ג - בדין חזרה משמירה בתוך הזמן, וביסוד חיוב השבה דשומרים, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שומרים / שיעורים

אור ליום ה' ר"ח כסליו תשע"ג

**א**

א] ב"מ דפ"א., בחי' הריטב"א בסוגיין כתב, ז"ל, ומסתברא דפיקדון בעלמא שיש בו זמן והגיע זמנו, ש"ח הוי עליו עד שיאמר לבעלים טול את שלך שאיני רוצה לשמרו, וכדאמרינן גבי אומן שאומר גמרתיו.[[1]](#footnote-2)

ובמחנ"א שומרים סימן י"ט עמד בזה במה שהוכיח הריטב"א מאומן שאמר גמרתיו, דלכאו' ל"ד, דהא דהתם הוי ש"ח, הוא משום דלא קבעו זמן לשמור, ומשו"ה אע"ג דכלו ימי השכירות, עדיין הוא חייב כדין ש"ח, דלא מצי למימר דלא קיבל לשמור כלל לאחר הזמן, דא"כ הול"ל איני שומרם עוד, אבל זה שכבר פירש מעיקרא שאינו שומרן אלא עד זמן פלוני, ולא קיבל עליו כלל לשמור לאחר הזמן, אינו חייב בשמירה לאחר הזמן.

ועיי"ש שכתב עוד, דאף אי נימא דשומר שכר שקיבל פיקדון לזמן ועבר הזמן הוי שומר חינם, וכמש"כ בשו"ע סימן שמ"ג ס"ב, היינו רק בשומר שכר, דהזמן לא הי' אלא שבעבור הזמן אינו עוד ש"ש אבל ש"ח מיהא הוי, אך ש"ח שקיבל לשמור עד זמן פלוני, ודאי דאחר הזמן ל"ה אף ש"ח, שהרי לא קיבל עליו להיות ש"ח אלא עד אותו הזמן, ובסו"ד דן לדחוק דהריטב"א קאי בפיקדון שהי' עליו שומר שכר מתחילה.

והנה מכבר שמעתי לפרש בזה, דהריטב"א לטעמי' אזיל, דס"ל דשומר לזמן אינו יכול לחזור בו בתוך הזמן, ואשר ע"כ ליכא הכרח ממה שקבע השומר זמן, שאינו מתרצה לשמרו גם אחר הזמן, די"ל דהא דקבע זמן, הוא משום שאין דעתו להתחייב בשמירתו ושלא יהא בידו לחזור בו, אלא עד זמן זה, אך לעולם ה"ה מתרצה לשמרו גם אחר הזמן.

אך נראה במכוון קו' המחנ"א, דאף אמנם דליכא ראי' שאין דעתו לשמרו גם אחר הזמן, אך מ"מ כיון שפירש להדיא דהוא מקבל עליו שמירה לזמן פלוני, נמצא דליכא קבלת שמירה על אחר הזמן, ומהיכ"ת נימא דאיכא אומדנא דהוא מתרצה לשמרו גם לאחר הזמן, וקיבל ע"ז שמירה, - וביותר, דגם אם י"ל דאיכא אומדנא דדעתו לקבל עליו שמירה גם לאחר הזמן, אכתי תיקשי דמה הוכיח הריטב"א כן מאומן שאמר גמרתיו, הרי שאני התם שלא פירש זמן לשמירתו.[[2]](#footnote-3)

ב] ונראה לדון בזה, דהנה נחלקו הראשונים בדין שומר לזמן קצוב אם יכול לחזור בו בתוך הזמן, דהרשב"א בקידושין די"ג. הביא ד' הרב אב"ד דהמפקיד לזמן ידוע ל"מ להחזיר את הפיקדון בתוך הזמן, וכתב ע"ז, ז"ל, ועוד אני מסתפק בדינו שאפילו הפקיד לזמן למה לא תוכל להחזיר תוך זמן מי עדיף שומר חנם מפועל שחוזר בחצי היום, עכ"ל.

ובד' הרמב"ן בקידושין שם ולעיל דמ"ט. נראה שהסכים לדינא לדעת הראב"ד, וכ"ה דעת הריטב"א בסוגיין ובקידושין ד"ח. והמ"מ בפ"ז משאלה הי"ב, אך בד' הר"ן והנימו"י לקמן דצ"ט. נ' דס"ל כדעת הרשב"א, וכמש"נ להלן סק"?, ובסה"ת שער נ' ח"א נראה שנסתפק בדין זה.

ג] ובטעמא דהרב אב"ד ודעימי' דס"ל דשומר אינו יכול לחזור בו בתוך הזמן ול"ד לפועל,[[3]](#footnote-4) כתב בקצוה"ח סימן ע"ד סק"א, ז"ל, דהראב"ד והה"מ ס"ל דשמירה אינו ענין לפועל, והוא דוקא פועל יכול לחזור משום דלי בני ישראל עבדים, אבל שמירה דהוא חיוב ושעבוד שיתחייב לשלם אם יגנב או יאבד תוך הזמן, א"כ גם כשמחזירו למפקיד ונגנב או נאבד בבית הבעלים נמי חייב השומר לשלם, עכ"ל, וכ"כ הקצוה"ח גם בסימן רצ"ג סק"ב, וכעי"ז כתב בגל' חת"ס שם.

ונ' מד' הקצוה"ח והחת"ס שפירשו, דהרשב"א שפקפק בדינו של הרב אב"ד, הוא משום דס"ל דחיוב שומר מיוסד על חיוב פועל, דמכח הא דהוא חייב בשמירתו, ה"ה חייב באחריותו, וכפשטות הגמ' בב"ק ד"ד: דד' שומרים הוי נזקי גופו שבא הנזק מחמת שלא שמר, וע"כ כיון דהוא יכול לחזור בו מחיוב השמירה, דפועל יכול לחזור בו אפי' בחצי היום, ממילא אינו חייב באחריותו, ומ' לפ"ז, דגם לדעת הרב אב"ד ודעימי' ה"ה יכול לחזור בו מחיוב השמירה, ואך דל"מ זה לפטרו מהאחריות.

ד] אמנם בעיקר הדברים צ"ע, דאם אכן עיקר חיובא דשומר הוא כדין פועל, וע"כ הוא יכול לחזור בו, א"כ מ"ט כתב הרשב"א דיכול "להחזיר" בתוך הזמן, ומ' דרק אם מחזיר בתוך הזמן ה"ה נפטר, אך אם אינו מחזירו לבעלים אינו נפטר, אף שחזר בו משמירתו, ולכאו' הדין פשוט כן, דלא אישתמיט דביד השומר לחזור בו משמירתו שלא בפני הבעלים וליפטר, [[4]](#footnote-5) ואף שומר שלא לזמן קצוב דלכו"ע יכול לחזור בו, מ"מ ודאי דל"מ לחזור בו שלא בפני הבעלים, ועי' בד' הראשונים לעיל דל"ו. דש"ש שמסר לש"ח אינו נפטר מחיובי ש"ש, משום שכבר נתחייב מתחילה, והרי דאף שדעתו למסור לשומר אחר וליפטר, אינו נפטר מחיובי השמירה שכבר נתחייב בהן.

ובאמת הוא מוכח כן מדינא דד' שומרים צריכין דעת בעלים, וכל שהשיבו לרשות הבעלים שלא מדעתם אינם נפטרים מחיובן, ועי' במלחמות שלהי ב"ק במה שפירש בזה, והרי דל"מ השומר לחזור בו משמירתו שלא מדעת הבעלים.

ואמנם צ"ב בטעם הדבר, דכיון דחיובא דשומר הוי חיוב דפועל, הי' בדין דכל שחזר בו תו אינו חייב בשמירתו, ומ"ט אינו נפטר אלא כשהוא משיבו לבעלים.

