וסת תרוה_ד
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / וסתות

אור ליום ג' צום העשירי תשס"ו

**א'**

א] שו"ע סי' קפ"ו ס"ג,אשה שאינה רואה בפחות מי"ד ימים אחר טבילתה, אבל לאחר י"ד ימים אין לה קבע, עד י"ד יום דינה כדין אשה שיש לה וסת, עכ"ל, והוא מתרוה"ד סי' רמ"ז.[[1]](#footnote-2)

והנה בתרוה"ד שם קאי על דעת ר"ח ודעימי' דאשה שאין לה וסת צריכה בדיקה לעולם קודם תשמיש, וע"ז הוא שכתב דאשה זו אינה צריכה בדיקה, אך פשטות ד' השו"ע מ' דקאי גם על דינא דהרי"ף דאשה שאין לה וסת קבוע צריכין לבדוק ג"פ הראשונים, ואף בזה כל שאינה רואה קודם י"ד יום מטבילתה, א"צ בדיקה עד י"ד יום ואף בג"פ הראשונים, אך אין הדבר מוכרע.

והנה בחי' חת"ס שם ס"ב כתב, ז"ל, דהני נשי דידן דרובן יש להן וסת עד זמן ידוע ואח"כ אין להן קביעות כגון דלא חזיא בפחות מכ' יום וכו', אז אינו מועיל במה דבדקה ג"פ בתוך הכ' יום, אלא צריכה לבדוק ג"פ בימים שאחר כ' יום, שאז דינה כמי שאין לה וסת, ואותה הבדיקה מוציאתה מספק, ולא זולת זה כלל, עכ"ל, ונ' ברור שדעתו דאף א"צ לבדוק לכתחילה באותן הימים, כיון דבימים אלו דינה כמי שיש לה וסת, וזהו שהוסיף דמה"ט אף אינה מתחזקת בג"פ אלו.

וכ"ה מבו' בד' הפליתי שם סק"ג והלחם שם סק"ו דבימים אלו א"צ לבדוק, ועיי"ש שכתבו לפ"ז במש"כ הש"ך דלא נהגו לבדוק בדיקות דהרי"ף, וכתב הפליתי דל"ש מנהג בזה, דהרי ל"ב בדיקה רק בימים שאינה מוחזקת שלא לראות בהן, ובימים אלו ודאי הדרך לבדוק, עכ"ד, ולכאו' מד' הש"ך שכתב שלא נהגו לבדוק מ' שדעתו דצריכה לבדוק אף בימים שמוחזקת שאינה רואה בהן, וכמש"נ להלן, אך אי"ז מוכרח.

אמנם הנה סתימת ד' הראשונים והפוסקים מ' דלעולם בודקת בג"פ הראשונים אחר נישואי', ולא חילקו שאם יש לה קביעות ימים שרגילה להפסיק בהן, א"צ לבדוק בהן, ול"מ הבדיקה באותן הימים, וצ"ע בזה.

ב] ונ' לדון בזה, דהנה בחוו"ד שם סק"ג הק' ע"ד התרוה"ד, ז"ל, ועוד כיון דהר"ן וכו' בטעם אשה שאין לה וסת וז"ל כיון דנראה מעניינה שמקרים גורמים לראייתה וכו' יש לחוש גם שמא אף מחמת תשמיש תראה, וא"כ נראה דכל שאין לה יום החודש קבוע או הפלגה קבועה נראה לומר שמקרים גורמים לראייתה וכו', עכ"ד, ועיי"ש שכתב דצ"ל דמ"מ באותן י"ד ימים אינה עלולה למקרים, וכתב ע"ז דהוא דוחק, עיי"ש בדבריו.

אמנם הדברים צ"ע, ובהקדם דהנה בטעמא דר"מ דאשה שאין לה וסת אסורה לשמש, נקט החוו"ד סי' קפ"ד סק"א דהוא ג"כ מה"ט שכתב הר"ן דנראה מעניינה שהמקרים גורמים ראייתה, וע"כ יש לחוש שאף מקרה התשמיש גורם לה לראי', ועיי"ש מש"כ לפ"ז, ונת' בזה בהערה בסוף ס"ק זה.

אמנם לכאו' אין מ' כן מד' הראשונים, שהרי הרמב"ן במלחמות פ' אלמנה ניזונת, שפירש לה"ט דכיון שאין לה וסת ואפשר שהיא משנה וסתה מפני שהיא נחבטת בקרקע וכו', או מחמת דמים שנפישי בה, וע"כ חיישי' שמא אף מחמת תשמיש תראה, כתב לפרש כן טעמא דר"ח בן אנטיגנוס לדעת הרי"ף, ז"ל, אבל בא ר"ח וכו' ללמדנו דאשה שאין לה וסת וכו' אעפ"כ חוששין לה בתחילת הנישואין שמא מחמת דוחק השמש ראתה וכו', עכ"ל, ואם מה"ט גופא הא דס"ל לר"מ דאסורה לבעלה, א"כ לא נתחדש טעם אחר בד' ר"ח, ואך דפליגי ר"מ ור"ח אם מהני לזה מה שהוחזקה ג"פ שאינה רואה מחמת תשמיש או לא, ואי"ז במשמע ד' הרמב"ן, ועד"ז מ' גם בד' הר"ן שכתב לה"ט שאשה שאין לה וסת נראה מעניינה שהמקרים גורמין בראייתה, בדעת הרי"ף, ומ' דרק לדעת הרי"ף נתחדש כל ענין זה, ואם זהו טעמא דר"מ דאשה שאין לה וסת אסורה לשמש, א"כ הרי אף לדעת ש"ר איכא לה"ט, ואך דדעת הרי"ף דאף ר' חנינא מודה לזה, ואי"ז במשמע.

ומ' מד' הרמב"ן והר"ן, דהא דס"ל לר"מ דאשה שאין לה וסת אסורה לשמש, אי"ז כלל משום דחיישי' שתראה מחמת תשמיש, דאם משום הא, הי' סגי שתתחזק ג"פ שאינה רואה מחמת תשמיש וכאשר ס"ל לר' חנינא, אלא הוא משום דאין לה וסת, והיא עלולה לראות בכל שעה, וע"כ חיישי' שמא תראה בשעת תשמיש, ומה"ט אסורה היא לשמש, וכן נ' להדיא בל' הרא"ש בפירקין סי' ה', וכמש"נ להלן סק"ג.[[2]](#footnote-3)

ולפ"ז נמצא לדעת הרי"ף, דפלוגתייהו דר"מ ור"ח אינה אם סגי במה שהוחזקה ג"פ שלא תראה, אלא יסוד הפלוגתא הוא, דר"מ ס"ל דחיישי' שמא תראה "בשעת" תשמיש, ולזה ל"מ מידי מה דג"פ לא ראתה בשעת תשמיש, דאי"ז מחזיק כלל שלא תראה פעם אחרת בשעת תשמיש, אך ר"ח ס"ל דלא חיישי' שמא תראה בשעת תשמיש, ואך דמ"מ חיישי' שמא תראה "מחמת" תשמיש, וע"ז שפיר מהני מה שהוחזקה ג"פ שאינה רואה מחמת תשמיש, וז"ב.

והאמנם גם אם הי' מודה ר"מ דסגי בג"פ להחזיקה שאינה רואה, ג"כ הי' אסור הבעל לקיימה, שהרי היא אסורה לו קודם שתתחזק, אך מ"מ אילו עברו ושימשו ונתחזקה בג"פ הי' מותר לקיימה, ובאמת נ' דמשכח"ל בהיתר, וכגון שהי' לה וסת ועקרה וסתה ג"פ, דבפשוטו איגלאי מילתא דלא הי' לה וסת כבר מהפעם הראשונה שלא ראתה, ומ"מ היתה מותרת לו כ"ז שלא עקרה הוסת ג"פ, ובזמן שבינתים שימשו ג"פ בהיתר ולא ראתה דם.

וכ"נ להדיא בל' הר"ן שם, ז"ל, משו"ה בעיא בדיקה ג"פ, ואם מצאה טהור יצאה מחשש זה ומשמשת בלא בדיקה, אע"פ שאין לה וסת אין חוששין לה "שמא תראה בשעת תשמיש", דקי"ל דלבעלה א"צ בדיקה, כל שיצאה מחשש רואה מחמת תשמיש שיש לחוש לכך באשה שאין לה וסת וכו', עכ"ל, ומ' להדיא כמש"נ, דע"י שהוחזקה ג"פ תו ליכא למיחש שתראה מחמת תשמיש, ואך דאכתי איכא למיחש שתראה בשעת תשמיש, דמה"ט ס"ל לר"מ דאסורה לשמש, וכמש"נ, וע"ז ס"ל לר' חנינא דכל לבעלה א"צ בדיקה ולא חיישי' שמא תראה בשעת תשמיש.[[3]](#footnote-4)

ג] ונ' לפ"ז, דגם הא דס"ל להר"ח ודעימי' דאשה שאין לה וסת צריכה לבדוק אחר תשמיש, אי"ז כלל משום דחיישי' שתראה מחמת תשמיש, אלא הוי זה מיסוד א' עם הא דס"ל לר"מ דאסורה לבעלה משום דחיישי' שתראה בשעת תשמיש, וע"ז פליג ר"ח וס"ל דאין לאסרה משום זה לבעלה, אך מ"מ ס"ל דיש לחוש לכך ובעיא בדיקה, ול"ד לכל הימים שא"צ בדיקה ולא חיישי' שמא ראתה, דבשעת תשמיש יש לחוש שמא ראתה ולא הרגישה מחמת הרגשת שמש, (וכמש"כ עד"ז הרמב"ן בסוגיין בדעת הרמב"ם), וע"כ היא צריכה בדיקה, ויתכן עוד, דבשעת תשמיש יש לחוש טפי שמא התשמיש הקדים מעט ראייתה, (וכמש"כ הרא"ה בבדה"ב דמה"ט הוא דאיכא חובת פרישה בעונת הוסת), וע"כ היא צריכה בדיקה, ומה"ט הוא דלא סגי במה שהוחזקה ג"פ שאינה רואה מחמת תשמיש, כיון דאכתי איכא למיחש שתראה בשעת תשמיש.[[4]](#footnote-5)

ואף הא דאשה שאין לה וסת בעיא לדעת הר"ח ודעימי' בדיקה קודם תשמיש, פשוט דהוא משום דכיון שאין לה וסת דחיישי' שמא ראתה, וע"כ היא צריכה בדיקה להחזיקה בטהרה.

