בענין - שכירות חפצים
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / פועלים - הרב יהודה אלבוים

**בס''ד**

**בגדר שכירות חפצים**

**דברי הראשונים שיש לשוכר קנין גוף לפירות**

א. מבואר ברמב''ן בכתובות דף נ''ט ובעוד ראשונים דהשוכר בית זה יש לו קנין גוף לפירות בבית, ועי' רמב''ם בפ''ז מהלכות שכירות ה''א שכתב 'כשם שמתנה אדם כל תנאי שירצה במקח וממכר כך מתנה בשכירות שהשכירות מכירה לזמן קצוב היא', ובפ''א מהלכ' שאלה ה''ה 'ודין הוא הלוקח קונה הגוף קנין עולם בדמים שנתן ומקבל מתנה קנה הגוף קנין עולם ולא נתן כלום והשוכר קנה הגוף לפירותיו עד זמן קצוב בדמים שנתן והשואל קנה הגוף לפירותיו עד זמן קצוב ולא נתן כלום' ובריש פכ''ג מהלכ' מכירה כתב 'מקנה אדם הגוף לפירותיו ... ואין זה מקנה דבר שלא בא לעולם שהרי הגוף מצוי ומקנה לפירות, הא למה זה דומה לשוכר בית או שדה לחבירו שלא הקנה לו הגוף אלא הנאת הגוף'.

ב. וכן נראה בדברי הרשב''א שכתב בשו''ת ח''ב סי' שכ''ח בענין שוכר בית ומת דאין שייך דין אונס בשכירות בית משום דשכירות ממכר ליומיה 'דכיון ששכר שמעון הבית ממנו לשנה ... חייב הוא בדמי שכירותו בין דר בו כל השנה בין לא דר בו דשכירות כמכר ומכור הוא לו לימי שכירותו ... שזה לא מחמת דירתו שלו ממש מתחייב לו אלא מפני שזה מכר לו ביתו לשנה ... ואילו קנה בית ונתחייב בדמיו ומת קודם שידור שם הנטען בזה טענת אונס'.

ג. וכן נראה בדברי הרא''ש שכתב בשו''ת כלל א' סי' א' דשוכר זוכה בקנין חצר בחצר השכורה משום דשכירות ממכר ליומיה.

ד. הריב''ש כתב דל''מ מחילת השוכר, ומבואר בדבריו שיש לשוכר קנין בגוף החפץ, ולא רק זכות.

ה. והיה נראה דשכירות ענינו מכירת גוף לפירות, ואין בין קנין גוף לפירות לשכירות אלא לענין מש''כ הרמב''ם בפכ''ג מהלכ' מכירה ה''ח 'ומה הפרש יש בין הקונה שדה זו לפירותיה ובין השוכר שדה מחבירו, שהקונה שדה לפירותיה יש לו לנטעה או לזרעה כל זמן שירצה או להובירה, והשוכר אינן כן כמו שיתבאר בענין שכירות, ואין השוכר רשאי להשכיר אבל הקונה מקנה לאחרים כל מה שקנה'.

**הוכחות שיש שעה''ג על המשכיר**

א. לפי''ז היה צריך להיות דכשם שמכירת בית זה ומכירת בית סתם הוא אותו חלות, ובבית סתם אחר שהראה לו את הבית זוכה בבית כמו שזוכה בבית זה, כך גם הוא בשכירות בית סתם, דהוי ממש כשכירות בית זה, אלא שכל עוד לא הורידו לבית, בידו לתת לו איזה בית שירצה, אך אחר שירד לבית הרי זה ממש כבית זה.

אלא שמפורש בגמ' בדף ק''ג א' דבבית סתם ונפל הבית חייב לתת לו בית אחר אף אחר שירד לבית, וכן מבואר בדך ע''ט א' לגבי חמור סתם, ומבואר שיש שעה''ג על המשכיר לתת לו בית, וברמב''ן שם, ובר''ן בנדרים דף מ''ו ב' מבואר דבבית זה אין יכול המשכיר להקדיש את הבית, ובבית סתם יכול להקדישו, ומבואר דאף אחר שירד לבית אין לו קנין כמו שיש לשוכר בית זה, ובנמוק''י דף ק''ג א' מבואר בשם הרמב''ם וכן פסק הש''ך דבבית סתם יכול להעבירו לבית אחר, והיה נראה דבית זה ובית סתם ב' ענינים שונים הם לגמרי, בבית זה קנה קנין פירות בבית, ובבית סתם אין אלא שעה''ג.

