שביעית שיעור 5
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שביעית סדר ב

בס"ד, חשון תשפ"ב, שיעור מס' 5.

# שיעור ממורינו הגר"צ ובר שליט"א

**באיסור ספיחין לרבנן, ודין ספיחין בעציץ ובבית**

## איסור ספיחין לרבנן דר"ע

בגמ' פסחים (נ"א ב') מייתי דעת ר"ע דספיחי שביעית אסורין מה"ת, וכ"ה בתו"כ (בהר, פ"ג, אות ה') דפליגי ר"ע ורבנן אם ספיחין אסורים מה"ת או מד"ס, וכ"נ רוב הראשונים דאף רבנן מודו דספיחין אסורים בשביעית מדרבנן[[1]](#footnote-1), ובר"ש (פ"ט מ"א) נתקשה מכח זה מכמה משניות דמבואר דירקות שנלקטו בשביעית מותרים, וכהא דתנן (שם) הפיגם והירבוזים השוטים וכו' נלקחין מכל אדם בשביעית[[2]](#footnote-2), והוצרך להעמיד דמיירי בנזרעו בשישית ונכנסו לשביעית, דאף דלענין קדו"ש אזלי' בתר לקיטה שהייתה בשביעית מ"מ לענין ספיחין תלוי בשעת הזריעה ולפי שגזרו משום עוברי עבירה שיזרעו בשביעית, וכ"כ הר"ש (שם) והתוס' (פסחים שם) ושא"ר.

והרמב"ם בפי' המשנה נקט מתחילה בדעת רבנן דאין להם איסור ספיחין, ולפי"ז היה ניחא ליה בפשיטות דינא דמתני' דהפיגם והירבוזין מותרים באכילה, וכן פי' מתני' לעיל (פ"ו מ"א) דקתני דבמקומות שהחזיקו עולי מצרים ועולי בבל דלא נאכל ולא נעבד, ובמקומות שהחזיקו רק עולי מצרים נאכל ולא נעבד, דלא נאכל היינו מכח איסור נעבד, שגזרו על פירות שנעבדו בשביעית שלא לאוכלם, אך רק בכיבוש עולי בבל גזרו כן ולא בכיבוש עולי מצרים לחוד.

ובתשו' (סי' ר"ח) נשאל הרמב"ם בפי' דמתני' דלא נאכל ולא נעבד, והביא מהרי"ץ גיאות שג"כ פי' כמש"כ בפי' המשנה דלא נאכל משום איסור נעבד, אך סיים ע"ז, ועתה כשהיטבנו לעיין ולדקדק בכל הלכה והלכה בחבורנו הגדול נתבאר לנו פרוש זאת המשנה ונתגלה טעמה כטעמיה דרבי' הקדוש זצ"ל, דלא נאכל משום איסור ספיחין, דגזרו חכמים על הספיחין שעלו מאליהן כדי שלא יעברו לזרוע בשביעית ויאמרו מאליהן הן עולים.

והיינו שהרמב"ם חזר בו ממה שנקט מתחילה דלרבנן דר"ע אין איסור ספיחין כלל, ונתחדש לו מכח סוגיות הגמ' דאף רבנן מודו דגזרו על הספיחין, וכ"נ במהדו"ב (פהמ"ש, שם ולהלן פ"ט), וכ"פ בהלכות (פ"ד ה"ב) דמדברי סופרים שיהיו כל הספיחין אסורין באכילה, ופי' הטעם מצד עוברי עבירה שיזרעו בסתר ויאמרו שמאליהן עלו.