והדברים מבוארים כן בד' הרא"ש בפירקין סי' ה', בקו' ע"ד הרי"ף, ז"ל, ועוד תימה הוא מה מועיל אם שמשה ג"פ בלא דם להיותה ככל הנשים וכו', אבל הוחזקה לא מהניא להתירה, דהא אשה שאין לה וסת שאסורה לשמש היינו משום דכיון שאין לה זמן קבוע לראייתה חיישינן שמא תפרוס נדה תחתיו, ומה מועיל אם שמשה ג' פעמים בלא דם לעולם איכא למיחש עתה תראה כיון שאין לה וסת וכו', עכ"ל.

ומבו' להדיא בל' הרא"ש, דהא דס"ל לר"מ דאשה שאין לה וסת אסורה לשמש, אי"ז משום חשש רואה מחמת תשמיש, אלא הוא משום דיש לחוש שמא תראה בשעת תשמיש, כיון שאין לה זמן קבוע לראייתה, ופי' הרא"ש בדעת הרי"ף, דהגם דאף ר"ח מודה דיש לחוש לכך, מ"מ ס"ל דסגי שתבדוק ג"פ, ודלא כמו שנתבאר מד' הרמב"ן והר"ן, דלדעת הרי"ף ר"ח פליג על עיקר הך חששא, ואך דס"ל דאיכא לחוש שמא תראה מחמת תשמיש, וע"ז מהני שהוחזקה ג"פ שאינה רואה מחמ"ת, וזהו שתמה דמה מועיל שג"פ לא ראתה דם, הרי החשש שתראה עתה בשעת תשמיש במקומו עומד, דע"ז ל"ש חזקה כלל.[[5]](#footnote-6)

ועיי"ש בד' הרא"ש שהק' עוד, ז"ל, ועוד קשיא דעיקר הבדיקה לא הזכיר רבי חנינא, דר"מ אוסר אותה לשמש אפילו בבדיקה דלמא מקלקלא לי', ור"ל לא חייש דלמא מקלקלא לי', מ"מ בדיקה דלפני תשמיש שתדע שהיא טהורה היא המתירה לשמש והיה לו להזכירה, עכ"ל, והיינו משום דפשיטא לי', דאם צריכה היא ג"פ בדיקה לאחר תשמיש משום דחיישי' שתראה בשעת תשמיש כיון דאין לה וסת, כ"ש דיש להצריכה בדיקה קו"ת שתדע שהיא טהורה, וכ"ז הוא לטעמי' דפירש דהא דצריכה בדיקה ג"פ אחר תשמיש הוא משום חששא דר"מ דחייש שמא תפרוס נדה תחתיו, אך לפמש"כ הרמב"ן והר"ן דהא דצריכה בדיקה קודם תשמיש הוא משום דחיישי' שמא היא רואה דם מחמ"ת, הרי דאי"ז טעם להצריכה בדיקה קו"ת.

ובאמת דעת הרמב"ן במלחמות שם דא"צ כלל בדיקה קו"ת אלא משום עצה טובה, וכן מבו' בד' הראב"ד בשער הספירה והבדיקה שפירש כן ד' הרי"ף, וכ"כ בדרכ"מ סי' קפ"ו, אך בחי' הרמב"ן בסוגיין ובהלכותיו רפ"ו מבו' דבעיא בדיקה קו"ת, ובהלכותיו מבו' דאף צריכה היא לעיין בעד לאור הנר קו"ת, ונ' מזה דהא דצריכה בדיקה קו"ת הוא משום מיגו דצריכה בדיקה אח"ת, וכמש"כ כן הסד"ט סי' קפ"ו.

ועיי"ש בד' הרא"ש דמסיק, ז"ל, הלכך הי' נראה לפרש משמשת בב' עדים א' לפני תשמיש וא' לאחר תשמיש, הן עיוותיה אותו דלאחר תשמיש לידע העיוות, דחייש ליה לדר"מ שמא תפרוס נדה תחתיו וכו', עכ"ל, ומבו' דמה"ט הוא דס"ל לר"ח דלעולם היא צריכה בדיקה אחר תשמיש, משום דחיישי' להך חששא דר"מ דשמא תפרוס נדה תחתיו, והגם דלא אסרי' לה לשמש משום זה, מ"מ היא צריכה בדיקה, וז"ב.

וע' באג"מ יו"ד ח"ב סי' ע"ב ענף ד', שכתב דמה"ט לא פירש הרא"ש דהן עיוותי' הוא שאם תראה ג"פ אחר תשמיש תיאסר לעולם, וכמו שפירש כן הרי"ף, משום דלדעתו הרי אין הבדיקה מעיקרא כלל מחשש ראי' מחמ"ת, דלזה לא חיישי' כלל, ומשא"כ לדעת הרי"ף דהא דבעי' לבדוק ג"פ הוא מחשש שמא היא רואה מחמ"ת, שפיר מתפרש מש"א דהן עיוותי' דהיינו שאם תמצא טמאה ג"פ תאסר לבעלה, וז"ב.

ד] ולפ"ז נ' במשה"ק החוו"ד ע"ד התרוה"ד, דמה מהני הא דהוחזקה שלא לראות קודם י"ד יום, הרי מ"מ חזינן שהמקרים גורמים ראייתה, ויש לחוש שתראה מחמת תשמיש.

ולפמש"נ ניחא בפשיטות, שהרי התרוה"ד קאי על דינא דהר"ח דאשה שאין לה וסת צריכה בדיקה קו"ת ואח"ת, והך דינא אי"ז כלל משום דחזינן שהמקרים גורמים ראייתה, אלא כיון שאין לה וסת קבוע חיישינן שמא ראתה וע"כ צריכה בדיקה קו"ת, וגם חיישי' שמא תראה בשעת תשמיש, וע"כ צריכה בדיקה אח"ת, וע"ז שפיר ס"ל להתרוה"ד דכל שהוחזקה שאינה רואה באותן י"ד ימים, אין לחוש שתראה בהן, וע"כ אין צריכה באותן הימים בדיקה קו"ת ואח"ת.

ונ' דיש לסייע לזה מד' התרוה"ד גופי' דהא דבעיא בדיקה אי"ז משום דחזינן שהמקרים גורמים ראייתה אלא משום דאין לה וסת וע"כ חיישי' שמא תראה, וזה ממש"כ התרוה"ד שם בתו"ד, ז"ל, דודאי לענין מעל"ע דטהרות אחמור רבנן טפי וכו', ותדע דהא רבנן דר' דוסא מטמאין מעל"ע אפי' באשה שיש לה וסת, ובדיקה לבעלה תנן דכל הנשים בחזקת טהרה לבעליהן, וההיא ע"כ ביש לה וסת לכל הפחות איירי, וליכא מאן דפליג אההיא מתניתין, אלא ע"כ במעל"ע מחמירינן טפי, עכ"ל.

והנה אי נימא דהא דאשה שאין לה וסת בעיא בדיקה הוא משום דחזינן שהמקרים גורמים ראייתה, א"כ הרי ל"ש כל עיקר חשש זה בשיש לה וסת, וא"כ אין ללמוד מרבנן דר"ד דבמעל"ע מחמרינן טפי, דשאני מעל"ע דשייך עיקר הדין גם בשיש לה וסת, ומשא"כ בדין הבדיקה ל"ש כלל הך דינא בשיש לה וסת, ובע"כ מדבריו כמש"נ דהא דבעיא בדיקה אי"ז כלל משום דחזינן שהמקרים גורמים ראייתה, אלא הוא משום דחיישי' שמא ראתה, ואשר זהו שהוכיח התרוה"ר דמזחזינן דלגבי חשש מעל"ע ס"ל לרבנן דר"ד דחיישי' אף בשיש לה וסת, ואילו בדין הבדיקות לא חיישי' שמא ראתה אלא בשאין לה וסת, ש"מ דבמעל"ע מחמרינן טפי.

