חבורה ו כירה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

חבורה ו' כירה

פרטי דינים בענין סמיכה. מצינו מחלוקת בראשונים דדעת הרי"ף שהנושא בסוגייתנו לגבי סמיכה היה רק לגבי שהייה ולא לגבי חזרה בשבת וכן משמע ברש"י. אמנם דעת הר"ן והתוספות והבעה"מ והרא"ש. דסוגייתנו דנה סמיכה גם לגבי חזרה בשבת. ולכאורה זהו תלוי בשני השיטות דלפוסקים כחכמים העמידו ספק סוגייתנו דווקא לגבי שהייה ולעומת זאת הפוסקים כחנניה העמידו הספק לגבי חזרה גם. ולפי"ז מבואר במשנ"ב דאנחנו שפוסקים כחנניה מתירים גם חזרה בשבת. ובפרט שלפי התוספות מבואר דאפילו להחולקים על חנניה מעמידים את הספק גם לגבי חזרה וכן מבואר בחי' הר"ן בשם הרא"ה. וממילא לכו"ע המשנ"ב מצדד להתיר חזרה בשבת בסמיכה.

בחבורה הקודמת הבאנו מחלוקת בין המשנה ברורה שהביא שיטת הדגול מרבבה בביאור דעת המגן אברהם. וכן היא דעת הבית מאיר שלמסקנת הסוגיא מותר לסמוך גם בנתינה בתחילה בשבת. והנה באמת אע"פ שדברי הגדול מרבבה בביאור דעת המג"א מחודשים מכל מקום סברת הבית מאיר לכאורה יש לה מקום דעד כמה דבסמיכה הותר אפילו חזרה הגם שאינו גרוף וקטום ולכאורה יסוד היתר זה הוא משום דסמיכה אינו מיחזי כמבשל. ואינו משום שזה נחשב גרוף וקטום אלא דבסמיכה אינו נראה כמבשל בכירה שאין חומה רב. וממילא עד כמה שלא אסרו חזרה אז באופן זה לא אסרו נתינה בתחילה. והמשנ"ב הביא שיטה זו בשם יש מקילים ומשמע מדבריו שיש לסמוך על שיטה זו אמנם לא הכריע כשיטה זו אלא כיש אומרים אמנם להלן בסעיף עז וכן בסיכום השיטות בסוף סי' רנט הכריע המ"ב שמותר ליתן בתחילה בשבת באופן שאין חשש של מבשל כגון ביבש או בלח אבל עדיין הוא קצת חם שאין בו בישול דאוריתא ובאופן זה הותר הסמיכה.. וכן משמע ברבינו פרחיה שכתב שההתר בסמיכה הוא משום שגלי דעתיה שאין דעתיה בחימום קדירתו אלא בשמירת חומה ולא שימהר בישולה כלל.

אמנם כנראה דעת החזו"א דההתר של חזרה הוא משום שכיוון שהוא רק סומך וקיר הכירה מפסיק אז זה כמו גרוף וקטום שהותר החזרה. והותר רק חזרה ולא הותרה נתינה בתחילה משום שלגבי הסברא של מיחזי כמבשל לא מצינו שסמיכה אינה מיחזי כמבשל ואדרבה מצינו שבתנור נאסר סמיכה וזה לכאורה ראיה דסמיכה היא כן נחשבת צורת בישול. ועדיין יאסר נתינה בתחילה משום דמיחזי כמבשל.

