‏‏פרק הלוקח עובר פרתו 2 - עותק
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב יצחק טחן / הלוקח עובר פרתו

פרק הלוקח עובר פרתו-2- י.טחן

**דף י"ד ע''א**

**בדין קדשים שקדם מומן להקדשן אי איכא בהו סיבה לקדושת הגוף ובאור החילוק בין קדם הקדשן למומן, בדין בכור ומעשר בבעל מום מעיקרו ומה דמבואר מזה בגדר חלות קדושת בכור ומעשר, בגדר חלות הקדושה בפסולי המוקדשין לאחר שנפדו, ובגדר החילוק בין מום עובר למום שאינו עובר בדינא דקדם מומן להקדשן**

###### בדין קדשים שקדם מומן להקדשן ובאור החילוק בין קדם הקדשן למומן

1. **מבואר במשנה דבקדשים שקדם מומן להקדשן חייל בהו רק קדושת דמים,** אולם יעוין בגמ' בעמוד ב' דדורשת מקרא להא דאין עושין תמורה, וצ''ב דהרי בפשטות על קדושת דמים לא בעי קרא למילף דלא עושה תמורה וא''כ אמאי בעי קרא בבע''מ מעיקרא, ויעוין בשטמ''ק אות ה' וז''ל, וי''ל דכיון דהקדיש דמיו למזבח שפיר הוי קדושת הגוף לעשות תמורה כמו בעלי מומין שעושין תמורה ומש''ה בעי מ''ט עכ''ל. ומבואר דאיכא סיבה לקדושת הגוף גם בבע''מ מעיקרא ולכן שייך לדון דהוי כבהמה שהוקדשה ונפל בה מום וצ''ב. ויעוין בדף י''ד ע''ב באורים נוספים בשטמ''ק. אולם אי נימא דכונתו כפשטות דבריו דהוי כבע''מ דהקדישו קודם למומו יש לעיין דמהיכ תיתי דיחול בזה קדושת הגוף הרי במעשה הקדשו ליכא יחס לגוף.

**ונראה בהקדם הא דאיתא בגמ' בתמורה י''ט ע''ב בהא דאיתא במשנה דמפריש נקבה ירעה עד שתסתאב** ומקשה הגמ' דכיון דלא ראויה למזבח הוי כמומא, ומיישבת דמיגו דנחתא קדושת דמים נחתא קדושת הגוף, ומבואר דגם בנקבה דלא חזיא לקרבן שייך חלות קדושת הגוף והא דלאחר המיגו דנחתא לא מקשה הגמ' דמציאותה כנקיבה הוי כמום והוי סיבה דיהני פדיון מבאר השפת אמת שם דאין כונת הגמ' דנקיבה הוי כמום, אלא קודם דידעה למיגו דנחתא וס''ל דבעינן להקדשתו בהא מקשה הגמ' דלענין להפקיע את הקדשו לא בעי מום אלא סגי בעצם הדבר דלא ראוי להקרבה וממילא מעשה הקדשו לא יכול להתיחס לקדושת הגוף להקרבה, ולאחר שחדשה דאיכא סיבה לקדושה מכח מיגו דנחתא בהא בעי מום בשביל שהקיום של הקדושה יעמוד כעת בדמים ויהני פדיון, ולפי''ז יש מקום לדון דגם היכא דהוי מום מעיקרא איכא מיגו דנחתא רק מעיקרא אופן קיום קדושתו הוא בדמים כמו בנפל בו מום לאחר הקדשו.

**ויעוין באבי עזרי פ''ג ה''י מאיסורי מזבח דזהו יסוד הדין בהא דמבואר ברובע ונרבע למרות דלא ראויים לקרבן חייל בהו קדושת הגוף** וכן בטריפה איכא פלוגתא בגמ' תמורה י''ז אי חייל בהו קודשת הגוף לענין דבעי מום לפדיונו דבכולהו הוי מכח הך מיגו דנחתא ובגזה''כ דמון מעיקרו לא עושה תמורה נתחדש דמום הוי סיבה דלא חל בו קודשת הגוף מכח מיגו דנחתא וז''ל, אלא עיקר הדין הוא ממה שנדרוש מקרא שרע מעיקרו אינו עושה תמורה הרי שיש דין מסוים בבע''מ שאין חל עליו קדושת הגוף ולא אמרינן מיגו דנחתא וכו'.

**רק יעוי''ש דדבר זה יתכן רק אי נימא דגם היכא דהקדיש לקרבן ולא לדמים איכא דין מיגו דנחתא** דהרי במקדיש בע''מ איירי דמקדיש את גופו לקרבן וגם בזה אמרינן דאיכא מיגו דנחתא לולי גזה''כ דרע מעיקרו לא עושה תמורה, ולפי''ז מה שאמרו ''מיגו דנחתא קדושת דמים'' הוא לאמר שאפילו אם אמר לאשם שזה רק הקדש לדמיו מ''מ נחתא קדושת הגוף אבל אה''נ אפילו אם אמר הרי זו אשם ג''כ חלה קדושת הגוף לענין שצריכה מום לפדות. ובחזו''א יח ס''ק י''א בסוגרים פשיטא ליה דהיכא דאמר ה''ז אשם ליכא מיגו דנחתא, ולפי''ז צ''ל דבעיקר ההקדש ליכא מניעה לחלות קדושת הגוף גם בבע''מ ורק בנקיבה דלא ראויה מצד עצמה בהא נקטה הגמ' דאיכא חסרון בגוף מעשה ההקדש ביחס לגוף.

