מח - בדין עומ_ר על מקצת מן הרוח, ובדין עומ_ר מב_ רוחות
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / מחיצות מהדו_ב

**סימן מח**

**בדין עומ"ר על מקצת מן הרוח**

**ובדין עומ"ר מב' רוחות**

**א**

א] **עירובין ט"ו ב',** שיירא שחנתה בבקעה והקיפוה כלי בהמה מטלטלין בתוכה, ובלבד וכו' ולא יהיו פרצות יתירות על הבנין.

**והנה** כתב המ"ב בסימן שס"ב סקמ"ה, ז"ל, וי"א שאפי' העומד אינו מרובה מצד א' רק מב' הצדדים מצטרפים אהדדי ומתבטל הפרוץ לגבי', ואפי' אם העומד גופא שבב' הצדדים אינו במלואו אלא יש בכל אחד ג"כ פרצה אלא שהעומד רבה עליו נחשב עי"ז כאלו כולו עומד ומתבטל הפרוץ שבאמצע, כגון שהי' שטח הרוח רוחב ט"ו אמה ונשאר בקצה הכותל אמה ונפרץ אמה ונשאר עומד ב' אמות ואצלו פרצה גדולה של ז' אמות ואצלו עומד ב' אמות ועוד פרצה אמה ועוד פס אמה בקצה השני של הכותל נחשב זה כאילו עומ"ר על הפרוץ, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

**ונתחדש** בזה תרתי, חדא דהפרוץ הניתר ע"י עומ"ר חשיב כעומד ממש, ויש בכחו לגדור פרצה אחרת, ועוד, דאין דנים על כל הרוח יחד, שהרי אם נדון מתחילה על כל הרוח יחד הוי פרוץ מרובה, אלא דנים על כל מקום בפנ"ע, וכל דאותו מקצת הוי עומ"ר, חשיב אף הפרוץ כעומד, ותו ה"ז מועיל לגדור פרצה אחרת.

ב] **והנה** הך מילתא דהפרוץ הניתר ע"י עומ"ר חשיב כעומד ויש בכחו לגדור פרצה אחרת, נראה דיסודו הוא משום דהא דסגי במחיצה דעומ"ר, אי"ז משום דסגי בגדירת רוב הרוח, אלא הוא משום דהעומד מבטל את הפרוץ, וע"כ י"ל דמכח זה חשיב אף הפרוץ כעומד גמור.

**והך** מילתא דהא דסגי בעומ"ר הוא משום דהעומד מבטל את הפרוץ וחשיב אף הפרוץ כעומד, יש ללמוד כן מהא דפליגי אם מהני עומ"ר מב' רוחות, ואם יסוד דינא דעומ"ר הוא דסגי בגדירת הרוב, הדין נותן דיועיל אף אם הוי זה בב' רוחות, דהרי רוב הרוח גדורה, - ובע"כ מזה דיסוד דינא דעומ"ר הוא משום דהעומד מבטל את הפרוץ, ובזה הוא שנחלקו אם אף עומ"ר מב' רוחות מועיל לבטל את הפרוץ, או דכיון דכל עומד בפנ"ע אינו מרובה על הפרוץ, אין בכח העומד לבטל את הפרוץ.[[2]](#footnote-3)

**וכ"ה** משמעות ד' הר"ן לעיל י' ב' בדין עור העסלא דאם פרוץ כעומד הוי עומד, הוי הפרוץ שבינתים כעומד, ומשמע דמהני דינא דעומ"ר או דפרוץ כעומד דהעומד מבטל את הפרוץ וחשיב אף הפרוץ כעומד.[[3]](#footnote-4)

ג] **אמנם** הנה החזו"א בסימן ע' סקכ"ב כתב בתו"ד דעומ"ר ל"מ לחשוב הפרוץ כסתום, אלא הוא דין על המקום שלפני המחיצה שהוא כגדור, ובמכתבו שבס' שלום יהודה סימן כ"ה עמ' ס"ה ד"ה דעת הכותב כתב דאין עומ"ר עושה כאילו גם הפרצה סתומה בבחינת מחיצה ממשית, אלא שאין הפרצה צריכה סתימה, ואמנם הרשות המוקף הוא נבדל מסביבותיו בכל הקיפו, - ולכאו' לפ"ז הדין נותן דהפרוץ הניתר בעומ"ר לא יצטרף לגדור פרצה אחרת.

**אך** הנה בד' החזו"א בסימן ס"ח סק"ג משמע שלא נחלק ע"ד המ"ב אלא משום דאין דנים על מקצת הרוח בפנ"ע, עיי"ש, - ומצינו גם בדבריו בכלאים סימן י"א סק"ח ד"ה ר"מ שכתב דלענין כלאים שפיר מהני בכה"ג דאם איכא עומד ג' פרוץ ג' פחות משהו ועומד ג' ופרוץ ט' ועומד ג' ופרוץ ג' פחות משהו ועומד ג' מותר כל הכ"ז אמה, ואע"ג שאין במחיצה עומד אלא י"ב ופרוץ ט"ו, ועיי"ש שכתב דל"ד למחיצות רה"י דל"מ בכה"ג, משום דשאני לענין כלאים דא"צ לעשות רה"י אלא מחיצה מפסקת, עכ"ד, אך בהמש"ד שם (ד"ה אבל) פקפק בזה, ומבו' דלא נחלק ע"ד המ"ב אלא משום דיש לנו לדון על כל הרוח יחד, ובזה הוא שחילק דכ"ז הוא לענין שבת דצריך לעשות רה"י וע"כ יש לנו לדון על כל הרשות יחד, ומשא"כ לגבי כלאים דא"צ אלא מחיצה מפסקת, מצינו לדון על כל מקום ומקום בפנ"ע, וכיון דהוי עומ"ר שפיר דמי וחשיב הפרוץ כעומד, ותו הוא מצטרף לגדור את הפרוץ שבצידו, וצ"ע.[[4]](#footnote-5)

**ונפ"מ** רבתא לדינא בזה אף לענין שבת, הוא ברשות שיש לה ג' מחיצות ולחי והיא ניתרת בעומ"ר, אם הפרוץ שבה מצטרף להתיר פרוץ אחר בעומ"ר, אי לא נימא כד' החזו"א דרה"י הויא כמחיצה, דבכה"ג דמי לכאו' לדין כלאים, אך יש מקום לומר דלענין שבת לעולם דנים על כל הרשות, וכאשר כ"ה משמעות ל' החזו"א בכלאים, וצ"ע בזה.[[5]](#footnote-6)

**ב**

ד] **ומש"כ** המ"ב עוד, דאין דנים על כל הרוח יחד, אלא דנים על כל מקום בפנ"ע, עיי"ש בשעה"צ סקל"א שלמד לזה מדינא דלעיל י' ב' דמבוי שהוא רחב ט"ו אמה מרחיק ב' אמות ועושה פס ג' אמות, והרי דאף דאין הפס עומ"ר על כל הרוח חשיב כעומד.

