5 בדין עילאה ותתאה בתערובת לח וצונן
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 3 פרק כירה / כירה בישול

**בדין עילאה ותתאה בתערובת לח וצונן**

1. **יעוין בגמ' בדף מ''ב דנותנין חמין לצונן ולא צונן לחמין.** ומצינו ברבותינו הראשונים ד' באורים בזה. האחד. כמו שמבואר ברש''י דהוי מחמת דתתאה גבר וכן מבואר בטור. שנית. הא דמבואר בתוס' דתליא ברבים ומועטים והוי כמיחם שפנהו דהיכא דהוי להפשיר ליכא איסור בישול. ובר''ן וברשב''א מבארים דהיכא דמתערבים ממש אין כח בקלוח לבשל המים התחתונים. ויעוין עוד בתוס' פסחים דף מ' דמבאר בהא דליכא בזה לבישול דכד''ק מכח העירוי. וז''ל, והא דאמרינן בפרק כירה (שבת דף מב.) דשרי חם לתוך צונן יש לומר כיון שאינו מבשל אלא כדי קליפה הואיל והצונן של מטה מים שהוא דבר המתערב אינו יכול להתבשל מחמת צנינות המים אבל דבר שאינו מתערב לא.

**בבאור שיטת רש''י והטור דהוי מחמת דתתאה גבר**

1. **יעוין בט"ז סימן שי"ח ס"ק י"ח דכתב ליישב דעת הטור דפירש כדברי התוס' דהיינו טעמא דתחתון משום שהוא מרובין**, אבל לדידן דקיי"ל תתאה גבר יש לפרש שפיר משום טעמא דתתאה גבר עכ"ל. ויעוין בפני שלמה דהעיר עליו דנראה דזה דוקא לטעמא של הטור משום דאיהו מפרש תדיר כדברי התוס' כמש"כ שם הט"ז. אבל לשיטת רש"י ז"ל לא נראה האי תרוצא. ולישנא דרש''י דקסבר תתאה גבר משמע דהכא כו''ע מודו. ומכריח מזה כבאור הפנ''י בדעת רש''י דהכא כו''ע מודו או מחמת דבישול שאני מבליעת איסור והיתר רק דעדיין לא נתפרש בפנ''י אמאי הכא תליא רק בתתאי. ויעוי''ש בפנ''י וז''ל, מ"ש דקסבר תתאה גבר דכוונתו דבכה"ג כו"ע מודו דתתאה גבר שהרי ב"ש וב"ה שוין לדבר זה כיון דבבישול תליא מילתא ואין דרך בישול בחמין לתוך צונן. ומבואר בדבריו דכל כמה דעסקינן בבישול כיון דצורת הבישול הוא דהחמין למטה הלכך בהא כו''ע מודו דתליא בתתאי.

**ובהא דמבואר בפסחים דף ע''ו דגם למ''ד תתאה גבר מבשל כדי קליפה.** לפי מהלך הפנ''י ניחא היטב דכל זה שייך היכא דהנושא הוא התתאי מול העילאי ובזה אמרינן דלענין שיעורא דכד''ק לא אהני התתאי דעד דמיקר ליה מבלע בלע. אולם לענין בישול דבזה כח התתאי הוא מחמת עצם צורת הבישול דמעילאי לתתאי לא הוי צורת בישול א''כ ליכא בזה כלל יחס לעילאי.

**ובעיקר הקושיא מכד''ק אי נימא דרש''י אזיל למ''ד תתאה גבר והוי אותו נידון,** יעוין בפמ''ג יו''ד סימן ס''ח במש''ז בסופו דמישב דתליא בפלוגתת הראשונים אי עירוי מבשל כדי קליפה או רק מבליע. וז''ל, וקושיא ב' דעל כל פנים כ"ק מבשל י"ל דיש חילוק דחם לצונן תתאה גבר ואדמיקר בלע אמרו לא מבשל והתוס' לשיטת ר"ת דסובר דאין חילוק בין בלוע לבישול כמו שיראה הרואה שם, דראייתו מהא דאדמיקר בלע דעירוי מבשל, ולזה כתבו התוס' ע"כ נראה כר"ת דהתחתון מרובה דר"ת לשיטתיה משא"כ לדידן.

