60 תתאה גבר ד - הערות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ב' כ"ב אדר ב' תשע"ד

**א**

א] בדין תתאה כלי שני, שנחלקו המנחת יעקב והפמ"ג בכ"ד, העירוני די"ל, דאף דנימא דבכה"ג לא אמרינן דתתאה גבר, ואין התתאה מקרר להעילאה, מ"מ גם אין העילאה מחמם לתתאה, שהרי אדרבה התתאה גובר על העילאה, ואך דכיון דגם הוא חם, אין בכחו לקרר להעילאה, אך מ"מ אין בכח העילאה לחממו, וממילא דתליא הדין בזה בפלוגתת הרמ"א והמהרש"ל בחם וצונן הנוגעין זב"ז דאין האחד גובר על חבירו, ונת' בזה בסימן ב'.

ועד"ז נת' במק"א לדון במש"כ הראשונים בדבר העומד אצל האש, דלא אמרינן בזה תתאה גבר, די"ל דמ"מ גם לא אמרינן בזה דעילאה גבר, - אך האחרונים נקטו לא כן, ויל"ע אם יש מקור לזה מד' הר"ן לגבי סכו בשמן של תרומה, ול"ע כעת.

ב] ועי' תורי"ד פסחים דע"ו., ז"ל, אלא למ"ד תתאה גבר אקורי קא מיקר לי', פי' לא אמרי' הכי אלא שאין כח בחרס צוננת להתחמם מן הרוטב ולחזור ולבשל את הרוטב, אבל לענין בליעת איסור אע"פ שהקערה צוננת אם תשים בתוכה דבר חם בולעת מן האיסור וגם פולטת האיסור שהי' מובלע בה כדכתבית במה"ק, דלא דיבר שמואל תתאה גבר אלא באוכלין ולא בכלים, עכ"ל.

ויל"פ בדבריו ע"ד הנ"ל, דאף דבכלי לא אמרינן תתאה גבר, ואין הכלי מקרר את העילאה שנתנו בתוכו, וע"כ ה"ה בולע ממנו וגם מפליט האיסור שהי' בלוע בו, והיינו משום דחם מבליע בקר ומפליט מקר, עכ"פ בכלים, מ"מ גם אין בכח העילאה לחמם את הכלי, וזהו שכתב דאין בכח החרס להתחמם מן הרוטב ולחזור ולבשל את הרוטב, - אך באמת בד' הרי"ד בפסקיו נראה טפי מזה, דלעולם אף בכלי אמרינן תתאה גבר, ואך דבכלי אף צונן בולע מחם, וע"כ ה"ה נאסר אף דתתאה גבר, ונת' בזה בסימן א'.[[1]](#footnote-2)

ג] ועי' עוד בד' הר"ן בחולין דקי"ג. בדין שניהם נוגעין זב"ז, שנסתפק דשמא הן אוסרין זא"ז, בין למ"ד דעילאה גבר ובין למ"ד דתתאה גבר, - ונראה מזה די"ל, דכל שאין בכח הצונן לקרר את החם, הרי דאדרבה בכח החם לחמם את הצונן, וע"כ כל ששניהם נוגעין זב"ז, דאין בכח הצונן לקרר את החם, כיון שאינו עילאה או תתאה, תו יש בכח החם לחמם את הצונן, אף שאינו עילאה או תתאה.

ולפ"ד הר"ן, הרי לכאו' י"ל, דה"נ הוא בכלי שני תתאה, דאי נימא דאין בכחו לקרר את העילאה, ממילא דיש בכח העילאה לחממו.

אך באמת אין הדמיון עולה יפה, דהאמנם בגונא דאין הצונן גובר, יש בכח החם לחממו, אך בגונא דהתתאה הוא כלי שני, הרי הצונן גובר כיון שהוא תתאה, ואך דאף דהוא גובר, מ"מ אין העליון מתקרר, אך מ"מ כיון שהתחתון גובר, תו אין בכח העליון לחממו, וז"ב.

ד] ועי' עוד בחוו"ד סימן צ"א סק"ה שכתב דכלי ראשון אינו מתקרר מתתאה, ומ"מ אינו מבליע בהתתאה אלא כדי קליפה, וכמש"כ הרמ"א בסימן צ"ב ס"ז, ולכאו' הוא מתפרש ע"ד הנ"ל, דאף דבכה"ג אין התתאה מקרר את העילאה, מ"מ כיון דתתאה גבר, אין העילאה מבליע בתתאה.

**ב**

ה] כתב בסה"ת סימן ס"ג, ז"ל, והא דאמרי' טהור מליח וטמא תפל מותר ולא מפליג בין עליון לתחתון היינו ע"י מליחה שאין לו כח להפליט את חברו אבל בשר חם מפליט את חברו, עכ"ל, וכעי"ז ל' הרשב"א בחולין דקי"ג..

ומ' מזה, דהא דהבשר החם מפליט את חבירו, אי"ז מכח שנתחמם חבירו וחשוב כחם, אלא אף דאינו חם, מ"מ בכח החם להפליט מן הצונן, ומשא"כ בחום דמליח דאין בכח החם להפליט מן הצונן, ועמש"נ עוד בזה בסימן ב' סק"ז ובענף ד'.

ויש להסתפק בהא דתליא זה אם עילאה גבר או תתאה גבר, אם היינו דלעולם בכח החם להפליט מן הצונן אף כשאינו גובר עליו, והא דלמ"ד דתתאה גבר אין העילאה החם מפליט מן התתאה הצונן, הוא משום דהתתאה גובר עליו ומצננו, וע"כ אין בכחו להפליט ממנו, או דנימא דכל עיקר הא דהחם מפליט מן הצונן, הוא רק מכח זה שהוא גובר עליו, - ונפ"מ בדין חם וצונן הנוגעין זב"ז, אם נאסר החם מן הצונן, והרמ"א בסימן ק"ה ס"ג והפוסקים שם נקטו דודאי דאין נאסר החם מן הצונן אלא כדי קליפה, ועמש"נ עוד בזה בסימן ב' סק"ח.

אך ראיתי להעיר בזה מל' השו"ע בסימן ק"ה ס"ג, נפל איסור חם לתוך היתר חם דכלי ראשון או אפילו איסור צונן לתוך היתר חם הכל אסור, דתתאה גבר על העליון "ומחממו עד שמפליט בתחתון", וכעי"ז הוא בל' הטור שם, ונ' להדיא, דכל הא דהעליון מפליט, הוא רק מכח שנתחמם, וצ"ע, - ועי' גם בסימן ב' ענף ג' שנת' מד' הרמב"ן דחם אינו מפליט מן הקר, ובסימן א' ענף ד' נת' שנחלקו בנידו"ז המאירי והרי"ד, ועיי"ש שנת' בזה בד' הטוש"ע.

ו] ובעיקר ד' סה"ת והרשב"א, צ"ע היאך זה מתישב לדעת הני קמאי דס"ל דבלוע תליא בבישול, וכל שאינו מבשל אף אינו מבליע, - והנה אמנם הרשב"א גופי' ס"ל דבלוע לא תליא בבישול, אך סה"ת בהל' שבת סימן רל"ג הסכים לדעת ר"ת, דכ"ה דעירוי מבליע ה"נ הוא מבשל, והרי דבלוע תליא בבישול, ולפ"ז צ"ע היאך נימא דחם מפליט מצונן אף שאינו מחממו, והרי דאף דלא נתבשל כלל, מ"מ ה"ה מפליט ממנו.

