50 ספק עירוב
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובין  פ_א - פ_ג

אדר א' תשס"ה

**עירובין דל"ה - דל"ו עיי"ש כל הסוגיא**

**א'**

א] המחנ"א הל' אישות סי' ג' הקשה, במה שפירש"י בדל"ו. בד"ה העמד טמא, דבמתני' הוי חזקה נגד חזקה ובדרבנן לקולא אזלינן, והק' דהא הוי תרתי לריעותא, חדא דהעמד אדם בחזקת שלא עירב, וכ"ת הא איכא תרומה דהעמד תרומה אחזקתה שהיתה טהורה הרי טמאה לפניך, וכל היכא דאיכא תרתי לריעותא אפי' ברה"ר טמא דחשיב ודאי, וכתב לתרץ דלא אמרי' תרתי לריעותא אלא היכא דאיכא למימר חסר ואתאי, וכאשר כ"כ התוס' בחולין ד"י. ובנדה ד"ב:, וע"כ הכא דאי"ז חסר ואתאי הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא.

ועיי"ש שכתב עוד, די"ל דר"מ ור"י ס"ל כדעת ר"ש דתרתי לריעותא הוי ספק, עיי"ש,[[1]](#footnote-2)

ובשעה"מ פ"ה מתרומות כתב לישב עוד, וכ"ה במלבויו"ט דיני חזקות סי' ג' ובחזו"א אהע"ז סי' פ' סוסק"ו, דהגם דתרתי לריעותא הוי ודאי, מ"מ בדרבנן מקילינן בזה לחשבו כספק ומקילינן בספיקו,[[2]](#footnote-3) וע' להלן סק"ז מש"נ לבאר כל סוגית הגמ' לפ"ז, אך אי"ז מתישב כ"כ בל' רש"י, דנראה דמהל' חזקות הוי זה ספק גמור.

והנה בד' התוס' ד"ה אמר ר' ירמי' מבו' להדיא דמדינא הוי זה ספק גמור, ול"ח כתרתי לריעותא, והוא ממש"כ דלמ"ד דתחומין דרבנן ל"מ לשנויי דטעמא דר"מ הוא משום דאיכא חזקה לחומרא, דכיון דאיכא נמי חזקה לקולא הומ"ל דהוי עירוב דספיקא דרבנן לקולא, עכ"ד, והרי להדיא דהוי זה ספק גמור מדינא וע"כ ודאי יש לנו להקל בספק זה, דאי נימא דלעולם הוי תרתי לריעותא ואך דאינהו ס"ל כר"ש דתרתי לריעותא הוי ספק, א"כ שפיר הו"מ לשנויי דטעמא דר"מ הוא משום דס"ל דתרתי לריעותא הוי ודאי, וגם אי נימא דהגם דהוי תרתי לריעותא מ"מ ב מקילינן אף בזה, נמי הו"מ לפרש דטעמא דר"מ הוא משום דמהני תרתי לריעותא אף בדרבנן, וכן נ' גם מד' הרשב"א שפי' מש"א הכא חדא חזקה, דהיינו דאיכא חדא חזקה לקולא וחדא לחומרא, ונ' דהוי זה חזקה נגד חזקה והוי זה ספק גמור, ואף לר"מ לטעמי' דס"ל תחומין דאורייתא, והרי דלא חשיב זה כתרתי לריעותא, והטעם בזה צ"ל כמש"כ המחנ"א בתחילת דבריו, דס"ל דלא אמרי' תרתי לריעותא אלא היכא דחסר ואתאי.

אמנם ע' באחיעזר ח"ב סי' ב' סק"י מש"כ דהכא ל"ש לומר דתרתי לריעותא הוי ודאי, דדוקא במקוה הוא דהוי ודאי כיון דליכא נידון על המקוה עצמו, ומשא"כ בתרומה ונטמאת, עכ"ד, ולפ"ז אין להביא ראי' מד' התוס', אמנם מש"כ האחיעזר עפי"ד דלעולם י"ל דלא מקילינן בספיקא דרבנן היכא דהוי תרתי לריעותא, והא דספק עירוב כשר הוא משום דל"ח כודאי וכנ"ל, צ"ע דזה ניחא בתרומה ונטמאת, אך בשאר גווני הנזכרים במתני' מאי איכא למימר, הרי בהו איכא תרתי לריעותא גמור והוי כודאי, וחזי' דאפ"ה מקילינן בזה.

וכ"ה מבו' להדיא בחי' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, התם ה"ט דרבי יוסי קסבר העמד טמא על חזקתו, פי' אבל במשנתינו העמד עירוב על חזקתו דקאי בחזקת טהור ובתר חזקת העירוב אית לן למיזל דעלי' אתינן למידן ולא בתר חזקת גברא, והיינו דפרכינן דא"כ התם נמי אדרבה העמד מקוה על חזקתו בחזקת שלם כי עליו נולד לנו הספק והוא האחרון, ופרקינן דמתני' במקוה שלא נמדד וכו', ולי נראה פירושו במקוה שלא נמדד מזמן מרובה דחסר ואתאי כדאמרינן בפרק קמא דנדה, עכ"ל, והיינו דבמתני' לא אך דל"ח כתרתי לריעותא, אלא אדרבא עדיף חזקת העירוב מחזקת הגברא, משום דשורש הספק הוא על העירוב, וזהו דפרכי' דאף במקוה ניזל בתר חזקת המקוה שהוא שורש הספק, ומשני דהתם איירי במקוה שנמדד מזמן מרובה דחסר ואתאי, וע"כ בזה אזלי' בתר חזקת הטמא משום דהוי תרתי לריעותא, ועכ"פ מבו' מזה דטעמא דבמתניתין ל"ח כתרתי לריעותא, הוא משום דאי"ז חסר ואתאי.

וע' עוד בתוס' הרא"ש בסוגיין, ז"ל, במקוה שלא נמדד, וא"ת אמאי לא משני כדמשני בפ"ק דנדה הרי חסר לפניך דאמרי' חסר ואתאי חסר ואתאי, וי"ל דהתם איירי בתרומה דאורייתא הלכך תלינן למימר חסר ואתאי, אבל בטומאה דרבנן לא תלינן הכי, הלכך הוצרך לאוקמה במקוה שלא נמדד, עכ"ל, והרי להדיא דנמי ס"ל דלא אמרי' תרתי לריעותא אלא היכא דאיכא למימר חסר ואתאי.[[3]](#footnote-4)

ועכ"פ מבו' לנו בזה פלוגתת הראשונים אם היכא דאיכא תרתי לריעותא הי' ר' יוסי מטהר, דדעת תוס' והריטב"א דהיכא דאיכא תרתי לריעותא ואיכא למימר חסר ואתאי לא הי' ר' יוסי מטהר, ודעת תוס' הרא"ש דאף בזה הי' ר' יוסי מטהר, וע' תורי"ד קידושין דע"ט: שמבו' דעתו כדעת הרא"ש דאף במקוה שנמדד תחילה ועתה נמצא חסר הי' מטהר ר' יוסי, הגם דהוי זה תרתי לריעותא.

ב] ובעיקר קו' האחרונים מ"ט מכשיר ר' יוסי במתניתין הרי הוי זה תרתי לריעותא, יש מקום לישב עוד בזה, בהקדם דהנה בפירש"י בסוגיין ד"ה ספק טמאה ספק טהורה, ז"ל, דקודם שהניחה שם נולד לה ספק ולא הי' שם "חזקת הכשר עירוב" מעולם, עכ"ל, ולמדנו מד' רש"י דמצינו לדון חזקה על הכשר העירוב, דכיון דמעיקרא הי' הכשר עירוב חשיב זה כחזקה קמייתא, ואשר ע"כ מבו' בד' רש"י דליכא חזקה אלא היכא שבשעת ההנחה הי' העירוב כשר, וכבר חייל הכשר עירוב,[[4]](#footnote-5) אך משא"כ היכא דבשעת הנחה כבר הי' ספק ול"ה ע"ז הכשר עירוב מעולם, ליכא חזקה קמייתא, ונ' לפ"ז במה שדן הגרע"א בסוגיין די"ל דבנתגלגל העירוב או נפל גל ליכא כ"כ חזקה קמייתא כיון דליכא שנוי בגופו, אך לפי המבו' בד' רש"י נ' דאף אמנם דליכא חזקה קמייתא על גוף העירוב, אך אכתי איכא חזקת הכשר עירוב, דכיון דמעיקרא בשעת הנחת העירוב הי' הכשר עירוב, ועתה מספק"ל אם נתגלגל או נפל גל מבעו"י ואבד הכשרו, הרי דאיכא ע"ז חזקה קמייתא שהי' הכשר עירוב, וז"ב.

