ח
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / המפקיד - הרב יחזקאל זילבר

**אמר רב הונא אין מורידין קטן לנכסי שבוי,** פרש"י משום דקא מפסיד להו ומוטב שיורדו איש נכרי, ולכאורה צ"ב דלהוריד נכרי נמי איכא חשש שמא יפסיד, כמו שכתבו הראשונים לעיל דהא דמעמידים קרוב ולא אריס משום דאריס יש חשש שמא יפסיד להו, [וכן מבואר בדעת רב דאין מעמידין קרוב דלמא יפסיד וה"ה דלא מעמידים נכרי], ובשלמא לשיטות הראשנים דטעמא דקרוב עדיף מנכרי משום שיש לו זכות תביעה שמא ימות ונמצא שהוא היורש ולכן הוא עדיף מאריס, כמבואר ברמב"ן לעיל לח: ניחא, אבל אם החשש הוא פסידא למה כאן אין חשש, וצ"ל דאם הנידון הוא קרוב או נכרי, בזה קרוב עדיף, אבל אם אין קרוב כיון שהוא קטן בזה עדיף נכרי.

**ולא קרוב לנכסי קטן**, מצינו שנחלקו הראשנים לגמי מה נאמר הדין דאין מורדין קרוב לנכסי קטן, רש"י פירש בד"ה ולא קרוב הראוי לירש בנכסי קטן 'לעשות ולאכול' משמע דהנידון הוא להוריד לעשות ולאכול, אבל אם הקרוב יהיה רק אפוטרפוס ולא יאכל הפירות מורידין אותו דאין חשש שיחזיק בקרקע, וכ"כ בשטמ"ק בשם תוס' שאנ"ץ ובב"י סי' רפה [אות יג] הביא כן בשם תשובות הרשב"א, וביאר שם דכל החשש שמא יבוא להחזיק אבל היכא שהוא לא אוכל פירות ליכא חשש שיבוא להחזיק. אמנם השיטה הביא בשם הרא"ש שכתב דאע"ג דהא דאין מורדין קטן לנכסי שבוי מיירי לענין לאכול, ככל קרוב שמורדין לנכסי שבוי, מ"מ הא דאין מורדין קרוב לנכסי קטן לא מיירי לענין לאכול אלא לענין הורדת אפוטרפוס, והיינו דאין מורדין קרוב אפי' בתורת אפוטרפוס, אבל נכרי מורדין בתורת אפוטרפוס.

**אמר רבא ש"מ מדר"ה** אין מחזקין בנכסי קטן אפילו הגדיל, ברש"י מבואר דאפילו אכל ג' שנים לאחר שהגדיל ג"כ לא הוה חזקה, אבל הרמב"ם פי"ד מטוען ה"ז חולק ע"ז ודעתו דדוקא אם אכל שנה או שנתים בקטנותו ואח"כ הגדיל, אבל אם אכל ג' שנים בגדלותו הוי חזקה, והראב"ד שם חולק על הרב"ם וכתב דאפי' אכל ג"ש אחר שהגדיל אינה חזקה. והוסיף 'וכן נראה בגמ', וביאר הלח"מ שם שכוונתו דאם יש חזקה לאחר ג"ש שאכל אחרי שהגדיל שוב קשה אמאי מורדין רחוק לנכסי קטן למה לא ניחוש שיאכל ג"ש אחרי שהקטן יגדל.

**תוס' ד"ה ש"מ,** בתוס' הק' דגם בלא ר"ה מפורש בכמה משניות שמעמידין אפוטרפוס לנכסי יתומים ולא חוששים שיחזיק, ועי' בחידושי הריטב"א החדשים כתב דהתם מיירי שלא אוכל פירות אלא יורד בתורת אפוטרפוס גרידא ולכן אין חזקה, אבל הכא החידוש הוא דאע"פ שהנכרי אוכל פירות אין חזקה, ולכן צריך החידוש של ר"ה, והדברים מפורשים בביאור הגר"א סי' רפה סקכ"ב על דברי הרמ"א שם בסעי' ז' שהביא בשם י"א דהא דאין מורדין קרוב לנכסי קטן היינו דוקא כשאוכל פירות, אבל בתורת אפוטרפוס בעלמא מורדין, והמקור הוא מדברי הב"י בשם תשו' הרשב"א שהובא לעיל, דאם אינו אוכל פירות ליכא חשש שיחזיק. וכתב הגר"א 'בזה מתורץ קושית תוס' בד"ה ש"מ וקשה', וכונתו דבשאר המשניות מיירי בלא אכילת פירות ולכן אין חזקה, אבל הכא מיירי אף באכילת פירות וזהו החידוש שאין חזקה, ובדעת תוס' צ"ל ס"ל דאין מורידין קרוב לנכסי קטן היינו אף באפוטרפוס וכשיטת הרא"ש הנ"ל.

