כלים פ_ה מ_ב
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"ה מ"ב**

א] **האבן היוצא מן התנור טפח ומן הכירה ג' אצבעות חיבור,** בביאור הך דינא נחלקו הראשונים, דהר"ש פירש והוא מפירש"י נדה דכ"ו., דהאבן צריכה לתנור להיות לו יד, והיינו שהאבן משמשת כבית יד לתנור, וכ"ה בפי' הראב"ד הנדמ"ח לתו"כ וברע"ב, ובחזו"א סימן ז' סקי"א פירש דאע"ג דסתם תנור מחובר לקרקע, מ"מ בשעה שקובעין אותו צריך יד לטלטלו, ופעמים נמלכין לקבעו במקום אחר, ועי' בל' הראב"ד בפירושו לתו"כ שהבאנו להלן אות ד'.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהאבן עשוי' כדי לעבות את התנור והכירה לשמור חומם, וע"כ חשיב כיד לתנור, דכל המסייע בעבודת הכלי ה"ה מתטמא בטומאתו, וצ"ב לדעתו מ"ט אין טומאתו אלא מדין ידות ולא חשבינן לי' מעיקר התנור, ואולי יל"פ דכיון דממעטי' מקרא דתנור של אבן טהור משום שאינו בר נתיצה, ע"כ גם לא מצינו לחשוב האבן היוצא כחלק מן התנור, וע"כ אין טומאתו אלא מדין יד, ובחזו"א שם לא ניח"ל בזה, ולפ"ז בטפילת טיט ל"ב לדין יד אלא חשיבא מעיקר התנור, ויתכן עוד, דכיון שהוא בנין לעצמו, ע"כ לא חזינן לי' מכלל התנור ואין טומאתו אלא מדין יד, ומצינו דכוותה בד' הרמב"ם לקמן מ"ה דמוסף התנור אינו אלא כיד, אף שפעמים שאופין בו, ולכאו' היינו משום שהוא בנין לעצמו, ולפ"ז אף בטפילת טיט אין טומאתה אלא מדין יד.

והנה בחזו"א סימן ז' סקי"א כתב לדעת הרמב"ם, דהא דקתני אבן לאו דוקא וה"ה לטפילת טיט, כל' התוספתא שהביא הר"ש דתני להך דינא בטפילת התנור, (ועיי"ש בזר זהב שפירש כן דהוא טפילת טיט שטופלין את התנור מבחוץ שיהא עב), ובאמת כ"ה מפורש בד' הרמב"ם פ"כ מכלים ה"ד שהביא דין זה בטפילת התנור והכירה, מלבד מה שהביא בפי"ז ה"א לדין אבן היוצא מן התנור והכירה, (ובתוס' אנ"ש הביא מס' שושנים לדוד שכתב, דממה שחילקם לתרתי נ' דהדר בי' ומפרש דאבן היוצאת עשוי' להיות בית יד לתנור, ולפ"ז הדין שכתב הרמב"ם בפרק כ' בטפילת התנור והכירה, אינו דינא דמתניתין, אלא דינא דתוספתא דטפילת התנור, וב' דינים הם), ומזה נ', דגם בטפילת טיט כל טומאתה היא מדין ידות, שהרי הך דינא דהיותר מצרכו טהור ילפי' לה בתו"כ שהביא הר"ש מדכתיב הם, ולכאו' הוי זה דין מסוים בדין ידות דטומאתן הוא מדכ' לכם לכל צרכיכם, וע"כ היותר מצרכו שאינו מצרכי הכלי אין עליו תורת יד, ויש לדחות.

