סימן יט סחורה
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית עניינים - הרב מאיר קאופמן

**ט"ז תמוז ס"ז**

סימן י"ט

באיסור סחורה

א]שיטת הר"ש בביאור המשנה פ"ז מ"ג ולא יהיה וכו' והראיות שאין איסור בעצם המכירה

ב]ביאור הטעם שאוספי פרות שביעית פסלו אותם כיון שממציאים מעות וכו'

ג]בספק הר"ש לענין לקנות בזול ולמכור ביוקר וביאור שיטתו באיסור סחורה והאם באוסף למכור יש איסור במכירה אח"ז

ד]בחילוק בין מכירת פירות לפורע חובו לנ"ל

ה]שיטת התוס' הרא"ש סנהדרין ועפ"ז בפירושו כאן וביסוד איסור סחורה לשיטתו

ו]ביאור שיטת הגר"א כהרא"ש

ז]ביאור שיטת הרמב"ם

ח] ביאור שיטת תוס' בע"ז ס"ב

ט] ביאור שיטת הרמב"ן רשב"א ריטב"א ובעה"מ

י] סיכום השיטות

י"א]ביאור דברי הירושלמי הובא בר"ש פ"ז מ"ג לשיטות הנ"ל

י"ב] ביאור המשנה פ"ח מ"ד האומר לפועל וכו' לקוט לי ירק וכו' לשיטות הנ"ל

י"ג] בקושית החזו"א למה אין במשנה הנ"ל איסור פורע חובו וביאור סיפא דמתניתין הנ"ל

י"ד]בדברי הירושלמי פ"ז מ"ד דר' יהודה מתיר לענין שביעית אם אין אומנותו בכך

**האם איכא איסור על הקונה**

ט"ו]צדדי הספק ויתכן שתלוי בשיטות הראשונים הנ"ל

ט"ז]בראיה מדברי המאירי בגמ' סוכה ודחיה לזה וקושיא בדברי הראשונים שנקטו שאין שם איסור סחורה

י"ז]בנדון האחרונים קידושין נ"ב לענין קידושין בפרות שביעית ומה שיש לדון בזה ושיטת המבי"ט

י"ז, ב] בדברי הראשונים בטעם שסוחרי שביעית פסולים רק מדרבנן ומה שיש להוכיח מדבריהם לנדון הנ"ל

י"ח]בדין מכירה בהבלעה לענין איסור סחורה הראיות לזה

י"ט] בדברי הרמב"ן בענין החלפה בדבר שאין בו קדו"ש ובדין מכירה בהקפה ע"ז ס"ב ע"ב ומה שיש לדון מהגמ' ס"ב ע"א

כ] שיטת החזו"א בדין סחורה והתמיה בדבריו

כ"א] ביאור המשנה הצבע לא יצבע בשכר והטעם שכל מתנה מותר בשביעית

כ"ב] בדין טירחא על מלאכה בפרו"ש בשכר והטעם שבצבע הנ"ל לא מועיל הבלעה

כ"ג]בהיתר מזונות לפועל ובדין פורע חובו האם זה אסור מדאוריתא

כ"ד]בדין מכירת פירות שביעית בעד דמים שאין כוונתו לאכילה אבל אפשר לאכילה

# ביסוד איסור סחורה

עיין מתניתין פ"ז מ"ג ולא יהיה לוקח ירקות שדה ומוכר בשוק אבל הוא לוקט ובנו לוקט על ידו לקח לעצמו והותיר מותר למוכרן ונאמרו בראשונים כמה ביאורים במתניתין ונבארם בס"ד

# שיטת הר"ש

א] עיין בר"ש שנקט שבשני האופנים במשנה הכוונה שהוא לוקט וכמבואר בתוספתא וההבדל האם הוא מוכר או שבנו מוכר שהאיסור סחורה דווקא אם הוא עצמו לוקט כדי למכור אבל עצם המכירה אין בזה איסור ולכן בנו שהוא לא לקט אין לו איסור למכור והנה עדיין צ"ע הרי בנו מוכר בשבילו ועיין חזו"א סי"ג סקי"ז שהיה מקום לבאר שנותן את זה לבנו מתנה ודווקא בכה"ג מותר אמנם כתב שמדברי הר"ש בביאור הירושלמי מבואר שאפילו שמוכר בשביל אביו מותר וצ"ל שאין זה דרך סחורה וצ"ב [**אייר פ"א:** וראיתי לבאר שיסוד האיסור זה המעשה סחורה ומילא האב לא עובר ונתחדש שכיון שהרוח הוא לא לבן ממילא אין הוא עובר על איסור סחורה דחסר בשם סחורה שזה פעלה להרוחת ממון]

והנה כן הוא דעת תוס' בסוכה ל"ט ע"א ד"ה וליתיב וכן בר"ה כ"ב ע"א שאין איסור בעצם המכירה והמקור לזה הביאו א]מעצם הדין שבנו מוכר על ידו ב] המשנה בסוכה אומרת שהלוקח מע"ה לולב ואתרוג בשביעית והלולב אין לו קדו"ש מבליע את האתרוג בדמי הלולב והגמ' שואלת שיקנה את זה ממנו והגמ' עונה שאין מוסרין דמי שביעית לע"ה ומבואר שמצד עצם הסחורה אין בזה איסור והטעם שתולים שהוא לא אסף את זה לצורך מכירה ומצד עצם המכירה אין בזה איסור ג] הגמ' בסנהדרין כ"ו ע"א מביאה ברייתא סאה תרומה שנפלה לתוך פחות ממאה סאין של שביעית ירקבו והגמ' שואלת למה שלא ימכרו את זה לכהנים חוץ מדמי התרומה ומבואר שאין בזה איסור מצד סחורה דהוא לא אסף את זה כדי למכור

ב]והנה מבואר בגמ' בסנהדרין שבתחילה היו אומרים אוספים כשרים סוחרים פסולין משרבו עוברי עבירה היו אומרים אלו ואלו פסולים והגמ' מבארת שהכוונה משרבו ממציאי מעות לעניים ואזלי עניים ומייתו להו ועיין ר"ש שביאר שהכונה בהתחלה הם היו אוספים ומישהו אחר מוכר וזה מותר אמנם אח"ז שנתנו כסף לעניים שיאספו להם והם מכרו פסלו אותם ואפש"ל שהאיסור הוא של העניים שהם אוספים כדי למכור לעשירים וכן הוא ביד רמ"ה שם אמנם עיין רש"י ובמאירי שם שמפורש שהעשירים נפסלו ויתכן כי העבירה נעשית על ידם וזה רק דרבנן ואם נימא דיש איסור על הקונה א"ש שהם פסולים מעיקר הדין [ועיין לקמן ס"ק י"ז, ב' מה שכתבנו בזה] ועיין תוס' בר"ה שזה רק מדרבנן ולא נפסלו מעיקר הדין דהם לא נתכוונו לזכות ולמכור להם אלא הם עשו את זה בתור שליחות וכה"ג מעיקר הדין מותר לעשירים למכור כי לא הם עצמם אספו את זה ורק כי זה נראה שהם מוכרים להם לכן אסור והיה מקום לומר שכה"ג שזה בשליחותם חשיב כאילו הם עצמם אספו וזה אסור מעיקר הדין אמנם בדברי הראשונים מבואר שגם כה"ג זה רק דרבנן

ג] ועיין ר"ש ותוס' הנ"ל שדנו שאולי לקנות בזול כדי למכור ביוקר זה גם נכלל באיסור סחורה ואסור ועיין חזו"א סי"ג סקי"ז ד"ה ולפר"ש שנראה שהעמיד את ספק הר"ש אם קונה בזול כדי למכור ביוקר על ידי אחר אבל אם זה על ידי עצמו וודאי אסור ואדרבא זהו עיקר איסור סחורה ואין זה במשמעות דברי הראשונים כלל והרי הר"ש הדגיש שגורסים ולא יהיה לוקט ולא לגרוס ולא יהיה לוקח דכה"ג אין איסור וכן בראיתו מזה שהמשנה מביאה אם הדין של בהמה טמאה בהכרח כונתו כנ"ל

והטעם בזה לכאורא דס"ל דיסוד האיסור סחורה הוא שפירות שביעית התורה הפקירה אותם לצורך אכילת בני אדם ולא שאנשים יקחו את זה להרויח ממון ולכן זה רק שייך אם אסף את זה לצורך כך אבל אם זה כבר בין כה לא הפקר והוא קונה כדי למכור שכה"ג זה עדיין עומד לאכילה כמו קודם אין איסור מצד שמרויח ע"י זה ממון וגם מה שנסתפק לאסור הוא מצד שלא דוקא הכנסה לרשותו מההפקר נאסר כדי להרויח ממון אלא גם מרשות חברו אבל נשאר ביסוד שזהו עיקר האיסור ולפ"ז עצם המכירה דהיינו השימוש להרויח ממון אין זה נאסר שזה לא שימוש סותר לדין הפירות וכנ"ל

ויש לעיין כשאסף לצורך למכור או שקנה לצורך מכירה יותר ביוקר האם עכשיו המכירה יש בה איסור או שכבר נשלם האיסור וודאי שהמשמעות הפשוטה שהאיסור כה"ג גם עצם המכירה שזה המשך ההכנסה לרשותו לצורך רווחים וכן מוכח מהראשונים שבגמ' בסנהדרין שנתנו כסף לעניים שיביאו להם פירות שביעית ומשמע שגם העשירים נפסלו עיין סק"ב

ד] והנה מה שצ"ע דהרי לפרוע חוב בפירות שביעית מפורש בגמ' שזה אסור מצד סחורה עיין ע"ז ס"ב ע"א וכן עיין תוס' ר"ה שהעתיקו בתור המשך לדבריהם שנראה שזה אסור מדאוריתא וכן עיין בגמ' בכורות י"ב ע"ב שלפדות פטר חמור בשה שביעית אסור מצד סחורה ומבואר מזה לכאורא שעצם השימוש לא לצורך אכילה זה עצמו אסור ואם כן למה עצם המכירה להרויח ממון לא נאסר מאותו טעם

ולכאורא צ"ל שזה וודאי שגם הוא מודה שאסור להשתמש אם פירות שביעית לא לאכילה אבל אם מוכר ומקבל תמורה שזה עצמו קדוש בקדושת שביעית וזה עצמו יעמוד לשימושי שביעית חשיב שגם זה שימוש לצורך אכילה וכשיטת הרמב"ן לקמן ע"ש