עוד הק' התוס' דאולי באמת מחזקין בנכסי קטן, אלא שלא חוששים שיחזיק מפני שסומכים על מחאת הקטן, אלא דא"כ קשה דאם סומכים על מחאת הקטן, א"כ אמאי אין מורדין קרוב, וצ"ל שהתוס' סמכו על מה שכתבו בהמשך, שבקרוב לא ימחה הקטן מפני שסבור שאומר אמת.

ולכן פי' התוס' שבאמת בלא ר"ה שפיר מחזקין ולא חישינן לרמאות דב"ד יבררו אדם נאמן, וגם סומכים על מחאת הקטן, אבל מדברי ר"ה שאמר שאין מורדין קרוב מוכח שחוששין לרמאות וגם לא סומכים על מחאת הקטן. ואפ"ה מורדין רחוק ע"כ מוכח שאין מחזקים בנכסי קטן. אלא דעדין קשה מה הראיה דאולי רק קרוב לא מורדין משום שהקטן לא ימחה מפני שסבור שאומר אמת, אבל על רחוק שפיר ימחה. ועי' בזה במהר"ם ומהר"ם שיף..

**ההיא סבתא.** אביי אמר פלגא יהבינא לאחתא ואידך מוקמינן אפוטרפוא לינוקא. נחלקו הראשנים בדעת אביי, דעת התוס' שאין הקטן אוכל מכח האפוטרפוס הכל כשאר קרוב היורד לנכסי שבוי, אלא האפוטרופוס מקבל מנכסי השבוי כאריס ומפרנס את הקטן, והשאר יהא מונח. וביארו שאם אוכל את כל הפירות, ממילא זה בחזקת שלו, ויש חשש שיאמר הקטן לאפורפוס שלא לזורע וכדומה, משא"כ אם אינו אוכל אלא כאריס אין חשש זה,. וקצת משמע בתוס' דהאפוטרפוס הוא עבור הסבתא ולכן לא ישמע לקטן, אך הרא"ש כתב שלאביי האפוטרפוס יורד לתקנת הקטן, ואם יבא השבוי יטול הקטן כדין קרוב היורד לנכסי שבוי. והיינו דהאפוטרפוס הוא במקום הקטן ממש. וכן מבואר בטור רפה סעי' ו.

והאדאמרינן לעיל בע"א דאין מורידין קטן לנכסי שבוי אלא יעמיד איש נכרי, משמע שהוא יאכל כדין אריס ולא יתן לקטן כלום שהוא אריס של השבוי, ואילו הכא מבואר שמורידין אפוטרפוס והקטן אוכל. נראה דלעולם אין מעמידין אפוטרפוס עבור חלקו של הקטן כלל, אלא דהכא ל"ש להעמיד איש נכרי מעלמא, דאם מורידין איש נכרי עבור השבוי יש לאחות זכות קדימה, דקרוב קודם לאחר, אלא שהיא בפועל לא יכולה לירד לנכסים שמא הוא של קטן, דאם מתה הסבתא הוא יורש, לכן הכא כיון דאין ברירה מעמידים לו אפוטרפוס, אבל בכל שבוי שיש לו רק קרוב קטן לא מעמידין אפוטרפוס כלל. אלא איש נכרי.

**דילמא שכיב סבתא,** בתוס' מבואר דלענין יתומים החמירו או דבשבוי החמירו יותר לחשש שמא מת אע"פ שבעלמא לא חיישינן. והנה הובא לעיל בשם הרמב"ן שכתב שכל הסברא דמורידין קרוב ולא אחר, משום שיש לקרוב זכות לומר שמא מת ונמצא הוא מפסיד חלק ירושתו, והוכיח הרמב"ן מההיא דסבתא, וכוונתו דהכא מוכח דחשיינן שמא מת השבוי, מוכח שאי"ז סברא רק ביתומים, אלא כל הענין של מורידין הוא מחמת החשש שמת, אבל בדעת התוס' י"ל שאין הטעם שמורידן קרוב מה"ט, אלא הטעם שמורידין כמש"כ הרא"ש דחיישינן שמא אחר יפסיד הקרקע.

