג מגניבה הל' ח' סוד"ה וראיתי).

**גמ' ר"פ אמר וכו' כאן בדין מרומה וכו' צדק צדק –** לכאו' משמע שחילוק זה שבין מרומה לשאר דיני ממון מדאו' הוא, שבשאר דיני ממון אין צריך לדו"ח מדאו' וא"כ פליג על רב חנינא. אלא שבחי' הר"ן מבואר שלא פליג עלתירוצי קמאי ומודה שמדאו' צריך דו"ח. וצ"ב א"כ מה שלמד ר"פ חילוקו מדרשת הפסוקים. (עי' בזה בספר משאת משה סי י"ז).

**תוד"ה היכי אמר להו –** משמעות דבריהם שנחלקו ב' התירוצים אם יכולים העדים לחזור מעדותם קודם הדו"ח (ועי' תוס' פסחים יב. שנקט שאינם יכולים לחזור אף קודם דו"ח)ולכאו' הנדון הוא אם החקירות מעצם העדות או רק כתנאי לכך שתתקבל העדות ע"י הבי"ד, שאם כחלק מסיפור העדות עדיין שייך שיחזרו בהם ככל עדות שעדיין לא נסתיימה. עי' משנ"ת בזה להלן דף מא:.

**דף לג.**

**גמ' אמר רב נחמן כאן שיש גדול הימנו בחכמה וכו' –**עי' ביד רמה שפי' שדברי ר"נ באו לפרש תירוץ ר' יוסף, והעולה מדבריו א. אין הדיין עצמו [אף מומחה] יכול לבטל פסק של עצמו.*סיפא דמשנה בכורות*ב. פסק הראשון בטל רק כשיש גדול הימנו המבטל פסקו הראשון. [ובתנאי דלהלן]. *משנתינו*. ג. כל אפשרות הביטול ע"י מומחה ממנו רק כאשר הדיין שפסק היה מומחה, ולא כאשר היה הדיוט שכבר נתחייב הדיין לשלם בשעתו ושוב אין מחזירין הדין.[[12]](#footnote-13)*רישא דמשנה בכורות*.

והיינו דמשנתינו עוסקת בענין חזרת הדין, ובזה קאמרה גמ' שדיני ממונות חוזרים. ומשנה דבכורות (שם לא עסקינן שיש מומחה, ולכך אף בסיפא אין הדין חוזר) עוסקת בחיובי תשלום דיין שטעה, כאשר הדין בטל. ונמצא לפי"ז כונת ר' יוסף שהיות ובמשנתינו מדובר במומחה שבכל מקרה אין חייב לשלם על טעותו (כסיפא דבכורות) ולכך כאשר מומחה ממנו מבטל הפסק חוזר הדין, בהבדל מרישא דבכורות שבכל מקרה קם דינא ומשום שחייב לשלם.

**גמ' מה שעשה עשוי וישלם מביתו** – דנו האחרונים אם חיובו של הדיין משום 'מזיק' או 'גזלן' [על אף שלא לקחו לעצמו]. עי' בזה בקצות כה. א ובגרש"ר בחידושיו ובזכרון שמואל סי' נ"ו. ז עי"ש מהגרי"ז.

**גמ' אם היה מומחה לבי"ד פטור מלשלם –**בגדר פטור המומחה כ' רש"י דמזלא בישא דההוא גברא גרם, והיינו כדעת בעה"מ בסוגיין (המובא בקצות כה. ו) שמומחה שטעה ה"ה כאנוס. אמנם עי"ש שדעת הרא"ש שטעם הפטור ע"י שקיבל ע"ע את המומחה, על אף שהמומחה א"צ לקבלת, ובהכרח שמונח בזה שפוטר את הדיין מאחריות ההפסדים. (ועי"ש בקצות נפ"מ מטעמים אלו, ויתכן שנפ"מ זו תלויה במחלוקת הגרסאות אם מומחה ל'בי"ד' או ל'רבים'. ודו"ק).

**גמ' רב ששת אמר כאן שטעה בדבר משנה כאן שטעה בשיקול הדעת וכו' ובתוד"ה השתא –** מהלך התוס' (ד"ה השתא) דסוגיין אליבא דרבנן, והיינו משום שפסקו חל [קם דינא] ולכך נחשב בפסק הדין כמי שהזיק בידים.(ואמנם כ"ז דוקא כאשר זיכה את החייב שממילא הממון נשאר אצלו, אך בחייב את הזכאי, אין הדיין אלא כגרמי וכמבואר בגמ' בכורות דף כח). עי' בתוס' ב"ק ק. שהרחיבו בזה.

ועכ"פ מבואר שאכן חל הדין כפי שפסק הדיין אף שטעה בשיקול הדעת, ולא דמי לעדים המעידים שקר שאינם חייבים משום מזיק, ששם באמת לא חל חיוב עפ"י עדותם ורק שהדיין טעה לחשוב שחייב עפ"י עדים אלו. עי' בזה בקצות כ"ה. ב.

ולפי"ז נמצא שלמאי דקי"ל כר"מ דמחייב בגרמי, חייב הדיין אף כשטעה בדבר משנה וכדין מראה מטבע לשולחני. אמנם הרי"ף והר"מ ביארו סוגיין דאזלה אליבא דר"מ שגם לר"מ פטור בטועה בדבר משנה, שהיה לו לברר אצל אחר ואינו כגרמי.

**גמ' א"ל אטו אנן קטלי קנא באגמא –** עי' בר"ן שאף במקום שיכול דיין זה לחלוק עליהם, מ"מ אם פסקו בלא ששמעו דעת חביריו, ואילו היה שומע היה מקבל פסקם, בזה כבר נחשב שטעה בדבר משנה.

**גמ' היכי דמי שיקול הדעת וכו' –** מבואר שכל טעותו שלא ידע שרוב הדיינים נראה להם דין השני וכמש"כ רש"י, שבזה קם דינא ואך שאין לו לפסוק כך לכתחילה. ופשוט שכ"ז כאשר אין לדיין זה נטייה מסברא אחר צד זה שפסק כמותו, שהרי באופן שנוקט שזהו צד האמת אין לו להתחשב בדעת רוב דיינים דעלמא הנוקטים כהצד השני, ורק דעסקינן שבלא הכרעה ברורה נקט כצד אחד, שבזה לכתחילה צריך לפסוק כמנהג רוב דיינים [שכך הוא הנהגת הדיין שכאשר לא מוכרע אצלו כיצד הדין שצריך לפסוק כמנהג הדיינים]. וכעי"ז משמע במאירי. ועי' בקונה"ס כלל ה' ג. ד.

**גמ' היכי דמי שיקול הדעת וכו' ואקרי ועבד כחד מינייהו וסוגיא דשמעתא אזלא כאידך –** מבואר שאם שאמנם יכול הדיין לפסוק כנגד מנהג רוב העולם מ"מ כל אילו היה הדיין יודע מנהג הרוב היה פוסק כמותם הרי"ז כטועה בדבר משנה שפסקו קיים בדיעבד, ורק שצריך לשלם לבע"ד [בדיין שאינו מומחה].

(ובהכרח שפסק שפסק בתחילה לא היה בתורת הכרעה שמסברא וכדו', שהרי בזה מהיכ"ת שישנה פסקו מחמת מנהג הרוב עי קונה"ס כלל ה' אות ד').