והנה אמנם י"ל דדמי להדין המבו' בפירש"י בסוגיין דאף בכלו ימי שאלתה אינו נפטר אלא כשהבעלים יודעים מכך, ואך דהא גופא צ"ב, דאף אם יכלל כ"ז בהחיוב שנתחייב מתחילה, מ"מ מ"ט ל"מ לחזור בו, דומיא דפועל דחוזר בו בחצי היום.

ה] ובאמת דעיקר הך מילתא דשומר אינו נפטר עד שמשיבו לבעלים, מבו' כן להדיא בד' הרשב"א בקידושין שם בהמש"ד, ז"ל, והרמב"ן נר"ו כתב דפקדון אי שדיא להו מחייבא בהו עד דמהדרא לי' מיד ליד דלהכי קבלתי', אבל אי אמרה לי' תא שקול דידך ולא בעי למשקלי' אי אמרה לי' הרש"ל ושדיתינהו קמי' מפטרא וכו', גם בדינו של רבינו ז"ל אני מסתפק במה שאמר דבפקדון אי שדיא להו מיחייבא בהו עד דמהדרא לי' מיד ליד, דכיון דשדיא לי' קמי' תוך ד' אמות אמאי לא, דבשלמא בחוב לא מיפטר עד דיהיב לי' מיד ליד וכו', וטעמא דמלוה ברשותי' דלוה היא וזוזי דידי' נינהו וחייב באחריותן עד דיהיב מיד ליד וכו', אבל פקדון דכל היכא דאיתי' ברשותי' דמרי' הוא ובאחריותי', מאן קא מחייב לי' לנפקד ומוקי לי' באחריותי' עד דמהדר לי' מיד ליד, והא אוקמי' ויהבי' ברשותי' דהיינו תוך ד' אמותיו, ולולי שאמרה רבינו ז"ל הי' הדבר פשוט בעיני כן ועיקר, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן והרשב"א, דשומר אינו נפטר מחיובו עד שמשיב את הפיקדון לבעלים, ואך שנחלקו בזה, דדעת הרמב"ן דצריך להשיבו מיד ליד, ודעת הרשב"א דסגי במה שנתנו בתוך ד' אמותיו דהוי זה רשותו, אך בהא מילתא מודה הרשב"א דכ"ז שאינו משיב את הפיקדון לבעלים לא מיפטר, וצ"ע דאף אי נימא דמתחילה קיבל עליו שמירה עד שישיבנו ליד הבעלים, מ"מ כיון דפועל יכול לחזור בו אפי' בחצי היום, מ"ט אין השומר יכול לחזור בו מחיוב זה וליפטר בלא להשיבו ליד הבעלים.

ו] ועד"ז קשיא גם בהא דתנן בב"ק דקי"ח. דהמפקיד אצל חבירו בישוב לא יחזיר לו במדבר, ובשטמ"ק שם בשם הרמ"ה כתב, ז"ל, כלומר שאם רצה וכו' והשומר להחזיר לו במדבר אין כופין את בעל הממון לקבל, ואם החזירו לו בעל כרחו לא יצאו ידי השבה ואם נאנסו נאנסו וכו' ולשומר, דכיון וכו' או קביל מיני' פקדון בדוכתא דמצי לנטורי, מחייב לאהדורי לי' בדוכתא דמצי מארי ממונא לנטורי ממוני', עכ"ל,[[5]](#footnote-6) ומפורש בדבריו דאף אם החזיר לו בע"כ, לא נפטר מחיובי השמירה, וכ"כ המאירי שם, וכ"ה מבו' בד' התוס' בגיטין דע"ה., וכ"נ בשו"ע סימן רצ"ג ס"א ב'.

וצ"ע, דלדעת הרשב"א דשומר לזמן יכול לחזור בו בתוך הזמן, א"כ אף אי נימא דנתחייב השומר בחיובי שמירה עד שיחזיר לידי הבעלים בישוב, מ"ט ל"מ לחזור בו מחיוב זה וליפטר.

**ב**

ז] ונראה הביאור בזה, דהנה בד' סה"ת שער נ' ח"א מבו' להדיא, דביסוד הדין שוה דין השבה דפיקדון לדין השבה דהלואה, עיי"ש בכל דבריו, ובתחילה נקט דאינו נפטר בין בהלואה ובין בפיקדון, אלא אם נתנו לידו של מלוה או מפקיד מדעתו, ובסו"ד מסיק, דכל שאין המלוה והמפקיד מתרצה לקבלו, אינו חייב בהשבה, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' ראבי"ה סימן תתקכ"ז דבין בהלואה ובין בפיקדון אינו נפטר, אלא בשהיו המעות והחפץ מזומנים בידו להשיבם לבעלים, והבעלים לא רצו ליטלם, עיי"ש,[[6]](#footnote-7) והובאו דבריו במרדכי גיטין סימן תכ"ח, וברמ"א סימן רצ"ג ס"א, עיי"ש, וכ"נ גם בד' הרמב"ן לעיל דמ"ט. ובתשובתו שבסה"ת שם, דביסוד הדין שוה דין השבה דפיקדון לדין השבה דהלואה, וצריך להשיב מיד ליד, ורק כשאין הבעלים מתרצה לקבלם ה"ה פטור, ובזה חילק לעיל שם ביניהם, דבפיקדון ה"ה פטור מלהשיב לו, ובהלואה דהמעות הוו של הלוה, צריך ליתנם צריך נתינה לתוך ידו וכו', (ובתשובתו שבסה"ת שם נראה דסגי במה שזורקו לפניו, אף שאי"ז בתוך רשותו, ואולי כונתו בתוך ד' אמות דהוו כרשותו).

ולמדנו מזה דכ"ה דבהלואה שקיבל המעות לרשותו, ה"ה חייב בחיובי הלואה, ואינו נפטר כ"ז שאינו משיב את המעות לבעלים, ה"נ הוא בפיקדון, דכיון שקיבל את הפיקדון לרשותו, ה"ה חייב בחיובי שמירה ואחריות, ואינו נפטר עד שמשיב את הפיקדון לבעלים, והיינו דאף דאין לו זכותים בפיקדון כלל, מ"מ קבלתו לשמור הויא קבלה מן הבעלים, המחייבתו בחיובי שמירה ואחריות על הפיקדון, ואינו נפטר מחיובו עד שישיב את הפיקדון לבעלים.

ז] ונראה דגם למשמעות ד' הריטב"א והר"ן לעיל דמ"ט ודעימייהו. דפליגי ביסוד הדברים ע"ד הרמב"ן וראבי"ה ודעימייהו, וס"ל דשומר אינו חייב כלל להשיבו ליד הבעלים, דדוקא בהלואה דהוו המעות של הבעלים אינו נפטר עד שמשיבם ליד המלוה, ג"כ מודו ביסוד הדברים דאין השומר נפטר מחיובו עד שמשיב את הפיקדון לבעלים, ואך דס"ל דל"ב להשיבו ליד הבעלים, אלא גם כשהוא מודיע לבעלים שהוא מסלק את רשות שמירתו ממנו ואומר להם טול את שלך, הוי זה השבה מעליא,[[7]](#footnote-8) דדוקא בהלואה דהמעות שלו, לא חשיב כהשבה לבעלים אלא כשמשיבם ליד הבעלים.

