טיוטא שיעור יב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שמיטה תשפב

# הזמן הקובע לקדושת שביעית

כתב הרמב"ם (פרק ד הלכה ט-י) פירות ששית שנכנסו לשביעית אם היו תבואה או קטניות או פירות האילן והגיעו לעונת המעשרות קודם ר"ה הרי אלו מותרין, ואף על פי שאוסף אותם בשביעית הרי הן כפירות ששית לכל דבר, ואם לא באו לעונת המעשרות אלא אחר ר"ה הרי הן כפירות שביעית, התבואה והקטניות אסורין באכילה משום ספיחים, ופירות האילן אוכלין אותן בקדושת שביעית.

עוד כתב הרמב"ם (שם הלכה יא) האורז והדוחן והפרגים והשומשמין ופול המצרי שזרעו לזרע הולכין בהן אחר גמר פרי, אם נגמר פרים קודם ר"ה הרי אלו מותרין בשביעית כפירות ששית, ואם נגמרו אחר ר"ה אף על פי שהשרישו קודם ר"ה הרי אלו אסורים משום ספיחים. ובהמשך דברי הרמב"ם (הלכה יב) כתב הירק בשעת לקיטתו, והאתרוג אפילו היה כפול קודם ר"ה ונעשה כככר בשביעית חייב במעשרות כפירות ששית, ואפילו היה ככיכר בשישית הואיל ונלקט בשביעית הרי הוא כפירות שביעית, ומתעשר כפירות ששית להחמיר.

ומתבאר שיש ד' סוגי גידולים. **א]** פירות האילן ותבואה וקטנית, שהקובע הוא הגעתם לעונת המעשרות, דאם הגיעו לעונת המעשרות בשביעית דינם כפירות שביעית, ואם הגיעו קודם השביעית אין בהם קדושת שביעית. **ב]** אורז ודוחן ושומשמין, שהקובע הוא גמר הפרי, שאם הגיע גמר הפרי בשביעית דינו כפירות שביעית. **ג]** ירקות, שהקובע הוא שעת הלקיטה, שאם נלקט בשביעית דינו כפירות שביעית, ואם נלקט קודם לכך אין בו קדושת שביעית. **ד]** אתרוג, שיש מחלוקת אם דינו כפירות דאזלינן בתר החנטה [היינו עונת המעשרות לדעת הרמב"ם (עי' דר"א ס"ק סד)], או שדינו כירקות דאזלינן בתר הלקיטה.

# קדושת שביעית באתרוג

הנה נתבאר מדברי הרמב"ם (הנ"ל) דאתרוג שנלקט בשביעית הרי הוא כפירות שביעית, ויש לו קדושת שביעית, אמנם כתב הרמב"ם שצריך לעשר אותו כפירות שישית. ובכסף משנה ביאר דברי הרמב"ם דס"ל שגם לעניין שביעית יש ספק באתרוג האם אזלינן בתר חנטה או בתר לקיטה, וכיון שיש ספק מחמירים שיש בו קדושת שביעית כיון שנלקט בשביעית, אך מחמירים שצריך לעשר אותו, דשמא אזלינן בתר חנטה, והרי הוא חנט בשישית [וע"ע בהמשך מש"כ בביאור דברי הרמב"ם].

# הטעם שאינו נפטר משום דמפקיר את האתרוג

אך צ"ע דכיון שמחמירים שיש באתרוג קדושת שביעית, הרי יש בו דין הפקר, וכיון שצריך להפקירו ההפקר פוטר אותו ממעשרות.

ולכאורה יש לומר שאין צריך כלל להפקיר את האתרוג, שהרי יש בו קדושת שביעית רק מחמת שנלקט בשביעית, וקודם שנלקט הרי הוא כפירות שישית, ואין עליו דין הפקר. ומצינו כעין זה בחזו"א (סימן יא ס"ק ז) שדן לגבי ירק של שישית הנכנס לשביעית, ונסתפק שם אם אותו ירק חייב בביעור, דאף שירק של שביעית חייב בביעור אפילו בעודו מחובר, הכא יש לומר דכיון שאכתי לא נלקט במה יתקדש, שהרי גדל בשישית, ונידון כפירות שביעית רק מחמת שנלקט בשביעית, וממילא י"ל דקודם שנלקט אין עליו קדושת שביעית וא"צ לבערו.

