יב - לשמה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

# בס"ד, שיעור הגר"א עוזר שליט"א - יב, נמסר בש"ק שלח תשס"ז

# בגדרי עשייה לשמה

# **[מחלוקת הראשונים אודות הצרכת 'לשמה' בתליית הציצית בבגד; הראיה מתליית נכרי]**

# א) נחלקו רב ושמואל (במנחות מב:) האם טויית חוטי הציצית צריכה להעשות לשמה אם לאו. וקיימא לן (רמב"ם ציצית א,יא; או"ח יא,א) כשמואל להצריך טוויה לשמה, גדילים תעשה לך – לשם חובך. ודעת רש"י (בסוכה ט.) שבתליית הציצית לבגד לדברי הכל צריך עשייה לשמה. וכן נקט הרא"ש (בהל' ציצית). ואילו הרמב"ם פסק (שם הי"ב) להכשיר תלייה שלא לשמה. ופירש הכס"מ (וכ"ה בב"י, ע"ש) שלמד כן מדאמרינן (במנחות מב.) ציצית שעשאה כותי פסולה דכתיב דבר אל בני ישראל ועשו להם ציצית - בני ישראל יעשו ולא העובדי כוכבים. משמע דוקא נכרי פסול אבל עשאה ישראל שלא בכוונה כשר.

# וכן משמע מסמיכות דברי הרמב"ם את שתי ההלכות, עשאה כותי פסול משום 'דבר אל בני ישראל ועשו' וגו' אבל עשאה ישראל בלא כוונה כשרה. כלומר מכך שממעטים נכרי בעשיה למדנו שישראל כשר אפילו בלא לשמה. והיינו משום שהגוי לעולם אינו מכוין לשמה כדאמרינן בגטין (כג.) דאדעתא דנפשיה עביד, שלכך לר"א המצריך כתיבה לשמה, גוי פסול לכתוב הגט אפילו ישראל עומד על גביו ומלמדו לעשות לשמה[[1]](#footnote-2) - הלכך אילו היה צריך תליה לשמה מדוע נצרכנו למיעוט מיוחד בגוי שעשה ציצית, תיפו"ל דפסולה משום חסרון לשמה.

# וכתבו הגר"א (או"ח יד,ב) והגרעק"א שהרא"ש לפי שיטתו אין לו הוכחה זו, דס"ל להרא"ש (בריש הל' ס"ת) שגוי המעבד עור לשם ספר תורה ובשעת ההכנסה לסיד ישראל עומד על גביו ומורהו לעשות לשמה - כשר, הלכך אין ראיה דלא בעינן לשמה מהא דממעטינן נכרי מעשיית ציצית, דהא אצטריך קרא לאופן שישראל עומד על גביו ומלמדו לעשות לשמה. אבל הרמב"ם לשיטתו (בהל' תפלין א,יא) דלא מהני ישראל עוע"ג לענין עיבוד לשמה, שפיר מוכח מדמצרכינן למעט נכרי מעשיית ציצית, דלא בעינן לשמה בתליית הציצית. נמצא דהרמב"ם והרא"ש לשיטתייהו אזלי.[[2]](#footnote-3)

# והקשה הגרעק"א (בהגהותיו לשו"ע לט ובתשובה ג) על ראיה זו, הלא עדיין צריך קרא למעט גוי באופן שתלה ציצית ונתגייר ויודע בעצמו שעשאן לשמה, דליכא חסרון מטעם 'לשמה' ואעפי"כ פסול מגזרת הכתוב דבני ישראל יעשו ולא גוי. וכן לפי מה שכתב בבית שמואל (קכג) שחסרון לשמה בעשיית נכרי אינו אלא ספק, א"כ נפקא מינה שבגד כלאים שהטיל בו הגוי ציצית, ספק כשר הוא ולא ילקו עליו משום כלאים, ולפי האמת פסול מודאי משום עשיית גוי ולוקין בלבישתו משום כלאים.

# **[האם גוי מופקע מתורת עשייה 'לשמה' בעצם]**

# ויש ליישב דהרמב"ם אזיל לשיטתו, כפי שבארה הגר"ח (הל' תפלין א,טו), שהנכרי מופקע מעשייה לשמה מדינא, ולא משום חשש מציאותי שאינו מכוין לשמה אלא אפילו ידענו בו שעשה לשמה, אין הוא בתורת עשיה לשמה כלל [ומה דאמרינן משום דאדעתא דנפשיה עביד, אין הכוונה לחסרון מציאותי במחשבתו אלא דינא הוא דאין מעשיו מתייחסים לישראל העומד על גביו רק עשייתו על דעת עצמו היא, וממילא פסול כיון שאין בו עיקר דין לשמה].

