עירובין פרק א
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב אי_ש סטפנסקי

**הקדמה לדין מבוי**

מדין תורה כל מקום שמוקף ג' מחיצות נחשב רה"י לכל דבר, ואין צריך ברוח רביעית כלום. ולשיטת הרמב"ם ורבינו חננאל (עי' להלן יא ע"ב) מדין תורה צריך ד' מחיצות להחשב רה"י [לחייב את הזורק מרה"ר לתוכו], ומכל מקום בג' מחיצות מותר לטלטל, דהא מדין תורה מותר לטלטל בכרמלית.

חכמים גזרו איסור טלטול בכרמלית כרה"ר. ועוד גזרו שלא יחשב רה"י [להתיר לטלטל שם] עד שיעשה תיקון ברוח רביעית, לפי שפרוץ למקום האסור מקבל את דיני אותו המקום.

באופן התיקון חילקו חכמים בין חצר למבוי, שהחצר צריך תיקון גדול יותר, ואינו ניתר בטלטול עד שיעשה פס ארבעה טפחים, או לחי משהו מכל צד. אך מבוי [שארכו יותר מרחבו ובתים וחצרות פתוחים לו] סגי בתיקון של לחי כל שהוא מצד אחד, או קורה בפתח המבוי.

טעם החילוק בין חצר למבוי כתב הרשב"א, וכן הוא במשנה ברורה שס"ג ס"ק יג: שכל שהוא עשוי יותר לדירה ולתשמישי הצנע צריך מחיצות יותר גמורות. ולפיכך, החצרות, שדרכן של בעה"ב להשתמש בהן יותר בתשמישי הצנע ולאכול, צריכות מחיצותיהן להיות יותר גמורות, שיהיה שם רה"י עליהן, מהמבואות שאין משתמשין בהן בתשמישי הצנע, ולפיכך די במבוי בלחי.

**מבוי שהוא גבוה למעלה מכ' אמה ימעט**

רש"י פירש ישפיל. וכן איתא בתוספתא (הובא גם ברי"ף): הרי זה צריך למעט, כיצד ממעט, נותן עליו קורה מעשרים ולמטה. ובפשטות מבואר כרש"י, דימעט היינו שישפיל את הקורה ויניחנה למטה מעשרים.

אך בגמ' (ד ע"ב) מקשינן כמה ממעט, ופירש רש"י משמע כמה יגביה הקרקע, ומבואר דהמיעוט הוא על ידי שמגביה את הקרקע, ורש"י סותר עצמו, וכן הקשה במהרי"ץ חיות. וברבינו פרץ כתב דמש"כ רש"י ישפיל הקורה לאו דוקא, והוא הדין אם רצה להגביה את הקרקע מהני שפיר. וע"ע בחסדי דוד דהתוספתא קמ"ל דהמיעוט המובחר הוא למעט על ידי שמניח קורה למטה מכ', דבזה אין חשש שמא יפחת, ובגמ' קמ"ל דאפשר למעט גם על ידי הגבהת הקרקע. ועדיין אין זה מיישב קושיית המהרי"ץ חיות, דהכא משמע דסתם ימעט היינו ישפיל, והתם משמע דסתם ימעט היינו להגביה את הקרקע.

וברבינו יהונתן כתב ביאור חדש בתוספתא, דנותן עליו קורה מעשרים ולמטה היינו שנותן קורה בקרקע בפחות מעשרים מהקורה העליונה, [ומלמעלה למטה קחשיב], וקמ"ל דלכתחילה צריך להניח בקרקע קורה ולא עפר בעלמא, דבזה ליכא חשש שמא יפחת בדריסת הרגלים. והא דמבואר בגמ' דיכול להניח עפר היינו בדיעבד. ובהגהות הב"ח שם הביא מהבית יוסף דהקשה ע"ז, דאין מקור להחמיר היכא דמבואר בגמ' להדיא דשרי, ולכן כתב דהתוספתא נקטה קורה והוא הדין לעפר.

**מבוי שהוא גבוה**

לכאורה הו"ל למנקט קורה שהיא גבוהה, דלא איירי הכא בגובה המבוי אלא בגובה הקורה. וכתב התוס' רא"ש דיש מפרשים הכשר המבוי, דהיינו הקורה שהיא מכשירה את המבוי. והקשה ע"ז דא"כ הרחב מעשר אמות אמאי קאי. ולכן כתב, דמבוי היינו מחיצות המבוי, דדרך להניח את הקורה על מחיצות המבוי. וע"ז קאי הרחב מעשר אמות דהיינו פתח כניסת המבוי. [ולפי מה שנקט הבית מאיר בדעת הרמב"ם דרישא קאי בין על קורה ובין על לחי ניחא].

**והרחב מעשר אמות ימעט**

הקשה הר"ן, מדוע לא ערבינהו דגבוה מעשרים או הרחב מעשר ימעט. ואין לומר דר' יהודה פליג רק על גבוה מעשרים, דהא בגמ' מבואר דאתרוייהו פליג. ותירץ, דגבוה מעשרים קאי רק על קורה, ואילו רחב מעשר קאי בין על קורה בין על לחי. [ועי' במגיה שם שיישב עוד עפ"י מש"כ רבינו יהונתן ומאירי ורע"ב, דטעמא דר' יהודה דגבוה מעשרים כשר משום דס"ל קורה משום מחיצה ופי תקרה יורד וסותם, ולכן אין חילוק בין תוך עשרים לבין למעלה מעשרים. ולפי"ז אין שייכות בין הא דפליג ר' יהודה בלמעלה מעשרים להא דפליג ברחב עשר, וב' מחלוקות איכא. אמנם ברבינו יהונתן מבואר דחד פלוגתא היא, וכיון שקורה משום מחיצה לכן מהני אף לרחב מעשר].

**ואם יש לו צוה"פ אע"פ שרחב מי' אמות א"צ למעט**

הקשה הרשב"א מדוע לא תנן נמי אע"פ שגבוה מכ' אמה א"צ למעט, וכדתניא בברייתא לקמן יא ע"א. ותירץ הר"ן דלא אצטריך למתני כן, דהא בלחי לחוד מהני יותר מכ' אמה, ומה הנפק"מ בצוה"פ. והא דתניא בברייתא כן ביארו התוס' שם דנפק"מ במבוי מפולש דלא מהני לחי, ומכל מקום צוה"פ מהני ליותר מכ', וכן נפק"מ ברחב יותר מעשר אמות, דלחי לא מהני וצוה"פ מהני. ומשום נפק"מ אלו לחוד לא תני לה במתניתין.

הרש"ש תירץ דהמשנה נקטה כן לרבותא, דאפילו רחב מעשר אמות דלא מהני בזה אמלתרא מהני צוה"פ, וכל שכן בגובה יותר מכ' דמהני אמלתרא דמהני צוה"פ.

הפורת יוסף תירץ, דבגמ' איתא דרב פליג וס"ל דלא מהני צוה"פ לרחב מעשר אמות, אך בגבוה יותר מכ' אמה מודה רב דמהני צוה"פ, ולכן נקטה המשנה אע"פ שרחב מעשר אמות לרבותא, לאפוקי מרב. והנה מה שנקט דרב מודה בגבוה מכ' אמה עי' להלן דהגרעק"א הוכיח דבתרווייהו פליג, ודברי הפורת יוסף צ"ע.

עוד י"ל דהמשנה נקטה כן לרבותא דאפילו ברחב י' אמות דלא מהני לחי מכל מקום מהני צוה"פ, וכל שכן בגבוה מכ' אמה דמהני לחי דמהני צוה"פ.

הרמב"ם (פי"ז הי"ד) כתב, כמה יהיה פתח המבוי ויהיה די להכשירו בלחי או קורה, גבהו אין פחות מעשרים אמה ולא יותר על עשרים אמה. ובפשטות לשונו מורה דגבוה מעשרים אמה גם לחי לא מהני, ומש"כ הרמב"ם "פתח המבוי" היינו מחיצות פתח המבוי, דאם הם גבוהות מעשרים לא מהני תיקון אלא בצוה"פ. ולפי"ז מיושב שפיר קושיית התוס' לקמן מה הנפק"מ בצוה"פ תיפו"ל דלחי לחוד מהני, דלפי"ז לא מהני לחי. וכן מיושב לשון המשנה מבוי שהוא גבוה וכו', ולא קתני קורה שהיא גבוהה, דאם המבוי גבוה מעשרים לא מהני תיקון כלל, בין דלחי ובין דקורה. וכן דייק הבית מאיר מדברי הרמב"ם, וביותר דייק כן מהרמב"ם בפיה"מ ומהטור. וביאר דהטעם הוא משום לא פלוג, ובמקום דלא מהני קורה, גם לחי לא מהני, עיי"ש. [ואף דקורה נמי מהני היכא דיניח את הקורה באמצע המחיצות, מכל מקום כיון שדרך להניח את הקורה ע"ג המחיצות חשיב שאינו ראוי לקורה].

אך המגיד משנה כתב, דמה שהזכיר הרמב"ם לחי הוא בשביל יותר מרוחב י', אך בגבוה טפי מכ' מהני לחי, וכן פסק השו"ע שסג סעי' כו. ובביאור הלכה שם הביא דהבית מאיר פליג ונקט כלשון הרמב"ם בפשוטו.

**רש"י ד"ה מבוי, שהניחו את הקורה למעלה מכ'**

בגליון הש"ס הקשה דבגמ' מסקינן חלל מבוי תנן, ואם כן יוכל להניח את הקורה עצמה למעלה מכ' ובלבד שבחלל לא יהיה למעלה מכ'.

**באו"ד, וקורה זו להתיר לטלטל לתוכה באה**

בפשטות משמע מרש"י דבלא הלחי וקורה אסרו לטלטל מהחצרות לתוכה, וכן מש"כ דמדאורייתא איתסר הוצאת רה"ר בשבת בפשטות משמע מרה"י לרה"ר. אך להלן כתב שרי לטלטולי ביה מן התורה, משמע דאיירי על טלטול ד' אמות בתוכה, [וברש"י על הרי"ף הגירסא להתיר לטלטל בתוכה].

בריש סוכה כתב רש"י, דכאשר החצרות פתוחות למבוי אסרו חכמים להוציא מחצר לחצר, והצריכו בו שיתופי מבואות וכו', וצ"ב מה זה שייך לדין לחי וקורה, הא לחי וקורה מהני לדין מחיצות, ושיתוף מבואות הוא דין רשויות, ואין זה שייך ללחי וקורה כלל.

**באו"ד, הלכך לא הוי רה"ר בציר מט"ז אמה וכו'**

רבינו פרץ הקשה מדוע כתב רש"י דלא הוי רה"ר, הא כיון דעל כרחיך איירי באינו מפולש ואיכא ג' מחיצות הוי רה"י. [ובאמת רש"י בריש סוכה כתב הרי הוא רה"י לבני חצרות, ובפשטות רש"י שם קאי על המבוי]. ותירץ, דרש"י בא לפרש גם למ"ד דמדאורייתא בעינן ד' מחיצות להחשב רה"י, ומבוי שאינו מפולש לא נחשב לרה"י, וע"ז כתב רש"י דרק לגבי להחשב רה"י בעינן ד' מחיצות, דהיינו לחייב את הזורק לתוכו מרה"ר, אך לגבי טלטול ד' אמות בתוכו לכו"ע סגי מהתורה בג' מחיצות להתיר לטלטל, כיון דלא חשיב רה"ר.

**באו"ד, דאי הוה מפולש לא הוה משתרי בקורה**

כלומר, דלא משכח"ל מבוי מפולש הניתר בקורה, ולהחשב רה"ר מדאורייתא בעינן מפולש, ועל כרחיך דלחי מהני רק באיסור דרבנן. ובתוס' רא"ש כתב דלאו דוקא הוא, דאפשר דאיירי במבוי מפולש באופן שצד אחד ניתר בצוה"פ וצד שני בלחי וקורה. ובדעת רש"י יתכן לומר, דאם בצד אחד איכא צוה"פ לא חשיב מבוי מפולש, דצוה"פ מהני לחושבו כסתום, והתוס' רא"ש סובר דחשיב תיקון המבוי ואין זה כסתום.

ויל"ע מדוע לא הקשה התוס' רא"ש בעיקר דינו של רש"י, דאם מהני צוה"פ למבוי מפולש משכח"ל לחי וקורה דמהני בדאורייתא, דהא מבוי מפולש נחשב רה"י מהתורה. אמנם האמת דברה"ר לא מהני צוה"פ, דקיי"ל רבים בקעי מחיצתא, והא דכתב התוס' רא"ש דמבוי מפולש ניתר בצוה"פ מצד אחד ולחי וקורה מצד שני, צ"ל דזה רק במבוי שאין בו ט"ז אמה, דכיון דאינו נחשב לרה"ר מהתורה אין כאן רבים שבקעי מחיצתא, ובזה נחלקו רש"י והתוס' רא"ש אי חשיב כסתום או כתקון המבוי, אך במבוי רחב ט"ז אמה דרבים בקעי מחיצתא לכו"ע אין כאן סתימה כלל, וחשיב מבוי מפולש לכל דבר, ולכן לא מהני בזה לחי וקורה.

**באו"ד, ורבנן גזור עליה משום דאתי לאחלופי ברה"ר**

כלומר, דיבואו לטלטל גם ברה"ר. וברבינו יהונתן כתב טעם נוסף, דכיון דהמבוי פרוץ לרה"ר יבואו לטלטל מרה"ר למבוי ומהמבוי לרה"ר [בפחות מד' אמות], ולכן תקנו לחי וקורה שיהיה היכר ביניהם. והקשה בגאון יעקב, הא חכמים לא תקנו שיעשה לחי וקורה, אלא הם אסרו לטלטל בתוכה, והאיסור לטלטל בתוכה אינו מונע את החשש שיבואו לטלטל מרה"ר למבוי פחות מד' אמות. ואדרבא, על ידי שאסרו לטלטל ד"א בתוכה הרי זה נראה יותר כרה"ר. ותירץ, דעל ידי שחכמים אסרו לטלטל בתוך המבוי יעשו לחי וקורה כדי שיוכלו לטלטל, ויהיה היכר שלא יטלטלו מרה"ר למבוי, ואע"ג דעצם האיסור אינו מועיל מכל מקום הועילו חכמים דעי"ז יעשו תיקון.

ובשפת אמת תירץ, דיש מצוה לעשות תקון לחי וקורה. וכתב דלפי"ז מדוייק לשון המשנה ימעט, דמשמע שיש ענין למעט. אך כתב דלא מצינו כן בפוסקים.

ויל"ע מדוע הוצרכו רש"י ורבינו יהונתן לומר טעמים למה גזרו על המבוי, הרי בכל חצר גזרו איסור טלטול, ואדרבא, במבוי הקילו טפי מחצר. וצ"ל דלעיל בהקדמה כתבנו דהקילו במבוי טפי משום שאין רגילות להשתמש בו תשמישים צנועים, וי"ל דמהאי טעמא לא היה מקום לגזור כלל על המבוי לולי הטעמים של רש"י ור"י.

**באו"ד, דליהוי היכירא וכו'**

בגליון הש"ס הקשה דהא קיי"ל לחי משום מחיצה, ומדוע פירש רש"י כמ"ד משום היכר. ועי' ברש"ש שהיה מקום לפרש דברי רש"י רק על קורה, דזה לכו"ע משום היכר, אך בדברי רש"י בריש סוכה אי אפשר לפרש כך.

ובפורת יוסף תירץ עפ"י מש"כ תוס' לקמן (ה ע"ב ד"ה ארבע אמות), דאפילו למ"ד לחי משום מחיצה מ"מ היכר קצת בעינן, ולכן כתב רש"י היכר דהוא דין ששוה לכו"ע.

**אמר ר"י אמר רב חכמים לא למדוה אלא מהיכל וכו'**

לקמן ה ע"א הגמ' דנה האם קורה מהני משום היכר או משום מחיצה, ובפשטות רב סובר דקורה לא מהני משום היכר ולא משום מחיצה אלא משום פתח. ואע"ג דאין כאן צורת הפתח גמורה, מכל מקום הקילו חכמים שבקורה לחוד יחשב כפתח. אך הרשב"א לקמן ה ע"א הביא בשם הראב"ד, דמ"ד קורה משום מחיצה הוא רב, דס"ל דמהני מדין פתח. [ולפי הבנת רעק"א דלהלן אין שייכות בין דברי רב למחלוקת אם קורה משום היכר או משום מחיצה, וכמו שיבואר].

**חכמים לא למדוה אלא מהיכל**

בהא דיליף ת"ק שיעור כ' אמה מפתחו של היכל יל"ע האם הפשטות היא דלא מהני אף בפחות מכ', ויליף מהיכל דעד כ' מהני, או שמא הפשטות היא דמהני אף יותר מכ', ויליף דיותר מכ' לא מהני. וכמו שמצינו בגמ' להלן ע"ב דמקשינן נימא דלא תהני צוה"פ ברחב מי' אמות, דהא בהיכל היה צוה"פ ולא עשו יותר מי'. וביארו התוס' שם דהגמ' סוברת דהיה עדיף לעשות את פתח ההיכל כפתח האולם, ומדלא עשו כן על כרחיך דיותר מי' אמות לא חשיב פתח אפי' ע"י צוה"פ. ועל דרך זה י"ל גם לגבי הגובה, דעיקר ראייתו של רב היתה מדלא עשו את פתח ההיכל גבוה יותר דמוכח דאין שם פתח ליותר מכ' אמה.

ובגמ' שם מקשינן עוד דלא תהני אמלתרא ליותר מכ' אמה מדלא עשו את פתח ההיכל גבוה יותר. והוכיח מכאן בחידושי הר"ן כצד שני שכתבנו, דרב בא להוכיח דיותר מכ' לא מהני, דאם נאמר דרב בא להוכיח דמהני עד כ', מאי פריך לא תהני אמלתרא ליותר מכ' דלמא מהני אמלתרא ומכל מקום לא עשו יותר מכ'. ועל כרחיך דעיקר ראייתו של רב היא מהא דלא עשו את פתח ההיכל גבוה יותר לנאותו, ועל זה פריך דמהאי טעמא יש להוכיח נמי דלא מהני אמלתרא. [וצ"ע מדוע הוכיח הר"ן מאמלתרא ולא הוכיח מהקושיא הקודמת דלא להני צוה"פ. וצ"ל דכיון דאיירי הכא לגבי הגובה נקט קושיא דאמלתרא דאיירי בגובה].

**אמר ר"י אמר רב חכמים לא למדוה אלא מהיכל וכו'**

בחי' רעק"א הקשה, לדעת רב איך מהני לחי בלא קורה, הא במבוי הרחב מעשר לא מהני לחי משום דחשיב פרצה, ולחי לא מועיל לסתום פרצה, וכיון דס"ל לרב דקורה למעלה מכ' לא מהני משום דאין לזה שם פתח והוי כפרצה איך לחי מהני.

ומבואר מדבריו, דהטעם דקורה אינה מועלת יותר מכ' הוא משום דחשיב פרצה, כמו דלא מהני לחי ביותר מי' אמות, דהתקנה של לחי וקורה היתה במקום שאין פרצה. ולפי"ז אין ראיה מדברי רב לנידון האם קורה משום היכר או משום מחיצה, דרב איירי רק לגבי הפסול למעלה מכ', וקאמר דאין לזה שם פתח אלא שם פרצה ולכן לא מהני, אך בפחות מכ' דמהני קורה יתכן דמהני מדין היכר ויתכן דמהני מדין מחיצה.

וליישב קושיית רעק"א צ"ל דלעולם ליכא פרצה בגובה אלא ברוחב, וגם כשאין קורה או צוה"פ כלל לא חשיב פרצה כל שיש ברוחב פחות מי' אמות. אלא דחכמים אמרו שאפשר לעשות תיקון לרוח רביעית על ידי שיעשה "מבנה של פתח", אע"ג שגם קודם לכן אין כאן פרצה, ומבנה של פתח אפשר לעשות או ע"י צוה"פ או ע"י קורה לחוד. וזה ילפינן מפתחו של היכל דיותר מכ' אמה אין לזה שם מבנה של פתח, ולכן גם כלפי תקנת חכמים לעשות מבנה של פתח לא מהני. והשתא מיושב שפיר הא דמהני לחי בלא קורה, דאמנם לא מהני לחי במקום פרצה, אך כשאין קורה לא הוי פרצה אלא שאין לזה מבנה של פתח. וכן כתב החזון איש (קיב סק"א).

ועפי"ז מיושב נמי קושיא נוספת של רעק"א, דהנה בגמ' בע"ב מקשינן נילף מקלעים דחשיב פתח ברחב עשרים אמה. והקשו התוס' דלמא שאני קלעים שיש בהם צוה"פ, ולכן מהני ברחב יותר מעשר. ותירצו, דלפי רב לא מהני צוה"פ לרחב יותר מעשר, כדאמרינן בגמ' להלן שם. דהיינו שלפי רב אין מעלה לדבר שיש לו צוה"פ, ושפיר יש ללמוד מקלעים לקורה. וכן כתבו לגבי קושיית הגמ' על ר' יהודה דפתחו של אולם היה רחב עשרים, דאע"ג דהיה לו צוה"פ, לרב אין בזה מעלה. והקשה רעק"א, לפי קושייתם דיש מעלה לדבר שיש לו צוה"פ, איך יליף ר' יהודה מפתחו של אולם דגם יותר מעשרים חשיב פתח, דלמא שאני פתחו של אולם דיש לו צוה"פ. ועל כרחיך צריך לתרץ דרב פליג גם בגובה דלא מהני צוה"פ, ודלא כדאיתא בברייתא לקמן יא ע"א. ומדוע לא קבעו התוס' קושייתם על עיקר הלימוד של ר' יהודה. [רעק"א הקשה רק על הילפותא של ר' יהודה, דלפי ת"ק י"ל כמש"כ לעיל בשם הר"ן, דהילפותא היא רק דאין שם פתח ליותר מעשרים. אך בגאון יעקב הקשה לתרווייהו].

ותירץ החזון איש שם עפ"י מש"כ לעיל, דיש חילוק בין למעלה מעשרים לבין רחב מעשר, דלגבי למעלה מעשרים הילפותא מפתחו של היכל הוא דיש שם מבנה של פתח גם יותר מעשרים, ובזה אין מקום לחלק בין קורה בעלמא לצוה"פ, ועל כרחיך רב פליג על הברייתא דצוה"פ מהני למעלה מעשרים. משא"כ ברחב מעשר הא דלא מהני קורה אינו משום שאין לזה שם מבנה של פתח, אלא משום דחשיב פרצה ואין כאן פתח כלל, ובזה שפיר י"ל דעל ידי צוה"פ לא חשיב פרצה ועל ידי קורה בעלמא חשיב פרצה. ולפיכך ס"ד דתוס' דאף דס"ל לרב אליבא דאמת דלא מהני צוה"פ ליותר מעשר, מכל מקום אי אפשר ללמוד מקלעים דמהני יותר מעשר, דיתכן דרק במקום צוה"פ מהני. ותירצו, דלפי רב אין מעלה לצוה"פ כלל. אך לגבי גובה עשר פשוט דאין מעלה לצוה"פ. ועי' עוד מה שיבואר בזה להלן ע"ב בתוד"ה ליבעו.

אמנם בלשון הר"ן מבואר כהבנת רעק"א, דכתב במשנה: וכי בעינן למעט דוקא במבוי שהכשרו בקורה, משום דלמ"ד קורה משום פתח לא הוי פתח אלא פרצה. ומבואר מדבריו דקורה למעלה מעשרים חשיב פרצה, ולא חסר רק במבנה של הפתח. אך אם כן הדרא קושיית רעק"א איך מהני לחי ביותר מכ' הא לחי לא מועיל במקום פרצה. ויתכן לומר, דאין כונת הר"ן דחשיב ממש כפרצה וכמו רחב יותר מעשר אמות, דלא מצינו פרצה בגובה, אלא כונתו דלאחר דתקנו חכמים להניח קורה ולסתום גם את הגובה, אם יניח את הקורה למעלה מעשרים לא קיים דין חכמים לסתום את הגובה, ולגבי זה הוי כפרוץ. אך ודאי כאשר בא לעשות תיקון מבוי על ידי לחי, לא איכפת לן במה שהגובה פרוץ, דפרצה בגובה לא הוי פרצה.

והנה לעיל במשנה הובא בשם הפורת יוסף דרב פליג רק על רחב מעשר אמות, אך בגבוה מכ' אמה מודה רב דמהני צוה"פ, וצ"ע דאם כן הדרא הקושיא מדוע לא עשו את ההיכל גבוה מכ', הא איכא צוה"פ, וע"כ צ"ל כמש"כ הגרעק"א דרב פליג בתרווייהו. ואין ליישב דלא עשו את הגובה של ההיכל כמו האולם מחמת שאי אפשר להשוותם ברוחב, דבזה לרב לא מהני צוה"פ, ואין מוסיפים על הגובה לחוד או על הרוחב לחוד. אי אפשר לומר כן, דהא בגמ' מקשינן שיוסיפו על הגובה מחמת האמלתרא, אף דלרוחב לא מהני. ועוד קשה לפי ר' יהודה איך ילפינן מהאולם דחשיב פתח עד ארבעים, דלמא שאני אולם דאיכא צוה"פ. והכא אין ליישב דלפי רב אין מעלה לצוה"פ, דהא לגבי הגובה מודה רב דמהני צוה"פ, וצ"ע.

**תוד"ה אשכחן, דבמשכן לא היו דלתות**

ואף שהיה שם מסך מכל מקום אין דינו דנעול, ואפשר לשחוט קדשים אף כאשר המסך נעול. ועי' חידושי מרן רי"ז הלוי עמ"ס יומא (נד ע"א) שחילק בין המסך לפרוכת, דפרוכת דינה כמחיצה משא"כ מסך הוא לצניעותא בעלמא. ועי' מה שיבואר עוד להלן ע"ב על התוס' ד"ה ליבעי.

**דף ב ע"ב**

**תוד"ה ואבע"א, דאליבא דרב קיימינן ורב תני צריך למעט וכו'**

יל"ע לפי מש"כ תוס' להלן ו ע"א דהא דרב תני צריך למעט הוא מדרבנן, אך מהתורה מהני צוה"פ ליותר מי', ולכן לגבי כלאים מודה רב. ולפי"ז מה הועילו התוס' בתירוצם, הא לגבי דין תורה אף יותר מי' חשיב פתח.

ויתכן לומר דבכל צוה"פ יש ב' דינים, חדא דהוי מחיצה, דצוה"פ עביד לה כסתימה גמורה. ועוד, דע"י צוה"פ איכא שם מבנה של פתח. ולגבי דין תורה מהני צוה"פ ליותר מעשר מחמת המחיצה שבו, אך לגבי השם פתח יתכן דאפילו מהתורה ליכא ליותר מעשר, אלא שאין צריך את השם פתח מהתורה. והשתא י"ל דגזירת חכמים שלא יועיל צוה"פ ליותר מעשר היא משום שחכמים הצריכו שיהיה גם שם פתח, ולא סגי במחיצה שבצוה"פ. ולפי"ז מיושב שפיר קושיית הגמ', דלגבי שער החצר בעינן שם פתח ולא סגי במחיצה שבו, ומבואר דמהתורה איכא שם פתח ליותר מעשר.

**ורבנן וכו' ליבעי דלתות כהיכל**

יש לבאר בדברי הגמ', דלפי הס"ד כל הטעם שהתורה אמרה להניח דלתות זה בשביל לקיים את השם פתח, דאל"כ מדוע הצריכה התורה דלתות. והשתא שפיר מקשה דבכל פתח ליבעי דלתות. ומשני, דהתורה הצריכה דלתות לצניעותא בעלמא, ולא בשביל הפתח. והשתא אין שייכות בין הדלתות לשם פתח כלל. ועי' חזון איש קי"ב סק"ב שביאר באופן אחר.

ולפי"ז יש ליישב דברי התוס' ד"ה אלא, דהקשו מדוע לא מקשינן אלא מעתא לא תהני ליה דלתות, וכמו דמקשינן לגבי צוה"פ. ותירצו, דדלתות פשיטא דמהני. והקשה רעק"א אכתי יקשה מדוע לא עשו את פתח ההיכל יותר גדול להשוותו לפתח האולם, הרי היו שם דלתות. ולהנ"ל יש ליישב דלפי מסקנת הגמ' הדלתות לא מוסיפות בשם פתח כלל, והטעם שעשו את ההיכל עשרים אמה ולא יותר לפי שיותר מכן אין שם פתח. ורק לפי הס"ד הדלתות מוסיפות בשם פתח לפי שכל הסיבה שעשו דלתות זה בשביל השם פתח.

וכן יש לבאר עפי"ז דברי התוס' ד"ה ליבעו, דהקשו מדוע לא נילף מהמשכן שיש שם פתח גם בלא דלתות. כלומר, ואם כן על כרחיך מה שעשו דלתות במקדש הוא מטעם אחר. ותירצו, דיתכן שעד גובה י' איכא שם פתח גם בלא דלתות, ומגובה י' עד גובה כ' איכא שם פתח רק על ידי דלתות.

**תוד"ה ליבעו, ואע"ג דבאהל מועד לא היו דלתות**

הר"ן הקשה מדוע לא מקשה הגמ' ליבעו צוה"פ כהיכל, ותירץ, דילפינן ממשכן שלא היה לו צוה"פ. וצ"ע דאם כן מאי פריך ליבעו דלתות כהיכל, הא במשכן לא היו דלתות. ואם נאמר כתירוצי התוס', לגבי צוה"פ נמי י"ל כן, ועל כרחיך הר"ן לא סובר כתירוצי התוס', ואם כן מאי שנא צוה"פ מדלתות. וצ"ל בדעת הר"ן דכיון דהיה בפתח המשכן מסך, הרי זה נחשב כדלתות. ועי' בחידושי מרן רי"ז הלוי בקונטרס עמ"ס יומא (נד ע"א) שכתב, דהמסך שבפתח המשכן אין דינו כמחיצה והבדלה, שהרי אין דין לסלק את המסך בשעת שחיטה, וגם בשעה שהוא פרוס על המשכן חשיב פתח אהל מועד. ויתכן דבזה פליגי התוס' והר"ן, האם חשיב שיש לו דלתות מחמת המסך או לא. ועי' מש"כ לעיל סוף ע"א.

אך עיקר דברי הר"ן צ"ע, דהא במשכן לא היה גם לחי וקורה, ומדוע חשיב פתח. ועל כרחיך כדברי התוס' דשלא כדין נקרא פתח, ואי אפשר ללמוד משם כלל, וצ"ע.

**תוד"ה אלא מעתה, אבל לא תהני ליה דלתות לא פריך**

בפשטות הוקשה לתוס' מדוע לא עשו את ההיכל גבוה יותר מחמת הדלתות, שהרי ע"י דלתות חשיב פתח גם יותר מכ'. והקשה בחי' רעק"א, אם כן מה תירצו התוס' דע"י דלתות ודאי מהני, מכל מקום מדוע לא עשו את פתח ההיכל רחב יותר. ותירצו השפת אמת והחזון איש (שם סק"ב), דצריך שיהא להיכל שם פתח גם בלא הדלתות, כדי שיוכלו לשחוט שם שלמים בלא דלתות.

וצ"ע דאם כן מה הקשו התוס' דלא תהני דלתות יותר מכ', מדלא עשו את ההיכל גבוה יותר, הא הטעם שלא עשו גבוה יותר הוא משום דבעינן שם פתח גם בלא הדלתות. ובחזון איש שם ביאר, דלפי הס"ד בגמ' הדלתות היו תנאי בשם פתח, ובאמת לפי"ז יקשה תרתי, חדא, מדוע לא בעינן ברחב עשר שיהיו גם דלתות כמו בהיכל, ועוד, מדוע ביותר מעשר מהני דלתות, הא מדלא עשו ההיכל כמו האולם מוכח דלא מהני דלתות. ומשני, דהדלתות עשויין לצניעותא בעלמא, כלומר, דאין זה תנאי בשם פתח, ובעינן שיהיה שם פתח בלא הדלתות, [עי' מלא הרועים מש"כ בזה]. ובזה מיושבות שני הקושיות.

והשתא כתבו התוס', דהא דהגמ' שאלה מדוע לא בעינן ברחב עשר שיהיו דלתות, ולא שאלה את השאלה השניה מדוע ביותר מעשר מהני דלתות, משום שאי אפשר להקשות אלא מעתה לא להני דלתות, שהרי פשוט שזה מועיל, ולכן הגמ' העדיפה להקשות את השאלה הראשונה, אך ודאי דיקשה נמי הקושיא השניה וצריך לתרץ דהוי לצניעותא בעלמא. וכן מבואר בחי' הר"ן כדבריו של החזון איש.

ולגבי צוה"פ כתבו התוס', דאין שייך להקשות דלבעי צוה"פ בפחות מי', דצוה"פ לא הוי אלא משום נוי בעלמא. וביאור דבריהם, דהשם פתח כולל שני חלקים, חדא, הקורה שלמעלה שהיא עיקר הסתימה של הפתח, והשני, הצורה של הפתח שהוא מעלה ונוי בשם פתח, וכאשר נאמר בתורה פתח אהל מועד ודאי זה כולל גם את הנוי של הפתח, אלא דלגבי קורה לא הצריכו חכמים גם את הנוי, אלא את עיקר הפתח, ולזה סגי בקורה לחוד. ולכן קושיית הגמ' היא רק מדוע לא עשו את פתח ההיכל גבוה יותר מאחר והיה לו צוה"פ. [ועי' חזון איש (קיא סק"ב) שכתב לבאר, דקי"ל לחז"ל מסברא דעד י' חשיב פתח גם בלא צוה"פ].

הרשב"א תירץ, דהגמ' נקטה את הקושיא על מה שכתוב מפורש יותר במשנה, דלגבי דלתות מבואר במשנה דפחות מי' אין צריך דלתות, דהא סגי בלחי לחוד. ולגבי צוה"פ מפורש במשנה דרחב מי' מהני צוה"פ.

**דף ג ע"א**

**אלא מעתה לא תיהני ליה אמלתרא**

הקשה השפת אמת, מדוע לא מקשה לרב איך מהני אמלתרא, הא למעלה מכ' חסר בשם פתח, ואמלתרא לא יועיל לזה. ותירץ, דאמלתרא מהני גם לשם פתח, וכדחזינן דמבעיא בגמ' אי מהני ברחב מעשר אמות, דע"י אמלתרא הוי כפתח חשוב. ועוד תירץ, דכל הטעם שחכמים פליגי על ר' יהודה ולא ילפי מפתחן של מלכים, הוא משום דפתחן של מלכים הוי פתח מיוחד וחשוב ואין לדמות לזה פתח דעלמא. אך כאשר יש אמלתרא מודים חכמים דילפינן מפתחן של מלכים.

