ציונים והערות 6 מקהכ זבה
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר דפים טז-כ - הרב ישעיה הלברשטט

# מקצת היום ככולו - ג' (ט"ו: - ט"ז.) דף מס' 6

**פלוגתת ר' יוסי ורבנן**

**מקה"כ ע"י הלילה**

**סתירת טומאה בנזיר**

**הערות בגפ"ת**

**הנה** כו"ע מודו דבז' נקיים אמרינן מקה"כ, ולכך יכולה הזבה לטבול ביום השביעי[[1]](#footnote-2) ומדינא אף לשמש עם בעלה, רק דרבנן ס"ל דאם תראה הרי סותרת (ותביא קרבן חטאת על בעילתה) וכן אם הקריבו עליה קרבן פסח ואח"כ ראתה, אגלאי דבטומאה קרב ופסול, ור' יוסי ס"ל דאינה סותרת ולא מתגלה שהיתה טמאה, ולא היה חטא בזה ששימשה עם בעלה, ואם הקריבו עליה קרבן ה"ה כשר, וטומאתה היא רק מרגע הראייה ואילך[[2]](#footnote-3). **והנה קאמר הש"ס ורב דאמר כר' יוסי וכו', ועיקרא דשמעתתא הוא לברר מה השייכות בין פלוגתת רבי יוסי ורבנן אם יש 'סתירה' או לא (אבל לענין מקה"כ כו"ע מודו וכנ"ל), לפלוגתת רב ותנא דמתני' דהיא בדיני מקה"כ, ולשם כך יש לברר היטב את יסוד פלוגתת רבי יוסי ורבנן**.[[3]](#footnote-4) **עוד** יש לברר בשמעתין דין מקה"כ אי סגי בלילה, וברמב"ן מתבאר דהוא שייך לגופא דשמעתא.

**הראשונים העיקריים בשמעתין:** **רמב"ן** מו"ק י"ט: ד"א אמר רב עמרם (עומקא). ועי' **קרן אורה,** **וקוה"ע** סי' ל"ט (עומקא).

# פלוגתת ר' יוסי ורבנן

**ט"ו: אלא רב דאמר כרבי יוסי וכו'.** הנה נתבאר לעיל דיש ב' מהלכים בראשונים בביאור פלוגתת רב ותנא דמתני', ועתה יש לברר לכל דרך מה השייכות לפלוגתת רבי יוסי ורבנן אי סותר או לא.

**דעת רש"י** (עמוד א' ד"ה ורב), דפלוגתת רב ומתני' היא בזה גופא אי שייך **שיום א' עולה לשנים,** ('לכאן ולכאן'), דרב חדית ששייך שיום א' יעלה לב' נזירויות. **ומעתה** צ"ע היכן חזינן בר"י דשייך דיהא ביום א' ב' הגדרות. **וי"ל** דמבואר הכא דיום שיש בו ראיה **מוגדר ל'יום טמא'**, (וכלשון התוס' ד"ה מ"ט, חשבינן ליה למקצתו 'יום טומאה', וכן לשון התוס' לק' ט"ז. ד"ה ומשני, שכשראתה בתחילת יום ג' שייך מקצת 'היום' ככולו להיחשב יום טמא), כן ביאר **הגרי"ז** זצוק"ל[[4]](#footnote-5), ועפימש"כ **הרמב"ם** (פ"ו מאיסו"ב ה"ט) 'הרי אותו **היום כולו טמא** וכאילו לא פסק הדם מעת שראתה עד ששקעה החמה', וסברי רבנן דכיון דראתה, **ע"כ הוא 'יום ראיה** **וטומאה'** ולא שייך לדון אותו 'יום נקי וטהור', דאין שייך ליתן ב' הגדרות ליום א', ורבי יוסי ס"ל דעולה לכאן ולכאן, היינו דנחשב גם 'יום נקי', וגם 'יום ראיה', ושפיר קאמר דרב כרבי יוסי, ונמצא דפלוגתתם היא בדיוק כפלוגתת רב ותנא דמתני[[5]](#footnote-6). **אמנם מהלך הפשוט יותר (בדעת רש"י) הוא כמש"כ הקוה"ע הו"ד לקמיה.**

