23 בפלוגתא דר_י ורבנן בסתירה אחר מקצת היום - רשימות
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר - עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ג' כ"ב טבת תשע"ה

א] כתבו התוס' בסוגיין, ז"ל, מ"ט דר' יוסי לאו משום מקה"כ ומכאן ולהבא היא מטמאה וכו', נמצא וכו' וכי הדרא חזיא מטמאינן לה מכאן ולהבא ולמחר תעשה שימור גמור למקצת יום זה שנטמאת, אלמא דיום שני זה מקצת יום חשבינן ליה יום טהור דליהוי שימור ליום שאתמול וכו' ומקצתו "חשבינן לי' יום טומאה דליהוי יום של מחר שימור להאי מקצת יום" אבל רבנן פליגי ומטמאי למפרע וחשבינן זה היום "ככולו טמא" כיום של אתמול, ורב דאמר כר' יוסי, ואע"ג דהכא נמי היה סברא לחשיבת יום ככולו טמא כיום שלפניו כסברא דרבנן אפ"ה ר' יוסי מחשיבו לכאן ולכאן והיינו כסברת רב, עכ"ל.

ובכ' הגרי"ז כתב בדעת התוס', ז"ל, והנראה בביאור הדברים, דבאמת הראי' רק מזבה ולא מזב בעל ב' ראיות וכמו שנבאר, דהנה כתב הרמב"ם פ"ו מאיסו"ב ה"ט, כיצד וכו' בין שראתה בתחלת הלילה בין שראתה בסוף היום הרי אותו היום כולו טמא וכאילו לא פסק הדם מעת שראתה עד ששקעה החמה, ומשמרת כל הלילה וכו' וטובלת אחר שתנץ החמה ומשמרת כל היום, אם לא ראתה כלום הרי זה יום אחד טהור כנגד היום הטמא וכו', ובה"י ראתה דם גם ביום הב' וכו' הרי היום השני טמא ומשמרת כל ליל ג' וכו' וטובלת אחר שתנץ החמה ומשמרת כל היום וכו', הרי זה יום א' טהור כנגד ב' ימים הטמאים וכו' עכ"ל, למדנו מדברי הרמב"ם, דכשראתה זוב הויא אותו היום כולו טמא, ושומרת יום טהור כנגד יום טמא, הרי דחל דין דאותו היום הוא טמא, וכאילו לא פסק הדם מעת שראתה עד ששקעה החמה, וכנגדו שומרת יום טהור, ולפי"ז מבוארים הדברים היטב, דכאן בזבה אם אמרינן דמקה"כ ומכאן ולהבא הוא מטמא, הרי דתחלת היום הוי יום טהור, דסליק לשימור, וסוף היום הוי יום טמא דראתה בו חזינן דיום אחד עולה לכאן ולכאן, אכן כ"ז בזבה, אבל בזב לא נאמר כל דין זה דיהא היום טמא, ורק דתלוי הראי' בימים, אבל לא דיהא נקרא דהיום הוא טמא, וא"כ ל"ש כלל לענין דיום אחד עולה לכאן ולכאן, אבל בזבה הרי חל דין הטומאה בימים, ושייך שפיר לדברי רב וכמש"כ, עכ"ל.

ב] והנה לכאו' לפ"ז בע"כ דטעמא דרבנן דסותר אף אחר מקצת היום, אי"ז משום דפליגי על דינא דרב, דזה אינו טעם בהא דזב סותר אחר מקצת היום, ובע"כ דמטעם אחר פליגי דס"ל דאיכא דין סתירה, והגמ' לא מייתי אלא דמדר' יוסי נלמד דס"ל כדעת רב, דאל"כ הרי הגם דלא ס"ל לדין סתירה, וע"כ בזב אינו סותר אחר הספירה, מ"מ בשומרת יום הי' בדין שיתבטל השימור מכח הא דראתה בסוף היום והוי כל היום יום טמא.

אך בד' התוס' מפורש דטעמא דרבנן הוא משום דחשבינן לכל היום כיום טמא, ופליגי על דינא דרב, וכמש"כ דרבנן פליגי וכו' וחשבינן זה היום ככולו טמא כיום של אתמול, וכ"ה להדיא במש"כ בתו"ד דהכא נמי הי' סברא לחשיבת יום ככולו טמא כיום שלפניו "כסברא דרבנן", - ולפ"ז תיקשי טובא, דבזב הרי ל"ש ה"ט כלל, דאין כל היום יום טמא, וכמש"כ הגרי"ז, - וביותר דהרי ראי' זו שרואה ביום השביעי, לדעת ר"א אינה מטמאתו אלא כבע"ק, והוא טובל מיד, ול"ש כלל לומר דחשיב כל היום כיום טמא.

ג] אכן באמת בלא"ה צ"ע, שהרי כתבו התוס' דטעמא דרבנן דעדיף יום הטומאה מיום הטהרה, הוא משום דהוי כמו היום הקודם שהוא יום טמא, ובזב הרי ל"ש ה"ט, דאף הימים הקודמין היו ימי טהרה.