ויש להוסיף לפ"ז, דהנה בפירש"י בריש הסוגיא מבו' דבנשרף ל"ש חזקה קמייתא כיון שאינו בעולם, וכ"ה להדיא בחי' המאירי שם, וצ"ע דא"כ מ"ט מכשיר ר' יוסי בזה, הרי לא מכשיר ר' יוסי אלא בדאיכא חזקה, וי"ל דרק ס"ד דליכא בזה חזקה קמייתא, אך לפי האמת אף בזה איכא חזקה קמייתא, אך אי"ז במשמעות הדברים, וגם בד' המאירי מבו' להדיא לא כן, ולפי המבו' נ', דהאמנם בנשרף דליתי' בעולם ליכא חזקה קמייתא על גוף העירוב, כיון שכבר אינו בעולם ול"מ לדון עליו, אך אכתי איכא חזקת הכשר עירוב, ומכח זה הוא דמכשיר ר' יוסי, ומצאתי שכבר כתב כן החזו"א אהע"ז סי' פ' סקט"ז, ונקט שם בפשיטות דזהו גם החזקה המכשרת בנתגלגל ובנפל גל, עיי"ש, וע' לקמן סקי"א שנת' עפי"ז דעת הראשונים דבנאכל עירובו בביהשמ"ש מכשיר ר' יוסי משום חזקה, עיי"ש.

ולפ"ז נ', דע"כ מכשיר ר' יוסי במתני' משום חזקת הכשר העירוב, והגם דאיכא כנגדה חזקת תחום ביתו, ולא אמרי' דהוי תרתי לריעותא, והיינו דהאמנם אם באנו להכשיר משום חזקת הגוף דהעירוב שפיר הוי זה תרתי לריעותא, שהרי טמא לפניך, אך אם באנו להכשיר משום חזקת הכשר העירוב ליכא כלל תרתי לריעותא, דהגם דהשתא הוא טמא, אך הרי אם נטמא אחר שחשיכה לא בטל כלל הכשר העירוב, ונמצא דכלפי הכשר העירוב ליכא כלל חסר לפניך, דהגם דאם הי' מצב זה דטומאה מבעו"י ל"ה הכשר עירוב, מ"מ ל"ח זה תרתי לריעותא, דתרתי לריעותא הוא רק כאשר עתה ודאי בטל הדין, אך כל שאם לא הי' זה מתחילה לא בטל כלל הדין, ל"ח זה תרתי לריעותא, וכאשר מצאנו ע"ד סברא זו בתשו' הגרע"א שבס' דו"ח ד"צ., ז"ל, גם נלענ"ד דוקא במקוה דכפי איכות דהשתא אין בה כח להתיר לטהר הטמא משו"ה אמרי' דלא טיהרה להטמא, אבל הכא מה שאנו רואים עתה שהוא פצוע דכא אם אנו דנין שאינו נולד כך גם עתה הוא ראוי לחלוץ ולסלק החזקה, ואינו איתרע לענין מעשה החליצה, וזו לא מיקרי תרתי לריעותא, עכ"ל, והאמנם דהתם עדיף טפי, שמה שהוא עתה פצו"ד אי"ז כלל מעכבו מלחלוץ, ומשא"כ הכא דמה שעתה נתגלגל או נפל גל בכחו לעכב שלא יחול עתה הכשר עירוב, ואך דעתה ליכא כלל נידון הכשר עירוב, וע"כ יל"ד דבזה שפיר חשיב תרתי לריעותא, אך י"ל דמ"מ כיון דאם נעשה זה משחשיכה לא בטל כלל הכשר העירוב, ל"ח זה תרתי לריעותא.

אך מלבד שהדבר מחודש דכה"ג ל"ש תרתי לריעותא, גם אי"ז מתישב בסוגיין שהרי אמרו בריש הסוגיא דתנא תרומה ונטמאת להודיעך כחו דר"מ, ופירש"י אע"ג דישנה בעולם ואיכא למימר העמידנה ביהשמ"ש על חזקתה וקודם לכן טהורה היתה וכו', עכ"ל, והרי דאף מצינו להכשיר משום חזקת טהרה דהתרומה, ולא אמרי' דמשו"ז כלל אין להכשיר משום דהוי תרתי לריעותא, וגם נ' כן בפירש"י בכל הסוגיא דיש להכשיר בתרומה ונטמאת גם משום חזקת טהרה דהתרומה, ול"ב בזה לחזקת הכשר עירוב.

ג] ויש להוסיף עוד בענין זה, דהנה בפי' ר"ח בסוגיין גריס בברייתא דכיצד אמר ר"י ספק עירוב כשר עירב בתרומה ספק נטמאת ספק לא נטמאת וכן בפירות ספק נטמאו ספק לא נטמאו, אבל עירב בתרומה ספק נטמאת מבעו"י ספק משחשיכה וכן בפירות ספק נדמעו מבעו"י ספק משחשיכה אי"ז ספק עירוב כשר, ע"כ,[[5]](#footnote-6) וצ"ל לגיר' זו, דהך ברייתא פליגא אמתניתין דמכשיר ר' יוסי אף בספק נטמא מבעו"י או משחשיכה, או דנימא דהא דתנן במתני' דספק כשר לא איירי בספק מבעו"י או משחשיכה, אלא בספק אם נטמא כלל, אך אי"ז במשמעות ל' הגמ', וצ"ע בזה.

וצ"ב מ"ט עירב בתרומה ספק נטמאת מבעו"י ספק משחשיכה או בפירות ספק נדמעו מבעו"י ספק משחשיכה לא מכשיר ר' יוסי, ונ' פשוט שהטעם בזה הוא משום דאיכא תרתי לריעותא, דאמרי' אוקי גברא אחזקתו ואימא לא עירב, וכמש"כ הר"ח בריש העמוד דאזלי' בתר חזקה זו, ואף דאיכא חזקת התרומה שהיתה טהורה, הרי חסר לפניך, והוי תרתי לריעותא, וע"כ בכה"ג לא מכשיר ר' יוסי, וז"ב.

**ב'**

ד] במש"כ הראשונים בסוגיין דמשום חזקת תחום ביתו שכנגד חזקת העירוב הוי זה ספק, ומכח זה הקשו התוס' דמאי פריך דר"מ אדר"מ, צ"ע בזה, דהנה בקידושין דע"ט. מייתי' להא דתנן מקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו על גביו למפרע בין ברשות היחיד בין ברשות הרבים טמאות, ומפרשי' טעמא משום דאיכא למימר העמד טמא על חזקתו ואימר לא טבל, ופרכי' אדרבה העמד מקוה על חזקתו ואימר לא חסר, ובתו"י שם הק' דלשון אדרבה קשה דהל"ל לחומרא, והיינו דל' אדרבה משמע דיש לנו להעמיד על חזקת המקוה ולא על חזקת הטמא, וזהו שהק' התו"י דאי"ז כן, אלא כיון דאיכא חזקה נגד חזקה הוי זה ספק ואזלי' לחומרא, והול"ל לחומרא, וכדעה זו דאלמלי תרתי לריעותא הי' זה ספק, מבו' ג"כ בד' המהרש"א והמהר"ם בריש נדה, עיי"ש.

אך הנה בתוס' הרא"ש ריש נדה, ז"ל, דהו"ל לטהר משום חזקה דמקוה, אע"ג דאיכא נמי חזקה דטמא, מ"מ חזקת מקוה עדיף שהרי הטמא טבל לפנינו, אלא שאנו אומרים שמא לא טבל טבילה הוגנת כי שמא הי' חסר המקוה, וכיון דאמרת העמד מקוה על חזקתו נסתלקה חזקת הטמא, עכ"ל.

