מ_מ - שליחות יד
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / שומרים - הרב יהודה אלבוים / מ_מ

**שליחות יד**

**בחידושא דשליחות יד**

כתיב אם לא שלח ידו וגו' ולא כתיב אם לא גזלה, ומכאן הוכיח הריטב''א דאין שליחות יד ככל גזילה, וז''ל הריטב''א אבל שולח יד ליתיה אלא בפיקדון ושמו מוכיח עליה וכדאמר קרא גבי שומרים אם לא שלח ידו עכ''ל, וכן הוא בגמ' 'תרגמה רבי יעקב בר אבא קמיה דרב שנטלה על מנת **לגוזלה**, תרגמה רבי נתן בר אבא קמיה דרב שנטלה על מנת **לשלוח בה יד**' ומבואר ששליחות יד אינו גזילה.

הקצוה''ח בסי' רצ''א סק''ב הוסיף להוכיח דאין שליחות יד ככל גזל מהא דהוצרכה התורה לחייב שומר ששלח יד באונסין, ואם חיובו ככל גזלן מאי האי דחדית רחמנא בשומרין לחייב משום שליחות יד, והקשה הקצוה''ח מכח זה על דברי הרמב''ם שכתב שיש שבועת שלא שלח יד גם במי שאינו שומר, והקשה הקצוה''ח הרי אין שליחות ידאלא בשומר, והו''ל לרמב''ם לומר שנשבע שלא גזלו עי''ש.

א. הראב''ד - בשטמ''ק - והריטב''א כתבו דשליחות יד אינו ככל גזלן משום דשליחות יד הוא ע''מ לשלם, ובעלמא אין הגוזל ע''מ לשלם חייב, וז''ל הראב''ד כי שליחות יד אפילו **לא נתכוון לגזול** ויש בדעתו להשלים מה שיטול משם חייב באונסין עכ''ל.

ב. הרשב''א והר''ן והנמוק''י כתבו דהתחדש בשליחות יד דאע''פ שלא גזל אלא מקצתו, מתחייב על כולו, וכן נראה בדברי הראב''ד.

ג. רש''י בדף מ''ג ב' כתב דסברת המד''א שליחות יד צריכה חסרון, ואינו חייב ככל גזלן שא''צ חסרון משום 'דבהתירא אתא לידיה' ויש לפרש בתרי אנפי, י''ל דכל שאינו כעין ויגזול את החנית אינו בכלל פרשת גזילה כמבואר ברש''י דף כ''ו ב' דאפי' אינו עובר בלא תגזול, ולכן גם אינו מתחייב באונסין - וא''ת מדוע שם אינו מתחייב מדין שליחות יד, דהרי שם הוא שומר אבידה, י''ל דרק חשב לשלוח יד וקי''ל כב''ה דאינו חייב בלא מעשה - ובאופן אחר יש לפרש את דברי רש''י - כעין זה בחי' ר' שמואל ב''ק סי' כ''א סק''ב - דחסר במהותו של גזילה שעניינו להוציאו מרשות הבעלים, ושומר אינו יכול להוציאו מרשותו של הבעלים, מכיון שהחפץ נמצא במקום שהבעלים הניחו ולא די בגזילה במה שמעכבו מהבעלים, אלא מעשה גזילה הוא מעשה הוצאה מרשות בעלים - וכ''ש שואל או שוכר אינם יכולים לגזול, משום שזכותם אף לעכבו מהבעלים, וא''כ אע''פ שדעתו לעכבו גם לאחר זמנו אין זה אלא מחשבה גרידא, והיום אינו גוזל כלום - ולכן נצרך קנין שעי''ז מוציאו מרשות בעלים, וכיון שהיה כבר ברשות השומר ונשאר ברשות השומר אין כאן גזילה, ובפרט אי נימא כמוש''כ האחרונים בסוגיית תן כזכי שיש לשומר זכות החזקה בפקדון, א''כ מחזיקו ברשותו כדין - אלא שאע''פ שיש לו זכות החזקה, אם יבקשנו הבעלים חייב לתת לו, וכאן מעכבו מבעליו ואין דעתו להביאו מפקיד כשיבקשנו -.

ועי' מהר''ם שי''ף בדף מ''ג ב' שכתב בדעת התוס' דלר''ע 'בפקדון **דבהיתירא אתי לידיה** משעת תביעה הוא דמיקרי גזלן' ולכן חייב כשעת יוקרא וזולא דשעת תביעה.

ד. התרוה''כ בסי' רצ''ב סק''ב כתב בדעת התוס' והבעה''מ דחידושא דשליחות יד הוא דשומר נעשה גזלן אע''פ שידו כיד בעלים, והיה מקום לפרש דכיון שידו כיד בעלים ורשותו כרשות בעלים - וכמשו''כ הרמב''ן דכיון דיד שומר כיד בעלים לא מהני יאוש משום דהוי יאוש ברשות (אך יש שפירשו דכוונת הרמב''ן דהוי יאוש בטעות) - א''כ נשאר החפץ ברשות בעלים ולא נגזל, אולם בדברי התרוה''כ מבואר דהחסרון במעשה הקנין, דכיון שידו כיד בעלים אין לו יד לעשות קנין לעצמו, עי''ש בדבריו שהקשה מהא דהבעלים יכולים להקנות את הפיקדון לשומר, ותי' דבמקום שדעת הבעלים שיקנה לעצמו מהני - האבי עזרי בפ''ג מהלכ' גזילה הי''א כתב ששומר יכול לקנות רק ע''י דעת אחרת מקנה - ויש לעיין לדברי התרוה''כ מהו גדר החידוש דשליחות יד, דהרי לא התחדש שאינו צריך קנין בכדי להתחייב באונסין, כמבואר בדברי הגמ' 'הא לא משכה' וא''כ היאך מהני קנינו אם אין לו יד - ועי' מש''כ האבי עזרי שם - עוד יש לעיין לדברי התרוה''כ דהניחא הא דהוצרכה התורה לחדש פרשת שליחות יד ואינו חייב מדין גזילה ככל אדם, אך אכתי מה יענה על מש''כ הריטב''א 'דשמו מוכיח עליה' מדוע אמרה התורה אם לא שלח ידו, ולא אמרה אם לא גזל, עוד יש לעיין מדברי הגמ' בדף מ''א ב' דנילף שליחות יד משואל, ולדברי התרוה''כ היאך אפשר ללמוד משואל, הא שואל מתחייב ע''י קנין, ושומר אין לו קנין - וגם על שאר הדרכים הקשו כיצד אפשר ללמוד משואל שמקצתו ככולו, או שחייב אפי' ע''מ לשלם, ועי' נתה''מ שכתב שכל זה נכלל בדברי הגמ' דבלא קרא היה פטור כשבעליו עמו, ובכלל זה שהיה פטור על מה שלא גזל, או ע''מ לשלם, אך לדברי התרוה''כ שאין לשומר קנין א''א ללמוד שום חיוב משואל וצ''ע -.

ה. בדברי הרא''ש - בשטמ''ק - מבואר דאף בשימוש שסתם בנ''א אינם מקפידים ורשאי אדם להשתמש בלא רשות, שומר שאני 'ולא מחייב אלא מטעם שליחות יד דגזרת הכתוב היא', וז''ל השו''ע הרב - הלכות מציאה ופיקדון סעי' כ''ח - 'ויש אוסרין בפיקדון משום שליחות יד אפילו בתשמיש שאין דרך בני אדם להקפיד כלל כי איסור שליחות יד גזרת הכתוב הוא בפיקדון שהופקד אצלו אפילו בדבר המותר אם לא היה מופקד אצלו ובעל נפש יחוש לדבריהם'.

ו. כתב הטור בסי' רצ''ב 'אין הנפקד רשאי לשלוח יד בפיקדון' וכתב הב''ח 'פירוש מדכתיב שבועת ה' תהיה בין שניהם אם לא שלח ידו דמשמע הא שלח נתחייב שוב במיתתה ובשבירתה מכלל דאין הנפקד רשאי לשלוח בה יד ואיסורא דאורייתא איכא אף על גב דאין בה מלקות' ומבואר בדברי הב''ח שאין שולח יד עובר בלאו דגזילה, וכתב הנחל יצחק חו''מ סי' צ''ב דכיון שלא עבר בלאו דלא תגזול אינו נפסל לעדות - ואע''פ שהתרבה גוזל ע''מ למיקט כתבו הרבה ראשונים דאינו אלא אסמכתא ואינו אסור מדאו' -.

**יש לדון במהותו של שליחות יד, האם שליחות יד הוא מעשה גזילה, או שאין שליחות יד מעשה גזילה.**

יש לחקור האם שליחות יד הוא מעשה גזילה, וחיובו הוא מפרשת גזילה, אלא שבשומרים התחדש שחייב אע''פ שבעלמא אין גזלן כה''ג מתחייב, או משום שבעלמא לא די בגזילה ע''מ להחזיר, משום שלא גזל את ''הממון'' אלא רק את ''החפץ'', או שאין מקצתו ככולו, או שאין לשומר יד, או שאינו מתחייב כשבהתירא אתא לידיה.

או דלמא דשליחות יד אינו כלל גזל, ואינו קשור למחייב של גזילה, אלא הוא פרשה אחרת, וגוזל ע''מ לשלם אינו נחשב גזל, ובגזל את מקצתו לא גזל את כולו, או שבשומר לא שייך גזילה, והתחדש בשומרים דאע''פ שלא גזל אלא 'שלח יד' חייב באונסין, ולשלוח יד הוא אף בע''מ לשלם, וכשגזל חלק מהפיקדון יש כאן שליחות יד בכל הפיקדון כשהפיקדון הוא גוף אחד - וכדמצינו בדברי הראב''ד בפ''ג מגזילה הי''ב דלא ס''ל דחייב על כולו כשגוזל רק את מקצתו, ואילו הכי כשגוזל את כולו די שיחסר מעט למד''א שלח''י צריכה חיסרון, ומבואר בדבריו שנחשב חיסרון בכל הפיקדון -.