**רבא אמר מגו דמוקמינן אפוטרפא לפלגא מוקמינן אפוטרפא לאידך פלגא,** בראשנים נחלקו מה הטעם שלא מעמדים אפוטרפוס לדקנני, דעת הרשב"א מפני שקשה למצא אפוטרפוס לדקנני, ואין מוטל על הבי"ד לטרוח בזה. אבל אם יש מי שרוצה להיות אפוטרפוס מורדים אותו. והוכיח כן הרשב"א מהכא, דשפיר קאמר רבא דכיון דבלה"א צריך אפוטרפוס לכך יורד גם לחלק השני. והיינו מיגו, אבל דעת הרא"ה ועוד ראשנים דבעלמא לא מורדין אפוטרפוס אפי' בחינם דחיישינן שמא יפשע בנכסים ולכך מורדים רק קרוב. ולטעם זה קשה דברי רבא וכי מאי איכפת לן שעל חלק אחד חייבים להוריד אפוטרפוס, סו"ס שמא יפסיד את החלק השני. וכתב הר"ן בחי' לעיל לח: דרק אפוטרפוס לדקנני חיישינן שמא יפסיד ויפשע, אבל כאן כיון שיש חלק של הקטן שהוא מצוה לטפל בזה, לא חיישינן שמא יפשע בחלק השני.

**מרי בר איסק אתא ליה אחא מבי חוזאה,** נחלקו הראשנים האם טענת מרי היתה שלא ידוע לו כלל שיש לו אח, או שידע שיש לו אח אלא שלא ידע שזה שבא לפניו הוא אחיו. רש"י פירש שהלך אביו למדינת הים ונשא אשה וילדה את זה וחזר מרי לכאן, וכתבו הראשונים דהוצרך לפרש כן משום דאל"כ אמאי הוצרך ר"ח לומר לו שפיר קאמר לך שנאמר ויכר יוסף את אחיו וכו' בלא"ה לא יוכל להוציא ממנו כיון שאומר לא ידענא, ואיך יהא נאמן לומר שהוא אח ויש לו חלק בירושה וכמו שהקשו תוס' מהא דמבואר ביש נוחלין דהאומר זה אחי אינו נאמן, אלא דהכא כיון שמרי ידע שיש לו אח לכן אם יאמר סתם לא ידענא לא יהא נאמן וחייב ליתן לו חלק בירושה, ונראה דהטעם בזה משום דברי ושמא ברי עדיף, דאע"פ שמבואר בתוס' ב"ב קלה. דכה"ג שאומר זה אחי אינו נאמן מדין ברי ושמא כיון דהוא ברי גרוע ושמא טוב דלא הוה ליה למידע, אבל הכא שידע שיש לו אח הוה ברי טוב ושמא גרוע כיון דהול"ל למידע, ולכן הוצרך לטעמא שאין מכירו שיצא בלא חתימת זקן והשמא חשיב שמא טוב וכה"ג ברי ושמא לאו ברי עדיף,

אבל הראשונים רשב"א והריטב"א הקשו על רש"י מהא דמבואר בגמ' לקמן דהכא לא ידע דליחיל משמע דלא כרש"י אלא שלא ידע כלל שיש לו אח, והריטב"א כתב בדעת רש"י דצ"ל דסבור היה שמת ולא יבוא לתבוע את הירושה, אבל מ"מ הרשב"א חולק מכח קו' זו על רש"י וכתב שכונת הגמ' דאמר לו ה"ט דויכר יוסף וכו' דאפי' לדבריו יש לו טענה שלא היה צריך לידע. והיינו 'לדבריך'.