**רחבה ד' אע"פ שאינה בריאה ואם יש לה וכו'**

כתב הרשב"א בשם הראב"ד דהכל המשך אחד, דאפילו שרחבה ד' דוקא אם יש לה אמלתרא מהני למעלה מכ', אך בלא אמלתרא לא מהני למעלה מכ'. וכתב הרשב"א דכל זה באינה בריאה, אך אם היא רחבה ד' ובריאה, אמרינן פי תקרה יורד וסותם, וכיון דהוי מחיצה מעלייתא מהני למעלה מכ' גם בלא אמלתרא. וקצת משמע שם שהראב"ד פליג ע"ז, וס"ל דגם באינה בריאה איכא פי תקרה, ומכל מקום לא מהני למעלה מכ', לפי שהתנאי של היכר נאמר גם במחיצה מעלייתא.

ועוד כתב, דאם הקורה רחבה ז' טפחים, אפילו אינה בריאה [דליכא פי תקרה] מהני למעלה מכ' בלא אמלתרא, לפי שלגבי סוכה מבואר דאם דפנות מגיעות לסכך איכא היכר גם למעלה מכ', והא דהכא לא מהני למעלה מכ' אע"פ שמחיצות המבוי מגיעות לקורה, לפי שהקורה רחבה טפח בלבד, ושאני מסוכה דרחבה ז' טפחים. והשתא אם הקורה רחבה ז' טפחים איכא היכר למעלה מכ' מחמת שמחיצות המבוי מגיעות לקורה.

**לרבנן קורה טעמא מאי משום היכר**

פירש רש"י טעמא מאי בעו תוך כ' אמה. וצ"ב מדוע פירש כן ולא פירש כפשוטו, דלפי רב בעינן קורה משום פתח ולפי ר' נחמן בעינן קורה משום היכר. ובמהרש"א כתב דרש"י בא ליישב גם אם נאמר דקורה משום מחיצה, מכל מקום הא דפסול למעלה מכ' הוא משום דבעינן היכר.

ולפי הבנת רעק"א שביארנו לעיל י"ל, דגם רב מודה דעיקר הקורה היא משום היכר, אלא דס"ל דלמעלה מכ' לא מהני משום שאין לזה שם פתח, וע"ז פליג ר' נחמן דלמעלה מכ' לא מהני משום שחסר בהיכר.

**איפלוגי בתרתי למה לי**

הקשה הרשב"א, דמלשונו של ר' נחמן "לרבנן קורה טעמא מאי משום היכר" משמע דטעמו של ר' יהודה לכו"ע הוא משום דגמר מפתחן של מלכים, ואם כן מאי פריך ל"ל תרתי, הא מהכא לא שמעינן דלפי ר' יהודה איכא היכר למעלה מכ'. ותירץ, דקושיית הגמ' היא דמסוכה שמעינן תרווייהו.

ועוד תירץ, דאף דילפינן מפתחן של מלכים דחשיב פתח, מכל מקום יש תנאי בקורה דצריכה היכר, ובלא היכר לא מהני אף שיש שם פתח, עיי"ש שהוכיח כן מלקמן ה ע"ב, וכן הוכיחו התוס' שם. והקשה, אם כן מדוע אמרינן בגמ' לעיל דרבנן ילפי מפתחו של היכל ולא מפתחו של אולם משום דאולם והיכל שתי קדושות, דלמא הוי קדושה אחת ומכל מקום לרבנן למעלה מכ' לא מהני משום שאין היכר. ותירץ, דהגמ' שם סוברת דסגי בקורת מבוי להחשיבו כהיכר, וכדפנות מגיעות לסכך.

ועוד תירץ, דלפי ר' נחמן ר' יהודה נמי לא יליף מפתחן של מלכים, והא דקאמר לרבנן וכו' לאו דוקא, וה"ה לר"י.

ועוד תירץ, דר' יהודה יליף מפתחן של מלכים דאיכא היכר גם ביותר מכ', דאל"ה לא היו עושים פתחיהן גבוהים כ"כ.

ובשפת אמת ובתוס' רעק"א הקשו מהכא על רבינו יהונתן ורע"ב שפירשו טעמו של ר' יהודה דקורה משום מחיצה ולכן גם למעלה מכ' הוי מחיצה, דאם כן מאי פריך הכא אפלוגי בתרתי למה לי, הא בסוכה ודאי לא הוי משום מחיצה. ויתכן שלפי רבה ודאי הם נחלקו האם שלטא ביה עינא, ורבינו יהונתן ורע"ב פירשו כן לפי שאר האמוראים דבסוכה לא בעינן שלטא ביה עינא, ולא נחלקו בזה. ועי' עוד בחידושי רעק"א כאן מה שהקשה והניח בצע"ג.

**מאי אמלתרא וכו' קיני דארזא**

כתב הרשב"א דקאי על הברייתא דאם יש לקורה אמלתרא מהני אף ביותר מעשרים, אך במשנה במדות אי אפשר לומר דפליגי, דהא תנן להדיא שהיו של מילת. אך רש"י ד"ה קיני כתב בולטין מחומת האולם וכו', ומבואר דקאי על המשנה במדות.

**מקצת סכך בתוך כ' ומקצת סכך למעלה מכ' וכו'**

דעת ר"י דאיירי באופן שהסכך שבתוך כ' צלתה מרובה, ומכל מקום אי לא אמרינן קלוש אלא אמרינן אי קלשת הסוכה פסולה, לפי שאין הסכך מתקיים והוא ניטל ברוח, ולכן צ"ל דהוי כצילתה מרובה המתקיים ברוח מחמת הסכך העליון, ומכל מקום גזרו חכמים בסוכה או במבוי דלא ליהני.

דעת ר"ת דאיירי באופן שהסכך שבתוך כ' חמתה מרובה, ומכל מקום אי אמרינן קלוש ולא אמרינן אי קלשת הסוכה כשרה, דמה שלמעלה מכ' לא נחשב סכך פסול, והרי הוא יכול להצטרף לסכך התחתון להשלימו לשיעור צילתה מרובה. אך יל"ע דבגמ' משמע דאי אמרינן קלוש הסכך כשר מחמת החלק התחתון לחוד, ולפי ר"ת אינו כשר אלא מחמת שמצרפים את החלק העליון, ומה שייך לומר בזה קלוש. וצ"ל דבלא שנאמר קלוש הכל היה נחשב כלמעלה, כיון דזה סכך אחד שעיקרו למעלה מכ'. והשתא אמרינן קלוש להחשיב את החלק התחתון כנפרד, והוא נמצא למטה, והחלק העליון מצטרף אליו להשלימו לשיעור כיון שלא חשיב סכך פסול.

דעת רש"י במס' סוכה (ט ע"ב) דלמעלה מכ' חשיב סכך פסול, ולא רק דאינו מצטרף להשלים לשיעור אלא הוא גם פוסל את הסכך שתחתיו. ויל"ע לפי"ז מדוע אין הסכך שלמטה פסול מעיקר הדין אפילו שצילתה מרובה כמו סוכה שתחת האילן. וצ"ל דהתם איירי שיש הפסק בין שני הסככים, ולא חשיב כסוכה שתחת האילן, אך הכא שהם ביחד אין זה נחשב כסכך שתחת האילן.

עוד יל"ע לדעת רבה דפסול למעלה מכ' הוא משום דלא שלטא ביה עינא, הרי כאשר מקצת הסכך בתוך כ' שלטא ביה עינא מחמת הסכך שבתוכו, ואם כן גם החלק העליון כשר. ולפי ר"ת יתכן דע"י חמתה מרובה לחוד לא חשיב שלטא ביה עינא, אך לפי ר"י דאיירי בצלתה מרובה הרי שלטא ביה עינא, ומדוע החלק העליון פסול. וצ"ל דהכא לא אזלינן אליבא דרבה, וצ"ע.

**אמר רבה במבוי כשר בסוכה פסול**

לפי הטעם שחכמים החמירו בסוכה משום דהוא ליחיד, כתב רש"י דהחשש הוא שמא ינטל מקצת עובי הסכך הנכנס לתוך כ', וקיימא כולה למעלה מכ'. אך לפי הטעם שסוכה פסול משום דהוי דאורייתא כתבו התוס', דבמילי דאורייתא אמרינן אי קלשת, כלומר, דחכמים החמירו שלא להחשיבו כצילתה מרובה. [למ"ד בסוכה פסול מבואר דמהתורה לא חשיב כצילתה מרובה, וחכמים הקילו בדרבנן לומר קלוש, והוי כצילתה מרובה. ולמ"ד בסוכה כשר, מהתורה אמרינן קלוש, ורבנן החמירו במילי דרבנן לומר אי קלשת].

**הכי נמי על כרחיך נעשו כשפודין של מתכת**

בחכמת שלמה (שסג סעי' כו סוף ד"ה הא דמבוי) כתב לחלק בין מבוי לסוכה, דבמבוי אם מקצת הקורה בתוך עשרים הרי היא כשרה לפי שהיא עומדת ברוח, ואף דאי שקלת את החלק העליון אינה עומדת ברוח, מכל מקום השתא היא עומדת, ומה איכפת לן מה הטעם, אך בסוכה כיון דבלא החלק העליון איכא חמתה מרובה פסולה. ודבריו צ"ע מסוגיין דמבואר דאין חילוק ביניהם. ועל כרחיך צ"ל דגם במבוי הדין שתהא עומדת ברוח הוא שיעור בקורה, וכיון דאמרינן נעשו כשפודין של מתכת על כרחיך צריך לצרף את החלק העליון לשהשלים אתה שיעור, ואם כן סוכה נמי מצטרף להשלים לשיעור, ואין מקום לחלק ביניהם.

**רבא אמר זה וזה כשר חלל מבוי תנן חלל סוכה תנן**

לדעת ר"ת דאיירי בחמתה מרובה מבואר דלפי רבא אפילו בחמתה מרובה יש להכשיר מחמת שהסכך מגיע עד כ', ואע"ג שהחלק התחתון הוא חמתה מרובה. אך לפי ר"י דאיירי בצלתה מרובה יל"ע האם רבא נמי איירי דוקא בכה"ג, ובעינן שהחלק התחתון של הסכך שמגיע עד כ' יהיה צלתה מרובה, או דלפי רבא מהני אפילו חמתה מרובה.

בפשטות לפי רבא דהכל תלוי בחלל אין מקום לדון אי אמרינן קלוש או דאמרינן אי קלשת, שהרי כל הסכך כשר כל שאין חלל כ'. [ויל"ע לפי רש"י שהחומרא דרבנן הוא שמא ינטל מקצת עובי הסכך, הא טעם זה שייך גם לפי רבא, דאם ינטל מקצת הסכך יהיה יותר מחלל כ', ואם כן בהא דקאמר רבא חלל מבוי תנן עדיין אין זה סיבה לחלוק על רבה דחכמים החמירו במבוי או בסוכה לחשוש שמא ינטל מקצת הסכך, וצ"ע]. ועי' בחידושי המאירי שפירש באופן אחר את דברי רבא.

**דף ג ע"ב**

**רש"י ד"ה הא קמ"ל, דבפחות מי' לא הוי מבוי**

מבואר דהחיסרון של קורה למטה מי' הוא דלא חשיב מבוי, ולקמן ה ע"א כתב רש"י משום דהקורה נחשבת כדופן, ואין מחיצה פחותה מי', עי' מש"כ שם.

**ורבא וכו' אלא הללו שוחקות והללו עצבות**

א. נחלקו הראשונים בדעת רבא, הרמב"ם פי"ז הל"ו כתב דבכל מקום אזלינן לחומרא, ולכן משך מבוי בארבע אמות שוחקות, וגבהו עשרים אמה עציבות, רוחב הפרצה עשר אמות עציבות, וכיוצ"ב לענין סוכה וכלאים.

אך הרשב"א הוכיח דבמבוי ובסוכה אזלינן בתר עציבות לכל דבר, ובכלאים אזלינן בתר שוחקות לכל דבר, בין במקום דהוי חומרא בין במקום דהוי קולא. דאילו לפי הרמב"ם יש להקשות מדוע הגמ' שואלת רק לפי אביי והא איכא משך מבוי בארבע אמות דלקולא, הא גם לרבא יקשה כן, וצריך לתרץ דרוב אמות קאמר. אלא מוכח דלפי רבא אזלינן במבוי רק בתר עציבות. וביאר, דלפי אביי דיש הבדל גדול ביניהם דזו חמשה טפחים וזו ששה, אי אפשר להשוות כל המדות, דהוי חומרא דאתי לידי קולא. אך לרבא דכל האמות שוות ואין ביניהם אלא בין שוחק לעצב, לא חלקו בכל מין בין מקצתו לרובו, אלא השוו מדותיהן לגמרי והלכו בהן אחר הרוב.

ובחידושי המאירי הקשה עליו, בשלמא הא דאזלינן בסוכה ובמבוי בתר עציבות בין לקולא בין לחומרא, לפי שכך הוא עיקר הדין, דאמה דאורייתא היא עצבה (עי' להלן). אך הא דאזלינן בכלאים בתר שוחקות בין לקולא בין לחומרא, איך יתכן לומר שהקילו חכמים למיזל בתר שוחקות באיסור דאורייתא.

ובדעת הרשב"א י"ל דמהתורה שני המדות נחשבות לאמה, ואפשר למיזל בכל מקום לקולא, דגם בשוחקות מתקיים דין אמה וגם בעציבות מתקיים דין אמה, וחכמים החמירו בשניהם למיזל לחומרא, והשתא שפיר י"ל דהשוו מדותיהם לפי הרוב. ועי' בהערות להגריש"א מס' סוכה (ז ע"א וכן טז ע"ב) שכתב כעין זה.

ועי' עוד בערוך השולחן שסג שיישב דעת הרשב"א, דמדין תורה מודדים לכל אחד כפי האמה שלו, ושניהם נחשבים אמה מהתורה, אלא דחכמים החמירו למיזל לחומרא, והשוו מידותיהן עפ"י הרוב, עיי"ש.

[עי' דברי נחמיה דכתב, דלפי רבא ליכא רוב אמות במבוי לחומרא בעציבות, שהרי יש גם גובה י' טפחים, ואם כן איכא ב' אופנים שהחומרא בעציבות וב' אופנים שהחומרא בשוחקות. אמנם ברשב"א מבואר דאף לפי רבא איכא רוב אמות לחומרא בעציבות. ואולי יש להוסיף לרבא נמי ד' טפחים שיעור רוחב המבוי, דאי איכא ד' עציבות בעי תיקון דלחי או קורה, ואיכא ג' אופנים דעציבות לחומרא].

ב. שיעור שוחקות ועצבות, כתבו בחידושי המאירי ובמגיד משנה שם בשם הרשב"א, דההבדל ביניהם הוא חצי אצבע, וכדאיתא במס' פסחים (פו ע"א) דבביהמ"ק היתה מדה שיתירה על של משה חצי אצבע, ואותה של משה ודאי היתה בינונית, אם כן השוחק יתר על העצב חצי אצבע. ומבואר מדבריהם דטפח עצב הוא הטפח של משה, אלא דחכמים הוסיפו חצי אצבע לחומרא, וכן מבואר מדברי המאירי שהובא לעיל.

וכן נקט הקרן אורה לפי אביי, דמדין תורה ודאי אמה היא ששה טפחים, אלא דחכמים הוסיפו לחומרא לשער באמה בת חמשה טפחים. ויישב בזה קושיית התוס' איך ילפינן מפתחו של היכל, הא התם היה אמה בת ששה. דודאי מהתורה משערינן בשל ששה, אלא דהחמירו מדרבנן לשער בשל חמשה, עיי"ש.

ג. לדעת רבא החילוק בין שוחק לעצב הוא בטפח, ואם כן גם במקום ששיערו בטפחים צריך להחמיר בכל מקום, משא"כ לדעת אביי החילוק הוא באמה, ובמדת הטפח ליכא ספק. וכן מבואר בשו"ע (שסג סעי' כ"ו), דכתב, הא דמבוי ניתר בלחי או קורה דוקא כשאינו נמוך פחות מי' טפחים מרווחים, ומבואר דאף בטפחים אזלינן לחומרא.

וכן מבואר בריטב"א דכתב בשם הרז"ה דלרבא נמי צריך ליישב דרוב אמות קאמר, ולא כתבו את התירוץ הראשון כמ"ד בארבעה טפחים, דהא לפי רבא גם בטפחים יש ספק האם עצבות או שוחקות, וע"כ צריך לתרץ דרוב אמות קאמר.

אך המנ"ח (שכה סק"ב) הקשה בהא דאמרינן לגבי סוכה דבעינן דופן עשרה טפחים, וסגי בז' ומשהו סמוך לקרקע, וחשיב עשרה מדין לבוד, והנה הי' טפחים בעינן שוחקות לחומרא, ומאידך הדין לבוד הוא בג' טפחים עציבות, ואם כן צריך שהז' טפחים יהיו יותר ממשהו כדי להשלים את חיסרון העציבות. עיי"ש שהאריך בזה טובא ולבסוף הסיק דלגבי טפחים לא מספק"ל אי שוחקות או עציבות, אלא לגבי אמות בלבד.

ד. בהגהות רעק"א סי' שסג סעי' כ"ו נסתפק, האם הא דאזלינן לחומרא הוא מטעם ספק, והיכא דאיכא ממנ"פ שרי, כגון מבוי שרחב ד' טפחים עציבות וארכו ד' אמות עציבות, דאי משערים בעציבות הרי איכא ד' אמות ומהני תיקון דלחי וקורה, ואי משערים בשוחקות הרי אין לו ד' טפחים ואין צריך תיקון. או דלמא אינו מטעם ספק אלא דכך הוא עיקר הדין, דלגבי חומרא משערים רק בעציבות או רק בשוחקות, ולא שייך לומר בזה ממנ"פ. עיי"ש שהוכיח דהוי ספק. [הנפק"מ של רעק"א והראיות שלו אינם קיימות לפי המנ"ח דבטפחים ליכא ספק, וכן לפי הרשב"א דאזלינן בתר רוב, ואין חילוק במבוי עצמו בין חומרא לקולא].

ולפי מש"כ לעיל בשם המאירי דמהתורה משערים בעציבות, ורק חכמים החמירו לשער גם בשוחקות לחומרא, מסתבר דלא הוי בגדר ספק, אך אין זה מוכרח.

ה. יל"ע מדוע במבוי אזלינן לחומרא, נימא ספק דרבנן לקולא. ובביאור הלכה כתב דחשיב חיסרון ידיעה, ולא אזלינן בזה לקולא. ועי' במגיה על המנ"ח שם מש"כ עוד ליישב עפ"י הצד ברעק"א דאין זה ספק, אלא דכך קבעו חכמים דהשיעור הוא לחומרא בכל מקום. [ובפרט לפי מש"כ בשם המאירי דמהתורה אזלינן בתר עציבות, וחכמים החמירו לשער גם בשוחקות, דאין זה ספק כלל].

**תוד"ה והא, דרוב אמות קאמר**

צ"ע דהא איכא שני אופנים כך ושני אופנים כך, ואין כאן רוב. ועי' מהרש"א שכתב, דלפי"ז צ"ל דרוב אמות היינו שמנין האמות לחומרא בשוחקות הוא יותר מאשר מנין האמות לחומרא בעציבות. ועי' רש"ש וראמ"ה.

**דף ד ע"ב**

**רש"י ד"ה רובו, רוב שערו**

עי' בחי' מרן רי"ז הלוי הל' מקואות מש"כ בדעת הרמב"ם והגאונים בזה. ומה שלא הביא פירוש רש"י לפנינו, דברש"י יתכן דכל הדין רובו נאמר בשער, ואין זה שייך לפלוגתת הרמב"ם והגאונים האם השער והגוף נחשבים כדבר אחד לגבי חציצה.

ומש"כ רש"י או שקשור אחת אחת, עי' שפת אמת שהקשה מדוע חשיב חציצה ברוב השער, הרי רק במקום הקשר חשיב חציצה, ושאר השער אין בו חציצה. ודוחק לומר דרוב השערות קשורות ברוב כל שערה ושערה, וצ"ע.

**היה גבוה מעשרים אמה ובא למעטו**

הרא"ש הבין בדעת הרי"ף דאיירי בבא למעטו ע"י שמניח קורה תחתיה בתוך כ', ובזה פליגי האם אמרינן היכר של מטה כהיכר של מעלה או לא. והקשה עליו, מה גרע אם יש עוד קורה למעלה מכ', הא הקורה שבתוך כ' היא קורה מעליא ככל הקורות. וברבינו יהונתן פי' אף בדעת הרי"ף דאיירי במניח קורה בארץ, וכפי' רש"י.

**אביי אמר ארבעה**

כתב השפת אמת, דבעינן טפח שתחת הקורה ועוד ג' טפחים בתוך המבוי, ועיקר הקפידא הוא על הטפח שתחת הקורה. ונסתפק מה הדין בקורה רחבה ד' טפחים, דלכאורה בעינן עוד משהו חוץ לקורה, דהא אסור להשתמש בכל השטח שתחת הקורה. אך כתב, דמשמעות הגמ' משמע דלעולם סגי בד"ט, ואף שאסור להשתמש שם מכל מקום היכא דאיכא שיעור חשוב של ד"ט סגי.

[הא דנקט השפ"א בפשיטות דהטפח שתחת הקורה נמי מצטרף לד"ט, מסתבר כן לכל האוקימתות בגמ', דאי בעינן ד"ט משום שאסור להשתמש, וכיון דאפקתיה מטפח וכו' כמש"כ רש"י, ודאי גם טפח שתחת הקורה מצטרפת להשלים למקום חשוב. ואי בעינן ד"ט מחמת דקורה משום מחיצה ובעינן מחיצה לד' טפחים, הרי לאוקימתא זו מותר להשתמש, ואם כן חודה החיצון יורד וסותם, וגם תחת הקורה נחשבת כתוך המבוי. וכן אי לא אמרינן היכר של מטה כהיכר של מעלה. ולפי האוקמיתא דגזירה שמא יפחת עי' להלן. אמנם אם נאמר כאוקימתא קמא דאסור להשתמש מחמת שקורה משום מחיצה, ונאמר דהא דבעינן ד"ט אינו משום כיון דאפקתיה וכו' אלא משום דבעינן מחיצה למקום חשוב, בזה מסתבר דמה שתחת הקורה לא מצטרף לד"ט, שהרי חודה הפנימי יורד וסותם].

**מותר להשתמש תחת הקורה**

לקמן ח ע"ב נאמרו ג' פירושים במה נחלקו: א. האם קורה משום היכר או משום מחיצה, דאי משום היכר אף תחת הקורה איכא היכר, ואי משום מחיצה חודו הפנימי יורד וסותם, ותחת הקורה נחשב כחוץ למבוי לגבי זה. ב. לכו"ע משום היכר, ופליגי האם ההיכר הוא לבני המבוי, והצד הפנימי הוא ההיכר, או דההיכר הוא לבני רה"ר, והצד החיצון הוא ההיכר. ג. לכו"ע משום מחיצה, ופליגי האם חודו הפנימי יורד וסותם או חודו החיצון יורד וסותם.

ובסוגיין פירש רש"י כאוקימתא בתרא דלכו"ע משום מחיצה ופליגי אי חודה הפנימי או חודה החיצון. ולכו"ע צריך היכר במקום שמותר להשתמש, ופליגי האם מותר להשתמש שם.

ומש"כ רש"י כיון דשיעור עשרים אמה משום היכר הוא וכו', עי' מהרש"א דאף למ"ד משום מחיצה מכל מקום היכר בעינן, וכמש"כ התוס' בע"ב, וזה הטעם דלמעלה מעשרים לא מהני. [ובקרן אורה הקשה, למ"ד קורה משום מחיצה ומכל מקום למעלה מעשרים לא מהני דלא אמרינן פי תקרה למעלה מעשרים, איך מהני אמלתרא. ותירץ, דהטעם דלא אמרינן פי תקרה למעלה מעשרים הוא משום דבעינן היכר, וכמש"כ לעיל, ובמקום שיש אמלתרא איכא היכר].

ויל"ע מדוע הוצרכה הגמ' לומר דלא סגי בהיכר שתחת הקורה משום שאסור להשתמש שם, תיפו"ל דמאותו טעם שאסור להשתמש [דחודה הפנימי יורד וסותם] גם לא סגי בהיכר שתחת הקורה, דחשיב חוץ למבוי. ומבואר דבטעם זה לא סגי, ורק משום שבעינן היכר במקום שמותר להשתמש בעינן יותר מטפח, וצ"ע.

**תוד"ה מותר, משום דקאמר בתר הכי ואבע"א וכו'**

עי' שפת אמת שנתקשה בדבריהם, מדוע לא יתכן דגם באוקימתא זו כו"ע סברי משום היכר. ולכאורה כונתם דאין זה דרך הגמ', דמתחילה לכו"ע משום היכר ואח"כ פליגי בהיכר ומחיצה ואח"כ שוב כו"ע משום היכר.

והקשה המהרש"א, מה הועילו התוס' בתירוצם, הא מכל מקום יקשה על הגמ', מדוע הוכרחה הגמ' לפרש כהצד דלכו"ע משום מחיצה. ועי' בשפת אמת מה שתירץ בזה.

ויתכן ליישב, דלפי הצד שקורה משום היכר, אפילו אם אסור להשתמש תחת הקורה מהני היכר תחת הקורה, ואין צריך היכר במקום שמותר להשתמש. ורק למ"ד קורה משום מחיצה, אם אסור להשתמש חשיב תחת הקורה כחוץ למבוי, ולכן צריך היכר במקום שמותר להשתמש, אך למ"ד קורה משום היכר בכל אופן סגי בטפח.

אך יל"ע דלהצד שאסור להשתמש מחמת שקורה משום היכר הביאור הוא דבעינן היכר לבני המבוי, ואם כן איך סגי בהיכר שתחת הקורה. אמנם אין זה קושיא, דהא למ"ד הכירא לבני רה"ר אין צריך שהגובה עשרים יכנס לרה"ר, וסגי בגובה עשרים כאשר נכנס למבוי, והוא הדין למ"ד הכירא לבני מבוי י"ל דסגי בהיכרא כאשר יכנס לתחת המבוי, ואף שאסור להשתמש שם משום שאין שם היכר לבני המבוי מכל מקום סגי במה שיש שם פחות מעשרים. ועי' להלן מה שיבואר עוד עפי"ז.

**באו"ד, א"כ מאי טעמא דמ"ד טפח וכו'**

הקשה הגאון יעקב, מדוע לא הקשו נמי למ"ד ד"ט, דכיון דבעינן מחיצה לרשות של ד"ט ליבעי ה' טפחים, דמקום שתחת המבוי אינו מצטרף. והנה אי נימא דלעולם אין מה שתחת הקורה מצטרף, והא דנקט אביי ד' היינו חוץ ממה שתחת הקורה, ניחא. אך לעיל הובא בשם השפ"א דמה שתחת הקורה מצטרף. וצ"ל דגם למ"ד קורה משום מחיצה וחודה הפנימי יורד וסותם, ובעינן מחיצה לרשות של ד"ט, מכל מקום מה שתחת הקורה מצטרף, וצ"ב הטעם בזה.

אך ברש"י ד"ה ומ"ד כתב, דאמרינן חודה החיצון יורד וסותם וכו', ומשמע דאם חודה הפנימי יורד וסותם לא היה אפשר לפרש כן, ולכאורה היינו טעמא דאם כן בעינן ה' טפחים, ומדוייק דלא כמו שכתבנו בתוס'.

**באו"ד, אין לחוש הואיל והוי דופן אלא שבא למעטו**

כלומר, דלפי הצד בגמ' דלכו"ע מותר להשתמש ופליגי בקורה משום היכר או משום מחיצה, על כרחיך דלמ"ד משום מחיצה בעינן שהמחיצה תהיה לשטח של מקום חשוב. אך לפי הצד דלכו"ע קורה משום מחיצה ופליגי האם מותר להשתמש, אין צריך שהמחיצה תהיה לשטח של מקום חשוב, דסגי במחיצה במקומה.

והקשה בחידושי רעק"א, אם כן מדוע הוצרכה הגמ' לומר דפליגי האם קורה משום היכר או משום מחיצה, הרי אפשר להשאר באוקימתא הקודמת דלכו"ע קורה משום מחיצה, ונימא דלכו"ע מותר להשתמש תחת הקורה ופליגי בהאי סברא, האם המחיצה צריכה להיות למקום חשוב או דסגי במחיצה במקומה.

**דף ה ע"א**

**לא דכו"ע קסברי מותר להשתמש תחת הקורה וכו'**

הרמב"ם (פי"ז הט"ז) פסק דסגי בטפח, והיינו משום דפסק (הי"א) כמ"ד מותר להשתמש תחת הקורה, וקורה משום היכר, והיכר של מטה כהיכר של מעלה, ולא גזרינן שמא יפחת. והנה הרמב"ם שם כתב דכל מה שמותר להשתמש תחת הקורה זה רק בפתוח לרה"ר, אך מבוי הפתוח לכרמלית מצא מין את מינו וניעור, ואסור להשתמש תחת הקורה. והקשה האבן העוזר (סי' שסה ס"ה), אם כן מדוע לא חילק הרמב"ם דכל מה דמהני למעטה בטפח תחת הקורה זה רק בפתוח לרה"ר, אך בפתוח לכרמלית בעינן ד"ט, דהא בגמ' מבואר דאם אסור להשתמש תחת הקורה בעינן ד"ט.

ולפי מה שיבואר להלן בשם הראב"ד דלמ"ד מותר להשתמש בעינן ד"ט ולמ"ד אסור להשתמש סגי בטפח ניחא, דהא דאסור להשתמש בפתוח לכרמלית אין זה טעם דליבעי ד"ט.

ועוד יש ליישב לפי מש"כ לעיל, דדוקא אם אסור להשתמש מחמת קורה משום מחיצה בעינן ד"ט, אך אם אסור להשתמש מחמת שההיכר הוא לבני המבוי יתכן דסגי בטפח, ולכן לא חילק הרמב"ם בזה.

הקשו הראשונים, איך אמרינן לאוקימתא קמא דפליגי האם מותר להשתמש תחת הקורה, הא לפי"ז אביי סובר דאסור להשתמש, והוא עצמו סובר לקמן דמותר להשתמש. ותירצו, דאמרינן הכא לרווחא דמילתא, ולכן הגמ' מסיקה בסוף דכו"ע מותר להשתמש.

ומשמע מדבריהם דהטעם שהגמ' אמרה לכו"ע מותר להשתמש ולא אמרה לכו"ע אסור להשתמש הוא משום דאביי סובר הכי. וצ"ע דהא אם אסור להשתמש לא יועיל הא דקורה משום היכר, דמכל מקום כיון שאסור להשתמש בעינן היכר במקום שמותר להשתמש. אמנם לפי מש"כ לעיל מיושב שפיר, דאי אסור להשתמש מחמת שבעינן היכר לבני מבוי שפיר יתכן דסגי בטפח, ולכן הוקשה לראשונים מדוע לא אמרינן דלכו"ע אסור להשתמש, ותירצו, דאביי הכי ס"ל.

הראב"ד ביאר באוקימתא קמא להיפך מרש"י, דלפי מ"ד אסור להשתמש סגי בטפח ולפי מ"ד מותר להשתמש בעינן ד"ט, ויישב בזה קושיית הראשונים הנ"ל דאביי עצמו סובר מותר להשתמש. ובביאור הגמ' לשיטתו כתב הר"ן, דאם אסור להשתמש ההיכר של הקורה הוא לבני המבוי, ולכן סגי בטפח בעלמא, אך אם מותר להשתמש, ההיכר של הקורה הוא לתחתיה, ובעינן שיהיה במקום זה שיעור חשוב שראוי לתשמיש.

ובגאון יעקב הקשה על הראב"ד, דאם כן מאי אמרינן לכו"ע מותר להשתמש ופליגי אי קורה משום היכר או משום מחיצה, הרי אם מותר להשתמש זה עצמו סיבה דבעינן ד"ט. ותירץ, דלפי אוקימתא זו הסברא היא להפך, דמותר להשתמש הוא סיבה דסגי בטפח, וכפירוש רש"י.

ובמאירי (בית הבחירה) פירש דפליגי בהיכר ומחיצה להיפך מרש"י, דלפי מ"ד קורה משום היכר בעינן ד"ט. וכתב כן בשם גדולי המפרשים, דהיינו הראב"ד. ולפי"ז מיושב שפיר דעת הראב"ד, דהא דאמרינן דאי מותר להשתמש בעינן ד"ט זה רק למ"ד קורה משום היכר, [ואוקימתא קמא כמ"ד משום היכר, ודלא כרש"י], אך אם קורה משום מחיצה אף אם מותר להשתמש אין צריך ד"ט.

**ואבע"א כו"ע קורה משום היכר והכא וכו'**

יל"ע מדוע אמרינן כו"ע משום היכר, הא גם קורה משום מחיצה שייך לפרש כן, דהא מכל מקום היכר בעי, ופליגי האם בעינן היכר של מטה כהיכר של מעלה. וצ"ל דלפי מ"ד קורה משום מחיצה, הא דבעינן היכר הוא תנאי במחיצה שתהא מחיצה הניכרת, ולזה פשוט דסגי בהיכר כל דהוא, ורק למ"ד קורה משום היכר שייך לומר דבעינן מקום חשוב להכיר את הקורה.

**והכא בגזירה שמא יפחות קמפלגי**

הקשה השפת אמת, מדוע לא נגזור גם בקורה ד' שמא יפחת מהצד של תחת הקורה, והרי עיקר התיקון צריך להיות תחת המבוי, ואם יפחת שם לא מהני כלל. וכתב דלא מסתבר דלפי אוקימתא זו בעינן ד' טפחים באופן שתחת הקורה יהיה באמצע הד"ט.

ובפשיטות היה מקום לפרש דכאשר יש רוחב ד' לא חיישינן שיפחת כלל, ומיושב קושיית השפ"א. אך ברבינו חננאל מבואר כהשפ"א, דכתב, הלכך מצרכינן ליה ד"ט שאם יפחת יעמוד על טפח, ומבואר דחיישינן שיפחת, אלא דכיון שיעמוד על טפח איכא היכר.

**אלא משכו בכמה ר' יוסף אמר בד"ט אביי אמר בד"א**

א. רש"י כתב לבאר החילוק בין גבוה מכ' לפחות מי', דבגבוה מכ' יש שם דופן, ובא למעטו, ולכן סגי בהיכר בעלמא, אך בפחות מי' השתא הוא דמשוי ליה דופן, ולכן בעינן שיעור מבוי. ולכאורה גם בגבוה מכ' כתב רש"י לעיל דלא אמרינן פי תקרה כלל, ואם כן ע"י שממעטו הוא יוצר דופן חדשה. וצ"ל דלמ"ד קורה משום היכר אף דלא אמרינן פי תקרה ביותר מכ' אין זה משום חיסרון בדופן עצמו, אלא דיש תנאי דבעינן נמי היכר וליכא. אך בפחות מי' חסר בשם דופן, ולכן בעינן שיועיל למשך מבוי.