**אמנם** הנה בחי' הרשב"א לעיל שם כתב, ז"ל, ומן הפס ולהלן עד הכותל ניתר בעומ"ר על הפרוץ, שאין אנו מקפידין בעומ"ר על הפרוץ אלא במה שהוא מן הקורה או מן הלחי ולהלן, עכ"ל, ומשמע מדבריו דכל הא דחשיב הפס כעומ"ר, הוא רק משום דאין אנו דנים כלל על המקום שתחת הקורה אלא על שאר הרוח, וכלפי שאר הרוח הוי הפס עומ"ר, אך אם היו דנים אף על המקום שתחת הקורה, ל"ה חשבינן להפס כעומ"ר כלל, ואף המקום שמן הפס ולהלן עד הכותל ל"ה ניתר בעומ"ר, ולכאו' הוא שלא כד' המ"ב דלעולם מצינו לדון על כל מקום בפנ"ע, וכל דהוי עומ"ר חשיב כעומד.

ה] **ולכאו'** יש ללמוד כן גם ממש"כ הרשב"א לעיל י' א' בתו"ד, ז"ל, והא נמי דתניא בתוספתא בפ"ק דמכלתין והרחב מי' אמות נותן פס באמצע ונותן קורה על אחד מהן ודיו, איכא למימר דוקא בשהפס שבאמצע רבה על אחד מן החללין והו"ל כעומד ולפיכך סגי לי' באידך גיסא בלחי או בקורה, עכ"ל, וכ"ה בעבוה"ק שער ב' ספ"ב, ז"ל, מבוי שיש לו ב' פתחים מצדו ואין באחד מהן יתר מי' ויש באמצען פס יתר על כל אחד ואחד מן האוירין או אפי' ככל אחד ואחד מהן, אע"פ שב' האוירין לכשיצטרפו רבין עליו, נותן קורה על אחד מהן ודיו וא"צ השני כלום, עכ"ל,[[6]](#footnote-7) ונראה דמקורו הוא מד' התוספתא שהביא בחידושיו, ומבו' דאף דהפס רבה על כל אחד מן הפתחים, ל"מ פס זה להתיר את ב' הפתחים, ובעינן שיתן קורה על אחד מהן.

**והנה** אי נימא דמצינו לדון עומ"ר על מקצת מן הרוח, ואח"כ לחזור ולדון דהעומד והפרצה יחד יתירו את שאר הרוח בעומ"ר, הרי לכאו' כ"ש דבכה"ג שהפס מרובה על אחד מן הפתחים, דיועיל הפס להתיר את אחד מהן ואח"כ יתיר גם את הפתח השני בעומ"ר, והכא עדיף טפי, דא"צ לצרף את המקום הפרוץ, אלא העומד עצמו יש בכחו להתיר גם את הפתח השני, ובע"כ מד' הרשב"א דא"א לדון עומ"ר על מקצת מן הרוח בפנ"ע, והיינו משום דכל מה שמצינו לעיל דמהני עומ"ר על מקצת מן הרוח, הוא רק כשאין דנים על שאר הרוח, וכמש"כ הרשב"א.[[7]](#footnote-8)

ו] **ובד'** החזו"א בסימן ס"ח סק"ג נראה שנחלק ע"ד המ"ב מכח ה"ט, דאין דנים על מקצת הרוח בפנ"ע, ועיי"ש במש"כ לפרש להא דשרינן בפתח רחב ט"ו כשעושה פס, אף דאינו עומ"ר על כל הרוח, ועיי"ש שהק' ע"ד המ"ב, ממש"כ בשו"ע סימן שס"ג סל"ד דאפשר לעשות תיקון אחר למבוי שהוא רחב כ' אמות, שירחיק ב' אמות מהכותל ויעשה פס רחב שלש אמות, ויעשה כן גם בצד השני וישאר פתח רחב עשר אמות, וכתב המ"ב שם ס"ק קמ"ו דמ"מ צריך לחי או קורה להתיר המבוי דלא עדיף משאר מבואות דעלמא, ולא אמרינן דכיון דבב' הצדדים הוי עומ"ר על הפרוץ חשיב דאיכא עומד י' אמות, וה"ז מועיל להתיר את הפתח הגדול בפרוץ כעומד.[[8]](#footnote-9)

**ג**

ז] **ונראה** לישב לדברי המ"ב, ובהקדם, דהנה בחי' הר"ן לקמן ט"ז ב' כתב, ז"ל, ומסתברא דכל היכי דאמרי' אתי אוירא וכו' העומד נחשב כפרוץ וכו', אבל בעומ"ר על הפרוץ מב' רוחות דאמרינן דל"ה עומד, אפשר דל"ה דינא הכי, דאנן לא אמרינן אלא דהני עומדים לא מבטלי לי' לפרוץ, אבל דנחשבינהו פרוץ לא אמרינן, הלכך אם יש באותה מחיצה עומ"ר במקום א' מאותו הפרוץ בהכי סגי, ול"ב עומ"ר מאותו הפרוץ ומן העומדים הקטנים, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הר"ן דאי נימא דבעומ"ר מב' רוחות חשיב אף העומד כפרוץ, הרי דאף שיש בעומד אחר שבאותו רוח יותר מן הפרוץ, לא סגי בהכי, ובעינן שיהא בו יותר מן הפרוץ ומן העומדים הקטנים, - והיינו כגון בגונא שהיו עומד ב' פרוץ ג' עומד ב' פרוץ א' עומד ה', דכיון דעומ"ר מב' רוחות חשיב כפרוץ, חשיבי ב' עומדי ב' כפרוצין, ואיכא פרוץ ח', ולא סגי בעומד ה' להתיר.

**והדברים** צ"ב רב, דלכאו' אף אי נימא דבעומ"ר מב' רוחות הוי אף העומד כפרוץ, משום דהפרוץ מבטל את ב' העומדים, מ"מ בכה"ג שיש באותו רוח עומד אחר המרובה מן הפרוץ, לכאו' הדין נותן דעומד זה מבטל את הפרוץ, וממילא דאין בכח הפרוץ לבטל את ב' העומדים הקטנים, ומהיכ"ת נדון תחילה על העומדים הקטנים שהפרוץ מבטלן, ומכח זה נצריך שיהא העומד הגדול רבה מן הפרצות ומן העומדים הקטנים.

ח] **וביותר** קשיא, ממש"כ הר"ן לעיל י' ב' בדין עור העסלא, דהיכא דהפרוץ שוה לעומד דמחד גיסא ומרובה על העומד דמאידך גיסא, לא אמרינן דהפרוץ מבטל את העומד המועט דמחד גיסא והו"ל פרוץ מרובה על העומד, אלא כיון דפרוץ כעומד הוי עומד הרי הפרוץ שבינתים כעומד, וא"א שיבטל להפרוץ דמאידך גיסא, עיי"ש, ועמש"נ להלן סקי"ט דבפשוטו יש ללמוד כן מסוגיית הגמ' לקמן ט"ז ב', וכיון דכל דאיכא עומד אחד המרובה על הפרוץ, אין בכח הפרוץ לבטל את העומד המועט ממנו, א"כ מ"ט כתב הר"ן דאם עומ"ר מב' רוחות הוי כפרוץ, בעינן שיהא העומד מרובה מן הפרוץ ומב' העומדים הקטנים, ולא אמרינן דכיון דהוא מרובה על הפרוץ, אין בכח הפרוץ לבטל להעומדים הקטנים.[[9]](#footnote-10)

**ד**

ט] **ונראה** ללמוד מדברי הר"ן, דבגוונא דיש ברוח עומדים ופרצות, יש לנו לדון תחילה על כל עומד עם הפרצות שבצידו, וכל שהעומד רבה עליהן ה"ה מבטלן, וכל שהפרצות רבות עליו ה"ה מבטלין את העומד,[[10]](#footnote-11) - וע"כ כל שהפרצות שבצד העומד מרובות עליו, אף דאיכא עומד אחר ברוח זו המרובה על הפרצות, יש בכח הפרצות לבטל את העומד.

