מ_מ בגדר המחייב של ממון המזיק
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / ארבעה אבות

בס''ד

מראי מקומות - קיבוץ

**בגדר המחייב דממון המזיק**

עי' אבן האזל פ"א הל' נז"מ הל"א מאות י"ד, חי' רבי שמעון סי' א', חזו''א ב''ק סי' ז' סק''י, חי' רבי שמואל סי' א'

אבי עזרי ריש הלכ' נזקי ממון.

**ראיות מדברי הגמ' והראשונים**

* דף ד' ב' 'בנזקי ממון קמיירי בנזקי גופו לא קמיירי' וברש''י שם ד''ה כל הנך, ועי' עוד רש''י שם ד''ה וקתני.
* דף י' ב' 'ואי אשמועינן המת יהיה לו משום דממונא קא מזיק אבל הכא דבגופא מזיק אימא לא צריכא'.
* עוד מבואר שם, דהזק דשומרים נחשב הזיקא דממילא, והזק של שור נחשב הזיקא בידים.
* בדף ט''ו א' 'אתמר פלגא נזקא רב הונא בריה דרב יהושע אמר קנסא קסבר סתם שוורים בחזקת שימור קיימי ובדין הוא דלא לשלם כלל ורחמנא הוא דקנסיה כי היכי דלנטריה לתוריה' - ועי' ר''ח שם דא''צ לשמור על שור תם, ואפילו הכי חייב לשלם -.
* דף מ''ד ב' 'דנין חיוביה דשור מחיוביה דשור לאפוקי כופר דחיוביה דבעלים הוא' ועי' קובץ ביאורים ב''ק אות כ''ח - ולכא' בחיוב כופר למד''א כופרא כפרה, לכו''ע חיובו מכח שלא שמר -.
* בדף ג' א' סד"א אידי ואידי ארגל הא דאזיל ממילא הא דשלח שלוחי, ועי' רא''ש פ''ו סי' ז', ועי' דף ו' א' מה לבור שכן מעשיו גרמו לו, ופי' רש''י מעשיו, כרייתו גרמה את ההיזק.
* עי' רש''י דף ט' ב' ד''ה הכשרתי את נזקו - ועי' מרומי שדה שם - ועי' תוס' דף ו' ב' ד''ה שור רעהו שהביאו ירושלמי שכתב בתוך הדברים 'אי בהכשר נזקין'.
* עי' רמב''ם בפ''א מהלכ' נזק''מ ה''א.
* עי' רא''ש פ''א סי' ב' שכתב וז''ל וכיון דאדם דמזיק בגופו את ההקדש פטור כל שכן ממונו שהזיק [דיותר ראוי לחייב אדם דמזיק בידים] מאם הזיק בגרמת כריית בורו [או שילח בעירו].
* עי' רא''ש פ''א סי' י''ז שכתב 'ואי אזיק תורא דעלמא שואל בעי לשלומי כי עליו מוטל לשומרו שלא יזיק'.
* תוס' הביאו את המכילתא שאין עונשים מן הדין על כל האבות - ולא רק על בור כמוש''כ הרשב''א - ונראה שהחיוב הוא עונש, וזה לכא' רק אם חייב מחמת שלא שמר, ויש לדחות.
* עי' תוס' דף נ''ו ב' ד''ה פשיטא.
* עי' שו''ת הרשב''א המיוחסות סי' כ' וז''ל שלא מצינו תשלומי נזק אלא בנזקי עצמו או בנזקי ממונו האי כדיניה והאי כדיניה, ונזקי ממונו **כעין נזקי עצמו הן, כלומר לפי שפשע בנזקו בשמירת ממונו**.