והנה בגמ' מבואר שמותר להלוות פרות שביעית ע"מ שיפרעו פירות לאחר שביעית אע"ג שלא יחול על זה קדו"ש ויתכן שזה דוקא שם שהחליפו לצורך אכילה ויתכן עוד שכסף שהוא תמיד עומד לקנות ממנו ואפשר לקנות בו אוכל זה עצמו סיבה שאין כאן סתירה לשימוש לאכילה ואין זה דומה לפרעון חוב שאין כאן שום שימוש שביעית או קנית בהמה טמאה שהיא לא עומדת לאכילה ועיין לקמן ס"ק כ"ד מה שכתבנו לעניין אם אין כוונתו לצורך אכילה

# שיטת הרא"ש

ה] עיין תוס"ר בסנהדרין כ"ו ע"א דנראה דנקט דעיקר האיסור סחורה הוא לקנות בזול ולמכור ביוקר אבל לאסוף כדי למכור אין בזה איסור ובזה ביאר הגירסא שאסור לקנות כדי למכור משא"כ אם הוא אוסף כדי למכור מותר ובנו לאו דווקא אלא שתמה למה ברישא נקטו למכור בשוק ובסיפא על ידי בנו ולכן ביאר שבשניהם מדובר שאוסף כדי למכור ואין בזה איסור סחורה אלא שכה"ג למכור בשוק זה נראה כסחורה ואסור ועל ידי בנו עיקר הכוונה לא בשוק וכה"ג אין סיבה לאסור

ועיין פ' הרא"ש במתניתין וז"ל ולא יהיה לוקח כלומר לוקט כדקתני סיפא אבל הוא לוקט ובתוספתא קתני בהדיא ולא יהא לוקט ומוכר בשוק **דנראה** כסחורה כיון שלקטן למכור והוא בעצמו מוכרן אבל כשבנו מוכר על ידו פ' בשבילו לא מחזי כסחורה ואפילו לוקטן למוכרן וכו' ומבואר שאין כאן סחורה מעיקר הדין אלא זה רק נראה כסחורה ונראה שזה כשיטתו הנ"ל שאיסור סחורה זה דוקא אם הוא קונה כדי למכור וכאן שרק אוסף כדי למכור אין זה אסור אלא כי נראה כסחורה ובזה שינה מתוספותיו שהחילוק לא אם זה בשוק או על יד ביתו אלא אם זה הוא עצמו שזה נראה כסחורה או על ידי בנו אפילו אם זה לא בשבילו אין זה נראה כסחורה[[1]](#footnote-2)

והנה בפשוטו ס"ל שיסוד האיסור הוא עשית סחורה ומהו סחורה זה לקנות בזול ולמכור ביוקר אבל עצם המכירה זה לא בכלל איסור סחורה ולכן גם לאסוף כדי למכור אין בזה איסור סחורה

והנה צ"ל גם לשיטתו שהוא גם מודה שעד כמה שהוא פורע חוב או מקדש אשה שהוא לא מקבל שימוש של אכילה זה עצמו סתירה לשימושי שביעית אלא שבמכירה בעד כסף שזה עצמו קדוש בקדושת שביעית או כנ"ל שזה עומד לתחליף ואפשר אכילה אין זה סתירה לדין אכילה של החפץ ורק התעסקות בסחורה זה סתירה לדיני שביעית וזה נאסר באיסור נפרד אלא ששיטתו חלוקה מהר"ש דלר"ש יסוד האיסור הוא ההכנסה לרשותו לצורך רווח ולרא"ש יסוד האיסור עשית הסחורה שזה כלול מקניה ומכירה וודאי שעצם המכירה הוא בכלל האיסור

והנה צ"ב שהגמ' אומרת לענין פורע חוב שהאיסור מצד סחורה וכן לענין פדיון פטר חמור ולכאורא זה שני איסורים נפרדים שבאלו האיסור מה שלא משתמש שימוש של אכילה משא"כ כאן זה כן נחשב שימוש של אכילה אלא שיש איסור סחורה וצ"ל שכה"ג שעושה בצורה של סחורה זה נאסר מצד שדנים את זה כשימוש לא של אכילה וכן צ"ל לכאורא גם לדעת הר"ש ועדיין צ"ב

ועין תוס' בסנהדרין כ"ו ע"א שכתבו וז"ל דסחורה היינו כשמוכר בשוק כעין חנות דדמי לסחורה אבל פעם אחת כעין אקראי בעלמא ליכא משום סחורה עכ"ל ובפשוטו חילוק זה הוא רק מצד שסחורה הוא איסור בעצם ולא עד כמה שהאיסור מצד קבלת הנאה לא של שביעית ודו"ק

ו]והנה עיין גר"א בשנות אליהו וז"ל אבל הוא לוקט ובנו וכו' רבותא אשמועינן דאפילו בנו יכול למכור עכ"ל והנה בפאה"ש והרידב"ז ביארו שכוונתו שע"י אחר מותר למכור והוא עצמו אסור למכור וכשיטת הר"ש והחידוש שעל ידי בנו זה לא כאילו הוא עצמו מוכר

אמנם צ"ע דעיין שם בתחילתו וז"ל ולא יהיה לוקח וכו' ודוקא ליקח מאחד ולמכור לאחר אסור עכ"ל הרי מפורש שאין איסור אלא אם הוא קונה ומוכר ולא לא מלקט ומוכר

ולכאורא צ"ל שדעתו כרא"ש הנ"ל שאין איסור אלא לקנות ע"מ למכור וגרס במשנה לוקח אלא שצ"ב מה הכוונה שזה חידוש ע"י בנו הרי אדרבא אפילו על ידי עצמו מותר וכן עיין חזו"א שנתקשה מה ההבדל שע"י עצמו ובנו מותר וע"י אחר אסור ובפשוטו צ"ל כמו שביאר במלאכת שלמה שע"י אחר זה נראה שהוא קנה ומוכר וזה ממש איסור סחורה לשיטתם ורק על ידי עצמו ובנו שזה ידוע שזה לצורך אביו מותר

# שיטת תוס' בע"ז

ז]עייו תוס' בע"ז ס"ב ע"א ד"ה נמצא ונראה שס"ל שאין הבדל בין אם קונה כדי למכור או אוסף כדי למכור והכלל שאם עושה את זה כדי להרוויח ממון אסור ואם עושה לצורך אכילה מותר והקובע בזה שאם קונה כמות גדולה או אוסף כמות גדולה זה נחשב מעשה הרווחת ממון משא"כ אם זה כמות קטנה זה נחשב שימוש לצורך אכילה ומשמעות דבריהם שזה דווקא גם שיעשה לצורך אכילה ומה שחילקה המשנה בינו לבנו יסוד החילוק אם מוכר בשוק שזה אסור כי נראה כסחורה ואם לא מוכר בשוק שאז הדרך למכור על ידי בנו ואין הבדל בין אוסף לקונה

והנה צ"ב מה שייך קונה כדי לאכול שהרי אם הכסף עצמו יכול לקנות מידי דאכילה ואפש"ל שרוצה להרויח אלא שמטרת הרווח שיהיה לו כסף לאכילה אלא שאם זה כמות גדולה זה מתפרש לא לצורך אכילה ויתכן שרוצה רק את השכר טירחא וזה צורה לטרוח בזה ולא שהמטרה לרווח וצ"ע

ולכאורא יסוד שיטתם הוא על דרך המבואר ברמב"ן שאסור לעשות שימוש לא של אכילה וגם מכירה של הדבר זה פעולת שימוש שרק אם עושה לצורך לקבל מטרת אכילה מותר אלא שנתחדש שכל שעושה בצורה שיש כאן רווח ממון גדול זה עצמו נחשב התעסקות לא לצורך אכילה אלא שימוש של רווח ממון ואולי זה רק מדרבנן

ויתר נראה בלשון תוס' שנאסר עשית סחורה והוא איסור מיוחד אלא שסחורה פירושו התעסקות ברווח אבל אם עושה רווח קטן לצורך אכילה אין לזה שם סחורה וצ"ע

ועיין תוס' ר"י מברינא שגם ס"ל שלאסוף כדי למכור מותר רק אם זה לצורך אכילה אלא שס"ל שלקנות כדי למכור אין היתר אפילו לצורך אכילה דזה שימוש של רווח שאסור בפירות שביעית

# שיטת הרמב"ם

ח] כתב הר"מ פ"ו ה"א וז"ל אין עושין סחורה בפירות שביעית ואם רצה למכור מעט מפירות שביעית מוכר ואותן הפירות הרי הן כפירות שביעית וילקח בהן מאכל ויאכל בקדושת שביעית ואותו הפרי הנמכר הרי הוא בקדושתו כשהיה ה"ב: לא יהיה לוקח ירקות שדה ומוכר ולא יצבע מקליפי שביעית בשכר מפני שזה עושה סחורה בפירות שביעית לקח ירקות לאכול והותיר מותר למכור המותר והדמים שביעית וכן אם לקט ירקות לעצמו ולקח בהן בנו או בן בתו ומכר הרי זה מותר והדמים דמי שביעית עכ"ל

ובפשוטו נראה דעתו דיסוד האיסור הוא איסור סחורה אלא שיש שני אופנים שזה נחשב מעשה סחורה שזה אסור או אם אוסף הרבה כדי למכור או אם קונה בזול כדי למכור ביוקר שבשניהם זה צורה של התעסקות בפרו"ש להרויח ממון וזה סתירה לקדו"ש אמנם גם בשני אופנים אלו יש מקרים שהתירו שאז זה לא כצורת עשיית סחורה או אפילו אם קנה אבל זה היה למטרת אכילה ונשאר לו או אפילו אם אסף הרבה כדי לאכול ובא בנו ורוצה למכור לא בתור שליחותו כה"ג אין זה צורה של סחורה ומותר

# שיטת הרמב"ן

ט] עיין רמב"ן ע"ז ס"ב ע"א וז"ל נמצא זה פורע חובו בפירות שביעית ורחמנא אמר לאכלה פירש ר"ח רחמנא אמר בפירות שביעית דלאכלה ניתנו ולא לדבר אחר לפיכך אסור ליקח בפירות שביעית דבר שאינו נאכל כדתנן וכו' אבל דבר הראוי לאכילה ודאי לוקחין בין בפירות שביעית בין בדמיהן ומוכרין אותן במעות ע"מ ליקח בהן פירות וכל דבר הנתפס בקדושת שביעית והיינו סלע של שביעית וה"נ מוכח בפרק לולב הגזול אלא שאסור למוכרן כדרך סחורה דתנן אין מוכרין וכו' לא במדה וכו' והכי נמי איתא בפרק זה בורר וכן פירש שם רבינו שלמה

