‏‏ פז,א    -פח,א   יג
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב יחזקאל זילבר / הספינה

**משום דתלש כ"ש קנה.** עי' ברשב"ם שפי' משום שתלש מן הפשתן קנה כל השאר המחובר בקרקע, והיינו דלפשתן עצמו דין מחובר אית ליה, אלא דקו' הגמ' היא איך יהני הא דתלש כ"ש ליחשב חזקה למיקני שאר הפשתן. [וביאר בלח"מ פ"ג ממכירה הי"ח דחזקה הוי רק גדר נעל וכדו' דהוי תועלת לקרקע, אבל תלש פשתן אינה תועלת בקרקע]. ועי' בסמוך פי' הרשב"ם לפי דרכו.

אמנם בשטמ"ק נקט שהפשתן מטלטלין הוא כיון שעומד ליתלש, וקו' הגמ' היא האיך קונה כל הפשתן הא לא משכן. ועי' בסמוך בדעת התוס'.

**הב"ע דא"ל לך ויפה לך קרקע כ"ש וקני כל מה שעליה**. לכאו' צ"ב במה קנה כל הפשתן שבשדה, הא לא תלש אלא כ"ש. ומצינו בזה כמה ביאורים.

**א**. שי' הרשב"ם דהוא קונה את הפשתן בקנין חזקה שהחזיק בקרקע. ולפי"ז צ"ל דהפשתן חשיב כמחובר. [וגרסינן לך ויפה "לך" וכו'], וכ"כ הרמב"ן דמיירי בפשתן שאינו עומד ליתלש דדינו כקרקע. מ"מ משמע מהרשב"ם משמע דהמעשה החזקה בקרקע מהני להפשתן אף שאת הקרקע עצמה לא קנה. וכן כתב 'ואתא מתני' לאשמעי' דחזקת קרקע מהני לפשתן ואע"ג דלא זבין ליה ארעא', משמע דלא קנה הקרקע כלל. וכ"כ במאירי וכן פסק בטור קצג. ועי' בפרישה.

אלא שיל"ע לדעת הרשב"ם הרי המעשה קנין הוא בקרקע ולא בפשתן, ואם את הקרקע הוא לא קנה איך יקנה את הפשתן. ולכאו' הוי כמו לעיל נג: החזיק בפנימי לקנות את החיצון דאף החיצון לא קנה, אף שאם החזיק על דעת לזכות גם בפנימי מהניא החזקה גם לחיצון, והיינו דאם לא קונה הקרקע שמחזיק בו לא מהני החזקה לקרקע שעל ידה, א"כ ה"נ למה מהני החזקה בקרקע כלפי הפשתן.

ועי' ברשב"א שכ' בדעתו 'וכיון דקנה הקרקע קנה כל המחובר לקרקע שכל המחובר לקרקע כקרקע'. משמע דגם קנה את הקרקע בקנין כל דהו, [אולי בשכירות לשעה].

**ב.** דעת התוס' בד"ה לך דקונה הקרקע דע"י יפוי, 'ותהא שאולה לך להיות כחצריך לענין זה שתקנה מה שעליה'. ויש לדון בדעת התוס' האם כוונתם שהפשתן הוי כמטלטלין ולכך נקנה בחצר. או דאף אם נדונו כקרקע מ"מ נקנה בחצר, ומכאן יהי' ראיה דמהני קנין חצר גם לקנות קרקע, ועי' באו"ש פ"א מגירושין ה"ו ד"ה אולם. ודלא כנתיה"מ רמא ג' דס"ל דקרקע אינה נקנית בחצר.

ועי' ברמב"ם פ"א ממכירה הי"ז שכ' שהמחובר העומד ליתלש הרי"ז כמטלטלין לקניה. ובטור קצג נחלק עליו וס"ל דאף שאינו צריך לקרקע הוי כקרקע. הובא בשו"ע קצג, ב' דעות.

**ג.** שי' רב האי גאון בספר המקח (שער יג יא) הובא בר"י מיגש דקנה בקנין התלישה עצמה והיא אחת מדרכי ההקנאות. ועי' בר"י מיגש שתמה בזה.

**ד**. וברמב"ן בשי' הרי"ף וברשב"א ובנמוק"י כתבו שא"ל יפה לך קרקע כ"ש, ואז אהיה לך שכר, ותמורת השכר קנה לך הקרקע, ואגב הקרקע תקנה הפשתן שעליה בקנין אגב. וכ"מ ברבינו גרשום. ולפי"ז כתב הרשב"א דבעינן שיתלוש בשיעור שוה פרוטה. וכן כתבו המ"מ והכס"מ בדע' הרמב"ם פ"ג ממכירה הי"ח.

ובנמוק"י הוסיף 'אמר המחבר ומיהו נ"ל דאי הפשתן אי"צ לקרקע כיון שלא קנה אלא מדין שכירות קרקע יש לו להזכיר בפירוש מקום הקרקע שעומד בו הפשתן מושכר לך ביפוי זה', והק' ע"ז בדברי יחזקאל סי' מד אות ח' הא אגב קונה גם כשאינם צבורין. וכתב לחדש דס"ל לנמוק"י דאינו קונה באגב אלא שמקנה לו עכ"פ איזה זכות בגוף הקרקע, אבל כשאינו מקנה לו אלא לענין זה בלבד שיוכל לקנות מטלטלין, צריך שיקנה מקום הפשתן, דבזה יש לו עכ"פ שימוש שהפשתן בחצרו, ע"ש שאריך בזה.