וצ''ב מהיכי תיתי לפרש דשכירות בית סתם הוא עיסקה אחרת לגמרי משכירות בית זה, ובבית זה הרי הוא קונה קנין גוף לפירות, ובבית סתם כוונתו שישתעבד המשכיר להעמיד לו דיורין, וע''כ דגם בבית זה יש שעה''ג כמבואר בדברי הרשב''א דף ע''ח א' דבית זה הוי כאפותיקי מפורש, ואין בין שכירות בית זה לשכירות בית סתם אלא דבבית זה הוי אפותיקי מפורש ובבית סתם הוי אפותיקי סתם.

ב. מבואר בשו''ת הרא''ש כלל ל''ה דרק בנפל הבית אין חייב לתת לו בית אחר, אך בנפלו קורות חייב לתקנם 'ולא שייך למימר אזדא ליה דעדיין נקרא בית אלא שמסוכן לדור בו' ומבואר בדברי הרא''ש דאף בבית זה היה שייך לחייבו לתקנו, אלא דכיון שאינו נקרא בית, אף אם יתקנו אינו אותו בית ופנים חדשות באו לכאן, ואינו הבית שהשכיר לו - וכמבואר ברמב''ן דחמור מת שם חמור עליו משא''כ בית שנפל, דהיינו שהזכות הוא בחמור ובבית ולא באבנים ובבשר - עכ''פ מבואר ברא''ש שבנפלו קורות חייב לתקן לו, וצ''ב אם שכירות הוא קנין גוף לפירות מהיכי תיתי שמלבד כן גם משתעבד לתקן, מנ''ל לרא''ש עוד שעבוד - והרא''ש הרי כתב דשוכר זוכה בקנין חצר משום דשכירות ממכר ליומא.

ג. כתב הריטב''א דף ק''ג א' דאף בבית זה כשנפל הבית לפני שנכנס חייב להעמיד לו בית אחר, ומבואר שיש על המשכיר גם שעה''ג גם בבית זה.

ד. מבואר בגמ' דבחמור זה ומת החמור יש זכות לשוכר בחמור לשכור בו חמור אחר - למד''א דמכלינן קרנא, ולרש''י כשהבעלים כאן לכו''ע - ואילו היה לשוכר רק קנין גוף לפירות ודאי לא היה לו זכות לכלות את הקרן, ומבואר שיש לו זכות גם בגוף עצמו כשמת החמור, ואילו היה שכירות רק קנין גוף לפירות מהיכן נולד זכות זו, וע''כ דמלבד הקנין גוף לפירות יש לו עוד זכות, והיה אפשר לומר שהקנה לו את החמור על הצד שימות, אך הרבה יותר מתיישב אי נימא שיש גם בחמור זה שעה''ג כמוש''כ הרשב''א.

**גדר קנין שכירות**

א. התבאר מדברי הראשונים שיש לשוכר קנין גוף לפירות, וצ''ע מהמבואר שיש על המשכיר שעה''ג, וצ''ב מהו קנין שכירות קנין גוף לפירות או השתעבדות להעמיד לו בית, וכי שכירות הוא ב' ענינים שונים זה מזה, גם קנין גוף לפירות, ובנוסף גם שעה''ג, וכעין זה קשה בדברי הרשב''א שכתב ששכירות הוא שעה''ג ואפותיקי, ובשו''ת כתב דשכירות הוא ממכר ליומיה - כ''כ לגבי מת שוכר, וכ''כ לגבי הקדישו המשכיר דחלוק בית סתם מבית זה כדברי הרמב''ן - ובשלמא אילו לא היה שכירות ממכר ליומיה ניחא דלא שייך שעבוד בבית בלא שעה''ג דמנה אין כאן משכון אין כאן, ולכן ע''כ יש שעה''ג, אך הרשב''א כתב דשכירות הוא ממכר ליומיה, וא''כ למה לי גם שעה''ג, ומהכ''ת שיש גם שעה''ג.

