56 דברים הבאים בתוך הסעודה וכו_ - ב
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

יום ב' י' מרחשון תשע"ב

**א**

א] ברכות דמ"א: אמר ר"פ הלכתא דברים הבאים מחמת הסעודה בתוך הסעודה אין טעונים ברכה לא לפניהם ולא לאחריהם, ושלא מחמת הסעודה בתוך הסעודה טעונים ברכה לפניהם ואין טעונים ברכה לאחריהם, לאחר סעודה טעונים ברכה בין לפניהם בין לאחריהם.

והנה בהך דינא דלאחר סעודה טעונים ברכה בין לפניהם בין לאחריהם, נחלקו הראשונים, דדעת התוס' והרא"ש, דאף בשר ודגים ומעשה קדירה הבאים לאחר הסעודה טעונין ברכה לפניהם ולאחריהן, וכ"ה מבו' בד' תר"י, אך דעת הרשב"א דבשר ודגים וכיו"ב שבאו לאחר הסעודה אינן טעונין ברכה לא לפניהן ולא לאחריהן, כיון דהן בעצמן מזון הן ואינן באין לקנוח סעודה אלא להשביע והן בעצמן מן הסעודה הן ופת פוטרת כל מה שבא למזון ולהשביע, ועמש"נ באורך בסימן א' בביאור הפלוגתא בזה.

ב] ונראה עוד בביאור פלוגתת התוס' והרשב"א, דאזלי לטעמייהו דפליגי בטעם הא דבשר ודגים ומעשה קדירה הבאים בתוך הסעודה אינם טעונין ברכה לפניהם ולאחריהם, וכמו שיתבאר.

דהנה דעת התוס' ודעימייהו דבשר ודגים ומעשה קדירה הוו בכלל דינא דר"פ דדברים הבאים מחמת הסעודה אינם טעונין ברכה לפניהם ולאחריהם, ומבו' בתוס' ר"י שירליאון שנכללו בזה תרי גווני, חדא הוא דבר שדרך לאכול עם הפת, וחדא הוא דבר שבא לעיקר סעודה,[[1]](#footnote-2) ולפ"ז הרי דהא דאינם טעונין ברכה לפניהם, הוא מדינא דעיקר וטפל, דהפת חשיבא כעיקר הסעודה, וכל דבר דהוי מכלל הסעודה הוא טפל לפת, וכמבו' בד' התוס' וש"ר דדינא דר"פ הוא מדין עיקר וטפל, וכ"ה במ"ב סימן קע"ז סק"א.

וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' לקמן דמ"ד., שכתבו בהא דתנן דמברך על המליח ופוטר את הפת, ז"ל, ואע"ג דאשמעינן דפת פוטר את הפרפרת איצטריך לאשמעינן דפעמים דפת טפל, עכ"ל.

והנה הרי דעת התוס' לקמן דמ"ב. דהא דתנן בירך על הפת פטר את הפרפרת, הוא פת הצנומה בקערה, ודמי למעשה קדירה, עיי"ש, והנה הרי פת הצנומה בקערה אינה באה ללפת את הפת, והא דפטר לה פת, בע"כ דהוא משום שהיא באה למזון ולעיקר הסעודה, דומיא דמעשה קדירה, וזהו שאמרו בגמ' לקמן דמ"ב: דפטר את הפרפרת וכ"ש מעשה קדירה, דבאה טפי למזון ולעיקר הסעודה, וממה שלמדו התוס' מינה לדינא דעיקר פוטר את הטפילה, מבו' דהא דדברים הבאים למזון ולעיקר הסעודה נפטרין בברכת הפת, הוא משום דהפת חשיבא כעיקר, ומברך על העיקר ופוטר את הטפילה.

וכ"ה מבו' בד' הר"י שירליאון והרא"ש שהקשו ע"ד רש"י ובה"ג דס"ל דדייסא טעונה ברכה לפני', ז"ל, ז"ל, דאדרבה הם עיקר הסעודה ויפטרו בברכת המוציא ואין לך מחמת הסעודה גדול מזה, עכ"ל, והרי להדיא דהא דדבר שבא לעיקר סעודה נפטר בברכת הפת, הוא חד דינא עם הא דדבר שדרך ללפת בו את הפת נפטר בברכת הפת, דהוא מדין עיקר וטפל.

ויותר מפורש כן בד' הר"י שירליאון והרא"ש, ממשה"ק עוד ע"ד רש"י ובה"ג, ז"ל, ועוד הקשה ה"ר יוסף דלעיל אמרינן דמברך על הצנון ופוטר את הזית משום דצנון עיקר כ"ש הכא דפת עיקר, עכ"ל, והרי להדיא דהא דס"ל דברכת הפת פוטרת את הדייסא, הוא משום דהפת עיקר והדייסא טפלה.[[2]](#footnote-3)

וכ"ה מבו' בד' תר"י, ז"ל, והטעם מפני שכיון שמתחלה היתה כונתו לאכלם שהי' יודע שמחויב הי' באכילתן דברים הבאים מחמת הסעודה הוו "והו"ל טפילה לפת", ולפיכך אינו מברך עליהם בפה"א וכו', והכי תנן בפסחים בהדיא עד שמגיע לפרפרת הפת דמשמע דטפילה הוו לפת, ומזה הטעם נמי היו מברכין על הפסח לאכול את הפסח ולא היו מברכין שהכל וכו' מפני שטפל הוא אצל הפת שאכל מתחלה, עכ"ל, והרי דהא דדברים שמביאין אותן בתוך הסעודה אין טעונה ברכה לפניהן, הוא משום דחשבינן דהפת עיקר והם טפילה.

ג] אמנם בדעת הרשב"א נראה דפליג בזה, דהנה הרי דעת הרשב"א דדינא דר"פ דדברים הבאים מחמת הסעודה בתוך הסעודה, איירי בשהן באין ללפת את הפת, והוו טפל גמור, וע"כ קשיא לי' להרשב"א דמאי קמ"ל ר"פ, עי' בדבריו, ולפ"ז לא נתחדש בד' ר"פ דין טפילות בפנ"ע בפת, דכל דהוי מכלל הסעודה חשיב כטפל לפת כיון דהפת הויא עיקר הסעודה, אלא הא דדברים הבאים מחמת הסעודה הוו טפלים לפת, הוא משום שהן באין ללפת את הפת, והוו טפל גמור.

והנה לדעת הרשב"א הא דבשר ודגים וכיו"ב אינם טעונין ברכה לא לפניהם ולא לאחריהם, משום שהן באין להשביע והן מכלל הסעודה, אי"ז נכלל בדינא דר"פ, אלא הוא דין בפנ"ע, ונראה מדברי הרשב"א דהוא נלמד ממתניתין דבירך על הפת פטר את הפרפרת, ואמרינן עלה בגמ' דכ"ש מעשה קדירה.

ולפ"ז נראה לדעת הרשב"א, דהך דינא דבשר ודגים ומעשה קדירה אינם טעונין ברכה לפניהם, אי"ז כלל מדינא דעיקר וטפל, שהרי לדעתו לא מצינו רק דדבר שמלפתין בו בפועל את הפת הוי טפל לפת, ולא מצינו דכל הסעודה היא טפילה לפת, אלא דין אחר הוא, דברכת הפת פוטרת את כל הסעודה, וכמש"כ הרשב"א, ז"ל, ופת פוטרת כל מה שבא למזון ולהשביע.

ומצינו עיקר הך מילתא, דיש לדון דברכת הפת פוטרת שלא מדין עיקר וטפל, בד' המג"א סימן קע"ז סק"א, עיי"ש שמבו' בדבריו דלדעת ר' חייא דפת פוטרת כל מיני מאכל אי"ז מדין עיקר וטפל, אלא משום דברכת הפת פוטרת כל מיני מאכל, ולפמש"כ בפמ"ג שם בביאור ספיקו של המג"א, הרי שנסתפק דשמא אף לדידן הוא כן, דאי"ז מדין עיקר וטפל.

ויש להוסיף בזה, מש"כ הפנ"י בסוגיין דטעמא דר' חייא דפת פוטרת כל מיני מאכל, הוא משום דכל הסעודה נקראת על שם לחם כדאשכחן בכמה דוכתי, עיי"ש, וי"ל דגם לדידן אף דאין פת פוטרת כל מיני מאכל, מ"מ כל דברים הבאין להשביע והם מכלל עיקר הסעודה, הוו בכלל לחם, וברכת הפת פוטרתן.

