שיעור טו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שיח - בישול

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות שבת

##### **בישול**

##### סימן שיח סעיף יא - יג

##### שיעור טו

* **דבר גוש רותח בתוך מים צוננים.**
* **הויציא דבר גוש מהקדירה אי הוי כנפסק הקילוח.**
* **משקים אם יש לחוש בהם לקלי הבישול.**
* **דין מצקת אי הוי ככ"ר או ככלי שני.**

**חתיכת בשר רותח בתוך רוטב צונן**

א] בשיעור לעיל הבאנו דברי המג"א (ס"ק לה הובא במ"ב ס"ק עח) שכתב לאסור להכניס חתיכת בשר רותח לתוך מים צוננים. והובא קושיית הנשמת אדם (כלל כ אות ד) דבתוספות מבואר דבדבר לח לא שייך בישול כדי קליפה כיון שהמים מתערבים, וא"כ אף כשהכניס חתיכת בשר רותח למים לא שייך בישול במים כיון שהם מתערבים. ובמנחת חינוך (מוסך השבת סוף מלאכת אופה) הקשה על המג"א מהגמ' ביומא (לד:) שהיו זורקים עששיות של ברזל לחמם את המים, ולדברי המג"א כיון שהעששיות אינם מתערבים עם המים א"כ יש בזה איסור משום בישול. והנה רע"א ציווה לעיין בדברי החוו"ד ביו"ד (סי' צא סק"ה), ושם הקשה גם כן כעין זה מהא דאיתא בשבת שמיחם שפינהו נותן לתוכו מים מרובים, והלא המיחם עצמו אינו מתערב במים, וא"כ נימא שהוא מבשל כ"ק כמו בחתיכת בשר רותח. וכתב החוו"ד ליישב, שבאמת אין האיסור בישול במים, דבהם לא שייך לאסור משום בישול כיון שמיד הם חוזרים ומצטננים [כמו שנתבאר בסוף השיעור הקודם דכיון שמלאכת מחשבת אסרה תורה אין אוסרים כל שאין לו תועלת בבישולו]. וכוונת המג"א לאסור נתינת בשר רותח לתוך מים צוננים, הוא מחמת בישול מעט המים שנבלעו בחתיכת הבשר, דיש לו תועלת בבישולם [והיינו שטוב לו שאותם מים נתחממו. ומכאן ראיה שאף במעט מים יש איסור בישול, ואין אומרים שלא איכפ"ל בבישול אותם מים מועטים, דודאי אינו רוצה שיהיה שם קצת מים צוננים. וזה ראיה לאסור שלא לשפוך מים רותחים לכלי שאינו יבש לגמרי, שיש בישול לגבי אותם מעט מים שיש בכלי].

אלא דלפי"ז עולה שאיסור הבישול אינו במים אלא בחתיכת הבשר [היינו במים שנבלעו בבשר] אמנם המשנ"ב נראה דלא ביאר כן, דכתב בשעה"צ (ס"ק קח) דלעניין דיעבד נראה דאין לאסור את הרוטב. ומשמע שלדעת המג"א יש לאסור את הרוטב, ולדברי החוו"ד הרי ודאי אין לאסור את הרוטב כיון שלא נעשה בו כלל איסור בישול. אלא א"כ נדחוק בדבריו, דכוונתו לרוטב שנבלע בחתיכה.

ובחזו"א (יו"ד סי' ט סק"ז) הביא מהפמ"ג (סוף סי' סח בדין השלישי) דג"כ ביאר בדברי המג"א שלא מתבשל הרוטב שסמוך החתיכה, אבל החזו"א ס"ל דכל מה שכתבו התוספות שבדבר לח לא שייך בישול בכדי קליפה כיון שהמים מתערבים, זה דוקא אם נתערב לח בלח, אבל כל שנפל דבר גוש לתוך דבר לח בזה יש בישול כדי קליפה, וזה עולה כדברי המ"ב שהבין ג"כ שהבישול הוא ברוטב. אלא דלא נתבאר לפי"ז אמאי אין איסור בישול בעששיות של ברזל ובמיחם שפינהו.