###### בבאור הא דבקדם הקדשן למומן עושין תמורה

1. **רק דעדיין יש לעיין בהא דקדם הקדשן למומן עושין תמורה**, כיון דסכ''ס כעת ליכא דין הקרבה וקיום הקדושה הוא בדמים, ונראה דמאחר דאיכא סיבה לקדושת הגוף רק דהמום גורם דאופן קיום הקדושה הוי בדמים הלכך שייך בזה חלות תמורה. **אולם יעוין בקובץ הערות סימן נד סעיף ד מה דמביא מהגר''ח** וז''ל, אמנם שמעתי מכ' מו"ר הגר"ח הלוי זצ"ל מבריסק, דבאמת קדשי מזבח שהוממו עדיין קדוה"ג עליהן שהרי עושין תמורה גם לאחר שהוממו וקדו"ד אינו עושה תמורה אלא דהא דיש להן פדיון מפקיע קדוה"ג שבהן אבל ההפקעה אינה עולמית אלא כל שעתא ושעתא שאפשר להיות בהן פדיון אז אין עליהן קדוה"ג ואם שעה חדא לא יהא אפשר להיות להן פדיון מאיזה טעם שיהיה אז נשארו בקדוה"ג שבהן ומשו"ה עושין תמורה כיון שמצד עצמן יש בהן קדוה"ג עכ"ד. והיינו דמצד עצמן הן קדושין בקדוה"ג אלא דלעומת זה יש בהן דבר המפקיע קדוה"ג שבהן והוא הך מילתא שאפשר להיות להן פדיון, וההפקעה היא כל רגע ורגע בשעתא, ואם האפשריות הזאת תתבטל מהן הן נשארין בקדוה"ג שיש עליהן מצד עצמן וע"כ עושין תמורה גם בשעה שיש להן פדיון כיון דמצד עצמן יש להן קדוה"ג גם אז.

**ונראה דהגר''ח לשיטתו בהלכות איסורי מזבח דיעוי''ש דמחדש דיסוד ההפקעה דמום לא הוי מחמת עצם הדבר דלא ראוי להקרבה,** דמצד הא דלא ראוי להקרבה שייך שיחול בו קודשת הגוף כמו שמצינו ברובע ונרבע ומוקצה ונעבד דחייל בהו קדושת הגוף ובעי מום יעוין תמורה י'''ז, ומבואר דעצם הדבר דלא חזי להקרבה לא הוי סיבה דלא יהא מקום לקודשת הגוף, ורק מחמת דבמום איכא דין פדיון בהא אמרינן דאין מקום לקדושת הגוף לחול. וז''ל, דיסוד קדושת הגוף הויא דבר שאין לו פדיה והכא כיון דיש לו פדיה לא מיקריא קדושת הגוף. **ומבואר בדבריו דסיבת ההפקעה נובעת מהדין פדיה,** ולפי''ז יש מקום למה שהביא הגרא''ו מהגר''ח דהא דלא מקרי קדושת הגוף לא הוי הפקעה בעצם הסיבה לקדושת הגוף אלא הוי דין הפקעה. **ובגדר דין תמורה בפסולי המקודשין לאחר שנפדו** כמבואר בדף ט''ז ע''א יעוין לקמן בגדר חלות הקדושה בפסולי המוקדשין מה שנתבאר בזה מהגרי''ז דנשאר עדיין את שם קדושתן שהיה בהם מעיקרא וא''כ הוי מאותו יסוד דכיון דבשם קדושתן איכא סיבה לקדושת הגוף הלכך עושה תמורה.

###### בגדר מיגו דנחתא קדושת דמים נחתא קדושת הגוף

1. **ובעיקר גדר דינא דמיגו דנחתא קדושת דמים נחתא קדושת הגוף יש לעיין** אי מאחר דגם קדושת דמים הוי קדושה בחפצא לענין דמיו, נמצא דהחפץ מופרש ומוקדש, ונתחדש דבמצב שהחפצא עומד כמקודש הוי סיבה להעמיד את עצם מציאותו כדבר קדוש ולא רק את דמיו, ולכן בעי שיפול בו מום בשביל שיוכלו לפדותו ולקיים את קדושתו. או דנימא דמאחר דסכ''ס הקדיש את דמיו א''כ גם לאחר חידושא דמיגו דדיינינן את הקדושה בו עצמו מ''מ לא הוי סיבה לקדושת הגוף בלי יחס לדמים, אלא גם חלות הקדושה דחל בגופו הוי סיבה לענין לקיים את קודשת הגוף ע''י פדיון ונתינת דמיו למזבח מכח המום.

**ויעוין בשטמ''ק בכריתות דף כח בד''ה מתיב ר' עוקבא**, דנראה מדבריו כמו הצד השני דיעו''ש דמחדש דבעופות לא אמרינן מיגו דנחתא [יעוי''ש לגבי עשיר שהפריש קן עופות דדינו להביא בהמה דמקשה דאמאי לא נימא מיגו דנחתי ותו לא יהני פדיון דאין פדיון בעופות] וז''ל, דכי אמרינן מיגו דנחתא וכו' היינו דוקא בדבר שיש לו פדיון ע''י מום דלא מיעקרא מיניה קדושת מזבח וירעה עד שיסתאב ויביא בדמיו למזבח, דהשתא הויא קדושת הגוף זו כעין קדושת דמים הלכך נחתא ע''י מיגו ותו לא פקע לגמרי, אבל עוף לא שייך ביה מיגו דקדושת דמים דידה עומדים הדמים למזבח, ואי נחתא ליה קדושת הגוף שוב אין לו תקנה למזבח דאין לעוף פדיון עכ''ל.