ד] והעירוני לישב לכ"ז, דהנה ז"ל התוס' בד"ה אע"פ, ז"ל, ואפי' טבל בשביעי משכבות דלאחר טבילה טמאין סתר מניינו וה"ה כתחילתו דכתיב וספרה לה שבעת ימים והרי אין כאן ז' ימים, ומדקתני בשמירת יום למפרע טומאה אלמא לא אמר מקה"כ וקשיא דר' יוסי אדר' יוסי, עכ"ל.

ומבו' בד' התוס', דהא דבזב סותר למפרע, הוא משום קרא דוספרה לה שבעת ימים, וצ"ע דבשימור דשומרת יום ליכא לה"ט, וא"כ מ"ט התם סתרה למפרע, - ועוצ"ע במש"כ התוס' דמדקתני בשמירת יום למפרע טומאה אלמא לא אמר מקה"כ, ולכאו' גם מהא דאמר בזב למפרע, חזינן דלא אמר מקה"כ.

ונראה בד' התוס', דבאמת ב' דינים חלוקים הן, דהא דבשומרת יום היא טמאה למפרע, אף דהתם ליכא קרא, הוא משום דהוי היום כולו טמא וכו', ודלא כרב, והא דבזב ביום השביעי הוא טמא למפרע, הוא משום דכתיב שבעת ימים, והתם ליכא לה"ט דכולו טמא, וכמש"נ דזה ל"ש בזב בשביעי שלו מתרי טעמי, חדא דבראי' זו אין כל היום טמא, ועוד, דכל הא דעדיף היום הטמא מהיום הטהור, הוא רק משום דהיום הקודם הי' טמא וכמש"כ התוס'.

ה] ועכ"פ נמצא לפ"ז, דבאמת פליגי רבנן ור' יוסי בתרתי, חדא, בדין זב, אם דרשינן מקרא דשבעת ימים, דבעינן שלא תהא טומאה אף בסוף השבעת ימים, - ועוד, אם בשומרת יום אמרינן דכל שראתה הוי כל היום יום טומאה ובטל השימור, וצ"ע.

ואם כנים הדברים, י"ל כמש"נ במק"א דמש"א במגילה דבסתירה אחר הטבילה אינו מטמא כ"ח בהיסט למפרע, הוא רק בסתירה דזב ביום ז', ולא בסתירה דשומ"י, כיון דבאמת ב' דינים חלוקים הם.

ו] ולמש"נ במק"א בדעת רש"י, דבז' נקיים בעינן יום נקי, ובשומרת יום ל"ב יום נקי, והא דאיכא סתירה אחר מקצת הספירה, הוא משום דה"ז מצטרף לזיבה, - הרי די"ל מטעם אחר, דפלוגתא דר"י ורבנן ביום ז', ופלוגתייהו בשומרת יום, הוי מב' טעמים, ודו"ק.

ולדעת רש"י זו, הרי דר' יוסי דס"ל דאינה סותרת, בע"כ דאי"ז מצטרף, דהרי זהו עיקר דין הסתירה דשומרת יום, וזהו דפרכינן דזבה גדולה היכי משכח"ל, - אך בל' רש"י בפסחים אין מ' כן.

**העתקה ממש"נ בכ"ד דשייך לסוגיין, וכעת ל"ע היטב בזה**

טו] מהא דאמר ר' יוסי דבכל הני גווני הוי זב, מבו' דמודה ר' יוסי דראיות מצטרפות לזיבה, אף שלא ראה בתחילת היום, ול"ד לזבה דאמרינן בפסחים פ"א א' דלדעת ר' יוסי דמקצת היום ככולו ואף אם ראתה אח"כ אינה מטמאה אלא מכאן ולהבא, לא משכח"ל זבה גמורה אלא בשופעת או בשראתה כל ב' ביה"ש, ועי' חזו"א יו"ד סימן צ"ב סקי"ח שהוכיח כן.

אמנם כבר עמד הקר""א בנזיר ט"ו ב' דבד' התוס' בזבחים כ"ג א' סוד"ה טומאת התהום מפורש דלדעת ר' יוסי אינו נעשה זב בשראה בב' ימים, אלא בשראה בתחילתם, עיי"ש, וקשיא לדידהו מד' התוספתא, וצ"ע.?יש להביא לד' תור"פ הכהן בנזיר שכתב ב' דרכים בזה, עיי"ש?.

טז] וביאור עיקר הנידון בזה, דהנה בטעם הא דלר' יוסי אם לא ראתה בתחילת הימים אינה נעשית זבה, מבו' בפירש"י בפסחים שם דהוא משום דתחילת היום עולה לספירה, וע"כ ה"ז מפסיק, וכ"ה מבו' בד' התוס' שם ובר"ה י' ב', והיינו דכל הא דמצטרפות הראיות לזיבה, הוא רק כשעדיין היא בטומאתה, אך כל שכבר שמרה יום א' וה"ה ראוי' ליטהר, אין הראיות מצטרפות.

ולפ"ז הרי דבזב דל"ב שימור, ואף כשראיותיו הם ביום א', ה"ה ראוי ליטהר בינתים, ואפ"ה הן מצטרפות, הרי דה"נ בדין דיצטרפו אף בב' ימים שלא ראתה בתחילתם, ואף לדעת ר' יוסי, דליכא נפ"מ כלל במה שלא ראתה בתחילת היום, שהרי בלא"ה ליכא דין שימור, וכ"כ הקר"א שם, ועיי"ש שכתב דאף דילפינן זב מזבה לטמאות בימים, מ"מ לא אמרינן דיו לבא מן הדין להיות כנידון, וכ"ה דזבה אינה מטמאת אלא בשופעת ה"נ זב, אלא כיון דהא דבעינן בזבה שופעת הוא משום דאל"ה עבדי לה שימור וספירה, ל"ש הך דינא כלל בזב.

יז] אמנם בדעת התוס' בזבחים דס"ל דאף בזב אין ראיותיו מצטרפות בב' ימים כשלא ראה בתחילת היום, לכאו' הי' נראה דס"ל דהא דלר' יוסי אם לא ראתה בתחילת הימים אינה נעשית זבה, אי"ז משום דתחילת היום עולה לה לספירה, אלא היינו משום דלדידי' דמקצת היום ככולו, חשיב כיום טהור מפסיק בין הראיות, וע"כ אינם מצטרפות, וכאשר כ"ה מבו' בל' התוס' נזיר ט"ז א', וכ"כ במקד"ד סימן מ"ח סק"ד ובחזו"א יו"ד סימן צ"ב סקי"ג י"ד, וע"כ הוא דס"ל דאף בזב אין הראיות מצטרפות אלא כשהיו ראיותיו בתחילת היום, וכ"כ בחזו"א שם,[[1]](#footnote-2) ועי' בחי' רא"ל ח"ב סימן י"ג סק"ב שהאריך בזה.

יח] אך נראה לפרש בדעתם בע"א, דהנה עיי"ש במקד"ד ובחזו"א שהוכיחו דהא דבעינן שלא יפסיק מקצת היום אי"ז משום דהוא עולה לספירה, שהרי מצינו בזב דלעולם מטמא מכאן ולהבא והזמן שבין הראיות טהור ומ"מ מצטרף, ולמה לא יצטרפו בזבה אחר שכבר נטהרה ביום השימור וראתה אח"כ כיון דסו"ס ראיותי' מצטרפות.

ואמנם למשמעות ד' רש"י ותוס' בפסחים דהא דבעינן שלא יפסיק מקצת היום הוא משום דה"ז עולה לספירה, תיקשי דמ"ש מזב דראיותיו מצטרפות אף דהזמן שבין הראיות טהור, - ועמש"נ לעיל מ"א אות כ' לדון לפרש דזהו שהשיבו ב"ש לב"ה, דמהא דהראי' השני' מצטרפת לראשונה לטמאותו, בע"כ דכל שראה ראי' שני' ה"ה נעשה זב למפרע, עיי"ש, ולא נתפרש מה השיבו ב"ה ע"ז.

וראיתי לפרש בזה, דשאני בזה זב מזבה, דבזב דבלא"ה אין ראייתו הראשונה אלא כבע"ק, הויא עיקר הטומאה מכח הראי' השני', וע"כ ה"ז מצטרף אף דהזמן שבין הראיות טהור, ומשא"כ בזבה דגם בראי' הראשונה והשני' היא נטמאת בטומאת זיבה, והוי טומאתה מכח ג' הראיות, ע"כ כל שעלה לה מקצת היום לשימור, וכבר נטהרה מטומאתה הראשונה, אין הראיות מצטרפות.

יט] אמנם הנה בד' התוס' בזבחים שם מבו' דזב שראה ראי' אחת וטבל ואח"כ ראה ראי' שני', ה"ה טמא למפרע, ונת' בזה לעיל מ"א אות ד', ולא נתפרש בדבריהם מהיכן למדו לזה, ולפי הנ"ל נראה דקשיא להו קו' זו, דמ"ש זבה דאם עלה לה מקצת היום לשימור ונטהרה אין הראיות מצטרפות, מזב דראיותיו מצטרפות אף דבראי' ראשונה ל"ב שימור כלל, ומזה הוא שלמדו התוס' דהגם דראי' ראשונה של זב אינה אלא כבע"ק ול"ב שימור, מ"מ כל שראה ראי' שני' ה"ה טמא למפרע, וע"כ הוא דראיותיו מצטרפות.

ולפ"ז הרי פשוט דמה"ט הוא שנקטו התוס' שם דלדעת ר' יוסי אין ראיות הזב מצטרפות בב' ימים כשלא ראה בתחילת היום, דכיון דאין ראיות זיבה מצטרפין בשהפסיק זמן טהור באמצע, הרי דכ"ה דבזבה כל שראתה אחר מקצת היום אינה מטמאה למפרע, ואין הראיות מצטרפות, ה"נ בזב שראה אחר מקצת היום, אינו מטמא למפרע ואין ראיותיו מצטרפות, ואף דזב ל"ב שימור, מ"מ כיון דילפינן לטומאת זב בימים מזבה, לא גרע זב מזבה, דע"י ששימרה מקצת היום תו אין ראייתה מטמאה למפרע, וז"ב.

צ"ב בהא דאמר' דלר' יוסי אידך פלגא סליק לי' לשימור והיאך מצטרף, והרי אף בלא דינא דשומ"י כנגד יום ג"כ הי' צירוף בג' ימים, וא"כ הגם שנתקיים דין שימור, מ"מ מהיכ"ת שלא יצטרף, וגם הרי גם בזב יש צירוף, הגם דבזב כלל ל"ב שימור ויכול לטבול מיד, וא"כ מ"ש זבה.

ונ' מזה, דאחר שנתחדש דין שימור, נתחדש דעי"ז נטהרת מזובה, ול"ד לזב דאדרבה אף בלא שנטהר ועדין לא פסק המעיין ג"כ יכול ליטהר, אך בשומרת יום נתחדש דעי"ז פסק המעין, וא"כ שפיר פריך היאך ה"ז מצטרף, ודו"ק.

וע' קר"א בנזיר שעמד בקו' זו, וכתב דדוקא בזבה דאיכא דין ספירה הוא דאי"ז מצטרף, ולא פירש הטעם בזה, ושוב הביא ד' תוס' זבחים דכ"ג. בזה עיי"ש.

וע' עוד חזו"א יו"ד סי' צ"ב סקי"ג וסקי"ח.

לפ"ד תורי"ד בנזיר מבו' דיל"פ טעמא דר' יוסי בתרי גווני, די"ל דטעמו הוא משום דמקה"כ וע"כ הגם דאח"כ מטמאה למפרע, מ"מ הוי זה כטומאת התהום, משום דמעיקרא הי' מקה"כ ועכשיו נתבטל למפרע, או שטעמו הוא משום דמכאן ולהבא הוא מטמאה, והיינו דלרבנן כל שרואה דם זיבה ה"ז מטמא למפרע, וחשיב כל היום ליום זיבות, ולר' יוסי רק מכאן ולהבא חשיב יום זיבות, וע"כ אי"ז מבטל כלל את הטהרה.

ולפ"ז נ', דכל הא דפריך דזבה היכי משכח"ל הוא רק לדרך הב', דכיון דכל הטומאה היא רק מכאן ולהבא, א"כ ליכא צירוף בין הראיות, דיש הפסק יום ביניהם, דרק אם הטומאה היא למפרע הוא דהוו ראיות רצופות, ודו"ק, וצ"ע בזה בל' רש"י בפסחים אם ה"ז מתישב בדבריו.

ובפי' הנד' ע"ש רש"י בנזיר כתב להיפך, דכל קו' הגמ' היא רק אם מקה"כ, ולא אם הטעם משום דמכאן ולהבא הוא מטמאה, והקר"א תמה ע"ז.

וע' עוד בתורי"ד בדל"ג. שמבו' בדבריו דמש"א שם דסוף היום אינו עולה בתחילתה, היינו אף לדעת ר' יוסי דתחילת היום עולה בסופו, והיינו משום דהתם הוי הטעם דמכאן ולהבא הוא מטמא, וזל"ש בסוף היום, וצ"ע אם אכן כונתו לזה, ונ' מדבריו דאילו הוי טעמא דר' יוסי משום דמקצת היום ככולו, הי' בדין דה"נ יעלה סוף היום בתחילתו, עייש"ה.

תוס' בנזיר פירשו דהקו' היא משום דהמקצת השני חשיב כיום טמא דלמחר עבדי' לי' שימור, ונ' מזה ע"ד ד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ה (כה.) ובנדה דל"ג. דגם לדין זבה בעי' "ימים", וזשה"ק הרשב"א דלא תהא זבה גדולה כיון דבתחילת היום לא ראתה ואי"ז יום טומאה, ובחי' הרשב"א בנדה שם, ז"ל, ועוד תחלת זבה שמקצת היום בתחלתו טהור למה גורם אותו היום טומאה להצריכה שבעה נקיים דהא בדידה נמי כתיב כי יזוב זוב דמה ימים רבים וא"כ נימא מה תחלת היום טהור בתחלתו אף סוף היום לא יעלה למנין שלשה ימים להצריכה שבעה נקיים ולכ"ע לא תהא זבה גדולה אלא א"כ ראתה שלשה בין השמשות, עכ"ל, ובד' הרשב"א בנדה שם מצינו עוד שדן דאולי לר' יוסי א"צ שימור בשראתה אחר תחילת היום, ז""ל בנדה שם, ותדע עוד דלר' יוסי ודאי רואה באמצע היום לא טהורי מטהר לה לגמרי אלא מפלג פליג ליה ליומא פלגיה טהור ופלגיה טמא ופלגא קמא דטהור הוא סליק ליה שמור אידך פלגא דטמא צריך יומא אחרינא לשמור דידי', עכ"ל, והרי דהי' מקום לומר דלר' יוסי לא יהא צריך שימור כלל בכה"ג, וזה ע"ד הנ"ל, וזה גם מכוון התוס' דתחילת היום הוי יום טהור לשימור, וסופו הוי יום טמא המצריך שימור.

ובזה יל"פ טפי הא דאמרי' דלר' יוסי לא משכח"ל זבה גדולה, דהניחא לרבנן דלמפרע הוא מטמאה חשיב דאיכא ג' ימי טומאה, אלא לר' יוסי כיון דמקצת היום סליק לי' שימור והוא אינו יום טומאה, א"כ ליכא ג' ימי טומאה, אך זה דלא כמו שפירשו התוס' בנזיר דהטעם הוא משום דעביד שימור, ונ' מדבריהם כמש"נ לעיל דע"י הטהרה הופסקה הטומאה, ודלא כמש"נ.

ל' הרמב"ן שבת די"ג:, ויש אומרים דשומרת יום כנגד יום הוא שנקרא ימי ליבון והיה מיקל לפי שהיא חששא בעלמא ושמא לא תראה ולא תבוא לידי זיבה וסוף דבר שלא כהוגן נעשה וראה מה עלתה בו אבל לשון הראשון יותר נכון שאף בזה לא היה ראוי לטעות שאינה חששא אלא ספירה היא שכשם שסופרת שבעה לזיבה גדולה כך סופרת אחד לאחד שהיא זיבה קטנה ואם טבלה בשני אינו אלא תרבות רעה אפי' בתשמיש, עכ"ל, ולהדיא בלשונו דשוה דין הספירה בשומ"י כדין הספירה בזבה, ונ' דהחולקים ס"ל דבשומ"י כל דין הספירה הוא דחיישי' שמא ראתה, וע"כ היקל בזה כיון דאי"ז אלא חשש בעלמא

אך מאידך מל' הרמב"ן שמא לא תראה ולא תבא לידי זיבה, מבו' דאם ראתה ג' ימים, איכא דין בפנ"ע שאין טבילתה עולה לה, משום שבאה לידי זיבה, וצריכה ז' נקיים.

והנה ז"ל הרא"ש בפ' בנות כותים, דפולטת אינה סותרת יום אחרון. דודאי דם בזבה וזיבה בזב שסותרין כל המנין סותרין עד ערב יום ז' אבל פולטת שכבת זרע שאינה סותרת אלא יום אחד אם פלטה אחר שספרה מקצת היום שוב אינה סותרת. דעיקר סתירת שכבת זרע הוא משום דלא מיקרו נקיים. וכיון שספרה מקצת יום וטהרה לבעלה כבר שלמו הנקיים ושוב אין שכבת זרע סותרת. וכן זב נמי שרואה קרי בשביעי. וסעד לדבר מדתנן בפ"ק דזבים הרואה קרי ביום השלישי לספירת זובו ב"ש אומרים סותר שני ימים שלפניו וב"ה אומרים לא סתר אלא יומו כו'. ומודים ברואה ברביעי שלא סתר אלא יומו ברואה קרי אבל אם רואה זוב אפילו ביום שביעי סותר את שלפניו. מכלל שזה החילוק יש בין זוב לקרי שזוב סותר ביום ז' אבל קרי אינו סותר ביום שביעי. אע"פ שיכולני לפרש דה"ק דזוב אפי' בשביעי סותר הכל וקרי אף ברביעי אינו סותר אלא יומו. ומיהו גם בז' סותר את יומו. מיהו מסתבר טפי כדפרישית דמהו שהזכיר ביום הז' היינו משום שיש חילוק בין זוב לקרי בראיית יום שביעי. ושוב מצאתי כדברי בשם ה"ר יונה ז"ל והביא ראיה מדם נדה דאינו סותר אף לדברי ב"ש דאית ליה שימור באחד עשר כדאיתא בסוף מכילתין. כ"ש קרי שאינו סותר אחר טהרה, עכ"ל.

רשב"א נדה דמ"ב. ומורי ה"ר יונה ז"ל תירץ דלעולם אחר גמר השימור אינה סותרת דכיון דמקצת היום ככולו ודם נדה אינו סותר אף לב"ש דאית להו שימור באחד עשר כדאיתא בשילהי מכלתין (ע"ב א') כל שכן דקרי אינו סותר אחר טהרה ועיקר סתירת שכבת ורע אינו אלא משום דלא מיקרו נקיים ואחר שספרה נקיים שוב לא יסתור השכבת זרע, והא דמקשי' בפ' בנות הכותיים (ל"ג ב') תסתור כל ז' דמשמע דאפי' ספרה כל שבעה שכבת זרע סותרתן היינו דוקא ברואה בלילה קודם שימור דמקצת היום אבל לאחר שימור דמקצת היום פשיטא דלא אלים מדם הנדה לב"ש, עכ"ל.

והעירוני, דקשיא טובא ע"ד הרשב"א, ממש"א לעיל דכ"ט: דבכ"א תשמש, ואמרי' דהא מני ר"ש היא, והנה טעמא דר"ש הוא משום שמא תראה ותסתור, והתם הרי הוי זה דם טוהר, דלדעת הרשב"א אינו סותר ורק אינו עולה, וא"כ מ"ט הוא סותר אחר מקצת היום, אך להרא"ש ניחא, דאיהו ס"ל דאף דם טוהר חשיב דבר הגורם וסותר, וא"כ ודאי דאף סותר אחר מקצת היום ואחר טבילה, ואולי יש לדחוק דהוי זה גזירה אטו שאר זבה הטובלת ביום שאסורה לשמש, וע"כ הגם דהכא ליכא דין סתירה, מ"מ אסורה לשמש.

