מראי מקומות 1 סוגיית קידוש סימנים רסט
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / ענייני במה מדליקין / הרב משה יפהן / עניני זכור וכבוד שבת / קידוש

**מראי מקומות סוגיית קידוש 1 סימנים רסט- רעג**

**בענין חובת קידוש עיין סוגיית הגמ' פסחים קו. עד קז. סמוך למנחה. ת"ר זכור את יום השבת לקדשו וכו'**

**בגמ' אדרבא עיקר קידושא בלילה וכו'** **וכי קדיש תחלת יומא בעי לקידושי** , **הנה יש לדון מהו ענין הקידוש**

וביאר המהר"מ חלאוה כדרך שבי"ד מקדשין המועדות בכניסתן ומבואר דיסוד מצות קידוש הוא לקדש את היום, ועי' ברמב"ן עה"ת פ' יתרו בפסוק זכור את יום השבת שדימה קידוש בשבת לקידוש החודש וקידוש יובל.

**ועיין להלן מה שביארנו ברשב"ם שמשמע שביאר באופן אחר**, **ועיין היטב בדברי הרמב"ם פכ"ט הל"א,** וברמב"ם סה"מ מצוות עשה קנה, ומבואר מדבריו דיסוד הדין קידוש הוא זכירת יציאת מצרים ואמירת דברים שיש בהם משום זכירת היום ומעלתו ועיין ברמב"ם פכ"ט ה"א. ודייק היטב בדבריו, **ועיין היטב ברמב"ן שם** פרק כ' פסוק ח' שביאר שיש שני ענינים בקידוש ענין אחד לזכור את השבת ודין זה אינו דווקא בשבת אלא כל השבוע וענין השני הוא להחיל את הקדושה וכעין מה שבית דין מחילים את הקדושה בחודש ויובל הוא הדין שכל אחד מוטל עליו לקדש את השבת עיין שם בדבריו, וזהו הרחבת דברים על דברי המהר"ם חלוואה, **אמנם עיין ברשב"ם להלן קיז:** ד"ה דקידושא דהטעם שאומרים וקידשנו זהו משום שזה הודאה על העבר והיינו שברכת הקידוש יסודה ברכת הודאה ושבח. וכן משמע מדברי התוס' קה. ד"ה וקשיא שיסוד הקידוש הוא ברכת הודאה, ועיין ברמב"ם.

**מצינו דבר חידוש בחת"ס סי' רע"א סק"א** על פי רש"י שבועות יג. שמבואר שם בגמ' שיום הכיפורים מכפר גם למי שלא קראו מקראי קודש ופי' שם רש"י דהיינו אפילו למי שלא קיבלו בברכותיו והתוס' הקשו דלא מצינו דהברכות הם דאורייתא ומהיכי תיתי שלא יכפר עיין שם והחת"ס ביאר דרש"י סבר דהמכוון הוא לקידוש והקידוש הוא דאורייתא וגדר הקידוש הוא לקבלו בברכה, אמנם בדברי רש"י קה ד"ה הודאה משמע דיסוד הקידוש הוא משום הודאה וכדברי הרמב"ם ויתכן דיש בו משום שניהם ויש לעיין בזה.

**הנה המגן אברהם בפתיחה לסימן רע"א** כתב דאת עיקר הקידוש דהיינו את החובה דאורייתא לקדשו בכניסתו יוצאים בתפילה **ובגליון רע"א שם בס"ב** כתב דלאו דווקא בתפילה אלא כל שמזכיר שבת ואומר שבתא טובא יוצא את החיוב דאורייתא, ויש כאן ב' חידושים דהיה מקום לומר דאפילו אם היין לא מעכב מכל מקום צריך ברכה ואפילו אם לא צריך ברכה מכל מקום צריך הזכרה של שבת והודאה, או עכ"פ הזכרה של קידוש, [לדעת הרמב"ן] וברע"א מבואר דכל שמזכיר שהוא שבת היום כבר קיים את הדין של קדשהו בכניסתו, ועיין בביאור הלכה שם ד"ה דאיתקשי שכבר התקשה בדבריו, ועיין בשאגת אריה סי' יג.