**דעת תוס'** (ד"ה וכן), **והמאירי** דרבנן נמי מודו דשייך שיעלה לכאן ולכאן, וכדמוכח ממתני' דיום ל' עולה לכאן ולכאן, אלא פלוגתתם היא **אי שייך מקה"כ 'באמצע'**, דרבנן ס"ל דאין תפיסה למקה"כ אלא בסיום מנין הימים, אבל כל שהוא באמצע לא נתפס מקה"כ, ולרב יש גוונא דגם באמצע אמרינן מקה"כ. **ולפי"ז** קשה דמה ענין זבה להכא, הרי בזבה אינה באמצע אלא בסוף, דעתה נסתיים השם זבה דידה (בשומרת יום ע"י ששמרה יום א', ובזבה גדולה ע"י ז"נ, ונחשב דכבר סיימה את יום השביעי). **עו"ק** מה שהק' **הקר"א,** דבתוס' (ד"ה מאי) כתבו לבאר 'דה"נ היה סברא לחשיבת יום ככולו טמא, כיום שלפניו, כסברא דרבנן, אפ"ה ר"י מחשיבו לכאן ולכאן, והיינו כסברת רב', עכ"ל. ותמוה, דסברת תנא דמתני' היא דלא להפסיק את המנין **שכבר נמנה יום זה,** משום דהאי תחילת היום נמשך ונגרר אחר ימים שעברו, אבל הכא אדרבה תחילת היום בטהרה, ואינו דומה לימים שלפניו, ואיך כתבו דסברת רבנן דרבי יוסי היא כסברת תנא דמתני. ועי' הערה ביאור קצת בדבר[[6]](#footnote-7).

**עי' רמב"ן** במו"ק (עומקא 37) ד"ה וספירת, דהגדיר בתו"ד את הפלוגתא, דלרבנן אין מקצת היום ככולו **לגמרי**, ולרבי יוסי **מקצת היום** ככולו **לגמרי.** וכעי"ז כתב **בקר"א** דר"י סבירא ליה מקצת היום ככולו **לגמרי**, דכבר נגמרה ספירתה במקצת היום, ולפיכך ליכא סתירה, ורבנן סברי דבעינן **שיהיו כל הז' שלמים בטהרה**, והוא הדין יום אחד דזבה קטנה, עכ"ל. וצ"ב כוונת הדברים.

**ונראה** דכוונת הדברים כמש"כ **בקוה"ע** סי' ל"ט (עומקא 328), דר"י ס"ל דחלק מהיום חשוב יום, ולכך היום מתחלק לב' חלקים, ומה"ט אין כח 'לסתירה', ורבנן ס"ל 'דמקצת היום אינו כיום מצד עצמו, אלא דמקצתו נקי נחשב כאילו היה כולו נקי, וחדא יומא לתרי יומי לא מפלגינן' עכ"ד. וזמש"כ הרמב"ן דלרבי יוסי **מקצת של היום חשוב לגמרי יום**, ולרבנן אין המקצת לגמרי כיום אלא רק **במה שנגדיר את כל היום.**[[7]](#footnote-8)