---------------------------------------------------------------

עי' חרח''ה בפ''ד מהלכ' נזק''מ הי''א וז''ל: דאף אם נימא דהבעלים אין נפטרין מחובת הנזקין של השור במסירתן לשומר, מ"מ הלא זה מיהא דנפטרו מחובת השמירה והוא קאי ברשות שומר לענין חובת שמירת נזקיו, וא"כ הרי כל דלגבי השומר הוי השור משומר, י"ל דחשיבא נגיחה של פטור, דכל משומר הרי הוא פטור מגזירת הכתוב דולא ישמרנו, דדרשינן מיני' דעצם הנגיחה הויא של פטור היכא דהמזיק משומר, וא"כ אף דחובת נזקין לא פקעה מהבעלים, מ"מ לענין שם משומר שמסרוהו בזה לשומר הכל תלוי בדעת שומר, וכל שלגבי השומר הוא בכלל משומר ממילא אין כאן חיובא כלל, וגם הבעלים נפטרין עכ''ל - מבואר בדבריו דאע''פ שנפטר מחיוב שמירה מחוייב בנזקין, ושמירה הוא פטור -.

עי' חרח''ה הלכ' שכנים וז''ל: א"כ הא נמצא דחיובו הוא על מה שעשה הדבר המזיק, וכמו שאר כל המזיקין **כגון שור ובור דחייב משום עשיית המזיק**, משא"כ היכא דהוי חציו, א"כ הא הוי חיובו על עצם הנזק שעשה הוא, דהא הוי אדם המזיק גם בשעת הנזק ... ונראה דזה לא שייך רק היכא דחיובו הוא על עשיית הנזק, דאמרינן דכיון דהוא גרם הנזק ע"כ חייב, משא"כ בעשיית המזיק, בזה לא מצינו דין גרמא, שיתחייב אם עשה את המזיק ע"י גרמא עכ''ל.

**עוד בגדר המחייב של ממון המזיק**

א. במתני' 'הצד השוה שבהן שדרכן להזיק ושמירתן עליך וכשהזיק חב המזיק לשלם תשלומי נזק במיטב הארץ' ולהך גיסא דמחמת חיוב השמירה חייב ממון, ע''כ חיוב השמירה נלמד מהצד השוה, שהרי חיוב השמירה הוא הסיבה לחיוב ממון, וא''כ אין השמירתן עליך חלק מהצד השוה, אלא הוא נלמד מהצד השוה, משא''כ לאידך גיסא יתכן שהחיוב שמירה אינו נלמד מהצד השוה, אלא הוא חלק מהצד השוה

ב. לפי שני הצדדים שורש המחייב הוא ''ממונו'' אלא דחקרו אם ממונו מחייב בשמירה, וחיוב התשלומים הוא מכח שלא שמר, או שממונו מחייב גם בשמירה וגם בתשלומין, וצריך להבין לפי ב' הצדדים מדוע באש חייב אע''פ שאינו ממונו - כמבואר בתוס' דף כ''ב א' - עי' חי' הגרשש''ק.

ג. יש לדון לפי הצד שחייב על ממונו שהזיק, היכן מצינו בכל התורה שאדם חייב על מה שממונו עושה, וכי היה שייך שיהיה חייב מיתה על מה שממונו רוצח, ובשלמא לאידך גיסא ממונו אינו מחייבו אלא אלא לשמור אך אינו מחייבו בתשלומין - יש לחקור האם חיובו של אדם המזיק הוא עונש על מעשה ההזק, או''ד הפסד הניזק הוא סיבת החיוב -.

ד. להך גיסא שחיובו מחמת שלא שמר, כששמר אין כלל סיבת חיוב, משא''כ להך גיסא דחייב משום שממונו הזיק, יש לחקור מדוע כששמר פטור, האם פטור מדין אונס, או ששמירה פוטרת - נ''מ בגוונא דיש שמירה, אך אינו אנוס, עי' חרח''ה פ''ד מהלכ' נזק''מ הי''א -.

ה. להך גיסא צ''ב הא אין לך גרמא גדולה מזו, ואולי אפי' אינו גרמא דהא לא עבד ולא מידי, אלא לא שמר, והיכן מצינו חיוב נזקין בשוא''ת - ועי' יד רמ''ה בב''ב דף ב' א' אות י''ח, וטור סי' קנ''ז, ועי' רמב''ן ב''מ דף נ''ו א' בענין פשיעה בשטרות - ואפי' את''ל דחשיב גרמי, לרבנן דפטור בגרמי מדוע חייב על ממונו שהזיק.

