שבת פרק כג
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב אי_ש סטפנסקי

**שואל אדם מחבירו כדי יין וכדי שמן וכו'**

כתב הרשב"א דכל ההיתר לשאול כדי יין הוא לצורך מצוה, דהיינו לצורך סעודת שבת, או לצורך קרבן פסח דהוי צורך מצוה, אך בלא"ה אסור, וכן פסק המגן אברהם סי' ש"ז ס"ק י"ד. [אף שבגמ' מבואר כן לגבי הלואת יו"ט למ"ד שניתנה ליתבע בבי"ד, הוא הדין לגבי עיקר ההיתר להלוות בלשון שאלה].

**ובלבד שלא יאמר לו הלויני**

בפשטות האיסור הוא על הלוה, שלא יבקש בלשון הלואה, אך אם עבר וביקש בלשון הלואה אין איסור למלוה לתת לו. [אלא אם כן נאמר שאסור לתת לו מדין לפני עיור, שכאשר לא יתן לו אין הלוה עובר איסור, וצ"ע בזה]. ואע"פ שטעם האיסור הוא שמא המלוה יכתוב, וכמש"כ רש"י, מכל מקום מטעם זה אסרו חכמים ללוה לומר בלשון הלואה.

אך הרמב"ם פכ"ג הי"ב כתב: ואסור ללוות ולהלוות גזירה שמא יכתוב, וכן אסור לקנות ולמכור ולשכור ולהשכיר גזירה שמא יכתוב. ומדכתב ללוות ולהלוות מבואר שהאיסור הוא בין על המלוה ובין על הלוה.

והנה כאשר ישראל רוצה ללוות מעכו"ם לכאורה מותר לומר בלשון הלואה, דלא איכפת לן שהעכו"ם יכתוב, ואין בזה חשש כלל. אך כאשר ישראל רוצה להלוות לעכו"ם, יתכן שזה תלוי בנידון הנ"ל, דאם האיסור הוא רק על הלוה, הכא ליכא איסור כלל. ולדברי הרמב"ם שהאיסור גם על המלוה, יתכן דאסור להלוות אף לעכו"ם, וצ"ע.

**א"ל השאילני לא אתי למכתב**

רש"י פירש דסתם הלואה ל' יום, ואתי מלוה זה לכתוב על פנקסו כדי שלא ישכח, משא"כ שאלה אינו לשלשים יום. וכן פירש הרי"ף דהלואה הוא לזמן מרובה ושאלה לזמן מועט. ובתוס' הקשו מהגמ' במנחות דאף בשאלה אמרינן סתם שאלה ל' יום. ותירצו, דדרך בני אדם שלא לתבוע שאלה עד ל' יום, אך אם ירצה יוכל לתבוע, משא"כ הלואה אינו רשאי לתבוע בתוך ל' יום כלל.

ובתוס' פליגי על רש"י וס"ל שאין הבדל בין שאלה להלואה, ואף בשאלה אמרינן שאינו יכול לתובעו תוך ל' יום, [כן מבואר ברשב"א ובר"ן]. ולכן פירשו דהלואה אתי למכתב לפי שאינו מחזיר את החפץ בעין, משא"כ שאלה שמחזיר החפץ בעין לא אתי למכתב.

ובפמ"ג הקשה לדעת תוס', לפי הס"ד בגמ' שהחילוק הוא בין שאלה ממש להלואה מדוע שואל אדם מחבירו כדי יין וכדי שמן, הא יין ושמן לעולם הוי הלואה. והנה מבואר מדבריו שפירש שאלתו של רבא בר"ח לאביי, מאי שנא שאלה ממש מהלואה, וע"ז תירץ אביי דבשאלה ליכא חשש שיבוא לכתוב לפי שמחזיר את החפץ בעין. ושוב מקשינן דיש בני אדם שקוראים להלואה שאלה, ואין הלוה מקפיד על כך, ואיך שרי כה"ג בשבת. ומשני דכיון שחכמים חייבוהו בשבת לומר לשון שאלה לא אתי למכתב. והשתא הקשה הפמ"ג מדוע מעיקרא לא מקשה ממתני' דכדי יין ושמן לא הדר בעין ומכל מקום שרי בלשון שאלה.

ולכאורה יש ליישב קושייתו, דשאלתו של רבא בר"ח לאביי מעיקרא לא היתה מה ההבדל בין שאלה ממש להלואה, דזה הוא ידע ששאלה ממש לא אתי למכתב כפירוש רש"י או כפירוש התוס'. אלא שאלתו היתה על המשנה מדוע התירו הלואה בלשון שאלה. וע"ז תירץ לו אביי שבלשון שאלה לא אתי למכתב, לפי שהוא לשון שמשתמשים בו באופן שלא נוהגים לכתוב. וע"ז מקשינן דבחול יש בני אדם שמלוים בלשון שאלה והם נוהגים לכתוב כמו בהלואה, ואם כן גם בשבת ניחוש שמא יכתוב על אף שאמר בלשון שאלה. ומשני דהוי היכר בעלמא.