ב. מבואר ברשב''א בשו''ת ח''ב סי' שכ''ח, וכ''נ קצת בתוס' והרמב''ן בדף ס''ה א', וכן מפורש בריטב''א ע''ז דף ט''ו דגם בשכירות חפצים ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, ובשלמא אילו לא היה אלא זכות לשוכר ניחא דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, דכיון שאינו משתמש בשלו, חייב לשלם על מה שמשתמש, אע''פ שיש לו זכות שימוש, אין לו זכות שימוש בלא לשלם תמורה, אלא זכותו להשתמש ולשלם, והיה ניחא לפי''ז ההבדל בין קנין גוף לפירות, לשכירות, דשכירות אינו קנין אלא רק זכות, אך לדברי הראשונים דיש לו קנין גוף לפירות, לא שייך לשלם על השימוש מכיון שמשתמש בשלו, וכן קשה מאי שנא מכל קונה קנין גוף לפירות דלא אמרינן ביה דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, ודוחק לומר שיש בנוסף לקנין פירות גם שעה''ג, ומשלם רק על השעה''ג ולא על הקנין פירות.

ג. בקנין גוף לפירות נח' ר''ל ורי''ו אם מביא וקורא או מביא ואינו קורא, ובריש ביכורים מבואר דהחוכר אינו מביא, וצ''ע על הראשונים שכתבו שיש לשוכר קנין גוף לפירות, וע''כ שיש כמה אופנים של גוף לפירות, וצ''ע אם שכירות הוא מקח של גוף לפירות מדוע חלוק מכל קנין גוף לפירות, וכעין זה הוכיח החזו''א מהא דגויש קנה קנין פירות שהשכיר פטור השוכר מתרו''מ, ואילו שכירות הוא ככל קנין גוף לפירות לא נשאר לגוי מאומה.

ד. אי נימא דכל שכירות הוא קנין גוף לפירות מדוע בנפל הבית א''צ לשלם על הזמן שלא דר בו, וכי בכל קונה גוף לפירות ונפל הבית א''צ לשלם - והריטב''א דף ק''ג א' בשם הרמב''ן, והרשב''א בשו''ת ח''ד סי' ג' כתבו דא''צ לשלם, ואפילו הכי ס''ל דקונה גוף לפירות - וכעין זה קשה בכל חוכר מדוע במכת מדינה מנכה לו מן חכורו - וזה כעין הקושיה מהא דישנה וכו' ואין התשלום על הקנין, ועי' ש''ך סי' של''ד סק''ב דאף במקח יש פטור אונס משום דע''ד כן לא קנה -.

ה. ונראה דאע''פ שכתבו הראשונים שכירות ליומא ממכר ויש לו קנין גוף לפירות, חלוק ביסודו שכירות מקנין גוף לפירות, ושמו מוכיח עליו דאינו קונה אלא שוכר, וכן מבואר ברמב''ם שכתב 'מקנה אדם הגוף לפירותיו ... ואין זה מקנה דבר שלא בא לעולם שהרי הגוף מצוי ומקנה לפירות, הא למה זה דומה לשוכר בית או שדה לחבירו שלא הקנה לו הגוף אלא הנאת הגוף' וצ''ב מדוע דומה לשכירות הרי זה ממש שכירות, וע''כ דשכירות אינו עיסקא של מקח וממכר, אלא ענינו שכירות, דומיא דשכירות פועלים, דבקונה קנין גוף לפירות הקונה רוצה לקנות גוף לפירות, משא''כ שוכר אינו בא לקנות, אלא רוצה דיורין, וכוונתו שישתעבד לו המשכיר לתת לו מקום לדור, ושישתעבד לכך, ועל כך משלם על מה שמעמיד לו כל רגע ורגע מקום לדור, ולכן ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, וזהו שכירות חפצים שעה''ג על המשכיר להעמיד לו דיורין, ואין רצונו כלל לשלם על הקנין גוף לפירות, מכיון שרצונו לקבל מקום לדור בו לזמן שקצבו, ואין רצונו לקנות בכדי שנאמר שמשלם על הקנין, ואם יפול יפסיד, אלא דעתו לשלם רק אם יגור, ולכן גם בבית זה הוצרך הרשב''א לומר שיש שעה''ג, משום שאם אינו אלא ממכר ליומיה היה צריך לשלם על הקנין, ואם היה נופל הבית גם היה צריך לשלם, וכיון ששוכר אינו בא לקנות דעתו לשלם רק על מה שמעמיד לו דיורין, ולא על הקנין, וכן יש נ''מ מכח השעה''ג בסתרו המשכיר, ובנפלו קורות וכנ''ל.

