37 קבלת שמירה בטעות, ודינר זהב ודינר כסף
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שומרים / מהדו_ק

יום ב' י"ח סיון תש"ע

**הדברים לא נתבארו כראוי, ואי"ה בל"נ עוד אשוב ואשנה פרק זה**

א] כתב מהרי"ק שורש קנ"ה, ז"ל, גם מה שטען שאלמלא שאמר לו ראובן שאין פורע מכס לא היה' מטפל בספר ההוא כלל להוליכו עמו, כאשר ידוע כי בסחורה המחוייבת מכס יש טורח מרובה וסכנת עלילות יותר ויותר מכשאינה מחוייבת מכס, רואה אני בזה את דברי שמעון אם כן הוא האמת שהי' מחויב לפרוע המכס ע"פ דיניהם, שהרי מוטעה הי' שמעון כשקבל עליו שמירת הספר ההוא והשתדלותו בו, וכל דבר שהוא בטעות חוזר, דודאי איכא למימר דכי היכי דראובן לא ידע שהי' הספר פורע מכס ה"נ שמעון לא ידע וכו', ואם כן שהם פורעים מכס לא מיבעיא שנפטר שמעון מכל ההוצאות והגלגולים שנתגלגלו מחמת חיוב המכס בדיניהם, דודאי שמעון לא הכניס עצמו בחיוב שמירה ואחריות גדולה כזו ודמי לההיא דאמר בב"ק שלהי פ' הכונס אמר רבא הנותן דינר זהב לאשה. ואמר לה הזהרי בו של כסף הוא וכו' פשעה בו משלמת של כסף דאמרה לי' נטירותא דכספא קבילית עלאי דדהבא לא קבילית עלאי, וה"נ פשיטא דמצי לומר נטירותא דאינו פורע מכס קבילית עלאי דפורע מכס לא קבילית עלאי, אלא אפילו מהוצאות שנתגלגלו שלא מחמת חיוב המכס נפטר שמעון, כיון שבטעות הייתה קבלת השמירה על שמעון כדפי', וראי' מדאיתא בברייתא ומייתי לה בפ' ד' וה' שאלו בחזקת תם ונמצ' מועד בעלים משלמין ח"נ ושואל משלם חצי נזק, ופריך עלה ולימ' לי' תורא שאילי' אריא לא שאילי, ומשני כגון שהכיר בו שהוא נגחן. והדר פריך ולימר לי' תם שאילי מועד לא שאילי, ומשני משום דא"ל סוף סוף אי תם הוה לי' פלגא נזקא בעית שלומי ה"נ שלים פלגא נזקא וכו', ומדהוצרך להעמידה כגון שהכיר בו שהוא נגחן ולא סגי לי' במאי דמשני לבסוף סו"ס כי תם הוה לאו פלגא נזקא בעית שלומי, משמע דאי לא הכיר בו שהוא נגחן אפי' מפלגא נזקא הי' מיפטר, ואע"ג דכל תם משלם חצי מיהא ונהי דבחזקת תם שאלו ולכל הפחות מיהא הי' לו להתחייב בח"נ וכו', אפ"ה משמע בהדיא דאם הי' כבר מועד ולא הכיר בו השומר שהוא נגחן לא נתחייב השומר בנזקין משום דאמר תורא קבילית עלאי אריא לא קבילית עלאי, ופירש שם רש"י אריא לא קבילית עלאי נטירותא דאריא לא קבילית עלאי וכו', ה"נ מצי שמעון למימר נטירותא דמחייב מכס לא קבילית עלאי וכדפרשתי, עכ"ל, והובא דין זה ברמ"א סימן רצ"א ס"ד.