ז] והעירוני די"ל בזה, דהנה בהא דבלוע תלוי בבישול יל"פ בתרי גווני, די"ל דהיינו דההפלטה וההבלעה הם ע"י פעולת הבישול, אך י"ל דהיינו, דמידת חום שאין בכחו לבשל, בע"כ דאינו נידון כחום, וא"כ גם אין בכחו להבליע ולהפליט.

והנה מד' הראשונים שהוכיחו דבלוע לא תלי בבישול, מהא דמליח מבליע אף שאינו מבשל, לכאו' מוכח כדרך קמא, ודו"ק, - אך בד' סה"ת י"ל כדרך בתרא, וע"כ שפיר י"ל, דחם בחום הראוי לבשל, יש בכחו להפליט מקר, דלעולם יש הבלעה והפלטה גם בלא בישול, אך בעינן שיהא ע"ז תורת חום הראוי לבשל, ועי' בסימן א' סק"ט שנת' עד"ז במש"כ הרי"ד דכלי צונן בולע מעילאה חם, דאי"ז סותר להך כללא דבלוע תליא בבישול, ודו"ק.

ועד"ז הוא גם במש"כ החוו"ד והבית מאיר דהא דתתאה גבר, הוא אף כשבפועל לא נתחמם העליון, אך אין העליון מתבשל אא"כ נתחמם, ונת' בענף ו', ותיקשי שהרי לדעת ר"ת מדמינן בלוע לבישול, ולהנ"ל ניחא.

ובאמת עיקר דבריהם, לכאו' הוא כד' סה"ת והרשב"א דבכח החם להפליט מן הקר, - אך לפ"ז מבו' דגם חם פולט ואוסר את הקר, שהרי הא דתתאה גבר ואוסר אף כשלא נתחמם העליון, הוא אף לאסור את התחתון, וזה שלא כמש"נ בד' הרשב"א, - וע"כ שמא יל"פ דאין כונתם משום דחם מפליט מקר, אלא הוא משום דאף דעדיין לא נתחמם העליון, מ"מ כיון שהוא מקבל כח החום מן התחתון, סגי בזה להפליט ולהבליע.

ח] ויש להוסיף, דבעיקר הנידון בזה, יל"ד במש"כ הט"ז בסימן ס"ט דבשרא דתורא דאינו מתבשל בכלי ראשון, אף אינו מבליע ומפליט, ועי' יד יהודה דהוא לדעת הסוברים דבלוע תלוי בבישול, אך הגרע"א והחוו"ד ועוד נחלקו ע"ז, וי"ל דזה תליא בהנ"ל, דד' הט"ז מתישבים רק אי נימא דהבליעות הם ע"י פעולת הבישול, אך גם לפ"ז הדברים מחודשים, ועי', - ומאידך יל"ד נפ"מ בזה בדין קלי הבישול אם הן בולעין אף בכלי שני, דבתשו' מהרי"ל כתב דאינם בולעין, ובמג"א כתב דהן בולעין,[[2]](#footnote-3) - ועמש"כ בזה ביד יהודה סימן ס"ט סקמ"ו וסימן ק"ה סקי"ב.

ועי' ריטב"א שבת דמ"ב: דגם לדעת ר' יהודה דלכל הוא נותן ואף בכלי ראשון, מ"מ ה"ז מבליע ומפליט, ומבו' בדבריו דהוא לטעמי' דכלי שני מבליע ומפליט, אך לדעת הסוברים דכלי שני אינו מבליע ומפליט, ה"ה כלי ראשון לר' יהודה אינו מבליע ומפליט, - ואמנם למש"כ התוס' שם דלא פליג ר' יהודה אלא בתבלין, הרי די"ל דאף בזה הוא מבליע ומפליט, ואף דבלוע תלוי בבישול, דדמי לבשרא דתורא דה"ה מבליע ומפליט בו, וכנ"ל.

**ג**

ט] בד' הגרע"א בגליון סימן צ' מבו' דהחתיכה העילאה נשארת חמה, וע"כ הק' בבשר רותח שנפל לתוך חלב צונן, דהגם דאין החלב אוסר אלא כדי קליפה, מ"מ אח"כ ישוב ויאסור זה לכל החתיכה, למ"ד דבבב"ח לא אמרינן דאין הנאסר וכו'.

ואמנם מד' הר"ן דס"ל דלא אמרינן דאין הנאסר, הרי לכאו' דמהא דאין כל החתיכה נאסרת, מוכח דמהני הא דתתאה גבר לחשוב החתיכה העליונה כצוננת, - אך באמת ליכא ראי' כלל, שהרי כתב הר"ן דבחצי חתיכה לא אמרינן חנ"נ, משום דלא משכח"ל בזה בב"ח דאורייתא, ונחלקו האחרונים אם הוא משום דצלי לא חשיב כדרך בישול, או משום דכל דאין נבלע אלא כדי קליפה אי"ז דרך בישול, ואכמ"ל, וז"פ.

י] ועיקר הך מילתא דהעילאה חשיב אכתי כחם, כתב כן הפר"ח בסימן ס"ח סקי"ח בהא דכלי שני מבליע ומפליט, ולא אמרינן דכיון דתתאה גבר הוי כצונן, והביאו בגל' הגרע"א לפמ"ג שם, וכ"כ גם החוו"ד בסימן צ"א סק"ה.

אך בד' הש"ך שהק' כן על הסוברים דכלי שני מבליע ומפליט, מבו' דלא ס"ל כן, - ועי' בפמ"ג או"ח סימן תנ"א מש"ז ה' שהק' ע"ד הרמ"א דכלי ראשון שהניחוהו ע"ג תתאה קר אינו נאסר אלא כדי קליפה, דא"כ מ"ט האלפס שהעבירן מן האש והניחן ע"ג קרקע מבשלין, והבאנו דבריו להלן סקל"א, ומבו' דס"ל דמהני הא דתתאה גבר לחשוב העילאה כצונן לכל מילי.

והעירוני דלדעת קמאי דמש"א דמתבל בתבלי כולו אסור הוא דוקא בחם, ותיקשי, דמה מהני דה"ז חם, הרי כיון דתתאה גבר חשיב זה כקר, ושמא כיון דמתבל בתבלי, הרי דאדמיקר לי' בלע בכולו, ואי נימא דאף דתתאה גבר אין החתיכה העליונה מתקררת מיד, י"ל דע"כ כל דמתבל בתבלי כולה נאסרת, וצ"ע עוד בזה.

יא] ועי' יד יהודה סימן צ"א סקי"ב בדפו"ח עא. ד"ה אך דמדינא דדבר גוש מוכח כן, דאף שהדבר הגוש מונח על כלי צונן ותתאה גבר, מ"מ הוא עצמו עדיין חם הוא,[[3]](#footnote-4) אך כתב די"ל דהוא משום דרק החלק שנוגע בתתאה מתקרר, אך שאר החתיכה אינה מתקררת, וכ"כ היד יהודה עוד בסימן ק"ה סק"י, והיד"י שם שם פירש כן קו' הש"ך דהיאך כלי שני מבליע ומפליט הרי תתאה גבר וכבר נתקרר, דהגם דבדבר גוש בע"כ מודה הש"ך דאף דתתאה גבר מ"מ ה"ה נשאר חם, מ"מ בדבר לח, ס"ל דכולו מתקרר, משום דכולו נוגע בתתאה.

