36 מיתה בחטאת ציבור
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץמ

אור ליום ד' י"ג סיון תשס"ד

**בדין חטאת ציבור שמתו בעלי'.**

**א' בסוגיא דתמורה דט"ו:. ב' בסוגיא דהוריות ד"ו.. ג' בסוגיא דיומא ד"נ.. ד' הערות בדין מיתה בחטאת זכר, וכמה פרטים בסוגיא דתמורה דט"ז: לר"ל ולר' נתן.**

**א'**

א] תמורה דט"ו:, אמר רבא כי עולה, מה עולה אינה נאכלת אף חטאת אינה נאכלת, שהי' רבי יוסי אומר על עבודה זרה הביאום, ואמר רב יהודה אמר שמואל על עבודה זרה שעשו בימי צדקיהו, קס"ד למאן דאית לי' חטאת צבור שנתכפרו בעלי' מתה אית לי' נמי חטאת צבור שמתו בעלי' מתה, והא הכא דאיכא דמתו בעלי' וקא קרבה, אמר רב פפא אפילו למאן דאמר חטאת צבור שכפרו בעלי' מתה חטאת צבור שמתו בעלי' אינה מתה לפי שאין הצבור מתים, מנא לי' לרב פפא הא,[[1]](#footnote-2) אי נימא משום דכתיב תחת אבותיך יהיו בניך אי הכי אפי' יחיד נמי, אלא היינו טעמא שאין הציבור מתים משעירי רגלים וראשי חדשים, דאמר רחמנא אייתינהו מתרומת הלשכה, ודילמא מתו מרייהו דהני זוזי, אלא לאו ש"מ אין הצבור מתים, ואיבע"א כי אקרובינהו להני חטאות אחיי אקרבינהו, דכתיב ורבים מהכהנים הלוים וראשי האבות הזקנים אשר ראו את הבית הראשון ביסדו זה הבית בוכים בקול גדול ורבים בתרועה.

והנה ז"ל התוס' ד"ה והא, והקשה הרשב"א מה ענין זה למתו בעלי' דכולי הש"ס דמיירי שהפריש החטאת ומתו בעלי' אחר כך, אבל הכא הרי לא הפרישו שום דבר, ואומר רבינו נתנאל דאי בלא הפריש מצי להקריב אלמא יש כפרה למתים, וא"כ כל שכן דהיכא שהפריש ואח"כ מתו בעלי' דראוי להקריב, וכן משמע בפ"ק דהוריות דאמר והא אין כפרה למתים דמייתא להא שמעתא דהכא, משמע דאי יש כפרה למתים על הבנים להקריב בשבילם, וכ"ש אם הפריש ואח"כ מתו דעל הבנים להקריבן, עכ"ל.

והנה מבו' בד' התוס', דדינא דחטאת שמתו בעלי' דלמיתה אזלא ל"ש רק היכא שהפרישוה ואח"כ מתו הבעלים, אך אם הפרישוה אחר שמתו הבעלים ל"ש לדון בזה משום דינא דחטאת שמתו בעלי', והיינו דרק היכא שכבר נקבע בהחטאת שם הבעלים בחייהם, הוא דמיתתן פוסלת הקרבן ואית בי' דין מיתה, אך כל היכא דמעיקרא כשהפרישוה אין הבעלים קיימים ומעולם לא נקבע בה שם הבעלים בחייהם, לי"ב לדינא דחטאת שמתו בעלי', ואך דא"א להפרישה אחר שמתו הבעלים משום דאין כפרה למתים, ול"ש להפריש חטאת לחיוב המתים,[[2]](#footnote-3) וזהו דמייתי' הכא דאם אף בלא הפרישו מצי להקריב, א"כ הרי בע"כ דיש כפרה למתים, וא"כ ל"ש כלל דינא דחטאת שמתו בעלי', דכל עיקר דינא דחטאת שמתו בעלי' למיתה אזלא הוא רק משום שאין כפרה למתים.

וצריך להוסיף בזה, דהנה בפשוטו הי' מקום לפרש ד' התוס', דעיקר דינא דחטאת שמתו בעלי' למיתה אזלא, מיוסד ע"ז דל"ש השתא להקריבה משום דאין כפרה למתים, וע"כ נאמר בו דין מיתה, אך כל שראוי להקריבו ל"ש כל עיקר הדין דמיתה, אך באמת אין לומר כן, שהרי מפורש יוצא מסוגיית הגמ' ביומא ד"נ. דאף אי נימא דבפר ואפי' בדמו של פר ושחט ומת נכנס אחר בדמו, מ"מ הי' בדין שיהא בזה דין מיתה מכח דינא דחטאת שמתו בעלי', והרי שאף שראוי' החטאת ליקרב כיון שנכנס אחר במקומו, מ"מ שייך בזה דין מיתה דחטאת שמתו בעלי', והרי להדיא דהא דחטאת שמתו בעלי' למיתה אזלא אינו מיוסד כלל על הא דא"א להקריבה.

אמנם ביאור ד' התוס' בסוגיין הוא, דהאמנם דינא דחטאת שמתו בעלי' אינו מיוסד כלל על הא דא"א להקריבה, אך מ"מ ל"ש כל עיקר דינא דחטאת שמתו בעלי' רק אם אין כפרה למתים, ובזה נאמרה ההלכה דכל שמתו הבעלים ואין הקרבן ראוי ליקרב לבעליו אזיל למיתה, והגם דראוי הוא ליקרב לאחרים מ"מ אי"ב דין מיתה, אך אם יש כפרה למתים וראוי הקרבן ליקרב להבעלים הראשון, הרי ליכא כלל משמעות למה שמתו בעליו, שהרי עדין הוא קרב להן, וע"כ לי"ב דין מיתה, ומוכח כן מד' התוס' מיני' ובי', דאי נימא דעיקר דין המיתה בחטאת שמתו בעלי' הוא משום שאין כפרה למתים, א"כ הרי אין מקום לחלק בין היכא שהפרישוה בחיי הבעלים להיכא שהפרישוה לאחר מותם, ומעיקרא מה קשיא להו להתוס', ובע"כ מזה דדינא דחטאת שמתו בעלי' הוא משום מיתת הבעלים שנקבעו לחטאת זו, ואך דאם יש כפרה למתים ליכא משמעות למיתתן, וכמש"נ.

ומצינו כן גם בפי' המפרש במעילה ד"י: ד"ה ולד, ז"ל, ולד חטאת להכי מתה שהרי אינה ראוי' לכפרה שלא הפרישה מתחלה לכך, ותמורת חטאת נמי להכי מתה שהרי באה בעבירה דלא ימיר כתיב, וחטאת שמתו בעלי' נמי להכי מתה דאין כפרה למתים דמיתתן כיפרה עליהם, עכ"ל, והרי דכל הא דחטאת שמתו בעלי' מתה הוא רק משום דאין כפרה למתים, וכן הא דולד חטאת מתה הוא משום שאינה ראוי' לכפרה, וזהו כדעת התוס' בסוגיין, דעיקר דין מיתה במתו הבעלים הוא רק משום שכבר אין הקרבן עולה להן, אך אם הי' כפרה למתים ליכא נפ"מ כלל במה שמתו הבעלים, ומש"כ המפרש דהא דאין כפרה למתים הוא משום דמיתתן כיפרה עליהם, הוא חידוש רב, שהרי בפשוטו הא דאין כפרה למתים הוא משום דמת לאו בר כפרה הוא.

ולכאו' מוכח כד' התוס', מסוגיא ערוכה בהוריות ד"ו., דאמרי' התם דטעמא דרב פפא דלא גמירי דין חטאת שמתו בעלי' בציבור משום דאין הציבור מתים מהכא, דכתיב כפר לעמך ישראל אשר פדית ד', ראוי' כפרה זו שתכפר על יוצאי מצרים, מדכתיב אשר פדית, ע"כ, וצ"ב מה מייתי מהתם, הרי התם ל"ה חטאת שמתו בעלי', ולא מצינו התם אלא דיש כפרה למתים, אך מנלן דליכא דין חטאת שמתו בעלי' בציבור, ובע"כ מד' הגמ' דאי בציבור יש כפרה למתים אף ל"ש בזה דינא דחטאת שמתו בעלי', דכל עיקר ההלכתא דחטאת שמתו בעלי' למיתה אזלא, מיוסדת ע"ד דאין החטאת ראוי' ליקרב לבעלי'.

ב] והנה מבו' בסוגיין דלדעת ר"ש דאית לי' דאין חטאת ציבור מתה, ניחא שפיר הא דקרבה החטאת על ע"ז שמתו בימי צדקיהו, וכל עיקר פירכת הגמ' הוא רק לרבנן דחטאת ציבור מתה, וצ"ע בזה, שהרי כתבו התוס' דבהך גוונא שעדין לא הפרישו החטאת אין הנידון משום דין חטאת שמתו בעלי', דזה ל"ש כלל היכא שלא הופרשה החטאת בחיי הבעלים, אלא הנידון הוא משום די"ל דאין כפרה למתים, וע"כ ל"ש כלל להפריש חטאת לאחר מיתה, וצ"ע דא"כ מ"ט לדעת ר"ש ניחא להגמ' הא דקרבה החטאת, הרי בנידון זה אם יש כפרה למתים לא מצינו דנחלק ר"ש, דעיקר דינא דר"ש הוא דדין מיתה לא נאמר בחטאת ציבור, אך כד דייני' להפריש החטאת על ציבור שכבר מתו, דהוי הנידון אם יש כפרה למתים או אין כפרה למתים, הרי לכאו' אי"ז שייך כלל לפלוגתא דר"ש ורבנן.

ועד"ז צ"ע למש"כ התו"י ותוהרא"ש ביומא ד"נ., בפר כה"ג שמת הכה"ג, דהגם דלר"ש אין חטאת ציבור מתה מ"מ הי' בדין שתרעה, ומה שהיא קריבה הוא משום דאין ציבור מתים, וצ"ע דא"כ לס"ד דסוגיין דאכתי לא קים לן דאין הציבור מתים, א"כ תיקשי אף לר"ש דהיאך הקריבו שעירי ע"ז, הרי הגם דס"ל לר"ש דאין חטאת ציבור מתה, מ"מ הרי א"א להקריבה.

ובאמת זוהי קו' התוס' ד"ה וקא קרבה, ז"ל, וא"ת תיקשה נמי למ"ד תרעה דלהקריב ליכא מ"ד, וי"ל דודאי כיון דלא אזיל למיתה אפי' לאקרובי נמי ראוי וכו', עכ"ל, אך לא פירשו התוס' הטעם, דמ"ט הוא ראוי להקריב, ומ"ש מחטאת ציבור שמתו בעלי' דמודה ר"ש דרועה ואינה קריבה.

ונ' דאין לפרש ד' התוס', ע"ד מש"כ התוס' ביומא, דהא דאזלא לרעי' הוי מדרבנן והכא לא גזרו, דא"כ העיקר חסר מן הספר שלא פירשו התוס' מ"ט לא גזרו רבנן, אך לכאו' יתכן לפרש ד' התוס' ע"ד שכתבו הראשונים ביומא דכיון דשאר הכהנים קיימים ה"ז קרב, וי"ל דה"נ הכא כיון שחלק מן הציבור קיימים ה"ז קרב, אמנם באמת ק' לפרש כן, דפשטות הגמ' הוא דבס"ד אכתי לא הוה קים לן להא דהיו חיים מן הציבור שחטאו, וגם ילה"ע עוד, דלכאו' כל ד' הראשונים שייכי במת אחר שהפרישו, אך להפריש מתחילה לכאו' א"א, כיון דהחיים בפנ"ע אינם מחוייבין בקרבן, ולהפריש אף על המתים א"א שאין כפרה למתים, וגן נת' להלן ענף ג' סק"ו דל"ש ד' הראשונים היכא שעדין לא הפרישו, עיי"ש.

ואולי י"ל, דבאמת הא דאין הציבור מתים קים לן הכי מסברא, ואך דלר' יהודה דס"ד דנאמרה ההלכתא דחטאת שמתו בעלי' מתה אף בציבור, הרי דמזה גופא נשמע דהציבור מתים, אך משא"כ לר"ש דלא גמירי לההלכתא דמיתה בציבור, תו שפיר י"ל דאין הציבור מתים, וע"כ אף מפרישין החטאת אחר שמתו, ושפיר היא קריבה, וצ"ע בזה.

ואי נימא הכי, יתישב גם משה"ק הקה"י הוריות סי' ז', דלדעת התוס' מה מייתי משעיר ר"ח, הרי הגם דהתם חזינן דאין קרבן ציבור נפסל בשביל מיתת קצת מבעליו, אבל הרי מ"מ אכתי איכא למימר דעל המתים אינו מכפר, אך לפי המבו' כיון דחזינן מהתם שלא נאמרה ההלכה דמתו בעלי' בציבור, תו יש לנו לומר מסברא דאין הציבור מתים.

והנה התוס' כתבו עוד, ז"ל, וכן מצינו פרק הוציאו לו יומא דף נ., גבי הא דאמר בפר ואפילו בדמו, ופריך עלה והא חטאת שמתו בעלי' היא, ומשני כיון דעל כפרת ציבור נמי אתי לאו מתו בעלי' היא, אלמא היכא דלא אזיל למיתה אפי' להקרבה נמי הוא ראוי, עכ"ל, ואם כנים הדברים שנתבארו, הרי שמכוון התוס' הוא לישב כד' תו"י ותוהרא"ש שם, דהא דהוא ראוי להקרבה הוא משום דאין הציבור מתים, וע' להלן ענף ג' סק"ב מש"נ בפלוגתת הראשונים בזה אם שייך בההיא דיומא הא דאין הציבור מתים.