**ה.** ברמ"ה אות יב כתב כשא"ל בעל הקרקע יפה "לי" וכו' 'דאשתכח דאגר ליה נפשיה לההוא יפוי בכולי פשתן, ומכי תלש כ"ש גמרה לעיבדתיה וקנייה לכולי פשתן באגרי כי דיינא דכל שכיר'. וכ"כ באת קיג. ומשמע דהקנין בפשתן הוא בזה שהתנו דשכר מלאכתו בקרקע הוא הפשתן, ולכך ע"י שעושה עמו בקרקע קונה הפשתן בדמי השכירות. וכן משמע בדברי הר"י מיגש.

וכ"כ המחנ"א והאבן האזל בדע' הרמב"ם פ"ג ממכירה הי"ח, שכ' 'הכל מפני תנאי זה'. ודלא כמש"כ הנו"כ שם שכוונתו באגב או בחצר.

[ויסוד הדברים מבוארים בתוס' סנהדרין סח: ד"ה קטן שכ' דמשכח"ל שיש לו ממון לקטן 'א"נ במעשה ידיו דמלאכתו ושכר טרחו שלו מדאורייתא', הרי דאף שאין זכיה לקטן מדאורייתא כ"ז הוא כשצריך לעשות מעשה קנין, אבל מעשה ידיו לאו מעשה קנין הוא אלא ע"י שעושה הוא קונה בתשלומי שכירות].

ויש לדון האם דוקא בהתנו לשלם דבר מסוים או אפי' כל תשלומי שכר מלאכה נעשה שלו מה"ת ע"י הגבייה. ועי' ל' הרמ"ה 'דאגר ליה נפשיה לההוא יפוי בכולי פשתן' משמע שהוא סובר שכיון שהתנה עמו על הפשתן דוקא. וצ"ע. ועי' בעמק השער שער יג יא.

**מתני' אם עד שלא נתמלאת המדה למוכר וכו'**. מוקי לה בגמ' דאיירי במדה שאינה של שניהם ועד שלא וכו'. וכתב הרשב"ם דמיירי בסימטא או בחצר של שניהם. וכוונתו דאם הוא ברשות מוכר לא קונה, דאף שנתמלאה המדה והיא מושאלת לו, דמ"מ הוי ככליו של לוקח ברשות מוכר, והוא איבעיא לעיל. ולכך מיירי בסימטא או בחצר של שניהם. מ"מ משמע מדבריו דא"א לומר דאיירי ברשות לוקח, והדבר צ"ב דברשות לוקח נמי אפשר לומר דכ"ז שהיא מושאלת למוכר אינו קונה דהוי כליו של מוכר ברשות לוקח, אבל כשנתמלאה המדה והיא מושאלת ללוקח, שוב הוי כליו וברשותו וקונה.

ובאמת ברי"ף כתב להדיא בסימטא א"נ ברשות לוקח. וביאר בנמוק"י במדת סרסור כלומר ובסימטא או ברשות של שניהם, אבל מדת סרסור ברשות מוכר לא עדיף מכליו של לוקח ברשות מוכר כדא' לעיל דלא קנה. ומיהו ברשות לוקח אתי שפיר דקודם שנתמאלה הוי ככליו של מוכר ברשות לוקח דלא קנה.

אמנם נראה דשי' הרשב"ם היא כשי' הרמ"ה לעיל אות קט שכתב 'דעד כאן לא מספקא לן אלא כליו של מוכר ברשות לוקח, אבל כליו של סרסור ברשות לוקח ודאי קנה, ואע"ג שלא נתמלאה המדה וכו', דכי בעינן נתמלאה המדה, היכא דלא קיימא ברשות הלוקח, דלית ליה אנפא למיקני בגויה אלא מחמת מדה דסרסור, ומדה דסרסור לא קניא עד שנתמלאה המדה, אבל ברשות לוקח דלאו מחמת כלי קא קני אלא מחמת חצרו הוא קני'. הרי דס"ל לרשב"ם ולרמ"ה דברשות לוקח קונה מיד מדין חצר אף שלא נתמלאה המדה כיון דהוי מדה דסרסור.

ועי' ברמב"ם פ"ד ממכירה ה"ח שכ' 'וכן המוכר יין או שמן לחברו בסימטא או בחצר של שניהם או ברשות לוקח והייתה המדה של סרסור עד שלא וכו'. וכתב הראב"ד 'א"א ברשות לוקח לא דייק'.

וביאר באבן האזל דנחלקו במח' דלעיל, דדעת הר"מ היא כשי' הרי"ף דאתי שפיר גם ברשות לוקח. אך הראב"ד אזיל בשי' הרמ"ה דברשות לוקח קונה מיד, ואין המדה מעכבת כלל. [וביאר בזה הטעם מדוע במדת סרסור לא מעכבת הכלי הרי היא מושאלת למוכר, וביאר בזה דקנין שאלה הוא רק כשמשאיל לו לגמרי לזמן השאלה, אבל אם השאיל לו רק עבור מעשה מסוים לא הוי קנין, ולכך גבי המוכר כיון שלא משאיל לו הסרסור המידה אלא בשביל למוד בה לא הוי קנין ולכך אינו ככליו וכרשותו, משא"כ הלוקח כיון שמשאיל לו גם כשנתמלאה בשביל ליקח בה מקחו עד שיצניענו וכו', לכך חשיב קנין שאלה. ולפי"ז כך הוא הפי' עד שלא נתמלאה המדה למוכר, היינו שמשום שהמקח הוא של מוכר כיון דאכתי אין המדה שאולה ללוקח, ולא מצד שזה בכליו, ולכך כ"ז הוא לא ברשות לוקח, אבל אם הוא ברשות לוקח אינו צריך את המדה וקונה מיד].

