98 הערות על סדר המסכת
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץמ

ג: **אמר לי' ר' יוחנן לתנא לא תיתני מימר דבדיבורו איתעביד מעשה.** הרמב"ם בריש הל' תמורה כתב דלוקין על התמורה אע"פ שלא עשה מעשה ומפי השמועה למדו שלוקין ע"ז, והק' הכס"מ שם שהרי ר' יוחנן אמר לתנא דמימר חשיב כיש בו מעשה דבדיבורי' איתעביד מעשה, (והשאג"א כתב דכוונת הרמב"ם הוא לציבור ושותפין שדעתו שם דלוקין אע"פ דלא חיילא התמורה, ובדידהו הוי זה לאו שאין בו מעשה, אך האחרונים העירו ע"ז דל' הרמב"ם משמע דכל תמורה אין בה מעשה), והלח"מ בהל' סנהדרין הק', דמ"ש ממקדיש בע"מ למזבח שכתב הרמב"ם דלוקה, ובפשוטו הטעם הוא משום דבדיבורי' איתעביד מעשה, וא"כ מ"ט בתמורה הוצרך הרמב"ם לטעם אחר. ולכאו' נ' דהרמב"ם לטעמי' אזיל שכתב בסוף הל' תמורה "שסתם הכתוב בפניו שלא יחליף וקנסו אם החליף ואמר והי' הוא ותמורתו יהי' קודש", ומבו' בדבריו דמצד מעשה דילי' לא היתה התמורה קדושה, וקדושת התמורה הוי קנס שקנסתו תורה, ולפ"ז פשוט דמה"ט ל"ח בדיבורי' איתעביד מעשה, כיון שחלות קדושת התמורה אינו מכח מעשה העבירה, אלא אדרבה הוי זה קנס שקנסתו תורה.

ד: **והא מימר דלאו הניתק לעשה הוא ולקי.** הקה"י סי' ב' הק' דאי נימא דקפידת התורה באיסור תמורה הוא גם על חלות הקדושה על השני, א"כ מ"ט חשיב משום זה כניתק לעשה, הרי זהו עצם הלאו מה שחל הקדושה על השני, ושם סי' ד' הקשה עוד, דמ"ש מלאו דאלמנה לכה"ג דהגם דילפי' מקרא דחיילי הקידושין, מ"מ לא חשבי' לה מכח זה כניתק לעשה, עיי"ש מש"כ לישב בשם מרן החזו"א. ולכאו' י"ל בזה לפ"ד הרמב"ם שהבאנו לעיל שחלות התמורה הויא קנס שקנסתו תורה, ולפ"ז הרי אף אי נימא דהקפידה תורה גם על חלות הקדושה שבדעתו להחיל, (וכמבו' לק' ט. דאף במתכוין ששתיהן יהיו קודש לקי), מ"מ עתה מה שחלה הקדושה הוי זה קנס, וע"כ חשיב שפיר לאו הניתק לעשה, וע"כ נמי ל"ד ללאו דאלמנה לכה"ג דחלות הקידושין לא משוי לה ניתק לעשה, דהתם זהו עצם האיסור. וי"ל עוד לפמש"כ החינוך מ' שנ"ב דהממיר שלא נהג קדושה בב' הבהמות ביטל עשה זו, ומבו' מדבריו דהעשה הוא לנהוג בהן קדושה, וע"כ שפיר מהני עשה זה לחשוב מימר ללאו הניתק לעשה, וע"כ נמי ל"ד ללאו דאלמנה לכה"ג דליכא שום עשה בחלות הקידושין.

ה. **אונס שגירש אם ישראל הוא מחזיר.** כתבו התוס' דאף לרבא דאעל"מ מ"מ חיילי הגירושין דאיתקש גירושין למיתה, ולהכי לא מהני שאין גירושין אלו לכל ימיו שחייב להחזירה, והאחרונים פירשו ד' התוס' דמכח הא דאעל"מ חל עליו חיוב להחזירה לבטל למצב הגירושין, ומכח זה נקטו דאף בשאר איסורי גירושין יהא עליו חיוב להחזירה מכח הא דאעל"מ, והקצוה"ח והבית מאיר פירשו כן נידון התוס' לקמן ו. דבנשבע שלא לגרש נימא דאעל"מ, ופירשו דכונתם שיהא חייב להחזירה, וכן דן הבי"מ בגירש אשה בעל כרחה שיהא חייב להחזירה משום דאעל"מ. אך החמד"ש בגיטין יא: תמה דהיאך יחול מכח הא דאעל"מ חיוב להחזירה, הרי כל הא דאעל"מ הוא דאין מעשיו מועילים, אך היאך יחדש זה חיוב חדש. ונראה דיש לדון בביאור ד' התוס', דמכוון הגמ' הוא להיפך, דמסברא חייב להחזירה, משום מצות ולא תהי' לאשה, ורק דלאביי יש ללמוד מקרא דאין חייב להחזירה, משום דאי לא מהני הגירושין לגמרי אמאי אסור, ולרבא דלא ס"ל לזה, תו הדר דינא דחייב להחזירה, ונמצא דהא דחייב להחזירה הוי זה משום מצות ולו תהי' לאשה, ולא משום הא דאעל"מ. אך העירוני שבשו"ת הרא"ש כלל ז' סי' ד' מבואר לא כן, עיי"ש.

ה. **מיתיבי אונס שגירש.** כתבו התוס' דאף לרבא דלא מהני מ"מ חיילי הגירושין דאיתקש גירושין למיתה, ולהכי לא מהני שאין גירושין אלו לכל ימיו שחייב להחזירה, והאחרונים פירשו ד' התוס' דמכח הא דאי עביד ל"מ חל עליו חיוב להחזירה לבטל למצב הגירושין, ומכח זה נקטו דאף בשאר איסורי גירושין יהא עליו חיוב להחזירה מכח דלא מהני, והקצוה"ח והבית מאיר פירשו כן ד' התוס' לקמן ו. שדנו דבנשבע שלא לגרש נימא דלא מהני, ופירשו שכונתם הוא שיהא חייב להחזיר, וכן דן הבית מאיר בגירש אשה בעל כרחה שיהא חייב להחזירה משום דלא מהני. אך החמד"ש בגיטין יא: תמה ע"ז דהיאך יחול מכח הא דלא מהני חיוב להחזירה, הרי כל הא דלא מהני הוא דאין מעשיו מועילים, אך היאך יחדש זה חיוב חדש. ונראה דיש לדון דמכוון הגמ' הוא להיפך, דמסברא חייב הוא להחזירה, משום מצות ולא תהי' לאשה, ורק דלאביי יש ללמוד מקרא דאין חייב להחזירה, משום דאי לא מהני הגירושין לגמרי אמאי אסור, ולרבא דלא ס"ל לזה, תו הדר דינא דחייב להחזירה, ונמצא דהא דחייב להחזירה הוי זה משום מצות ולו תהי' לאשה, ולא משום הא דאי עביד ל"מ. אך העירוני שבשו"ת הרא"ש כלל ז' סי' ד' מבואר לא כן, עיי"ש.

