חבורה בנין וסתירה בכלים 5
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / חובל ופרק הבונה

חבורה בנין וסתירה בכלים.

הנה מבואר בסוגיין דנחלקו רב ושמואל בעייל שופתא בקופנא דמרא דלרב חייב משום בונה ולשמואל חייב משום מכה בפטיש.

והתוס' ושאר הראשונים הקשו דלפי"ז מבואר דשיטת רב דיש בנין בכלים. דהרי כאן הוא בונה את הכלי ואילו להלכה קיי"ל דאין בנין בכלים.

והמכוון הוא דמצינו מחלוקת בית שמאי ובית הלל בביצה י. ויא: וכנ"ל מבואר בביצה כב. האם מותר לסלק ולהחזיר את התריסין ביו"ט, דב"ש אסרו וב"ה התירו.ותריסין היינו דלתות של קופסאות של חניות כמו דוכנים שהיו מסלקים את התריס ושמים עליו את הסחורה לפני הדוכן. והחנות עצמה היא תיבה. וזה כמו דלת והסילוק והחזרה הוא כמו סתירה ובנין. ומבואר שם דהמחלוקת היא האם יש בנין וסתירה בכלים דלב"ש יש בנין וסתירה בכלים. וממילא נאסר לסלק ולהחזיר ולב"ה אין בנין וסתירה בכלים. ומהתורה מותר לסלק ולהחזיר. אלא דנאסר מדרבנן ולכן תריסי הבית וכן תריסי החנויות בשבת אסרו. אלא דביו"ט כדי שימכרו לאנשים צורכי יו"ט משום שמחת יו"ט התירו לסלק וכדי שיסלקו התירו גם להחזיר. ומבואר דדברי ב"ש במקום דברי ב"ה אינם משנה וקיי"ל דאין בנין וסתירה בכלים.

וכנ"ל מבואר להלן קכב: דנחלקו אביי ורבא בפי' הברייתא דמבואר דדלת של תיבה ומגדל נוטלין אבל לא מחזירין . והוקשה שם לגמ' ממ"נ אם יש בנין בכלים הכל נאסר ואם אין בנין בכלים הכל מותר ושם מבואר בדברי הגמ' דאם יש בנין בכלים יש גם סתירה בכלים ואם אין סתירה בכלים גם אין בנין בכלים. ואביי בי' דלעולם יש בנין בכלים ויש סתירה בכלים. וצריך לגרוס בבריתא שניטלו דבאמת אסור ליטול בשבת. וברבא שם מבואר דפליג וביאר דאין סתירה ובנין בכלים. אלא דיש לחלק דלהוציא באמת מותר ובלהחזיר גזרו שמא יתקע. ומבואר מדברי רבא דבאמת לא אסרו לסלק דלת ורק להחזיר דחששו שמא יתקע. והנה יש לעיין קצת, דבסוגיא בביצה משמע דלא הותר לא לסלק ולא להחזיר מדרבנן וכן מבואר שם להדיא ברש"י דהאיסור הוא בסילוק וחזרה.. אמנם בדברי רבא מבואר דרק להחזיר נאסר אבל לסלק הותר דאין חשש שיבוא לתקוע ולהתחייב ומבואר מדברי הגמ' דהגם דאין בנין וסתירה בכלים מ"מ באופן של תקיעה אסור. [ועיי"ש בתוס' ד"ה מהו דביאר דשם האיסור מדרבנן הוא גם משום החשש של שמא יתקע. אמנם יש לדון דאסרו לסלק כדי שלא יבוא להחזיר ולתקוע. ויל"ע בזה.]

אבל עכ"פ עולה, מהסוגיות דשיטת בית הלל היא דאין בנין בכלים. וכן שיטת רבא דאין בנין בכלים ולא נאסר אלא באופן של תקיעה. והנה תקיעה מבואר ברש"י דזה על ידי יתידות. כן מבואר ברש"י קכב: וברש"י מז: ונראה מזה בעז"ה בהמשך דברינו.