וטעמא דמילתא דדבר הראוי לאכילה הואיל ונתפס בקדו"ש ואפשר לנהוג בו קדו"ש מותר אבל דמים שאי אפשר לנהוג בהם קדו"ש כגון חלוק אסור דמפקע ליה מקדושתייהו ולא קרינא בהו לאכלה ולפרוע חובו בפירות שביעית נמי משום האי טעמא אסור דכיון דדמי הפירות נשארין בידו ואינן נתפסים הוי ליה סחורה עכ"ל

הנה לשונו מפורש שאין איסור בעצם הסחורה אלא שאסור להשתמש שימוש שהוא לא של אכילה וכל מכירה בעד פירות או בעד ממון שזה ראוי למידי לאכילה חשיב שימוש של אכילה ורק אם קונה דבר שהוא עצמו בר שימוש וזה לא שימוש של אכילה דהיינו שזה לא ראוי לקיום דין השביעית כגון חלוק כה"ג זה אסור שנחשב שהשתמש שימוש לא של אכילה והנה לפ"ז אם קונה הרבה בזול כדי למכור ביוקר ואם הדמים ישתמש בקדושת שביעית דהיינו לקנות מידי דאכילה כה"ג אין בזה איסור והרמב"ן לא הזכיר בכל דבריו איסור בכה"ג אלא שמשמע בלשונו שכל ההיתר למכור בעד דמים אם כוונתו להשתמש אם הדמים בקדו"ש אבל אם עושה בצורה שאם הדמים לא יצטרך להשתמש בקדו"ש ואין דעתו להשתמש לאכילה כה"ג זה אסור ומשמע שגם אם יחול קדו"ש על המעות אבל הוא לא מתכונן להשתמש לאכילה כה"ג חשיב שעושה שימוש לא לצורך אכילה ויתכן שלכן אסרו בצורה של סחורה שאז נראה שלא מוכר על דעת להשתמש אם הדמים לאכילה

ועיין שם בחידושי הרשב"א הר"ן והריטב"א שהעתיקו את דברי הרמב"ן ועיין ריטב"א בסוכה ל"ט ע"א ד"ה לא רצה וז"ל אלא וודאי כי מש"ה אמרה תורה לאכלה היינו להזהיר שיאכלם או דמיהם בקדו"ש ולא שיעשה מהן סחורה שאין קדושת שביעית נוהגת מהן כגון בהמה טמאה וקרקעות או שאר מטלטלין שאין אלו מתבערין כדרך שפירות שביעית מתבערין אבל למכור פירות שביעית בדמים הרשות בידו כמו שירצה ובלבד שינהוג בהם קדו"ש עכ"ל הרי מפורש כנ"ל שאין איסור בעצם המכירה אם ישתמש אם הדמים בקדו"ש ובפשוטו כוונתו גם שמוכר על דעת זה וכנ"ל

ועיין ספר בית אליהו שהאריך בזה בקונטרס מראה אש וע"ש שהביא דרש"י ביאר שהאיסור למסור לע"ה פירות שביעית יותר משלשה סעודות הוא מצד סחורה והבינו הראשונים בכוונתו שעצם הנתינה של שיעור גדול הוא סחורה וכתב ע"ז הבעה"מ וז"ל ולי נראה שאין בו משום סחורה אלא בלוקח מהן חלוק או טלית דבר שאינו ראוי לאכילה עכ"ל ומשמעות דבריו שזה האופן היחיד שאסור אבל אם מוכר בעד דמים או דבר שראוי לאכילה אין בזה איסור אלא שיתכן שגם אם מוכר על דעת לא להשתמש בכסף לקדו"ש חשיב שמחליף בדבר שלא ראוי לאכילה

והנה גם לשיטתם וודאי שיש איסור מדרבנן להתעסק כדרך הסוחרים והרי לשון המשנה פ"ז שאין עושין סחורה בפירות שביעית וכן מבואר לא יהא לוקט ירקות שדה ומוכרן בשוק ובפשוטו יבארו כתוס' בע"ז שבין לקנות ובין ללקוט ע"מ למכור אם יאכל הדמים בקדו"ש מותר ורק יש איסור למכור בשוק וכמו שאסור במדה וכו' שבדרך סחורה נאסר ועיין בזה עוד לקמן סקי"ד

ומצאתי בריטב"א ר"ה כ"ב ע"א שדנו הראשונים למה סוחרי שביעית פסולים רק מדרבנן וע"ש שביאר וז"ל ובתוספתא פירש במי שיושב ובטל כל שני שבוע וכשנכנסה שביעית התחיל פושט ידיו לעשות סחורה בפירות שביעית דאפילו כי הוי סחורה לאכול בקדושת שביעית פסלוהו רבנן עכ"ל ומפורש כנ"ל שיש איסור כדרך הסוחרים שזה מדרבנן

# העולה מהנ"ל

י]העולה מהנ"ל דמצאנו כמה שיטות בראשונים בגדר איסור סחורה א]שיטת הר"ש דלאסוף כדי שהוא ימכור אסור אבל כדי שמי שהוא אחר ימכור מותר ואם קונה בזול כדי למכור ביוקר נסתפק בזה ונטה לאסור[[2]](#footnote-3) ב] שיטת התוס' הרא"ש שאם קונה כדי למכור זה עיקר איסור סחורה ואסור ואם אוסף כדי למכור אם מוכר בשוק אסור ואם ליד ביתו מותר ובפרושו ביאר החילוק בין אם הוא עצמו מוכר או מישהו אחר מוכר ויתכן שכ"ז אם מוכר בשוק אבל אם מוכר ליד ביתו תמיד מותר ג]שיטת הגר"א על דרך הרא"ש שיסוד איסור סחורה הוא לקנות ולמכור אבל לאסוף כדי למכור מותר אבל רק ע"י עצמו ובנו ולא על ידי אחר שנראה שמכר לו והוא מוכר ד]שיטת התוס' בע"ז שבין לקנות כדי למכור ובין ללקוט כדי למכור אם זה מעט ולצורך אכילה מותר ואם זה הרבה או שלא עושה לצורך אכילה אלא לצורך רווח אסור ה] שיטת הר"מ דאם קונה כדי למכור תמיד אסור ואם לוקט כדי למכור הרבה אסור וקצת מותר ובלוקח ואכל והותיר מותר למכור ובלקט לעצמו ובנו רוצה למכור גם מותר ובפשוטו אפילו הרבה ו]שיטת הרמב"ן וסייעתו שבין לקנות או ללקוט כדי למכור אם זה לצורך אכילה שרוצה להשתמש אם הדמים כדין קדו"ש מותר ואם לא תמיד אסור אלא שיש איסור מדרבנן כדרך סחורה ואפשר לבאר המשנה ככל הראשונים הנ"ל ועין חזו"א סדר השביעית ס"ק ב ו שפסק כדעת הר"מ ע"ש ויש לדון בזה בכמה דברים וכדיבואר לקמן

י"א]עיין ר"ש שהביא ירושלמי וז"ל תני ולא יהיו חמשה מלקטים ירק ואחד מוכר אבל מוכר הוא שלו ושל חברו חמשה אחין מלקטין ואחד מוכר על ידיהם אמר ר יוסי ב"ר בון ובלבד שלא יעשו פלטר דהיינו דלא יהא מזבן כל שעה והכוונה ביארו המפרשים שלא ימכור במקום שמוכר כל השנה וכן לא יעשה את זה בקביעות

ועיין ר"ש שביאר הירושלמי לשיטתו שללקוט בשותפות ואחד מוכר זה אסור דחשיב שהוא אוסף כדי למכור ואם אחד אסף ואחד רוצה למכור את של חברו ולהבליע את שלו מותר ואם חמשה אחין כל אחד מלקט לעצמו ואח אחר מוכר מותר והחידוש אפילו שהם נראים כשותפים

ולדעת הגר"א צריך לפרש שברישא כתוב שאפילו שמותר שהוא יאסוף וימכור אבל על ידי מישהו אחר אסור כי זה נראה שקונה ומוכר ומה שכתוב שבהבלעה מותר הכוונה שכיון שאת שלו מותר יכול להבליע גם את של חברו אלא שצ"ב הסיפא וצ"ל שמדובר באחים שותפים וכה"ג שאוספים ואחד מוכר לצורך כולם זה לא נראה שקנה ומכר ומותר ועיין חזו"א סי"ג סק"כ מה שביאר בזה עוד

אמנם לדעת הרמב"ם שלא הותר לאסוף ע"מ למכור אם זה הרבה לא על ידו ולא ע"י מישהו אחר צ"ע איך יפרש את הירושלמי וראיתי מביאים דהחכמ"א בשערי צדק פי"ח הערה ב כבר הקשה כן

ועיין חזו"א סכ"ו סק"ו שפסק שאם אוסף קצת ע"מ למכור מותר ע"י אחר וצ"ע שזה נגד הירושלמי וראוי לפסוק כהגר"א עד כמה שפוסקים כר"מ

ולדעת התוס' בע"ז והתוס"ר שביארו שהחילוק במשנה אם מוכר בשוק או ליד ביתו צ"ב החילוקים בירושלמי וצ"ל או שיש כאן היתר חדש על ידי אחר אלא שזה צ"ע שהרי כל ההיתר ע"י בנו שזה אחר הוא רק על יד הבית ואולי ס"ל כדעת הגר"א שיש כאן עוד איסור על ידי אחר וכל זה לתוס"ר אבל לתוס' בע"ז הרי גם לקנות כדי למכור אם זה לא הרבה וזה לצורך אכילה מותר וצ"ע

