18 בסוגיא דצלף ה - בפלוגתת הראשונים אם מברכין על העץ עצמו בפה_ע, ובדין ברכת הסוכר
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

אלול תשע"א

**א**

א] כתב בה"ג הל' ברכות פ"ו, ז"ל, סוכר, קנה דילי' ודאי עץ הוא וכי נטעי לי' אינשי נמי אדעתא דסוכר נטעי לי' ומברכינן עלי' בפה"ע, ועל סוכר נמי בפה"ע, ואית רבנן דאמרי סוכר וקניא דסוכר פרי האדמה, ולא משום דס"ל דקנה לאו עץ הוא, אלא הכי ס"ל דאע"ג דעץ הוא כיון דלאו פירא קא מפיק ולא פירי' קא אכלינן לא מתאמר בי' פרי העץ אלא פרי האדמה, מידי דהוה אשותא דפרחא, עכ"ל, - ובס' האשכול ובס' האורה הוסיפו ע"ז ונ' שהוא ד' בה"ג, ז"ל, וכללא דמילתא כל שהוא פרי מברכין עלי' בפה"ע, וכל שאינו פרי אע"ג דמעץ קא נפיק, או מאן דאכל קליפין של העצים לא מברך אלא פה"א וכו' עכ"ל, ונחלקו הראשונים בדעת בה"ג היאך נקט לעיקר, ואכמ"ל.

ויש להסתפק בדעת הני דס"ל דמברכין על קנה הסוכר ועל הסוכר בפה"ע, אם הוא משום דס"ל דאף דחשיב כעץ עצמו, מ"מ מברכין ע"ז בפה"ע, דאף על העץ עצמו מברכין בפה"ע אם אך הוא ראוי לאכילה והוי עיקר הפרי, או דנימא דהא פשיטא דאין מברכין על העץ עצמו בפה"ע, והא דס"ל דמברכין על קנה הסוכר ועל הסוכר בפה"ע, הוא משום דחשיב הסוכר שבתוך הקנה כפרי דהעץ, וע"כ שפיר מברכין עליו בפה"ע.

ב] והנה לכאו' כל מקום הספק בזה הוא לדעת הרא"ש ודעימי' שנת' בסימן א' בדעתם דהא דאין מברכין על הקפריסין לר"ע ועל התמרות בפה"ע הוא משום שאינם עיקר הפרי, דלדידהו שפיר י"ל דהא דמברכין על הסוכר בפה"ע הוא משום דאף על העץ עצמו מברכין בפה"ע, אם אך הוי הוא העיקר, אך לדעת ש"ר דס"ל דהא דאין מברכין על הקפריסין לר"ע ועל התמרות בפה"ע, הוא משום דאין תורת פרי עליהן, וכמש"נ בסימן ב', הרי מבו' דאין מברכין בפה"ע אלא על הפרי, ולפ"ז לכאו' כ"ש דאין מברכין בפה"ע על העץ עצמו, וא"כ בע"כ דהא דמברכין על הסוכר בפה"ע הוא משום דחשיב כפרי.

אמנם י"ל, דגם לדעת הני קמאי דס"ל דהא דאין מברכין על הקפריסין לר"ע ועל התמרות בפה"ע, הוא משום דאין תורת פרי עליהן, י"ל דכ"ז הוא משום שהאביונות הם עיקר פריו, וע"כ לא חשבינן להקפריסין והתמרות כפריו לברך עליהן בפה"ע, ואין מברכין עליהן בפה"ע, אך במקום דהעץ עצמו הוא כל פריו דהעץ, שפיר חשבינן לי' כפרי העץ לברך עליו בפה"ע, וזה ע"ד שמצינו בנדה ד"ח: דבאילן שאינו עושה פירות מודו רבנן דקטפו זהו פריו, וכאשר כן נת' בסימן ב' סק"ה בהערה בד' הרשב"א.

