מסוכנת
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / ענייני שחיטה / דף לז

חולין לז. מסוכנת

א. ר"מ מאכ"א ד-יא אם לא פרכסה בידוע שהיא נבילה ולוקין עליה, וכתבו המ"מ והגר"א יז-ב דנקט הר"מ שהוא דין וודאי עפ"י לשון הגמ' בידוע וכו'.

לפי"ז היה נראה דאף לענין טומאת נבילה נמי, אבל במאירי מבואר שאין בה טומאה.

בפמ"ג מ"ז יז-ב באר דאינו אלא ספק אלא דבחזקת איסור עומדת ומה"ט לוקה עליה, ולפי"ז יל"ד שאין בה טומאה ותלי בפלוגתא דאמוראי לעיל ט. אי בחזקת טומאה נמי אמרינן, ועיין בר"מ א-יב ובכס"מ ורעק"א היאך קי"ל.

אבל ל"מ כן במאירי דא"כ לכה"פ ברה"י יש לו להיות ספק טומאה, ועוד דלפי"ד המ"מ נמצא שהוא דין וודאי ומ"מ כתב המאירי שאינו מטמא [והנה מצאנו כמה אופנים שיש איסור נבילה בלא טומאה אבל הכא צ"ב שאם מתה קודם גמר שחיטה למה לא תהיה טמאה הרי לא חתך רוב סימן בהכשר].

במשנת ר"א-ג באר דאין כוונת הגמ' דקודם גמר שחיטה ניטלה נשמתה אלא יחד עם השחיטה ניטלת נשמתה, ואין החיות יוצאת ע"י שחיטה לחוד, וחידש דכל כה"ג אין כאן מתיר של שחיטה אבל מ"מ לא קרינן ביה כי ימות שאינו מת רק מאליה אלא בצירוף השחיטה.

ואולי י"ל בנו"א דגם מעט שמתה מצד חליה מ"מ הוא רק מכח המשך השחיטה ובגרמת השחיטה ואי לאו שחיטה לא היתה מתה כלל וסגי גם בגרמא להפקיע טומאת נבילה.

ב. בב"ח-יז כתב דכיון דמבואר בר"מ דהוי וודאי נבילה אין בשחיטת אמו משום אוא"ב [ולפמ"ג לכאו' יש לאסור עי' תוס' פו. דלא מוקמינן בחזקת איסור לענין זה ותולים שמתה מכח השחיטה].

להמאירי שיש בה שחיטה להוציא מידי טומאה יש לדון אם יש בו אוא"ב, ונתבאר במקו"א פלוגתת רעק"א יג. עם התבו"ש לענין שחיטת עכו"ם לשיטת הר"מ שאין בו טומאה אם יש בה דין אוא"ב, דעת רעק"א דכיון שהועילה השחיטה להוציא מידי טומאה חשיב שחיטה כמו טריפה ויש בה דין אוא"ב, ודעת התבו"ש דכל שנשאר בה איסור נבילה לא חשיב שחיטה.

ונתבאר במקומו דמד' הראשונים יד. גבי מומר מבואר כדעת רעק"א, וכן הוכיח אחיעזר מגמ' יומא גבי דחייתו לצוק זו היא שחיטתו אף שיש בו איסור נבילה סגי מה שאין בו טומאה, ולפי"ז מסתבר דלדעת המאירי יש בו איסור אוא"ב [וכ"ש לפמש"כ המאירי יד. דאף היתר שחיטה לא בעי וסגי במעשה שחיטה לחוד לענין אוא"ב], ומ"מ אולי יש לחלק בין הנידונים.

ובס' שחיטת חולין הביא ממאירי פה. דאף דבשחיטת חש"ו לר"מ וודאי נבילה משום רוב מעשיהן מקולקלין, והשוחט אח"כ אין בו משום אוא"ב מ"מ אין בה טומאת נבילה, ועפי"ז דן דה"נ י"ל לענין מפרכסת שרוב פעמים מתה מחמת חלישותה ולא מחמת השחיטה ואין בו משום אוא"ב ומ"מ יצאה מידי טומאה ואין סתירה בין ד' המאירי להב"ח, אם כי עיקר ד' המאירי פה. הנ"ל צ"ב רב.