ובספר קצות השלחן הביא מקור לרע"א מספר מחזיק ברכה סי' רע"ב ס"א שהביא מקור לדברי רע"א **מתשובת הרשב"א כתב יד** דמדאורייתא יוצא ידי קידוש באמירת ויכולו או ושמרו או להזכיר בפיו ששבת היום, ובזה יוצא את הדין זכור את יום השבת ושאר הדינים הכל מדבריהם, אמנם **ברשב"א בשו"ת ח"ד סי' רצה** מבואר שבעינן שבח והודאה לשבת ויש שרצו לישב את רע"א שבוודאי אינו יוצא באמירת שבת היום שאין בזה שבח לשבת, אבל באומר שבת טבא או שבת שלום יש בזה שבח של שבת שמשפיע על היום לטובה או שמשפיע שלום ויש בזה מן השבח לשבת עיין בזה. אמנם ברשב"א בשו"ת כתב יד משמע שמספיק שמזכיר שהיום הוא שבת ויוצא ידי חובת קידוש

**רשב"ם ד"ה ה"ג** **ת"ר זכור את יום השבת זוכרהו על היין וכו'** הנה מבואר ברשב"ם דמלקדשו ילפינן קידושא דלילה בשעה שמתקדש היום וכמו"כ מבואר דגירסתו היא בלילה מנין ת"ל זכור את יום ולא הביאה הגמ' 'לקדשו' כמו שמובא בגירסא שלפנינו, ובפשטות זה כונת הגמ' קא נסיב לה קרא דיממא דהגמ' דרשה מזכור את יום השבת דבעינן קידושא ביום ומשמע בפשטות ברשב"ם דכונת הגמ' בקושיתה דאדרבא עיקר קידושא בלילה הוא קדיש הכונה בגלל קרא דלקדשו דמשמע בשעה שמתקדש.

בפשטות דברי הגמ' מבואר דהקידוש בלילה הוא דאורייתא והקידוש ביום אינו אלא מדרבנן וכלשון הגמ' עיקר קידושה בלילה הוא , וכן מבואר להדיא בדברי הרמב"ם דהדין דאורייתא הוא קדשהו בכניסתו ויציאתו, ובר"ן בחידושין קו: ד"ה אין לי ועל הרי"ף ד"ה זוכרהו

**בגדר קידושא רבא** נחלקו הראשונים, דברבינו דוד כ' דכל ענינו אינו מדין קידוש היום אלא דמכבוד הסעודה של שבת לקבוע בתחילתה סעודה על היין, אולם בחי' הר"ן שם ביאר דהוא מדין קידוש היום והוא שיש כאן בברכת בפה"ג זכר לקידוש שהוא התחלת קידוש של לילה ועוד לפי שאין אומרים שירה אלא על היין ממילא יש ליין חשיבות של שירה וממילא בזה שמברכים על היין בתחילת הסעודה שלא כדרך שאר הסעודות הוה כעין שירה ושבח לקדושתו של יום והא דלא האריכו יותר, ביאר הר"ן כדי שלא להשוותו לקידוש של לילה שהוא דאוריתא ועיין היטב בחידושי רבינו דוד ובר"ן שם שהרחיבו בזה] ועיין שם בדברי הריטב"א.

