ציונים והערות -2 טעם כעיקר א
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / תערובות

חשוון דף מס' 2

# שמעתא דטעם כעיקר – א

**הערות בגמ' פסחים מ"ד:**

**פירוקא דרבא - דעת רש"י**

**פירוקא דרבא – דעת תוס' והראשונים**

**למ"ד טעם כעיקר דרבנן אם בעינן ביטול ברוב**

כהקדמה ופתיחה לשמעתא דטעם כעיקר, יש ללמוד את הגמ' בפסחים דף מ"ד. (בסוף העמוד) והאי משרת להכי הוא דאתא וכו', עד דף מ"ה. במשנה, [כולל תד"ה ורבנן וד"ה בשמעתין]. ובגמ' לק' ק"ח. אמר אביי טעמו וכו' ובתוס' שם. ואח"כ נעסוק בדף צ"ח: בפירוקא דרבא לא נצרכא אלא לטעם כעיקר וכו'. [לא כולל את החלק השני של תד"ה רבא אמר].

[ואחר כן נבוא לעסוק בעיקרי סוגיית טעם כעיקר, בהשלמת דברי התוס' ד"ה רבא אמר, ובעומק אריכות דברי הרמב"ן והרשב"א וש"ר בחולין צ"ח:, ולשם כך יש ללמוד תחילה בע"ז דף ס"ז. ובפסחים מ"ג: עד מ"ד.].

# הערות בגמ' פסחים מ"ד:

דף מ"ד. והאי משרת להכי הוא דאתא עד דף מ"ה. במשנה

**דף מ"ד. והאי משרת להכי הוא דאתא.** קאי אדלעיל מ"ג: דר' יוחנן דרש מ'משרת' דינא דהיתר מצטרף לאיסור. [והנה נחלקו הראשונים אי טעם כעיקר דאורייתא או לא, ויתבאר בהמשך הסוגיות, **ורש"י** חולין צ"ח: כתב דס"ל לר' יוחנן ואמוראי בתראי דטכ"ע לאו דאורייתא, ו'משרת' אסמכתא היא, ולכאו' לפי"ז צ"ע קו' הגמ' על ר' יוחנן, דאי רק אסמכתא היא אין מקום **להקשות**].

**רד"ה חייב, דאיתעביד ליה כוליה איסור.** הנה מבואר ברש"י, דבדין טעם כעיקר נכלל שההיתר עצמו נהפך לאיסור, ולוקה אף על אכילת כזית אחד מהתערובת, דהיינו דאוכל שמוטעם באיסור הוא עצמו איסור, וכ"כ **הרא"ש** בחולין (פ"ז סי' ל"א) וז"ל ופירש ר"ת דכיון שנתן האיסור טעם בהיתר נהפך כולו להיות איסור ולוקין עליו בכזית כאילו הוה כולו איסור. **ובביאור** הדין דנהפך, עי' **קוב"ש** פסחים קע"ה [עומקא 612] דחידש לומר דכל מאכלות האסורות האיסור הוא לא מחמת עצמותם אלא רק ע"י הטעם יעו"ש, ובאורו מחודש[[1]](#footnote-2). **אמנם** כמה ראשונים חולקים ולית להו נהפך, וכגון **דעת תוס'** חולין צ"ט. בריש העמוד[[2]](#footnote-3), ובעה"מ בפסחים (ל"ז מדפי הרי"ף) ד"ה ונקוט האי כללא, ויש עוד שיטות ראשונים בזה ויתבאר בהמשך הסוגיות.

**והנה** לשיטות דאמרינן נהפך מתבאר ב' חידושים בטכ"ע, **א',** דטעם אסור ואינו מתבטל, **ב',** נהפך ההיתר להיות כמוהו, וצ"ע מהו המקור לדין הנוסף דנהפך. וב' דרכים מצינו בזה, **חדא** בדברי **הש"ך** (סי' צ"ח ס"ק ו', בריש דבריו), דנראה דמה שטעם האיסור אינו בטל הוא משום שיש נהפך. אמנם לכאו' צ"ע מ"ט לא נימא איפכא דיבטל מכח ההיתר, ולא יהפוך את ההיתר להיות כוותיה. ועי' בחידושי הרי"ם פסחים [עומקא 573] דביאר זאת בארוכה. **הדרך השניה** כמש"כ **בנחלת דוד** (**דברי דוד** - שיטת טעם כעיקר מד"ה והא דאמר) [עומקא 550], דלא היה נראה להם לסברא כלל שיאסר התורה הטעם לחוד, כיון דלא הוי מידי דאית ביה ממשא, ובאיסורי אכילה איך שייך לומר איסור אכילה על דבר שאין בו ממש, ומדחזינן דקפיד תורה אטעמא, ש"מ דההיתר נהפך להיות איסור.