והקשו על המבואר בסוגייתנו בדעת רב דחייב משום בונה הא קיי"ל דאין בנין בכלים. ומצינו כמה דרכים בראשונים ביישוב קושיא זו. התוס' ביארו דהא דקיי"ל דאין בנין בכלים המכוון הוא לבנין כל דהוא בכלים. דהיינו במקום שלא בעי חיזוק ואומנות דבקרקע חשיב בנין ובכלים מחמת שכל מהותם היא מהות של עראי אין חשיבות בבנין אלא באופן של חיזוק ואומנות למ"ד אין בנין בכלים. ולמ"ד יש בנין בכלים יש חשיבות גם לבניה כל דהוא בכלים אפילו באופן שאין חיזוק ואומנות. והדוגמאות שהוזכרו בתוס' לחיזוק ואומנות הוא מטה של טרסיים דהיינו מיטה של פרקים. ומרכיב קני מנורה דההרכה של דבר זה צריכה חיזוק ואומנות. וחשיב בונה גם למ"ד דאין בנין בכלים. וחייב משום בונה. והנה לפי התוס' יש לדון במה נחלקו רב ושמואל דהרי לדעת התוס' כו"ע סוברים דאין בנין וסתירה בכלים. ובחיזוק ואומנות יש בנין ולפי"ז בשופתא בקופינא דמרא זה נחשב חיזוק ואומנות. וצ"ל דאה"נ מכל מקום זה רק מעשה כל דהו דהרי זה רק תחיבת השופתא ושיטת שמואל דחייבים על בנין חשוב ולא כל דהו והגם שזה חיזוק ואומנות לדעת שמואל פטור משום שהמעשה הוא מעשה כל דהו. או דשמואל סבר דזהו חיזוק ואומנות כל דהוא אמנם יותר נראה דהוא סבר דזה רק עשייה כל דהו. דאפילו לא יצר כלום אלא חיבור כל דהו בזה שמואל יפטור קמ"ל אמנם במיטה של פרקים דהוא מרכיב מיטה שלמה שם שמואל גם מסכים דהוא חייב וכן בקני מנורה. ויוצא דלפי התוס' גדר האיסור של בונה להלכה הוא לבנות דבר שיש בו חיזוק ואומנות ולסתור דבר שיש בו חיזוק ואומנות. דהרי מבואר להדיא בדברי הגמ' קכב דכל שיש בו משום בנין יש בו משום סתירה.

ברמב"ן וברשב"א מצינו דרכים נוספים ביישוב שאלה זו. הרמב"ן כתב דיש איסור בנין בכלים באופן שעושה את כל הכלי. דבנין ליכא בכלים אבל עשייה איכא בכלים דהיינו בנין חשוב. והרמב"ן דן דלפי"ז לא רק באופן שיצר את כל הכלי חייב. אלא גם באופן שבעינן מעשה אומן להרכיב את הכלי דבאופן זה כל זמן שאין כאן את מעשה האומן בטל השם כלי. משא"כ באופן שההרכבה היא מעשה הדיוט אז לא בטל התורת כלי וכך היא צורת השימוש בו. ואין לזה חשיבות של עשיית כלי. ומבואר בהמשך דברי הרמב"ן דגם מעשה תקיעה של יתידות הוא נחשב בונה הגם ששם לא עשה כלי. אבל נראה דיסוד המחייב של עשיית כלי אינו דווקא משום עשיית כלי אלא דבעינן בנין חשוב, ועשיית כלי היינו דבר חשוב אבל הרכבת כלי אינו דבר חשוב. וכן הוספה על כלי אלא דווקא עשיית כלי הוא דבר חשוב אמנם תקיעה שהיא קביעה של מסמרות היא דבר חשוב בעצם וחייבים עליה משום בונה.

ומדויק מדברי הרמב"ן דלא כהתוס' דבתוס' משמע דמספיק כל חיזוק ואומנות אמנם לדעת הרמב"ן משמע דליתא לחיוב אלא או באופן שעושה כלי או באופן של תקיעה דהיינו קביעה של מסמרות.

[ומתו"ד הרמב"ן עולה ביאור בטעם שנאסר בביצה להסיר תריסין היינו בתריסין שיש להן ציר ובאמצע אין זה מעשה אומן ומותר וגוזרים אטו ציר מן הצד דזה מעשה אומן וחשיב כעושה כלי.. והוא מביא י"א דהאיסור בציר מן הצד הוא משום החשש שמא יתקע. ובאמצע אין חשש שיתקע שהרי הוא צריך לפתוח כל היום וזה סובב על הציר. ויל"ע האם רש"י בביצה, יפרש כדרך הראשונה של הרמב"ן ולפי"ז אתי שפיר טפי.] ולפי"ז צ"ל דעייל שופתא בקופניא דמרא זהו נחשב עושה כלי. דלא היה כאן כלל כלי עד תקיעת השופתא. ומבואר ברשב"א דשמואל סבר דכיוון דזהו עשייה מועטת של חיבור אפילו דנעשה כלי על ידי זה הוי בנין כל דהו ולא חייבים על בנייתו.

