חבורה קמד ב אחשביה ומשקין שזבו
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / דש סחיטה פרק חבית וליבון

חבורה פרק חבית.

מצינו בברייתא דהיא התירה לסחוט פגעין פרישין ועוזרדין אבל לא רימונים ומבואר בגמ' דברייתא זו היא לכו"ע בין לרבי יהודה בין לחכמים. ורב נחמן תלה את האיסור בזה שבן מנשיא היה רגיל לסחוט רימונים. והגמ' הקשתה הרי הוא יחיד ואינו רובא דעלמא ותי' הגמ' אחשביה ומקור לזה הביאה הגמ' מרב חסדא דסבר דמקוה שנפלו אליו מי תרדין ושינו את מראהו פסול וסברא הגמ' דפסול מקוה הוא רק במשקה. ובהכרח דגם תרדין דאינם משקה מכל מקום אם סחטן למשקה אחשבינהו וחל בהם שם משקה. וממילא לגבי שבת גם אם יסחטם יהא חייב עליהם והיינו טעמיה דרב נחמן. ודחה רב פפא דמקוה נפסלת גם בדבר שאינו משקה אלא בשינו מראה. ואין מרב חסדא ראיה דיש למי תרדין שם משקה.

ובפי' הברייתא נראה מתו"ד רש"י והראשונים דבתחילה וודאי סברא הגמ' דמותר לסחוט פגעין פרישין ועוזרדין גם למימיהן. כיוון שאין דרך לסוחטם אין עליהם שם משקה. אבל רימונים דיש יחידים שסוחטים אותם אז זה נאסר. וזה הקשתה הגמ' מהיכי תיתי שמה שיחיד עושה יאסר. והגמ' רצתה לדמות לכלאיים ודחתה הגמ' ששם זה עיר אבל יחיד בטלה דעתו. וממילא הגמ' ביארה דזה משום אחשבינהו. וביאר רש"י דבכל הפירות אם יסחוט אותם למשקה יש בהם אחשיבנהו. ומה שהתירה הברייתא לסחוט פגעים וכו' זה כשזה נעשה למתקן דאין לזה שם סוחט וגם ברימונים אין לזה שם סוחט אלא דחיישנן שמא אם יבוא לסוחטן למתקן מתוך זה יבוא לסוחטן למשקה דהרי מצינו אחד בעולם שעושה כן. וזה חידוש שגוזרים גזירה אטו אחד בעולם ואפשר דהמכוון דהיה לו סיבה ויתכן דעוד אנשים יצטרכו לעשות כמוהו.. אבל בשאר פירות לא חוששים שמתוך שיבוא למתקן יבוא לסוחטן למימיהן דאין אחד בעולם שעושה כן. ומבואר דלמעשה אם סוחט למשקה נאסר. וביארנו בחבורה הקודמת דלדעת רש"י באופן שהכניסם כדי לעשות מהם משקה יתכן דיהא בהם גזירת משקין שזבו משום שכאן הרי דעתו להדיא שיהיו משקין. וממילא יהא בהם גזירת משקין שזבו אפילו בשאר פירות ומודים חכמים לר"י בשאר פירות שאם הכניסן למשקין אסורין ואם סתמא או לאכולין זה נחשב לאוכלין ואין חשש שיבוא לסוחטן.