**ובעיקר הא דמבואר בשטמ''ק דהיכא דליכא פדיון ליכא מיגו דנחתא מוכח מזה דלא כאבי עזרי** דנקט דברובע ונרבע הא דחייל קדושת הגוף הוי מכח מיגו דנחתא דהרי ברובע ונרבע ליכא פדיון דלא הוי כמום, וא''כ לא שייך בזה מיגו דנחתא, ומוכח דבעיקר מעשה ההקדש איכא סיבה לחלות קדושת הגוף גם בדבר דלא ראוי להקרבה.

###### בדין בכור ומעשר בבעל מום מעיקרו

1. **מבואר במתניתין דקדושת בכור ומעשר שאני דחייל קדושת הגוף גם על בעל מום מעיקרו**, ויעוין ברש''י דהוי מחמת דבכור רחם מקדשו ובמעשר בהמה הוי מגזה''כ וברבינו גרשום מבאר דעצם הדבר דהוי קדושה הבאה מאליה הוי סיבה בתרווייהו גם במעשר בהמה וגם בבכור. ויש לעיין בכונתם דהרי בפשטות הא דבשאר קדשים לא מצי לחול קדושת הגוף בבעל מום מעיקרו הוי גרעון בגוף חלות הקדושה לא מבעיא אי עצם מציאותו כבעל מום סותר את עמידתו לקרבן וע''י כך לא מצי לחול בהו קדושת הקרבה, אלא גם אי נימא כיסוד הגר''ח הלכות אסו''מ פ''ג ה''י דההפקעה דבעל מום מקודשת הגוף לא הוי מחמת עצם פסולו מהקרבה אלא הוי מחמת הדין פדיון דאיכא במום דע''י דאיכא בה אפשרות לפדיון הוי סיבה דלא מצי לחול בו קודשת הגוף דפדיון הוי סתירה לקדושת הגוף. מ''מ גם חסרון זה הוי בגוף חלות קדושת הגוף כמו שכתב הגר''ח שם וז'''ל, דיסוד קדושת הגוף הויא דבר שאין לו פדיה, והכא כיון דיש לו פדיה לא מיקריא קדושת הגוף. וא''כ קשה מאי איכא בהא דקדוש מאליו או דרחם מקדשו דשייך מכח זה שיחול קדושת הגוף.

**ובאמת יעוי''ש בגליונות החזו''א** וז''ל, צ''ע הרי תמורה חיילא על בע''מ אף שיש לו פדיה, וכן בכור ומעשר קדשי בע''מ והן ניתרין באכילה מיד, ומ''מ יש בהם קדושת הגוף כדין פסולי המוקדשים שנפדו ועיקר הדין דבע''מ מעיקרו לא קדיש יליף ממה דגלי קרא בתמורה דרע מעיקרו אין עושה תמורה ומשמע דאין כאן הכרעה בסברא.

**ומבואר בחזו''א דהוכיח מהא דחיילא קדושה על בכור ומעשר דליכא סתירה לחלות קדושת הגוף להקרבה גם היכא דאיכא מום,** ורק דהמום הוי דין עיכוב ואפשרות פדיון על חלות הקדושה. וכן מבואר בחזו''א בכורות סימן יח ס''ק י''ג וז''ל, שלא נתחדש פדיון ועיכוב הקדושה אלא בבע''מ ולא בשאר פסולין עכ''ל. ובבאור הדבר נראה דחלות קדושת הגוף לא מצריכה אפשרות קיום בפועל אלא הוי ייעוד הדבר לגבוה ולכן גם אי לא ניתן בפועל להקריבם לגבוה מ''מ ירעו עד שיסתאבו ויתקיים דינם ע''י נתינת הדמים לגבוה. ורק היכא דאיכא מום בתחילת הקדשו בהא אמרינן דהמום מעכב את עיקר חלות הקדושה ומעמידו מעיקרא בקדושת דמים, ולפי''ז ניתן לומר דהך עיכובא הוי רק היכא דההקדש בא מכח האדם, אולם בהקדש דממילא ליכא להאי עיכובא, ולפי''ז יבואר הא דנקט רבינו גרשום דעצם הדבר דהוי חלות דממילא הוי סיבה שיחול בזה קדושה [ובגדר חלות הקדושה לענין מה חל העמידה של הבכור לגבוה היכא דלית ביה דין הקרבה יעוין לקמן מה דנתבאר בזה]. אולם בגר''ח דמבואר בדבריו דהוי סתירה לגוף חלות קדושת הגוף א''כ צ''ב מ''ש בכור ומעשר.

