25. בגדר דין תענית
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / ענינים כלליים

#### כ"ח תמוז ע"ט – חלקו נאמר בליל שבת בבית הכנסת שערי תורה נוה יעקב

# בדיני תענית

### בדין צום נדחה האם הוי תשלומין ובדין קטן שהגדיל ביום התשלומין

א] מבואר במשנה מגילה ה. שת"ב שחל בשבת מאחרין ולא מקדימין מצד שאקדומי פורענותא לא מקדמינן ועיין אבני נזר או"ח סימן תכ"ו ובמהרש"ם ח"ג סימן שס"ג ובדברי מלכיאל ח"ה סימן ק"ל שכתבו לדון האם זה בגדר חיוב תשלומין או שנחשב שמעיקר תקנת הצום הוא ליום זה דהינו דבעלמא מי שאכל בצום הרי אין עליו דין תשלומין מעיקר דינא דגמ' וכאן ודאי היה צריך לתקנה מיוחדת לצום ביום אחר ויש לדון בגדר הדבר האם הכונה שמראש תקנו שזמן הצום במקרה שזה יוצא בשבת הוא ביום ראשון [וכן הוא דעת הדברי מלכיאל וביד אפרים תקנ"ד מג"א ט'] או שגדר הדבר הוא כדין תשלומין דהיינו שכה"ג שזה חל ביום שכלל ישראל לא יכול לצום תיקנו חז"ל שיש דין תשלומין לצום ונפק"מ לכדלהלן [וכן דעת המהרש"ם והאבני נזר הנ"ל ובאו"ש פ"ה מתענית] עוד כתבו לדון שלגבי תשעה באב יש סברא לומר שזה לא תשלומין דהרי מבואר בגמ' שר' יוחנן אמר שאם הוא היה שם היה קובע בעשירי וא"כ יתכן שאפילו שבעלמא תיקנו שזה בתשיעי אבל כאן שאי אפשר לתקן בתשיעי תיקנו את עיקר הצום בעשירי[[1]](#footnote-1) [וכן הביא האבני נזר משו"ת הרשב"א] והנה זה מפורש בגמ' עירובין מ"א. שבת"ב נדחה מי שזה יו"ט שלו אינו משלים והב"י סימן תקנ"ט נקט שזה רק מחמת שזה נדחה ולכאורא מבואר שאין דנים שזה מעיקר הדין צום אמנם יתכן שכיון שבעלמא הרי יום זה הוא לא גורם ורק כאן כיון שזה שבת ממילא זה מספיק סיבה שיהיה בזה קולא שלא להשלים דהינו שגדר החיוב צום הוא יותר קל אבל אין גדר דין הצום כדין תשלומין ועיין לקמן דאין דברי הב"י מוכרחים ואדרבא יש מקום גדול לומר וכן הוא פשטות הסוגיא שאין חילוק בין צום נדחה לאינו נדחה עיין לקמן סק"ט בד"ה והמג"א

והנה מבואר במשנה שתשעה באב מאחרים ועיין או"ש פ"ה מתענית שהביא מהירושלמי שזה מצד שבאמת מעיקר הדבר היה מקום לקבוע בעשירי וע"ש שנקט שלפ"ז ודאי שזה לא גדר תשלומין אמנם הרי בבבלי מבואר שהטעם מצד שאקדומי פרעונתא לא מקדמינן וכן בירושלמי אינו מוכרח שזה הגדר רק מבואר שלכן בחרו להשלים ביום זה אבל יתכן שודאי כיון שהכריעו תמיד לצום בתשיעי גם כה"ג זה מדין תשלומין

והנה בפשוטו נפק"מ בגר שנתגייר בתענית נדחה שכה"ג לא היה לו חיוב בעיקר הצום שאם כל החיוב הוא מדין תשלומין ממילא הוא פטור לצום משא"כ אם זה מצד שזה עיקר החיוב ממילא הוא חייב לצום[[2]](#footnote-2) והנה בפשוטו עדין יש לחיב דזה לא גרע מההולך ממקום שלא צמים למקום שצמים דמבואר סימן תקע"ד ס"ב שהוא חייב לצום והנה בטור שם הביא בזה מחלוקת ובפשוטו יש לחיב מטעם זה גם כאן והנה בטעם האוסרים מבואר טעם אחד מצד הדין הכללי שההולך ממקום למקום שלא ישנה מפני המחלוקת אמנם בפשוטו זה רק שיך אם סיבת הפטור שהוא בן מקום אחר אבל כל שזה מסיבה אחרת לא שייך דבר זה וכדכתב האבני נזר סק"ח אמנם מבואר שם עוד טעם מצד שצריך להשתתף בצרת הציבור ובפשוטו זה גם שייך כאן אמנם לכאורא אם הוא מחוץ לתחום אין חיוב זה וכן לכאורא זה חיוב הרבה יותר קל שודאי גם חולה קצת וכדו' זה סיבה שלא לצום כמו שכל חולה קצת לא צם בתענית נדחה וכדו' וצ"ע

אמנם ע"ש שהעמידו נפק"מ לקטן שהגדיל בעשירי באב דבפשוטו אם יסודו מדין תשלומין א"כ כיון שבשבת היה פטור ממצות הצום ממילא אין לו חיוב בעשירי משא"כ אם כה"ג נחשב שעיקר הצום הוא בעשירי ממילא גם עליו חל חיוב והנה הנ"ל לא דנו לגבי כל חולה שנתרפא בתענית נדחה שיהיה פטור והדבר גם נפק"מ בחיה שחל יום ל' בשבת שבעיקר הצום יש לה דין חולה שלא גזרו עליו ומבואר שכה"ג ודאי חייב וצ"ל הסברא דהרי בשבת ודאי שלא הגדר שיש חיוב לצום רק שאסור לצום אלא שכיון ששבת אסור לצום אין בו חוב צום כלל רק הכונה שיום זה הוא סיבה לצום ותיקנו חז"ל השלמה ליום זה וממילא כיון שבשנה זו יום זה הנידון לא להחיל בו צום אלא רק סיבה של צום בזה גם חולה ודאי שגם כלפיו זה יום שהוא סיבה לצום ואין הבדל אם הסיבה שלא חל עליו צום כי הוא חולה או כי זה שבת וז"ב ועיין דברי מלכיאל שבאמת דן שגם קטן מגדרי חינוך היה צריך לחיבו ורק שהוא כחולה שפטור אותו לצום וממילא ודאי שיש עליו חיוב לצום בעשירי ומטעם הנ"ל ועיין לקמן [ועיין יד אפרים תקנ"ט מ"א ט' שנקט פשוט שכה"ג בחולה צריך לצום]

ועיין אבני נזר שבאמת פטר קטן כה"ג אמנם במהרש"ם נקט שקטן יש לו חיוב לצום מדין חינוך כפי כוחו וממילא זה חשיב שהוא בר חיובא ויש לו דין תשלומין ע"ש אמנם המ"ב תקמ"ט סק"ה הכריע שאין חיוב חינוך על קטן ובדברי מלכיאל דן שגם אם קטן פטור אין הגדר שהוא כלאו בר חיובא לגבי זה אלא שמצד חולשתו פטרו אותו מהצום וכה"ג חשיב שיש לו סיבת הצום וזה מספיק לדין תשלומין וכנ"ל אמנם אינו מוכרח דהרי יתכן שבמצות כעין אלו של אכילה אין דין חינוך כלל וכמבואר במג"א רס"ט לענין אכילה קודם קידוש וכן לפ"ז כל החובת צום הוא מצד חינוך וזה תלוי בנידון האם אפשר לחיב גדול מצד דין חינוך [ועיין מה שכתבנו בזה בדין גדול שהגדיל בספירת העומר] ואכמ"ל[[3]](#footnote-3)

### ידון דכל הדין תענית הוא תענית ציבור ונפק"מ לנ"ל

ב] אמנם יש מקום לדון שודאי שיש כאן חיוב לצום אפילו אם זה דין תשלומין דלכאורא נראה ששם החיוב של תענית ציבור הוא חיוב על הציבור ואין הגדר שזה חיוב על כל יחיד ויחיד בנפרד וגדר הדין תשלומין שחל חיוב על הציבור לצום בתור תשלום של עיקר הצום וממילא אין סיבה לדון על כל יחיד ויחיד אם הוא היה חייב בעיקר הצום אלא שחל חיוב על הציבור להשלים את הצום ולכן ודאי שגם גר שנתגייר יהיה עליו חיוב לצום

ומקור לזה דהנה מבואר בגמ' בר"ה י"ח: דבבית ראשון הובקעה העיר בתשעה בו וצמו בתשעה בו ובבית שני שהובקע בי"ז דחו הצום לי"ז ועיין ריטב"א שם וכן בשו"ת התשב"ץ ח"ב סימן רע"א שהקשו איך אפשר לבטל דבר המוזכר בנביא [ובב"י הביא מהאבודרהם שעשרה בטבת דוחה שבת] וכתבו שבאמת מצד עיקר החיוב לצום מבואר בנביא שזה בחודש הרביעי והחמישי דהינו שאין חיוב דוקא בתאריך שבו קבעו חז"ל ולכן יכלו חז"ל לשנות את התאריך שצמו בזמן בית ראשון כיון שמצד עיקר החיוב זה לא היה על יום מסוים ועיין מנח"ח מצוה ש"א שהקשה שכיון שהחיוב צום זה מדברי קבלה למה לא צמים בשבת הרי החיוב עונג זה רק דרבנן דהינו שגם זה מדברי קבלה אבל שיהיה הדין שב ואל תעשה ועוד מי שעונג לו לצום יהיה חייב לצום וע"ש שביאר לנ"ל שמצד החיוב של דברי קבלה לא צריך לצום דוקא באותו יום ועיין לח"מ פ"ה מתענית שהקשה למה נשאר עשרה בטבת מצד שהובקעה העיר בבית ראשון ולא עשו כמו בית שני כמו לגבי י"ז בתמוז שבבית ראשון הובקע בתשעה בו ותירץ דרק בי"ז בתמוז שזה באותו חודש היה אפשר לשנות ולא בעשרה בטבת ובפשוטו הכונה כנ"ל דלגבי תמוז מתקיים בזה התקנה משא"כ לגבי טבת[[4]](#footnote-4)

