מ_מ פרק חלון
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

ו' אדר ע"ח

דף מס' 1

**ע"ו א' -** **חלון שבין ב' חצירות ד' על ד' וכו' ואם רצו מערבין אחד,** בד' החיי אדם בכלל ע"ב סי"ב מבו' דאף בפתח שבין ב' חצירות סגי שיהא דע"ד, וכ"ה מבו' בל' ס' העתים סימן קי"ב, והביאוה"ל בסימן שע"ב ס"ד כתב דמפי' ר"ח לקמן ע"ח ב' משמע, דבפתח לא סגי בשיעור זה, דכיון דעשוי למיעל ולמיפק בגוי' תמיד, צריך שיהא מלא קומתו, ועיי"ש שכתב דגם לפ"ז סגי שיהא בו י' טפחים, ומה שאמרו מלא קומתו, אפשר דכונתם ג"כ לשיעור זה.[[1]](#footnote-2)

בשבה"ל סימן ק"ב כתב לדון בדין חלון ארוך וקטן דיש בו כדי לרבע דע"ד, אם מערבין על ידו, והביא תשו' הר"א מפיסרו דאין מערבין על ידו, וכ"כ בתשו' הר"א כהן צדק, דבכה"ג לא חשיב כפתח משום דלא חזי להכניס ולהוציא מתוך שהוא צר וכמאן דליתי' דמי.[[2]](#footnote-3)

**למעלה מעשרה מערבין שנים ואין מערבין אחד,** בפי' ריו"נ כתב דהוא משום דלמעלה מי' אין דרך להשתמש מזל"ז ולא ניחא תשמישתי', וכ"כ המאירי והרע"ב, ועפי"ז פירשו ריו"נ והמאירי למה שאמרו בגמ' דחלון שבין ב' בתים אפי' גבוה י' מערבין אחד, ונת' להלן, וכ"כ בס' העתים סימן קי"ב בשם תשו' גאון, - אך בפירש"י כתב דהוא משום דאילו כל הכותל אינו גבוה יותר הוי מחיצה מעלייתא, הלכך כשאין כלום מן החלל בתוך עשרה לאו פתח הוא, ומשמע דל"ב להא דלא ניחא תשמישתי', וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, וכ"כ בפסקי רי"ד ובפי' רחב"ש, ועד"ז כתב בס' העתים שם לעיל מינה, דל"מ חלון למעלה מי', משום דלמעלה מי' רשות אחרת.

ולכאו' פליגי בעיקר הא דע"י חלון מערבין אחד, דדעת ריו"נ והמאירי דהוא משום דהפתח שביניהם מצרפן זל"ז, וע"כ מן הדין אף אם יש פתח ביניהם למעלה מי' מערבין אחד, ואך דכל דהוא למעלה מי' ולא ניחא תשמישתי' לא חשיב כפתח, - אך דעת רש"י והרמב"ם דכדי לערב אחד בעינן שלא יהא מחיצה ביניהם, והא דמהני דיש פתח ביניהם, אף דאכתי איכא עומ"ר, הוא משום דהפתח הוי ביטול מסוים על הבדלת המחיצה במקום זה דאינה מבדלת ב' המקומות לגמרי,[[3]](#footnote-4) אך כל דאיכא מחיצה גמורה גבוהה י' דמבדלת המקום לגמרי, ל"מ מידי דיש פתח מע"ג המחיצה.

הרשב"א הביא מתוספתא, דחלון שהיא ד' על ד' עשו לה סריגות בטלה, והמאירי לקמן בסוגיין פירש דהיינו שעשו שם חתיכות דקות שאין אדם יכול ליכנס דרך שם, וכ"כ הרמ"א בסימן שע"ב ס"ה, והמ"ב שם סקל"ט כתב דהוא משום דבעינן שיהא החלל ד"ט במקום אחד ואין הנקבים מצטרפין לזה - והחזו"א בסימן צ"ו סקי"ט כתב, דאף בגונא דמצינו למימר אתי אוירא דה"ג ודה"ג ומבטל לי', מ"מ לא חשיב כחלון דע"ד, דבעינן אויר החלון הראוי לתשמיש וליכא.

והחזו"א שם כתב עוד, דכל הא דבעינן דיהא ע"ז תורת חלון הראוי לתשמיש, הוא דוקא כשיש מחיצה מעליא ביניהם, אך כל שהחלון הוא על פני כל אורך הכותל או ביותר מי', בגונא דהוי כפרצה במחיצה, משום דליכא עומ"ר בערב, או משום דאמרינן אתי אוירא, מערבין אחד, כיון דכל חצר פרוצה במלואה לחצר השני', והיינו דכל הא דבעינן שיהא פתח ביניהם, הוא כשיש מחיצה ביניהם המבדילתם זמ"ז, ובעינן פתח כדי לחשבם כחצר אחת, אך כל שאין מחיצה ביניהם, לעולם חשיבי כחצר אחת.

\*בפירש"י לקמן צ"ג ב' ד"ה מהו מבו' דכל שיש פתח בין החצירות ועירבו יחד, מותרין לטלטל מזל"ז אף דרך גובה הכותל ודרך חורים וסדקים,[[4]](#footnote-5) וכ"כ בס' האורה לרש"י סימן נ"ב, דב' בתים שעירבו דרך חלון, כיון שנעשו כבית א', מותר לטלטל בכל הכתלים והחורים והחלונות שבכתלים ומותר לטלטל מבית לבית אפי' שלא כדרך אותו חלון, וכ"ה מבו' בד' התוס' בע"ב ד"ה ובלבד, וכ"כ הרוקח בסימן קמ"ה, והארחות חיים בהל' עירובין דין ג', וכ"כ הטוש"ע בסימן שע"ד ס"א, וכ"כ המג"א בסימן שע"ב סק"ד והמ"ב שם סקכ"ט וסקל"ג, - ובס' העתים סימן קי"ב כתב דהא מילתא לא מפרשא בגמ',[[5]](#footnote-6) ואיכא מ"ד משיקול הדעת דלא מיטלטלי הני בהדי הני אלא דרך אותו חלון, ועיי"ש שנחלק ע"ז דכיון שעירבו ע"י אותו חלון נעשו ב' הבתים כבית אחד, וע"כ דמי לבית א' דמותר לטלטל בכל הכתלים והחורים והחלונות שבכתלים.[[6]](#footnote-7)

בחי' המאירי בסוגיין ד"ה ולמדנו כתב, דבתים שאין חלון דע"ד ביניהם, אף שהם פתוחין לחצר אחת, מ"מ כל שלא עירבו כל בני החצר יחד, ל"מ מקצתם לערב יחד ולהתיר לטלטל מזל"ז דרך החלון, - ולכאו' הוא משום דא"א לערב דרך החצר, אלא כשמערבים כל בני החצר, אך כל שלא עירבו כל בני החצר, ל"מ העירוב כלל.[[7]](#footnote-8)

**לענין פתחא אפי' רבנן מודו דאי איכא דע"ד חשיב,** המ"מ בפט"ז משבת ה"כ כתב בדעת הרמב"ם, דשיעור פתח לענין מזוזה ולענין שבת הוא בג"ט, וצ"ע דא"כ מ"ט הכא לא חשיב פתח בפחות מד', - וצ"ל כמש"כ החזו"א בסימן ע"ו סק"ד ע"ד הרמב"ם, דאע"ג דלענין שאר דברים לא חשיב פתח בפחות מד', היינו דלא חשיב כניסה ויציאה מרשות זה לרשות זה בפתח פחות מד', אבל פתח מיהא הוי כל שבגובה י' ורחב ג', ועי' עוד בתו"ש סימן שס"ג סקנ"ט.

**הא קמ"ל וכו' אבל מקצתו בתוך י' מערבין שנים ואם רצו מערבין אחד,** למש"כ רש"י דהא דבחלון למעלה מי' אין מערבין א' הוא משום דאיכא מחיצה גמורה ביניהם, צ"ב דמאי ס"ד דבעינן שיהא כולו בתוך י', הרי אף אם מקצתו בתוך י' אין מחיצה גמורה ביניהם,[[8]](#footnote-9) ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דבאמת זהו טעמא דסגי שיהא מקצת החלון בתוך י', - וצ"ל דאף דהמחיצה במקום זה אינה גבוהה י', מ"מ כיון דאיכא עומ"ר ברוח זו, ולבטל את ההבדלה שבין ב' המקומות בעינן שיהא פתח ביניהם, י"ל דכל דאין כל הפתח בתוך י', תו מבדלת המחיצה דהעומ"ר לגמרי ביניהם, וזהו דקמ"ל דאף אם מקצת הפתח בתוך י', כיון דהוא מקצת מפתח גמור, כבר אין המחיצה מבדלת לגמרי ביניהם, וע"כ מערבין אחד.

**א"ר יוחנן חלון עגול וכו' וב' ומשהו מהן בתוך י',** בפירש"י כתב דהיינו דבעינן שיהא ב' ומשהו מהקיפו בתוך י', והתוס' וש"ר תמהו ע"ז, ופירשו דבעינן שיהא ב' טפחים ומשהו זקופים מלמטה למעלה בתוך י', דעי"ז יש מקצת מן החלון הרחב ד' בתוך י', ועי' בשפ"א במש"כ בישוב ד' רש"י.[[9]](#footnote-10)

**בשיבסר נכי חומשא סגיא,** השעה"צ בסימן שע"ב סקי"ח דאף דלפמש"כ התוס' בסוכה ח' א' דמה שאמרו כל אמתא ברבוע אמתא ותרי חמשי באלכסונא, אין החשבון מצמצם כ"כ אלא יש מעט יותר, ונמצא לפ"ז העיגול צריך להיות יותר, ובפרט לפמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ק דגם מה שאמרו דכל שיש ברחבו טפח יש בהקיפו ג"ט הוא ג"כ שלא בדקדוק אלא יש מעט יותר, ונמצא לפ"ז יתרבה עוד יותר, מ"מ אין לדקדק בזה יותר, דסמכו חכמים על אלו השיעורים על הענינים שבתורה מפני שקשה לצמצם העודף, ועיי"ש שכתב דאולי הי' מקובל להם מסיני שיש לסמוך על השיעורים האלו אף בשיעורי תורה, אך עכ"פ במילתא דרבנן בודאי יש לסמוך על השיעורים אלו.

והתשב"ץ בח"א סימן קס"ה בתו"ד נסתפק בזה, אם כך היתה קבלתן ללכת ע"פ דרכים אלו ואע"פ שיש בהן קירוב, דהא שיעורים הלמ"מ וי"ל דכך נאמרה ההלמ"מ, משום שלא ניתנה תורה למלאכי השרת, וע"כ נמסרה להך הלכה שיתצנהגו על עיקרים אלו כאילו הם מדודקדקים, או שנאמר שהם כשנו"נ בזה על עיקרים אלו, עשו זה לקרב ההבנה אל התלמידים, לפי שלעולם ישנה אדם לתלמידו בדרך קצרה, אבל לענין מעשה יש לנו לדקדק הענין ע"פ הדקדוק האמתי ומסרוהו לחכמים יודעי השיעורים, עכ"ד, ובתוס' הרא"ש לעיל י"ד א' משמע דדינא הוא לשער דכל שיש בהקיפו ג"ט יש ברחבו טפח אע"פ שאין החשבון מכוון, וזהו דילפינן לה מים שעשה שלמה.[[10]](#footnote-11)

**אבל חלון שבין ב' בתים אפי' למעלה מעשרה נמי אם רצו מערבין אחד מ"ט ביתא כמאן דמליא דמי,**ד[[11]](#footnote-12)בפי' ר"ח כתב דהיינו דכל הא דבעינן שיהא החלון בתוך י', הוא בחצירות וכיו"ב שאין עלי' תקרה, אבל בית וכיו"ב אפי' יותר מי', ומבו' דהא דשאני בית הוא משום דהוא מקורה, וכ"כ בפי' ריו"נ ובפי' רחב"ש, וכ"כ בפסקי ריא"ז בפירקין, ובסמ"ג הל' עירובין, וברי"ו נתיב י"ב חלק ט"ו פח., וכ"ה מבו' בד' הגרע"א בגהש"ס, דמדמי לה לדינא דפ"ק דשבת דביתא כמאן דמליא, והתם תליא במה שהוא מקורה, כמבו' בסוגיית הגמ' שם, וכ"כ הלבוש בסימן שע"ב ס"ה והאלי' רבה שם סק"ג והתו"ש שם סקי"ב והגר"ז שם ס"ו והמ"ב שם סקל"ד, - אך הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"א ה"ד וה"ה כתב דחלון שבין ב' חדרים ובין ב' עליות בעינן שיהא בתוך ד', ורק בחלון שבין ב' בתים מהני אף למעלה מי', והאלי' רבה שם תמה ע"ז, (ועמש"כ לישב בעצי אלמוגים שם סקי"ג), ועמש"נ להלן בטעמא דהרשב"א, והרשב"א בשבת ק"א ב' כתב בשם הראב"ד דב' ספינות שהן גבוהות י"ט ואין ביניהם לא פתח ולא סולם, מערבין אחד, משום דספינות כבתים, ומבו' ג"כ דלא תליא בקירוי, אלא במקום המשמש תשמיש בית.[[12]](#footnote-13)

בפי' ריו"נ כתב דהא דבבית מהני חלון למעלה מי', הוא משום שדרך הבית להשים ספסלים או תיבות סביבות הבית וע"כ אף למעלה מי' כלמטה הוא נחשב וניחא תשמישתי', וכ"כ המאירי, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"א ה"ה, וכ"כ בס' הבתים שערי עירובין שער ד',[[13]](#footnote-14) - ולכאו' לפ"ז הדין נותן דלא תליא במה שהוא מקורה, אלא במה שהוא משמש בתשמיש בית, וצ"ע במש"כ ריו"נ לעיל מינה דהא דשאני חצר מבית הוא משום דחצר אינו מקורה ובית הוא מקורה, (וצ"ע כן גם בד' האלי' רבה שכתב בסימן שע"ב סק"ב דהא דכמאן דמליא הוא משום דיש שם כלים גדולים, ושם סק"ג כתב דתליא במה שהוא מקורה), ובזה מתפרש מש"כ הרשב"א דבחלון שבין ב' חדרים או בין ב' עליות בעינן שיהא בתוך י', דדוקא בבתים דדרך להשתמש בהן בכלים גדולים, אמרינן דכמאן דמליא דמי, ומשא"כ בחדרים ובעליות, וזהו גם מש"כ הראב"ד דספינות כבתים, דגם בספינות דרך להשתמש בכלים גדולים, וע"כ אמרינן בהו ביתא כמאן דמליא.

ואמנם כ"ז ניחא לדעת ריו"נ ודעימי' דהא דבחלון למעלה מי' אין מערבין אחד הוא משום דלא ניחא תשמישתי', וע"כ בבית דניחא תשמישתי' מהני אף חלון למעלה מי', אך למש"כ רש"י ודעימי' דהא דבחלון למעלה מי' אין מערבין אחד, הוא משום דיש מחיצה גמורה תחת החלון, בע"כ דהא דבחלון שבין ב' בתים אף למעלה מי' מערבין א', הוא מטעם אחר, וכ"ה מבו' בפירש"י לקמן ק' א' ד"ה דמלי, עיי"ש, - ובפי' רחב"ש כתב דהוא מכח דינא דשבת ה' א' דביתא כמאן דמליא דמיא, וכ"כ הגרע"א בגהש"ס, ולכאו' המכוון בזה הוא, דכיון דרשות הבית עולה עד למעלה, הרי דהגם דאיכא מחיצה י', מ"מ מהני הא דלמעלה איכא פתח, דליכא הבדלה גמורה בין הרשויות.

בס' העתים סימן קי"ג כתב דחלון הפתוח בין בית לחצר, כפתוח בין חצרות דמי, ובעינן שיהא בתוך י', וכ"כ מדעתו בחזו"א סימן צ"ו סק"כ, ועיי"ש שכתב דאם לצד החצר אין החלון גבוה י' ולצד הבית גבוה י' מערבין אחד, והיינו משום דכלפי הבית חשיב כחלון שאינו גבוה י', כיון דכמאן דמליא דמי, ועד"ז כתב בס' גנזי חיים לבעל החדרי דעה בסימן שע"ב ס"ה.

**ואחד לי חלון שבין ב' גגין,** בפירש"י כתב דהיינו אליבא דרבנן דכשם שדיורין חלוקין למטה כך דיורין חלוקין למעלה דלא מצי לטלטל מגג זל"ז בלא עירוב, - אך בפסקי ריא"ז פירש להך דינא אף לפ"מ דקי"ל כר"ש, והוא כשרצו לערב בגגין מפני כלי הבתים המצויין שם, - והגאו"י הק' ע"ד רש"י דמ"ט לא פירש כן, והרי הא דחלון שבין ב' חצירות בע"כ דהוא לענין כלי הבתים,[[14]](#footnote-15) ועד"ז הק' החזו"א בסימן צ"ו סקי"א.

החזו"א בסימן צ"ו סקי"א כתב דעירוב גגין דינו כשיתוף ומשתפין ביין וא"צ פת, דהא דעירובי חצירות בפת ושיתוף ביין, הוא משום דשיתוף החצירות דלאו דירה הן ל"ב פת, וה"נ בגגות דאינם מקום פיתא ולינה,[[15]](#footnote-16) והחזו"א בסימן פ"ט סק"ז סוד"ה מי הוכיח מהכא דשייך שיתוף אף בלא מקום פיתא ולינה, והוכיח כן גם מד' הרמב"ם דמהני עירוב לקרפף,[[16]](#footnote-17) - אך לכאו' י"ל דאיירי בגגין שהבית פתוח להן, או דיש ארובה בין הבית לגג, או דהוא פתוח להן דרך החצר, ושפיר מהני העירוב לערב אף את הבתים.[[17]](#footnote-18)

**תרגמא אחצירות,** בפי' ר"ח כתב דהיינו דל"ב בתוך י' אלא בחצירות וכיו"ב שאין עלי' תקרה, אבל בית וכיו"ב אפי' למעלה מי', והיינו דהא דקאמר חצירות הוא כל מקום שאין לו תקרה, ואף גגין בכלל, אך חדרים ועליות הוו בכלל בתים דמהני אף למעלה מי', וכ"כ בפסקי הריא"ז, וכ"ה לכל הני קמאי שכתבו דהא דכמאן דמליא דמי הוא מכח הקירוי, ונת' לעיל, - אך בל' התורי"ד משמע, דרק בחצר בעינן שיהא החלון בתוך י', אך בגגין לא בעינן שיהא בתוך י', וכ"נ בחי' המאירי, עיי"ש, ועי' גם בגאו"י שנסתפק בזה, ושמא הוא משום דאף בגגין משתמשין את תשמישי הבתים ושכיחי בהן כלים גדולים, - והרשב"א בעבוה"ק כתב דרק בבתים מהני חלון למעלה מי', אך בחדרים ועליות בעינן שיהא החלון בתוך י', ונת' לעיל.

**לול הפתוח בין בית לעלי' צריך סולם קבוע להתירו,** בפי' ריו"נ פירש דמיבע"ל משום דכי אמרינן ביתא כמאן דמליא דמיא ה"מ מן הצד לפי שדרך בעה"ב לשום שידה תיבה ומגדל סמוכים לכתלים ודרך אותם יכול להשתמש בחלון שהוא למעלה מי' טפחים, אבל באמצע הבית שאין דרך להיות שם שום דבר בעולם ולא ניחא תשמישתיהו ל" ארובה למעלה מי', או"ד דלא שנא דבכל ענין אמרינן ביתא כמאן דמליא דמיא, - והמאירי כתב דהצד דאמרינן בזה כמאן דמליא דמיא, הוא משום שהכלים מצויים תמיד בבית וכשיצטרך לעלות אל הלול הרי כליו מצויים לעלות דרך בהם ולהשתמש דרך הלול.

ולדעת רש"י ודעימי' דהא דביתא כמאן דמליא, אי"ז מכח הא דיש שם כלים, צ"ע דמאי מיבע"ל, ומ"ש בין חלון מן הצד לבין לול שבאמצע.

י' אדר ע"ח

דף מס' 2

**ע"ו ב' -** **כותל שבין ב' חצירות גבוה י' ורחב ד' מערבין שנים ואין מערבין א',** בפירש"י כתב דהא דנקט רחב ד' משום סיפא נקט לי', אבל לענין מיהוי מחיצה אף ברוחב כ"ש הוי מחיצה ואין מערבין א', וכ"כ הרשב"א וש"ר, והרשב"א כתב דל"ד לחריץ דבעי רוחב ד', דהתם כי ל"ה ד' אע"פ שעמוק כמה ראוי לפסוע עליו, אבל כותל כל שהוא גבוה י' חוצץ בין ב' החצירות ואין ראוי להשתמש מזו לזו ורוחב הכותל לא מעלה ולא מוריד לענין זה, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"א הי"ב, וכ"כ הריטב"א והמאירי, אך הרשב"א בעבוה"ק שם כתב בשם מקצת גאונים דכל דאין הכותל רחב ד' ל"מ, דומיא דחריץ דכל שאינו רחב ד' ל"מ, וכתב דלא נתחורו דבריהם, - ונתחדש בדבריהם, דאף בכותל אם הי' ראוי להשתמש מזו לזו, ל"ה תורת מחיצה עליו, וצ"ל דל"ד לצוה"פ ופי תקרה דהוו מחיצה, אע"פ שראוי להשתמש מזל"ז, דדוקא כשראוי להשתמש ולעבור מזל"ז דרך ע"ג המחיצה, ואין המחיצה מבדלת כלל כלפי שימוש זה, הוא דל"ה מחיצה,[[18]](#footnote-19) עוד נתחדש בדבריהם, דהא דחריץ פחות מד' ל"ה מחיצה, הוא משום שראוי לפסוע עליו, ויתבאר בעזה"י לקמן ע"ח ב'.

**ובלבד שלא יורידו למטה,** לקמן צ"ב א' אמרו דאתיא מתניתין אף כדעת ר"ש, ומאי למטה למטה לבתים, והתוס' בסוגיין הק' דמ"ט לרבנן אסור להוריד למטה לחצר, הרי כל חצירות רשות אחת הן, ופירשו דאיירי כשעירבו דבכה"ג אסור לטלטל מחצר לחצר מגזירה שמא יבא להוציא כלי הבתים מחצר לחצר, וכ"כ ש"ר.

והתוס' כתבו דאין לפרש דהא דאסור להוריד למטה לחצר הוא משום דראש הכותל דלא ניחא תשמישתי' הוי כקרפף, וחצר וקרפף ב' רשויות הן, דא"כ אפי' יש פתח ביניהם ועירבו אסור להוריד למטה דאין עירוב מועיל לקרפף, וזה לטעמייהו לעיל כ"ה ב' (ד"ה ההוא אבוורנקא) שנקטו דהא דחצר וקרפף ב' רשויות הם הוא אף כשהם של אדם א', - אך בד' הרמב"ם בפ"ג מעירובין הי"ח - ה"כ נראה להדיא דראש הכותל הוא רשות לעצמו וכקרפף, עיי"ש, והא דמהני בזה עירוב, הוא מתישב היטב להרמב"ם לטעמי' שם דמהני עירוב לקרפף, אך זה תלוי בפלוגתת רבוותא אם לדעת הסוברים דמהני עירוב לקרפף, הוא אף לדעת רבנן, או הוא רק לדעת ר"ש, ונת' לעיל כ"ג ב', ואכמ"ל.

**יותר מכאן מערבין א' ואין מערבין ב',** בפירש"י כתב דהוא משום דהו"ל פרצה והו"ל כולהו כדיורי חצר אחת ואם עירבה כל אחת לעצמה הו"ל כחולקין את עירובן ואוסרין אלו על אלו, ומשמע להדיא דהאיסור בזה הוא משום דע"י הפרצה חשבינן לה כחצר אחת, וכמו שהאריך היתרון האור בפ' כל גגות, וכן משמע בל' ספר העתים סימן קי"ד שכתב דהא דכשנפרצה מערבין א' ואין מערבין ב', הוא מפני שהפרצה עושה אותם כחצר אחת, ועמש"נ בזה לקמן צ"ג ב', ואכמ"ל.[[19]](#footnote-20)

**אין בו ד' מאי, אמר רב אויר ב' רשויות שולטת בו ולא יזיז בו אפי' כמלא נימא,** בטעם האיסור בזה, כתבו הראשונים דהוא משום דבכל כ"ש שמזיז חשיב כמוציא מחצר לחצר, - ובפי' ריו"נ הוסיף, דל"ד לבקעה או לרה"ר דמותר לטלטל חפץ מתחילת ד' לסוף ד', דהתם כל אותם פחות מד' אמות חדא רשותא הוא, והכא רשות ראובן ושמעון שולט בכל טפח וטפח, וכ"כ המאירי.

ובטעם הא דלא אסרינן לזה אלא כשאין בו ד', מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** התוס' הרא"ש כתב, דהא דכשאין בו ד' אסור להזיז בו כמלא נימא, הוא משום דבכה"ג אין לו שם חצר בפנ"ע וה"ה בטל לחצירות מכאן ומכאן, וכל משהו ומשהו חשיב כב' חצירות, וכשמזיז כ"ש נמצא מוציא מרשות לרשות, וע"כ אסור להזיז בו אפי' כמלא נימא, ומשא"כ כשיש בו ד', מותר לטלטל בו אף את כלי הבתים, דכיון דיש לו שם חצר בפנ"ע ואינו בטל לחצירות מכאן ומכאן, הוי ככל חצר שאינה מעורבת דמותר לטלטל בה את כלי הבתים, (עכ"פ בתוך ד' אמות), ועד"ז כתבו התור"פ והפסקי רי"ד והמאירי.[[20]](#footnote-21)

**ב** הריטב"א כתב דאף כשיש בו ד', אסור להזיז בו את כלי הבית, וכל הא דמפלגינן בין יש בו ד' לאין בו ד', הוא לגבי איסורא דכלי החצר כשעירבו, עיי"ש, והחזו"א בסימן ק"ד סקכ"ב תמה ע"ז, דאם אף בכותל רחב ד' אסור להזיז את כלי הבתים כמלא נימא דחשיב כמוציא מרשות לרשות, א"כ יש לאסור בזה גם את כלי החצר בעירבו, ועיי"ש משה"ק עוד, וכתב דע"כ דיש כאן ט"ס, עיי"ש, - ולכאו' י"ל, דכל דהוא רחב ד' והוי כחצר בפנ"ע, הרי דכיון דחצר זו אינה מעורבת עם הבתים, ל"ש בזה הגזירה כלל, ורק כשאינו רחב ד' והוא בטל לחצירות, הרי דכיון דהחצירות עירבו, יש בזה להגזירה שלא לטלטל אף את כלי החצר.[[21]](#footnote-22)

**ג** בפי' ריו"נ כתב דהא דכשיש בו ד' מותר לטלטל בכולו, הוא משום דאין רשות אחד מהן שולט בו והוי כרה"י בלא בעלים דמותר לטלטל בכולו, והא דכשאין בו ד' אסור, לכאו' הוא משום דבכה"ג הוא בטל לחצירות, וע"כ חשיב כרשות דראובן ושמעון, והבית מאיר בסימן שמ"ט כתב דאפשר דהוא משום דהוא גבוה י' ולא ניחא תשמישתי', וע"כ הו"ל כדירה בלא בעלים, והרש"ש הק', דאם כשיש בו ד' חשיב כרה"י בלא בעלים, מ"ט אסור להוריד ממנו לחצירות או לבתים, וצ"ע.

בתוס' הגרע"א בר"פ כל גגות הביא מד' הריטב"א, דבכל חצר שאינה מעורבת אסור לטלטל כלי הבתים בתוכה אפי' כמלא נימא,[[22]](#footnote-23) ולכאו' הוא ממש"כ הריטב"א דאף כשיש בו ד' אסור להזיז בו את כלי הבית, וכ"כ הבית מאיר בסימן שמ"ט,[[23]](#footnote-24) וצ"ע ממש"כ הריטב"א בשבת ק"ל ב' דחצר שלא עירבו בה מותר לטלטל בכולה כלי הבית שהוציאן דרך מלבוש,[[24]](#footnote-25) - אך מד' התוס' הרא"ש ודעימי' מבו' דבכל חצר שאינה מעורבת מותר לטלטל בה, וכל הא דאסרינן הכא לטלטל כמלא נימא, הוא משום דכשאין בו ד' ה"ה בטל לב' החצירות וכו', וכנ"ל, ועי' בחזו"א סימן ק"ד ס"ק כ"א כ"ב שהאריך בזה.

התורי"ד כתב דכל הא דאסרינן לטלטל בו מלא נימא, היינו דוקא בכותל שהוא גבוה י' דלא שוי לחצר, אבל חצר שבין ב' בתים ולא עירבו הבתים, מותר לטלטל בחצר כלים ששבתו בתוכו, ולא אמרינן דאויר ב' הבתים שולטין בו, דכל החצר כאמה אחת חשיבא, ומותר לטלטל בכולה כלים שלא שבתו בבתים,[[25]](#footnote-26) - ונתחדש בדבריו, דאלמלי ה"ט הי' אסור לטלטל בחצר כלים ששבתו בתוכו, אף דכל החצירות רשות אחת, והיינו משום דאויר הבתים שולטין בו, וחשיב כמטלטל מבית לבית.

**ור' יוחנן אמר אלו מעלין מכאן ואוכלין וכו',** בפירש"י כתב דהוא משום דמקו"פ הוא ובטל לכאן ולכאן ולהקל, וכ"ה מבו' מהא דמדמינן לה להא דמקום שאין בו דע"ד מותר לבני רה"ר ולבני רה"י לכתף עליו.

והמאירי כתב זה דאף דודאי דאם זרק מרה"ר ונח על גביו חייב, ולא חשיב כמקו"פ, מ"מ לענין להעלות מן הבית עליו, הואיל וחצירות מעין רה"ר הן, רואין אותה כאילו היא רה"ר לדון כותל זה כמקו"פ, הואיל ואינו מקום חשוב לעצמו.

ולכאו' לפ"ז כל הא דחשבינן לה כמקו"פ, הוא רק כשבאנו לאסור להעלות מן הבית עליו משום דהוי כחצר שאינה מעורבת דהיא כרה"ר, דבזה הוא דאמרינן דהו"ל כמקו"פ, אך שפיר יש לאסור לטלטל לשם מרשות של אחר, דכלפי טלטול מרשות של אחר, דאין האיסור מכח חצר שאינה מעורבת, ל"ש דינא דמקו"פ, וה"נ בכותל כה"ג העומד ברשות של יחיד, אסור לטלטל ממנו לרשות של אחר, - ומצינו כן בד' הרשב"א לקמן צ"ח ב' בשם הראב"ד, דכל הא דשרי הכא כשאין בו ד', הוא משום דמקום משותף הוא ואין אוירו של זה ושל זה אוסרין אותו, אבל חצר מיוחד לאחד, אסור לחבירו להשתמש שם מביתו כלל ואפי' למקום שאין בו ד'.[[26]](#footnote-27)

המרדכי בס"פ הזורק הביא בשם הר"י מקינון שלמד מהכא להתיר בבית הכסא שהם במקום של ב' שותפין, משום דצואה מקו"פ הוא, וכל דמקו"פ הוא אפי' בשותפות שרי, כ"ה דשרי הכא בכותל שאינו רחב ד', וכ"ה מבו' מד' הרשב"א לקמן צ"ח ב' בשם הראב"ד שהבאנו לעיל.

אך בהגמי"י פט"ו משבת הביא תשו' הר"ש משאנץ שאסר בבית הכסא שבין ב' בתים, דאפי' את"ל דצואה ברה"ר מקו"פ, הכא ברשויות דרבנן לא אשכחן בשום מקום שיהא בו מקו"פ, כמו שאמרו בפ"ק דשבת דאפי' קנה בן ק' אמה חשיב רה"י, - והדרכ"מ בסימן שנ"ה סק"ג כתב בדעתו, דל"ד להא דהכא שרינן בכותל שאינו רחב ד' להעלות עליו מכאן ומכאן, דשאני כותל דהואיל וחולק הרשויות אינו בטל לגבי החצירות, ועיי"ש שכתב עוד, דאין להתיר משום טעמא דמקו"פ אלא בביהכ"ס העומד בין ב' חצירות, ולא בעומד בין ב' בתים,[[27]](#footnote-28) והבית מאיר שם תמה על דבריו, ועי' עוד בדבריו בסימן שע"ה ס"ב שהוכיח מד' הראשונים לקמן בסוגיין דאף בגונא דאין הכותל חולק הרשויות, הו"ל כמקו"פ, (וע"כ אף כשמצידו אחד אינו גבוה י', הו"ל מקו"פ).

והבית מאיר שם כתב, דהא דהכא חשיב כמקו"פ, הוא משום דאיסור זה של שליטת ב' רשויות שחכמים חידשוהו, לא חידשוהו אלא על מקום ד' שתופס רשות דאורייתא לעצמו, אך בעמוד שאינו רחב ד', כמו שאינו תופס ברה"י להיות רה"י ככה אין תופס שם ב' רשויות ונקרא מקו"פ לענין זה, - ולכאו' מכוון דבריו הוא, כמש"כ החזו"א בסימן ק"ג סקכ"ח, דשאני הכא דבאנו לדון שיחול דין חצר שאינה מעורבת על הכותל בפנ"ע, וכיון שהוא פחות מד' לא גזרו בו והוי כמקו"פ,[[28]](#footnote-29) אך עמוד פחות מד"ט העומד בחצר שאינה מעורבת, ודאי דינו כחצר ואינו חולק רשות לעצמו, וה"נ בצואה העומדת בחצר השותפין, דאינה חולקת רשות לעצמה, וכ"ה בד' הבית מאיר בסימן שע"ה ס"ב.[[29]](#footnote-30)

\*בפי' ריו"נ כתב דכל הא דשרינן בכותל שאינו רחב ד', הוא בכותל שבין ב' חצירות, אך בכותל שבין ב' בתים אסור, והביאו המאירי, והובא גם בב"י בסימן שמ"ו, - ומבו' בדבריהם דיש בזה ג' טעמים, חדא, דהכותל חשיב כחורי רה"י לזה וחורי רה"י לזה ואוסרין זע"ז, ועוד דכיון דהבית מקורה וכמאן דמליא דמי, הוי כמו שאינו גבוה י' טפחים ורשות שניהם שולטת בו, ועוד, דכיון דכמאן דמליא דמי וחשיב דקרקע הבית שוה לגובה הכותל, הוי כמו שיש בו ד"ט רוחב.

ונתחדש בדבריהם, דכל הא דבכותל שבין ב' חצירות חשבינן לי' כמקו"פ, היינו כשהוא גבוה י', אך כשאינו גבוה י', אף בגונא דלא נפרצו החצירות זל"ז, דיש בינהם פסין, לא חשיב כמקו"פ,[[30]](#footnote-31) - ולכאו' הוא משום דכל שאינו גבוה י', הוי רשות אחת עם רשות החצירות שיש בהן ד', ורק כשהוא גבוה י' והוא רשות לעצמו, ובאנו לדון שיחול על רשות זה בפנ"ע תורת רשות דראובן ושמעון, הוא דחשבינן לי' כמקו"פ, וצ"ע.

והריטב"א לקמן פ"ג ב' כתב בתו"ד להיפך, דאף לרב דס"ל דאף כשאינו רחב ד' אסור, היינו דוקא בגבוה י', אך כל שאינו גבוה י' מודה רב דמותר להשתמש בו, וצ"ב, וגם צ"ע היאך זה מתישב במה שאמרו בסוגיין דטעמא דרב הוא משום דחכמים עשו חיזוק לדבריהם יותר משל תורה.

בפירש"י פירש דהא דאמר ר' יוחנן דאלו מעלין מכאן ואוכלין, היינו דהן מעלין מחצירן לראשו, אך התוס' כתבו דמן החצר אף ברחב ד' שרי, דר' יוחנן מוקי לה כר"ש, וס"ל דכל החצירות רשות אחת אף כשעירבה כל חצר לעצמה ולא גזרינן, וכל הא דאסרינן כשהוא רחב ד' הוא להעלות מן הבתים לכותל, ועי' בדרישה בסימן שע"ב במש"כ בדעת רש"י.

והטור בסימן שע"ב כתב דכותל גבוה י' שבין ב' חצירות, בני ב' החצירות יכולין לעלות עליו ולהעלות עליו מפירות החצר להורידם ממנו לחצר אחרת ולהוריד מה שעליו לחצר בין אם הוא רחב ד' או אינו רחב ד', אבל אינן יכולין להעלות מפירות הבית עליו ולא להוריד ממנו להכניסן לבית אפי' אין בו רוחב ד', - והב"י שם תמה ע"ז, דהרי לפ"מ דקי"ל כר"ש, לא נאסר הכא אלא להוריד ממנו לבתים, ואף זה שרי כשאינו רחב ד', והדרכ"מ שם כתב דט"ס נפלה בד' הטור, - והאהעו"ז בסוגיין והעצי אלמוגים בסימן שע"ב סקי"ז האריכו הרבה בישוב ד' רש"י והטור, עיי"ש, והעצי אלמוגים שם האריך גם בד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש בסוגיין, עיי"ש.

**ואזדא ר' יוחנן לטעמי' וכו' ובלבד שלא יחליפו,** לקמן פ"ז ב' מבו' דאף הא דשרי ר' יוחנן בכותל שאינו רחב ד' להעלות מכאן ומכאן, אסור להחליף מזל"ז, ופירש"י שם (בד"ה ההיא) דמדייקינן לה מדקאמר אלו מעלין מכאן ואלו מעלין מכאן דמשמע דלאחלופי לא, ואמרינן התם דזעירי אמרה דס"ל דאף ברשויות דרבנן אסור להחליף, אך דעת רב דימי שם דברשויות דרבנן מותר אף להחליף, (והרי"ף והרא"ש בסוגיין כתבו דקי"ל הכי, דבכותל שבין ב' חצירות שאינו רחב ד' מותר אף להחליף, ונחלקו בזה רבוותא, ויתבאר בעזה"י במקומו).

ובחי' אהעו"ז בסוגיין תמה ע"ז, דאף אם מותר להחליף ברשויות דרבנן, אין להתיר הכא להחליף, שהרי עיקר איסורו הוא משום דהכלים קנו שביתה בבתים, וא"כ מה לי שמונח בחצירו במקום ד' או במקום שאין בו ד', הרי לעולם אסורין כלים ששבתו בבתים להביאן לחצר אחרת, והיינו דהרי האיסור להוציא כלים ששבתו בבית מחצר לחצר, הוא משום דחשיב כהוצאה מן הבית, (ונת' בזה בר"פ כל גגות), וא"כ מה לי אם הוא מוציאן מחצר לחצר, או הוא מוציאן ממקום שאין בו ד' לחצר, וצ"ע.[[31]](#footnote-32)

**כותל שבין ב' חצירות וכו' נותנין אותו לזה ששוה לארץ,** בפי' ר"ח כתב דאיירי בכותל שהוא רחב ד', וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מעירובין הט"ו, והריטב"א והר"ן בסוגיין, וכ"נ בד' הרי"ף והרא"ש ופסקי רי"ד וחי' המאירי בחריץ דצידו אחד עמוק י' וכו', דגירסתם היא עמוק י' ורחב ד',[[32]](#footnote-33) והריטב"א הוסיף לפרש דאם אינו רחב ד' מותר לשניהם להשתמש בו, דהו"ל מקו"פ, וכ"כ המ"מ שם,[[33]](#footnote-34) וכ"ה מבו' בתור"פ לקמן פ"ג ב' ד"ה כל שגבוה, וכ"כ השו"ע בסימן שע"ב ס"ו.[[34]](#footnote-35)

אך הב"ח שם כתב דמד' הטור והאגודה ורי"ו שלא פירשו דאיירי כשהוא רחב ד', נראה דס"ל דאף כשאינו רחב ד' הוא אסור לזה שתשמישו בקשה, כיון דנותנין אותו לזה שתשמישו בנחת,[[35]](#footnote-36) ועי' גם בהגהותיו על הרי"ף במש"כ בזה, - והגאו"י הוסיף לפרש, דכיון שנותנין אותו לאותו שתשמישו בנחת והו"ל כחצירו, אין להתיר בזה משום מקו"פ, דהו"ל ככל כותל דרה"י דאף כשאינו רחב ד' ל"ה מקו"פ, ואף אם התם הוא משום דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש, והכא ליכא לה"ט, מ"מ כיון שאינו גבוה י' וניחא תשמישתי' בהדי החצר, ל"ה כמקו"פ, ועיי"ש שתמה בזה ע"ד הרמב"ם ודעימי' דס"ל דכשאינו רחב ד' הוא מותר לשניהם, וכן הק' החזו"א בסימן צ"ו סקכ"ב, ועיי"ש במה שהוסיף לתמוה בזה.[[36]](#footnote-37)

והעצי אלמוגים בסימן שע"ב סקכ"א כתב לפרש לדין זה, דעיקר הא דנותנין אותו לזה שתשמישו בנחת, לאו היינו דמדינא חשיב המקום כחצירו של אותו שתשמישו בנחת, אלא דכיון דשניהם אוסרין זע"ז ראו חכמים להקל לתתו לזה שתשמישו בנחת, כיון שתשמישו של השני אינו נוח לו, הו"ל כעין כופין על מידת סדום, וכ"נ בל' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט (הלכה רס"ה) שכתב דמקום זה נחשב "לתשמיש השבת" מכלל החצר שתשמישו בנחת, ומשא"כ כשאינו רחב ד' דמדינא הוא מקו"פ ומותר לתרוייהו, מהיכ"ת נאסור לזה שתשמישו בקשה, ועיי"ש שנקט דדין זה הוא מילתא דפשיטא, ועמד ע"ד השו"ע שהוצרך לפרש לזה.

המ"מ שם כתב, דבכה"ג דנותנין אותו לזה שבנחת, אסורה בו שתשמישה קשה אף מן החצר, ומשא"כ כשתשמיש שניהם שוה, דשניהם מותרות בו מן החצירות, ואין אסורות אלא מן הבתים, וכ"כ בחי' המאירי דהואיל ותשמיש האחד נוח משל חבירו, הורע כחו של זה שלא להשתמש בו כלל אפי' מחצירו, וכ"כ המאירי גם בד"ה בא למעטו, עיי"ש, וכ"כ השו"ע בסימן שע"ב ס"ו,[[37]](#footnote-38) - והעולת שבת שם סק"ד תמה ע"ז, דכיון דקי"ל דכל החצירות רשות אחת הן לכלים ששבתו בתוכן, וכי גרע כח הכותל מן החצר עצמו, - והמג"א שם סקי"ב כתב לפרש דהוא משום דאם ישתמש בה זה שתשמישו בקשה הו"ל כחצירו, ויאסר חבירו להעלות עליו כלי הבית, ולכן אסור הוא בו, דנותנין אותו לזה שתשמישו בנחת, וזה ניחא למש"נ לעיל דהא דנותנין אותו לזה שבנחת, אינו מדינא דחשבינן לה כחצירו, אלא הוא מתקנ"ח דנותנין אותו לזה,[[38]](#footnote-39) - והעצי אלמוגים שם סק"כ תמה ע"ז, דמ"ש מב' חצירות הפתוחות זל"ז ועירבה כל אחת לעצמה, דאע"ג דכל אחד מהן מותר להשתמש בחבירו בכלי החצר, מ"מ מותרת כל אחד להשתמש בחצירה בכלי הבתים, ולא אמרינן דהתשמיש שמשתמשת חברתה בחצר זו בכלי החצר תאסור עלי' להשתמש בה בכלי הבתים,[[39]](#footnote-40) ועיי"ש שהאריך לפרש להך דינא בע"א, וכעי"ז הק' המאמ"ר שם סק"ז והבית מאיר שם, ועיי"ש במאמ"ר במש"כ לישב, - והחזו"א בסימן צ"ו סקי"ז כתב לישב, דשאני בב' חצירות דאין לו חלק בחצר חברו ולא מחזי כחצר במה שמשתמש בו, ומשא"כ הכא דכותל דידי' הוא.

הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה ע"ר כתב בדין חצר ומרפסת שיש בחצר תל או עמוד, דאם הוא לבני המרפסת בפתח ולבני החצר בזריקה, מותרין בו הדרים בבית, ובני החצר אסורין בו בכלים ששבתו בתוך הבית, ומבו' דמותרין בו בני החצר בכלי החצר, ואינם אסורין אלא בכלי הבתים, ועמד ע"ז האהעו"ז לקמן צ"א ב', וכ"כ הריטב"א לקמן פ"ג ב', ועמד ע"ז הבית מאיר בסימן שע"ה ס"ו, והאהעו"ז לקמן צ"א ב' הוכיח כן מסוגיית הגמ' שם, עיי"ש, ועי' גם בחזו"א סימן צ"ו סקי"ז במש"כ בזה, - ועפי"ז נקט האהעו"ז שם ובסימן שע"ב ס"ו לדינא שלא כד' המ"מ.[[40]](#footnote-41)

הקרבן נתנאל ע"ד ההג"א בסימן א' כתב, דכל הא דאותם שתשמישן בקשה אסורין בכותל אף בכלי החצר, כמש"כ המ"מ, הוא רק כשעירבה כל חצר לעצמה, דאם יטלטלו אותם שתשמישן בקשה את כלי החצר, הו"ל כחצרם, ויהא אסור לאותם שתשמישן בנחת לטלטל לשם את כלי הבתים, אך כל שלא עירבה כל חצר לעצמה, אסורין ב' החצירות לטלטל לשם את כלי הבתים, ומותרין לטלטל לשם את כלי החצר, דכיון דאף אותה שתשמישה בנחת אסורה לטלטל לשם את כלי הבתים, אין לאסור על אותם שתשמישן בקשה לטלטל לשם את כלי החצר, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן שע"ב סקי"א, והשעה"צ שם סקל"ג, - אך בחי' המאירי מבו' דהך דינא דנותנין אותו לזה שתשמישו בנחת, הוא אף כשלא עירבה החצר שתשמישה בנחת, ומשמע דאף בכה"ג אסורין אותם שתשמישן בקשה להשתמש שם מחצרם.[[41]](#footnote-42)

התוס' הק' דלרב חסדא דגידוד ומחיצה אין מצטרפין, מאי קאמר דנותנין אותו לזה ששוה לארץ, הרי אין מטלטלין בעליונה אלא בד',[[42]](#footnote-43) והחזו"א בסימן ק"ו סק"ד הוכיח מדבריהם, דהא דגידוד ה' ומחיצה ה' אין מצטרפין, הוא אף כשעובי המחיצה הוא ד"ט,[[43]](#footnote-44) - וצ"ע דכיון דהכותל עצמו רחב ד"ט, וכלפי מקומו איכא גידוד י"ט, מ"ט אי"ז מועיל כלפי שאר הרשות,[[44]](#footnote-45) דדמי לרשות שיש בסופה מחיצה י', דלכאו' אף אם בתוך הרשות עולה הקרקע, ואין המחיצה גבוהה י' מקרקע זו, מ"מ כיון דבמקומה המחיצה גבוהה י', (ויש במקום זה ד"ט), ה"ז מועיל לכל הרשות.[[45]](#footnote-46)

**משום דהוי לזה תשמישו בנחת ולזה תשמישו בקשה,** הטור באו"ח סימן תל"ג דחורי הבית הגבוהין מי' טפחים צריכין בדיקה, דעיקר תשמיש האדם הוא למעלה מי' טפחים, והתו"ח בסוגיין הק' ע"ז ממה שאמרו הכא דלמעלה מי' הוי תשמישו בקשה, וכן הק' הפרי חדש באו"ח שם, - והתו"ש בסימן שע"ב סקכ"ד כתב דאישתמיטתי' מש"כ רש"י ותוס' לקמן פ"ד ב', דהא דלמעלה מי' חשיב תשמישו בקשה, הוא משום דעיקר תשמיש החצר הוא בכלים גבוהין וכשגבוה הכותל י' אינו ראוי לתשמיש זה, אך שפיר הוא ראוי לדברים קלים, וכתב עוד דבלא"ה יש לחלק בין זה לזה ואינו ענין לשם.

**אם יש במיעוטו ד' מותר להשתמש בכל הכותל וכו',** הטוש"ע בסימן שע"ב ס"ח כתבו דכל שיש במיעוט ד' ה"ז מועיל בין לענין לעשותו כפתח לערב יחד, בין לענין שיכול להשתמש בכל הכותל, והפרישה שם כתב דבע"כ דלצדדים קתני, דהא דה"ז מועיל לענין לעשותו כפתח, הוא בדהוי המיעוט על כל רוחב הכותל, ובכה"ג אינו יכול להשתמש בכל הכותל, כיון דהוי לשניהם בנחת, והא דיכול להשתמש בכל הכותל הוא בגונא דאין המיעוט על כל רוחב הכותל, דבכה"ג יכול זה שהמיעוט לצד חצירו להשתמש שם, וכ"כ הפמ"ג שם באש"א סקט"ז והגר"ז שם סי"ב והבית מאיר שם ס"ח, וכ"כ המ"ב שם סקע"ו.[[46]](#footnote-47)

הרשב"א נסתפק אם הא דכשיש במיעוטו ד' מותר להשתמש כנגד כל הכותל, היינו רק כשיש ברוחב הכותל ד', שראוי להלך על גביו להשתמש בו, אבל כשאין בו רוחב ד', אינו משתמש אלא כנגד המיעוט, דדמי למה שאמרו לקמן בסוגיין בהניח סולם מכאן ומכאן דאם אין הכותל רחב ד' ל"מ אלא כשהסולמות אינם מופלגין זמ"ז ג"ט, דאלמא כל שאינו רחב ד' אינו ראוי להלך בו ואינו כפתח,[[47]](#footnote-48) או דאף כשאין ברוחב הכותל ד', הוי מיעוט ומשתמש בכולו, כיון שראוי להלך בו קצת, ול"ד לההיא דהניח סולם מכאן ומכאן, דהתם כיון דיש בין סולם זל"ז יותר מג' וצריך הוא להלך בכותל עד שיגיע לסולם של חבירו, כל שאין בכותל ד' אינו כפתח, - ובפסקי ריא"ז כתב דל"מ אלא כשהמיעוט הוא ד' על ד', וכ"נ באו"ז סימן קע"ט, וכ"כ הבית מאיר בסימן שע"ב ס"ח, והביאו המ"ב שם סוסקע"ו.

**ואם לאו אינו משתמש אלא כנגד המיעוט וכו' שעקר חוליא מראשו,** הרשב"א כתב דהייינו דאם מיעטו ע"י שעשה תל עפר למטה, כל שאין במיעוט ד' אין משתמשין אפי' כנגד מיעוטו לפי שא"א לעמוד עליו, ומשא"כ כשעקר חוליא מראשו של כותל, דאף כשאין בו ד', ראוי הוא להשתמש כנגדו, אך בשאר הכותל אינו משתמש, משום דכיון דאין בו ד' אין ראוי לעלות בו ולהשתמש בכותל, וכ"כ הריטב"א והר"ן, וכ"כ הרא"ש בסו"ס א'.

והריטב"א הק', דמ"ט לא אסרינן להשתמש כנגד המיעוט משום דהוא פרוץ לשאר הכותל, שהוא גבוה י' וחשיב כרשות של בני ב' החצירות,[[48]](#footnote-49) וכתב דכיון ששאר הכותל הוא חלוק לעצמו וגבוה י' מרשות חבירו, ואותו המיעוט אין נח תשמישו, לא חיישינן למה שפרוץ במלואו, וצ"ב, - ובתור"פ כתב לישב, דמקום המיעוט חשיב כחורי רה"י,[[49]](#footnote-50) ובשם הר"מ כתב, דכיון דאין הכותל אסור אלא מחמת החצירות שלא עירבו ולגבייהו אינו פרוץ במלואו, שפיר דמי,[[50]](#footnote-51) ועמש"כ בזה הגאו"י.

בפירש"י כתב דהא דכשעקר חוליא מראשו מותר להשתמש שם אף כשאינו רחב ד' ול"ה פתח, הוא משום דכיון דאינו גבוה י' ל"ה רשותא, ובד' השעה"צ בסימן שע"ב סקנ"א מבו' דהוא טעם בפנ"ע, ואי"ז כד' ש"ר דהוא משום דיכול לעמוד על הקרקע ולהשתמש שם,[[51]](#footnote-52) דכיון דאינו גבוה י' וגם אינו רחב ד' ל"ה רשות, ולכאו' היינו דחשבינן למקום זה כמקו"פ,[[52]](#footnote-53) ועיי"ש שכתב דלפ"ז שרי להשתמש כנגדו אף כשנתמעט מי' טפחים מב' הצדדים, וכתב דבד' הגר"ז שם סוסי"ב לא משמע כן, ומבו' בד' השעה"צ, דלדעת ש"ר ודאי יש לאסור בכה"ג, דכל שנתמעט מי' טפחים מב' הצדדים, הוי תשמישו בנחת לב' החצירות, והוא אסור לשניהם, (והיינו משום דאף דמקום זה בפנ"ע אינו רחב ד', לא חשיב כלל כמקו"פ, דהוא מקום אחד עם שאר הכותל), ועי' בחזו"א בסימן צ"ו סקכ"ב במש"כ בזה.

י"ב אדר ע"ח

דף מס' 3

\***ע"ז א' -** התוס' לקמן פ"ג ב' ד"ה קס"ד כתבו דכיון דסולם תורת מחיצה עליו, הרי דאף דגם תורת פתח עליו, מ"מ לא חשיב כתשמיש דפתח אלא כתשמיש דשלשול, עיי"ש, אך בד' הרשב"א והריטב"א שם מבו' דס"ל דסולם חשיב כתשמיש דפתח, וצ"ע לפ"ז דמ"ט כשעשה מיעוט בצד הכותל מהני זה להתיר לו להשתמש בכל הכותל, מדינא דלזה בנחת ולזה בקשה דנותנין אותו לזה שבנחת, הרי הו"ל כלזה בשלשול ולזה בזריקה דדעת רב לקמן פ"ג ב' דשניהם אסורין, והכי קי"ל, - ובד' האהעו"ז בסימן שע"ב ס"ט מבו' לפרש בזה, דהכא איירי באיצטבא שהיא ד' על ד', ובכה"ג חשיב כפתח גמור, וכל הא דסולם לא חשיב אלא כשלשול, הוא כשאין בו ד' על ד', עיי"ש.

**כפה ספל ממעט,** בפירש"י פירש דקאי על מיעוט דכותל, וכן פירשו ש"ר, אך הרמב"ם בפ"ג מעירובין הי"ג פירש דקאי על מיעוט בחריץ שממעט רחבו מד', ועמש"כ בזה המ"מ שם והעצי אלמוגים בסימן שע"ב סק"ל.