י"ב] עיין פ"ח מ"ד האומר לפועל הילך איסר זה ולקוט לי ירק היום שכרו מותר לקט לי בו ירק היום שכרו אסור והכוונה שברישא זה מתפרש שנתן לו שכר על פעולת האסיפה ואין כאן שכר שביעית אבל בסיפא זה בעד הפירות בעצמם וזה דמי שביעית ואסור והנה הראשונים העתיקו כולם וכן הוא משמעות המשנה דהנדון האם זה דמי שביעית או לא וצ"ע למה שלא יאסר בסיפא מצד סחורה והניחא אם נסבור כהרא"ש שאין איסור ללקוט כדי למכור א"ש אבל לדעת הר"ש צ"ע ועיין חזו"א סי"ג סקט"ז שכתב שכיון שנותן לו הכסף קודם זה נחשב כאילו אוסף את זה מלכתחילה בשביל חברו דהיינו אפילו שהוא זוכה בזה קודם ולכן זה דמי שביעית אבל לגבי איסור סחורה אין דנים את זה כהתעסקות כדי להרוויח אלא לצורך חברו ויתכן עוד שכה"ג שכל סיבת לקיטתו כי חברו מבקש ממנו שרוצה לצורך אכילה אין זה מעשה סחורה וצ"ע

אמנם בשנות אליהו כתב שיש בזה איסור בסיפא ולכאורא לשיטתו שמותר לאסוף כדי למכור אין סיבה שיהיה אסור וצ"ע

י"ג] ובחזו"א שם הקשה עוד כשהקדים לו האיסר הרי מבואר בגמ' בב"מ שמותר להשתמש ואם כן אחרי זה שמביא לו הפירות הוא פורע חובו בפירות שביעית וע"ש שכתב שאולי זה אסור ואין זה במשמעות הראשונים כלל

והנה בסיפא שם לקח מן הנחתום ככר בפונדיון כשאלקוט ירקות שדה הביא לך מותר דהינו שכשפורע לו הפירות לא חשיב פורע חובו בפירות שביעית והטעם הר"ש ביאר ע"פ הירושלמי שזה מתפרש שכל אחד נתן מתנה לשני אבל הר"מ ביאר שכה"ג שעושים את זה בתור חליפין מותר ולכאורא הכוונה שאם בתחילה כל יצירת החוב ע"מ לשלם פירות שביעית אין בזה איסור וצ"ב הטעם וא"כ א"ש גם כשנותן לו איסר בתחילה ע"מ שיפרע לו פירות שביעית מותר ולא קשה קושית החזו"א אלא שיתכן לחלק שכל סברת הר"מ דוקא אם מלכתחילה החוב נוצר על ידי אוכל לכן זה נחשב הנאת אכילה וצ"ע בזה

ואולי אפש"ל שכיון שמלכתחילה אוסף כדי לתת לו את זה כה"ג לא רואים את זה כשימוש של סחורה וצ"ע

יד] עיין פ"ז מ"ד ר' יהודה אומר אף מי שנתמנה לו לפי דרכו לוקח ומוכר ובלבד שלא תהא אומנותו בכך ועיין ר"ש שהביא את הירושלמי שביאר בזה שני ביאורים או שכל שיש לו אומנות אחרת כל השנים האחרות אפילו שעכשיו רק עוסק במכירת פרות שביעית הוא לא פסול או שצריך שגם עכשיו יש לו אומנות אחרת חוץ מזה ועיין לשון הר"ש והרא"ש והריבמ"ץ שהנדון לא רק לענין לפסול אותו לעדות אלא שמותר באופנים הנ"ל

והדבר צ"ע הרי יש כאן איסור גמור של סחורה בפירות שביעית והניחא לרמב"ן שאם עושה על דעת להשתמש אם הדמים בקדו"ש אין איסור אם כן יתכן שגם כאן איירי בכה"ג וכן לרא"ש שאין איסור מצד סחורה ללקוט כדי למכור א"כ יתכן שאיירי בכה"ג ואפילו שלמכור בשוק אסור זה רק לדעת רבנן אבל ר"י חולק ובאופנים הנ"ל ס"ל שלא אסרו אבל לדעת הר"ש צ"ע שזה סחורה גמורה וכן לתוס' בע"ז שאם זה הרבה אסור וצ"ע ואולי ר' יהודה חולק בזה עצמו בגדר איסור סחורה וס"ל לראשונים שרבנן שחולקים זה לא מצד איסור דרבנן אלא מעיקר הדין

אמנם אחרי כתבי מצאתי במאירי בסנהדרין שהביא את כל הירושלמי הנ"ל וביאר שלא מדובר שיודעים וודאי שסוחר בפירות שביעית אלא שרואים אותו סוחר בפירות ולא יודעים אם זה פירות שביעית או לא וכה"ג חילק הירושלמי האם תולים שזה פירות שביעית וכן הביא מהרמב"ם וכן ביאר הכס"מ פ"י מעדות ה"ד וא"ש

והנה גם לדעת הרמב"ן מבואר שרבנן חולקים והטעם שכל שזה נעשה בצורה של סחורה אסור מדרבנן וכדין איסור למכור במנין וזהו כוונת המשנה פ"ז שאין עושים סחורה בפירות שביעית וכנ"ל ס"ק ט' מהריטב"א

# האם יש איסור על הקונה

ט"ו]ידוע הנדון האם האיסור בסחורה הוא רק על המוכר או גם על הקונה ונפק"מ בדבר שנחלקו הפוסקים האם יש בו קדו"ש והמוכר נוהג כמקילים שמצד לפני עוור אין סיבה לאסור אמנם אם הקונה עצמו עובר על איסור סחורה יהיה אסור בכה"ג

ובפשוטו לדעת הרמב"ן וסייעתו שכל האיסור מצד שיש כאן שימוש שהוא לא של אכילה אם כן זה כמו פורע חובו שמסתבר שהמקבל לא עושה איסור דהשימוש מצדו מה שמקבל והרי זה לצורך אכילה ורק הפורע שהשימוש מצדו שנפרע החוב הוא עובר על האיסור סחורה אמנם לדעת הרא"ש והר"ש שנראה שיש איסור בעצם הסחורה וגם אם עושה לצורך אכילה שעצם ההתעסקות בפרות שביעית לצורך רווחים הוא אסור וכמו שהוכחנו לעיל סק"ה מהתוס' בסנהדרין יתכן שגם הקונה שהוא שותף למקח עובר איסור ואינו מוכרח שגם לשיטתם יתכן ששורש האיסור הוא ההתעסקות להרויח ודבר זה רק המוכר עושה

אלא שיתכן שגם לרמב"ן כיון שמדרבנן אסור לעשות בשוק או בצורה של סחורה וכנ"ל סקי"ד א"כ איסור זה הוא עצם הסחורה ובזה גם הקונה עובר

ט"ז] והנה הגמ' סוכה דנה למה אסור לתת דמים לע"ה בעד האתרוג והגמ' אומרת מצד שאין מוסרין דמי שביעית לע"ה אמנם הרמב"ם בפיה"מ ביאר שאסור מצד סחורה וצ"ע מהגמ' ועיין מאירי שהוסיף כיון שהוא נהיה סוחר על ידינו ומבואר שאין איסור על הקונה אלא רק מצד הכשלה של המוכר

והנה הראשונים הקשו למה בגמ' זו אין איסור סחורה ותירצו שהוא לקח כדי לאכול והותיר או שמי שהוא אחר אסף והוא מוכר והתוס' בסנהדרין חידשו שמכירה פעם אחת דרך ארעי מותר ולכאורא צ"ע שכל זה אם עושה על דעת להשתמש במעות למידי דאכילה אבל כאן שמדובר בע"ה והוא לא מתכונן לשמור קדו"ש אם כן זה לא גרע מפרעון חוב שאסור ואפילו שזה דרך ארעי שכה"ג אפילו שאין כאן את האיסור החדש של סחורה אבל יש כאן את האיסור להשתמש אם פירות שביעית לא למטרה של אכילה ואולי כיון שחל על הדמים קדו"ש אפילו שאין כוונתו להשתמש כדינו אין כאן איסור דפורע חובו בדמי שביעית

אמנם לכאורא דבר זה נסתר מדברי התוס' בע"ז ס"ב ע"ב ד"ה יאות שהקשו על הגמ' הנ"ל שלמה צריך דווקא בהבלעה הרי אפשר גם בהקפה וכה"ג לא יחול קדו"ש ומבואר מדבריהם שגם עד כמה שלא יחול קדו"ש על המעות אין פה איסור סחורה והרי הם עצמם ביארו הטעם כי עושה לצורך אכילה ואפשר לומר שכל שזה בעד מעות כיון שאפשר להשתמש בהם לאכילה אין כאן איסור זה עיין לקמן סקכ"ד שהארכנו בזה

ובדעת הר"מ והמאירי יתכן שכוונתם שלכן יש כאן איסור סחורה ולא שמדובר דווקא שזה היה באופן האסור ואם כנים הדברים יתכן לומר שרק כה"ג זה רק איסור על המוכר וכנ"ל שהשימוש לא לאכילה עושה רק המוכר אבל במקום שקונה בזול ומוכר ביוקר שזה אסור מצד עצם הסחורה כה"ג יתכן שגם הקונה עובר. ופשוט

י"ז] והנה בגמ' קידושין נ"ב ע"א מובא מעשה בחמש נשים ששלחו אחת מהם לקבל קידושין וקיבלה פרות שביעית ומבואר בגמ' שחלו הקידושין ובירושלמי מבואר שהיה בזה איסור שהשתמשו אם פירות שביעית לא לאכילה והקשה המקנה שם הרי אין שליח לדבר עבירה וכן הקשה השואל בנו"ב אהע"ז קמא ס' ע"ו ובנוב"י סע"ז תירץ שהנשים שהתקדשו ולקחו את זה לאכילה לא עברו שום איסור ומבואר שנחלקו בזה האחרונים הנ"ל האם איכא איסור על הקונה

ולנ"ל אינו ראיה דדוקא כאן שזה לא מעשה סחורה אלא שאסור מצד שמשתמש שימוש לא של אכילה כה"ג וודאי שלא עובר איסור אלא המקדש אבל בסחורה גמורה כה"ג שניהם עוברים ואדרבא בכה"ג צ"ע דעת האוסרים וצ"ל שכיון שהוא שותף בעשיה זה סיבה לאסור

והנה דעת המבי"ט ח"א סכ"א שמותר ובפשוטו שם איירי בסחורה גמורה וכן ראיתי מביאים בשם הכפות תמרים סוכה ל"ט ע"ש ועיין דרך אמונה שהביא שהחזו"א נקט שהאיסור גם על הקונה וצ"ע בכ"ז

