חבורות רמת מהדות
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב מאיר מרילס

שיעור א'

**הקדמה קצרה בדיני וסתות מה שנצרך בהבנת דיני רמ"ת**

במס' דידן אנחנו מוצאים מחלוקת אם וסתות דאורייתא או מדרבנן. וענינו של וסת (מה שקוראין וסת קבוע) הוא בדרך כלל חזקה של ג' פעמים שאנחנו מוצאים בכמה מקומות בש"ס, ואבוהון דכולהו שור המועד, שסתם שוורים לאו בחזקת שימור קיימי, ולכן שור הנוגח בפעם הראשון אינו משלם אלא חצי נזק, אבל אחרי שהוא נוגח ג' פעמים רצופים הרי הוא משלם נזק שלם, משום שמעכשיו הרי יש חזקה שהוא שור נגחן, ועל שור נגחן (שור המועד) הרי הוא משלם נזק שלם. ומיני' דנשאלת השאלה למה יהא מ"ד דוסתות אינן אלא מדרבנן, מאי שנא משור המועד ושאר החזקות. ודנו בזה גדולי האחרונים. ונביא ביאורו של החזו"א (סי' פ') "כיון שהימים חלוקין במאכל ובמשתה ובשינוי האויר אשר כל אלה עלולין לשנות את זמני הראי' ולכן אין להוציאה מחזקתה".

ובוסתות אנחנו מוצאים כמה סוגים. כמה מהם הוא לראות דם לפי סדר מסוים, דהיינו אחרי משך זמן שוה, או לפי יום מסוים של החודש. ויש סוג וסת שתמיד יש סימן בגוף לפני שהיא רואה דם, דהיינו שמתעטשת או צמרמרות וכו'. ויש סוג אחר של וסת שהוא שע"י גרם מסוים הרי היא רואה דם. וכשפשוטו וסת של 'סימן הגוף' הוא מן הסוג של סימן, ו'וסת הקפיצות' הוא מן הסוג של גרם. אמנם יש שיטות בין הראשונים שסוברים שאם אכלה שום או פלפלין וראתה דם הרי זה בכלל וסת הגוף ולא וסת הקפיצות. ונפק"מ ביניהם בזה דרוב הראשונים סוברים שאי אפשר יהא וסת לקפיצות לבד, אבל אשה קובעת וסת הגוף בג' פעמים. ועומק כל הנ"ל נראה יותר כשנלמד הסוגיות של וסתות בעזהי"ת.

**בגדר דין רמ"ת אם הו וסת הקפיצות או וסת הגוף**

לכאורה יש לומר שאין ברמ"ת דין חדש, רק הוא מין ממיני וסת הקפיצות. וכן נקט בשו"ת נו"ב בכמה תשובות (ע' כגון קמא סי' מ"ג). והוא ביאר כן עפ"י מאי דקיי"ל לדינא שבעצם אין אשה קובעת וסת לקפיצות בפני עצמן, רק דמ"מ אם קבעה ג' פעמים חוששת לו כוסת שאינו קבוע, וכמש"כ הרמ"א בסי' קפ"ט סע' י"ז מהגהות מיי'. וע' בנובי"ק סי' ס"א שבזה מבואר הא דשרינן לה לשמש ג' פעמים בכל בעל קודם שיגרשנה, ולכאורה צ"ע דאע"ג שאין אשה קובעת וסת עד שתראה ג' פעמים, אבל בחדא זימנא ג"כ חוששת לוסת שאינו קבוע וכדמבואר בדף ס"ד ע"א. וע"פ הנ"ל דבר זה מובן היטב, דהא אין זה אלא וסת הקפיצות, ואין חוששין לה בפעם א'.

וכן ע"פ זה מבואר למה מהני בדיקת שפופרת בפעם אחת להתירה לבעלה, דאע"ג שבשאר וסת קבוע בעינן ג' עקירות כדי לעקור החשש, הכא בוסת הקפיצות קיימינן, ואין דינו אלא כוסת שאינו קבוע שנעקר בפעם א'. אמנם דבר זה תלוי ביסוד הא דמהני בדיקתת שפופרת, ויתבאר בהמשך.

ומקשים כמה אחרונים שהרי דברי ההגהות מיי' אין להם מקור גמור בגמ', ואיכא למימר שהוא חומרא בעלמא שלא מדינא דגמ' (ובביאור הגר"א לא הביא לזה מקור). אמנם לכאורה דהיא הנותנת, דאיכא למימר שהדין ברמ"ת היא גופא המקור להוראתו של ההגהות מיי'. אמנם עדיין תיקשי קצת למה באמת לא הביאו הגר"א ועוד ראי' ליסוד זה מסוגיין (ובזה יותר נוח לומר שהיא חומרא שלא מדינא דגמ' וכנ"ל). ועוד קשה, דהא ניחא לפי מאי דקיי"ל שאין אשה קובעת וסת לקפיצות בלבד, אבל אם אשה קובעת וסת לקפיצות בלבד, וכשיטת הרז"ה, והטור, וכן הוא לכאורה שיטת רש"י, עדיין תיקשי למה התירו ג' פעמים אצל כך בעל, וכן למה נעקר ע"י בדיקה בשפופרת פעם א'.

והאחרונים מבארים שיטת הט"ז דסבר דחששא דרמ"ת הוי ע"ד וסת הגוף. וע"כ כוונתם לכגון אכילת שום ופלפלין שלשיטת התוס' קובעת להם אע"פ שאין אשה קובעת לוסת הקפיצות בפני עצמו. וכן למה לא חיישינן לה בפעם א'. ותירצו דכיון שהוסת אינו אלא דרבנן הקילו במקום עיגון שאינה צריכה לחשוש לוסת שאינו קבוע (ואפי' למ"ד וסתות דאו', מ"מ וסת שאינו קבוע אינו אלא מדרבנן). (ויש כאן עוד הערה כללית, שאם וסתות אינם אלא דרבנן, וכשיטה הסוברת שאין הסתברות שתראה ע"פ הוסת שלה כלל ואע"פ שראתה לפי הסדר ג' פעמים, צ"ע למה החמירו עלי' להתגרש משום דבר שאינו קיים מעיקר הדין. אע"ג שתמיד י"ל שהחמירו בדבריהם מטעם מן הטעמים, אבל הדבר עדיין טעון ביאור קצת. ולכאורה מזה יש סמך או לאלו שסוברים שיש חשש מדאו' אפי' למ"ד וסתות דרבנן, וכמ"ש הנו"ב ועוד. או"ד כחי' הגר"ח הלוי, דאע"ג דלא אמרינן שהיא תראה, אינה אנוסה, ומשום שהוסת וסת מדאי' אפי' למ"ד וסתות דרבנן (וכן לפי שיטתו הגזה"כ דוהזרתם הוי דאו' לשיטת הרמב"ם).

**האם יש ביאור אחר להא דחיישינן לרמ"ת**

החוו"ד ועוד כמה אחרונים נקטו שיש צד אחר לבאר למה חוששים שאשה רואה מחמת תשמיש. דהנה כתוב בהמשך הגמ' "ההיא דאתאי לקמיה דרבי [פי' שהיתה רואה מחמת תשמיש] אמר ליה לאבדן זיל בעתה אזל בעתה ונפל ממנה חררת דם אמר רבי נתרפאה זאת". וכבר כתב החוו"ד שיש משמעות מן הגמ' שענין רמ"ת הוא חולי, ולכן נקטו כמה אחרונים שהוא 'חולי' ולא 'וסת'. וע' בחוו"ד (סי' קפ"ז ס"ק ג') שהאריך בי"א קושיות שיש לנו בסוגיא דרמ"ת. ומכח קושיות אלו ביאר החוו"ד שכשראתה מחמת תשמיש יש ב' חששות: חדא דאולי יש לה וסת לראות דם, ועוד שאולי יש לה חולי לראות דם ע"י הכנסת אצבע.

אלא שהיא גופא תיקשי, מהו החילוק בין וסת לחולי. וכן ראיתי בהערות לחוו"ד שר"ל דאה"נ ו'חולי' זה הרי הוא וסת הקפיצות. ולולא דבריו הי' נראה שאין לה וסת בכלל. ונראה לומר בכוונת הדברים דאע"ג שוסת הקפיצות הוי וסת או"ד אפי' וסת לא הוי (תלוי בשיטות הנ"ל אם אפשר לקבוע וסת לקפיצות לחוד), היינו משום דמיירי בגורם תהליך בגוף שמביא את הדם. ואע"ג שגם קפיצות חלוק מוסת של אכילת שום, והטעם ביאר בפרד"ר משום דשום הוי גורם ביחד עם טבע האשה משא"כ בקפיצות, מ"מ צריכים לומר שאפי' קפיצה אינה גורמת אלא תהליך בגוף רק עם גרם יותר ישיר. אבל חולי היינו שהוא גורם שלא ע"י תהליך בגוף רק ישירות, ולכן לא הוי בכלל דיני וסתות וכן יכול לגרום גם דם מן הצדדים. ולכן לדוגמא הבאנו לעיל מן החזו"א שהטעם שוסתות דרבנן משום 'שהימים חלוקין במאכל ובמשתה ובשינוי האויר אשר כל אלה עלולין לשנות את זמני הראי''. וא"כ לא שייך לומר וסתות דאורייתא אלא בדבר שהוא ע"פ טבע האשה ולכן יכולה היא להשתנות, אבל 'חולי' שהוא גרם ישיר להבאת דם, הרי זה חזקה מדאורייתא כמו שאר החזקות. וכן ממילא לא שייכים אליו שאר דיני וסתות, וכגון וסת שאינו קבוע, שלא מצאנו כן בכגון מתו אחיו מחמת מילה וכדומה (אלא דהיא גופא צ"ע, למה בוסתות דרבנן החמירו בזה, ואילו בשארי הדברים לא. ובעזהי"ת בסוגיות של וסתות נעיין בזה יותר). ומ"מ כל הענין עדיין צע"ק.

**בדיקת שפופרת**

בגמ' מבואר שאשה שרמ"ת יש לה תקנה ע"י שבודקת את עצמה בשפופרת. והבאנו לעיל שהעירו למה מהני בדיקה זאת, הרי אין זה אלא פעם א', ווסת קבוע אינו נעקר עד שיעברו ג' פעמים. ולכאורה אין כאן קושיא כלל, שהרי בוססת קבוע ליכא כ"א חזקה שהיא רואה מחמת תשמיש, אבל עדיין אין אנו יודעים אם רואה מן המקור או מן הצדדין (ואע"ג שלא הסתפקו בזה שבאר וסתות, נראה פשוט דהיינו משום שבשאר הוסתות אין אנו חוששים שהביא מן הצדדין, משא"כ מחמת תשמי שיש לנו צד כזה). וכן כשבודקת בשפופרת מתברר לנו שכל מה שהחזיקה עד עכשיו לא היתה אלא דם הצדדים, ולא משום שנעקר הוסת. וכן מבואר בהגהות רע"א על הש"ך סי' קפ"ז ס"ק ל"ג. אמנם לכאורה הדבר תלוי. דהא דאפשר לומר שהוא מן הצדדין, היינו אם מצאה דם על הצדדים של השפופרת ולא על המוך, דכה"ג י"ל שע"כ יש לה חזקה לראות דם מחמת שתמשי אלא שהוא דם הצדדים. אבל אם לא מוצאת כלל לא במוך ולא בדדין, ולכאורה אינו אלא עקירה א' ואה:"נ לא מהני. ודנו בזה הפוסקים, ולמ"ד דמהני הדרה קושיא לדוכתי' וכמש"נ.

והנה לא מוזכר בדיקת שפופרת בגמ' אלא אחרי ביאה שלישית של בעל שלישי, והגמ' שואלת דלמה לא עשו בדיקה אחרי ביאה שלישית של בעל שלישי. ורש"י פי' קושיית הגמ' דלמה לא עשו כן במקום לכוף אותו לגרש אותה. והגמ' מתרצת על זה משום שאין כל האצבעות שוות. ופירש"י "ושמא בבעל אחר לא תצטרך בדיקה ומוטב שתתגרש ותתקן ולא תבא לידי כרת הלכך מתגרשת עד שתתחזק בשלש אצבעות". הרי דרש"י סבירא לי' שאי אפשר לעשות בדיקת שפופרת לבעלים הראשונים כיון שאין אנו רוצים לסמוך על בדיקה זו עד כמה שיש אפשר שהיא תקינה אצל בעל שני או שלישי. והתוס' ועוד ראשונים חולקים עליו וסוברים שאפשר לעשות בדיקה לבעל הראשון גם אליבא דמסקנת הגמ', ואין קושיית הגמ' למה מחייבים אותו לגרש אותה, רק למה התירו אותה לבעל השני. ובאמת דברי רש"י קשים, שאם ידעו שיש לחלק בין הבעל הראשון לבעל השני, ע"כ כבר ידעו היסוד שאין כל האצבעות שוות, ומשמע שלא ידעו יסוד זה עד למסקנת הגמ'. ואם חשבו מעיקרא שגם לשני הי' לצריך להיות אסור, וכן באמת כתבו התוס' דאליבא דרש"י הי' אפשר לגמ' לשאול גם למה התירו אותה לבעל השני, מ"מ כיון שעיקר הקושיית הגמ' הוא למה חייבו אותו לגרש אותה, עיקר התי' לקושיא זו משום שאינו מן הראוי לסמוך על בדיקת שפופרת היכא דאיכא דרכא אחרינא, וא"כ עיקר חסר מן הספר. ולכאורה מה שצריכים לומר שהגמ' ידעה שאין זה בדיקה טובה, אבל לא ידעו מהו החילוק בין בדיקה זו לבעל שני, ואחרי שנתחדש שיש טעם להתיר לבעל השני יותר מן הראשון, כבר ידעו ממילא שאין לסמוך על בדיקה זו כיון שיש עצה אחרת. ומ"מ עדיין אינו מבן כל הצורך, דא"כ עיקר קושיית הגמ' היתה מאי שנא בעל ראשון מבעל שני, ולמה לא הקשה הגמ' כן במקום הקושיא ששאלה דלמה חייבו הבעל הראשון לגרש. ואולי כל זה הוא בכלל הערת התוס' דהו"מ להקשות גם למה התירו אותה לבעל השני. וצ"ע.

והתוס' כתבו שהא דלא עשו בדיקת שפופרת לבעל הראשון במקום גירושין הוא משום שאינו רוצה לטרוח בבדיקה או שאינה יודעת לבדוק. ולכאורה הי' נראה דרש"י פירש כשיטתו משום שהי' נראה לו דוחק תירוצים אלו. אמנם בר"ן מבואר טעם אחר, והוא משום שאם תעשה בדיקה לבעל הראשון ויצא דם על המוך, לא נתיר אותה עם בעל נוסף[[1]](#footnote-1). ולכאורה הביאור בדבריו כמו שהביא המרדכי מן הסמ"ג (הביאו הב"י בסי' קפ"ז), דהא דמתירין לבעל שני בסברא שאין כל האצבעות שוות, היינו בצירוף ספק שאולי הדם מן הצדדין, וכיון דאיכא ספק ספיקא התירו (ובזה יתיישב לן גם מה שהערנו לעיל שלכאורה יש להחמיר בפעם הראשון משום וסת שאינו קבוע, ולפי דבריו יש לומר בפשיטות שהוא משום שיש כאן עוד טעם להתיר והוא שאולי הדם מן הצדדין – וכן באמת י"ל אלמלא דבריו כיון שמבואר בגמ' שיש צד שאולי הדם מן הצדדין). ומיני' שאם ביררו כבר ספק א' והוא שאין הדם מן הצדדין, אין אנו מתירים משום ספק שאולי הבעל השני שונה כיון שאין כל האצבעות שוות.

ולכאורה צ"ע, דמנא לי' דבעינן עוד ספק כדי להתיר אותה לבעל שני, הא בכגון שור המועד קיי"ל (רמב"ם פ"ו ה"ח מהל נז"מ) דשור שהוא מועד למינו אינו מועד לשאינו מינו, א"כ לימא גם הכא דאע"ג שהוא לבעל הראשון מ"מ אינו מועד לבעל השני[[2]](#footnote-2). אף שי"ל דהתם שאני ומשום דמסתמא אינו מועד לכל הבהמות, אבל ברמ"ת הפשטות היא שהיא מועדת לכל עד שיוודע לך אחרת, מ"מ מנין לו לר"ן לומר כן עד שידע דבעינו תרי ספיקי. ונראה דחוק שלמד הר"ן כן מכח קושיית התוס', דהא איכא למימר כתירוצים האחרים. ועל פניו הי' נראה שהר"ן למד כן מעצם זה שהקילו לבדוק בשפופרת, שהי' נראה לו דחוק דמהני בדיקת שפופרת אם לא הי' עכ"פ ספק. אמנם מלשון הר"ן עצמו נראה שהו דין מסברא, דאע"ג שאין כל האמצעות שוות, מ"מ אין ראוי ליכנס אפילו לספק כרת עד כמה שביררנו שבחזקתה להיות רואה מחמת תשמיש הרי היא מוחזקת לראות דם מן המקור.