**גמ' הלכה חמורך טרפון**– צריך ביאור לשון זה, וביותר כמו שהעיר הרש"ש שר"ט עשיר היה ומהיכ"ת שיקחו חמורו. ביאר בס' עין אליהו עפי"מ דקי"ל (עי' חו"מ סי' צ"ז) שבהבדל מכל גביית חוב שמסדרין לבע"ח ומשאירים לו חמורו ושאר דברים הנצרכים לו, גבי מזיק וגזלן אין משאירין לו אף את אלו. וא"כ זוהי כונת ר"ט שחיובו עתה בגדר מזיק או גזלן שדין חוב זה שגובין אף מחמורו.

**גמ' שנטל ונתן ביד –**הטעם שנו"נ ביד חייב ולא מהדרינן הדין, נחלקו בו הראשונים עי' בחהר"ן שדעת הרי"ף שכל הטעם שמחזירים הדין היינו כדי שלא יפסיד הבע"ד, וכאשר בין כך אינו מפסיד שחייב הדיין לשלם לו כמזיק או גזלן, שוב לא הדר דינא. ולדעת הרמב"ן שע"י שקיים הדיין דינו בפועל שהוציא הממון מתחזק בזה הדין, וקם דינא דלא למיהדר ליה. ועיין בקצות כ"ה. ט שאף אם נו"נ ביד חלק מן הסכום יש לכל הדין מעלת קם דינא שאינה חוזרת, והיינו שכבר ע"י ביצוע חלק מן הדין נתחזק הדין ואינו חוזר [ולד' הרי"ף לכאו' הדין חוזר].(וע"ע ביד רמה שכ' לבאר באופ"א, ויתכן כונת דבריו ע"ד שמבואר באבן האזל פ"ו מסנהדרין עמ' מ"ח ד"ה ונראה לומר).

**תוד"ה השתא נמי וי"ל דסוגי' דהכא אתיא כרבנן וכו' –** חידשו התוס' שבכך שפטר הדיין את הזכאי נחשב כמזיק בידים ע"י מאמר פיו.ולהבנת דבריהם עי' מה שהרחיבו בזה התוס' ב"ק ק. ד"ה טיהר את הטמא.

**דף ל"ג ע"ב**

**גמ' וחילופא למסית וכו' –**עיין בחי' ר' יונה שכ' דמ"מ אף במסית בעינן הטייה לחובה עפ"י שניים ככל דיני נפשות, דסו"ס נכלל בקרא דלא תהיה אחרי רבים 'לרעות' שגם זה נחשב לרע. אמנם באו"ש פי"א מסנהדרין הביא מתוספתא שהורגים עפ"י רוב של אחד.

**גמ' מלמדין זכות ואין מלמדין חובה –**יש שהסתפקו מהו הדין כאשר כל הבי"ד מלמד חובה שבדין הוא שאין הורגים עפ"י בי"ד זה שכולו מחייב, והשתא אם אחד התלמידים רואה צד זכות, אם יקבלו דבריו מאחר ועצם טענתו לזכות, או"ד שדנים לפי התוצאה וחוב היא שעל ידי זה יתאפשר להורגו.(ועי' בזה בתוס' רבינו פרץ להלן לד.)

**תוד"ה אחד מן התלמידים –**בקושייתם למדו שאין שומעים את הדיין לא זכות ולא חובה, ואפי' היכא דמסתבר טעמיה, וכמבואר ביד רמה ותורא"ש לעיל יז. ועי"ש היטב ברש"י ד"ה ואי אמר טעמא.

ועי"ש ביד רמה שחולק ע"ד התוס' . ומתוך דבריו מבואר שתלמיד שקפץ ואמר טעם לחובה, אם מסתברת טענתו הרי"ז עולה למנין אלו המחייבים. (והיינו שאין כח התלמיד מוגבל מללמד חובה, ורק שאין מאפשרים לו לדון צד זה, ושפיר מהני כאשר כבר אמר החובה). ולכאו' הה"נ כאשר לימד התלמיד בתחילה זכות ואח"כ חזר ללמד חובה, שמכיון שכבר נעשה לדיין בכחו לדון אף צד חובה.

**דף לד.**

**גמ' משום דמחזי כנוגע בעדותו –** צ"ב שהרי עדותו כבר עברה ומדוע לא תתקבל טענתו [שהרי ודאי עסקינן שיש ממש בטענתו כמבואר להלן מ. גבי תלמיד שלימד זכות, ומדוע שלא תתקבל האמת ממי שאמרה].

ועי' ביד רמה להלן מב. במשנה שביאר דשאני עד זה שבהכרח אינם בגדר 'טענה [שהרי איננו הבע"ד עצמו] ונראים דבריוכעדות או פס"ד, ומשום כך פסול כנוגע בדבריו כנוגע מחמת רצונו לחזור מעדותו. וכ"כ המאירי בסוגיין (עי"ש שנחשב פסול נוגע ממש ומאה"ט פסול אף לחובתו).

עוד הוסיף לבאר ביד רמה שם שאף אם אינו כפסול נוגע, מ"מ החשש הוא ביחס לשאר הדיינים שעלולים לקבל טענת העד בקלות, היות והעד עצמו הוא זה שהעיד בתחילה חובה ועכשיו מלמד זכות.

**גמ' אמר רב לא שנו אלא בשעת משא ומתן וכו' –** הנה למאי דס"ד בסוגי' שאף בשעת גמ"ד אינו יכול לחזור בו לחובה, יל"ע אם יצטרך להמנות כמי שדעתו לזכות, היות וזוהי דעתו הראשונה על אף שכעת אינו אוחז מפסק זה. ומאידך יש לדון שמא יעלה למנין המזכים בכל מקרה היות וזוהי דעתו הראשונה, וכעין שמבואר להלן בתלמיד שמת. ועיין בר"ן שהגדיר הדברים 'כי היכי דאם יצא מב"ד זכאי ואח"כ ראו כולם טעם אחר לחובה שאין מחזירין אותו, ה"נ נימא בכאו"א מהב"ד'.

**גמ' מיתיבי למחרת משכימין ובאין המזכה אומר אני המזכה ומזכה אני במקומי וכו' ולטעמיך למחרת משא ומתן מי ליכא –** צ"ב שאם הכונה למו"מ מהו הענין שיאמר אני מזכה וכדו' שאין פסקו שייך לעצם המו"מ, ומזה הוכיח באבן האזל (השמטות לפי"א מסנהדרין אות ג') שכפי שמשמע מהר"מ פי"א ה"ח, ישנו מנין נוסף שמקדימים למנות דעות הדיינים לפני שעומדים למנין להכרעת דין זה שדנים בו. וכדיתבאר להלן מהגרי"ז. וע"ע בקה"י סי' ג.

**גמ' אחד מן התלמידים שמת רואין אותו כאילו הוא חי –** היינו שמצטרף למנין הדיינים וכמש"כ רש"י ד"ה רואין אותו, והוא עפ"י המשנה לקמן מ. דמושיבין התלמיד בין הדיינים. [ועיין בר"ן שהאריך באופן בו יש נפ"מ מדעתו של התלמיד] ועיין בחי' הרמב"ן מה שהאריך בזה.

אמנם פשוט שכל זה רק כאשר התלמיד מחדש איזה סברא חדשה מה שעדיין לא הוזכרה ע"י הדיינים (דאל"כ תמיד יאמרו התלמידים היושבים לפניהם כדברי מי מהדיינים) וכ"כ הגר"ד מקרלין בקונ' דרכי הוראה שבריש ספרו שאילת דוד עמ' 8.

