פרק ג
קטגוריות: ש_ס / ג דמאי / דמאי עניינים - הרב מאיר קאופמן

**בס"ד ו' אדר א' ס"ח**

**פרק ג**

**משנה א**

א]מבואר במשנה דמאכילין את העניים דמאי ואת האכסניא דמאי ובירושלמי נחלקו אמוראים האם אירי בעניים ואכסניא חברים או בעניים ע"ה ואכסניא גוים ונחלקו הראשונים בביאור הכונה הר"ש נקט שזה וודאי כתוב פה היתר לעני לאכול ואם אירי בעני ע"ה כ"ש בעני חבר ואם אירי בעני חבר אבל בע"ה אסור ותמה מה טעם להתיר לחבר ולא לע"ה ואולי דדוקא באחד שיש לו אפשרות לתקן ולפ"ז א"ש הירושלמי שנמצא נועל דלת לפני ע"ה שלא ירצו לתת להם צדקה כי צריך לתת להם דוקא מתוקן והנה צ"ב לפ"ז דהירושלמי כתב שאם מדובר בע"ה בהכרח שאכסניא זה עכו"ם דמה עניין זה לזה וצ"ב

והרא"ש ביאר שאם מדובר בחברים כ"ש בע"ה דהתירו לעניים אכילת דמאי אבל אם מדובר בע"ה א"כ מעיקר הדין צריך לעשר וחבר שמקפיד וודאי אסור לתת לו ורק בע"ה שלא מקפיד מותר לבעה"ב לתת לו אפילו שלא יעשר והנה לפ"ז צ"ב כוונת הירושלמי נמצאת נועל דלת בפני ע"ה הרי ללשון של חברים גם לע"ה מותר אמנם כוונת הירושלמי לגבי אכסניא יש מקום לבאר שאכסניא שזה אורחים שבמקומם לא עניים אין כל כך טעם להתיר, ולומר שהיה היתר רק לע"ה זה לא מסתבר

והגר"א ביאר לעניין ע"ה כרא"ש אבל ללשון שזה לחברים ביאר שזה רק לחברים כיון שהם יחושו לעצמם ויעשרו ולפי דבריו לא הותר לאכול לעניים דמאי ורק שלחד לישנא בעה"ב לא צריך לדאוג לעניים

והנה במה שביארו ללשון דבעניי חברים שאין היתר אלא א"כ הם מעשרים צ"ב המעשה אם ר' יהושע שהם היו אורחים ושאלו האם הם יכולים לאכול דהרי האורחים שאלו ולא הבעלים האם הם יכולים להגיש לפניהם לא מעושר וצ"ב

עוד מבואר מדבריהם שללשון בעניי ע"ה אפילו שמעיקר הדין הם צריכים לעשר כאן לא אסרו לתת הם מצד לפני עוור והנה בפשוטו סתם ע"ה לא מעשר דמאי וכמו שהוכיח המקד"ד והרי ודאי לא מדובר שנותן לפניהם טבל ודאי שהרי את זה הוא ודאי צריך לעשר וא"כ עד כמה שהע"ה עושה איסור למה שלא יהיה כאן לפני עוור דאוריתא דלכאורא הכשלה באיסור דרבנן הוא נחשב הכשלה מדאוריתא וכן קשה לתירוץ אחד בתוס' בב"מ נ"ו שההיתר של סיטון לא לעשר דמאי זה גם אם מוכר לע"ה וקשה כנ"ל הרי הוא מכשיל את הע"ה

ובפשוטו מבואר כמו שהארכנו מסכת ע"ז דלפני עוור של איסורים לא שייך לדון מצד הכשלה דהרי הוא יודע ועושה, ורק מצד שיש דין מיוחד לא להכשיל באיסור ועל איסור דרבנן לא שייך לפני עוור דאוריתא אלא דרבנן ולכן יכולים חז"ל להקל בזה וכמבואר בתוס' בע"ז כ"א. וא"ש יותר אם זה חלק מהזהרת האיסור א"כ כאן אין הכונה שהקילו באיסור לפני עוור אלא דחלק זה של העבירה ביחס למישהו אחר ביטלוהו ודו"ק בזה