ובפשטות יתכן לבאר כך גם לדעת רש"י, דהלואה בלשון שאלה נמי משמע אחר ל' יום, והא דלא חיישינן דלמא אתי למכתב משום שחכמים חייבוהו לומר בלשון שאלה, והוי היכר. אך ברשב"א מבואר דכל מה דשרי הלואה בלשון שאלה זה רק משום דבלשון שאלה משמע שיכול לתובעו מיד, וזהו הטעם שלא אתי למכתב. אלא דהגמ' מקשה שאף בחול יש בני אדם שאינם מקפידים ואומרים הלואה בלשון שאלה ומכל מקום כונתם להלואה ל' יום, ואם כן גם בשבת ניחוש דאתי למכתב. ומשני, דבשבת כיון שחייבוהו לומר בלשון שאלה מנכרא מילתא, וזכור הוא שצריך ללוות לזמן מועט כדי שלא יבא לכתוב. וכן מבואר בביאור הלכה וכדלהלן.

השו"ע ש"ז סעי' יא כתב כדעת רש"י והרי"ף, דלא יאמר הלויני דמשמע לזמן מרובה. וכתב המגן אברהם דלפי"ז במקום שנוהגין שסתם הלואה רשאי לתבעו לאלתר רשאי לומר הלויני. וביאר הפמ"ג דלדעת רש"י יש נפק"מ לקולא ולחומרא, דכיון שהדבר תלוי אם מלוה לזמן ארוך, כאשר יתנה שהוא מלוה לזמן מועט שרי אף בלשון הלואה. וכן כאשר יתנה שהוא שואל חפץ לזמן מרובה [לצורך מצוה] אסור אף בלשון שאלה. [ואף שהלואה בלשון שאלה שרי, התם איכא היכר, משא"כ שואל חפץ לזמן מרובה ליכא היכר, שהרי כולם אומרים בכה"ג לשון שאלה]. משא"כ לפי תוס' הכל תלוי אם מחזיר את החפץ בעין או לא. וכיון שהשו"ע פסק כרש"י לכן כתב המג"א שבמקום שסתם הלואה יכול לתובעו לאלתר אין חשש שיכתוב כלל.

אמנם הרשב"א כתב דאפילו לפי רש"י אסור לומר הלויני על מנת שאחזיר לך כל זמן שתרצה, דכיון דהלואה היא שנתנה להוצאה אע"פ שהתנה יחזיר לו כל זמן שירצה אפ"ה אין דרך של מלוים לתבוע ולדחוק את הלוה תוך ל' ואתי למכתב. ולפי"ז צ"ל שהמג"א התיר בזה"ז דוקא, דאין דרך להמתין ל' יום, אך במקום שדרך להמתין ל' יום לא מהני תנאי. ועי' פמ"ג שהקשה מדוע לא הזכיר הרשב"א גם לאידך גיסא, ששאלה לזמן מרובה אסורה.

הביאור הלכה הקשה על המג"א, דבגמ' מבואר שאף הלואה בלשון שאלה יש לאסור שמא יכתוב אלא דאיכא הכירא במה שאומר בלשון שאלה, ואם כן במקום שאין דרך לתבוע תוך ל' יום נמי יש לאסור כיון שליכא הכירא. ומבואר בדבריו כמש"כ לעיל בשם הרשב"א דבתירוץ הגמ' כל מקום שההלואה היא ל' יום חיישינן דאתי למכתב, והא דשרי בלשון שאלה הוא משום שאינו מלוה לל' יום. והשתא קשה על המג"א דמבואר בגמ' שאף היכא שאינו מלוהו לל' יום בעינן היכר, והוא הדין בזה"ז.

כתבו הרשב"א והר"ן בשם תוס', דבלשון לע"ז שאין הבדל בין שאלה להלואה, יאמר בלשון תן לי, וכ"כ השו"ע. ובביאור הגר"א כתב דכן משמע בגמ' והא כיון דבחול וכו' א"ל וכו'. כלומר, דלולי דברי הראשונים עיקר הקפידא היא שלא יאמר לשון המיוחד להלואה, אך היכא שאינו לשון המיוחד להלואה דוקא שרי. ולכן הוכיח הגר"א מהגמ' שאפילו כשאינו לשון המיוחד להלואה אסור שהרי לשון שאלה יש ב' משמעויות ומכל מקום בלא היכר היה אסור.

**מנכרא מילתא ולא אתי למכתב**

הרמ"א שם כתב כשם שאין לווין בשבת כך אין פורעין בשבת, ומקורו מהגמ' קמט ע"א דאין לווין ופורעין ביו"ט. והיינו משום דבפריעה איכא למגזר שמא ימחוק, או שמא יקרע את השטר חוב.

וכתב המגן אברהם בשם תוס' בב"מ דגם כאן האיסור הוא רק בלשון פריעה, אך בלשון חזרה שרי, דאיכא היכר. [לעיל מיניה הביא המג"א מהריב"ש שאסור לפדות הבן בשבת דלא יהא אלא פורע חובו שאסור. ויתכן דהביא דבריו כדי לומר שהריב"ש חולק על תוס', שהרי בפדיון הבן אין משתמשים בלשון פריעה, ומכל מקום אסר].

**דף קמח ע"ב**

**לא מספקין ולא מטפחין ולא מרקדין ביו"ט**

רש"י פירש מספקין כף אל כף, מטפחין על הלב. והטור כתב מטפחין כף אל כף, ומספקין כף על ירך. וברמב"ם פכ"ג ה"ה כתב דלאחר יד שרי, ומקורו בירושלמי. ואף ששם משמע שר' מאיר חולק ואוסר בכל גוונא, עי' כסף משנה מש"כ בזה.