וע"ש שכתב שלפ"ז בזמן צרה שיש חיוב גמור של דברי קבלה לצום אם אחד לא יכל לצום באחד מהצומות כגון שהיה חולה ואחרי זה הוא ראוי לצום הוא באמת חייב לצום ומה שהיום לא משלימים כיון שהיום אין חיוב מצד עיקר הדין ורק מצד תקנת חז"ל ובזה לא תיקנו יום צום אלא על התאריך שקבעו ע"כ דבריו והנה לפ"ז לרמב"ן שהיום יש חיוב צום גמור וכן לרמב"ם שלאחר החורבן יש חיוב גמור כל חולה יצטרך להשלים וודאי שאין הדין כן ועוד דבפשוטו הגדר של רבנן שחיבו את החיוב של הנביא וכפי גדרי הצום שחייבים בזמן צרה ולפ"ז צ"ע למה מי שלא יכל לצום שלא יצטרך להשלים אמנם לנ"ל נראה שכיון שכל יסוד הצום זה חובת ציבור א"כ מעיקר התקנה שצריך לקבוע יום שבו כולם צמים ובזה מתקיים הדין צום ואדרבא כל שלא יקבעו יום צום לא יהיה לזה קיום התקנה כלל וממילא אחד שלא יכל לצום ודאי שאין לו דין תשלומין לבד כיון שאין כאן חובת יחיד לצום כלל

והנה מסברא היה מקום לומר שרק אם זה צום שחל על כל כלל ישראל מתקים בזה התקנת נביאים ולא שמספיק שציבור מסוים מקבל על עצמו הצום אמנם עיין שו"ת תשב"ץ ח"ב סימן רע"א שכתב כלפי מה שמבואר בגמ' שבזמן השמד יש חיוב לצום מדברי הנביאים שאם במקום אחד יש שמד במקום זה יש באמת חיוב גמור ומבואר שלא צריך דוקא כל ישראל אמנם הביא שם דעת הרמב"ן שכל שיש שמד אפילו במקום אחד כולם חייבים ויתכן שזה מטעם הנ"ל שיסוד החיוב הוא תענית ציבור שהוא על כל כלל ישראל וצ"ע

והנה מבואר בגמ' שבזמן שזה לא שעת השמד ולא זמן שלום רצו מתענין רצו אין מתענין ודעת הרמב"ן שהכוונה שזה תלוי במה שרוב עם ישראל רוצים ואם רובם רוצים יש כאן דין צום לכולם ואם רובם לא רוצים אין כאן קיום דין צום כלל ולכאורא מבואר כנ"ל שיסוד הדין הוא צום של כל כלל ישראל ולכן גם בדין רצו שיהיה הצום כמו זמן החיוב אמנם בפיה"מ פ"ק דר"ה מבואר שזה תלוי בכל יחיד ויחיד אמנם יתכן שכל זה בדין של רצו שכל יסודו הוא לא חיוב אבל בדין חיוב של הצום שם ודאי גדר הדין כנ"ל

וביותר נראה שזה ודאי יסוד הדין הוא לקבוע יום שבו יתקים הדין צום ובזמן שזה חובה יש בו חיוב לצום ובזמן שרצו מי שירצה יצום בו אבל ודאי שכל הקיום דין צום הוא באותו יום שנקבע לצום בו וגם מתי שזה תשלומין יסודו שהעמידו יום זה כתשלום על היום צום המקורי ומה שדיני היום צום יש בנדחה ואם שם זה חובה על כל הציבור גם כאן זה כאן ואם שם זה גדר של רצו והיום קיבלו על עצמם גם כאן זה כך

והנה מבואר בגמ' במגילה ה: שרבי רצה לעקור ט"ב הנדחה ועיין גבורות ארי תענית י"ב שזה מצד שכל שזה נדחה אין חיוב מדברי קבלה גם בזמן צרה ולכאורא מבואר שיש קביעות ליום מסוים ובפשוטו מבואר מזה שאפילו שמצד עיקר המחיב זה לא על יום מסוים אבל כל שקבעו יום מסוים קביעות זו חלה לכל השנים וגם אם יוצא בשבת כה"ג הדין דשבת דוחה החיוב של הצום אמנם לכאורא זה דלא כרשב"א שכה"ג קבעו הצום ליום העשירי ולכן ודאי שאין דין אבילות בתשיעי אמנם יתכן שזה עצמו הסיבה של רבנן שחלקו עליו ובפשוטו לראשונים שבנדחה יש דין מיוחד שלא משלימים במי שזה יו"ט שלו מבואר שנשאר שכל דינו כתשלומין וצ"ע [ובפשוטו המג"א לקמן שנקט שחולה ודאי פטור בנדחה זה כדלקמן כגבורות ארי הנ"ל]

### הראיות בגדר החיוב מדין דברים שבצינעה ודין שבוע שחל בו ת"ב

ב] והנה מצאנו שני נידונים דבפשוטו תלוי בנ"ל האם זה גדר של תשלומין או שעיקר החיוב הוא על היום שצמים בפועל א. האם יש שבוע שחל בו בכה"ג שת"ב חל בשבת ונדחה ליום ראשון דהראשונים בתענית הביאו מהירושלמי שכה"ג אין דין שבוע שחל בו [וכן בפשוטו מוכח בגמ' תענית כ"ח: עיין מנחת ברוך שהאריך בזה] אמנם בב"י הביא מהסמ"ג וסמ"ק ועוד ראשונים שנהגו להחמיר בזה שבוע שחל בו עוד מצאנו דדנו הראשונים האם בשבת נוהג דברים שבצינעה שנוהג באבל דהרא"ש הביא מהמהר"ם מרוטנברג שנוהג והראשונים כולם חלקו שאין שום אבילות בשבת ובפשוטו יש מקום לומר שיסוד הנידון האם עקרו הצום לגמרי וקבעו שהיום הקובע זה היום הנדחה או שנשאר שהדין צום ביום ראשון הוא בתור תשלומין ליום העיקרי ועיין שיבולי הלקט סימן קס"ו שבאמת דן לגבי דברים שבצינעה האם זה נוהג או לא והכריע שלא נוהג מהא דאין בזה שבוע שחל בו דהינו שנקט דשני הנידונים תלוים הא בהא [והנה בסמ"ק וסמ"ג משמע שמה שנהגו שבוע שחל בו זה רק מנהג ולא מעיקר הדין וברוקח מבואר שזה אטו שבוע שחל בו]

אמנם אין הדבר מוכרח דיתכן שגם נדחה זה רק חובת תשלומין ומה שלא נוהג שבוע שחל בו זה סברא צדדית שרק שבוע שחל בו היום שנהגו בו האבילות בפועל לגמרי יש דין שבוע שחל בו והנה בירושלמי מבואר שגם אם תמיד אסור שבוע שחל בו ט"ב גם לאחריו אבל אם זה ט"ב שנדחה אין דין שבוע שחל בו כה"ג ועיין אבני נזר שזה מטעם הנ"ל שכה"ג הדין אבילות שביום הראשון הוא רק כתשלומין וזה לא סיבה שיהיה בזה דין שבוע שחל בו ת"ב שזה רק על אותו יום שהוא עיקר הדין של ת"ב דהינו שרק אם זה יום שנחרב ביהמ"ק ויש בו את הניהוג אבילות זה גורר את כל השבוע אמנם עיין בטור ובריטב"א במו"ק שכתבו שבת"ב נדחה אין דין שבוע שחל בו כיון שלא נוהג לאחריו ומבואר שלשיטות שנוהג לאחריו זה גם לאחר ת"ב נדחה ועיין מג"א תקנ"א סקט"ז שהביא שיש נוהגים שלא לאכול בשר לאחר ת"ב באותו שבוע ואפילו אם יוצא ט"ו באב ביום ו' וביאר שנוהגים כמ"ד שאסור גם שבוע שלאחריו ובשו"ת נודע ביהודה תנינא סימן ק"ה הקשה המהר"י פיק שכה"ג שחל ט"ו באב ביום ו' בהכרח שזה ת"ב נדחה וכה"ג אין איסור של שבוע שלאחריו ומבואר מדברי המג"א שגם כה"ג יש דין שבוע שלאחריו וכן הסכים הנודע ביהודה אמנם היד אפרים שם הסכים אם המהר"י פיק

וכן הא דאין דין דברים שבצינעה יתכן שודאי שיסודו הוא דין תשלומין אלא ששבת זה סיבה שלא לנהוג בפועל ניהוגי אבילות ואפילו שבאבילות רגילה נוהג דברים שבצינעה אבל כאן שזה אבילות ישנה הדין שבת דוחה גם את הדין ניהוג אבילות שבצינעה וכן משמע בלשונות הראשונים ועיין אבני נזר שהביא שו"ת הרשב"א ח"א סימן שכתב שאין דין דברים שבצינעה משני טעמים א. מצד שאבילות ישנה שאני ב. שכאן לגמרי קבעו אותו בעשירי מצד שזה היום שהוא נחרב בו

והנה האבני נזר כתב שכיון שהרמ"א כתב שדברים שבצינעה נוהג ממילא מבואר שזה רק מדין תשלומין ולכן נקט שקטן שהגדיל בעשירי באב לא צריך לצום אמנם בפשוטו אדרבא עיקר הדין להקל ורק שנהגו להחמיר כמבואר ברא"ש מצד שכדאי הוא בית א' לאבד עליו פעם אחת בשנה וכן כמבואר במ"ב בשם השל"ה שבליל טבילה אין להחמיר ולנהוג דברים שבצינעה וכן לגבי לימוד תורה הרי ברמ"א משמע שאפשר ללמוד עד חצות כמבואר במג"א סוף סימן תקנ"ג שזה מצד שהכרעת הלכה שאין דין אבילות ורק לגבי דברים שבצינעה החמירו וכן הכרעת המ"ב שם וכן יש להוכיח מהא דמותר להחליף הכותנות וה"ה שאר בגדי זיעה גם בשבת זו והרי לכאורא זה לא דברים שבפרהסיא ובזה באבל לכאורא צריך לנהוג אבילות ומהא דמקילים חזינן שנוקטים מעיקר הדין שאין בו דיני אבלות