ג. בשו"ת הר צבי יו"ד-טו הביא מהגר"ח שאין לפסול שהיה במיעו"ב אלא אם היה פרכוס אחר מיעו"ב, וטעמו משום דאחר ששחט רוב הו"ל כמסוכנת ואח"כ מתחיל לשחוט את המיעו"ב הרי הוא שוחט את המסוכנת ואם לא פרכסה אח"כ הויא כמתה לא חשיבא שחיטה כלל והוי וודאי נבילה א"כ א"י לפסול את תחילת השחיטה.

בהר צבי פקפק עליו בתרתי, חדא לפי"ד הפמ"ג שאין כאן דין וודאי רק מכח חזקת איסור א"כ לקולא לא אמרינן כן.

ועוד כתב דמסוכנת אמרינן דמתה קודם גמר השחיטה אבל יתכן ששחט מקצת קודם שמתה אלא דלהכשר שחיטה בעינן רוב דוקא, אבל לפסול במיעו"ב סגי מה ששחט אפי' מעט קודם שמתה ומה לי אם לא פרכסה.

עוד יש לפסול לפי"ד המאירי שיש לו שם שחיטה לענין טומאה י"ל שיש בו פסול מיעו"ב, וביותר יש לטעון לפמש"כ משנת ר"א בביאור ד' המאירי שיוצא החיות ביחד עם השחיטה ולא קודם שחיטתו י"ל שיש לו שפיר שם שחיטה לפסול.

[עיין בחי' הגר"ח עהש"ס כנראה הובאו שם ד' הגר"ח בשינוי קצת, עיי"ש שאירע מעשה שהיה שהיה במיעו"ב והיה הפסד מרובה, ואמר הגר"ח שאין לפסול דכל פסול מיעו"ב הוא דרבנן[[1]](#footnote-2) ויתכן שכבר מתה קודם שהמשיך לשחוט ולא חשיב שחיטה במיעו"ב, וכל שאינו יודע בוודאי שהיא חיה הוי סד"ר לקולא, וכנראה ד' ההר צבי מדוייקים יותר דאתא עלה משום מסוכנת].

ד. לח: אמר רבא פרכוס שאמרו בסוף שחיטה רש"י פי' אחר גמר שחיטה [עי' בב"י-יז בשם רי"ו שצריך שתפרכס אחר שחיטה דוקא, וברמ"א יז-א פסק כרש"י, ועיין ש"ך בשם יש"ש, וע"ע בבינ"א בסופו כמה תשובות מענין זה], ותוס' פי' בשעת גמר שחיטה.

בפר"ח תמה למה צריך פרכוס אחר גמר שחיטה הרי כיון שפירכוס מורה על חיותה סגי מה שעם גמר שחיטה מפרכסת?

הפשוט בזה דכל שלא פירכסה גם אחר שחיטה זה מורה שלא היה בה מספיק חיות בגמר שחיטה ומה שפירכסה קצת באותו זמן לא חשיב חיות ממש.

ובחי' רש"ה ב-י כתב לבאר באופ"א דיסוד הנידון של מסוכנת נתבאר לעיל שאינו משום דחיישינן שמתה קודם גמר שחיטה אלא שיש לחוש שמתה גם מכח חליה ולא רק מכח השחיטה, וכל שמתה עם גמר השחיטה יש לחוש לזה ורק אם המשיכה לפרכס מסתמא לא מתה מכח החולי שא"כ היתה מתה מיד, וקצת דוחק במציאות.

ועיין לקמן בשם הגרי"ז ביאור נוסף מחודש בד' רש"י.

ע"ע ברמב"ן הביא מבה"ג להוכיח שאינה לשחיטה אלא לבסוף מד' רבא דפרכוס שאמרו בגמר שחיטה, וצ"ע שהרי היא מתה ואף למ"ד מתוע"ס נמי לא יהני שאין כאן שחיטה לבסוף כלל, עיין יד יהודה יז-ג.