**עוד שם -** צריך ביאור הכיצד יתכן להתחשב למנין הדעות במי שכבר מת.ומטו משמיה דהגרי"ז (בס' זכרון אש תמיד) שייסד עפ"י המבואר בר"מ שבכל דין הנפסק בבי"ד ישנם ב' מנינים, הא' בתורת עצם ההוראה הכללית לפסוק כיצד הוא הדין, ולא בהנוגע למעשה זה שבא לפניהם, אלא כהוראת איסור והיתר דעלמא שאיננה מתייחסת למקרה מסויים. והב' עושים מנין דיינים נוסף ביחס לדין תורה זה שבא לפניהם. ויל"פ שכל מה ששנינו שמהני דעת התלמיד רק ביחס לקביעת הדין הכללי וככל הוראת איסור והיתר דמהני דעת מי שכבר מת, אך ודאי לא מהני כלל דעתו של המת לקבוע את פסק הדין שביניהם.ועיקר יסוד זה בנוסח דומהכ' באבן האזל[קונטרס מחתנו] בהשמטותלהל' סנהדרין פר' י"א עי"ש בהרחבה.ובקה"י סי' ג' ובס' שאילת דוד (בקונ' דרכי ההוראה שבראש ספר שאילת דוד לגר"ד מקרלין הגהה א')

ועי' ברבינו יונה שמשמע מדבריו שבגמ"ד השני פוסקים עפ"י הפסק שפסקו במנין ראשון. וכ"כ להדיא בתשו' רדב"ז סי' אלף תמ"ד ובשאילת דוד הנ"ל.

**דף ל"ד ע"ב**

**גמ' יום לתחילת דין לילה לגמ"ד –** נחלקו רש"י ותוס' בביאור החילוק, שרש"י פירש דמסתבר דקרא דשפטו בכל עת קאי על עיקר הדין שהוא גמר הדין. אך בתוס' כתב דביום הנחילו קאי על תחילת הדין. ולכאו' א"כ נחלקו מהו עיקרו של הדין תחילתו או סופו.

ובביאור מחלוקתם עי' בשי' הגר"ד (שמ"ו) דיש לחלק בין עצם הדין שעקרו תלוי בצדדים בהם נושאים ונותנים בתחילה. ואילו ביחס לבעלי דין ודאי שהעיקר הוא גמר הדין, ולכן פירש רש"י דושפטו את העם דקאי אבע"ד עיקרו הוא הגמ"ד שכשר בכל עת ואף בלילה, ולתוס' אזלינן בתר עיקר הדין עצמו שהוא בתחילת הדין.

**בגדר גמ"ד בלילה –**יעוי' היטב בקצות סי' ה' סק"ב שכ' לחדש שגם אם נעשה הדין מתחילתו בלילה מ"מ הדין כשר, ומשום שאף שתחילת הדין בטל אך סו"ס גמ"ד כשר בלילה. והיינו שנקט שבגמ"ד לא נאמר כלל דין יום. אמנם דו"ק היטב בחי' הר"ן ר"ה דף כ"ה שכ' בזה"ל 'דכיון דהוי תחילתו ביום גמרו נמי בתר תחילתו שדינן ליה וכאילו נגמר ביום דמי'. עי"ש עוד שתירץ בזה קו' הרשב"א.

ונמצא שלדעת הר"ן בעינן שגמ"ד גם יהיה ביום, ורק דסגי בכך ששדינן ליה בתר התחלה, ולדבריו פשוט שגמ"ד בלא תחילת דין ודאי לא מהני בלילה, ודלא כהקצות.

ועי' במאירי שהביא נדון אם לא גמרו המו"מ ביום אם יכולים להמשיך המו"מ בלילה, ולכאו' הצד דמהני היינו שנגרר אחר ההתחלה ודו"ק.

ועיין בזה בחי' הגרנ"ט סי' קפ"ח ובאבי עזרי פ"ג מסנהדרין הל' ה'.

**תוד"ה יום לתחילת דין: קבלת עדות הוי כתחילת דין –** ובהגהות בגליון צויין להקשות מהמבואר לעיל יט: שקבלת עדות נחשבת כגמ"ד שמשום כך צריכים העדים לעמוד (וכמבואר בשבועות דף ל) וכ' תוס' דה"ה הבעלי דין, וצ"ב מהמבואר בסוגיין דאינו אלא תחילת דין. ועיין בטו"א לר"ה דף כ"ה שתירץ שבהנוגע לעדים עצמם נחשב כגמ"ד בזה שנחקרה עדותם (ובזה הוסיפו תוס' לחדש שגם הבע"ד נחשב אצלו קבלת העדות כגמ"ד לענין זה) ואילו ביחס לגדר גמר הדין עצמו שנוגע לדיין ובע"ד שפיר תליא בגמ"ד ממש.

**מתני' דלא כר"מ וכו' מקיש ריבים לנגעים –**ופי' רש"י שמשמעות ריבים היינו אף גמ"ד משמע. אמנם בחי' הר"ן מבואר שבנגעים ודאי שגם ראיית הנגע וגם פסק הכהן צריכים להיות ביום, וצ"ב מדוע פשיטא יותר מכל גמ"ד[[13]](#footnote-14).

**דף לו.**

**רש"י ד"ה לא תענה על רב –** משמעות לשונו שאסור לחלוק על דברי המופלא, וכ"כ לעיל יח: מינוי מלך בסנהדרין שאסור לחלוק עליו. אך יל"ע מלשונו לעיל לב. ד"ה מן הצד שפי' שלא ירצו הדיינים לחלוק על הגדול, ומשמע שמן הדין מותר.

וביאר החמו"ח לעיל לב. שהאיסור לחלוק הוא דוקא על גדול הדור וראשי סנהדראות ובמלך. ורק שמחמת שאסרה תורה כן בגדול יש לחוש שינהג כן הדיין מעצמו בכל גדול שבבי"ד על אף שאינו מצווה בכך.

אלא שבעיקר לשון רש"י צ"ב שבתחילה מ' מלשונו שלא יחלקו על הגדול ומחמת זה יתחילו מן הקטן, ואילו בהמשך דבריו כ' שימע אחד מן המזכים ויסכים עמו, ומשמע שזהו בנוסף להא שלא ירצה לחלוק על הגדול. וביאר מהרש"א שאחר שיאמר דיין אחד ואף מן הקטנים שבהם צד זכות שוב אין קפידא מלשמוע את הגדול שמכיון שכבר עלה צד הזכות לא יתביישו אחרים מלהצטרף לצד זכות ואף נגד הגדול. עי"ש היטב. וע"ע במהר"ם. ובמהרש"ל כ' לפרש באופן מחודש עי"ש.

**תוד"ה דיני נפשות: אבל בדיני ממונות לא חיישינן וכו' –** מבואר להדיא מדבריהם שאסור לחלוק על המופלא שבסנהדרין. ומה שכתבו שאין לחוש בזה בממון, פי' החזו"א שהיות וניתן לחלוק בדרך של כבוד שאומר דבריו בדרך של שאלה, ממילא שפיר שייך שיביע כל דיין את דעתו. ומה שבדיני נפשות לא מסתפקים בכך שיאמר דרך שאלה, משוםשבכך עלול להיות שלא תבואר דעתו כראוי [ויש לתלות שאם היה מבאר דעתו יפה היו מקבלים דיינים נוספים את דעתו], וחשש זה לא חיישינן בממון.