**ונראה מוכח מזה דקדושת בכור ומעשר שונה ביסודה מקדושת הגוף דקרבן** דלא בעינן דיהא יחס בקדושה להקרבה, ובאור הדבר נראה דכיון דסיבת הקדושה נובעת מחמת עצם מציאותו כבכור או כעשירי למנין הבהמות הלכך סיבת קדושתו והפרשתו לא מתחילה מהעמדתו להקרבה, אלא מעצם מציאותו כ''בכור'' ו''מעשר'' ולכן גם אי הוי בעל מום ליכא בזה הפקעעה על מציאותו כ''בכור'' ו''מעשר'' ולכן חייל בהו קדושת הגוף, ולפי''ז הא דכתב ברש''י דרחם מקדשו כונתו דסיבת קדושתו מחמת עצם מציאותו כפטר רחם. רק דעדיין צ''ב הא דנקט רבינו גרשום דהוי קדושה הבאה מאליה ובפשטות נראה דכונתו דעצם הדבר דלא הוא פועל את החלות הוי סיבה שיחול גם בבע''מ, ודוחק לומר דהא דחייל מאליו הוי סימן דהמחייב של הקדושה נובע מעצם מציאותו.

**ועיקר היסוד מבואר בגרי''ז דף ט''ז ע''א בהא דמבואר בזבחים ע''ה דלולי קרא דלא תפדה הוי מצי למפדי בכור בעל מום ולהפקיע קדושתו מאיסור גיזה ועבודה,** ובתוס' הקשה דמ''ש מכל פסולי המוקדשין דלא שייך פדיון להפקיע איסור גיזה ועבודה ומיישב בחד תירוצא וז''ל, דמיירי בבכור בעל מום מעיקרו ע"כ, וז''ל הגרי''ז, וצ"ב תירוצם דהלא גם בבכור בעל מום מעיקרו הוי ביה קדושה זו לענין גיזה ועבודה וא"כ מאי תירצו בזה, וע"כ נראה דס"ל דבבכור בע"מ אין זה קדושה זו של פסוה"מ אלא דהוי דין מיוחד בקדושת בכור בעל מום דקדוש לדין זה, וזהו קדושת בכור וא"כ אין זה קדושה של פסוה"מ ולפיכך תירצו דכיון דאיירי בבכור בעל מום מעיקרו ובקדושה שלו אילו היה בו דין פדיון היה הפר נפדה לגמרי מכל וכל, מאחר שאין זה דין של פסוה"מ עכ''ל. ומבואר בדבריו דקדושת בכור לענין איסור גיזה ועבודה הוי מחייב בפני עצמו מכח עצם מציאותו כבכור ולא שייך לקדושת הקרבה דפסולי המוקדשין ולכן לולי קרא דלא תפדה היה שייך תורת פדיון על עיקר השם בכור.

**ונראה להוכיח כן מהא דמבואר ברש''י דף י' ע''ב דלולי קראי דאיכא היתר הנאה בפטר חמור הוי ילפינן מבכור בהמה טהורה דגם פטר חמור ובכור אדם אסור בהנאה** כמו שמבאר שם רש''י וא''כ מבואר להדיא דסיבת האיסור הנאה נובע מהשם בכור דבפטר חמור ליכא בו כלל דין הקרבה, וכן בבכור אדם.

**ויעוין במנחת אברהם פרק ג' [עמוד קיא] דדן אי איכא דין תמורה בככור בע''מ מעיקרא** דלפי מה נתבאר דהוי רק שם בכור אפשר דבזה ליכא תמורה.

**ויעוין עוד במנחת אברהם** [עמוד צט] דמוכיח דבכור חל גם בדבר שאין במינו קרבן כגון טריפה וטומטום וכן הוכיחו מהפלוגתא ביוצא דופן אי קדוש בבכור הרי יוצא דופן אין במינו קרבן ולפי יסוד הגרי''ז דלא חל בהו שם בכור ניחא היטב דלא בעי כלל יחס להקרבה אולם גם לדרך החזו''א ניחא כיון דלפי דבריו חלות קדושת הגוף בעצמותו לא זוקק יחס להקרבה.

**ובישוב קושית החזו''א מהא דתמורה חיילא על בע''מ מעיקרא** נראה דתמורה מאחר דהמחייב של הקדושה נובע מחמת הקרבן שעומדת תמורתו [דהוי כהמשכת קדושה יעוין בקוב''ש ח''ב סימן מ''ד] א''כ הוי כקדם הקדשו למומו.

**רק יעוי''ש במנחת אברהם דבמעשר בהמה מבאר דהך גזה''כ דהביא רש''י נתחדש דשייך חלות קדושת הגוף למרות הפסול,** וא''כ עדיין צ''ע ממעש''ב אולם אפשר דבגזה''כ נתחדש דאיכא יחס למצבו כעשירי כסיבה לחלות קדוה''ג.

**אלא דבעיקר היסוד דקדושת בכור שאני יש לעיין מהא דמבואר בדף ג' דבכור חל על הנפלים** ובתו' בחולין ע''ז ע''ב ד''ה רובא, הוציא מזה גם לענין קדושת ולדות דקדשי נפלים. וז''ל, והא דנפל קדוש הכא היינו משום דילפינן מבכור דקדוש בבכורה כדדרשינן בכריתות מדכתיב שגר עכ''ל. ואי נימא דקדושת בכור שאני מאי שיאטיה לקדושת ולדות. ומבואר דעצם הדבר דקדוש מאליו הוי סיבה לקדש את הנפל, וא''כ ה''ה לגבי הא דחל על בע''מ, וצ''ב אמאי הוצרך רש''י לומר דרחם מקדשו, ואולי רש''י פליג על תוס', אולם יעוין בראשית בכורים מה דמבאר מאי חידושא דבעל מום טפי מנפל ואולי לפי דבריו שם בנפל גם רש''י יודה דגם ולדות דעלמא קדשי יעוי''ש היטב.

