חבורה ח
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

חבורה ח' פרק כירה לז: לח.

הנה יש לעיין מדוע השמיט הרמב"ם דין זה של קטמה והובערה ולא כתב את החידוש דין שעולה מדברי רבי אושעיה וליכא למימר משום דרב אושעיה כחכמים והוא פסק כחנניא דהרי הרמב"ם פסק כחכמים ומבואר דכנראה למד הרמב"ם כדרך הראשונה בתוס' ורוב ראשונים שנחשב קטומה ממש והותר גם מבושל כמאב"ד או אפי' פחות כמו שמשמע ברמב"ם. והנה באמת יש לדון מהו ביאור הסברא ושייך לומר דהרמב"ם סבר דזה גופא חידושו של רב אושעיא שהטעם שמהני קטימה הוא משום זה גופא שהוא מסיח דעתו וזהו גופא החידוש דלא תימא כיוון דהובערה הדרא למילתא קמייתא ויסוד ההתר אינו משום שהוא מסיח דעת אלא משום ההכר קמ"ל דלא הביאור קמ"ל דיסוד ההתר הוא היסח הדעת ואם כן לא אכפת לן כלל במה שהיא הובערה.

בחבורה הקודמת הבאנו את מחלוקת המ"ב והחזו"א למסקנא דדעת המ"ב בביאור דעת הרא"ש דלכתחילה לא לפסוק כחנניה אמנם החזו"א הכריע דכוונת הרא"ש היא דממילא משום שזה מנהגם וזה עונג שבת אז הפסק הוא שיישארו במנהגם ולכתחילה ניתן לפסוק כחנניה. והנה דבר זה נוגע באלה שמחממים בתנור בשבת. שבתנור שאין בו טרמוסטט. אע"פ שתנור נחשב אינו גרוף וקטום לדעת הפוסקים. למרות שמסברא היה מקום להתווכח אם זה כי לא שייך כאן חיתוי בגחלים מכל מקום הסכמת הפוסקים שאינו נחשב גרוף וקטום ומכל מקום מותר להשהות בתנור דבר שנתבשל כמאב"ד. אמנם עדיין צריך להקפיד. שאם פתח את דלת התנור לא לסגור את הדלת אא"כ המאכל שבתוכו מבושל כל צרכו. ויש נידון באלה שמשאירים טשונט בתנור דאז אפילו שהטשונט מבושל כל צרכו מכל מקום העצמות לוקח להם זמן להתרכך במשהה עצמות עוף. ובזה נחלקו האג"מ שהתיר ובמנחת שלמה חלק א' סימן ו' אסר להשהות ובזה נאסר אם פתח את דלת התנור לסוגרה ולא יהני בזה גם אם התנור גרוף וקטום כיוון דהוא למעשה עושה מלאכת בישול והוא ממהר את בישולו.

ובאופן שעתיד להתבשל עד שקיעת החמה כשיעור מאב"ד. במנחת שלמה ח"ב סי' לד' כתב שמותר להשהותו לכתחילה ודלא כדברי התולדות שמואל שתלה בקבלת שבת של האדם עצמו. והנה יש לעיין בכוונת השאלה האם הנידון דלא גזרו איסור שהייה רק בחומרת שבת דאוריתא אמנם תוספת שבת היא רק עשה ולא גזרו. או דהביאור דמשום שרק הוא קיבל שבת אז עדיין יכול למצוא אחרים שיכול לבקש מהם לחתות וממילא לא גזרו על הקבלה הפרטית שלו והנה לפי"ז.דן שהזמן שרגיל כל הציבור לקבל אפשר שהוא נחשב כשקיעת החמה. והחזו"א הקל לענין בדעבד דלא נאסר אם התבשל כמאב"ד עד צאת הכוכבים. אמנם הגר"נ קרליץ החמיר.

תוד"ה א"ר ששת. פסק ר"ח דהלכה כר"ש אמר ר"י באמת שכן הוא מבואר בדברי הר"ח בע"א בשם יש מי שאומר. אמנם בדברי הר"ח בע"ב משמע שפוסק כרב שמואל בר יהודה בדברי רבי יוחנן. ויש לדון האם ניתן לפרש בכוונתו, שסבר כבעל המאור הובא לעיל. או כרב האי גאון הובא ברשב"א שסבר דלא פליגי אלא דבעינן לחדש שאפי' במבושל כל צרכו שייך להשהות. אמנם עיין ברא"ש סי' א' שכתב שהר"ח לא הכריע באינו נתבשל כל צרכו. כנראה משום שהר"ח הביא שם את ההלכה בשם יש מי שאומר. אבל בנתבשל כל צרכו פסק כרב שמואל בר יהודה אליבא דר"י.

