בכורות פרק ה_2
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב אי_ש סטפנסקי

**כל פסולי המוקדשין נמכרין באיטליז וכו'**

**איסור זלזול במכירה שחיטה ושקילה**

א, האם הוי דאורייתא. שיטת תוס' כאן דאסור מהתורה, והוכיחו כן מהגמ' בסנהדרין לגבי עיר הנידחת, דלפי ר' שמעון בכור בעל מום אינו נשרף עמה משום דכתיב בהמתך, יצא זה שאינו נאכל בכלל בהמתך ומייתי למתני' דידן, אלמא אסור מהתורה. אך הרמב"ן והרא"ש נקטו דאסור רק מדרבנן, וכן כתב המנ"ח שצ"ג בדעת החינוך, וכ"כ הש"ך יו"ד ש"ו סק"י. וההיא דסנהדרין יש ליישב עפ"י פירוש רש"י שם, וז"ל: דדרשינן לקרא הכי: בהמתה למי שנאכל לבעלים בתורת בהמתם, יצאו אלו שיש להם שם לווי שאין נאכלים בתורת בהמתם, שאין אומרין בהמת עיר הנדחת, אלא בהמת בכור ומעשר של עיר הנדחת. וכתב המנ"ח שם דרש"י לא גרס דתנן וכו', ולפי"ז אתי שפיר.

ובחזו"א (סי' כ"ב סק"ד ד"ה ל"א א') יישב דעיקר הטעם דלא הוי בכלל בהמתך הוא משום דהוי ממון גבוה, לא מבעיא לפי מש"כ בה"ג לדעת רבנן דלא הוי רעהו ואי אפשר למוכרו אף לאחר שנפל בו מום, אלא אף לריה"ג שאפשר למוכרו מכל מקום כל שלא עשה מעשה פדיון נשאר בה מעט קדושה, אלא שאמרה תורה לנהוג בה מנהג חולין. והא דמייתי מתני' הוא לרווחא דמילתא לרמז על בכור ומעשר שנאכלין בלא פדיון, אבל אין איסור מכירה באיטליז ובליטרא גורם.

ובתוס' תמורה ח. מבואר דהוי דאורייתא, דכתבו שהנפק"מ באיסור לא יגאל בבכור הוא שאם היה נגאל היה נשחט באיטליז. אך בדעת רש"י יש בזה סתירה, דהרש"ש כאן והחזו"א שם דייקו מרש"י זבחים עה: דהוי דרבנן, עיי"ש. ומאידך במס' ב"ק יג. כתב לא תפדה פדיון הוא דלית ליה דליפוק מקדושת בכור לימכר באיטליז ולישקל בליטרא וכו', ומשמע דהנפק"מ בפדיון הוא לגבי זלזול במכירה, אלמא הוי דאורייתא. ושמעתי לחלק בין בע"מ מעיקרו לתם ונעשה בע"מ, דהיכא דהיה תם נשאר בו קדושת הקרבה אף לאחר שנעשה בע"מ, ולכן יש בו איסור זלזול מהתורה, אך בע"מ מעיקרו אע"פ שאסור בגו"ע אין בו איסור זלזול מהתורה אלא מדרבנן, ובזבחים איירי להדיא בבע"מ מעיקרו, אך הנפק"מ בפדיון יש להעמיד בתם ונעשה בע"מ.

ב, אחר שחיטה משמע מתוס' דהוי דאורייתא, דפי' מתני' דידן דאיירי אחר שחיטה בדאורייתא, וכן נקט הרש"ש להדיא לקמן לג. עיי"ש. ולכאורה לפי מה שביאר הגרי"ז בדעת רש"י והרמב"ם שהשחיטה מפקיעה את שארית הקדושה, ולכן איסור מכירת מע"ב אחר שחיטה דרבנן, מדוע איסור זלזול איכא מהתורה. ועי' מנחת אברהם דמצינו שאף לאחר שחיטה נשאר קצת דינים, כגון איסור אכילה אחר שעברה שנתו, ובאבי עזרי העיר בזה איך יתכן לאסור אחר שחיטה הא פקע דיני בכור לגמרי. ולהנ"ל אף לאחר שחיטה נשאר קצת דינים. ויש להוסיף נמי דבגמ' להלן לב: בדברי ר' אשי משמע דשייך לאסור לפדות מע"ב לאחר שחיטה, עי' מה שיתבאר שם.

ג, עור חלב גידין וקרנים לגבי מכירת מעשר בהמה שרי, ומבואר להלן לדעת רבא דכיון שאחר שחיטה דרבנן לא גזרו על חלקים שאינם עיקר בבהמה, (ולפי אביי הוי סברא דאורייתא, עי' להלן). וכן כתב בה"ג דחלב של בכור נאכל לגוי , דכל איסור אכילה לגוי הוא דרבנן כמש"כ תוס' להלן, ובחלב לא גזרו. וכתב הרמב"ן דהוא הדין לגבי איסור זלזול במכירה שחיטה ושקילה לא גזרו על חלקים אלו, כיון דכל איסור זלזול הוא דרבנן. אך לדעת תוס' דהוי איסור דאורייתא מסתבר דאסור אף בחלקים אלו. והקשה הגרי"ז אם כן מדוע לא מוקי מתני' דאסור לזלזל במכירת מעשר בהמה בעור וחלב, דמצד מכירת מע"ב שרי ומצד זלזול אסור.

ד, בגמ' מפורש דאף שהתירו למכור מע"ב ליתומים או בהבלעה מכל מקום אסור למכור באיטליז, דהתירו משום ריוח הקדש ולא משום ריוח יתומים.

**ושוקלין מנה כנגד מנה בבכור**

שיטת רש"י דקאי על איסור זלזול דלעיל, דבכה"ג ששוקל מנה כנגד דבר שנשקל קודם לכן לא חשיב זלזול, ובכור דנקט לאו דוקא אלא הוא הדין מעשר. אך הרמב"ם פ"ו מבכורות ה"ו כתב לפיכך אין שוקלין מנה כנגד מנה במעשר כדרך ששוקלין בבכור, מפני שהוא נראה כמוכר. והיינו דהרמב"ם פי' מתני' דאיירי לחלק את המנות בשוה, ובמעשר בכה"ג אסור דמחזי כמכירה, ואף שלפי הכס"מ בכור תם שחוט אסור במכירה רק מדרבנן מכל מקום גזרו שלא לשקול מנה כנגד מנה משום שנראה כמוכר, אך בבכור דליכא איסור מכירה מותר. ולפי המנ"ח והגרי"ז דתם שחוט אסור במכירה מהתורה ניחא טפי דגזרו אטו איסור מכירה דאורייתא. וכ"כ הרמב"ם פ"א הי"ח דכהנים שנמנו על הבכור מותרין לשקול מנה כנגד מנה. וכתב הר"י קורקוס דאיירי בבכור בע"מ, דהא בכור תם ששחטו בפנים וחילקו הכהנים בבשר אסור להם למכור את החלק שלהם, וכדתניא בכור נמכר תם חי ובע"מ חי ושחוט, אך תם שחוט לא משום זלזול קדשים, וכיון שיש איסור מכירה יש איסור לשקול מנה כנגד מנה דנראה כמוכר. אך בפשטות נראה מדבריו דקאי אף על תם חי, דכתב לעיל מיניה אבל בשר בכור תמים אינו נמכר מפני שהוא בשר קדש. (וכ"כ רש"י תמורה ז: דלאו אורח ארעא לעשות סחורה בדבר שקרב ממנו למזבח ובזיון קדשים הוא). והא דגזרו במע"ב ולא בבכור, דהתם מעשה המכירה בעצמו אסור, וכיון שנראה כמכירה אסור, אך בכור תם שחוט יסוד איסורו רק משום זלזול, ובכה"ג ליכא זלזול.

**דף לא ע"ב**

**הניחא למ"ד קדשי מזבח היו בכלל העמדה והערכה**

א, למסקנא נראה דלכו"ע שרי למכור אף לאחר פדיון כיון שיצא מזה ריוח להקדש. ונראה דכל זה בבעל מום אך המוכר תם כגון לריה"ג בשאר קדשים אסור לזלזל במכירתו ולמוכרו באיטליז, כיון דבמכירה בלא פדיון ליכא ריוח להקדש.

ב, הקשה הגרי"ז מדוע לא מוקי אף למ"ד בעי העמדה והערכה במפרכסת, דהשחיטה יעשה באיטליז ויפדה מיד אח"כ בעודה מפרכסת, ושפיר איכא ריוח להקדש. ולכאורה יש ליישב דאכתי סיפא דמתני' דנשקלין באיטליז לא אתי שפיר, דהשקילה ודאי אחר פדיון.

ג, עוד הקשה הגרי"ז דאף למ"ד לא בעי העמדה קשה, איך מותר לכתחילה לשחוט בלא פדיון הא יש בזה איסור שחוטי חוץ, עיי"ש. ועי' חזו"א סק"ה (ד"ה ל"א ב' נשחטין).

ד, החזו"א סי' כ"ב סק"א הקשה לדעת תוס' במעילה טו. דאם העמיד והעריך מחיים שפיר יכול לפדות אחר מיתה יש להעמיד אף למ"ד דבעי העמדה והערכה באופן שהעריך קודם שחיטה, דיכול לפדות אחר שחיטה, עיי"ש.

**איסור מכירת מעשר בהמה**

**א. האם אסור מהתורה אחר שחיטה.** לדעת רבא ורשב"י חי אסור מהתורה ואחר שחיטה מדרבנן, לרבא דומיא דתמורה ולרשב"י מקרא דרק בכל אות נפשך, אך לאביי משמע בגמ' דאסור מהתורה אף לאחר שחיטה, ולכן לאביי אסור למכור בהבלעה רק ליתומים משום השב אבדה, דכיון שאף לאחר שחיטה אסור מהתורה כל ההיתר הוא מצד הבלעה, וגזרו חכמים משום שהוא ניכר, והתירו רק ביתומים, משא"כ לרבא ורשב"י דאחר שחיטה דרבנן מותר למכור בהבלעה לאחר שחיטה אף לגדולים, וכן התירו ליתומים משום השב אבדה אף בלא הבלעה.

והקשה הגרי"ז דבגמ' מבואר שהעור והגידין מותרין משום שדבר שאינו נישום מחיים לא גזור רבנן, אך לאביי דאסור מהתורה מדוע אין איסור מכירה בעור והגידין. ותירץ החזו"א (סק"ה ד"ה שם דבר) שלפי אביי אין צריך טעם למה אין אסור העור והעצמות, דהא גם בתמימים העור והעצמות לאחר שחיטה חולין. אך לרבא דגזור לאחר שחיטה אטו מחיים ומחיים גם העור והעצמות בכלל האיסור הוצרך למיהב טעמא דלא גזור בהם. (ויל"ע דחלב אסור בתמימים, ומה"ת דשרי בבעל מום אחר שחיטה).

והא דלאביי התירו ליתומים בהבלעה רק לאחר שחיטה, (הא קודם שחיטה ואחר שחיטה שוין לאביי), כתב הגרי"ז משום שלא שייך השב אבדה רק לאחר שחיטה שהבשר נפסד. ולכאורה יש ליישב בלא"ה דכל ההיתר למכור את העור והגידין הוא לאחר שחיטה, דכל עוד שהוא מחובר בבהמה הוי בכלל הבהמה לאיסור מכירה כמש"כ החזו"א, ולא שייך בזה הבלעה. [ומשמע בגמ' דכל ההיתר בהבלעה הוא להבליע בעור ובגידין ולא בדבר היתר אחר שימכר עמו].

הרמב"ם פ"ו מבכורות ה"ה כתב: מעשר בהמה אסור למוכרו כשהוא תמים שנאמר בו לא יגאל, מפי השמועה למדו שזה שנאמר לא יגאל אף איסור מכירה במשמע שאין נגאל ואינו נמכר כלל וכו', מדברי סופרים שאסור למוכרו בעל מום ואפילו שחוט גזירה שמא ימכרנו חי, עכ"ל. ומבואר מדבריו שמדין תורה אסור רק בתם, אך בעל מום אפי' חי אסור מדרבנן. ותמהו המנ"ח רש"ש והגרי"ז ועוד דבסוגיין מבואר שרק לאחר שחיטה הוי דרבנן דומיא דתמורה, אך בע"מ חי אסור למוכרו מדאורייתא, וצ"ע.

**ב. מתנה** מבואר בגמ' דשרי, דזה כל ההיתר בהבלעה. ותמה בזה הגרי"ז, דבפשטות מכירה ומתנה שוין, ורק אם נותן לחבירו לאכול משלו שרי. ובמנח"א האריך להקשות לפי הסוגיא בב"ק יג. דאיסור מכירת מע"ב מלמד שאינו בעלים לגבי מכירה ואפילו ריה"ג מודה לגבי מעשר, ולכן לא חשיב רעהו ופטור משבועת הפקדון, מדוע מתנה חלה הא אינו בעלים.

**ג. תם שנשחט כדינו.** במס' זבחים ט. מבואר שאם שחט קרבן לשם מעשר בהמה, אם נעשה ע"י השחיטה למע"ב הרי הוא לוקה עליו משום לא יגאל, ונקטו רש"י ותוס' שם דאין הכונה לגאולה אלא למכירה וכר' אשי דהאי לא יגאל לא ימכר הוא. והקשו תוס' מדוע לוקה, הא איסור מכירה לאחר שחיטה דרבנן. ומצינו בזה ג' תירוצים.