וכד' הרא"ש כ"ה מבו' בד' הראשונים בכ"ד, חדא הוא במש"כ התוס' בחולין ד"י. במש"א שם סכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי, וע"כ כשרה הבהמה והק' התוס' דהא הוי תרתי לריעותא, ותי' דאי"ז חסר ואתאי וכה"ג לא אמרי' תרתי לריעותא, וצ"ב דאכתי מ"ט מכשרי' להבהמה, הרי כנגד חזקת הסכין המכשרת איכא חזקת הבהמה הפוסלת, ובע"כ מד' התוס' דהיכא דליכא למיתי עלה משום תרתי לריעותא, אזלי' בתר חזקת הסכין, וכמו שפי' הרא"ש שהרי הבהמה נשחטה לפנינו וכיון דאמרת העמד סכין על חזקתו נסתלקה חזקת הבהמה.

ועד"ז נ' ממש"כ התוס' בנדה ד"ב: דבנגע לא אמרי' תרתי לריעותא משום דדרך להתחסר בב"א ול"ש בזה חסר ואתאי, והנה הרי מה"ט אזלי' בתר חזקת הבית ומטמאי' להנכנס בודאי, הגם שהוא בחזקת טהרה.

וכן מת' גם בכתובות דע"ה: דאזלי' בתר חזקת הגוף דהאשה שלא היו בה מומין כנגד חזקת פנוי' ול"ה זה ספק, אך התם י"ל דהוא משום דחזקת פנוי' גריעא כיון שסופה להשתנות, וכמש"כ התוס' שם דמה"ט אזלי' בתר חזקת הגוף הגם דהוי תרתי לריעותא, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם.

ומעתה ילה"ע במש"כ הראשונים בסוגיין דכנגד חזקת העירוב איכא חזקת תחום ביתו, ומה"ט הוי זה ספק, וצ"ע דלד' תוס' והרא"ש הרי יש לנו לילך אחר חזקת העירוב.

והנה אמנם בחי' הריטב"א הביא מש"כ הר"מ בר שניאור, ז"ל, והר"מ בר שניאור ז"ל נתן טעם לדבר למה אלימא חזקת העירוב, שבכל מקום אין לנו לדון חזקה אלא מדבר שהספק בא ממנו, וכן גבי מקוה אמרינן העמד אדם על חזקתו ולא אמרינן העמד טהרות על חזקתן, עכ"ל, ולכאו' זהו כד' הרא"ש הנז'.

והנה אמנם חלוקים הם בטעמם, שבד' הר"מ בר שניאור נ' שהטעם דעדיפא חזקת העירוב הוא משום שהיא על שורש הספק, ויש לנו לילך אחר ההכרעה שעל שורש הספק, אך בד' הרא"ש מבו' שהטעם דעדיפא חזקת המקוה, הוא משום דודאי טבל וכל שהמקוה בחזקתו שיש בו מ' סאה נסתלקה חזקת הטמא, והיינו דכיון שטבל במקוה דמוקמי' לה בחזקת כשרה, ליכא כלל לחזקת הטמא, דהיכא דחזינן טבילה לפנינו ליכא כלל חזקת טומאה, וזה ע"ד מש"כ הראשונים דבודאי נגע לא מוקמי' אחזקה, משום דלא חזינן להטהרות בחזקתם.

אך עכ"פ התוס' וש"ר בסוגיין פליגי ע"ז, וס"ל דלא עדיפא חזקת העירוב מחזקת תחום ביתו, ובפשוטו צ"ל שדעתם דה"נ לגבי מקוה אף בלא הא דהוי תרתי לריעותא לא עדיפא חזקת המקוה מחזקת הטמא.

וכן נ' גם מד' הראשונים שכתבו דבודאי נגע לא אזלי' בתר חזקה ופירשו כן בטעם הא דלא מוקמי' להטהרות אחזקתייהו, ולכאו' לד' הרא"ש והר"מ בר שניאור א"צ לדין זה, שהרי הר"מ בר שניאור למד לדבריו מהא דלא מוקמי' הטהרות אחזקתייהו, ומינה נלמד דהראשונים שפירשו בזה טעם אחר פליגי ע"ד הר"מ בר שניאור, וכאשר כ"כ הריטב"א להדיא ע"ד הר"מ בר שניאור, ז"ל, ואנו פירשנו במסכת נדה דטעמא דלא אזלינן בתר חזקת טהרות משום דכיון דודאי נגע בהם פקעה חזקה מינייהו, עכ"ל, ונ' מזה דכל הנך ראשונים פליגי וס"ל דלא עדיפא חזקה שעל שורש הספק.

אמנם צ"ע בד' תוס' הרא"ש בסוגיין שג"כ כתב דהוי חזקה נגד חזקה והוי זה ספק, ואי"ז מתישב עם ד' הרא"ש בריש נדה דיש לנו לילך אחר חזקת המקוה.

ה] אמנם יש מקום לישב בזה דלא סתרי ד' הרא"ש זל"ז, דכל מש"כ הרא"ש דיש לנו לילך אחר חזקת המקוה, הוא רק היכא דלי"ב ריעותא כלל, אך אחר דמשני הרי חסר לפניך ואיתרעא חזקת המקוה, הרי שאף בלא הא דהוי זה תרתי לריעותא אשר מה"ט אזלי' בתר חזקת הטמא ומטמאי' לי' בודאי, מ"מ כבר ל"ש למימר דנסתלקה חזקת הטמא, דרק היכא שטבל במקוה דחזקתה שכשרה היא נסתלקה חזקת הטמא, אך היכא דהרי חסר לפניך וכנגד החזקה דמעיקרא דכשרה היא איכא חזקה דהשתא שפסולה היא, הרי הגם דחזקה דמעיקרא עדיפא, מ"מ כיון דאיתרעא חזקת המקוה ל"מ זה לסלק לחזקת הטמא.

ויל"פ דזהו טעמא דר"ש דתרתי לריעותא הוי ספק, ואכ"מ, ואולי מתישב בזה גם מה שהוצרכו הראשונים לפרש הא דלא אזלי' בתר חזקת הטהרות דהוא משום דודאי נגע, והרי דבלא"ה ל"ה חזקת הטמא עדיפא מחזקת הטהרות, והיינו משום דהתם הרי איתרעא חזקת הטמא שהרי טבל במקוה שהיתה בחזקת כשרה, וע"כ הגם דעדיפא חזקת הטמא מחזקת המקוה כיון דהוי תרתי לריעותא, מ"מ ל"מ זה לבטל חזקת הטהרות.

ולפ"ז ניחא, דע"כ בסוגיין דחזקת העירוב איתרעא שהרי טמא לפניך, הרי דהגם דל"ח כתרתי לריעותא כיון שאי"ז חסר ואתאי, מ"מ כבר ל"מ זה לסלק לחזקת תחום ביתו, וע"כ הוי זה חזקה נגד חזקה.

אמנם הר"מ בר שניאור פליג וס"ל דאף כה"ג עדיפא חזקת העירוב, והיינו משום דאיהו מפרש דיש לנו לילך אחר החזקה שעל שורש הספק, וזה שייך אף היכא דאיתרעא חזקה זו, דמ"מ כיון דאזלי' בתרה מהניא להכריע כנגד חזקת תחום ביתו, אך משא"כ למה שפירש הרא"ש דלעולם לא עדיפא החזקה שעל שורש הספק, ואך דכיון שטבל לפניך וכו' נסתלקה חזקת הטמא, שפיר י"ל דל"ש ה"ט היכא דאיתרעא חזקה זו, דל"מ לסלק חזקת תחום ביתו.

אך אכתי אי"ז מתישב עם ד' הראשונים שכתבו דכיון דל"ה חסר ואתאי אזלי' בתר חזקת הסכין ובתר חזקת הנגע, והרי דאף דפגום לפניך ונתמעט הנגע לפניך, מ"מ כיון דאי"ז חסר ואתאי ול"ח תרתי לריעותא, אף עדיפא חזקת הסכין וחזקת הנגע, ואי"ז כחזקה נגד חזקה, וצ"ע בזה.

וי"ל עוד בענין זה, לפמש"כ המהרי"ט בתשובה ובחי' כתובות דע"ה:, דהא דחזקת המקוה עדיפא מחזקת הטמא, הוא משום דהויא חזקת הגוף ועדיפא מחזקת הדין, וכ"כ הבית יעקב בכתובות שם, ולפ"ז מתישב מה שהוצרכו הראשונים לבאר הא דלא אזלי' בתר חזקת הטהרות משום דבודאי נגע ליכא חזקה, דהתם הרי גם חזקת הטמא הוי רק חזקת הדין, וע"כ לא עדיפא מחזקת הטהרות.