ובאמת בעכצ"ל כן למה שדנו הראשונים בדל"ז. דהא דדם טוהר אינו עולה הוא משום דביומי וטבילה תלי רחמנא, והוי הדם טמא, וע"כ שאני מדם קושי דעולה לדעת הרמב"ם, אשר לפ"ז לכאו' בדין דאחר טבילה שכבר אין הדם טמא, אף לא יסתור יומו, ובע"כ דהתם הוי גזירה אטו שאר זבה, ודו"ק.

והנה אמנם עיקר הא דדם נדה אינו סותר בשומרת יום צ"ב, דמ"ש מזבה גדולה, דאף דם נדה סותר, ולא מיבעיא להצד בגמ' דל"ב דבר הגורם, אלא אף להצד דבעי' דבר הגורם מבו' בל' התוס' דל"ו. ודל"ז. ובל' הרא"ש שם דדם נדה סותר, וס"ל דאף דם דימי לידה סותר, ובזה פליג עלייהו הרמב"ן, וכן נ' גם בל' התוס' בדל"ג: עכ"פ לדעת רבא בדל"ז. דלא ס"ל דדוקא טומאת זיבה לא תהא מפסקת, ולדעת אביי שם יש מקום לדון בזה, דיתכן דדם נדה דמי לדם זיבה בזה, עיי"ש, ועי' גם בחי'.

יש להוסיף, דלכאו' גם עיקר מה שדנו הראשונים בדל"ו. אם יש סתירה אחר ספירה, מוכח דדם נדה סותר, דאם אינו סותר הרי דם אחר ספירה הוי דם נדה, והגם דאם יסתור הספירה יהא הוא דם זיבה, ומוכח כן, דאל"כ נמצא דמשכח"ל דימי נדה עולין לספירת ז' נקיים, ולא כן מבו' בגמ' דל"ז:, אך נ' דאי"ז טעם שמכח זה יחול דין סתירה, שהרי קודם הסתירה הוי זה דם נדה, ובע"כ דאף דם נדה סותר, ואף הראשונים דפליגי בדם לידה מודו בזה.

ובעכצ"ל דגם לדעת ריו"נ והרא"ש איכא דין סתירה בזבה גדולה אשר לא נאמר בשומ"י, ובשומ"י ליכא דין סתירה, וע"כ בזה אין דם נדה סותר, והיינו משום דלא נאמר בזה אחר אחר לכולם וכמש"כ תוס' בר"ה וכדלהלן, ומה שהוכיחו מהתם הוא משום דהתם חזינן דדבר המהוה חיסרון ביום נקי אינו סותר אחר הספירה.

ומקור לזה דבשומ"י ליכא דין סתירה כלל, הוא ממשה"ק הרשב"א בתוה"ב ע"ד ר' יונה דא"כ אפי' ראתה דם ג"כ לא תסתור וכדעת ר' יוסי, ולכאו' אינו מובן, שהרי כל ד' הריו"נ הם רק בדבר שאינו סותר ורק אינו עולה, וא"כ שפיר ניחא דדם גמור דסותר, ה"ז אף אחר גמר הספירה, דומיא דזבה גדולה דאי"ב דין סתירה גם אחר הספירה, ובע"כ מד' הרשב"א דס"ל דבשומ"י ליכא כלל דין סתירה, וכל הדין הוא שאינו עולה, וע"כ אם דם נדה אינו מגרע אחר מקצת היום, בדין דאף דם זיבה לא יגרע, וז"ב ומוכרח.

ולפי עיקר הך מילתא דבשומ"י ליכא דין סתירה, נמצא די"ל מטעם אחר דפלוגתא דר' יוסי ורבנן בזב בשביעי שלו, ופלוגתייהו בשומרת יום, ב' פלוגתות הן, ודו"ק.

ובדעת הראב"ד לכאו' הי' צ"ל דבשומ"י דליכא דין סתירה מודה, וכל הא דפליג הוא רק בזבה גדולה וס"ל דבפולטת איכא דין סתירה.

אך צ"ע ממה שהביאו הרמב"ן והרשב"א דהראב"ד הוכיח מדאמרי' בעשרים וחד תשמש אף שפולטת היא אחר תשמיש, והרי להדיא דאף בשומ"י ס"ל דפולטת סותרת אף אחר טבילה, וצ"ע.

וראיתי להקשות ע"ז, ממשנה דשלהי מכילתין בטבלה יום שאחריו ושימשה, דלב"ש אין מטמאין משכב ומושב רק מדרבנן, והאמנם ע"ז י"ל דביום י"א הגם דלב"ש בעי שימור, מ"מ חלוק דינו וצ"ע הטעם בזה.

אך אכתי צ"ע מסיפא דבתוך י"א יום דטבלה ושימשה ותנן ד"מגעה" ובעילתה תלויין, וזה צ"ע רב, דהרי ודאי פולטת היא, וא"כ מ"ט מגעה תלוי, ולכאו' מוכח מהתם דבשומ"י שאני הדין, וזה דלא כמו שהביאו הראשונים בשם הראב"ד, ולדעת רש"י נת' לעיל דבשומ"י כלל ליכא לדינא דפולטת, אך הראב"ד לא ס"ל כן.

ולפ"ז נ' בדעת רש"י, דבשומ"י ליכא כלל דין סתירה, והא דאם ראתה אין יום זה עולה לה לשימור הוא כמו שפירש"י לעיל דנ"ד., ז"ל, שימור לא הוי אלא יום טהור דהכי נפקא לן יהיה מלמד שסופרת יום אחד לאחד וספירה לא הוי אלא יום טהור, עכ"ל.

והטעם בזה נ', שהרי דין סתירה ילפי' לה מדכתיב אחר תטהר אחר אחר לכולן, והך קרא קאי בספירת ז' נקיים, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' התוס' בר"ה ד"י. דבזבה קטנה ליכא לדינא דאחר תטהר שלא תהא טומאה מפסקת ביניהם, עיי"ש.

ואשר ע"כ כל שראתה אחר ששמרה מקצת היום הי' בדין ??

ונפ"מ בזה נ' בדינא ד??? אין מטמאין כלי חרס בהיסט, וכ"ה ברמב"ם מטמאי מו"מ ספ"ה, ולמש"נ נ' דכ"ז הוא בזב וזבה אחר ספירת ז' נקיים, ולא בזבה קטנה, וכ"ה מדויק בל' הרמב"ם שם עייש"ה, ודו"ק, ועיי"ש בספר המפתח שעמדו בזה.

אך ילה"ע עפי"ז בהא דמדמי הגמ' דינא דר' יוסי להכא.

ויל"ד עפי"ז עוד, דאם טעמא דר' יוסי הוא משום דמכאן ולהבא הוא מטמאה, ל"ש כל ה"ט רק בזבה קטנה, שטומאתה הוא משום דנצטרף לזיבה, אך בזבה גדולה דטומאתה הוא מדין סתירה ל"ש ה"ט כלל.

וע' בפירש"י זבחים דכ"ט. שפירש בזבה גדולה דילפי' לה מאחר תטהר, ושם לא הביא רש"י לדין סתירה אחר ספירה, ואילו בזבה קטנה הביא רש"י לדין סתירה אחר שימור, והביא מקור לזה ממתני' דע"ב., והיינו משום דבזה ליכא לדין אחר תטהר

בד' התוס' בזבחים דכ"ג. מבו', דלר' יוסי גם זב אין מצטרף בב' ימים, אף דבזב ליכא דין שימור, ובע"כ הוא כמש"כ חזו"א דחשיב כימים שאינם רצופין.

תוס' נזיר דט"ז. דהא דלר' יוסי לא משכח"ל זבה גדולה, הוא משום דחשיב כימים שאינם רצופים, ויל"פ כונתם בתרי גווני, או שכונתם דכל מה דבעי' רצופין הוא משום דקעביד שימור, או להיפך, דלר' יוסי לעולם חשיב כיום מפסיק בינתים, וכמש"כ חזו"א.

בד' התוס' בנזיר דט"ו: מבו' דעיקר פלוגתייהו דרבנן ור' יוסי היא, דלרבנן מהני הראי' שבסוף לעשות היום ככולו טמא, וממילא ליכא אפי' מקצת היום, ולר' יוסי אין טמא אלא מכאן ולהבא, אך מקצת היום טהור הוא, וממילא עולה מקצת היום לספירה, וזה להיפך מביאור הגרא"ו זצ"ל.

קשיא להתוס' בכ"ד שהקשו דנפרך ק"ו דר"ה רק לר' יוסי, הרי גם לרבנן חזינן דגרע תחילת הספירה, שהרי פולטת אינו סותר בסוף הספירה, ובתחילת הספירה אין יום זה דפולטת עולה לה.

ונ' דהתם הטעם הוא משום דאם פלטה תחילה כבר אי"ז יום נקי, וע"כ ל"מ לספור את סופו, ומשא"כ בסוף הספירה סגי בכך דעתה הוי זה יום נקי, ולא איכפ"ל שאח"כ בטלה נקיותו, אך לר' יוסי דס"ל דאף דין סתירה ל"ש אח"כ, בע"כ דמקצת היום בלחודי' הוי ספירה מעליא, וממילא לדידי' גם בתחילת הספירה הי' בדין שיהא סגי בסוף הספירה לחודה, ודו"ק.

בהא דזב שטבל בשביעי שלו וחזר וראה טמא למפרע, כתב בחזו"א יו"ד סימן צ"ב סקי"ט דהוא משום דל"ה יום נקי אלא בנקיותו כל מעל"ע, ואז כל חלק ממנו חשיב מקצת יום נקי, אבל כל שאירע בו טומאה אין כאן אפי' מקצת יום, - אך ידוע להוכיח בזה ממש"א במגילה ח' ב' דאינו מטמא למפרע כ"ח בהיסט, דהא דאם ראה אחר טבילה בטלה טהרתו, אי"ז משום שנתברר דאין כאן אפי' מקצת יום, אלא הוי זה דין סתירה, דראייתו בסוף היום סותרת, ובזה נתחדש דל"מ הסתירה לענין לטמאות כ"ח בהיסט.[[2]](#footnote-3)

ובפשוטו הי' נראה, דה"נ הא דשומרת יום שטבלה בשני שלה ואח"כ ראתה טמאה למפרע, הוי זה מדין סתירה, דראייתה בסוף היום סותרת ומבטלת את ספירתה, וע"כ היא טמאה למפרע.

