מראי מקומות מוחק טושע סי שמ סעיף ג
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / חובל ופרק הבונה / סוגיית כותב ומוחק [וצובע]

**מראי מקומות סי' ש"מ מלאכת מוחק וכותב.**

הטור בסי' ש"מ סעיף ג' הביא דאסור לטשטש בדיו שעל הקלף ויש במקומו לכתוב שתי אותיות חייב. יש להעיר על הלשון של הטור דלא כתב שהוא מחק ע"מ לכתוב שתי אותיות אלא רק שיש במקומו לכתוב ב' אותיות והרי הלשון במשנה עג. דהחיוב הוא רק בכותב על מנת לכתוב ב' אותיות אמנם באמת הלשון בגמ' עה: הוא מחק אות גדולה ויש במקומה לכתוב ב' אותיות ומשמע דאינו צריך למחוק על מנת לכתוב ב' אותיות וצ"ב חילוק הלשונות בגמ' ופסק דינם של הטושו"ע. ועיין במ"ב סקי"ג. ולפי מה שכתב שם יש ליישב קושייתנו.

עיין ברא"ש פ"ז אות ט' שהביא מהתוספתא ששעוה שנפלה על הפנקס ומחקו אם יש במקומו לכתוב ב' אותיות חייב. ועפ"ז כתב הב"ח דיש ליזהר בשעוה שנפלה על הספר שלא להוציאו בשבת משום שחשיב מוחק. והביאור הלכה בסעיף ג' הביא מהשבות יעקב ומרע"א. [ודברי רע"א הם בהרחבה בשו"ת ח"ב סי' יא. שחלקו על הב"ח דפנקס הוא משעוה וממילא שעוה שנפלה עליו היא מתמזגת איתו והסרתו נחשבת מחיקה אמנם שעוה שנפלה על קלף אין זה מחשיב את האותיות שתחתיו כמחוקות אלא כמכוסות והרי זה כמסיר מכסה. והביאו ראיה לזה מסי' ל"ב סעיף יז דתפילין שנפל על הקלף שעוה אין האותיות נחשבות כמחוקות. אמנם דנו שיתכן שיש בזה מלאכות אחרות מכה בפטיש או ממחק. ועיין בביאור הלכה שלמעשה לא הקל בזה ועיי"ש בטעמו. ומכל מקום גם לדעת הב"ח נראה דלא חשיב מוחק אלא אם כן זה שעוה שהיא מדובקת לכתב אמנם לכלוך אחר שנדבק לקלף בזה בוודאי הבח מודה דהסרתו היא כהסרת מכסה. ומצד שני נראה דגם השבו"י ורע"א לא חלקו בטיפקס או שהדביק דף על הכתב לכסות את הכתב שהאותיות נדבקות ואם יסיר את הכיסוי ייצאו גם האותיות דבכהאי גוונא בוודאי הסרתם נחשבת מוחק משום שדבר זה מתבטל לספר לגמרי ונהיה חלק ממקום הכתב משא"כ שעוה לא ניתן לכתוב על גביה ובזה נראה סברת רע"א דלא הוי חלק מהקלף. ודו"ק. ועיין היטב בסוף דברי הביאו"ל ד"ה שעל הקלף.

**והנה יש לדון באופן ששורף ספר האם יתחייב עליו משום מוחק**. ועיין או"ש פכ"ג משבת ה"ב שדן שאין לזה שם מוחק כלל.

**בענין אותיות הכתובת ע"ג עוגה. באיסור מחיקתן וכתיבתן.** הנה נחלקו הפוסקים מה הדין במי שאוכל עוגה שמצוירים עליה אותיות האם נאסר מדרבנן משום מוחק. ודבר זה מצוי היום בעוגיות רבות שיש עליהם כתב. יש בפוסקים שחילקו בין אם הצורות הם חלק מצורת העוגה דאז יש להתיר משום שלא רואים את זה ככתב אלא זה חלק מצורת העוגה. לבין אם היא זה חומר אחר על גבי העוגה כגון שהכתב הוא בשוקלד ע""ג בצק. וכן הנידון מתחלק לשלוש. **א**. האם מותר לשבור את העוגה ולקלקל את צורת האות. **ב**. האם מותר לשבור את העוגה בין האותיות באופן שאינו מקלקל את צורת האות. **וג'** האם מותר לאכול את העוגה ועי"ז לקלקל את צורת האותיות