**ואם היה סרסור בינהן נשברה** החבית נשברה לסרסור. מצינו בזה כמה שי' בראשונים.

**א.** שי' הרשב"ם [ורבינו גרשום] בד"ה היה וכן בגמ' בד"ה סיפא, דאיירי במדה דסרסור, ודרך הסרסור לקנות מבעה"ב ומוכר לאחרים ומרויח וחשיב הסרסור לוקח, ולכך נשברה לסרסור דקני ליה כליו של סרסור לסרסור. וקמ"ל דלא אמרי' דהוא שליח אלא הוא עצמו הלוקח. וזהו שהק' התוס' מדוע שבק יוקרא וזולא דאיירי בה רישא.

**ב.** שי' הריב"ם בתוס' שאין המדה שלו, אלא מדד להם בשכר כדרך הסרסורים, ונשברה החבית לא מחמת אונס אלא שלא נזהר יפה, [ולכאו' צ"ל דלא הוי פשיעה ממש, דא"כ כי לא מדד נמי חייב, דאדם מועד לעולם, וכבר עמדו בזה בדרכ"ד, אלא כוונתם דאף דכיון דלא הוי אונס גמור חייב מפני שמקבל שכר].

ומשמע מדבריהם דכיון דהמדידה בשכר לכך חייב על החבית ששבר ע"י המדידה, שלא נזהר במדידה כל הצורך. אמנם ברבינו יונה הביא דעת הרא"ש דכתב דקמ"ל שהוא שומר שכר אף על החבית אע"פ שאין מקבל שכר אלא על המדידה. ופי' כן בדעת הריב"ם דכיון שמדד להם בשכר לכך הוי כש"ש, ולפי"ז לאו דווקא נשברה בשעת מדידה. [והטעם שנעשה ש"ש על החבית אפשר לומר דכיון דמקבל שכר על המדידה וא"א לו למדוד בלא החבית, לכך הרויח ע"י החבית וחשיב ש"ש. וצ"ע].

**ג.** שי' הראב"ד דלא מיירי כלל לענין היין והשמן דבזה אף כשהסרסור מודד עד שלא נתמלאה למוכר וכו' כמו ברישא, אלא כיון דהמדה שאולה והסרסור הוא המודד, לכך נשברה נשברה לסרסור מפני שהוו שאלה בבעלים.

**א"ל מאי קא קשיא** לך דתנן וכו'. הא אתמר עלה וכו' משום יאוש בעלים נגעו בה. בביאור הסוגיא מצינו כמה דרכים.

**א**. ברמב"ן ובשא"ר הק' מה בכלל ענין תרומה לכאן, דהתם איסורא הוא ועל כרחין תרומה היא, [ומתני' גופא תמיהא בלא מצוי נמי הכלי אסור לחולין]. ותי' דמה שנשאר בדופני הכלי הוא דבר מועט ומותר לבטלו לכתחילה ברוב חולין, דקל הוא שהקילו לבטלו ברוב לפי שלא הטריחו יותר מדאי. ופי' הר"ן והריטב"א דלשי' זו הכי מקשינן, דכשם שלא הטריחו על המוכר לעמוד כל היום כך לא הטריחו על המודד תרומה, וכיון שהטיף ממנה ג' טפין סגי ויכול ליתן לתוכה חולין, ואפ"ה אמרו הרכינה ומיצה הרי היא תרומה, כלומר שאינו יכול לבטלה, לפי שאין בדבר זה טורח, א"כ גם במוכר נימא הכי, ומשני דלא דמי, דבאמת ליכא בזה טירחא ולכך הרי היא של תרומה, ומ"מ לגבי מכר משום יאוש בעלים נגעו בה.

ובעיקר הדין דן הרמב"ן מ"ט רק המיצוי הוי תרומה, לכאו' כל מערה מחבית לחבית יש לחוש מהנותר הדבוק לדפנות החבית, וביאר דבלא מיצוי התירו להרבות עליו חולין ולבטלו לכתחילה, דלא הטריחו עליהם יותר מדאי, ומשא"כ במיצית חל ע"ז שם תרומה ודימוע.

[וכתב ע"ז ברשב"א דגם לדע' הרמב"ן דשרי לבטל תרומה ברוב בדבר מועט לפי שלא הטריחו, מ"מ בכלי שבשל בו תרומה ליכא לביטולי לפי שלא ידענו שעורא דטובא בלעא וטובא פלטא, ודלא כשי' הרמב"ם ז"ל שדימה דין מבשל חולין בקדרה שבשל בה תרומה לאותה של מגורה שפינה ממנה חיטי תרומה, כמו שהשיב לחכמי לוניל ואינה. כוונתו לרמ' פט"ו מתרומות הי"ט ועי' בראב"ד שם. וברדב"ז ביאר שם דעת הרמב"ם דס"ל דכל תרומה שאין הכהנים מקפידים עליה מחמת מיעוט אינה אוסרת, הילכך בשטיפה סגי וכו', וטעמא דמתני' דמערה מכד לכד נוטף וכו' דדבר מועט שנשאר לא קפדי בהכי וכו' ע"ש. הרי דנחלקו הרמב"ם והרמב"ן האם לאחר מצוי הוא משום ביטול, ולכך י"ל דגבי בישול שיש בו טעם אסור, או שהטעם משום דלא קפדי בהכי. ועין].