ג] והנה במשה"ק התוס' בד"ה וקא קרבה דאף לר"ש תקשי דהיאך היא קריבה, דלהקריב ליכא למ"ד, עי' בשפ"א שכתב דאין מובן כלל קושית התוס', דבחטאת שכפרו בעליו וודאי אפי' אי אין הלכה דמתות נאמרו בציבור מ"מ תרעה כיון דכבר נתכפר לא שייך חטאת שנית להקרבה, אבל במתה אי לא נאמר הלכה דתמות שפיר יכולין להקריבו אפי' אחר מיתה, כמו ביחיד דאשה שהפרישה עולתה ומתה יורשין מביאין אותה, וה"ה בחטאת אי לא דגמירי דמתות, כנ"ל פשוט, עכ"ל.

וצריך להוסיף, דהגם דבעולה גם היכא שנתכפרו בעלי' באחרת ה"ה קריבה, ובחטאת כה"ג אינה קריבה, וא"כ מ"ט במתו הבעלים אמרי' דכי היכי דבעולה ה"ה קריבה ה"נ בחטאת היא קריבה, אך פשוט דל"ד כלל, דהא דבעולה היא קריבה היכא שנתכפרו בעלי', היינו רק משום שהיא כשרה בתורת נדבה, וע"כ בחטאת אינה קריבה, דאין חטאת באה נדבה, ומשא"כ הא דעולה קריבה בשמתו בעלי', הרי היינו שהיא קריבה לחובת הבעלים, וע"כ שפיר י"ל דאף חטאת יכולה ליקרב לחובת הבעלים לאחר מותם, אלמלי ההלכה דחטאת שמתו בעלי' מתה.

ונ' לסייע ד' השפ"א, מד' הר"י מאורלייניש, דהנה בתו"כ תזריע תניא מנין שאם הביאה עולתה ומתה שיביאו היורשים חטאתה וכו', ותמהו הראשונים שהרי חטאת שמתו בעלי' למיתה אזלא, והרא"ש בפי' לקינים פ"ב מ"ה הביא תי' הר"י מאורלייניש דהתם איירי בעוף וגמירי דאין חטאת העוף מתה כמו דאין חטאת הציבור מתה, ועיי"ש ברא"ש מה שדן בפרט זה, והרי להדיא דכל דליכא דין מיתה, אף החטאת קריבה, ואף אפשר להפרישה לחובת המת, ולא אמרי' דאין כפרה למתים וא"א להקריבה, ומכ"ש דא"א להפרישה.

והנה מד' הר"י דאורלייניש יש ללמוד עוד, דאף בהפרישו החטאת לאחר מיתה נמי יש לדון בזה משום ההלכתא דחטאת שמתו בעלי', וע"כ התם יש לדון אם איכא לההלכתא דחטאת שמתו בעלי' בעוף, הגם דהתם אכתי לא הפרישו החטאת, וזה שלא כד' התוס' שנקטו דכל שהפרישו לאחר מיתה ל"ש כלל ההלכתא דחטאת שמתו בעלי'.

והנה אמנם י"ל דאיירי בשכבר הפרישה מעות לחטאתה, וע"כ שפיר איכא בזה לההלכה דחטאת שמתו בעלי', ול"ד לד' התוס' דאיירי בשלא הפרישו כלום, אך בפשוטו התו"כ איירי אף היכא שלא הפרישה כלום למ"ד דשעבודא דאורייתא, וכמש"כ הרא"ש שם להלן בשם הריצב"א, וכה"ג הרי לדעת התוס' ליכא כלל לההלכה דחטאת שמתו בעלי', אך אולי יש מקום לחלק, בין גוונא דהתם דאיכא שעבוד נכסים והחטאת באה מן הנכסים המשועבדים לחובת המת, מהכא דהפרישו לחובת המתים בלא שעבוד כלל, אך מסברא ק' לחלק כן, וצ"ע בזה.

וכן נ' גם מכל ל' הרא"ש שם דאתי עלה משום ההלכתא דחטאת שמתו בעלי', ובסו"ד הביא ד' הר"י מאורלייניש, דכל שלא הפרישו החטאת אינה מתה, משום שהיא קריבה עולה, עיי"ש, וכן נ' מל' רש"י בסוגיין ובהוריות ד"ו., ומל' הראשונים בהוריות שם וביומא ד"נ., והרי שדעת כולם דאף בהפרישו החטאת לאחר מיתה איכא לההלכתא דחטאת שמתו בעלי', ושלא כדעת התוס' בסוגיין.

והנה לדעת הר"י דאורלייניש מתפרשת סוגיין בפשיטות, דשפיר אמרי' דמהא דהפרישו שעירי ע"ז לחובת המתים ש"מ דאין חטאת ציבור מתה, דאילו היתה חטאת ציבור מתה הרי שאף שהפרישו החטאת לאחר מיתה נמי אי"ב דין מיתה, אך כיון שאין חטאת ציבור מתה שפיר מפרישין החטאת לחובת המתים, ולא אמרי' דאין כפרה למתים וא"א להפריש ולהקריב חטאת עליהם.

ולפ"ז מתבאר אף הא דלדעת ר"ש הוה ניחא להגמ' דאף אפשר להפריש החטאת לאחר מיתה, והיינו משום דכל היכא דלא נאמרה ההלכה דמיתה, שפיר אפשר אף להפריש לאחר מיתה, וכ"ה דבעולה מהני הפרשה לאחר מיתה, ולא פריך אלא למה דס"ד דלדעת ר' יהודה אף בחטאת ציבור שמתו בעלי' נאמרה ההלכה דמיתה, וע"כ אף א"א להפריש חטאת על המתים.

ואמנם להתוס' לטעמייהו מוכח מסוגיין שלא כד' הר"י דאורלייניש, שהרי התוס' נקטו דל"ש ההלכה דמתו בעלי' רק היכא שמתו אחר ההפרשה, שכבר נקבע שם הבעלים ע"ז בחייהם, אך בשהופרשה החטאת לאחר מיתה ל"ש כלל ההלכה דמתו בעלי', ולפ"ז הרי דמהא דפריך מינה לדעת ר' יהודה, הרי מוכח דמסברא א"א להפריש חטאת לאחר מיתה דאין כפרה למתים, ול"ד לעולה דאפשר להפריש ולהקריב לאחר מיתה, אך להר"י מאורלייניש לטעמי' דס"ל דההלכה דחטאת שמתו בעלי' שייכא אף היכא שהופרשה החטאת לאחר מיתה, ליתא לראי' זו, ושפיר י"ל דהיכא דליכא לההלכה דחטאת שמתו בעלי', אף אפשר להפרישה ולהקריבה לאחר מיתה.

ד] והנה בהוריות ד"ו. אמרי' דלדעת ר"ש דאין חטאת שותפין מתה, הרי שאף במת א' מן הבי"ד, מביאין פר, והתו"י ביומא ד"נ. תמהו ע"ז, דהגם דלי"ב דין מיתה, מ"מ מ"ט היא קריבה, דל"ד למת א' מן הציבור, דבציבור יש כפרה למתים, וע"כ אף ה"ז קרב, אך משא"כ במת א' מן השותפין הגם דליכא דין מיתה, מ"מ היאך ה"ז קרב, ועמש"נ בזה להלן ענף ג' סק"ו, ולד' הר"י מאורלייניש ניחא בפשוטו, דכל היכא דליכא דין מיתה, אף ה"ז קרב אף על המתים, דומיא דעולה דקריבה על המתים.

וצ"ל לפ"ז, דהא דילפי' בהוריות ד"ו. דאין הציבור מתים מדכתיב כפר לעמך ישראל, ראוי' כפרה זו שתכפר על יוצאי מצרים, ולכאו' תיקשי דהיאך ילפי' מהתם, הרי התם ל"ש כלל דין מיתה, שהרי העגלה קריבה על הציבור החיים, וע"כ שפיר מציא לכפר אף על המתים, דומיא דעולה דקריבה לאחר מיתה, וצ"ל שהרי כבר נת' לעיל סק"א דהא דחטאת שמתו בעלי' למיתה אזלא הוא משום שאין כפרה למתים, והיינו דהגם דאלמלי ההלכתא דחטאת שמתו בעלי' היתה קריבה אף לאחר מיתה, מ"מ ל"ה בזה כפרה גמורה, וכמש"כ התוס' בזבחים ד"ה. לגבי עולה, דמת לאו בר כפרה גמורה הוא אלא שנתחייב להביאו, וזהו שורש ההלכה דמתה, מכח שמתו הבעלים ואין החטאת עולה להם לכפרה גמורה, ולפ"ז נ' דזהו דילפי' מקרא דראוי' כפרה זו שתכפר על יוצאי מצרים כפרה גמורה, וחזינן מזה דשאני ציבור דהקרבן מכפר עליהם כפרה גמורה לאחר מיתה, וע"כ ל"ש בהו ההלכה דמתו בעלי'.

והנה התוס' בסוגיין והראשונים ביומא ד"נ. הקשו, במש"א התם בפר כה"ג ששחטו כה"ג ומת, דאיבע"ל מהו שיכנס חבירו בדמו, ופרכי' דתיפו"ל דחטאת שמתו בעלי' היא, ומשני רב עמרם דחטאת ציבור היא ולאו למיתה אזלא, והק' הראשונים דהגם דלא אזלא למיתה, מ"מ היאך היא קריבה, ומ"ש מחטאת ציבור שנתכפרו באחרת דאמר ר"ש דרועה, והבאנו ד' הראשונים בזה להלן ענף ג' סק"א ואילך.

ולכאו' לפ"ד הר"י מאורלייניש מתישבת גם קו' זו, דדוקא בנתכפרו הציבור אזלא למיתה, משום דאחר שנתכפרו הציבור ל"ש להביא חטאת שנית להקרבה, אך משא"כ במת הכה"ג הרי דכל דליכא לההלכתא דמתה, שפיר יכולין להקריב החטאת אף על המת, וק"ק לפ"ז דהרא"ש בפירושו לקינים הביא ד' הר"י מאורלייניש, ואילו בתוהרא"ש ליומא הק' קו' זו.

אמנם נ' שאי"ז כן, דבפר כה"ג ל"ש לומר שאף שמת הכה"ג מ"מ החטאת קריבה עליו, דפר כה"ג שאינו בא על חטא, הרי דכל שמת הכה"ג פקע חיובו, ול"ש שיהא הפר קרב עליו, והרי איבעיא להו שיכנס חבירו בדמו, והיינו משום שכבר אין הפר קרב לחובת הכה"ג הראשון, שאילו הי' קרב לחובת הכה"ג הראשון, לכאו' ל"ה שייך כלל שיכנס חבירו בדמו ויתקיים בזה חובת פר כה"ג דחבירו, (אך אולי י"ל דהשני הוי במקום הראשון, וע"כ שפיר הוא מתכפר בזה, הגם שה"ז קרב לחובת הראשון), ול"ד לחטאת הבאה על חטא, אשר אף אחר שמת אכתי חיובו קיים, וע"כ שייך לומר בזה דאף אחר שמת אכתי הקרבן קרב עליו.

ועמש"נ עוד לחלק בין חטאת הבאה על חטא לחטאת שקריבה לחובת היום, להלן ענף ב' סק"ו, וענף ג' סק"ב, עיי"ש.

**ב'**

א] הוריות ד"ו., אלא דוקיא דר"פ משעיר דר"ח דאמר רחמנא מייתי מתרומת הלשכה, והא מייתי להו מישראל והנך דפיישי היכי מייתו אלא ש"מ חטאת שמתו בעלי' בציבור קריבה, מי דמי שעיר ר"ח דילמא לא מייתו מצבור, אבל הכא ודאי מייתו.

ובתוהרא"ש שם, ז"ל, ואע"ג דידעינן דודאי מתו קצת מישראל, מ"מ אלו מעות שעלו מהקופה דילמא מאותן מעות הן שנתנו אותם שהם עדיין חיים, כדתנן בפ"ג דגיטין השולח חטאתו מקריבין אותו בחזקת שהוא קיים, אלמא מספק תולין ומקריבין, עכ"ל, והקר"א בסוגיין עמד בזה דמ"ש למימר דדילמא לא מתו, והניח בצ"ע.

והנה הדברים מחודשים, שהרי לכאו' ליכא כלל בעלות מסויימת לזה שנתן המעות, אחר שכבר נתרמה הלשכה, ובפשוטו מעות אלו שייכי לכל ישראל בשוה, שהרי המעות נמסרו לציבור, אך מוכח מסוגיין לא כן, אלא אכתי קיימת בעלות הבעלים על המעות שנתן, וע' גם בתו"י ביומא ד"נ. בתו"ד שכתב, ז"ל, דהתם ודאי יש לחוש כי שמא כל המעות שלו, וכה"ג ודאי קפדינן וכו', עכ"ל, ומבו' ג"כ כן, דאכתי בעלותו קיימת על המעות, ושו"ר בקה"י הוריות סי' ו' בזה.