י"ז, ב] והנה במשנה בסנהדרין כ"ד ע"ב אלו הן הפסולין וכו' וסוחרי שביעית והראשונים נקטו ממשמעות המשנה שהם פסולים רק מדרבנן ונאמרו בזה כמה ביאורים המאירי ובפסקי הרי"ד ביארו שזה רק לאו הבא מכלל עשה ברשב"א ובר"ן בר"ה כ"ב ע"א ביארו כיון ששביעית בזמן הזה דרבנן ובריטב"א בר"ה ביאר כיון שמכרו על דעת להשתמש אם המעות בקדושת שביעית שכה"ג זה רק איסור דרבנן עיין לעיל סק"ט שהבאינו את דבריו ובנימוק"י שם ביאר שכיון שהדמים בקדו"ש לא משמע להו לאינשי שיש בזה איסור

אמנם עיין תוס' בר"ה וכן בתוס"ר בסנהדרין שביארו שמדובר שנתנו כסף לעניים שיאספו להם פירות שביעית ומעיקר הדין אין בזה סחורה כיון שהם עושים בשליחותם וזה לא מכר ורק מדרבנן שזה נראה שהם אוספים לעצמם ומוכרים לכן הם פסולים והנה פשטות לשונם שהנדון על העשירים וכן הוא ברש"י ובמאירי שם ומבואר שאם זה היה מכר גמור היו נפסלים מדאוריתא ולא רק בתור שמסייעים להם בעבירה שכה"ג נפסלים רק מדרבנן ועיין בתוס' ישנים שם וז"ל א"נ בשביעית דאוריתא כי הא דאמר פ' זה בורר בתחילה היו אומרים אוספי שביעית כשרים ולבסוף משרבו ממציאי מעות לעניים ואזלי עניים ואספי פסלוהו והשתא לא הוי פסולי אלא מדרבנן שסבורים שהעניים אינם רק שלוחי בעלמא ואינם סבורים שיהיה אסור עכ"ל הרי מפורש שהנדון על העשירים וכל הסיבה שזה דרבנן כי לא משמע להו שיש כאן איסור ומבואר שיש איסור על הקונה וז"ב אמנם עיין שם ברמ"ה שכתב שהעניים פסולים ומשמע שס"ל שהעשירים באמת לא עשו איסור[[3]](#footnote-4)

**בדין הבלעה באיסור סחורה**

י"ח] מבואר בגמ' סוכה לענין האיסור לתת דמי שביעית לע"ה שמותר ע"י הבלעה דהיינו שמשלם את הכסף בעד מה שלא שביעית[[4]](#footnote-5) ויש לדון האם זה עוזר גם לגבי האיסור סחורה וכגון שאדם קנה פירות שביעית שאסור למוכרם ורוצה למכור עוד דבר ביחד אם זה ולוקח הכסף בעד הדבר שהוא לא שביעית ומטו משמיה דהחזו"א לאסור והסברא לחלק או שפה שזה מילתא דאיסורא וודאי אסור הערמה או שגם כה"ג חשיב עשית סחורה

והנה עיין ר"ש פ"ז מ"ג שהביא את הירושלמי שאפילו שאסור לאסוף פירות שביעית ע"מ למכור אבל אם מוכר את זה בהבלעה בשל מישהו אחר מותר והוסיף שפה זה חידוש שמועיל אפילו לענין סחורה והנה לדעת הר"ש פה זה סחורה גמורה ומדאוריתא וזו ראיה ברורה אמנם כבר הובא לעיל סק"ה שיטת הרא"ש דכאן זה רק דרבנן ויתכן שרק לזה התירו ולא לסחורה גמורה[[5]](#footnote-6)

והנה בגמ' סוכה דעת הר"מ שאסור מצד סחורה וכן הוא במאירי הובא לעיל סקט"ז ובכל אופן מפורש בגמ' שמועיל הבלעה וכן תוס' שם רק דנו שהגמ' לא כתבה שצריך להבליע בגלל איסור סחורה ומשמע שעל זה גם יועיל הבלעה ויש לדחוק שבתור שאלה לא יכלו לשאול את זה[[6]](#footnote-7)

ובמשנה פ"ח מ"ה שאין נותנין לא לבלן וכו' אבל נותן להם מתנת חינם ועין רא"ש שאע"פ שידוע שמשום זה לא יתבע שכרו וכן הוא ברע"ב ובפשוטו הכונה שנותן לו קודם מתנה ובגלל זה הוא אחרי זה מספר אותו בחינם והנה אם היה מבאר שזה בעד היה כאן איסור דאוריתא ובכל אופן אם עושה בצורה זו מותר ועיין חזו"א סי"ג סקי"ז וז"ל והן יתנו לו במתנה ואע"ג דהוי כעין הערמה שרי והנה אם נבוא לדון לאסור מעיקר הדין זה ראיה להתיר אבל מצד ההערמה כה"ג יש לחלק שזה לא ניכר להדיא הערמה והרי משמע שלא יכול לומר לו קח את זה מתנה ותמחל לי על החוב אמנם אם נבוא לאסור שהרי רצון התורה שפירות שביעית לא יעמדו למטרה כזו והרי רצון התורה כאן לא נעשה אלא שזה ע"י הערמה וזה ודאי ראיה להתיר

ועיין חזו"א שם סקי"ט וז"ל נראה דאם מפרש להדיא שעושה בחינם והלא נותן לו במתנה פירות שביעית מותר בכל מלאכה כמש"כ לעיל עכ"ל והנה כה"ג ללא הערמה יש כאן איסור דאוריתא גמור של פורע חובו בפירות שביעית ומבואר שמותר הערמה וז"ב

אמנם עיין בר"ם בפירושו וז"ל ולא יחשב להם בשכרן ואע"פ שיש בזה טובה כל שהיא כבר נתבאר לך שזה מותר והוא שאמרנו אוכלים פירות שביעית בטובה ושלא בטובה עכ"ל ומשמע שזה לא בעד הפעולה שלכן עושה לו בחינם אלא יש כאן טוה"נ כל שהוא וצ"ע

ובתוספתא פ"ו הט"ו חנוני שהיה מבשל ירק של שביעית לא יהא מחשב שכרו מירק אלא מחשב מיין ושמן ושכר הבטלה[[7]](#footnote-8) והובא בירושלמי פ"ז ה"א הרי מפורש שמותר למכור פרי שביעית עם דבר אחר ולקחת הדמים על הדבר האחר ועיין לקמן ס"ק כ"ב[[8]](#footnote-9)

לאחר זמן ראיתי בחו"ב בהערות על המשניות פ"ז מ"ג שכתב שאיירי במוכר מעט ומותר לקחת שכר על הירק ורק על השבח אסור כי זה דומה לצבע והתירו לקחת על השבח רק על השכר בטלה והיין ושמן והנה זה דוחק גדול שלא הוזכר כלל שלוקח גם על הירק ועוד משמע שמוכר לכולם ולא כמות מועטת ובפרט לר"ש שאם הוא עצמו לוקט אסור אפילו מעט וע"ש בהמשך הירושלמי שאלו שמוכרים חלוטיות דהיינו מיני מזונות לא יחשבו את היין והשמן והגר"א שם גרס איפכא שלא יחשבו את החיטים אלא את היין והשמן ומשמע שזה היה פרנסתם למכור דברים אלו ואיך זה יתכן שזה רק מעט וע"ש ברש"ס שביאר מפורש מדין הבלעה אלא שיתכן שכאן זה הבלעה יותר אמיתית שקונה דבר אחד שסיבת דמיו מכמה דברים ויכול לומר שמשלם על חלק ואין זה דומה למקום שקונה שני דברים שונים ועושה חשבון של כל אחד ואןמר שישלם על הדבר השני וצ"ע

עיין בגמ' בכורות ל"א ע"ב שהגמ' אומרת לענין מעשר בהמה שאסור למכור אגב עורו דהיינו להבליעו בעורו והגמ' שואלת מאי שנא מאתרוג שמותר להבליע בלולב והגמ' עונה ששם זה לא מוכחא מילתא אבל כאן מוכחא מילתא ועיין רש"י שם שדמיו קלים ואינו ניכר שהבליעם בלולב אבל הכא מוכחא מילתא דמוכר בשר דהדבר ידוע שאין עור נמכר כולי האי בדמים יקרים הרי מפורש שהגמ' מדמה מסברא את דין הבלעה לענין דמי שביעית לאיסור סחורה במעשר בהמה שהוא איסור דאוריתא וז"ב[[9]](#footnote-10) אלא שמבואר ברש"י הנ"ל שצריך שלא יהיה מוכח שהדמים בעד האתרוג ועיין במרומי שדה בסוכה שדייק כן מלשון רש"י שם שכתב שקונה את כל הארבעת המינים וביאר הנ"ל הטעם שצריך שזה יהיה הבלעה נכונה וכנ"ל וע"ש בתוס' שכתבו שדמי אתרוג למצוה יקרים יותר ממזון ג' סעודות ובפשוטו זה סתירה לגמ' בבכורות ולפ"ז א"ש וצ"ע היום שמחיר האתרוג הרבה יותר יקר וזה וודאי ניכר האם מותר וצ"ע ויש שרצו לומר שתלוי בגודל הדבר אמנם זה נגד דברי רש"י הנ"ל אמנם עיין שם בגמ' שלענין בכור לאחר שחיטה שזה רק איסור דרבנן מועיל להבליע אפילו בעור אבל לא בעצמות שלא שוות כלום ולפ"ז יש לדון בשביעית בזמן הזה דרבנן ובפשוטו זה תלוי בנידון האם אמרינן ספק דרבנן לקולא אמנם יתכן שמצאנו שהגמ' מעמידה הרבה משניות בשביעית בזמן הזה דרבנן א"כ הוא בכל סתם משנה וה"ה אצלינו ויתכן עוד שכאן שזה עיקרו דאוריתא חמיר וצ"ע

עוד יש להוכיח דעיין סוכה מ"א ע"א דמבואר דאם יש לאדם פירות שביעית ורצה לקנות בזה חלוק והרי אסור ילך אצל חנוני שמכיר ויתן לו מתנה את הפירות והחנוני יתן לו מתנה מעות והנה כה"ג אם יעשו בתור החלפה רגילה הוא איסור דאוריתא [[10]](#footnote-11) ובכל אופן בצורה של ההערמה מותר וכ"ש בהבלעה אחר זמן מצאתי ראיה זו בחזו"א סי"ג סקי"ז

ויש לעיין דהנה במשנה פ"ח מ"ד בלקח מן הנחתום ככר בפונדיון כשאלקוט ירקות שדה אביא לך מותר ומבואר בר"ש מצד שכל אחד נותן בחינם אבל כל זה כי ירקות שדה מצויים וללא זה אסור ולמה שלא יעשו בצורה של תנאי שיתן לו כיכר והוא יביא לו ירקות אמנם נראה ברור שוודאי באופן של הערמה לא יועיל אם עושה בצורה של תנאי שיכול לתובעו שזה מכר גמור וכל ההערמה שמצאנו שאם לא ירצה לתת לו לא יוכל לתובעו ולכן עד כמה שזה לא מצוי הוא מפחד שלא יתן לו וזה אומדנא שעושה בצורה מחייבת ולכן אסור[[11]](#footnote-12).