**ומה"ט** נקט הר"ן, דאי נימא דבעומ"ר מב' רוחות הוו העומד כפרוץ, הרי דכל דב' העומדים שבצידי הפרוץ מועטים מן הפרוץ, יש בכח הפרוץ לבטלן וחשיבי אף הן כפרוץ, ולא אמרינן דאדרבה העומד שבצד מבטל את הפרוץ ותו אין בכחו לבטל את העומד, והיינו משום דלעולם אנו דנים תחילה על העומד עם הפרצות שבצידו, וכל דיש בכח הפרצה שבין ב' העומדים הקטנים לבטלם, תו לא יועיל העומד שבצד להתיר.

**ולפ"ז** לא תיקשי ממש"כ הר"ן לעיל דכל דהפרוץ שוה לעומד דמחד גיסא ומרובה על העומד דמאידך גיסא, אין בכחו לבטל את העומד המועט, דשאני התם דהעומד השוה לו הוא בצידו, ובזה אמרינן דאין בכח הפרוץ לבטל את העומד המועט, כיון דאדרבה העומד השוה לפרוץ מבטלו והוי אף הפרוץ כעומד, - ומשא"כ היכא דב' העומדים שבצידי הפרוץ מועטין ממנו, הרי דאף דיש עומד אחר ברוח זו המרובה ממנו, מ"מ יש בכחו לבטל את העומדים שבצידו, ותו ל"מ העומד המרובה להתירו.[[11]](#footnote-12)

י] **ונפ"מ** רבתא בזה לדינא, דהנה משמעות ד' הר"ן דכל מש"כ דבעומ"ר מב' רוחות ל"ה העומדים כפרוץ, הוא רק משום דבב' הרוחות יחד הוי העומד מרובה, וע"כ אף דאין בכח העומדים לבטל את הפרוץ, משום דכל עומד בפנ"ע הוא מועט מן הפרוץ, מ"מ גם אין בכח הפרוץ לבטל את העומדים כיון דשניהם יחד מרובין ממנו, אך כל דהפרוץ מרובה מב' העומדים יחד, יש בכחו לבטלם, והוו אף העומדים כפרוץ, ואף אם איכא עומד אחר ל"מ אלא אם הוא מרובה על הפרוץ ועל ב' העומדים הקטנים.[[12]](#footnote-13)

**ואמנם** דבפשוטו הי' נראה דאף דביסוד הדין הוא כן, מ"מ ליכא היכ"ת לזה, דכיון דאיירי דאיכא עומד אחר המרובה על הפרוץ, דאל"כ ליכא נפ"מ במה דנימא דאף העומדים הוו כפרוץ, הרי דאף העומדים הקטנים חשיבי כעומ"ר מב' רוחות, שהרי בצירוף העומד הגדול הוו עומ"ר, ועומ"ר מב' רוחות הרי ל"ה כפרוץ.[[13]](#footnote-14)

**אך** לפמש"נ נראה, דבכה"ג דהפרוץ מרובה מב' העומדים שבצידו, שפיר יש בכחו לבטלם, אף דיש עומד אחר המרובה על הפרוץ, - דכל הא דבעומ"ר מב' רוחות אין הפרוץ מבטל את העומד, הוא משום דהעומדים דמב' צידי הפרוץ מרובין עליו, ובכה"ג אין בכח הפרוץ לבטלם, אך כל שהפרוץ מרובה על העומדים שמב' צידיו, שפיר יש בכחו לבטלם, אף דאיכא עומד אחר המרובה על הפרוץ.[[14]](#footnote-15)

**ה**

יא] **ולפ"ז** נראה לישב היטב דברי המ"ב, דודאי בגונא דאיכא פרוץ ד' עומד ה' פרוץ ח', לא נימא דהעומד ה' מבטל את הפרוץ ד' והוי כעומד ט', וממילא דהוי זה עומ"ר כנגד פרצת ח', דאדרבה כיון דב' הפרצות שבצידיו מרובות על העומד, אין בכחו לבטל אף להפרצת ד' בפנ"ע, דהיא מכלל הפרצות המרובות על העומד, וי"ל עוד, דהוא משום דהפרצה ח' שבצד העומד מרובה עליו וה"ה מבטלת אותו ואין בכחו להתיר להפרצה ד'.

**ומש"כ** המ"ב דכיון דהעומד במקומו מרובה על הפרוץ הוי אף הפרוץ כעומד ובכחו להתיר פרצה אחרת, הוא רק בגוונא שצייר המ"ב שהי' שטח הרוח רוחב ט"ו אמה ונשאר בקצה הכותל אמה ונפרץ אמה ונשאר עומד ב' אמות ואצלו פרצה גדולה של ז' אמות וכו', - והיינו משום דתחילה אנו דנים על העומד עם הפרצות שבצידו, וע"כ יש לנו לדון תחילה על האמה שבצד עם פרצת אמה שבצידו וה"ה מבטלו, כיון דליכא פרוץ מאידך גיסא שיצטרף לבטל את האמה עומד, ותו מצטרפת אמה זו לחשבון העומד, ולא אמרינן דתצטרף אמה זו להפרוץ ז' שבאמצע, ולא יהא בכח האמה עומד להתירה, כיון דתחילה אנו דנים על העומד עם הפרצות שבצידו, וע"כ שפיר יש בכח האמה עומד להתיר את האמה פרוץ שבצידו.

יב] **ויש** לסייע לזה, ממה שנקט המ"ב לדינו בגונא דנשאר בקצה הכותל אמה ונפרץ אמה ונשאר עומד ב' אמות וכו', ולכאו' הו"ל למנקט בגונא שנפרץ אמה בקצה הכותל ונשאר עומד ג' אמות, ומ"ט הוצרך לחלק את העומד ג' לב' עומדים, - ובע"כ מזה כמש"נ, דבגונא שנפרץ אמה בקצה הכותל ונשאר עומד ג' אמות, אין בכח העומד ג' להתיר את הפרוץ, כיון דב' הפרצות שבצידיו מרובות עליו, - ורק בגונא דאיכא בצדדים עומד אמה, דליכא פרצה שרבה עליו בצדו, הוא דמהני עומד זה לגדור להפרוץ אמה, ותו מצטרף פרוץ זה להעומד.[[15]](#footnote-16)

**ו**

יג] **ולפ"ז** לא תיקשי ע"ד המ"ב ממש"כ הרשב"א דהא דבמבוי רחב ט"ו אמות והרחיק ב' אמות ועשה פס ג' אמות חשיב הפס כעומ"ר, הוא רק משום דאין אנו דנים כלל על המקום שתחת הקורה אלא על שאר הרוח, - והיינו משום דאם היו דנים אף על המקום שתחת הקורה, הרי דכיון דב' הפרצות שבב' צידי הפס מרובות עליו, אין בכחו להתיר את פרצת ב' אמות, ורק משום דאין אנו דנים אלא על המקום שהוא מן הקורה ולהלן, ובמקום זה הוי העומד מרובה, שפיר יש בכחו להתיר לפרצת ב' אמות.[[16]](#footnote-17)

**ומה"ט** הוא שכתב הרשב"א דמבוי שיש לו ב' פתחים מצדו ויש באמצען פס יתר על כל אחד ואחד מן האוירין אינו מותר אלא כשנותן קורה על אחד מהן, ולא אמרינן דיועיל הפס להתיר לפתח אחד ואח"כ יתיר להפתח השני, אלא אדרבה כיון דהב' הפתחים שבב' צידיו מרובין עליו אין בכחו להתיר אף לאחד מהן, ורק כשנתן קורה על אחד מהן ואין דנים על המקום שתחת הקורה, הוא דיש בכח הפס להתיר להפתח השני.