ולפ"ז ניחא דהכא הרי אף חזקת העירוב שהי' טהור אינה אלא חזקת הדין, וע"כ לא עדיפא חזקת העירוב מחזקת תחום ביתו, והוי זה ספק.

והנה אמנם בנשרף עירובו הוי זה חזקת הגוף, אך לא ניח"ל להראשונים לפרש דמזה פריך הגמ', שהרי ל' הגמ' מבו' דהפירכא היא מתרומה ונטמאת, וע"ז שפיר הקשו הראשונים דכנגד חזקת התרומה איכא חזקת תחום ביתו.

גם י"ל דאף בנשרף ליכא חזקת הגוף, שהרי אדרבה מבו' בריש הסוגיא בפירש"י דכלל ל"ש בזה חזקה, ונת' לעיל דהא דמכשיר ר' יוסי בזה הוא רק משום חזקת הכשר עירוב, וע"כ אי"ז כלל חזקת הגוף, ומה"ט גם פשוט דנתגלגל או נפל עליו גל ל"ה חזקת הגוף, וכמש"נ לעיל דגם בזה מכשרי' רק משום חזקת הכשר עירוב, והתם בלא"ה ל"ח חזקת הגוף, דליכא כלל שנוי בגוף העירוב.

אך ד' הרא"ש לא נתישבו בזה, שהרי מפורש בדבריו בריש נדה דהא דעדיפא חזקת המקוה אי"ז משום דהויא חזקת הגוף, אלא משום דהטמא ודאי טבל וכו', גם בעיקר הדבר דחזקת המקוה הויא חזקת הגוף, ע' ש"ש שכתב דלא חשיב חזקת הגוף, ואכמ"ל, וצ"ע עוד בזה.

**ג'**

ו] בהא דפריך הגמ' דר' יוסי אדר' יוסי צ"ב, שהרי להדיא תנן במתני' מקואות פ"ב, דהא דר' יוסי מטמא הוא משום שר' יוסי אומר כל דבר שהוא בחזקת טומאה לעולם הוא בפסולו עד שיודע שטהר אבל ספיקו ליטמא ולטמא טהור, והרי להדיא דלא מטמא ר' יוסי אלא משום דאיכא חזקת טומאה, וא"כ שפיר ניחא דע"כ הכא מכשיר ר' יוסי בספק עירוב משום דליכא חזקה לאסור, ועמדו בזה הגאו"י והקר"א בסוגיין.

והנה לשי' תוס' הרא"ש בסוגיין דלא אזלי' כלל בתר חזקת תחום ביתו ודאי קשיא, שהרי הכא ליכא כלל חזקה לאיסור, וא"כ שפיר ניחא דמכשיר ר' יוסי, אלא אף לשי' ש"ר דאזלי' בתר חזקת תחום ביתו, אכתי קשיא דמאי קפריך, שהרי הכא איכא כנגד זה חזקת התרומה, והו"ל חזקה כנגד חזקה, והדר הו"ל כספק השקול, וכיון דמפורש במתני' דלא מטמא ר' יוסי אלא משום חזקת טומאה, ע"כ שפיר ניחא דהכא מכשיר ר' יוסי משום דאיכא חזקה נגד חזקה והו"ל ספיקא דרבנן ולקולא.

והנה אמנם זהו הא דמשני רבא דהתם היינו טעמא דרבי יוסי העמד טמא על חזקתו ואימא לא טבל, אך קשיא מעיקרא מאי ס"ד, וגם ר"ה בר חיננא משני בע"א, הרי מפורש הוא במתני' דלא מטמא ר' יוסי אלא משום דאיכא חזקת טומאה.

ז] והנה לדעת הסוברים דאזלי' בתר חזקת תחום ביתו, נ' דיל"ב הסוגיא היטב, והוא לדעת הראשונים דס"ל דתרתי לריעותא הוי כודאי אף אם אי"ז חסר ואתאי, אשר לפ"ז נמצא דאף בגונא דמתניתין אית לן הכרעה דחזקה דל"מ העירוב, שהרי איכא חזקת תחום ביתו, ואף דאיכא חזקת התרומה שטהורה היא הרי חסר לפניך, והוי זה תרתי לריעותא ואית לן הכרעה דחזקה דל"מ העירוב.

ולפ"ז זהו דפריך הגמ' דר' יוסי אדר' יוסי, דכיון דס"ל לר' יוסי דלא אמרי' ספיקא דרבנן לקולא נגד חזקה, א"כ אף הכא ל"ה לו להכשיר, כיון דאיכא תרתי לריעותא ואיכא הכרעת חזקה דל"מ העירוב, וע"ז משני רבא דהתם ה"ט דר' יוסי דהעמד טמא על חזקתו ואימא לא טבל, ואיכא התם חזקה לטמא וליכא חזקה המסייעתו לטהר, וכדמוקמי' לה במקוה שלא נמדד, אך משא"כ במתניתין דאיכא חזקת התרומה המסייעת להכשיר העירוב, ע"כ הגם דמדינא דתרתי לריעותא איכא הכרעת חזקה דל"מ העירוב, מ"מ בזה מודה ר' יוסי דאמרי' ספיקא דרבנן לקולא, דהא דס"ל לר' יוסי דלא אמרי' ספיקא דרבנן לקולא נגד חזקה הוא רק היכא דליכא חזקה המסייעתו, אך היכא דאיכא חזקה המסייעתו מודה ר' יוסי דאזלינן לקולא, וזה כמו שהבאנו לעיל סק"ר ד' השעה"מ ודעימי' דהגם דתרתי לריעותא הוי כודאי, מ"מ אמרי' בזה ספיקא דרבנן לקולא אף לדעת ר' יוסי.

ויש להוסיף בזה, דלכאו' אכתי העיקר חסר בד' רבא, שהרי זה ידעי' מעיקרא דטעמא דר' יוסי דמטמא הוא משום החזקה, ואך דס"ד דמה"ט יש לו לאסור אף בתרתי לריעותא דהוי כודאי, וע"ז משני רבא דבתרתי לריעותא כיון דחזקה מסייעתו מודה ר' יוסי דאזלינן לקולא, וצ"ע שלא נתפרש כן בד' רבא, דהא דפריך הגמ' מעיקרא דר' יוסי אדר' יוסי, הוא משום דס"ד דגם הא דמטמא ר' יוסי איירי במקוה שנמדד, וא"כ הרי אף התם איכא חזקת המקוה המסייעת לטהר, ואפ"ה ר' יוסי מטמא משום דהוי זה תרתי לריעותא, והרי דס"ל דלא אמרי' ספיקא דרבנן לקולא היכא דהוי זה תרתי לריעותא, וזהו דפרכי' דא"כ גם במתני' ל"ה לו להכשיר העירוב, שהרי הוי זה תרתי לריעותא, וע"ז משני רבא דהתם ה"ט דר' יוסי דהעמד טמא על חזקתו ואיכא חזקה גמורה לטמא וליכא חזקה כלל לטהר, וזהו דפריך הגמ' דאדרבה העמד מקוה על חזקתו, והגם דאכתי יש לנו לטמא משום דהוי תרתי לריעותא, מ"מ חזינן דמטמא ר' יוסי בתרתי לריעותא אף דאיכא חזקה המסייעתו, וא"כ מ"ט מכשיר ר' יוסי בספק עירוב, הרי איכא תרתי לריעותא, ומזה נ' דע"ז הי' מיוסד עיקר הקושיא מתחילה וכמש"נ, וע"ז משני דאיירי במקוה שלא נמדד דליכא כלל חזקה המסייעת לטהר, וע"כ הוא דמטמא בזה ר' יוסי, ומשא"כ במתני' דאיכא חזקה המסייעת להכשיר העירוב, הגם דבדיני חזקות יש לנו להכריע דל"מ העירוב משום דהוי תרתי לריעותא, מ"מ בכה"ג מודה ר' יוסי דאזלי' לקולא.

