שיעורי תערובת צד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / תנינא

שיעורי תערובת – צד

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קי, ט

## ספק ספיקא כשיכול לברר

**[אות לה]** כתב הרמ"א (קי, ט) שיש להתיר בספק ספיקא אפילו במקום שאפשר לברר, וכגון בספק ניקבה הריאה שיכול לברר ע"י בדיקת הריאה אין לחוש. והראיה לדין זה הוא מדברי ר"ת שהתיר בספק דרוסה שנתערבה אף שיכול לברר בכל בהמה אם היא דרוסה, אלא ודאי אי"צ לברר. ובש"ך (אות לה) הביא עוד ראיה ממה שמצינו לעניין רואה מחמת תשמיש, שמותרת לינשא לאחר משום ס"ס ספק משום מכה ועוד שאין כל האצבעות שוות, ואף שאפשר לברר תחת בעלה הראשון אם הוא משום מכה, מ"מ מותרת, ומוכח שס"ס שרי אף באפשר להתברר.

**אמנם** הש"ך (שם) הביא מהד"מ שדעת הרשב"א בחידושיו שגם בס"ס צריך לברר, והביא הד"מ ראיה מהגמרא בזבחים (עד:) גבי טריפה שנתערבה שהעמידו בגמרא כשנתערבה נפולה שהיא ספק טריפה, וקשה דא"כ הוי ס"ס לדעת ר"ת, אלא ודאי כיון שאפשר לבדוק אם היא טריפה [דאחר מעל"ע שייך להכיר בנפולה אם היא טריפה], אין היתר משום ס"ס. והיד יהודה (ס"ק סג) כתב דמה שהביא מהרשב"א אין זה הביאור ברשב"א, דבדבריו מבואר שלדעת ר"ת דהוי ס"ס כתב להתיר אף בלא בדיקה.

## כשאפשר לברר בתערובת אי"ז ס"ס כלל

**וגבי** הראיה מהגמרא בזבחים כתב היד"י שאי"ז ראיה כלל, שכיון שספק אחד הוא התערובת, הרי דבר שיכול לבדוק אפילו ע"י טורח לא נחשב כלל תערובת, וממילא כל שיכול לבדוק אם היא טריפה שוב אין כאן ס"ס מחמת שאין כאן תערובת, וכמו שמוכח דחיטים מצומחות שהם ספק חמץ שנתערבו באחרות, שמבואר ברשב"א שאינו בטל כיון שניכר.

**וביאר** היד יהודה שלעניין דרוסה חשיב תערובת, דגם אם יצא אדמומית ג"כ לא ברור דהוי דרוסה דיתכן שהאדמומית מסיבה אחרת, ומ"מ חשיב אפשר לברר הפק שאם ימצא שאין אדמומית יע שאין כאן איסור.

**ובאחרונים** הביאו כמה ראיות להתיר ס"ס אף כשיכול לברר, ועי' ביד"י (שם) שהביא חדא שכן מבואר מהרשב"א בתוה"ב (ב"ב ש"ג מו:) שלא פירש כדבריו בחידושים [וכן הוכיח הבית מאיר שהרשב"א בתוה"ב חזר בו מחידושיו], ועוד הוכיח מהתוס' בריש כתובות (ב. ד"ה שאם) שהקשו על רש"י איך ביאר שתינשא ברביעי כדי שתבא לב"ד ויצא קול ויתברר הדבר ע"י עדים, והא אשת ישראל מותרת משום ס"ס, ומבואר שאף כשאפשר לברר מתירים מכח ס"ס ועיי"ש עוד.

## כשיכול לברר רק אחד מהספיקות

**והנה** רע"א (בהגה' על השו"ע סי' י סעי' יב) גבי סכין שחיטה שמבואר בשו"ע שצריך לבדוק את הסכין קודם שחיטה, ואע"פ שבדק קודם שחיטה צריך לחזור ולבדוק אחר שחיטה. והקשה רע"א אמאי צריך לבדוק אחר שחיטה, והא הוי ס"ס, ספק אין הסכין פגום ואפילו אם הסכין פגום שמא נפגמה במפרקת, ואף שאת הספק הראשון אם הסכין פגומה יכול לבדוק, הרי מבואר ברמ"א כאן שס"ס מותר אף כשיכול לברר. והוסיף שם שאף לדעות דס"ל להצריך לברר, זה דוקא כשיכול לברר את שתי הספיקות, שאז מברר הוא אם הדבר אסור או לא, אבל אם יכול לברר רק ספק אחד [ואף אחר הבירור עדיין יהיה ספק היתר] יש לומר שכו"ע מודו שאי"צ לברר [ובזה כתב לדחות ראיית הש"ך מרואה מחמת תשמיש, דהתם אף שיכול הלברר אם דם מכה הוא אבל אינה יכולה לברר הספק דאין כל האצבעות שוות, ולכך הוי ס"ס לכו"ע]. ותירץ רע"א שכיון דאיתחזק איסורא [דאינו זבוח] לכך הצריכוהו לברר.