אך בסוף דבריו מסיק דמסתבר שיש בו דין שביעית להפקירו, וה"ה שיש עליו דין ביעור. [והוסיף שם במוסגר שהדבר מפורש במשנה בשביעית לפי פירוש הר"ש (פרק ט משנה א) דמבואר שם במשנה שהפיגם נלקח מכל אדם, ופירש ר"ש דמיירי בשל שישית הנכנס לשביעית, ודווקא פיגם שרי דאין לחוש בו משום איסור של שמור, ומשמע שבשאר ירקות יש בו איסור משום משומר, ומוכח שאף ירקות שנכנסו משישית חייב להפקירם [אמנם כתב שיתכן לחלק שרק ירקות שבוודאי ילקטו אותם בשביעית יש חיוב להפקירם, אך ירקות שראויים להישמר בקרקע, ואפשר שלא ילקטו אותם עד לשנה השמינית, לא יהיה בהם קדושת שביעית].

ונתבאר דדעת החזו"א שאף אם הקדושת שביעית חלה רק בזמן הלקיטה, מכל מקום יש חיוב להפקיר את הפירות, וכיון שכן צ"ע מש"כ הרמב"ם דיש חיוב לעשרם שהרי ההפקר פוטר אותו ממעשר. וכבר עמד בזה החזו"א (סימן ז ס"ק יד), ותירץ שאין ההפקר נוהג אלא משום ספק, ולכן אף שאינו רשאי לעכב את מי שבא לזכות, דהוי ספק איסורא, מכל מקום אין אחר רשאי לזכות מספק.

והדר"א (בביאוה"ל פרק ד הלכה יג ד"ה וכן) נסתפק דהנה נחלקו הראשונים אם חייב להפקיר בפועל, או שההפקר חל ממילא, ולפי הצד שצריך להפקיר את הפירות בעצמו, הרי כאן כיון שהוא מפקירו הוי הפקר גמור, וביאר דצ"ל שהוא מפקיר רק על הצד שבאמת הוא חייב בהפקר, אך תמה שם דכיון שאחרים אינם יכולים לקחת את הפירות משום שיש ספק אם הדבר מופקר, י"ל דאינו מקיים בזה דין 'ונטשתה'. וע"ש שהוסיף להקשות שהרי מוכח בכמה מקומות שבכל ספק הפקר מותר ליטול, וא"כ כיון שכאן מספק מותר לאחרים ליטול הוי הפקר גמור, וצריך להיפטר ממעשרות. ועל כן ביאר דהכא שאני שהעיקר לדינא דאזלינן בתר חנטה, וכיון שאינו מפקירו אלא לחומרא, לא הותר ליטול את הפירות. [אכן לפי מה שיתבאר לקמן מהאחרונים שדייקו בדעת הרמב"ם דס"ל שהעיקר דאזלינן בתר לקיטה, הדרא קושיא לדוכתא, דהא הכא ההפקר הוא מדינא כיון שלקיטתו בשביעית וצ"ע].

# ביאור דעת הרמב"ם בדין אתרוג

כבר נתבאר לעיל מש"כ הכסף משנה בדעת הרמב"ם, דהרמב"ם ס"ל להלכה שיש ספק באתרוג אם אזלינן בתר חנטה או בתר לקיטה, ולכן כתב שאתרוג הנלקט בשביעית הרי הוא כפירות שביעית ומתעשר כפירות שישית להחמיר.

אכן החזו"א (סימן כז ס"ק ו) דקדק בדברי הרמב"ם דהנה הרמב"ם פירט דין של ה' דברים תבואה וקטנית, אורז ודוחן, אילנות, ירק ואתרוג, ובכולם פירש הדין גם בגידולים של שישית שנכנסו לשביעית, וגם בגידולים של שביעית שיצאו לשמינית, אך באתרוג פירש הרמב"ם הדין כשחנט בשישית ונלקט בשביעית, אך לא פירש מה הדין בחנט בשביעית ויצא לשמינית. [וכבר עמד בזה בכפות תמרים בסוכה (מ, א) ע"ש שתירץ שסמך על מש"כ בנכנס לשישית שיש ספק אם אזלינן בתר חנטה או בתר לקיטה].