עיין בב"י שהיא מרבינו מאיר הובא במרדכי פרק כלל גדול אות שס"ט שמותר ליתן לתינוק ביו"ט עוגה שכתוב עליה אותיות משום שלא הוי איסורא דאוריתא דהוי מוחק שלא ע"מ לכתוב ואין כאן אלא איסור דרבנן. ולקטן מותר לתן משום דהוי כקטן אוכל נבילות דאין ב"ד מצווין להפרישו ומבואר מדבריו דהתר זה הוא רק משום דהוי איסור דרבנן. והנה רבינו מאיר דיבר על יו"ט אמנם לכוארה הוא הדין בשבת דהרי לגבי איסור כתיבה ומחיקה לא חלוק שבת מיו"ט.[ ועיין בשו"ע סי' שמ"ג סק"ג דאביו של הקטן חייב להפרישו. והלכה זו נאמרה רק לאחרים. ועכ"פ גם לאחרים נחלקו האחרונים האם מותר ליתן לו בידיים. דבדבר איסור של נבילה כתוב שם במ"ב סק"ד שנאסר ליתן לו בדיים עיי"ש במחצית השקל שעמד בזה. והשו"ע הרב חי' דדין זה נאמר דווקא במאכלות אסורות ולא באיסורי שבת אמנם הכף החיים אסר אף באיסורי שבת. ולמד דהדין בעוגה זה רק באופן שהקטן לקח בעצמו ולשון המ"ב סקי"ד מטה כדברי שו"ע הרב שמותר גם ליתן לתינוק. אמנם להאכילו בידיים לכאורה נאסר.]ועין בנו"כ של השו"ע שדנו בדין זה. הט"ז הקשה על זה מדוע לא הותר הרי הוי דרך אכילה. ועיין בחזו"א סי' ס"א שכתב לחלק דאינו דומה לטוחן ובורר שהותר בהם דרך אכילה משום שכך היא הצורה הטבעית של אכילה אמנם מחיקת אותיות אינה חלק מהצורה הטבעית של אכילה אלא הוא דבר צדדי שאירע בה. [ועיין שם שהט"ז דן לחדש סברא מחודשת שהנידון היה על כתיבת האותיות ולא על האכילה אלא שמי שכותב אותיות ביו"ט שעתידים לימחק זה מה שנאסר עיי"ש שדחה סברא זו וזו סברא תמוהה מאד.] ועיין במג"א שם סעיף ה' וסעיף ו'. שכתב דיש ב' אופנים שניתן להקל בכתב ע"ג אוכלין **א.** באופן שהוא מערב דבש אם מי פירות. והביא דין זה בשם האגודה. ולכאורה כוונת האגודה היא משום דהוי דבר שאין מתקיים על דבר שאין מתקיים. ועיין במג"א שתמה דעכ"פ רישומו ניכר והוקשה לו דעכ"פ יהא אסור מדרבנן ועיין שם בפמ"ג באשל אברהם מה שתירץ בזה דאיכא בזה ג' שבותים וכולי האי לא גזרו. **ב**. בסעיף ו' הביא את דינו של הר"ש הלוי שדווקא אם הכתב על העוגה הוא נעשה מדבר אחר הוא נאסר אמנם אם הוא חלק מדפוס העוגה זה מותר ולכן אוכלים העוגה. וסיים המג"א דצ"ע. אמנם המ"ב פסק בסעיף טו להקל. בשני דינים אלו. ויש לדון מהו הצ"ע של המג"א על דינו של הר"ש הלוי ולכאורה סברת הר"ש הלוי היא דאם זהו חלק מצורת העוגה אם כן אין על לזה שם כתב אלא שם אוכל ולא שייך בזה תורת מחיקה כיוון שהוא חלק מעצם צורת העוגה.