ובשער משפט שם סק"א תמה ע"ד מהרי"ק, מהא דהנותן דינר זהב ואמר לו של כסף הוא, משלם של כסף ולא של זהב, משום דיכול לומר נטירותא דדהבא לא קבילת עלי, וא"כ נימא כיון דקבלת השמירה היתה בטעות אף של כסף לא יתחייב.[[1]](#footnote-2)

ב] ובפשוטו נ' בדעת מהרי"ק דל"ד, דבנתן דינר זהב ואמר של כסף הוא, הרי כיון דדינא הוא שאינו מתחייב אלא בדמי כסף, נמצא שאין כאן טעות כלל, דאף דנימא דאם הי' יודע שהוא של זהב ל"ה מתרצה להתחייב בשמירת זהב, מ"מ הרי שפיר הי' מתרצה להתחייב בשמירה כדמי דינר כסף, וא"כ כיון שבאמת הוא כן שאינו מתחייב אלא בשמירת דינר כסף, ליכא טעות כלל, ומשא"כ בנידון מהרי"ק, דאף שאינו מתחייב בשמירה מן ההוצאות שמכח המכס, משום דלא קיבל עליו שמירה זו, וכמש"כ מהרי"ק, מ"מ הרי עדין הוי קבלת השמירה בטעות, וכמש"כ מהרי"ק בתחילת דבריו שידוע כי בסחורה המחוייבת מכס יש טורח מרובה וסכנת עלילות יותר ויותר מכשאינה מחוייבת מכס, וכיון דהוי קבלת השמירה בטעות, ודאי דאינו מתחייב.

והדברים מבוארים כן בד' מהרי"ק גופי', שפירש להך מילתא דבסחורה המחוייבת מכס יש טורח מרובה וכו', ולכאו' מה הוצרך לזה, תיפו"ל שיש לחוש להוצאות וגלגולים שיתגלגלו מחמת חיוב המכס, ומכח זה הוי זה טעות, ובע"כ כמש"נ, דכיון דאינו מחויב בהוצאות אלו, כיון שלא קיבל עליו שמירה זו, תו ממילא נמצא דעיקר קבלת שמירתו ל"ה בטעות כלל, וכל הא דהויא קבלת שמירתו בטעות, הוא רק מכח דבסחורה המחוייבת מכס יש טורח מרובה וכו'.

ויש להוכיח כן עוד, שהרי מהרי"ק ייסד דבריו על הסוגיא בב"ק דפרכי' נימא לי' תורא שאילי אריא לא שאילי, ולא משני דא"ל סו"ס פ"נ הוה בעית שלומי ובע"כ דכה"ג הויא קבלת השמירה בטעות ואינו חייב כלל, ולכאו' תיקשי, דא"כ אף כד פריך דלימא לי' תם שאילי מועד לא שאילי, מאי משני סו"ס אי תם הוה פ"נ בעית שלומי, הרי מ"מ כיון שהוא מועד שחייבין על נזקיו נ"ש הויא קבלת השמירה בטעות, ובע"כ דכיון שהכיר בו שהוא נגחן, הרי דהגם שאינו מתרצה להתחייב בחיוב מועד, מ"מ אחר דדינא הוא דאינו מתחייב בתשלומי מועד, שוב ליכא טענת טעות כלל, דמה נפ"מ לדידי' במה שהשור מועד, אחר שהוא אינו מתחייב אלא בתשלומי ח"נ, וז"ב.

ג] אמנם באמת משמעות הגמ' היא, דבלא ה"ט דנטירותא דדהבא לא קבילית עלי, הי' מתחייב בשמירת דינר זהב, ול"ה בטל עיקר קבלת השמירה מכח שטעה והי' סבור שהוא של כסף, ואין לפרש דבאמת הא דנטירותא דדהבא לא קבילית עלי הוא משום טעות, שהרי בגמ' מדמינן לה לחיטין וחיפן בשעורין, והתם הרי ליכא למיתי עלה משום טעות, שהרי נתרצה שיגדיש בשדה חיטין, וכמש"כ הראשונים שם, אלא הא דמיפטר הוא משום דלא קביל עלי' נטירותא דחיטין.

ומזה נ', דכה"ג אי"ז טעות כלל, דשומר שמקבל עליו שמירה, אין דעתו שלא לשמור ולהתחייב בתשלומין, דנימא דכל שהי' סבור שלא יתחייב אלא בדמי דינר כסף ולא בדמי דינר זהב, הוי קבלת השמירה בטעות, וכיון דלא מסיק אדעתי' כלל שיתחייב לשלם, ע"כ כל שנתרצה להתחייב בשמירת דינר כסף, תלינן שהי' מתרצה להתחייב גם בשמירת דינר זהב, וע"כ ליכא למיתי עלה משום טעות, וז"ב.

