שיעור יג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שיח - בישול

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות שבת

##### **בישול**

##### סימן שיח סעיף ט - י

##### שיעור יג

* **מעשה שבת כשאין בו משום דבר שיש לו מתירין אם בטל ברוב או בששים.**
* **סוכר מבושל ליתנו בכלי ראשון, ואם יש להחמיר ליתנו רק בכלי שלישי.**
* **עירוי מכלי ראשון, ודין עירוי שנזחל ועירוי בנפסק הקילוח.**

**מעשה שבת אי בטל, ואם צריך ששים או רוב**

א] [סעיף ט – המשך] **ואם עבר ונתן מלח אפי' בכלי ראשון וכו' מותר המאכל דהמלח בטל על גבי המאכל.** כבר נתבאר (שיעור יב) דאין אוסרים את התבשיל מחמת המלח אף שהוא מידי דעביד לטעמא, משום דיש כאן עוד מלח מער"ש, והוא אינו אסור, והוי זה וזה גורם וכמ"ש המשנ"ב (ס"ק עג). וגם אין לאסור משום שהוי דבר שיש לו מתירין שאינו בטל אפילו באלף, משום שהמלח נאסר רק כשמתבשל, ובשעה שנתבשל כבר נמס ומעורב בתבשיל, ואיסור שנולד בתערובת אין מחמירים בו משום דבר שיש לו מתירין, וכמ"ש הביאור הלכה (ד"ה ואם) בשם רבינו שמחה.

ובמנחת שלמה (חלק א' סי' ה אות א) כתב דמטעם זה יש להתיר אם נפלו מים צוננים לדוד חמין בשבת ונתבשלו, דאין בזה משום דבר שיש לו מתירין, כיון שהספק נולד בתערובת, ובטלין המים צוננים בחמין. אלא דכתב שם לדון אם צריך שיהיה ששים כנגד המים הצוננים או דבביטול ברוב סגי. דהפמ"ג (א"א סק"א) כתב שמעשה שבת צריך ביטול בששים, אבל הכת"ס (או"ח סי' נ) נוטה להקל בזה דסגי בביטול ברוב. אלא דכתב המנח"ש להוכיח מדין משקין שזבו (לקמן סי' שכ ס"ב), דאף שמלשון השו"ע משמע דמשקין שזבו בטלין ברוב, במשנ"ב (שם ס"ק יד) הביא מהפמ"ג שגם בזה צריך ששים, וכ"כ השו"ע הרב (שם ס"ד), ודין משקין שזבו דומה לדין מעשה שבת, כמבואר ברמב"ן (שבת קכב.) דמשקין שזבו עשאום כמעשה שבת, וכיון שבדין משקין שזבו מבואר דבעינן ששים, ה"ה במעשה שבת אינו בטל עד דאיכא ששים.

והנה היד יהודה (סי' צט ס"ק יח) כתב להוכיח שכל דבר שאיסורו משום קנס בטל ברוב ולא בעי ששים, וא"כ ה"נ היה לנו לומר דבטל ברוב. אכן בשבת עצמו אפשר שמעשה שבת אינו משום קנס, ועכ"פ לדעת רבי יהודה שאסור בין לו ובין לאחרים ואף בשוגג אסרו בשבת עצמו, א"כ ע"כ אין זה משום קנס, אלא משום שלא יבא להנות מהאיסור, וא"כ זה איסור חפצא, וי"ל דבזה מודה שבעינן ששים [וכן מבואר ביד יהודה סי' קב ס"ק כא].

**מלח או סוכר מבושל אם יש בזה בישול אחר בישול**

ב] וכתב המשנ"ב (ס"ק עא) "והני מילי במלח שחופרין, אבל מלח שעושים ממים שמבשלין אותם אין בו משום בישול לכו"ע, דאין בישול אחר בישול, וכלקמן בסעיף טז [מ"א וש"א]. וכן בצוקע"ר מותר מהאי טעמא ליתנו בכלי ראשון לאחר שהעבירוהו מן האש, ויש שמפקפקין בזה, וטוב ליזהר מכלי ראשון לכתחילה". והיינו דלקמן סעיף טז פירש המג"א (סק"מ) דדבר יבש אע"פ שנימוח בבישולו יש לו דין דבר יבש, וה"ה מלח זה אע"פ שבשעת בישולו נימוח, אין אומרים דהוי כלח שנצטנן ויש להחמיר שיש בו משום בישול, אלא דינו כדבר יבש וכיון שכבר נתבשל אין בישול אחר בישול.