ויש לסייע לדבריו, מד' הרשב"א בתוה"ב בית ג' ש"ג פא., שכתב בדין ככר שחתך עלי' בשר, ז"ל, ומיהו הבשר אין אסור, דאין הבשר חוזר ובולע ממנו משום דככר צונן הוא וקי"ל דתתאה גבר ומקרר ליה לדם שעליו, עכ"ל, וראיתי להוכיח מד' הרשב"א, דהא דתתאה גבר מועיל לצנן את העליון, אף לגבי דברים אחרים, ולפ"ד היד יהודה ניחא, דכיון דהדם מועט הוא, ה"ה מצטנן מהתתאה, ודו"ק.

עוד ילה"ע בענין זה מקו' הרשב"א בבר גוזלא דאחר שנפל הו"ל כתתאה, ואם התתאה מועיל לקרר את העילאה, א"כ מאי קשיא לי', הרי כיון דמתחילה הי' עילאה, כבר נתקרר, ותו אין בכחו לבשל את הכותח, וראיתי מובא שכן הוכיח בס' חי' רד"ד, אך למש"נ להלן סקט"ו לדון בביאור ד' הרשב"א, יש מקום לדון בזה, ודו"ק.

**ד**

יב] החוו"ד בסימן צ"א סק"ה ובסימן צ"ב סקכ"ז כתב דכלי ראשון אינו מצטנן לא מעילאה לרב ולא מתתאה לשמואל, והוכיח כן מהא דכלי ראשון מבשל מה שבתוכו גם לדעת רב, ועיי"ש בסימן צ"ב שכתב דפלוגתא דרב ושמואל הוא בדבר שאין לו דפנות המחממות ואין לו דפנות המצננות, עיי"ש.[[4]](#footnote-5)

ועיי"ש בדבריו שהביא מקור גדול לזה מד' התוס' בזבחים דצ"ו. שדנו לפרש דעירוי שלא נפסק הקילוח אוסר בכולו, ולא אמרינן דתתאה גבר, והיינו משום שהוא מקושר למה שבתוך הכלי, וחשיב ככלי ראשון גמור, וע"כ לי"ב לדינא דתתאה גבר, וכ"ש דבכלי ראשון עצמו לא אמרינן דתתאה גבר, - אך עמש"נ בסימן ג' סק"ה בהערה לדון לפרש ד' התוס' בע"א, דלעולם מהני הא דתתאה גבר אף כנגד כלי ראשון, והא דבעירוי שלא נפסק הקילוח ל"מ הא דתתאה גבר, הוא משום דהתם הרי מה שבתוך הכלי עומד בחומו, וע"כ גם כל המחובר אליו הוי ככלי ראשון, ומשא"כ כשהתתאה גבר הוא כנגד כל הכלי ראשון, שפיר מהני בזה הא דתתאה גבר, ועיי"ש מש"נ עוד בזה.

יג] אמנם צ"ע בזה, שהרי בד' הרמ"א בסימן צ"ב ס"ז מבו', דכלי ראשון שנתנו ע"ג איסור, אינו בולע אלא כדי קליפה, והרי דאף בכלי ראשון אמרינן דתתאה גבר.

ועיי"ש בחוו"ד שכתב דהיינו, דאף דהכלי ראשון עצמו אינו מצטנן, מ"מ אינו בולע מן התתאה אלא כדי קליפה,[[5]](#footnote-6) והיינו כמש"נ לעיל סק"ד דאף דאין הכלי ראשון מתקרר מן התתאה, מ"מ כיון דתתאה גבר, אין בכח הכלי ראשון לחמם את התתאה, וע"כ אינו מפליט ומבליע אלא כדי קליפה, ולכאו' ה"נ אינו מבליע בתתאה אלא כדי קליפה.[[6]](#footnote-7)

ולפ"ז הרי דאי"ז כד' התוס' בזבחים, דבד' התוס' שם הרי מבו' דבעירוי שלא נפסק הקילוח דחשיב ככלי ראשון גמור, ה"ה אוסר את התתאה בכולו, ואנן לא קי"ל הכי, אלא קי"ל דאף כלי ראשון הניתן ע"ג תתאה, אינו בולע ומבליע אלא כדי קליפה, ולפ"ז כבר אין מקור מד' התוס' בזבחים דאין הכלי ראשון מתקרר מתתאה.

יד] והנה אמנם צ"ע דלפ"ז מה יישב החוו"ד על הא דלרב אסור ליתן בתוך כלי ראשון, הרי אף דכלי ראשון אינו מתקרר מעילאה, מ"מ אין בכחו לחמם את העילאה.

אך נראה פשוט בזה, שהרי אחר שנפל לתוכו כבר הוי כתתאה, וכל קו' החוו"ד היתה דמיד שנפל לתוכו העילאה נצטנן מה שבתוך הכלי, ותו אין בכחו לבשל, וע"ז שפיר כתב דהתתאה עצמו עדיין חשוב כרותח.

והנה אמנם הרשב"א בבר גוזלא כתב דאף אחר שנפל לא חשיב כתתאה, כיון שאינו במקומו,[[7]](#footnote-8) אך כבר כתב היד יהודה בסימן צ"א סקי"ב עא. ד"ה מיהו בלא זה דזהו רק למ"ד דתתאה גבר, דכל שבמקומו עדיף, אך למ"ד דעילאה גבר, מהיכ"ת נימא דמי שהוא שלא במקומו עדיף, ועיי"ש שכתב לפ"ז לפרש הטעם דלרב אסור ליתן לתוך כלי ראשון, - ויש להוסיף, דלפ"ז יל"פ טעמא דהתוס' הרא"ש בשבת דמ"ב., שלא הק' לדעת רב, אלא מדינא דמיחם שפינהו, ולא מדינא דהאילפס והקדירה, ודו"ק.

טו] ובאמת דלד' החוו"ד ודאי דהוא כן, שהרי החוו"ד כתב דלד' המהרש"ל דדבר גוש חשיב ככלי ראשון, ל"ש ד' הרשב"א, והיינו דכל ד' הרשב"א הוא דבדרך נפילתו, אף שנהי' תתאה, עדיין דינו כעילאה, אך אחר שנח, אין לנו לומר כן, דמה לי דמתחילה ל"ה במקומו, הרי עכשיו שניהם במקומם, וע"כ לפ"ד מהרש"ל דגם אחר שנח עדיין הוא ככלי ראשון, לא שייכי ד' הרשב"א, - ולפ"ז הרי דה"נ מתפרש הא דלדעת רב אסור ליתן לתוך כלי ראשון, דאף דכשנופל הוי כעילאה ואינו מתבשל, מ"מ אחר שנח וכבר אינו כעילאה, תו ה"ה מתבשל, וכנ"ל, וז"ב.

אך בעיקר ד' החוו"ד אלו צ"ע, שהרי דעת הרשב"א גופי' דאף כלי שני מבליע ומפליט, וא"כ מ"ט אחר שנח הבר גוזלא אינו אוסר, ובע"כ דאכתי חשבינן לי' כעילאה, כיון שאינו במקומו, ועי' יד יהודה בסימן צ"א סקל"ב שכבר כתב כן דהרשב"א הוצרך לדבריו לטעמי' דס"ל דאף כלי שני מבליע ומפליט, אך מסברא צ"ב רב בזה, וצ"ע.