מצינו שליחות יד בלא גזילה, ומצינו גזילה שאינו נחשב שליחות יד.

א. מבואר בדברי הריטב''א והר''ן והנמוק''י - הובא בדברי רעק''א בגליון שו''ע סי' רצ''ב, וכן פסק הגר''א שם סק''ב - דהגוזל ע''מ לאבד אינו חייב מדין שליחות יד, ולא יתחייב על כולו כשגזל רק את מקצתו, אע''פ שכל הגוזל ע''מ לאבד נחשב גזלן וחייב באונסין כמבואר בב''ק דף צ''ח א' ומבואר בדבריהם ששליחות יד אינו גזילה, אלא אע''פ שנחשב גזלן, אם אינו נוטלו לעצמו אינו נחשב שולח יד.

ב. כתב הרא''ש - בשטמ''ק - ונראה לפרש דלא חשיב הכא שואל שלא מדעת בדבר מועט דלא קפדי אינשי בהנחת מקלו ותרמילו שיעשה שואל בכך ולא מחייב אלא מטעם שליחות יד דגזרת הכתוב היא עכ''ל, ועל פי זה כתב השו''ע הרב - הלכות מציאה ופיקדון סעי' כ''ח - 'ויש אוסרין בפיקדון משום שליחות יד אפילו בתשמיש שאין דרך בני אדם להקפיד כלל כי איסור שליחות יד גזרת הכתוב הוא בפיקדון שהופקד אצלו אפילו בדבר המותר אם לא היה מופקד אצלו ובעל נפש יחוש לדבריהם' ומבואר דאע''פ שאינו כלל גזלן, ובעלמא הוא 'דבר המותר' משום שאין המפקיד מקפיד, אפילו הכי הרי זה בכלל שליחות יד, וחייב באונסין - ולכא' דינו ככל גזלן וקונה בשינוי ככל שליחות יד שמבואר בדף מ''ג ב' דקונה בשינוי, ויש לעיין אם נחשב אינו ברשותו של הבעלים, ויהיה גם נ''מ אם מתחייב כשעת השליחות יד או כשעת האונסין עי' ראשונים בדף מ''ג א' -.

ג. וכעין זה מבואר בדברי ר' פרץ - בשטמ''ק - שביאר שרועה שהניח מקל אינו חייב מדין שואל של''מ מכיון שאין הבעלים מקפידים על הנחת מקל לקצת זמן, ואפילו הכי נחשב שולח יד משום שדעתו להניח את המקל הרבה זמן, ובמשך הזמן יהיה חיסרון, ומבואר בדבריו דאע''פ שכעת אין הבעלים מקפידים, אפילו הכי נחשב שולח יד במה שדעתו לחסר, אע''פ שאדם שאינו שומר אינו נחשב כעת לגזלן כלל, ועי' חזו''א ד''ה דהא לא דכתב דמוכח מדברי ר''פ כהטור דבהגבהה ע''ד לחסר חייב, ולכן בהגביה ע''מ להשתמש זמן רב הרי הוא מגביה ע''ד לחסר, ולכא' יש לדון דבעלמא אינו רשאי להגביה ע''ד לחסר, אך כאן הרי רשאי להשתמש זמן מועט, וא''כ הגבהתו הוא בהתר - ואין אומרים דכשדעתו לשהתמש זמן ארוך הבעלים מקפידים אף על שימוש מועט, ואולי כך ס''ל לריטב''א שתמה על סברא זו - וא''כ אולי אע''פ שמחשבתו להשתמש זמן רב, כל שרשאי להגביה אינו נחשב שולח יד.

ד. נראה בגמ', וכן כתבו הריטב''א והנמוק''י להדיא, דמסברא שליחות יד צריכה חסרון, וצ''ב מאי שנא מכל גזילה דהוי גזלן אף בלא חסרון, ולכא' מבואר דאין שליחות יד גזילה, ולכן מסברא כל שלא חיסר לא שלח יד בפיקדון, ועי' בדברי הפרישה דאף למד''א דשליחות יד א''צ חסרון, נלמד מקרא דחייב **כאילו חיסרה**.

ה. עי' להלן דהובא מדברי הבעה''מ והר''ן דשואל של''מ אינו נחשב שולח יד למד''א שלח''י צריכה חיסרון אע''פ ששואל של''מ נחשב גזלן, ומבואר דלא די בגזילה בכדי להחשיבו כשולח יד, אלא שולח יד הוא רק כששלח יד בפיקדון וחיסר ממנו.

ו. מבואר בדברי הרמב''ן והר''ן, דאף היכא דאינו נחשב כשואל שלא מדעת, משום שאין כל הנאה שלו, אפילו הכי שומר חייב מדין שליחות יד, ומבואר דאע''פ שאינו גוזל אפילו את מקצתו, ואפילו הכי דינו כשולח יד.

ז. ומבואר דשליחות יד אינו גזילה, בין לקולא ובין לחומרא, כגון גוזל ע''מ לאבד דנחשב גזלן, אך אינו נחשב שולח יד, וכן למד''א שלח''י צריכה חיסרון אע''פ שגזל מכיון שלא חיסר אינו נחשב שליחות יד, וכן שואל של''מ אע''פ שנחשב גזלן, לדעת כמה ראשונים אינו נחשב שליחות יד, ומאידך יש אופנים שאינו נחשב גזלן ואפילו הכי נחשב שולח יד, כמשתמש היכא שאין הבעלים מקפידים, ובגוזל ע''מ לשלם, ונחשב שולח יד בכולו ע''י גזילת מקצתו, ונחשב שולח יד אף כשבהתירא אתא לידיה, אע''פ שבהתירא אתא לידיה אינו נכלל בפרשת גזילה, ואע''פ ששומר אינו גוזל משום שנשאר ברשותו שהניחו הבעלים, וכן אינו אותו לאו כמבואר בב''ח.

ולכא' כן מבואר בדברי הריטב''א שכתב שנח יותר להעמיד את המשנה בשליחות יד ולא בגזילה, משום שישראל בחזקת כשרות, ומבואר בריטב''א ששליחות יד אינו גזל ואינו עובר בלאו דגזל.

ח. וכן התרבה בשליחות יד דיש שליח לדבר עבירה, ואי נימא דכל שליחות יד הוא מעשה גזילה, צ''ל דגזה''כ דבשומרים יש שליחות לדבר עבירה בגזילה, אך אי נימא דשליחות יד אינו מעשה גזילה, ניחא טפי דבגזילה אין שליח לדבר עבירה, אך בשליחות יד התרבה שיש שליח לדבר עבירה.

ט. ועי' להלן דדעת הריטב''א - המיוחס - והטור דאף אם כוונתו לגזול אח''כ חייב אע''פ שעדיין לא גזל, ומוכח כנ''ל שאין שליחות יד מעשה גזילה, אלא אע''פ שעדיין לא גזל חייב.

י. מבואר בכתובות דף ל''א ב' דלרבינא גזלן קונה במשיכה לרה''ר, ופירשו תוס' שם דאע''פ שבעלמא ל''מ משיכה לרה''ר, בכדי להתחייב באונסין מהני, והעירו דבשליחות יד דלא מהני בגוזל ע''מ לאבד, א''כ לא די בהוצאה מרשות הבעלים, אלא שליחות יד הוא רק בהכנסה לרשותו, א''כ י''ל דלא מהני ביה משיכה לרה''ר.

יא. היה מקום לומר דכיון ששולח יד אינו גזלן, לא התחדש בקרא אלא רק שחייב באונסין, וחיובו מדיני השומרים כמו ששואל חייב באונסין - לא מבעיא אם אונס הוא פטור י''ל דלא פטרה התורה כששלח יד, אלא אף אם אין סיבה לחייב ש''ח וש''ש באונסין, כששלח יד מתחדש עליו חיוב אונסין - והיה מובן מדוע בכלל שבועת השומרים שלא שלח יד, ועי' לשון הנמוק''י בב''ק דף ד' ב', ועי' בדברי הרא''ש בסוגיית שומר שמסר לשומר דחייב הראשון באונסין כשהשני שלח יד.

אולם מוכח דחלים עליו כל דיני גזלן - ולהנ''ל אע''פ שאינו מעשה גזילה, חלים עליו כל דיני גזלן - מהמבואר בדף מ''ג ב' דקונה בשינוי ככל גזלן, ומהמבואר דנפטר מאונסין כשהשיבה למקומה, וכן מוכח מהא דכלתה שמירתו תלוי אם שואל של''מ דינו כגזלן או כשואל, וחזינן דחל עליו פרשת גזילה ולכן כלתה שמירתו, ועי' בדברי רעק''א בדף מ''ג ב' דכתב 'כיון דנעשה גזלן פקע ממנו חיוב השמירה וחייב רק מדין גזלן' ולכן אינו חייב כיוקרא דשעת האונסין - והיה אפשר להוכיח כן מהא דאינו חייב באונסין בלא קנין, אך יש לדחות על פי הנ''ל דאין סיבה שש''ח וש''ש יתחייב באונסין, ובכדי לאוקמא רחמנא ברשותיה לענין אונסין צריך קנין -.