במאמר המוסגר לגבי גזירת משקין שזבו צריך לעשות השלמה למה שדיברנו בחבורה הקודמת בדעת רש"י דהנה הבאנו דדעת רש"י דהחיוב בזיתים וענבים נובע מזה שיש דרך לסוחטן [.ובאמת יש לדון מה נקרא דרך האם מה שרוב העולם עושה כן לפעמים או האם מה שמיעוט מהעולם עושה באופן קבוע או אפילו אם מיעוט חשוב מהעולם עושה כן לפעמים זה נחשב דרך.] ולפי"ז מסתבר דבתפוזים אשכוליות ולימונים. הוי דאוריתא. דהרי בהם זה הדרך. ומכל מקום נראה דלדעת רש"י לא יהא בהם גזירת משקין. שזבו. ובטעם הדבר נראה דמצינו חילוק ברש"י דכשביאר רש"י להלן קמה. את הטעם מדוע זיתים וענבים הוי דאוריתא כתב רש"י שהטעם הוא משום שהוא כדרך אמנם בגזירת משקין שזבו אפילו באופן שחשב לאכילה שאסורה בזיתים וענבים. כתב רש"י שרוב הפירות הולכין למשקה. וחוששין שימלך בדעתן וכנראה דגזירת משקין שזבו אפילו היכן שחשבן לאכילה לא היתה רק משום שהוי דאוריתא אלא משום שחוששין שימלך בדעתו ויתכן דכל מה שחוששין שימלך בדעתו זה רק במשקין שרובן עומד למשקה אמנם במשקה שיש בהם דרך אבל לא רובן עומדין לזה יתכן דלא חוששים שימלך בדעתו.

עכ"פ מבואר בגמ'. בדעת רב נחמן דסחיטה למימיהן אסורה מדאוריתא בכל הפירות. סחיטה למתקן מותרת בשאר פירות ואסורה בתותין ורימונין. וביארנו דבמשקה הזב מהן מותר בשאר פירות לכו"ע היכן שהכניסן לאוכלין או סתמא ובזיתים וענבים נאסר אפילו בהכניסן לאוכלין. ובאמת נסתפקנו מה הדין היכן שלהדיא חשב שאינו רוצה למשקה. דמבואר בגמ' קמד. מכח ברייתא דזה עדיף על מחשבת אוכלין האם בכהא"ג אין גזירה. וזה דבר שנוגע למעשה דהרי המחשבה תלויה מסתמא בעושה את הפעולה ודעתו היתה לזורקן ודעת האוכל היתה להשתמש בהם האם זה מותר. ולכאורה היה צריך להיות מותר אלא שלא מצאתי התר זה בפוסקים וצ"ע כעת. ובתותים ורימונים נחלקו רבי יהודה וחכמים ופסקו בטושו"ע הלכה כרבי יהודה וכשמואל.

וכן פסקו הסמ"ק ורבינו ירוחם כרש"י, אמנם הרי"ף פסק שבכל גוונא מותר לסחוט שאר פירות אפילו למימיהן והתקשה הב"י בביאור דעת הרי"ף מדוע לא ייאמר אחשביה כמו שנאמר לפי פי' רש"י. וביאר הב"י דבאמת רב פפא פליג על בעל הגמרא והוא סובר דטעמיה דרב חסדא אינו משום אחשביה. אלא משום שינוי מראה של מקווה. ובאמת דאין כזה מושג של אחשביה להפוך את המשקה למשקה. והנה לפי"ז צ"ע בדעת רב נחמן וביאר דרב נחמן אסר משום בית מנשיא דכנראה אין זה יחידים אלא מיעוט וכמו ערביא דברגע שיש רבים שעושים כן אפילו שהוי מיעוט זה נאסר. ולפי"ז בשאר פירות מותר אפילו לסחוט למשקה דאין לזה שם משקה. ואין לזה שם סוחט. ורק בתותין ורימונים נאסר משום שיש שסוחטין כן וממילא לסחוט למשקה יש בזה איסור. ויש לדון בזה לדעת הבית יוסף האם הוי חיוב דאוריתא. דכיוון דיש שסוחטין כן אז אם מתכוון לסחיטה למשקה הוי דאוריתא כמו כלאי הכרם או דמדאוריתא לא חייבם רק על דבר שהוא דרך והביאור דבכהא"ג נאסר מדרבנן. והלשון בבית יוסף הוא אסור ומשמע מהלשון דהאיסור הוא דרבנן למרות שמסברא ובפרט לפי הב"י והדמיון לכלאיים היה מסתבר לומר דהוי דאורייתא ועדיין צ"ע בזה. וכתב הב"י דזה נכון גם לדעת רש"י והתוס' וכל מה שפי' רש"י ותוס' היה רק לפי ההו"א של הגמ' כרב חסדא אמנם ברגע שרב פפא פי' את דבריו ממילא מותר לסוחטן גם למימיהן וכמדובר.