# גדר הסתירה

**יש** לחקור בהא דאפי' אחר דמקה"כ, מ"מ כשרואה 'סותרת', אם הוא משום דנחשב דאפי' מקצת יום שמור לא היה, או דהוא דין נוסף שסותר ופוסל. ועי' **חזו"א** יו"ד סימן צ"ב סקי"ט (עומקא 356), דהוא משום ד'לא הוי יום נקי אלא בנקיותו כל מעל"ע', ואז כל חלק ממנו חשיב מקצת יום נקי, אבל כל שאירע בו טומאה **אין כאן אפי' מקצת יום**. אך עי' **בחי' ר' לייב** (ח"ב סי"ג, עומקא 332) דאיתא במגילה ח: דאף דמטמא למפרע מ"מ אינו מטמא למפרע כלי חרס בהיסט, אלמא דהא דאם ראה אחר טבילה בטלה טהרתו, אי"ז שנתברר דאין כאן אפי' מקצת יום, אלא הוי זה דין סתירה, דראייתו בסוף היום סותרת, ובזה נתחדש (מקרא) דל"מ הסתירה לענין לטמאות כ"ח בהיסט. וכך נראה **ברא"ש** (פ"ד דנידה) גבי פולטת ש"ז דדינו דאינו סותר ומ"מ היום אינו עולה, דאינו יום נקי, וכתב הרא"ש דאחר מקה"כ אין ש"ז מגרעת מידי, דשפיר **נחשב יום נקי משום המקצת יום**, וצ"ע דא"כ בדם נמי נימא הכי, וע"כ צ"ל דדם שאני דהוא דין 'סתירה', (אמנם הביא שם הרא"ש דהראב"ד ס"ל דפולטת ביום ז' לא מהני לה האי יומא, ונראה דהוא כצד הראשון דל"ח יום נקי).

**וכן** אמר מו"ר **הגרא"י בשם זקינו הגרי"ז** זצוק"ל, להוכיח מדברי הגמ' בשמעתין 'תהום דזיבה התירו', וקשה אמאי קרי ליה טומאת התהום, הרי הטומאה היא מחמת **הטומאה של אתמול** שהיא טומאה ודאית, ורק דבתחילת היום היה סבור דהוא יום טהרה, ולבסוף כשראה נתברר לו שלא נטהר מטומאתו ונשאר בטומאה של אתמול, ואמאי חשיב טומאת התהום, ומוכח מזה דאין זה 'בירור' דלא היה יום טהרה, אלא הוא דין 'סתירה', דמתחילה היה באמת יום טהרה, ולהכי מיקרי 'טומאת התהום', וכן הוכיח מזבחים כ"ט. דאמרינן שם **'אחר שהוכשר** יחזור ויפסל', אלמא נחשב דהוכשר ואח"כ קאתי דין מחודש דסתירה, ולא דאגלאי.

**והנה עצם הענין אין מקומו כאן להאריך בו, אמנם לכאו' אפשר שיש בב' צדדים הנ"ל, נפק"מ לביאור עיקר שמעתין (ועי' חי' ר' לייב שם).**

# מקה"כ ע"י הלילה

**הנה** בגמ' ט"ז. אמרינן, ואב"א דחזיא תלתא יומי סמוך לשקעה"ח. והיינו דמיד בתחילת כל 'יממה' היתה טמאה, **וברש"י בפסחים** (פ"א. ד"ה אי נמי), מתבאר לחקור, אם מקה"כ בעי דווקא **ביום**, דבעינן מקצת מעיקרו של יום, או אפי' מבערב, ופשט רש"י לדקדק מדאצטריך הש"ס להעמיד בגוונא דראתה בתחילת היממה, ולכאו' סגי לומר 'שראתה בלילות', דאז בעלות השחר היתה בטומאה וליכא 'מקצת', אלמא אי לא ראתה ממש ביה"ש היה סגי במקה"כ שיש בלילה, **ותוס'** שם ובסוגיין הקשו עליו, והסיק דאין ספירת לילה ספירה, יעו"ש איך שביארו הגמ'.

**והנה** הרבה דנו הראשונים בנידון זה, עי' **רמב"ן** במו"ק י"ט: (ומקורו בספרו תורת האדם, עומקא 36), דדעת **חכמי הצרפתים** ז"ל דלא מהני מה שנהג אבילות בליל שביעי, והביאו כמה ראיות משמעתא דאבילות, וגם הוכיחו ממקצת היום דזבה, דתנן במגילה כ. שלא תטבול עד שתנץ החמה, ומפרשינן עלה בגמרא טעמא דבעיא ספירה וספירה ביממא היא, אלמא א"א לקיים שימור ולטבול מכח מקצת היום שבלילה. **וכתב הרמב"ן דדעתו להקל,** ודחה ראיותיהם משמעתא דאבילות. אמנם בזבה לא מהני הלילה, דכתיב ספירה וספירה היא ביום.