**בהגהות** **אשרי** כתב דמוכח מהסוגיא שאדם שאומר מכרתי אחת משדותי ואיני יודע למי, ובא אחד ואמר שהוא מכר לו אינו נאמן, ואין חייב ליתן לו עד שיביא ראיה שהוא קנאה, והיינושאף שלדבריו הוא מודה שאין הממון שלו, מ"מ יכול לעכב את הממון אצלו עד שהתובע יביא ראיה שהיא שלו. שהרי הכא הוא מודה שחצי מהממון אינו שלו אלא של אחיו, ואפ"ה אחיו צריך להביא ראיה, כדאמרינן בגמ' דינא הכי הממע"ה, וכן פסק הרמב"ם פי"ד מטו"נ דאף שחזקה שאין עמה טענה לא הוי חזקה, והיושב בקרקע ג"ש ומודה שאינה שלו אלא שלא אמר לו אדם דבר מעולם, ואין חזקתו חזקה, מ"מ אין מוצאין מידו אלא א"כ הביא המערר ראיה שפעם היתה שלו.

אך הרמ"א סי' רכב סעי' ד' הביא בשם הגה' מיימני שחולק על דין זה, וכתב שהאומר מכרתי את שדי ואיני יודע למי ובא אחד ואמר שמכר לי דנאמן. ויש בזה סברא שאינו דומה לסוגיין כלל, דהכא הרי אף שמודה שחצי הירושה אינו שלו מ"מ הרי הוא יורש על כל הממון, שהרי כ"ז שלא תנברר מי הוא אחיו יש לאותו יורש סיבה לקבל את כל הנכסים, דיורש נכנס תחת אביו המת, ולכן אע"פ שהודה שיש לו אח, והוא צריך לחלוק עם אחיו, מ"מ לא יוכל אחיו לזכות בלא ראיה ברורה שהוא אחיו.

וע"ע בנתה"מ סי' קמו סק"ט שנראה מדבריו שהטעם שאין חיוב ליתן לזה שאומר שהוא קנה, משום שדינו כאבידה, שיש הלכה דעד דרוש אחיך ואין כאן טענת ברי ושמא, ועי' בקובץ הערות סי' עז סק"ח שעמד בזה. ובקה"י ב"ב סי' כו.

**א"ל זיל אנת אייתי סהדי דלא אחיך הוא,** שיטת התוס' שגם בגברא אלימא לא בטל כלל הדין הממע"ה, ואם לתובע אין עדים כלל לא מחייבים את הנתבע האלים להביא ראיה, דא"כ לא שבתק בחיי לכל גברא אלימא, והכא מיירי שאמר שיש לו עדים מסויימים שמפחדים להעיד, ובזה אמר לו שיש עליו חיוב להביא את אותם העדים שמפחדים שיעידו כמהו, [אבל אין חיוב להביא עדים אחרים רק אותם עדים], וע"ז אמר מרי שהם יעידו שקר שהוא אינו אחיו, ומשני הגמ' שלא ישקרו ויאמרו אין אנו יודעים או שקר גמור, אבל ברש"י מדויק בד"ה דלאו אחיך 'הביאם אתה ויעידו שאינו בן אביך או בקש עדים אחרים, הרי שגם בכה"ג שאין כאן עדים מסויימים חייב להביא ולבקש עדים אחרים. ועי' בכס"מ פ"ג מעדות הי"ב שעמד בזה

עוד מבואר בתוס' שאם העדים יעידו שאינם יודעים יפטר מרי, אבל ברש"י מבואר שצריך להביא עדים שאינו אחיו, משמע שאם יביא עדים שאיחנם יודעים לא יפטר בזה מרי. וצ"ב במה נחלקו.

וצ"ל שהכל לשיטתם, דהתוס' ס"ל שגם בגברא אלימא לא בטל דין הממע"ה, ולכך רק על אותם העדים שיש רגלים לדבר שאינם מעדים מתוך פחד חיב להביאם, אבל להביא עדים אחרים אינו חייב, ולכך אם באו ואמרו שהם אינם יודעים שוב א"א לחייבו. אבל רש"י ס"ל שכיון שהוא גברא אלימא בטל דין הממע"ה והטילו על הנתבע להוכיח שהוא פטור, ולכן לא סגי ליה במה שהם אומרים שהם אינם יודעים, דסו"ס אי"ז ראיה לדבריו שהוא פטור, ולכן חייב גם להביא עדים אחרים.