ועיקר הך מילתא דהא דנפטר השומר כשאומר טול את שלך, הוא משום דהו"ל כהשבה, מצאנו הדברים מבוארים כן בד' הנתיה"מ בהקדמה לסימן ע"ו, ז"ל, דבגזל ופקדון בהשבה לבד באומר הרש"ל סגי אע"ג שאין הנגזל יכול ליטלו. וראי' לזה מב"ק דמ"ה. גבי שור החזירו וכו' ומוקי לה התם באתפסי' לבי דינא, וע"ש בתוס' דאפילו כשהוא ביד בי"ד מצי א"ל הרש"ל, ע"ש, ואף דשם הבי"ד דין ודאי לא יתנו השור לבעלים וכו', אלמא דאפי' אם אין יכול הנגזל או המפקיד ליטלו יכול לומר הרש"ל וכו', עכ"ל, - ומבו' בדבריו, דהא דנפטר השומר כשאמר טול את שלך, הוא משום דחשיב כהשבה לבעלים, וגם בגזלן חשיב כהשבה כשאומר לו הרש"ל אף שאינו משיב לידו את הגזילה.[[8]](#footnote-9)

ח] ויש להוסיף בזה, דהנה כתב הרמ"ה בפ' המוכר פירות אות ס"ב, ז"ל, וכיון דרמיא עלי' נטירותי' אע"ג דמודע לי' נמי לא מיפטר מיני', עד דמהדר לי' למרי' כשאר פקדונות וכו', תדע דהא לא שנא שומר שכר ולא שנא שומר חינם, היכא דנגנבה באונס ואח"כ הוכר הגנב לא אמרינן כיון דנגנבה באונס איפטר מינה לגמרי, אלא עושה דין עם הגנב ואינו נפטר בשבועה, דכי מיפטר באונסא דלא הדר, אבל באונסא דאיפשר דהדר מיחייב לאישתדולי בי' לאהדורי' וכו',[[9]](#footnote-10) ואע"ג דאודועי למוכר דלאמטויי להתם קא בעי לאו כמאן דשדרי' איהו להתם דמי, דהא לאו להנאה דמוכר אמטיי' אלא להנאה דנפשי' אמטיי' להתם וכו', עכ"ל.

ונראה מד' הרמ"ה, דשומר חנם ושומר שכר אינם חייבים להשיב את הפיקדון ליד הבעלים, ומ"מ כל שנגנב הפיקדון מוטל עליהן להוציאו מן הגנב ולהשיבו לבעלים, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דהא דשומר שאמר טול את שלך פטור, הוא משום דחשיב זה כהשבה מעליא לבעלים, ובזה חידש הרמ"ה, דכ"ז הוא משום דהבעלים נתנוהו לו להוליכו לביתו להנאתם, וע"כ חשיב דזהו המקום הראוי להעמדת החפץ לבעלים, דהוי כמו שהביאו הבעלים עצמם את החפץ לביתו, דכל שהוא אומר להם טול את שלך, ה"ה משיב את הפיקדון באותו המקום שקיבלו, אך כל שנגנבה מבית השומר, לא חשיב כהשבה, עד שמשיבו לבעלים.[[10]](#footnote-11)

**ג**

ט] ולפ"ז נראה, דע"כ כל שהפיקדון בידו ואינו משיבו לבעלים, ל"מ לחזור בו מחיובי השמירה והאחריות, דחיובי השמירה והאחריות אינם כחיובי פועל, אלא דינא הוא דכ"ז שהחפץ ברשותו ה"ה חייב בשמירתו ובאחריותו, וגם אם בעינן לקבלתו, מ"מ כל שקיבל עליו חיובים אלו ל"מ לחזור בו, דאינם כלל מענין חיוב פועל.

וכל מה שנחלקו הראשונים אם שומר יכול לחזור בו, הוא כשהוא מחזיר את הפיקדון לבעלים, ואך שבאנו לדון דכיון שקבעו זמן ל"מ לחזור בו ולהשיב את הפיקדון בתוך הזמן, ובזה הוא שכתב הרשב"א דלא עדיף מפועל שיכול לחזור בו בחצי היום. - והיינו שהרי מן הדין כל שהוא משיב את הפיקדון לבעלים יפטר מחיובו, ומה שקבע זמן וקיבל עליו להחזיק את הפיקדון ברשותו בכל זמן זה, הוי זה כחיוב פועל, ויכול הוא לחזור בו, אך כל שאינו מחזיר את הפיקדון לבעלים, ודאי דאינו נפטר מחיובו, שהרי אף בלא קביעות הזמן אינו נפטר מחיובי השמירה והאחריות אלא כשהוא משיב את הפיקדון לבעלים, וע"כ אף שהוא יכול לחזור בו מהחיוב שנתחייב בקביעות הזמן, מ"מ אינו נפטר אלא כשהוא משיב את הפיקדון לבעלים.

י] ובעיקר הך מילתא, דקביעות הזמן אינה מחייבת את השומר אלא משום חיוב פועל, וע"כ יכול לחזור בו, יש להוסיף למש"נ בדברינו בדין משיכה בשומרים סקט"ז לפרש, דבזה הוא שדנו הר"ן והנימו"י לקמן דצ"ט. דל"מ משיכה בש"ח וש"ש, והיינו דהגם דכ"ז שהפיקדון ברשותם ה"ה חייבין באחריותו, מ"מ כיון דאין להן קנין בפיקדון, בידם להשיב הפיקדון לבעלים בתוך הזמן וליפטר משמירתו, ונת' שם עוד, דע"כ לפ"מ דמסיק הר"ן דמהני המשיכה מדין תחילת מלאכה, ל"מ זה לענין שלא יהא בידם לחזור בהן, דכיון דכל מה שנתחייב בשמירתו הוא מדין תחילת מלאכה דאין בזה אלא קנין פועלים, הוי ככל פועל דיכול לחזור בו, וכן צידד מהרח"ש סימן פ"ב, וזה כמש"נ בדעת הרשב"א.

יא] ובדעת ש"ר דפליגי ע"ז, וס"ל דאין יכול השומר לחזור בו בתוך הזמן, בפשוטו צ"ל כמש"נ בדברינו שם סקט"ו בד' הריטב"א בקידושין, דבאמת מדינא ל"מ משיכה לזה, כיון דאין להם קנין בגוף הדבר הנפקד, ותקנ"ח הוא דתועיל המשיכה לכך, עיי"ש.

יב] ונראה להוסיף עוד בגדר הדברים, דהנה הריטב"א בסוגיין כתב, ז"ל, דאילו תוך זמנו לא כל הימנו לחזור בו ולפטור עצמו מן השמירה שקבל עליו, חוץ משואל שאם רצה להחזיר השאלה קודם זמן שאלתו הרשות בידו, כי הזמן הקבוע לא היה אלא לתועלתו שלא יוכל לתובעו המשאיל, דומיא דקביעות זמן של חוב, עכ"ל, וכ"ה מבו' בד' הר"ן והנימו"י לקמן דצ"ט. דפשיטא דשואל יכול להחזיר השאלה לבעלים בתוך הזמן, ולכאו' הוא מטעמא דהריטב"א, והיינו דהא דבחוב מצי הלוה לפרוע את ההלואה בתוך הזמן, הוא משום דקביעות הזמן הויא לטובת הלוה, וע"כ בשומרים הדין חלוק, דבשומר חנם ושומר שכר דקביעות הזמן הויא לטובת המפקיד, ל"מ השומר להחזיר בתוך הזמן, ובשואל דקביעותה הויא לטובת השואל, יכול השואל להחזיר בתוך הזמן,[[11]](#footnote-12) ועי' בסמ"ע סימן רצ"ג סק"ד שכתב כן דהא דשומר אינו יכול להחזיר בתוך הזמן ול"ד להלואה, הוא משום דבהלואה קביעות הזמן היא לטובת הלוה.

והנה הרי הך דינא דבהלואה שקבעו לה זמן לטובת המלוה אין יכול הלוה לפרוע בתוך הזמן, הוא גם לדעת הרשב"א דשומר לזמן יכול לחזור בו, והיינו משום דבהלואה שקבעו לה זמן, ל"ב בזה לשעבוד פועל, אלא היינו דכיון דזכה במעות אין בידו לפרוע לבעלים אלא בזמן שנקבע לכך.

