פרק ט
קטגוריות: ש_ס / ו תרומות / תרומות - הרב איתמר אלשטיין

**מסכת תרומות**

**פרק תשיעי 'הזורע'**

**ופרק עשירי 'בצל'**

**ביאורים הערות ומראי מקומות**

**בסדר המשניות**

שבט פ"ג

ביהמ"ד 'אבן ישראל'

**תוכן ענינים**

[זרעי תרומה 3](#_Toc127787295)

[משמרת בגידולי תרומה 3](#_Toc127787296)

[גדר דיני התרומה בגידולים - משנה ב' 3](#_Toc127787297)

[משנה ד' 4](#_Toc127787298)

[גידולי מדומע – משנה ד' 4](#_Toc127787299)

[בדין נגרם 4](#_Toc127787300)

[משנה ה' 5](#_Toc127787301)

[סוגית הגמ' בנדרים בדין גידולים 5](#_Toc127787302)

[משנה ז' 6](#_Toc127787303)

[פרק עשירי 7](#_Toc127787304)

[משנה א' 7](#_Toc127787305)

[משנה ב' 7](#_Toc127787306)

[בגדר איסור ריחא - משנה ד' 7](#_Toc127787307)

[בגדר אכילת אשת כהן ועבד כהן 8](#_Toc127787308)

[בגדר קנינו שקנה קנין 9](#_Toc127787309)

[האיסור להאכילה תרומה לבהמה ישראל – משנה ט' 9](#_Toc127787310)

[קיום דין נתינת מתנות לבהמת כהן - משנה ט' 10](#_Toc127787311)

[חיוב אחריות להאכיל בתרומה 10](#_Toc127787312)

# זרעי תרומה

במשנה הזורע תרומה שוגג יופך ומזיד יקיים אם הביאה שליש בין שוגג בין מזיד יקיים ובפשתן מזיד יופך.

מבואר במשנה דבזורע תרומה בשוגג יופך ולדעת הר"ש בשוגג קנסו וחייב להפוך כדי שלא תגדל, ולדעת הרמב"ם רק במזיד קנסו ובשוגג ליכא קנס ומותר לו להפוך, ויל"ע איך מותר לו להפוך הרי מאבד את הזרעים של התרומה ומפסידם.

בגמ' שבת [י"ז ע"ב] מבואר דגידולי תרומה הוא מגזירת י"ח דבר, והגמ' דנה שם מדוע גזרו ולהו"א משום תרומה טהורה ביד ישראל ולמסקנא משום תרומה טמאה ביד כהן עיי"ש, ויל"ע מדוע ליכא איסור לזרוע משום דתרומה ניתנה רק לאכילה שתיה וסיכה ואיך משתמש בה לזריעה, ועוד קשה מדוע לא חשיב מאבד תרומה דהרי מבואר שם דמדאורייתא הגידולים אינם תרומה וא"כ מדוע לא חשיב מאבד תרומה.

ובדרך אמונה כתב דכיון שזורע שיגדל ויאכל לא חשיב איבוד, וחידוש הוא דהרי מדאורייתא הגידולים אינם תרומה וא"כ לכא' כלפי התרומה הוי איבוד וצ"ע.

# משמרת בגידולי תרומה

במשנה אם הביאה שליש בין שוגג בין מזיד יקיים.

כתב הר"ש ואם הביאה שליש אפי' שוגג יקיים משום דאסור לאבד תרומה.

מבואר בר"ש דבגידולי תרומה איכא דין משמרת, משום דמדרבנן הם כתרומה, אמנם ברמב"ם [פי"א הכ"א] מבואר דבגידולי תרומה ליכא דין משמרת דכתב הרמב"ם שמותר לאכול את הגידולים בידים טמאות, והיינו דאינם כתרומה ממש אלא רק אסור לזרים, ולקמן יתבאר בעז"ה.

# גדר דיני התרומה בגידולים - משנה ב'

במשנה וחייבת בלקט ובשכחה ובפאה וכו' ועניי ישראל מוכרין את שלהם לכהנים בדמי תרומה והדמים שלהם.