וכמדומה שהדברים מפורשים כן בד' הרשב"א במיוחסות סימן ר"ב, ז"ל, שאע"פ וכו' ואמרינן בברכות בירך על הפת פטר את הפרפרת, לא אמרו אלא בפרפרת הבאה ללפת הפת דהיא טפלה לפת וכל שבירך על העיקר פטר את הטפל, א"נ פרפרת שהיא משביעה כפת דהשתא הוא בכלל ברכת הפת כמעשה קדירה וכיו"ב, אבל מרור לא בא ללפת, ולא להשביע כפת, ולפיכך אינו בדין שיפטרנה בפת, עכ"ל, ונ' להדיא בדבריו דב' דינים הם, דפרפרת הבאה ללפת הפת נפטרת משום דהיא טפלה לפת וכל שבירך על העיקר פטר את הטפל, ופרפרת שהיא משביעה נפטרת, משום שהיא משביעה כפת וע"כ היא בכלל ברכת הפת, וזה להדיא כמש"נ.[[3]](#footnote-4)

ד] ונראה דיש להוכיח כן עוד, דהנה בחי' הרשב"א פירש דהא להא דבירך את הפת פוטר את הפרפרת, דהיינו פת הבאה בכיסנין, ופירש הרשב"א דהטעם דהיא נפטרת בברכת המוציא, הוא משום דהויא פת ואלו קבע עלי' סעודה וכו' מברך עלי' המוציא וג' ברכות, וע"כ דין הוא שיפטור אותה בברכת הפת, עכ"ד, ונמצא לפ"ז דהא דבירך על הפת פטר את הפרפרת, היינו דהפרפרת נכללת בברכת הפת.

והנה בגמ' לקמן דמ"ב: אמרינן דבירך על הפת פטר את הפרפרת וכ"ש מעשה קדירה, ומדילפי' לה מק"ו מהא דפטר את הפרפרת, מ' דכ"ה דהא דפטר את הפרפרת היינו משום דחיילא עלי' ברכת הפת, ה"נ הא דפטר את מעשה קדירה הוא משום דחיילא עלי' ברכת הפת, וזהו דאמרינן דק"ו, דאם הפרפרת נכללת בברכת הפת, אף שאינה באה לשובע, כ"ש דמעשה קדירה נכלל בברכת הפת, אך אי נימא דהא דמעשה קדירה נפטר בברכת הפת, הוא משום דהו"ל כטפל לפת, הרי נמצא דלא חיילא עלי' ברכת הפת, אלא ה"ז נפטר מדין טפל, וא"כ אי"ז ענין לדינא דפטר את הפרפרת, אשר הוא משום דחיילא עלי' ברכת הפת, ודו"ק.

ויש להוסיף, דהנה בפשוטו מכוון ד' הרשב"א הוא, דכיון דפהב"כ הויא פת, ע"כ מציא ליכלל בברכת המוציא, ולפ"ז אכתי צ"ב דליכא למילף מינה דה"נ מעשה קדירה שאינו פת נכלל בברכת המוציא, ונ' דמזה סייעתא למש"נ בסימן א' סק"ז דהא דפהב"כ נפטרת בברכת המוציא, הוא משום שהיא באה למשוך תאות המאכל, והויא בכלל הסעודה, וע"כ היא נפטרת בברכת המוציא, כיון דמציא ליכלל בכלל ברכת המוציא, אך הא דהויא פת בפנ"ע, אי"ז טעם שתיפטר בברכת המוציא, ולפ"ז נראה דזהו דאמרינן דאם פרפרת שבאה למשוך תאות המאכל מציא ליכלל בכלל ברכת המוציא, כ"ש דמעשה קדירה שבא למזון והוי בכלל עיקר הסעודה, מצי ליכלל בכלל ברכת המוציא, דהא הוה פשיטא להגמ' דדבר הבא למזון שייך שיכלל בכלל ברכת המוציא, כיון דכל הסעודה הויא בכלל לחם, וכנ"ל.

ה] ובזה נראה לבאר כמה מילי שנחלק הרשב"א עם התוס' ושאר קמאי.

דהנה התוס' בסוגיין כתבו דהא דאין מברכין על המרור בפה"א, הוא משום דהוי כדברים הבאים מחמת הסעודה שהפת פוטרתן, וכ"כ תר"י והריטב"א.

אך הרשב"א בתשו' בכ"ד פליג ע"ז, דמרור אינו כדברים הבאים מחמת הסעודה כיון שאינו מלפת את הפת, ואינו בא להשביע כפת, עיי"ש.

ולמש"נ נראה בביאור הפלוגתא, דמש"כ התוס' ודעימייהו דהמרור חשיב כבא מחמת סעודה, היינו משום דלדידהו כל דבר דהוי מכלל עיקר הסעודה, ה"ה טפל לפת שהיא עיקר הסעודה, וע"כ אף המרור דחשיב מכלל עיקר הסעודה, כיון שהכתוב קבעו חובה וכו', הוי טפל לפת.

ואשר ע"כ כ"ז הוא רק לדעת התוס' ודעימייהו דנתחדש בדינא דר"פ, דכל שהוא מכלל עיקר הסעודה הוי טפל לפת, אך לדעת הרשב"א דדינא דר"פ הוא בדבר הבא ללפת את הפת שהוא טפל גמור, והא דמעשה קדירה ובשר ודגים נפטרין בברכת הפת, הוא משום שהן באין למזון וה"ה נכללים בברכת הפת, הרי לא מצינו כלל דכל דבר דהוי בכלל עיקר הסעודה נפטר בברכת הפת, שהרי אדרבה אין נפטר בברכת הפת, אלא דבר דהוי טפל ממש לפת, או דבר שבא למזון שהוא נכלל בברכת הפת, וע"כ אף אי נימא דהמרור הוי מכלל עיקר הסעודה, אינו נפטר בברכת הפת.

ו] עוד מצינו דפליגי, בדין דבר הבא לגרור תאות המאכל, דהרשב"א בסוגיין נקט דאינו נפטר בברכת הפת, דלא חשיב כטפל גמור לפת כיון שהוא מתכוין להנאת עצמו, אך התוס' בפסחים דקט"ו. כתבו דחשיב כדבר הבא מחמת הסעודה ואינו טעון ברכה לפניו, וכ"כ המג"א בסימן קע"ד סקי"א בדעת הרא"ש.

ולמש"נ נ' בביאור הפלוגתא, דהתוס' והרא"ש דס"ל דאינם טעונין ברכה לפניהן, אף שאינם טפל גמור לפת, כיון שהוא מתכוין גם להנאת עצמו, הוא משום דכיון שהם מסייעין לסעודה הוו בכלל עיקר הסעודה, וכל דהוי בכלל עיקר הסעודה, נפטר בברכת הפת, דהפת הויא עיקר כנגד כל הסעודה.

אך הרשב"א לטעמי' דס"ל דכל שאינו טפל גמור לפת, ואינו בא להשביע כפת, אינו נפטר בברכת הפת, וע"כ דבר הבא לגרור תאות המאכל, דל"ה טפל גמור לפת, הרי דהגם דהוי מכלל עיקר הסעודה, מ"מ כיון שאינו טפל גמור לפת, ואינו בא להשביע כפת, אינו נפטר בברכת הפת.

ז] עוד מצינו דפליגי, דהנה דעת תר"י בסוגיין, דכל שהביאו תאנים וענבים כדי ללפת את הפת, ואכל אותו תחילה וסוף עם הפת, אע"פ שבינתים אוכל אותו בלא פת, ה"ה נפטר בברכת הפת, כיון שהוא מצטרף עם שאר הסעודה, עיי"ש, ודעת הטור בסימן קע"ז, דסגי במה שאכלו אותו תחילה עם הפת, ואף שאח"כ אוכלו בלא פת, ה"ה נפטר בברכת הפת.

אמנם הנה בחי' הרשב"א בסוגיין כתב, ז"ל, מיהו הא משמע דפשיטא דכל שבא ללפת אע"פ שאוכל ממנו בתוך הסעודה לבדו בלא פת שאינו צריך לברך עליו, דעדיין מלפת בו את הפת ודרך המלפתים שאוכלין מהן בתוך הסעודה קצת בלא פת וחוזר ומלפת בהן עוד הפת, עכ"ל, ונראה מד' הרשב"א, דלפ"מ שדן דלא אמרינן דכל שחלה הברכה על תחילת אכילתו, נפטר כל אכילתו, הרי דלא מיפטר בשאוכלו בלא פת, רק כשאוכל ממנו קצת כדרך המלפתים, אך אם יאכל ממנו הרבה בלא פת, שאי"ז כדרך המלפתים, ה"ה טעון ברכה.

ולמש"נ נראה בביאור הפלוגתא, דהנה הרי מש"כ תר"י דכל שאוכל תחילתו וסופו עם פת נפטר אף מה שאוכל בלא פת, היינו משום דכה"ג מצטרף אף מה שאוכל באמצע עם הסעודה, וכיון דהוי מכלל הסעודה, פוטרתו ברכת הפת, דהפת הויא עיקר כנגד כל הסעודה.