ובכופר בפקדון שחייב באונסין יתכן שאין הגדר כשליחות יד, אלא חייב באונסין מדיני שומרים, עי' רעק''א בגליון שו''ע ריש סי' רצ''ד דדן דחייב באונסין אף בלא קנין, וכן כתב שם דלא פקע ממנו שם שומר, וחייב כיוקרא דשעת האונסין, ולפי''ז כופר בפקדון אינו קונה בשינוי, וכן לא יפטר כשהחליט להחזירו לבעליו, וכן יתחייב בכפל כשטען טענת גנב, ואינו כשליחות יד שכתב הרמב''ם בפ''ד מהלכ' גניבה ה''ב דשולח יד שטט''ג פטור מכפל משום 'שכיון ששלח יד נתחייב בו וקנהו'.

יב. כתב הברכ''ש בסי' ל''ג סק''ג דאע''פ שכתב הראב''ד דשואל של''מ אינו קונה בשינוי, שומר ששאל של''מ קונה בשינוי, משום שבשליחות יד התחדש שאע''פ שאינו גזלן, חלים עליו כל דיני גזילה, וא''כ אף בשואל של''מ חלים עליו כל דיני גזילה מפרשת שליחות יד, לפי הראשונים ששואל של''מ חייב מדין שלח''י - ויש לעיין מכיון שיש גזלן שקונה בשינוי, ויש גזלן שאינו קונה בשינוי, כגון בשואל של''מ דכיון שאינו מתכווין לקנותו אינו קונה בשינוי, מנלן דחל עליו דיני גזלן שקונה בשינוי, אולי מכיון שאינו מתכווין לקנות חל עליו רק פרשת גזלן שאינו קונה בשינוי, דהרי לדעת הראב''ד חיוב אונסין דגזילה אינו קשור לקנין שינוי, ובשלמא בשליחות יד קונה את הכל בשינוי, משום שמקצת התכווין לגזול, ודין הכל כדין המקצת, אך בהתכווין רק להשתמש שלא התכווין לקנות מאומא לעצמו מנלן דקונה בשינוי -.

יג. במתני' דף מ''ג ב' נח' ב''ש וב''ה בחושב לשלוח יד בפיקדון, ונח' המחנ''א - גזילה סי' י''ב - והקצוה''ח בסי' קפ''ט סק''א וסי' שמ''ח סק''ב - בכל גזלן אם חייב במחשבה לחוד באופן שיש חפץ של חבירו בחצירו ומתכווין לגוזלו, המחנ''א כתב די''ל דחייב ואין ללמוד משלח''י דפטר ב''ה משום דשלח''י חידוש הוא, ולהנ''ל יש לפרש דשליחות יד אינו גזל וכנ''ל - ומדברי המחנ''א דהוצרך לבאר מדוע אין ללמוד משלח''י נראה שכל שלח''י הוא גזילה דאל''כ ודאי שאי אפשר ללמוד גזילה משלח''י - והקצוה''ח כתב דבכל גזילה אין חיוב בלא מעשה גזילה, ויש לדון האם ב''ש חולקים גם בכל גזילה או''ד דרק בשליחות יד חייב, משום ששליחות יד אינו גזילה, וכמו שכתב הטור דחייב אף כשרק דעתו לגזול, ה''ה חייב כשחושב לגזול, דכל שאינו שומר לגמרי עבור הבעלים חייב, משא''כ בכל גזילה.

יד. ברשב''א מבואר דהתחדש בשליחות יד גם גוזל ע''מ לשלם, וגם שמקצתו ככולו, וצ''ב מנלן ב' חידושים אלו, הא אין מקור מהא דהוצרכה התורה לכתוב שליחות יד בשומר אלא לחידוש אחד - ואולי י''ל דע''מ לשלם הוי כעין גזילת מקצתו, וכמוש''כ הרמב''ן והר''ן לענין שואל של''מ שאין כל הנאה שלו - ועל פי הנ''ל י''ל דכיון ששליחות יד אינו חידוש לחייב מדין גזילה גם באופנים שבעלמא אינו גזלן, אלא שליחות יד הוא פרשה אחרת, ולכן ממילא נכלל בו כל דבר ששם שליחות יד עליו, ולכן בין גוזל ע''מ לשלם חייב דהוא בכלל שליחות יד בפיקדון, ובין גוזל מקצתה הרי הוא שולח יד בכל הפיקדון מכיון שהוא גוף אחד, ועל פי זה גם יתיישבו דברי הבעה''מ והתוס' דהתחדש בשליחות יד שחייב אע''פ ששומר אינו יכול לגזול, וגם שמקצתו ככולו, וצ''ב מנלן דחייב גם על כולו כששלח יד רק על מקצתו, ועל פי הנ''ל ניחא.

טו. כתב הקצוה''ח בסי' ס''ו סקמ''ד דאע''פ שאין גזילה בעשו''ק, י''ל דיש שליחות יד בהם וז''ל ואפשר דשליחות יד חמירא מגזילה כיון שהיה שומר עליהן וצ"ע עכ''ל, ולהנ''ל ניחא מאד דאע''פ שאין גזילה בעשו''ק, שליחות יד יש בהם, משום שאין שליחות יד מעשה גזילה ואין המחייב משום פרשת גזילה, אלא רק חל בו דין גזילה, ובעשו''ק י''ל שאין מחייב של גזילה, אך שייך בהם חיובי גזילה.

**בסברת מד''א דשלח''י צריכה חיסרון**

א. כתב הריטב''א בדף מ''ד א' 'פירש"י דבעלמא שליחות יד צריכה חסרון דכל כמה שלא חסרה אמרינן שלא גמר בדעתו לגזול ומהדר הדר ביה', ועי' נתה''מ סי' רצ''ב סק''ד.

ועי' ריטב''א בדף מ''ד א' דביין לכו''ע א''צ חיסרון דניחא ליה וכו' והו''ל כאילו נטל והחזיר, ולכא' כוונתו דרק כשיש הוכחה שלא גמר בדעתו אינו גזלן, וביין שאין הוכחה א''צ חיסרון, וצ''ע ממש''כ הריטב''א דבתשמיש המחסר ועדיין לא חיסר למד''א שלח''י צריכה חיסרון אינו חייב, הא כאן התחיל להשתמש ואין התשמיש מחסר מיד, וא''כ אין הוכחה שלא גמר בדעתו לגזול, וצ''ב.

ב. כתבו התוס' 'שנטלה והגביהה ע"מ לגוזלה כו', והיינו חסרון שהכל גוזל ונטל לצורך עצמו' ומבואר בתוס' דגם בגוזל ע''מ ליטול כולה צריך חיסרון, ולדברי הריטב''א שצריך חיסרון משום 'דכל כמה שלא חסרה אמרינן שלא גמר בדעתו לגזול ומהדר הדר ביה' אף בגזל כולה יתכן לומר כן, וכן מפורש בדברי הריטב''א וז''ל והשולח יד בפקדון דעתו ליטול ולחסר **הכל** או מקצת על דעת לשלם לבעלים **ובזה נחלקו** אם צריך חסרון לחייבו באונסין אם לאו עכ''ל, והא דא''צ חיסרון כשנטל ע''מ לגוזלה פירש הריטב''א שהכוונה שגוזל שלא ע''מ לשלם, ורק כשגוזל ע''מ לשלם חייב רק מדין שלח''י וצריך חיסרון, אלא דהריטב''א בדף מ''א ב' פירש בדברי התוס' דצריך חיסרון משום דאמרינן שמא יחזור בו, וצ''ע.

ג. הפסקי רי''ד כתב כדברי התוס' וביאר 'כגון שנטלה על מנת לגוזלה, דמשעה שנטלה גמר כל מעשיו **וכל מחשבתו נתקיימה** משום הכי חייב באונסיה עד דעביד השבה, אבל אם נטלה על מנת לשלוח בה יד דהיינו לחסרה לא מיחייב באונסיה עד שיחסר **ויגמור מחשבתו'**.

ד. בדברי הראב''ד - בשטמ''ק - והבעה''מ והר''ן מבואר דשומר שהשתמש ולא חיסר חייב רק למד''א שליחות יד א''צ חיסרון, וכאן שכבר השתמש א''א לומר דלא גמר בדעתו - אלא י''ל דאינו נחשב שליחות יד כשאין חיסרון וכדברי הריטב''א והנמוק''י והטור, אך הראב''ד והבעה''מ והר''ן תלואהו במח' אם שלח''י צריכה חיסרון - ולכא' מוכח בדבריהם דשליחות יד צריכה חיסרון אף אם גמר בדעתו לגזול, וכן מבואר בדבריהם שאין הסיבה שצריך חיסרון משום שצריך שיגמר הגזילה לגמרי כהתוס' והרי''ד דהרי כשהשתמש נתקיימה מחשבתו, אלא ע''כ שלח''י צריכה חיסרון משום שחסר בשם שליחות יד כשלא שלח יד וחיסר מהפיקדון, ומבואר לכא' כפי שהתבאר לעיל שאין שליחות יד מעשה גזילה, דהרי כשהשתמש נחשב גזלן, אלא שליחות יד הוא ענין אחר, ולמד''א שלח''י צריכה חיסרון אינו נחשב שליחות יד כשלא חיסר מהפיקדון.

ה. ובדברי רש''י ד''ה הא לא חסרה מבואר כדברי הריטב''א לפי פירוש הגליון שפירש בדברי רש''י דאע''פ שא''א לחייב שומר מדין גזלן או שואל של''מ, אלא רק מדין שליחות יד כדברי הראב''ד והבעה''מ, אפילו הכי למד''א שואל של''מ גזלן חייב מדין שליחות יד אף למד''א שליחות יד צריכה חיסרון, משום שכל הטעם שצריכה חסרון הוא משום שמא יחזור בו, וזה שייך רק כשדעתו לחסר ולא כשדעתו להשתמש שימוש שאינו מחסרו.