ולפ"ז נמצא דל"מ וסת התרוה"ד רק כלפי דינא דהר"ח, אך כלפי דינא דהרי"ף דאשה שאין לה וסת צריכה לבדוק ג"פ, ל"מ מידי הא דהוחזקה שאינה רואה בימים אלו, דמ"מ כיון דחזינן שהמקרים גורמים ראייתה, יש לנו לחוש שתראה מחמת תשמיש, וחשש זה הוא אף באותן הימים שהוחזקה שאינה רואה בהן, וע"כ יש להצריכה לבדוק אף בימים אלו, ומאידך אם בדקה ג"פ בימים אלו, ה"ז מתירה לשמש אף בימים שלא הוחזקה שאינה רואה בהן, וז"ב.

וע' לקמן סק"י מש"נ לדון מטעם נוסף דל"מ וסת תרוה"ד על דין הבדיקות דהרי"ף.

**ב'**

ה] בחוו"ד שם הק' עוד ע"ד התרוה"ד, ז"ל, א"כ אשה שהיא רואה תמיד אחר ל' יום וכו' לא תחוש לעונה בינונית, דהא איתחזקה שלא תראה עד לאחר ל' יום, והוי כאשה שאין לה וסת שאינה חוששת לעונ"ב, והא ודאי ליתא כדמוכח מכל הפוסקים, עכ"ל.

והנה בסד"ט סי' קפ"ט סוסק"כ נקט, דבאמת לפי יסוד ד' התרוה"ד כל שהוחזקה שהיא רואה אחר ל' יום א"צ לחוש לעונ"ב, ואך שכתב דמ' מד' התרוה"ד דלא הקיל אלא לגבי דין בדיקה דבלא"ה דעת רשב"ם והרבה גאונים דא"צ בדיקה וכו', אבל בעלמא אפשר דלא סמכינן ע"ז, עכ"ד.

וילה"ע דגם לגבי עונ"ב י"ל דדעת רוב הראשונים דא"צ כלל לפרוש בעונ"ב, עמש"נ בזה ב??, ואך דאכתי חמור דין עונ"ב שנפסק בטושו"ע בלא חולק, ומשא"כ דין הבדיקות שכתבו האחרונים דהשו"ע נקט לעיקר דא"צ לבדוק, ואך לחומרא חיישי' לדעת הר"ח.

ועכ"פ נקטו הסד"ט והחוו"ד דלדעת התרוה"ד בדין דלא תחוש אף לעונ"ב, ואך שכתב הסד"ט דלגבי עונ"ב ל"ה סומך התרוה"ד להקל בזה, ולפ"ז קשיא משה"ק החוו"ד דמוכח מכל הפוסקים דאף כה"ג חיישי' לעונ"ב.[[6]](#footnote-7)

והנה אמנם החוו"ד סתם ולא פירש מהיכן מוכח כן.

והנה רבים הוכיחו כן ממש"כ הרשב"א בתוה"ב סוף ש"ג, ונפסק כן בטושו"ע סו"ס קפ"ד, דכל שיש לה וסת המורכב לקפיצות רחוק מן העונה חוששת לעונ"ב, והנה הרי בכה"ג שיש לה וסת המורכב רחוק מן העונה, הרי אף מוחזקת היא שאינה רואה עד אחר ל' יום, שהרי להחזיקה שאינה רואה בתוך ימים אלו, סגי במה שג"פ לא ראתה בהן, וכמבו' כן בד' התרוה"ד שם שאם ראתה ביום צ"ג צ"ב צ"א הוחזקה שאינה רואה בפחות מצ"א יום, וכן מבו' בד' הסד"ט הנז' דסגי לזה ג"פ שלא ראתה בימים אלו, וא"כ מ"ט היא חוששת לעונ"ב, ובע"כ דרק אשה שיש לה וסת קבוע לראות ביום מסוים אינה חוששת לעונ"ב, אך כל שאין לה וסת לראות ביום מסוים, הגם שהוחזקה שרגילה להפסיק יותר מל' יום, ה"ה חוששת לעונ"ב.

אמנם לד' החוו"ד סי' קפ"ט סקכ"ד דבוסת המורכב להפלגה וקפיצות, מונין ההפלגה מהראי' האחרונה שראתה בקפיצה, ואין ראיות אחרות שבאמצע מפסיקות, יש לדחות, דאיירי בשראתה ראיות נוספות באמצע ראיות אלו, ונמצא שמעולם לא הוחזקה שאינה רואה בפחות מל"א יום, אך סתימת הדברים אין מ' דאיירי רק בכה"ג.

ו] והנה בפשוטו הי' מקום לומר בזה, דלגבי דינא דעונ"ב ל"ש כלל דינא דהתרוה"ד, ומשום דהא דאשה שיש לה וסת אינה חוששת לעונ"ב, יל"פ דאי"ז משום שהיא מסולקת דמים שלא בשעת וסתה, אלא היינו דרק אשה שאין לה וסת, שעתידה היא לקבוע זמן לראייתה, חיישי' שמא תקבע לראות כדרך רוב נשים, אך אשה שיש לה וסת וכבר יש לה זמן קבוע לראייתה, אין לנו לחוש כלל שתראה כדרך רוב נשים, דמהיכ"ת תקבע לה זמן אחר לראי', והגם שכ"ה דרך רוב נשים, אך הרי היא יצאה מכלל רוב הנשים ויש לה זמן אחר לראי'.

ולפ"ז הרי ל"ש כ"ז רק בשיש לה זמן קבוע לראי', אך כל שאין לה זמן קבוע לראי', וה"ה עתידה לקבוע זמן לראייתה, שפיר יש לנו לחוש שתקבע זמן ביום ל' כדרך רוב נשים, ול"מ מידי מה דהיא מסולקת ביום זה, שהרי אנו חוששין שמא תקבע זמן ראייתה ביום זה ולא תהא מסולקת בו, וע"כ היא חוששת לעונ"ב.

אמנם באמת בד' הרמב"ן לקמן דט"ו. והר"ן שם ובפי' הרי"ף פ"ב דשבועות מפורש, דהא דאשה שיש לה וסת אינה חוששת לעונ"ב, הוא משום דהיא מסולקת דמים שלא בשעת וסתה, ובאמת צ"ב, שהרי חששא דעונ"ב הוא שמא זה הוא זמן ראייתה, וא"כ מה מהני ע"ז הא דהיא מסולקת, הרי עד כמה שיהא זמן ראייתה ביום זה, אינה מסולקת כלל מראי' זו, ולפ"ז לכאו' הי' בדין, דלפ"ד התרוה"ד אף כל שהוחזקה שאינה רואה עד אחר ל' יום לא תחוש לעונ"ב.

ז] אמנם י"ל בזה, דהנה בחי' הרשב"א לקמן דט"ו. פירש הא דאשה שיש לה וסת אינה חוששת לעונ"ב, ז"ל, ולעולם אינו חושש לעונה למי שיש לה וסת "שאין אורח בא קודם זמנו", עכ"ל, והרי דלא פירש הטעם כד' הרמב"ן והר"ן משום דהיא מסולקת, אלא הטעם הוא משום דאין אורח בא קודם זמנו, וכמש"נ להלן דאי"ז חד מילתא.

ופשוט דהרשב"א אזיל לטעמי' בזה, דהנה הרא"ה בבדה"ב ש"ג די"א: כתב בתו"ד, ז"ל, ואף באשה שיש לה וסת מתוך ששאר שעות מסולקין דמי' אמרו די' שעתה, עכ"ל.

והרשב"א במשמה"ב כתב ע"ז, ז"ל, ומה שאמר באשה שיש לה וסת מתוך ששאר שעות מסולקות דמה אמרו די' שעתה, אינו ענין לזה כלל וכו', דאדרבה בשעת וסתה לחוד הוא דאמרה ר' דוסא, ולא משום דדמי' מסולקין, אלא אדרבה טעמא משום דאורח אינו בא אלא בזמנו ולא אץ לבא, ואפי' בהא פליגי רבנן עלי', אבל שלא בשעת וסתה ד"ה מטמאה מעל"ע ומפקידה לפקידה וכו', עכ"ל.

ומבו' דפליגי הרא"ה והרשב"א אם הא דאשה שיש לה וסת די' שעתה, הוא משום דשאר שעות מסולקין דמי', או הוא משום דאורח אינו בא אלא בזמנו ולא אץ לבא, ובד' התוס' לקמן ד"ס: והר"ן בפי' הרי"ף פ"ב דשבועות ד"ה. מבו' שדעתם כד' הרא"ה, דהא דדי' שעתה הוא משום דבשאר שעות מסולקין דמי', עיי"ש, וכ"נ להדיא גם מד' הרמב"ן לקמן דט"ו. במה שהוכיח שם ממה שאמרו די' שעתה בוסתות ולא אמרו די' שעתה בעונות, ואכ"מ.

ובפשוטו מפרשים, וכן נקט בספר נאות יעקב סי' כ"ו, דלדעת הרשב"א הא דאשה שיש לה וסת די' שעתה, אי"ז כלל משום דלא חיישי' שתראה קודם הוסת, אלא הוא משום דכל שראתה דם בשעת הוסת, מסתבר שהיתה הראי' היום, שהרי חזקה אורח בזמנו בא, וע"כ אין לנו לחוש שראתה קודם לכן.