ואשר ע"כ כ"ז הוא לדעת תר"י דס"ל דכל דהוי בכלל עיקר הסעודה הוי טפל לפת ונפטר בברכת הפת, אך הרשב"א לטעמי' דס"ל דאין נפטר בברכת הפת, רק דבר שמלפת בו את הפת שהוא טפל גמור לפת, או דבר שבא להשביע כפת, שהוא נכלל בברכת הפת, הרי ממילא דכל שאוכל ממנו בינתים בלא פת, דאכילה זו אינה טפילה לפת, ה"ה טעון ברכה לפניו, ורק כשאוכל ממנו באמצע מעט בלא פת, הוא דאינו טעון ברכה, משום שכן דרך המלפתים, וע"כ אף אכילה זו הויא כאכילת טפל.

ח] עוד מצינו דפליגי, דהנה בתר"י בסוגיין כתב, ז"ל, שגם המים כיון שבסיבת הפת צריך לשתותם מעין המזון הוי והפת פוטרת אותם ואפי' היה צמא מתחלה לא נאמר כיון שמתחלה היה צמא ולא באו בסבת הפת מברך עליו עכשיו, אלא כיון שלא רצה לשתות מתחלה כדי שלא יזיקו לו המים נמצא כי שתיית המים בסבת הפת היא וא"צ לברך עליהם דפת פוטרתן, עכ"ל.

אמנם בד' הרשב"א נראה דפליג ע"ז, דהנה ז"ל הרשב"א בסוגיין, דאף השותה מים בתוך הסעודה לצמאו הוא שותה מפני שהאכילה צמאתו, והלכך וכו' אלא טעמא משום שברכת הפת פטרה לה מחמת טפלה שהמים טפלה היא לפת דלשרות היא באה, עכ"ל, והנה מבו' בד' הרשב"א, דאף שכבר פירש דשותה מים בתוך הסעודה הוא משום דהאכילה צמאתו, ונמצא דהויא השתי' בסיבת הפת, מ"מ לא סגי בזה כדי שיפטר בברכת הפת, וכל הא דהוא נפטר בברכת הפת, הוא רק משום דהמים באין לשרות המאכל, והוו טפלה לפת.[[4]](#footnote-5)

ולמש"נ נראה בביאור הפלוגתא, דהנה הרי מש"כ תר"י, דכיון שלא רצה לשתות מתחילה כדי שלא יזיקו לו המים, חשבינן דשתיית המים היא בסיבת הפת, וע"כ ברכת הפת פוטרתן, הגם שאין השתי' כלל לצורך האכילה, אלא אדרבה האכילה מסייעת לשתי', היינו משום דמ"מ כיון שלא רצה לשתות אלא בתוך האכילה, הויא השתי' מכלל הסעודה, וע"כ פוטרתה ברכת הפת, דהפת הויא עיקר כנגד כל הסעודה.

ואשר ע"כ כ"ז הוא לדעת תר"י דס"ל דכל דהוי בכלל עיקר הסעודה הוי טפל לפת ונפטר בברכת הפת, אך הרשב"א לטעמי' דס"ל דאין נפטר בברכת הפת, רק דבר שהוא טפל גמור לפת, ע"כ אף דהאכילה צמאתו, מ"מ כיון שאין השתי' באה לשמש את הפת, אינה נפטרת בברכת הפת, וע"כ כל הא דהיא נפטרת בברכת הפת, הוא רק משום שהיא באה לשרות את המאכל והויא טפל לאכילתו.

ט] ולפ"ז הי' נראה, דבזה הוא דפליגי התוס' ודעימייהו עם הרשב"א בדין בשר ודגים ומעשה קדירה הבאים לאחר הסעודה, דהתוס' ודעימייהו לטעמייהו דהא דאינם טעונין ברכה הוא משום שהם טפלין לפת, משום שהפת היא עיקר הסעודה, ע"כ ס"ל דכל שמשך ידו מן הפת, וה"ה אוכל אותם בפנ"ע, לא מצינו לחשבם כטפלים לפת, וע"כ הם טעונין ברכה, אך הרשב"א לטעמי' דהא דאינם טעונים ברכה, הוא משום שהם באין להשביע, וע"כ הוו בכלל ברכת הפת, הרי דאף כשבאו אחר שמשך ידו מן הפת, מהניא ברכת הפת לפטרן.

והדברים מפורשים כן בד' תר"י בסוגיין, ז"ל, לאחר הסעודה טעונין ברכה בין לפניהם בין לאחריהם, פי' אחר שסיימו מלאכול "אינו מטפל עם הפת המאכל כלל" וצריך לברך עליו ברכה הראוי' לו תחלה וסוף, עכ"ל, והובא טעם זה במ"ב סימן קע"ז סקי"ד, ז"ל, דאחר שמשכו ידיהם מן הפת שוב אין נטפלים אליו ולכן צריכין ברכה בפני עצמם, עכ"ל, וזה להדיא כמש"נ דהא דאחר סעודה טעונין ברכה, הוא משום דאחר שמשכו ידיהם מן הפת לא מצינו לחשבו כטפל לפת, ומה"ט ל"ש הך דינא כלל לדעת הרשב"א, וכמש"נ.[[5]](#footnote-6)

ב

י] אמנם באמת נראה, דאף דכנים הדברים דלדעת תר"י הא דכשבאין לאחר הסעודה טעונין ברכה לפניהם ולאחריהם הוא משום דכה"ג אינם טפלים לפת, וע"כ לדעת הרשב"א ל"ש הך דינא, וכמש"נ, מ"מ בדעת הרא"ש אין לפרש כן, וכמו שיתבאר.

דהנה בטעם הך דינא דדברים הבאים שלא מחמת הסעודה בתוך הסעודה, דחלוק בזה דין ברכה שלפניהם שאינם נפטרים בברכת הפת, מדין ברכה שלאחריהם שהם נפטרים בברכת הפת, נחלקו הראשונים.

דהנה בד' הרשב"א מבו' כמש"נ בסימן א' סק"ז דהא דאינם טעונין ברכה לאחריהם, הוא משום דסייעו קצת באכילת המזון והוו מכלל הסעודה, ומכח זה הם נכללין בברהמ"ז כיון דשייכא בהו ברהמ"ז דאינהו גופייהו זייני, ובזה הוא דשאני ברכה שלאחריהם מברכה שלפניהם, דברכת המוציא לא שייכא בהו אף דזייני, שהרי לאו לחם נינהו.

והרא"ש בסימן כ"ו כתב, ז"ל, לפניהם טעונים ברכה לפי שברכת המוציא אינה פוטרתן כיון דלאו מעיקר סעודה הן, ולא לאחריהם דברהמ"ז פוטר כל מה שאכלו בתוך הסעודה, עכ"ל, וכ"ה גם בל' תוס' הר"י שירליאון, ונראה מזה, דטעם הא דהן טעונין ברכה לפניהם ואין טעונין ברכה לאחריהם, הוא משום דשאני ברכת המוציא מברהמ"ז, דברכת המוציא קיימא רק על הלחם עצמו, ואילו ברהמ"ז קיימא על כל הסעודה.

וכעי"ז כתב בעה"מ בסוגיין, ז"ל, ואין טעונין ברכה לאחריהן שברהמ"ז פוטרתן דדעתי' דאינש על כל מה דאכל, וכל מה שבא בתוך הסעודה הוא מכלל השביעה דכתיב בה ואכלת ושבעת וברכת וגו', עכ"ל.[[6]](#footnote-7)

יא] אמנם הנה בד' תר"י מבו' דרך אחרת בזה, דהנה עיי"ש שכתב בדין פהב"כ דאמרינן דטעונה ברכה לפני' ואינה טעונה ברכה לאחרי', ז"ל, ואומרים רבני צרפת ז"ל דמיירי כשמביאין אותו אחר סיום המאכל ומתוך כך אמרינן שטעון ברכה לפניו מפני שסיים מלאכול ואינו מצטרף עם מה שאכל "כיון שמברכין עליו מתחלה" אבל לאחריו אין צריך שום ברכה כלל "שמאחר שעדיין יש לו לברך ברכת המזון על אכילתו" מצטרף גם זה עם כל שאר האכילה וברכת המזון פוטרת אותו, עכ"ל.

ועיי"ש בד' תר"י שפירש לזה בע"א, ז"ל, שזה הפת כיון שאינו מזון אלא מיני מתיקות שיש בו אינו מצטרף לענין ברכה ראשונה וכו' ולפיכך צריך לברך עליו מתחלה, אבל לאחריו אינו מברך כלל "שכבר נטפל עם שאר הדברים" וברכת ג' פוטרת אותו, עכ"ל.