**שם בתוס' ומ"מ דרך שאלה יכולים לענות** -ביארו האחרונים עי' תיו"ט וחמו"ח שבאו לתרץ בזה קו' הנמ"י מדין תלמיד שיכול ללמד זכות ואף כנגד דעתו של המופלא שבסנהדרין שמוכח בזה שאין כל איסור לחלוק על המופלא, ובזה תירצו תוס' שישנו אופן שמותר לחלוק, ובכהאי גונא עסקינן גם בתלמיד.

ומ"מ צל"ע הכיצד יכלו להביע דעתם בשעת המנין להכרעת הדין שבזה כבר אינו דרך שאלה ונמצא שחולק להדיא, וי"ל וכ"כ חזו"א שם [במוסגר] שמכיון שכבר הביעו את דעתם וכל דבריהם השתא לאחוז בדעתם שנאמרה כבר אין בזה איסור.

ובעיקר היתר דדרך שאלה עיין מה שהוסיף התורא"ש שבאופן זה של שאלה ותשובה יכולים הדיינים לפסוק את הדיןומשא"כ בפסק של דיני נפשות צריכים לפרש ולחתוך הדין להדיא אם חייב או פטור, ולכך אין אפשרות כלל בדיני נפשות להתחיל בגדול(ומשמע שגם את הפס"ד אומרים הדיינים בדרך של שאלה ויל"ע אם עולים דבריו עם דברי החזו"א הנ"ל).

**תוד"ה רבה בב"ח: הכא משמע שמורד במלכות וכו' –** הנה בתחילה חילקו התוס' בין ההוכחה שאכן מרד במלכות שהיא בגדר דין, לבין עצם מה שתחייב להענש על כך, שאינו בגדר דין. ויל"ע מדברי הר"מ פי"ח מסנהדרין ו' ובפ"ג ממלכים י' שיכול המלך להעניש נפשות אף שלא בראיה ברורה עי"ש (ועי"ש באו"ש הל' מלכים).

ובמה שהוסיפו התוס' שאין צריך להלין דין המורד למחרת, כונתם לתרץ באופן נוסף (וכמבואר בדבריהם במס' מגילה) שאמנם אף דין המורד נחשב כדין שאי אפשר לדונו בלילה, אך מאידך לא בעי הלנת דין למחרת כשאר דיני נפשות. עי' בזה בשי' הגר"ד אות שס"ו.

**גמ' אמר רב שונה אדם לתלמידו ודן עמו וכו' בכל הסוגי' –** יעוי' היטב ברש"י שביאר דעסקינן בטומאות וטהרות שצריכים לרוב כדי להכריע המחלוקת, ורק משום שאין רוב זה נצרך מעיקר הכרעת הדין משו"ז מונים התלמיד והרב כב' דעות. ועדיין צ"ב מאי נפ"מ מאחר שלהכריע המחלוקת בעינן לרוב.

ובפשטות הביאור הוא שלדיני ממון הכרעת הדין מסורה לבי"ד, ורק שע"י מנין רוב הדיינים נקבע מהי דעת הבי"ד. וא"כ אין הנדון מהו דעת דיין פלוני, אלא מהי דעת הבי"ד המורכב מג' דעות, וכאשר סברת התלמיד כרבו הרי שאינה נחשבת כדעה נפרדת למנין דעות הבי"ד.

אך לגבי נדון טומאות וטהרות וכן איסור והיתר, הלא הכרעת ההלכה נמסרה לרב המורה הוראה, ורק כשנחלקו ואיננו יודעים האמת עם מי, בזה דין תורה לנקוט שצד שהוא רוב זוהי ההלכה לאמיתה, ובנדון זה שפיר יש לצרף אף דעת התלמיד שסו"ס היות ודעתו מסכמת לדעת רבו, הרי"ז צד נוסף המראה על אמיתות דעה זו.[[14]](#footnote-15)

**דף לז ע"ב**

**בסוגי' דעדות מאומד לר' אחא –** בגדר עדות אומד זו פי' באבי עזרי עפ"י המבואר בר"מ פכ"ד מסנהדרין שיש לדיין לדון ממון עפ"י אומד דעתו, וא"כ מהני עדות זו היות ועל ידה יודע הדיין שכך וכך היה (ועיין היטב בתומים צ, י"ד מש"כ עד"ז). ולדרך זו נמצא שאכן אין כאן עדים ורק שבכך הדיין יודע. ובזה חלוק ר' אחא מרבנן דס"ל שהויין עדים ממש ע"י האומדנא ולרבנן אינם נחשבים כעדים בכך. עכת"ד.

וצל"ע מנדון הפוסקים גבי עדות קידושין שע"י אומדנא וכעין שמצינו בעדי יחוד שהן הן עדי ביאה (עי' באבהע"ז מ"ב ד ברמ"א ובב"ש ואבנ"מ שם) שדנו הפוסקים שמהני עדות זו כעדות קיום, ומבואר בזה שנחשבים לעדים.

ובהכרח גדר עדים אלו שע"י ידיעתם נחשבים ג"כ כעדים. עי' בזה עוד להלן.

**תוד"ה כמאן –** בהא דנתבאר בתוס' שלרב אחא מהני עדות זו אף לנפשות, עיין בתוס' שבועות שכן הוא גם לדעת רבנן כאשר נמצאת נשוכה בגבה באופן שמוכרח מעבר לכל ספק ע"י מי נעשה הדבר, ושם בדף לד. הוסיפו עוד שמהני אומדנא זו אף לנפשות. והיינו שמודים רבנן היכן שהאומדנא ברורה יותר להחשב כעדות גמורה.

אך לדעת יד רמה כאן אף נשוכה בגבה אינו מועיל לנפשות וכל מעלתה לממון בלבד. [ועיין בקוב"ש ח"ב סי' ל"ח שהעיר דמהיכ"ת שישנם ב' מחלוקות הא' אם מהני אומדנא קלה כגונא דשמעון בן שטח, והב' אם בכלל מהני אומדנא לנפשות].

ובגדר החילוק בין ממון לנפשות כלפי עדות אומדנא, עי' היטב בנתיבות שנתחדש לנפשות דבעינן דוקא ראיה ומשא"כ בממון, ובמשובב שם חולק וסובר שכל שהשיגו העדים בודאות ע"י אחד מהחושים הרי"ז ממש כעדות ראיה. וכל החסרון בשמעון בן שטח הוא שאין להם ידיעה זו בשעת מעשה ורק בהצטרף כל הנתונים יחד עולה שהיה כאן המעשה,ולכך נחשב כעדי אומדנא. וע"ע כעי"ז בתשו' רעק"א ק"ז בשלהי התשובה ובמה שביאר בדבריו בברכ"ש סי' כ"א.

**היו - בודקין**

**דף מ.**

**רש"י ד"ה באיזה יום וכו' אע"פ שאמרו בכך וכך בחדש וכו' -** במה שהוקשה לרש"י בצורך לחקירת יום השבוע לאחר שכבר נחקרו ביום החודש, תמה בחכמ"ש שהרי חקירת יום החודש איננה מביאה להזמה, שיוכלו לומר טעינו בעיבור, ומשום כך בהכרח להוסיף יום השבוע שעי"ז ניתן להזים ביום זה.