ועדיין יל"ע בזה, שהרי באכלה שום וראתה אינה חוששת אלא לאכילת שום, רק באכלה שום וראתה בצל וראתה פלפלין וראתה אמרינן שיש לה וסת לכל המאכלין החמין וכדמבואר ברמ"א יו"ד סי' קפ"ט סע' כ"ג (ע"פ רא"ש פרק האשה סוף אות א'). ולכאורה למה לא נימא גם שם שלא תשמש על צד החשש שהיא קבועה לכל הדברים החריפים. ויש לדחות דהכא שכיח טפי שהי' לכולם ולא רק לבעל הראשון. אמנם לכאורה דבר זה קשה אפילו אם הוא חולי, שמ"מ הוא חולי שנקבע בג' פעמים ואמרינן שאין לה חולי אלא לזה, ועדיין תיקשי מאי שנא הכא מאי שנא התם. וצ"ע.

**בקושיית התוס' מביאה הראשונה של בעל שני**

התוס' הקשו אקושיית הגמ' דליבדקה בביאה ראשונה של בעל שלישי, דלכאורה לס"ד שכל הכוחות שוות, א"כ תיקשי גם ביאה שני' של בעל שני. ולכאורה כוונתם דהא כל הטעם לחלק בין בעל ראשון לבעל שני היינו משום שאין כל האצבעות שוות, וא"כ קשה דהא הכא חזינן שאצבע זו שווה לראשונה, וכבר הוחזקה אצבעות כאלו ג' פעמים. והתוס' נשארו בקושיא. וע' בתוס' הרא"ש שתי' שאמנם כבר ידעו הא דאין כל הכוחות שוות, אבל לא נתחדש עד לאחר שהקשו הא דאמרינן הכי אפילו כשקבעה לכל האצבעות (וכנראה ביאור דבריו שאמנם יש סברא לחלק בין הכוחות, מ"מ ס"ד שזהו רק לאשה שלא ידענו שמוחזקת שלא לחלק בין ביאה לביאה כלל, אבל באשה שמוחזקת שלא לחלק בין האצבעות ס"ד דהה"נ שאינה מחלקת בין הכוחות). אמנם הקשה החוו"ד (סי' קפ"ז סס"ק ג') שאם זהו ביאור קושייתם לכאורה קשה, דהא בשור המועד אע"ג שאם נגח שור חמור וגמל נעשה מועד לכל, מ"מ אם נגח שור פעמיים או אפי' ג' פעמים, ואח"כ נגח חמור, עדיין לא נעשה מועד לכל. וא"כ אע"ג שבבעל שלישי היתה צריכה להיות מוחזקת, היינו משום דהוי כנגח שור שור שור חמור חמור חמור וגמל, דלכאורה נעשה מועד לכל, דהא מי גרע משור חמור וגמל. אבל בבעל שני הוי כשור שור שור וחמור, דלא נעשה מועד אלא לשוורים ולא לחמורים, וא"כ שפיר לא חוששת. ועוד הקשה דלכאורה ע"פ הנ"ל כוונת התוס' במה התירו ביאה שני' של בעל שני, וא"כ צע"ק שהרי באותו קושיא שבגמ' על הבעל השלישי הגמ' קרא לזה ביאה ראשונה, ור"ל לאחר ביאה ראשונה, וא"כ קשה למה שינה מלשון הגמ'.

ולכן פי' החוו"ד קושיית התוס' בענין אחר. והיינו שהתוס' סוברים שהטעם דהו"ל למיבדק לבעל שלישי בביאה ראשונה הגמ', היינו קודם ביאה ראשונה[[3]](#footnote-3). והטעם, דכיון שהוחזקה כבר בב' אצבעות, הא שפיר אפשר לבדוק את האשה ע"י השפופרת בלי לסמוך על הספק ספיקא, והרי יש לנו כלל שאין סומכים על ס"ס במקום דאיכא לאברורי. ונהי נמי שאין צורך לבדוק אא"כ אפשר לברר את שתי הספיקות, מ"מ הא אחר שהוחזקה לבעל שני יכולה כבר לברר את שתי הספיקות, דהיינו בין אם הוא מן הצדדין, ובין אם כל האצבעות שוות ע"י שפופרת, ולכן למה לסמוך על הס"ס. וכיון שכן שפיר הקשו התוס' אביאה שני' של בעל שני, דהיינו דכמו דלא סמכינן אביאה ראשונה של בעל שלישי כיון שאפשר לברר ע"י שפופרת ומשום שהשפופרת יהי' האצבע השלישית, הה"נ כבר *אחרי* הביאה הראשונה של הבעל השני יכול לבדוק ע"י שפופרת, שכבר יש ב' אצבעות קודם לאצבע השלישית היא השפופרת[[4]](#footnote-4). וכמובן חזינן מדברי התוס' הרא"ש שאין זה הביאור בקושייתם, משום דא"כ אין תירוצו מעלה ארוכה.

שיעור ב'

**ביאור המחלוקת אם מהני בדיקת שפופרת לבעל ראשון**

כבר הבאנו שיש מחלוקת רש"י ותוס' אם התירו בדיקת שפופרת כדי להתיר אשה שרמ"ת לבעל הראשון. ומצאתי בחי' רע"א (ממכתבים שבסוף ס' דו"ח שמציין להערותיו לסד"ט) שרצה לומר שהוא תלוי ביסוד ההיתר של בדיקת שפופרת. שאלו הסוברים דלא מהני בדיקת שפופרת, היינו משום שסוברים שאין טעם ההיתר של בדיקת שפופרת משום ההוכחה שהדם הוא מן הצדדים, דזה שמצאנו מן הצדדים יכול להיות מקודם מן המקור. רק טעם ההיתר משום שלא מצאו דם בראש המוך. ולכן סוברים המחמירים דהא דמהני זה, היינו כשלא מצאו דם בראש המוך באותה אצבע ששימשה בה מקודם, דהא אין כל האצבעות שוות. ולכן לא מהני בדיקת שפופרת עד שתחזיק עצמה בג' אצבעות, שמאז אמרינן שכל האצבעות שוות אלה ושפיר מהני בדיקת שפופרת. אבל המקילים סוברים שהטעם דמהני בדיקת שפופרת היינו משום שמצאו דם מן הצדדין, שהם סוברים דע"כ דם מן הצדדין הוא ולא חיישינן שהוא מן המקור מקודם. ולכן כיון שמצאו דם מן הצדדין, אמרינן דע"כ אינה מחלקת בין אצבע זה לאצבע הקודם אבל חזקתה לראות דם מן הצדדין ולכן היא מותרת.

ורע"א עצמו העיר שמלשון הרשב"א משמע (שהוא מן המקילים) דמהני הבדיקה בזה שאינה רואה בראש המוך, ודלא כנ"ל. ולפי"ז העיר רע"א עוד דהנה הר"ן סבר דהא שאינה עושה בדיקה לבעל ראשון אע"ג דמהני לה בדיקת שפופרת, היינו משום שאם תבדוק ותמצא דם על ראש המוך, שוב אין אנו מתירין לבעל שני ושלישי, דהא רק בדאיכא ספק ספיקא התירו לבעל שני ושלישי ולא בספק א' וכמו שהבאנו בשיעור הקודם. ולכן הקשה רע"א שלכאורה עדיין שייך לעשות בדיקה ע"י מוך בלי שפופרת, ואם לא תמצא על העד א"נ תמצא רק בקצוות, מוכח שהדם הוא מן הצדדין והרי היא מותרת. ואעפ"כ אם תמצא בראש המוך לא תהא אסורה לבעל שני ושלישי כיון שעדיין יש ספק שהדם הוא מן הצדדין. ובשלמא אם טעם ההיתר בשפופרת משום דבעינן מוך נקי איכא למימר דלא מהני בידקה זו כיון שאין כל האצבעות שוות וכנ"ל, והא דמהני לשיטתו בבעל ראשון היינו במצאה בצדדין ולא למעלה, שבזה ישש הוכחה שהוא דם הדדין. אבל כיון דסבר הרשב"א דמהני הבדיקה גם לבעל ראשון בזה שמוצאת שהוא נקי, עדיין צ"ע למה לא עשו בדיקה זו. ונשאר בצ"ע.

עוד יש להעיר שמ"מ מרש"י מבואר שאין זה הטעם שלא הקילו בבדיקת שפופרת לבעל הראשון, רק משום שעל ידי הבדיקה יש חשש כרת. ולדברי רע"א אין זה הטעם, רק שלבעל ראשון אין כאן בדיקה כלל.

**אם יש לה וסת תולה בוסתה**

מבואר בגמ' דאשה שראתה מחמת תשמיש שיש לה וסת תולה בוסתה[[5]](#footnote-5). ונחלקו הראשונים בביאור דברי הגמ'.

רש"י פי' "ואם יש לה וסת לקלקול הזה שאינה רואה כל שעה מחמת תשמיש אלא לפרקים תולה בוסתה ומשמשת בלא בדיקה בין וסת לוסת". וכוונתו שאם רמ"ת לפי וסת מסוים אמרינן שהיא אסורה באמת לפי הוסת, אבל אינו מחויב לגרש אותה דהא מותר לו לשמש שלא לפי זמן הוסת, ובזמן הוסת תשאר אסורה.

ויל"ע היכי דמי. שאם רמ"ת פעם ראשון בכגון כ' לחודש, איך שימשה שוב בכ' לחודש (וכמו שהעיר הרז"ה דאטו ברשיעי עסקינן). דהנה בהא דתלינן בוסתה אליבא דרש"י יל"פ בב' אנפי. או דר"ל דתלינן שהיא רואה לפי הוסת ואין לו שייכות לרמ"ת. או"ד שאמרינן שהוא מורכב ברמ"ת ווסת הימים ביחד. ונפק"מ אם מהני עקירה כשבא יום הוסת ולא ראתה היכא דלא שימשה או לא. ואם אומרים שהוא וסת לימים בלבד, צ"ע איך שימשה בפעם שני כשהגיע יום כ', הא יש לה וסת שאינו קבוע ליום כ'. אמנם אם אומרים שהוא וסת המורכב משניהם, י"ל דלא חיישינן לי' עד שיהא הרכב משניהם, וכיון לא חוששים לרמ"ת בפעם הראשון הה"נ במורכב לא חיישינן לי' בפעם הראשון. אבל גם בזה הדבר תלוי, שאם הטעם דלא חיישינן בפעם הראשון משום דהוי כוסת הקפיצות, הא בקפיצות המורכב חיישינן. וכן אפילו אם לא חיישינן אבל ליחוש מיהת לוסת הימים שאינו קבוע עד כמה שעדיין אין אנו חוששין לרמ"ת. אמנם אם הוא קולא שהקילו חכמים ברמ"ת, שפיר אפשר לומר שהתירו גם במורכב לשמש פעם שני.

אמנם לכאורה יש לזה תי' אחר, דיתכן שראתה מחמת תשמיש לפי סדר של וסת הקבוע לדילוג או סירוג, דבהני לא חיישינן בפעם א', אבל אחרי שנקבעו יש להם דין וסת קבוע.

ובהשגת הרז"ה לבעלי הנפש מבואר פי' על דרך רש"י אבל באופן אחר. שהרי הראב"ד שם הוכיח דע"כ סוגיא דרמ"ת מיירי באשה שאין לה וסת כיון שכתוב שאם יש לה וסת תולה בוסתה. והשיג הרז"ה "לא ניחא לן לפרושי הכי למימרא דברשיעי עסקינן שבא עליה סמוך לוסתה, אלא כך נראה לנו פירוש אם יש לה וסת בוסתות דגופה כגון שפיהקה או שעטשה וכאותה ששנינו אלו וסתות וכו' הרי זו תולה ראיתה בפיהקה או בעטושה ולא בתשמישה, ואין זו רואה מחמת תשמיש עד שיתברר לה שוסת פיהוקה או עטושה מורכבת בתשמיש. כך נראה לנו פירוש דבר זה והוא נכון אף על פי שלא מצינו לאחד מכל המפרשים" הרי שמפורש ברז"ה דמיירי ברואה ביחד עם וסת הגוף, ואומרים שהוא וסת לגוף בלבד ולא לרמ"ת, ואפילו לא לרמ"ת ביחד עם וסת הגוף. וגם צ"ע במאי איירי, שלכאורה אי אפשר לומר שהגיע וסת הגוף שלה קודם ששימשה וראתה, דמיד שראתה וסת הגוף שלה אסורה בשימוש, ואטו ברשיעי עסקינן. ואפילו אם מיירי בכה"ג שעדיין לא קבעה וסת הגוף שלה, מ"מ חוששת לוסת הגוף בפעם א'. ולכן ע"כ מיירי ששימשה ורק לאחר מכן הגיע סימן הגוף. וא"כ צ"ע למה לא תקבע וסת המורכב בשניהם, בפרט בזמן שהרז"ה עצמו כתב "ואין זו רואה מחמת תשמיש עד שיתברר לה שוסת פיהוקה או עטושה מורכבת בתשמיש" – הרי שהרז"ה מודה ששייך מורכב משניהם, רק שלא אומרים כך בכה"ג דשמעתין, וצ"ע מתי קובעת לוסת המורכב משניהם ומתי לא.

שיעור ג'

**עד איזה זמן אמרינן שהאשה רואה מחמת תשמיש**

במס' דידן אנחנו מוצאים מחלוקת אם וסתות דאורייתא

**חיוב בדיקה באשה שראתה מחמת תשמיש**

הנה הראב"ד ...

שיעור ד'

**קושיית הב"י בבדיקת שפופרת**

הקשה הב"י "ואיכא למידק בבדיקה זו כשלא נמצא דם על ראש המכחול אמאי אמרינן בידוע שהוא מן הצדדים הא איכא למיחש שמא מן המקור הוא רגיל לבוא ומה שלא נמצא דם על ראש המכחול מפני שלא היה עב כמו השמש שאין כל האצבעות שוות או מפני שלא הכניסתו בכח שאין כל הכחות שוות וכדאיתא בגמרא וכמו שאכתוב בסמוך". ויש לנו כמה עיונים בביאור קושייתו. חדא דהקשו האחרונים דבדיקת שפופרת המוזכר בגמ' אחרי שכבר החזיקה אפי ת עצמה בג' בעלים ובכל א' וא' ג' כוחות. ולכן האשה הזאת כבר הוחזקה לכל האצבעות וכל הוכחות, וא"כ למה לא יהא השפופרת עקירה, הא היתה מוחזקת גם לשפופרת לכאורה. ובנו"ב עוד פירשו שקושייתו לפי שיטת רוב הראשונים שאפשר לבדוק גם לבעל הראשון, ולבעל הראשון הרי לא הוחזקה עדיין לכל האצבעות. וביאור זה קשה בתרתי, חדא שהרי הב"י כתב גם להקשות שאין הכוחות שוות, ובזה גם בבדיקה לבעל הראשון י"ל שהוחזקה לא לחלק בין הכוחות. ועוד שהרי הב"י לא דן בשיטה זו עכשיו, ולכן קשה לומר שהביאור בקושייתו לשיטה שעדיין לא הביא. וע' מש"כ בזה גם הערוה"ש.

אמנם הפשטות בביאור קושיית הב"י הוא כמש"כ החוו"ד בס"ק ג' (הקושיא הד'), דאמנם הוחזקה לכל האצבעות, מ"מ הנ"מ בסתמא, אבל אם חזרה בה באצבעות אחרות לא אמרינן שהיא עקרה חזקתה קמייתא, רק שביררה שאין החזקה אלא לשאר אצבעות אבל לא לאצבע זו. ושם לא הביא ראי' לדבריו, אבל בסי' קפ"ט ס"ק כ"ט הביא ראי' לדבר זה ממ"ד (ב"ק ל"ז ע"א) "ואינו מועד תנן"[[6]](#footnote-6). ור"ל דהמ"ד הזה סבר דמסתמא מועד לאדם הוי מועד לבהמה, ומ"מ שייך שתהא מועד לבהמה בלבד, וע"כ הוא בזה שחוזר בו מאדם. וא"כ חזינן שבזה שחזר בו מאדם לא אומרים שהוא עקר החזקה לגמרי, רק דאמרינן שהתברר שהחזקה היתה לשאר מינים. וא"כ שפיר הקשה הב"י, דכיון שחזר בו מאצבע אחר, אין זה עקירה אלא מן האצבע ההוא, אבל אין זה עוקר החזקה משאר האצבעות. וא"כ צ"ע למה מהני בדיקת שפופרת להתירה לבעל שלישי[[7]](#footnote-7).