ומבו' בדבריו דטעם הא דפהב"כ דטעונה ברכה לפני' ואינה טעונה ברכה לאחרי', הוא משום דברכה ראשונה שמברכין אותה מתחילה לא חיילא ע"ז, אך ברכה אחרונה שעדיין יש לו לברך אחר אכילתו, הרי דכבר נטפל עם שאר הדברים, וע"כ מהני ברהמ"ז לפטרו.[[7]](#footnote-8)

וכ"ה מבו' בדבריו גם בביאור דינא דדברים הבאים שלא מחמת הסעודה, ז"ל, שלא מחמת הסעודה וכו', מברך לפניהם "שאינם מצטרפים עם הפת" ואינו מברך לאחריהם "שמצטרפים עם מה שאכל" וברהמ"ז פוטרת את הכל וכו', ור"י הזקן ז"ל פירש וכו', ולפיכך אמר שהדברים האלו שדרך בני אדם לאכלן בתוך סעודותיהם מעיקר סעודה הם וכיון שמשביעין וכונתו "מתחילה" עליהם להשביע וכו' אינו מברך עליהם כלל שנכללים עם הפת עצמו וברכת המוציא שבירך מתחלה וברהמ"ז שיברך לבסוף פוטר אותם, אבל דברים שאינם באים מחמת הסעודה וכו' אינם מעיקר הסעודה וטעונין ברכה לפניהם "שאינם נגררין אחר ברכת המוציא שאמר מתחלה" אבל אין טעונין ברכה לאחריהם שכיון "שעתיד לברך על כל מה שאכל" ג"ז נכלל עמו וברכת המזון פוטר אותם, עכ"ל, ובמ"ב סימן קע"ז סק"ז הביא לטעם זה, ז"ל, דלענין ברהמ"ז נטפלים הם להסעודה דכיון שעתיד לברך על כל מה שאכל גם זה נכלל עמו, עכ"ל, וכ"ה מבו' גם בד' הגר"ז סימן קע"ד ס"ח וסימן קע"ח ס"ד

ובביאור הדברים נראה, דכדי ליפטר בברכת המוציא שמברך מתחילה, בעינן דבשעה שמברך יהיו דברים אלו טפלים לפת, ואשר ע"כ בדברים הבאים שלא מחמת הסעודה, כיון שאינם צורך הסעודה ואינם משמשים את הפת, ל"ה טפלים לפת מצ"ע, ורק ע"י שאוכלם בתוך הסעודה, ה"ה נטפלים לפת, וע"כ כ"ז שלא אכלם דאינם טפלים לפת, ל"מ חיילא עלייהו ברכת המוציא, וע"כ הם טעונין ברכה לפניהם.[[8]](#footnote-9)

יב] וכד' תר"י מצינו גם בד' הראב"ד שהביא בס' הבתים ש"ד הי"ב, ז"ל, ואם לא באו ללפת וזהו שלא מחמת הסעודה טעונין ברכה לפניהם מאחר שלא קבע סעודתו עליהם, ואין טעונין ברכה לאחריהם, "אחר שנקבעו" נעשו כעיקר סעודה ונפטרו בברהמ"ז, עכ"ל,[[9]](#footnote-10) וכ"ה גם בל' המאירי בסוגיין, ודברים הבאים בתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה וכו', טעונים ברכה לפניהם שלא עלה על הדעת להיות נכללות בברכת הפת, ומ"מ אין טעונות ברכה לאחריהם "מכיון שנטמעו נטמעו", עכ"ל.

וכן מוכח מד' הב"י והגר"א בסימן רי"ב, שהוכיחו דהעיקר פוטר את הטפל מברכה אחרונה, מדינא דר"פ דדברים הבאים בתוך הסעודה מחמת הסעודה אינם טעונין ברכה לא לפניהם ולא לאחריהם, והנה אי נימא דברהמ"ז פוטרת אף דברים שאינם טפלים לפת, וע"כ הוא דאף דברים הבאים שלא מחמת הסעודה נפטרים בברהמ"ז, הרי ליכא למשמע מדינא דר"פ, דהעיקר פוטר את הטפל מברכה אחרונה, שהרי יל"פ דהא דדברים הבאים מחמת הסעודה אינם טעונין ברכה לאחריהם, אי"ז כלל מדין עיקר וטפל, אלא הוא דומיא דהא דדברים הבאים שלא מחמת הסעודה אינם טעונין ברכה לאחריהן, ובע"כ מד' הב"י והגר"א, דאף הא דדברים הבאים שלא מחמת הסעודה אין טעונין ברכה לאחריהן, הוא משום שהן טפלים לפת, וע"כ שפיר יש ללמוד מזה, דהעיקר פוטר את הטפל אף מברכה אחרונה.

ועמש"נ עוד בדברינו בסימן ג', לבאר ע"פ פלוגתא זו, מה שנחלקו הראשונים בדין יין הגורם ברכה לעצמו, אם מצינו לפטרו מברכה לאחריו, מדינא דדברים הבאים בתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה, עיי"ש.

יג] ולפ"ז נמצא, דתר"י שכתב דהא דאחר הסעודה טעונין ברכה לפניהם ולאחריהם הוא משום דאינם טפלים לפת, הוא לטעמי' דס"ל דאף הא דדברים הבאים בתוך הסעודה אינם טעונים ברכה לאחריהם הוא משום שהן טפלים לפת, אך לדעת תוס' ר"י שיריליאון הרא"ש דהא דאינם טעונין ברכה לאחריהם הוא משום דברהמ"ז פוטר כל מה שאכלו בתוך הסעודה, הרי דבהא דדברים הבאים לאחר הסעודה טעונין ברכה לאחריהם, לא סגי בטעמא דתר"י דאינם טפלים לפת, שהרי אף דברים הבאים בתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה אינם טפלים לפת, ואפ"ה ברהמ"ז פוטרתן.

ואמנם באמת בד' תוס' ר"י שיריליאון והרא"ש מפורש דהא דדברים הבאים לאחר הסעודה טעונין ברכה לאחריהן, הוא משום דאין ברהמ"ז פוטרת אלא מה שבא בתוך עיקר הסעודה, ואזלי לטעמייהו דס"ל דברהמ"ז פוטרת אף דברים שאינם טפלים לפת, וע"כ כל הא דאינם פוטרת דברים הבאים לאחר הסעודה, הוא משום שלא באו בתוך עיקר הסעודה.

יד] והנה לעיל סק"ט בהערה הבאנו מה שעמד הגר"ז, בהא דדברים הבאים קודם הסעודה מחמת הסעודה נפטרין בברהמ"ז, דמ"ש מדברים הבאים לאחר הסעודה דאינם נפטרין בברהמ"ז, וכתב לחלק, דשאני דברים הבאים לאחר הסעודה שכבר סילקו ידיהם מן הפת, דאינו נחשב טפל לפת, ומשא"כ בדברים הבאים קודם הסעודה בשעה שדעתם על הפת, דשפיר הם טפלים לפת, עכ"ד.[[10]](#footnote-11)

אמנם למש"נ בדעת תוס' ר"י שיריליאון והרא"ש, דהא דדברים הבאים בתוך הסעודה נפטרין בברהמ"ז, אינו משום שהם טפלים לפת, אלא משום דברהמ"ז פוטרת כל הסעודה, והא דדברים הבאין אחר הסעודה אינם נפטרין בברהמ"ז, הוא משום דברהמ"ז אינה פוטרת אלא את הדברים שבאו בעיקר הסעודה, תיקשי דא"כ מ"ט דברים הבאים קודם הסעודה מחמת הסעודה נפטרין בברהמ"ז, והגר"ז שכתב כן אזיל לטעמי' שנקט שם ובסימן קע"ח ס"ד דהא דדברים אלו נפטרין בברהמ"ז, הוא משום שהן טפלים לפת לגבי ברכה אחרונה.

אך נ' פשוט, דשאני דברים הבאים אחר הסעודה, דלא חשיבי כלל כבאין מחמת הסעודה ליטפל לפת, דאף אם הן באין לשובע, מ"מ כיון שאינם בכלל עיקר הסעודה אינם טפלים לפת, וכמו שפירש הגר"ז, ואך שבאנו לדון לפטרם מדינא דדברים הבאים שלא מחמת הסעודה בתוך הסעודה, וע"ז אמרינן דרק דברים הבאים בתוך עיקר הסעודה נפטרין בברהמ"ז, ומשא"כ דברים הבאים קודם הסעודה מחמת הסעודה, שהן טפלין לפת, שפיר הן נפטרין בברהמ"ז, אף שלא באו בתוך עיקר הסעודה.

טו] ובזה מבוארים היטב ד' המג"א בסימן קע"ד סקי"א שהוכיח מד' הטור סימן ער"ב דדבר הבא להמשיך תאות המאכל חשיב כבא מחמת הסעודה, וע"כ נפטר יין שקודם המזון בברהמ"ז, ובשעה"צ שם סקמ"ה כתב דהאחרונים דחו לזה, דהוא רק לענין לפטור מה ששתה קודם המזון מברכה אחרונה דנחשב כבא בתוך הסעודה, אבל אין ראי' דחשיב זה כבא מחמת הסעודה דאולי הוי כמו פירות, עכ"ל.[[11]](#footnote-12)

אמנם למש"נ מתבאר היטב הוכחת המג"א, דס"ל דביין שלפני המזון לא מצינו למימר דמכח הא דהוא גורר תאות המאכל חשיב כדבר הבא בתוך הסעודה דנפטר בברהמ"ז, שהרי כל הא דדבר הבא בתוך הסעודה נפטר בברהמ"ז, הוא רק כשבא בתוך עיקר הסעודה, אך כשבא קודם הסעודה, אף אם הוא שייך לסעודה מכח הא דהוא גורר תאות המאכל, אינו נפטר בברהמ"ז, וע"כ שפיר הוכיח המג"א מהא דיין שקודם הסעודה נפטר בברהמ"ז, דדבר הבא לגרור תאות המאכל, חשיב כבא מחמת הסעודה, שהוא טפל לפת, וז"ב.