ובחזו"א נקט מכח זה דדעת הרמב"ם שהעיקר דאזלינן בתר עונת המעשרות שלו, ולכן באתרוג היוצא לשמינית לא פירש כלום, דכוונתו שדין האתרוג כשאר אילנות דאזלינן בתר עונת המעשרות, ודינו כפירות שביעית לגמרי וא"צ לעשרו כדין פירות שביעית הפטורים מן המעשר, ורק בנכנס משישית לשביעית כתב לחוש לחומרא דאזלינן בתר הלקיטה.

אך יש שדקדקו דמלשון הרמב"ם משמע דאדרבה העיקר דאזלינן בתר לקיטה דכתב הרמב"ם 'הרי הוא כפירות שביעית, ומתעשר כפירות שישית להחמיר' ומשמע שעיקר הדין הוא כפירות שביעית, ורק לחומרא הוא מתעשר כפירות שישית [וכבר העירו הערה זו לחזו"א ע"ש]. וכן יש לדקדק שלעניין קדושת שביעית כתב 'הרי הוא כפירות שביעית', ולעניין המעשרות כתב ומתעשר כפירות שישית, ומשמע שאדרבה העיקר הוא שדינו כפירות שביעית דכן משמע מהלשון 'הרי הוא', ורק לחומרא הוא מתעשר כפירות שישית.

וברמב"ם בהלכות מעשר שני (פרק א הלכה ו) מדוקדק יותר וז"ל 'ואף ע"פ שהולכין אחר לקיטתו אתרוג בת ששית שנכנסה לשביעית אפילו היתה כזית ונעשית כככר חייבת במעשרות', ומשמע להדיא שהעיקר שאזלינן בתר לקיטתו, ורק החמירו שצריך לעשרו. וכעי"ז כתב בחוט שני (?) ובכפות תמרים (שם).

# החיוב לעשר אתרוג שיצא לשמינית ואם מותר ללוקטו אחר ראש השנה

ועולה שנחלקו האחרונים דלדעת הכס"מ יש ספק השקול אם אזלינן בתר חנטה או בתר לקיטה, ולדעת החזו"א העיקר דאזלינן בתר עונת המעשרות, ולחומרא מחמירים כשעת הלקיטה, ולדעת החוט שני בדקדוק דברי הרמב"ם העיקר דאזלינן בתר לקיטה ורק לחומרא אזלינן בתר החנטה. ולכאורה יש נפק"מ בזה באתרוגים שנלקטו אחר ר"ה של שביעית, דלדעת החזו"א א"צ לעשרם כיון שהיוצא משביעית לשמינית דינו כפירות שביעית לגמרי, אך לדעת החוט שני ודעימיה יש לחוש שצריך לעשרם, שהרי העיקר דאזלינן בתר לקיטה.

אכן לפי מה שנבאר בסמוך שאם היה מופקר שעה אחת הוא נפטר ממעשר, הכא בלא"ה א"צ לעשר אותו כי האתרוג היה מופקר שעה אחת. אך עדיין יש נפק"מ אם מותר ללקט את האתרוגים שיצאו לשנה השמינית דאם העיקר הוא שאזלינן בתר לקיטה, יהיה אסור ללקט אותם אחר ראש השנה, שהרי הפירות אינם מופקרים אחר שנסתיימה השנה השביעית. אמנם לדעת החזו"א שהקובע הוא מה שמגיע לעונת המעשרות, הכא שהאתרוגים גדלו בשביעית מותר ללקטם כדין פירות שביעית.

# פירות שהיו מופקרים שעה אחת פטורים ממעשר

ובעניין החיוב לעשר אתרוג שחנט בשביעית ונלקטו בשמינית לכאורה נראה שחייב במעשר שהרי בשעה שלקט אותו הוא לא היה מופקר, אכן לדינא אינו כן אלא כל שהיה מופקר שעה אחת, הרי הוא נפטר ממעשר. וראיה לדבר ממש"כ הרש"י בראש השנה (טו, א ד"ה א"ל אביי) לגבי אתרוג שנתבאר שם בגמרא דאביי ס"ל שבאתרוג יש ספק אם אזלינן בתר לקיטה או בתר חנטה, ומכל מקום היה פשוט לו שהאתרוג פטור מן המעשר כי הוא היה הפקר בשנה השביעית ע"ש, ומוכח דאף אם אזלינן בתר לקיטה, והוא לקט את האתרוג בשמינית, האתרוג פטור ממעשר משום שהיה מופקר שעה אחת.