שוב נתעוררתי, די"ל בדעת החוו"ד דס"ל כמש"כ בשו"ע סימן ק"ה ס"ב דכלי שני מבליע ומפליט כדי קליפה, והש"ך שם ובנקוה"כ נקט דכ"ה דעת הרשב"א, וכן נקט המג"א בסימן תנ"א סק"ג, וע"כ להרשב"א גופי' ניחא, דאחר שנח אינו אוסר יותר מכדי קליפה, וכל מש"כ הרשב"א לה"ט דאינו במקומו, הוא רק טעם מ"ט בדרך נפילתו אינו אוסר, אף שכבר הוא תתאה, אך אחר שנח ודאי בדין דיהא חשוב כתתאה, דאטו נביא הוא וכו', ודו"ק, - ולפ"ז נמצא לנו מד' הרשב"א אלו מקור גדול לפרש בדעתו דכלי שני אינו אוסר אלא כדי קליפה.

טז] ואמנם אכתי צ"ע במש"כ החוו"ד לפי דבריו, דמה"ט הוא דאם גלגל ביצה בעפר רותח ה"ז מתבשל אף לדעת רב, ותיקשי דאף דדבר שנתחמם באור אינו מתקרר מעילאה, מ"מ היאך הוא מחמם את העילאה, ובאמת בד' החוו"ד בסימן ק"ה סק"ט נראה שפירש טעם אחר בההיא דגלגל ביצה, דהוא משום דבנתלבן באור או בחמה שאני, וה"ה מבשל אף לתתאה, ול"ד לכלי ראשון שיש בתוכו תבשיל, שאינו מתחמם כ"כ ע"י האש, ואין בכחו לחמם את התתאה, וכמבו' בד' הרמ"א בסימן צ"ב ס"ז, עיי"ש בד' החוו"ד, וצ"ע.

שוב העירני הרי"א לנכון, דבל' החוו"ד נראה להדיא, דמש"כ דאף דאינו מתקרר מתתאה, מ"מ אינו מחמם את התתאה, הוא במסוים בהא דתתאה גבר, דהוא משום דאין כח החום לירד למטה, וע"כ אף שאין הכלי מתקרר, מ"מ אין בכחו לחמם את התתאה, אך לדעת רב דעילאה גבר אי"ז כן, וכיון דכלי ראשון אינו מתקרר מעילאה, אף ה"ה מחמם להעילאה, ולפ"ז ניחא.

יז] ועי' בד' הרמ"ר בס' יד אליעזר שכתב בזה בע"א, דאף דאין הכלי ראשון אוסר את התתאה, היינו רק כשלא נתחמם התתאה בפועל, אך אם נתחמם התתאה בפועל, חשיב כחום דכלי ראשון, - והביאור בזה הוא, דכיון דאמרינן דתתאה גבר, הרי דאף בכלי ראשון שאינו מתקרר מתתאה, מ"מ אינו גובר עליו, וע"כ ל"ד להיכא דתתאה גבר שה"ז אוסר אף אם בפועל לא נתחמם העילאה, אך מ"מ כל שנתחמם התתאה בפועל, חשיב זה ככלי ראשון, דהאמנם אם הי' גם בכלי ראשון לדינא דתתאה גבר, הרי דהגם שבפועל נתחמם התתאה, מ"מ ל"ה חשוב כחום דכלי ראשון, כיון דאדרבה ה"ה מקרר להעילאה, אך כיון דבכלי ראשון לא אמרינן דתתאה גבר, הרי דהגם דאינו גובר על התתאה, מ"מ כל שבפועל נתחמם חשיב ככלי ראשון.

אך לפ"ז צ"ל, דדינא דהרמ"א בסימן צ"ב ס"ז דכלי ראשון שהניחו ע"ג חלב, אינו נאסר אלא כדי קליפה, איירי רק בשסילקו מיד ועדיין לא נתחמם החלב מכח הכלי ראשון, וזה רחוק מאד, אך למש"נ לעיל סקט"ז ניחא.

יח] ובעיקר מש"כ החוו"ד דבכלי ראשון לא אמרינן דתתאה גבר ודעילאה גבר, צ"ע ממה שפירש"י בשבת דמ"ב. דטעם החילוק בין חמין לתוך צונן לבין צונן לתוך חמין, הוא משום דתתאה גבר, והרי דלמ"ד עילאה גבר לא אסרינן בצונן לתוך חמין, הגם דהוי בכלי ראשון, - ועד"ז מצינו גם בד' קמאי שכתבו בהא דקמח ע"ג מוגלשין דתליא אם עילאה גבר או תתאה גבר, והרי דאף דהמוגלשין הם בכלי ראשון, ה"ז תליא בפלוגתא דרב ושמואל, ואין לישב בזה לפמש"כ החוו"ד דאף דכלי ראשון אינו מצטנן מן התתאה ומן העילאה, מ"מ אינו מחממם, שהרי הכא הוי ממש כמש"כ החוו"ד לפרש בהא דאסור ליתן בתוך כלי ראשון לרב, ונת' לעיל דהיינו משום דאחר שנח בתוך הכלי, כבר לא חשיב כעילאה, וה"ה מתבשל, וה"נ בקמח ע"ג מוגלשין דכוותה.

וכ"ה להדיא בתורי"ד שהק' לרב ממתני' דלא יתן לתוכן תבלין, ותירץ דמרותחין שאני, דכיון דהוא כלי ראשון ומרותח כנתון ע"ג האש דמי, וכי קאמינא אנא בחם בעלמא בלא רותח,[[8]](#footnote-9) א"נ בכלי שני, עכ"ד, והרי להדיא דדינא דעילאה גבר הוא גם בדבר שבכלי ראשון, - ועי' גם בספה"י לר"ת סימן ר"נ דלכאו' מבו' בדבריו דהא דבאילפס וקדירה לא יתן לתוכן תבלין לדעת רב, הוא משום דה"ז מבשל כדי קליפה, עיי"ש.[[9]](#footnote-10)

**ה**

יט] כתב הראב"ן בפסחים, ז"ל, ופלוגתא דרב ושמואל נראה לי בששוין החם והצונן, אבל אם רבה אחד מהן הרבה גבר וכו', עכ"ל.

וקשיא טובא, מסוגיא דפסחים שם, דפרכי' לשמואל מהא דתנן דנטף מרוטבו על החרס וחזר אליו יטול את מקומו, בשלמא לרב דאמר עילאה גבר משו"ה יטול את מקומו דאזיל רוטב מרתח לי' לחרס והדר חרס מרתח לי' לרוטב וכי הדר רוטב אפסח קא מטוי פסח מחמת חמימותא דרוטב וכו', אלא לשמואל דאמר תתאה גבר, חרס רכיון דצונן הוא אקורי מיקר לי' לרוטב, אמאי יטול את מקומו, וכן פרכי' לשמואל מהא דתנן נטף מרוטבו על הסולת יקמוץ את מקומו, ולפ"ד ראב"ן דכל פלוגתא דרב ושמואל הויא בשוין, א"כ אף לרב לא ניחא, שהרי החרס והסולת מרובין מן הרוטב, ובכה"ג מודה רב דאין העילאה גובר אלא המרובה גובר.