ויש לעיין, מדוע לעיל ג ע"ב כתב רש"י דהחיסרון של פחות מי' הוא בשם מבוי, דבעינן קורה ע"ג מבוי, תיפו"ל דפחות מי' לא הוי מחיצה ולא אמרינן פי תקרה. ולהיפך אין להקשות דהכא תיפו"ל משום דבעינן קורה ע"ג מבוי, דלזה היה סגי בחוקק במקומה, דבמקום הקורה איכא שם מבוי, ורק משום שבא ליצור מחיצה חדשה צריך לחקוק משך שיעור מבוי. אך יש להקשות מדוע שם לא כתב רש"י דלא אמרינן פי תקרה בפחות מי'. [ואולי משום דלזה היה סגי בי' עם עובי הקורה, ורק משום דבעינן קורה ע"ג מבוי אין עובי הקורה מצטרף, דבעינן חלל י'. אך אם כן היה סגי לחקוק במשך המבוי רק כשיעור שהיה חסר בצירוף עובי הקורה, שהרי לגבי שם מחיצה סגי בזה. ועל כרחיך צ"ל דמחיצה שעל ידי פי תקרה אין עובי המחיצה מצטרף, משום שכל המחיצה שבו הוא הקירוי, ואין עובי הקירוי יכול להצטרף לזה], וצ"ע.

ב. נחלקו הראשונים האם צריך להיות החקק על כל הרוחב של המבוי. הרמב"ם (פי"ז הט"ז) כתב: חוקק בו משך ד"א על ד"א ומעמיק כדי להשלימו לעשרה. ומבואר דסגי ברוחב ד' אמות, וכן כתבו הרי"ף במקצת נוסחאות ובמרדכי, ועי' ב"ח מש"כ בזה. אך השו"ע (שסג סעי' כו) כתב: על פני כל רחבו. וביאר המ"ב (ס"ק קא): דאם ישאר הפסק בין החקיקה ובין הכתלים לא יוכלו הכתלים להצטרף להן, וכאין כתלים להמבוי דמי. וכתב בשם הפמ"ג דאם ההפסק פחות מג"ט הוי כלבוד ומהני.

ג. כתב הרמב"ם (הי"ד): אבל אם היה לו צוה"פ, אפילו גבוה מאה אמה, או פחות מעשרה, או רחב מאה אמה, הרי זה מותר. וכתב המגיד משנה, דהרשב"א פליג על הרמב"ם דלא מהני צוה"פ למטה מי', שהרי אין לזה שם מחיצה, ומה יועיל צוה"פ.

ובביאור הגר"א הוסיף להקשות, דהרמב"ם עצמו כתב דצוה"פ צריך גובה י', ואיך יועיל כאן צוה"פ. וכתב: ומשמעות הלשון דכל המבוי פחות מי"ט. והקשה ע"ז מה מועיל צוה"פ, הא אפילו כולו סתום הוא כרמלית. וביאור דבריו, דאם נאמר דפחות מי' לא איירי על הקורה אלא על כל מחיצות המבוי, ניחא הא דמהני צוה"פ לפחות מי', דלעולם הקורה היא למעלה מי', אלא דלתיקון מבוי יש תנאי דבעינן מחיצות י' לג' צדדיה, ואם אין מחיצות י' אינה ניתרת בלחי וקורה, אך בצוה"פ ניתרת, ובאופן שלצוה"פ יש מחיצות י'. אך הוקשה להגר"א, דאם לכל המבוי אין מחיצות י' דינו ככרמלית, ולא יועיל צוה"פ להתירו.

ותירץ הגר"א, דהרמב"ם דייק וכתב גובה הפתח, והיינו דהתיקון של לחי וקורה נאמר באופן שיש בפתח המבוי מחיצות י', וכיון דליכא מחיצות י' לא מהני לחי וקורה, אך צוה"פ מהני באופן שיש בצוה"פ י' טפחים.

באבן העוזר תירץ דעת הרמב"ם דאיירי באופן שאין מחיצות י' לכל המבוי, ומה שהקשה הגר"א דאם כן מה יועיל חקק הרי זה פתוח לכרמלית, י"ל דאיירי הכא באופן שכל המבוי גבוה מרה"ר י' טפחים כמו תל, ולכן דינו כרה"י, ומכל מקום בעי תיקון דלחי וקורה. ויש לזה תנאי דבעינן שיהיו למבוי מחיצות י' גבוהות וניכרות, ולא סגי במה שהוא רה"ר מדין תל. ולזה כתב הרמב"ם דאף דלחי וקורה לא מהני עד שיהיו מחיצות י' בשיעור מבוי, מכל מקום צוה"פ מהני, כיון שיש לצוה"פ י' טפחים.

ועי' בתוס' שבת ז ע"ב שהקשו התוס' איך מהני חקק דע"ד בתוך הבית, הא לגבי סוכה לא מהני. ותירצו, דבסוכה יש תנאי של מחיצות מגיעות לסכך. והתוס' ישנים שם תירצו, דמבחוץ יש מחיצות י' עם התקרה, אלא דבעינן גם מבפנים מחיצה י', ולזה מצטרפים המחיצות. והנה האבן העוזר צריך לפרש כהתוס', דאי כהתו"י כיון דמצטרפים המחיצות יש כאן מחיצות י', ואף לחי וקורה מהני.

**אם יש שם פס ד' מתיר בפרצה עד עשר וכו',**

רש"י פירש עפ"י הסוגיא דלקמן י ע"ב, דפחות מד' החיסרון הוא משום דחיישינן שמא שבקי פתחא רבה ועיילי בההיא פירצה, ובטיל ליה פתחא קמא, ובטלה קורה דידיה. ומשמע דאם הרבים עוברים דרך פתח המבוי שפיר מהני אע"ג דאיכא פרצה בתוך ד'. אך בפתח שלאחר שיעור מבוי אע"פ שהרבים ילכו דרך הפתח השני לא יתבטל שם פתח הראשון, וצ"ע ביאור הדברים, ועי' ריטב"א כאן ושם שהאריך בזה.

**התם סוף מבוי הכא תחילת מבוי**

רש"י פירש דלאחר שחל הכשר מבוי אף שנפרץ ונתבטל מהני להחזירו בתיקון כל דהוא, ולכו"ע סגי בד"ט. אך התוס' פירשו דכל עוד שלא נפסלה מהני ד' טפחים, [וכדין גרדומין]. ונפק"מ באופן שנפחת מד' טפחים, האם לאביי בעינן ד' אמות או דגם בזה סגי בד"ט.

ויל"ע מה הדין בקורה שהניחה בגובה י' טפחים ולאחר מכן נתמעט גובה המבוי ועומד על ט' טפחים. וכן לתוס' מה הדין בחקק ד' אמות ולאחר מכן נתמעט החקק לד' טפחים, האם חשיב כסוף מבוי, או דלמא יש לחלק בין חיסרון במחיצות המבוי לבין חיסרון בגובה הקורה, וצ"ע.

**ואי בד' היכי משכח"ל**

כתבו תוס', דאע"ג דד' דקאמר ר' יוסף היינו משהו טפי, דאם איכא ד' בדיוק על כרחיך דהרוחב מעט פחות, ור' אהילאי ס"ל דבעי רוחב ד', מכל מקום בהאי פורתא אין מקום לפצימין. אך רש"י כתב דהרוחב מעט פחות מד' כדי שיהיה ארכו יותר על רחבו, ויל"ע איך ניתר בלחי הא ליכא רוחב ד'. ויתכן דלרש"י האי סוגיא פליגא על ר' אהילאי, וס"ל דאין צריך רוחב ד'.

ועוד י"ל, דהא דקאמר ר' אהילאי דבעינן רוחב ד' היינו בפתח של המבוי, דתיקון לחי וקורה מועיל רק במקום שיש רוחב ד', אך במשך המבוי יכול להיות פחות מד'. ואילו הא דבעי ארכו יותר על רחבו אינו תלוי בפתח, אלא בכל המבוי. ושפיר כתב רש"י דאיירי ברוחב פחות מד' דהיינו במשך המבוי, דמתקיים בזה ארכו יותר על רחבו. ובדעת תוס' י"ל או דאף הדין של ר' אהילאי תלוי בכל המבוי, או דאף הדין שארכו יותר על רחבו תלוי בפתח המבוי.

והנה הר"ן הוכיח דהא דקאמר ר' יוסף ד' היינו מעט יותר, דאי הוי ד' בדיוק על כרחיך דהרוחב הוא פחות מד', ואם כן הוי מקום פטור ואין צריך תיקון כלל. ויל"ע מדוע תוס' לא הוכיחו כן, ומדוע רש"י נקט דאיירי ברוחב פחות מד', הא הוי מקום פטור. ועי' ריטב"א.

וצ"ל דהכא איירי במבוי ארוך ורחב טובא, אלא דבמקום החקק בעינן שיעור מבוי, וע"ז קאמר ר' יוסף דצריך לחקוק במשך ד"ט שזהו שיעור מבוי. ומקשה אביי, דכיון דבעינן בתים וחצרות פתוחים לתוכו על כרחיך דשיעור מבוי הוא יותר מד', דבד' לחוד ליכא שיעור פתח, ואם כן צריך לחקוק יותר. ואף דאין צריך שהבתים וחצרות יהיו פתוחים לתוך החקק, ביאר הגרעק"א, דעיקר הענין שיהיו פתוחים למבוי הוא שהמבוי יהיה מעבר לבתים וחצרות, וזה מתקיים גם בחקק, דעוברים דרך החקק לבתים וחצרות. אך עכ"פ שיעור מבוי הוא שיוכלו לפתוח לשם בתים וחצרות, ואין זה תנאי בעלמא אלא שיעור במבוי.

ולפי"ז אתי שפיר, דמקום פטור לא חשיב משום שהמקום הגבוה שבמבוי משלימו, ואליבא דאמת יש בו דע"ד והוי כרמלית, ורק כלפי השיעור מבוי שיוכלו לפתוח שם בתים וחצרות אין שאר המבוי משלימו. ובתוס' מבואר דאף הדין שארכו יותר על רחבו והדין של ר' אהילאי דהרוחב צריך להיות ד' הוא דין בשיעור המבוי, ודין זה קיים גם בחקק, ואי אפשר לצרף לזה את שאר המבוי.

וברעק"א הקשה, דאם כן מבוי שרחבו יותר מד' טפחים, דלפי השו"ע צריך לחקוק כל הרוחב, יצטרכו לחקוק באורך יותר מהרוחב, וכל מה דסגי בחקק ד' טפחים לר' יוסף וד' אמות לאביי הוא רק במבוי שרחבו פחות מזה, ולא מצאנו כן בפוסקים. ותירץ, דלהא דבעי ארכו יותר על רחבו בפועל שפיר מצטרף שאר המבוי להשלימו, וכונת התוס' הוא דכאשר באים לקבוע את שיעור המבוי לא יתכן לומר דסגי בד' טפחים, שהרי לר' אהילאי לא יתכן בכה"ג ארכו יותר על רחבו, ועל כרחיך השיעור הוא מעט יותר מד', ולכן אף בחקק צריך מעט יותר מד' כיון דהשתא זהו השיעור מבוי.

ולפי"ז יש לבאר דעת רש"י דהרוחב מעט פחות מד' כדי שיהיה ארכו יותר מרחבו, אע"ג דלפי ר' אהילאי בעינן רוחב ד', מכל מקום ס"ל לרש"י דהאי דינא אינו דין בשיעור המבוי אלא תנאי בעלמא, ואפשר לצרף לזה את שאר המבוי, כמו דאפשר לצרף את שאר המבוי לחיסרון של מקום פטור. והתוס' ס"ל דהדין של ר' אהילאי הוא דין בשיעור המבוי, ואי אפשר לצרף לזה את שאר המבוי.

ובחזון איש (סי' עג סק"ח) כתב עפי"ז לבאר בתירוץ הגמ' דאיירי בקרן זוית, דכל הקושיא היא דבעי בחקק שיעור מבוי שיוכלו לפתוח שם בתים וחצרות, וע"ז משני דאפשר לפתוח שם במציאות בתים וחצרות בקרן זוית. ואע"ג דהפתח ימעט את השיעור דע"ד, מכל מקום במציאות יתכן לפתוח שם פתחים וסגי בזה לשיעור מבוי.

**תוד"ה ואי בארבעה, אע"ג וכו'**

עי' בהגהות רעק"א (שסג סעי' כו) שהוכיח מהתוס' דהא דאזלינן לחומרא בעציבות ושוחקות הוא בגדר ספק ולא בגדר ודאי.

**ור' יוסף לאפוקי מתורת לחי עד דאיכא ד' אמות**

הקשה רעק"א שם, דלפי אביי דהא דפסול בד' אמות הוא משום שזהו שיעור מבוי, סגי במה דליכא ד' אמות מרווחות, דהא שיעור מבוי הוא לחומרא במרווחות, והשיעור הוא כפי השיעור מבוי בעלמא. ואילו לפי ר' יוסף דהוא בכדי לאפוקי מתורת לחי בעינן שלא יהיו ד' אמות מצומצות, דכלפי לפסול משם לחי החומרא הוא במצומצמות, ולא משמע דפליגי בזה. והוכיח מכאן דהא דאזלינן לחומרא הוא מדין ספק ולא בתורת ודאי, ולכן אף לאביי סגי במצומצמות לפסול. [ומבואר מדבריו דלפי אביי הפסול מתורת לחי הוא משום שזהו שיעור מבוי בפועל, וחידוש].

**תוד"ה ורב יוסף, קשה דר' יוסף גופיה וכו'**

בחידושי הר"ן הקשה בתחילה איך הוכיח ר' יוסף מדברי ר' הונא שמשך מבוי בד' אמות, דלמא שאני התם דאיירי לאפוקי מתורת לחי, ובזה מודו כו"ע דבעינן ד' אמות. ולא מסתבר דהא גופא קאמר דבאופן שצריך לאפוקי מתורת לחי צריך ד' אמות, שהרי אין בזה נידון וכו"ע מודו בה. ותירץ, דהכא דוקא מודה ר' יוסף דבעינן ד' אמות, לפי שהלחי הוא לרוחב המבוי, אך התם שהלחי מושך לארכו של מבוי לדעת ר' יוסף סגי בד' טפחים לאפוקי מתורת לחי. והביאור בזה י"ל, דעיקר סברת ר' יוסף שלאפוקי מתורת לחי צריך ד' אמות הוא באופן שמעיקר הדין זה נידון כלחי, ורק ביותר מד' אמות חשיב כותל ופקע ממנו שם לחי. אך היכא שהלחי מושך עם כותל המבוי מעיקר הדין יש לזה שם כותל ולא שם לחי, ולזה סגי בד' טפחים לאפוקי מתורת לחי.

ועוד הקשה הר"ן מדוע הכא ס"ל לר' יוסף דשיעור מבוי ד' טפחים, והתם הוכיח מדברי ר' הונא ששיעורו ד' אמות. ותירץ, דהתם בדעת ר' הונא קאמר, וליה לא ס"ל הכי. ויל"ע האם כונת התוס' דידן לקושיא הראשונה של הר"ן או לקושיא השניה.

**דף ה ע"ב**

**פחות מד"א נידון משום לחי וכו'**

כתב רש"י, דאם עשאו לשם לחי אפילו יותר מד"א מהני, דמשום שריבה בסתימתו לא גרע, ורק אם עשאו לשם כותל יותר מד"א לא מהני, לפי שאינו יוצא במחשבה משם כותל לשם לחי, ובד"א איכא שם כותל. ויל"ע מדוע הוצרך לזה, הא תוס' כתבו דגם למ"ד לחי משום מחיצה בעינן היכר קצת, וביותר מד"א ליכא היכר, והיכא דעשאו לשם לחי איכא היכר אף יותר מד"א, ואם כן זהו החילוק, ומדוע הוצרך רש"י להוסיף דמשום שריבה בסתימתו לא גרע.

וכן יל"ע להיפך, מה הקשו התוס' למ"ד לחי משום מחיצה נימא דיש לו להועיל יותר אם סתמו, תיפו"ל דעי"ז ליכא שם לחי אלא מחיצה. מיהו בזה י"ל דהא גופא הוקשה לתוס', מדוע תקנו חז"ל שיהיה שם לחי ולא מהני שם כותל, הא עיקר התיקון הוא שיהיה שם מחיצה וזה איכא גם בשם כותל. ותירצו, דבעינן היכר קצת, וכאשר איכא שם כותל על המחיצה ליכא היכר כלל. אך מה שהקשינו לעיל צ"ע, מדוע הוצרך רש"י לומר דהפסול הוא דיש שם כותל ואין שם לחי, תיפו"ל דליכא היכר קצת.

ויתכן לומר, דהנה הקשה השפת אמת בהא דמקשה אי דמוקי לה בהדי אוסופי הוא דקמוסיף עלה, מכל מקום איכא היכר דהא הניחו לשם לחי, ובכה"ג אף ביותר מד"א איכא היכר, כמש"כ התוס'. ותירץ, דכאשר יש כותל ד"א שאינו לשם לחי, הרי הלחי בטל אליו וליכא היכר אף שהניחו לשם לחי. ויתכן לומר באופן אחר, דבאמת איכא היכר ומכל מקום לא מהני, דחז"ל תקנו להניח לחי ולא כותל, וכיון דבטל הלחי לכותל הרי יש לו שם כותל, ולכן אף שיש היכר לא מהני. ואע"פ שהטעם שתקנו חכמים לחי ולא כותל הוא משום היכר, מכל מקום השתא אפילו אם יהיה כותל עם היכר לא מהני. וזה הטעם שהוצרך רש"י לומר דמשום שריבה בסתימתו לא גרע, ולא סגי לומר דאיכא היכר, דאי איכא שם כותל לא יועיל שיש היכר, וכנ"ל, ולכן הוצרך לומר דאם הניחו לשם לחי ליכא שם כותל אלא שם לחי.

[והנה לרבא דלחי העומד מאליו פסול ובעינן להניחו לשם לחי, אם הניח לחי סמוך לכותל ד"א פסול אף שהניחו לשם לחי, להשפ"א משום דליכא היכר, ולדברינו משום דיש לזה שם כותל ולא שם לחי, ואם אין בכותל ד"א כשר, דאיכא היכר ואיכא שם לחי. והחילוק בין כותל ד"א לפחות מד"א קיים גם לפי רבא].

**תוד"ה ארבע אמות, אפילו למ"ד לחי משום מחיצה**

כתב רעק"א דעל כרחיך איירי הכא גם למ"ד משום מחיצה, דהא הכא איירי אליבא דר' הונא, ואיהו ס"ל לחי העומד מאליו כשר, וזהו כמ"ד לחי משום מחיצה. [ולכאורה הו"ל לרעק"א להוכיח טפי, דכל הסוגיא הכא סוברת כמ"ד לחי העומד מאליו כשר, כמש"כ רש"י, ועל כרחיך דלחי משום מחיצה]. ויתכן ליישב קושייתו, דהתוס' הקשו על עיקר הדין העולה בגמ' דחז"ל תקנו תיקון של לחי, ואם יש לזה שם כותל לא מהני, ודין זה קיים בין לרבא בין לאביי, וכתבו דאפילו אם לחי משום מחיצה אתי שפיר הא דתקנו לחי ולא כותל.

**תוד"ה אותו, היכן שיעמידנו הוי עומד מרובה**

התוס' נקטו כן אליבא דר"ה ברדר"י דעומד מרובה מועיל ברוח רביעית בלא לחי וקורה, אך ר' הונא עצמו סובר דלא מהני עומד מרובה, כיון שאי אפשר ללמוד בק"ו מחצר, דאיכא למפרך שכן פרצתו בעשר, וכדלהלן.

**אבל במבוי ז' ניתרת בעומד מרובה ק"ו מחצר וכו'**

כתבו תוס', דאמחיצה רביעית הוא דעביד ק"ו, אבל שיועיל עומד מרובה בכל ד' מחיצות ליכא למילף, דדיו לבא מהדין להיות כנידון כמו לחי. כלומר, דהק"ו הוא על מחיצה רביעית, דשם מהני לחי, ולא בשאר מחיצות. וכפשוטו אין זה דומה לדיו דעלמא, אלא דכיון דמצאנו את הקולא במחיצה רביעית אין ק"ו ליותר מזה.

ובמהרש"א הקשה, מדוע לא עבדינן יוכיח משאר מחיצות, דבחצר מהני בהו עומד מרובה ובמבוי לא מהני. ותירץ, דכמו דלא עבדינן ק"ו לשאר מחיצות כך לא עבדינן יוכיח, וכמש"כ התוס' להלן ד"ה אינו לגבי פס ד'. ובשפת אמת הקשה על דבריו דאין שייכות להתם, דהתם הסברא דלא מהני פס ד' במבוי הוא משום שחכמים תקנו לחי ולא פס ד', ומהאי טעמא גם יוכיח לא שייך, כיון דיש בזה סברה מיוחדת. אך הכא לא עבדינן ק"ו משום דמצאנו את הקולא רק במחיצה רביעית, ומדוע לא נעשה יוכיח.

ובעיקר קושיית המהרש"א יל"ע טובא, דלכאורה הנידון האם פרצתו בד' או בעשר הוא האם מהני עומד מרובה במקום שיש פרצה עשר, דפחות מד' טפחים הוי כסתום לגמרי. והא דפליגי ר' הונא ור"ה בדר"י האם פרצתו בד' או בעשר הוא בשאר המחיצות, דבמחיצה רביעית עבדינן השתא ק"ו שיועיל עומד מרובה, ופרצתו בעשר. ואם כן קושיית המהרש"א היא גופא פרכת הגמ' מה למבוי שפרצתו בד', דהיינו דבשאר המחיצות לא מהני עומד מרובה ובעינן שלא יהיה פרצה ד', וזהו קושיית המהרש"א נימא יוכיח משאר מחיצות.

ועוד הקשה השפת אמת, דהתוס' ד"ה תאמר הקשו, היא גופא נילף מק"ו מחצר שיהא פרצתו בעשר, ומ"ט דר' הונא דאמר בארבע. ולכאורה היא גופא קושיית התוס' לעיל דבשאר מחיצות נמי נילף בק"ו שלא יועיל עומד מרובה, והתם תירצו דאיכא דיו והכא תירצו דהיא הנותנת. ומצאנו ב' דרכים באחרונים לבאר את הסוגיא:

האור שמח (פי"ז משבת ד"ה ונראה) תירץ, דלקמן בסוף הסוגיא מבואר דר"ה ור"ה בדר"י פליגי באופן דלא בקעי בה רבים, אך באופן שבקעי רבים לכו"ע פרצתו בד', ולא מהני עומד מרובה. ונקטו המג"א והט"ז בסי' שס"ה דכל זה במבוי, אך בחצר גם באופן שבקעי בה רבים פרצתו בעשר. ולפי"ז הא דאמרינן בגמ' כאן מה לחצר שכן פרצתו בעשר תאמר במבוי שפרצתו בד', ותלי לה בפלוגתתם האם פרצתו בד' או בעשר, היינו באופן שלא בקעי בה רבים, דבאופן זה פליגי, וכנ"ל. וע"ז הקשו התוס' בד"ה תאמר מדוע סובר ר' הונא דפרצתו בד' נילף ק"ו מחצר, ותירצו דהיא הנותנת וכו'.

אך התוס' בד"ה ק"ו שכתבו דאמחיצה רביעית הוא דעביד ק"ו אבל בשאר המחיצות ליכא למילף, כונתם באופן שבקעי בה רבים, דבזה לכו"ע לא מועיל עומד מרובה, וע"ז כתבו דלא ילפינן בק"ו מחצר משום דיו. וע"ז הקשה המהרש"א דאם כן מדוע לא עבדינן יוכיח מפרצה ד' באופן שבקעי בה רבים, דבזה לכו"ע בחצר מהני עומד מרובה [וכנ"ל בשם המג"א והט"ז] ובמבוי מהני, ואף לרהבדר"י איכא פירכא.

ובאבן העוזר כתב לחלוק על המג"א והט"ז, ונקט דאף בחצר היכא דבקעי בה רבים פרצתו בד'. והוכיח כן, דלפי המג"א והט"ז יש להקשות היכי עבדינן ק"ו מחצר דמהני עומד מרובה, נפרוך מה לחצר דפרצתו בעשר אפילו היכא דבקעי בה רבים, תאמר במבוי דאי בקעי בה רבים פרצתו בד'. וכתב האור שמח דזהו קושיית המהרש"א, דפרצתו בד' היינו דלא מהני עומד מרובה.

ובשפת אמת כתב ליישב קושיית האבן העוזר, דהטעם שכתבו המג"א והט"ז לחלק בין חצר למבוי הוא דדוקא במבוי שייך בקעי בה רבים, כיון דהוי רשות לרבים, אך בחצר דהוי רשות ליחיד לא שייך בקעי בה רבים. ולפי"ז אין מקום לעשות יוכיח מהא דמהני בחצר עומד מרובה אפילו אם בקעי בה רבים ובמבוי לא מהני, דדוקא במבוי שייך בקעי בה רבים. אמנם לביאור האור שמח מוכח מתוס' ומהרש"א דלא כסברא זו, אלא דגם בחצר שייך בקעי בה רבים, וכל הטעם דלא ילפינן בק"ו ולא עבדינן יוכיח הוא משום דדיו לבא מהדין להיות כנידון. וכן מוכח מדבריהם כהמג"א והט"ז ודלא כאבן העוזר.

אך עדיין צ"ב מדוע לגבי בקעי בה רבים תירצו התוס' דלא ילפינן בק"ו משום דיו, ולגבי לא בקעי בה רבים תירצו היא הנותנת. ויתכן לבאר, דהיכא דבקעי בה רבים לא מהני עומד מרובה לכו"ע משום שחסר במחיצה, דבקיעת הרבים מפקיעה את השם מחיצה. משא"כ היכא דלא בקעי רבים דלפי ר"ה פרצתו בד' ולא מהני עומד מרובה אין זה משום שחסר בשם מחיצה, אלא חסר בתיקון דלחי וקורה, משום שהרבים שבקי את הפתח של הלחי והקורה והולכים דרך הפתח שבצד. [עי' להלן].

ומעתה לגבי היכא דבקעי רבים שייך לתרץ דיו, דהק"ו הוא מחמת הקולא של המחיצה הרביעית, ואין זה מלמד על קולא בשאר המחיצות, אך היכא דלא בקעי רבים דהחיסרון הוא בתיקון דלחי וקורה, בזה שפיר יש ללמוד מק"ו מחצר דפרצה עשר לא מגרעת בתקון של לחי כמו שאינה מגרעת בפס ד', ולא שייך לומר דיו, דהא הנידון הוא על התיקון של המחיצה רביעית. ולכן תירצו דהיא הנותנת וכו', כלומר דמחמת שהקלנו ברוח רביעית בתיקון לחי החמרנו בשאר המחיצות בעומד מרובה, דהכל נידון אחד. ותירוץ זה לא יועיל לגבי בקעי בה רבים, דאין שייכות בין החומרא של עומד מרובה בשאר הצדדים לקולא של לחי ברוח רביעית, ולא שייך בזה היא הנותנת.

והנה המהרש"א הקשה מדוע לא פריך בגמ' פרצה ד' באופן שבקעי בה רבים יוכיח, וכפי שביארנו לעיל. ותירץ, דלא עבדינן יוכיח מדבר שאי אפשר ללומדו בק"ו. וצ"ע דאם כן גם פרצה ד' באופן שלא בקעי רבים לר"פ ליכא למימר יוכיח, שהרי אי אפשר ללומדו בק"ו, וכמש"כ התוס' דאמרינן היא הנותנת.

ולפי מש"כ לעיל י"ל דלגבי היא הנותנת שפיר יש לעשות יוכיח, כמש"כ המהרש"א על התוס' שם דהוי פירכא כל דהוא, ואע"ג שאי אפשר ללומדו בק"ו מכל מקום יוכיח עבדינן. אך לגבי דיו הוי סברא מעלייתא טפי, ואפילו פירכא כל דהוא אי אפשר לעשות.

החזון איש (ס"א סק"ד) ביאר את התוס' באופן אחר, דלפי הס"ד בגמ' דעביד ק"ו מחצר דיועיל עומד מרובה ברוח רביעית ס"ל לר"ה ברד"י דפרצתו בד', [וכן כתב השפת אמת. וצ"ב מנ"ל, דבפשטות הגמ' עדיין לא נחתה להכי], והטעם דלא אמרינן ק"ו מחצר שיועיל עומד מרובה בשאר מחיצות כבר ביארו התוס' ד"ה תאמר דהיא הנותנת וכו'. וע"ז כתבו התוס' השתא דכמו שס"ל דבשאר מחיצות פרצתו בד' כאשר עושה התיקון דרוח רביעית בלחי וקורה, כך כשעושה התיקון דרוח רביעית בעומד מרובה לא מהני בשאר מחיצות עומד מרובה, ופרצתו בד'. ואין ללמוד בק"ו מחצר שיועיל בשאר מחיצות עומד מרובה, שהרי כל המקור שמועיל עומד מרובה ברוח רביעית הוא בק"ו ממבוי דמהני בו לחי וקורה, וכאשר עושה התיקון בלחי וקורה לא מהני עומד מרובה בשאר מחיצות, ודיו לבא מהדין להיות כנידון. ולפי"ז מש"כ התוס' דיו הוא כפשוטו.

ולדבריו אין מקום לקושיית המהרש"א כלל, דהא באמת הגמ' מקשה דנעשה יוכיח מהא דלא מהני עומד מרובה בשאר מחיצות. [ואין לומר דהוה מצי למפרך מהא דלא מהני עומד מרובה בשאר מחיצות כאשר עושה התיקון ברוח רביעית ע"י עומד מרובה, דודאי פרכת הגמ' עדיפא].

**רש"י ד"ה חצר, אא"כ הוי מילואו בכותל או וכו'**

הקשה השפת אמת, מדוע כתב רש"י דפוסל בפרוץ במילואו, הא אפילו אם איכא מעט עומד לא חשיב מחיצה עד שיהא עומד מרובה על הפרוץ. וכתב, דאם נאמר דלגבי עומד מרובה סגי במה שעומד מרובה בכל המחיצות יחד, ניחא, דאם פרוץ במילואו הוי חיסרון במחיצה אפילו כשיש בין כולם עומד מרובה. אך כתב, דמרש"י לקמן משמע דדנים כל מחיצה בפ"ע לגבי עומד מרובה, וצ"ע.

ושמעתי ליישב בשם הר"ג קאהן, דמבוי הפרוץ לרה"י פסול רק היכא דחשיב פרצה, אך היכא דהוי חיסרון במחיצה לא הוי פסול במבוי, דפרצה גריעא מהיכא דלא חשיב מחיצה. ופרוץ מרובה על העומד לא חשיב פרצה, אלא דליכא מחיצה, אך פרוץ במילואו חשיב פרצה. ועי' עוד להלן ו ע"א בתוד"ה דפתחא.

**תוד"ה קל וחומר, ואמחיצה רביעית וכו'**

צ"ב מה השייכות לדבריהם דלעיל. ויתכן דאם החילוק הוא בין חצר למבוי, לא מסתבר לחלק בין מחיצה רביעית לשאר מחיצות, דאין דנים על המחיצות אלא על חצר ומבוי, ורק משום שהחילוק הוא בין מרובעת לארכו יותר על רחבו יש מקום לחלק בין מחיצה רביעית לשאר מחיצות, דההבדל בין מחיצה רביעית לשאר המחיצות הוא באורך והרוחב, דמחיצה רביעית היא ברוחב המבוי.

**רש"י אינו דין, כיון דלאו לשם לחי הוקבע שם ולא לשם תיקון פס הוקבע שם וכו'**

כתב הגרעק"א (שס"ג סעי' יא, וכן בשו"ת רעק"א ח"א סי' לה), דלענין פסי חצר יש להכשיר אפילו בלא סמכו עליו מאתמול, ועדיף מלחי דבעינן סמיכה מאתמול. והוכיח כן מהגמ' לקמן צג ע"ב דמוקי הא דחצר גדולה שנפרצה לקטנה באופן שנפרצה מבעוד יום, והקשה רעק"א הא על כרחיך בהכי מיירי, דאם נפרצה בשבת גם גדולה אסורה, ואף שיש לה גיפופי, הא לא סמך עליהם בתורת פסין אלא בתורת מחיצה. וכתב רעק"א דיש להוכיח מכאן אחד מהשתים, או שלפסין אין צריך סמיכה מאתמול כלל. או שאין צריך סמיכה בתורת לחי ובתורת פס, אלא אם סמך בתורת מחיצה נמי מהני.

ועפי"ז כתב, דמבוי שיש לו לחי העומד מאליו שהוא רחב ד' טפחים, או שיש שם ב' לחיים כל שהוא, ולא סמך עליהם מאתמול, דלא מהני מדין לחי, מכל מקום מהני מדין פסי חצר. דהא רש"י בסוגיין כתב דפסין מהני למבוי, אלא שצריך שלא יהא ד' אמות דבזה יצא מתורת פס כי היכי דיצא מתורת לחי. אך היכא שאין בו ד' אמות, אע"ג שלא סמך עליו מאתמול מהני מדין פסין. אך כתב דלפי תוס' פסין לא מהני למבוי, ולשיטתם אי אפשר להתיר מבוי בלחי העומד מאליו עד שיסמוך עליו מאתמול.

ובבית מאיר שס"ג העתיק מכתב ששלח לו רעק"א, ושם הוא להיפך מדבריו בשו"ע. שנסתפק שם האם מהני סמך עליו מאתמול בתורת מחיצה, או דבעינן סמך בתורת לחי דוקא. והוכיח מהסוגיא בדף צד הנ"ל, דעל כרחיך צריך להעמיד בנפרצה מבעוד יום שאם לא כן אף הגדולה אסורה משום שסמך עליה רק בתורת מחיצה ולא בתורת פס, ועל כרחיך דמהני סמך בתורת מחיצה. וכתב, דאין לדחות דבפסי חצר אין צריך סמך מאתמול כלל, דאם כן מדוע הגמ' בסוגיין לומדת ק"ו מחצר, נימא מה לחצר שכן אין צריך סמך עליו מאתמול, תאמר במבוי שאין לחי מועיל עד שיסמוך עליו מאתמול.