ומתישב בזה קו' התוס' ד"ה אדרבה העמד מקוה על חזקתו, ז"ל, הוה מצי לשנויי הרי חסר לפניך כדאמר פר' קמא דנדה ותי' התוס', אלא דלא מיירי הכא במקוה שנמדד ונמצא חסר, עכ"ל, וע' בחי' הגרע"א שנד' בס' וזאת ליהודה שתמה ע"ד התוס' עכ"ל, ונ' שכל קו' התוס' היא משום דס"ל דלא אמרי' תרתי לריעותא אלא היכא דחסר ואתאי, אשר לפ"ז במתני' ל"ח כלל כתרתי לריעותא, אך לדעת הראשונים דס"ל דאמרי' תרתי לריעותא אף בדאי"ז חסר ואתאי מתישב היטב קו' התוס', דל"מ לשנויי דהרי חסר לפניך, דאכתי יש ללמוד מזה דס"ל לר' יוסי דלא מקילינן בספק דרבנן היכא דאיכא תרתי לריעותא להחמיר, וא"כ ה"נ לא הי' לו להכשיר במתני' דאיכא תרתי לריעותא לפסול העירוב, וע' מחנ"א הלכות אישות סי' ג' שכבר כתב לישב קו' התוס' דאף במתני' הוי תרתי לריעותא, ואך שביאר באופ"א דמזה נלמד דס"ל לר"י כר"ש דתרתי לריעותא הוי ספק, וע"ז משני הגמ' דאיירי במקוה שלא נמדד דליכא כלל חזקה המסייעת לטהר, וע"כ בזה ס"ל לר' יוסי דלא אזלינן לקולא, ומשא"כ במתני' דאיכא חזקה המסייעת להכשיר העירוב, מודה ר' יוסי דאזלינן לקולא, הגם דאיכא תרתי לריעותא לפסול העירוב, וז"ב.

וע' תורי"ד קידושין דע"ט. שנקט שלא כד' התוס', אלא במקוה שנמדד ונמצא חסר מטהר ר' יוסי, הגם דאיכא תרתי לריעותא, וכ"ה מבו' גם בד' תוס' הרא"ש בסוגיין.

והעירוני דבזה מתבאר סוגית הגמ' לעיל, דרמי דר"מ אדר"מ, ומשני דסבר ר"מ דתחומין דאורייתא, וילה"ע דלהס"ד דס"ל לר"מ תחומין דרבנן, הו"ל לאקשויי מ"ט אינו מיקל בספיקו, הרי ספיקא דרבנן לקולא, ומה בעינן להקשות דידי' אדידי', ולפמש"נ ניחא בפשיטות, שהרי במתני' הוי זה תרתי לריעותא, וע"כ ניחא שפיר הא דס"ל לר"מ דלא מקילינן בספיקא, כיון דאיכא הכרעה דחזקה לפסול העירוב, ואך דרמינן דר"מ אדר"מ דבטמא שירד לטבול מטהר ר"מ אף נגד חזקה, וא"כ ה"נ הי' לו להכשיר העירוב אף דאיכא תרתי לריעותא לפסול העירוב, וע"ז משני דקסבר ר"מ תחומין דאורייתא וע"כ ס"ל דל"מ העירוב מספק.

אמנם ילה"ע בזה, דאם אכן בגונא דמתני' חשיב דאיכא תרתי לריעותא, א"כ מ"ט לדעת ר"מ ור' יהודה הוי חמר גמל, הרי כיון דאיכא תרתי לריעותא דל"מ העירוב, הי' בדין שיהא רשאי לילך בתחום ביתו.

והנה אמנם לר"מ לטעמי' י"ל, לפ"מ שפירש"י לקמן דנ"ב: דלדעת ר"מ אפי' ודאי נתגלגל עירובו מבעו"י נמי הוי חמר גמל, דסילק עצמו בכונתו מאלפים אמה של ביתו, אך ש"ר שם לא פירשו כן, אך אכתי קשיא מ"ט דר' יהודה דבספק הוי חמר גמל, הרי ר' יהודה ס"ל דאם נתגלגל עירובו מבעו"י אינו חמר גמל אלא הוי כבני עירו, וכמו שפירש"י להדיא בדנ"ב:, ופירש דע"כ תני רישא מבעו"י אינו עירוב דמשמע והרי הוא כבני עירו דר' יהודה היא, וא"כ הי' בדין שאף בספק יהא דינו כבני עירו, כיון דאיכא תרתי לריעותא המכריע דל"מ עירובו.

והאמנם לפ"מ דמוקי לה הגמ' למסקנא בתרי ותרי ניחא, דע"כ לא אזלי' בתר תרתי לריעותא והוי חמר גמל, אך אי"ז מישב סוגיית הגמ', דמעיקרא ס"ל דלא איירי בתרי ותרי, ואפ"ה הוה ניחא הא דהוי חמר גמל ול"ה כבני עירו, וגם כ"ז הוא לדעת רש"י דגם לשנויא דרבא איירי בתרי ותרי, אך להראשונים החולקים ע"ד רש"י לא א"ש.

ובדוחק י"ל דר' יהודה ס"ל כדעת ר"ש דתרתי לריעותא ל"ה אלא ספק, וע"כ הוא דהוי חמר גמל אף דאיכא תרתי לריעותא דל"מ עירובו, וצ"ע עוד בזה.

ח] והנה עכ"פ כ"ז ניחא לדעת הסוברים דאמרי' תרתי לריעותא אף בדל"ה חסר ואתאי, אך לדעת הסוברים דלא אמרי' תרתי לריעותא אלא היכא דחסר ואתאי, וכמש"נ לעיל סק"א שכן מבו' דעת רש"י ותוס' וש"ר בסוגיין, הרי במתני' דל"ה זה חסר ואתאי לא אמרי' תרתי לריעותא, וא"כ הדק"ל דמה פריך מעיקרא דר' יוסי אדר' יוסי, הרי הא דמטמא ר' יוסי מפורש במתני' דהוא משום חזקת טומאה, וא"כ שפיר ניחא הא דמכשיר ר' יוסי במתני' דליכא חזקה לפסול העירוב, דהגם דאיכא חזקת תחום ביתו, אך מאידך איכא חזקת התרומה, והדר הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא.

ובפשוטו צ"ל דהישוב לזה מתבאר בסוגיית הגמ', דאהא דמשני רבא דהתם טעמא דר' יוסי דהעמד טמא על חזקתו, פריך אדרבה העמד מקוה על חזקתו, ונ' מזה דהא דמעיקרא רמי דר' יוסי אדר' יוסי ולא משני דהא דמטמא ר' יוסי הוא משום חזקת טומאה, וזל"ש הכא דאיכא חזקה נגד חזקה, הוא משום דאף התם איכא חזקת המקוה כנגד חזקת הטמא ואפ"ה מטמא ר' יוסי, וא"כ בדין דאף הכא לא יכשיר ר' יוסי, הגם דאיכא חזקת התרומה נגד חזקת תחום ביתו, ושו"ר שכ"ה מבו' בד' המהרש"א בדל"ה: והסד"ט בסו"ס קצ"ט.

ואמנם צ"ב, היאך מצינו למימר דמטמא ר' יוסי אף דאיכא חזקה נגד חזקה, הרי להדיא תנן במתני' דהא דמטמא ר' יוסי הוא משום חזקת טומאה.

וצ"ל בזה חד מתרתי, או דנימא דס"ל להגמ' בדעת ר' יוסי, דלא הקילו חכמים בספיקא דרבנן אלא בספק דעלמא דליכא חזקה לאיסור, אך בספק דאיכא חזקה לאיסור, הרי שהגם דאיכא כנגדה חזקה להיתר והוי חזקה נגד חזקה והדר הו"ל ספק, מ"מ כיון דאיכא חזקה המסייעת לאסור לא הקילו חכמים בספק זה, וזהו הא דתנן שר' יוסי אומר כל דבר שהוא בחזקת טומאה לעולם הוא בפסולו עד שיודע שטהר, והיינו דכיון דאיכא חזקת טומאה לעולם הוא בפסולו אף אם איכא חזקה המטהרת, עד שיודע שטהר, וזהו דפריך דא"כ גם במתני' ל"ה לו להכשיר, כיון דאיכא חזקת תחום ביתו המסייעת לפסול העירוב, והגם דאיכא חזקה כנגדה המסייעת להכשיר את העירוב, מ"מ הרי לדעת ר' יוסי לא הקילו חכמים בספיקא דרבנן כה"ג.