ולפ"ז נראה, דגדר הא דאין השומר יכול לחזור בו בתוך הזמן, הוא דומיא דהלואה, והיינו דכיון דאין השומר נפטר מחיובי השמירה והאחריות אלא ע"י שמשיב את הפיקדון לבעלים, הרי דכל שקבעו זמן להשבה זו, ל"מ להשיב בתוך הזמן, ועדיין הוי הפיקדון ברשותו, וע"כ הוא חייב בשמירתו ובאחריותו.

יג] ובדעת הרשב"א דס"ל דיכול השומר להחזיר הפיקדון בתוך הזמן ול"ד להלואה, נראה דהוא משום דדוקא בהלואה שזכה הלוה במעות, אין בידו ליתנם לבעלים אלא בזמן שנקבע לכך, אך בשומר שאינו זוכה בחפץ כלל, אלא הוי ברשותו לשמירתו, הרי דכל שהוא משיבו לבעלים בטלה עיקר הלקיחה דילי', ול"ש בזה קביעות זמן דל"מ להשיב בתוך הזמן.

ונראה דע"ז הוא שכתב הריטב"א בקידושין שהבאנו לעיל סקי"א דהוי זה מתקנ"ח, דבאמת מדינא כיון שאין השומר זוכה בפיקדון, הרי דכל שהוא משיבו לבעלים בטלה הלקיחה, ול"ש בזה קביעות זמן, ואך מדרבנן ה"ה קונה את הפיקדון במשיכתו לענין זה דדמי להלואה, דאין בידו להשיבו לבעלים בתוך הזמן.

יד] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בד' התוס' בגיטין דע"ה. מבו', דאם הי' הדין דנתינה בע"כ לא שמה נתינה גם בדבר שאינו מפסיד בקבלתו, לא הי' נפטר השומר כשמשיב את הפיקדון לבעלים בע"כ, וכ"ה בחי' הריטב"א שם, ועי' גם בסה"ת שער נ' ח"א שדן בזה, והעירני הר"י אפשטיין, דמ"ש בזה דינא דנתינה בע"כ לא שמה נתינה, הרי הפיקדון הוי של הבעלים, וכל שהחזיר השומר את הפיקדון לבעלים בדין דיפטר משמירתו.

והנה אמנם כמדומה דד' התוס' והריטב"א מיוסדים על מש"נ לעיל סק"ז מד' הראשונים, דשוה דין פיקדון לדין הלואה דאינו נפטר אלא כשמשיבו ליד הבעלים, ומשום דגם בפיקדון חשיב דהפיקדון הוא ברשות השומר לשמירה, וכ"ז שהוא ברשותו ה"ה חייב בשמירתו ובאחריותו, ואינו נפטר אלא ע"י שמשיבו לבעלים.

אך אכתי ד' התוס' והריטב"א מחודשים, דבפשוטו הי' מקום לומר, דבשומר שאינו זוכה בחפץ, ל"ב שיקבלו הבעלים את החפץ כדי שתתבטל לקיחת השומר, אלא כל שהשומר מבטל בפועל את הלקיחה ומשיב לבעלים, כבר אי"ז ברשות השומר, ואם הי' הדבר כן ל"ה שייך לדון בזה משום נתינה בע"כ, שהרי ל"ב כלל לתורת "נתינה", אלא כיון דכבר אין הפיקדון תחת יד השומר, ה"ה נפטר משמירתו, ונתחדש בד' התוס' והריטב"א דאין הדבר כן, אלא אין לקיחת השומר בטלה, אלא ע"י שמקבלים הבעלים את הפיקדון, דומיא דהלואה דלא נתבטל חיוב ההלואה, אלא ע"י שקיבלו הבעלים את פירעון החוב, וע"כ אם נתינה בע"כ לא שמה נתינה ל"ה השומר נפטר.

ולפ"ז הרי ודאי מסתברא מילתא, דכ"ה דבהלואה ל"מ הלוה לפרוע את החוב בתוך הזמן, בגונא שהיתה קביעות הזמן לטובת המלוה, ה"ה בפיקדון ל"מ השומר להשיבו בתוך הזמן.

טו] ובאמת דאיך שיהי' הביאור בד' התוס' בגיטין, הרי כיון שכתבו התוס' שם דכל הא דבהלואה ופיקדון מהני נתינה בע"כ, הוא משום דאין המלוה מפסיד בקבלת הפירעון, הרי דכל דהי' הפיקדון לזמן והויא קביעות הזמן לטובת המפקיד, חשיב דהמפקיד נפסד בקבלת הפיקדון, ול"מ השומר להשיב בתוך הזמן, וכאשר כן כתב הב"ח בסימן ע"ד דלפ"ד התוס' בהלואה שקבעו זמן לטובת המלוה, ל"מ הלוה לפרעו בע"כ, עיי"ש.

**ד**

טז] והנה לעיל בסוגיין אמר רפרם בר פפא א"ר חסדא לא שנו אלא שהחזירה בתוך ימי שאלתה אבל לאחר ימי שאלתה פטור, מתיב רב נחמן בר פפא, וכולן שאמרו טול את שלך והבא מעות שומר חנם, הא גמרתיו שומר שכר, ופירש"י, ז"ל, וכולן שאמרו וכו', טעמא דגלי דעתי' שאינו חפץ להיות עוד שומר עלי', הא גמרתיו שומר שכר, ולא אמרינן כיון שידעו הבעלים שכלו ימי האומנות ולא שלחו והביאום פטור השומר, וגבי השואל נמי אע"פ שידעו הבעלים שכלו ימי השאלה שואל הוא, עכ"ל.

ולא נתפרש בד' הראשונים טעם הנידון בזה אם אחר שכלו ימי שאלתה ואחר שכלו ימי האומנות עדיין הוא חייב בחיובי שאלה ובחיובי שומר שכר, אף שכבר אין כל הנאה שלו, וכבר אין לו הנאה מן האומנות.

יז] ולפמש"נ נראה דהטעם בזה הוא, די"ל דכ"ה דשומר חנם אינו נפטר מחיובי השמירה והאחריות אלא ע"י שמשיב לו את הפיקדון, או שאומר לו טול את שלך דחשיב כהשבה, וכ"ז שאינו משיב את הפיקדון, הוי הפיקדון ברשותו לשמירה, וה"ה חייב בשמירתו ואחריותו, ה"נ י"ל בשואל ושומר שכר, דהגם דעיקר לקיחת השאלה ולקיחת שמירת השכר היתה רק לימי השאלה ולימי האומנות, מ"מ אחר דהוי החפץ ברשותו, אינו שב לרשות הבעלים עד שישיבנו לו, וע"כ אף שכלו ימי השאלה וימי שמירת השכר, אכתי הוא חייב בחיובי שאלה וחיובי שומר שכר עד שישיב את החפץ לבעלים, וע"כ אם אמר טול את שלך, דהו"ל כהשבה לבעלים, ה"ה פטור.

יח] ובטעמא דרב חסדא דפליג וס"ל דאחר שכלו ימי השאלה ואחר שכלו ימי האומנות כבר אינו שואל ושומר שכר, י"ל דהוא משום דס"ל דכ"ה האומדנא דאינו מתרצה להיות שואל ולהיות שומר שכר אחר הזמן, וע"כ חשיב כאומר לבעלים טול את שלך והוי זה כהשבה, ולפ"ז מתבאר היטב מש"כ רש"י דאינו נפטר אלא בשידעו הבעלים שכלו ימי שאלתה.