## אם גזרו על ספיחין שעלו מאליהן

וסיים הרמב"ם (שם, ה"ג) הא למדת שאין אוכלין מפירו"ש אלא פירות האילנות והעשבים שאין זורעין אותם רוב האדם כגון הפיגם והירבוזין השוטים וכל כיוצ"ב וכו', וכ"כ בתשו' (שם), והיינו שפי' לפי"ז דינא דמתני' דפיגם וירבוזין דקמ"ל דמשום שגדלין מאליהן אין בהן משום גזירת ספיחין[[3]](#footnote-3), ואזיל בזה לטעמיה (להלן הי"ב) דבירק אזלי' בתר לקיטה אף לענין איסור ספיחין, וא"כ לא יכול להעמיד את ההיתר בפיגם וירבוזין משום שנזרעו בשישית, וכדפי' הר"ש, והוצרך לחדש דבהנך מינים שדרכן לגדול הפקר לא גזרו עליהם משום ספיחין.

ולכאו' משמע לפי"ז דפליגי הראשונים אם גזרו ספיחין בעלו מאליהן, והר"ש שהעמיד מתני' בנזרעו בשישית ס"ל דבנזרעו בשביעית יש בהן איסור ספיחין אף שדרכן לגדול הפקר, אמנם בירושלמי (ה"א) איתא להדיא כדברי הרמב"ם, דנסתפקו מהו שיהו אסורין (הפיגם והירבוזין) משום ספיחין ומסיק הואיל ולא נחשדו עליהן עוברי עברה מותרין, ועי' בביה"ל (ה"ג, ד"ה הפיגם) דצ"ל דאף שאר ראשונים מודו דאין ספיחין בדבר שדרכו ליגדל מאליו, אך דדייקו מהירושלמי שנסתפק בזה ולא הוכיח מגוף מתני' דמותר באכילה, דש"מ דמתני' איכא לאוקמי בשל שישית שנכנס לשביעית ומשום דאזלי' בתר זריעה, אך ודאי דלמסקנת הירושלמי כו"ע מודו דלא גזרו ע"ז.

## סוגית הגמ' בפסחים, אם גזרו על ספיחי כרוב

והנה, בגמ' בפסחים מייתי ברייתא דלר"ש כל הספיחין אסורין חוץ מספיחי כרוב וחכ"א כל הספיחין אסורין, ומוקי בגמ' פלוגתתם אליביה דר"ע דאיסור ספיחין מה"ת, וצ"ב למה לא קאי אף לרבנן דספיחין מדרבנן.

ובתוס' (שם) מייתי דעת ר"ת דהגמ' מיירי בספיחי שביעית דלר"ש אין איסור ספיחין בכרוב לפי שדומה לאילן, ורבנן גזרו על כרוב אטו שאר ספיחין, וניחא דזה שייך רק לר"ע דבשאר ספיחין אסור מה"ת ומשו"ה גזרו אף על כרוב אטו שאר ספיחין, אך לרבנן דשאר ספיחין מדרבנן אין שייך לגזור על כרוב אטו שאר ספיחין דהו"ל גזירה לגזירה.

אכן דלפי"ז לדינא שפוסק הרמב"ם דספיחין דרבנן צ"ל דספיחי כרוב מותרין, ואילו הרמב"ם השמיט כן וסתם דכל הספיחין אסורין ומשמע אף ספיחי כרוב, אלמא דס"ל דאף אי ספיחין דרבנן שייך לגזור על ספיחי כרוב אטו שאר ספיחין, והדק"ל למה הוצרכה הגמ' להעמיד פלוגתת ר"ש ורבנן רק אליביה דר"ע ולא לרבנן.

והעיר כן בשעה"מ (שם), ופי' בתרתי, חדא דהוקשה לגמ' לישנא דברייתא דכל הספיחין אסורין ומשמע אפי' בהנך שדרכן ליגדל הפקר, ובזה אין שייך לאסור רק לר"ע דספיחין דאורייתא ובין שדרך לזורען ובין כשאין דרך לזורען אסור, אך לרבנן דהאיסור רק מחמת עוברי עבירה אין שייך האיסור רק בדברים שדרכן לזרוע ולא בגדלין הפקר.