וי"ל עוד, דס"ל להגמ דהא דמטמא ר' יוסי, אי"ז משום דיני חזקות ומשום הכרעת החזקה שלא נטהר, שהרי איכא חזקת המקוה כנגדה, אלא הא דמטמא ר' יוסי הוא משום דמעיקרא הי' טמא ואיקבע איסורא, וכה"ג דאיקבע איסורא לא הקילו חכמים בספיקו, וי"ל בנוס"א, דכיון שהוא טמא ובלא טבילה הוא עומד בטומאתו, ומספקא לן אם טבל ועלה מטומאתו, הרי שבספק כי האי לא אמרי' ספיקא דרבנן לקולא, דלא הקילו חכמים בספק אם נעשה ונתחדש מעשה המתיר, וזהו הא דתנן שר' יוסי אומר כל דבר שהוא בחזקת טומאה לעולם הוא בפסולו עד שיודע שטהר, ואי"ז משום דינא דחזקה, אלא היינו דכיון שהוא הי' טמא ודאי ואיקבע איסורא, או משום שהספק הוא אם הי' מעשה המטהר, לא הקילו חכמים בספק זה.

ט] ולהדרך השני' שנתבאר, י"ל גם לדעת הרא"ש דס"ל דלא אזלינן כלל בתר חזקת תחום ביתו, אשר קשיא טובא דא"כ מה רמי הש"ס דר' יוסי אדר' יוסי, הרי מפורש הוא במתני' פ"ב דמקואות, דהא דר' יוסי מטמא הוא משום שהי' ר' יוסי אומר כל דבר שהוא בחזקת טומאה לעולם הוא בפסולו עד שיודע שטהר, והרי להדיא דלא מטמא ר' יוסי אלא משום שהוא בחזקת טומאה, וא"כ הכא דליכא חזקת איסור שפיר מיקל ר' יוסי בספיקו.

ולמש"נ ניחא, דס"ל להגמ' דהא דמטמא ר' יוסי התם אי"ז משום דינא דהעמד דבר על חזקתו, אלא משום דלא הקילו חכמים בספק אם נעשה ונתחדש מעשה המתיר, וזהו הא דתנן שר' יוסי אומר כל דבר שהוא בחזקת טומאה לעולם הוא בפסולו עד שיודע שטהר, ואי"ז משום דינא דחזקה, אלא היינו דכיון שהוא הי' טמא ודאי, והספק הוא אם הי' מעשה המטהר, לא הקילו חכמים בספק זה.

[ושוב אח"ז מצאתי בעזה"י בפי' הרא"ש לידים פ"ב מ"ד, ז"ל, והיינו ספק ליטהר דפליג ר' יוסי וסבר דכיון שהיו בחזקת טומאה לא טיהרו מספק, "דאין ספק מוציא מידי ודאי", עכ"ל, וזהו בדומה כמש"נ].

ואשר זהו הא דרמי דר' יוסי אדר' יוסי, דמה"ט אף הכא לא הי' לו להכשיר בספק עירוב, דהגם דליכא חזקת תחום ביתו, מ"מ כיון דבלא מעשה עירוב אסור לו לילך יותר מאלפים אמה מביתו, ומספקא לן אם נעשה מעשה עירוב המתיר, הרי שבספק כי האי לא הקילו חכמים.

**ד'**

י] בחי' הגרע"א בסוגיין הק', דאי נימא דחזקת תחום ביתו ל"ח חזקה, א"כ מ"ט לא משני דל"ק דר' יוסי אדר' יוסי, דהתם ליכא חזקת היתר והכא איכא חזקת תרומה, וגם מה פרכינן אדרבה העמד מקוה על חזקתה, דילמא באמת מכח זה הוי ספק השקול דאוקי חזקה בהדי חזקה וספיקא לחומרא, אבל הכא איכא חזקת תרומה.

ועיי"ש שכתב, דבהכרח צ"ל דבנתגלגל או נפל ליכא כ"כ חזקה כיון דליכא שנוי בגוף התרומה, ומזה חזינן דר' יוסי מיקל אף בספק השקול, וע"כ ל"מ לשנויי הכי.

אך דבריו צ"ע, שהרי להדיא תניא בברייתא דבעירב בתרומה ספק טהורה ספק טמאה לא מכשיר ר' יוסי, ופירש"י דהוא משום דלא מכשיר ר' יוסי אלא היכא דאיכא חזקה, וכ"ה בחי' הרשב"א בסוגיין, ובתוס' שבת דל"ד. ורשב"א וריטב"א שם, ובחי' הרשב"א והריטב"א לקמן דע"ו. ובעבוה"ק ש"ה פ"כ, וא"כ היאך מצינו למימר דבנתגלגל או נפל ליכא חזקה, דא"כ מ"ט מכשיר בזה ר' יוסי, ומ"ש מעירב בתרומה ספק טהורה ספק טמאה דלא מכשיר ר' יוסי.

אמנם למש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם דהא דל"מ בעירב בספק טהורה ספק טמאה הוא משום דאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י, וכ"כ בפי' ר"ח בן שמואל בסוגיין ובפסקי ריא"ז, ניחא, דלעולם מכשיר ר' יוסי אף בדליכא חזקה, ואפ"ה בעירב בספק טהורה ספק טמאה ל"מ, אך לדעת ש"ר קשיא, וכנר' שהגרע"א שתי' כן הוא משום דפירש דהא דל"מ עירב בספק טהורה ספק טמאה הוא משום דאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י, ובמק"א נת' שכן מבו' מקו' הגרע"א שם בהא דפריך מ"ש תרומה דאמר העמד תרומה על חזקתה וכו', עיי"ש ואכמ"ל.

ומאידך לפ"מ שנקט הגרע"א דמכשיר ר' יוסי אף היכא דליכא חזקה, א"כ הרי י"ל דל"ה מצי לשנויי דהא דמכשיר ר' יוסי הוא משום חזקת התרומה, שהרי במתני' אמר ר' יוסי דספק עירוב כשר, ומ' דאף דהוי ספק וליכא חזקה המכרעת להכשיר נמי כשר, וכבר כתב הגאו"י כן, אך לפמש"כ הראשונים דלא מכשיר ר' יוסי אלא היכא דאיכא חזקה, הרי בע"כ אין לדקדק כן ממתני', ושוב הדק"ל, וצ"ע בזה.

**ה'**

יא] הראשונים לקמן דע"ו. ובשבת דל"ד. כתבו דלא מכשיר ר' יוסי אלא היכא דאיכא חזקה, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק, וכתב שם דמה"ט אין להכשיר היכא דהניח עירוב ונאכל ביהשמ"ש, וכ"ה דעת התוס' בשבת דל"ד., עיי"ש במהרש"א, ואמנם בחי' הרשב"א והריטב"א לקמן דע"ו. מבו' דכה"ג מהני אף בעירובי תחומין, וכ"כ בחי' הריטב"א שבת דל"ד., וכ"ה משמעות ל' הרא"ש בפ' במה מדליקין, וכמו שדקדק כן המהרש"א שם.

והנה התוס' פי' לטעמם, דאף בשנאכל עירובו ביהשמ"ש ל"ש חזקה, והיינו כמו שפירש הביאור הלכה סי' תט"ו דל"ש חזקה בזה, כיון דידעי' עד אימתי הי' העירוב קיים, ואין הספק כלל על העירוב, אלא הספק הוא על הזמן דביהשמ"ש אם יום הוא או לילה, וצ"ב דעת הראשונים דפליגי וס"ל דכה"ג מכשרי' משום חזקה, וצ"ב מה חזקה שייכא בזה, ועיי"ש בביאוה"ל שכתב לבאר בזה, ז"ל, ואמינא לנפשאי דסברתו הוא דכיון דספק לנו אימת נאכל תלינן דבודאי הי' קיים העירוב עד זמן שצריך להתקיים מדינא, עכ"ל, והדברים צ"ב.