כתב הר"ש דגידולי תרומה תרומה, והיינו מגזירת י"ח דבר דגזרו שהגידולים יהיו תרומה, וברמב"ם [פי"א הכ"א] כתב גידולי תרומה הרי הן כחולין לכל דבר אלא שאסורים לזרים וכו' לפיכך מותר לאכול הגידולין בידים טמאות ומותרין לטבו"י כחולין.

מבואר ברמב"ם דגידולים בעצם הם חולין גם מדרבנן אלא דאסורים לזרים, ונפק"מ דלכך ליכא דין משמרת בגידולים ומותרים לטבו"י והיינו דאין בהם שלישי כתרומה אלא הרי הם כחולין ושני אינו מטמא ולכך טבו"י מותר בגידולים, וצ"ב הגדר בזה דגידולים אסורים לזרים ומ"מ הם כחולין, ונראה דבכל תרומה איכא ב' דינים שם תרומה וקדושת תרומה, והאיסור זרות תלוי בשם תרומה ודיני דמשמרת ודין שלישי בטומאה תלוי בקדושת תרומה, ובגידולין נתנו עליהם שם תרומה אבל אין בהם קדושת תרומה ולכך אין בהם את הדינים שתלוים בקדושת תרומה[[1]](#footnote-1).

והנה ברמב"ם בפי' המשנה מבואר דמותר לתת לבהמת כהן גידולי תרומה, וברש"ש הביא דבתוס' ב"מ [צ ע"א ד"ה והדשות] כתבו דאפי' בבהמת כהן אסור משום הפסד תרומה, וצ"ב דעת הרמב"ם דהרי בתרומה ממש מותר לתת לבהמה רק כרשינים דאינם מאכל אדם וא"כ איך מותר לתת גידולי תרומה שהם כתרומה לבהמה, ולמבואר ברמב"ם דבגידולי תרומה אין בהם קדושת תרומה ואין בהם דין נתינה לכהן ניחא דלכך אין בגידולים איסור לתת לבהמה דליכא דין משמרת וליכא דין בחפצא שעומד רק לאכילת אדם.

ברדב"ז ובמהר"י קורקוס הביאו את הירושלמי דנתבאר שם דהא דאיכא דין מתנות עניים בגידולי תרומה הוי משום הא דמבואר בירושלמי דהם כחולין ורק אסורים לזרים, מבואר דתרומה דיש בה קדושת תרומה אין בה דין מתנות, והיינו דדין מתנות הוי על פירות שהם חולין ועומדים לשימוש חולין, אבל תרומה דשימושה מדין מתנות כהונה אין בה דין מתנות, ורק בגידולים דאין בהם קדושת תרומה ואין בהם דין נתינה לכהן וההשתמשות בהם הם מדין חולין יש בהם דין מתנות.

# משנה ד'

במשנה גדולי תרומה תרומה וגידולי גידולין חולין.

צ"ב מדוע גידולי גידולין חולין הרי מדרבנן גידולי תרומה אסורים וגידולים מדרבנן הם תרומה, ואין לומר דכיון דהוי תרומה דרבנן אין בהם דין גידולין דא"כ בכל תרומת ירק דרבנן לא יהיה דין גידולים, ולעיל נתבאר דדעת הרמב"ם דגידולים אינם כתרומה ממש ואין בהם קדושת תרומה אלא רק יש עליהם שם תרומה מדרבנן ולפי"ז אתי שפיר דלכך גידולי גידולים מותרים, ולדעת הר"ש דיש בגידולים קדושת תרומה דסובר הר"ש דאיכא דין משמרת בגידולים [כמש"נ במשנה א'] צ"ל

במשנה תנן דטבל גידוליו חולין, וכתב הר"ש בשם הירושלמי דהטעם דטבל גידוליו חולין משום דרובו היתר, וצ"ב מהו הסברא דרובו חולין

# גידולי מדומע – משנה ד'

במשנה

ברמב"ם [י"א כ"ב] כתב גידולי גידולין חולין לכל דבר וכו' וכן תרומת חו"ל והמדומע ותוספת תרומה וכו' גידוליהן מותרין והרי הן חולין לכל דבר.