### האם יש לחלק בגדר הדין נדחה בין הדין אבילות לדין תענית

ג] והנה בעיקר הדין ת"ב מצאנו בזה שני דינים א. דין התענית והחמשה עינוים שגם אסורים מצד דין התענית וכמו ביום הכיפורים ב. דין אבילות ומבואר בגמ' בתענית ל. שיש לאסור רחיצה ונעילת הסנדל ותשמיש המיטה גם מצד אבילות ומצאנו באמת עוד דיני אבילות כגון שאסור ללמוד תורה ובאו"ז מבואר שיש איסור מיוחד של בשר ויין כמו בסעודה המפסקת אבל מצד דיני התענית זה לא סיבה לאסור והנה מה שדנו הראשונים האם דברים שבצינעה נוהג לכאורא זה רק על הדין אבילות אבל מצד הדין תענית זה ודאי שכיון שזה נדחה אין שום חיוב מצד התענית ועיין מנח"ח מצוה שי"ג שכתב שלרחוץ פניו ידיו ורגליו בצונן שמותר באבל באמת זה לא נאסר בת"ב רק מצד דיני התענית וכתב לשיטות שדברים שבצינעה נוהג זה רק סיבה לאסור רחיצה בחמין או רחיצה כל גופו אבל פניו ידיו ורגליו בצונן שזה רק אסור מצד התענית זה מותר בשבת וכמבואר בט"ז סימן תקנ"ד והאריך בזה בחידושי מרן הרי"ז הלוי

ולפ"ז יתכן שחלוק הדין אבילות מהדין תענית שהדין אבילות שיסודו בלב ורק שהוא חל בניהוג מסוים את זה לא עקרו ונשאר שעיקר הסיבה זה ביום זה ולאחר שבת זה תשלומין אבל לגבי הדין תענית בזה כל שלא שייך את הניהוג של תענית עקרו לגמרי את היום מלהיות מחיב וקבעו שהיום המחיב זה היום שלאחריו ולפ"ז לגבי גר שנתגייר אם נימא שעד כמה שזה תשלומין הוא לא חייב יהיה חילוק שבדין אבילות הוא לא יהיה חייב אבל בדין תענית הוא יהיה חייב אמנם ודאי שממנהגא הוא יהיה חייב כמו שאר ניהוגי אבילות שנוהגים ביום זה כגון שלא לשבת על מקום גבוה וכדו' [ובאמת יש לדון במי שחולה שלא גזרו עליו תענית שבכל אופן נוהג בו דין נעילת הסנדל האם זה רק מצד דיני אבילות או שזה גם מצד דין התענית ונפק"מ לרחיצת ידיו שמצד אבילות זה מותר ומצד תענית זה אסור וודאי סתימת הדברים להחמיר ויש כאן חידוש שחל עליו רק חלק מדיני התענית וצ"ע בגדר הדברים] אמנם עיין רא"ש בתענית פ"ד סימן ל"ח שהביא דיעות שיש איסור רחיצה מזמן סעודה מפסקת וכתב שלא יתכן שיש היתר אכילה ויש איסור רחיצה ומשמע שנקט שאין לחלק את דין האבילות מדין הצום וצ"ע

והנה עיין שו"ע תקנ"א סי"ז שכתב שטוב להיזהר מלומר שהחינו בשלשת השבועות ועיין מג"א שכתב שאם חל י"ז בתמוז בשבת אפשר לברך בשבת זו וציין לס"ד דמבואר שאין דין שבוע שחל בו דהינו שלמד משם שגדר הדחיה נחשב שאין כאן יום של ת"ב וה"ה כאן דהינו שהמג"א חידש שהאבילות של ג' שבועות זה לא מתחיל מהתאריך של י"ז בתמוז אלא מיום התענית של י"ז בתמוז והוכיח שכשזה נדחה חשיב שיום זה הוא לא יום תענית כלל ולנ"ל יש לומר שגם לחולקים זה כך דרק לגבי דיני אבילות שייך לדון שזה נשאר בשבת אבל כלפי יום התענית ודאי חשיב שנדחה יום התענית לגמרי וכנ"ל אמנם בלבושי שרד כתב שכאן כולם מודים כיון שזה חומרא בעלמא ולא מעיקר הדין

[והנה הגר"א הקשה שהרי אפילו מתו מוטל לפניו מברך שהחינו אמנם עיין מג"א ולכאורא כונתו שהסיבה לא לברך דלא מתאים לומר לזמן הזה וכל זה במקום שהזמן הוא סיבת הצרה ולא באדם אבל שאין זה קשור לזמן]

### האם ת"ב נדחה יותר קל משאר תעניות ונפק"מ לעוברות ומניקות

ד] מבואר בגמ' שת"ב שנדחה מי שזה יו"ט שלו הוא לא צריך להשלים והנה יש לדון האם צום זה הוא יותר חמור משאר צומות שלא נדחים או שזה יותר קל ועיין ביאור הגר"א סימן תרפ"ו שנקט שזה יותר חמור והביא כן מתוס' בר"ה וכתב שלפ"ז מי שזה יו"ט שלו בשאר צומות זה סיבה שלא יצום כלל וכן מוכח לכאורא מהא דבת"ב אפילו נדחה צמים מהלילה וכן נוהג בזה חמשה עינוים משא"כ בשאר צומות ועיין בית מאיר שהוכיח דבר זה דהרי מבואר בגמ' שמעוברות ומניקות מתענות בת"ב ולא מתענות בשאר צומות ומבואר במהרש"ל סימן נ"ג וכן סתימת כל הפוסקים שגם בת"ב שנדחה מעוברות ומניקות צמות ונקט הבית מאיר שגם משלימות א"כ חזינן שת"ב נדחה זה יותר חמור משאר צומות וא"כ כיון שבשאר צומות עוברות ומניקות לא צמות ה"ה מי שזה יו"ט שלו שהרי חזינן שיו"ט שלו זה סיבת דחיה יותר ממעוברות ומניקות וכן הוא בשו"ת מהר"ש הלוי סימן ב' [עיקר דבריו הובא במג"א סימן תקנ"ט סקי"א וכן בשאילת יעבץ ח"ב סימן כ"ג פשיטא ליה שמעוברות ומניקות משלימות בת"ב נדחה] וע"ש שנקטו שזה רק סיבה לא להשלים דהרי חזינן שהדין יו"ט שלו זה רק סיבה שלא להשלים וכתבו דמה שמבואר במרדכי שמביאים ליולדת מדובר שעושים הברית בבוקר [והגר"א לעיל שנקט שזה סיבה שלא לצום כלל אין מקורו מהדין שלא משלימים אלא שנקטו כן מסברא עיין לקמן]

אמנם המ"ב הכריע כדעת הב"י שהדין יו"ט שלו לא דוחה שאר צומות שזה לא נדחה והביא כן בבה"ל סימן תקמ"ט מהריטב"א והנה לפ"ז קשה שמצד אחד חזינן ששאר צומות יותר חמור מת"ב נדחה ששם גם מי שיו"ט שלו צריך לצום וכאן מי שזה יו"ט שלו לא צריך להשלים ומאידך לגבי עוברות ומניקות חזינן שבת"ב נדחה צריכים לצום ובשאר צומות לא צריכות לצום וצ"ב החילוק ולכאורא יש לומר שחלוק גדר הפטור של חולה ועוברות ומניקות מהפטור של יו"ט שלו הוא שבעוברות ומניקות גדר הפטור שלא תיקנו עליהם צום וכלשון הרמב"ן [עיין לקמן סק"] משא"כ מי שיו"ט שלו זה דין דחיה ולפ"ז יתכן שזה ודאי שגדר צום של תשלומין זה צום יותר קל ולכן יו"ט שלו הוא דוחה את חיוב הצום לגבי שלא להשלים משא"כ עוברות שיסוד דינם שלא חל עליהם צום בזה יתכן שכיון שהדין צום כאן הוא דין תשלומין ממילא כל מי שיש עליו חיוב בעיקר הצום יש עליו גם החיוב תשלומין ובפרט אם נימא כנ"ל שזה חובת הציבור ויש כאן נידון להגדיר מי בכלל הציבור יתכן ודאי שזה תלוי בעיקר המחייב [וביתר ביאור שכיון שזה במקום הצום של ת"ב ממילא נתנו עליו את אותם גדרים של ת"ב ולכן זה מהלילה וכן יש בו חמשה עינויים אבל לגבי דין דחיה בזה כיון שהוא פחות חמור ממילא הדין יו"ט שלו דוחה את זה] והנה בפשוטו בבית מאיר הנ"ל ובמהר"ש הלוי שלמדו מהדין של יו"ט שלו הוא בנדחה שגם בשאר צומות זה כך שהרי הם יותר קלים חזינן דלא כנ"ל אמנם יתכן שהם נקטו שמאותו טעם שיש לזה חומר כמו כל ט"ב זה גם סיבה שיו"ט שלו לא ידחה ואם כאן זה דוחה כיון שזה לא עיקר המחייב ה"ה בשאר הצומות ועדין צ"ע

והנה עיין בה"ל שהביא מרעק"א שהביא מהשבות יעקב ח"ג סימן ל"ז שכתב שתענית נדחה גם מי שחולה קצת לא צריך להשלים שכיון שחזינן שמי שיו"ט שלו הוא לא משלים ה"ה חולה קצת והנה בדבריו מבואר שהקולא של נדחה זה סיבה גם לגבי על מי יחול הצום ודלא כדברינו ויש שלמדו שבאמת לפ"ז ת"ב נדחה זה יותר קל משאר צומות ולכן חידשו שעוברות ומניקות באמת לא צמות כלל [והיחיד שמצאתי כך זה בדברי מלכיאל ח"ג סימן כ"ו ע"ש] וזה נגד משמעות כל הפוסקים והמג"א בכללם שרק היקל בחיה תוך ל' וכן במהרש"ל לא היקל בנדחה אפילו לחיה תוך ל' כמבואר בבית מאיר והרי בערך אחד חלקי ארבע מת"ב זה נדחה ואיך יתכן שכולם סתמו שת"ב צמים מעוברות ומניקות והכונה שבשנה שזה נדחה לא צמות וגם דברי השבות יעקב מחודשים אמנם שם יתכן שזה בכלל ההיתר של מילה אבל ודאי שביותר מזה אין להקל

אמנם מסתבר שודאי שהגדר של יו"ט שלו זה רק דין דחיה וכדחזינן שזה רק סיבה לא להשלים ולפ"ז בהכרח שלמד משם שגם חולה קצת יש בו הדין דחיה לצום מחמת חוליו ולפ"ז יתכן שהגדר שאין עליו דין צום כלל זה מחמת שלא חל עליו הדין לצום וזה כנ"ל לא שיך כאן אלא שעדין יש לדון מחמת שיש בדין חולי גם סיבה לדחות הצום וכדין יו"ט שלו הוא ועל זה באמת יש ללמוד להקל וא"ש הכל