יד] **ובזה** מתפרש מש"כ המ"ב בסימן שס"ג במבוי רחב כ' אמות שהרחיק בב' הצדדים ב' אמות מהכותל ועשה פס ג' אמות, דהפתח י' אמות שבאמצע צריך לחי או קורה, ולא אמרינן דכיון דבב' הצדדים הוי עומ"ר על הפרוץ חשיב דאיכא עומד י' אמות, וה"ז מועיל להתיר את הפתח הגדול בפרוץ כעומד, והיינו משום דכל שלא עשה לו לחי או קורה, אין בכח הפסין ג' לבטל להפרוץ ב' שבצידם, כיון דב' הפרצות שבב' צידיהם מרובין עליהן, - ורק כשעשה לחי או קורה לפתח י' שבאמצע ואין אנו דנים עליו, יש בכח הפסין להתיר להפרוץ ב' שבצידם.

**ז**

טו] **אמנם** הנה אף שנתבאר דמדברי הר"ן לקמן מצינו יסוד לדברי המ"ב, דתחילה דנים כל עומד עם הפרצות שבצידו, מ"מ לכאו' לדינא מבו' בד' הר"ן שלא כד' המ"ב, דהרי דברי הר"ן קיימי בגונא שהיו עומד ב' פרוץ ג' עומד ב' פרוץ א' עומד ה', ובזה כתב הר"ן דאם עומ"ר מב' רוחות חשיב כפרוץ, חשיבי ב' עומדי ב' כפרוצין, ואיכא פרוץ ח', ולא סגי בעומד ה' להתיר, - ולפ"ד המ"ב הרי אדרבה הדין נותן דהעומד ה' מועיל להתיר את הפרוץ א' שבצידו והוי כעומד, ותו ה"ז מצטרף עם העומד ב' וחשיב כעומד ח'.

**ואולי** י"ל בזה, דד"ז תליא אם עומ"ר מב' רוחות הוי עומד, דדברי הר"ן הרי קיימי למ"ד דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, וס"ל דאף ב' עומדים מרוח אחת אין מצטרפין, וכמש"נ לעיל סוסק"י בהערה ללמוד מדבריו, וי"ל דע"כ אף אם יועיל העומד ה' להתיר את הפרוץ א', אכתי לא יצטרף עם העומד ב', דאף דגם הפרוץ אמה שבינתים הוי כעומד, אכתי חשיבי העומד ה' והעומד ב' כב' עומדים, וכיון דהעומד ב' עומד בפנ"ע, שפיר יש ביד הפרוץ ג' לבטלו, - אך דברי המ"ב הרי קיימי למ"ד דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד, ולדידי' שפיר מצטרפין העומד אמה עם העומד ב' להתיר, וע"כ לא אמרינן דהעומד ח' שבאמצע יבטל את ב' העומדי ב' שבצידו, כיון דעומדים אלו מצטרפים עם שאר העומדים וכל העומדים יחד מרובים על הפרוץ.

טז] **אך** אכתי יש להוכיח מד' הר"ן שלא כד' המ"ב, וזה ממש"כ הר"ן לדינא דבעינן שיהא עומד מרובה במקום א' מאותו הפרוץ, ומבו' דבעינן דהעומד בפנ"ע יהא מרובה מאותו הפרוץ, ולדברי המ"ב הדין נותן דתחילה מתיר העומד את הפרוץ הקטן שבצידו וחשיב כעומד, ותו הוא מצטרף עם העומד להתיר את הפרוץ, ול"ב שיהא העומד עצמו מרובה מאותו הפרוץ, וצ"ע.

**ח**

יז] **עוד** יש להעיר בד' המ"ב, דהנה בפירש"י בסוגיין ד"ה פרוץ כעומד משמע דאף אם בכל רוח הוי העומד מרובה, מ"מ כל שבכל ההיקף יחד הוי הפרוץ מרובה, ה"ז אסור, וכ"נ בפירש"י בסוכה ז' א' ד"ה משא"כ בסוכה, וכ"כ הר"ן לעיל י"א א'.

**והנה** למש"כ המ"ב דכל דבמקומו מרובה העומד על הפרוץ, הוי אף הפרוץ כעומד גמור, וה"ה מצטרף להתיר פרצה אחרת, א"כ הרי לא משכח"ל כלל להך מילתא דבכל ההיקף הוי הפרוץ מרובה, אף דבכל א' מג' הרוחות הוי העומד מרובה, שהרי כיון דבכל א' מג' הרוחות הוי העומד מרובה, חשיב אף הפרוץ שברוחות אלו כעומד, ונמצא דגם בכלל ההיקף הוי העומד מרובה, - וביותר תיקשי בד' המ"ב גופי', שהביא בסימן תר"ל ס"ה לדברי רש"י בסוכה דבעינן שבכל ההיקף יהא העומד מרובה, עיי"ש.

יח] **ונראה** דצ"ל בזה, דכל הא דדנים תחילה על העומד עם הפרצות שבצידו, הוא כלפי דינא דעומד מרובה בכל מחיצה ומחיצה, דבזה דנים על כל מקום ומקום בפנ"ע, וכל דבמקום זה הוי העומד מרובה, חשיב אף הפרוץ כעומד, - אך בדינא דעומד מרובה בכל ההיקף, אין דנים כלל על כל מקום ומקום בפנ"ע, אלא דנים על כללות ההיקף, וע"כ לא אמרינן דהפרוץ שבכל רוח הוי כעומד, משום דהעומד שברוח זו רבה עליו, דכלפי הנידון דכל ההיקף יחד, אין פרוץ זה חשוב כלל כעומד,[[17]](#footnote-18) - והיינו דהא דבעינן עומ"ר בכל מחיצה ובעינן גם עומ"ר בכללות ההיקף, (אף שלא נאמרו ב' הלכתות דגדור רובא), הוא משום דבעיקר דין המחיצה בעינן שתהא מחיצה בכל מקום ומקום, ובעינן שתהא מחיצה על כללות ההיקף, ולב' דיני המחיצה סגי בעומ"ר, וע"כ כלפי דין המחיצה דבכל מקום ומקום, דנים עומ"ר על כל מקום ומקום, וכלפי דין המחיצה בכללות ההיקף, אין דנים עומ"ר אלא על כללות ההיקף.[[18]](#footnote-19)

**ט**

יט] **נתבאר** לעיל סק"ח מש"כ הר"ן לעיל י' ב', דאף למ"ד דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, מ"מ כל דהפרוץ שוה לעומד דמחד גיסא ומרובה על העומד דמאידך גיסא, לא אמרינן דהפרוץ מבטל את העומד המועט דמחד גיסא והו"ל פרוץ מרובה על העומד, אלא כיון דפרוץ כעומד הוי עומד הרי הפרוץ שבינתים כעומד, וא"א שיבטל להפרוץ דמאידך גיסא.