צ"ב מדוע מדומע ותוספת תרומה גידוליהן מותרים, ועוד צ"ב מהו השייכות בין גידולי גידולין לגידולי מדומע ותוספת תרומה.

ונראה

# בדין נגרם

בגמ' ע"ז מבואר דאגוז של ערלה שנטעו אסור להנות ממנו משום דע"י הערלה נגרם ואסור להנות מנגרם, והק' התוס' שם מאי שנא מגידולי תרומה דמעיקר הדין מותר ולא אמרינן דמשום נגרם יהיה אסור, וכתבו דבערלה דאיכא איסוה"נ אסור נגרם, משא"כ בתרומה וטבל וכדו' דהוי רק איסור אכילה ליכא איסור נגרם, וביארו האחרונים [בקה"י פסחים י"ז ובחי' ר' שמואל פסחים לדף כ"ד] דבאמת בנגרם החפצא אינה אסורה כלל, אלא דחשיב דנהנה מהאגוז דכיון שההנאה באה מחמת האגוז חשיב נהנה באגוז, משא"כ באיסורי אכילה דרק כשהחפצא אסורה איכא איסור אכילה בחפצא ובנגרם לא חשיב איסור בחפצא דהחפצא הוי דבר אחר.

ועיי"ש שביארו באופ"א והק' דתרומה אסורה גם בהנאה, אמנם נראה פשוט דאיסוה"נ דתרומה שאני משאר איסוה"נ, דבתרומה האיסור הוא כילוי התרומה שלא בהיתר בשימוש כהן וזה שייך רק כשנהנה בגוף הכילוי של התרומה.

# משנה ה'

במשנה מאה לגנה של תרומה ואחד של חולין כולן מותרין בדבר שזרעו כלה אבל בדבר שאין זרעו כלה אפי' ק' של חולין ואחד של תרומה כולן אסורין.

ביאור המשנה דבדבר שאין זרעו כלה הגידולים אסורים מדינא דהתרומה לא כלתה ולכך אפי' אחד של תרומה כולן אסורין ולקמן יתבאר בעז"ה מדוע אינו עולה במאה ואחד, משא"כ בדבר שזרעו כלה דמדינא הגידולים מותרים אלא דנאסרו בגזירת י"ח דבר ובזה הקילו בדאיכא ספק ואפי' מחמת אחד של חולין.

והא דלא מהני ביטול יעויין ברש"י גיטין [נ"ד ע"ב] שכתב

משמע דהוי משום חשיבות דמחובר הוא חשוב ואינו בטל, אמנם יש שפי' דחשיב קבוע דמחובר הוי כקבוע ואינו בטל.

# סוגית הגמ' בנדרים בדין גידולים

בגמ' נדרים [נ"ז ע"ב] בצל שעקרו בשביעית ונטעו בשמינית ורבו גידוליו על עיקרו גידוליו היתר ועיקרו אסור כיון דרבו גידוליו מעיקרו אותן גידולי היתר מעלין את האיסור או לא.

בר"נ פי' דאין הנידון על הביטול אלא הנידון על גוף הגידולים האם גידולי איסור אסורים דדין הגידולים כדין העיקר, או דילמא אע"ג דהעיקר אסור הגידולים מותרים, ואם הגידולים מותרים ודאי דמבטלים ומעלים את העיקר.

בפי' הרא"ש פי' דהגידולים ודאי מותרים דהעיקר אינו מבטל את הגידולים עיי"ש שהוכיח כן, והספק הוא הם הגידולים מבטלים את העיקר, דדילמא הא דהעיקר לא מבטל את הגידולים משום שגידולים חשיבי שתמיד גדלין והולכין, [ויש לדון אם כונתו דלכך חשיבי דלא בטלים, או דלכך לא חשיבי כלל תערובת דכיון שגדלים והולכים אינם חד תערובת עם העיקר], או דילמא כי היכי דלא מבטל העיקר את הגידולים ה"נ לא מבטלי הגידולים את העיקר, כיון שהם לא מתערבים ביחד אלא מתווספים הגידולים על העיקר, והיינו דלא חשיב כלל תערובת.