הרע"א דן דשמא מוכרח בלשון השו"ע שפסק כמו בעה"מ, אמנם באמת יש לדחות שאין זה כוונת השו"ע.

עיין תו"י אות ב', וצ"ע על דבריו דלכאורה מאי נפק"מ אם שייך ביה בישול או לא הרי לכאורה הנידון הוא חשש חיתוי. ואפי' אם מדאוריתא נחשב כמבושל מכל מקום משום חשש שיצטנן יש חשש שיחתה בגחלים ומשום כן נאסר להחזיר. והנה תירץ התו"י דבתבשיל אפי' מבושל מבעוד יום שייך בישול. והנה יש לעיין דלפי"ז מבואר חומרא דאפילו במבושל כל צרכו שייך בו בישול דאוריתא ודלא כהרמב"ם והרא"ש שהבאנו לעיל ועוד דחזרה לכאורה נאסרה גם בחמין שהוא מצטצק ורע לו ואטו שם גם ייחשב כמבשל.. ויש לעיין לפי' התו"י, אם כן מה מהני מה דהוא גרוף וקטום לבית הלל הרי עדיין חשיב מבשל. אמר ליה אביי לרב יוסף מהו לשהות.

תוד"ה מהו לשהות מבואר בתוס' דהשאלה היתה רק על מצטמק ויפה לו ולא על מצטמק ורע לו ויש לעיין דלעיל ר"מ ור"י אסרו גם מצטמק ורע לו ומדוע לא שאל לו על זה. עיין מהרש"א והגהות ראמ"ה. בר מינה דרב יהודה כיוון דמסוכן הוא בשבת נמי שרי ליה. הדבר צ"ע האם ההתר הוא משום פיקוח נפש ואם כן פשוט הוא או דאין המכוון דהוי ממש פיקוח נפש דבשביל זה לא בעינן דווקא חמין אלא מכיוון דאיסור שהיה הוא דרבנן הקילו בזה במקום צורך רפואה. עיין ר"ח ועיין פי' רש"י. עיין ריטב"א ורשב"א. והנה בלשונו של הר"ח הוזכר דהוא פשוט ששרי למעבד ליה בשבת . וכנראה סבר הר"ח דזהו ממש מסוכן אמנם היה שייך ליישב את קושיית הרשב"א מדוע לא גרפו וקטמו דזה התר חדש שלא גזרו איסור שהייה במקום צורך וכאן הוי צורך משום שהוא מסוכן או מצונן.

אמר רב נחמן וכו' הראשונים הקשו, להשיטות שפוסקות כחנניה דלפי"ז כל הנידון בגמ' מהו מצטמק ורע לו מהו מצטמק ויפה לו אינו נוגע להלכה. ויל"ע האם יש כן נפק"מ לדידן והנה יש לעיין האם שייך לומר שהותר נתינה בתחילה בשבת באופן שהוא מצטמק ורע לו והראשונים כולם דחו סברא זו וכן יש שדייקו מהמשך הגמרא במעשה דרבי אושעיא שהעלו לו חמין ומה הראיה הרי שם זה מצטמק ורע לו ובהכרח דחזרה נאסרה אפילו במצטמק ורע לו.. מצטמק ורע לו. הפמ"ג במשבצות זהב רנט. ג דן מה הדין אם בקדירה אחת יש גם מצטמק ורע לו וגם מצטמק ויפה לו.