ובבית מאיר כתב לו, דפסי חצר אין צריך סמיכה מאתמול כלל, ובזה יש לדחות הראיה מדף צג. ומה שהקשה רעק"א דאם כן לפרוך מה לחצר שכן אין צריך סמך מאתמול י"ל כמש"כ תוס' לגבי פס ד', דכיון שאין יכול ללמוד בק"ו לא עבדינן יוכיח, או דמהני רק במחיצה רביעית, והכא נמי י"ל לגבי סמיכה מאתמול.

והשיב לו רעק"א דדבריו תלויים ברש"י ותוס', דלפי התוס' דבפסי חצר מהני אפילו יותר מד' אמות, י"ל דמהני נמי סמך עליו מאתמול, אך לרש"י דאף בפסי חצר בעינן מינכרא מילתא, ופס יותר מד' אמות לא מהני דחשיב מחיצה ולא פס, י"ל דבעינן נמי סמך עליו מאתמול כמו בלחי. [כלומר, דכל מה שהקשו תוס' פס ד' אמות יוכיח הוא לפי שיטתם שבחצר מהני פס ד' אמות, אך לרש"י לא קשה מידי, ואין מקור לתירוצי התוס', ולשיטתו יש להקשות מדוע לא פריך מה לחצר שכן אין צריך לסמוך מאתמול, ויש להוכיח מזה שגם בחצר צריך סמיכה].

והשיב לו הבית מאיר, דמעולם לא נתכוין רש"י לומר שבפסי חצר לא מהני פס יותר מד' אמות, דודאי גם רש"י מודה בזה לתוס', וגם לרש"י קשה קושיית תוס' וצריך לתירוצם. ומש"כ רש"י כיון דלאו לשם לחי הוקבע וכו' הכל קאי על מבוי, דבין אם עשה לחי בין אם עשה פס לא מהני יותר מד' אמות כיון דבמבוי בעינן מינכרא מילתא, אך בחצר ודאי לא בעינן מינכרא מילתא. והביא כן מהריטב"א.

ומבואר בזה מחלוקת רעק"א ובית מאיר בביאור דברי רש"י, האם לפי רש"י גם בחצר לא מהני פס יותר מד' אמות, או שמא רש"י מודה בזה לתוס'. והנה לדעת רעק"א רש"י ותוס' נחלקו בתרתי, האם בחצר בעינן מינכרא מילתא, והאם מהני במבוי פס ד', [ונפק"מ לפי הצד שאין צריך בחצר לסמוך מאתמול, דלפי רש"י מהני גם במבוי ולפי תוס' לא מהני במבוי, וכמש"כ רעק"א בשו"ע].

ונראה דב' המחלוקות שייכי אהדדי, דהנה יש להקשות בדברי התוס' מדוע לא ילפינן בק"ו למבוי שיועיל פס ד', אמנם חכמים תקנו במבוי לחי וקורה, מכל מקום נילף בק"ו דיועיל גם תיקון של פס, ומדין פס אתינן עלה ולא מדין לחי וקורה. ונראה לבאר, דס"ל לתוס' דכל מה דאמרינן דאפילו למ"ד לחי משום מחיצה מכל מקום בעינן היכר קצת, אין זה אלא בלחי וקורה, אך בפס ד' אין צריך היכר, דעיקר התיקון הוא המחיצה שבזה, ואף בלא היכר מהני. ולכן כתבו דאין ללמוד בק"ו מחצר שיועיל פס ד', כיון דהתיקון של מבוי הוא רק באופן דאיכא היכר, וזה ליכא בפס ד'.

ולפי"ז ב' המחלוקות בין רש"י ותוס' שייכי אהדדי, דרש"י סובר דגם בפס ד' בעינן היכר קצת, ולכן צריך שיניחנו לשם פס, ולכן גם שייך ללמוד ק"ו מבוי מחצר דגם במבוי יועיל תיקון של פס ד'. אך התוס' ס"ל דבחצר אין צריך היכר קצת, ולכן אין ללמוד מבוי בק"ו מחצר, ולכן מועיל פס ד' בחצר אף שלא הניחו לשם פס. [אמנם בקושייתו של רש"י משמע קצת דלא כדברינו, דס"ל לרש"י בס"ד דמהני פס ד' בחצר אף שלא לשם פס, וילפינן בק"ו למבוי, ומבואר דאין זה תלוי בזה].

**דף ו ע"א**

**כגון שנפרץ בקרן זוית**

הקשו הראשונים מדוע הכא שיעור הפרצה הוא בד"ט ואילו לעיל לגבי ר' אמי ור' אסי מבואר דבתוך ד"א שיעור הפרצה הוא בג' טפחים. ותירצו, דהתם הוי בצירוף דבעינן קורה על כתלי מבוי, ואם יש פרצה בתוך ד"א לא חשיב קורה ע"ג כתלי מבוי. משא"כ הכא איירי בקורה המונחת ע"ג כתלי מבוי אלא דיש פרצה ד' בקרן זוית, ובזה שיעורו בד' טפחים.

הראשונים דנו באופן שהפרצה מגיעה עד הקרן זוית ואינה אוכלת בה, האם מהני פרצה עשר או לא.

**ור' הונא אמר אחד זה ואחד זה בארבעה**

כתבו התוס' דזה דוקא בשאר מחיצות, אך ברוח רביעית מודה ר"ה דפרצתו בעשר. וביארו, דבשאר מחיצות הוא ממעט בהילוכא, ולא מהני תיקון דלחי וקורה בכה"ג, אך ברוח רביעית לא שבקי פתחא רבא ועיילי בפתחא זוטא. ולכאורה לעיל כתבו התוס' דהחילוק בין רוח רביעית לשאר מחיצות הוא דברוח רביעית איכא ק"ו, ובשאר מחיצות ליכא ק"ו דאמרינן דיו, ומדוע כתבו הכא טעם אחר.

והנראה לבאר דלעיל איירי לגבי התיקון של לחי וקורה עצמו, דלמדנו בק"ו מחצר שלא יצטרכו לחי וקורה אלא יועיל עומד מרובה, וע"ז כתבו התוס' דהק"ו מועיל רק לגבי רוח רביעית. אך הכא איירי באופן דאיכא תיקון לחי או קורה, ומלבד זאת יש בצד התיקון פרצה ד', וע"ז כתבו התוס' דפרצה ד' בצד הלחי והקורה אינה מזיקה כיון דלא שבקי וכו', משא"כ בשאר מחיצות.

יל"ע מה החיסרון בפרצה ד' באופן שלא בקעי בה רבים, ובתוס' משמע דהוא משום שבקי, ואע"ג דאמרינן לעיל לגבי ר' אמי ור' אסי דסגי בג"ט והתם הטעם הוא מצד שבקי כמבואר לקמן י ע"ב, כבר כתבנו לעיל בשם הראשונים דהתם בעינן שלא יהא ג"ט משום שאין קורה ע"ג מבוי. אך צ"ע דהתוס' לעיל כתבו דהחילוק בין מבוי לחצר הוא משום היא הנותנת, דכיון דהקילו במבוי דמהני לחי וקורה החמירו לפסול בפרצה ד', ולא משום שבקי. ולפיכך צ"ל דאין כונתם לדין שבקי, אלא דהחמירו משום שיש בני אדם שהולכים שם, ונקטו את לשון הגמ' שם, אך אין זה מדין שבקי.

ובשער הציון (שס"ה סק"ה) הביא בשם תו"ש דפרצה ד' אוסרת משום שבקי, ותמה עליו, דכאשר נשאר בראשו פס ד' אין חשש לשבקי. [ואף דהתם איירי באופן שיש גידודי, מכל מקום כשאין פס ד' אסרינן מדין שבקי אף שיש גידודי, ומכל מקום כשאין פס ד' לא אסרינן]. ולכן כתב בשם אחרונים דפרצה ד' אוסרת משום דאז הוי כמבוי מפולש.

**סיכום הסוגיא**

בסוגיא מבואר ג' אופנים שפרצה במבוי אוסרת אף פחות מעשר: א. פרצה שבקעי בה רבים. ואף שבעלמא קיי"ל דלא אתי רבים ומבטלי מחיצה, והרי לפנינו ג' מחיצות למבוי, מכל מקום מדרבנן הרבים מבטלים המחיצה, וחשיב פרצה.

ב. פרצה שלא בקעי בה רבים לדעת ר' הונא. טעם האיסור משום שבקי או משום שעשה תיקון מועט בלחי וקורה.

ג. מבוי שנפרץ מצידו כלפי ראשו ולא נשאר ד' טפחים, ואע"פ שלא בקעי בה רבים, או אע"פ שיש בה גידודי, מכל מקום הפרצה אוסרת. טעם האיסור משום שבעינן קורה ע"ג מבוי.

והנה החיסרון השני והשלישי ודאי הוי דוקא במבוי שתיקנו בלחי וקורה, אך אם תיקן המבוי בפס או בצוה"פ פרצתו ביותר מעשר כשאר חצרות. אך לגבי החיסרון הראשון של בקעי בה רבים נחלקו האחרונים.

המגן אברהם והט"ז בריש סי' שס"ה נקטו דחצר פרצתו ביותר מעשר אע"ג שנפרץ בשני מקומות זה כנגד זה ובקעי בה רבים. וביאור הדבר, דמעיקר הדין כל שעומד מרובה על הפרוץ קיי"ל דלא אתי רבים ומבטלי מחיצתא, אלא שבמבוי החמירו חכמים שבקיעת הרבים תבטל שם מחיצה, אך בחצר לא החמירו. ועי' מגן אברהם שנסתפק לגבי מבואות שלנו שאנו מחמירים לחושבם כחצר, האם בקיעת הרבים אוסרת בפרצה ד', ונקט להחמיר. וביאור ספיקו, האם החילוק בין מבוי לחצר הוא במציאות, דחכמים החמירו במקום המשמש כמבוי לרבים, ואם כן אף מבואות שלנו דינם כמבוי. או שמא החילוק תלוי בדין, שכל שדינו כמבוי החמירו בו וכל שדינו כחצר לא החמירו, ומבואות שלנו דינם כחצר.

והוכיחו כן מהסוגיא לקמן ז ע"ב דמבוי שנפרץ במילואו לחצר ונפרצה חצר כנגדו, חצר מותרת ומבוי אסור. וטעם איסור המבוי למסקנא הוא מצד מפולש, דכיון שנפרץ לרה"ר משני צדדיו חשיב כמבוי מפולש. ואילו החצר מותרת, אף שהיא פרוצה משני צידיה, ומוכח שבחצר אין בקיעת הרבים מבטלת שם מחיצות.

אך האבן העוזר נחלק עליהם ונקט שאף בחצר בקיעת הרבים אוסרת. ומה שהוכיחו ממבוי שנפרץ במילואו לחצר דחה, דהתם החצר מצד אחד פרוצה למבוי ולא לרה"ר, ואין כאן פילוש לרה"ר. ומה שהמבוי אסור הוא משום שנראית הפרצה מב' הצדדים, דהעומד במבוי נראה כמפולש לרה"ר משני צידיו, משא"כ בחצר כיון דאיכא גיפופי הרי היא ניכרת לעצמה, וכיון שאינה פרוצה משני צידיה לרה"ר אינה אסורה מדין מפולש.

ובדעת המגן אברהם והט"ז י"ל, דאילו היה הדין שחצר שפרוצה מב' צידיה נחשבת כמפולשת ואסורה, הרי החצר והמבוי היו נחשבים כמבוי אחד ארוך, ואין החצר פרוצה למבוי אלא לרה"ר. הגע עצמך, מבוי מפולש, שמצד אחד הוא צר, ובאמצעו נעשה רחב, ויש למקום הרחב גידודי מב' צידיו, האם נחשב הדבר שהמקום הרחב מפולש למקום הצר ואינו מפולש לרה"ר מב' צידיו. הרי פשוט דגידודי לחוד לא מועילים לחלקם לב' מבואות. והוא הדין בחצר ומבוי אין דבר שיחלקם. ולכן הוכיחו שלחצר אין דין פילוש כלל, ואף כשפרוצה מב' צידיה לרה"ר אינה אסורה, ומחמת כן החצר והמבוי נחשבים כב' מקומות.

עוד הוכיח האבן העוזר מתוס' לקמן צ"ד ע"א ומתוס' לקמן י"א ע"א, ובאור שמח כתב שאין משם ראיה כלל, דהתם איירי בפרוץ מרובה, ואילו הנידון של המגן אברהם והט"ז הוא בעומד מרובה אלא שרבים בוקעים בו.

והנה לקמן ח ע"א מייתי ברייתא חצר שהרבים נכנסים לה בזו ויוצאים בזו רה"ר לטומאה ורה"י לשבת, ומוקי לה בגמ' אף במפולשים זה כנגד זה. ומבואר בפשיטות כדעת מגן אברהם והט"ז דבחצר אין פילוש אוסר. ודחה האבן העוזר, דרש"י לקמן כ"ב ע"ב העמיד את הברייתא באית ליה גידודי, דאין רבים בוקעים בו, ולכן אין פילוש אוסר. אמנם בסוגיא שם מבואר כן לפי מה דמוקי כר' יהודה שרבים מבטלין מחיצה, ומכל מקום הוי רה"י לשבת לפי שמדובר באופן שלא ניחא תשמשתיה, אך לדעת חכמים משמע דאיירי אף באופן שניחא תשמשתיה, ומכל מקום אין בקיעת הרבים מבטלת שם מחיצות, וצ"ע.

יש לחקור בהא דבקעי בה רבים פרצתו בד', האם החיסרון הוא מטעם פרצה, דחכמים גזרו במבוי [ולאבן העוזר אף בחצר] שאם בקעי שם רבים יהיה פרצתו בד'. או שמא החיסרון הוא מדין מפולש, דבמבוי מפולש לא מהני לחי וקורה, וצריך צוה"פ באחד מהפתחים. והנה הפמ"ג (שס"ה מ"ז ססק"א) נקט דבפרצה ד' סגי לסותמו בלחי וקורה, ומוכח בדעתו דאין זה מדין מפולש אלא מדין פרצה, שהרי במבוי מפולש צריך צוה"פ. אך האור שמח פי"ז משבת נקט דהחיסרון הוא מדין מפולש, ולפי"ז צריך במקום הפרצה צוה"פ. אך צ"ב מדוע חשיב מבוי מפולש, דבפשטות כל החיסרון של מפולש דלא מהני לחי וקורה הוא משום דבעינן ג' מחיצות שלימות, וכל התיקון של לחי וקורה מועיל ברוח רביעית, אך כאן במקום הפרצה איכא עומד מרובה, ויש כאן ג' מחיצות שלימות. ומבואר בדעת האור שמח דדין מפולש אינו רק משום שחסר בג' מחיצות, אלא הוא דין בפני עצמו שאם בקעי שם רבים מצד לצד לא סגי בלחי וקורה, וצריך לסתום את בקיעת הרבים בדלת או בצוה"פ. [ואף דע"י עומד מרובה נחשבת הפרצה כפתח, כבר חילק הגר"ח דעומד מרובה מועיל רק להוריד שם פרצה מהפתח, אך אין זה ממש כסתום, משא"כ צוה"פ מהני להחשיבו כסתום. ועפי"ז י"ל דבמקום שבקעי בו רבים צריך לעשות לו סתימה].

וכן מבואר לגבי מבוי עקום כמין ח', דב' פתחים של המבוי פתוחים לאותו צד של רה"ר, דחשיב מפולש וצריך צוה"פ, וכן להלן י ע"ב בתוד"ה עושה מבואר דבכה"ג חשיב מבוי מפולש, וצריך צוה"פ. והא הכא איכא ג' מחיצות שלימות ומדוע חשיב מפולש. ומוכח דכל שבקעי בו רבים לא מהני לחי וקורה אפילו כשיש ג' מחיצות שלימות, דחכמים לא תקנו לחי וקורה במבוי מפולש.

אמנם אכתי אין מכאן ראיה להאור שמח, דכאשר ב' הפתחים הם ברוח רביעית שניהם לא צריכים לבקוע מחיצה, ולפיכך חשיב מפולש. אך באופן שהפרצה היא באחד מהג' מחיצות, ויש שם עומד מרובה, אין ראיה דחשיב מפולש בכה"ג, דהא הפרצה נחשבת כפתח.

ומעתה יל"ע לדעת המגן אברהם והט"ז דחצר פרצתו בעשר אפילו באופן שבקעי בה רבים, דיתכן שכל זה דוקא בפרצה באחד מהג' מחיצות השלימות, וס"ל דרק במבוי גזרו חכמים שפרצתו בד' ולא בחצר. אך חצר שיש בה ג' מחיצות שלימות, וברוח רביעית יש ב' פתחים, כגון שהניח מחיצה לחלוק את הרוח רביעית לשנים, כמו להלן י' ע"ב, ורבים בקעי מצד לצד ברוח רביעית, יתכן שאף בחצר פרצתו בד' ולא סגי בפס, דכאן החיסרון מדין מפולש ולא מדין פרצה. והמגן אברהם והט"ז לא כתבו שאין דין מפולש בחצר אלא שאין דין פרצה ד' בחצר. אך להאור שמח שגם פרצה באחד מהג' מחיצות הוא מדין מפולש מוכח במגן אברהם והט"ז דאין דין מפולש בחצר כלל.

**תוד"ה דפתחא, כדאמר לעיל וכו'**

בפשטות יש ללמוד בכונתם, דאי בקרן זוית לא הוי פתח איך מוקי לה בגמ' לעיל בקרן זוית הא הוי פרצה, דאין שם פתח בקרן זוית. ותירצו דע"י צוה"פ חשיב פתח גם בקרן זוית ולא חשיב פרצה. ולפי"ז מוכח מדבריהם דפרוץ לרה"י לא מהני, דהא הפתח הוא לרה"י. וכן נראה מדברי החזון איש (סי' עג סוף סק"ח).

אך הביאור הלכה בריש סי' שס"ה הביא בשם הגר"ז ובית מאיר דפרצה היינו לרה"ר או כרמלית, ומשמע דלרה"י לא הוי פרצה. וכן משמע מהסוגיא דלהלן דמבוי שפרוץ במילואו לרחבה מותר, ורק בפתוח לחצר שלא עירבו איכא מ"ד דפסול, ומבואר דפרצה לרה"י אינה פוסלת את המבוי. ולפי"ז אי אפשר ללמוד כך בתוס'.

ובהגהות ראמ"ה הבין בתוס' באופן אחר, דאי בקרן זוית לא חשיב פתח, אין מקיימים בזה את ההלכה דבעינן בתים וחצרות פתוחים לתוכו, ואיך מוקי לה בקרן זוית. ולפי"ז שפיר י"ל דפרוץ לרה"י לא חשיב פרצה. והקשה על דבריהם, דלמא אין צריך שם פתח לגמרי, אלא שהבתים והחצרות יהיו פתוחים לתוכו במציאות.

ולעיל ה ע"ב ברש"י הובא בשם הרג"ק לחלק בין חיסרון במחיצה לבין פרצה, בדפרוץ לרה"י רק פרצה הוי חיסרון.

והנה דעת הרי"ף דצוה"פ נמי לא מהני בקרן זוית, ולפי"ז צריך ליישב הסוגיא דלעיל דפרצה לרה"י אינה פוסלת, ואין צריך שם פתח גמור להחשב בתים וחצרות פתוחים לתוכו, וכקושית ראמ"ה.

**מבוי עקום רב אמר תורתו כמפולש ושמואל אמר תורתו כסתום**

דעת רש"י דתורתו כמפולש ותורתו כסתום איירי על עקמומיתו, דלפי רב צריך בעקמומיתו צוה"פ כמבוי מפולש, ולפי שמואל צריך בעקמומיתו לחי כמבוי סתום. וביאור פלוגתתם, דרב סובר שפרוץ למבוי חשיב כפרוץ לרה"ר, ואפילו שהמבוי השני מתוקן, מכל מקום כל שבקעי בו רבים חשיב כפרוץ לרה"ר. ושמואל סובר שפרוץ למבוי חשיב כפרוץ לחצר, ולכאורה אפילו אם המבוי השני לא יניחו שם לחי, דהוא פרוץ למבוי שאינו מתוקן ובקעי בו רבים, מכל מקום כל שאינו פרוץ לרה"ר לא חשיב פרצה וחשיב כמבוי שאינו מפולש. ולדעת מורי הזקן דצריך לחי בעקמומיתו צ"ל דלא הוי כסתום לגמרי, וחשיב מיהא פרצה לגבי להצריך לחי בב' פתחי המבוי.

וכתב האור שמח, דאף שמואל דחשיב למבוי עקום כסתום מודה דבמבוי שבקעי רבים פרצתו בד', ושאני מבוי עקום דהוא פרוץ לתוך מבוי מתוקן, משא"כ התם דאיירי בפרוץ לרה"ר. אך דבריו צ"ע דרש"י לקמן ח ע"א כתב דאם אחד מהמבואות לא הניחו לחי בפתחן, המבוי השני צריך לחי בפתחו ובעקמומיתו, [אף לדעת רש"י עצמו דבעלמא אין צריך לחי בעקמומיתו]. ומבואר דאף בפרוץ למבוי שאינו מתוקן אין צריך צוה"פ כרב.

ובתוס' הקשו מדוע לא חשבינן ב' המבואות כמבוי אחד עקום, ולסגי לרב בצוה"פ מצד אחד ולחי מצד שני. ותירצו, דבעינן שיראו כל בני המבוי את צוה"פ. ועי' קרבן נתנאל ברא"ש סי' ו' אות א' בגדר הדבר.

הריטב"א והר"ן כתבו בדעת רש"י, דכיון דהמבוי עקום חשיב כשני מבואות, וכל אחד נידון בפ"ע. וכיון דכל אחד מפולש לחבירו צריך צוה"פ לכל אחד. [ויתכן דגם לפי תוס' זה הגדר, דכל שאין רואים בני המבוי את הצוה"פ חשיב כמבוי אחר, וכל אחד נידון לעצמו].

דעת ר"י (הובא ברא"ש) דתורתו כמפולש וכסתום איירי על פתחי המבוי, דלפי רב צריך צוה"פ בפתח א' ולחי בצד שני ולפי שמואל סגי בלחי מכל צד, ואין צריך בעקמומיתו כלום. ולכאורה לפי"ז שורש המחלוקת האם להחשיבם כמבוי אחד או כב' מבואות. והראיות של תוס' הם לאפוקי משיטת ר"י, ועי' ברא"ש מש"כ בזה.

**תוד"ה רב, דהא צוה"פ מהני מן התורה אפילו לרב**

וכן כתבו התוס' לקמן כב ע"א. אך צ"ב דלעיל ב ע"ב אמרינן דלפי רב לא עשו את ההיכל יותר מרוחב עשר מחמת הצוה"פ לפי שצוה"פ לא מועיל ליותר מעשר, ואי מדאורייתא מהני מדוע לא עשו יותר רחב. ויתכן לומר, דצוה"פ עביד תרי מילי, סתימה ופתח, וכל מה דמהני מדאורייתא צוה"פ ליותר מעשר הוא לגבי סתימה, אך שם פתח ליכא ביותר מעשר אפילו ע"י צוה"פ מדאורייתא. ולפיכך לגבי פתח ההיכל דלא סגי בסתימה אלא צריך שיחשב פתח, לא עשו את הרוחב יותר מעשר, וכן לגבי פתח מבוי תקנו חכמים שלא לסמוך על הסתימה אלא בעינן נמי פתח, ואף דלגבי מבוי הוי דרבנן מכל מקום מייתי מהיכל דלא חשיב פתח ביותר מעשר.

**מאי שנא מדר' אמי ור' אסי וכו'**

הרמב"ם לא הביא את האוקימתא של אית ביה גידודי לפי שפסק כר' הונא ברדר"י שאם לא בקעי בה רבים פרצתו ביותר מעשר, אך הרי"ף פסק כר' הונא ברדר"י ומכל מקום הביא את האוקימתא דאית ביה גידודי. ויישב האור שמח שם שדעת הרי"ף דסתם מבוי בקעי בה רבים, ואף לר"ה ברדר"י קשה מדוע רק כלפי ראשו פרצתו בד' וצריך לאוקמי באית ביה גידודי. והקשה ע"ז דבגמ' מקשה כן רק לר' הונא, מכלל דלר' הונא ברדר"י אין צריך לאוקמי באית ליה גדודי.

**דף ו ע"ב**

**כי אתא ר' נחמן אמר פניוה לעפרייהו**

לפי הצד שצריך לנעול יתכן שלכו"ע סגי בראוי לנעול ופליגי שמואל ור' נחמן האם מגופה חשיב כנעול, ולפי הצד שאין צריך לנעול לא איירי במגופה ופליגי האם צריך שיהא לכה"פ ראוי לנעול. ויתכן נמי דלכו"ע ראוי לנעול חשיב כנעול ופליגי האם צריך לנעול.

והנה הרמב"ם הביא דין זה להלכה בפי"ז ה"י לגבי רה"ר גמורה, דאע"פ שברה"ר ממש צריך דלתות ננעלות, [לרש"י והרמב"ם ב' דלתות ולתוס' ושאר ראשונים סגי בדלת אחת דהוי כג' מחיצות], מכל מקום סגי בראויות לינעל. וכתב המגיד משנה שהרמב"ם פירש ספיקו של ר' ענן וכל המשך הסוגיא ברה"ר גמורה, ולא דמי לאבעיא להו דלעיל דמספק"ל לשמואל במבוי מפולש לחנניה. ובזה אתי שפיר דר' נחמן מצי סבר כרב שמבוי מפולש אין צריך דלת, ואיירי הכא ברה"ר גמורה. אך הרי"ף נקט דברה"ר גמורה בעי דלתות ננעלות, ולא סגי בראויות לינעל, ולא הביא הא דר' נחמן. וכתב המגיד משנה דהרי"ף פירש כל הסוגיא במבוי מפולש לחנניה, אך לדידן דקיי"ל כרב אין נפק"מ בזה כלל.

ובעיקר פלוגתת רב ושמואל האם לפסוק כת"ק או כחנניה, הרמב"ם והרי"ף פסקו כרב, אך הרשב"א פסק כשמואל.

**תוד"ה וכי תימא, ולכך פריך מירושלים אע"ג וכו'**

בתוס' רא"ש מבואר שהוקשה לתוס' מאי פריך מר' יוחנן דרה"ר בעי דלתות ננעלות, דלמא ברחבה ט"ז אמה מחמרינן טפי, והברייתא דלעיל דפליגי ת"ק וחנניה איירי ברה"ר במקום שאין רחבה ט"ז אמה, וכמש"כ תוס' בתירוצם השני. וכמו שלפי ר' יהודה מקלינן ברוחב י"ג אמה לגבי לחי. ותירצו דההבדל בין י"ג אמה ליותר מכך לפי ר' יהודה הוא מדרבנן, אך מהתורה אין הבדל. וכיון שמצינו שרה"ר צריכה דלתות ננעלות ביותר מט"ז הוא הדין בפחות מי"ג אמה חשיבא רה"ר כל שאין לה דלתות.

**תוד"ה ומי עבדינן, דהאי מבוי שרי בצוה"פ לכו"ע**

עי' מהרש"א ומהר"ם מה שביארו בזה.

**דף ז ע"א**

**תוד"ה כגון, דרגילות הוא למות ע"י נטילה וכו'**

עי' מהר"ם שביאר דב"ש וב"ה פליגי ברקיבה וחולי, האם דרכו למות כמו בנטילה, או דבזה צריך שיעור גדול יותר, אך בנטילה גם ב"ש מודים דגם בפחות ממלא מקדח הוי טריפה. ולפי"ז מש"כ התוס' דרגילות למות ע"י נטילה בחסרון מועט וכו' הוא לב"ש, דלפי ב"ה גם ברקיבה וחולי הרגילות למות בפחות ממלא מקדח. ועי' שפת אמת.

**שנהג בו שני עשורין**

כתבו התוס' דעישר מעשר א' על תנאי. וביאר הריטב"א דחללו על המעות ואח"כ נתנו לעניים בתורת מעשר עני. או דנתנו בירושלים לעניים שיאכלוהו שם.

עוד כתב הריטב"א דעישר שני עישורין, ובכל אחד הוציא המעשר הראוי לכל האתרוג, דאל"ה הו"ל מרבה במעשרות דמעשרותיו מקולקלים.

**גמריה אסתפיק ליה**

כתב הריטב"א דלא היה מי שיברר לו האמת, אבל מי שעשה חומרא דמר ודמר מפני שאינו יודע הדין אע"ג שכך הוא צריך לעשות מכל מקום הוא כסיל, שהיה לו ללמוד ולא למד. ובחזון איש (אהע"ז סי' קלד לדף יד) הקשה, אם כן מדוע החמיר ר"ע היה לו להכריע הדין. ולכאורה י"ל דכאשר ידע שב"ה הכריעו לצד אחד ואינו יודע איך הכריעו שפיר צריך להחמיר, ורק כאשר אינו יודע איך הלכה דהוי ספק בדין צריך להכריע. ועי' עוד חזון איש שביעית (ריש סי' כג).

**דף ז ע"ב**

**תוד"ה בעירבו, ותירוץ דכאן בעירבו לא תירצו בימי ר' יוסף**

עי' מהרש"א דביאר, דודאי גם למסקנא איכא למלתיה דר' יוסף, אלא דלפי ר"י מלתיה דר' יוסף שייך רק למסקנא, ולזה כתבו השתא דלפי רש"י יתכן מלתיה דר' יוסף גם לפי הס"ד.

ובביאור ר"י עי' רעק"א מה שהקשה בזה, ועי' אור שמח פי"ז משבת מה שיישב.

**דף ח ע"א**

**חיישינן שמא יעלה הים שרטון**

כן גרס רש"י, אך הר"ח והרמב"ם גרסו לא חיישינן שמא יעלה הים שרטון, דיש חילוק בין אשפה דיחיד לים. ולהלכה קיי"ל לגבי אשפה דיש חילוק בין יחיד לרבים, ולגבי ים השו"ע שס"ג סעי' כט הקל כשיטת הר"ח והרמב"ם, והרמ"א החמיר כשיטת רש"י והרא"ש.

ובמגן אברהם שם הקשה, דתוס' לקמן כב ע"ב הקשו מדוע ים לא חשיב מחיצה להחשיב את כל ארץ ישראל ובבל לרה"י. ותירצו, דבמחיצה שאינה עשויה בידי אדם אמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא. והשתא מדוע סמכינן על הים, הא אין הים נחשב מחיצה. ותירץ, דהכא איירי במקום שאין עוברים בו ספינות, ואין כאן בקיעת רבים.

עוד כתב, דים נחשב מחיצה רק באופן שיש בו תל המתלקט, ואם כן אף הכא צ"ל דאיירי בכה"ג דאיכא עומק עשרה במשך ד' אמות.

ובהא דחיישינן שמא יעלה הים שרטון פירש רש"י שכן דרך הים שמתקצר ונעשה קרקע ברוחב פרסה ובטלי המחיצות. וצ"ל שדרכו להתמלאות עפר עד שאין עומק י' טפחים במשך ד' אמות. אך המגיד משנה פירש דהחשש הוא שמא המים יחזרו לאחוריהם ויבואו לטלטל מהמבוי למקום שהיה שם הנהר, דהוא ככרמלית. אך המבוי עצמו מותר שהרי עדיין יש שם עומק עשרה במשך ד' אמות. וכתב המגן אברהם דנפק"מ בין הפירושים האם צריך מחיצה גמורה או לא, דלפי רש"י סגי בתיקון מבוי בעלמא, כגון בצוה"פ או לחי וקורה, דכל הדין הוא שלא לסמוך על מחיצת הנהר. אך לפי המגיד משנה צריך תיקון גמור שלא יטלטלו מהמבוי למקום של הים.

**הני מילי לחי מעליא וכו'**

לדעת רש"י דאין צריך לחי בעקמומיתו ביאור הגמ', דדוקא כשיש לחי משני צדדים אין צריך לחי בעקמומיתו, אך הכא שהמבוי השני לא הניחו לחי צריך לחי אף בעקמומיתו, וכיון דנשיב זיקא ושדי לה אין זה לחי. [ומש"כ רש"י דאיירי באופן שהמבוי השני לא הניחו לחי הוא להאי פירושא]. אך לדעת מורי דבכל אופן צריך לחי בעקמומיתו אי אפשר לפרש כך, אלא הביאור הוא דלחי מהני דוקא בלחי מעליא, אך לחי זה אינו לחי מעליא. ועי' מהרש"א.

**דף ח ע"ב**

**מבוי העשוי כנדל**

דעת רש"י דכל המבואות הקטנים היו בצד אחד של המבוי הגדול. והא דקאמר והנך כולהו משתרי בלחי וקורה היינו דעושה לחי וקורה בפתחיהן שלצד רה"ר, ולדעת מורי הזקן צריך לעשות לחי וקורה בב' צדיהן. ולגבי המבוי הגדול צריך לעשות צוה"פ בראש אחד. והקשה המהרש"ל דמהא דכתב רש"י אחד משני פתחיו מבואר דאיירי במבוי מפולש, ואם כן מאי פריך למה לי צוה"פ, הא מבוי מפולש צריך צוה"פ גם לשמואל. ותירץ, דאיירי באופן שהמבוי הגדול היה עקום, וכמש"כ רש"י שם דאין פתחיו מכוונים, ולכן אינו צריך צוה"פ, וכן כתב הריטב"א, עיי"ש. [אך צ"ע מדוע רש"י הוצרך לומר כן, ומדוע לא פירש דהמבוי הגדול אינו מפולש כלל. ועוד צ"ע מדוע לא הוזכר במסקנא דעושה צוה"פ בצד אחד של המבוי הגדול, הרי לרב מבוי עקום צריך צוה"פ].

דעת ר"י דלפי רב דתורתו כמפולש סגי בצוה"פ מצד אחד ולחי מצד שני, ואין צריך לחי בעקמומיתו. והקשה הרא"ש, אם כן מדוע אמרינן כמאן כשמואל וכו', הא לרב ניחא טפי, דצריך צוה"פ בצד אחד ולחי בצד שני. והנה התוס' לעיל ו ע"ב הקשו רק את הקושיה השניה של הרא"ש [עי' להלן], ולא הקשו קושיה זו. וביאר בנימוקי הגרי"ב (על המהרש"א), דהתוס' לא גרסו בגמ' למה לי צוה"פ, אלא כמאן כשמואל והא ההוא מבוי עקום וכו', וכן הוא ברי"ף וברא"ש. ולפי"ז המבוי הגדול היה מפולש ממש, ואף לשמואל צריך צוה"פ, ולא הוקשה לגמ' צוה"פ למה לי. והשתא אתי שפיר הא דאמרינן כמאן כשמואל, דלפי רב צריך ב' צוה"פ, שהרי יש ג' פתחים לרה"ר, ולחי וקורה מועילים רק בפתח א' בלבד.