ובקר"א שם כתב דהא דגידולים אינם אסורים משום היוצא מן הטמא טמא משום דהוי כביצת אפרוח דטמא דמותר משום דלא חשיב יוצא דקודם מסריח ואח"כ יוצא וה"נ בגידולים אינם יוצא ממש מאיסור אלא נרקב האיסור ונוצר דבר חדש של גידולים, ועיי"ש דזהו החילוק בין דבר שזרעו כלה לדבר שאין זרעו כלה דחשיב כעין יוצא.

ויל"ע דאם גידולים באמת לא חשיב יוצא מהו הנידון בגמ' לאסור גידולים, וצ"ל דהנידון הוא דילמא הגידולים הוי דבר אחד מהעיקר דלא חשיב בריה חדשה אלא המשך של העיקר ולכך אסורים, וזה גופא הנידון בגידולים אם הוי דבר אחד מהעיקר.

# משנה ז'

במשנה המנכש עם הנכרי בחסיות אע"פ שפירותיו טבל אוכל מהם עראי, שתילי תרומה שנמאו שתלן טהרו מלטמא ואסורין מלאכול עד שיגום את האוכל.

ברמב"ם [פי"א הכ"ג] כתב

מבואר ברמב"ם דהטעם שאסורים משום דיחוי, וביאר במקד"ד [נ"ה י'] דאע"ג דהכא שזורע כבר אינו תרומה מ"מ חשיב דאתא מכח קדושה דחויה ולכך גם הגידולים אפי' שאינם תרומה אסורים.

# פרק עשירי

# משנה א'

במשנה בצל שנתנו בתוך עדשים אם שלם מותר ואם חתכו בנותן טעם.

בר"ש כתב דמיירי בצונן ובצל שלם בצונן אינו נותן טעם ובחתכו נותן טעם אפי' בצונן, ובמשנה ראשונה כאן כתב דהוא דין מיוחד בתרומה דאפי' בצונן איכא איסור דנותן טעם, אמנם בביאור הלכה הביא דהוא מדין כבוש דאוסר אפי' בפחות מעת לעת עיי"ש.

# משנה ב'

במשנה תפוח שרסקו ונתנו לתוך עיסה וחמצה הרי זו אסורה.

מבואר דמחמץ אסור כמו נותן טעם, ובפר"ח [צ"ח ג'] דן אם הא דמחמץ אסור הוי משום דהחימוץ חשיב טעם, או דילמא דחימוץ אוסר משום דמחמת החימוץ חשיב דניכר בתערובת ואינו בטל.

והביא דברמב"ם בפי' המשנה [ערלה פ"ב] כתב דמחמץ אינו בטל משום דמפרסמא פעולתו, וכתב להוכיח כן ממתני' דמדוע צריך להא שחמצה דאם איכא טעם אפי' בלא חימוץ אסור ואם ליכא טעם מדוע באמת אסור, בהכרח דחימוץ הוי דבר בעצם שמורגש ואינו בטל.

ועיין גם בחי' מרן רבינו חיים הלוי [מעשה הקרבנות פ"י] שכתב דמחמץ אסור משום דניכר ואינו בטל, ובטעם איכא איסור בעצם דטעם כעיקר.

# בגדר איסור ריחא - משנה ד'

במשנה תנור שהסיקו בכמון של תרומה ואפה בו את הפת הפת מותרת שאין טעם כמון אלא ריח כמון.

בגמ' בע"ז [דף ס"ו ע"ב] פליגי אביי ורבא אם ריחא מילתא או לאו מילתא, והק' ממתני' דמבואר דריח כמון מותר, וכתבו התוס' שם [ד"ה אביי] דחשיב כשתייה דאם חשיב רק נהנה מדוע שיהיה הכא איסור משום הריח הרי ליכא איסור בתרומה בהנאה שאינה של כילוי, והסקת התנור ודאי אסורה לישראל משום כילוי, ובהכרח שהסיק כהן וא"כ מהו האיסור לישראל, אלא בהכרח דחשיב כשתיה, והביאור בזה דריחא הוי כטעם וחשיב ששותה את הטעם של הכמון דמשום הריחא הוי כטעם.