**ביאור החשש בסוכר מבושל**

ועל מה שכתב המשנ"ב גבי הסוכר שטוב ליזהר בכלי ראשון לכתחילה, ציין בשעה"צ (ס"ק צו) "עיין שע"ת וחידושי רעק"א, ועיין בבגדי ישע שכתב דהמרדכי לא קאי על מלח שלנו ולכן לא החמרתי בכלי שני". ויש כאן כמה עניינים, דהשערי תשובה הביא מש"כ במחזיק ברכה בשם הזרע אמת שפקפק בהיתר ליתן סוכר שנתבשל בכלי ראשון, וטעמו שכיון דאין רגילים לאכול את הסוכר בפנ"ע, לא נחשב שנגמר בישולו אלא עכשיו כשמערבו בתה וכדו'. אמנם באגרו"מ (או"ח ח"ד סי' עד אות טז) כתב להקשות דלא שייך להחמיר בסוכר מחמת דחשיב שלא נגמר בישולו, דוודאי ראוי הסוכר לאכילה, רק דאין אוכלים אותו מפני רוב מתיקותו, ואף יש שאוכלים אותו בפנ"ע כגון מיני מתיקה לתינוקות וכדומה, ומ"מ סיים דאף שמדינא אין להחמיר, מ"מ הוא נוהג לעצמו להחמיר בזה ליתנו בכלי שלישי.

ומשמע מדברי האגרות משה שאף שמדינא אי"צ להחמיר מ"מ המחמיר יש מקום להחמיר ליתנו רק בכלי שלישי, אמנם המשנ"ב אף שחשש לדברי הזרע אמת לא החמיר אלא בכלי ראשון, וצ"ב אמאי החמיר האגרות משה לעצמו ליתנו רק בכלי שלישי.

והנה בהגהות רע"א [שהביא השעה"צ] כתב "דאין בישול אחר בישול – וכן בצוק"ר מותר מהאי טעמא, וכן כתב בתשו' פנים מאירות ובמרדכי ואגודה, ומ"מ טוב להחמיר". ושם במרדכי (רמז שח) הביא למחלוקת הראשונים אם הלכה כלישנא קמא (שבת מב:) דמלח מתבשל אף בכלי שני, או כלישנא בתרא דאף בכלי ראשון לא מתבשל, וכתב שם וז"ל "כתב ראבי"ה הלכה כאיכא דאמרי דמלח אפי' בכלי ראשון נמי לא בשיל וכן פי' ר"ח, אבל האלפסי תפס שיטתו כל"ק דבכלי שני נמי בשיל, ור"י פי' כר"ח דסברי לפסוק כר"נ, וה"ר דן אמר לי דממלח שלנו דמתקנין אותו ע"י בישול אין לחוש כדתניא כל שבא בחמין לפני השבת כו' ומ"מ המחמיר תע"ב שלא ליתן מלח אפי' בכלי שני כל זמן שהיד סולדת בו הואיל ואיכא איסור דאורייתא בבישול". ומדברי רע"א מבואר דהבין דמה שכתב המרדכי דהמחמיר תע"ב, היינו כלפי מה שכתב להתיר במלח שנתבשל משום דאין בישול אחר בישול. ולפי"ז עולה שיש להחמיר במלח שנתבשל אף בכלי שני, כמו שמשמע מדברי המרדכי שלא חילק בין כלי ראשון לכלי שני [ועי' בשעה"צ ס"ק צה שביאר שאיסורו משום שנראה כמבשל]. אמנם הבגדי ישע שם ביאר דהמרדכי קאי על מלח שלא נתבשל, וכוונתו שהמחמיר כלישנא קמא שמלח מתבשל בכלי שני תע"ב, אבל מלח שנתבשל ודאי שוב אין בו בישול. וזה כוונת השעה"צ שהביא דברי רע"א, וכתב ע"ז שהבגדי ישע פירש דברי המרדכי בעניין אחר, ולזה לא החמיר אלא בכלי ראשון. ומשו"ה כתב האגר"מ שהחמיר ע"ע שלא ליתן מלח אלא בכלי שלישי דהחמיר כהבנת רע"א בדברי המרדכי.