והנה יש לדון בנותן על בלעך בשבת אבל לא כנגד הלהבות האם זה נחשב כסומך ובאופן שהתבשיל יכול להתחמם לשיעור יד סולדת בו. והנה לפי דעת המשנ"ב יש מקום להקל ליתן שם בתחילה תבשיל בשבת אפילו שלא באופן של חזרה. ולדעת החזו"א זה נאסר. למעשה בשמירת שבת כהלכתה התיר. ומסמתא זה מרשז"א. והנה דעת הרב אלישיב היא דאם החום של הבלעך באותו מקום הוא בשיעור שיכול להביא את התבשיל לשיעור של יד סולדת בו אז הבלעך עצמו נחשב כאש ודנים את הקדירה המונחת עליו כמונח על האש עצמו ויש שטענו שכן משמע באג"מ. אמנם במנחת שלמה ח"ב סי' לד' אות יב טעון שאין זה נחשב אש משום שהיא רחוקה מהאש ואין רגילין לבשל שם אין לדון מקום זה כאש. ויש לדון אם זה מוכרח כדבריהם דשם רק כתב שמותר להעביר מבלעך שע"ג התנור שלא כנגד האש לכנגד האש והם הבינ שכוונתו היא דזה אש ממש. ואפשר שסבר דכיוון שהוא כבר מחומם אי"ז נחשב נתינה בתחילה עיי"ש. ובשמירת שבת כהלכתה פליג עליהם. וזהו קולא גדולה ליתן על בלעך שלא כנגד האש בשבת.

והנה יש לדון האם מותר להעביר מהבלעך שלא כנגד האש לכנגד האש. והנה החזון איש התיר, אמנם מהחזון איש יש לדון שאין ראיה שהרי החזון איש אסר לסמוך בשבת ומשמע דסבר דזה נחשב כמבשל ואם כן שהיה של סמיכה היא גם נחשבת שהיה אמנם לפי הכרעת המשנ"ב שמותר גם לסמוך בתחילה בשבת כנגד האש הרי דזה לא חשבי כלל בישול ואם יעביר את זה למקום שנחשב בישול הרי זה יהיה מיחזי כמבשל. גם האג"מ התיר להעביר את הקדירה מאינו כנגד האש לכנגד האש עיין שם ח"ד סי' ס"א וסי' עד אות יב.וכן התיר הגרי"ש אלישיב ובאג"מ מצינו שהתיר משום שהיא שייכת לאש היא מונחת על בלעך שעל האש ויש לעיין האם גם בסמוכה סתם נאמרה סברא זו או דווקא כאן שהיא מונחת אצל האש ואין זה מיחזי כמבשל. למעשה הסברא שלהם היתה דכיוון שהוא כבר נתחמם אצל האש אין זה מיחזי כמבשל ואפילו אם הוא נמצא במקום שאינו יכול להתבשל בשיעור יד סולדת בו.

עצם המושג בלעך בשבת הביאור הלכה סימן רנג סעיף מדייק מרש"י דכתב שעל גבה נאסר הכוונה כיסוי שעל גבה שגם אם כיסה את הכירה אינה נחשבת גרופה וקטומה ודייק כן מדברי הטור עיי"ש. אלא דהביאור הלכה כתב דברמב"ם שממע דרק על גבי האש נאסר ולא ע"ג כיסוי והוא נסתפק בזה. ומשום כן רצה החזו"א לאסור להשתמש בבלעך ובפלטה בשבת משום שהוא כמו כיסוי של קדירה. וטען שהרמב"ם גם יפרש את הגמ' כרש"י. למעשה האג"מ ח"א סי' צג טען ששם זה היה הרגילות לבשל על גביו וממילא זה לא נחשב קטימה אבל בלעך אין רגילות לבשל על גביו וממילא הוא נחשב כן כקטימה. למעשה שמעתי בשם ר' שעיה אטיק בשם הגרי"ז שהוא סבר שבכלל גז אינו נחשב גפת ועצים אלא קש וגבבא משום שאין כאן גחלת. והיא שומרת על חומה כל הזמן אלא דיש לך חששות חדשים שיגביר את החום זה לא מצינו וזה לא היה בכלל הגזירה. וכן כבר כתב הבית מאיר דרש"י דיבר בכיסוי הרגיל אבל אם ישימו עליה כיסוי מיוחד באמת היא מותר.

בסוגיא דר' אושעיא. הנה בדברי רבי אושעיא צריך ביאור האם נחשב כקטום. והותר גם לחכמים אז מדוע הותר רק מבושל כל צרכו ואם משום שהובערה נחשבת כהובערה . אם כן יש להקשות בתרתי א. מדוע חידשו דין זה בקטמה היה ר' אושעיה צריך להשמיענו דין זה אפילו בסתם כירה שאינה גרופה וקטומה. ואין לומר דקמ"ל דלא נחשב כקטום משום דלשונו של ר' אושעיא היא להתיר ולא משמע שבא לאסור.