טז] ויש להוסיף בזה, דהנה בחי' הרשב"א בסוגיין כתב, ז"ל, ואני מסתפק בענין שמועתינו, לפי שרב פפא לא דבר וכו', ועדיין יש מדה רביעית שלא נתפרשה והיא דברים הבאים לפני הסעודה ושדעתו לאכול פת אחריהן, לפי שיש לומר שהם כדברים הבאים לאחר הסעודה וטעונין ברכה לפניהם ולאחריהם, או נאמר שהם כדברים הבאים בתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה שאף הן מעוררין התאוה וגורמין בריבוי המזון ולפיכך אף הן אינן טעונין ברכה לאחריהם, ולפי הסברא הראשונה עיקר שכל שהוא קודם הסעודה אינו מכלל הסעודה כלל וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א שנסתפק לומר דדינא דדברים הבאים בתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה דברהמ"ז פוטרתן, הוא אף בשבאו קודם הסעודה, כל שהן מעוררין התאוה וכו', וזה דלא כמש"נ בדעת המג"א, דדינא דדברים הבאים בתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה, ל"ש בשבאו קודם הסעודה, כ"ה דל"ש הך דינא כשבאו לאחר הסעודה.

אך נ' פשוט דהרשב"א לטעמי' אזיל, דס"ל דהא דדברים הבאים לאחר הסעודה שלא מחמת הסעודה טעונין ברכה לאחריהן, הוא רק משום דכשבאו לאחר הסעודה אינם מסייעים לסעודה, אך אם היו מסייעים לסעודה, לא היו טעונים ברכה לאחריהם, וליכא נפ"מ ביסוד הדין בין דברים הבאים בתוך הסעודה לדברים הבאים לאחר הסעודה, ומה"ט נקט הרשב"א דיין הבא אחר המזון כדי לשרות, אינו טעון ברכה לאחריו, מכח דינא דדברים הבאים בתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה, וכמש"נ בסימן א' סקי"א, וע"כ נסתפק דשמא אף דברים הבאים קודם הסעודה והן מסייעים לסעודה, אינם טעונין ברכה לאחריהן, אך לפ"מ שנקטו הפוסקים שלא כד' הרשב"א, אלא כל דינא דדברים הבאים שלא מחמת הסעודה אינם טעונין ברכה לאחריהן, הוא רק כשהן באין בתוך הסעודה, ולא כשהן באין לאחר הסעודה, ודאי מסתבר דה"נ ל"ש הך דינא כשהן באין קודם הסעודה, ודו"ק.

יז] שו"ר בד' הרא"ש בפ' ערבי פסחים סו"ס כ"ד, ז"ל, הלכך צ"ל דיין שלפני המזון כיון שבא לפתוח בני מעיים ולהמשיך אדם לתאות אכילה ברהמ"ז פוטרתו וא"צ לברך אחריו וכו', ול"ד לדברים הבאים אחר סעודה קודם ברהמ"ז דטעונין ברכה לפניהם ולאחריהם, דהתם סילק מלאכול ואותן דברים אינם בכלל סעודה כלל הלכך אין ברהמ"ז פוטרתן, אבל דברים הבאים לפני הסעודה כגון פרפראות ויין שבא לגרר ולהמשיך לסעודה בכלל הסעודה הן ונפטרין בברכת המזון, עכ"ל.

והרי שעמד הרא"ש על הך מילתא, דמ"ש דברים הבאים קודם הסעודה דנפטרים בברהמ"ז, מדברים הבאים לאחר הסעודה דאינם נפטרים בברהמ"ז, וכתב דשאני דברים הבאים לאחר הסעודה שאינם בכלל הסעודה כלל, ומשא"כ דברים הבאים לפני הסעודה שהן באין לגרר ולהמשיך לסעודה, דהו"ל בכלל הסעודה.

ולפ"ז שפיר י"ל, דבדברים אלו הבאים קודם הסעודה, יש לפטרם מברהמ"ז גם מכח דינא דדברים הבאים בתוך הסעודה שלא מחמת הסעודה, ול"ד לדברים הבאים לאחר הסעודה שהן טעונין ברכה לאחריהן, דשאני דברים הבאים לאחר הסעודה דכיון שכבר נסתלק מן הסעודה, ל"ה דברים אלו בכלל הסעודה, ומשא"כ בדברים הבאים קודם הסעודה, דכיון שהם צורך הסעודה, הו"ל מכלל הסעודה, וע"כ הן נפטרין בברהמ"ז.

**ג**

יח] ובעיקר מש"נ פלוגתת הראשונים בטעם הא דדברים הבאים שלא מחמת הסעודה בתוך הסעודה אינם טעונין ברכה לאחריהן, אם הוא משום דברהמ"ז פוטרת כל הסעודה, או הוא משום דהם טפלים לפת לענין ברהמ"ז, יש לדון נפ"מ רבתא לדינא בזה.

דהנה יש להסתפק בגוונא שבירך על דברים הבאים בתוך הסעודה לאחריהן בנ"ר, אם הוי זה ברכה לבטלה, כיון שדינם הוא ליפטר בברהמ"ז, או דאי"ז ברכה לבטלה, דהגם דמצי לפטרן בברהמ"ז, מ"מ כל שבירך עליהן את ברכתן נפטרו בזה, ואי"ז אלא ברכה שאינה צריכה.

ויש מקום לדון דזה תליא בפלוגתא זו, דאם הא דהן נפטרין בברהמ"ז הוא משום דברהמ"ז פוטרת את כל הסעודה, מסתבר דהיינו רק דמכח זה מצו ליפטר בברהמ"ז, אך מ"מ אם בירך עליהן בנ"ר אי"ז ברכה לבטלה, אך אי נימא דהא דהן נפטרין בברהמ"ז הוא משום דהם טפלים לפת, הרי דאם בירך עליהן בנ"ר הוי זה ברכה לבטלה, וזה לפ"מ שנקט בשעה"צ סימן ר"ח סק"ע, דאף במקום דמכח ספק אין בידו לברך ברכה אחרונה על העיקר, מ"מ אינו מברך על הטפל את ברכתו, ונ' דהיינו משום דזהו כל חיובו של הטפל, ליפטר בברכת העיקר.

אמנם אי"ז מוכרע, די"ל דגם אם הא דהן נפטרין בברהמ"ז הוא משום דברהמ"ז פוטרת את כל הסעודה, מ"מ מכח זה הוי זה כל עיקר חיובם, דכיון דהוו מכלל הסעודה, הוי חיובא דידהו לברך על כל הסעודה ברהמ"ז, וע"כ אם בירך עליהן בנ"ר הוי זה ברכה לבטלה.

ובס' עדות ביעקב סימן ל"ד, הביא מש"כ במאמ"ר סימן תע"ג סק"ג ובנהר שלום סימן תע"ה סק"ה לפרש בד' תשו' הרשב"א שכתב דאחר המרור מברך בנ"ר ופוטר את המרור ואת הכרפס, וכתבו לפרש, דהגם דהמרור הוי דברים הבאים בתוך הסעודה דאין טעונין ברכה לאחריהן, מ"מ כל שבירך לאחריו בנ"ר, ה"ז פוטר גם את המרור, אך המאמ"ר בהמש"ד פקפק בזה, עיי"ש, ומבו' לפ"ז, דדברים הבאים שלא מחמת הסעודה בתוך הסעודה, אית בהו לעיקר החיוב דברכת בנ"ר, ואך דברהמ"ז פוטרתן, ולפ"ז אם בירך עליהן בנ"ר, אי"ז ברכה לבטלה, אמנם בדברים הבאים מחמת הסעודה דהן טפלים לפת, מסתבר דאם בירך עליהן בנ"ר הו"ל ברכה לבטלה, וכנ"ל, ועי' עוד בתהל"ד סימן קע"ז סק"ה שכתב דאם בירך על דברים הבאים בתוך הסעודה לאחריהם, אי"ז ברכה לבטלה אלא ברכה שאינה צריכה.

יט] ומצאתי בעזה"י מציאה רבתא בזה בספר המאורות לעיל די"ב., עיי"ש שהביא מש"כ ההשלמה דאם אכל תמרים במקום שהוא מחויב לברך ברהמ"ז, ה"ה פוטר את התמרים לכתחילה בברהמ"ז, וכתב ע"ז, ז"ל, והא דאמרינן דברים הבאים לאחר הסעודה טעונים ברכה לפניהם ולאחריהם, לאו למימרא שלא יוכל לפטרן בברהמ"ז אפי' לכתחילה, אלא אתא לאשמועינן שגם מעצמם הוא חייב לברך אחריהם, ונפ"מ שאם אין לו פנאי לברך ברהמ"ז ויש לו פנאי לברך מעין ג', שחייב לברך בשביל אלו מעין ג', עכ"ל.