ועוד יל"ע בקושיית הב"י דהנה לא מוזכר בגמ' ע"פ מה אנחנו סומכים בבדיקת שפופרת לומר שהיא טהורה. ולשון הגמ' "לא נמצא דם על ראשו בידוע שמן הצדדין הוא בא". והנה נחלקו המפרשים באיזה ענין מהני בדיקת שפופרת. שי"א דמהני משום שמצאו דם מן הצדדים, ולכן כיון שיש שפופרת ומוך, והמוך נקי ובצדי השפופרת יש דם, יש לנו הוכחה דזה שראתה דם מחמת תשמיש היינו דם הצדדין, דאילו היתה מן המקור היתה מוצאת במוך. וכן לכאורה משמע מזה דבעינן שפופרת של אבר ופי' רצוף לתוכה משום דאל"כ איפגורי איפגר. ולכאורה הנפק"מ אם איפגורי איפגר משום שבזה לא יהי' הוכחה מזה שמוצאים דם מן הצדדין, דיכול להיות מכח זה דאיפגורי איפגר. אלא שזה שפיר יש לדחות, דעצה טובה קמ"ל שלא תשרט את עצמה. אמנם בשו"ע הגר"ז (קו"א ס"ק א') הוכיח מבעלי הנפש לראב"ד שכן הוא ביאור הענין, שהר כתב הראב"ד שאין סומכים על בדיקת שפופרת כיון שאין אנו בקיאים בלמעלה ומן הצדדין. ונשאלת השאלה, דעדיין יש לעשות הבדיקה משום דלמא הבדיקה יצא נקי לחלוטין, ובזה שפיר אנחנו בקיאים. וע"כ כנ"ל, שאין הבדיקה אלא כדי להוכיח שהדם הוא מן הצדדין (אלא שגם זה לדעת אם הדם בשפופרת או במוך לכאורה הוי ג"כ פשוט וכל דברי הראב"ד קשים. וצ"ע). ומ"מ אם בדיקת שפופרת הוא רק ע"י זה שמצאנו דם מן הצדדין, אין שחר לקושיית הב"י, דהא אין כאן עקירה של הוסת הקודם שבזה י"ל שאין זה עקירה אלא מן האצבע ההוא וכמו שביארנו מן החוו"ד, אלא בירור אצל כל האצבעות שלעולם לא הוחזקו אלא לדם מן הצדדין.

ובש"ך ס"ק י"א הביא מריצב"א שבדיקת שפופרת מוכיח ע"י זה שהכל יצא נקי. וכן לכאורה מבואר מדברי הרמ"א בסע' י'. אלא שלכאורה א"כ כוונת הדברים דע"י זה שאינו מוצא כלום הרי היא עוקרת את הוסת הקודם. וכאן הבן שואל, דלמה תהא עקירה ע"י בדיקה פעם א'. והנו"ב לשיטתו ביאור הדבר כמין חומר, דאיהו סבר שענין רמ"ת הוא כמו וסת הקפיצות, והרי אין האשה קובעת וסת הקפיצות אפילו בג' פעמים אלא להיות כמו וסת שאינו קבוע וכדעת ההגהות מיי'. וא"כ ממילא הרי הוא נעקר ע"י פעם א'. אבל כבר הבאנו שיש חולקים על ביאור זה מכמה טעמים. ובתוה"ש ביאר דכאן הקילו לומר שהוא נעקר בפעם א' אע"ג שבעלמא צריכה ג' פעמים. וקשה לומר שהטעם משום שוסות דרבנן, ולכן אע"ג שבעלמא החמירו דבעינן ג' עקירות וכמו בשור המועד ברמ"ת הקילו, דהא א"כ יוצא דסוגיין אינו אלא למ"ד וסתות דרבנן, והרי איכא למ"ר וסתות דאורייתא, ולדידי' מא"ל. וע"כ אתה אומר שהוא משום שעיקר הוסת דרמ"ת אינה חזקה גמורהה, ומשו"ה דוקא בחזקה זה הקילו. ובעצם הענין צריך לי עיון קצת, שמשמעות הסוגיא שהענין של בדיקת שפופרת אינו אלא לברר דבר שעדיין אינו מבורר, ואם היינו עקירה היינו לחשוש שאולי החזקה שכבר החזיקה הרי היא נעקרה מעכשיו והלאה, ומה"ת לעשות בדיקה כזו. וכן נראה שאי אפשר כלל לומר שלזה התכוין הגמ' בבדיקת שפופרת, דהא הגמ' אמרה שע"י זה שאינו רואה בראש המוך אמרינן שהוא דם מן הצדדין, ולדבריהם אין זה כוונת הגמ' דהא ההוכחה הוא בזה שנעקר הוסת מכל ראי' ולא לברר שהדם מן הצדדין.

ומה שצריכים לומר בזה, דהנה העירו החזו"א ועוד שאם צריכים לראות דם בצדי השפופרת, למה לא כתבו כן בהדיא בגמ', הרי לא כתבו אלא "לא נמצא דם על ראשו". ומ"מ על זה כתוב בגמ' שא"כ "בידוע שמן הצדדין הוא בא". ולכאורה מזה נשמע עוד פירוש בהא דבדיקת שפופרת, והיינו שלעולם הגמ' מיירי בכה"ג שאינה מוצאת כלל לא על המוך ולא על השפופרת. ומ"מ אמרינן דכיון שאין אנו מוצאים כלל, מסתמא הא דראתה מחמת תשמיש היינו דם מן הצדדין. ור"ל שאם היא רואה דם מן המקור מחמת תשמיש, אין טעם שיהי' דם בפעם הזה ולא בפעם הזה. אבל אם הוא מן הצדדין, יש צד גדול לומר שאמנם יצא מן הצדדין ע"י האצבעות והכוחות הקודמות, אבל לא בזה, והכל משום שהדם בא מן הצדדין ולא מן המקור. ואם כנים הדברים שפיר מקשה הב"י, דמ"מ עדיין י"ל שלעולם הרי היא רואה דם מן המקור בשעת תשמיש, והטעם שאינה רואה על השפופרת היינו משום דשאני אצבע זה משארהאצבעות, ולא עקרה וסתה אלא מן האצבע האחרון, וכנ"ל בביאור קושייתו מן החוו"ד.

ובתי' קושייתו כתב הב"י "וי"ל דלא אמרינן אין כל האצבעות או כל הכחות שוות אלא להקל ולא להחמיר וטעמא משום דרוב נשים אינן רואות דם מחמת תשמיש הלכך כל מאי דמצינן למיתלי בה להיתרא שלא להוציאה מכלל שאר נשים תלינן כיון דאיכא רגלים לדבר שהרי בדקה ולא נמצא דם על ראש המכחול". וע' בחוו"ד שם שתי' ע"פ יסוד דבריו שם שהשפופרת מוכיח שאין רמ"ת חולי, ובחולי הרי זה מוכיח שאינו חולי של דם מן המקור. ואע"ג דעדיין איכא חשש וסת, בזה כיון שיש ספק מן הצדדין ווסתות דרבנן הקילו במקום עיגון.

**אם בדיקת שפופרת מהני שלא להצריך ז' נקיים**

דנו הפוסקים אם הא דמהני בדיקת שפופרת היינו לומר שכל הדם שראתה עד עכשיו טהור ומותרת לבעלה מיד, או"ד שהוא טעם לומר שאינה חייבת להתגרש, אבל לעולם צריכה ז' נקיים כיון שמשום איסור נדה חיישינן עדיין שהוא דם נדה, רק לבעלה ביחד עם השאר הצדדים אמרינן שאינה רואה מחמת תשמיש ולכן מותרת לבעלה לאחר שתספור ז' נקיים ותטבול. וע' מזה בשו"ת רע"א סי' ס' ושו"ע הגר"ז קו"א ס"ק א'.

**בדקה בשפופרת לבעל הראשון ומצאה דם במוך האם מותרת לבעל שני**

הש"ך בס"ק י"ג כתב בשם הפוסקים שאם בדקה לבעל ראשון ומצאה דם בראש המוך הרי היא אסורה אפילו לבעלים נוספים. ומקור הדבר בר"ן שכתב הטעם דא לבדוק לבעל ראשון משום שיכול לצאת מזה תקלה לענין הבעלים הנוספים. אמנם הרי התוס' כתבו טעמים אחרים למה לא לעשות הבדיקה לבעל ראשון, ודקדק מזה הערול"נ דע"כ סוברים התוס' שאפילו מצאה בראש המוך מותרת לבעל שני (שלכאורה תירוצו של הר"ן יותר פשוט מתירוצם של התוס'). וכן הוא דברים מפורשים בחי' הר"א כאן בסוגיא מדעת עצמו.

שיעור ה'

**תליי' במכה**

בסוגיית הגמ' מבואר שאמנם חוששין לאשה שראתה דם מחמת תשמיש, מ"מ "ואם יש לה מכה באותו מקום תולה במכתה". ומבואר שם עוד ד'נאמנת אשה לומר מכה יש לי במקור שממנה דם יוצא'. וכתב על זה הרשב"א "מסתברא דה"פ נאמנת אשה לומר מכה יש לה, וכל שהיא נאמנת במכה מן הסתם היא תולה שממנה הדם שותת ויורד שהרי היא אינה בקיאה בלא בדיקה אם הדם מן המכה או מן המקור וכו'". ובמרדכי כתוב "נאמנת אשה לומר מכה יש לי באותו מקום שממנה יוצא דם [\*ס"א משמע] דוקא שיודעת שיצא הדם מן המכה תולה בה אבל מספק אינה תולה". והרבה פוסקים נקטו שיש כאן מחלוקת, דלשיטת הרשב"א אפשר לתלות במכה אע"ג שאינו ידוע לנו אם מוציא דם או לא, ולמרדכי אי אפשר לתלות בזה".

ויש בנידון זה של תליי' במכה עוד כמה מראה מקומות. חדא מש"כ בשו"ת תרוה"ד ח"ב (פסקי מהרא"י) סי' מ"ז, והביאו הב"י בסוף הסימן "דע לך על דבר טהרת אשתך וכו' אשר כתבת שיש לך הוכחה שיש לה טהרה, אך שאין ידוע אם מוצאת דם. ודאי חד עד לחוד לא מהני, דבהדיא כתב במרדכי דבעינן דיודעת שהמכה מוציאה דם, אז תולה במכה, אבל אי לא ידעה לא, אף על פי שהיא אומרת שבוודאי יש לה מכה. אמנם בעובדא דידן מצאנו ב' צדדין להתיר ולטהר. חדא כמו שכתבת שכ"ז שהיא בודקת בכל החורים וסדקים, אינה מוציאה אותן כתמים ושערות דקות בזה המקום, נראה דר"ל במקום אחד מצאה לעולם, א"כ אם אותו מקום בצדדין, קצת יש סברא לטהר דמוכח דמן הצדדין מן המכה בא. דלכאורה פתח החדר לפרוזדור באמצע פרוזדור הוא, ובבדיקת שפופרת אומר תנא דברייתא אם נמצא דם בראשה של מכחול בידוע שהוא מן המקור, ואם לא בידוע שהוא מן הצדדים. משמע שאם ידוע שנמצא לצדדים טהורה. וא"כ בנ"ד שבשום פעם אינה מוציאה רק במקום אחד מן הצד, דיש הוכחה דלאו מן החדר בא אלא מן המכה שבצדדין, וכ"ש אם מרגשת בשעת בדיקה כשהיא נוגעת בצד מקום ההוא שהוא כואב לה קצת, ובשאר חורין וסדקין אינה מרגשת כאב כלל, שיש הוכחה שמן המכה בא. עוד כתב במרדכי, ההיא ברייתא הרואה דם מחמת תשמיש, דתנו בה ואם יש לה וסת תולה בוסת, פי' ואם יש לה וסת זמן קבוע שהיא רואה נדה תולה בוסתה, שיכולה לומר שהדם שהיא רואה טהור הוא, דעדיין לא הגיע וסתה ותולה במכתה כו'. אלמא דס"ל דאין אורח בא אלא בזמנו, מהני דתולין במכה, מה שאין תולין בלא זה. והנה אתה כתבת שלאשתך יש לה וסת כהגון וכדרך הנשים, א"כ מועיל ג"כ להתיר ולטהר, אף על גב דרש"י פי' הברייתא בע"א, מ"מ נוכל לצרף דיעות במרדכי ג"כ לשאר צדדין. לכן נר' אי איתנהו לכל הני צדדין לעיל אשר הזכרת לעיל, תוכל לסמוך עלייהו להחזיקה לך טהורה. ועל המיעוך קשה לסמוך, חדא כי מה תעשה כמה שלא בא בדרך שערות. ועוד דלא נראה כלל דתועיל אם לא נימוחו כולן. גם אשר כתבת דנ"ל דספיקא דרבנן היא, הואיל ותמיד רואה היא בלא הרגשה, אין סברא לעולם לומר הרגשת עד הוא. אין נראה דרואה מחמת תשמיש נמי אין מרגשת, דאי מרגשת דנפתח החדר פשיטא דטמאה, אלא אמרינן הרגשת שמש הוא, אף על גב דבכל פעם בלא תשמיש אינה רואה כלום בלא הרגשה, וחשיב ליה ספיקא דאורייתא. אשר כתבת דסמכינן אספק ספיקא אפי' היכא דאפשר לברר ע"י בדיקה דודאי סמכינן כדמוכח בהא דהתיר ר"ת בזאב שנכנס לעדר מכח ס"ס, ור"י נמי היה מתיר מכח ס"ס, אלא דסבר כיון דספק הראשון הוא דאורייתא וגם הוא דבר שבמנין לא בטל, הא לאו הכי משום הא דאפשר לבדוק לא היה אוסר, והתוס' פסקו אפי' הוי דרוסה יש לה בדיקה". הרי שהחמיר התרוה"ד כשיטת המרדכי הנ"ל, ומ"מ אם תמיד מוצאת הדם במקום א' באופן שיש רגלים לדבר שאינו מן המקור, וכן היא אשה שיש לה וסת והוא שלא בשעת וסתה, יש להקל שהדם הוא מן הצדדין והיא טהורה.

עוד דנו הראשונים אם התירו לתלות במכה בשעת וסתה, שהב"י הביא מס' התרומה ומרדכי וסמ"ג וסמ"ק שאפילו במקום שאפשר לתלות במכה, אין תולין בשעת וסתה. והטעם שהרי יש סברא ד'וכי לעולם לא תראה'. ור"ל שאע"פ שיש מכה שאפשר לתלות בה כל דם שתראה, מ"מ דרכה של כל אשה שאינה מסולקת דמים לראות גם דם נדה, ואיך אפשר לתלות כל הדם במכה, הא ודאי אין זה נכון שסוף סוף יהי' דם נדה שאיזה זמן. ולכן אמרינן שאם יש לה וסת קבוע וראתה דם בשעת וסתה הרי היא טמאה, ואם אין לה וסת קבוע אמרינן שכשיגיע עו"ב שלה ע"כ הרי היא טמאה. והב"י הביא מן הרמב"ם והרשב"א שאפילו בשעת וסתה ממש יכולה לתלות בוסתה כיון שוסתות דרבנן. והנה עצם זה דלא חיישינן לדם אפילו בשעת וסתה מובן היטב, איבעית אימא סברא, דהא מדאורייתא לא חיישינן שיבא בשעת וסתה (ויש לפלפל בזה מן הסוגיות של וסתות ואכמ"ל), ואיבעית אימא קרא, שכן הוא משמעות הפשוטה של הגמ' דלעיל דף ט"ז ע"א (ואכמ"ל גם בזה). אבל עדיין קשה הסברא דוכי לעולם לא תראה, דהא היכי אפשר לומר שתהא טהורה לעולם ועד רק בגלל שיש לה מכה. ור"ל דנהי נמי שנתלה במכה ביום הוסת עצמו, אבל לאחר שיעברו ימי המכובה שלה איך אפשר להתירה. וע' בזה בש"ך ס"ק כ"ו שחלק על הב"י וכתב שלעולם ליכא מחלוקת, ואין כוונת הרמב"ם והרשב"א להתיר אלא כשמרגשת שהדם בא מן המכה, שבכה"ג ליכא סברא ד'וכי לעולם לא תראה', דהא תראה כשאינה מרגשת שהדם מן המכה, ובזה גם הסמ"ג וסמ"ק יודו. וע' מש"כ בהמשך בביאור דברי הרמ"א.

**שיטת המחבר בדין תליי' במכה**

כתב המחבר בסע' ה' "אם יש מכה באותו מקום, תולין בדם מכתה. ואם דם מכתה משונה מדם ראייתה, אינה תולה בדם מכתה". הרי שהשו"ע לא כתב דבעינן דוקא מכה שידוע שמוציא דם, וא"כ לכאורה הי' משמע שדעתו להקל כשיטת הרשב"א דסבר דלא בעינן מכה שידוע שמוציא דם. וכן ראיתי שכתב בתפא"י. וכן לא חילק המחבר בין שעת וסתה לשלא בשעת וסתה, וא"כ לכאורה משמע שפסק כשיטת הרשב"א והרמב"ם הסוברים שאין לחלק בזה. ויעוין לקמן בסע' ז' שכתב "אם כל זמן שהיא בודקת בכל החורים והסדקים אינה מוצאה כתמים, כי אם במקום אחד בצדדין, יש לתלות שממכה שבאותו צד בא. וכל שכן אם מרגשת בשעת בדיקה, כשנוגעת בצד המקום ההוא כואב לה קצת, ובשאר חורין וסדקים אינה מרגשת כאב כלל". והוא לקוח מלשונו של התרוה"ד הנ"ל. ולכאורה אם כנ"ל הא אין השו"ע מצריך כל הסימנין הנ"ל וסגי לן בזה שיש לה מכה אע"פ שאינו ידוע אם מוציא דם. אמנם י"ל כמש"כ בנקוה"כ, שאין כוונת השו"ע אלא לומר שכל דבריו בסע' ה' היינו בידוע שיש שם מכה, אבל אם אין המכה ידוע, אם תמיד מוצתת דם באותו מקום בעד הרי זה סימן שיש שם מכה ואפשר לתלות בה. תדע שהרי השו"ע בסע' ז' לא כתב שצריך להיות אשה שיש לה וסת.