א, רק אם שחט בעל מום פקע איסור מכירה מהתורה, אך אם שחט תם כדינו הרי זה אסור במכירה אף לאחר שחיטה. ובטעם הדבר, המנ"ח כתב שלפי רבא דילפינן מתמורה ודאי אף בשחיטת תם אין איסור מכירה דומיא דתמורה, אך לפי רשב"י דילפינן מאיזהו דבר שיש בו ברכה וכו' אין זה אלא בבעל מום, עיי"ש. והסוגיא בזבחים סוברת כרשב"י ולא כרבא. ובחי' מרן רי"ז הלוי הל' בכורות כתב, דרש"י לב: ביאר הטעם שלאחר שחיטה מותר מהתורה דכיון ששחטו בחוץ לאכילת זרים אקלישא קדושתו, וטעם זה שייך רק בבע"מ, אך בקדשים אדרבא לאחר שחיטה אלימא קדושתו. ותוס' נקטו דהוי גזיה"כ בעלמא דאיסור מכירה נוהג רק בחי, ולכן נקטו דאף בשחיטת תם בפנים רשאי למכור מהתורה. ובחזו"א סוף סק"ב כתב דדוקא בבע"מ דרשינן הכי, דמחיים עושה תמורה ולאחר שחיטה כבר אין בהן קדושה, והלכך דרשינן דאין בהן גם איסור מכירה, אבל בתם דעיקר קדושתו לאחר שחיטה לא ממעטינן איסור מכירה.

ב, עוד כתב החזו"א סק"ד ד"ה והא דאמר, שלפי ר' אשי רק איסור לא ימכר נוהג מחיים ולא לאחר שחיטה, אך איסור לא יגאל נוהג גם אחר שחיטה, שהרי אם מחיים לא אלימא למתפס פדיונו כל שכן אחר שחיטה, והסוגיא שם קאי על איסור גאולה. אך רש"י ותוס' לא נקטו כן, ואפשר דס"ל דאין איסור גאולה בתם שהרי קדוה"ג אינו נפדה כלל, ועוד י"ל משום דאינו בהעמדה והערכה.

ג, השיטמ"ק כתב ליישב דהנפק"מ ללקות עליו באופן שמכרה בעודה מפרכסת. והנה תוס' להלן נסתפקו האם מפרכסת נחשבת כחיה לענין תמורה ולענין מכירת מע"ב, ותירוץ השיטמ"ק הוא להצד דחשיבא כחיה. אך הקשה החזו"א סק"ה דשחוטה כדינה בפנים ודאי אינה עושה תמורה, שאין הדבר תלוי בחיות אלא בקדושה, והרי לאחר שחיטה בעודה מפרכסת רשאי לזרוק את הדם, ועל כרחיך חל קדוה"ג מיד.

**ד. המקור לאיסור מכירת מע"ב.** לרב ור' יוחנן ילפינן בגז"ש ממכירת חרמי כהנים מה התם לא יגאל כולל מכירה עמו אף מע"ב מכירה עמו. ולפי"ז בין בחרמי כהנים ובין במע"ב נאמרו ב' איסורים, גאולה ומכירה.

לפי רבא לדעת רש"י איסור מכירה בחרמי כהנים לא יתכן, שהרי זה בדק הבית ובלא"ה אין לו זכות מכירה, ובאם אינו ענין לחרם תנהו ענין למע"ב. ולדעת תוס' איסור גאולה בחרמי כהנים לא יתכן, שהרי זה קדוה"ג עד הנתינה לכהן וקדוה"ג לא נפדה. והקשה הגרי"ז מדוע לא נאמר דאיכא איסור בפדיון אע"פ שבלא"ה לא חייל מצד קדוה"ג, כמו שאסרה תורה גאולה בבכור תם אע"פ שבלא"ה אי אפשר לפדות קדוה"ג. ולרש"י אין להקשות כן, דלפי תוס' הא דלא מהני פדיון לקדוה"ג הוא מצד הדין, אך יש משמעות לפדיון, ושפיר שייך לומר גזיה"כ שעובר איסור, אך לרש"י הא דלא מהני מכירה לבדק הבית הוא משום דאינו שלו, ואין כאן מציאות של מכירה כלל, ובזה לא מסתבר לרבא לומר גזיה"כ דבפעולה זו עוברים על איסור. ותירץ הגרי"ז דהא דאין פדיון לבכור הוא מקרא דהם או משום אי עביד לא מהני, וכפי שיבואר להלן, וכיון שלא הועילו מעשיו רק מחמת האיסור שפיר עובר באיסור, משא"כ בחרמים דאף בלא האיסור לא שייך פדיון בקדוה"ג לא שייך בזה איסור.

והנה לרש"י המוכר חרמי כהנים אינו עובר באיסור, שהרי לא ימכר דחרמי כהנים קאי על מע"ב, משא"כ לתירוץ קמא בגמ' ולר' אשי עובר על איסור, ואע"פ שאין זה שלו אלא של בה"ב מכל מקום פעולה זו אסרה תורה ולוקה על זה.

לפי ר' אשי עיקר קרא דלא יגאל קאי על מכירה, אלא דילפינן נמי גאולה משינוי הלשון. וילפינן דבר זה מהדיוק שלאחר שחיטה אינו עובר, וזה שייך רק במכירה ולא בגאולה. ובפשטות לפי"ז הפסוק מתחלק לשנים, לגבי פשטיה דקרא דקאי על גאולה הרי הוא עובר אף לאחר שחיטה, ולגבי מכירה הרי הוא עובר רק קודם שחיטה.

**דף לב ע"ב**

**ולאו כל דכן הוא ומה מחיים דאלים למתפס פדיונו לא מפריק לאחר שחיטה דלא אלים למתפס פדיונו מפריק**

הקשה הגרי"ז דלמא קודם שחיטה אם פדה עובר על איסור, ואע"פ דלא אהנו מעשיו שהרי לא יצא לחולין מכל מקום כיון שלא אהנו מחמת האיסור גופא הרי הוא עובר באיסור, משא"כ אחר שחיטה דגרע טפי ובלא האיסור לא שייך בו פדיון מיעט קרא דליכא איסור כלל. ואין לומר דעיקר קרא קמ"ל שלא אהנו מעשיו ולא לגבי האיסור, וכלפי חלות פדיון אין צריך קרא, דהא במס' תמורה ה: מבואר דעיקר קרא בא לומר איסורא, אלא שמחמת האיסור לא חל או משום אעל"מ או מקרא. ותירץ הגרי"ז דלפי המבואר ברש"י דלאחר שחיטה גרע טפי משום דאקלשא קדושתיה ואין זה סתם גזיה"כ יש ליישב דעיקר קושיית הגמ' היא דלומר שאין איסור פדיון אחר שחיטה אין צריך קרא, דפשיטא כיון דהוי כחולין לכל דבר ליכא איסור פדיון כלל. ואין כונת הגמ' דאין לחלק בין קודם שחיטה לאחר שחיטה אלא שלאחר שחיטה פשוט שאין שום איסור בדבר, ולשון הגמ' דחוק.

ולפי דבריו אם עשה פעולת פדיון קודם שחיטה עובר איסור, אך אחר שחיטה אינו עובר. אך לפי פשטות הגמ' דאין לחלק בין קודם שחיטה לאחר שחיטה שיועיל פדיון נראה פשוט שאם פדה אחר שחיטה נמי עובר איסור. וכן נקט החזו"א סק"ג ד"ה והא דאמר זבחים, דלאחר שחיטה נמי איכא איסור פדיון.

**קדושה שנשארת לאחר פדיה**

א, פטור מבכורה ומתנות, וילפינן מצבי ואיל. לדעת רש"י הוא משום שהקדושה נשארת, ולדעת תוס' גזיה"כ בעלמא.

ב, איסור גיזה ועבודה.

ג, עיברו קודם פדיון וילדו אחר פדיון הולד קדוש. אך עיברו אחר פדיון הולד חולין.

ד, חלבן אסור, דכתיב בשר ולא חלב.

ה, אסור להאכיל לכלבים למ"ד אין פודין את הקדשים להאכילן לכלבים, שנאמר ואכלת ולא לכלביך. וכאשר נשחט כדינו נחלקו הפוסקים. ולעכו"ם לכו"ע אם לא הותר לישראל אסור ואם הותר מותר וילפינן מצבי ואיל.

ו, עושה תמורה לגבי פסול, ועי' קה"י דתמורה עדיפא מולדות, כיון דלא אלים למתפס פדיונו הוי קדושה קלושה, ורק תמורה דהוי הקדש חדש מהני.

ז, איסור זלזול במכירה שחיטה ושקילה. אמנם למעשה שרי כיון שיש בזה ריוח להקדש, ומשמע מרש"י לג: דפקע קדושתו לגבי זה.

ח, מדרבנן דין מיתה דחטאות המתות בנתכפרו בעליה חל לרבנן אחר פדיה ולרשב"א אף אחר שחיטה.

וכל זה אינו נוהג בבעל מום מעיקרו, דהוי כקדושת דמים בעלמא.

קדושה שנשארת בבכור ומעשר שהוממו שאינה נשארת בשאר פסה"מ אחר פדיון

א, לדעת בה"ג לרבנן לא חשיב רעהו ואין לו זכות למוכרו, משא"כ שאר פסה"מ אחר פדיון. אך לדעת הרמב"ם אף לרבנן חשיב רעהו, ורק פסה"מ קודם פדיון לא חשיב רעהו.

ב, לגבי עיר הנידחת לדעת ר' שמעון בכור ומעשר לא הוו בכלל בהמתך ואין נשרפין עמה, משא"כ פסה"מ שנפדו נשרפין.

ג, איסור זלזול במכירתו איכא רק בבכור ומעשר, ומשמע מרש"י דרק בהם נשאר הקדושה.

ד, להטיל מום בבע"מ אחר פדיה שרי ובכור ומעשר אסור. (ותוס' נקטו דבכור ומעשר שהם בע"מ מעיקרו שרי להטיל בהם מום).

ה, איסור אכילה לזרים לב"ש נוהג רק בבכור דקדושתו מרחם ולא ילפינן לשאר דוכתי.

ומצינו גם סברא להפך בגמ' לג: לראבר"ש, דרק בקדשים שנפדו חל דין מיתה אחר שחיטה ולא בבכור ומעשר.

**בש"א לא ימנה ישראל עם הכהן לבכור**

טעמייהו דב"ש מבואר בגמ' דקרא ובשרם יהיה לך קאי גם על בע"מ כמבואר בכמה דוכתי, ולכן גם איסור אכילה לזרים נאמר גם בבע"מ. ויש לחקור האם לב"ש איסור אכילה לזרים הוא מהדין קדוה"ג שבו כמו חזה ושוק, אלא שאף בע"מ נשאר בקדושתו לגבי זה. או שמא מעיקרא איסור אכילה לזרים הוא מהדין מתנו"כ שבו, וכתרומה שאין בה קדושה ואסורה לזרים, ולכן גם בע"מ אינו נאכל לזרים.

ומהא דב"ה למדו להתיר בע"מ לזרים מק"ו מטמא מוכח דיסוד האיסור הוא קדושת הגוף, דאי משום מתנו"כ כתרומה הא מצינו שאיסור זרים חמור מטומאה, דכהן האוכל תרומה טמאה במלקות וזר שאוכל תרומה טמאה במיתה, וכן מצינו שמעשר ראשון לר"מ אסור לזרים ומכל מקום לכהן מותר לאוכלו בטומאה, ועל כרחיך דאיסור זרים הוא מדין קדשים. וכן מוכח מהא דב"ש אסרו לנדות, ולא מצינו חילוק בין טומאה היוצאת מגופו לטומאה בעלמא רק בקדושת קרבן ולא בתרומה. וכן מוכח מהא דאמרינן עד כאן לא אמרי ב"ש אלא בבכור דקדושתו מרחם, ואם הוי מדין מתנו"כ אין צריך לזה, אלא כל יסוד האיסור לא שייך בשאר פסה"מ. ועיקר הא דיליף מב"ש שאסור להרגיל בבכור מוכח דהוי מדין קדשים.

ועפי"ז ביאר האור שמח ספ"א מבכורות את הגמ' להלן דאין מרגילין בבכור ב"ש היא דאמר אין מאכילין אותו לנדות, ומדוע לא קאמר אין מאכילין לזרים, ועל כרחיך דממתני' אין ראיה שבקדושתיה קאי די"ל שיסוד האיסור הוא מדין מתנו"כ, ורק מהא דאסרי לנדות יש ראיה לזה. וכן ביאר עפי"ז את הגמ' בזבחים עה: דמספק"ל בתמורת בכור לב"ש שאסרו לנדות ולא קאמר לב"ש שאסרו לזרים, וכנ"ל.

ועוד כתב דתנא דמתני' השמיט דעת ב"ה דברייתא דמותר לזרים ואסור לכהנים, כיון דהוא סובר שטעמייהו דב"ש משום מתנות כהונה, ולפי"ז אין מקום לדעת ב"ה שהתירו לזרים מק"ו מטמא, ועל כרחיך ב"ה סברי כר"ע דילפינן מצבי ואיל ואף לגויים מותר, ורק התנא דברייתא סובר שטעמייהו דב"ש משום קדושת הגוף, ומה"ט אסרי אף לנדות.

והנה דעת הראב"ד בהשגות פ"א מנדרים הי"א דבכור תם שנשחט כדינו נאכל רק לזכרי כהונה, והובא ברשב"א ומאירי נדרים י"ב, (וצ"ע מדוע לא השיג על הרמב"ם במעשה הקרבנות פ"י ה"ה דכתב להדיא דנאכל לנשיהם ועבדיהם כחזה ושוק). ובמנחת אברהם כתב בשם אמבוהא דספרי להקשות מסוגיין דלפי ב"ש אסור להאכיל בע"מ לנדות, הא לטהורות מותר, והא נאכל רק לזכרי כהונה. ותירץ המנח"א דבבכור תם איכא לאו מיוחד דזר אסור בבכור דכתיב לא תוכל לאכול בשעריך וכו' ובכורות בקריך וצאנך, ומדין זה נקט הראב"ד דאסור אף לנשיהם ועבדיהם, אך מדין ובשרם יהיה לך דהוא האוסר אף בע"מ שרי לנשים. ולהנ"ל יתכן דב' דינים הם, דהלאו נאמר בדין קדשים ובשרם יהיה לך מדין מתנו"כ.