**ודבר הניטל בשבת אינו ממעט,** בד' הריטב"א משמע דהא דאינו ממעט הוא משום דחיישינן שיטלנו בשבת, והא דכשחיברו בטיט ממעט, הוא משום דבכה"ג לא חיישינן שיטלנו בשבת, שלא נחשדו ישראל לחלל שבתות, וכ"כ בחי' המאירי,[[53]](#footnote-54) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"א הט"ו והי"ט, וכתב דמה"ט אין כלי הניטל בשבת אינו ממעט אף אם ייחדו לכך, דחוששין שמא יצטרך לו בשבת ויטלנו, ומקורו הוא מירושלמי שהביא לקמן בסוגיין, דל"מ יחוד, דחיישינן שמא ישכח ויטלטלנו.

והריטב"א לקמן בסוגיין כתב דדבר הניטל בשבת דאינו ממעט היינו רק כשמלאכתו להיתר דניטל אפי' מחמה לצל,[[54]](#footnote-55) והביא די"א דאפי' מלאכתו לאיסור כיון שיכול ליטלו לצורך גופו ולצורך מקומו, - ולכאו' למש"כ הרשב"א דהא דאינו ממעט הוא משום דחוששין שמא יצטרך לו בשבת ויטלנו, הדין נותן דאף כלי שמלאכתו לאיסור אינו ממעט, דהרי אם יצטרך לו יטלנו, דמותר לטלטלו לצורך גופו, וצ"ב בד' הריטב"א, דמ"ט סגי במה שאסור לטלטלו מחמה לצל, ולא חיישינן שמא יבא לטלטלו לצורך גופו ומקומו.[[55]](#footnote-56)

הרשב"א לקמן בסוגיין כתב ע"פ הירושלמי, דכל הא דדבר הניטל בשבת אינו ממעט אף כשייחדו לכך, הוא רק בכלים, דאף אם ייחדו חיישינן שמא יצטרך לו בשבת ויטלנו, אך בשאר דברים שאינם כלים סגי להו ביחוד לחוד, ולכאו' הוא משום דדוקא בכלים חיישינן שמא יטלם, וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק שם הי"ט, - אך הריטב"א כתב דמגמ' דילן משמע דאף בסולם בעי קביעות ולא סגי ביחוד, כיון שדרכו לינטל ממקום למקום, וצידד דאף באבנים ושאר דברים בעינן קביעות ולא סגי ביחוד.

**לא צריכא דבעי מרא וחצינא,** הריטב"א כתב דבכה"ג דהו"ל חיבור גמור, כשנוטלו משם הוי חופר גמור, ועיי"ש שהביא ב' דעות אם ה"ז אסור מדאורייתא, וכתב דקמ"ל דאף דאם לא חיברו אינו ממעט, מ"מ אם חיברו ממעט, ולא גזרינן דלא ימעט אף כשחיברו אטו היכא דלא חיברו, והרשב"א כתב דקמ"ל דאף דאם יחדו אינו ממעט דחיישינן שמא ישכח ויטלטלנו, מ"מ כשחיברו עד דבעי מרא וחצינא ממעט.

\***ואין בין זל"ז ג' טפחים ממעט,** בפירש"י כתב דהיינו דאף אם אינם מכוונים זה כנגד זה, אבל אין מרוחקין זמ"ז ג"ט הוו כמכוונים,[[56]](#footnote-57) וכ"כ בפי' ר"ח, וכתב דהוא משום דכל פחות מג"ט כלבוד דמי וכאילו ב' הסולמות זה כנגד זה, - אך המאירי כתב בשם הראב"ד שפירש דאיירי כשהן מכוונים זה כנגד זה, וגם בזה ל"מ המיעוט אלא כשאין רוחב הכותל שביניהם ג', אך כל שרוחב הכותל שביניהם ג' אין ממעטין, לפי שנחלקו הפתחים ונמצאת עדיין מחיצה ביניהם, ובחי' המאירי כתב דאינו מבין דבריו.

**אבל אי הוי כותל ד' אפי' מופלג טובא נמי,** בפירש"י כתב דהוא משום שעולה לראשו ומהלך בראשו עד שמגיע לסולם חבירו, והיינו דבכה"ג חשיב דהן פתוחין זל"ז אף כשהסולמות מופלגין זמ"ז טובא, - אך הרשב"א כתב דאף כשהכותל רחב ד' לא חשיב דהחצירות עצמן פתוחין זל"ז, והא דהן מערבין אחד, הוא משום דהן מערבין דרך הכותל, כיון דלשניהם יש פתח לכותל,[[57]](#footnote-58) וכ"נ בד' הר"ח, וכ"כ המאירי, והריטב"א כתב דב' הפירושים נכונים, אך בדבריו לקמן ע"ח ב' בדין נסר, מבו' דהעיקר כפי' הרשב"א, אך הטור בסימן שע"ב כתב כפירש"י, וכ"נ בל' השו"ע שם ס"ח, וכ"כ המ"ב שם סקס"ה, ועי' בחזו"א בסימן צ"ו סקל"ז במש"כ לפרש בזה.

והשפ"א כתב דנפ"מ בגונא דרק משך ג' וחצי של הכותל רחב ד', דאם הא דהן מערבין אחד הוא משום דהוא עולה לראשו ומהלך בראשו וכו', הרי דאף בכה"ג מערבין אחד, אך אם הא דהן מערבין אחד הוא משום דהן מערבין דרך הכותל, הרי דבכה"ג דהכותל אינו רחב דע"ד ול"ה רשות בפנ"ע, אינם מערבין אחד, - עוד נפ"מ בזה, הוא במש"כ התוס' לקמן ע"ח ב' ד"ה וכן דב' גזוזטראות שאינם זה כנגד זה ונתן מזל"ז נסר רחב ד', מערבין אחד, דומיא דהכא דאם הוי כותל ד' אפי' מופלג טובא נמי, והרשב"א והריטב"א שם כתבו דשאני הכא דהן מערבין דרך הכותל, אך התם דא"א לערב דרך הנסר, עי' בחזו"א שם במש"כ לפרש הטעם בזה, אף דהנסר רחב ד' אין מערבין א'.

**בנה איצטבא וכו' אם יש באיצטבא התחתונה ארבעה ממעט,** בפירש"י כתב דהיינו דיש באיצטבא התחתונה אורך ד' ובה נתמעט גובהו של כותל מי', והתוס' דקדקו מדבריו דסגי במה שיש בה אורך ד' ול"ב שיהא בה ד' על ד', והוכיחו כן גם מדבריו לקמן בסוגיין בד"ה ששליבותיו פורחות, ונחלקו ע"ז דל"ה מיעוט אלא אם יש בה ד' על ד', וכ"כ ש"ר.

ובטעם הא דבעינן שיהא המיעוט דע"ד מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דבעינן שיהא ראוי להתעכב ולעמוד עליו ולעלות על הכותל, ולזה בעינן ד' על ד', וכ"כ הרא"ש בסימן ד'.

**ב** התור"פ בסו"ד כתב דהוא משום דכל דיש בו ד' על ד' שהוא חשיבות חצר שאין הכותל גבוה י' שם, הו"ל כפתח ביניהם,[[58]](#footnote-59) ועיי"ש שהק' ע"ז, דא"כ היאך הם מערבין ב', הרי ליכא כותל י' ביניהם, וכתב דהוא משום דנשאר מן הכותל הרבה בגובה י' בצד האיצטבא, ועמש"נ להלן להוכיח כן גם מד' הרשב"א ועוד מקמאי.[[59]](#footnote-60)

**ג** בד' הגר"א בסימן שנ"ח ס"ב נראה דהוא משום דכל שיש בו דע"ד הוי זה ביטול על המחיצה לגבי כל החצר, משום דיש דריסת הרגל מן החצר על האיצטבא ומן האיצטבא על הכותל, ועיי"ש שהביא מזה מקור לדינא דהתרוה"ד דכותל י' שנתן עפר במשך יותר מי' אמות ברוחב ד"ט מב' צידיו, חשיב כפרצה.[[60]](#footnote-61)

התוס' הק' דהכא מהני אף דאין האיצטבא מגעת לראש הכותל, ולקמן אמרו דאין סולם מתיר אלא כשהוא מגיע לראש הכותל, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרא"ש והתור"פ כתבו לדעת רש"י, דהא דבעינן שיגיע הסולם לראש הכותל, איירי כשיש בין זל"ז ג' וגם השליבה התחתונה גבוהה מן הארץ ג',[[61]](#footnote-62) דהוי מיעוט באויר ולא שמי' מיעוט,[[62]](#footnote-63) והיינו דמה"ט ליכא התם כלל לדין מיעוט, אלא הוא דין בפנ"ע דסולם חשיב כפתח, ולזה בעינן שיגיע הסולם לראש הכותל.

**ב** התוס' כתבו דהכא איירי באיצטבא דע"ד ובכה"ג הויא מיעוט אף כשאינה מגעת עד ראש הכותל, והתם איירי בסולם דאין השליבות רחבות דע"ד, ובכה"ג ל"מ אלא כשהוא מגיע עד ראש הכותל.[[63]](#footnote-64)

**ג** התוס' כתבו בשם ר"ת דהא דבעינן שיגיע הסולם לראש הכותל איירי בסולם שאינו קבוע, והיינו דמה"ט ליכא התם לדין מיעוט, אלא הוא דין בפנ"ע דע"י הסולם ניחא תשמישתי', ולזה בעינן שיגיע לראש הכותל, והתוס' תמהו ע"ז,[[64]](#footnote-65) ועי' בעצי אלמוגים סימן שע"ב סקכ"ד בתו"ד במש"כ בישוב ד' ר"ת.

**ד** בפסקי מהר"ם מר"בסימן קפ"ח כתב דהא דבעינן שיגיע הסולם לראש הכותל, הוא לחשבו כפתח לענין לערב ב' החצירות יחד, והכא איירי לענין לחשבו כתשמישו בנחת, ולענין זה סגי במיעוט,[[65]](#footnote-66) והביאוהו הרא"ש בסימן ד' והתור"פ והריטב"א, ובתור"פ שם כתב בשם מהר"פ שנחלק ע"ז דמהני המיעוט אף לערב א', וכ"ה מבו' גם בד' רבים מקמאי, כמש"כ הביאוה"ל בסימן שע"ב ס"ט, אך הריטב"א הסכים לד' המהר"ם.

**ה** התורי"ד לקמן בסוגיין כתב דהא דבעינן שיגיע הסולם לראש הכותל, הוא משום דלא ניחא תשמישתי' ולא מסתליק לי' שפיר, ומשא"כ בזיז דהוא קבוע ויש בו דע"ד וניחא תשמישתי' לעמוד בו ולעלות על ראש הכותל.

**ו** בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ב דין י' וי"א כתב, דהא דבעינן שיגיע הסולם לראש הכותל, הוא בכותל שאינו רחב ד"ט, ודינא דהכא דמהני מיעוט שאינו מגיע לראש הכותל, הוא בכותל הרחב ד"ט.

הטוש"ע בסימן שע"ב ס"ט כתבו בדין איצטבא, דאם יש בה דע"ד מועיל להשתמש בכל הכותל, אבל אינו חשוב כפתח לערב יחד עד שיגיע לראש הכותל, ואם אין בה דע"ד אינו מועיל אפי' להתיר להשתמש כנגדו, והב"י שם הק' ע"ז דמ"ט נקט כחומרי ב' הדעות, שהרי לדעת הרא"ש כל שיש באיצטבא דע"ד ה"ז מועיל אף לערב יחד, ולדעת המהר"ם דל"מ איצטבא לערב יחד, ל"ב שתהא האיצטבא דע"ד, - והאהעו"ז שם האריך לתמוה עוד, דבכה"ג דיש באיצטבא דע"ד גם לדעת המהר"ם מהני לערב א', עיי"ש, אך בד' הריטב"א מפורש דאף כשיש באיצטבא דע"ד ל"מ לערב א', עיי"ש, (ואדרבה נקט דכל דליכא דע"ד ל"מ אף לחשבו כתשמישו בנחת, עיי"ש, ופירש בזה מה שהצריכו בזיז שיהא דע"ד, ונדחה בזה הוכחת האהעו"ז שם מהתם),[[66]](#footnote-67) - ובביאוה"ל שם כתב דבשעת הדחק יש לסמוך להקל כדעת ש"ר דמהני איצטבא דע"ד אף לענין לערב יחד.

התרוה"ד בסימן ע"ה כתב תקנה לקרפף שלא הוקף לדירה ובא להקיפו לדירה, דישפוך עפר לצד החומה מבחוץ ומבפנים, יותר מי' אמות לאורך החומה ברוחב ד"ט, ויתמעט עי"ז גובה המחיצה מי' טפחים, ובכה"ג חשיב כפרצה כנגד כל אותו העפר, שהרי יש דריסת הרגל מקרקע העולם על עפר הנשפך שהוא פחות מגובה י"ט, ומשם למחיצה ג"כ יש דריסת הרגל שגם הוא פחות מי', וכל פחות מגובה י' לאו מחיצה איקרי וכפתוח ופרוץ דמי, והביאו הרמ"א בסימן שנ"ח ס"ב.

והאהעו"ז בסימן שע"ב ס"ט כתב דלפ"ז נמצא דבגונא דסוגיין אם עשה מיעוט במשך יותר מי' אמות הו"ל פרצה ואין מערבין ב', ואם עשה מיעוט במשך פחות מי' אמות, אף דאי"ז פרצה, מ"מ הדין נותן דחשיב כפתח ומערבין א', ועיי"ש שהק' לפ"ז על מש"כ הטוש"ע שם דאף מיעוט דע"ד ל"מ לערב א'.[[67]](#footnote-68)

אך לכאו' יש מקום לומר, דאף דאם עשה כן במשך יותר מי' אמות הו"ל כפרצה, מ"מ אם עשה כן במשך פחות מי' אמות, ובאנו לדון שיערבו יחד משום דיש פתח ביניהם, הרי דלזה בעינן דיהא ניחא תשמישתי', ולא סגי במה שבמקום זה ליכא מחיצה גבוהה י', דכ"ז שאין פתח ביניהם דניחא תשמישתי', מהני העומ"ר להבדיל גם במקום זה, וע"כ שפיר י"ל דאף דבמיעוט דע"ד כבר ליכא מחיצה גבוהה י' במקום זה, מ"מ אכתי ל"ה זה בכלל פתח דניחא תשמישתי', וכמש"כ הריטב"א דהא דל"מ מיעוט לערב א', הוא משום דאין נח לעלות, וע"כ אין מערבין א', ודמי לדינא דסריגות, דאף דאם הי' כן במשך יותר מי' אמות הו"ל פרצה ומערבין א' ואין מערבין ב', מ"מ כל שהוא במשך פחות מי' אמות, אינם מערבין יחד, ונת' בריש פירקין.[[68]](#footnote-69)

ולכאו' הוא מוכח כן לדעת הרא"ש בפ"ק דשבת דאין ב' חלקי מחיצות מצטרפין כשיש ביניהם ג"ט, ותיקשי דא"כ מ"ט הכא בעינן שיהא המיעוט ד"ט ולא סגי במה שהוא ג"ט, דעי"ז כבר ליכא מחיצה אחת בגובה י',[[69]](#footnote-70) ובע"כ דאף דאה"נ אם עשה כן במשך יותר מי' אמות הו"ל כפרצה, מ"מ כל שעשה כן במשך פחות מי' אמות, לא חשיב כפתח, אלא כשיש במיעוט ד"ט וניחא תשמישתי'.

**א"נ אין בתחתונה ד' ויש בעליונה ד' ואין בין זל"ז ג' ממעט,** בפירש"י כתב דהא דאם יש בין זל"ז ג' אינו ממעט, הוא משום דהו"ל מיעוט באויר ולא שמי' מיעוט, וכ"כ התוס' והרא"ש בסימן ד', וכ"כ הטוש"ע בסימן שע"ב סי"א.

אך הרשב"א והריטב"א כתבו דאף מיעוט באויר שמי' מיעוט, והכא איירי כשאין בעליונה בפנ"ע ד' אלא בצירוף התחתונה, וע"כ ל"ה מיעוט אלא כשאין בין זל"ז ג' דאמרינן לבוד והוו כאיצטבא אחת עקומה, אך כל שיש ביניהם ג' ל"מ כיון דבכל איצטבא ליכא דע"ד, וכ"נ בפי' ר"ח, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"א הכ"א והכ"ג, והביאוה"ל בסימן שע"ב סי"א כתב כן גם בדעת הרמב"ם בפ"ג מעירובין ה"ה וה"ו, ובדעת הראב"ד שם, ולכאו' מוכח מדבריהם דהא דבעינן מיעוט דע"ד הוא משום דיש עליו חשיבות דרשות, וכיון דכלפי מקום זה ליכא מחיצה י', ע"כ חשיב כפתח, דאם הא דבעינן מיעוט דע"ד הוא כדי שיהא ראוי לעמוד ולהתעכב עליו, אין לדון בזה משום דינא דלבוד, וכ"ה בתו"ד הקרבן נתנאל בסק"ז.

י"ז אדר ע"ח

דף מס' 4

**ע"ח א' -** **זיז היוצא מן הכותל ד' על ד',** הריטב"א לעיל בסוגיין הוכיח מזה דל"ה מיעוט אלא כשיש בו ד' על ד', ושלא כד' רש"י דסגי במה דהוי אורך המיעוט ד', ועמש"כ בזה המהרש"א שם, וצ"ב, - והב"ח בסימן שע"ב אות ו' כתב בדעת רש"י, דדוקא בבנין איצטבא ע"ג קרקע, או בסולם שזרועותיו עומדים ע"ג קרקע, סגי באורך ד', אך בזיז שהוא בולט באויר, ל"ה מיעוט אלא כשיש בו דע"ד.

ובפי' ר"ח גריס זיז היוצא מן הכותל והניח עליו, ול"ג ד' על ד', ובסו"ד כתב דכל שיש בו ד' א"צ סולמות, ונת' להלן.

**והניח עליו סולם כ"ש מיעטו וכו',** בביאור הך דינא נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהיינו בגונא דהזיז עצמו מובדל מן הקרקע הרבה והוי מיעוט באויר ול"מ, ואם הניח סולם כ"ש והעמידו בקרקע וסמך ראשו בזיז הוי כחד מיעוטא, וכיון דהזיז רחב ד' הוי מיעוט,[[70]](#footnote-71) וזה הוא לטעמי' דמיעוט באויר ל"ה מיעוט, וכ"ז הוא כשסמך ראש הסולם על הזיז, אך כשהניחו בצידו, לא חזינן להסולם כדרגא לזיז, ואכתי חשיב הזיז כמיעוט באויר, וכ"כ הטוש"ע בסימן שע"ב סי"ב.

**ב** הרשב"א והריטב"א פירשו, לפי דעתם דמיעוט באויר הוי מיעוט, דהיינו דאף דזיז דע"ד הוי מיעוט, מ"מ כל שהניח עליו סולם כ"ש מיעט את הזיז וגרע כחו, שהסולם מעצמו אינו ממעט, כיון שאינו רחב ד', וכן הזיז אינו ממעט כיון שהסולם מונח עליו, וכ"ז הוא כשהסולם מונח ע"ג הזיז, אך כשהוא מונח מצידו אי"ז מגרע כחו של הזיז, אלא אדרבה הרחיב בכך את הזיז, וכ"כ הראב"ד בפ"ג מעירובין ה"ו, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן צ"ו סקכ"ד.

**ג** המ"מ בפ"ג מעירובין ה"ו פירש בד' הרמב"ם שם דאיירי בזיז הגבוה י' טפחים מן הקרקע, וע"כ אינו ממעט אלא כשהניח עליו סולם כ"ש, וכתב דמה"ט בסיפא דכותל י"ט וכותל כ', לא הצריך הרמב"ם סולם, ועמש"כ בזה העצי אלמוגים בסימן שע"ב סקל"ב.

\***ד** בפי' ר"ח בסו"ד מבו' דאיירי בזיז שאינו רחב דע"ד, וע"כ ל"ה מיעוט אלא כשנתן עליו סולם כ"ש, עיי"ש, וצ"ע דאם אין הזיז דע"ד, מ"ט כשהניח עליו סולם כ"ש ה"ה ממעט אף אם אינו מגיע לראש הכותל, (וכמו שאמרו דכותל י"ט צריך זיז א' להתירו), גם צ"ב בטעם הא דאם הניחו בצידו ל"מ, ועיי"ש בד' הר"ח במש"כ לפרש בזה, וצ"ב.

\***ה** בס' הבתים שערי עירובין ש"ד כתב בשם רבינו נסים, דאין הזיז ממעט אלא כשהניח סולם כ"ש וכו', אך אי"ז משום דמיעוט באויר ל"ה מיעוט, אלא משום דבלא"ה ליכא הוכחה שהזיז עשוי להשתמש, ולזה בעינן סולם דה"ז מוכיח שהזיז עשוי להשתמש, וכ"ז הוא כהשניחו עליו, אך אם הניחו בצידו אי"ז אלא מרויח הזיז ואין כאן הוכחה שהי' הזיז עשוי להשתמש, ועיי"ש שכתב דאפשר דזהו דעת הרמב"ם.

\***כותל כ' צריך ב' זיזין להתירו,** הריטב"א כתב דמיירי כשגובה הכותל הוא כ' שוחקות, דאף כשהניח הזיז באמצע נשאר י"ט למטה מן הזיז וי"ט למעלה מן הזיז, אך אם הי' גובה הכותל כ' מצומצמות, הוי סגי בזיז אחד בינתים, שאין למטה ממנו ולמעלה ממנו י"ט, - והחזו"א בסימן צ"ו סקכ"ה כתב ללמוד מדבריו דאף דמהקרקע עד המקום שע"ג הזיז איכא י"ט, מ"מ כיון דמתחת הזיז ליכא י"ט, ה"ז ממעט, וכ"ה להדיא בחי' הריטב"א לקמן פ"ד א' (ד"ה א"ר נחמן) ובתור"פ שם בשם השר מקוצי, ועיי"ש שתמה ע"ז, דבדין שיהא עובי הזיז נמדד עם י' התחתונות, שהרי עולה ע"ג הזיז, וכיון שצריך לעלות מהארץ על פני הזיז י' טפחים, לא מסתלק לי', וצ"ע.

**והוא שהעמידן זה שלא כנגד זה,** בפירש"י כתב דהא דבעינן שיעמידם זה שלא כנגד זה, הוא כדי שיוכל לקבוע סולם שני מזל"ז, וזה לטעמי' דאין הזיז ממעט בלא הסולם, משום דהוי מיעוט באויר, והחזו"א בסימן צ"ו סקכ"ו כתב דאתיא אף לפ"מ דקי"ל דסולם זקוף ממעט, וכתב ב' טעמים בזה, עיי"ש.

אך הריטב"א כתב דאיירי הכא אף כשאין בו סולם כלל, דמיעוט באויר הוי מיעוט, והא דבעינן שיהא זה כנגד זה הוא משום דבהכי נח לעלות מזה לזה, - והמאירי עמד בזה דכיון דמהני ב' זיזין, מ"ט ל"מ כשהם זה כנגד זה, ומ"ש מסולם זקוף דממעט, ועיי"ש שכתב ג' דרכים בזה.

**עמוד ברה"ר גבוה י' ורחב ד' ונעץ בו יתד כ"ש מיעטו,** בפירש"י כתב דהיינו דאם נעץ בראשו יתד כ"ש מיעט לרחבו מד' וביטלו מתורת רה"י, והשפ"א הק' דלפ"ז מה שייכא מימרא זו לסוגיין, ולפ"ד הרשב"א והריטב"א דההיא דזיז שהניח עליו סולם כ"ש, היינו דהסולם ממעט את הזיז וחשיב דאין ברחבו ד', ניחא, וכבר עמד ע"ז העצי אלמוגים בסימן שע"ב סקל"ב, - אך בפי' ר"ח פירש דהיינו כשנעץ יתד בצד העמוד, דה"ז ממעט את גובה העמוד, ול"ה רה"י אלא כרמלית, וכ"כ הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ט,[[71]](#footnote-72) ובחי' המאירי כתב דהיינו רק ביתד רחב ד', ועמש"כ בזה בחי' הגר"ח ובגליונות חזו"א שם, ואכמ"ל.

**א"ר אדא בר אהבה ובגבוה ג' וכו',** בחי' הגר"ח בפי"ד משבת ה"א ד"ה ולפי המבואר כתב, דעיקר הא דהיתד ממעט הוא משום דבעינן מקום תשמיש ד', ואי"ז משום הא דבעינן קרקע ד', דע"ז ל"ה מהני הא דמנח מידי ומשתמש, ובזה הוא דפליגי, דרב אדא בר אהבא ס"ל דבפחות מג' דאמרינן בי' לבוד, ויש בזה שיעור ד' דמקום תשמיש, אף דאי"ז מועיל לתשמיש בפועל, סגי בהכי, ואביי ורבא פליגי וס"ל דלא סגי במה דאיכא שיעור ד' דמקום תשמיש, אם בפועל לא חזי לתשמיש, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**מלאו כולו ביתידות מהו וכו' מנח מידי ומשתמש,** בפירש"י משמע דמיבע"ל משום דהא דיתד אינו ממעט הוא משום דהוא משתמש בו לתשמיש העמוד, וכמש"כ רש"י בד"ה אפשר, דכיון דחזי לתשמישתי' דעמוד מיני' חשיב, אך כשמלאו ביתידות אינו ראוי להשתמש בכל הרוחב לתשמיש אחד, ולא חשיב כמקום תשמיש ד', דלדין מקום תשמיש ד', בעינן שיהא ראוי להשתמש בו לתשמיש א', וע"ז הוא דאמרינן דכיון דמנח מידי ע"ג היתידות ומשתמש חשיב שפיר כמקום תשמיש ד', ועי' בחזו"א בסימן ס"ב סקי"ב שפירש קצת בע"א, ועי' גם בדבריו בגליונות לחי' הגר"ח פי"ד משבת ה"א.

אך בד' המאירי מבו' דמיבע"ל משום דהא דיתד גבוה ג' אינו ממעט משום דאפשר דתלי בי' מידי, היינו משום דהוא ראוי לתשמיש העמוד, אך כשמלאו כולו ביתידות אין תשמישן נח לתלות בהן, ואינו ראוי לתשמיש העמוד, וע"ז הוא דאמרינן דכ"ה דבור וחוליתו מצטרפין אף דאין החוליא ראוי' לעיקר תשמיש הבור, משום דמ"מ היא ראוי' לאיזה תשמיש, ה"נ היתידות מצטרפות כיון דהן ראויות לאיזה תשמיש, אף שאין ראויות לעיקר תשמיש העמוד.[[72]](#footnote-73)

\***ואמאי הא לא משתמש לי' אלא וכו' דמנח מידי ומשתמש,** בחי' הגר"ח בפי"ד משבת ה"א הביא מירושלמי בפ' הזורק דהעומד והחלל מצטרפין לד' ובלבד שיהא העומד מרובה על החלל, והק' דזה דלא כמו שאמרו הכא דהא דבור וחוליתו מצטרפין לי' הוא משום דאי בעי מנח מידי ומשתמש,[[73]](#footnote-74) וכתב לישב, דהא דבעינן ברה"י שיהא לו קרקע ד' הוא מתרי טעמי, חדא משום דבעינן מקום הראוי לתשמיש, ועוד משום דמעיקר דין ושם רה"י בעינן שיהא קרקע למטה, דיסוד הדין של מקום ד' האמור ברה"י דזהו עיקרו של רה"י, כל יסוד חלות דינו הוא רק עם קרקע, ולהא דבעינן מקום תשמיש ד', מהני הא דמנח מידי ומשתמש, ולהא דבעינן קרקע ד', מהני הא דהעומד רבה על החלל, ובהא דהעומד מרובה לחוד לא סגי, דאכתי אי"ז מקום תשמיש, דדמי להא דיתד פחות מג' ממעט אע"ג דכארעא סמיכתא דמי, דמ"מ לא משתמש לי', וע"ז בעינן להא דמנח מידי ומשתמש.

ועיי"ש שהק' ע"ז מהא דאמרינן הכא דאף אם מילאהו כולו ביתידות הוי רה"י משום דמנח מידי ומשתמש, ובזה לא שייך כלל טעמא דעומ"ר, דאי"ז שייך רק על חלל ולא כשיש כאן יתד הממעט, ואפ"ה הוי רה"י משום דמנח מידי ומשתמש, והרי דסגי בה"ט לחודי' להחשב רה"י, דכל הא דבעינן קרקע ד' הוא משום דבעינן מקום הראוי לתשמיש, וכתב לישב, דלדין קרקע ד' דבעינן ברה"י ה"ז מצטרף מב' מקומות, ומצטרף לכך מקום העמוד ומקום היתידות, וכל מה שדנו בסוגיין הוא משום דבעינן מקום ד' הראוי לתשמיש, וע"ז הוא דאמרינן דשפיר חשיב דאיכא מקום הראוי לתשמיש כיון דמנח מידי ומשתמש,[[74]](#footnote-75) ועיי"ש במש"כ בטעם הא דבבור וחוליתו הצריכו בירושלמי שיהא העומ"ר על החלל, ולא אמרינן דמצטרף מקום הבור ומקום החוליא לקרקע ד', ואכמ"ל, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ובסו"ד כתב בדעת רש"י דדעת הבבלי דכל הא דבעינן ברה"י קרקע ד' הוא רק משום דבעינן מקום תשמיש.

התוס' כתבו דהיכא דאין החוליא גבוהה י' מבחוץ אינה רה"י, אף אם הבור רחב ד',[[75]](#footnote-76) וכ"כ התוס' בשבת צ"ט א' ד"ה מסייע וצ"ט ב' ד"ה לאחרים, אך הריטב"א כתב דכל דהבור רחב ד', הויא החוליא רה"י אף אם אינה גבוהה י', משום דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש, ועיי"ש שכתב לדון דהיינו רק כשהיא גבוהה ג"ט שיצאה מתורת לבוד, דאל"כ אויר רה"ר שולטת בה, וצידד דאף כשאינה גבוהה ג"ט הויא רה"י, דכיון דחוליא לשמש לתוכה עשוי', אין אויר רה"ר שולט בה, וכ"ה מסקנת הרשב"א.

התוס' כתבו דהיכא דאין הבור רחב ד"ט, אף דעל גביו הוי רה"י משום דאי בעי מנח מידי ומשתמש, מ"מ תוכו ל"ה רה"י, וכ"כ בתוס' הרא"ש בסוגיין ובגיטין ט"ו ב',[[76]](#footnote-77) - אך בתור"פ כתב דאף תוכו הוי רה"י, וכ"ה מבו' בד' התוס' בגיטין ט"ו ב' סוד"ה גידוד דמכח הא דמנח מידי ומשתמש הוי אף תוכו רה"י, וכ"ה בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הכ"ג (וכ"ה שם הע"ג בנוס' הכת"י).[[77]](#footnote-78)

ובטעם הסוברים דהוי אף תוכו רה"י, מבו' בד' הגר"ח בפי"ד משבת ה"א דהוא משום דהו"ל כחורי רה"י,[[78]](#footnote-79) ועיי"ש שכתב דטעמא דהתוס' דל"ה תוכו רה"י מדין חורי רה"י, הוא משום דס"ל דגם בחורי רה"י בעינן שיהא בהן מקום ד',[[79]](#footnote-80) ולפ"ז לא סתרי ד' התוס' הכא לדבריהם בגיטין, דדבריהם התם הרי קיימי כשיש בתוכו חלל ד', וע"כ שפיר הוי רה"י מדין חורי רה"י, - אך בד' תוס' הרא"ש בגיטין מבו' דאף כשיש בו חלל ד' ל"ה רה"י, וצ"ל כמש"כ החזו"א בגליונות שם ובסימן ס"ב סקי"ב ב' טעמים דל"ש בזה דין חורי רה"י, עיי"ש.

**כותל עשרה צריך סולם י"ד להתירו,** בפירש"י כתב דהוא משום דצריך למשוך רגלי הסולם ד' מן הכותל לפי שאין סולם זקוף נח לעלות, והתוס' תמהו ע"ז דאף כשימשוך הסולם י"ט יגיע לראש הכותל, די"ד הוא שיעור אלכסון של י' על י', וכ"כ הריטב"א, ולכאו' קשיא טפי, דאם סגי למשכו ד"ט, א"צ שיהא הסולם י"ד, ואף אם יהא מעט פחות מי"א יגיע לראש הכותל,[[80]](#footnote-81) ובחי' המאירי כתב לפרש כד' רש"י ולפי החשבון דכל אמתא בריבועא, וצ"ב.

**סולם זקוף ממעט וכו' אמר שמואל וכו',** התוס' כתבו דשמואל גופי' ס"ל דסולם זקוף אינו ממעט, דהא בעי סולם י"ד, וכ"כ הרשב"א,[[81]](#footnote-82) ובשם הראב"ד כתב דהא דאמר שמואל לעיל דצריך סולם י"ד לאו צריך ולעכב קאמר, אלא דאתא לאשמועינן דבהכי ניחא תשמישתי', - אך הריטב"א כתב דמודה שמואל דסולם זקוף ממעט לחשוב את הכותל כתשמישו בנחת, והא דס"ל דבעי סולם י"ד הוא לענין היתר הכותל שיהיו מערבין א', ובהא בעינן שיהא נח תשמישו,[[82]](#footnote-83) וכתב דהוא ע"ד ד' המהר"ם, דהא דאיצטבא ממעטת אף שאינה מגעת לראש הכותל, הוא לחשבו כתשמישו בנחת, אך ל"מ לערב אחד.[[83]](#footnote-84)

ובד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"א הלכה כ"ז כ"ח, מבו' דב' דינים חלוקים הם, דהפלוגתא בשיעור סולם, הוא בסולם שאין בו ד' על ד', ובזה הוא דפליגי בשיעורו, ואף למ"ד דסגי בז' ומשהו, הוא משום שיש בארכו "כדי שיטנו" ויעלה במדרונו אל ראש הכותל,[[84]](#footnote-85) אך דינא דסולם זקוף ממעט הוא כשיש בו דע"ד, ובכה"ג הוא ממעט אף דהוא זקוף ואינו מטה אותו כלל, דדמי לאיצטבא אחת שיש בה ד' על ד' דממעטת, ועי' בעצי אלמוגים סימן שע"ב סקכ"ה שביאר לדבריו, ובסו"ד עמד ע"ד הטוש"ע שלא הביאו לדעתו דאין סולם זקוף ממעט כשאין בו דע"ד אלא כשהוא מוטה קצת.

**מידי דהוי אאיצטבא ע"ג איצטבא,** לפירש"י לעיל הא דאיצטבא ע"ג איצטבא ממעטת, היינו דעיקר המיעוט הוא ע"י האיצטבא העליונה שהיא רחבה ד', והא דבעינן לאיצטבא התחתונה הוא כ"ה דלא יהא מיעוט באויר, הרי דמהא דמדמינן לה דה"נ סולם זקוף ממעט, מבו' לכאו' דהא דמהני האיצטבא התחתונה שלא יהא כמיעוט באויר, הוא משום דע"י האיצטבא התחתונה הוא עולה ע"ג העליונה, וכמש"כ השפ"א לעיל ע"ז ב',[[85]](#footnote-86) וזהו דמייתינן מינה דאף דאין נח לעלות מהני,[[86]](#footnote-87) - אך החזו"א בסימן צ"ח סקכ"ז נקט דהא דמהני האיצטבא התחתונה שלא יהא כמיעוט באויר, אי"ז משום דעי"ז הוא עולה ע"ג העליונה, אלא כיון שיש איצטבא למטה, כבר אי"ז מיעוט באויר, ולעולם הוא עולה מהארץ ע"ג איצטבא עליונה,[[87]](#footnote-88) ועיי"ש שתמה לפ"ז דמה מייתינן הכא מאיצטבא ע"ג איצטבא, ועיי"ש מש"כ בזה.

ולדעת הרשב"א והריטב"א דהא דאיצטבא ע"ג איצטבא ממעטת היינו דב' האיצטבאות מצטרפין לד', צ"ע דא"כ מה מדמינן לה דה"נ סולם זקוף ממעט, הרי שאני התם דאם הי' באיצטבא העליונה בפנ"ע ד' היתה ממעטת, ול"ב להאיצטבא התחתונה אלא משום דאין בעליונה ד' והתחתונה משלימה לד', ול"ב כלל שיהא נח לעלות לעליונה ע"י התחתונה, ומשא"כ הכא דבעינן סולם שיהא ראוי לעלות על ידו על הכותל, משום שאינו רחב ד', ול"מ מדין מיעוט דהתם, שפיר קאמר רב דלא ידע מ"ט, - ולמש"כ הרשב"א בעבוה"ק דאיירי הכא בסולם שיש בו דע"ד, ניחא, דהוי ממש כאיצטבא, והא דמייתינן מאיצטבא ע"ג איצטבא, ולא מייתינן מאיצטבא אחת דממעטת, הוא משום דמדינא דאיצטבא ע"ג איצטבא חזינן דהוי מיעוט אף דהאיצטבא הממעטת אינה בתוך ג' לקרקע.

**סולם מכאן וסולם מכאן וקשין באמצע וכו',** בפירש"י פירש דאיירי שאין בב' הסולמות ד"ט וקבע קשין של תבואה להשלימן לד', וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל ע"ז ב' ד"ה אם יש, - אך הרמב"ם בפ"ג מעירובין ה"ז פירש, דאיירי כשהיו קשין מבדילין בין ב' החצירות וסולם מכאן וסולם מכאן, ובזה הוא דאמרינן דאין מערבין א', דא"א לעלות בסולם זה שאין לו על מה לסמוך, וכ"כ הרשב"א.

הרמב"ם בפ"ג מעירובין בדין סולם לא הצריך שיהא הסולם רחב ד', ועמד ע"ז המ"מ שם ה"ד, והעצי אלמוגים בסימן שע"ב סקכ"ג כתב בדעתו דאף סולם שאינו רחב ד' ממעט,[[88]](#footnote-89) ועיי"ש במש"כ בטעמו, ובמש"כ לפרש למה שאמרו לעיל והניח סולם רחב ד' מכאן, - ואזיל הרמב"ם לטעמי' בפי' דינא דהכא, וגם בפי' דינא דחקק להשלים בכותל וחקק כולו בכותל, דלפ"ז לא נתפרש בגמ' דבעינן שיהא הסולם רחב ד'.

**חקק להשלים בכותל בכמה א"ל בעשרה, חקק כולו בכותל בכמה א"ל מלא קומתו וכו',** בביאור הך דינא נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דאיירי בסולם צר וחקק בכותל מכאן ומכאן כנגד חווקי הסולם להשלים רחבו לד"ט, והתוס' כתבו דאיירי בכותל משופע, דרב יוסף אית לי' דסולם זקוף אינו ממעט, (ובד' התוס' הרא"ש מבו' דאם איירי בקרן זוית, א"צ להעמידה בכותל משופע), ובזה הוא דאמרינן דכשחקק להשלים בכותל סגי לחקוק עד גובה י"ט, דכיון דאיכא בגובה י' רוחב ד', הוי בי' שיעור פתח, ואע"ג דגבוה כותל טובא לית לן בה, ובחקק כולו בכותל בעינן שיהא רוחב החווקין ד"ט מלא קומתו של כותל, ומפרשינן דהוא משום דבסולם המגיע לראש הכותל נוח לעלות בו, ואך דלא חשיב כפתח פחות מד', ולזה סגי שיהא רוחב ד' בגובה י', אך כשחקק כולו בכותל אין נח לעלות כ"כ, וע"כ בעינן שיהא כולו ד"ט,[[89]](#footnote-90) וכ"כ הבעה"מ, וכ"כ הטוש"ע בסימן שע"ב סי"ד, והפמ"ג שם באש"א סקכ"ג כתב דאף בחקק כולו בכותל סגי שיחקוק עד פחות מג"ט מראש הכותל, והביאו המ"ב שם ס"ק קי"א.

והתוס' הק' ע"ז, דמ"ט בחקק להשלים בכותל סגי לחקוק עד גובה י"ט, הרי לא מסתלק לי' דאכתי הכותל גבוה טובא, וכן הק' התורי"ד והריטב"א, וכתבו דאף דלא חקק אלא עד עשרה אין לחוש אלא שיגיע הסולם עד ראש הכותל, וכ"כ האו"ז בסימן קע"ט בשם הר"ש, וצ"ב.[[90]](#footnote-91)

והתוס' פירשו בשם ר"ת דמה שאמרו בעשרה, היינו שלא ישתייר מן הסולם עד ראש הכותל עשרה, והמהרש"א כתב דאזיל לטעמי' דס"ל דבסולם קבוע ל"ב שיגיע עד ראש הכותל, וע"כ הכא דחקק בכותל והוא קבוע ל"ב אלא שלא ישתייר מן הסולם עד ראש הכותל י"ט, והרש"ש כתב דלפ"ז מהני אף כשגם הסולם עצמו אינו מגיע לראש הכותל, והחזו"א בסימן צ"ו סקכ"ח הק', דכיון דבכל מיעוט סגי במה שממעט מגובה י', מאי קמיבע"ל לרב יוסף ומאי פשיט לי' לרבה, וכתב לפרש דאיירי בסולם שאינו קבוע, והא דל"ב שיגיע עד ראש הכותל, הוא משום דאיכא תרתי לטיבותא, שלא נשתייר אלא פחות מי', וגם איכא סולם כ"ש עד ראש הכותל, ולפ"ז ל"מ אלא כשהסולם עצמו מגיע לראש הכותל, וכ"ה מבו' בד' המהרש"ל, וכ"כ הרש"ש, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**ב** הרמב"ם בפ"ג מעירובין הי"א פירש דאיירי בדין פרצה יותר מי', ובזה הוא דאמרינן דאם היתה הפרצה פחותה מעשר ובא להשלימה ליתר מעשר, חוקק בכותל גובה י"ט ומערבין עירוב אחד, ואם בא לפרוץ לכתחילה פרצה יתר מעשר בכל הכותל צריך להיות גובה הפרצה מלוא קומתו, - והמ"מ שם כתב לפרש דהוא משום דכשבא להשלים פרצה פחותה מי' ליותר מי', מעשיו מוכיחין שהוא רוצה להסתלק מענינו שהיו יכולין לערב ב', דאל"כ למה הוא מרבה בפרצה, ולזה די בגובה י', אך כשבא לפרוץ בתחילה צריך מלא קומתו, שיראו החצירות כאחד בהיות אדם עובר מזל"ז בלא דוחק, ואל"כ אין מעשיו מורין על כוונת סלוק אלא שרוצה להשתמש עם בני החצר השניה ואירע לו שחקק יותר מי', וזהו מה שאמרו דהתם מסתלק לי' הכא לא מסתלק לי', - וצ"ב דמה לנו ולדעתו, הרי כל דאיכא פרצה יותר מי' שאין שם מחיצה גבוהה י"ט, אין המחיצה מתרת, והיאך הם מערבין שנים, ועי' בגאו"י שתמה כעי"ז.

**ג** הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"א הלכה כ"ט ל' פירש דאיירי כשחקק בכותל רחב דע"ד, ובזה הוא דאמרינן דאם הי' סולם קצר שאינו מגיע לראש הכותל וחקק בכותל רחב דע"ד, סגי במה שאין מן החקק ולמעלה י"ט, לפי שיכול לעלות דרך הסולם אל החקק ומן החקק אל הכותל, אך אם חקק בכותל ועשאו כמין סולם, צריך לחקוק מלא קומת הכותל חקק שלא כנגד חקק,[[91]](#footnote-92) דאל"כ א"א לו לעשות דרך שם אל ראש הכותל, שהרי מה שלא נחקק נוגע את צידו ומעכבו, וכ"נ בד' הרשב"א והריטב"א בסוגיין שפירשו כן,[[92]](#footnote-93) ועי' בחי' המאירי במה שהוסיף לפרש בזה,[[93]](#footnote-94) - והגאו"י הק' דמ"ש זמ"ז, והחזו"א בסימן צ"ו סקכ"ח הוסיף להקשות, דכיון דכשחקק כולו בכותל בעינן לחקוק מלא קומתו דאל"כ לא מסתלק לי', א"כ מה מהני הא דלמטה איכא סולם, הרי למטה ליכא סולם אלא חקק הכותל, וכתב דהגע עצמך כותל מ' וסולם י' וחקק כ"א מסתלק לי', וכותל כ' וחקק י"א לא מסתלק לי.

**ד** בפי' ר"ח פירש, דאם חקק בכותל להשלים ד"ט בחלון, סגי במה שחוקק ד' טפחים בתוך י', ואם חקק כולו בכותל כעין פתח, צריך שיחקוק מלא קומתו, ומשום דבחלון דאית לי' רווחא מאבראי שנכנס ויוצא מסתלק לי' מן החלון ודיו בד"ט בתוך י', אך כשחקק כל הכותל ועשאו כפתח, לא מסלק נפשי' מהכא ובעי ליכנס ולצאת בו וע"כ בעינן שיהא מלא קומתו, והביאוה"ל בסימן שע"ב ס"ד למד מדבריו דכל הא דתנן בריש פירקין דסגי בד"ט, הוא בחלון, אך בפתח העשוי לכניסה ויציאה לא סגי בזה ובעינן שיהא מלא קומתו, ועיי"ש שצידד דסגי שיש בו י"ט דבשיעור זה נקרא פתח לענין מזוזה, ומה שאמרו מלא קומתו אפשר דכונתם ג"כ לשיעור זה.

**עשאו לאילן סולם מהו וכו', עד כאן לא קאמר רבי וכו' ה"מ ביה"ש אבל כולי יומא לא,** בפירש"י כתב דהיינו דאף דלרבי לא גזרו על שבות ביה"ש ובביה"ש יכול לעלות על האילן,[[94]](#footnote-95) מ"מ לגבי עירובי חצירות דפתח משוי להו חדא ע"י עירוב,[[95]](#footnote-96) אי לא חזי לתשמישתי' כולי יומא לאו פיתחא מיקרי ולא התיר העירוב ביה"ש.[[96]](#footnote-97)

אך דעת רנב"י לקמן דדין אילן תלי בפלוגתא דרבי ורבנן, והקר"א פירש דס"ל דאף דלא חזי לכולי יומא, מ"מ בשעת קניית העירוב חשיב כפתח, - והא דשרי אף אחר ביה"ש דכבר אינו פתח כתב הרשב"א דהוא משום דהו"ל כעירב דרך הפתח ונסתם הפתח דשבת כיון שהותרה הותרה, - והתו"ש בסימן שע"ב סקמ"ו הק', דהרי כל שעתיד להתבטל בשבת לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, וכן הק' בגל' הגרע"א לשו"ע שם והניח בצע"ג,[[97]](#footnote-98) וכתב דכל הא דאסרינן כשהוא עתיד להתבטל, היינו בגונא דאם הי' קלקול זה בביה"ש הי' העירוב בטל, ובזה אמרינן דהוי כאילו נתקלקל בביה"ש, ומשא"כ באילן דהקלקול שנתקלקל בשבת ל"ש בביה"ש, שהרי בביה"ש לא גזרו על שבות זה, שפיר אמרינן הואיל והותרה הותרה, והביאו הפמ"ג באש"א שם סקכ"ד וקלסי',[[98]](#footnote-99) - והגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן י"ד כתב דהא דמהני הוא בצירוף הא דגם בשבת הוי פתח ואריא הוא דרביע עלי', וכ"כ המחה"ש בסימן שע"ב סקכ"ד, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן צ"ו סקל"א.[[99]](#footnote-100)

**עשאו לאשירה סולם,** בפירש"י כתב דמיבע"ל אף את"ל דבשאר אילן פתח הוא, שמא באשרה אסור משום דהוא נהנה באיסוה"נ, וכ"נ ממה שאמרו דתיבעי לר"י משום דלא שרי אלא התם דבתר דקנה לי' עירוב לא ניח"ל דלינטר, והרי דמיבע"ל לאסור משום ההנאה מן האשירה, ולכאו' לפ"ז מתפרש הא דפשיט לי' דאילן מותר ואשירה אסור, דהוא משום דאף דפתח האסור חשיב כפתח, מ"מ באשירה אסור משום דהוא נהנה באיסוה"נ, וכ"ה גם בהא דאמר רנב"י דאשירה פלוגתא דר' יהודה ורבנן, דלרבנן אסור משום דהוא נהנה באיסוה"נ.[[100]](#footnote-101)

אך הרשב"א כתב דהא דפשיט דאילן מותר ואשירה אסור, הוא משום דבאילן דבחול הוי פתח מעליא, אע"ג דבשבת אינו יכול ליכנס בו, אריא הוא דרביע עלי', ומשא"כ באשירה דאף בחול דאי"ז פתח אף בחול, וכ"כ המאירי, וצ"ב דמ"ט לא פירשו דהוא משום האיסור ליהנות באיסוה"נ, כאשר כ"ה מבו' בל' האיבעיא דמיבע"ל מכח זה, וכ"ה מבו' גם בד' רנב"י דזהו הטעם לאסור, - וביותר צ"ע בד' הריטב"א שכתב דאילן מותר משום דחזי לימות החול, ואשירה אסור ואפי' לר' יהודה דשאני התם דלא ניח"ל דלינטר, ולכאו' נכללו בדבריו ב' טעמים לחלק בין אילן לאשירה, חדא דאילן חזי לימות החול ואשירה לא חזיא בימות החול, ועוד, דבאשירה אסור משום דהוא נהנה באיסוה"נ, וצ"ע.[[101]](#footnote-102)

**עד כאן לא קאמר ר' יהודה דמותר לקנות וכו',** בפירש"י פירש דמיבע"ל אם יש לאסור באשירה משום דהוא נהנה מן האשירה, ואף לר' יהודה דמותר לקנות בית באיסוה"נ, היינו משום דאין מערבין בתחומין אלא לדבר מצוה ומצוה לאו ליהנות ניתנו, ומשא"כ בעירובי חצירות דלהנאתו הוא והוי הנאה, או"ד דאע"ג דאסור בהנאה הא לא משתמש בה מידי, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש, דל"ד להא דאסרינן לקנות בית באיסוה"נ, דהתם הו"ל כנהנה מהאיסוה"נ שמניחין בו העירוב ומשתמש שם, אך הכא לא חשיב כנהנה באיסוה"נ במה שקונה עירוב ע"י האשירה, כיון דאינו משתמש בה,[[102]](#footnote-103) ועי' בחזו"א בסימן צ"ו סקל"א במש"כ לפרש בזה בע"א.

**מתקיף לה רב חסדא אדרבה אילן דאיסור שבת גורם לו ניתסר אשירה שאיסור דבר אחר גורם לו לא ניתסר,** הרשב"א כתב דהוא משום דבאילן שאינו ראוי כלל בשבת ל"ה פתח, דאף דהוא ראוי בחול, מ"מ כיון דכל עצמו של פתח אינו אלא להתיר בשבת ל"מ, כיון שאינו יכול ליכנס בו בשום צד בשבת, ומשא"כ באשירה דלאו דמשה דאפשר דיבא גוי ויבטלה ויהא מותר בשבת, אף מעכשיו רואין אותה כאילו ביטלה והו"ל כפתח, וכ"כ הריטב"א והמאירי, - והריטב"א הוכיח דאיריי הכא באשירה של גוי, דאל"כ ודאי ל"ה פתח דכתותי מכתת שיעורי', וכ"כ בס' המאורות.

אך התוס' לקמן פ' ב' כתבו דהא דאשירה הוי פתח אף דכתותי מכתת שיעורי', הוא משום דחזי לעלי', ויתבאר בעזה"י במקומו, ובחי' הגרע"א בסוגיין הוכיח מדבריהם דאיירי הכא אף באשירה של ישראל שאין לה ביטול, וכתב דיש לדחות דס"ל כדעת ר"ת דאף באשירה של גוי אמרינן כתותי מכתת שיעורי', וכתב דכן נראה מסתימת השו"ע, ולפ"ז צ"ע דמ"ש אם איסור שבת גרם לו או איסור דבר אחר גרם לו, - ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ד כתב דהוא משום דבאילן דאיסור שבת גרם לה, כיון דאנו באים לתקן בעירוב איסור דשבת, ל"מ תיקון זה היכא דא"א בלא איסורא דשבת לעלות באילן, ועד"ז כתב הלבוש בסימן שע"ב סט"ו, והביאו המ"ב שם ס"ק קי"ד.

בתוס' הרא"ש הק' דהיאך שרינן באשירה, הרי יש בה גם איסור שבת, שהיא אילן, וכתב דאיירי באשירה יבישה שאין בה משום משתמש במחובר, והריטב"א כתב דאיירי באשירה תלושה, ועי' בחי' הגרע"א במש"כ לדון בזה בע"א.

הראשונים נחלקו בהכרעת ההלכה בדין אילן ואשירה, דדעת הר"ח דקי"ל כרב חסדא דאשירה מותר ואילן אסור, וכ"כ הרא"ש בסימן ד', וכ"כ הרשב"א בשם הראב"ד, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב חלק ט"ו, - והרמב"ם בפ"ג מעירובין ה"ח כתב דקי"ל דאילן מותר ואשירה אסור, וכ"כ בס' המאורות,[[103]](#footnote-104) - והרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"א הל"ב כתב לעיקר דקי"ל דבין אילן ובין אשירה שרי, אלא שחשש לדעת הר"ח ודעימי' דאילן אסור,[[104]](#footnote-105) - ועי' בחי' הרשב"א והריטב"א בסוגיין במש"כ עוד בזה, ועמש"כ החזו"א בסימן צ"ו סקל"ג.

\*האהעו"ז בסימן שס"ה ס"ח הק', לדעת הסוברים דקי"ל דעשאו לאילן סולם מותר משום דלא גזרו על שבות ביה"ש, דא"כ מ"ט אמרו לעיל ע"ו א' דל"מ העירוב היכא דמפסיק בין החצר לעירוב בית שאינו בכלל העירוב, הרי בביה"ש מצו להביא העירוב אצלם, ונת' הדעות בזה באורך לעיל שם.

י"ט אדר ע"ח

דף מס' 5

**ע"ח ב' -** **חריץ שבין ב' חצירות עמוק י' ורחב ד',** בכלאים פ"ד מ"ג תנן דחריץ עמוק י' ורחב ד' הוי מחיצה לענין כלאים, ובירושלמי בריש מכילתין מבו' דחריץ נידון משום מחיצה להתיר את המבוי, ובר"פ עושין פסין מבו' דחריץ נידון משום מחיצה לאשוויי רה"י, וכמו שאמרו שם דהוא נידון משום דיומד, ובפירש"י לעיל כ"ב א' ד"ה ומחתנא, והאריכו בזה בתשו' אמונת שמואל סימן מ', ובתשו' חכם צבי סימן ה',[[105]](#footnote-106) - והחכם צבי שם כתב, דהא דמהני החריץ להבדיל בין הרשויות הוא משום דאמרינן גוד אסיק, וכ"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ט.