**ב.** בער"י תי' קו' הרמב"ן דאין לומר דהרכינה ומצית הוא רק לענין איסור תרומה, דא"כ ליתני הר"ז אסורה, ומדקתני הרי היא של תרומה אלמא חייב ליתן המצוי לכהן, ואם אין המצוי בכלל המדה, אלא שהוא אסור לזרים דאין ברירה, אין חייב ליתן לכהן בחנם, [דספק ממון להקל דשמא המצוי של חולין הוא] אלא ימכור לו בדמי תרומה. ולפי"ז עיקר קו' הגמ' היא דמהא דנותנו לכהן אלמא בכלל המדה הוא, וא"כ גם במכר נימא דבכלל המדה הוא. וצ"ב לפי"ז מסקנת הסוגיא. ועי' בסמוך.

והדבר מדוקדק היטב בפי' הרשב"ם שפי' בד"ה והתנן 'גבי מפריש וכו' הרי הוא של תרומה ונותנו לכהן ובמתני' נמי תיהוי של הלוקח', הרי שהעמיד קו' הגמ' מהא דצריך ליתנו לכהן ואילו במתני' הרי הוא של מוכר, וע"ז משני דבאמת אין דין נתינה לכהן, והא דתנן הרי היא תרומה היינו לענין איסור, וכן פי' ברשב"ם בע"ב ד"ה משום 'שהלוקח מתיאש ומפקיר אותו מיצוי וכו', אבל גבי תרומה ל"ש יאוש דמ"מ תרומה היא ואסורה לזרים', וביותר בירור בפי' הרשב"ם העיקרי ע"ש, הרי דאין דין נתינה לכהן אלא דהוא איסור בלבד. וצ"ע בפי' רבינו יונה אך מפרש המסקנא.

**ג**. עוד כ' בער"י דמיירי דכלל לא קרא שם תרומה מעכשיו, אלא דעתו שתהא תרומה לאחר שיריק אותה, הלכך אם אין המיצוי בכלל המדה אשתכח דחולין הוו ואין כאן תערובת תרומה כלל, וכיון ששנינו הרי היא של תרומה, ש"מ שהמיצוי בכלל המדה, וא"כ אמאי אינה ללוקח. [וליכא למימר דאין ברירה כקו' התוס', דהא בשעת החלות מבורר הוא], וע"ז משני דלעולם בכלל המדה היא אלא דלוקח מתיאש [ולכאו' לפי"ז שפיר מהני יאוש גם בכהנים, דעדין אינו תרומה, אלא צ"ל דליכא יאוש בכהנים דאינם יודעים מזה וצ"ע].

וברמב"ן דחה פי' זה מדתנן בתרומה פי"א מ"ו מגורה שפנה ממנה חטי תרומה אין מחייבין אותו להיות יושב ומלקט אחת אחת אלא מכבד כדרכו ונותן לתוכה חולין, ושם במ"ח המערה מכד לכד ונוטף ג' טיפין נותן לתוכה חולין, הרכינה ומצית וכו', למדנו מענין המשנה דמיירי אפי' בתרומה שהונחה שם לאחר הפרשה. ועי' בריטב"א שתי' דאיכא לפרשה כשקרא שם תרומה על חיטי המגורה ועל השמן שבכד.

**פז:**

**תוד"ה** ד"ה והתנן תימא אמאי הוי של תרומה וכו', [כוונתם דכיון דעושה תרומה של אחד מנ' על חולין, א"כ כמו דהחולין שיעור המיצוי שייך למוכר, ה"נ אינה של תרומה דהיא יותר משיעור החולין]. וי"ל שקרא שם על אותה מדה גמר בדעתו שתהי' כולה תרומה עם המיצוי. וצ"ב דלפי"ז ל"ק קו' הגמ' מ"ש ממכר דהכא דעתו על הכל, ולא בעינא לטעמא דיאוש. וצ"ב.

**ועוד דבתוד"ה משום יאוש** הק' דהמ"ל דאין ברירה ולכך הוי תרומה מספק. וצ"ב הא תוס' לעיל פי' שקרא שם על אותה מדה דגמר בדעתו שתהי' כולה תרומה וכו', וא"כ הוי תרומה בודאי ולא מספק. וכבר עמד בזה הרש"ש. ועי' בתוי"ט. ועי' בהגה' ר"מ הרשלר זצ"ל בער"י.

**ור"י סבר לשדורי ליה שדריה**. ועי' בתוס' ב"ק קד. ד"ה שליח פי' דאינו מדין שליחות, דאין הקטן שליח, אלא דהוי כאומר תן לפלוני והפטר. וביאר בנתיה"מ קכא סק"ד דהוי כעין דין ערבות דתן מנה לפלוני ואתחייב אני לך, וה"נ יתן לתינוק וע"ז יפטר מחיובו לתת שמן ויין. ועי' בסמוך מש"כ בזה בשם הגרנ"ט.

**בשלמא באיסר ושמן פליגי** וכו', אלא צלוחית אבדה מדעת היא. פי' רשב"ם הפקר הוא זה, ועי' בקצה"ח סי' רסא דהוכיח מסוגין דאינה הפקר ממש, [כמש"כ הטור הובא ברמ"א שם ועי' ש"ך סק"ד] דא"כ אייך שייך להתחייב עבור הפנודיון האיסר והשמן, והא אינו חייב לתת לו כלום דהרי הפונדין זכה בו והוא הפרק, ומה ששלח לו הוי בחנם ומדוע חייב באחריותם. וכן מהא דתי' בגמ' דנטל למוד בה לאחרים חייב, ואי הוי הפקר אמאי חייב. ועי' בנתיה"מ שאבידה מדעת הוי הפקר רק כשמתיאש ממנה, אבל במסר ביד בנו ליכא יאוש. ועי' בביה"ל ח"א סי' כד, ובמחנ"א זכיה מהפקר סי' ו'.