ויש ללמוד כן מד' תלמידי הרשב"א שהביא הב"י בסימן שמ"ג, דבפשוטו מבו' מדבריהם כמש"כ בדעתם במחנ"א שאלה סימן ז', דכל הא דאחר שכלו ימי שאלתה אינו חייב באונסין, הוא רק במקום שאין מוטל על השואל להחזיר את השאלה ליד הבעלים, אך כל שמוטל על השואל להחזיר את השאלה ליד הבעלים, ה"ה חייב בחיובי שאלה עד שמשיב להם, ונראה מזה, דכל הא דקי"ל דאחר שכלו ימי שאלתה אינו חייב בחיובי שאלה, הוא משום דחשיב זה כהשבה, וע"כ כל שמוטל עליו להחזיר את השאלה ליד הבעלים, לא חשיב כהשבה עד שמביא את השאלה לידם, וכ"ז שלא הביא ה"ה חייב בחיובי שאלה.

יט] אמנם הנה כ"ז ניחא לדעת הסוברים דל"ב בשומרים השבה מיד ליד, דלפ"ז י"ל דכל שכלו ימי השאלה וימי האומנות, הו"ל כהשבה, אך לדעת הרמב"ן דבעינן השבה מיד ליד, וכן לדעת ראבי"ה דאינו נפטר אלא כשהוא מזומן להשיב למפקיד והמפקיד אינו מתרצה ליטול, הרי דאי נימא דאין השואל והשומר שכר נפטרים מחיובי השמירה והאחריות אלא בשהשיבו לבעלים, הי' בדין דאף דכלו ימי השאלה וימי האומנות, מ"מ כ"ז שלא השיבו לבעלים מיד ליד, עדיין יהיו מחוייבים בחיובי שאלה ושומר שכר.

ובע"כ מד' הרמב"ן והראבי"ה, דטעמא דרב חסדא הוא משום דכל שכלו ימי שאלתה בטלה מעצמה לקיחת השאלה, שהרי עכשיו כבר אין כל הנאה שלו, וה"נ כל שכלו ימי האומנות בטלה מעצמה לקיחת שמירת שכר, שהרי עכשיו כבר אין לו שכר, וע"כ אף שלא השיב לבעלים מיד ליד, אינו חייב בחיובי שאלה וחיובי שמירת שכר, ול"ד לשומר חנם, דכ"ז שאינו משיב לבעלים, אכתי לקיחת השמירה קיימת.[[12]](#footnote-13)

וכ"ה משמעות ד' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, והיינו דאמרינן דכ"ה דגבי שוכר עומד בדינו הראשון לאחר שעבר זמן הנאתו וגמר הכל, ה"נ לגבי שואל הי' לנו לומר שיעמוד בדינו הראשון לאחר שעבר זמן השאלה, עכ"ל, ומבו' מדבריו דעיקר הנידון בסוגיין הוא אם אחר שעבר זמן השאלה וזמן הנאתו, ה"ה עומד בדינו הראשון, וזה מתפרש כדרך זו.

כ] והנה עכ"פ יש ללמוד מזה, דאף היכא שלא היתה הלקיחה מתחילה אלא לזמן מסוים, מ"מ הלקיחה קיימת אף אחר שעבר הזמן, עד שישיב לבעלים, ורק בשואל ושומר שכר נחלקו בזה, משום דכבר אין כל הנאה שלו ואין לו שכר, וכנ"ל.

ולפ"ז נראה, דזהו טעם הדין דאומן שאמר גמרתיו הוי שומר חנם, דאי"ז משום דאמדינן לדעתי' שהוא מתרצה להיות שומר חנם, די"ל דודאי דעיקר לקיחת השמירה היתה לימי האומנות, והא דה"ה שומר חנם, הוא משום דכ"ז שאינו משיב את החפץ לבעלים, או אומר טול את שלך, דהו"ל כהשבה, ה"ה חייב בשמירתו, והא דל"ה שומר שכר, הוא משום דלגבי שמירת השכר חשיב כהשבה, או משום דבטלה לקיחת השכר מעצמה.

כא] ולפ"ז נראה, דזהו שכתב הריטב"א דפקדון שיש בו זמן והגיע זמנו הוי ש"ח עליו עד שיאמר לבעלים טול את שלך, דאף דלא קיבל שמירה אלא לזמן מסוים, מ"מ לקיחת השמירה קיימת אף אחר שעבר הזמן, עד שישיב את הפיקדון לבעלים, והאמנם דאם יפרש להדיא מתחילה שאינו מתרצה לשמור אחר הזמן, הו"ל כמי שאמר אחר הזמן טול את שלך, דפטור, אך כל שלא פירש להדיא שאינו מתרצה לשמור אחר הזמן, לא חשיב כמשיב את הפיקדון לבעלים, אלא כשאומר להם אחר הזמן טול את שלך, וזהו שלמד הריטב"א לדין זה מאומן שאמר גמרתיו, דגם באומן אין לקיחת השמירה מתחילה אלא לימי האומנות, ואפ"ה הוי שומר חנם כ"ז שאינו משיב את החפץ לבעלים.

**ה**

כב] והנה בחי' הר"ן לקמן דצ"ט. כתב, ז"ל, אבל בשואל מסתברא דנהי דמשמשך אין משאיל יכול לחזור בו, שואל מיהא יכול לחזור בו, דעיקר שאלה לצרכו של שואל וכדאמרינן לעיל דכל הנאה שלו הלכך אם בא לחזור בו הרשות בידו, אבל הרא"ה ז"ל כתב שאף בשואל השוו מידותיהן ואינו יכול לחזור בו, דאע"ג דודאי אם רצה להחזיר לרשות בעלים מחזיר, דליכא למימר שיהא מחוייב לשמור בע"כ, מיהו אם חזר בו ונאנס בשעה שמחזירה חייב, ולא אמרינן דלהוי כהחזירה לאחר ימי שאילתה כיון שחזר בו, עכ"ל.

ובמחנ"א שאלה סימן ז' כתב ע"ז, ז"ל, ומפשט דבריו נראה דסברא קמייתא ס"ל דכל שחזר השואל והודיעו למשאיל אף שעדין לא החזירה בפועל פטור מאונסין, ולע"ד נראה כסברת הרא"ה מפשטא דמתני' דקתני וכו' או שאמר לו הריני משלחה לך ביד בני ביד עבדי ואמר לי' שואל שלח חייב וכן בשעה שמחזירה, ופירש רש"י ז"ל או שא"ל השואל הריני משלחה ואמר לי' המשאיל שלח ושלחה ומתה פטור יע"ש, וכ"כ הטור בסי' ש"מ ז"ל או שיאמר לו השואל הריני מחזירה על ידם ואמר לו המשאיל הן יע"ש, אלמא דאע"ג דאמר לו הריני משלחה לך, עדין חייב באונסין עד שיגיע לרשות הבעלים כל שלא אמרו הבעלים שלח וכו', עכ"ל.

ובדברי משפט וחזו"א ? אך אי"ז מתישב אי נימא דגם ביקוע ל"מ אלא מדרבנן.

ונראה לדון בזה, שהרי אף שחזר בו, מ"מ לא עדיף משואל שלא לזמן קצוב, דג"כ חייב בחיובי שאלה אף אם החליט לא להשתמש יותר, ורק אם הודיע לבעלים שדעתו שלא להשתמש בו יותר, תו אינו רשאי להשתמש, וכבר אינו שואל, ומתניתין לא איירי בכה"ג, אלא איירי בשאמר לו הריני משלחה, ועדיין בידו לשוב ולהשתמש בו, וע"כ הוי שואל, - אך זה ניחא רק לדרכו של החזו"א שהוא מוחל על זכויות השאלה?