אמנם נ' שאי"ז מכוון ד' הרשב"א, שהרי כתב הרשב"א דהטעם הוא דאין אורח בא "אלא" בזמנו "ולא אץ לבא", וזה מורה להדיא דהא דדי' שעתה אי"ז משום דחזקת אורח בזמנו בא מורה שראתה היום, אלא הוא משום דאין לנו לחוש שמא אץ האורח לבא קודם זמנו.

ושו"ר דכ"ה בל' הרשב"א בדי"א:, שהביא דעת הראב"ד דחיישי לוסת בימי זיבה, והוכיח כדבריו מדמהני וסת דימי זיבה למעבד די' שעתה, ודחה הרשב"א די"ל, דכיון שבתוך ימי זיבה מסולקת דמים היא, כל שאתה יכול לתלות בדבר שלא ראתה אתה תולה, אפי' יש לה וסת כל דהו, אע"פ שאינו לא וסת קבוע ולא אפי' כוסת שאינו קבוע לחוש לו, מ"מ כל שהיא רגילה לראות בו "אנו אומרין לא בא האורח קודם הזמן", עכ"ל, וכ"כ גם בתוה"ב, וזהו להדיא כמש"נ.

וכ"ה מבו' גם מד' הרשב"א לקמן דט"ו לענין עונ"ב, דכתב לה"ט לפרש הא דאשה שיש לה וסת אינה חוששת לעונ"ב, דהוא משום דאין אורח בא קודם זמנו, והתם בע"כ מתפרש דאיכא חזקה דאין האורח בא קודם זמנו, וה"נ מתפרשים ד' הרשב"א בדינא דיש לה וסת די' שעתה.[[7]](#footnote-8)

ונ' לפ"ז, דכו"ע מודו דהא דאשה שיש לה וסת די' שעתה הוא משום דלא חיישי' שתראה קודם יום הוסת, אלא עיקר פלוגתת הרא"ה ודעימי' עם הרשב"א הוא בטעם הא דלא חיישי' שתראה, דדעת הרא"ה ודעימי' דהוא משום דאשה שיש לה וסת היא מסולקת דמים שלא בשעת וסתה, דבשעה זו אין הדמים מצויין בה, וע"כ לא חיישי' שתראה, ואילו דעת הרשב"א דלעולם אף שלא בשעת וסתה הדמים מצויין בה, ואך דמ"מ כיון שקבעה לה זמן לראייתה, דרך האורח הוא שאינו בא קודם הזמן שקבעה לראייתה, וע"כ לא חיישי' שתראה קודם יום הוסת.

ואשר זהו גם הא דפליגי בטעם הא דאשה שיש לה וסת אינה חוששת לעונ"ב, דהרמב"ן והר"ן לטעמייהו דשלא בשעת וסתה מסולקת דמים היא דאין דמים מצויין בה קודם זמן וסתה, פירשו דמה"ט לא חיישי' שתראה ביום העונה, ואילו הרשב"א דס"ל דאין האשה מסולקת בשעת וסתה, ואך דלא חיישי' שיבא האורח קודם זמנו, פירש דמה"ט הוא דאינה חוששת לעונ"ב.

ח] ונ' לפ"ז, דכל עיקר ד' התרוה"ד שאשה שהוחזקה שאינה רואה תוך י"ד ימים, חשיבא בימים אלו כמסולקת, לא שייכי רק לדעת הרא"ה ודעימי', דאשה שיש לה וסת הויא מסולקת דמים שלא בשעת וסתה, אשר לפ"ז י"ל דאף אם אין לה וסת קבוע לראייתה, מ"מ אם הוחזקה שאינה רואה בתוך ימים אלו הויא מסולקת בימים אלו, אך לדעת הרשב"א דאשה שיש לה וסת אינה מסולקת שלא בשעת וסתה, ואך דכיון שקבעה לה זמן לראייתה, ע"כ לא חיישי' שיבא האורח קודם זמנו, הרי פשוט דכ"ז ל"ש אלא בשקבעה לה זמן לראייתה, אך כל שאין לה זמן קבוע לראייתה, שפיר יש לנו לחוש שיבא האורח אף באותן הימים שהוחזקה שלא לראות בהן.

ובאמת כבר עמד החוו"ד שם ע"ד התרוה"ד דאי"ז מתישב עם ד' הרשב"א, ז"ל, דהא הרשב"א בתה"א כתב דלענין זה שנאמר שלא תראה שלא בשעת וסת לא אמרי' חזקה דוסתות, דלא אמרי' חזקה דוסתות רק לענין שבשעת וסת ודאי תראה משום דאורח בזמנו בא, והביא ראי' מהא דמטמא מעל"ע שלא בשעת וסתה, עכ"ל, וודאי כוונת החוו"ד לד' הרשב"א הללו, ולשונו מ' שפי' ד' הרשב"א כד' הנאו"י, דהא דדי' שעתה הוא משום דאמרי' דודאי בא הוסת בזמנו, וצ"ע בזה, אך בדעת התרוה"ד צ"ל, דאה"נ איהו אזיל כדעת תוס' והרמב"ן והרא"ה והר"ן דאשה שיש לה וסת הויא מסולקת שלא בשעת וסתה, וכמש"נ.

ולפז"נ דהרשב"א לטעמי' דס"ל דכל הא דאשה שיש לה וסת היא מסולקת שלא בשעת וסתה הוא רק משום דאורח בזמנו בא, ע"כ ס"ל דאף אם רגילה להפסיק יותר מל' יום, חוששת לעונה בינונית, כיון דליכא בזה להא דאורח בזמנו בא, אך לדעת הרמב"ן ודעימי' אשר כן ס"ל להתרוה"ד דהא דאשה שיש לה וסת הויא מסולקת שלא בשעת וסתה, הוא משום שאין הדמים מצויין בה שלא בשעת וסתה, שפיר י"ל דכל שרגילה להפסיק יותר מל' יום חשיבא כמסולקת בתוך ל' יום, וי"ל דאה"נ א"צ לחוש לעונה בינונית.

ויש להוסיף, דבד' הריטב"א לקמן דט"ו. מבו' כיסוד ד' התרוה"ד, עיי"ש שדעתו דהא דהבאין מן הדרך נשיהם להן בחזקת טהרה הוא רק באשה שיש לה וסת, אך באשה שאין לה וסת יש לו לחוש שראתה, ומ"מ באותן הימים שהיא רגילה להפסיק בהן הויא לו בחזקת טהרה וא"צ לחוש שמא ראתה, עכ"ד, וזה ע"ד ד' התרוה"ד דבאותן הימים שרגילה להפסיק בהן לא חיישי' שתראה, ועמש"נ עוד בביאור ד' הריטב"א להלן סקי"א ואילך.

אך לפ"ז יסתרו ד' השו"ע להדדי, דבסו"ס קפ"ד פסק כד' הרשב"א, דאשה שיש לה וסת המורכב מרוחק מעונ"ב חוששת לעונ"ב, ובסי' קפ"ו ס"ג פסק כד' התרוה"ד, ולפמש"נ נמצא דהדינים סותרים זל"ז.

ט] אמנם באמת בעיקר מש"נ דכל יסוד ד' התרוה"ד לא שייכי רק לדעת הרא"ה ודעימי', ולא לדעת הרשב"א, הנה בד' התרוה"ד שם מבו' דאדרבה אזיל בשיטת הרשב"א.

דהנה ז"ל התרוה"ד שם, ואע"ג דבפ"ק דנדה לא משמע תלמודא הכי, דקאמר התם עברה עליה ג' עונות וכו' מטמא מעל"ע, ולא שכיונה אלא שפיחתה והותירה, ופירש"י פיחתה כגון שראתה בתחילה ליום צ"ג ואח"כ לצ"ב ואח"כ לצ"א, ומפורש התם דבכה"ג ה"ה כאשה שאין לה וסת שמטמאה מעל"ע, והיינו משום דחיישינן דילמא מאתמול ביום צ' ראתה דם לבית החיצון. והשתא אמאי חיישינן להכי הא אשה זו לא ראתה כלל תוך צ' יום, ותיהוי כיש לה וסת לענין זה שלא תחוש לראיית דמים תוך צ' יום וכו',[[8]](#footnote-9) אלא ע"כ הואיל ואין אורח שלה בזמנה בא אע"פ שיש לו זמן שאינו מקדים כלל לבא בו לא חשבינן יש לה ווסת, אמנם נראה דאין ראי' כלל, דודאי לענין מעל"ע דטהרות אחמור רבנן טפי, ובעינן טעם וסברא ברורה דלא אתי דם, כגון שיש לה וסת מכוון דודאי אין אורח בא אלא בזמנו, כה"ג די' שעתה לרבי דוסא, אבל לענין בדיקה לבעלה לא בעינן אלא סברא בעלמא דראוי לומר דלא קאתי דם וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' התרוה"ד דהא דאשה שיש לה וסת די' שעתה, הוא רק משום דאין אורח בא אלא בזמנו, וכד' הרשב"א, ואשר מה"ט הוא שכתב דלגבי דין די' שעתה ל"מ מה שהיא רגילה להפסיק בימים אלו, דלא אמרי' די' שעתה אלא היכא דאיכא לה"ט דאין אורח בא אלא בזמנו, וה"ט ל"ש אלא היכא שיש לה יום קבוע שרואה בו, ורק לגבי חובת בדיקה הוא דסגי בהא דרגילה להפסיק בימים אלו וראוי לומר דלא אתי בהו דם.