###### בגדר חלות קדושת הגוף דבכור בע''מ ומעשר בהמה למרות דליכא בהו שום דין לגבוה

1. **רק דעדיין יש לעיין בגדר חלות קדושת הגוף דבכור בע''מ כיון דמופקע מהקרבה א''כ על מה נתפס הקדושה,** ובלשמא לדרך הגרי''ז מבואר דחלות קדושת הגוף לא שייכא לדין הקרבה, אלא דשייך שבעצם מציאותו כ''בכור'' או כ''מעשר'' איכא הבדלה ומעלה משאר הדברים ומחמת זה אסור בגיזה ועבודה מאחר שסותרים את מעלתו משאר הדברים דמחויב שלא ינהגו בהם מנהג חול כשאר הדברים. אולם לדרך החזו''א דשייך גם בבכור חלות קדושת הגוף צ''ב מה המשמעות של החלות.

**ויעוין בחזו''א בכורות סימן כ''ב סק''ד לדף לא ע''א דמוכיח מהתוס' ב''ק נ''ג ע''ב ד''ה שור ושור פסוה''מ, דבהיתר אכילה עצמו איכא חילוק בין בכור לפסולי המוקדשים**. דיעוי''ש בתוס' דמביא בשם ר' יהודאי גאון דאיכא חילוק בין בכור בע''מ לפסולי המוקדשין לאחר שנפדו לגבי הא דבכור לא חשיב ממון הדיוט מחיים וכן לא הוי שור רעהו. וז''ל החזו''א, למדנו דבכור ומעשר [הא דנקט גם מעשר יעוין במנחת אברהם פרק ג' [עמוד קיא דמביא בזה פלוגתא בראשונים] דלא בעו פדיון אינם כדין פסוה''מ שנפדו אלא נתנתן תורה לאכילה אע''ג דהן קדושין והוי כעין מע''ש למ''ד ממון גבוה, וכן מצינו לר''מ דאוסר להקיז דם בבכור משום דאסור להטיל מום בבע''מ אע''ג דבפסוה''מ לאחר פדיונן מותר אלא בכור בע''מ לא חשיב כאילו כבר נפדה. ומבואר דהדין אכילה של בכור ומעשר בא כקיום עמידתו לגבוה ולפי''ז ניחא המשמעות של עמידתו לגבוה בבכור ומעשר.

**ויעוין עוד במהריט''א פרק ה' אות מ''ב א' דמוכיח דקדושת בכור לענין איסור גיזה ועבודה חמירי משאר פסולי המוקדשין** מהא דס''ל לר''מ בדף ל''ג דאסור להטיל מום בבכור בעל מום, ובפסולי המוקדשין לאחר שנפדו מבואר בגמ' דגם לר''מ ליכא איסור הטלת מום, ולכאורה בכור בעל מום הוי כפדוי דהרי מותר ע"י מום בלא שום פדיון דמומו הוא פדיונו. וז''ל, וי"ל דשאני בכור דחמיר דקדושתו מרחם, וכיוצא לזה אמרינן לעיל (דף ל"ג ע"א) דלמא עד כאן לא קאמרי ב"ש דבכור בעל מום אין מאכילין אותו לנדות אלא בבכור דקדושתו מרחם, אבל פסולי המוקדשין דאין קדושתן מרחם לא מחמרי ב"ש לאסור לנדות יעו"ש, וכמו כן מצינו דאיכא חומרא בבכור דאינו נמכר באיטליז ואינו נשקל בליטרא משא"כ בפסולי המוקדשין כדתנן בריש פרקין [לא, א], ומתבאר מדברי התוספות שם ד"ה חוץ וכו' דאיסור זה הוא מדאורייתא.

**ונראה בבאור הדבר דבפסולי המוקדשין דהוקדש להקרבה ונפסל מהקרבה ע''י המום** ולכן קיומו הוי בדמים, לאחר פדיון למרות שנשאר עדיין קדושה לענין גיזה ועבודה לא הוי מעיקר דין הקדושה כיון דדין הקדושה הוא להקרבה ולזה נפסל הקרבן, משא''כ בבכור בעל מום מעיקרו דקדושתו לא נובעת מעמידתו להקרבה אלא מעצם מציאותו כבכור הלכך בהא האיסור גיזה ועבודה נובע מעיקר דין הקדושה, ולא נובע מגרעון והפקעה בקדושה רק דכיון דליכא הקרבה לכן כל דינו של הבכור לענין איסור גיזה ועבודה, ולפי''ז ניחא הא דאסור להטיל בו מום שני כיון דליכא גרעון בעיקר עמידתו בקדושת הגוף אלא רק מחמת המום ולכן שייך בזה איסור מטיל מום לר''מ דמחייב במום אחר מום, ורק בפסולי המוקדשים לאחר שנפדו דכבר פקע עמידתו כקדושת הגוף ומתקיים בדמים בהא תו לא מחייב כבר על הטלת המום כיון דכעת דין הקדושה הוא בדמים וא''כ חסרון עמידתו בקדושת הגוף לא נובע כבר מחמת המום ולא שייך להוסיף עוד סיבה מכח המום.