ב] **היוצא מן הכופח עשאו לאפי' שיעורו כתנור עשאו לבישול שיעורו ככירה,** בטעם הך דינא, הנה לדעת הרמב"ם דהאבן עשוי' כדי לשמור על החום, צ"ל דכל שעשאו לאפי' צריך שיהא חומו רב דומיא דתנור, וע"כ צריך שיהא האבן טפח, ומשא"כ בעשאו לבישול סגי לי' בחום מועט דומיא דכירה, וסגי לי' באבן ג' אצבעות, אך לדעת רש"י והר"ש דהאבן עשוי' כדי להיות לו בית יד, צ"ע מאי נפ"מ אם עשה הכופח לאפי' או לבישול, ובחזו"א סימן ז' סקי"א כתב דצ"ל דלפי חשיבותו דרך לעשות לו בית יד, ומצינו הטעם בזה בפי' הראב"ד לתו"כ הנדמ"ח, ז"ל, פי' מפני שמחממין אותה הרבה לצורך האפי', צריך בית יד גדול יותר מן הבישול.

ג] ובחי' הגר"א כתב, ז"ל, האבן היוצא כו', דומיא דתחילת התנור קטן וכירה, עכ"ל, ונ' בדבריו דשיעור טפח וג' אצבעות באבן, אי"ז משום דעד שיעור זה ה"ז נצרך לתנור ולכירה ויותר מזה אי"ז נצרך כמשמעות ל' התוספתא שהביא הר"ש, אלא הוא דומיא דתחילת התנור קטן וכירה, ולפ"ז מתבאר הא דבכופח עשאו לאפי' שיעורו כתנור ועשאו לבישול שיעורו ככירה, דומיא דתחילת עשייתו, דכופח שעשאו לאפי' תחילתו טפח ושעשאו לבישול תחילתו ג' אצבעות, והנה אמנם במתני' לא תני לה להדיא דכ"ה שיעור הכופח, אך כ"ה ברמב"ם פט"ו מכלים ה"ב, ועי' בתויו"ט שעמד על ל' הר"ש והרע"ב שפירשו למתני' לעיל לענין ההיסק דאם עשאו לאפי' בעי' היסק לאפות סופגנין ואם עשאו לבישול בעי היסק לבשל ביצה קלה, וכתב דיראה דה"ה לענין שיעור גובה וחדא מתרי נקטי, (אך במים טהורים ובהגה' הרש"ש פקפקו בזה, עיי"ש).

אך עיקר ד' הגר"א צ"ב רב, מה ענין שיעור האבן היוצא מן התנור והכירה, לשיעור תחילת תנור קטן וכירה, ואולי יל"פ כונתו, דאין דרך לעשות בית יד גדול מעיקר הכלי, וע"כ בתנור דשיעור התנור הקטן הוא טפח, אין דרך לעשות בית יד יותר מטפח, ובכירה דשיעור הכירה הקטנה הוא ג' אצבעות אין דרך לעשות בית יד יותר מג' אצבעות, (ואף בתנור וכירה גדולים יותר, אין דרך לעשות בית יד גדול יותר, דשיעור הבית יד שוה בכל התנורים והכירות), ולפ"ז ה"ז מתישב עם לישנא דהתוספתא דהטעם דאבן יותר מטפח טהורה הוא משום דאי"ז צורך התנור.

ד] **אמר ר"י לא אמרו טפח אלא בין התנור ולכותל,** הר"ש והרא"ש פירשו והוא מפירש"י נדה דכ"ו: דהיינו דבין התנור לכותל יותר מטפח עומדת ליקצץ מפני שמעכב את התנור מלקרבו לכותל ודוחקת את הכותל, אבל לצד הבית אפי' גדולה הרבה יד הוא לתנור, ועי' בחי' הריטב"א בנדה שם שהסכים לפירש"י, וכ"ה גם בפי' הראב"ד הנדמ"ח לתו"כ, ועיי"ש שהוסיף דהא דעד טפח טמאה אף בין התנור לכותל, הוא משום שא"צ משום כך להרחיקו מן הכותל, כי הכליא של התנור עודפת על השפה טפח, כמו שאמרו בלא יחפור וכו', עכ"ד.