ו. **והרי גזל וכו',** מבואר דלאביי ל"ב לקרא דאשר גזל למילף דשינוי קונה, דלדידי' פשיטא דשינוי קונה דאי עביד מהני, והקצוה"ח בסי' ש"ס סק"א תמה, דהגם דס"ל לאביי דאי עביד מהני, אכתי מנ"ל דשינוי קנין הוא, ול"ש אי עביד מהני או לא אלא היכא שהדבר כשהוא בהיתר ודאי מהני, ופליגי בעביד באיסור, ועיי"ש שכתב, דמכוון הגמ' דודאי עיקר הא דשינוי מהני ילפי' מאתנן, אלא דאי נימא אי עביד ל"מ לא ילפי' גזילה מאתנן, דכיון דעבר על איסור גזילה אין מעשיו מועילים, וכ"כ הגרע"א, אך עי' בדבריהם שהוכיחו מד' התוס' בב"ק סה: שאין מפרשים כן, וצ"ע לדעתם מהיכ"ת שלדעת אביי יקנה את הגזילה, אך הנה מד' השטמ"ק בסוגיין בהשמטות מבואר דלאביי מסברא הי' לנו לומר שיקנה הגזילה מיד, ואך גזה"כ הוא שאינו קונה, וצ"ל בביאורו, דאביי ס"ל דמהא דאמר רחמנא לא תעביד יש ללמוד דמעשיו מועילים, דאי ל"מ אמאי לקי, וע"כ מדאמר רחמנא לא תגזול ש"מ דמהניא הגזילה לזכות החפץ לעצמו, וכן פי' הגרב"ד במכתב שנד' בחידושי ושיעורי הגרב"ד ב"ק סי' כ', ולפ"ז ניחא מש"א דלאביי ל"ב קרא דשנוי קונה, שהרי לאביי יש לנו ללמוד מקרא דקונה הגזילה מיד, וע"כ הגם דגלי קרא שאינו קונה מיד, מ"מ מוקמי' לחידושא דקרא רק היכא שהוא בעין ולא היכא שנשתנה, וע' כעי"ז בקוב"ש ב"ק אות ק'.

ז:, **אמר לו ר"ע והרי כבר נאמר והי' הוא ותמורתו יהא קודש מה בכור בבית הבעלים אף תמורה בבית הבעלים**. ובפשוטו הוי זה ילפותא מסוימת דלדין בעלים דתמורה בעי' שיהא תחילת ההקדש ברשותו, אך בשטמ"ק לעי' ב. ובשטמ"ק ריש ערכין מפורש דמהכא ילפי' לעיקר הדין דאין מימר אלא בקרבנו. ונ' שדעתם דאף דודאי אף בלא ילפותא זו לא הי' אחר יכול להמיר וכמפורש במתני' דגם לריב"נ אין כהנים ממירין בחטאת ואשם, אך הי' זה רק משום דאינו בעלים בדיני ממונות להתפיס תמורה, אך מהך קרא ילפי' דבעינן שיהא זה "קרבנו", וכל שאי"ז קרבנו ל"מ להמיר הגם דהוי בעלים בדיני ממונות, והראב"ד בתו"כ שלהי בחוקותי כתב דהצד דיורש אינו מימר, הוא מכח האי קרא, ונ' שזהו משום דודאי יורש הוי בעלים בדיני ממונות, וע"כ כל מה די"ל דאינו מימר הוא משום דבעי' קרבנו ולא חשיב זה קרבנו. ולפ"ז יל"ד בקושית התוס' שהקשו דאף אם היו זכין בחטאת ואשם בחייהם היאך היו ממירין הרי בתר מתכפר אזלינן, אך לפ"ד הראשונים הללו יתכן דכל הא דבתר מתכפר אזלי' זהו רק אחר דילפי' מקרא דבעי' שיהא קרבנו, דבזה אמרינן דהוי זה קרבנו של המתכפר, אך אלמלי הך קרא שפיר היו יכולין הכהנים להמיר כיון דהוו בעלים בדיני ממונות.

ח: **אמר רב חסדא וכו' אבל כהן לישראל אסור וכו', אמר ר"ה בדר"י היינו טעמא דישראל אסור משום דנראה ככהן המסייע בבית הגרנות.** ופירש"י דה"ט דישראל אסור לקנות בכור "תם" מן הכהן, משום דסתם בכור תם בזה"ז נמכר בזול דבעי לוקח לשהויי' עד שיומם והלכך הוי ככהן המסייע, ובהגהות הגר"א פירש בד' רש"י דבכור בע"מ שפיר שרי למכור, והיינו משום דרק בתם מוזיל לו כיון דבעי להשהותו עד שיומם. והרש"ש תמה דא"כ מה אמר להו מר זוטרא לבי רב אשי דהיאך לקחו בכור מן הכהן הרי נראה כמסייע, הרי יתכן שלקחוהו במומו, והביא דכ"ה גירסת הרא"ש בבכורות שלקחוהו במומו, אך עי' בהגהות הגר"א שכתב דצ"ל דהגיד לו שלקח כשהוא תם, ולפ"ז ניחא. אך צ"ע דלפ"מ שפירש"י להלן דאמר להו דאסור לקנות "דילמא" מוזיל לכו והוי ככהן המסייע, וכן הביאו התוס' משמו דהטעם הוא דרגילות דמוזיל כדי שיתן לו בכור פעם אחרת, א"כ הרי ה"ט שייך גם בבכור בע"מ, וצ"ע בזה.

ט: **הקדש ראשון מוסיף חומש ואין הקדש שני מוסיף חומש.** האו"ש פ"ז מערכין ה"ב כתב דהא דהקדש שני אינו מוסיף חומש, הוא משום דחיוב חומש הוי רק למקדיש שמכחו חלה הקדושה, ולא בהקדש שני שחלה הקדושה מכח הקדושה הראשונה, והוי המתפיס כאחר שאינו מוסיף חומש. וצ"ע מסוגיין, דמיבע"ל לרבי אבין שמא בניתק ההקדש שני לעולה מוסיף חומש, ופירש"י שהטעם הוא משום דקדושה זו דעולה הויא כהקדש ראשון, ואי נימא דהא דאין מוסיף חומש על הקדש שני הוא משום דהוא אינו המקדיש, הרי בכה"ג ג"כ אינו המקדיש, ומוכח מזה דהא דאין מוסיף חומש על הקדש שני הוא משום דאין מוסיפין חומש רק על עיקר הקדש ולא על הקדש טפל, וע"כ נסתפק רבי אבין דבכה"ג שניתק לעולה חשיב כהקדש ראשון ומוסיף חומש, וכן מוכח גם ממה שפירש"י דבהפריש אשם ונאבד והפריש אחר ונתכפר בו וניתק הראשון לעולה דאיבעיא לן שלא יוסיף חומש, הוא משום דהוא טפל להאשם השני שנתכפר בו, והרי להדיא דאף דאשם זה הוי הוא המקדיש, מ"מ כיון דהוי טפל להאשם השני מיבעיא לן שלא יוסיף עליו חומש.