ויש שהעירו על לשון המשנה לא ימנה ישראל עם הכהן לבכור, ומדוע לא תנן שבכור אסור לזרים. עי' בהערות להגריש"א.

יל"ע לגבי איסור זרים לב"ש, גויים וכלבים לב"ה בנשחט כדינו, ואיסור גויים וכלבים אף לר"ע בלא נשחט כדינו, האם זה נוהג גם בבכור שהוא בע"מ מעיקרו, או שמא דוקא בהיה תם ונעשה בע"מ, וכמו שמצינו חילוק בזה לגבי הטלת מום בבע"מ לדעת התוס'.

**תוד"ה פסק, ואומר ר"י דהלכתא כב"ה דמתני'**

כן פסקו הרמב"ם וטוש"ע, אך בה"ג פוסק כב"ה דאסור לגויים, אלא דנקט דאסור רק מדרבנן, ולכן התיר חלבו. והקשה מהריט"א איך יתכן לפרש דב"ה אסרי רק מדרבנן הא בגמ' אמרינן ואידך תלתא צבי ואיל כתיבי, ופירש רש"י ת"ק אליבא דב"ה אמר לך וכו', אלמא ב"ה לא דרשי צבי ואיל להתיר לגויים. ותירץ דבה"ג יפרש ואידך לב"ש ולא לב"ה. וחק נתן תירץ דאי דרשינן צבי ואיל להתיר לגויים לא היו אוסרים חכמים כיון שמפורש בתורה להתיר, ועל כרחיך לא דרשי צבי ואיל להכי, עיי"ש.

אך הקשה הגרי"ז מאי קאמר וב"ה הני מילי תם וכו', הא ב"ה נמי דרשי צבי ואיל דהא התירו גם לגויים מהתורה, ושוב אין צריך לק"ו דטמא, וצ"ע.

יל"ע מדוע החלב לא יאסר מעיקר הדין לגויים וכלבים משום דלא הותר בשחיטה, וכמש"כ תוס' להלן דבזה מודה ר"ע דאסור. ובשלמא להגרי"ז דטעם החילוק הוא משום דהיתר שחיטה מפקיעה את הקדושה, י"ל דשחיטה הפקיעה את הקדושה מכל הבהמה, אך לסברת הרמב"ן דכשלא הותר לישראל לאכילה ויהבינן לגויים וכלבים איכא זלזול טפי צ"ע מאי שנא, וצ"ל דכיון שכל הבהמה נאכלת לישראל ורק החלב אינו נאכל משום איסור חלב ליכא זלזול אי יהבינן לגויים וכלבים.

**באו"ד, ועוד דר"ע מצי סבר כר' אלעזר הקפר וגמר חד מצבי וחד מאיל כדפרי' לעיל**

תוס' שם פי' דאצטריך ג' צבי ואיל, א, לפטור מבכורה ומתנות (בכורה מצבי ומתנות מאיל), ב, יש שחיטה מן התורה ואין פודין בו פט"ח (חד מצבי וחד מאיל), ג, דהוי ככלאים, וילפינן מדחשיב כל אחד מהם כצבי ואיל יחד. ולפי"ז אי ר"ע סובר כר' אלעזר הקפר לא נשאר דרשא ללמד שאין פודין בו פט"ח, וכה"ק מהרי"ט אלגזי.

**באו"ד, דהיכא דשרי לישראל הוא דאיתקש לצבי ואיל ושרי אפילו לעכו"ם ולא אתסר מואכלת ולא לכלביך אבל היכא דאסור לישראל לא איתקש לצבי ואיל**

בפשטות משמע מתוס' דמחמת הסתירה דמצד א' כתיב ואכלת ולא לכלביך ומצד שני כתיב צבי ואיל דהוי כחולין ממש ומותר לגויים, מחלקינן שאם הותר לישראל הוי כצבי ואיל ומותר אף לכלבים, ואם לא הותר לישראל כגון טריפה וכדו' אסור אף לגויים, וכן פסק השו"ע יו"ד סי' ש"ו. אך הש"ך שם הביא שיטת הר"ן והרשב"א בחולין עג. ורבינו ירוחם דאף היכא דהותר בשחיטה לישראל ושרי לגויים אסור לכלבים, ודייק כן מתוס' כאן דכתבו ושרי אפילו לעכו"ם ולא כתבו אפי' לכלבים. וכתב לדחוק כן אף בדעת הרא"ש כאן, עיי"ש. וכן כתב הרמב"ן חולין סט: וז"ל: אלא ש"מ שכשנאסר באכילה אסור ליתנו לגוי או לכלב משום בזיון קדשים, כך שמעתי, ולי נראה לכלבים אסור הוא לעולם, ואם ראוי לגוי הכי נמי דמותר.

וכבר תמהו בזה מהריט"א וחזו"א ס"ס ל"ג, דכל האיסור לגויים באופן שלא הותר בשחיטה נלמד מואכלת ולא לכלביך, ואם פסוק זה נאמר אף היכא שהותר בשחיטה מה"ת דבגוי מותר. וקרא דצבי ואיל מלמד דהוי חולין גמורין בין לגוי ובין לכלבים, ואי מחלקינן בינייהו על כרחיך דקרא ואכלת ולא לכלביך נאמר רק היכא שלא הותר לישראל.

שיטה שלישית מצינו בראשונים, דלגבי חיוב בור דרשינן מי שהמת שלו יצא פסה"מ שאין המת שלו, לפי שנאמר ואכלת ולא לכלביך, וכתב הרשב"א שם וז"ל: ואפילו למ"ד פודין כתב הראב"ד ז"ל דדוקא בשהיה בו מום האוסרו באכילה כשפדאו דלא קרינן ביה ואכלת ולא לכלביך, אבל בבעל מום שמותר להדיוט לכ"ע אין פודין משום דבכי הא קרינן ביה ואכלת ולא לכלביך, עכ"ל. ובשער המלך ספ"א מאיסורי מזבח הבין דכל היכא דהותר בשחיטה לישראל לכו"ע אסור להאכילו לגוי, והקשה ממתני' דר"ע מתיר לגויים אף דס"ל שאם מת אסור להנות מעורו, ועל כרחיך צ"ל כמו שחילקו התוס' שהוא להפך מסברת הראב"ד. ולכאורה יש ליישב דאין כונת הראב"ד היכא דהותר בשחיטה בפועל אלא היכא דהמום אינו אוסרו בשחיטה ולאחר מכן מת מאליו, ולפי"ז איכא ג' דרגות, א, היכא דבשעת פדיון היה בו מום האוסרו באכילה, שמעולם לא הותר לאכילת ישראל, בזה פליגי תנאי האם דרשינן ואכלת ולא לכלביך ואסור בין לכלבים בין לגויים או דשרי לשניהם. ב, היכא דבשעת פדיון היה בו מום המתירו באכילה ואח"כ מת מאליו, דלא הותר בשחיטה בפועל, בזה כו"ע מודו לדרשא ואסור בין לכלבים בין לגויים. ג, היכא דנשחט כדינו והותר בפועל לישראל, לגויים ודאי שרי, ולכלבים פליגי הראשונים כנ"ל. ומכל מקום צ"ב היפוך הסברות, מדוע כשלא הותר כלל חמיר טפי ולכו"ע אסור לכלבים וגויים, והיכא שהותר לגמרי בשחיטה הרי זה קיל טפי ולכו"ע מותר לגויים.

ובעיקר סברת הראשונים לחלק בין היכא דהותר בשחיטה לישראל להיכא דמת מאליו, הרמב"ן בחולין שם כתב דכאשר נאסר באכילה לישראל איכא בזיון קדשים טפי, (עיקר החילוק הוא דאורייתא דהא דרשינן ואכלת ולא לכלביך ודרשינן כצבי ואיל, ועל כרחיך צ"ל דטעם החילוק הוא סברא דאורייתא). אך המנחת אברהם כתב בשם הגרי"ז עפי"י מש"כ בספרו הל' בכורות לדייק מרש"י ורמב"ם דפסה"מ קודם שחיטה לא הותרו באכילה, דנשאר בהם קדושת הגוף, והשחיטה עצמה מתרת קדושת הגוף בהן לאכילה. ולפי"ז י"ל דאם לא הותרו בשחיטה הרי הם אסורים לגויים וכלבים מדין קדושת הגוף, ולאחר שחיטה שהותרו לישראל ממילא הותרו אף לכלבים וגויים. ועיי"ש מש"כ לגבי טריפה, דאף שאינו מטמא טומאת נבלות מכל מקום כלפי אכילה ייסד הגר"ח דחסר בעיקר היתר שחיטה, ולכן נשאר בו קדושת הגוף, דלגבי היתר פסה"מ בעינן שחיטה המתרת לאכילה. ולפי"ז אתי שפיר טפי שיטת הראב"ד דאין בזה היפוך סברות, דבאמת כל שהותר יותר לאכילה יש בזה יותר זלזול, אך היכא שהותר בשחיטה פקעה קדושתו לגמרי.

**דף לג ע"א**

**וב"ה הני מילי תם וכו'**

עי' כתבי הגרי"ז שהעיר דכיון דילפינן מק"ו שמותר לזרים, וקרא דבשרם יהיה לך איירי בלא פדיון, מנ"ל לאסור להאכיל לגוי. ואי משום דאסור לו לאכול בפסח, התם הוי כערל והכא ערל מותר דהא טמא נמי מותר. ותירץ הגריש"א דב"ה אסרי לגויים מדין ואכלת ולא לכלביך, וס"ל דאיסור זה קיים בבכור אף היכא דהותר בשחיטה לישראל. ודבריו צ"ע דהא בכל פסה"מ מודו ב"ה דשרי משום צבי ואיל ורק בבכור אסור לגויים, ועל כרחיך דאסרו לגויים מדין בשרם יהיה לך ולא מדין ואכלת, וצ"ע.

**ב"ש היא דאמר אין מאכילין אותו לנדות**

הקשו האחרונים מדוע לא נקט ב"ש דמתני' דאין מאכילין אותו לזרים, וכן באמת איתא במס' תמורה כד. דמייתי לב"ש דמתני'. ועי' מים קדושים כאן מש"כ ליישב. ובחזו"א ס"ס ל"ג תירץ דלעיל ילפי ב"ה ק"ו מטמא, ודחי ב"ש מה לטמא שהותר מכללו בעבודת צבור, וכל זה לשיטתייהו דטמא הותר רק כשאין יוצאת מגופו, אך לב"ה דנדות נמי מותרות שפיר איכא ק"ו בלא פירכא, דהא נדות לא הותרו בעבודת צבור והותרו באכילת בכור בע"מ, ובאמת הו"ל למימר להו הכי אלא דדחו להם אטו בעבודה קאמר וכו' לפי שיטתם דאסרו לנדות. ונמצא דכל האיסור לזרים שייך רק משום שאסרו לנדות, ולכן נקט ב"ש היא דאין מאכילין לנדות והיא היא.

ובאור שמח ספ"א מבכורות יישב דאי משום איסור זרים היה מקום לומר דהוי מדין מתנו"כ ואין שייך לאסור משום כך להרגיל, דיסוד האיסור לזרים הוא משום דהוי ממון כהן, ומטעם זה יש להתיר להרגיל כדי שהכהן ירויח יותר. ורק מהא דאסרי לנדות מוכח דהוי מדין קדושת הגוף שנשאר אף בבע"מ.

**עד כאן לא קאמרי ב"ש אלא בבכור דקדושתו מרחם**

צ"ב מדוע לא אמרינן אלא בבכור משום שלא נפדה משא"כ פסה"מ שנפדו כבר, וכסברת רה"ג לגבי רעהו. וי"ל דלפי סברת הגמ' אף במעשר אין ראיה לאסור להרגיל, משא"כ אם משום שלא נפדו הוא הדין מעשר.

**רש"י ד"ה מותרת, דמאחר שבאת לכלל היתר זביחה**

דהיינו שהותר בזביחה בפועל (ואין כונתו דבאת למצב שיכול להיות מותר בזביחה, דכל שלא נשחט בפועל אזלא למיתה), ובחי' מרן רי"ז הלוי ביאר עפ"י מש"כ שם דהשחיטה מתרת לאיסור קדש לאכילה, וכן הכא כיון שהזביחה התירה באכילה שוב לא גזרו רבנן דאזלא למיתה. ולפי ראבר"ש כתב רש"י דאפילו לאחר שחיטה בקדושתייהו קיימי, דהיינו לגבי זה שתמות מדרבנן, והוא הדין לגבי שלא להרגיל מדרבנן.

**תוד"ה חד, ולא כמו שרגילין לפרש שם שקצת הוא כקדשים וכו'**

ודלא כרש"י במכות כב. דהוי כלאים משום שיש בו תורת חולין וקדשים, וכתב הגריש"א דרש"י אזיל לשיטתו דהוי סברא שיש בו תורת חולין וקדשים ואין צריך קרא דצבי ואיל להכי, ולכן כתב דלא אתפרש היכא. ועי' חי' רא"ל ח"ב סי' נ' מש"כ בזה.

**דף לג ע"ב**

**דילמא עד כאן לא קאמר ראבר"ש וכו'**

ביאר החזו"א ס"ס ל"ג דכיון שקודם פדיה אלים קדושתו למתפס פדיונו חשיב אף לאחר פדיון קדושה אלימא טפי לגזור בו שלא להרגיל. ואף שבעלמא בכור ומעשר אלימי קדושתייהו טפי כמש"כ לעיל לענין כמה דברים, מכל מקום אי אפשר ללמוד מדברי ראבר"ש דיש גם סברא להפך.