אך בפי' רבינו הלל לתו"כ שם פירש, והובא בגליון לפי' הרא"ש, ז"ל, האבן היוצאת מן התנור כ"ש טמאה דהו"ל יד לתנור, ולא היוצאת טפח דאי יצאת טפח ל"ה יד לתנור, ולא אמרו טפח דאי יצאת הויא טמאה, אלא היוצאת בין התנור ולכותל שאינה משמשת כלום אלא לתנור בלבד, עכ"ל, והיינו דאבן היוצאת טפח, ה"ה משמשת לתשמישים אחרים, וע"כ אינה בטלה לתנור להיות לו יד, ועי' תורי"ד שבת דמ"ח: דכלי החשוב בפנ"ע אינו בטל לחבירו להיות לו יד, עיי"ש, וי"ל דהיינו אף כשמשמש גם לחבירו, דמ"מ כיון שהוא חשוב בפנ"ע אינו בטל לו, ומשא"כ ביוצאת מן התנור ולכותל שא"א להשתמש בה שם ואינה משמשת אלא לתנור, ה"ה בטלה לתנור להיות לו יד, ונ' לפ"ד רבינו הלל, דלדעת ר' יהודה אם יוצאת האבן טפח, חשיבא כולה ככלי בפנ"ע, ואין תורת יד אף על מקצתה, (אף שאם הי' מקצתה בפנ"ע הי' עליו תורת יד).

ובחי' הריטב"א בנדה שם הק' על פי' זה, ז"ל, דאי בפחות מטפח וכ"ש ממש היכי חזיא להיות יד, וכי תימא דכל היכא דבצירא טובא הויא כגופו של תנור הא ליתא דסברא התם משום יד נקט לה דקתני לכם לכל צרכיכם לרבות את הידות מכאן אמרו אבן היוצא מן התנור טפח וכו', עכ"ל, וכן הק' גם בפי' הראב"ד שם.

ה] ובחי' הריטב"א שם פירש, דהא דס"ל לר' יהודה דלצד הבית אפי' היא ארוכה הרבה הוי יד, הוא משום דחזיא להניח שם ככרות, וזה ע"ד שמצינו בפיהמ"ש להרמב"ם לקמן מ"ג דטירת התנור חשיבא כיד משום שנותנין שם את הלחם בעת הוצאתו מן התנור, אך בפי' הראב"ד לתו"כ שם פירש בע"א, ז"ל, כל שהיא היא טמאה ואפי' יותר מטפח, כי מפני החמימות אינו יכול להקריב את ידו לתנור ופעמים שהוא צריך לנדנד אותו כשהוא חם, עכ"ל.

ו] **היו ב' תנורים סמוכין זל"ז נותן לזה טפח ולזה טפח והשאר טהור,** כתב מהר"ם הובא בתויו"ט נ"ל דאתאן לת"ק, וכ"כ באלי' רבה, והיינו דלר' יהודה דס"ל דאבן שלצד הבית אפי' היא גדולה הרבה הויא יד, ה"נ אבן שבין ב' תנורים הויא כולה יד, אך בתו"ח כתב דממה שהשמיט הרמב"ם לדין זה, מבו' דס"ל דאתיא כר' יהודה, וקמ"ל דאבן שבין ב' תנורים הויא כאבן שבין התנור לכותל, וע' תפא"י ומשנ"א שביארו הטעם בזה, ובתו"ח שם תמה ע"ד מהר"ם, דאי אתיא כת"ק מאי קמ"ל, ועי' תוס' אנ"ש שכתב דקמ"ל דלא אמרי' די לשניהם בטפח א' לבית אחיזה כיון דאבן א' מחברן, אלא נותנין טפח לכל א', עכ"ד, ונ' שהטעם בזה הוא משום שאחר שיטלו אלא הנותר על טפח, כבר לא יהיו מחוברין זל"ז, וע"כ יש ליתן טפח לכל א'.

