ו (ג) - בהא דפטרינן בארי ברה_ר אף שאינו רשאי להלך שם
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בעניני קרן שן ורגל בור ואש

אור ליום ג' י"ז כסליו תשע"ה

**א**

א] ב"ק דט"ז:, אמר שמואל ארי ברה"ר דרס ואכל פטור וכו' כיון דאורחי' למידרס הו"ל כמו שאכלה פירות וירקות דהו"ל שן ברה"ר ופטור.

והיש"ש בסימן מ"ז עמד בזה, דמ"ט ה"ה פטור ברה"ר משום שן, הלא אינו דומה לשן כלל, דשו"ר פטורים ברה"ר משום דיש לה רשות להלך ברה"ר ואין הבעל צריך כל פעם לילך עמהם, וכל מאי דמצאה ברשות הרבים לאכול בראוי בודאי אוכלת, ולהכי פטרי' רחמנא ברה"ר, אבל ארי שדורס ואוכל בהמות, וכי כה"ג נאמר אורחי' לפטורא, א"כ לא יהי' רשות לחבירו להניח בהמתו לילך ברה"ר מפני ארי של זה וכו', ועיי"ש שכתב דבע"כ דהא דפטרינן לי' הוא משום דלא חילקה התורה בנזקי שו"ר.

ב] והעירוני בזה, דלכאו' מטעם אחר הי' לנו לחייב בארי ברה"ר, דאף דנימא דביסוד הדין פטורא דרה"ר הוא גם על נזקי ארי', מ"מ כיון דקי"ל דחצר המיוחדת לשניהם לפירות ולא לשוורים חשיבא כחצר הניזק וחייב בה על שו"ר, הרי דמה"ט הי' לנו לחייב בנזקי ארי ברה"ר, דרה"ר אינה מיוחדת להוליך בה אריות, והו"ל רשות המיוחדת לרבים לבהמות ולא לאריות, דחשיבא כחצר הניזק, וביותר, דכיון דבהמות אינם ניזקות בנזקי שן אלא ע"י ארי וכיו"ב, ליכא למימר דהניזק פשע במה שהוליכם ברה"ר, שהרי אינם עשויות לינזק כלל ע"י הבע"ח שיש להן רשות להלך ברה"ר, וא"כ מ"ט הוא פטור על נזקי הארי,[[1]](#footnote-2) ועמש"נ לישב בזה בסימן ו' (ב) סק"ז.

**ב**

ג] ונראה עוד בזה, דהנה כתב הרמב"ם בפ"א מנז"מ ה"ח, ז"ל, הזיקה ברה"ר או בחצר שאינה של שניהן וכו' או בחצר שהיא של שניהם וה"ה מיוחדת להניח בה פירות ולהכניס לה בהמה וכו', אם בשו"ר הזיקה כדרכה ה"ז פטור "מפני שיש לה רשות להלך בכאן" ודרך הבהמה להלך כדרכה ולאכול ולשבר כדרך הילוכה, עכ"ל.

ובביאור הגר"א סימן שפ"ט סקכ"ז כתב במש"כ הרמב"ם דטעם הפטור הוא מפני שיש לה רשות להלך, ז"ל, קאי אדסמיך לה ברמב"ם שהיא של שניהם, ולא כמו שדחק המ"מ, עכ"ל, - ומבו' בדבריו, דלהא דפטרינן ברה"ר, ל"ב לה"ט דיש לה רשות להלך, ודמי לחצר שאינה של שניהן דפטור אף דאין לה רשות להלך, ורק בהא דפטרינן בחצר של שניהם הוא דבעינן לה"ט דיש לה רשות להלך.[[2]](#footnote-3)

ד] והביאור בזה הוא, דהנה הרי לעיל די"ד. ס"ד לפירש"י שם דחצר השותפין ל"ד לרה"ר וחשיבא כשדה אחר, והטעם בזה פירש"י שם ד"ה והפונדק, ז"ל, ול"ה כרה"ר דהואיל ואינו מיוחד לבני רה"ר אלא לאותן הדרין בו כשדה אחר קרינן בי' שהרי ע"י שכירות הם דרים שם, עכ"ל.