ועפי"ז י"ל בישוב קו' המחנ"א על הר"ן והנימו"י, דהרי חזינן דאף שאמר לו השואל שרוצה להחזירה, לא חשיב זה כטול את שלך, שהרי להצד דאחר ימי שאלתה חייב, ה"ה חייב בכה"ג, ול"ד לטול את שלך דפטור, והיינו משום שלא נתכוין השואל להשיב לו עד שישיב לו בפועל, - ולפ"ז י"ל דכל מש"כ הראשונים דיכול לחזור בו, היינו רק ע"י השבה לבעלים, ונתחדש דמצי להשיב לבעלים את השאלה בתוך הזמן, אף בלא להשיב לבעלים בפועל, אך כל שאינו משיב לבעלים, ודאי דלקיחת השאלה קיימת, שהרי בפועל הוי זה כל הנאה שלו, שהרי הוא ברשותו לשאלה.

עוי"ל דכ"ה דבחוב בעינן להשיב ליד הבעלים, ה"נ בשואל בתוך זמן שאלתה, דמי להלואה דאי"ז השבה כ"ז שעדיין יש לו זכותי שאלה, וע"כ כתבו הר"ן והנימו"י שאינו נפטר עד שמשיב ליד הבעלים, ודו"ק.

אך ממה שדימה הר"ן לשואל אחר ימי שאלתה, מבו' לפ"ז כדרך קמא, דהא דשואל אחר ימי שאלתה פטור הוא משום דחשיב כהשיב לבעלים.

ל' המחנ"א, וא"ת מ"ש מלאחר ימי שאלתה דפטור מאונסין ואפילו בביתו של שואל מתה כמ"ש רש"י ז"ל בפרק האומנין דף פ' ז"ל אבל לאחר ימי שאלתה פטור ואפי' בביתו של שואל מתה משכלו הימי' אינו שואל עלי' יע"ש, וה"ט התם דלא צריך לאודועי דהא ידע שלכך וכך ימים השאילה לו וא"כ בתוך ימי שאלתה נהי דצרי' לאודועי מכל מקו' כל שהודיעו אמאי לא מיפטר מאונסין, אפשר לומר דהיינו טעמא דבתוך ימי שאלתה חייב באונסין אף שהודיעו משום דאין הבעלים יכולי' ליקח אותה בע"כ דעדין ביד שואל לחזור בו ולהשתמש עד סוף הזמן. ולפי זה נראה דהיכא דשאל סתם והודיע לבעלים שאינו צריך לה עוד נפטר בכך דהרי כבר כלתה שאלתו

] ועיי"ש בחזו"א שעמד בדעת הרא"ה, דמ"ש דאם החזיר השאלה ליד הבעלים ה"ה פטור, ואם לא החזיר אינו פטור, עיי"ש.

ונראה דהישוב לזה הוא, דכ"ז שאינו משיבו ליד הבעלים, עדיין הלקיחה דשאלה קיימת, ודמי להלואה, וע"כ אף לדעת הריטב"א והר"ן אינו נפטר עד שמשיבנו ליד הבעלים דומיא דהלואה

אך לכאו' מכוון החזו"א שם להקשות, דמ"ט לא יועיל בתורת מחילה על זכויות השאלה, - ובאמת יל"פ דזהו עיקר נידון הר"ן, דודאי ל"מ חזרה, כיון שהוא קנה, ומהיכ"ת נימא שלא תיקנו שיזכה אלא לענין שלא יהא ביד המשאיל לחזור בו, ומ"ש מכל קנין דרבנן, אלא הנידון, אם יכול למחול על זכויותיו וליפטר מחובותיו, וכ"ה מבו' להדיא בד' החזו"א שם, ובד' המחנ"א מבו' בע"א, דכלל לא נתכוין הר"ן שיכול לחזור מזכויותיו, אלא אף דנשתיירו לו זכויות השאלה, מ"מ כיון שאינו חפץ בכך, ה"ה נפטר מחיובי השאלה, דכבר אי"ז עומד אצלו להנאתו, - וזהו שכתב המחנ"א דדעת החולקים הוא, דכיון שבידו להשתמש בו, חשיב דעדיין כל הנאה שלו, ול"מ לחזור בו מזה.

ונ' לישב, דכל שמשיבו לבעלים, חשיב דמשיב לבעלים את מה שנטל מהם, וע"כ אין לו חיוב כלל ודומיא דהלואה, ומשא"כ כשמוחל על זכויותיו, הרי אף אם מהני המחילה ומכח זה זוכה בזה הבעלים, לא חשיב זה כהשבה לבעלים, וע"כ עדיין חיובו קיים, שהוא נטל מהבעלים את השאלה לזמן זה, ולא השיבו ליד הבעלים, - אך באמת אי"ז מסתבר במחילה, דלכאו' כיון שהוא מוחל לבעלים על זכויותיו, חשיב כהשבה לבעלים.

וע"כ צ"ל, דכלפי השבה לבעלים, ל"מ קנין המשיכה, והרי בשאלה לזמן שאינו קצוב, אם השיב לרשות הבעלים נפטר, ואם לא השיב לרשות הבעלים אינו נפטר, ואין הטעם משום דזכו בזה הבעלים, שהרי גם בשאלה שלא מדעת הוא כן, ואכתי צ"ע בזה.

וי"ל דהרשב"א לטעמי' אזיל, שהרי בלוה דינא הוא דאינו יכול להחזיר בדהוי קביעות הזמן לטובת המלוה, והרשב"א ס"ל דחלוק בזה שומר מלוה, והוא לטעמי' דס"ל לגבי השבה דבשומר דאי"ז קנוי לו ל"ב השבה ליד הבעלים, ול"ד ללוה דבעי השבה ליד הבעלים, ואשר ע"כ ס"ל דבלוה שצריך להקנותו לבעלים, ל"מ להשיב קודם הזמן, אך בשומר דאין לו בו קנין, בידו להשיבו לבעלים גם קודם הזמן, וכל הצד דל"מ להשיבו, הוא משום דחל עליו חיוב להחזיק הפיקדון אצלו, וע"ז הוא שכתב דפועל יכול לחזור בו אפי' בחצי היום, ודו"ק.

ל' סה"ת שער נ', שהרי פירש הראב"ד שפקדון שקבלה לזמן ידוע הי' ובתוך זמנה לא הוה לה לזורקם לפניו, ובזה יתחייב ודאי באונסין, שהרי קבל שמירתו עד זמן שקבעו ביניהם, וכדין עושה כשאינו רוצה לקבל. ואף אם נאמר "שיכול לכופו לקבלם קודם זמן"

אך בדבריו יל"פ דקאי כלפי מה שנקט שם דכל שאין הבעלים רוצה לקבל, אין השומר מחויב בהשבה, וע"ז כתב דכל שקבע זמן כדין הוא עושה שאינו רוצה לקבלם ואינו נפטר בלא השבה, אך אה"נ אם משיב לו מיפטר. - אך צ"ע דא"כ היאך למד מזה בתחילת דבריו דנתינה בע"כ לא שמה נתינה.

ל' הרמב"ן שומר הרוצה להוציא פיקדון מתחת ידו, ומבו' דלא מפטר אלא כשהוא רוצה להוציאו מתחת ידו, ודו"ק, - וגם בגונא דנשאר שומר חנם, י"ל דהיינו דרוצה להוציא הפקדון דשמירת שכר מתחת ידו.

] י"ל לפמש"נ בדעת הריטב"א, דשואל שאמר לבעלים טול את שלך, ולא רצו הבעלים, ג"כ פטור לגמרי, והריטב"א שכתב דלא סגי דל"ה שומר חנם, הוא כשלא אמר לבעלים טול את שלך ולא רצו ליטלו.

