אותו ואת בנו במוקדשין
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / אותו ואת בנו

חולין עח. בדין אותו ואת בנו במוקדשין

**א. בקו' רעק"א ע"ד התוס'-**

בגמ' מנין לאותו ואת בנו שנוהג במוקדשין וכו' והק' התוס' מאי ס"ד שלא ינהג במוקדשין, ואין לומר דאיצטריך לקרבן פסח באופן שאין לו בהמה אחרת דס"ד נימא עדל"ת וקמ"ל בקרא דלא אמרינן כן, דבלא"ה לא ידחה דהאיכא לתו"ע משום מחוסר זמן, וע"ז מסקו התוס' דס"ד מדהפסיק הענין.

וברשב"א תי' דאיצטריך קרא לר"ש דלא נימא שחיטה שא"ר ל"ש שחיטה, קמ"ל דבהכי חייביה רחמנא [ולכאו' דבריו צ"ב קצת דלא מצאנו ענין בהכי חייביה רחמנא אלא היכא שכל האיסור אינו יכול להתקיים אלא בכה"ג, אבל כאן הרי האיסור נוהג בין בחולין ובין במוקדשין והוא איסור כללי ומ"מ נתנה תורה דין זה אף במוקדשין מה"ת נימא בהכי חייביה רחמנא, אבל יל"ב עפמשי"ת לקמן דבמוקדשין הוא איסור אחר, ואיסור זה לעולם הוא שחיטה שא"ר וע"כ בהכי חייביה רחמנא].

והנה בביאור מה שרצו התוס' לתרץ מתחילה דקמ"ל דלא אמרינן עדל"ת, הבין רעק"א דילפינן מיתורא דקרא דמוקדשין דע"כ אתא למימר דאין עדל"ת.

והק' רעק"א דא"כ מהו דאמרינן בגמ' ואימא במוקדשין אין בחולין לא, והרי אם לא היה נוהג בחולין לא היה לנו פסוק מיותר במוקדשין וא"כ לא היינו מעמידים את הפסוק לעדל"ת כלל, ואילו בגמ' משמע שאין קו' על עיקר הילפותא של הברייתא לענין מוקדשין, רק לענין חולין ולהנ"ל הרי גם על דין הברייתא לענין מוקדשין קשיא, וכתב שי"ל דכ"ז נכנס בלשון הגמ' אבל הוא דוחק.

ותי' רעק"א דהנה קי"ל אין עדל"ת ל"ת שבמקדש, וא"כ י"ל דרק בתר דילפינן דאותו ואת בנו נוהג גם בחולין ס"ד דעדל"ת במוקדשין דלא חשיב עשה שבמקדש שהרי הוא עשה שנוהג גם בחולין, אבל כדמקשינן דאותו ואת בנו לא ינהג אלא במוקדשין הרי וודאי אין עדל"ת דוחה אותו שהרי הוא מידי דמקדש ואין עדל"ת בזה.

[וע"ע בשושנת העמקים-ג שהק' על התוס' עירובין ק: דעדל"ת של בל תוסיף בדם שנתערב, והא אין עדל"ת במקדש, וכתב רעק"א דדוקא אם הלאו הוא לאו של קדשים אינו נדחה אבל לאו דבל תוסיף הוא לאו בעלמא ושפיר עדל"ת, וד' רעק"א הכא מבוססים על שיטתו הנ"ל].

**ב. גדר איסור אוא"ב במוקדשין-**

אבל י"ל עוד קו' רעק"א, ובהקדם, הנה בפשטות לבתר דילפינן דאותו ואת בנו נוהג במוקדשין הרי הוא מאותו דין של אותו ואת בנו של חולין והכל דין אחד הוא, אבל בחי' הגרי"ז תמורה ו: יצא לחדש דדין אותו ואת בנו שנוהג במוקדשין הוא לאו בפנ"ע ואינו אותו איסור של חולין.

והוסיף הגרי"ז עוד דמה דמבואר במתני' שאם שחט מוקדשין בפנים הקרבן פסול משום מחוסר זמן אינו אלא מטעם שיש דין מיוחד בדין קדשים שאין להקריב אותו ואת בנו, אבל מטעם לאו של חולין לא היה נעשה מחוסר זמן במה שבפועל א"י להקריבו.

והנה כעיקר חידושו ע"ע מהרמ"ש בסוגיין שרצה ליישב קו' התוס' ל"ל קרא למוקדשין וכתב די"ל דס"ד דגברא לקי אבל הקרבן לא ייפסל מטעם מחוסר זמן ולכך איצטריך קרא לפסול הקרבן, וע"ז ילפינן מיתורא דכתיב גבי שור או כשב כי יולד שהוא מענין מחוסר זמן ומינה דאף אותו ואת בנו פועל דין מחוסר זמן [ועיקר דבריו מבואר ברמב"ן ור"ן פ: דילפינן דפסול מטעם מחו"ז מהא דסמיך לקרא דמחוסר זמן].

ויל"פ דבריו בנו"א ע"ד הגרי"ז די"ל דרק אחר דאית לן פסול מיוחד בקדשים נעשה בזה דין מחוסר זמן.

אבל בתוס' מבואר שלא כחי' של הגרי"ז בזה, חדא ממה שלא תי' כמהרמ"ש, מיהו זה יל"ד דלשון הגמ' משמע להו דס"ד דאין אותו ואת בנו נוהג כלל במוקדשין ולא משמע להו לאוקמי הגמ' רק לענין פסול בדיעבד.

אבל יותר מבואר כן בתי' התוס' שכתבו דאי"צ קרא לומר שאין עדל"ת שהרי איכא לתו"ע מטעם מחוסר זמן, הרי מבואר להדיא דאף אי לאו קרא שיש דין מיוחד בקדשים מ"מ היה נחשב כמחוסר זמן ע"י איסור דאוא"ב.

ובאמת בחת"ס כבר תמה על תוס' מה"ת יעשה מחוסר זמן במה שיש בו איסור צדדי מלהקריבו, ואטו שוחט בשבת ייעשה מחוסר זמן?

ומיהו בתוס' מ. באמת הק' כן מ"ש שוחט בשבת מאותו ואת בנו, ותי' ששבת לא חשיב מחוסר זמן שאין זה אלא משום עשה דקרבן יחיד לא דוחה ל"ת דשבת, וסברתם צ"ב, וכנראה כוונתם דהתם אין חסרון בעצם הקרבן ואית ביה חלות דין הקרבה אלא שא"א להקריבו כנגד ל"ת דשבת, אבל באותו ואת בנו הרי האיסור הוא בעיקר מעשה השחיטה, ועצ"ע בלשון התוס' שם.

ועכ"פ נמצא בידינו דעת התוס' דאי"צ שיהיה דוקא דין בהל' קדשים כדי שיהיה מחוסר זמן, ואף בדין אותו ואת בנו דחולין חשיב מחוסר זמן ודלא כהגרי"ז וחת"ס.

**ג. בחי' הגרי"ז שאיסור אוא"ב במוקדשין הוא דין בפנ"ע-**

אבל מ"מ בעיקר חידושו של הגרי"ז דדין אותו ואת בנו דמוקדשין הוא דין חדש, שפיר יש לקבל דבריו בזה.

אמרינן קטו. דכל שיש בו איסור הרי הוא בכל שתעבתי לך, והק' הגמ' א"כ אוא"ב היאך שחיטתו כשרה תיפו"ל איסורא מכל שתעבתי, ותי' הגמ' מדאמר רחמנא דאותו ואת בנו נוהג בקדשים לפסול משום מחוסר זמן ע"כ בחולין שחיטתו כשרה.

ובמל"מ פ"ג אסו"מ הביא דמשמע בפר"ח דילפינן ממחוסר זמן דשמונת ימים ולא מדין אותו ואת בנו, ותמה ע"ז מד' התוס' שם.

ובמל"מ כתב דיותר נראה דילפינן מאותו ואת בנו עצמו דמדאמר רחמנא איסור בקדשים ע"כ אינו נפסל.

ומ"מ ד' המל"מ תמוהים כשה"ק בנימוקי הגרי"ב היאך נילף מקרא דמוקדשין והרי איצטריך קרא לאיסורא דאותו ואת בנו אף אם יש בו פסול כל שתעבתי לך, ועוד צ"ע איך אפשר למילף הפסול למוקדשין משום כל שתעבתי והרי יסוד הפסול בזה אינו אלא לחולין אלא דממילא מיפסל אף בקדשים משום משקה ישראל, והרי אם לא היה נוהג איסור בקדשים אין בו חסרון ממשקה ישראל וכבר תמה בזה בחי' רש"ה-יג, וע"ע פמ"ג יו"ד מ"ז טו-ג.

ועכצ"ל כש"כ רש"ה לבאר הגמ' עפי"ד הרמב"ן ור"ן פ: שהביאו מהספרא דילפינן מקרא מיוחד דחייל פסול דלא יירצה באותו ואת בנו במוקדשין, דסמיך איסור אוא"ב לאיסור מחוסר זמן, וע"ז מבואר בגמ' דמדאמר רחמנא אוא"ב יש בו מחוסר זמן ובעי ילפותא מיוחדת לפסול ע"כ בחולין אינו נפסל משום כל שתעבתי לך.

ויש להוסיף בזה ביאור עפ"י משנ"ת דדין אוא"ב של קדשים הוא דין מיוחד וילפינן מסמיכותו לדין מחוס"ז שיש כאן דין פסול של מחוסר זמן לגבוה ואינו תלוי באיסור בפועל.

ועוד מקור לכ"ז מבואר באבי"ע פ"ב אבה"ט ה"י בשיטת הר"מ גבי דחייתו לצוק זו היא שחיטתו שאין בו משום איסור אוא"ב בחולין שאין כאן שחיטה, וכל המבואר בגמ' יומא דחשיב מחוסר זמן הוא משום דדין מחוסר זמן אינו תלוי באיסור שחיטה רק דין בפנ"ע, והאריך בזה בדברים ערבים והבאנו דבריו במקו"א.

ועפ"י כ"ז י"ל קו' רעק"א, דהנה הוכחנו מד' התוס' דס"ל שיש דין מחוסר זמן אף באיסור אוא"ב של חולין, ואמנם זה אמת, אבל באיסור זה הרי כל הדין מחוסר זמן שלו הוא מכח האיסור בפועל, משא"כ בתר דילפינן דין של קדשים הרי ילפינן דין פסול מיוחד לגבוה ואינו מכח האיסור בפועל.

ולפי"ז י"ל קו' רעק"א, דהנה כבר הק' בחת"ס ומנח"ח רצג-יא וראש יוסף על עיקר ד' התוס' מ"ש להזכיר כאן עדל"ת והרי הוא מחוסר זמן ופסול א"כ אין כאן עשה כלל, ואטו ע"י עדל"ת יוכל להביא בעל מום למזבח הרי אין כאן נידון של איסור רק פסול לקרבן.

ותי' אחרונים דדין מחוסר זמן תלוי בהאיסור בפועל לשחוט ואי אמרין עדל"ת תו לא חשיב מחוסר זמן.

וי"ל דה"מ בדין מחוסר זמן של חולין אבל לבתר דאית לן קרא דקדשים הרי נעשה מחוסר זמן מצ"ע ותו לא שייך להזכיר עדל"ת כלל שהרי בחפצא הוא פסול מטעם מחוסר זמן.

וזה כמו שהבאנו לעיל מד' הרמב"ן והר"ן דילפינן מקרא מיוחד שיש פסול מחוסר זמן במוקדשין.

ולפי"ז אשה"ט קו' רעק"א דעיקר כוונת התוס' דע"י קרא דמוקדשין הרי הוא דין מיוחד במוקדשין ממילא לא שייך ביה עדל"ת דהרי חייל בו דין מחוסר זמן ופסול.

[ובעיקר ד' התוס' גבי עדל"ת תמהו האחרונים דהנה מבואר דאי עדל"ת תו ליכא פסול מחו"ז, והק' כבר היאך ידחה הפסול ע"י עדל"ת, וע"כ כש"כ דיסוד הפסול מחו"ז הוא מכח האיסור בפועל וכל שנדחה האיסור ממילא אין בו פסול.

והק' בקה"י-כא וקוה"ע ח-ט וש"א דא"כ אין מובן לתי' שיש כאן לתו"ע שהרי כל כמה שיהיה דחיה לא יהיה בו דין מחוסר זמן, ואין כאן לתו"ע כלל?

ועיין קה"י משכ"ב דדין דחיה של עשה לל"ת אינו תלוי במה שאחר הדחיה יועיל לדחות רק כל שמעיקרא כעת יש בו לתו"ע א"י לידחות ע"י עשה, וצ"ע.

ועוד תי' אחרונים עפי"ד תוס' קידושין לד. דלא כהריב"א, אלא דלתו"ע הוא דין מיוחד שהעשה מאלים את הלאו ותו א"י לידחות כלל][[1]](#footnote-2).

והנה רעק"א תי' על קו' דל"ש עדל"ת במוקדשין כיון שהוא עשה במקדש אין עדל"ת, וכתב דה"מ אם אינו נוהג אלא במוקדשין אבל לבתר דנוהג אף בחולין שפיר שייך עדל"ת, אבל להנ"ל אחר דאיכא קרא במוקדשין ל"ש בזה עדל"ת אף אם נוהג גם בחולין דעכ"פ דין מוקדשין הוא דין בפנ"ע, ודלא כש"כ רעק"א.

ולפי"ז י"ל אופ"א בכוונת התוס' דבתר דילפינן מקרא דמוקדשין הרי הוא כעשה שבמקדש ול"ש בו עדל"ת, ולפי"ז נמצא לנו עוד מהלך בד' התוס'.

אבל בד' רעק"א מתבאר עכ"פ דנקט דאם נוהג גם בחולין לא חשיב ל"ת שבמקדש.

**ד. ביאור ד' התוס' פ:-**

ועתוס' פ: הק' הגמ' קדשים שחיטה שא"ר היא, והק' בתוס' דלכאו' גבי קדשים הו"ל לר"ש להודות לרבנן דשחיטה שא"ר שמה שחיטה, דהא יליף מטבוח טבח והכן ודנין חולין מחולין ואין דנין קדשים מקדשים, וא"כ הכא דהוי קדשים הו"ל למילף דשחיטה שא"ר שמה שחיטה.

והנה בפשטות כוונת התוס' דחשיב מילי דקדשים כיון שעצם הבהמה היא קדשים, אבל הוא דוחק כיון שהדין דאותו ואת בנו הוא דין שנוהג גם בחולין מה"ת נימא דילפינן קדשים מקדשים, ולפמש"כ לעיל אשה"ט דבאמת אף להלכה הרי עיקר הדין גבי קדשים הוא דין אחר והוא דין מיוחד נוהג בקדשים.

ובזה א"ש משה"ק רעק"א בחי' שם למה לא הק' התוס' כעי"ז לענין דו"ה דאמרינן ב"ק פ' מרובה שאם שוחט קדשים חשיב שחיטה שא"ר ולר"ש לא שמה שחיטה, והו"ל לתוס' לאקשויי דה"נ נילף קדשים מקדשים, והתם ל"ש תי' התוס' דידן.

אבל להנ"ל לק"מ דהתם וודאי חשיב מידי דחולין שהרי דין דו"ה נוהג אף בחולין, ורק לענין אותו ואת בנו הוא דין מיוחד של קדשים בזה הק' תוס' דלר"ש נילף קדשים מקדשים.

ויש לדקדק כ"ז בלשון התוס' שם שלא הק' על תחילת ד' הגמ' שם דאיירי לענין קדשים בחוץ רק לענין קדשים בפנים הק' כן, וי"ל דדין מיוחד הנוהג בקדשים אינו אלא במקום הראוי להקרבה אבל בחוץ לא תורת שחיטת קדשים ביה ואין נוהג בו הדין של המיוחד של קדשים רק אית ביה דין אותו ואת בנו מתורת חולין בעלמא, ודו"ק.

וע"ע בהג' מל"ה תמה על קו' התוס' דהנה בתוס' ב"ק עו: ד"ה והלא כתבו דאף בשחוטי חוץ עצמו לא אמרינן דחשיב שחיטה אלא בפסול שחוטי חוץ עצמו אבל אם יש בו פסול צדדי לא חשיבא שחיטה, ועיי"ש שהוכיחו משחיטת טריפה חולין בעזרה דהוי שחיטה שא"ר, ולא אמרינן בהכי חייביה רחמנא כל שחיטת חולין בעזרה, וכ"נ בתוס' פ: בסוגיין.

ולפי"ז תמה מה הוקשה לתוס' דאוא"ב נמי נילף משחוטי חוץ כקדשים והרי בשחוטי חוץ עצמו אם נתערב פסול אחר לא חשיב שחיטה?

אבל לפמש"כ הרי עיקר הטעם דבקדשים שחיטה שא"ר שמה שחיטה דילפינן משחוטי חוץ אין הכוונה דבבהמת קדשים שחיטה שא"ר שמה שחיטה, רק דדין שחיטת קדשים חשיב שחיטה ראויה, וא"כ י"ל דזהו עיקר ענין בהכי חייביה רחמנא גבי שחוטי חוץ היינו לומר דבדין שחיטת קדשים של שחוטי חוץ אין בו חסרון של שחיטה שא"ר, אבל אם נתערב בו פסול אחר הרי לא חשיב שחיטת קדשים כ"כ ובזה לא נתחדש דין שחיטה שא"ר.

אבל בדין אוא"ב הרי חשיב שחיטת קדשים ולכך ס"ד דתוס' דשמה שחיטה.

**ה. עוד ראיות ליסוד זה-**

ועפי"ז י"ל קו' מהרש"א בסוגיין, דהנה אמרינן אי מה קדשים כלאים לא אף הכא נמי כלאים לא, והק' מהרש"א הרי כלאים נוהג בוולדות קדשים, וכתב דמ"מ סתם קדשים לאו כלאים הוא.

אבל הק' במל"ה דאכתי תיקשי כעי"ז בד' התוס' בע"ב ד"ה אי שכתבו דאי אין אותו ואת בנו נוהג אלא במוקדשין הרי לא אציטריך קרא לרבות כלאים דכלאים בקדשים ליכא, ותמה במל"ה דאכתי איצטריך קרא לולדות קדשים?

וי"ל דבד' התוס' וודאי י"ל דעד כמה שלא היה נוהג אותו ואת בנו אלא במוקדשין אין הכוונה שאינו נוהג אלא בבהמת קדשים אלא כל איסורו הוא מיסוד איסור דקדשים והוא איסור על שחיטתו בתורת שחיטת קדשים דכה"ג שהוא אותו ואת בנו אסור לשוחטו כשחיטת קדשים, וא"כ י"ל דכלאים כיון שאינו ראוי להקרבה ואף בוולדות קדשים לא חייל בהו דין הקרבה כלל בזה י"ל דלא נוהג בו איסור זה.

ולפמש"כ דאף למסקנא שנוהג בקדשים מ"מ הוא דין חדש ואינו מענין האיסור של חולין, י"ל גם קו' מהרש"א כן, דמ"מ איסור המיוחד קדשים אינו נוהג בכלאים כיון דלית בהו קדושת הקרבה, וע"ז ס"ד למילף דאף האיסור של חולין לא יהיה נוהג בזה דמקיש האיסור דקדשים להאיסור חולין, ודו"ק.

ודעת מהרש"א נראה דס"ל דלא כש"כ וא"כ בשלמא בד' התוס' ל"ק ליה קו' מל"ה הנ"ל, אבל להלכה שנוהג אף בקדשים ס"ל שהכל הוא גדר אחד של איסור כמו בחולין.

**ו. ביאור ד' רש"י פ:-**

ולפי מש"כ י"ל ד' רש"י פ:, הנה אמרינן שם גבי שתיהן קדשים דלר"ש אינו עובר משום אותו ואת בנו, ובגמ' אייתינן עלה משום שאין השחיטה מתרת רק הזריקה, וכתב רש"י שם דלענין לפוטרו ממלקות דאותו ואת בנו פטור אף בל"ז ואף אם הראשון היה חולין משום שהשני שחיטה שא"ר היא משום מחוסר זמן, ורק מ"מ היה נפסל מטעם מחוסר זמן ע"ז איצטריך לטעמא דכיון שהראשון לאו שחיטה ראויה היא אינו נפסל.

ושא"ר חלקו ע"ד רש"י ונקטו שאין חסרון שחיטה שא"ר במה שהשני מחוסר זמן, ובתוס' כתבו הטעם משום דבהכי חייביה רחמנא, ורמב"ן כתב הטעם משום דרק ע"י האיסור הו"ל שחיטה שא"ר ויש כאן גלגל החוזר לכך חשיב שחיטה.

ודעת רש"י צ"ב דאם חשיב שחיטה שא"ר ה"נ לא ייפסל מטעם מחוסר זמן?

ועיין בחי' הר"ן משכ"ב בדעת רש"י דס"ל לרש"י דשחיטה שכל פסולה הוא מטעם מחוסר זמן, הרי לאו שחיטה שא"ר היא והוי ראויה במקצת, ובכה"ג אין בו מלקות דאותו ואת בנו אבל מ"מ פסול מחוסר זמן איכא, ודימה זה למה דאר"ש פא. גבי שחוטי חוץ דהוי במלקות ולא בכרת.

ובס' לב אריה כתב דס"ל לרש"י דכיון שיש כאן גלגל החוזר יש לו איסור לכתחילה אבל מלקות ליכא, עיי"ש, וכעין סברת הרמב"ן.

אבל לפמש"כ יל"פ היטיב, דבאמת שחיטה שא"ר היא ואין בו מלקות דאותו ואת בנו, אבל כשם שנתבאר בדעת התוס' דאף אי איכא עדל"ת מ"מ אית ביה פסול מחוסר זמן שאינו תלוי בהאיסור בפועל רק בעצם הדין שיש בו במוקדשין דין בפנ"ע שא"א להקריבו, א"כ י"ל דה"נ הכא איכא דין זה שאם ישחטנו שחיטה ראויה הו"ל באותו ואת בנו וחייל ביה בכה"ג דין מחוסר זמן, ורק בפועל הוא שוחט שחיטה שא"ר א"כ אין בו משום אותו ואת בנו אבל מחוסר זמן מיהא הוי, ודו"ק, וע"ע קוה"ע סו-ד כעין דברינו עפ"י סגנונו שם.

[וכעי"ז ראיתי בביאור למהרמ"ש פ: ותפא"י, ובקוה"ע יא-ח (בהוצ' החד' ז-ט), הק' ע"ז בנו רנ"ב מד' התוס' עח. דאין פסול אלא מכח האיסור בפועל וע"י עדל"ת פקע הפסול, ולהנ"ל לק"מ דכל ד' התוס' הוא קודם קרא דאיסור קדשים, אבל אחרי גזיה"כ דקדשים הרי הוא דין פסול ולא רק מכח האיסור בפועל.

ועוי"ל דאף לשיטת רש"י יסוד הפסול הוא במה שיש בו איסור לשוחטו אבל אינו תלוי במה שהוא בפועל עובר את האיסור ואף אם בפועל הוא שחיטה שא"ר מ"מ הרי מצ"ע חייל דין בבהמה שלא לשוחטה שחיטה מעלייתא וכבר בזה סגי לדין מחוס"ז שהרי חייל בה איסור לשוחטה, אבל ע"י עדל"ת הרי פקע כל האיסור מן הבהמה ותו פקע הפסול ג"כ, ופשוט].

ולדברינו שפיר היטיב שלא הק' הגמ' אלא מבהמה הראשונה אבל בשניה לא יהני דסו"ס חשיב מחוסר זמן, וכבר נתקשה בזה במהרש"א פ: לדעת רש"י.

ולד' הר"ן צ"ע דה"נ יכלה הגמ' להקשות מהשניה שאינה ראויה כיון דבעי זריקת דם, וי"ל דכיון דראויה ואינה ראויה הוא פסול חדש שאינו מפקיע ממנו שם שחיטה ראויה לגמרי, וצ"ע.

**ז. אם בעי שניהם מוקדשין-**

יל"ע בדין המיוחד שיש בקדשים אם הוא רק בשתיהן קדשים או דסגי מה שהשניה קדשים.

ועתוס' עח: כתבו דאי לא היה נוהג אותו ואת בנו אלא במוקדשין לא היה שייך למעט כלאים שהרי אין כלאים במוקדשין, וכתב מהרמ"ש די"ל דאיצטריך קרא למעט כלאים היכא שהראשון הוא כלאים בחולין והשני הוא מוקדשין.

ומבואר בד' מהרמ"ש דדין כלאים דממעטינן הוא נוהג בין בראשון ובין בשני, אבל דין מוקדשין אינו אלא בשני.

אבל דעת התוס' צ"ל דס"ל דאי הוה בעינן שיהיו מוקדשין הוה בעינן תרוייהו במוקדשין.

והנה מבואר במתני' ראשון חולין ושני קדשים הוי מחו"ז, ומבואר להדיא לפי"ז דלא כהגרי"ז ומהרמ"ש אלא דפסול מחו"ז אינו מההלכתא דאיסור מוקדשין, אבל למהרמ"ש לשיטתו אשה"ט דאף כשהשני לבדו קדשים אית ביה איסור דמוקדשין.

[ובעיקר ד' התוס' עח: שמעתי מבארים בזה עפי"ד רש"ה דדין אותו ואת בנו אין איסורו רק בשני, אלא דעיקר האיסור הוא במה שעושה ע"י שחיטת השני מצב ששניהם שחוטים יחד.

אבל עיין תוס' פ: דאף לר"ש דשחיטה שא"ר ל"ש שחיטה מ"מ חייב משום אותו ואת בנו, ובהכי חייביה רחמנא, ומ"מ בשניהם מוקדשין הק' הגמ' שאם שלא ילקה משום דכל כמה דלא זריק דם וכו' ולא אמרינן בהכי חייביה רחמנא וע"כ דקרא איכא לאוקמי באופן שהראשון חולין והשני קודש, כמהרמ"ש, וצ"ע לפי"ז קו' מהרמ"ש בתוס' עח:.

ועכ"פ שמענו מזה דאף היכא שהשני לבדו מוקדשין נמי אית ביה איסור מוקדשין.

[וע"ע בתוס' פה. שכתבו דאין ללמוד מאותו ואת בנו לדין שחיטה שא"ר שמה שחיטה כמו דילפינן התם משחוטי חוץ, די"ל דקרא איירי בגוונא שהראשון קדשים והשני חולין, וזה צ"ע מד' התוס' פ: הנ"ל דא"כ מה"ת חייב בשהשני קדשים ומה"ת דבהכי חייביה רחמנא, וצע"ג, וכבר עמד בזה בראש יוסף פה. ובש"א, עיי"ש].

1. ראיתי עוד ליישב ד' התוס' בזה, דלעולם פסול מחוסר זמן אינו מכח האיסור רק דין בפנ"ע וכש"כ הרמב"ן פ:, ומ"מ שפיר הק' התוס' דנימא עדל"ת וזה עפי"ד רשש"ק ריש יבמות דעדל"ת מדחה כל סימת האיסור, עיי"ש דמה"ט עדל"ת מהני לתפיסת קידושין אף דכללא הוא דערוה לתב"ק מכח שם ערוה שלה ולא משום האיסור ביאה, וע"כ דכדי לדחות את האיסור נדחה כל השם ערוה שלה.

   וא"כ ה"נ הכא נדחה כל השם אוא"ב ותו אין בו משום מחוסר זמן.

   אלא דמלבד שד' רשש"ק תמוהים ומחודשים וכבר נתבאר שם באופ"א, הנה צ"ע לומר כן בד' התוס' שהרי אזלי לפי הצד שאין פסול קדשים כלל רק בחולין ולהך ס"ד וודאי יסוד המחוס"ז הוא מכח האיסור וכש"כ ורק למאי דמסקינן שיש הלכה מיוחדת בקדשים הרי דין מחו"ז הוא דין בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-2)