ובמהרש"א תירץ שישנם אופנים שמתקיימת החקירה בשלמות ע"י יום החודש, וכגון במעידים על סוף החודש שבזה כבר יודעים ואין טועים בעיבור. ובזה דקדק לשון רש"י שכ' בד"ה בכמה בחדש בעשרים או בעשרים וחמשה, והיינו שאז אפשר להזימם ביום זה. עי"ש עוד. ועי' היטב בחי' ר' יונה.

ובמה שתירץ רש"י שסיבת ההזמה להזכיר לעדי ההזמה, צ"ב דסו"ס מדוע שתפסל העדות ע"י חקירה זו לאחר שכבר אמרו יום החדש, וכה"ק בחי' ר' יונה. אמנם בחהר"ן הביא מרז"ה שכ' (עפי"ד רש"י) דאה"נ אין לפסול העדות כשאינם זוכרים היום.

**מתני' מכירים אתם אותו התרתם בו וכו' וברש"י -** לפרש"י היינו בכלל הבדיקות, וצ"ב להמבואר במשנתינו שכשאומר בבדיקות איני יודע עדותם קיימת, וד"ז הרי לא יתכן בבדיקות אלו שהם נצרכים לעיקר העדות. ויעוי' בחי' הר"ן שביאר בשם רבינו דוד שודאי דינם כשאר בדיקות רק לגבי זה שאם לא שאלום הבי"ד אין מעכב העדות בהבדל מחקירות שהם לעיכובא. ומה שאין צריכים לברר ד"ז מעיקר העדות (שהיה מותרה והיה הנהרג ישראל) משום דבסתמא הרי"ז בכלל עדותם, ורק שנצטוו הבי"ד להוסיף לחקור אף דבר פשוט כזה[[15]](#footnote-16).

עי"ש עוד שיטות נוספות ובמש"כ חזו"א.

ובעיקר ד' רש"י שכ' שבדיקה זו הוי ככל בדיקות שמא יכחיש את חבירו צע"ג שהרי כאמור אם לדבריהם היה גוי הרי שכלל אין מקום לחייב בעדותם ולא בגלל שמכחישים זא"ז.ועיין בחזו"א שנדחק לפרש בדברי רש"י דקאי על שאר בדיקות. וצע"ג.

**רש"י ד"ה חקירות אמר אחד איני יודע עדותן בטלה וכו' ובעינן בכולהו שתהא יכול להזימן וכו' -** ד"ז מבואר לקמן בגמ' מ"א ע"ב, והיינו שגלתה תורה דבעינן יכול להזימה אף בצמצום השעה וכמבואר ברש"י פסחים יב. וע"ע בבית הלוי (ח"ג ו. ג ) ויתבאר להלן דף מא: בעז"ה.

ולכאו' משמעות לשון רש"י דבעינן עדות שיכול להזימה משום שבפרשת עדות בתורה נאמרה מצות הזמה, ובעינן שתהיה העדות ראויה למצוה זו הכתובה אצלה, וכ"כ תוס' במכות ב. . אלא שבקוב"ש פסחים (אות מ"ז) הק' שדבר זה לכאו' תלוי במח' בסוגי' לקמן אם בעינן קרא כדכתיב.

ובפשטות י"ל שדין זה שאתה יכול להזימה נלמד מעצם זה שהצריכה תורה ז' חקירות שעל ידם יוכלו להזימם, שבזה מוכח שהקפידה תורה על עדות הראויה להזמה, וכ"כ בספר משכן העדות (שער ד' פר' א').

ובטעם דין זה דבעינן שיוכל להזימם כ' רש"י ב"ק עה: שע"י כך יראו העדים מלשקר בעדותם, וכעי"ז מבואר ברש"י לעיל יז: ד"ה שני זוממין, וכ"כ בפיה"מ כאן. ועי' מנח"ח תס"ג באריכות.

**מתני' וכמה מוסיפין שנים שנים -** כ' הר"ן לקמן מב. (וכ"מ ברש"י) שהוספת שנים רק בתרי גוני קמאי (י"ב מחייבין י"א מזכין, ובי"א מזכין וי"א מחייבין וא' אומר איני יודע) שבאופנים אלו מתאפשרת הכרעת הזכות והחובה רק ע"י שנים, ובתוספת אחד בלבד אין אפשרות שיזכו עי"ש היטב.

**דף מ' ע"ב**

**גמ' אלא אמר רב יהודה והנה אמת וכו' דל תלת לגז"ש -** צ"ב דהלא נתבאר בגמ' לעיל דילפינן לה בגז"ש דהיטב היטב. וצ"ע .

**גמ' והאיכא לאתויי בכמה בשעה הניחא לאביי וכו' -** דברי הגמ' צ"ב וכמשה"ק מהרש"א דהלא עכ"פ יתוסף אפשרות הזמה בזה שאומרים כמה בשעה, שעל אף שאדם טועה מ"מ נעשה הזמן מצומצם יותר. וכ' במרומי שדה שיתכן שזוהי כונת רש"י שכ' 'גמגום' (אמנם יעוי' בהגה' הב"ח).

וע"ע במרומי שדה מה שתירץ. ובתומים (ל' סקי"ג) יישב באופן אחר [[16]](#footnote-17)(וע"ע באו"ש א' מעדות ד' מש"כ ליישב עפי"ז).

**גמ' אע"ג דלא צריך רמינן עליה כדרבי שמעון ב"א וכו' -** בפשטות מבואר שבכל גוני צריכים לומר יום ושעה וכדו' אף אם קדמו ואמרו אמש היה, דמ"מ מצות התורה שיוסיפו לפרש גם דבר זה, ואם אינם יודעים עדותם בטלה. וכן הביא הר"ן מהרמב"ם ורבינו דוד.

אך שיטת הרז"ה המובא שם שכאשר הקדימו ואמרו 'אמש' אין צריך עוד לפרש יותר, וכל משנ"ת במשנה ז' החקירות רק כשהעדים מעצמם לא הזכירו בעדותם זמן. וכבר העיר הר"ן שאין פשטות הסוגי' נראה כן עי"ש.

ובדעת הרז"ה צריך לומר כמש"כ ביד רמה לפרש שקושיית ר' יוסי היא שהיות שע"י שאומר 'אמש' א"צ לחקירה נוספת, א"כ כבר לכתחילה כשהעד לא הזכיר כלל זמן ישאלו הבי"ד באיזה יום ושעה [ולא את השנה], עי"ש עוד בביאור מהלך הסוגי'.

אמנם הנוב"י (אבהע"ז ע"ב בסתירת ההיתר הראשון בהג"ה) והחזו"א פירשו בדעת הרז"ה שאכן כמבואר בגמ' בעינן בכל מקרה להוסיף לשאול על השנה וחדש וכדו' וכדי להטריחם כר' שמעון ב"א, ואך שהיות וכל המטרה היא רק להטריחם [מאחר וכבר נודע הזמן המדוייק באומרם 'אמש'] שוב אין נפסלים כשאומרים איני יודע שם החודש וכדו', ובמקרה כזה אף מלמדים אותם לומר שם החודש, שגם בכך מתקיים הדין להטריחם.[[17]](#footnote-18)

**גמ' קיבל עליו התראה -** בגמ' לא הוזכר מקור בתורה לדין זה ופי' הערול"נ (ברש"י ד"ה קיבל עליו) שד"ז מוכרח בסברא, שבלא שקיבל עליו י"ל שמא לא שמע ההתראה, ועדיין אין הבחנה בין שוגג למזיד. ועמש"כ בהגה' מהר"ץ חיות.

