פסקי הלכות
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / ענינים כלליים / ענינים הלכתים קצרים

# פסקי הלכות

אדר ע"ח

### השתתפות אבל בסיום

א] לגבי השתתפות אבל בשמחות מבואר ברמ"א שנהגו שלא ללכת כלל אם זה לא בביתו ועיין ש"ך סימן רמ"ו שהביא משו"ת מהר"מ מינץ שלסיום אבל יכול ללכת וציין לזה הדגול מרבבה ורעק"א סימן שצ"ט ובפשוטו משמע שנקטו שעל זה אין את מנהג הרמ"א וראיתי מביאים שהחיי אדם תמה שלמנהג הרמ"א אין חילוק אמנם בפשוטו כל זה לסעודת מצוה של אחרים אבל אם הוא מסים בזה הוא כמו מילת בנו וכדו' שבזה ודאי מותר ועיין מ"ב הלכות שמחת תורה שהביא שמותר לו להשתתף לחתן תורה ובראשית ומקורו מהבכורי יעקב וביאר הנ"ל שכאן שזה כמו סיום שלו ודאי מותר ואין על זה את מנהג הרמ"א ועיין דברי סופרים שהביא שיש שאסרו תמיד אמנם כיון שהכל שאלה של מנהג ודאי יש להקל בזה וכמדומה שגם בסיום של אחרים כל שמתרבה כבוד התורה על ידי הליכתו נהגו להקל וספק מנהג להקל

### ברכה בהוריד התפילין להטלת מי רגלים

ב] שמעתי מהגר"י ליברמן לדון שבבית האמצעי של מרחץ שמותר להשאיר התפילין ואסור לחולצם שאם הוריד כיון שעכשיו אסור ללבוש צריך לחזור ולברך על התפילין ולפ"ז דן שכיון שמבואר ברמ"ע מפאנו שיסוד ההיתר שלא צריך להוריד התפילין לבית הכסא של מי רגליים שזה כמו בית אמצעי אבל ודאי שאסור ללבוש אות במקום הנ"ל ולפ"ז יצטרכו תמיד לברך ולא נהגו כך ושאל דבר זה לגר"נ קושפיץ ואמר לו שכיו שזה לא מקום בעצם מופקע מחליצת תפילין זה לא הפסק וצ"ע הסברא הרי זה לא גרע מאונס גמור

**אלול ע"ח**

### בדיני מעמיד

ג] מבואר בגמ' סוכה כ"ב. דר' יהודה ס"ל שהסומך סוכתו בכרעי המיטה זה לא טוב ומבואר בגמ' ביאור אחד מצד שזה מעמיד בדבר המקבל טומאה וטעם שני מצד שאין לה קבע והנה יש ראשונים שפסקו כרבנן והרא"ש פסק שאפילו לר"י הטעם כי אין לו קבע והוכיח דבר זה מהירושלמי ולכן מעיקר הדין קי"ל שמעמיד בדבר המקבל טומאה זה כשר אמנם דעת הרמב"ן ועוד ראשונים להחמיר כשיטות שפסול מעמיד בדבר המקבל טומאה אמנם מצאנו בזה כמה הגבלות

א. עיין ריטב"א שדבר שפסול לסכך רק מדרבנן אין החיסרון וכן כתב הבה"ל סימן תר"ל ס"א בבה"ל אמנם בסימן תרכ"ט סקכ"ה נקט להחמיר ועיין חזו"א שטעם על מעמיד דמעמיד שזה נחשב מעמיד בדבר הפסל מדרבנן ומבואר שגם כה"ג פוסל ובפשוטו יש להקל כמבואר בריטב"א בפרט שכל הדין מעמיד הוא חומרא ושמעתי להעיר דבמניחים הסכך על הדפנות שיש בהם רוחב ד' שיחשב מעמיד בדבר הפסל לסיכוך מדרבנן ובהכרח שמדרבנן זה לא פוסל

ב. עיין ר"ן שהביא להקשות שרגילים להניח הסכך על הכתלים וכתב לישב או שכיון שלא רגילם לסכך בהם לכן לא גזרו או מצד שזה כמו בית וכולם יודעים שזה לא טוב והמ"ב העתיק הטעם כי לא רגילים לסכך בהם ולא שייך בזה הגזירה ובפשוטו יש ללמוד מכאן לכל דבר שלא רגילים לסכך בו שאין בזה הגזירה ולכאורא לפ"ז דבק זה לא חיסרון ויתכן שגם אזיקונים אמנם יתכן שכיון שרגילים לסכך בפלסטיק יש לדון אם לחלק בין הסוגים ובמ"ב דרשו סימן תרכ"ט הערה 21 הביא מהגר"נ קרליץ לאסור