בפירש"י כתב דהא דבעינן שיהא רחב ד' הוא משום דאם אינו רחב ד' נח לפסעו משפתו אל שפתו, וכ"כ התוס' בד"ה וכן וריו"נ הריטב"א והמאירי, וכ"כ הרשב"א והר"ן לעיל ע"ו ב', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"א הי"ב.[[106]](#footnote-107)

אך בתשו' נפש חי' סימן כ"ה כתב דהא דחריץ שאין ברחבו ד' ל"ה מחיצה, הוא משום דכל שאין בין המחיצות ד' ל"ה מחיצות במקומם דאין מחיצה לפחות מד',[[107]](#footnote-108) וע"כ לא אמרינן ע"ז גוד אסיק, וכ"כ האבנ"ז באו"ח סימן ער"ב סק"א, והחזו"א בסימן ק"ח סקי"ג,[[108]](#footnote-109) ועיי"ש שהביא כן מד' רש"י בשבת ט' א' ד"ה פתח נעול דל"ש גוד אחית במחיצה שאין בין חלל המחיצות ד', וכ"ה גם בפירש"י שם ק"א א' ד"ה אין, - אך בדעת הראשונים שהוצרכו להא דמיפסע פסעי לי', נראה דהוא משום דשפיר חשבינן לה כמחיצה למקום ד', דהמקום שמעבר לחריץ שאנו באים להתירו ע"י החריץ יש בו ד', ודמי לכל עמוד ותל דהוו רה"י, וחשיבי מחיצותיו מחיצות למקום ד', ע"י דהוו מחיצות למקום שע"ג התל.[[109]](#footnote-110)

\*בהגה' הב"ח על הרי"ף לעיל ע"ז א' כתב, דחריץ שבין ב' חצירות דצידו אחד עמוק י' וצידו אחד שוה לארץ, דהו"ל מחיצה אף כשאינו רחב ד', דכיון דצידו אחד שוה לארץ אין נח לפסעו והו"ל ככותל דאף דאינו רחב ד' הוי מחיצה, ואף דלא איירי כשצידו השני שוה לארץ ממש, אלא שבצידו השני אין החריץ עמוק י', וכמו שפירשו רש"י וש"ר שם, וצ"ע, - ובד' השעה"צ סימן שס"ג ס"ק ק"ז מבו', דאף אם החריץ רחב ד' בראשו, מ"מ כל שבתחתיתו אינו רחב ד', וליכא גובה י' ברוחב ד', ל"ה מחיצה, עיי"ש, ולפ"ז כ"ש דבגונא דהב"ח ל"ה מחיצה.

\*בד' הראשונים מבו' דכל הא דכשהחריץ רחב ד' הוי מחיצה, הוא משום דלא פסעי לי', ומבו' דאם הוי פסעי לי' ל"ה מחיצה, וכ"ה מבו' מדינא דנתן עליו נסר, ונת' להלן, וצ"ע, דהרי אף אם הוי פסעי לי' הי' תוך החריץ רשות לעצמה, ויש על מחיצותיו תורת מחיצות, ומ"ט לא נימא ע"ז גוד אסיק,[[110]](#footnote-111) והרי אף במחיצות שאינם ניכרות, נת' בר"פ כל גגות מד' הראשונים דמדינא אמרינן בהו גוד אסיק, אף דלמעלה מיפסע פסעי להו, - וצ"ל דל"מ דינא דגוד אסיק אלא כלפי המקום דיש להמחיצה תורת מחיצה למטה, וע"כ אף דבחריץ אמרינן גוד אסיק כלפי המקום שע"ג החריץ, דכלפי מקום זה יש להחריץ תורת מחיצה למטה, מ"מ כלפי החצירות דאין להחריץ תורת מחיצה כלל, כיון דמיפסע פסעי לי', לא אמרינן גוד אסיק,[[111]](#footnote-112) וזה ע"ד שמצינו לקמן צ"ה א' ובסוכה י"ט א' בדין פי תקרה, דלדעת רבא ל"מ אלא להמקום שנעשה בשבילו, והרי דשייך שיתחלק הדבר שיהא עליו תורת מחיצה כלפי מקום זה ולא יהא עליו תורת מחיצה כלפי מקום זה.

\*הריטב"א כתב דאם מקצת החריץ עמוק י' ורחב ד' ומקצתו אינו עמוק י' או שאינו רחב ד', יש לנו לדון הרחב והעמוק כמחיצה ואידך כאילו אין שם מחיצה אלא שהוא פרוץ, ואם הפרוץ הוא פרוץ ברובו שהוא כפרוץ במלואו וכו' מערבין אחד ואין מערבין שנים, - והחזו"א בסימן צ"ו סקמ"ג עמד בזה, דאף כשהוא פרוץ ברובו, מ"ט אין החצר ניתרת מדין פס ד', דאף דלדעת רב יוסף לקמן פ"ט ב' ל"מ גיפופין שע"י גוד אסיק, אך אנן לא קי"ל הכי, ועיי"ש מש"כ לדחוק בזה.[[112]](#footnote-113)

**אפי' מלא קש ומלא תבן,** התוס' הק' דהרי אפי' פירות מבטלי מחיצתא, וכמו שאמרו בשבת ק' א' דבור ברה"ר מלא פירות וזרק לתוכו פטור משום דפירות מבטלי מחיצתא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דאף דמדאורייתא מבטלי, מ"מ לענין עירוב דרבנן אין מבטל מחיצה אלא דבר שאינו ניטל בשבת דמבטל לי', וכ"כ התוס' בשבת ק' א' ד"ה פירות, ובתוס' הרא"ש הוסיף לפרש, דהא דמדרבנן אי"ז מבטל מחיצה, הוא משום דחיישינן דאם יערבו א' פעמים שניטלין התבן והקש בחול ויטלטלו בשבת זו כמו שעשו בשבת אחרת, - והתוס' בשבת שם הוסיפו, דאף דרק מדרבנן גזרו דאינו ממעט, מ"מ ה"ז מועיל אף לקולא דמערבין שנים ואין אוסרין זע"ז, ועי' בגאו"י במשה"ק ע"ז, והתוס' הק' ע"ז מהא דמדמינן לה בסוגיין לבית שמילאהו דהוי לענין אהל דאורייתא, והרשב"א כתב דפריך במכ"ש, דאפי' מדאורייתא לא מבטל, וכ"ש לגבי עירוב, וכ"כ הריטב"א,[[113]](#footnote-114) ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**ב** בפי' ר"ח בשבת שם כתב דהא דפירות מבטלי מחיצתא הוא כשביטלם לגבי הבור, וכ"כ הרשב"א שם בשם ר"ה גאון, ועד"ז כתב האו"ז בסימן ק"פ, דפירות דחשיבי ודרך לעשות מהן אוצר, מסתמא בטלינהו ומבטלי מחיצתא, והובאו דבריו בהג"א בסימן ה', ופסק כן הרמ"א בסימן שע"ב סט"ו, (והמג"א שם סקכ"ח נחלק ע"ז, ועמש"כ החזו"א בסו"ס צ"ז), - והרמב"ן שם הק' ע"ז דאין דרך לבטל פירות בבור ובטלה דעתו אצל כל אדם, וכמו שאמרו בסוכה ד' א' דל"מ מיעוט בכרים וכסתות דבטלה דעתו אצל כל אדם, והרשב"א שם כתב בדעתם דאף דבטלה דעתו אצל כל אדם, ולענין סוכה ל"מ, מ"מ לגבי שבת הוי מיעוט,[[114]](#footnote-115) ועי' בתשו' זרע אמת ח"א סימן מ"ה (עו.) במש"כ לפרש טעם החילוק בזה, וצ"ע,

**ג** הרמב"ן שם כתב די"מ דאיירי בפירות של טבל, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם בשם תוס', וכ"כ הרשב"א והריטב"א בסוגיין, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א הכ"א, - אך התוס' שם כתבו דאין לפרש כן, דאף דטבל אינו ניטל מדרבנן, מ"מ כיון דמדאורייתא הוא ניטל, מ"ט הוא מבטל מחיצה מדאורייתא והזורק לתוכו פטור.[[115]](#footnote-116)

**ד** הרמב"ן שם כתב דהא דפירות מבטלי מחיצתא אף דלא מבטל להו, הוא משום שאין עמקו ורחבו ניכר ואינו משתמש לו ובעינן מחיצות ניכרות, וכ"ז הוא לענין רשות שבת דבעינן עמוק י' ורחב ד' ומחיצות ניכרות, אך לא מבטלי למיהוי אינהו מחיצה ולשוויי ב' רשויות רשות אחת ולצרפן, - והר"ן שם כתב, דשאני לענין עירוב רשותא דמידי דקביעותא בעינן, כמו שאמרו דצריך סולם קבוע ולא סגי בסולם עראי, אך למיהוי רה"י בעינן מחיצות הניכרות וליכא, ונתחדש לפ"ז, דאף דלענין רה"י בעינן מחיצות הניכרות, מ"מ להבדיל בין ב' החצירות ל"ב לזה, ואף אם אין המחיצות ניכרות מערבין ב', ואין אוסרין זע"ז, ויש לפרש כן גם בד' הרמב"ן, אך באבי עזרי פ"ד מסוכה הי"ג פירש לד' הרמב"ן בע"א.

**נתן עליו נסר שרחב ד"ט,** המאירי כתב דכל שהוא פחות מד"ט לאו פתח הוא, ובפשוטו הוא משום דשיעור פתח הוא בד"ט, וע"ד מש"כ בפירש"י לעיל דבסולם בעינן שיהא רחבו ד"ט משום דשיעור פתח הוא ד"ט, אך בפי' ריו"נ כתב דהוא משום דכל שאינו רחב ד"ט אדם ירא לעבור מזל"ז, וע"כ לא חשיב כסתום כלל.[[116]](#footnote-117)

**וכן ב' גזוזטראות זו כנגד זו מערבין ב' ואם רצו מערבין א',** בפירש"י כתב דאיירי כשנתן נסר רחב ד' כמין גשר מזל"ז דהו"ל כפתח וע"כ אם רצו מערבין א', וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מעירובין הי"ד, והטוש"ע בסימן שע"ג, - והתוס' הק' דא"כ מ"ט כשאינם זו כנגד זו אין מערבין א', ומ"ש ממה שאמרו לעיל ע"ז ב' דהניח סולם מכאן וסולם מכאן, דכל דיש ברוחב הכותל ד"ט ה"ז ממעט אף אם הן מופלגין טובא זמ"ז,[[117]](#footnote-118) - והרשב"א והריטב"א כתבו דהא דהתם ממעט, הוא משום דהו"ל ב' הסולמות כב' פתחים הפתוחים על גג משותף, כיון שרוחב הכותל ד' דהו"ל כגג, וזה כמו שפירש הרשב"א לעיל שם, אך בפירש"י לעיל שם פירש דחשיב כפתח בין החצירות כיון שעולה לראשו ומהלך בראשו עד שמגיע לסולם השני, ולפ"ז לא א"ש, ועי' בחזו"א סימן צ"ו סוסקל"ז במה שהוסיף לפרש בזה, ובמש"כ בטעם הא דבנסר לא אמרינן דהוא רשות לעצמה ומערבין דרך רשות זו, - והריטב"א כתב בשם תוס', דבגזוטראות שהמהלך בנסר שביניהן מהלך ע"ג אויר, בעי תשמישתי' טפי, וע"כ כל שהוא זו שלא כנגד זו שצריך לתת הנסר באלכסון בעית תשמישי' ולא מסתגי לי', ועד"ז כתב בפי' ריו"נ.

בפסקי ריא"ז ה"ג דין ג' כתב דצריך שיהא הנסר קבוע שלא יהא ראוי ליטלו משם בשבת, והביאו המג"א בסימן שע"ג סק"א והמ"ב שם סק"ב,[[118]](#footnote-119) - אך הנהר שלום שם סק"א כתב דמסתימת הפוסקים ומד' הרמב"ם בפ"ג מעירובין הי"ד לא משמע כן, - ועמש"כ לדון בזה בחזו"א סימן צ"ו סקמ"ב

התוס' כתבו בשם ר"ת דלא איירי בנותן נסר מזל"ז, אלא איירי כשאין בין הגזוזטראות ד', ובכה"ג הן מערבין א' משום דרגיל לפסוע מזל"ז, דומיא דחריץ שאינו רחב ד',[[119]](#footnote-120) והריטב"א הביא כן מתוספתא בפ' בתרא, דב' גזוזטראות וכו' בין זל"ז ד"ט מערבין ב' ואין מערבין א', פחות מכאן מערבין א' ואין מערבין ב', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"א הי"א, וכ"כ המ"מ בפ"ג מעירובין הי"ד בשם הרשב"א.

אמנם התוס' כתבו דאם ליכא ד' מזל"ז מערבין ב' ואם רצו מערבין א',[[120]](#footnote-121) וכ"נ בד' תור"פ, וכ"כ הריטב"א, וכתב דד' התוספתא אינם מתישבים לפי ל' משנתינו, וכתב דל"ד לחריץ שאינו רחב ד"ט דמערבין א' ואין מערבין ב', דשאני הכא שהם גזוזטראות חלוקות ובעיתא תשמישתייהו קצת,[[121]](#footnote-122) - אך הב"ח בסימן שע"ג והמג"א שם סק"ב כתבו, דמש"כ התוס' דמערבין ב' ואם רצו מערבין א', היינו כשאינם סמוכות זל"ז בתוך ד"ט בכל רוחב הגזוזטרא, וגם אי"ז ביותר מי' אמות, אך אם הן סמוכות זל"ז בתוך ד' בכל רוחב הגזוזטרא, או ביותר מי' אמות, מערבין א' ואין מערבין ב', - והט"ז שם סק"ב כתב דמש"כ התוס' דמערבין ב' לא קאי על הגזוזטראות, אלא על החצירות הפתוחות להן, והחזו"א בסימן צ"ו סקל"ח כתב להגי' בד' התוס'.

\*המ"ב בסימן שע"ג סק"ז כתב, דבגונא שנתן נסר בין הגזוזטראות, אף דאם רצו מערבין ב', מ"מ בכה"ג אסורין לטלטל על השטח שכנגד הנסר וגם על הנסר עצמו, שהרי כל אחד פרוץ למקום חבירו ואוסרין זע"ז, ועד"ז כתב השעה"צ שם סק"ד בגוונא שאין בין הגזוזטראות ד"ט במקצת מן הגזוזטרא, דאף דהן מערבין ב', מ"מ על חלק הגזוזטרא הסמוכה לגזוזטרא השני' בתוך ד', אין מטלטלין את כלי הבית, - אך החזו"א בסימן צ"ו סקל"ח כתב, דכיון דהגזוזטרא הויא רה"י מדין חורי רה"י, הרי דבמקום שאינה פתוחה לחברתה חשיב כמו דאיכא גיפופין, וה"ז מועיל להתיר את כל הגזוזטרא, ואף במקום שהיא פתוחה לחברתה, והיינו דל"ב גיפופין ממש, אלא כיון דבמקום שאינה פתוחה לרה"ר, היא מובדלת לעצמה מכח הא דהויא חורי רה"י, חשיב כגיפופין, ושם סוסקל"ט תמה ע"ד המ"ב, דאם לא חשבינן לה כגיפופין, א"כ יש לאסור את כל הגזוזטרא משום שהוא פרוץ במלואו למקום שפתוח לגזוזטרא השני',[[122]](#footnote-123) ויש לפרש כן במש"כ בקיצור פסקי הרא"ש דב' גזוזטראות שנתן ביניהם נסר רחב ד', מערבין א' ולא ב', (אך הטוש"ע בסימן שע"ג כתבו דהוי כפתח ואם רצו מערבין א').

**והא אנן תנן מתבן שבין ב' חצירות גבוה י"ט מערבין שנים ואין מערבין א',** בפירש"י משמע דמייתינן מהא דמערבין שנים, וצ"ב דאטו ס"ד דמחיצה שלא ביטלה אינה מחיצה כלל, ומקום המוקף ג' מחיצות שלא ביטלם ל"ה רה"י, ובלא ד' רש"י הי' מקום לפרש דמייתינן מהא דאין מערבין א' וחשיב דליכא פתח ביניהם, ובזה הוא דס"ד דלא סגי במחיצה לבטל הפתח, אלא אם ביטלה שם, דעי"ז בטל הפתח, ושמא הוא רק לגבי דין דיורין דכל דליכא מחיצה הוו דיורייהו כי הדדי, ובזה הוא דס"ד דכל שלא ביטל את המחיצה אכתי חשבינן לה כרשות אחת והוי דיורייהו כי הדדי, וצ"ע.

**לענין מחיצה כו"ע לא פליגי דהויא מחיצה,** בפירש"י כתב דאע"ג דעתיד ליטלו, מ"מ כל כמה דהוי התם מחיצה היא, ונתחדש בזה דמהני הא דהו"ל מחיצה, דמכח זה אין מערבין אחד, ולא אמרינן דחשיב דיש פתח ביניהם, ודכל שלא נתבטל הפתח בביטול גמור אכתי חשיב דאיכא פתח ביניהם, - ולכאו' כ"ז הוא משום דמחיצה זו בעודה קיימת הויא ביטול על הפתח, אך אם הי' חפץ גבוה י' מונח במקום הפתח, וכשיבא לצאת יזיזנו משם, אי"ז ביטול כלל על הפתח, ובכה"ג ודאי דמערבין אחד.[[123]](#footnote-124)

**מלא עפר וכו',** בעיקר דין ביטול נחלקו הראשונים בסוכה ד' א', דבפירש"י שם כתב לענין מיעוט בסוכה דסגי בביטול לז' ימי החג, וכ"כ הרא"ש והר"ן שם,[[124]](#footnote-125) וכ"כ בפסקי רי"ד וריא"ז שם,[[125]](#footnote-126) - אך בפי' ר"ח כתב דבעינן ביטול לעולם, וכ"כ הראבי"ה בסימן תקצ"ט והריטב"א, וכ"כ בארחות חיים הל' סוכה סימן כ"ד בשם בעל התוס'.[[126]](#footnote-127)

והרא"ש שם הוכיח דסגי בביטול לזמן ממה שאמרו לעיל ע"ז ב' דדבר שאינו ניטל בשבת ממעט, ובדבריו שם משמע דהוכיח גם מהא דבחריץ מהני מיעוט בדבר שאינו ניטל בשבת, וכמו שאמרו בסוגיין דאפי' ארנקי מבטל אינש, וכן פירש לדבריו בתשו' זרע אמת ח"א סימן מ"ה נו., עיי"ש, וכ"כ הגר"א בסימן שנ"ח ס"ב, דמהא דארנקי הוי מיעוט מוכח דסגי בביטול לשבת אחת,[[127]](#footnote-128) - אך הריטב"א שם כתב דאף דבעינן ביטול לעולם, מ"מ בדבר שאסור ליטלו סגי בביטול ליומו, דכל הא דבעינן ביטול לעולם הוא כדי שלא ימלך ליטלו, ופירש בזה למה שאמרו בב"ב כ' א' דבן ח' ממעט בחלון, אף דאי"ז מיעוט לעולם,[[128]](#footnote-129) וכ"כ בעליות דרבינו יונה בב"ב שם, וכ"נ בד' הרשב"א והריטב"א שם.[[129]](#footnote-130) ולפ"ז ניחא הא דדבר שאינו ניטל בשבת ממעט, וכ"כ בתשו' זרע אמת ח"א סימן מ"ה (נו:) בדעת הר"ח והראבי"ה,[[130]](#footnote-131) - והתרוה"ד בסימן ע"ה כתב לדון בדעת הר"ח וראבי"ה, דאף דלענין מילי דאורייתא בעי ביטול לעולם, מ"מ לענין טלטול דרבנן סגי בביטול לזמן, וע"כ הוא דאף ארנקי ממעט.

**תבן ואין עתיד לפנותו,** נחלקו הראשונים מהו דחשיב כא"צ לפנותו, ומהו דחשיב כביטול, **א** בפירש"י כתב דא"צ לפנותו היינו דיודעים אנו שאינו צריך לו, ומ"מ לא ביטלו ממש בפירוש, ובפירש"י בסוכה ד' א' כתב דביטלו היינו שביטלו בפיו, ואין עתיד לפנותו היינו דא"צ לפנותו כל ימי החג אך לא ביטלו ממש בפיו, - והריטב"א שם הק' ע"ז דמ"ט ניבעי ביטול בפיו ול"ש בזה הא דדברים שבלב אינם דברים, ומשמעות דבריו שם, דאם הוה בעינן ביטול לעולם, שפיר י"ל דבעינן ביטול בפה, וצ"ב, - ובפי' הר"י מלוניל שם כתב, דכל שלא ביטלו בפירוש חיישינן שימלך ושקיל לי' לבהמה, וכ"כ בפי' רבינו מנוח בפ"ד מסוכה הי"ג, - והפנ"י שם כתב בדעת רש"י, דל"ב ביטול בפיו ממש, וסגי במה שגמר בלבו לבטלו, ואין עתיד לפנותו הוא דא"צ לפנותו, אך לא גמר בלבו לבטלו שם, וכ"ה משמעות ד' רש"י בסוגיין, ועד"ז כתבו המכתם והמאירי שם.[[131]](#footnote-132)

**ב** הבעה"מ בסוכה שם כתב דאין עתיד לפנותו היינו שגילה בדעתו שאין בלבו לפנותו, אלא שהוא מניחו לכל הרוצה לפנותו שיפנהו, וע"כ אי"ז ביטול, - והראב"ד בכתוב שם נחלק ע"ז וכתב דבכה"ג חשיב כביטול.

**ג** הריטב"א שם בסוכה כתב דאין עתיד לפנותו היינו דאין עתיד לפנותו כ"ז שהטומאה בבית, ולענין סוכה הוא דאין עתיד לפנותו כל ז' ימי החג, וביטלו היינו כשביטלו לעולם, וכ"נ בד' הריטב"א בסוגיין, ושמא זהו מכוון ד' הראב"ד בכתוב שם שם.

**עפר ואין עתיד לפנותו,** בפירש"י בסוכה ד' א' דרבנן פליגי על ר' יוסי גם בעפר ואין עתיד לפנותו וס"ל דאינו ממעט, וכ"כ ש"ר שם, וכ"כ התוס' בסוגיין, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות שם, עיי"ש, - אך הבעה"ע בהל' סוכה עט. כתב דעפר ואין עתיד לפנותו לכו"ע ממעט, וכ"כ הריטב"א בסוכה שם,[[132]](#footnote-133) ועי' בס' המכתם שם במה שעמד בזה בד' הרמב"ם.

**הנח איסור שבת דאפי' ארנקי מבטל אינש,** הדרישה בסימן תרל"ג סוסק"ג כתב לדון דכו"ע מודו להך שנויא דדבר שאסור ליטלו בשבת ממעט, והא דמשני רב אשי דשאני חריץ דלמיטיימי' קאי, נפ"מ בזה לענין שאר דינים, אך לענין שבת אף בלא"ה ה"ז ממעט משום שאסור ליטלו משם, וכ"כ הגאו"י.[[133]](#footnote-134)

אך בד' התוס' לקמן פ"ד א' ד"ה כיון וש"ר שם שכתבו דאף דבר שאינו ניטל בשבת אינו מבטל את מחיצת החריץ, מבו' דס"ל דאינך אמוראי פליגי על הך שנויא, וס"ל דקי"ל כוותייהו.

בטעם הפלוגתא אם בשבת אפי' ארנקי מבטל אינש, כתב המג"א בסימן שע"ב סקכ"ז דפליגי אם סגי בביטול לשבת אחת, וכ"נ בד' הגר"ז שם סי"ט, וכ"כ הפנ"י בסוכה ד' א', - אך הדרישה בסימן תרל"ג סוסק"ג כתב די"ל דלכו"ע סגי בביטול לשבת אחת, וטעמא דמ"ד דאף בארנקי בעי ביטול, הוא משום דס"ל דבעינן ביטול בפירוש, ולא סגי במה שבפועל לא יטלנו, וכ"כ השעה"צ בסימן שנ"ח סקל"ו בביאור ד' הגר"א שם, וכ"נ מד' הרא"ש בפ"ק דסוכה סימן ב' שהוכיח מהכא דסגי בביטול לזמן, ולא תלה לה בפלוגתא דהכא, ונת' לעיל בהערה.

למש"כ הרשב"א והריטב"א לפרש לההיא דפירות מבטלי מחיצתא, דהוא בפירות טבל, דאין ניטלין בשבת, מבו' דקי"ל כר"ה ברי' דר"י, דדבר שאינו ניטל בשבת מבטל מחיצה, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ג דין ב', וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"א הל"ט, וכן נקט הט"ז בסימן שס"ג סק"כ,[[134]](#footnote-135) ועי' בגאו"י שהאריך בזה, - אך המג"א בסימן שע"ב סקכ"ז פירש בד' הרמב"ם בפ"ג מעירובין הי"ב דכל הא דמלא עפר או צרורות מערבין א' ואין מערבין ב', הוא משום דחריץ למיטיימי' קאי, אך בלא"ה אינם מבטלין את החריץ אף שאינם ניטלין בשבת,[[135]](#footnote-136) אך הקר"א הק' ממש"כ הרמב"ם שם הי"ג דכל דבר הניטל בשבת כגון הסל והספל אין ממעטין בו אא"כ חיברו בארץ חבור שא"א לשמטו עד שיחפור בדקר, ומבו' דכל שאינו ניטל בשבת ה"ז ממעט, אף דאין החריץ עומד לסתמו בכך, ועמש"כ בזה בעצי אלמוגים סימן שע"ב סק"מ,[[136]](#footnote-137) וכ"נ בד' התוס' וש"ר לקמן פ"ד א' דקי"ל דאף דבר שאינו ניטל בשבת אינו מבטל את המחיצה.[[137]](#footnote-138)

והרמ"א בסימן שנ"ח ס"ב הביא ב' דעות אם בעפר סגי בביטול לשבת אחת, ובד' הגר"ז בסימן שע"ב סי"ט מבו' דתליא בפלוגתא זו אם קי"ל כר"ה ברי' דר' יהושע, - אך השעה"צ בסימן שנ"ח סקל"ו כתב די"ל דאף אם קי"ל דלא סגי במה שאינו ניטל בשבת, מ"מ כל שביטלו להדיא לשבת אחת סגי בהכי, עיי"ש, וזה תליא במה שנחלקו בטעם הפלוגתא אם בשבת אפי' ארנקי מבטל אינש, ונת' לעיל.

התוס' לקמן פ"ד א' ד"ה כיון הק' בהא דאמר התם דפירות טבל הוו מיעוט, ממה שאמרו הכא דעפר ועתיד לפנותו אינו חוצץ, וכתבו דאף דאינו חוצץ לבטל מחיצה המפסיק בין ב' חצירות, מ"מ למעט גובה י' ולשויי' כפתח למרפסת כיון שאינו ניטל בשבת ממעט אע"ג דעתיד לפנותו, ודמי למה שאמרו לעיל ע"ז א' דכפה ספל ממעט, וכ"כ ש"ר שם.

והקר"א בסוגיין פירש לדבריהם, דל"מ דבר שאינו ניטל בשבת אלא לחשבו כתשמישו בנחת לזה, אך ל"מ לבטל המחיצה או לחשבו כפתח בין החצירות, וכ"כ החכם מהר"ש אאיליון בתשו' כנסת יחזקאל סימן ו', וכ"כ העצי אלמוגים בסימן שע"ב סק"מ, עיי"ש, וכ"ה משמעות ל' הריטב"א שם, - אך בתשו' כנסת יחזקאל שם כתב דכל הא דל"מ דבר שאינו ניטל בשבת, הוא לבטל המחיצה, אך שפיר מהני לחשוב כפתח בין החצירות שיערבו אחד, וכ"כ הגר"ז בסימן שע"ב סי"ט, וכ"ה מבו' בד' המ"ב שם סקס"ו, וכ"כ החזו"א בסימן צ"ו סק"א, אך העירו בזה ממש"כ המ"ב שם ס"ק קכ"ד דאם ביטל לשבת אחת ודעתו לפנותו אח"כ, י"א דכיון דדעתו דלא ישאר שם לעולם לא חשיב ביטול וגרע מסתמא ואין יכולין לערב יחד, והרי דאף לענין לאשוויי פתח לערב אחד נחלקו אם סגי בביטול לשבת אחת.[[138]](#footnote-139)

**אבל לארכו אפי' כ"ש נמי שהרי מיעטו מד',** בפירש"י כתב דהיינו דאם הי' אורך הנסר ד' ורחבו כ"ש ונתנו לאורך החריץ, ה"ה ממעט החריץ במקום זה מד' והו"ל כפתח, - והרמב"ם בפ"ג מעירובין הי"ג העמידה בגונא שנתן את הנסר לאורך כל החריץ, וכתב דבכה"ג מערבין אחד ואין מערבין ב', דכיון שנתמעט רוחב כל החריץ, ל"ה מחיצה כלל, והו"ל כפרצה במלואו, ובפי' ר"ח בן שמואל כתב בדעתו דרק אם נתנו לאורך כל החריץ ה"ה ממעט, אך כל שלא נתנו אלא לאורך ד"ט מן החריץ אינו ממעט כלל, וכ"כ בס' הבתים שערי עירובין שער ד' והסכים לזה לדינא, ולכאו' הטעם בזה משום דאף כשמיעט החריץ ע"י הנסר, אכתי לא ניחא תשמישתי', ולא חשיב כפתח, וע"כ אינו ממעט רק כשמיעט כל החריץ דבכה"ג ליכא מחיצה כלל בין ב' החצירות.

בס' שערי ציון סימן ד' הק', דמה מהני שנתן נסר לארכו, הרי אכתי יש לנו לומר גוד אסיק על גידוד החריץ בצידו השני שאין על גביו נסר, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ק"ח סקי"ג במוסגר, - אך למש"כ הראשונים דהא דחריץ פחות מד"ט ל"ה מחיצה, הוא משום דמיפסע פסעי לי', ונת' לעיל, הרי דמה"ט כל שנתן נסר לארכו ומיפסע פסעי ע"ג החריץ, ל"ה החריץ מחיצה.

**נתמעט התבן מי' טפחים מערבין א' ואין מערבין ב',** בפירש"י כתב דהיינו כשנתמעט בחול, והיינו משום דאם נתמעט בשבת אין אוסרין זע"ז, משום דשבת הואיל והותרה הותרה, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין דהא דתניא דנתמעט התבן מי' טפחים שניהם אסורין, הוא כשנתמעט בחול, וכ"כ ש"ר לקמן בסוגיין, - אך בפי' ריו"נ כתב דאף אם נתמעט בשבת אסורין, משום דלא אמרינן הואיל והותרה הותרה היכא דליתנייהו למחיצות, וכמו שאמרו לעיל י"ז א', וכ"כ המאירי, וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א, ובחי' מהרמ"ז הק' ע"ד ריו"נ ממה שאמרו לקמן צ"ג ב' בכותל שבין ב' חצירות שנפל דלשמואל זה מטלטל עד עיקר מחיצה, והרי דאמרינן בזה הואיל והותרה הותרה, ולא חשיב כליתניהו למחיצות, וזה כמש"כ הראשונים דכל דאיכא לעיקר המחיצות דרה"י אלא שנפרצה למקום האסור לה, לא חשיב כליתניהו למחיצות.[[139]](#footnote-140)

**ובלבד שלא יתן לתוך קופתו ויאכיל,** בפירש"י בפי' קמא כתב דהיינו דאסור ליתן בידים לתוך קופתו דילמא שקיל טובא וממעט לה מעשרה וקא מטלטל בחצר האסורה, והראשונים הק' דהרי אף יתמעט בשבת מותר לטלטל בחצירות דשבת הואיל והותרה הותרה, ורב הונא גופי' אית לי' הכי לעיל י"ז א', ומצינו בזה כמה דרכים, - **א** הרשב"א כתב בשם הראב"ד דמ"מ צריך ליזהר שלא יבא לידי כך, והאלי' רבה בסימן שע"ב סקכ"ט והקרבן נתנאל בס"ק ס' כתבו כן גם בדעת רש"י, (וצ"ע היאך זה מתישב במש"כ רש"י דמטלטל בחצר האסורה). - **ב** התור"פ כתב בשם ר"ת מקינון, דאם יתן לתוך קופתו, הוי רגיל להיות פחות מי', ובכה"ג לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, דדמי לבא גוי בשבת, ולמת אחד מן השוק מבעו"י והחזיק ישראל בנכסיו משחשיכה, דלא אמרינן הואיל והותרה הותרה, ועמש"כ החזו"א בסימן צ"ח סק"ד בטעמא דש"ר שלא כתבו כן, - **ג** הריטב"א כתב דחיישינן לשבתות אחרים דלא מסקי אדעתייהו, ובתור"פ כתב דאין לומר כן, דא"כ אף בחול לא יתן לתוך קופתו מה"ט, והחזו"א בסימן צ"ח סק"ג כתב בדעת הריטב"א דרק בשבת יש לחוש, דכיון דמטלטל בשבת זה יבא לטלטל בשבת אחרת, אבל בחול רמי אנפשי' בשבת לדעת אי המחיצה כשרה עדיין. - **ד** לדעת ריו"נ והמאירי לא אמרינן בזה הואיל והותרה הותרה, משום דליתנייהו למחיצות. - **ה** בפסקי רי"ד לקמן צ"ג ב' כתב דגרסינן הכא א"ר הונא אמר רב, ורב לטעמי' דס"ל לקמן שם דלא אמרינן הואיל והותרה הותרה. - **ו** הגאו"י כתב די"ל דלא אמרינן הואיל והותרה הותרה היכא שביטל את המחיצה בידים, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן צ"ח סק"ד.

בפירש"י בפי' בתרא כתב דהא דלא יתן לתוך קופתו, הוא משום דמוקצה מאתמול למחיצה זו, והרא"ש בסימן ה' תמה ע"ז דל"ש בזה מוקצה, ועמש"כ בזה הרשב"א והריטב"א, והרשב"א הכא הסכים לפי' זה, אך בעבוה"ק שער ד' פ"א (המ"א) כתב כפי' קמא דלא יתן לתוך קופתו שמא תפחת המחיצה ולא יכיר.

הרא"ש בסימן ה' כתב לפרש דהא דקאמר ובלבד שלא יתן לתוך קופתו הוא בחול, דמתניתין דאלו מאכילין וכו' בחול קאמר, ועיי"ש שהוכיח כן, דאף דאם רוצה לסלקו כולו בב"א מצי מסלק לי', אבל לא יתן לתוך קופה ויאכיל מעט מעט דלמא ממעט לי' בער"ש סמוך לחשיכה ולאו אדעתי' וקמטלטל בשבת בחצר האסורה, והמ"ב בסימן שע"ב ס"ק ק"מ ובשעה"צ שם ס"ק ק' כתב דלא קי"ל הכי כיון דרוב קמאי פליגי ע"ז, - ובשעה"צ שם סקצ"ט צידד דאף לדעת הרא"ש לא החמירו בכל ימי החול אלא בער"ש, ודלא כל' הטושו"ע שם דלהרא"ש אסור אפי' בחול.

ובאלי' רבה סימן שע"ב סקכ"ט כתב דלדעת הרא"ש לא אסרו אלא בחול ולא בשבת, וכ"כ התו"ש שם סקנ"ה והמאמ"ר שם סק"כ, ועמדו על ל' הטוש"ע דאפי' בחול אסור דמשמע דאף בשבת אסור, והביא לדבריהם בביאוה"ל שם, - אך הגר"ז בסו"ס שע"ב נקט דלדעת הרא"ש אסור אף בשבת, והיינו דכ"ה דאסור בכל ימות החול שמא יתמעט בער"ש סמוך לחשיכה, ה"נ יש לאסור בשבת, וכ"כ העצי אלמוגים שם סקמ"ו והגאו"י בסוגיין, וכן צידד החזו"א בסימן צ"ח סוסק"ג.[[140]](#footnote-141)

כ"ד אדר ע"ח

דף מס' 6

**ע"ט א' -** **ובלבד שלא יתן לתוך קופתו,** הקר"א כתב דבע"כ איירי במתבן שאינו רחב ד', דאל"כ מ"ט לא אסרינן ליתן לתוך קופתו משום דאסור להוריד מן המתבן לחצר, דומיא דכותל שבין ב' חצירות שאסור להוריד ממנו לחצר, אך כתב דאכתי תיקשי מינה לרב דבכותל שאינו רחב ד' לא יזיז אפי' מלא נימא.[[141]](#footnote-142)

ובפי' ריו"נ במתניתין כתב דהאיסור ליתן לתוך קופתו כשנתמעט, הוא משום שנוטל מתבן שברשות חצירו של חבירו, ולכאו' הוא לטעמי' לעיל ע"ז א' דכל הא דכותל שאינו רחב ד' הוי מקו"פ, הוא רק משום שהוא גבוה י', ועיי"ש בהגה' מהרמ"ז ובחצי יהונתן במשה"ק ע"ז, ועי' בעצי אלמוגים סימן שע"ב סקמ"ה.[[142]](#footnote-143)

**בית שבין ב' חצירות וכו' נתמעט התבן מי"ט שניהם אסורין,** הריטב"א פירש דאיירי כשמילא את כל הבית תבן, והנידון הוא על הטלטול בחצירות, וכשנתמעט התבן אסורין ב' החצירות, דמיירי שהבית הזה אין בו מחיצות אלא תקרה, ואף אם יש בו מחיצות איירי שהן פרוצות ביותר מי', וע"כ כל שנתמעט התבן ליכא מחיצה בין ב' החצירות ושניהם אסורין,[[143]](#footnote-144) - וכתב די"מ דלא מילא את כל הבית תבן, אלא התבן נתון באמצעיתו כעין מחיצה מכותל לכותל, וכשנתמעט התבן אסורין בבית מכאן ומכאן שהן אוסרין זע"ז, וכן פירשו התוס' הרא"ש והמאירי והריא"ז, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל ע"ג ב' (ד"ה אלא) ובד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"א (המ"ב) שפירשו כן.

ובפירש"י כתב דאיירי דב' בתים מב' החצירות פתוחות לו, והריטב"א פירש לדבריו דאיירי דהבתים פתוחין ופרוצים לבית התבן במלואם, וכשנפלה המחיצה שבבית התבן, נאסרו אף הבתים ההם, - אך בד' תוס' הרא"ש מבו' דמפרש דאף לפירש"י לא נאסר כשנפלה המחיצה אלא לטלטל באותו הבית.[[144]](#footnote-145)

\***כיצד הוא עושה נועל את ביתו ומבטל את רשותו,** העצי אלמוגים בסימן שפ"א סקי"ב עמד בזה דלפ"מ דס"ד לקמן בסוגיין לפרש דאיירי כשנתמעט התבן בשבת, היאך הוא מבטל את רשותו, הרי ל"ה מצי לערב מאתמול, והו"ל כב' בתים בב' צידי רה"ר והקיפום גוים מחיצה בשבת דאין מבטלין, ועיי"ש שהוכיח מזה דדוקא התם אין מבטלין, משום דאותו הרשות שמבטל עכשיו ל"ה לו בו זכות מאתמול, ומשא"כ הכא, וזה לפ"ד התוס' לעיל ע' ב' ד"ה אבל, ונחלק ע"ד הפרישה שם סקי"ג שכתב דב' בתים בב' חצירות ומחיצה ביניהם ונפלה המחיצה בשבת, ל"מ לבטל רשות זל"ז, ועד"ז כתב החזו"א בסימן צ"ח סק"ה.

והתוס' לעיל ע"ג ב' כתבו דהא דמהני בזה ביטול רשות אף למ"ד דאין ביטול רשות מחצר לחצר, הוא משום דהבית חדא תשמישא הוא לתרוייהו, והחזו"א שם כתב דצ"ל דהיו משמשין תמיד בשותפות בבית התבן, דאל"כ הו"ל כביטול מחצר לחצר, וכתב עוד דצ"ל דהאי בית התבן עדיף מחורבה, דאל"כ תיקשי מינה למ"ד דאין ביטול רשות בחורבה.

**כיון דאיכא תקרה,** בפירש"י כתב דלהך לישנא דהאיסור הוא משום מוקצה, אין אסור משום מוקצה אלא מי' ולמטה, דכל למעלה מי' לאו צורך מחיצה הוא, ועמש"כ בזה הגאו"י והשפ"א והחזו"א בסימן צ"ח סק"א.

**ש"מ מחיצות שאין מגיעות לתקרה שמן מחיצות,**[[145]](#footnote-146)למש"כ הריטב"א דאיירי כשמילא את כל הבית תבן והנידון הוא על הטלטול בחצירות, נתחדש הכא דאף לענין החצירות אמרינן דמחיצות שאין מגיעות לתקרה לא שמן מחיצות, והשעה"צ בסימן שע"ב ס"ק ק"ה תמה ע"ז, דכל הא דל"מ מחיצות שאין מגיעות לתקרה, הוא רק לענין חילוק דיורין בבית, אך לחילוק ב' חצירות ל"ב לזה, שהרי סגי אף במחיצת תבן בעלמא בלא תקרה, וכעי"ז הק' החזו"א בסימן צ"ג סקי"א.

התוס' כתבו דכל הא דל"מ מחיצות שאין מגיעות לתקרה, הוא רק במחיצות עראי, ונחלקו בזה הראשונים והפוסקים, ונת' לעיל ע"ב א'.

**אפי' תימא בבית י' ותבן ז' ומשהו דכל פחות מג' כלבוד דמי,** התוס' כתבו דאביי פליג וס"ל דלא סגי בלבוד, אף דבעלמא אמרינן לבוד בכה"ג, כ"ה דל"מ הכא מחיצות שאין מגיעות לתקרה, אך התוס' הרא"ש בתי' קמא כתב דמודה אביי דסגי בלבוד, והא דלא מוקי לברייתא בכה"ג, הוא משום דקשיא לי' לישנא דנתמעט מי', והחזו"א בסימן צ"ג סקי"ג כתב דגם לפ"ד התוס' קי"ל כר"ה ברי' דר' יהושע דבתראה הוא, וכ"כ הריא"ז בפירקין, והרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"א (המ"ג).

בטושו"ע סו"ס שע"ב כתבו דגדיש שבין ב' בתים מותר להאכיל לבהמתו ממנו בידים, והגר"א שם הק' דמ"ט השמיטו הפוסקים למה שאמרו הכא דהיינו דוקא כשהוא תוך ג"ט לתקרה, וכן הק' התו"ש שם סקנ"ז, ועד"ז הק' בגל' הגרע"א שם ע"ד המג"א שם סקל"א.[[146]](#footnote-147)

**ה"ק או נועל את ביתו או מבטל את רשותו,** בפירש"י כתב דהא דמהני נעילת ביתו, הוא משום דגלי דעתי' דאסתלק מהכא והיינו ביטולי', וכ"כ הריטב"א,[[147]](#footnote-148) אך בפסקי ריא"ז בפירקין (ה"ד דין ב') מבו' שפירש לדין זה בע"א, עיי"ש, וצ"ב.

והריטב"א כתב דללישנא בתרא דבעינן תרתי, בע"כ דנעילת בית לחוד אינה כביטול רשות, והכי קי"ל, אך בל' רש"י בד"ה ואיבע"א משמע דאף ללישנא בתרא סגי בנעילת ביתו לחוד, וכ"כ בחי' המאירי, וכתב דמה שאמרו לעולם תרתי, היינו דלא סגי בביטול לחוד, אך בנעילת ביתו לחוד סגי, ועי' בגאו"י במש"כ בזה.

**ואיבע"א לעולם תרתי כיון דדש בי' אתי לטלטולי,** בפירש"י כתב דה"ה דס"ל להאי תנא בכל מבטלי רשות דבעי לנעול, והתוס' בסו"ד כתבו בדעתו, דדוקא המבטל רשות צריך לנעול, דכיון דרואה אחרים מטלטלין יש לחוש שיבא לטלטל, אך כל שלא ביטל, דאסורין כולן לטלטל, אין לחוש שיבא לטלטל וא"צ לנעול, וכ"כ הרא"ש בסו"ס ז'.

והתוס' וש"ר נחלקו ע"ד רש"י וכתבו דרק הכא יש לחוש שיבא לטלטל, כיון דעד עכשיו הורגלו לטלטל בלא עירוב, וכתבו דגם הכא אין לחוש לכך אלא בשבת ראשונה, אך הרא"ש בסימן ז' כתב דיש להחמיר כד' רש"י, והמבטל רשות צריך שיהא ביתו נעול כל היום והיוצא יצא והנכנס יכנס וינעול מיד אחריו, [[148]](#footnote-149) והובא בשו"ע סימן ש"פ ס"א בשם י"א, והמ"ב שם סקי"א כתב דבמקום הדחק יש להקל בזה.

**וכן אתה אומר בגוב של תבן שבין ב' תחומי שבת,** האור גדול בפירקין פירש דהוא כדינא דלעיל מ"ז ב' דחרם שבין ב' תחומי שבת, ופירשו התוס' שם ד"ה והכלים דהוא משום דחפצי הפקר שבתוך תחום העיר קונים את שביתת העיר, עיי"ש, - אך הדברי יחזקאל בסימן ז' סקי"ב פירש דאיירי כשהתבן הוא שלהם, אלא שמקצתו הוא בתוך תחום עיר זו ומקצתו בתוך תחום עיר זו, ועיי"ש שנסתפק אם הא דאסור ליטול תבן מחוץ לתחומו, הוא כשנוטל תבן של חבירו דקנה שביתה בתחומו של חבירו ואסור להוציאו מתחומו, או דהאיסור בזה הוא כשנוטל תבן של עצמו, דכיון דהוא חוץ לתחומו אסור לטלטלו שם, והחזו"א בסימן קי"ב סקי"ב פירש שנחלקו בזה רש"י והריטב"א, ונת' להלן.

**פשיטא וכו',** בפירש"י כתב דהיינו משום דמאי אולמי' דתחומין מחצירות, הא והא דרבנן היא, וזהו דמשני דאיצטריך לר"ע דתחומין דאורייתא, וצ"ע דמה ענין הא דלא גזרינן בחצירות שמא יתמעט התבן, להא דלא גזרינן בתחומין שמא יטול מתחום חבירו, ועמש"כ בזה בעצי אלמוגים סימן שע"ב סוסקמ"ה?.

**לא צריכא לר"ע דאמר תחומין דאורייתא מהו דתימא ליגזור דילמא אתי לאחלופי,** בפירש"י כתב דהיינו דשמא יקחו מתחום שאינו שלהן וקא עברי אדאורייתא, ולכאו' מכוון דבריו הוא שיקחו מהתחום השני את הכלים של בני התחום השני, ומבו' לפ"ז דלר"ע דתחומין דאורייתא אף תחום כלים דאורייתא, וכמש"כ הרמב"ן לעיל מ"ג א',[[149]](#footnote-150) אך המג"א בסימן ת"ד סק"א הביא פלוגתת המהרלב"ח והמהר"ם אלאשקר בזה,[[150]](#footnote-151) - אך הריטב"א תמה ע"ד רש"י דאפי' לר"ע ליכא איסורא דאורייתא אלא כשיוצא חוץ לתחום, אבל כשעומד תוך התחום ומביא מחוץ לתחום תוך ד' אמות לי"ב איסורא,[[151]](#footnote-152) וכתב דס"ד דיש לחוש שיצא חוץ לתחום כדי להביא אצלו ויעבור על איסור תחומין דאורייתא.

\*בפירש"י לעיל בע"א ד"ה בגוב פירש דאיירי הכא ביו"ט, והיינו משום דבשבת בלא"ה אסור לטלטל את התבן חוץ לד' אמות,[[152]](#footnote-153) ומבו' לפ"ז דאיסור תחומין דאורייתא הוא אף ביו"ט, וכ"ה מבו' בד' הראשונים בכ"ד, - אך בתשו' מעשה נסים להר"א בן הרמב"ם סימן י"ב כתב דאיסור תחומין דאורייתא הוא רק בשבת, עיי"ש, ולדעתו צ"ל דאיירי הכא בשבת, או דאף דאיסור תחומין די"ב מיל הוא רק בשבת, מ"מ איסור תחומין לר"ע הוא אף ביו"ט, ואכמ"ל.

**ואומר ה"ז לכל בני מבוי ומזכה להן וכו',** בעיקר דין הזכי' דבעינן לעירוב, מבו' בד' הבית מאיר באהע"ז סימן פ"ה סוף מד: והגרע"א במהדו"ת סימן פ"ה דבעינן שיקנה אותו הזוכה ויהא שלו לאכלו, עיי"ש, וכ"כ בחי' חת"ס בנדרים פ"ח ב' דבעינן שיקנה לחבירו פת למאכלו, וכן נקט החזו"א בסימן פ"ז סק"ב דבעינן לזכותו זכיית ממון,[[153]](#footnote-154) וכתב דהא דמותר להמזכה לאכלו אע"ג שהקנהו לאחרים, הוא משום דסתמא אין מקפידין, דרובא דעלמא לאו מאנשי ורדינא, ובהעמ"ש סימן קל"ב סקי"ז כתב דבזכיית עירוב ל"ב שיהא לו זכות בהם לגמרי, אלא שלא יהא רשאי חבירו ליטלו ממנו לכתחילה שלא ברצונו אפי' אינו ממונו ממש, עיי"ש, אך גם לפי דבריו הו"ל זכיית ממון, ואך דסגי במה דיש לו זכות בהן לעכב את חבירו מליטלו.[[154]](#footnote-155)

ולעיל ע"ג ב' נת' דמד' הראשונים שם נראה דל"ב שיזכו בזכיית ממון, אלא סגי במה שהפת עומדת לאכילתן, וע"כ הוא דבני חבורה וכו' פת שעל השלחן סומכין עלי' משום עירוב, משום דיכולין לאכול לדעתם וה"ז כאילו נשתתפו עמו ויש לו בהן זכות, אף דבאמת אין להן זכות גמורה בזה,[[155]](#footnote-156) אך יש לדחות, דרק התם דהוא עומד בפועל לאכילתן, ל"ב שיזכו בזכיית ממון, אך בכל זיכוי עירוב דאינו עומד בפועל לאכילתן, ל"מ אא"כ זכו בזה בזכיית ממון, - ואמנם עכ"פ בעינן שיהא העירוב עומד להן לאכילתן, אך בלא"ה ל"מ, - וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א והריטב"א לעיל ס"ח א', והרשב"א בעבוה"ק שער ד' ספ"ה, דמה שאמרו התם דאי בעו מינאי ולא יהיבנא להו בטל שיתוף, הוא משום דכל דקפיד עלי' אי"ז זיכוי גמור, ועד"ז פירש הראב"ד בפ"ה מעירובין ה"ב דכל שהוא מקפיד ע"ז אף בחול, אין זיכויו זיכוי גמור, והרי דבעינן שיהא העירוב עומד לאכילתן.[[156]](#footnote-157)

**ע"י בנו ובתו הגדולים וכו' אבל לא ע"י בנו ובתו הקטנים,** התוס' כתבו בשם ר"ת, והוא בספר הישר סימן קכ"ו וסימן של"ג דלדעת ר' יוחנן בפ"ק דב"מ לגבי מציאת קטן דלא גדול גדול ממש ולא קטן קטן ממש, ה"נ הכא קטן ואינו סמוך על שלחן אביו הוי כגדול ומזכה עירוב על ידו, וגדול הסמוך על שלחן אביו הוי כקטן, ואינו מזכה עירוב על ידו.

אך בד' הרמב"ם בפ"א מעירובין ה"כ מבו' כמש"כ המ"מ שם דמזכה ע"י בנו ובתו הגדולים אף כשהם סמוכין על שלחנו, ואינו מזכה ע"י בנו ובתו הקטנים אף כשאין סמוכין על שלחנו, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קמ"ז בשם יש מי שהורה, וכ"כ השו"ע בסימן שס"ו ס"י בדעה קמייתא.

ובד' הרמב"ן בב"מ י"ב ב' מבו' דהא דמזכה ע"י בנו ובתו הגדולים, הוא אף כשהם סמוכין על שלחנו, אף דמציאתן שלו משום איבה, אך הא דאינו מזכה ע"י בנו ובתו הקטנים הוא רק כשהם סמוכין על שלחנו, אך כל שאינם סמוכים על שלחנו מזכה על ידם.

הרמב"ן שם נחלק ע"ד ר"ת, דהא דגדול וסמוך על שלחן אביו הוי קטן, הוא לענין מציאה ומשום איבה, אך הכא ליכא משום איבה כיון דאביו נותן לו, אע"פ שהוא נותן לו לזכות בה לאחרים, וכ"ה דאם נתנו לו מתנה אין האב זוכה בה, ה"נ הוא זוכה מן האב אף לאחרים.

ובטעמא דר"ת דאינו מזכה ע"י בנו גדול הסמוך על שלחנו, משמע בד' התוס' בב"מ י"ב ב' דהוא משום דס"ל דכ"ה דתיקנו בבנו גדול הסמוך על שלחנו דמציאתו לאביו, ה"נ שאר זכיותיו לאביו, ואם נתנו לו מתנה זוכה בה האב, וע"כ ה"נ ל"מ לזכות לאחרים מיד אביו, וכ"כ המרדכי בפ"ק דב"מ סימן רמ"א בתשו' מהר"ם מר"ב, וכ"כ הקצוה"ח בסימן ע"ר סק"א והנתיה"מ שם סק"ב.

אך בד' הרשב"א בסוגיין מבו' דהוא דין בפנ"ע דכיון דהוא סמוך על שלחנו, ל"מ לזכות על ידו, ונסתפק אם הוא בצירוף הא דמציאתו שלו, או דהוא אף בלא הא דמציאתו שלו, עיי"ש במש"כ בדין עבדו ושפחתו העבריים, וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א, עיי"ש שכתב דהא דמזכה ע"י אשתו אף דמציאתה של בעל, הוא משום דלא חשיבא כסמוכה על שלחנו ואנן תרתי בעינן דאוכלת משלו ומציאתן שלו, וכ"נ גם בד' הריטב"א לקמן פ"ב ב' שכתב דהא דאין מזכה ע"י בנו ובתו הגדולים הסמוכין על שלחנו, הוא משום דנראה כאילו לא יצא העירוב מרשותו, וצ"ב.[[157]](#footnote-158)

בספר הישר לר"ת שם הוכיח דתלי אם הוא סמוך על שלחנו או אינו סמוך על שלחנו, דאל"כ מ"ט ל"מ לזכות ע"י בנו ובתו הקטנים, ומ"ש מאמה העברי' דמצי לזכות על ידה אף דקטנה היא, והוא משום דשיתופי מבואות דרבנן, וכמו שאמרו בגיטין ס"ד ב', - והרמב"ן בב"מ שם כתב לפרש בזה, דאף דהוא מזכה ע"י בנו הגדול הסמוך על שלחנו, מ"מ אינו מזכה ע"י בנו הקטן הסמוך על שלחנו, כיון דמדינא אין זכייה לקטן, ואע"ג דיכול לזכות ע"י אמה העברי' משום דשיתופי מבואות דרבנן, לגבי אב דכיון דתיקנו חכמים שתהא המציאה של אביו בסמוך על שלחנו, אינו זוכה לאחרים אפי' ברשותו, שהרי אין לו יד אלא מדרבנן ואתיא דרבנן ועקרה דרבנן לגמרי דלא תקון לי' זכי' במקום אב אלא לצורך האב.