ונ' דיל"ב בזה בכמה אנפי, הדרך הא', הוא לפי המבו' בפירש"י בסוגיין דאיכא חזקת הכשר עירוב, ועמש"נ בזה לעיל סק"ב, ולפ"ז נמצא דבנאכל עירובו ל"ב בזה לחזקת הגוף המכרעת שבזמן ביהשמ"ש לא נאכל עירובו, דחזקה זו ודאי לא שייכא בדידעי' מתי נאכל ואין אנו יודעים אם הוי יום או לילה, אלא מצינו לדון משום חזקת הכשר עירוב המכרעת שלא איבד העירוב את הכשירו, וחזקה זו שייכא אף בשנאכל עירובו ביהשמ"ש, דהגם דידעי' אימתי נאכל העירוב, מ"מ כיון דמספק"ל אם ה"ז מבטל הכשר העירוב או לא, מהניא חזקת הכשר העירוב להכריע שלא אבד הכשר העירוב, ושו"ר במרומי שדה בסוגיין שנר' שכיון לזה שלדעת רש"י דאיכא חזקת הכשר עירוב שפיר שייכא חזקה זו בשנאכל עירובו ביהשמ"ש, עיי"ש.

ובדעת התוס' והרשב"א בעבוה"ק דפליגי וס"ל דל"ש בכה"ג חזקה, יש להסתפק אם הוא משום דלא ס"ל כלל להך חזקה דחזקת הכשר עירוב, ול"מ לדון אלא משום חזקת העירוב שהי' קיים, וע"כ ל"ש הך חזקה בגונא דידעי' אימתי אבד העירוב, או דנימא דלעולם מודו דשייכא חזקת הכשר עירוב, ואך דס"ל דל"ש הך חזקה אלא בשהעירוב קיים ומספק"ל אם הוא בהכשרו או לא, אך היכא שנאבד העירוב ועתה אחר שנאבד ודאי אינו בהכשרו, וספיקא דילן הוא אם כבר הועיל העירוב להתיר קודם שנאבד או לא, הרי שע"ז ל"מ מידי חזקת הכשר עירוב, ודו"ק.

יב] ונ' די"ל עוד בזה, לפ"מ שמצאתי דבר חידוש בחי' הרשב"א לקמן דמ"ג:, ז"ל שם, דכי אזלינן בעירוב להקל ה"מ בשאין שם חזקה דביתו, כספק נאכל עירובו מבעוד יום או ספק נטמא וכו', הא איכא חזקה דביתי' לא אמרי' בכי הא דניזיל בה להקל, וכדאמרי' לעיל בפרק בכל מערבין גבי תרומה ונטמאת כיצד א"ר יוסי ספק עירוב כשר כגון תרומה ונטמאת ספק מבעוד יום נטמאת ספק משחשיכה נטמאת אבל עירב בתרומה ספק בתרומה טהורה עירב ספק בטמאה עירב אי"ז ספק עירוב שכשר, כלומר משום דבכי הא אמרי' אוקי גברא בחזקת ביתי' וכדכתבינן עלה, עכ"ל.

ומד' הרשב"א והריטב"א אלו נ' לכאו' דחזקת תחום ביתו אי"ז חזקה דמעיקרא, דמ"ש התם חזקה דמעיקרא, הרי מעיקרא קיים הספק אם מותר לילך למעלה מי', וע' חת"ס ח"ו סו"ס צ"ז, שכתב דבד' הרשב"א יל"פ שאין כונתו משום חזקה, דהוי ספיקא דדינא ול"מ בי' חזקה, עיי"ש מה שפי' דבריו, אך בד' הרשב"א בחידושיו מפורש שהטעם משום חזקה, וכמש"כ גם הריטב"א, אשר ע"כ י"ל במש"כ התוס' הרא"ש בסוגיין דלא אזלי' בתר חזקת תחום ביתו כיון דבע"ש ל"ה דין תחום ביתו קיים, אך אם אי"ז חזקה דמעיקרא י"ל דשפיר שייך הך חזקה, וצ"ע בזה.

שו"מ בשו"ת מהר"ם חלאוה סימן קכ"ו, ונד' גם בשו"ת הריב"ש המיוחסות סי' כ"ב, ז"ל, אבל אם שבת משחשכה ביבשה, ויש לו חזקת שביתה בביתו, אסור לו להכניס עצמו בספק ולהפליג בספינה בשבת עצמה, שהרי שביתתו ודאית וספק אם יצא חוץ משיעור מקום שביתתו והו"ל כספק וודאי, דאין ספק מוצא מידי ודאי,דע"כ לא קא אזלינן בספיקא דרבנן לקולא וכו' דבכל הני ליכא חזקת ביתי', אבל היכא דקנה שביתה ודאית ומספק אתה בא להוציאנו אל תתירנו מספק, וכן דקדק הרשב"א ז"ל מההיא דפרק מי שהוציאוהו, עכ"ל.

וד' הרשב"א צ"ב, במש"כ דהא דאזלינן בעירוב להקל ה"מ בשאין שם חזקה דביתו, כספק נאכל עירובו מבעוד יום או ספק נטמא וכו', וצ"ע שהרי אף בספק נאכל עירובו מבעו"י או ספק נטמא איכא חזקה דביתו, והטעם דאזלי' בזה לקולא הוא משום דאיכא כנגד זה חזקת העירוב שהי' קיים ושהי' טהור, והוי זה חזקה כנגד חזקה ואזלי' לקולא, וכאשר כן פירש"י בסוגיין ד"ה העמד טמא, ז"ל, אבל מתניתין איכא חזקה לקולא ולחומרא, העמד אדם על חזקת תחום ביתו ואמר לא עירב, העמד תרומה על חזקתה ועירב, ובדרבנן לקולא אזלינן, עכ"ל, וא"כ מהו שכתב הרשב"א דבהנך גווני ליכא חזקה דביתו, ואולי צ"ל דמכוון הרשב"א הוא דאזלי' לקולא רק היכא שאין לנו להחמיר משום חזקה דביתו, כספק נאכל או ספק נטמא שאיכא כנגדה חזקה אחרת, אך אי"ז במשמעות ל' הרשב"א, גם בל' מהר"ם חלאוה בשו"ת סי' קכ"ו נ' להדיא דבהנך גווני ליכא כלל חזקת ביתו, עיי"ש.

ונ' די"ל בביאור ד' הרשב"א, לפמש"כ הרשב"א בסוגיין, ז"ל, י"ל דהשתא הוו סבירא להו דכיון דודאי עירב ובשעתא דעירב בדבר הראוי לערב עירב אלא דהשתא הוא דנפל בי' ספק גברא הא נפק לי' מחזקתי' ואי משום ספק העירוב אוקי עירוב אחזקתי', ואפ"ה קא דחי לי' רבא הכין לקמן ואמר התם תרי חזקה לקולא הכא חדא לקולא וחדא לחומרא דהיינו משום דאמרינן אוקי גברא בחזקת ביתיה, עכ"ל.

ולפ"ז י"ל, דהאמנם לדעת ר"מ מסקינן דכה"ג אמרי' אוקי גברא בחזקת ביתי', אך לדעת ר' יוסי דמכשיר בספק עירוב, הגם דס"ל דלא אזלי' בספק דרבנן לקולא היכא דאיכא חזקת איסור, הרי בע"כ דס"ל דכל כה"ג ליכא כלל חזקת תחום ביתו, משום שודאי עירב בדבר הראוי והשתא הוא שנפל בו ספק.

ולפ"ז נ' לדעת הרשב"א, דטעם הא דמחלק ר' יוסי בין ספק מבעו"י נטמא ספק משחשיכה נטמא, לבין ספק בתרומה טהורה עירב ספק בטמאה עירב, אין הטעם בזה משום דבספק אם מבעו"י נטמא איכא חזקת התרומה שטהורה היא, ואילו בספק אם עירב בטהורה או בטמאה ליכא חזקת התרומה, אלא הטעם בזה הוא דבספק מבעו"י נטמא ליכא חזקת תחום ביתו, כיון שודאי עירב תחילה בדבר הראוי, ואילו בספק אם עירב בטהורה או בטמאה איכא חזקת תחום ביתו, וע"כ בזה לא מכשיר ר' יוסי.