ולכאורא יש לבאר עוד על דרך הפשט דהנה מצאנו בפוסקים לשונות כדאי הוא בית אלקינו להתאבל עליו פעם בשנה דהינו שיש ענין מיוחד שכל ישראל ישתתפו באבלות על בית המקדש ולכן בעלמא מי שחולה אין ענין שיצום חלק מהיום וכאן יש ענין שיצום חלק מהיום ולפ"ז א"ש שביחס לנידון האם יש לעוברות חובת צום בזה ת"ב נדחה חמור משאר צומות כיון שיש ענין שכל אחד ישתתף אבל לגבי חומר הצום ודאי שזה יותר קל וממילא לגבי הדין האם יש דין השלמה שכאן הרי כבר השתתף אם הצום בזה באמת יש יותר להקל בת"ב נדחה מאשר בשאר צומות

והנה עיין מג"א שהביא את הנידון האם חיה תוך ל' צריכה לצום דהמהרש"ל החמיר בזה וכתב שבת"ב נדחה ודאי אפשר להקל וציין לדין שמי שיו"ט שלו לא צם ומבואר שדימה הדין יו"ט שלו לגבי חולה ואפילו שלא יצטרך לצום כלל וזה דלא כדברינו לעיל ולדבריו באמת צ"ע שא"כ שכל המעוברות ומניקות לא יצטרכו לצום כלל והרי בדבריו מבואר שלא הקיל אלא תוך ל' אמנם עיין לקמן בענין חולה בט"ב שהביאנו דסברת המהרש"ל להחמיר בחולה מצד שכיון שכאן זה לא תלוי ברצו ממילא חומר הצום הוא כמו דברי קבלה ובדברי קבלה אין להקל בחולה ובחלק זה נקט המג"א שכיון שחזינן שהקילו לגבי מי שיו"ט שלו חזינן שאין לזה חומר דברי קבלה וממילא אם נבוא לדון רק מצד שזה חומר של ת"ב רגיל אבל זה לא סיבה להחמיר בחולה שעל חולה הרי לא הטילו דרבנן כמבואר בגר"א שדימה לקולא של שבותים במקום חולה [עיקר הסברא שהחומר של דברי קבלה אין בנדחה מבוארת בדברי מלכיאל ח"ג סכ"ו אלא שהוא ביאר מצד שכל חומר ת"ב כי היה בו שני חורבנות ובעשירי לא נחרב אלא הראשון ע"ש]

[והנה עיין ישועות יעקב סימן תקנ"ט שנתקשה בקולא של ת"ב נדחה שלא משלימים הרי מבואר בירושלמי שכיון שההיכל נשרף בעשירי ממילא כשעושים הצום בו חשיב מעיקר הצום וע"ש שכתב לבאר שכיון שהוא נשרף עד חצות ממילא כל החומר של ת"ב שהוא מצד שזה עיקר היום זה רק עד חצות ולדבריו א"ש הכל שת"ב נדחה עד חצות זה חמור יותר מכל הצומות ומחצות זה יותר קל אמנם דבריו מחודשים דבפשוטו כל שזה יום שהיה בו דבר חמור ממילא לכל היום יש חומר צום ואין מושג של צום על חצי יום]

### בגדר חיוב תענית בזמן הזה

ה] הגמ' בר"ה י"ח: אומרת על המבואר בנביא שיש ד' תעניות, שבזמן שיש שלום הוי ששון ושמחה ובזמן שיש גזירת המלכות צום ובזמן שאין שלום ואין גזירה רצו מתענין ורצו אין מתענין ובת"ב כיון שרבו בו הצרות מתענין ורש"י ושאר הראשונים ביארו שבזמן בית שני זה נחשב שלום ואז הוי יו"ט ואחר החורבן אם יש גזירה יש חיוב לצום ואם לא רצו מתענים והיום זה רק מצב של רצו אמנם בפיה"מ מבואר שבזמן בית המקדש רצו מתענין רצו אין מתענים דהינו ששלום זה רק לעתיד לבוא כמבואר ברמב"ם סוף הלכות תענית שאז זה יהיה ששון ושמחה ומשמעות הרמב"ם שם שלאחר החורבן זה נחשב שיש גזירה ויש חיוב לצום וכן מדויק ברמב"ם שלא הביא כלל את הדין שרצו מתענין או לא מתענין ועיין חידושי הר"ן בר"ה שכבר דייק כן מלשון הרמב"ם וכן נקט המשכנות יעקב סימן [והנה גירסת המ"מ ברמב"ם שנהגו כל ישראל לצום הצומות המוזכרים שם ונקט שגם שאר צומות זה רק מנהג אמנם עיין משכנות יעקב שדיק מהרמב"ם לא כך וברמב"ם פרנקל הגירסא שרק על תענית אסתר כתב שזה מנהג ולא על שאר הדברים וכן הוא מוכרח דהרי ת"ב ודאי שזה גדר של תקנה דרבנן ועיין לקמן]

והנה במשנה ר"ה י"ח. מבואר שהשלוחין יוצאים על אב מפני התענית והגמ' שואלת למה לא יוצאים על תמוז וטבת גם מפני הצום והגמ' מביאה על זה את הדין של רצו מתענין ורצו אין מתענין ורוב הראשונים למדו שהמשנה זה כשאין בית המקדש וכן משמע בסוף המשנה וכשבית המקדש קיים יוצאים אף על אייר משמע שהרישא זה כשאין בית המקדש אמנם הרמב"ם דייק את הסיפא יוצאים אף על אייר ומשמע שיוצאים גם על אב ויתכן שגם הרמב"ם זה בסוף בית שני [והנה בגמ' בעירובין מ"א. מבואר שראב"צ אמר שאצלו עשירי באב זה יום טוב שלו מצד קרבן עצים ולכן כשנדחה הצום ליום זה הוא לא השלים והנה ברמב"ם מבואר שאין יו"ט של קרבן עצים רק בזמן בית המקדש ולפ"ז מבאר שגם אז צמו בט"ב ויתכן שזה בסוף בית שני]

והנה צ"ב מה שהגמ' עונה שכיון שרצו מתענים לכן לא יוצאים על תמוז וטבת הרי למעשה מתענים ועיין ראשונים שהביאו לבאר שכיון שמתחילה לא היו חיבים לרצות לצום אפילו שהיום זה רצו כבר לא יוצאים על זה אמנם הראשונים תמהו על זה שעד כמה שהיום זה נחשב רצו א"כ זה חיוב גמור ולמה שלא יצאו על זה ועיין רשב"א שבאמת הוכיח שגם היום המצב שאם ירצו לא יצומו ולכן זה קיל וזה סיבה שלא לצאת וכן הוא בלשון רש"י שכיון שזה רשות לא מטריחים את השלוחים והנה הרמב"ם בפיה"מ כתב שזה תלוי בכל אחד אמנם הרמב"ן כתב שזה תלוי ברוב ישראל ולפ"ז הדרא קושיא לדוכתא שכיון שרוב ישראל רצו א"כ זה סיבה לצאת דיש כאן חיוב גמור ואין רשות לשום ציבור שלא לצום ודוחק לומר שכיון שאם עכשיו כולם יחליטו לא לצום לא יצטרכו לצום לכן זה יותר קל ועיין ריטב"א שבביאור הראשון כתב שהיום באמת קיבלו על עצמם לצום וזה נחשב רצו ורק שבזמן לאחר החורבן כל אחד עשה מה שהוא רצה ולכן לא שלחו שלוחים ומבואר שדעתו שרצו זה כהרמב"ם שזה תלוי בכל אחד ומבואר בדבריו עוד שהיום יש לנו תקנת נביאים לצום כיון שזה רצו עוד כתב לבאר שכיון שקיבלו על עצמם צומות אלו בצורה יותר קלה לכן לא יצאו על זה השלוחים וכן הוא ברשב"א במגלה ה: וצ"ב שאין זה במשמעות הגמ'

והנה עיין רמב"ן שכתב שמצד החיוב של הצום זה כמו ט"ב ורק כיון שהיום זה תלוי ברצו ממילא לא קיבלו על עצמם כחומר הנביאים אלא בצורה יותר קלה דהינו שרק ביום ולא בלילה וכן שרק באכילה ושתיה ולא בשאר עינויים ומשמעות דבריו וכן בטור שמתקיים בזה תקנת נביאים ומסברא כל שלא עושים צום גמור אין בזה קיום תקנת נביאים כלל ונפק"מ שבספיקות יש כאן החומר של ספק דברי קבלה וע"ש שכתב שמסברא היום זה נחשב שעת גזירה כיון שיש מקומות שיש גזירות על ישראל אלא שעמא דבר לא כך דהינו שהמנהג לדון שזה לא נחשב שעת גזירה ועיין שו"ת תשב"ץ ח"ב סימן רע"א שכתב שבאמת במקומות שיש שם שמד יש חיוב לצום אמנם אין זה מחייב את כל כלל ישראל ובפשוטו דעת הרמב"ן שכיון שזה צום על כל כלל ישראל אין חיוב זה אלא אם זה על כולם

והנה לכאורא משמעות הרמב"ם שלא הזכיר כלל רצו משמע שהיום זה שעת הגזירה וכנ"ל ובכל אופן כתב שרק ת"ב צמים מבעוד יום ובפשוטו משמע שמראש תיקנו שחלוק צום ת"ב משאר צומות וצ"ל שבכלל קולא זו גם לגבי עוברות ומניקות שצמים בת"ב ולא צמים בשאר צומות משא"כ לרמב"ן הכל מכלל הקולא של רצו מתענים ולרמב"ם יש להחמיר בספיקות כדין דברי קבלה [וכבר ביאר כן המשכנות יעקב בדעת הר"מ]

והנה המג"א סימן תק"נ הביא דבר"ן מבואר דמה שלא תיקנו כל הצומות כמו ט"ב מצד שאין רוב הציבור יכולים לעמוד בהם ולכן כתב שמי שיכול לעמוד בהם ראוי להחמיר אמנם השער הציון כתב שראוי להחמיר מצד סברת הרמב"ן שהיום זה נחשב שעת השמד אמנם בליל טבילה יש להקל וכן בע"ש והנה היום יש שמחמירים רק ביחס למצות עונה והדבר פלא הרי אין בזה סברא לחלק והרי זה ככסיל בחושך הולך שנוהג תרתי דסתרי עיין עירובין י"ד. וצע"ג

והנה עיין בגמ' במגילה שרבי רחץ בי"ז בתמוז ובתוס' שם ביארו שבאמת הוא לא אכל רק שלא נהג את כל החמשה עינוים וזה עיקר חידוש הגמ' אמנם ברמב"ן כתב שהכונה שגם אכל ומצד שאז זה היה רצו מתענים והוא לא רצה להתענות [ועיין רמב"ן שכתב שאם הכונה על רחיצה הרי אפילו ת"ב הוא רצה לבטל וכונתו שמשמע שרצה לבטל לגמרי ומשמע שרק על ט"ב היה נידון ואם היה צם בשאר צומות א"כ היה צריך להעמיד הנידון על שאר צומות]