ד] והנה במחנ"א שומרים סימן י"ג הק' ע"ד מהרי"ק, מהא דמוקמינן בב"ק דמ"ה: להא דאמר ר"א דהזיק חייב הוזק פטור, כגון שהכיר בו שהוא נגחן וסתמא דמילתא דלא אזיל איהו ומזיק אחריני קביל עלי' דאתי אחריני ומזקי לי' לדידי' לא אסיק אדעתי', דמשמע דדוקא משום שהכיר בו, הא לא הכיר ה"ז חייב אם הוזק, ואע"ג שנמצא שהי' נגחן מעיקרא, ולא אמרינן שמירה בטעות היא שאם הי' יודע שהוא נגחן ל"ה קביל עלי' לשמרו, כיון דאין החיוב בא לו מחמת שהוא נגחן, עכ"ד.

ולכאו' הי' מקום לומר גם בזה כמש"נ לעיל, דכל הא דאמרינן דבלא הכיר בו שהוא נגחן הוי קבלת שמירה בטעות, הוא רק אם באנו לחייבו בשמירת נזקיו, אך אחר דדינא הוא דכשלא הכיר בו שהוא נגחן אינו חייב בשמירת נזקיו, תו ממילא שפיר יש לחייבו בשמירת גופו, שהרי ליכא טעות כלל, שאף אם הי' יודע שהוא נגחן הי' מתרצה להתחייב בשמירת גופו.

אמנם יש לפקפק בזה, די"ל דאם הי' יודע שהוא נגחן ל"ה מתרצה לקבלו לשמירה כלל, כיון שהוא חושש שיזיקנו וכו', וא"כ הרי שפיר הי' מקום לדון שיתבטל עיקר חיוב השמירה מכח שהיתה הקבלה בטעות, והדק"ל.

אך באו"ש פ"ד מנז"מ הי"א כתב לישב בפשיטות, דלעולם אף אם לא הכיר בו שהוא נגחן אינו חייב בשמירת גופו, משום דהוי קבלת השמירה בטעות, ואך דבכה"ג ל"ה מתחייב גם כשהזיק הוא לאחרים, וע"כ הוא דמוקמינן לה בשהכיר בו שהוא נגחן, שהרי ר"א קאמר דהזיק חייב.

ה] והנה כתב מהר"ם מר"ב בתשו' ד"פ סימן תקמ"ז תקמ"ח, ז"ל, על ראובן שנתן טבעת לסרסור למכור והפסיד האבן מן הטבעת וכו', נראה שהסרסור הוי שומר שכר וכו', וש"ש חייב בכל מיני אבידה כדאמר ס"פ הפועלים וכו', ובעה"ב א"צ לשבע שלא ידע שלא הי' האבן תקוע יפה, דאין נשבעין בטענת שמא אלא הנך דפ' כל הנשבעין, ואפי' ע"י גלגול לא ישבע זה כדפ' ר"ת דאין מגלגלין בטענת ספק אלא מלתא שהוא קצת סברא וכו', עכ"ל, והובאו ד' מהר"פ במרדכי סימן שנ"ט ובב"י סימן קפ"ה.

ובשער משפט סימן קפ"ה סק"א כתב, דמל' מהר"ם מבו' להדיא, דאף אם בעה"ב אינו יודע אם הי' האבן תקוע יפה, מ"מ חייב הסרסור לשלם, משום דש"ש חייב בכל מיני אבידה אף ששמר כדרך השומרים כל שאינו אונס גמור והו"ל לעיוני, וע"כ לא דן שיהא בעה"ב צריך לישבע, אלא שלא ידע שלא הי' האבן תקוע יפה, וא"צ לישבע שהי' האבן תקוע יפה, ועיי"ש שהוכיח כן עוד, ובאמת הוא מבו' כן להדיא ממש"כ מהר"ם שלא הובא במרדכי ולא הי' לעיני השעמ"ש, דהא דא"צ לישבע אף ע"י גלגול, הוא משום דאין מגלגלין בטענת ספק אלא מילתא שהוא קצת סברא, וזה ניחא רק אם כל הנידון הוא להשביעו שלא ידע של"ה האבן תקוע יפה, דע"ז שפיר י"ל דלא מסתברא מילתא שהי' יודע מכך, וכמש"כ השעמ"ש שם, משום דאין דרך להשגיח כ"כ בזה, ועוד דאם ידע מסתמא הי' מודיע להסרסור שישמור יפה.

