81 מעמיד ב - בפלוגתת הראשונים אם שייך איסור מעמיד בבב_ח, ובפלוגתייהו בהא דאין בב_ח אוסר כשאינו נו_ט, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

מוצש"ק דברים אור לז' מנ"א תשע"ד

**א**

א] חולין דקט"ז., המעמיד בעור של קיבה, אם יש בנו"ט ה"ז אסורה, וכתבו התוס', ז"ל, תימה דבגמ' מפרש טעמא דאסרו גבינה הנכרים מפני שמעמידים אותם בעור קיבת נבילה, מאי איריא נבילה אפי' כשרה נמי, וי"ל דמשום בב"ח ל"ה אוסרין מספק משום דליכא אלא איסורא דרבנן דדרך בישול אסרה תורה, עכ"ל.

אמנם הנה הר"י מיגש במגילת סתרים שהביא התורי"ד בע"ז דל"ה. כתב, ז"ל, קשיא לן הא דשמואל וכו' אי דאית בי' בנו"ט מאי איריא משם נבלה תיפוק לי' משום בב"ח וכיון שכן ואפי' בעור קיבת שחוטה נמי, ואי דלי"ב בנו"ט אפי' איסור נבלה נמי ליכא וכו', ואיתחזי לן בפירוקא דהא דאמר שמואל וכו' בדלי"ב נו"ט הוא דאיכא לאוקמי דליכא בב"ח, ודקא קשיא לך איסור נבילה נמי ליכא דהא ליתי' בנו"ט, כי אמרי' דהיכא דלית בי' נו"ט [שרי] הני מילי היכא דאיכא למימר דאיבטיל לי' ההוא איסורא ואשתקע לי' בגו היתרא, והכא ליכא למימר הכי כיון דאוקמי הגבינה נבילה הוא דקא מוקים לה, אע"ג דלית בה נו"ט נמי חשיב וכמאן דאיתי' לאיסורא בעיני' דמי ולא בטיל וכו', וא"ת אי הכי אפי' איסור בב"ח לא ליבטיל ועל מה תנן המעמיד בעור של קיבה אם יש בה בנו"ט ה"ז אסורה דש"מ דהא אם אין בה בנו"ט ה"ז מותרת, ל"ד איסור בב"ח לאיסור נבילה, דאילו איסור נבילה איסורא מחמת גופה הוא ולא מחמת איערובה בהדי חלב, וכיון שכן ליכא למימר דבטיל לאיסורא אלא היכא דאיכא למימר דבטיל גופה, והכא כיון דלא בטיל גופה דהא אוקומי הגבינה הנבלה היא דקא מוקים לה איסורא נמי לא בטיל, אבל לענין בב"ח איסורא לאו מחמת גוף הבשר ולאו מחמת גוף החלב ניהו, דהא בשר בלא חלב וחלב בלא בשר שריין אלא איסורי' מחמת איערובי הוא, הלכך אע"ג דהא אנן סהדי דאוקומי בשר הוא דקא מוקים לי' וליכא למימר דבטיל גופי', כיון דבשר גופי' לי"ב איסורא אלא מחמת עירוב, [אי] קא יהיב טעמא אין אי לא לא, דכיון דלא יהיב טעם אע"ג דהא איתי' בעיני' הו"ל כבשר דקאי לחודי' בלא חלב דלי"ב איסורא, עכ"ל.

ב] ובדעת התוס' שהקשו דמאי איריא נבילה אפי' כשרה נמי, ולא ניח"ל לפרש כד' הרי"מ דמשום נבילה ה"ז אוסר אף בדאי"ז נו"ט, פשוט דאזלי לטעמייהו לעיל דצ"ט:, ז"ל, ומשום דחימוץ אין בו נתינת טעם גמור כשאר נתינת טעם קשיא לי' אמאי לא בטיל בק"א, דל"ה אלא כמו העמדה דחלב בעלמא דתנן בפרק כל הבשר המעמיד בעור הקיבה אם יש בה בנו"ט אסורה, משמע הא ליכא נו"ט שרי אע"פ שהעמיד החלב משום דהעמדה לא חשיבא טעמא וה"ה חימוץ, עכ"ל, - והרי שנחלקו התוס' על עיקר דינא דמעמיד, וס"ל דמעמיד אינו אוסר אא"כ הוא נו"ט, וע"כ בע"כ דהא דאסרו גבינות הגוים מפני שמעמידין אותם בעור קיבת נבילה, היינו משום דפעמים דליכא ס' כנגד העור, ושפיר הק' התוס' דא"כ מאי איריא נבילה אפי' שחוטה נמי.