**וראבר"ש לית ליה כל פסה"מ וכו'**

בשיטמ"ק כתב דהוא הדין מצי פריך לב"ש, וצ"ע הא ב"ש איירי בבכור והתם לא התירו משום רווחא.

והנה רש"י כתב אלמא לאו בקדושתייהו קיימי וכו', ומבואר דהא דשרי לזלזל במכירת פסה"מ אין זה רק משום ריוח הקדש, אלא השתא חסר בעיקר קדושתו, ועי' חק נתן.

**מה שמשביח העור פוגם בבשר**

יל"ע דמכל מקום אין בזה הפסד הקדש, ופשיטא שההקדש ירויח יותר אם יהיה הדין שמותר לפגום בבשר ויפדוהו בדמים יתרים, ועי' הערות להגריש"א.

**במערבא משמיה דרבינא אמרי וכו'**

פירש רש"י לעולם דברי הכל היא דאסור להרגיל דבזיון גדול הוא שנראה כעובד עבודה בקדשים שמכין העור וכו'. ואף שכבר נפדה והרי הוא עובד עבודה בפסה"מ שנפדו אחר שחיטה, מכל מקום בזיון גדול אסרו לכו"ע. ועפי"ז פסקו הראשונים שאסור להרגיל בבכור. אך הרמב"ם ושו"ע פסקו דמותר להרגיל, וביאר הכס"מ דס"ל שרבינא ור' יוסי בר אבין תירצו רק את הקושיא מהא דנמכרין באיטליז, אך מודו דאתיא לראבר"ש, וכיון דקיי"ל כרבנן מותר להרגיל. ולכאורה לגבי תירוצו של רבינא דנראה כעובד עבודה בקדשים ודאי מסתבר כהכס"מ דרק לראבר"ש אסור, דלרבנן עובד עבודה בפסה"מ שנפדו אחר שחיטה וכנ"ל, אך לגבי תירוצו של ריב"א שמא יגדל עדרים עדרים הרי זה שייך לכו"ע, דאיכא תקלה דגו"ע, וצ"ע.

ובאור שמח ספ"א מבכורות כתב ראיה נפלאה לדעת הרמב"ם מהא דנקטה הברייתא איסור להרגיל בבכור ובפסה"מ, משמע דבמעשר שרי, ולפי רבינא וריב"א דלכו"ע אסרו להרגיל פשוט שאף במעשר אסור, אך להרמב"ם דאף לדידהו קאי רק לב"ש וראבר"ש מיושב שפיר, דבמעשר בהמה ליכא קדושתו מרחם וליכא אלים למתפס פדיונו, ולכן מותר להרגיל לכו"ע.

**בכור שאחזו דם וכו'**

הסוגיא לפום ריהטא צ"ע טובא, דמחד גיסא פליגי ר"מ וחכמים עם ר"ש האם דבר שאין מתכוין מותר או אסור, ומאידך גיסא פליגי ר"מ וחכמים האם מותר להטיל מום בבע"מ, ואיך מתיישבים שניהם יחד, הא אם מותר להטיל מום בבע"מ אפילו מתכוין להדיא שרי ואין צריך להיתר של דבר שאין מתכוין.

א. דעת הרא"ש ותוס' בתירוץ שני (סד"ה אילימא א"נ חשיב כמום עובר) דמתני' איירי באופן שאם לא יקיז דם יתכן שלא תמות, או באופן שודאי תמות אלא שיש לה רפואה ע"י הקזה במקום שאין עושה בה מום, דבכה"ג אינה נחשבת כבעלת מום כלל. ומכל מקום אסורה בהקרבה מדין חולה, והוא איסור הקרבה בפ"ע ולא מדין מום. ובכה"ג אין היתר להטיל בה מום לכו"ע כיון שסופה להתרפאות, ופליגי במתני' במקיז במקום שיתכן שיעשה בה מום ובדין דבר שאין מתכוין, רבנן סברי דבר שא"מ אסור ולכן אין להקיז דם קרוב למקום שיכול לעשות מום, ואם הקיז ונעשה בה מום לא ישחוט אפי' בדיעבד כיון דעבד איסורא, אך במקום שודאי אינו עושה מום מותר, ור' שמעון סובר דבר שאין מתכוין מותר ולכן רשאי להקיז דם במקום שיכול לעשות מום ואין זה פס"ר, ואם נעשה בה מום רשאי לשחוט עליו כיון דלא עבד איסורא. וקיי"ל כר' שמעון שדבר שאין מתכוין בכל התורה מותר, ולכן אם לא נתכוין ומכל מקום נעשה בה מום רשאי לשחוט עליו, אך להקיז במקום שעושה בה מום להדיא ודאי אסור.

ובברייתא איירי באופן שאם לא יקיז דם ודאי תמות וגם אינו יכול להקיז אלא במקום שעושה בה מום, דבכה"ג נחשב לבע"מ. ומכל מקום אין נשחט עליו כיון דהוי כמום עובר שהרי ע"י הקזה תתרפא, (עי' כתבי הגרי"ז שהקשה ממנ"פ אם חשיב כמום עובר מחמת המציאות שבלא רפואה תמות וע"י רפואה יכולה להתרפאות, אם כן אפילו יש לה רפואה ע"י הקזה במקום שאין עושה בה מום תחשב לבע"מ עובר, ואם חשיב מום רק מחמת שאינה יכולה לצאת מהמום בלא מום אם כן יחשב כמום קבוע). ובזה נחלקו תנאי האם מותר להטיל מום בבע"מ, ר"מ סובר שאסור מהתורה ולכן לא יקיז במקום שעושה בה מום ותמות. וחכמים סברי שמדין תורה מותר להטיל מום בבע"מ, אלא שרבנן אסרו, והכא כיון שאם לא יקיז תמות התירו חכמים להקיז אף שיודע שתעשה בעל מום, ומכל מקום לא ישחט עליו גזירה אטו אחוזת דם באופן שאין ודאי שתמות (או שיכול להתרפא בסגולות אחרות בלא הקזה, חזו"א סק"ד), או גזירה אטו היכא דיש לה רפואה ע"י הקזה במקום שאינו עושה מום, ור' שמעון לא גזר. ועל זה אמר שמואל דקיי"ל כשמואל דברייתא שמותר להטיל מום בבע"מ ולא גזרו, ופסק הרמב"ם כשמואל והרא"ש פסק כחכמים דלא ישחט עליו עד שיפול בו מום אחר.

ומבואר מדברי הרא"ש שלפי חכמים מותר להטיל מום קבוע בבעל מום עובר. והקשו המרומי שדה והחזו"א מאי שנא מחולה דאף לרבנן אסור, וכדמוכח באופן דאיירי מתני' דחשיבא כחולה מדאסור להקריבה ומכל מקום מודו חכמים דאסור להטיל בה מום. ולענ"ד יש ליישב דאיסור הטלת מום נאמר בב' תנאים, א, שהבהמה ראויה להקרבה, לאפוקי רובע ונרבע או בזה"ז וכל כיוצ"ב שאינה ראויה להקרבה אינו עובר על איסור הטלת מום. ב, שע"י המום נעשית הבהמה "בעלת מום", ומקודם לא היתה נקראת כן, לאפוקי בעל מום עובר דאע"פ שהיא ראויה להקרבה לאחר זמן מכל מקום כבר השתא היא נקראת בעלת מום, ואין זה נחשב שע"י הטלת מום עשאה לבעלת מום, ולכן אין בזה איסור הטלת מום, משא"כ בחולה שיכול להתרפאות, דהוא ראוי להקרבה מחמת העתיד ואין בו שם בעלת מום אלא חולה בעלמא מודו חכמים דאסור להטיל בו מום.

וכתב הגרי"ז מנחות נו: בשם הגר"ח דלפי"ז יתכן דפליגי דוקא במקום דחשיב כמום עובר, האם מטילין מום קבוע בבע"מ עובר או לא, אך בבע"מ קבוע לכו"ע שרי להטיל מום דכיון שרשאי לפדותו פקעה קדושתו ותו לא שייך בו איסור הטלת מום. והא דשרי להטיל מום קבוע בבע"מ עובר צ"ל דאיסור הטלת מום הוא משום שפוסלו מהקרבה, והכא הוא פסול ועומד דעכשיו אינו ראוי להקרבה.

והנה הרא"ש כתב דבעלמא אסרו חכמים להטיל מום קבוע בבע"מ עובר, והכא התירו משום פסידא, ומכל מקום אוסרים חכמים לשחוט על אותו מום גזירה וכו'. ויל"ע האם איסור דרבנן זה קיים גם בבע"מ קבוע, ואם נאמר דשרי אף מדרבנן אם כן לאחר שהקיז דם ונעשית בעלת מום קבוע רשאי להטיל מום נוסף ובמום זה כבר ישחט, דהשתא לא שייך גזירה שמא יטיל מום בבהמה שאינה בעלת מום, כיון שעשה את המום בבהמה שהיא בעלת מום גמור, וצ"ע בזה.

ב. דעת תוס' בתירוץ ראשון כנ"ל אלא דחשיבא כבעל מום קבוע, ואף שיכולה להתרפאות ע"י הקזה חשיבא כבע"מ קבוע, ויש לפרש בתרי אנפי, א, כיון שצריך מעשה של הקזה ובלא מעשה לא תתרפא אין זה נחשב שיכולה להתרפאות, וכן נקט החזו"א סוף סק"ב, ודנו בזה התוס' לקמן לח: והרחבנו שם בנידון זה. ב, בעל מום עובר אינו נשחט משום שסופו להיות ראוי להקרבה, והכא לעולם לא תוכל להיות ראויה להקרבה, דאם לא יקיז תמות ואם יקיז יהיה בה מום קבוע.

ולפי"ז פליגי ר"מ ורבנן בבע"מ קבוע ומכל מקום אסר ר"מ, ודלא כסברת הגר"ח דבע"מ קבוע פקעה קדושתו. ואפשר שלפי"ז בבע"מ עובר לכו"ע אסור להטיל מום קבוע כדעת הרמב"ם, או משום דחשיב כראוי להקרבה כשיעבור מומו ונמצא שפסלו מהקרבה, או משום שאין איסור הטלת מום תלוי בראוי להקרבה אלא אם מוסיף בו פסול, דאם יש בו מום קבוע ומטיל בו עוד מום קבוע אין זה כלום, שהרי הוא כבר בעל מום ולא הוסיף בו פסול, אך אם יש בו מום עובר ומטיל בו מום קבוע הרי עשאו לבע"מ קבוע והוסיף בו פסול, עי' להלן. ולפי"ז י"ל דבגוונא דמתני' אינו פסול מהקרבה מדין חולה אלא מדין בע"מ עובר, ומכל מקום לכו"ע אסור להטיל בו מום קבוע.

ג. הבה"ג הל' בכורות פסק כר"ש דברייתא דיקיז אף במקום שיכול לעשות מום, ופסק דמטיל מום בבע"מ לוקה. ותמה מהריט"א אות ה' דלפי ר"ש דברייתא מותר להטיל מום בבע"מ כמש"כ התוס'. ותירץ הגרי"ז דבה"ג יישב את הסוגיא באופן אחר, דר' שמעון באמת סובר שאסור להטיל מום בבע"מ כדעת ר' מאיר, ומכל מקום מתיר להטיל מום סמוך לאוזן כיון שדבר שאין מתכוין מותר, וחכמים סוברים דבר שא"מ אסור אלא שמותר להטיל מום בבע"מ. ויש ביניהם ב' נפק"מ, חדא האם מותר אף במתכוין, שלפי חכמים מותר ולפי ר' שמעון אסור, [ואפשר שאף לחכמים מדרבנן אסור להטיל מום בבע"מ, וכל מאי דהקילו להקיז דם הוא בלא מתכוין]. וכן אם שוחטין עליו, שלפי חכמים כיון דהוי היתר בדין בכור אין שוחטין עליו שמא יקיז דם אף באינה בעלת מום, ולפי ר"ש דהוי היתר כללי בדין אינו מתכוין שוחטין עליו.

אך הקשה הגרי"ז דאם כן מאי משני דשמואל פסק כר' שמעון דברייתא, הא ר"ש דברייתא נמי מתיר משום דבר שאין מתכוין, ומאי שנא מר"ש דמתני'.

ד. הרמב"ם פ"ב הי"ג כתב בסתמא בכור שאחזו דם יקיז ובלבד שלא יתכוין לעשות בו מום, ואם נעשה בו מום בהקזה זו הרי זה נשחט עליו. ולא חילק בין ב' האופנים הנ"ל, ולפי"ז הדרא הקושיא דאם ההיתר הוא משום דבר שאין מתכוין מדוע פליגי בדין מטיל מום בבע"מ. עי' מהריט"א אות ה' מש"כ בזה. ותירץ הגר"א דאם מטיל מום בבע"מ אסור מהתורה לא התיר ר' שמעון אף כשאינו מתכוין, וגרע מכל התורה דדבר שא"מ מותר, וביאר החזו"א סוף סק"ג דאם היה אסור מהתורה היה ראוי להקיז במקום שאין עושין בו מום היכי דאפשר, אך אם מטיל מום בבע"מ אסור רק מדרבנן שפיר שרי משום דבר שא"מ, ותרוייהו צריכי.

אך תמה החזו"א דהרמב"ם סובר שאסור מהתורה להטיל מום קבוע בבע"מ עובר, ועל כרחיך דאחוזת דם חשיב כבע"מ קבוע. והא כיון שיכול להקיז דם במקום שאין עושין בו מום מדוע חשיב כבע"מ קבוע. ולכאורה צ"ל דהרמב"ם סובר שכל שאינו עובר אלא ע"י רפואה חשיב כבע"מ קבוע.