ג] ונראה דיש להוכיח לזה, דהנה בשו"ת רדב"ז ח"ג סימן תקל"א כתב, דקני הסוכר אינם גדלים יותר מג' שנים, וכתב ע"ז, ז"ל, וא"ת דקני הסוכר מין אילן הוא ואינו יוצא משנה ג' הו"ל ודאי ערלה בחו"ל ואסור וכו', וכ"ת ה"נ, ליתא שהרי כתב הוא ז"ל מחלוקת הגאונים בברכת הסוכר וכו' ומשמע דמותר לאוכלו, הא ל"ק כלל דוערלתם ערלתו את פריו אמר רחמנא ולא את עצו, והסוכר הוא הוא בעצמו הקנה והפרי וזה ברור מאוד, עכ"ל, ומבו' להדיא מזה, דאף לדעת הסוברים דמברכין על הסוכר בפה"ע, אי"ז משום דהסוכר שבתוך הקנה חשיב כפרי דהעץ, דא"כ הי' אסור לאכלו משום ערלה, אלא הוא משום דס"ל דאף על העץ עצמו מברכין בפה"ע, אך בערלה אין אסור אלא הפרי ולא העץ עצמו.

אמנם הנה שו"ר בביאור מרדכי בפירקין אות י"ח ובמשכנות יעקב או"ח סימן צ"ז שנקטו דלהסוברים דמברכין על קני הסוכר בפה"ע אף חייבין עליהן משום ערלה, ובמשכנו"י שם תמה ע"ז, עיי"ש, ובביאור מרדכי שם דן דגם להרמב"ם הוא אסור משום ערלה, והרי דס"ל דכו"ע מודו דאין מברכין על העץ עצמו בפה"ע, ואך דס"ל דחשיב זה כפרי העץ, ובביאור מרדכי שם כתב דהוא משום דבאילן שאינו עושה פירות חשיב זה כפריו, עיי"ש, ועי' בדה"ח בקו"א להל' ברכות שנראה שנקט דגם לדעת הרמב"ם דמברכין ע"ז שהכל, ודאי דה"ז אסור דומיא דקטף דאילן שאין עושה פירות, ומ"מ כיון שאין לוקין ע"ז, אף אין מברכין ע"ז אלא שהכל, וגם בביאור מרדכי שם דן בזה, וצ"ל לפי דבריהם דקני הסוכר מתקיימין יותר מג' שנים, וצ"ע.

**ב**

ד] ובעיקר הנידון בזה אם מברכין על העץ עצמו בפה"ע או בפה"א, מצינו עוד שנחלקו בזה הראשונים ז"ל, דהנה בחי' הרמב"ן להלן בסוגיין כתב בטעמא דהגאונים דמברכין על הפלפלין בפה"א, ז"ל, אפשר שסברו הראשונים מפני שהפלפלין תמרותיהן שנעשות בעץ עצמו וכו', ומפני זה עשו אותן הגאונים כתמרות של צלף ושל אתרוג לברך עליהן פה"א דכגופו של אילן הם, וכן לענין ערלה שריבה אותו הכתוב מדכתיב עץ מאכל יתכן דעץ מאכל קרי לי' ומ"מ בפה"א מברכינן כעץ הנאכל, עכ"ל. [[1]](#footnote-2)

ומפורש בד' הרמב"ן, דעל עץ הנאכל מברכין בפה"א, ולדעתו הוא נלמד מהא דמברכין על התמרות בפה"א, ומה"ט הוא דמברכין על הפלפלין בפה"א.[[2]](#footnote-3)

והך מילתא דהא דמברכין על הפלפלין בפה"א הוא משום דהו"ל כעץ, כ"כ גם המאורות בסוגיין בפי' בתרא ורבינו מנוח בפ"ח מברכות ה"ז, ואך דפירשו דהא דחשיב כעץ, הוא משום דטעם עצו ופריו שוה, ועי' גם בד' הרמ"ך בהל' ברכות שם שנקט כן בפשיטות דעל העץ עצמו מברכין בפה"א.

ובאבודרהם הל' ברכת בפה"א כתב, ז"ל, וה"ה גירופי"ל הקנה שקורין לו קניל"א בלע"ז בין רטוב בין יבש מברכין עליו בפה"א שאינו עיקר הפרי אלא קליפת עץ, עכ"ל, ומ' דס"ל שעל העץ עצמו מברכין בפה"א,[[3]](#footnote-4) אך התוס' לקמן בסוגיין כתבו דמברכין עליו בפה"א משום שהוא גדל על הארץ כמו קנים, ויל"פ דכוונתם דלא חשיב כעץ כלל, וצ"ע.