והנה אמנם בעיקר מש"כ התוס' דמעמיד אינו אוסר, והוכיחו לזה ממשנתינו דהמעמיד בעור הקיבה אינו נאסר אא"כ יש בה בנו"ט, וכ"ה גם בספה"י לר"ת סו"ס נ"ד, ובסה"ת סימן ע"א, מבו' שנחלקו ע"ד הר"י מיגש דס"ל דאין ללמוד מהא דאין מעמיד אוסר בבב"ח דה"נ אינו אוסר בשאר איסורים, דשאני בב"ח דאף דאין הבשר המעמיד בטל, מ"מ כיון שאינו נותן טעם בחלב ל"ה בכלל בב"ח, ומשא"כ בשאר איסורים, וכד' התוס' בזה, מצינו כן גם בתשו' הר"ש שהביא המרדכי בפירקין סימן תשל"ג שנקט דמעמיד אוסר בכ"ש גם בבב"ח, עיי"ש, והרי דס"ל דמהא דמעמיד אוסר בשאר איסורים, יש ללמוד דה"ה אוסר גם בבב"ח, וצ"ע בביאור יסוד הפלוגתא בזה, ועמש"נ בזה בסימן א' די"ל דפליגי ביסוד דינא דמעמיד, ואכמ"ל.

**ב**

ג] ובפשוטו הי' נראה לפרש בזה, דד"ז תליא במה שנחלקו הראשונים בעיקר איסורא דבב"ח, דהנה הרא"ש בהל' כלאים סימן ה' כתב, ז"ל, והא דבעינן נתינת טעם בבשר בחלב כמו בשאר איסורים אע"ג דהוי היתר בהיתר ולא שייך בי' בטול כיון שע"י תערובת נאסר, שאני התם דדרך בישול אסרה תורה "ולא מיקרי בשר בחלב בלא נתינת טעם", עכ"ל, ולמדנו מדבריו דהא דבב"ח אינו אוסר כשאינו נו"ט, אי"ז מדין ביטול, אלא הוא משום דבלא נתינת טעם אי"ז דרך בישול לא מיקרי כלל בב"ח, וכן נקט הגרע"א במהדו"ק סימן ר"ז בביאור ד' הרא"ש, עיי"ש, וכ"נ בד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן רנ"ט

אמנם הנה התוס' בע"ז דס"ה: כתבו, ז"ל, וא"ת והרי בב"ח דכל אחד לחוד שרי ועירובו אסור ואפ"ה בטל וכו', וי"ל דשאני בב"ח "דגלי קרא בהדיא דבטיל" כדאמרינן התם דרך בישול אסרה תורה, עכ"ל, וכ"כ הר"ן שם, ומשמעות דבריהם דפליגי ע"ד הרא"ש וס"ל דהא דבב"ח אינו אוסר כשאינו נו"ט הוא מדין ביטול, והגם דבעלמא דבעלמא ליכא ביטול בכה"ג דעיקר האיסור הוא ע"י עירוב, שאני בב"ח דגלי קרא בהדיא דבטיל, וכ"ה להדיא בד' התוי"ט בריש שקלים, עיי"ש שהק' דנילף מבב"ח דאף בכה"ג איכא ביטול, ועיי"ש מש"כ בזה, (אך ביד יהודה סימן ס"ט סקס"ג אות י"א כתב לפרש גם בד' התוס' כד' הרא"ש, ומש"כ דגלי קרא דבטיל, ל"ד הוא), - ומבו' לפ"ז בד' התוס' דפליגי על יסוד ד' הרא"ש, וס"ל דעיקר החפצא דבב"ח הוא הוא כל שהן מעורבין דרך בישול אף שאינם נותנים טעם זב"ז, וכל הא דשרינן בדליכא נתינת טעם, הוא משום דבכה"ג ה"ז בטל, וליכא תערובת דבשר וחלב.