**והק' הראשונים** מדוע הפנודיון ששלחו ביד בנו אינו אבידה מדעת. וכתב הרשב"ם 'דמ"מ בחזרה יפה מחייבין חכמים הואיל ואמרינן לאודועיא שדריה'. ובתוס' כתבו דכיון שהפונדיון נשאר אצל החנוני ומתחייב בחליפיו, לכך אינו נפטר עד שיגיע השוי לבעל הבית. ואה"נ יכול להחזיר הפונדיון עצמו לתינוק.

ונחלקו הב"י והב"ח בביאור דברי הרשב"ם. דעת הב"י דהרשב"ם כוונת כתוס', דאין לפרש ברשב"ם דגם בהחזיר הפונדיון עצמו לתינוק חייב, כיון דלאודועיה שדריה והיינו דיקח הפונדיון מיד התינוק וישלח שוויו ע"י פקח, דא"כ גם לגבי הצלוחית נימא כן.

אמנם בב"ח כתב בכוונת הרשב"ם דכיון דלאודועיה שדריה היה לו לחנוני לקחת מידו הצלוחית והפונדיון ולשלוח ביד פקח, ולכך הפונדיון שהחזיק ביד נעשה עליו שומר אבידה וכו', אבל לגבי הצלוחית שהוא ממונו של בעל הבית פטור ע"ש.

**כגון שנטלה חנוני ע"מ לבקרה** וכדשמואל וכו'. והיינו דפליגי בתרתי, לענין האיסר והשמן אם לאודועי או לשדוריה, ולענין צלוחית פליגי בדשמואל. וע"ז הק' בגמ' לימא דשמואל תנאי וכו'. והק' בראשונים דילמא לעולם ר"י נמי כדשמואל ס"ל, אלא הכא טעמא משום דלשדוריה שדריה, וכיון שא"א לשלוח האיסר ושמן בלא הצלוחית לכך פטור על הכל.

ותי' בר"י מיגש 'דנהי דשדריה לשדורי ליה כי לא נטלה חנוני לבקרה, מכי נטלה לבקרה נתחייב בה לא, דא"ל צלוחיתך דידך היא ובצלוחית דידך לא שדרית לשדורי לי שמן'. וכן ביאר ברבינו יונה בדרך השניה 'ועוד וכו' דאלו לענין צלוחית איכא למימר כי שדריה לשדוריה ליה היכא דלא יטלנה ע"מ לבקרה, אבל אם יתחדש שום חיוב אח"כ על החנוני ויטול הצלוחית ע"מ לבקרה לא נתכון לפוטרו מן החיוב שיתחדש עליו'. וביאר בזה הגרנ"ט דבעל הבית מקבל ע"ע אחריות ברגע שנתן ביד התינוק, אבל במקום שקנה את הצלוחית אין סברא שבעה"ב קיבל ע"ע אחריות על הצלוחית שאינו שלו.

ועוד תי' דכיון שע"מ לבקרה שלחה לא היה סבור שיחזירנה לו. וכוונתו דפטורא דלשדוריה שדריה הוא רק בדברים שידע שיבאו, אבל על הצלוחית שלא ידע, משום שחשב שהחנוני ירצה לקנות, לא פטרו.

וביאר בזה וביאר בזה הגרנ"ט דנחלקו ב' התרוצים האם הלוקח כלי מבית האומן ע"מ לבקרו האם הוא כלוקח או שואל, [ויבואר לקמן בעזהי"ת], דלתי' קמא הוא כלוקח, ולכך י"ל דלא נפטר מחמת סברת לשדוריה אלא חייבים דמחמת הבעל הבית, אבל חיובים דמחמת לוקח לא, דאם הוא כשואל א"כ הכלי עדין של בעל הבית ומדוע אינו פטור ע"י טענת לשדורי וכו'. אבל לתי' בתרא הוא כשואל ואפ"ה חייב ע"ז כי לא היה בעדתו לפטור אותו.

והרמב"ן תי' דנטלה חנוני שלא מדעת בעל הבית ע"מ לבקרה, וכיון דעביד בה מעשה שלא כדעת הבעל הבית, בטלה כוונת הבעלים לשדוריה ליה ונפקא מרשות בעלים.

**הלוקח כלי מבית האומן** ע"מ לבקרו ונאנס בידו חייב. נחלקו הראשונים האם חיוב האונסין הוא מחמת שנעשה שואל דהרי כל הנאה שלו. וכן נקט הרשב"ם לקמן פח. ד"ה וה"מ בחד פירושא, וכ"ה הרא"ש והר"ן בנדרים לא.

או די"ל דחשיב כלוקח לענין חיוב אונסין, והיינו דכיון שהמוכר רוצה למכור וקיצי דמייה, א"כ הנוטל את הכלי דעתו לקנותו, אלא דהוי כתנאי שלא יהי' בחפץ מום, [ואיירי דהגביה ע"מ לקנות כל' הרשב"ם ד"ה חייב וכ"ה להדיא ברמב"ם ושו"ע, אך בסמ"ע ר' סקכ"ט הביא שד' הרא"ש והטור דאפי' לא הגביה הכלי כדי לקנותו אפ"ה חייב באונסין, כל שלא גילה דעתו שאינו חפץ בחפץ, דאמדינן דדעתו לקנותו וכו'], ולכן כתבו הראשנים הובא ברבנו יונה דכל שהמקח עדין ביד הלוקח ואפי' לא הודיעו שדעתו לקנותו, אפי' הכי המוכר אינו יכול לחזור בו. וכ"ד הר"י בתוס' כאן ד"ה הלוקח, והר"י מיגש והרמב"ן. [והדבר צריך ביאור כיון דעדין יכול הלוקח לחזור בו מדוע המוכר לא יכול לחזור בו].