אמנם הנה בפירש"י בתמורה דט"ו: ד"ה היינו טעמא, ז"ל, ואע"ג דאיכא למימר דילמא מתו מרייהו דהנך זוזי, קצת מאותן שהביאו השקלים מתו קודם הרגלים, ונמצא שמקריבין חטאת שמתו בעלי' שהרי יש להן "חלק" בהן, עכ"ל, ומבו' בדבריו שאנו דנים כל מעות ומעות כשותפות דכל ישראל, ואין אנו דנים על מי שנתן מעות אלו, וע' שערי ישר ש"ג פכ"ב מה שביאר בד' רש"י אלו, וצ"ע לדעתו דא"כ מה פריך בסוגיין דדילמא לא מייתו מציבור, הרי ידעינן דודאי מתו קצת מישראל, וא"כ הרי ודאי מתו מן הבעלים.

אמנם נ' שדעת רש"י דבזה גופא פליגא סוגיא דהוריות עם סוגיא דתמורה, שהרי בתמורה שם מסקי' דר"פ יליף לה משעירי ר"ח ולא פריך עלה מידי, ובהוריות פרכי' עלה מי דמי שעיר ר"ח דילמא לא מייתו מציבור, ונ' דמפרש רש"י דבזה הוא דפליגי הסוגיות, דסוגיא דתמורה ס"ל שאנו דנים כל המעות שהם בבעלות כל ישראל, ואשר ע"כ ודאי מתו מן הבעלים, ול"ש לומר דדילמא לא מייתו מציבור, שהרי כיון דודאי מתו קצת מישראל, וכל המעות הוו בבעלות כל ישראל, ע"כ ודאי מתו מן הבעלים, וסוגיא דהוריות פליגא ע"ז, וס"ל דיש לנו לדון דהבעלים הוא מי שנתן המעות, וע"כ שפיר מצינו למימר דדילמא לא מתו, וז"ב.

ועמש"נ להלן אות ו' בביאור הטעם דהיכא שאין המעות שלו ל"ח כחטאת שמתו בעלי' מכח הא דכל הציבור מתכפרין בחטאת זו ומתו חלק מהן.

ב] ובמש"כ הרא"ש דהא דמקריבין מספק הוא כדינא דמתני' בגיטין דהשולח חטאתו מקריבין אותו בחזקת שהוא קיים, צ"ע בזה, דהרי הא דהתם מקריבין אותו בחזקת שהוא קיים, פירש"י שם דהוא משום דמוקמי' לי' אחזקתי', ולכאו' התם ל"ש כלל להעמידו על חזקתו, שהרי ידעינן שמתו קצת מישראל, וספיקא דידן הוא על מעות אלו שאנו מקריבין מהן אם א' מן המתים נתנם או א' מן החיים נתנם, ועל ספק זה הרי לית לן כלל חזקה.

ואמנם בד' הרא"ש מחודש דאי"ז כן, ואף כה"ג יש לנו להעמיד הספק על הבעלים דמעות אלו אם הוא מת או לא, דהגם דהמספק שלפנינו הוא של מי מעות אלו, מ"מ הספק בדין הוא אם הבעלים דמעות אלו מתו או לא, וע"ז שפיר מצינו לאוקמי אחזקה.

ולכאו' נידו"ז דומה למש"כ התוס' בנדה די"ח. ד"ה אחר, בתשע חנויות מוכרות בשר שחוטה ואחת מוכרת בשר נבילה, דבנמצא הלך אחר הרוב, וכתבו התוס' דאיכא בזה חזקה כנגד הרוב, דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת, עכ"ל, והרי שדעתם דאע"ג דשורש הספק התם הוא מאיזו חנות יצאה חתיכה זו, אם מן המוכרות בשר שחוטה או מן המוכרת נבילה, ועל ספק זה הרי ליכא כלל חזקה, מ"מ מצינו להעמיד הספק על חתיכה זו אם הותרה בשחיטה או לא, דהגם דהמספק לנו הוא מאיזו חנות יצאה החתיכה, אך הספק בדין הוא אם חתיכה זו הותרה בשחיטה או לא, וע"ז איכא חזקת איסור, אמנם הש"ש ש"ד פ"ב הוכיח מד' הפוסקים לא כן, וכל כה"ג ל"ש להעמידה אחזקה.

ולכאו' נידו"ד תליא בפלוגתא זו, דלדעת התוס' דס"ל דאף דשורש הספק הוא מאיזו חנות יצאה חתיכה זו, מ"מ יש לנו להעמיד הספק אם חתיכה זו הותרה בשחיטה או לא וע"ז איכא חזקה, הרי דה"נ הכא יש לנו להעמיד הספק אם הבעלים דמעות אלו מתו או לא וע"ז איכא חזקה, אך לדעת החולקים דס"ל דכל כה"ג ל"ש חזקה כלל, הרי דה"נ הכא ל"ש חזקה כלל, וז"פ.

וראיתי להעיר על ד' הרא"ש דכל כה"ג דמספק"ל מי הבעלים דמעות אלו, מקריבין אותן בחזקת שהוא קיים, מסוגיא דיומא דנ"ה:, דכי אתא רב דימי אמר, אמרי במערבא גזירה משום חטאת שמתו בעליה, ומי חיישינן והתנן השולח חטאתו ממדינת הים מקריבין אותה בחזקת שהוא קיים, אלא משום חטאת שמתו בעלי' ודאי, ופירש"י שמתו בעלי' ודאי, שאנו יודעין בו שמת משנתן מעות לשופר ועדיין לא קרבן, עכ"ל, והרי להדיא דכל היכא דידעי' שאחד מאלו שנתן מעות לשופר מת, א"א להקריב כל המעות שבשופר, ולא אמרי' דכל מעות ומעות יקרבו בחזקת שהבעלים קיים.

ונראה די"ל בזה, דהנה לכאו' תיקשי כן ע"ד התוס' בנדה, דס"ל דכל כה"ג נמי מוקמי' לה אחזקה, דא"כ מ"ט בההיא דיומא א"א להקריב המעות משום תערובת חטאת שמתו בעלי', ולא אמרי' דנוקי הבעלים על חזקתו שלא מת, אמנם פשוט שהטעם בזה הוא, דהנה הש"ש בש"ד פ"ב הק' ע"ד התוס', שלדעתם הי' בדין דב' חתיכות א' שחוטה וא' נבילה שנתערבו חד בחד הו"ל ודאי איסור משום חזקת איסור שאינו זבוח דאיכא בכל חתיכה וחתיכה, ותמה ע"ז ממנחות דכ"ג, ועיי"ש שכתב דעד כאן לא כתבו התוס' דמוקמי' לה אחזקתה אלא בפירש א' מהם אך היכא שנתערבה חתיכת נבילה בחתיכת שחוטה ודאי מודו התוס' דלא מוקמי' לכל חתיכה אחזקת אינו זבוח, עיי"ש מה שפירש הטעם בזה.

ולכאו' יש לדון לפרש הטעם בזה, דהיכא שנתערבו ב' חתיכות יחד, הרי הגם שאם נדון על כל חתיכה בפנ"ע אם שחוטה היא או נבילה יש לנו להעמידה על חזקתה, אך כיון דודאי א' מן החתיכות הוי שחוטה, הרי שעתה הספק הוא אם חתיכה זו היא השחוטה או היא הנבילה, ועל ספק זה ליכא חזקה כלל, ומשא"כ היכא דפירשה חתיכה מא' מן החנויות ולא ידעי' אם שחוטה היא או נבילה, כיון דליכא תערובת, ע"כ הוי הספק אם חתיכה זו הותרה בשחיטה או לא, ועל ספק זה שפיר מוקמי' לה אחזקתה, ושו"ר בשערי ישר ש"ב פ"ח שביאר עד"ז.

ולפ"ז ניחא, דע"כ נמי בההיא דיומא לא מצינו להקריב כל המעות משום חזקת הבעלים, כיון דהתם ידעי' ודאי שחלק מן המעות הוו מעות דחטאת שמתו בעלי' שאינם ראויין ליקרב, והוי הספק על כל מעות ומעות אם אלו הם המעות שמתו בעליהן, ע"כ ל"ש בזה חזקה כלל. [[3]](#footnote-4)

ומש"כ הרא"ש דמקריבין שעיר ר"ח ולא חיישי' שמא מתו הבעלים משום דמוקמי' להו אחזקתייהו, ולא אמרי' דכיון דאיכא תערובת דמעות שמתו בעליהן, ל"ש בזה חזקה כלל, נ' פשוט דל"ד כלל, דהכא הרי ליכא תערובת דמעות שאינם ראויין ליקרב, שהרי המעות שתורמים ישראל ל"ה כלל מעות דחטאת, שהרי מביאין מהן כל הקרבנות, וליכא מעות מסויימים שמביאין ישראל לחטאות, וכל הא דדייני' שיהא בזה משום חטאת שמתו בעלי', היינו דכשמפרישין מעות אלו לשעיר ר"ח, יחול ע"ז דין חטאת שמתו בעלי', ובזה הרי הוי הספק על מעות אלו בפנ"ע אם הם חטאת שמתו בעלי' או לא, וע"ז שפיר מהניא החזקה, וזה נ' נכון בעזה"י.

וגם למש"כ הש"ש שם דטעמא דבתערובת נבילה בשחוטה לא מוקמי' אחזקה הוא משום דא' מן החתיכות ודאי יצאה מחזקתה, נמי ניחא, דהכא כיון דהנידון הוי רק על מעות אלו שלקחו מהן חטאת, שפיר יש להעמידן אחזקתן, וגם אי נפרש דהא דבתערובת לא מוקמי' אחזקה הוא משום דהוי תרתי דסתרי, נמי ניחא דהכא ל"ה תרתי דסתרי, וכ"ז פשוט.

ג] שם, אלא טעמא דרב פפא מהכא, דכתיב כפר לעמך ישראל אשר פדית ד', ראוי' כפרה זו שתכפר על יוצאי מצרים, מדכתיב אשר פדית, מי דמי התם כולהו איתינון מגו דמכפרה אחיים מכפרה נמי אמתים, אלא הכא מי הוו חיים, אין הכי נמי דכתיב ורבים מהכהנים והלוים וראשי האבות וגו', ודילמא מועטין הוו ולא רבים הוו, הכתיב ואין העם מכירים קול תרועת השמחה לקול בכי העם וגו' והקול נשמע עד למרחוק וכו'.

ופירש"י, ז"ל, התם גבי עגלה ערופה כולהו איתנהו בחיים דעיקר כי אתיא עגלה ערופה אהני דאיתנהו קא אתיא, ומגו דמכפרה אחיים מכפרה נמי אמתים דהיינו יוצאי מצרים, אבל הכא מי הוו חיים הני דורו של צדקיהו, ודילמא מעוטי הוו, דהאי דכתיב ורבים מהכהנים והלוים דילמא מעוטי דצבור דבית שני הוו, והוה לי' חטאת שמתו רוב בעלי' ולא קרבה והכא כתיב דקרבה, הא לא מצית אמרת דמעוטי הוו, אלא ודאי רבים הוו וכו', שמע מינה דרובא הוו אותן דבוכין, והוי כחטאת שרוב בעלי' קיימין ומשום הכי קרבה, עכ"ל.

ובתוהרא"ש כתב ע"ז, ז"ל, פירש"י ז"ל ודילמא מיעוט הוי והו"ל חטאת שמתו רוב בעלי' דלא קריבה, והק' הרמ"ה ז"ל דלהאי פירושא לא שני מידי, דנהי דהשבים ששבו מהגולה שהיו ד' רבוא היו רובן בחרבן בית ראשון שנשארו מדורו של צדקיהו, אכתי הנך דמתו מדורו של צדקיהו הוו נפישי טפי מרוב עולי גולה, והו"ל חטאת שמתו רוב בעלי', ותו מנ"ל לפלוגי בין חטאת שמתו רוב בעלי' לחטאת שמתו מיעוט בעלי', ופירש ודילמא וכו' והו"ל הנך דאשתייר מיעוט קהל וליפטרו לגמרי, בשלמא לרבנן דאמרי מרובין ונתמעטו כדמעיקרא דיינינן להו ניחא, אלא לר"ש דאזיל אף בתר ידיעה ממאי דבשעת ידיעה רובא דקהל הוי וכו', עכ"ל.

והנה בפירש"י בתמורה פירש פירכת הגמ' באופ"א, ז"ל, ודילמא הנך שחיין עדיין מיעוטא דישראל הוו, ואמיעוטא לא מקריבין כמרובין אלא כיחידים כל א' ואחד שעירה ומדאקריב שעירים שעיר לכל שבט כמרובים ודאי אקמאי דמתו סמיך ושמע מינה דאין חטאת ציבור מתה, עכ"ל, והקר"א בהוריות עמד בזה על מה ששינה רש"י פירושו, ועיי"ש שכתב עוד לתמוה על פירש"י בתמורה, דהוא נגד מ"ש לעיל ד"ג. דמרובין ונתמעטו ופירש"י שמתו מקצתן חייבין להביא כשעת חטאתן.

ד] ונ' בביאור ד' רש"י, דהנה מה ששינה פירושו נ' פשוט דהוא משום דסוגיא דהכא וסוגיא דתמורה ב' סוגיות הן, שהרי בסוגיא דתמורה אתי' למימר דלעולם אין כפרה כלל למתים, והא דהקריבו להני חטאות אחיי אקרבינהו, ואילו בסוגיא דהכא הרי מייתי מהא דראוי' כפרה זו שתכפר על יוצאי מצרים, דיש כפרה למתים, ואך דפרכי' עלה דמי דמי התם כולהו איתנייהו וכו'.