ונראה בדעת הגר"א, דאף לפ"מ דמסקינן דחצר השותפין פטור בה על שו"ר, לא הדרינן בן מעיקר הך מילתא דכיון שהיא מיוחדת להשותפין חשיבא כחצר הניזק, והא דפטור בה על שו"ר, הוא משום דיש להבהמה רשות להלך שם, ולא מחייבינן בחצר הניזק, אלא כשאין רשות להבהמה להלך שם, - ואמנם דדעת הרמב"ם גופי' דכשהיא מיוחדת לא' לפירות ולשניהם לשוורים, חייב בה על שו"ר, אף דיש לבהמה רשות להלך שם, וצ"ל דל"מ הא דיש לה רשות להלך שם, רק בחצר השותפין דאי"ז חצר הניזק גמור, וזה ע"ד מש"כ הנימו"י לקמן ד"כ. דברשות הניזק גמור חייב אף אם אכלה כדרכה, ובע"ג חברתה אינו חייב אלא כשאכלה שלא כדרכה, וצ"ע.[[3]](#footnote-4)

ולפ"ז מתפרש הא דבחצר המיוחדת לפירות ולא לשוורים חייב בה על שו"ר, דכיון דחצר השותפין חשיבא כחצר הניזק, וכל הא דפטור בה על שו"ר הוא משום דיש להבהמה רשות להלך שם, הרי דכ"ז הוא כשהיא מיוחדת להם אף לשוורים, אך כל שאינה מיוחדת לשוורים ואין להשור רשות להלך שם, הדר דינא דה"ה חייב על שו"ר, וז"ב, - ונמצא לפ"ז דעיקר המבו' בד' הגר"א דחצר השותפין חשיבא כחצר הניזק, כ"ז הוא לפ"מ דקי"ל כאביי דחצר המיוחדת לפירות ולא לשוורים חייב בה על שו"ר, אך לדעת ר' זירא דפטור בה על שו"ר, אף שאין להמזיק רשות להכניס שם שורו, בע"כ דחצר השותפין לא חשיבא כלל כחצר הניזק.

ה] ולפ"ז מתישב בפשוטו הא דארי שדרס ואכל ברה"ר פטור, אף דאין רה"ר מיוחדת לאריות, דכל הא דמחייבינן בשאינה מיוחדת לשוורים, הוא רק בחצר השותפין, דחשיבא כחצר הניזק, וכל הא דפטור בה על שו"ר, הוא משום דיש לה רשות להלך שם, וע"כ כל שאינה מיוחדת לשוורים ואין לבהמה רשות להלך שם, ה"ה חייב, ומשא"כ ברה"ר דאינה מיוחדת כלל לניזק, ואינה בכלל שדה אחר, ה"ה פטור אף דאין להארי' רשות להלך שם, וז"ב.

ו] ונראה דעד"ז י"ל אף לדעת החולקים ע"ד הגר"א וס"ל דחצר השותפין לא חשיבא כחצר הניזק, דגם לפ"ז י"ל, דהא דמחייבינן כשאינה מיוחדת לשוורים, הוא רק בחצר השותפין, דהיא מיוחדת להן, ומן הדין הי' לחשבה כשדה אחר, ואך דאמרינן דכיון דהיא גם רשותו של המזיק לא חשיבא כשדה אחר, עמש"נ בסימן ה' (ב) סק"ד כן בדעת התוס', וע"כ בזה הוא דאמרינן דכל שאינה מיוחדת להמזיק לשוורים, ואינה רשותו של המזיק לגבי הדבר המזיק, הדר דינא דחשבינן לה כשדה אחר, אך ברה"ר דאינה מיוחדת כלל להניזק, ואינה כלל בכלל שדה אחר, ל"מ מה שאינה מיוחדת לאריות, לחשבה כשדה אחר.

ונראה גם למש"נ בסו"ס ה' (ב) בדעת רש"י ודעימי' דהא דמחייבינן במיוחדת לפירות ולא לשוורים, היינו דהגם דהחצר מצ"ע ל"ה חצר הניזק, מ"מ כיון דהשור נכנס שם שלא ברשות, ה"ה חייב, י"ל דכ"ז הוא משום דהחצר מיוחדת להן, וע"כ הגם דל"ה חצר הניזק גמור, כיון שאינה מיוחדת לניזק כנגד המזיק, מ"מ כל שנכנס השור שלא ברשות, ה"ה חייב, אך ברה"ר דאינה מיוחדת להניזק כלל, פטרינן בזה אף אם הארי' הולך שם שלא ברשות.