ד] והך מילתא דהא דבב"ח אינו אוסר בדליכא נתינת טעם הוא רק משום דבכה"ג ה"ז בטל, נראה דיש ללמוד כן גם מד' רש"י בע"ז דע"ד., ז"ל, ויש שלמדים ממשנתנו דבב"ח במשהו, וסבורין דהאי בכ"ש דקתני כגון טיפת חלב שנפלה לקדירה או חתיכת בשר קטנה שנפלה לקדירה ואפי' אין בה נו"ט, וטעות הוא בידם וכו', ועוד הא אוקימנא כל איסורין שבתורה שלא במינו בנו"ט ואפי' לרב ושמואל דאמרי במשהו בשלא במינו מודו וכו', עכ"ל, וכ"כ התוס' שם.[[1]](#footnote-2)

ומשמעות ד' רש"י ותוס', דאם הי' הדין בעלמא דמבשא"מ אוסר בכ"ש, הרי דה"נ הוה אסרינן בטיפת חלב שנפלה לקדירה, וכן אם משכחת גוונא שיהא חשוב החלב כמב"מ עם הבשר, ה"ז אוסר בכ"ש למ"ד דכל איסורים שבתורה במשהו, וכן אם משכחת גוונא דהו"ל בכלל דבר שבמנין דלא בטל, ה"ז אוסר במשהו, (ועי' גם בהגמ"ר בחולין סימן תש"נ שנראה כן להדיא, דהא דטיפת חלב שנפלה לקדירה אינה אוסרת בכ"ש, הוא משום דאינה דבר שבמנין), - ומבו' מזה דליכא דין בפנ"ע בבב"ח דאינו אוסר אלא בנו"ט, וכל הא דשרינן בדליכא נתינת טעם, הוא משום דבכה"ג ה"ז בטל, וע"כ כ"ז הוא משום דמבשא"מ שאינו נו"ט בטל, אך אם הי' מבשא"מ אוסר בכ"ש, הי' זה אוסר אף בבב"ח, אך יל"ע בזה בתשו' רש"י סימן שפ"ב, דיתכן שנכלל בדבריו טעם זה, דאף אם אי"ז בטל, מ"מ לי"ב לאיסור בב"ח משום דאי"ז דרך בישול, וצ"ע.

ה] ובזה נראה לפרש פלוגתת התוס' והרמב"ן לקמן דקי"ב., דהנה הרמב"ן שם כתב בדין הדחת קערות של בשר ושל חלב, ז"ל, דהיינו דגים שעלו בקערה מותר לאכלן בכותח וכו', ואע"פ שהסכמנו לפרש ד' נותני טעמים בעינן, כאן נמי ג' נותני טעמים הם בשר בקערות קערות במים מים בחלב, ולא אמרינן חלב שבמים נתערב עם טעם שני של בשר שבהן, כשם שאין אומרין בדגים דטעם החלב שבכותח נבלע בדגים ויהא אוסרן, וכן בדין לפי שאין בשר שבדגים או במים אוסרין עד שיתערבו עם החלב ויתנו טעם זב"ז שאין בב"ח אוסר לעולם אלא בנו"ט, הלכך הוו להו טעם שלישי והכל מותר, עכ"ל, ונת' במק"א בביאור ד' הרמב"ן, דמש"כ להתיר משום דאין בב"ח אוסר לעולם אלא בנו"ט, היינו דלא נימא דכיון דיש במים טעם שני דחלב וטעם שני דבשר יחול ע"ז איסורא דבב"ח, וע"ז הוא שכתב הרמב"ן דאין לאסור משום תערובת הטעמים, דאין בב"ח אוסר לעולם אלא כשהן נו"ט זב"ז, ועי' שואל ומשיב מהדו"ק ח"א ר"ס רמ"ח שפירש כן בד' הרמב"ן, עיי"ש, וכ"נ שפירש היד יהודה בסימן ס"ט סקס"ג אות י"ב ובסימן צ"ד סקי"ט סוד"ה אבל הרמב"ן, (אך הגרע"א במהדו"ק סימן ר"ז פירש ד' הרמב"ן בע"א, ואכמ"ל).

אמנם הנה בד' התוס' שם שאסרו בהדחת קערות, יל"פ דהוא משום דפליגי על יסוד ד' הרמב"ן וס"ל דלאיסורא דבב"ח ל"ב שיתנו הבשר והחלב טעם זב"ז, אלא כיון דמעורבין במים טעם חלב וטעם בשר, חייל ע"ז איסורא דבב"ח, אך יש מקום לפרש לדבריהם בע"א והוא עפי"ד הר"ן שם, ועמש"כ לפרש בזה ביד יהודה סימן צ"ד סקי"ט, ואכמ"ל.