**בבאור שיטת תוס'**

1. **יש לעיין בשיטת תוס' דתליא ברבים ומועטים אי איכא יחס לרוב ומיעוט או דהעיקר תליא במדרגת החום של החמין בהתערבותם בצוננים.** **ובפמ''ג במש''ז יו''ד סוף סימן ס''ח נקט דתליא ברוב ומיעוט.** ויעוי''ש דנקט דתוס' חדית לן יסוד בפלוגתא דעילאי ותתאי דהוי רק בשוין. וז''ל, ולפי דבריהם הא דקיי"ל תתאה גבר הוא שוה בשוה לא כשתחתון מרובה וצונן אין אוסר כ"ק וכן להיפוך כשהעליון מרובה אפשר דאוסר. **אולם יעוין בבאור הלכה** שי''ח סעיף יא ד''ה אבל נותן. וז''ל, ונ"ל דאם עתה אין היד סולדת בהן אפילו לא היו בתחלה המים צוננין מרובין כ"כ ג"כ שרי דאף שבתוספות מ"ב ע"א ד"ה נותן איתא כשהם מרובין דבר ההוה נקטו דכשהם מרובין אז מתבטל חמימות החמין אבל אם אירע שלא היו החמין חמין כ"כ ונעשו פושרין שלא ע"י הרבה מים צוננין ג"כ שרי. וכן נקט בחזו''א ט' סק''א וז''ל, ואין הכונה שהצונן מרובה על החמין אלא הכונה שהן מרובין בשיעור להפשיר ולפעמים סגי בצונן פחות מהחמין וזה תלוי עד כמה מדרגת החם של החמין ומדרגת הקור של הצונן.

**ויש לעיין בכונת הפמ''ג דתליא ברוב ומיעוט**. ונראה דרוב ומיעוט הוי עוצמת חום שונה והיכא דהניגוד הוא בעוצמת החום ליכא משמעות לעילאי ותתאי. ונראה מדבריו דגם ביבש תליא ברוב ומיעוט כיון דתליא בריכוז החום ויעוין במחצית השקל דגם מצדד כן בתחילה רק דתמה מהא דבפסחים דף ע"ו ע"א דמייתי תניא כוותיה דשמואל דתתאי גבר, קתני צונן לתוך חמין אסור וחם לתוך צונן מדיח, ומסיק דמכל מקום אדמיקר מבשל כדי קליפה, ומגיה שצריך לומר חם לתוך צונן קולף, הרי דקתני תוך דמשמע דהתחתונים מרובים ואפילו הכי תלי בדין עילאי או תתאי גבר עכ''ל.

**אולם יעוין בתורא''ש דגם נראה מדבריו דתליא ברוב ומיעוט אולם נקט להדיא דהוי רק היכא דמתערבים זה בזה**. וז''ל, מ''מ י"ל דרב מודי הכא דסתם מערב חמין לתוך צונן נותן המועט לתוך המרובה ודבר המתערב קמא קמא מצטנן, וכן נותן צונן לתוך חמין החמין מרובין ונותן בהם מעט צונן להפיג חומן וקמא קמא מתחמם עכ''ל. ומהא דהוצרך למימר להא דקמא קמא מצטנן מוכח דלא סגי בהא דבסופו של דבר ליכא חום שהיד סולדת בו, כיון דניתן לומר דהמיעוט חמין מבשל את המיעוט צונן רק דמיד מצטנן ע''י הרוב צוננין, ולזה הוזקק למימר דקמא קמא מצטנן דהיינו דמיד בכניסתו מצטנן וזה מחמת מציאותו כמועט בתוך המרובה, וכן בנותן צונן לתוך חמין אי לא נימא דקמא קמא מתחמם כיון דסכ''ס בצונן שנתן מפיג את חומם א''כ איכא למימר דמה שנשאר עדיין חם הוא מכח המים החמין אולם המים הצוננים לא נתבשלו ולזה הוזקק להך סברא דקמא קמא נתחמם מכח מציאותו כמיעוט בתוך הרוב.