ופי' עוד לאידך גיסא, דמה שהוצרכו בגמ' להעמיד כר"ע הוא משום דעת ר"ש דס"ל דאין איסור בספיחי כרוב, וזה שייך רק לשיטת ר"ע דאיסור ספיחין מה"ת וכדדרשי' מקרא דלא תזרעו, וא"כ בכרוב דדמי לאילן לא קרינן ביה זריעה ושרי, אך לחכמים דאיסור ספיחין מדרבנן שמא יבוא לזרוע באיסור א"כ יש לגזור אף בספיחי כרוב מהאי טעמא שיבואו לזורעו בשביעית, וכנראה כוונתו, דבאילן שאין נותן פירות לאלתר בשביעית אלא לאחר כמה שנים לא הוצרכו לאסור את ספיחיו מחשש שיזרע בשביעית בשביל פירות של מוצאי שביעית, ומשא"כ בכרוב דנותן פירות לאלתר בשביעית דיש לחוש לעוברי עבירה שיזרעו באיסור בשביל לאכול הפירות באיסור.

ובחזו"א (סי' ט' סק"ב) פי' באופ"א, דהרמב"ם מעמיד דמיירי בספיחי שביעית שיוצאים לשמינית (וכדעת רנ"ג, שהובא בראשונים), דגזרו לאסור כל הספיחין עד בכדי שיעשו זולתי בכרוב שממהר ליגדל ונחשב מיד שכבר עשה כיוצ"ב, ואפ"ה לרבנן גזרו על ספיחי כרוב שיאסרו אף לאחר שנעשה כיוצ"ב גזירה אטו שאר ספיחין, ובזה אין שייך לגזור אחר בכדי שיעשו רק לר"ע דספיחין עצמן מה"ת, אך לחכמים דספיחין גופייהו הוו גזירה א"א לאסור בשמינית אלא עד שנעשה כיוצ"ב, ומשו"ה סתם הרמב"ם דספיחין אסורין עד בכדי שיעשו, ובכלל זה אף ספיחי כרוב שמותרים מיד במוצאי שביעית שכבר עשו כיוצ"ב.

## דין ספיחין בבננות

ולפי המתבאר דגזרי' איסור ספיחין בכרוב אף לחכמים דר"ע, או משום שאין דרכו לגדול הפקר, או משום שדרך לזורעו ושייך בו טעם הגזירה משום עוברי עבירה.

והנה בחזו"א (הו"ד בדר"א פ"ד סק"כ, ובצה"ל שם) דבבננות אין איסור ספיחין, דלענין זה חשיב כאילן ולא כזרעים, ובצה"ל (שם) העיר ע"ז דלכאו' דינו ככרוב דאף שדומה לאילן קימ"ל כחכמים דגזרו בו איסור ספיחין, וה"נ צריך לגזור בבננות, וכתב די"ל.

ולכאו' הוא תלוי בתי' האחרונים, דלפי תי' א' בשעה"מ דשייך גזירה דרבנן על כרוב אפי' למד"א ספיחין דרבנן ומשום שדרכו לזרוע, ה"נ דיש לגזור אף בבננות דדרכן לזרוע ואין גדלין הפקר, אך לתי' ב' של השעה"מ דבכרוב גזרי' משום דהוא דבר הנזרע ונאכל לאלתר בשביעית, א"כ בננות שאין נותנין פירות לאלתר בשביעית אלא רק לאחר השביעית דמו טפי לאילן שאין מוציא פירות לאלתר ולא גזרו בזה ספיחין.

והנה, לשיטת הר"ש שכל כשנזרע בשישית אין איסור במה שגדל בשביעית, א"כ אין נידון על בננות בשביעית שיהיו אסורין, ואף בננות שנזרעו בשביעית ונתנו פירות בשמינית נמי אין לאסור דלא גזרו ספיחין רק באופן שיש פירות שנלקטין בשביעית והם אסורים.