[ועי' ביד רמה שמחלק, דגבי דבזבינא חריפא כתב באות קכא 'ושמעינן משמואל וכו' דאי איתא לכלי וקא בעי מוכר למהדר ביה אפי' מקמי דגלי לוקח אדעתיה דניחא ליה בגויה, לאו כל כמיניה, וכו'. ואילו באות קכה כתב דבזבינא דרמי על אפיה או בזבינא מציעא בתוך כדי דיבור מצי הדר ביה, דכיון דלא גמר לוקח למקנא מעיקרא וכו' לא מהני גמר דעתו דמוכר לאקנויי ליה בשעת הגבהה, דלא מצי מוכר למהדר ביה, אלא מכי ארצי ביה לוקח דלא מצי לוקח למהדר ביה].

אלא דיל"ע דא"כ אמאי כשנאנס בידו חייב הא אכתי לא נתקיים המקח ובידו לחזור בו, ויכול לטעון דלא בעינא ושמא אפי' לא היה נאנס היה חוזר בו. וצ"ל דדהמקח חל מיד אלא דהוא בתנאי שלא יחזיר לו הלוקח הכלי, וכיון דאינו מחזיר לו הכלי המקח חל. אלא דזה אינו דכיון שאין מחזיר לו באונס, לא חשיב קיום התנאי, כמו דאמרי' בריש כתובת גבי אם לא בתי עד ל' יום ונאנס ולא בא דלא הוי קיום התנאי מספק. וצ"ב.

ועי' לשון הרמ"ה אות קכא 'דמעיקרא כי אירצו להדדי יד לוקח על העליונה בחזרה, לאו אדעתא דלהדר ביה בעידנא דלא להוי ליה למוכר לא זביני ולא דמיה, אירצו ליה דאי הדר ביה בעידנא דיכיל לאדורי ליה זביני מצי למהדר ביה, ואי איתניס מקמי דהדר ביה איגלויי מילתא למפרע דמשעת הגבהה קנייה לגמרי'. משמע מדבריו דהוי קנין גמור, רק יש לו זכות להחזיר המקח, וזכות זו מותנה בתנאי שהמקח שלקח עדין יהי' שווה למוכר, ולא שיחזיר לו החפץ כשאינו שווה כלום.

**והנה בתוס'** הביאו ראיה דהוי כלוקח מהא דאמרינן לקמן פח. ההוא גברא דאייתי קרא לפום נהרא וכו', ומסקינן דאין אדם מקדיש דבר שאינו שלו, משום דכבר קנינהו הלוקחים דקייצי דמי', ולכאו' אי נימא דהוא שואל אמאי לא יכול להקדיש מה שביד הלוקחים, כמו שיכול להקדיש מה שביד שואל, ע"כ דחיוב האונסין הוא מדין לוקח ולכך אינו יכול להקדישם. וכן הוכיח הרמב"ן. וברשב"א כתב לדחות דהתם לא לקחו כלל ע"מ לבקרם, אלא ע"מ לקנותם מיד, ולכך אין המוכר יכול להקדישם.

ונראה ליישב דהנה בכל שואל לבד מחיוב האחריות שיש לו לגבי גניבה וכו', יש לו גם חיוב לשמור החפץ לבעליו, ולכך י"ל דהא דיכול המפקיד להקדיש חפץ שביד שואל הוא משום שהשומר או השואל מחזיק החפץ עבור הבעלים ולכך חשיב רשותו, משא"כ כאן שלא קיבל עליו שמירה, אלא שחיב על אונסין משום שכל הנאה שלו, הרי דאין כאן פעולת שמירה עבור הבעלים, וממילא אינו נחשב רשות הלוקח כרשות הבעל הבית, לכך אינו יכול להקדישם.

**עוד הק' בתוס',** ואין להק' אי שואל הוי אמאי לא פטור החנוני כשנטלה ע"מ לבקרה והחזירה לידי תינוק דכלתה שאלתו כיון שהחזירה למקום שלקחה, דהא אמר ר"י בסמוך וכו', דהתם ודאי הוי שואל שלא מדעת אינו חייב להחזיר אלא למקום שנטל, אבל הכא דשואל מדעת הוא חייב להחזיר לידי בעלים. וצ"ב מה החילוק בין שואל מדעת לשלא מדעת, הא מ"מ שואל הוא ובעי' השבה מעליא.

ובביאור הדברים כתבו האחרונים (הגרנ"ט ובקוב"ש אות שיא) דהנה נחלקו הראשונים האם שואל שלא מדעת מתחייב מיד שמושך כמו שואל רגיל, או דחיובו רק כשמתחיל להשתמש בו בפועל. הובא בארוכה במחנ"א גזילה סי יח. ועי' תוס' ב"מ נא: ד"ה חדא דשואל כיון שמושך מדעת בעלים חשיב כאלו נשתמש בה וכו', אבל שלא לדעת אינו חשוב כאלו נשתמש בה בשביל משיכה לבדה. כ"ה ד' הטור רצב. וכן מדקדק הגר"א שם בדעת הרשב"ם בסמוך פח. ד"ה למוד וז"ל 'שהצלוחית מדה ומדד בה לאחרים', ומדכתב ומדד לאחרים משמע שלא סגי שנטלה ע"מ כן.

והביאור בזה דשואל מדעת ע"י קנין כבר זוכה בזכות ההשתמשות, משא"כ שלא מדעת הא אין לו זכות קנין בגוף החפץ, והא דנחשב שואל הוא משום שעכשיו החפץ אצלו במצב של שאלה, ולכך כ"ז שלא משתמש אין סיבת חיוב לחייבו כשואל.