ו. הרואה שור הפקר ההולך להזיק, מחוייב מדין השבת אבידה לשמור על השור, ואפילו הכי פשוט שאם לא שמר אינו חייב, ואין אומרים שיחשב שהזיק מחמת שלא שמר.

ז. בדף ו' א' כל אלו שאמרו פותקין ביבותיהן וגורפין מערותיהן בימות החמה אין להם רשות בימות הגשמים יש להם רשות אף על פי שברשות אם הזיקו חייבים לשלם, וכתב הסמ''ע בסי' תי''ד סק''ו שא''צ לשמור, ואפילו הכי חייב לשלם, ולכא' מוכח דאין חיובו מחמת מה שלא שמר, וכן צ''ב במקום פקו''נ דרשאי להזיק, ולא לשמור על בהמתו, ואפילו הכי חייב.

ח. בתוס' דף נ''ב ב' דלאביי דחייב בתחילתו בפשיעה וסופו באונס אף כשאין האונס מחמת הפשיעה, אף בנזקי ממון הדין כן, ולכא' הסברא לחייב בכה''ג אינו אלא משום שהשמירה פוטרת, וכיון שלא שמר אין נפטר, ואי נימא דבנזקי ממון הפשיעה מחייבת, הרי לא נעשה הנזק מחמת פשיעתו

ט. מבואר בגמ' - ומפורש יותר בתוס' וברשב''א בדף כ''ב א' - דאילולי מיעוט דאיש בור ולא שור בור היה חייב על בור שחפר שורו, וצ''ב מהיכי תיתי לחייבו, ואי נימא דחייב על ממונו שהזיק משום דריבתה התורה דממונו כמוהו, וכמו שחייב על מה שהוא הזיק חייב על מה שממונו הזיק, לכן היה הו''א דשורו כמוהו אף לענין חפירת בור

י. עי' שו"ת מהר"ח אור זרוע סימן רט''ז שכתב וז''ל ומהנהו עיזי לשם אין שייך ערבות כלל, כי העיזי הם שנתחייבו ואדרבה בעליהם ערבים עבורם לשלם מן העליה.

יא. עי' תוס' דף ג' ב' דלא הרי וכו' משום דס''ד דהיכא דקשה לשמור לא חייבה תורה, ואם חיובו מחמת שממונו הזיק צ''ל דלא חייבה התורה על ממונו היכא שקשה לשמור, ובדף ט''ו א' סתם שוורים בחזקת שימור קיימי, ואי נימא דחייב מחמת שממונו הזיק מאי איכפת לן, וי''ל כעין הנ''ל דלא חייבה תורה על ממונו שהוא בחזקת שימור ולכן אף אם הולכת להזיק פטור מנ''ש, מכיון שאינו בכלל ממונו שחייב עליה- משא''כ אם היה פטור רק משום דהוי כשמור ויש פטור שמירה, כשהולכת להזיק היה ראוי שיתחייב לשמור - עי''ל דחסר בשור תם בשם מזיק.

נ''מ בין הצדדים

א. עי' אבן האזל שכתב נ''מ באופן שיש ספק אם שמר.

ב. עי' גרשש''ק שכתב נ''מ באופן שאחר שפשע הפקיר את שורו, ועי' חי' ר' שמואל סי' א' סק''ג - ולדבריו לכא' יהיה גם נ''מ אם יהיה קלב''מ בזמן האחרון שיכל לשמור, וכן אם יהיה שעבוד נכסים משעה זו -.

ג. האנוס מלשמור, או כגון שקנה או ירש שור, ולא היה פנאי לעשות גדר, יש לדון שלא שייך פטור שמירה - ועי' בדברי הרשב''א בדף כ''ח ב' ונראה בדבריו דהאנוס מלשמור פטור מקרא דולנערה לא תעשה דבר, ואי נימא דחייב מחמת מה שלא שמר, לכא' אין סיבת חיוב כשלא היה יכול לשמור, ואין נצרך ללמוד שפטור מקרא דולנערה וגו' -.