**ג**

ז] ועד"ז נראה, במה דיש להעיר עוד בפטורא דארי ברה"ר, דהנה לקמן ד"כ. אמרינן דבהמה שקפצה ואכלה ברה"ר חייבת, ודעת רוב קמאי דהוא משום דינא דשן בחצר הניזק, ומשום דאי"ז בדרך הילוכה, - ועד"ז אמרינן לקמן דכ"א. באכלה מצידי הרחבה דחייבת, ופליגי בה אם היינו אף במחזרת, או היינו רק בדשבקה לרחבה, ודעת רוב קמאי דהחיוב בזה הוא משום דינא דשן בחצר הניזק, ומשום דאי"ז בדרך הילוכה, וצ"ע דא"כ מ"ט ארי ברה"ר פטור, הרי אין דרכו כלל לילך ברה"ר, והרי אף במקומות אלו שאין דרך הבהמה לילך, לכאו' ליכא גריעותא מצד עיקר זכות ההילוך, ואפ"ה כיון דאין דרך הילוך הבהמה בכך, ה"ה חייב, וא"כ ה"נ בארי דאין דרכו כלל לילך ברה"ר, דהי' לנו לחייב.

והנה אמנם בד' התוס' לקמן דכ"א. נראה דהא דמחייבינן בצידי הרחבה, הוא משום דכל א' יש לו רשות להניח פירותיו כנגד פתח ביתו בצידי רחבה, ולפ"ז הרי דדוקא מה"ט הוא דחשבינן לה כחצר הניזק, כיון דמקום זה הוא מיוחד לניזק, אך בלא"ה ל"ה מחייבינן, אף דאי"ז דרך הילוך הבהמה, ונראה דמה"ט פירשו התוס' בדכ"א: דחיובא דקופצת הוא מטעם קרן, ולא ניח"ל לפרושי דהוא מטעם שן בחצר הניזק, דומיא דצידי הרחבה, והיינו משום דדוקא צידי הרחבה חשיבי כחצר הניזק כיון דיש לכל א' רשות להניח פירותיו כנגד פתח ביתו, וגם בדינא דקופצת חייבת כתב בתור"פ לקמן ד"כ. דהיינו רק בע"ג חברתה דחשיב כחצר הניזק, וכ"ה משמעות ד' הראב"ד והנימו"י שם, ולפ"ז הרי דדוקא במקומות אלו דחשיבי כחצר הניזק, הוא דמחייבינן כשאי"ז דרך הילוכה, אך בארי שדרס ואכל ברה"ר ה"ה פטור אף דאין דרכו להלך שם.

אך הנה בד' הרמב"ן במלחמות לקמן ד"כ. מבו' דהא דקופצת חייבת אי"ז דוקא כשקפצה ואכלה ע"ג חברתה, אלא היינו אף בשקפצה ואכלה מע"ג מקום גבוה, וכ"נ בד' הרא"ש שם, וכ"כ הטור בסימן שצ"א, ולפ"ז תיקשי דמ"ט ארי שדרס ואכל ברה"ר פטור, אף דאין דרכו להלך שם.

ח] ונראה דצ"ל בזה, דאף להני קמאי דקפצה ואכלה מע"ג מקום גבוה חייבת, כ"ז הוא דוקא משום דמקום גבוה אינו משמש להילוך, ורשאי האדם להניח שם פירותיו ולעכבם שם וא"א לעכב בידו, וע"כ מצינו לחשוב למקום זה כמקום המיוחד לניזק, וע"כ כל דאי"ז דרך הילוך הבהמה יש בזה לחיובא דחצר הניזק, ועד"ז הוא גם בצידי הרחבה, דאף להחולקים ע"ד התוס' ולא ס"ל דהוא מיוחד לכל א' להניח כנגד פתח ביתו, מ"מ רשאי אדם להניח שם פירותיו ולעכבם שם, וא"א לעכב בידו, אך ברה"ר גמור דאינו מקום המיוחד לניזק כלל, שהרי אם הוא מעכב שם דבר, ביד בני רה"ר לעכב על ידו, הרי דאף אם אי"ז דרך הילוך הבהמה, ליכא בזה לחיובא דחצר הניזק, וע"כ הוא דפטרינן בארי שדרס ואכל ברה"ר, - ועי' במש"נ בסימן ז' ? דכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ן במלחמות שם, דכל הא דמחייבינן בפשטה צוארה ואכלה, הוא רק משום דגבי חברתה או מקום גבוה חשיבי כחצר הניזק דיש לו רשות להניח שם פירותיו, עיי"ש.