ומה"ט בסוגיא דתמורה שפיר יל"פ דפירכת הגמ' היא, דכיון דעתה מועטין הן, ועתה לי"ל תורת ציבור, הרי דא"א לומר דאחיים אקרבינהו, דהרי החיים בפנ"ע לאו ציבור נינהו, והגם דמרובין ונתמעטו דינם כמעיקרא, אך הרי אם אנו דנים על המיעוט בפנ"ע הרי דאף מעיקרא ל"ה לו תורת ציבור בפנ"ע, אלא הי' חלק מכלל הציבור, וע"כ מיעוט זה בפנ"ע לי"ל תורת ציבור להבאת פר, וע"כ שפיר פריך דאי עתה מועטין נינהו אין לפרש שהביאו הפר רק על החיים, כיון דהחיים אינם ציבור, ואף מתחילה לא היו הם בפנ"ע ציבור.

אך משא"כ בסוגיא דהכא דאזלא דיש כפרה למתים, ואך דל"מ הכפרה למתים אלא היכא דמכפרא אחיים, הרי דהגם דעתה לית להו תורת ציבור בפנ"ע, מ"מ כיון דחיילא הכפרה אף על המתים, שפיר איכא בזה לדינא דמרובין ונתמעטו דאית להו תורת ציבור, ואשר ע"כ הוצרך רש"י לפרש הפירכא בע"א, דהגם דאמרי' דמיגו דמכפרא אחיים מכפרא נמי אמתים, אך היינו רק היכא שלא מתו רוב בעלי', וז"ב בדעת רש"י.

ונמצא לפ"ז, דמה שפירש רש"י לעיל ד"ג. דמרובין ונתמעטו היינו בשמתו מקצתן, היינו רק לדעת סוגיא דהכא וללישנא קמא דתמורה דיש כפרה למתים, אך לל"ב דתמורה דאין כפרה למתים, הרי שכל שהיו מרובין ומתו מקצתן אין מביאין פר העלם דבר, וז"פ.

ה] והנה בקר"א תמה עוד, דכיון דמסקינן הכא דחיים הוו רובא, א"כ תו א"צ לומר דכי גמירי וכו', הא בלא"ה הכא לא מתו בעלי' כלל, וכאשר כן מבו' באמת בסוגיא דתמורה, דכיון דהחיים הוו רובא א"צ כלל לדרב פפא, ועיי"ש מש"כ לישב דזה תלוי אם עלו מכל השבטים בימי עזרא, עיי"ש.

ונ' דיל"פ פלוגתת הסוגיות בזה, דסוגיא דהכא ס"ל דהגם דאף השתא הוו אינהו רוב הציבור, מ"מ כיון שבזמן שחטאו לא היו הם בפני עצמם רוב הציבור, הרי שלא הי' להם חובת הבאת קרבן בפני עצמן, אלא הי' החיוב על הציבור כולו, וע"כ אם אין כפרה למתים ל"מ להביא הקרבן על החיים לחודייהו, דאינהו לחודייהו לא היו מחויבין מעולם בקרבן, וסוגיא דתמורה ס"ל דאי"ז כן, אלא כד חטאו רוב הציבור הוי החיוב אף על חלק מן הציבור, אם אך אית לי' שם ציבור, וע"כ כיון דהשתא הוי אינהו רוב הציבור ואית להו תורת ציבור, שפיר מצו מייתי קרבן עליהם לבדם.

ולמש"נ להלן סק"ו לדון דס"ל לסוגיין, דא"א להפריש על החיים לבדן, אלא כל דמפריש על הציבור בהכרח חיילא ההפרשה גם על המתים שאף הם הוו מכלל הציבור, הנה לפ"ז מתבאר היטב דע"כ ס"ל לסוגיין דאף אם עתה הוו החוטאין רוב ציבור, מ"מ אכתי מוכח דאין חטאת ציבור מתה, דאין לומר שהקריבו רק על החיים, כיון דבהכרח חיילא ההפרשה גם על המתים.

ו] שם, ת"ר מת אחד מן הצבור חייבין, אחד מבית דין פטורין, מאן תנא, אמר רב חסדא אמר רבי זירא אמר רב ירמי' אמר רב רבי מאיר היא, דאמר ב"ד מביאים ולא צבור, הלכך מת אחד מן הצבור חייבין, דהא קאים כולי' בית דין, מת אחד מבית דין פטורין, דהויא לה חטאת שמת אחד מן השותפין, ומשום הכי פטורין, מתקיף לה רב יוסף, ונוקמה כרבי שמעון דאמר בית דין עם הצבור, מת אחד מן הצבור חייבין, דאין צבור מתים, מת אחד מבית דין פטורין, כדאמרינן דחטאת שותפין היא.

וע' בקר"א שהעיר במש"א רב יוסף דמת א' מן הציבור חייבין משום דאין ציבור מתים, הרי בלא"ה הם חייבין מצד עצמן כאילו לא הי' ביניהם זה שמת כלל, ובשלמא במת א' מבי"ד שפיר אמרי' דהוי חטאת שמתו בעלי' אפי' לא הופרש מתחילה משום דצריכין זל"ז והחטא נעשה ע"י כולן, וע"כ זה שמת צריך שיצטרף להבאת כפרתן ושפיר הוו מתו בעלי', אבל במת א' מן הציבור קודם הפרשה פשיטא דלא חשיב מתו בעלי' כיון דבלעדיו נמי חייבין מחמת עצמן, ועיי"ש שכתב לישב דאיירי בגונא דבלעדי זה שמת לא הוי רובא, וא"כ ע"כ הוא צריך להצטרף בכפרה זו ושפיר הוי חטאת שמתו בעלי', ולזה איצטריך לטעמא דאין הציבור מתים, ועיי"ש שסייע לזה מלישנא דהירושלמי.

והנה ראיתי להעיר, במש"א לעיל בסוגיין דבשעיר ר"ח כל מה דהי' מקום לחשבו כחטאת שמתו בעלי', הוא רק אם מתו הבעלים דהנך זוזי, אך אי מת אחר מן הציבור ל"ח כלל כמתו בעלי', הגם שמת א' מן המתכפרים בחטאת, וילה"ע דמ"ש מהכא דכל שמת א' מן הציבור מצינו לחשבו כחטאת שמתו בעלי', הגם שאכתי לא גבו המעות, והרי דכיון שמת א' מן המתכפרין חשיב כחטאת שמתו בעלי'.

והנה לד' הקר"א ניחא בפשיטות, דהכא שאני דאלמלי זה שמת ליכא כלל ציבור, וכל החיוב הוי רק מכח יחיד זה שמת, ומשא"כ בשעיר ר"ח דחיוב הציבור הוי אף בלא זה שמת.

אך באמת בלא"ה לק"מ, דדוקא הכא דהויא חטאת שבאה לכפרה על חטא, וכל הציבור מחויבין בכפרה זו, ע"כ היכא שמת א' מן המחויבין בכפרה חשבי' לה כחטאת שמתו בעלי', ומשא"כ בשעיר ר"ח שאינו בא לכפרה על חטא והבאתו הויא לחובת היום, הרי אם מת א' מן הציבור לית לן למחשב כלל שמת א' מן המחויבין בקרבן, שהרי כל שמת תו אינו מחויב כלל בהקרבן, שהרי אין חטאו מחייב הקרבן אלא הוי זה חובת היום, ואין מחויבין בחובת היום רק החיים, וע"כ ודאי לא חשיב שמת א' מן המחויבין בקרבן.

ונ' להוסיף טעם בזה, דהנה אי נפרש סוגיא דהכא כפשוטו דבכל גווני שמת א' מן הציבור בעי' לטעמא דאין הציבור מתים, הרי צ"ע כמשה"ק הקר"א שהרי הציבור החיים מחויבין בקרבן בפני עצמן, ובע"כ צ"ל דכיון דאף זה שמת הוי בכלל הציבור המחויבין והוי זה חיוב א' דכל הציבור, ע"כ כד מפרישין עתה קרבן בהכרח חשיב אף המת מכלל הבעלים דהקרבן, כיון דהוי מכלל הציבור שנתחייבו בקרבן זה, וע"כ חשבי' לה כחטאת שמתו בעלי', אלמלי הא דאין הציבור מתים,[[4]](#footnote-5) וזה ל"ש אלא בפר העלם דבר שבא על חטא הציבור, אך משא"כ בשעיר ר"ח הרי ודאי דהויא ההפרשה רק על הציבור החיים עתה, ולא על אלו שכבר מתו, וע"כ לית לן למחשבה כלל כמתו בעלי', וז"פ.

ונ' עוד, דאף אם כבר הפרישו שעיר ר"ח, ואח"כ מת א' מישראל, נמי לית לן למחשבה כחטאת שמתו בעלי', הגם דלכאו' כיון שכבר הפרישו השעיר לכל ישראל, הי' בדין דנחשבה שמת א' מן הבעלים, והיינו משום דבקרבנות ציבור, הבעלים דהקרבן הם הציבור כולו שהם המחויבין בקרבן, וע"כ כל שמת א' מן הציבור וכבר אינו מכלל המחויבין בקרבן, הרי ממילא כבר אינו מהבעלים דהקרבן, ונמצא שלא מת א' מן הבעלים, דע"י שמת תו כבר אינו בעלים כלל, ומשא"כ בפר העלם דבר הבא על חטא הציבור, ואף אחר שמת אכתי הוא מכלל המחויבין בקרבן, הרי דחשיב שמת א' מן הבעלים, וע"כ שפיר חשיב כחטאת שמתו בעלי', וז"ב.

ז] א"ל אביי, שמעינן לי' לר"ש דאמר: חטאת שותפין אינה מתה דתניא וכו'.

והתו"י ביומא ד"נ. תמה בזה, ז"ל, מנא לי' לאביי התם דלר"ש נמי מת א' מבי"ד חייבין משום דאית לי' בהך ברייתא דאין חטאת שותפין מתה, והלא מ"מ לא קרבה, ועיי"ש שכתב לישב, ז"ל, ומיהו אומר רבי דהתם איכא למימר דמעיקרא בהוריות סבר דטעמא דר"ש משום דאין חילוק בין שותפין לציבור, אבל לפי מסקנא דפ"ק דהוריות מצי למימר דלר"ש נמי מת א' מן השותפין פטורין, ומוקמי' לה להך ברייתא דהתם כר"ש, כדמוקמא רב יוסף לעיל, עכ"ל.

אמנם אי"ז כדעת רש"י בסוגיין, שמפרש להדיא בסוף הסוגיא דמסקי' דליכא לאוקמה לברייתא כר"ש.

ועיי"ש בתו"י בסוף דבריו שכתב לישב עוד, ז"ל, דההיא דהוריות נ' לי דאית לי' דמייתי ר"ש טעמא לפר יוהכ"פ דחטאת השותפין אינה מתה במאי דקי"ל הלכה למשה מסיני דאין חטאת ציבור מתה, אלמא פשיטא לי' דשותפין לענין דין חטאת כציבור דמי, וא"כ כי היכי דאין מיתה בציבור אין מיתה בשותפות, ואין לדחות ראי' זו ולומר שזה ודאי יש ללמוד בחטאת שותפין מחטאת ציבור דאין חטאת שותפין מתה וכו', לפי שהטעם שחטאת ציבור אינה מתה דהיינו משום דלא משכחת בה ולד חטאת ותמורת חטאת וכולהו בחד מקום גמירי להו, גורם כמו"כ לחטאת השותפין שלא תמות דבה נמי לא משכחת ולד חטאת ותמורה חטאת, אבל א' מן השותפין שמת שלא תזיק לענין חטאת אין ללמוד ממיתת א' מן הציבור, דגבי ציבור הוא דגלי קרא ראוי' כפרה זו שתכפר על יוצאי מצרים ולא גבי שותפין, דהא לאו דחויא הוא, דהא טעמא ל"ה משום דלא משכח"ל בציבור ושותפין ולד חטאת ותמורה לא תהא חטאתם מתה, כי לא נאמר בסיני אלא כך ה' חטאות מתות ביחיד ואין חטאת מתה בציבור אלא רועה, ושכחו באיזו נאמרה הלכה למות ובאיזה לרעות כדמוכח בפ"ב דתמורה, צ"ב היכן מוכח כן בפ"ב דתמורה, שהרי מה שאמרו דשכחו באיזו נאמרה ההלכה למות ובאיזה לרעות, היינו שבד' חטאות נאמר מיתה ובחטאת אחת נאמר רעי', ושכחו אלו מתות ואיזו רועה, אך לא מצינו כלל דשכחו אם בציבור נאמרה הלכה למות או לרעות, וצ"ע בזה, ונודע להם ע"י דהוה קים להו וכו', אבל הטעם של רעי' לא תלאו הקב"ה בסיני לא בולד ולא בתמורה שאין בציבור ולא בשותפות וכו', עכ"ל.