אך לדעת הרמב"ם ודעימי' דאינו מזכה אף ע"י בנו קטן שאינו סמוך על שלחנו, צ"ב, דמ"ש מאמה העברי' דמזכה על ידה אף דקטנה היא,[[158]](#footnote-159) - והמאירי בגיטין ס"ד ב' כתב דהוא משום דשאני בנו ובתו שידן כידו וה"ה כאלו לא יצא העירוב מתחת ידו,[[159]](#footnote-160) וצ"ע דהרי חזינן דאינו זוכה במציאתן, ומ"ט חשיב דידן כידו, ובגל' הגרע"א בסימן שס"ו ס"י ציין למש"כ בזה הפרישה שם סק"ז והתוי"ט במשנתינו והמגיני שלמה בכתובות מ"ז א', ועי' בחי' רא"ל ח"א סימן פ"ט סק"ג במש"כ לפרש לד' התוי"ט, ועמש"כ עוד בזה בעצי אלמוגים שם סקי"ט ובדברי משפט סימן ע"ר סוסק"א.

התוס' בסוד"ה ומזכה כתבו דבתו אפי' נערה ואינה סמוכה על שלחנו מציאתו לאבי' משום איבה דקידושין, ולא נתפרש להדיא בדבריהם אם מכח זה אף ל"מ לזכות עירוב על ידה, דומיא דבנו גדול הסמוך על שלחנו דלדעתם אינו מזכה עירוב על ידו, ובד' תור"פ מבו' דאף אינו מזכה עירוב על ידה, וכ"כ בחי' המאירי וכ"כ בפסקי מהר"ם מר"ב סימן קצ"ב, וכתב לפ"ז דבנו ובתו הקטנים אין פירושם שוה בין לר' יוחנן ובין לשמואל, וכ"כ השו"ע בסימן שס"ו ס"י דלהסוברים דאינו מזכה ע"י בנו הגדול הסמוך על שלחנו, ה"נ אינו מזכה ע"י בתו נערה אף שאינה סמוכה על שלחנו, - אך הטור שם כתב דמצי לזכות ע"י בנו ובתו הקטנים שאין סמוכין על שלחנו, והמגיני שלמה בכתובות מ"ז א' תמה על דבריו, עיי"ש, והבית מאיר שם כתב לדחוק דד' הטור קיימי בבתו שנשאת ונתגרשה דאין לאבי' רשות בה, וצ"ע.

**וע"י אשתו,** התוס' הביאו להא דמוקמינן לה בנדרים פ"ח ב' כשיש לה בית באותו מבוי דמיגו דזכיא לנפשה זכיא נמי לאחריני,[[160]](#footnote-161) וכ"כ הרא"ש בסימן ח', והרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קמ"ו, ובהגה' ר"פ לסמ"ק סימן רפ"ב.

אך הרמב"ם בפ"א מעירובין ה"כ כתב דמזכה ע"י אשתו ולא הצריך שיהא לה בית באותו חצר, וכ"נ מסתימת ד' הרי"ף בסוגיין, וכ"כ בפסקי ריא"ז בפירקין, - ובתשו' הרמב"ם סימן קי"ט כתב דהוא משום דכל הא דמוקמינן לה כשיש לה בית באותו מבוי, הוא לר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה, אך לרבנן דיש קנין לאשה בלא בעלה, מצי לזכות על ידה אף כשאין לה בית באותו מבוי,[[161]](#footnote-162) וכ"כ הבעה"מ בסוגיין, והרמב"ן בב"מ י"ב ב', וכ"כ בתשו' הר"י בן פלט שהביא בחי' המאירי בסוגיין, וכ"נ בל' הרשב"א והריטב"א בסוגיין, וכ"כ הריטב"א בביצה ט"ו ב' והר"ן שם ט"ז ב' בדעת הרי"ף.[[162]](#footnote-163)

ובדעת התוס' ודעימייהו דס"ל דאינו מזכה ע"י אשתו אלא כשיש לה בית באותו מבוי, כתב הגר"א בסימן שס"ו ס"י דהוא משום דס"ל דקי"ל כר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה, וכמש"כ התוס' והרא"ש בקידושין כ"ג ב', - אך בד' התוס' והרא"ש בנדרים שם משמע דהא דמוקמינן לה כשיש לה בית באותו מבוי, לא תליא בפלוגתא דר"מ ורבנן, דכבר משני רבא התם דלא שייך בזה דינא דר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה, ולא דחינן לפירוקא דרבא, (ודלא כמש"כ הר"ן שם דרבינא אתי למידחי פירוקא דרבא), וכ"כ היש"ש בביצה פ"ב סימן י',[[163]](#footnote-164) - ובד' תור"פ בסוגיין מבו' דהא דאינו מזכה ע"י אשתו כשאין לה בית באותו מבוי, הוא משום שהיא סמוכה על שלחנו, ודמי לבנו ובתו הסמוכין על שלחנו דאינו מזכה על ידם, ועד"ז מבו' בד' ר"ת בספר הישר סימן של"ג, והמהר"ם מר"ב בפסקיו סימן קצ"ב, וכ"נ גם בד' התוס' בב"מ י"ב ב' סוד"ה ר' יוחנן.[[164]](#footnote-165)

בעיקר הא דל"מ לזכות ע"י אשתו רק אם יש לה חצר באותו מבוי דמיגו דזכיא לנפשה וכו', הק' בחי' חת"ס בנדרים שם, דכיון דקנין העירוב הוא שמקנה לחברו פת למאכלו וכו', א"כ אם הוא נותן לאשה פת לאכול למזונותי' בזה יש לה יד גמור ויכול להקנות על ידה לאחר באופן זה,[[165]](#footnote-166) - ויש שהוכיחו מזה דזכיית העירוב אי"ז זכיית ממון, אלא היא זכי' לעירוב, וע"כ כל שאין לה בית באותו מבוי ואינה זוכה בו לעירוב, לא מצי לזכות על ידה, - אך אי"ז מתישב, דהרי אף דאינה צריכה חלק בעירוב, מ"מ שפיר מצי לזכות לה זכי' לעירוב, וכמש"כ הראשונים דיש לזכות את העירוב גם למי שיבא לדור לאחר זמן,[[166]](#footnote-167) ועוד, דאף אם לעירוב ל"ב זכיית ממון, מ"מ ודאי דכל שמזכה להם זכות גמורה, ה"ז מועיל לעירוב, וא"כ מ"ט ל"מ לזכות ע"י אשתו בכה"ג, וצ"ע.

\*בעיקר הא דמוקמינן לה כשיש לה חצר באותו מבוי, כתב בחי' המאירי בסוגיין שהק' הר"א אב"ד דמהיכן יש לה חצר הרי אין קנין לאשה בלא בעלה, והר"י בן פלט השיב דמשכח"ל כשנתן לה בעלה חצר במתנה, או שכתב לה בעודה ארוסה דו"ד אין לי בנכסייך, והמאירי כתב דאיירי כשנתן לה אדם אחר ע"מ שתעשה ממנה צרכי' וייחד לה איזה דבר מיוחד יעשה מן החצר וכו' דשוב אין לבעלה כלום מאותו דבר המיוחד, והר"ן והנימו"י בנדרים שם כתב דאיירי כשכתב לה בעודה ארוסה וכו', - והחזו"א בסימן קי"א סק"ג תמה ע"ד הר"ן, דאף אם אין לה קנין ממון בזה שפיר היא אוסרת, דהעיקר בפיתא תליא וכל ששובת בפיתא ולינה אוסר, ועיי"ש שהוכיח כן מכ"ד,[[167]](#footnote-168) וצ"ע.

**אבל לא ע"י בנו ובתו הקטנים ולא ע"י עבדו ושפחתו הכנענים,** התוס' הק' דלפ"מ דמוקמינן בנדרים דהא דמזכה ע"י אשתו הוא כשיש לה בית באותו מבוי, א"כ גם בנו ובתו הקטנים ועבדו ושפחתו הכנענים יזכו בכה"ג, וכתבו דאיירי במקבלי פרס, וכריב"ב דמתיר בעבדים ואוסר בנשים, וכ"כ הרא"ש.

אך הרשב"א והריטב"א כתבו דהא דאשה אוסרת כשיש לה בית בחצר היינו כשאינה מקבלת פרס מבעלה, ולפ"ז בע"כ דל"מ לזכות ע"י בנו ובתו הקטנים ועבדו ושפחתו הכנענים אף כשהם אוסרין בחצר, ול"מ בזה מיגו, וכמו שנסתפק בזה האו"ז בסימן קפ"ב, והובא בדרכי משה סימן שס"ו סק"ד, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קמ"ו דכל הא דמצי לזכות ע"י אשתו כשיש לה בית באותו מבוי, הוא רק כשאינה סמוכה על שלחנו, אך דס"ל שם פ"ה (הנ"ה) דאשה אוסרת אף כשהיא מקבלת פרס, והיינו משום דכל שהיא סמוכה על שלחנו דמי לבנו ובתו הסמוכין על שלחנו דל"מ לזכות על ידם אף כשיש להן בית באותו מבוי, ועי' עוד בד' הקר"א בנדרים פ"ח ב' שכתב לדון דא"א לזכות ע"י עבדו הכנעני אף במיגו דזכי לנפשי', עיי"ש.

**צריך להגבי' מן הקרקע טפח,** בפירש"י כתב דהוא משום דכל כמה דמנחא ברשותי' ל"ה זכי', והתוס' כתבו דאין להוכיח מזה דהגבהה סגי בטפח, דשאני שיתופי מבואות דרבנן, וכ"כ ריו"נ והרשב"א והריטב"א,[[168]](#footnote-169) - אך בחי' המאירי כתב דהכא סגי בהגבהה טפח, משום דאינו קנין אלא משום היכר, וצ"ב.

והרמב"ם בפ"א מעירובין הי"ז כתב דהא דצריך להגבי' מן הקרקע טפח הוא כדי שיהא ניכר, וכ"כ בפי' ריו"נ בשם י"מ, והרשב"א והריטב"א בשם הגאונים, וכ"כ בפי' ר"ח בן שמואל בשם רבינו נסים,[[169]](#footnote-170) - והרשב"א והריטב"א הקשו ע"ז מהא דתנן לעיל ע"א א' בבעה"ב שהי' שותף עם שכיניו לזה ביין ולזה ביין א"צ לערב, אף דאין החבית גבוהה משאר החביות.[[170]](#footnote-171)

**עושין מדורה לחי' בשבת סבור מינה וכו',** בפירש"י בשבת קכ"ט א' כתב דמייתינן מהא דהקיז דם, דכ"ש דעושין מדורה לחולה, וכ"כ הרי"ף שם דל"ש חי' ל"ש חולה ל"ש בימות החמה ול"ש בימות הגשמים, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שער המיחוש, - אך הרמב"ם בפ"ב משבת הי"ד כתב דאין עושין מדורה אלא לחי' מפני שהצינה קשה לחי' הרבה במקומות הקור, וכן עושין למי שהקיז דם ונצטנן, אך אין עושין מדורה לחולה להתחמם בה, והרמב"ן שם תמה על דבריו, ועמש"כ המ"מ שם בדעתו, ועיי"ש שדקדק מד' הראב"ד שפירש בד' הרמב"ם דאיירי בחולה שאין בו סכנה, ובזה הוא דמפלגינן דעושין מדורה לחי' תוך ל', אף דהויא כחולה שאין בו סכנה, ואין עושין מדורה לחולה, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, ובסו"ד כתב דבע"כ דאיירי כשאין בו סכנה, דאם יש בו סכנה מחללין לכל צרכיו אף אם אין במניעת אותו דבר סכנה, והב"י בסימן שכ"ח ס"ד דקדק מד' רש"י בשבת קכ"ט א' (ד"ה דבר שאין בו סכנה) דפליג ע"ז, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם,[[171]](#footnote-172) ובחי' הגרי"ז בהל' שביתת עשור, ואכמ"ל, - והשו"ע בסימן ש"ל ס"ו כתב עפי"ד המ"מ, דעושין מדורה לחי' כל ל', ועיי"ש בביאוה"ל במש"כ מד' כמה מרבוותא דאין עושין מדורה לחי' אלא תוך ז' דיש בזה סכנה, והביא מספר הבתים דדעת הרמב"ם דאין עושין מדורה אף לחולה שיש בו סכנה.

\***אם משלו צריך לזכות,** הגאו"י כתב דכשמזכה משלו מברך על העירוב כשנוטל העירוב קודם שיתנהו לחבירו, דאחר שנתנו לחבירו וזכה בו אי"ז עובר לעשייתן, דאף דעדיין לא אמר בהדין עירובא, אי"ז מעכב, דלא גרע מבעה"ב שהי' שותף וכו',[[172]](#footnote-173) - והביאוה"ל בסימן שס"ו סט"ו כתב דמד' הב"י והב"ח בסימן שצ"ה משמע דצריך לברך קודם שהאחר מגבי' לזכות בשבילם, ועיי"ש שכתב דבדיעבד ודאי יוכל לברך אחר הזיכוי, משום דעיקר קניית העירוב הוא בעת כניסת השבת, ובפרט אם הוא עדיין קודם שהונח העירוב במקומו דבודאי מיקרי עובר לעשייתן, ונסתפק שם דאף לכתחילה עדיף לברך אחר הזיכוי, דקודם הזיכוי עדיין אין על הפת שם עירוב כלל, והוי בכלל קודם דקודם, וכמו דא"א לברך על תפילין קודם שהונחו הפרשיות בתוך הבתים, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**ואם משלהן צריך להודיע,** בפירש"י כתב דהוא משום דשמא מקפיד בעירובן והמקפיד על עירובו אין עירובו עירוב, והאו"ז בסימן קפ"ב כתב להוכיח מזה דקי"ל כשמואל דהמקפיד על עירובו אין עירובו עירוב, - אך לדעת הרשב"א ודעימי' דקי"ל דעירובו עירובו, צ"ל כמש"כ הגאו"י דאף למ"ד דהוי עירוב, ה"מ כשנותן פת ומקפיד, אבל הכא אימא עינו צרה ולא בעי למיהב כלל, ועי' בשפ"א במש"כ בזה.

**שיתופי מבואות רב אמר א"צ לזכות,** בפירש"י לקמן בסוגיין כתב בטעמא דרב דכיון דקאסר עלי' גמר ומקני, וע"כ הוא דס"ל דבתחומין צריך לזכות, דכיון דלא אסר עלי' לא גמר ומקני, - והרשב"א הק' דאף דגמר בדעתי' ומזכה לי', מ"מ מאן קא זכי לי', וכתב דמסתברא דכיון דלאו זכי' גמורה היא ועירוב דרבנן,[[173]](#footnote-174) עשאוה כאותו שאמרו בע"ז לגבי חנוני המקיפו דמזכה לי' דינר בכיסי', והרשב"א בב"מ ט"ז א' ובתשו' ח"ד סימן רצ"ז פירש לדינא דהתם דהוא משום דעשו שאינו זוכה כזוכה, - והריטב"א כתב דההנאה דמקבל דהוא מותר במבוי חשיב ככסף ואקני להו מקום בחצירו, ונתחדש בדבריו, דאף דבלא שתחול ההקנאה לית לי' הנאה, מ"מ כיון דע"י שתחול ההקנאה אית לי' הנאה, ה"ז חשיב ככסף לקנות בו, ועי' בעצי אלמוגים סימן שס"ט סוסק"ד שעמד בזה, ואכמ"ל.

והתורי"ד כתב בפי' קמא לפרש דטעמא דרב הוא משום דבשיתופי מבואות דאינם אלא שיתוף בעלמא ולא צריך למקנא ביתא א"צ לזכות, ומשא"כ בעירובי תחומין דמיקנא ביתא הוא צריך לזכות, ולכאו' לדעתו לדעת רב מהני שיתופי מבואות אף דבאמת אינם זוכין בזה כלל, אך לפ"ד רש"י ודעימי' מודה רב דל"מ שיתופי מבואות בלא שיזכו בזה, ואך דס"ל דא"צ לזכות דבלא"ה הן זוכין בזה.

**עירובי תחומין וכו' ושמואל אמר א"צ לזכות,** התוס' פירשו דטעמא דשמואל דא"צ לזכות, ול"ד לשיתופי מבואות דס"ל דצריך לזכות, הוא משום דלא קני רשות אחרים הוא, א"נ כיון דאין מערבין אלא לדבר מצוה משום מצוה גמר ומקני, ועוד דכיון דאין מערבין אלא מדעתו, אמירתו כשהוא אומר צא וערב לי חשיבא כזכי', ובתור"פ כתב עוד, דבעירובי תחומין שהם חמורין דאין מערבין אלא לדבר מצוה, מתוך כך הקילו ואמרו דא"צ לזכות, ומשא"כ בשיתופי מבואות דמשתתפין לדבר הרשות, החמירו בהם ואמרו דצריך לזכות,[[174]](#footnote-175) - והרשב"א כתב דטעמא דשמואל הוא דכיון שהוא מוציאו מרשותו לגמרי ומניחו בחוץ גמר ומקנה, והריטב"א הוסיף לפרש, דכיון דהוא מחזיק באותו מקום לקנות שביתה לזה, זכה לחבירו במקום העירוב, וקנה לו מקומו של העירוב, וצ"ב.

**או"ד משלה עירבה לה ומשום דשלא מדעתה,** הגאו"י כתב דלפ"ז צ"ל דטעמא דריבר"י דמהני, לפירש"י דאיירי בעירובי תחומין, אף דבעירובי תחומין צריך להודיעו, הוא משום דהכא אנן סהדי דניחא לה בביתה, דלא אזלא להתם אלא למרחץ וחשכה לה, ור' חייא דפליג וס"ל דל"מ, הוא משום דלא פלוג רבנן, וכתב דלפ"מ דמסקינן דמשל חמותה עירבה לה ומשום דלא זיכתה לה, לכו"ע ל"מ בלא דעתה, דלא פלוג רבנן, והיינו דלפ"ז י"ל דאיירי הכא כשעירבה לה מדעתה, וכ"כ החזו"א בסימן צ"ט סק"ג במוסגר, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**עירובי תבשילין צריך לזכות,** הרא"ש בסימן ט' כתב בשם התוס' דיכול לזכות ע"י אשתו, דהיא ג"כ צריכה לזכות כדי לבשל מיו"ט לשבת, ומיגו דזכיא לנפשה זכיא נמי לאחריני, ונחלק ע"ז דאין יכול לזכות על ידה, דכשהוא מערב עירובי תבשילין אינו מזכה לאשתו ובניו, אלא כשהוא מערב כולם מותרין בלא זיכוי, וע"כ דמי לעירובי חצירות דל"מ לזכות על ידה כשאין לה בית באותו חצר, ועמש"כ היש"ש בפ"ב דביצה סימן י' דאיכא גווני דיכול לזכות ע"י אשתו, והובא במג"א סקכ"ז סקי"א ובמ"ב שם סקל"ד, - והרי"ף בפ"ב דביצה כתב דיכול לזכות עירוב תבשילין ע"י אשתו, והרא"ש שם סימן ו' נחלק ע"ז דל"מ, דומיא דהכא דל"מ אלא כשיש לה בית בחצר, אך הריטב"א והר"ן שם כתבו בדעת הרי"ף דהוא משום דלפ"מ דקי"ל כרבנן דיש קנין לאשה בלא בעלה, מצי לזכות ע"י אשתו, וכל הא דמוקמינן לה כשיש לה חצר באותו מבוי, הוא לדעת ר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה, ונת' לעיל.

כ"ה אדר ע"ח

דף מס' 7

**פ' א' -** **אשתו של אדם מערבת שלא מדעתו,** הרשב"א והריטב"א הוכיחו דהא דקאמר שלא מדעתו, ל"ד בשותק ואינו מוחה, אלא אף במוחה, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן רס"ג וח"ד סימן רח"צ וח"ה סימן ה' וכ"כ הטור בסימן שס"ז, והב"י שם דקדק כן גם מד' רש"י בד"ה ולא נשתתף, וכתב דכ"ה גם דעת התוס' בד"ה רגיל והרא"ש בסימן ט', ועיי"ש מש"כ לדון בזה, - והמ"ב שם סק"א הביא ד' הלבוש דהא דמהני העירוב אף כשהוא מוחה, הוא משום שחששו חז"ל שמא יתכוין להקניט את הדרים לאסור עליהם, ועי' בחזו"א סימן צ"ט סק"ה מש"כ בזה.

והתוס' בד"ה רגיל כתבו דאף דכשהוא אוסר מערבין עליו בעל כרחו, מ"מ דעת אשתו צריך, וכ"כ הרא"ש בסימן ט',[[175]](#footnote-176) והחזו"א בסימן צ"ט סק"ה כתב דאף דעיקר הדין הוא דכיון דאסר ראוי לכופו, מ"מ בעינן לדעת אשתו, משום דאם נוטלין ממנו פתו בע"כ אינו עירוב, וע"כ אין תועלת בכפי', וע"כ הוא דבעינן לדעת אשתו, דכיון דאשתו ניחא לה והיא אוכלת בבית בעלה ואחד מבני הבית שעירב הותר כל הבית, דכ"ה עיקר תקנ"ח דסגי באחד מהן, מהני כפי' שיהא לה רשות לערב משל בעלה והוי עירוב דידה,[[176]](#footnote-177) ועיי"ש סוסק"ו דלפ"ז הדין נותן דיועיל גם דעת אחד מבני ביתו, ועמש"נ בזה בהערה א'.

אך הרשב"א כתב דא"צ לדעת אשתו, וכדתניא דבני המבוי נכנסין לתוך ביתו ונוטלין שיתופו ממנו בעל כרחו, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן רס"ג, וכ"כ בפסקי ריא"ז, וכתב דהוא משום דלא כל הימנו לאסור עליהן, - והרשב"א בסוגיין הק' ע"ז, דכיון דאפי' בני מבוי נכנסין לתוך ביתו ונוטלין שיתופו בע"כ, מ"ש אשתו דאמר שמואל דמערבת שלא מדעתו, אפי' אחר נמי, אמנם בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קנ"ד נראה דכל הא דנכנסין לתוך ביתו ונוטלין שיתופו בע"כ, הוא רק היכא דא"א לערב ע"י אשתו, אך כל דאפשר לערב ע"י אשתו עושין כן, עיי"ש.[[177]](#footnote-178)

בפי' ר"ח כתב דהא דמהני שכירות מאשתו, היינו רק כשלא מיחה, אך אם בא הגוי ומיחה בטלה השכירות, וה"נ בהא דאשתו מערבת שלא מדעתו, אם מיחה ואמר איני רוצה בזה העירוב שעירבה אשתי ל"מ, ופירש כן בהא דמפלגינן לקמן בין היכא דאסר להיכא דלא אסר, ונת' להלן, וכ"כ בס' העתים סימן ק"ב, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מעירובין ה"ה, דאם אמר איני מערב עמכם או איני משתתף עמכם אין אשתו מערבת ומשתתפת עליו, - והראב"ד שם הק' ע"ז דהיאך מהני השכירות מאשת הטורזינא, הרי לא רצה להשכיר, ועמש"כ בזה האלי' רבה בסימן שס"ז סק"ד והקר"א בסוגיין, אך אי"ז מתישב בד' הר"ח שכתב דאף שכירות מאשתו ל"מ כשמיחה הגוי.[[178]](#footnote-179)

התוס' הק' דמ"ט לא מייתי מהא דשול"ק של גוי נותן עירובו ודיו וכ"ש אשתו,[[179]](#footnote-180) והוי מייתי מגוי אגוי, וכתבו דאשתו אאשתו ניח"ל לאתויי, - והגרע"א בגהש"ס הק' דמימרא דשמואל דאשתו מערבת שלא מדעתו מייתרא, דכבר אמר בשול"ק דמערבין וכ"ש באשתו,[[180]](#footnote-181) והוכיח מזה כמו שנסתפקו התוס' לעיל ע' ב' דדינא דשול"ק הוא רק בגוי ולא בישראל, וכבר הק' כן בחי' המאירי בשם הראב"ד, וכתב דקמ"ל דבאשתו מהני אף אם גילה הבעל בדעתו שאינו רוצה להשכיר, ומשא"כ בשול"ק שלא הורשו לערב ולהשכיר כשגילה הבעל בדעתו מתחילה דלא ניח"ל, והמאירי הק' ע"ז מסוגיית הגמ' לעיל ס"ד א' דשול"ק של גוי משכיר אף שגילה הגוי בדעתו שאינו רוצה להשכיר, וכתב דבגוי הקילו דאף אם מיחה כבר רשאי שול"ק להשכיר, אך דינא דשול"ק נותן עירובו ודיו, דלדעת הראב"ד לעיל ס"ד א' הוא בשול"ק של ישראל, הוא רק כשלא גילה דעתו שלא לערב.[[181]](#footnote-182)

**הא דאסר הא דלא אסר,** בפירש"י כתב דהיינו דאם הוא אוסר על בני המבוי א"צ לדעתו, ואם אינו אוסר על בני המבוי אין מערבין עליו אלא מדעתו, וכ"כ התוס' וש"ר,[[182]](#footnote-183) - אך הר"ח פירש דהיינו דאם לא אסר דלא מיחה ע"י אשתו, ה"ה מערבת עליו שלא מדעתו, אך אם אסר ומחה ע"י אשתו, אינה מערבת עליו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מעירובין ה"ה, ונת' לעיל.

**רגיל אין שאינו רגיל לא,** התוס' פירשו דהיינו משום דרגיל אסר כמו פתח הרגיל, אבל שאינו רגיל אינו אוסר, וכ"כ בפסקי מהר"ם מר"ב סימן קצ"ז, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קנ"ג, - אך הרא"ש בסימן ט' כתב דאיירי הכא בדלא אסר, ואפ"ה אם הוא רגיל להשתתף עמהן, אשתו מערבת עליו בעל כרחו,[[183]](#footnote-184) וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הטור בסימן שס"ז,[[184]](#footnote-185) - והתוס' הרא"ש כתב דיש לפרש עוד, דג' חילוקין יש, דרגיל ואסר נוטלין בע"כ בלא דעת אשתו, שאינו רגיל ואסר בעינן דעת אשתו, וכי לא אסר בעינן דעתו, ועיי"ש במשה"ק ע"ז, וכ"כ בפסקי מהר"ם מר"ב סו"ס קצ"ז בשם י"מ, וכתב ע"ז דאינו נראה, וכ"כ המרדכי בסו"ס תקכ"ב בשם י"מ, והביאוה"ל בסימן שס"ז (ד"ה וי"א) צידד כן לעיקר, דאף דגם היכא דאסר אין מערבין עליו אלא מדעת אשתו, מ"מ אם הי' רגיל לערב עמהם א"צ לדעת אשתו, עיי"ש.

הרמב"ם בפ"ה מעירובין ה"ב כתב דהיכא דהוא רגיל להשתתף עם בני המבוי ולא נשתתף, בני מבוי נכנסין לביתו ונוטלין ממנו שיתוף בע"כ,[[185]](#footnote-186) ואחד מבני המבוי שאינו רוצה להשתתף כלל עם בני המבוי כופין אותו להשתתף עמהן, והמ"מ שם פירש דכשהוא רגיל לערב עמהן, אם באו לביתו ונטלו עירובן עירוב, אך כשאינו רגיל אינם יכולין לבא לביתו ולרדת לנכסיו, אלא כופין אותו בבי"ד להשתתף עד שיאמר רוצה אני או שבי"ד ירדו לנכסיו, וכ"כ בשו"ע סימן שס"ז, אך המרכה"מ שם ה"ה פירש לד' הרמב"ם בע"א.

והמג"א שם סק"ד כתב דכ"ה דכשהוא רגיל להשתתף בני מבוי נכנסין ונוטלין ממנו שיתוף בע"כ, ה"נ אשתו מערבת עליו בע"כ, ומש"כ הרמב"ם שם ה"ה דאין אשתו מערבת כשאמר איני מערב עמכם או איני משתתף עמכם, הוא כשאינו רגיל, וכתב דבזה מתפרש מה שאמרו הכא רגיל אין שאינו רגיל לא, ודלא כמש"כ הכס"מ והב"י שם דלדעת הרמב"ם ל"ג לה, וכ"כ האלי' רבה שם סק"ה והגר"א שם, וכ"ה מבו' בפי' ר"ח בסוגיין, וכמש"כ הביאוה"ל שם, וכ"כ בחי' המאירי בשם יש מן הגאונים, וכ"כ בס' הבתים שערי עירובין שער ו' בדעת הרמב"ם.[[186]](#footnote-187)

התוס' נסתפקו כשאין הבעל והאשה בעיר אלא בני ביתו אם יכולין לערב בלא רשות משל בעה"ב, ובפסקי מהר"ם מר"ב סימן קצ"ז פירש דנסתפקו בחצר שבין ב' מבואות דלא ידעינן בהי ניח"ל, דבחצר הפתוח למבוי א' הרי קי"ל כר' יהודה דא"צ להודיע, וכ"כ הרא"ש בסו"ס ט' והמרדכי בסימן תקכ"ב, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן צ"ט סק"ז.

\*הרא"ש בפ' הדר סימן א' כתב דכל ששכרו מן הגוי וחזר בו, צריך לחזור ולשכור ממנו כשיתרצה, דומיא דמערב דאם אמר חוזרני בי מן העירוב ואיני רוצה לערב עם בני החצר ובני המבוי צריך לחזור ולזכות פעם אחרת ולערב,[[187]](#footnote-188) ואע"ג דאמרינן באחד מבני מבוי שרגיל וכו' בני מבוי נכנסין לתוך ביתו ונוטלין עירובו בע"כ, ה"מ ברגיל אבל שאינו רגיל לא, ובגוי אף אם הי' רגיל להשכיר ועתה אינו רוצה להשכיר, אין ללמוד שכירות מעירוב לענין שכירות בע"כ, - והרמ"א בסימן שס"ז כתב עפי"ד הרא"ש דמי שאינו רגיל לערב ועירב עם בני החצר וחזר מעירובו צריך לחזור ולזכות, אבל אם רגיל לערב הוי עירוב בע"כ, והמג"א שם סק"ה הק' דהרי דעת הרא"ש דאף ברגיל ל"מ העירוב אלא מדעת אשתו, וא"כ דמי שכירות לעירוב, ועמש"כ בזה המ"ב שם סק"כ, והחזו"א בסימן צ"ט סקי"א.

**שאני התם דליכא מחיצות,** בפירש"י כתב דמבוי מגולה הוא ואינו נוח לשמרו, וע"כ כופין אותו, והריטב"א הק' ע"ז דמה שמירה איכא בלחי וקורה, ועיי"ש דגריס בד' רש"י דמבוי מגונה הוא, והק' דמאי גנות איכא בלא לחי, - והתוס' פירשו לגירסא זו, דכיון דליכא מחיצות ואסור לטלטל בתוכו, דין הוא שנכוף אותו לעשות תקנה להתיר לטלטל, אבל אין לנו לכופו לעשות תקנה לטלטל מן הבתים ומן החצירות לתוכו.

והתוס' הביאו גירסת ר"ת, דשאני התם דאיכא מחיצה, ופירש דדין הוא דכופין אותו לעשות לחי וקורה כיון דה"ז מועיל להתיר לטלטל אף כשנעשו בע"כ, ול"ד לעירוב דאינו מועיל בע"כ, וכ"כ הריטב"א.

**ל"א מצד שאני,** בד' הראשונים נראה דל"ג לה, - ובהגה' הגר"א כתב דגרסינן בבי"ד שאני, ובביאור הגר"א סימן שס"ז כתב דזהו מקור דינא דהרמב"ם דאף כשאינו רגיל כופין אותו בבי"ד, וכ"כ הנובי"ת חו"מ סימן ל"ט, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ועמש"כ בזה בתשו' בית אפרים חו"מ סימן מ'.

\*בחי' המאירי כתב דמעשה הי' באחד מבני מבוי שנשתתף עמהן, וביום שבת כעס עם חבריו והפקיר חלק עירובו כדי לאסור עליהן, והורו חכמי ההר דאין הפקר זה מבטל את העירוב, דדמי לאחד מבני מבוי שרגיל להשתתף דכופין אותו ונוטלין ממנו שיתוף בע"כ, כ"ש זה שכבר נשתתף שדין הוא שאינו רשאי להפקיע שיתופו ולאסור עליהן, שהרי זכו זכי' גמורה באותו שיתוף ביה"ש, ועוד דשבת שהותרה הותרה, - ומשמעות דבריו דכ"ז הוא כשהפקיר חלק עירובו אחר ביה"ש, וכבר זכו בו בביה"ש, אך אם הפקירו קודם ביה"ש, אין עירובם עירוב, דאף דכופין אותו ונוטלין ממנו שיתוף בע"כ, מ"מ כל שהפקיר את חלקו ואי"ז שלו, א"א לערב עליו בפת זו, וצ"ע.[[188]](#footnote-189)

**עושין לחי אשירה,** בפסקי ריא"ז ה"ה דין ג' כתב דלכתחילה אסור לעשות לחי או קורה מאשירה, משום דהאשירה אסורה בהנאה, ודינא דהכא הוא כשלא הכירו דהוא אשירה ועשו ממנה לחי או קורה, ובזה הוא דאמרינן דסומכין עליהן והותר המבוי בהן,[[189]](#footnote-190) - אך האו"ז בסימן קכ"ב נקט דלכתחילה עושין לחי מאשירה, ועיי"ש שהק' דכ"ה דאין מערבין בבית הקברות משום דאסור לקנות בית באיסוה"נ, ומ"ד דמערבין בבית הקברות הוא משום דאין מערבין אלא לדבר מצוה ומצוות לאו ליהנות ניתנו, ה"נ יהא אסור לעשות לחי מאשירה, משום דה"ז אסור בהנאה, ובסימן קפ"ב כתב לישב, דהכא שרי כמו שאמרו לעיל ע"ח ב' דפתחא הוא ואריא הוא דרביע עלי', ולכאו' מכוון דבריו הוא כמש"כ הבית מאיר בסימן שס"ג ס"ח, דהוא כמש"כ רש"י לעיל שם דאע"ג דאסור בהנאה הא לא משתמש בה מידי ופתחא שמי', וה"נ הכא לא חשיב כהנאה כיון דאינו משתמש בלחי עצמו, ומה שנהנה על ידה היתר טלטול, אי"ז הנאה, והביאו המ"ב שם סקכ"ט, ועד"ז כתב בנאות יעקב סימן ט"ז סקי"ד בהג"ה פמש"כ הר"ן בר"פ לולב הגזול, דהא דהמודר הנאה ממעין טובל בו בימות הגשמים, אע"פ שגורמת לו טבילה זו לעלות מטומאה לטהרה ומכשירתו לכמה דברים, הוא משום דאינו נהנה מגופו של איסור וגרמא בעלמא הוא, וה"נ הכא דכוותה, - ובס' המאורות כתב דהא דעושין לחי וקורה מאשירה אע"ג דנהנה מאשירה, הוא משום דלחי וקורה מדרבנן הוא, וצ"ב, - ועי' עוד בגאו"י ובקר"א מש"כ בזה.

**עושין קורה אשירה,** בטעם הא דמהני ולא אמרינן כתותי מכתת שיעורי', כתב הראב"ד בפי"ז משבת הי"ב, דמשום היכר הוא והא איכא היכר, ובדבריו מבו' דהוא טעם גם להא דעושין לחי אשירה, וצ"ע דהרי קי"ל דלחי משום מחיצה, ועמש"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ בסוגיין.[[190]](#footnote-191)

**אבל קורה לא כתותי מכתת שיעורי',** בפירש"י כתב דהוא משום דקורה צריכה טפח לקבל אריח ובריאה לקבל אריח, וכן דקדק התו"ש בסימן שס"ג סקל"ב מד' הטור שם, ועמש"נ להלן מד' המאירי והגרע"א, - אך הרמב"ם בפי"ז משבת הי"ג כתב דהוא משום דקורה יש שיעור לרחבה, והתו"ש שם כתב בדעתו דמשום הא דבעינן שתהא בריאה לקבל אריח, לא אמרינן כתותי מכתת שיעורי', דאף דמכתת שיעורי', מ"מ ה"ה בריאה לקבל אריח, וע"ד מש"כ הב"י שם דאף אם בלחי בעינן שיהא כחוט הסרבל, לא אמרינן בזה כתותי מכתת שיעורי', ונת' להלן בהערה, - ועיי"ש שכתב דנפ"מ לדינא בפלוגתת רש"י והרמב"ם, הוא בגונא דהניח ב' קורות זע"ז והעליונה של אשירה, והתחתונה רחבה טפח אלא שאינה בריאה לקבל אריח אלא בצירוף העליונה, וכתב דנפ"מ עוד במעמידי הקורה, ולכאו' הוא לדעת הסוברים שם סי"ח דבעינן שיהיו בריאים לקבלה ולקבל אריח, אם הם כשרים כשהם של אשירה.

בטעם הא דבלחי לא אמרינן כתותי מכתת שיעורי', פירש"י דהוא משום דאין בו שיעור לרחבו ולעביו, וכ"כ הרמב"ם בפי"ז משבת הי"ב, והתוס' וש"ר הק' דאף בלחי בעינן שיעור גובה, והתוס' הוסיפו דגם רוחב משהו בעי, וש"ר לא כתבו כן, והיינו משום דאין בזה שיעור כלל, ול"ש בזה הא דכתותי מכתת שיעורי', ובד' הגרע"א בגהש"ס לעיל י"ד ב' נראה שפירש בדבריהם דהוא משום דס"ל דבעי' שיהא עובי הלחי כחוט הסרבל, וכמש"כ המרדכי בסימן תפ"ב בשם המהר"ם והתרוה"ד בסימן ע"ד,[[191]](#footnote-192) אך בתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ח ומ"ש כ"ת דלפי כתב בדעת התוס' הכא דאין שיעור כלל לרוחב הלחי, דאם הי' שיעור ברחבו, מה תירצו התוס' דכיון דליכא אלא שיעור זוטא לא החמירו בו, דאין לחלק בין שיעור לשיעור.[[192]](#footnote-193)

בישוב הא דבלחי לא אמרינן כתותי מכתת שיעורי', מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דבלחי ליכא אלא שיעור זוטא וע"כ לא החמירו בו, והתו"ש בסימן שס"ג סקי"ג והבית אפרים באו"ח סימן כ"ח פירשו לדבריהם כמש"כ המ"מ בפי"ז משבת הי"ב דבשיעור אורך לא אמרינן כתותי מכתת שיעורי', עיי"ש, וכ"כ המרכה"מ שם, (ועיי"ש במה שהוסיף לפרש לד' המ"מ), וכ"נ במ"ב שם סק"ל.[[193]](#footnote-194)

**ב** התוס' כתבו בשם ה"ר אברהם דבלחי אם הי' מדבק הכתיתים בכותל הוי לחי ובלבד שלא יהיו ניטלות ברוח, ועד"ז כתב בחי' המאירי,[[194]](#footnote-195) וכתב דהא דבקורה לא אמרינן הכי, הוא משום דלקורה בריאה אנו צריכין עד שתהא ראוי' לקבל אריח, ואם תחשוב שתהא מכותת ונפרכת הרי אינה ראוי' לקבל כלל, וכ"כ בגל' הגרע"א סימן שס"ג סט"ז, ועיי"ש שכתב דנפ"מ לפ"ז בב' תי' התוס', הוא בקורה רחבה ד', דלתי' קמא אמרינן בזה כתותי מכתת שיעורי', אך לתי' הרר"א לא אמרינן בזה כתותי מכתת שיעורי', כיון דבקורה רחבה ד' ל"ב שתהא בריאה לקבל אריח, - אך בד' הפמ"ג שם באש"א סק"ז מבו' דלפי' הרר"א הא דבקורה אמרינן כתותי מכתת שיעורי', הוא משום דאינו יכול להתקיים באויר אחר שיעשה אפר,[[195]](#footnote-196) והביאוה"ל שם סט"ז כתב דלפ"ז אף בקורה רחבה ד' אמרינן כתותי מכתת שיעורי', - ועי' בקה"י סוכה סימן כ"ה מש"כ בביאור ד' התוס'.

\***ג** בחי' המאירי כתב בשם הרמב"ן, דאף דלחי צריך י"ט בגבהו, מ"מ פסי חצר הואיל והחמירו עליהן להצריך ב' פסין, הקילו עליהן דא"צ גובה י' אלא ג"ט כדי שיצאו מתורת לבוד, וע"כ הוא דלא אמרינן בלחי כתותי מכתת שיעורי', דאף דלחי של מבוי צריך שיעור י"ט, מ"מ כיון דיש במינו לחי שאין לו שיעור, לא אמרינן בזה כתותי מכתת שיעורי', והמאירי תמה ע"ז, ובביהב"ח הוסיף לתמוה דלעולם לא מצינו מחיצה פחותה מי'.

**ד** בחי' הגר"ח בפי"ז משבת הי"ב כתב בדעת הרמב"ם, דכיון דכתותי מכתת שיעורי' אי"ז דעצם הדבר חשוב כמי שאינו, דא"כ אף דלחי שיעורו במשהו, הי' לנו לומר בזה כתותי מכתת שיעורי', וגם הראב"ד לא השיג ע"ד הרמב"ם אלא משום דבעינן שיעור י' בגבהו,[[196]](#footnote-197) אלא דהשיעור מיכתת ובטל מיני' שיעורי', וע"כ בלחי אף דמיכתת שיעורי', מ"מ הרי לכל גובה י' של הרשות יש לו במקומו מחיצת לחי, וע"כ שפיר מהני, דשיעור גובה י' דמחיצה אי"ז בעצם המחיצה אלא בהמקום דבעינן שגובה י' שבו יהא מוקף מחיצות,[[197]](#footnote-198) ועד"ז כתב השפ"א.

\*הפמ"ג באש"א סימן שס"ג סק"ז כתב דפס ד"ט או טפח הכל פסול מעצי אשירה, והביאו המ"ב שם סקנ"ו,[[198]](#footnote-199) וצ"ע דלא פירשו דהוא תלוי בב' הטעמים בטעם הא דעושין לחי אשירה, שהביאו הפמ"ג שם והמ"ב שם סק"ל, דלדעת ה"ר אברהם שפיר יש להכשיר אף בפס ד"ט דאשירה.

הקר"א הביא מירושלמי בר"פ בכל מערבין, דהא דמהני לחי של ע"ז, הוא משום דמ"מ נסתם המבוי, והקה"ע שם פירש דמה"ט ל"ש לומר בזה כתותי מכתת שיעורי', דאטו בית של ע"ז ל"ה רה"י, ותמה ע"ד התוס' וש"ר שעמדו בזה, וכ"כ גם בהגה' הגרא"מ הורוויץ בסוגיין, ועמש"כ בזה הדבר אברהם בח"ב סימן כ' סק"ה.

התוס' הק' בהא דמכשרינן סולם של אשירה אע"ג דבעינן רוחב ד' ולא אמרינן כתותי מכתת שיעורי', וכתבו דהתם חשיב פתח כיון דחזי לעלי', ומשא"כ בקורה דהצריכו חכמים שיעור של חשיבות, - והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דטעמא דפתח אי"ז משום דבעינן מידי דחשיבות אלא מידי דחזי לעלות בו חשוב פתח, וגם סולם של אשירה ראוי לעלות בו, אלמלי איסור אשירה, ומשא"כ שיעור קורה דאינו מחמת צורך תשמיש אלא שהצריכו חכמים שיעור של חשיבות,[[199]](#footnote-200) וכיון דמיכתת שיעורי' לא חשיב, - אך הריטב"א והמאורות לעיל ע"ח ב' כתבו דהא דמכשרינן בסולם של אשירה, הוא באשירה של גוי דיש לה בטלה ולא אמרינן בה כתותי מכתת שיעורי', והגרע"א שם נסתפק בד' התוס' שלא כתבו כן, אם הוא משום דפירשו לההיא דהתם באשירה של ישראל דאין לה בטלה, או דהוא משום דס"ל כדעת ר"ת דאף באשירה דיש לה בטלה אמרינן כתותי מכתת שיעורי'.

הרמב"ם בפי"ז מעירובין הי"ב פסק כדעת ר"ח בר אשי דאין עושין קורה אשירה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בסוגיין, דאע"ג דהלכה כדברי המיקל בעירוב, בעירוב אמרו ולא במחיצות, - אך הראב"ד בהשגות שם כתב דקי"ל דעושין קורה אשירה, וכתב דמה שאמרו דמ"ד עושין לחי אשירה אבל קורה כתותי מיכתת שיעורי', לאו פלוגתא היא בהדיא, אלא אפשר דלא אמר בקורה, ומשום אפשר לא דחינן מימרא דאמורא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וכ"כ בפסקי ריא"ז ה"ה דין ג', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ו הל"ה.

**נתוספו עליהן מוסיף ומזכה וצריך להודיע,** בפירש"י כתב דהא דצריך להודיע, הוא כשמערב משלהן דשמא מקפידין הן על עירובן, אך אם מזכה משלו א"צ להודיע דזכות הוא להן וזכין לאדם שלא בפניו, וכ"כ בפי' ריו"נ, וכ"נ בד' התוס' לעיל מ"ו ב' ד"ה ואין חבין, וכ"כ הטוש"ע בסימן שס"ח ס"א.

אך התורי"ד האריך דאיירי כשמזכה משלו, ואפ"ה צריך להודיע,[[200]](#footnote-201) וכ"כ בפי' ר"ח, וכ"ה גם בדבריו לעיל בע"א דבין משלו ובין משלהן צריך להודיע, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ה מעירובין ה"ו, והרשב"א לקמן פ"א א' ד"ה וכיצד מערבין ובעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קמ"ב, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסימן י"ג, ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן שס"ח ס"א, - ובטעם הא דל"ה כזכות, כתב התורי"ד דהוא משום דדילמא איהו ניח"ל דליעביד מצוה ולא דליעבדי לי' אחריני, והרא"ש שם כתב דאם איירי במבוי א' חשבינן לי' קצת חובה אולי יש קצת טעם למה אינו רוצה לערב, ועמש"כ בזה התוי"ט בשלהי פירקין.

בעיקר הא דתנן דצריך להודיע, כתב החזו"א בסימן צ"ט סק"ד דלדעת התוס' ניחא, דאף דה"ה אוסר עליהן, וגם הו"ל כרגיל, מ"מ א"א לערב עליו שלא מדעתו, בלא דעת אשתו, - ועיי"ש בסק"ח שעמד בזה לדעת הרשב"א דכל דאסר מערבין עליו שלא מדעתו וא"צ לדעת אשתו, דא"כ מ"ט הכא צריך להודיע, וכתב דצ"ל דאיירי באחד מן השוק, אבל בני חצר מערבין שלא מדעתו, ושם סק"ט עמד בזה לדעת הרמב"ם דכל דרגיל מערבין עליו בע"כ, והכא הו"ל כרגיל, דכל שעירב לשנה ונתמעט, עדיף מרגיל לערב בכל שנה, ועיי"ש מש"כ בזה, ובתו"ד כתב לדון דאף דכל דרגיל מערבין עליו בע"כ, מ"מ א"א לזכות לו עירוב בע"כ.

**בזמן שהן מועטין כגרוגרת לכל אחד,** בפי' ריו"נ כתב דהיינו דבעירוב חצירות בעינן כגרוגרת לכל אחד מן הבתים, ובשיתוף מבוי בעינן כגרוגרת לכל א' מן החצירות, אך בפסקי ריא"ז ה"ה דין ה' כתב דאף בשיתוף בעינן כגרוגרת לכל בית, ולכאו' פלוגתא זו תליא בהפלוגתא אם סגי שתתן כל חצר חלק א' בשיתוף, או בעינן שיתן כל בית חלק בשיתוף, (וכ"ה בחזו"א סימן צ' סוסק"ג), ונת' לעיל ע"ב א', ועיי"ש במש"נ בסתירת ד' ריו"נ לדבריו לעיל ע"ג ב' דאף כשעירבו יחד צריך שיתן כל א' חלק בשיתוף.

**א"ר יוסי בד"א בתחילת עירוב,** בפירש"י לגיר' המהרש"ל כתב דר' יוסי פליג על ת"ק, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, וכתב דאין הלכה כר' יוסי, וכ"כ הרמב"ן לעיל מ"ו א', וכ"כ הרשב"א בסוגיין ד"ה כלה שאני ולקמן פ"ב א' ופ"ב ב', וכ"כ המרדכי בסימן תקכ"ד, והרמב"ן והרשב"א והמרדכי שם כתבו דהלכה כר' יוסי דהלכה כדברי המיקל בעירוב, וכ"כ בחי' המאירי בשם הראב"ד, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז ה"ה דין ד' שכתב דנתמעט האוכל משיעורו צריך להוסיף, והיינו משום דס"ל דר' יוסי פליג על ת"ק וקי"ל כת"ק.

אך בד' הטוש"ע בסימן שס"ח מבו' דת"ק ור' יוסי לא פליגי, עיי"ש, והב"ח שם כתב בתחילת דבריו לפרש דהיינו דת"ק מיירי כשנתמעט קודם השבת, ודינא דר' יוסי דשיירי עירוב בכ"ש הוא כשנתמעט אחר שנכנסה השבת הראשונה, וכ"כ הט"ז שם סק"א והמ"ב שם סק"א וסק"ו, וכ"כ הקרבן נתנאל בסימן י', אך מסקנת הב"ח שם לפרש בע"א, עיי"ש, ועמש"כ החזו"א בסימן ק"א סק"א, - ובחי' המאירי כתב בשם ההשלמה דלא פליגי, דת"ק איירי כשלא נשתתפו במבוי אלא עירבו בחצירות לחוד, ור' יוסי איירי כשגם נשתתפו במבוי, ובכה"ג הוא דסגי בכ"ש, ונת' בזה להלן, וכ"כ הגאו"י והרש"ש.

**אבל בשיירי עירוב,** בפי' ריו"נ כתב דהיינו שנתמעט משיעורו אחר שנכנס שבת ראשון, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א לעיל מ"ו ב' ד"ה ה"מ בשיירי עירוב, וכ"כ בשו"ע סימן שס"ח ס"ד, - אך הרשב"א לקמן פ"א א' ד"ה ושיעור העירוב כתב דכל שנתמעט לאחר שהניחוהו ואפי' נתמעט קודם שחשיכה ה"ז עירוב.[[201]](#footnote-202)

הרשב"א לקמן פ"א א' כתב דכל הא דבעינן שישתייר כ"ש מן העירוב ואם כלה לגמרי ל"מ, הוא כשכלה קודם שחשיכה, אך אם כלה אחר שחשיכה אין בכך כלום כיון שהי' קיים כל ביה"ש,[[202]](#footnote-203) וכ"ה מבו' בד' התוס' וש"ר לעיל ע"ו א' דאף אם נאכל העירוב בביה"ש מהני העירוב, וכן הוכיח המאירי שם, וכ"כ בחי' המאירי לקמן פ"א א' ד"ה שאלו קצת מפרשים בשם ההשלמה, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מעירובין הכ"א, והרשב"א בעבוה"ק שער ד' הלכה קנ"ו קנ"ז, והטוש"ע בסימן שצ"ג ס"ג, והרמ"א בסימן שצ"ד ס"ב.

אך בד' המרדכי בסימן תקכ"ד משמע דאף כשנתמעט העירוב בשבת לא שרי אלא מכח דינא דשיירי עירוב, וכ"ה בתשו' מהר"ם מינץ סימן נ"ח בשם מרדכי ישן, עיי"ש, ולפ"ז אם כלה העירוב לגמרי בשבת ל"מ, וכ"כ בחי' המאירי לקמן שם בשם קצת מפרשים שנסתפקו בזה, וכ"כ הרא"ה והמאירי והשטמ"ק בברכות ל"ט ב' דכל שנאכל העירוב בשבת אסור לטלטל בחצר,[[203]](#footnote-204) וזה מתישב רק לדעת רש"י ודעימי' לעיל ע"ו א' דמפרשי לההיא דהתם בעירובי תחומין, וכמו שעמד ע"ז המאירי לעיל שם, עיי"ש.

ובטעם הסוברים דכל שנאכל העירוב משחשיכה אסור לטלטל, ול"ד לעירובי תחומין דאף אם נאכל משחשיכה מהני העירוב, כתב בחי' המאירי שם דהוא משום דשאני עירובי תחומין דמיקנא רשותא הוא, והואיל והי' קיים בשעת קני' והוא בין השמשות תו לא חיישינן לי', אבל בעירובי חצירות ושיתופי מבואות סילוקי רשותא הוא, וע"כ י"ל דדמי למבוי שניטלו קורותיו או לחייו דאסור, ולא אמרינן הואיל והותרה הותרה, משום דליכא מחיצות דהא נתבטלו הואיל ובטלו מכשיריהן.[[204]](#footnote-205)

**ולא אמרו לערב בחצירות אלא שלא לשכח את התינוקות,** בפירש"י כתב דהיינו דלא אמרו לערב בחצירות לאחר שנשתתפו אלא שלא לשכח תורת עירובי חצירות מהתינוקות הבאין אח"כ הלכך מקילינן בי', - ולפ"ז לא התיר ר' יוסי אלא כשנשתתפו במבוי ועירבו בחצירות ונתמעט העירוב, וכ"כ בפי' ריו"נ, וכ"כ בס' המאורות ובחי' המאירי בשם ההשלמה,[[205]](#footnote-206) וכ"כ המג"א בסימן שס"ח סק"ג.

אך בפירש"י לעיל מ"ו ב' פירש לד' ר' יוסי, דהיינו דעיקר עירוב בתחומין הוא, ולא אמרו לערב בחצירות אלא שלא לשכח תורת עירוב מדורות הבאין, והתוס' הרא"ש בסוגיין כתב דלפ"ז הא דאמר ר' יוסי לא אמרו לערב בחצירות, היינו דלא אמרו לערב בחצירות ולשתף במבוי, וכתב דהא דשלא לשכח את התינוקות, היינו שלא לשכח עירובי תחומין, (וכ"כ האו"ז בסימן קפ"ד בשם רשב"ם ור"י), ועיי"ש שהביא מירושלמי דטעמא דעירובי חצירות הוא משום דרכי שלום, וכ"כ התוס' לעיל מ"ו ב', ונקטו לעיקר כפי' זה, - ולפ"ז הא דשרי ר' יוסי כשנתמעט העירוב הוא אף כשלא נשתתפו במבוי, וכמש"כ החמד משה בסימן שס"ח, אך במחה"ש שם פקפק בזה, עיי"ש, - וכ"נ מסתימת ד' הרשב"א לקמן פ"א א' ד"ה ושיעור העירוב וד"ה וכיצד מערבין ובעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קמ"ג ובתשו' המיוחסות סימן רי"ב, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שס"ח ס"ד בדעת הטור שם, דלדעתו בע"כ דהא דמכשרינן בשיירי עירוב הוא כשלא נשתתפו במבוי, דאם נשתתפו במבוי, א"צ לערב כלל, וכמש"כ בסימן שפ"ז דסומכין על שיתוף במקום עירוב, ועיי"ש במש"כ בזה לדינא.