# והביא הגר"ח להוכיח כן ממה שכתב הרמב"ם (גירושין פ"ג) ישראל מחלל שבתות בפרהסיא פסול לכתוב הגט, והיינו משום שדינו כנכרי להלכות השונות. ואם היה הטעם משום סיבה מציאותית שאין הנכרי עושה על דעת ישראל המלמדו, מנין הוציא הרמב"ם להשוות לזה מחלל שבת בפרהסיא, הגם שדינו כנכרי לשאר הלכות אבל אין זה שייכות לאומדנא המציאותית אם עושה לשמה כפי שמלמדהו ישראל אם לאו [והלא יתכן שאותו מחלל שבתות בעצמו מניח תפלין ומקפיד על הלכותיהן, הכי נימא דיתכשר לעבדן להרמב"ם] – אלא מוכח שהנכרי מופקע מדין תורת לשמה מעיקרא[[3]](#footnote-4). וכן הוכיח מדין ס"ת שכתבו נכרי, ע"ש.

# ואם כן לפי דבריו ל"ק קושית רעק"א כי אף אם יודע בעצמו שנתכוין לשמה - לא מהני, מפני שהוא מופקע מתורת לשמה מצד הדין, ובתורת ודאי ולא בתורת ספק [דלא כהבית-שמואל]. אמנם הרא"ש נקט שהוא חסרון מציאותי בעשיה לשמה, ולכך מועיל ישראל עומד על גביו ומלמדו לעשות לשמה, הלכך לשיטתו זו אין ראיה דלא בעינן לשמה ממה דממעטינן נכרי מעשיית ציצית.[[4]](#footnote-5)

# **[שתי קושיות בדין 'לשמה' בנכרי]**

# ב) פסק השו"ע (יא,ב): טוואן עכו"ם, וישראל עומד על גבו ואומר שיעשה לשמה, להרמב"ם פסול ולהרא"ש כשר. והשיגו האחרונים (דגול מרבבה ורעק"א ועוד) על מה שכתב שלהרא"ש כשר, והרי הרא"ש הכשיר רק בעיבוד עור לשם תפלין שהוא מעשה חד פעמי של השלכת העור לסיד, אבל טווית החוט היא פעולה מתמשכת ובזה אף להרא"ש אין מועיל כמו בכתיבת גט שמפורש בגמ' דלא מהני ישראל עוע"ג.

# עוד יש להקשות לפי האמור לעיל בדעת הרמב"ם, הלא הראשונים הקשו סתירת הסוגיות, דבגטין (כג.) מבואר דלא מהני ישראל עוע"ג גוי ומלמדו לכתוב לשמה, ובע"ז (כז.) מבואר דלרבי יהודה אעפ"י שצריך מילה לשמה, הגוי כשר למול. והרא"ש (בהל' ס"ת) חילק בין מעשה מתמשך כמו כתיבת גט למעשה חד פעמי שבזה מועיל ישראל עוע"ג כאמור. והתוס' (בגטין ובע"ז שם ובמנחות מב.) תירצו דהנכרי עושה בסתם, ועל כן גבי גט סתמא לאו כלשמה דסתם אשה לאו לגירושין קיימא (כדאמרינן ריש זבחים) אבל מילה סתמא לשמה קיימא. והרי לפי המבואר לעיל שני התירוצים אינם עולים בשיטת הרמב"ם כי לדבריו הנכרי מופקע מתורת עשייה לשמה מכל וכל, אף במעשה חד פעמי, ואף סתמא לשמה ליכא בעשיית נכרי וכמו שהוכיח הגר"ח שם מסוגית הגמ' בגטין (מה) בהא דמתמה הגמ' לרשב"ג גבי ספר שכתבו גוי, עיבוד לשמה בעי כתיבה לא בעי?! והקשו התוס' על קושית הגמ' דלמא כתיבה סתמא לשמה קאי ולכך כשר בנכרי, משא"כ סתם עורות לא קיימי לספרים. וכתב הגר"ח דמוכח דנכרי מופקע לגמרי מעשייה, ואף 'סתמא לשמה' לא מועיל.[[5]](#footnote-6)

# **[הבחנת הגר"ח בין שני סוגי 'לשמה'; יחוד החפץ ועשייתו, כוונת וידיעת המעשה]**

# והנה כבר ייסד הגר"ח שם דתרי דיני 'לשמה' נינהו; יש עשיה לשמה לייחד דבר לקדושה או למצוה, וע"י עשיה זו חל בחפץ דין המכשירו, הרי שכוונה זו פועלת הכשר וחלות דין על החפץ, וזהו ה'לשמה' דבעינן בכתיבת ספר תורה. ופירש הגר"ח דעל כן כתבו הפוסקים שצריך להוציא מפיו שעושה לשמה. ויש דין 'לשמה' שאינו פועל דבר אלא ענינו הידיעה והכוונה למעשה שעושה, ולדעת הטור זהו דין 'לשמה' האמור בכתיבת האזכרות שבספר, שלכך כתב דסגי כשחושב בשעת כתיבת האזכרות לשם קדושת השם ואין צריך לכך דיבור פה. והטעם הוא משום שדין זה אינו 'אשוויי חפצא' אלא כוונה וידיעת המעשה לבד, שידע שכותב את השם ולא אותיות בעלמא.