אמנם כבר עמדו בזה שמד' התוס' בזבחים דקי"ב. ד"ה בשעיר, שכתבו דלדעת ר"ש אין חטאת זכר מתה, כיון דלא משכחת ולד חטאת בחטאת זכר, הרי מוכח דס"ל לר"ש דכללא הוא שלא נאמרה ההלכה אלא במה דשייך כל ה' החטאות, ושלא כד' התו"י דליכא כלל כ"ה כללא, אלא הוי זה במסוים בציבור, דמהא דל"ש ה' חטאות בציבור, נודע להם שנאמרה ההלכה דבציבור רועה, וכן מוכח ממש"כ הרא"ש בקינים ספ"ב והמאירי בקידושין די"ג דלר"ש אין חטאת העוף מתה משום דל"ש בזה תמורה וולד ועברה שנתה, והרי דס"ל דלר"ש כללא הוא שלא נאמרה ההלכה אלא במה דשייך כל ה' החטאות, ושלא כד' התו"י, וכן נ' גם מל' רש"י בתמורה דט"ז:, וכ"ה גם להדיא בל' רש"י בסוף הסוגיא, ז"ל, דמההיא דוקיא דייק ר"ש דיחיד ולא בשותפין דהיינו בי"ד, משום דאי אתה יכול לומר ולד חטאת בשותפין וכו', ואי אתה יכול לומר תמורת חטאת בשותפות וכו', וילמד סתום מן המפורש, מה מצינו בולד חטאת ותמורת חטאת ביחיד דברים אמורים ולא בשותפין, אף חטאת שמתו בעלי' וכו' ביחיד ולא בשותפין, עכ"ל, וזה להדיא שלא כד' התו"י.

ועמש"נ בזה להלן ענף ג' סק"ו דלדעת תוס' וש"ר ביומא שם מתישב בפשוטו קו' התו"י, וכן לדעת הר"י דאורלייניש מתישב קו' התו"י, ונת' שם שלזה כיון רש"י בסוגיין, עיי"ש.

ח] שם, דתניא פר ושעיר של יום הכפורים שאבדו והפריש אחרים תחתיהם ימותו כולן, דברי רבי יהודה, ר"א ור"ש אומרים ירעו, לפי שאין חטאת צבור מתה. א"ל רב יוסף כהנים קא אמרת, שאני כהנים דאיקרו קהל, דכתיב על הכהנים ועל כל עם הקהל יכפר.

והנה בתו"י ובמאירי ביומא ד"נ. מבואר, דאף אם הא דליכא דין חטאת שמתו בעלי' בציבור הוא משום דאין הציבור מתים, והיינו דבציבור יש כפרה למתים, נמי קיימי ד' רב יוסף דכהנים איקרו קהל ואין הכהנים מתים, וזה חידוש, דבפשוטו הי' מקום לומר דכל הא דמשני רב יוסף דכהנים איקרו קהל, הוא רק אי נימא דהא דחטאת ציבור אינה מתה הוא משום דכי גמירי ביחיד ולא בציבור, וע"כ בזה י"ל דכהנים דאיקרו קהל חשיבי כציבור, אך אי נימא דהא דאין חטאת ציבור מתה, הוא משום דאין הציבור מתים, ויש בהן כפרה אף למתים, הי' מקום לומר דל"ש ה"ט רק בציבור ממש.

ועיי"ש בתו"י שכתב בתו"ד דשבט א' חשיבי כציבור לענין זה דאינם מתים, דציבור נינהו "כדאמרי' בב"ב גמירי דלא כלה שבטא", וצ"ב מה ענין הא דגמירי דלא כלה שבטא לכאן, הרי הא דאין הציבור מתים אינו כלל משום דאינו כלה, וגם הא דאין השבט מת אינו משום דאינו כלה, שהרי אף אם מתו כל אותו השבט המחויבים בקרבן, וקמו בניהם תחתיהם, נמי אמרי' דאין השבט מת, וכנר' צל"פ מכוון התו"י בדבריו, דמהא דאמרי' גמירי דלא כלה שבטא יש ללמוד דשבט חשיב כציבור, וע"כ הוא שאינו כלה לעולם, וצ"ע עוד בזה.

**ג'**

א] יומא דמ"ט:, איבעיא להו שחט ומת מהו שיכנס חבירו בדמו, מי אמרי' בפר ואפי' בדמו של פר וכו', ושם ד"נ. פריך, ותיפוק לי' דחטאת שמתו בעלי' היא, וחטאת שמתו בעלי' למיתה אזלא, אמר לי' רבין בר רב אדא לרבא, אמרי תלמידיך, אמר רב עמרם חטאת צבור היא ולא למיתה אזלא.

ובתוס' שם, ז"ל, תימה לי אכתי תיקשי לי' נהי דלא אזלא למיתה הא רועה היא, דהא ר"ש דאמר לקמן דאין חטאת צבור מתה קאמר ירעו עד שיסתאבו, ותירצו התוס', ז"ל, ויש לומר דההיא רעי' דרבנן היא, ולא גזור אלא כעין ההיא דלקמן דנתכפרו בעלי' באחר לגמרי כיון דכיוצא בה בחטאת יחיד מתה, אבל הכא דלא מתו כל בעלי' לגמרי שהרי אחיו הכהנים קיימין ועוד דכהן גדול אחר ממונה תחתיו דלא דמו למתו בעלי' דחטאת יחיד לא גזרו, עכ"ל.[[5]](#footnote-6)

אך התו"י שם ז"ל, ותירץ דהא דאמרי' רועה היינו היכא שנתכפרו בה כבר, אבל היכא שעומדת עדין להקרבה לא נתכפרו בה אחיו הכהנים לאו לרעי' נמי אזלא, עכ"ל, וכ"כ התוהרא"ש שם, וכעי"ז בחי' הריטב"א שם, ז"ל, י"ל דהא ליתא וכו', ודין הוא שהרי אי אפשר שימותו ציבור כולם, והנשארים שצריכין כפרה יתכפרו בדם, מה שאין כן בהא דמתניתא שכבר נתכפרו הבעלים ועבדינן תקנתא שירעו עד שיסתאבו כיון שאין חטאת צבור מתה, ובתור"פ שם, ז"ל, וי"ל דר"ש דאמר ירעה עד שיסתאב, דוקא בנתכפרו בעלים באחר או בעברה שנתה, דכיון שנתכפר באחר מאי הו"ל לבעלים תו למעבד מינייהו, אבל לעיל גבי מת כה"ג אע"ג דהוא מת עדיין צריכין הכהנים לכפרה, ולא אמרי' דילך לאיבוד, אלא יתכפרו בו הכהנים, מורי הרר"פ, עכ"ל, ובתורי"ד שם ז"ל, ובין למ"ד ירעו ה"מ כשנתכפרו באחרת, אבל הכא שלא נתכפרו עדיין ה"נ דיוצאין בדמו של פר, עכ"ל.

ויסוד ד' הראשונים הוא, דבחטאת ציבור דס"ל לר"ש שלא נאמר בה הלכה דתמות, אף גם לא נאמר בה הלכה דתרעה, וע"כ דעת התוס' דכל דין הרעי' הוי רק מדרבנן, ודעת ש"ר דהוי הדין רעי' מדאורייתא משום דל"ש להקריב חטאת שלא לכפרה, וטעם זה ל"ש במת כה"ג שאכתי הפר ראוי לכפרת כל הכהנים, וע"כ בכה"ג שפיר ה"ז קרב.

ולכאו' ילה"ע, דמ"ט הוצרכו הראשונים לפרש להא דאחיו הכהנים צריכין כפרה, ולכאו' אף אם לא הי' הפר מכפר אלא על הכה"ג עצמו נמי ניחא, שהרי הנידון בסוגיא הוא שיכנס אחר בדמו, וכיון שיכול הכה"ג שנכנס תחתיו להתכפר בהפר, ע"כ שפיר מקריבין אותו.

ונ' דצ"ל בזה, דכל עיקר הא דיכול הכה"ג שנכנס תחתיו ליכנס בדמו הוא משום דאף מתחילה הי' הוא בכלל הכהנים המתכפרין בפר, וכיון שהוא מן המתכפרין ע"כ אף עתה מקיים הוא בפר זה דין פר דכה"ג, וכ"ה מפורש בד' הרמב"ם פ"ה מהל' עיוהכ"פ הי"ג, וע"כ הוצרכו הראשונים לפרש דשייכא בזה הקרבה לאחיו הכהנים, ורק מכח זה הוא דאף נכנס הכה"ג שתחתיו בדמו, ואכתי צ"ע בזה.

והעירוני דלכאו' יש להוכיח כדעת התוס' דשייך הקרבה בחטאת אף היכא שאינה מכפרת, וע"כ היכא שלא נאמרה ההלכתא דרעי', שפיר יש לנו להקריבה מדאורייתא, ממש"א בזבחים דמ"ו: דהשוחט חטאת לשם חולין ה"ז כשר ואינו מרצה, והרי דאף דאין חטאת זו מועלת לכפרה, מ"מ ה"ה כשרה,[[6]](#footnote-7) ולדעת ש"ר צ"ל דהתם שאני, וצ"ע לבאר הטעם בזה.

ב] והנה התו"י שם תירץ עוד, ז"ל, ורבי אומר כי א"צ לזה, דהא דאמרן לעיל חטאת ציבור שמתו בעלי' לאו למיתה אזלא היינו לכו"ע ואפי' לר' יהודה, דהתם מיירי במתו בעלי' וההיא לאו מתה בציבור לשום תנא דאין ציבור מתים, כדנפקא לן בספ"ק דהוריות כפר לעמך ישראל אשר פדית ראוי' כפרה זו שתכפר על יוצאי מצרים, אפי' לר' יהודה מייתי לה התם והוי כפר העלם דבר של ציבור שמת א' מן הציבור שקרבה, עכ"ל, וכ"כ בתוהרא"ש שם, והשפ"א בתמורה דט"ו: כתב כן מדעת עצמו.

ונ' שבתירוץ זה דעתם, דאף דבחטאת ציבור ס"ל לר"ש דלא נאמר דין מיתה, מ"מ נאמר בזה דין רעי' מההלכה, וע"כ ל"ש כלל תי' קמא, דאף שה"ז ראוי ליקרב על אחיו הכהנים, מ"מ נאמר בזה דין רעי', ואך דשאני במתו בעלי' דאין הציבור מתים, וע"כ אי"ז בכלל ההלכתא דחטאת שמתו בעלי', וע"כ אף לי"ב דין רעי'.

ובדעת ש"ר שלא תירצו כן, נ' לדון, שהרי עיקר הא דאין ציבור מתים הוא משום דבציבור שייך שתחול הכפרה אף על המתים, וכדילפי' לה מהא דראוי' כפרה זו שתכפר על יוצאי מצרים, וכיון שהחטאת עולה להן אף אחר מותן, ע"כ לי"ב לדינא דחטאת שמתו בעלי', ולפ"ז י"ל דל"ש כל עיקר הא דאין ציבור מתים רק בחטאת ע"ז שבאה על חטא, ואף אלו שמתו עדין מחויבין הן בחטאת זו, ובזה אמרי' דאף אחר מותן קריבה עליהן החטאת הזו, וע"כ לי"ב לההלכתא דחטאת שמתו בעלי', אך משא"כ בפרו של כה"ג, שאחר שמת הכה"ג הרי כבר אינו מחויב בחטאת זו, הרי ל"ש כלל לומר שעדין החטאת קריבה עליו, וממקומו הוא מוכרע, שאם החטאת היתה עולה לכה"ג שמת, הרי ל"ה שייך שיכנס חבירו בדמו ויתקיים בה דין פר כה"ג דהכה"ג השני, וע"כ ל"ש בזה כל עיקר הא דאין הציבור מתים.

ובדעת התו"י והתוהרא"ש נראה, דס"ל דהגם דודאי אין הפר עולה לכה"ג שמת, מ"מ לא מצינו למחשבה כחטאת שמתו בעלי', דההלכתא דחטאת שמתו בעלי' לא נאמרה רק היכא דמכח המיתה אין החטאת ראוי' לכפר על הבעלים משום דאין כפרה למתים, אך משא"כ בפר כה"ג שמת הכה"ג, הרי כיון דאין הציבור מתים אף אחר שמת ראוי' החטאת לכפר עליו, ואך דכיון שמת כבר אינו מחויב בהבאת הפר וע"כ הוא דאי"ז עולה לו, וכל כה"ג אי"ז בכלל ההלכתא דחטאת שמתו בעלי', ודו"ק.

ושו"ר שגם המאירי ביומא שם כתב דהא דאינה מתה הוא לכו"ע ומשום דאין הציבור מתים, וזה כד' התו"י ותוהרא"ש.

וע' עוד בקר"א הוריות ד"ו. מה שדן בד' התו"י, וכתב שם לדון די"ל דבפר כה"ג אף אם הוי קרבן ציבור מ"מ אם מת הכה"ג אית בי' דין חטאת שמתו בעלי' לדעת ר' יהודה, עיי"ש בדבריו.

ג] ויש להעיר, שלכאו' מד' רש"י בסוגיין יש לדקדק דס"ל כד' התו"י והתוהרא"ש, והוא ממה שפירש"י בד"ה שאין חטאת ציבור מתה, ז"ל, וכי גמירי ה' חטאות מתות ביחיד גמירי ולא בציבור, ובד"ה שאין חטאת השותפין מתה, ז"ל, דר"ש סבר ה' חטאות המתות בחד מקום אגמרינהו רחמנא למשה וכו', עכ"ל, וממה שפירש"י להא דבחד מקום אגמרינהו וכו' רק בהא דאין חטאת השותפין מתה, אך בהא דאין חטאת ציבור מתה לא פירש לזה, נ' לכאו' דבזה אף לר' יהודה אינה מתה, וכד' התו"י ותוהרא"ש.