עוד מבואר שם בגמ' שרצה לעקור את ט"ב והגמ' דוחה שהכונה שהיה ת"ב בשבת והוא סבר כיון שנדחה זה נדחה ועיין תוס' שם שתמהו איך רצה לדחות ט"ב הרי אין בי"ד יכול לבטל בי"ד חברו ותירצו או שהכונה שרצה לדחות תמיד הצום לעשירי באב ועיין ריטב"א שהקשה למה זה לא נחשב לחלוק עליהם ובפשוטו מבואר שמצד עיקר התקנה זה לצום בחודש אב והתאריך זה לא בגדר תקנה אלא זה דבר שניתן לשינוי ומה שבחרו יום מסוים זה לא בגדר תקנה שבאים לבטל אלא זה רק עדיפות ועיין קונטרס חנכה ומגילה שהביא עוד מלשון הרמב"ם שלחלוק בדרכי ההלכה הם יכולים ולפ"ז ביאר שלבטל עיקר הצום זה אין בכוחם אבל לחלוק באיזה יום ראוי לעשות יש בכוחם ועיין ראשונים שתמהו על תוס' דמשמעות הגמ' שרצה לבטל הצום לגמרי

עוד תירצו שהכונה שרצו שזה יהיה חומר של שאר צומות ועיין ביאור הגר"א שלפ"ז גם מה שהגמ' דוחה שרק בנדחה רצה להקל הכונה שלא יהיה בזה החומר המיוחד של ת"ב אלא כשאר צומות [ועיין גבורות ארי תענית י"ב דהינו שבנדחה זה ודאי לא מדברי קבלה] ועיין רשב"א שכתב שכיון שט"ב זה גם מדין רצו מתענים רק ששם קיבלו עליהם לצום אבל לא שזה חיוב גמור מדברי קבלה לכן הוא סבר שראוי לנהוג שרצו אין מתענים ולא שמעו לו [ובדעת תוס' מבואר שנקטו שזה ודאי שהיה תקנה דרבנן שיצומו בט"ב] ועיין מנח"ח מצוה ש"א שהאריך בזה שגם ת"ב זה רק מדין רצו מתענים אמנם בפשוטו היום זה חיוב גמור מדברי נביאים שכל שרצו רוב הציבור חיבים לצום וכמבואר בטור וברמב"ן ובריטבא לעיל

והנה מבואר בגמ' שבבית ראשון נבקעה העיר בתשעה בתמוז ובבית השני בשבעה עשר בו ועיין ריטב"א שהקשה שאיך ביטלו את התקנה הראשונה לצום בתשעה בו וכתב תירוץ אחד שזה מצד שהרי רק רצו מתענים בו ולפ"ז יוצא ששבעה עשר בתמוז זה לא תקנת נביאים עוד תירץ שמצד עיקר התקנה בלשון הפסוקים מבואר שהתקנה שיצומו בחודש ומה שבחרו יום אחד זה צורת קיום התקנה אבל לא שמצד תקנת נביאים צריך דוקא באותו יום ולכן יכלו בבית שני לשנות את יום הצום כיון שזה באותו חודש ועיין מה שכתבנו בזה לעיל סק"ב

והנה מבואר בסימן תקס"ז שבצום מותר לטעום פחות מרביעית והגמ' בברכות מבארת הטעם כי לא התכוין לקבל על עצמו טעימה והשו"ע כתב שבת"ב זה לא שייך ולגבי שאר צומות זה מחלוקת ועין ביאור הגר"א שהצד להקל מצד שזה תלוי ברצו ומשמע שבאמת כל הדין צום מצד רצון של כל אחד ועיין סימן תרפ"ו שחולי עינים לא צריכים לצום וביאר הגר"א שהרי אפילו שאר צומות תלוי ברצו וכונתו שמסתבר שכל חולי קצת זה לא בכלל הרצו [ולכאורא לגר"א הנ"ל גם בשאר צומות חולי עינים לא צריכים לצום] וצ"ע

### בגדר הדין רצו מתענים [ס"ק זה הוא בכלל הקודם]

ו] מבואר בגמ' בר"ה י"ח: שבזמן שאין צרה ואין שלום רצו מתענים רצו אין מתענים ובזמן שיש גזירת מלכות חיבים להתענות ועיין לעיל דדעת רוב הראשונים שהיום חשיב שאין שלום ואין גזירה אמנם דעת הרמב"ם בפשוטו שלאחר החורבן זה נחשב שעת הגזירה

והנה בפשוטו רצו מתענים הכוונה כפשוטו שכל אדם תלוי אם הוא רוצה לצום או לא רוצה לצום ועיין בגמ' בר"ה שלכן בזמן המשנה לא יצאו שלוחים על תמוז וטבת מצד שרצו מתענים וביאר רש"י כי לא חייבים לצום וכן עיין מגילה ה. שת"ב שחל בשבת מאחרים וכתב רש"י דמה דלא כתוב שאר צומות מצד שרצו אין מתענין אמנם יש מקום לדון שכל שרוב עם ישראל רוצים לצום ממילא זה מחיב את כולם מדברי הנביאים ועיין רמב"ן בתורת האדם שכתב וז"ל רצו רוב הציבור להתענות מתענים ועכשיו כבר רצו ונהגו להתענות בהם וקבלום עליהם ואסור לפרוץ בהם גדר עכ"ל ומשמעות לשונו שכל שרובם רוצים זה מחיב את כולם והוסיף שעכשיו כולם קיבלו על עצמם ממילא לא יועיל גם אם הציבור יחליט שהוא לא לצום ועיין ריטב"א תענית כ"ח: שכתב וז"ל וכבר כתבתי במסכת ר"ה דהא דאמרינן רצו מתענין רצו אין מתענין כך היתה גזירה של נביאים ובבית שני רצו כל ישראל וקיבלו עליהם ואי אפשר לשום אדם לפרוץ גדרם והפורץ גדר ישכנו נחש עכ"ל ופשטות לשונו שכל שקיבלו זה מחיב מדברי נביאים ועיין ריטב"א בר"ה י"ח: שדן למה לא יצאו שלוחים על טבת ותמוז ויש שביארו שכיון שבתחילה יכלו לא לקבל על עצמם לכן לא יצאו על זה וכתב על זה הריטב"א וז"ל שכבר קיבלום והיתה עליהם חובה מגזירת נביאים וכו' עכ"ל ומפורש בלשונו שכל שקיבלו זה חובה מגזירת נביאים וכן משמעות הגר"א תק"נ ס"א

והנה מבואר ברמב"ן שמצד גדרי הצום צריך לצום מהלילה ורק שלא קיבלו עליהם לצום אלא מהיום וכן רק באכילה ושתיה ולא בשאר עינוים ולכאורא אם הגדר ברצו שממילא זה מכלל החיוב א"כ כל שלא רצו מה שהם תיקנו אין זה אלא קבלת צום אחר אמנם משמעות הראשונים לא כך ומבואר שכיון שלא חיבו לצום ממילא כל קבלה חלקית שקיבלו על עצמם זה קיום התקנה וחייבים על זה מכח תקנת הנביאים והנה גם אם נימא שאין זה בכלל גזירת הנביאים אבל זה ודאי מפורש בראשונים שכיון שקיבלו על עצמם חיבים לצום ולא רק מצד אל תטוש תורת אמך

והנה מבואר בהגהות מימוני שדן שיולדת תוך ל' תצום כיון שזה מדברי קבלה א"כ זה כמו יוה"כ ודחה שכיון שזה רק רצו מתענים לכן היא לא חייבת לצום ובפשטות כונתו שזה תלוי ברצונו ובאמת אין כאן חיוב של דברי נביאים אמנם יש לדחוק שהכונה שכיון שהנביאים לא חיבו א"כ מסתבר שזה לא בכלל הקבלה על מי שדינו כחולה ועיין סימן תקס"ז שמותר לטעום בצום מצד שלא קיבל על עצמו טעימה ובשו"ע מבואר שלגבי ת"ב זה ודאי שכיון שיש חיוב לצום וזה לא תלוי בקבלתו לכן אסור לטעום אבל לגבי שאר צומות יש בזה מחלוקת וביאר הגר"א שהצד לקבל כי זה תלוי ברצו ומשמע שגם עכשיו כל דין הצום זה הוא מצד שאדם קיבל על עצמו ובאמת מסברא ודאי שמקבל על עצמו צום כגדר דין הצום וכיון שזה כולל טעימה גם כאן זה אסור וצ"ע והנה לשון הרמב"ם כפי שנקט המ"מ שנהגו העם לצום וזה הולך על כל הצומות ומבואר שזה רק תורת מנהג אמנם בט"ב ודאי שזה תקנה דרבנן ובהכרח שהכונה שנהגו להיות מכלל הרצו ויתכן שממילא זה חיוב גמור ואמנם הגירסא העיקרית היא שזה רק הולך על תענית אסתר וכדהאריך במשכנות יעקב ועיין ריטב"א בר"ה בסופו שדן שהג' צומות צריך לקבלם כיון שזה בגדר תענית יחיד ומשמע שאין זה בכלל הדברי נביאים וצ"ע בגדרי קבלה בתענית [אמנם במגילה כתב שזה חיוב מדברי קבלה]

והנה מבואר בשו"ע סימן תקס"ו דבתענית ציבור כדי שיקראו קריאת התורה ויאמרו ענינו בציבור זה רק אם יש עשרה מתענים ועיין שערי תשובה סק"ג שהביא מהמהר"ם חביב שאם זה אחד מארבעה צומות בזה מספיק רוב ולכאורא יסוד החילוק שבתענית שמקבלים על עצמם ממילא מי שלא קיבל הוא לא קשור לענין ולא שייך לדון שיש כאן רוב של דבר משא"כ בד' צומות שזה חיוב על כל כלל ישראל רק שיש לאדם פטור חולה בזה הוא יכול להצטרף למנין שחשיב יום צום גם כלפיו וצ"ע שהניחא בת"ב שמדרבנן חייבו את כולם לצום ורק יש כאן פטור של חולה אבל בג' צומות שזה תלוי ברצו וכלפי חולה לא היה רצו א"כ למה שיצטרף ומשמע שגם כאן הגדר שיש לזה שם צום ביחס לכולם רק מי שחולה זה דחה הצום דהינו שלאחר שקיבלו על עצמם וחשיב רצו חשיב יום צום כלפי כולם ואולי כיון שאם רוצים יש לזה קיום של דברי קבלה זה מספיק שיחשב יום צום כלפי כולם ועדין צ"ע