ו. אלא שרצון המשכיר שיהיה לו דיורין בבית שיש לו בו קנין גוף לפירות ומשועבד המשכיר שיהיה לשוכר דיורין בבית שיש בו קנין גוף לפירות, והקנאת המשכיר לשוכר הוא פרעון של השעה''ג שיש עליו, ולכן אינו משלם על הקנין גוף לפירות, אלא על קיום השעבוד שיש עליו, וכל רגע ורגע שיש לו קנין בבית, הרי המשכיר מקיים את שעבודו.

ז. וכתבו הרמב''ן והר''ן דרק בבית זה יש לשוכר קנין גוף לפירות, ולא בבית סתם, ובטעמא דמילתא י''ל דכיון שענינו של שכירות הוא שעבוד להעמיד לו דיורין, בבית זה אלמלא קנין גוף לפירות יכול להקדישו המשכיר, וכן אם נפל ביתו של המשכיר, אין חייב לקיים את חובו ולצאת מביתו כדין מסדרין לבע''ח, ולכן השעבוד הוא להקנות לו קנין גוף לפירות בבית, בכדי שלא יוכל להקדישו או להוציאו, משא''כ בבית סתם שיהיה חייב להביא לו בית אחר, אין דעתם אלא שיתן לו מקום לדור, ואין דעתם שיקנה קנין גוף לפירות, ולכן כתב הש''ך שיכול להעבירו מבית לבית, ולהנ''ל מבואר היטב דאין שכירות כלל קנין בבית, אלא שעבוד להעמיד לו דיורין, ולכן אף כשהביא לו בית לא זכה השוכר מאומה בבית, ורק בבית זה השעבוד הוא שיביא לו דיורין בבית שיש לו קנין בו.

ובאופן אחר י''ל דאין הנידון בדעת השוכר, אלא חלות שכירות הוא חלות בפני עצמו, וחלות זו מחילה קנין בגוף החפץ - ואולי מטעמא הנ''ל אמרה התורה כן - ויש להוכיח ענין זה מהא דילפינן מקרא דאין שכירות משתלמת אלא לבסוף, ואילו היה שכירות ככל מקח וממכר היה צריך לדון מהו דעת בני אדם, ומשמע דדינא הוא, וע''כ שיש חלות שכירות ואמרה התורה שמדיני השכירות הוא דאינה משתלמת אלא לבסוף, וכן לכא' מוכח מדברי הש''ך שכתב בסי' של''ד סק''ב דכל יומא ויומא ממכר הוא, ואם הוא הקנאת הגברא הרי כלתה קנינו, וע''כ דהגברא רק מחיל את חלות השכירות, ומכח חלות השכירות נעשה כל יום ויום ממכר ליומיה, וכן יש להוכיח מנידון הגמ' בע''ז אם שכירות קניא, ולא נראה שהספק בדעת בני אדם, אלא כנ''ל.

ח. וא''ת אחר שהביא לו בית בבית זה, וזכה השוכר בקנין גוף לפירות בבית, כיצד שייך לומר ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, הרי דר בשלו, וקיים כבר המשכיר את שעבודו, ועל מה יש לשלם כל רגע ורגע.

ט. י''ל בתרי אנפי, י''ל דהרי אם יפול הבית א''צ לשלם לו להרבה ראשונים, ושי לפרש דהוא משום שכל רגע ורגע שבית קיים, ויש לו קנין בבית, הרי הוא משלם על מה שהמשכיר גרם שיהיה הבית קנוי לו, והרי זה כעין זורק חץ, וכל רגע שקנוי לו הרי זה ע''י מה שהמשכיר גרם לו לכך, ולכן כשנפל הבית א''צ לשלם משום שנמצא שלזמן זה לא העמיד לו דיורין, ולפי''ז התשלום הוא על מעשה ההקנאה בהתחלה שבזה מקיים את שעבודו, אלא שלא די בהקנאה בכדי לקיים את שעבודו, אלא צריך שבפועל יהיה כל רגע קיים הדירה.