י. **בעי רמב"ח מקדיש עושה תמורה או מתכפר עושה תמורה,** יש להעיר שהרי בסמיכה המתכפר סומך ולא המקדיש, וא"כ נילף מינה לתמורה, וכמש"א לעיל ב. דילפי' תמורה וסמיכה זמ"ז לענין יורש אם מימר וסומך, וכתבו השטמ"ק שם והתוס' במנחות צד. דכיון דבתרוייהו בעי' שיהא קרבנו, ילפי' זמ"ז לגבי הנידון אם חשיב קרבנו או לא. (וק' לומר דבאמת אילו הי' המקדיש עושה תמורה אף הי' המקדיש סומך, דלכאו' פשוט דסמיכה הויא דין דהמתכפר, וזהו גדר הדין דבכור מעשר ופסח לי"ב סמיכה, וכמבו' כן בפירש"י מנחות דצ"ב:), ושמא אה"נ כל מה דילפי' תמורה וסמיכה זמ"ז הוי רק משום דמתכפר עושה תמורה, ודמי דין קרבנו דתמורה לדין קרבנו דסמיכה, אך אילו הי' הדין דמקדיש עושה תמורה ל"ה שייך למילף תמורה מסמיכה, כיון דהוי ב' עניני קרבנו. ואולי י"ל עוד, דל"מ למילף תמורה וסמיכה זמ"ז, רק לענין יורש, דהוי הנידון אם הוא עומד במקום אביו דמכח זה יחשב זה קרבנו, ובזה יש לדמותן זל"ז, אך כד דייני' אם שם קרבנו שהצריכה תורה היינו קרבנו דהמקדיש או קרבנו דהמתכפר ל"מ למילף זמ"ז, וצ"ע עוד בזה.

יא: **בעא מיני' אביי מרבא הקדיש עורה מהו בעבודה,** ופירש"י דבגיזה לא תיבעי לך דלא מכחיש לי' לעור אבל עבודה מכחשא לי' בעור, והיינו דאף להצד דאיכא איסור עבודה דאורייתא מ"מ ליכא איסור גיזה כיון שאי"ז מכחיש העור, וצ"ע מהא דלעיל באיבעיא דהקדיש אבר מהו בגיזה פירש"י דבעבודה לא תיבע"ל דאסור דהא מכחיש לי', ומבו' מדבריו דגיזה לא מכחשא להאבר ואפ"ה איבעיא לן דיאסר בגיזה, וא"כ מ"ש עור דאף להצד דאי"ב איסור עבודה דאורייתא מ"מ שרי בגיזה משום דלא מכחיש לי'.

ונראה לפי המבו' בסוגיא דחולין קלה., דבהקדיש חוץ מגיזותי' (אלמלי דין פשטה), הי' בדין שיהא מותר לגזוז, ואך דכיון דהגיזה מכחשת הבהמה אי"ב איסור גיזה, ומבו' דלאיסור גיזה בעינן חד מתרתי, או דהגיזה עצמה קדושה או דהיא מכחשת הבהמה הקדושה, ולפ"ז נ' דע"כ במקדיש אבר דאף הגיזה שעליו קדושה, שפיר יש מקום לאסור הגיזה אף שאינה מכחשת, ומשא"כ במקדיש עור דודאי ליכא על הגיזה קדושה כלל, ע"כ ל"ש איסור גיזה רק אם ה"ז מכחיש להדבר הקדוש, וכיון דאין הגיזה מכחשת להעור ל"ש כלל איסור גיזה.

יב. **תרומה שפלה לפחות ממאה חולין ונדמעו ונפל מן המדומע למקום אחר וכו' וחכ"א אינה מדמעת אלא לפי חשבון,** ובפירש"י מבו' דאף החולין שבתערובת הראשונה מצטרפין לבטל, וכ"כ הר"ש והרא"ש בתרומות פ"ה, אך ברמב"ם פ"ה מתרומות מבו' דבעי' שיהא שיעור ביטול בחולין שבתערובת השני', ואין החולין שבתערובת הראשונה מצטרפין לבטל, ועמד בזה המהר"י קורקוס שם, וכן דייק הרש"ש בסוגיין מד' התוס'. ובפי' הר"ח בשבת קמב. מבו' שי' חדשה בזה, דכל מה דשרי לחכמים, היינו רק היכא שנפל תחילה לתוך נ' סאה ונפל אח"כ לתוך עוד נ', דבב' התערובות יחד יש שיעור ביטול לכל התרומה שנפלה לתערובת הראשונה, (ולא סגי במה שיש בתערובת השני' כדי לבטל התרומה שנפלה לתוכה לפי חשבון), והטעם בזה הוא דדייני' לב' התערובות יחד ויש בהן שיעור ביטול לכל התרומה. והנה בפר"ת סי' צ"ט הק' לדעת הרמב"ם, דמ"ש מהיכא שנפלו עוד חולין לתוך הדימוע הראשון שכל החולין מצטרפין לבטל התרומה, ונ' דטעמא דהרמב"ם דאין החולין מצטרפין הוא עפמש"כ התוס' בנדה מז. דבמדומע חשיב הכל תרומה מדרבנן, וע"כ אי"ז מצטרף לבטל, ולפ"ז י"ל דשאני היכא שנפלו חולין להתערובת הראשונה דבכה"ג נתבטל עיקר הדימוע, כיון דבתערובת הדימוע עצמה איכא שיעור ביטול, אך משא"כ בנפל מהמדומע למקום אחר שעיקר הדימוע קיים, חשיבי החולין כתרומה ואין מצטרפין לבטל.

יג. **הציבור והשותפין אין עושין תמורה,** יש להסתפק אם הא דאין עושין תמורה הוי דין בקרבן ציבור וקרבן שותפין שאין בו דין תמורה, או הוי זה דין בהבעלים דבעלות דציבור ודשותפין ל"מ לענין תמורה. ובפשוטו מוכח מלעיל י. דאמרי' דאם מקדיש עושה תמורה מצינו ציבור ושותפין עושין תמורה כגון דשוו שליח לאקדושי, והרי דהגם דהקרבן קרבן ציבור ושותפין הוא, מ"מ כיון דהמקדיש הבעלים הוא יחיד עושה תמורה, וכן מוכח מתוס' לעי' ב. שכתבו דילפי' סמיכה מתמורה דאף אין שותפין סומכין, והרי כתבו התוס' במנחות צד. דלא ילפי' סמיכה ותמורה זמ"ז רק לגבי דין קרבנו, וא"כ ממש"כ התוס' דילפי' זמ"ז לענין שותפין, מבו' דהא דשותפין אין ממירין הוא משום דל"ח קרבנו לתמורה, וע"כ שפיר ילפי' מינה לסמיכה. אך העירוני בזה, למש"כ התוס' לקמן כו. דממירין בחצי בהמה, ולדעתם לכאו' בהמה של ב' שותפין והקדיש חצי' יכול להמיר בה, ואח"כ כשיקדיש חבירו חלקו הוי קרבן שותפין ואין עושה תמורה, ואי נימא דכל הא דאין שותפין ממירין הוא משום דל"ח כבעלים לענין תמורה, צ"ב, דמה נגרע בבעלותו במה שהקדיש חבירו לחלקו, גם צ"ע מסוגית הגמ' לקמן כ. שמתבאר לפירש"י ולתוס' שם דהוי זה דין בקרבן ציבור שאינו עושה תמורה.