**ביצה רותחת לצננה ע"י מים צוננים**

ויש נפק"מ לדינא, לעניין מי שיש לו ביצה רותחת ורוצה לצננה ע"י מים צוננים. דלכאורה לדברי המג"א יש לאסור, שהרי הביצה היא גוש חם ואסור ליתנה ברוטב צונן. אכן לכאורה לדברי החוו"ד אין בזה חשש, דכיון שקליפת הביצה אינה נאכלת, שוב אין לו תועלת מהבישול, ודמי ממש לעששיות של ברזל ולמיחם שפינהו שאין בזה איסור בישול, אבל לדברי החזו"א וכן פשטות המ"ב שיש איסור בישול אף ברוטב, יש להחמיר בזה [אמנם כל היתר זה שכתבנו לדברי החוו"'ד היינו דוקא אם מניח את הביצה לתוך מים צוננים, אבל אין לשפוך צוננים על הביצה, שהרי תתאה גבר וכל המים מתבשלים]. והלכה למעשה יש להסתפק בזה, כי לכאורה מסתבר כהחוו"ד, וכן הסכים היד יהודה, וכן נראה דעת רע"א שציווה לעיין בדברי החוו"ד שם. אלא דאי"ז ברור להקל לכתחילה, כיוון שמהמשנ"ב לא משמע כן, וכ"כ החזו"א.

**חתיכת בשר רותח הא הוי כנפסק הקילוח**

עוד הבאנו (בשיעור לעיל) קושיית הבית מאיר על המג"א אמאי אסור ליתן את הבשר הרותח בתוך המים, והרי קיי"ל (רמ"א יו"ד סי' סח ס"י) שעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל, וכל חתיכה כשאינה בתוך הכלי ראשון הוי כמו נפסק הקילוח, שהרי אינה מחוברת לכלי ראשון [ולא משמע בכוונת המג"א להחמיר משום חומרת גוש, דרק לקמן (ס"ק מה) הביא המג"א דעת המהרש"ל להחמיר בדבר גוש]. ואפשר ליישב על פי דברי החזו"א (יו"ד סי' ט סק"ה) שכתב דכל דין זה שעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל היינו משום שהתבשיל היה בכ"ר ואחר שיצא והתנתק מהכלי שוב נחשב כמו כלי שני, וכל זה שייך רק ברוטב שאין האש מבשלו אלא האש מחממת את הכלי והרוטב מתבשל ע"י חום הכלי והוי כמו כח שני, ולזה כשיצא מהכלי הוי ניתוק ממקום חימומו, אבל דבר גוש אין זה נחשב שהוא מתבשל מחום הכלי, אלא שהוא מתבשל ע"י האש ממש, ומשו"ה אף כשיוצא מהכלי לא נחשב שיצא מהכלי ראשון, ודמי לכלי שהסירו מע"ג האש דאף שכבר אינו עומד ע"ג האש עדיין חשיב כלי ראשון ומבשל, ה"נ חתיכת בשר אף שהסירה מהאש עדיין הוי כמו כלי ראשון [ומה שיוצאת מהכלי לא נחשב עוד ניתוק ונשאר ממש כמו שהסירו מע"ג האש].

**שאר משקין ליתנם בכלי שני**

[סי"ג] **מותר ליתן קיתון של מים או של שאר משקים בכלי שני שיש בו מים חמין אבל בכ"ר אסור.** פשטות השו"ע משמע שכל משקין אין חוששין בהם לקלי הבישול, ושרי ליתנם בכלי שני, וכן כתב בשועה"ר (סי"ב). אכן במ"ב לעיל (סוף ס"ק לט) משמע שבחלב יש לחשוש לקלי הבישול, ובשעה"צ לעיל (ס"ק סח) כתב שבכל דבר חוששים לקלי הבישול חוץ ממים ושמן כדלקמן בסימן זה, ולא ביאר מקומו, ולכאורה כוונתו מהכא דהתירו ליתן מים בכלי שני, אלא דמלשון השו"ע הכא משמע שהתירו בכל משקין, כמשנ"ת.