## הלכה למעשה אם צריך לברר

**והלכה** למעשה נקטו הפוסקים כמ"ש הרמ"א שספק ספיקא מותר אפילו במקום שיכול לברר. מיהו בש"ך מסיק דנראה דהיכא דאפשר לבדוק כגון שהוא לפנינו ואין הפסד בדבר יש לבדוק. והיד"י אחר שהביא כמה ראיות שס"ס מהני אף כשיכול לברר כתב בסו"ד מיהו עכ"ז היכר דאין טורח כלל יש להחמיר תמיד.

## דברי הש"ך שאין לנו להמציא ס"ס

**[אות לו]** כתב הש"ך ויען כי דיני ס"ס רחבים מני ים וכו' נראה שאין לנו עכשיו לבדות שום ספק ספיקא להקל. והיינו משום שהש"ך כתב כללים שלא כולם הולכים על דרך אחת, מיהו כבר ביארנו בכל מקום שכמה אחרונים ביארו כל עניין לפי דרכים ברורים, והיד"י דעתו לתלות כל ביסוד מחלוקת ר"ת ור"י שהעיקר להלכה שבספק הראשון דאורייתא לא אמרינן ס"ס אבל בדרבנן מותר. ובאמת היד"י (אות מה) כתב שלפי מה שכתב לבאר הכל בדרך מרווח, שפיר כל אדם יכול לעמוד על כללי הספיקות, וכ"כ האחרונים דאין להחמיר כלל [ואם יש עוד צדדים להקל אף הש"ך מודה שיש להקל].

## ספק ספיקא בתרתי דסתרי

**עוד** הביא הש"ך ראיה שאין לסמוך על ס"ס, מהמרדכי (יבמות כא) שכתב שלא בכל מקום מתירים ס"ס, והביא כמה ראיות לזה, ואחד מהם הביא ממה שאמרו בחולין (עז:) שספק ילדה זכר ספק ילדה נקיבה מטילים עליה חומרת שתי ולדות [ויבואר]. ועיין בפרי מגדים בדינים המחודשים (ש"ד מחודשים א') שהביא מהתוספות (ב"ק יא. ד"ה דקא) ששתי ספיקות שסותרים זה לזה אין אומרים ס"ס, דשם מיירי באשה שספק ילדה ספק לא ילדה, וכתבו התוס' שאם ראתה ביום ל"ד ואח"כ ביום מ"א לכאורה הוי ס"ס להתירה ביום מ"א, שהרי אם לא ילדה כלל הרי ראייתה ביום ל"ד היא ראיית נדה, וכשראתה ביום מ"א היא רק שומרת יום כנגד יום ואינה צריכה שבעה ימים, ואף אם ילדה, שמא ילדה נקיבה ונמצא שמה שראתה ביום מ"א הוא דם טוהר, ורק אם ילדה זכר היא טמאה כיון שראייתה ביום ל"ד הוא דם טוהר וא"כ מה שראתה ביום מ"א היא ראיית דם נדה, וא"כ נתירה משום ס"ס.

**וכתבו** התוס' שאי אפשר להתירה משום ס"ס, שהרי אם ילדה נקיבה היה לנו להתירה כשתראה ביום פ"א אף אם ראתה ביום ע"ד, שיש שתי צדדים להתירה שמא לא ילדה כלל ואפילו ילדה שמא ילדה זכר. וזה אי אפשר להתיר גם ראיית יו מ"א וגם ראיית יום פ"א דהוא תרתי דסתרי. אמנם המרדכי כתב שמכאן ראיה שלא בכל מקום אומרים ס"ס, אכן כבר נתבאר שדעת התוס' ששם אין אומרים ס"ס מחמת שהספיקות סותרים זה לזה.

**ודין** זה שבתרתי דסתרי מחמירים מצאנו בהרבה מקומות, מיהו יש מקום אחד שמצאנו שהקילו אפילו שהוא תרתי דסתרי, דגבי דם ביצים שנחלקו הראשונים אם הדם שבחלבון מטמא או הדם שבחלמון, וכתב הש"ך להתיר בנתערב באחרים משום שהאיסור ספק ואף שהוא תרתי דסתרי, וצ"ת מאי טעמא מתירים שם.