ז] **בפי' הר"ש, ואם נטמא התנור פת שעל היד טמאה, שהתנור אע"פ שאינו מקב"ט מגבו מטמא הוא את אחרים מגבו,** כ"ה בפירש"י נדה דכ"ו., ואך דבפירש"י כתב עוד, ז"ל, הלכך ידו אע"ג דלי"ל אויר מטמא, עכ"ל, והר"ש השמיט לזה, ועי' מי נפתוח פרפר ל"ט אות י' שכתב דדעת רש"י דאם היד חלולה ויש לה אויר ה"ז מכניס טומאה, והר"ש השמיט לזה משום דס"ל דאף יד חלולה אינה מכנסת טומאה לכלי חרס, ומבו' דעתם דלא נתרבה ידות בכלי חרס אלא להוציא טומאה, אך להכניס טומאה ל"מ, דלא עדיף ידות מגב דאין כ"ח מקב"ט מגבו, וכ"כ התוס' חולין דכ"ד. ובכורות דל"ח. ונדה דכ"ו. ותוס' הרא"ש נדה שם וחולין דקי"ח..

אך בחי' הרמב"ן והרשב"א חולין דקי"ח. הביאו בשם התוס' דגזה"כ הוא דיד מכניס טומאה לכ"ח, והרשב"א שם הסכים לזה, ועי' תוס' הרא"ש שבת דט"ז. שנסתפק בדין זה.

והרמב"ן שם כתב ע"ז דלאו מילתא הוא, אלא יד שריבה הכתוב היינו יד חלול כגון אוזן כלים חלולים שנגעה בהן טומאה מאוירן, אי נמי כגון שעשה לתנור יד של עץ ושל אבן ומחוברת בו באוירו וזהו ששנינו האבן היוצא מן התנור טפח, עכ"ל, ומבו' דמתניתין איירי בשהאבן מחוברת לתנור ולכירה מאוירו, וצ"ב, ועי' בתוס' הרא"ש שם שתמה על תי' קמא ממתני' דלקמן פ"ח דנמצא בעין התנור מן השפה הפנימית ולחוץ טהור, וכן בנמצא מקום הנחת העצים דמן השפה הפנימית ולחוץ טהור, וכ"ש ידות, עיי"ש, והיינו דאף דטומאת מקומות אלו אינה מדין ידות, מ"מ אם חזינן דאף מקומות אלו דהוו טפי מכלל הכלי לא חשיבי כתוך, כ"ש דיד חלולה לא חשיבא כתוך, ובחי' הרשב"א שם תמה על תי' בתרא, ז"ל, ולא הבנתי תירוצו דמ"מ כיון שאין יד האבן והעץ חלולין היאך הם בעצמן מקבלין טומאה, עכ"ל.

וע' עוד במאירי נדה דכ"ו שדעתו דיד חלולה מכנסת טומאה לכלי חרס, ועי' גם בתורי"ד שבת דמ"ח: שנראה מתו"ד דיד שיש לה תוך מכנסת טומאה לכלי חרס עכ"פ היכא שתוך זה עשוי לקבלה, ועי' עוד במשנת ר"א טהרות סימן כ"ט סק"ט מש"כ בביאור ד' הרמב"ן.

?ממה שהוכיח תוס' הרא"ש מעין התנור, נ' דפירש דלדעת הרמב"ן יד חלולה מכנסת טומאה אף בשאין תוכה עשוי לקבלה, ועי' משנת ר"א שכתב כן בדעת הרמב"ן, ונת' עוד בזה לקמן פ"ח מ"ז.?

ח] ובדעת הרמב"ם בזה, עי' מל"מ רפי"ז מכלים שכתב דס"ל דאין יד מכניס טומאה לכלי חרס, וכמש"כ שם בדין האבן היוצאת דאם נטמא התנור והכירה נטמאו אבנים אלו, ואוכלין ומשקין הנוגעין באבנים אלו נטמאו, והרי דאין יד מכנסת טומאה לכלי חרס משום דלא עדיפא מגבו, אך יד דשאר כלים מכנסת טומאה לכלי, כיון שהן מקבלין טומאה מגבן, אמנם במי נפתוח פרפר ל"ט י' כתב בדעת הרמב"ם, דס"ל כתי' הרמב"ן דיד חלולה מכנסת טומאה לכלי חרס, עיי"ש.