# ובזה ביאר הגר"ח בארוכה שאמנם כלפי דין 'לשמה' הפועל חלות דין בחפץ, מופקע הגוי מעשייה לשמה כנ"ל, אבל הדין השני שאינו אלא ידיעה והתכוונות למה שהוא עושה, זה שייך גם בגוי כאשר מלמדו הישראל לעשות לשמה. ולכך שם שנכתב ע"י גוי באופן זה טעון גניזה כי חלה בו קדושת השם שהרי די בכוונה וידיעה על המעשה שעושה.

# **[ישוב דברי רש"י לפי יסוד הגר"ח; גדר 'לשמה' במצה]**

# ג) ויסוד לחילוק זה, יש לראות בדין נוסף; מצה בפסח צריכה להשתמר לשם מצה, ואם נשתמרה לשם דבר אחר כגון שעשאה לחלות תודה ורקיקי נזיר, אין יוצאים בה ידי מצות מצה (פסחים לח). ולפרש"י מבואר שאם נתכוין לשם תודה ולשם מצה כשרה (כן נקט המנחת חינוך (י) בדעתו[[6]](#footnote-7)). ודעת הרמב"ם (כפי שדייק המנ"ח שם[[7]](#footnote-8)) לפסול. ויש להקשות על פרש"י הלא מבואר במנחות מב (ע"ש בתוס') שצביעת תכלת לשם ציצת ולשם נסיון פסולה, הרי משמע דכל שמכוין גם עבור דבר אחר, חסר ב'לשמה', ומאי שנא מצה מציצית. אך נראה דתליא בשני מיני דיני לשמה; במצה סובר רש"י שאין ה'לשמה' פועלת ומכשרת החפץ אלא ענינה בעשיה כשלעצמה, שהמעשה יהא מתוך ידיעה וכוונה שעושה מצה [ובודאי אם ננקוט כדעת הסוברים שהוא דין ב'שימור' ולא בעשיית המצה עצמה, הרי ודאי אין השימור דבר הפועל בחפץ כלום אלא דין הוא במעשה האדם שיהא מודע ומכוין לכך שמשמרה למצה], ועל כן אין חסרון אם מכוין גם לשם דבר אחר שהרי עיקר הדבר הוא הידיעה והכוונה ולא ייחוד החפץ והכנתו לדבר מסויים. משא"כ בצביעת תכלת הציצית, דבעינן לשמה לאשוויי חפצא, להיות חוט של מצוה, וכמו עיבוד עור התפלין וכתיבת ספר תורה וכתיבת גט [תדע דהא מדמי הגמ' במנחות מב: טויית ציצית לעיבוד עור התפלין לענין לשמה[[8]](#footnote-9)], בזה צריך ייחוד פרטי, וכל מחשבה נוספת פוגמת היא בעיקר דין לשמה.

# וראיה לכך ש'לשמה' במצה הוא גדר שונה משאר מצוות (וכ"כ בעוי"ט ב ובסגנון דומה בברכ"ש גטין י), שהרי מבואר בגמ' שם שאם עשאן למכור בשוק לנזיר יוצא בהם, כי דעתו מתחילה שאם לא יימכרו יצא בהם בעצמו למצות מצה, והרי כבר כתבו בשו"ת עבודת הגרשוני והגרעק"א (בתשובה ג) דלמאי דקיי"ל אין ברירה בדאוריתא, אין לעבד עור באופן שיבורר אח"כ אם לתפלין או לדבר אחר. וא"כ הלא גם כאן אותו נחתום אינו יודע מראש למה הוא יצטרך ואמאי לא תלו זאת בשאלת 'ברירה' – אלא מוכח כפרש"י שדין לשמה במצה אינו אלא כוונת המעשה וידיעתו שעושה למצה, והואיל וכן, אין כאן חלות דין הנפעל ע"י עשייתו, על כן אין זה שייך לשאלת ברירה שענינה רק שא"א להחל חלות שאינה מבוררת עכשיו, אבל לא בדבר שכל ענינו הוא ידיעה וכוונה ללא יצירת חלות. [ובדעת הרמב"ם שנראה לכאורה ש'לשמה' במצה ענינו אשויי חפצא, צריך ליישב באופן אחר. ואכ"מ]. [[9]](#footnote-10)

# ועוד, מדין זה גופא דדעתו של האופה שאם לא ימצא קונה יקחנה לעצמו, משמע שאין צריך במצה שיוציא מפיו, ואף כי נוהגים לכתחילה עפ"י דברי הפמ"ג לומר בפה, אך כבר הוכיח המנחת-ברוך מכאן דמדינא דגמרא אין צריך להוציא בפיו, והיינו מהך טעמא גופא דאין כאן אשוויי חפצא אלא ידיעה וכוונה, וכמוש"כ הגר"ח בדעת הטור לענין כתיבת האזכרות כנ"ל.