**שיטת הרמ"א בדין תליי' במכה**

אמנם הרמ"א כתב בזה כמה חילוקי דינים, ונחלקו הנו"כ בביאור דבריו וכמו שיתבאר.

מעיקרא כתב הרמ"א "וכל זה באשה שיש לה וסת קבוע, ואז יכולים לתלות שלא בשעת וסתה במכתה, אף על פי שאינה יודעת בודאי שמכתה הוציאה דם". ולכאורה כוונת הרמ"א לסמוך עכ"פ במקצת על שיטת המרדכי בפי' דברי הגמ' בהא שאם יש לה וסת תולה בוסתה, שפי' דסגי לן בזה לבד שיש לה וסת לומר שאם רואה שלא בשעת וסתה אמרינן דע"כ אין זה דם נדה אלא דם מכה. ויש להדגיש דאשה שי"ל וסת שהקלנו בה אינו צריך להיות שי"ל וסת קבוע, דאפילו משנה את וסתה להקדים או לאחר כמה ימים, הרי היא חשובה כאשה שי"ל וסת לענין הימים שלפני זמנה לראות, וכדעת התרוה"ד מובא בשו"ע סי' קפ"ו סע' ג'. וכ"כ בפת"ש ס"ק כ"ו מחוו"ד.

ונקדים בזה פירושו של הש"ך. קודם כל הש"ך בס"ק כ' כתב שאי אפשר לסמוך על שיטת המרדכי בהא דאם יש לה וסת אלא לענין רמ"ת אבל לא לענין ז' נקיים, ולכן אפילו אם יש לה וסת וראתה שלא בשעת וסתה אע"ג שהיא מותרת לבעלה מ"מ צריכה ז' נקיים[[8]](#footnote-8). ור"ל שעצם שיטת המרדכי הוא לכאורה אפילו לענין ז"נ, רק דכיון ששיטת המרדכי שיטה יחידאה היא, נהי נמי דסמוך על זה משום עיגון, אבל אין לסמוך על זה שלא להצריך ז"נ. וע' חוו"ד שביאר שלענין ז"נ הוא מדאורייתא, ווסתות דרבנן. וביאר תו שאע"ג שהרמ"א לא הקיל כ"כ והצריך שיהא גם מכה, מ"מ גם הרמ"א לא הקיל אלא לענין רמ"ת. ולכאורה הטעם דנקט הכי משום שלשיטת הש"ך הא דמבואר בגמ' דתולין במכתה היינו במכה שהידוע שמוציא דם אע"ג שאין אנו יודעים שהדם שלפנינו הוא מן המכה, וכן הוא הביאור לכל הראשונים וכמו שיתבאר בהמשך. ולכן הרמ"א דמיירי במכה שאינו ידוע בה אם מוציא דם, אין לנו מקור מן הגמ' לסמוך עליו לאף א' מן המפרשים. ומיני' דע"כ עיקר הסמך של הרמ"א היינו שיטת המרדכי הנ"ל ומשום שיש לה וסת. ולכן כיון שלא מסתבר לסמוך על המרדכי לבד לענין ז"נ כיון שהוא נגד פירושם של רוב הראשונים, ע"כ גם הרמ"א לא הקיל אלא לענין רמ"ת רק שהחמיר קצת יותר מן המרדכי והצריך גם מכה[[9]](#footnote-9).

ומה שקשה בפירושו של הרמ"א בדברי הרמ"א הוא מש"כ בסוף דבריו "ומ"מ בשעת וסתה או מל' יום לל' יום אינה תולה במכתה דאל"כ לא תיטמא לעולם", שהוראה זו ודאי אינו לענין רמ"ת, דאדרבה, לענין רמ"ת כ"ש שלא נחזיקנה כרמ"ת אם שימשה בשעת וסתה. וע"כ כוונת הרמ"א לענין ז"נ בלבד. וכן באמת העיר הש"ך בס"ק כ"ה ע"פ דרכו שאין דברי הרמ"א האלו שייכים לסע' זה. ומיני' שלכאורה הי' משמע שכל דברי הרמ"א הם אפילו לענין ז"נ, וכ"כ הנו"ב יו"ד סי' מ"א בדעת הרמ"א (מובא בפת"ש ס"ק כ"ז).

ועוד כתב הרמ"א שאפילו אם אין לה וסת קבוע, מ"מ אם יש ספק נוסף שאולי הדם מן הצדדין ג"כ אפשר להקל ולתלות במכה אע"ג שאינו ידוע אם מוציא דם או לא. ומבואר בדרכ"מ הארוך שהרמ"א הוציא דין זה משע"ד דז"ל שם "אשה שיש לה מכה באותו מקום ואינה יודעת אם המכה מוציאה דם, אם מרגשת בעצמה שהדם בא מן הרחם טמאה ואינה יכולה לתלות במכה ואם יודעת שבא מן המכה טהורה שתולה במכה" ומשמע דדוקא אם יודעת בודאי שהדם מן המקור, אבל ספק מן המקור אין צריך לידע שמכתה מוציא דם. וביאר הרמ"א שהוא מדין ספק ספיקא, ספק מן הצדדין, ואת"ל מן המקור דלמא מן המכה. והוסיף הדרכ"מ וכתב שכן משמע גם מהגהות מיי' ומרדכי. והש"ך בס"ק כ"ב דחה שאין כוונת השע"ד אלא לאפוקי מסיפא שאם ידעינן שהדם מן המכה הרי היא טהורה, אבל לא להתיר היכא דאיכא ספק ספיקא. וע"ש שדקדק מלשון ס' התרומה שאפילו אם אינה יודעת אם הדם בא מן המקור או לא מ"מ אם אינה יודעת אם מכתה מוציא דם או לא הרי היא טמאה. והוסיף הש"ך להקשות גם על הספק ספיקא שלכאורה אינו מתהפך (משא"כ בספק ספיקא המוזכר בר"ן לטהר לבעל שני שהוא ספק צדדין ואת"ל מן המקור דלמא אין כל האצבעות שוות).

ומאידך אם ידעינן שמכתה מוציא דם, ור"ל שהיא מכה מן הסוג שמוציא דם אע"ג דלא ידעינן אם בדם שלפנינו הוא מן המכה, כתב הש"ך במפורש (ע' ס"ק כ"ג וכ"ד[[10]](#footnote-10)) דלא רק דתלינן בזה לענין רמ"ת, אלא גם ז"נ אינה צריכה, דזו תליי' גמורה היא.

עוד מבואר שם ברמ"א שאפילו בכה"ג דתלינן במכה וכגון אם יש מכה שמוציא דם, מ"מ בשעת וסתה אע"ג שאפשר לתלות בה כתם, מ"מ אינה יכולה לתלות בה ראיה, וכסברת הסמ"ג והסמ"ק דוכי לעולם לא תראה. ולכאורה יל"ע בזה, שלכאורה בדרך כלל כשאפשר לתלות במכה, עדיין אי אפשר לתלות במכה אלא כמות דם שמסתבר שבא ממנו, וא"כ לכאורה הי' לנו להתיר לתלות הדם במכה ואין שאלה ד'וכי לעולם לא תראה', דהא שפיר תראה כשיש כמות דם שאי אפשר לתלות אותה במכה. ובשלמא אם הכמות דם שבא מן המכה הוא בכמות שהיא רואה שבהגעת זמן שלה לראות מן המקור שפיר י"ל סברא כזו, אבל כשהכמות דם שאפשר לתלות פחות מזה מא"ל. ולכאורה י"ל שזהו טעמם של הרשב"א והרמב"ם הנ"ל שסברו שאפשר לתלות אפילו בשעת וסתה, שהוא משום שיש כמות דם שלא נתלה במכה וכנ"ל, אבל לסמ"ג וסמ"ק ולרמ"א מא"ל. ואיכא למימר שהם סוברים שכל שהוא ראי' גמורה, אע"ג שבדרך כלל היא רואה שכמות יותר גדולה, אי אפשר לחלק בזה ואמרינן סברא ד'וכי לעולם לא תראה'. אמנם כמדומה לי המורים מקילים בסברא זו למעשה, ואם הוא כמות דם שאינה רגילה לראות בשעת המחזור שלה שאפשר לתלות במכה אפילו בשעת וסתה. ויתכן שלדעתם אין מחלוקת בין הרשב"א לתוס', או כמש"כ לעיל בשם הש"ך ס"ק כ"ו, או"ד דמר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי, דרשב"א מיירי בכמות קטנה, ולכן ליכא למימר 'וכי לעולם וכו', דהא איכא למימר דכשתראה דם בשפע תיטמא, ואילו התוס' מיירי בכה"ג שרואהה בשפע. אמנם יותר נלעוק"ד כמש"כ מעיקרא.

**דברי הט"ז בשיטת הרמ"א**

כל הנ"ל הוא לפי המהלך של הש"ך בדעת הרמ"א. והנה נראה שהט"ז הבין בשיטת הרמ"א בתחילת דבריו שבסע' ה' שרצה להקל כדעת הרשב"א שאפשר לתלות אפילו במכה שאינה ידועה שמוציא דם. ולכאורה כן מוכרחים לומר לשיטת הט"ז, שהרי לשיטת הש"ך הרמ"א בתחילת דבריו רצה להתיר ע"פ שיטת המרדכי באשה שיש לה וסת, והרי הט"ז בס"ק ח' ביאר שאין כוונת המרדכי להתיר בזה לבד שיש לה וסת, רק משום שיש לה וסת ויש לה מכה, ולכן בכה"ג תולים במכה אע"פ שאינו יודע אם מוציא דם. וע"כ צריכים לזה טעם אחר. אלא לשיטתו צ"ע למה בעינן דוקא אשה שיש לה וסת אליבא דרמ"א. ולכאורה הי' נראה דסבר שהרמ"א פסק דבעינן אשה שיש לה וסת וכפירושו בדעת המרדכי במימרא של הגמ' ד'אם יש לה וסת וכו'. וסבר שבזה נחלקו הרשב"א והמרדכי, שהמרדכי אינו תולה כשיש לה וסת אלא כשיש לה גם מכה שידוע שמוציא דם[[11]](#footnote-11), והרשב"א מיקל שאינו צריך מכה שמוצאי דם, אבל לכו"ע אין זה אלא באשה שיש לה וסת ושלא בשעת וסתה.

וע"פ פירוש זה בדברי הרמ"א, מרבה הט"ז להקשות עליו. חדא שלכאורה הטעם שהקיל הרמ"א לסמוך על שיטת הרשב"א היינו משום דסבר וסתות דרבנן, והמהר"י סג"ל שהביא קולא כזו ולא סמך עליו הינו משום שחשש למ"ד דקיי"ל שוסתות דאורייתא. וזהו ג"כ טעמו של מהרא"י שהחמיר כשיטת המרדכי ולא רצה להקל אא"כ מבורר לה שתמיד מוצאת דם באותו מקום. ולכן צ"ע 1) למה בסע' ז' כשהביא המחבר דברי המהרא"י לא השיג הרמ"א שלדידן אין הדין כן. ועוד הקשה 2) למה באמת הקיל בזה הרמ"א שלא כשיטת כמה פוסקים שהחמירו כדעת המרדכי. ועוד הקשה 3) למה הקיל כאן הרמ"א כשיטת הרשב"א, ואילו בסי' קצ"א החמיר להצריך בדיקת המהר"י סגל, ולכאורה המהר"י סג"ל לא הצריך בדיקה אלא לשיטתו שלא רצה לסמוך על שיטת הרשב"א, אבל הרמ"א כאן שהקיל כרשב"א הו"ל למיפסק גם התם להקל שאינה צריכה בדיקה. וע"ש עוד קושיא בדבריו בדרכ"מ.

והנה בזה שכתב הט"ז שהטעם שהרמ"א הקיל כשיטת הרשב"א היינו משום דסבר וסתות דרבנן, דאילו היו וסתות דאורייתא הי' מחמיר כשיטת מהרא"י ועוד, מקשים העולם שלכאורה הסברא הוא להיפך, שהרי מיירי בכה"ג שראתה דם שלא בשעת וסתה, ואמרינן דכיון שיש לה חזקה לראות דם בשעת וסתה יש הסתברות לומר שאין זה דם מן המקור אלא דם מכה. וא"כ אם וסתות דאורייתא יש יותר סברא לומר שתראה דוקא בשעת וסתה מן המ"ד וסתות דרבנן, וא"כ למה כתב הט"ז שהקיל הרמ"א משום דסבר שוסתות דרבנן. ויעוין בחוו"ד ס"ק ז' מש"כ לבאר דברי הט"ז, ומה שהעיר עליו בפרד"ר. וע' בסד"ט שכתב שיסוד המחלוקת אם וסתות דאורייתא או מדרבנן הוא אם החזקת טהרה דידה אלים או לא, וזה נפק"מ גם בתליי' שלאבשעת וסתה. וע' גם בפרד"ר מש"כ בזה.

ולענין הקושיות של הט"ז, ע' בנקוה"כ שלענין הקושיא הראשונה ביאר בדעת מהרא"י דמעיקרא הקיל אע"ג שאין לה וסת כיון שיש לה מכה, ואע"ג דמעיקרא לא ידענו שמוציא דם, כיון שתמיד מוצאת דם באותו מקום הרי זה מוכיח שהוא באמת מכה המוציא דם. ומשו"ע בסע' ז' לא כתב דמיירי באשה שיש לה וסת. והא דמבואר במהרא"י שהוא באשה שי"ל המרדכי וסת ושלא בשעת וסתה, את"ל קאמר, שאם תשיבני שאין המציאה באותו מקום הוכחה שהמכה מוציא דם, יש לסמוך גם על זה שי"ל וסת. ואפילו אם נפרש דעת מהרא"י דתרתי בעינן, לפי שיטת הש"ך עצמו ניחא, שהרמ"א לא הקיל אלא לענין רמ"ת ולא לענין ז"נ, ולכן בעינן סע' ז' לענין זה שהיא טהורה עד כדי כך שאינה צריכה ז"נ (אלא שבזה מ"מ צ"ע למה לא כתב השו"ע בהדיא דמיירי באשה שי"ל וסת שלא בשעת וסתה). ודחי' זו של הש"ך קצת שונה מדברי הש"ך עצמם בס"ק כ', דאיהו סבר שהרמ"א התיר על סמך שיטת המרדכי באשה שי"ל וסת, והט"ז סבר שהוא ע"פ שיטת הרשב"א וכמש"נ, וכוונת הנקוה"כ לומר שאפילו לפי ביאורו של הט"ז שסמך על הרשב"א, י"ל דהיינו אך ורק משום עיגון דרמ"ת ומ"מ צריכה היא ז"נ. והוסיף שבזה מיושב גם הא דהחמיר הרמ"א לקמן בסי' קצ"א להצריך בדיקה ע"י מוך באו"מ, שהוא משם שלא הקיל כאן אלא לענין רמ"ת, והתם לענין ז"נ. ועוד תי' דיתכן שצריכים בדיקה היכא דאפשר לבדוק, אבל אם אי אפשר לבדוק מקילין.

שיעור ו' וז'

**הלכה למעשה בדין תליי' במכה באו"מ**

ע"פ מה שנתבאר בשיעור הקודם יוצא שלדעת הש"ך לא התיר הרמ"א לתלות במכה כשאינו ידוע אם מוציא דם אפילו באשה שי"ל וסת (אפילו וסתה של התרוה"ד וכמש"נ בשיעור הקודם) אלא לענין רמ"ת. ואפילו אם יש ספק נוסף כגון ספק מן הצדדין נראה שלדעתו לא הקיל הרמ"א אלא לענין רמ"ת, ובזה הרי הש"ך חלק עליו (וי"א שכשרואה מחמת תשמיש שצריכים להקל משום עיגון, גם ז"נ אינה צריכה וכמש"נ לעיל). אמנם באשה שיש לה מכה שידוע שמוציא דם, דעת הש"ך להקל אפילו לענין ז"נ. והנ"מ שלא בשעת וסתה או עו"ב שלה, אבל בשעת וסתה א"נ בעו"ב שלה (באשה שאין לה וסת) אי אפשר להקל אפילו במכה שידוע שמוציא דם אא"כ מרגשת שהדם בא מן המכה. והט"ז סבר שהרמ"א הקיל כשיטת הרשב"א, אבל תמה עליו ולא רצה להקל כוותי', אבל במכה שידוע שמוצאי דם כמובן שגם הוא מודה (וכל דברי מהרא"י ומהר"י סגל היינו משום שאינו ידוע אם המכה מוציא דם. ובסוף דבריו הביא הט"ז כמה הוראות. חדא שאם הרגישה כאב בשעה שמוצאת דם אפשר לתלות במכה, ואפילו לאחר מכן אם מוצאת אע"פ שאין כאב אפשר להקל משום שאפשר לתלות שהוא מתמצית הדם שבשעת כאב. ועוד כתב שאם הוא מכה שאצל נשים אחרות ידוע שמוציא דם, אע"ג שאין אנו יודעים אם הוא מוציא דם באשה זו שיש להקל משום שנחשב מוציא דם. והיוצא מכל הנ"ל הוא לכאורה שאי אפשר לתלות דם במכה אא"כ ידוע שמוצאי דם.