**רק בעיקר מה דנקטו דלר''מ איכא איסור הטלת מום בבכור בע''מ מדאוריתא יעוין במנ''ח רפ''ז דמביא מהיראים דהוי רק איסור דרבנן** כיון דהוי כמו אחר פדיון דלא חזי לדמי ולא לגופיה.

**ויעוין עוד במהריט''א מה דתמה על תוס' שם דנראה מדבריו דבבכור בע''מ מעיקרא ליכא איסור בהטלת מום ומתמעט ממיעוטא דפסולי המוקדשין לאחר שנפדו,** וצ''ב מ''ש אי נפל בו מום אח''כ או מעיקרא הרי בתרוייהו לא חזי לא לדמי ולא לגופיה. ויעוין ביד דוד בדף ל''ג וז''ל, ולע"ד הקלושה אפשר לומר, דוודאי בכור חמור מפסולי המוקדשין, דהרי לב"ש אסור לישראל ולב"ה נמי דשרי איצטריך קרא להכי, א"כ מוכח דלא הוי בכלל פסולי המוקדשין אלא חמיר מניה, וא"כ שפיר י"ל דאע"ג דמיעטה התורה פסולי המוקדשין בכור לא מיעט, אמנם בבעל מום מעיקרא מסתברא דנחית דרגא, דכיון דבשאר קדשים לא צריך קרא כלל, בבכור מיהת מסתברא דעכ"פ ממעטינן מקרא דהומם מעיקרא לא חמיר מפסולי המוקדשין שהוממו אח"כ ושוין הן, וא"כ תרוווייהו איכא למעוטי עכ''ל.

###### באור דברי הרמב''ם דאיכא מצות אכילה בבכור בע''מ על פי יסוד החזו''א

1. ונראה דלפי מה שנתבאר בחזו''א דגם האכילה הוי משולחן גבוה יתבאר היטב הא דחזינן ברמב''ם פ''א ה''ח מבכורות דאיכא לדינא דלפני ה' תאכלו שנה בשנה גם בבכור בע''מ [ודלא כהיראים סימן קנב דבבע''מ הוי אסמכתא בעלמא]. ויעוין באבי עזרי פ''ט הכ''ב מבכורים מקשה דמאחר שהדין הוא דבכור בע''מ מאכילין אותו אפילו לעכו''ם מה שייך בזה מצות אכילה בתוך שנה הלא ליכא בזה כלל מצות אכילה, עוד מקשה מהא דכתב הרמב''ם דהיכא דכהן אוכל איכא דין ''למשחה'' שיאכלנו בצלי וחרדל, ומבואר דאיכא קיום באכילה. ולפי באור החזו''א דשייך בהמה דבעיקרה היא קדש רק דאמרה תורה לנהוג בה מנהג חולין, א''כ איכא למימר דכיון דההיתר אכילה הוא משולחן גבוה א''כ איכא קיום בהאי אכילה, ולמרות דגם לר' יהודאי גאון דלא חשיב ממונו לאחר שחיטה הוי ממונו ולכארוה נראה דבשחיטה איכא הפקעה והיתר על הקדושה מ''מ אפשר דגם זה הוי חלק מקיום דין הממון גבוה להעמיד את זה לבעלים בשחיטה.

###### מהלך מחודש של המהריט''א בגדר קדושת בכור בע''מ

1. **ובעיקר גדר קדושת בכור בע''מ יעוין במהריט''א דדן דהדין מתנות כהונה בבכור הוי מעצם קיום קדושתו,** ולכן גם בבכור בעל מום איכא קיום לקדושה מחמת עצם דין הנתינה לכהן. וז''ל, ועוד דשאני בכור דעיקר קדושתו אינו בלבד בשביל הקרבה, כי אם עיקר קדושתו נמי הוא בשביל שהוא בכלל מתנות כהונה דזיכה רחמנא לכהנים, דמש"ה אפי' בעל מום מעיקרו משעה שנולד קדוש בפטר רחם אף על גב דלא חזי להקרבה, ואסור בגיזה ועבודה ואסור למוכרו באיטליז ולשוקלו בליטרא, משא"כ במוקדשים דעיקר קדושתם הוא להקרבה, דדוקא בפסולי המוקדשים קודם פדיונם המטיל בהם מום לוקה, כיון דמעיקרו היה תם והיה לו שעת הכושר ונראה להקרבה, וגם אחר שנפל בו מום נהי דלגופיה לא חזי להקרבה מ"מ דמיו חזו להקרבה, אבל לאחר שנפדו דלא חזו לא גופם ולא דמם לא קרינן בהו תמים לרצון כלל עכ''ל.

**ויעוין בקה''י ע''ז סימן ז' דנקט דיסוד זה תליא בפלוגתת תוס' בזבחים ע''ה ע''ב ד''ה בכור והרמב''ם פ''ב ה''ב מתמורה אי בתמורת בכור איכא דין מתנות כהונה**. דשרש פלוגתתם אי הדין מתנות כהונה נובע מהקדושה או דהוי דין בפני עצמו של מתנות כהונה, דכל מה דשייך למידן דהדין קדושה חל לענין חיוב הנתינה הוי רק אי דין הנתינה מתילד מהקדושה.