ועיי"ש שכתב לפרש בזה, דהגם דאנן מחייבינן להסרסור משום שהוא ש"ש והו"ל לעיוני היטב שלא יפול האבן, מ"מ כל שהבעה"ב ידע שאינו תקוע יפה והוא עצמו פשע במה שלא הודיע להסרסור כן, לא מיחייב הסרסור, וי"ל דלמד מהר"ם לזה מסוגיא דבקרא, דחזינן דאף דהבקרא הוי ש"ש והו"ל לעיוני, מ"מ אם מרא דתורא ידע מזה פטור הבקרא, משום דמרא דתורא פשע בשלא הודיעו, וכן יש ללמוד גם מסוגיא דב"ק ד"מ. דפריך לימא לי' תורא שאילי אריא לא שאילי, והוא משום שהבעלים פשעו בזה שלא הודיעוהו שהוא מועד.

ועיי"ש שתמה עפי"ז ע"ד מהרי"ק שכתב לפטור את שמעון, משום דהוי קבלת השמירה בטעות, ואף דראובן לא ידע אם פורעים מכס וטעה בזה, מ"מ כיון דשמעון ג"כ לא ידע הוי קבלת השמירה בטעות ופטור השומר, ולפי הנ"ל הרי כל הא דפרכי' דלימא לי' תורא שאילי אריא לא שאילי, הוא רק משום פשיעת הבעלים, אך בנידון מהרי"ק שהבעלים לא פשעו, שהרי לא ידעו שנותנין מכס מספרים, שפיר יש לחייב את השומר, עכ"ד, ולכאו' יל"ד בזה, דמ"מ כיון שהבעלים אמרו לו שאין נותנין מכס מספרים, הגם שטעו בזה, מ"מ כבר א"א לחייב את השומר, ול"ד לשאר גווני שלא אמרו לו הבעלים כלום, דבזה אמרינן דכל שלא ידעו לזה, יש לחייב את השומר.

ו] והנה במה שלמד השער משפט מד' מהר"ם, דכל שלא פשע הבעלים אין השומר פטור, ול"מ למימר שהי' קבלת השמירה בטעות, שהי' סבור שהאבן תקוע יפה, נ' לכאו' שהטעם בזה הוא, משום דמכח דין ש"ש מוטל עליו לבדוק לזה, ואם הי' בודק לזה ל"ה נגרם לו נזק כלל, וע"כ ליכא טעות כלל בקבלת השמירה, ועד'ז הוא גם בעובדא דבקרא, דכיון דהבקרא הוא ש"ש והי' מוטל עליו לבדוק אם השור אוכל כראוי וכו', ואם הי' בודק לזה ל"ה נגרם לו נזק כלל, ע"כ ליכא טעות כלל בקבלת השמירה.

ולפ"ז נ' דבנידון מהרי"ק ל"ש ה"ט כלל, שהרי התם באנו לדון דהוי זה טעות, משום דבסחורה המחוייבת מכס יש טורח מרובה וסכנת עלילות יותר ויותר, ובזה הרי ל"ש הטעם שנתבאר כלל, וע"כ בזה שפיר כתב מהרי"ק שלא נתחייב בשמירה משום דקבלת השמירה הויא בטעות.