יד: **דברים שבע"פ אי אתה רשאי לאמרם בכתב ושבכתב אי אתה רשאי לאמרן ע"פ,** והתוס' הקשו היכי קרינן ויושע וק"ש, ותירצו דאי להקפיד אלא בדבר שמוציא אחרים יד"ח, ובשו"ת מים עמוקים להראנ"ח ח"ב סי' ע"ג הק' ע"ז, דא"כ ה"נ בדינא דדברים שבע"פ אי אתה רשאי לאמרם בכתב היינו רק כשמוציא אחרים יד"ח, והיינו בכגון התרגום שהיו מתרגמים בביהכ"נ, וזה דוחק שקריאת התרגום אינה חובה ויש מקומות שלא היו מתרגמים, עכ"ד, ובאמת זה נסתר גם מסוגיין, דאמרי' דאי הוה לי' איגרתא ל"ה אפשר למשלחי' משום דדברים שבע"פ אי אתה רשאי לאמרם בכתב, אף שאינו מוציא אחרים יד"ח, ועמד בזה החקרי לב או"ח סי' י"ב, והנצי"ב בקדמת העמק ג' אות י' כתב בזה, דאה"נ כל האיסור בדברים שבע"פ לאמרן בכתב, היינו ללמד אחרים, אבל לכתוב לעצמו שרי, ולפי דבריו מש"כ התוס' להוציא אחרים, אי"ז בדוקא, אלא כל שאומר כן לאחרים אסור, אך במ"ב סי' מ"ט מבו' דלדעת התוס' מי שדורש ברבים מותר לו לומר פסוקים בע"פ, והרי שמפרש דרק להוציא אחרים אסור, אך ללמד אחרים מותר, ולדבריו צ"ל דהגם דאיסורא לומר דברים שכתב בע"פ הוי רק להוציא אחרים יד"ח, אך האיסור לכתוב דברים שבע"פ הוי אף בשאינו מוציא אחרים.

טו. **ודילמא הנך מיעוטא,** ופירש"י ודילמא הנך שחיין עדיין מיעוטא דישראל הוו, ואמיעוטא לא מקריבין כמרובין אלא כיחידים כל א' ואחד שעירה ומדאקריב שעירים שעיר לכל שבט כמרובים ודאי אקמאי דמתו סמיך ושמע מינה דאין חטאת ציבור מתה, עכ"ל, והקר"א בהוריות ו. הק' ע"ד רש"י, ממש"א בהוריות ג. דמרובין ונתמעטו חייבין להביא כשעת חטאתן, ופירש"י שם דהיינו בשמתו מקצתן, וא"כ אף דהוו עתה מועטין שפיר דינם כמרובין ומביאין פר, ולכאו' נ' בדעת רש"י, דהכא פריך על הא דמשני דאחיים אקרבינהו, וע"ז שפיר פריך דהחיים בפנ"ע לאו ציבור נינהו, והגם דמרובין ונתמעטו שמתו מקצתן דינם כמעיקרא, היינו רק אם יש כפרה למתים ומביאין אף על המתים, אך אם אין מביאין רק על החיים ואנו דנים על המיעוט בפנ"ע, הרי שאף מעיקרא לא הי' לו תורת ציבור בפנ"ע להבאת פר, (אלא הי' חלק מכלל הציבור), וע"כ שפיר פריך דאי עתה מועטין נינהו אין לפרש שהביאו הפר רק על החיים, כיון דהחיים אינם ציבור, ואף מתחילה לא היו הם בפני עצמן ציבור.

טז: **ואי ס"ד בציבור וכו',** ובפירש"י כתב ב' לשונות בזה, ובהשמטות מהגר"א מבואר דהחילוק בין ב' הלשונות הוא, דללשון הראשון עיקר שנויא הוא דה' חטאות בחדא גמרא גמירי, וע"כ כיון דג' אינם בציבור אף כולם לא נאמרו בציבור, (וזה כדמשני בספ"ק דהוריות והובא בתוס'), ואילו ללשון השני הד' דהוו לרעי' הוו חדא הלכה והא' דהוי למיתה הוי הלכה אחרת, ואך דכיון דהד' דהוו לרעי' אינם בציבור ואף אותה דשייכא בציבור, ע"כ ילפי' מינה דאף אותה דלמיתה אינה בציבור, דילפי' אפשר מאפשר. ונ' נפ"מ לדינא בזה, במש"כ התוס' בזבחים קיב. דלר"ש חטאת זכר אינה מתה דל"ש ולד חטאת בזכר, והצל"ח בריש זבחים כתב דהיינו דלא כר"ל, דלר"ל הרי יתכן דהאחת שרועה זהו ולד חטאת, וכל ד' המתות שייכי בזכר, ואין לנו ללמוד ד' המתות מחטאת הרועה דאינה בזכר, שאין דנים אפשר משאי אפשר, וזה לל"ב דרש"י, אך לל"ק דרש"י הרי אף דד' מתות וא' רועה מ"מ נאמרו בהלכה אחת, וכיון דחדא ל"ש בזכר, אף כולן לא נאמרו בזכר.

יז: **ותמורתן וכו' הרי הן שלמים וכו',** הגר"ש איגר בס' העיקרים עיקר ארבעת המינים הקשה, דהיאך קריבה התמורה, ומ"ט לי"ב משום מצוה הבאה בעבירה, עיי"ש מש"כ לחדש בזה, וע' עולת שלמה לקמן כ: מש"כ בזה. ובס' ישועות מלכו הל' תמורה כתב לישב, דעיקר איסור תמורה אינו במה שמקדיש בהמת החולין, אלא במה שרוצה להפקיע הקדושה מבהמת הקודש, וע"כ חלות הקדושה על התמורה ל"ה עבירה ול"ה מצוה הבאה בעבירה. וי"ל עוד למש"כ הרמב"ם בסוף הל' תמורה, דחלות התמורה הוי קנס שקנסתו תורה, והיינו דמצד המעשה דילי' ל"ה לזה לחול, אלא קנסתו תורה שיחול התמורה שעשה, ולפ"ז ניחא דע"כ ל"ח מצהבב"ע דחלות הקדושה על התמורה ל"ה עבירה, אלא אדרבה הויא קנס שקנסתו תורה.