ג. מבואר במשנה ששלשה באילן הסוכה כשירה אבל לא עולין עליה ביו"ט וצ"ע הרי זה מעמיד בדבר המקבל טומאה וכתב הרמב"ן שכיון שזה מעשה קרקע בעלמא בזה אין חסרון של מעמיד והריטב"א דימה לכל סוכה שעומדת על החול והמג"א למד שיש כאן היתר של מעמיד דמעמיד אמנם החזו"א ביאר כפשוטו שזה מעשה קרקע בעלמא והנה רש"י בשבת ביאר המשנה שרק הסכך עומד על האילן וכן תוס' בסוכה ולפ"ז ביאר החזו"א שצ"ל שעיקר הגזירה רק על דבר שזה מין שלא ראוי לסכך ולא שזה רק חיסרון מצד שהוא מחובר והנה מדברי כל הראשונים שהקשו חזינן לא כך אמנם יתכן שכיון שלביאור רש"י מוכרח לחלק כנ"ל ודאי יש לצרף דעתו כיון שמעיקר הדין מעמיד מותר ואולי באמת אין סברא לחלק רק שרש"י ס"ל שהלכה דלא כר"י וצ"ע [החזו"א עצמו לא כתב שס"ל להקל לדינא כסברתו דהרי בא לישב קושית הראשונים]

### בדין קנית פאה

ידוע הנידון לחוש דשער מהודו הוי ע"ז והנה מעיקר הדין יש מקום להקל א. דהרי יש ראשונים שכה"ג לא חשיב תקרובת ולא חל איסור ב. יש צד שאין זה מעשה הקרבה כלל ג. לא ידוע מאיפה השער ולא ידוע מה הרוב אלא שמכל מקום ראוי להחמיר דהרי יתכן שהכל זה חסרון ידיעה ולא הוי ספק אמנם שמעתי מהרב סילמן חתנו של הגרש"צ רוזנבלט בשם אביו דפאות ממספר שש ומעלה דהינו שהגיעו לידי הפאנית כשהם טבעי בזה יש רוב שזה לא מהודו ב.אם זה מגיע מדרום אמריקא [כגון ברזיל אורגואי]בזה יש להקל אמנם אין לסמוך שזה הגיע משם אלא על ידי שני דברים א.שכך ידוע למי שמבאים לה את זה ב. שהפאנית מכירה לפי מרקם השער שזה משם אבל על אחד ללא השני אין לסמוך ג.פאות של איטליא גלית ירושלים מותר וכן פאנית פלס שבי וכן בן דוב בספר טלפונים מובא טלפון03 5786172 עמוד 568 בספר טלפונים גב' זלזניק

ח' אב תש"פ

### בדיני המתאבלים עמו

עיין שו"ע יור"ד סימן שע"ד דמעיקר דינא דגמ' מבואר שכל מי שקרובו שמתאבל עליו הוא אבל צריך לנהוג עמו אבלות ככל דיני אבלות ומבואר בגמ' שזה רק בפניו וביאר הרמב"ן שהכונה שהוא בעירו ומבואר שכל זה לא בקרובי אישות דהינו שאם בנו אבל על אשתו אביו לא צריך לנהוג עמו אבלות ומבואר עוד שכל זה מחמת כבוד האבלים וכיון שהיום לא נהגו כך א"כ מוחלים על זה אמנם הרמ"א הביא מנהג שנהגו מקצת מנהגי אבלות עד אחרי השבת הראשונה כל שנפטר מי שפסול לו לעדות דהינו שני בשני וה"ה נכד, ולגבי שלישי בראשון כיון שזה מחלוקת בהלכות עדות סימן ל"ג אפילו דשם נוהגים להחמיר אבל פה שזה מנהג וודאי אפשר להקל ועיין ש"ך שגם כאן כל המנהג רק בקרובים ממש ולא בקרובים על ידי אישות דהינו שאם אשת בנו או אחיו נפטרה לא צריך לנהוג ד"ז וכן אם קרובי אשתו נפטרו לא צריך לנהוג בהם אבלות ומשמע שגם אשה לא צריכה על של בעלה ולא מצאתי מפורש לגבי חמיו וחמותו שבזה הרי בדינא דגמ' צריך לנהוג ועיין שערי תשובה שהביא מהאדני פז שכל החומרא רק אם הם באותה עיר דומיא דדינא דגמ' וכן משמע קצת בגר"א שציין על זה את הגמ' אמנם סתימת הפוסקים שתמיד אסור כמו שכתב השערי תשובה וכן שמעתי מהגר"נ קושפיץ ומהגר"ש רוזנבלט שנוהגים להחמיר בזה