והאמנם דיש לדחוק ולומר, דלדעת רב מצינו לאוקמי להא דנטף מרוטבו על החרס ועל הסולת, דאיירי בשנטף רוטב הרבה, דאין החרס והסולת מרובין ממנו, וע"כ בזה אמרי' עילאה גבר, וצ"ע.

כ] שוב מצאתי ביראים סוף מ' מ"ח שכתב ג"כ כד' ראב"ן, ועמד בהא דמייתי מנטף מרוטבו על החרס ועל הסולת, והיכא דנפל בישרא משיפודא לבי זוגי אסירא ההיא בישרא, דאמרי' בלע בישרא מההוא דמא דבי זוגי, פי' בשר רותח, ואפי' הוי דמא דבי זוגי צונן וקי"ל כשמואל בכיצד צולין דאמרינן תתאה גבר, אסירא ההוא בישרא, דתתאה גבר ל"מ אלא שאינו מבושל, אבל קליפה בעי, דהכי אמרי' לרב דאמר עילאה גבר אי עילאי צונן קליפה בעי, לשמואל דאמר תתאה גבר לא שנא,[[10]](#footnote-11) ועוד דלא אמרי' עילאה גבר ותתאה גבר אלא בשוין, אבל אם אינם שוין רובא גבר, שהיאך יתכן לומר שכביצה צונן יקרר מאה ביצים, והכא בישרא דנפלי לבי זוגי רותח, רובא הוי, ותדע דאמרי' בשבת פ' כירה בין ב"ש בין ב"ה מודו דטפי אסור בשבת צונן לתוך החמים ומחמם יותר מחמים לתוך הצונן, וטעמא דרובא גבר וכו', אסיקנא מההוא טעמא שכל דבר לח רובא גבר, "וההיא דפסחים דנטף רוטבו על החרס ועל הסולת שוין נינהו, שאין התחתון מועיל לקרר שלא במקומו", עכ"ל.

והרי שעמד היראים בהא דמייתי' מנטף מרוטבו על החרס ועל הסולת, ותירץ דהתם שוין נינהו, שאין התחתון מועיל לקרר שלא במקומו, וצ"ב, - ואולי כונתו, דהגם שכל החרס וכל הסולת ודאי מרובין הן מן הרוטב, מ"מ י"ל דהחרס והסולת שכנגד הרוטב שוין הן לרוטב, וע"כ תליא בפלוגתא דרב ושמואל, משום דהחרס והסולת שאינם כנגד הרוטב אינם מועילין לקררו, שאין התחתון מועיל לקרר שלא במקומו, ואתינן עלה רק משום החרס והסולת שכנגד הרוטב, והם אינם מרובין מן הרוטב, ואכתי צ"ב.

כא] אך אכתי קשיא מהא דפרכינן התם מהא דתנן סכו בשמן של תרומה וכו', בשלמא לרב דאמר עילאה גבר אמטו להכי סגי לי' בקליפה, משום דעילאה צונן הוא, אלא לשמואל דאמר תתאה גבר כיון דחם הוא מבלע בלע אמאי סגי לי' בקליפה ניתסר לגמרי, והתם הרי ודאי דהשמן הוי מועט, אף כנגד בשר הפסח שכנגדו, וא"כ אף לרב תיקשי דאמאי סגי לי' בקליפה, הרי היכא דהתתאה מרובה מודה רב דתתאה גבר.

כב] ואולי י"ל בזה, דהנה הרי בהא דעילאה גבר או תתאה גבר נכלל תרתי, חדא דהיכא דהעילאה או התתאה צונן הוא מקרר את החם, ועוד דהיכא דהעילאה או התתאה חם הוא מחמם את הצונן.

וי"ל דכל מש"כ הראב"ן והיראים דהיכא דרבה אחד מהן הרבה גבר, היינו רק דבכה"ג ל"מ העילאה או התתאה הצונן לצננו, וכמש"כ היראים שהיאך יתכן לומר שכביצה צונן יקרר מאה ביצים, אך מאידך אם באנו לדון היכא שהמרובה חם שיחמם הוא להצונן, הרי דזה תליא בפלוגתא דרב ושמואל, וכגון היכא שהעליון המרובה רותח, אין בכחו לחמם להתחתון הצונן אלא לרב דס"ל דעילאה גבר, אך לשמואל דס"ל דתתאה גבר, הרי דהגם דהיכא דהעילאה מרובה אין התתאה גובר על העילאה לצננו, אך מאידך גם אין העילאה גובר על התתאה לחממו.

והיינו, דכל הא דשאני היכא שא' רבה מחבירו, הוא דבכה"ג אין חבירו גובר עליו, אך מאידך גם הוא אינו גובר על חבירו, אלא אם הוי הוא העילאה לדעת רב או הוי התתאה לדעת שמואל.

ולפ"ז ניחא, דע"כ לדעת רב דעילאה גבר, ניחא הא דסכו בשמן של תרומה קולף, דהגם דבשר הפסח מרובה, מ"מ אין בכחו לחמם את השמן של תרומה, וע"כ אינו נבלע בכולו.

כג] אך כ"ז אינו במשמעות ל' הראב"ן והיראים, דמ' להדיא דהיכא דחד מינייהו המרובה גבר, והוי דינו כדין עילאה לרב ותתאה לשמואל, - וגם יל"ע אם זה מתישב עם מה שהוכיח היראים כן מהא דאמרי' בשבת פ' כירה דבין ב"ש ובין ב"ה מודו דטפי אסור בשבת צונן לתוך החמים ומחמם יותר מחמים לתוך הצונן, וצ"ע בזה.

ובעיקר הדין בזה, עי' ביד יהודה סימן ק"ה סקיב שכתב דאין לחלק בזה בין הרבה למעט, ואמנם ודאי דכ"ה משמעות ד' ש"ר, אך פלא שלא הביא ד' הראב"ן והיראים דס"ל לחלק בזה.

**ו**

כד] בחוו"ד סימן צ"א סק"ה כתב, דדינא דעילאה גבר ותתאה גבר, הוא אף בשלא הגיע הצונן לידי יד סולדת, וכ"נ בד' התורי"ד בשבת דמ"ב., וכ"ה בבית מאיר סימן שי"ח, ואמנם לגבי בישול ודאי אי"ז מבשל אא"כ בא לידי יד סולדת, וכמש"כ החוו"ד שם, וזהו גם יסו"ד הרי"ד שם, ובכה"ג שבא ליד סולדת תליא בפלוגתייהו אם עילאה או תתאה גבר לחשוב חומו כחום כלי ראשון או לא, עיי"ש בחוו"ד, - ועי' יד יהודה סימן צ"א סקי"א שהוכיח כן מד' קמאי שכתבו בההיא בר גוזלא דנפל לכדא דכמכא, דלמ"ד דעילאה גבר ה"ה אוסר בכולו, ואף דודאי אין כל הכמכא מתחמם ע"י הבר גוזלא, עיי"ש בדבריו.