ד. עי' אבן האזל שכתב נ''מ היכא דלא שמר אלא שמרו אחר, דכיון שהבהמה שמורה ודאי אין חיוב שמירה, וא''א לומר שחייב משום שלא שמר, אך אם שמירה הוא פטור, יש לדון שאין פטור שמירה כה''ג, וכן אם כששמר פטור מדין אונס י''ל דלא שייך פטור אונס כה''ג, ועי' ברכ''ש סי' ו' סק''ב, וסק''ג, וסי' כ''ג.

ה. הניזק גדר את שורו, ומחמת כן לא גדר המזיק, ונפלה הגדר ברוח שאינה מצויה - עי' מח' הברכ''ש סי' ו' סק''ג, והחזו''א סי' י''א סק''כ -.

ו. באופן שלא שמר, ונפלו כל הגדרות בעיר ע''י רוח שאינה מצויה, לכא' א''א לומר שמחמת שלא שמר הזיק.

ו. עי' תוס' דף נ''ה ב' ד''ה נפרצה בלילה, כתבו דאפילו נודע לו שנפרצה ויצתה הבהמה אין לו לטרוח יותר מדאי לחזר אחריה באפילה, ויש לדון באופן שקנה את הבהמה במצב כזה, להך גיסא ששמירה פוטרת יש לדון דרק כששמר חל פטור שמירה עד הזמן שיכול לשמור באופן רגיל, ולכן בלילה שיש טירחה יתירה עדיין יש פטור שמירה, אך כשלא שמר כלל י''ל דחייב לטרוח גם באפילה.

ז. דנו האחרונים - עי' ברכ''ש סי' ב' - האם בכל ההלכותיהן יש חיוב שמירה, דהיינו האם הפטור בטמון וכלים וכיוצ''ב הוא פטור תשלומין או גם פטור משמירה, ולכא' לפי הך גיסא דחייב ממון מחמת שלא שמר ע''כ התמעטו מחיוב שמירה.

אבן האזל

יד) והנה ידועה החקירה אם חיוב נזקין הוא מצד שהתורה הטילה דין שמירה על הבעלים ומחוייבים בעד חסרון שמירתם או דהבעלים מחוייבים לשלם כשממונם הזיק ושמירה היא פטור שפטרה התורה להבעלים משום אונס כיון ששמרו כראוי, והנה מלשון הרמב"ם שכתב כל נפש חי' וכו' הבעלים חייבים לשלם שהרי ממונם הזיק, משמע דזהו עיקר טעם לחיוב תשלומין ולא דבשביל זה מחוייב בשמירה, וממה דבארנו כאן דלשיטת הרמב"ם שומרים מחוייבים מדין בעלים אין להוכיח דעיקר דין בעלים הוא משום חיוב שמירה דהא שומרים נתרבו מולא ישמרנו דאפשר לומר דמי שיש עליו דין שמירה יש לו דין בעלים לנזקין וע"ז גופא נתרבה מולא ישמרנו ולעולם החיוב משום ממונו. וראיתי מוכיחים מד' הרא"ה הובא בנמוק"י פ' הכונס גבי איבעי לך לאעבורי חדא חדא וז"ל דאע"ג דשו"ח פטור כשלא שמר כל שדרך בני אדם לעשות כן בשלהן כיון דלאו אורחא דעלמא לאעבורי חדא חדא מ"מ גבי נזקין אף על גב דנטר כדנטרי אינשי כיון דבאותה שעה אינם שמורות כלל הרי הוא חייב על נזקיהם, שכל זמן שהזיק בלא שמירה חייב אפי' בהני שעי דלאו אורחא דאינשי למינטר ומוכח מזה דחיוב נזקין הוא מטעם דממונו הזיק ושמירה הוא רק פטור דהא אין לומר דהחיוב הוא מטעם שמירה דהא שמרו כשומר חנם ושן ורגל די בשמירת שו"ח, אבל באמת אינו ראי' דכונת הרא"ה הוא דהא דאמרינן דשן ורגל די בשמירת שו"ח היינו לענין שמירה פחותה אבל בזמן שלא שמרו כלל אפי' באופן דלאו אורחייהו דאינשי למנטר כה"ג לא דמי לשו"ח דהתם משום דלא קבל עליו לשמור במקום שאינו שומר כה"ג את שלו, אבל לענין נזקין דאינו תלוי בקבלתו והתורה חייבתו בשמירה לא מהני זה דלאו אורחייהו למנטר כן בשלהם כיון דעכ"פ לענין זה אינם שמורות כיון דמצוי שדוחפות זו את זו, והדברים מפורשים בש"מ בב"מ דף צ"ג בדברי הריטב"א וז"ל תירץ רבינו הגדול הרמב"ן נ"ע דכי אמרינן דשמירת נזקין כש"ח הני מילי לענין דסגי לי' כשנעל בפני בהמתו כראוי אבל לענין זה כיון דשכיח שדוחפות זו לזו חייבים בעלים לשמרה מזה כדי שלא יזיקו, וזה בכלל שמירה פחותה הוא אלא דבשו"ח בלחוד הוא שהקילו בשמירתו שלא לחייבו הואיל דנטר כדנטרי אינשי ותדע דהא על בעידנא דעילי אינשי פטור בשו"ח לדברי הכל ואילו יצא שורו באותה שעה והזיק חייב עליו ודאי עכ"ל והדברים מבוארים כמו שכתבנו:

טו) והנה בהא דאמר בגמ' דף ד' מידי דהוי אעבד ואמה ומשני דשאני עבד ואמה שמא יקניטנו רבו, ומשמע דהפטור מדרבנן אכן מדברי הרמב"ם בפ"א מהל' גניבה הל' ט' משמע דהוא פטור מדאורייתא כיון שאינו יכול לשומרן לא שייך חיוב נזקין וז"ל שאין אדם חייב על נזקי עבדיו אעפ"י שהן ממונו מפני שיש בהם דעת ואינו יכול לשומרן שאם יקניטנו רבו וכו', ולכאורה מוכח גם מכאן דחיוב נזקין הוא משום חיוב שמירה ולכן כשאינו יכול לשומרו אין בו חיוב נזקין דליכא למימר דהחיוב הוא משום ממונו אלא שהוא פטור מטעם אונס דאינו יכול לשומרן א"כ יחייבו הבעלים היכא דיכולין לשומרן דבשלמא אם כל החיוב על הבעלים הוא מצד חיוב שמירה וכיון דעבד ואמה רוב פעמים אי אפשר לשומרן לא חייבה התורה כלל בעליהם בשמירתם וגם היכא דיכולים לשומרן פטורים אבל אם חיוב הבעלים הוא משום ממונו רק דפטור משום אונס כשיהי' עבד כזה דיכול בעליו לשמרו יהי' חייב, ואולי אפשר לדחות דכיון דבתורה אינו כתוב אלא שור וכל בע"ח ילפינן משור והיינו למדין עבד משור וע"ז קאמר דכיון שא"א לשמרן אין ללמוד עבד משור דשור אפשר לשומרו וממילא גם היכא דיכול לשומרו ג"כ פטור:

טז) והנה הנ"מ מחקירה זו נראה לבאר באופן זה אם הבעלים לא שמרו בהמתן ואחר שמרה כגון שהניחוה בדלת פתוחה ובא אחר וסגרה וחתרה דאין לבוא כאן מדין תחלתו בפשיעה וסופו באונס דזהו דוקא אם היתה בלא שמירה והיתה יכולה להזיק בלא האונס כמו בנפלו והיו יכולין לירד בקפיצה, אבל היכי דעכ"פ היתה שמורה אלא שהבעלים לא שמרו אותה אז עפ"י סברא תליא בהך דינא דאם חיוב תשלומין מטעם חיוב שמירה א"כ עיקר החיוב שלא להניח בהמה בלתי שמורה, וכיון דבאמת היתה שמורה אף שלא היתה השמירה מצד הבעלים אבל עכ"פ הא לא היתה אצלם בהמה בלתי שמורה, אבל אם נימא דהפטור מצד אונס ובגדר אונס רחמנא פטרי' כדאמר בגמרא בריש המניח אבל עצם חיוב תשלומין בעד היזק ממונו הוא עיקר דינא, א"כ לא שייך לבוא כאן מטעם אונס כיון דהוא לא שמר כלל ואיך יוכל לטעון טענת אונס ולא דמי להניחה בחמה דהוי סברא דשייך זה לדין תחילתו בפשיעה וסופו באונס מקמי דמסיק דכולה פשיעה היא אף שלא שמרה דהא הניחה בחמה דהתם שאני דעכ"פ הא עשה שמירה אלא דמכיון דהניחה בחמה לא מהני שמירה זו לגבי שלא תשבור הדלת, אבל מכיון שבאמת לא שברה הדלת וחתרה ס"ד דהוי אונס דהא עכ"פ שמרה לענין שלא תצא כדרכה, אבל היכי שלא שמרה כלל מסתבר דלא שייך לטעון טענת אונס אף שאחר עשה לה שמירה וחתרה:

יז) והנה לקמן פ"ב הל' י"ח בארתי לענין כלב שנטל חררה לחלק בין שמירת הכלב לשמירת הגחלת לגבי חיובו של בעל הכלב לענין שמירה פחותה דאף דכלב סגי לי' בשמירה פחותה וכן גחלת לגבי בעל הגחלת בשמירה פחותה, אבל לגבי שיפטור בעל הכלב במה ששימר בעל החררה גחלתו לא סגי לגבי בעל הכלב בשמירה פחותה משום דשמירה פחותה לא חשיב אונס ע"ש שבארתי בארוכה. ואיברא דלפי דברינו כאן יקשה לן דאפילו שמירה מעולה של הגחלת אמאי יועיל לגבי בעל הכלב אם שמירה הוא פטור משום אונס כיון שהוא לא שמר כלבו כלל. ודבר זה מוכח להדיא שם בגמרא דאי לא הי' סתם דלתות חתורות היה נחשב אונס לפי' התוספות אכן בזה אולי נוכל לומר דכיון דלגבי היזק זה היינו שיזיק הכלב ע"י הגחלת כיון שבעל החררה שימר גחלתו ולא היה עומד כלל להיות מזיק א"כ גם זה נחשב אנוס כיון שלא הי' אפשרות של היזק ולא דמי למה שכתבנו כאן באם הבעלים לא שמרו המזיק שלהם ואחר שמרו דבזה שפיר לא יכול לומר אנוס אני דהא הוא לא שמרו ומצדו הי' עומד להזיק, אבל התם שבלא הגחלת אינו יכול להזיק והיה עומד לכך שבעל החררה ישמור גחלתו ובאמת שמרה א"כ שפיר דחשיב אונס דהא לא היה עומד להזיק. אלא דעכ"פ עיקר סברא זו שכתבנו דשמירה פחותה אינו חשיב אונס ע"כ יסתור עיקר ההנחה בצד זה שנחפוץ לומר דחיוב נזקין הוא בעצם ובעיקר בשביל שממונו היזק וכל דין שמירה הוא משום פטור מטעם אונס דהא שמירה פחותה לא נחשב אונס ובנזקין סגי בשמירה פחותה.

אבל יקשה לנו לשון הרמב"ם שכתב שהרי ממונם הזיק ומשמע דזהו עיקר טעמא על חיוב תשלומין ושמירה הוי רק פטור ואולי דבאמת נימא דשמירה הוא פטור אבל לא מטעם דין אונס אלא דהתורה פטרה להבעלים כששמר מזיק שלו והוא פטור בפני עצמו ולא מטעם אונס ועכ"פ חקירתנו קיימת דגם לפי"ז אם הוא לא שמר ואחר שמר צריך להיות חייב דהא לא נפטר בשמירתו ואולי דעכ"פ לא קרינן ביה ולא ישמרנו:

יח) אכן נראה דבאמת אין כאן חקירה כלל דאפילו נימא דדין ממונו הוי כדין גופו וכמו דחייב אם הזיק בגופו כן חייב אם הזיק בממונו מ"מ עיקר טעמא הוא משום חיוב שמירה. דהא גבי גופו נמי אמרינן בדף ד' אדם שמירת גופו עליו, והיינו דאף דאדם המזיק בכונה ודאי חייב משום עצם ההיזק אבל הזיק שלא בכונה דחייב הוא משום דשמירת גופו עליו וחייב לשמור א"ע שלא יזיק משום דאפי' פשע עכ"פ סוף ההיזק מכיון שנעשה בלא כונתו הרי הוא אנוס עליו ואפילו לדעת הרמב"ם דאדם המזיק חייב אפי' באונס גמור, אבל זה דוקא ברשות הניזק אבל שניהם ברשות סובר דפטור אפי' הזיקו. ובפשיעה גמורה חייב וכמש"כ בפ"ו מה' חובל ומזיק ה"ח וטעמא דחייב משום דמכיון שפשע מקודם והי' מחוייב בשמירת עצמו לא חשיב אונס, וא"כ ה"ה נמי בממונו א"א לחייב על ממונו יותר מהזיק בגופו וכיון דהזיק בגופו אי לאו דשמירת גופו עליו היה פטור א"כ אם הזיק בממונו הי' ראוי לפטור דעכ"פ אנוס הוא במעשה הבהמה, אלא דחיוב השמירה מבטל האונס, ולכן שפיר דשמירה פחותה מהני כיון דאי לאו חיובא בשמירה פחותה הוא אונס בעצם דעכ"פ הזיק באונס, ומ"מ שפיר כתבנו דהיכי דבעל הכלב לא שמרו כלל לא נחשב אונס אף דהגחלת נשמר מבעל החררה בשמירה פחותה דכיון דהבעלים של המזיק לא שמרו אותו כלל ודאי לא חשיב אונס בשביל מה דנשמר אפשרות ההיזק מבעל החררה כיון דשמירה זו אינה עושה ההיזק לדין אונס וחיוב השמירה לא בטלה מבעל הכלב דלא נפטר מחיוב שמירתו בשביל שמירת בעל החררה, לכן ממילא גם עיקר ההיזק לא נחשב אונס כיון שלא שמר המזיק שלו כפי חיובו.

ועכשיו לענין חקירתנו אם אחר שמר המזיק נוכל לכאורה לומר דיהי' ג"כ נ"מ בין שמרו שמירה מעולה לשמרו שמירה פחותה דאם שמרו שמירה מעולה א"כ עכ"פ ההיזק הי' באונס דעכשיו אין אנו אומרים אונס על מה שהזיקה אף שהיתה שמורה דע"ז שפיר כתבנו דלא הוי אונס אבל עכשיו אנו דנין דאין לחייב אדם על מעשה בהמתו כיון דאנוס הוא לגבי זה כמו דאין לחייב אדם על מעשה גופו שהזיק בלא כונה אי לאו דשמירת גופו עליו, וכיון דכל האונס אנו מבטלין בשביל שהי' מוטל עליו חיוב שמירה וכיון דהיתה שמורה א"כ הדר דין אונס מה שהוא אנוס שהזיקה בהמתו, ואף דהי' מחויב בשמירה והוא לא שמר אבל זה שלא שמר לא גרם ביטול האונס כלל דעכ"פ הי' המזיק שמור, אבל אם שמרו אחר שמירה פחותה יהיו הבעלים חייבים דהא לא שמרו אותו ואפשר דכיון דהיה עכ"פ שמור כדין שמירת נזקין ולא הי' כאן חסרון שמירה על המזיק בדין השמירה שחייב בנזקין לכן גם בזה הדר עיקר פטורא דאונס דהא עיקר ההיזק נעשה באונס וכנ"ל אבל מ"מ דברינו הנ"ל קיימין דכ"ז אם המזיק הי' משומר אבל אם המזיק לא הי' משומר אלא שמציאות ההיזק הי' משומר בשמירה פחותה ודאי לא הוי אונס דהא הי' חיוב עליו לשמור מזיק שלו וכנ"ל וכמו שהוכחתי כן בפ"ב הלכה י"ח ומבוארים ד' הרמב"ם שכ' שהרי ממונם הזיק ומ"מ עיקר חיובא בשביל חיוב שמירה וכן מיושב דין פטור האדון בנזקי עבד כפשוטו דכיון דאין עליו חיוב שמירה א"כ נשאר אנוס בהיזק עבדו וכנ"ל: