2  הרווחה בלא טירחה וכו_ 2
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב משה חדש / חבורות

# באיסור מלאכה להרווחה וטירחה יתירה בדבר האבד - מוגה

א. דף ב' ע"א, מבואר במשנה דהשקאה מותרת רק בבית השלחין דהוי דבר האבד אבל בבית הבעל דליכא אלא הרווחה אסור ודלא כר"מ בברייתא דשרי אף הרווחה. ועוד מבואר שגם במקום פסידא דחשיב דבר האבד במקום טירחה יתירה אסור. והנה דעת הרמב"ן דדבר האבד וטירחה יתירה מה"ת מותר [אף דכל מלאכת חוה"מ איסורה מה"ת] אלא דמדרבנן אסור. ויל"ע אם גם הרווחה אסורה רק מדרבנן כמו טירחה בדבר האבד או שבזה אסור מה"ת, ובפשוטו מה"ת הוא דהרווחה לא חשיבא דבר האבד כלל.

והנה בגמ' אמרינן מאן תנא דאסר הרווחה וכן טירחה יתירה במקום פסידא וס"ד דראב"י היא דאסר להשקות את כל השדה כולה ואמרינן דלמא הרווחה דלא אבל טירחה במקום פסידא לא שמעינן. וכתב הריטב"א דס"ד דהני תרי חומרי [הרווחה בלא טירחה וטירחה במקום פסידא] כהדדי נינהו וכיון דאחמור ראב"י בהרווחה דלא טירחה ה"ה דמחמיר בטירחה יתירה במקום פסידא ודחינן דיש לחלק. והנה הריטב"א ס"ל כהרמב"ן הנ"ל דדבר האבד במקום טירחה איסורו רק מדרבנן, ומעתה לפי מש"כ כאן דס"ד דכי הדדי נינהו מבואר דגם איסור הרווחה הוא רק מדרבנן. אמנם לדחיית הגמ' יש לדון אי בזה גופא דחינן דאיסור הרווחה חמיר או רק דאין ראי' דגם במקום פסידא ממש אסרינן לה אבל למ"ד דתרוויהו אסורין באמת תרוויהו מדרבנן.

והנה שיטת רש"י בכת"י דגם הרווחה מותרת בליכא טירחה ומה"ט מותר למשוך מאילן לאילן. והביאו הריטב"א דף ב'. והתורא"ש דף ב' הביא דבריו ותמה דלא מצינו דהרווחה מותרת. ויל"ע בדעת רש"י אם כוונתו דאף דמצד הרווחה אין להתיר מ"מ כיון דליכא טירחה לא אסרו מלאכה והיינו דמלאכה בלא טירחה לא נאסרה כלל, או דההיתר משום הרווחה עצמה דחשיבא כדבר אבד במקום טירחה יתירה. ומדברי התורא"ש מבואר שהבין לדעת רש"י דזהו היתר בהרווחה שבלא טירחה לא אסרו, אבל בלא הרוווחה אסור. ולזה הקשה דלא מצינו היתר בהרווחה.

ולפי"ז איכל"מ דגם הרווחה דאסורה הוא מדרבנן דמה"ת הרווחה נמי מותר כדין דבר האבד אלא דמדרבנן אסור עכ"פ כשיש טירחה קצת. ובדבר האבד לא אסרו אלא כשיש טירחה מרובה. ובדעת התורא"ש נראה דבזה גופא פליג דהרווחה לא הותרה כלל [אמנם לשיטתו בלא"ה כל מלאכת חוה"מ איסורו מדרבנן].

ב. ולהלן בגמ' אמרינן דלר"י לא הותר השקאה אלא בית השלחין ממעין שחרב אבל לא בית הבעל והיינו דלא הוי אלא הרווחה, עוד אמרו יתר על כן אמר ר"י לא יפנה אדם אמת המים וכו' ורש"י שלפנינו פי' דאסור משום טירחה יתירה. אמנם הראשונים הביאו בשם רש"י שהקשה ע"ז דא"כ מאי יתר על כן דקאמר ר"י דמשמע שהיה ראוי להתיר יותר טירחה יתירה בדבר האבד מטירחה זוטרא בהרווחה[[1]](#footnote-1). והריטב"א תי' דר"י סבר דשורת הדין דבהרווחה אין להתיר כלום אבל בדבר האבד יש להתיר כל דבר כדי שלא יפסיד. ועי' חי' הר"ן שהביא קושית רש"י וכתב שלא הבין דבריו ונראה כוונתו כהריטב"א.

וכנראה כוונת הריטב"א דהרווחה אסורה משום דלא חשיב דבר האבד ואין סיבה להתיר כלל משא"כ דבר האבד דיש סיבה להתיר אלא דמ"מ לא רצו להתיר במקום טירחה יתירה וזה יותר חידוש, והיינו דאמרינן יתר על כן. אמנם לדעת רש"י [שהביא הריטב"א] שהקשה מאי יתר על כן, י"ל דס"ל שגם הרווחה יש סיבה להתיר אלא שאסרוהו במקום טירחה ממוצעת וכשיטת רש"י כת"י דבליכא טירחה מותר גם הרווחה, ולזה הקשה אמאי פשוט יותר להתיר דבר האבד בטירחה יתירה יותר מהרווחה בטירחה ממוצעת דהרי גם הרווחה יש בה סיבה להתיר אלא דמשום הטירחה לא התירו וה"נ יש לאסור דבר האבד בטירחה יתירה. ואמנם י"ל דהפסד דבר האבד קיל טפי דאפי' בטירחה יתירה יתירוהו וכדחזינן דהקילו בטירחה ממוצעת [וכן מוכרח בגמ' דלראב"י דאסר הרווחה איכל"מ דבדבר האבד בטירחה יתירה מותר], אבל מ"מ הרי איכל"מ גם להיפך דבהרווחה כשאין טירחה כ"כ קיל טפי מדבר האבד בטירחה יתירה. ולשון יתר על כן שייך רק כשודאי יש בזה סיבה יותר להקל אלא דקמ"ל דאף שזה יותר קל מ"מ גם בזה החמירו משא"כ הכא די"ל שזה יותר חמור. ודו"ק.

מיהו להאמור נמצא דהריטב"א סתר דבריו דהכא פי' דהרווחה אינה סיבה להתיר כלל, ואילו לעיל פי' דס"ד דמאן דאסר הרווחה אסר גם בטירחה יתירה בדבר האבד, וביארנו דמשמע דמפרש דגם הרווחה הויא סיבה להתיר אלא דבמקום טירחה לא התירו. ולכאורה מוכרחים אנו לומר דלמסקנת הגמ' הדרינן מזה ואיסור הרווחה הוא משום דלא חשיב כפסידא כלל. אולם צ"ע דהריטב"א הביא דברי רש"י דבמקום שאין טירחה יתירה [כלומר ממוצעת] התירו אף בהרווחה ולא דחה פירושו. והעירני לכל זה הרה"ג י' יונה שליט"א, וצ"ע[[2]](#footnote-2).

והנה אף למש"נ בדעת רש"י שגם בהרווחה יש סיבה להתיר אלא שנאסרה במקום קצת טירחה, מ"מ איכל"מ דאין ההיתר כמו פסידא דחשיב דבר האבד, אלא דאף הרווחה היא סיבה להתיר מצד עצמה אבל אין זה היתר כמו דבר האבד ובהיתר זה אסרו אף בטירחה קטנה יותר. [וכדמצינו דבדבר האבד אסרו טירחה יתירה ובצורך המועד התירו אף בטירחה יתירה]. אכן להלן יתבאר דהרווחה נמי חשיבא דבר האבד ובשניהם אסרו במקום טירחה אלא ששקלו הטירחה ביחס להפסד ובהפסד גמור לא אסרו אלא טירחה גדולה יותר.

**ביאור הסוגיא בדף ו'**

ג. והנה בעיקר הדין בהרווחה בלא טירחה נראה דזה מחלוקת בראשונים. דבגמ' דף ו' ע"ב איתא דרבינא שרי הרבצה ולפירש"י ותוס' יליף לה משדה גריד דשרו רבנן, והתוס' שם הקשו דהרי קי"ל כראב"י דהרווחה אסורה. ותי' דהרבצה היא השקאה מועטת ובזה נקטינן כרבנן או דאף ראב"י עצמו מודה שמותר. ובשם י"מ הביאו דהרבצה לרבנן חשיב הפסד ולא רק הרווחה. עי"ש מה שביארו [ועי' בס' טל חיים על מו"ק שביאר כוונתם ועצ"ב] וכן הוא בתורת האדם לרמב"ן באו"א קצת. אמנם לתי' קמאי משמע דהא דשרי הרבצה עכ"פ לרבנן [אע"ג דסברי כראב"י דהרווחה אסורה] משום דאף הרווחה מותר בדליכא טירחה.

ולדעת הרי"ף רבינא דשרי הרבצה יליף לה משדה מטוננת דשרי והגמ' דחתה דהרבצה אסורה דומיא דשדה גריד וע"כ פסק דהרבצה אסורה כמסקנת הגמ' דלא כרבינא. וצ"ב מאי ס"ד להתיר וגם צ"ב למסקנא מ"ט מטוננת שרי. ועי' ריטב"א דמטוננת שרי משום דמיירי בבית השלחין והיינו דחשיב הפסד. ולס"ד מותר אף בבית הבעל והיינו דס"ד דשרי משום הרווחה בלא טירחה, ומסקינן דההיתר משום פסידא וזה רק בבית השלחין. ונמצא דבזה גופא השו"ט אי שרי בהרווחה בלא טירחה. ועי' בשיטה לרי"מ שביאר באו"א.

**שיטת הרמב"ם**

ד. הרמב"ם בפ"ח ה"ג כתב דהרבצה מותרת משום דאין בה טורח יותר, והראב"ד הקשה דהרי הרמב"ם פסק כראב"י ואמאי התיר הרבצה. וע"כ דהרמב"ם ס"ל כמבואר בתוס' דאף דהרווחה אסורה מ"מ הרבצה מותרת, ולעיל נתבאר ב' טעמים להתיר הרבצה או משום דחשיב פסידא או משום דהרווחה בטירחה מועטת מותר, ופשטות לשון הרמב"ם דאין בזה טירחה יתירה משמע דכוונתו דהוי דבר האבד שמותר כשאין טירחה יתירה, וכן נראה מדברי המ"מ והכס"מ עי' להלן. אמנם בס' ראשון לציון [לאוה"ח הק'] פי' כוונתו דהוי הרווחה אלא שמותר במקום טירחה זוטא וזה מש"כ שאין בזה טירחה יתירה היינו דאין בזה טירחה ממוצעת האסורה בהרווחה. ולפי"ז מבואר להדיא ברמב"ם דהרווחה בלא טירחה מותרת. ונבאר הדברים.

דהנה במשנה דף ו' ע"ב איתא דלראב"י זרעים שלא שתו קודם המועד אסור להשקותם. ורש"י פי' משום דליכא פסידא והוי הרווחה אולם הרמב"ם פ"ח ה"ד כתב דטעמא משום דצריכים מים רבים ויש לחוש לטירחה יתירה. והכס"מ פי' דבאמת הוי פסידא אלא שאסור משום טירחה יתירה. וכן מבואר במאירי בדעת הרמב"ם וכן פשטות דבריו בפיה"מ שכתב ע"ז **וכבר אמרנו שאסור עמל רב וכו'** והיינו לעיל באיסור להשקות במי גשמים וביאר שם דטעמא משום טירחה יתירה. אך לפי"ז הקשו האחרונים דבגמ' דף ב' אמרינן דלא שמעינן מראב"י איסור טירחה יתירה בדבר האבד [ולכן מפרשינן דמתני' כר"י], ולהרמב"ם הרי מהא דאסר ראב"י זרעים שלא שתו שמעינן איסור טירחה[[3]](#footnote-3).

ועי' ראשון לציון שם שהכריח מזה דאין כוונת הרמב"ם דאסור משום טירחה יתירה שאסורה אף בדבר האבד אלא כוונתו דאסור משום הרווחה [ופי' שם דמיירי בשדה בית הבעל ודלא כרש"י דמיירי בבית השלחין], ומש"כ שאסור משום טירחה יתירה היינו טירחה ממוצעת דבלא טירחה אף בהרווחה מותר והיינו כנ"ל מרש"י כת"י, ולזה כתב הרמב"ם דאיכא טירחה יתירה.

אלא דצ"ע מדבריו בפיה"מ שכתב וכבר אמרנו שאסור עמל רב וכו', הרי דמדמה לה לטירחה יתירה בדבר האבד. וביאר הראשון לציון דאין כוונת הרמב"ם דה"נ הוא ממש אותו דין, אלא כוונתו ליסוד הדין דאיסור טירחה דכמו דהתם אסור טירחה יתירה בדבר האבד ה"נ בהרווחה אסור בטירחה ממוצעת. וצ"ב דהרי בהרוווחה אין האיסור משום טירחה אלא משום דאינו דבר האבד ומאי שייטיה לאיסור טירחה.

והנראה מבואר מדבריו דס"ל דבאמת הרווחה נמי הוי דבר האבד אלא שבכה"ג לא התירו כשיש טירחה ואף טירחה ממוצעת, דפסידא דמניעת ריוח לא אלימא כ"כ להתיר טירחה אף ממוצעת, משא"כ במקום פסידא מהני להתיר אף במקום טירחה אלא א"כ היא טירחה יתירה. והיינו כמש"כ הראשונים בשם הראב"ד ששקלו הטירחה כנגד ההפסד ובמקום הפסד גדול ששקול כנגד הטירחה התירו אף בטירחה רבה, וה"נ נימא דהרווחה אע"פ דחשיבא כדבר האבד מ"מ אין נחשב הפסד כ"כ ובמקום טירחה ממוצעת אסרו. ולפי"ז א"ש לשון הרמב"ם בהלכות דאסור משום טירחה יתירה והיינו שביחס להרווחה גם זה חשיב טירחה יתירה. ומעתה שפיר כתב הראשון לציון דזהו מש"כ הרמב"ם דכבר אמרנו שאסור טירחה כלומר דיסוד הדין אחד הוא דבמקום טירחה לא רצו להתיר, וכמו שבדבר אבד אסרו בטירחה יתירה ה"נ בהרווחה אסרו בטירחה ממוצעת.

ולמבואר יתכן דזו כוונת הריטב"א בדף ב' דאיסור הרווחה ואיסור טירחה בדבר האבד כהדדי נינהו, ולהנ"ל היינו ממש כהדדי דה"נ איסור הרווחה בטירחה ממוצעת אין האיסור משום דאינה כדבר האבד דלעולם הוי קצת דבר האבד אלא דבזה לא התירו במקום טירחה וסברה הגמ' שזה שקול לאיסור דבר האבד גמור במקום טירחה יתירה.

ה. ובעיקר ביאור דברי הרמב"ם מצינו בזה מבוכה בדברי הפוסקים. דכבר הבאנו שבכס"מ מבואר דזרעים שלא שתו אסור משום טירחה יתירה שאסורה אף במקום הפסד. והיינו דפי' דברי הרמב"ם כפשוטם ודלא כהראשון לציון.

וכן נראה גם מדברי המ"מ, דהרמב"ם בה"ג כתב דמושכין מאילן לאילן ובלבד שלא ישקה את כל השדה כולה וכתב המ"מ דמיירי בבית השלחין דאילן דסגי להשקות באילנות עצמם ואי"צ להשקות את כל השדה, והיינו כרש"י ותוס' דלמשוך מאילן לאילן שרי משום פסידא [אלא שלדבריהם מיירי בבית הבעל ולכן לגבי כל השדה לא חשיב אלא הרווחה ורק לגבי האילנות שבה איכא פסידא, והמ"מ מפרש דמיירי בשדה בית השלחין אלא שהיא של אילנות ואין שם זרעים ביניהם ולכן לגבי כל השדה לא חשיב פסידא]. מיהו עי' בב"י ס"ז שהביא דברי התוס' דמושכין מאילן לאילן משום דאילן כבית השלחין וכתב ע"ז והרמב"ם כתב דטעמא משום דאין בהם טורח יותר. ולכאורה משמע דר"ל דלהרמב"ם פליג על תוס' ואין הטעם משום פסידא אלא אף דהוי הרווחה שרי משום דאין בהם טורח יותר כלומר דאף טירחה ממוצעת אין בה. וזה דלא כדכתב בכס"מ לענין זרעים שלא שתו וצל"ע, ועי' להלן.

והנה הרמב"ם שם כתב דבשדה לחה מותר להשקות את כל השדה והיינו דינא דשדה מטוננת דאמרינן בגמ' שמותר להשקותה, ומפרש הרמב"ם כרש"י דקאי על השקאת כל השדה דקמ"ל דבלחה מותר כל השדה [ודלא כהנמוק"י והטור דפי' דמיירי בזרעים שלא שתו וקמ"ל דבשדה לחה מותר אף שלא שתו, וכן הוא פשטות הברייתא דקאי על לא שתו וכמש"כ הראב"ד בהשגות שם, ועי' באוה"ל סי' תקל"ז דגם הרמב"ם ורש"י מסכימים שגם בלא שתו מותר כמבואר בברייתא]. והנה רש"י פי' הטעם משום דבשדה לחה כיון שהורגלה לשתות חשיב פסידא, אבל הרמב"ם כתב הטעם בכל הדינים שהתירו בסוגיא דהוא משום שאין בהם טורח יתר, ולמשנ"ת לדעת המ"מ דמש"כ הרמב"ם דליכא טירחה יתירה היינו כפשוטו דאין זה טירחה יתירה האסורה בדבר האבד משמע דההיתר הוא משום פסידא כרש"י והיינו דכיון שהשדה לחה הורגלה לשתות ואם לא ישקנה איכא פסידא. אולם צ"ע דאי משום פסידא א"כ הו"ל לרמב"ם לפרש דבשדה לחה איכא פסידא דמה שכתב שאין בה טירחה יתירה אין זה עיקר הטעם, וביותר שהרי גם באינה לחה דאסור להשקות כל השדה אין בזה טירחה יתירה אלא האיסור משום הרווחה, וכדמבואר להדיא בגמ' דף ב'. והיה לו לומר דהכא איכא פסידא [ועי' מש"כ בזה בעמק ברכה וצ"ע] ועי' בראשל"צ שנדחק לדעת המ"מ דבאמת הכא שרי משום פסידא אלא שהוסיף הרמב"ם דלא תימה דמ"מ אסור משום טירחה יתירה ולזה אמר דהכא אין טירחה יתירה אך הקשה דזה כבר כתב הרמב"ם בפ"ז ה"ב בדינא דמשקין בית השלחין דהשקאת כל השדה לא חשיב טירחה יתירה. וצ"ע.

מיהו באמת אי נימא דלהמ"מ טעמא דשדה לחה משום דאיכא פסידא א"כ גם בית הבעל איכא פסידא כשהיא שדה לחה ויהא מותר כל השדה וכמש"כ רש"י. ובמ"מ מוקים לדברי הרמב"ם בבית השלחין ומשמע דבבית הבעל אסור גם בלחה וכ"כ בביהגר"א להדיא דמהרמב"ם נראה שרק בבית השלחין דאילנות מותר ודלא כרש"י. וע"כ משמע דס"ל דלא חשיב פסידא בשדה לחה, וכ"מ במ"ב שכתב דלרמב"ם מיירי שלא נתייבשה משא"כ לרש"י דטעמא משום פסידא זהו רק בנתייבשה ומבואר דלרמב"ם אין ההיתר משום פסידא אלא משום דליכא טירחה כ"כ, וא"כ אמאי שרי בשדה אילנות. וראיתי לבאר דאין הטעם משום פסידא אלא משום דבמלאכת דבר האבד מותר לגמור המלאכה אף מה שאין בו פסידא וכר' יוסי בריש פ"ב, וסברא זו כתב הקר"א לבאר דעת חכמים שמותר להשקות כל השדה אבל לראב"י דשרי רק בשדה לחה צ"ל שסברא זו מהני להתיר רק כשאין טירחה יתירה, ולפי"ז באמת הרמב"ם כתב טעם להתיר משום דאין בזה טירחה יתירה אלא שאין זה טעם להתיר כל הרווחה אלא רק גמר מלאכה של פסידא וצ"ע הסברא.

אמנם הראשל"צ לשיטתו פי' דברי הרמב"ם כנ"ל דכוונתו דמותר משום הרווחה וכיון שאין טירחה יתירה דהיינו טירחה הממוצעת מותר, וכנ"ל בדין הרבצה.

והנה המ"ב סי' תקל"ז בשעה"צ א' כתב דלדעת הרמב"ם האיסור בזרעים שלא שתו הוא משום טירחה יתירה דאסורה אף בדבר האבד. והיינו כהכס"מ. ולאידך גיסא בהתירא דשדה לחה כתב דלהרמב"ם ההיתר משום הרווחה בלא טירחה יתירה [וכדברי רש"י כת"י לענין מושכין מאילן לאילן] והיינו כהראשל"צ. וצ"ע איך מתפרש לשון הרמב"ם טורח יתר. וצריך לדחוק דכוונת הרמב"ם לב' הצדדים דבלא שתו דאסור משום טירחה יתירה היינו טירחה האסורה אף בדבר האבד ומש"כ שבשדה לחה אין בזה טורח יתר כוונתו לאידך גיסא דאף טירחה הממוצעת אין בה, וצ"ע. ובאמת כבר הערנו כן לעיל על הכס"מ גופיה דבב"י משמע דמפרש מש"כ הרמב"ם לענין מושכין מאילן לאילן דאין הטעם משום פסידא אלא משום דאין בהם טורח יותר וע"כ כוונתו דאף דהוי הרווחה מותר משום דאין טירחה הממוצעת האסורה בהרווחה, והרי הכס"מ מפרש בזרעים שלא שתו דכוונת הרמב"ם דאף דאיכא פסידא אסור משום טירחה יתירה והיינו טירחה גדולה, וא"כ משמע דלענין ההיתר מפרש דאין בהם אף טירחה הממוצעת, ולענין האיסור מפרש דאיכא טירחה יתירה ממש וצ"ע.

אך יותר הקשה הרה"ג ר"ד צביון שליט"א דהמ"ב כתב דגם להרמב"ם איכא היתר דשדה לחה אף בזרעים שלא שתו כמבואר בברייתא אלא דס"ל דהאי התירא שייך גם בהשקאת כל השדה, ולמבואר דבלא שתו האיסור משום טירחה יתירה בדבר האבד א"כ בלחה דשרי היינו משום דליכא טירחה יתירה, אבל אין צריך לומר דלא הוי גם טירחה הממוצעת, אבל לענין השקאת כל השדה דאיסורו משום דהוי הרווחה וליכא פסידא אי שרי בשדה לחה ע"כ צ"ל משום דאין בזה אף טירחה הממוצעת דאל"כ אין היתר להרווחה. וא"כ צ"ע הא דאמרינן בגמ' תניא כוותיה מהברייתא ולהמ"ב הרי הברייתא מיירי בהיתר דלא שתו ולא שמעינן מהתם אלא דלא הוי טירחה יתירה, אבל מאי ראי' דאף טירחה ממוצעת ליכא. וזה תימה רבתא וצל"ע.

1. ולכן פי' דהא דאסר פינוי מיירי בבית הבעל ופינוי טירחה זוטרא היא טפי מהשקאה ואפי"ה אסור לטרוח משום דהוי הרווחה. וזהו דקאמר ר"י יתר על כן דאף שבזה יש פחות טירחה מ"מ אסר ר"י להרווחה. [והא דאמרינן דמר"י נשמע איסור טירחה בדבר האבד פי' דזה נלמד מהרישא דאף בית השלחין אסור במי גשמים [וזה מבואר גם ברש"י שלפנינו] והריטב"א הקשה על פי' זה דמרישא אין ראי' דדלמא נקט הכי משום ר"מ דאפי' בהרווחה מותר ממעין שיצא מתחילה. ולכן פי' כרש"י שלפנינו. [↑](#footnote-ref-1)
2. שו"ר בס' קדושת המועד [גרבוז - דרבקין] שהקשה דאם כוונת הריטב"א להנ"ל א"כ להצד שמותר הרווחה הרי הוא דבר האבד וא"כ גם אם דבר האבד בטירחה יתירה אסור מ"מ הרווחה יהא מותר כיון דאין טירחה יתירה והרי זה כדבר האבד ואמאי הוי יתר על כן. אכן באמת הריטב"א לא כתב שאם דבר האבד בטירחה יתירה אסור כ"ש דהרווחה אסור אלא להיפך דאף אחר שהרווחה אסורה היה מקום להתיר דבר האבד אף דטירחתו יתירה ולזה אמרו דגם בזה אסר, אבל איה"נ דגם אם בזה אסור עדיין היה מקום להתיר הרווחה. ובס' הנ"ל ביאר דברי הריטב"א באו"א ולשון הריטב"א לא נראה כן. ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)
3. בס' קדושת המועד תי' דהכא איכא טירחה במלאכה עצמה אבל בהשקאה במי גשמים שהטירחה היא בדליה שקודם המלאכה בזה לא שמעינן מראב"י לאסור. והיינו דכשיש טירחה במלאכה עצמה הרי היא מלאכת טירחה ואין היתר במלאכה אבל כשבמלאכה עצמה אין טירחה המלאכה הותרה ושוב לא איכפ"ל שצריך לטרוח קודם דמ"מ המלאכה אין בה טירחה. וצל"ע. [↑](#footnote-ref-3)