ועיין בחידושי רבינו דוד שהביא בזה **כמה נ"מ א.** אם צריך לקבוע על היין גם בסעודה שלישית דלדעת רבינו דוד צריך ולרעת הר"ן ל"צ **ב.** אם אפשר להוציא אחרים אע"פ שאינו שותה עמהם דלדעת רבינו דוד אינו יכול להוציא דדינו כברכת הנהנין ולדעת הר"ן יכול להוציא **ג.** אם מותר לאכול קודם קידושא רבא דלדעת רבינו דוד מותר לאכול ולדעת הר"ן אסור יעו"ש ועיין בתוד"ה הוה גחין שמבואר שאפשר להוציא בשבת ביום אחרים אע"פ שאינו שותה עמהם ועיין במהר"מ חלוואה קו. ד"ה ביום שהביא נפק"מ נוספת לענין האם גם נשים חייבות בקידוש זה. לפי הביאור של רבינו דוד אז לכאורה בכל סעודה שעושה מחמת שבת יצטרך לעשות בה קידוש דהיינו לקובעה על היין. אך רבינו דוד עצמו הביא מהרבינו יונה בברכות מט. דאין חובת קידוש על היין רק פעם אחת ביום ובאמת ברבינו יונה משמע שהוא דין קידוש אמנם רבינו דוד ביאר שכך היה חיוב חכמים שעל קידוש אחד יפטרו כל הסעודות ומשו"ה קוראים לו קידושא רבה שהוא פוטר את כל הסעודות עיין שם.

**ובשלטי הגבורים לעיל בדף ק"א כ'** שאם קידש בליל שבת ואכל מיני מגדים ואח"כ הלך לאכול סעודת שבת במקו"א אי"צ לקדש שנית וכבר קיים מצות קידוש במקומו הראשון אלא דבמקומו השני צריך לשתות יין ולברך בפה"ג כדרך שעושה כסעודת היום ומכואר בדבריו דבליל שכת יש ב' דיני קידוש. **ועיין ברמב"ם פכ"ט ה"י** במה שכתב שאסור לאכול לפני קידוש ביום כמו שאסור לאכול לפני הקידוש בלילה, ועין בראב"ד שהשיג על דבריו דהרמב"ם הבין שמדרבנן יש חובת קידוש בסעודת יום כעין סעודת הלילה, והראב"ד חלק עליו ועיין היטב במה נחלקו, וזה שייך לנידון של הר"ן קו: ד"ה זוכרהו עיין שם.

**האחרונים דנו בגדר קידוש היום** האם העיקר זה הטעימה או דהעיקר זה הברכה והטעימה הוא רק מדין המקדש צריך שיטעום, ויתכן דיש לתלות דבר זה בין הטעמים מהו המחייב של קידוש היום האם זה מדין כבוד הסעודה של שבת או דהוא דין דרבנן לעשות קידוש ביום כעין הקידוש בלילה ועיין בעמק ברכה על השאילתות סי' נד אות ד' שהאריך בזה. והנה בטור בסי' רע"א הובאה שיטת הגאונים שיש חילוק בין כוס של ברכה לקידוש דכוס של ברכה מספיק שאחד מן השומעים יטעם משא"כ בקידוש היום בעינן דווקא טעימה על ידי המברך ועיין בעמק שאלה שביאר שהגאונים סברו שעיקר הקידוש ביום יסודו הוא הטעימה מהיין ולא ברכת הגפן, אמנם יש לעיין בדבריו משום שמשמעות דברי הגאונים שדין זה אינו רק בקידוש היום אלא גם בקידוש הלילה ובוודאי שם העיקר זה הברכה ולא הטעימה, והעמק שאלה רצה לבאר על פי היסוד שאמרנו לעיל בשם השלט"ג שיש שני דינים בקידוש הלילה ומשו"ה הטעם שהמברך צריך שיטעום הוא משום הדין של כבוד השבת שיש גם בסעודת הלילה אמנם בלשון הטושו"ע סי' רעא סי"ד משמע דלדעת הגאונים לא יצא אפילו דין אחד אם לא שתה ושמא יש לדון שכך נקבעה צורת הקיום, וצ"ע.