**רד"ה מפת ומיין וכו' ואילו פשט היין בכל הפת וכו'.** היינו דהוקשה לו אולי ר"ע מחייבו מדין טכ"ע, ותירץ דע"כ איירי כששרה חצי פת, דבשרה כל הפת אי"צ לדין היתר מצטרף לאיסור. ורש"י לטעמיה דאמרינן דנהפך ההיתר להיות איסור, וכמש"כ לעיל בד"ה חייב. **אבל** לחולקים על רש"י, גם באופן ששרה כל הפת מוכרח לדין היתר מצטרף לאיסור כדי לחייב על כזית אחד, שהרי מדין טע"כ צריך לאכול כמה כזיתים מן הפת כדי לאכול כזית מהטעם. **עוד** מבואר ברש"י כאן דרק חצי פת היתה שרויה ביין, אלמא היתר מצטרף לאיסור הוא גם בגוונא דאינם מעורבים, וכ"כ רש"י לעיל מ"ג: ד"ה אין היתר[[3]](#footnote-4).

**רש"י שם.** עי **פר"ח** (או"ח תמ"ב סק"א) דדייק מדכתב רש"י דחיובו משום טעם, אלמא יין שבתוך פת אינו בגדר ממשות אלא טעם. **והנחל"ד** (שיטת טעם כעיקר ד"ה ומה דרצה) דחה הראיה, דרש"י הוזקק לטעם כעיקר בשביל הדין נהפך, היינו שיצטרף הפת לכזית, ואכמ"ל, ובעזהי"ת עוד נעסוק בגדרי טעם וממשות, והנפק"מ שביניהם.

**גמ' הא קמ"ל דאע"ג דבתערובת.** **בכס"מ** חמץ ומצה פ"א ה"ו (עומקא 158) מוכיח מדברי הגמ' דכל איסור שהוא בתערובת קיל אע"פ שאין רוב כנגדו, [ודעת הרמב"ם שהאוכל כזית חמץ בתערובת שאין בה ביטול ברוב אין בו כרת], **וזהו יסוד גדול בעניני תערובת,** וצ"ב טובא.

**ור"ע טעם כעיקר מנא ליה.** עי' **תוס' בנזיר** ל"ז ד"ה טעם, שהיה פשוט לגמ' דס"ל טכ"ע, דאל"כ לא היה דורש הקרא להיתר מצטרף לאיסור, דהוא מחודש טפי.

**מבשר וחלב.** הנה בבשו"ח ודאי ע"י התערובת נהפך הכל לאיסור. והעיר **הקר"א** נזיר ל"ז. [עומקא 485], דלכאו' להראשונים דלא אמרינן 'נהפך', אינו דומה להתם, ואיך שייך ללמוד משם, ותירץ דהלימוד מבשו"ח הוא רק להא דיש איסור בטעם ואינו בטל, יעו"ש.

**רד"ה בשר בחלב, שטעם החלב נבלע בו.** עי' **ב"י** יו"ד סי' צ"ח, דמוכיח מהא דחלב הבלוע בבשר הוא טעם ולא ממשות, ואכמ"ל.

**גמ', דאי תרו ליה כוליה יומא שרי.** עי' **פרש"י,** ויל"ע דלכאו' זהו נמי בכלל בישול כדאיתא בכל איסורים שבתורה 'כבוש הרי הוא כמבושל' [חולין צ"ז: וקי"א:], וי"ל דבבשר וחלב בעינן דוקא דרך בישול, כ"כ **הרא"ש** [ע"ז פ"ה סי' י"א] בשם ריצב"א, ועי"ש דנקט דזהו כוונת הגמ' דבשו"ח חידוש הוא, [ודלא כפרש"י].

**גיעולי נכרים נמי חידוש הוא.** הקשה **הרא"ה** [בית ד' ש"א י"א. עומקא 116] **בשם** **הרמב"ן** איך יתכן לחלק ולומר דכל טעם איסור הנבלע במאכל שרי, והבלוע בכלים אוסר המאכל, והרי הכלים אינם איסור בפ"ע אלא אסורים מחמת בליעות של כל האיסורים, ויעו"ש תירוצו המחודש. ובחידושי **רע"א** כאן ד"ה ואולם [עומקא 452], מתבאר דפירש דכוונת הגמ' שהיה זה הוראת שעה לאותם הכלים שבאו ממלחמת מדין. [ועי' **או"ש** פ"ט מאכ"א ה"ט, דפירש דגם אם טעם כעיקר לאו דאורייתא ואי"צ ס', מ"מ בלוע איסור בדפנות הכלי כדדרשינן הטמאים לרבות צירן, ודוקא כשהוא בתערובת בטל האיסור דצירן, (כמש"כ הראשונים, עי' לק'), ונתחדש דאסרה תורה לבטל איסור זה ואע"פ שאין מתכוין לכך].