**לפלוג לי מפרדיסי ובסתני.** ר"ח פסק שמגיע לו לאח כל שבח חלקו, מכח הא דתנן השביחו גדולים השבחיו לאמצע, אלא דהתם מיירי בשבחו הנכסים מחמת עצמן, דהיינו מחמת עצמן של נכסים, ור"ח ס"ל דאפי' בשבחו מחמת הגדולים דהיינו טורח הגדלים נמי חולקין. כך פרש"י. אמנם הראשנים פי' באופ"א דלעולם מה שהנכסים השביחו מחמת עצמו פשיטא שהוא לאמצע שהרי הנכסים שלו השביחו, ולא מיירי אלא שהשביחו הנכסים מחמת טורח הגדולים, אלא שעיקר החילוק הוא האם השביחו מהנכסים של עצמם דהיינו מממון שלהם, או מהנכסים של הירושה. דהיינו ששכר מרי פועלים מנכסי הירושה כדי להשביח את שאר הירושה.

וע"ז מקשה אביי דלא דמי דהתם ידעי שיש להם אח ומשביח ע"ד הירושה כולה, והכא משביח ע"ד עצמו. ובפשטות כוונת אביי שיהיה כל השבח של מרי שהרי לא היה כאן מחילה.

והק' רב אמי מהא דכולם שמין להם כאריס. דהיינו למה מקבל האח כל חצי השבח, למה לא יקבל מרי לכה"פ כדין אריס על חלק אחיו כדין קרוב היורד לנכסי שבוי.

א"ל התם ברשות נחית הכא לא ברשות, פרש"י ברשות ב"ד הכא לא ברשות ב"ד, והראשונים תמהו הא מבואר התם דאף שלא ברשות נמי תני היורד לנכסי שבוי אין מוציא אותם מידם, ולכן פירשו הראשונים שהכונה בגמ' כאן ברשות של אדם אחר וכיון שהיא שדה של אחר מגיע לו כאריס. אבל שלא ברשות היינו שלא ידוע ששיך לאדם אחר אלא שהוא חשב שהשדה שלו, לא מגיע לו כאריס.

וזה יסוד גדול שדין יורד יש רק בכה"ג שהוא יורד ע"מ להשביח את ממון חברו, אבל אם הוא מתכון לעצמו אין דין יורד. ועי' בנמוק"י. ועי' בזה בנתיה"מ קסד וסקי"א.

**מתני'** המפקיד פירות אצל חברו הרי"ז יוציא לו חסרונות לחיטין ולדוחן וכו', בגמ' מבואר דמיירי בעירב אם פירותיו ואינו יודע איזה פירות הם של המפקיד לכן יוצא לו חסרנות, ברמב"ם פ"ה משאלה ופקדון ה"ה ובשו"ע [רצב סעי' י] מבואר דלכתחילה אסור לו לערב אלא שאינו נקרא פושע בשמירה אם עירב יחד עם פירותיו, ובביאור הגר"א [שם ס"ק לג] כתב דהמקור שאסור לערב לכתחילה הוא ממה דמבואר לעיל לח ע"א דאדם רוצה בקב שלו לכן לכתחילה אסור לו לערב.

ומ"מ מבואר בסוגין שאם הוא לא השתמש בפירות, וחסרו מהפירות כשיעור המבואר במתני', הרי הם חולקין בפירות הקימים כ"א לפי שיעור הפירות שהיו לו. וכתב הרמ"א שם בשם התוה"ד דאם הפקיד אצלו דבר שאינו מסויים [כגון פירות או מעות] והניחם ביחד עם שלו, ואבדו מקצתם, ולא ידוע האם אבדו משלו או משל המפקיד, אמרינן שהכל הולך לפי היחס של הפקדון, דאם שלו היה מאתים ושל הנפקד מאה, ואבדו מאה וחמשים [באופן שאין כאן פשיעה], אמרינן שמשלו אבדו מאה ומשל חברו חמשים. אבל אם היה דבר מסויים ויש קפידא לכ"א לקבל את שלו, כיון שהנפקד הוא מוחזק, א"א להוציא ממנו מספק, ותולין כל האבידה בפקדון. וכמבואר בבכורות יח גבי רועה שהפקידו אצלו בהמה והיו שם גם בהמות של הרועה ואבד בהמה אחת, יכול לומר לחברו שלך אבד, ודבר זה צ"ב רב מה נפק"מ בין דבר מסויים לדבר שאינו מסויים, דאם יש טענה של הממע"ה א"כ גם בדבר שאינו מסויים יאמר לו הממע"ה, ויסוד הדברים שאם הם אינם מקפידים הרי הם נעשים שותפים בכל הפירות כל אחד לפי חשבון הפירות, ובכה"ג לא שייך לומר הממע"ה שהרי אין כאן חלק מסוים של אחד מהם, אלא הכל של שניהם, ולכך כ"א מפסיד לפי חלקו, אבל בדבר המסויים כיון שהם מקפידים כשנתערב אינם נעשים שותפין, ובזה הדין הממע"ה. וע"ע בשער"י ש"ג פכ"ד ד"ה והנה