ועי' יד יהודה סימן ס"ט סקע"א שפירש הטעם בזה, ז"ל, דאמרינן תתאה גבר גם לענין הפליטה, אף דע"כ אין הקר שלמעלה מתחמם באמת שיהא יס"ב כאשר נראה לעינים, עכ"ז ידעו חז"ל דהכח עכ"פ בהחם שלמטה שיס"ב להיות מפליט ממנו מכולו, עכ"ל, - וזה כמש"נ לעיל סק"ה מד' הסה"ת והרשב"א, דהא דאסרינן בצונן לתוך חם, הוא משום דחם מפליט את חבירו, ומ' דאף שהוא צונן, מ"מ החם מפליט.

ועי' לעיל סוסק"ז שנת' די"ל דד' החוו"ד והבית מאיר אי"ז חד מילתא עם ד' סה"ת והרשב"א, אלא הוא משום דאף דעדיין לא נתחמם העליון, מ"מ כיון שהוא מקבל כח החום מן התחתון, סגי בזה להפליט ולהבליע.

כה] אמנם הנה בחי' חת"ס החדש בפסחים עמ' קי"ח כתב, ז"ל, ודע דעיקר פלוגתא דרב ושמואל מיירי בשהיד סולדת בשניהם לפנינו, והספק הוא אם החם פעל להחם הצונן כ"כ שיהא כ"ר כמותו, או נהפוך שהצנינות של הצונן עשה גם את החם ככלי שני, עכ"ל, וכן מטו בשם החזו"א.

שוב נתבוננתי די"ל דד' החת"ס הם בהמשך לדבריו לעיל מינה, דקאי לענין מש"א בפסחים שם דלרב דעילאה גבר הו"ל צלי מחמת דבר אחר, ולשמואל ל"ה צלי מחמת דבר אחר, וע"ז כתב דאיירי רק כשנתחממו שניהם, אך מודה החת"ס דפלוגתא דרב ושמואל לענין או"ה, הויא אף כשלא נתחממו שניהם.

כו] והנה בחי' הרמב"ן חולין דקי"ב: כתב, דהא דבטהור מליח וטמא תפל מותר, הוא משום שאין במליח כדי להפליט הטמא התפל, שהרי המליח אינו כרותח אלא בשאינו נאכל מחמת מלחו, והאי אע"ג שנוגע במליח טהור, צונן גמור הוא, עכ"ל, ובהמש"ד נ' מבו' דמה"ט ל"מ בזה הא דתתאה גבר, עייש"ה, - וכ"ה להדיא בד' הראב"ד בתשו' סימן ע"ה, ז"ל, ואם ישאל שואל כיון דכמכא רותח הרי בר יונה דנפל לגוי' אע"פ שהוא נאכל מחמת מלחו היכי סגי לי' בהדחה והלא צונן שנפל לתוך חם אסור לגמרי דאפילו בקליפה לא סגי דתתאה גבר יש לומר דל"ד דהתם חמימותא חומי קא מוחים לי' חם לצונן והו"ל שניהם חמין, אבל לענין מליחה כל מה דהוי מליח הרבה שלא יהא נאכל מחמת מלחו בהדחה סגי לי', עכ"ל, והובאו ד' הראב"ד בס' המאורות בחולין שם.

ולכאו' יש ללמוד מדבריהם, דכל הא דתתאה גבר, הוא רק משום שנעשה העליון חם גמור שהיס"ב, וזהו שכתבו דבמליחה ל"ש למימר דתתאה גבר, כיון שאין העליון נעשה מליח שאינו נאכל מחמת מלחו.

אך שמא יש לדחות, דאף אם ל"ב שיהא חם, בעי' שיקבל כח החום, ובמליח ל"ש שיקבל כח החום דהמליח, כיון שאי"ז חום, אלא היינו כח מלח, וזה אין העליון מקבל, אך אין מ' כן בדבריהם.

כד] אך מד' ש"ר שדנו מ"ט לא אמרי' בזה תתאה גבר או עילאה גבר, מבו' דשייך תתאה ועילאה אף כשאינו מחממו, שהרי במליח ודאי אינו מחממו, וכמש"כ הרמב"ן.

ובאמת בד' הרשב"א בחי' ובתוה"ב הארוך דמסיק דאף במליחה אמרינן דתתאה גבר, ודאי דמוכח דהא דתתאה גבר, הוא אף כשלא נתחמם הצונן, - וגם בתחילת ד' הרשב"א שחילק בזה בין חום דצלי לחום דמליחה, מ' דהוא משום דבחום דצלי ה"ה מפליט מחבירו הצונן, ובחום דמליחה אינו מפליט מן הצונן, אך לעולם הא דתתאה גבר, הוא אף בלא שנתחמם העילאה.

כז] והנה בחי' הרמב"ן בחולין דק"ח: כתב, ז"ל, ויש לפרש דרך אחרת ולומר דהא דאמרינן כגון שנפל לתוך יורה רותחת הכי קאמר, לאו כדקס"ד בבשר שנפל ליורה של חלב ונתן על האור ונתבשלו, אלא בשנפל כזית בשר צונן ליורה של חלב שהעבירוה מעל גבי האור והיא רותחת דהיא כלי ראשון ומבלע בלע מן החלב שהוא רותח מפלט לא פליט דבשר צונן הוא, ולא מבעיא לרב דהא אמר עילאה גבר "דלא פליט כלום" ובשר גופי' בדין הוא דסגי לי' בקליפה אלא כיון דכזית מועט הוא כולי' מיבלע דכולי' כדי קליפה הוא ואסור, אלא אפי' למאן דאמר תתאה גבר לא פלטה עד דחיימא לי' מיחם וכו', עכ"ל, וכ"ה בקצרה בחי' הריטב"א שם.

ובפשוטו מבו' להדיא בד' הרמב"ן, דבהא דתתאה גבר הדין חלוק, דהא דהעילאה בולע מן התתאה, הוא אף קודם שנתחמם, אך הא דהעילאה פולט, הוא רק אחר שנתחמם, אך עיי"ש בחי' הריטב"א בסו"ד דנראה דלאו כללא הוא, וצ"ע, - ונת' בסימן ב' סק"ח דהטעם בזה הוא, דכ"ה דבחום דמליח חזינן, דכל דאיכא מליח ותפל, אף שלא נתחמם התפל, ה"ה בולע את פליטת המליח החמה, אך אינו מפליט כלל, הרי דה"נ הוא בחום האש, דכל דאיכא חם וצונן, בולע הצונן מן החם אף שלא נתחמם כלל, ואינו מפליט אלא כשנתחמם, ועיי"ש מש"נ עוד בדעת הרמב"ן בזה.

**ז**

כח] החוו"ד בסימן צ"א סק"ה, כתב דאף להדעות דדבר גוש חשיב ככלי ראשון, מ"מ אם נפל דבר גוש על תתאה, אינו בולע אלא כדי קליפה, והוכיח כן מהא דתניא דבשר שנפל לתוך חלב אינו נאסר, וממש"כ הרמ"א בסימן צ"ב ס"ז דאף כלי ראשון שהניחו על דבר קר, אי"ז נאסר אלא כדי קליפה, - וכן נקט היד יהודה בכ"ד בפשיטות, ועפי"ז כתב בסימן צ"א סקי"ב, דודאי דהש"ך מודה להך מילתא דאין התתאה מקרר את העילאה לגבי דברים אחרים, דאל"כ היאך ס"ל לדינא דדבר גוש.