ט] וסמך לדבר נראה, ממש"א אילפא לקמן ד"כ. דבהמה ברה"ר ופשטה צוארה ואכלה מע"ג חברתה חייבת , מ"ט גבי חברתה כחצר הניזק דמי, ובד' הרמב"ן במלחמות שם מבו' דעיקר החיוב בזה אינו משום דע"ג חברתה הו"ל כרה"ר, אלא הוא משום דאי"ז שן שפטרה תורה לפי שאין דרכה לאכול אלא להלך ולאכול דרך הלוכה מאמצע רה"ר ממקום נמוך שאוכלת ממנו בדרך הילוכה, עיי"ש, וצ"ע דא"כ מ"ט קאמר אילפא דגבי חברתה כחצר הניזק דמיא, הרי אי"ז כלל דין מסוים בע"ג חברתה.

ונראה מזה כמש"נ, דהגם דהך דינא דפשטה צוארה ואכלה חייבת אי"ז דין מסוים בע"ג חברתה, והוא אף בשפשטה צוארה ואכלה מע"ג מקום גבוה, מ"מ הא דמחייבינן בשפשטה צוארה ואכלה מע"ג חברתה, אף שהבהמה היא במקום הילוך הרבים, הוא רק משום דע"ג חברתה חשיב כמקום המיוחד לניזק, וע"כ כל דפשטה צוארה ואכלה דאי"ז דרך הילוכה, ה"ה חייבת, אך אם ל"ה חשבינן לע"ג חברתה כמקום המיוחד לניזק, אלא הוה חשבינן להבהמה ומה שעל גבה כדבר אחד המונח ברה"ר, ל"ה מחייבינן לה מכח הא דאי"ז דרך הילוכה.

י] ושו"ר דיש ללמוד לעיקר הדברים ממש"כ המאירי לקמן דכ"א., ז"ל, מי שכנס לתוך שלו וכו' והרי מן הסתם הופקר לרשות הרבים להלך בו, אלא שהוא מונעם מלעשות שם שום קבע והוא מייחד שם כל מה שהוא רוצה "דרך קבע" ואין בני רה"ר יכולים לעכב עליו, ומתוך כך ה"ז חצר הניזק וכו', והואיל ואותו רשות מיוחד לו לפירות, לענין שן ה"ה כחצר הניזק וכו', עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' המאירי, דלתורת חצר הניזק, בעינן שיהא הדבר מיוחד לניזק דרך קבע, וע"כ כל הא דבמקצה מקום וכו' חשיב כרשות הניזק, הוא רק משום דהוא רשאי להניח שם פירותיו דרך קבע, אך אם ל"ה רשאי להניחם שם דרך קבע, ל"ה חשבינן לה כחצר הניזק.

ואמנם יש לדחות, דד' המאירי קיימי בדינא דחצר המיוחדת לניזק לפירות דחשיבא כחצר הניזק, וי"ל דבזה ודאי תליא במה שהיא מיוחדת לו להניח שם פירות בדרך קבע, ואין ללמוד מזה דגם בהא דחצר המיוחדת לפירות ולא לשוורים דחשיבא כחצר הניזק, בעינן שיהא להניזק רשות להניח פירותיו שם דרך קבע, ודו"ק.

**ד**

יא] וע"ד מש"נ נראה, במש"כ התוס' לעיל ד"ג: דהא דאסו"מ דלא אפקרינהו משורו למדנו, היינו קרן, דשו"ר פטורין ברה"ר, - והעירוני, דלכאו' אף אם הוה ילפינן לאסו"מ משו"ר, לא הי' לנו לפטרם ברה"ר, כיון דאין רה"ר מיוחדת להנחת אסו"מ, והו"ל כחצר המיוחדת לפירות ולא לשוורים דחשיבא כחצר הניזק, - ועד"ז תיקשי, דכיון דאין לו רשות להניח אסו"מ ברה"ר, הו"ל כבהמה שקפצה ע"ג חברתה, וכאכלה מצידי הרחבה, דחשיב כשן בחצר הניזק משום דאי"ז דרך הילוכה, אך בזה י"ל לדעת התוס' גופייהו דדינא דצידי הרחבה הוא רק משום דיש לכל אדם רשות להניח פירותיו כנגד פתח ביתו בצידי הרחבה, ודינא דקופצת ע"ג חברתה הוא משום קרן, ונת' לעיל סק"ז.