# בגדר אכילת אשת כהן ועבד כהן

מצינו ג' שאוכלים בתרומה מכח אחרונבארם בעז"ה.

אשת כהן, עבד כהן, בהמת כהן.

ובפשטות הגמ' אשת כהן ועבד כהן חד דין להם דאוכלים מקרא דקנין כספו, אולם מצינו חילוקים בדינים באין אשת כהן לעבד כהן.

תנן במשנה אלמנה לכ"ג גרושה וחלוצה לכהן הדיוט דעבדי מלוג אינם אוכלים בתרומה, ומק' הגמ' מהברייתא דקנינו שקנה קנין אוכל, וכתבו התוס' דלא הק' מסיפא דתנן שאשת כהנת אוכלת, דה"א דאוכלים מכח האשה עצמה שאוכלת ולא מכח הבעל משום קנינו שקנה קנין, לכך מק' הגמ' מהברייתא דמבואר דקנינו שקנה קנין הוי סיבה להאכילה ומק' דאפי' אם אינו אוכל שיאכיל מכח האדון, וברשב"א הוסיף דכל שהיא אוכלת הרי היא ככהן עצמו, הרי דאשת כהן אוכלת מכח שהיא ככהנת ולא הוי רק משום קנין כספו כעבד.

אלא דצ"ב מנלן דאשת כהן אוכלת מכח שהיא כהנת.

וברש"י בקדושין [י' ע"ב ד"ה זו שביאתה מאכילתה] כתב דנישאת לכהן [ע"י ביאה שעושה נישואין] אוכלת מקרא דכל טהור בביתך יאכלנו, וכתבו האחרונים [אמרי משה סי' י"ג] דאשת כהן מלבד הדין קנין כספו איכא דין דהרי היא ככהנת מהך קרא דכל טהור בביתך יאכלנו[[2]](#footnote-2).

אמנם יל"ע דבתוס' לקמן [ס"ח ע"א] כתבו דהך דרשא הוי אסמכתא בעלמא וא"כ אין לנו מקור לומר שאשת כהן אוכלת משום שהיא ככהנת, ואיך כתבו התוס' דא"א להק' מסיפא דהתם מאכילה משום דהיא אוכלת בתרומה.

ונראה דהנה בהא דעבד אוכל בתרומה מבואר בגמ' כריתות [כ"ד ע"ב] דמעוכב גט שיחרור אוכל בתרומה, והרי התם אין לאדון קנין ממון בעבד דהרי הפקיר את העבד ומ"מ אוכל משום עיכוב גט שיחרור, ובאבני מילואים [שו"ת סי' י"ז] כתב דחלוק אכילת תרומה בבהמת כהן מאכילת תרומה בעבד, דבבהמה הבעלים מאכיל מכח הקנין ממון, משא"כ בעבד דתלוי בקנין איסור, ויסוד הדברים דבתוס' שם [בריש הפרק] כתבו דעבדי מילוג אינם אוכלים מכח האדון משום דלא סגי בקנין פירות ובעינן קנין הגוף והוכיחו ממפקיר עבדו, ותמוה דהתם אין לאדון אפי' קנין הגוף ואיך מאכיל בתרומה, ולדברי האבנ"מ כונת התוס' דיש לאדון קנין איסור, וכן מיושב משה"ק האחרונים [אבי עזרי פ"ז מתרומות] דאיך כתבו התוס' דלא סגי בקנין פירות להאכילת בתרומה הרי מבואר בגמ' בע"ז דלמ"ד שכירות קניא כהן ששכר בהמה מאכיל בתרומה והתם הוי רק קנין פירות, ולדברי האבנ"מ הכל אתי שפיר, דבבהמה דתלוי בקנין ממון גרידא סגי בקנין פירות, משא"כ בעבד דתלוי בקנין איסור בעינן קנין הגוף לאיסור.

