יורה דעה קי - ציונים ומראי מקומות לסעיף ט_1
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / איסור והיתר - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**ציונים והערות לסעיף ט' – ספק בגוף ספק בתערובת**

**א, האם למצריכים ג' תערובות יש צד להתיר ספק בגוף ספק בתערובת**

בסעיף זה פסקו המחבר והרמ"א את חידושו של ר"י שספק בגוף וספק בתערובת אינו מצטרף לס"ס. ועי' בש"ך שהקשה דלשיטתם בסעיף הקודם שפסקו כהרמב"ם דבעינן דווקא ג' תערובות, בלא"ה אין צד להתיר ספק בגוף ספק בתערובת. ונשאר בצ"ע.

אמנם לכאורה זה תלוי בהבנת הצרכת ג' התערובות. דאם הוא מצד הרחקה בעלמא, דלא רצו לסמוך על ס"ס, הרי צדקה השאלה.

אך אם הוא משום שהתערובת הראשונה מוגדרת לאיקבע איסורא, הרי בספק בגוף אין זה שייך, וממילא צריך לחדש שכאן יש בעיה אחרת בצירוף לס"ס.

**ב, הגדרת החסרון בצירוף הספיקות**

**א – ידיעה בינתיים:** הב"י למד שספק בגוף ספק בתערובת אינו מצטרף רק כאשר היתה ידיעה בינתיים, אבל בלא"ה לא גרע מכל ס"ס רגיל [אבל בשו"ע לא הזכיר תנאי זה]. וכן נקט המשאת בנימין והוציא דבר זה מדברי הרשב"א בתורת הבית [אבל כבר טען עליו הט"ז שבתורת הבית עצמו מבואר להיפך, וכהצד השלישי דלקמן].

**ב – ספק משני עניינים:** הפר"ח והפמ"ג למדו בדעת הרשב"א שבשביל לצרף את שני הספיקות, צריך שיהיו שני הספיקות מעניין אחד, לאפוקי ספק בגוף ספק בתערובת.

**ג – ספק שלא ניתן להפרדה:** הט"ז דקדק מלשון הרשב"א בתורת הבית, שהספקות המצטרפים הם רק ספיקות שלא שייך להפריד ביניהם, והיינו שספיקות ששייך שיוודע הספק הראשון לפני לידת הספק השני, זה גופא מגדיר שיש כאן שני ספיקות שונים שאינם מצטרפים. והקשה הפמ"ג דא"כ אף שתי תערובות לא יצטרפו, ותירץ שאה"נ כל מה שמצטרפים הוא רק משום שמדאורייתא בטלים ברוב, ובדרבנן סגי במה שהספק הוא מאותו עניין. [וביאר שזה הפשט בדברי הרשב"א בתוה"ב שאליבא דר"י מובן אמאי לא סגי בחד בחד.]

והנה כתב הפמ"ג שהנפ"מ בין ההגדרה השניה לשלישית, היא במקרה כגון פירות שספק אם נקבעו לטבל, וספק אם התעשרו. אשר לפי ההגדרה השניה יש כאן ספק ספיקא, משום שהוא ספק באותו עניין, האם חתיכה זו אסורה משום טבל. אבל לפי ההגדרה השלישית, לא יהיה כאן ספק ספיקא, כיון שהספק הראשון ייתכן שיוודע לפני הספק השני, וזה גופא מפריד ביניהם. והקשה הפמ"ג מהמבואר בכמה מקומות שעד כמה שיש ספק אם נטבלו הפירות, אפשר להתירם מחמת ספק שמא התעשרו, והבין הפמ"ג שהוא מדין ס"ס. [וביישוב דעת הט"ז נראה שהבין שההיתרים שם אינם מדין ס"ס אלא מחמת שמן הסתם התעשרו הפירות. אלא שאם היו הפירות טבל ודאי לא היה אפשר לסמוך על סתמא זו משום הדין של 'אין ספק מוציא מידי ודאי'. ועד כמה שמראש אין הפירות טבל ודאי, שוב אין בעיה זו.]

**ג, הנפ"מ בין איסורים דאורייתא לדרבנן**

והנה הסברות בחסרון של צירוף הספיקות הן סברות בעצם, ובפשטות אין סיבה לחלק בהן בין איסורים דאורייתא לאיסורים דרבנן. ומשום מה היה פשוט לרבותינו הראשונים דבאיסורים דרבנן נקל טפי בהגדרת הס"ס, ונצרף אף ספק בגוף ספק בתערובת. ועי' בפמ"ג שהעמיד בזה מחלוקת בין הרשב"א שלשיטתו נקל בזה דווקא באיסורים שאין להם עיקר בדאורייתא, לבין הרא"ה שלשיטתו נקל באיסורים דרבנן אף אם שורשם מדאורייתא. וביאר הפמ"ג אליבא דהש"ך בתירוצו הראשון, שזוהי המחלוקת בין המחבר שמחמיר אף באיסורים דרבנן (וביאר הפמ"ג שהיינו כהרשב"א, שדווקא אם שרשם בדאורייתא[[1]](#footnote-1)), לרמ"א שס"ל כהרא"ה להחמיר דווקא באיסורים דאורייתא. וכן פסק הש"ך בשם האו"ה שבאיסורים דרבנן מצרפים אף ספק בגוף ספק בתערובת.