כתב הרמב"ם שם ה"ד, אפילו להכות באצבע על הקרקע או על הלוח או אחת כנגד אחת כדר המשוררים וכו' אסור גזירה שמא יתקן כלי שיר. אך התרומת הדשן התיר להכות באצבע, דהא בפ"ק דיומא מבואר שהיו מעוררין את הכ"ג בליל יוה"כ ע"י שמכין באצבע צרידה. ובדעת הרמב"ם יישב הכסף משנה, דאין שבות במקדש. המגן אברהם תירץ, דהתם רצו לעורר אותו, ואין זה קול של שיר, כמבואר בשלהי עירובין דרק כאשר רוצים שישן דעושים קול ערב חשיב קול של שיר. אמנם המשנ"ב כתב בשם תו"ש להחמיר אף ברוצה להקיץ את חבירו, דאינו עושה קול ערב, וכן משמע בפמ"ג.

**וקא חזינן דעבדין ולא אמרינן להו ולא מידי**

הרמ"א סי' של"ט כתב והא דמספקין ומרקדין האידנא ולא מחינן בהו משום דמוטב שיהיו שוגגין וכו'. ועוד כתב בשם התוס' בביצה, דבזה"ז הכל שרי דאין אנו בקיאין בעשיית כלי שיר, וליכא למגזר שמא יתקן כלי שיר דמלתא דלא שכיח הוא. ואפשר שעל זה נהגו להקל בכל. והקשה הבית יוסף על התוס', הא בפ"ק דביצה מבואר שאע"פ שנתבטלה טעם הגזירה לא נתבטלה הגזירה. ותירץ, דגם בזמן הגזירה עצמה לא גזרו על מקום שלא שכיח לתקן כלי שיר, ובזה"ז כל מקום נחשב כלא שכיח.

כתב המגן אברהם בשם מהרי"ק, דמותר לרקד לכבוד התורה בשמחת תורה. וכתב המשנ"ב דבשאר מצוות כגון נישואין אסור. אמנם אחר שכתב הרמ"א דיש שמתירים בזה"ז לגמרי, יש לסמוך ע"ז בשמחת נישואין.

**מוטב יהיו שוגגין ואל יהיו מזידין**

א. כתב הרמ"א בסי' תר"ח בשם הרא"ש והר"ן דבדבר המפורש בתורה לא נאמר דין זה, וחייב למחות בכל אופן.

ב. כתב המגן אברהם שם בשם הרא"ש, דרק כאשר ברור לו שלא ישמעו לו אמרינן הכי, אך אם יש צד שישמעו לו חייב להוכיח, ואפילו באיסור דרבנן. [ובדבר שאחזו להם מנהג גרוע להקל בפרהסיא חשיב ידוע שלא יקבלו].

ג. עוד כתב דדוקא בשוגג אמרינן הכי, אך במזיד חייב להוכיח עד שיכנו או יקללנו. [ואם לא הוכיח עבר על הוכיח תוכיח, אך אינו נענש על ידו, כיון שהוא מזיד].

ד. בשער הציון כתב דדוקא דבר שרובן נכשלין אמרינן הכי, אך במיעוטן לא אמרינן הכי, כדי שלא יכשלו בזה אחרים.

**ורבה אמר ניתנה ליתבע**

הרא"ש הביא מחלוקת ראשונים האם לפסוק כר' יוסף או כרבה. וכתב שהתוס' פסקו כרבה לפי שבכל מקום הלכה כרבה לגבי ר' יוסף. ור' אויא ורבה ב"ע מחמרי אנפשייהו. אך כתב דהרי"ף גרס רבא, וכן מוכח מהא דמקדים דברי ר' יוסף לרבה. והשתא זה תלוי בנידון שקיים בכל מקום האם לפסוק הלכה כבתראי או כרב במקום תלמיד. וברמב"ם ושו"ע פסקו כרבה שניתנה ליתבע.

כתבו הראשונים דאף לר' יוסף אם קדם המלוה ותפס חפץ מהני, ואין מוציאין מידו, דהוי כגבה מעצמו, ורק בבי"ד אינו יכול לתובעו. ואם הלוה תפס חפץ מהמלוה כנגדו בי"ד מוציאין מידו, דתפיסתו היא שלא כדין. אך אם חזר הלוה ותפס את החפץ עצמו מהני ואין מוציאין מידו.

**מאי משמט שמוט ועומד הוא**

ביארו הראשונים דכל חוב שאי אפשר לתובעו בבי"ד אינו משמט, אע"פ שאליבא דאמת הוא חייב לו, דכתיב לא יגוש, והכא לא קרינן ביה לא יגוש. ובדעת רש"י הבינו דקושיית הגמ' היא שאין נפק"מ במה שהשביעית משמט כיון שבלא"ה אינו יכול לתובעו בבי"ד, והקשו עליו דאכתי נפק"מ שצריך לומר לו משמט אני.

**שאני התם דאיגלאי מילתא דחול הוא**

כתב הרשב"א דמהכא מוכח שביו"ט שני מודו כו"ע שניתן ליתבע בבי"ד. אך הריטב"א והר"ן דחו דהכא איגלאי למפרע דהוי חול גמור, ולא דמי ליו"ט שני. וצ"ב במה פליגי.

**דף קמט ע"א**

**מאי טעמא ר' ביבי אמר גזירה שמא ימחוק וכו'**

תורף הסוגיא, דבברייתא דמונה אדם וכו' מבואר שכתב שע"ג כותל מותר וכתב שע"ג טבלא ופנקס אסור, ומוכח מכאן דבכתב שע"ג כותל ליכא חשש שמא יקרא לפי שגודא בשטרא לא מחלף, וכן מוכח שבטבלא ופנקס יש חשש שמא יקרא, דמחלפי בשטרא. והא דליכא חשש שמא יכתוב י"ל בתרתי, או דאיירי בגבוה ודלא כרבה, או דאיירי בחקק, ולא חיישינן בזה שמא ימחוק.