ועוד הוסיף הרמ"א דאם היו כל המעות של שני מפקדים, אף שאין אחד מוחזק יותר מחברו, מ"מ אזלינן בתר רוב, ותולים את כל האבידה במי שיש לו את רוב המעות, ובפשיטות הכוונה מדין כל דפריש וכו', ודבר זה צ"ע רב, והאריך בזה בנתיה"מ.

**אם היתה מדה מרובה.** בדעת ר"י מצינו כמה דרכים, דעת התוס' ד"ה מדה מרובה דר"י סבר כת"ק שהכל לפי המדה, ואין כוונת ר"י שבמדה מרובה אינו מוציא חסרונות כלל, שהרי אם הנפיחות שוה לחסרון, אז אין הבדל בין מדה מרובה למדה מועטת, אלא דסבר דשבמדה מרובה עולה הניפוח לשיעור השלמת החסרון מכור אחד, ואה"נ החסרון של שאר הט' כורין מנכה לו ט' חצאין לכור.

רש"י ד"ה אם היתה מבואר דכולה האי לא אכלי עכברים מי' כורין הלכך נפיחותו משלמת חסרון המגיע לשני כורים או שלשה שהעכברין אוכלין, כתב המהרש"א דכונת רש"י דר' יהודה חולק על ת"ק דאכילת עכברים בי' כורין הוא לפי שיעור כמה שאוכלין מכור אחד, אלא דסבר דגם אם העכברים אוכלים הרבה, מ"מ מי' כורין אוכלין עכברין כמו מב' ומג' כורים ולא יותר, וממילא נשלם החסרון כולו ע"י הנפיחות של י' כורין, וחולק על רינ"ב שסבר דנחסר רק לפי שיעור של כור אחד.

ונמצא דלפי רש"י איכא ג' שיטות במשנה מהו השיעור שנחסר ע"י אכילת העכברין לת"ק תשעה חצי קבין לכור, ולריב"נ יוצא רק לפי שיעור של כור אחד ואין חילוק כמה כורין יש, ולר"י לי' כורין אוכלין שיעור שאוכלים מב' או ג' כורין.

**אבל יחד לו קרן זוית אומר לו הרי שלך לפניך,** כתב הראב"ד בשטמ"ק שאם נחסר יותר מכדי חסרונן צריך לישבע שלא פשע בה, ועי' בסמ"ע רצב סקכ"ז שמבואר שאם לא עירב אין חיוב שבועה כלל דיכול לומר לו הרי שלך לפניך ומטעם 'הילך', ובש"ך ס"ק כ"א תמה דלא הבין מה ענין הילך לכאן, ועי' בנתה"מ ס"ק ט"ו מש"כ לבאר כונת הסמ"ע, וע"ע בט"ז שם, אמנם צ"ל דהא דביותר מכדי חסרונן נשבע ונפטר ולא חייב לשלם משום שפשע ולא מכר לדעת המג"א בהלכ' פסח שהובא לעיל לח. שמחובת השמירה חייב הוא למכור את הפקדון אם רואה שהולך לאיבוד, ע"כ צ"ל דכיון דזה לא שכיח שיהיה יותר מכדי חסרונן והוא לא ידע מזה שנחסר כ"כ לכן אינו מחויב לשלם ע"ז, ורק היכא שידע מזה ולא מכר חשיב פושע.

