ספק חנויות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / רוב וקבוע

חולין צה. ספק חנויות

בטור-קי הביא מהרשב"א דטריפה שנפל במקולין וא"י היכן נפל אסור ליקח משם מכאן ואילך בחה"ל דהוי כקבוע, אבל חתיכה שא"ר להתכבד שרי מדינא אלא שיש להחמיר לאסור הכל שאין הכל בקיאין ויבואו ליקח גם חה"ל.

ובטור כתב דמן הדין הכל אסור דהא כל קבוע כמע"מ דמי [והביא כן מתשובת הרא"ש], ודבריו תמוהים כשה"ק בב"י דהכא הספק היכן נפלה הטריפה ואין האיסור ניכר א"כ הוי ככל ביטול ברוב ואינו ענין לקבוע כלל?

ונשנו בדבריו כמה אופנים:

**א. מהלך הב"ח-**

בב"ח ודרכי משה פי' דעת הטור שהבין דד' הרשב"א איירי במצאו ריאה טריפה ובכל חנות יש בהמה אחת, וכה"ג סבר הטור דשפיר מיקרי קבוע, וכל ההיתר של ביטול הוא בנמצאו כמה חתיכות בחנות אחת וא"י איזה הוא האיסור, אבל בכמה חנויות שאינו יודע איזה מוכרת טריפה חשיב קבוע, והו"ד בש"ך סקי"ד וסקכ"ט.

אבל דבריו צ"ב רב דכיון שהספק נפל על החנות איזו מוכרת את הטריפה אכתי הוי ככל דין ביטול ברוב דלא אמרינן דין קבוע, וצ"ב רב.

וד' הב"ח בארו האחרונים בינ"א שער הקבוע-ג, ושער"י ג-ו וש"א עפ"י שני הנחות:

א. דמטעם ביטול ברוב ל"ש לבטל שתי חנויות שגם לענין ביטול יבש לא סגי במה שיש ספק אחד על שניהם אלא שצריך שיהי לזה שם תערובת, ומקור הדברים הביאו מתוספתא לחלק בין קופות למגורות, ובירושלמי מפרש הטעם משום דקופות דרכן להתפנות ולהתערב יחד משא"כ מגורות, וה"נ חנויות אין עומד להתערב ל"ש בהן ביטול, ואכ"מ להאריך בזה עי' מש"כ בגדרי תערובת לביטול ברוב.

ובעיקר הנידון בביטול יבש, עיין פמ"ג בפתיחה א-ב:"ראוי שתדע יבש ביבש מין במינו בטל מה"ת ברוב אף אם אחד בבית ואחד בעליה ואי"צ סמוך ומוקף, וכן אם אבד אחד מהן וכה"ג", וכ"כ במ"ז קט-א, וכ"כ בחוו"ד קי-ג, וחזו"א לז-יב,כא ומהרש"ם דע"ת לא-יג.

אבל בשער"י דחה דבריהם והביא שמצא כדבריו בשו"ע הגר"ז קו"א-יח, וכ"כ בבינת אדם שער הקבוע-ד באורך ובסוס"י ה' כתב שהבי"מ הסכים עמו, ועיין ביד יהודה ע-יא (צט.) מש"כ לדחות ראיותיו.

וביד יהודה מסיק כדעת הפמ"ג וכתב דלא אמרו הרשב"א והר"ש שאין מצטרפין אלא לצירוף של שיעור מאה לתרומה אבל לענין יבש ביבש שפיר מצטרפי מדינא אף שאינו של אדם אחד, והוא חומרא מיוחדת לענין תרומה עיי"ש, אבל לא באר החילוק כה"צ, ואכ"מ.

ב. עוד יש לדון משום הלך אחה"ר, עי' בפר"ח קי-כב דחה ד' הב"ח שיש לילך אחר הרוב ול"ש כאן קבוע כיון שאינו ניכר ובטל ברוב.

וזה תלוי בנידון הגדול אי קבוע שאינו ניכר הוי קבוע, דלענין בע"ח ודברים החשובים מבואר בגמ' זבחים עג: דהו"ל כקבוע, אבל כבר דנו הפוסקים עפ"י לשונות הראשונים אם מדינא קבוע שאינו ניכר ל"ח קבוע ודוקא בע"ח ודברים החשובים עשאום כקבוע מכח חשיבותם, או דכללא הוא בדין קבוע דאפי' שאינו ניכר חשיב קבוע, וממילא כל דבר שאינו בטל מאיזה טעם שיהיה שוב הו"ל בדין קבוע ול"ש בו הלך אחה"ר.

ודעת הב"ח צ"ל כהאי סברא דקבוע שאינו ניכר נמי מיקרי קבוע כל שאין בו משום ביטול ברוב.

ובמקו"א נתבאר באורך האי עניינא, ובקו' הר"ש מקינון למה לא נאסור נחל איתן.

