סימן א נהנה אינו _ממוני גבך
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / סוגיית נהנה - הרב ישעיה הלברשטט

# תשלומי נהנה אינם תביעת ממוני גבך

**א. ב"ק** י"ט:, מתני' ואם נהנית משלמת מה שנהנית, ובגמ' הדר בחצר חבירו וכו'. **מתבאר** דכל שנהנה מחבירו אע"פ שאינו בגדר מזיק[[1]](#footnote-2) וגזלן, אפ"ה חייב לשלם מה שנהנה.

**והנה** בעלמא ישנם ב' סוגי דיני ממון, יש שהם מכח **משפטי הממון**, שמחמת **שקיבל ממון מחבירו הוא צריך לשלם תמורה בעדו**, כמקח, קנין שכירות, והלוואה, דכל המקבל ממון (ולא לשם מתנה) יש לו לשלם תמורה כנגדו[[2]](#footnote-3), וזהו הנקרא 'מלוה שאינה כתובה בתורה', וזהו הנקרא ממוני גבך[[3]](#footnote-4), אמנם יש חיובים דאינם מכח משפט ממון דקבלה מחייבת תמורה, אלא הוא **'חיוב' חדש** דיש לחייב את האדם מסיבה מסוימת, והיינו כ"ד אבות נזיקין המנויים בדף ד:, וכגון 'מזיק' הרי לא קיבל כלום ואין כאן תביעה ממשפט הממון[[4]](#footnote-5), וכן גזלן (כשהחפץ אינו בעין) דחייב בתשלומים, הוא חיוב חדש, דכיון דהוא 'גזלן' **עשתה אותו תורה אחראי להשלים** לנגזל[[5]](#footnote-6), וזהו הנקרא 'מלוה הכתובה בתורה'. **והיינו** דהדין ממון הראשון הוא תמורה מחמת קבלת ממון, והדין ממון השני הוא 'חיוב' חדש.

**ב. ויש** לברר הכא בחיוב נהנה, האם הוא מהסברא דקבלת ממון מחייבת תמורה, וכמו דקבלת חפץ מחייבת כך קבלת שימושים מהחפץ מחייבת, או דאין בזה תביעה מצד משפטי הממון אלא חיוב חדש דהטילו על הנהנה לשלם כמו שהטילו על המזיק והגזלן. **והנה** בברכ"ש (ב"ק ד' וב"ב ז') נקט בתחילה דהוא חיוב פשוט דקבלתו מחייבת תמורה, והקשה להגר"ח דאיתא בכתובות דף ל: דקלב"מ פוטר תשלומי נהנה, ואמר לו הגר"ח **דנהנה הוא מלוה הכתובה בתורה,** ולכך יש בו קלב"מ. **והיינו** דנקטי (וכן הוא הסברא הפשוטה), דקלב"מ אהני רק שלא יתחדש עליו 'חיוב', דעל מעשה המחייבו מיתה אין מחייבים אותו 'חיובים' אחרים, כדילפינן לקלב"מ מדכתיב ולא יהיה אסון ענוש יענש, והיינו דלא 'עונשים' אותו עוד 'חיובים', אבל אם יש לראובן 'זכות ממון' אצל שמעון, לא יתכן שהמצב של שמעון דהוא מתחייב מיתה יגרע משהו בזכויותיו דראובן, וא"כ מהא דאיכא קלב"מ על 'נהנה' **אלמא הוא חיוב חדש כמלוה הכתובה בתורה**[[6]](#footnote-7).