# **[תירוץ הקושיות]**

# ד) לפי זה יש לתרץ הקושיא על הרמב"ם מסתימת הסוגיות - וכ"כ באבן האזל (תפלין א,טו) - דאף לרבי יהודה (בע"ז שם) דבעי לשמה במילה, אין זה שייך ל'אשווי חפצא' אלא די בכך שיודע ומתכוין בעשייתו להיות האדם מהול[[10]](#footnote-11). ולכך מהני אף בגוי, הגם שלגבי כתיבת גט הגוי מופקע מעשיה לשמה, דשאני התם דאשוויי חפצא הוא [תדע, שהרי ישנה דעה בראשונים שאפשר לבטל ה'לשמה' בגט אפילו לאחר כתיבתו. ולפי דעה זו ודאי שאין ה'לשמה' דין בעשיה גרידא אלא פועלת בכשרות הגט. וכן י"ל אף לדעת החולקים], שהרי כאמור דין לשמה שענינו ידיעת המעשה, זה יש גם לגוי כמו לישראל, כל שישראל עומד ומלמדו לעשות לשמה, או בדבר שסתמו לשמה כמו במילה.

# ה) והנה בספר קסת הסופר (י) הביא מחלוקת הפוסקים לענין שם שלא כתבו לשמה אלא בסופו, וכן בסוף תורף הגט, יש מכשירים ויש פוסלים. ובטעם המכשירים, הגם שודאי לא יכשירו שאר פסולי כתיבה אם לבסוף עשה בהכשר, כגון חק תוכות בתחילת התיבה – שאמנם לענין הצרכת מחשבה על עשייה אין מועיל מה שיחשוב בסוף, אבל לענין מחשבה הנדרשת כדי לפעול דין בחפץ, די בכך שבגמר הדבר חושב כן, שהרי באותה שעה שחשב חל על החפץ הכשרו וקדושתו, ומצד מחשבה זו יש מקום לומר שאעפ"י שבתחילת האזכרות כתב סתמא, סגי למיחל קדושה כשחשב כן בסוף. וכן גבי גט ייסדו הגרשש"ק (שערי ישר ז) והגרב"ד (ברכת שמואל גטין) שאין זה דין במעשה הכתיבה גרידא אלא חלות דין בגט עצמו שנעשה לשמה כנ"ל, ולכן יתכן דסגי במחשבה בגמר הגט.

# ולגבי עיבוד העור לשם תפלין וס"ת, כתב הט"ז (ביו"ד רעא,א ובאו"ח לב,ט) שאף אם התחיל הגוי לעבד, כל שהישראל גמר את העיבוד לשמה כשר. ובאר הבאה"ל (שם) כוונתו דסגי בעשיית ישראל לשמה פעולה אחת שבלעדיה לא יגמר הדבר, ואף אם שאר העיבוד נעשה ע"י גוי בלא ישראל עוע"ג. וכפי האמור לעיל נראה שאף בזה הטעם הוא משום דבמחשבת אשוויי חפצא די בפעולה הגומרת כדי להחיל עליו שמו והכשרו[[11]](#footnote-12).

# וא"כ יש לישב דברי השו"ע הנ"ל דלהרא"ש כשר בטוויה ע"י גוי כשישראל עומד על גביו ומלמדו לעשות לשמה, דאמנם הטוייה היא פעולה המתמשכת כמו גט, אך כיון שעושה בה פעולה אחת לשמה [והרי להרא"ש יש תורת לשמה בגוי כל שידענו שמכוין לכך] די בכך לאשוויי חפצא כדברי הט"ז ואין צריך שכל משך המעשה יהא במחשבה זו, משא"כ בגט בעינן שכל אות ואות תיכתב לשמה, דנהי דסגי ברגע אחד לאשוויי חפצא אבל מצד דין כוונת העשיה בעינן בכל העשיה וכנ"ל, ורק בטוויה דדמי לעיבוד סגי במחשבה ברגע אחד לאשוויי חפצא לחפץ של מצוה. וכן מדויקים הדברים בדברי הגר"א שכתב 'משא"כ במילה וס"ת וציצית וכיוצא שאין צריך אלא בתחילה כיון דרגע הוא עושה אדעתא דישראל'. הרי שעיקר חילוק הרא"ש אינו תלוי אם המעשה קצר או ארוך אלא אם די במחשבת לשמה חד פעמית או צריך מחשבה בכל הפעולה.[[12]](#footnote-13)

# אך עדיין יש להקשות על מהלך זה מדברי הרא"ש (בהל' ציצית דף יד. ד"ה סדר) שאם נטוו החוטים שלא לשם ציצית לא יהני שזירתן לשמה, והוסיף שכן הדין בעור של תפלין אם עבדו שלא לשמה ואח"כ גרדו והחליקו לשמה – אין מועיל להכשירו כי נפסל כבר בעיבוד שלא לשמה, והלא נראה שכל עוד לא גורד והוחלק אינו כשר ואעפי"כ לא מהני מעשה אחד הגומר את הכשרו שנעשה לשמה. והרי זה סותר לסברת הבאה"ל דדי במעשה הגומר שנעשה לשמה. על כן קשה לתרץ כן בדעת הרא"ש.[[13]](#footnote-14)