## קדו"ש וספיחין בשל עכו"ם

ובסו"ד (בתשו') סיים הרמב"ם, דלפי מש"כ דספיחין דרבנן שגזרו מפני עוברי עבירה, א"כ ספיחי עכו"ם שרו דאין שייך לגזור עליו מאחר שמותר לו לעבוד לכתחילה, ואף אין שייך לגזור ספיחי עכו"ם אטו ספיחי ישראל דהו"ל גזירה לגזירה דאף ספיחי ישראל אי"ז אלא גזירה, וכ"פ בהלכות (פ"ד הכ"ט) דעכו"ם שזרע שדהו בשביעית פירותיה מותרין שלא גזרו על הספיחין אלא מפני עוברי עבירה והעכו"ם אינן מצווין על השביעית כדי שנגזור עליהם.

והנה, בפאה"ש נקט דס"ל לרמב"ם דאין קדו"ש בפירו"נ, וא"כ ה"ה דאין שייך בהן איסור ספיחין כיון שאינן קדושים, וה"ה דלר"ע ג"כ אין איסור ספיחין בפירו"נ כיון שאין בהן קדושה כלל, וכוונת הרמב"ם לבאר למה לא גזרו ספיחין על פירו"נ ומ"ש מעלו מאליהן שכן גזרו עליהן, ולזה פי' דבעלו מאליהן הוא גזירה שמא יזרע ואי"ז שייך בעכו"ם שמותר לו לזרוע.

אכן, כתב החזו"א (סי' כ') דדבריו נסתרים מהרמב"ם בתשו' (הנ"ל) שמפורש בדבריו דמה שאין איסור ספיחין בפירו"נ הוא רק משום שהכריח מהסוגיות דקימ"ל לדינא כחכמים דר"ע דאיסור ספיחין אינו מה"ת אלא רק מדרבנן ומגזירה שמא יבוא לזרוע, ומינה דלר"ע שפיר יש איסור ספיחין בפירו"נ מה"ת, ובע"כ דאף קדו"ש יש בהן דאף היא מה"ת.

ועוד, דהא אין שייך איסור ספיחין בלא קדו"ש, וכמש"כ בחזו"א (סי' י' סקי"ב) בדעת הרמב"ם[[4]](#footnote-4) דאין שייך איסור ספיחין כשאין קדו"ש (וכמש"כ בשמו בדר"א פ"ד סקי"ז לענין פשתן דכיון שאין בו קדו"ש (כמסקנת החזו"א, עיי"ש בצה"ל) אין שייך בו איסור ספיחין)[[5]](#footnote-5), וא"כ אם לר"ע יש איסור ספיחין בפירו"נ בע"כ דאף יש בהן קדו"ש מה"ת[[6]](#footnote-6).

## ספיחין באינו נקוב, ובבית.

בדר"א (פ"ד סקי"ז) הביא מהגריש"א דלא גזרו איסור ספיחין על ירק שגדל בעציץ שאינו נקוב, ובצה"ל (שם, סקל"ד) דקדק כן מהגמ' (שבת ק"ח א') דלאו היינו רביתיה, והיינו דכיון שאין דרך לזרוע בו לא גזרו עליו ספיחין, ולכאו' הוא כדין ד' שדות דל"ג עליהם משום דאין דרך לזרוע בהן, וכן סתם בחוט שני (פ"ד, עמ' קפ"ד) דפשוט דאין איסור ספיחין בגדל בעציץ שא"נ.

וצ"ב, דכבר כתב החזו"א (סי' י' סק"ו) דהקולא בד' שדות הוא רק כשעלו מאליהן, אך כשזרע בהן יש איסור ספיחין, וה"נ בעציץ שזרעו אותו בכוונה דיש לגזור איסור ספיחין, וצ"ע[[7]](#footnote-7).

אך דיש להקל מצד אחר, לפמש"כ הרמב"ם דלא גזרו ספיחין בעולי מצרים ומשום דהוא רק מדרבנן (דמה"ת אי"ז א"י), ואפי' כשזרעו בידיים, א"כ ה"ה בעציץ שאינו נקוב שהוא רק דרבנן (ומה"ת לא חשיב א"י) נמי לא גזרו ע"ז משום ספיחין אפי' כשזרעו בידיים.