י. באופן אחר י''ל דכיון שכתב הרא''ש שאם נפלו קורות חייב לתקנם, א''כ י''ל דהתשלום על מה שהמשכיר עומד כל רגע ואחראי שיהיה לשוכר דיורין, ונ''מ באופן שהמשכיר אינו עומד לתקנו, ומודיע שלא יתקן, דלאופן הראשון חייב לשלם כל עוד הבית קיים, משא''כ לאופן השני, וכן נ''מ במחל השוכר למשכיר דכתב הריב''ש דכיון דשכירות ממכר ליומיה ל''מ מחילה, ולהנ''ל רק על הקנין שיש לו לא מהני מחילה, אך על השעה''ג מהני מחילה, וא''כ יש לעיין בכה''ג האם ישלם לו, דלכא' אף במחל לו ונפל הבית לא ישלם על הזמן שלא דר, וא''כ אי נימא דהתשלום על מה שאחראי כל רגע להעמיד לו דיורין, א''כ אחרי שמחל לו ואינו עומד להעמיד לו דיורין, אינו חייב לשלם וצ''ע.

יא. על פי כל זה ניחא מדוע שוכר אינו מביא ביכורים, דכיון שלא בא לקנות, אלא שרוצה שלא יוכל לסלקו או להקדישו, די לו בקנין כל דהו שאין נאמר בו לא קנין פירות כקנין הגוף, ואפי' גרע מקנין פירות שאינו כקנין הגוף - י''ל דבכח קונה לפירות קונה גוף לזמן (זמן בחפץ, או זמן בבעלות עי' קובה''ע סי' נ''ו סק''ה) וכאן קונה רק גוף לפירות, עי' אבי עזרי פ''ו מהלכ' שכירות דרק בקנין לזמן שייך לומר קנין פירות כקנין הגוף -.

יב. על פי זה יבואר היטב דברי הרשב''א בשו''ת ח''ב סי' שכ''ח דבמת השוכר חייב לשלם משום דשכירות ממכר ליומיה, דכוונתו דכיון שהוא ממכר ליומיה א''א לומר שמשלם על מה שדר, וע''כ משלם על מה שהמשכיר מעמיד לו מקום לגור, וכל שהמשכיר מעמיד לו מקום לדור לא שייך דין אונס כמוש''כ הרשב''א בשכר משמש ומת, ולא דמי לכל אונס שמשלם על מה שמעמיד את עצמו לעבוד, ובשדה לחה וכיוצ''ב אינו יכול לעבוד אע''פ שיש שדה, משא''כ במשמש ובשכירות בית החסרון בזה שאין את השוכר, או את בעה''ב.

יג. ואולי זה כוונת הריטב''א בע''ז דף ט''ו א' דאפי' אם שכירות קניא אין זה סתירה להא דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף וז''ל 'וההיא דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף או אינה לשכירות אלא לבסוף לא שייכא בהא כלל, דההיא לענין חיוב השכירות אימתי מתחייב בו השוכר'.

יד. ולפי''ז אין בית זה קנין פירות ומבקש גם שעה''ג, אלא להפך מבקש שעה''ג, אלא שחפץ גם בקנין, ולכן התשלום על שעה''ג, ולא על הקנין, וכך מוכח מהא דחייב לתקן את הקורות, וכי על זה אינו משלם, וכי השתעבד בחנם, וע''כ דכל התשלום הוא על השעבוד, והשעבוד להביא לו קנין בבית, והתשלום רק על קיום השעבוד, וא''כ בית זה הוא ממש כבית סתם, אלא שבבית זה אין דעת המשכיר להתחייב לתת לו אלא בית זה ולא בית אחר, וכיון שכן אם שברו המשכיר ודאי דעתם שעל דעת כן אינו רק אפותיקי מפורש - ויש להוסיף דכיון שמשועבד להעמיד את הבית הזה, א''כ מכח שיעבודו אינו רשאי לשבור את הבית, ולכן אמרינן דעל דעת כן מתחייב בית אחר - וכן אם עדיין לא ירד לדירה, ואע''פ שהרמב''ן כתב שבבית סתם לא חל שעה''ג, אין זה סתירה לכל הנ''ל, משום שיש כאן ב' ענינים ענין אחד מה דעתם, וענין שני אם חל או לא, ודעת הרמב''ן שלא חל, אך דעתם בין בבית סתם ובין בבית זה שיעמיד לו דיורין, ורק על כך משלם, על מה שמעמיד כל רגע דיורין וכנ''ל, ואין נ''מ אם חל השעבוד או לא אלא רק לענין לחייב את המשכיר להעמיד לו בית אחר.