# ויש לומר באופן נוסף עפ"י סברא המובאת בחזו"א (או"ח ו,י) שכל שהתחיל לטוות לשמה, שוב אמרינן 'סתמא לשמה' להכשיר הטוויה כולה, וכמו לענין חוט [או מצה] הנעשה במכונה חשמלית [לדעת רוב הפוסקים שאין צריך פעולת גברא דוקא], שאם הפעלת המכונה נעשתה בכוונת לשמה די בזה הגם שהשאר לא נעשה בכוונת לשמה, שכבר חל בזה דין 'סתמא לשמה'. ועל כן כתב השו"ע שלהרא"ש כשר בטווית גוי כשישראל עוע"ג ומלמדו לעשות לשמה, כי תחילת הדבר נעשתה על דעת ישראל ושוב המשך טווית החוט סתמא לשמה קאי [שהרי כאמור לעיל להרא"ש מהני סתמא לשמה אף בגוי].[[14]](#footnote-15)

# **[גדול העומד על הקטן ומלמדו לעשות לשמה, לאור הנ"ל]**

# ו) כתב המגן-אברהם (יא) שקטן הטווה ציצית וגדול עומד על גביו ומלמדו לעשות לשמה, לדעת המכשירים בכי האי גוונא במצה, הוא הדין כאן. ובשו"ת עונג יום טוב (ב) חולק. ותורף דבריו לאור החילוק הנזכר לעיל, שבציצית וכן בעיבוד עור וכד', ענין ה'לשמה' הוא להכין ולייחד חפץ של חול למצוה [והוכיח כן מסוגית הגמרא בסנהדרין (מו כפרש"י) שתלתה דין עיבוד לשמה בדין 'הזמנה מלתא', משמע שענין עשיה לשמה כמוהו כהזמנה, לייחד הדבר ולהכינו להיות חפץ של מצוה], ועל כן תלוי הדבר ברצונו של הפועל וביחודו, משא"כ במצה אין ענין השימור לשם מצה לייחד את המצה למצוה אלא בגדר כוונה וידיעה. ונפקא מינה לענין דין 'ברירה' שבדבר שאינו תלוי ברצון אלא כוונה בעלמא לא שייך חסרון 'ברירה' וכנ"ל. וכתב עוד דנפ"מ אם מועילה עשיה לשמה שלא בבעלים, שאם ענינו יחוד והכנה, אין אדם מייחד דבר של חברו, משא"כ ב'לשמה' שענינה כוונת הפעולה, אין הדבר תלוי בבעלים וכמו לענין אפיית מצה. לאור זאת כתב שאעפ"י שלענין מצה סוברים כמה ראשונים שמועיל גדול העומד ע"ג קטן, זה שייך רק בדין לשמה של כוונת עשיה, אבל בדין יחוד והכנה צריך כוונת הבעלים דוקא [אלא שלשיטת הרא"ש שמועיל ישראל העומד ע"ג גוי בעיבוד, היינו דוקא כשהבעלים מוסר לגוי ומלמדו לשמה, והרי יש כאן 'לשמה' של הבעלים מצד מעשהו זה שמוסר לגוי ומלמדו, אבל לא מטעם מחשבת העושה שהרי אינו בעליו].

# וייסד הדבר על פי מה שהראה באריכות שאין מועיל 'עומד על גביו' בכל החלויות שהאדם מיחל אותן, כגון קידושין וגירושין והפרשת תרומה, ורק בדברים הנפעלים מאליהם ע"י מעשה – הגם שצריך מצד האדם כוונה וידיעה - בהם מועיל עמידת גדול ע"ג קטן ללמדו, והביא דוגמא לכך מחליצה שאינה תלויה ברצונו של האדם, שלכך אין מועיל בה תנאי ולכך אין צריך בה עדי קיום כבשאר דבר שבערוה, ע"ש באורך[[15]](#footnote-16). ולפי זה – כתב – אין מועיל גדול העומד ע"ג קטן בטוויה שצריך יחוד והכנה בניגוד למצה שאין צריך אלא ידיעה וכוונה.

# ולפי חילוקו זה כתב (שם ובסי' ג) שבעשיית מצוות, הגם שצריכות כוונה, אין מועיל בהן תנאי לצאת ידי חובה, מפני שאינן תלויות ברצונו של אדם אלא בכוונתו וידיעתו. אכן באבודרהם (הביאו הב"י באו"ח תפט, וכן נקטו שאר הפוסקים) מבואר שמועיל תנאי במצוות, כגון הנמצא עם הציבור בזמן שהוא ספק יום ספק לילה, מונה עמהם ספירת העומר בלא ברכה ומתנה שאם יזכור לספור כשיגיע לביתו, אינו רוצה לצאת ידי חובתו בספירה זו, ובאם ישכח אח"כ לספור, תהא ספירה זו למצוה.