ולמדנו מדבריו, דבדברים הבאים בתוך הסעודה, אף אם אין לו פנאי לברך ברהמ"ז, אינו מברך עליהן מעין ג', משום דעיקר דינם הוא לפטרם בברהמ"ז, וזה מקור גדול לד' השעה"צ דבשתה יין ושאר משקין, אינו מברך על המשקין בנ"ר, אף אם מחמת ספק אינו מברך על היין, ורק בדברים הבאים לאחר הסעודה, דעיקר דינם הוא לברך עליהן מעין ג', ואך דכיון דזייני יש בידו לפטרם בברהמ"ז, ע"כ כל שאינו מברך ברהמ"ז, מברך עליהן ברכת מעין ג'.

כ] ונפ"מ מצוי' בזה לדינא, הוא במי שאוכל מן המינים שהם ספק פהב"כ, ואכל ושתה עמהם דברים אחרים, דלפי הצד שדינם כפת גמורה, הרי דינו לברך ברהמ"ז וא"צ לברך ברכת בנ"ר על המאכלים והמשקין שאכל ושתה, אמנם י"ל דכיון שבפועל אינו מברך ברהמ"ז, ונקטו הפוסקים דברכת מעין ג' אינה פוטרת את ברהמ"ז אף בדיעבד, (אך באמת נחלקו בזה הרא"ה והריטב"א, ואכמ"ל), יש לו לברך על המאכלים והמשקין ברכת בנ"ר.

ולפמש"נ הרי דמד' המאורות יש ללמוד דאף דאינו מברך ברהמ"ז, אין לו לברך ברכת בנ"ר, אך לפ"מ שפירשו המאמ"ר והנהר שלום בד' תשו' הרשב"א יש ללמוד דכה"ג דאינו מברך ברהמ"ז, יש לו לברך ברכת בנ"ר, וצ"ע בזה לדינא.

?אך למש"נ לעיל לכאו' אין לדמותו, אך יש לדמותו למש"כ התוס' בשם הר"ר יו"ט, וגם ל' הראב"ד מ' כן דברכת המוציא חיילא על כל הסעודה, ועי' פנ"י דכל הסעודה קרוי' לחם, ויש לדמותו גם לדינא דפת פוטר כל מיני מאכל לדעת המג"א, וגם לדינא דיין פוטר כל מיני משקין לדעתו, ומצינו כן בדבריו בשתה קודם הסעודה ושתה יין בסוף הסעודה, ובדין מי שריית תאנים, ובד' הפמ"ג דברהמ"ז דפוטרת יין, אינה פוטרת כל מיני משקין, עיי"ש?.

ולפ"ז צ"ל לדעת הרשב"א דהא דפריך מיין, היינו דיין הוי טפל גמור, וצ"ע מ"ש מתאנים וענבים, וכ"ה להדיא בל' הרשב"א, והוא מוכרח כן, שהרי איך שיהי' הרי בד' ר"פ וגם בד' בן זומא לא נתחדש דין מחודש כלל, אלא הוי זה מילתא דפשיטא דיש בזה לדין עיקר וטפל, וא"כ בע"כ דהקו' מיין קיימא ע"ז, וצ"ע, אך שוב הראוני בחי' התשב"ץ שכתב לא כן, עיי"ש.

ובאמת נ' ברור דלדעת הרשב"א אין הפטור מברהמ"ז משום טפל, שהרי לדעתו כלל לא מצינו דין טפל מחודש בסוגיין, ורחוק הדבר לומר דלגבי ברהמ"ז הוי טפל, אלא היינו דברהמ"ז קאי על כל הסעודה, דומיא דדינא דר' חייא, ודומיא דדינא דבירך על הפת פטר את הפרפרת, וע"ז שפיר כתב הרשב"א דהגם דיין גורם ברכה לעצמו ולא חשיב כטפל, מ"מ הוי מכלל הסעודה וברהמ"ז פוטרתו.

אמנם הפמ"ג בסימן קע"ד עמד בזה דמ"ט ברהמ"ז פוטרתו, וכתב דהוא משום דסעיד, אך אי"ז מתישב בל' הרשב"א שלפנינו.

ובאמת מבו' כן גם ממש"כ הרשב"א דהא דברהמ"ז פוטרתו הוא משום דזיין, ונראה להדיא דהיינו דברהמ"ז קיימא עליו בפנ"ע.

ועיי"ש עוד בפמ"ג ומחה"ש שנחלקו אם משקין טעונים ברכה לאחריהם, והנה אם הטעם דמשקין טעונין ברכה הוא משום דאינם צורך סעודה כ"כ וכמו שנקטו הט"ז והמג"א לעיקר, א"כ ודאי דפטורים מברכה אחרונה, אך אם הטעם הוא משום דשתי' ואכילה ב' ענינים הם, יש לדון בזה וכנ"ל, וי"ל דאפ"ה ל"ב ברכה אחרונה, דהגם דלא חשבינן להו מכלל עיקר הסעודה שיהיו טפלים לפת, מ"מ ה"ה נפטרים בברהמ"ז כיון דהוו מכלל הסעודה.

1. והנה השו"ע בסימן קע"ז ס"א, דבשר ודגים וכו' חשיבי כבאין מחמת הסעודה משום שדרך ללפת בהן את הפת, אך צע"ק דלפ"ז נמצא דד' התוס' הם כעין ד' רש"י, דהא דאינם טעונין ברכה הוא משום דמלפת בהן את הפת, ואך דלדעת רש"י כל הא דאינו טעון ברכה הוא בשמלפת בו בפועל, ולד' התוס' סגי במה שדרך ללפת בהן, וזה אינו כ"כ במשמע ד' התוס'.

   והנה אמנם מד' תוס' ר"י שיריליאון שחילק לתרתי, ז"ל, כגון דגים ובשר וכיו"ב וכו' שרגילין לאכול עם הפת בתוך הסעודה אע"פ שאוכלין אותן בלא פת, וכן דייסא וכו' כיון שעיקר סעודה הן וכו', עכ"ל, מ' דבדגים ובשר הטעם הוא משום שמלפתין את הפת, ובדייסא הטעם משום דעיקר סעודה היא, וזה כיסוד ד' הב"י.

   אמנם העירני הרי"א דמד' תר"י בסוגיין יש ללמוד לפרש בע"א, ז"ל, ור"י הזקן ז"ל פי' עוד בע"א ואמר דדברים הבאים מחמת הסעודה בתוך הסעודה נקראים כגון בשר וביצים וגבינה ודגים שאין דרך לאכול אותם שלא בשעת הסעודה כמו שדרך לאכול הפירות, אלא דרכן של אלו לאכלן בשעת סעודה להשביע וכן דייסא וחביץ קדרא וכיו"ב שבנ"א אוכלים אותם להשביע, ולפיכך אמר שהדברים האלו שדרך בני אדם לאכלן בתוך סעודותיהם מעיקר סעודה הם, וכיון שמשביעין וכונתו מתחלה עליהם להשביע אף על פי שאוכל אותם בלא פת אינו מברך עליהם כלל שנכללים עם הפת עצמו, וברכת המוציא שבירך מתחלה וברהמ"ז שיברך לבסוף פוטר אותם, עכ"ל.

   והנה כמדומה דד' תר"י מקורם הוא מתוס' ר"י שיריליאון, ומבו' בד' תר"י שפירשה, דודאי גם בשר ודגים וכו' באין להשביע, ואך דחלוקין הן בשר ודגים וכו' מדייסא, דבבשר ודגים דאינם מיני מזון, כל הא דחשבינן להו מעיקר סעודה, הוא רק משום שדרך לאכלן בשעת הסעודה להשביע, ומשא"כ בדייסא דהויא ממיני מזון, חשיבא מצ"ע כעיקר סעודה, ואף אם הי' הדרך לאכלה לבדה שלא בתוך סעודת הפת.

   ולפ"ז נראה, דזהו שחילקם הר"י שיריליאון לתרתי, דבבשר ודגים וכו' כל הא דחשיבי מכלל עיקר הסעודה, הוא רק משום שדרך לאכלם עם הפת, ואין כונתו שאוכלין אותם עם הפת ללפת, אלא שאוכלין אותן בסעודת הפת, ואילו בדייסא הא דחשיבא מכלל עיקר הסעודה, הוא משום דמצ"ע הויא מידי דמזון.