ולפ"ז הרי הגם שכנים דברינו דהא דס"ל להרשב"א דאף אשה שרגילה להפסיק יותר מל' יום חוששת לעונ"ב, דהוא משום דכל הא דאשה שיש לה וסת אינה חוששת לעונ"ב הוא משום דאין אורח בא אלא בזמנו, וכה"ג שאין לה יום קבוע לראייתה ל"ש לומר דאין אורח בא אלא בזמנו, ולמש"נ עתה מבו' מד' התרוה"ד גופי' כסברא זו, דכל דבעי' להא דאין אורח בא אלא בזמנו ל"מ מה שיש ימים שרגילה להפסיק בהן, מ"מ לכאו' ק' מזה ע"ד התרוה"ד, שהרי התרוה"ד כתב דכל הא דבעי' להא דאין אורח בא אלא בזמנו הוא רק לגבי טומאת מעל"ע, אך לגבי שאר מילי סגי בהא דראוי לומר דלא קאתי דם, ואילו בד' הרשב"א מבו' דאף לגבי חשש עונה בינונית כל הא דאשה שיש לה וסת אינה חוששת לעונ"ב הוא רק משום דאין אורח בא אלא בזמנו, ומה"ט כל שאין לה יום קבוע לראייתה חוששת לעונ"ב, אף שרגילה להפסיק יותר מל' יום, וכמש"נ.

י] אמנם נ', דהנה בטעם הא דלגבי מעל"ע בעי' להא דאין אורח בא אלא בזמנו, ואילו לגבי חובת בדיקה סגי בהא דראוי לומר דלא קאתי דם, פירש התרוה"ד שם, ז"ל, ונראה דטעם יפה לחלק, דלענין מעל"ע הרי דם לפניך אלא דלא ידעינן אימת קאתי, וכיון דאיכא ריעותא לפנינו מטמאין למפרע, אבל בדיקה לבעלה אינה אלא משום שמא תראה בשעת תשמיש, ואהא ליכא ריעותא לפנינו, והיכא דאיכא סברא בעלמא אמרינן דאינה צריכה בדיקה, עכ"ל.

ונ' דביאור ד' התרוה"ד הוא, דרק היכא דאין לנו סיבה לחשוש שמא תראה, ואך דאמרי' דכיון דאין לה וסת יתכן שתראה ויש לחוש לכך, הרי דע"ז אמרי' דכל שאינה רגילה לראות בימים הללו א"צ לחוש שמא תראה בהן, ומשא"כ לגבי טומאת מעל"ע דהרי דם לפניך, וה"ז מספקינו שמא ראתה הדם מאתמול, הרי דבזה בעי' שתהא "מסולקת" ביום זה, שיהא זה הוכחה שלא ראתה בו דם, ולזה לא סגי בהא דאין רגילה לראות ביום זה, אלא בעי' סברא ברורה דלא אתי דם ביום זה, והיינו רק היכא דאיכא למימר דאין אורח בא אלא בזמנו.

וזה ע"ד ד' הריטב"א לקמן דט"ו. דהבא מן הדרך אין אשתו בחזקת טהרה בימים שרגילה לראות בהן, דשמא ראתה, ומ"מ בימים שרגילה להפסיק בהן הויא בחזקת טהרה, דאין לנו לחוש שמא ראתה, והיינו משום דאין לנו סיבה המספקת שמא ראתה, ואך דכיון שאין לה וסת יתכן שראתה ויש לו לחוש לכך, וע"ז אמרי' דכל שרגילה להפסיק בימים אלו א"צ לחוש שמא ראתה, ועמש"נ עוד בביאור דבריו להלן סקי"א ואילך.

ולפ"ז נ', דה"נ הוא לגבי חשש דעונה בינונית, דכיון דהא דחיישי' לעונ"ב הוא משום דכ"ה דרך ראיית רוב נשים, וע"כ ה"ז מספקינו שמא תראה כרוב נשים, ואי"ז חשש בעלמא שמא תראה, אלא יום ל' הוי גורם לראי', וע"כ ה"ז מספיקנו שמא תראה, הרי דבזה לא סגי בהא דרגילה להפסיק יותר מל' יום, אלא בעי' שתהא מסולקת ביום ל' דיהא סברא ברורה דלא אתי דם, וע"כ רק אם יש לה וסת ליום קבוע דאיכא למימר דאין אורח בא אלא בזמנו, הוא דאינה חוששת לעונ"ב, וז"ב.

ולפ"ז יש לדון, דגם לגבי בדיקות הרי"ף, כיון דהם משום חשש שתראה מחמת התשמיש, והתשמיש הוי סיבה לחוש לראי', הרי דבזה בעי' סילוק גמור, ולא סגי בהא דרגילה להפסיק בימים אלו, ואך שהי' מקום לומר דבימים אלו אין לחוש משום דבימים אלו אין המקרים גורמים לראייתה, אך אי נבא לדון מחמת סילוק דמי', הרי דע"ז י"ל דל"מ סילוק זה כאשר יש לנו סיבה לחשוש, אך יש לפקפק בזה, דכיון דלא חזינן שהתשמיש גורם ראייתה, ל"ח דיש לנו סיבה המספקת שמא ראתה, וצ"ע בזה.

**ג'**

יא] והנה בעיקר נידון זה באשה הרגילה להפסיק יותר מל' יום אם חוששת לעונ"ב, הנה בכמה ספרים הביאו שדעת הריטב"א דא"צ לחוש לעונה בינונית, והוא ממש"כ הריטב"א לקמן דט"ו., ז"ל, משום דמיירי באשה שאין לה וסת, ומיהו נהי דלית לה וסת, עונה מיהת אית לה דרגילה להפסיק בו טהרה, אלא שפעמים מקדים או מאחר, ואותו זמן שבינתים שהוא ברור לו ויודע שלא הקדימה בו זהו שאמרו כאן שמצאה בתוך ימי עונתה, וקמ"ל דלא חיישינן שמא תקדים ותראה בו שלא כמנהגה, עכ"ל.

אמנם באמת הדבר ברור שאי"ז כלל מכוון הריטב"א, וכבר עמד על עיקר הדברים בספר אמרי יצחק סי' קי"ט, וכמו שיתבאר.

דהנה בד' הריטב"א שם מבו', דהא דאמר ר"ל דהוא שמצאה בתוך ימי עונתה, אבל אחר ימי עונתה אסורה, אי"ז כלל משום חשש עונ"ב, אלא היינו משום דכיון שאין לה וסת יש לבעלה לחוש שמא ראתה, וע"כ אינה לו בחזקת טהרה, אלא צריך לשאלה שמא ראתה, וע"ז הוא דקאמר ר"ל דמ"מ בתוך ימי עונתה והיינו בתוך הימים שרגילה להפסיק ולא לראות בהן, שריא לבעלה הבא מן הדרך וא"צ לחוש שמא ראתה.

וכ"ה להדיא בד' הריטב"א בהמשך דבריו, ז"ל, הילכך ר"ל אשמועינן דאפי' באשה שאין לה וסת יש זמן שהיא בחזקת טהרה, עכ"ל, והרי דזהו עיקר הא דאתי ר"ל לאשמועינן, דלא נימא דכיון שאין לה וסת אינה כלל בחזקת טהרה לבעלה, אלא אף היא הויא בחזקת טהרה לבעלה בימים שרגילה להפסיק בהן.

ולפ"ז הרי נמצא, דהא דאמר ר"ל דאין חושש בימים שרגילה להפסיק בהן, לא איירי כלל על חששא דעונ"ב, אלא על הא דבאשה שאין לה וסת יש לבעל לחוש שמא ראתה, ואין ללמוד מדבריו דמהני וסת תרוה"ד שלא לחוש לעונ"ב.

יב] אמנם אכתי יש להעיר, דמ"מ סתימת ד' הריטב"א נ' דלעולם א"צ לחוש לימים שרגילה להפסיק בהן, ומ' דאם רגילה להפסיק יותר מל' יום, א"צ לחוש ליום ל', והרי דמהני וסת תרוה"ד שלא לחוש לעונ"ב.

אך באמת נ' פשוט, דלדעת הריטב"א ליכא כלל חשש דעונ"ב, שהרי כל המקור לחשש עונ"ב, הוא מהא דאמר ר"ל דהוא שבא ומצאה בתוך ימי עונתה, אשר מזה נלמד דאחר עונתה היא אסורה, והרי דאשה שאין לה וסת חיישי' שתראה בעונ"ב.

אך לפי מה שפירש הריטב"א דמכוון ר"ל הוא, דאינה בחזקת טהרה רק בימים שרגילה להפסיק בהן, אך אח"כ אינה בחזקת טהרה, הרי לא איירי ר"ל כלל בדין עונ"ב, ואין לנו מקור כלל לחששא דעונ"ב, ואשר ע"כ הדבר ברור שלדעת הריטב"א לא חיישי' כלל לעונ"ב, וכדעת רבו הרא"ה בבדה"ב, וכאשר כן נקטו האחרונים גם לדעת הרי"ף והרמב"ם דמפרשי למימרא דר"ל דעונתה היינו עונת וסתה, אשר לפ"ז אין לנו מקור לחששא דעונ"ב.