והנה בתוספתא פ"ז ה"ו דאין משלמין בהם גמולין דהיינו שחברו עשה לו טובה ורוצה לתת לו מתנה בתור תשלום שזה נראה כפרעון חוב וראיתי להעיר שכ"ש שיאסר הערמה וצ"ל שאינו דומה שכאן נותן לו מפורש בתור תשלום רק שאין חוב

והנה בעניין הבלעה כבר הבאינו דעת הרש"ס להתיר וכן ראיתי מביאים מהמהרי"ל דיסקין וכן דעת הרידב"ז אמנם השפת אמת בסוכה שם נקט לאסור וכן פשיטא ליה לבעל החו"ב אמנם כבר הבאינו שבר"מ והמאירי מובא מפורש להיתר וכן פשטות התוס' שם וכן פשטות הר"ש וכן מפורש בחזו"א שהערמה מותר ואע"ג שיש מקום להתעקש על דברים מסוימים אבל ריהטת הדברים שמותר[[12]](#footnote-13) אלא שהיה מקום לדון מסברא שביחס לאיסור דאוריתא שהוא מקבל מפירות שביעית שימוש לא של אכילה זה מותר אבל ביחס לאיסור של עשית רווחים משביעית שלתוס' הוא דאוריתא ולרמב"ן הוא דרבנן על זה לא עוזר הערמה ולפ"ז יש לדחות חלק מהראיות ועדיין העיקר להתיר אמנם הלקיחה של שני דברים וקביעת מחיר כל אחד ואח"ז לשלם על אחד יותר יש מקום לאסור ועל זה אין ראיה ברורה להתיר אמנם בקנית דבר שמורכב מכמה דברים ולשלם על חלק בזה וודאי אפשר להקל

י"ט] הנה בגמ' מבואר שאסור לפרוע חוב בפירות שביעית והובא לעיל הרמב"ן שכל שהוא מחליף בדבר שאין בו אכילה אסור והנה לשון הרמב"ן שם נראה שצריך שיכנס שם דווקא דבר שיש בו קדו"ש ולכאורא לפ"ז אם ימכור בהקפה שעל תשלום לא יחול קדו"ש יהיה אסור וצ"ע דהגמ' בע"ז ס"ב ע"ב אומרת שדבי ר' ינאי היו לווים פירות מהעניים בשביעית ומשלמים להם פירות אחרי שביעית והגמ' אומרת שאין על התשלום קדו"ש הרי מפורש שמותר[[13]](#footnote-14) וצ"ל שכיון שפרעו להם מידי דאכילה חשיב שיש כאן שימוש של אכילה אפילו שאין על זה קדו"ש וצריך לדחוק את לשון הרמב"ן שהכוונה דבר שיכול לחול עליו קדו"ש ולא שבפועל יחול וכנ"ל ויש שרצו לומר שכיון שיכלו לשלם להם מיד וכה"ג שהפירות קיימים ס"ל לרמב"ן שחל על זה קדו"ש לכן מותר והנה הרמב"ן דן בדין זה בארוכה ולא הוכיח מגמ' זו ועוד דבפשוטו עשו במכוון בצורה זו ע"מ לשלם אחרי שביעית והרי לא היה להם פירות עכשיו לשלם אחרי שכתבתי ראיתי בזה דברים בקה"י סימן כ ע"ש

ואולי אפש"ל עוד שלכאורא יתכן שאם אדם מלווה לחברו בתור חסד פירות שביעית והוא יחזיר לו פירות שהם לא שביעית שכה"ג לא נחשב שהוא עושה פה שימוש לא של אכילה כיון שהוא אין לו בזה ענין וההנאה שנוצרת פה זה למקבל ואצלו זה לצורך אכילה וא"כ אפשר להוסיף שכאן אפילו שהיה להם ענין אבל כיון שללוים גם היה ענין אין זה נחשב צורה של סחורה אמנם במכר מסתבר שוודאי שכה"ג זה יאסר וצ"ל ששם תמיד זה מתפרש כרווח שכך הוא דרך מכר

ובעיקר הנידון האם מותר לתת פירות שביעית בעד דבר שלא חל עליו קדו"ש אמנם זה שימושי שביעית יש להוכיח מדברי הר"מ לעיל ס"ק ג' שאם מלכתחילה נתן לו אוכל ע"מ שיחזיר לו פירות שביעית מותר ואין זה פורע חובו ולכאורא הביאור שזה הנאת אכילה אע"ג שהוא נהנה מדבר שהוא לא שביעית אלא שברמב"ם מבואר שכה"ג חל על זה קדו"ש אמנם וודאי שרק אם זה נמצא בשעה שנותן לו החפץ ומשמע שגם ללא זה מותר וצ"ע

עוד יש להוכיח מהמשנה שאין נותנים לא לבלן ולא לספן ולא לספר מפירות שביעית והטעם בכל זה מבואר בראשונים כי זה לא לאכילה אבל לולי זה היו נותנים אע"ג שלא שייך שיחול על משהו קדו"ש ומה שהותר שם לצורך שתיה הוא דומיא דסיפא אפילו אם לא יחול על זה קדו"ש וכמו שביאר החזו"א סי"ג סקי"ב ומה שהראשונים ביארו ברישא שאסור גם אם נותן לו מים אין כוונתם שרק אז החידוש אלא שגם כה"ג שיחול קדושה על המים אסור וז"ב ובפרט בירושלמי שהובא בראשונים שר"י מתיר לכביסה כי זה חיי נפש ובפשוטו לא חל כאן שום קדושה וכשמשלמים לכובס זה לא בעד המים וז"ב

ושמעתי להקשות על זה דהגמ' בע"ז ס"ב מביאה ברייתא החמרין שהיו עושין מלאכה בפירות שביעית שכרן שביעית והגמ' שואלת אם הכונה שיכול לשלם להם בדמי שביעית הרי נמצא פורע חובו מפירות שביעית וע"ש וקשה שהרי כאן הם עובדים להביא פירות שביעית וא"כ זה בעד שימוש שמותר בפירות שביעית ולמה שיאסר אמנם בפשוטו אם מצד עצם המלאכה לא היתנו במה ישלם א"כ היום זה סתם חוב וודאי אסור אלא שצ"ב למה הגמ' לא תירצה שסיכמו כך מראש וכמו בבייר ודוחק לומר שהבאת פירות זה לא שימוש של אכילה וצ"ל שלשון הבריתא שלא התנו כך מראש וכן כתב החזו"א על קושיא אחרת סי"ג סקי"ט ע"ש

כ]בעיקר איסור סחורה עיין חזו"א סימן י"ג שנקט שכיון שחזינן שחל קדו"ש על מעות שזה לא ראוי לאכילה ה"ה שיחול על בהמה טמאה ולפ"ז נקט שכל שמוכר בעד דבר בצורה שיחול על זה קדו"ש לא משנה מה זה אין בזה איסור סחורה אבל אם מוכר בעד דבר שלא יחול על זה קדו"ש כגון שמתנה שלא יתחלל כה"ג זה סחורה חוץ מאם הוא מחליף בדבר שזה אותו סוג שימוש ולפ"ז נקט שגם אם יחליף במעות על מנת שלא יחול על זה קדו"ש עבר על איסור סחורה כי הוא היוה דבר של חולין שהוא לא אותו שימוש עכ"ד ע"ש

ודבריו נסתרים מדברי הרמב"ן הרשב"א הריטב"א והר"ן שנקטו כולם שלא חל קדו"ש על בהמה טמאה וחלוק עיין לעיל שהבאינו דבריהם ובהכרח צ"ל שאין זה דומה למעות שכל מטרתם לא עומדים לשימוש עצמי אם כן הם נחשבים שימוש של אכילה כי אפשר לקנות מהם אוכל אבל בהמה טמאה שהוא עומד לשימוש עצמי נחשב שאין לו תורת אוכל ולא חל עליו קדו"ש דהוא לא ראוי לשימושי שביעית

ולפ"ז יתכן שאם מחליף בעד מעות אפילו בצורה שלא חל עליהם קדו"ש כל שמטרתו לצורך אוכל מותר וכמו בגמ' אם ר' ינאי שהלוו הפירות בעד דבר שלא חל עליו קדו"ש וזה לא חשיב סחורה כי זה מידי דאכילה עיין לעיל סקי"ט

כ"א] עיין פ"ז מ"ג הצבע צובע לעצמו לא יצבע בשכר שאיו עושין סחורה בפירות שביעית ועיין ר"ש שהביא מהירושלמי שאפילו לצבוע למי שהוא אחר בטובת הנאה אסור והדבר צ"ב וכי יש איסור לתת מתנה פירות שביעית אע"ג שמקבל טוה"נ שזה לא אוכל ובהכרח צ"ל שכה"ג אין זה נחשב שימוש שהוא מקבל טוה"נ אלא נחשב שהשימוש מה שחברו קיבל מידי דאכילה ואם כן למה פה זה אחרת

ועיין חזו"א סי"ג סקי"ז וכן סקכ"ג שנראה שביאר שכאן שלוקח פירות שביעית ויוצר מהם דבר חדש דהיינו בגד צבוע חשיב יותר שימוש של סחורה אפילו אם מקבל רק טוה"נ ובזה יישב את דברי הר"ן שמותר לקחת קצת כסף בעד פירות שביעית שאין זה דרך סחורה שאין זה דומה לפה שהירושלמי אוסר אפילו בעד טוה"נ שפה בהכרח זה דין מיוחד ואפילו בלקח לעצמו והותיר שמותר למכור פה אסור לצבוע לחברו