ולמש"נ ניחא, דכל הא דמחייבינן בחצר המיוחדת לפירות ולא לשוורים, הוא משום דהיא מיוחדת להן לפירות, ומן הדין הי' לחשבה כשדה אחר, ואך דאמרינן דכיון דהיא גם רשותו של המזיק לא חשיבא כשדה אחר, ובזה הוא דאמרינן דכל שאינה מיוחדת להמזיק לשוורים, ואינה רשותו של המזיק לגבי הדבר המזיק, הדר דינא דחשבינן לה כשדה אחר, אך ברה"ר דאינה מיוחדת כלל להניזק, ואינה כלל בכלל שדה אחר, ל"מ מה שאינה מיוחדת לאסו"מ, לחשבה כשדה אחר.

ועד"ז הוא גם בדינא דקופצת ע"ג חברתה ודאכלה בצידי הרחבה דחייבת, דכ"ז הוא רק משום דרשאי האדם להניח פירותיו ולעכבם שם, ומצינו לחשוב למקום זה כמקום המיוחד לניזק, אך ברה"ר גמורה, אין חייבין בה על נזקי שו"ר, אף אם אי"ז בדרך הילוך הבהמה, וע"כ באסו"מ ברה"ר דאינה מיוחדת כלל לניזק, ל"מ מה דאין לו רשות להניח האסו"מ שם, וז"ב.

1. ושמעתי לדון דשמא אה"נ מש"א דארי ברה"ר דרס ואכל פטור, איירי ברה"ר המיוחדת גם להוליך בה אריות, אך בסתם רה"ר ה"ה חייב, אך אי"ז במשמעות סתימת הדברים, וגם אין מ' כן מהא דתניא דחי' שנכנסה לחצר הניזק, ורחוק לומר דהמכוון הוא לרה"ר דחשבינן לה לענין זה כחצר הניזק, וגם מד' היש"ש מבו' לכאו' לא כן, דאם איירי רק ברה"ר המיוחדת גם לאריות, לכאו' ל"ק כ"כ עיקר קושייתו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש שפירשו בד' הגר"א, דהיינו דאיכא ב' פטורים חלוקין, חדא, ברה"ר וחצר שאינה של שניהם דפטרינן מגזה"כ משום דל"ה שדה אחר, ועוד, בחצר של שניהם דפטרינן משום דיש לו רשות להכניס שם שורו והו"ל אורחי', וזה ע"ד ד' הפלפולא חריפתא בפ' כיצד הרגל, וכ"ה בחי' הגר"נ לעיל די"ד. אות תק"ה בהערה, - אך נראה דאין מקור לזה, די"ל דודאי דביסוד הדין הוי זה חד פטורא, דעל הניזק להרחיק את עצמו, ואך דברשות שאינה מיוחדת לניזק, יש עליו להרחיק את עצמו, אף אם גם המזיק אין לו רשות להכניס שם שורו, ומשא"כ ברשות שהיא מיוחדת לניזק, כל הא דאמרינן דעליו להרחיק את עצמו, הוא רק משום דגם להמזיק יש רשות להכניס שם שורו, וז"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובאמת בד' תלמיד ר"ת בסוגיין נראה כד' הגר"א, דהא דפטרינן בחצר השותפין הוא מכח הא דיש להבהמה רשות להלך שם, וס"ל דמכח זה יש לפטור גם בחצר המיוחדת לא' לפירות ולשניהם לשוורים, ז"ל, דהיינו חצר השותפין דפטר בה בברייתא על שו"ר, דמה לי לזה ולזה לפירות ולשוורים. ומה לי לזה לפירות ולזה ולזה לשוורים, דסו"ס מצי למימר לי' אני מכניס השור ברשותי ולמה לא סילקת פירותיך כיון שאתה יודע שיש לי רשות להכניס שור שם, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-4)