   ולפ"ז נראה דיל"פ כן גם בד' התוס', וניחא לפ"ז שד' התוס' אינם ענין כלל לד' רש"י, אך צע"ק מל' התוס' בסו"ד, ז"ל אבל דברים שאין דרכן לבא בתוך הסעודה כגון תמרים ורמונים ושאר כל פירות שאין רגילים "ללפת בהן את הפת" טעונין ברכה לפניהן דכיון דלאו משום "לפתן" אתו אין הפת פוטרתן, עכ"ל, ומ' דדברים הבאים מחמת הסעודה, היינו שבאין ללפת בהן את הפת, ובאמת בתוס' ר"י שיריליאון שם לא כתב כן, אלא כתב, ז"ל, ומיתקריין שלא מחמת סעודה, שאינו כעין מיני מלוחין שרגילין לבא עיקר משום סעודה וכו', עכ"ל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם צ"ב במשה"ק מינה ע"ד רש"י ובה"ג, הרי בפשוטו טעמא דרש"י ובה"ג דס"ל דדייסא טעונה ברכה לפני', הוא משום דס"ל דלא חשיבא כטפל לפת, כיון שלא באה לצורך הפת, ואנן דס"ל דאינה טעונה ברכה לפני', הוא משום דכל דהוי בכלל הסעודה, חשיב כטפל לפת, כיון דהפת היא עיקר הסעודה, וא"כ מאי קשיא לי' לה"ר יוסף ע"ד רש"י ובה"ג מההיא דצנון וזית, הרי התם הוי טפל גמור, ומשא"כ הכא דס"ל לרש"י דלא חשיב כלל כטפל לפת, ונראה מזה דס"ל, דהא דכל הבא לעיקר סעודה הוי טפל לפת, אי"ז דין טפל מחודש, אלא הוא טפילות גמורה, וע"כ ס"ל דיש ללמוד לזה מההיא דצנון וזית, וצ"ע בזה, וגם ילה"ע עוד, שהרי בגמ' לקמן דמ"ב: דנו לפרש דב"ש פליגי על הך דינא, וס"ל דבירך על הפת לא פטר מעשה קדירה, ואטו ב"ש פליגי על עיקר דינא דעיקר וטפל, וגם צ"ע שהרי הר"י שיריליאון בהמש"ד האריך לדון מ"ש דייסא מפהב"כ דטעונה ברכה לפני', והרי דלאו מילתא דפשיטא היא דדיסא הויא טפל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובאמת מצינו כן גם בד' הגר"ז בקו"א סימן קע"ז סק"ב, שכתב במה שנסתפק המג"א בגוונא דאינו חפץ לאכול פת ואוכל מעט פת ומברך עליה המוציא לפטור המאכלים, אם הם נפטרין בברכתה כיון שאינן באין מחמתה, וכתב ע"ז, ז"ל, ול"ד למש"כ התוס' דף ל"ח, משום דבא מחמת סעודה, דכל מה שאינו לפתן היינו דהוא עצמו סעודה יחשב כיון שבא להשביע, והפת הוא ראש לכל מילי סעודה כמו יין למשקים, אבל לפתן אינו סעודה, עכ"ל.

   ומבו' להדיא בדבריו דב' דינים חלוקים הם, דדברים שהם לפתן, אינם טעונין ברכה משום שהן טפלים לפת, ודברים הבאים למזון אינם טעונין ברכה משום שהפת ראש לכל מילי סעודה וברכת הפת פוטרתן, וע"כ חלוקין הן בגונא שאינו חפץ לאכול פת ואוכל מעט כדי לפטור המאכלים, דפטורא דלפתן י"ל דל"ש בזה כיון שאינם באין מחמת הפת, אך פטורא דמיני מזון שפיר שייך אף בזה, וזה כמש"נ בדעת הרשב"א, אך בד' התוס' והטוש"ע אין נ' כלל דב' דינים הם, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם בד' הביאוה"ל סימן ר"ד ס"ז מבו' שפירש דמש"כ הרשב"א דהאכילה צמאתו, היינו שהוצרך לשתות כדי לשרות המאכל, עיי"ש, וכ"נ להדיא מד' האהל מועד שהביא הב"י בסימן קע"ד, עייש"ה, אך גם לפ"ז, הרי ממה שהוצרך הרשב"א לשוב ולפרש דהא דברכת הפת פוטרתו הוא משום שהוא בא לשרות המאכל, ולא סגי לי' במש"כ מתחילה שהאכילה צמאתו, מבו' כמש"נ דאלמלי הא דהשתי' מסייעת לאכילה, ל"ה נפטר בברכת הפת, הגם שהאכילה צמאתו. [↑](#footnote-ref-5)
5. שו"ר הדברים מפורשים כן בד' הגר"ז סימן קע"ד ס"ח, בדין דברים הבאים קודם הסעודה מחמת הסעודה, דאינם טעונין ברכה לאחריהן, ז"ל, ואינו דומה לדברים הבאים מחמת הסעודה לאחר הסעודה קודם ברהמ"ז וכו' אפי' דברים הבאים מחמת הסעודה כגון מיני לפתן וכו' טעונים גם ברכה אחרונה ואינן נפטרים בברהמ"ז הואיל ולא באו בתוך עיקר הסעודה וכו', לפי שכל מה שבא לאחר שכבר סילקו ידיהם מן הפת אינו נחשב טפל לפת להפטר עמה בברכותי' שהן המוציא וברהמ"ז, אבל דברים הבאים מחמת הסעודה בשעה שדעתם על הפת ואין ידיהם מסולקות הימנה אע"פ שעדיין לא התחילו בה, הם טפלים אלי' להפטר בברכתה מברכה אחרונה, עכ"ל, וזה להדיא כמש"נ, דהא דדברים הבאים לאחר הסעודה מחמת הסעודה טעונין ברכה לאחריהן, הוא משום דלא מצינו לחשבן כטפלים לפת, וע"כ שאני בזה דברים הבאים לאחר הסעודה מדברים הבאים קודם הסעודה, ועמש"נ עוד בזה להלן סקי"ד. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה יש שלמדו מדבריו, דשאר מינים מצטרפין לשביעה לחייב בברהמ"ז דאורייתא, ושלא כד' הפמ"ג והמ"ב, אך נ' דאין לזה מקור מדבריו, דכ"ה דאם לא אכל כלל פת ושבע מדברים אחרים אינו חייב בברהמ"ז מדאורייתא, ה"נ אם אכל פת ושאר מינים ושבע מהם, כיון דהשביעה ל"ה מכח הפת לבדה, אינו חייב בברהמ"ז מדאורייתא, ואך דמ"מ הא דשאני ברהמ"ז דאף דברים הבאים שלא מחמת סעודה נפטרים, מברכת המוציא, הוא משום דברכת המוציא קאי על לחם, ושאר דברים אינם בכלל לחם, וע"כ אינם נכללים עם הפת בברכתה, ומשא"כ בברהמ"ז דקאי על השביעה, ושאר דברים נכללים בשביעה זו, ע"כ שפיר הם נכללים עם הפת בברכתה. [↑](#footnote-ref-7)
7. אמנם הרשב"א בסוגיין כתב דהא דפהב"כ אינה טעונה ברכה לאחרי', הוא משום דהיא גופה מזון היא, וכ"כ הרא"ה והמיוחס לריטב"א בסוגיין, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בפ' ערבי פסחים והר"ן שם, ועמש"נ בזה בדברינו בדין תאנים וענבים ופהב"כ דאינם טעונין ברכה לאחריהן, ובדברינו בדין דברים הנפטרין בברהמ"ז סימן ד'. [↑](#footnote-ref-8)
8. והי' נראה ללמוד מזה, דטפל אינו נפטר מברכה ראשונה, רק אם בשעת הברכה כבר הי' עליו תורת טפל, אך כל שבשעת הברכה ל"ה טפל, ולא הי' דינו ליפטר בברכה זו, אינו נפטר בה, ונ' לפ"ז דאי"ז דין מסוים בפטור טפל, אלא היינו דלעולם ל"מ הברכה לפטור, אלא דבר שהי' דינו ליפטר בברכה זו בשעת הברכה, ולפ"ז נמצא דהמברך על היין בפה"ג, ואחר ברכתו סחטו ענבים אחרים, אין יין זה נפטר בברכה שבירך מתחילה, וה"נ הוא בשבירך על הפת, ואחר ברכתו אפו פת אחרת, וכל כיו"ב.

   ובזה נראה לבאר מש"כ המחה"ש בסימן רי"ב דטפל אינו נפטר מברכה אלא בשהי' דעתו עליו בשעת הברכה, אך כל שלא הי' דעתו עליו אינו נפטר, ואף שהי' לפניו, וצ"ב דמ"ש מכל ב' מינים שברכותיהן שוות שנפטרין כשהיו לפניו אף שלא הי' דעתו ע"ז, וגם לדעת הגר"ז דאף טפל שהי' לפניו נפטר אף שלא הי' דעתו עליו, אכתי קשיא, דמ"ט אם ל"ה דעתו עליו ול"ה לפניו אינו נפטר בברכת העיקר, ומ"ש מכל ב' מינים שברכותיהן שוות שנפטר המין הב' מברכה עכ"פ בשהביאוהו לפניו כ"ז שהמין הראשון לפניו, ונראה הביאור בזה ע"פ הנ"ל, דבהני גווני לא הי' עליו תורת טפל בשעת הברכה, וע"כ אין הברכה פוטרתו.