התו"י אות ב' מבואר דבר חידוש שהאיסור של חזרה הוא משום לתא דבישול והנה לפי"ז יהא מבואר בדבריו דהחמיר דיש בישול אחר בישול אפילו בדבר שהוא מבושל כל צרכו אם מתבשל ויפה לו ומשום כן אסרו חזרה בשבת וכן זהו הטעם שאסרו הטמנה בשבת גזרה שמא ירתיח זהו משום שייך בישול גם בדבר שהוא מבושל כל צרכו. והנה לפי"ז יש לעיין איך התירו להחזיר בגרוף וקטום הרי עדיין עובר על מלאכת מבשל. ונראה ביאור הענין דאין כוונת התו"י לחלוק על כל הראשונים והוא גם מודה שאין בישול אם הדבר מבושל על כל פנים בשיעור של כל צרכו אלא שהוא חושש בחזרה דחוששין שמא יבוא להחזיר גם במבושל פחות מכל צרכו. וזה ביאור כוונתו דשייך בישול אמנם גם באופן שלא שייך בישול עדין שייכת גזירה אטו מבשל וזהו הטעם שנאסרה נתינה בתחילה והתירו רק בצורה שהיא ניכר שהיא לחימום שלא יבוא ליתן גם בישול ולכן מותר להחזיר רק במבושל כל צרכו וכן בצורה של חזרה שזה דבר שהוא ניכר שהוא נעשה לחימום ולא בצורה של בישול.

ב"ה אומרין אף מחזירין אמר רב ששת לדברי האומר מחזירין אפי' בשבת רש"י פי' דהחידוש הוא שמחזירין אפי' בשבת ביום. וביארו הראשונים שמצינו בכתובות שהלשון שבת משתייך לשבת ביום וכלשון הגמ' דהיינו אוכלים לילי שבת ושבת שהכוונה לשבת ביום. והנה הקשה הרשב"א מה הראיה מר' אושעיה ושמא יש ליישב דסבר דהוא פשיטא דוכוי בא לאמר דהלכה כבית הלל ובהכרח דהחידוש הוא דהמעשה היה בשבת. והתוספות חידשו דנאסרה חזרה גם בע"ש. והנה יש לדייק מדברי התוספות דזהו משום חשש חיתוי ולא משום גזירה אטו שבת וכמסקנת הרא"ש משום שמבואר בלשונם שעיקר פלוגתייהו הוא בימות החול ואם זה חשש חיתוי היה שייך להבין שעיקר פלוגתייהו הוא במשהה בימי החול שיש בזה חשש חיתוי יותר כיוון שלא יכוון את כניסת השבת וירצה להרתיחם אמנם אם זה גזריה אטו שבת אם כן עיקר המחלוקת היא בשבת ובאמת הרא"ש בדרך הראשונה שאיסור נתינה בתחילה בע"ש הוא ליתן דבר שאינו רותח אז לכו"ע זהו משום חשש חיתוי ורק בדרך השנייה שנאסרה נתינה סמוך לשבת שם אפי' ברותח בזמן שאינו יכול להצטנן בזה נאמרו ב' דרכים האם זהו גזריה אטו צונן או שנאסר ע"ש אטו שבת. וכדברי רש"י דייק הב"י מהרמב"ם שלא כתב איסור נתינה בתחילה בע"ש. והבע"מ ביאר דיסוד החידוש של הגמ' הוא משום שלבית שמאי נאסר נתינה גם בע"ש שנאסר כל עשייה שהתוצאה שלה בשבת. ומשום כן נאסר להם גם ע"ש. ובזה חידשה הגמרא שהמחלוקת כאן היא הלכה אחרת ולבית הלל הותר חזרה גם בשבת.

והר"ן והרמב"ן חידשו ע"פ הירושלמי שכל איסור חזרה הוא רק בנוטל בע"ש ומחזיר בשבת אמנם כל שניטל מהכירה בשבת בכל גוונא מותר להשיבו לכירה בשבת. ולא בזה נאמרו התנאים של סוגייתנו והלשון מחזירין אפי' בשבת הכוונה בדבר שניטל בע"ש והחזרה היא בשבת בכל אופן נחשב חזרה גם מתקיימים בזה כל התנאים.

והנה ביארה הגמרא דיש תנאים בחזרה שלושה לישנות האם בעינן שיהיה גם עודו בידו ושלא הניחן על גבי קרקע וגם שדעתו להחזיר או דלמא דמספיק אחד מהם. או דלמא לא בעינן כלל תנאי אל כל חזרה מועלת.