**ובעיקר באור התוס' יעוין במחצית השקל** יעוין במג''א ס''ק לה וז''ל, ואף על גב דאסור לערות על תבלין כמ"ש בס"י דהוי ככ"ר הכא שאני שמתערבין החמין עם הצוננים ומתבטל חמימותן כיון שהצוננין מרובין ועיין בתוס' שבת דף מ"ב ר"ן ותו' פסחים דף מ' ע"ב עכ''ל. ומהא דמציין לתוס' בפסחים דנקט לטעמא דמתערבין גרידא מוכח דהבין דגם תוס' בסוגין הצריך את המתערבין ובטל חמימותן כסיבה בפני עצמה רק דיש לעיין אמאי הצריך רוב, דהרי בתוס' בפסחים לא הצריך רוב. ויעוין במחצית השקל דמבאר דהתוס' בסוגין בא ליישב גם את מ''ד עילאה גבר ולזה הוצרך לחדש דהיכא דמתערבין ובטל חמימותן ליכא כח לעילאי, וא''כ ה''ה ליכא כח לתתאי, ומוכח לפי''ז דהא דמבואר בברייתא דתליא בתתאי לא הוי מחמת מעלת התתאי אלא דכל כמה דתערבין וליכא כח לעילאי ולתתאי בהא הדין דאזלינן בתר אותו הדבר שהוא רוב. והתוס' בפסחים ס''ל דהברייתא אזלא רק למ''ד תתאי גבר, וכל מה דקשיא ליה אמאי לא מבשל כדי קליפה ובזה נקט לטעמא דמתערבין, דע''י דמתערבין ליכא כח בישול דכדי קליפה. אולם ליכא בזה הפקעה על עילאי או תתאי אי מבשל בישול גמור. ולכן תוס' בפסחים לא הוזקק לטעמא דרוב. ומבאר המחצית השקל דזהו הבאור בטור דנקט לטעמא דתתאה גבר.

**ויעוין בבית מאיר שי''ח סעיף יא דגם נקט כן בבאור התוס'** וז''ל, אמנם דעת התוס' ברור מללו שהכל תלוי במרובה ומועט אבל לתלות בתתאי או עילאי גבר לא שייך כלל במים המתערבין. ומבואר ג''כ דהוי כללא דבדבר המתערב ליכא עילאה ותתאה כיון דלא עומד בפני עצמו אלא מעורב בדבר השני וע''י כך מאבד את כוחו כעילאה או כתתאה, ורק דבזה אזלינן בתר רובא.

**בבאור דעת הראשונים דלא מחלקי בין מרובים ומועטים והעיקר תליא במה דהוי דבר המתערב**

1. **בראשונים מבואר דגם בנותן חמין מרובין למיעוט צוננים ליכא איסור בישול למרות דיד סולדת בו.** ויעוין ברשב''א [וכן בר''ן] וז''ל, והכא הכי פירושה נותן אדם חמין כל שהוא לתוך הצונן לפי שהן מתקררין בעירויין ומתערבין ממש בתוך הצונן ואין כח בהן לבשל ואפילו בבאין מכלי ראשון, דאפילו תימצי לומר בעלמא דעירוי דכלי ראשון ככלי ראשון, הני מילי כגון שמערה על גבי תבלין וכיוצא בהן שאין החמין מתערבין בתוכן אלא מכין עליהם בקילוחן ומבשלין, אבל מים במים הן מתערבין ממש בתוך הצונן ואין בהן כח לבשל, אדרבה כל שהן נופלין הן מצטננין וכל שכן הכא בכוס שהוא כלי שני שאינו מבשל עכ''ל. ומלשון הרשב''א נראה דהוי כחסרון ד''כלי שני'' דגם אי הוי חם ליכא לו כח בישול. רק בפשטות נראה מדבריו דהוי מחמת ההצטננות של המים והוי חסרון מציאותי מכח הניתוק מהאש דהוי כנפסק הקילוח. וכ''נ דהבין בבית מאיר וז''ל, והרשב"א ור"ן דעתם ברור איפכא דהכל תלוי בחם לתוך צונן דשרי כל שהן ואפילו חמים מרובים, ולא מטעם דתתאי גבר דנמי ס"ל דבמים במים המתערבין אין ענין לתתאי ועילאי, אלא שבחמין לתוך צונן ''החמין נצטננו על ידי הערוי'' ולא הוי חמימתן אלא חימום דכ"ש דאינו מבשל, ואפילו לשטת ר"ת ודעמי' דערוי מבשל כדי קליפה אין זה אלא כשמגיע קלוח העירוי על דבר גוש ולא לדבר מתערב כמים עכ''ל. ומה דכתב דגם הראשונים מודים להך סברא דבדבר המתערב אין כח לעילאי ותתאי כפה''נ כונתו להא דמבואר שם ברשב''א בתחילה דנקט דבדבר המתערב ליכא עילאה ותתאה רק דפליג על תוס' דתלה את זה ברוב ומיעוט אלא דכל כמה דליכא התנגדות בין העילאי והתתאי הדר דינא דתליא בחמין, ורק דהיכא דיצא מהכלי ונתערב באחר חשיב כלי שני. ונראה דמוכרח לומר דאיכא בזה גם הפקעה מעילאי ותתאי דא''כ אמאי בצונן לחמין מתבשל, ומוכח דכל היכא דמתערבים ליכא התנגדות בין העילאי לתתאי וכל היכא דליכא התנגדות הדר דינא דהחמין מבשל.