וזהו כוונת דבריהם דשואל מדעת כיון דבשעת שאלה נתחייב בהשבה, כ"ז שלא עשה השבה לא נסתלקה השאלתו, משא"כ שלא מדעת חיובו מתחדש כל זמן שהוא משתמש בו, ולכך כשמפסיק להשתמש פקע חיובו ממילא, כמו שואל שכלו ימי שאלתו, [אך מ"מ צריך להחזיר למקום שלקח, דאל"כ חשיב שעדין משתמש בו].

מ"מ חזינן בדעת התוס' דחשיב שואל מדעת. אמנם ברמב"ן פליג עליו והוכיח מק' התוס' דהוא כלוקח, דאי שואל הוא אמאי חייב הא הדרי לקטן, וכדלקמן דשואל שלא מדעת מהני שמחזיר לקטן. הרי דסובר דחשיב שואל שלא מדעת. והנה הגרנ"ט הביא קו' הדברי חיים דלדעת התוס' אמאי סגי לר"י ליתן לתינוק, דהני דאינו מתחייב מדין שואל, משום דפליג על שמואל, מ"מ אמאי לא מתחייב מדין ש"ש משום שיש לו הנאה מזה שיכול לקנותו, וכיון שנהנה מהנה, ובשלמא לרמב"ן דחשיב שלא מדעת א"כ הוי ככל חיובי שומרים, דסגי להחזירו למקום שנטלו, [לא שייך בזה נהנה מהנה כיון דהנאתו באיסור].

**פח.**

**כגון שנטלה ע"מ למוד בה וכדרבה וכו'**. והיינו דאף דהוי אבידה מדעת, מ"מ כיון שנשתמש בה חייב, כמו דזקן דע"ג דפטריה רחמנא מהשבה, מ"מ כיון שהכישה חייב. ולכאו' צ"ב הא התם הוי אבידה שיש בה השבה אלא דזקן פטור בה ויכול להתעלם ממנה, וכיון שהכישה נתחייב דחשיב שפיר שבאה לידו האבידה, משא"כ הכא דאינו אבידה כלל מה מהני שמשתמש בה. וכבר העיר בזה ר"מ הרשלר זצ"ל בהג' על הער"י.

**רשב"ם ד"ה אימור.** הק' אמאי לא מקשינן לימא רבה תנאי כדלעיל, ותי' דעדיפא מיניא פריך. ועי' ברמב"ן שתי' דאפי' ר"י מצי סבר כרבה ואפ"ה פטור, דר"י לטעמיה דס"ל דלשדוריה שדריה, דהרי היה יודע שיטלנה החנוני למוד בה ויתחייב בהשבה, ואפ"ה ניחא ליה שישלחנו.

ובגרנ"ט תי' דסברת לשדורי שדריה הוי כמו קרע כסותי ומזיק ברשות, ולכך לגבי האיסר והשמן דחיובו משום מזיק בזה נפטר בטענת לשדוריה וכו', אבל דברים שנתחייב בהם מדיני שמירת אבידה לא מיפטר אלא בא"ל ע"מ כן. ע"ש שלפי"ז יישב קו' הדברי חיים המובא לעיל.

**ובשואל שלא מדעת קא מפליגי**. פי' הרשב"ם דרבנן סברי שהוא גזלן ולכך בעין השבה מעילא, [מל' הרשב"ם משמע דבעינן דאתי לידי בעלים ממש ולא ליד תינוק. אך מל' התוס' ד"ה מר סבר משמע דסגי במחזירה למקום המשתמר]. ור"י סבר דהוא שואל שלא מדעת ודי לו להחזירו למקום שלקחה, וכן הובא בתוס' לעיל פז: דבשואל שלא מדעת סגי בהשבה לידי תינוק. [וכבר כתבנו לעיל בשם הקוב"ש מדוע שואל מדעת צריך השבה לעליא משום דאף לאחר שנשתמש בו, עדין חייב שקנה בקנין שואל הוי כאלו התנה להיות שואל עד דאתי ליד בעלים, אבל שלא מדעת די לו להחזירה להיכן שלקחה, משום דחיובו הוא רק ההשתמשות, וכשפסק להשתמש פקע חיובו].

אמנם ברבינו גרשום כתב להיפך, 'דרבנן סברי שואל הוי ונתחייב באונסיה כ"ז שלא חזרה ביד לבעליה, ור"י סבר שואל שלא מדעת גזלן הוי ואין לו דין שואל ופטור מן האונסין'. ודבריו צ"ב.

ומכאן הוכיח הקצוה"ח סי' רסא דאבידה מדעת אינה הפקר, דאי הוי הפקר גמור א"כ מדוע כשמודד בה לאחרים הוי גזלן הא הוי הפקר וממילא הצלוחית שלו.ע"כ דאינה הפקר.

**וה"מ דקייצי דמיה.** כתב הרשב"ם [והני מילי דקייצי דמיה שכבר קנה ופסק דמיו קודם שנוטלן. א"נ] שדמיו קצוצים כגון רחיים וכו. הרי דס"ל לרשב"ם [לפי' הג' הב"ח] דאף דלא קצבו המוכר, אלא שהוא קצוב במדינה הוי בכלל קייצי דמיה. אבל הרמב"ן כתב בשם הרי"ף דדוקא כשקוצץ מוכר תחילה דמיו וכו', אבל אם לא קצץ אע"פ שדמיו קצובים במדינה אינו קונה עד שיפסוק. וכתב ברשב"א דהטעם דכל שלא קצץ לו בפי' לא סמכא דעתייהו, דילמא אין המוכר מתרצה בכך. וצריך לבאר מחלקתם.

