המשך חמישי של המראי מקומות בענין כפל ודוה כשעת העמדה בדין בעזהשית
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / שלהי ב_ק - הרב אלימלך וינברג

**שיטת רש"י [ורבינו יהונתן בדעת הרי"ף]**

**בפירש"י ס"ה. בד"ה ומשני משום דא"ל** כתב דתי' הגמ' דבכחושה והשמינה משלם כפל ודו"ה כעין שגנב משום הטעם דא"ל 'אנא מפטימנא ואת שקלת' שייך רק לגבי פיטום בידים, אבל שבחה ונתפטמה ממילא או הוקרה בדמים משלם כפל ודו"ה כשעת העמב"ד.

וכן נראה מדבריו לגבי הא דתניא דשמינה והכחישה דמשלם כעין שגנב, ואמרינן הטעם אליבא דרב משום דא"ל 'מה לי קטלה כולה מה לי קטלה פלגא' **ובפירש"י שם בד"ה מה לי קטלה פלגא** 'הילכך מההיא שעתא דאכחשה אתחלה לה טביחה', וסברא זו היא בפשטות דוקא כשהכחישה בידים.

ונמצא לפי"ז דלשיטת רש"י אזלינן בכפל ודו"ה כשעת העמב"ד בין לענין יוקרא ושבח ובין לענין זולא וכחש, חוץ משביחה בידים וכחשה בידים.

**ובפירש"י בדף ס"ו. בד"ה טלאים כדמעיקרא** מפרש בבי' תי' הגמ' אהא דמקשינן אדרב מהברייתא דגנב טלה ונעשה איל משלם כפל ודו"ה כעין שגנב, ומשנינן טלאים כדמעיקרא דמים כשל עכשיו, ופירש"י 'בא לשלם טלאים כדמעיקרא סגי, דטלה גנב וטלה משלם', והיינו דלפירושו נתחדש כאן הגבלה חדשה בדברי רב, דאע"ג דלכל מידי דממילא אזיל רב בכפל ודו"ה כשעת העמב"ד, כ"ז כשבא לשלם בדמים, אבל כשמשלם בטלאים כמו שגנב משלם כדמעיקרא.

ועי' **בתוס' רי"ד ס"ו. בד"ה אמר רבא** שהק' על רש"י 'ואין הדעת מקבלתו, שבטלאים יכול לפטור עצמו ואם רוצה לשלם דמים נאמר לו תן דמי אלים, והלא יכול לקנות מן הדמים טלאים ולמה לא יפטר בדמי טלאים', ועי' **בשיטמ"ק בשם רבינו ישעיה** שהק' על רש"י 'דא"כ כל יפוי כח למזיק דלפי יופיו ישלם מן הטלאים או דמים', ועיקר סברת רש"י צ"ב מאי נפ"מ אם משלם דמים או טלאים, ואם נתחדש בדינא דכפל ודו"ה שהם כשעת העמב"ד אמאי אם משלם טלאים אינו כן, והסברא שכ' רש"י דבטלאים אמרינן 'דטלה גנב וטלה משלם' אינו מובן.