ו. מבואר במתני' דף מ''ג ב' דב''ש מחייבים אף בחשב לשלוח יד, וכתבו תוס' והריטב''א בריש דף מ''ג ב' דס''ל לב''ש דשלח''י א''צ חיסרון, אולם הרמב''ן כתב 'וליכא למגמר מינה דשליחות יד אינה צריכה חסרון דמתניתין בשחשב לחסר ולא חסר וב"ש משוו מחשבה כמעשה, אבל שליחות יד בלא חסרון שלא חשב לחסר ולא חסר לעולם אימא לך דפטור' - דהיינו שאם חשב רק להשתמש או השתמש אינו נחשב שולח יד למד''א שלח''י צריכה חיסרון, וכמבואר ברמב''ן בדף מ''א א' דשומר שהשתמש ולא חיסר נחשב שולח יד רק למד''א שליחות יד א''צ חיסרון - ולכא' הריטב''א אזיל לשיטתו דצריך חיסרון שמא יחזור בו, ולכן לא שייך לומר דכיון דמחשבה כמעשה הוי כאילו חיסר, והרמב''ן לכא' סובר דצריך חיסרון כדברי הרי''ד הנ''ל.

ז. כתב החזו''א - ליקוטים סי' כ' - פליגי אם זה שחדשה תורה בשליחות יד דבנטל מקצת נעשה גזלן על הכל הוא דווקא בשכבר הפריש את המקצת אבל כל זמן שלא הפריש לא נקבע עדיין החטא והדבר מקווה לתשובה, או הקבע של החטא נגמר בהגבהה.

ח. מבואר בגמ' דבנטל את הרביעית מהחבית הרי זה חיסרון, אע''פ שעדיין הרביעית בעולם והרי הוא של המפקיד - דאע''פ שאינו ברשותו אך הרי הוא שלו - ולדעת הריטב''א הביאור יהיה דכשנטל את הרביעית שוב לא יחזור בו, ולאידך גיסא הביאור יהיה דנחשב שולח יד רק כששלח יד בפיקדון, ולשלוח יד הוא רק כשנחסר מהפיקדון, וכיון שהפיקדון הוא אחד, כשחיסר מהפיקדון שלח יד בכל פיקדון, אלא שאם אין דעתו לגזול, חסר בכל ענינו של שליחות יד, וכמוש''כ הראשונים דע''מ לאבד אינו נחשב שולח יד, ורק כשנוטל לעצמו הוי שולח יד, אלא שאם לא חיסר עדיין לא שלח יד בפיקדון.

**בביאור ענין שליחות יד א''צ חיסרון**

יש לחקור האם המח' אם שלח''י א''צ חיסרון או צריכה חסרון, הוא מח' רק אם צריך לחסר או די בדעתו לחסר, או שנח' ביסוד גדר חיובו של שליחות יד.

א. דעת הריטב''א והנמוק''י והטור שאין שואל של''מ חייב מדין שלח''י, משום ששליחות יד הוא רק כשדעתו לחסר.

ב. מבואר בדברי הראב''ד והבעה''מ והרמב''ן והר''ן דלמד''א שליחות יד א''צ חיסרון גם שואל של''מ נחשב שליחות יד, משא''כ למד''א שלח''י צריכה חיסרון כיון ששואל של''מ אינו מחסר אינו חייב מדין שליחות יד, וצ''ב דלכא' לא נח' אלא אם צריך בפועל לחסר, או די במה שדעתו לחסר, אך כשגם אח''כ לא יחסר לא נח', וא''כ בשואל שלא מדעת שאינו מחסר מדוע חייב למד''א שליחות יד א''צ חיסרון - וזהו קושיית הר''ן על הרמב''ן, וכך דעת הנמוק''י והטור דשואל שלא מדעת אינו חייב מדין שליחות יד אף למד''א שלח''י א''צ חיסרון - ולכא' מבואר בדבריהם - לכא' זהו כוונת הר''ן בתי' - דלא נח' רק אם צריך לחסר בפועל או לא, אלא נח' אם חייב אף בלא חיסרון, ומבואר דנח' ביסוד גדר שליחות יד אם כוונתו של שליחות יד הוא לחסר, או שליחות יד הוא אף בלא חיסרון כלל, ועי' ברמב''ן בדף מ''ג ב' דאף לב''ש דחייב במחשבה לחוד, י''ל דס''ל דצריך חיסרון, ובחושב להשתמש אינו חייב משום שאין חיסרון עי''ש.

יש לעיין היאך הדין בשומר הבא ליטול רביעית יין לעצמו, והגביה את החבית בכדי לשפוך ממנו רביעית, וטרם שהספיק ליטול רביעית נאנס כל החבית.

א. כתב הר''ן 'שחידש הכתוב לומר שמי שגזל מקצת פיקדון יהא חייב על כולו חידוש הוא' ומבואר בדבריו דרק אם גזל מקצתו חייב על כולו, וא''כ לכא' בעלמא במי שאינו שומר, בציור הנ''ל שבא ליטול רביעית לא גזל מאומה בשעת ההגבהה, משום שאין כוונתו בהגבהתו לעכב **כעת** רביעית אצל, אלא כוונתו רק לגזול בשעת שפיכת הרביעית, וגזילת מקצתו משכ''ל רק כשכוונתו בהגבהה לעכב אצלו כעת חלק מהיין, וא''ת אי מיירי בכה''ג לאיזה צורך הגביהו הגזלן - וכי כוונתו להתחייב ולהיות גזלן משום שיודע שאין גזלן מתחייב בלא קנין - וצ''ל דודאי דעתו לעכבו אצלו אף טרם ההגבהה, אלא שאינו מתחייב בלא הגבהה, ולכן רק כשיגביה בכדי ליטול רביעית או יגביה לצורך אחר שלו חייב, אך לכא' אם יגביה סתם לכא' לא יתחייב אע''פ שכבר התכווין לגזול, משום שאין מתכווין ע''י הקנין לגזול, וכיון שלא מהני מחשבה לב''ה ה''ה מעשה שאינו קשור לשליחות יד לא מהני - עי' נתה''מ סי' רצ''ב סק''ד וז''ל וכן כשהגביה לשלוח בו יד ברביעית, אף דהרביעית **נעשה שלו והיינו חסרון** מ"מ כל שלא נטלה והחזירה אמרינן דמיהדר קא הדר ביה -.

ב. אולם בדברי הריטב''א - המיוחס לו - מבואר דאף כשאין דעתו כעת לגזול חייב, דכתב הריטב''א וז''ל כגון שנטלה ע''מ לגוזלה כולה ... כיון דדעתו לגזלה כולה לא בעינן חיסרון, דאין לך חיסרון גדול מזה, אבל למד''א ע''מ לשלוח בו יד דבמקצת פליגי דאיכא מד''א צריכא חיסרון מאותו מקצת, וכן אם נטלה ע''מ לשלוח בו יד בכולה צריכה חיסרון שיתחיל להוציאה, ואיכא למד''א אינה צריכה חיסרון דכיון דהגביהה על מנת לחסרה כמאן דחסרה דמי עכ''ל, ומבואר דיש גזילה בכולה ויש שליחות יד בכולה - ועי' אבני נזר שו"ת או''ח סי' שכ''ה סקי''ב -.

ג. וכן בדברי הרשב''א והריטב''א והנמוק''י והטור לכא' מוכח שחייב אף כשדעתו לגזול אח''כ, מדכתבו הרשב''א והריטב''א והנמוק''י בדברי רש''י, וכן פסק הטור דשומר המגביה בכדי להשתמש שימוש המחסרו חייב מדין שליחות יד, ולכא' בכה''ג אין מתכוון לעכב אצלו כעת את החלק שיחסר ע''י השימוש, אלא מתכוון לחסרו בשעת השימוש ואפילו הכי חייב מדין שליחות יד למד''א שלח''י א''צ חיסרון - ואין לומר דכוונתו לעכב את כל החפץ אצלו בכדי להשתמש, דהרי כתב הטור דבשימוש שאינו מחסר אינו חייב בהגבהה לחוד בלא שימוש, ורק במגביה ע''מ להשתמש שימוש המחסר חייב, וכן הראשונים כתבו בדעת רש''י שבשימוש המחסרו אינו חייב מדין שואל של''מ אלא רק מדין שליחות יד, וע''כ משום שחייב על החסרון, אע''פ שעדיין לא חיסר, ואינו מתכווין לעכב אצלו את החלק שיחסר ע''י השימוש - ולכא' מוכח בדברי הטור דלמד''א שליחות יד א''צ חיסרון, חייב אפי' כשדעתו לגזול אח''כ, אע''פ שעדיין לא גזל מאומה, ואולי יש לדחות דחיובו כעין גוזל ע''מ לאבד, דחייב בהגבהתו אע''פ שאינו מתכווין לעכבו לעצמו אלא רק לאבדו, ואפילו הכי נחשב בהגבהתו גזלן, משום שמעכבו אצלו בכדי לאבדו, וא''כ ה''ה מגביה על דעת להשתמש בו שימוש המחסרו הרי הוא גזלן על החלק שיתחסר, ואע''פ שכתבו הראשונים ששולח יד אינו חייב בגוזל ע''מ לאבד, כבר כתבו הראשונים שכשיש לו הנאה מהחיסור חייב, ויש לדון אם כוונתם דחייב על מה שמגביה ע''ד לחסר, וחייב כשיש לו הנאה מהחיסור, או דלמא דחייב על לקיחת החפץ לשימוש, ובשימוש המחסר הרי זה שליחות יד, ואי נימא כצד זה האחרון מוכח בדברי הראשונים והטור שא''צ לגזול כעת ונעשה שולח יד ע''י שדעתו לגזול אח''כ, אך אי נימא שחייב על החיסור שיש בו הנאה אין ראיה.