ובשו"ת חכ"צ רצה להוכיח שכן הוא מעצם לשון המתני' שבדף נ"ח ע"ב. דמבואר שם שלא הקיל ר"ע לתלות במכה שיכולה להגלע ולהוציא דם אלא משום שהקילו בכתמים, ומשמע שאם ליכא קולות הכתמים אי אפשר לתלות בה, וא"כ מוכח שאי אפשר לתלות בפצע שבאו"מ אא"כ יודעת שמוציא דם, וע"ש שהוכיח ממתני' דע"כ הרשב"א לא פליג על המרדכי בזה. וכמה אחרונים דחו שאין הנידון דומה לראי', ומשום שיש לחלק בין מכה שחיתה, רק שיכולה להגלע, למכה שלא חייתה רק לא ידעינן בה אם מוציא דם או לא.

ומאידך, דעת שו"ע הגר"ז (סי' קפ"ז ס"ק ל"ג) להקל ולתלות דם הנמצא בעד הבדיקה אפילו במכה שיכולה להגלע ולהוציא דם. וטעמו משום שיש חזקה שדם בא בהרגשה, ואע"ג שכבר כתבנו כמה פעמים שבכגון עד הבדיקה אמרינן שהיא טמאה מדאורייתא משום דאמרינן דארגשה ולאו אדעתא, מ"מ כל זמן שיש לתלות שהדם הוא ממקום אחר, אמירנן דכיון שלא הרגישה, מסתמא הדם משם. והא דמבואר כאן בסע' ה' שאין תולים אא"כ ידעינן שהמכה מוציא דם, היינו כשרוצים לתלות במכה שבמקור, ולכן הדם מ"מ עבר דרך צואר הרחם ולכן אין הוכחה מזה שלא הרגישה דהא בין דם מכה ובין דם מן המקור הו"ל להרגיש. והביא שמדברי המהרא"י נראה דלא סגי במכה שיכולה להגלע ולהוציא דם, וביאר או דמיירי במכה דליכא הוכחה זו וכנ"ל או משום דלא סבירא לי' חזקת דם שבא בהרגשה.

ומ"מ יש אחרונים החולקים על זה וסוברים שאי אפר לתלות דם במכה שבפרוזדור במקום שיכולה להגלע ולהוציא דם. ומחלקים בין כתם שבמתני' שבדף נ"ח ע"ב, שאפילו אם נטמא אותו אין זה אלא מספק, משא"כ בדם בעד שאם היא טמאה הרי היא טמאה נדה.

**דין וסת שאינו קבוע בראתה בליל טבילה**

בסע' י' מבואר שאשה שראתה מחמת תשמיש בליל טבילה אע"ג שעדיין אין לה חזקה להיות רמ"ת אפילו לבעל זה, מ"מ חוששת לה בפעם א' כדין וסת שאינו קבוע. והיינו אע"פ שלעיקר דין רמ"ת אינה חוששת אפילו לוסת שאינו קבוע. והטעם בזה, אם הוא משום שוסת דרמ"ת הוא וסת הקפיצות וכמו שביארו בש"ך (ס"ק י"ד) הנו"ב, הדברים מובנים היטב, דהא רק בוסת הקפיצות לבד אינה חוששת לו בפעם א', אבל וסת הקפיצות המורכב עם דבר אחר כיון שיכול להיות וסת קבוע אחר ג' פעמים חוששים לה אפילו בפעם א'. ויעוין בחוו"ד ס"ק י"ד שבאמת כתב להוכיח דלא כמש"כ בש"ך והנו"ב דהוי וסת הקפיצות משום שהרי טבילה הוא ג"כ כוסת הקפיצות, ולכן "אי תשמיש גם כן כקפיצה דמיא מהיכי תיתי יהיה לה קביעת וסת לטבילה ולתשמיש, אטו וסת שנקבע מחמת שני אונסין הוי קביעת וסת ואתמהה". ונראה הביאור בדבריו, שהרי זה שוסת הקפיצות לא חשוב וסת, היינו משום תכונת הוסת דוסת בקפיצות, וא"כ כמו שא' אינו נקבע הה"נ שתים. ולכן ביאר דע"כ וסת דרמ"ת הוא כוסת דאכילת שום שלשיטת התוס' ועוד הרי הוא נקבע והוי כוסת הגוף. וא"כ שפיר חיישינן לוסת המורכב מתשמיש וטבילה, דטבילה הוי כקפיצה ותשמיש כאכילת שום, ולכן הוי מורכב מוסת הגוף וקפיצות שהוא נקבע בג' פעמים ולכן חיישינן לה בפעם א'. וע"ש שמשו"ה לא חיישינן לוסת אם ראתה בליל טבילה אם לא שימשה, משום דזהו כוסת הקפיצות ולא חיישינן לה בפעם א'.

ודבר זה אינו אך ורק בראי' של ליל טבילה, דמבואר בסע' י"א שחוששת לוסת ההפלגה בפעם א', רק שלא חשוב פעם א' אא"כ יש ב' ראיות, הראי' שהפליגה ממנה, וכן הראי' השני שהפליגה לה. ולכן אינה חוששת אא"כ ראתה מחמת תשמיש ב' פעמים שבזה אמרינן שחוששת להפלגה הבאה כדין וסת שאינו קבוע – ע' מזה בש"ך ס"ק ל"ה וכן בסי' קפ"ט ס"ק מ"ח. ועוד מבואר בש"ך ס"ק ל"ה שחוששת גם לוסת שאינו קבוע ליום החודש המורכב מתשמיש.

והחוו"ד הוסיף בזה ב' חומרות. חדא (בס"ק י"ד) דכיון שהוא וסת המורכב, הדין שחוששים לוסת אע"ג שלא ראתה דם מיד בשעת תשמיש אלא באותו עונה, חוששת לוסת שאינו קבוע, שכן הדים בכל וסת הקפיצות ווסתות הגוף. והא דברמ"ת אינה חוששת אא"כ ראתה בשעת תשמיש ממש, היינו משום שכדי להוציא אשה מבעלה הקילו אינה חוששת אלא לשעת וסת ממש, אבל בנד"ד שאינה חייבת להתגרש, רק שתהי' אסורה בליל טבילה, חזר הדין כמו שארי הוסתות וחוששת.

עוד כתב החוו"ד (ס"ק ט"ו) דכיון שהוא וסת המורכב, אע"ג שאסורה לשמש בליל טבילה משום שמיד עם התשמיש יהי' שעת וסתה, וממילא היא עוברת בזה ששימשה בשעת וסתה. אבל מאידך כיון שלא שימשה עדיין לא הגיע שעת וסתה, ולכן אפילו אם עבר עונת הוס ולא ראתה, אין וסתה נעקר כיון שחסר השתמשי של הוסת. ויוצא א"כ שאשה שראתה דם אחרי ששימשה בליל טבילה אפילו פעם א' הרי היא אסורה בליל טבילה לעולם אא"כ ערבה ושימשה באיסור (או שהתעברה וילדה, ששוב אינה חוששת לוסתות שאינן קבועות שלה. והה"נ ביוה"ח והפלגה. ויל"ע בזה, שאם בודקת את עצמה, כיון שלענין וסתות לא אמרינן אין כל האצבעו כוחות שוות, י"ל שבעצם הבדיקה יש לה ההרכב של 'תשמיש' ע"י הכנסת האצבע, וליל טבילה. ומ"מ לשיטת החוו"ד לכאורה אין חיוב בדיקה בעונת החשש, דהא עדיין לא שימשה ולא הגיע עונת הוסת שלה.

והנה לענין החומרא הבתרא, כבר העיד בס' תפארת צבי (להג"ר צדוק הכהן) שו"ת סי' י"ג אות ח' שאין המנהג כדבריו, ולעולם אם עבר עונת הוסת ולא ראתה, בין שיהי' ליל טבילה, בין שיהי' יוה"ח ובין שיהי' יום ההפלגה, שוב לא חוששת לה. אלא דטעמא בעי, דא לכאורה חשבונו של החוו"ד חשבון צדק הוא. והרבה אחרונים (סד"ט ס"ק כ"ד[[12]](#footnote-12), שו"ת גבעת פנחס סי' נ"ד (למח"ס ההפלאה), חכמ"א (כלל ק"י סעי' ט"ו), ולחו"ש (ס"ק נ"ח) נקטו דלא כחוו"ד וסברו שעיקר החשש וסת הוא משום ליל טבילה. ולכן כיון שנעקר וסת דליל טבילה לחוד סגי. והיינו דיעוין בשו"ע הגר"ז סי' קפ"ט ס"ק ע"ה שכתב שבוסת המורכב בר"ח וקפיצות, אם לא קבעה בג' ר"ח רצופים אינו וסת, ואמרינן שלא היתה וסת אלא לר"ח ונעקר. וא"כ איכא למימר דהה"נ במורכב מתשמיש וימים ג"כ אמרינן שהוא נעקר. אלא שבהערות לחוו"ד ס"ק ט"ו העיר שהרי החשש של יום הטבילה הוכיח החוו"ד שנחשב כוסת הקפיצות, וכיון שוסת הקפיצות לא חשוב וסת, איך אפשר לומר שהוא העיקר. וחשבתי אולי לומר באופן אחר, והוא דלא חישינן לוסת שאינו קבוע אא"כ יכולה להקבע, וא"כ י"ל שאין קובעים וסת אא"כ הראיות הו רצופות, אבל אם אינן רצופות, אע"ג שלא הי' עיקרה בינתיים, לא קבעה וסת. ואם הוא בענין לא יקבע הוסת איכא למימר שגם לוסת שאינו קבוע לא חוששין. ולכן איכא למימר דכיון שעברה עונת הוס ולא ראתה, אע"ג שלא הי' כאן עקירה, מ"מ לא חוששת לוסת שאינו קבוע. שו"ר שכ"כ גם במגי"ס סי' כ"ג ס"ק ז' הביא כדברים האלו וכתב שזהו סברת שו"ע הגר"ז סי' קפ"ט ס"ק ע"ה, וע"ש שהערות לחוו"ד שהשיג על פירוש זה בדעת הגר"ז. ודבר זה יתבאר יותר כשנלמד הסוגיות של וסתות בעזהי"ת.

ויל"ע לשיטת האחרונים החולקים על החוו"ד, אם סוברים שחייבת לבדוק בעונת הוסת, או"ד שלענין בדיקה אמירנן שאין חובה לחשוש כיון שלא שימשה. ויל"ע בזה.

ובענין השני שהיא קובע וסת אע"ג שלא ראתה בשעת תשמיש רק בעונת התשמיש, ע' בתפארת למשה על הש"ך ס"ק ל' שנראה לו שרק כשראתה בשעת תשמיש ממש. וכן לכאורה היא המשמעות הפשוטה של השו"ע בסע' י' שכתב 'הרואה דם בשעת תשמיש וכו'', אלא שיש לדחות שלא כב כן אלא משום הדין שעפ"כ מותרת פעם שני לכשתטהר. ובטעמו של דבר כתב משום שאין חוששין לוסת המורכב מקפיצות וימים אא"כ הי' תחילת הראי' בזמן הקפיצה. וע' גם בערוה"ש (סע' ע"ט) שהעיר שאין זה משמעות הפוסקים. ומ"מ בזה הרבה פוסקים מורים כדעת החוו"ד ואם ראתה מחמת תשמיש באיזה זמן של עונת ליל טבילה ואוסרים ליל טבילה הבאה. אמנם רק אותו ליל טבילה אוסרים ואין צריכים מורכב מתשמיש, שבזה המנהג הוא דלא כחוו"ד וכמש"נ.

**ראתה ג' פעמים רצופים אחר הטבילה בלי תשמישים של היתר בינתיים**

באשה שראתה מחמת תשמיש אם שימשה בהיתר חייבים לומר שאחרי שראתה מחמת תשמיש טבלה וטהרה את עצמה מזה ושוב שימשה. וכיון שצריכים להיות הראיות רצופות, ע"כ פעם השני ופעם השלישי היו בביאה שמיד אחרי שטבלה, ובאופן הרגיל מיירי ששימשה בליל טבילה, אבל ביאה שלישית בהיתר לא משכחת לה כה"ג כיון שחייבת לפרוש ליל טבילה הבאה משום וסת שאינו קבוע של תשמיש המורכב עם יום הטבילה. ומ"מ יל"ע מה יהא הדין אם ראתהמחמת תשמיש ג"פ רצופין בליל טבילה, האם אמרינן שיש לה דין וסת המורכב מליל טבילה ותשמיש, או"ד רמ"ת. ויש ביניהם נפק"מ גדולה, שאם הוא מורכב יוצא שהאשה מותרת לבעלה חוץ מימי הטבילה, דהא לא קבעה וסת אלא לזה. אבל אם יש לה דין רמ" ואין אנו מתחשבים בזה שהיתה ליל טבילה הרי היא אסורה לבעלה וחייב לגרשה.

והנה לשון המחבר בסע' י' "הרואה דם בשעת תשמיש, מותרת לשמש פעם שנית כשתטהר. מיהו מיחש חיישינן חדא זימנא אחר ראייתה, כגון ראתה פעם אחת או פעמים בליל של טבילתה, כשתגיע טבילה אחרת [צריכה לפרוש] ליל של טבילתה, ואין צריך לפרוש ליל של טבילה שלישית, דכל מידי דלא קבעה וסת לא חיישינן אלא חדא זמנא" וע' בתוה"ש שהביא בשם שו"ת אמונת שמואל שהעיר שמשמעות השו"ע שהטעם שאינה חוששת לליל טבילה שלישית משום שלא ראתה בליל טבילה ג"פ, אבל אילו ראה ג"פ היתה נאסרת בליל טבילה בלבד. והאמונת שמואל תמה בזה, דכיון שהיו ג' שימושים רצופים שראתה בהם, למה לא נימא שיש כאן אשה שרמ"ת בכל תשמיש ואסורה לבעלה. ולכן הגי' האמונת שמואל לשונו של השו"ע דצ"ל "הרואה דם בשעת תשמיש, מותרת לשמש פעם שנית כשתטהר. מיהו מיחש חיישינן חדא זימנא אחר ראייתה, כגון ראתה פעם אחת או פעמים בליל שני של טבילתה, כשתגיע טבילה אחרת [צריכה לפרוש] ליל שני של טבילתה, ואין צריך לפרוש ליל שני של טבילה שלישית, דכל מידי דלא קבעה וסת לא חיישינן אלא חדא זמנא". וכוונת הדברים שבכה"ג י"ל שהיו תשמישים של היתר בינתיים, באופן שהוא מוכח להיות מורכב מתשמיש ויום ומשו"ה לא אמרינן שהיא רמ"ת לכל תשמישי'.

אמנם בט"ז ס"ק י"ד משמע (כ"כ בתוה"ש) שעולם אין אומרים שהאשה חשובה רמ"ת בכל התשמישים שלה אם היו כולם בליל טבילה, שיש לנו לתלות לומר שהוא מורכב מליל טבילה ותשמיש ולכן הרי היא מותרת בשארי הזמנים. ואף שהחוו"ד כתב על פירוש זה בדברי הט"ז 'וישתקע הדבר ולא יאמר להמציא קולא אשר לא אשתמיט שום פוסק קדמון ואחרון לומר כך', ולכן פירוש דבריו בופן אחר, מ"מ יעוין בפרד"ר שכתב שאין דברי הט"ז משמע כפירושו של החוו"ד בדבריו.

ויש בזה ג"כ נפק"מ בדינו של החוו"ד הנ"ל. שהרי הבאנו שלחוו"ד אם שימשה וראתה בליל טבילה, אע"ג שלא ראתה מיד עם השימוש רק באותו עונת לילה הרי היא אסורה בליל טבילה הבאה מדין וסת שאינו קבוע. ולפי גירסת האמונת שמואל הנ"ל יוצא דהה"נ אם שימשה בליל שני שאחרי טבילתה כל אותה עונה שהיא ג"כ חייבת לפרוש ממנה בליל שני שאחרי טבילתה הבאה מדין וסת שינו קבוע. ואפיו אלו שגורסים כמש"כ לפנינו יכולים ג"כ להסכים שלזה מדינא. ואעפ"כ לפמש"כ החוו"ד אין זה אלא בליל טילתה א"נ בליל שני מטבילתה, אבל מיום שלישי ואילך, לא אמרינן שהוא מורכב עם הליל טבילה, ולכן אינה אסורה אלא ביוה"ח הבאה וכמו שנתבאר לעיל.