**ובשיטמ"ק בד"ה טלאים כדמעיקרא בשם תלמידי הר"פ** ביאר בדעת רש"י 'וסברא הוא, דכיון דהשור והבקר נזכרים בפסוק יש לנו ליליך בתר שעת הגניבה, כדדרשינן לקמן גנב שור שוה מנה לא ישלם תחתיו ה' נגידים שנאמר תחתיו, כי תחתיו פירוש שוה לגופו של שור שנזכר בפסוק, דאע"ג דעל שעת הטביחה בא החיוב דדו"ה מ"מ שעת הגניבה נמי גרמה לו שאם אין גניבה אין טביחה ואין מכירה, אבל אם בא לשלם דמים משלם כשל עכשיו, לפי שכל עיקרם תלוי בשומת ב"ד, ותרי טעמי נינהו, גם אינם נזכרים בפסוק, וא"כ סברא הוא דמוקמינן בהו אחייה לקרן כעין שגנב דוקא הקרן ולא דו"ה כעין שגנב אלא כשעת העמב"ד', והנה נזכר בדבריו כמה חילוקים, א. מצד דרשות הפסוק, דלגבי השבת טלאים יש משמעות בפסוק שמשלם דו"ה 'תחתיו' היינו כעין שגנב, וממילא מוקמינן להדרשא דאחייה לקרן כעין שגנב ולא דו"ה דוקא על השבת דמים ולא על השבת טלאים, ב. דלגבי השבת טלאים אמרינן דאע"ג דעל שעת הטביחה בא החיוב דדו"ה מ"מ שעת הגניבה נמי גרמה לו, והיינו דאי אפשר לחייבו יותר מאשר שעת הגניבה, ג. דלגבי השבת דמים יש סברא למיזל בתר העמדה בדין 'כיון שעיקרם תלוי בשומת ב"ד', וסברא זו אין בהשבת טלאים.

והנה החילוק שכתב מכוח הפסוקים הוא נכון לכאו' לשיטתו ולשיטת **התוס' בדף ס"ה. בד"ה גופא** דדינא דכפל ודו"ה כשעת העמב"ד נלמד מדיוקא דקרא דדוקא קרן החייהו כעין שגנב ולא כפל ודו"ה, וכוונתם כד' **הרא"ש בפירקין סימן ב'** דלגופיה דדינא דקרן כעין שגנב לא איצטריך קרא דסברא הוא ובע"כ דקרא דחיים אייתר לומר דדוקא קרן אחייה כעין שגנב ולא כפל ודו"ה, אבל בד' **רש"י בדף ס"ד: בד"ה אחייה לקרן כעין שגנב** מפורש דסובר דעצם דינא דקרן כעין שגנב צריך לילפותא מקרא דחיים אחיה לקרן כעין שגנב עיי"ש, ולכאו' לשיטתו אין שום יתורא למעט כפל ודו"ה, וגם אין צריך שום יתור, ד'מסברא' אית לן למיזל בתר שעת העמב"ד לגבי הכל, אלא דלגבי קרן גזה"כ מקרא דחיים דאחיה לקרן כעין שגנב, ובכפל ודו"ה דאין גזה"כ שוב אזלינן בתר הסברא דהוא כשעת העמב"ד, וכיון שכן לא שייך לומר בשיטתו כד' תלמידי הר"פ דהחילוק בין טלאים לדמים נלמד מכוח סתירת הפסוקים, ואדרבה היה לנו לומר דאם יש משמעות מקרא ד'תחתיו' דאזלינן בדו"ה לגבי השבת טלאים כעין שגנב אף לגבי השבת דמים נימא כן.

והסברא שכ' תלמידי הר"פ דבתשלומי טלאים אית לן למיזל כעין שגנב לפי שאף שעת הגניבה גורמת החיוב שאם גניבה אין טו"מ, אינו מובן כלל, דסברא זו עצמה שחייכא גם לגבי תשלומי דמים ומאי בינייהו לענין זה, והסברא שכ' תלמידי הר"פ דבתשלומי דמים לפי שהם תלויים בשומת ב"ד אית לן למיזל בתר שעת העמב"ד ג"כ אינו מובן, והלא אף החזרת טלאים כעין שגנב הוא ג"כ דבר התלוי בשומת ב"ד, שאם הוזלו או הוקרו הטלאים הרי צריך להחזירם כפי שוויים דשעת הגניבה ואת זה ב"ד צריכים לשום.