**יש כאן עוד שאלה שעמדו בה האחרונים** דאם דין קידוש היום הוא בטעימה איך הוא מוציא אחרים ידי חובתן דאם החיוב הוא בברכה ורק יש דין שיעשה על היין אז מובן שמדין שומע כעונה הוא יכול להוציא אחרים ידי חובתן אמנם אם זה הלכה של שתיית היין איך שייך בזה דין שומע כעונה, וצ"ל דהמחייב מעיקרא חל על הסעודה שאחד מבני הסעודה ישתה ובזה יתקיים חיוב כולם ויש בזה כמה נפק"מ ועיין בהליכות שלמה פ"ט דבר הלכה אות ל'.

**וברשב"ם ד"ה זוכרהו** משמע שהוא מדין כבוד השבת, ועיין בעמק שאלה על השאלתות מה שדן בזה.

**בתוד"ה זוכרהו על היין** דזכירה כתיב על היין זכרו כיין לבנון עיין בעמק שאלה על השאילתות פ' יתרו שהק' על התוס' דלמה צריך קרא דזכירה על היין הא כל השירות צריכים שיהיו על יין, אולם באמת מצינו בשני מקומות שחמור דין יין בקידוש יותר מבשאר הברכות **א.** לדעת הגאונים שבקידוש צריך דוקא שהמקדש יטעום וכמשנ"ת בשו"ע סי' רעא סי"ד ועיי"ש כט"ז ס"ק י"ח **ב.** דיש דעות בראשונים וכן דנו התוס' לקמן שקידוש ל"מ על חימר מדינה עי' שו"ע סי' רע"ב.

**בתוס' בא"ד דויכולו לא מצינו על הכוס וכו'** ומה שרגילים לומר על הכוס וכו' ומה שרגילים לומר ויכולו אחר התפילה וכו' משום יו"ט שחל בשבת הנה התוס' האריכו לבאר הטעם שאומרים ויכולו אחר התפילה ומשמע שזה קשור למה שייסדו בתחילה דויכולו לא מצינו על הכוס ואפשר שכוונתם לאפוקי מהטעם שהביא הרוקח הובא במ"ב סי' רע"א ס"ק מ"ה וכן כ' הרבה ראשונים שתיקנו לומר ג' פעמים ויכולו אחד בתפילה ואחד לאחר התפילה ואחד על הכוס ולפי"ז נמצא דהיתה תקנה שתאמר על הכוס והנה במ"ב שם הביא דאם שכח לומר ויכולו בקידוש יאמרנה בתוך הסעודה על הכוס ומבואר דיש דין אמירה על הכוס ובאמת כמ"כ שם משמע שזה קשור ליסודו של הרוקח ובאליה רבה חולק ע"ז ויש נידון באחד ששכח ויכולו ונזכר לאחר ברכת בפה"ג ששמעו מהגרש"ז אוירבך זצ"ל שיכול להזכיר ויכולו אולם העירו ע"ז מדברי המ"ב סי' רע"א סקכ"ד.

**בגמ' רב אשי איקלע למחוזא וכו'** צ"ע האיך מותר לרב אשי לברך להם כמנהגם והרי לשיטתו שאין בזה חיוב ברכה הוי ברכה לבטלה ועי' בהגהות רא"מ הורביץ שביאר שכסבור רב אשי ששמא שכחו לקדש כלילה אולם ברשב"ם משמע ל"כ שכ' היה אומר לקדש קידוש גדול כמנהגן ועי' בשו"ת אגרות משה או"ח ח"ב סי' צד' שלמד מכאן שהבא למקום שנוהגים לברך אע"פ שהוא לא נוהג בזה יכול לברך.

**בתוד"ה הוה גחין ושתי וכו'** וי"ל דהיינו דוקא בהמוציא אבל קידוש שאין חובה לשתות מבואר בתוס' שבקידוש של יום דינו כברכת המצות שאפשר להוציא אחרים אע"פ שאינו יוצא יד"ח עמהם ואינו כברכת הנהנין ועי' ברבינו דוד שחולק