ויש שהקשו מהא דנקט הרשב''א דאמבטי שעירה אותה לכלי אחר נשאר עדיין כח הבישול גם בכלי השני כיון דהם מורתחין הרבה ואי החסרון בחמין לצונן מחמת הצטננות המים הרי באמבטי לא פקע רתיחת המים גם בעוברם לכלי אחר וא''כ אמאי פקע מהם כח בישולם מחמת התערבותם במים הצוננים.

ומוכח מזה דעצם ההתערבות במים הצוננים מגדירה אותם ככלי שני ומכח זה פקע כח בישולם וממילא הוי כנצטננו, ולא הוי מחמת גוף צינון המים בשלב של הנפילה במים מחמת ניתוקם מהאש. ובבאור הדבר יעוין בחזו''א יו''ד ט' מה דמבאר בכונת הראשונים וז''ל, דעירוי שלא נפסק הקילוח במגעו בצונן שבכלי שני טרם שנחו החלב בכלי שני מבשלים את הצונן בראשית פגישתן אבל לח בלח צונן כיון שהחם מתערב בתוך הצונן הוי כנפסק הקילוח, שאין הניצוק החם נוגע במים הראשונים אלא המים המעורבים, והוו הראשונים כמי שנחו כבר בכלי שני עכ''ל. ומבואר בדבריו דהיחס של העירוי ככלי ראשון תלוי באופן היחס של פעולת הבישול של העירוי בדבר המתבשל, דבדבר גוש כיון דאיכא נקודת זמן של מפגש בין העירוי לדבר גוש קודם שנתערבו בו הלכך לא פקע מהעירוי התיחסותו לאש, משא''כ בלח בלח כיון דאופן הבישול שלו בלח הוא מכח התערבותו בלח נמצא דליכא נקודת זמן של מפגש בין העירוי במצבו כ''עירוי'' מול הלח, אלא מיד מתערב ומבשל במצבו כמעורב, הלכך בכה''ג ליכא לו את מעלת העירוי והוי כהונח בכלי קודם בישולו. ומבואר דהיחס בין הדבר המבשל לאש קובע את דין בישולו.

**בבאור התוס' בפסחים**

1. **יעוין בתוס' בפסחים דמקשה רק מהא דאיכא בישול בכדי קליפה**. ומישב כדרך הראשונים דהיכא דנתערב מאבד את כח בישולו רק דיש לעיין בלשונו דנקט להך סברא דנתערב רק ביחס לכדי קליפה. ויעוין בבית מאיר וז''ל, אלא דשם פירשו דבריהם לפי' רש"י דהיתר חם לתוך צונן הוא מטעם תתאי גבר ע"ז הוקשה להם מטעם ערוי ומוכרחים לחילוקם. והרשב"א והר"ן אינם מוכרחים לחילוקם אלא לפירושם שמתירן אפילו חמין מרובים לתוך צוננים מועטים. ונראה מלשונו דליכא הכרח מתוס' לחידוש הראשונים דגם בחמין מרובין לצוננים מועטים ליכא בישול, ואפשר דהיכא דהוו מרובין איכא בישול, ורק בחמין מועטין לענין שיבשל כדי קליפה בהא נקט להך טעמא דבמתערבין פקע כח בישולם. ואי נימא להאי חילוקא לכאורה מוכח מזה דהוי גרעון מציאותי בחום המים ולא כבאור החזו''א דחשיב ''כלי שני'' דאי חשיב כלי שני אמאי מהני רק לענין כדי קליפה. ורק אי הוי גרעון בחום המים בהא איכא למימר דמהני רק לענין דליכא כח בעילאי כלל מול התתאי אי כל כוחו הוא לענין כדי קליפה. ויעוין עוד בחזו''א ט' סק''ה דמביא את תוס' בחדא מחתא עם סברת הראשונים דהוי כלי שני ויש לעיין בכוונתו ויעוין היטב בדבריו דמחילה מביא את היסוד דחשיב כלי שני ביחס לבישול דכדי קליפה, ורק בד''ה וסברת הר''ן, כתב דהר''ן הרחיב את זה גם לרב דס''ל עילאה גבר ומבשל בכולו. ונראה מדבריו דלענין כח בישול דכדי קליפה בהא פשיטא יותר הך סברא. ואולי לענין בישול דכדי קליפה כיון דכל המציאות דכדי קליפה נובע מכח ההתערבות במים דע''י כך איכא התנגדות בין הקור לחום הלכך בהא איכא יותר סיבה לדון את היחס של העירוי כמבשל רק בהיותו בתוך התערובת.