ופלוגתת ר' ביבי ואביי מוקי בגמ' בכתב על כותל וגבוה, לדעת רש"י לכו"ע לא חיישינן שמא יקרא לפי שגודא בשטרא לא מיחלף, כדמוכח בברייתא, ופליגי אי חיישינן שמא ימחוק ופלוגתתם היא בדינא דרבה. ולפי"ז ר' ביבי אמר גזירה שמא ימחוק, דאף באופן שהכתב גבוה חיישינן למחיקה, ואביי אמר דכל החשש שיתכן בכה"ג הוא שמא יקרא, אך שמא ימחוק לא חיישינן בכה"ג לפי שהכתב גבוה. [וכאשר הכתב על הכותל אף לשמא יקרא לא חיישינן לפי שגודא בשטרא לא מחלף]. וכן ביאר הרז"ה.

ולדעת תוס' כו"ע לית להו לרבה, ולכן לשמא ימחוק לא חיישינן, ופליגי אי חיישינן שמא יקרא, ופלוגתתם היא האם גודא בשטרא מחלף. ולפי"ז אביי אמר גזירה שמא יקרא דאף באופן שהכתב ע"ג הכותל חיישינן, דגודא בשטרא מחלף, ור' ביבי אמר שכל מה שיש לחשוש בכה"ג הוא שמא ימחוק, אך שמא יקרא לא חיישינן לפי שגודא בשטרא לא מחלף. [וכאשר הכתב גבוה אף לשמא ימחוק לא חיישינן לפי שלית ליה דרבה]. והא דאמרינן דרבה תנאי היא היינו שרבה יוכל לתרץ כך, אך לאביי כו"ע לית להו דרבה.

ויל"ע איך יתרץ אביי את הברייתא דע"ג הכותל שרי, אלמא גודא בשטרא לא מחלף. וי"ל עפ"י מש"כ תוס' דבחקק מודה אביי שגודא בשטרא לא מחלף, והברייתא איירי בחקק.

והנה הרי"ף כתב דלית הלכתא כר' ביבי משום דפליג עליה דרבה, ואנן קיי"ל הלכתא כוותיה דרבה. והא דהברייתא מחלקת בין כתב שע"ג כותל לכתב שע"ג טבלא ופנקס היינו בחקק, דגודא בשטרא לא מחלף, אבל כתב ע"ג כותל אסור בכל אופן, וכן כתב הרא"ש. ופשוט דהרי"ף סובר כתוס' ולא כרש"י, דהא לרש"י ר' ביבי סובר כרבה ורק אביי פליג עליה, והו"ל לפסוק כר' ביבי. ואם כן יל"ע דאביי ודאי פליג על רבה, וכמש"כ תוס', ולא הו"ל לפסוק כאביי. ויישב הקרבן נתנאל דהרי"ף פסק כאביי ולא מטעמיה, דר' ביבי ואביי פליגי בכתב ע"ג כותל וגבוה, האם גודא בשטרא מחלף או לא, והרי"ף פסק דבכה"ג אסור מצד שמא ימחוק, דהא קיי"ל כאביי.

וכתב הרי"ף דהא דשרי כתב שע"ג כותל זה רק בחקק, אך בכתב בעלמא אסור מצד שמא יקרא. וכן כתבו הטור ושו"ע. ודבריהם מבוארים עפ"י התוס' דלפי אביי גודא בשטרא מחלף ורק בצירוף דהוי חקק לא מחלף.

וכתב הב"ח דבאמת בכתב בעלמא אסור אף מצד שמא ימחוק, שהרי בכותל נמי איכא חשש שימחוק, ואפילו בגבוה דהא קיי"ל כרבה, ורק בחקק ליכא לחשש שמא ימחוק. אלא דהרי"ף ואחריו הרא"ש טור ושו"ע כתבו כן משום סיפא דבטבלא ופנקס אפילו חקוק אסור לקרותו משום שמא יקרא, ולפיכך נקטו גם באינו חקוק טעם זה.

הרמב"ם פכ"ג הי"ט כתב דאסור לקרוא מן הכתב כדי שלא יקרא בשטרי הדיוטות, לפיכך אם היו השמות חקוקין על הטבלה או על הכותל מותר לקרותן מפני שאינו מתחלף בשטר. ומבואר דאף בטבלה שרי ע"י חקק, משום דלא מחלף בשטרא, ודלא כשאר הפוסקים שאסרו טבלה אפילו ע"י חקק. ודבריו צ"ע טובא מסוגיית הגמ', דבברייתא מחלקינן בין טבלה לכותל, ומוקי לה בחקק דליכא למיחש שמא יכתוב, ומבואר מיהא דבטבלה אסור אף ע"י חקק שמא יקרא, וצ"ע.

**רש"י ד"ה ליחוש, דהא ר' אחא כותל דוקא נקט**

ביאר הרש"ש דהוקשה לרש"י מנ"ל שר' אחא סובר כלל שגזרינן. דכל מה שנקטה הגמ' בפשיטות שלפי ר' ביבי יש לגזור גם שמא יקרא ולפי אביי יש לגזור גם שמא ימחוק, זה רק לאחר שמצינו שגזרו חדא גזירה, הוא הדין יש לגזור אידך גזירה, אך לר' אחא יתכן שלא גזרינן כלל. ותירץ רש"י דר' אחא התיר רק בכותל, אך באגרת מודה דאסור, ועל כרחיך דמודה דגזרינן ורק בכותל ליכא למגזר. והשתא אין להקשות דלמא גזר רק שמא יקרא ולא גזר שמא ימחוק, דהא כיון דגזר חדא גזירה שוב יש לגזור נמי אידך גזירה.