הגרי"ז ביאר דהרמב"ם נקט שחכמים דמתני' פליגי על חכמים דברייתא. דהנה הרמב"ם פ"א מאיסורי מזבח ה"ז כתב דמטיל מום בקדשים בזה"ז אינו לוקה אע"פ שעבר על ל"ת. ואח"כ כתב הטיל מום בקדשים ובא אחר והטיל בה מום אחר השני אינו לוקה. ונקט הלח"מ דבזה אף ל"ת ליכא ולכן לא כתב בזה הרמב"ם אע"פ שעבר על ל"ת, והוכיח כן מסוגיין דלחכמים מותר להטיל מום בבהמה שאחזו דם משום שמטילין מום בבע"מ, ואי אסור מהתורה ודאי אף באחזו דם אסור. אך הר"י קורקוס נסתפק בזה, והגרי"ז נקט דאף בזה איכא ל"ת, וביאור הסוגיא להרמב"ם הוא שלפי חכמים דברייתא מותר להטיל מום במקום שעושה מום לפי שמטילין מום בבע"מ מהתורה, וקרא דוכל מום לא יהיה בו לרבות גרמא, אך לפי חכמים דמתני' קרא לרבות איסור מהתורה, וכל מה שנתמעט מתמים יהיה הוא רק שאינו לוקה, ולכן לדידהו כל ההיתר להטיל מום הוא באופן שאינו מתכוין, ופסק הרמב"ם כחכמים דמתני' שאסור מהתורה להטיל מום בבע"מ (אלא שאינו לוקה) ורק באופן שאינו מתכוין שרי וכר' שמעון בכל התורה.

ויישב בזה מדוע לא הביא הרמב"ם דין גרמא, דכיון שפסק כחכמים דמתני' אין פסוק מיותר לרבות איסור לגרום מום, אלא דינו ככל התורה.

והנה הרמב"ם פסק דאם הטיל מום קבוע בבע"מ עובר לוקה, ולפי"ז על כרחיך בכור שאחזו דם חשיב כבע"מ קבוע, מדשרי לחכמים דברייתא להטיל בו מום. והקשה הגרי"ז לפי מש"כ הגר"ח דבע"מ קבוע מודו כו"ע שמותר להטיל בו מום כיון שפקעה קדושתו. ותירץ דהרמב"ם נקט שבכור שאחזו דם חשיב כחולה, דאין זה כבע"מ ממש לפדותו ולשחטו במדינה ומכל מקום לא חשיב כבע"מ עובר שאסור להטיל בו מום מהתורה, כיון שאינו ראוי להקרבה אף לעתיד.

**דיני הטלת מום בבע"מ**

מבואר בגמ' ג' אופנים שר' מאיר מודה שמותר להטיל מום מהתורה, א, בע"מ מעיקרו דהוי קדושת דמים בעלמא. ובתוס' בע"ז בתירוצם השני מבואר דמכל מקום מדרבנן אסור אף בקדושת דמים אטו קדוה"ג כשם שאסור בגו"ע. ב, פסולי המוקדשין אחר פדיון, וילפינן מתמים יהיה. (ומסתבר דאף מדרבנן שרי, דפקעה קדושתו לגמרי). ג, במס' ע"ז מבואר דקדשים בזה"ז כיון שאין ראוי אף לדמיו מודה ר' מאיר דשרי מהתורה. ומכל מקום מדרבנן אסור משום דנראה כמטיל מום בקדשים. ולשיטת הרמב"ם אף לרבנן אסור מהתורה אלא שאינו לוקה. ובחזו"א סק"ד כתב לדחוק דבריו דאף ל"ת ליכא ורק בזמן המקדש היה ל"ת, ודוחק.

(ובחזו"א כ"ד סק"ג כתב שבתוס' כאן משמע שקושיית הגמ' שם וליהוי כמטיל מום בבע"מ אינה רק לר"מ כמש"כ רש"י שם אלא אף לרבנן דהא מדרבנן מיהא מודו דאסור, ועל זה משני דהיכא דלא חזי לדמיה ליכא איסור דרבנן גמור אלא שנראה כמטיל מום בקדשים. ולפי"ז כתב דאפשר שדוקא לרבנן פריך אך לר"מ בזה"ז באמת אסור מהתורה אף דלא חזי לדמיה, אך אין זה מוכרע).

ד, בכור בע"מ פליגי ר"מ ורבנן, ואף שמותר לשוחטו דהוי כפסה"מ אחר פדיון, מכל מקום כיון שלא פדאו בפועל הרי הוא קדוש טפי. וביאר מהריט"א משום שקדושתו מרחם וכדאיתא בגמ' לעיל. ועוד, משום שעיקר קדושתו אינו רק מחמת שעומד להקרבה אלא אף מחמת מתנות כהונה. והחזו"א סק"א דכיון שלא נעשה בו פדיון בפועל הרי זה קדוש טפי. ולכאורה איכא נפק"מ בין מהריט"א לחזו"א לגבי מעשר, דאין קדושתו מרחם ואינו מתנ"כ ולפי מהריט"א רשאי להטיל בו מום כדין פסה"מ אחר פדיון, משא"כ להחזו"א, וצ"ע.

ולגבי בכור בע"מ מעיקרו נקטו תוס' דמודה ר"מ שמותר להטיל בו מום, ותמה הגרי"ז במנחות בכור בע"מ מעיקרו אינו כדיקלא אלא קדוש קדוה"ג, ומדוע אין בו איסור הטלת מום לר"מ מהתורה. ומהריט"א ביאר דהטעם שבע"מ מעיקרו קיל טפי אינו רק מחמת דהוי כדיקלא בעלמא אלא שאין בו שעת הכושר, ומעולם לא הוכשר להקרבה, ולכן בכור בע"מ נמי. וכמו דמספק"ל בתמורת בכור ומעשר במס' תמורה כא. משום שלא היה תמים לרצון שעה אחת. וכן כתבו הגרי"ז כאן וחזו"א סק"א. אך מהריט"א תמה דלגבי בכור דאינו קדוש רק מחמת דין הקרבה לא נאמר בו ההגבלה דתמים יהיה לרצון שיהיה לו שעת הכושר, ומנ"ל דאין בו איסור הטלת מום, עיי"ש.

ה, הגר"ח נקט שלפי הרא"ש ר' מאיר אוסר מהתורה רק בבע"מ עובר, אך בע"מ קבוע אף קודם פדיון פקעה קדושתו ומותר להטיל בו מום מהתורה. ולעיל נסתפקנו האם מדרבנן נמי שרי.

ו, בעל מום עובר שהטיל בו מום קבוע דעת הרמב"ם פ"ב מאיסורי מזבח הט"ו דלוקה אף לחכמים כיון דפסלו עכשיו מהקרבה, ודעת הרא"ש דבזה נחלקו ר"מ וחכמים. וכן הוא לתירוץ שני בתוס', (החזו"א נקט דאף לתירוץ שני בתוס' לכו"ע אסור מהתורה להטיל מום בבע"מ עובר, ושאני הכא שלעולם לא יצא ממומו, ואף שאין זה סברא שיחשב מום קבוע לשחוט עליו מכל מקום מהני לגבי איסור הטלת מום כיון שאינו פוסלו מהקרבה, ותמה על הרא"ש דלא נקט כן). אך לתירוץ ראשון אפשר דחכמים מודו דלוקה כהרמב"ם. ומכל מקום מדרבנן לכו"ע אסור, ורק באחוזת דם התירו משום פסידא.

ז, תם שהטיל בו מום עובר, כתב המנ"ח ריש מצוה רפ"ז דאם פסלו מהקרבה בלא מום כגון שעשאו מחוסר אבר בפנים או חולה וכיוצ"ב ודאי אינו לוקה, דהלאו הוא לעשותו בע"מ. והיכא שהטיל בו מום עובר לדעת הרמב"ם דילפינן פסול הקרבה במום עובר מלא תזבח ולא מפרשת מומין אין זה נחשב מום לגבי לאו זה, אך לדעת הרמב"ן דילפינן מפרשה זו כמש"כ הכס"מ בשמו הרי זה עובר. ומדרבנן ודאי אסור כיון שמפסיד קדשים או משום בזיון קדשים.

והנה לדעת הרמב"ם דמטיל מום קבוע במום עובר לוקה נסתפק החזו"א מה הדין במטיל מום עובר בבע"מ עובר, והוכיח דאסור, דלפי הרא"ש שמותר להטיל מום קבוע בבע"מ עובר, לעולם יוכל להטיל בתם מום עובר ואח"כ יטיל בו מום קבוע, ועל כרחיך שאסור להטיל מום עובר בתם, ואם כן בע"מ עובר נמי אסור דדינו כתם לגבי הטלת מום. ולכאורה אין זה ראיה כלל, שלפי הרא"ש מום עובר כמום קבוע כיון שעכשיו אינו פוסלו מהקרבה, ופשיטא דאם מותר להטיל מום קבוע בבע"מ עובר הדין נותן שאסור להטיל מום עובר בתם, דפוסלו עכשיו מהקרבה. משא"כ להרמב"ם שאסור להטיל מום קבוע בבע"מ עובר, דחשיב כאינו ראוי להקרבה, הדין נותן שמותר להטיל מום עובר בתם כיון שאינו פוסלו מהקרבה, וכל שכן שמותר מום עובר בבע"מ עובר.

ועוד נראה דהא דשרי להטיל מום קבוע בבע"מ קבוע אינו רק משום שאינו פוסלו מהקרבה, אלא משום שאינו מוסיף בו כלום, דמקודם היה בע"מ ועכשיו הוא בע"מ, ולכן אסר הרמב"ם להטיל מום קבוע בבע"מ עובר, דמוסיף בו שיהא מעכשיו בע"מ קבוע, אך להטיל מום עובר בבע"מ עובר שרי, דאינו מוסיף בו כלום.

ח, שאר פסולין כרובע ונרבע וכל אותן שאין מקריבין ואין שוחטין עליהן, כתב החזו"א סק"ב דאם היו פסולין מעיקרא לכו"ע אין בהם איסור הטלת מום, ואם היו כשרים ונפסלו הרי זה תלוי בפלוגתת ר"מ וחכמים, כיון שעכשיו הם פסולין מהקרבה. ואם יש בהם פסול שיכול לעבור, הרי זה תלוי בפלוגתת הרמב"ם והרא"ש לגבי מום עובר. ואין לומר דבעינן מום בשביל להתיר להטיל מום ולא סגי במה שנפסל מהקרבה, דהא בזה"ז מבואר בגמ' ע"ז דאין איסור הטלת מום אף שאין בהם מום. אך לעיל כתבנו דכל מה דשרי לרבנן היינו באופן שכבר יש בה מום או באופן שפסולה להקרבה לעולם, אך היכא שאין בה מום ופסולה להקרבה רק באופן זמני ויכול לעבור מודה הרא"ש דאסור להטיל בה מום, דהא במתני' מודו חכמים דאסור להטיל מום ופסול מדין חולה.

במס' ע"ז שם דמשני הני מילי היכא דחזי לדמיה, ומבואר דהיכא דאינו ראוי לדמיו מודה ר' מאיר דמותר להטיל מום בבע"מ מהתורה, הקשה רעק"א אם כן מדוע פליגי לגבי בכור בע"מ, הא לא חזי לדמיה ומאי שנא זה"ז מבכור בע"מ, והניח בצע"ג. וכבר הקשה כן היראים סי' שד"מ, ותירץ בתרתי עי' מנ"ח רפ"ז בית אפרים יו"ד ע"ה וכתבי הגרי"ז מנחות. ובחזו"א סק"ג בתוך דבריו כתב דכיון שבכור בע"מ אית ליה קדושה טפי משאר פסה"מ אסור להטיל בו מום אף דלא חזי לדמיה, וגרע מזה"ז. ומהריט"א כתב ליישב דכיון שבכור קדוש משום מתנות כהונה הרי זה חמור מקרבן בזה"ז אף דלא חזי לדמיה.

וכתב החזו"א שם דמכל מקום בכור בזה"ז מותר להטיל בו מום מהתורה אף לר"מ, והא דאמר ר"מ בברייתא דלא יקיז במקום שעושה בו מום היינו בזמן המקדש דראוי להקרבה, אך בזה"ז מודה לחכמים דשרי, ואף שמדרבנן אסור מכל מקום משום פסידא דמיתה התירו. (אך לפי מהריט"א מסתבר דאסור אף בזה"ז, כיון שקדושתו מדין מתנות כהונה). וכל שכן שלפי רבנן מותר להטיל מום מהתורה בבכור בזה"ז, דגרע מבע"מ בזמן המקדש, ואף דבכור בע"מ חמירא קדושתו כמש"כ לעיל ליישב קושיית רעק"א מכל מקום בזה"ז אינו עדיף משאר פסה"מ דאף בלא מום שרי.

ובשו"ת חת"ס יו"ד סי' ש"ו כתב דאסור להטיל מום בספק בכור בזה"ז, ואף שספק דרבנן לקולא ואיסור הטלת מום בבכור בזה"ז הוא דרבנן, מכל מקום כיון שחכמים אסרו להטיל מום בזה"ז משום דמחזי כמטיל מום בקדשים, וכבר הכרענו דין ספק בכור לענין קדשים לחומרא, הוא הדין לגבי הטלת מום יש להכריע לחומרא דהא החשש שמחזי כמטיל מום בקדשים קיים גם בזה. והחזו"א נחלק עליו דאף שטעמם של חכמים משום דמחזי כמטיל מום בקדשים מכל מקום כיון שאיסורו דרבנן הוי ככל איסורי דרבנן דספק דרבנן לקולא. ודבריהם צ"ע טובא, דלהדיא מבואר בסי' שי"ד ס"י שאסור להטיל מום בספק בכור בזה"ז, ואף אם הטיל מום קנסוהו, שהרי כתב השו"ע שהבעלים נאמן שלא הטיל את המום בכונה, מכלל שאם הטיל בכונה קנסוהו לאסור באכילה.

**הצורם אוזן בכור הרי זה לא ישחוט עולמית**

מבואר בכל הסוגיא דקנסו חכמים דהמטיל מום בבכור לא ישחוט. ונראה שלפי ר"מ דאסר להטיל מום בבע"מ אם היה כבר בע"מ והטיל מום נוסף לא קנסו, דהקנס אינו על פעולת האיסור אלא על שהרויח מהאיסור שעי"ז הותר באכילה. (ומש"כ הרע"ב כאן היינו לענין איסורא ולא לענין קנסא, עיי"ש). ולפי חכמים קנסו רק באותו מום ולפי ר"א קנסו שיפסיד מכך ולא ישחוט גם על מום אחר, אך לכו"ע הקנס היה על שרצה להרויח. ובהטיל מום קבוע בבע"מ עובר לדעת הרמב"ם דלוקה מסתבר שאף בזה איכא להקנס. משא"כ להרא"ש שאסור רק מדרבנן יל"ע האם קנסו בכה"ג או לא.

**תוד"ה ומי, מכל מקום הכא שרי וכו'**

כלומר דאי עביד לא מהני שייך רק בדברים התלויים בדין, כגון חלות מקח וכדו', אך דינים שתלויים במציאות לא שייך אי עביד לא מהני, ודין היתר אכילה תלוי במציאות שיש בו מום, וכן טהרת הנגע תלויה במציאות שאין כאן נגע, ואף שהגיע למצב זה באיסור לא שייך אעל"מ.

**באו"ד, וי"ל דאפ"ה לא היה לנו לקנוס במום עולמית**

כלומר, דאיסור לא תאכל כל תועבה לר"א הוא משום שהותר ע"י מום שבא באיסור, אך אם עשה בו מום בידים ולאחר מכן נפל בו מום אחר שוב ליכא להאיסור דאורייתא של לא תאכל כל תועבה, ונמצא שמום ראשון שהטילו בידים גורם לאיסור לא תאכל כל תועבה ומום שני מתיר לאיסור זה, ואפילו אם נאמר דר"א יקנוס שיאסר טפי מהדאורייתא מכל מקום לא יקנוס אלא במום שני, אך מום שלישי לא מסתבר. ועוד כתבו דאף במום שני מסתבר שלא יקנוס כיון שלא עשאו בידים.

והנה הרמב"ם פי"ח מפסה"מ ה"ה כתב וכן קדשים שהוטל בהם מום, האוכל מהם כזית לוקה, הרי הם בכלל כל תועבה עד שיולד להם מום אחר ויאכלו במומן כמו שביארנו, וכל שפיסולו מספק אין לוקין עליו. ומכל מקום כתב בפ"ב מבכורות ה"ז המטיל מום בבכור הואיל ועשה עבירה קונסין אותו ואינו נשחט על מום זה עד שיפול בו מום אחר מאליו, ואם מת זה החוטא מותר לבנו לשחטו על מום שעשה אביו שלא קנסו בנו אחריו. וכבר תמה בזה המל"מ פ"ד מבכורות, דאם אסור מהתורה מדוע כתב דהוי קנס, ונפק"מ בזה דאף לבנו אסור כיון שאסור מהתורה. והביא שכן תמה הרא"ם על פירוש רש"י עה"ת פר' ראה.

ובכתבי הגרי"ז מנחות נו: כתב בשם הגר"ח לחלק בין בכור לפסה"מ, דאם הטיל מום בקדשים הרי זה אסור באכילה מהתורה משום דלא פקעה קדושתו ע"י מום זה, דהא בעי פדיה. אך בבכור כיון שהותר מיד באכילה בלא פדיה פקעה קדושתו, ולאחר שפקעה ונעשה חולין לא שייך לאו דלא תאכל כל תועבה. ודבריו צ"ע דאי בפסה"מ איירי אחר פדיה הרי גם זה נעשה חולין ומאי שנא מבכור דאין צריך פדיה, ואדרבא בכור קדוש טפי כיון שלא נעשה בו פדיה כמש"כ תוס' בב"ק בשם רה"ג. ואם לא פדאו תיפו"ל דאסור משום שנשאר בו קדוה"ג ולא הותר בשחיטה ולמה לי לאו דלא תאכל כל תועבה. ועוד, דאף במום שני לא ירד בו איסור זה.

**דף לד ע"ב**

**יטהר תנן או ויטהר תנן**

כתבו תוס' דאיירי במוסגר דאין צריך טהרת צפרים, או דשרי ליטהר מהתורה ולעשות טהרת צפרים, אלא שאינו יכול להביא קרבנותיו וישאר מחו"כ, ובשיטמ"ק כתב דאפשר שאף קרבנות יוכל להביא דלענין זה לא גזרו עיי"ש. וכתב הגרי"ז דלפי"ז כיון שטומאתו רק מדרבנן דינו כטמא מוסגר ולא כמוחלט ואין טעון פריעה ופרימה כדתנן מגילה ז:. ועי' יתרון האור להאור גדול על המשניות שתמה טובא איך יתכן להעמיד במוסגר, הא קיי"ל במשנה בנגעים דבמוסגר ליכא קנס כלל, עיי"ש.

והנה רגמ"ה פי' ספק הגמ' יטהר או ויטהר דהספק הוא האם כשנולד לו נגע אחר נטהר למפרע משעת קציצה או שמא רק משעה שנתרפא מנגע השני, וצ"ע מה"ת שיטהר למפרע משעת קציצה, ובפשטות כונת הגמ' משעה שנולד הנגע או משעה שנטהר מהנגע. וביאר הגרי"ז דאין כונתו למפרע ממש אלא שמהתורה נטהר משעה ראשונה, ולפי"ז ספק הגמ' הוא זה גופא האם עושה את כל הטהרה בתחילה או רק בשעה שנרפא מנגע השני. ועי' הערות להגריש"א.

והנה הר"ש הקשה איך נטמא מנגעו השני הא אין מחליטין את המוחלט. ותירץ דכיון שטמא רק מדרבנן שפיר מחליטין. ומבואר כדברי התוס' דמהתורה עושה את כל הטהרה מיד.

**לבריה לא קנסו רבנן**

כתב הש"ך שי"ג סק"ב דלפי"ז נראה שאם שחטוהו בדיעבד הבשר מותר לאחרים, דהוי כבנו דלא קנסו. אך רעק"א כתב בשם תבואת שור דאסר לאחרים, וצ"ל דרק לאחר מיתתו לא קנסו את בנו, אך כל עוד שהוא חי הרי זה בכלל הקנס. [דברי הש"ך צ"ע איך משכח"ל ציור כזה, הא כל עוד שלא התיר לו חכם הרי הבכור אסור אפילו במום מובהק, והחכם לא יתיר בלא לשאול אם עשה בידים או לא, וכיון שהחכם לא יתיר הרי זה אסור בודאי ואף לאחרים, ורק לגבי בריה שייך לדון דלאחר מיתת האב החכם יתיר אף בהוטל בידים. ולפי מש"כ להלן לו. בדעת רש"י והרמב"ם שהחכם יכול להתיר אף כשלא הביא עדים ניחא, אך לפי השיטמ"ק שם קשה. וצ"ל דאיירי בראה החכם דהוי מום קודם שחיטה אלא שלא התיר לו מחמת שאין עדים, ועכשיו כששחטו והנידון הוא כלפי אחרים שפיר יוכל החכם להתיר, וכמש"כ לעיל כח. דחכם יכול להתיר אחר שחיטה עפ"י ראייתו של קודם לכן].

**דף ל"ה ע"א**

**זה הכלל כל שהוא לדעתו אסור**

רש"י פי' שהמטיל את המום נתכוין להתירו, ומבואר דבין כשאמר הישראל על דעת להתיר ובין כשהגוי עשה מדעתו על מנת להתיר הרי זה אסור, דאף כשאחרים הטילו את המום בשביל להתיר איכא קנס. אך רגמ"ה כתב כל שהוא לדעתו היינו לדעת הבעלים, ושלא לדעתו היינו שלא ציוו בפירוש הבעלים לא לקסדור ולא לתינוקות, מש"ה מותר, אבל כשצרם באזני בכורות האחרים ולא מיחו בידם הבעלים היינו לדעתם מש"ה אסרו. ומבואר שאם הגוי או התינוק עשו לדעת עצמם בלא ציווי הבעלים כלל ליכא קנסא, ורק כאשר הבעלים שם ולא מיחו חשיב כעשו לדעת הבעלים, וכן נקטו הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב. ועי' ביתרון האור שציין שכן פי' הגהות מרדכי פ"ק דחולין סי' תשמ"א, והקשה שם סתירה בדברי הרמב"ם בחיבורו פ"ב, וכתב שהרמב"ם חזר בו במקצת, עיי"ש.

ונראה שדוקא בקטן ועכו"ם בעינן שיעשו כן על דעת ישראל גדול, אך ישראל גדול שעשה מום בידים בכדי להתיר אף שאינו בעלים אוסר לכו"ע, דהא רועה שהטיל מום בידים אוסר.

ובהערות להגריש"א הקשה מאי שנא מהא דקיי"ל לגבי שבת דאם הקטן או הגוי עשו בשביל הישראל הרי זה אסור אף היכא דלא אמרו לו ואין הבעלים לפנינו. וכתב ליישב בדוחק דהרא"ש הקשה על הראב"ד דפשט לקולא דליכא אמירה לעכו"ם בשאר לאוין מהכא, ותירץ דבקדשים החמירו לאסור אמירה לעכו"ם, ואפשר דחומרא זו הוי דוקא באמירה ולא בנעשה לתועלת הישראל.

והא דמחלקינן בין היה לנעשה לדעת ר' חסדא, לדעת רש"י החילוק הוא באומדנא דכשאמר לו נעשה אנו תולים שלא הבין שמום זה יתיר ולא עשה על דעת להתיר. אך לפי הרגמ"ה החילוק הוא האם היה להם להבין מדברי הבעלים שרצונם בעשיית המום.

ולדעת רש"י צ"ע מדוע לולי הצריכותא ס"ד שנגזור בעכו"ם או בקטן אטו ישראל, הא ישראל גדול שעשה שלא על דעת להתיר נמי שרי, ועל כרחיך איירי בעשה על דעת להתיר דבישראל גדול כה"ג אסור, וצ"ע.

בשו"ת הרא"ש כלל כ' סי' כ"ב נשאל על משרתת שאמרו לה שאין הבכור נאכל בלא מום ועשתה בו מום האם נאכל במום זה, והשיב דאסור כיון שהיא כיונה להתיר, וגם האומרים לה כיונו שתעשה מום ויותר, והוי כקסדור שהטיל מום בפעם שניה לאחר שידע שזה מתיר, וכן תינוקות שקשרו זנבות הבכורות פעם שניה. ותמהו האחרונים מה בין זה לקסדור בפעם הראשונה, הא אמרו לה את המציאות שאינו נאכל בלא מום, וגם לקסדור אמרו את המציאות שאינו נאכל אא"כ היה בו מום, ומדוע במשרתת תלינן טפי שנתכונה להתיר.

הב"ח והש"ך תירצו דיש הבדל בין משרתת לגוי בעלמא, דמשרתת כיון שמוטל עליה לשרת לבעה"ב להנאתו וטובתו של בעה"ב, ממילא כל דבר שעושה הוא על דעת תועלת של בעה"ב, וגם האומרים לה עשו על דעת כן דמסתמא תעשה לטובתם. והט"ז דחה ביאורם דברא"ש לא הוזכר משרתת כלל. ועוד, דאם לקסדור לא היה להבין שיותר ע"י מום אף למשרתת אין להבין כן, ועל כרחיך לא עשתה על דעת להתיר.

הט"ז תירץ דהרא"ש אינו מפרש כרש"י דהקסדור הבין מדבריהם שרק מום שנעשה מאליו ממש מתיר, דודאי ידע הקסדור שאף מום שהוא עושה יתיר, אלא סבר שצרימת אוזן בעלמא לא הוי מום כדמצינו בגמ' גיטין דלעכו"ם רק מחוסר אבר חשיב מום. ולגבי השפחה איירי בחתכה לו את האזן לגמרי, דאף לפי דעתם הוי מום, ובזה שפיר תלינן שעשתה כן על דעת להתיר. ודבריו צ"ע דאם כן איך שייך לחלק בין היה בו מום לנעשה בו מום, הא לדעתו אין כאן מום כלל.

האבן העוזר כתב דבעלמא אין לעכו"ם לחלק בין נעשה מאליו לבין נעשה ע"י אדם, ובכל גוונא יש לו לתלות שהמום מתירו וממילא תלינן שנתכוין להתירו, ורק בההיא דקסדור יש לו להבין שמום שאינו מאליו אינו מתירו, עיי"ש.

החזו"א ס"ס כ"ד כתב לבאר בפשיטות דאם ניכרים הדברים שבא כשיחת בני אדם להראות לו דבר בלתי רגיל, וכמסיח לפי תומו, אין לו לתלות שבאים לרמוז לו לעשות מום ולא עשה על דעת כן, אך אם השומע מרגיש שיש למספר כונה מוסתרת בסיפורו, כגון שאינו רגיל לדבר עמו דברים בטלים, או שהזמינה להדיא בשביל לומר לה דבר זה, ודאי כונתו שתטיל בו מום, עיי"ש מש"כ בזה.

**וצריכא דאי אשמועינן וכו'**

רש"י פי' לגבי עכו"ם דלא חיישינן דלמא אתי למסרך ללמד להטיל מום בקדשים, והיינו שאם נתיר יבוא לעשות כן במקומות אחרים, שהרי נהוג באיסורא, משא"כ בקטן יש מקום לחשוש שיבא לעשות כן במקומות אחרים ויעבור על איסור מטיל מום. ולגבי קטן פי' דלא חיישינן דלמא אתי לאיחלופי בגדול היינו שאף גדול יאמר שאם הטיל מום שרי ולא קנסו, דגדול בקטן לא מיחלף. וצ"ע מדוע בעכו"ם פי' לגבי האיסור ובקטן פי' לגבי הקנס.

ומש"כ רש"י שהרי נהוג באיסורא הקשה התויו"ט דמשמע מדבריו שבאמת יש בזה איסור אלא דעכו"ם נהוג באיסורא, ולכאורה אין במעשיו איסור כלל, שהרי מותר לגוי להטיל מום בבכור, ובפרט בזה"ז שאין בזה הפסד הקדש. ועי' בהערות להגריש"א כמה תירוצים מהאחרונים.

ובעיקר הצריכותא תמה רעק"א, דהנה במס' ב"מ מספק"ל לגמ' האם איסור אמירה לעכו"ם קיים גם בשאר לאוין או רק באיסורי דשבת, ופשט הראב"ד להקל דספק דרבנן לקולא. והקשה הרא"ש מסוגיין דאם הבעלים נתכוין להתיר קנסו, ומבואר דאסרו אמירה לעכו"ם אף באיסור הטלת מום. ותירץ דמשום חומרא דקדשים אסרו ואין זה ראיה לכל התורה. ועכ"פ מבואר מהרא"ש דהאיסור כאן הוא מדין אמירה לעכו"ם שהוא איסור דרבנן. ואם כן יש צריכותא פשוטה לגבי האיסור הטלת מום דבעכו"ם הוא דרבנן ובקטן הוא דאורייתא משום ספיה. (הגריש"א העיר דאף בלא ספיה עצם מעשה הקטן הוא מעשה איסור מהתורה אלא דאינו נענש עליו, כמבואר בסוגיא דתקלה וקלון). ועוד הקשה רעק"א מדוע לא הקשה הרא"ש על עיקר ספק הגמ' שם מדוע לא מוכיח ממתני' דאסור אמירה לעכו"ם בהטלת מום, ומדוע הקשה רק על הראב"ד שפשט לקולא.

וביתרון האור תירץ דהיכא דאסרה התורה גרמא ודאי אסור לומר לעכו"ם מהתורה, דלא גרע מגרמא, שהרי באמירתו גרם מום, ולכן אי אפשר להוכיח מהכא דאסרו אמירה לעכו"ם אף בשאר לאוין, וכן מה"ט לא עביד צריכותא זו. וקושיית הרא"ש על הראב"ד אינה מעיקר הדין המבואר במשנה, אלא דבגמ' מבואר שגרמא נתרבה רק בזה הכלל, ומשמע שאפשר לפרש את המשנה בלא איסור גרמא והיינו מדין אמירה לעכו"ם, ומוכח מסוגיית הגמ' דאסור אמירה לעכו"ם בשאר לאוין, ואין זה מגוף המשנה. אמנם רעק"א נקט דבאמירה לעכו"ם ליכא גרמא, כיון שלא גרם לזה במעשיו אלא בדיבורו, וצ"ע.

**איכא דאמרי אמר ר' פפא לא תימא בשעת רדיפה**

הרמב"ן פסק לקולא כלישנא בתרא, והקשה הרא"ש הא ספק דאורייתא לחומרא, ותירץ דאע"ג שאיסור הטלת מום הוא דאורייתא מכל מקום הקנס הוא רק דרבנן. והקשה רעק"א מאי שנא מספק בכור דכתב השו"ע שי"ד ס"י שהבעלים נאמנים לומר שלא הטילו את המום בכונה, מכלל שאם הטילו בו מום בכונה קנסו ואסור באכילה, אלמא קנסו גם בספק ולא אמרינן ספק דרבנן לקולא. ותירץ דהכא הספק רק לענין אכילה, אך התם הספק האם הוא בכור או לא לכל דיניו, וכיון שלגבי הטלת מום וגיזה ועבודה וכדו' נוקטים שהוא בכור ממילא גם לענין הקנס נוקטים כן. [ועי' מש"כ לעיל להקשות על החת"ס והחזו"א שדנו האם מותר להטיל מום בספק בכור בזה"ז, דבשו"ע מבואר להדיא דאסור ואף קנס איכא].

**אמר רבא גדיא באודניה וכו'**

פי' תוס' דפליגי ב' הלשונות האם בכבש תלינן מדיצא אזנו קודם שכבר יצא רוב ראשו וחזר, או שמא אין לתלות בכך ומסתמא עדיין לא יצא ראשו ושרי. והנה תוס' הקשו לדעת ר' הונא דקדוש למפרע מתחילת יציאתו ולא מהני מכירתו לעכו"ם כשיצא שליש, מדוע הכא שרי להטיל מום ביצא מקצתו. ותירצו דאיירי בלא יצא כלל, ומכל מקום היכא דאזנו כלפי חוץ יש לתלות שכבר יצא ראשו וחזר. אך הקשו תוס' מההיא דתמורה כד: דאם אמר ביציאת מקצתו שיהיה עולה שפיר מהני, אלמא לא אמרינן דקדוש למפרע. וכתבו לחלק בין מכירה להקדש, ובמס' תמורה שם פירשו דבמכירה יש לחוש יותר שמא ימכור לאחר יציאת רובו. ולפי"ז ר' הונא אסר מדרבנן בעלמא, ודוקא במכירה ולא בהקדש, ושפיר יש ליישב גם סוגיא דידן דלא אסרו מחמת כן להטיל בו מום.

אך בדעת הרמב"ם הדרא קושיית תוס', דפסק בפ"ד דבכורות הט"ו כר' הונא שאם יצא שליש ומכרו לנכרי וחזר ויצא שליש אחר נתקדש למפרע, ומאידך פסק בפ"ד מתמורה הי"ב שאם אמר אם יציאת רוב ראשו יהיה עולה הרי זה בכור ואינו עולה, מכלל שקודם יציאת רוב ראשו חל עליה עולה ולא אמרינן למפרע קדוש. ותירץ בחי' מרן רי"ז הלוי הל' בכורות דהרמב"ם מחלק בין דין פטר רחם לקדושת בכור, דר' הונא איירי לענין קביעת שם פטר רחם, וס"ל דכל מקצת בפ"ע שיצא חל בו שם פט"ר, אך אכתי לא חייל קדושת בכור עד שיצא רובו. ולכן לגבי מכירה הפוטרת מבכורה הרי זה תלוי בשם פט"ר, דאם חל בו כבר שם פט"ר שוב לא מהני מכירתו לעכו"ם לפוטרו מבכורה, וכיון שמכר לאחר שיצא שליש הרי בשליש זה כבר חל פט"ר ויחול בו לאחר מכן קדושת בכורה. משא"כ לענין קדושת עולה ואיסור הטלת מום הרי זה תלוי בקדושת בכורה ולא בשם פט"ר, וכל עוד שלא יצא רוב ראשו לא התחיל בו קדושת בכור כלל.

**כל המומין הראויין לבא בידי אדם וכו'**

רבנן אסרו להטיל מום בבכור אף בזה"ז (אך מדין תורה מותר אף לר"מ כמבואר במס' ע"ז יג:), וכן קנסו שאם הטיל מום בידים הרי זה אסור באכילה אף בדיעבד. וכיון שכהנים חשודים להטיל מום בבכור מפני הטורח, וכמש"כ רש"י ביצה כז: וטור סי' שי"ד, לכן תקנו חכמים שהבכור ישאר באיסורו עד שיביא עדים שהמום נפל מאליו, והכהן אינו נאמן בזה. והקילו דסגי בע"א ובאשה ובעד מפי עד ככל עדות איסורים, ורק הכהן שהוא בעלים אינו נאמן. וכתב מהריט"א דלפי"ז דוקא בזה"ז חשידי, אך בזמן הבית כיון שיכול להקריבו בפנים אינו חשוד להטיל בו מום. וכן מבואר להדיא ברש"י סנהדרין ל: דהחשד הוא בזמן הזה. וכן מבואר ברש"י להלן לו: לגבי מעשר, דכל הנפק"מ היא בזמן הבית כשאינו בר הקרבה, ומבואר דאי הוי בר הקרבה בלא"ה נאמן.

בהערות להגריש"א להלן לו. כתב נראה פשוט דכל מה שהכהן אינו נאמן היינו כלפי אחרים, שאין החכם מתירו אלא בעדות, אבל אם הוא עצמו מומחה שיודע להבחין במומין ויודע שהמום נפל מאליו אין אחד שיוכל לעכבו מלאכלו, ורק כשהוא צריך להיתר חכם אין החכם יכול לסמוך עליו להתיר המום, עכ"ד. ואף דקיי"ל לעיל לא. דכל הבכורות אדם מתיר חוץ מבכורות עצמו, י"ל דהתם הוי משום חשד וכשהוא יודע האמת הרי זה שרי לעצמו. [ואף לר"מ דס"ל שאם לא הראהו לחכם קודם שחיטה הרי זה אסור משום שגזר אטו דוקין שבעין, מכל מקום אם הורה לעצמו הרי זה כהראהו לחכם כלפי עצמו].

לפי המבואר בתוס' להלן ע"ב ד"ה איכא בינייהו עולה, דישראל שמעיד לכו"ע סגי בע"א ועד מפי עד, ובכהן המעיד נחלקו תנאים, לר' מאיר אין כהן נאמן כלל כיון שהוא חשוד על הדבר כשיארע כן לעצמו, לר' יהושע בן קפוסאי ב' כהנים נאמנים ואחד אינו נאמן, לר' יוסי אף אחד נאמן אך בני ביתו אין נאמנים, ולרשב"ג אף בני ביתו נאמנים ורק אשתו אינה נאמנת דאשתו כגופו. והרע"ב כתב שלפי ר' מאיר כהן אינו נאמן כלל וישראל צריך ב' עדים, וכבר תמה בזה התויו"ט דר"מ פליג רק לגבי כהן משום שהוא חשוד, ומה"ת דישראל בעי ב' עדים, הא ישראל אינו חשוד ובזה שוה הוא לת"ק.

ולגבי רועה לדעת ת"ק יש חילוק בין כהן לישראל, לפי' קמא בגמ' רועה כהן אינו נאמן בין לרבו ישראל משום שרוצה שיתן לו ובין לרבו כהן משום דחיישינן לגומלין. [ולפי"ז היכא דרבו ישראל אלא שיש לו ספק בכור, לדעת ר' חסדא שצריך עדות אף רועה נאמן, דאין כאן לא חשש גומלין ולא חשש שרוצה שיתן לו]. ורועה ישראל נאמן ולא חיישינן ללגימה. ולפי' בתרא בגמ' כשרבו כהן אינו נאמן בין רועה ישראל משום דחיישינן ללגימה ובין רועה כהן דאיכא למיחש גם ללגימה וגם לגומלין, וכשרבו ישראל נאמן בין רועה כהן ובין רועה ישראל דאין חשש לגימה ולא חשש גומלין. והא דלא חיישינן שרוצה שיתן לו משום שתולה שיתן לחבר.

והקשה רש"י מדוע לריב"ק שני כהנים נאמנים [וכן לר' יוסי אפילו כהן אחד] ניחוש לגומלין כמו דחייש ת"ק ברועה. ותירץ דלא חיישינן לגומלין אלא ברועה דקאי גביה וסבר אעיד את רבי והוא יעידני כשיתן לי ישראל בעלמא בכור. ולפי"ז הא דס"ל לריב"ק דכהן שאינו רועה בעי תרי, היינו משום דכהנים חשודים על הבכור, אלא שלפי ר"מ מחמת כן אין נאמנים כלל ולפי ריב"ק מחמת כן בעינן עדות גמורה. אך השיטמ"ק כתב דאין הבדל בין רועה לאדם בעלמא לגבי חשש גומלין, ומודה ת"ק דשני כהנים נאמנים, ודוקא בחד חיישינן לגומלין. ולפי"ז הא דס"ל לריב"ק דבעינן שני כהנים אין זה משום שמודה לר"מ דכהנים חשודים אלא משום חשש גומלין. ואיכא כמה נפק"מ בין רש"י לשיטמ"ק, א, האם ב' רועים כהנים נאמנים או לא. ב, לפי השיטמ"ק ת"ק לא יכול לסבור כר' יוסי, דהא לר"י כהן אחד נאמן אלמא לא חיישינן כלל לגומלין, משא"כ לרש"י ת"ק יכול לסבור אף כר' יוסי.

ולדעת השיטמ"ק צ"ע טובא מדוע קאמר ר' חסדא דספק בכור צריך שנים מן השוק להעיד עליו, ואתיא כר' יהושע בן קפוסאי, הא במקום שאין חשש גומלין סגי בע"א אף לר' יהושע, והכא ליכא חשש גומלין כיון שהוא ישראל.

לדעת רשב"ג אף רועה נאמן ובפשטות היינו בכל גוונא. ורש"י נקט דרשב"ג אזיל לשיטתו דבני ביתו נאמנים, והיינו משום דחשש גומלין איכא גם בבני ביתו כיון שהבכור בביתם, וכיון דהתם לא חייש רשב"ג הוא הדין ברועה. וכן מבואר בהמשך הסוגיא לפ"ק דרש"י דחיישינן לחשדא היינו שרועה הטיל מום, ומבואר דכיון שפסק רבא דלא כרשב"ג לגבי בני ביתו הוא הדין לגבי רועה, ולכן חיישינן שרועה מטיל מומים.

אך הרמב"ם פסק לגבי בני ביתו כרשב"ג ולגבי רועה פסק שרועה ישראל אינו נאמן לרבו כהן, ורק כהן לכהן נאמן. ונקט הרמב"ן דהרמב"ם סובר שרשב"ג פליג במתני' רק על כהן לכהן וס"ל דלא חיישינן לגומלין, אך בכהן לישראל חיישינן שרוצה שיתן לו. [וחשש זה לא שייך בבני ביתו]. ונחלק עליו הרמב"ן דלא מסתבר שרשב"ג יחלוק רק על הדיוק שמדברי ת"ק ולא יחלוק על מה דאמר בהדיא. ומה שפסק הרמב"ם כלישנא קמא דרועה כהן אינו נאמן, כתב הלח"מ משום קושיית התוס' דלעיל יח: מבואר דקנה מיד ולא חיישינן שיתן לצורבא מרבנן, ולא ס"ל כתירוץ התוס'. והגר"א פי' דכיון שרשב"ג פליג רק על הדיוק ולא על הרישא בכהן לישראל מוכח כל"ק, דלל"ב אי מודה רשב"ג דחיישינן ללגימה הוא הדין בכהן לכהן, וכן הוא הדין בבני ביתו יש לחוש ללגימה.

ובשו"ע פסק כהרמב"ם אך הטור ורמ"א פסקו כרמב"ן דקיי"ל כרשב"ג אף לגבי רועה כהן של רבו ישראל. ומכל מקום הביא הטור דינא דרבא שאם העידו שבעליו היו בחוץ ונכנס ויצא חבול מעידים עליו, והא לפי הטור אין בזה נפק"מ כיון שאפילו בני ביתו נאמנים. ותירץ הט"ז דהיכא דאיכא ריעותא גדולה כדהכא חיישינן אף בבני ביתו.

**רש"י ד"ה הראויין, לפי שיש מומין שאין ראויין לבא בידי אדם כגון בעל חמש רגלים**

האחרונים הקשו על רש"י פשיטא ומדוע הוצרך רש"י לכתוב כן. ותירץ בהערות להגריש"א דבפשטות י"ל דמתני' אתא לאפוקי שנפלה לו רגל וכדו', שאם היה עושה כן בידים לא היה צריך לחתוך כל הרגל אלא אצבע בלבד, ולא מסתבר שעשה כן בידים בשביל להתיר. ולכן כתב רש"י דאף בכה"ג קנסו דלא פלוג רבנן, ודוקא במומין שאין ראויין לבא כלל בידי אדם לא קנסו. [מש"כ לא פלוג י"ל בלא"ה דיש לחוש שעשה כן בידים בשביל שלא יצטרך להעיד ולא יחשדוהו שעשה כן בכונה].

**והוא הדין כהן לכהן דחיישינן ללגימא**

כתב רש"י כלומר ומסברא נפקא לן וכו', ובתוס' רעק"א תמה בזה דאין זה סברא כלל שהרי זה חשש אחר, וכתב לולי רש"י לפרש דמכח דיוק דכשם שרועה ישראל נאמן בכל גוונא בין של כהן בין של ישראל, כך רועה כהן אין נאמן בכל גוונא בין של כהן בין של ישראל, ועל כרחיך חיישינן לגומלין. עיי"ש מש"כ עוד להקשות על רש"י.

**רש"י ד"ה ללגימא לא חיישינן, שמא ע"י אדם בא לו בכונה**

משמע דהנידון הוא האם נפל המום ע"י אדם אחר או מאליו, ולהלן כתב דנחשד האי כהן רועה שהוא עצמו הטילו בו, וי"ל דנקט כן לרבותא דהיכא דלא חיישינן היינו אפילו כשאחר הטיל מום, והיכא דחיישינן היינו אפילו שהוא עצמו יטיל מום.

**דף לה ע"ב**

**אלא לאו ש"מ בעלים מעידין עליו כהנים הוא דחשידי אמומי ישראל לא חשידי אמומי**

הט"ז ביאר עפ"י רש"י והטור שהובאו לעיל דהחשש להטלת מום הוא מחמת הטורח, ובספק בכור כתב הרמ"א דאם נתנו לכהן הרי זה של הכהן, ואם כן יכול הישראל להפטר מהטורח ע"י נתינה לכהן. וכתב דלפי"ז באופן שישראל פשע ולקח בהמה מבכרת שאינו יכול ליתנו לכהן בעל כרחו, אם נעשה בו מום הרי הוא צריך עדות שלא הטילו בכונה. וכן נפק"מ בישראל שקנה בכור תם מכהן ונעשה בו מום, דהכא אינו יכול להפטר ולתת לכהן, ולהט"ז אין הבעלים נאמנים.

אך השאילתות מ"ד כתב שדוקא כהנים חשודים כיון דכולהו בכורות לדילהון שכיחי תדירא וחיישינן דלמא מקרי ורמו בהו מומין. והיינו דרבנן גזרו במילתא דשכיחא, ואצל כהן יש הרבה בכורות, אך לישראל דאין זה מצוי לא גזרו. ולפי"ז צריך לפרש דבספק בכור לישראל לא גזרו דאינו מצוי שיהיה ספק בכור.

ובהעמק שאלה הוכיח כדברי השאילתות דלפי הט"ז אכתי יקשה ספק בכור באופן שישראל פשע שאינו יכול ליתנו לכהן לר"מ מי מעיד עליו. ובאמת אין זה קושיא דיתכן שאה"נ ליכא מי שיעיד עליו ואסור באכילה. אך אכתי יש להקשות דר' נחמן הוכיח דלא כר' חסדא ממעשר, ומשמע שלפי דבריו ניחא, ולהט"ז אף לפי ר' נחמן קשה מדוע הבעלים נאמנים במעשר כיון שאינו יכול להביאו לכהן וטורח הטיפול על הישראל. ודבריו צ"ע טובא דאף לפי השאילתות יקשה, דכל הטעם דר"נ מיקל הוא משום דישראל לא שכיחא, אך במעשר בהמה ישראל שכיחא, וצ"ע. עוד הוכיח מקושיית הגמ' לר"מ איך כהן יכול לדון, משמע שישראל יכול לדון, והא כיון שחשוד לדבר אחד חשוד לכל התורה, וישראל חשוד בספק בכור שפשע, נימא דחשוד לכל התורה ואף ישראל לא יהיה נאמן.

ויל"ע מדוע לר' מאיר רק הכהנים חשודים ואינם מעידים, הא ישראל נמי חשודים אלא שאין להם הת"מ שהטורח יהיה עליהם, וכן לפי השאילתות דכהנים מצוי יותר בכורות וגזרו בהם, והא מצד החשד אין הבדל בין כהנים לישראלים. והנראה לבאר דלפי ר"מ אין זה סימן אלא סיבה, דכאשר תקנו שלא להאמין את הכהן וחשדוהו שהטיל מום בכונה, אם באותה שעה יבא להעיד לכהן אחר שלא הטיל את המום בידים הוי ככוחא ואיטלולא, דאם אתה חושדו כלפי עצמו להטיל מום ממילא אינו נאמן אף לאחרים, דהיכא דחשוד על הדבר להדיא כו"ע מודו שאינו נאמן להעיד לאחרים, ובכלל התקנה שלא להאמינו כלפי עצמו מונח שלא להאמינו אף כלפי אחרים. ולכן כלפי אחרים שאין בהם את הנפק"מ אינם בכלל התקנה.

ועי' חזו"א בהוספות על בכורות בסוף קדשים שהקשה מדוע לא יקשה אף לר' נחמן לפי הצד שרועה ישראל אינו נאמן לכהן בכור משום לגימה, אם כן לר"מ אף ישראל לא יהיו נאמנים, דהא משכח"ל ברועה, עיי"ש.

**וכי תימא ה"נ דלית ליה תקנתא וכו'**

בכתבי הגרי"ז הקשה דלמא איירי במומין שאין צריכים עדות כגון שרוע וכדו'. ועי' בהערות להגריש"א מה שיישב קושיא זו.

**דף לו ע"א**

**והלכתא עד מפי עד כשר לעדות בכור**

עי' רעק"א על השו"ע בשם ראנ"ח שדייק מלשון השו"ע שאשה אינה נאמנת ע"י עד מפי עד אלא אם ראתה בעצמה, דתרי קולי לא עבדינן. [אך בשאר עדיות שאשה כשרה מסתבר שאף בתרי קולי נאמנת].

ובגליון הש"ס כאן ציין לרש"י בסנהדרין ל: דמשכח"ל עדות מיוחדת בבכור כגון שהיו בו ב' מומין וע"א מעיד על מום אחד וע"א מעיד על מום שני שלא הטילו בידים, והקשו תוס' הא במומי בכור סגי בע"א ואפילו עד מפי עד כשר. ויש ליישב שיטת רש"י דנפק"מ לפי ר' יהושע בן קפוסאי בכהן המעיד, דהתם בעינן עדות גמורה. וכן לפי הרע"ב נפק"מ לר' מאיר בישראל שמעיד, דהתם בעינן ב' עדים.

**א"ר אילעא לא היו מוחזקין וכו'**

דין זה הובא בשו"ע וביארו הש"ך והט"ז דהפה שאסר הוא הפה שהתיר. ולכאורה במום שאינו מובהק על כרחו צריך לשאול לחכם ואין כאן הפה שאסר, אלא דנאמן שלא הטיל מום במיגו שהיה יכול להטיל מום מובהק ולא ילך לכהן כלל, ואם כן הוי נאמנות של מיגו ולא של הפה שאסר. ונראה להביא ראיה לזה מדפריך ממיגו במקום עדים ולא משני דהכא שאני דהוי הפה שאסר ומהני אף נגד עדים, ועל כרחיך דבאמת גם הכא הוי רק נאמנות של מיגו, וצ"ע.

**נאמן הכהן לומר הראיתי בכור זה ובע"מ הוא**

פירש רש"י ובלבד שיהו לו עדים שלא הטילו בו. ובשיטמ"ק כתב ונראה לר"י דר"ל בשביל חכם שהתירו על ידו הוא שצריך להביא עדים לפניו שהוא לא הטילו ואז יתירנו לו, דודאי אין צריך שיבואו העדים לפנינו כדמוכח בגמ'. ובשו"ע כתב כפשטות לשון רש"י שאם הביא עדים שלא הטיל את המום ואמר שהכהן התיר לו הרי זה נאמן, משמע שבלא להביא עדים לפנינו אינו נאמן. ויתכן דפליגי האם הקנס שהבכור יהיה אסור באכילה כל שאין עדים שלא הטילו בידים תלוי בחכם, שאינו מתיר עד שיביאו עדים לפניו, או שמא אינו תלוי בחכם כלל, והחכם שפיר יכול להתיר אלא שמצד הקנס יהיה אסור עד שיביא עדים, והחכם רשאי לפסוק על המום שהוא מותר אלא שהוא אסור מצד אחר. ועי' הערות להגריש"א מש"כ בזה.

**דף לו ע"ב**

**והלכתא אפי' כלישנא קמא**

נחלקו הרמב"ם והרא"ש האם לר' יהודה נאמן אף כשאמר בסתמא ישראל נתן לי במומי או שמא דוקא באמר ישראל פלוני כמו לגבי נאמן על המעשר, השו"ע פסק כהרמב"ם דאף בסתמא נאמן והטור החמיר כהרא"ש שדוקא אם אמר פלוני, עי' בנו"כ. ולפי הטור היכא דלא אמר פלוני דאינו נאמן, מכל מקום כשאמר חכם התיר לי את הבכור הרי הוא נאמן משום דאינו חשוד לאכול קדשים בלא התרת חכם, אך כתבו הפוסקים דכל זה במום שאינו מובהק, אך מום מובהק חיישינן כיון שלא אמר פלוני ואין כאן חשש קדשים בחוץ אלא קנס דרבנן שבלא התרת חכם הרי זה אסור.

**הכל נאמנים על מומי מעשר**

פירש רש"י ובספק מעשר קאמר וכו', והיינו משום דבזה"ז חכמים ביטלו דין הפרשת מעשר בהמה, ובזמן הבית יכול להקריב ואין לו טורח ואין צריך עדות, ועל כרחיך איירי בזמן הבית ובאופן שאינו בר הקרבה. ובגמ' אמרינן דנאמן משום שיכול להטיל מום בכל העדר, וצ"ע איך ידע שיקרא בשעת מעשר לתשיעי עשירי כדי שיטיל מום קודם לכן.

**דף לז ע"א**

**השוחט את הבכור וכו'**

רש"י כתב ויחזיר להם הדמים משום קנס דאיסור ספק הוי. כלומר, דכיון שיש כאן ספק בכור קנסו חכמים שיחזיר הדמים. ובמהריט"א כתב בשם שיטמ"ק דגרסינן ברש"י דאיסור ספא להו. ועכ"פ לדעת רש"י דהוי קנס בהא פליגי רשב"ג ורבנן, דלכו"ע הוי מקח טעות וצריך להחזיר הדמים, אלא שלפי רשב"ג לא קנסו ולכן במקום שנהנה ינכה את מה שנהנה והמוכר פטור מלהחזיר לו, ובמקום שלא נהנה כגון שנפשו קצה צריך להחזיר הכל, ולפי חכמים בכל גוונא צריך להחזיר הכל כיון שקנסוהו. אך המחנ"א נזקי ממון סי' ט' תמה בזה, והביא ירושלמי דפליגי האם בכל איסור נפשו קצה ולא חשיב נהנה, ולפי"ז אין זה קנס אלא מעיקר הדין צריך להחזיר הכל. ונפק"מ בשוגג האם צריך לנכות את ההנאה, דאם הוי קנס לא קנסוהו בשוגג. וכן לאידך גיסא איכא נפק"מ בעירבו עם פירותיו, דאם הוי קנס על שמכר לו איסור הרי מכר לו איסור, ואם הוא משום דלא נהנה מחמת האיסור הכא שנתבטל ברוב ולא עבר איסור הרי נהנה.