אך הסברא צ"ב, וכנ"ל, דכיון שאותו ספק מדרבנן לא מקילים בו מצד עצמו (מצד איקבע איסורא או סיבות אחרות), מהיכ"ת לומר שיש כאן היתר דס"ס עד כמה שחסר כאן בצורת הס"ס. ושמא באמת לא יהיה ההיתר מצד ספק ספיקא, אלא הספק השני הוא רק היכ"ת להחזיר את הספק דרבנן לקולא, וצ"ע.

והט"ז פליג וס"ל שאף באיסורים דרבנן לא מצרפים ספק בגוף ספק בתערובת. [אך להבנת הפמ"ג הנ"ל בדבריו, גם לשיטתו יש הבדל בין דרבנן לדאורייתא, דבדרבנן מצרפים את הספיקות כל שהם מאותו עניין, ומדאורייתא מצרפים את הספיקות רק אם לא שייך שיפרדו זה מזה.]

**ד, האם ידיעה בינתיים מחלקת בין הספיקות**

הובאה לעיל דעת הב"י שדינו של ר"י שלא לצרף ספק בגוף ספק בתערובת הוא רק כאשר נודע הספק בגוף קודם ההתערבות ומשום קם דינא.

ובפשטות, הב"י בא רק להקל, שכל מה שלא מצטרפים.

אכן הב"י אשר ודאי ס"ל לסברא זו שידיעה בין הספקות אוסרת, וכך ביאר דברי הר"י, צריך עיון לשיטתו האם אף ידיעה בין שתי התערובות תאסור. והצד לחלק בין שתי תערובות לספק בגוף ספק בתערובת הוא כמו שהתבאר לעיל: א, כיון שהוי רק מדרבנן. ב, כיון שבתערובת אין הכרעה גמורה לחומרא. ג, כיון שבתערובת לא דנים על כל חתיכה בפני עצמה.

**ה, מדוע לא נתיר ספק בגוף ספק בתערובת מדין סד"ר לקולא**

הב"י בסימן נ"ז הביא את קושיית המצאתי כתוב מדוע לא נקל בכל חתיכת ספק איסור שנפלה לתערובת מדין ספק דרבנן לקולא [שהרי מדאורייתא בטלה ברוב ומה שאינה בטלה מחמת חשיבותה הוא רק מדרבנן], והב"י תירץ שכיון שכבר נודע הספק הראשון קודם ההתערבות, הרי כבר הוכרע כודאי איסור ומעתה לא דנים כאילו יש כאן רק ספק. והדרכי משה פליג וס"ל שאף אם לא נודע קודם ההתערבות לא מוגדר ספק דרבנן, ולשונו היא ש"מצד האיסור עצמו הספק הוא בדאורייתא", ולכאורה כוונתו היא שכאשר נושא ההסתפקות הוא בדאורייתא, דנים את הספק כספק דאורייתא אף שכיום איסור דאורייתא ודאי לא יהיה, מחמת הביטול.

אמנם עי' ט"ז סקי"ב שמלשונו משמע ביאור אחר, והוא – שכיון שיש כאן חתיכה האסורה באכילה, ולולי דין בטול ברוב היתה נשארת באיסורה גם אחר ההתערבות, ומדרבנן הגדירו שאין כאן ביטול ברוב, ממילא יש כאן ודאי איסור מדרבנן ולא ספק איסור מדרבנן. [ודברי הגהת הט"ז שנדפסו בשו"ע פרידמן, צע"ג.]

**ו, במה נחלקו המחבר והרמ"א**

עי' בש"ך ג' ביאורים. ובפירושו השני של הש"ך ביאר הפמ"ג שיש לומר שהרמ"א ס"ל כדעת הט"ז שכל שאפשר לחלק הספיקות, אין כאן ס"ס. והדברים קצ"ע, דאדרבא, ברמ"א משמע שגם ספיקות שאפשר לחלק ביניהם מצטרפים כל שלא היתה ידיעה בינתיים, וכמו שתמה הט"ז עצמו לשיטתו על דברי הרמ"א.

**ז, האם אפשר להתיר ספק ספיקא בתערובת, גם כאשר התערובת הראשונה אסורה מדאורייתא**

בדעת הרשב"א – הרי זה תליא בפירוש תליית הרשב"א את דינו של ר"י, למקרה של חד בחד. ובסברא, השאלה היא האם ספק ספיקא בתערובת הוא ס"ס מושלם, או שאפשרות הפרדתו (אליבא דהט"ז וכלשון הרשב"א) או הפרדתו בפועל (אליבא דהמ"כ שהביא הב"י בסימן נ"ז) מכריחה שיסוד ההיתר הוא מחמת מה שהוי רק מדרבנן.

1. ויש להדגיש שמקור הרשב"א לחומרא זו היא לפי מה שלמד (במשה"ב שם) פשט בגמ' בביצה שאף באיסורים דרבנן ששורשם בדאורייתא לא אמרינן סד"ר לקולא. אבל לפי מה שביאר הוא עצמו בחידושיו שם שמיירי דווקא באיסור דאורייתא גמור, אין לכאורה מקור לחילוק זה. [↑](#footnote-ref-1)