אמנם באמת הוא טעות, שהרי רש"י פירש דהא דאין חטאת ציבור מתה הוא משום דכי גמירי "ה' חטאות מתות" ביחיד גמירי ולא בציבור, והרי שאין מכוון רש"י לדעת ר' יהודה, שהרי לדידי' רק במתו בעלי' אינה מתה, אך בנתכפרו בעלי' אף חטאת ציבור מתה, וא"כ הרי אדרבה מוכח מד' רש"י כמש"נ בדעת תוס' ודעימייהו דהכא ליכא למיתי עלה מדינא דאין הציבור מתים, וע"כ לדעת ר' יהודה ודאי אי"ב דין מיתה, וז"ב ומוכרח.

ומה שלא פירש"י לטעמא דה' חטאות גמירי וכו' רק בהא דאין חטאת השותפין מתה, ולא פירש כן בהא דאין חטאת ציבור מתה, נ' ברור, דהנה במתני' תמורה דט"ו. תנן, חטאת היחיד שכיפרו בעלי' מתה ושל ציבור אינה מתה, ר' יהודה אומר תמות, ר"ש אומר מה מצינו בולד חטאת וכו', ופירש"י ושל ציבור שכפרו באחרת אינה מתה, דחטאות המתות הלל"מ וס"ל לת"ק דשל יחיד גמירי ולא בציבור, עכ"ל, ונ' מד' רש"י דהא דס"ל לת"ק דחטאת ציבור אינה מתה, אי"ז מטעמא דר"ש דה' חטאות גמירי וכו', אלא היינו משום דשל יחיד גמירי ולא בציבור.

ונ' דנפ"מ בזה בדין חטאת השותפין, דלת"ק דהא דאין חטאת ציבור מתה הוא משום דביחיד גמירי ולא בציבור, הרי דחטאת שותפין דחטאת יחיד היא מתה, אך לר"ש דהא דאין חטאת ציבור מתה הוא משום דה' חטאות גמירי וכו', הרי שאף חטאת שותפין אינה מתה כיון דל"ש בה ולד ותמורה.

ובסוגיא דהוריות ד"ו: מסקי' כאביי דלר"ש אף אין חטאת השותפין מתה, מהא דתנן דר"ש אומר ה' חטאות מתות וכו' ואי אתה יכול לומר ולד חטאת בציבור וכו', ופירש"י דקא דייקא מהך מתניתא דכ"ה דאמר ר"ש ה' חטאות מתות ביחיד ולא בציבור, דמההיא דוקיא דייק ר"ש דיחיד ולא בשותפין דהיינו בי"ד, משום דאי אתה יכול לומר ולד חטאת בשותפין וכו' ואי אתה יכול לומר תמורת חטאת בשותפות וכו', עכ"ל, וזה כפי המבואר דהא דחטאת השותפין אינה מתה הוא לר"ש דס"ל דהא דאין חטאת הציבור מתה הוא משום דה' חטאות גמירי וכו'.

ונ' דע"כ לא פירש"י ביומא לטעמא דה' חטאות גמירי, רק אהא דאין חטאת השותפין מתה, דהא דאין חטאת ציבור מתה הוא אף לדעת ת"ק ומשום דכי גמירי חטאות המתות ביחיד גמירי ולא בציבור, וזהו שפירש"י לטעם זה, והוא ממש כמו שפירש"י בתמורה לטעמא דת"ק, אך הא דאין חטאת השותפין מתה הוא רק לדעת ר"ש, ומשום דה' חטאות גמירי וכו', וזהו שפירש"י לה"ט אהא דאין חטאת השותפין מתה, וז"ב בדעת רש"י.

ולפי המבואר, הרי מבו' להדיא בד' רש"י דלדעת ת"ק חטאת השותפין מתה, וזה דלא כמו שראיתי שכתבו דאף לדעת ת"ק אין חטאת השותפין מתה דביחיד גמירי ולא בשותפות, וז"ב.

ד] והנה בעיקר מש"נ דהא דאין ציבור מתים, ל"ש רק בחטאת הבאה על חטא, שאף אחר שמתו אכתי מחוייבין הן בחטאת זו, וע"כ אמרי' בזה דאין הציבור מתים ואכתי חטאת זו מכפרה עליהם, וע"כ לי"ב לההלכתא דחטאת שמתו בעלי', אך בחטאת הבאה לחובת היום ל"ש כל עיקר הך מילתא, כיון שכל שמתו הציבור כבר לי"ל דין הבאה, וודאי אין חטאת זו עולה לחובת המתים, וע"כ בכה"ג י"ל דשפיר איכא לההלכתא דחטאת שמתו בעלי', הנה לכאו' כ"ז הוא לפ"מ דמסיק בסוגיא דהוריות דהא דאין מיתה בציבור ילפי' לה מדכתיב כפר לעמך ישראל וכו', אשר לפ"ז הא דאין מיתה בציבור הוא משום דהחטאת עולה להן אחר מותן, וזל"ש בחטאת הבאה לחובת היום, אך לפ"מ דאמר מעיקרא דהא דאין מיתה בציבור נלמד משעיר ר"ח דאמר רחמנא מייתי מתרומת הלשכה והא מייתי להו מישראל והנך דפיישי היכי מייתו, אלא ש"מ חטאת שמתו בעלי' בציבור קרבה, ובתמורה קיימי' הכא במסקנא, הנה הרי לפ"ז חזינן דאף בחטאת הבאה לחובת היום נמי אמרי' דליכא דין מיתה בציבור.

ונ' דהיינו משום דאי ילפי' לה משעיר ר"ח, י"ל דאין הטעם כלל משום שבציבור יש כפרה למתים, אלא הטעם הוא דלא נאמרה ההלכתא דמתו בעלי' רק בבעלות דיחידים ולא בבעלות דציבור, וע"כ ליכא נפ"מ בין חטאת הבאה על חטא לחטאת הבאה לחובת היום, אך לפ"מ דמסיק דילפי' לה מדכ' כפר לעמך ישראל, הרי נמצא דלעולם נאמרה ההלכתא דחטאת שמתו בעלי' אף בציבור, ואך דאף שמתו הציבור לא חשבי' לה כחטאת שמתו בעלי', כיון דבציבור יש כפרה למתים, וע"כ י"ל דהיינו רק בחטאת הבאה על חטא, דבזה אמרי' דאף אחר שמתו עולה להן החטאת, אך משא"כ בחטאת הבאה לחובת היום שאחר שמתו כבר אינם מחוייבין בחטאת זו, ואינה עולה להם, ע"כ חשבי' לה כחטאת שמתו בעלי', ואי"ב לההלכתא דמיתה.

ה] שם, לא תימא שאין חטאת צבור מתה, אלא אימא שאין חטאת השותפין מתה, ומאי נפקא מינה דלא מייתו כהנים פר בהוראה.

ובתו"י שם, ז"ל, וקשה לרבי הא נ"מ טובא, דאי של ציבור היא אינה מתה דאי מיתה בציבור ונפקא לן בפ"ק דהוריות וכו', ואם של שותפין היא מתה כשמתו בעלי', דבציבור דוקא מפקינן מהך קרא, דהכי משמע בפ"ק דהוריות וכו', אבל גבי ציבור אין מיתה בציבור דלר"י נמי אמרי' לעיל ה"ט, וא"כ ע"כ נפ"מ טובא לר' יהודה, עכ"ל, וכן הק' התוהרא"ש שם.

אמנם למש"נ בדעת ש"ר דבפר כה"ג שמת הכה"ג ל"ש הא דאין ציבור מתים, הרי נמצא לפ"ז דכל עיקר הא דאמרי' דחטאת ציבור היא ולאו למיתה אזלא, היינו רק לדעת ר"ש דס"ל דההלכתא דמתו בעלי' לא נאמרה בציבור, וע"כ שפיר פרכינן דמאי נפ"מ אם הויא חטאת ציבור או חטאת שותפין, דלר"ש אף אם הויא חטאת שותפין אינה מתה, ולר"י אף אם הויא חטאת ציבור מתה, והתו"י ותוהרא"ש שהקשו כן, אזלי לטעמייהו דס"ל דאף בחטאת הבאה לחובת היום שייך הא דאין ציבור מתים, וכנ"ל.

ו] ובתו"י שם הק' עוד, ז"ל, ועוד לר"ש גופי' נמי תימה, דמשמע דלדידי' נמי יש חילוק בין חטאת שותפין לש ציבור, ונהי דס"ל דחטאת שותפין אינה מתה אלא רועה כשנתכפרו בעלי', מ"מ יש חילוק, דהיכא דמת א' מהם ס"ל שפיר שאינה קריבה, אבל בציבור אינה נדחית בשביל מיתת האחד, אבל בשותפין נדחית דמהיכ"ת לן דקריבה, ועוד תימה מנא לי' לאביי התם בהוריות דלר"ש נמי מת א' מבי"ד חייבין משום דאית לי' בהך ברייתא דאין חטאת שותפין מתה, והלא מ"מ לא קרבה, עכ"ל.

ומש"כ התו"י לישב הסוגיא דהוריות בב' דרכים, עמש"נ לעיל ענף ב' סק"ז דהדרך הא' אינה מתישבת בד' רש"י בהוריות שם, והדרך השני' היא שלא כדעת התוס' בזבחים דקי"ב. והרא"ש בקינים ורש"י בתמורה ובהוריות, עיי"ש, וע' עוד בחזו"א הוריות, מה שהאריך בביאור ד' התו"י.

ונ' פשוט דכל קו' רבו קשיא רק לדעת רבו בדיבור הקודם, דס"ל דבמת הכה"ג הרי דאי משום דינא דר"ש דלא נאמר דין חטאת שמתו בעלי' בציבור הי' בדין שתרעה ולא הי' לה ליקרב, וכל מה דהיא קריבה הוא רק משום דאין הציבור מתים, ואשר ע"כ שפיר קשיא לי' דאם הויא חטאת השותפין לא הי' לה ליקרב, אך לדעת ש"ר דס"ל דאף משום דינא דר"ש דלא נאמר דין חטאת שמתו בעלי' בציבור ה"ה קריבה, והיינו או כמש"כ התוס' דכל דין רעי' הוי דרבנן ול"ש בכה"ג, או כמש"כ ש"ר דדין הרעי' הוא משום דל"ש להקריבה כשאינה עולה לכפרה, וע"כ ל"ש כן הכא שאחיו הכהנים מתכפרין בה, הרי דה"נ אם הויא חטאת השותפין נמי ה"ה קריבה, ושפיר אמרי' בגמ' דאף אם הויא חטאת השותפין ה"ה קריבה.

וניחא נמי מש"א אביי בהוריות דלר"ש אף מת א' מן הבי"ד נמי היא קריבה, דכיון דס"ל לר"ש דבחטאת השותפין לא נאמרה ההלכה דחטאת שמתו בעלי', הרי דתו שפיר היא קריבה, דלדעת התוס' הרי מדאורייתא בכל גווני דליכא דין מיתה ה"ה קריבה, וכל דין רעי' הוא דרבנן, והתם לא גזרו רבנן כיון שמת רק א' מן הבי"ד, ושאר הבי"ד קיימין, ולדעת ש"ר נמי ניחא, דהתם קריבה החטאת לחובת שאר הבי"ד, ול"ד לנתכפרו בעלי' דאזלא לרעי', דכל הא דאזלא לרעי' משום דל"ש להקריבה כשאינה עולה לכפרה, אך התם דה"ה עולה לכפרת שאר הבי"ד, ע"כ שפיר היא קריבה.

אך יל"ד בזה, דהרי משמעות הברייתא התם הוא, דאכתי לא הפרישו הפר העלם דבר, וא"כ היאך מפרישין אותו גם על המתים, הרי אין כפרה למתים, וכמש"כ התוס' בתמורה דט"ו דהא דא"א להפריש אחר מיתה הוא משום שאין כפרה למתים, ואי נימא דסגי להפריש רק על החיים, א"כ הרי אף למ"ד דבשותפין איכא לההלכתא דחטאת שמתו בעלי' נמי מ"ט לא יפרישו רק על החיים, ובע"כ דא"א להפריש רק על החיים, וכמו שביאר הקר"א שם, והבאנו דבריו לעיל ענף ב' סק"ו, וא"כ הדרא קו' התו"י לדוכתא, דהגם דבחטאת שותפין לא נאמר דין מיתה, מ"מ היאך מצי להפרישו על המתים, הרי רק בציבור נאמרה ההלכה דאין ציבור מתים ויש כפרה למתים, אך בשותפין הגם דליכא דין מיתה מ"מ הרי אין כפרה למתים, אך למש"כ הקר"א בהוריות שם לדון דאיירי שכבר גבו המעות, ניחא.

ולעיל ענף א' סק"ד נת' עוד, דלדעת הר"י דאורלייניש, שהביא הרא"ש בפי' לקינים פ"ב מ"ה, דבחטאת שמתו בעלי' אלמלי ההלכה דמיתה, שפיר היתה קריבה החטאת לחובת המת, והיינו כמש"כ השפ"א בתמורה דט"ו: דדמיא לעולה שקריבה לאחר מיתה לחובת המת, הרי דשפיר ניחא, דע"כ בחטאת שותפין דס"ל לר"ש שלא נאמר בה ההלכה דמיתה, שפיר ה"ה קריבה אף על המתים, ולפ"ז ניחא נמי, דע"כ אף מהני להפרישה על המתים, דומיא דעולה דאפשר להפרישה לאחר מיתה לחובת המת.