וכ"ה גם בחי' הרא"ה לעיל בסוגיין, ז"ל, קורא וכו' ואמר ר' יהודה בפה"א, דחשיב לי' פירא, ואפ"ה לא מברך בפה"ע אע"ג דאילן הוא, משום דכל היכא דהא גופי' לאו פירא לא שייך לברוכי עלי' ולמיקריי' פרי העץ, אלא פרי האדמה, דחזי למיכל והוי גידו"ק, מידי דהוי אירקות, עכ"ל, וכיונו לזה בדברי דוד ובחי' מהר"ם בנעט לעיל שם.

ה] אמנם הנה מד' כמה מקמאי יש ללמוד דפליגי ע"ז, דהנה לדעת הני קמאי דאין מברכין על העץ עצמו בפה"ע, הרי פשוט דמה"ט גם אין מברכין על הזנגביל בפה"ע כמש"א לקמן בסוגיין, שהרי זנגביל הוא השורש בעצמו וכמש"כ הרמב"ן והראב"ן שם, ואינו פרי הגדל מן העץ, וכ"ה בהל' ברכות להריטב"א פ"א הי"ז, ז"ל, וכן האוכל זנגביל חי, אע"פ שהוא אילן, כיון שאינו אוכל מן הפרי אלא מן העץ מברך בפה"א, עכ"ל.

אמנם הנה מצינו בד' הראשונים שכתבו טעמים אחרים בזה, דהמאירי לקמן בסוגיין כתב בשם הראב"ד, ז"ל, וגדולי המפרשים כתבו שהפלפלין הרטובים מברכין עליהן בפה"ע שהרי אילן הוא וערלה נוהגת בו משא"כ בזנגביל שהוא גדל בארץ, עכ"ל, וההשלמה והמאורות בפי' קמא שם כתבו דהוא משום שאין דרך לאכלו בפנ"ע, וכתבו דמה"ט מברכין על הפלפלין בפה"א, ועי' בחי' הריטב"א סוכה דל"ה. שכתב דמה"ט בעינן קרא לרבויינהו לערלה, והטור בסו"ס ר"ב כתב, ז"ל, וזנגבילא רטיבתא בפה"א שהיא ראוי' לאכילה ומ"מ כיון שאינה עיקר הפרי מברכין עלי' בפה"א, עכ"ל, ועיי"ש בב"ח מה שפירש להא דלא חשיבא כעיקר הפרי, ועיי"ש שדן להגי' בד' הטור, אך גם לפ"ז מבו' דכל הא דאין מברכין ע"ז בפה"ע הוא רק משום דהוא השורש הטמון בקרקע, עיי"ש.

ומבו' מד' כל הני קמאי, דכל שהעץ עצמו ראוי לאכילה והוא עיקר הפרי, מברכין עליו בפה"ע.[[4]](#footnote-5)

וכ"ה מבו' גם מדעת הסוברים שהביא בס' הבתים הל' ברכות ש"ז סי"ד דמברכין על הקניל"א בפה"ע, וגם בד' התוס' נ' דהא דאין מברכין עליו בפה"ע הוא משום דלא חשיב כאילן, וכנ"ל, והרי דס"ל דגם על קליפת העץ מברכין בפה"ע.[[5]](#footnote-6)

ו] ולפ"ז קרוב הדבר לפרש דבזה הוא דפליגי הגאונים אם מברכין על קני הסוכר בפה"ע או בפה"א, דלעולם כו"ע מודו דחשיב זה כעץ עצמו, וע"כ לי"ב משום ערלה וכמש"כ הרדב"ז, והסוברים דמברכין עליו בפה"ע, הוא משום דס"ל דאף על העץ עצמו מברכין בפה"ע, אם הוא העיקר, וכאשר כ"ה דעת הראב"ד וההשלמה והטור,[[6]](#footnote-7) וע"כ נקט הטור בסימן ר"ב לעיקר דמברכין על הסוכר בפה"ע.

1. ויש להעיר, דאין מכוון הרמב"ן דהא דהן חייבין בערלה, הוא משום דאף עץ חייב בערלה, שהרי בתו"כ פר' קדושים ילפי' מדכתיב את פריו, פרט לעלים ולולבין, וכ"כ הראשונים בפ"ק דערלה דמה"ט הוא דהעלים והלולבין מותרין בערלה, וכ"ה בתחילת ד' הרמב"ן דבערלה בעינן את פריו, וכ"ה מוכח גם מהא דאין בקני הסוכר משום ערלה, וכמו שהבאנו לעיל סק"ג מד' הרדב"ז, אלא מכוון הרמב"ן הוא דפלפלין איתרבו לערלה אף דהוו עץ, משום דעצו ופריו שוה.