והנה כ"ז במלח מבושל, אמנם המלח שבזמנינו אינו מבושל, אלא שמושכים מים מהים לבריכות, ומתאדים מחום השמש, ובודאי אין המים מתחממים לחום של יד סולדת, ואין לזה דין מלח מבושל.

**עירוי מכלי ראשון**

ג] [סעיף י] **אסור ליתן תבלין בקערה ולערות עליהן מכלי ראשון.** מבואר דעת השו"ע דעירוי מכלי ראשון מבשל, ונחלקו בזה ר"ת ורשב"ם (תוס' שבת מ"ב: ד"ה אבל ובזבחים צה: ד"ה עירה), דדעת ר"ת דכיון שמבואר בפסחים (עו:) דחם שנפל לצונן מבליע כדי קליפה, ה"נ מבשל כדי קליפה, דס"ל שאין הבלעה והפלטה בלא בישול [וכמו שביאר הרשב"א בתורת הבית ב"ד ש"א א: בדעתו]. אבל הרשב"ם ס"ל שאין עירוי מבשל כלל. ודעת הרבה ראשונים (הרשב"א בתוה"ב שם וכן דעת הרמב"ן והר"ן ע"ז עד:) שאפשר להבליע ולהפליט בלא בישול, ומחמת זה כתב הרשב"א שאף דמבואר בגמרא שכלי שני אינו מבשל מ"מ מבליע ומפליט, ולפי"ז אף שעירוי מבליע אין זה ראיה שמבשל, דאפשר לומר שהוא מבליע ואינו מבשל.

וכתב המ"ב (ס"ק עד) "דאף דתבלין אין מתבשל בכלי שני וכנ"ל מ"מ העירוי מכלי ראשון קיי"ל דהוא מבשל כדי קליפה ואפי' בדיעבד אסור אם עירה להדיא עליהן שלא נפסק הקילוח" והא דכתב המשנ"ב לאסור אפילו בדיעבד, צ"ב דהא לעיל (סק"ב) פסק המ"ב כדעת הפמ"ג דכל מעשה שבת דיש בו פלוג' והוא ספיקא דדינא אזלינן לקולא, משום ספיקא דרבנן לקולא, וא"כ אמאי אסר כאן אף בדיעבד, והלא דעת הרשב"ם דאין עירוי מבשל אפילו כדי קליפה [ועיי"ש במשנ"ב שציין לס"ק לב וכוונתו למג"א ס"ק לב שכתב לאסור בדיעבד], וצ"ל דקיי"ל לעיקר כדעת ר"ת ואי"ז נחשב כספיקא דדינא.

**עירוי שנזחל**

ד] וכד נדייק לשון המשנ"ב שכתב שיש לאסור בדיעבד אם עירה להדיא עליהן, נראה דכתב כן בדוקא, שרק מה שעירה עליו להדיא נאסר, אבל אם עירה בצד הכלי ואח"כ נזחל העירוי ובא לתבשיל אינו נאסר. וטעמו עפ"י מה שהביא בהגהות רע"א מהאיסור והיתר (כלל לד דין כא), דאין איסור אלא לערות על התבלין עצמן אבל לשפוך בצדן [ויתפשטו על התבלין] לא עכ"ל.