# אמנם מבואר שדעת המג"א ושאר פוסקים שלא כמו שכתב הוא, ובאור הענין שיש להבחין בין דברים הטעונים **גמירות דעת והחלטה**, כגון קנינים וקידושין וגירושין וכד' שהם אינם מועילים בקטן שאין לו גמירות דעת, כי צריך לשקול ולהחליט על תוצאת הענין, [ובהם מועיל להחילם לאחר זמן, כגון 'הרי את מקודשת לאחר שלשים יום'], ובין דברים שאמנם צריך להם **'רצון'** אבל לא גמירות דעת, וכגון מצוות [ואף למ"ד מצוות אין צריכות כוונה, הלא אינו יוצא בניגוד לרצונו, הגם שיש שם 'מעשה מצוה' אף בכוונה הפכית כמו שהוכיח הגרא"ו], וכן עשיית 'לשמה' בעיבוד עור לספר תורה ובטווית חוט לציצת. דינים אלו שייכים אף בקטן, שאף לו יש דין 'רצון', ורק גמירות דעת והחלטה אין לו[[16]](#footnote-17). ובדברים אלו מועיל תנאי, שהרי רוצה רק באופן מסוים [אכן אין צריך 'תנאי כפול' ושאר משפטי התנאים אלא בדברים התלויים בגמירות דעת], אבל אין מועיל עשיה 'לאחר שלשים' שהרי סוף סוף רוצה הוא להחיל הדבר, ולאו כל כמיניה לדחות את פעולתם[[17]](#footnote-18), וגם סגי בכוונה וידיעה כללית, כמובא בפוסקים לענין 'מצוות צריכות כוונה' שכל שהדברים מראים שכוונתו למצוה, כגון שבא לבית הכנסת כדי לשומע שופר, גם אם לא כיוון בהדיא בשעת מעשה יצא[[18]](#footnote-19). ויש דברים שאינם תלויים כלל ברצון האדם כגון שחיטה וטבילה, בהם אין מועיל תנאי כלל, ואמנם **ידיעת המעשה** יתכן שצריך כמו בחליצה.

# נמצא א"כ שצדקו דברי המג"א שהשוה 'לשמה' בטוייה ובעיבוד ל'לשמה' של מצה לענין דין גדול עומד על גביו, שאמנם חלוקים הם בגדרם לענין דין 'ברירה' וכן לענין נכרי וכמו שנתבאר, מ"מ בשניהם אין צריך 'גמירות דעת' ומועילה עשייתם ע"י קטן כאשר הוא עושה לשמה, שאמנם בטוויה ובעיבוד צריך לאשווי חפצא ע"י העשיה לשמה, אך די בזה ברצון העושה, והרי לקטן גם כן יש דין 'רצון' כאשר הגדול עומד על גביו ומלמדו.

# **עיקרי דברים**

# א) ישנם דברים הטעונים עשיה לשמה מצד תיקון החפץ עצמו, להחל בו קדושה או הכשר, כמו עיבוד עור לתפלין וטווית חוט לציצית, וכן כתיבת גט (להגרשש"ק והגרב"ד). ויש דברים הטעונים כוונה וידיעה בעשיתם, בלא 'אשוויי חפצא'. כן הוא גדר 'לשמה' בכתיבת האזכרות לדעת הרמב"ם והטור (הגר"ח), וכן בשימור המצה לדעת רש"י. וכן הוא דין 'לשמה' במילה לרבי יהודה.

# הנפקותות בין שני סוגי ה'לשמה': לענין דיבור או מחשבה (הגר"ח); לענין כוונה לשמה ולשם דבר אחר; לענין דין 'ברירה'; לענין הצרכת בעלים (עונג יו"ט); לענין גוי העושה וכדלהלן. (ב ג ד)

# ב) דברים שנצרכת בהם עשיה לשמה לאשוויי חפצא, יש סוברים שאף אם חושב בגמר העשיה די, או אף במעשה אחד שבלעדיו לא היה הדבר נשלם, לדעת הבאה"ל עפ"י הט"ז. ואולם בדברים שה'לשמה' אינו פועל בחפצא, צריך שהעשיה כולה תהא לשמה ואין די במעשה אחד. (ה)

# ג) לדעת הרא"ש, הנכרי בר עשיה לשמה בעצם אלא שחוששים שמא לא עשה לשמה בפועל, ולכך מועיל שישראל עומד על גביו ומלמדו לשמה, בדברים שאין צריך כוונת לשמה מתמשכת. וכן שייך 'סתמא לשמה' בנכרי.

# לדעת הרמב"ם עפ"י הגר"ח, אין הגוי שייך בעשיה לשמה כלל, וכן הדין במחלל שבת בפרהסיא, הלכך אין מועיל ישראל עוע"ג וגם לא 'סתמא לשמה'. ודוקא בדברים שה'לשמה' פועל חלות דין, אבל בדברים שה'לשמה' אינה אלא ידיעה וכוונה על המעשה, זה שייך אף בנכרי. (א ב)

# ד) גוי המעבד עור, וישראל גמר את העיבוד לשם תפלין - בבאה"ל כתב עפ"י הט"ז להכשיר. וצ"ע מדברי הרא"ש שפסל.

# ומ"מ כשהתחיל הנכרי לטוות או לעבד וישראל עומד על גביו ומלמדו לעשות לשמה, מבואר בשו"ע שכשר להרא"ש, הואיל (כ"מ בחזו"א) וההמשך נידון כסתמא לשמה. (ה)

# ה) יש להבחין בין שלשה מיני חלויות הנפעלות ממעשה האדם; -

# דברים שהאדם פועל מתוך החלטה וגמירות דעת, כמו קנינים וכד'. בהם מועיל להחילם 'לאחר שלשים'. חלויות אלו אינן נעשות ע"י קטן, ואין שייך בהם דין 'גדול עומד על גביו'.