וע"פ הנ"ל יוצא שההנהגה למעשה באשה שראתה דם באותה לילה ששימשה בה:

* יש מחלוקת הראב"ד והרז"ה אם חייבת לבדוק לפני תשמיש לאחר מכן לבדוק ג"פ אם היא אשה הרואה דם מחמת תשמיש. והחוו"ד פסק כראב"ד והגר"ז העיר שסתימת הפוסקים בדין זה משמע דסברי כרז"ה. ולכן לכאורה הי' נראה להקל בזה כשיטת הרז"ה והגר"ז בפרט במידי דרבנן בדבר שהוא חששא רחוקה, אבל הרבה מורים בזה כראב"ד. אמנם הערנו שכל זה כשיש דררא להסתפק שבאמת ראתה בשעת תשמיש רק שלא ראתה הדם בעיני' עד לאחר זמן, אבל אם יודעת שבינתיים לא הי' דם לכאורה יש להקל לכו"ע. וכל זה כשראתה באותה לילה, אבל משמעות החוו"ד שאם ראתה ביום לא חיישינן, והערנו שלכאורה הי' צ"ל תלוי במציאות, ואם שימשה לקראת בוקר ולא עמדה ממטתה עד הבוקר שיש דררא לחייב בדיקה לשיטת הראב"ד.
* אם ראתה מחמת תשמיש בליל טבילה, או ביום שני שאחרי הטבילה, חוששת פעם א' לוסת המורכב מיום הטבילה ותשמיש. ולא בשעת תשמיש בלבד, אלא אפילו אם ראתה באותה עונת יום או לילה ששימשה בה ג"כ חוששת לליל טבילה או ליל שני לטבילתה הבאה. ומ"מ המנהג הוא לחשוש לליל טבילה א' בלבד, ואם עברה ולא ראתה אינה חוששת שוב לליל טבילה או ליל שני לטבילתה, ודלא כדעת החוו"ד שהחמיר בזה. ויש מקום להקל גם בראתה באותה עונה אם לא ראתה בשעת תשמיש, וכדעת התפא"ל שהקיל בזה.
* אם ראתה מחמת תשמיש באיזה יום שתהי' חוששת ליוה"ח הבאה משום דין וסת שאינו קבוע. וגם בזה קיי"ל דלא כחוו"ד, ואם עברה יוה"ח ולא ראתה אע"ג שלא שימשה שוב אינה חוששת ליוה"ח הבא. ולכאורה יש לה גם חיוב בדיקה שאותה וסת, ויש להסתפק בזה.
* אינה חוששת להפלגה אם ראתה אך ורק פעם א' מחמת תשמיש, כיון שלא חיישינן לוסת המורכב כה"ג אא"כ ראתה גם בראי' שהפליגה ממנה מחמת תשמיש (פי' באותה עונה ששימשה בה, וכנ"ל). אבל אם ראתה פעמיים הדין הוא כמו ביום החודש.

**בדיקת שפופרת**

בגמ' מבואר שאם לא נמצא דם על ראש המוך שהיא טהורה. אמנם לא מבואר בהדיא אם מצאו מן הצדדים או שלא מצאו כלל. ובדרכ"מ הביא מהגהות מיי' (דפוס קושטא פ"ד הכ"א, וכן תשו' מיי' סי' ג') בשם ריצב"א שאפי' לא נמצא כלל על השפופרת הרי היא טהורה ומשום שי"ל דנתרפאה. וכן דקדק השו"ע הגר"ז (קו"א ס"ק א') מקושיית הב"י, שהקשה הב"י על הבדיקת שפופרת דלמה מהני הא אין כל האצבעות שוות. ולכאורה אם מיירי במצאו דם מן הצדדין מאי איכפת לן שאין כל האצבעות שוות, הא יש לנו הוכחה שהדם הן הצדדין[[13]](#footnote-13). הרי דע"כ סבירא לי' כריצב"א. וכה"ג דקדק הש"ך ס"ק י"א מלשון השו"ע שהוא ע"ד לשון הגמ'. והיינו משום דלא כתוב שמצאו בצדדין, רק סתמא שלא מצאו על ראש המוך, ומשמע שבכל ענין שלא מצאו על ראש המוך הרי היא טהורה, בין מצאה בצדדין והין לא מצאה כלל.

והנה אם כדיוקו של הש"ך, לכאורה מבואר שאם לא מצאו כלל תלינן שהדם הוא מן הצדדין, דהא כן הוא בגמ' שאם לא מצאה על ראש המוך שבידוע שמן הצדדין הוא בא. וע' בב"ח שביאר שאם הי' מן המקור היינו מוצאים דם כל פעם, ומזה שלא מצאו פעם א' הרי זה ראי' שהדם מן הצדדין. ובסד"ט ס"ק ו' הרבה להקשות על זה דלא יתכן שע"י זה שלא מצאו אמרינן שהדם מן הצדדין. ומלשון הריצב"א מבואר טעם אחר להתיר כשלא מצאו על ראש המוך, והוא דנימא ש'נרפאת'. ולכאורה ר"ל שע"י זה יש לנו עקירה מן החשש הקודם. וע"ש בסד"ט שהעיר על הש"ך שערבב את ב' הטעמים ביחד.

ויש נפק"מ בין הטעמים. שאם בדקה בשפופרת ולא ראתה, ואח"כ ראתה הדבר תלוי. דאי אמרינן דכשלא ראתה אמרינן שהוא מן הצדדין, א"כ הרי היא מותרת גם כשתראה מחמת תשמיש, דהא יש לנו ראי' שהדם מן הצדדין. אבל אם הוא ראי' שנתרפאת, אין זה מועיל אלא עד שתראה, אבל אם תראה שוב הרי חזרה וסתה. עוד נפק"מ יש האם מהני בדיקה כזו לטהרה את עצמה לבעלה. וי"א שאפי' אי תלינן שהדם מן הצדדין אינה מותרת לבעלה (ע' פת"ש ס"ק ט"ז). אבל אם הטעם שמטהרינן הוא משום שנרפאת, הא ודאי שאי אפשר לטהרה לבעלה כשלא נמצא דם על המוך כלל.

**אם יש לה וסת תולה בוסתה**

בהא דמבואר בגמ' שאם יש לה וסת דתלינן בוסתה, נאמרו כמה פירושים. ברש"י מבואר דר"ל שאע"ג שרואה מחמת תשמיש, אם היא רואה לפי וסת, הרי היא מותרת לבעלה בין עונת וסת לעונת וסת, ואסורה בעונת הוסת. ושיטת המרדכי שאם היא אשה שיש לה וסת אינה אסורה לבעלה ומשום דתלינן הדם בוסת. ונחלקו האחרונים בביאור שיטתו. הש"ך בס"ק כ' הבין דר"ל שאם יש לה וסת, אע"פ שלא שמשה סמוך לוסת אמרינן אין בעלה חייב לגרשה ומשום שאינה בכלל רואה מחמת תשמיש, ואין לה קשר בשום מכה. והט"ז (ס"ק ח') למד דר"ל שאם יש לה וסת תלינן הדם במכה ע"ש.

ושיטת הרמב"ם ועוד ראשונים דר"ל שאם שמשה סמוך לוסתה, דתלינן שהדם בא מחמת הוסת. ונחלקו האחרונים בביאור הא דסמוך לוסת. הש"ך ס"ק ט"ז למד ששמש בעצם עונת הוסת, ולא בעונה שלפני הוסת, שהרי כיון שהיא מותרת בעונה הסמוכה לוסת, הה"נ שאין לתלות דם שראתה אז בוסתה. אבל הר"ן בשבועות והפרישה ועוד אחרונים למדו בדעת הרמב"ם דלאו ברשיעי עססקינן ומיירי כששמשה בעונה הסמוכה לוסת. והטעם לתלות בוסתה היינו משום דנהי דלא חיישינן שתראה אז דם מחמת הוסת, מ"מ אם ראינו דם אז שפיר תלינן בוסת, ומשום שי"ל שתשמיש מביא את הדם (ע' ב"ח סי' קפ"ד שזהו הטעם לאסור וסתות).

והנה ראיתי במגילת ספר ועוד שרצו להביא שיטה זו כמקור לשיטה הידועה של האו"ז שאשה אסורה בעונה הסמוכה לוסת. ור"ל דאע"ג דלכאורה חזינן להיפך, שהרי היא מותרת בעונה זו, רק שאם מצאה דם תלינן בוסת, מ"מ היסוד של הסברא חזינן מהתם. והיינו דאע"ג שאין זה עונת הוסת, מ"מ יתכן שתשמיש יקדים את הדם לבא, והמפרשים הנ"ל נקטו כן בענין שראתה דם מיהת, והאו"ז החמיר אפי' לא ראתה דם.

ואם נימא כן בדעתו יהיו לנו כמה רווחים בההלכות שנאמרו בעונת האו"ז. חדא דמקשים העולם דלמה אינה אסורה אלא בעונה שלפני עונת הוסת ולא לאחרי. אבל לפי הביאור הנ"ל ניחא, די"ל שתשמיש יכול להקדים דם ומשום שיש גרם של וסת והתשמיש מקדים, אבל אם עבר עונת הוסת ולא ראתה, חזינן דחסר עצם הגרם של הוסת (כן ראיתי שהעיר בהערות לחוו"ד סי' קפ"ד ס"ק ד' הערה ח'). עוד מבואר לפי זה שאינה צריכה בדיקה בעונת האו"ז. דהא אין טעם לחשוש לדם כל זמן שלא שימשה, שרק שתמשי מקדים הדם לבא. וכן עמא דבר (אע"ג שראתי בש' שבט הלוי שחייבת בבדיקה).

שיעור ג'

**בדיקות לפני תשמיש באשה שראתה מחמת תשמיש**

לשון הברייתא באשה שרואה דם מחמת תשמיש "הרואה דם מחמת תשמיש משמשת פעם ראשונה שניה ושלישית". ולפום ריהטא הביאור הוא שאשה שכבר ראתה מחמת תשמיש משמשת ג' פעמיים נוסף על הביאה שראתה בה מחמת תשמיש מעיקרא. אמנם הרבה פוסקים (ע' ט"ז ס"ק א' וש"ך ס"ק ב') שפיר דחו ונקטו שיש לה ג' פעמים ביחד עם הביאה שראתה בה מעיקרא. והסברא לכאורה עמם, דלמה לא יהא הביאה הראשונה בחשבון החזקה של ג' פעמים. אמנם בתוה"ש הביא שהראב"ד בבעלי הנפש (שער הספירה שער ג' אות ה') באמת דקדק כנ"ל ולעולם אין הביאה הראשונה מן המנין. שהראב"ד שם רצה להוכיח שאפי' אשה שאין לה וסת אינה חייבת בבדיקות לבעלה. וכתב שכן מוכח מסוגיין מהא שמשמשת פעם ראשונה ושני' ושלישית, הרי שאין הביאה הראשונה בכלל. ולכאורה היינו משום שבביאה הראשונה שבה ראתה מחמת תשמיש לא בדקה קודם תשמיש, ולכן אינו מן המנין. וע"ש בתוה"ש מש"כ בביאור דבריו, ובכרו"פ התקשה בזה, וביאר כוונת הראב"ד שרוצה להוכיח שאין חיוב בדיקה לפני תשמיש לאשה שאין לה וסת. והוכיח מזה שמדויק שאשה שראתה מחמת תשמיש משמשת עוד ג' פעמים לא כולל הפעם הראשון. ורצונו לומר שאין לקחת בחשבון כשראתה מחמת תשמיש אם לא בדקה לפני תשמיש. ולכן בפעם הראשון, כיון שלא בדקה מקודם לא אמרינן שראתה מחמת תשמיש. אבל זה עושה בכל אופן דררא להסתפק אולי היא רואה מחמת תשמיש, ולכן מאז היא בודקת קודם תשמיש ובודקת ג' פעמים. ואם אחרי בדיקה ראתה ג' פעמים מחמת תשמיש, אז אמרינן שהיא אסורה לבעלה. אמנם העיר הכרו"פ שמ"מ קשה מסתימת הפוסקים שלא אמרו שיש חילוק כמה פעמים היא משמשת לא משמע הכי. ולכאורה הדבר תלוי, שאם היא מעוברת, או שיש לה וסת, יש לה ד' פעמים, אבל אם היא אשה שאין לה וסת שבודקת אין לה אלא ג' פעמים. ועוד שאם שמשה בהפלגת זמן שבין וסת לוסת שרגילה שלא לראות בהם, ג"כ אינה בודקת, וכשיטת התרוה"ד המובא בשו"ע סי' קפ"ו סע' ג'. וע"ש בכרו"פ שמשמעות עוד ראשונים דלית לי' כראב"ד. ועוד יש לציין שהאשכול הביא מי שדקדק כמו דקדוקו של הראב"ד, והקשה על זה דהא בבעל שני ושלישי ג"כ יש כלשון זה. והתם ודאי בודקת כבר בביאה ראשונה דהא כבר ראתה אצל הבעל הראשון מחמת תשמיש. וע"כ התם ביאה ראשונה בכלל שלשת הפעמים, ומיני' גם לבעל הראשון. ואולי הראב"ד יבאר דכיון שאצל הבעל הראשון יש ד' פעמים, כתבו כלשון זה ג"כ אצל הבעלים האחרים, אבל אילו גם אצל הראשון לא הי' הדין הכי לא הול"ל לכתוב כן כלל.

ונפק"מ נוסף בנידון זה הוא האם בביאות שנבעלת אחרי שרמ"ת חייבת לבדוק קודם תשמיש. שלראב"ד ודאי שיש חיוב בזה. אמנם בהגהות הרז"ה לבעלי הנפש שם כתב שלא מצאנו חיוב בדיקה ברמ"ת אלא בדיקת שפופרת. ויש בזה נפק"מ בין לחומרא ובין לקולא. דלראב"ד חייבת בבדיקות בבדיקות שלאחרי ראי' מחמת תשמיש, אבל מאידך אם לא בדקה אינו עולה בחשבון שלשת הפעמים שלפני תשמיש, ולרז"ה אינה חייבת בבדיקות, אבל אם ראתה אפי' לא בדקה עולה בחשבון שלשת הפעמים. והביא הגר"ז (ס"ק ב') את דברי הרז"ה להלכה כיון שסתימת הפוסקים משמע כדבריו.

**ביאורו של הרז"ה בהא דאם יש לה וסת תולה בוסתה**

ושם בראב"ד משמע שהבין כמרדכי או כרמב"ם בהא דאם יש לה וסת תולה בוסתה. אבל הרז"ה שם חלק וז"ל "אלא כך נראה לנו פירוש אם ישלה וסת בוסתות דגופה כגון שפיהקה או שעטשה וכו' הרי זו תולה ראיתה בפיהקה או בעטושה ולא בתשמישה ואין זו רואה מחמת תשמיש עד שיתברר לה שוסת פיהוקה או עטושה מורכבת בתשמיש". ולכאורה דבריו טעונים ביאור, שהרי הבאנו שלכאורה הא דרמ"ת הוי וסת הקפיצות. ואפי' אם נימא שיש לו דין וסת הגוף, ע"כ הוי כאכילת שום וכדומה שלתוס' יש לו דין של וסת הגוף. אבל מ"מ יסוד הוסת הוי שדבר אחר גורם הוסת. משא"כ בוסת הפיהוקים דהוי פועל יוצא מן הוסת. ולכאורה א"כ איזה קשר יש בין הא דפיהקה להא תשמיש, הא א' הוי ספק אם יציאת הדם גורם סימן, וא' הוי ספק אם יש דבר הגורם את הדם, ולמה יהא א' סותר את השני.

ולכאורה הדבר מתבאר ע"פ מה שביארנו בשיעורים בהל' וסתות (שיעור ה') שיש ראשונים הסוברים דאע"ג שוסת הפיהוקים הוי סימן לדם שיבא, מ"מ אין הסימן משום גרם עצם הראי', שי"א דהוי גרם של דבר אחר לגמרי, רק שהדבר הטבעי בגוף האשה הגורם דם לבא גורם גם הסימן. ושיטת הרשב"א (ע"ש שיעור ו') שמלוי הדם ברחם מביא לידי פיהוקין. וא"כ לפי ב' הביאורים האלו אפשר לומר שהרז"ה סבר שאם יש דבר שבגוף שגורם את הדם הא אין התשמיש גורם את הדם (עד שיהא קבוע לשניהם ביחד וכמש"כ הרז"ה[[14]](#footnote-14)). וכן לשיטת הרשב"א, הא מילוי הרחם יכול להיות יום לפני, וברמ"ת הרי ראתה מיד, ולכן כיון שיש סימנים, וזה נגרם ע"י מילוי הרחם, לא אמרינן שהוא מחמת תשמיש עד שנקבע אחרת (ולכאורה בזה ר"ל שיש לומר שאין מילוי הדם גורם הפיהוקים רק ביאת הדם שע"י תשמיש). אבל לרא"ה שלכאורה סבר שאין מילוי דם גורם הפיהוק רק היציאה (וכן ביאר הגר"ש ווזנר בדבריו - ע' שו"ת שבה"ל ח"ג סי' קכ"ד על ש"ך ס"ק נ"ט) לכאורה אין דבריו מובנים. ומ"מ כבר הבאנו שם בשיעור ה' שלכאורה דברי הרז"ה מדוקדקים דלא סבר כרא"ה.