**הכא במראה של מתכת עסקינן**

הרז"ה נקט דרק לר' מאיר אין אוסרים אלא במראה של מתכת ובאינו קבוע לכותל, לפי שלית ליה דרבה, אך לת"ק דגזר אף במקום גבוה הוא הדין יש לגזור גם באינו מתכת שמא יביא מספרים ויחתוך שערות. ומה שהנשים נוהגות לראות במראה בשבת יישב, שבאינו של מתכת יש לגזור רק באנשים ולא בנשים, דאינם רגילות לחתוך את השערות במספרים, אלא לתקן נימין במראה של מתכת עצמה, ולכן בנשים יש לאסור רק במראה של מתכת.

אך שאר הפוסקים נקטו דאף באנשים מותר במראה שאינה של מתכת, וביארו הרמב"ן והר"ן דאף לת"ק לא חיישינן שמא יביא מספרים לחתוך את השערות, אלא שמא יוריד את המראה מהכותל ויחתוך עם המראה עצמה. ומה שלא גזרו במראה רגילה אטו מראה של מתכת, לפי שלא גזרו מין אחד אטו מין שני, וכמו שלא גזרו שמא יטה באדם חשוב שאין דרכו להטות אטו אדם שאינו חשוב.

**דין שטרי הדיוטות**

**טעם האיסור:** נחלקו הראשונים מה נחשב שטרי הדיוטות, רש"י לעיל קטז ע"ב פירש דהיינו אגרות שלום, ולפי"ז אסור לקרוא בכל דבר שאין בו צורך ותועלת. אך רש"י חזר בו והגיה בכתב ידו דשטרי הדיוטות היינו של מקח וממכר, וכן כתב כאן. ולפי"ז האיסור קריאה הוא רק בדבר איסור, כמו"מ וחשבונות האסורים בשבת.

והנה רש"י בביצה לז ע"א כתב דאיסור מקח וממכר בשבת הוא משום ודבר דבר. ועוד פירש גזירה שמא יכתוב. והקשה לפירוש שני מדוע אסרו להקדיש להעריך ולהחרים אטו מקח וממכר הא הוי גזירה לגזירה. ותירץ דכולה חדא גזירה היא. וצ"ל תירוץ זה אף בסוגיין, דלכאורה אם מו"מ אסור שמא יכתוב מדוע אסרו לקרוא את המוזמנים לסעודה בשבת שמא יקרא בשטרי הדיוטות וזה אסור שמא יכתוב, הא הוי גזירה לגזירה, וצ"ל כולה חדא גזירה היא, וצ"ע.

והרא"ש כתב בשם ר"י דטעם האיסור לקרוא שטרי הדיוטות הוא משום ממצוא ודבר דבר, והסיק שם דאסור אף באגרות בעלמא. וצ"ל דאף בזה איכא משום ודבר דבר לפי שעוסק בדבר שאין בו תועלת. ועי' רשב"א בסוגיין.

והרמב"ם פכ"ג הי"ט כתב דאסור לקרוא בשטרי הדיוטות שמא יבא למחוק.

**דין אגרות שלום:** לדעת רש"י אחר שחזר בו מותר לקרוא באגרות כל שאין שם מו"מ וחשבונות, וכן דעת הרמב"ן להלן קנא ע"א, וכפי שכתבו הראשונים בשמו. אך לשאר הראשונים אסור לקרוא אף באגרות שלום בעלמא. והרא"ש הוכיח לאסור מהא דאסור לקרוא מנין האורחים משום שטרי הדיוטות, ודחה דהתם דמי טפי למו"מ וחשבונות לפי שיש לו צורך. אך הוכיח מכתב שתחת הצורה, דאסור משום שטרי הדיוטות אף שאין זה שייך למו"מ כלל. וכן הביא בשם רבינו יונה שהוכיח מר' נחמיה דאסר לקרוא בכתובים בשבת משום שטרי הדיוטות, ורבנן פליגי עליה רק בכה"ק, אך בשאר אגרות ודאי אסור אף שאינו מו"מ וחשבונות. וכן נקט הרשב"א בסוגיין ובתשובות.

ובאיגרת שלא קרא בה מעולם התירו ר"ת ור"י לקרוא בשבת שמא יש בה דבר של פיקו"נ או שאר צורך, ומהאי טעמא חשיב קריאה שיש בה צורך ושרי. אך הטור כתב שאין נראה לי הטעם מספיק, ואסר בכל גוונא. ובשו"ע הכריע להקל על ידי עיון בלא קריאה בפיו, דבלא"ה יש שמתירין עיון בעלמא בכל אופן, וכדלהלן.

**עיון בלא קריאה:** הרשב"א הר"ן והרא"ש כתבו בשם תוס' דכל האיסור בקריאת שטרי הדיוטות הוא בקריאה בפיו, אך בעיון בלא קריאה בפיו מותר. אך בשם רבינו יונה כתבו לאסור בכל אופן, דהא כתב שתחת הצורה אסור משום שטרי הדיוטות על אף שאינו קורא בפיו. והבית יוסף הביא בשם שבלי הלקט לאסור קריאת איגרת בהרהור, לפי שאי אפשר שלא ישא ויתן בענייני האיגרת.