טו. אלא שלפי דעת הרמב''ן שלא חל שעבוד הגוף, ומשלם על מה שמעמיד כל רגע ורגע בית, א''כ יש לעיין אם השוכר יכול לחזור בו, ולכא' תלוי בב' דרכים הנ''ל, אם משלם על מה שיש לו קנין כח רגע ורגע הרי יש לו קנין, אך אם משלם על האחריות שיש על המשכיר, ולדברי הרמב''ן אינו על חיוב האחריות שיש עליו, אלא על כל רגע ורגע שמעמיד את עצמו ומזומן להעמיד לו את הבית הזה, ומזומן לתקן את הקורות אם יפלו, א''כ כשחזר בו השוכר בידו לומר שמעתה אינו רוצה לשלם על זה מכיון שלא חל שעה''ג, ורק אם משלם על מה שיש לו כל רגע ורגע קנין י''ל שהתחייב ע''י שזכה בבית, וזהו המחייבו לשלם כל רגע ורגע על מה שיש לו בית וצ''ע.

טז. על פי זה יתיישב מה שדימו הראשונים והפוסקים - עי' שו''ע סי' ש''י סעי' ג' - דין אונס בשכירות חפצים לדין אונס בשכירות פועלים, וצ''ב מה השייכות הא שכירות חפצים הוא מקח וקנין, ולהנ''ל ניחא היטב דבתרוויהו משועבד, בפועלים לעבוד, ובחפצים להעמיד דיורין.

יז. הריטב''א בכתובות דף ל''ד ב' כתב דשוכר שמת ולא הניח נכסים, רשאין היורשים לדור בחנם, וצ''ע הרי ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף - והריטב''א בע''ז דף ט''ן כתב דאף בשכירות חפצים הדין כן - וא''כ השימוש מחייב בתשלום, ולהנ''ל ניחא דלא השימוש מחייב בתשלום, אלא מה שמשכיר גרם שיהיה לשוכר קנין בכל רגע מחייב בתשלום, או מה שאחראי להעמיד לו כל רגע ורגע בית, ורק האב התחייב בתשלום על כך ולא הבנים, אך אילו היה זכות להשתמש רק בתשלום לא היה שייך לומר כן.

יח. לפי''ז במכרו משכיר, משלם השוכר למשכיר ולא לקונה, ומש''כ הרמב''ן בכתובות דף נ''ט דבהקדישו משכיר משלם להקדש, הוא רק באריס שנוטל חלק מהפירות, בזה אמרינן דשאר הפירות הם של הקדש, משום שנשאר לבעלים גם חלק בקרקע לפירותיה, ואין הפירות תשלום שכר, אלא הוא שיור למשכיר, אלא דיעויין בש''ך יו''ד סי' רכ''א סקמ''ה דאף בכל שוכר יכול המשכיר להקדשי את מעותיו, ובסמ''ע שי''ב סק''ב מבואר דמשכיר שמכר שדהו השכר לקונה ולכא' לא ס''ל ככל הנ''ל, ועי' ביאור הגר''א שם סק''ז וצ''ע.

יט. על פי הנ''ל יבואר היטב מש''כ הרשב''א בדף ע''ח א' וז''ל אבל לאחר שמסר לו חמור אחד כבר נתקיים מעשה ביניהם במסירתו של זה ואלא מיהו כיון דא"ל חמור סתם ומסר לו זה הרי זה כאלו נשתעבד בכך מחמת אחריות להעמיד לו חמור אחר, וכדרך שהוא משעבד לו הנבלה בחמור זה כך משעבד עצמו בחמור סתם באחריות על כל נכסיו עכ''ל, ועל פי הנ''ל י''ל דכמו ששכירות פועלים נקנית בתחילת מלאכה, כך שכירות חפצים שענינו השתעבדות להעמדת דיורין נקנה בתחילת מלאכה דהיינו תחילת העמדת דיורין.