**כתמים ברמ"ת**

יש נידון באחרונים אם חוששים לרמ"ת כשראתה כתם (ע' כגון פת"ש ס"ק ד'). ולכאורה יסוד הספק אי חיישינן לחשש רמ"ת לחייב גירושין היכא שכל החשש אינו אלא לאיסור דרבנן. אמנם לכאורה למעשה אין כל נפק"מ בזה, שהרי אם ראתה בשעת תשמיש כשיעור כדי שתרד וכו' שיכול לחייב אותה אשם תלוי מיהת, הא אמרינן שהיתה הראי' בהרגשה ואין בה הקולות של כתמים. והה"נ אם מצא על העד שלו, או על עד בדוק והניחתו בקופסא וכדומה. ואם לא ראתה הכתם עד לאחר זמן, הא החזקה דמעיקרא אומרת לנו שלא ראתה עד אז ושלא בהרגשה, ולכן יש לנו לתלות שלא ראתה מחמת תשמיש בשעת תשמיש רק אח"כ, ואין לחייב אותו לגרש אותה כיון שיכול לשמש אותה בהיתר. ואי לענין הא דרמ"ת לאחר זמן, ונפק"מ דהוי וסת, לכאורה הוי וסת משום כתמים דלא חיישינן. ואולי לצד של החוו"ד דהוי חולי יד מקום להסתפק בזה.

**כמה זמן לאחר תשמיש חוששים לראתה בשעת תשמיש**

אע"ג שבב"י מוסכם שאין לחייבו לגרשה אא"כ ראתה בכדי שיחייב אותו אשם תלוי, כתב הרמ"א שאין אנו בקיאים בשיעור זה ויש לאסור אותה על בעלה אם הוא "סמוך לתשמיש". וגם שיעור לא ברור לנו מהו. והפוסקים נתנו שיעורים שונים, והפרי דעה כתב שהוא של כדי הילוך כ"ב אמות, שהוא פחות מחצי דקה, והעיקר שיצא הספק מליבו שאינו בתוך שיעור אשם תלוי. וראיתי בפרד"ר (ש"ח ס"ק ז') שר"ל שאם פירש באבר מת ודאי עבר שיעור זמן זה ואין חוששין לרמ"ת.

וע' ש"ך ס"ק ז' שאם בהוחזקה לג' אנשים אסרינן לה לבעל רביעי ג"כ משום הא דאין אנו בקיאים. וביאר הסד"ט (ס"ק ד') שי"ל דהשיטה שאין אנו בקיאים שיטה יחידאה בהיא, ולכן איכא למימר שלא מחמרינן בי' כולי האי.

**רמ"ת לאחר זמן**

בסוף דברי הרמ"א שבסע' א' שאם רמ"ת לאחר זמן הרי היא מותרת לבעלה לאחר שתטהר. וע"ש בפת"ש ס"ק ט' שמ"מ אסור לשמש פעם ב' באותה לילה אפי' עדיין לא ראתה ואפי' אין וסתה לראות עד לאחר תשמיש. והוא ע"פ מה שביאר בסי' קפ"ט ס"ק ל"א בדעת הרשב"א והשו"ע שאם אין כל הראי' מובלעת בתוך הוסת אסורה כל העונה אפי' קודם שעת הוסת, ומשום שוסת כזה הוי סימן שזהו עונת וסתה. והחוו"ד הקשה שא"כ למה מתירין לשמש בכלל, הא אם תשמש ידיענן שזהו עונת הוסת וממילא שמשה באיסור. ותי' שמשום עגונה הקילו באיסורא דסמוך לוסת, אבל לאחר מכאן אינו מקום עוגין. ומ"מ לכאורה התירו לו לגמור ביאתו ולפרוש באבר חי שהתירו ביאה זו לגמרי משום עיגונא.

וע' בשיעורי וסתות (שיעור כ"א) שיש חולקים על החוו"ד. לדבריהם היא מותרת עד שעת הוסת.

**הטעם שתולים בוסת, ובאיזה וסת**

לכאורה יש כאן מקום עיון בכל הדין של תולה בוסתה. שהרי קיי"ל שוסתות אינם אלא מדרבנן. וי"א שמדאו' קבעה וסת הוי כאילו לא קבעה. ולכן צ"ע איך אפשר לתלות בדבר שמדאורייתא אינו. ולכאורה י"ל שיש לתלות ממ"נ, דעד כמה שאנחנו חוששים שהיא רואה מחמת תשמיש, שאינו אלא וסת ומדרבנן, הה"נ שאשפר לתלות בוסת. אמנם לאלו שחוששים ששעת וסת אסור מדאו' אפי' למ"ד וסתות דרבמן עדיין תיקשי. ואם נימא כביאור הגר"ח הדברים מבוארים היטב, שהגר"ח סבר דמדאו' יש וסת, רק שלא אומרים מדאו' שיבא דם ודאי או ספק, וכמו שביארנו בשיעור ג' בישעורי וסתות. וא"כ שפיר יש לומר שתולים בוסת.

ועוד י"ל דאע"ג שאין חשש מדאו', אבל תולים אפי' בדבר רחוק כיון שרוב נשים אינם רואים מחמת תשמיש, וכמו שביאר הב"י בהא דתלינן שאין כל האצבעות שוות.

וראיתי בכרו"פ שהסתפק אם אפשר לתלות בעו"ב. ולכאורה למ"ד שאין וסת דעו"ב כלל, רק דהוי חשש משום דוכי לעולם לא תראה, לכאורה אין מקום לתלות כלל. ואפי' לאלו שחושבים שיש ספק אולי היא בכלל סתם נשים שרואות לל' יום, מ"מ קשה לענוק"ד לתלות בזה כיון שחשש עו"ב אינו אלא מדרבנן אפי' למ"ד וסתות דאו'. ובפרט בזה"ז לכל הפחות דליכא רוב כזה לכאורה אי אפשר לתלות בזה כלל.

שיעור ד'

**תליי' במכה**

מצאנו במתני' שבדף נ"ח ע"ב שאפשר לתלות דם שמצאה במכה. אמנם התם מבואר לענין כתמים, אבל בראי' אין לנו מקור מהתם. ואע"ג שיש לנו מקור לתלות אפי' ראי' במכה מהא דתלינן דם בדם בתולים (קודם שרבותינו חזרו ונמנו), מ"מ מזה עדיין י"ל דהנ"מ כשיש לי סיבה ודאית לדם, וכגון דם בתולים שע"פ רוב יד לדם, ולכן מנא לן לבדות מלבינו שהדם הוא מן המקור. והוא דוגמת הגמ' במס' חולין (ט' ע"א) בבא זאב ונטל בני מעיים והחזירן כשהן נקובים דמבואר בראשונים שאין חוששין שהי' נקוב בדיוק באותו מקום שנקבו הזאב (ע"ש ברמב"ן), דהא יש לנו טעם מספיק לחור מהזאב ולמה נחשוש לדבר אחר.

ומ"מ יש לנו עוד ב' מקורות דתלינן אפי' ראי' גמורה במכה אע"פ שיש להסתפק אם בא מן הדם או לא. חדא הא דאמרינן בסוגיין שאם יש לה מכה תולין במכתה. ועוד הביא הרשב"א בתוה"א (ב"ז ש"ד) מן הגמ' בדף ט"ז ע"א "הרואה דם מחמת מכה אפילו בתוך ימי נדתה [פירש"י דהיינו שעת עונתה או שעת וסתה] טהורה". ומסתימת הדברים הבין הרשב"א דמיירי בראי' גמורה ומ"מ הרי היא טהורה.

וכשלמנדו עניני כתמים ראינו שהב"י (סי' ק"צ) והט"ז (שם ס"ק כ"ג) והסד"ט (סי' קפ"ג ס"ק ב') דנו בזה שתולין אפי' בדיקת עד במכה ולא אמרינן דכיון שיש חשש הרגשה הרי היא אסורה מספק. והבאנו ב' ביאורים בזה: 1) דכיון שאינו אלא ספק הרגשה לכן הכא הוי ספק ספיקא ספק מעלמא ספק אינו מעלמא ואת"ל ממנה דלמא שלא בהרגשה; 2) שבעצם אמרינן כיון שאינה חושבת שהרגישה היינו צריכים לומר שבאמת לא הרגישה, אבל כיון שחזקת הדם שבא בהרגשה, ויודעים שיצא ממנה דם תלינן בכל דבר שאפשר לתלות לומר שבאמת הרגישה אבל טעתה בהרגשת שמש, עד, או מ"ר. אבל כשאין לנו אלא ספק אם הדם ממנה אז חזר הדין דאמרינן דכין שאינה חושבת שהרגישה יש לנו לומר שבאמת לא הרגישה.

והרשב"א שם הביא טעם אחר לטהר ראי' שראתה במכה ומשום שיש לאשה חזקת טהרה. ויל"ע לשיטתו דלכאורה ע"כ הרגישה, דאל"כ דיין כתם יש לו. וא"כ כיון שהרגישה הי' לנו לטמא אותה אפי' לא מצאה דם, כ"ש הכא שמצאה דם רק שיש גם מקום אחר שבו אפשר לתלות. ואיכא לומר שהרשב"א חולק על התרוה"ד (וכמו שדחה ראית התרוה"ד בדרכ"מ סי' קפ"ח) וסבר דאע"ג שהרגישה מ"מ לא אמרינן שהיא ודאי טמאה. א"נ י"ל דמיירי בהרגשת זיבת דבר לח, שבזה ליכא למימר שודאי ראתה דם כיון שהרגישה כיון שגם במכה במקור גורם הרגשת זיבת דבר לח (וע' בשיעורים שעל כתמים שביארנו שאע"פ שהרשב"א חולק על ביאורו של הר"ן בהא דש"מ תרתי שבר"פ הרואה כתם, מ"מ שפיר י"ל דאית לי' הרגשת זיבת דבר לח).

**באיזה מכה תולים**

ושם ברשב"א חידש דהא דתלינן ראיתה במכתה, היינו אפי' אם אינו מכה שודאי מוציא דם. והב"י הביא שהגהות מיי' ומרדכי חלקו על זה וסברו דבעינן מכה שודאי מוציא דם. והנה לכאורה יש ג' סוגי מכה (ובהמשך אולי נראה עוד רביעי): 1) שיש ספק אם הוא מסוגי המכות שמוציאים דם; 2) שאנחנו יודעים שהוא סוג מכה שמוציאה דם, אבל אין אנו יודעים אם דם שותת יורד עכשיו; 3) מכה שאנחנו יודעים בה ששותת ויורד דם ממנה עכשיו. ולכן יל"ע בהא דסברי המרדכי והגהות מיי' דבעינן מכה שודאי מוציא דם, האם כוונתם ליודעים שדם שותת ויורד עכשיו או דסגי בסוג המוציא דם. ולכאורה מוכח מדבריהם דלא בעינן אלא סוג המוציא דם, דהא כתבו שאם "בודקת עצמה באותו מקום ומוציאה דם" אז ידעינן דהוי מכה המוציאה דם. ואם מכה המוציאה דם פירושו דדם שותת ויורד קשה דהא ניחא שידיענן שדם שותת ויורד בשעת הבדיקה, אבל איך נדע שהוה הכי בשעת תשמיש. וע"כ דסגי בזה דהוי סוג מכה המוציא דם.

אמנם בדעת הרשב"א נחלקו האחרונים, שמן הב"י הנ"ל ועוד מבואר דסברי שהרשב"א חולק על ההגהות מיי' והמרדכי, וע"כ היינו משום דלרשב"א לא בעינן אפי' סוג מכה המוציאה דם, ואפי' אם יש ספק אם מוציא דם או לא אפשר לתלות. והש"ך ס"ק כ"ד כתב שלא היתה כוונת הרשב"א אלא לאפוקי מזה דבעינן יודעת שדם שותת ויורד, אבל לעולם גם הרשב"א מודה דבעינן סוג מכה המועד להוציא דם. ולכן לדידי' לא נחלק הרשב"א על הגהות מיי' ומרדכי מעולם. והחכם צבי ג"כ הוכיח כדברי הש"ך, דהא חזינן במתני' שבדף נ"ח ע"ב דהא דתלינן שמכה משום שמא יכולה להוציא דם היינו קולא שנאמר בכתמים כיון שמ"מ מדאו' טהורה מגזה"כ דדם ולא כתם. ולכן משמע דבראיי' גמורה אי אפשר להקל בזה. אמנם הסד"ט ועוד אחרונים דחו דהתם היתה סוג מכה רביעית והוא מכה שחיתה, וכיון שחיתה ובעינן מעשה חדש להוציא דם, לעולם לא תלינן במכה כ"א בכתמים שהדינים שלהם להקל. אבל הכא לא מיירי בחיתה אלא בספק מוציא דם, ובזה י"ל דתולין אפי' ראי' גמורה. ועוד הוכיחו האחרונים שכן הוא שיטת הרשב"א דהא כתב שם "ואי אפשר לה לידע אלא בבדיקת שפופרת" משמע שה"ספק" של ה'מכת ספק' שרוצים לתלות בה אפשר לברר ע"י שפופרת, ופשוט שאי אפשר לברר אם דם שותת ויורד ע"י שפופרת, רק אם הוא סוג מכה המוציא דם. ובזה הרי הרשב"א כתב דלא צריכים ידיעה זו - הרי דחזינן מזה שהרשב"א סבר דלא בעינן אלא יש ספק אם הוא מסוגי המכות המוציאים דם.

**הכרעת הרמ"א**

והרמ"א עשה פשרה בכל הדין של תליי' במכה, ועשה מזה ג' מקרים: 1) אשה שיש לה מכה שאינו אלא ספק אם מוצאיה דם, וכן יש לה וסת קבוע, וראתה מחמת תשמיש שלא בסמוך לוסתה (ואפי' ידעינן ודאי שהדם בא מן המקור); 2) אשה שאין לה וסת ויש ספק אם הדם בא מן המקור או לא שאפשר לתלות במכה אפי' אינו אלא ספק אם מוציאה דם; 3) אשה שיש לה מכה וראתה דם בשעת וסתה.

**אשה שיש לה מכה וסת קבוע, ויש ספק אם המכה מוצאיה דם וראתה מחמת תשמיש שלא בסמוך לוסתה**

הרמ"א פסק שאפשר לתלות במכת ספק בכה"ג. ונחלקו המפרשים בביאור שיטתו. והש"ך (ס"ק כ') נקט שסבר כמרדכי שאפשר לתלות רמ"ת בוסת אפי' אם אינו סמוך לוסתה. וזהו כשיטתו בדעת המרדכי דהמרדכי הקיל אפי' אין לה מכה. ומ"מ הצריך הרמ"א שתהא לה מכה כיון שבכה"ג אפשר להקל יותר, ויתכן שאפי' החולקים על המרדכי יודו בזה. ומ"מ סבר בדעת הרמ"א שלא הקיל בזה לסמוך אשיטת המרדכי אלא שלא להחזיקה כרמ"ת ומשום שהקילו לסמוך על המרדכי במקום עיגון, אבל לעולם צריכה ז' נקיים[[15]](#footnote-15).

והגר"א (ס"ק י"ד בליקוט) ביאר שיטתו דסמך על שיטת המרדכי בהצטרף עם שיטת הרשב"א. ולכן כשיש לה מכה שאינו ידוע שמוציא דם (שזה מספיק לשיטת הרשב"א) ויש לה וסת קבוע (שזה מספיק למרדכי) אפשר להקל.

**אשה שאין לה וסת ויש ספק אם הדם בא מן המקור ויש לה מכה אפי' אינו אלא ספק אם מוציאה דם**

בהא לא הקיל הרמ"א אפי' יודעת ודאי שהדם מן המקור, רק אם יש ספק שמא מן המקור ושמא מן הצדדין. והטעם להתיר משום ספק ספיקא ומשום דאפי' אם הוא מן המקור, דלמא מן המכה. ע' בשיעור הבא שהרחבנו בזה.

**אשה שיש לה מכה וראתה דם בשעת וסתה**

הגם שכתוב בגמ' ט"ז ע"א דלמ"ד וסתות דרבנן שהיא טהורה, מ"מ כבר כתבו התוס' דהנ"מ כשמרגישה שדם שותת יורד עכשיו מן המכה אבל בלי זה לא תלינן משום דוכי לעולם לא תראה. והרשב"א חולק שאפי' בשעת וסת ממש אפשר לתלות במכה, ואע"ג שיש חשש וסת, מ"מ הנ"מ בדאיכא לברורי אבל אם אי אפשר לברר לא גזרו. דאל"כ לעולם תהא אסורה לבעלה. ושואלים האחרונים על הרשב"א דמה יענה על קושיית התוס' וכי לעולם לא תראה. וע' מש"כ בזה החוו"ד ס"ק י"ז. ואני לא כ"כ הבנתי הקושיא, וכי כל כמות דם שיש אפשר לתלות במכה, הא אם שופעת אין צד שהגיע ממכה. ולכאורה למה לא תירצו כן. וכנראה שהי' פשוט דמיירי במכה שאנחנו יודעים בה שאפשר לתלות כל דם שתמצא. וצ"ע.