כט] אך העירוני בזה, דבד' האו"ה כלל ל"ד סוף דין ט"ו נראה להדיא דדבר גוש אוסר את התתאה בכולו, עיי"ש במש"כ דהטעלי"ר אוסר כנגד כולו, משום דפעמים נותנים עלי' בשר רותח, ועוד משום דע"י עירויים הרבה בולע בכולו, עכ"ד, והרי דלטעמא קמא סגי בהא דנותנים עלי' בשר רותח, שיבלע בכולו, וכנראה דהוא משום דהוי דבר גוש, ומבו' לפ"ז דבדבר גוש לא אמרינן כלל דתתאה גבר, וה"ה מבליע בכל התתאה, - ועי' גם בפמ"ג במש"ז סימן צ"ה סקי"ב שנקט כן, דדבר גוש מבליע בכל התתאה, ועי' יד יהודה סימן צ"ד סקל"א שתמה ע"ד הפמ"ג בזה.

ועי' עוד בשו"ת מהר"י וייל סימן קצ"ג, ז"ל, רותחין ע"י עירוי לבד אינם מועילים לשולחנות, משום דלפעמים משימים עליו פשטיד"א חם והוי השלחן כלי ראשון, ואין מועיל גרידה לשלחנות דל"ה אלא כמו קליפה, עכ"ל, והביאוהו הא"ר והחק יעקב והפמ"ג באו"ח סימן תנ"א, ולכאו' מבו' ג"כ דדבר גוש מבליע בכל התתאה, והנה אמנם ביד יהודה סימן צ"ד סוסקל"ז כתב די"ל דהא דלא סגי לי' בעירוי, הוא משום דבעינן כבולעו כך פולטו, אך צ"ע מ"ט לא סגי לי' בגרידה דהויא כמו קליפה.

ל] ואמנם בעיקר הדברים צ"ע ממש"א בסוגיא דפסחים דבשר חם שנתנו בתוך חלב צונן, אינו נאסר אלא כדי קליפה, ואף דהו"ל דבר גוש, וכמשה"ק החוו"ד.

והעירוני דשמא י"ל בזה לדעת הסוברים דדבר גוש המוקף ברוטב, לי"ב למעלת דבר גוש, וצ"ע אם זה מיישב הכא.

ואכתי צ"ע בזה, מד' הרמ"א דאף כלי ראשון שהניחו על תתאה, אינו נאסר אלא כדי קליפה, וכנ"ל.

לא] שוב הראוני בפמ"ג במש"ז או"ח סימן תנ"א סק"ה, ז"ל, ומהר"י ווייל בהל' פסח שלחן צריך הגעלה דווקא וכו', ועי' יו"ד סימן צ"ב ס"ז בהג"ה העמידו קדירה חמה על חלב נשפך בצונן אסורה הקדירה ותבשיל מותר, צ"ע מהאלפס שהעבירן מרותחין מ' אף שהניח במקום קר, וי"ל גם למ"ד גוש אוסר בכלי שני צ"ע ההיא דינא, עכ"ל.

והרי שנקט הפמ"ג דדבר גוש אוסר את התתאה בכולו, ועמד מזה ע"ד הרמ"א דכלי ראשון שהניחו ע"ג תתאה קר אינו אוסר אלא כדי קליפה, - ועמד עוד ע"ד הרמ"א, דאם גם בכלי ראשון עצמו אמרינן תתאה גבר, א"כ מ"ט כלי ראשון מבשל אף כשהניחוהו ע"ג קרקע, ולא ס"ל כד' החוו"ד דאף דתתאה גבר, מ"מ העליון חשיב כחם, ונת' בזה לעיל ענף ג'.

**ח**

לב] בחי' הרמב"ן בחולין דקי"ב., ז"ל, וקרוב בעיני לפרש צנון שחתכו בסכין בצנון רותח וכן קישות ואבטיח, ואעפ"כ בקליפה סגי דקי"ל כשמואל דאמר תתאה גבר וסכין צונן הוא, צ"ב מ"ט הסכין חשיב כתתאה, וגרידה דבי פסקי' היינו קליפה, ומה שאמרו בקערה שמלח בה בשר שאסור לאכול בה רותח ולא הכשירו בקליפה, משום דאיידי דמשתהי ביה רותח טובא חמומי מחמם לי' ומרתח לי' ואסר לכולי תבשילא, עכ"ל.

והנה מבו' בד' הרמב"ן דבלא דבריו אלו, הוה ניח"ל הא דבקדירה שמלח בה בשר אסור לאכול בה רותח ולא סגי בקליפה, ורק מכח דבריו אלו קשיא לי', וכפי הנראה דהוא משום די"ל דבכלי לא אמרינן דתתאה גבר שלא יאסור בכולו, וכד' הרי"ד והמהרש"ל, וע"כ לא קשיא לי' רק מכח מש"כ דבצנון שחתכו בסכין אין נאסר כולו משום דתתאה גבר, והרי דגם בכלי אמרינן דתתאה גבר שלא יאסור בכולו, וע"ז קשיא לי' מהא דבקערה שמלח בה בשר לא הכשירו בקליפה.

ויל"פ עוד עד"ז, דהי' מקום לומר דבדבר גוש לא אמרינן דתתאה גבר שלא יאסור בכולו, וכמש"נ לעיל ענף ז' מד' כמה מרבוותא, אך לפ"מ שפירש בההיא דצנון מוכח דאמרינן בדבר גוש תתאה גבר שלא יאסור בכולו, וע"ז קשיא לי' מהא דבקערה שמלח בה בשר לא הכשירו בקליפה.

לג] ואמנם עיקר ד' הרמב"ן צ"ב, דכיון דאף בכה"ג אמרינן דתתאה גבר, א"כ מ"ט אם נשתהה רותח טובא ה"ז אוסר, ובכל תתאה גבר לא מצינו כן דאם נשתהה זמן מרובה ה"ז אסור, אך באמת י"ל, דזה מתפרש כד' הרמב"ן בדקי"ג. בדין מליח ותפל, דע"י ריבוי הטיפות החמות הוא מתחמם, וס"ל להרמב"ן דכל הא דשרינן למ"ד דתתאה גבר, הוא רק אם לא נשתהה שם זמן מרובה, ומתישב קו' הר"ן שם ע"ד הרמב"ן, אך זה חידוש רב.

ובס' יד אליעזר פסחים כתב הרמ"ר לפרש בזה, דהוא משום דדבר גוש אינו מצטנן מתתאה, וע"כ אף דגם אינו אוסר את התתאה, מ"מ כל שנשתהה זמן רב עד שנתחמם התתאה, ה"ה אוסרו, עיי"ש בדבריו, ויש שפירשו עוד עד"ז, דהוא משום דכלי תתאה אינו מקרר את העילאה, ואך דגם העילאה אינו מחממו, אך מ"מ אם נתחמם ע"י העילאה, ה"ה אוסרו בכולו, וצ"ע בזה.