ומעתה צ"ב גדר הקנין כספו דאשה דבעבד נתבאר דאוכל מדין קנין איסור ואינו תלוי בקנין ממון, ובאשה לכא' ליכא קנין איסור וא"כ איך מאכילה בתרומה, ועוד דבשלמא עבד הקנין כספו הוא משום דהאדון בעלים עליו כממונו, משא"כ באשה דאין לבעל בעלות ממונית באשה וא"כ צ"ב גדר הקנין כספו, ולכך נראה דבאשה גדר הקנין כספו הוא דנעשית לאשת כהן ונכללת עמו בקדושת כהונה ואוכלת מדין אשת כהן דהרי היא ככהן שאוכלת.

ובאחרונים [משנת ר' אהרן סי' כ"ו] הוכיחו דאשת כהן הרי היא ככהן דברמב"ם [פ"ו ה"ה] כתב דכהנת אשר הזר הרי היא כזר, ובחינוך [רפ"ג] כתב דכיון שנישאת לזר הרי היא כמו אחת מצלעותיו, וכתבו דכמו דכהנת שנישאת לזר נעשית זרה, ה"נ להיפך בת ישראל שנישאת לכהן נעשית ככהנת לאכילת תרומה, ועיי"ש שביאר בזה שיטת הריטב"א [ס"ז ע"ב] דיבמה אוכלת מכח בעלה הראשון, ואע"ג דפקע קנינו לגמרי כיון שזקוקה ליבום ונתיבמה חשיב דעדיין נשאר בבית בעלה ונשאר בה השם אשת כהן.

ולכא' מילתא דמיסתברא הוא דהרי אשת כהן אוכלת לאחר מיתת בעלה כשיש לה בן, והרי כשמת בעלה פקע הקנין כספו לגמרי ולא מהני בנה כהן בדין קנין כספו ואיך בנה מאכיל אותה בתרומה, ואין לומר דהא דאוכלת מכח בנה הוי דין חדש דבן כהן מאכיל בתרומה, דהרי מבואר בגמ' דאפי' ממזר וישראל מאכילים [דאשת כהן שיש לה בת ונישאת לישראל ונולד בן אפי' שמתה הבת הנכד הישראל מאכילה], ולמבואר דאשת כהן אוכלת משום שנעשית כהנת אתי שפיר בפשטות דכל שיש לה בן כהן מאישות חשיב דנשאר לה שם אשת כהן דשארת בבית בעלה מכח בנה או זרע אחר ולכך אוכלת בתרומה.

ברמב"ם [פ"ז הי"ח] כתב שאשה שקנתה עבדים ועבדיה קנו עבדים אוכלים בתרומה, וברשב"א הביא דכ"ה גירסת הר"ח, וברעק"א [הובא בגליון הרמב"ם שם] כתב דהרמב"ם פליג על החינוך דכתב דקנין שלישי אינו מאכיל, ובאחרונים כתבו [במשנת ר' אהרן שם ועוד] דכל דברי הרמב"ם והר"ח הוי דוקא באשה דאוכלת מכח עצמה שהיא כהנת מכח אשת כהן ולכך עבדיה מאכילים את עבדיהם דהוי קנין שני, משא"כ בעלמא קנין שלישי אינו אוכל.

# בגדר קנינו שקנה קנין

בגמ' מנין וכו' ועבדיו שקנו עבדים

# האיסור להאכילה תרומה לבהמה ישראל – משנה ט'

במשנה ישראל ששכר פרה מכהן מאכילה כרשיני תרומה וכהן ששכר פרה מישראל אע"פ שמזונותיה עליו לא יאכילנה כרשיני תרומה.