**רד"ה והכא אסור, לילה אחת.** אבל **בתוס' ע"ז** ע"ו. ד"ה בת, הביא בשם רבינו ברוך דדוקא כ"ד שעות, והכי קי"ל.

**הוה נזיר וחטאת ב' כתובים**. עי' חו"ד צ"ח ס"ק ב' דלכאו' הבשר הנוגע בחטאת הוא מין במינו ומתבאר דיש טכ"ע גם במין במינו ונזיר הוא מין אחר, ולא הוו ב' כתובים, ותירץ החו"ד דלרבא דהגדרת המין תלוי בשמא א"כ כל הקדשים הוו שם אחד כמש"כ הרשב"א יעו"ש, אבל הגמ' הכא אזלא לאביי דבתר טעמא וא"כ שפיר יש סוגי בהמות ובשרים שאין טעמם שוה, והנה הש"ך נוקט דגם לרבא אזלינן בתר טעמא בסוגיא דטכ"ע, ועי' פרי מגדים בפתיחה ח"ג פ"ד, דנסתפק שם אם ב' סוגי הבהמות הוו חלוקים בטעמם יעו"ש.

# פירוקא דרבא - דעת רש"י

גמ' חולין צ"ח:[[4]](#footnote-5) רבא אמר לא נצרכא וכו' עד צ"ט. יתיב רב דימי

**בקצרה –** **רד"ה** רבא אמר, ועי' **תוס'** מה דביארו בדבריו, ועי' **רש"י** צ"ט. ד"ה ואם כשרה, **וברש"ש** שם. ועי' **יד יהודה** צ"ח כ"ג. ועי' **חת"ס** דף צ"ח. ד"ה כל איסורין. **קה"י** סי' כ"ט.

**גמ', רבא אמר לא נצרכא אלא לטעם כעיקר דבקדשים אסור.** **רש"י** מפרש דה"ק דרק בקדשים טעם כעיקר, (וזרוע בשלה יצא דינו להיות כחולין, ושפיר גמרינן מינה לחולין). וצ"ע הרי הכא דאיכא ס' ליכא טעם, ומה יהני מה דטעם כעיקר, ועי' **תוס'** דפירשו דטעם כל דהו קאמר, ד"כל שהוא אוסר בקדשים". ועי' **רש"י** לקמיה צ"ט. ד"ה ואם כשרה 'דלא בטלי **לגמרי**', (ועי' רש"ש שם). **ולכאו'** כוונת הדברים, דרבא מחדש דבקדשים אין דין ביטול כלל, משום **מציאות** האיסור שנבלעה, ואע"פ שאינו מורגש כלל[[5]](#footnote-6). **ובתוס' ובראשונים** הקשו דאם טעם הכוונה לאיסור כ"ש, איך למד מזה רש"י דבחולין טעם כעיקר דרבנן, [ועי' מהרש"א]. **עוד** יש לתמוה בדעת רש"י דאף שמצינו דברים דאינם בטלים כלל, כגון ע"ז וחמץ בפסח, ואפשר דגם בקדשים אינו בטל כלל, אבל מה ענינו ל'טעם כעיקר', והרי טעם כעיקר אינו גורם איסור לעולם[[6]](#footnote-7).[[7]](#footnote-8)

**ובביאור** דעת רש"י אפשר לבאר ע"פ מש"כ **הגר"ח** פי"ג מתרומות [עומקא], דאע"פ שאחר ס' אין נרגש טעמו המסוים של האיסור, אבל ודאי השפיע טעם שונה לתערובת. **ומעתה** נימא דס"ל לרש"י דמדין טע"כ נאסר גם טעם זה, וזהו הנקרא בדברי התוס' טעם כל דהו[[8]](#footnote-9). **ובאופן דומה** עי' **ביד יהודה** צ"ח כ"ג, דכתב דגם לרש"י אין טעם כל דהו אוסר, ורק בגוונא דעדיין נרגש הטעם אסור בקדשים, והביא דכעי"ז כתב **התורי"ד** ע"ז דף ס"ז.[עומקא]. וזה כמש"כ **בהג' חת"ס** סוף סי' צ"ח, על רש"י לעיל ד"ה ובשניהם, דגם אחר ס' איכא איזה טעם וקיוהא. **ולפי"ז** מיושב מה ענינו לטעם כעיקר, דס"ל לרבא דטכ"ע הוא סיבה לאסור גם הרגשת טעם כל דהו, ואפי' אחר ס', וכן מיושב מה דלמד מזה רש"י דבחולין טע"כ לאו דאורייתא, כי אם היה טכ"ע דאורייתא היה מחויב לאסור אחר ס' נמי[[9]](#footnote-10). [[10]](#footnote-11). **ודעת אביי** עי' שו"ת **מהרי"ק** קמ"ד (עומקא), דודאי ס"ל טע"כ כדלק' ק"ח., אלא דפליג וס"ל דמדין טע"כ אין לאסור יותר מס', וכפשטות הסוגיות שהוא בנו"ט.