# דברים הנפעלים ע"י מעשה האדם עם רצונו, אבל אין צריך להם גמירות דעת, כגון עשיית מצוות, וכן עשיה 'לשמה'. באלו מועיל תנאי אך א"צ משפטי התנאים; מועילה בהם עשיית קטן; שייך בהם דין 'סתמא לשמה' מצד הכוונה והרצון הכללי של האדם; א"א להחילם לאחר זמן.

# דברים הנפעלים מאליהם בלא רצון האדם, ואולם צריך ידיעה למעשה שעושה, כגון חליצה. באלו אין מועיל תנאי. (ו)

1. ודינא דאוריתא הוא, כדמבואר בפשטות לשון הרשב"א גטין ט: [↑](#footnote-ref-2)
2. # יש להעיר שלהלכה נוקטים דין זה של הרמב"ם הגם שאין ראיה זו קיימת, שהרי נקטו הפוסקים בשעת הדחק לסמוך על הרמב"ם ללבוש בגד זה ולא חיישינן משום לבישת בגד שאינו מצוייץ להרא"ש, ואעפי"כ לענין עיבוד עור לתפלין ע"י עכו"ם שישראל עוע"ג ומלמדו לעשות לשמה כתבו הפוסקים (לב,ט) שנוהגים להקל כהרא"ש (וכ"כ הט"ז ביו"ד רעא סק"ב דקיי"ל כהרא"ש בזה) - הרי שאין הדברים תלויים בהכרח זב"ז. ושמא מה שנקטו להקל בתליה משום דסתמא תליית חוטים בכנף לשם ציצית.

   [↑](#footnote-ref-3)
3. הגרא"ז (באבן האזל תפלין א,טו) דחה הראיה שהרי יש נכרים הטובים לבריות שסומכים עליהם במו"מ ואעפי"כ אין סומכים עליהם שעושים לשמה. וטעם הדבר הוא מפני שדבר שאינו מאמין בו אינו עושהו, וודאי אינו עושה לשם קדושה ומצוה שאינו מאמין בה. ועל כן גם ישראל מחלל שבתות בפרהסיא שאינו מאמין אין עשייתו לשמה. ונראה דנפ"מ ב'תינוק שנשבה' המחלל שבתות בפרהסיא, שלדעת הגר"ח אינו מופקע מתורת לשמה כשם שאינו בכלל נכרי לשאר הלכות אבל לסברת הגרא"ז הלא סו"ס אינו מאמין ואינו עושה לשמה. [↑](#footnote-ref-4)
4. # העולה מהאמור שלהרמב"ם גט הנכתב ע"י מחלל שבת בפרהסיא אינו גט מדאוריתא, ולהרא"ש לא שמענו לפסול כשישראל מלמדו לעשות לשמה. והשו"ע, אם כי העתיק לשון הרמב"ם דאינו גט (באה"ע קכג), צ"ל דאין זה מודאי כלהרמב"ם אלא מספק, שהרי בהל' תפלין (לב,ח) לא הכריע בפלוגתת הרמב"ם והרא"ש בתליה של"ש.

   אך באמת בב"י (אה"ע קכג ד"ה ולענין עכו"ם) מבואר שנקט אף להרמב"ם דספוקי מספקא לן בגוי שמא מכוין לשמה שמא אינו מכוין, דלא כהגר"ח. (וכן מבואר מדברי הרב המגיד. וע"ע בשו"ת חכם צבי א, פרי יצחק ח"ב נא). [↑](#footnote-ref-5)
5. # מצד הסברא אפשר לכאורה לנקוט כהגר"ח למחצה, דנהי דנכרי מופקע בתורת ודאי מעשייה לשמה, מידי סתמא לשמה לא נפיק מצד המעשה עצמו ולא מצד האדם העושה (וכן צדד החזו"א או"ח ו,י). אלא דאכתי קושית התוס' בגטין (מה) לא תתיישב, דא"כ מאי פריך הגמ' להשוות עיבוד לכתיבה והלא סתם כתיבה לשמה. וע' בחזו"א (ו,יג) דס"ל לגמ' כיון ששם הנכתב במקומו יש בו קדושה מנכתב שלא במקומו, כלפי קדושה זו לא מהני סתמא לשמה בנכרי.

