שכ ו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכ ושכא - סוחט

# דין פריסת בגד על חבית מלאה מים וריקנית. והנחת כלי רטוב על גבי הבגד

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות שבת

##### **סוחט**

##### סימן שכ סעיף טו - יז

##### שיעור ו

עניינים הנידונים

* **פריסת בגד על כלי שיש בו מים. או תחת כלי שיש בו מים.**
* **דבר שאינו מתכוין ויכול לבא לידי פס"ר.**
* **דין ספוג.**

א] [סעיף טו] **אסור לפרוס סודר ע"פ החבית וליתן ע"ג הכלי שדולים בו, שמא יבוא לידי סחיטה. אבל בגד העשוי לפרוס עליו מותר, שאינו חושש עליו לסוחטו.** ופי' במ"ב (ס"ק מב) דהכלי שדולים בו הוא רטוב ומרטיב את הסודר שמתחתיו, ולכך חיישינן שיבוא לידי סחיטה, משא"כ בבגד המיוחד לכך דלא חששו שיבוא לסוחטו, וכמבואר במקור הדין בגמ' (שבת מח.). ומיירי דווקא במים, דאילו בשאר משקין לא חששו לסחיטה [אף אם נחייב משום מפרק, מ"מ לא חששו שיבוא לסחוט], כמבואר בתוס' בשבת (קיא. ד"ה האי), וכ"כ במג"א (סי' שיט סעיף י ס"ק יא) ובביאור הגר"א (שם).

עוד כתב המ"ב (שם) "ומיירי שהיתה אז החבית ריקנית, דאל"ה פריסת סודר בעצמה אסור משום חשש סחיטה אפי' אם לא יניח כלי לח על גבה", והוא ע"פ מה שהקשה רעק"א דברמב"ם (פכ"ב הט"ו) כתב "ואין מכסין חבית של מים וכיוצא בה בבגד שאינו מוכן לה גזירה שמא יסחוט". ומדוייק שיש איסור להניח בגד על החבית אע"פ שאינו מניח כד מעלי, ולכך מבאר רע"א דהכא מיירי בחבית ריקנית, ולכן סיבת האיסור הוא מחמת הכלי הלח שמניח ע"ג.

ב] אמנם בתהל"ד (ס"ק טו) הקשה דאם החשש משום הרטיבות של הכד, מדוע חששו רק לסחיטה ולא חששו גם למלבן למ"ד שרייתו זהו כיבוסו. וביאר דמדובר שהכלי המונח על הסודר הוא יבש, והחבית מלאה מים, וחששו שמא יפול מעצמו ואז יבוא לידי סחיטה, ומשו"ה אין חשש מחמת מלבן שכיון שהוא נופל מעצמו ואין הוא שורהו בידים אין כאן איסור בשרייתו. ולפי"ז במניח כד רטוב לכאו' אסור אף בסודר המיוחד לכך, דאף דל"ח לסחיטה מ"מ שרייתו זהו כיבסו.

ומבואר דנחלקו המ"ב והתהל"ד אם חוששין לשרייתו זהו כיבוסו כשמניח כד רטוב על הבגד, דלדעת התהל"ד אסור, ולמ"ב שרי. ובדעת המ"ב צ"ל ע"פ המבואר לעיל בשעה"צ (סי' שיט ס"ק נב) דכשרק חלק קטן מהבגד נשרה אין לחוש בזה לכיבוס. וביאורו, דאין הדרך לשרות ולכבס חלק קטן מהבגד בעוד שאר הבגד אינו מכובס, ואף כאן ס"ל דדבר מועט הוא ולכך לא חששו משום שרייתו זהו כיבוסו, אלא משום חשש סחיטה. ומכח ביאור זה צריך לחדש דלא מיבעיא היכא שהחבית מלאה דחיישינן שיפול לתוכה ויסחוט, אלא אף בריקנית חיישינן משום הכד שעליה.