אלא שדבר זה במחלוקת תלוי, דהן אמנם שדעת האו"ה דעירוי חשיב רק במקום נפילתו, אבל אם ממשיך ונזחל למקום אחר דינו ככלי שני, וכ"כ הש"ך (יו"ד סי' צה ס"ק יח). אמנם דעת הרמ"א ביו"ד (סי' צב ס"ז) להחמיר שעירוי שנזחל חשיב עירוי, דכתב "וקילוח מן הקדירה רותחת שהלך אל קדירה צוננת אם נפסק הקילוח מן הקדירה הרותחת קודם שהגיע אל הצונן הוי נמי ככלי שני ואם לא נפסק הוי כעירוי והקדירה הצוננת נאסרה". ומבואר דעתו דאף דהוא דרך זחילה ולא עירה להדיא עליו, אסור. ועיי"ש בפמ"ג דאף דלכאורה אפשר לחלק דדוקא לגבי בליעות ופליטות חשיב עירוי אף כשנזחל ולא לגבי בישול, א"א לומר כן בדברי הרמ"א, דהא מקור דבריו הם מהתרומת הדשן דהוכיח מדין אמבטי שנמשך מחמי טבריא שדינו כחמי טבריא כל שלא נפסק הקילוח, ואף דהתם דמי לעירוי שנזחל, דהא מקור החום אינו באמבטי, ומ"מ הוי ככלי ראשון. ובדין אמבטי שנאמר גבי שבת מבואר שעירוי שנזחל מבשל. והגם דבדברי התרוה"ד עצמם היה אפשר לבאר שדוקא עירוי שנזחל מכלי שעומד על האש [כחמי טבריה דמקור המים הוי כמו שעדיין עומד על האש] חשיב ככלי ראשון, אבל עירוי שיצא מכלי ראשון שאינו על האש, אין להחשיבו כעירוי אלא במקום נפילתו. אבל ברמ"א שם מבואר שהבין שאין לחלק בזה [וביותר מוכח כן בהדיא בתורת חטאת כלל נו דין ז], וא"כ מוכח דעת הרמ"א להחמיר דלא כהאו"ה אלא עירוי חשיב ככלי ראשון אף לאחר שנזחל.

אכן החוו"ד (סי' צ"ב ס"ק כג) באמת חילק דעירוי שנזחל אף להתרומת הדשן אינו מבשל אלא רק מבליע ומפליט, ודחק ליישב שם את ראייתו משבת לגבי בישול. וכן נראה דעת רע"א כאן להקל בזה, וכן נראה כוונת המשנ"ב להקל כל שלא עירה להדיא, שלא נאסר התבשיל.

ובספר שביתת השבת (הקדמה למלאכת מבשל אות כו) כתב דלפי"ז מצאנו מקום להקל שאם יש לו כוס שאינה יבישה לגמרי שיכול לערות רותחין על הדופן היבשה, ואף שהעירוי ממשיך למעט המים הצוננים שבכלי, מ"מ אין זה עירוי להדיא ודינו ככלי שני (ומים שרי ליתן לכתחילה בכלי שני).

**עירוי שנפסק הקילוח**

ובסוף דבריו כתב המשנ"ב "שלא נפסק הקילוח", וכוונתו דאם נפסק הקילוח אינו מבשל כמבואר ברמ"א ביו"ד (סי' סח ס"י) וכן איתא בש"ך (יו"ד סי' קה סק"ה). אמנם היד יהודה (סי' קה בקצר ס"ק יט) כתב שבעל נפש יחמיר על עצמו אף בעירוי שנפסק הקילוח שמבשל כדי קליפה.

**דינים העולים:**

1. נתן מים צוננים בכלי ראשון שייך בזה ביטול ויש להחמיר שאינו בטל עד דאיכא ששים ולא סגי ברוב.
2. מלח מבושל [אמנם המלח בזמנינו אינו מבושל] וכן סוכר המבושל מעיקר הדין שוב אין בזה בישול ושרי ליתנו בכלי ראשון וכתב המשנ"ב דטוב ליזהר מליתנו בכלי ראשון ולדברי רע"א יש מקום להחמיר גם שלא ליתנו בכלי שני וכתב באגר"מ שמדינא אין להחמיר אמנם הוא נהג לעצמו להחמיר ליתנו רק בכלי שלישי.
3. נחלקו הראשונים אם עירוי מבשל וקיי"ל לעיקר כדעת ר"ת שעירוי מבשל ואם עירה נאסר אפילו בדיעבד.
4. דעת האיסור והיתר שעירה מבשל רק במקום נפילתו אבל אם נזחל למקום אחר [אף שלא נפסק הקילוח] דינו ככלי שני אבל הרמ"א ביו"ד מבואר שהחמיר שאף עירוי שנזחל מבשל. ולהלכה דעת הפמ"ג להחמיר אולם החוו"ד ורע"א ס"ל להקל וכן נראה דעת המשנ"ב להקל בזה.
5. ומחמת זה יש שכתבו שאם יש לו כלי שאינו מנוגב לגמרי יש להקל לערות על הדופן היבש שאינו מערה להדיא על המים שבתחתית הכלי.
6. עירוי שנפסק הקילוח דעת רוב הפוסקים שאינו מבשל, אמנם כתב היד יהודה שבעל נפש יחמיר על עצמו.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**