**ועי"ש** ברמב"ן שנקט דנידון זה אם מקה"כ אמרינן נמי בלילה, הוא תלוי ברבי יוסי ורבנן, דלרבי יוסי מהני (וכראיית רש"י הנ"ל), דכיון **דמקצת יום כיום גמור** עד כדי שנחשב **כולו בספירה** ואינו סותר, א"כ מקצת לילה נמי ככל היום, אבל לרבנן אף דסגי בשימור דמקצת היום, אבל כיון דסותר ע"כ אכתי מימי זיבה היא, עכ"ד. **ודברי הרמב"ן צ"ע טובא**, כיון דאמר דבזבה איכא קרא וגזה"כ דספירה בעי ביום, א"כ איך שייך שהוא תלוי ברבי יוסי ורבנן שנחלקו בדיני מקה"כ, וכן עצם דברי הרמב"ן דהוא תלוי ברבי יוסי ורבנן, הוא צ"ב טובא.

**ועי' ברא"ש במו"ק** שם סי' ל' (עומקא 129) דהביא כמה שיטות ראשונים בזה, **דתוספות ריב"ם** הסתפק בזה, והסיק דלא מהני, משום דלא מוכחא מלתא בלילה, שהרי דרך בני אדם לחלוץ מנעליהם בלילה, **ורבינו מאיר** כתב אם שמע שמועה רחוקה בלילה, דמקה"כ, ואע"ג דגבי ז' ימי אבילות, לא מהני ליל ז' וכן בסוף השלושים, דהם גדרם כשומרת יום דסופרת וטובלת דווקא ביום, דכל דבר דלא סליק ביומיה **ובעי ספירה, לא אמרינן מקצת הלילה** ככל היום עד למחר, אבל לענין שמועה רחוקה דלא בעי ספירה אלא סגי בשעה אחת, סלקא אפילו בלילה עכ"ל. (והכי פסק הטור סי' שצ"ה עומקא 195). וצריך להגדיר החילוק שמחלק בין שמועה לשאר אבילות. **ובאמת** בעיקר דברי הראשונים ללמוד לכל מקה"כ דלא מהני בלילה, מדאיתא במגילה 'דכתיב וספרה לה ואין ספירה אלא ביום', צ"ב, דלכאו' אדרבה משמע שם דהיא הלכה מסוימת 'בספירת נקיות', (וכמו דאיתא בפוסקים בסימן קצ"ו דאת הבדיקות דז' נקיים אין לעשות בלילה), **ויש ליישב כל זה והוא שייך לגופא דשמעתין.**

# סתירת טומאה בנזיר

**לק'** במשנה ט"ז. איתא דפליגי רבנן ור"א בנטמא ביום ל', דלרבנן סותר, וביארו **התוס'** דלא אמרינן מקה"כ אלא היכא דהביא קרבנות[[8]](#footnote-9), ודעת ר"א דאינו סותר משום דמקה"כ, ועי' **תורא"ש** שהוסיף והגדיר ד'לאו יום מלאת הוא, דהוה כאילו עבר היום', וכ"כ **תוס' ו:** ד"ה קסבר, 'חשיב כנטמא ביום שלשים ואחד, על כן אינו סותר'. ועי' **רבינו פרץ** שם דודאי גם לר"א בעינן לעשות מעשה כדי לאשויי מקה"כ, אלא דלר"א המעשה טומאה מספיק בשביל זה.