והנה כשנדון בדברי רבי אושעיה דלכאורה הוא דלא כמאן דלחנניה הותר גם במאב"ד ולחכמים לא הותר כלל שהייה באינו גו"ק. נאמר דבאמת אין אה"נ או דרבי אושעיה זהו שיטה חדשה וכעין רבי יוחנן להלן דהתיר גם באינו גו"ק רק אם מבושל כל צרכו. או שהוא מחמיר בשיטת חנניה אמנם עכ"פ זה עדיין יקשה מדוע לא השמיענו דין זה בסתם הובערה אלא בקטמה והובערה.

ובאמת בביאור שיטה רבי אושעיה התבארו שתי דרכים בתוספות. דרך אחד דרבי אושעיה סובר דהוי כקטום לגמרי. ובאמת לאו דוקא מבושל כל צרכו אלא אפילו כמאב"ד ובא להשמיענו דבלי קטימה אפילו מבושל כל צרכו נאסר להשהות ומשמע אבל שמתבשל ורע לו סבר רבי אושעיה שהותר להשהות וכרב. וחידושו של רבי אושעיא הוא שלא נאמר דהוי כהובערה. ודרך שנייה מבואר בתוספות דבאמת קטימה והובערה נחשבת קטימה אמנם אינה קטימה גמורה דהיא מועילה רק כשאינו טרוד מאד במאכל ולכן מועילה רק אם מבושל כל צרכו ולא אם זה כמאב"ד.ודרך זו היא גם אליבא דחכמים.

והנה יש לעיין בשתי הדרכים בתוספות במה הם נחלקו ולכאורה אפשר שזהו תלוי מה יסוד הקטימה אם יסוד הקטימה הוא כהרמב"ם שהוא מסיח דעתו אז ממילא גם אם זה חזרה והובערה אבל הוא הסיח את דעתו אמנם אם יסוד הדבר הוא היכר כביאור הרמ"ך אז מכיוון שהיא חזרה והובערה בטל ההיכר. מאו שהוחלש ההיכר. ואפשר שההיכר מהני רק לאופן שאינו טרוד מאד ממאכל כגון שהוא מבושל כל צרכו אבל אם הוא כמאב"ד כיוון דההיכר הוקלש שהרי זה חזר והובער. אז בזה הוא מועיל רק למבושל כל צרכו ולא למאב"ד אמנם אם יסוד ההתיר הוא היסח הדעת לכאורה מה הנפק"מ.

והנה המשנ"ב הכריע דהוי כקטומה לגמרי בס"ק י"ד ועיי"ש בשער הציון דאין זה רק משום דספק דרבנן לקולא אלא משום שכך היא הכרעת הראשונים רמב"ן ריטב"א ורן שהיא כקטומה לגמרי.