אמנם בבגד המיוחד לכך לא חששו, ולפ"ז כשנשפך מעט מים על הרצפה וכדו' יש להתיר להניח מגבת וכדו', דעומדת היא לספוג מעט משקים, ולא חיישינן שיבוא לסחוט [ואף לתהל"ד שחשש שמא יבא לידי ליבון, בזה לכאו' שרי דהוא דרך לכלוך].

# הידוק מוכין בפי הפח. ומה הדין באופן שהוא קרוב לפסיק רישא אם שרי

ג] [סעיף טז] **אסור להדק מוכין בפי פך שיש בו משקין משום סחיטה.** ובמ"ב (ס"ק מד) פי' בשם המרדכי "ומיירי כשהם לחין מן המשקין שבתוך הכלי, ואפי' הם עשויין לכך נמי אסור משום דבהדוק המוכין [כל דבר רך כגון צמר גפן ומטלית וכיוצא בהן] בתוך פי הפך בא לידי סחיטה שהיא תולדת ליבון וכנ"ל. ואפי' להסוברים דבשאר משקין חוץ ממים אין בו משום מלבן, מ"מ אסור, שיוצא המשקה הבלוע בו ונופל לתוך הפך, והוי בכלל דישה כמו סוחט זיתים וענבים, ואף שאינו מתכוון לזה מ"מ פסיק רישא הוא". ומבואר דהאיסור הוא מחמת שהוא סוחט בוודאי ופסיק רישא הוא.

והקשה השעה"צ (ס"ק מט) דבגמ' (שבת קמא) איתא "דילמא אתי לידי סחיטה", אלמא דאינו פסיק רישא אלא דחששו שיסחוט [וזה קשה דלכאו' אין חשש שיבוא לסחוט וכמו שבארנו לעיל בשם התוס', וכמ"ש המג"א והגר"א דבשאר משקין לא חששו שיבוא לסחוט]. ותי' **א.** דכוונת המרדכי דהוא קרוב לפסיק רישא, וכ"כ בפמ"ג. וביאורו דצד רחוק לא מחשיבו כספק כדי לבטלו משם פסיק רישא, וכוונת הגמ' דחיישינן לסחיטה דכמעט וודאי שיסחוט ופסיק רישא הוא. ועיין במהרש"א (שבת קכ: בתוד"ה פותך בא"ד) דכתב סברא זו דקרוב לפ"ר, וע"ע בתו"ש (ס"ק ל"א). **ב.** דכוונת הגמ' דחיישינן שמא יהדק היטב בענין שיהא בו פסיק רישא, דמצוי הדבר, ולכן אסרו להדק במוכין כלל אף במקום שאי"ז ודאי שיסחוט, וכן הוא בתו"ש.

# אינו מתכוון ויכול לבא לידי פסיק רישא אם שרי

ד] ותי' הב' דחיישינן שמא יהדק היטב בענין שהוא פסיק רישא, לכאו' תמוה הוא, דא"כ כל דבר שאינו מתכוין יש לאסור מחמת זה, וכגון הגורר מטה כסא וספסל המבואר לקמן סי' שלז דשרי באינו פסיק רישא, והרי אם יצא בסוף חריץ בהכרח שגרר זאת באופן חזק שיש בו פסיק רישא, ואעפ"כ שרי, ולא חששו שמא יבא לעשות בעניין שהוא פס"ר. ונראה לבאר דכאן חששו יותר דחיישינן שאם יורו לו היתר להדק בניחותא, שמא תוך כדי הידוק יראה דצריך להדק חזק באופן שיש בו פ"ר, ויהדק ולא ימנע מזה, ולכן גזרו בו [משא"כ בגורר מטה וספסל שאין חשש זה שדי שיאמרו לו שיזהר שלא יגרור באופן שיהא פס"ר ושוב אין חשש שיבא לידי פס"ר]. אלא דלפ"ז כל מקום שבאמת יש חשש שמא יבא לעשות בדרך פס"ר לכאו' יש לאסור [ולמשל הרוצה לסרק שער באופן שאינו פסיק רישא, מ"מ חיישינן שתוך כדי הסירוק יתקל באופן שיהיה פ"ר וימשיך בסירוק, וכן כל כיוצא בזה לתי' זה יש לאסור].