ניסן ע"ח

דף מס' 8

**פ' ב' -** **במין אחד וכו' בב' מינים וכו',** בביאור הא דמפלגינן בין מין א' לב' מינים, נחלקו הראשונים, דבפירש"י כתב דהיינו דאם חוזר ומערב מן המין הראשון א"צ להודיע, ואם חוזר ומערב ממין אחר צריך להודיע, וכ"כ הבעה"מ והראב"ד בכתוב שם והריטב"א והמאירי, וכ"כ בס' המאורות בשם ההשלמה, וכ"כ הראב"ד בפ"א מעירובין הי"א והאו"ז בסימן קפ"ג והרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קמ"ב.

ולדעת רש"י ודעימי' דהא דצריך להודיע הוא כשמערב משלהן, מתפרש הא דשאני מין א' מב' מינים, דכשבא לחזור ולערב ממין אחד, אמרינן דכיון דמעיקרא נתרצו לערב במין זה, א"צ להודיע, אך כשבא לחזור ולערב ממין אחר, כיון דמעולם לא נתרצו במין זה, צריך להודיע, וללישנא בתרא דהא דבב' מינים צריך להודיע הוא כשכלה, אך בנתמעט א"צ להודיע, כתב בחי' המאירי דהוא משום דכל דמקצת עירובו קיים מן הסתם ניח"ל שיעמוד בקיומו בשיעור שלם באיזה מין שיהי', - אך לדעת הרשב"א דס"ל דהא דצריך להודיע הוא כשמערב משלו, ומשום דדילמא איהו ניח"ל דליעבד מצוה ולא אחריני, או משום דאולי יש קצת טעם שאינו רוצה לערב, צ"ע דמ"ש מין א' מב' מינים, ובל' הריטב"א מבו' דהוא משום דכשמערב ממין אחר נראה כמערב בתחילה, וע"כ ל"מ לזה מה שנתרצו תחילה בעירוב הראשון, ומשא"כ כשחוזר ומערב מאותו המין, ל"ה כמערב מתחילה, אלא כחוזר ומערב את העירוב הראשון, וע"כ מהני מה שנתרצו מתחילה.[[206]](#footnote-207)

הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ה מעירובין ה"ו פירש דהא דמפלגינן בין מין א' לב' מינים, היינו דאם מעיקרא נשתתפו במין א' וכלה אותו המין, א"צ להודיע, ואם מעיקרא נשתתפו בב' מינים וכלו צריך להודיע,[[207]](#footnote-208) וכ"ה משמעות ד' הרי"ף, וכ"כ הבעה"מ בדעתו, אך הראב"ד בכתוב שם פירש לד' הרי"ף כד' רש"י, והגאו"י תמה בזה דמאי נפ"מ במה נשתתפו מתחילה, והחזו"א בסימן צ"ט סקי"ח כתב לפרש, דכל דמעיקרא נתנו כל אחד מין אחר לעירוב, אין קירוב דעתן והתערבותן כ"כ, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאם היו שניהן משותפין בב' המינים, ונתנו מין השני להשלים השיעור, מיקרי מין אחד.

**אפי' כלה נמי,** בפירש"י מבו' דכלה היינו דכלה לגמרי ולא נשתייר ממנו כלל, וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם בפ"ה מעירובין ה"ו, ובד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קמ"ג, - אך הריטב"א כתב דכלה היינו דכלה רובו, ונתמעט היינו דנתמעט ממנו מיעוטו, ועיי"ש שהוכיח כן, וכ"כ הרשב"א דהא דתניא כלה ל"ד הוא.[[208]](#footnote-209)

**חלוקין עליו חביריו על ר' יהודה וכו',** לדעת רש"י ודעימי' דהא דתנן דצריך להודיע הוא כשמערב משלהן, מבו' דלדעת ר' יהודה דפליג וס"ל דמערבין שלא לדעתו דזכות הוא לו, הוא אף כשמערב משלהן, וכ"כ בפי' ריו"נ, וכ"נ בפסקי מהר"ם מר"ב סו"ס קצ"ז, והביאו הרא"ש בסו"ס ט', וכ"ה מבו' בפשוטו בד' הטור בסימן שס"ח, וכן נקטו הב"ח בסימן שס"ז, והביא כן גם מד' המהר"ם מלובלין, והמאמר מרדכי בסימן שס"ח סק"ב וסק"ג, והנהר שלום שם סק"א, והבית מאיר שם.[[209]](#footnote-210)

אך בד' הרמב"ם בפ"ה מעירובין ה"ה נראה דכל הא דמערבין שלא מדעתו דזכות לו הוא רק כשמזכה להן משלו, אך ל"מ לערב משלהן, וזה לטעמי' דהא דתנן דצריך להודיע הוא כשמזכה משלו, ולפ"ז לא מצינו דלר' יהודה מהני אף כשמערבין משלו, וכ"כ החזו"א בסימן צ"ז סק"ט בדעתו, - וכ"ה משמעות ד' הטוש"ע בסימן שס"ז דאף בחצר של מבוי א' דמערבין שלא מדעתו, א"א לערב משלו, אלא מדעת בני ביתו, וכן נקטו הט"ז בסימן שס"ח סק"ב, והמג"א שם סק"א, והתו"ש שם סק"ד, והגר"ז שם ס"א,[[210]](#footnote-211) אך הב"ח והמהר"ם מלובלין והבית מאיר כתבו לפרש לד' הטור שם בע"א, ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן שס"ז שם.

**מהו דתימא ה"מ בחצר שבין ב' מבואות וכו' קמ"ל,** לקמן פ"א ב' אמרו דדעת ריב"ל דר' יהודה לא פליג על רבנן, דכל מקום שאמר ר' יהודה אימתי ובמה במשנתינו אינו אלא לפרש דברי חכמים, והא דתנן הכא דצריך להודיע הוא בחצר שבין ב' מבואות, ופליג ריב"ל על שמואל ורב חסדא דס"ל דחלוקין עליו חביריו על ר' יהודה.

והרשב"א לקמן שם כתב דאף לשמואל ודעימי' דס"ל דחלוקין עליו חביריו על ר' יהודה, כל הא דס"ל לר' יהודה דמערבין שלא מדעתו הוא בחצר של מבוי אחד, דבזה הוא דס"ל דזכות הוא לו, אך בחצר שבין ב' מבואות מודה ר' יהודה דאין מערבין שלא מדעתו דחוב הוא לו, ועיי"ש שכתב כן בדעת הרי"ף, וכ"כ הריטב"א בסוגיין בדעתו, וכן צידד בפסקי מהר"ם מר"ב סו"ס קצ"ז, והביאו הרא"ש בסו"ס ט'.

אך בפי' ר"ח בסוגיין מבו' דלר' יהודה אף בחצר שבין ב' מבואות מערבין שלא מדעתו, ואף לפ"מ דס"ד דלא נחלקו חביריו על ר' יהודה, היינו דבחצר של מבוי אחד לא נחלקו עליו, אך בחצר שבין ב' מבואות נחלקו עליו, והריטב"א נסתפק בזה.

הרי"ף כתב לדינא דבחצר שבין ב' מבואות צריך להודיע, שמתוך שאתה מתירו במבוי זה אתה אוסרו במבוי אחר, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ה מעירובין ה"ד,[[211]](#footnote-212) - והראב"ד שם השיג ע"ז, דכיון דקי"ל כר"ש בג' חצירות שעירבו ב' החיצונות עם האמצעית דהיא מותרת עמהן והן מותרות עמה, איזה חובה יהא לה אם תשתתף עם זו ותשתתף עם האחרת שלא מדעתה, הרי מותרת היא עם שניהם, וכן תמהו הרשב"א לקמן פ"א ב' בשם הראב"ד והריטב"א בסוגיין ע"ד הרי"ף, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד (הלכה קכ"ט והלכה קמ"ג).[[212]](#footnote-213)

ובדעת הרי"ף ודעימי' מצינו כמה דרכים, **א** בפי' ריו"נ בסוגיין ולקמן פ"א ב' כתב, דאייירי כשהחצר רגילה בזה ולא עם זה דדינא הוא דהיא מותרת ברגילה ואסורה בשאינה רגילה, ואם עירבו עלי' שלא מדעתה באותה שאינה רגילה, נמצא שחייבו לה, שיותר היתה רוצה ברגילה, ועכשיו כיון שעירבו עלי' בשאינה רגילה נאסרת באותה שרגילה, עכ"ד, וכ"כ בס' המאורות, ומבו' דאיירי כשלא עירבה עם הרגילה,[[213]](#footnote-214) ובכה"ג דינא הוא דאם עירבה עם שאינה רגילה דוחין אותה אצל שאינה רגילה והיא נאסרת ברגילה, וע"כ הו"ל חוב,[[214]](#footnote-215) ולפ"ז נמצא, דכל שעירבה עם הרגילה, שפיר מצי המבוי השני לערב עלי' שלא מדעתה, דבכה"ג אי"ז חוב כלל.

**ב** בחי' המאירי כתב בדעת הרי"ף דאיירי כשהמבוי שאינו רגיל בה עירבו לו שלא מדעת ע"מ שישתלמו ממנו, ובכה"ג הוא דהו"ל כחוב וצריך דעת,[[215]](#footnote-216) אך כל שמערבין משלהן ע"מ שלא להשתלם מהם אלא שמזכים להם את העירוב, א"צ דעת.[[216]](#footnote-217)

**ג** המ"מ שם פירש בד' הרמב"ם דהוא משום דכל דיש לחצר דרך אחרת, אי"ז זכות לה כשיהי' לה ב' דרכים, דשמא אינה חפיצה בשיתוף ב' מבואות דאוושי לה אינשי וכו', וע"כ אי"ז זכות גמור לעשותו שלא מדעתו, והגאו"י כתב דלפ"ז מתפרש מש"כ הרמב"ם דאם נשתתפה עם אחד מהן בלבד נאסרה במבוי השני, דהיינו דכיון דלא ניח"ל להשתתף אלא עם מבוי א', הרי דאם באנו לשתפה עם מבוי א', תהא אסורה במבוי השני דאינה משתתפת עמו, (שהרי לא ניחא לה להשתתף עם ב' מבואות), וע"כ הו"ל חוב.

בפי' ריו"נ מבו' דאף בחצר שבין ב' מבואות דהו"ל חוב, א"צ להודיע אלא כשמערב משלהן, אך כל שמזכה להן משלו א"צ להודיע,[[217]](#footnote-218) - והמג"א שם סק"א תמה בזה, דכיון דהוי חוב, מ"ט מצי לערב כשמזכה להן משלו,[[218]](#footnote-219) - והבית מאיר שם כתב דזה תליא בטעם הא דבחצר שבין ב' מבואות הו"ל חוב, דלמש"כ הרי"ף דהוא משום דאוסרו במבוי השני, הדין נותן דאף כשמזכה משלו ל"מ לערב שלא מדעתו, אך אם הא דהו"ל חוב הוא משום דדילמא לא ניח"ל בפתח זה ולמה לו בהוצאה זו חינם, הרי דכל דמזכה משלו הו"ל זכות, וכ"כ הגאו"י והקר"א בסוגיין, והבית מאיר שם תמה לפ"ז ע"ד ריו"נ דקאי ע"ד הרי"ף שפירש דטעם הא דהו"ל חוב הוא משום דאוסרו במבוי השני, וא"כ מ"ט כתב דאם מזכה משלו א"צ להודיע, אך הבית מאיר פירש דד' ריו"נ קיימי לפ"מ דקי"ל כר"ש דאינו נאסר במבוי השני, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן צ"ז סוסק"ג.[[219]](#footnote-220)

**קמ"ל דב' סעודות הויין י"ח גרוגרות,** כ"ה גירסת רש"י ותוס', אך הרשב"א והריטב"א כתבו דגרסינן די"ח גרוגרות ל"ה ב' סעודות, אלא הוי יותר מב' סעודות, וע"כ הוא די"ח בנ"א הוו מרובין, דאם מחלק למזון ב' סעודות ביניהן אין מגיע גרוגרת לכל אחד ואחד, ועד"ז כתב בס' המאורות.

התוס' הק' דכיון דגרוגרת גדולה מכזית, כדמוכח בר"פ המצניע, וכזית הוא חצי ביצה, היאך יש בב' סעודות י"ח גרוגרות, ויתבאר בעזה"י בכל ענין זה לקמן פ"ב ב', עיי"ש.

הרשב"א לקמן פ"א א' והריטב"א בסוגיין כתבו בשם הראב"ד דהיכא שנשתתפו במשקין בעינן רביעית לכל אחד ואחד כשיעור הוצאת שבת, וזה לפ"מ דגריס במשנתינו כגרוגרת לכל אחד ואחד "להוצאת שבת", והרי דהא דשיעור השיתוף באוכלין הוא כגרוגרת, הוא דומיא דהוצאת שבת, וע"כ ה"נ במשקין הוי שיעור השיתוף כהוצאת שבת, ואף כשהן מרובין בעינן לכל אחד ואחד רביעית, וכ"נ בפי' ריו"נ לעיל ס"ח א' ד"ה ליקני להו רביעיתא דחלא, עיי"ש, ועיי"ש שנחלקו ע"ז, דכ"ה דבאוכלין כל שהן מרובין סגי בב' סעודות לכולם, ה"נ במשקין סגי בב' סעודות לכולם, ושיעור ב' סעודות ביין הוא ב' רביעיות, וכמו שאמרו לעיל כ"ט א', וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל כ"ט א' ד"ה חומץ, והרשב"א והריטב"א והר"ן לעיל ס"ח א', וכ"כ הרמב"ם בפ"א מעירובין הי"א, והרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה ק"מ, והטוש"ע בסימן שפ"ו ס"ו.

**ככר כאיסר והוא שלם מערבין בו,** בפירש"י כתב דבלבד שיהיו שם ככרות הרבה כגרוגרת לכל אחד ואחד, וכ"כ התוס' לעיל פ' א' סוד"ה רב אמר והתור"פ בסוגיין, וכ"כ הרשב"א לקמן פ"א א' ד"ה וכיצד מערבין ובעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קכ"ד, והמאירי לעיל במתניתין, וכ"כ השאילתות בשאילתא מ"ט, והראב"ד בפ"א מעירובין הט"ז, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ה דין ה', והאו"ז בסימן קנ"ד, וכ"ה בטוש"ע סימן שס"ו ס"ו ושס"ח ס"ג.[[220]](#footnote-221)

אך המאירי שם כתב בדעת הרמב"ם דדוקא בשיתופי מבואות בעינן כגרוגרת לכל אחד, אך בעירובי חצירות ל"ב לזה, וכ"כ המ"מ בפ"א מעירובין הט"ז והכס"מ שם בדעתו, וכ"כ בס' הבתים שערי עירובין שער א' בדעתו, ועיי"ש שפירש הטעם בזה, משום עירובי חצירות לא נתקן אלא מפני התיקון כדי שלא לשכח מהם תורת עירוב, ודי בדבר מועט, ועיי"ש שהכריע לדינא כד' הרמב"ם, וכ"כ המ"מ שם דכן נראה.[[221]](#footnote-222)

ובד' המ"מ שם משמע, דכל הא דסגי בפת כאיסר, הוא רק בפת שלימה, אך כל שגובין קמח לעשות ממנו חלה שלימה, בעינן כגרוגרת לכל אחד, וכ"נ בס' המאורות בסוגיין בפי' קמא, עיי"ש, וכ"נ בביאור הגר"א בסימן שס"ו ס"ו שפירש כן בדבריו, ועד"ז נקט הגאו"י בסוגיין דרק כשיש ככר לכל אחד א"צ שיעור כגרוגרת, (וכתב דבמזכה ככר שלם לכולם צריך שיהא כגרוגרת לכל אחד), - אך בד' הכס"מ שם מבו' דאף במזכה ככר לכל בני החצר, א"צ שיהא כגרוגרת לכל אחד, וזה לפ"מ שדקדק מד' הרמב"ם שם ה"כ, עיי"ש, וכ"נ בד' המאירי וס' הבתים שפירשו כן בדעת הרמב"ם דבעירובי חצירות לעולם ליכא שיעור,[[222]](#footnote-223) וכ"כ בעצי אלמוגים סימן שס"ו סק"י וסימן שס"ח סק"ה.[[223]](#footnote-224)

**אלא אמר רבב"ח לאפוקי מדר' יהושע דאמר שלימה אין פרוסה לא,** בפירש"י בד"ה וקתני מבו' דלפ"ז מתפרש הא דתנן דבכל מערבין דהיינו דבכל מיני פת מערבין, והריטב"א כתב לפ"ז, דכל הא דפליג ר' יהושע וס"ל דאין מערבין בפרוסה, הוא בעירובי חצירות, אך בשיתופי מבואות משתתפין אף בפרוסה, וכ"כ הריטב"א לעיל במשנתינו, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בסוגיין, וכ"ה מבו' בחי' המאירי בסוגיין, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"א מעירובין ה"ח, וכ"כ בס' הבתים שערי עירובין שער א'.

אך הבעה"מ בסוגיין כתב דאף בשתופי מבואות צריך שיהא שלם ולא פרוס מאיזה מין שיהיה בין מפת בין משאר מינין, והוכיח כן מהא דתנן במתניתין בכל משתתפין והוא לאפוקי מדר' יהושע, (ועמש"כ הראב"ד בכתוב שם לדחות), וכ"כ הרמ"ך בפ"א מעירובין הי"ז, דכיון דהא דאין מערבין בפרוסה הוא משום איבה, מה לי עירובי חצירות ומה לי שיתופי מבואות, וכן צידד הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קל"ד, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסוגיין בד"ה וי"מ דלאוקימתא, וכ"כ המהרי"ל בהל' עירובי חצירות אות ד', - והבעה"מ שם כתב דהא דל"מ בפרוסה, הוא אף כשמשתתפין בשאר מינים דצריך שלא יהא פרוס, וכ"כ הרמ"ך שם, וכתב דכשמשתתפין ביין צריך שיהא הכלי מלא,[[224]](#footnote-225) וכ"נ בד' הרשב"א בסוגיין, אך בדבריו בעבוה"ק משמע דרק בפת בעינן שלא תהא פרוסה, וכ"נ בד' הביאוה"ל בסימן שס"ו ס"ו שנקט כן, (וזה כמו שנקט הראב"ד בכתוב שם בסוגיין, דבשאר מינים חוץ מפת לא שייך שלם), וצ"ע.

ובטעמא דהרמב"ם ודעימי' דבשיתופי מבואות משתתפין אף בפרוסה, כתב הרשב"א בעבוה"ק ובסוגיין דהוא משום דלא תהא פת פרוסה גרועה משאר מיני פירות,[[225]](#footnote-226) ובס' הבתים שם פירש דהוא משום דבשיתוף דיש לו שיעור אין לחוש לאיבה, וזה לטעמי' שם לעיל מינה דבעירובי חצירות ל"ב שיעור, ואף לדעת המצריכים שיעור בעירובי חצירות, אין חשש איבה אלא בבני חצר שעומדין כולן בחצר אחת, עכ"ד.

**משום איבה,** בפירש"י כתב דהוא משום דבאין לידי מחלוקת שאומר אני נותן שלימה ואתה פרוסה, ובחי' המאירי לעיל במתניתין פירש דהוא משום דהוי זה היפך מכוונת העירוב שהוא לשים שלום בין אדם לחבירו, וכמו שאמרו בירושלמי, והמהרי"ל בהל' עירובין אות ד' כתב דהוא משום דאולי יקפיד דאחד יראה לו פתו גדולה מפיתת חבירו והמקפיד על עירובו אין עירובו עירוב.[[226]](#footnote-227)

**עירבו כולן בפרוסות מהו,** הפמ"ג במש"ז סימן שס"ו סוסק"ה דקדק מהך לישנא דאף בדיעבד ל"מ עירוב בפרוסה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה ק"כ קכ"א, והאלי' רבה בסימן שס"ו סקי"ד דקדק כן מדבריו, וכ"כ השכנה"ג שם בהגה' טור אות ז', וכ"ה מבו' בתשו' מהר"ם מינץ סימן נ"ח, וכ"כ בתשו' שבסו"ס מנחת יעקב סימן י"ב דכ"ה מבו' בל' המשנה והפוסקים.[[227]](#footnote-228)

**א"ל שמא יחזור הדבר לקלקולו,** בפסקי מהר"ם מר"ב סו"ס קצ"ט כתב דדוקא בכה"ג ל"מ, אבל אם זיכה אחד את כולן פרוסה משלו שפיר דמי, דאם איתא דאפי' בכה"ג איכא למיגזר לישמעינן הא וכ"ש עירבו כולן בפרוסות, ובתשב"ץ קטן סימן ע"ו הוסיף לפרש, דכל הא דאין מערבין בפרוסה הוא לפי שכל אחד אומר אני נותן יותר, אבל כשהאחד נותן בשביל חבירו אינו חושש אם היא שלמה או פרוסה, והובא ברא"ש סימן י"ב ובמרדכי סימן תקכ"ד, וכ"ה בטוש"ע סימן שס"ו ס"ז, אך בתשב"ץ קטן שם כתב דמהר"ם לא רצה לסמוך ע"ז, ועירב בשלימה.[[228]](#footnote-229)

הרשב"א כתב בשם הראב"ד שתמה על המנהג דמצטרפין בקמח זה במעט וזה במעט ולשין אותו כאחת, דהרי בעינן ככר שלם לכל אחד ואחד, וכשהן משתתפין כולן בחלה אחת אין לכל אחד בו אלא פרוסה מועטת, ונמצא שעירבו כולן בפרוסות, וכתב דסמכו על מה שאמרו במנחות ע"ו א' בלחמי תודה שאפאן ד' חלות דיצא, ולא אמרינן דכיון דבעינן מ' חלות חשיבי ד' חלות אלו כפרוסה והו"ל כנפרס לחמה קודם זריקת דמים דהלחם פסול,[[229]](#footnote-230) - והרשב"א כתב דכיון דהא דאין מערבין בפרוסה הוא משום איבה, ואם עירבו כולן בפרוסות הוי עירוב אלמלי הגזירה דשמא יחזור הדבר לקלקולו, הרי דהכא אין לגזור, עיי"ש,[[230]](#footnote-231) ועד"ז כתב הריטב"א, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קכ"ה.[[231]](#footnote-232)

המהרי"ל בהל' עירובי חצירות אות ו' כתב דכל שעירב בפת שלימה, אף אם נפרס קודם ביה"ש, הוי עירוב, דכיון דבשעת עשיית העירוב הי' שלם, אין לחוש אם נעשית פרוסה אח"כ, והביאו המג"א בסימן שס"ח סק"ג,[[232]](#footnote-233) - אך בד' הט"ז שם סק"ג מבו' דכל שנפרס קודם חשיכה ל"מ, ורק אם נפרס אחר שחשיכה מהני אף לשבתות אחרות, מדינא דשיירי עירוב בכ"ש, וכ"כ האלי' רבה בסימן שס"ו סוסקי"ד.[[233]](#footnote-234)

**ניטלה הימנה כדי חלתה וכדי דימועה מערבין לו בה,** בפירש"י מבו' דהיינו רק כשניטלה הימנה לצורך תיקון חלתה, או כשנדמעה וניטל הימנה לתיקון הדימוע, אך בלא"ה אף אם ניטל ממנה מעט אין מערבין בה, וכ"כ התוס', ופירשו דהוא משום דכל דל"ב תיקון איכא איבה אף בחיסרון מועט, וכ"כ בפסקי מהר"ם סימן ר' בשם ר"י, וכ"כ בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ו דין ג'.

אך הרשב"א כתב דמדקאמר "כדי", משמע דאפי' לא ניטל ממנה ממש משום חלה ולא משום תרומה, אלא שניטל ממנה שאכלו מערבין בה, דאם חלתה ודימועה דוקא קאמר הול"ל ניטלה ממנה חלתה או דימועה, וכ"כ הריטב"א והמאירי, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ב דלפי הסברא נראה דכיון דטעמא משום איבה, אין חילוק אם ניטל לשם חלה או ניטל שלא לשם חלה, דמה יודעין שכניו מכך, אלא כל שניטל בכדי שיעור חלה הן תולין דלשם חלה ניטל וליכא איבה, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קכ"ג, וכ"כ בטוש"ע סימן שס"ו ס"ו.[[234]](#footnote-235)

בתשו' בנין עולם או"ח סימן ט' כתב לדון דדין זה דניטל ממנה אחד ממ"ח לשם חלה ל"ש כלל בזה"ז, דהוא רק בימיהם שהיו נוטלים חלה כשיעור אחד ממ"ח, אבל בזה"ז דחלת חו"ל הרחוקים מא"י אין לה שיעור רק כ"ש ומפרישין רק חלת האור, א"כ אם ניטל ממנה א' ממ"ח יש בזה איבה, ול"ש בזה הטעם שכתב הרא"ש דיתלו דלשם חלה נטל וליכא איבה, ועמד ע"ד הפוסקים בסימן שס"ו שהביאו לדין זה, ועיי"ש במש"כ לדון עוד, דבחלת חו"ל דאוכל והולך ואח"כ מפריש, איכא איבה בפרוסה אפי' נטלה ממנה כשיעור שרגילין להפריש כיון דאין החיוב כ"כ להפריש מיד, - אך החזו"א בסימן ק"א סוסק"ב כתב דאף לדידן דנוהגין להפריש חלת האור בכ"ש, מערבין כשניטל כדי חלת נחתום, דלא פלוג רבנן בזה.

התוס' הק' דכיון דאשמועינן כדי חלתה דהוי אחד ממ"ח, כ"ש כדי דימועה דהוא יותר ממאה, וכתבו דס"ד דדימוע כיון דחזי הכי לכהן אפי' בפורתא איכא איבה, - והרשב"א כתב דלפמש"כ דניטלה כדי חלתה וכדי דימועה הוא אף כשלא ניטל לצורך תיקון, בע"כ דהא דתני כדי דימועה היינו כדי תרומתה דהוא אחד מחמשים וקרוב לחלת נחתום הוא,[[235]](#footnote-236) וכ"כ הריטב"א והמאירי.[[236]](#footnote-237)

ובס' יחוסי תנו"א ערך ר' יונתן בן שאול כתב בישוב קו' התוס', דהא דתני כדי חלתה וכדי דימועה, היינו דאף אם חסרה הככר אחד ממ"ח כשיעור חלת נחתום וגם שיעור דימועה דהיינו אחד ממאה אי"ז חיסרון, וכ"כ הקר"א מדעתו, ועי' גם בגאו"י שכתב לדון כן.[[237]](#footnote-238)

**הא בחלת נחתום הא בחלת בעה"ב,** בפירש"י כתב דחלת נחתום קטנה היא ואי"ז חיסרון, והיינו דהא דניטלה כדי חלתה מערבין לו בה, הוא רק מכח הא דאי"ז חיסרון מרובה, אך בחלת נחתום דה"ז חיסרון מרובה, אין מערבין לו בה, אף דנטל את החלה לצורך תיקון הפת,[[238]](#footnote-239) וכ"כ הריטב"א לדעת רש"י, דכל הא דלא חשבינן לה כפרוסה, הוא משום דנתקנת בכך לאכילה דכיון דנתקנת בכך לאכילה ואין החסרון מרובה לא חשבינן לה כפרוסה, וכ"ה ביחוסי תנו"א ע' ר' יונתן בן שאול, אך הגאו"י צידד דכל הא דאין מערבין בה, הוא בנחתום שנטל כדי חלת בעה"ב, אך בעה"ב שנטל כדי חלתו מערבין, דזהו תיקונו,[[239]](#footnote-240) ועי' עוד במש"כ באג"מ יו"ד ח"ג סימן קכ"ו דברים מחודשים בזה.

\*בתשו' שבסו"ס מנחת יעקב סימן י"ב כתב דככר שניטל ממנו כדי חלה חשיב כשלם לדין לחם משנה, כ"ה דחשבינן לי' כככר שלם לענין עירוב, וכתב דהציע הדבר לפני איזה חכמים והיה קצתם מפקפקין בדבר, דשאני הכא דהא דבעינן ככר שלם הוא משום איבה, וכל שניטל כדי חלתה ליכא איבה, אך בדין לחם משנה דבעינן שלם משום כבוד, כל שנחסר ממנו קצת תו לא מיקרי שלם, ועיי"ש שדחה לזה, ובסו"ד כתב דאף אם הא דכשניטל כדי חלתה מערבין בה הוא משום דליכא איבה, מ"מ כיון דדעת הבריות נוחה דליכא איבה גם דעת המקום נוחה וליכא ביזוי מצוה, שהרי הטעם דכבוד הוא בשלם דוקא הוא משום דדרכו של ענין בפרוסה, וניטל ממנו כדי חלתה עדיין מיקרי שלם לעיני הבריות, וכ"כ בתשו' חכם צבי סו"ס ס"ב דכה"ג חשיב כשלם לענין לחם משנה.[[240]](#footnote-241)

אך האלי' זוטא בתשו' סימן ג' כתב דדוקא לענין עירוב דהא דאין מערבין בפרוסה הוא משום איבה, הוא דאמרינן דכל שניטלה חלתה הוי כשלימה, אך לענין לברך עלי' לשבת ולברך השי"ת שנותן לו בשלימות, אין דינה כשלימה, וכ"כ התו"ש בסימן ער"ד סק"ב, וכן הביא השע"ת שם מתשו' הר הכרמל סימן ב', וכ"כ המגן גיבורים בסימן קס"ח ב', ובתשו' בנין עולם או"ח סימן ט'.

**תפרה בקיסם מערבין לו בה וכו' דלא ידיע תיפרה,** בתשו' חת"ס או"ח סו"ס מ"ו צידד דכ"ז הוא כשנפרס פרוסה מחלק גדול העיקרי באופן שעיקר הכיכר הי' קיים, דקאי על לעיל מינה דניטל יותר מכדי חלתה ותפר אותה פרוסה לגדול, ועיי"ש שכתב דמד' הרוקח בסימן שכ"ט מבו' דאף כשנחלק הככר לב' חצאין שוין מהני תפירה, וכתב דמ"מ כשנחלק לכמה פרוסות ל"מ לתפור פרוסה בפרוסה ופרוסה בפרוסה עד שישלים לפת שלם, אך בל' רש"י (בד"ה תפרה) משמע דאף כשנפרסה לכמה פרוסות מהני חיבור בקיסם, ויש לדחות.

הרוקח בסימן שכ"ט כתב דאם יש לאדם שני חצאי לחם יחברם יחד בעץ או בשום דבר שלא יהא נראה ודינו כמו שלם אפי' בשבת, ולמד לזה ממה שאמרו הכא דאם תפרה בקיסם ולא ידיע תיפרה דינו כשלם, והובא בשו"ע סימן קס"ח ס"ב.[[241]](#footnote-242)

ובתשו' חת"ס או"ח סימן מ"ו דלול"ד הרוקח הי' מקום לפקפק, דתפירת קיסם אינו מועיל אלא בעירוב דתו ליכא משום דרכי שלום, אבל לעשותו לחם שלם אין לנו,[[242]](#footnote-243) ועיי"ש שפירש לד' הרוקח, דמהא דתנן במשנתינו דככר כאיסר והוא שלם מערבין בו, בע"כ דכה"ג דתפרה בקיסם מיקרי ככר שלם, וממילא דיוצאין בו ידי לחם משנה, וע"ד מש"כ בתשו' חכם צבי סו"ס ס"ב, ועיי"ש במש"כ לדון בזה מכח הא דחיבורי אדם אינם חיבור, ועי' גם בפנים מאירות בזבחים ק"ה ב' שעמד בזה, ועמש"כ ע"ז החסדי דוד בעוקצין ספ"א, ואכמ"ל.

\*בתשו' בית יעקב סימן קמ"ב כתב להכשיר אתרוג שניטל פטמתו ע"י חיבור במחט, דכי היכי דאם תפרה בקיסם מערבין לו בה והרי דחיבור ע"י הקיסם משוי לי' להפרוסות כשלימה, ה"נ משוי לי' כלקיחה תמה,[[243]](#footnote-244) ובאלי' רבה סימן תרמ"ח סקי"ד נחלק ע"ז, דל"מ חיבור בקיסם אלא לענין עירוב דעי"ז ליכא איבה, אך לשאר מילי ל"ה חיבור, וכ"כ בתשו' שבות יעקב ח"א סימן ל"ה וביד המלך פ"ח מלולב, והיד המלך שם הוכיח כן מהא דמפלגינן הכא אם ידיע תיפרה או לא ידיע תיפרה, ובשאר דוכתי דמהני חיבור ע"י תפירה לא בעינן שלא יהא ידיע תיפרה, עיי"ש.

הרי"ף השמיט לדינים אלו דניטלה כדי חלתה וכדי דימועה ולדינא דתפרה בקיסם, ועמד ע"ז הבעה"מ, וכן עמד בזה המ"מ בפ"א מעירובין ה"ח ע"ד הרמב"ם שם,[[244]](#footnote-245) - ובמרכה"מ שם כתב בדעתם דס"ל דאף כשניטל ממנה כדי חלתה אכתי שייך איבה, במה שזה הפריש מן העיסה וזה מן הככר, וגם בתפרה בקיסם שייך איבה, והא דמכשרי בזה ר"י בן שאול ורב כהנא, הוא משום דאינהו ס"ל דהא דבעינן ככר שלם הוא משום חשיבות, אך אנן קי"ל כרב אשי דבתרא הוא דס"ל דהוא משום איבה, וע"כ אף בהני גווני ל"מ, ועי' בצ"פ שם במש"כ לישב בע"א.

**מערבין בפת אורז אבל לא בפת דוחן וכו' מערבין בפת עדשים,** בפי' ריבב"ן הק' דמ"ט עדיפא פת עדשים דמערבין בה מפת דוחן דאין מערבין בה, ובמ"ב סימן שס"ו סקמ"ז כתב עפי"ד ריו"נ, דהוא משום דפת אורז ועדשים דרך העולם לאפותו ולאכלו ומשא"כ בדוחן, ועד"ז כתב הלבוש שם ס"ח, דפת דוחן אינו מאכל רוב בנ"א לשבעה בו, ואין קביעות דירה ושיתוף אלא ע"י אכילה שדרך לקבוע דירתו, וכ"כ התו"ש שם סקכ"ב.

**דשאר מינים הואי,** הרשב"א כתב עפי"ז, דאף דמערבין בפת עדשים, מ"מ אין מערבין בפת מעורבת של מינים הרבה כההוא דיחזקאל דכתיב ואתה קח לך חטים ושעורים ופול ועדשים ודוחן וכוסמין, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קכ"ו דאם מעורבת עם שאר מינין כדוחן ואורז ופולין אינה ראוי' לאכילה, ואין מערבין בה, וכ"כ האו"ז בסימן קנ"ד, והריא"ז לעיל בפ' הדר ה"ג דין ג'.

ובחי' המאירי כתב בשם הראב"ד דכ"ז הוא כשהיא מעורבת עם מינים שאין מערבין בהן, דבזה הוא דאמרינן דכ"ה דאין מערבין בהן בפנ"ע אף אין מערבין בהן כשנתערבו עם חטים או עם עדשים, אך כל שעשה פת מכמה מינים שמערבין בהן, מערבין בה, וכ"ה מבו' בד' האו"ז שם, וכ"כ הגאו"י, - אך בד' הרשב"א בעבוה"ק שכתב דאם מעורבת עם שאר מינים כדוחן "ואורז" ופולין, מבו' דאף אם נתערבה עם מינים שמערבין בהן, אין מערבין בה, וכן משמע קצת בד' הריא"ז שם, וצ"ע.[[245]](#footnote-246)

**רב פפא אמר ההיא צלוי' בצואת האדם הואי,** בס' המאורות הביא מההשלמה דרב פפא פליג על שנויא קמא, וס"ל דאף דשאר מינים לחם הוא, ואף דחזינן דשדיי' לכלבי' ולא אכיל, אין מביאין ראי' מן הכלב.[[246]](#footnote-247)

1. ולא נתפרש דמהו דחשיב פתח ומהו דחשיב חלון, ומ"ט בכל פתח שאין חללו י' טפחים, לא נימא דהו"ל כחלון וסגי שיש בו דע"ד. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ע בעיקר מש"כ לדון בזה, דלכאו' דין זה מבו' להדיא ממה שאמרו לקמן בסוגיין דחלון עגול צריך שיהא בהקיפו כ"ד טפחים וכו', והרי דל"מ אלא כשיש בחלון דע"ד מרובעים, וכל שאין רחבו ד"ט, אין האורך משלים לשיעורו. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכ"נ ממה שהוצרך רש"י לעיל ס' א' לפרש, דהא דסולם תורת פתח עליו הוא משום דלהקל אמרינן דהסולם מבטל את המחיצה, והרי דאילו ל"ה הסולם מבטל את המחיצה, ל"ה מערבין אחד, אף דע"י הסולם ניחא תשמישתי'. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם בחי' המאירי לעיל י"ז א' משמע דלעולם כ"ז שלא נסתם הפתח אסורין לטלטל שלא דרך הפתח, ורק אחר שנסתם הפתח הן מותרין לטלטל דרך חלון, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולכאו' הוא משום דבדינא דעירב דרך הפתח ונסתם הפתח דאמרינן שבת כיון שהותרה הותרה, דבזה פירש"י דמותר לטלטל דרך גובה כותל וחורים וסדקים, י"ל דל"מ הא דכיון שהותרה הותרה אלא לטלטל בכל חצר וחצר, כמש"כ הרמב"ם בפ"ג מעירובין הכ"ה, ואין ללמוד מזה דמהני עירוב דרך הפתח להתיר לטלטל דרך חורים וסדקים. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובד' המג"א בסימן שע"ב סק"ו מבו' בפשוטו, דס"ל דכל שעירבו הבתים דרך החצר, אסורין לטלטל מזל"ז דרך חורים, והשעה"צ שם סקכ"א כתב דהמג"א אזיל לטעמי' שם סק"ג דכל שאין החצירות פתוחות זל"ז ועשו שיתוף, אסורין לטלטל מזל"ז דרך חורים, וכל האחרונים נחלקו ע"ז, ואף דכשעירבו דרך פתח שביניהם כתב שם סק"ד דמותרין לטלטל דרך חורים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. והעירו דלמשמעות ד' המאירי לעיל י"ז דעירוב דרך פתח ל"מ להתיר לטלטל דרך חורים, הרי דפשיטא דכל שלא עירבו כל בני החצר וא"א להם להוציא דרך החצר, אסורין הן לטלטל מזל"ז, שהרי אף אם עירבו כל בני החצר, ל"מ העירוב אלא לטלטל דרך החצר. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך לדעת ריו"נ והמאירי דהא דבחלון למעלה מי' אין מערבין א' הוא משום דלא ניחא תשמישתי', ניחא, דהי' מקום לומר דכל שאין כולו בתוך י' לא ניחא תשמישתי' בכולו, וקמ"ל דכל דמקצתו בתוך י' ניחא תשמישתי' בכולו. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיקר המבו' דבחלון עגול לא סגי שיהא מקצת ממנו בתוך י', אלא בעינן דבמקום שיש בו רוחב ד"ט יהא בתוך י', הוא מתפרש בפשיטות לפ"ד ריו"נ דהא דל"מ חלון למעלה מי' הוא משום דלא ניחא תשמישתי', וע"כ ל"מ אלא כשכל רוחב החלון הוי מקצתו בתוך י', דעי"ז ניחא תשמישתי' בכולו, - אך לדעת רש"י דהא דל"מ חלון למעלה מי' הוא משום דיש מחיצה גמורה למטה, והא דסגי דמקצתו הוא בתוך י', הוא משום דסגי במה שמקצת מן הפתח הוא בתוך המחיצה, דכבר אין המחיצה מבדלת לגמרי, יש להעיר דא"כ מ"ט בעינן דבמקום שיש בו רוחב ד"ט יהא בתוך י', וכ"ה דל"ב שיהא גובה ד"ט בתוך י', הי' בדין דלא ניבעי שיהא רוחב ד"ט בתוך י', - וי"ל דהוא משום דעיקר תורת הפתח דהחלון הוא בהמקום שהוא רחב ד', ותחתית החלון העגול שאינו רחב ד', ל"ה מכלל עיקר הפתח, וע"כ ל"מ אלא כשהחלון שבתוך י' הוא רחב ד"ט, ואמנם זה ניחא רק אי נימא דחלון העומד בעיקום, לא סגי במה שיש בו דע"ד בעיקום, אלא בעינן שיהא בו דע"ד ביושר, דאי נימא דסגי במה שיש בו דע"ד בעיקום, הרי דלעולם בחלון עגול הוי גם תחתית החלון בכלל הפתח הרחב ד"ט. [↑](#footnote-ref-10)
10. והחזו"א בסימן קל"ח סק"ד כתב דכ"ז הוא בכלל שיעורין וניתנה ההלכה לחשוב בקירוב, שלא נתנו המצות אלא לצרף הבריות ולדקדק בצואותיו ית' לקבלת מלכותו ית', וגם לקיום חכמת התורה הכלולה בכל דיני המצוה ולסוד הפנימיות, ולכל הני אינו מפסיד אם הקביעות של גבולי הצמצום יהי' בקירוב כדי שיוכלו לקיים מצות המעשיות אף חלושי הדעת, עכ"ד, - ויש לציין למש"כ בפי' רבינו פרחי' בשבת ח' א' בשם הרמב"ם, דטעם הא שהצריך אביי בכוורת שיהא בה ו' טפחים, ולא סגי בה' וג' חומשין, דכל אמתא בריבועא אמתא ותרי חומשי באלכסונא, ויש בה דע"ד, הוא משום דהשיעור דכל אמתא וכו' אינו מדוקדק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-11)
11. לדעת הסוברים דל"מ מחיצות שאין מגיעות לתקרה אף כשהן קבועות, צ"ע דמה בעינן הכא לדינא דביתא כמאן דמליא דמיא, תיפו"ל דמחיצות שאין מגיעות לתקרה לא שמם מחיצות, - ובד' החזו"א בסימן צ"ו סוסקי"ט נראה, דאף דאם יהא פרוץ לכל רוחב הכותל, ל"מ המחיצה כלל, משום דאינה מגעת לתקרה, מ"מ כל דליכא אלא חלון בחלק מן הכותל, לא מצינו למיתי עלה מכח הך דינא, וזה ניחא טפי למש"כ ריו"נ ודעימי' דהא דלמעלה מי' אין מערבין אחד, הוא משום דלא ניחא תשמישתי', אך למש"כ רש"י ודעימי' דהוא משום דיש מחיצה גמורה תחת החלון, לכאו' כיון דבבית ל"מ מחיצות שאין מגיעות לתקרה, יש מקום לדון בזה, - וי"ל עוד, דדוקא בטרקלין אחד ל"מ מחיצות שאין מגיעות לתקרה, ולא בב' בתים דלא שייכי זל"ז כלל, וגם לא היו מחוברין מתחילתן, אך בד' הריטב"א לקמן ע"ט א' אין נראה כן, עיי"ש, (וגם בד' המ"ב בסימן שע"ב ס"ק קמ"א ובשעה"צ שם ס"ק ק"ה נראה דאף בב' בתים חלוקין ל"מ מחיצות שאין מגיעות לתקרה. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך הגאו"י נסתפק בזה אם תליא במה שהוא מקורה ואף חצר מקורה למעלה מי' מערבין א', ובית שאינו מקורה למעלה מי' אין מערבין א', או רשות הבית גורם דהוי רשותא דחד ואף חצרות של יחידים למעלה מי' מערבין א', או תשמיש הבית גורם ואפי' בלא תקרה, - והחזו"א בסימן צ"ו סק"כ צידד דתליא במה שהוא מיוחד לדירה, ובחצר מקורה או בית התבן, ל"מ חלון למעלה מי'. [↑](#footnote-ref-13)
13. והמאירי בביהב"ח הוסיף, דאף אם לא היו לזה כלים, הואיל וכל בנ"א מן הסתם יש להם הותר אף לזה בעירוב אחד, - ובחי' המאירי כתב דאע"פ שאין שם עכשיו כלים לעלות על גביהן, מן הסתם ראוי הוא להיות שם כלים תמיד וניחא תשמישתי'. [↑](#footnote-ref-14)
14. ואמנם הנה התור"פ עמד בזה דכל חצירות רשות אחת הן, וכתב די"ל דהכא לעניין להביא כלי הבתים דרך אותו החלון קאמר, א"נ בעירבו דגזרינן דילמא אתי לאפוקי מאני דהאי בית לחצר אחרת או לגג אחר, - וי"ל בדעת רש"י דס"ל כדרך בתרא דאיירי כשעירבו, דאסור להוציא כלי החצר מחצר זו לזו, אך בגגין ס"ל דלא גזרינן, וכדתנן בר"פ כל גגות דכל גגות העיר רשות אחת הן, ולא גזרינן דילמא אתי לאפוקי כלי הבתים מזה לזה, שהרי איירי אף כשכל גג הוא של יחיד, וכמש"כ כן התורי"ד לקמן צ"א א' דכיון דבגגין לא שכיחי כלי הבתים לא גזרו, ועמש"נ בזה לקמן שם, ואכמ"ל, וע"כ הוצרך לפרש דאתיא כרבנן דדיורין חלוקין למעלה. [↑](#footnote-ref-15)
15. וצ"ע היאך מהני בזה שיתוף, הרי בפשוטו ל"מ שיתוף ב' חצירות אלא דרך המבוי, אך זה מתישב למש"כ החזו"א בסימן צ' סוסקכ"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-16)
16. ולכאו' הוא דלא כמש"כ החזו"א בסימן פ"ו סקי"ח דלדעת רש"י דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, ל"מ לזה עירוב, דאין עירוב מועיל בלא פיתא ולינה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-17)
17. ואמנם למה שנקט החזו"א דאיירי כשמערבין רק את הגגין, מתפרש מש"כ רש"י דאתיא כרבנן דדיורין חלוקין למעלה, דלא מצינו לפרשה אף לר"ש ולענין כלי הבתים, מלבד די"ל דכיון דאיירי כשאין פתח בין הבתים לגגין, סתמא דמילתא אין כלי הבתים על הגג, דלענין זה ל"מ מידי מה שנתערבו הגגין יחד, ואכתי אסור להוציא כלי הבתים מזל"ז, דדמי לג' חצירות שעירבו החיצונות עם האמצעית, שאסור להוציא כלי בית החיצונה מן האמצעית לחיצונה חברתה, וצ"ע בד' החזו"א דלא ניח"ל בזה. [↑](#footnote-ref-18)
18. ובזה מתפרש הנידון אם סולם תורת פתח עליו וחשיב כפרצה לבטל את המחיצה, דכל דיש סולם וראוי להשתמש מזל"ז דרך ע"ג המחיצה, ואין המחיצה מבדלת כלל כלפי זה, אין תורת מחיצה עלי', ונמצא לפ"ז דלהצד דסולם תורת פתח עליו לבטל המחיצה, הרי דאף אם יהא סולם ע"ג הצוה"פ, תתבטל המחיצה דצוה"פ, אף דבלא"ה ראוי לעבור דרך הצוה"פ. [↑](#footnote-ref-19)
19. והמאירי בביהב"ח ובחי' כרך לב' הטעמים יחד, דהוו כחצר אחת וכחולקין את עירובם, ודנפרצה החצר למקום האסור לה, ועד"ז מצינו בד' רש"י לעיל ז' ב' סוד"ה ומבוי שכתב דהאיסור הוא משום פרוץ במלואו למקום האסור לו, ומאידך בכל דבריו שם מבו' דהאיסור הוא משום דבני חצר אוסרין עליו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
20. והגאו"י הק' דמ"ט אסור להזיז מלא נימא, ומ"ש מכל חצר שאינה מעורבת דרשות כל הבתים שולטת בה ומותר לטלטל בכולה ולא אמרינן מוציא מרשות זה לרשות זה הוא, ועוד דברחב ד"ט נמי נימא הכי, ועיי"ש מש"כ לפרש לסוגיין בע"א, - אך בד' התוס' הרא"ש נתפרשו הדברים, דכל חצר שאינה מעורבת הויא חצר בפנ"ע, וכשמטלטל בתוכה ל"ה כמוציא מרשות לרשות, ומשא"כ בכותל שאינו רחב ד' דהוא בטל לב' החצירות וכל משהו ומשהו חשיב כב' חצירות, ע"כ כשמזיז כ"ש הוי כמוציא מרשות לרשות, ועי' בחזו"א סימן ק"ד סוסקכ"א שפירש כן. [↑](#footnote-ref-21)
21. והחזו"א גופי' בסימן צ"ו סקט"ו עמד בזה, דמ"ש לאסור לטלטל על הכותל את כלי החצר, הרי לא שכיחי כלי הבתים על הכותל, ובסו"ד כתב דהוא משום דהכותל בטל לחצירות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-22)
22. ויש להעיר בזה ממה שאמרו לקמן צ"א א' דיל"פ למתניתין דכל החצירות רשות אחת לכלים ששבתו בתוכן אבל לא לכלים ששבתו בתוך הבית, דאיירי בחצר שלא עירבה ויצא לתוכה דרך מלבוש, ואם אסור לטלטל בחצר שאינה מעורבת כמלא נימא, א"כ ל"ה בעינן בזה להא דאין כל החצירות רשות אחת לכלים ששבתו בתוך הבית, שהרי אף באותה חצר אסור לטלטל כלל, - וצ"ל, דאף הא דאסור לטלטל באותה חצר כמלא נימא, הוא מכח הך דינא דהחצירות אינם רשות אחת לכלים ששבתו בתוך הבית, וכיון דבחצר שאינה מעורבת יש בה ב' רשויות, ע"כ אף כשמזיז מלא נימא חשיב כמטלטל את כלי הבתים לרשות אחרת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-23)
23. אך הבית מאיר שם הוכיח כן מעיקר דינא דסוגיין, ותמה ע"ד רש"י בשבת ק"ל ב' דכלי הבית שיצאו לחצר מותר לטלטלן בכולה, וע"ד הרשב"א בעבוה"ק דלא אסר אלא לטלטלן ד"א, (וכתב דלדעתו יש לדחוק דמש"א כמלא נימא, היינו כמלא נימא חוץ לד"א), וצ"ע דאדרבה מהא דבכותל רחב ד' לא נאסר להזיז כמלא נימא יש ללמוד דבכל חצר שאינה מעורבת לא נאסר להזיז כמלא נימא, ורק בכותל שאינו רחב ד' דבטל לב' הרשויות הוא דאסור להזיז כמלא נימא, וכמש"כ התוס' הרא"ש ודעימי', והחזו"א בסימן ק"ד ס"ק כ"א כ"ב עמד כן ע"ד הגרע"א, ושמא דבריו הם לפ"ד ריו"נ שהביא שם בתו"ד דהא דכשיש בו ד' מותר, הוא משום דהוי כרה"י בלא בעלים. [↑](#footnote-ref-24)
24. וע"כ נראה לדון, דרק הכא הוא דס"ל להריטב"א דאסור לטלטל בו מלא נימא, משום דהכותל גבוה י', ואינו ראוי לעלות עליו ולהשתמש בו, וכל הא דהן אוסרין בו, הוא משום דהם משתמשין בו מן החצרות, וע"כ כל שהוא בין ב' חצירות והוא נטפל לשניהם, רשות שניהם שולטת בו ואסור להזיז בו אפי' כמלא נימא, ומשא"כ בכל חצר שאינה מעורבת דהויא חצר משותפת לתרוייהו, מותר לטלטל בתוכה את כלי הבתים. [↑](#footnote-ref-25)
25. ולכאו' דבריו הם ע"ד מש"כ בפי' ריו"נ לקמן בסוגיין, דדינא דר' יוחנן דאלו מעלין מכאן ואוכלין דחשיב כמקו"פ, הוא דוקא בכותל גבוה י', והיינו משום דכותל שאינו גבוה י' אינו מקום בפנ"ע כלל אלא הוא מקום א' עם החצירות שיש בהן ד', וה"נ דינא דרב דאויר ב' הרשויות שולט בו, הוא רק משום דאינו מקום א' עם החצירות, אלא הוא מקום בפנ"ע דהוא בטל לחצירות, - אך צ"ע דמ"ט הוצרך לחלק דשאני כותל גבוה י' דלא שוי לחצר, הרי אף בכותל גבוה י' לא אסרו להזיז כמלא נימא אלא כשאינו רחב ד', אך כל שהוא רחב ד', לא אמרינן דרשות ב' החצירות שולטת בו, וכמש"כ בפסקי רי"ד, וא"כ בחצר שבין ב' בתים שהיא רחבה ד', מ"ט נימא דאויר ב' הבתים שולטין בו. [↑](#footnote-ref-26)
26. אך בד' הראב"ד משמע, דאי"ז משום דאיסורא דחצר שאינה מעורבת הוא משום דהוי כרה"ר, ואיסורא דרשות של אחר אינו משום דהוי כרה"ר, אלא הוא משום דדוקא כשיש לו שותפות בו, ובאנו לדון דאוירו של חבירו אוסר, הוא דאמרינן דכשאין בו ד' דאינו מקום חשוב, לא חשיב אוירו של חבירו לחלקו מרשותו, ומשא"כ כשאין לו שותפות בו והוא של אחר, אף מקום שאין בו ד' אסור, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-27)
27. ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ בתו"ד לעיל מינה, דאין להתיר משום מקו"פ אלא כל שהוא בין ב' חצירות שאין מעורבות דדומה ככרמלית, אבל אם עומד בין ב' בתים או בשאר רה"י ל"ש למימר בהו מקו"פ, - אך צ"ע, דהרי הכא איירי כשהוא בין ב' חצירות שעירבו, דל"ה ככרמלית, וא"כ מאי נפ"מ אם הוא בין ב' חצירות שעירבו או בין ב' בתים. [↑](#footnote-ref-28)
28. והנה הריטב"א לקמן פ"ג ב' כתב בשם רש"י ותוס' דתל ועמוד שבין החצר למרפסת ואינו רחב דע"ד מקו"פ הוא ושניהם מותרין להשתמש בו, ומדמה לה לדינא דהכא, והוא מבו' כן בד' רש"י שם ד"ה היינו חלון, - ולמש"כ הדרכ"מ בדעת הר"ש משאנץ דדינא דהכא הוא רק בכותל החולק בין ב' הרשויות, מוכח מד' רש"י והריטב"א דפליגי ע"ד הר"ש משאנץ, ועמד ע"ז הבית מאיר שם, אך אי נימא בדעת הר"ש משאנץ דדינא דהכא הוא משום שבאנו לדון דיחול דין חצר שאינה מעורבת על הכותל בפנ"ע, הרי דמכח זה יש להתיר גם התם שבאנו לדון דיחול על התל והעמוד בפנ"ע דין חצר שאינה מעורבת. [↑](#footnote-ref-29)
29. אך בדבריו בסימן שנ"ה יש להסתפק אם כונתו לכך, דבהמשך דבריו שם נראה דאין מכוון דבריו לישב דינא דסוגיין לדעת הר"ש משאנץ, אלא לישב לדעת הר"י מקינון מקו' הר"ש משאנץ מהא דאין מקו"פ ברה"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-30)
30. והעירו דמד' הריטב"א והמ"מ שכתבו בדינא דכותל שצידו אחד גבוה י' וצידו אחד שוה לארץ, דכל שאינו רחב ד' הוי מקו"פ, מבו' דפליגי ע"ד ריו"נ והמאירי, ואף כותל שאינו גבוה י' הוי כמקו"פ. [↑](#footnote-ref-31)
31. וראיתי לפרש בזה, דכיון דמקו"פ בטל להכא ולהכא, ע"כ כל שהוא במקו"פ, חשיב כמו שהוא כבר בחצר השני', וע"כ מדינא מותר לטלטלו משם לחצר השני', וכל האיסור בזה הוא משום האיסור להחליף, - ובזה ניחא ד' הנהר שלום בסימן שנ"ג סק"א שהוכיח דברשויות שלא עירבו אסור לטלטל מזל"ז דרך אויר למעלה מי' דהוא כמקו"פ, אף אם מותר להחליף דרך מקו"פ, דכל שהאיסור משום עירוב אסור אפי' דרך מקו"פ, והביאו הביאוה"ל בסימן שנ"ה ס"א ד"ה וצריכים, ולכאו' הוא דלא כסוגיית הגמ' לקמן דלמ"ד דמותר להחליף דרך מקו"פ הוא אף ברשויות שלא עירבו, ולהנ"ל ניחא, דכל הא דשרינן התם הוא דוקא במקו"פ שאין בו דע"ד דהוא בטל לב' הרשויות. [↑](#footnote-ref-32)
32. אך ממש"כ כן רק לגבי חריץ, י"ל דהוא משום דכל שאין ברחבו ד' אין תורת מחיצה עליו, ונמצא דב' הרשויות פרוצות זל"ז, ומשא"כ בכותל דהוי מחיצה אף כשאינו רחב ד', - ועי' בהגה' הב"ח על הרי"ף שנראה שפירש כן מעיקרא, ועיי"ש שהק' ע"ז, דכל הא דבעינן בחריץ שיהא רחב ד', הוא משום דכל שאינו רחב ד' נוח לפסעו, ומשא"כ הכא דצידו אחד שוה לארץ ואין נוח לפסעו, ל"ב שיהא רחב ד', ולכאו' הוא חידוש רב, דבכה"ג יהא אף חריץ שאינו רחב ד' מחיצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-33)
33. ונת' לעיל דלכאו' זה שלא כד' ריו"נ והמאירי לעיל בסוגיין שנקטו דכל הא דחשבינן לכותל שאינו רחב ד' כמקו"פ, הוא רק כשהוא גבוה י', אך כל שאינו גבוה י' ל"ה כמקו"פ, ולפ"ז ה"נ הכא הדין נותן שיאסור זה שתשמישו בנחת על זה שתשמישו בקשה לטלטל ע"ג הכותל, דכיון דלגבי דידי' אין הכותל גבוה י', ל"ה כמקו"פ. [↑](#footnote-ref-34)
34. ובפירש"י לקמן פ"ד א' סוד"ה בכותל תשעה עשר כתב דזיז שאינו רחב ד' מקו"פ ובטל להכא ולהכא, ומשמעות דבריו דקאי גם על גוונא דהוא לזה בפתח ולזה בשלשול או בזריקה, דבזה קאי בתחילת דבריו שם, ואף בכה"ג אם אינו רחב ד' ה"ז מותר לשניהם, ועי' בחזו"א סימן ק"ב סקכ"א שכתב לדון בזה בד' רש"י. [↑](#footnote-ref-35)
35. ועיי"ש שכתב דטעם המתירים הוא משום דכל שאינו רחב ד' שאינו ראוי לתשמיש קבוע, לא תיקנו חכמים דנותנין אותו לזה שתשמישו בנחת, אלא הוי לשניהם, וצ"ב דכיון שנקט דהא דנותנין אותו לזה שתשמישו בנחת הוא מתקנ"ח, (ולכאו' הוא כדי להתיר לזה שתשמישו בנחת להשתמש שם), לכאו' הדין נותן דכשאינו רחב ד' דמדינא הוא מותר לשניהם, אין נותנין אותו לזה שתשמישו בנחת, ומ"ט הוצרך לטעם אחר בזה. [↑](#footnote-ref-36)
36. ויש להוסיף, דאף לדעת הסוברים דכל מקום שאינו רחב ד' ברשות שאינה מעורבת, הו"ל כמקו"פ, נת' לעיל דכ"ז הוא להתיר להוציא מרשות של אחד מבני החצר לשם, אך אסור להוציא לשם מרשות של אחר, וא"כ ה"נ הכא הי' לנו לאסור להוציא מבתי החצר שתשמישה בקשה לכותל, כיון דהכותל חשיב כרשותם של אותה החצר שתשמישה בנחת. [↑](#footnote-ref-37)
37. אך האו"ש בהל' עירובין שם כתב לפרש לד' המ"מ בע"א, דמש"כ דזו שתשמישה בקשה אסורה אף מן החצר, היינו דהן אסורין לטלטל את כלי בתיהן מן החצר לשם, דהוי הכותל כחצר של אותה שתשמישה בנחת, ואסור להוציא כלי הבתים מחצר לחצר, ומשא"כ כשתשמיש שניהם שוה, דהוי הכותל של ב' החצירות, מותר להוציא כלי ביתו שהוציא לחצר דרך מלבוש לכותל, אך זה שלא כד' השו"ע שפירש לד' המ"מ דזו שתשמישה בקשה אסורה להשתמש בכותל אף בכלי החצר, - וצ"ע, דלכאו' אף כשתשמיש שניהם שוה והוי הכותל של ב' החצירות, יש לאסור להוציא כלי הבתים מן החצירות לכותל, דכיון דכל חצר הוי רשות של בני אותה חצר, והכותל הוי רשות של בני ב' החצירות, אסור להוציא מזל"ז, והאו"ש שם הוכיח מד' התוס' בסוגיין (בסוד"ה כותל) דס"ל כן, דבכה"ג דתשמיש שניהם שוה אסור להוציא כלי הבתים מן החצירות לכותל, ותמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-38)
38. והאהעו"ז שם תמה ע"ז דהיאך מצינו לכוף לזה לאסרו להשתמש ברשותו כדי שחבירו יהא רשאי להשתמש, אך העצי אלמוגים שם סק"כ כתב די"ל דדמי לדינא דחצר שבין ב' מבואות ועירבה רגילה לעצמה דדוחין אותה אצל שאינה רגילה דכופין על מידת סדום, וה"נ הכא כיון דלזה יש תשמיש בנחת ולזה אין תשמיש אלא בקשה, הוי כעין מידת סדום שיאסור הוא על חבירו, ומסלקינן לי' מתשמישו הקשה. [↑](#footnote-ref-39)
39. ולכאו' עיקר הקו' צ"ב, דלפמש"כ העצי אלמוגים שם ובסקכ"א דמדינא אף דתשמישו לזה בנחת ולזה בקשה הוי כחצירו של שניהם, והא דנותנין אותו לזה שתשמישו בנחת הוא מתקנ"ח ומדינא דכופין על מידת סדום, ע"כ שפיר י"ל דמכח זה אסרו על זה שתשמישו בקשה להשתמש שם, דאל"כ יאסור על זה שתשמישו בנחת, ומשא"כ בב' חצירות הפתוחות זו לזו, דמדינא הוי כל חצר רשות של בני אותה חצר, לא איכפת לן דמשתמשין שם בני החצר השני'. [↑](#footnote-ref-40)
40. אך הנה הבית מאיר בסימן שע"ה ס"ב עמד בזה, דבל' השו"ע שם נראה להדיא דבתל או עמוד שבין חצר למרפסת דנותנין אותו למרפסת, אין בני החצר אסורין בו אלא בכלי הבתים, וזה דלא כמש"כ השו"ע בסימן שע"ב ס"ו דאותם שתשמישן בקשה אסורין אף בכלי החצר, והעירו כן גם בד' המאירי בחי', דבסוגיין כתב דאותו שתשמישו בקשה אסור אף בכלי החצר, ולקמן פ"ג ב' סוד"ה והוא שאמר כתב דהחצר והמרפסת עצמן מותרין להשתמש בעמוד בכלים ששבתו בתוכן, דגגות וחצירות ומרפסות רשות אחת הן, - ובע"כ דיש לחלק בזה בין האופנים, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן שע"ב ס"ט ושע"ה ס"ב דמחלק ביניהם, וצ"ב הטעם בזה, והרי בגמ' לקמן פ"ג ב' מדמינן זל"ז דינא דהכא ודינא דהתם, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שם דחד דינא הוא. [↑](#footnote-ref-41)
41. וצ"ל דאף שלא עירבה החצר שתשמישה בנחת לעצמה, מ"מ נותנין לה את הכותל, דמכח זה היא מותרת לטלטל לשם את כלי הבתים שיצאו דרך מלבוש לחצר, ומכח זה אוסרין על אותם שתשמישן בקשה להשתמש שם מחצרם, - ונתחדש לפ"ז, דאף דאותם שתשמישן בנחת א"א להם להשתמש שם אלא בכלי הבתים שיצאו לחצר דרך מלבוש, כבר יש בזה לדינא דנותנין אותו לזה שתשמישו בנחת, ומכח זה אסרינן לאותם שתשמישן בקשה להשתמש שם מחצרם, וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' בסוד"ה כותל, ונת' בהערה כ"ב. [↑](#footnote-ref-42)
42. וכתבו לישב דנפ"מ דתוך ד' שרי לטלטל מן הכותל לעליונה, וכ"כ הרשב"א, ומבו' בדבריהם תרתי, חדא, דכל שתשמיש שניהם שוה, אסור לטלטל מן החצר לכותל את כלי הבתים, ועמד ע"ז האו"ש בפ"ג מעירובין הט"ו, ונת' לעיל, ועוד, דהך דינא דנותנין אותו לזה ששוה לארץ, הוא אף היכא שלא עירבה החצר שתשמישה בנחת לעצמה, ומהני הא דנותנין לה את הכותל, להתיר לה לטלטל מן החצר לכותל את כלי הבתים שיצאו לחצר דרך מלבוש, ועמש"נ בזה בהערה כ"א.

