82 הלואה ברבית לגוי
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ב' ה' ניסן תשס"ט

א] בדין הלואה ברבית לגוי, נחלקו הראשונים, דעת ר"ת דקי"ל כלישנא בתרא דלא אמר ר"נ דאסור להלוות ברבית לגוי.

דעת ש"ר דקי"ל כל"ק דאסור להלוות ברבית לגוי, והיינו או משום דר"ח ורבינא שו"ט בזה, או משום דגם ל"ב לא פליגא על דין זה, ואך דמ"מ משום כדי חייו שרי, ועפי"ז כתבו דבזה"ז הוי הכל כדי חייו.

דעת ר"ח, דלא שרי כדי חייו אלא בת"ח ולא בע"ה, והרמב"ן והרשב"א תמהו ע"ז, אך כנראה דעת ר"ח דיש לחוש לחומרא לב' הדעות, ויתכן דהוא משום דס"ל כדעת רש"י דלהלן דב' הדעות סתרי זל"ז, וע"כ אין להקל בזה.

דעת בה"ג דכדי חייו שרי אף בע"ה, ויותר מכדי חייו לא שרי אף בת"ח, דלא קי"ל כשנויא דרבינא, והרמב"ן פליג ע"ז דקי"ל כתרי שנויי ולקולא.

ובד' רש"י שלפנינו נ' דלמ"ד דכדי חייו שרי, הוא משום שטעם האיסור דילמא אתי למיסרך, ולא אסרו רק אם עושה כן להרויח ולא אם עושה כן כדי חייו, דליכא למיחש כ"כ לדילמא אתי למיסרך, ומאידך למ"ד דלצורבא מרבנן שרי, הוא משום שטעם האיסור הוא שמא ילמד ממעשיו, וע"כ לצורבא מרבנן דליכא למיחש להכי שרי, אך לדידי' יש לאסור בע"ה אף בכדי חייו, שמא ילמד ממעשיו, דכל החילוק בין כדי חייו ליותר מכדי חייו הוא רק בהחשש דאתי למיסרך, דזה שייך רק כשעושה כן להרויח.

ולפ"ז לדעת רש"י צ"ע אם יש להקל כב' הדעות, כיון דסתרי אהדדי.

שו"ר במל"מ פ"ה ממלו"ל ה"א, שכתב לדון לדעת רש"י, דר"ח פליג ארבינא וס"ל דהטעם הוא משום דילמא אתי למיסרך, וע"כ לא התירו בת"ח, אך רבינא לא פליג על ר"ח, וגם לדעתו שהטעם הוא משום שמא ילמד ממעשיו, לא אסרו בכדי חייו, וצ"ב מהיכ"ת נימא כן, הרי ודאי י"ל דרק אם הטעם הוא משום דילמא אתי למיסרך לא אסרו בכדי חייו, דליכא למיחש כ"כ לזה, אך אם הטעם שמא ילמד ממעשיו יש לאסור אף בכדי חייו, וצ"ע.

ובל' הרמב"ם נ', דהא דשרי בכדי חייו ולא חיישי' שמא ילמד ממעשיו, הוא משום דלא חששו שמא ילמד ממעשיו רק "ברוב ישיבתו עמו", וע"כ אם אין מלוה לו אלא בכדי חייו ליכא למיחש להכי, ורק אם מלוה לו גם להרויח ומרבה ישיבתו עמו, יש לחוש שילמד ממעשיו.

ולפ"ז לא הי' לנו להתיר בזה"ז להלוות ברבית לגוי, משום דהכל הוא בכלל כדי חייו, דמ"מ כיון שאין הגבלה להיתר ההלואה ברבית, יש לחוש שילמד ממעשיו, וממש"כ הראשונים להתיר בזה, נ' שפירשו דהא דכדי חייו שרי הוי זה קולא שהקילו באיסור זה, שלא אסרו להלוות היכא דהוי זה בכדי חייו, וע"כ שפיר כתבו הראשונים דבזה"ז יש להתיר כל הלואה ברבית לגוי, דהכל הוי בכלל כדי חייו, אך אי"ז מוכרח, וכמובן.

שו"ר בתשו' ר"א בן הרמב"ם במעשה ניסים סימן י' שכתב בתו"ד דההיתר בכדי חייו, הוא משום שהוא מוכרח, גם כתב שם דהאיסור להלוות לגוי ברבית הוא משום דילמא אתי למיסרך, וזה כגיר' שמחק רש"י, וצ"ע שהרי הרמב"ם כתב דהטעם הוא שמא ילמד ממעשיו, וכנראה ס"ל דמש"א דילמא אתי למיסרך, היינו שמא ילמד ממעשיו.