**רד"ה לטעם כעיקר, אבל חולין שפיר גמרינן מיניה וכו'.** כתב **החת"ס** [צ"ח. ד"ה כל איסורין], דברש"י נראה דהילפותא מזרוע בשלה דבעינן ס' אינה אסמכתא אלא ילפותא גמורה, וכיון דרש"י ס"ל דבחולין טעם כעיקר לאו דאורייתא, ע"כ מתבאר דאף למ"ד דטעם כעיקר לאו דאורייתא בעי ס' מדאורייתא. **ולדבריו** אתי שפיר רש"י הכא דכתב אבל חולין שפיר **גמרינן** וכו', ואף דבחולין טע"כ לאו דאורייתא. **אמנם** לפי"ז יל"ע מאי נפק"מ בחידוש דטעם כעיקר דאורייתא, והא מ"מ בעי ס' מדאורייתא. וי"ל, עי' **ראש יוסף** צ"ח. בסוף העמוד, וכן **ביד יהודה** סי' צ"ח ס"ק כ"ג, שם דמש"כ רש"י לעיל ד"ה ושניהם דכשיש טעם אחר ס' הוא רק מדרבנן, היינו בדוקא למ"ד טעם כעיקר לאו דאורייתא, אבל למ"ד דטעם כעיקר דאורייתא גם טעם אחר ס' אסור, וכן משמעות **החת"ס** שם. **וכן** י"ל נפק"מ ע"פ מש"כ **רש"י בפסחים** מ"ד: ד"ה חייב, דלמ"ד טעם כעיקר אמרינן דנהפך ההיתר להיות איסור, והאוכל כזית אוכל שיש בו טעם של איסור לוקה, וא"כ אף דלכו"ע מדאורייתא בעי ס' אבל אי טעם כעיקר לאו דאורייתא ליכא דין נהפך מהתורה. **אמנם** עיקר הדברים צ"ב מ"ט ליבעי ס' אי טעם כעיקר לאו דאורייתא, ומ"ט טעם אחר ס' הוא תלוי אי טעם כעיקר דאורייתא או לא, ויש להאריך בזה. **אולם** בשו"ת **מהרי"ק** (קמ"ד) נקט דכיון דאביי ורבא פליגי אי טעם כעיקר דאורייתא או לא, [עי' לק' ק"ח.], א"כ י"ל דכל דברי רש"י בריש שמעתין דהיא ילפותא גמורה, היינו לאביי דטעם כעיקר דאורייתא, והכא דאיירי לרבא באמת ס"ל לרש"י דאסמכתא היא, [וצ"ל **דגמרינן** לאו דוקא][[11]](#footnote-12).

**קו' הראשונים על רש"י -** הקשו **תוס'** דבמנחות כ"ב מבואר דרק בעולין אין להם ביטול וכן מב"מ לר"י, הא שאר דברים יש להם ביטול, ועי' **קה"י** סי' כ"ט [עומקא], שכ' ליישב דעת רש"י ע"פ מש"כ **תוס' בכורות** כ"ב. דרק באיסורי אכילה אמרינן טעם כעיקר ולא לענין הקרבה, וכיון דהתם טעם לא מעלה ולא מוריד, אין מניעת הביטול אלא מדין 'עולין' או מדין מב"מ[[12]](#footnote-13), אבל באכילת קדשים אינם בטלים מדין טכ"ע, והביא דהראשונים פליגי ביסוד זה יעו"ש.

**עוד** הקשו תוס' מזבחים דף ע"ח. דפיגול נותר וטמא מין במינו שבללן זה בזה בטלים ברוב ואע"פ דבקדשים עסקינן, (והתם ענין אכילה הוא ולא שייך תרוץ הקה"י). **ולפי** מש"נ לעיל בדף מס' 1 דסוגיא דבר קפרא ס"ל דמב"מ בס' [וכד' בעה"מ בפסחים] לק"מ מסוגיא דהתם.

**הרשב"א** (ד"ה אמר רבא) הקשה דבזבחים צ"ז. איתא דקדשים וחולין שנתערבו בנו"ט, אלמא טעם כל שהוא אינו אוסר בקדשים, ומצדד הרשב"א דכל דברי רש"י הם במין במינו דאז אוסר טעם כל שהוא כר"י בשאר איסורים, יעו"ש. **וצ"ב** טובא הרי בעלמא ס"ל לרבנן דמב"מ בטל ברוב, והיינו דהוא קיל ממין בשאינו מינו, ואיך בקדשים יהא איפכא.