והוסיף הבית יוסף דדין זה הוא לא רק בתותים ורימונים אלא בכל הפירות שרגילים היום חלק לסוחטן ומבואר בבית יוסף דהאיסור לסוחטן הוא בכל מקום אם יש מקום אחד בעולם שעושה כן זה כבר נחשב שיש שסוחטין אותו ונאסר אמנם בדרכי משה הארוך מבואר דהאיסור רק הוא במקום שנוהגין לסוחטן ומשמע שבשאר מקומות לא נאסר. וכן נפסק ברמ"א.. והנה הקשה מלימונים איך עשו כן במצרים ועשו לימונדה. וסחטו לתוך מים עם סוכר. וכתב שאולי לתוך משקה לא נאסר ורק לתוך כלי ריק ודבר זה הוא צ"ע גדול בסברא מאי שנא. ושמא זה לא נקרא שהוא יצר משקה וזהו כפי סברת התוס' דהחיוב הוא משום ההתחדשות. דנאמרו ב' סברות בטעם דבעינן משקה לתוך אוכל האם משום שבעינן דבר אחר מדבר. ודוודא משקה מאוכל וכן הפשטות ברש"י. או דהיסוד שהוא עשה כאן התחדשות. כמבואר בתוס' לעיל עג: ויתכן דכשהוא מוציא משקה מתוך אוכל חשיב חידוש רק היכן דהמקשה עומד בפני עצמו אמנם אם הוא נבלע במשקה אחר ומכח זה הוא מקבל שם משקה אין זה נחשב התחדשות. ויל"ע בסברא זו.

עוד כתב הב"י דמה שנהגו לסחוט לרפואה לא נקרא שרגילים לסוחטן. והנה נראה מדברי הבית יוסף דרגילות אין הכוונה רוב דהרי בוודאי לא היו סוחטין את כל הפירות. אלא דהיה כזה מנהג להשתמש בהם גם על ידי סחיטה ובזה כתב דרפואה אין זה נחשב מנהג. ולא נחשב משקה ולא נחשב סחיטה.

ועיין אג"ט שהקשה על הבית יוסף דהרי מפורש בתוס' לעיל יט: דלמסקנא נשאר טעמיה דאחשבינהו וצ"ע. וברבינו ירוחם ובסמ"ק להדיא דלא כדבריו.

הב"ח חולק על הבית יוסף והוא מבואר באופן אחר את הטעם שהרי"ף ודעימיה הכשירו לסחוט שאר פירות למימיהן. וביאר הב"ח דדעת רש"י דהגם דרב פפא חולק וסובר דאין אחשבינהו והוא חולק על רב נחמן מכל מקום אין הלכה כמוהו אלא כרב נחמן דנאסר משום אחשבינהו. ובאמת לדברי הב"ח צ"ע איך יפרש רב פפא את הברייתא. ומכל מקום הלכה כרב נחמן דיש אחשבינה גם בשאר פירות וכמדובר בפי' רש"י ובביאור דעת הרי"ף כתב באופן זה דהגם דבמקווה מבואר דיש אחשיבנהו גם במי תרדין. מכל מקום זה רק במקווה דהוי פסולא דאורייתא לגבי זה אומרים אחשבינהו. אבל לגבי סחיטה דלמעשה לא שייך אחשיבנהו משום שהלכה כרב שסחיטה היא רק בזיתים וענבים וכל האחשבינהו הוא רק כלפי האיסור דרבנן בזה אומרים דאין איסור אלא רק בדברים שיש מי שסוחטן אבל בדברים שאין מי שסוחט אותם ליכא אחשבינהו. וממילא רק בתותים ורימונים יש אחשיבנהו ולא בשאר פירות.