    והתוס' הרא"ש כתב בשם המהר"ם לישב, דלא איירי שכל הכותל הוא פחות מי' לבני העליונה, אלא רק עד י' אמות, דאי"ז פרצה אלא פתח, וע"כ מותרת העליונה לטלטל בחצרה, ועל אותו מקום קאמר דנותנין אותו לבני העליונה, וכ"כ בהגמ"ר בפ' כל גגות סימן תקכ"ח, והובא בהג"א בפירקין סימן א', - וצריך להוסיף, דאין לאסור להשתמש במקום זה, משום דהוא פרוץ לשאר הכותל הגבוה י', דהוא רשות של בני ב' החצירות, דדמי למה שאמרו לקמן בסוגיין דאם מיעטו ואין המיעוט רחב ד', מותר להשתמש שם, ואסור להשתמש בשאר הכותל, ולא אסרינן להשתמש במקום המיעוט מכח הא שהוא פרוץ לשאר הכותל, ונת' לקמן שם. [↑](#footnote-ref-43)
43. ואמנם אי נימא בדעת התוס' כדעת הב"ח והגאו"י דדינא דנותנין אותו לזה ששוה לארץ הוא אף בכותל שאינו רחב ד', י"ל דדבריהם הכא קיימי בכה"ג, ולעולם היכא דהכותל רחב ד' וחיילא המחיצה כלפי המקום שע"ג הכותל, ה"ז מועיל אף לשאר הרשות, אך יש להעיר, דאכתי מאי קשיא להו להתוס', הרי יש לפרש דאיירי הכא בכותל רחב ד', אמנם בד' הר"ן מבו' דאף שהעמיד לדינא דהכא בכותל רחב ד', מ"מ כתב דלמ"ד דגידוד ומחיצה אין מצטרפין ל"מ, והעירו דכ"ה מוכח גם בד' התוס', שכתבו דנפ"מ דבתוך ד' מותר לטלטל מן הכותל לעליונה, ומבו' דאלמלי הך דינא הי' אסור לטלטל מן הכותל לעליונה, והרי דלא איירי בכותל שאינו רחב ד', דבזה אדרבה בלא הך דינא הי' מותר לטלטל ממנו אף לתחתונה. [↑](#footnote-ref-44)
44. אך בחי' בית מאיר פירש בד' התוס', דאדרבה מש"כ דהוי גידוד ומחיצה דאין מצטרפין, הוא כלפי המקום שע"ג הכותל, ולא כלפי החצר העליונה, ועיי"ש במה שנתחבט לפ"ז בד' התוס', ובמש"כ להגי' בדבריהם, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-45)
45. ובס' לב יצחק בפ"ק הוכיח מזה, דמחיצת גידוד עיקרה הוא משום הבדלת הגובה, וכלפי המקום שהקרקע יורדת וליכא להבדלת הגובה, אין הגידוד מועיל כלל, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-46)
46. אך בד' העולת שבת שם סוסק"ו מבו' דאיירי בחד גוונא, דאם אינו רוצה לערב עם החצר השני', הוא מותר להשתמש במקום המיעוט, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-47)
47. ועיי"ש שכתב דאע"ג דנקט לה סתם ולא מפרש כותל רחב ד', משום דאמתניתין קאי דקתני גבוה י' ורחב ד', וצ"ע דלכאו' בלא"ה בע"כ דאיירי כשהוא רחב ד', דאם אינו רחב ד', הרי הו"ל מקו"פ, ואף בלא המיעוט מותרין ב' החצירות להשתמש בכל הכותל, - עוד צ"ע, דאף דאיירי בכותל רחב ד', מ"מ כיון דאין המיעוט על כל רוחב הכותל, דאם הוא על כל רוחב הכותל הרי נעשה עי"ז לשניהם כתשמישו בנחת, מאן יימר דהוי המיעוט ברוחב ד', וכנראה ס"ל להרשב"א, דכל שהכותל רחב ד', אף אם אין המיעוט רחב ד', מהני המיעוט שיהא בידו לעלות על כל רוחב הכותל שבמקום המיעוט, אף על המקום הגבוה י', (וזה דלא כמש"כ הריא"ז והבית מאיר דבעינן שיהא המיעוט עצמו ד' על ד'), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-48)
48. ולמש"כ השעה"צ בסימן שע"ב סקנ"א בדעת רש"י, דהא דמותר להשתמש כנגד המיעוט הוא משום דהו"ל כמקו"פ, ונת' להלן, לכאו' אין מקום לאסור משום דהוא פרוץ לשאר הכותל, דכיון דהוי כמקו"פ מותר לטלטל ממנו לשאר הכותל, ואינו פרוץ למקום האסור, והרגיש בזה החזו"א בסימן צ"ו סוסקכ"ב, אך זה תליא בעיקר דינא דפרוץ למקום האסור, אם הוא משום דאסור לטלטל מזל"ז, או דכיון דאסור לטלטל כלי הבית למקום האסור, אסור אף לטלטלן למקום זה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-49)
49. ונתחדש בזה, דחורי רה"י הפרוצין למקום האסור להן מותרין, וכן נקטו הגאו"י לעיל ה' א', והבית מאיר בסימן שמ"ה סט"ו, - אך האהעו"ז בסימן שנ"ג נקט דחורי רה"י הפרוצין למקום האסור להן אסורין, והסכים לזה הבית מאיר שם, וצ"ע בסתירת דבריו, וכ"כ הגר"ז בסו"ס שע"ד, והמ"ב שם סקכ"ט, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-50)
50. וצ"ב דמ"ט חשיב דאין איסור הכותל הגבוה י' אלא מחמת החצירות, הרי לכאו' כיון שהוא רחב ד', הו"ל כחצר בפנ"ע של שניהם, ומ"ט לא יועיל זה לאסור את המקום הפרוץ לו, וצ"ל דאף דהוא רחב ד', מ"מ עיקר התשמיש עליו הוא מן החצירות, והוא בטל לחצירות, וע"כ לא חשיב כחצר בפנ"ע של שניהם, ועד"ז מצינו בד' הריטב"א דאף בכותל רחב ד' אסור לטלטל את כלי הבתים כמלא נימא, ונת' לעיל.

    והעירו דיש להוכיח כיסוד ד' התור"פ, ממה שאמרו לקמן פ"ד א' בעמוד שבחצר דהוא בנחת לחצר ולמרפסת, דנותנים אותו לשניהם, ושניהם אסורין בו, וצ"ע דמ"ט לא אסרינן לטלטל בחצר עצמה מכח הא דהיא פרוצה לעמוד, ובע"כ כמש"כ התור"פ דכיון דאין החצר פרוצה למרפסת, לא אסרינן לה מכח הא דהיא פרוצה לעמוד, דאיסורו הוא מכח המרפסת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-51)
51. וכ"ה להדיא בחי' המאירי דיש בזה ב' טעמים להא דמותר להשתמש כנגד המיעוט, חדא דנתבטל אותו מקום מהיות רשות בפנ"ע, ועוד שמקום רגליו של זה הוא מקום שראוי לעמוד שם ולהשתמש באותו מיעוט הכותל. [↑](#footnote-ref-52)
52. וצ"ל דאף דמקום זה הוי מקום אחד עם שאר הכותל, שאין הפרש ג' בגבהן, ויש ברוחב כל הכותל ד', ולכאו' מה"ט פירשו ש"ר לטעם ההיתר בע"א, מ"מ כיון דשאר הכותל גבוה י' והוא מובדל מן החצר, ומקום זה אינו גבוה י' ואינו מובדל מן החצר, הו"ל כמקום בפנ"ע וחשיב כמקו"פ, וצ"ע.

    אך בעיקר ד' רש"י והמאירי לכאו' יש לפרש בע"א, שהרי לא נתפרש בדבריהם דהוא משום דאינו רחב ד', ודמכח זה הו"ל מקו"פ, דכיון שאין מחיצה י' בין החצר לבין הכותל במקום המיעוט, ול"ה הכותל רשות בפנ"ע החלוקה מן החצר, ע"כ חשיב כלזה בפתח, וזה ניחא לרש"י לטעמי' בריש פירקין, דהא דחלון למטה מי' הוי פתח ולמעלה מי' ל"ה פתח, הוא משום דלמטה מי' אין מחיצה גמורה ביניהם, ולמעלה מי' יש מחיצה גמורה ביניהם, וכל דהוי כלזה בפתח, אף אם בפועל לא ניחא תשמישתי' כ"כ, חשבינן לה כתשמישו בנחת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-53)
53. אך בדבריו בביהב"ח משמע דאי"ז משום דחיישינן שמא יטלנו ויעבור על איסור, אלא הוא משום דכיון דיתכן דיטלנו, אינו קבוע שם בשבת, וע"כ ל"ה מיעוט. [↑](#footnote-ref-54)
54. וצ"ע ממש"כ הריטב"א הכא לפרש בהא דפריך דכי חברי' בארעא מאי הוי וכו', דהיינו דאכתי הוא ניטל בשבת דנוטלו משם והעפר והרגבים נופלים, דטלטול מן הצד לצורך שבת לא שמי' טלטול, והוא לטעמי' בכ"ד דהתירא דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר, הוא משום דהתירו טלטול מן הצד לצורך שבת, והרי דאף דאין הספל ניטל מחמה לצל, אלא לצורך גופו, אפ"ה חשיב כדבר הניטל בשבת דאינו ממעט. [↑](#footnote-ref-55)
55. ומסתבר דכל מש"כ הריטב"א דסגי במה שאינו ניטל מחמה לצל, הוא בגוונא שייחדו לכך, דכל הא דל"מ יחוד משום דחיישינן שמא ישכח ויטלטלנו, וכמו שהביא הרשב"א מירושלמי, הוא רק כשהוא ניטל אף מחמה לצל, אך כל שלא ייחדו לכך והוא עשוי ליטלו להשתמש בו, אינו ממעט אלא אם א"א לטלטלו כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-56)
56. והעירו דלכאו' לא סגי במה שקצה סולם זה הוא תוך ג"ט לתחילת סולם זה, שהרי אם הוה בעינן מכוונים ממש, הוה בעינן שכל הד"ט של סולם זה יהיו כנגד הסולם השני, וע"כ אף דל"ב מכוונים וסגי שהם סמוכים זל"ז בתוך ג', בעינן שראש סולם זה הוא תוך ג"ט לראש סולם זה, ונמצא דיש יותר מטפח מסולם זה שהוא מכוון כנגד הסולם השני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-57)
57. וצ"ע דבד' הרשב"א גופי' לעיל בע"א מבו' דמפרש כפירש"י דהא דמהני כשהכותל רחב ד' הוא משום דראוי להלך בו, ומכח זה כתב לדון בעקר חוליא מראשו במשך ד' דמותר להשתמש בכולו, אם הוא דוקא בכותל רחב ד"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-58)
58. ואמנם בתחילת דבריו כתב דהא דבעינן דע"ד הוא שהיא ראוי לעמוד ולהתעכב עליו ולעלות על הכותל, ומתוך מש"כ בסו"ד נראה דהוא משום דדבריו מעיקרא הם לדעת ר"י ולדעת המהר"ם, ולדידהו איירי הכא לענין להשתמש ע"ג הכותל, דחשיב כתשמישו בנחת, ולזה סגי במה שראוי לעמוד ולהתעכב עליו ולעלות על הכותל, אך למש"כ בשם מהר"פ דאיירי לענין לערב אחד, הרי דלזה לא סגי במה שראוי לעמוד ולהתעכב עליו ולעלות על הכותל, אלא בעינן שיהא זה ביטול על המחיצה, וע"כ בעינן להא דיש דע"ד שאין הכותל גבוה שם, וכלפי מקום זה ליכא מחיצה י'. [↑](#footnote-ref-59)
59. ולכאו' המכוון בזה הוא, דאף דאין פתח בין ב' החצירות, דיש ביניהם מחיצה גמורה, מ"מ כיון דמקום המיעוט יש עליו חשיבות חצר והן פתוחין זל"ז, ה"ז מועיל לערב ב' החצירות יחד, ודמי למש"כ הרשב"א לעיל דבסולם מכאן וכו' והכותל רחב ד' מערבין א', משום דב' החצירות פתוחות לראש הכותל. [↑](#footnote-ref-60)
60. וצ"ע דהתם כתב הגר"א דל"מ אלא כשביטל את העפר בפיו, אך בלא"ה לא בטלה המחיצה אף דהוא דבר שאינו ניטל בשבת, והכא הרי איירי אף כשלא ביטלו בפיו, וא"כ מ"ט הוי מיעוט. [↑](#footnote-ref-61)
61. וצ"ע מ"ט הצריכו שיהא בין השליבות ג' וגם השליבה התחתונה גבוהה ג' מן הארץ, הרי לכאו' בחד מינייהו סגי, ועמש"כ בזה העצי אלמוגים בסימן שע"ב סקל"א. [↑](#footnote-ref-62)
62. ועיי"ש שכתבו ע"ז דהוא דוחק, וגם התוס' כתבו דדוחק להעמידה בכה"ג, והקרבן נתנאל פירש דהיינו דדוחק הוא להעמיד כל הני מימרות בכה"ג דהו"ל להש"ס לפרושי, ומשמע דלדינא מודו דכשמגיע הסולם עד ראש הכותל מהני אף שיש בין השליבות יותר מג"ט, - אך החזו"א בסימן צ"ו סקכ"ג נקט לא כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-63)
63. ולמש"כ התוס' דהא דבעינן דע"ד הוא כדי שיהא ראוי לעמוד ולהתעכב עליו ולעלות על הכותל, צ"ל דהא דכשהוא מגיע עד ראש הכותל א"צ דע"ד, הוא משום דבכה"ג א"צ להתעכב עליו אלא יכול לעלות עליו כדרכו עד ראש הכותל, ורק כשאינו מגיע עד ראש הכותל, הוא דבעינן שיהא ראוי לעמוד ולהתעכב עליו ולעלות משם על ראש הכותל, - אך למש"כ התור"פ דהא דבעינן דע"ד הוא משום דבעינן שיהא חשיבות חצר שאין שם כותל גבוה י', מתפרש בפשיטות הא דכשהסולם מגיע לראש הכותל ל"ב שיהא בו דע"ד, דדוקא כשאינו מגיע לראש הכותל, דלא ניחא תשמישתי', ובאנו לדון משום דכלפי מקום המיעוט ליכא מחיצה י', בעינן שיהא במקום המיעוט דע"ד, אך כשהוא מגיע לראש הכותל וניחא תשמישתי', א"צ שיהא בו דע"ד. [↑](#footnote-ref-64)
64. ושמא י"ל בדעת ר"ת, דלענין לערב ב' החצירות יחד ודאי ל"מ סולם שאינו קבוע, דכיון דאינו קבוע אי"ז ביטול כלל על המחיצה, וכל דאיכא מחיצה גמורה ביניהם אין מערבין א', וכל הא דמהני סולם שאינו קבוע הוא רק לחשבו כתשמישו בנחת לזה, אך זה דלא כמש"כ המהר"ם דלישנא דצריך סולם להתירו משמע דהוא לענין לערב ב' החצירות יחד. [↑](#footnote-ref-65)
65. ועיי"ש שדקדק כן מהא דהתם נקט ל' להתירו והכא נקט ל' מיעוט, ובתור"פ עמד ע"ז ממש"א לעיל בסוגיין דהניח סולם מכאן וסולם מכאן ממעט, והתם איירי לענין לערב ב' החצירות יחד, - וצ"ל דעיקר מכוון המהר"ם הוא דמהא דהתם נקט ל' להתירו, ש"מ דאיירי לענין לערב ב' החצירות יחד, אך הכא דנקט ל' ממעט י"ל דאיירי לענין לחשבו כתשמישו בנחת, אך אה"נ דל' ממעט מצי להתפרש גם לענין לערב יחד, והתור"פ שעמד ע"ז, הוא לטעמי' שהביא בשם המהר"ם דל' ממעט משמע לענין להשתמש בראש הכותל. [↑](#footnote-ref-66)
66. ובס' גנזי חיים לבעל החדרי דעה שם הק' עוד, דכיון דחלון שמקצתו בתוך י' הוי מיעוט, א"כ בבליטה זו שהיא דע"ד והיא כקרקע, כיון שאין כנגדה גובה י', מ"ט ל"ה פתח, - אך יש לדון בזה, דאף דכלפי מקום הבליטה שפיר הוי זה כפתח, מ"מ כלפי שאר הרשות אי"ז כפתח, דכלפי שאר הרשות יש כאן מחיצה גמורה, וע"כ אינם מערבין א', אך נתחדש לפ"ז דלערב יחד, בעינן שיהא פתח בין ב' הרשויות, ולא סגי במה שיש מקום אחד דב' הרשויות פתוחות אליו, וזה דלא כמש"כ הרשב"א ודעימי' דהא דבסולם מכאן וכו' מערבין אחד, הוא משום דיש לשניהם פתח לכותל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-67)
67. והחזו"א בסימן צ"ו סוסקכ"ט פירש כן בד' הגר"א בסימן שנ"ח ס"ב, דכונתו להוכיח מד' המהר"ם דאף מיעוט הרחב ד"ט אינו מבטל את המחיצה, וע"כ אין מערבין א', עיי"ש, ועמש"נ להלן לפרש ל' הגר"א בע"א, - אך צ"ע שהרי הגר"א שם כתב דכל הא דמהני נתינת העפר הוא כשביטל בפיו לאותה שבת, וזה דלא כמש"כ התרוה"ד גופי' שם דסגי במה דאסור ליטלו ובע"כ הוא בטל לאותה שבת, ועיי"ש שם בשעה"צ סקל"ו במש"כ בזה, וא"כ שפיר י"ל דהא דהכא אין מערבין א', הוא משום דלא ביטלו בפיו, - ושמא י"ל דעיקר מכוון הגר"א הוא לדחות מש"כ לעיל מינה דהמקור לד' התרוה"ד הוא מדינא דהכא דמהני מיעוט דד' על ד', וע"ז הוא שכתב דהכא בע"כ דדין אחר הוא, שהרי אין מערבין א' אלא כשהוא מגיע עד ראש הכותל, וכל הא דמהני מיעוט הוא לחשבו כתשמישו בנחת, ואי"ז ענין לדינא דהתרוה"ד. [↑](#footnote-ref-68)
68. ובדעת האהעו"ז שהק' כן ע"ד הטוש"ע, העירו די"ל דס"ל דמהא דמהני המיעוט לחשבו כתשמישו בנחת, בע"כ דאף דאין המיעוט מגיע לראש הכותל ניחא תשמישתי', וכל הא דאין מערבין א', הוא משום דלא חשיב כסולם דתורת פתח עליו, ואכתי יש מחיצה גמורה בין ב' החצירות, וע"כ א"א להם לערב יחד, וזהו שהק' דכל דהוי המיעוט דע"ד דה"ז מועיל לבטל את המחיצה במקום זה, הדין נותן דחשיב כפתח לערב א', כיון דניחא תשמישתי', אך כבר נת' דלהדיא כתב הריטב"א דהא דל"מ המיעוט לערב יחד הוא משום דאין נח לעלות, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-69)
69. וי"ל, דאף דאין ב' חלקי מחיצה מצטרפין כשיש ביניהם ג', מ"מ הכא מצינו לחשוב את הכותל והמיעוט כמחיצה אחת עבה, וע"כ שפיר יש ע"ז תורת מחיצה, - וכ"ה מוכח מד' המג"א בסימן שמ"ה סקי"ג שפסק כד' הרא"ש, אף דבסימן שנ"ח ס"ב הביא הרמ"א לדינא דהתרוה"ד דבעי מיעוט ד"ט, ולא סגי במיעוט ג"ט, ובע"כ דשאני התם דמצינו לחשוב את הכותל והעפר כמחיצה אחת עבה, וע"כ ל"מ אלא כשהמיעוט הוא ד"ט דיש ע"ז דריסת הרגל. [↑](#footnote-ref-70)
70. ואמנם אף דאיירי הכא בדאיכא סולם, מ"מ ל"מ הסולם בפנ"ע למעט, אלא מכח הזיז, והיינו משום דהוא סולם כ"ש דאין בשליבות ד"ט, ולדין סולם בעינן שיהא בו ד"ט, וע"כ ל"מ אלא מכח הזיז, ומועיל סולם כ"ש שלא יהא הזיז חשוב כמיעוט באויר.

    והערוה"ש בסימן שע"ב סכ"ב עמד בד' השו"ע שם דמ"ט בעינן שלא תהא שליבה התחתונה גבוהה ג"ט ולא יהא בין שליבה לשליבה ג"ט ובכל סולם ל"ב לזה, וכתב דהכא סגי בסולם עראי, וכיון דיש שם זיז, סגי אף בסולם עראי, אך בסולם קבוע ל"ב לזה, - ודבריו צ"ע, דהא דהכא בעינן שלא יהא ג"ט, הוא משום דהכא אי"ז מועיל מדין סולם, שהרי אין בו ד"ט אלא מדין מיעוט, ובעינן שלא יהא מיעוט באויר, וע"כ בעינן שלא יהא אויר ג"ט ביניהם, ומשא"כ בסולם ד"ט המגיע לראש הכותל, דלי"ב לדינא דמיעוט באויר, מהני אף אם יש אויר ג' ביניהם, ובחזו"א סימן צ"ו סקכ"ג נקט דבכל סולם בעינן דלא תהא שליבה התחתונה גבוהה ג"ט ולא יהא בין שליבה לשליבה ג"ט, וכבר נת' לעיל להעיר ע"ד דלמש"כ הראשונים בדעת רש"י מבו' דל"ב לזה, ומשמעות הדברים דבזה לא נחלקו עליו, - ובעיקר מש"כ הערוה"ש דהכא סגי בסולם עראי, עי' בחזו"א סימן צ"ו סקכ"ו שכתב דגם הכא ל"מ אלא סולם קבוע. [↑](#footnote-ref-71)
71. והרמב"ם שם כתב דאפי' אינה גבוהה ג' הואיל וראוי לתלות ביתד ולהשתמש בו ה"ז ממעטו ונעשה כרמלית וכו' ואפי' מילאוהו כולו ביתידות וכו', והמ"מ והלח"מ שם נתחבטו בדבריו, אך כבר עמד האו"ש שם דגיר' ר"ח בסוגיין דלאביי ורבא אף אם גבוה ג' אינו ממעט, ולרב אשי אף אם אינו גבוה ג' ממעט, וכ"כ בחי' המאירי דכ"ה גירסת הרמב"ם.

    ובפי' ר"ח פירש בע"א גם למה שאמרו דבור וחוליתו מצטרפין לעשרה משום דמנח מידי ומשתמש, וזה לטעמי' דנידון סוגיין אינו על שיעור רוחב ד', - ולפ"ז לא נתפרש לדעתו דבור וחוליתו מצטרפין לרוחב ד' מכח הא דאי בעי מנח מידי ומשתמש, ובזה ניחא משה"ק הראשונים בשבת ח' א' ע"ד הר"ח שם, דמ"ט אין עובי דפנות הכוורת משלים לשיעור, וגם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בריש שבת מבו' דבעינן שיהא ברה"ר עצמה רוחב ד', ואין עובי המחיצות משלים, וכ"נ מדבריו בפי"ד משבת ה"א, וכמש"כ בחי' הגר"ח שם, (אך האהעו"ז בסימן שמ"ה ס"ב פירש לד' הרמב"ם דבעינן שיהא חלל ד' בין המחיצות, כדי שיהא בין המחיצות רה"י, דאל"כ ל"ה רה"י אלא על גביו, עיי"ש), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-72)
72. ולפי דבריו מתפרש מה שאמרו דאפשר דמנח מידי ומשתמש, דאי"ז כפירש"י דאפשר דמנח דף רחב ד', וע"כ חשיב כמקום תשמיש ד', אלא היינו דכיון דגם יכול להניח דבר ע"ג החוליא ולהשתמש, ע"כ חשיבא גם החוליא כמקום תשמיש, וה"ז מצטרפת לבור. [↑](#footnote-ref-73)
73. ובסו"ד כתב בדעת רש"י דהבבלי פליג בזה על הירושלמי, עיי"ש, אך בחי' הרשב"א בשבת ח' א' וצ"ט א' הביא לד' הירושלמי, ומבו' דס"ל דהבבלי לא פליג ע"ז, אך בעבוה"ק שער ג' פ"א הכ"ה כתב דהא דמצטרפין הוא אף כשאין העומ"ר על החלל, והחזו"א בסימן ס"ב סקי"ב כתב דהוא משום דהבבלי פליג בזה על הירושלמי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-74)
74. ובעיקר מה שנקט הגר"ח דל"מ הא דאי בעי מנח מידי ומשתמש רק להא דבעינן מקום תשמיש ד', אך ל"מ לחשבו כקרקע ד', ראיתי להעיר מד' התוס' בגיטין ט"ו ב' שהק' דמה בעינן לדינא דגידוד ומחיצה מצטרפין, תיפו"ל משום דאי בעי מנח מידי ומשתמש, ומבו' דמהני הא דאי בעי מנח מידי ומשתמש גם לאשוויי לעיקר הרשות. [↑](#footnote-ref-75)
75. והתוס' כתבו דל"מ בזה הא דמנח מידי ומשתמש, ובפשוטו היינו דלענין גובה י' ל"מ מידי הא דמנח מידי ומשתמש, ול"מ אלא לחשבו כמקום תשמיש ד', כיון דיכול להניח עליו דף רחב ד' ולהשתמש, אך בד' המהרש"א מבו' שפירש בזה בע"א, ועי' בתו"ש סימן שנ"ד סק"ג שתמה על דבריו. [↑](#footnote-ref-76)
76. ובחי' הגר"ח בפי"ד משבת ה"א ד"ה ונראה לומר נקט דאף לדעת התוס' דתוך הבור ל"ה רה"י, מ"מ בעמוד שמלאו ביתידות הוי אף גג העמוד רה"י, עיי"ש, ובגליונות חזו"א שם נחלק ע"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-77)
77. ואמנם הנה החזו"א בגליונות לחי' הגר"ח פי"ד משבת ה"א ובסימן ס"ב סקי"ב הביא מד' הרשב"א בעבוה"ק דכל שאין בחללו ד"ט הוי מקו"פ, וכתב דאף שכתב הרשב"א דהמחיצות משלימות לרוחב ד', מ"מ תוכו ל"ה רה"י, - אך דבריו הם לנוס' הדפוסים בהלכה ע"ג, אך לנוס' הכת"י מפורש בדבריו להיפך, וגם בדבריו בהכ"ג נראה להדיא דכל דהמחיצות משלימות לד' הוי אף בתוכו רה"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-78)
78. אך בד' תוס' הרא"ש בגיטין שם מבו' שפירש הטעם בזה בע"א, עיי"ש שנחלק ע"ד התוס', וכתב לדמותו לבית שאין בתוכו י' וקירויו משלימו לי' דאף דעל גביו הוי רה"י מ"מ תוכו ל"ה רה"י, והתם הרי לא מצינו לדון על תוך הבית מדין חורים, ובע"כ שפירש בד' התוס' דהא דהוי בתוכו רה"י הוא משום דרה"י יורדת עד התהום, וכיון דע"ג המחיצות הוי רה"י תו הוי אף תוכן רה"י, וזהו שהוכיח הרא"ש מהא דבית שאין בתוכו י' וכו' דאף דעל גביו הוי רה"י מ"מ תוכו ל"ה רה"י, ולא אמרינן דרה"י יורד עד לתהום, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-79)
79. והחזו"א בגליונות שם תמה ע"ז דלא מצינו מאן דס"ל דחורי רה"י בעי מקום ד' ליחשב רה"י, - ויש להעיר, דאמנם בד' התוס' בשבת ז' ב' ד"ה והלכה משמע דבחורי רה"י ל"ב שיהא בהן מקום ד', וכ"ה בתוס' הרא"ש שם, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א המ"א, אך בד' התוס' ביומא י"א ב' סוד"ה הכל מודים מבו' לכאו' דאף בחורים בעינן שיהא בהן מקום ד', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-80)
80. ועד"ז תמהו התוס' ע"ד רש"י גם לעיל ה' א' ד"ה דפתח לי', ולקמן צ"ד ב' ד"ה וקירויו בד', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-81)
81. והתוס' הרא"ש כתב דטעמא דשמואל גופי' דל"ד לאיצטבא ע"ג איצטבא, הוא משום דשאני איצטבא דרחבה ד', ולפירש"י הוא משום דשאני איצטבא דל"ה מיעוט באויר, ומשא"כ הכא דיש ג' בין שליבות הסולם, - וצ"ב, דאם לשמואל גופי' חלוקין זמ"ז, א"כ מאי פריך על רב דלא ידע טעמא דהא מילתא, - וצ"ל דאף דיש לחלק ביניהם, מ"מ כיון דמצינו באיצטבא דמהני בכה"ג, שפיר יש להבין טעם הסוברים דגם סולם זקוף ממעט, וזהו דפריך על רב דלא ידע טעמא דהאי מילתא. [↑](#footnote-ref-82)
82. וצ"ע דאם איירי הכא לענין מיעוט לחשבו כתשמישו בנחת, מ"ט בעינן כלל לסולם, הרי לדעת הריטב"א לעיל בסוגיין כל הא דבעינן סולם שיגיע לראש הכותל הוא רק לערב אחד, אך למיעוט מהני איצטבא, - וצ"ל דהכא איירי בסולם שאינו רחב ד', ובכה"ג ל"מ אף לענין מיעוט אלא כשהוא מגיע לראש הכותל, וכמש"כ הריטב"א לעיל דאף לדין מיעוט בעינן שיהא דע"ד, אך בד' הריטב"א לעיל שם נראה דלא פסיקא לי' הך דינא דסולם המגיע לראש הכותל מהני אף כשאין רחבו ד', עיי"ש, ושמא לא דן בזה אלא לגבי לערב א', אך לגבי לחשבו כתשמישו בנחת ל"ב שיהא דע"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-83)
83. ויש להוסיף, דהמהר"ם שם דקדק כן מהא דהכא נקט לישנא דצריך סולם י"ד להתירו, והתם נקט לישנא דממעט, ולפ"ז הרי יש לדקדק כן הכא, דמהא דהכא קאמר דסולם זקוף ממעט, משמע דאי"ז מועיל לערב יחד, אלא לחשבו כתשמישו בנחת, - עוד יש להוסיף, דהאהעו"ז בסימן שע"ב ס"ט בסו"ד הוכיח דאף לדעת המהר"ם איצטבא דע"ד מועלת לערב אחד, מהא דמדמי הכא סולם לאיצטבא, עיי"ש, אך בד' הריטב"א לעיל בסוגיין מפורש דאף איצטבא דע"ד אינה מועלת לערב אחד, וזה מתישב היטב לטעמי' הכא דאף הא דסולם זקוף ממעט אינו לענין לערב אחד, אלא לחשבו כתשמישו בנחת, וע"כ שפיר מדמי לה שמואל לאיצטבא. [↑](#footnote-ref-84)
84. וצ"ב דאם יטנו יהא מופלג יותר מג"ט מראש הכותל, ואם ל"ב שיהא תוך ג"ט לראש הכותל, מ"ט בעינן שיהא בו ז' ומשהו, והגאו"י כתב לפרש דהאי משהו אינו כ"ש ממש, אלא כדי שיש בו להטותו הטי' מועטת ויהא תוך ג"ט לראש הכותל, והעצי אלמוגים בסימן שע"ב סקכ"ה כתב דסגי בהטי' משהו, ומה שאמר ז' ומשהו היינו ז' וב' משהויין. [↑](#footnote-ref-85)
85. ועיי"ש שהוכיח כן, דאל"כ מ"ט בעינן להאיצטבא התחתונה, ומ"ט ל"מ רגלי האיצטבא העליונה דעי"ז כבר אי"ז מיעוט באויר, ובע"כ דהא דמהני האיצטבא התחתונה שלא יהא זה כמיעוט באויר, הוא מכח הא דיכול לעלות עי"ז לאיצטבא העליונה.

    ויש להוסיף, דהא דבדין סולם למעט בעינן שיהא בשליבות ד"ט, ובדין סולם דעי"ז אי"ז מיעוט באויר סגי בסולם כ"ש, בפשוטו הוא משום דבהא דמהני הסולם שלא יהא מיעוט באויר ל"ב ניחא תשמישתי' כ"כ, - אך לדעת רש"י נראה לפרש בזה בע"א, דבדבריו בע"ב מבו' דהא דבעינן בסולם רוחב ד"ט, הוא משום דזהו שיעור פתח, אך ליחשב ניחא תשמישתי' לעלות ל"ב רוחב ד"ט, וע"כ א"צ ד"ט אלא כשהמיעוט הוא ע"י הסולם, אך כשהמיעוט הוא ע"י הזיז ול"ב להסולם אלא כ"ה דלא יהא מיעוט באויר, ל"ב רוחב ד"ט, וסגי ברוחב שראוי לעלות בו. [↑](#footnote-ref-86)
86. ולעיל נתבאר מש"כ התוס' הרא"ש דטעמא דשמואל גופי' דס"ל דסולם זקוף אינו ממעט ול"ד לאיצטבא ע"ג איצטבא, הוא משום דשאני איצטבא שהיא דע"ד, ולפירש"י הוא משום דשאני איצטבא דל"ה מיעוט באויר, ומשא"כ הכא דיש ג' בין שליבות הסולם, - וצ"ל דאף דעיקר הא דמייתינן מאיצטבא, הוא מהא דמהני האיצטבא התחתונה שלא יהא כמיעוט באויר, וכנ"ל, מ"מ גם בזה יש לחלק, דכיון דהאיצטבא יש בה דע"ד וה"ז מועיל מדין מיעוט, הרי דאף דבעינן שיהא ראוי לעלות עלי' ע"י האיצטבא התחתונה כ"ה דלא יהא זה כמיעוט באויר, מ"מ לזה ל"ב ניחא תשמישתי' כ"כ, אך בסולם בעינן ניחא תשמישתי' טפי, והיינו דהרי חזינן דלדין סולם בעינן שיהא בו ד"ט, ולהפקיע דלא יהא מיעוט באויר סגי בסולם כ"ש, וכמו שאמרו לעיל בסוגיין, והרי דלהפקיע דלא יהא מיעוט באויר ל"ב ניחא תשמישתי' כ"כ, (אך לעיל נת' בדעת רש"י לפרש הטעם בזה בע"א). [↑](#footnote-ref-87)
87. והחזו"א בכ"ד נקט, דכל הא דל"מ איצטבא משום מיעוט באויר, הוא רק כשיש אויר תחתי', אך אם היא מלאה עד הקרקע שפיר מהני, דאי"ז מיעוט באויר, עיי"ש, אך למש"נ יש מקום לדון בזה, ואמנם לכאו' לישנא דאין בין זל"ז ג', ואין בין השליבה התחתונה לקרקע ג', משמע דסגי במה שאין באויר שביניהם ג', אף דבצירוף עובי השליבה איכא ג', ולפ"ז מוכח דאם אין אויר כלל אי"ז מיעוט באויר, וצ"ע, - והעירו דאי נימא דבכה"ג ל"מ, מתפרש היטב משה"ק הגר"א בסימן שנ"ח ס"ב ע"ד התרוה"ד דהכא בעינן שלא יהא ג', והיינו דאי"ז כמש"כ התרוה"ד דמהני כשנתן עפר אף שהוא גבוה ג', וצ"ע.

    עוד יש להוסיף בזה, דהנה הגר"ז בסימן שע"ב סט"ו והמ"ב שם סקצ"ה כתבו בדין זיז דהא דמהני סולם כ"ש הוא משום דראוי לעלות עליו לזיז, ולכאו' לפי דבריהם ה"נ הא דמהני איצטבא ע"ג איצטבא הוא משום דראוי לעלות לעליונה ע"י התחתונה, וכמש"נ, - אך באמת בד' הגר"ז שם סי"ד והמ"ב שם סק"צ נראה להדיא דל"ב לזה, אלא הוא משום דהוי כאיצטבא אחת, והוא משום דאיצטבא שאין אויר תחתי' מועלת למעט אף כשהיא גבוהה ג' מן הקרקע, וכמש"כ החזו"א, - וצ"ל דהא דבסולם הוצרכו לזה, הוא משום דבלא"ה ל"ה חשבינן לי' כדבר אחד עם הזיז, ואכתי הי' חשוב הזיז כמיעוט באויר, וכ"ה משמעות דבריהם שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-88)
88. ושם סקל"ב הוכיח כן למש"כ המ"מ בפ"ג מעירובין ה"ו בדעת הרמב"ם דמפרש לההיא דזיז שהניח עליו סולם כ"ש, דאיירי בזיז הגבוה י', ומבו' להדיא לפ"ז דלדין מיעוט סגי בסולם כ"ש ול"ב שיהא בו ד'. [↑](#footnote-ref-89)
89. ונתחדש בזה, דאיכא ב' גווני דבעינן שיעור ד"ט, דבסולם דנח לעלות בו כל הא דבעינן ד"ט, הוא משום דזהו שיעור פתח, ולזה סגי שיהא ד"ט בגובה י', אך בחקק כולו בכותל בעינן ד"ט דהוא שיעור שראוי טפי לעלות בו, ולזה בעינן שיהא ד"ט בכל גובה הכותל. [↑](#footnote-ref-90)
90. וגם בעיקר ד' רש"י צ"ב, דמאי נפ"מ כלל במה דהסולם גבוה י', ומ"ט איכא עי"ז טפי חשיבות פתח, הרי הסולם במקומו אינו פתח כלל, כיון דעדיין יש כותל גבוה י' מעל גביו, וגם צ"ב, מה מעליותא איכא במה דהסולם גבוה י', דאף אם בפתח בין החצירות איכא מעליותא במה דהפתח גבוה י', אך בסולם דהפתח הוא ע"ג הכותל, מ"ט עדיף טפי היכא שהוא גבוה י' והכותל גבוה כ"ה, מהיכא דהוא גבוה ה' והכותל גבוה כ', וזה בכלל קו' התורי"ד ע"ד רש"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-91)
91. ובחי' המאירי כתב בשם הרשב"א דהא דבעינן שלא יהא חקק כנגד חקק, ול"ד לסולם זקוף דממעט, הוא משום דהסולם אין דרכו שיהיו שליבותיו רחוקות זמ"ז ולפיכך עלייתו לשם אינה קשה כ"כ כשהוא זקוף, אבל בכותל אינו יכול לחקוק חקק של ד"ט אא"כ מרחיק הרבה ולפיכך תהא עלייתו קשה ביותר, וע"כ צריך שלא יהא חקק כנגד חקק, ועד"ז כתב המאירי לעיל בדין זיז ע"ג זיז, עיי"ש, ולכאו' מהתם הי' מקור הרשב"א להך מילתא דבעינן שלא יהא חקק כנגד חקק. [↑](#footnote-ref-92)
92. דכיון שפירשו דאיירי בסולם שאינו מגיע עד ראש הכותל, בע"כ דאיירי בחקק דע"ד, דאל"כ היאך יועיל למעט, הרי לא עדיף מסולם שאין בו דע"ד דאינו ממעט אלא כשהוא מגיע לראש הכותל, - אך החזו"א בסימן צ"ו סקכ"ח כתב דבד' הרשב"א יש לפרש דאיירי כשאין החקק דע"ד ולענין להשתמש ע"ג הכותל, וזה לדעת המהר"ם דבזה ל"ב שיגיע הסולם לראש הכותל. [↑](#footnote-ref-93)
93. ועיי"ש שכתב עוד, דגם בחקק כולו בכותל, א"צ שיגיע החקק העליון עד ראש הכותל, אלא סגי שיהא סמוך לראש הכותל שיהא בינו לראש הכותל כמו אויר שבין שליבה לשליבה, - ולכאו' הוא מוכרח כן, דלא גרע ראש הכותל משאר השליבות דיש ריוח ביניהם, וע"כ כל שאין בין החקק העליון לראש הכותל יותר מהאויר שבין שליבה לשליבה, לא גרע ראש הכותל משליבה, אך צ"ע לפ"ז במה שנחלקו לעיל אם בעינן שיגיע הסולם לראש הכותל, (ואף למ"ד דל"ב שיגיע לראש הכותל, בעינן עכ"פ שיהא תוך ג"ט לראש הכותל), ומ"ט לא נימא דיהא ראש הכותל כשליבה של הסולם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-94)
94. והרשב"א והריטב"א כתבו דהוא משום דבעירובי חצירות איכא קצת מצוה ודרכי שלום, וזה לטעמייהו דכל הא דלא גזרו על שבות ביה"ש הוא רק לצורך מצוה, - אך בד' רש"י בסוד"ה ה"ג מבו' דבעירובי חצירות ליכא מצוה כלל, וזה לטעמי' בשבת ל"ד א' ד"ה ספק חשיכה דלדעת רבי לא גזרו על כל שבות בביה"ש.

    והאלי' רבה בסימן שצ"ד סק"ד והמאמ"ר שם סק"ג כתבו בדעת הטור, דלא הותר שבות לצורך עירובי חצירות, דלאו מצוה היא, והובאו דבריהם בשעה"צ שם סק"י, וראיתי לתמוה ע"ז מסוגיין דמבו' להדיא דהותר שבות לצורך עירובי חצירות, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-95)
95. משמעות ל' רש"י, דיסוד דינא דעירובי חצירות הוא דהפתח משוי להו חדא, ואך דאין בכח הפתח לאשוויי להו חדא אלא ע"י עירוב, ובזה מתפרש מש"כ רש"י לעיל י"ז א' בהא דבמחנה א"צ לערב, דהיינו כשיש שם פתח, והיינו דאף דהתירו חכמים במחנה דל"ב עירוב, מ"מ בעינן שיהא פתח ביניהם דהוא דמשוי להו חדא, וזהו שהקילו במחנה דמהני הפתח לאשוויי להו חדא אף בלא העירוב. [↑](#footnote-ref-96)
96. ובד' רש"י משמע דמה"ט גם בביה"ש אי"ז עירוב, דפתח שאינו פתח לכל השבת לאו פתח הוא, וכ"נ בד' המאירי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-97)
97. ועיקר הקו' בזה הוא למש"כ בהג"ה שבתוס' לעיל ס"ו א' דבגוסס לא אמרינן הואיל והותרה הותרה משום דרוב גוססין למיתה ואינו ראוי להתקיים כל השבת, - אך עמש"נ לעיל שם דדעת תור"פ דכל הא דלא אמרינן הואיל והותרה הותרה בגוי שבא בשבת, הוא רק משום דביד הגוי לבא מבעו"י, ונת' שם דלדעתו בגוסס שמת בשבת שפיר אמרינן הואיל והותרה הותרה, ולפ"ז שפיר אמרינן הכא הואיל והותרה הותרה. [↑](#footnote-ref-98)
98. ולעיל ס"ו א' נתבאר לפרש בזה, דהא דלא אמרינן הואיל והותרה הותרה כשהוא עתיד ליאסר, אי"ז משום דחשיב כעשה את העירוב מתחילה לחצי שבת, וכמש"כ החמד משה בסימן שע"ד, וכ"ה משמעות ד' הביאוה"ל בסימן שפ"ב ס"א ד"ה צריך, (וכן משמע ממש"כ הראשונים לדמות דמה"ט כששכרו מן הגוי לא אמרינן דחזר העירוב למקומו, והיינו משום דמעיקרא ל"ה העירוב אלא עד הזמן שיבא הגוי), אלא הוא משום דההיתר בביה"ש ל"ה היתר גמור, וחשיב דלא הותר בביה"ש, וע"כ הכא דבביה"ש הוי היתר גמור, שפיר אמרינן הואיל והותרה הותרה.