יח: **כיון שעבר עליהן רגל א' כל יום ויום עובר בעשה,** כן גירסת רש"י, אך בר"ה ד"ה: אמר רבא דלאחר ג' רגלים עובר כל יום בבל תאחר, ולגבי העשה לא אמר דעובר כל יום, והטו"א שם דן דאינו עובר בעשה כל יום, וצ"ל דלא גרסי' בסוגיין "כל יום ויום" וכ"כ החשק שלמה בסוגיין, וכן נ' ברמב"ם פי"ד ממעה"ק שהזכיר דעובר כל יום רק לגבי בל תאחר ולא לגבי העשה. ושורש הפלוגתא, דרש"י ס"ל דהעשה הוי מדיני הקרבן שדינו להביאו ברגל הראשון, דומיא דג' רגלים לבל תאחר, וע"כ אחר רגל א' עובר כל יום כיון שעבר זמנו, אך בל' הרמב"ם שם הי"ג מבו' דהעשה הוי מדיני הרגל שמחויב כשעולה לחוג להביא קרבנותיו, וע"כ אין טעם שיעבור כל יום אחר הרגל. והנה הרמב"ם בסהמ"צ כתב דכל שלא הביא עד ג' רגלים עובר אף בבל יחל, והק' החת"ס דמ"ט אינו עובר בבל יחל אחר רגל א', ופירשו האחרונים הטעם עפי"ז, דדינא דרגל א' אי"ז מחיובי הקרבן אלא מדיני הרגל, וע"כ אינו עובר בבל יחל. ובמש"א שהי' חולה בעצרת פירש הר"ח בר"ה שם שהיו הבעלים חולין ולא עלו לחוג, ומבו' שדעתו כדעת הרמב"ם, דדינא דרגל ראשון הוי מדיני הרגל דכשעולה לחוג יביא קרבנותיו, וע"כ כל שלא עלה אינו מחויב לשלוח קרבנו ביד אחר.

יט: **אלא היינו טעמא דר"ש במחוס"ז דיליף לה מבכור,** והק' הגרע"א והבית מאיר, דמ"ט לא ילפינן מינה אף לאשם בן ב' והביאו בן שנה דתחול עליו קדושה דומיא דמחוס"ז, והגרע"א הוסיף להקשות שהרי מבו' בר"פ פרת חטאת דלר"ש חיילא קדושה על תורים שלא הגיע זמנם, ובע"כ הוא משום דילפי' לה ממחוס"ז, וא"כ ה"נ נילף לאשם שהביאו בן שנה שתחול עליו קדושה, ואמנם כבר עמדו בקו' זו התוס' בזבחים קיד: והשטמ"ק בסוגיין, וכתבו דשאני מחוס"ז ותורים שלא הגיע זמנם דלא חזו לשום קרבן, אבל אשם בן ב' שהביאו בן שנה, דחזי לשאר קרבנות לא ילפי' מיני', וצ"ב דמ"ט משום דחזי לשאר קרבנות מיגרע גרע שלא תחול עליו קדושה, וע' קה"י זבחים בזה. ונ' לפרש, דכיון שראוי לקרבן אחר, הרי היינו דהוי זה דין באשם שאינו זמן הקרבן עד שיהא בן ב', וע"כ גרע זה ממחוס"ז דחיילא עלי' קדושה, דמחוס"ז שאינו ראוי ליקרב, הרי אי"ז הלכה דזמן דקרבן עולה הוי רק מבן ח' ימים, שהרי אי"ז דין מסוים בעולה, אלא הוי זה דין בכל הקרבנות, והיינו משום דהוי זה דין בהבהמה שהיא פסולה ליקרב כשאר הפסולים להקרבה, אך מצד דיני הקרבן ליכא גריעותא כלל, וע"כ בזה חיילא עלי' קדושה.

כ: **דאין אדם מתכפר בדבר הבא בעבירה,** ופירש"י ותמורה עבר על לא יחליפנו, ואע"ג דתמורת עולה ושלמים קרבה הנהו לאו לכפרה אתיין, עכ"ל, אמנם הנה המרדכי בפ' לולב הגזול דן בלולב שנקצץ בשבת דנימא דאין אדם מתכפר בדבר הבא בעבירה, הגם דאי"ז מידי דכפרה, ועיי"ש בבגדי ישע שכתב שדעתו דל"מ לצאת יד"ח בדבר הבא בעבירה, ומשא"כ תמורת עולה ושלמים שאין קריבין לחובתו, ולכאו' נפ"מ בזה בתמורת פסח אם יוצא בה יד"ח פסח, ונחלקו בזה רש"י ותוס' בפסחים צו:, ועוד נפ"מ אם יוצא יד"ח תודתו בתמורת תודה, ובפירש"י הנד' מנחות דע"ט: וברמב"ם פי"ב מפסוהמ"ק ה"ח מבו' שיוצא בה יד"ח תודתו, וע' עוד בזה בפירושים וחידושים בסוגיין, ובחזו"א סי' ל"ג סק"ז. והנה בתו"י יומא נא. כתב דתמורת פסח אין יוצא בה יד"ח פסח דדבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין, וצע"ק מסוגיין דמשמע דאלמלי הא דאין מתכפר בדבר הבא בעבירה הי' יוצא בתמורה יד"ח אשם וחשיב כדבר הבא מן החולין, ועמש"כ החזו"א שם.

כא: **ממקום שאי אתה מעלה מעשר דגן אי אתה מעלה בכור,** החת"ס יו"ד סי' שי"ח, הק' לדעת הרמב"ם ספ"א דתרומות שלא נהגו תרו"מ בימי עזרא, א"כ מ"ט הי' קרב בכור בימי בית שני אף בא"י, והמנ"ח בכמה דוכתי כתב דאה"נ לדעה זו ל"ה קרב בבכור בימי בית שני, ועיי"ש שכתב דזה ק' מכמה דוכתי, ולכאו' מפורש לא כן בסהמ"צ להרמב"ם מ' ע"ט שכתב דמצוה זו אינה נוהגת אלא בארץ בין שהי' ביהמ"ק קיים בין שהי' חרב כמו עתה בזמננו זה כמו מעשר דגן, עכ"ל, והרי דאף שאינו נוהג בחו"ל מ"מ נוהג בזה"ז, וצ"ב הטעם בזה, וביותר צ"ע מש"כ הרמב"ם "כמו מעשר דגן" הרי מעשר דגן אינו נוהג בזה"ז אף בארץ. ונ' לישב, לפמש"כ הרמב"ם ספי"ב משמו"י דבביאתן בימי עזרא נתחייבו במעשר, וכ' המהר"י קורקוס שאע"פ שדעת הרמב"ם שהיו פטורין, אין הפטור מטעם הקדושה אלא מטעם שאין כל יושבי' עלי', וכאן כונתו שנתחייבו מטעם הקדושה, עכ"ד, ולפ"ז ניחא דע"כ הי' קרב בכור בימי בית שני, כיון דהארץ הויא מקום המקודש למעשר, ואך דבפועל ליכא חיוב מעשר משום דחסר התנאי דביאת כולכם, וע"כ אתה מעלה בכור, דבבכור לא בעי' ביאת כולכם.

