ולא לעורבים ולעטלפים
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / הזרוע והלחיים

חולין קלד: ולא לעורבים ולעטלפים

ב"מ כא: מאמתי כל אדם מותרים בלקט וכו' מבואר שם בגמ' טעם ההיתר משום ייאוש של העניים, ומייתי מינה דישל"מ ל"ה ייאוש דעניים שבמקום אחר אין יודעים שעברו בנמושות, ומשני דהנך מעיקרא נתייאשו.

בר"מ פ"א מתנו"ע ה"י כתב שאם פסקו העניים לחזר אחר המתנות מותרים כל אדם משום ולא לעורבים ולעטלפים, ומקורו מסוגיין חולין קלד: גבי לוי זרע בכישר, אבל צ"ע מסוגיא ב"מ דלא אתא עלה מה"ט.

ובאמת בפשוטו היה נראה בגמ' ב"מ דפטור ולא לעורבים הוא פטור מעיקרא שלא להפריש אבל אחר שחל בהם שם מתנו"ע ודין ממון עניים א"א לו לפקוע אלא מתורת ייאוש [ובגמ' חולין א"א לבוא משום ייאוש דהו"ל ישל"מ], דב"א א-יג עיי"ש מה שהביא מבה"ג.

אבל לדעת הר"מ מבואר שיש פטור זה גם אחר שחל בו דין מתנו"ע, וצ"ע מסוגיא ב"מ.

א. בשער"י ה-יט באר דוודאי בס"ד בגמ' ב"מ הוא מתורת ייאוש וא"א לפטור משום ולא לעורבים שהרי העניים ממקום אחר עדיין חושבים לבוא ולא נתייאשו שהרי לא נודע להם, וכיון שבמציאות יבואו לא שייך כאן פטור ולא לעורבים וא"א לפטור אלא משום פרשת ייאוש דבזה לחד מ"ד מהני ישל"מ.

אבל למסקנת הגמ' שהעניים מעיקרא מתייאשים ולא באים ליטול הרי שוב חייל בו הפטור דולא לעורבים שהרי במציאות לא יבואו ליטול, ושפיר פסק הר"מ כן להלכה [כיון דקי"ל ישל"מ ל"ה ייאוש].

ועפי"ז יישב קו' רעק"א בגהש"ס למסקנת הגמ' דישל"מ ל"מ רק משום שנתייאשו במפורש הא עניים קטנים הו"ל כייאוש של"מ ואיך יהני?

ולפי הנ"ל אשה"ט דלסמקנא אין הפטור משום ייאוש רק משום ולא לעורבים וזה שייך גם בקטנים.

ב. בקו"ש ח"ב-יז פי' דמתנו"ע לאו דין ממון הם [עיי"ש האריך בחקירה זו], ולכך א"א לפרש טעם הפטור משום ייאוש ממש דל"ש ענין ייאוש אלא בזכות ממון, והוצרך הר"מ לפרש טעם הפטור משום ולא לעורבים ולעטלפים.

אלא דס"ל להר"מ דאף ענין זה דולא לעורבים אינו תלוי במציאות מה שלא יטלו רק הוא קביעת דעת העניים אם יבואו ליטול, וזה ג"כ מיתלא תלי בדין ישל"מ ככל ענייני ניחותא ורצון דמבואר ב"מ כב. דתלי בדין ישל"מ, ויל"ע [ולפי"ז אכתי תיקשי קו' גהש"ס], עיי"ש מה שהאריך עוד בזה.

והנה בפשוטו כתב בשער"י שם דמבואר בסוגיין שיש במתנו"ע דין ממון עניים מדמהני ביה ייאוש אבל לפי"ד הקו"ש אין מכאן ראיה וסו"ד כל פטורו משום ולא לעורבים.

ג. בדב"א א-יג ובגרש"ר ב"מ פרק א"מ-יא בארו כ"ז דרך נוספת, דבאמת שני דינים יש במתנו"ע גם זכות ממון וע"ז דנה הגמ' משום ישל"מ.

אבל יש ענין נוסף שהוא מעיקר מצות מתנו"כ, וע"ז ל"מ ייאוש שאי"ז זכות ממון רק מצוה ודין מתנו"ע, וע"ז בעי לילפותא דולא לעורבים שהוא דין בהל' מתנו"ע ופקע ממנו שם מתנו"ע, אבל דין ממון שחל בעינן דוקא דין ייאוש וע"ז נסובים ד' הגמ'.

ולא דמי לסוגיא חולין קלד: דלוי זרע בכישר דסגי בפטור לעורבים ולעטלפים דהתם הוא קודם חלות דין מתנו"ע ואכתי לא זכו בדין ממון וסגי בפטור זה, אבל אחר שזכו בדין ממון תו ל"מ לפוטרו אלא בצירוף ייאוש.

וענין נוסף זה שמלבד הממון עניים יש דין מעיקר המתנו"ע, בדב"א באר שהוא איסור על הבעלים לזכות מהם משום מצות עזיבה.

ובגרש"ר רצה לחדש עוד שיש בהם שם מתנו"ע דחייל בחפצא שלהם שהוא דין בחפצא לעמוד לעניים מלבד הדין ממון, ואף כל אדם א"י לזכות בהם.

[ונפק"מ ממהלכים אלו דן הגרש"ר באופן שרוצים העניים לחזור מהייאוש אי נימא כנתיה"מ שיש חזרה מייאוש, דלפי"ד רשש"ק למסקנא יסוד פטורו הוא משום דין לעורבים הרי מסתבר שא"א לחזור בו דפקע כבר דין מתנו"ע, וכ"נ גם למהלך הקו"ש דדין ייאוש מגדיר את העורבים ועטלפים, משא"כ לפי מהלך האחרון של הגרש"ר יתכן דתהני חזרה כלפי הדין ממון].

בעיקר המבואר בסוגיין שדנה הגמ' דאף במתנו"כ אינו חייב לתת אם אין כהנים שיטלו כמו במתנו"ע דדרשינן ולא לעורבים, כנראה אין הכוונה שגם במתנו"כ יש פטור זה דלא כתיב התם, רק כוונת הגמ' ללמוד דכשם דבמתנו"ע אף שהעניים אין נוטלים עשכיו לא חשיב עזיבה לעניים ה"נ לענין מתנו"כ ל"ש לחייבו בנתינה לכהנים אם אין הכהנים נוטלים כעת.

ואדרבה דוקא במתנו"ע בעי קרא דאל"ה ס"ד דחייב לעזוב אף בלא עניים כלל שהוא דין עזיבה משא"כ במתנו"כ פשיטא שכל הדין נתינה הוא לכהנים.

ובגמ' מקשי דא"כ תרומה נמי ומשני דא"א שלא יפריש משום דהוי טבל, ועי' בר"ח דממילא חייב גם לתת וכוונתו דכיון שהוא ממון כהנים חייב לתת מדיני ממונות ול"ש בו פטור עורבים.

אבל בר"מ שם כתב טעם אחר גבי תרומה דגופה קדוש לכך אין בה פטור עורבים, וצ"ב ועיי"ש ברדב"ז.