**פירוקא דרבא - שיטת תוס' והראשונים**

**שיטת תוס' -** **תוס'** מפרשים דמה דנקט קדשים הוא לאו דוקא וה"ה בחולין טכ"ע, והא דאסרינן הכא מצד טכ"ע אף שיש שישים, משום דקרא איירי גם בגוונא דחלק מהאיל קיבל הרבה טעם, ואיירי אפי' בגוונא דיש הרבה מהשמנונית **עד שאין רוב**[[13]](#footnote-14), ועי' **רע"א ומלא הרועים** דתוס' הוסיפו דאפי' רוב ליכא, משום דהוקשה להם דכיון דמב"מ הוא יבטל ברוב ואפי' שאין ס' כנגדו, ולכך הוסיפו דאפי' רוב אין ואפ"ה הותר בזרוע[[14]](#footnote-15).

**והנה** עיקר פרוש התוס' תמוה דעד כמה דהתורה התירה בזרוע בלא ס', (ואפי' בלא רוב), איך נלמד משם שיעור ס', והא התם היתר בעלמא הוא, וכבר **ברמב"ן** תמה על תוס' בזה"ל "וכל זה אינו מתחוור כלל, דכיון דשרא רחמנא הכא אפי' בנותן טעם, ליכא למיגמר לא קולא ולא חומרא מהכא". **ומהלך הרמב"ן** גופיה צ"ב טובא.

**שיטת הר"ן -** **הר"ן** הוקשה לו קו' תוס' והראשונים הרי הכא איירי אחר ס', ולכן פירש דגם רבא מעמיד את הברייתא כרבי יהודה דמב"מ לא בטיל, אלא דרבא חידש לחלק בין נמחה שם ממשו של הזרוע לבין נפלט טעם גרידא, דכל מה דהתירה התורה בזרוע אע"פ שכללא הוא דמב"מ לא בטיל, הוא רק בטעם גרידא, [וחזינן שאע"פ שטע"כ, מ"מ שייך לחלק בין העיקר לטעם].

# למ"ד טעם כעיקר דרבנן אם בעינן ביטול ברוב

**בקצרה -** **רשב"א** בסוגיין ד"ה ופרש"י [עומקא 73], וכ"כ **הר"ן**, ועי' **בריטב"א** בשמעתין, ועי' **רע"א** דף צ"ח. במערכה אות ו [עומקא 455] **ועי"ש** בד"ה ויש להסביר עוד [עומקא 457].

**בגמ'** חולין קי"ב: איתא, הטמאים לרבות צירן ורוטבן וקיפה שלהם. **והרשב"א** בסוגיין, ד"ה ופרש"י, בתוה"ד [עומקא 73] הקשה דלכאו' מ"ט לא ילפו רבנן ור"ע טעם כעיקר מדכתיב הטמאים, ותירץ דאיסור הציר הוא רק כשהוא בפני עצמו, וכ"כ **האשכול** הו"ד במגיה שם, וכ"כ **הר"ן**[[15]](#footnote-16). **ומתבאר** דגם לולי קרא דטכ"ע היה מקום לאסור משום מציאות הטעם, דהיא כציר היוצא מן האיסור, ואהא תירצו הראשונים דבתערובת אין הציר אוסר.

**והנה רע"א** דף צ"ח. במערכה אות ו' [עומקא 455] נסתפק בביאור דין זה דכתבו הראשונים דלמ"ד טעם כעיקר לאו דאורייתא ציר בתערובת שרי, אם בעינן רוב כדי לבטל הטעם שאסור משום ציר, או דכל שהוא בתערובת אפי' אין רוב היתר לא נאסר, דכל איסורו דציר הוא כשהוא בעין. **והביא** שם מדברי **תוס'** ד"ה רבא אמר, דפירשו דמה דאמר רבא דבזרוע טעם כעיקר לאו דאורייתא, איירי בגוונא דהאיל בלע טובא מהזרוע וליכא רוב כנגדה, הרי מבואר דהציר אינו אסור כשהוא בתערובת ואפי' דליכא רוב היתר. וכן הוכיח **מהר"ן** בשמעתין. ועי' שם עוד ברע"א בד"ה ויש להסביר עוד [עומקא 457], שהוכיח לאידך גיסא מדברי **הרשב"א** (דף צ"ז ע"ב) ד"ה ובקדירה עצמה, במ"ש שם "הא מדאורייתא **חד בתרי בטל** והא דבעי ס' מדרבנן", אלמא דבפחות מרוב הוי דאורייתא, וזו נמי כוונת הרשב"א הנ"ל, ומשום דפחות מרוב לא מקרי תערובות כלל **והוי כבעין**, עכ"ד.

**והנה בריטב"א** בשמעתין הקשה כהרשב"א דהיאך אפשר לומר דטעם כעיקר לאו דאורייתא, והרי נתרבה צירן ורוטבן, וציר אינו אלא טעם בלא עיקר, ותירץ וז"ל דכי שרינן טעם בלא עיקר, כשהוא ע"י תערובת, אבל כשהוא מופרש בעיניה הוא ודאי אסור, וכל היכא דהוי **טעם** **איסור מרובה והיתר מועט, כמאן דאיתיה בעיניה חשיב,** עכ"ל. משמע דבמחצה על מחצה לא יאסר, ואינו נחשב בעין, (וכדעת תוס' והר"ן, כמש"כ רע"א לעיל). **אמנם** כל שיטה זו דלא בעינן רוב, צ"ב טובא, דעד כמה דנתרבה דציר הוא אסור, מ"ט יהא שרי כשהוא מעורב בלא רוב כנגדו, והרי בשביל ביטול בעי רוב.