**רש"י ד"ה בתוך כדי דיבור: שאם שהה לאחר התראה יותר מכד"ד איכא למימר שכבר שכח התראה** - נקט בזה דברי הגמ' בכתובות לג.. וצ"ב מהיכ"ת לחוש לדבר רחוק בזה ששכח, וביותר שהלא לשאר דיני התורה ודאי שנדון אותו כמזיד, וכגון לגבי עדות שודאי בכל גווני נפסל מדין רשע. עי' בקצות כח, ח דאמנם לכל דיני התורה מוקמינן ליה שיודע ההתראה, ורק דבעונשים חדשה תורה דבעינן הבחנה גמורה שעושה כן במזיד, וכשאינו תוכ"ד אף שפשיטא שזוכר עדיין ההתראה, מ"מ יכול הוא לטעון ששכח (ופשוט שלא מתקבלת טענתו זו, אך מ"מ כבר אינו הבחנה גמורה כמו התראה בשעת מעשה עצמו). עי"ש עוד שעד"ז ביאר מ"ד הסוברשחבר צריך התראה.

**תוד"ה מנין להתראה בחבר קמב"ל וכו'** - עי' רש"ש (כעי"ז עי' חמרא וחיי) שהעיר דמפרש"י משמע דלא כתוס' זה, שפירש הגמ' דלא נצרך פרשת התראה לכרת משום דקמי שמיא גליא אם שוגג או מזיד ומשמע שמטרת ההתראה שלא יהיה שוגג[[18]](#footnote-19), ואם כתוס' דעסקינן בהתראת חבר הלא בין כך נודע לנו שמזיד הוא ורק שחדשה תורה שנענש רק ע"י התראה, וא"כ שפיר שייך ד"ז אף לעונש כרת, עי"ש. (ולכאו' יש לדון בזה לפימש"כ הקצות כח, ח הנז"ל שגם בחכם ענין ההתראה להבחין באופן יותר ברור בהזדה).

**דף מא.**

**תוד"ה ואי כתיב וכו' ולעיל משמע דבעינן התראה -** כוונתם להוכיח מגמ' לעיל מ: בצריכותא דגמ' עדים זוממין להנך תרתי (עיר הנדחת וע"ז)ל"ד שכן צריכים התראה.

והק' בחמרא וחיי (והובא במהר"ץ חיות כאן) דהלא למשנ"ת לעיל בתוד"השבסוגיין עסקינן בהתראה לחבר דגזה"כ דבעינן התראה, ואילו בסוגי' דלעיל י"לדפשיטא לגמ' שעיר הנדחת בעי התראה היינו רק על התראה דעלמא להבחין בין שוגג למזיד.

**גמ' באשה חבירה ואליבא דר' יוסי בר"י -** יעוי' היטב תוס' לעיל ט: ד"ה עדי האב, דאה"נ מצי לאוקמי באופן שידעו שחבירה היא וחבר א"צ התראה, ועמש"כ כאן בחמרא וחיי.

**תוד"ה באשה חבירה -** מתירוצם הראשון דס"ל שאף חכם יתיר עצמו למיתה, מוכח שדין יתיר עצמו אינו חלק מההתראה, ולכן אף שכבר ודאי יודע חיוב המיתה, מ"מ צריך שיאמר כן בפיו מגזה"כ. ולכאו' בזה נחלק תירוץ שני דתוס' שחבר כאילו התיר עצמו היינו כמו דנחשב למותרה בעיקר ההתראה. (עי' הגה' מהר"ץ חיות ור' אליעזר משה הורביץ ובאבי-עזרי יב מסנהדרין הל' ב).

**דף מ"א ע"ב**

**גמ' בחקירות אמר אחד איני יודע עדותן בטילה דהויא ליה עדות שאי אתה יכול להזימה וכו' –**בנוב"י למד מגמ' זו שכל מטרת החקירות לצורך הזמה, ולכך בעדויות בהם לא שייך הזמה [כמו לאסור אשה על בעלה] אין צריך דרישה וחקירה, וכן דנו האחרונים בעדות ממון שביטלו חז"ל הצורך לדרוש ולחקור כמבואר לעיל לב., וא"כ בדין הוא דלא ניבעי שתהיה העדות ראויה להזמה.

אמנם בבית הלוי ח"ג סי' ו' האריך לחלוק על זה, שודאי אין מהות החקירות לתת אפשרות הזמה, ומה שמעכבים העדות הוא שהצריכה התורה שתהיה העדות מבוררת, וכל שלא נתברר אינה עדות כלל, בהבדל מבדיקות שאינם מעצם העדות ורק דין על הדיין שיבדוק העדות, שמא יתבדו העדים. וכל כונת הגמ' דמעלת החקירות שיוכלו להזים אינם אלא כראיה על כך שהקפידה התורה בחקירות. [ועי"ש טענות נוספות שאף לטעם זה דבעינן יכול להזימה, שמא נאמר ביחס לפסול העדות ע"י הזמה, ולאו דוקא עונש ההזמה. עי"ש עוד].

**תוד"ה כמאן כר' עקיבא וכו' אמר איני יודע כנמצא אחד מהם קרוב או פסול וכו' -** משיטת תוס' דבהעדר חקירות נחשב "כפסול" עד כדי שפוסל כל העדות כולה, הוכיח בדברי יחזקאל (כז, כג) שס"ל לתוס' שאין החקירות מגוף העדות עצמה, שהרי אם חקירות מעצם העדות נמצא שכשאומר איני יודע לא נחשב לעד כלל שהרי לא גמר עדותו. עיי"ש עוד. וכן לכאו' מוכח מרש"י שפי' דהוי עדות שאאי"ל מחמת עד שלישי זה שאינו עונה על החקירות, ומבואר א"כ שמכלל כת העדות הוא.[[19]](#footnote-20)

ויעוי' היטב במאירי בסוגיין שפי' באופן מחודש שבזה גופה דנה הגמ' שאי"ז שייך לנדון נמצא קאו"פ, ומשום שאין עדותו נחשבת לעדות בלא החקירות, עיש"ה. [וכן מוכח לכאו' בשי' הר"מ (ב' מעדות ג) שפסק שב' העדים הנותרים כשרים, עיש"ה בלח"מ, ולמשנ"ת במאירי א"ש].

**תוד"ה שזה יודע בעיבורו של חודש וי"ל דאם איתא דלא אזלינן בתר רובא הו"ל כחוזר ומגיד -** הנה ברור שרוב זה דטעו אין הכונה שבדרך כלל כך קורין רוב העולם שבכל פעם מחמת עיבור לב' קורין ג' [שהרי בכה"ג היה בדין שכך יתפרש דיבורם של כל א' מן העולם, שהרי רק מיעוט אינם טועים]. אך הכונה דאצל הרוב שייכת טעות זו לקרות, אך ודאי שלא בהכרח שכך קורה בכל פעם.

ומש"כ התוס' שלולי דאזלינן בתר רובא היה נחשב כחוזר ומגיד היינו דכיון שיש להסתפק אם הוא מאלו שעלולים לטעות הרי"ז ספק עדות מוכחשת, ורק משום דאזלינן בתר רובא תולים בפשיטות שהוא מאלו העלולים לטעות ושפיר לתאריך ב' בחדש קראו ג'.