   ועי' עוד בחי' הריטב"א סוכה דל"ה. שהביא די"מ דהא דבעינן קרא לרבויי פלפלין לערלה הוא משום דנעשין בעץ עצמו, אך משמעות דבריו שם דילפי' מקרא דחשיבי כפרי, ולפ"ז בדין דגם לגבי ברכה יברכו עליהן בפה"ע, אך בחי' הריטב"א עירובין דכ"ח: כתב די"מ דגזה"כ הוא לחייבם בערלה, ואין מברכין עליהן בפה"ע דלא חשיבי כפרי העץ, ולדעת הרמב"ם ניחא בפשיטות, שהרי ס"ל דלא קי"ל כר"מ דמרבי להו לערלה, וכמש"כ האחרונים ז"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויתכן דזהו מה שהביא הרמב"ן לדין סוכר בהמשך לדבריו בדין פלפלין, והיינו דמד' הבה"ג בדין סוכר למדנו דעל העץ עצמו מברכין בפה"א, וזה מקור לדבריו דעל פלפלין מברכין בפה"א משום דהוו מכלל העץ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובס' הבתים הל' ברכות ש"ז סי"ד נקט לעיקר, דכיון דעץ הוא ואינו פרי, מברכין עליו שהכל, עיי"ש, ולכאו' זה כדעת הרמב"ם דמברכין על קני הסוכר שהכל, אשר הוא מה"ט, וכמש"כ הב"י סימן ר"ב והביאוה"ל שם. [↑](#footnote-ref-4)
4. ונ' דהראב"ד אזיל לטעמי', דס"ל דמברכין על הקפריסין בפה"ע אף דלא חשיבי כפרי לענין ערלה, והרי דל"ב תורת פרי לגבי ברכת בפה"ע, וע"כ ס"ל דאף על העץ עצמו מברכין בפה"ע, אך אי"ז מוכרע, די"ל דהא דס"ל דמברכין על הקפריסין בפה"ע, הוא משום דחלוק תורת פרי לענין ברכה מתורת פרי לענין ערלה, גם י"ל דהוא משום דהו"ל כשומר דהאביונות, וכאשר כ"כ בהלכות הריטב"א פ"א, ועמש"נ בזה בסימן ד' סק"?. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולדעתם צ"ל, דהא דמודה רב יהודה דאין מברכין על הקורא בפה"ע אלא בפה"א, הוא משום דאינו עיקר הפרי, ואין מברכין ברכת בפה"ע אלא על עיקר הפרי.

   גם י"ל עוד כמש"נ לעיל סק"ב, דכל הא דס"ל דחשבינן להעץ עצמו כפרי העץ לברך עליו בפה"ע, הוא רק כשזהו כל פריו דהעץ, אך בעץ המגדל פירות, לא חשבינן להעץ עצמו כפרי העץ, אף שהוא ראוי לאכילה, וע"כ אין מברכין עליו בפה"ע, ודו"ק.

   שו"ר בפירש"י שנד' בליקוטי ר"ב אשכנזי שכתב, ז"ל, דהואיל והוא רך הו"ל כירקות ותנן על הירקות אומר בפה"א, אבל בפה"ע לא, דלאו פרי ממש הוא אלא עץ שסופו להקשות, מיהו בעודו קורא הוי מין ירק וברכתו כברכת עצי האילן, עכ"ל, ומבו' דכל הא דחשיב כעץ ולא כפרי הוא משום שסופו להקשות. [↑](#footnote-ref-6)
6. והא דבקפריסין לר"ע ובתמרות אין מברכין בפה"ע, הוא או משום דדינא הוא דאין מברכין בפה"ע אלא על עיקר הפרי, וכמש"נ בסימן א' בדעת הטור, או משום דכל הא דחשבינן להעץ עצמו כפרי העץ, הוא רק היכא שזהו פריו, אך כל שיש לו פירות אחרים עיקריים, לא חשבינן להעץ עצמו כפרי העץ, וע"כ ה"נ לא חשבינן להקפריסין והתמרות כפרי העץ, כיון שהאביונות הם עיקר פריו, וכמש"נ כן לעיל סקי"ב. [↑](#footnote-ref-7)