והנה העולה מהראשונים והשו"ע שזה ודאי שהיום יש חיוב לצום את כל הצומות ומי שלא צם הרי הוא פורץ גדרן של ראשונים רק שיש לדון האם זה בכלל חיוב של נביאים או שזה מכלל קבלה שקיבלו על עצמם וכגדר מנהג ונפק"מ לספיקות דבדבר שהוא דרבנן גמור וכ"ש דברי נביאים יש להחמיר יותר משא"כ דבר שאסור מצד מנהג ויש שמורים מהר להקל בדין שאר צומות ולכאורא יש כאן חיוב גמור או מצד מנהג או מצד תקנת נביאים

והנה לגבי ט"ב מבואר בגמ' בר"ה שבזה הוא לא תלוי ברצו אלא כולם צמים ועיין ערוך לנר ר"ה י"ח: שדן האם הכונה שכאן יש חיוב תמיד מדברי קבלה או שמצד הדברי קבלה גם כאן זה תלוי ברצו רק שרבנן כאן תקנו שיהיה חיוב גמור והנה בגמ' מבואר שרבי רצה לעקור ת"ב ועיין רשב"א וריטב"א שביארו שזה תלוי ברצו אמנם המהרש"ל נקט שגם חולה אסור מצד שזה מדברי קבלה ומשמע שהבין שזה חיוב גמור ועיין לקמן סק"ח שהארכנו בזה[[5]](#footnote-5)

### החיבים לצום בשאר צומות

ז] עיין רמב"ן בתורת האדם שכתב דמהא דמבואר בגמ' שעוברות ומניקות מתענות בט"ב משמע שבשאר צומות לא צריכות לצום וכן הביא הב"י בשם שו"ת הרשב"א [אמנם שם כתוב שרק לא משלימות] ובשם רבינו ירוחם כתב שמעוברות אסור לצום מצד שזה יכול להזיק לולד והנה היה מקום ללמוד מזה שחולה קצת לא צריך לצום דהרי בת"ב חולה לא צריך לצום והם צריכות לצום חזינן שאין להם רק גדר של חולה קצת אמנם בפוסקים לא הוזכר קולא של חולה קצת לגבי שאר צומות אמנם עיין ברמב"ם הלכות תענית פ"ג שכתב שגם כשהם אוכלות לא יאכלו אלא כדי קיום הלד ומבואר שאין יסוד ההיתר כלל מחמת מצב האם אלא מצד הולד ואדרבא מבואר שמצד מצב האם זה לא סיבה להתיר אלא רק מצד מצב הולד והנה הרמ"א כתב שמעוברות ומניקות צמות אם לא שמצטערות הרבה ועיין מג"א שהחמירו כמו בט"ב דהינו שהחמירו שגם בשאר צומות זה כמו ט"ב ובמצטערות הרבה הקילו כיון שאז יש לו שם חולה ובזה אפילו שבט"ב מחמירים אבל כאן ודאי סמכו על הרמב"ן ולכן בכל חולה הקיל המ"ב בשאר צומות

והנה מבואר שבמעוברות ומצטערות לא צריכות לצום ולכאורא מבואר מזה שכל אדם שמצטער הרבה מהצום הוא בכלל חולה וכן מבואר במ"ב סימן תק"נ שמעוברת תוך מ' יום נקט שהיא לא בכלל מעוברת ובכל אופן הקיל אם היא מצטערת הרבה ומבואר שגם מי שכל החולי הוא מחמת הצום הוא סיבה לפוטרו מהצום ועיין שדי חמד שזה סיבה שלא יתחיל לצום [והנה עיין בה"ל שדן לגבי כאבי עינים שמצטערות הרבה האם יש לו שם חולה וצ"ב מה זה שונה מהנ"ל אמנם שם משמע שאין הצער מהצום כלל וזה רק צער בעינים ולא בכל הגוף וצ"ע] והנה מבואר במ"ב סק"ה שמעוברות אפילו שנהגו לצום אבל אם הם חלושות אין להם לצום ובפשוטו הביאור שכאן הוא חשיב חולה ומבואר שכל אדם חלוש חשיב חולה וצ"ל שזה מצד שעל ידי הצום הוא מגיע לחולשה יתירה שזה בגדר חולה וצ"ע

### בפטור חולה בת"ב

ח] עיין רמב"ן שכתב שחיה תוך שלושים וה"ה כל חולה שאין בו סכנה לא צריך לצום אפילו בת"ב ועיין מ"מ פ"ה מתענית שכתב שזה מדויק בגמ' שכתבה שעוברות ומניקות צמות ואם נימא שזה כמו יוה"כ א"כ פשיטא שצריכות לצום אלא בהכרח שחולה לא צריך לצום ובכל אופן הם צריכות לצום והנה דעת הרמב"ן שבזמן הזה חשיב שעת השמד ובכל אופן התיר לחולה ומבואר שנקט שת"ב לא חשיב כיוה"כ אפילו שזה מדברי קבלה וכל מי שחולה לא גזרו עליו אמנם עיין בהגהות מימוני פ"ה מתענית הובא בב"י סימן תקנ"ד שהביאו בשם ר"ת שדן שיולדת לאחר שבעה שצמה ביוה"כ שתצטרך לצום בצום גדליה כיון שזה מדברי קבלה וכתב שכיון שכאן זה רק מצד רצו ממילא הם לא צריכות לצום דהינו שבאמת אם החיוב צום היה מדברי קבלה גדר החיוב היה כמו יוה"כ ורק כיון שכל הדין צום הוא מצד רצו ממילא זה סברא שבחיוב זה לא קיבלו על עצמם שחולה יצטרך לצום [והנה עיין ב"י שהקשה שתיפו"ל שאפילו מעוברות ומניקות לא צמות ותירץ שמדובר שמת הולד אמנם יתכן שזה בכלל נידונו שכיון שזה מדברי קבלה יהיה חיוב על חולה גם על עוברות ומניקות ולאחר שתירץ שזה רק בגדר רצו וזה סיבה להקל ממילא זה סיבה להקל גם לגבי מעוברות ומניקות] והנה עיין לעיל סק"ו דבפשוטו לאחר שקיבלו על עצמם לצום ממילא זה חיוב גמור מדברי קבלה אמנם כונתו שכיון שכל החיוב חל מכח הרצו ממילא זה לא יותר ממה שרצו לקבל על עצמם וכמו שהקילו שזה לא חמשה דברים וזה לא מהלילה כך לא רצו לקבל על עצמם לגבי חולה וכדו'

ועיין מהרש"ל סימן נ"ג וכן בט"ז סימן תקנ"ד שכיון שמבואר בר"ת שכל מה שהקל בחולה זה רק מצד שכל החיוב מצד רצו א"כ בת"ב דמבואר בגמ' שחיבים גם אם לא רצו ממילא ודאי ס"ל שגם חולה צריך לצום וע"ש שפסק כדעתו אמנם בפשטות השו"ע פסק כרמב"ן ודלא כר"ת וכמבואר בבית מאיר שכך קי"ל אמנם עיין ב"ח וכן בשו"ת פני יהושע ח"ב סימן ט"ז שכתבו שאפילו שמבואר בגמ' שת"ב גם אם לא רצו חייבים לצום אין הכונה שמעיקר התקנת נביאים זה כך שכאן אין את ההגבלה של רצו דודאי הכל מובא בנביא ביחד וכן הוא ברשב"א ובריטב"א מגילה ה: ושלכן רבי רצה לעקור ת"ב רק שמדרבנן אמרו שכאן יש חיוב על כולם לצום כיון שרבו בו צרות אבל באמת גדר החוב לצום זה רק מדרבנן ולפ"ז אותה תשובה שר"ת אמר שכיון שזה תלוי ברצו לכן על חולה אין חיוב לצום ה"ה לגבי ת"ב דהינו שכל מה שר"ת רצה להחמיר כמו יוה"כ זה רק כיון שזה חיוב מדברי קבלה אבל לאחר שזה לא חיוב מדברי קבלה ממילא גם כאן מסתבר להקל בחולה ואפילו שלגבי עוברות החמירו אבל לגבי חולה מסתבר להקל וכמבואר ברמב"ן אמנם בפשוטו גם המהרש"ל נקט שזה רק מדין רצו רק שנקט שכאן שחז"ל לא אמרו שזה רצו אלא חייבו לכולם לצום גדר החיוב כמו בחיוב של דברי קבלה וכדחזינן שצריך מבעוד יום וכן שיש חמשה עינויים וכיון שס"ל לר"ת שבחיוב של דברי קבלה גם חולה צריך לצום שזה כמו יוה"כ ה"ה כאן [ובאבני נזר תכ"ו סק"ד נקט שדעת המהרש"ל והט"ז הנ"ל שבאמת ט"ב זה לא תלוי ברצו] ובדעת האחרונים הנ"ל יתכן שזה סברא מיוחדת לגבי חולה ששם כל הסיבה להחמיר מצד שהחיוב מצד דברי קבלה שזה סוג חיוב שהוא סיבה שלא יהיה בו שום פטורים אלא פיקו"נ והקרוב לזה ולגבי זה כיון שהיום זה לא דברי קבלה לכן אפשר להקל אבל לגבי כל שאר גדרי החיוב ודאי שרבנן גזרו כגדרי חיוב הנביאים

והנה בלשון הרמב"ן מבואר שחולה לא גזרו עליו כלל אמנם עיין בשו"ת פנ"י וכן הביא המ"ב מליקוטי פר"ח שכל זה אם יש צד סכנה אבל אם ודאי אין סכנה כה"ג ודאי צריך לצום ומשמע שאין הגדר שזה פטור מהצום אלא שכל הקולא שכאן לא צריך אומד וכיון שכל חולה יש צד סכנה לכן לא צריך לצום וצ"ע שאין זה במשמעות דברי הרמב"ן ולכאורא נפק"מ האם חולה צריך לאכול כמה שפחות כמו ביוה"כ שאם כאן כיון שזה דברי קבלה זה כמו יוה"כ ורק הקולא שכאן לא צריך אומד ואפשר לחוש לסכנה א"כ כל שכבר אכל ואין סכנה אין סיבה להתיר וכן יתכן שאם ודאי מספיק לאכול חצי שיעור זה מספיק משא"כ אם כאן הגדר שלא גזרו עליו כלל ממילא כל שהוא חולה הוא לא בכלל הגזירה והמנהג להקל בזה [ועיין אבני נזר סימן תכ"ט]