ויש לבאר את דבריו באופן זה. דלדעתו לדעת הרי"ף אחשבינהו רק מועיל מדרבנן ולא מדאוריתא. ומדאוריתא אין מושג של אחשבינהו לגבי משקה דלגבי שבת זה תלוי במנהג העולם ולא בחפצא של שם משקה משא"כ במקווה. שזה תלוי בשם משקה ורק מדרבנן יש מושג של אחשבינהו ובזה אמרינן דהאחשבינהו הזה הוא רק בדברים שהדרך לסוחטן. והגמ' רק הביאה דיש כזה מושג אחשבינהו ממקווה אבל אין המכוון שזה אותו דבר. וזה דלא כרש"י שביאר להדיא דהאחשבינהו מועיל לגבי שבת וחייב עליו מדאורייתא.

והדרישה ביאר באופן אחר. דרב פפא סבר דלא כרב נחמן ורב נחמן באמת מתפרש מכח אחשביה אמנם רב פפא סבר דהברייתא אסרה מטעם אחר אפשר מטעם גזירה ומשום שיש כאלה שסוחטין לכן עשו גזירה לא לסחוט ולא מטעם דאחשביה ורב פפא פליג על רב נחמן וסובר כהברייתא.

ולמעשה בביאור הגר"א ביאר דבר חדש בדברי הגמרא. דבאמת פליגי סתמא דגמ' ורב פפא ולדעת רב פפא אזדא לה התי' של הגמ' דאיירי בסוחט כדי למתקן ואיירי דסוחט להוציא מהן משקין וכפשוטו. ובוודאי הלכה רב נחמן אלא דצ"ע מדוע רב נחמן צריך לומר דהלכה כהאי וכו' הרי מפורש כן בברייתא דמשום בית מנשיא נאסר רימונים ורצה הגר"א לומר דיש כאן ב' תנאים. דהתנא הראשון סבר דרימונים נחשבים דבר שדרכו לסחוט בכל מקום. אמנם התנא דאמר הלכה וכו' הוא סבר דאינם נחשבים דבר שרגילים לסחוט בכ"מ ואפי הכי כיוון שבמקום אחד רגילים נאסרו שאר מקומות. ונפק"מ דאם הלכה כהאי תנא אז באמת אם יהיה פרי שרגילים במקום אחד לסוחטו יהיה אסור גם בשאר מקומות. והתנא הראשון סבר לא כן אלא דלא נאסר אלא דווקא במקומו. וביאר הגר"א דכן הוא ההלכה ויוצא דמחלוקת הבית יוסף והרמ"א לדעת הגר"א היא גופא המחלוקת תנאים כאן במשנה. ורק דיש לעיין עדיין לדעתו של הגר"א במה נחלקו. האם נחלקו במציאות האם הדרך לסחוט רימונים בכל מקום או לא. או דיש לומר דחלקו מה ההגדרה של דרך דת"ק סובר כיוון שכל אדם יתכן דירצה לשתות מיץ רימונים אז כבר נקרא דרך. אמנם התנא השני סבר דצריך רגילות בפועל דכך רגילים לעשות. [ או דפליגי האם צריך שבמקום ההוא רוב הפירות יהיו עשויים לרימונים זה נקרא דרך ותנא קמא סבר דזה שפעמים רגילים לעשות כן זה כבר נקרא דרך. ובב"י מה שהביא מיין תפוחים שזה נקרא דרך וזה היה פשוט ובפשוטו אין המכוון דשם רוב התפוחים היו הולכים ליין אלא דיש שהיו רגילים לעשות מתפוחים גם יין ומשמע דפישט לו שזה הוא הנקרא דרך.