ב] כתב הרמב"ם פ"ה ממלו"ל ה"ב, דכל אבק רבית עם הגוי מותרת לכל, ובסה"ת כתב שהטעם בזה הוא משום דגזירה לגזירה לא גזרינן, ובגידו"ת הק' ע"ז דהרי גם באבק רבית יש לחוש לשמא ילמד ממעשיו, ומה שייך בזה הא דגזירה לגזירה לא גזרינן, הרי אי"ז גזירה אטו איסור רבית, ועי' בלח"מ פ"ה ממלו"ל ה"ב, ובפרישה ובהגה' פרישה בסימן קנ"ט מש"כ בזה, ועי' גם בחדרי דעה שם.

ובפשוטו נ' מד' הרמב"ם, דגדר האיסור שאסרו משום שמא ילמד ממעשיו, אי"ז איסור מחודש, אלא הוא "איסור רבית", דהגם דמה"ת שריא רבית לגוי ולדעת הרמב"ם אף יש בזה מצוה, מ"מ מדרבנן אסרו להלוותו ברבית, וע"כ ברבית דרבנן הוי זה כגזירה לגזירה, ואכתי ה"ז חידוש, דבפשוטו כל הא דגזירה לגזירה לא גזרינן, הוא רק היכא שסיבת האיסור היא משום גזירה, אך הכא הרי סיבת האיסור אינה משום גזירה.

וכ"נ ממש"א בסנהדרין דתשובת מלוי ברבית דאפי' לגוי לא מוזפי, ומ' דיש בזה משום איסור רבית, וכ"נ ממש"א בשלהי מכות דכספו לא נתן בנשך, היינו אפי' רבית דגוי, ולדעת הרמב"ם כתבו האחרונים דסוגיות אלו מתפרשות באופנים שאסרו חכמים, ומ' דיש בזה משום איסור רבית.

והיינו דהניחא לדעת ש"ר דליכא מצוה להלוות לגוי ברבית, י"ל דאף דשרי להלוות לגוי ברבית, מ"מ אי"ז המדה הראוי', וע"כ הוי זה בכלל תשובתו של מלוה ברבית להתרחק גם מסרך רבית זה, וע"כ ה"ז נכלל בקרא דכספו לא נתן בנשך, אך לדעת הרמב"ם דמצוה להלוות לגוי ברבית, ואין בזה סרך איסור כלל, א"כ ממה דהוי זה בכלל תשובת המלוה ברבית, ומהא דה"ז נכלל בקרא דכספו לא נתן בנשך, נ' דגדר האיסור הוא איסור רבית.

ג] דעת הרמב"ם דמ"ע להלוות לגוי ברבית, ובל' הרמב"ם בפ"ה ממלו"ל ה"א נ' להדיא דהעשה אינו אלא בגוי ולא בגר תושב, דהגם דמותר להלוות לגר תושב ברבית, משום שאינו בכלל לאחיך, אך המצוה להלוות לגוי ברבית מדכתיב לנכרי תשיך, הוא רק בגוי ולא בגר תושב, שאינו בכלל לנכרי, כדכתיב בקרא לגר אשר בשעריך תתננה או מכור לנכרי.

ועי' מהר"ם פדוואה שם שכתב דכל המצוה הוא רק בגוי העובד ע"ז, והרדב"ז בסמן אלף תרע"ז פליג ע"ז, דדמי ללא תחנם דאסור בכל גוי, אך נ' דגם הרדב"ז מודה דלגר תושב שרי, שהרי גם איסור לא תחנם אינו נאמר בגר תושב, וכדכתיב בקרא לגר אשר בשעריך תתננה, וכמש"כ הרמב"ם פ"י מע"ז ה"ד.

ובשו"ת הר"ן סימן נ"ו כתב דלדעת הרמב"ם הא דאסרו חכמים להלוות ברבית לגוי, הוא משום שיש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת בשב ואל תעשה.

אך יש מגדולי האחרונים ז"ל שדנו לפרש, דאי"ז מצוה להלוות לגוי ברבית, אלא עיקר המצוה היא שכשמלוה לגוי, לא ילוה לו בחינם אלא ברבית, מענין איסורא דלא תחנם, כאשר כן נ' להדיא בל' הרמב"ם עשין קצ"ח, ולפ"ז נמצא דלא עקרו חכמים להמצוה כלל, אלא כיון שאסרו ליטול ממנו רבית, אסור להלוות לו כלל, ועי"ז אינו עובר על המצוה.