עוד הקשה הרא"ש [וכן הקשו התוס' לעיל שם], דלפי"ז צ"ל בהא דקאמר רבא דעושה צוה"פ לכולהו להאי גיסא ואידך גיסא משתרי בלחי וקורה, דהיינו בפתחים של המבואות הקטנים שבצד רה"ר עושה צוה"פ, ובגדול עושה לחי, ומדוע קרי ליה "אידך גיסא", הא אין זה הצד השני של המבואות הקטנים.

ותירץ הריטב"א, דמה שכתב רש"י דאיירי במבואות קטנים מצד אחד של המבוי הגדול צ"ע, שהרי לנדל יש רגלים משני צדדים. ולפיכך פירש ר"ת דאיירי במבואות קטנים משני צידי המבוי הגדול, ואינם מכוונים. ובזה ניחא פירושו של ר"י, דעושה צוה"פ מצד אחד של המבואות הקטנים, ולחי או קורה מצד שני של המבואות הקטנים הסמוכים לרה"ר, [מלבד הפתח של המבוי הגדול], דכיון שאין המבואות הקטנים מכוונים זה כנגד זה דינם כמבוי עקום שלפי רב צריך באחד מהם צוה"פ.

אך כתב הרא"ש, דאין להקשות לדעת ר"י למה צריך צוה"פ לכל הפתחים הקטנים ולחי בפתח של המבוי הגדול, ומדוע לא יעשה צוה"פ למבוי הגדול ולחי לשאר הפתחים הקטנים. דע"ז י"ל דמבוי מפולש כמין ח נמי צריך צוה"פ, וכמש"כ רש"י לעיל ו ע"ב דכמין ח חשיב מפולש. ובזה שיניח צוה"פ במבוי הגדול לא יועיל להתירו, דעדיין חשיב מבוי מפולש מחמת הפתחים של המבואות הקטנים.

והקשה הקרבן נתנאל, אם כן מה הקשה הרא"ש על פירוש ר"י לעיל מדוע אמרינן כמאן כשמואל הא לרב אתי שפיר טפי. הרי לפי רב לא מהני צוה"פ במבוי הגדול, כיון דאיכא פילוש מחמת המבואות הקטנים, ונמצא דהרא"ש סותר דבריו, עיי"ש מש"כ ליישב. [ולפי מה שתירץ הריטב"א דעת ר"י על פי דברי ר"ת דאיירי במבואות קטנים משני צידי המבוי הגדול, ודאי חזינן דפילוש כמין ח לא חשיב פילוש].

**ארבע אמות אינו מניח את הקורה אלא כנגד הקצר**

כאשר הארוך יותר מד' אמות לא מהני משום דהוי כמבוי בפני עצמו, וכיון שיש לו ב' דפנות אינו ניתר בלחי וקורה כלל. וכתב השפת אמת דאף אם יניח את הקורה באמצע הארוך, באופן שאין ד' אמות באלכסון של הקורה, מכל מקום לא מהני, לפי שכל הצד הארוך מתחילתו ועד סופו נחשב כמבוי אחר. אך בגאון יעקב נקט דמהני בכה"ג, וצריך לבאר דבריו דכאשר מניח את הקורה באמצע הארוך הרי זה מחלק את הצד הארוך לשתים, והוא קובע במעשיו שהמבוי נגמר בקורה, וכיון שאין שם ד' אמות שפיר מהני. [כל זה לדעת רב, אך לרבא ודאי לא מהני עד שיניח את הקורה כנגד הקצר ממש].

**רבא אמר אחד זה ואחד זה אינו מניח אלא כנגד הקצר**

טעמו מבואר בגמ' דבאלכסון לא הוי היכר. ופירש רש"י שהרואה בני מבוי נמשכין ומשתמשין חוץ מכנגד הקצר אומר שמותר להשתמש ברה"ר, דהעודף דומה לבני אדם כחוץ למבוי. ואין כונתו לגזירה חדשה שיוציאו מהמבוי לרה"ר, אלא דעיקר תקנת קורה משום היכר, והכא ליכא הכירא. והנה הרא"ש כתב בשם מהר"ם דבתוך המבוי יוכל להניח את הקורה באלכסון, וישתמש במבוי עד כנגד הקורה. וכתבו הט"ז והגר"א דכן מבואר ברש"י הנ"ל, דאין כונת רבא שקורה באלכסון אינה קורה, אלא כונתו שמה שעודף חוץ למבוי כנגד הארוך נראה לבני אדם כרה"ר, והתם ליכא היכרא, אך בתוך המבוי שפיר דמי.

**אבל יש באלכסונו יותר מעשר דברי הכל אינו מניח את הקורה אלא כנגד הקצר**

כתב הריטב"א דאין צריך להניח כנגד הקצר דוקא, דיכול להניח באלכסון קטן יותר באופן שלא יהיה יותר מעשר, וישתמש עד כנגד הקורה, שהרי אפשר להניח את הקורה באמצע המבוי. והעיר בזה השפת אמת, דמהא דאמר ר' כהנא דברי הכל וכו' משמע דרב ורבא שוין בדין זה, והא לפי רבא צריך להניח כנגד הקצר דוקא, ולפי רב אין צריך דוקא כנגד הקצר.

כתב הט"ז דלכאורה נראה דאע"פ שכתב הרא"ש שבתוך המבוי מהני קורה באלכסון אף לרבא, מכל מקום יותר מעשר לא מהני אף בתוך המבוי. אך דייק מהטור ושו"ע דאף ביותר מעשר מהני, עיי"ש ובפמ"ג. וכן נקט השפת אמת דאף יותר מעשר מהני בתוך המבוי. והטעם בזה דדוקא בפתח המבוי צורת הקורה קובעת את צורת הפתח, וחשיב שיש כאן פרצה יותר מעשר, אך בתוך המבוי אף יותר מעשר מהני, דאין כאן פרצה יותר מעשר.

וכן יש לדייק מהרא"ש, דכתב שהפוסקים נקטו להלכה כרבא שאף פחות מד' אמות אינו מניח אלא כנגד הקצר. אך מהא דהביא הרי"ף דברי ר' כהנא שיותר מעשר לא מהני מוכח דפסק כרב, דאם פסק כרבא אין נפק"מ בדברי ר' כהנא. ואם נאמר שבתוך המבוי אף דמהני קורה באלכסון מכל מקום לא מהני יותר מעשר, הא גם לדידן איכא נפק"מ בדברי ר' כהנא, ואיך הוכיח הרא"ש מדברי הרי"ף שפסק כרב.

עוד כתב הרא"ש בשם הראב"ד, דבצוה"פ מודה רבא דמהני באלכסון. ובשו"ע כתב דזה מהני אף יותר מעשר ויותר מד' אמות, שהרי זה כמחיצה גמורה.

ולגבי לחי נחלקו הפוסקים, דהבית יוסף כתב שאם יניח לחי אחד בצד הארוך ודאי לא מהני מידי, דאף שלחי נחשב כמחיצה אין זה מחיצה אלא כנגדו, וכיון שאין מחיצה אלא בצד אחד לא מהני. אך אם יניח ב' לחיים אחד בסוף הארוך ואחד בצד הקצר ואין ביניהם יותר מעשר נסתפק הבית יוסף אי מהני להחשב מחיצה כנגד ב' הלחיים באלכסון. והב"ח נקט דמהני, דהא רבא מפרש את הנידון לגבי קורה האם קורה משום היכר או משום מחיצה, וכיון דקיי"ל לחי משום מחיצה הרי זה מועיל אף באלכסון.

אך הט"ז נקט בפשיטות דלא מהני, דלגבי קורה סובר רב שאף באלכסון מהני לפי שהמחיצה נקבעת על ידי הקורה, וכיון שהקורה מונחת באלכסון אף המחיצה היא מצד הארוך לצד הקצר. אך לגבי לחי אף שיעשה ב' לחיים אחד בסוף הארוך ואחד בסוף הקצר מי יקבע את המחיצה מלחי ללחי, הא בסתמא כל לחי נחשב כמחיצה עד כנגדו. ולכן הלחי שבצד הקצר יחשב למחיצה כנגדו ומותר לו להשתמש כנגד הקצר, אך הלחי שבצד הארוך אינו מועיל כלום, שהרי כנגדו יש רק מחיצה אחת.

ויש בפלוגתתם נפק"מ להיפך, דאם יניח ב' לחיים באמצע המבוי זה שלא כנגד זה, לדעת הב"ח אמרינן דהמחיצה היא בין ב' הלחיים ומותר לו לטלטל בצד הקצר רק עד הלחי הקצר, אך לפי הט"ז כל לחי עושה מחיצה כנגדו, ומותר לו לטלטל עד כנגד הארוך.

בביאור הגר"א (שס"ג סעי' י"ג בתוך דבריו) דייק מהרא"ש כדעת הבית יוסף, מדהוצרך לומר שצוה"פ מהני באלכסון ולא כתב שאף בלחי מהני, משמע דלחי לא מהני. אך דחה, דהרא"ש כתב כן אליבא דרבא דס"ל לחי משום היכר, ולדידיה אף לחי לא מהני, ולכן הוצרך לומר דצוה"פ מהני, אך לדידן דקיי"ל לחי משום מחיצה אף לחי מהני. עוד כתב לדייק כן מהטור דכתב אבל אם ירצה יעשה צוה"פ באלכסון, ומדוע לא כתב דיעשה לחי, והטור הא כתב כן להלכה ולא אליבא דרבא. ודחה, דהטור רוצה למצוא תקנה אף ליותר מעשר.

וכתב הגר"א שם, דלפי הב"ח מיושב שפיר מה שהעתיק הרי"ף דברי ר' כהנא דיותר מעשר לא מהני, דלעולם פסק כרבא שקורה באלכסון לא מהני כלל, ומכל מקום נפק"מ בדינו של ר' כהנא לגבי לחי.

עוד מבואר בהגר"א שם דאפילו בלחי אחד בצד הארוך מהני להתיר את האלכסון, ואין צריך ב' לחיים.

**תוד"ה מניח, דאית ליה קורה משום מחיצה וכו'**

יל"ע דאם כן למה הוצרך רבא לומר דבאלכסון ליכא היכר, הא כיון דס"ל קורה משום היכר אין כאן ג' מחיצות ואסור להשתמש שם. ובחזון איש (סי' עב סק"ח) כתב, דלפי"ז צ"ל דזה גופא כונת רבא, דבאלכסון אין היכר כיון דאין כאן מחיצות, ולא כפירוש רש"י, ודוחק טובא.

ועי' פרי מגדים דנפק"מ בסברתו של רבא שבאלכסון לא הוי היכר, דהשתא לא מהני אף כנגד הקצר, דאם משום שאין כאן ג' מחיצות אמנם מחוץ למבוי אינו יכול לטלטל אך בתוך המבוי כנגד הקצר יוכל לטלטל, דיש לו שם ג' מחיצות וקורה, ולכן הוצרך לומר דאין זה קורה כלל. ודבריו צ"ע, דכיון שאינו יכול לטלטל כנגד הארוך משום שאין שם מחיצות אין כאן קורה ע"ג מבוי, ולא מהני כלל.

רש"י ותוס' לקמן פו ע"א נחלקו האם אמרינן פי תקרה יורד וסותם בתקרה רחבה טפח או דוקא ברחבה ד' טפחים. והתוס' הוכיחו דבעינן ד' טפחים מהא דנחלקו אמוראים האם קורה משום היכר או משום מחיצה, ומדוע לא יועיל לכו"ע משום מחיצה מהתורה, הא ברוחב טפח כבר אמרינן פי תקרה. וכתב בנימוקי הגרי"ב דבזה נחלקו ב' התירוצים כאן, דבתירוצם הראשון נקטו כדעת רש"י דקורה מהני משום מחיצה מדאורייתא [לכה"פ למ"ד קורה משום מחיצה] כיון דאמרינן פי תקרה ברוחב טפח, ובתירוצם השני נקטו כשיטתם דלכו"ע לא הוי מחיצה מדאורייתא, דלא אמרינן פי תקרה אלא ברחבה ד' טפחים.

אך יל"ע לדעת רש"י מדוע קורה למעלה מכ' פסולה, וכן מדוע בעינן קורה ע"ג מבוי דוקא, הא פי תקרה מהני בכל אופן. וכן קשה מדוע נחלקו אמוראים להלן האם חודו הפנימי סותם או חודו החיצון, הא לגבי פי תקרה לכו"ע חודו החיצון סותם, וכדלהלן, וצ"ע.

**דמר סבר קורה משום היכר ומר סבר משום מחיצה**

פירש רש"י דאי משום היכר מותר להשתמש, ואי משום מחיצה אסור להשתמש. והקשה הרש"ש מדוע לא פירש להיפך, ובזה ניחא טפי דנקיט המ"ד דאסור להשתמש ברישא כשאר האוקימתות. ותירץ, דאי ליכא היכר משום דהכירא מלגיו לא יועיל קורה משום מחיצה, דהא גם למ"ד משום מחיצה בעינן היכר, כמש"כ התוס' לעיל ה ע"ב. [ואין להקשות דאף למ"ד קורה משום היכר בעינן שתהא נמי מחיצה, וכמש"כ לעיל ה ע"א בשם הב"ח, ואם כן איך סגי בהיכר הא חודו החיצון יורד וסותם ואין כאן מחיצה. די"ל דהוי תנאי בעלמא בהיכר, דבעינן שתהא נמי מחיצה, אך השתא הכל תלוי בהיכר ולא במחיצה, ומותר להשתמש גם מחוץ למחיצה].

**מר סבר חודו הפנימי יורד וסותם ומר סבר חודו החיצון יורד וסותם**

עי' להלן בשם תוס' רי"ד דבכל מחיצות דעלמא אמרינן דאינן מתירות אלא מהם ולפנים, אך לגבי פי תקרה סגי בחודו החיצון להתיר, עיי"ש מה שביארנו בזה. ולפי"ז צ"ל דלמ"ד חודו הפנימי יורד וסותם ולכן אסור להשתמש תחת הקורה ס"ל דהחמירו טפי בקורה משאר פי תקרה לפי שאין כאן פי תקרה מעיקר הדין, וכמש"כ לעיל.

ובמגיד משנה פי"ז הי"א כתב בשם הרשב"א בעבה"ק, דאם הקורה רחבה ד' ובריאה, דמהני מדין פי תקרה, לכו"ע חודה החיצון יורד וסותם ואפילו בפתוח לכרמלית. ומבואר כדברי התוס' רי"ד דבפי תקרה לכו"ע חודו החיצון סותם. [ולפי מה שנקטו תוס' פו ע"א בדעת רש"י דלמ"ד קורה משום מחיצה מהני מהתורה מדין פי תקרה צ"ע מדוע אמרינן חודו הפנימי סותם, מ"ש מכל פי תקרה].

**אמר ר' חסדא הכל מודים בבין לחיים שאסור**

ולהלן ט ע"א נחלקו בזה אביי ורבא, לפי אביי הכל מודים בבין לחיים שאסור, ולפי רבא ר' יוחנן מתיר גם בין לחיים. הרי"ף פסק כרבא שתחת הקורה ובין לחיים מותר. והקשה הרז"ה, הא אביי ורבא פליגי לגבי בין לחיים לשיטתם האם לחי משום היכר או משום מחיצה, דאם משום היכר בין לחיים מותר ואם משום מחיצה בין לחיים אסור, ואנן קיי"ל כאביי דלחי משום מחיצה, ואם כן צריך לפסוק שבין לחיים אסור. וכן דייק הרשב"א מרש"י דסברת אביי לאסור בלחי טפי מקורה הוא דלחי משום מחיצה וחודו הפנימי יורד וסותם, משא"כ קורה משום היכר. [צ"ב היכן מצא כן ברש"י].

אמנם התוס' כתבו דאי אפשר לפרש שבזה נחלקו אביי ורבא, שהרי אביי סובר לחד לישנא שקורה נמי משום מחיצה ומכל מקום הסכים עם ר' יוחנן שתחת הקורה מותר, ומבואר שאף למ"ד משום מחיצה אפשר להתיר תחת הקורה. ועוד הקשו, דרבא מודה בלחי רחב ד' שבין לחיים אסור, וכל מה שהתיר בין לחיים הוא משום מקום פטור, ואם כן אין זה שייך כלל לפלוגתתם אי משום היכר או משום מחיצה. ועי' שפת אמת דהוא הדין יש להקשות מפתוח לכרמלית דאף לרבא אסור. ולכן כתבו דבין משום היכר בין משום מחיצה יש להחמיר בלחי טפי מקורה משום שלחי שיעורו במשהו, ואיכא למיחש שמא אתי לאפוקי לרה"ר.

והקשה הרשב"א על דבריהם, דלדעת רבא כשאינו רחב ד' טפחים בין לחיים מותר, וכשרחב ד' אסור, ואם כל החומרא של בין לחיים על קורה הוא משום ששיעורו משהו לא יתכן לומר כן לרבא, שהרי לרבא כל האיסור הוא באופן שיש ד' טפחים. ועי' ר"ן ומאירי מש"כ ליישב קושייתו. ולענ"ד יש ליישב, דרבא מודה לאביי שבין לחיים נחשב כמקום בפני עצמו, ואפילו במשהו, והחילוק בין פחות מד' ליותר מד' הוא בדיני מקום פטור. והשתא י"ל דכיון שלחי שיעורו במשהו עשאוהו חכמים כמקום בפני עצמו, והרי זה תלוי בדין של מקום פטור דעלמא. [והרשב"א סובר דמכל מקום חכמים לא היו מחמירים בלחי טפי מקורה כיון שכל הנפק"מ בחומרא זו היא יותר מד'. אמנם אכתי יש נפק"מ בחומרא זו בפתוח לכרמלית].

ומה שהקשו תוס' דאביי סובר בחד לישנא קורה משום מחיצה כתב הרשב"א דלא קיימא מסקנא הכי. ועוד כתב, דיתכן ששניהם משום מחיצה ומכל מקום בקורה חודו החיצון יורד וסותם ובלחי חודו הפנימי יורד וסותם. וכן נקט התוס' רי"ד, וביאר טעם החילוק, דאביי סובר לחי משום מחיצה והלכך אינו מתיר אלא מחודו הפנימי ולפנים כדין כל מחיצה שאינה מתרת אלא הימנה ולפנים. ורבא סבר לחי משום היכר והכירא מלבר. ולגבי קורה התיר ר' יוחנן תחת הקורה אף אם קורה משום מחיצה, ולא מדמינן לכל מחיצות דעלמא, לפי שחודה החיצון יורד וסותם כמו פי תקרה. אבל בלחי אין לומר חודו החיצון סותם, שאין מחיצת הלחי דומה למחיצת הקורה, שמחיצת הקורה יורדת וסותמת, אבל הלחי הוא עומד זקוף והוא מחיצה, הלכך אין להתיר אלא מחודו הפנימי כדין כל מחיצה המתרת ממנה ולפנים, עכת"ד.

ובסברת החילוק בין פי תקרה לשאר מחיצות י"ל, דבכל מחיצות דעלמא שיש להם עובי אינם מתירים אלא מהצד הפנימי, שהרי לצד החיצון אין חלל ד'. משא"כ לגבי פי תקרה י"ל יורד וסותם גם לצד הפנימי וגם לצד החיצון, ואף ששניהם יורדים וסותמים אין הצד הפנימי חוצץ בין הצד החיצון לשאר המקום המוקף, לפי שאין כאן מחיצה בעין, ולפיכך גם לצד החיצון יש חלל ד'. [וכן הובא לעיל מהרשב"א בעה"ק, דבקורה רחבה ד' ובריאה דמהני מדין פי תקרה לכו"ע חודו החיצון סותם, ומותר להשתמש תחתיה].

ובמה שנקט הרז"ה דכל מחיצות דעלמא מתירות רק מחודן הפנימי יל"ע מהא דאיתא במס' שבת צט ע"ב דאם מועיל להתיר לאחרים כל שכן שמועיל כלפי על גביו, ומאי שנא על גבי הכותל מתוכו.

ומה שהקשו תוס' על הרז"ה דרבא עצמו אוסר יותר מד' טפחים, ועל כרחיך דמודה לאביי שבין לחיים אסור והתיר רק משום מקום פטור, י"ל בדעת הרז"ה כמש"כ הרמב"ן ליישב דעת הרי"ף דרבא עצמו מתיר אפילו יותר מד' דס"ל לחי משום היכר והכירא מלבר, ורק לשיטת אביי שאסר מחמת שלחי משום מחיצה וחודו הפנימי סותם אמר רבא דמכל מקום יש להתיר פחות מד' מדין מקום פטור.

וברשב"א הסכים עם הרז"ה שסברת ר' חסדא ואביי היא דס"ל לחי משום מחיצה וחודו הפנימי יורד וסותם, ולא כהתוס' דהוי גזירה חדשה. אך לא הסכים עם הרז"ה בדעת רבא, וס"ל דסברת רבא אינה לשיטתו שלחי משום היכר, אלא אף לדידן דלחי משום מחיצה י"ל דחודו החיצון יורד וסותם כמו בקורה.

**א"ל לדברי המתיר אסור לדברי האוסר מותר**

פירש רש"י דאם חודו החיצון סותם אין המחיצות דבוקות במבוי. ובריטב"א כתב כן גם להצד דפליגי בהיכר, דאם הכירא מלבר אין ההיכר סמוך למבוי.

הקשה רש"י מדוע לא נאמר לבוד להאריך את המבוי עד המחיצה שיורדת, ונמצאת המחיצה דבוקה למבוי. ותירץ, דאין כאן מחיצה ממש להכשיר הפסק אויר ע"י לבוד. וביאר הריטב"א את דבריו, דאילו היה שם מחיצה ממש היינו אומרים לבוד מסוף כתלי המבוי למחיצה היורדת, אבל השתא אי אפשר לומר לבוד למטה כלפי אויר שאין בו כלום לעשות לו לבוד.

עוד הקשו הראשונים, מדוע לא נאמר לבוד למעלה בגוף הקורה, ונימא דחודו החיצון כאילו דבוק בכתלים.

א. בשם התוס' כתבו הראשונים לתרץ, דלא אמרינן לבוד היכא דאיכא דבר המפסיק ביניהם, והכא רוחב הקורה מפסיק בין כתלי המבוי לחודו החיצון. והקשה ע"ז הרשב"א, דבתירוצו של ר' אשי להלן גבי משוכה ותלויה מבואר דאמרינן חבוט ולבוד, אע"ג דאיכא יתדות שמפסיקות בין הקורה לכתלי המבוי, ומוכח דאף במקום דאיכא דבר המפסיק אמרינן לבוד. ודחה הריטב"א דהתם הקורה עומדת ע"ג היתדות, ואומרים לבוד דרך האויר שבין הקורה על היתדות, משא"כ הכא דרוחב הקורה מפסיקה בין חודה החיצון למבוי. והר"ן תירץ, דבתר דאמרינן חבוט לא מפסקי יתדות בין קורה לכתלי מבוי. ועי' להלן ביאור פלוגתתם.

ב. תוס' ד"ה שאין תירצו, דלא אמרינן לבוד משום דליכא היכר. [הקה"י סי' ב למד דהתוס' באו ליישב קושיית רש"י דנימא לבוד למחיצה היורדת, ולא משמע כן].

ג. הרשב"א והריטב"א תירצו, דלבוד בכל מקום הוא לראות האויר שבנתיים כסתום, והכא אם נראה את המבוי שנתארך עד חודו החיצון של קורה הרי אתה רואה את הקורה אכאילו אינה, וזה אי אפשר דהא קורה רחבה טפח בעינן. ואי אפשר לומר שנראה את הקורה כאילו אינה וחוד של קורת טפח יורד וסותם, דהוי תרתי דסתרי. [ולא הבנתי דבריהם, דמשמע שהוקשה להם דנימא שכתלי המבוי נמשכים עד חודו החיצון של הקורה. ואם כן צ"ע מה תירצו, הא אין סתירה כלל בין הכתלים לרוחב הקורה, שהרי הקורה היא התקרה והכתלים הם למטה והקורה על גביהן, ומדוע חייבים לראות את הקורה כאילו אינה כדי לומר לבוד. ויתכן לומר שלא הוקשה להם נימא לבוד להאריך את הכתלים, לפי שאין מתחת הקורה נקודה להאריך את הכתלים עד שם, אלא הוקשה להם נימא לבוד לחבר את חודו החיצון של הקורה עם כתלי המבוי, וע"ז תירצו דאם מחברים את חודו החיצון על כרחיך צריך לראות את רוחב הקורה כאילו אינו. אך מלשונם לא משמע כן כלל, וצ"ע].

**רבא אמר וכו' בעינן קורה ע"ג מבוי וליכא**

לגבי גובה הקורה כתבו תוס' ד"ה שאין, דלכו"ע בעינן קורה ע"ג מבוי ממש, שלא יהיה גבוה יותר, ואפילו דין חבוט לא מועיל לזה. והכא נחלקו לגבי חוץ למבוי, דלפי ר' חסדא קורה שסמוכה למבוי מבחוץ נמי מהני, ולרבא בעינן שתהיה הקורה בתוך המבוי. [ולגבי רוחב המבוי מבואר בגמ' דאין צריך שהקורה תהיה מונחת בפועל על הכתלים, אלא מועיל בזה דין לבוד. ויל"ע האם כלפי הרוחב אין צריך ע"ג מבוי כלל, והא דבעינן לבוד הוא משום דבעינן קורה בכל רוחב המבוי. או שמא גם כלפי הרוחב בעינן קורה ע"ג מבוי, אלא שמועיל לזה לבוד כמו שמועיל חבוט תוך ג' כלפי הגובה].

ועי' ברשב"א ובר"ן שהוכיחו דדוקא לגבי קורה פליגי, אך לגבי לחי לכו"ע אין צריך שהלחי יהיה בתוך המבוי, והקשו על הראשונים שכתבו דאף בלחי פליגי, עיי"ש.

והנה מה שהקשה רש"י לעיל נימא לבוד על המחיצה היורדת, לדעת רבא לא קשה כלל, דאכתי לא חשיב קורה ע"ג מבוי. אך מה שהקשו הראשונים נימא לבוד על הקורה עצמה לכאורה גם לרבא יש להקשות כן, דנימא לבוד להאריך את כתלי המבוי עד חודה החיצון של הקורה, ואיכא קורה ע"ג מבוי. [ובאמת תירוצי הראשונים מהני גם לרבא, דאי אפשר להאריך את הכתלים עד סוף הקורה, כיון דהקורה מפסקת. וכן להרשב"א אם נאמר כן ליכא קורה רחבה טפח]. ואולי לא שייך בזה לבוד לפי דלבוד יכול רק לחבר בין שני נקודות, אך הכא צריך שמדין לבוד יחשב המבוי עד מתחת לקורה, וזה לא אמרינן, וצ"ע.

**דף ט ע"א**

**כגון שנעץ שתי יתדות עקומות על שני כתלי מבוי**

לעיל הובא דהרשב"א הקשה על מש"כ התוס' דלא אמרינן לבוד היכא דיש הפסק, דהכא איכא הפסק דיתדות ומכל מקום אמרינן לבוד. ומשמע מדבריו דהיתדות יצאו מכתלי המבוי לרוחב המבוי ואח"כ התעקמו כלפי מעלה, ומקודם אמרינן חבוט להוריד את הקורה ואח"כ אמרינן לבוד להאריך אותה לכתלי המבוי, ולכן הקשה דהיתדות מפסיקות בין הקורה לאחר החבוט לבין כתלי המבוי.

ובריטב"א כתב להיפך, דהיתדות עלו כלפי מעלה ואח"כ יצאו כלפי רוחב המבוי, ולפיו אמרינן לבוד להאריך את הקורה עד גובה היתדות, ואח"כ אמרינן חבוט. ועל קושיית הרשב"א תירץ דהקורה מונחת מעל גבי היתדות, ושם אין הפסק יתדות כלל.

הר"ן תירץ את קושיית הרשב"א, דבתר דאמרינן חבוט לא מפסקי יתדות כלל. ומבואר מדבריו דהיתדות עלו כלפי מעלה ואח"כ יצאו לרוחב המבוי, וכדעת הריטב"א, ומכל מקום אמרינן חבוט ואח"כ לבוד, ולפיכך נקט שבמקום הלבוד אין יתדות כלל.

וביאור פלוגתת הרשב"א והריטב"א עם הר"ן, דלפי הרשב"א והריטב"א לא אמרינן לבוד לאויר, ולכן צריך לומר את הלבוד כפי צורת היתדות, [הגר"ח נקט בדעת הרמב"ם דאפילו עם היתדות לא אמרינן לבוד לקורה שיורדת מדין חבוט, אך הרשב"א ס"ל דעם היתדות אמרינן לבוד, ורק בלא היתדות לא אמרינן לבוד]. ולפי הר"ן אמרינן לבוד לאויר, ולכן אפילו שהיתדות עולות כלפי מעלה ואח"כ יוצאות לרוחב המבוי, מכל מקום אפשר לומר מקודם לבוד כלפי מטה ואח"כ חבוט.

הקהלות יעקב סי' ב' הקשה על מש"כ רש"י דלא אמרינן לבוד למחיצה שיורדת מדין פי תקרה, מדוע הכא אמרינן לבוד למחיצה שיורדת מדין חבוט. ותירץ לפי מש"כ לעיל בשם הריטב"א דמקודם אמרינן לבוד כלפי היתדות, ואח"כ אמרינן חבוט, ולפי"ז הלבוד הוא ממחיצה מציאותית ולא ממחיצה דינית. אך כתב דאכתי יש להקשות איך אמרינן חבוט להוריד את המחיצה לכתלי המבוי, הא אין כאן מחיצה מציאותית אלא מדין לבוד. ומצד היתדות עצמם לא שייך לומר חבוט, שהרי ליתדות אין דין קורה, ולא סגי לחבוט את היתדות עצמם. ותירץ, דדוקא בדין לבוד כתב רש"י דלא אמרינן לבוד למחיצה דינית, אך בדין חבוט אמרינן גם כלפי מחיצה דינית [שהיא מדין לבוד], עיי"ש.

אמנם לפי מש"כ לעיל בשם הרשב"א דאיירי ביתדות שיוצאות כלפי רוחב המבוי ואח"כ עולות למעלה, ואמרינן חבוט ואח"כ לבוד, הדרא קושיית הקה"י איך אמרינן לבוד למחיצה שיורדת מדין חבוט, מאי שנא ממחיצה שיורדת מדין פי תקרה, וכן קשה להר"ן דלעיל.

ותירץ בזכרון שמואל (סי' כו), דרש"י כתב כן רק לגבי מחיצה שיורדת מדין פי תקרה, דגוף המחיצה נשארה למעלה, אלא דדיינינן ליה כסתום, ולזה לא אמרינן לבוד. אך מחיצה שיורדת מדין חבוט הרי אנו מחשיבים שגוף המחיצה יורדת למטה, ובזה מודה רש"י דאמרינן לבוד למחיצה היורדת, שהרי גוף המחיצה יורדת.

**מהו דתימא או לבוד אמרינן או חבוט אמרינן קמ"ל**

הקשה הרשב"א מדוע לא סגי בלבוד לחוד לחבר את הקורה לכתלי המבוי באלכסון. ותירץ, דאיירי שאין בגבהן ג' ואין בעקמומיתן ג', אך באלכסונן יש ג', ולכן צריך ללבוד וחבוט יחד.

אך בחידושי ר' חיים הלוי פ"ה מהל' סוכה כתב בדעת הרמב"ם, דלא אמרינן לבוד אלא ממחיצה מציאותית, אך ממחיצה שהיא על ידי חבוט לא אמרינן לבוד. ולפי"ז אי אפשר לומר כהרשב"א דאיירי ביש באלכסונן ג', דאם כן נצטרך לומר חבוט ואח"כ לבוד, ולא אמרינן לבוד למחיצה שמדין חבוט. [לכאורה י"ל דאמרינן לבוד ואח"כ חבוט, וכן הוא בריטב"א, אך הרשב"א עצמו ס"ל דאמרינן חבוט ואח"כ לבוד, וכפי שיבואר להלן, ולפי"ז שפיר הקשה הגר"ח].

ומה שהקשה הרשב"א דאם אין באלכסונן ג' למה לי דין חבוט תיפו"ל מדין לבוד לחוד, תירץ הגר"ח, דלבוד מהני רק לחבר ב' דברים, אך אין זה משנה את המקום. והכא החיסרון הוא דהקורה גבוהה מכתלי המבוי, ולזה לא יועיל דין לבוד לחבר בין הקורה לכתלי המבוי, דעדיין הקורה במקומה וכתלי המבוי במקומם, ואין כאן קורה ע"ג מבוי, דדין זה תלוי במקום ולא בחיבור. ורק דין חבוט מועיל לזה. והשתא ע"י לבוד אמרינן דהקורה מחוברת לכתלי המבוי באלכסון, ועדיין אין זה מועיל להחשב קורה ע"ג מבוי, ולזה מהני חבוט לומר דהקורה ע"ג מבוי, ובחבוט לחוד לא מהני כיון דהקורה קצרה מהמבוי, וצריך לדין לבוד לחברן באלכסון.

ויישב בזה קושיית התוס' מדוע לא מהני חבוט גם ביותר מג', הא הקורה רחבה טפח. ולדבריו אתי שפיר, דהא ע"י חבוט לחוד לא מהני כיון דהקורה קצרה, ולומר לבוד אחר דאמרינן חבוט לא אמרינן, דלא אמרינן לבוד למחיצה שהיא מדין חבוט, ועל כרחיך איירי שאין באלכסונן ג'. ובדבריו איכא נפק"מ לדינא, דאם הקורה מעל גבי הכותל ואינה קצרה אמרינן חבוט אף בגבוה טובא, דברוחב טפח מהני חבוט, והכא בעינן תוך ג' משום שהיא קצרה ובעינן לדין לבוד, דחבוט לא מועיל כלפי הרוחב.

וביאר בזה הגר"ח מדוע הרמב"ם השמיט אוקמיתא דר' אשי דנעץ שתי יתדות וכו'. דלפי"ז כיון דפסק דמהני חבוט להחשב קורה ע"ג מבוי, ופסק דמהני לבוד במחיצה קצרה, ממילא מהני בשניהם יחד, ואין בזה חידוש, כיון דכל אחד פועל בפני עצמו.

ועי' בגליונות להחזון איש דהקשה לפי דברי הגר"ח, מדוע אמרינן בגמ' שנעץ שתי יתדות עקומות, הא היתדות היו ישרות אלא שהיו באלכסון, ואלכסון אינו נחשב עקום.