והנה כאן מבואר שגם אסור להבליע במחיר הקרן של הצבע או בשכר בטלה ועיין לעיל סקי"ח שהבאינו את התוספתא שחנוני שהיה מבשל ירק של שביעית לא יחשב שכרו על הירק אלא על יין ושמן ושכר בטלה ומשמע כמו פה שעל הקרן של הפרי אסור אמנם על שכר בטלה מותר ואולי שם רק יחד אם השמן ועיין קיצור הלכות לגר"י בויאר שיבליע בקרן ולכאורא זה נגד התוספתא אמנם נראה דבפשוטו צ"ל שאוכל לבשל אותו לא נחשב יצירה של דבר חדש אלא ששם יש חיסרון מצד סחורה ולכן צריך הבלעה אמנם הקיצור הלכות הנ"ל נקט שלא מועיל הבלעה לעניין איסור סחורה ובהכרח שם מדובר שאין איסור סחורה וכל החיסרון כמו צבע ולפ"ז באמת קשה כנ"ל ודו"ק

כ"ב] ובעיקר דינא דמתניתין שנראה שאסור לעשות דבר בפירות שביעית אפילו שמקבל שכר על השכר פעולה עיין תוס יו"ט שהקשה מה זה שונה מהדין שמותר לשכור פועל שיביא לו פירות שביעית מההפקר ואין זה סחורה וע"ש שרצה לומר שדווקא כאן כי זה שכרו מרובה ודוחק

אמנם עיין חזו"א שם שזה וודאי אם הצבע והסממנים של ראובן יהיה מותר לו לצבוע שאז הממון זה רק בעד העבודה ואין זה סחורה בפירות שביעית אלא שכאן מדובר שהצבע של הפועל וכה"ג השכר לא רק בעד הפעולה אלא על הצבע עצמו ולכן אסור וכנ"ל ואין להקשות שיצבע בהבלעה ויקח כסף רק בעד העבודה דהרי פה גם טוה"נ אסור ולא שייך הבלעה על הטוה"נ ובאמת על הצד של הירו' שהבלעה מותר היה אפשר בהבלעה אמנם זה אינו שעד כמה שלוקח שכר בצורה של הבלעה אין כאן טוה"נ וצ"ל שזה גם חומרא מיוחדת ביצירת שבח שזה יותר דרך סחורה

והראיה לזה דעיין לעיל ס"ק י"ח שהבאינו את התוספתא שחנוני שהיה מוכר ירקות של שביעית יחשב השכר על היין ושמן ושכר הבטלה הרי מפורש שמועיל הבלעה אפילו בעבודה ואולי זה דווקא יחד אם היין ושמן

כ"ג]עיין רמב"ם פ"ה הי"ג וז"ל פירות שביעית אין מאכילין אותם לא לעכו"ם ולא לשכיר ואם היה שכיר שבת או שכיר שנה או שכיר חודש או שקצץ מזונותיו עליו הרי הוא כאנשי ביתו ומאכילין אותו עכ"ל ומקורו מהתוספתא וצ"ע מה היתר זה ועיין חזו"א סימן י"ג ס"ק כ"ו שנקט שהאיסור לפרוע פירות שביעית הוא רק דרבנן ועיין תוס' ע"ז שנסתפקו שלקדש אשה רבנן לא גזרו ומשמע שכל האיסור דרבנן וכה"ג לא גזרו והנה וודאי סתימת הראשונים שזה איסור דאוריתא ועיין רמב"ן שאדרבא זהו עיקר האיסור וצ"ל או כמו שמטו משמיה דהחזו"א שכוונת תוס' כי שביעית בזמן הזה מדרבנן או שקידושי אשה זה רק מעשה מקח ואין זה דומה לפרעון חוב שחשיב שמקבל תמורה שימוש לא של שביעית וכה"ג הוא רק דרבנן והראשונים כולם הביאו את הירושלמי שקידושי אשה זה כמו פורע חוב וזה אסור דלא כתוס'

ובדינא דתוספתא צ"ל שהאיסור סחורה צריך גם שיהיה בצורה של סחורה וכה"ג זה לא נראה כסחורה אלא כבני ביתו וכלשון התוספתא ועיין לעיל בר"ש שלמכור דרך מישהו אחר וצ"ל כי זה לא דרך סחורה אמנם לדעת הרמב"ן שיסוד האיסור כי זה לא שימוש של שביעית יותר קשה וצ"ע בכל זה דהרי כאן לכו"ע יסוד האיסור כי זה לא שימוש של שביעית

כ"ד]עין לעיל סק"ד דמבואר שיש איסור לפרוע חוב בפירות שביעית והביאור כי הוא משתמש שימוש לא של אכילה ועיין שם שכתבנו דמסברא אם מוכר פירות שביעית בעד מעות ולא רוצה להשתמש אם המעות לאכילה יהיה אסור מצד שיש כאן שימוש לא לאכילה וכן עיין לעיל סק"ט שכן הוא בלשון הרמב"ן שאפילו אם יחול על המעות קדו"ש אבל אם אין כוונתו להשתמש לקדו"ש זה אסור ע"ש

והנה הגמ' בסוכה מ"א ע"א אומרת שמי שיש לו מעות שביעית ורוצה לקנות חלוק ילך אצל חנוני המכירו ויקנה פירות במעות ואח"ז יתן לו הפירות הקדושים בקדו"ש במתנה והחנוני יתן לו המעות המחוללים שאינם קדושים במתנה וצ"ע לשיטת תוס' בע"ז שכל שלא משלם מיד בשעת המכר לא חל קדו"ש א"כ למה צריך במתנה שיש כאן הערמה שימכור לו הפירות הקפה וישלם לו אח"ז המעות ולא יהיה על זה קרו"ש ולנ"ל לא קשה שכה"ג שמוכר כדי לקבל מעות ולקנות חלוק זה אסור שיש כאן שימוש לא לאכילה וכן בזה א"ש למה שלא יחליפו בצורה שלא יחול קדושת הפירות על הכסף ויתכן שאי אפשר להתנות וכמבואר בחזו"א אמנם יתכן שכה"ג יהיה איסור סחורה וכנ"ל

והנה הגמ' בסוכה ל"ט ע"א אומרת שהקונה אתרוג מע"ה בשביעית משלם לו על הלולב כדי שלא יהיה איסור מסירת דמי שביעית לע"ה וביארו הראשונים שזה לא נאסר מצד סחורה כי מדובר בלקח כדי לאכול והותיר או שמישהו אחר אסף והוא מוכר וצ"ע עד כמה שע"ה חשוד לא להשתמש אם הדמים לאכילה א"כ יש כאן איסור מצד סחורה כמו פורע חובו וכנ"ל ועין לעיל סקט"ז שאולי זה כוונת הר"מ אמנם בדעת שאר ראשונים קשה ואין לומר שכיון שחל קדו"ש על הדמים אין חיסרון שתוס' דנו בע"ז שיעשו בהקפה ומבואר שגם כה"ג מותר ועיין לעיל שהנחנו בקושיא

ולכאורא משמע שכל שעושים בעד דמים כיון שאפשר לקנות אם הדמים פירות אפילו שהוא לא מוכרח אין זה שימוש לא לאכילה דמצד עצם המקח אין זה מעשה סחורה ולכן דנו הראשונים רק מצד מסירת דמי שביעית לע"ה וכן א"ש תוס בע"ז שאם יקנה פירות שביעית ע"מ לשלם לאחר זמן שאין בזה איסור אפילו שאין כוונתו להשתמש אם הדמים לאכילה אמנם אם יתנה שישלם לו דבר שהוא לא אוכל כגון חלוק וכדו' זה יהיה אסור מעיקר הדין אפילו שזה בהקפה

והנה לפ"ז הדרא קושיא כנ"ל בחלוק לדעת תוס' למה שלא יעשה בצורה שמשלם רגע אחרי חלות המקח ויש מקום לומר שכה"ג שניכר מעצם צורת עשיית המקח שאומר שישלם רגע אחרי שיחול זה וודאי אסור ועיין רעק"א ע"ז ס"ב ע"ב שהקשה לשיטת תוס' הנ"ל למה לענין אתרוג שלא יעשו בצורה זו שישלם רגע אחרי חלות המקח ולנ"ל א"ש שכה"ג אסור וצ"ע אמנם כל זה דלא כלשון הרמב"ן שכתב מפורש שצריך שיעשה על דעת אכילה

ועיין בסדר השביעית שסידר הגרז"ש ע"פ החזו"א שהרוצה לקנות בשביעית יעשה בצורה שמשלם רגע אחרי חלות המקח ולכאורא לנ"ל זה אסור וכן הוא פשטות הגמ' לעניין אתרוג וצ"ע ועוד יתכן שיש כאן אומדנא שהמוכר אם הוא לא חבירו לא מוכן וצ"ע ועיין חו"ב מה שכתב בזה

**י"ח אד"א ס"ח**

]עיין חזו"א סי"ד סקט"ו שדן איך מותר למכור פירות שביעית הרי הדמים שמקבל זה כמו ע"מ למכור וע"ש מה שיישב ויש לדון לעניין לוקח ע"מ למכור באותו מחיר וע"ש

עיין ר"ן פ"ד דע"ז מה דדן לעניין לשלם מחיר מועט והביא דנחלקו בזה ראשונים ועין חזו"א ששם הנידון מצד שזה סתירה להפקר אבל מצד סחורה יתכן שוודאי אין איסור ויש מקום לומר הפוך דמצד סחורה כיון שהרי הוא זוכה מההפקר לכן אין שם נידון של סחורה אבל ללא זה וודאי גם בעד מעט דמים יש איסור סחורה

**דיני סחורה**

א]אסור לעשות סחורה בפירות שביעית ודעת רוב ראשונים שהוא איסור מהתורה (סקי"ז ב')

ב]אסור לפרוע חוב אם פירות שביעית ובפשוטו הוא איסור דאוריתא ואולי דעת תוס' שהוא דרבנן(סקכ"ג)

ג]נחלקו הראשונים בלוקט ע"מ למכור לא בשוק האם איכא בזה איסור והגר"א התיר רק אם הוא עצמו מוכר והחזו"א נקט להקל בכל גווני אמנם זה רק אם מלקט מעט (סק"י)

ד]נחלקו הראשונים בקונה בזול כדי למכור ביוקר האם זה איסור סחורה וקי"ל לאיסור אפילו אם לא קנה כדי למכור אבל אם קנה לאכול והותיר מותר למכור(סק"י)

ה]לכאורא מצאנו מחלוקת ראשונים האם האיסור הוא רק על המוכר או גם על הקונה ויתכן לחלק בין סחורה גמורה לבין מקח לא לצורך אכילה שזה רק איסור על המוכר(סקט"ו-י"ז)