ודעת הרשב"א והשו"ע שלא אסרו ליקח חתיכה שא"ר להתכבד, עי' בש"ך סקכ"ט הביא מהב"ח די"ל שגם הרשב"א לא פליג ואיירי בספק על החתיכות באותה חנות???.

אבל בשו"ע וב"י פשיטא ליה בדעת הרשב"א שמתיר בכה"ג, וסברתו עי' בב"י שהוא מטעם ביטול והביא כן מלשון הרשב"א דמדמי לביטול יבש ולא משום הלך אחה"ר [ועי' בשער"י ג-ו ד"ה ונלענ"ד], ומבואר דאית ביה ביטול אף בכה"ג ולא ס"ל האי כללא שאין ביטול במה שאינו עומד להתערב.

ובעיקר שיטת הב"ח עי' בפמ"ג שפ"ד-יד הביא מד' הפרישה דאינו קבוע אלא מדרבנן אבל מדאורייתא לא חשיב קבוע בכה"ג.

אבל כתב שבב"ח נראה שהוא קבוע דאורייתא, וע"ע שם שהוציא כן מד' הש"ך סקי"ד לפי פירושו בדבריו [ונתבאר במקו"א כל ד' הש"ך שם ואם מוכרח פירושו של הפמ"ג], אמנם כתב דבש"ך סקכ"ט משמע שאינו אלא מדרבנן.

ולהלכה הרבה אחרונים העתיקו ' הב"ח, עי' בש"ך הנ"ל וט"ז קי-ה וחכמ"א סג-א, אבל דעת הפר"ח והחזו"א יו"ד לז-יב להלכה להתיר בזה.

**ב. מהלך השער"י-**

אופן אחר באר בשער"י ג-יב,ד-א, ובהקדם ד' הט"ז סק"ה שיש אופנים שגם החתיכות שא"ר להתכבד אסורות מדינא, שאם מאותה בהמה יש ג"כ חה"ל והן אסורות א"כ א"א להתיר את החתוכה דהו"ל כתרתי דסתרי.

ובנקוה"כ ופר"ח סקכ"ג דחו דברי הט"ז מכל וכל, ועי' בשער"י ג-יב תמה ע"ז דא"כ לעולם כשנתערבה חתיכה האסורה ברוב ויהיה חתיכה אחת מאותה בהמה בבית א"א להתיר ע"י ביטול שהרי היא אסורה וא"א להתיר את החתיכה שנתבטלה.

וכנראה שלא אמר הט"ז אלא כשיש ספק אחד על שתי החתיכות יחד, אבל לא נתבאר לי הסברא בזה.

ועוד תמה בשער"י על עיקר סברת הט"ז דעד כאן לא נחלקו האחרונים אלא בחצי בהמה שפירשה וחצי קבועה אם אפשר לחלק אבל הכא דדין ביטול אינו מתורת בירור וודאי אין חסרון בתרתי דסתרי.

ובשער"י ג-יב רצה להצדיק דינו של הט"ז בזה שלא מטעמיה, אלא דאף אם נתערבו שתי חתיכות אסורות משתי בהמות שונות יש לאסור [וכתב שכ"מ בלשון הט"ז דבדין זה אסר גם אם אינן מבהמה אחת].

ובאר הדברים עפי"ד בשער"י ד-א דדין קבוע אינו הלכה מגזיה"כ שלא לילך אחר הרוב בחתיכה הקבועה, אלא דחתיכה הקבועה חשיבא כמע"מ ומשנה את היחס של התערובת.

וממילא ה"נ כיון שיש חתיכה אחת הר"ל והו"ל קבוע מדרבנן הרי חשיב כל התערובת חשיבא כמע"מ, וממילא א"א לבטל גם את החתיכה החתוכה שהרי אין כאן רוב, וזה חידוש מופלא שאפשר לדון קבוע גם כלפי חתיכות אחרות ולא רק כלפי חתיכה הנידונית, ועי' בשער"י ד-א מש"כ בזה באורך, ועיי"ש שביסס דבריו ע"ד רש"י סנהדרין עט:.

ועפי"ז פירש כוונת הטור בסי' קי שלא התיר בתערובת החתיכות אף אלו שא"ר להתכבד כיון שיש בהם גם חתיכות הרה"ל.

ומ"מ דעת השו"ע קי-ה בשם הרשב"א מבואר שהחתיכות שאינן ר"ל מותרות, מבואר דס"ל דדין קבוע הוא רק כלפי הנידון עצמו ואינו משנה את היחס של התערובת לענין חתיכה אחרת שאינה קבועה.

אבל בשער"י ד-א כתב דאף הרשב"א מודה אלא דדין קבוע לענין חה"ל ס"ל שלא נתנו רבנן דין קבוע אלא כלפי החתיכה עצמה ואינו משנה את יחס התערובת כלפי שאר החתיכות.