והנה כל זה בדעת הירושלמי אמנם דעת הבבלי מפורש בכמה דוכתי דאי בעי מפקיר נכסי וחזי ליה ומבואר שלעניים זה תמיד ראוי בין חבר ובין ע"ה ולכאורא לפ"ז גם אכסניא זה גם בישראל וצ"ב התוס' דבכמה דוכתי הביאו את נידון הירושלמי גם לבבלי

ב]**רבן גמליאל היה מאכיל את פועליו דמאי:**בפשוטו הכוונה דהרי אסור לפרוע חוב בטבל וס"ל דבדמאי למי שמותר לו לאכול דמאי התירו לפרוע וחכמים חולקים וכן קי"ל אמנם הגר"א בשנות אליהו ביאר שנתן להם לאכול מה שלא היה חייב להם אמנם לרבנן כיון שזה בגלל שעובדים אצלו זה נראה כפורע חובו ואסור

ג]בדעת ב"ש הר"ש הביא מהבבלי שס"ל שאין מאכילין את העניים דמאי אמנם בירושלמי מבואר שברישא הם מודים ורק כאן כיון שע"י שתמיד יתנו להם מתוקן וינצלו מאיסור דמאי לכן תיקנו שזה צורת הנתינה להם ע"ש ומבואר כאן חידוש שיש חובה לדאוג לא לעבור איסור למי שע"י זה תמיד לא יעבור האיסור וצ"ב

ד]בהא דמבואר דמאכילין את העניים דמאי עיין חזו"א סי' ז סק"ב וסי' ד סק"ט שאם הפרישו מדמאי כה"ג אסור להאכיל את זה לעניים וכן ביאר דבעניים שלא חייבים להפריש אמנם המשנה אומרת שהרוצה לתקן יתקן אם הפרישו אסור לאכול את זה לעניים אמנם עין ריטב"א סוכה ל"ד: ובר"ן שם שהביאו מהרמב"ן שמותר להאכיל לעני אפילו תרומת מעשר של דמאי ועיין מה שכתבנו בזה פ"א מ"ג סק"ד

ה]בהא דמבואר במשנה שהרוצה לתקן יתקן משמע שיש בזה ענין והנה יש מקום לדון בכל המקומות שהקילו לא להפריש דמאי שגם אין בזה ענין דהרי רוב ע"ה מעשרים וא"כ יש כאן הכרעה של רוב ולא מצאנו ענין להחמיר לא לסמוך על רוב ורק עד כמה שיש תקנת חז"ל רק לכן צריך להחמיר אמנם משמעות הדברים כאן שמיעוט שמצוי יש ענין לא לסמוך על רוב ועיין ירושלמי פ"א דדמאי ה"ג דר"י עישר דמאי דבר שהוא רק תערובת שמצד תקנת דמאי אין חיוב חזינן שיש בזה ענין ועיין חזו"א ס"ד סקט"ו והארכנו פ"א מ"ג סק"ה

ו]עיין ירושלמי שרופא הקילו שמותר לתת דמאי של החולה לתוך ידו ואין בזה איסור מסייע ידי עוברי עבירה ומבואר עוד דבעכו"ם אסור לתת לו אבר מן החי של העכו"ם לתוך ידו ומבואר שיש איסור מסיע לעכו"ם והאריכו בזה האחרונים

**משנה ב**

א]מבואר במשנה לא ישליך עד שיעשר ובירושלמי מבואר שאין כאן ההיתר של משליך בגסה אלא זה כמו דקה ועיין רא"ש שהקשה דהרי כל ההיתר של גסה זה לחבר שיעשר וכאן הרי לא יודע מי ימצא ועיין רע"א שתירץ שמדובר במקום שרובם חברים ומסתמא מי שימצא יעשר וחזר והקשה הרי מי שימצא יוכל לתלות שזה נפל מחבר כי רובם חבירים ולא יעשר ולכאורא יתכן דבתקנת דמאי דכל שיש צד של ע"ה זה דמאי וכדחזינן בירושלמי לקמן דנתחלף לו קופה של חיטין אצל הטוחן דאי היה שם ע"ה אחד חייב לעשר ולא אמרינן דרוב האנשים זה חברים וצ"ע ועיין לקמן מ"ג ומ"ד סק"ד ועיין מה שכתבנו פ"א מ"א