החילוק בין גזלן לשואל שעמד ע"ז הקצוה"ח, הנה אמנם בד' רש"י בדף מא. מבו' כן דבגזלן איכא דין השבה, אך בד' הרמ"ה מבו' דעיקר החילוק הוא דבשומר ע"ד זה שאלו, וע"כ חשיב כהשבה במה שאומר לו טול את שלך, - ומה"ט דעת הריטב"א דשואל חייב להחזירו ליד הבעלים, דכיון דכל הלקיחה היא לטובתו, ה"ה חייב להחזירו לבית הבעלים, ואינו נפטר משמירה כ"ז שאינו מחזירו.

מהא דאיני יודע אם החזרתי לך חשיב כאיני יודע אם פרעתיך, מבו' ודאי דשומר חייב בהשבה לבעלים, ודמי לגזילה והלואה, - ואך די"ל דחיוב ההשבה הוא רק כשהחפץ קיים וכמש"כ החזו"א.

העירוני, דאף דשומר שכר אינו יכול לחזור בו בתוך הזמן, מ"מ אם מוחל על שכרו, י"ל דחשיב שנתבטלה לקיחת השכר, ודמי להא דאחר ימי שאלתה אינו חייב בחיובי שאלה.

אך יל"ד בזה, שהרי חזינן בד' הר"ן והנימו"י דאם השוו מידותיהם ל"מ השואל לחזור בו, ולכאו' היינו דאף אם ימחל או יפקיר את זכותי השאלה לא יפטר, וצ"ע מ"ש מכלו ימי שאלתה, ובע"כ דסגי כלו ימי שאלתה, שלא קיבל מן הבעלים קבלה דשאלה אלא לזמן זה, אך אם מחל על זכויות השאלה בתוך ימי השאלה, כיון שקיבל מן הבעלים את השאלה לזמן זה, אכתי הקבלה קיימת, וא"כ ה"נ במחילת השכר דכוותה.

ול"ד להיכא דהשיב לבעלים את השאלה, דהתם כיון שהחזיר לבעלים את מה שקיבל, נפטר, ומשא"כ כשמחל על זכותי השאלה, דאי"ז השבה לבעלים, וצ"ע בפרט זה.

לד' הרמב"ן בדמ"ט., לכאו' ל"ב לדינא דנתינה בע"כ, אלא כל שאין הבעלים מתרצים לקבל, א"צ להשיב להם כלל, וא"כ אי"ז שייך לדינא דנתינה בע"כ, ובאמת הרמב"ן לא הזכיר שם לדינא דנתינה בע"כ, רק בהלואה, דגם אחר שאין הבעלים מתרצים ליתן, אכתי לא נפטר רק כשזרקו לרשותו, ובזה בעינן לדינא דנתינה בע"כ.

ובד' סה"ת שער נ' נראה דבהלואה ג"כ נפטר כשאין הבעלים רוצים ליטול, ויכול להניחו בביתו, וזה כדעת ראבי"ה.

1. בקצוה"ח סימן שמ"ג סק"א ובנתיה"מ סימן קפ"ו סק"ב גרסי בד' הריטב"א דשומר שכר הוא עליו וכו', ועיי"ש בנתיה"מ שתמה ע"ז דמ"ש מאומן שאמר גמרתיו דאינו אלא שומר חנם, עיי"ש מש"כ לפרש בזה. - אך במחנ"א שומרים סימן י"ט גריס בד' הריטב"א דשומר חנם הוא עליו, וכן נראה ממה שלמדה הריטב"א מאומן שאומר גמרתיו, והתם הרי ל"ה אלא שומר חנם, וכן נ' גם מסתימת ד' הריטב"א, שכתב "דפיקדון" בעלמא וכו', ולא כתב דאיירי בשומר שכר. [↑](#footnote-ref-2)
2. והעירוני די"ל בזה, אי נימא דבאומן עיקר המחייב בשמירה הויא דומיא דשוכר, מכח הא דהחפץ אצלו להנאתו, ולפ"ז הרי נמצא דאחר כלות ימי האומנות ליכא לעיקר המחייב, ואפ"ה חזינן דהוי שומר חנם, והיינו משום דהאומדנא היא דכ"ז שיהא החפץ בידו יהא עליו שומר חנם, ושפיר למד מינה הריטב"א לשומר לזמן, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. במחנ"א שומרים סימן י"ח צידד, דכל מש"כ הרב אב"ד דשומר אינו יכול לחזור בו בתוך הזמן, הוא רק בשומר חנם, משום דל"ד לעבד, שהרי כל שהניח החפץ במקום המשתמר תו לא רמי עלי' מידי להטפל בפקדון, אבל ש"ש דצריך לישב ולשמרו ביום ובלילה, ה"ז דומה לפועל ויכול לחזור בו, אך בסו"ד הביא דבד' הריטב"א בסוגיין מפורש דגם שומר שכר אינו יכול לחזור בו בתוך הזמן. - ויש שפירשו דטעמא דהרב אב"ד הוא משום דשומר חשיב כקבלן, וקבלן אינו חוזר בו באמצע הזמן, ועמש"נ לדון בזה במק"א אם כה"ג חשיב כפועל או כקבלן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך העירוני די"ל בזה, דכל שחוזר בו בלא להודיע לבעלים, חשיב זה עצמו כפשיעה בשמירתו, ול"מ מה שחוזר בו לפטרו מפשיעה שפשע בזמן שמירתו, אך לכאו' הוי זה כבאין כאחת, וצ"ע.

   שו"ר בשו"ת שואל ומשיב מהדו"ת ח"א סימן ע"ד, שנקט דבאמת מן הדין הי' דכל שחוזר בו משמירתו יהא פטור אף שלא הודיע לבעלים, ואך דכה"ג ה"ה חייב מדין ערב, עיי"ש בדבריו, וצ"ע אם ל"ד לזרוק מנה לים, דדעת הרשב"א גופי' בקידושין ד"ח: דלי"ב לדין ערב. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש שכתב עוד, ז"ל, ומסתברא דה"ה נמי היכא דאהדר לי' בההוא דוכתא גופי' דקביל מיני' צריך לאהדורי לי' בשעתא דמנטר לי' כי ההיא שעתא דקביל מיני', דאי קביל עלי' בשעת שלום לא מצי לאהדורי לי' בשעת מלחמה, עכ"ל, וצ"ע דאטו אם יהא מלחמה זמן רב יהא חייב לשמרו כל זמן זה, הרי גם אם הי' אצל הבעלים הי' כן, ולא נפסד ע"י קבלת השומר, וא"כ ל"ד להפקיד בישוב דלא יחזיר לו במדבר. - ושמא י"ל דד' הרמ"ה קיימי בשהפקיד אצלו לזמן, וס"ל דיכול לחזור בו, ומ"מ כיון דהוי זה השבה גרועה אין יכול להשיב בכה"ג, - והא דמדמי לי' לדינא דלא יחזיר במדבר, נ' דהיינו, דכ"ה דלא יחזיר במדבר משום שמוטל עליו להחזיר בישוב, ה"נ הכא שמוטל עליו להחזירו לאחר הזמן ויתכן דיהא זה זמן שלום, ל"מ להשיבו בזמן מלחמה, - ואם כנים הדברים יש ללמוד מדבריו דס"ל כד' הרשב"א דשומר יכול לחזור בו בתוך הזמן, ואך דאינו נפטר אלא כשמחזיר את הפיקדון לבעלים, - אך עיקר הדברים רחוקים מאד בסתימת ד' הרמ"ה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומזה למד ראבי"ה שם, דגם בהלואה אם היו מעותיו מזומנים לפרוע, ולא רצו הבעלים ליטלם, והניחם הלוה בביתו, ה"ה פטור, דומיא דבפיקדון כה"ג ה"ה פטור, והובא בשו"ע סימן ק"כ ס"ב, ועיי"ש בסמ"ע וש"ך וביאור הגר"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. וזהו שדקדק הריטב"א בסוגיין ולעיל שם לפרש דנפטר השומר כשאומר טול את שלך, והרי דלא סגי במה שאומר שאינו רוצה לשמרו, ורק כשאומר טול את שלך דהו"ל כהשבה לבעלים ה"ה נפטר, - ואמנם דבאופן הרגיל כשאומר שאינו רוצה לשמרו, ה"ז מתפרש כטול את שלך, אך אם אומר שאינו רוצה לשמרו והוא מעכבו ואינו משיבו לבעלים, אינו נפטר, אף אי נימא דלאו כללא הוא דכל המעכב ממון חבירו בידו ה"ה חייב בשמירתו גם כשמפרש שאינו רוצה לשמרו, דאין השומר נפטר משמירתו, אלא כשהוא משיב את החפץ ליד הבעלים. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך במה שחידש הנתיה"מ דגם כשאין הנגזל והנפקד יכול ליטלו, חשיב זה כהשבה, עי' בשו"ת בית אפרים חו"מ סימן ל"ה שנקט לא כן, וכתב דלא חשיב כהשבה אלא כשמחזיר לו הדבר בעינו, ובההיא דשור שנגמר דינו, איירי כשאין השור עתה ביד הבי"ד ומחזירו השומר לבית בעליו, אך כל שאינו מחזירו לידו אלא הוא ביד אחרים ומראה מקום הוא לו שהפקדון או הגזל הוא תח"י פלוני ותיטול מתחת ידו, אין שומעין לו, ועיי"ש בדבריו מש"כ עוד בזה, שו"ר בחי' הרשב"א ב"ק דמ"ה. דלכאו' מפורש כן בדבריו דאינו נפטר אלא כשמשיבו לבית בעליו, עיי"ש.