**ועי' רש"י** ד"ה לטעם כעיקר שכ' "ורבא לית ליה טעם כעיקר בחולין כדמפרש ואזיל, מדאורייתא ברובא בטיל אלא מדרבנן". **ומתבאר** דגם למ"ד טכ"ע דרבנן בעי ביטול ברוב. וכן דייק **החו"ד** סי' צ"ח ס"ק ג', ופירש טעמא דמילתא כמש"נ לעיל "הא דלא כתב דגוף טעם הנפלט מדרבנן על כרחך דזה אי אפשר, דהא ילפינן מהטמאים לאסור צירן וכל היוצא מהן, ומהיכי תיתי יהיה טעם הנפלט גרע משאר כל היוצא, ומשום הכי הוכרח רש"י לומר דמטעם ביטול הוא, וכ"כ **הפמ"ג** בפתיחה להלכות פסח (ח"ב א' ד"ה השחיטה הא')[[16]](#footnote-17). וצ"ב מ"ט רע"א לא הוכיח מרש"י בסוגיין.

**נפק"מ בנידון זה גם למ"ד טכ"ע דאורייתא -** עי' **רע"א** הנ"ל בד"ה ויש להסביר עוד, דנפק"מ בנטל"פ דא"צ ס', אי בעינן רוב, וכן ד' **הרשב"א** דבעינן רוב יעו"ש, אבל **הר"ן** ס"ל דאי"צ רוב, [ולטעמיהו אזלי]. **עוד** יל"ע לפי מש"כ **תוס'** צ"ח: ד"ה לחומרא, ובראשונים דס' אינו דין ביטול אלא דאז פסק הטעם, אם מ"מ בעי **לדין רוב דחד בתרי** על הציר או לא, ונפק"מ לדבר שיל"מ - דאינו בטל ברוב, **ובמלחמות** פרק כיצד צולין, (ועי' עוד בר"ן נדרים נ"ב.) **ובב"ח** ריש סי' צ"ח, נקטו דאף בשישים אינו בטל כשיש לו מתירים, ובפשטות כן מתבאר בשמעתא דזרוע בשלה.[[17]](#footnote-18)

**בעיקר דינא דטכ"ע**, יש לחקור אם הא דטעם אסור הוא פשוט (מדין צירן), וחידוש התורה הוא הא גופא דלא בטיל, או דחידוש התורה הוא דטעם הוא דבר האסור (אע"פ שאין בו ממשות), והא דלא בטיל הוא מסברא, ויתבאר בעזה"י בהמשך הסוגיות. **והנה** מקושית **הרשב"א והראשונים** דנילף טע"כ מצירן, חזינן דעד כמה דהחפצא של הטעם הוא אסור, ידעינן מסברא דאינו בטל, וא"כ קראי דטע"כ לא אתו לומר דאינו בטל, ויל"ע אם בתירוצם חזרו בהם.

1. **ולכאו'** אי"צ לחדש דכל מאכלות אסורות אין האיסור מחמת עצמם, אלא הביאור הוא דדין 'נהפך' הוא דגוף הממשות נחשב כ'בטל' לטעם, דראוי הדבר להיות מוגדר לפי הטעם שמטעימו, ועי' מנחת ברוך סי' ס"ט [עומקא 382]. [↑](#footnote-ref-2)
2. **וס"ל** דאינו לוקה אלא באוכל הרבה זיתים ועלה בידו כזית מן האיסור בכדי אכילת פרס, וכגון חלב שנמחה בתערובת ואוכל כזית ממנו. [↑](#footnote-ref-3)
3. **תוס'** לעיל מ"ג: פליג וס"ל דהיתר מצטרף הוא רק כאשר מעורב ממש, וא"כ ע"כ איירי הכא כששרה כל הפת, והא דרבנן פליגי הוא משום דליכא כזית טעם, ותוס' לטעמיה דלית להו 'נהפך'. [↑](#footnote-ref-4)
4. **הערות בדעת המקשן ובפירוקא דאביי** - **א.** **ומי ילפינן וכו'** זהו היתר הבא מכלל איסור, מאי לאו למעוטי כל איסורים שבתורה. היינו דיהיו אסורים אפי' בס' וק', ולא ברירא אי כוונת המקשן לומר דשאר איסורים אסורים לעולם, או דר"ל דיש איזה שיעור גדול יותר מס' וק' ולא ידוע שיעורו, וצ"ע. **ובעיקר** דברי המקשן מתבאר דלולי הקרא דזרוע בשילה היה לן לאסור, וכן משמע **ברד"ה** בהדי בשר ועצמות, שכתב **ושרייה** רחמנא, וכן בד"ה זהו היתר, והיינו איפכא מדברי התרצן אנן לחומרא וכו' דמדאוריתא ברובא בטיל. **ויל"ע** בדעת המקשן מהיכ"ת לאסור לעולם ואי משום דטכ"ע הא ליכא טעמא, ולכאו' מסברא אחרינא היא וצ"ע. **אמנם** עי' לק' רש"י ק"ח. ד"ה אי חידוש, דמתבאר דלמ"ד טכ"ע דאורייתא היה צריך לאסור לעולם, והא דשרי בס' הוא רק משום דגמרינן ליה מזרוע בשלה דמישתרי כל כמה דליכא טעמא, [וכל זה ראיה לסברת רש"י צ"ח. ד"ה בס', דיש מקום לאסור גם בדליכא טעמא].