וברמב"ם כתב שטעם האיסור שמא ימצאנו ע"ה ומבואר שעד כמה שימצא חבירים יש כאן ההיתר של גסה ועיין חזו"א שזהו נגד הירושלמי

**משנה ג**

א]מבואר במשנה דהמוצא וכו': ודעת הר"ש שהכונה שהוא רוצה להוציא את זה מתחת ידו ואם זכה אסור להוציא בלי מעשר ואם לא זכה מותר לו אמנם ברמב"ם מבואר שביאר שמשאיר את זה תחת ידו ואם התכוין לזכות חייב לעשר מיד שמא ע"י שישאיר לא מעושר יצא מזה תקלה ואם לא זכה אלא זה סתם מונח אצלו שלא יפסד לא צריך לעשר מיד ומבואר שאפילו בדמאי יש חיוב לעשר מיד שמגיע אליו וכ"ש בוודאי וזהו יסוד הדין חבר שמת והניח פירות שזה בחזקת מתוקנים שכך הוא הדין שאסור לעכב המעשרות ועיין חזו"א דמאי סי' ז סק"י

ב]מבואר במשנה שאסור לשלוח דמאי גם לחבר והטעם מבואר בר"מ אפילו אם מודיע לו שמא ישכח להודיע לו ובירושלמי מבואר שאם יש לו אתרוג אחד ואם יעשר ישלח לחברו דבר לא מכובד מותר לשלוח לא מעושר דהיינו שאם יש לו צורך מיוחד מותר ובחזו"א נקט דבמקום דגם אם מעשר אבל המקבל יצטרך לעשר בחזרה כה"ג וודאי חשיב צורך והוא לא צריך לעשר

**משנה ד**

א]**ולשביעית:** מבואר דאם היינו חוששים להחלפה היינו חוששים לאיסור שביעית ודעת הרמב"ם ועוד ראשונים שסתם ע"ה חשוד על השביעית ודעת ר"ת שמדובר כאן בחשוד ודעת הרמב"ן שסתם ע"ה זה לא חשוד אמנם כאן שביעית הולך על כותי ולא על ע"ה ועיין שביעית סימן כ"ד שהארכנו בזה

ב]ברישא מבואר שלטוחן נכרי דמאי ובסיפא מבואר שרבנן אומרים כפירותיו וצ"ב החילוק והרמב"ם בפיה"מ ביאר דברישא שיש ע"ה שנותנים לטחון חוששים אולי החליף בשלהם אבל בסיפא החשש שהחליף אם פירות העכו"ם וא"כ זה פטור מהמעשר ור"ש חולק דחוששים אולי ישראל הפקיד אצלו ולכן זה דמאי ולפ"ז רבנן לקולא אמנם דבר זה הוא נגד הגמ' בבכורות שאומרת שלרבנן יש חיוב נתינה ולר"ש זה ספק ואין חיוב נתינה

ובפי"א ביאר שבסיפא הכוונה שזה היה פירות קודם גמר מלאכה ולכן לרבנן הוא וודאי החליף וחייב בנתינה ולר"ש זה רק ספק וברישא הרי חיטים לטחון זה אחרי גמר מלאכה וביאר שהספק אולי זה הוחלף בחיטים של ע"ה שבא לטחון ולכן זה רק דמאי ועיין חזו"א שדחק שזה עצמו כוונת הירושלמי לחלק