ולענין ספיחין בגדל בתוך הבית, עי' בצה"ל (פ"ד סקנ"א) שהביא ממש"כ מראה הפנים (ערלה, פ"א סוף ה"ב) דכיון שאין דרך לגדל בתוך הבית חשיב כד' שדות דל"ג ע"ז משום ספיחין, וכתב שכן ראה בשם הגריש"א אך שלא נראה כן בהוראת החזו"א (שהביא בצה"ל פ"א ס"ק ק"ח) על עציץ שא"נ בתוך הבית שגדלו העלים ויצאו לחוץ, דמה שיצא לחוץ צריך לקוצצו ואסור משום ספיחין, אלמא דס"ל דגזרו ספיחין אף על מה שגדל בתוך הבית.

אמנם לפי"ד הנ"ל ניחא דאין כאן סתירה כלל, דכיון שההיתר בגדל בתוך הבית הוא משום דינא דד' שדות א"כ אין להתיר אלא בגדלו מאליהן ולא בזרען בידיים, ומשא"כ בעציץ שא"נ דההיתר משום דאי"ז א"י ונאסר רק מדרבנן דל"ג אפי' בזרען בידיים, א"כ ניחא פסק הגריש"א לענין עלו מאליהן בתוך הבית דאין בהן ספיחין דדמי לד' שדות, ומשא"כ החזו"א דאיירי בעציץ שזרעו אותו בידיים דאין להתיר אלא את הגדל בתוך העציץ אך לא את היוצא לחוץ[[8]](#footnote-8).

## מסקנת הדברים:

* דעת רוב הראשונים דלרבנן דר"ע ג"כ גזרו על הספיחין, והרמב"ם בתחילה סבר דלרבנן אין איסור ספיחין, ולמסקנת דבריו חזר בו שיש איסור ספיחין כדעת רוב הראשונים.
* ברמב"ם פסק דבמינים שדרכן לעלות מאליהן לא גזרו עליהם איסור ספיחין, וכן מבואר בירושלמי, ובביה"ל הכריח דאף שאר הראשונים מודו לזה.
* ביאור בסוגיא בפסחים שהעמידו פלוגתת ר"ש ורבנן בספיחי כרוב דאתי אליביה דר"ע ולא כחכמים, דלר"ת לפי חכמים אין שייך לאסור בכרוב אטו שאר ספיחין, ולרמב"ם מבואר דחכמים כן אוסרים בכרוב, ומ"מ או שאינם אוסרים בדבר שדרכו ליגדל הפקר (תי' א' בשעה"מ), או שאינם אוסרים אותו בשמינית (חזו"א), או לאידך גיסא דלחכמים יש לאוסרו מדינא מחשש עוברי עבירה ורק לר"ע שייך להכשירו דלא חשיב דבר הנזרע (תי' ב' בשעה"מ), ונפ"מ לבננות (דלפי' א' יש בהם איסור ספיחין, ולפי' ב' וג' אין שייך בהן), ומ"מ לשיטת הר"ש (דאיסור ספיחין תלוי בשעת הזריעה) ודאי א"א לאסור בבננות, ולמעשה הוראת החזו"א דאין בבננות איסור ספיחין.
* ברמב"ם פי' דל"ג ספיחין בעכו"ם משום דמותר לו לזרוע, ול"ג אטו ישראל דהו"ל גזירה לגזירה, ובחזו"א דקדק מזה דלמד"א ספיחין דאורייתא גזרו ספיחין בעכו"ם, וה"ה דשייך קדו"ש בפירו"נ.
* לא גזרו ספיחין על הגדל בעציץ שאינו נקוב ואפי' אם זרע שם בידיים ומשום דדמי לכיבוש עולי מצרים.
* הגדל בתוך בית חשיב כד' שדות, שאם גדל מאליו אין בו משום ספיחין אך לא בזרע בידיים.