**ולכאו'** יש ללמוד כן ממה שאמרו לקמן ט"ז ב' דהא דבעי רב המנונא אם מהני עומ"ר בערב, הוא כגון דאייתי מחצלת דהוי ז' ומשהו וחקק בה ג' ושבק בה ד' ומשהו ואוקמי' בפחות מג', ומשמעות הדברים דכה"ג חשיב דאיכא עומד מרובה, משום דהד' שנשתיירו למעלה הוו עומ"ר כנגד הג' שחקק בה, ולא תליא בדין פרוץ כעומד, וכ"ה מוכח לפ"מ שנסתפק הריטב"א דל"מ פרוץ כעומד בערב, והרי דאף למ"ד דפרוץ כעומד אסור לא אמרינן דבכה"ג כיון דהעומד ג' שלמטה שוה לפרוץ ה"ה בטל, ותו הו"ל כפרוץ מרובה, אלא כיון דאיכא עומ"ר למעלה הוי אף הפרוץ ג' כעומד, וא"א שיבטל את העומד שלמטה.[[19]](#footnote-20)

כ] **אמנם** הנה בפירש"י לעיל י' ב' ד"ה אלא כתב בדין עור העסלא, ז"ל, דלרבין דנקט וכו' ל"ה עומד אא"כ "כל אחד ואחד" מרובה על הפרוץ, עכ"ל, ומשמע דבעינן שיהיו ב' העומדים מרובין על הפרוץ, וכל דחד מינייהו מרובה על הפרוץ והשני שוה לפרוץ ל"מ, וכ"ה משמעות דבריו בסוד"ה לדידי, דלמ"ד דסגי בפרוץ כעומד, ל"מ אלא אם בב' העומדים הוי פרוץ כעומד.

**ואמנם** צ"ע בזה מסוגיית הגמ' לקמן דמבו' דכל דמחד גיסא העומד מרובה על הפרוץ ומחד גיסא העומד שוה לפרוץ, שפיר מהני, וכנ"ל.

**ועוד** צ"ע בזה ממש"כ בפירש"י לעיל שם ד"ה יעשה, ז"ל, וכיון דלא שרית לי' בהכי משום דפרוץ מרובה "על העומד שמכאן ועל העומד שמכאן" אא"כ תצרפם יחד להיות שניהן רבין עליו, עכ"ל, והרי דכל הא דל"מ עומ"ר מב' רוחות, הוא רק כשהפרוץ מרובה על כל אחד מן העומדים, אך כל שאחד מן העומדים מרובה עליו, שפיר מהני, וזה דלא כמש"כ רש"י בדין עור העסלא, דבכה"ג ל"מ.

כא] **ולמדנו** הביאור בזה מד' החזו"א בסימן ב' סק"ט, שכתב בדין טלית, ז"ל, ואף אם כתף א' מרובה על הפרוץ י"ל דאינו נידון עדיין בעומ"ר "להחשיב את הכתף השני הקצר לבגד", וזה יש להסתפק גם בעור העסלא, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאף דבמחיצות כה"ג שפיר הוי עומד, וכמש"כ החזו"א גופי' בסימן ס"ח סק"ב דאם מצד אחד ב' אמות, ומצד שני ה' אמות ומשהו, ופרצה ה' פחות משהו, נידון בעומ"ר, שה' ומשהו סותם את הפרצה ה' פחות משהו, שלא חשיב פרצה אלא עד ב' האמות שמצד הב', והוי פרוץ י', וניתר בה' ומשהו, מ"מ בטלית ובעור העסלא י"ל דל"מ.

**והטעם** בזה נלמד מדבריו, דהוא משום דחלוק דין מחיצות מדין טלית, דבמחיצות הרי יש על כל מחיצה ומחיצה תורת מחיצה, ואך שבאנו לאסור מכח הפרצה שבינתים, ובזה סגי במה שהעומד שמצד אחד מרובה על הפרצה והוא מתיר אותה, סגי בהכי, - אך בטלית הרי כל כתף בפנ"ע אין עליו תורת בגד, כיון שאין בו כשיעור, וכל הא דיש עליו תורת בגד הוא מכח צירופו עם הכתף השני, דחשיבי כחד בגד, ובזה י"ל דכל הא דהוא מצורף לכתף השני, הוא רק כשיש בו כח כנגד החלל, דבכה"ג אין החלל מפסיק בינו לבין הכתף השני, אך כל שאין בו כח כנגד החלל, ה"ה עומד לעצמו, ואין עליו תורת בגד.

**ועד"ז** הוא גם בדין עור העסלא, דכל עומד בפנ"ע אין עליו תורת אהל כלל, כיון שאין בו טפח, דשיעור טפח הוא שיעור בגוף האהל, ול"מ מה דאיכא ב' אהלים דבצירוף שניהם יש בהן טפח, אלא בעינן דיהא אהל אחד שיש בו טפח, וכל הא דיש עליו תורת טפח, הוא מכח צירופו עם העומד השני דחשיבי כחד אהל, ובזה י"ל דכל שאין בו עצמו כח כנגד החלל, ה"ה עומד לעצמו, ואין עליו תורת אהל.[[20]](#footnote-21)

כב] **ואמנם** יש להעיר בזה מסוגיית הגמ' לקמן דמבו' דגם עומ"ר בערב מהני כל דמחד גיסא הוי העומד מרובה, ומאידך גיסא אין העומד מרובה, אף דבערב בעינן מחיצה י', ומחיצה פחותה מי' אין עלי' תורת מחיצה כלל, ואפ"ה מהני בכה"ג.

**אך** נראה דל"ד דין עומ"ר בערב, לדין עומ"ר בטלית ובעור העסלא, - והיינו דלא מיבעיא למש"כ בחי' הגר"ח בפי"ז משבת בדעת הרמב"ם דבמחיצה דבעינן שיהא גבהה עשרה, אין השיעור בעצם המחיצה, אלא השיעור הוא בהמקום דבעינן שגובה עשרה שבו יהא מוקף מחיצות, וכל דאיכא גובה י' המוקף מחיצות בכל העשרה שבו לא איכפת לן כלל בעצם המחיצות אם הן מחזיקות י' אם לא, דע"כ שפיר סגי במה דהעומד המרובה מתיר את הפרצה, ותו איכא גובה י' המוקף מחיצות, - אלא אף למשמעות דברי הראב"ד שם דהוי זה שיעור בעצם המחיצה שיהא גבהה עשרה, מ"מ נראה דל"ב שתהא מחיצה אחת שגבהה עשרה, ואף היכא דבצירוף כמה מחיצות איכא גובה עשרה שפיר דמי, וע"כ שפיר סגי במה דהעומד מרובה מתיר את הפרצה, ותו איכא מחיצות בגובה י', - ומשא"כ בטלית ובעור העסלא, דבעינן שיהא בגד אחד שיש בו כשיעור ויהא אהל אחד שיש בו טפח, י"ל דכל דהעומד דמחד גיסא אין בו כח כנגד החלל, אין עליו תורת בגד ותורת אהל, וכנ"ל.