**ועי' מאירי** לעיל ו. דביאר דעת רבנן באופ"א, וז"ל **שהטומאה מפקעת טהרת אותו מקצת למפרע**, **כדין זב וזבה** שטובלין ביום שביעי עצמו, ואם ראו לאחר טבילה סותרין את הכל, עכ"ל. **ומבואר** דבעצם יש מקה"כ, אלא דטומאה **מפקעת וסותרת למפרע את המקצת.** וצ"ע דא"כ אחרי הקרבנות נמי, וכמו שזבה אחרי הטבילה סותרת. **וי"ל** דמבואר בזה **דפקע מיניה עיקר שם נזיר,** ואין כאן 'נזיר שנטמא' דעתה 'ראובן' נטמא ולא הנזיר, (דכל תורת טומאה היא לטמא את הנזר דכתיב וטימא ראש נזרו, ואי"ז שייך אחר תגלחת וקרבנות דאין הנזר עליו), משא"כ בהגדרת 'יום ראיה' הרי כיון 'דאשה זו' ראתה עתה, **מוגדר גם תחילת היום ליום שאינו נקי.** (אמנם גוף דברי המאירי צ"ע, דלרבי יוסי דלית ליה סתירה, א"כ מ"ט נזיר סותר, ולתוס' הנ"ל ניחא).

# הערות בגפ"ת

**משום דקסבר מקצת וכו'.** יש להעיר מ"ט לעיל באבא שאול וברב לא השתמש הש"ס במטבע לשון זה, ויש ליישב, (ועי' גם מש"נ בסוף שיעור ד').

**ט"ו: ודלמא משום דקסבר מכאן ולהבא וכו'. רש"י מפרש הסוגיא כפי הגירסא שלפנינו, אבל היא דרך מחודשת ביותר, וב' חידושים כלולים בדבריו, א', דאם מכאן ולהבא מטמא לא בעינן למקה"כ, והוא תמוה, דסו"ס בלא מקה"כ מ"ט נחשב 'יום שימור'. ב', דגם אי למפרע הוא מטמא אהני מקה"כ, והפסח שהקריבו עליה כשר. ולכאו' לא ניתן להולמו דהרי למפרע היא טמאה, (ועי' רש"י ד"ה ואי), וצ"ע. ועי' ברכת ראש (ברש"י ד"ה מ"ט), דע"כ הכוונה היתה להכשיר מדין טומאת התהום, ומהני רק יחד עם מקה"כ כמש"כ רד"ה לעולם[[9]](#footnote-10), ואע"פ שהש"ס עדיין לא אמר זאת. וכדבריו מבואר להדיא בתורי"ד (עומקא 61). ועי' קר"א ד"ה גמ', דהוסיף להקשות על גירסא זו, דא"כ רבנן ור"י נחלקו אי טומאת התהום בזבה הותרה או לא, ולא נחלקו בגדרי מקה"כ, ומאי קאתינא ללמוד מהתם, וסיים דהעיקר כמהלך התוס'. וגם הגר"א הגיה הש"ס כתוס' וכדלקמיה. אמנם מהלך תוס' והרא"ש[[10]](#footnote-11) דר"י ס"ל דמכאן ולהבא מהני יחד עם מקה"כ ולכך אינה סותרת, ואי למפרע מטמא אזי לא מהני מידי, ורבנן פליגי וס"ל דכשרואה אח"כ, סותרת.**

**תהום דזיבה התירו.** היינו ע"י ריצוי ציץ כמבואר בפסחים פ:. **ויל"ע** מ"ט נחשב 'תהום', והרי היתה ודאי טמאה והשתא איגלאי שלא צלחה שמירתה, (ועי' לק' ס"ג. דנכנס למערה שהיה שם מת שלא היה ידוע לשום אדם בעולם, ואח"כ נודע אי"ז טומאת התהום, וא"כ ה"ה הכא). ועי' מש"כ לעיל בשם **הגרי"ז** (בענין סתירה) ליישב זאת, ועי' **קוה"ע** ל"ט ט'.

**רד"ה ששחטו שכבר ראתה ביום שמיני.** היינו דבתחילה כשאשה רואה הרי"ז מוגדר עת נדתה וטמאה שבעה, ואחרי זה באים י"א יום הראוים לזבה, דאי תראה בהם ג' תהא זבה גדולה. והכא איירי דראתה א' והיא צריכה יום שימור כנגדו, ושמיני דכתב רש"י כוונתו יום אחר השבעה הנ"ל.