וברשב"א מובא דרך רב האי דרב סבר דיש בנין בכלים והוא סובר דבית הלל גם סוברים כן ואדרבה הוא סבר כהשיטה שהובאה שם י. מוחלפת השיטה בית שמאי לבית הלל ובית הלל לבית שמאי. והלכה כשמואל. ולכאורה לפי"ז צ"ל דזה עצמו המחלוקת היא האם יש בנין בכלים או לא ולפי"ז אתי שפיר טפי לשון הגמ' דשופתא לאו דרך בנין ולדעת התוס' והרמב"ן צ"ל דהסברא דהוי כ"ד לאו דרך בנין בכך. הוא משום דהוי חיבור ולא יצירה. ומשום כן חסר בדרך בנין.

והנה בדעת רש"י מבואר בכל מקום שדעת רש"י דאין בנין בכלים הביאור הוא דאפילו אם יעשה כלי שלם אין בנין כן מבואר ברש"י בביצה יא: וכן גרס רש"י בביצה כב. דאין תורת בנין בכלים וביאר רש"י דאין כלל שם בנין בעשיית כלי. ומבואר מרש"י דלא שייך כלל בנין בכלים. ואם כן הדרא קושיית התוס' לדוכתא בדעת רש"י. דהרי אפילו בעשה כלי שלם דעת רש"י דאין בנין בכלים. ולכאורה בהכרח הוא דרש"י סבר דרב סבר דיש בנין בכלים. והנה בגאון בתחילת סי' שי"ד משמע דרב סבר דיש בנין בכלים בלי הגבלה וכדעת בית שמאי. ואפשר דרש"י יענה על הקושיא מדוע רב יסבור כבית שמאי כרב האי דהוא סבר דמיפיך. אמנם יש לדון באופן אחר דבאמת רש"י סובר דלדעת שמואל ליכא בנין בכלים כלל ואפילו בעשה את הכלי וכן הלכה אמנם בדעת רב יתכן דבאופן שעשה את כל הכלי או באופן של חיזוק ואומנות יש בנין בכלים. ויש להביא קצת ראיה לזה דהרי רש"י לעיל במיטה של טרסיים כתב דהחיוב הוא משום מכה בפטיש אבל משום בנין כתב רש"י דלא מתחייב דאין בנין בכלים. ויל"ע דהרי שם זה רב ושמואל ושם זה גם רב ולרב כן יתכן לחייבו משום בונה ואדרבה אם מחייבים משום בונה לא מחייבים משום מכה בפטיש כמו שביארנו כפשוטו בדעת רש"י דהוא יסבור כהר"ח דלכן לא חייבים באורג בגד ובכותב אות בס"ת גם משום מכה בפטיש ורש"י הרי סובר דלא כהמאירי וממילא רש"י יצטרך לתרץ כהר"ח. וממילא מדוע כתב רש"י דחייב משום מכה בפטיש הרי לרב הוא חייב משום בונה ולא משום מכה בפטיש. ויתכן דזהו הביאור דרק בעשיית כלי חייב משום בונה ושם זה הרכבה והנה להלן קלח: מבואר דחייב במרכיב רגל של כירה ורש"י שם כתב דחייב משום בונה. ושם זה רב ושם נחשב שהוא מרכיב את כל הכלי ובאופן זה חייב משום בונה.

ויש את שיטת היראים דהוכיח מדף כט: לגבי הסקה דרב סובר דאין סתירה אפילו בשובר את הכלי לגמרי ואין בנין בכלים לגמרי. והבאנו בזה ג' תי'. ליישת את שיטת שאר הראשונים דבעושה כלי יש בנין בכלים.

והנה מה שיטת אביי עצמו ברש"י נראה דהוא סבר דאין בנין בכלים ורק אמר פי' במשנה.

והנה למעשה יש את חשבון סוגיית הגמ' מו. דהרי"ף סובר דר"י ור"ל שניהם סברו דיש בנין בכלים. ומז ושם עולה למסקנא דיש חילוק בין תקיעה לבין רפוי ויש בזה ג' שיטות בראשונים מהי מסקנת הסוגיא שם.

וזה נפק"מ להלכה. ושם עולה דלא התירו ברפוי רק בכלי שדרכו להיות רפוי.