ז] אך מהא דמדמו ב"ש דין הרואה ראי' אחת של זוב לדינא דשומרת יום כנגד יום, מ' דהא דשומרת יום שטבלה ואח"כ ראתה טמאה למפרע, אי"ז מדין סתירה, אלא היינו דכיון דמצטרפת הראי' השני' לראי' הראשונה וב' הימים הוו ימי ראייתה, הרי כ"ה דכשראתה יום א' א"א לה לטבול באותו היום, ואף כשראתה ביום י"א דא"צ שימור, מ"מ א"א לה ליטהר אלא בליל י"ב, ועי' חזו"א סימן א' סק"ב בזה, ה"נ כשראתה ביום השני ונתברר דזיבתה הויא בב' הימים, ל"מ הטבילה שטבלה ביום הב', וכאשר כ"ה משמעות ל' רש"י בנדה דע"ב., וזהו דמדמו ב"ש דה"נ ברואה ראי' אחת של זוב, אם חזר וראה ראי' שני', הוי הראי' הראשונה למפרע ראיית זיבה.

ולכאו' נפ"מ רבתא בזה לדינא, דאף דזב וזבה שטבלו בשביעי שלהן ואח"כ ראו אינן מטמאין למפרע כ"ח בהיסט, מ"מ שומרת יום שטבלה בשני שלה וחזרה וראתה, ה"ה מטמאה למפרע כ"ח בהיסט, וכן מ' מל' הרמב"ם בפ"ה ממטמאי מו"מ ה"ו וה"ט, ובס' המפתח שם הביאו מס' דעת יוסף נדה סימן ק"ח שדקדק כן מד' הרמב"ם.

ח] אמנם צ"ע בזה, דהנה בזבחים כ"ט א' ת"ר ואם האכל יאכל מבשר זבח שלמיו, אמר ר"א וכו' או אינו אלא באוכל מזבחו ליום שלישי אמרת אחר שהוא כשר יחזור ויפסל, א"ל ר"ע הן מצינו בזב וזבה ושומרת יום כנגד יום שהן בחזקת טהרה וכיון שראו סתרו, אף אתה אל תתמה על זה שאע"פ שהוכשר שיחזור ויפסל, והוכיח מרן הגרי"ז מזה, דהא דזב וזבה שראו בשביעי שלהן אחר טבילה טמאין למפרע, אי"ז משום שנתברר דליכא מקצת היום נקי, דא"כ לא מצינו בזה דאחר שכשר חוזר ונפסל, אלא הוי זה דין סתירה, וזהו דמייתי מינה ר"ע דכ"ה דמצינו בזב וכו' דאע"פ שנטהרו ה"ה נטמאין למפרע, ה"נ י"ל בקרבן דאע"פ שהוכשר יחזור ויפסל, והנה לפ"ז מ' דגם הא דשומרת יום שטבלה בשני שלה ואח"כ ראתה טמאה למפרע, הוי זה מדין סתירה.

אך אי"ז מוכח, די"ל דבאמת ב' דינים הם, דהא דבזב וזבה שראו בשביעי שלהן אחר טבילה הוי זה דין סתירה, והא דבשומרת יום שראתה בשני שלה אחר טבילה הוא משום דמצטרפת הראי' השני' לראי' הראשונה לחשבה כשומרת יום דב' ימים, ומהני תרי דיני הוכיח ר"ע דמצינו דאחר שנטהר חוזר ונטמא, וצ"ע בזה.

1. אך בסקי"ח שם הוכיח מד' התוספתא דלא כן, וכתב לפרש דהוא משום דשאני בזה דין זב מדין זבה, ואף דילפינן זב מזבה לימים, י"ל דהיינו רק לטמא בראי' אחת שיש בה ב' ימים, אך הא דמצטרפין הראיות בג' ימים הוא מסברא, עכ"ד, ועמש"נ בפרט זה לעיל מ"ג אות ב' ובהערה שם, - וראיתי לפרש טעם אחר בזה, לפמש"כ הרשב"א בנדה ל"ג א' ובתוה"ב בית ז' ש"ה, דכל הא דאמרינן מקצת היום ככולו, הוא רק כשמקצת היום גורם טומאה או טהרה, עיי"ש, ולפ"ז הרי דדוקא בזבה דמקצת היום גורם טהרה שהוא עולה לה לשימור, הוא דאמרינן מקצת היום ככולו, ומשא"כ בזב דאין מקצת היום גורם כלום, לא אמרינן מקצת היום ככולו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובזה מתפרש ד' הרא"ש בנדה פ"ד סימן א' דקרי אינו סותר ביום ז' אחר שספרה מקצת היום, למש"כ בסד"ט סימן קצ"ו סקמ"ד לצדד דהיינו רק אחר הטבילה, ועי' בחזו"א שם שפירש ד' הרא"ש בע"א. [↑](#footnote-ref-3)