אך אי"ז מתישב בד' מהרי"ק, שהרי מהרי"ק למד להך דינא מהא דפרכינן לימא לי' תורא שאילי אריא לא שאילי, והתם הרי דמי לכאו' לדינא דמהר"ם, ונ' מזה דס"ל למהרי"ק דגם התם מיפטר השומר אף בשלא ידעו הבעלים ולא פשעו, והדר קשיא מ"ש הך גוונא, מעובדא דבקרא ועובדא דמהר"ם, דחזינן דהשומר מתחייב כל שלא פשעו הבעלים.

ז] ונ' דיש לחלק בזה, דבעובדא דבקרא וכן בעובדא דמהר"ם, הרי אם הי' השומר מעיין כדינו, ל"ה צריך לטרוח טירחא יתירה בשמירת הבהמה ובשמירת האבן, ול"ה חשש טפי להפסד השומר, וע"כ ליכא בזה טעות כלל, ומשא"כ בשאל בחזקת תם ונמצא מועד, הרי כיון דבמועד יש לחוש טפי שיזיק, שפיר מצי אמר דאריא לא שאילי, שלא נתרצה להתחייב בשמירה זו שיש לחוש טפי להפסד, ועד"ז הוא בדינא דמהרי"ק, דמצי אמר שלא נתרצה בשמירה זו שיש בה טורח טפי וכו'.

ט] ויותר נראה דבעובדא דמהר"ם ל"ש לדון מדין טעות כלל, שהרי הדבר פשוט שאם הי' הבעלים אומר להדיא לסרסור שיבדוק אם האבן מהודקת יפה, ואח"כ נאבדה האבן ונתברר שלא היתה מהודקת יפה, דל"ה שייך בזה טענת טעות כלל, וא"כ הרי כיון דמדין ש"ש מוטל עליו לבדוק לזה, הרי דכשנותן אדם טבעת לש"ש, ה"ה מקבל ע"ע לבדוק אם האבן מהודקת יפה, וא"כ ל"ש בזה ענין טעות כלל, ועד"ז הוא גם בעובדא דבקרא, דכ"ה דאם אמר הבעלים לבקרא שיבדוק אם יש לשור ככא ושיני, ל"ה שייך בזה טענת טעות, ע"כ גם כשלא אמר לו, כיון שמוטל עליו מדין ש"ש לבדוק לזה, ליכא בזה טענת טעות כלל, ומשא"כ בעובדא דמהרי"ק שפיר שייך טענת טעות, ויל"ד לפ"ז דגם בההיא דתורא שאילי אריא לא שאילי, שפיר שייך טענת טעות.

במנחת פתים הביא מד' המאירי בב"ק דבנותן דינר זהב ואמר של כסף ואח"כ נודע לו שהוא של זהב, ה"ה חייב, ותמיהני, דהמאירי לא כתב לדבריו אהך דינא, אלא על מרגניתא בכספא, דהתם הרי כל הא דאינו חייב בשמירה, הוא משום דלא אסיק אדעתי', וע"כ כל שידע שיש שם מרגניתא ה"ה חייב, וי"ל דהיינו רק כשידע מעיקרא, ומשא"כ באמר לו דינר כסף, הרי י"ל דאף אם ידע מתחילה שהוא של זהב ה"ה פטור, וכמו שנקט השער משפט.

1. ועיי"ש שהוסיף ע"ז, ז"ל, דהא משמע דאף דהשומר לא ידע שהוא של זהב מ"מ חייב בשל כסף וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דיש מקום להעמיד להך דינא בשידע השומר שהוא של זהב, וזה חידוש, דבפשוטו בגונא שידע השומר שהוא של זהב ה"ה מתחייב בשמירת זהב, והנה בקצוה"ח סימן רצ"א סק"ד כתב דאף אם נודע לו אח"כ שהוא של זהב אינו מתחייב בשמירת זהב, עיי"ש, ויש להסתפק אם דבריו הם אף בגונא שידע השומר מתחילה שהוא זהב, דמ"מ כיון דהמפקיד אמר לו דהוא של כסף, לא קביל עלי' אלא נטירותא דכספא, או דדבריו הם רק כשלא ידע מתחילה שהוא של זהב, דמתחילה בא הדינר לידו בתורת שמירת כסף, וע"כ אף אם אח"כ נודע לו שהוא זהב אינו חייב בשמירת זהב, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)