1. וברבינו דוד (פסחים שם) הוכיח כן מדינא דד' שדות דל"ג עלייהו משום ספיחין (ולמד כן מהירושלמי בב"ב פ"ה ה"א, וי"ח דהתם איירי לענין איסור גזל), ומשמע דבשאר שדות מותר, ולר"ע ודאי דאין חילוק והכל אסור וש"מ דלחכמים יש איסור דרבנן. [↑](#footnote-ref-1)
2. ומוקי בגמ' (סוכה ל"ט ב') דקמ"ל דבהנך מינים כיון שאין דרך לזורען אלא גדלים הפקר א"כ אין לחוש שהמוכרן חשוד לעבור על מצות שביעית ושרי למסור לו דמי שביעית בשיעור ג' סעודות, אך בשאר פירות דיש לחוש שהמוכרן עבר בהן על מצות שביעית אסור ליקח ממנו אפי' בחצי איסר, וכ"ה בר"מ (פי' המשנה, כאן). [↑](#footnote-ref-2)
3. וצ"ל דמתני' תרתי קמ"ל, חדא דאין בהן משום ספיחין, ועוד דאין לחוש בהן משום מסירת דמי שביעית לחשוד (וכדאמרי' להדיא בגמ', וכנ"ל). [↑](#footnote-ref-3)
4. וכ"ד במנח"ש (במכתב, בסוס' משפטי ארץ שביעית מהדו"ק) לדייק מדברי הרמב"ם (הט"ו), ועיי"ש שכבר נתקשה לפי"ז דא"כ יהיה מבואר ברמב"ם דיש קדו"ש בפירו"נ, ותי' דכוונת הרמב"ם דבפירו"נ אף שאין בהן קדו"ש צריך לגזור עליהם איסור ספיחין אטו פירות ישראל, עיי"ש, אכן דבתשו' הרמב"ם (שהקשה בתרתי, חדא שיחול עליו גזירת ספיחין ועוד דנגזור אטו ישראל) מבואר להדיא שלא כדבריו. [↑](#footnote-ref-4)
5. ונראה לבאר דמכח זה כתב החזו"א דירקות שיצאו לשמינית יש בהן קדו"ש עד חנוכה או עד בכדי שיעשו, והיינו, דמדחזי' דגזרו עליהם ספיחין בע"כ דתיקנו בהן ג"כ קדו"ש דאל"כ לא שייך איסור ספיחין בלא קדו"ש. [↑](#footnote-ref-5)
6. אמנם, דבכס"מ (הכ"ט, וכ"ה באבקת רוכל סי' כ"ד) נוקט דלרמב"ם אין קדו"ש בפירו"נ ואפ"ה מפרש דלר"ע יש בהן איסור ספיחין, וצ"ע איך שייך לחלק בזה, ועי' מעדני ארץ (שביעית, סי' ט') דצ"ל דאיסור ספיחין אינו דין בפירות אלא בארץ (וכדנקט הכס"מ בדעת הרמב"ם דלגבי הפירות יש קנין לעכו"ם להפקיע שביעית אך לא לגבי הפירות), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. ובאמת דבחוט שני (שם) מוזכר ספיחין שעלו בעציץ שא"נ, ויתכן שהוא בדוקא ובאופן שעלו מאליהן, אך בנזרע אסור. [↑](#footnote-ref-7)
8. ונפ"מ בזה לגבי הירקות שזורעין אותן בשביעית בתוך חממות (וס"ל דחשיב כזורע בעציץ שא"נ בתוך הבית, וסומכים על מה שנקט הפאה"ש להתיר לכתחילה, ובדעת החזו"א לא ברור כ"כ אם למעשה הסכים להתיר לכתחילה או לא, וכמו"כ י"א דלא חשיב כזורע בבית לפי שכן הדרך לזרוע בהם תמיד, וכמש"כ בחוט שני (פ"א סעי' א', עמ' עט) ובצה"ל (פ"א ס"ק ק"ו) בשם הגריש"א), אם יש לחוש בזה לאיסור ספיחין (ונעבד), דמצד מה שגדל בבית אין להתיר כיון שנזרע בידיים, אך דיש להתיר מצד שגדל בעציץ שאינו נקוב דאין בזה משום ספיחין או נעבד. [↑](#footnote-ref-8)