ולמש"נ נראה דדין זה תליא בפלוגתת קמאי אם עיקר החפצא דבב"ח הוא כשהן נותנין טעם זב"ז, דהו"ל דרך בישול, או דעיקר החפצא דבב"ח הוא כשנתערבו הבשר והחלב זב"ז ול"ב שיתנו טעם זב"ז, וכל הא דשרינן בדליכא נתינת טעם, הוא משום דבכה"ג ה"ז בטל, וליכא תערובת דבשר וחלב, דהרמב"ן ס"ל דעיקר החפצא דבב"ח הוא כשהן נותנין טעם זב"ז, וע"כ אין לאסור משום תערובת טעם החלב וטעם הבשר במים, כיון שאינם נותנין טעם זב"ז, דהטעם שהן נותנין זב"ז, הו"ל טעם שלישי דאינו אוסר, אך התוס' לטעמייהו דס"ל דעיקר החפצא דבב"ח הוא במה שנתערבו זב"ז ול"ב שיתנו טעם זב"ז, וע"כ שפיר יש לאסור משום תערובת טעם החלב וטעם הבשר במים, אף שאינם נותנין טעם זב"ז, וצ"ע עוד בזה.

ו] ולפ"ז י"ל, דבזה הוא דפליגי התוס' על הר"י מיגש בדינא דמעמיד, דהנה בעיקר ד' הרי"מ דאף דמעמיד לא בטל, מ"מ אי"ז אוסר בבב"ח, דהו"ל כבשר דקאי לחודי' בלא חלב דלי"ב איסורא, בפשוטו הוא מתפרש כד' הרא"ש, דאף דהבשר והחלב מעורבין זב"ז, מ"מ כיון שאין הבשר נותן טעם בחלב, לי"ב איסורא, דעיקר איסורא דבב"ח הוא כשהן נותנים טעם זב"ז, דדרך בישול אסרה תורה, - וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בסוגיין ובע"ז שם ובתוה"ב בית ג' ש"ו, דטעם הא דאין מעמיד אוסר בבב"ח, הוא משום דבב"ח דרך בישול אסרה תורה, עיי"ש, וכ"ה גם בחי' הראב"ד בע"ז שם ובחי' הריטב"א בסוגיין, אך עמש"נ להלן ענף ה' לדון לפרש ד' הר"י מיגש בע"א.

ולפ"ז נמצא, דלדעת התוס' דעיקר איסורא דבב"ח הוא בבשר וחלב המעורבין אף שאינם נותנים טעם זב"ז, וכל הא דשרינן כשאינם נותנים טעם, הוא מדין ביטול, הרי דאם הי' הדין דמעמיד לא בטל, הי' לנו לאסור גם בבב"ח, - ולפ"ז י"ל דזהו שלמדו התוס' מהא דלא אסרינן במעמיד בעור הקיבה בדליכא נו"ט, דה"נ בעלמא אין מעמיד אוסר, דאם הי' מעמיד אוסר בשאר איסורים, הי' אוסר אף בבב"ח, וז"ב.

**ג**

ז] וי"ל עוד בזה, דהנה בעיקר ד' הר"י מיגש צ"ע, דהגם דהמעמיד חלב בבשר אי"ז בכלל עיקר בב"ח משום דליכא נתינת טעם ואי"ז דרך בישול, מ"מ מ"ט לא אסרינן בזה משום איסורא דבב"ח צונן בצונן, וכמש"נ ב? מד' הגרע"א דתערובת בב"ח צונן בצונן אסורה, אף דאין בזה נתינת טעם ואי"ז דרך בישול.

וצ"ל בזה ע"ד שכתב הגרע"א במהדו"ק סימן ר"ז דלא אסרו צונן בצונן, אלא בגונא דראוי לתת טעם אם יבשלו, עיי"ש, ואשר ע"כ לא אסרו חכמים במעמיד חלב בבשר משום איסורא דבב"ח צונן בצונן, כיון דאין בזה נתינת טעם, ואף אם יבשל לא יהא טעם.

ולפ"ז הי' מקום לפרש, דבזה הוא שנחלקו התוס', וס"ל דאיסורא דבב"ח צונן בצונן הוא אף בגונא דאם יבשלם לא יתנו טעם, וע"כ ס"ל דאי נימא דמעמיד לא בטל, הרי דאף דנימא דאי"ז בכלל עיקר בב"ח, משום דליכא נתינת טעם ואי"ז דרך בישול, מ"מ הי' לנו לאסור במעמיד חלב בעור הקיבה משום איסורא דצונן בצונן.