כ. יש לעיין על כל הנ''ל מדברי הראשונים שכתבו שיש לשוכר קנין פירות מכח דברי הגמ' בב''מ דף מ''ז דיש אונאה השכירות משום דהוא מכירה ליומיה, ואי נימא דהתשלום על העמדת הקנין, או על האחריות, ולא על הקנין שקנה, אין שייך לומר שיש אונאה בשכירות משום דממכר ליומיה, מכיון שהתשלום אינו על הקנין, ואולי יש ליישב דכיון שחפץ גם בקנין דעתו לשלם על תרוויהו, דהיינו שמשלם את כל דמי השכירות על ב' הדברים, ועל אחד לחוד אינו מתחייב מידי, ולכן על כל השכירות אמרינן דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, אלא שא''כ רק על חלק יהיה אונאה, ולראשונים שגרסו דכיון דממכר ליומיה אין אונאה בקרקעות מתיישב היטב, דכיון שכל התשלום גם על קרקע אין אונאה כלל.

**שיטת הרא''ה**

א. כתב הריטב''א בדף ק''ג א' בשם הרא''ה 'דעת רבינו ז"ל דאפילו בבית סתם כל היכא דאית ליה מדידיה יהיב ליה, ואי לית ליה כלל קנין דברים בעלמא הוא ואפי' קנו מידו אלא א"כ נתחייב בקנין כראוי שקבל עליו להעמיד לו בית דהשתא כי לית ליה מוגר מאחריני ויהיב ליה כל היכא דמשכח בשכר הגון' ונראה דס''ל לרא''ה דאין שכירות השתעבדות להעמיד דיורין אלא קנית זכות דיורין בבית, ולכן בסתמא אף כשעשו קנין אין מתפרש לשעה''ג אלא רק לקניית זכות בבית.

ב. עוד כתב הריטב''א שם בשם הרא''ה 'ודעת רבינו דהא דאמרינן נפל אזדא לגביה אמרינן וחייב השוכר לפרוע השכירות ואף על פי שעדיין לא נתן הרי זה כלוקח בית ונפל קודם שיפרע דמיו' ולכא' הוא לשיטתו דשכירות הוא קנין זכות דיורין בבית, ומשלם על הקנין, וס''ל דבשכירות חפצים לא אמרינן דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף - ורש''י כתב דמזלו גרם, ויש לפרש דאע''פ שמשלם על מה שמעמיד לו בית, כיון שבמזלו של השוכר נפל, הוי כהפילו השוכר, דנחשב שהמשכיר העמיד לו, אך אכתי לכא' לא מובן כיצד שייך לומר דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף -.

ג. עי' ריטב''א נדרים דף נ''ו שדימה שכירות למכר לענין המוכר בית סתם מראהו נפול עי''ש, ובשם רבינו הגדול כתב שחלוק שכירות מקנין, דבשכירות אגר דיורין עי''ש וזה לכא' כפי שהתבאר לעיל, ולכא' הרא''ה הוא כשיטתו דשכירות הוא ככל מקח.

ד. כתב הריטב''א בשם הרא''ה בדף ק''א ב' 'המשכיר בית לחברו חייב בדלת ובנגר ובמנעול ... אם במשכיר בית זה או בית פלוני חייב להעמיד לו בשעה שמכניסו לתוכו, מכאן ואילך נפל אזדא ליה, ואם במשכיר בית סתם חייב להעמיד לו כן כל זמן השכירות, כן פי' רבינו' וכשיטתו שבית זה הוא ככל מקח, ולא כשיטת הרא''ש שיש שעה''ג גם בבית זה.

ה. ולכא' גם בדברי הראב''ד נראה כן, עי' ברשב''א דף ע''ח א' שביאר שמשתעבד המשכיר ע''י שהתחיל השוכר לדור, ובדברי הראב''ד שלא כתב כן נראה בדברי הרשב''א שהוא משום דס''ל שאין דעתם לשעה''ג עי''ש.

ו. לפי דעת הרא''ה בבית סתם וירד לבית לא יוכל להעבירו לבית אחר, מכיון שלדעת הרא''ה בית סתם הוי ממש כבית זה.

ז. יש לעיין לשיטת הרא''ה בשכירות בית סתם, ונפלו כל בתיו של המשכיר, דאינו חייב לתת לו בית אחר, האם חייב בכה''ג השוכר לשלם את כל השכר דומיא דבית זה שנפל שכתב הרא''ה שחייב לשלם גם על הזמן שלא דר, ולכא' אם בית סתם הוי כבית זה א''כ אף לגבי נפל הבית יהיה הדין כן וצ''ע.