**קריאת דברי חכמה:** הבית יוסף הביא בשם הרמב"ן והרשב"א שהתירו לקרוא בשבת ספרי חכמות, כגון ספרי רפואה. ומהאי טעמא התיר הרשב"א להביט באצטרול"ב בשבת, דהוי כאחד מספרי החכמה. אך בשם הרמב"ם בפיה"מ והר"ן כתב לאסור בכל אופן, ורק דברי קודש מותר לקרוא בשבת. וביאור המחלוקת, דבשבת אסור לקרוא כל דבר שאין בו צורך ותועלת, ונחלקו האם להשכיל בדברי חכמה חשיב תועלת או לא. אמנם לדעת רש"י והרמב"ן שכל האיסור בשטרי הדיוטות זה במו"מ פשיטא דספרי חכמות שרי.

השו"ע הביא מחלוקת ולא הכריע, ובמשנה ברורה כתב דמעיקר הדין שרי וכן נוהגים, אך ירא שמים יחמיר. ועי' בשלחן שלמה דהתיר מהאי טעמא לקרוא מתכונים של בישול בשבת, דהוי כדברי חכמה בעלמא. אך למי שלומד רפואה אסור לקרוא בשבת ספרי רפואה, דהוי כעוסק במלאכתו.

**ספרי מלחמות:** כתבו תוס' קטז ע"ב דאותן מלחמות שכתובות בלע"ז נראה לרבינו יהודה דאסור לעיין בהן, דלא גרע [צ"ל עדיף] מכתב שתחת הצורה דאסור לקרוא בשבת. ואף בחול לא ידע ר"י מי התיר דהו"ל כמושב לצים. וכן פסק השו"ע סעי' ט"ז. וצ"ב האם כונתם לספרי מלחמות שמשחיתים את נפש האדם ע"י תיאורים של מלחמות, או שמא כל דבר שאין בו צורך ותועלת אסור, אע"פ שאין בו דבר גרוע. ונפק"מ בזמנינו לכל הכתבות בעיתונים שאין בהם דברי חכמה אלא מחקרים בנושאים שונים, או סיפורי הסטוריה וכדו', האם מותר לקרותן בשבת, והאם יש בהם בחול משום מושב לצים, וצ"ע.

ולגבי עיתונים כתב המשנ"ב שבשו"ת שבות יעקב מקל בזה. אך הרבה אחרונים החמירו מפני שיש בהם ידיעה מענייני מו"מ. ומשמע דאסור לקרוא אף בחלק המותר שמא יקרא בחלק האסור. וכן הוא להדיא בשאלת יעבץ דאסור משום סחור סחור אמרינן לנזירא, ואפילו אם החלק האסור נמצא בסוף העיתון.

**לשון הקודש:** הדרכי משה כתב לחדש שמותר לקרוא ספרי מלחמות בלשון הקודש, ודייק כן מתוס' דאסרו בלשון לע"ז. וכתב ב' סיבות להקל בזה, חדא שבלשון עצמו יש קדושה, ועוד, דלומד ממנו דברי תורה. וכן פסק לדינא ברמ"א. אך הב"ח נחלק עליו, וכתב דאין לדייק כן מתוס', לפי שכתבו לשון לע"ז להורות באלו ספרי מלחמות אסור, דרק ספרי עכו"ם שאין בהם לימוד מוסר, אך ספרי מלחמות של ישראל כגון ספר יוסיפון וכדו' כיון שיש בזה לימוד מוסר שרי בשבת. והשתא ספר יוסיפון מותר אף בלשון לע"ז, וספרי מלחמות העכו"ם אסורים אף בלשון הקודש. ועוד כתב, דתוס' נקטו לשון לע"ז משום שכתבו בסיום דבריהם דאף בחול אסור משום מושב לצים וזה רק בלשון לע"ז, אך האיסור לקרוא בשבת הוא אף בלשון הקודש.

ומש"כ הרמ"א דהלשון בעצמו יש בו קדושה דחה הט"ז דכיון דשרי לדבר בלשון הקודש במרחץ מוכח שאין בו קדושה, ואין זה מתיר לקרוא בשבת בלה"ק. ועוד, דאכתי הוי מושב לצים, ולא הועיל הרמ"א כלום. [אמנם הסברא השניה של הרמ"א אכתי קיימת, דכיון שיכול ללמוד מזה דברי תורה ויש תועלת בקריאתו לא חשיב מושב לצים, ועי' אליה רבה].

ועי' פמ"ג דכל מה שהתיר הרמ"א בלה"ק זה רק ספרי מלחמות וכדו', אך דברי מו"מ וחשבונות ודאי אסור אף בלשון הקודש, שהרי הוא עובר משום ודבר דבר.

**איסור קריאת כתב שתחת הצורה:** בשולחן שלמה כתב לאסור עפי"ז לקרוא שלט שמורה על שם הרחוב וכדו'. ואע"פ שבמחובר לקרקע קיי"ל גודא בשטרא לא מחלף, אין זה אלא בחקק, אך בכתב בעלמא חיישינן. ועוד כתב לאסור ציורים בהגדה של פסח, ואף דהוי צורך מצוה, הא ר' נחמיה אסר מטעם זה אף קריאה בכתובים, ואף דלא קיי"ל כוותיה, מכל מקום לגבי כתב שתחת הצורה בהגש"פ אין מקור להתיר.