ולגבי מה נוהגים מבואר בפוסקים א. ללבוש בגדי שבת ובזמנם גם בשבת לא לבשו אבל היום אפילו האבלים עצמם לובשים וממילא הנפק"מ רק לגבי יום חול ב. לא לרחוץ בחמין אפילו לחוף את ראשו ופניו ומבואר שבפושרים [דהינו שלא יהיה קר]מותר והנה סתימת הדברים שכל גופו בצונן מותר ולשונות הפוסקים שזה כמו שלושים והרי יש הרבה שהקילו בצונן כל גופו ומילא כאן ודאי יש להקל וכן הוא בספר כנפי יונה ומבואר בחכמת אדם שלא לכנס לבית המרחץ, אמנם בפשוטו לצורך מצוה כגון טבילה בער"ש או טבילת עזרא מותר בצונן כמו תוך ל' וכן אשה שטובלת מותר אפילו בחמין ג. אין אוכלים חוץ לביתם לא בסעודת מצוה ולא בסעודת מריעות ובכנפי יונה כתב שמשמעות הדברים שרק לאכול אסור אבל להיכנס מותר וצ"ע להיכנס לחתונה מה הדין ולא הוזכר תגלחת ומצפרנים ומבואר שזה מותר

ועיין סימן שצ"ט בפתחי תשובה סק"ד שהביא מהשיבת ציון שאם נוהגים אבלות אחרי הרגל גם יש מנהג של מתאבלים עמו

#### כ"ו אדר פ"א

### בדיני צירוף לגבי חלה [נכתב מקופיא]

מבואר במשניות שיש שיעור חלה שזה מ"ג ביצים ומבואר עוד שגם אם עשה שני עיסות אבל נושכות אחת בשניה זה מצטרף ולהלכה נפסק שגם צירוף סל זה מצרף ודעת הגר"א שזה רק אם היה נגיעה ונשיכה לאחר אפיה דעת הרשב"א שזה לא מצרף וחולק על הרמב"ם שזה מצרף ולענין תנור דעת הרמב"ם שלא מצרף והגר"א נקט שמצרף וצ"ב מה החיסרון המיוחד בתנור ויש שכתבו כי זה מחובר ויש שכתבו שהדבר רק ניתן לצורך אפיה ולא לצורך איכסון וצ"ע ולגבי כלי שאין לו לבזבז הוא ספק בגמ' ומדין ספק דרבנן לקולא זה מותר ויש שדנו שבא"י זה חמור יותר וסתימת הדברים אינו כן ומבואר בפוסקים שכלי שיש לו תוך ובולט לחם מעליו זה לא מצרף ודעת הסמ"ג שזה מצרף וכתב הבה"ל שאם יש מפה מעל זה ודאי מצרף דהינו שיש מחלוקת האם מפה מעל הלחמים זה מצרף וכה"ג יש להקל וצ"ע איך אפשר לברך הרי על ס"ס לא מברכים ואם יש שני כלים תוך כלי אחד דנו האחרונים האם זה מצטרף ויש שדנו שאם צריך נגיעה עוזר מה שהכלים נוגעים ולא מסתבר אמנם הגריש"א הורה ששקית של המצה זה טפל אל המצות וזה נחשב נגיעה

והנה מבואר במשנה ששני עיסות ממין אחד אם זה של אדם אחד זה מצטרף ואם זה של שני בני אדם זה לא מצטרף ומבואר בירושלמי שאם אדם אחד ומקפיד זה לא מצטרף ואם שני בני אדם ולא מקפידים זה לא מצטרף רק שבדרך כלל אדם אחד הוא לא מקפיד ושני בני אדם מקפידים ומבואר בירושלמי שפת קיבר ופת רגילה זה מקפיד וכן הרמ"א כתב שאם באחד יש כרכום ובאחד אין זה מקפיד ולכאורא מבואר שאפילו שאין הקפדה שזה ישך אחד בשני או יגע אחד בשני אבל כל שמקפיד שלא יתערבו העיסות זה נחשב מקפיד וכן נקטו הרבה אחרונים אמנם החזו"א כתב שצריך דקא שמקפיד שלא ישך אחד מהשני והנה הירושלמי שואל אם לא מקפיד למה עושה בשני מקומות וצ"ע שזה ראיה שמקפיד שיהיה שני עיסות אבל לא שלא ישך אחד בשני ועיין חו"ב וצ"ע ובפשוטו לפ"ז אם עושים עיסה אחת קמח מלא ועיסה אחת קמח רגיל או עיסה אחת חלות ועיסה אחת עוגת שמרים זה לא מצטרף ולענין ברכה ודאי יש להחמיר