###### בגדר הך דינא דנשתייר קדושה לענין גיזה ועבודה בפסולי המוקדשין לאחר פדיון

1. **יעוין בגרי''ז דף ט''ז דמביא מהגר''מ סאלאווייציק זצ"ל דשאל להגר"ח זצ"ל לר"י דס"ל דהקדש במזיד מתחלל אם מתחלל לגמרי או שיהיה בה דין פסוה"מ**, ובתחילה השיב לו דדין פסוה"מ זה דוקא לפדיון אבל לר"י דהקדש מתחלל לא יהיה בו דין זה כלל ואח"כ חזר ואמר דלא כן, דהביאור בפסוה"מ הוא משום דהקדושה זו של גיזה ועבודה אינה נפדית ומשו"ה הוא דנשאר בפסוה"מ לאחר פדיון, א"כ אף בחילול לא תצא מקדושה זו דעל קדושה לא שייך פדיה וחילול כלל עכ''ל. ומבואר בדבריו דהא דנשתייר הך קדושה דגיזה ועבודה לא הוי הגבלה בכח הפדיון באופן דנימא דכיון דחל קודשת הגוף מעיקרא ליכא בפדיון כח להפקיע להך קדושה דגיזה ועבודה, אלא הוי סוג קדושה דלא שייך בה כלל חילול ופדיון.

###### בגדר חלות הקדושה לענין גיזה ועבודה אי הוי קדושה בלי שם

1. **לכאורה היה נראה דכיון דעיקר חלות הקדושה הוי להקרבה א''כ כל כמה דנתקיים דינו להקרבה ע''י הפדיון תו ליכא בו כבר את קדושת הקרבן שהוקדש עבורו** והוי רק מצב של קדושה ומעלה מאחר דעמד מעיקרא להקרבה ומעלה זו לא פקעה ממנו ולכן איכא בו איסורא דגיזה ועבודה, ולפי''ז החילול הפקיע לגמרי את עמידתו כהקדש והוי חולין גמורים רק דאיכא בו מעלת קדושה מכח מה דעמד לקרבן והוי כתפילין דאיכא בהם קדושה למרות דהוו חולין וליכא חלות דין בגופם שיעמדו לגבוה.

**אולם יעוין בגרי''ז זבחים דף עה עמוד ב' דמוכיח דנשאר בו עדיין את שם הקדושה שהוקדש עבורה**. וז''ל, יש לעיין אם פסוהמ"ק לאחר פדיון נשאר עליהן גם שם קדושתן עולה ושלמים או דהוי דין קדושה בעלמא מבלי שם, ומתבאר זה מהא דבכורות (דף ל"ג ע"א) דחל על הפסוהמ"ק לאחר פדיון דין חטאות המתות, הרי דשם חטאת עלה, וגם מהא דעושין תמורה ולחלות תמורה ע"כ צריך חלות שם הקדושה, דתמורה מקדושה בעלמא ליכא. ומבואר דאיכא בהם עדין לחלות ההקדש דחל בגופיהו, והוי איסור חפצא ודבר הנדור. ויסוד הדברים מבואר בחידושי הגרי''ז על הרמב''ם [דף נ''ה ע''א] דמוכיח מהרמב''ם דכתב דנשחטה אחר פדיונה הותרה באכילה, דמבואר שצריך היתר שחיטה להתירה באכילה. ומוכיח הגרי''ז דבהאי קרא דאין לך בהם אלא משעת זביחה ואילך נתחדש דזביחתן מתרת איסור קדש שבהם.

**ומבואר בזה חידוש גדול דלמורת דהיה פדיון שייך נשאר עדיין קדושה בגוף הקרבן לענין איסור שאר הנאות** והותר רק לאכילה. ועיקר הדבר דאיכא איסור הנאה ולא רק איסור גיזה ועבודה יעוין בתוס' ל''ב ע''ב ובפסחים כ''ט ע''ב דנסתפקו באיסורא דלא לכלביך אי הוי רק לכלב או לכל ההנאות, אולם עדיין ליכא מזה ראיה דהוי מכח האיסור קדש דחל בחפצא דאפשר דגם זה בכלל בזיון קודשים, וכן ראיתי שהביאו מהרמב''ן בחולין ס''ט ע''ב דמביא להך שיטה דאסור בכל הנאות מחמת בזיון קדשים וכן בתוס' שאנץ פסחים כט ע''ב.

**ויעוין עוד בברכ''ש** ב''מ סימן ז' בסופו דהוכיח מקושית התוס' במעילה י''ב ד''ה חלב דהקשה על חלב דפסולי המוקדשים דמאי אין מועלין בו ומבואר דאיסורא דחלב דפסולי המוקדשין הוי איסור קדש ושייך בו מעילה. רק מיישב תוס' דכיון דלאו גופיה דזבחא ליכא בזה מעילה.

**ובעיקר ראית הגרי''ז מהא דחשיב כחטאות המתות** יעוין בתמורה כ''ד דמבואר שם דהיכא דאיכא שתי חטאות אחת תמימה ואחת בעלת מום תמימה וזרק דמה של תמימה דס''ל לראב''ש דאפילו בשר בעלת מום בקדירה יוצא לבית השריפה מדין חטאות המתות ומבואר דגם לאחר שחיטה דפקע האיסור קדש שייך לדינא דחטאות המתות. ובראיתו מהא דאיכא תמורה יש שדחו דלדין תמורה לא בעי דוקא את האיסור קדש בחפצא אלא סגי דאיכא בחפצא קדושת הקרבה סתמית.