   **ב.** **גלי רחמנא ולקח מדם הפר.** היינו דמכאן לומד רבי יהודה דמב"מ לא בטיל לעולם. והקשה **הרמב"ן** ד"ה וליגמר, דילמא הא דלא בטיל דם השעיר הוא משום שאין בדם הפר שישים כנגדו, (ומבואר ברמב"ן ששייך ס' מדאורייתא במין במינו), יעו"ש תרוצו. ועי' **תוס' בכורות** כ"ב. ד"ה אבל לקדירה, דכתבו דכל ענין טעם כעיקר הוא שייך רק לענין אכילה, וממילא לק"מ קו' הרמב"ן [ובדעת הרמב"ן אפשר דאינו חולק לקושטא, אבל ס"ל דליכא **למילף** דאינו בטל לעולם, ועדיף למימר דנתחדש ענין טעם גם בהקרבה, וצ"ע].

   **ג.** **דמדאורייתא ברובא בטיל.** הקשו **תוס'** [ד"ה לחומרא] הא טעם כעיקר דאורייתא ואמאי בטל ברוב וכו', ותירצו ועוד דזימנין פוסק הטעם וכו'. עי' **רע"א** [עומקא 457] שהעיר על לשון **זימנין** דאם רק זימנין פוסק א"כ למה אמרו דגמרינן ל'חומרא' להצריך ס', והלא דין גמור הוא ככל ספק דאורייתא לחומרא, [ואין לפרש דאיירי כשידעינן דליכא טעמא דהרי דעת תוס' בעמוד א' דאי טעם הקפילא לא בעינן ס']. ותירץ דיש רוב פעמים דבטל הטעם קודם ס'. ודומה לזה עי' בר"ן שכתב ויש בהם הרבה שאפי' בעשר ועשרים אין נותנים טעם. **אמנם** עי' **בב"ח** ריש סי' צ"ח, סוף ד"ה כתב האגור, שרוב פעמים אם הוא פחות מס' נרגש האיסור. ובאמת **המהרש"א** כבר נתקשה בפשט דברי התוס', יעו"ש תרוצו.