ומבואר גם בזה שיסוד הנידון אינו משום שמתה קודם גמר השחיטה אלא משום שאין כל החיות יוצאת ע"י השחיטה ישירות רק בצירוף החולי, וס"ל דלמ"ד ישנה מתוע"ס סגי במה שבתחילת השחיטה יצאה החיות ע"י השחיטה ואף אם בהמשך יצא גם מחמת החולי לא אכפ"ל דסו"ס הכל מכח השחיטה הוא, ורק למ"ד אינה אלא לבסוף צריך שיהיה שחיטה גמורה לבסוף לתת שם שחיטה וצריך שגם בסוף לא תצא החיות מכח החולי רק מכח השחיטה בפנ"ע, ועצ"ב.

ויותר נראה לבאר כוונתו ע"ד הגרי"ז לקמן.

ה. הוכיחה הגמ' כרבא מדדרשינן פרט ליתום ה"ד אי מתה אמו ואח"כ נולד הו"ל יוצא דופן וכו' אלא זה פירש למיתה וזה פירש לחיים, ש"מ דבעינן שתהיה חיה אחר הלידה א"כ ה"נ בעינן שתהיה חיה אחר גמר השחיטה, ואין מובן השייכות זל"ז.

א. הגרי"ז מנחות ו. ומלבושי יו"ט בתשובה להגרא"מ הורביץ פי' דהנה הר"מ השמיט פסול יתום, ופי' הכס"מ דאין בו נפק"מ דהא מוקמינן לה דוקא בזה פירש למיתה וכו' וקי"ל א"א לצמצם א"כ בלא"ה הוי ספק יוצא דופן.

הגרי"ז פי' [ובהג' יתרוה"א פ"ט בכורות הביא שקדם לו ברדב"ז] דיסוד פסול יתום אינו פסול בפנ"ע אלא גילוי על גדר יוצא דופן, דכל שמתה אמו מיד בלידה אכתי הוא בכלל יוצא דופן.

וגדר הדבר דלא סגי מה שהולד נעשה בו לידה וצריך שגם האם תהיה בה לידה ויש לה שם יולדת, וכל שמתה מיד עם גמר לידה לא חל בה שם יולדת והולד חשוב כיוצא דופן.

ובאר דבאמת בעיקרא דמילתא צדקו ד' ר"ח דסגי בפרכוס באמצע שחיטה לידע שלא מתה עד סוף שחיטה, אלא דרבא חידש שצריך שתהיה חיות עד אחר גמר השחיטה [כפירש"י], ויסוד הדבר כתב לבאר שצריך שהבהמה תחשב שקרתה בה שחיטה ואם מתה מיד בסוף השחיטה לא חשיב שנעשה בה שחיטה.

[ואולי בזה יתבארו ג"כ ד' בה"ג דלמ"ד ישנה לשחיטה מתוע"ס הרי סגי במה שתחילת השחיטה קרתה בה וחייל בה שם שחוטה, משא"כ למ"ד אינה אלא לבסוף רק סוף השחיטה צריך לחול בה].

וזהו שהוכיח רבא מלידה דבעינן שיחול באם שם יולדת צריך שתהיה חיה גם אח"כ ה"נ הכא, ועצ"ע.

אלא שהעיר באבהא"ז פ"ג איסו"מ שאינו מועיל פי' זה אלא לשיטת רש"י דבעינן פרכוס אחר גמר מיתה ולא להתוס' דסגי עם גמר מיתה.

ב. אבהא"ז פי' [וכעי"ז באר בטו"ט חזו"א ג-ה] דלר"ח סגי באמצע שחיטה שעי"ז ידעינן שנמשכה החיות גם בגמר שחיטה, וע"ז הק' הגמ' דא"כ היאך נתמעט יתום והרי עצם לידתו היא כפרכוס של האם[[2]](#footnote-3) ולר"ח ידעינן עי"ז שלא מתה מיד אח"כ עד אחר גמר הלידה ולמה ייחשב יתום, וכתב אבהא"ז שאמר כן לבעל אור גדול וקלסיה.

ע"ע בלשון רש"י "דש"מ דכל מילתא דבעי רבנן חיותא בעינן שיהא חיות בגמר דיליה", משמע שלא כד' אבהא"ז, וע"ע בחי' רש"ה ב-י משכ"ב.

1. לרו"ר, וכ"נ להלכה בפמ"ג. [↑](#footnote-ref-2)
2. שאם אינה יולדת אותו מכוח תנועתה להוציא הולד ממנה הרי הוא כיוצא דופן, חזו"א. [↑](#footnote-ref-3)