ויש להוסיף, דמסתבר גם דמותר להלוות לו באבק רבית, דכיון שיסוד האיסור הוא כעין לא תחנם, ע"כ כל שיש לו טוה"נ מזה שרי, וז"פ.

אך כמדומה שזה דחוק מאד בסתימת ד' הרמב"ם, שלא הזכיר שאחר התקנ"ח אסור להלוות לגוי כלל, וודאי משמעות סתימת הדברים דמותר להלוות לו בלא רבית.

ויש מקום לדון, דכל עיקר המצוה היא שאם בידו ליקח רבית שלא ילוה לו בלא רבית, אך כל שאין בידו ליקח רבית מכח תקנ"ח, תו שרי להלוות לו בלא רבית, דאין ההלואה עצמה אסורה, אלא מה שנמנע מליקח לו רבית, וכל שהוא נמנע מכח מה שאסרו חכמים, לי"ב איסורא, שהרי אין בידו ליקח רבית, ולפ"ז ל"ב בזה לדינא דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת, ודו"ק.

ד] יש מן האחרונים שדנו להתיר במעות שיש בהן שותפות גוי, להלוותן לישראל ברבית, דומיא דמצינו בכ"ד שנתמעט שותפות גוי.

אך מן הסברא נ' דאין מקום להתיר בזה, דרק במקום דהדין הוא על החפצא שיהא של ישראל, הוא דשותפות גוי ל"ה החפצא של ישראל לגמרי, וע"כ י"ל שנתמעט, אך בהלואה שהדין הוא דלא ילוה ישראל ברבית, הרי דאף אם יש בזה שותפות גוי, מ"מ כיון שההלואה היא גם הלואת ישראל, ודאי ה"ז אסור.

והרי גדולה מזו מצינו בד' הראשונים שדנו שיהא איסור לישראל להלוות מעותיו של גוי ברבית, ואף שדעת רוב הראשונים להתיר בזה, הוא משום דאין המעות שלו, וע"כ לא חשיב כהלואה שלו, אך בשותפות גוי אין להתיר.

ה] דעת רש"י דאסור להלוות לבן המשומדת ברבית. ודעת הרבה מן הראשונים דמותר, וג' טעמים בדבר, חדא הוא מש"כ ר"ת, דכיון דגופו מותר ממונו לא כ"ש, ולטעם זה לא שרי אלא בבן המשומדת, דליכא למיחש דנפיק מיני' זרעא מעליא, שהוא נטמע בין הגויים וכו', אך במשומד לחלל שבת בפרהסיא וכיו"ב יש לאסור, והב"ח חשש להלכה לאסור בזה, והובא בש"ך סימן קנ"ט סק"ד, והסכים דיש להחמיר בזה, וגם אין להתיר אלא להלוות לו ברבית, אך ללוות ממנו ברבית ה"ז אסור משום איסור רבית, ולא רק משום לפני עור.[[1]](#footnote-2)

הטעם הב', הוא מש"כ הרמב"ן דאינו בכלל אחיך, וע"כ לי"ב איסור רבית, ולטעם זה מבו' בד' הרמב"ן דל"ש לאסור משום דילמא נפיק מיני' זרעא מעליא, שהרי לי"ב כלל איסור רבית, דכל ה"ט דדילמא נפיק מיני' זרעא מעליא, הוא רק אם יש בו מעיקר הדין איסור, ואך דאתינן להתיר משום דגופו מותר ממונו לא כ"ש, אך אם לי"ב איסור רבית מעיקר הדין, מה לי דדילמא נפיק מיני' זרעא מעליא, וגם מבו' בד' הרמב"ן דלטעם זה יש להתיר גם ללוות ממנו ברבית, אלא דיש לאסור בזה משום לפני עור, שהוא אסור להלוות ברבית.

הטעם הג', הוא מש"כ הרא"ש בפסקיו והתוס' בע"ז דכ"ו: והטר, דהוא משום דלא קרי' בי' וחי אחיך עמך שאין אתה מצווה להחיותו, ולטעם זה כל ההיתר הוא להלוות לו, אך ללוות ממנו אסור משום איסור רבית, וכ"ה בד' הרא"ש והתוס' שם דהלוה ממנו ברבית עובר משום לא תשיך ומשום לפני עור.

ועי' בד' הגרע"א בגליון שו"ע שכתב כן דנפ"מ בין טעמא דהרמב"ן לטעמא דהטור הוא ללוות ממנו, אם אסור משום איסור רבית או אין אסור אלא משום לפנ"ע.