   **ד.** **הרשב"א והר"ן** האריכו להקשות כעין קושית התוס' דמין בשאינו מינו אינו בטל ברוב דבר תורה, ותירצו כתירוצם השני, ועי' **ברשב"א** דהעיר דלפי"ז לא הו"ל לגמ' למימר 'ברובא בטיל', אלא בדליכא טעמא בטיל, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. **וכן** מתבאר מהמשך דבריהם דהקשו על פרש"י דלא אסרינן **במשהו**, אלא עולין לרבנן ומין במינו לר"י, דאינם בטלים כלל, אבל סתם קדשים בטלים, ואי הכא לא אסר אלא כשיש באמת קצת הרגשת טעם, לק"מ מהתם, דחידושא דהתם הוא שאינם **בטלים כלל**. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ועי'** ברמב"ן ד"ה והא דאמרן מש"כ בשם הרב אב"ד, ולפי"ז מיושב קצת. [↑](#footnote-ref-7)
7. **ועי'** לק' רש"י ק"ח. ד"ה אי חידוש, דמתבאר דלמ"ד טכ"ע דאורייתא היה צריך לאסור לעולם, והא דשרי בס' הוא רק משום דגמרינן ליה מזרוע בשלה דמישתרי כל כמה דליכא טעמא, וצ"ע מהיכ"ת לאסור לעולם. [↑](#footnote-ref-8)
8. **וכן** נראה ברשב"א וז"ל, ואם תפרש שנותן בו טעם גרוע ובקדשים אסור והכא שרי, הא לא אפשר דאף בקדשים טעם **כל דהו** אינו אוסר. [↑](#footnote-ref-9)
9. **וגדולה** מזו כתב החת"ס צ"ח. דלדעת רש"י לא קים להו לחז"ל דפוסק הטעם בס', ואפשר דאיכא טעמא אחר ס', ופירש שם את דברי הגמ' הכא, וז"ל, טע"כ דבקדשים אסור והכא שרי, היינו משום דביותר מס' נמי איכא טעמא, ובחולין טע"כ לאו דאורייתא ובקדשים דאורייתא. [↑](#footnote-ref-10)
10. **אמנם** כל זה צ"ע דזרוע בשלה הוא מב"מ ואין נרגש בו הטעם כלל, וצ"ל דאע"פ שאין נרגש טעם אחר, מ"מ הרגשת הטעם היא גם מחמתו, ועי' רע"א ד"ה תמוה לי דכתב על קו' תוס' לקמיה, דאפשר דס"ל כתנא דרואין כאילו הוא אינו מינו, [ומושג זה ד'רואין' צ"ב טובא]. [↑](#footnote-ref-11)
11. **ברמב"ן** סוף ד"ה וליגמר מיניה וכו' ולא יעלה על דעתך וכו', כתב דלרבא דטכ"ע לאו דאורייתא ע"כ אסמכתא היא, ולא עלה בדעתו לומר כהחת"ס דמ"מ איכא דין ס' מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-12)
12. **וצ"ע** דעת תוס' והא איהו גופייהו הכי ס"ל, וי"ל נקטו תוס' דעד כמה דרש"י חידש דלרבא טכ"ע אוסר לעולם ע"כ אין האיסור משום הרגשת הטעם אלא משום מציאות חומר גוף הטעם, ובזה ס"ל לתוס' דכבר אין מקום לחלק בין הקרבה לאכילה, דאי האוסר הוא 'הטעם הנטעם' א"כ ענין זה הוא רק באכילה אבל עד כמה דרבא ס"ל גדר חדש בטכ"ע א"כ אין מקום לחלק. [↑](#footnote-ref-13)
13. **משום** דסוף סוף 'תערובת' הוא, ושמעינן מהכא דיש בכח 'התערובת' להקליש האיסור, אפי' במחצה על מחצה, ועי' לעיל בהערות לגמ' פסחים, מש"כ מהכס"מ, ועי' לק'. [↑](#footnote-ref-14)
14. **אולם** עי' היטב ברשב"א בשם ר"י, וכן בריטב"א בשם הרמב"ן, דכתבו דפעמים נו"ט הזרוע ולא הוסיפו זאת, וכן תוס' בע"ז ס"ז. ועמד על כך המלא הרועים שם. [↑](#footnote-ref-15)
15. **ועי'** תוס' לק' קי"ב: דהקשו דל"ל דרשה לרוטב וקיפה תפו"ל ממשרת ליתן טעם כעיקר, ותירצו דאיצטרך קרא לצירן. ולכאו' מתבאר דא"א ללמוד ציר מטעם, וצ"ב, ועי' בר"ן קכ"ב: מדפי הרי"ף דציר היינו היוצא ע"י מליחה וס"ד דזיעה בעלמא הוא, קמ"ל, אבל רוטב היינו טעם ע"י בישול לא בעי קרא דהרי טכ"ע. [ותוס' לא הקשו את קו' הראשונים דנלמד טעם מקרא דהטמאים, דאיצטריך קרא דמשרת לרבות טעם, (דהיינו רוטב) ואיצטריך קרא דוהטמאים לרבות ציר, דלא תימא זיעה בעלמא הוא]. [↑](#footnote-ref-16)
16. **וכן** הוא להדיא בשו"ת הרשב"א חלק א סימן תקטו, "דכל שהוא **למעלה מחד בתרי** לדעת רש"י ז"ל לאו דאורייתא דטעם כעיקר לדידיה לאו דאורייתא". [↑](#footnote-ref-17)
17. **ודע,** דנידון הראשונים דיש לאסור טעם משום ציר, אינו דוקא בפליטה ממש, כגון הזרוע שהתבשלה עם האיל, אלא אף בטעם לחוד כגון בליעות מכלים, כמבואר ברשב"א גבי נטל"פ דהצריך רוב כנגד הבלוע בכלי הו"ד לק'], וכן מוכח מקו' הרשב"א הנ"ל שהקשה מ"ט צריך קרא לר"ע, אלמא ס"ל דבכל טעם הוא, דאל"כ בעי לקרא דגעולי נכרים לחדש דגם פליטות כלים הם בכלל, וכן נקט בפשיטות רע"א [בדו"ח דרוש ח'] דלרמב"ם הגעלת כלים דאורייתא אע"פ שפוסק טכ"ע לאו דאורייתא, והוא משום ביטול הציר עצמו, וכן נקט בפשיטות באו"ש מאכלות אסורות ט' ט'. [אולם עי' ברא"ה בית ד' ש"א [עומקא 113] דכתב דין זה דבעי חד בתרי על איסור שנימוח ואין מראהו ניכר]. [↑](#footnote-ref-18)