אמנם עיין בדגול מרבבה שציין לפסחים לז. שמבואר שיכול לצאת בלילה הראשונה של פסח בסריקין מצוירין. אע"ג דהוא מוחק הציורין והדגמ"ר ביאר דטעם ההתר הוא משום דהוי איסורא דרבנן שהרי נמחק שלא ע"מ לכתוב, משום דהוי אינו מתכוון ואע"ג דהוי פס"ר מ"מ לא ניחא ליה, וכן הוא מקלקל וגם נעשה כלאח"י ועיי"ש שהביא מהמג"א בסי' שי"ד דבכהאי גוונא בוודאי יש להקל בדבר שאינו מתקיים.. ועיין חזו"א סי' ס"א סק"א שפליג על התר זה וסובר שלא ברור המקור להתר של פסיק רישא בתרי דרבנן. ופליג בזה על המ"ב ושאר פוסקים שהקלו בזה. עוד כתב לחלוק על ההתר של הר"ש הלוי שאין הבדל באותיות בין אם הם חלק מהעוגה ובין אם הם מדבר אחר. אכן כתב החזו"א שצורות על העוגה באופן שהם חלק מהעוגה ולא מדבר אחר אינם נידונים כציור אלא הרי הם נידונים כעוגה עצמה. ומותר לחתכם. ולפי"ז אין ראיה מהגמ' בפסחים לדינו של הר"ש הלוי משום ששם איירי בציורים והוא דיבר באותיות. ועיין בשש"כ פי"א ס"ח ועייש בהערה לא. דהכריע להתיר אפילו באותיות היכן שהם חלק מתבנית העוגה. דהביא שם בהערה בתחילה לדון דההתר הוא כמו בשבירת אגוזים לאכול מה שבתוכם עיי"ש מה שדן בזה. ולאחמ"כ דן דההתר הוא רק משום שהאותיות הם חלק מהעוגה ואין עליהם שם כתב. והנה זה דבר פשוט אפילו ביו"ט דנאסר לעשות כתב זה אפילו באופן דזה חלק מהעוגה משום שהוא עוסק בעשיית הכתב. ובזה בוודאי יש לזה שם כותב אמנם כלפי מחיקתו דאינו עוסק בזה אלא בחתיכת העוגה זה לא נאסר. ובאמת יש לדון ביו"ט דמכניס את הבצק לתבנית וחקוקים שם אותיות ואינו מכוון לכתיבה האם יהא מותר דנדון שהוא עשוי לאפות את העוגה ולא לחקוק בה אותיות כך יש לדון לפי סברא זו.והחזו"א התיר אפילו לשיטתו לבלוע את העוגה או כדור שיש עליו כיתוב ונמס במעיו דזה לא נחשב מחיקה דבשעה שהאותיות נמסות הם כבר אבודות מהעולם. ומכל מקום מבואר במ"ב ובגרשז"א דכל ההתר הוא רק באותיות שהם חלק מצורת העוגה ולא אותיות שהם כתובות על גבי עוגה. וכן מבואר דהאיסור הוא בין בחיתוך העוגה ובין באכילת העוגה. ומחיקת העוגה על ידי לעיסתה. אמנם יש מן הפוסקים שחילקו בין חיתוך העוגה ביד לבין אכילת האותיות ועיין במ"ב סקי"ז דכתב דהדגול מרבבה היקל בעיקר הדין של אותיות שכתובות ע"ג עוגה. כמבואר לעיל דסבר דההתר הוא משום דהוי פס"ר דלא ניחא ליה ומקלקל ואינו מוחק על מנת לכתוב ולמד המ"ב דהיקל אפילו אם האותיות כתובות ממש ע"ג עוגה. ופוסק המ"ב דיש לסמוך עליו כשאינו שובר בידו אלא בפיו דרך אכילה דהוי נמי כלאחר יד ובאופן דהוי נמי כלאחר יד יש להקל. והנה יש לדון דלא כדברי המ"ב דגם הדגמ"ר לא הקל רק באופן שהאותיות חקוקות בעוגה אמנם אם כתובות עליה בדבר אחר אי אפשר לומר דלא ניחא ליה דהרי הוא רוצה באכילתם וכמו באופן שהם כתובים בקצפת או בשוקלד ורוצה באכילתם אם כן ניחא ליה באכילתם ואין זה דומה להיכן שהם חקוקים בעוגה ואינם טעם נוסף ויש לעיין בזה .אמנם בבליעה מבואר בחזון איש להקל **ועיין עוד להלן שנרחיב בזה.. האחרונים דנו בענין עישון סיגריה ביו"ט שעל הסיגריה מודפס אותיות.** עיין בפמ"ג סי' תקיא משב"ז סק"ב שדן שיש בזה איסור מוחק. והוי מדרבנן משום שמחיקה זו לא נעשית ע"מ לכתוב. וכנ"ל כתבו עוד אחרונים. אמנם האו"ש שהובא לעיל לגבי שריפת ספר התיר וסבר שאין בזה מוחק ועיין מנחת שלמה ח"ב סי' לד ובשש"כ פי"ג הערה ל\* דהסתפק להתיר מחמת שני סיבות א. שהנייר גם נשרף ואין מוחק דרבנן אלא במוחק ומשאיר מקום שראוי לכתוב. ב. דהמתירים לעשן סוברים דזה נחשב הבערה לצורך אוכל נפש וממילא מותר גם מלאכת מחיקה הנלוות. וכמו שמבואר במג"א סי' תק"א סק"יג. לגבי שריפת כלים שהותרה ביו"ט הגם שיש כאן מלאכת סתירה מכיוון שהותרה הבערה הותר גם באופן שממילא נעשית בזה מלאכה נוספת.