אמנם באמת ד' הרמב"ם מבוארים להדיא דס"ל דאף יד חלולה אינה מכנסת טומאה לכלי חרס, שהרי מבו' להדיא בל' הרמב"ם פי"ז מכלים ה"ג במוסף התנור שאין התנור נטמא ע"י המוסף, ורק אם נטמא התנור טמא המוסף בטומאת התנור, וכ"ה שם ה"ד בטירת התנור, ושם ה"ה בבית הפת ובית התבלין ובית הנר שבכירה, וכ"ה שם ה"ז בדין פטפוטי כירה, והטעם בזה משום דבכל הני טומאתן הוא מדין ידות, וכמבו' כן בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין במוסף התנור ובטירת התנור, וע"כ אינם מכניסין טומאה לתנור ולכירה, דלא עדיפי מגבו, ומבו' להדיא דאף יד חלולה אינה מכנסת טומאה לכלי חרס.

ומה שלמד המי נפתוח כדבריו ממש"כ הרמב"ם בפי"ט הי"ג בדין חבית שנשברה ודיבק חרסי', דאם הי' בהן חרס מחזיק רביעית שאר החבית אינו מתטמא עד שתגע בה הטומאה מתוכה, ומבו' דאם נגעה הטומאה בשאר החבית נטמאת החבית, והרי דיד חלולה מכנסת טומאה לכלי חרס, נ' בפשוטו דדעת הרמב"ם דהא דשאר החבית מתטמאת, אי"ז כלל מדין ידות, אלא הוא משום דמדרבנן חשיבי מכלל הכלי, וע"כ הוא שאינו מתטמא עד שתגע הטומאה בתוכה, וכמש"כ הרמב"ם פי"ז ה"ה, ז"ל, וכן כל שאנו אומרין בעניין זה שהוא מתטמא במגע ואינו מתטמא באויר אינו חיבור אלא מדבריהם ועשו לו היכר זה כדי שלא ישרפו עליו קדשים אלא תולין, עכ"ל, וזה דלא כמו שפירשו הר"ש והרא"ש דטומאתן הוא מדין ידות, ומה"ט הוא דאין מטמאין באויר דאין אויר ליד כ"ח, וז"ב.

ט] והנה לעיל פ"ד מ"ג תנן דהיו בה חידודים יוצאין וכו' וכל שאין מקבל עמה בזיתים מטמא במגע ואין כנגדו מטמא באויר, ופירש הר"ש, ז"ל, אבל אם יוצא זית מבינתים אין מטמא באויר אבל במגע מטמא מטעם יד, עכ"ל, וכן פירש הרא"ש, ומשמעות סתימת דבריהם דאיירי לענין להכניס טומאה לכלי, דבהני דוכתי דל"מ אלא להוציא טומאה מן הכלי, פירשוהו הר"ש והרא"ש להדיא, כמו במתניתין דילן, ובמתני' לעיל פ"ג מ"ה בטופל כלי חרס, ולקמן פ"ז מ"ג בחצר הכירה הפחותה מג' אצבעות, והוא מפורש כן בד' הרא"ש שם שפירש לעיל מינה דאיירי בשנתלה שרץ, עיי"ש, וכן נ' גם מסתימת ד' הר"ש והרא"ש לעיל פ"ג מ"ד, בהא דתנן דהי' בה חרס מחזיק רביעית כולו מטמא במגע וכנגדו מטמא באויר, ופירש הר"ש, ז"ל, כולן מטמאין במגע דכולן נעשין יד לאותו חרס וכו', עכ"ל, וכן פירש הרא"ש, וסתימת דבריהם מ' דאיירי לענין להכניס טומאה לכלי, אך בחזו"א סימן ה' סקט"ז כתב דהא דקתני כולה מטמא במגע היינו לטמא אחרים, עיי"ש.

וצ"ב דאם אי"ז אלא יד א"כ היאך ה"ז מכניס טומאה לכלי, הרי הר"ש במתניתין כתב להדיא דכל דין ידות בכלי חרס הוא רק להוציא טומאה, ומשום דהתנור אע"פ שאינו מקבל טומאה מגבו מטמא הוא את אחרים מגבו, וכ"ה מבו' גם בל' הרא"ש במתניתין, וא"כ מ"ט בהני דוכתי שטומאתן הוא מדין ידות, מ"ט ה"ה מכניסין טומאה לכלי, ואין לומר שדעתם דיד חלולה מכנסת טומאה לכלי חרס, דמלבד דבתוס' הרא"ש חולין דקי"ח. כתב דאין לומר כן, גם בד' הר"ש והרא"ש לקמן פ"ז מ"ג נ' מבו' דאף יד חלולה אינה מכנסת טומאה לכלי חרס, עיי"ש.