ומעיקר דבריהם מבואר שנקטו שיש חסרון דחוזר ומגיד קודם גמר הדו"ח,(וכן מבואר בקו' תוס' פסחים יב.עי' בביאור דבריהם בנתיבות סי' כ"ט) לכאו' תליא במה שהביאו התוס' לעיל ל"ב ע"ב (ד"ה היכי אמר) מהתוספתא שיכולים העדים לחזור בהם קודם שנחקרו לבי"ד. ועייין בדברי יחזקאל (כ"ז כ"ג) מה שחילק בין חזרה מעיקר העדות לבין חזרה מהחקירה עצמה.

**גמ' עד כמה מברכין על החדש וכו' -** לשון הר"מ (י' מברכות י"ז) ואם לא ברך עליו לילה הראשון יש לו לברך עליו עד ששה עשר יום וכו'. ופי' רבינו מנוח שם שבתחילה חייב לברך תכף שרואה אותה בתחילת החדש אבל אם שכח ולא ברך בשעת חידושה יכול לברך עד ט"ו, עי"ש עוד.

**דף מב.**

**גמ' וליברך הטוב והמטיב -** רש"י פירש שהקו' דוקא לר' יהודה שגם לאחר כלות הזמן דקידוש לבנה עכ"פ יברך הטוב והמטיב, וכ' מהרש"ל בחכמת שלמה דיל"פ שהקו' לכו"ע שלבר מברכת מחדש חדשים יוסיף הטוה"מ שב' ענינים הם, ד'מחדש חדשים' על עצם חידוש הלבנה, והטוה"מ על הנאת האדם מאורה, ועי"ש במהרש"א שקיים פרש"י שגם מחדש חדשים מתייחסת להנאת האדם.

[וביה"ל הביא נידון הפוסקים גבי סומא אם מברך ברכה זו אף שאינו רואה הלבנה, דסו"ס ע"י אורה גם הוא נהנה שאחרים מוליכים אותו. ועי"ש נדון הפוסקים אם יכול לברך אחר שנתכסתה לבנה תוכ"ד, דשמא דומה לברכה אחרונה אחר שיעור עיכול שכבר כלתה ההנאה. ואכמ"ל].

**גמ' להקביל פני אביהם -** בביאור הדבר יעוי' בביה"ל תכ"ו, ב (ד"ה ומברך מעומד) ועי' רבינו מנוח (פר' י' הל' י"ז) שזהו גם ענין של עדות ולכן צריך מעומד.

ומאה"ט כ' הרמ"א תכ"ו ד' אין מקדשין תחת הגג, והיינו שכך יוצאים לקראת מלכים עי"ש במ"ב.

**גמ' הלכך נמרינהו מעומד –** מכאן הוכיח הפמ"ג שברכות השבח אין צריך לאומרם בעמידה, שרק משום קבלת פני שכינה הצריכו לעמוד.

**גמ' מרימר ומר זוטרא מכתפי אהדדי ומברכי -** מהרש"ל מחק תיבת 'אהדדי' והיינו דהמכוון שרכב ע"ג אדם אחר [והטעם כמש"כ רבינו מנוח שם שע"י כך יכל לראות הלבנה. עי"ש עוד על דבר מנהגינו בברכת הלבנה].

אמנם להגורסים 'אהדדי' הכונה שמתוך זקנתם הוצרכו לסמוך ע"ג אחרים. ולפי"ז כ' בתורת חיים נפ"מ לדינאשעל אף שבכה"ת סמיכה כישיבה, מ"מ למי שקשה לעמוד שרי לסמוך.

**גמ' האי נשי דידן נמי מברכי -** מכאן הק' המג"א (תכו, א) על השל"ה שכ' דקידוש לבנה אין נשים מברכות דהוא מ"ע שהז"ג [ואין מקיימות מ"ע שהז"ג זה עי"ש] דמלשון הגמ' מ' דמברכות.

ובהגה' חכמת שלמה בשו"ע שם תמה מדוע נחשב כלל למ"ע שהז"ג, דמה שאין מברכים בסוף החודש היינו שאין כבר על מה לברך, ואין הברכה מצ"ע תלוייה בזמן כלל, עי"ש ודו"ק.

**תוד"ה העוסקים אבל דיני ממונות לא -** בטעם החילוק ששתוי כשר לדיני ממונות, כ' התומים (ז' סק"ו) די"ל דמכיון שדיני ממונות בג' ואם א' מהם טועה מחמת שיכרותו אחרים יתקנוהו, ומשא"כ בהוראת איסור והיתר. עי"ש עוד.

**גמ' לא ראו מאי וכו' ולפטריה מעיקרא וכו'-** בביאור מהלך הגמ' עי' מש"כ בשי' הגר"ד פוברסקי.

1. ולכאו' צ"ב במה גרועים אלו מב' דיינים קמאי שיכולים לברר ומטעם שנת"ל שבכך נסתלקה המחלוקת, ולכאו' הה"נ לאותם ב' בתי דינים שנבחרו מתחילה ע"י בעלי הדין. ומוכרח משנת"ל שכל גדר וכח ב' הדיינים לקבוע הדיין השלישי הוא בגדר 'דין' שלאחר שנקבעו כדיינים על דין זה נכלל בכלל מינויים גם קביעת הדיין, וא"ש שאי"ז שייך כלפי הבתי דין שנדחוודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)
2. עי' היטב בתשו' הרשב"א שלמד מדין זה דנאמן עלי שיכולים הקהל לתקן תקנות של נאמנות להקל על עצמם או להחמיר, ותקנות אלו מחייבות את כל הקהל. [וע"ע בתשו' הרשב"א ח"ב סי' רל"ד (והו"ד ברמ"א יא.א) דאלו שקיבלם יכולים לנדותו אם מסרב לבא לדין]. וכ"מ בחהר"ן כג. ד"ה א"ר יוחנן בערכאות שבסוריה. עיש"ה.