ועיין ראב"ד שהקשה אם פירות העכו"ם פטורים א"כ יש כאן ס"ס והכס"מ ביאר דכוונתו להקשות ספק אולי לא החליף וגם אם החליף אולי הע"ה עישר וע"ש שתירץ שגזירת דמאי היה לדון את הע"ה כוודאי לא עישר והחזו"א הקשה שלא יתכן שזה כוונת הראב"ד דהרי בנותן לפונדקית חוששים אפילו שזה גם ס"ס אולי לא החליפה ואולי עישרה ובהכרח כסברת הכס"מ הנ"ל לכן ביאר שכוונתו להקשות שספק אולי החליף בשל העכו"ם שזה גם פטור ועיין חזו"א סט"ו סק"ד דמה שלא מצאנו שחז"ל הקילו בדמאי אין היתר של ס"ס והארכנו בזה פ"א מ"א

והנה בירושלמי מחלק כאן קופות בקופות כאן פירות בפירות והראב"ד ביאר שברישא זה קופה והוא מפחד להחליף שמא לא יכוין כמה הקופה היתה מלאה וסיפא זה פירות סתם והוא פחות מפחד להחליף שזה לא ניכר

והגר"א על הירושלמי ביאר על דרך הראב"ד אלא שסברת החילוק דברישא שלא מרע אומנתיה א"כ בכוונה הוא לא יחליף וכל הספק אולי כיון שלא איכפת לו מאיסור גזל הוא לא נזהר שזה לא יתחלף בשאר אנשים שמביאים לשם וא"כ הספק רק אולי זה התחלף בשאר ע"ה שמביאים לשם משא"כ בסיפא הוא מחליף בכונה בפירותיו לכן זה וודאי ולפ"ז המכוון של קופה שהוא טוחן וכל החשש החלפה הוא בשל אחרים שמביאים קופות

אמנם הר"ש ביאר שהכונה הפוך דברישא מדובר בפירות וכה"ג הוא יותר מפחד להחליף כי לא יכוון את שיעור הפירות ובסיפא זה בקופה וכה"ג הוא יותר חשוד להחליף ומה דמבואר בירושלמי דלא אמר ר"ש אלא כדי קופתו הכונה גם על רבנן שכל חשש ההחלפה רק בשיעור הפירות שיש לעכו"ם ולא חוששים אולי החליף בפירות ממקום אחר

והרא"ש ביאר שזה עצמו כוונת רבנן כפירותיו שלא חוששים להחלפה רק כשיעור הפירות שיש לעכו"ם וגרס בירושלמי לא אמרו אלא כדי קופתו וזה הולך על רבנן ור"ש אומר דמאי הכונה שחוששים גם על שיעור יותר מפירות שיש לעכו"ם ומה שכתוב קופות הכונה כי אם זה פירות א"כ אפילו שלא החליף הכל אבל כיון שהכל מעורב ולא יכול לשער כמה פירות היה לעכו"ם הכל דמאי וברישא שהוא טוחן תמיד זה כמו פירות דהרי אנשים אחרים מביאים אצלו כל הזמן והנה ביאור זה הוא נגד הגמ' בבכורות דלרבנן זה וודאי וצ"ע

ג]בעיקר הא דמבואר כאן דלרבנן זה וודאי עיין רמב"ם שאסור להפריש מזה על מקום אחר דהיינו שזה לא וודאי וצ"ע א"כ למה דין נתינה לכהן יש כאן ועיין חזו"א שזה חומרא דרבנן ועיין ירושלמי דלחד מאן דאמר אפשר להפריש על מקום אחר וצ"ל שגם החולק זה קרוב לוודאי ולכן יש חיוב נתינה

**בביאור דברי הר"ש לעניין סוגיא דבכורות עיין זרעים סימן ג שהארכנו בכוונתו**

**בדברי הירושלמי**

ד]**נתחלפה וכו':** מבואר דאם הוחלף אצל הטוחן וודאי, אם לא הוחזק ע"ה טוחן שם מותר וצ"ל הכוונה דרוב טוחנים זה חברים ורק אם הוחזק שהיה ע"ה באותו יום אסור ומבואר שכה"ג גם לא עוזר רוב חברים ועיין לעיל מ"ב מה שהבאינו בזה ויתכן שהוא מדין קבוע ולא חשיב פירש עוד מבואר בירושלמי שם לעניין שאר איסורים שאם היה שוק שפעם בשנה מביאים שם איסור אפילו שביחס לכל יום יש רוב שזה מותר בכל אופן זה אסור ועיין חזו"א שזה דין דרבנן דאם נתיר יצא שיום אחד יאכלו וודאי איסור