    ויש להוסיף בזה, מש"כ הריטב"א בהא דמיבע"ל לאסור אף לרבי, דהוא משום דאף אם בעירובי חצירות איכא צד מצוה, וע"כ יש בזה לדינא דרבי דלא גזרו ביה"ש, מ"מ כשעולה בו כל היום אפי' לדבר הרשות עולה, וצ"ב דמ"ט הוצרך להא דבכל היום עולה לדבר הרשות, הרי בלא"ה אף לדבר מצוה לא הותר שבות אלא בביה"ש ולא בכל היום, ולפ"ד התו"ש יש מקום לפרש לדבריו דכיון דכל היום עולה לדבר הרשות, נמצא דאף בביה"ש לא הותרה עלי' זו, וע"כ לא אמרינן בזה הואיל והותרה הותרה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-99)
99. ואמנם לד' הגרע"א והמחה"ש וכן לד' החזו"א לכאו' אי"ז כלל מדינא דהואיל והותרה הותרה, אך אי"ז כד' הרשב"א דמדמי לה לעירב דרך הפתח ונסתם הפתח. [↑](#footnote-ref-100)
100. ובד' הרמב"ם בפ"ג מעירובין ה"ח נראה דהטעם לחלק בין אילן לאשירה, הוא משום דבאילן אין איסורו אלא מדרבנן, ובזה הוא דאמרינן דפתחא הוא ואריא הוא דרביע עלי', ומשא"כ באשירה דאסורה מדאורייתא לא אמרינן דפתחא הוא, ועמש"נ בדעתו להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-101)
101. ולכאו' מבו' מד' הראשונים, דאין לאסור הכא משום דנהנה באיסורי הנאה, ואך דמכח הא דאסור לקנות בית באיסוה"נ, לא חשיב האשירה כפתח, וזהו שהוצרכו לחלק דל"ד לאילן דחשיב כפתח, דשאני אילן דראוי בימות החול, וכ"נ גם ממש"כ הרשב"א והריטב"א דקי"ל דאשירה אסור, דאף דלרנב"י שרי, אנן קי"ל דלכו"ע אסור לקנות בית באיסוה"נ, וצ"ע דהרי אידך אמוראי לא אסרו משום דאסור לקנות בית באיסוה"נ, אלא משום דל"ה פתח, ובזה יש לפסוק דהוי פתח וכרנב"י, (דאף איהו לא אסר אלא משום דאסור לקנות בית באיסוה"נ), ועמד ע"ז החזו"א בסימן צ"ו סקל"ג, ובע"כ דמכח הא דאסור לקנות בית באיסוה"נ, לא חשיבא האשירה כפתח, וכ"נ גם ממש"כ בדעת הרמב"ם דאשירה אסור דהוא כרנב"י, וכ"כ המ"מ בפ"ג מעירובין ה"ח, ובל' הרמב"ם שם הרי מבו' להדיא דאין האיסור משום דבקניית העירוב הוא נהנה באיסוה"נ, אלא משום דהוא אסור לעלות שם מכח האיסוה"נ, - אך צ"ע, דלהא דאשירה לא חשיב כפתח, ל"ב להא דאסור לקנות בית באיסוה"נ, דאף אם מותר לקנות בית באיסוה"נ, מ"מ כיון דאסור לעלות על האשירה ואין ראוי לעבור דרכה, לא חשיבא כפתח, ועי' בקר"א שעמד בזה ע"ד התוס', - וכנראה צ"ל דאם מותר לקנות בית באיסוה"נ משום דמצוות לאו ליהנות ניתנו, הרי דמה"ט חשבינן גם דהאילן הוא פתח כלפי העירוב, אף דבפועל אסור לעלות בו, וצ"ע, ולפ"ז מוכח כמש"כ הגאו"י בדעת הרשב"א, דגם בעירובי חצירות אמרינן מצוות לאו ליהנות ניתנו משום דיש בזה צד מצוה. [↑](#footnote-ref-102)
102. וי"ל דהוא משום דאף דע"י האשירה הותר לו לטלטל, אי"ז אלא גרמא בעלמא, ולא נאסרה הנאה זו באיסוה"נ, אך יש מקום לומר, דלעולם אם יעמיד את האשירה שם לשם פתח, חשיב כנהנה ממנה, שהוא משתמש בה כדי לערב, אך כל שהיא עומדת שם ובפועל איכא פתח, יכול לערב, ולא חשיב דבזה הוא נהנה מן האשירה, - ועי' בס' נאות יעקב סימן ט"ז סקי"ד בהג"ה במש"כ בענין זה. [↑](#footnote-ref-103)
103. ובס' המאורות מבו' דהא דשרי באילן הוא משום דפתחא הוא ואריא הוא דרביע עלי', - אך בד' הרמב"ם כתב המג"א בסימן שעב סקכ"ד דהוא משום דלא גזרו על שבות ביה"ש, וכרנב"י דתלי לה בפלוגתא דרבי ורבנן וקי"ל כרבי, וכ"כ הגרע"א בגל' שו"ע שם, והמ"ב שם ס"ק קי"ג, והאהעו"ז בסימן שס"ה ס"ח, והגרע"א שם עמד לפ"ז במש"כ הרמב"ם דבאשירה אסור משום שאסור לעלות עלי' מה"ת, וכתב דהוא לרוחא דמילתא, דאף אם הי' האיסור מדרבנן, מ"מ ל"מ, דומיא דאילן דל"מ אלא משום דלא גזרו על שבות ביה"ש, אך הנה בד' הרשב"א והריטב"א בסוגיין והמ"מ בפ"ג מעירובין מבו' דהרמב"ם פסק כרבה משום דמסייע לי' דרנב"י, והנה הרי לדעת רבה אילן מותר אף לרבנן משום דאריא הוא דרביע עלי', ולרנב"י שרי רק לרבי, ולכאו' כונתם דמ"מ כיון דלדינא לתרוייהו שרי, ע"כ פסק הרמב"ם כן, (ועי' גם בתשו' נובי"ת או"ח סימן מ' שכתב שלא נתברר בד' הרמב"ם אם טעמו משום דלא גזרו על שבות ביה"ש, או משום דפתחא הוא ואריא הוא דרביע עלי'), ולפ"ז ניחא הא דהוצרך הרמב"ם להא דאשירה אסורה מדאורייתא, דמה"ט אף לדעת רבה אסור, ול"ד לאילן דשרי אף לרבנן, דשאני אילן דאין איסורו אלא מדרבנן, ומשא"כ באשירה דאיסורה מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-104)
104. וצ"ע במש"כ האלי' רבה בסימן שע"ב סק"כ בשם הרשב"א שהסכים לד' הרמב"ם, - גם צ"ע במש"כ המ"ב שם ס"ק קט"ז דהאלי' רבה מצדד דהעיקר כדעת הרמב"ם שכן דעת הרבה פוסקים, דאמנם הא"ר שם כתב דכן דעת הרשב"א והמ"מ, אך מאידך הרי דעת הר"ח והראב"ד והרא"ש ורי"ו להיפך, וגם הרשב"א בעבוה"ק חשש לדעתם. [↑](#footnote-ref-105)
105. ולכאו' הי' נראה דמחיצת חריץ דמיא למחיצה דתל, וכ"נ בד' האמונת שמואל שם, אך צ"ע לפמש"נ לעיל ע"ז א' מד' התוס' שם ד"ה כותל דמחיצת תל אינה מועלת למקום שהקרקע חוזרת ויורדת, דא"כ היאך מהניא מחיצת חריץ, להבדיל מהחצר השני' שאין ביניהם הבדלת גובה כלל, - וצ"ל דמחיצת חריץ אינה מדין מחיצת תל, אלא הו"ל כמחיצה גמורה, כיון דבין ב' החצירות איכא עומק י' וגובה י', ודמיא לכל מחיצה שהיא מחיצה מב' צידי', אלא דחריץ הו"ל כמחיצה הפוכה, וצ"ע, ונפ"מ בזה בדין חריץ ה' ומחיצה ה' אם הן מצטרפין למ"ד דגידוד ומחיצה אין מצטרפין, - ובזה ניחא משמעות הדברים דרשות הגדורה ע"י חריץ הוי רה"י גמורה ועולה עד לרקיע, אף לדעת הרמב"ן בשבת צ"ט ב' דרה"י דעמוד אינה עולה עד לרקיע, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-106)
106. ובד' ריו"נ והריטב"א בסוגיין והרשב"א והר"ן לעיל מבו' דאי"ז דין מסוים במחיצת חריץ, אלא אף במחיצה גמורה כל הא דמהני אף שאין בו רוחב ד', הוא משום דאין ראוי להשתמש מזל"ז, וזה דלא כמו שיש שפירשו דמחיצת חריץ הויא מחיצה בפנ"ע מכח המרחק שבין החצירות, ודמה"ט ל"ה מחיצה אלא כשהחריץ רחב ד', ועמש"נ לעיל שם בזה, - ויש להוסיף, דאי"ז ענין לדינא דאתו רבים ומבטלי מחיצתא, דל"ש הכא כלל דינא דאתרו"מ כיון דליכא הכא רבים אלא דיורי החצר, (וכמש"כ החזו"א בסימן ק"ח סקי"ג, ותמה ע"ד השערי ציון בח"א סימן ד'), אלא הוא משום דכל דאין המחיצה מבדלת כלל שלא להשתמש מזל"ז, אינה מחיצה כלל. [↑](#footnote-ref-107)
107. ודמי להא דתנן בשבת ז' א' דאיזהו רה"י חריץ שהוא עמוק י' ורחב ד', והא דבעינן התם שיהא רחב ד', הוא משום דאין רה"י פחות מד' ואין מחיצה לפחות מד'. [↑](#footnote-ref-108)
108. ועיי"ש שכתב דמש"כ הראשונים דמיפסע פסעי לי', היינו ליתן טעם דמחשב חד חצר ולא משגחינן בהפסק חריץ, דהא מקום החריץ ע"כ לאו חצר הוא, וא"כ איכא הפסק בין החצירות, ולזה יהבו טעמא דמיפסע פסעו לי' ואי"ז הפסק, ולכאו' לפ"ז א"צ לה"ט דמפסע פסעי לי', אלא להא דמערבין א', אך להא דאין מערבין ב' א"צ לטעם זה, - אך אי"ז מתישב בד' הראשונים שדנו דאף כותל שאינו רחב ד' לא יהא מחיצה ופירשו דשאני כותל משום דאין ראוי להשתמש מזל"ז, ולפ"ד החזו"א הרי לא מצינו כלל דאף דאיכא מחיצה מ"מ אם פסעי מזל"ז ל"מ, וכל הא דחריץ שאינו רחב ד' ל"מ, הוא משום דליכא מחיצה כלל, ואך דמלבד זה בעינן גם להא דמיפסע פסעי לי', וכאשר כ"ה להדיא בדבריו שם. [↑](#footnote-ref-109)
109. אך בד' האבנ"ז שם מבו' דהא דעמוד ותל הוו רה"י, הוא מכח הא דהוו מחיצות כלפי חוץ, וכתב דאף דאי"ז אלא מחיצה אחת, ה"ז חזי לאיצטרופי, אך ל"מ כלל הא דאית לי' מחיצה כלפי המקום שע"ג התל, וכ"ה מבו' גם בד' החזו"א בכ"ד, ואכמ"ל, וזהו דס"ל דבחריץ שאינו רחב ד', דאין למחיצותיו תורת מחיצות כלפי תוכו, לא מצינו למימר גוד אסיק, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-110)
110. ואמנם למשמעות ד' רש"י בשבת ח' ב' ד"ה מאי למטה דרה"י דחריץ אינה עולה עד לרקיע, וכן נסתפק בזה הפמ"ג במש"ז סימן שמ"ה, ניחא, - אך בד' הרשב"א לעיל מ"ד ב' מבו' להדיא דאף רה"י דחריץ עולה עד לרקיע, וגג מערה הוי רה"י מדאורייתא לדעת שמואל דאמרינן גוד אסיק במחיצות שאינם ניכרות. [↑](#footnote-ref-111)
111. וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן צ' א' ד"ה כרמלית שכתבו דעמוד שאינו מופלג ד' מן הגג ל"ה רה"י כיון דנפרץ במלואו לגג, ומבו' דאף דכלפי המקום שע"ג הגג אמרינן גוד אסיק אף בכה"ג, וככל ב' גגין דכל דיש ריוח כ"ש ביניהם והוי מחיצות הניכרות אמרינן גוד אסיק, מ"מ כלפי העמוד לא אמרינן גוד אסיק, - והיינו משום דרק כלפי המקום שע"ג הגג אמרינן גוד אסיק, משום דיש על מחיצות הבית תורת מחיצות למטה, אך כלפי העמוד ל"מ הא דיש למחיצות הבית תורת מחיצות כלפי הבית, ובעינן שיהא להן תורת מחיצות כלפי העמוד, וכל שאין בין הבית לעמוד ד"ט אין עליהן תורת מחיצות כלפי העמוד, דהו"ל כחריץ שאינו רחב ד', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-112)
112. אמנם הנה בד' הריטב"א לקמן צ"ב א' משמע דלא פסיקא לי' דקי"ל דלא כרב יוסף, ודעת המאירי לקמן פ"ט ב' דקי"ל כרב יוסף, וכ"נ בד' עוד מקמאי, וכמש"נ שם, ולפ"ז י"ל דדבריו הכא קיימי לדעת רב יוסף דל"מ גיפופין שע"י גוד אסיק לאשוויי פיתחא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-113)
113. אך התוס' הק' עוד, דאף לגבי אהל תנן דאין תבן ממעט אלא כשביטלו, ותיקשי מזה על ההיא דשבת דפירות מבטלי מחיצתא לגבי דינא דאורייתא, והראשונים לא יישבו לזה, ושמא מהני ע"ז שנויא דרב אשי, דשאני חריץ דלמיטיימי' קאי, אך בפשוטו ל"מ הא דלמיטיימי' קאי אלא לגבי עפר דהוא עומד לסתמו בעפר, אך לגבי פירות אין לחלק בין חריץ לבית, - והי' מקום לישב, דדוקא לגבי ביטול מחיצה ל"ב ביטול, דאף בלא ביטול, מ"מ כיון דבפועל אין המחיצה משמשת, אין תורת מחיצה עלי', אך לגבי ביטול אהל בעינן ביטול, ובסוגיין לא מדמינן אלא אחר דבעינן ביטול, אם סתם עפר וצרורות בטלין, אך לפ"ז לא תיקשי גם משה"ק התוס' מהא דמדמינן לה בסוגיין לבית שמילאהו תבן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-114)
114. ולמש"כ האו"ז דסגי במה שהניחם שם לעשות מהן אוצר, ניחא, דדרך פירות בכך, ולא בטלה דעתו אצל כל אדם, - ואמנם י"ל דלענין סוכה לא יועיל בכה"ג, דלענין סוכה בעינן שיבטלם לחשבם כקרקע, ולבטלם ולחשבם כקרקע בטלה דעתו אצל כל אדם, וכאשר כ"ה בפי' ר"ח בסוכה שם בדין כרים וכסתות, דהא דבטלה דעתו אצל כל אדם הוא משום דאין אדם נותן כרים וכסתות במקום עצים ואבנים, ומשא"כ לענין מחיצות ל"ב לראותם כקרקע, שהרי כשמבטל אותם לאוצר, באמת אינם משמשים כקרקע, אלא כל שהן קבועים שם ה"ה ממעטין את החלל, ושמא זהו מש"כ הרשב"א לחלק בין סוכה לשבת. [↑](#footnote-ref-115)
115. אך בדעת ש"ר נראה דס"ל, דאף דהא דאין הטבל ניטל הוא מדרבנן, מ"מ כיון דבפועל אסור לו ליטלו, ה"ה מבטלו שם, ועי' בתשו' זרע אחת ח"א סימן מ"ה נו. ובגאו"י בסוגיין ובחי' הגרע"א בסוכה ד' א' ובחזו"א סימן צ"ז סקי"ג שעמדו כן ע"ד התוס', ואמנם מד' התוס' מבו', דהא דדבר שאינו ניטל בשבת ממעט, אי"ז משום דידעינן דלא יטלנו וע"כ הו"ל כביטול, אלא הוא משום דאיסורו קובעו, דכיון דמן הדין אסור ליטלו משם, ה"ה חשוב כקבוע שם, ועמש"נ בזה לקמן בסוגיין. [↑](#footnote-ref-116)
116. ונפ"מ רבתא לדינא בזה, דלפ"ז כל דאין הנסר רחב ד"ט, איכא תורת מחיצה אף על חלק החריץ שמתחת הנסר, וה"ז מצטרף לעומ"ר. [↑](#footnote-ref-117)
117. והתוס' הרא"ש והרשב"א הוסיפו לפרש, דמצינו לפרש דהא דבזה שלא כנגד זה ל"מ נסר, הוא משום דהו"ל פתחא בקרן זוית ולא עבדי אינשי, וכ"כ הטור בסימן שע"ג, וע"ז הוא שהק' ממה שאמרו לעיל דבכותל רחב ד' אפי' מפלגי טובא, והמאירי הביא בשם התוס' שהק' ע"ז, דבזה למעלה מזה מ"ט אין מערבין א', הרי הו"ל כסולם בין בית לעלי', ועיי"ש במש"כ לישב. [↑](#footnote-ref-118)
118. ובד' הריא"ז שם לא נתפרש אם דבריו קיימי רק על נסר שבין ב' גזוזטראות, או אף על נסר שעל החריץ, אך המג"א והאחרונים בסימן שע"ג הביאו לדבריו רק בנסר שבין ב' גזוזטראות, ובל' הרמ"א בסימן שע"ב סי"ז והגר"ז שם ס"כ משמע דבנסר שעל החריץ ל"ב שיבטלנו שם, וצ"ב הטעם לחלק בזה, גם צ"ע, דמ"ש ממלא קש או תבן דאינו ממעט משום דלא מבטל להו. [↑](#footnote-ref-119)
119. ואמנם שאני דין גזוזטראות מדין חריץ, דבחריץ אתינן עלה משום מחיצת החריץ, וכל שאינו רחב ד' ל"ה כמחיצה, אך בב' גזוזטראות הרי אין מחיצה כלל ביניהם, והא דכל גזוזטרא הויא רה"י הוא מדין חורי רה"י, וכמש"כ התוס' לקמן פ"ו ב' ופ"ט ב', ואך דכל שיש ביניהם ד"ט, לא חזינן לכל גזוזטרא כפרוצה לחברתה, אך כל שאין ביניהם ד"ט דמיפסע פסעי לה, חשבינן לכל גזוזטרא כפרוצה לחברתה. [↑](#footnote-ref-120)
120. והוצרכו לזה לפרש למשנתינו דתנן דמערבין ב' ואם רצו מערבין א', - אך הרשב"א והריטב"א כתבו בשם ר"ת דבגזוזטראות שאין ביניהם ד"ט מערבין א' ואין מערבין ב', והא דתני מערבין ב' ואם רצו מערבין א', קאי על חריץ שנתן עליו נסר, אך ב' גזוזטראות דמו לחריץ, דאם יש ביניהם ד"ט מערבין ב' ואין מערבין א', ואם אין ביניהם ד"ט מערבין א' ואין מערבין ב', ועיי"ש שתמהו ע"ז דא"כ ל"ה לי' למיתניי' לדין גזוזטראות באמצע דין נסר. [↑](#footnote-ref-121)
121. ויש מקום לפרש עוד בזה, למש"כ התור"פ לעיל ע"ז א' דחורי רה"י אין נאסרין משום פרוץ למקום האסור, וכיון דהגזוזטרא הויא חורי רה"י, ומכח זה הוא דהויא רה"י, אינה נאסרת במה שהיא פרוצה לחברתה, ול"מ הא דהיא פרוצה לחברתה, אלא דמצו לערב אחד, - אך בדעת החולקים י"ל, דאף אם חורי רה"י אינם נאסרין משום פרוץ למקום האסור, מ"מ כל שהגזוזטרא פרוצה לחברתה, לא חשבינן לה כלל כחורי העלי' הפתוחה לה, אלא הויא אף כחורי הגזוזטרא השני', וע"כ היא אסורה. [↑](#footnote-ref-122)
122. ובדעת המ"ב צ"ל, דלעולם כל דהוי כחורי רה"י, אינו נאסר משום פרוץ למקום האסור, וכמש"כ התור"פ לעיל ע"ז א', ואך דבמקום שהגזוזטרא פתוחה לחברתה, לא חשבינן לה כלל כחורי העלי' הפתוחה לה, אלא אף כחורי הגזוזטרא השני', וע"כ היא אסורה, אך במקום שאינה פתוחה לחברתה, חשבינן לה כחורי העלי' הפתוחה לה, ותו אינה נאסרת מכח מה שהיא פרוצה למקום האסור, וצ"ע, ועפי"ז יש לדון גם במש"כ הגר"ז בסימן שע"ד סוס"ד והמ"ב שם סקכ"ד בדין גג גדול הפרוץ לקטן ולא מינכרא מחיצתא, דאף דחלון פתוח מן הבית לגג הגדול והוי כחורי רה"י, מ"מ אסור לטלטל בו את כלי הבית, והחזו"א שם נחלק ע"ז, ואכמ"ל,  - ושמא י"ל עוד, דאף דהמקום שכנגד הנסר אסור משום פרוץ למקום האסור, מ"מ אי"ז אוסר את שאר הגזוזטרא, דמקום האסור משום פרוץ למקום האסור, אינו אוסר מקום אחר הפרוץ לו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-123)
123. ומה"ט הוא דבתים הפתוחין לחצר מערבין אחד, אף אם בשעת ביה"ש היו דלתות הבתים סגורות, והיינו דהדלתות אינם ביטול כלל על הפתח, ואמנם התם הוא פשוט טפי, דדלת הבית אינה ביטול כלל על הפתח. [↑](#footnote-ref-124)
124. והר"ן שם הוכיח דסגי בביטול לזמן, מהא דתנן באהלות פט"ו דמהני ביטול לכרי של תבואה, ולא אמרינן דבטלה דעתו אצל כל אדם, ובע"כ דסגי בביטול לכל זמן שהטומאה שם, - אך הרא"ה והריטב"א שם כתבו דבאמת ל"מ ביטול לכרי של תבואה דבטלה דעתו, אך התוס' בסוגיין ובסוכה שם כתבו דמהני ביטול לכרי של תבואה, ומוכח לפ"ז בדעתם דל"ב ביטול לעולם, - ובד' הרמב"ם בפ"ז מטו"מ ה"ה מבו' דההיא דכרי של תבואה לא איירי כלל בכרי שבתוך הבית, ול"ב בהז כלל לביטול. [↑](#footnote-ref-125)
125. והרש"ש שם כ"ג א' כתב דהא דבעינן ביטול לז' הוא מדינא דסוכה הראוי' לשבעה, אך מד' הראשונים שם שכתבו דה"נ בטומאה בעינן ביטול לכ"ז שהטומאה שם, מבו' דלא כן. [↑](#footnote-ref-126)
126. ונחלקו בזה הראשונים גם בדין ביטול במיעוט בחלון, דבפירש"י בב"ב י"ט ב' משמע דבעי ביטול לעולם, וכ"נ בד' התוס' שם, וכ"כ הרא"ש בהל' טומאה סימן ט', וצ"ע מדבריו בסוכה דל"ב ביטול לעולם, וכ"כ הריטב"א בסוכה שם, והוכיח מזה דה"נ לענין סוכה בעינן ביטול לעולם, - אך בעליות דרבינו יונה בב"ב שם כתב דאיכא מ"ד דסגי בביטול ליום א', וכ"כ הריטב"א במגילה כ"ו בשם מורו, וכתבו דמה"ט מותר למעט החלון בשבת ולי"ב משום בונה, - והמאירי בב"ב שם כתב דבעינן ביטול לכ"ז שהטומאה שם, ושם כ' א' כתב די"א דסגי בביטול ליום א', וי"א דבעינן ביטול לכמה ימים. [↑](#footnote-ref-127)
127. וצ"ע דהרי הכא פליגי בה אמוראי, ובד' התוס' הרא"ש לקמן פ"ד א' מבו' דקי"ל דל"מ דבר שאינו ניטל בשבת למעט החריץ, - וצ"ל דטעם הפלוגתא בזה הוא משום דלא ביטלו בפירוש, וכמש"כ השעה"צ בסימן שנ"ח סקל"ו, אך כו"ע מודו דסגי בביטול לשבת זו, וכ"כ הדרישה בסימן תרל"ג סוסק"ג, ונת' להלן, וצ"ל לפ"ז דפשיט"ל להרא"ש דאין פלוגתת אמוראי הכא אם סגי בביטול לזמן או בעינן לביטול לעולם, והיינו משום דאי"ז במשמעות לישנא דר"ה ברי' דר"י שבא לחדש להא דסגי בביטול לזמן ולא בעינן ביטול לעולם. [↑](#footnote-ref-128)
128. אך צ"ע, דלענין סוכה חזינן דעפר שלא ביטלו אינו ממעט אף בשבת ויו"ט שא"א ליטלו, ולכאו' בע"כ מזה דאף דבדבר שאסור ליטלו ל"ב ביטול לעולם, מ"מ בעינן ביטול לכל ימי החג, וזה כ"ה דלדעת ר' יוסי דבתבן סגי בביטול לזמן, דמ"מ בעי ביטול לכל ז' ימי החג, וא"כ הדין נותן דה"נ לענין טומאה, אף בדבר שאסור ליטלו, ניבעי ביטול לכל זמן שהטומאה שם, כ"ה דלדעת ר' יוסי דבתבן ל"ב ביטול לעולם, דמ"מ בעי ביטול לכ"ז שהטומאה שם, ומ"ט סגי בביטול ליומו. [↑](#footnote-ref-129)
129. אך התוס' בב"ב שם כתבו דכל הא דבן ח' ממעט הוא רק בגוסס שימות קודם שיצא השבת ואמר דשם תהא קבורתו, ומבו' דאף בדבר שאסור ליטלו בשבת לא סגי בביטול ליומו, והערול"נ בסוכה שם כתב דדבריהם קיימי כמ"ד בסוגיין דאף בדבר שאינו ניטל בשבת בעי ביטול, - וי"ל עוד, למש"כ הרא"ש בסוכה שם דכל הא דדבר שאינו ניטל בשבת ממעט, הוא משום דסגי בביטול לשבת, ולפ"ז הרי דלענין טומאה דלא סגי בביטול ליומו, דאף אם סגי בביטול לזמן, בעינן ביטול לכ"ז שהטומאה שם, וכמש"כ הריטב"א בסוכה, (ועד"ז מבו' בד' הרא"ש בסוכה דאף דהכא סגי בביטול לשבת, מ"מ לענין סוכה בעינן ביטול לכל ז' ימי החג), לא סגי בדבר שאינו ניטל בשבת. [↑](#footnote-ref-130)
130. ועיי"ש שתמה לפ"ז על מש"כ התרוה"ד בסימן ע"ה דדין עפר אם מבטל מחיצה מכח הא דמבטלו שם בשבת, תליא בפלוגתת קמאי אם בעינן ביטול לעולם, וכ"כ הרמ"א בסימן שנ"ח ס"ב, ולהנ"ל הרי אף לדעת הר"ח והראבי"ה דבעינן ביטול לעולם, מ"מ דבר שאינו ניטל בשבת מהני לבטל מחיצה, אך באמת ד"ז תליא בפלוגתת קמאי אם קי"ל כשנויא דר"ה ברי' דר"י דלענין שבת אפי' ארנקי מבטל אינש, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-131)
131. והמהרי"ק בסימן קמ"ב כתב דלדעת רש"י והרמב"ם ביטול חמץ היינו שעושאהו כעפרא בעלמא, ודמי להא דתבן וביטלו, ומשמע דהכא לא סגי במה שדעתו להניחו שם, אלא בעינן שיהא חשוב כעפר, - ולפ"ז מתבאר הא דבעינן ביטול בפירוש, ולא סגי במה שאין דעתו לפנותו, דאף שאין דעתו לפנותו ובפועל הוא עתיד לישאר שם, מ"מ לא חשיב כעפר אלא ע"י שביטלו שם וחשבו כעפר. [↑](#footnote-ref-132)
132. ואמנם להריטב"א לטעמי' דאין עתיד לפנותו הוא ביטול לזמן, צ"ע דלרבנן דס"ל בתבן דלא סגי בביטול לזמן, מ"ט בעפר סגי בהכי, וצ"ל דכל הא דבעינן ביטול לעולם הוא כדי שלא ימלך ליטלו, וכמבו' כן בד' הריטב"א שם, ונת' להלן, ובעפר אין לחוש שימלך ליטלו, וע"כ סגי בביטול לזמן, ועד"ז צ"ל לדעת ר' יוסי דבתבן סגי בביטול לזמן, ובשאר מילי לא סגי בביטול לזמן, (דמה"ט אמרו בסוכה שם דבכרים וכסתות לכו"ע ל"ה מיעוט, וכתב הריטב"א שם דהוא משום דבעינן ביטול לעולם), והיינו דאף דס"ל דבתבן לא חיישינן שימלך ליטלו, מ"מ בשאר מילי מודה דחיישינן דימלך ליטלם, וע"כ בעינן בהו ביטול לעולם. [↑](#footnote-ref-133)
133. ולכאו' מוכח כן ממש"כ הראשונים דהא דבן ח' ממעט בחלון בשבת, הוא משום דאסור ליטלו משם, וע"כ סגי בביטול ליומו, והערול"נ בסוכה ד' א' הק' דאכתי תיקשי מהך ברייתא לרב אסי ורב אשי בסוגיין דס"ל דאף בדבר שאסור ליטלו בשבת בעינן ביטול, ובע"כ דכו"ע מודו לזה, ושו"ר שכבר כתב כן בתשו' זרע אמת ח"א סימן מ"ה נו:, עיי"ש, אך י"ל למש"כ הדרישה בסימן תרל"ג סק"ג די"ל דכל הפלוגתא הכא הוא כשלא ביטלו להדיא, ונת' להלן, י"ל דהא דבן ח' ממעט בחלון איירי כשביטלו שם לשבת זו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-134)
134. ועפי"ז כתב דנהר שנקרש ל"ה מחיצה, עיי"ש, וכן נקט המג"א שם סוסקל"א, והאהעו"ז שם נחלק ע"ז, והאריכו בדין זה בתשו' זרע אמת ח"א סימן מ"ה, ובתשו' כנסת יחזקאל סימן ו', ובתשו' חת"ס או"ח סימן ע"ט, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-135)
135. וצ"ע במש"כ המ"ב שם ס"ק ק"כ דתבן וקש סרוח שאינו ראוי למאכל בהמה דינו כעפר ואפי' סתמא נמי מבוטל, ומקורו הוא מד' הרשב"א בעבוה"ק שם, ובדבריו שם מבו' דהא דה"ז מבוטל הוא משום דאסור לטלטלו בשבת, ולפ"ז תליא ד"ז בפלוגתת הראשונים אם קי"ל כשנויא דר"ה ברי' דר"י, והשעה"צ בסימן שנ"ח סקל"ו נקט לעיקר דלא קי"ל הכי, ומ"ט סתם המ"ב דה"ז מבוטל, ועי' בחזו"א סימן צ"ז סק"ד שעמד בכעי"ז. [↑](#footnote-ref-136)
136. והגאו"י בסוגיין פירש בדעת הרמב"ם דקי"ל דכל שאינו ניטל בשבת מבטל מחיצה, ומש"כ הרמב"ם דהא דעפר וצרורות מבטלין מחיצה הוא משום שסתם עפר וצרורות בחריץ מבוטלין הן, אי"ז משום דחריץ למיטיימי' קאי, אלא משום דאין ניטלין בשבת, ובתשו' זרע אמת סימן מ"ה נו: כתב דצ"ל דמש"כ הרמב"ם לה"ט דסתם עפר וצרורות בחריץ מבוטלין הן, הוא לרוחא דמילתא. [↑](#footnote-ref-137)
137. והגאו"י בסוגיין כתב דמד' התוס' בסוגיין בד"ה אפי' שפירשו דאיירי בקש ותבן הניטלין בשבת, מבו' דקי"ל כר"ה ברי' דר"י דדבר שאינו ניטל בשבת מבטל מחיצה, ושלא כדבריהם לקמן, - אך בתשו' כנסת יחזקאל סימן ו' כתב דדברי התוס' הכא הם לכו"ע, דאף לרב הונא ורב אשי דלא ס"ל דדבר שאינו ניטל בשבת מבטל מחיצה, מ"מ ה"ז מועיל לאשוויי פתח, וכמש"כ התוס' לקמן פ"ד א', ובמתניתין תנן דאין מערבין א', וכ"כ החזו"א בסימן צ"ז סק"ג, אך בל' התוס' משמע דלא הוצרכו לכך אלא לדעת ר"ה ברי' דר"י, וכ"נ להדיא בד' הרשב"א והריטב"א, וזה מתישב למש"כ הקר"א בביאור ד' התוס' לקמן, דל"מ הא דאינו ניטל בשבת רק לחשבו כתשמישו בנחת, אך ל"מ לאשוויי פתח בין החצירות. [↑](#footnote-ref-138)
138. וי"ל דס"ל דלהני קמאי דסברי דבעי ביטול לעולם, ולא תלו לה בפלוגתא דאמוראי בסוגיין, בע"כ דשאני דבר שאינו ניטל בשבת דסגי בביטול לשבת זו, משום דאין לחוש שמא ימלך, וכמש"נ לעיל מד' רבינו יונה והריטב"א, ולפ"ז לדעתם גם הא דדבר שאינו ניטל בשבת חשיב כפתח, הוא רק בדבר שאינו ניטל בשבת, אך בדבר הניטל בשבת לא חשיב כפתח אף אם ביטלו לשבת זו, וזה שלא כד' הגר"ז שם סי"ט שנקט דכ"ה דדבר שאינו ניטל בשבת מהני לאשוויי פתח, ה"נ סגי בביטול לשבת אחת לאשוויי פתח, - ואמנם לכאו' זה נסתר ממש"כ הרמ"א בסימן שנ"ח ס"ב דלהני קמאי ל"מ ביטול לשבת אחת אף בדבר שאינו ניטל בשבת, אך י"ל דהוא משום דלא קי"ל כשנויא דר"ה ברי' דר"י, (וכמש"כ השעה"צ שם סקל"ו), ומ"מ לענין לאשוויי פתח, ל"מ אלא דבר שאינו ניטל בשבת, ולא סגי בביטול לשבת אחת, (ונמצא לפ"ז, דהא דלבטל המחיצה בעינן ביטול לעולם, הוא מתרי טעמי, חדא דביטול לזמן אינו ביטול כל דמשא ימלך, ועוד דאף בגונא דליכא למיחש להכי, מ"מ לא סגי בביטול לזמן ובעינן ביטול לעולם), - שו"ר דאי"ז מתישב כלל, דד' המ"ב שם הרי קיימי בעפר, וכמש"כ דכל שדעתו לפנותו גרע מסתמא, והרי דאיירי בעפר דבסתמא הוא בטל בחריץ, ועפר הרי הוי דבר שאינו ניטל בשבת, ומ"ט לא חשיב כפתח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-139)
139. והגאו"י הק' עוד ממה שאמרו לקמן בסוגיין דהא דתניא דנתמעט התבן מי' טפחים שניהם אסורין הוא רק כשנתמעט בחול, דאם נתמעט בשבת אין דיורין הבאים בשבת אוסרין, ועמש"כ בזה בקובץ ביאורי ענינים לקמן צ"ג ב'. [↑](#footnote-ref-140)
140. ועיי"ש שכתב דלפי' הרא"ש אסור ליקח עץ ואבן מכל המחיצות שסביבות העיר אף בחול, אם לא שדעתו לסתור כל המחיצה, ואין אנו נזהרין בזה, וכתב דאפשר דלא גזרינן אלא במחיצת עראי כתבן. [↑](#footnote-ref-141)
141. ולכאו' י"ל דאתיא כר"ש דכל חצירות רשות אחת הן אף כשעירבו, וע"כ שפיר מותר להוריד מן המתבן לחצר, אך אכתי תיקשי מינה לרב גופי' דס"ל לקמן צ"א א' דלא שרי ר"ש אלא כשלא עירבו, וא"כ הכא שעירבו יש לאסור להוריד מן המתבן לחצר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-142)
142. עוד צ"ע למש"כ ריו"נ לעיל דכותל שבין ב' בתים אסור אף כשאינו רחב ד', א"כ מ"ט שרינן הכא במתבן שבין ב' בתים, דאף דאין לחוש שיתמעט התבן מעשרה, הרי יש לאסור אף כשהוא גבוה י'. [↑](#footnote-ref-143)
143. והחזו"א בסימן צ"ג סקי"א הק', דאם איירי בכה"ג, א"כ מ"ט נאסרות ב' החצירות כשנתמעט התבן, נימא פי תקרה יורד וסותם, וי"ל דאיירי בקירוי משופע וכיו"ב דלא אמרינן פי תקרה, ועוד דהדפנות והתקרה ליהוי צוה"פ, ולמש"כ הריטב"א דלא הי' לבית מחיצות ניחא, ובסו"ד כתב דל' הריטב"א כמו שהוא בדפוס אינו מובן ונראה שנפל בו ט"ס ככל הספר אשר הוא מלא טעויות. [↑](#footnote-ref-144)
144. ויש להסתפק אם מכוון דבריו הוא דמחצה מן הבית הוא רשות של חצר זו ומחצה הוא רשות של חצר זו, וע"כ כשנתמעטה המחיצה אסור לטלטל אף בבית עצמו, דהוא פרוץ למקום האסור לו, או דלעולם איירי כשכל הבית הוא של שניהם, וכמשמעות ל' התוס' הרא"ש, וע"כ כשנתמעטה המחיצה הוי כולו רשות של שניהם, ואסור לטלטל מן החצירות לתוכו, וכ"ה להדיא בד' המאירי. [↑](#footnote-ref-145)
145. החזו"א בסימן צ"ג סק"ה הוכיח מהכא דהא דל"מ מחיצות שאין מגיעות לתקרה, הוא אף במחיצה אחת שאינה מגעת לתקרה, ואף אם יש ברוח זו מחיצה גמורה אלא דבמשך יותר מי' אמות אין המחיצה מגעת לתקרה, ל"ה מחיצה, עיי"ש, - ושם סק"ד הוכיח עוד מהכא, דדינא דמחיצות שאין מגיעות לתקרה, אי"ז רק במקום פיתא, אלא בכל מקום המקורה, ונסתפק דשמא איירי הכא בבית המיוחד לדירה, וכמשמעות הל' דבית שבין ב' חצירות ומילאהו תבן, ומשמע שמיוחד לבית ולא לתבן, ורק בכה"ג ל"מ מחיצות שאין מגיעות לתקרה, ועמש"נ בזה לעיל ע"ב א', ולמש"כ הריטב"א דאיירי הכא בבית שאין לו מחיצות כלל אלא תקרה, ודאי דאין בית זה מיוחד לדירה, ולא תלי דין מחיצות שאין מגיעות לתקרה אלא במה דיש למקום זה תקרה, - ועי' עוד בדבריו שם סק"ט במה שעמד מהכא ע"ד התוס' לעיל ע"ב ב' דאף במחיצות שאין מגיעות לתקרה אם עירוב בא אצלן עירוב א' לכולן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-146)
146. ואולי י"ל בזה, דהנה הטושו"ע שינו מל' הברייתא דאיירי בבית שבין ב' חצירות שמילאהו תבן, והעמידו לדין זה בגדיש שבין ב' בתים, ויש מקום לומר לפ"ז דאף דאיירי כשמקום הגדיש מקורה, דאל"כ אסור להאכיל ממנו לבהמתו דדילמא מיפחית ולא מינכרא מילתא, מ"מ שפיר מהני בזה אף מחיצות שאין מגיעות לתקרה, די"ל דכל הא דל"מ מחיצות שאין מגיעות לתקרה הוא רק בבית אחד, דכיון דמצ"ע הוא מקום אחד ל"מ מחיצות שאין מגיעות לתקרה לחלקו, אך בב' בתים, שפיר מהני מחיצות שאין מגיעות לתקרה לחלקן, וי"ל עוד עד"ז, דבב' בתים סתמא דמילתא איירי כשהי' ביניהם מחיצות ונפרצה המחיצה וסתמוה ע"י הגדיש, ובכה"ג י"ל דמהני אף מחיצות שאין מגיעות לתקרה, ועפמש"כ הראשונים לעיל דדינא דה' ששבתו בטרקלין הוא משום דמעיקרא הי' הטרקלין אחד. [↑](#footnote-ref-147)
147. אך בחי' המאירי כתב דנועל את ביתו היינו שעושה מחיצה גבוהה י' טפחים, והא דמהני הוא משום דאין לך הפסק חשוב כמחיצה, אך בהערות שם כתב להגי' בדברי המאירי בב' המקומות, ומבו' דהא דמהני נעילת הבית הוא משום דכל שעושה כן לשם מחיצה, חשיב דאין רשותו פתוחה לבית זה, וע"כ אינו אוסר בו. [↑](#footnote-ref-148)
148. ויש להעיר בזה, דממש"כ רש"י "דס"ל להאי תנא" וכו', משמע דרק האי תנא הוא דס"ל הכי, ולפ"ז מאן יימר דקי"ל הכי, - וכנראה מכוון הרא"ש הוא לפ"מ שהוכיח מסוגיית הגמ' לעיל ס"ח א' כד' רש"י, דלפ"ז מוכח דהכי קי"ל. [↑](#footnote-ref-149)
149. ובהגה' הגרא"ז זצ"ל שם עמד ע"ד הרמב"ן דמהיכא פשיטא דאף תחום כלים דאורייתא, והחזו"א בסימן קי"ב סקי"ב כתב דמקורו הוא מסוגיין, - והחזו"א שם כתב להוכיח מהכא דכשהי' בביה"ש בסוף תחומו אסור לצאת מתחומו מדאורייתא, אך בד' הרמב"ן לעיל שם נראה לא כן, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-150)
150. ואמנם יש מקום לחלק בזה בין דין תחומין דאורייתא לר"ע, לדין תחומין די"ב מיל להסוברים דהוי דאורייתא, - אך בד' הרשב"א לקמן צ"ז ב' מבו' דגם דין תחומין דאלפים מיל דאורייתא הוא רק באדם, וכ"ה מוכח מד' עוד מקמאי, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-151)
151. והמנ"ח במצוה כ"ד פירש לד' הריטב"א, דהוא משום דתחום כלים לאו דאורייתא, וכ"כ בתורת רפאל ח"א סימן נ"ז, - והחזו"א בסימן קי"ב סקי"ב כתב דמודה דתחום כלים דאורייתא, אלא שפירש דלא חיישינן שיטול תבן של חברו, אלא שיטול את שלו שנמצא בתחום של חברו, ובזה ליכא איסורא, - ועי' עוד באור גדול בפירקין ובדברי יחזקאל סימן ז' סקי"ב במש"כ לפרש לד' הריטב"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-152)
152. אך בל' הריטב"א משמע דאיירי בשבת ולענין טלטול בתוך ד' אמות, עיי"ש, ועמש"כ בזה האור גדול בפירקין. [↑](#footnote-ref-153)
153. ועי' גם בדבריו בסימן ק' סוסק"ז שנקט דבזכי' לעירוב בעינן שיזכה בזכיית ממון, וכתב לפ"ז דהא דמהני ברירה משום דבדרבנן יש ברירה, הוא [↑](#footnote-ref-154)
154. ועי' עוד בקה"י סימן י' סק"ב שהוכיח ממש"כ הרמב"ם דמערבין במע"ש בירושלים, אף דקי"ל דמע"ש ממון גבוה, דבע"כ דא"צ שיהא העירוב שלו ממש, וסגי שיש לו בו היתר אכילה, והא דצריך לזכות, היינו משום דלא סגי בהיתר אכילה בעלמא, דבעינן דההיתר אכילה יהא מיוחד בשבילו. [↑](#footnote-ref-155)
155. ואמנם הנה הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קנ"ה כתב דהא דמהני הוא משום דכל שזימנן ויכולין לאכול מה שעל השולחן "הרי זיכה להן את הכל וזכות יש להן בו" במה שעל השולחן, ומשמע דבאמת זכו כולן בפת, אך לעיל שם נת' דלכאו' בע"כ דל"ד הוא, דהיאך יקנו כולם את הפת, כשהוא ברשות הבעלים ובלא שעשו מעש"ק המועיל לקנות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-156)
156. ועמש"נ להלן לדון בגדר הזכי' לעירוב, מהא דמהני זיכוי ע"י קטן ומהני הגבהה טפח, משום דשיתופי מבואות דרבנן, וממש"כ הרשב"א בטעמא דרב דא"צ לזכות דהוא משום דאי"ז זכי' גמורה, וממש"כ האחרונים דגם בפת שזיכה לאחרים מצינו להתיר מכח דינא דבעה"ב שהי' שותף עם שכניו. [↑](#footnote-ref-157)
157. וכ"ה מבו' גם ממש"כ התור"פ והרשב"א והריטב"א בסוגיין לדון היאך הוא מזכה ע"י אשתו אף שהיא סמוכה על שלחנו, והרי דאף דאין הבעל זוכה במתנה הניתנת לאשתו, ואך הוא אוכל פירות, כמו שהוא אוכל פירות כל נכסי', מ"מ אם חשבינן לה כסמוכה על שלחנו ל"ה מצי לזכות על ידה.

     ועי' עוד בחי' רא"ל ח"א סימן פ"ט סק"א שהוכיח מד' השו"ע דטעמא דר"ת דל"מ לזכות ע"י בנו ובתו הגדולים הסמוכין על שלחנו אי"ז משום דאף אם נתנו להם מתנה זוכה בה האב, ועיי"ש שפירש דהא דל"מ לזכות, הוא משום דיש להאב זכות בידם לענין מציאה, וע"כ ל"מ לזכות על ידם לאחר, כיון דלא יצא לגמרי מיד האב. [↑](#footnote-ref-158)
158. והקרבן נתנאל בביצה פ"ב סימן ו' סק"ע כתב מכח זה בדעת הרמב"ם, דמש"כ דל"מ לזכות ע"י בנו הקטן, היינו רק כשהוא סמוך על שלחנו, ותמה ע"ד הב"י בסימן שס"ו שלא כתב כן, אך לא הביא לד' הרשב"א המפורשים בעבוה"ק דאף ל"מ לזכות ע"י בנו הקטן שאינו סמוך על שלחנו. [↑](#footnote-ref-159)
159. וכתב די"מ דבנו ובתו הקטנים שאין מזכה על ידם, הוא כשלא הגיעו לכלל חפץ ומחזירו לאחר שעה, אך כל שהגיעו לכלל זה הוו כגדולים ומזכה על ידם. [↑](#footnote-ref-160)
160. ולפנינו בגמ' שם הגירסא שיש לה חצר באותו מבוי וכ"ג הר"ן והשטמ"ק שם, וכ"כ הראשונים בכ"ד, - אך כגיר' התוס' בסוגין כ"ה גירסת התוס' בנדרים שם ובב"מ י"ב ב', וכ"ה גם בחי' המאירי בסוגיין, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קמ"ו, וי"ל דתליא בפלוגתת רבוותא אם כל בית שבמבוי צריך ליתן חלק בשיתוף, או סגי דכל חצר תתן חלק אחד בשיתוף, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-161)
161. והתוי"ט במשנתינו הק', דהרי אף לרבנן אין קנין לאשה בלא בעלה אלא כשאומר ע"מ שאין לבעלך רשות בהן, ולדעת הרמב"ם ל"מ אלא כשאמר ג"כ מה שתרצי עשי, ועד"ז הק' הראנ"ח בתשו' מים עמוקים סימן ב', והמגיני שלמה בכתובות מ"ז א', והראנ"ח והתוי"ט הק' כן ע"ד הר"ן, אך המגיני שלמה הק' כן על סוגיית הגמ' בנדרים דלא רמי ממתניתין דילן אלא לדעת רב, והרי דלדעת שמואל ניחא, אף דמודה דאין קנין לאשה בלא בעלה אלא כשאמר ע"מ שאין לבעלך רשות בהן, ולדעת הרמב"ם בעינן ג"כ שיאמר מה שתרצי עשי, ועמש"כ בזה הראנ"ח והמגיני שלמה שם והקר"א בנדרים שם, ואכמ"ל, - ועי' עוד בד' הרי"ף בביצה ט"ז ב', ואי"ז מד' הרי"ף אלא הגהת ח"א, שכתב דלפ"מ דאמר רבא בקידושין כ"ג ב' דאף לרבנן אין קנין לאשה בלא בעלה, הרי דאף לדידהו ל"מ לזכות על ידה אלא כשיש לה חצר באותו מבוי. [↑](#footnote-ref-162)
162. ובטעם הא דלר"מ ל"מ לזכות לאחרים על ידה, אף דמודה ר"מ דבעל שנתן מתנה לאשתו קנתה, כתב הרמב"ן בב"מ י"ב ב' דהוא משום דאלמוה רבנן לשעבודי' דבעל וידו כידה א"נ עדיפא מידה, - והתורי"ד בב"ב קל"ב א' כתב דהא דכשנתן לה מתנה קנתה, הוא משום דיש זכי' לאשה מבעלה שהוא רוצה לסלק עצמו ומזכה לאשתו, אבל לזכות לאחרים על ידה אינו יכול, ועד"ז כתב השטמ"ק בנדרים שם בשם שיטה. [↑](#footnote-ref-163)
163. וכ"נ גם בד' התוס' והרא"ש שכתבו דאם אינה מקבלת פרס מציא לזכות, דאין ידה כיד בעלה, וכ"ה בטוש"ע סימן שס"ו ס"י, אך דדינא דר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה הוא אף כשאין הבעל זנה, ועי' בשפ"א שתמה בזה. [↑](#footnote-ref-164)
164. ונמצא לפ"ז דפלוגתת הראשונים אם לדעת רבנן דיש קנין לאשה בלא בעלה מצי לזכות ע"י אשתו, תליא בפלוגתייהו אם מצי לזכות ע"י בנו ובתו הגדולים הסמוכין על שלחנו, ובאמת דכ"ה משמעות ל' השו"ע בסימן שס"ו ס"י, ועמד ע"ז העצי אלמוגים שם סק"כ, וכ"ה מבו' בד' התו"ש שם סקכ"ט והגר"ז שם סי"ג והמ"ב שם סקס"א, וכ"ה גם בדבריו שם סקס"ד וסקס"ה דהא דל"מ לזכות על ידה הוא משום דמציאתה לבעלה. [↑](#footnote-ref-165)
165. ואין לומר דכל הא דאמרי' מיגו דזכיא לנפשה וכו' הוי דין מסוים בעירוב, וע"כ כל שאינה צריכה לזכות בזה לעירוב הגם דזכיא בזה לנפשה לא אמרי' בזה מיגו דזכיא, שהרי להדיא כתבו התורי"ד והרמב"ן וש"ר בב"ב קל"ב א' דאף במזכה קרקע לאשתו ולבניו ע"י אשתו מהני משום מיגו דזכיא.

     והי' מקום לפרש דאה"נ שפיר מצי לזכות ע"י אשתו בכה"ג, ואך דמתניתין איירי במזכה בסתמא לכל בני מבוי, ובכה"ג ל"מ לזכות ע"י אשתו היכא דא"צ חלק בעירוב, דבכה"ג אינה בכלל הזיכוי, אך אה"נ אם יזכה לה להדיא שפיר מהני, - אך אין נראה כן בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קמ"ו דמשמע דא"א כלל לזכות ע"י אשתו כשאין לה בית באותו חצר, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסימן ט' שכתב דא"א לזכות עירוב תבשילין ע"י אשתו, דדמי להא דא"א לזכות עירוב על ידה כשאין לה בית באותו חצר, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן שס"ו סוסי"ג שכתב דהיכא דא"א בע"א יש לסמוך על דעת הסוברים דיכול לזכות ע"י אשתו, והרי דלדעת הסוברים דא"א לזכות ע"י אשתו אלא כשיש לה בית באותו חצר, א"א כלל לזכות על ידה בע"א. [↑](#footnote-ref-166)
166. וביותר קשיא במש"כ התוס' וש"ר דבאשה המקבלת פרס לא אמרי' מיגו דזכיא, כיון שאינה צריכה לערב, והגם דאם מוליכין עירובן למקום אחר צריכה לערב, מ"מ הכא עירוב בא אצלו, ובזה הרי כיון דאם יוליכו את העירוב למקום אחר תהא זקוקה לחלק בעירוב, ודאי מצי זכיא בזכיית עירוב. [↑](#footnote-ref-167)
167. וכ"ה מבו' בד' הרשב"א והריטב"א לעיל ע"ג א', דאף דהאשה דרה בבית בעלה, מ"מ אם אינה מקבלת פרס ה"ה אוסרת, ועמד ע"ז החזו"א בסימן צ"א סקל"ב, וכן נראה גם בד' התוס' בסוגיין שכתבו לדון דיזכה ע"י עבדו כשיש לו בית בחצר, והרי דאף דבעבד א"א דיהא הבית שלו, מ"מ הוא אוסר, ולדעת הר"א אב"ד ודעימי' צ"ל דמה שאמרו לעיל דכשאין העבדים מקבלי פרס ה"ה אוסרין, איירי בעבדים עבריים, וכמש"כ העצי אלמוגים בסימן ש"ע סוסקי"ח, (ותמה ע"ד התוס' שהעמידוה בעבדים כנענים), וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ט הלכה רצ"ד דאף בור של הפקר שבין ב' חצירות אסור.