ואשר ע"כ שפיר סתם הריטב"א דא"צ לחוש כלל לימים שרגילה להפסיק בהן, ואם רגילה להפסיק יותר מל' יום א"צ לחוש ליום ל', והוא משום דלדידי' לא חיישי' כלל לעונ"ב, ואך דכל שאין לה וסת יש לבעלה לחוש שמא ראתה, כיון שאין לה זמן קבוע, וע"כ צריך הוא לשאלה אם ראתה, וע"ז מהני הא שאין רגילה לראות בימים אלו, דא"צ לחוש שמא ראתה בהן, אך לדעת הסוברים דחיישי' לעונ"ב שמא תראה כרוב נשים, הרי י"ל דע"ז ל"מ מידי הא דאינה רגילה לראות עד אחר יום ל', דמ"מ כל שאין לה קביעות וסת אחרת, חיישי' שמא תראה כרוב נשים, וז"ב.

יג] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בחי' הריטב"א שם בריש דבריו, ז"ל, אמר ר"ל והוא שבא ומצאה בתוך ימי עונתה פירוש עונתה הוא הזמן שבין ראיה לראיה וסתם עונה בינונית ל' יום כדאיתא בפ"ק, וסתם נשים שוהות כן, כדפרש"י ז"ל, עכ"ל.

ובפשוטו הי' נ', דמכוון הריטב"א הוא לחששא דעונ"ב, דכל שמצאה אחר ל' יום, יש לו לחוש שמא ראתה בעונ"ב, ולפ"ז הרי מבו' דמודה הריטב"א לחששא דעונ"ב, והאמנם הריטב"א בהמשך דבריו פי' ד' ר"ל בע"א, (וכמו שהבאנו לעיל), אשר לפ"ז אין מקור לחשש עונ"ב, אך אין נ' שחזר בו הריטב"א מעיקר הדין דחיישי' לעונ"ב.

אמנם באמת אין מכוון הריטב"א לזה, וזה מוכח ממש"כ הריטב"א ע"ז, ז"ל, ונראין דברים שלכך תפס לשון זה, ולא אמר תוך זמן וסתה כדנקיט בעלמא, ונקטי אמוראי דלקמן, משום דמיירי באשה שאין לה וסת, ומיהו נהי דלית לה וסת, עונה מיהת אית לה דרגילה להפסיק בו טהרה וכו', עכ"ל.

וד' הריטב"א צ"ב רב, דמאי ק"ל דמ"ט תפס לשון זה ולא אמר תוך זמן וסתה כדנקיט בעלמא ונקטי אמוראי דלקמן, הרי ר"ל לא קאי על חשש זמן וסתה, אלא על חשש עונ"ב באשה שאין לה וסת, וא"כ שפיר תפס ל' ימי עונתה ולא אמר תוך זמן וסתה, דלא איירי ע"ז כלל.

אך הדבר ברור דמה שפירש הריטב"א מתחילה דמכוון ר"ל הוא שאם מצאה אחר עונ"ב אסורה, אי"ז כלל משום דחיישי' לעונ"ב, אלא היינו דר"ל איירי באשה שיש לה וסת, ובזה דעתו דכל שעבר זמן וסתה אסורה, ואשר זמש"א ר"ל דרק בבא ומצאה תוך ימי עונתה אסורה, והיינו דאיירי ר"ל ברוב נשים דוסתן הוא לל' יום, וזמש"א שאם בא ומצאה בתוך ימי עונתה דהיינו קודם זמן וסתה, ה"ה בחזקת טהרה, אך אם מצאה אחר ימי עונתה, דהיינו אחר זמן וסתה, אין היא בחזקת טהרה, אך צ"ב מש"כ הריטב"א דכן פירש"י, ולכאו' בפירש"י שלפנינו אין מתישב כלל פי' זה, עיי"ש, ואשר זהו מה דקשיא לי' להריטב"א, דמ"ט נקט ר"ל ל' זה דתוך ימי עונתה, ולא אמר תוך זמן וסתה, שהרי מכוון ר"ל הוא לתוך זמן וסתה, ונקט תוך ימי עונתה משום דברוב נשים זה הוא זמן וסתה, וז"ב.

ועכ"פ נמצא לפ"ז דהריטב"א לא ס"ל כלל לחששא דעונ"ב, ואשר זהו דס"ל דא"צ לחוש בימים שרגילה להפסיק בהן, ואף לא חיישא לעונ"ב, וז"ב.

יד] ויש להוסיף עוד בד' הריטב"א, דהנה הריטב"א להלן הביא דעת הסוברים דהא דאמר רבב"ח דאפי' הגיע שעת וסתה מותרת, היינו אף בשעת הוסת עצמו, משום דוסתות דרבנן, וגבי הבא מן הדרך הקילו עליו והתירוהו, והק' הריטב"א ע"ז, ז"ל, ועוד דהא דרב הונא ודרבב"ח סתמא קאי על כולה מתני', ואפי' ברישא דמיירי כשהוא בעיר, "מדלא קאמר שבא ומצאה קודם שיגיע זמן עונתה לכאו' צ"ל וסתה", עכ"ל.

והנה מדדייק הריטב"א מדלא קאמרי שבא ומצאה קודם שיגיע זמן וסתה, דקאי על כולה מתני', הרי לכאו' ה"נ יש לדקדק להיפך, דמדקאמר ר"ל והוא שבא ומצאה בתוך ימי עונתה, ש"מ דלא קאי אלא על סיפא דמתני' שבא מן הדרך, ולא קאי על רישא דמתני', וצ"ב מ"ט לא קאי ר"ל גם על רישא דמתני'.

ולפ"ד הריטב"א גופי' הוא מתבאר היטב, שהרי עיקר דינא דר"ל הוא, דבאשה שאין לה וסת אין להתירה לבעלה הבא מן הדרך בלא שישאלה, שיש לו לחוש שמא ראתה, כיון שאין לה זמן קבוע, ורק בתוך ימי עונתה שרגילה להפסיק בהן, א"צ הבעל לחוש שראתה, ולפ"ז הרי דכל מימרא דר"ל ל"ש אלא בסיפא דמתני' בבא מן הדרך, אך ברישא דמתני' שפיר יש להתיר אף אחר ימי עונתה, שהרי איירי שהוא בעיר ויודע שלא ראתה, ובזה הוא דתנן דהויא בחזקת טהרה לבעלה, ואינה צריכה בדיקה קו"ת, ולא חיישי' שמא ראתה ולא הרגישה, והך דינא הרי הוי אף באשה שאין לה וסת, וכדאמרי' לעיל די"א: דאף אשה שאין לה וסת ל"ב בדיקה לבעלה, והיינו ודאי אף באותן הימים שאינה רגילה להפסיק בהן, וע"כ לא קאי ר"ל רק על סיפא דמתני' בבאין מן הדרך, דבזה כל שאין לה וסת יש לו לחוש שמא ראתה, ורק בתוך ימי עונתה שרגילה להפסיק בהן א"צ לחוש שראתה, וז"ב.

1. ועיי"ש בתרוה"ד במש"כ להקשות בראתה ביום צ"ג, ואח"כ ראתה ביום צ"ב, ואחר ראתה ביום צ"א, ובפשוטו מבו' בדבריו, דסגי בג"פ שלא ראתה בתוך י"ד יום אחר טבילתה, להחזיקה שאינה רואה בימים אלו.

   וע' עוד בשמלה סי' קפ"ו סק"ח שנקט דאף וסת זה אינו נעקר בפחות מג"פ, וע"כ אף אם ראתה ב"פ בתוך י"ד יום, אכתי ל"ב לבדוק בתוך י"ד יום אלו, עיי"ש, וצ"ב, דנמצא לפ"ז דאשה שראתה יום כ"ז, יום כ"ט, יום כ"ח, יום כ"ה, יום כ"ו, לא תהא צריכה לחוש בתוך כ"ו יום, כיון שהוחזקה בג"פ הראשונים שאינה רואה בתוך כ"ו יום, ואי"ז נעקר אלא בג"פ, וזה אינו מסתבר. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם נ' דיש לדחות, דהנה יל"ע בהא דבעינן בדיקה אח"ת לטהרות, ומבו' בד' רש"י בדי"א: וברמב"ן בסוגיין ולקמן דט"ז, ובתוס' הרא"ש שם, דהוא משום דחיישי' שראתה "מחמת" תשמיש, וצ"ע דא"כ מ"ט לא סגי שתוחזק ג"פ שאינה רואה מחמ"ת, ועד"ז צ"ב לדעת הרמב"ם דכל אשה בעיא בדיקה אח"ת, ופי' הרמב"ן בסוגיין דהוא משום דחיישי' שמא ראתה "מחמת" תשמיש, וצ"ב דמ"ט לא סגי שתוחזק ג"פ שאינה רואה מחמ"ת.