   ובאמת צ"ע בד' הנתיה"מ, דהיאך מצינו למימר דחשיב כהשבה גם כשאין ביד הבעלים ליטלו, ומי עדיף מהפקיד לו בישוב דלא יחזיר לו במדבר, - ושמא י"ל, דכל מש"כ הנתיה"מ דמתקיים דין השבה בכה"ג, הוא רק כשאין ביד השומר להשיב לו ממש, אך כל שבידו להשיב לו השבה מעליא, אינו נפטר בהשבה זו, וע"כ כל שבידו להביאו לישוב ולהשיבו לו, אינו נפטר בהשבה במדבר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. אמנם הנימו"י בב"ק די"א. כתב, ז"ל, ות"ק מוקי קרא באונס וכיון שיביא עדים שנטרפה באונס פטור ולא מחייב שומר כלל אפי' להביא עדודה אלא שיודיע לו היכן הוא ואומר לו הרש"ל, ול"ד לנגנבה באונס ואח"כ הוכר הגנב דקי"ל דבין ש"ח בין ש"ש עושה דין עם הגנב ולא מיפטר בשבועה, דשאני התם דלא יכלו הבעלים לאשתעויי דינא עם הגנב, דאמר לי' לאו בע"ד דידי את, אבל הכא דנבילה קמי' מצי אמר לי' הרש"ל, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דכל שביד הבעלים ליטול את הפיקדון בעצמם, אין מוטל על השומר להשיבו להם, ולכאו' הוא שלא כדעת הרמב"ן ודעימי' דשומר נתחייב להשיב מיד ליד, וכל הא דהכא מוטל על השומר לעשות דין עם הגנב, הוא רק משום דל"מ הבעלים לאשתעויי דינא בהדי הגנב, ועי' בבית אפרים חו"מ סימן ל"ה במש"כ בדעתו, דל"ד במקום דל"מ הבעלים לאשתעויי דינא כלל, אל אאף במקום שאין בידם להוציא אלא בטורח רב, מוטל הטירחא על השומר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
10. ולפ"ד הרמ"ה נראה, דשואל אינו נפטר מחיובי שמירה, עד שמשיבו ליד הבעלים, דכיון דהוליך את החפץ לביתו להנאתו, ה"ה חייב להשיבו ליד הבעלים, - ויתכן לפרש כן בד' הריטב"א בסוגיין שכתב, ז"ל, אבל ש"ח פשיטא דהוי, דהא לא סגיא בלאו הכי כיון שחייב להחזירה לרשות הבעלים מדעתם, עכ"ל, ובפשוטו מב' בדבריו דשואל חייב להשיב "לרשות" הבעלים, ול"ד לשומר חנם דכל שאמר לבעלים טול את שלך נתקיים דינו, וזה מתפרש היטב לפ"ד הרמ"ה, - ועי' עוד בד' הריטב"א לעיל דמ"ט: ז"ל, ואף בשאלה נראה דכיון דכל הנאה שלו אין לו להפטר עד שיחזירנו לרשותו, עכ"ל, ויש להסתפק אם כונתו כמש"כ בסוגיין דשואל שכלו ימי שאלתו חייב להשיב לרשות הבעלים, וע"כ הוא חייב בחיובי שומר חנם עד שמשיב לרשות הבעלים, ונתחדש לפ"ז בדבריו, דכ"ז הוא בשואל, אך שוכר דאין כל הנאה שלו, והוי הלקיחה גם לצורך הבעלים, אינו חייב להשיבו לרשות הבעלים, או דקאי על שואל בתוך הזמן.

    ואם כנים הדברים נמצא, דכל מש"כ הריטב"א דצריך השואל להחזירה לרשות הבעלים, הוא רק כשלקח את החפץ מרשות הבעלים, אך כל שכבר הי' החפץ ברשותו ואח"כ נעשה עליו שואל, לא יהא מחויב להשיבו לרשות הבעלים, וע"ד שמצינו בשואל שלא מדעת למ"ד דהוי שואל, דסגי להשיב למקום שנטל ממנו, וז"ב. [↑](#footnote-ref-11)
11. ומ' מדבריו, דבשוכר דקביעות הזמן הויא גם לטובת המשכיר, אין יכול השוכר להחזיר בתוך הזמן, אף אם יפרע לו את דמי השכירות, ואף דכל שפורע לו את דמי השכירות אין לו הפסד כלל במה שמחזיר לו בתוך הזמן, דכל מה שהיתה קביעות הזמן לטובת המשכיר, הוא שיתחייב לו השוכר בדמים, וזה חידוש, - ואפשר דדין זה תלוי בפלוגתת הב"ח והש"ך בסימן ע"ד בחוב שנקבע הזמן לטובת המלוה משום סכנת חילוף המטבעות ועברה הסכנה, דדעת הב"ח דאין הלוה יכול לפרוע בתוך הזמן, ודעת הש"ך דהוא יכול לפרוע, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. ואמנם כמדומה, דאי נימא דעיקר חיובא דשומרים הוא חיוב השבה, וחילוקי הדינים שבין השומרים הוא בדרגת חיוב ההשבה, הי' בדין, דלפמש"כ הרמב"ן דשומר צריך להשיב מיד ליד, לא יפטר השואל מחיובי שאלה כשכלו ימי שאלתה, עד שישיב מיד ליד, - ודברינו מתישבים לפמש"נ לעיל, דלאו היינו דכל עיקר חיוב השומרים הוי חיוב השבה, אלא ה"ה מחויבים בשמירה ואחריות, ואך דחיובם הוא כ"ז שהחפץ ברשותם, ואין נפטרים מחיובם אלא ע"י שמשיבים את החפץ לבעלים, ולפ"ז שפיר י"ל דבכלו ימי שאלתה שבטלה לקיחת השאלה, ה"ה נפטר מחיובי השאלה אף שלא השיב לבעלים מיד ליד, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-13)