**רד"ה שחטו, לידע אם תראה ג' ימים,** הק' מו"ר **הגרא"י** הא דין שומרת יום אינו כדי לידע דלא מתפתח כאן זבה גדולה, אלא שצריכה להעמיד 'יום נקי' בשביל להפקיע את שם 'רואה' שעליה. וראיה לזה, דהרי דין שומרת יום הוא גם בראתה בסוף הי"א, ואף שבודאי לא תהא ז"ג וכדאיתא בגמ' סוף נדה, ונפסק **ברמב"ם** פ"ו מאיסו"ב הי"ח.

**תד"ה אבל הרואה זוב,** עי' **תורי"ד** (עומקא 63) דהיא משנה בזבין. אמנם צ"ע א"כ מ"ט קאמר לה בשם ר' אושעיא, ועי' במגיה שם מש"כ בשם **רבינו דוד** בפסחים.

**ט"ז. רד"ה ורבי יוסי וכו'.** לטעמיה אזיל, וכבר נתבאר דעת תוס' ורש"י בפסחים דגם אי מכאן ולהבא בעינן מקה"כ, ולדבריהם אתי שפיר דקו' הגמ' היא מוחלטת, ועי' **קר"א.**

**תוד"ה זבה, אע"פ שלא טבלה.** אמנם עי' **תוס' נידה** דף ע"א: 'אינה סותרת **לאחר טבילה**', ומבואר דטבילה בעי, ועי' **סד"ט** (סי' קצ"ו ס"ק מ"ד) דכתב בשם **הב"י** דמקה"כ הוא גם ללא טבילה, אבל הוא גופיה כתב לדייק מלשון **הרא"ש** בנידה דרק אחר טבילה אמרינן מקה"כ. **אולם** דבריהם צ"ע טובא משמעתין, דא"כ מאי קפריך הש"ס היכי משכח"ל, והא שפיר משכח"ל כשלא טבלה.

**ונראה לר"ת כו', סוף היום דלמחר שאינה רואה עולה לשימור, דכך לי סוף היום כתחילת היום.** וצ"ב הא בעינן 'יום טהור', וכיון דראתה בתחילת היום היכן איכא הכא יום טהור, ויש ליישב, (ועי' חי' ר' לייב, עומקא 330).

**בא"ד, וצ"ל דודאי בזבה גדולה כו' דהא בפרק תנוקת קאמר דכותאי יום שפוסקת בו מונה אותו כו' והטעם דמצינו כו'.** כאן מתבאר דהטעות דכותאי דמנו מקה"כ בתחילת הז"נ, ולא אמרינן הכי אלא בסוף הספירה. אולם עי' **תוס' ר"ה** (י. סוד"ה שנים) דפירשו באופ"א.

**בא"ד, והא דעביד ק"ו כו' לימא זבה גדולה תוכיח כו'.** מה שדימו זבה לנידה צ"ב טובא, וכמבואר בתוס' בנידה (דף ע"ב.) דבנידה דין הוא שיהיה יום ראשון מן החשבון, כי למה לא יהיה ככל הטומאות שאין צריכין נקיים, אבל זבה דצריכה נקיים נהי דבסוף החשבון יעלה שמיד שנכנס השביעי נכנס בטהרה, מ"מ יום שפוסקת בו שאינו טהור אינו דין שיעלה לה לחשבון הנקיים, עכ"ל.

**תוד"ה ומשני כו'.** ר"ל דאף אי אמרינן מקצת היום בתחילת היום ובסוף היום, אפ"ה באמצע היום ודאי דל"א מקה"י ככולו, דיעלה לה שימור, וכמש"כ **התוס' בפסחים** (פ"א.).