ובפירש"י בהוריות ד"ו. ד"ה שמעינן, ז"ל, וה"ה כי מת א' מן השותפין דלא כחטאת שמתו בעלי' דמיא אלא חטאת השותפין היא ואינה מתה, והכא הוא דקאמר ירעו משום דהא כיפרו בעלי', אבל היכא דמת א' מן השותפין אימא לך דס"ל לר"ש דקריבה דחטאת השותפין אינה מתה וכו', עכ"ל, ויל"פ כונתו או כמש"נ לדעת תוס' וש"ר דבמת א' מן השותפין קריבה החטאת לחובת שאר השותפין, או כמש"נ לדעת הר"י דאורלייניש דקריבה החטאת אף לחובת המת.

**ד'**

א] הצל"ח בריש זבחים תמה, בהא דפריך הגמ' ביומא ד"נ. בפר כה"ג שמת הכה"ג דתיפו"ל דחטאת שמתו בעלי' היא ולמיתה אזלא, ומשני רב עמרם דחטאת ציבור היא וכו', ומסקי' דתני שאין חטאת השותפין מתה, וק' טובא, דמה שו"ט הגמ' אם פר יוהכ"פ הוי קרבן יחיד או קרבן ציבור, הרי אפי' אם הוי קרבן יחיד נמי לא אזיל למיתה, שהרי הא דאין חטאת ציבור מתה הוא משום דה' חטאות גמירי וכו', ומה"ט אף בפר יוהכ"פ נימא הכי דלאו למיתה אזיל הואיל וולד חטאת ל"ש בי' דהא הוא זכר, והיינו כמש"כ התוס' בזבחים דקי"ב. דלר"ש אין חטאת זכר מתה, אך כבר עמדו בזה שלדעת התו"י ביומא ד"נ. לאו כללא הוא דכל דל"ש בו כל הה' חטאות לי"ב לדין מיתה, וע"כ לדעתם ודאי דחטאת זכר מתה, עיי"ש שהאריך בזה.

וצריך להוסיף, דמהא דמשני דאין חטאת ציבור מתה, לכאו' י"ל בפשיטות, לפמש"כ התו"י והתוהרא"ש שם דהך שנויא הוי אף לר' יהודה דמודה דאין חטאת ציבור מתה משום דאין הציבור מתים, וע"כ ניחא דלדעת ר' יהודה ל"ה מצינו לפרש הטעם משום דאין חטאת זכר מתה, שהרי לדידי' ודאי חטאת זכר מתה, אך אכתי קשיא בהא דמשני דאין חטאת השותפין מתה, דזה הוי רק לדעת ר"ש וכמו שפירש"י שם, וע"ז קשיא דלדעת ר"ש הרי אף אם הוי קרבן יחיד לי"ב דין מיתה כיון דהוי זכר, אך למש"כ התו"י שם לדון דגם אם הוי חטאת השותפין לי"ב דין מיתה אף לר' יהודה, מתישב אף להך שנויא, וגם למש"נ לעיל ענף ג' סק"ב דדעת תוס' ביומא שם וכמה מן הראשונים דגם לשנויא דאין חטאת ציבור מתה הוי זה רק לדעת ר"ש, הרי דגם להך שנויא תיקשי דלר"ש גופי' הרי בלא"ה אין חטאת זכר מתה.

ועיי"ש בצל"ח שכתב לישב, דלדעת ר"ל בתמורה דט"ז: דד' ניתנו למיתה וא' לרעי', הרי דחטאת זכר מתה, כיון דשמא ולד חטאת נגמר לרעי' ואינך ד' אשר שייכים בפר של אהרן, דלהצד דהוי קרבן יחיד, הרי איבע"ל לר"א ביומא שם אם אי"ב דין תמורה, כולהו בחדא גמרא גמירי למיתה בין בחטאת זכר ובין בחטאת נקיבה, הואיל ולא נגמרה עם ולד חטאת.

ועיי"ש שכתב עוד, דגם לדעת ר"נ דד' ניתנו לרעי' וחדא למיתה ג"כ פריך שפיר, וזה לפמש"כ התוס' ביומא שם, דהא דמשני דחטאת ציבור היא ולאו למיתה אזלא, אשר קשיא דאכתי היאך היא קריבה ומ"ט לא אזלא לרעי', ותירצו דהך רעי' מדרבנן היא וכו', וכ"ז הוא בחטאת ציבור שלא נאמר בה ההלכתא דרעי', אך בחטאת זכר לדעת ר"נ הרי אי"ב לההלכתא דרעי', שהרי שמא ולד חטאת הוא שניתן למיתה, ושאר ד' חטאות ניתנו לרעי', וכולהו שייכי בפר יוהכ"פ, וא"כ מדינא הוא לרעי' ולא מצי קרב, ובסו"ד כתב, דזהו הנפ"מ לדינא בין ר"ל לר' נתן, דלר"ל חטאת זכר למיתה אזלא, ולר' נתן לא אזלא למיתה.

ועיי"ש בהמש"ד שכתב דלכאו' כל תי' זה תליא במה שדנו התוס' ביומא דס"ה: אם בפר שהוא בן ב' או בן ג' שנים ועבר ג' שנים גמירי לההלכתא דמיתה, דומיא דעברה שנתה, ואי נימא דלא גמירי בזה לההלכה, הרי נמצא דב' מן החטאות לא שייכי בזכר, וממילא אף לר"ל איכא ליגמר מינה דליכא דין מיתה בחטאת זכר כיון שא' מן הד' המתות ל"ש בזכר, וה"נ אף לר"נ איכא למיגמר מינה דליכא דין רעי' בחטאת זכר כיון שא' מן הד' הרועות ל"ש בזכר, ועיי"ש מה שהאריך עוד לפלפל בזה.

ויש להעיר עוד בזה, שכל עיקר ד' הצל"ח דלר"ל מודה ר"ש דחטאת זכר למיתה אזלא, אי"ז רק ללישנא בתרא דרש"י בתמורה דט"ז: ולפי' התוס' שם, דהד' דלמיתה והחדא דלרעי' לר"ל, והד' לרעי' והחדא למיתה לר' נתן, הוו ב' הלכות נפרדות, ול"ש הא דבחדא גמרא גמירי רק על הד' שנאמרו יחד, ותו ילפי' מזה להחדא והוי זה אפשר מאפשר, ולפ"ז צדקו ד' הצל"ח, אך לל"ק דרש"י שם דכל ה' חטאות הוו חדא הלכה, וכמו שבי' הגר"א בהשמטות שם שזהו עיקר החילוק בין ב' הלשונות שבפירש"י, וכ"ה גם לדעת סוגיא דהוריות ספ"ק, דכל הה' חטאות נאמרו בחד מקום, וכמבו' כן מד' התוס' בתמורה שם דסוגיא דתמורה לא הויא כסוגיא דהוריות, עיי"ש, הנה הרי לפ"ז ודאי דחטאת זכר כיון דל"ש בה ולד, אף לא נאמר בה דין שאר ד' חטאות.

ב] והנה יש להסתפק במש"כ התוס' דחטאת זכר אינה מתה לר"ש כיון דל"ש בה ולד חטאת, אם ה"ז תליא במה שקרבן זה ל"ש בו ולד חטאת, או דלא תליא בהקרבן, אלא הוי זה דין בזכר, דלי"ב דין מיתה כיון דל"ש בו ולד חטאת, ואף אם הי' חטאת כשרה בין בזכרים ובין בנקבות, נמי הי' הדין דחטאת זכר אינה מתה, כיון דבזכר ל"ש ולד חטאת, הגם דבקרבן זה שייך ולד חטאת כשבא נקיבה.

והנה בחי' הג"ר מאיר שמחה בזבחים שם, כתב ע"ד התוס', ז"ל, נראה משום דמשכחת בחטאת זכר בתמורתו דהולד מת, דהתמורה מצי להיות נקיבה וכו', עכ"ל.

וע' בספר משמר הלוי ובשיעורי הגרא"ג מה שדנו באורך בזה אם הא דולד תמורת אשם מת הוי משום ההלכה דולד חטאת מתה, ואם מהני זה לחשוב דשייך בחטאת זכר ולד חטאת.

וע' תוס' תמורה די"ח: ד"ה בדמיהן אין שכתבו שלא נאמרה ההלכה דבאשם רועה אלא בהני דשייכי כהלכתו, וי"ל עפ"ז שגם לא נאמרה ההלכה דחטאות המתות רק היכא דשייכי כהלכתו, ולא בולד תמורת אשם.

ואי נימא הכי, מתישב משה"ק בכ' הגרי"ז תמורה דט"ו. במש"א ר"ש דולד חטאת ל"ש בציבור, והק' הגרי"ז שהרי משכח"ל במפריש נקבה לחטאת ציבור, וכתב דלשי' הרמב"ם דמשנה בחטאות לא נתקדשה ואין עושין תמורה ניחא, אך לפי הנ"ל ניחא, שההלכה לא נאמרה אלא בהני דשייכי כהלכתו.

והנה ע"ד קו' הגרי"ז העירו גם במש"כ התוס' דבחטאת זכר ל"ש ולד חטאת, והק' דמשכח"ל בנשיא שהפריש נקבה לחטאתו, ולפי הנ"ל ניחא, אך בזה בלא"ה ניחא, אי נימא כהצד השני שנת' דמכוון התוס' הוא דבזכר ל"ש ה' חטאות המתות, ואין כונתם דקרבן זה דחטאת נשיא ל"ש ה' החטאות, ולפ"ז הגם דמשכח"ל בחטאת נשיא ולד חטאת, מ"מ בחטאת זכר לא משכחת ולד חטאת, וע"כ לדעת ר"ש לא נאמרה ההלכה דחטאות המתות בחטאת זכר.

ולכאו' כל ד' הגרמ"ש הם אי נפרש ד' התוס' דתליא במה שבקרבן זה ל"ש בו ולד חטאת, וע"כ שפיר כתב דבתמורת קרבן זה משכח"ל ולד חטאת, אך אי נפרש ד' התוס' דתליא במה שבזכר ל"ש ולד חטאת, הרי לכאו' הגם דבתמורת שעיר נשיא משכח"ל ולד חטאת, מ"מ כיון דבזכר לא משכח"ל ולד חטאת, ע"כ לי"ב גם לשאר חטאות המתות, ומתישב בזה קו' הגרמ"ש.

אך באמת בל' הגרמ"ש נ' שאין כונתו דמשכח"ל בחטאת נשיא ולד חטאת, כיון דתמורת שעיר נשיא איכא עלי' קדושת חטאת נשיא ואית בה ולד, אלא כונתו היא בע"א, דחשיב דבהשעיר נשיא גופי' משכחת ולד חטאת, דכיון דמכח קדושת חטאת זכר זו מצי להיות ולד חטאת, ע"י שימירו נקבה בחטאת זו, ע"כ חשיב דבזכר משכח"ל ולד חטאת, ולפ"ז אף אי נימא דמכוון התוס' הוא להא דבזכר ל"ש ולד חטאת, נמי יתכנו ד' הגרמ"ש, וצ"ע עוד בזה.

ג] המאירי ביומא ד"נ. כתב דמשכח"ל חטאת שותפין בשנים שנדרו חטאתו ואשמו של פלוני עלינו, אך תמה ע"ז שזו ודאי אין אנו קורין בה מתו בעלי' אלא במיתת המתכפר ואינו אלא א', (וע' קה"י הוריות סי' ו' שהאריך בפרט זה), ובסוף דבריו הביא מש"כ בספ"ק דהוריות דמשכח"ל כגון שהיו להם בהמות בשותפות וחטאו שניהם וביררו ב' בהמות והפרישום לחטאותיהם ועדין הם של שותפות, עכ"ל, וזה מחודש דכה"ג חשיב כקרבן שותפות.

והנה בפירש"י ספ"ק דהוריות כתב, דהא דס"ל לר"ש דאין חטאת השותפין מתה, הוא משום דאי אתה יכול לומר ולד חטאת בשותפין, שאין השותפין מביאין נקבה דפר ושעיר הוא דמביאין, ואי אתה יכול לומר תמורת חטאת בשותפות שאין תמורה בשותפין, עכ"ל, אך לד' המאירי הרי שפיר משכח"ל ולד חטאת בשותפין, שהרי בהנך גווני דשותפין ה"ה מפרישין נקבה, ולדעתו הא דס"ל לר"ש דאינה מתה הוא משום דליכא תמורת חטאת בשותפות, וכן פירש המאירי שם להדיא.

אמנם צ"ע בזה, דלדעת ר"ל בסוגיא דתמורה דד' ניתנו למיתה וא' לרעי', מ"ט אין חטאת השותפין מתה, הרי יתכן דולד חטאת ניתן לרעי', וכל הד' חטאות שניתנו למיתה שייכי בשותפות, ואין למדין הנך ד' חטאות מולד חטאת, שאין למדין אפשר משאי אפשר.

אך י"ל, דהמאירי מפרש כלישנא קמא דרש"י, דאף לר"ל כל ה' חטאות בחדא גמרא גמירי, הגם שד' מהן למיתה וא' לרעי', וע"כ כיון דולד חטאת ל"ש בשותפין, אף ד' החטאות לא נאמרו בשותפות.

וי"ל עוד, ע"פ המבו' בד' התוס' בתמורה שם, דסוגיא דספ"ק דהוריות פליגא על סוגיא דתמורה, וס"ל דכל ה' החטאות בחד גמרא גמירי, ולפ"ז הרי שסוגיא דהוריות לטעמי' ס"ל דאף אין חטאת שותפין מתה, וסוגיא דיומא ס"ל כסוגיא דהוריות, אך אה"נ י"ל דלסוגיא דתמורה מודה ר"ש דחטאת השותפין מתה.