**י**

כג] **אמנם** הנה בעיקר מש"נ ללמוד מדברי רש"י דבעור העסלא ל"מ אלא אם כל א' מן העומדים מרובין על החלל, יש להעיר ממש"כ בפירש"י לעיל שם ד"ה לדידך, ז"ל, לדידך הוי עומד דהא "אין באחד מן העומדין" לבטל החלל עד שיצטרפו שניהן לבטלו, עכ"ל, ושם ד"ה לדידי כתב, ז"ל, ולמינקט חלל יותר על "כל אחד מהעומדים" וכו', עכ"ל, ומשמעות דבריו דאף אם עומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, כ"ז הוא כשהחלל הוא יותר מכל אחד מן העומדים, אך כל דאחד מן העומדים מרובה על החלל סגי בהכי.

כד] **ואולי** י"ל בזה בדעת רש"י, דס"ל דבזה הוא דפליגי אביי ורב דימי, דאביי דס"ל דלמ"ד דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד, ה"ז מועיל אף בעור העסלא, בע"כ דס"ל דאף בעור העסלא ל"ב אלא שיהא עומד כנגד החלל, ול"ב שיהא בכל עומד כח כנגד החלל, דא"כ ל"ה מהני בזה עומ"ר מב' רוחות, דאף דב' העומדים מצטרפין ושניהם יחד יש בהן כח כנגד החלל, מ"מ כיון דכל עומד בפנ"ע אין בו כח כנגד החלל ל"מ, ולדידי' אף אם עומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד סגי שיהא עומד אחד מרובה על החלל, - ורב דימי דס"ל דלכו"ע ל"מ בזה עומ"ר מב' רוחות, הוא משום דס"ל דבעור העסלא לא סגי במה דאיכא עומד כנגד החלל, אלא בעינן שיהא בכל אחד מן העומדים כח כנגד החלל, דבלא"ה אין עליו תורת אהל, וכנ"ל, וע"כ לדידי' בעינן שיהא כל אחד מן העומדים מרובה על החלל.

**ובזה** מתפרש מש"כ הראשונים לקמן ט"ז ב' לדון היאך קי"ל בדין עומ"ר בב' רוחות, ולא הביאו לסוגיית הגמ' לעיל י' ב' דלפ"מ דמסקינן כרב דימי, לכו"ע ל"מ עומ"ר מב' רוחות, - ולמש"נ ניחא, דהא דס"ל לרב דימי דלכו"ע ל"מ בזה עומ"ר מב' רוחות, י"ל דהוא במסוים בעור העסלא, דבעינן שיהא בכל א' מן העומדים כח כנגד החלל, אך במחיצות שפיר מהני עומ"ר מב' רוחות.[[21]](#footnote-22)