ה]**מהו שיהיה נאמן לומר וכו':** בפשוטו מבואר שאם הע"ה אומר שהוא החליף באחרים מתוקנים אם אומר שעישר אותם חבר הוא נאמן מדין הפה שאסר וכותי אפילו אם אומר שפלוני עישר הוא לא נאמן אפילו שזה מילתא דעבידא לגלויי שכיון שהוא כמו גוי לא איכפת לו לשקר אמנם אם אומר שהוא תיקן אפילו שיש כאן הפה שאסר הוא לא נאמן ולכאורא שחוששים שהוא לא יודע לעשר וצ"ל דבמיעוט ע"ה שלא מעשרים יש כאלה שלא מעשרים כלל ויש כאלה שלא יודעים לעשר והנה עיין לקמן פ"ו לענין ע"ה שמוכר פירות בחו"ל ואומר שזה מא"י וזה מעושר שהוא נאמן במיגו ולפ"ז צ"ל שגם שם זה דוקא אם אומר שחבר עישר לו ואין זה משמעות הדברים שם

ו]עיין סוף דברי הירושלמי שם ולביאור הגר"א שם מבואר שכיון שיש קנין לעכו"ם או מירוח עכו"ם פוטר מדאוריתא א"כ גם מדרבנן חייב אבל אין דין נתינה וכמו תרומת חו"ל אמנם עיין חזו"א ס"ח סק"ז שהקשה מגמ' מפורשת שיש דין נתינה בחו"ל וכן מבואר לגבי עכו"ם בבכורת וע"ש שביאר איפכא

**משנה ה**

א]מבואר שהוא חייב להפריש מיד שמא תחליף עיין חזו"א סי' ח סק"ט שהקשה למה צריך להגיע לטעם זה תיפו"ל שאסור לעכב המצווה סתם ותירץ דהרי כאן יצטרך בין כה להפריש אחרי זה לכן חשיב צורך שמותר להשהותו

ב]ר' יוסי אומר אין אנו אחראים לרמאים עיין ירושלמי שטעם רבנן דאין חבר מוציא מתחת ידו דבר שאינו מתוקן ועיין חזו"א שם שביאר שאפשר לבאר שזה לא אסור מצד ההכשלה אלא שזה מחובת המעשר שמפקיע את הדבר ממצותו ע"י שמביא את זה למי שלא מעשר אמנם ברש"י בחולין ו. מפורש שהאיסור מצד שמכשילה ומבואר שם שזה לתא דלפני עוור וצ"ע כיון שזה לא וודאי שתחליף לא שייך כאן לפני עוור וזה לא גרע מדין תליה שאולי רוצה להיתר זה מותר וצ"ל שזה חלק מחומרות דמאי וצ"ע

**משנה ו**

א]עיין רמב"ם לעניין שביעית שהכונה שיכול להביא לה פירות שביעית ולא חושש שתאכל אותם ללא קדושת שביעית והטעם כי אצלם היה חמור שביעית ומשמע שהחשש מצד הפסד פירות שביעית וצ"ע שמפורש בתוספתא הובא חזו"א שביעית ס' י"ב סקי"ז שדבר שלא מתקיים מותר למסור לע"ה ואין חשש שיאכל ללא קדושת שביעית ואולי הכונה מצד חשש שישאירו לאחר הביעור וזה דוחק לעניין תבשיל שזה דבר שלא מתקיים בפשוטו

והנה לראשונים שסתם ע"ה לא חשוד לעניין שביעית א"כ צריך להעמיד בחשוד וצ"ע א"כ מה טעם של ר' יהודה הרי הוא חשוד וצ"ל כיון שזה חמור להם אפילו אם הוא לא נזהר הוא לא יכשיל מישהו אחר וצ"ע