# דין ספוג אם מקנחין בו

ה] [סעיף יז] **ספוג אין מקנחין בו, אלא אם כן יש בו בית אחיזה גזירה שמא יסחוט.** וכתב המ"ב (ס"ק מז מח) דרש"י והרמב"ם פי' דהחילוק אם יש בית אחיזה או לא, דכשאין בית אחיזה הוה פסיק רישא שיסחוט, משא"כ כשאין בית אחיזה. וכתב הגר"א דמ"ש בשו"ע "שמא יסחוט" טעות סופר הוא, דבגמ' מבואר דפ"ר הוא, וצ"ל "משום סחיטה".

אבל דעת הראב"ד דגם כשיש בית אחיזה הרי הוא פסיק רישא, והטעם דכשיש בו בית אחיזה שרי הוא משום "דכיון שיש לו בית אחיזה הוי לה כצלוחית מלאה מים שמריק ממנה מים". וביאר בחזו"א (נו, ה) שיטתו, דבית אחיזה משוי ליה כלי, ומהותו עומד לספוג ולהוריק ואין המים מתחברים אליו להיות אסורים משום דישה, והרי הוא כדלת שעשויה לסגור ולפתוח שאין בו משום בנין וסתירה.

**דינים העולים:**

1. אסור לפרוס בגד על חבית מלאה מים, שמא יפול הבגד לתוכו ויבוא לסוחטו. ובבגד המיוחד לכך לא חששו שיסחטו ומותר. וה"ה בשאר משקין דשרי דלא חששו שיסחטהו.
2. ואף בחבית ריקנית אסור לפרוס בגד כשמניח מעליה כלי שדולין בו [וכן כל הנחת כלי רטוב על גבי סודר אסורה], דחיישינן שיבוא לידי סחיטה. ובבגד המיוחד לכך אין איסור [ולתהל"ד אסור אף בבגד המיוחד לכך, משום דשרייתו זהו כיבוסו].
3. שריית מקצת הבגד במים. דעת השעה"צ להקל בזה דלא חששו בזה משום שרייתו זהו כיבוסו [אלא דעדיין יש חשש שיבוא לסוחטו], והתהל"ד נראה דמחמיר בזה.
4. אינו מתכוון שהוא קרוב לפסיק רישא, דינו כפסיק רישא, ולכן אסור להדק מוכין [צמר גפן וכדו'] בפי הפח, אף שאינו מתכוון לסחוט, דהוא קרוב לפסיק רישא [תי' א' בשעה"צ. וכ"כ בפמ"ג].
5. כתב השעה"צ וכן הוא בתו"ש. דדבר שיכול לבוא תוך כדי עשייתו למצב של פסיק רישא, ג"כ אסור [ובזה ביאר בתי' הב' הטעם דאסור להדק מוכין בפי הפח אף שאינו פסיק רישא, דשמא תוך כדי ההידוק יבוא לידי פסיק רישא וימשיך בהידוק].
6. ספוג אסור לקנח בו דפסיק רישא הוא שיסחוט, ואם יש לו בית אחיזה מותר. ולדעת רש"י והרמב"ם הטעם משום דאינו פסיק רישא [ובאופן שהוא פסיק רישא אף שיש לו בית אחיזה אסור]. ולדעת הראב"ד [וכמו שביאר בחזו"א] הטעם דשרי ביש לו בית אחיזה, משום דנחשב ככלי שעומד לספוג ולהוריק ולכך אין בו משום דש, וכדלת שעומדת לסגור ולפתוח שאין בזה משום סותר ובונה.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**