אך צ"ע בד' הטור שכתב שהטעם דאסור להלוותו הוא משום לפני עור, אך עיי"ש בפרישה ובב"ח שכתבו דמכוון הטור, דמלבד דישראל הוא ועובר הלוה משום לא תשיך, גם יש בזה משום לפני עור, וי"ל עוד למש"כ המל"מ לדון, דכל מה שהוצרכו התוס' לה"ט דל"ש בו וחי אחיך עמך, הוא רק לגבי איסור המלוה, דלא כתיב בי' אחיך, אך לגבי איסור הלוה דכתיב בי' אחיך, ודאי דיש להתיר משום שאינו בכלל אחיך, עיי"ש, אך בד' תוס' והרא"ש מבו' לא כן, וי"ל שדעתם, דכיון דאיסור הלוה הוי בתוצאה מאיסור המלוה, ע"כ כיון שהמלוה המשומד אסור לו להלוות, גם יש בזה לאיסורא דלוה, וצ"ע בזה, ושו"ר בחדרי דעה שעמד בזה ע"ד הרמב"ן, דמ"ט לא יהא אסור ללוות מן המשומד מכח ה"ט, עיי"ש מש"כ בזה.

עוצ"ע בזה בד' הדרישה שם סק"ג שנראה שהשוה טעמא דהרמב"ן לטעמא דהתוס', עיי"ש בכל מש"כ בזה, וצ"ע.

עו"כ הגרע"א דנפ"מ למסור, דלטעמא דהרמב"ן אסור להלוותו ברבית, דהוי בכלל אחיך, אך לטעמא דהטור מותר להלוותו, שהרי אין אתה מצווה להחיותו.

ובשו"ת שבות יעקב ח"ב סימן ע"ג, כתב דאסור להלוות ברבית למסור, דילמא נפיק מיני' זרעא מעליא עיי"ש בכל דבריו, ודבריו צ"ע, דמה שהביא כן מד' הנמו"י, הנה ודאי דלהנמו"י לטעמי' דס"ל כדעת הרמב"ן דההיתר הוא משום שאינו בכלל אחיך, ודאי דמסור ה"ה בכלל אחיך ואסור להלוותו ברבית, וגם משום דגופו מותר ממונו לא כ"ש, אין להתיר, משום דדילמא נפיק מיני' זרעא מעליא, אך לדעת תוס' והרא"ש דההיתר להלוות למשומד ברבית הוא משום שאין אתה מצווה להחיותו, הרי דאי נימא דמסור אין מצוה להחיותו ואין משיבין לו אבידה, וכמו שדנו התוס' שם, הרי דה"נ יש להתיר להלוות למסור ברבית, וכמש"כ הגרע"א, ומה שחילק השבו"י דרק באבידה שכבר אבודה ממנו אין מצוה להחזיר לו, ומשא"כ ברבית, צ"ע, דלכאו' עיקר החילוק בין אבידה לבין איבוד ממונו, הוא משום דטעמא דנפיק מיני' זרעא מעליא ל"מ אלא שאסור ליקח ממנו ממון, אך אין מצוה להחיותו, וע"כ גם אין מצוה להשיב לו אבידה, וממילא דה"נ יש להתיר להלוות לו ברבית.

ומש"כ השבו"י בתו"ד, דהא דאין משיבין אבידה למשומד, הוא משום דל"ש בו זרעא מעליא דמימשך בתרי', ומשא"כ במסור, צ"ע דלכאו' אי"ז עיקר החילוק, שהרי מבו' בד' הראשונים בסוגיין דרק במשומד שנטמא בין הגויים ל"ש זרעא מעליא, אך באפיקורס ומחלל שבת בפרהסיא שייך זרעא מעליא, ואפ"ה אין משיבין להן אבידה, וכמש"כ הרמב"ם פי"א מגזו"א, והטעם בזה הוא כמבו' מד' הרמב"ן, דכל שנתמעט משום שאינו בכלל אחיך, לא איכפת לן דדילמא נפיק מיני' זרעא מעליא, וע"כ גם אין משיבין להן אבידה, אף דדילמא נפיק מינייהו זרעא מעליא, ומשא"כ במסור דהוי בכלל אחיך, שפיר דנו התוס' דמצוה להשיב לו אבידתו.