1. והעירו בזה, דלמש"כ המ"ב שם בשעה"צ סק"ל דכל הא דמהני עומ"ר מב' רוחות הוא רק בעומד גמור, אבל אם הי' רק עומד ע"י לבוד לא מצטרפי לבטל הפרוץ, לכאו' הדין נותן דה"נ בכה"ג דבפרצות אמה ליכא עומד גמור, אלא הוי עומד מכח דינא דעומ"ר, לא יועיל בזה עומ"ר מב' רוחות, - אך באמת מצינו דמחיצה דעומ"ר עדיפא ממחיצה דלבוד, שהרי בשיירא לא התירו מחיצת שתי, ובפשוטו התירו בה מחיצה דעומ"ר, אך אין הדבר מוסכם, ואכמ"ל, וע"כ שפיר י"ל דאף דעומד שע"י לבוד מב' רוחות ל"מ, מ"מ עומד שע"י עומ"ר מב' רוחות מהני. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם בל' רש"י לעיל י' ב' ד"ה יעשה מבו' דהא דל"מ עומ"ר מב' רוחות, אי"ז משום דבכה"ג אין בכח העומד לבטל את הפרוץ, אלא הוא משום דאדרבה זיל לגבי כל חד וחד ונמצא פרוץ רבה עליו ומבטלו, - אך ג"ז מיוסד על הך מילתא דכל דאיכא עומד ופרוץ, כל דהעומד מרובה על הפרוץ ה"ה מבטלו וכל דהפרוץ מרובה על העומד ה"ה מבטלו, ובזה הוא שנחלקו בדין עומ"ר מב' רוחות, אם הוא מועיל לבטל את הפרוץ, או דאדרבה הפרוץ מבטל כל אחד מן העומדים. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובד' הר"ן לקמן ט"ז ב' משמע דבפרוץ מרובה חשיב אף העומד כפרוץ, ורק בעומ"ר מב' רוחות אף דל"ה כעומד מ"מ ל"ה כפרוץ, ונת' להלן סק"י, ולכאו' הוא משום דכל דהפרוץ מרובה ה"ה מבטל את העומד וחשיב כפרוץ, ומסתבר לפ"ז דה"נ כל דהעומד מרובה ה"ה מבטל את הפרוץ וחשיב כעומד. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולכאו' צ"ל בדעתו, דאף דס"ל דבעומ"ר לא חשבינן דיש מחיצה במקום הפרוץ, מ"מ כיון דבכח העומ"ר לגדור את כל המקום, סגי בכך שיצטרף המקום הפרוץ לגדור את הפרוץ שבצידו, - וזה ע"ד מש"כ החזו"א דרה"י חשיב כמחיצה, ונת' במק"א דהוא משום דבכח ג' מחיצות להבדיל את הרשות גם מהרוח הרביעי, והרי דאף דליכא מחיצה ממש ברוח הרביעי, מ"מ חשבינן לי' כעומד להתיר את הפרוץ, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה אמנם בד' החזו"א בסימן ס"ה סקמ"ה בצורה נ"ז מבו' דאין הפרוץ מצטרף להתיר, עיי"ש, אך היינו משום דהתם ליכא למקום זה בפנ"ע אלא ג' מחיצות, וא"א לדון עליו בפנ"ע, ומה"ט גם לא התיר החזו"א בזה מכח מש"כ שם לעיל מינה דרה"י הויא כמחיצה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. וקשיא טובא היאך מהני לחי וקורה לפתח אחד, הרי יש לחוש דשבקי להאי פתחא ועיילי באידך פתחא, וכמבו' לעיל י' ב' דכל הא דשרי כשעושה פס ג', הוא רק משום דלא שביק אינש פתחא רבא ועייל בפתחא זוטא, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א לעיל שם, דכל דב' הפתחים שוין, ל"מ לחי וקורה משום דיש לחוש להא דשבקי, וכבר עמד בזה הגאו"י לעיל שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויל"פ עוד בד' הרשב"א, דהא דל"מ הפס להתיר את ב' הפתחים בעומ"ר, אי"ז משום דאין דנים עומ"ר כלל על מקצת מן הרוח בפנ"ע, אלא הוא משום דכל שבאנו להתיר את כל הרוח ע"י הפס, יש לנו לדון את כל הרוח יחד, והוי פרוץ מרובה, - אך גם לפ"ז אי"ז כד' המ"ב, דדנים עומ"ר על מקצת מן הרוח, ואח"כ מועיל העומד והפרצות להתיר את שאר הרוח, והרי דלא אמרינן דכשבאנו להתיר עי"ז את כל הרוח, יש לנו לדון את כל הרוח יחד והוי פרוץ מרובה. [↑](#footnote-ref-8)
8. וי"ל בזה למש"כ הגאו"י לעיל י' ב' דאף למ"ד דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד, מ"מ פרוץ כעומד מב' רוחות ל"ה עומד, וע"כ אף דחשיב דאיכא בכל צד עומד ה' אמות, אי"ז מועיל להתיר את הפתח י' אמות. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובאמת דגם מד' הר"ן לקמן מבו' כדבריו לעיל, דממש"כ דל"ב שיהא עומ"ר מן הפרוץ "ומב' העומדים הקטנים", מבו' דאיירי דאיכא ב' עומדים קטנים, והיינו כגון שהיו עומד ב' פרוץ ג' עומד ב' פרוץ א' עומד ה', והרי שלא העמיד הר"ן לדבריו בגונא דאיכא עומד ב' פרוץ ג' עומד ד', דאם עומ"ר מב' רוחות הוי כפרוץ, הוי העומד ב' כפרוץ, ולא סגי בעומד ד' להתיר, והיינו משום דבכה"ג אדרבה כיון דהעומד ד' מרובה על הפרוץ, הוי אף הפרוץ כעומד, ואין בכחו לבטל להעומד ב', וכמש"כ הר"ן לעיל, - אך צ"ע דא"כ גם בגונא דב' העומדים שבצד הפרוץ מועטין מן הפרוץ, מ"מ נימא דהעומד שבצד המרובה על הפרוץ מתיר את הפרוץ והוי אף הפרוץ כעומד, ואין בכחו לבטל לב' העומדים הקטנים. [↑](#footnote-ref-10)
10. והך מילתא, דחלוקת העומדין מילתא היא, יש ללמוד כן גם ממש"נ בסימן מ"ה סקי"א ללמוד מד' הרשב"א לקמן ט"ז ב', דכל הא דאתי אוירא וכו' ומבטל, הוא רק באויר הסמוך לעומד, אך אויר המרוחק מן העומד ל"מ כלל לבטל את העומד, אף אם יש בו כשיעור לבטל את ב' העומדים יחד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-11)
11. ואמנם י"ל דכ"ז הוא למ"ד דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, והיינו משום די"ל דזהו יסוד הפלוגתא אם עומ"ר מב' רוחות הוי עומד, דמ"ד דל"ה עומד הוא משום דדנים כל עומד עם הפרצה שבצידו, וכיון דעומד זה בפנ"ע מועט מן הפרצה, אין בכחו להתירה, ומ"ד דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד הוא משום דדנים את כל הרוח יחד, וכיון דבכל הרוח מרובה העומד על הפרצה יש בכחו להתירה, - אך מד' הר"ן לעיל י' ב' בדין עור העסלא, שכתב דאביי ס"ל דאם פרוץ כעומד הוי עומד כ"ש עומ"ר מב' רוחות, מבו' לכאו' דאין עיקר הפלוגתא אם דנים על כל עומד בפנ"ע או דנים על כל הרוח, דא"כ אי"ז ענין לדין פרוץ כעומד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
12. וצ"ל לפ"ז, דאף דלענין כלאים כל שיש בעומד ד"ט אינו בטל אף שהפרוץ מרובה, הוא רק לגבי כלאים דמצינו לדון על מקום זה בפנ"ע, וכמש"כ הר"ן בסוגיין, ונת' בסימן מ"ז סקי"ג בהערה, - ולפ"ז נמצא דד' הר"ן אתיין רק לטעמי', אך לדעת הסוברים דלענין כלאים לא מצינו לדון על מקום זה בפנ"ע, ונת' באורך בסימן מ"ז, הרי דמהא דכל שיש בעומד ד"ט הוא מתיר כנגדו, יש ללמוד ל"מ הא דהפרוץ מרובה לבטל את העומד לגמרי ולחשבו כפרוץ. [↑](#footnote-ref-13)
13. אמנם יש מקום לדון בזה, דהנה התוס' לקמן ט"ז ב' פירשו להא דפריך דהאי פחות מד' היכי מוקי לי' וכו' אי במיצעי הוי עומ"ר מב' רוחות, דהיינו דאתי אוירא וכו' ומבטל לי', ולכאו' לפ"ז מתפרש מה שאמרו דהוי עומ"ר מב' רוחות, דאתא לאשמועינן דאף דהוי עומ"ר מב' רוחות ובכח ב' העומדים להתיר את האויר, מ"מ יש בכח האויר לבטל את העומד, - ויש להעיר דמ"ט לא אמרו כן גם בגונא דמעמידו למעלה, דהוי עומ"ר מב' רוחות, דהגם דחבל זה מועט מן האויר, מ"מ בצירוף העומד שלמטה הוא מרובה מן האויר, וקמ"ל דאף בכה"ג אמרינן אתי אוירא.

    ולכאו' נראה מזה, דאף אם בעומ"ר מב' רוחות ל"ה אמרינן אתי אוירא, היינו רק כשכל אחד מן העומדים מועט מן האויר, וע"י צירופם הם מרובים ממנו, ובכה"ג מצטרפי תרוייהו יחד כנגד האויר, אך כל דעומד אחד מרובה מן האויר ועומד אחד מועט ממנו, כיון דסגי בהעומד המרובה בפנ"ע לעמוד כנגד האויר, כגונא שמעמיד את החבל למעלה, דהעומד שלמטה הוא ו' טפחים, והוא בפנ"ע מרובה על האויר, אין העומד המועט מצטרף אליו, וע"כ אף אם בעומ"ר מב' רוחות ל"ה אמרינן אתי אוירא, מ"מ בכה"ג שפיר הוה אמרינן אתי אוירא.

    ולפ"ז הרי דה"נ הכא דכוותה, אי נימא דבפרוץ כעומד בטל העומד לגמרי, לא יועיל הא דיש עומד אחר המרובה על הפרוץ, לחשוב אף להעומד המועט כעומ"ר מב' רוחות, דכיון דא"צ לצירופו, אינו מצטרף עם העומד המרובה.

    אך בעיקר מש"נ ללמוד כן מד' התוס' לקמן, הנה בד' הגאו"י לקמן שם מבו' שעמד בזה, ועיי"ש מש"כ להוכיח מזה, ולפי דבריו אין מקור מזה לנידו"ד, ואדרבה מבו' מדבריו דפשיטא לי' דחשיב כעומ"ר מב' רוחות אף היכא דא"צ לצירופו. [↑](#footnote-ref-14)
14. והיינו דכ"ה שנקט הר"ן דאם עומ"ר מב' רוחות הוי כפרוץ יש בכח הפרוץ לבטל לב' העומדים הקטנים, אף דיש עומד אחר המרובה על הפרוץ, ה"נ בגונא דהפרוץ מרובה על ב' העומדים הקטנים, יש בכחו לבטלם, אף דיש עומד אחר המרובה על הפרוץ.