הר"ש הביא פלוגתת הראשונים לבאר מדוע אסור להאכיל בהמת ישראל כרשינים הרי תרומה אין בה איסור הנאה ככל שאר איסוה"נ דמבואר דמערבין לישראל בתרומה[[3]](#footnote-3), ושיטת ר"ת דהנאה של כילוי אסור, ורק הנאה שאינה של כילוי מותרת, דילפינן מתרומה טהורה דהנאתה המותרת דהיינו אכילה אסורה לזרים, וה"נ תרומה טמאה דהנאתה היינו הנאה דכילוי של שריפה אסור לזרים, ושיטת ר"מ ב"ר אברהם דילפינן מקרא דאכילה דבהמה הותר רק בבהמת כהן ולא בבהמת ישראל,

ובביאור שיטת ר"ת נראה עפ"י מש"כ מרן הגרי"ז [במכתב בסוה"ס] דבתרומה איכא ב' דינים דמלבד האיסור אכילה לזרים דהוי דין על הגברא שזר אסור באכילת תרומה, איכא עוד דין על החפצא שתרומה נתינה לאכילה שתיה וסיכה של כהן, ואסור להוציא מהתרומה אכילה וכדו' לזר, ולפי"ז מבואר היטב דאע"ג דתרומה אינה בכלל איסוה"נ, מ"מ כיון שניתנה בחפצא רק לאכילה וכדו' של כהן אסור להוציא מהתרומה הנאה של כילוי לזר דחשיב שמשנה את ייעוד התרומה.

והנה בחי' הר"ן [פסחים ל"ד ע"א] וכ"ה בח' רבינו דוד שם כתבו דהנאת כילוי אסורה בתרומה מפני שמפקיע ממונו של כהן, וצ"ב דא"כ בתרומת עצמו יהיה מותר לישראל הנאה של כילוי, ועוד דהמקור דהנאה של כילוי אסורה לזר כתב ר"ת דהוא מההיקש תרומה טמאה לתרומה טהורה הרי דלא הוי מדין גזל ממון כהן.

ונראה [כמש"נ בקונטרס תשלומי תרומה] דאין כונת הראשונים לגזל ממון הכהן כגזל חולין, אלא דכל תרומה דינה וייעודה לינתן לכהן, ויסוד הדין דכתב מרן הגרי"ז דאיכא דין בחפצא שניתנה לאכילת כהן היינו דכך הוא דינה וייעודה של התרומה, וכשזר אוכל תרומה חשיב לוקח ממון הכהן היינו שינוי ייעוד ודין התרומה, ולכך אסור הנאה של כילוי דהנאה שאינה של כילוי אינה משנה את ייעוד התרומה כיון שעדיין אפשר לכהן להשתמש בתרומה, ורק שעושה הנאה של כילו יחשיב שינוי ייעוד התרומה, והא דכתבו הראשונים גזל ממון הכהן היינו ממון התרומה דדינה שיהיה ממון כהן.

# קיום דין נתינת מתנות לבהמת כהן - משנה ט'

במשנה ישראל ששכר פרה מכהן מאכילה כרשיני תרומה.

הראשונים [בע"ז דף ט"ו ע"א] הק' איך מאכילה כרשיני תרומה הרי המזונות על הישראל ובמה חשיב שקיים דין נתינה לכהן.