והנה בשו"ת רעק"א סי' יב כתב, דהא דכתב הר"ן בסוכה דלא אמרינן תרי הילכתא, היינו דוקא באופן שצריך לשניהם, אך באופן שכל הלכה מועלת לחוד, אמרינן תרי הילכתא. ועפי"ז יישב את קושיית התוס' כאן, דאם הקורה גבוהה מג' צריך לדין לבוד וחבוט יחד, ותרי הילכתא לא אמרינן, ולכן צריך לומר דהיה פחות מג'. ולכאורה דבריו תמוהים טובא, דמה יועיל פחות מג', אכתי הוי תרי הילכתא, ועי' חזון איש סוף סי' עז.

וביאר הקה"י סי' ב', דהרעק"א הבין כהגר"ח דאיירי שאין באלכסונן ג', והלבוד מהני בפני עצמו לחבר את הקורה לכתלי המבוי, והחבוט מהני בפני עצמו להחשיבן לקורה ע"ג מבוי, ושפיר הוכיח מכאן רעק"א כדבריו דהיכא דכל הלכה מועלת בפ"ע אמרינן תרי הילכתא. [לפי הגר"ח צ"ל דאיירי באין באלכסונן ג' משום דלא אמרינן לבוד ממחיצה שהיא ע"י חבוט, ולפי רעק"א משום דלא אמרינן תרי הילכתא].

ויישב בזה נמי קושיית המהרש"א, דהקשה, מדוע הוצרך ר' אשי לומר דאיירי בנעץ שתי יתדות דיש כאן גם חבוט וגם לבוד, הא יש לפרש בברייתא כמו לפי הס"ד דאו משוכה או קצרה קאמר, ומשוכה אינה כלפי חוץ אלא כלפי הגובה. אמנם לפי"ז מיושב שפיר, דאי איירי בגבוהה ואינה קצרה אין צריך ג' טפחים, דאפילו גבוהה טפי אמרינן חבוט, ורק משום שהיא גם קצרה צריך שלא יהא ג' טפחים בשביל שנאמר לבוד.

והנה ברשב"א שכתב דאיירי ביש באלכסונן יותר מג', מבואר דאמרינן תרי הילכתא, דהא על כרחיך צריך לדין לבוד וחבוט יחד. וכן מבואר דאמרינן לבוד למחיצה שהיא מכח דין חבוט, ודלא כמש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם. וכן מבואר דסגי בלבוד להחשב קורה ע"ג מבוי, דהא לדידיה אי איכא באלכסונן ג' אין צריך לדין חבוט. וכן בתוס' מוכח כדעת הרשב"א, וכמש"כ הגר"ח.

**תוד"ה שאין, וי"ל דהכא בעינן קורה ע"ג מבוי וביתר מג' לא הוי היכר**

ביאור דבריהם, דעל מה שהקשו למה צריך כלל לדין חבוט תיפו"ל שקורה כשרה עד גובה עשרים, תירצו דבעינן קורה ע"ג מבוי. ועל מה שהקשו למה צריך גובה ג' הרי כשיש רוחב טפח אמרינן חבוט גם יותר מג', תירצו דבעינן ג' מטעם אחר, דליכא היכר בקורה שגבוהה יותר מג' מכתלי המבוי. וכתב הגר"ח שם, דמבואר מדבריהם דמצד הדין של קורה ע"ג מבוי עדיין אפשר לומר חבוט אף יותר מג', דדין חבוט מהני לחיסרון של קורה ע"ג מבוי, ורק משום היכר לא מהני יותר מג', והוא תנאי אחר בקורה שיהיה בה היכר. אך החזון איש בגליונות שם נקט דאין זה ב' דברים, אלא שחכמים תיקנו קורה ע"ג מבוי משום היכר, ואם היא גבוהה באופן שאין היכר אין כאן קורה כלל.

הרשב"א תירץ על קושיית תוס' דברוחב טפח אמרינן חבוט גם ביותר מג', דשאני קורה דבעינן קורה ע"ג מבוי, ולא אמרינן לענין זה חבוט כל שהיא למעלה מג', אבל פחות מג' אמרינן. ומבואר מדבריו דדין חבוט לא מועיל לחיסרון של קורה ע"ג מבוי, דצריך שיהא ע"ג מבוי במציאות. אך צ"ע דאם כן גם פחות מג' לא יועיל, דהא בפחות מג' מועיל מדין חבוט ולא מדין לבוד, דכבר משתמשים בדין לבוד לרוחב הקורה, ואי אפשר לומר שני פעמים לבוד, ואם כן מאי שנא יותר מג' דלא אמרינן חבוט לפחות מג' דאמרינן חבוט.

וצ"ל דיש שני סוגי חבוט, בפחות מג' מהני חבוט לומר דהוי כמונח שם ממש, וזה מהני גם לגבי החיסרון של קורה ע"ג מבוי, וביותר מג' דמהני ברוחב טפח אין זה כמונח ממש, ולא מהני לחיסרון של קורה ע"ג מבוי. [רש"י בסוכה (כב ע"א ד"ה אמרינן) כתב, דאילו בפחות מג' לאו חבוט הוא שהרי הוא כמושכב עליו, ומשמע קצת דמהני מדין לבוד ולא מדין חבוט, ולא כמש"כ בדעת הרשב"א, אך יש לדחוק בדבריו, וצ"ע].

הריטב"א תירץ על קושיית התוס', דשאני הכא שאין הקורה שלמה אלא ע"י לבוד, [וכשיטתו דאמרינן מקודם לבוד ואח"כ חבוט], ובמקום דאמרינן חבוט ליכא קורה רחבה טפח, ויתדות בעלמא הוא דאיכא, אלא שעל ידי לבוד אתה נותן שם את הקורה. ובזה נמי יש להקשות דאם כן מאי שנא יותר מג' מפחות מג', הא גם בפחות מג' בעינן לדין חבוט, ואין כאן קורה רחבה טפח אלא יתדות בעלמא, וצ"ל כמש"כ לעיל דאיכא שני מיני חבוט.

**ורבא התם דפתוח לכרמלית**

תוס' נקטו שלמסקנת הגמ' דעת רבא דבין לחיים מותר רק באופן שאין בו ד' ופתוח לרה"ר, אך אם יש בו ד' או שפתוח לכרמלית אף לרבא בין לחיים אסור. אך הרי"ף והרמב"ם פסקו דמותר להשתמש תחת הקורה ובין לחיים, והני מילי דפתוח לרה"ר אבל פתוח לכרמלית אסור. ולא חילקו בין לחי שיש בו ד' ללחי שאין בו ד'. ויישב הרמב"ן בדעתם, דרבא עצמו סובר שבין לחיים מותר משום שהכירא מלבר או שחודו החיצון סותם, ולא חילק כלל בין לחי לקורה. ורק לדעת אביי שחילק ביניהם וס"ל שלגבי לחי חודו הפנימי סותם הקשה רבא דמכל מקום יש להתיר מטעם מקום פטור, ולשיטתו חילק בין יש בו ד' לאין בו ד', אך לרבא עצמו אף כשיש בו ד' מותר, דאין חילוק כלל בין לחי לקורה.

ועפי"ז יישב קושיית תוס' ד"ה ורשב"ג מה הקשה ר"ה ברדר"י לרבא מהברייתא דמבוי שרצפו בלחיים וכו', הא כשיש בו ד' מודה רבא דאסור להשתמש כנגדו. ולהנ"ל ניחא בפשיטות, דלרבא עצמו אפילו כשיש בו ד' מותר. וכן הוכיח מדברי אביי להלן י ע"א דאמר ש"מ בין לחיים אסור, ומשמע שבא להוכיח דלא כרבא שבין לחיים מותר, והתם איירי ביותר מד' טפחים.

עוד מבואר ברמב"ם דאף בקורה כל ההיתר להשתמש תחתיו הוא בפתוח לרה"ר, אך בפתוח לכרמלית אסור. והראב"ד השיג דתחת הקורה לעולם מותר, ורק לגבי בין לחיים אמרינן דמצא מין את מינו וניעור. כלומר דלגבי בין לחיים הטעם שרבא התיר הוא משום דהוי מקום פטור, ולכן בפתוח לכרמלית אמרינן דהוא בטל טפי לכרמלית מאשר לרה"י. אך לגבי תחת הקורה טעם ההיתר הוא משום חודו החיצון או משום הכירא מלבר, ומאי שנא פתוח לרה"ר או לכרמלית.

ועוד צ"ע לשיטת הרמב"ם והרי"ף, דלפי מה שנקט הרמב"ן בדעתם דרבא עצמו סובר שבין לחיים מותר לגמרי ולא משום מקום פטור, מדוע בכלל יש חילוק בין פתוח לרה"ר לפתוח לכרמלית, הא חילוק זה שייך רק לגבי היתר של מקום פטור.

ותירץ הקהלות יעקב, דרבינו יהונתן פירש האיסור בפתוח לכרמלית באופן אחר, ולא כפירוש רש"י, דכרמלית קל הוא בעיני המשתמשין במבוי, שהרי אין בו אלא איסורא דרבנן, ודומה תוך הפח אליו, שהרי יש לו ג' מחיצות כמו שיש לכרמלית, ולכן חיישינן דאי שרית לטלטולי בתוך הפתח יטלטל בכרמלית הסמוך לו. ולפי"ז אתי שפיר שיטת הרי"ף והרמב"ם, דטעם זה שייך גם לרבא דבין לחיים דינו כתוך המבוי מעיקר הדין, וכן טעם זה שייך גם תחת הקורה, דאין זה שייך כלל להיתר של מקום פטור.

**רש"י ד"ה ובלבד, ובין לחיים נמי וכו' בטל להכא ולהכא**

כתב הרשב"א דרש"י נקט כן אגב כל מקום פטור, אך לגבי בין לחיים אי אפשר לומר דבטל להכא ולהכא, שהרי אסור לטלטל ממנו לרה"ר מדאורייתא, דמעיקר הדין כל המבוי נחשב כרה"י לפי שיש לו ג' מחיצות, אלא דרבנן הצריכו תיקון ברוח רביעית ואמרו שהלחי נחשב כמבוי שאינו מתוקן, וביחס לדין דרבנן דין בין לחיים כמקום פטור.

**תוד"ה תוך, לאו משום דנחשב כמבוי בפ"ע וכו'**

אלא משום שלעולם אפשר להחליט שרק הלחי החיצון הוא הלחי, ואין משמעות ללחי הפנימי.

**דף ט ע"ב**

**נראה מבחוץ ושוה מבפנים**

עי' קהלות יעקב ס"ה שהביא בשם התורת רפאל, דבזה ודאי לא מהני הלחי בתורת מחיצה אלא בתורת היכר בעלמא. והוכיח כן מהא דלא מהני בסוכה נראה מבחוץ ושוה מבפנים לכו"ע, והיינו דהתם לא סגי בהיכר אלא צריך מחיצה ממש. ובחזון איש ס"י סקי"ב דחה ראיה זו, דלגבי סוכה לא סגי במחיצה אלא צריך דופן, ואף אם נאמר שנראה מבחוץ נחשב מחיצה לחצוץ בין הרשויות מכל מקום דופן לא הוי.

**דף י ע"א**

**ש"מ בין לחיים אסור**

הקשו הרשב"א והריטב"א איך ש"מ בין לחיים אסור דלמא שאני הכא שאין מחיצה כנגדו, ובמקום הלחי איכא ב' מחיצות בלבד, ולכן אסור להשתמש שם. ותירצו, דאיירי הכא במבוי שצידו אחד ארוך, ובצד הקצר הניח לחי, וזה הכונה "לחי המושך עם דפנו של מבוי", דהלחי נמשך לצד הקצר כנגד הדופן הארוך של המבוי.

ובשו"ע שס"ג סעי' י"ג פסק כדברי ר' הונא דלחי המושך עם דפנו של מבוי פחות מד' אמות נידון משום לחי ומשמש עם חודו הפנימי. והקשה המגן אברהם הא בגמ' אמרינן ש"מ בין לחיים אסור, ואנן קיי"ל בין לחיים מותר, והו"ל להתיר להשתמש עד חודו החיצון. ותירץ, דר' הונא איירי במבוי שצידו א' ארוך וצידו השני קצר, וכמש"כ הרשב"א והריטב"א, ולכן אם בין לחיים מותר הוא הדין מותר להשתמש כנגד הלחי, אך השו"ע איירי במבוי שב' כתליו שוין, והלחי כולו חוץ למבוי, ולכן אף לדידן דבין לחיים מותר כאן אסור להשתמש כנגד הלחי. אך בביאור הגר"א כתב דתירוצו דחוק, דהשו"ע העתיק לשון הגמ' ואיירי באופן אחר. ועוד כתב דעיקר תירוצם של הרשב"א והריטב"א דחוק, דבפשטות איירי במבוי שב' כתליו שוין, ומכל מקום אם בין לחיים מותר היה מותר להשתמש כנגד הלחי.

ולכן כתב הגר"א דלעיל ח ע"ב נחלקו רב ורבא במבוי שצידו אחד ארוך והניח את הקורה באלכסון, לרב מהני ויכול להשתמש כנגד הקורה, ולרבא לא מהני לפי שקורה משום היכר ובאלכסון לא הוי היכר. ושם הובא מחלוקת הבית יוסף והב"ח מה הדין לגבי לחי, הבית יוסף נקט דלא מהני כמו בקורה, והב"ח נקט דבזה מודה רבא שמהני, דכל הטעם שרבא אסר הוא משום שקורה משום היכר, אך לגבי לחי קיי"ל לחי משום מחיצה, ומחיצה באלכסון הוי מחיצה. והשתא י"ל דאביי שהוכיח מר' הונא ש"מ בין לחיים אסור ס"ל כרב שאפשר להניח קורה באלכסון, והוא הדין לחי באלכסון מהני, ולכן כל הטעם שר' הונא אסר להשתמש כנגד הלחי הוא משום שבין לחיים אסור. אך לדידן דקיי"ל כרבא שקורה באלכסון לא הוי היכר, ולשיטת הבית יוסף אף לחי באלכסון לא מהני, הרי יש לנו טעם אחר מדוע אסור להשתמש כנגד הלחי, דלחי באלכסון לא מהני, והכא אזיל השו"ע כשיטתו בבית יוסף ולכן אסר להשתמש כנגד הלחי. [יל"ע אם כן מדוע בתוך המבוי מותר להשתמש, הרי לרבא שקורה באלכסון לא מהני אין זה קורה כלל, ואף בתוך המבוי אסור לטלטל. וצ"ל דהכא יכול להשתמש עם תחילת הלחי בתורת לחי להתיר את המבוי, דתחילת הלחי אינו באלכסון, ורק מה שנמשך חוץ למבוי הוא באלכסון ואינו מתיר].

אך דחה את תירוצו, דלכאורה מדברי רבא מדוייק שאלכסון לא מהני היכא דהוי היכר, ואנו קיי"ל דלחי משום מחיצה, ומדוע נקט הבית יוסף דאף בלחי לא מהני. ועל כרחיך צ"ל כסברת הט"ז דלגבי לחי בלא"ה לא מהני, ואין זה שייך לדברי רבא. ואם כן אף לרב דקורה באלכסון מהני מכל מקום לחי לא מהני, והדרא הקושיא איך הוכיח אביי מר' יוסף דבין לחיים אסור, דלמא האיסור משום לחי באלכסון.

ולכן כתב הגר"א כדעת הב"ח דלחי באלכסון מהני, ואפילו בלחי אחד בצד הארוך, ולכן אף ששני הכתלים שוים והלחי מושך עם דפנו של מבוי לחוץ מכל מקום הוי לחי, וכל הטעם שמשתמש עד חודו הפנימי הוא משום שבין לחיים אסור, אך לדידן שבין לחיים מותר הוא הדין הכא מותר להשתמש כנגד כל הלחי באלכסון. ועפי"ז יישב מדוע השמיטו הרי"ף והרא"ש המימרא דר' הונא, לפי שאין בזה חידוש כלל, דהא דמשך מבוי בד' אמות כתבו כבר לגבי לחי הבולט, והא דנראה מבפנים ושוה מבחוץ כתבו כבר לעיל, והא דבין לחיים אסור פסקו כבר דמותר, ואין בזה חידוש. אך להשו"ע יש בזה חידוש דאף לדידן אסור להשתמש כנגד הלחי.

עוד יישב הגר"א דעת השו"ע, דמה שאסר בין לחיים הוא משום דסתם רה"ר בזה"ז דינו ככרמלית, ובמבוי הפתוח לכרמלית מודה רבא שבין לחיים אסור. ומה שהוכיח אביי מר' יוסף דבין לחיים אסור הוא משום שבזמנן היה רה"ר.

**דף י ע"ב**

**עושה פס גבוה עשרה במשך ד' אמות**

כתב הראב"ד שכאשר מניח את הקורה מכותל לכותל צריך להזהר שתהא מונחת על הפס או סמוך ג' טפחים לפס, שהרי עכשיו הפס הוא כותל המבוי, ובעינן קורה ע"ג מבוי. ובשו"ע שס"ג סעי' ל"ג כתב שצריך להזהר גם שבכל מבוי יהיה בתים וחצרות פתוחין לתוכו, שהרי ע"י הפס כל מבוי נחשב לעצמו.

אך הריטב"א נחלק על הראב"ד וכתב דדברי נביאות הן, דהפס אינו מחלקן לב' מבואות ממש אלא היכרא בעלמא הוא, ואין צריך שיהא לכל מבוי בפ"ע כל דיני מבוי. שהרי בקנה בעלמא סגי, אלא דאמרינן אתי אוירא מהאי גיסא ומבטל ליה, וע"י פס ד' אמות הוי דבר חשוב שאין אוירא מבטלו, אך אין זה חשיב כב' מבואות כלל.

ויישב בזה קושיית תוס' כאן מדוע לא חשיב מבוי עקום, וליבעי צוה"פ אף לשמואל. דלפי"ז אין כאן ב' מבואות אלא הכל מבוי אחד.

ובזה מיושב קושיית תוס' ה ע"א ד"ה אמר אביי, מדוע לא מייתי ראיה מהכא דמשך מבוי בד' אמות, דלהריטב"א לא איירי כאן במשך מבוי כלל, אלא במחיצה חשובה.

**תוד"ה עושה, אי איכא מראש הפס וכו' יותר מי'**

בפשטות לדידן דקיי"ל כרב אפילו כשאין יותר מעשר צריך צוה"פ מאחד מהפתחים או בעקמומיתו, וכמו בכל מבוי עקום דאיירי בליכא יותר מעשר. אך הרא"ש והטור פסקו לדינא שאם יש יותר מעשר צריך צוה"פ ואם אין יותר מעשר סגי בלחי וקורה לכל פתח. ותמה הבית יוסף הא קיי"ל כרב. ולכן בשו"ע סתם וכתב דמה שמין הפס עד כותל האמצעי של מבוי יש לו דין מבוי עקום, שהרי אלו שני המבואות מתעקמים ובאמצע פתוחים בב' ראשיהם לרה"ר. ולא חילק בין יותר מעשר לפחות מעשר.

ובדעת הרא"ש והטור יישב המגן אברהם, דכיון ששני הפתחים הם בצד אחד של רה"ר לא יסבב לבא סביב הפס, וכמש"כ הריצב"א. אלא דהתוס' והרא"ש ס"ל שביותר מעשר לא אמרינן הכי, וחשיב מבוי עקום, ורק בפחות עשר מודו לריצב"א.

הט"ז יישב, דמבוי עקום בעלמא, אפילו שבעקמומיתו איכא תורת פתח, כגון שאין יותר מעשר, מכל מקום חשיב ליה לרב תורת מפולש. אך כאן המבוי אחד הוא, אלא שעושין פס באמצעו לחלקו לב', ובזה אמרינן דכל מבוי הולך ביושר עד הכותל שכנגדו ואינו מתעקם, והפרצה שביניהם פתח הוא, ורק ביותר מעשר יש לו תורת מבוי עקום, עיי"ש.

**תוד"ה ועושה פס ג', וצריך לחי אחר וכו'**

מבואר בתוס' דיש דין בלחי שיהא סמוך לכותל המבוי, ואע"פ שע"י הלחי חשיב הכל כסתום עד הכותל, משום שחשיב עומד מרובה על הפרוץ, מכל מקום הלחי עצמו אינו סמוך לכותל המבוי. והוכיחו כן מדפריך מר' אמי ור' אסי, ואם נאמר דאין צריך לחי אחר הרי פס זה מועיל בתורת לחי לב' צידי הפתח, ומאי פריך. כן ביאר הקה"י סי' ה'. [ולכאורה מוכח מכאן כהפמ"ג דפרצה ד' מצידו סגי בלחי וקורה, ואין צריך צוה"פ, דאם צריך צוה"פ כדין מבוי מפולש דלמא קושיית הגמ' מר' אמי ור' אסי דיחשב כמבוי מפולש, וצ"ע בזה].

והנה רבינו יהונתן במשנה דר' יוסי אומר לחיים כתב דמפולג מהכותל ג"ט לא מהני משום דאתי אוירא דהאי גיסא ומבטל ליה, ואם כן הכא דהפס גדול מהאויר שבצידו לא שייך האי טעמא, ואין צריך לחי אחר. והקשה רעק"א אם כן מדוע כתב רבינו יהונתן כאן שצריך לחי אחר.

ותירץ רעק"א דהכא אינו יכול להשתמש בפס בתורת לחי לפי שנתשמש בו כבר כדי למעט הפתח לעשר, ולא עביד תרתי. והקשה ע"ז החזון איש ס"ה סק"י מדאיתא להלן גדולה בי"א קטנה בעשר, והכא הפסין ממעטים את הגדולה מי"א וגם מועילים בתורת פס. ותירץ הקה"י לחלק בין חצר למבוי, עיי"ש.

ועוד תירץ הקה"י בשיטת רבינו יהונתן, דאם חשיב הכל כסתום מדין עומד מרובה הרי הפס הוא יותר מד' אמות, ואינו יכול לשמש בתורת פס. ודעת הטור סי' שס"ג דאפילו הועמד לשם לחי לא מהני יותר מד' אמות, ולא כרש"י לעיל ה ע"ב.

**דף יא ע"א**

**איפכא מאי וכו'**

הקשו התוס' מה הנפק"מ בצוה"פ תיפו"ל דאפילו לחי לחוד מהני. והנה לפי מש"כ הבית מאיר בדעת הרמב"ם (הובא לעיל ריש פירקין) דלא מהני לחי למבוי שגבוה מכ' אמה לא קשה כלל.

ובשפת אמת כתב עוד ליישב קושייתם, דנפק"מ באופן שהרחיק את הקנים מהדופן יותר מג' טפחים, דבתורת לחי פסול ובתורת צוה"פ כשר. ועוד נפק"מ בלחי העומד מאליו באופן שלא סמך עליו מאתמול דלכו"ע לא מהני, ומדין צוה"פ מהני.

ובתירוצי התוס' כתב הבית מאיר (שס"ג סעי' כו), דהתוס' כתבו כן רק על ספק הגמ', אך על הברייתא דמהני צוה"פ לא שייך אלא התירוץ השלישי, שהרי בברייתא איתא שאפשר למעט את הקורה, ואם איירי ברחב מעשר במפולש לא מהני קורה כלל.

**אמר ר' יוסף מדברי רבינו נלמד וכו'**

הקשה החזון איש (סי' ע סק"ה), איך יליף ר' יוסף פרוץ מרובה מפרצה יותר מעשר, הא בפרצה יותר מעשר חסר בשם פתח, ובזה ס"ל לרב דלא מהני צוה"פ דעדיין אין זה פתח, אך בפרוץ מרובה לא חסר בשם פתח אלא חסר בשיעור מחיצה בצדדים, ולזה שפיר יועיל צוה"פ. [וכתב שם, דלא מסתבר לומר דכאשר עושה צוה"פ לפרצה יותר מעשר איכא שם פתח ומכל מקום ס"ל לרב דלא מהני, משום דעל חיסרון גדול לא יועיל צוה"פ. אלא מסתבר דצוה"פ לא משלים את החיסרון בשם פתח].

ותירץ, דמוכח מהכא דבפרוץ מרובה מלבד החיסרון בשיעור מחיצה שבצדדים חסר נמי בשם פתח, ושפיר יליף מדברי רב דלא מהני צוה"פ להשלים את החיסרון בשם פתח, ואף דצוה"פ מהני לשיעור מחיצה שבצדדים מכל מקום לחיסרון בשם פתח לא מהני. וע"ז כתבו התוס' דדוקא בד' מחיצות חסר בשם פתח, לפי שאין רגילות לעשות ד' מחיצות עם פרוץ מרובה, אך כאשר יש ב' מחיצות כהלכתן ועושה ב' מחיצות עם פרוץ מרובה, בזה איכא חיסרון רק בשם מחיצה ולא בשם פתח.

ועפי"ז ביאר את הגמ' דפסי ביראות יוכיח, דאין זה סתם יוכיח, אלא דמהתם חזינן דאין חיסרון בשם פתח בפרוץ מרובה, דהא פסי ביראות מועיל לפרוץ מרובה לפי שיש שם ד' מחיצות כמש"כ התוס' בריש פ"ב, ומכל מקום ליותר מעשר לא מהני, דשם ד' מחיצות לא עושה מעלה בשם פתח אלא בשם מחיצות שבצדדים, ואם בפרוץ מרובה יש חיסרון גם בשם פתח לא היה מועיל בפסי ביראות פרוץ מרובה.

השפת אמת הקשה, מדוע לא נאמר רוח רביעית תוכיח, דלחי וקורה בפרוץ מרובה מהני וביותר מעשר לא מהני. [ולפי מש"כ לעיל ביאור קושיית השפת אמת היא, דנוכיח מרוח רביעית שבפרוץ מרובה ליכא חיסרון בשם פתח, דהא חכמים חייבו לעשות שם פתח גם ברוח רביעית, ומטעם זה יותר מעשר לא מהני, ומדפרוץ מרובה מהני מוכח שבפרוץ מרובה אין חיסרון בשם פתח].

ועי' להלן בדעת הריצב"א בתוד"ה אילימא דר' יוסף אמר כן אף אליבא דרבנן, ולא רק אליבא דרב.

**שנעץ ד' קונדסין בארבע פינות השדה וכו'**

מבואר בסוגיא שד' קונדסין מהני לכלאים, ולגבי שבת נחלקו ר' יוחנן ור"ל אי מהני, ומוקי פלוגתייהו בצוה"פ מן הצד, אך בצוה"פ מעליא לכו"ע מהני אפילו יותר מעשר ואפילו פרוץ מרובה. והנה בפשטות איירי באופן שהיו ד' קונדסין בלבד, בלא שום מחיצה ביניהם, ומכל מקום מהני. והקשו התוס' אם כן מדוע הוצרכו לעשות פסי ביראות דמהני רק לעולי רגלים ורק לבהמה, הא אפשר לעשות ד' צוה"פ ומהני לכל דבר, כמבואר בסוגיין. וכן הקשו משיירא שחנתה בבקעה דעושים ג' חבלים זה ע"ג זה, הא סגי בחבל העליון, דיש בו צוה"פ.

עוד איתא בירושלמי, דר"י ור"ל פליגי אי מהני ד' קונדסין בעשר, אך ביותר מעשר לכו"ע לא מהני, ולכאורה זה סותר לסוגיין דאף ביותר מעשר מהני, ואף לר"י מהני בצוה"פ מעליא. ומצינו ד' תירוצים בראשונים:

א. התוס' תירצו דבאמת מהני ד' קונדסין וצוה"פ ואין צריך פסי ביראות, אלא דאין זה נח להכניס שם גמלים. ולפי"ז על כרחיך הבבלי פליג על הירושלמי, דלפי הירושלמי לא מהני ד' קונדסין ביותר מעשר לכו"ע.

והנה לגבי פסי ביראות נחלקו ר' יהודה וחכמים אי מהני אפילו ברה"ר במקום דבקעי בה רבים, דלחכמים מהני לפי שיש שם ד' מחיצות, ולפי ר' יהודה לא מהני, דאתו רבים ומבטלי מחיצתא. ולמד המשנה ברורה (שסב ס"י ביה"ל ד"ה כשכל) דגם קושיית התוס' היא באופן דבקעי בה רבים, שהרי הקשו דלא יצטרכו פסי ביראות. והוכיח מכאן דכאשר עושה צוה"פ ע"י ד' קונדסין מהני מדאורייתא אפילו ברה"ר גמור, דאיכא שם ד' מחיצות בצוה"פ, ודלא כהפמ"ג שנסתפק בזה.

אך החזון איש (סי' עד סק"ג) הוכיח דהיכא דבקעי רבים לא מהני צוה"פ ע"י ד' קונדסין, דצוה"פ לא חשיב שם ד' מחיצות אלא בדיומדין בלבד. וכתב בסק"ד, דכל קושיית התוס' היא לפי מה דקיי"ל כר' יהודה דבמקום דבקעי רבים לא מהני דיומדין אלא יסלקנה לצדדים, וע"ז הקשו דבאופן זה יוכל לעשות צוה"פ בד' קונדסין. וכן לרבנן לכה"פ במקום דלא בקעי רבים יוכל לעשות כן. וכן מה שנסתפק הפמ"ג אי מהני ד' קונדסין מדאורייתא העמיד החזון איש במקום דלא בקעי רבים.

ולביאור המשנה ברורה צ"ע טובא מנין להתוס' דמהני ד' קונדסין אפילו במקום דבקעי רבים, הא בסוגיא איירי בבקעה, והנידון מצד פרוץ מרובה, אך ברה"ר יש חיסרון נוסף דבקעי רבים, ולזה בעינן שם ד' מחיצות, ומנלן להתוס' דע"י ד' קונדסין איכא שם ד' מחיצות.

והנה הא דמהני פסי ביראות ברה"ר לרבנן הוא מדאורייתא, אך מדרבנן אי אפשר להתיר רה"ר עד שיעשה שתי מחיצות כהלכתן, ושתי דלתות שננעלות בלילה בשתי הצדדים האחרים. וכאשר עשה דלת אחת שננעלת בלילה נחלקו רש"י ותוס' לעיל ו ע"ב אי חשיב כג' מחיצות גמורות או לא. ולדעת הרמב"ם (פי"ז ה"י) אין צריך דלתות ננעלות, אלא אפילו אינן ננעלות מהני כיון דראויות לנעול. ויל"ע מה הדין בשתי צוה"פ אי מהני או לא. ולשיטת רש"י דבעי שתי דלתות ננעלות, וכן לשיטת הרמב"ם דבעי שתי דלתות שאינן ננעלות, ודאי מוכח דלא מהני שתי צוה"פ, מדבעינן דלתות דוקא. אך לשיטת התוס' יתכן דדוקא כשיש בצד אחד לחי בעינן בצד שני דלת ננעלת, אך שתי צוה"פ אפשר דמהני. [ומש"כ המשנה ברורה סי' שס"ד סק"ו דלא מהני שתי צוה"פ, הוא לפי השו"ע שפסק כר' יהודה דאמרינן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, ולא מהני שם ד' מחיצות, ולדידיה ודאי לא מהני שתי צוה"פ, דהא הרבים בוקעים שם].

ואם נאמר דמהני שתי צוה"פ, דחשיב עי"ז שם ד' מחיצות, ניחא מה דנקטו התוס' כאן דאפשר לעשות ד' קונדסין ברה"ר. אך אם נאמר דלא מהני שתי צוה"פ, וכמו שהוכחנו בדעת רש"י והרמב"ם, צ"ע איך נקטו התוס' כאן דמהני ד' צוה"פ במקום פסי ביראות, הא לערב רה"ר בעינן דלתות דוקא. ויש מקום לומר דרק מדרבנן לא מהני צוה"פ ובעינן דלתות דוקא, אך מהתורה מהני כמו פסי ביראות, וקושיית התוס' היא לפי מה שהקילו לעולי רגלים לסמוך על דין דאורייתא. אך בתוס' משמע דקושייתם מדוע הוצרכו לעשות פסי ביראות דמהני רק מדאורייתא, ולא עשו צוה"פ דמהני אף מדרבנן, ולפי"ז קשה כנ"ל. ובשלמא להחזון איש דאיירי בלא בקעי רבים ניחא, דבזה ודאי סגי בצוה"פ, וכל הדין דלתות הוא בבקעי בה רבים, אך להמשנה ברורה דקושיית התוס' היא בבקעי בה רבים צ"ע.

ב. עוד כתבו התוס', דבשיירא אין להתיר כמו בחצר שמוקף לדירה. וכן כתב הרא"ש, דבמבוי וחצר [שנפרצו מחיצותיהם] כיון שהם עשויים לדירה מהני שם ד' קונדסין וצוה"פ, אך בבקעה דאינה עשויה לדירה לא מהני ד' קונדסין, ולכן בשיירא לא סגי בצוה"פ בלבד.

ולאחר מכן הביא הרא"ש את הירושלמי דביותר מעשר מודה ר"ל דלא מהני צוה"פ ביותר מעשר, והוכיח משיירא. וביאר הקרבן נתנאל דהוקשה לרא"ש הסתירה בין הבבלי לירושלמי, ויישב, דהבבלי איירי בחצר ומבוי ולכן מהני ד' קונדסין אפילו בפרוץ מרובה וביותר מעשר, ואילו הירושלמי איירי בבקעה ושם לא מועיל ד' קונדסין ביותר מעשר.

ובשו"ע שסב ס"י פסק כהאי תירוצא, דיש חילוק בין מבוי וחצר לבקעה. וכתב המשנה ברורה שם, דאף בבקעה כל מה שלא מהני הוא ד' קונדסין, אך אם עשה ההקף כתיקונו אלא שיש בה פרצות יותר מעשר, מהני צוה"פ אפילו בד' רוחות, ואפילו בפרוץ מרובה. ובחזון איש (סי' ע ס"ק י"ב) תמה, אם פרוץ מרובה ויש פרצות יותר מעשר מאי עשה ההקף כתיקונו איכא, ומה הגדר בזה.

עוד כתב בביאור הלכה שם, דדוקא ביותר מעשר לא מהני, אך בד' קונדסין שאינן עולין על עשר אמות מהני. דהא הרא"ש הביא מהירושלמי דמודה ר"ל ביותר מעשר, ובזה העמיד הרא"ש דאיירי בבקעה, ומדוע נאמר דהבבלי פליג ע"ז. והוא כדברי הקרבן נתנאל דהבבלי לא פליג על הירושלמי. [ולפי"ז כל מה דלא מהני בבקעה הוא כשעשה ד' קונדסין ויש בין קונדס לקונדס יותר מעשר, אך אם יש רק עשר, או שעשה מעט מחיצות בין קונדס לקונדס מהני בכל גוונא]. אך החזון איש שם ס"ק י"א נחלק על הקרבן נתנאל והביאור הלכה, ונקט דלפי הרא"ש הבבלי פליג על הירושלמי, דלפי הבבלי בחצר ומבוי מהני ד' קונדסין ובבקעה לא מהני עד שיהא עומד מרובה, ואין חילוק בין יותר מעשר לעשר אלא בין עומד מרובה לפרוץ מרובה. ולפי הירושלמי בבקעה מהני פרוץ מרובה כשאין יותר מעשר, ואין חילוק בין עומד מרובה לפרוץ מרובה אלא בין יותר מעשר לעשר.