ח] אך באמת אי"ז מתישב כלל, שהרי הגרע"א שם הוכיח כן דלא אסרו צונן בצונן בגונא דאם יבשלם לא יתנו טעם מהא דלא אסרו צונן בצונן בדאיכא ס', אף דבדבר הנאסר מכח התערובת ל"ש ביטול, ואי נימא דהתוס' פליגי ע"ז, תיקשי לדידהו דמ"ט לא אסרו צונן בצונן בדאיכא ס'.

והנה אמנם י"ל בזה, לפמש"נ לעיל סק"ג בדעת התוס' דהא דשרינן בבב"ח בדאיכא ס', אי"ז משום דל"ה דרך בישול, אלא הוא משום דבבב"ח גלי קרא דבטיל, ולפ"ז הרי דמה"ט אף צונן בצונן אינו נאסר בדאיכא ס', ואין מקור לחדש דלא אסרו חכמים צונן בצונן אלא בגונא דראוי ליתן טעם אם יבשלו, וז"ב.

והאמנם דאי נימא כן בדעת התוס', הרי דמתפרש בזה הא דס"ל דאם מעמיד לא בטל ה"ז אוסר אף בבב"ח, וכמש"נ לעיל סק"ו, וא"צ לפרש דהוא משום איסורא דצונן בצונן, וז"פ.

**ד**

ט] וי"ל עוד בזה, דהנה צ"ע עוד בעיקר ד' הר"י מיגש, דהגם דהמעמיד חלב בבשר אי"ז בכלל בב"ח משום דליכא נתינת טעם, מ"מ מ"ט לא אסרינן בזה משום האיסור לאכול בשר עם חלב כשאינם מעורבין.

וכבר עמד ע"ז היד יהודה בסימן ס"ט סקס"ג אות י"ב, וכת בדהוא משום דלא אסרו חכמים לאכול בשר עם חלב, אלא בגונא דאם יבשלם יתנו טעם, עיי"ש, וי"ל דל"ב דאם יבשלם יתנו טעם, וסגי במה שאם יתערבו זב"ז יתנו טעם, וע"כ במעמיד חלב בבשר דליכא נתינת טעם, לא אסרינן בזה משום האיסור לאכול בשר עם חלב.

ולפ"ז הי' מקום לפרש דבזה הוא שנחלקו התוס' וס"ל דהאיסור לאכול בשר עם חלב הוא אף בכה"ג דאם יבשלם לא יתנו טעם, וע"ז לא תיקשי קו' הגרע"א דמ"ט לא אסרינן בדאיכא ס' משום האיסור לאכול בשר עם חלב, דכלפי איסור זה לאכול בשר עם חלב כשאינם מעורבין, שפיר איכא ביטול, ודו"ק, וע"כ הוא דס"ל דאם מעמיד לא בטל, הי' לנו לאסור במעמיד חלב בעור הקיבה, משום האיסור לאכול בשר עם חלב.

י] אך ג"ז אינו מתישב כלל, דלכאו' הדבר מוכרח כן דהאיסור לאכול בשר עם חלב, הוא רק בגונא דאם יבשלם או אם יתערבו זב"ז יתנו טעם, דאל"כ תיקשי בהא דשרינן בנ"ט בר נ"ט, ומ"ט לא אסרינן בזה משום האיסור לאכול בשר עם חלב, דלגבי איסור זה הו"ל כנ"ט בר נ"ט דאיסורא, ובע"כ דלא אסרו חכמים לאכול בשר עם חלב, אלא בגונא דאם יבשלם או יתערבו זב"ז יתנו טעם, וע"כ בנ"ט בר נ"ט דאי"ז ראוי ליתן טעם וליאסר באיסורא דבב"ח, ליכא להאיסור דאכילת בשר עם חלב, - ולפ"ז הרי דאי נימא דבמעמיד חלב בעור הקיבה, ליכא לעיקר האיסור דבב"ח, אין לאסור בזה משום האיסור לאכול בשר עם חלב, וז"ב.