## המקור לדין זה שבתרתי דסתרי לא אמרינן ס"ס

**ויש** ראיה ליסוד זה דבתרתי דסתרי לא אמרינן ספק לקולא מהר"ן בפסחים (ערבי פסחים כג.). והמל"מ הביא ראיה מהא דבעיירות מסופקות קוראים המגילה בשתי ימים ולא אמרינן סד"ר לקולא, אלא ודאי כיון שהוא תרתי דסתרי לא מקילים.

## אם יכול לסמוך על ס"ס וספד"ר לכתחילה וכן כשיכול בקל להחמיר אם יש לו החמיר

**בבית** מאיר (סי' קכב על הש"ך סק"ד) כתב לבאר הטעם שאסור להשתמש בכלי גויים אף שהוא ס"ס שמא אינו בן יומו ואפילו אם הוא בן יומו שמא הטעם שבו פגום וז"ל 'כי באמת לא מצאתי בש"ס ספק ספיקא או ספק דרבנן דשרי לכתחילה' [ועיי"ש בהמשך דבריו שכל מקום דחק חשיב לענין זה כדיעבד].

**והנה** הדברים אינם ברורים שבאמת מצאנו מקומות שנקטו הפוסקים שאם יכול יש להחמיר לכתחילה כמו שמצאנו לגבי ציצית שיש ספק אם חייבת בציצית שפסק השו"ע (או"ח סי' י סעי' ז) שאין יוצאים בו בשבת ובמג"א (שם ס"ק יא) כתב שנראה לו שאפילו לכרמלית אסור לצאת משום שאין לעשות ספק דרבנן לכתחילה מיהו עי' במשנ"ב (שם ס"ק כז) שהביא שהעולת תמיד כתב להקל בכרמלית ושכן הסכימו הרבה אחרונים. ואפשר לומר שאפילו לדעת המג"א דוקא התם אסר לצאת לכרמלית משום שעושה מעשה בידים וכמו שמבואר בפרי מגדים (בדינים המחודשים ז) שאין לעשות ס"ס בידים או ספק דרבנן דהוה כמבטל איסור.

**ובמשנ"ב** מצאנו כמה מקומות שאם יכול בקל צריך אדם להחמיר בספק דרבנן ובס"ס, דהנה בסי' תרנב (ס"ק ב) כתב המשנ"ב גבי מי שלא נטל לולב כל יום הראשון שמחוייב ליטול בבין השמשות (בלא ברכה) משום שהוא ספק דאורייתא לחומרא ואח"כ כתב שבשאר ימים הסכימו האחרונים שאף שהוא דרבנן ג"כ נכון ליטלו דאין בו טרחה ומבואר שכל ספק דרבנן כשיכול בלא טירחא צריך להחמיר. וכן במשנ"ב גבי ציצית (סי' יב ס"ק ג) כתב להחמיר לכתחילה גם בס"ס היות וציציות מצויות.

**ולעניין** ספק ברכות להקל מצאנו סתירה במשנ"ב שבסי' קסז (ס"ק מט) כתב שספק אם ברך המוציא מותר לאכול, רק אם נזדמן לו אחר שרוצה לאכול פת נכון שיוציא אותו בברכת המוציא. אמנם בסימן רו (ס"ק י) כתב לעניין ספק ברכות להקל שיותר טוב שיהיה נמלך כדי שלא יאכל בלא ברכה היינו שראוי לא לסמוך לכתחילה על ספק דרבנן. ועי' בסי' רג (ס"ק ג) שכתב בשם החיי אדם בדבר שספק אם ברכתו בורא פרי העץ או בורא פרי האדמה אם בדיעבד בירך בפה"ע יאכל מעט ולא ימשיך לאכול, ולענ"ד המשנ"ב מיקל רק בפת שקשה לאדם להחמיר בזה שעל זה יחיה האדם, כעין מה שכתב הש"ך יו"ד סי' פח (ס"ק ב). ויש שכתבו שלעניין ברכת בופה"ע החמיר במשנ"ב להפסיק משום שעיקר הדין הוא שברכתו בופה"א אמנם לא נראה כן בנשמת אדם (כלל נא אות ז).

**● השיעור נמסר במוצאי ש"ק בבית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**

**● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי מוצש"ק בשעה 10:30 ●**

**●**