ג. עוד כתבו התוס' בשם הריצב"א, דאי אפשר להתיר בד' קונדסין כלל, וכל מה דפליגי ר"י ור"ל בסוגיין זה רק באופן שהיו שתי מחיצות כהלכתן. ולפיכך לא עשו ד' קונדסין במקום פסי ביראות, דלא רצו לעשות ב' מחיצות כהלכתן. והנה מה שכתבו דבעינן ב' מחיצות כהלכתן מסתבר דכונתם דלא מהני צוה"פ לפרוץ מרובה, ובעי ב' מחיצות של עומד מרובה. והסברא בזה י"ל כמש"כ התוס' לעיל ד"ה חצר, דאין דרך בני אדם לעשות פרוץ מרובה לד' רוחות, וחסר בשם פתח.

ולפי"ז הא דקאמר ר' יוסף דלא מהני צוה"פ לפרוץ מרובה אין זה רק לרב, אלא אף לדידן, וכן כתב הריטב"א. ואע"ג דקאמר מדברי רבינו נלמד וכו', כונתו דמרב יש ללמוד דאין צוה"פ מועיל במקום שחסר בשם פתח, ואף דאנן פלגינן עליה ביותר מעשר, מכל מקום בפרוץ מרובה מודינן דלא מהני. ועי' חזון איש סי' ע סק"א דנקט בתחילה לפרש בריצב"א כדברי השר מקוצי, עיי"ש. אך בסק"י כתב לבאר כהריטב"א.

ד. הרמב"ם (פט"ז הט"ז) כתב, דכל מחיצה שיש בה פרוץ מרובה אינה מחיצה, וכן פרצה יותר מעשר לא הוי מחיצה. ואם יש לפרצה זו צוה"פ אע"פ שיש בה יותר מעשר אינה מפסדת המחיצה, והוא שלא יהיה הפרוץ מרובה על העומד. ומבואר מדבריו דצוה"פ מועיל ביותר מעשר רק כשפרוץ מרובה. ונסתפק המ"מ לדעתו מה הדין בפרוץ מרובה כשאין יותר מעשר, האם צוה"פ לא מהני לעולם בפרוץ מרובה, או שמא רק כשיש שתי חסרונות לא מהני צוה"פ. ובחידושי ר' חיים הלוי הל' שבת נקט בפשיטות דלא מהני כלל צוה"פ בפרוץ מרובה, וביאר דעת הרמב"ם דצוה"פ אינו משלים לשיעור מחיצות. ואע"פ שלגבי כלאים סגי בצוה"פ, ומבואר דצוה"פ עושה הפסק וחציצה בתורת סתימה, ולא רק מבטל שם פרצה, מכל מקום במקום דבעינן מחיצה ממש לא סגי בסתימה של צוה"פ.

וכתב המ"מ דדוקא בד' רוחות לא מהני צוה"פ בפרוץ מרובה, אך כאשר יש ב' רוחות כהלכתן, יכול להשלים ב' רוחות ע"י צוה"פ בלבד.

וכתב הגר"א (על השו"ע שם) דמקורו של הרמב"ם מקושיית התוס', מדוע הוצרכו לעשות פסי ביראות ולא עשו צוה"פ, וכן לגבי שיירא. ולכן תירץ הרמב"ם דלא מהני צוה"פ לפרוץ מרובה. וכן הוא בירושלמי דביותר מעשר לכו"ע לא מהני צוה"פ, וס"ל להרמב"ם דהירושלמי איירי בפרוץ מרובה, ולכן לא מהני יותר מעשר. [ולפי"ז נפשט ספיקו של המ"מ מה הדין בפרוץ מרובה בעשר, דבירושלמי מבואר דדוקא יותר מעשר לא מהני צוה"פ].

וכתב הגר"א דאע"פ דבסוגיין מבואר דמהני צוה"פ אפילו בד' קונדסין, דהוי פרוץ מרובה ויותר מעשר, ודוקא בצוה"פ מן הצד לא מהני, מכל מקום הרמב"ם סובר דהוא דיחוייא בעלמא. וכן המ"מ כתב דהרמב"ם דחה פשטות הסוגיא דידן.

אך הביאור הלכה שם כתב, דהרמב"ם פירש את הסוגיא כרבינו חננאל דלא איירי בד' קונדסין גרידא, אלא שהעמיד קנים בין הקונדסין, ואיירי בעומד מרובה, וע"ז מקשה אי איכא עשר ודאי מהני, ואין צריך צוה"פ כלל. ואי איכא יותר מעשר ס"ל לר' יוחנן כרב דלא מהני צוה"פ ליותר מעשר, ודחי דאיירי בעשר ומן הצד, אך באמת בפרוץ מרובה לא מהני צוה"פ ביותר מעשר, ואין זה סותר לסוגיין כלל, ועי' עוד להלן.

**והאמר ר' חסדא צוה"פ שעשאה מן הצד ל"ע ול"כ**

בראשונים נאמרו ג' ביאורים מהו מן הצד:

רש"י פירש דצוה"פ מן הצד היינו שאין המשקוף ע"ג הקנים אלא בצידן, ואין זה נחשב צוה"פ.

הרי"ף כתב בשם רה"ג לפרש, כגון שעשאה מצדו של כותל, דהוי פתחא בקרן זוית, ואמרינן לעיל ו ע"א דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי. [ודלא כהתוס' שם דע"י צוה"פ עבדי מהני]. ולפי"ז צריך לפרש את הסוגיא דלא איירי בד' קונדסין גרידא, דבזה לא שייך מן הצד, אלא שעשה מחיצות סביב ושייר פתח מהצד, ובזה אמרינן דאף בפחות מעשר לא הוי פתח, ואפילו עם צוה"פ.

וצ"ע לפי"ז הא דאיתא בגמ' להלן התם על גבן הכא מן הצד, ולהרי"ף הו"ל למימר התם באמצע הכא מהצד.

רבינו חננאל פירש, דאיירי קנים בין הקונדסין בפחות מג' טפחים כדי שתהיה כמו מחיצה, ומן הצד היינו שלא מתח זמורה ע"ג הקנים, אלא עשה קנה מכאן ומכאן, וע"ז מייתי דר' חסדא דאין צוה"פ במזוזות לחוד אלא צריך משקוף ע"ג.

ויל"ע לפירושו אי איירי בפרוץ מרובה או בעומד מרובה, דמהא דכתב דהעמיד קנים בפחות מג' משמע דעי"ז איכא עומד מרובה, וכמש"כ לעיל בדעת הרי"ף והרמב"ם. אך אם כן צע"ג מה איכפת לן דצוה"פ שעשאה מהצד לא עשה ולא כלום, הא באופן שעומד מרובה ואין פרצה יותר מעשר אין צריך צוה"פ כלל, ועל כרחיך איירי בפרוץ מרובה. וצ"ל דלעולם איירי בפרוץ מרובה, אלא דבעינן מעט מחיצה בצדדים, דד' קונדסין גרידא גרע.

כתב הגהות אשרי (סי' יד), ולא שיהא תחוב בין שניהם מזה לזה באמצעיתן. כלומר, דכאשר הקנה העליון תחוב בין שני הקנים חשיב נמי מן הצד, דאינו על גביהן. ועי' משנה ברורה ס"ס שסב כמה פרטי דינים בזה, ובחזון איש סי' ע"א סק"ו עד סוף הסימן.

והנה החזון איש שם נקט דאם חיבר למשקוף שתי ידות והניח את הידות על המזוזות, חשיב מן הצד, דאל"ה כל מן הצד נחשיב את החלק במזוזות שכנגד המשקוף כחלק מהמשקוף, והוי כשתי ידות, ועל כרחיך דבכה"ג פסול. וכתב החזון איש, דהטעם הוא לפי שכל המשקוף צריך להיות כנגד המזוזות. ולפי"ז כתב, דאם החוט זז ברוח מעט מבין המזוזות הרי זה פסול, ואף בשעה שאינו זז ברוח פסול, דהוי מחיצה הניטלת ברוח. ועפי"ז עושים בזמנינו לחי רחב בצד הקנים, דאפילו אם יזוז ברוח עדיין יהיה החוט בין שתי הלחיים.

אך בעיקר דברי החזון איש דבכה"ג חשיב מן הצד צ"ע, דהא בהג"א דלעיל מבואר דאם תחב את המשקוף בין הקנים נמי חשיב מן הצד אע"פ שכל המשקוף עומד בין המזוזות, ומבואר דעיקר הפסול הוא מה שאינו עומד על גבי המזוזות לפי מראית העין, וכאשר חיבר ב' ידות או כאשר החוט באמצע זז ברוח הרי המשקוף עומד על המזוזות במקום חיבורם, וכי יש ב' חסרונות של מן הצד, וצע"ג.

כתב החזון איש (סק"ו), צוה"פ שב' הקנים באלכסון ומקורבין בראשיהן למעלה, אף לדעת הרמב"ם דפסל בכיפה הכא כשר, דהא כאשר המשקוף ישר אין צריך שהמזוזות יהיו ישרות, דיש היכר ביניהם. ויל"ע לפי מש"כ לעיל בשם הג"א דאין לתחוב את הקנה שע"ג בין שני הקנים, דהוי מין הצד, אם כן יש לפסול באופן שהקנים באלכסון דהקנה שע"ג אינו עומד על תחתית הקנים, שהי' טפחים התחתונים הם עיקר הקנים, דהא קנים באלכסון כלפי חוץ וקנה ע"ג לא מהני, כיון דאינו על תחתית הקנים, ומאי שנא הכא, וצ"ע.

**דף יא ע"ב**

**אין תנינא כיפה ר"מ מחייב במזוזה וחכמים פוטרין**

ביאור הסוגיא עי' מש"כ בקונטרס מזוזה (מנחות) סימן יז.

**כמאן דלא כחנניא ודלא כת"ק**

יל"ע דלמא סברי כר' יהודה דגם במפולש סגי בב' לחיים ואין צריך צוה"פ או דלת. ויתכן דהכא מקשינן משום דחנניא ות"ק נחלקו בדעת ב"ש וב"ה. והא דס"ד דאיירי במופלש עי' ריטב"א דסתמא דמילתא איירי מתני' בכל ענין.

**למימרא דקסברי ב"ש ד' מחיצות דאורייתא**

פירש רש"י דמשום הכי בעינן לחי וקורה דתיהוי מחיצה מעלייתא. כלומר, דאם ג' מחיצות דאורייתא וחכמים הצריכו היכר ברוח רביעית, מדוע בעינן גם לחי וגם קורה ולא סגי באחד מהם.

והקשה הריטב"א, לפי הס"ד דבעינן מחיצה מעלייתא ברוח רביעית, איך סגי בלחי וקורה לחוד. ובתוס' ר"פ הוסיף להקשות, דלא מבעיא למ"ד לחי לאו משום מחיצה דלא מהני לחי וקורה לחוד, אלא אפילו למ"ד לחי משום מחיצה אין זה מועיל אלא לחייב את הזורק לתוכה, אך להתיר לטלטל ע"י מחיצת לחי לחוד לא שמעינן. [צ"ע דהא איירי לגבי הדאורייתא, ואי לחי משום מחיצה מועיל מהתורה אף לטלטל בתוכה, ומאי קשיא ליה. ואולי ס"ל דמלבד התקנה של חכמים שיעשו היכר ברוח רביעית היה גם תקנה שלא לסמוך על לחי משום מחיצה ברוח שלישית, והצריכו מחיצה גמורה, והשתא אם מהתורה בעינן ד' מחיצות אלא דלחי משום מחיצה, אין זה מועיל להתיר לטלטל בתוכה מדרבנן, אלא הצריכו מחיצה גמורה כלפי הדאורייתא, ולזה קשיא ליה דלא יועיל לחי וקורה לרוח רביעית].

ותירץ, דאף אם בעינן ד' מחיצות מדאורייתא אין צריך ד' מחיצות גמורות אלא שם ד' מחיצות, ולכן סגי בלחי וקורה לכו"ע מדאורייתא ברוח רביעית.

**לא לזרוק משלש הוא דמחייב לטלטל עד דאיכא ד'**

הריטב"א ביאר, דלפי התירוץ באמת סגי בג' מחיצות מהתורה לכל דבר, אלא דחכמים החמירו לעשות היכר מעליא בלחי וקורה. אך הרשב"א כתב דלפי התירוץ חכמים הצריכו ד' מחיצות מעליא, ולא סגי להו בג' מחיצות. ולשיטתו אין זה דין במבוי גרידא, אלא דמדרבנן בעינן ד' מחיצות לעשותו רה"י. ועי' עוד רבינו יהונתן במתני' דהוי הלמ"מ.

**לימא קא סברי ב"ה ג' מחיצות דאורייתא**

ביארו הריטב"א והר"ן, דמהא דלא שרו לחי וקורה אלא ברוח רביעית מוכח דג' מחיצות דאורייתא, דאי סגי בב' היה סגי לרוח שלישית לחי ורוח רביעית אינה צריכה כלום. ומשני, דחכמים תקנו שני תקנות, חדא להצריך ג' מחיצות מעלייתא, ועוד, להצריך תיקון ברוח רביעית.

ובתוס' הרא"ש הקשה על פירושם, דודאי איכא רבותא דאפילו ברוח רביעית בעינן לחי. ועוד, דהוצרכו לומר כן לאפוקי מב"ש דמצרכי אף ברוח רביעית לחי וקורה. ומבואר דהבין בדעת הראשונים, דקושיית הגמ' מדוע הוצרכו לומר לחי או קורה ברוח רביעית, ולא אמרו כן ברוח שלישית. [אמנם בריטב"א ובר"ן משמע דהקושיא היא שברוח רביעית אין צריך כלום].

ולכן פירש להיפך, דהקושיא היא לימא קסברי ב"ה ג' מחיצות דאורייתא ולא ד' מחיצות, דאי בעינן ד' מחיצות איך סגי בלחי או קורה, ומדוע אין צריך שניהם. ומשני, דאפי' ג' מחיצות לית להו, אלא מהתורה סגי בב' וחכמים הצריכו מחיצה שלישית והיכר ברוח רביעית.

**לא לזרוק משתים**

כתב הרשב"א, דלרווחא דמילתא אמרינן הכי, אך אליבא דאמת ודאי בעינן ג' מחיצות מדאורייתא, דכל התנאים והאמוראים סוברים כך, ורק ר' יהודה סובר דסגי בב'.

ובביאור הלכה ר"ס שסג כתב, דאם סגי בב' מחיצות מהתורה אין חילוק בין זה בצד זה, לבין זה כנגד זה. וכן משמע בריטב"א כאן, דכתב ולא סגי בב' מחיצות לא זו כנגד זו ולא כמין גם דעירבן. ומשמע דאם סגי בב' מחיצות תרוייהו מהני. אך החזון איש סי' עב סק"י נקט דדוקא זה כנגד זה מהני, והמאירי נקט דדוקא זה בצד זה מהני.

**דף יב ע"א**

**חצר ניתרת בפס א' רבי אומר בב' פסין**

דעת רש"י דלמסקנא לפי חכמים בעינן פס ד' או ב' פסין משהו, ור' יוחנן ס"ל כחכמים, ואילו רבי ס"ל דבעינן ב' פסין של ג' דוקא. והא דאמרינן מאן מודים רבי הלכה מכלל דפליגי רבנן היינו לפי הס"ד, אך לפי המסקנא צ"ל דמודים היינו חכמים, דגם לדידהו כשאין פס ד' בעינן ב' פסין. וכן נקט התוס' רא"ש, עיי"ש.

אך דעת התוס' דלפי חכמים סגי בפס א' משהו, ולרבי בעינן ב' פסין או פס ד', ואי ס"ל לרבי כר' יוסי בעינן ב' פסין של ג' או פס אחד של ד'. וכתב הרשב"א דרש"י הוכרח לפרש דלא כהתוס' מדאמרינן בגמ' דהא דתני אבימי רבי היא, משמע דר' יוחנן אינו סובר כרבי אלא כחכמים. ועיי"ש מה שדחק ליישב לפי התוס'. והראשונים הוכיחו מהסוגיא לעיל י ע"א דלא כרש"י.

ובתוס' ד"ה בפסי הקשו מדוע נקט לשון פס לגבי חצר ולשון לחי לגבי מבוי, וכתב המהרש"א דלפי רש"י אתי שפיר, דפס א' לכו"ע צריך ד', ולכן נקט לשון פס גם בשני פסין אף דהתם אין צריך שיעור, והתוס' הקשו לשיטתם דלפי חכמים אין שיעור כלל. וכ"כ התוס' רא"ש.

**דף יב ע"ב**

**אלא אי אתמר הכי אתמר מבוי שאינו ראוי לשיתוף**

פירש רש"י מבוי מפולש שיש בו לחי, שאינו ראוי לשיתוף בלא צוה"פ, ומכל מקום הזורק לתוכו חייב משום דג' מחיצות דאורייתא. והא דנקט "הכשירו בלחי" לא איירי בהכשירו לגמרי, שהרי לא עשה לו צוה"פ, אלא הכשירו שיועיל בו השתא צוה"פ. ומבואר לפי"ז דאע"ג דבעינן מהתורה ג' מחיצות, מכל מקום בב' מחיצות ולחי מהני אי לחי משום מחיצה.

אמנם הרמב"ם (פי"ז משבת ה"ט) כתב, מבוי שהכשירו בקורה וכו' הזורק מתוכו לרה"ר פטור, שהקורה משום הכר היא עשויה, אבל אם הכשירו בלחי הזורק מתוכו לרה"ר חייב, שהלחי הרי הוא כמחיצה ברוח רביעית. ומבואר מדבריו דאף לאחר שעשה ג' מחיצות גמורות צריך לחי למחיצה רביעית, דד' מחיצות דאורייתא. וצ"ע מסוגיין דמבואר דאפילו במבוי שאינו ראוי לשיתוף מהני לחי לחייב את הזורק לתוכו.

ועוד צ"ע על שיטת הרמב"ם, דלהלן מייתי ברייתא הזורק למבוי שיש בו לחי חייב, ומקשה לרבא דלחי משום היכר, ומתרץ דהכי קאמר אינו צריך אלא לחי הזורק לתוכו חייב. ומבואר דאפילו שיש ג' מחיצות ואין לחי הזורק לתוכו חייב, דג' מחיצות דאורייתא.

ונראה ליישב עפ"י מש"כ רבינו חננאל, דגרס בגמ' אלא אי אתמר הכי אתמר אמר רב יהודה מבוי הראוי לשיתוף וכו'. ולפי"ז איירי במבוי שיש לו ג' מחיצות, ומכל מקום הכשירו בקורה הזורק לתוכו פטור, ורק אם הכשירו בלחי חייב, דבעינן ד' מחיצות ולחי משום מחיצה. ולפי"ז מבואר להדיא כשיטת הרמב"ם.

והנה הר"ח פירש, דאיירי במבוי מפולש ועשה בראשו האחת דלת ובראשו האחרת לחי או קורה, ולפיכך הוא ראוי עכשיו לשיתוף. וצ"ע מדוע הוצרך לומר דאיירי במבוי מפולש, ולא פירש כפשוטו דאיירי במבוי שיש לו ג' מחיצות כהלכתן. ויתכן לומר, דס"ל להר"ח דאם יש ג' מחיצות כהלכתן מודה רבא דסגי בלחי לחוד לחייב את הזורק לתוכו, דלאחר ג' מחיצות לכו"ע לחי מהני בתורת מחיצה. ורק באופן שאין ג' מחיצות כהלכתן אלא הכשירו על ידי צוה"פ או דלת, [הר"ח לשיטתו דפסק כשמואל דבמפולש לרה"ר לא סגי בצוה"פ אלא צריך דלת], בזה פליג רבא דלא סגי בלחי לחוד למחיצה רביעית. ולפיכך הוצרך לומר דאיירי במבוי מפולש שהכשירו בדלת.

ולפי"ז מיושב שפיר גם הברייתא דהזורק למבוי וכו' לדברי רבא, דאם אינו צריך אלא לחי הזורק לתוכו חייב משום שיש ג' מחיצות גמורות ואינו חסר אלא לחי, ובזה מודה רבא דסגי בלחי למחיצה רביעית. אמנם לדברינו צ"ל דאיירי בעשה לחי ברוח רביעית. ובאמת שכן כתב הר"ח להדיא, ואינו מחוסר לא לחי והכשירו עכשיו בלחי חייב. ולדברינו מדוייק היטב דאם לא עשה לחי איכא רק ג' מחיצות והזורק לתוכו פטור.

אך יל"ע, דאם רבא מודה כשיש ג' מחיצות כהלכתן דלחי מהני משום מחיצה, מדוע רבא פוסל לחי העומד מאליו דס"ל לחי משום היכר, הא בג' מחיצות מהני משום מחיצה, וכאשר מועיל משום מחיצה אף עומד מאליו מועיל. ואולי ס"ל לרבא דבכל גוונא יש גם תנאי שיהיה היכר חוץ מהמחיצה, וצ"ע.

אמנם בחידושי רבינו חיים הלוי הל' שבת מבואר דלא כדברינו, דנקט שם דאם עשה ב' מחיצות גמורות שיש בהם עומד מרובה, ורוח שלישית תיקן בצוה"פ ורוח רביעית בלחי, הזורק לתוכו פטור, כיון דאין ג' מחיצות גמורות של עומד מרובה, ומכל מקום מדרבנן מותר לטלטל שם כדין מבוי מפולש. ולדברינו אף הזורק שם חייב, וכמש"כ הר"ח דמבוי מפולש שעשה בו דלת הזורק לתוכו חייב. ואין לומר דדלת שאני דהוי כסתימה טפי מצוה"פ, וחשיב עומד מרובה, דאם כן יש כאן ג' מחיצות גמורות, ומדוע פליג רבא דלחי משום היכר.

וכן בגמ' לעיל יא ע"ב דאמרינן בדברי ב"ש לא לזרוק בשלש הוא דמחייב וכו', וכן בדברי ב"ה לא לזרוק משתים הוא דמחייב, רבינו חננאל שם גרס בדברי ב"ש לזרוק מג' אסור, וכן בב"ה משתים אסור, והיינו דלאחר ב' או ג' מחיצות איכא איסור טלטול, דחשיב כרמלית. אך לחייב את הזורק בתוכו לא מחייב עד דאיכא ד' מחיצות. ואזיל הר"ח לשיטתו דס"ל כהרמב"ם דבעינן ד' מחיצות מהתורה, ולכן גרס בגמ' אחרת. וכן כתב המ"מ בדעת הרמב"ם.

**רש"י ד"ה הכשירו, בין לקולא בין לחומרא**

לקולא היינו שלא לחייב את הזורק לתוכו עד דאיכא ד' מחיצות, אך לחומרא צ"ב מה הנפק"מ, הרי בג' מחיצות מותר לטלטל לכו"ע מהתורה, דהוי ככרמלית. ועי' ראמ"ה דכתב דמדאורייתא לא שייך חומרא בהא אלא מדרבנן. [ויתכן לומר לפי מש"כ הרשב"א לעיל יא ע"ב דלפי ב"ש תקנו חכמים ד' מחיצות, ולכן צריך לחי וקורה, ואין זה סתם תקנה להצריך היכר גדול כמש"כ הריטב"א שם. והשתא אתא רש"י לומר דהאי מ"ד ס"ל דדין זה הוא דאורייתא].

**איתיביה יתר על כן אמר ר' יהודה וכו'**

הגמ' בס"ד הבינה דר' יהודה נמי מצריך ג' מחיצות, אלא דס"ל לחי משום מחיצה, ואע"ג דדרך הרבים עוברת שם ר"י סובר דאין רבים בוקעים את המחיצה, והוכיחה הגמ' דלחי משום מחיצה. והקשה רש"י מאי מייתי מר' יהודה הא רבנן פליגי דלא סגי בלחי, ואפשר דס"ל לחי משום היכר. ותירץ, דרק ברה"ר חכמים פליגי, אך במבוי מפולש מודו דסגי בלחי, ועל כרחיך דפליגי רק משום דאתו רבים ובקעי מחיצתא, אך בעיקר דברי ר' יהודה דלחי משום מחיצה לא פליגי.

ובתוס' כתבו דאפילו רבנן לא אסרי אלא דמדרבנן בעו ג' מחיצות גמורות. והקשה רעק"א בגליון הש"ס, דבגמ' בשבת איכא תנא דס"ל להדיא דבאופן של ר' יהודה דיש ב' מחיצות ולחי ברה"ר הזורק לתוכו פטור, דחשיב רה"ר מדאורייתא, ולא רק לאסור לטלטל מדרבנן. ואם כן אפשר דהאי תנא הוא בר פלוגתיה דר' יהודה ופליגי מדאורייתא, ומאי פריך הש"ס. ועוד יל"ע דרבנן קאמרי אין מערבין רה"ר בכך, משמע דלא הוי עירוב כלל.

ונראה ליישב, דהתוס' כתבו דבריהם לאחר תירוצו של רש"י דרבנן פליגי רק משום דאתו רבים ובקעי מחיצתא, אך במבוי מפולש מודו, וע"ז הוקשה לתוס' הא גם במבוי מפולש לא סגי בב' לחיים כר' יהודה, אלא צריך צוה"פ או דלת, ואם כן מבואר דחכמים פליגי דלחי אינו משום מחיצה. וע"ז תירצו, דהא דבעינן צוה"פ או דלת במבוי מפולש הוא מדרבנן, אך מדאורייתא היכא דליכא בקיעת רבים סגי בלחי דהוי כמחיצה. ולפי"ז לק"מ קו' רעק"א, דודאי רבנן סברי דהוי רה"ר מהתורה, אלא דהטעם הוא משום בקיעת רבים ולא משום דלחי לא הוי מחיצה.

**התם קסבר ר' יהודה שתי מחיצות דאורייתא**

לכאורה ר' יהודה וחכמים נחלקו בתרתי, חדא, האם בעינן ג' מחיצות [ולהרמב"ם והר"ח ד' מחיצות] מדאורייתא או דסגי בב' מחיצות דאורייתא, ועוד נחלקו במבוי מפולש האם סגי בב' לחיים או דבעינן צוה"פ ולחי או דלת ולחי. ויתכן לבאר דהסיבה שלפי ר' יהודה לא אמרינן אתי רבים הוא משום דאין הרבים בוקעים את המחיצה, דהם עוברים בין ב' המחיצות, וכיון דצריך את הלחיים רק משום היכר בעלמא אין כאן בקיעת רבים, משא"כ לפי חכמים דצריך ג' מחיצות, והרבים בוקעים את המחיצה השלישית [שהוא הלחי משום מחיצה] אין לזה שם מחיצה. והוא הדין במבוי מפולש לר' יהודה סגי בב' לחיים כיון דמעיקר הדין סגי בב' מחיצות, ואין הרבים בוקעים שם, אך לפי חכמים דצריך את המחיצה השלישית מעיקר הדין, כל עוד שלא עשה צוה"פ או דלת הרבים בוקעים שם, ואין לזה שם ג' מחיצות.

וכן לפי הס"ד דר' יהודה נמי סובר דבעינן ג' מחיצות אלא דלחי משום מחיצה ויש כאן ג' מחיצות, פליגי ר' יהודה וחכמים האם בקיעת הרבים פוסלת את המחיצה או לא, והוא הדין במבוי מפולש לר' יהודה אין בקיעת הרבים פוסלת את הלחי, ולחכמים פוסל ואין כאן ג' מחיצות.

**אמר ר' נחמן נקטינן איזהו מבוי וכו' ואיזהו חצר וכו'**

מבואר בגמ' דמבוי צריך ב' תנאים להתירו בלחי או קורה, ארכו יותר על רחבו, ובתים וחצרות פתוחים לתוכו. ובחצר סגי בתנאי אחד להתירו בלחי או קורה, שתהא ארכה יותר על רחבה. וכתבו התוס' דאינה צריכה בתים וחצרות לפי שהיא רחוקה מרה"ר. ולפי"ז חצר הקרובה לרה"ר אינה ניתרת בלחי וקורה עד שיהיו בתים וחצרות פתוחים לתוכה.

ותמה הרשב"א, דאם כן מדוע מוזכר בכל מקום שחצר צריכה פס ומבוי סגי בלחי וקורה, הרי מבוי חמור יותר דהוא צריך בתים וחצרות, וחצר ניתרת בלחי וקורה יותר ממבוי. ותירץ, דבדרך כלל החצר היא מרובעת, ולכן עפ"י רוב חצר אינה ניתרת בלחי וקורה ומבוי ניתר.

אמנם הראב"ד גרס אי ארכו יותר על רחבו הו"ל מבוי וניתר בלחי וקורה, ואם אין ארכו יותר על רחבו הו"ל חצר ואינה ניתרת אלא בפס ד'. וכל זה במבוי, אבל בחצר לעולם בעינן פס ד', ואין היתר של לחי וקורה בחצר כלל, שהרי אין בתים וחצרות פתוחים לה. ולפי"ז מיושב שפיר הא דחצר חמורה ממבוי. [לשיטת הראב"ד מסתבר דההגדרה של מבוי וחצר היא, דאם בתים וחצרות פתוחים לו הוי מבוי, דהוא מקום שמשמש מעבר למקום אחר, ואם אין בתים וחצרות פתוחים לו הוי חצר].

ובשו"ע סי' שסג סעי' כז פסק דחצר שארכה יותר על רחבה דינה כמבוי וניתרת בלחי וקורה. וכתב הרמ"א, דאינה צריכה בתים וחצרות לפי שאינה קרובה לרה"ר, וכמש"כ התוס'. וברמ"א סעי' כו כתב דנוהגין האידנא לתקן כל המבואות בצוה"פ ולא בלחי וקורה, לפי שכל המבואות שלנו יש להם דין חצרות. וכתב המ"ב שם, דאע"ג שחצר שארכה יותר על רחבה נמי ניתרת בלחי וקורה, הא כתב הרמ"א שם דאם קרובה לרה"ר צריכה בתים וחצרות, ומבואות שלנו קרובים לרה"ר ואין בתים וחצרות פתוחים להם. [דחצרות שלנו הפתוחים למבואות אינם נחשבים כחצרות, דאין עושין בהן תשמישי חצר].

והנה בשו"ת הרשב"א (ח"ה סי' רג, הובא בכס"מ) ביאר, דהא דבעינן בתים וחצרות בשביל להתיר מבוי בלחי וקורה, משום דבמקום שיש הילוך רבים אין משתמשים שם תשמישים צנועים, ולכן מספיק מחיצה פחותה, משא"כ במבוי שאין שם בני אדם רבים, משתמשים שם תשמישים צנועים, וצריך מחיצה טפי. [המשנה ברורה סי' שסג ס"ק יג הביא סברא זו לבאר מדוע חצר חמורה טפי ממבוי, וצ"ב דלפי מש"כ לעיל לא מצינו שחצר חמורה ממבוי, דאם ארכו יותר על רחבו אף בחצר מהני לחי וקורה, ואם הוא מרובע גם במבוי צריך פס ד'. וצ"ל דהחילוק בין מבוי לחצר הוא כמש"כ לעיל, דמבוי נקרא כל שבתים וחצרות פתוחים לו וחצר נקרא כל שאין בתים וחצרות פתוחים לו, והשתא החילוק בין מבוי לחצר הוא מש"כ הרשב"א דבחצר רגילים להשתמש תשמישים צנועים יותר].

ויל"ע לדעת התוס' דמבוי שקרוב לרה"ר אינו ניתר בלחי וקורה עד שיהיו בתים וחצרות פתוחים לו, ולפי מש"כ הרשב"א דמקום שהולכים בו רבים סגי במחיצה פחותה הרי זה סברא הפוכה, דמה שהוא קרוב לרה"ר הוי סברא דסגי במחיצה מועטת. וצ"ל דיש גם סברא לומר להיפך, דאם הוא קרוב לרה"ר הוי פרצה טפי, ומבטל את שם המחיצה, ויש סברא לכאן ולכאן.

**אי ארכה יותר על רחבה הו"ל מבוי**

המגיד משנה (פי"ז ה"ח) כתב בשם הרשב"א, דרחבה יותר על ארכה [כלומר שהפתח בצד הרחב] נידונית כמרובעת, ורק ארכה יותר על רחבה נידונית כמבוי. וכתב הרשב"א שם דיש מורים דרחבה יותר על ארכה נידונית כמבוי, ורק מרובעת צריכה פס ד', ונחלק עליהם, עיי"ש.

**דף יג ע"ב**

**הקורה שאמרו רחבה כדי לקבל אריח**

פירש רש"י, שתהא דומה לקביעות לבנות עליה בנין. ובד"ה ומעמידי כתב דבעינן קביעות כי היכי דתיהוי היכר מעליא. אך לעיל ג ע"א פירש רש"י, דאי אינה בריאה כדי לקבל אריח הו"ל קורה הניטלת ברוח, וכ"כ תוס' ד"ה ובלבד. וכתב הביאור הלכה (סעי' יז) דאיכא נפק"מ בקורה שהיא רחבה ד', דאין צריך שתהא בריאה לקבל אריח, האם צריך שלא תהא ניטלת ברוח, דלפי רש"י בדף ג' כל הדין דבריאה הוא שלא ינטל ברוח, וכיון דברחבה ד' אין צריך בריאה הרי מבואר דניטלת ברוח נמי מהני, אך לפי רש"י כאן יתכן דניטלת ברוח פסולה בכל אופן.

**עקומה רואין אותה וכו' עגולה רואין אותה וכו'**

נחלקו הראשונים האם בבא זו אתיא רק לר' יהודה, ולפי ת"ק לא אמרינן רואין כלל. או שמא לגבי עגולה ועקומה לכו"ע אמרינן רואין.

רש"י להלן ד"ה פשיטא כתב, דמאי שנא הא מדרישא. ומבואר דרק לר' יהודה אמרינן רואין, דאל"ה שפיר אצטריך לאשמועינן בסיפא דבכה"ג לכו"ע אמרינן רואין, ולא דמי לרישא כלל. וכן משמע בתוס' ד"ה אתנייה, דכתבו וקשה דאז יש למחוק כל בבא דרואין, ומשמע דאף בבא דעגולה ועקומה.