מבואר במשנה שנחתום שעושה שאור למכור חלקים קטנים זה חייב משא"כ נשים שנתנו לנחתום לעשות להם עיסה כיון שאין בכל אחד שיעור זה לא מצטרף ומבואר בראשונים החילוק דנחתום יתכן שלא יקנו ממנו וממילא יעשה עיסה גדולה או שמישהו יקנה הכל ממילא כל שזה לא ודאי שיתחלק לא חשיב על מנת לחלק משא"כ בקיבלו מכמה בני אדם והנה הרמב"ם כתב שאם אדם עושה עיסה על מנת לחלק זה פטור והראב"ד חלק מצד שתמיד חוששים שמא יחזור בו לא יחלק ובפשוטו הראשונים מודים שאם יחזור בו ולא יחלק שזה יתחיב והגר"ח נקט בדעת הרמב"ם שזה פטור והנה דעת רוב הראשונים שהדין על מנת לחלק זה דוקא קודם אפיה אבל לאחר אפיה זה לא על מנת לחלק ובפשוטו כן קי"ל להלכה ובבית אפרים כתב שרק אם לאחר האפיה אין לו קפידא שזה יתערב ועיין פתחי תשובה שאם אופה אחד לאחר האכילה של השני כגון שמצוי היום ששומרים חלק מהבצק בהקפאה בזה אינו מצטרף והנה דעת הגר"א שעל מנת לחלק זה רק לשני בני אדם והוכיח מהא דאנו עושים חלות לשבת ובפשוטו שחילק בין שני עיסות והנידון לצרפם שבזה גם באדם אחד חשיב מקפיד לבין עיסה אחת והנידון לחלקה ויש לדון לדעתו האם בדעתו לחלק לשני סוגי עיסות כגון חלק אם כרכום כמבואר ברמ"א וצ"ע והחזו"א כתב שלחלק זה רק אם הקפדה שלא יגע וישוך אחד מהשני וכה,ג גם באדם אחד זה מקפיד כמו בשני בני אדם ואם לא מקפיד זה לא נחשב על מנת לחלק ויתכן שהגר,א מודה לזה רק שנקט שבהפרשת חלה רגילים להקפיד שלא ישך אחד מהשני כדי שישאר שלם

והנה הדין צירוף סל הוא גם לאחר אפיה והרבה נקטו שבזה אין דין על מנת לחלק אמנם אם מקפיד שלא יגע אחד בשני או כיון שזה שני סוגים דהינו שהוא מקפיד בזה ודאי לא מצטרף והמקור חיים נקט שלגבי צירוף לאחר אפיה זה גדר אחר של מקפיד דהינו בנגיעה וכגון חמץ ומצה וצ"ע

### בדין עשית צורות

מבואר בגמ' ע"ז מ"ג ור"ה כ"ד ונפסק בשו"ע שיש איסור עשיה של צורת היכל אולם מנורת שולחן ומבואר בגמ' שזה רק באותה מידה ולגבי מנורה נקטו האחרונים שכיון שלא מעכב הגובה ממילא אסור גם בקטן בז' קנים אמנם רק במתכת ובפשוטו בזכוכית מותר ודעת הר"ן שאסור לקימו אמנם דעת שאר הראשונים שאין איסור לקימו ולכאורא לדעת הר"ן זה לא קשור לבעלות אלא גם אם זה הפקר אלא עצם זה שמחזיק דבר זה לימושו זה אסור וצ"ע