וצ"ל בזה, דכיון דהא דיד אינו מכניס טומאה לכלי פירש הר"ש דהוא משום דאין כלי חרס מקב"ט מגבו, הרי דכ"ז הוא בגוונא דהתם באבן היוצאת מן התנור דהוי זה גב התנור, אך בחידודים היוצאין ובחבית שנשברה ודיבק ממנה חרסים, הרי הגם דלא חשיבי מכלל עיקר הכלי ואינם אלא ידות, מ"מ חשיב התוך שלהן כתוך שהרי הוא מצורף לתוך הכלי, וע"כ הן מכניסין טומאה לכלי, והגם שאין על אוירן תורת אויר דאין אויר ליד כלי חרס, מ"מ הן מכניסין טומאה במגע תוכן.

ונתחדש לפ"ז, דאף תוך שאין על אוירו תורת אויר, מ"מ ה"ה נטמא במגע, וזה ע"ד שמצינו בפי' הר"ש והרא"ש לקמן מ"ו בדין תנור שמילאהו עפר עד חציו, ויתבאר במקומו בעזה"י?עיי"ש אות ?, ועד"ז כתב בס' מי נפתוח פרפר ל"ט סק"י בדעת הרמב"ן, דהא דיד חלולה מכנסת טומאה לכלי חרס, היינו רק במגע, אך אם נכנסה טומאה לאויר היד לא נטמא הכלי חרס, עכ"ד, ולמד לזה מההיא דנשברה ודיבק ממנה חרסים וכו' שאין מטמא באויר, עיי"ש, אך יש לדחות דהרמב"ן מפרשה כדעת הרמב"ם דאי"ז כלל מדין ידות וכמש"נ לעיל אות ח', והיינו משום דהגם דיד חלולה חשיבא כתוך, מ"מ לי"ב טומאת אויר דאין אויר ליד כלי חרס.

ובמשנת ר"א טהרות סימן כ"ט סק"ה כתב בזה בע"א קצת, דאף מקום שאינו לא תוך ולא גב מקבל טומאה במגע, וע"כ י"ל דחידודים אלו הגם דלא חשיבי כתוך, מ"מ גם גב לא חשיבי, וה"נ בדיבק שברי חרסים לא חשיב צד הפנימי שלהן כגב, וע"כ ה"ה מטמאין במגע ולא באויר, עיי"ש בדבריו.

י] **שם, מן התנור ולכותל וכו' הלכך יותר מטפח עומדת לינטל,** בטעמא דרבנן דבכל גווני ל"ה יד יותר מטפח, לא פירש הר"ש דהוא משום דיותר מטפח עומדת לינטל, ובפשוטו נ' דס"ל דל"ב לזה, אלא הטעם הוא משום דיותר מטפח ל"ה צורך התנור וע"כ אין עליו תורת יד כלל, וכ"נ בל' הרמב"ם בפיהמ"ש, ורק לדעת ר' יהודה דס"ל דאף יותר מטפח הוי יד, ומ"מ בין התנור ולכותל אין עליו תורת יד, הוצרך הר"ש לפרש דהוא משום שעומדת לינטל, אך בפי' הרא"ש פירש גם בטעמא דרבנן דהוא משום שעומד ליקצץ, וכ"ה בפירש"י נדה דכ"ו:, וצ"ב הפלוגתא בזה.

ובתוס' תלמיד ר"י הזקן שבת דמ"ח: כתב בשם ר"י, ז"ל, והיינו טעמא דכי הוו טפח תו לא איקרי יד אלא תשמיש אחר יש לו בפנ"ע ואע"ג דמיחבר טהור, עכ"ל, ויש לדון בכונתו.