ויל"פ דזהו טעמא דרב יוסף בהוריות שם, דס"ל דלר"ש חטאת השותפין מתה, ובגמ' שם מותבי' לי' ממתני' דדעת ר"ש דכיון דבציבור לא משכחת כל ה' חטאות, ע"כ לא נאמר בהו כלל לההלכתא דחטאות המתות, וא"כ ה"נ בשותפין, וי"ל דרב יוסף דפליג ע"ז הוא משום דס"ל כדעת ר"ל בתמורה דד' חטאות ניתנו למיתה וא' לרעי', ורק הד' חטאות דלמיתה בחד גמרא גמירי, וע"כ מודה ר"ש דחטאת השותפין מתה, כיון דיתכן דולד חטאת ניתן לרעי', וכל ד' חטאות המתות שייכי אף בשותפין, ויתכן עוד דרב יוסף ס"ל כמש"כ התו"י ביומא ד"נ., דלאו כללא הוא דכל דל"ש בו ה' חטאות לא נאמר בו ההלכתא דמיתה, (והתו"י לטעמי' פירש דלא איתותב רב יוסף במסקנת הסוגיא דהוריות, עיי"ש).

ד] האחרונים הקשו, דלדעת ר' נתן דד' חטאות ניתנו לרעי' וא' למיתה, א"כ היאך נסתפקו על כל ה' החטאות שמא הם מתות, הרי ודאי אין לומר דההלכה דמתה נאמרה על ולד חטאת, שהרי גמירי דכל שבחטאת מתה באשם רועה, ול"ש ולד באשם שהוא זכר.

וע' צל"ח הוריות ד"ו. שעמד בזה, וכן עמד בזה הבית מאיר בתמורה, ועיי"ש מש"כ בזה, וע' בד' עוד מן האחרונים שהביא בס' פירות תאנה תמורה.

ולכאו' הי' מקום לדון בעיקר הקושיא, דכלל לא נאמרה ההלכה בלשון זה "דכל שבחטאת מתה" באשם רועה, אלא ההלכה נאמרה על תמורת אשם מתו בעליו נתכפרו בעליו ועברה שנתו שהוא רועה, וכיון דכל הנך חטאות מתות, ע"כ לישנא דגמ' הוא דכל שבחטאת מתה באשם רועה, ואי נימא הכי מתישבת היטב קו' זו, וצ"ע אם יש מקום לומר כן.

ה] בקונט' מרן הגרי"ז יומא דכ"ו., כתב ז"ל, דהרי איתא בתמורה דט"ז דאף חטאות המתות הם מכלל ההלכות שנשתכחו בימי אבלו של משה והוחזרו ע"י עתניאל בן קנז, וזהו דקאמר הירושלמי דיש לבי"ד אחר לחלוק ע"ז ולבטל דינם ככל הדברים שנתחדשו ע"פ בי"ד וכש"כ למעלה, והנה בתמורה שם מבואר דהשכחה היתה ששכחו איזו מתה ואיזו רועה אבל לענין ההקרבה לא הי' שום שכחה וספק כלל, והן הן ד' הירושלמי דמסיים דלענין הקרבה לא יוכל שום בי"ד לחלוק ולבל דין ה' חטאות כיון דע"ז יש לנו עיקר הלמ"מ מפי השמועה דה' חטאות אלו אינם קריבות, ורק לענין שלא ידחו למיתה הוא דיכול בי"ד אחר לחלוק ולבטל דין ה' חטאות, כיון דזה נשכח בימי אבלו שלו משה איזו מהן מתה ואיזו מהן רועה וכש"כ, עכ"ל.

וצ"ע במש"כ דחטאות המתות הוחזרו ע"י עתניאל בן קנז, שהרי כיון שאמרו בתמורה שם דלר"ל ד' חטאות ניתנו למיתה וא' לרעי', ולר' נתן ד' ניתנו לרעי' וא' למיתה, ושכחו איזו מתה ואיזו רועה, הרי לכאו' ודאי לא הוחזרו ע"י עתניאל בן קנז, דא"כ מ"ט באמת האידנא כל ה' חטאות מתות, הרי לר"ל רק ד' מתות ולר' נתן רק א' מתה.

אמנם ראיתי שכתבו דאה"נ זהו טעמא דר"ל בתמורה דכ"ב. דחטאת שעברה שנתה אינה מתה, דזהו שהוחזר ע"י עתניאל בן קנז, דהחטאת דניתנה לרעי' היא חטאת שעברה שנתה, אך אין נראה כן כלל, וגם אטו לר' נתן באמת רק חטאת אחת מתה.

אך גם אי נימא דלא הוחזרו ע"י עתניאל בן קנז, ג"כ קיימי עיקר ד' הגרי"ז, דכיון דשכחו איזו חטאת מתה ואיזו חטאת רועה, ע"כ שפיר יכול בי"ד אחר לברר איזו חטאת רועה, וע"כ נמי לענין הקרבה לא יוכל שום בי"ד לחלוק ולבטל, רק לענין מיתה, וכבר כ"כ היפה עינים בתמורה שם.

1. ע' באר שבע הוריות ד"ו. שעמד דמה פרכי' מנ"ל לרב פפא הא, הרי ר"פ יליף לה מהא גופא שהקריבו הפר בימי עזרא, עיי"ש שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ע לדעתם דל"ש דין חטאת שמתו בעלי' כשהפרישו אח"כ וכל הנדון הוא משום דאין כפרה למתים, דא"כ בשעיר ר"ח שמפרישין עתה לחטאת מ"ט לא יקרב, דבזה ל"ש הא דיש כפרה למתים, דלכאו' ודאי שאין הקרבן קרב על המת שכבר אינו מחויב, ול"ד לקרבן הקרב על חטא, וע' מה שהארנו עד"ז בענף ב' סק"ו, וצ"ע בזה, אך לדעת הראשונים שהבאנו להלן אות ג' דאף כשהפרישו אחר מיתה שייך דין חטאת שמתו בעלי', ניחא. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובעיקר הא דאמרי' התם דלא היו שופרות מפני תערובת מעות דחטאת שמתו בעלי', תמה המל"מ פ"ז ממעילה ה"ו, דמ"ט אין מעות אלו בטלין ברובא, והוכיח מזה דמטבע חשוב ולא בטיל, ועיי"ש שכתב די"ל דלעולם מדאורייתא ה"ז בטל, ורק מדרבנן אין לו ביטול משום דהוי דבר שבמנין, עכ"ד, ובשו"ת בית אפרים יו"ד סי' ע' כתב עוד, דהתם ר' יהודה לטעמי' דס"ל דמין במינו לא בטיל, ועיי"ש מה שהאריך עוד בענין זה, ובדין ביטול בט' טלאים וכלב, ואכמ"ל.

   ולכאו' נ' די"ל עוד, לדעת הסוברים דל"מ דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, ונת' בזה באורך במק"א, וע"כ הגם דהמעות דחטאת שמתו בעלי' בטלו, וליכא עלייהו דין מיתה, מ"מ לי"ב דין הקרבה.

   וי"ל עוד, דאף אם מהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, נמי ל"מ זה מידי, שהרי ל"ש שמדין ביטול יקרבו מעות אלו לשם הבעלים דשאר המעות, שהרי א"א להקריב להן ב' חטאות, ובע"כ עלינו להקריב מעות אלו לשם הבעלים דידהו, ובעלים אלו הרי מתו וא"א להקריב עליהן חטאת זו.

   וע"ע בשערי ישר ש"ג פכ"ב מש"כ בזה, ומה שהביא בזה ד' הגרי"א ז"ל בשו"ת עין יצחק. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם נ', דאין לומר כן רק אי נימא דדינא דחטאת שמתו בעלי' שייך אף בשהפרישוה אחר שמתו הבעלים, אך למש"כ התוס' בתמורה דט"ו דהיכא שהפרישוה אחר שמתו הבעלים ל"ש כלל לדון משום דינא דחטאת שמתו בעלי', ובכה"ג אין לנו לדון אלא אם יש כפרה למתים, ל"ש כל דברינו, ועמש"נ בענין זה לעיל ענף א' סק"ג שמד' הר"י דאורלייניש מוכח דדינא דחטאת שמתו בעלי' שייך אף בשהפרישוה אחר מיתת הבעלים, וכ"ה משמעות ד' כמה מן הראשונים. [↑](#footnote-ref-5)
5. וד' התוס' צ"ב, דכיון דמדאורייתא ה"ז קרב חטאת, א"כ היאך תיקנו חכמים דין רעי' וקריבין המעות לעולה, הרי מדאורייתא חטאת היא, וע' עולת שלמה תמורה דט"ו: מש"כ בזה דברים מחודשים.

   ונ' פשוט בזה, דכל מש"כ התוס' דמדאורייתא ה"ז קרב חטאת, היינו רק בבהמה זו עצמה שכבר חייל בה דין הקרבה, אך ודאי דאם יפול בה מום אין הדמים קריבין לחטאת, דכיון שמתו או שכיפרו הבעלים א"א להפריש חטאת עליהם, והוו מותר חטאת ואזלי לעולה, וע"כ שפיר תיקנו חכמים דתרעה, ואי"ז עקירת דבר מה"ת דהדמים הוו לעולה מדינא, וכמש"נ.

   ועד"ז נ' גם בביאור מש"כ השטמ"ק בתמורה די"ח. אות ד' לפרש דס"ד דתמורת אשם דהלכה דרועה, מ"מ דיעבד אם הקריבו לאשם ה"ז כשר, וצ"ב דממ"נ אם אכתי איכא ע"ז קדושת אשם, א"כ היאך היא רועה ומביאין בדמי' עולה, ואם כבר לי"ב קדושת אשם, א"כ מ"ט בדיעבד אם הקריבו לאשם כשר, ונ' דיל"פ בזה ע"ד הנ"ל, דהגם דאכתי אי"ב דין הקרבה דאשם, מ"מ הדמים כבר אינם ראויים לאשם, וע"כ מביאין בדמי' עולה, אך באמת נ' דהתם א"צ לזה, אלא יל"פ הטעם בפשיטות דהניתוק מאשם לעולה הוי רק ע"י שנפל בה מום, וז"פ.

   אך באמת לא סגי בזה, שהרי בשבועות די"ב. אמרו דלר"א ור"ש דאמרו דירעו עד שיסתאבו, הא דאין הן עצמן קריבין עולה, הוא משום גזירה אחר כפרה אטו לפני כפרה, והרי דאלמלי כן היו קריבין הן עצמן עולה, ותמוה שהרי כתבו התוס' דאדרבה מדינא ה"ה קריבין חטאת, דאין לפרש מכוון התוס' שמדינא הן קריבין עולה, דא"כ ל"ה צריכי התוס' לפרש שהטעם שגזרו חכמים הוא אטו חטאת יחיד, אלא הוי הטעם גזירה אטו לפני כפרה וכמש"א בשבועות שם, ובע"כ דמדינא הן ראויין ליקרב בין לחטאת ובין לעולה, וזה צ"ב, ונ' אולי למש"נ, דמדינא ה"ה חטאת, ואך שדמיהם לעולה וכמש"נ הטעם בזה, ומכח זה כבר מצי לעקרן הן עצמן לעולה, וכמו שפירש"י בכ"ד דכיון דדמיהן לעולה ע"כ הוא דמצי לעקרן לעולה, ואכתי צ"ב רב בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם הנה החזו"א כתב דיל"פ ד' הגמ' דאי"ז מרצה רצוי גמור, אך לעולם ה"ז עולה לבעלים, וכתב כן בישוב ד' הרמב"ן במלחמות ר"ה דכ"ח שכתב דלשם חולין כשר ועולה לבעלים, והגרע"א תמה ע"ד הרמב"ן מהגמ' בזבחים, וע' גם בחי' מרן הגרי"ז הל' פסוהמ"ק שדן לומר בדעת רש"י דס"ל דחטאת לשם חולין עלתה לבעלים.

   ויש להעיר עוד, במש"כ הגרע"א בגיטין דנ"ה בסוגיא דנודעה, לדעת הרמב"ן דגנב והקדיש הזבח כשר הגם שהגנב לא קנאו, דומיא דשל"ש דכשר הגם דלא עלה לבעלים לשם חובה, וכתב הגרע"א דלפ"ז בחטאת דשל"ש פסול אף לא יוכשר גנב והקדיש, עיי"ש מה שפלפל לפ"ז, ומבו' שנקט דבחטאת דשל"ש פסול, לית לה הכשר היכא דאינה עולה לבעלים לשם חובה, וצ"ע מ"ש משחט חטאת לשם חולין דכשר אע"פ שאינו מרצה, והגרע"א בכ"ד נקט לדבר ברור דהיינו שאי"ז עולה לבעלים לשם חובה.

   ובעיקר ד' הגרע"א ילה"ע דמ"ט הוצרך לזה, דלכאו' בלא"ה ל"ק כלל שיחול הקדש דחטאת אם אינו בעלים ואינו מתכפר בזה, שהרי אין חטאת באה נדבה וא"א להפרישה שלא על חטאו, וע"כ אף אי נימא דכל שהופרשה לחובתו תו שייך להקריבה אף אם אינה עולה לבעלים, מ"מ מעיקרא ודאי א"א להפריש כן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)