   ונ' פשוט שהטעם בזה הוא, דהא דחיישי' לטהרות שמא ראתה מחמ"ת, דחיישי' לכך אף באשה שיש לה וסת, ואף שאין המקרים גורמים לראייתה, הוי זה חשש בעלמא שמא תראה מחמ"ת, וע"ז ל"מ מידי שהוחזקה ג"פ שלא ראתה מחמ"ת, דאכתי יש לחוש שמא עכשיו יגרום התשמיש לראייתה, ועד"ז הוא גם לדעת הרמב"ם, ורק לדעת ר' חנינא לפי' הרי"ף דבאשה שיש לה וסת לא חיישי' שתראה מחמת תשמיש, ורק בשאין לה וסת דחזינן שהמקרים גורמים ראייתה, חיישי' שמא אף התשמיש הוא מן המקרים שאנו רואים שגורמים ראייתה, ע"ז שפיר מהני הא שהוחזקה ג"פ שאין התשמיש מכלל המקרים שטבעה הוא שגורמים ראייתה, ותו הוי דינה כאשה שיש לה וסת דלא חיישי' שמא תראה מחמת תשמיש, ודו"ק.

   ולפ"ז י"ל, דלעולם אף הא דס"ל לר"מ דאשה שאין לה וסת אסורה לשמש הוא משום דחיישי' שמא תראה מחמ"ת, ואך דהא דחיישי' לכך רק בשאין לה וסת ולא בשיש לה וסת, אי"ז משום דכל שאין לה וסת חזינן שהמקרים גורמים ראייתה וכו', אלא הוא משום דאם יש לה וסת הויא מסולקת דמים שלא בשעת וסתה, וע"כ אין לחוש שתראה מחמ"ת, ומשא"כ בשאין לה וסת ואינה מסולקת דמים יש לחוש שתראה מחמ"ת, ואשר ע"כ ל"מ מה שהוחזקה ג"פ שלא ראתה מחמ"ת, דאכתי יש לחוש שמא עכשיו יגרום התשמיש לראייתה, והא דפליג ר"ח וס"ל דמהני הא דהוחזקה ג"פ, הוא משום דפליג וס"ל דלא חיישי' חשש בעלמא שמא יגרום התשמיש לראייתה, ואך משום דחזינן שהמקרים גורמים לראייתה חיישי' שמא התשמיש הוא בין המקרים הגורמים לראייתה, וע"ז שפיר מהני הא דהוחזקה ג"פ שאין התשמיש מכלל מקרים אלו, וכמש"נ.

   וניחא לפ"ז מה דילה"ע, במה שהוצרכו הרמב"ן והר"ן לפרש טעמא דר' חנינא לדעת הרי"ף, דמ"ט חיישי' רק באשה שאין לה וסת, ולכאו' בפשוטו הול"ל דשאני אשה שיש לה וסת דהיא מסולקת שלא בשעת וסתה, וע"כ ליכא למיחש שתראה מחמת תשמיש, וכאשר כ"כ הרמב"ן לקמן דט"ו. והר"ן דמה"ט אשה שיש לה וסת אינה חוששת לעונ"ב, ובפשוטו צ"ל בזה, דהסילוק דאשה שיש לה וסת ל"מ כלפי חשש ראי' מחמת תשמיש, וצ"ב, ויתכן דזה תלוי בטעם הא דאשה שיש לה וסת הויא מסולקת שלא בשעת וסתה, עמש"נ להלן סק"ז, אך לפי הנ"ל ניחא, דכל הא דס"ל לר"ח דסגי להחזיקה ג"פ, הוא רק משום דהחשש מיוסד על הא דחזינן שהמקרים גורמים ראייתה וכו', ומה"ט לדעת ר"מ דהוי זה חשש בעלמא שתראה מחמת תשמיש, ובאמת הא דביש לה וסת אינה חוששת הוא משום דהויא מסולקת, ל"מ מה שהוחזקה ג"פ שאינה רואה מחמ"ת, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם צ"ע לפ"ז, דהנה בחוו"ד ר"ס קפ"ד כתב, דלדעת ר"מ דאשה שאין לה וסת אסורה לשמש, מ"מ פשיטא דהאשה בתחילת ראייתה מותרת לשמש, הגם שעדין לא קבעה לה וסת, ופירש הטעם משום דהא דאסורה לשמש הוא משום דהמקרים גורמים לראייתה, וע"כ בתחילת ראייתה שעדין לא הוחזקה שאין לה וסת, ולא חזינן שהמקרים גורמים ראייתה, שפיר היא מותרת.

   אמנם כ"ז הוא לטעמי' דהא דס"ל לר"מ דאסורה הוא משום דחזינן שהמקרים גורמים ראייתה, אך למש"נ דמשמע מד' הראשונים דהא דס"ל לר"מ דאסורה לשמש הוא משום דחיישי' שמא תפרוס נדה תחתיו, תיקשי דא"כ ה"נ נאסור האשה בתחילת ראייתה, דאף שיש לנו לתלות שיש לה זמן קבוע לראייתה, מ"מ כיון שאין זמן זה ידוע יש לחוש שמא תפרוס נדה תחתיו, ועד"ז ק' בדין בדיקות קו"ת ואח"ת לדעת הר"ח ודעימי', דמ"ט האשה בתחילת ראייתה קודם שקבעה לה וסת א"צ בדיקות קו"ת ואח"ת, הרי חובת בדיקות אלו אי"ז משום דחזינן שהמקרים גורמים ראייתה, וכמש"נ להלן סק"ג.

   ואולי י"ל, דרק באשה שאין לה וסת שכל יום ויום עלול באמת לראייתה, הוא דחיישי' שמא ראתה ושמא תפרוס נדה תחתיו, וע"כ צריכה בדיקה קו"ת ואח"ת, אך באשה שיש לה וסת ואך שאין ידוע יום וסתה, דכל יום הוי ספק שמא אי"ז זמן הראוי לראי' כלל, א"צ לחוש שמא תראה, ואשר ע"כ בתחילת ראייתה דיש לנו לתלות דיש לה זמן קבוע לראייתה, ואך שאין ידוע איזה הוא, לא חיישי' שמא ראתה ושמא תפרוס נדה תחתיו, ודו"ק.

   ונ' דהישוב לזה הוא, כמבו' מד' הש"ך שם סק"ב, דכיון דרוב נשים וסתן לל' יום, ע"כ מעיקרא תלינן שכן הוא וסתה, וע"כ בשאר הימים א"צ לחוש שמא ראתה כבר ושמא תפרוס נדה תחתיו, וא"צ בדיקה קו"ת ואח"ת, ולד' החוו"ד צ"ע מ"ט הוצרך בש"ך להא דרוב נשים וסתן הוא לל' יום.

   וכ"ה מבו' להדיא בסד"ט סק"א וסקט"ו, דרק מה"ט הוא דא"צ בדיקה, ומה"ט כתב שם סקט"ו דאם ראתה פ"א, וראתה עוד פ"א בהפלגת כ"ה, תו צריכה בדיקה קו"ת ואח"ת, שהרי חזינן שאין וסתה לל' יום, והיינו דהגם שאכתי יש לתלות שיש לה וסת קבוע לראייתה, מ"מ כיון שלא ידעי' מהו יום הוסת, יש לחוש בכל יום שמא ראתה כבר ושמא תפרוס נדה תחתיו, אך החוו"ד כתב דרק אם ראתה ג"פ שלא כדרך וסת הוא דאסורה לדעת ר"מ וצריכה בדיקה לדידן, ואזיל לטעמי', וז"פ.

   וראיתי להוסיף, דנפ"מ בפלוגתייהו, באשה ששכחה יום וסתה, אי נימא דכה"ג מותרת היא, וכמש"כ החוו"ד קפ"ד סק"ד, דלד' החוו"ד לא תהא צריכה בדיקות קו"ת ואח"ת, כיון דאשה זו אין המקרים גורמים ראייתה וע"כ ליכא למיחש שמא התשמיש גורם ראייתה, אך לד' הסד"ט תהא צריכה בדיקות קו"ת ואח"ת, דחיישי' שמא ראתה כבר ושמא תפרוס נדה תחתיו, וז"פ.

   עוד ראיתי להוסיף, דהנה בסד"ט ופת"ש ר"ס קפ"ו הביאו בשם הרד"ע, דבתולת דמים א"צ בדיקה לבעלה קו"ת ואח"ת, דבחזקתה עומדת, ומ' דאם ראתה פעם א' צריכה בדיקה, ולכאו' אי"ז כד' הש"ך והאחרונים הנז' בר"ס קפ"ד, אך לפ"ד הסד"ט ניחא, דקודם שראתה פעם א' אין להתירה משום דתלינן שתקבע לה וסת ליום ל', דכיון שעדין לא ראתה, הרי בכל יום יש לחוש שהיום תתחיל לראות, וע"כ הוצרך הרד"ע לטעם אחר, אך אה"נ אחר שראתה פעם א' א"צ בדיקה משום דתלינן שתראה רק ביום הל', אמנם לפ"ד החוו"ד דהא דראתה פעם א' א"צ בדיקה הוא משום דלא חזינן שהמקרים גורמים ראיותי', הרי מה"ט אף בתולת דמים א"צ בדיקה, וזה שלא כד' הרמ"ע, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך בחי' חת"ס לשו"ע יו"ד סי' קפ"ו סק"ד, כתב לבאר ד' הרמ"א שם, דהא דאשה שאין לה וסת בעיא בדיקה לעולם לאחר תשמיש, הוא משום דחיישי' שמא מקרה התשמיש גורם לראייתה, וכמש"כ הרמב"ן, ומה דלא סגי להחזיקה ג"פ שאין מקרה התשמיש גורם לראייתה, הוא משום דאכתי איכא למיחש דילמא התשמיש עם אותו זמן גורם לראייתה, ואנו לא נדע אותו זמן, וע"כ צריכה לבדוק בכל לילה, ועיי"ש שחידש דמה"ט מדין הבדיקות אחר תשמיש א"צ לבדוק ב"פ בלילה א'. [↑](#footnote-ref-5)
5. והב"י סי' קפ"ו כתב על קו' הרא"ש זו, שהר"ן נזהר מקו' זו שכתב דהא דצריכה בדיקה הוא משום דנראה מעניני' שהמקרים גורמים ראייתה, וחיישי' שאף התשמיש גורם ראייתה, וע"כ מהני שהוחזקה ג"פ שאין התשמיש גורם ראייתה, עכ"ד, ומבו' בד' הב"י דקו' הרא"ש מיוסדת על הא דס"ל דטעם הבדיקה הוא משום דחיישי' שמא תפרוס נדה תחתיו, וע"ז ל"מ מידי דג"פ לא ראתה, וע"ז הוא שכתב דלד' הר"ן דהטעם דבעיא בדיקה הוא משום דחזינן שהמקרים ראייתה וחיישי' שתראה מחמ"ת, ניחא שפיר דמהני הא דהוחזקה ג"פ שאינה רואה מחמ"ת.