   [↑](#footnote-ref-6)
6. ואולם בחזו"א (קכד לדף לח,ב) נקט לפסול משום חסרון לשמה. והגרשז"א הקשה על כך. ע' הלי"ש פסח ז,ה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ומדברי הגרשז"א שם נראה שלא נקט כן בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-8)
8. וע' מנח"ש תנינא ד,ב שיצא לחלק ביניהם לפי שציצית אין בה קדושה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ע' בהרחבה בענין זה בשיעור נה. [↑](#footnote-ref-10)
10. והעיקר שלא יכוין למטרה אחרת כגון לשם הר גריזים, ע"ש בסוגיא. [↑](#footnote-ref-11)
11. ואף לדעת הפוסלים באזכרות או בגט באות אחרונה שנעשתה לשמה, היינו משום דס"ל דבעינן לשמה בכל אות ואות, משא"כ הכא דהעור כולו חפץ אחד, וסגי בגמר העיבוד שיעשה לשמה. [↑](#footnote-ref-12)
12. # אך לכאורה יש לחלק בין עיבוד שנעשה בכל הקלף ובין טווית חוט המתמשכת, דנהי דהחלק הראשון נטוה לשמה אבל המשך החוט לא נעשה לשמה (רמ"י). וצ"ל בדעת השו"ע דכיון החוט כולו אחד הוא, די בטווית מקצתו לאשוויי חפצא. אמנם לפי"ז לא מהני לחוט אחר (וכן נקט בשו"ת אור לציון סוס"י ב). ואפילו יחזור וילמדו לשמה בכל חוט וחוט י"ל דלא ציית הגוי באופן זה, כי היכי דבגט ל"מ לומר לו בכל אות כמוש"כ הבאה"ל (יא,ט ד"ה וישראל).

    ובעיקר הנידון אם מהני גמר הטוויה לשמה בלא התחלתה, הסכמת פוסקים אחרונים לחוש לזה, אמנם מידי ספק לא נפיק – ע' מנחת יצחק ח"ה כו ושבט הלוי ח"א ה ו ח"ג יט. [↑](#footnote-ref-13)
13. # לפי מהלך זה יצא שבלישת מצה המתמשכת, לא יהני ע"י גוי כשישראל עוע"ג אף להרא"ש, דהלא בעינן כוונה לעשיה ולא לאשוויי חפצא [וכן נקט בשו"ת אור לציון (ח"א ב) בדעת השו"ע שסתם גבי לישת מצה שאין עושים ע"י גוי. ונ' שאין דיוק זה מוכיח]. אך המג"א (ר"ס תס, והובא שם במשנ"ב) השוה זאת לטויית ציצית (וכבר העיר המנ"ח (י,ט) על המג"א הלא פעולה מתמשכת היא).

    ונראה דהשו"ע ומג"א נקטו בפירוש דברי הרא"ש דכל שהתחיל לטוות או ללוש למטרה מסוימת שאמר לו הישראל, אין לנו להניח שממשיך לעשות למטרה אחרת, דאטו בשופטני עסקינן, הלא יודע ודאי מה ייעשה באותו חוט או בבצק, לא כן בגט הלא אין די בכך שכותב לשם 'גט' אלא כדי לגרש בו אשה מסוימת, וכיון שהיא מחשבה חיצונית שאינה קשורה בחפץ עצמו, אין לנו להניח שממשיך לכתוב על אותה מחשבה, ורק בשעה שאומרים לו חושב על כך. [↑](#footnote-ref-14)
14. # בשו"ת אור לציון (ח"א ב) פירש אחרת בכוונת החזו"א והקשה כמה קושיות, וכתב כפירוש הנ"ל. ולהאמור זו היא כוונת החזו"א.

    וע' בשו"ת מהרש"ם (ח"ד סג) שיש מקום להקל בגוי הטווה וישראל עוע"ג ומסייעו, דנעשה 'סתמא לשמה' ע"י הסיוע. ובמשנ"ב ובאה"ל נראה שאין מועילה תחילת טוייה ע"י ישראל, דל"א בזה סתמא לשמה. וע' גם במנח"י ח"ב צו,ב. וע"ע בכל הענין במנחת שלמה תנינא (ד ס"ק ב-ג). [↑](#footnote-ref-15)
15. וע"ע או"ש מקואות א אות יג. [↑](#footnote-ref-16)
16. וע' שער"י ז,ו שכתב להוכיח שחליצה א"צ רצון להתרה מהא דקטן היה כשר לולא גזה"כ. ולפי האמור אי"ז הכרח אלא דל"ב גמירות דעת והחלטה. וע"ע בשיעור כג אותיות ח ט. [↑](#footnote-ref-17)
17. ובקובץ הערות מב <לע' בפנים> כתב בדעת הרמב"ם והתוס' דדין לשמה הוי כקנינים ואפשר לעשותם 'לאחר ל'. [↑](#footnote-ref-18)
18. ולכאו' ה"ה במחשבת לשמה שענינה ידיעה וכוונה בלבד, כגון שימור מצה לרש"י. אך בכתיבת אזכרות משמע שצריך התכוונות עם המעשה ממש. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)