עוד איתא בגמ' שדיוקנא עצמה אף בחול אסור משום אל תפנו אל האלילים, וכתבו תוס' דהני מילי כשעשאוהו לשם ע"ז, דהא בגמ' משמע שמה שלא ראה צורה של מטבע הוי מעלה גדולה. אך תוס' בע"ז שם נקטו דבכל גוונא אסור, והמעלה שלא ראה צורה של מטבע הוא דאע"פ שכולם רגילים בזה ואין איסור לשאר בני אדם החמיר על עצמו. וכתב המגן אברהם דהמנהג כתוס' דידן להתיר לראות צורות שלא נעשו לשם ע"ז. וכתב דראיה בעלמא לכו"ע שרי. ועי' שולחן שלמה דלפי תוס' בע"ז יש לאסור לראות צורות בהגדה של פסח.

**בני חבורה המקפידין זה על זה וכו'**

כלומר, בני אדם שאוכלין יחד וכל אחד מביא את האוכל שלו עמו, וידוע לנו שמקפידין זה על זה, שכאשר מלוה אחד לחבירו מעט אוכל הרי הוא מחזיר לו בדיוק מה שנתן. הרי הם עלולין לעבור בשבת משום איסור מדה או משקל או מנין, שהרי ימדדו או ישקלו או ימנו כדי לדעת כמה להחזיר. וכן עלולין לעבור משום הלואה בשבת בלשון הלואה [למסקנת תוס']. ואם יפרעו בשבת יעברו על איסור פירעון בשבת. וכן עלולין לעבור משום ריבית, ואף בחול, דאם יתייקר קודם שיחזיר חשיב ריבית כיון שמחזיר יותר ממה שהלוה ומקפיד, [אך באינן מקפידין זה על זה לא חשיב ריבית, וצ"ב בטעם הדבר, שהרי ריבית אסורה אף בדרך מתנה].

וכל זה בידוע לנו שמקפידין, אך בסתמא אין מקפידין זה על זה, ולא חיישינן שיבואו למנות ולשקול בשבת, וכן לא יבואו להלוות בלשון הלואה אלא בלשון שאלה. וכן ליכא איסור ריבית כיון שאין מקפידין. ובשכנים כתבו תוס' דבסתמא מקפידין, ולכן איכא איסור ריבית לב"ה, ומכל מקום לא גזרו שמא יבואו לשקול ולמנות ולא גזרו שמא יבואו לומר בלשון הלואה לפי שאין רגילין להלוות זה לזה, ומילתא דלא שכיחא לא גזרו בו רבנן.

וכל זה כשאוכלין יחד, אך כאשר מטילין גורל על חלוקת המנות חמיר טפי, ואפילו באין מקפידין ובשכנים אסור. ובטעם הדבר כתב הרמב"ם פכ"ג הי"ז, דחשיב כמקח וממכר. אך להפיס עם בניו ובני ביתו מותר מפני שאין מקפידין. כלומר, דלא גזרו על גורל מפני מו"מ אלא כאשר הן מקפידין, ואף דבסתמא חשיב שאינן מקפידין, כמש"כ לעיל, ע"י גורל יש לנו ראיה שהם מקפידין. משא"כ בבניו ובני ביתו דאין מקפידין אף גורל שרי. ולגבי גורל במקום מצוה עי' להלן מטילין חלשים וכו'.

**דף קמט ע"ב**

**מותר להלוות בניו וב"ב בריבית כדי להטעימן טעם ריבית**

פירש רש"י דמותר להלוות לבניו ובני ביתו על מנת שיחזירו יותר, כדי שידעו כמה קשה להחזיר ריבית, ולא יבואו ללוות באיסור. והטעם דשרי משום שאין כאן הלואה באמת, שהרי הכל שלו. ומטעם זה מותר לחלוק לבניו וב"ב בשבת, ולא חיישינן שיבואו לידי מדה משקל ומנין, שהרי הכל שלו ואין מקפידין זה על זה. וכן לא חיישינן לריבית לדעת ב"ה, דבאין מקפידין שרי.

ומקשינן א"ה מנה גדולה נמי יהא מותר. כלומר, דכל החילוק בין מנות שוות למנה גדולה כנגד קטנה הוא דבגדולה כנגד קטנה חשיב משחק בקוביא. אך בבניו וב"ב שהכל שלו כשם שלא חשיב ריבית כך לא חשיב קוביא, ומדוע אסור.

ומשני חסורי מחסרא וכו', ובאמת בניו וב"ב הכל שרי. וכן פסק הרמב"ם שם דמותר להפיס עם בניו וב"ב על מנה גדולה כנגד קטנה מפני שאין מקפידין. אך הרשב"א כתב בשם הראב"ד דמנה גדולה כנגד קטנה אסור אף בבניו וב"ב, ודלא כמסקנת הגמ'. וטעמו, שהרי קיי"ל להלכה שאסור להלוות בריבית לבניו וב"ב דלמא אתי למסרך, ודלא כרב. והשתא גם בקוביא יש לאסור לבניו וב"ב דלמא אתי למסרך.

ובדעת הרמב"ם כתב המגיד משנה דחכמים גזרו דלמא אתי למסרך רק באיסור ריבית דאורייתא ולא באיסור קוביא דרבנן, ולכן לגבי קוביא קיי"ל כרב דשרי. [ולגבי החשש שמא יתייקר צ"ל דאף הראב"ד מודה דלא חיישינן דלמא אתי למסרך, דהוי חשש בעלמא, שהרי אסר רק מנה גדולה, ולא חשש במנות שוות לריבית].