וכ"כ הר"ן בראש השנה (טו, א) בביאור דעת רבי יהודה בגמרא דס"ל שאתרוג שנלקט בשמינית פטור מביעור ופטור ממעשרות, ולכאורה צ"ע דכיון שפטור מביעור משום דאזלינן בתר לקיטה, מדוע הוא פטור מן המעשרות, וביאר הר"ן דמשום שנהג בו הפקר בשנה השביעית לשעה אחד נפטר מן המעשר. וכ"כ להדיא בדר"א (פרק ד ס"ק צט) על ירק שנלקט בשמינית שהולכים אחר הלקיטה ואין בו קדושת שביעית, אך אינו חייב במעשר כיון היה מופקר שעה אחת בשמיטה. ומוכח דכיון שהיה מופקר שעה אחת נפטר מחיוב מעשר, וא"כ אף ירק הנלקט בשמינית צריך להיות פטור ממעשר משום דהוי הפקר.

# איסור קצירה בפירות שיצאו לשמינית

כתב הרמב"ם (פרק ד הלכה יג) וכן פירות שביעית שיצאו למוצאי שביעית בתבואה וקטניות ואילנות הולכין אחר עונת המעשרות. והנה מבואר בירושלמי בשביעית (פרק ו הלכה ב) שפירשה את המבואר במשנה שם דעושים בתלוש בסוריא אבל לא במחובר, דעל כרחך מיירי בפירות שביעית בשביעית, דאי בפירות שישית שנכנסו לשביעית אפילו במחובר שרי, ואי בפירות שביעית שיצאו במוצאי שביעית, לחרוש מותר לקצור אסור בתמיה, היינו דמדוע אסור לקצור, הרי בשעה זו מותר לחרוש וכ"ש שמותר לקצור, עכת"ד הירושלמי ע"פ המפרשים שם. והקשה החזו"א (סימן ג ס"ק כג ובסימן יב ס"ק ז) דכיון שבאילנות אזלינן בתר עונת המעשרות, א"כ כל שהביא שליש לפני ר"ה הרי יש בזה גם קדושת שביעית, ומדוע לא פירש הירושלמי דמיירי באילן שהביא שליש בשביעית דאסור לקוצרו כדרך הקוצרים.

ובחזו"א (סימן יב ס"ק ז) כתב לתרץ ע"פ מש"כ הרמב"ם בהמשך (הלכה כב) שיש איסור לבצור כדרך הקוצרים, אך יש איסור נוסף של קצירה שלא לקצור לתועלת האילן [ובאמת לעניין מלאכת שבת מצינו שהקוצר לתועלת האילן חייב משום נוטע (עי' שבת עג, ב וברמב"ם בשבת פרק ח הלכה ד), אך בשביעית נתחדש שחיובו משום 'קוצר']. ויוצא כאן חידוש גדול שבפסוק אחד של 'לא תקצור' נאמר ב' דינים, גם שלא להשביח את האילן, וגם שלא לקצור כדרך הקוצרים.

ועפי"ז ביאר החזו"א דכוונת הירושלמי שאם מותר לחרוש מותר גם לקצור, אין הכוונה לאיסור קצירה שלא לקצור כדרך הקוצרים, שהרי דין זה אינו דומה כלל לאיסור של חרישה דאינו איסור של 'עבודת קרקע', אלא כוונת הירושלמי לאיסור קצירה שנאסר מדין 'מלאכת קרקע' דמשבח את האילן בכך, ועל זה כתב הירושלמי שאם מותר לחרוש מותר גם לעשות מלאכת קצירה המשבחת את האילן.