ולפ"ז מתבאר היטב דעת הרשב"א, דע"כ בנאכל עירובו ביהשמ"ש הוי עירובו עירוב, דהגם דל"ש להעמיד העירוב על חזקתו, מ"מ כיון שודאי עירב תחילה בדבר הראוי ליכא חזקת תחום ביתו ומכשיר בזה ר' יוסי, ודמי להא דמכשיר ר' יוסי בספק אם מבעו"י נטמא שגם בזה אין הטעם משום חזקת העירוב, אלא הטעם הוא משום דליכא חזקת תחום ביתו, וכמש"כ הרשב"א בדמ"ג:.

אמנם עיקר הדברים צ"ע, דמהיכ"ת לפרש דהא דמכשיר ר' יוסי בספק נטמאת מבעו"י הוא משום דכה"ג ליכא חזקת תחום ביתו, הרי בלא"ה יש להכשיר משום דאיכא חזקת התרומה כנגדה, וכיון דהוי חזקה נגד חזקה, הדר הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, וכאשר כן פירש"י בסוגיין וכמו שהבאנו לעיל.

ונ' מזה שדעת הרשב"א, דהא דמחמיר ר' יוסי בספק דרבנן היכא דאיכא חזקת איסור, אין הטעם בזה משום דהחזקה מכרעת לאיסור וע"כ ל"ח ספק דרבנן אלא ודאי דרבנן, אלא הטעם בזה הוא דלא הקילו חכמים בספק דרבנן אלא היכא שאינו בחזקת איסור, אך כל שהוא בחזקת איסור ואנו באים להתירו לא התירו חכמים בזה, וע"כ אף אם איכא חזקה אחרת כנגד חזקת האיסור והוי זה ספק, מ"מ כיון דהדבר בחזקת איסור לא הקילו חכמים בספיקו, ומזה הוכיחו הראשונים דהא דמכשיר ר' יוסי בספק נטמאת מבעו"י הוא משום דכה"ג ליכא כלל חזקת תחום ביתו.

ודו"ק בל' הרשב"א והריטב"א שלא הזכירו לזה כלל דבעי' חזקת היתר, והרשב"א בעבוה"ק שהזכיר לזה באמת כתב דשניהם לא קנו עירוב, וע' גם בל' הרשב"א בשבת בזה, וצ"ע כעת.

אך צ"ע ע"ז, דא"כ מאי פריך הגמ' בהא דמטמא ר' יוסי בספק הי' בו מ' סאה, דאדרבה העמד מקוה על חזקתו, הרי אף אם הי' לנו להעמיד המקוה על חזקתו נמי ניחא הא דמטמא ר' יוסי, כיון שהוא בחזקת טומאה וכה"ג לא הקילו חכמים בספיקו.

ואולי י"ל דשאני התם דחזקת המקוה עדיפא מחזקת הטמא וכמבו' כן בכ"ד, לא כן הכא שאין החזקות עדיפי מחזקת תחום ביתו וכמבו' כן בד' הראשונים, עמש"נ לעיל בפרט זה, וצ"ע בזה.

יג] ולדעת הרא"ש יל"פ עוד, לפמש"נ במק"א בביאור ד' הרא"ש, דכל מה דל"מ עירוב תחומין בביהשמ"ש הוא רק משום דאין מערבין לכתחילה בביהשמ"ש, אך אילו היו מערבין לכתחילה בביהשמ"ש, שפיר הי' מהני עירובו הגם דליכא חזקה להכשיר, והיינו משום דשויוהו לביהשמ"ש כיום בתורת ודאי, והוי עירובו עירוב ודאי, ומה"ט הוא דמהני עירובי חצירות בביהשמ"ש, הגם דגם בעירובי חצירות ל"מ ספק עירוב היכא דליכא חזקה וכמש"נ שם, והוא משום דעירובי חצירות דמערבין לכתחילה בביהשמ"ש היינו דהוי זה עירוב ודאי, ול"ב בזה כלל לדינא דספק עירוב כשר.

ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דמהני העירוב שנאכל בביהשמ"ש, הגם דליכא חזקה להכשיר, דלענין זה לא שאני עירובי תחומין מעירובי חצירות, וכ"ה דבעירובי חצירות מהני בכה"ג משום דלגבי זה שויוהו לביהשמ"ש כלילה ודאי, ואי"ז ספק עירוב כלל, ה"נ בעירובי תחומין מהני מה"ט, דכל מה שמצינו דחלוק עירובי תחומין מעירובי חצירות, הוא רק לגבי עירב בביהשמ"ש, דבעירובי תחומין לא שויוהו כודאי יום, משום דאסור לערב לכתחילה בביהשמ"ש, אך לגבי עירוב שנאכל בביהשמ"ש י"ל שאין לחלק ביניהם.

1. ומה שלמד כן מהא דמטהר ר"מ במקוה שלא נמדד ונמצא חסר וכו', צ"ע רב, שלכאו' אין הטעם בזה משום דתרתי לריעותא הוי ספק, שהרי בכה"ג שלא נמדד המקוה ליכא כלל חזקה לטהר, וליכא אלא חזקה לטמא, והא דמכשיר ר"מ הוא משום דס"ל דמקילינן בספק דרבנן אף כנגד חזקה, וא"כ היאך מצי' למילף מינה דס"ל דתרתי לריעותא אינו אלא ספק.

   ועד"ז יש לתמוה בד' השעה"מ פ"ה מתרומות, שתמה על תי' קמא דהמחנ"א דלא אמרי' תרתי לריעותא היכא דאי"ז חסר ואתאי, דאכתי מה יענה לר"מ דקאמר דבטומאה קלה ספק טהור בגונא דספק טבל במ' סאה ונמצא חסר, ואמאי כיון דאיכא תרתי לריעותא חשיב כודאי, עכ"ד, וצ"ע רב, שהרי ר"מ מטהר אף בדליכא כלל חזקה המסייעת לטהר, וליכא אלא חזקה לטמא, והיינו משום דס"ל דמקילינן בספק דרבנן אף כנגד חזקה, וא"כ ליכא למילף מינה כלפי דין תרתי לריעותא, ושו"ר שכבר תמה כן המלבויו"ט דיני חזקות סי' ג'. [↑](#footnote-ref-2)
2. וראיתי להוסיף ע"ד, המבו' בחי' הר"ן נדה ד"ג. דתרתי לריעותא ל"ח ודאי ככל חזקה אלא קרוב לודאי, ובעי' לילפותא דסמכי' ע"ז, וכ"ה גם שי' תוהרא"ש שם, ולפ"ז שפיר י"ל דאכתי הוי זה בכלל ספיקא דרבנן ולקולא. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם עיקר ד' הרא"ש צ"ב, שהרי בדאורייתא כל היכא דאיכא תרתי לריעותא הוי זה ודאי, וא"כ מאי פריך, הרי שפיר איכא למימר דאף בדרבנן הוי זה כודאי, וע"כ מחמיר ר' יוסי בספיקו, ומהיכא פשיטא להגמ' דבדרבנן לא תלינן למימר חסר ואתאי ודממילא ל"ח אלא ספק ויש לנו להקל בספיקו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. דהגם דקניית העירוב אכתי לא חיילא, מ"מ כבר חייל דין בהעירוב בהנחתו, וכאשר כן מבו' מפירש"י לעיל דל"ד: שנר' דעתו דמדינא מהני להניח העירוב במקום רחוק שיכול להביאו משם בער"ש, עיי"ש בחי' הרשב"א והר"ן, וכנר' דהיינו דבעי' שיהא יכול להביאו משעת הנחת העירוב, ועד"ז חזינן גם בהדין דבא בדרך שיכול לקנות שביתה במקום רחוק בשיכול להגיע לשם מבעו"י אם ירוץ משעת אמירה, והרי שכבר חייל דין השביתה בשעת אמירה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובפי' ר"ח בן שמואל תמה על גיר' זו, דודאי עירב בתרומה ספק נטמאת ספק לא נטמאת ל"מ, דאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י, ולדעת הר"ח י"ל כמש"נ במק"א שדעת הרבה מן הראשונים דלא איירי בשעירב בתחילה בתרומה המסופקת, אלא איירי בשאין ידוע אתה באיזו תרומה עירב, אך אי"ז במשמעות הלשון, ויותר נ' דאיירי בשנסתפק לנו עתה אם נטמאה התרומה או לא, אך בזמן ביהשמ"ש הי' הדבר יכול להתברר, וע"כ חשיב שפיר סעודה הראוי' מבעו"י. [↑](#footnote-ref-6)