**בענין ספר שכתובים אותיות על חודיו, ובחילוק בין דין זה לבין אכילת עוגה ובהתר ליצור אותיות עלי ידי קירוב וריחוק.** עיין ט"ז סק"ו שהביא את הלבוש שאסר לפתוח ולסגור ספר שכתובין אותיות על חודיו וסיים הלבוש דקרוב אני לומר שחייב עליו חטאת דהרי הוא מוחק ע"מ לכתוב משום שדעתו לחזור ולסגור הספרים והוי מוחק ע"מ לכתוב.. ואע"פ שאינו מתכוון לעשות את צורת האותיות מכל מקום הוי פסיק רישא [ובאמת יש לדון דכיוון שאין דעתו על האותיות אם כן לכאורה אין נחשב שדעתו ע"מ לכתוב אפי' שלאחמ"כ יעשה כן ולכאורה זה תלוי בגדרי פס"ר האם זה נחשב כמתכוון ויש לדון בזה.]. וכן כתב בספר הזכרונות למהר"ש אבוהב הובא בכנה"ג. אמנם דעת הרמ"א בשו"ת סי' קיט הובאה במג"א. ודעת הט"ז שם וכן דעת הר"ש הלוי הובא בכנה"ג וכן דעת הפרישה להתיר. המג"א כתב שנכון להחמיר בזה והכנה"ג והגר"ז כתבו דהמנהג להקל ובח"א הובא במ"ב כתב דאם אין לו ספר אחר אז ניתן להקל להשתמש בספר הזה בשבת הובא במ"ב סי' ש"מ סקי"ז. והחזו"א בסי' סא נקט כדעת המג"א דראוי להחמיר בזה.והנה שורש הנידון נראה באופן זה דסובר הלבוש דקירוב חלקי אות זו לזו או קירוב אותיות זו לזו יש בזה מלאכת כותב. אמנם הרמ"א בשו"ת שם פליג וסובר דכמו שמבואר בגמ' לגבי כותב אות אחת בטבריא ואות אחת בציפורי שמחוסר קריבה לאו כמחוסר מעשה אף המרחק או מקרב אותיות זו לזו או חלקי אותיות זו לזו אין לזה שם מלאכת כותב. והביאור בסברא זו נראה דיסודה הוא דמלאכת כותב הוא יצירת אות ובאופן שרק חסר בקריבה אין זה יצירות אות ואין בזה חיסרון של ביטול האות. והנה הפרישה כתב שטעם ההתר הוא משום שספר דומה לדלת שנפתחת ונסגרת ואין זה נחשב בנין וסתירה. וכן כתב המ"ב. ולפי"ז ההתר הוא דווקא בספר דהדפין הן על ציר ולא נחשב שבטל צורת האות או נעשה צורת האות כיוון שכך היא צורת הדבר שהוא נפתח ונסגר ולא בטל השם של הדלת גם כשהיא נפתחת אמנם שם הענין הוא משום שהיא מחוברת ודרכה ליפתח וליסגר תדיר. אמנם בעוגה לפי"ז לא יהא התר לחתוך בין האותיות משום שאין זה כדלת. אלא דזה חיתוך חד פעמי. אמנם מדברי הרמ"א נראה להוכיח דאין זה כוונתו. [אע"פ שמשמע כן מתחילת דבריו. ] דהרמ"א הקשה על דבריו מדוע זהו שונה מהמהר"ם שאסר לחתוך עוגה. ותי' דשם הוא אוכל את העוגה ומאבד את החלקים ומבואר דבמעשה החיתוך של העוגה לבד אין איסור וסברתו קיימת גם שם. [יש שהעירו על המ"ב דמצד אחד פסק להתיר פתיחת ספר וכסברת הרמ"א ומצד שני אסר את חיתוך העוגה אפילו במקום שאין לו עוגה אחרת. ולסברת הרמ"א החיתוך עצמו מותר ואת האכילה הרי כבר התיר המ"ב דהיא כלאחר יד.ולכאורה הוא סבר דלא כהרמ"א אלא כהפרישה דההתר הוא משום שזה דומה לדלת שהיא עומדת ליפתח וליסגר משא"כ בעוגה.]והנה הט"ז תי' באופן אחר את החילוק בין עוגה לבין ספר. דעוגה היתה גוף אחד והוא חותך אותו זה נחשב מוחק וזה יותר חמור מריחוק אותיות שמעולם לא היו גוף אחד ועמדו אחד ליד השני. ועיין בחזו"א סי' ס אסק"ב שחלק על ההתר של הפרישה עיי"ש בטעמו ויל"ע בזה. ועיין בספר מאמר מרדכי ובשו"ת אבנ"ז סי' ר"י שכתב לחלק בין קירוב של אותיות שאינו כותב לבין קירוב חלקי אותיות שהוא נאסר אמנם הרמ"א והט"ז לא חילקו בזה. החזו"א כתב שטעם ההתר הוא פס"ר בתרי דרבנן. ולפי"ז יש לדון בפאזל האם מותר לשחק בו בשבת עיין בשש"כ פט"ז סכ"ז מה שכתב בזה. וכן לחבר דף קרוע ,וכן לענין לקרוע אריזות שיש על גביהן אותיות. וזה תלוי בכל הסברות שהוזכרו לעיל דייקו בזה. ועי' שש"כ פכא הע' לא.