אך הרי"ף והרמב"ם הביאו דין עקומה ועגולה להלכה. וברבינו יהונתן הקשה דכיון דפסק הרי"ף כת"ק דלא אמרינן רואין מדוע הביא דין זה. ותירץ הרא"ש, דת"ק נמי מודה דבעגולה ועקומה דאמרינן רואין. והא דפריך בגמ' פשיטא ביאר הרא"ש, דלאחר ששנינו דבעקומה אמרינן רואין פשיטא דה"ה בעגולה, דאין סברא לחלק בין עקומה לעגולה.

**דף יד ע"א**

**ופרס עליה מחצלת וכו' קורה אין כאן דהא מכסיא**

יל"ע מה הגדר בזה, וכי כל כיסוי יפסול את הקורה. [ויתכן דמשום הכי כתב רש"י דפרס המחצלת להיות מחיצה לייפות כח התירו, דרק מחיצה אחרת פוסלת את הקורה, אך כיסוי בעלמא לא, וצ"ע].

**מחיצה אין כאן דהויא מחיצה שהגדיים בוקעין בה**

הקשה הרשב"א, אמנם המחצלת לא מועילה בתורת מחיצה, אך בתורת קורה מדוע אינה מועילה להתיר. ותירץ, דקורה צריכה שלא תהא משוכה למטה עשרה טפחים כשיעור מחיצה, דבזה נפקא מתורת קורה והויא לה מחיצה. אך כתב דאין זה הטעם הכא, דאם כן הו"ל למימר בהדיא דאיירי במחצלת שהיא משוכה עשרה טפחים, שהרי משום הכי אינה מועלת להתיר בתורת קורה.

ולכן כתב דאיירי אף במחצלת שאינה משוכה עשרה טפחים, ומכל מקום אינה מועלת להתיר בתורת קורה לפי שאינה ראויה לקבל אריח. ובאמת לדעת ר' יהודה דאין צריך בריאה, המחצלת כשרה בתורת קורה. [ואע"ג דהקורה ראויה לקבל אריח, אין המחצלת והקורה נחשבים כדבר אחד, ובעינן שהמחצלת בפ"ע תהיה ראויה לקבל אריח].

ובעיקר דינו של הרשב"א דקורה משוכה י' טפחים נפקא מתורת קורה, הרא"ש נחלק עליו, וכתב דדוקא הכא פסלינן את הקורה משום דמכסיא ואינה נראית, אך אם היתה נראית בשביל גודלה לא נפקא מתורת קורה. וכן פסקו הטור והשו"ע (סעי' כד) כדעת הרא"ש.

ובאחרונים נחלקו באיזה אופן נחלקו הרשב"א והרא"ש, הב"ח נקט דהם נחלקו בקורה שהיא משוכה י' טפחים, אך כולה עומדת למעלה מי' טפחים מהקרקע, דאי נכנסת לחלל י' טפחים מהקרקע לכו"ע יש לפסול, דהא קיי"ל לעיל ג' ע"ב דחלל מבוי תנן. וכן מבואר בבית יוסף דמשוכה לחלל י' פסול לכו"ע. [ומה שהוכיח הבית יוסף כן מדברי רבינו יהונתן ולא הוכיח מהגמ' דחלל מבוי תנן עי' נשמת אדם כלל עא ס"ק יב].

אך הגר"א נקט דפליגי במשוכה לתוך חלל י', ונחלק על הרא"ש ופסק כהרשב"א דמשוכה י' פסול, משום דקיי"ל חלל מבוי תנן. ומה שהוכיח הרא"ש מדאצטריך לפסול את הקורה משום דמכסיא תירץ הגר"א, דהכא פסלינן את הקורה אפילו באינה משוכה י', ולכן אצטריך טעמא דמכסיא, [וכמש"כ הרשב"א]. ועי' בט"ז מש"כ בזה.

[מבואר מדברי הגר"א דהרא"ש בא להוכיח כשיטתו מהא דאצטריך לטעם דמכסיא, וצ"ע מה הראיה, הרי הקורה והמחצלת נחשבים כשני דברים, כמש"כ לעיל, ובלא טעם דמכסיא הרי הקורה מועילה להתיר אף דהמחצלת יותר מי', כיון שהקורה אינה יותר מי'. ואם נאמר דס"ל להרא"ש דהמחצלת והקורה נחשבים כדבר א', וחשיב דהקורה עצמה יותר מי', אם כן מדוע באמת אין המחצלת מועילה להתיר, הרי היא חזקה לקבל אריח מחמת הקורה, כיון דהם נחשבים כדבר אחד, ואינה מכסיא, ומה שהיא יותר מי' אינו פסול לדעת הרא"ש, ועל כרחיך צ"ל דהם נחשבים כשני דברים והמחצלת לא מועילה להתיר משום שאינה ראויה לקבל אריח, וכמש"כ הרשב"א, וצ"ע]

**וכן ב' קורות אחת יוצאת מכותל זה וכו'**

הרשב"א הביא בשם הראב"ד, דבעינן קורה הראויה לקבל אריחים כשיעור כל הקורה, דאם רוחב המבוי עשר אמות צריך שתהא ראויה לקבל עשרים אריחים לארכן, [דאורך אריח ג' טפחים שהוא חצי אמה]. והקשה הרשב"א, דמשמע לפי"ז דקורה שהיא חלושה באמצעה עד שאינה ראויה לקבל שם אריח פסולה, דבעינן ראויה לקבל בכל הקורה, והא מבואר הכא דאמרינן לבוד, וקורה חלושה לא גריעה מאויר דמהני, והניח בצ"ע. [ובלא חידושו של הראב"ד דבעינן ראויה לקבל אריחים כשיעור כל הקורה אין להקשות איך מועיל לבוד, הרי בעינן ראויה לקבל אריח וע"י לבוד אינה ראויה לקבל. דהדין לבוד מועיל להחשיבו שהקורה שנמצאת בצדדים נמצאת גם כאן, וחשיב דיש כאן קורה שראויה לקבל אריח].

והנה לעיל ח ע"ב הביא הרשב"א דעת התוס' דלא אמרינן לבוד היכא דיש דבר המפסיק ביניהם, ונחלק עליהם. ויתכן דהרשב"א הכא אזיל לשיטתו דאין חיסרון בדבר המפסיק, דלפי התוס' ודאי קורה שאינה ראויה לקבל אריח גריעה מאויר. אך יתכן דאף התוס' מודים הכא דאמרינן לבוד, דדוקא דבר המפסיק שאינו שייך כאן מפריע ללבוד, אך הכא חלק הקורה שאינה ראויה לקבל אריח נמי קורה הוא, אלא דאין בו שיעור מספיק להועיל בתורת קורה, וכל כה"ג אינו מגרע את הלבוד.

**וכן ב' קורות המתאימות לא בזו כדי לקבל אריח וכו'**

כתב הרשב"א, דמסתבר דאיירי באופן שאין בכל א' מהם אלא רבע טפח, והרחיק זו מזו חצי טפח כדי שיקבלו בין שניהם אריח לרחבו, [עי' במגיה שם שצ"ל והרחיק זו מזו טפח, דהא אריח הוא טפח וחצי, וכן הוא בעה"ק]. ואם הרחיק יותר צריך להביא קורה אחרת, ואע"ג דעד ג' טפחים אמרינן לבוד, הכא צריך שתהא הקורה ראויה לקבל אריח, וע"י לבוד לא יקבל אריח. ולפי"ז מבואר דשיעור טפח הנאמר בקורה אינו שיעור בעלמא, אלא השיעור שנאמר הוא שתהא ראויה לקבל אריח, וכל היכא דראויה לקבל אריח בכל אופן שהוא מהני.

אך הרמב"ם (פי"ז הכ"ה) כתב, וכן שתי קורות המתאימות וכו' אם יש בשתיהן כדי לקבל אריח וכו' וסיים ולא יהיה ביניהן שלשה טפחים כשרואין אותה שירדה זו ועלתה זו בכונה עד שיעשה זו בצד זו. ומבואר מדבריו דהא דאמרינן בגמ' "אם מקבלות אריח לרחבו טפח" אין הכונה שהמרחק בין שניהם הוא כדי לקבל אריח ביניהם כהרשב"א, אלא דאם יש בשניהם יחד שיעור טפח שהוא שיעור לקבל אריח הרי הם מצטרפים לשיעור טפח, ובלבד שיהיו זו בצד זו פחות מג' טפחים, דאמרינן בזה לבוד. ובפשטות מבואר בדעת הרמב"ם דשיעור טפח שנאמר בקורה הוא שיעור בעלמא, ואין צריך ששיעור זה יוכל לקבל אריח בפועל. ואע"ג דקיי"ל כחכמים דלא אמרינן רואין, ובעינן שתהא חזקה לקבל אריח, מכל מקום לגבי השיעור טפח מהני לבוד ואין צריך שתהא ראויה לקבל בפועל. [לדעת הרמב"ם אתי שפיר הא דנקטה הברייתא "וכן ב' קורות", דזה שייך לדינים ששנינו לעיל דאיירי בלבוד].

ובראב"ד שם השיג, דמלשון הגמ' משמע דבעינן שיהיו סמוכות בתוך טפח ומחצה, ולא מועיל בזה לבוד. ובשו"ע סעי' כב הביא בתחילה דעת הרמב"ם, ואח"כ כתב די"א שצריך שיהיו קרובות זו לזו בתוך טפח. וכתב הביאור הלכה, דמלשונו משמע דאף לפי הראב"ד צריך שיהיה רוחב טפח בקורה עצמה, ואי אפשר לצרף ב' קנים בעלמא, אלא דס"ל דלא מהני לבוד, דבעינן שיהיו ראויות לקבל אריח בפועל. ודייק כן גם בדברי רבינו יהונתן, ודלא כהרשב"א דסגי בב' קנים בעלמא.

דעת רש"י בסוכה (כב ע"ב) דבעינן שיהיו סמוכות זו לזו ממש ובין שניהם יהיה טפח, ואם רחוקות מעט לא מהני. והיינו משום דבעינן שתחת כל האריח יהיה קורה. וכן דייק הב"ח מרש"י כאן שכתב שהשכיבן זו אצל זו כמו תאומים, משמע דהם יחד ממש. וכן כתבו המרדכי והג"מ בשם מהר"ם. [והב"ח למד גם בדעת הרמב"ם כן, עיי"ש]. ועי' קהלות יעקב סי' ז' מש"כ בדעתם.

נמצא דאיכא ד' שיטות בדין קורות המתאימות: דעת רש"י בסוכה דצריך שיהיו סמוכות ממש. דעת הרמב"ם דצריך שיהיה בין שניהם טפח, אך מועיל לבוד, ואין צריך סמוכות ממש. דעת הראב"ד דצריך שיהיה בין שניהם טפח, ויהיו סמוכות זה לזה בכדי לקבל אריח, דהיינו שלא יהיה יותר מטפח ביניהם. ודעת הרשב"א דאין צריך שיהיה טפח בין שניהם כלל, אלא שבין שניהם יוכלו לקבל אריח.

ולדעת רשב"ג פירש רש"י בסוכה, דאיהו פליג וס"ל דאין צריך כלל טפח בין שניהם, וכן אין צריך שיהיו סמוכות, אלא צריך שבין שניהם יהיה אפשר לקבל אריח. ועוד בא להקל, דאין צריך שיוכלו לקבל אריח לרחבו, אלא סגי באפשר לקבל אריח לארכו. [לדעת הרשב"א המחלוקת של ת"ק ורשב"ג היא האם צריך לקבל אריח לרחבו או דמהני אף לארכו, אך לשאר שיטות הראשונים רשב"ג מחדש ב' דברים, חדא דאין צריך רוחב טפח, ועוד דסגי בראוי לקבל אריח לארכו. אמנם אין זה שני מחלוקות, דגם ת"ק מודה דסגי באריח לארכו, אלא דס"ל דבעינן סמוכות, ובזה לחוד פליגי].

**היו אחת למעלה ואחת למטה ריבר"י אומר רואין וכו'**

בגמ' משמע דרק לפי ר' יהודה דאמרינן רואין מהני חבוט להשוות את הקורות, אך לפי ת"ק כיון דאינם ראויים לקבל אריח בפועל לא מהני. [ואף לשיטת הרי"ף והרמב"ם שת"ק מודה בעקומה ועגולה, מכל מקום אחת למעלה ואחת למטה גרע, ודמי לאינה בריאה].

והקשה הרשב"א, הא בגמ' לעיל ט ע"א לגבי משוכה ותלויה מבואר דאמרינן חבוט, והכא מבואר דרק לר' יהודה אמרינן חבוט. ותירץ, דהא דאמר אביי סבר לה כאבוה הוא לרווחא דמילתא, אך ודאי גם ת"ק מודה דמהני חבוט, וחשיב ראויה לקבל אריח. ועיי"ש מש"כ בדעת הרי"ף. [קושייתו של הרשב"א צ"ב, דודאי אמרינן חבוט גם לחכמים לגבי להחשיבו כקורה ע"ג מבוי, והכא שאני דבעינן ראויה לקבל אריח, וע"י חבוט אינה ראויה לקבל. וכן העיר המגיה שם].

אמנם התוס' ד"ה ובלבד נקטו, דלפי חכמים לא מהני חבוט משום דבעי קורה ראויה לקבל אריח, וכמו דפסלי ב' קורות המתאימות אפילו בפחות מג' משום דבעי ראויה לקבל אריח. ויל"ע לדעת הרשב"א מאי שנא לבוד מחבוט, הא כמו דלא מהני להרחיק את הקורות עד ג' טפחים משום שאינם ראויים לקבל אריח, כך יש לפסול באחת למעלה ואחת למטה אף דאיכא חבוט משום שאינם ראויים לקבל אריח. וצריך לחלק בין לבוד לחבוט, דע"י לבוד לא משנים את המקום של הדבר, אלא דיינינן להו כמחוברים, וכמש"כ הגר"ח בהל' סוכה, ולכן אין זה נחשב קורה הראויה לקבל אריח. אך ע"י חבוט אמרינן דהמקום של הקורה משתנה, וחשיב ראויה לקבל אריח.

הרמב"ם שם פסק דאמרינן דהיתה אחת למעלה ואחת למטה רואין את העליונה וכו', והקשה הכס"מ הא הרמב"ם פסק כת"ק דלא אמרינן רואין. ותירץ, דאביי דאמר כן ס"ל דאמרינן חבוט אפילו ביותר מג' טפחים, אך לפי מאי דקיי"ל כרבא בסוכה כב ע"א דבפחות מטפח לא אמרינן חבוט אלא בפחות מג' טפחים, ואיירי הכא בכה"ג דאין ביניהם ג' טפחים, הרי זה מועיל אף לת"ק.

ועוד תירץ, דדוקא היכא דהקורה פסולה מחמת עצמה דאינה חזקה לקבל אריח ס"ל לת"ק דלא אמרינן רואין, אך היכא דהפסול הוא מחמת מקומה אמרינן רואין אף לת"ק. [והא דאמר אביי דריבר"י סבר כאבוה, צ"ל כמש"כ הרשב"א דלרווחא דמילתא אמר כן].

ובמ"מ הקשה על הרמב"ם, דכיון דקיי"ל כרבא דלא אמרינן חבוט כשאין בקורה טפח אלא בפחות מג' טפחים, מדוע לא הזכיר הרמב"ם להדיא דאין ביניהם ג' טפחים. ותירץ הכסף משנה, דמש"כ הרמב"ם בסוף דבריו ולא יהיה ביניהן ג' טפחים וכו' כונתו גם על המרחק בגובה ולא רק על המרחק במשך המבוי.

ועוד תירץ, דדוקא היכא שהתקרה צריכה להאהיל על המקום, כמו בסכך ובטומאת מת, בעינן שלא יהיו רחוקות ג' טפחים, דשם אהל ליכא אלא בסמוכות בתוך ג' טפחים, אך בקורה דאין זה משום שם אהל אלא דבעינן שיחשבו הקורות כאחד, בזה אמרינן חבוט אפילו ביותר מג' גם כשאין בקורה טפח.

**ובלבד שלא תהא עליונה למעלה מכ' ותחתונה למטה מי'**

כתב הריטב"א, וגם נלמוד מכאן שאין אומרים חבוט או אחית אלא בשכל אחת מהן ראויה שתעמוד במקומה ותתקרב חברתה, משא"כ בזו. כלומר, דהוקשה לו מדוע לא מהני כאשר עליונה למעלה מכ', נימא חבוט וחזינן את העליונה כאילו היא למטה. וע"ז תירץ דלא אמרינן חבוט אלא אם כן כל אחת ראויה להתקרב לחברתה, והכא אי אפשר להעלות את התחתונה דשניהם יהיו למעלה מכ'.

ויל"ע מהא דמבואר לעיל ט ע"א דאמרינן חבוט על הקורה להחשב קורה ע"ג מבוי, והתם לא שייך לומר דהתחתונה מתקרבת לחברתה, שהרי דין חבוט אמרינן רק לתקרה ולא לכותל, ואי אפשר לקרב את הכותל לקורה, ומדוע אמרינן חבוט. [ויתכן לומר דכאשר שייך לומר חבוט רק באחד מהם, ודאי אמרינן חבוט אפילו שאי אפשר לומר חבוט על השניה, אך היכא ששייך לומר חבוט על שניהם, אלא דבאופן א' מהני ובאופן שני לא מהני, בזה אין אנו יכולים להחליט שהחבוט יהיה רק לאותו דמהני].

ויתכן לומר דאין כונת הריטב"א דאין אומרים חבוט אלא אם כן שייך לדון על כל א' מהם להתקרב לחברתה, אלא כונתו דלמעלה מכ' הוי קורה פסולה, ולא אמרינן חבוט אלא מקורה שהיא כשרה במקומה וכל החיסרון הוא שחצי קורה למטה ממנה, אך קורה שבמקומה היא פסולה לא אמרינן חבוט להכשירה.

**היא למעלה מי' ועקמומיתה למטה מי' רואין וכו'**

יל"ע מה מועיל שאין ג' טפחים במקום שנכנס למטה מי', הא חלל מבוי תנן, וקורה למעלה מי' ונכנסת למטה מי' פסולה, והכא נמי אף דאמרינן לבוד וכולה למעלה מי' מכל מקום היא נכנסת למטה מי'. ואין לומר שכיון שנכנסת רק פחות מג' טפחים אין זה פוסל, דמה ענין שיעור זה לג' טפחים. ויתכן לומר, דקורה שנכנסת למטה מי' פסולה רק היכא שכולה קורה א', אך אם יעמיד ב' קורות אחת למעלה מי' ואחת למטה מי' ודאי העליונה כשרה, ואין התחתונה פוסלת. וכן הכא לאחר שאמרינן לבוד ומחברים את ב' צידי הקורה שלמעלה מי', שוב אין מה שלמטה מי' מצטרף והוי כקורה אחרת, ואכתי צ"ע.

**דף יד ע"ב**

**אמר רבא עשה לחי למבוי והגביהו מקרקע ג' או שהפליגו מהקרקע ג' וכו' אפילו לרשב"ג וכו'**

מבואר בגמ' דהלחי צריך להיות סמוך לכותל. ונחלקו הראשונים בטעמא דמילתא, רבינו יהונתן כתב דהטעם דר' יוסי מצריך לחי רחב ג' הוא משום דבאופן שהלחי משוך מהכותל אמרינן אתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל ליה, וכאשר יניח לחי רחב ג' מהני, דלא אמרינן אתי אוירא ברחב ג', ולפיכך ר' יוסי מצריך רחב ג' בכל לחי כדי שיועיל אפילו במשוך ג'. ומבואר מדבריו דהטעם שמשוך ג' לא מהני הוא משום אתי אוירא, ובאמת אם יניח לחי רחב ג' מהני אף במשוך ג'. וכן כתב להדיא רבינו יהונתן לעיל (על המשנה דהכשר מבוי בש"א לחי וקורה), דאם הלחי משוך מהכותל ג' טפחים לא מהני משום אתי אוירא. [בחי' רעק"א הקשה דאם הלחי משוך יותר מג' טפחים הרי צריך שהלחי יהיה יותר מג' טפחים כדי שלא נאמר אתי אוירא, דלעולם צריך שהלחי יהיה גדול יותר מהרוח שביניהם, ואם כן מדוע קבע ר' יוסי דהלחי יהיה ג' טפחים, הרי הכל תלוי במרחק לכותל, עיי"ש].

אך התוס' לעיל י ע"ב ד"ה ועושה כתבו, דמלבד הפס ג' אמות צריך עוד לחי, והפס עצמו אינו מועיל בתורת לחי שהרי הוא מופלג מהכותל יותר מג"ט. ומבואר דאפילו לחי שרחב יותר מג"ט דלא שייך בו אתי אוירא מכל מקום אם הוא משוך מהכותל ג"ט פסול.

ובבכור שור נקט כדעת התוס' דלחי שמשוך מהכותל ג"ט פסול, וכתב דהטעם הוא משום שהגדיים בוקעים בו. ולפי"ז יצא לחדש, דצוה"פ שאין הקנים סמוכים לכותל ג"ט פסול, דכיון שהגדיים בוקעים בו הרי זה פוסל את המחיצה, כמבואר הכא לגבי לחי. וכתב, דאף רבינו יהונתן לא כתב דהפסול הוא משום אתי אוירא אלא לר' יוסי, דזהו טעמו דצריך שיהא הלחי ג' טפחים, אך לרבנן אין זה הפסול אלא משום גדיים בוקעים, ואפילו רחב מג"ט לא מהני.

והוכיח כן מדברי רבא כאן, דאפילו לרשב"ג דאמרינן לבוד בד' טפחים הכא מודה דהלחי פסול משום שהגדיים בוקעים, ומשמע דקאי בין על גבוה ג' ובין על משוך ג', ומבואר דהפסול הוא משום גדיים בוקעים.

אך בשו"ת רעק"א (קמא סי' יח) ובבית מאיר דחו את הראיה, דודאי מה שהגדיים בוקעים אינו טעם להצריך סמוך לכותל, דרק לאחר דבעינן סמוך מהני גדיים בוקעים דלא חשיב סמוך, דיש הפסק של בקיעת גדיים, אך לומר דבעינן סמוך לכותל מהאי טעמא דגדיים בוקעים זה לא יתכן. ועל כרחיך דבעינן סמוך מטעם אחר, ובתוך ג' טפחים לת"ק וד' טפחים לרשב"ג איכא לבוד וחשיב סמוך, ובקיעת גדיים מהני להפקיע דין לבוד. [והטעם באמת דבעינן סמוך לכותל כתב החזון איש, דחז"ל תקנו לחי באופן שהוא המשך של הכותל ומתעקם לצד אחר].

וכן במש"כ דרבינו יהונתן כתב כן רק אליבא דר' יוסי תמהו היכן מצינו שנחלקו בזה ת"ק ור' יוסי. ועוד יש להקשות לדבריו מרבינו יהונתן לעיל במשנה דהכשר מבוי, דהתם איירי אף לת"ק.

ולדעת רבינו יהונתן הא דלעיל י ע"ב צריך לחי אחר להתירו, אע"ג דיש בלחי יותר מג"ט, יישב רעק"א שם דאי אפשר להשתמש בלחי גם בתורת מיעוט מי' אמות וגם בתורת לחי המתיר, עיי"ש.

**אפילו לרשב"ג וכו'**

מבואר דהיכא דגדיים בוקעים את המחיצה לא מהני לבוד. וצ"ע מאי שנא מהא דכתב הריטב"א (לעיל ע"א ד"ה מחיצה אין כאן), דהא דלא אמרינן בכל קורה משום מחיצה דגדיים בוקעים בה, דשאני קורה שהיא רחבה טפח וראוי לומר גוד אחית ורואין כאילו נסתם. ומאי שנא גוד אחית מלבוד, בלבוד נמי נימא רואין כאילו נסתם, וצ"ע. [וכן יל"ע לדעת התוס' שהובא ברשב"א לעיל ח ע"ב, דלא אמרינן לבוד היכא דיש הפסק של דבר אחר, האם גם גוד אחית ופי תקרה וחבוט לא אמרינן כשיש דבר אחר מפסיק או דהוי רק פסול בלבוד, וצ"ע].

**דף טו ע"א**

**בפלוגתת אביי ורבא אם מועיל סמך עליו מאתמול**

בהגהות רעק"א לשו"ע נסתפק מה הדין בסמך עליו מאתמול בתורת מחיצה, ונפלה המחיצה ונשתייר מעט, האם מהני מיהא בתורת לחי, או שמא צריך לסמוך עליו בתורת לחי. וכתב דמסברא צריך לסמוך עליו בתורת לחי, שהרי לגבי מחיצה אין צריך לסמוך עליו מאתמול, ועל כרחיך שאני לחי שיש תנאי שיהיה היכר, ובלא היכר אינו מחיצה. [ואף שרבא שסובר לחי משום היכר לא מהני סמך מאתמול, מכל מקום לאביי שעיקר לחי משום מחיצה ורק יש תנאי של היכר מהני סמך מאתמול]. ואם כן כאשר סמך עליו בתורת מחיצה ליכא היכר, שהרי מחיצה לא מהני מדין היכר ואין צריך סמך מאתמול. [כלומר, דאילו מחיצה צריך סמיכה מאתמול פשוט דמהני ללחי, ואין הבדל בין היכר מדין מחיצה להיכר מדין לחי. אך כיון שמחיצה אין צריך סמיכה מאתמול ואין צריך היכר, ולחי צריך היכר, לא מהני סמך בתורת מחיצה]. ועיי"ש שהוכיח מחצר גדולה וקטנה דמהני סמך בתורת מחיצה, או שפסי חצר אינם צריכים לסמוך מאתמול.

והנה קיי"ל כאביי שלחי משום מחיצה ומהני סמך עליו מאתמול. ויל"ע האם בקורה מהני סמך מאתמול, שהרי קיי"ל קורה משום היכר. ובערוך השולחן שס"ג סעי' י"ח נקט בפשיטות דלא מהני, ובעינן לעשותה לשם קורה.

**ת"ש דרב הוה יתיב בההוא מבואה וכו'**

השו"ע פסק שאם היה לחי מערב שבת ונפל אי אפשר לסמוך על לחי אחר, דבעינן סמך עליו מאתמול. וראייתו מסוגיין דרב לא התיר מחמת הדקלא כיון שלא סמכו עליו מאתמול, על אף שבכניסת השבת היה שם לחי אחר. והקשה בהגהות רעק"א שם מה הראיה לזה מסוגיין, הא אנן קיי"ל כר' הונא דהיכא דאתנייהו למחיצות אמרינן שבת הואיל והותרה הותרה, והכא איתנייהו למחיצות שהרי יש שם לחי, ואף שחסר היכר מכל מקום המחיצה לפנינו, ושפיר יש להתיר מחמת הלחי הקודם משום הואיל והותרה הותרה. ומה שרב לא התיר מחמת כן לפי שאזיל לשיטתו דלא אמרינן הואיל והותרה הותרה, אך לדידן שפיר יש להתיר אף שנפל הלחי. ובזה יתבאר מדוע ר' הונא רצה להתיר מחמת הדיקלא על אף שלא סמך עליו מאתמול, דבאמת ר' הונא לא רצה להתיר מחמת הדיקלא עצמו, אלא דכיון שיש שם דקלא הרי איתנייהו למחיצות, ואמרינן הואיל והותרה הותרה.

וכתב רעק"א, דיתכן שהשו"ע הוכיח דבכה"ג חשיב ליתנייהו למחיצות מהא דנפלו קורותיו, והרי קורה משום היכר ומכל מקום כשנפלה וחסר רק בהיכר חשיב ליתנייהו למחיצות, ומטעם זה לחי שלא סמך עליו מאתמול נחשב ליתנייהו למחיצות לפי שחסר בהיכר. [לכאורה לא דמי כלל, דמבוי שיש לו ג' מחיצות מהתורה חשיב רה"י לכל דבר, אלא שחכמים חייבוהו לעשות תיקון או ע"י היכר של קורה או ע"י מחיצה של לחי, וכאשר נפלה הקורה נשאר ג' מחיצות בלא תיקון, ואין זה נחשב שחסר בהיכר אלא שרוח רביעית פרוצה. משא"כ כשיש לחי שלא סמך עליו מאתמול כל החיסרון של הלחי הוא בהיכר, אך מצד המחיצה לא חסר לו כלום, ומנ"ל שבכה"ג חשיב ליתנייהו למחיצות].

ויתכן ליישב קושייתו, דמדברי ר' הונא עצמו משמע שלא התיר מחמת הואיל והותרה הותרה אלא מחמת הדיקלא, שהרי אמר לו ר' הונא לסמוך אדיקלא, משמע בתורת לחי. ועל כרחיך דחשיב בכה"ג ליתנייהו למחיצות. ועוד י"ל דמשמע שר' הונא קיבל דברי רב דבעינן סמך מאתמול ואי אפשר לסמוך אדיקלא, ולדברי רעק"א הרי ר' הונא לא התיר מחמת הדיקלא עצמו.

ובזה יש לבאר ב' תירוצי התוס', דלכאורה לאחר שתירצו דהיכא דליתנייהו למחיצות לא אמרינן הואיל והותרה הותרה מדוע הוצרכו לומר תירוץ אחר. אמנם להנ"ל י"ל שהתוס' נסתפקו בזה, האם לחי שלא סמכו עליו נחשב אתנייהו למחיצות או לא. [ובלא"ה י"ל דאין זה ברור שר' הונא סובר שאם ליתנייהו למחיצות לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, דזה תלוי בר' יהודה ור' יוסי יז ע"א].

**דף יז ע"א**

**לא הוצרכו אלא לחמש והקיפו בשבע אפילו בחמש אסורין**

כן גירסת רש"י והרא"ש, וביארו דס"ד דבעינן פנוי מאדם בית סאתים, והכא כיון דנותנין לכל אחד ב"ס הרי איכא מקום פנוי רק בית סאה אחת, קמ"ל דפנוי מכלים בעינן, והכא איכא מקום פנוי ב"ס.

הגר"א גרס לא הוצרכו אלא לשלש והקיפו בחמש אסורין. וכנראה גרס כן כדי ליישב הברייתא דבין חמש ובין שבע קאי על מה שהקיפו ולא על מה שהוצרכו.

המרדכי כתב דאם יש ב"ס לכל אחד, דהיינו שש סאין לשיירה, אפילו כשיש ב"ס פנוי מכלים שרי. וכתב הבית יוסף (סי' ש"ס) דראייתו מדאמר לא הוצרכו אלא לחמש והקיפו בשבע אסורין, ומדוע לא אמר לא הוצרכו אלא לארבע והקיפו שש, ועל כרחיך דעד שש יהבינן אפילו כשיש ב"ס פנוי. ותמה הט"ז דרש"י כתב להדיא שלא כדבריו, דכתב שאם הוצרכו לסאתים והקיפו ד' אסורין. ומה שהוכיח הב"י מהגמ' דחה הט"ז דאין בזה רבותא כלל, שאין חילוק בין חמש ושבע לבין ארבע ושש. והנה לגירסת הגר"א בגמ' נמי מוכח דלא כהמרדכי.

הגר"א כתב עוד להוכיח כן מדקאמר הדין ובלבד שלא יהא ב"ס פנוי לחכמים, משמע דלרבר"י אין נפק"מ בזה, ועל כרחיך דפחות מבית שש מהני גם כשיש ב"ס פנוי, ויותר מבית שש לריבר"י לא מהני כלל. ודחה כמש"כ הריטב"א דהאי ובלבד קאי אף לריבר"י.

**תוד"ה עירב, ונראה לר"י שאם עירבו וכו'**

ברא"ש מבואר דאירי בעירבו לצורך שנה, ואם נסתם בשבת קיי"ל דמותר לאותה שבת, ואם נסתם קודם שבת אסור, אך אם חזר ונפרץ בשבת, אע"ג שבתחילת השבת היה סתום מכל מקום שרי, ולא אמרינן הואיל ונאסרה נאסרה, כיון שעשו את העירוב לצורך שנה.

ואח"כ כתבו מילתא באפי נפשיה, דלמסקנא שר' יצחק מודה היכא דאיתנייהו לדיורין דשרי, יתכן שבעירב דרך הפתח ונסתם הפתח חשיב איתנייהו לדיורין, ומודה בזה ר' יצחק דשרי. ובאמת לפי"ז אין ראיה שר' הונא הוא דאמר שלשה ומת אחד מהם וכו' שבת גורמת, דיתכן דס"ל דיורין גורמין ומכל מקום עירב דרך הפתח מותר.

ואח"כ כתבו דריצב"א חולק וסובר דבנסתם הפתח חשיב ליתנייהו לדיורין, והא דלקמן ע ע"ב מבואר דיותר קל להתיר נסתם הפתח מניטלו קורותיו זה רק לר' הונא דתלוי בשבת, אך לר' יצחק דתלוי בדיורין באמת הסברא היא להפך. עי' במהרש"א בכל זה.

**דף יז ע"ב**

**אמר אביי לא שנו אלא מים ראשונים אבל מים אחרונים חובה וכו'**

כתבו התוס' דעכשיו לא נהגו במים אחרונים וכו'. אך בביאור הגר"א (סי' קפא ס"ק יב) כתב דגם עכשיו יש חובה ליטול מים אחרונים, דעיקר תקנת מים אחרונים אסמכוה אקרא בסוף פ"ח דברכות. והכא כונת הגמ' לומר דהא דהחמירו במים אחרונים טפי ממים ראשונים הוא משום דיש בזה סכנה, ובאמת בזמן הזה דאין סכנה מותר במחנה כמו מים ראשונים, אך בלא מחנה דינו כמים ראשונים, ואין זה משום מלח סדומית.

וציין הגר"א לדברי הרא"ש בסוף פ"ח דברכות דהקשה מדוע התם מבואר דדין מים אחרונים הוא משום קדושה, הא הכא מבואר דהוא משום סכנה. ותירץ, דמשום קדושה עשאוהו מצוה, ומשום סכנה עשאוהו חובה. ועוד תירץ, דלמברך איכא מצוה משום קדושה, ולשאר בני אדם משום סכנה. ולפי"ז אף בזמן הזה דליכא סכנה מכל מקום איכא מצוה משום קדושה, ולתירוצו השני מיהא למברך עצמו איכא מצוה משום קדושה.

**לא שנו אלא עירובי חצרות וכו'**

דעת הבעה"מ והרמב"ן והרשב"א דדברי ר' חייא ודברי ר' ינאי קיימי רק לר' עקיבא דתחומין דאורייתא, אך לדידן קיי"ל דתחומין דרבנן לגמרי, ובאמת הא דתנן פטורים מלערב הוא אפילו עירובי תחומין. אך דעת הרמב"ם דגם לדידן תחומין דאורייתא יותר מי"ב מיל, ודברי ר' חייא ור' ינאי קיימי גם לדידן לגבי יותר מי"ב מיל. ובמחנה אסור גם לדידן באלפים אמה, כיון שיש לו עיקר מהתורה יותר מי"ב מיל.