**עוד כתב הרשב"ם** דאיירי בזבינא חריפא כדמוקי לה בנדרים לא. בזבינא חריפא דלוקים קופצים עליו, דכל הנאה של הלוקח, ואין הנאה למוכר בלקיחתו של זה. אבל זבינא דרמי על אנפיה דמוכר לא. וכן פסק ברמב"ם פ"ד ממכירה הי"ד.

אמנם בריטב"א הק' אמאי לא בסוגיין לא מוזכר זבינא חריפא כמו בנדרים, והתם לא מוזכר בקייצי דמיה. וכתב 'והנכון דתרי מימרי נינהו, וההיא דהתם בדלא קייצי דמיה, ולהכי בעינא זבינא חריפא ולא חשיב אלא שואל, והא דהכא דקייצי דמיה אפי' בזבינא דרמי על אנפיה חשיב לוקח שהרי הרשות בידו ליקח'. והביאור בזה כתב בחכמת שלמה סי' ר' סעי' יא דהנה נחלקו הראשונים האם חיובו מחמת שואל או דהוא כלוקח, ולכך ס"ל לריטב"א דבזבינא חריפא דיש לו הנאה והוה כל הנאה שלו, לכך יש לו דין שואל, ומה בכך דאין דמיו קצובין סו"ס שואל הוי, אבל בזבינא מציעא דלא הוי כל הנאה ללוקח לבדו, לכך אין לו דין שואל, וליכא לחיבו אלא מדין לוקח, ובכדי לעשותו כלוקח בעינן שיהי' סמיכות דעת לקנין, לכך בעינן דמיו קצובין. וע"ש שהק' כמה קו' על הריטב"א.

**רשב"ם ד"ה חייב** כתב 'ואפי' אם חוזר בו ואומר איני חושש בכלי זה לקנותו ונאנס בידו קודם שהחזיר חייב' וכו'. וכן הביא הטור סו"ס ר' בשמו של הרשב"ם, והק' בב"י מ"ש מהלוקח כלים לשגרון לבית חמיו דתנן דבחזרה פטור מאונסין. ועי' בפרישה סקט"ז דתי' דשאני משגר כלים לבית חמיו דלעולם לא סמכא דעתיה בוודאי ללקחם ולא מחשיב לוקח כלל, אבל כאן שתחילת לקיחתו היתה לשם קנין ראוי שיהא לוקח בנטילתו. ובטור הביא דעת הי"א דהוא כש"ש. ועדת הרמ"ה דהוא כש"ח. [ובשו"ע לא הביא כלל שי' הרשב"ם] ועי' במחנ"א שומרים סי' כד.

**הלוקח ירק.** אטו משום דגמר בלבו וכו'. ומשני הכא בירא שמים וכו'. לכאו' צ"ב בקו' הגמ' הא כיון שגמר בלבו שפיר קונה דהרי כלקחו ע"מ לבקרו, וכיון שנתרצה זכה בו וממילא חייב לעשר. ובאמת ברשב"ם בד"ה רב חסדא פי' בתי' הגמ' 'כיון שגמר בלבו זכה במקח ונתחייב במעשר [ב"ח] וכי מחזרו כחוזר ומוכר לו דמי', הרי שפי' שקנה קנין גמור ולא רק מדת חסידות.

ועי' ברבינו גרשום שביאר בקו' הגמ' 'והלא לא הוציא בשפתיו לומר זה אני רוצה ולא הגביהו א"כ במה קנאו', הרי שפי' דהכא לא פירש ולא הגביה, ולפי"ז תי' הגמ' הא דהוי מדת חסידות כמו רב חסדא ואינו מיקר הדין. וצ"ע. וכעי"ז ברמ"ה אות קכד 'אבל באיניש מעלמא דלא ניחא ליה לקבולי אנפשיה מאי דגמר בלביה, אע"ג דמודי דגמר בלבו לקנותו, נמי כיון דלא אמר הכין בפירוש לאו אדעתא דהכין שקליה'. [ואפשר שפי' זה אתי גם כרשב"ם, וכוונת הרשב"ם דירא שמים הוי כאלו הוציא מפיו לכך זוכה גמור הוא. וצ"ע].

והנה בביאור הגר"א ר' סקל"ד כתב 'כמ"ש ובירר והניח וכו' דלא קנה אע"ג שהגביה את כולם והיה בדעתו לקנות מהן אלא שלא נתכוון לקנות את כולן אלא אחד מהן, וזה פריך משום שגמר בלבו וכו' בשעת הגבהה עדיין לא נתכוון לזו', ולפי"ז הא דמשני הכא ביר"ש היינו דהוא מדת חסידות שכיון שגמו בלבו אף שלא הגביה ע"ד כן אינו חוזר בו.

וכל דבריו הם לדברי השו"ע דבעינן הגבהה לקנין, וע"ז הגר"א ראיה מקו' הגמ' וכו. הרי דלסוברים דלא בעינן הגבהה כלל [מובא לעיל] צריך לפרש בענין אחר. וז"ל הרא"ש בשטמ"ק כאן 'פי' דלא אמרינן דקנה לוקח אלא לענין אתנוסי בלחוד, דהיכא דאיתניס מיחייב ביה, אבל לענין מקניא ללוקח כי היכי דלא מצי אהדורי למוכר אכתי לא קנייה ומצי לאהדורי דהא לאו בתורת מיקנא ליה אגבהיה כדא' לעיל', הרי דלדבריו דאי"צ כלל הגבהה, וקו' הגמ' היא דלענין מעשר בעינן שיהי' שלו, וכיון שלא הגביה אמאי חייב במעשר, ורק לענין חיובי אונסין הוי דידה.