**ג. ומרן** אדמו"ז שליט"א אמר ראייה נוספת דנהנה הוא מלוה הכתובה בתורה, דהנה בגמ' בחולין קל"א. מבואר דיש חיוב של 'משתרשי', עי"ש באנס בית המלך גורנו וכו', והנה התם פשוט דענינו הוא מלוה שאינה כתובה בתורה, **דהקבלה שקיבל מחבירו מחייבתו,** (שהרי כיון שממוני הוא המקיים ומרבה את ממונך, הרי זה עצמו קבלת ממון ויש לך להשיב תמורה)[[7]](#footnote-8). **והנה** אמרי' שם אר"ח דהמזיק מתנ"כ או שאכלן פטור, דהו"ל משאיל"ת, ולכך אין בו חיוב מזיק נהנה וגזלן (דבהא שאמר שאכלן פטור נכלל גם נהנה וגם גזלן), ואפ"ה אמרינן התם דמשתרשי שייך ביה וכנ"ל. וצ"ב מהו החילוק, וע"כ דמשתרשי דהוא מחייב במשפטי הממון, דכאשר ממוני הרבה את ממונך, **אני זכאי 'בממון' ממך כנגדו**, ממילא גם במשאיל"ת שייך האי זכותא, משא"כ **'נהנה' הוא חיוב חדש שהטילה התורה על האיש הנהנה,** כמזיק וגזלן. **והיינו** דמשאיל"ת הרי אין הכוונה דבפועל אין למי לשלם דאומר לכ"א אני רוצה ליתן לכהן אחר, אלא הוא סברא בעיקר בעלות הכהנים, דהוא 'ממון גרוע' כי אין אדם מסוים שהממון ראוי לו ועומד לו, **וזו סברא** **דלא יטילו חיוב אחריות להשלמת הנזק והגזילה וכו' עבור בעלות גרועה זו**, אבל מה שנוגע להמרה של ממון כנגד ממון, **אין סברא דלא יזדכו בממונו כנגד הממון שהכניסו הם**, וא"כ מתבאר בסוגיא שם כדברי הגר"ח[[8]](#footnote-9).

**ד. ולכאו'** נראה עוד ראיה דאי"ז דין מסברא שקבלה מחייבת תמורה, דהא מבואר בשמעתין ד'נהנה' אינו משלם לפי מחיר השוק, אלא לפי מה שהוא היה משלם, דאמרינן דגברא דלא עביד למיגר, דמצויים לו בתים בחינם, חשיב אינו 'נהנה' ופטור, ואי חיובו משום משפט ממוני, דהרי קיבל ממנו דיורי ביתו ונחשב ככל קבלה שמחייבת תמורה, א"כ התמורה צריכה להיות לפי מחיר השוק, כמו כל 'קבלה', ומאי אכפ"ל דיש לו עוד מקום דיכול הוא לקבל דיורים, והא סוף סוף נהנה הוא, והנהנה חייב לשלם מה שנהנה[[9]](#footnote-10). **וכן** הא דאיתא באכלה בהמתו דמשלם דמי עמיר או שעורים בזול, **וכן** בטבחוה ואכלוה משלמים דמי בשר בזול ולא לפי מחיר שבשוק, דיכולים לומר דלא היו קונים אלא בזול, ואי חיובו הוא מסברא פשוטה דקבלה מחייבת תמורה, א"כ יש לו ליתן תמורה למה שקיבל, ותמורה תמיד היא לפי השווי בשוק[[10]](#footnote-11), אבל אי הוא 'חיוב' שחייבה תורה את הנהנה, בזה יש מקום להבין דתלוי לפי מה שהוא היה משלם וכדלקמיה.

**ה. אמנם** צ"ב, מ"ט באמת הוא רק 'חיוב' חדש, ומ"ט לא יהא בזה משפט הממון ד'קבלה' מחייבת, והרי ה"נ קיבל 'שימושים מהחפץ' ומ"ש ממקבל 'חפץ'. **והביאור** בזה כתב שם הברכ"ש (ב"ב ז') דהוא משום דלית ליה זכותי ממון ולאו ברשותיה דידיה נתאכלו, והיינו **'דקבלה' מחייבת תמורה רק כאשר היתה 'קבלה לבעלותו'**, כגון שנכנס לבעלותו עוד מעות או כל מידי דממונא, אבל כשמשתמש ברשות חבירו הוא לא נהיה בעלים על עוד דבר, דדיוריו אינם אלא כאורח של בעה"ב, ולא דמי לשוכר את 'ביתו' דקיבל 'זכות' דיורים[[11]](#footnote-12). **וכן** לענין אכלה ברה"ר בעל הפרה לא קיבל את גוף השעורים, אלא כל קבלתו היא ה'שימוש' שבהמתו שביעה מהשעורים (דגם כשהם לעוסים הם עדיין של בעה"ב), וא"כ הוא לא נעשה בעלים על עוד ממון אלא משתמש בחפצו דבעה"ב. **וכן** טבחוה ואכלוה לא נעשו בעלים על עוד ממון, ואף דבאכילתם כילו את הבשר, מ"מ משלו אכלו, דהרי לא נתכונו להוציא דכסבורים שהוא של אביהם, (ומה"ט אינם חייבים על הבשר משום גזל) **ואין כאן אלא קבלת שימוש מחפצו דבעה"ב**, **ונמצא דאין כאן 'קבלה לבעלותו' שתחייב תמורה מצד משפטי הממון,** וע"כ הוא 'חיוב חדש' שהטילו על הנהנה לשלם, וכמו שמצינו שהטילו על המזיק והגזלן.