# פסק ההלכה

**ברמב"ם** [פ"ה ממטמאי מו"מ ה"ט] נראה דמטמא משכב ומושב למפרע מדאורייתא, ומאידך לגבי קרבן פסח פסק הרמב"ם [פ"ו מקרבן פסח ה"ג] דפטורה מפסח שני. **וצ"ע** דבגמ' מבואר דאי מטמא למפרע מדאורייתא לא אמרינן מקה"כ, ועמד בכל זה **הלח"מ** פ"ד מנזיר. **ובפשוטו** צ"ל דהרמב"ם פסק כתירוץ הגמ' דתהום דזיבה התירו, וכן צידד **הקר"א** בתחילה, וכן נקט **הגרי"ז** (עומקא 307), וכתב נפק"מ דאם ליכא ציץ לא עלתה לה הקרבה, דהרי טומאת התהום מכח ריצוי ציץ הוא. ועי' **קר"א** דהסיק דאין כוונת הר"מ משום טומאת התהום אלא סברא בעלמא, דכיון דבשעת שחיטה וזריקה היה בחזקת טהרה קצת, אע"ג דראה אח"כ יצא ידי פסחו, דטומאת למפרע לא אלים כ"כ למיפסל פסחים', עי"ש דייסד דבריו על התוספתא.