ו]לשון הרמב"ן שאין היתר למכור בעד מעות אלא אם זה לצורך אכילה ויש קצת לדקדק מתוס' שכל שזה לא מוכח מעצם המקח מותר (סקכ"ד)

ז]החזו"א התיר לקנות בהקפה בצורה שמשלם לאחר חלות המקח ולכאורא זה נגד הרמב"ן הנ"ל וסתימת הגמ' (שם)

ח]בפשוטו מועיל הבלעה בין לעניין דמי שביעית ובין לעניין איסור סחורה ויש שנקטו שלא מועיל לעניין איסור סחורה וע"ש שהארכנו שיש לחלק בין המקרים אמנם בלוקח דבר שמורכב משביעית ולא שביעית לכאורא וודאי מותר ע"ש (סקי"ח)

ט]בדין הבלעה צריך דווקא דבר שנותנים בעדו כסף ולעניין דאוריתא צריך שזה יובלע בדבר חשוב וצ"ע איך לדון שביעית (שם)

י]מותר לקחת שכר על עבודה בפירות שביעית (סקכ"ב)

י"א]גם במקום שהותר הבלעה אבל לא בצורה של תנאי (סקי"ח)

י"ב] מבואר במשנה שאסור לצבע לקחת צבע ולהשביחו ולקחת דמים ובפשוטו גם בהבלעת הקרן עצמו אסור ובירושלמי מבואר שגם במתנה אסור(סקכ"א)

י"ב,ב]מבואר בתוספתא שחנוני שהיה מבשל ירק של שביעית לא יקח כסף אלא על השמן ושכר בטלה וצ"ב ביאור החילוק מהדוגמא הקודמת שאין היתר בשכר בטלה וצ"ל שכאן אין זה יצירה חדשה ואין זה עניין לאיסור צבע (שם)

י"ג]מבואר במשנה שמותר לומר לפועל לקוט לי ירק במעות אלו והגר"א נקט שאסור (י"ב-י"ג)

י"ד]מבואר במשנה שמותר לקחת מנחתום כיכר ע"מ לשלם לו פירות שביעית ודעת הר"מ שזה היתר של חליפין ויחול ע"ז קדו"ש ודעת הר"ש שכה"ג כל אחד מביא בתור מתנה ונפק"מ לשכנים כה"ג (סקי"ג)

ט"ו]גם במקום שהותר למכור אסור בשוק או איפה שמוכרים כל השנה וכן אסור למכור במשקל או בדבר שמידתו ידועה או שהוא יודע

ט"ז]ראיתי מביאים שבכתב שליחות החזו"א התיר לשקול

י"ז]עבר ולקח בפירות שביעית דבר שאסור כגון חלוק יאכל כנגדם

י"ח] אסור לקדש אשה בפירות שביעית ובפשוטו הוא דאוריתא ותוס בע"ז כתבו שזה דרבנן (כ"ג)

1. ועיין רש"ס שנקט שלקנות כדי למכור זה אסור מדאוריתא ולאסוף כדי למכור זה רק מדרבנן ע"ש [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיין רמ"ה בסנהדרין דס"ל שבין לאסוף כדי למכור ובין לקנות כדי למכור אסור מדאוריתא אלא שלא מפורש בדבריו אם זה גם בכמות קטנה או אם מוכר ע"י אחר [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה מדברי כל רבותינו הנ"ל שדנו בקושיא זו חזינן שפשיטא להו שהדין סחורה זה איסור דאוריתא וכפשטות כל הגמ' וכן מוכח בגמ' בכורות י"ב ע"ב וצ"ע שראיתי מביאים מהערוך על הלשון אבקה של שביעית שנקט שזה רק דרבנן [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה לשון המשנה נותן לו אתרוג במתנה והגמ' אומרת לא רצה לתת לו במתנה מבליע לו בדמי לולב ומשמע שכל שאפשר ללא הבלעה זה עדיף וצ"ע [↑](#footnote-ref-5)
5. ובעיקר צורת ההבלעה עיין ר"ש שמבואר שכל שמוכר את שניהם יחד מותר והקשה החזו"א שאין זה הבלעה אלא אם אומר שעל זה עצמו לא לוקח כסף וכלשון רש"י בסוכה והר"ש דימה את סוגין לשם ויש שרצו לומר שיסוד ההיתר שכל שעושה את זה אם עוד משהו אין זה מעשה סחורה אלא רואים את זה כדרך אגב וזה סיבת ההיתר אלא שלעניין שזה לא יהיה דמי שביעית ביאר רש"י שזה יהיה במתנה וצ"ע [↑](#footnote-ref-6)
6. **י"ח אד"א ס"ח**

   והנה התוס' תירצו שמדובר שאין איסור סחורה וראיתי להעיר מה הוקשה לגמ' וליתיב ליה בהדיא שהגמ' תעמיד באופן רגיל דיש בזה איסור סחורה והיה מקום לומר דפשיטא ליה לגמ' שעד כמה שהיה איסור סחורה זה וודאי שלא היה מועיל הבלעה ובהכרח מדובר שאין איסור סחורה ולכן הגמ' שואלת וליתיב ליה להדיא

   ועיין חת"ס ושפ"א שנקטו שבאמת קושית הגמ' רק על ר"ה שהתיר הבלעה ובהכרח שאין כאן איסור סחורה ולכן שואלת וליתיב ליה להדיא אבל על המשנה לא קשה דיתכן לאסור מצד הבלעה ובזה א"ש שהר"מ ביאר בפיה"מ מצד סחורה דזה נגד הגמ' דבאמת את המשנה אפשר לבאר מצד סחורה ורק ר"ה דיבר על אופן שאין איסור סחורה וכמבואר בדבריו וזה דוחק דבפשוטו דיבר על המשנה וכן במאירי זה מפורש על ר"ה אמנם עיין רש"י שכתב מפורש שהקושיא גם על המשנה ועין כפות תמרים שכתב שמהמשנה מדויק שמדובר שאין איסור סחורה דהמשנה אומרת לפי שאין רשאי ללוקחו בשביעית ועד כמה שזה אסור מצד סחורה היה צריך להיות כתוב שאין רשאי למוכרו בשביעית [↑](#footnote-ref-7)
7. וצ"ע מה שייך הבלעה בשכר הבטלה הרי הפירות שלו ובהכרח שהדמים בעד החפץ ואולי לא איכפת לו שזה יהיה דמי שביעית וכל הנדון מצד איסור סחורה ואולי לזה עוזר שלוקח מחמת עבודתו וכמדומה שמבואר בחזו"א שכה"ג יש איסור סחורה [↑](#footnote-ref-8)
8. **י"ח אד"א ס"ח**

   אמנם ראיתי להעיר דלשון התוספתא לא יהיה מחשב שכרו משמע שבאמת הוא לוקח פחות כסף ולא שמבליע את דמי השביעית ויתכן שבזה גם א"ש שיכול לשלם על השכר בטלה שלכאורא לא שיך להבליע בזה וכמבואר בהערה הקודמת וצ"ע בכ"ז [↑](#footnote-ref-9)
9. **י"ח אד"א ס"ח**

   וראיתי להעיר דעד כמה דנימא דיש כאן בהבלעה איסור דאוריתא של סחורה כיון שכאן יסוד האיסור הוא להשתמש שימוש לא של אכילה א"כ יתכן דבבכור זה וודאי לא שיך ושם כל הנידון לאסור מצד הערמה ולגבי זה הגמ' מדמה לדין דמי שביעי**ת**  [↑](#footnote-ref-10)
10. הנה יש מקום לומר שכל שמחליף בעד מעות כיון שזה ראוי לאוכל אין כאן איסור דאוריתא ומה שלא עשו בצורה כזו מצד שלא שייך להחליף פירות בעד מעות ושלא יחול על זה קדו"ש וכמו שביאר החזו"א ועין לקמן סקכ"ד [↑](#footnote-ref-11)
11. כסליו מ"ח

    והעירוני שוודאי פשטות הערמה בגמ' בסוכה זה שכל מה שמוכן לתת לו את מהאתרוג מתנה כי הוא משלם לו על הלולב יותר והרי הר"מ העתיק שם שמועיל הבלעה לאיסור סחורה וכן פשטות האחרונים שהתירו הבלעה לא כתבו לבאר שגם אם לא יתן הוא ישלם והרי וודאי שהאומדנא הפשוטה היא לא כך אמנם זה וודאי מחודש להתיר כה"ג ומסברא יש מקום לדון שזה סחורה גמורה דאוריתא ובפרט שיסוד איסור סחורה שמקבל מפירות שביעית שימוש לא של אכילה וא"כ גם כאן ע"י תנאי קיבל שימוש לא של אכילה וכבר דנו לעניין ריבית האם מותר להלוות מאה על תנא שיתן לו מתנה עוד עשרים או שנותן לו מתנה על תנאי שיחזיר לו מאה עשרים ועיין מאירי ע"ז ס"ג לעניין אתנן שהתיחר כה"ג וע"ש מה שכתבנו וצ"ע בכ"ז [↑](#footnote-ref-12)
12. **י"ח אד"א ס"ח**

    אמנם באמת מסברא קשה לומר שרבנן יתירו לנהל סחורה בכזו צורה וצ"ע למעשה [↑](#footnote-ref-13)
13. **כסליו ס"ח**

    והראוני דבראב"ד שם ביאר שמדובר שהם ליקטו ונשאר להם ושמעתי לבאר שהוקשה לו כנ"ל למה אין כאן איסור סחורה ולכן ביאר שזה לקט והותיר אמנם דבר זה אינו נכון דפשוט שכלפי האיסור פורע חובו שיש כאן שימוש לא לאכילה אין היתר של לקח והותיר וכמו שמוכח מהירושלמי שכתב שהמשנה בקידושחן שקידש בפירות שביעית זה אסור ודבר זה פשוט מסברא ואינו צריך ראיה אמנם כוונת הראב"ד שס"ל שכמו שאסור ללקט פירות שביעית כדי למכור ולקבל כסף אפילושזה יהיה קדוש ויאכלנו בקדושת שביעית וכמו שס"ל לר"ש ה"ה אסור לרסוף כדי להלוות שיחזירו באכילה ולכן העמיד בלקח והותיר ולכאורא מוכח שדעתו כר"ש וצ"ע [↑](#footnote-ref-14)