ד. ולכא' מבואר כן גם בדברי ר' פרץ - בשטמ''ק - שביאר שרועה שהניח מקל אינו חייב מדין שואל של''מ מכיון שאין הבעלים מקפידים על הנחת מקל לקצת זמן, ואפילו הכי נחשב שולח יד משום שדעתו להניח את המקל הרבה זמן, ובמשך הזמן יהיה חיסרון, ומבואר בדבריו דאע''פ שכעת אין הבעלים מקפידים, אפילו הכי נחשב שולח יד במה שדעתו לחסר, אע''פ שעדיין לא חיסר, ואינו מעכב את הפיקדון מהבעלים, שהרי אין הבעלים מקפידים, ולכא' מבואר בדבריו כנ''ל דבשליחות יד התחדש שחייב אע''פ שדעתו רק לשלוח יד אח''כ.

ה. כתב הב''ח על דברי הטור שכתב שאסור לשלוח יד, דהוא מקרא דואם לא שלח ידו, משמע שאסור לשלוח יד, וצ''ב מדוע אינו עובר בלאו דגזל, הרי מתכווין לגזול את מקצתו, וא''א לומר שאינו עובר בלאו דגזל משום שגזול ע''ד לשלם, שהרי לא הוזכר כלל בטור שדעתו לשלם, וכן קשה לומר שהוצרך הב''ח לכך רק כשדעתו רק להשתמש ולא כשדעתו ליטול לעצמו, ולכא' מוכח כנ''ל דשליחות יד הוא אף כשאין גוזל כלל כעת, ואפילו הכי עובר איסור כשדעתו לחסר אח''כ, ואולי יש לדחות דאינו עובר בלא תגזול כמוש''כ רש''י משום דבהתירא אתא לידיה, אלא שכבר הקשו תוס' בדף כ''ו ב' מהא דכובש שכר שכיר עובר בלא תגזול, ואולי יש לדחות דאינו עובר בלא תגזול משום שנמצא ברשות שהניחו הבעלים.

ו. במתני' דף מ''ג ב' 'החושב לשלוח יד בפיקדון, בית שמאי אומרים חייב' ולדעת הר''ן לכא' הכוונה שחושב כעת לעכב אצלו חלק מהפיקדון, ולדעת הריטב''א - המיוחס - והטור אף כשחושב לגזול אח''כ את הפיקדון חייב, וכך מדוייק בדברי הטור שכתב וז''ל אמר **שרוצה** לשלוח יד בפיקדון אינו חייב אפילו שאומר כן בפני עדים עכ''ל, ולדברי הר''ן הנוסח היה צריך להיות אמר **ששולח** יד בפיקדון, ולא **שרוצה** **ל**שלוח שמשמע שאומר שרוצה אח''כ לשלוח יד.

ז. בדברי הריטב''א הנ''ל דסברת מד''א דשלח''י צריכה חיסרון הוא משום 'דכל כמה שלא חסרה אמרינן שלא גמר בדעתו לגזול ומהדר הדר ביה' היה נראה כדברי הר''ן, משום שלדברי הטור שלח''י צריכה חיסרון משום שעדיין לא גזל, אך זה אינו דהרי אף לדברי הטור למד''א שלח''י צריכה חיסרון אינו חייב אף כשבדעתו לגזול מקצתו אם לא חיסר.

ח. וצ''ע לדברי הטור מנלן דמד''א שלח''י א''צ חיסרון נחלק בתרתי על מד''א דשלח''י צריכה חיסרון, דגם גוזל מקצת א''צ לחסר, וגם דדי בכך שדעת לגזול אע''פ שלא גזל, וצ''ל דהוכיח כן מלשון הגמ' בדף מ''ד א' 'אמר שמואל לא נטל נטל ממש, אלא כיון שהגביהה ליטול אף על פי שלא נטל' ומשמע דאיירי אף באופן שמגביה ע''מ ליטול, ולא רק במגביה ע''מ לעכב אצלו כעת רביעית, אלא דאכתי קשה מנלן לשמואל דחייב כשכוונתו לגזול אח''כ אע''פ שעדיין לא גזל.

ט. ואולי י''ל על פי מה שהתבאר לעיל שאין שליחות יד קשור לגזילה, ולכן מסברא צריך דווקא לשלוח יד ולחסר ולא די במה שגזל, ואחרי שנלמד מקרא דא''צ חיסרון, אין לומר דחייב רק כשהתכווין לגזול, משום שכיון שלא נחסר מהפיקדון מאומה, בכוונתו לגזול לא שלח יד יותר מאשר אם דעתו לגזול אח''כ, וכיון שהתרבה שחייב אף בלא חיסרון ע''כ חייב כל היכא שדעתו ליטול לעצמו, משום שבזה כבר כעת אינו שומר כדינו עבור הבעלים, ויתיישב יותר על פי המבואר לעיל בדעת בהעה''מ והרמב''ן והר''ן דהמח' אם שלח''י צריכה חיסרון או א''צ חיסרון הוא מח' בגדר ענינו של שליחות יד אם חייב רק כשממש שלח יד בפקדון, ולא די במה שגזלו, אלא חייב רק כשחיסר מהפיקדון - וכיון שגוף אחד הוא נחשב שחיסר מכל הפיקדון - או ששליחות יד הוא אף כשלא חיסר כלל, אלא כל שאינו שומר לגמרי עבור הבעלים ומשתמש לעצמו הרי זה שולח יד, וא''כ י''ל דכבר משעה שדעתו לגזול נחשב שולח יד- אלא שלדברי הבעה''מ והראב''ד נח' בזה רבי נתן בר אבא ורב ששת עי' להלן בענין הניח מקלו ותרמילו עליה -.

י. דנו האחרונים למד''א שליחות יד צריכה חיסרון, האם רק בכדי לחייבו על כולו צריך חיסרון, אך על מקצתו חייב אף בלא חיסרון, או''ד דאף על המקצת אין חייב בלא חיסרון, ותלאוהו במח' התוס' ושאר הראשונים דבתוס' מבואר דאף בגזל את כולו צריך חיסרון, אלא דגזל את כולו היינו חיסרון, ובשאר ראשונים מבואר דכשגזל את כולו או גזל ע''ד שלא לשלם א''צ חיסרון, ולהנ''ל רק באופן שגזל מקצתו יש לדון, אך בדעתו לגזול אח''כ ודאי אינו חייב אפי' על מקצתו כשלא חיסר למד''א שליחות יד צריכה חיסרון.

יא. מבואר בדף מ''ד א' דביין לכו''ע א''צ חיסרון, משום דניחא ליה דניחא ליה דתיהוי הא חבית כולה בסיס להא רביעית, ולדעת הטור צ''ל דכיון שיש סברא ביין דניחא ליה וכו' לכן מפרשים את הגבהתו למעשה גזילה, ותולין שכוונתו לעכב כעת את הרביעית אצלו, ואינו נוטלו משום דניח''ל וכו' משא''כ בשאר משקין תולין שכוונתו רק לגזול אח''כ.

יב. יש לעיין לדעת ב''ה דהחושב לשלוח יד פטור, האם פטור גם על המקצת שחשב לגוזלה, או פטור רק על השאר, אך על המקצת חייב ככל גזלן שחייב - לדברי המחנ''א גזילה סי' י''ב שנח' על הקצוה''ח בסי' שמ''ח סק''ב - במחשבה לחוד כשיש חפץ בחצירו ומתכווין לעכבו לעצמו, ולדברי הטור דאף את המקצת לא התכווין לגזול, אלא רק חשב לשלוח בו יד למחר, ודאי שגם על המקצת יהיה פטור לדעת ב''ה, וכ''כ הפרישה דפטור גם כשהתכווין לשלוח יד בכל החבית, ואולי כתב כן רק כשהתכווין לשלוח יד, אך אם יתכווין לגוזלה יהיה חייב.

יג. בדברי הראב''ד - בשטמ''ק - והבעה''מ נראה דשומר המגביה ע''מ להשתמש בו חייב אף בשימוש שאינו מחסרו, אע''פ שעדיין לא השתמש בו, ויש לדון שמא לא אמרו הראב''ד והבעה''מ כן אלא רק בשומר, דכיון שדעת הראב''ד והבעה''מ ששומר שהשתמש הרי הוא שולח יד, הרי הוא חייב גם במגביה ע''ד להשתמש, דהרי זה כמגביה ע''ד לשלוח יד שכתב הטור שחייב אע''פ שעדיין לא גזל מאומה, אך מי שאינו שומר אולי אינו חייב מדין שואל של''מ בלא שהשתמש כמוש''כ הטור, והטור שפטר גם בשומר הוא לשיטתו דאף כשהשתמש אינו חייב מדין שליחות יד אלא רק מדין שואל של''מ.

**בדברי הראב''ד**

כתב הראב''ד בפ''ג מגזילה הי''ב 'לא מיחוורא גבן הא מילתא דאם לא חשב ליטול ממנה אלא רביעית שיהא חייב בכולה ואפילו נטל אלא מתני' שהגביהה לגזול את כולה ולא נטל עכשיו אלא רביעית שהוא חייב בכולה'

א. מבואר בדברי הראב''ד דאין חייב בשליחות יד על כולה כשהתכווין לגזול רק את מקצתה, אך למד''א שלח''י צריכה חיסרון די לחסר מעט בכדי להתחייב בכולה, ומבואר בדבריו דנחשב שחיסר בכל הפיקדון ע''י שנטל מעט מהפקדון.

ב. בדברי הראב''ד מבואר שאף בדעתו לגזול את הכל שליחות יד צריכה חיסרון, דהרי ע''כ שנח' כשדעתו לגזול את הכל משום שרק בכה''ג חייב מדין שליחות יד, ולא ס''ל כדברי התוס' דכשגוזל את הכל היינו חיסרון, אלא צריך הוא לעשות פעולה בפיקדון, וזה רק כשנוטל חלק מהפיקדון, שבזה שלח יד בפיקדון.