# אם יש קדוש"ש בפירות היוצאים לשמינית

ובחזו"א במקום אחר (בסימן ג ס"ק כג) רצה לחדש דפירות היוצאים לשמינית, אף שיש בהם קדושת שביעית אין חייב להפקירם, ולכן מותר לקוצרם כדרך הקוצרים, ולפי"ז יהיה אסור ללקוט פירות בשמינית אף שיש בהם קדושת שביעית, אכן החזו"א בסו"ד חזר בו דודאי יש דין להפקירם גם בשמינית, והביא דכן מבואר ברמב"ם בפירוש המשניות (פרק ט משנה ז) שהפירות מופקרים עד רביעה שניה.

אמנם הקהילות יעקב (שביעית סימן ט) הוכיח דלדעת הר"ש פירות שיוצאים משביעית לשמינית אין נוהג בהם דין הפקר, פירש במשנה הנ"ל (פרק ו משנה ב) דאסור לתלוש במחובר דמיירי בפירות משומרים, דאיסור קצירה נוהג רק במשומר אך לא במופקר, ולדבריו על כרחך מתניתין איירי בקצירה של אסיפת הפירות, דאי מיירי בקצירה של 'עבודת קרקע' מה שייך לחלק בין משומר למופקר, וא"כ קשה מה שאל הירושלמי לחרוש מותר ולקצור אסור, הרי יש לאסור את הקצירה הרי החרישה מותרת בשמינית, אך לקצור כדרך הקוצרים אסור אף לאחר השביעית.

ומוכרח בר"ש שהאיסור לקצור במחובר הוא משום האיסור לקצור כדרך הקוצרים, דבעבודת הקרקע לא מסתבר שיש חילוק בין משומר למופקר, ויוצא שלפי הר"ש הדין הפקר במוצאי שביעית אינו משום החיוב להפקירם אלא כל דין ההפקר הוא רק מחמת האיסור לעשות עבודות, ולכן במוצאי שביעית אינו מופקר [והוא זוכה בפירות שבשדה כמבואר בחזו"א (סימן כז ס"ק ו)].

[ויל"ע דלפי"ז גם פירות שישית שנכנסו לשביעית צריך שיהיה בהם דין הפקר שהרי אסור לעבוד בפירות, ומצאנו בקה"י במקום אחר (סימן ו) שכתב דכיון שמה שגדל בשישית אינו הפקר אף שנוסף בשביעית כיון שנוסף מתוך הפרי שגדל בשישית אין עליו דין הפקר. ועולה שדין ההפקר אינו תלוי בקדושת שביעית ואפילו אם בדבר שיש בו קדוש"ש אפשר שאין בו דין הפקר].

ועכ"פ עולה דלדעת הר"ש אסור ללקוט פירות אחר ר"ה דאף שיש בפירות קדושת שביעית משום שחנטו בשביעית, אין בהם דין הפקר, משום שמותר לעבוד בשדה. וכבר נתבאר לעיל דבאתרוג יש סברא נוספת שאסור ללקוט אותו אחר השביעית משום דאזלינן בזה בתר לקיטה ע"ש. ועל כן נראה לדינא שאין ללקוט אתרוג אחר ראש השנה של שמינית.

# הדינים העולים:

1. הזמן בקובע למעשרות בפירות האילן ותבואה וקטנית, הוא הגעתם לעונת המעשרות, ובאורז ודוחן הקובע הוא גמר הפרי, בירקות הקובע הוא שעת הלקיטה.
2. באתרוג יש מחלוקת אם דינו כפירות דאזלינן בתר החנטה או בתר לקיטה. ולדעת החזו"א העיקר דאזלינן בתר חנטה ולחומרא אזלינן בתר לקיטה. והאחרונים ביארו להיפך דהעיקר דאזלינן בתר לקיטה ולחומרא אזלינן בתר חנטה.
3. החזו"א ביאר דהטעם שלא נפטר ממעשרות משום שאינו מפקיר אלא בתורת חומרא.
4. לדעת האחרונים הנ"ל דהעיקר שאזלינן בתר חנטה נראה דאין היתר לקטוף אתרוגים אחר ראש השנה של השנה השמינית.
5. פירות שהיו מופקרים שעה אחת נפטרו מחיוב מעשר.
6. לדעת הרמב"ם יש דין הפקר בפירות שביעית שיצאו לשמינית, אך לר"ש אין דין הפקר בפירות שיצאו לשמינית.