   (אלא שבחזו"א י"ז. ד ביאר בדעתו שקבלת פסולים אלו היתה בפני בי"ד שעי"כ מהני קבלתו כתקנת בי"ד ועי' עוד שם בסי' ד' סקי"ז ובסי' י"ז סקי"ג. ומהר"ן הנ"ל משמע שא"צ בי"ד). [↑](#footnote-ref-3)
3. אלא דיל"ע מ"ש מעדים זוממין (למ"ד מכאן ולהבא משום פסידא דלקוחות) שאין פוסלין אותם למפרע ואף כשלא נוגע לפסידא דלקוחות וכמו שהוכיחו מסוגיין תוס' ב"ב לא. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולפי"ז יש להוסיף ולבאר שיטת רבא שאין לך אלא משעת חידושו, די"ל שאמנם חדשה תורה להתייחס כמי שנוגעין העדים בעדותם כלפי עצמם, ומשום כך נאמנים השניים, אך כל זה י"ל שנתחדש עתה ע"י עדות השניים ומכאן ואילך מתחשבים כבעלי דבר ע"ע, אך כלפי זמן קודם נשארת העדות כפי שהיתה ונאמנים הראשונים. [↑](#footnote-ref-5)
5. וצל"ע דמהיכ"ת לומר שהתורה חדשה פסול רשע דחמס גבי אוכל נבילות לתיאבון עד כדי שמוכרח שחדשה תורה לפוסלו לבריות, שמא כל רשע דחמס של ה היינו דוקא אצ גזלן וכדו' שאכן הוכח כרע לבריות. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובעיקר ד' רש"י עיין היטב מה שהובא משמו בחי' הר"ן שמשמע שזה כעין ק"ו שאם בנה קרוב היא עצמה ודאי קרובה, ולאו דוקא משום הירושה עצמה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיין בתורת חיים לעיל עמ' א' שהוכיח כן מהא דמק' הגמ' דאשכחן לפסול הקרובים לחובה לזכות מנלן, ומבואר שאין זה מחשש נגיעה שא"כ ק"ו שיפסלו לזכות. [↑](#footnote-ref-8)
8. שביאר שהיות ובי"ד דעלמא יכול לכתוב שטרות על נכסי האדם, הרי אף שג' בנ"א אלו אין בכחם לכתוב, מ"מ כונתו באסיפת הני ג' שיהיה להם אפשרות לכתוב השטר, וכמי שאומר להם שיכתבו. עכ"ד. ובזה יבואר יותר ד' רש"י להלן ד"ה שלחו שמשום קול יכולים הבי"ד לכתוב, והיינו דס"ל שדעתו שיכתבו רק לאחר שבין כך יש כבר קול מחמת קביעות מקומם. [↑](#footnote-ref-9)
9. אמנם יעוי' בשער"י ג. טו ד"ה ונתבאר שעמד על כך מדוע מתחלק תשלום הנזק לג' חלקים ולא לאותם השנים המחייבים בלבד, והוכיח מזה שמתבטלת דעתו של דיין יחידי ונעשה כדעת הרוב ונמצא הפסק מתייחס לעצמם של ג' הדיינים. ובזה הכריע שהביטול לא רק שגורם לשינוי דין המיעוט אלא שמקבל את 'שם' הרוב. (שנסתפק בזה העוני"ט). ונראה דלהגר"ח הנ"ל אין כל ראיה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ולולי דברי הרמ"ה יל"פ ההבדל בין הודאת קרקע להלואה היינו שבהבדל מכל הלואה שההלואה היא סיבת החוב שבזה סברי רבנן שעדותם צריכה להתייחס לסיבה זו ולכן אינה מצורפת בעדות מיוחדת. ושאני קרקע שאין החזקה וההודאה אלא כסימן והוכחה לבעלות, וממילא תוכן עדותם אף לרבנן אינה החזקה עצמה אלא הבעלות המוכחת ממנה, ושפיר מודים רבנן ששניהם מצורפים לכת אחת. [↑](#footnote-ref-11)
11. ולפי"ז א"ש טפי הו"א דגמ' שמשייכת דין מנה שחור ולבן לריב"ק, שאכן גם אם נדחק לפרש עדותם שלא יסתרו זא"ז, בכל מקרה הויין ב' סיפורים שונים שאינם נעשים כת אחת, ורק שדוחה הגמ' שאין די בכך שהרי מכחישים זא"ז. ודו"ק. [↑](#footnote-ref-12)
12. והיינו שע"י שנחשב הדיין כ'מזיק' או כגזלן, נחשב שהכסף בא לידי הזוכה מהדיין, שכבר נתחייב הדיין על חיובו זה. ועי' עוד בקצות כ"ה. א מש"כ בשם הש"ך. [↑](#footnote-ref-13)
13. ושמא לשיטתו (בחי' לר"ה) הנזכר לעיל שכשרות הגמ"ד בלילה מחמת דשדינן בתר התחלה, וי"ל שכ"ז שייך רק בתחילת דין העוסק בעצם פסק הדין ששפיר ההכרעה לבסוף מכריעה בין הצדדים שנדונו בתחילה ומשו"ז שדינן בתר התחלה, אך בנגע שכל ההתחלה רק בכך שראה הנגע אין שייך למשדייה סוף אחר התחלה. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועיין כעין סברא זו ברמב"ן בס' תורת האדם שביאר שחלוק דיני איסור והיתר [וה"ה כשיש מחלוקת רופאים] מדיני ממון הנדונים בבי"ד, שבבי"ד לעולם הולכים אחר מנין הדעות בלי להתייחס כלל לדיין שחכמתו גדולה יותר, ומשא"כ בהוראת איסור והיתר [ורופא] כשהצדדים שקולים אזלינן בתר חכמה, וביאר החילוק וז"ל הלכך במנין שוה של רופאים הולכים אחר חכמה ובקיאות, ואע"ג דליתיה הכי בדין סנהדרין, התם דיינים הם וכולם צריכים לאותו הדין, ומדינא לא היה ראוי להיות דין עד שיסכימו כל הצריכין לדעה אחת, אלא דרחמנא אמר אחרי רבים להטות, אבל הכא שומעים לחכם, והשני אינו ראוי להיות נשאל בפני מי שגדול ממנו בחכמה ובטל הוא' עכ"ל. דו"ק היטב בדבריו שהיות ובממון המגדיר הוא 'בי"ד' אין משמעות לחכמת דיין מסויים, שהדין תלוי בכללות הבי"ד. ומשא"כ בשאר נדונים כאיסור והיתר שאין הכרעתם מסורה לבי"ד, ורק שע"י הרוב מתייחסים לאמיתות צד הרוב. [↑](#footnote-ref-15)
15. הנה נתחדש בזה שעל אף שנכלל בעדותם בפשטות שישראל הרג וכדו', מ"מ אם יאמרו בבדיקה שהרג גוי תפסל עדותם ולא יישב כחסרון חוזר ומגיד (אמנם רש"י הלא כ' שנפ"מ אם יכחיש חבירו ואולי מאה"ט וצ"ע). והיינו שמשום חדשה תורה לבדוק דבר זה הרי שיש בזה אפשרות לפרש עדותם שמעיקרא נתכונו לכך שהרג גוי. ועיין במאירי שמקור בדיקה זו נלמד מקרא 'ודרשת'. [↑](#footnote-ref-16)
16. עי"ש שביאר שמן התורה הלא לא מצינו חלוקת 'שעות' כלל וכל ענין שעות המקובל הוא מנהג העולם לחלק היממה לחלקים מוגדרים, ובהכרח שכונת התורה בחקירה זו לאו דוקא על שעות אלא ביחס לחצות אם מעט לפניה או הרבה וכדו', וא"ש שאין מעלה מדאו' בצמצום חלק השעה המדויק.עי"ש. [אמנם החזו"א ביו"ד סוס"י פ"ה הוכיח מסוגיין שחייבה תורה חקירת שעות, שמוכח שהשעות הם מהתורה עי"ש]. [↑](#footnote-ref-17)
17. ודו"ק שלדעת הרמ"ה הנ"ל נראה שכשאומרים 'אמש' אין מוסיפים לחקור חדש ושנה, וצ"ל דס"ל שכל הדין להטריח רק כאשר נדרשת החקירהלדעת הזמן, בזה חייבה תורה לעשות באופן של טירחה. [↑](#footnote-ref-18)
18. וכפה"נ רש"י לשיטתו במכות דף ט. ד"ה לפיכך שהיות ולא נאמרה התראה לב"נ חייב אף על השוגג. [↑](#footnote-ref-19)
19. ויל"ע מדברי תוס' לקמן ד"ה שזה וביותר בפסחים יב. דעולה מדבריהם שאף קודם גמר החקירות א"א לחזור מחקירה שכבר נחקרה מדין חוזר ומגיד, ובפשטות מוכח דנחשב לעדות ששייך בזה חוזו"מ. וי"ל דאף שאכן גם חקירות נחשב לעדות, אך כעדות בפנ"ע ולא כהמשך וחלק מעצם עדות גוף הדבר. עי' מש"כ בזה דברי יחזקאל שם. [↑](#footnote-ref-20)