   אמנם הנה בחוו"ד שם, תמה ע"ד התרוה"ד, ז"ל, ועוד דהא היא בעי בדיקה לעולם, ולא אמרי' כיון שלא ראתה ג"פ בשעת תשמיש הרי איתחזקה דהמקרה דתשמיש אינו גורם הדם, אלא ודאי דסברי כהרשב"א דלענין שלא תראה לא אמרי' חזקה זו, עכ"ד, ומבו' מדבריו שפירש דגם לדעת הרא"ש הא דצריכה בדיקה הוא משום דחיישי' שמא ראתה מחמת תשמיש, וזהו שדן החוו"ד מ"ט ל"מ הא שהוחזקה ג"פ שאינה רואה מחמ"ת, וצ"ע רב דלכאו' ד' הרא"ש מורים להדיא דטעם הבדיקה הוא משום דחיישי' שמא ראתה בשעת תשמיש, וע"ז ודאי ל"מ מידי מה שג"פ לא ראתה בשעת תשמיש, וכאשר כ"ה להדיא בד' הב"י, וכבר תמהו כן ע"ד החוו"ד, האג"מ ח"ב סי' ע"ב ענף ב' וענף ד' והמנח"י ח"ו סי' פ"ב, וע' אמר"י סי' נ"ז וסי' קי"ח. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם כמה מן האחרונים כתבו, הובאו דבריהם בספר אמר"י סי' קי"ח, לפמש"כ התרוה"ד בסוף דבריו דאינו נגד הסברא לחלק ולהקל, שהרי רשב"ם והרבה גאונים פסקו דלכל לבעלה לא בעי בדיקה וכו', ואפילו אי בעי לאחמורי לא שבקינן לה משום דלבו נוקפו ופורש, ומה"ט אין דוחק לחלק ולהקל אפילו לאינך גאונים המחמירין, עכ"ל, ופירשו שאין כונתו דכיון דהרבה ס"ל דא"צ בדיקה, ע"כ יש לסמוך על סברא זו, אלא כונתו דכיון דחזינן דהרבה ס"ל דא"צ בדיקה ולא חיישי' כלל, ע"כ גם לדעת הסוברים דבעי בדיקה, מסתבר דלא פליגי כ"כ, וסגי בהא דרגילה שאינה רואה בימים אלו, ולפ"ז כתבו דלגבי חשש עונ"ב דהוי חשש גמור ודאי מודה התרוה"ד דאף שרגילה להפסיק יותר מל' יום צריכה לחוש לעונ"ב.

   אמנם באמת ל' התרוה"ד אין נ' כן, אלא מ' שכונתו דכיון דרשב"ם והרבה גאונים פסקו דא"צ בדיקה, ע"כ שפיר יש לסמוך על סברתינו ולהקל, וע"כ הוסיף התרוה"ד להא דלדעתם אפי' אי בעי לאחמורי לא שבקינן לי', ובלא זה ל"ה סומך על סברא זו, אך ודאי דאם כנה סברא זו ה"ז מועיל אף לגבי מילי אחריני, וכאשר חזינן דהוצרך התרוה"ד לעיל מינה לפרש מ"ט לגבי מעל"ע לא סגי בסברא זו, עיי"ש, ולפ"ז לכאו' בדין דלפי סברא זו כל שרגילה להפסיק יותר מל' יום לא תחוש לעונה בינונית, וכמו שנקטו הסד"ט והחוו"ד. [↑](#footnote-ref-7)
7. ונ' להוכיח כן, דהנה כד' הרשב"א דהא דדי' שעתה הוא משום דאורח בזמנו בא, כן פירש גם רש"י במתני' בריש מכילתין, ובפשוטו כונתו דכיון שאורח בזמנו בא, ע"כ כל שמצאה דם בשעת וסתה תולין שבא בזמנו.

   אמנם נ' להוכיח שאי"ז הטעם, דהנה תנן לעיל די"א דאע"פ שאמרו די' שעתה צריכה להיות בודקת, ופירש"י דאע"פ שאמרו די' שעתה באשה שיש לה וסת, והנה אי נימא דהא דאשה שיש לה וסת די' שעתה הוא משום דתלינן להדם בזמנו ואי"ז ריעותא על למפרע, אך אי"ז כלל משום סילוק דמי' שלא בשעת וסתה, א"כ מה הוצרכה מתני' להשמיענו דאפ"ה צריכה להיות בודקת, ומ"ט ס"ד שלא תהא צריכה לבדוק, ובדוחק יל"פ דקמ"ל, דאע"פ דהבדיקות הם כדי להכשיר טהרות של שחרית ושל ערבית, וא"כ באשה שיש לה וסת דדי' שעתה ל"ש טעם זה, וקמ"ל דמ"מ צריכה להיות בודקת, אך לפ"ז כל דינא דמתני' שייך רק על יום הוסת, ואי"ז במשמע כלל, גם אכתי לא ניחא סיפא דמתני' דמשמשת בעדים דפירש רש"י דקאי ג"כ על אשה שיש לה וסת, והיינו דס"ד דכיון שמסולקת היא א"צ לשמש בעדים.

   ובע"כ מזה דלדעת רש"י הא דאשה שיש לה וסת די' שעתה, הוא משום דאין אורח בא אלא בזמנו ולא אץ לבא, והיינו דאין האורח בא אלא ע"י הגורם שנקבע בו ולא ע"י גורם אחר, וע"כ שפיר הי' מקום לומר דא"צ לבדוק שחרית וערבית ולשמש בעדים, וזהו דקמ"ל מתני' דאע"פ שאמרו די' שעתה, מ"מ צריכה לבדוק ומשמשת בעדים, וז"ב. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה עיקר קו' התרוה"ד מהתם צ"ב רב, דהרי התם אכתי לא הוחזקה שרגילה להפסיק יותר מצ' יום, ורק בראי' זו שראתה ביום צ"א הוא שנתחזקה שאינה רואה קודם יום צ"א, וא"כ מה טעם יש דמשו"ז נימא די' שעתה, הרי טומאת מעל"ע הוא משום דחיישי' שראתה מאתמול, ואם באמת ראתה מאתמול הרי נמצא דמעולם לא הוחזקה שאינה רואה ביום צ', שהרי רק ב' פעמים ריחקה ראייתה יותר מצ' יום, ובאג"מ יו"ד ח"ב סו"ס ע"ב עמד בזה, ופירש שזהו גופא מכוון התרוה"ר בתירוצו, אך אי"ז מתישב בלשונו כלל.

   ונ' בביאור ד' התרוה"ד, דבאמת בכל אשה שיש לה וסת דדי' שעתה ומבו' לעיל ד"ט: דאף בראי' שקבעה בה הוסת אמרי' די' שעתה, נמי יל"ע דכיון דטומאת מעל"ע הוא משום דחיישי' שמא ראתה מאתמול, והרי אם ראתה מאתמול נמצא דמעולם לא קבעה לה וסת, והי' מקום לפרש דמשום חזקת הוסת תלינן שראתה ביום זה, כ"ה שתקבע וסת, אך נ' דאין לומר כן, דלפ"ז הרי לא הוה בעי' בזה לדינא דיש לה וסת די' שעתה, ובע"כ מזה דכיון שלגבי כל הדינים מחזקינן שראתה עתה, וע"כ קובעת היא וסת, בכה"ג לא החמירו לטמאותה מעל"ע, דכל היכא שבלא דין טומאת מעל"ע הויא מסולקת ביום זה, ולכל שאר דינים דלי"ב לחומרת מעל"ע מחזקינן לה למסולקת, ליכא לטומאת מעל"ע, ולפ"ז שפיר הק' התרוה"ד, דכיון שלגבי שאר דינים מחזקינן לה שאינה רואה בתוך צ' יום, ע"כ הי' בדין שלא תטמא מעל"ע ביום צ'. [↑](#footnote-ref-9)