והנה הרמ"א סימן תקנ"ד ס"ו כתב שנהגו לצום בת"ב גם חולה ורק אם מצטערת הרבה שיכולים לבוא לידי סכנה מקילים והוסיף הרמ"א שהמיקל לא הפסיד דהינו שהחשש סכנה הוא לא לגבי יוה"כ אבל לגבי ת"ב גם חשש רחוק זה סיבה להקל ועיין ט"ז שזה מצד שחששו לר"ת הנ"ל אמנם מה שהקילו במצטערות הרבה צ"ל שזה ודאי סברא שכלפי כמה לחשוש בדבר שהוא מדרבנן יש מקום יותר לחשוש לצד סכנה רחוק ועיקר הסברא מבואר גם במהרש"ל שכאן לא צריך אומד [וזה מקור למעוברות היום שגם צד סכנה רחוק זה סיבה יותר להקל בת"ב] ועיין מ"ב שאם הוא חולה שחלוש הרבה יש להקל וצ"ע שאם ננקוט שזה כמו דברי קבלה שזה כדאוריתא למה יהיה אפשר להקל בזה ואולי שכה"ג זה שעת הדחק גדול ויש לסמוך על הרמב"ן וסיעתו [וכבר תמה בזה החיי אדם קל"ה ס"ב]

### ביאור סוגיא עירובין מ"א. ובדין יו"ט שלו הוא בצום בזמנו ובצום נדחה

ט] הגמ' בעירובין מ: מסתפקת האם בתענית הרשות בע"ש משלימים הצום או שהכבוד שבת דוחה את דין הצום והגמ' פושטת שמצאנו מחלוקת תנאים האם ת"ב שחל בע"ש משלים או לא ודעת ר' יוסי שמשלים וא"כ ה"ה כאן צריך להשלים והגמ' שואלת הרי יש משנה שאם גזרו צום וזה פגע בר"ח חנוכה או פורים שר"ג אומר שאין מפסיקין ור"מ אומר שמודה ר"ג שאין משלימין וה"ה שת"ב שחל בע"ש לא משלימין ומבואר שם בבריתא שכך נהגו והגמ' עונה שבדור לאחר ר"ג נהגו כמותו אמנם בדור של ר"י נהגו כמותו שמשלימים והגמ' שואלת מבריתא שמבואר שר' יוחנן בן צדוק היה להם במשפחה יו"ט של הבאת עצים בעשירי באב ופעם אחד חל ט' באב בשבת ודחו את זה לעשירי והם לא השלימוהו בגלל שיו"ט שלהם הוא והגמ' שואלת שאם בדורו נהגו לא להשלים א"כ כל ת"ב היה צריך לא להשלים בשביל שלא להיכנס ביו"ט שלהם כשהם מעונים והגמ' דוחה שיו"ט של דבריהם מתוך שמתענים בו שעות ה"ה משלימים בו בערב היו"ט אבל שבת שלא מתענים בו שעות ה"ה שלא משלימים בער"ש עכת"ד הגמ'

והנה עיין תוס' שהקשו שהרי מבואר במגילת תענית שכל מה שכתוב במגלת תענית אסור לצום לפניהם א"כ איך הם היו צמים כל צום תשעה באב הרי זה ערב היו"ט שלהם שבעשירי ועיין תוס' בעירובין ובריטב"א ובתור"פ שם שתירצו שיש הבדל אם זה תענית של רשות או חובה דהינו שרק תענית רשות בזה היו"ט של דבריהם דוחה אותו אבל תענית של חובה בזה הערב יו"ט לא דוחה את זה אמנם בתוס' בר"ה י"ט. כתבו שת"ב זה חמור שבזה הוא דוחה את האיסור צום של לפני זה משא"כ שאר צומות ובפשוטו נפק"מ ביניהם בג' צומות אחרים דלתוס' בסוגין כה"ג כיון שזה חיוב זה דוחה את האיסור צום של לפניהם משא"כ לתוס' בר"ה בזה הדין ערב יו"ט דוחה את הדין צום [ובפשוטו גם נפק"מ האם דין יו"ט שלו זה רק סיבה שלא להשלים בשאר צומות או שזה סיבה שלא לצום כלל דלתוס' בר"ה כל שיש איסור לצום זה סיבה שלא לצום כלל א"כ אם הדין צום של ערב יו"ט זה סיבה שלא לצום כל שכן שהדין יו"ט שלו זה סיבה שלא לצום ורק בת"ב יש חומר מיוחד משא"כ לראשונים הנ"ל שכל צום חובה זה כמו ת"ב א"כ כמו דשם חזינן שזה רק סיבה שלא להשלים א"כ גם כאן זה רק סיבה שלא להשלים ועיין ביאור הגר"א סימן תרפ"ו שלמד מתוס' שבשאר צומות לא צריך לצום וצ"ע למה פסק כתוס' בר"ה ולא כהראשונים בשאר מקומות]

והקשו הראשונים דהגמ' דנה האם צום רשות משלימים בער"ש והגמ' לומדת מהא דת"ב ר"י ס"ל שמשלימים בער"ש ה"ה צום רשות ומבואר שהגמ' מדמה צום של רשות לצום של חובה והרי לעיל חילקנו לגבי ערב יו"ט דדבריהם שצום של רשות נדחה מפניו וצום של חובה או לכל הפחות צום של ת"ב זה חמור וזה לא נדחה מפניו ותירצו תוס' בר"ה והריטב"א ותור"פ בעירובין שיש הבדל בין דחיה שבגלל שבת לדחיה שבגלל שאר יו"ט דשבת שזה סיבה לדחות כל הצום ממילא אם היה איסור ברשות לצום בערב שבת ממילא גם ת"ב היה נדחה ומהא דר"י ס"ל שת"ב לא נדחה מוכח שאין איסור להשלים צום בער"ש משא"כ שאר יו"ט דדבריהם שזה לא דוחה הצום לגמרי אלא זה רק סיבה שלא להשלים ממילא כה"ג זה גם לא סיבה שלא להשלים צום של חובה או לכל הפחות של ת"ב בער"ש

אמנם תוס' בעירובין תירצו שיש הבדל בין האיסור לצום בערב יו"ט שזה מצד גזירה אטו יו"ט לאיסור להשלים צום בער"ש שזה מצד דין השבת ולכן לגבי הדין שזה גזירה אטו היו"ט בזה יש לחלק בין רשות לחובה משא"כ בדין שלא להשלים שזה מצד כבוד היו"ט בעצמו בזה אין מקום לחלק בין רשות לחובה ואם ברשות לא היו משלימים גם בחובה לא היו משלימים והנה לדבריהם אם היה הלכה שיו"ט של דבריהם יש איסור להשלים צום לפניו בזה אין הבדל אם זה צום של חובה או רשות ובכל אופן לא היו משלימים ועיין גאון יעקב שתמה למה לא תירצו כשאר הראשונים

ועיין מנחת ברוך סימן פ"ג ענף ב' שהביא מהגמ' בתענית י"ח דמבואר שביום טוב המובא במגילת תענית אם באותו יום יש סיבה לבטלו כגון שנהרג אדם מבטלים היו"ט וגם אם זה יום קודם ליו"ט זה סיבה שלא יהיה האיסור של לפניהם וע"ש שלפ"ז תמה על קושית התוס' למה אלו שהקרבן עצים היה להם בעשירי שלא יצומו בתשעה בו מדין לפניהם הרי זה כיום שארעו בו הרבה צרות שנחרב בית המקדש וא"כ יתכן שלכן תמיד זה לא סיבה לדחות הצום של ת"ב אלא שאם כדבריו צ"ב מה הגמ' שואלת שלא ישלימו הצום וצ"ל שזה רק סיבה שיום זה לא יחשב יו"ט אבל אם יום שלאחריו יו"ט זה סיבה שלא להשלים היום הקודם ובדעת תוס' צ"ל שנקטו שאם כאן זה סיבה א"כ גם אם יוצא ט"ב בעשירי צריכים להשלים ואם לא משלימים חזינן שדין יו"ט הזה חמור יותר משאר יו"ט של מגילת תענית וזה סיבה לדחות אפילו את ט"ב

והנה עיין טור סימן תרנ"ט שהביא שרבינו יעבץ היה פעם בעל ברית בת"ב נדחה ולאחר חצות אכל ורחץ כיון שזה יו"ט שלו הוא ולמד מהדין של קרבן עצים שכיון שזה יו"ט שלו לא משלים התענית ועיין ב"י שדייק מלשונו שרק מחמת שזה היה נדחה הוא לא השלים אבל אם זה ת"ב רגיל כה"ג ודאי היה משלים הצום ועיין ב"י שכתב שזה מדויק בגמ' שראב"צ הדגיש שדחו הט"ב לעשירי ורק לכן זה סיבה שלא להשלים והאחרונים תמהו שהרי היו"ט היה בעשירי ויתכן שלכן הדגיש את זה

אמנם עיין מג"א סימן תרנ"ט שהביא מהמהר"ם מלובלין שהקשה דמה הגמ' שואלת שלמה ראב"צ כל ת"ב השלים הצום הרי זה קודם היו"ט שלו ואם נימא שכל דחיתו זה רק כיון שזה נדחה אבל את הת"ב זה לא סיבה לדחות א"כ כ"ש הדין של קודם יו"ט שלו שזה לא סיבה שלא לדחות את הט"ב וע"ש במהר"ם שכתב לישב שהמקשן שדימה יו"ט של דבריהם לשבת א"כ ודאי שזה דוחה גם ט"ב אבל למסקנא שהגמ' מחלקת שיו"ט של דבריהם זה פחות חמור בשבת א"כ יתכן גם שכל הדין דחיה זה רק בנדחה ולא את הצום בעצמו ע"ש ועיין מנח"ב סימן פ"ג ענף א' שתמה שמשמעות הגמ' שרק דוחה שכיון שזה פחות חמור ממילא אין בזה הלכה שאסור להשלים צום לפניו אבל הגמ' נשארת שאם היה כזה הלכה זה היה דוחה וביותר דבכל הראשונים הקשו שגם למסקנא מה אם האיסור של עריו"ט ולא ישבו כנ"ל