כב: **בעי ר"פ אבודה בכוס מהו וכו' אי אליבא דרבי האמר אבודה בשעת הפרשה מתה,** העולת שלמה הק', דאף אליבא דרבי שייכא האיבעיא היכא שנאבדה אחר הפרשה, דבזה כל דין המיתה הוא משום איבודה בשעת כפרה, והוכיח מזה דכל דינא דאבודה בשעת כפרה מתה הוא רק היכא שהיתה אבודה גם בשעת הפרשה והיתה ההפרשה מכח האיבוד, אך צ"ע ע"ז מסוגיא דלעיל שדנו דלרבנן ל"ש הא דאבודת לילה ל"ש אבודה, ואי נימא דבעינן שתהא אבודה גם בשעת הפרשה, א"כ הרי שייך דינא דאבודת לילה אף לרבנן בדהויא אבודת לילה בשעת הפרשה, וע' חזו"א מש"כ בזה, וגם בד' התוס' בפסחים צז: נ' דאבודה בשעת אבידה מתה אף היכא שלא היתה ההפרשה מכח האיבוד, ולפ"ז הדר צ"ע קו' העולת שלמה, וע' בכ' הגרי"ז בזה. ולכאו' י"ל, דהא דלרבי אבודה בשעת הפרשה מתה, (ואבודה קודם הפרשה אינה מתה כמש"כ התוס' במעילה י.), הוא משום דכל שבשעת איבודה עומד קרבן אחר ליקרב תחתי', אית בה דחי' דאיבוד, ולפ"ז אף אם נאבדה אחר הפרשה נמי הויא בכלל אבודה בשעת הפרשה שמתה, ול"ב שתהא אבודה בשעת כפרה.

כג: **תנן וכו' יביא מאלו ומאלו חטאת והשאר יפלו לנדבה, טעמא דמתכפר מאלו ומאלו הא מאחד יוליכם לים המלח וכו',** והיינו דהא דתנן יביא מאלו ומאלו, בע"כ הוא משום דאם יביא מא' מהן יוליך האחרים לים המלח, וע"כ הוא דאמרינן לי' להביא מאלו ומאלו. וצ"ע בזה, מהא דתניא בתוספתא פסחים פ"ט ה"ד דהמפריש פסחו ואבד והפריש מעות תחתיהן וכו' יביא מאלו ומאלו פסח ויקריב והשאר יביא בה שלמים, ובתוספתא מנחות פ"ח הי"ב המפריש מעות לתודתו ואבדו והפריש מעות תחתיהם וכו' יביא מאלו ומאלו תודה ותקרב וטעונה לחם וכו' והשאר יביא בהן תודה ואין טעונה לחם, והרי דאף בפסח ובתודה דינו שיביא מאלו ומאלו, והתם בע"כ הטעם בזה, דבעינן שיתקיים הקרבת הפסח מב' ההפרשות, וכן בעינן שיתקיים הקרבת תודה ולחמה מב' ההפרשות, וא"כ הרי מה"ט אף הכא יביא מאלו ומאלו חטאת, והיכי דייקינן מינה דאם נתכפר מאחד יוליכם לים המלח, וצ"ע בזה.

כד: **תני רב שימי וכו', אבודה בשעת כפרה לרבנן מתה לרבי רועה, ק"ו ומה אבודה בשעת הפרשה דאמרי רבנן רועה אמר רבי מתה אבודה בשעת כפרה דלרבנן מתה לרבי לא כ"ש,** ובכ' הגרי"ז לעי' כב: עמד בזה, דמה הי' הס"ד דאבודה בשעת כפרה לרבי רועה, הרי לא גרע מהיכא שהיא אבודה רק בשעת הפרשה. ופירש דאיירי היכא שנאבדה אחר הפרשה, דבזה ליכא למיתי עלה מדינא דאבודה בשעת הפרשה אלא מדינא דאבודה בשעת כפרה, והוכיח מזה דאבודה בשעת כפרה שמתה היינו אף בשלא היתה אבודה בשעת הפרשה. אך למש"נ לעיל כב: לדון דאף היכא שאבדה אחר הפרשה חשיבא כאבודה בשעת הפרשה שמתה לרבי, ול"ב שתהא אבודה אף בשעת כפרה, א"כ הדרא קו' לדוכתא. וי"ל בזה, דס"ד דכל הא דאבודה לרבי מתה, הוא רק היכא שהיתה ראוי' ליקרב בשעת כפרה, והוא דחאה בידים והקריב להשני', אך היכא שהיתה אבודה גם בשעת כפרה ולא דחי לה בידים אינה מתה, וכ"כ בס' ישועת דוד ח"ד סי' ט"ו.

כה. **קסבר רשב"ג ולדות קדשים בהוייתן הן קדושין, דאי ס"ד ממעי אמן הן קדושין אמאי אין קדושה חלה עליהן הא תפסתינהו קדושה דאימייהו,** ופירש"י הא תפסתינהו קדושת אמן משעת התחלת יצירה כל פורתא ופורתא קדיש, וכ"כ התוס' דהטעם הוא דנחתא עלייהו קדושת האם ועדין לא היו בעלי מומין. אמנם התוס' בזבחים קיד. כתבו דלר"ש דס"ל דכל מידי דלא חזי לגופי' לא נחתא לי' קדוה"ג ל"ח קדושה על טו"א גם אם ולדות קדושין במעי אמן, והנה אם הטעם שחלה עליהן קדושה הוא משום שעדין אינם פסולין, א"כ אף לדעת ר"ש יחול עליהם קדושה, ומוכח מד' התוס' דהא דבמעי אמן חיילא קדושה על טו"א, הוא משום דלמ"ד דבמעי אמן אי"ז קדושה בפנ"ע על הולדות אלא קדשי אגב אמן, וע"כ חייל אף על פסולין, וזש"כ התוס' דלר"ש דכל דלא חזי לגופי' ל"מ נחתא עלי' קדוה"ג ואף ע"י דין מיגו דנחתא, ה"נ ל"מ חיילא עלי' קדוה"ג דולדות אגב אמן. ועיי"ש בתוס' שכתבו עוד, דעל דמות יונה או קלוט כיון דאסורין באכילה לא מסתבר שתפשינהו קדושת אמן אף למ"ד במעי אמן, וג"ז לטעמייהו דהא דלמ"ד במעי אמן חיילא קדושה על פסולין, הוא משום דקדושתן אגב אמן, וע"כ י"ל דבהנך פסולין לא מסתבר שתפשינהו קדושת אמן.

כו. **בהמה זו חצי' עולה וחצי' שלמים קדושה ואינה קריבה וכו' ותמורתה כיוצא בה וכו', דמהו דתימא נהי דהיא לא קרבה תמורתה תיקרב,** והתוס' הקשו דהיאך ס"ד דחשיב תמורה טפי ממה דאתי מחמתי', ותירצו דמהו דתימא שדעתו שתהא כולה תמורה תחת חצי' של עולה או של שלמים והוי קריבה, קמ"ל דאינה קריבה כיון דמכח קדושה דחוי' קא אתיא, והנה לכאו' לפי דבריהם דין התמורה שהיא כולה עולה או שלמים, ואך שאינה קריבה משום דמכח קדושה דחוי' קאתיא, אך בתוספתא במכילתין פ"ג תניא שהתמורה היא חצי' עולה חצי' שלמים, וכ"נ בל' הרמב"ם פ"ג מתמורה, ולכאו' זהו שלא כד' התוס', גם מה שהוכיחו התוס' מזה דהגם דאין ממירין באברים, מ"מ ממירין בחצי בהמה, הקשו ע"ז הנחלת ברוך סי' כ' והגרי"ז בספרו מהא דתניא בתוספתא פ"א דבהמה שחצי' קודש וחצי' חול אינה עושה תמורה ופסק כן הרמב"ם פ"א מתמורה ה"ט, והרי להדיא דאין ממירין בחצי בהמה, וע' מהר"י קורקוס שם שכבר עמד בזה.