   ועפי"ז הי' נראה דה"נ הוא בדין תערובת ב' מינים דהרוב חשיב כעיקר, דכל שבירך מתחילה על מין א', ואח"כ עירבו עם מיעוט ממין אחר, אינו נפטר בברכה שבירך מתחילה, ואף אם הי' דעתו לכך מתחילה, דכה"ג לא מצינו לחשוב דבשעת הברכה כבר הי' תורת טפל עליו, ועי' פמ"ג סימן ר"ב מש"ז סק"ב שכתב כן בביאור ד' הט"ז שם, אך בדבריו שם ובפתיחה להל' ברכות נראה דהוא מטעם אחר, עיש"ה, וגם בד' הט"ז שם מבו', דאם יש מעט שמן ה"ז נפטר גם בכה"ג, עיי"ש, וצ"ב.

   אמנם באמת עיקר הדברים מחודשים מאד, וטפי נראה דמש"כ האחרונים דהטפל אינו נפטר כשלא הי' דעתו עליו, ול"ד לכל ב' מינים שברכותיהן שוות, הוא כמש"כ המג"א בסימן ר"ו דטפל ועיקר גרע מכל ב' מינים עיי"ש, ואין הטעם משום דבעינן שיהא תורת טפל עליו בשעת הברכה.

   והא דדברים הבאים בתוך הסעודה אינם נפטרים בברכת הפת, אף שבשעת אכילתן הם טפלים לפת, נראה דהוא משום דאינם טפלים אלא אחר שאוכלם, אך כשבא לאוכלם אכתי אינם טפלים, וע"כ אינם נפטרים בברכת הפת. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואמנם בד' הראב"ד נראה, דהא דה"ז נפטר בברכת הפת, אי"ז כלל מדין עיקר וטפל, אלא היינו משום דכל דבר שהוא מכלל הסעודה ה"ה נפטר בברכת הפת, וגם עיקר דינא דדברים הבאים מחמת הסעודה אינם טעונין ברכה לא לפניהם ולא לאחריהם, אי"ז מדין עיקר וטפל, אלא משום שברכת הפת פוטרת כל מה שבכלל הסעודה, ובזה הוא שחילק דדברים אלו ל"ה קודם אכילה בכלל הסעודה, ורק אחר שאכלם הו"ל בכלל הסעודה, וע"כ הן נפטרין בברהמ"ז.

   וראיתי להוכיח כן, ממש"כ הראב"ד בכתוב שם פ' ערבי פסחים יט:, עמש"כ בעה"מ דאין ברהמ"ז אחת עולה לב' ברכות של המוציא, ז"ל, הרי מצינו ברכת המזון אחד עולה לאכילת הפת שצריכה המוציא ולאכילת דייסא הבאה בתוך הסעודה שטעונה במ"מ, וכן לתאנים וענבים הבאים בע"כ בתוך הסעודה שטעונין ברכה לפניהם וברהמ"ז אחת פוטרתן, עכ"ל, ואם הא דברהמ"ז פוטרתן הוא מדינא דעיקר וטפל, אין מזה מקור דברהמ"ז אחת עולה לב' ברכות של המוציא.

   ובאמת בד' הראב"ד אלו נראה כמש"נ דגדר הא דנפטרין בברהמ"ז הוא משום דאחר האכילה חשיבי בכלל הסעודה, וזהו שלמד מינה דאף שלפניהם טעונין ברכה, אי"ז מחלקן, אך אם הטעם דנפטרין בברהמ"ז הוא משום דברהמ"ז כוללת יותר מברכת המוציא, לכאו' אין מקור משם שלא כד' בעה"מ, (וכמש"נ להעיר בזה ביד אליעזר פסחים), ודו"ק.

   עוד יש להוסיף בזה, מש"כ הראב"ד בכתוב שם בסוגיין, ז"ל, ולאפוקי תאנים וענבים הנאכלין בפני עצמן שאין אדם נסמך עליהם ואינו אלא לטייל בהם או לקינוח הפה הלכך אפי' בתוך הסעודה טעונין ברכה לפניהם לפי שלא בירך המוציא אלא על דבר שהוא מחמת הסעודה אבל לאחריהן לא צריך "שכיון שאכלם בתוך הסעודה" כבר עשאם צרכי סעודה ואפשר שהם צריכים לו לנקות פיו שלא לערב טעם אכילה זו בטעם אכילה אחרת, וברהמ"ז חלה על כל צרכי הסעודה, עכ"ל, וממש"כ דכיון שאכלם בתוך הסעודה כבר עשאם צרכי סעודה, נראה כדבריו שהביא בס' הבתים, דאחר האכילה חשבינן לי' מכלל הסעודה, וגם נראה להדיא מדבריו, דאי"ז מדין עיקר וטפל אלא הוא משום דברהמ"ז חלה על כל צרכי הסעודה, אך באמת יש משמעות גדולה בדבריו, דטעם החילוק בין ברכה לפניהם לברכה לאחריהם, הוא משום דברהמ"ז חלה על כל צרכי סעודה, וברכת המוציא אינה חלה על כל צרכי סעודה, וזה דלא כמש"נ מדבריו שהובאו בס' הבתים, אך מאידך ממש"כ דהטעם הוא שכיון שאכלם בתוך הסעודה כבר עשאם צרכי סעודה, מ' כדבריו שהובאו בס' הבתים וכנ"ל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. וילה"ע בעיקר דבריו, דממש"כ התוס' בפסחים דק"ג:, ז"ל, ואפי' יין דלאחר הסעודה נראה שא"צ לברך אחריו דלעולם חשוב מחמת הסעודה, והא דקאמר דברים הבאים אחר הסעודה צריכין ברכה לפניהם ואחריהם היינו חוץ מיין, עכ"ל, מבו' דהא דדברים הבאים לאחר הסעודה צריכין ברכה לאחריהן, הוא משום דלעולם לא חשיבי כבאין מחמת הסעודה, דאף אם הן באין לשובע, מ"מ כיון שהן באין לאחר הסעודה, חזינן להו כסעודה בפנ"ע, ולא חשיבי כבאין מחמת סעודת הפת, וע"כ יין הבא לאחר הסעודה שהוא בא מחמת הסעודה, אינו טעון ברכה לאחריו, ולפ"ז ל"ק מ"ש דברים הבאים לפני הסעודה מדברים הבאים לאחר הסעודה.

    אך באמת בד' המהרש"א שם מבו', דהתוס' שם אזלי לטעמייהו שכתבו לעיל מינה, ז"ל, ומיהו אין זה ק"ו דהא פסקינן בברכות דברים הבאים שלא מחמת הסעודה אחר הסעודה פי' וקודם ברכת המזון טעונין ברכה לפניהם ולאחריהם, עכ"ל, והרי דס"ל דכל הא דדברים הבאים לאחר הסעודה טעונין ברכה לפניהם ולאחריהם, הוא רק כשהן באין שלא מחמת הסעודה, ואך דס"ל דאף דברים שכשהן באין בתוך הסעודה, ה"ה באין מחמת הסעודה, מ"מ כשהן באין אחר הסעודה, אינם באין מחמת הסעודה, וכנ"ל, אך יין שהוא בא מחמת הסעודה אף לאחר הסעודה, אינו טעון ברכה לאחריו, אך בד' התוס' בסוגיין מ' דאף דברים הבאים מחמת הסעודה לאחר הסעודה טעונין ברכה לאחריהן, וכמש"כ המהרש"א בפסחים שם, ולפי דבריהם צל"פ מ"ש דברים הבאים קודם הסעודה מדברים הבאים לאחר הסעודה, וכמש"כ הגר"ז. [↑](#footnote-ref-11)
11. ושמעתי מהרי"א להוכיח מד' הב"ח דפליג ע"ד המג"א, וס"ל בדעת הרא"ש דדברים הבאים לגרור תאות המאכל טעונין ברכה לפניהן, וזה ממה שנקט הב"ח בסימן תע"ג, דמודה הרא"ש לד' התוס' דירקות באין לגרור תאות המאכל, וע"כ הק' דמ"ט צריך לברך בנ"ר על הכרפס, וכתב כמה דרכים בזה, עיי"ש, וצ"ע דא"כ מ"ט ס"ל להרא"ש לעיקר כדעת רשב"ם דהמרור טעון ברכה לפניו, ואך שברכת הכרפס פוטרו, ובע"כ דהגם דדבר הבא לגרור תאות המאכל אינו טעון ברכה לאחריו, מ"מ הוא טעון ברכה לפניו, דל"מ הא דהוא בא לגרור תאות המאכל, אלא דמכח זה חשבינן לי' כדברים הבאים בתוך הסעודה. [↑](#footnote-ref-12)