**כיון דטען טען,** פרש"י דלא בלע, כתב הפנ"י דהט"ז ביו"ד סי' צג כתב דאין כונת רש"י לומר דלא בלע כלל, אלא ודאי דבלע אלא מכיון שכבר בלע אינו בולע יותר דהיינו שהוא פולט את מה שיש לו ובולע מחדש ולכן לא מנכה לו כלום שלא הפסיד, דאף שבלע מ"מ כנגד מה שהוא בולע כנגדו הוא מפליט.

**אמר אביי לכשתמצא לומר לדברי ר"י מותר לערב שמרים,** פרש"י המוכר שמן לחברו סתם, בעת שהוא מזוקק ששקעו ושקטו שמריו, מותר לו לערב ולבלבל שמרים המשוקעות שיחזרו ויתערבו ויצאו עם השמן בתוך המדה, וכ"כ הראשנים דמיירי שמכר לו שמן 'סתם', אבל אם פירש לו בהדיא שמוכר לו שמן מזוקק, לא יוכל לערב בו שמרים, עוד כתב הריטב"א [החדשים] שמדוייק מרש"י דרק שמרים שבתוך החבית ששקעות שם יוכל לערב, אבל שמרים ממקום אחר לא יוכל ערב אותם, כיון שהשמן עתה מזוקק, לכן לא יוכל להפוך אותו לאינו מזוקק ולהוסיף שמרים אחרים, וביאר שם דכיון שהשמן מזוקק כבר, אם יתן לתוכו שמרים הרי זה מפסיד את השמן, ובזה ביאר קושית הגמ' ולימא ליה אי ערבית ליה זבינתה השתא וכו', דהיינו כיון שכבר מכר לא יוכל לערב דעי"ז מפסיד את השמן והוה מכירה בטעות אם יערב בהם עכשיו, אמנם מדברי תוס' בד"ה לחודיה מבואר שחלקו על רש"י וס"ל דאפשר לערב את שמן אחר שמכר לו מזוקק. וצ"ב במאי נחלקו.

וברמב"ם פי"ח ממכירה ה"ט פסק שבסתם מקבל עליו הלוקח לוג ומחצה שמרים, ובמפרש אינו מקבל, ודייק המ"מ שם שנחלקו ר' יהודה וחכמים באופן שהתנו בהדיא שמוכר לו שמן מזוקק, דסבר ר"י דיוכל ליתן לו כל שמן שירצה, דאע"פ שאמר לו שמן מזוקק אני מוכר לך מצי למימר ליה האי דאמרת לך שמן מזוקק לא למעוטי שמרים אמרי, אלא דלא ערבינן, ואתן לך שמרים לבד, ושמן מזוקק לבד, ובזה פליגי רבנן כיון שאמר לו שמן מזוקק לכן לא יוכל ליתן לתוכו שמרים, ופסק הרמב"ם כרבנן. אבל בסתם גם ת"ק מודה לר"י שיוכל ליתן לתוכו שמרים. וע"ע בדעת הרמב"ם בב"י רכח. ובלח"מ שם. וע"ע בביאור הגר"א שם סק"ו שביאר שנחלקו הב"י והרמ"א האם באופן שפירש לו בהדיא שמן מזוקק האם יכול לערב לו. וצ"ב במאי נחלקו.

ונראה ששורש המח' הוא מה הטעם שנותן לו שמרים, האם מתוך שיעור של מאה לוג יש בתוכו לוג ומחצה שמרים שהם חלק מן השמן, ולכך הוא מוריד לו לוג ומחצה שהרי חלק מן השמן זה שמרים, או שלעולם אין השמרים מכלל השמן, אלא שיש סברא שהקונה מאה לוג שמן מורידים לו שיעור לוג ומחצה שמרים, ונראה שנפק"מ בזה האם לענין שיעור תרו"מ, האם יכול להחשיב לוג ומחצה שמרים, ועי' בראב"ד שנחלקו בזה הראשנים. ונראה שבזה נחלקו ר"י ורבנן [במפרש] דר"י סבר שחלק מהשמן הוא שמרים, ולכך אף במפורש לו שמן מזוקק מ"מ זה חלק מן השמן, [דשמרים אינו דבר בפנ"ע], אבל רבנן סברי שאינו חלק מן השמן, אלא שזה דינו לקבל כך וכך שמרים, ולכך סברי שאם הוא אמר לו שמן מזוקק הרי שאין השמרים מהשיעור.