והמג"א שם הקשה עוד שהרי נחלקו ר"מ ורבנן האם גזירת תענית שפגע בר"ח חנוכה ופורים האם זה דוחה הצום או שחנוכה נדחה מפני הצום והנה זה ודאי שאם חנוכה נדחה מפני תענית ציבור כ"ש שיו"ט של קרבן עצים שנדחה מפני ט"ב וא"כ צ"ב איך הגמ' רצתה לומר שראב"צ ס"ל דלא כר"ג אלא כחכמים שמשלימים בערב היו"ט דא"כ גם בעשירי באב היה צריך להשלים אלא בהכרח שצום שנדחה זה יותר קל ורק הגמ' שאלה שאם נהגו כר"ג שלא משלימים א"כ כמו שחנוכה גורם שלא ישלימו כך יו"ט של קרבן עצים וזה גם סיבה שאם בעלמא לא משלימים בערב הצום גם כאן לא ישלימו והנה לפ"ז הראשונים הנ"ל שהקשו למה ראב"צ צם בכל ט"ב זה רק למה דהגמ' סברה שס"ל כר"ג אבל לצד שזה דלא כר"ג לא קשה כלל אמנם תוס' בר"ה הקשו מסברא ולא רק מצד שס"ל כר"ג מבואר שלא ס"ל לחלק בין ת"ב נדחה לאינו נדחה ובעיקר דבריו עיין מנח"ב דיתכן שבאמת גם לצד שזה דלא כר"ג זה רק בחלק שמשלימים אבל בחלק שחנוכה דוחה הצום ס"ל כר"ג אמנם לפ"ז תוס' בר"ה שהקשו זה דלא כהלכה ובהכרח שנקטו שיו"ט של קרבן עצים זה עדיף מחנוכה ובדבריהם מוכח שאין הבדל בין נדחה ללא נדחה וצ"ע

והנה מבואר בגמ' תענית שכל תענית שלא שקעה עליו חמה לא שמיה תענית והגמ' שואלת מהדין של ראב"צ שצם ולא השלים והגמ' מבארת שזה לצעורי נפשיה ועיין לשון רש"י שבאמת הוא לא חייב לצום ולכאורא לפ"ז מבואר שביסוד הדין הדין יו"ט זה דוחה את כל הצום ורק שאם רוצה יש ענין לצום עד חצות והנה בדין שאם יוצא ט"ב בער"ש שלא משלימים לכאורא שם זה חידוש לומר שהגדר שלא חל כלל צום דהרי זה דבר שמתחדש בסוף היום ושם באמת זה לא דחיה על כל הצום והנה בחילוק שכתב הב"י שיו"ט שלו זה רק לגבי נדחה היה מקום לומר שזה בדין דחיה של כל הצום אבל לא ביחס לדין שלא משלים ולפ"ז היה מקום לומר שמה שבגמ' מבואר שהדין יו"ט זה גם סיבה לדחות את הערב יו"ט שלא ישלים זה רק כה"ג שזה לא דין דחיה גמור [והאריך בזה ברכת כהן על התורה בענין עשרה בטבת] אמנם במילה הרי מדובר שמלים בסוף היום ושם הדין יו"ט הוא מזמן המילה ומבואר שגם כה"ג חילק הב"י בין נדחה ללא נדחה ודלא כחילוק הנ"ל וכן האחרונים שלמדו למעוברות דשם זה מעיקר הצום ומבואר דלא כסברא הנ"ל ובאמת שלא משמע בגמ' שבלא משלימים אין זה צום ועיין משכנות יעקב שבאמת פשטא דסוגיא כאן דלא כסוגיא דתענית י"ב. שתענית שעות זה לא תענית וצ"ע

העולה מהנ"ל דבגמ' מבואר שיו"ט שלו זה סיבה לדחות דין ת"ב נדחה שלא ישלימו ופשטות הסוגיא שזה גם בת"ב רגיל ובפשוטו יש מקום לומר שזה כמ"ד דחנוכה שחל בצום או ר"ח וחוה"מ לא משלימים אבל למ"ד שמשלימים גם כאן זה כך ולפ"ז להלכה שכך קי"ל אין לנו מקור שיש דין דחיה במי שזה יו"ט שלו אמנם בטור מבוא בשם הרב יעבץ שנקט שהדין שיו"ט שלו זה דוחה ת"ב ורק בנדחה וכן הסכימו הפוסקים ולמדו מזה שכל צום נדחה אם זה יו"ט שלו כגון בעל ברית או חתן ביום חופתו לא צריך לצום ולענין שאר צומות הבה"ל סימן תרמ"ט הביא ריטב"א שזה לא דוחה וכן הכריע המג"א אמנם הבית מאיר סימן תקנ"ט וכן נקט מסברא המהר"ש הלוי סימן ב' ששם תמיד לא משלימים ובגר"א כתב על פי התוס' בר"ה שלא צריך לצום כלל ולגבי תענית אסתר המ"ב כתב לסמוך על הגר"א ועיין שאילת יעבץ ח"ב הובא במנחת ברוך שחלק על כל הדין שברית מילה נחשב יו"ט שלו הוא וכן המג"א הביא את הרדב"ז שהמנהג שצמים תמיד וכן העיד הערוך השולחן וצ"ע בכל זה

ולכאורא זה ודאי שאין להקל בשאר צומות כדעת הגר"א על פי תוס' בר"ה כיון שלרוב הראשונים אין מקור לחידוש זה ולגבי לא להשלים בזה יש לנו דעת כמה אחרונים להקל בזה אמנם ודאי שמשמעות המרדכי שמשלימים וכן הוא בריטב"א וכן הוא בפשוטו כיון שחנוכה ופורים ור"ח משלימים ולגבי נדחה בזה השו"ע פסק להקל אמנם יש אחרונים שהעידו שהמנהג להחמיר דהינו שכל הגמ' זה למ"ד שחנוכה לא משלימים אבל להלכה זה לא שייך ועוד עיין שאילת יעבץ שזה חידוש שמילה חשיב יו"ט שלו הוא והיו המנהג להקל בזה ויתכן שעד כמה שאפשר להקל חיבים להקל מצד שזה זלזול במצוה של מילה

### רשימות

א.עיין גבורות ארי תענית י"ב ובאבני נזר תכ"ז ובתורת חיים תקנ"ט שנקטו שתענית נדחה זה לא מדברי קבלה אלא זה רק מדרבנן

1. והנה מבואר בנביא שבימות המשיח ט"ב יהפך ליו"ט ויש לעיין במקרה שזה יצא בשבת האם היו"ט יהיה בשבת או ביום א' ויש מקום גדול לומר שזה תלוי בנ"ל האם זה דין תשלומין או שזה מצד שבשנה זו נקבע לעיקר שזה היום של התענית אמנם יתכן שהקב"ה יהוך את היום של הצרה וזה ודאי מתיחס לט"ב ושמעתי שבחת"ס על התורה פ' דברים [לא מצאתי] מבואר שזה יהיה ביום ראשון והוכיח מהא דאקרי מועד בנדחה בעשירי [↑](#footnote-ref-1)
2. אמנם יש לדון שכל שלא היה חייב לצום בתחילת הצום לא חל החיוב באמצע היום ונפק"מ לחולה שנתרפא באמצע היום [אמנם הוא לא גרע מההולך למקום שצמים וכנ"ל סק"א אמנם בחולה קצת יפטר] ומצאתי ביד אפרים תקנ"ד מג"א ט' שהקל בזה לכל הפחות בנדחה ועיין חוט שני שבת ח"ד פכ"ט אות ה' ובהערה י"א שנקט שלא חל חיוב צום באמצע היום אלא שחילק בין חולה שהיה עליו חלות פטור שזה חל על כל היום לגר שנתגיר ואינו מוכרח כלל, והנה המ"ב תרט"ז סקי"ג הכריע שקטן י"ג שאין לו שתי שערות פטור מצומות דרבנן ואם נימא שלא חל צום באמצע היום א"כ כל קטן שהגדיל ביום התשלומין של הצום יהיה פטור שלכאורא אין חזקה שזה הגיע ברגע הראשון ובתוס' בקידושין מבואר שדרך שערות לבוא בבוקר ויש לדון בצומות שלא מתחילים מהלילה שבזה הקובע רגע הראשון לאחר עלות השחר או שהשם צום הוא מהלילה ורק הניהוגים זה מהיום וצ"ע בזה [↑](#footnote-ref-2)
3. והנה יש שדנו נפק"מ למבואר בסימן תקס"ו ס"ה ו' שמי שאינו מתענה לא יכול לקבל עליה בקריאת התורה וכן לא יכול להיות ש"ץ ולהוציא בענינו שכל שהוא לא חייב לא יכול להצטרף בנ"ל אמנם בפשוטו כיון שודאי אם כול יש לו דין להשתתף אם הציבור לכן זה מספיק שיחשב אצלו תענית ציבור ולא שמענו מעולם שיורו לקטן שמגדיל שיקבל על עצמו התענית יום קודם [↑](#footnote-ref-3)
4. והנה הב"י הביא מהאבודרהם שאם עשרה בטבת היה יוצא בשבת היו צמים בשבת ועיין חידושי הגר"ח שביאר שבעשרה בטבת מבואר בנביא יחזקאל שהקב"ה אמר שיכתוב את עצם היום הזה וביאר הנ"ל שבכל הצומות גורם הצרה זה החודש וממילא אפשר לדחות הצום ליום אחר משא"כ עשרה בטבת הצרה מתיחסת ליום ולכן לא שיך להשלימו וכמדומה שאין זה ענין לנ"ל שמצד הדברי קבלה לשון הנביא צום העשירי והכונה חודש העשירי ורק שיש גילוי בנביא שגורם הצום זה התאריך ועיקר דבריו זה דלא כאחרונים שבנדחה אין לזה תוקף של דברי קבלה וכן הרי מבואר בגמ' מגילה שרבי רצה לדחות הצום בחל בשבת חזינן שאדרבא עיקר התקנה על התאריך שנקבע והשבת דוחה אותו וצ"ל שבמקום שהיום הוא רק קביעות של תאריך בזה שבת דוחה משא"כ ביום גורם שבת לא דוחה ועיין או"ש פ"ה מתענית שביאר שעשרה בטבת שזה לא מעת לעת אין זה סותר שבת משא"כ ת"ב דעיקר האיסור מדאוריתא לצום בשבת זה כל המעת לעת [↑](#footnote-ref-4)
5. והנה יש לדון במי שיודע שלא יוכל לצום גם י"ז בתמוז וגם ט"ב האם יצום בי"ז בתמוז והנה אם שניהם זה חיוב גמור באותו דרגא ודאי שלא יעבור על איסור לאכול בי"ז בתמוז בגלל חשבון אמנם אם י"ז בתמוז זה רק בגדר מנהג ות"ב זה בגדר תקנה דרבנן או דברי נביאים א"כ ודאי יתכן שמראש לא קיבלו על עצמם במקום שזה יגרום שלא יקים דין דרבנן וצ"ע בזה [↑](#footnote-ref-5)