**אלא דיש לעיין מהא דדרשה הגמ' בדף ל''ג ע''ב להתיר הטלת מום בפסולי המוקדשים לאחר שנפדו** דסד"א הואיל ואסירי בגיזה ועבודה במומין נמי ליתסרו, ולכאורה מבואר בזה דהוי איסור קדש בחפצא ויש לעיין.

**עוד יש לעיין מהגמ' בקידושין י''ג ע''ב דדנה דמיתת הבעל תתיר רק את הלאו** אבל עדיין איכא עשה דודבק באשתו ומקשה דממ'''נ אי מיתת הבעל מתרת שתתיר לגמרי ומביאה ראיה מפסולי המוקדשין דמעיקרא אית בהו מעילה ואסירי בגיזה ועבודה פרקינהו מעילה לית בהו בגיזה ועבודה אסירי ומבואר להדיא דהוי שיעור בפדיון.

###### בבאור החילוק בין מום עובר לאינו עובר

1. **יעוין בגר''ח הלכות אסורי מזבח דמוכיח מהחילוק בין מום עובר לאינו עובר את יסודו דההפקעה דמום נובע מחמת הדין פדיון.** וז''ל, ונראה להביא ראיה לזה, מהא דמבואר במשנה חולין ובכורות שהבאנו דבעל מום עובר חיילא קדושה עלי', ואם נימא דהטעם דאין קדושה חיילא על בעל מום הוא מצד פסולו שאינו ראוי למזבח, וא"כ הרי בעל מום עובר ג"כ פסול למזבח כמו בעל מום קבוע, וכמבואר בתמורה פ"ק, ואיך חיילא עלי' קדושה, ואי דנימא דחיילא עליה קדושה משום שיהא ראוי לאחר שיעבור מומו, זה אינו דמאחר דעתה לא חזי למיחל עלי' קדושה, א"כ מאי מהניא לן מה שיהא ראוי לאחר זמן, וגם לאחר שיעבור מומו איך הוא קדוש והא הו"ל עתה דבר שלא בא לעולם דלא מהניא מה שמקדישו עתה, אלא ודאי דמצד עצם הפסול שפיר הוה חיילא קדושה עלי' אלא דהדין פדיה מפקיע להקדושת הגוף, וא"כ מקרי דבר שיכול להקדישו בקדושת הגוף אלא דאיכא דין פדיה המונעתו וכיון דלענין דין פדיה הא מהני הך טעמא דיהא ראוי לאחר שיעבור מומו וע"כ אין לו פדיה, ומלבד דין פדיה הא שפיר חיילא עלי' קדושת הגוף וע"כ שפיר קי"ל דבע"מ עובר חיילא עלי' קדושת הגוף.

**ונראה באור כונתו דכיון דהוי רק עכובא מכח הדין פדיון א''כ איכא סיבה לחלות קדושת הגוף** ותו ליכא בזה לחסרון דשלב''ל כיון דמצד המעשה חל כבר סיבה לקודשת הגוף רק דהוי עיכוב, וא''כ כל כמה שיעבור מומו יהא קדוש, ויש לדון אי בעינן שבפועל יעבור מומו ויהא זמן דיחול בו קדושת הגוף בשביל לאשוויי כקדם הקדשו למומו או גם אי יתהפך ממום עובר לאינו עובר ולא היה רגע אחד שעמד ללא מום חשיב כקדם הקדשו, דמאחר דבשעת הקדשו היה בו צד דיכול לבא לידי קיום כקדושת הגוף א''כ בהא סגי למשווי גם את המום שקרה אח''כ כאופן קיום קדושת הגוף בדמים ולא כקדושת דמים מעיקרא. ורק לפי''ז מוכרח דבקדם מומו להקדשו הוי סיבה דיחול מעיקרא רק קדושת דמים יעוין לעיל מה שנתבאר בזה.

**אולם יעוין ברש''י** וז''ל, מום עובר כמאן דליתיה דמי וחלה עליהן קדושה. ומבואר דמום עובר הוי חסרון בעיקר התורת פסלות דידה. ודבר זה יתבאר על פי החזו''א יח ס''ק י''ג דהא דמום מפקיע את קדושת הגוף הוי דין נוסף במום דאיכא בו עיכוב הקדושה ודין פדיון. ודין זה הוי רק במום שאינו עובר, ויעוי''ש מה דמבאר לפי''ז הא דנקט הרמב''ם דהא דברובע ונרבע חל קדושה הוי מחמת דהוי כמום עובר, ומבאר החזו''א דכונתו דכמו דבמום עובר ליכא להך דינא דעיכוב הקדושה ה''ה בשאר הפסולים.

**ויש שבארו לפי''ז הא דמבואר ברש''י ל''ג ע''ב ד''ה אין מקיזין דמעיקר הדין מותר להטיל מום עובר** רק דהוי גזירה שמא יעשה גם מום שאינו עובר ומבואר דליכא בזה דין פסלות.

**עוד מבואר ברש''י שם דגם ע''י רפואה חשיב מום עובר** ולפי דרך הגר''ח דכל הסיבה מחמת דראוי לאחר שיעבור מומו יש לדון אי בעינן דוקא שיעבור מאליו, ויעוין בתסו' ל''ח ע''ב דהיכא דאין מתרפא מאליו חשיב מום יעוי''ש בגלהש''ס.