ובשו"ת חכם צבי סימן מ"ג כתב, ז"ל, ומה שרצה הרב בב"ח לדמותו למסור דגופו מותר וממונו אסור משום יכין וצדיק ילבש ה"נ אסור להלוותו בריבית דממונו הוא ואיכא משום צדיק ילבש, נלע"ד דאין הנדון דומה לראי', דדוקא באיבוד ממונו שלא מדעתו הוא דאיכא משום צדיק ילבש, אבל בנותן מדעתו ליכא למימר ה"ט, דאטו אי בעי מומר או מסור ליתן את שלו לאחרים ולהניח את בניו אין מה שעשה עשוי בתמיהא, וכיון דמדעתיה יהיב ליה ריביתא אף דבישראל אסור משום וחי אחיך עמך אבל במומר ומסור ואפי' ברועי בהמה דקה ששנינו בהם לא מעלין שאין בהם משום לא תעמוד על דם רעיך, מכ"ש שאין בהם משום וחי אחיך עמך, אומר אני שמותר להלותן בריבית לרוב הפוסקים ז"ל כיון דמדעתייהו יהבי ל"ש כלל למימר יכין וצדיק ילבש, ועלייהו דידהו נמי לא חסה תורה שהרי אין מעלין אותן מן הבור, ולא יהא ממונם חמור מגופם, ואין מסור יוכיח כאמור דהתם משום רעיך הוא ובנותן מדעתו אין בו בית מיחוש, עכ"ל, ועי' שבו"י שם מש"כ להשיג ע"ד החכ"צ.

ובאמת לכאו' ד' החכ"צ נסתרים מד' הראשונים בסוגיין דמפורש שיש לאסור להלוות ברבית למסור משום דילמא נפיק מיני' זרעא מעליא, וגם מש"כ החכ"צ דבנותן מדעתו ליכא למימר ה"ט, דאטו אי בעי מומר או מסור ליתן את שלו לאחרים ולהניח את בניו אין מה שעשה עשוי, צ"ע הדמיון, שהרי התורה אסרה ליקח רבית, ואם באנו להתיר משום דגופו מותר ממונו לא כ"ש, אין להתיר משום דדילמא נפיק מיני' זרעא מעליא.

אך נ' דודאי מודה החכ"צ דאם מעיקרא דדינא איכא איסור רבית במסור, ואך שנבא להתיר משום דגופו מותר ממונו לא כ"ש, ודאי יש לאסור משום דילמא נפיק מיני' זרעא מעליא, וזהו שכתבו הראשונים לאסור משום טעם זה,.

אך מכוון החכ"צ הוא, דכיון שנותן לו מדעתו, ולי"ב משום גזילה, וכל האיסור הוא משום וחי אחיך עמך, הרי דבמסור דאין מצוה להחיותו ליכא איסורא, וזה כמש"כ התוס' והרא"ש בטעם היתר רבית למשומד, ובזה שפיר כתב החכ"צ דאין לאסור משום דילמא נפיק מיני' זרעא מעליא, דאין מצוה להחיותו לצורך בניו, ואכתי צע"ק בל' החכ"צ.

ו] במש"כ השו"ע סימן קנ"ט ס"ג דהקראים אין להם דין מומרים ואסור להלוותם ברבית, ומקורו הוא מד' הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב פ"ק דחולין, וכ"ה ברמב"ם פ"ג מממרים, והש"ך פליג ע"ז, וכתב להתיר עפי"ד הרמב"ן והר"ן והנמו"י בב"מ דע"א: שהתירו בזה, וס"ל דל"ד לתינוק שנשבה, עיי"ש.

ויש להוסיף עוד, מש"נ בדברינו בקונט' עירובי חצירות סימן י"ח ללמוד מל' הרמב"ם בפיהמ"ש דאף בני המשומדים שחיטתן פסולה, ואף שאין להרגם משום דהוו כתינוק שנשבה, מ"מ אין דינם כישראל, כיון שבפועל אין מקבלין עליהן עול תורה, ולפ"ז י"ל דגם לדעת הרמב"ם מותר להלוות להם ברבית, אך זה שלא כדעת הרמב"ן ודעימי' דס"ל דתינוק שנשבה אסור להלוות לו ברבית, וצ"ע בזה.

1. ויל"ד עוד נפ"מ בזה, בדין מי שהלוה למשומד ברבית ואח"כ עשה תשובה, שדנו האחרונים אם מותר מה"ת לגבות ממנו את הרבית, והנה אם טעם ההיתר להלוות למשומד ברבית הוא משום שאינו בכלל אחיך או משום דל"ש בו וחי אחיך עמך, נ' דכל שנתרבתה הרבית בעודו משומד, לי"ב איסורא מה"ת, והוי דומיא דרבית שנתרבתה אצל הגוי, אך אם כל ההיתר הוא משום דגופו מותר ממונו לא כ"ש, יל"ד ולומר, דהוי זה חפצא דרבית האסורה, ואך דמותר לגבותה משום דגופו מותר ממונו לא כ"ש, וע"כ י"ל דכל שבשעת גביית הרבית כבר אינו משומד, אסור מה"ת לגבות ממנו, אך אי"ז מוכרע, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)