ג. והוכיחו מדברי הראב''ד דשומר אינו יכול לגזול, ולכן גם בגזול את כולו צריך חיסרון.

ד. ותמהו כיצד יפרש הראב''ד את החילוק בין דברי רבי יעקב בר אבא שפירש את מתני' שנטלה על מנת לגוזלה לדברי רבי נתן בר אבא קמיה דרב שפי' שנטלה על מנת לשלוח בה יד, הרי לכו''ע חייב רק כשכוונתו לגזול את הכל.

ה. ובשיעורי וחידושי ר' שמואל כתוב דאין לומר שהחילוק בין גזילה לשליחות יד הוא אם גוזל ע''מ לשלם או לא וכדברי הראשונים, ובגוזל שלא ע''מ לשלם אין צריך חיסרון וחייב מדין גזילה ולא מדין שליחות יד, דהרי מבואר בראב''ד בפ''ד מהלכ' גניבה ה''י דשומר שגנב אינו חייב כפל - ועי' אבי עזרי בפ''ג מהלכ' גזילה הי''א שכתב שכן הוא בגמ' בב''ק דף ק''ז - וע''כ משום שאין שומר יכול לגזול, אלא חייב רק מדין שליחות יד, וא''כ גם בגוזל שלא ע''מ לשלם צריך חיסרון, וא''כ מה ההבדל בין נוטל ע''מ לגזול לנוטל ע''מ לשלוח יד.

ו. ולכא' מוכח בדברי הראב''ד כדברי הריטב''א - המיוחס - והטור, דשליחות יד הוא כשדעתו לגזול אח''כ, וגזילה הוא כשדעתו לגזול כעת, אלא שלפי''ז יהיה מוכח בראב''ד שלמ''ד שלח''י צריכה חיסרון, צריך חיסרון רק כשדעתו לגזול אח''כ, וע''י שמחסר כעת חייב על הכל אע''פ שלא גזל את הכל אלא רק דעתו לגזול אח''כ, אך כשדעתו לגזול כעת חייב אף בלא חיסרון אע''פ ששומר חייב רק מדין שליחות יד כדמוכח ממש''כ הראב''ד שאינו חייב כפל - וכעין זה כתב הקה''י בסוף סי' מ' עי''ש -.

ז. ואולי כשדעתו לגזול כעת מעט, חייב על הכל כשדעתו לגזול את הכל אח''כ, ולמד''א שלח''י צריכה חיסרון, הכוונה שרק כשמפריד את החלק שדעתו לגזול אח''כ חייב, וחייב אף כשאין דעתו לגזול כעת כלום.

**האם אפשר לחייב שומר מדין גזלן ושואל שלא מדעת**

א. בתוס' מבואר דגם בנוטל ע''מ לגוזלה צריך חיסרון, 'והיינו חסרון שהכל גוזל ונטל לצורך עצמו' ומבואר בתוס' שא''א לחייב שומר מדין גזלן, ולכן גם בגזל כולו צריך שיחשב חסרון.

ב. מבואר בבעה''מ ובראב''ד - הובא בשטמ''ק - דא''א לחייב שומר מדין שואל של''מ, אלא רק מדין שליחות יד, ולכן רק למד''א שלח''י א''צ חיסרון שומר ששאל של''מ חייב, וכתב התרוה''כ דמוכח גם בבעה''מ שאין שומר יכול להתחייב מדין גזלן, אלא רק מדין שליחות יד, והברכ''ש בסי' ל''ג סק''ג כתב די''ל דרק שואל של''מ לא שייך בשומר משום ששואל של''מ חייב משום שמוציא את החפץ מרשות בעלים בכדי להשתמש בו, ושומר אינו מוציאו מרשות בעלים כשמשתמש בו, ובדברי הגר''א בסי' רצ''ב סק''ב נראה שכוונת הבעה''מ שאין שומר יכול להתחייב מדין גזילה וז''ל אבל פי' הרז"ה נכון מאד שודאי שואל הוא אלא **שכל גזלן שבשומר נקרא שולח יד.**

ג. כתב רש''י בד''ה והא לא חסרה, דכי אמרינן **בשומרין** שאלה שלא מדעת בדבר שאינו כיחש וחיסר מחמת מלאכה, אבל בעלי חיים המכחישים מחמת מלאכה תחלתו שליחות יד היא עכ''ל, ופירש הגליון דטעמא דמד''א דשליחות יד צריך חיסרון משום שכל שלא חיסר יתכן ויחזור בו, וזה לא שייך בשואל של''מ מכיון שאינו מחסרו לא יחזור בו, ולכן לר' ששת שומר ששאל של''מ חייב אף אם שליחות יד צריכה חיסרון - ולא ס''ל כדברי הראב''ד והבעה''מ דאין שומר חייב כששאל של''מ למד''א שלח''י צריכה חיסרון, משום דלמד''א צריכה חיסרון אינו נקרא שולח יד כשלא חיסר, משא''כ לרש''י כל הסיבה שצריכה חיסרון הוא רק משום שמא יחזור בו - אך בשימוש המחסרו יתכן ויחזור בו ואינו חייב לפני שהשתמש - ורש''י בקושייתו נקט שגם בשימוש המחסר אין חשש שיחזור בו, ורק כשנוטל משל חבירו יש חשש וצריך חיסרון - ולכא' לפי''ז מוכח מרש''י שא''א לחייב שומר מדין שואל של''מ, שהרי כל שואל של''מ חייב אף בשימוש המחסרו, ורק בשליחות יד צריך חיסרון - ויתיישב קושיית הרמב''ן מנלן דשלח''י צריכה חיסרון, הא יש לחייבו באונסין מדין שואל אפי' למד''א דדינו כשואל ולא כגזלן - וכך מדוייק ברש''י שכתב שבשומרין אינו חייב מדין שואל של''מ בשימוש המחסרו, וכן מבואר בדברי רש''י בדף מ''ג ב' דאין שומר חייב מדין גזילה כשלא חיסר, משום דבהתירא אתא לידיה, אלא דלכא' מפורש במתני' דף מ''ג א' דשומר על מעות מותרים והשתמש בהם נעשה שואל, ומבואר דשומר יכול להיעשות שואל - ורש''י לשיטתו דאין חייב על כולו ע''י גזילת מקצתו כמוש''כ הריטב''א בדף מ''ד א', וחידושא דשליחות יד הוא דחייב אע''פ שבהתירא אתא לידיה, ואע''פ שהריטב''א כתב שם שבגוף אחד מודה רש''י דחייב בכולו ע''י גזילת מקצתו, ורק ביין וכד' שראוי להחלק אמר רש''י שאינו חייב על כולו, הא י''ל דבכה''ג גם בכל גזילה חייב על כולו כמוש''כ הריטב''א בדף מ''א א' (ועיין ברש''י דף מ''א א' ד''ה ור' נתן דחייב על כולה ע''י גזילת מקצתה, וכן הוא ברש''י שלפנינו בדף מ''ד א' ד''ה דניחא ליה וצ''ע) -.

ד. בדברי הרמב''ן והריטב''א והרשב''א והר''ן מבואר שאפשר לחייב שומר מדין גזלן ומדין שואל שלא מדעת, וכן פסקו הטור והשו''ע בריש סי' רצ''ב, ונצרך חידושא דשליחות יד לחייבו על כולו כשגזל רק את מקצתו, או לחייבו כשגזל ע''מ לשלם.

ה. מדברי הראב''ד שפטר שומר שגנב מכפל הוכיחו שאין שומר חייב מדין גניבה וגזילה, אלא רק מדין שליחות יד, משום שידו כיד בעלים, והאבי עזרי בפ''ג מהלכ' גזילה הי''א ובחי' ר' שמואל ב''ק סי' כ''א סק''ב דחו דהטעם שאינו יכול לגזול הוא משום ששומר הוא וחייב מדיני שומרים בדמיו, ונמצא שלא גזל את הממון אלא רק את החפץ עי''ש.

**שיטת רש''י**

א. רש''י בדף מ''ג ב' כתב דלמד''א שלח''י צריכה חיסרון אינו חייב כשלא חיסר מדין גזילה, משום דבהתירא אתא לידיה - וכעין זה כתב הנמוק''י בב''ק דף י''א וז''ל לא מבעיא גנב וגזלן דבתורת גניבה וגזילה אתי לידייהו, אלא אפי' שולח יד בפיקדון וכו' - ועי' רש''י דף כ''ו ב' דהמגביה אבידה ע''מ להחזיר ואח''כ נתכווין לגוזלה אין עובר בלא תגזול וכתב רש''י לא תגזול לא שייך אלא בשעת נטילה, כמו ויגזול את החנית מיד המצרי - ולפי''ז אף בנטלה ע''מ לגוזלה חייב רק מדין שלח''י, וע''כ צ''ל בדף מ''א א' כדברי התוס' דע''מ לגזול כולה היינו חיסרון, ולא נראה כך בדברי רש''י שם וצ''ב.

ב. כתב הש''ך בסי' שמ''א סוף סק''ו דבדברי רש''י בכתובות דף ל''ד ב' ד''ה היתה נראה דשומר שגונב אינו חייב כפל וכדעת הראב''ד, ומוכח ברש''י דאין שומר יכול לגנוב, וחייב רק מכח פרשת שליחות יד.