הט"ז תירץ בדעת הרמב"ם, דרב לא איירי באדם שמלוה לבנו בריבית להטעימו טעם ריבית שידע לפרוש, אלא איירי באדם שלוה מבנו ומחזיר לו ריבית, כדי להטעימו טעם ריבית, כלומר, שידע להלוות את מעותיו לעכו"ם בריבית. וקיי"ל דלא כרב דחיישינן דלמא אתי למסרך ולהלוות מעותיו לישראל בריבית. והשתא לגבי קוביא אין זה שייך כלל, אלא כיון שהמעות שלו אין כאן קוביא ושרי לכו"ע.

ובמגיד משנה הקשה על הראב"ד, דאם קיי"ל דלא כרב ואף לגבי קוביא חיישינן דלמא אתי למסרך, מדוע הוצרכה הגמ' לומר חסורי מחסרא ולאפוקי מתני' מפשטה, הא לדידן יש לאסור מנה גדולה כנגד קטנה אף בבניו וב"ב.

ותירץ הבית יוסף דעת הראב"ד בג' אנפי.

א. דהגמ' הביאה דברי רב ללמוד ממנו דכיון שהכל שלו אין מקפידין זה על זה ולא חיישינן שמא יבוא למנות ולשקול. והמקשן הבין בכונת הגמ' דמוקי מתני' כרב לגמרי, ולכן הקשה אי הכי מנה גדולה נמי מותר, שהרי לרב לא חיישינן דלמא אתי למסרך. ובאמת התרצן יכל לתרץ שאין זה כונת הגמ', ולדידן לא קשה כלל, אלא שרוצה לתרץ אף לפי הבנת המקשן דמתני' כרב.

ב. אמנם יש לתרץ מתני' כפשטה לדידן דלא קיי"ל כרב, אך מכל מקום יקשה לרב ממתני', ולדידיה על כרחיך צריך ליישב חיסורי מחסרא.

ג. הסוגיא באמת סוברת כרב, ולכן הגמ' הוצרכה לתרץ חיסורי מחסרא, אך לדידן קיי"ל דלא כרב ואתיא מתני' כפשטה.

**תוד"ה מאי טעמא, אלא כאידך דר' יהודה**

הטור פסק לאסור מנה גדולה כנגד מנה קטנה משום קוביא, והקשה השלטי גיבורים הא קיי"ל דאין בזה איסור [מלבד דעת הרמב"ם וכדלהלן], וכמש"כ התוס'.

וברמב"ם כתב דאסור לשחק בקוביא בשבת משום מקח וממכר. ומשמע בפשיטות דבחול מותר, והוי איסור רק בשבת. אך המגיד משנה כתב דברמב"ם עצמו פ"ו מגזילה ה"י פסק דאסור לשחק בקוביא בחול. ולכן דחק את דברי הרמב"ם דאף בחול אסור, ובשבת יש איסור נוסף של מו"מ. [ובהל' גזילה שם הקשה המגיד משנה על הרמב"ם מדוע פסק דאסור לשחק בקוביא הא בגמ' מבואר דלמ"ד אסמכתא קניא מותר. וכתב דיש מקור להרמב"ם מסוגיין וכקושיית תוס'].

**אבל לא על המנות של חול ביו"ט**

פירש רש"י של קדשים של אתמול. כלומר, דמעיקר הדין אסרו לעשות גורל בשבת ויו"ט [באופן שמקפידין] משום מקח וממכר, וכמש"כ הרמב"ם פכ"ג הי"ז, ולצורך חלוקת קדשים התירו היכא שאי אפשר מאתמול. והוכיח מכאן המגן אברהם ס"ס שכ"ב דלצורך מצוה מותר לעשות גורל ביו"ט, ובלבד שאי אפשר מאתמול.

הרמב"ם פ"ד מהל' יו"ט ה"כ כתב ואין מטילין חלשים על המנות, אבל מטילין חלשים על בשר הקדשים ביו"ט כדי לחבב את המצוה. ולכאורה זה סותר לגמ' דאין מטילין חלשים על המנות איירי בקדשים של אתמול. ותירץ המגיד משנה, דהרמב"ם ביאר אבל לא על המנות של חול היינו של חולין, ולא כרש"י. והא דאמרינן מהו דתימא הואיל וכתיב ועמך כמריבי כהן וכו' ביאר הלחם משנה דקאי על ישראל, מהו דתימא הואיל וישראל דומים לכהנים שהם כעסנים נתיר לעשות גורל אף בשל חולין כדי שלא יבואו למריבה קמ"ל דאסור.

וכתב המגן אברהם שלפי דעת הרמב"ם מבואר דמותר לעשות גורל לצורך מצוה אפילו באפשר מאתמול.

עוד כתב המגן אברהם, דהני מילי ביו"ט, אך בשבת אפילו צורך מצוה אסור, דמשמע שהטילו גורל לחלוק קדשים רק ביו"ט, אך בשבת לצורך חלוקת לחם הפנים לא הטילו גורל. אך כתב דדוקא לחלוק דבר ע"י גורל אסור משום מקח וממכר, [בשבת אף לצורך מצוה וביו"ט רק לצורך חולין]. אך לעשות גורל מי יאמר קדיש וכדו' מותר. וכתב המשנה ברורה שדוקא לעשות גורל מתוך ספר כנהוג מותר, אך ע"י פתקאות שהוכנו מאתמול אסור בכל אופן.