**מצקת אי הוי ככ"ש או ככ"ר**

ובמשנ"ב (ס"ק פז) הביא את המחלוקת בכלי ריקן ששואב עמו מתוך כלי ראשון [מצקת] אי חשיב ככלי נוסף ונעשה כלי שני או דעדיין חשיב כלי ראשון, והוא ספק בתוס' בע"ז (לג: ד"ה קינסא). וכתב המשנ"ב שאם משהה את הכלי הריקן בתוך הכלי ראשון עד שמעלה רתיחות ודאי מיקרי כלי ראשון. איברא דבתוספות בע"ז (שם) מבואר שנסתפקו אף במקום שהעלה רתיחות, אבל הפוסקים קיבלו הכרעת המהרי"ל (מנהגים הל' הגעלה עמוד יט) דכל ששהה הכלי הריקן בתוך הכלי ראשון עד שהעלה רתיחות, שפיר חשיב כ"ר. ואף לקולא מצינו שפסקו כן, דכתב המשנ"ב (סי' תנב סק"כ) לעניין הגעלת כלים בדבר שצריך עירוי מכלי ראשון, שלא ישאוב עם כלי מהקדירה וישפוך, דהא נעשו המים ככלי שני, אבל אם שיהה את הכלי הריקן עד שהעלה רתיחות, אז מיקרי שפיר כלי ראשון.

ובשבות יצחק הביא מהגריש"א דאם כשהוציא את הכלי הריקן היה הכלי צונן, בזה ודאי חשיב ככלי שני, שהרי יש כאן דפנות מצננות, והוי ממש ככל כלי שני, וא"כ ברור שכל הנידון הוא רק כששהה בכלי מעט עד שנתחמם לחום יס"ב, אמנם כשהעלה רתיחות הוי ודאי כ"ר.

והנה לכאורה אם הניח קדירה ע"ג קדירה דינו דומה לדין מצקת, דכל שהעלה רתיחות בקדירה העליונה הוי ממש ככלי ראשון, אבל כל זמן שלא העלה רתיחות הוה ספק.

ויל"ד בזה, אם ספק זה אם להחשיב את המצקת ככלי ראשון או ככלי שני, הוא במקום שהכלי עומד על האש, ונסתפקו אם הכלי הריקן ג"כ מתחמם ע"י האש, וכשמוציאו מהכלי הגדול הוי כמו שמסירו מע"ג האש, ודמי ממש לכלי ראשון, או שאי"ז נחשב שמתחמם מהאש. אבל אם כבר הסיר את הכלי ראשון מע"ג האש, אז ודאי הוי המצקת ככלי שני. או דילמא דהספק הוא גם כשהסיר את הכלי כבר מע"ג האש [והטעם להחשיבו ככלי ראשון הוא משום דכיון שבזמן שהמצקת נתמלאה באוכל בתוך הכלי ראשון היה דינה ככלי ראשון לא נשתנה הדין לאחר שמוציאה מהכלי ראשון].

ובחזו"א באורח חיים (סי' קכב סק"ג) נקט שכל הספק הוא רק כשמוציא עם המצקת בזמן שהקדרה על האש, אבל לאחר שהסירה מע"ג האש ודאי המצקת נחשבת ככלי שני. אמנם סתר דברי עצמו ביורה דעה (סי' לב), שכתב שם שמהט"ז (יו"ד סי' צב סק"ל) שכתב להוכיח מהוצאת זבוב המבואר בסי' קז, מוכח שהספק הוא אף לאחר שהסיר את הכלי ראשון מע"ג האש, דהא בהוצאת זבוב משמע שלא שהה הכלי על האש [עיי"ש].