ג. בביאור דברי רש''י בדף מ''א א' הובא לעיל דביאר הגליון דאע''פ שא''א לחייב שומר מדין גזלן או שואל של''מ, אלא רק מדין שליחות יד כדברי הראב''ד והבעה''מ, אפילו הכי למד''א שואל של''מ גזלן חייב מדין שליחות יד אף למד''א שליחות יד צריכה חיסרון, משום שכל הטעם שצריכה חסרון הוא משום שמא יחזור בו, וזה שייך רק כשדעתו לחסר ולא כשדעתו להשתמש שימוש שאינו מחסרו, ולכן בשומרים אינו חייב בהגביה ע''מ להשתמש שימוש המחסרו למד''א שלח''י צריכה חיסרון, ומבואר דא''א לחייב שומר מדין גנב אלא רק מדין שליחות יד, אלא דאכתי קשה לפי מש''כ רש''י שאינו חייב מדין גזלן משום שבהתירא אתא לידיה, א''כ אכתי יקשה קושיית הרמב''ן דמדין שואל אפשר לחייבו, ומנלן דשלח''י אינה צריכה חסרון, ואולי ס''ל לרש''י כדברי הרי''ד - פסקי הרי''ד ב''ב דף פ''ח א' - דלמד''א שואל של''מ שואל הוי אינו חייב באונסין, אך מפורש ברש''י בדף מ''א א' ד''ה תרגמא דחייב בהשבה לכו''ע, ומבואר דנעשה שואל, ואין לומר דחייב מדין שלח''י אף למד''א שואל של''מ שואל הוי, דא''כ לא הוי סגי בהשבה כל דהו, וכן ברש''י בדף מ''ד א' כתוב שנעשה שואל, ונראה שחל שם שואל, ואין חיובו מדין שלח''י, וצ''ע.

ד. ברש''י דף מ''ד א' מבואר דאף למד''א שלח''י צריכה חיסרון, על המקצת שמתכוין ליטול חייב אע''פ שלא חיסר, וכן מבואר ברש''י שם שבבא לגזול את כולה אף למד''א שלח''י צריכה חיסרון חייב - ועי' בריטב''א שפירש את דברי רש''י באופן אחר, ועי' רש''י דף מ''א ד''ה ור' נתן וצ''ע - ונראה ברש''י דאפשר לחייב שומר מדין גזילה, ורק בכדי לחייב על כולו צריך חיסרון בכדי לחייבו מדין שליחות יד, וצ''ע, וצ''ל דאע''פ שגם על המקצת בעינן לפרשת שליחות יד, אפילו הכי חסרון רק צריך בכדי לחייב על הכל, אך על המקצת חייב לכו''ע אף בלא חיסרון - עי' שיעורי ר' שמואל דף מ''ד א' -.

**האם אפשר לחייב שומר ששאל שלא מדעת מדין שליחות יד**

הניח מקלו ותרמילו עליה חייב, וצריך ביאור היאך שימוש בפיקדון נחשב שליחות יד

א. דעת הרמב''ן והר''ן דשומר ששאל של''מ הרי זה שליחות יד, וחידשו הרמב''ן והר''ן דאפי' באופן שאינו חייב מדין שואל של''מ כגון שאין כל הנאה שלו, אכתי חייב מדין שליחות יד, וכתב הר''ן - עי' ברכ''ש סי' ל''ג סק''ב - דכמו ששומר שגוזל מקצתו חייב על כולו, כך גם כשאינו גוזל לגמרי אפי' את מקצתו, חייב על כולו, ולכן אע''פ שבאופן שיש הנאה גם לבעלים כגון שרואה במקום שרוצה המפקיד, ולכן א''א לחייבו מדין שואל של''מ, משום ששואל של''מ חייב רק כשלקח את כל החפץ לרשותו בכדי להשתמש, וכאן עומדת גם ברשות הבעלים, אלא שלקח קצת את החפץ לשימושיו, וגם בכה''ג אמרינן דנעשה גזלן על כולו מדין שליחות יד, למד''א שליחות יד א''צ חיסרון, וחידש הר''ן דא''צ להיות גזלן על מקצתו בכדי שיחשב גזלן על כולו, אלא אף באופן שאפי' על מקצתו לא היה נעשה גזלן, אפילו הכי ע''י שיש כאן לקיחה כל דהו, נעשה גזלן על כולו.

ב. דעת הראב''ד - בשטמ''ק - והבעה''מ וכן נקט הגר''א, דנח' רבי נתן בר אבא ורב ששת האם למד''א שליחות יד א''צ חיסרון אפשר לחייב שואל של''מ מדין שליחות יד, רבי נתן בר אבא ס''ל דאע''פ שא''צ חיסרון צריך שיהיה דעתו לחסר, ולכן שואל של''מ אינו נחשב שולח יד, ור' ששת ס''ל דא''צ לחסר ואף שואל של''מ הוא בכלל שליחות יד, ולפי''ז לא רק למד''א שליחות יד צריכה חיסרון צריך להעמיד שהכחישה במקל, אלא גם לר' נתן בר אבא ששליחות יד א''צ חיסרון צריך להעמיד בהכחישה במקל.

ג. בדברי הרמב''ן והר''ן מוכח שאף לר' נתן בר אבא שואל של''מ הוי שולח יד, דהרי דעת הרמב''ן והר''ן ששומר חייב מדין שואל של''מ, ואין כוונת ר' ששת לחייב מדין שליחות יד אלא מדין שואל של''מ, וא''כ אין ראיה מדבריו ששואל של''מ חייב מדין שליחות יד אע''פ שאין בו חיסרון, ואפילו הכי כתבו הרמב''ן והר''ן דשואל של''מ הוי שליחות יד למד''א שליחות יד א''צ חיסרון, וע''כ דדס''ל דמסברא אם א''צ חיסרון גם א''צ על דעת לחסר.

ד. בדברי הבעה''מ והר''ן מבואר דרק למד''א ששואל של''מ דינו כגזלן חייב שומר בשאל של''מ מדין שליחות יד, ומבואר בדבריו דאין גזילת השימושים נחשבים שליחות יד במקצתו לחייבו על כולו, משום שלא די לגנוב שימושים אלא צריך לשלוח יד בגוף החפץ, אלא כיון שמעכב את החפץ ברשותו בכדי להשתמש הרי הוא שולח יד בגוף החפץ, וזה רק למד''א שואל של''מ גזלן הוא, דס''ל דעיכוב לצורך שימוש נחשב גזילה, משא''כ למד''א שדינו כשואל, כיון שאין נחשב כה''ג לגזלן, גם אינו נחשב שליחות יד, ובדברי הרמב''ן נראה שהרי הוא שולח יד משום נטילת השימוש, וא''כ אף למד''א שואל של''מ שואל הוי בשומר הרי הוא חייב מדין שליחות יד וז''ל הרמב''ן **כיון שהוא משתמש** **בה** הרי הוא שולח יד בפיקדון שהשולח יד בפיקדון אפילו במקצת חייב בכל, הכא נמי אף על פי שלא שאלה ולא בטלה ממלאכת הבעלים **כיון שנשתמש בה** עמהם הרי הוא כשולח יד בפיקדון שנטל ממנו מקצת - ואולי זהו קושיית הר''ן על הרמב''ן דאין שליחות יד על גזילת שימושים בלא גזילת החפץ, ולכן כתב הר''ן דחייב על גזילת החפץ במה שגזלו בכדי להשתמש בו, שו''ר בחזו''א חו''מ ליקוקים סי' כ' ד''ה והרמב''ן דכוונת הר''ן לגזילת השימושים וצ''ע -.

ולכא' כן מבואר בתוס' קידושין דף נ''ה א' דע''י גזילת השימושים נעשה גזלן על כל החפץ, עי''ד שכתבו התוס' דהשואל של''מ מהקדש מעל בכולה, ויצאה כולה לחולין 'כדין שליחות יד בפקדון דהיכא דמתכוין להוציאו מרשות לרשות נקרא גזלן על כל הפקדון אפילו לא הוציאן אלא מקצתן' וכתב המל''מ בפ''ו מהלכ' מעילה ה''ד על דברי התוס' בקידושין 'אף על פי שלא כיון לגזול **כי אם הנאת המלאכה** מ"מ חשיב **כאילו** גזלה כולה כדין שליחות יד שנקרא גזלן על כל הפקדון אף על פי שלא שלח יד כי אם במקצתן ... דאף אם לא נתכוין לגזול כי אם הנאת המלאכה נעשה גזלן על כולה', וציין לדברי הריטב''א בקידושין שנח' על זה וס''ל דלא יצאה כולה לחולין, ואינו גזלן על כולה, ולכא' מוכח מדברי הריטב''א דרק כשגזל ממקצת גוף החפץ הוי גזלן על כולה, ולא די בגזילת שימושים להחשב גזלן על כולה - ובתוס' שם מבואר שלא רק בשלח''י נעשה גזלן על כולה, אלא בכל גזלן הדין כן, ואין לומר שבזה נח' הריטב''א דהרי בדברי הריטב''א בסוגיין גם מבואר דבכל גזלן על מקצתה עשה גזלן על כולה - ויש לדחות דכיון דכתב הריטב''א דאיירי בדעתו לשלם שכר שימוש, א''כ הו''ל גוזל ע''מ לשלם דס''ל לריטב''א דאינו חייב.