    ויש להוסיף, דהנה החזו"א בסימן ס"ח סק"ד צידד, דאף למ"ד דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, מ"מ כל שב' העומדים הם מרוח אחת אף שיש הפסק ביניהם הוי עומד, וע"כ בכותל ט"ו שיש עומד ג' פרוץ אמה עומד ה' פרוץ ו', מצטרפין העומד ג' והעומד ה' להתיר את הפרוץ ו', וחשיב כעומ"ר מרוח אחת, עיי"ש, - והנה מד' הר"ן לקמן שם שהצריך שיהא העומד הגדול שבצד בפנ"ע מרובה מן הפרוץ, ואין העומד הקטן הסמוך לו מצטרף, אף שהוא באותו הרוח של העומד הגדול, מבו' לכאו' דלמ"ד דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, ל"מ אף ב' עומדים מרוח אחת שיש הפסק ביניהם, - אך למש"נ יש ללמוד מד' הר"ן דבכה"ג ל"מ אף למ"ד דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד, משום דתחילה אנו דנים על העומד עם הפרוץ שבצידו, ומבטל הפרוץ ו' להעומד ה', ותו אין בכח העומד ג' להתיר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. אמנם העירו בזה, דממש"כ המ"ב שם דאפי' אם העומד גופא שבב' הצדדים אינו במלואו אלא יש בכל אחד ג"כ פרצה אלא "שהעומד רבה עליו", משמע דהמתיר לפרצת אמה אינו העומד אמה שבצד שהוא שוה לפרוץ, אלא העומד ב' אמות שהוא מרובה על הפרוץ, והרי אכתי לא הובא בשו"ע שם דאף פרוץ כעומד מותר, ומשמע דמה שהתיר המ"ב בכה"ג אי"ז משום האמה עומד דהו"ל פרוץ כעומד, אלא מכח הב' אמות עומד דהו"ל עומ"ר, (ומה"ט גם נקט המ"ב שם דהפרוץ שבאמצע הוא ז', אף דגם כשהוא ח' יש להתיר משום פרוץ כעומד), - אך יש לדחות, דמש"כ דהעומד רבה עליו, הוא כ"ה דלא נימא בזה אתי אוירא, וכמו שציין לסימן שס"ג סל"ד דהתם בעינן מה"ט שיהא העומד מרובה על האויר, וצ"ע.

    ושוב העירו די"ל בישוב ד' המ"ב, דכל הא דדנים תחילה על העומד להתיר את הפרצה שבצידו, הוא רק בגונא דהפרצה היא בין ב' עומדים, אך בגונא דליכא עומד אלא בצידה האחד, אדרבה דנים על העומד עם ב' הפרצות שבצידיו, והו"ל כפרוץ מרובה, וע"כ נקט המ"ב לדינו בגונא דאיכא עומד אמה וכו', אף דעיקר ההיתר הוא מכח העומד ב' שהוא מרובה על הפרוץ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. אך יש להעיר ע"ז, דא"כ מה הוכיח המ"ב להך דינא דמהני עומ"ר על מקצת הרוח מההיא דהתם דמרחיק ב' אמות ועושה פס ג', הרי שאני התם דאין דנים כלל על המקום שתחת הקורה, דאם היו דנים על מקום זה, הרי ל"ה חשיב הפס כלל כעומ"ר, כיון שב' הפרצות שבצידיו מרובות עליו, ומשא"כ בגונא דהמ"ב דדנים על כל הרוח, י"ל דאין דנים כלל עומ"ר על מקצת מן הרוח, וי"ל. [↑](#footnote-ref-17)
17. והעירו דבזה מתישב היטב משה"ק החזו"א שם ע"ד המ"ב מהא דפריך לעיל י"א א' אהא דתניא דדפנות אלו שרובם פתחים וחלונות וכו' שרובן ס"ד, ולד' המ"ב הרי שפיר מהני אף אם רובם פתחים וחלונות, ולהנ"ל י"ל דעיקר הא דפריך הוא משום דמשמעות לישנא דברייתא הוא דאף שבכל הדפנות הוי רובן פתחים וחלונות מהני, ובכה"ג הרי ל"מ משום דבכללות ההיקף הוי הפרוץ מרובה. [↑](#footnote-ref-18)
18. ונפ"מ בזה, דהנה נת' לעיל סק"י דמשמעות דברי הר"ן דבפרוץ מרובה הוי אף העומד כפרוץ, ונת' שם לדון אם איכא נפ"מ בזה, ולכאו' הי' נראה דנפ"מ רבתא בזה בגונא דברוח אחת הוי הפרוץ מרובה, דכיון דהוי אף העומד כפרוץ, ה"ז מצטרף לחשבון הפרוץ דכל ההיקף, למש"כ הר"ן לעיל י"א א' דבעינן דבכל ההיקף יחד יהא העומד מרובה, - אך למש"נ מד' המ"ב אי"ז כן, דבדינא דעומ"ר בכל ההיקף אין דנים כלל על כל מקום בפנ"ע אלא דנים על כללות ההיקף, וע"כ אף דבפרוץ מרובה הוי אף העומד כפרוץ, מ"מ לא אמרינן דבאותה הרוח דהוי הפרוץ מרובה חשיב אף העומד כפרוץ והוא מצטרף לחשבון הפרוץ דכל ההיקף, דכלפי הנידון דכל ההיקף יחד אין עומד זה חשוב כפרוץ כלל. [↑](#footnote-ref-19)
19. אך יש לדחות, דאף אם היכא דמחד גיסא הוי העומד מועט מן הפרוץ ה"ה בטל, ול"מ מה דאידך גיסא הוי העומד מרובה, מ"מ בכה"ג דמחד גיסא העומד שוה לפרוץ, הרי דאף אם פרוץ כעומד אסור, מ"מ אין בכח הפרוץ לבטל את העומד, דאף דפרוץ כעומד ל"ה עומד, ואין בכח העומד להתיר את הפרוץ, מ"מ גם אין בכח הפרוץ לבטל את העומד, וע"כ שפיר מהני העומ"ר דמאידך גיסא להתיר, וכן משמע קצת בל' הריטב"א לקמן שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
20. והך מילתא דכל דליכא עומ"ר אין ב' חלקי העור מצטרפין זע"ז, נראה דצ"ל כן לדעת הרי"ד לעיל י' ב' ועוד מרבוותא שפירשו לדינא דעור העסלא לענין מושב, וצ"ע דמה בעינן בזה לדין עומ"ר, הרי כיון דהוא ראוי לישיבה, מ"ט לא יהא עליו תורת מושב, ומה"ט נראה שהוצרך רש"י לפרשה לענין אהל, (אשר אי"ז במשמעות התוספתא בכלים, ולכאו' בעכצ"ל בזה, דהוא משום דכל דליכא עומ"ר ליכא צירוף בין חלקי העור, וחזינן להו ככמה כלים, אך צ"ב, דמ"ש מכל כלי כטבעת וכו', דל"ב שיהא בה עומ"ר כנגד החלל, וי"ל. [↑](#footnote-ref-21)
21. אמנם לא נתישבו בזה ד' הר"ן לקמן שכתב ג"כ לדון היאך קי"ל בדין עומ"ר מב' רוחות, ובדבריו לעיל בההיא דעור העסלא, משמע דהא דל"מ עומ"ר מב' רוחות, אי"ז דין מסוים בעור העסלא, וזהו שכתב שם דס"ל דאם ל"מ עומ"ר מב' רוחות כ"ש דל"מ פרוץ כעומד, וע"כ נקט שם דכל דאחד מן העומדים מרובה על החלל שפיר דמי. [↑](#footnote-ref-22)