ברש"י שם כתב וז"ל לפי שתרומה ממון שאין לה תובעין היא ואם רצה היה יכול ליתנה לכהן זה שהשכיר לו את הפרה, וכהן זה מסתמא ניחא ליה ומחיל אם מאכיל הרבה כרשיני תרומה, דמה לו להקפיד וכו', לפיכך מותר שיודע שנותן לבהמתו מאותן כרשינין הרבה וכו' יותר משאילו היה שלו ניחא ליה ואינו גזלן, אי נמי שנפלו מבית אבי אמו כהן, מבואר ברש"י בתי' קמא דיכול לתת לבהמה משום דניחא ליה לבעלים, והנה בראשונים שם [תוס' הרשב"א והריטב"א] פליגי ע"ד רש"י וסוברים שאם המזונות על הישראל הוי כפורע חובו מתרומה, וחשיב גזלן קודם שיתקיים דין נתינה, ומיירי שהמזונות על הכהן ולכך מקיים דין נתינה דחשיב שהגיע ליד כהן, והיינו דבריטב"א מבואר דאם המזונות על הכהן לכך כשמאכיל את הבהמה כרשיני תרומה חשיב שהכהן מקבל ממון ומרוויח את המזונות ומתקיים דין נתינה ע"י נתינה של רווח ממון לכהן, דבשביל מצות נתינה לא בעינן נתינת ממון לידיו ממש אלא כל שהכהן מרוויח רווח ממון ע"י נתינה אכילה לבהמתו שמזונתיו עליו חשיב נתינה לכהן, אבל כשהמזונות על הישראל אפי' שהכהן ניחא ליה בהכי שלבהמתו יהיה הרבה מאכל אבל כיון שהכהן לא מרוויח רווח ממון א"כ לא מתקיים דין נתינה, וסובר הריטב"א דאם הכהן לא מרוויח רווח ממון א"כ הוי גזל ממון השבט, דנהי דהגוזל מתנות כהונה פטור מלשלם מ"מ אין היתר לגזול את ממון השבט, ובדעת רש"י י"ל דאפי' אם לא מתקיים דין נתינה מ"מ ליכא דין גזל ממון השבט, דגזל ממון השבט הוי רק שמשנה את ייעוד התרומה, והכא דהכהן ניחא ליה בהכי ומרוויח שלבהמתו יש יותר אוכל אפי' דלא הוי רווח ממון סובר רש"י דלא חשיב שינוי ייעוד התרומה וסגי במה שניחא ליה שלא יחשב גוזל ממון השבט.

אלא דעדיין תיקשי דעת רש"י דנהי דאין כאן גזל ממון השבט אבל איך מקיים מצות נתינה כשנותן לבהמה שמזונותיה על הישראל, ואם לא מקיים מצות נתינה איך מותר לו לבטל מצות נתינה, ואולי י"ל דכיון דמיירי בכרשינים דאינם מאכל אדם בעצם אלא רק ראויים ע"י הדחק כמו דליכא איסור משמרת [כמש"כ לעיל] ה"נ ליכא מצות נתינה וצ"ע.

# חיוב אחריות להאכיל בתרומה

במשנה כהן ששם פרה מישראל מאכילה כרשיני תרומה.

בר"ש הביא דברש"י ביבמות [ס"ו ע"ב] פי' דמיירי בשוכר שהתנה שאם יוזל יחזיר לו את הדמים כפי ששווה בשעת השכירות, והתוס' פליג דבכה"ג איכא איסור ריבית, וכתבו דמיירי בשואל דמחמת החיוב אונסים דשואל חשיב דקיבל עליו אחריות, וצ"ב במאי פליגי.

והנה בחי' מרן רי"ז הלוי [בסוה"ס עמ' עט'] כתב דחיוב אחריות בעצם לא הוי סיבה דמחמת כן אוכלים בתרומה, אלא דבדאיכא חיוב אחריות איכא קנין בחפץ דמחמתו חייבים באחריותו

1. ונראה פשוט דלדעת הרמב"ם ליכא דין נתינה בגידולים דהרי כתב הרמב"ם דגידולים הרי הם כחולין, והיינו כמש"נ דאין בהם קדושת תרומה אלא רק שם תרומה ליאסר לזרים, ועיין בתוס' אנשי שם שדן אם איכא דין נתינה בגידולים, וכל הנידון הוא רק לדעת הר"ש דיש בהם קדושת תרומה ויש בהם דין משמרת. [↑](#footnote-ref-1)
2. וצ"ב דבברייתא אמרינן דכהן שנשאה אשה אוכלת מדין קנין כספו וצ"ב מדוע בעינן באשת כהן לדרשא דקנין כספו הרי אוכלת מדין טהור בביתך יאכלנו, וכתב במשנת ר' אהרן דכל טהור בביתך יאכלנו הוי רק בנשואה ובעינן לדין קנין כספו שאוכל בארוסה עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
3. והא דליכא איסור להאכילה לבהמה מדין משמרת דמפסיד את התרומה, כתב באמרי משה [סי' י"ג] דבכרשינים כיון דהוי רק מאכל בהמה ליכא בזה דין משמרת. [↑](#footnote-ref-3)