1. ובד' הרא"ה בית ג' פח: מבו' דבכלי לא אמרינן דתתאה גבר, ואף העילאה מחמם את הכלי, ועי' משמה"ב שם שנחלק ע"ז, ולפ"ז צ"ל בההיא דנטף מרוטבו על החרס, דאף דה"ז מחמם את הכלי, מ"מ אינו מחממו כ"כ שיהא בכחו לצלות את הרוטב, וכמו שפירש כן הפמ"ג בשם הפליתי, אך בד' הפליתי גופי' י"ל דכונתו כד' הרי"ד, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובנובי"ת יו"ד סימן נ"ו כתב, ז"ל, בשבת דבר שאינו ראוי לאכילה כלל אם מתקנו שיהיה ראוי לאכילה חייב משום מבשל, כשם שהבישול מכשירו לאכילה כך זה מכשירו, וקולייס האיספנין ומליח ישן שחייב בהדחתן כתב ג"כ הרמב"ם בפ"ט מהל' שבת שהדחתן היא גמר בישולן וכו', ואטו כל אלו לענין איסור והיתר מיקרי בישול, באיסור והיתר הדבר תלוי שיבליע ויפלוט מעבר לעבר ע"י הבישול וכו', עכ"ל, ויש שהביאו מדבריו דליכא בליעה ופליטה בקלי הבישול בכלי שני, אך באמת נראה בדבריו להיפך, דרק במליח הישן וקולייס האספנין כתב דאינם מבליעין ומפליטין, משום שאינם מתבשלין כלל, אלא דבשבת חייבין על תיקונם לאכילה כמו דחייבין על בישול, אך בקלי הבישול שהן מתבשלין בכלי שני, מ' מדבריו דכ"ה דהן מתבשלין, אף הן בולעין ופולטין. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונקט היד יהודה בפשיטות דגם בדבר גוש אמרינן תתאה גבר, ואינו אוסר את התתאה אלא כדי קליפה, וכ"כ החוו"ד בסימן צ"א סק"ה, ועמש"נ בזה בענף ז'. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש שהקשו ע"ז מסוגיא דפסחים, דמבו' דפלוגתייהו היא גם בבשר צונן שנפל לתוך חלב חם, ובפשוטו איירי בחלב חם שבכלי ראשון, ואפ"ה אי"ז נאסר למ"ד דעילאה גבר, - אך באמת לק"מ, דלא נתפרש כלל בגמ' דלמ"ד דעילאה גבר ה"ז מותר בכה"ג, די"ל דמש"א דתניא כוותי' דשמואל, הוא מהא דתניא דחם לתוך צונן מדיח, וז"פ. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה בד' החוו"ד שם בהמש"ד מבו' דהך מילתא אי"ז במסוים בכלי ראשון, אלא אף כלי שני אינו מתקרר מהתתאה לגבי דבר אחר, ופירש בזה דעת הסוברים דכלי שני מבליע ומפליט, ודעת הסוברים דדבר גוש מבליע ומפליט, - ולכאו' זה דלא כמש"כ בתחילת דבריו דהוא במסוים בכלי ראשון משום דאינו מתקרר מתתאה, ועי' ביד יהודה סימן צ"א סקי"ב שכבר עמד ע"ד החוו"ד בזה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכ"ה מבו' ממה שדימהו החוו"ד לדבר גוש, דמההיא דבשר שנפל לתוך חלב מבו' דאינו בולע מתתאה אלא כדי קליפה, ומזה הרי מבו' דגם אינו מבליע בתתאה אלא כדי קליפה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובד' התוס' בפסחים דע"ו. מבו' דפליגי ע"ד הרשב"א, וזה ממש"כ שם דאם נגע בחרסו של תנור מתחתיו חשיב כתתאה, וראיתי מובא שכבר הוכיח כן בשו"ת בית יצחק יו"ד ח"א סימן ק"ה סק"י, ועי' עוד בחוו"ד סימן צ"א סקי"ג שכתב בדעת התוס' בחולין דצ"ו: דפליגי ע"ד הרשב"א בזה, והגרע"א בכ"ד דן אם יל"פ כן בד' התוס' שם, ואכמ"ל.

   ואמנם הנה בפר"ח סימן צ"ב סקל"ב כתב, דכל ד' הרשב"א דכל שאינו במקומו חשיב כעילאה, הוא רק משום דיש גם חלב צונן מתחתיו, אך כל שהוא מלמטה לגמרי, ודאי דחשיב כתתאה, ולפ"ז אין מקור מד' התוס' דפליגי ע"ד הרשב"א, - אך עיקר החילוק בזה צ"ב, וגם ילה"ע בזה מד' הרמב"ן בחולין דקי"ב: שכתב, ז"ל, והכא בין שטמא עליון או תחתון, טמא מליח שהוא פולט לתוך טהור תפל חם לתוך צונן הוא שזה פולט וזה בולע, עכ"ל, ולכאו' דבריו מתפרשים כד' הרשב"א, ומבו' לפ"ז דאף שהוא מלמטה לגמרי, חשיב כעילאה. [↑](#footnote-ref-8)
8. והך מילתא דלא אמרינן תתאה גבר ועילאה גבר ברותח גמור, כ"כ הראב"ן בכ"ד, וכעי"ז כתב בתוס' הרא"ש שם דמ"ב., עיי"ש. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך אין להק' ע"ד החוו"ד מד' התוס' הרא"ש שהק' לדעת רב דעילאה גבר, מהא דמיחם שפינה ממנו מים לא יתן לתוכו מים מועטין כדי שיחמו, והרי דאף במיחם שהוא כלי ראשון, אמרי' עילאה גבר, - דבזה שפיר י"ל לפ"ד החוו"ד, דאף דכלי ראשון אינו מתקרר מעילאה, מ"מ אינו מחממו, וכל מש"כ החוו"ד לפרש להא דאסור ליתן בכלי ראשון לדעת רב, הוא משום דאחר שנח בתוך הכלי, כבר הו"ל כתתאה, וכנ"ל, אך במיחם שפינהו דליכא לה"ט, ל"ה לנו לאסור לדעת רב, - וכבר נת' כן בקצרה לעיל סקי"ד.

   אך אכתי יש להוכיח בזה ממש"כ התוס' הרא"ש לעיל מינה, דהא דצונן לתוך חמין אסור לדעת רב, הוא משום דהחמין מרובין ונותן בהם מעט צונן להפיג חומם וקמא קמא מתחמם, והרי דבלא ה"ט ל"ה המים מתבשלין, הגם שנתנן בתוך חמין שבכלי ראשון. [↑](#footnote-ref-10)
10. מש"כ היראים דלרב אם עילאה צונן בעי קליפה, נראה דכונתו למש"א בסכו בשמן של תרומה, דלרב דעילאה גבר סגי לי' בקליפה, אך בפירש"י כתב דהוא משום דאפי' צונן גמור הוא וכו' א"א דלא עייל בי' סיכת השמן פורתא, ועי' חי' חת"ס החדש שלמד מד' רש"י דלדעת רב דעילאה גבר, לא אמרינן דאדמיקר לי' בלע כדי קליפה, עיי"ש.

    אך צ"ע דמ"ט הוצרך ללמוד כן מרב, הרי בגמ' אמרו כן לשמואל גופי' דחם לתוך צונן קולף, ומש"כ בתוע"ר שם דהתם יל"פ דאיירי בחם היתר לתוך צונן איסור, אי"ז מתישב בהא דמייתי' עוד מבשר שנפל לתוך חלב דחם לתוך צונן קולף, והתם ודאי המכוון דקולף את הבשר החם, והרי להדיא דאף לשמואל בולע החם העליון מן הצונן התחתון כדי קליפה, וצ"ע, [↑](#footnote-ref-11)