כז. **בעי אביי,** ובפירש"י הביא ל' ירושלמי, ופירש דאם מתפיס ב' דחולין בא' דקודש דממירין שנים באחד, לקי ע"ז ב' מלקיות, וכ"ה בל' הרמב"ם פ"א מתמורה הי"ד, והליקוטי הלכות לעיל בפ"ק תמה ע"ז, דבד' הרמב"ם בהל' תמורה נ' דלא גריס כן בסוגיין, וא"כ אין מקור לדין, ובאמת הקפדת התורה הוא על מה שרוצה להחליף הקדושה מזו המקודשת מכבר, ולא על מה שרוצה למשוך קדושה על אחרת, וא"כ כשממשיך בב"א מנלן דלוקה על כל אחת ואחת, אמנם הנה לעיל ט. אמרי' דאף במימר שמתכוין דתרוייהו ליקדשו נמי לקי, ולכאו' מבו' מזה דאיסור תמורה הוא אף על מה שממשיך הקדושה על החולין, אך ל' הרמב"ם סוף הל' תמורה נ' להדיא דכל האיסור הוא במה שמפקיע קדושת בהמת הקודש, ובאמת הרמב"ם השמיט להגמ' דאף במתכוין שתרוייהו יקדשו לקי, והאבהא"ז כתב דמפרש לה בע"א, משום דס"ל דכל האיסור הוא בהפקעת קדושת בהמת הקודש, ולפ"ז הדר צ"ע מ"ט בממיר ב' באחד לקי תרתי, וצ"ל דס"ל דהוי זה ב' מעשי תמורה נפרדים בב"א, וע"כ לקי תרתי.

כח: **דאמר ר"א בר כהנא ח' דברים הותרו באותו היום, חוץ ולילה וזרות וכלי שרת וכו',** לכאו' יש להעיר, דהנה בפירש"י בזבחים דט"ז. פירש בהא דזר כשר בבמה, דקראי נמי מוכחי בגדעון ומנוח ושמואל שהקריבו בבמה, ומבו' בדבריו דגדר ההיתר שהותר לגדעון להקריב בחוץ הוא שהגם שהי' זה זמן איסור הבמות, מ"מ הותר לו הקרבת במה, וע"כ הא דהקריב גדעון הוא משום דזר כשר בבמה. וצ"ע לפ"ז דא"כ מה אמרו דח' דברים הותרו באותו הלילה, הרי כיון שהותר חוץ והותר לו הקרבת במה, ממילא יש להכשיר זר דאין כהונה בבמה, וגם ממילא ל"ב כלי שרת, דבבמה ל"ב כלי שרת כדתנן בזבחים רפי"ד, וגם לילה כשר בבמה לחד מ"ד בשלהי זבחים, (עוד צ"ע בד' רש"י, היאך יש ללמוד מגדעון שזר כשר בבמה, הרי בלא"ה הוראת שעה היתה, שהותר לו הקרבה בחוץ ושהותר כלי אשירה עצי אשירה מוקצה ונעבד, וא"כ שמא אף מה שהקריב זר הי' הוראת שעה).

כט. **האומר לחבירו הילך טלה זה ותלין שפחתך אצל עבדי וכו' וחכ"א אתנן,** צ"ב מ"ט הוי אתנן, הרי לא נתן האתנן לשפחה עצמה, והשפ"א להלן ל. כתב דחשיב כנתן לשפחה מדין ערב, וכן דן לפרש בכ' הגרי"ז, וצ"ב דלכאו' ל"ש דין ערב רק אם השפחה אומרת תן טלה לאדון ואלין אצל העבד, אך כה"ג שלא נתן הטלה לאדון ע"פ השפחה ל"ש דין ערב. ועיי"ש בכ' הגרי"ז דמסיק דחשיב אתנן משום דהאדון הוי בעלים על שפחתו ליתנה לעבד, וע"כ חשיב אתנן בנתינתו לאדון, וכ"כ המנ"ח מ' תקע"א, וע' אחיעזר ח"א סי' ל"ג בזה, אמנם יל"ע בזה, דהרי בגמ' לקמן ל. מוקמי' למתני' בשאין לו אשה ובנים ורבנן ס"ל דאין רבו מוסר לו שפחה, ולהסוברים דכה"ג אף אסור הוא בשפחה, א"כ מ"ט חשיב זה אתנן, הרי לכאו' אינו בעלים על שפחתו ליתנה לאסור לה, ואף להסוברים דאף בשאין לו אשה ובנים שרי בשפחה, אכתי תיקשי בהא דבעי הגמ' לפרש למתני' דאצלו קאמר, וזה הוי ביאת איסור, ולכאו' אינו בעלים ע"ז, וי"ל לפ"ד הצל"ח בברכות דאיסור שפחה לישראל הוי רק על הישראל אך השפחה אינה מוזהרת, ולפ"ז ניחא דכיון דלדידה ל"ה זה ביאת איסור הוי האדון בעלים ע"ז.

ל. **והא שפחה לעבד מישרא שריא,** המשך חכמה בפ' כי תצא הוכיח מזה כדעת הרמב"ם דל"ה אתנן רק בשנעשית זונה בביאה זו, אך אשה דהויא זונה ועכשיו נשכרת למותר לה אי"ז אתנן, דלדעת התוס' לעיל דכה"ג הוי אתנן, א"כ מה מהני הא דשפחה לעבד מישרא שריא, הרי שפחה אסורה לכהן משום זונה, וכיון דזונה היא הוי זה אתנן, ועיי"ש שכתב דלהסוברים דאיסור שפחה שנשתחררה לכהן אינו משום זונה אלא משום דבעי' מזרע בית ישראל ניחא. ולכאו' י"ל עוד למש"כ התוס' ביבמות סא. דאף לרבא דזונה גוי' חייב עלי' משום זונה, היינו רק אם זינתה, אך בשלא זינתה אינו חייב עלי' כיון שאינה בת קיחה, ולפ"ז ה"נ שפחה ל"ח זונה בשלא זינתה, וע"כ ניחא דל"ח אתנן. וי"ל עוד למש"כ הגר"ח דשפחה אינה זונה בעצמותה אלא ביאתה ביאת זנות היא, (וע"כ היא אוכלת בתרומה), ולפ"ז נ' דלעבד כנעני שהיא ראוי' לו לאו זונה היא, אך אכתי צ"ע למש"כ רש"י ביבמות סא. דשפחה נעשית זונה בביאת עבד, וצ"ע דא"כ מ"ט ל"ה זה אתנן, הרי בביאה זו עצמה נעשית זונה.