**ולימא ליה מדלא ערבת לי אחולי אחלה לי,** צ"ב כונת הגמ' הרי כיון שנתן לו פחות מה הראיה שהוא מחל לו, וצ"ל דכיון שסיכמו שיתן לו מאה לכן אם יתן לו פחות לוג ומחצה יוכל לתבוע שיתן עוד לוג ומחצה שמן, שהרי סיכמו שיתן לו מאה, ויכול לומר לו שאת הלוג וחצי הזה היה יכול ליתן מעיקרא שמרים יחד עם כל השמן ואחרי שלא נתן לו כן מחל לו על זכותו וחייב ליתן לו אתו לוג ומחצה שמן, ואין לו זכות ליתן לו שמרים בפנ"ע, כיון שלא קנה בשיעור של לוג אלא היה לו זכות ליתן לתוכו שמרים, ולמבואר בתוס' שנתן לו מעט מעט א"ש טפי דאמרינן דמזה שמעיקרא לא נתן לו יחד עם השמרים מסתמא מחל לו ע"ז, ועי' במאירי שכתב שהיה דרכן של בעלי בתים ליקח בשעת הבדים שמן לכל השנה וכו' ועומד בחביותיו של חנוני ומסרו לו מעט מעט ואמר שזה המוכר לו את השמן מנכה לו לוג ומחצה לכל מאה לוגים וע"ע בשטמ"ק בשם תוס' שאנץ.

**ר' יהודה לית ליה מחילה דתנן,** בריטב"א החדשים וכן משמע ברש"י נראה שהדמיון של הגמ' הוא דכמו שמצינו שם דאית ליה לר"י הדמים מודעים ולא אמרינן שהלוקח מחל על הכסף הנוסף שנתן, ה"נ הכא אמרינן שהמכור לא מחל על הזכות לשים שמרים בתוך השמן, אבל בשטמ"ק כתב בשם הראב"ד דהכא נמי שיך לומר הדמים מודעים כמו במכר את הצמד, ולכן לר"י כיון ששילם שמן בשיעור שיעור שמן שאינו מזוקק יוכל ליתן לו שמן יחד עם שמרים ולא אמרינן שמחל לו ע"ז, ולרבן כיון דמיירי שהיה יכול לילך לקרובו או לתגר להראות נמצא שהוא מחל ליתן לו שמן יחד עם שמרים.

**תוס' ד"ה לדברי חכמים,** וי"ל דמתני' מיירי אפילו כשהשמן עדיין בעין והתם ל"ש מחילה כיון שיכול לתקן כי יאמר לו קח השמרים וערב בשמן, והיינו תוס' לשיטתם [בד"ה לחודיה] דלמד"א דמותר לערב יכול לערב אפילו סתם שמרים ממקום אחר, אבל לדעת רש"י דלא יוכל לערב ממקום אחר רק מהחבית מה שיש למטה צ"ל כמש"כ הריטב"א בשם תוס' דליכא למיתלי במחילה אלא בשכר מדד ונתן לו ומשנתנו מיירי שלא מדד ולכן ל"ש מחילה, ומה שמקשה הגמ' מדר"י אחולי אחלי היינו באופן כזה שהוא כבר מדד וכ"כ בתוס' הרא"ש, וע"ע בריטב"א מש"כ באופ"א.

**תוס' ד"ה לדברי ר' יהודה,** וא"ת ולימא מותר וטעמו דמקבל משום דלית ליה מחילה, לכאורה כונת תוס' להקשות אמאי אמר ר"פ טעם חדש דזבין מזבין וכו' הא י"ל כדאמר אביי שמותר לערב ולית ליה מחילה, וצ"ב הא בגמ' לעיל קאמר דלאביי צ"ל דמיירי רק בבעל הבית שקנה השמן לעצמו דניחא ליה בצילא, אבל אם הוא חנוני וקנה את השמן למכור יש לו טענה שיכול לומר שמפסיד במכירתו, א"כ מה הקשו תוס' י"ל דרב פפא בא לומר דאף בחנוני נמי שמוכר לאחרים מיירי ומשום ה"ט דאמר ר"פ, ועי' במהרש"א מש"כ לבאר בכונת תוס' וע"ע במהר"ם שיף.