**ובעיקר באור התוס' בפסחים דמהני רק לענין כדי קליפה ניתן לומר דסברת תוס' לא הוי כלל ביחס לדבר המבשל אלא הוי ביחס למתבשל** דבלח בלח שנתערב כיון דאין לו מקום מסוים לא שייך בישול כדי קליפה אלא רק אי מבשל את כולו. ויעוין בחוו''ד צא סק''ה דנקט להך סברא וז''ל, כיון דהמים הן דבר המתערב ואי אפשר שיהיו מקצתן מבושל וכל זמן שאין היד סולדת בו בכולן לא הוי בישול כלל. ויעוי''ש דהוכיח כן מהא דמותר ליתן למיחם רותח מים מרובין כדי להפשיר , וקשה דאמאי לא נימא תתאי גבר דבזה לא שייך לסברת הראשונים דמתערב שאני דלחד לישנא איירי במיחם שפינו ממנו חמין, ובבית מאיר הוסיף לפי מה דביאר גם בשיטת תוס' דבעינן להא דמתערבין להפקיע את הכח של תתאי ועילאי ולכן תליא ברוב ומיעוט, דלפי''ז היכא דליכא התערבות הדר דינא דתליא בפלוגתא דתתאי ועילאי. ובחוו''ד מוכיח מכח זה את היסוד דבדבר לח לא שייך בישול דכדי קליפה. ומכח זה תמה על המג''א בסימן שי"ח ס"ק ל"ה, שכתב דאסור ליתן לרוטב צונן בשר רותח, דמבשל מהרוטב כדי קליפה. ויעוי''ש מה דמיישב וז''ל, ואפשר לחלק דבשבת מלאכת מחשבת אסור, וכיון שנבלע הטעם של רוטב בבשר ונתבשל והוא נהנה מאותו טעם אסור, מה שאין כן במיחם דהטעם שנבלע לתוך המיחם ונתבשל אינו נהנה מהן ולאו מלאכת מחשבת הוא. ומבואר בדבריו דלמרות דליכא בישול ברוטב הנמצא מחוץ לבשר מ''מ במה דנבלע בבשר איכא בישול ובזה חלוק מיחם מבשר דבמיחם ליכא לו תועלת מהבישול של הטעם שנבלע במיחם.

**ובעיקר הקושיא ממיחם יעוין בבית מאיר** מישב וז''ל, לכן בעל כרחי לומר דבצוננים מרובים אף בדבר גוש הרותח אין ענין לבישול מכח תתאי גבר דבטרם יתפשט חומו להמים צוננים ראשונים הבאים עליו רבו הצוננים על החום ומבטלים אותו ואין בו כח לבשל אפילו אותן מים הראשונים הבאים עליו והא דלענין איסורי מאכלות לא מחלקינן כלל ואפילו נפל חלב צונן הרבה על חתיכות בשר רותח שבכלי ראשון דכולו אסור מטעם דתתאי גבר היינו דנהי דאין בו כח לבשל מ"מ מכח דתתאי גבר עכ"פ מבליע טעם בכולו אבל לענין בישול לא מהני מה דתתאי גבר אפילו בדבר גוש.

**ויעוין עוד בתורא''ש** מ''ב ע''א וז''ל, אבל כשנותן לתוכו מים מרובים בשטיפה אחת מצטנן הכל ביחד ואינו מתבשל כלל. יעוי''ש דמבאר בזה דאפילו כדי קליפה לא מבשל. ולפי''ז ל''ק מידי על המג''א דכל מעלת ריבוי הצוננין היכא דהוי בשטיפה אחת.

**ויעוין עוד בפנ''י דף מ''א ע''א סד''ה אמר ר' אדא מה דמיישב**, וז''ל, והנראה בזה דכל היכא ששופך המים רצופים בלי הפסק בינתיים וגלי דעתיה שאינו רוצה בחימום אלא כדי להפשירן מש"ה שרי במאי דמוקמינן ליה כר"ש. ויותר נראה דאפילו לר"י שרי בכה"ג כיון שאין מלאכת הבישול כיוצא בזה מתקיימת א"כ לא דמי למבשל כלל.