עוד מבואר בגמ' שאסור לעשות צורה של מדור העליון שזה מלאכים דהינו אם כנפים כמבואר בר"ן או צורת אדם או צורת ארבע חיות בתור צורה אחת עוד מבואר בגמ' שאסור לעשות צורה שמש ירח וכוכבים ומזלות ויש שנקטו שגם מזל אחד אסור והש"ך נקט שרק כל המזלות יחד אסור וכן משמעות הדברים מהא דמצירים דגים וכדו' והנה ביסוד האיסור דעת הרמב"ן והר"ן שבין שוקע ובין בולט אסור וה,ה לצייר ודעת הרשבא ועוד ראשונים שתמיד אין איסור אלא בבולט ודעת תוס' והרמב"ם שיש חילוק שבאדם אסור רק בולט אבל בשמש ירח וכוכבים כיון שלענינו זה נראה שוקע ממילא אסור גם שוקע וכן נפסק להלכה והאחרונים כתבו שראוי להחמיר את הרמב"ן והנה באיסור של צורת אדם השו"ע כתב שזה דוקא צורה שלמה של אדם אמנם הש"ך הביא מהסמ"ג שגם ראשו לבד ושהמחמיר תבוא עליו ברכה וכן יש עוד אחרונים שהחמירו בזה ודעת הר"ן שיש איסור שהיה אמנם שאר הראשונים חלקו על זה כן קי"ל והאחרונים נקטו שללא אזנים אין איסור ויש משמעת בראשונים לאסור אמנם יתכן שאזן חתוכה זה גרע שמחסר בצורה כן דעת הגרנ"ק ובובה שמכוסה השערות את האזנים אפילו שאין אזנים אסור דזה נראה צורה שלמה ולגבי עודיות ירח הגרנ"ק נקט להתיר כי זה לא בא להראות ירח ואינו מוכרח ובראשונים מבואר שלציר אדם אסור מצד מלאך לולי שיש כנפים אפילו שלא ושבים שזה מלאך אלא כיון שזה צורה ממש לא שייך הסברא הנ"ל ומבואר בגמ' לחלק מהראשונים שפרקים מותר ורש"י למד שאם חיברו מראש ופירקו ויתכן רק א בקלות ולא שכל פעם זה חיבור מחדש ויש שביארו שחלק מהצורה מותר או שחיבור חלש זה לא נחשב עשיה

ומבואר בגמ' ששי חשד וחלק מהראשונים נקטו שזה רק לגבי איסור ע"ז ויש שנקטו שגם לגבי האיסור של לא תעשו וכן הוא ברא"ש וצ"ע אם יש להחמיר בזה ובפשוטו כל שזה בית חרושת בררו שהוא לא עשה את זה אמנם בבובות מתחברות יש לחשוד שהוא חיבר החלקים וצ"ע

### בדין רדיאטור במקוה בשבת

בענין גזירת מרחצאות בחמים שהוחמו בער"ש המ"ב הקיל בפושרין ומסתבר שזה רק אם אדם לא במצב שנהנה מהחום אלא זה רק בגדר הפשרת צינה ובהוחמו בשבת פסק המ"ב שאסור אפילו פניו ידיו ורגליו ואפילו אם לא נעשה באיסור כגון מפשיר נגד המדורה ורעק"א דייק מהמג"א שללא מעשה זה כמו אם נעשה מער"ש אמנם יתכן שזה רק ביחס לידיו ורגליו אבל לא ביחס להתיר כל גופו ועיין סוגיא דמרחצאות שהבאינו דהגר"ז ישב אחרת את ראית רעק"א וכן הבאינו מהרמב"ן דנקט לאיסור והנה יש מקואות שיש רדיאטור שמחמם המים והנה אם זה דולק מער"ש משמעות הפוסקים ששמירת חום מער"ש זה הוחמו מער"ש דלגבי מילה בפשוטו זה היה המציאות אז אמנם בעושים שעון שידלק קשה להקל ואם סומכים על ההיתר של דבר מצוה בזה יש להקל גם בהוחמו בשבת וע"ש שהאגרות משה נקט שמלאכה שנעשה על ידי שעון אסור ויש לדון מצד שהיה אמנם בלא התקרר לגמרי אין בישול וממילא זה רק נידון של חזרה או נתינה בתחילה ובפשוטו ללא מעשה אין איסור אמנם החזו"א החמיר בזה עיין ש"ך קצ"ט י"ב שהביא מהמשאת בנימין שאין לרחוץ בשבת שהוחמו בשבת וצ"ב שלא משכח"ל ובפשוטו בנשאר מערב שבת וצ"ע

ראיתי להעיר דשכח לברך שכתב המ"ב שיברך ויאכל משהומלצאת דעת הראב"ד א"כ אם אחרי זה לא אוכל שיעור ברכה אחרונה זה יועיל בתורה אחרונה ולמה שדן המג"א שאי אפשר לברן לראב"ד שני ברכות ובברכי יוסף דן שברכה שהכל פוטר ברכה אחרונה