אמנם באמת בדעת רש"י הדבר צ"ע דקשה עליו קושיות התוספות והרשב"א ומבואר דלא סבר כדברי התי' הראשון בתוס' דאמר דבעינן שיהיה דווקא מבושל כל צרכו . ועוד יש להקשות עליו הרי שיטת רש"י דקטימה מהני שלא יוסיף הבל והנה כאן זה מוסיף הבל ומשמע ברש"י דאיירי לשיטת חכמים ומדוע הותרה השהייה. ונראה לי דאפשר לחדש בדעת רש"י דהוא סובר דהאיסור של מוסיף הבל זה נאמר דווקא אם בשעת ההטמנה זה הוסיף הבל אבל כל שבשעת ההטמנה לא היה מוסיף הבל לא נאסר אם אח"כ הוסיף הבל ועל כל פנים בשהייה במוסיף הבל זה דינו וכיסודו של ראמ"ה. ואם כן כיוון שבשעת הנתינה לא היה מוסיף הבל דהיה גרוף וקטום הותר השהייה אפילו דאח"כ היא הובערה אלא דעדיין יש חשש חיתוי ובזה היה הנושא דכיוון שהיא חזרה והובערה אם כן יש חשש חיתוי ומה אם חשש זה ובזה אמר רבי אושעיה דמותר ומזה רצתה הגמרא לדייק דשיטת רבי אושיעה דכל הובערה אין חשש חיתוי אם היא מבושלת כל צרכו ונפק"מ לשיטות שחולקות על חכמים. ואמרה הגמרא לא באמת רבי אושעיה גם סובר שיש חשש חיתוי במבושל כל צרכו ושאני הכא שקטמה וגלי דעתיה שלא ניחא ליה בצמוקי ואם כן זה מועיל רק באופן שהוא מבושל כל צרכו אז מועיל גילוי דעת זה אמנם אם הוא כמאב"ד בוודאי שניחא ליה וזה שייך רק אם הוא מבושל כל צרכו ולא שייך לדון דאפשר דבא לאפוקי מרבי יהודה ורבי מאיר משום שכאן איירי בקטמה וזה פשוט שאין גזירת מוסיף הבל היכן שקטמה ורק חשש חיתוי שייך וזה פשיטא שאין חשש כזה אם הוא מתבשל ורע לו וזה כוונת רש"י דבהכרח דכאן איירי במתבשל ויפה לו. וזה מהני כלפי החשש חיתוי. וזה שאלה הגמרא אי הכי מאי למימרא כיוון שהוא קטום פשיטא שאין חשש חיתוי כיוון שהוא מבושל כל צרכו ותירצה הגמרא דקמ"ל דלא אמרינן שזה ממש חזרה והובערה ובטל הקטימה. קמ"ל והנה ברש"י גם עולה שמבושל כל צרכו דווקא ומ"מ לא חשש המשנ"ב לרש"י משום שלא פוסקים כשיטתו כלל.

מדברי הר"ן מבואר דאם כשנתן כבר הובער לא הותרה הנתינה. והנה יש לעיין דבשלמא אם היסוד הוא היסח הדעת ממילא בשעה שהוא נתן הוא לא הסיח דעתו אמנם אם זה היכר לכאורה יש לדון דההיכר עדיין קיים וכנראה הר"ן למד כהרמב"ם דיסוד ההיתר הוא היסח הדעת ולא הסיח דעתו. והנה דנו האחרונים רבי שלמה זלמן אוירבעך. שש"כ פ"א הערה נד קפ"ה מה הדין בבלעך שהוא משנה את האש אחרי הנתינה דכאן ההיכר קיים אבל לא הסיח דעתו דהרי הוא מתעסק באש. ויש שטענו שהנמכה של האש אינה חיסרון דזה גמר הקטימה אלא רק הגברה או הדלקה מחדש.

למעשה אם יסוד ההיתר הוא היסח הדעת היה מקום לדון דאם אחד מבני הבית עשה כן לא יועיל עדיין לבעל הבית וצ"ל דקבעו גדר שבאופן זה מותר להשהות ולא צריך לדון שבכל אופן כבר קיים הטעם אלא דבאופן כזה התירו שהייה בכירה. ואין נפק"מ מי עשה כן. והנה יש לדון באופן שנפל הבלעך מעל הכירה האם מותר להשהות את הקדירה על הכירה דמצד אחד יש לטעון שהוא עשה היסח הדעת מצד שני כמו שביארנו זה כמה שהפעולה קיימת אבל כאן נעקרה כל הפעולה. והנה אם זה מדין היכר אין היכר אם זה מדין היסח הדעת הרי עדיין הוא מסיח דעתו. והנה יש לדון על חזרה בקטמה והובערה. ורבי שלמה זלמן התיר גם בחזרה וכדמבואר ברמב"ם דמועיל דכיוון דהוא חזרה עדיין נחשב שיש כאן היסח הדעת מבישול ולמעשה רשז"א התיר והאג"מ והרב אלישיב אסרו. ולסברת הרב אלישיב היסוד הוא לא תלוי בטעם אלא מבלמעשה כירה שהיא גרופה וקטומה וכאן זה פקע.