1. **כן** איתא להדיא בסוף נדה גבי שומרת יום דטובלת ומותרת לבעלה אחרי מקצת שימור, אלא דבעילתה תלויה אם תראה אח"כ, (ומהדין שרי לה להיבעל, אבל איתא שם 'דתרבות רעה היא'), וכן מפורש במשנה מגילה דף כ. דטובלת ביום השביעי בנץ החמה, וזהו הא דאיתא בכמה דוכתי (יומא ו.) דזבה טבילתה ביום, היינו ביום השביעי, ואינה צריכה ז' שלמים. [↑](#footnote-ref-2)
2. **נדה** היינו הרואה ב'עת נדתה' וטמאה שבעה, ואם ראתה אחר ימים אלו הרי היא זבה, ודינה דבראיה אחת נטמאת, ויום שלמחרת הוא 'יום שימור', וכתב הרמב"ם (פ"ו מאיסו"ב ה"ט), דגדר הדין הוא **שצריכה להעמיד יום אחד טהור כנגד היום הטמא,** ואם לא עלה 'השמירה', וראתה ג' ימים רצופין נעשית זבה גדולה, וטעונה ז"נ כדי להפקיע שם 'זבה', ואז טובלת ומביאה קרבן דזבה, וחלוקה מ'זב' דכבר בב' ראיות טעון ז"נ, וכן נעשה 'זב' ע"י אפי' ע"י כמה ראיות ביום א'. [↑](#footnote-ref-3)
3. **עי'** ר"פ (עומקא91) בשם אביו, בהגדרת שיטת רבי יוסי, וז"ל, דקסבר מקצת היום דטהרה ככולו וקסבר מכאן ולהבא הוא מטמא. פירוש, משעת ראייתה ואילך, ולא אמרינן דכשראתה אגלי מילתא למפרע דטמאה היא, אלמא דכשראתה בו ביום נאמר דמקצת היום ככולו, ונחשוב יום שני שראתה בו כשני ימים, דמיד ששמרה מקצת היום ולא ראתה, חשוב יום אחד. וכשראתה אח"כ הוי יום אחר, ונאמר דמכי מתחיל יום שני וטבלה טהרה מטומאה דאתמול, וכי הדר חזיא, מכאן ולהבא מטמא. ורב כר"י ס"ל, ורבנן פליגי ואמרי דכי חזיא טמאה למפרע, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. **כך** אמר בשמו מו"ר הגרא"י שליט"א, וכעי"ז הודפס בחי' הגרי"ז, עומקא 307. [↑](#footnote-ref-5)
5. **הגרי"ז** זצוק"ל העמיד הדברים אהא דאמרינן בגמ' [ב"ק כ"ד.] דתלה הכתוב את הזב בראיות ואת הזבה בימים, וביאר ע"פ הרמב"ם הנ"ל, דאין זה תנאי בעלמא דבעי ג' ראיות בג' ימים, אלא הטומאה היא במה שהיום נעשה כולו 'יום טמא', (ע"י הראיה). אך הוסיף והעיר דלפי"ז מזב בשתי ראיות ליכא ראיה, ונמצא דפלוגתתם בזב היא פלוגתא אחרת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ולכאו'** כוונתם, דהכא יש נידון אי **להגדירו יום טמא או יום טהור,** ואם הוא יום טמא הרי"ז המשך של הראיה דאתמול (ומצטרף להיות זבה גדולה), ואמרו רבנן להגדירו יום טומאה, דהרי ראתה אתמול וזה מה שמטעינה להעמיד 'יום נקי' לצאת מהשם זבה דחל בה, והרי לולי מקה"כ מה שראתה היום הוא המשך אותה טומאה, ולכך יש לדון שהיא באמצע טומאה ולא ניקום ונימא 'מקצת היום', וזה דימו להתם דיש לן נידון אי להעמיד יום הע' לנזירותו או לנזירות בנו, ואמרינן דכיון דהוא באמצע נזירותו יש להמשיך כל היום כן. **אמנם** עדיין יש לעיין, דחלוק הוא, דהתם משום הנזירות דחל בהיום כבר **תפסה להיום**, ואין ראוי לצמצמו למקצת וליתן שאר היום לאחר כיון דהוא עדין נזיר, ואי"ז שייך הכא. **וכן יל"ע** בדימוי בין רב לר"י, והרי לכאו' עיקר סברת רב, דהתם **יש הכרח לצמצם** היום למקצת, משום לידת הבן דקדים, אבל מה יכריח הכא. ואולי ה"נ הטומאה יכריח לסיים את היום טהרה, או דכוונת הגמ' לומר דק"ו הוא ואף דלא דמי ממש, ויל"ע בזה הרבה. [↑](#footnote-ref-7)
7. **והנה** בפשטות כל דברי הקוה"ע הם לרש"י (לעיל ד"ה ורב), דגם ביום ל' פליגי אי שייך שעולה לכאן ולכאן, ובשיעור נתבאר דאף לתוס' והמאירי, דביום ל' עולה לכאן ולכאן לכו"ע, ודווקא הכא לא נתפס לרבנן משום דאמצע נזירות הוא, ורב ס"ל דבכה"ג שייך מקה"כ אף באמצע, **מ"מ יסוד פלוגתתם הוא בהנ"ל,** דלרבנן ע"כ הוגדר כל היום, וממילא ע"כ ימשך, אבל לרב לא הוגדר אלא חלק מהיום. **אמנם** צ"ע מלשון התוס' (ד"ה מאי) 'וחשבינן זה היום ככולו טמא כיום של אתמול', אלמא משום האתמול נחשב טמא, ולא משום דאין היום כולו שמור. [↑](#footnote-ref-8)
8. **וכמש"כ** הריטב"א מו"ק י"ט: גבי שבעה, דמקה"כ הוא בהא דעמדו מנחמים מאצלו, ומי שלא באו לו מנחמים ביום ז' אין לו מקה"כ. אמנם הראשונים והפוסקים חלקו עליו, (עי' מרמ"ק בענין מקה"כ באבל), וצריך למצוא טעם מ"ט רק בנזיר מצינו כן. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ולכאו'** אינו מובן, דכיון דטומאת התהום הותרה מ"ט בעי מקה"כ, וביאר בקוה"ע ל"ט ט' (עומקא 329), דטומאת התהום לא הותרה אלא היכא שהספק הוא בטומאה, ולא אם הספק בטהרה, ומשו"ה למ"ד מקה"כ יש טהרה לפנינו, והספק הוא שמא תתחדש אח"כ טומאה למפרע, אבל אי לא ס"ל מקצתו ככולו, הספק הוא להיפוך, שמא תתחדש טהרה למפרע, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. **וז"ל** רש"י בפסחים פ:, 'מדאורייתא לא מטמאו אלא **מכאן ולהבא**, לא הזב בשביעי ולא שומרת יום בשני, **דמקצת יום עולה** להן לספירתן'. [↑](#footnote-ref-11)