     ויש להוסיף, דבמה שהוכיח החזו"א כן מסוגיית הגמ' לעיל כ' א' בדין חצר שראשה נכנס לבין הפסין, הנה בחי' הר"ן לעיל שם כתב דבאמת אין לאסור התם מדינא, משום דאין המקום דבין הפסין רשות של בני החצירות כדי שתאסור זע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-168)
168. ולכאו' מוכח מזה דבזכיית עירוב ל"ב זכיית ממון, אלא הוי דין זכי' בפנ"ע לעירוב, שהרי בדיני ממון ל"מ הגבהה טפח, ועד"ז מוכח גם ממה שאמרו בגיטין ס"ד ב' דהא דמזכה ע"י אמה עברי' אף דקטן אינו זוכה לאחרים, הוא משום דשיתופי מבואות דרבנן, ולדעת הסוברים דבעינן זכיית ממון, צ"ל דאף דהכא בפועל ל"מ הזכי', מ"מ זהו שהקילו בשיתופי מבואות דרבנן דחשבינן דהועילה הזכי', וצ"ע, ועי' עוד בחי' רא"ל ח"א סו"ס פ"ט שכתב דבהני גווני פשוט הוא דיוכל לאכול את העירוב דלענין זה הוא עיקר דין עירוב, אך לאחר השבת לא יהא זה שלו, ועי' עוד בהעמ"ש סימן קל"ב סקי"ז. [↑](#footnote-ref-169)
169. והביאוה"ל בסימן שס"ו ס"ט כתב דלדעתם לא מצינו שהקילו כשמזכה לאחרים דסגי בהגבהה טפח, ודקדק כן מד' ריו"נ, וכ"כ הב"ח בהגה' לריו"נ, ועיי"ש שכתב דמ"מ לדינא יש להקל בזה, משום דעת הסוברים בחו"מ סימן קצ"ח דסגי בהגבהה טפח לקנות. [↑](#footnote-ref-170)
170. והנה אמנם ל' הרמב"ם שם דאם הניח הכלי בחצר צריך להגבי' מן הקרקע טפח, ומשמע דרק כשמניחו בחצר צריך להגבי' טפח, אך כשמניחו בבית א"צ להגבי' טפח, וכ"כ המרכה"מ שם, וע' גם בס' שם יוסף שם במש"כ לדון בזה, ולפ"ז ניחא, אך הכס"מ שם כתב בדעת הרמב"ם דאף כשהניחו בבית צריך להגבי' טפח. [↑](#footnote-ref-171)
171. ועיי"ש שכתב דלפשטות סוגיין דאיירי בחולה שיש בו סכנה, מוכח דאין מחללין שבת לצורך חולה שיש בו סכנה אלא בדבר שיש במניעתו סכנה. [↑](#footnote-ref-172)
172. ומבו' מדבריו דדינא דבעה"ב שהי' שותף, הוא אף כשזיכה משלו לכל בני החצר, אך החזו"א בסימן צ' סק"ט צידד דל"מ אלא כשנשתתפו מעצמן, אך כל שזיכה להן אחר שלא מדעתם ואף מדעתם ל"מ, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ושם סקכ"ד כתב להוכיח מד' הרמ"א והאחרונים בסימן שס"ו סי"א דמהני אף כשזיכה להן אחר, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, - ולעיל ע"א א' נת' דלמש"כ החזו"א דדינא דבעה"ב שהי' שותף הוא דין מסוים שנתחדש בשותפין, הרי דמהא דמהני אף כשזיכה להן אחר מוכח דמהני הזיכוי דיש להם חלק בפת בדיני חו"מ, דאי נימא דאי"ז אלא זיכוי לענין עירוב, ל"ה שייך בזה בזה כלל דינא דבעה"ב שהי' שותף, וביותר צ"ע בגונא שזיכה להם ע"י הגבהה טפח, או שזיכה ע"י קטן, דל"מ הזכי' לדיני חו"מ, - אך עיי"ש שנת' דמד' שאר רבוותא נראה דדינא דבעה"ב שהי' שותף אינו דין מסוים שנתחדש בשותפין, ולפ"ז שפיר י"ל דמהני אף דאין הזיכוי אלא לענין עירוב. [↑](#footnote-ref-173)
173. מבו' בדבריו דהכא א"צ זכי' גמורה, ולכאו' מבו' מזה דבזכיית עירוב ל"ב שיהא לו זכיית ממון גמורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-174)
174. ולכאו' לטעמא קמא דתוס' ולטעמא דתור"פ היינו דאף דאינו זוכה בזה כלל, מ"מ מהני זה לעירוב תחומין, אך לתרי טעמי בתראי דהתוס' היינו דהוא זוכה בעירוב אף בלא שזיכה לו ע"י אחר, וצ"ב במש"כ התוס' דאמירתו וכו' חשיבא כזכי', דהיאך מועלת אמירה לזכות על ידה, וביותר שהרי בשעת אמירתו עדיין לא נתן חבירו את העירוב, ואח"כ כשנותן את העירוב היאך הוא זוכה ע"י האמירה שאמר מתחילה. [↑](#footnote-ref-175)
175. והריטב"א כתב בשם התוס' דל"מ אלא דעת אשתו ולא סגי בדעת אחד מבני ביתו, וכן נקט הב"י בסימן שס"ז בדעת התוס', וכ"ה בשו"ע שם, ונחלק ע"ז וצידד דסגי בדעת אחד מבני ביתו, וזהו דתניא דנכנסין לביתו ונוטלין שיתופו ממנו בע"כ, דהיינו מדעת אחד מבני ביתו, והדרכ"מ בסימן שס"ז צידד כן גם בדעת התוס', ובד' התוס' בסוד"ה רגיל נראה דלא סגי בדעת א' מב"ב, וכמו שעמד ע"ז החזו"א בסימן צ"ט סק"ז, ועיי"ש במש"כ לדחות, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן צ"ט סק"ו. [↑](#footnote-ref-176)
176. ומשמעות דבריו, דכל הא דבעינן לדין כפי', הוא רק משום שהיא מערבת משל בעלה, אך אם היתה מערבת משל עצמה, ל"ה בעינן לדין כפי', והיינו משום דדינא הוא דאחד מבני הבית שעירב מהני העירוב לכל בני הבית, - אך הנה בד' התוס' לעיל ע' ב' והרשב"א שם שדימו הא דמהני עירובו של הבן הדר עם אביו לדינא דה' שגבו את עירובם ומוליכין עירובם למקום אחר דעירוב א' לכולם, ולפ"ז הדין נותן דאף כשמערב משלו ל"מ עירובו בעל כרחו של בעה"ב, דומיא דה' שגבו וכו' דמבו' בסוגיית הגמ' לעיל מ"ח ב' דל"מ לערב לכולם בע"כ, וכן הוכיח האהעו"ז לעיל ס"ה ב', וכ"ה למש"כ בתור"פ לעיל ס"ו א' דהא דה' ששבתו בטרקלין עירוב אחד לכולן, הוא משום דזכות הוא לכולהו, ולפ"ז ודאי דל"מ בע"כ, וכ"ה מבו' להדיא בד' המג"א בסימן שס"ז סק"א דאף כשהאשה מערבת משלה, ל"מ לערב בע"כ של הבעל כשאינו אוסר, ורק בהא דאינה יכולה לזכות לאחר שלא מדעתו, חילק המג"א דאם היא מערבת משלה שפיר דמי. [↑](#footnote-ref-177)
177. ובזה י"ל משה"ק החזו"א בסימן צ"ט סק"ח ע"ד הרשב"א, דאם א"צ דעת אשתו, א"כ מה מייתינן מההיא דשמואל דמהני שכירות מאשתו של גוי, הרי שכירות שאני דאין שוכרין בע"כ, ולפ"ד הרשב"א בעבוה"ק י"ל דמהא דלכתחילה צריך דעת אשתו, נלמד דביד האשה לערב ולהשכיר את רשות בעלה, והא דבשכירות אין שוכרין בע"כ בלא דעת אשתו, הוא משום דאי"ז מעשה שכירות כלל, ומשא"כ בעירוב דאף בלא דעת אשתו הוי זה מעשה עירוב, ומתישב בזה גם משה"ק החזו"א שם עוד ע"ד הרשב"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-178)
178. ובדעת הר"ח כתב ביחוסי תנו"א ע' ר"י ב"ר אושעיא, דאה"נ דבאותה שבת שגילה דעתו נאסרו להשכיר במבוי, ורק לשבת הבאה סמכו על שכירות אשתו מספק, ולא אמרינן דכיון דמעיקרא גלי דעתי' גלי, - ובחי' המאירי כתב לפרש, דשפיר מהני שכירות או עירוב דאשתו אף אם גילה דעתו מעיקרא שאינו רוצה לערב או להשכיר, משום דמן הסתם אדם מתרצה במעשה אשתו, ורק אם מיחה בידה בשעה שעירבה או השכירה או אח"כ ל"מ עירובה ושכירותה, עיי"ש, - אך בד' הרמב"ם שם מבו' דאף אם גילה דעתו מעיקרא דאינו רוצה לערב או להשתתף אין אשתו מערבת ומשתתפת שלא מדעתו, וע"כ פירשו הא"ר והקר"א בע"א, ואמנם הגר"א בסימן שפ"ב סי"א נקט דלדעת הרמב"ם אין שול"ק של גוי משכיר כשמיחה הגוי, והשעה"צ שם סקל"ח כתב לפ"ז, דהא דמהני שכירות מאשתו ושול"ק בטורזינא ולחמן בר ריסתק דלא רצו להשכיר, הוא משום דלא מיחו בהדיא, וצ"ע היאך זה מתישב בל' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-179)
179. אך בד' התוס' לעיל ס"ה ב' ד"ה דל"ה שוכר משמע דהא דמהני שכירות מאשתו, ל"ה כ"ש משול"ק, ועמד ע"ז הגרע"א בגהש"ס שם. [↑](#footnote-ref-180)
180. והעירו בזה, דהרי בדינא דאשתו מערבת שלא מדעתו נתחדש דמציא לערב מפת של בעלה, וזה לא שמעינן מדינא דשול"ק נותן עירובו ודיו דהוא נותן העירוב משלו, ולמש"כ החזו"א בסימן צ"ט סק"ה דלעיקר הכפי' ל"ב לדעת אשתו, והא דבעינן לדעת אשתו הוא כ"ה דיהא ע"ז תורת עירוב, יש מקום לפרש לד' הגרע"א, וצ"ל בדעתו דבאמת לא נתפרש הכא דיכולה לערב מפת של בעלה, אלא דמהני עירובה, והא דיכולה לערב מפת של בעלה נלמד רק מהא דתניא דבני חצר נכנסין לביתו וכופין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-181)
181. וי"ל כן גם בדעת התוס', דמה שנסתפקו לעיל ע' ב' בדין שול"ק של ישראל, הוא כשאין הישראל מוחה, אך בע"כ של הישראל פשיטא להו דאין שול"ק מערב, וכמש"כ התוס' לעיל ע"ב א' סוד"ה ומודין, וזהו דקמ"ל שמואל דאשתו מערבת עליו אף בעל כרחו. [↑](#footnote-ref-182)
182. ולכאו' לפ"ז גם הא דבגוי אשתו משכרת את רשותו שלא מדעתו, היינו רק משום דאסר, אך בלא"ה ל"ה מציא להשכיר את רשותו שלא מדעתו, וכ"ה מבו' בתשו' הרשב"א ח"ד סימן רח"צ וח"ה סימן ו', - אך לדעת הסוברים דדינא דשול"ק הוא משום דחשבינן לי' כבעלים, לכאו' הא דמצי לערב או להשכיר בע"כ של הגוי, אי"ז מדינא דהכא דהיכא דאסר כופין אותו לערב, ואך דהכא התירו לשכור מאשתו מכח דינא דשמואל דאשתו של אדם מערבת שלא מדעתו, ודין זה הוא משום דאסר, אך דינא דשול"ק הוא דין בפנ"ע, ואי"ז מכח הא דאסר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-183)
183. ובד' הב"י בסימן שס"ז נראה שפירש כן גם בד' התוס', וכן צידד המאמ"ר שם סק"ב, אך הב"ח שם תמה ע"ז דבד' התוס' מבו' דליכא דין בפנ"ע דברגיל מערבין עליו בע"כ, ולא תליא אלא אם אסר או לא אסר, וכ"כ המהרש"א בסוגיין בדעתם. [↑](#footnote-ref-184)
184. והחזו"א בסימן צ"ט סק"ו הק' ע"ד הרא"ש, דלכאו' לא אמרו אשתו מערבת בע"כ, אלא במקום שמן הדין ראוי לכופו בבי"ד, והקילו בלא בי"ד, אבל בפתח שאינו רגיל ואינו אוסר אין ראוי לכופו כלל בב"ד, ואי חיישינן לתקלה מפני שהורגל לערב ינעל הדלת בשבת ראשון, ולמה תערב בע"כ, אך המ"ב שם סק"ה כתב, והוא מד' הלבוש שם, דהוא משום דרכי שלום, כיון דעד עתה הי' דרכו ליתן חלק בעירוב, וע"כ חל העירוב בכל גווני.

     והבית מאיר שם הק', דכיון דאינו אוסר על בני מבוי מה עסק דבני מבוי עמו, ומה להם לטפל בו להשתדל העירוב ע"י אשתו, וכתב דצ"ל דהם מרובים מי"ח בנ"א, ויש להם תועלת בעירובו להשלים השיעור די"ח גרוגרות. [↑](#footnote-ref-185)
185. וובפי' ר"י בן חכמון פירש דהוא משום דאין בדעתו אלא לאסור עליהן, שהרי הורגל להשתתף עמהן, וע"כ קנו להם שיתופו בע"כ, - ובס' הבתים שערי עירובין שער ו' כתב, דהוא משום דכבר הכניס עצמו בשיתוף עמהם, ושוב אינו יכול לעכב על ידם, אלא נוטלים אותו על כרחו וא"צ ליטול רשות מב"ד. כמו שנוטל אדם חפציו כשמוצאם ברשות אחר וא"צ רשות מבי"ד, ומשא"כ כשאינו רגיל, דאין כח בידם ליטול בע"כ בלא בי"ד דין אלא כופין אותו בבי"ד, כדרך שעושין בשאר תביעות שבין אדם לחבירו. [↑](#footnote-ref-186)
186. אך בפי' ר"י בן חכמון נקט דאשתו אינה מערבת עליו כשגילה דעתו שלא לערב ולהשתתף, אף כשהוא רגיל להשתתף, הגם דכשהוא רגיל להשתתף בני מבוי נכנסין לביתו ונוטלין ממנו השיתוף בעל כרחו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-187)
187. הביאוה"ל בסימן שס"ז סוס"א עמד בזה, דהרי מיירי שהפת מונח במקומו, וא"כ מ"ט צריך לחזור ולזכות, ומסיק דמכוון ד' הרא"ש הוא שצריך לומר בפיו שחוזר ומשתתף עמהם ומזכה לכולם שיהא להם חלק בפיתו, דאל"כ הו"ל כמקפיד על עירובו דאינו עירוב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-188)
188. וצ"ע באחד מבני החצר או המבוי שאינו רוצה לערב, משום דסבור דא"א לערב מקום זה, או מטעמים אחרים, אם יכולים לזכות לו עירוב ולערב, או דכל דמוחה שלא יערבו, א"א לזכות לו בע"כ, ובתשו' שו"מ מהדו' תנינא ח"ב סימן ס"ב כתב דהיכא דאינו מודה בעירוב ומוחה ע"ז, ל"מ, דהו"ל זכות גמור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-189)
189. ומבו' דאף דאסור להעמיד לחי או קורה מאיסוה"נ, משום דחשיב כהנאה מהאיסוה"נ, מ"מ כל שהעמידו לחי או קורה מאיסוה"נ, לא אסרינן לטלטל במבוי, דהטלטול במבוי לא חשיב כהנאה מהאיסוה"נ. [↑](#footnote-ref-190)
190. ולפי דבריו י"ל, דהא הוה פשיט"ל להראב"ד דבשיעור דמחיצה ל"ש כתותי מיכתת שיעורי', ולא הוצרך לפרש אלא משום דלתיקון מבוי לא סגי במחיצה ובעי היכר, וע"ז הוא שכתב דאיכא היכר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-191)
191. והב"י בסימן שס"ג כתב בדרך קמא דאף אם בעינן בלחי שיהא כחוט הסרבל, לא אמרינן בזה כתותי מכתת שיעורי', דהא דבעינן כחוט הסרבל אי"ז משום דבעינן שיעור, אלא משום דבעינן שיהא ראוי להעמיד בו שום דבר, וכ"ה משמעות ד' המהר"ם שהביא המרדכי בסימן תפ"ב, דהוא שיעור בחוזק הלחי שיהא כחוט הסרבל, ואי"ז שיעור בעביו, וזהו שכתב שם דסיד מחוי אצבע בעובי אצבע הוא חזק יותר מחוט הסרבל. [↑](#footnote-ref-192)
192. ובדבריו שם מבו' דמשה"ק התוס' מתחילה דגם רוחב משהו בעי, היינו דמעיקרא פירשו דהא דכתותי מכתת שיעורי' היינו דכמאן דליתי' דמי, וזהו שהק' דכיון דבעי' לחי משהו, הרי דכל דכתותי מכתת שיעורי' ליכא אף לחי משהו, וכ"נ ממשה"ק התוס' מלולב של אשירה ביו"ט שני דמשמע דכמאן דליתי' דמי, (ופי' המהרש"א דקושייתם היא על תי' קמא), והרי דמעיקרא ס"ל דהא דכתותי מכתת שיעורי' היינו דכמאן דליתא דמי, וכ"ה מבו' בד' המאירי, דהנידון אם יש לדון בלחי משום כתותי מכתת שיעורי', הוא אם מהני הא דכתותי מכתת שיעורי' דכמאן דליתא דמי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-193)
193. והתו"ש שם כתב דלתי' זה, מקום שיש לו ב' מחיצות ולחי של אשירה, ל"ה רה"י דאורייתא, דכל הא דבלחי לא אמרינן כתותי מכתת שיעורי', הוא רק בדין לחי דרבנן, דלא החמירו בו, (וכ"כ הריטב"א דאקילו בדרבנן ולא חששו לכתותי שיעורא דגובהה), והפמ"ג שם במש"ז סק"ה נסתפק בזה, די"ל דכל הא די"ל כתותי מכתת שיעורי' בשיעור אורך הוא מדרבנן, וע"כ מדאורייתא הוי רה"י, והובא בשעה"צ שם סקכ"ד. [↑](#footnote-ref-194)
194. והמאירי לעיל י"ד ב' כתב בשם מקצת חכמי נרבונא שכתבו לפ"ז דאם סיכך בעצים של איסוה"נ כשר, דאף לכשתחשוב את הסכך כמכותת, מ"מ צממ"ח, ועיי"ש נחלק על דבריהם, דה"ז פסול לסיכוך, משום דהוא כעפר דלשריפה קאי ועפר פסול לסכך, אך לדפנות כשר שאף תילי עפר כשר בהן, ומבו' בדבריו דדינא דכתותי מכתת שיעורי', הוא משום דהוא עומד לשריפה, וכ"כ הב"י בסימן שס"ז סוס"ז והמ"ב שם סק"ל, ונחלקו בזה רבוותא, ואכמ"ל, ועמש"כ בזה הביכורי יעקב בסימן תר"ל סק"ב, - ויש להוסיף, דהנה בס' משנת אליהו סוכה הק' ע"ד המאירי שכתב לעיל מינה דאתרוג ולולב של איסוה"נ פסולין משום דבעינן בהו שלם, ותיפו"ל דהו"ל כעפר, עיי"ש, אך לכאו' פשוט דל"ד, דדוקא בסכך דהא דבעינן בהו גידו"ק, הוא משום דבעינן דבר חשוב דגידו"ק, הרי דגידו"ק דחשיבי כעפר פסולין לסיכוך, אך באתרוג ולולב כל דנוטל מין ואתרוג ולולב יוצא יד"ח, ול"ב בהו חשיבות דאתרוג ולולב, וע"כ שפיר יוצאין בהן יד"ח אף אם חשיבי כעפר, דהא דאין יוצאין במינים אחרים יד"ח, הוא משום דאין זה המין שאמרה תורה ליטול, אך ליכא דין דעפר פסול לנטילה. [↑](#footnote-ref-195)
195. וכתב דנפ"מ בב' תי' התוס' בקנה העליון של צוה"פ, דלתי' קמא לא אמרינן בזה כתותי מכתת שיעורי', דלי"ב שיעור כלל, ולתי' הרר"א אמרינן בזה כתותי מכתת שיעורי', והובא בשעה"צ שם סקכ"ה, ועמש"כ ע"ז בביאוה"ל שם סט"ז. [↑](#footnote-ref-196)
196. ואמנם בד' המאירי בסוגיין ולעיל י"ד ב' מבו' דטעמא דהראב"ד הוא משום דס"ל דהא דכתותי מכתת שיעורי' היינו דהוא כמי שאינו, אך צ"ל דהיינו רק לגבי דבר הצריך שיעור, ובזה הוא שנחלק ע"ד הרמב"ם דס"ל דל"ה כלל כמי שאינו, אלא דהוא כמכותת במקומו, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-197)
197. ובלשונו שם מבו' דכ"ז הוא משום דקי"ל דלחי משום מחיצה, ודלפ"ז הא דבעינן בלחי שיעור י"ט אי"ז בגוף הלחי, אלא הוא ככל מחיצה דבעינן שגובה י"ט של המקום יהא לו מחיצה, אך למ"ד דלחי משום היכר, דלדידי' בע"כ דשיעור י"ט דלחי הוא שיעור בגוף הלחי, אמרינן בזה כתותי מכתת שיעורי', וזה תליא במש"נ בזה לעיל י"ד ב' בטעם הא דלמ"ד דלחי משום היכר בעינן גובה י"ט בלחי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-198)
198. ומש"כ ב' פסין של טפח, לכאו' הוא לדעת הסוברים כשנשתייר מן הצדדים לא סגי בפסין משהו ובעינן פסין טפח, וצ"ע דהמ"ב שם סק"ח והביאוה"ל שם הכריע דלא קי"ל הכי. [↑](#footnote-ref-199)
199. ולעיל ג' א' וי"ג ב' נת' שנחלקו הראשונים בזה, דדעת התוס' ותוס' הרא"ש דהא דבעינן בקורה טפח, אי"ז תנאי בעלמא שתהא ראוי' לקבל אריח כדי שתהא קבועה וקיימת, אלא הוא שיעור של חשיבות שהצריכו בה חכמיים, אך דעת הריטב"א והר"ן דהוא תנאי בעלמא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-200)
200. ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו בגמ' דתליא ד"ז בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, ואם איירי במערב משלהן, אף לר' יהודה א"א לערב שלא מדעתם, דאין אדם נעשה שלוחו של חבירו לערב משל חבירו שלא מדעתו, דדמי לתורם פירותיו של חבירו שלא לדעתו דאין תרומתו תרומה, אך לדעת רש"י צ"ל, דלר' יהודה הוי זה זכות לחבירו לערב משלו, וע"כ שפיר מצי לערב שלא מדעתו, ומד' התורי"ד שתמה ע"ז, נראה דס"ל דהא דא"א לתרום משל חבירו שלא מדעתו, אי"ז משום דל"ה זה זכות, אלא הוא משום דאין זכין "מאדם" שלא בפניו, וכמש"כ הקצוה"ח בסימן רמ"ג סק"ח, וזהו דמדמי לה דה"נ א"א לערב משלו שלא מדעתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-201)
201. והרשב"א לקמן פ"א א' ובעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קמ"ט צידד דבגונא שזיכה העירוב גם למי שיתוסף מכאן ואילך במבוי, ונתמעט האוכל עד שלא נתוספו, לי"ב לדינא דשיירי עירוב בכ"ש, אך נסתפק קצת בזה, עיי"ש, ולכאו' כל מקום הספק בזה הוא לטעמי' דדינא דשיירי עירוב בכ"ש הוא אף כשנתמעט העירוב קודם ביה"ש, הגם דאכתי לא חייל היתר העירוב, אך לדעת ש"ר דכל הא דשיירי עירוב בכ"ש הוא רק כשנתמעט העירוב אחר שחשיכה דכבר חייל העירוב, הרי דבכה"ג כיון דעדיין לא חל העירוב כלפי אותם שנתוספו, ודאי דלי"ב לדינא דשיירי עירוב בכ"ש, אך אי"ז מתישב בד' הריטב"א לעיל ע"ט ב' דמשמע דהי' מקום לומר דגם בכה"ג שנתמעט קודם שנתוספו הדיורים איכא לדינא דשיירי עירוב בכ"ש, אף דאיהו ס"ל לעיל מ"ו ב' דדינא דשיירי עירוב בכ"ש הוא רק כשנתמעט אחר שחשיכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-202)
202. צ"ע במש"כ הרשב"א דהוא משום דהי' קיים "כל" ביה"ש, שהרי אף אם נאכל בביה"ש עירובו עירוב מספק, כמו שאמרו לעיל ע"ו א', ושמא כונתו דלכתחילה בעינן שיהא העירוב קיים כל ביה"ש, ואין לאכלו אלא אחר ביה"ש, וכמש"כ כן הביאוה"ל בסימן שצ"ד ס"ב. [↑](#footnote-ref-203)
203. ובפירש"י בברכות שם פירש למה שאמרו התם דכי הוה מתרמי להו ריפתא דערובא מברכין עליה המוציא, דהיינו פת שעירבו בו אתמול עירובי חצירות, ובס' המכתם שם פירש בדעתו דמש"כ שעירבו בו אתמול, היינו שהי' בוצע בו אחר השבת, אבל בשבת עצמה לו דאם אכל העירוב יאסרו לטלטל בחצר, וכתב דהכי איתא בעירובין, אך בהל' ברכות למהר"ם מר"ב, שהובא בתשב"ץ קטן סימן שכ"ב פירש לד' רש"י שהי' בוצע עליו בשבת, דכיון דהי' קיים העירוב בביה"ש תו לא צריך. [↑](#footnote-ref-204)
204. ומשמעות דבריו דהצד דמהני אף כשנאכל עירובו ביה"ש, הוא משום דדמי לעירובי תחומין דא"צ אלא שיהא העירוב קיים ביה"ש, וא"צ בזה לדינא דהואיל והותרה הותרה, שהרי בגמ' לעיל י"ז א' לא מייתינן מינה לדינא דהואיל והותרה הותרה, וגם הרי מבו' לעיל ל"ו א' דמהני אף כשהי' עומד ליאסר באכילה בלילה, ובכה"ג לדעת כמה מרבוותא לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, - אך לעיל ע' א' כתב דהא דמהני הוא משום דהו"ל כאיסור הבא מחמת תוספת דיורים דאמרינן בי' הואיל והותרה הותרה, וה"נ כשנאכל העירוב, הואיל ועירובן עושה אותן כאחד במקצת שבת, ע"כ כשנאכל עירובן ונתפרדה החבילה אי"ז אלא כדיורין הבאין בשבת דאינם אוסרין, וכ"ה להדיא בפי' הר"י מלוניל בברכות ל"ט ב' דדין עירוב חצירות שנאכל משחשיכה, תליא בהפלוגתא אם אמרינן הואיל והותרה הותרה, עיי"ש, וכ"ה בל' השבה"ל בסימן צ"ט והתניא רבתי בסימן י"א, אך באמת כ"ה גם ל' רש"י ועוד מקמאי לעיל ל"ה א' בדין עירובי תחומין, והתם לכאו' בע"כ דאי"ז ענין לדינא דהואיל והותרה הותרה דעלמא, וכנ"ל, וצ"ע, (שו"ר מש"כ בזה בצ"פ פ"ו מעירובין הי"ב), - וממש"כ הרמ"א בסימן שצ"ד ס"ב דמותר לכתחילה לאכול את העירוב משחשיכה, מבו' לכאו' דאי"ז מדינא דהואיל והותרה הותרה, דבזה דעת הראב"ד שהביא הרשב"א לעיל ע"ט א' דאסור להביא עצמו לכתחילה לידי כך, והובא בשעה"צ סימן שע"ב סקצ"ז, וגם דכיון דהוא עומד לאכלו, הרי למש"כ הרמ"א בסימן שס"ה ס"ז לא אמרינן בכה"ג הואיל והותרה הותרה, וכ"ה מבו' ממש"כ הטוש"ע בסימן שפ"ו ס"ט דאם אמר על ככר היום חול ולמחר קדש משתתפין בה שביה"ש עדיין לא נתקדשה, דבזה לדעת כמה מקמאי ל"ש דינא דהואיל והותרה הותרה, וכנ"ל, וכן נקט החזו"א בסימן צ"ו סקל"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-205)
205. ובפי' ריו"נ כתב דה"נ אם נתמעט השיתוף והעירוב קיים סגי בכ"ש, אך המאורות והמאירי כתבו בשם ההשלמה דבכה"ג לא סגי בכ"ש, וכ"נ בפסקי ריא"ז בפ' הדר ה"ג דין ה', וזה תליא בפלוגתת רבוותא אם הא דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף הוא ג"כ משום שכחת התינוקות, או הוא מדינא, ונת' לעיל ע"א ב', - ועיי"ש שנת' פלוגתת רבוותא להך לישנא דביין כו"ע לא פליגי דאין סומכין על שיתוף במקום עירוב, אם הוא משום שכחת התינוקות או הוא מדינא, ונפ"מ בזה אם כשנשתתפו ביין ועירבו ונתמעט העירוב סגי בכ"ש. [↑](#footnote-ref-206)
206. ובזה מתפרש גם הא דמפלגינן ללישנא בתרא בב' מינים בין כלה לנתמעט, דבנתמעט ובא להשלים לשיעורו, אף בב' מינים לא חשיב כמערב מתחילה, וכ"ה מבו' בד' הגאו"י, - ובזה מתפרש גם מש"כ הראב"ד בפ"א מעירובין הי"א להוכיח מהכא דל"מ שיתוף אלא ממין אחד, ורק בסוף עירוב הקילו, דאם נתמעט ממין אחד מוסיף ממין אחר, והיינו דאם מעיקרא מהני שיתוף מב' מינים, הרי דאף כשחוזר ומשתתף ממין אחר מצינו לחשבו כחוזר ומשתתף את השיתוף הראשון, ורק משום דמעיקרא ל"מ שיתוף אלא ממין אחד, והוי השיתוף במסוים ממין זה, ע"כ כל שחוזר ומשתתף ממין אחר נראה כמשתתף מתחילה. [↑](#footnote-ref-207)
207. והראב"ד שם השיג עליו דא"א להשתתף אלא במין אחד, והוא לטעמי' שם פ"א הי"א דל"מ שיתוף בב' מינים, אך הרמב"ם לטעמי' שם דמהני שיתוף בב' מינים, וכן דעת ש"ר לעיל ע"א א', וזהו שעמדו במה שאמרו שם דיין ושמן אין ראוי ליערב, מהא דכל האוכלין מצטרפין למזון ב' סעודות לעירוב, והראב"ד שם הוכיח מזה דרק לעירוב תחומין מצטרפין כל האוכלין, אף לשיתוף מבואות אינם מצטרפין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-208)
208. ועפי"ז כתב הרשב"א לקמן פ"ב ב', דלפ"מ דקי"ל כר' יוסי דשיירי עירוב בכ"ש, אף אם כלה א"צ להוסיף כלל, ותמה ע"ד הרי"ף שכתב דבב' מינים אם כלה צריך להוסיף. [↑](#footnote-ref-209)
209. והמ"ב בסימן שס"ח סק"ד הביא לד' המאמ"ר והנהר שלום והבית מאיר שם, וצ"ע שלא פירש שהוא שלא כד' הט"ז והמג"א, ושם סק"ז ובסימן שס"ז סקי"ב הביא להפלוגתא בזה. [↑](#footnote-ref-210)
210. והגר"ז שם כתב, דאף בגונא דעירבו ונתקלקל העירוב דא"צ להודיע, ל"מ לערב משלהן שלא מדעתם אלא מדעת בני הבית. [↑](#footnote-ref-211)
211. וכ"כ בפסקי מהר"ם מר"ב סו"ס קצ"ז דבחצר שבין ב' מבואות צריך להודיע, והביאו הרא"ש בסו"ס ט', וכ"כ הטור בסימן שס"ח, ואך דבדבריהם לא נתפרש דהוא משום דה"ז אוסרו במבוי השני, וי"ל דהוא משום דכיון דיש להן דרך אחרת, אי"ז זכות לערב עליהן משלהן, וכמש"כ כן הגאו"י והקר"א בסוגיין והבית מאיר בסימן שס"ז ושס"ח, וכ"ה מבו' בס' המאורות בסוגיין בשם ההשלמה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-212)
212. ובעיקר מה שפירשו הראשונים בד' הרי"ף דהא דהוי חוב הוא מכח דינא דעירבה עם שניהם אסורה עם שניהם, צ"ב היאך זה מתישב בל' הרי"ף שכתב דהוא משום דמתוך שאתה מתירו במבוי זה אתה אוסרו במבוי אחר, והרי דאיירי כשלא עירבה עם המבוי השני, וע"כ היא מותרת במבוי זה ואסורה במבוי השני, - ומד' המ"מ בפ"ה מעירובין ה"ד נלמד לפרש דהיינו, דכיון דאם עירבה עם שניהם אסורה עם שניהם, ע"כ הוי זה חוב לדידה לערב עם מבוי זה, דעי"ז א"א לה לערב עם המבוי השני, דאם תערב עמו תהא אסורה בשניהם, ונמצא דהיא מותרת בזה שעירבו עמה ואסורה במבוי השני. [↑](#footnote-ref-213)
213. דאם עירבה עם הרגילה, א"כ מ"ט כשעירבו עלי' עם שאינה רגילה הותרה בשאינה רגילה ונאסרה ברגילה, וממ"נ, אם אתיא כמ"ד דעירב עם שניהם אסור עם שניהם, ה"ה אסורה אף בשאינה רגילה, ואם אתיא כר"ש דמותר עם שניהם, מ"ט היא אסורה ברגילה. [↑](#footnote-ref-214)
214. ולכאו' מכוון הדברים הוא, דמה שאמרו לעיל מ"ט א' דאם עירבה עם שאינה רגילה הותר רגילה לעצמו, היינו דדוחין אותה אצל שאינה רגילה, וכופין אותה על מידת סדום שלא לעבור במבוי שהיא רגילה בו, וכאשר כ"ה מבו' בד' ריו"נ לעיל ו' א' בדין מבוי עקום, וע"כ הו"ל חוב, שהיא נאסרת מלעבור ולהשתמש במבוי שהיא רגילה בו, ויש ללמוד מזה, דמש"כ ריו"נ לעיל דכופין על מידת סדום שלא יעברו זע"ז בשבת, דינא הוא דאסורין הן לעבור שם, (או עכ"פ הן אסורין להשתמש שם), וע"כ הו"ל חוב. [↑](#footnote-ref-215)
215. והיינו דכיון דיש להן מבוי אחר, אי"ז זכות לערב עליהן משלהן או ע"מ להשתלם מהן שלא מדעתם, ועי' גם בגאו"י וקר"א בסוגיין שכתבו לפרש כן דבחצר שבין ב' מבואות א"א לערב עליהן משלהן שלא מדעתם, דאי"ז זכות לדידהו, וכ"כ הבית מאיר בסימן שס"ז ובסימן שס"ח. [↑](#footnote-ref-216)
216. וצ"ע היאך זה מתישב בל' הרי"ף שפירש דהוא משום דאתה אוסרו במבוי אחר, וצ"ל דהיינו דכיון דלא ניח"ל ליתן משלה לערב עם ב' מבואות, דסגי לה במה שיש לה דרך באחת מהן, הרי דכל שמערבין עלי' משלה במבוי זה, נמצא דתהא אסורה במבוי השני, שהרי לא ניח"ל ליתן משלה לב' המבואות. [↑](#footnote-ref-217)
217. וכ"ה משמעות ד' הטוש"ע שם, וכמש"כ המאמר מרדכי שם סק"ב והנהר שלום שם סק"א בדעתו, אך המג"א שם סק"א פירש לד' הטור בע"א, - ופלוגתא זו תליא כמבו' בד' הבית מאיר שם במה שנחלקו בביאור ד' הטור בסימן שס"ז אם בחצר של מבוי אחד דמערבין שלא מדעתו יכול לערב אף משלו, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-218)
218. ובתשו' הרי"ף סימן שי"ב מפורש דאף כשמזכה משלו צריך להודיע, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מעירובין ה"ד וה"ו, - אך י"ל דהוא משום דאינהו ס"ל דגם הא דתנן דצריך להודיע קאי על מזכה משלו, וכדעת הר"ח ודעימי', ודברי ריו"נ הם לפ"מ דס"ל כדעת רש"י דהא דתנן דצריך להודיע קאי על מערב משלהן, וע"כ ס"ל דאף בחצר שבין ב' מבואות א"צ להודיע אלא כשמערב משלהן. [↑](#footnote-ref-219)
219. ועיי"ש שהוכיח כדעה זו דאף בחצר שבין ב' מבואות א"צ להודיע אלא כשמערב משלהן, דהרי לדעת רש"י ודעימי' דהא דתנן דצריך להודיע הוא כשמערב משלהן, הרי דלמ"ד דאין חלוקין עליו חביריו על ר' יהודה ומשנתינו בחצר שבין ב' מבואות, בעכצ"ל דאף הא דתניא לעיל בע"א דאם משלהן צריך להודיע, דאיירי נמי בחצר שבין ב' מבואות, ומדתניא התם דאם משלו צריך לזכות וא"צ להודיע, בע"כ דאף בחצר שבין ב' מבואות א"צ להודיע אלא כשמערב משלהן, וכבר עמד בזה הגאו"י בסוגיין. [↑](#footnote-ref-220)
220. והך מילתא דגם בעירובי חצירות בעינן כגרוגרת לכל אחד, כ"כ גם בפי' ריו"נ לעיל במתניתין, ומה שנסתפק בפי' ריו"נ הכא בדעת ר' יהושע דשמא מיקל וס"ל דל"ב כגרוגרת אלא כשיעור איסר, נראה דאין מכוון דבריו לחלק בין דין שיתוף לדין עירוב, אלא דלדעת ר' יהושע אף בשיתוף סגי בשיעור כאיסר לכל אחד, ול"ב כגרוגרת, אך הגאו"י הביא מדבריו דבככר שלם ל"ב כגרוגרת לכל אחד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-221)
221. והחזו"א בסימן ק' סק"ז כתב כן גם בדעת הריטב"א במשנתינו שנסתפק אם כאיסר דוקא, ואף דקי"ל לעיל מ"ט א' דאף בפמשו"פ, ובע"כ דאיירי בדליכא כגרוגרת או למרובים וליכא מזון ב' סעודות, עכ"ד, אך מד' הריטב"א לעיל בסוגיין משמע להדיא דאף בעירוב בעינן כגרוגרת לכל אחד, דמלבד דכ"נ מסתימת דבריו, גם כ"ה מבו' ממש"כ דשיעור תחילת עירוב וכו' ואם באו לשתף במבוי במשקין וכו', והרי דדבריו מעיקרא אינם בשיתוף אלא בעירוב, (אך י"ל אי נימא דרק כשגבו מכל אחד ככר שלם א"צ שיעור), ומה שנסתפק אם כאיסר דוקא, י"ל דהוא משום דבעירוב חצירות דבעינן חשיבות דפת, י"ל דפת שאין בה כגודל איסר לא חשיבא, ואינה מצטרפת לעירוב. [↑](#footnote-ref-222)
222. וכ"ה מבו' ממש"כ בס' הבתים שם דבשיתופי מבואות משתתפין אפי' בפרוסה ול"ש בזה איבה, משום דשיתוף יש לו שיעור, ונת' להלן, ומבו' דעירוב אין לו שיעור אף כשמערבין בפרוסה. [↑](#footnote-ref-223)
223. ועפי"ז כתב המאירי שם דלדעת הרמב"ם מתניתין דלעיל דכמה הוא שיעורו, קאי רק על שיתוף, ובחי' המאירי הוסיף דהא דתנן בסיפא, בד"א בתחילת עירוב אבל בשיירי עירוב כ"ש, היינו בשיתוף, ואין קפידא בלשון, אך הגאו"י כתב לפי דבריו, דהתם דאיירי במזכה לאחרים, בעינן שיעור אף בעירוב. [↑](#footnote-ref-224)
224. אך הראב"ד בכתוב שם תמה ע"ד הבעה"מ, דלא שייך שלם בשאר מינים חוץ מפת, וביין ושכר היכי שייך שלמים. [↑](#footnote-ref-225)
225. והרשב"א נחלק ע"ז, דבשאר מינים ליכא למיחש לאיבה, ובפת פרוסה איכא למיחש לאיבה, אך בדעת החולקים צ"ל דס"ל דהא דאין מערבין בפרוסה משום איבה, אי"ז תקנה בפנ"ע שלא לערב בדבר דיש לחוש לאיבה, אלא היינו דמכח זה הצריכו חכמים לעירוב פת שלימה דחשיבא טפי, אך בשיתופי מבואות דמהני אף בשאר מינים דלא עדיפי מפת פרוסה, אין מקום להצריך פת שלימה, ולפ"ז נראה לדעתם דאין מערבין בפרוסה אף כשמזכה אחד לכולם, דאם בכה"ג מערבין בפרוסה, הרי בע"כ דאין גדר דינא דאין מערבין בפרוסה דבעינן לעירוב פת שלימה דחשיבא טפי, אלא הוא דאין לערב בדבר דיש לחוש לאיבה, וצ"ע, - ובד' הראב"ד בכתוב שם משמע דהא דל"ב שלם בשיתופי מבואות, הוא משום דבשאר מינים חוץ מפת ל"ש שלימה, והואיל ובשאר מינים מהני השיתוף אף דלי"ב למעלת שלימה, ה"נ בפת מהני אף בפרוסה. [↑](#footnote-ref-226)
226. ובשכנה"ג בהגה' טור סימן שס"ו אות ז' ובאלי' רבה שם סקי"ג עמדו ע"ד המהרי"ל דזה דלא כמו שאמרו בסוגיין דהא דאין מערבין בפרוסה הוא משום איבה, והפמ"ג במש"ז שם סק"ה כתב דאפשר דהמהרי"ל מפרש כן לטעמא דאיבה. [↑](#footnote-ref-227)
227. והמ"ב שם סקל"ז כתב בשם הפמ"ג דנסתפק לומר דאפי' בדיעבד ל"מ בפרוסה, ול' זה צ"ע, דבד' הפמ"ג מבו' שהכריע דל"מ עירוב בפרוסה, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרשב"א. [↑](#footnote-ref-228)
228. והגאו"י כתב דהיכא שהיו ב' דרים בחצר ונתן אחד עירוב בבית השני, דחבירו א"צ ליתן חלק בעירוב, משום דבית שנותנים בו את העירוב א"צ ליתן חלק בעירוב, מהני אף בפרוסה, דל"ש בזה איבה, אך כתב די"ל דמשום שמא יחזור הדבר לקלקולו תיקנו חכמים דלעירובי חצירות בעינן ככר שלם, דאם יערב אחד בפרוסה, יבואו להתיר אף ברבים לערב בפרוסות, עכ"ד, ויתכן דדבריו קיימי גם על מזכה העירוב לאחרים, דגם בכה"ג ל"מ בפרוסה, משום שתיקנו חכמים דלעירוב בעינן ככר שלם, - גם המהרי"ל בהל' עירובי חצירות אות ד' כתב דאפי' יחיד המערב לעצמו דליכא שם הקפדה לא יערב בפרוסה רק בלחם שלם משום לא פלוג, והשכנה"ג בהגה' טור סימן שס"ו אות ז' כתב דלדעתו אף ביחיד המזכה לאחרים אין מערב בפרוסה, והובא באלי' רבה שם סקט"ז, ומבו' שפירשו דמש"כ המהרי"ל יחיד המערב לעצמו, לא איירי ביחיד המזכה לאחרים, וצ"ע דאימתי יחיד מערב לעצמו, (ושמא היינו בגונא דהגאו"י ב' הדרים בחצר דסגי דיתן אחד מהן עירוב בבית השני, אך אי"ז במשמעות דבריו), ולול"ד הי' נראה דמכוון המהרי"ל הוא ביחיד המערב לעצמו ומזכה העירוב לכל בני החצר. [↑](#footnote-ref-229)
229. והרשב"א והריטב"א תמהו ע"ז, דהתם הוא משום דא"צ מ' חלות אלא למצוה, וכל שאפאן ד' חלות, א"צ כלל לפרוס אותם, ולא שמעינן מינה דאף הכא דכל אחד ואחד נוטל חלקו לבסוף ונמצא חלק כל אחד פרוס בידו, לא חשיב כמערבין בפרוסות. [↑](#footnote-ref-230)
230. ועיי"ש שתמה דמ"מ כשמצטרפין בקמח והדבר מסור ביד הכל וכמה נשים ומי שאינו בקי בהלכה, ודעתם להתערב בקמח, ואין יודעין ואין מקפידין אם יאפו אותו קמח ועשו אותו עוגות, ונמצא שמערבין בקמח ולא בפת, דאף דאותו שמערבין על ידו חוזר ואופה, מ"מ הבעלים לא נתערבו בפת אלא בקמח, וכתב דשמא נאמר דכולן נותנין ע"ד המנהג, ומי שמקבץ שליח הכל ועל דעתו הן נותנין ועושין אותו שליח, וכשחוזר הוא ואופה שליח הרבים הוא וכאילו הן בעצמן אופין ומערבין בככר, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שם. [↑](#footnote-ref-231)
231. ובד' הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק מבו', דכ"ז הוא משום דכשיחלקו לבסוף יהא לכולם פרוסות וליכא איבה, ובכה"ג לא גזרו שמא יחזור הדבר לקלקולו, - ונמצא לפ"ז דהיכא דמקצת מבני העירוב גבו קמח ועשו ממנו פת, ומקצת נתנו פת שלימה, ל"מ, דבכה"ג הרי כשיחלקו לבסוף, יהא למקצתם פת שלימה ולמקצתם פרוסה ואיכא איבה, ולא ראיתי שעמדו ע"ז. [↑](#footnote-ref-232)
232. ועיי"ש שהביא מש"כ בתשו' מהר"ם מינץ סימן נ"ח דאף אם נפרס אחר שבת ראשונה טוב לעשות אחר, דאף דשיירי עירוב בכ"ש, מ"מ בעינן שישתייר שלם, שמא יחזור הדבר לקלקולו, ותמה ע"ז, וכתב דיש לקיים עיקר הדברים, דלדידן דאין עושין עירוב ושיתוף, ל"מ שיירי עירוב בכ"ש, (ועמש"נ בזה לעיל פ' ב'), וע"כ אף ל"מ כשנפרס, ועמש"כ בזה באלי' רבה סימן שס"ו סקי"ד. [↑](#footnote-ref-233)
233. ויש להעיר במש"כ המ"ב בסימן שס"ח סקי"ז דיש מחמירין בשנפרסה קודם ביה"ש כיון שיש שהות עדיין להניח ככר אחר שלם, ובשעה"צ שם הראה מקורו מד' הט"ז והא"ר, וצ"ע דלדעתם הרי אין הטעם משום דיש שהות עדיין להניח ככר אחר שלם, אלא אף בלא"ה ל"מ, דכיון דעדיין לא חייל היתר העירוב, לי"ב לדינא דשיירי עירוב בכ"ש, וטעם זה דיש שהות להניח ככר אחר שלם, הוא בתשו' מהר"ם מינץ סימן נ"ח, דמה"ט אף אם נפרס אחר שבת הראשונה יש לעשות אחר. [↑](#footnote-ref-234)
234. ומה"ט השמיטו הרשב"א והטוש"ע שם לדינא דניטל הימנה כדי דימועה, שהרי אף אם ניטל ממנה אחד ממ"ח כשרה, וכ"ש אם ניטל ממנה אחד מנ' או אחד מק', אך לדעת רש"י ודעימי' יש להשמיע לד"ז, דאף אם לא ניטל משום חלה אלא משום דימוע, ליכא איבה, (וכמש"כ התוס' דס"ד דבדימוע דחזי לכהן אפי' בפורתא איכא איבה). [↑](#footnote-ref-235)
235. אך החזו"א בסימן ק"א סק"ב כתב לישב בע"א, דכל הא דמערבין כשניטל ממנה כדי חלתה, הוא בפת חטין דחייבת בחלה, אך בפת אורז ובפת עדשים שניטל ממנה אחד ממ"ח אין מערבין בה, כיון דפטורה מן החלה, ובזה הוא דאמרינן דאם ניטלה כדי דימועה מערבין בה, אך בעיקר הדין בזה, נסתפק התו"ש בסימן שס"ו סוסקכ"א בפת אורז שניטל ממנו כדי חלתה, דכיון דאם עירבו בה חטים היא חייבת בחלה, י"ל דיתלו דעירב בו חטים וניטל ממנו לשם חלה, עיי"ש, ועי' בגאו"י במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-236)
236. ועיי"ש שכתב דאף דתרומה הוא אחד מנ' וחלה הוא אחד ממ"ח, מ"מ כיון דהשיעורים קרובין וחלה ותרומה שם א' הוא נקטינן תרוייהו. [↑](#footnote-ref-237)
237. אך מד' התוס' וש"ר מבו' דפליגי ע"ז וס"ל דאם ניטל ממנה גם כדי חלתה וגם כדי דימועה אין מערבין בה, וכ"כ בספר העתים סימן ע"ז דאם ניטלו שתיהן כאחד אין מערבין בו. [↑](#footnote-ref-238)
238. ובתשו' שבסו"ס מנחת יעקב סימן י"ב פירש בד' רש"י, דהא דניטלה כדי חלתה מערבין לו בה, אי"ז משום דליכא איבה משום שנטלה לצורך תיקון, אלא הוא משום דכה"ג אכתי חשיב כשלם, וע"כ בניטל כדי חלת בעה"ב דהוי חיסרון מרובה ול"ה כשלם, אין מערבין בה, אף שניטל לצורך תיקון, ועיי"ש שכתב דלדעת התוס' דהא דניטלה כדי חלתה מערבין לו בה הוא משום דבכה"ג ליכא איבה כיון דניטל לצורך תיקון, צ"ל דהא דכשניטל כדי חלת בעה"ב אין מערבין בה, הוא משום דהי' אפשר לו לתקן ושלא להפריש תחילה בעין יפה רק כדרך הנחתום אחד ממ"ח, וע"כ מ"מ איכא איבה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-239)
239. ופשוט הוא דכל מקום הנידון בזה הוא לדעת רש"י ודעימי' דדינא דניטלה כדי חלתה הוא כשניטלה לצורך תיקון, אך לדעת הרשב"א ודעימי' דאף אם לא ניטלה לשם תיקון מערבין בה, בע"כ דאף בעה"ב שנטל כדי שיעור חלתו אין מערבין בה, דאם היו מערבין בה, הרי דאף כשלא ניטל לשם חלה היו מערבין בה, - ובחי' המאירי הוכיח דאף אם לא ניטלה לצורך תיקון מערבין בה, דאם אין מערבין בה אלא כשניטלה לצורך תיקון, מ"ט כשניטל כשיעור חלת בעה"ב אין מערבין בו, עיי"ש, ועי' גם בפרישה בסימן שס"ו סק"ד שעמד בזה, ועיי"ש במש"כ לישב. [↑](#footnote-ref-240)
240. אך כתב דד"ז תליא בפלוגתת תוס' והרא"ש, דהרי במשנתינו תנן דככר כאיסר והוא שלם מערבין בו, ולדעת התוס' דאף אם ניטל ממנו מעט שלא לצורך תיקון חלה אין מערבין בו, הרי דבכה"ג לא קרינן לי' שלם, וא"כ ה"נ ל"מ ללחם משנה, אך לדעת הרא"ש דכל שניטל ממנו כדי חלתה אף שלא לצורך תיקון מערבין בו, והכי קי"ל, הרי דמהא דתני דאין מערבין אלא בככר שלם, בע"כ דבכה"ג קרינן לי' שלם, וע"כ ה"ז מועיל אף ללחם משנה, - אמנם הקרבן נתנאל בסימן י"ב סק"ג כתב להיפך, דאף לדעת הרא"ש דניטלה כדי חלתה אף שלא לצורך תיקון מערבין לו בה, מ"מ לענין לחם משנה ל"מ אלא כשניטל לצורך תיקון חלה, דזה אינו חיסרון אלא תיקונה, אך אם ניטל ממנה שלא לשם חלה ל"ה לחם שלם, שהרי הוא בעצמו יודע שחסר. [↑](#footnote-ref-241)
241. ובד' הרוקח מבו' דאם ידיע תיפרה לא חשיב כשלם, וכ"כ המג"א שם סק"ג, - אך הנה המרדכי בסימן תקכ"ה כתב דלענין לחם משנה אם כבר נחתך נקרא לחם משנה וא"צ תפירה, דלגבי עירובין ידיע תיפרה אין מערבין לו בה שצריך להיות שם כל היום, אבל בברכת המוציא אין צריך שיתקיים רק לאחר שיחתוך, עכ"ד, וצ"ב, ועי' בתשו' חת"ס או"ח סו"ס מ"ו שעמד בפלוגתת המרדכי והרוקח, וכתב דהלכה כדברי הרוקח המכריע. [↑](#footnote-ref-242)
242. גם בתשו' שבסו"ס מנחת יעקב סימן י"ב עמד ע"ד הרוקח, וכתב ללמוד מדבריו דדמי דין לחם משנה לדין עירוב, וכתב לפ"ז דגם בניטלה כדי חלתה חשיב כשלם לדין לחם משנה, ונת' לעיל, - ועיי"ש שסייע לזה ממה שאמרו בברכות ל"ט ב', כי הוי מתרמי להו ריפתא דערובא מברכין עלי' המוציא לחם מן הארץ והכי קי"ל, ואם איתא דנטילת חלתה הוי כפרוס לענין בציעה, או דתפרה בקיסם מיקרי פרוס, א"כ היאך מתקני מילתא דאתיא לידי תקלה, שהרי לעירוב מהני בכה"ג, ובע"כ דשוים הם, ועמש"כ לדחות בתשו' בנין עולם או"ח סימן ט' בהגה' מבן המחבר. [↑](#footnote-ref-243)
243. וצ"ע דאף אי נימא דלכל דיני התורה מהני חיבור ע"י קיסם לחשבו כחד, היאך יועיל זה להכשיר את האתרוג, הרי לכאו' לדין לקיחה תמה באתרוג בעינן שיהא האתרוג שלם מצ"ע, ול"מ אם נתחבר ע"י אדם, אף אם הוי זה חיבור גמור. [↑](#footnote-ref-244)
244. ובתשו' חת"ס או"ח סימן מ"ו כתב דמה שהשמיט הרמב"ם לדינא דתפרה בקיסם, הוא משום דקי"ל כרבינא דחיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי דמי, ואך דלא אמרינן הכי אלא היכי שצריך לחתכה, מ"מ הכא שכבר הוא פרוס לא עדיף משלם שצריך לחתכו, עיי"ש, אך לא פירש בזה למה שהשמיט הרמב"ם לדינא דניטלה ממנה כדי חלתה וכדי דימועה. [↑](#footnote-ref-245)
245. ויש להוסיף, דלפ"ד הראב"ד הרי הא דאין מערבין בפת המעורבת עם שאר מינים, אי"ז משום שאינה ראוי' לאכילה, אלא אף שהיא ראוי' לאכילה, מ"מ אין עלי' חשיבות פת לעירוב, דכ"ה דאין מערבין בפת דוחן, משום דאין עלי' חשיבות פת, ה"נ כשעשה פת המעורבת ממנה, אין ע"ז חשיבות פת, אך הרשב"א בעבוה"ק כתב דאין מערבין בה משום שאינה ראוי' לאכילה, והיינו דומיא דההיא דיחזקאל דאינו ראוי לאכילה, וכמו שאמרו דהויא בשני דמר שמואל ושדיי' לכלבי' ולא אכל, וזה לטעמי' דהא דאין מערבין בזה אי"ז מכח הא דאין מערבין בפת דוחן, אלא הוא משום דפת המעורבת עם שאר מינים אינה ראוי' לאכילה, - ונפ"מ בזה הוא במש"כ בחי' המאירי דלעירובי תחומין ושיתופי מבואות שהוכשרו כל המינים מהני אף פת זו, וכ"ז הוא לטעמי' דהא דאין מערבין בה הוא משום דהוי כפת דוחן דאין מערבין בה משום שאין עלי' חשיבות פת, וע"כ ודאי דה"ז כשר לעירובי תחומין ושיתופי מבואות שהוכשרו כל המינים, אך לדעת הרשב"א י"ל דאין מערבין בה כיון דאינה ראוי' לאכילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-246)
246. ומשמע קצת דס"ל דקי"ל הכי, ומערבין אף בפת המעורבת עם שאר מינים, וכ"כ בס' הבתים שערי עירובין שער א' בשם יש מי שכתב, דלא אמרו דאין מערבין אלא כשנאפית בגללי צואת בקר, ועיי"ש שנחלק ע"ז והסכים לד' הראב"ד דאין מערבין בפת המעורבת עם שאר מינים. [↑](#footnote-ref-247)