**ו. עד** עתה נתבאר דאי"ז דין מסברא דקבלתו מחייבת תמורה. ובאמת לא נמצא שיטה ברורה דסוברת דהוא מסברא דקבלה מחייבת תמורה[[12]](#footnote-13), ועי' בסימן הבא מה שמוכח כן מלשונות הראשונים ומדברי הרשב"א בשו"ת.

**ז.** עוד ראיה דאי"ז ממוני גבך מהא דכתבו תוס' ק"א. דבעינן מעשיו ומעשי בהמתו ואי יש בזה תביעת ממוני גבך אין תחילת הבנה לדבריהם.

1. **דהרי** ברה"ר אכלה, וכן דר בחצר חבירו דחייב אף בלא קיימא לאגרא והלה אינו ניזוק (וגם להלכה דז"נ וזל"ח פטור חייב בכה"ג אי יהא שחרוריתא), וגם בקיימא אינו אלא גרמא כמש"כ תוס' והרא"ש, וכן בפשטות מזיק על השימושים עצמם שהוא מכלה אותם על גופו נמי לא שייך. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ובפשטות** גם במקום שקצץ אין הקציצה סיבת החיוב, אלא הקבלה היא סיבת החיוב והקציצה רק קובעת כמה תהא התמורה. [↑](#footnote-ref-3)
3. **כל** הלואה נחשב ממוני גבך אע"פ שמלוה להוצאה ניתנה לא נתן לו אלא להוציא את הבעין אבל השאיר לעצמו בעלות על ה'ממון' שבהם, וכן בכל חפץ יש את הבעין ויש את הערך הממוני הצבור בתוכו ובמקח הקונה מקבל את הבעין ונתבע בתביעת 'ממוני גבך' להשיב את החפץ, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. **עד** כדי דמצינו דלשון התורה הוא ולא יהיה אסון ענוש יענש, וכ"כ תוס' ב. דבנזקין נמי אין 'עונשין' מן הדין. [↑](#footnote-ref-5)
5. **ואין** לומר דקנה את החפץ וממילא יתחייב תמורה, חדא כיון דבגזילה קאתי א"כ הוא 'גוזל' גם את 'הממון' של החפץ, ולא דמי למלוה. ועי' בתמורה דקנין שינוי היינו 'אי עביד מהני' דהצליח לגזול ולא שהצליח לעשות 'מקח' בע"כ, ועי' תורא"ש ב"ק ק"ד: וצ"ע, וכבר העמידו רבותינו דדבריו מופלאים. (ראשית מסברא הוא פלא. ועוד מגמ', דעי' לק' דהגוזל מתנ"כ פטור משום משאיל"ת, וכן איתא לעיל ד: דגזלן הוא אחד מכ"ד אבות נזיקין, וכן מהא דמשלמין ממיטב ואי היה תביעה פשוטה דקבלת תמורה א"כ לא מצינו בזה דיני מיטב בשום מקום, וכן מדאית ביה בגזלן קלב"מ כמבואר בהיה מגרר ויוצא, בכמה דוכתי, ועי' סנהדרין ע"ב. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ומה** שהקשו על הגר"ח מלק' ע: היא קושיא גדולה וצריך לחלק בין עשיית חלות קנין במצב של מחויב מיתה לשאר דוכתי דלא בעי חלות קנין, והיינו דבעשית קנין בעינן ל'פסיקא' דבקציצת התאנים יקנה את הגניבות, ואדם בשעת מיתה הוא כקטן דאינו אחראי על מעשיו ואין משמעות לפסיקא ונמצא דקיבלתי את הפירות ואיני חייב לעמוד בדיבורי דתקנה תמורתם את הגניבות, ומשא"כ בהלואה דכתב הרא"ש בכתובות פרק שני דייני גזירות דיש הלואה לקטן והיינו דקבלת הלואה וכדו' לא בעינן לקנין ופסיקא אלא מציאות היא דממוני גבך, משא"כ הכא דצריך שיהא פסיקא שתחייב שהתאנים הם כנגד הגניבות. ומש"כ שם רש"י שהוא פטור על התאנה שאכל היינו משום דאחר דהקציצה אינה כלום א"כ נמצא דמה שאכל את התאנים הוא כגזל ומלוה הכתובה בתורה היא ולכך קלב"מ פוטרתו, (אמנם דבר זה הוא נידון באחרונים אי כאשר לא חל המקח משום מק"ט וכדו' האם המעות הם מלוה בידו או גזל בידו). ועי' מאירי שם דזהו גופא תירוץ הגמ' אתנן אסרה תורה שלא שייך קלב"מ במלוה שאינה כתובה בתורה. [↑](#footnote-ref-7)