ובמנח"י (ח"ה סי' קכז אות ג) הביא להקשות מהמ"ב לעיל (ס"ק מד) שכתב לעניין אותם אנשים שהיו מניחים פת בכלי והיו מערים מכלי ראשון על הפת, שלא יפה הם עושים, ואפילו אם נתן המרק בכלי שני ואח"כ נותן שם פת, ג"כ אינו מועיל, כמבואר ברמ"א (לעיל ס"ה) שאין ליתן פת בכלי שני [משום חשש קלי הבישול]. אלא ימתין עד שלא יהא המרק י"ס, או שלכל הפחות ישאב בכף מהקדירה כדי שתהיה הקערה כלי שלישי, עכת"ד. ומבואר דפסק המשנ"ב להקל דהמצקת חשיב כלי שני ומשו"ה הקערה הוי כבר כלי שלישי, והכא החמיר דהמצקת הוי ככ"ר. וכתב ליישב שדוקא התם שהחומרא משום חשש קלי הבישול, כתב המשנ"ב להקל לסמוך שע"י המצקת כבר נחשב כלי שלישי, אבל כאן לעניין בישול בכ"ר יש להחמיר שמא המצקת עדיין כ"ר [ובאמת בעיקר דברי המשנ"ב היה אפש"ל שבאמת אסור לעשות כן אלא אותם אנשים שעושים כן לכל הפחות יעשו ע"י מצקת ובזה הוי קצת סניף להקל]. ולפי מה שהבאנו בשם הגריש"א שכל שהמצקת עצמה צוננת ודאי חשיב כ"ש, א"כ בדרך כלל כשמוציא מקדרה שאינה על האש נעשה כלי שני כל שאינו שוהה הרבה בקדירה.

והעולה בדין מצקת: שכל שהעלה רתיחות הוי ודאי כ"ר, ואם לא העלה רתיחות החמיר המ"ב דהוא ספק, אבל לעניין כלי שני סמך המ"ב להקל שנעשה כלי שלישי. ובחזו"א באו"ח ס"ל שחומרא זו היא דוקא בעומד על האש. ואם הכלי לא בא לידי יס"ב, דעת הגריש"א שאין להחמיר כלל, והוא דבר המסתבר להקל בזה.

**דינים העולים:**

1. אם עבר ונתן חתיכת בשר רותח בתוך רוטב, לדעת המג"א לכאורה יש לאסור את הרוטב, אמנם להבנת החוו"ד אין הרוטב מתבשל כלל, וכל הנידון הוא לעניין הרוטב שנבלע בבשר. והחזו"א וכן פשטות המ"ב הבינו שהבישול ברוטב, ומ"מ פסק המ"ב שלמעשה אין לאסור את הרוטב.
2. יש להסתפק אם מותר ליתן ביצה רותחת בתוך מים צוננים, דלדעת החוו"ד נראה דשרי, אבל מפשטות המשנ"ב משמע שאסור.
3. חתיכת בשר שהוציאה מהכלי, דעת הבית מאיר דחשיב כנפסק הקילוח [וא"כ אינו מבשל], אבל החזו"א ס"ל שדבר גוש אף כשהוציאו מכלי עדיין דינו ככ"ר [אף בלא חומרת גוש].
4. משמעות השו"ע שכל המשקין אין חוששים בהם לקלי הבישול ושרי ליתנם בכ"ש, אבל המשנ"ב ס"ל שרק במים ושמן הדין כן, אבל בשאר משקין חוששים שמא הם מקלי הבישול.
5. דין מצקת: אם שהה הרבה עד שהעלה רתיחות דינו ככ"ר. ואם לא העלה רתיחות הוי ספק, ואם לא היה הכ"ר על האש, יש סתירה בחזו"א אם הוא בכלל הספק, או שבזה ודאי הוי ככ"ש. ואם המצקת צוננת נראה להקל דודאי חשיב ככלי שני.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**