ה. דעת הריטב''א והנמוק''י והטור שאין שואל של''מ חייב מדין שלח''י, משום ששליחות יד הוא רק כשדעתו לחסר, והעמידו את דברי הגמ' - אף לס''ד דלא איירי בהכחישה במקל - באופן שהשימוש מחסרו, ואע''פ שעדיין לא נחסר ע''י השימוש, כיון שהמשך השימוש יחסרו הרי זה כשולח יד ע''ד לחסרו, ואע''פ שהגוזל ע''מ לאבד אינו בכלל שליחות יד כתבו הריטב''א והנמוק''י דשאני הכא דמחסר להנאת עצמו, ועי' בביאור הגר''א בסי' רצ''ב שכתב ששיטת הטור הוא שיטה יחידאה, ושיטת כל הראשונים דאין חייב מדין שליחות יד אלא בנוטל לעצמו, ולא במחסר, ולכא' מקור דברי הטור הוא מהרשב''א וריטב''א והנמוק''י בדעת רש''י - ואעפ''כ לא ס''ל ככל דברי הנמוק''י, דבנמוק''י מבואר שהמגביה ע''ד להשתמש אף שימוש שאינו מחסרו הוי גזלן, וכ''כ המאירי, והטור נחלק וכתב שאינו חייב אא''כ השתמש, ופי' הגר''א דהוכרח לפרש כן מכח קושיית רש''י עי''ש, ולא ניחא ליה מתי' של רש''י, והנמוק''י ס''ל כתי' של רש''י ולכן אפשר לומר שהמגביה ע''ד להשתמש חייב אע''פ שלא השתמש - והגר''א לא פירש כך ברש''י ולכא' פירש ברש''י כמשו''כ הגליון ששומר אינו חייב מדין גזלן, אלא רק מדין שלח''י, ובשלח''י צריך חיסרון דילמא הדר ביה, ורק בשימוש המחסרו אמרינן כן, ולכן בשימוש שאינו מחסרו הרי הוא חייב אף בלא חיסרון מדין שלח''י, וכדברי הבעה''מ ששואל של''מ בשומר חייב רק מדין שלח''י, וכשלקח את החפץ להשתמש בו נחשב שולח יד בחפץ, וחייב על לקיחת החפץ לשימושיו, ולא כמו שהבינו הרשב''א והריטב''א והנמוק''י ברש''י שחייב על החיסרון כשיש לו הנאה בחיסרון.

ו. יש לדון לדברי הטור במי שאינו שומר שהגביה ע''ד להשתמש שימוש המחסרו ועדיין לא השתמש, די''ל דכל דברי הטור אינם אלא בשומר שיש בו דין שליחות יד, אך בעלמא אינו נחשב גזילה כיון שלא הגביה ע''ד לגזול, ולדעת הטור אין חייב מגביה ע''ד להשתמש אא''כ השתמש, ומדין גוזל ע''מ לאבד א''א לחייבו אלא על מה שעומד להתחסר, ורק בשליחות יד התחדש שחייב אע''פ שאינו נחשב לגזלן, וכנ''ל דשליחות יד אינו גזילה, ונחשב שליחות יד כל היכא שדעתו לחסר - אע''פ שע''מ לאבד אינו שליחות יד כתב הנמוק''י דשאני הכא דמחסר להנאתו -.

ז. נ''מ בכל זה אם שומר ששאל של''מ קונה בשינוי, לפי דעת הראב''ד בב''ק דף צ''ז א' ששואל של''מ אע''פ שחייב באונסין כגזלן אינו קונה בשינוי, לדעת הנמוק''י והטור שאינו נחשב שולח יד לא יקנה בשינוי, משא''כ לפי שאר הראשונים מדין שליחות יד נעשה גזלן וקונה בשינוי - כ''כ הברכ''ש בסי' ל''ג סק''ג - עוד נ''מ בשומר ששאל של''מ, האם יכול הוא להשבע שלא שלח בו יד, דלדברי הנמוק''י והטור אע''פ שחייב באונסין מדין שואל שלא מדעת, אינו נחשב שולח יד, ולכן יוכל להשבע שלא שלח בו יד, משא''כ לשאר הראשונים, אך בדברי המחנ''א גזילה סי' י''ט מפורש שאף לדברי הנמוק''י והטור אינו יכול להשבע שלא שלח בו יד וצ''ע, וכן נ''מ באופן ששאל של''מ ואין כל הנאה שלו דהנמוק''י כתב שפטור, משום שאין חייב שואל של''מ מדין שלח''י, והרמב''ן והר''ן כתבו שחייב מדין שלח''י שהתחדש בו דמקצתו ככולו, וכן נ''מ כששלח שליח להשתמש, דבגזילה אין שליח לדבר עבירה, ורק בשליחות יד התחדש שליחות, וכן נ''מ בחשב להשתמש לדעת ב''ש שבשליחות יד חייב על מחשבה לחוד - אי נימא דבעלמא מודה ב''ש ורק בשליחות יד נחלק -.

ח. יש לדון כשהגביה ע''ד להשתמש **בחלק** מהחפץ, האם חייב על כולו, ולכא' אם חייב רק מדין שואל של''מ, חייב רק על מקצתו, משא''כ אם חייב מדין שלח''י חייב על כולו, והמחנ''א בגזילה סי' כ''ב כתב דאינו חייב על הכל, ולכא' הוא רק לשיטת הטור והשו''ע דאין שואל של''מ נחשב שליחות יד.

**בדברי הגמ' לא תאמר שליחות יד לא בשומר חנם ולא בשומר שכר, ותיתי משואל.**

א. צ''ב מנלן דחל עליו דיני גזילה לענין לקנות בשינוי, ולענין חיוב לשלם כשעת הגזילה, ולענין חיוב השבה כמבואר בראשונים דגזלן חייב בהשבה למקום שייחדו הבעלים, משא''כ שואל, וצ''ל - על פי דברי הנתה''מ סי' רצ''ב סק''ד - דכל הטעם שהחילה עליו התורה דיני גזילה הוא רק בכדי לחייבו יותר, והיינו לחייבו גם כשבעליו עמו, וממילא דינו כגזלן לענין שאר הדינים, ובגמ' אח''כ מבואר דאילו היה נלמד שלח''י משואל, שומר שהיה בעליו עמו בשעת קבלת השמירה לא היה מתחייב כששלח יד, ויש לבאר דכיון שרק נלמד משואל א''כ משתנה דינו של השומר לשואל, וממילא פטור כשבשעת קבלת השמירה היה בעליו עמו, ולכן כתבה התורה פרשת שליחות יד ללמדינו שחל עליו פרשת גזילה, ואין בעליו עמו פוטר גזילה, ובכלל זה שחייב אף כשבשעה ששלח יד היה בעליו עמו.

ב. ובזה ניחא אף אי נימא דגזלן אינו חייב מדין כל הנאה שלו, אלא חיובו על לקיחת הממון של חבירו, ואפילו הכי שאלה הגמ' למה לי קרא לחייבו מדין גזילה, הא אפשר לחייבו מדין שאלה, ומה הנ''מ אם חייב באונסין מדין גזילה או מדין שאלה, וא'ת הרי יש נ''מ וכנ''ל, הא זה גופא תי' הגמ' להלן וכנ''ל.

**האם דין שליחות יד הוא חידוש רק בשומרים, או דילפינן מיניה.**

א. בדברי התוס' בקידושין דף נ''ה א' והריטב''א בסוגיין מבואר דמקצתו ככולו הוא דין בכל גזילה, אלא שבדברי הריטב''א נראה שהוא דין פשוט בכל גזילה, ולא התחדש דין זה בשלח''י, ובדברי התוס' מבואר שהתחדש דין זה בשלח''י ולמדים ממנו לכל מקום, אך הריטב''א כתב דבשלח''י חייב בגזול ע''מ לשלם, ובכל גזלן פטור, ומבואר דאין לומדים משליחות יד לכל גזילה, וכן בדברי הרמב''ן והרשב''א והר''ן נראה שרק בשומרים התחדש דין זה, ואין למדים ממנו לכל מקום, וצ''ב בטעמא דמילתא דלא ילפינן מיניה בבמה מצינו לכל מקום, וי''ל על פי מה שהתבאר לעיל דשולח יד אינו גזילה, וכמוש''כ הריטב''א דשמו מוכיח עליו שאינו גזילה, ורק חלים עליו דיני גזילה, ולכן א''א ללמוד מיניה, משום שהוא דין בשמירה,

ב. כתב המחנ''א בגזילה סי' י''ב דיש לדון האם שואל של''מ חייב בלא מעשה, ודי במה שהוא בחצירו כמו גזלן, או דכיון שאין רוצה לגזול הגוף אלא להשתמש בה דמי לשולח יד בפקדון שלדעת ב''ה אינו חייב בלא מעשה, וציין לדברי התוס' בקידושין הנ''ל, ונראה בדבריו דדין שואל של''מ נלמד משליחות יד, דאל''כ ונלמד מגזילה מדוע אינו חייב כגזלן בלא מעשה.

ג. הקשה רעק''א 'תמוה לי לפי האמת דקי"ל שואל שלא מדעת גזלן מהיכן נפקא לן אם ילפי' משואל מדעת נימא דיו ויהי' פטור בבעלי' ואי דילפי' משליחות יד הא התם בעי' דוקא חסרון ועכ"פ ע"מ לחסר ובהכרח דידעי' זה מסברא וא"כ עדיין ק' למ"ל קרא בשליחות יד נילף משואל שלא מדעת וצע"ג' ולדברי המחנ''א הנ''ל נראה דשואל של''מ נלמד משלח''י.

ד. כתב הדברי משפט בסי' רצ''ב סק''א, דאדם שאינו שומר שהגביה להשתמש תשמיש המחסר, הרי זה תלוי במח' אם שלח''י צריכה חיסרון או א''צ חיסרון, דלמד''א א''צ חיסרון יש ללמוד משלח''י שחייב בכה'ג, לכל אדם שגם חייב בכה''ג אע''פ שעדיין לא השתמש ועדיין לא חיסר, משא''כ בתשמיש שאינו מחסרו דא''א ללמוד משלח''י, וחיובו נלמד רק משואל, בזה הרי כתבו תוס' דא''א ללמוד משואל מדעת שחייב בהגבהה לחוד לשואל של''מ.