7. **והא דבשמעתין ליכא לחייבו משום משתרשי, הוא משום דכתבו שם התוס' דבאוכל אוכל של חבירו ליכא חיובא דמשתרשי דיכול לומר הייתי מתענה, וא"כ ה"ה בשמעתין יכול לומר 'הייתי מענה את בהמתי' ו'הייתי דר ברחוב', והיינו דאע"פ שמסתמא לא היה מתענה ולא היה דר ברחוב, אבל סוף סוף אי"ז מוכרח שממונו היה נפסד כהתם שאנס בית המלך גורנו, וכדי להחשב דממוני נתרבה ע"י ממונך בעינן שיהא ההפסד מוכרח, ולכך בשמעתין אין חיובו אלא משום נהנה.** [↑](#footnote-ref-8)
8. **אמנם** עי' שער"י ג' כ"ה, דיש משמעות בדבריו דע"י משתרשי הוא נעשה ממש 'בעלים' על ממונו שבעין, (כולד פרה ששייך לבעלים מפני שהוא יצרו), ולפי"ז מה"ט הוא אפי' במשאיל"ת, אך מרן אדמו"ז שליט"א אמר לי דודאי פשטות הדברים איירי בכל גוונא, וגם כשאין לו ממון בעין שיהא 'בעלות' עליו, וע"כ כוונת הגמ' משום דהוא חיוב משפטי על זה ש'קיבל' והרבה את ממונו (ואף כשאין בעין נחשב דהרבה את הרשות ממון שלו, מפני שחובו למלך הוא חוב מוחלט), והנה לחדש דיש ב' דרגות במשפט ממון של ממוני גבך הוא צ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. **אולי** יש ליישב, דכיון דלמקבל אינו שווה אינו חייב בתמורה, דדוקא בקבלת חפץ אזלינן לפי מחיר השוק אף בגוונא דהמקבל לא היה משלם עליו, דמפני שיכול להעמידו בשוק ולקבל עליו מעות, הרי הוא ממון בעצם, משא"כ 'הדיורים עצמם' הם דבר שנעשה בגופו ומיד חולף מן העולם, וא"א להעמידו בשוק, וא"כ יש לקבוע מחירו רק לפי המקבל. אבל באמת א"א לומר דהדיורים עצמם נתקבלו, דהרי אינו חפצא דממונא שנתקבל מראובן, וע"כ הקבלה היא מה שעמד לו 'הבית לדיורים', ואע"פ שאין לו זכות מ"מ עמד לפניו הבית כמו אחר השוכר, וא"כ יש לדון את מחיר בית לדיורים לפי השוק, דבית לדיורים שפיר עומד בשוק. [↑](#footnote-ref-10)
10. **ואין** לומר דנהנה חיובו על מה שהרבה את ממונו, ולכך כשלא עביד למיגר נמצא שלא הרבה את ממונו, דהרי נתבאר (בהערה לעיל) דהתביעה המשפטית על זה שהרבה את ממונו ליכא הכא, דהרי יכול לומר הייתי מתענה ומענה את בהמתי ודר ברחוב. ועוד ראיה דאין לומר כן, דבנמ"י כתב בשם הרמ"ה דגם כשהם רגילים לקנות שעורים ביוקר ובשר ביוקר אפ"ה הלכה היא בנהנה שאינו משלם אלא בזול, (וכן מתבאר ברשב"ם ב"ב קמ"ו:), ומ"ט והרי ודאי הרויח לו ממון זה, ואפ"ה אינו משלם לו על זה אלא משלם בזול. [↑](#footnote-ref-11)
11. **ובאמת** בכה"ג דהשימושים הם בזכות ע"י קציצה, יש מקום לשלם תמורה גם על השימושים ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
12. **אמנם** עי' מהרי"ט דדימה שמעתין למשתרשי, הו"ד בקצוה"ח רמ"ו. [↑](#footnote-ref-13)