לא. **משכח"ל כגון שעיברה ולבסוף נטרפה, ובהא פליגי דר"א סבר עובר ירך אמו ורבנן סברי עובר לאו ירך אמו,** והתוס' פירשו דאף דבעלמא עובר ירך אמו, מ"מ לענין טריפות שהוא תלוי בחיות ובריאות לא נטרף הולד עם אמו, אמנם הרמב"ם בפיהמ"ש פירש, ז"ל, ואם נטרפה בהמה זו כשהיא מעוברת ר' אליעזר אומר עובר ירך אמו הוא, ואין חכמים אומרים עליו כן "לאחר יציאתו ופרישתו ממנה", ולפיכך הוא לדעתם מותר לגבי המזבח, עכ"ל, ודבריו צ"ב. ונ' לפרש לפ"ד הרמב"ן בס"פ בהמה המקשה דטריפה שנתרפאה מותרת, והקשו האחרונים דא"כ אף אם עובר ירך אמו מ"ט יהא הולד אסור, הרי כשנולד הולד כבר אינו טריפה, והוי כטריפה שנתרפאה שמותרת, וצ"ל שהטעם בזה הוא, משום דאף השתא אחר שנולד דיינינן לי' כירך אמו שפירש ממנה, וע"כ דמי לדין חלב טריפה שאסור הגם דבהחלב גופי' ליכא טרפות, וה"נ הולד דכוותה, ולפ"ז יל"פ דזהו דפליגי רבנן וס"ל דהגם דעובר ירך אמו, מ"מ אחר שנולד דייני' לי' כגוף לעצמו, ולא כחלק מגוף אמו שנפרד ממנה, ואשר ע"כ ל"ש לאסור הולד משום טריפה דהשתא לאו טריפה הוא והוי כטריפה שנתרפאה.

לב:, **ודברי הכל בעל מום מעיקרו לא הי' בכלל העמדה והערכה,** ובפשוטו הטעם בזה משום שאין קדושתו אלא קדו"ד, וכ"ה ל' הרמב"ם פ"א מאיסו"מ הי"א, אמנם בפירש"י כאן כתב, דבקדשי בדה"ב ל"ש לן בין בע"מ מעיקרו לתם ונעשה בע"מ, שהרי על עצים ואבנים הן חלין, וצ"ב מה הוצרך לטעם זה, הרי בקדשי בדה"ב בכל גווני קדושתן קדו"ד היא, וא"כ מה נפ"מ בין בע"מ מעיקרו לתם ונעשה בע"מ, ונ' מד' רש"י דהא דבע"מ מעיקרו א"צ העמדה והערכה אינו משום דקדו"ד הוא, שהרי אף קדשי בדה"ב צריכין העוה"ע הגם דהוי רק קדו"ד, (ולהלן לג: ס"ד דמה"ט למ"ד דקדשי בדה"ב היו בכלל העוה"ע, אף קדשי מזבח בע"מ מעיקרו צריך העוה"ע), אלא הטעם הוא משום פסולו, וכיון דמעיקרא חלה הקדושה על פסול, ע"כ לי"ב דין העוה"ע, ואשר ע"כ הוצרך רש"י לפרש דבקדשי בדה"ב ליכא נפ"מ בזה, שהרי חלה קדושה אף על עצים ואבנים, וה"נ בע"מ אינו פסול לקדושה זו, והראוני באו"ש פ"ה מערכין שדן לומר דולדות בעלי מומין טעונין העוה"ע, והרי דס"ל דהגם דלי"ב רק קדו"ד, מ"מ כיון דתמימים הם אית בהו דין העוה"ע, ויש לדון נפ"מ בזה, לדעת ר"א דמפריש נקבה לאשמו לי"ב קדוה"ג, אם היא טעונה העוה"ע, וצ"ע בזה.

לג: **הפילה שליא תיקבר,** ופירש"י שאין שליא בלא ולד, ומבו' דאילו ל"ה בה ולד היתה מותרת בהנאה, וצ"ב דמ"ט לא יאסר משום יוצא מן ההקדש, וכדאמרי' בחולין קכ. דיוצא מהקדש אסור, ועד"ז הק' הקר"א במעילה יב: במש"כ התוס' שם דביצי תורי קרבן מותרין מדאורייתא, והק' הקר"א שהרי הם אסורין מדין יוצא, אמנם י"ל בזה, דדין יוצא ל"ש רק על איסורין ולא על קדושה, וע"כ בבהמת קרבן אין היוצא ממנה אסור, כיון דלי"ב קדושה, ואיסור הקדש הוי רק מכח קדושתו, וכדחזי' דכל שנעשית מצותו הותר איסורן משום דפקעה קדושתן, ומש"א דיוצא מהקדש אסור, היינו בקדשי בדה"ב דקדושתן תליא בדיני ממון, ואף היוצא הוי ממון הקדש. ועד"ז נ' לדעת מ"ד דולדות קדשים בהווייתן הן קדושין, ובמעי אמן אין בהן אף קדו"ד, והק' האחרונים דמ"ט לא יתקדש במעי אמו מדין גידולין, דומיא דולדות בעלי מומין שהיתה אמן קדושה קדו"ד דקדושים הולדות מדין גידולין, אך להנ"ל ניחא, דשאני ולדות דבהמה הקדושה בקדו"ד, דבדיני ממון הוי הולד כאמו, וע"כ אף הוא קדוש קדו"ד, ומשא"ב ולדות דבהמת קרבן כיון שאין הולד קדוש בקדושת אמו, אף לי"ב קדושת דמים.

לד. **כל הנשרפין לא יקברו,** ופירש"י דילמא אתא אינש ואשכח להו ואכיל להו, והגרע"א בגהש"ס הק' דמה צריך לטעמא בזה כיון דמצותו בשריפה פשיטא דלא יקבר לבטל מצותו, ועמש"כ בזה החת"ס או"ח סי' ק"ד, והרש"ש כתב דפירש"י כן משום ערלה וכלאי הכרם דלי"ב חיוב שריפה שלא כתבתו התורה בלשון חיוב, וגם החת"ס באו"ח סי' ק"פ וביו"ד סי' רפ"ו כתב כן דליכא חיוב לשרוף ערלה, ובאו"ח שם כתב דמיהו אם שורף מקיים מצוה וע"כ אפרן מותר דנעשה מצותן, אך ביו"ד שם כתב דליכא מצוה כלל, והא דאפרן מותר נ' שם דילפי' לה מדכ' פן תוקד אש, וכ"כ המנח"ב סי' צ"ט, והביא שם ד' הריטב"א בסוכה דל"ה. דערלה אין מצוה בשריפתה, אך מד' התוס' בסוכה דל"ה. שנסתפקו אם ערלה הוי בשריפה מדאורייתא או מדרבנן, מוכח דאיכא מצוה בשריפה, וכן נ' ל' הרמב"ם פ"ה מכלאים ה"ז ופט"ז ממאכ"א הכ"ז, ובתוס' ר"א ע"ז דכ"ב. כתב דמצוה לשרוף ערלה, ואסור להניח לגוי לאכלן, וכתב שם דשאני ערלת חו"ל שא"צ לשרוף דהא ספיקא מותר, עיי"ש, ובזה מיושב מה שעמד החת"ס שלא ראה לרבותיו ששורפין, כיון דערלת חו"ל אין מצוה לשרפה, ומש"כ החת"ס שם דמה"ט לא שרפו כיון דליכא חיוב לשרפן, צ"ב שהרי מ"מ משום חשש תקלה יש לשרפן, וכדתנן מה"ט דהנשרפין לא יקברו.