למעשה הגר"א מביא את הרשב"א בסוגייתנו שהוא פי' באופן אחר מכל הפירושים שראינו עד עכשיו וכן פי' הרמב"ן והריטב"א. שהרשב"א טוען דסברת אחשביה ויתכן דהיא דאוריתא אינה מועלת רק בדברים שיש כאלה שרגילים לסוחטן אבל בדבר שאף אחד אינו סוחטו אין כזה סברא של אחשביה ובטלה דעתו אצל כל אדם. וכפשוטו זהו סברא דאורייתא. ואין זה כהב"י ודלא כהב"ח והדרישה והגר"א.

השו"ע פסק דשאר כל הפירות מותר לסוחטן והט"ז ביאר דהיינו דווקא כדי למתקן אבל המ"ב פליג עליה וביאר דהיינו כפשוטו אפי' סחט לשם משקה. וביאר כהרמב"ן הרשב"א והריטב"א והמג"א. ולמעשה כתב להקל כדבריהם אלא אם כן זה מקום שנהגו להחמיר כדברי רש"י.

אבל למעשה הפי' הזה זה הפי' שהביאו המ"ב ועיין בביאור הלכה סעיף א' ד"ה מותר דביאר למה הכריע כהפסק הזה. ואפשר שהטעם שפי' הזה הוא כהראשונים. וגם המג"א הביא את הטעם הזה מדיליה. והוסיף המג"א דאגסין נהגו במדינת אשכנז לסוחטן ויתכן דאם היה כאן הרבה היו גם סוחטין וממילא ה נאסר והביא מהר"ש בכלאים לגבי כלאיים מה נחשב דרכו לקיימים שאם הדרך להוליך אותם ממקום למקום זה נאסר וגם כן כאן זה נאסר. עוד חידש המג"א דאם רגילין לסוחטן כדי לתבל בהם את הפת לא נחשב משקה ורק אם רגילין לסוחטן כדי לשתותן חשיב משקה.

ויל"ע בגזירת משקין שזבו נחלקו הגרשז"א והגריש"א האם פירות הדר יש בהם איסור סחיטה דאוריתא דהגרי"ש טען שכן ומסתמא כוונתו דהאיסור הוא משום דרך וגם בהם הדרך לעומת זאת הגזשז"א טען שלא ואולי המכוון כהרשב"א והריטב"א דבעינן רוב ואין זה רוב מובהק. ונפק"מ לאכול אשכולית עם כפית. והגרשז"א התיר משום דהוי תרי דרבנן עצם הסחיטה היא דרבנן. וזה גם נעשה כלאחר יד. ואין לזה שם סוחט. עוד צידד הגרשז"א דכיוון דהמיץ נשאר מעורב בפרי אין זה נחשב סחיטה וכן הסכים לסברא השנייה הגריש"א.. ופירות הדר שחתוכים בצלחת וזב מהם מיץ שמותר לאוכלם דהם טפלים לאוכל ואין להם שם משקה. אמנם מיץ שנשאר לאחר האכילה אסור דאז יש לו שם משקה. וצריך לעיין בדברי האחרונים בזה באורחות שבת ובספרו של הרב דרזי.

יל"ע בפירות היום שהדרך לרסקן לגמרי כגון בננות או מנגו האם זה נחשב סחיטה או דנכון שהם מתפרקים אבל נשארים מעורבים אחד בשני האם חייב בזה על סחיטה. והנה בתפוחים כתוב שהיו סוחטים אותן ליין וכן בתותים יש לעיין האם המכוון שהיו מרסקין את הכל או מרסקין אותן ומשתמשין במשקין הזבין מהם ובסברא כפשוטו היה מקום לומר דלא חשיב סחיטה. ונפק"מ דהרבה פירות היום יהיה מותר להשתמש במשקין הזבים מהם כגון אבטיח וכדומה משום שאין הדרך לסוחטן אלא לרסקן. ואם זה לא נחשב סחיטה יהיה מותר וצ"ע בזה.