**ה**

יא] בעיקר מש"נ לעיל סק"ו בביאור ד' הר"י מיגש, דהא דמעמיד אינו אוסר בבב"ח, הוא משום דכל שאין ניכר טעם הבשר בחלב ל"ה דרך בישול, וע"כ לי"ב לאיסורא דבב"ח, וזה כמש"כ הרא"ש בהל' כלאים, - הנה באמת יל"פ לד' הר"י מיגש בע"א, דאף אי נימא כמש"נ בד' התוס' דאיסורא דבב"ח הוא אף בפחות מכדי נתינת טעם, וכל הא דשרי בכה"ג הוא מדין ביטול, מ"מ כ"ז הוא כשהבשר נו"ט בחלב, ואך דהוי פחות מכדי נתינת טעם, אך במעמיד דאסרינן משום כח ההעמדה, הרי דליכא נתינת טעם כלל מהבשר לחלב, ועיקר האיסור הוא משום דכח ההעמדה שפעולתו ניכרת אינו בטל, ונמצא דהאי לחודי' קאי והאי לחודי' קאי, וע"כ אי"ז בכלל בב"ח, דדרך בישול אסרה תורה, כשהם נו"ט זב"ז, ואף דל"ב שיעור נתינת טעם, מ"מ בעינן שיהא תערובת דנתינת טעם.

ואמנם דזה מתישב רק אי נימא דלדעת הר"י מיגש עיקר דינא דמעמיד הוא משום כח ההעמדה, ול"ב כלל שתהא פליטת טעם מן האיסור, אך למש"נ בסימן א' סק"? בדעת הר"י מיגש דאיסורא דמעמיד הוא רק בדאיכא פליטת טעם מן האיסור, ומהני דינא דמעמיד שלא תתבטל פליטת טעם זו, לא א"ש.

יב] ואמנם יש לסייע לדרך זו, מד' הגרע"א במהדו"ק סימן ר"ז שהביא ד' הר"י מיגש, ואח"ז הביא ד' הרא"ש דהתירא דבב"ח בדאיכא ס', אי"ז מדין ביטול אלא משום דל"ה דרך בישול, ולא פירש דהוא מבו' כן בד' הר"י מיגש אלו, - וביותר ילה"ע בעיקר מה שדן הגרע"א שם להתיר להעמיד ולי"ב משום ביטול איסור לכתחילה, משום דבבב"ח אי"ז ביטול וכמש"כ הרא"ש, ולכאו' הול"ל מיני' ובי', דל"ש לדון בזה כלל משום אין מבטלין איסור לכתחילה, שהרי באמת הוי מעמיד ואי"ז בטל, ואפ"ה ה"ז מותר.

ובע"כ מד' הגרע"א שפירש דד' הר"י מיגש לא שייכי לד' הרא"ש, אלא הם משום דבמעמיד הוי האיסור משום כח ההעמדה, ולא משום נתינת טעם דהבשר בחלב, וע"כ אי"ז בכלל בשר וחלב, - ובזה הוא שדן הגרע"א דאף דאין לאסור בזה משום כח ההעמדה, מ"מ יש לאסור בזה משום פליטת הטעם, וע"ז נימא דאין מבטלין איסור לכתחילה, וע"ז הוא שהביא לד' הרא"ש, דכל דאין הטעם נרגש, אי"ז דרך בישול, ול"ב בזה לדין ביטול.

אך י"ל בד' הגרע"א שפירש כדעת הסוברים דטעם דינא דהר"י מיגש הוא משום דבהיתר ליכא דין מעמיד, עי' יד יהודה סימן פ"ז סקכ"א שהביא מכמה מרבוותא שפירשו כן, - ועיי"ש שעמד ע"ז דבד' הר"י מיגש גופי' מבו' דאין טעמו משום זה, וכבר הרגיש בזה הראש יוסף בסוגיין, עיי"ש.

יג] ויש להוסיף בזה מש"נ בדברינו בדעת הרמב"ם בדין טכ"ע מהדו"ב, מד' הר"א מן ההר בנזיר דל"ז., דלפי דבריו מתפרשת הסוגיא בחולין דק"ח. בע"א, ומעולם לא אמר רבא דהא דבב"ח אינו אוסר כשאין בו כדי נתינת טעם, הוא משום דאי"ז דרך בישול, ולפ"ז בע"כ לפרש בע"א למש"כ הר"י מיגש דמעמיד אינו אוסר בבב"ח, ועמש"נ שם בזה.

1. ובשו"ת רש"י סימן שפ"ב כתב דדעת ר"י הלוי היא דטיפת חלב אוסרת במשהו, ואמר דכל מקום שאמרו במכילתין דבב"ח בנו"ט הוא דלא כהלכתא, עיי"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-2)