וע' בשו"ת אב"מ סי' כ"ג שהקשה אהא דקאמר הרשב"א דלעולם תישאר טמאה, דלכאורה אין זה נכון שאין אנחנו רוצים לטמא אותה אלא בעונת הוסת. ותי' דמ"מ איך תטהר את עצמה כיון שאי אשפר לעשות הפס"ט. ופי' לשיטת התוס' דע"כ אינה צריכה הפס"ט ובדיקות ז' נקיים היכא שאין טומאתה אלא משום וכי לעולם לא תראה. וכן הסכים עמו בשו"ת חת"ס סי' קע"ד. ובחוו"ד סי' קצ"ו ס"ק ג' מבואר שגם בכה"ג היא צריכה הפס"ט ובדיקות ז' נקיים (אמנם לא הצריך אלא בידקה א', ואולי זהו בגלל שאי אפשר לה יותר).

שיעור ה'

**דברי הרמ"א בסע' ה' באשה שאין לה וסת**

בחלוקה השניי' כתב הרמ"א להקל באשה שאין לה וסת שאפשר לתלות אפי' במכה שאינה ידועה אם מוציאה דם או לא. ובטעם הדבר כתב הרמ"א משוום דאיכא ספק ספיקא, דלמא מן המכה שבמקור אתי. ועוד אפי' את"ל שלא בא מן המקור מ"מ דלמא מן מצדדין. וכתבו הש"ך (ס"ק כ"ב) והגר"א (ס"ק ט"ו) שהרמ"א דקדק דבר זה ממש"כ הסה"ת וש"ד שאם מרגשת בעצמה שהדם בא מן הרחם אינה יכולה לתלות. ומשמע שאם אינו ידוע שהדם בא מן הרחם, אז אפשר לתלות. ודחה הש"ך שלא כתב הכי אלא לרבותא דכתמים, דאפי' כה"ג תלינן בכתמים (כן פי' בהדיא מחצית השקל), אבל לעולם לענין ראי' אין לתלות אפי' אם יש לנו ספק אם הדם בא מן הרחם או לא. וע' גם בביאור הגר"א מה שתמה בשיטה זו. ובסוף דבריו כתב הש"ך שאין לסמוך על הסםק ספיקא משום שאינו ספק ספיקא המתהפך (אמנם אינו ברור אם זהו הטעם העיקרי לחלוק על הרמ"א או טעם נוסף).

וע' בחוו"ד (ס"ק ח') שתמה על עצם פירושו של הש"ך בדברי הרמ"א. שא"כ קשה לפי' הש"ך עצמו (ס"ק כ') בדינו הראשון של הרמ"א שם. דהתם פי' הש"ך שלא הקיל הרמ"א אלא לענין לאוסרה על בעלה לעולם, אבל לעולם הרי היא טמאה. ולכאורה צ"ע דנימא דאיכא ספק מן הצדדין וליהוי טהורה לגמרי. ולכאורה יש להעיר בזה בתרתי. חדא דמאן לימא לן שלדעת הש"ך הרמ"א רצה לטהר אותה גם לבעלה, דדלמא גם הש"ך לא רצה להתיר אלא לענין זה שאינו חייב לגרשה. וכן לכאורה מדויק מדברי הש"ך בס"ק כ"ה, שרק התם בחלוקה השלישית פי' הש"ך שכוונת הרמ"א היא לטהר אותה לבעלה, משמע דעד כה כוונת הרמ"א לענין רמ"ת וכמו שפי' הש"ך בס"ק כ' הנ"ל בחלוקה הראשונה. ואולי החוו"ד דקדק כן ממש"כ הש"ך נפק"מ לענין כתמים והא ליכא למימר לענין רמ"ת וכמו שביארנו לעיל בשיעור ג'. ואולי דקדק עוד ממה שמבואר במקורו של הרמ"א דפסקו שכה"ג יש לטהר אותה לבעלה, אבל גם בזה לכאורה י"ל דאה"נ שבמקור הדברים רצו לטהר אותה לגמרי, אבל הרמ"א עצממו לא רצה לסמוך על זה אלא לענין רמ"ת, וכמו שיטת המרדכי בחלוקה הראשונה, שהמרדכי טיהר אותה לגמרי, ולש"ך הרמ"א לא הקיל אלא לענין רמ"ת (וכן לכו"ע לא סמך הרמ"א על שיטת המרדכי לגמרי).

ועוד צ"ע בדברי החוו"ד דלכאורה זהו גופא החילוק שבין הדין הראשון המוזכר ברמ"א, והדין השני המוזכר שם. שבדין הראשון, כיון שיש לה וסת קבוע, אפשר להתיר אותה אע"ג שידעינן שהדם בא מן המקור. ולכן לא התיר הרמ"א אלא לאשה שיש לה וסת ושלא בשעת וסתה. אבל באשה שאין לה טסת, לא התירו אא"כ יש ספק נוסף שאולי הדם בא מן הצדדין. ובהערות לחוו"ד ראיתי שפי' שהחוו"ד הוא לשיטתו (רסי' ק"צ) שאין האשה יכולה לדעת בשעת תשמיש אם הדם בא מן המקור או מן הצדדין, ולכן ע"כ איכא עוד ספק בזה. אמנם כן לכאורה לשיטת הרמ"א עצמו קשה כנ"ל.

ומ"מ פי' החוו"ד את דברי הרמ"א שאין כוונתו להתיר אלא במציאת כתם, אבל כשיש ספק הרגשה לעולם אין לטהר את האשה. והא דלא סמך על זה דהוי ספק דרבנן ורצה שיהא גם ספק ספיקא, היינו משום שרצה שיהא לו תורה כתם לגמרי. ולכן כיון שאיכא ספק צדדין אמרינן דהוי כתם, דהא איכא ספק מנין הגיע לנו כתם זה. ואחרי כן יש לתלות במכה במקור, וכמו שאר דיני כתמים שתולין בכל דבר שיכולים לתלות, ואפי' מכה שיכולה ליגלע ולהוציא דם. והטעם שאין סומכים על הספק ספיקא אפי' לענין דאו', היינו משום דלא מספקינן בספק צדדין מסתמא. ולחכאורה ביארו הדברים הוא, דכיון שאנחנו מצאנו דם על עד הבדיקה, אין לנו לבדות מליבנו שהדם הגיע מן הצדדין, דחזקתו של דם שבא מן המקור. אבל לענין דיני תליי' בכתמים לעולם חזי האי ספיקא דספק מן הצדדין לאיצרופי לספק מן המקור כדי שנוכל לטהר אותה.

**הוספה – מצאה דם לאחר עו"ב**

ע' בפ"ת שהביא מהחוו"ד (ס"ק י') דהא דאמרינן שאין תולין שמכה ביום העו"ב אין זה בוסת של העו"ב בלבד אלא גם לאחר שעבר העו"ב. וטעמו דהא גם אז יש סברא דוכי לעולם לא תראה. ולולא דבריו יש לדחות , שהסברא דוכי לעולם לא תראה לא היתה אלא דלכן צריכים לומר שהיא טמאה עכ"פ בזמן שהיא עלולה לראות. אבל לומר שאין תולין לאח"כ משום דוכי לעולם לא תראה לא אמרינן. וע' שו"ת בית שלמה סי' כ"ח מש"כ בדברי החוו"ד ומ"מ הכריע כוותי'. והרבה פוסקים מקילים בזה עכ"פ כשאינו אלא קצת דם.

**מצאה קצת דם**

לכאורה דברי התוס' צריכים עיון, דלמה יש סברא של וכי לעולם לא תראה כלל, הא איכא למימר שתטמא כשתראה בשפע שאי אפשר לתלות בפצע. ולכאורה איכא למימר לא פלוג. אמנם שמעתי שאומרים דכוונת התוס' כשרואה דם בשפע ובזמנים ההם הי' נפוץ יותר שלא טיפלו בפצעיהם משא"כ בזה"ז. ושמעתי שבס' חק וזמן יש רשימה של פוסקים בזה אמנם עדיין לא ראיתי ספר זו כעת.

**דברי השו"ע בסע' ז'**

יש מחלוקת האחרונים בביאור דברי השו"ע בסע' ז'. הנקוה"כ (על הט"ז בס"ק י') פי' דמיירי במכה שאינו ידוע. ומשו"ה כתב השו"ע, דאע"ג שאנחנו לא יודעים אם יש שם מכה, מ"מ כיון שהיא בודקת כל פעם (בששבה"ל פי' ג"פ) ותמיד מוצאת באותו מקום אמרינן שיש לה מכה ואפשר לתלות בה. אמנם בנו"ב (קמא סי' מ"ו, ומובא בפת"ש ס"ק ל"ז) פי' שכוונת השו"ע לאשה שכבר יודעת שיש לה מכה, רק שהיא מסופקת אם מוציאה דם או לא, דבזה כיון שהיא בודקת כל פעם באותו מקום ומוצאת דם אפשר לתלות שמוציאה דם. וע' גם בחוו"ד ס"ק ז' שביאר שכן הוא שיטת הט"ז ג"כ בהא דסע' ז', ופי' דזה שאני מכל מכה המוציאה דם, דהכא אינה יודעת מקום המכה, א"נ שאינה מוצאת הדם במקום המכה, ומ"מ כיון שהיא תמיד מוצאת האותו מקום יש לנו לומר שהוא מכה המוציא דם.

**בעזהי"ת החבורה האחרונה בסי' קפ"ז יהי' ביום שני שאחרי פורים**

**ולאחר מכאן עד סוף הזמן לומדים הסוגיא של דם חימוד שהוא כאן בסוף ס"ו ע"א ביחד עם טוש"ע סי' קצ"ב**

1. עוד י"ל שהוא משום שלשון הגמ' שהקשו לבדוק עצמה 'בביאה שלישית של בעל ראשון' שמשמע שהיתה השאלה להתירה לבעל ראשון. וכן ראיתי משמעות כזה בחי' הר"א. [↑](#footnote-ref-1)
2. ואפילו לר' זביד דסבר דמועד למינו הוי מועד גם לאינו מינו, איכא למימר דהנ"מ בחילוק שבין מיני הבהמות דמסתמא הוי מועד לכל, אבל כאן יתכן שגם ר' זביד מודה. [↑](#footnote-ref-2)
3. וראיתי בט"ז סי' קפ"ז ס"ק ג' מבואר להדיא דהוי לאחר ביאה ראשונה של בעל שלישי. [↑](#footnote-ref-3)
4. וראיתי בהערות לחוו"ד (בהקדמתו לסי' קפ"ז) שהעיר דהנה במס' ב"ק איבעיא להו בשור שור שור חמור וגמל מהו, האם שדינן שור בתרא בתר חמור וגמל או בתר שוורים. ולכאורה צ"ע דמהו כל הספק, הא ראית ב' השוורים הקודמים אינה סתירה להעדאה של שור חמור וגמל, וא"כ למה זה יפקיע מהחזקת מועד לכל. ולכאורה חזינן מזה שאין שור שור שור חמור חמור חמור וגמל דומה לשור חמור וגמל. אמנם הוא עצמו כבר העיר שהשטמ"ק שם בב"ק כבר הקשה קושיא זו על האיבעיא של שור שור שור חמור וגמל, ותי' דהאי שור שור שור מיירי בראה בהמות אחרות בינתיים ולא נגחם. ולשיטתחו שפיר מובנים דברי החוו"ד. אבל מתוס' שם ריש ע"ב מבואר שאין צורך להעמיד בזה אלא לר' זביד, אבל לר' פפא לא בעינן דבר זה. וא"כ לדידי' עדיין תיקשי. ולכאורה מזה רואים שסברת החוו"ד לא כ"כ פשוטה. וכן ע' בהפלאה שבאמת כתב דהא דנותנים לבעל ג' ג' ביאות היינו רק כשנבעלה לבעלים ראשון ושני כבר ג' פעמים. אבל נבעלה לבעל ראשון ושני רק פעם א', גם לבעל ג' לא נותנים אלא ביאה אחת, ואם ראתה כבר נעשה מועד לכל ואסורה לשמש אפי' אם הבעל השלישי. ולכאורה טעמו שהוא מחלק כנ"ל. אמנם יעוין בחי' הרמב"ן בסוגיין דמשמע מיני' דבג' בעלים אפילו לא ראתה מ"ת בכל א' אלא פעם א', הרי זה חזקה לפי ההו"א שלא חילקו בין החזקות, ומשמע דיותר פשוט שהוא חזקה כשהי' ג' עם כל א' מן הבעלים הראשונים, והוא ע"פ דרכו של החוו"ד. [↑](#footnote-ref-4)
5. ומלשון הגמ' קצת ממע שהענין של רמ"ת הוא חולי, דמשמשע שיש נידון אם יש לה וסת, ולא אם יש לה וסת 'אחר' חוץ מרמ"ת. ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-5)
6. ולכאורה יש מקום לחלק, דרק בכה"ג שלא הוחזקה אלא למין א', רק שמסתמא אמרינן שהוא מוחזק גם למין אחר, אמרינן שחזרה מן המין השני אינו חזרה אלא מן המין השני. אבל י"ל דהוחזקה לשור חמור וגמל הוי מועד לכל ממש, ובזה חזרה מכל מין הוי חזרה מכולהו. וע' כעין זה שם בב"ק בשטמ"ק בשם גליון בישוב דעת ר' מנחם. וראיתי בתלמיד ר"ת שם במס' ב"ק שכתב בהדיא כחוו"ד. [↑](#footnote-ref-6)
7. ומיני' שיש ביאור נפלא לשיטת הרמב"ם שבאמת אינו מתיר אלא לבעל הרביעי – ע' סד"ט ס"ק ח'. [↑](#footnote-ref-7)
8. וע' פת"ש ס"ק כ"ז שהביא משו"ת כנסת יחזקאל סי ל"ד שאפילו לש"ך אם ראתה בשעת תשמיש, כיון שצריכים לומר שדם מכה הוא לענין בעלה, הה"נ דז"נ אינה צריכה, וכל מה שהחמיר השך היינו לדם שמצאה שלא בשעת תשמיש, וע"ש שדקדק כן מדברי הש"ך בס"ק כ"ד בסוגריים. וע"ש בשם הסד"ט שהחמיר גם בדם שראתה מחמת תשמיש, ומחת"ס להחמיר עוד יותר שצריך לפרוש באבר מת. [↑](#footnote-ref-8)
9. ולפי הט"ז שגם המרדכי לא הקיל באשה שיש לה וסת שלא בשעת וסתה אלא משום שיש לה מכה דבר זה מבואר היטב. [↑](#footnote-ref-9)
10. וע פת"ש ס"ק כ"ז בשם שו"ת כנסת יחזקאל סי' ל"ד מה שפירש בדברי הש"ך בס"ק כ"ד בסוגריים. [↑](#footnote-ref-10)
11. וע' מש"כ בזה החוו"ד ס"ק ז' [↑](#footnote-ref-11)
12. והסד"ט כתב כן גם לענין וסת ליוה"ח או להפלגה דאמרינן שעיקר מה שגרם הוא היום. ולכאורה צ"ע שהרי הש"ך בסי' קפ"ט ס"ק מ"ח כתב שבמורכב ימים עם קפיצות אינה חוששת אא"כ קפצה, וא"כ מאי שנא הכא. [↑](#footnote-ref-12)
13. אלא דלכאורה א"כ מיני' ובי' לא מובן קושיית הב"י. דכיון דע"כ קושיית הגמ' על הבדיקה של הגמ', ובגמ' הרי אמרו שתולין שהדם הוא מין הצדדין, א"כ אפי' אם מיירי שלא מצאה דם, הא צ"ל דע"י זה שלא מצאה דם תלינן בצדדין, וכדמבואר בגמ', וא"כ חזרה קושיית הגר"ז דבזה מה איכפת לן זה שאין כל האצבעות שוות. וצ"ל שכוונת הב"י להקשות על הבדיקה לשיטת הריצב"א שע"י זה שלא מצאה נתרפאה, אבל זה צ"ע דמה"ת שמהני בדיקה זו עד שתקשה, והב"י עצמו לא הביא דברי הריצב"א. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
14. והעיר לי א' מן התלמידים דלכאורה אם ראתה ג' פעמים ביחד עם פיהוקים לכאורה כבר הוי וסת המורכב, דמאי שנא משאר וסת המורכב. וא"כ צ"ע דעד שלא שמשה ג' פעמים הרי היא מותרת ואין לנו ענין לתלות בוסתה. ואם כבר שמשמה ג' פעמים הא הוי וסת המורכב ואין לתלות. ולכאורה צריכים לומר דנפק"מ בכגון אשה שהיתה לה וסת קבוע לפיהוקים ואח"כ ראתה מחמת תשמיש פעם או פעמיים בלי פיהוקים, ושוב ראתה מחמת תשמיש עם פיהוק, דמשום דינא דתולה בוסתה אמרינן שעדיין אינה מוחזקת להיות רואה מחמת תשמיש. [↑](#footnote-ref-14)
15. והש"ך כתב שכן הוא דעת הרמ"א. ולכאורה צע"ק מנין לו הא, הא המרדכי עצמו הקיל לגמרי ומנין לנו שהרמ"א חלק עליו. [↑](#footnote-ref-15)