ויש את פי' התורי"ד דנראה מדבריו דביאר דיש אחשביה בכל המשקין אלא דפטור משום שינו כשסחט משקין שאין הדרך לסוחטן וזה חידוש דבפשטות שינוי הוא שיש דרך ועושה את הדבר שלא כדרך אבל אם השינוי הוא משום שלא רגילים כלל לעשות את הפעולה בדבר הזה ולא שיש אופן אחר לעשות את הפעולה לא חשיב שינוי ובתורי"ד כתוב דחשיב שינוי ואפשר דהוא למד דיסוד דין מלאכת מחשבת הוא מלאכה חשובה ואין זה מלאכה חשובה לעשות דבר שלא רגילים לעשותו.

אמר רב יהודה אמר שמואל סוחט אדם אשכול ענבים לתוך הקדירה אבל לא לתוך הקערה. נחלקו הראשונים בביאור ברייתא זו. והנה במאירי ובתורי"ד ביארו דיסוד החילוק הוא משום שבקדירה יש אוכל והוי כמפרק אוכל מאוכל ומותר דאין לזה שם סחיטה אלא משקה מאוכל וביארנו דיסוד הפירוק הוא הפרדת דבר אחד מדבר אחר כגון חיטה מהמוץ שלה או משקה מאוכל וכן נראה שהבין בשו"ע הרב שכן גדר הדברים. וכשסוחט לתוך אוכל הגם שבאויר זה משקה כיוון שאין לו קיום של משקה והרי הוא נבלע באוכל זה חשיב שהוא סוחט אוכל מאוכל וזה מותר. ובקערה אין אוכל. אמנם ברש"י כתוב דברים אחרים. דרש"י כתב לתוך הקדירה דמוכחא מילתא דלאו למשקה בעי לה אלא לאוכל ואין זה דרך פריקתו והוי כמפריד אוכל מאוכל. והנה במה שכתב רש"י דמוכחא מילתא מבואר דהחילוק בין קדירה לקערה אינם דכאן יש אוכל וכאן אין אוכל דבעצם כל סוחט לתוך אוכל זה נחשב כאוכל. ומדאורייתא מותר אלא דמדרבנן אמרינן. דלא כל סוחט לתוך אוכל מוכח דדעתו לערבן ויתכן דדעתו לשתות את המשקה. ורק בקדירה דאין דרכו לשתות מתוכה אז מוכח דזה לאוכל אמנם בקערה זה נאסר מדרבנן ויתכן באמת דבאופן שדעתו באמת לשתות מתוך הקערה באמת אסור רק החידוש שאפילו במקום שדעתו לערב עדיין נאסר מדרבנן וכלשון רש"י אסור משום דלא מוכחא מילתא. ובדברי רש"י מצינו דבר חידוש דכתב דאין דרך פריקה בכך ומשמע שפטור משום שינוי ויש לעיין דהרי כאן לא שינה בצורת הפריקה אלא דזה נעשה לתוך אוכל ומדוע יחשב כלאחר יד. ואפשר שכוונת רש"י שאין דרך פריקה בכך דפריקה מהותה היא משקה מאוכל ולא לפרק דבר שהוא אוכל מאוכל ואין זה צורת המלאכה אמנם בדברי רע"א חזינן דהוא ציין לתוס 'עג ששם כתוב דהגדר דבעינן התחדשות בפרקיה ובעינן דבר חדש כמו בפורק החיטה מהמוץ שלה אף כאן בעינן דבר חדש. והבין רע"א דזה כוונת רש"י דאין דרך פריקה בכך היינו דלא הוי דבר חדש וממילא זה נאסר.

ויש מחלוקת בפוסקים בדין מי שסוחט משקה מתוך אוכל ודעתו לערבו לאוכל.