והנה יש לדון בגדר הדבר מדוע התירו רק באופן זה האם זה ענין של סברא דהרי איסור נתינה בתחילה הוא משום דמיחזי כמבשל ובאופן של חזרה אינו מיחזי כמבשל וממילא בהניחו ע"ג קרקע זהו נראה כבישול חדש ויש לעיין מה אכפ"ל בדעתו ואפשר דכלפי עצמו הוא נראה כמבשל אמנם נראה יותר דחכמים קבעו גדר של חזרה ובזה כל שאין לו שם חזרה אלא שם נתינה בתחילה נאסר ובזה דנה הגמרא האם שם חזרה תלוי בדעתו או רק במה שהוא בידו. והנה נחלקו הפסוקים מהו ההלכה דדעת הר"ח והרשב"א ור"ה גאון להחמיר כל"ק דבעינן שני הדברים גם בידו וגם דעתו וביארו משום שהוא דאוריתא והכוונה שבאיסור זה קרוב הדבר לבוא לידי איסור דאוריתא משום שהאדם טרוד באוכל ואינו בקיא במה נחשב בישול ויבוא לטעות ולכן החמירו בספיקות שלהם. וכן פסק הרי"ף בעה"מ רא"ש רשב"א טור והרמ"א. והרמב"ם גם הזכיר פ"ג ה"י שדווקא אם עודן בידו. אמנם לא הוסיף את התנאי שדעתו להחזיר. ועיין כס"מ.

והריטב"א שיטה להר"ן בשם הרא"ה ומאירי. פסקו להלכה. כל"ב לקולא דאין איסור להחזיר אלא כשהניחן ע"ג קרקע ואין דעתו להחזיר. ומשמע דלכו"ע עכ"פ בעינן חדא מיניהו. והנה במחלוקת זו השו"ע פסק דבעינן שיהא בידו אבל לא החמיר שיהא דעתו להחזירה והרמ"א החמיר שיהא דעתו להחזיר והנה השו"ע כתב רק שלא יהא ע"ג קרקע והרמ"א החמיר דבעינן בידו וביאר הביאור הלכה דהרמ"א החמיר גם בספק של ספסל ומקל. ולכן הוסיף בידו לעומת זאת השו"ע פסק לקולא ולכן הזכיר דווקא על גבי קרקע. והנה לעומת זאת הרמ"א היקל דפסק בעיקר כהר"ן דכל התנאים האלו נאמרו רק בלקח מע"ש והחזיר בשבת. ומשום כן למעשה לא הניח ע"ג קרקע כפסק השו"ע יש מקום להקל אפי' שאין דעתו להחזיר ושייך לצרף את דעת הר"ן ולהקל. אמנם בהניח ע"ג קרקע ודעתו להחזיר טען המשנ"ב בשער הציון אות נ' דבזה לא מסתבר להקל.אמנם בהניח ע"ג ספסל ומטה הגם שהרמ"א החמיר מכל מקום יש להקל בצירוף שיטת הר"ן ושם זה מהני אפי' באופן שאין דעתו להחזירה. וכפסק השו"ע.

והנה יש לדון האם על גבי שיש נחשב כמו מיטה דהנה יש לדון בספק הגמרא מהו הסברא בע"ג קרקע הביאור דע"ג קרקע זהו הנחה קבועה וההנחה הקבועה מבטלת שם חזרה או דלמא דבעינן שיהא בידו וכל שהוא לא בידו אין לזה שם חזרה. ובזה תלוי הספק של מטה וספסל ששם ההנחה היא ארעית ועל דעת להחזירו והנה יש לדון שיש האם שם זה נחשב הנחה קבועה או דלמא רק במקרר או כשמניח את האוכל בצלחת זה הנחה קבועה למעשה שיש הקילו רשז"א והרב אלישיב והרב וואזנר הובאו דבריו במכתב בארחות שבת החמיר. והנה מצינו מחלוקת רע,א ואבי עזרי. ויסודם האם החזרה הוא מתיר או אוסר.

וכיריים שאינן דולקות שם דעת הרב אלישיב דהם כשיש. עוד נחלקו בענין טעות דהאם נחששב דעתו להחזירה. ובדין כתבה האש. ובדין כבבה החשמל בשבת.

עוד נחלקו בענין מניח על גבי קרקע ואוחזו בידו דר' משה מקיל ומדייק לשון השו"ע והניחה. והרב אלישיב מחמיר ונראה לי מהר"ח ומהרמ"א דצריך להחמיר.