ועיין **בפני יהושע ע"ד רש"י בדף ס"ו. הנ"ל** שלכאורה מבואר בדבריו שלמד בד' רש"י שכוונתו כפר"י שבתוס' לחלק בין אם השנוי בגוף הבהמה שהושבחה לבין אם הושבחה רק בדמים עיי"ש, ועי' **בשיטמ"ק ס"ו. בשם רבינו יהונתן** שכתב **בדעת הרי"ף** מתחילה דהא דרב היינו רק בענין יוקרא וזולא שלא נשתנית גוף הבהמה, משא"כ בטלה ונעשה אל, ושוב כתב מיניה וביה 'והיינו דקאמר רבא טלאים כדמעיקרא וכו', כלומר, אם רוצה לשלם בגוף הבהמות משלם שני טלאים ולא שני אילים דכשעה שגנב בעינן שישלם משום דאההיא שעתא הוא דמחייבינן ליה ולא משום טו"מ שהרי קנאם באותו שנוי, דמים כשל עכשיו, וכמו"כ אם אין בידו טלאים ורוצה לשלם דמיהם משלם כדהשתא, כלומר אם הוקרו טלאים , דמעיקרא כשגנבו לא היו דמי הטלה אלא ב' דינרין ועכשיו בשעת העמב"ד נתייקרו ועומדין בשמונה דינרין משלם שמונה דינרין דהיינו דמי שני טלאים', ועיי"ש מש"כ לענין זולא, והנה דבריו לכאו' סותרים זה לזה, דבתחילת דברניו מחלק בהדיא בדעת הרי"ף בין אם השנוי הוא בגוף הבהמה או שהשנוי רק בשויות הדמים ע"י יוקרא וזולא, ושוב פירש הא דטלאים כדמעיקרא כד' רש"י דהיינו דדוקא היכא שבא לשלם בטלאים אזלינן כדמעיקרא, ושוב פירש הא דדמים כשל עכשיו 'כלומר' דאם נעשה שנוי 'ביוקרא' או 'בזולא' משלם כשל עכשיו כשעת העמב"ד, ומשמע דאם השנוי הוא במה שהשביחה או כחשה הבהמה אף בשלום דמים אזלינן כשעת הגניבה, וא"כ הרי אין החילוק בין אם משלם טלאים או משלם דמים, ודבריו צריכים בירור רב ועיון גדול.

ועיין **בחידושי הרי"מ זיע"א ס"ה: ד"ה ב"ש הוא** וכו' **או י"ל דכוונת תוס'** שהעמיק הרחיב בביאור עמוק בדעת רש"י ומשם תדרשנו.

ולכאו' י"ל בדעת רש"י, לפי המבואר **ברש"י ס"ד: הנ"ל** דדינא דקרן כעין שגנב צריכים לילפותא דקרא, ולפי"ז הרי משמע דהא דכפל ודו"ה כשעת העמב"ד אינו מקרא אלא מסברא, דהא אף בקרן אי לאו ילפותא דחיים אחייה לקרן כעין שגנב היה דינו למיזל בתר שעת העמב"ד, ובכפל ודו"ה דליכא קרא שחידש כן אזלינן בתר הסברא דחיובו כשעת העמב"ד, וע"ז בא לחדש עכשיו דאם בא לשלם טלאים אז 'מסברא' אזלינן כדמעיקרא בין לגבי קרן בין לגבי כפל ודו"ה, 'דטלה גנב וטלה משלם', וכיון שהוא 'מסברא' אין לחלק בין קרן לכפל דבתרוייהו אית לן למיזל כעין שגנב, ורק לגבי השבת דמים 'מסברא' אית לן למיזל בתר שעת העמב"ד, ולכן לגבי כפל ודו"ה נשאר כן הדבר כמו שהוא מסברא, ולגבי קרן יש גזה"כ דאף כשמשלם דמים אחייה לקרן כעין שגנב ודו"ק.

**שיטת הראב"דובביאור הסברא 'דאמר ליה אנא מפטימנא ואת שקלת'**

**בשיטמ"ק ס"ו. בד"ה וז"ל הראב"ד** כתב בביאור תי' הגמ' 'טלאים כדמעיקרא דמים כשל עכשיו', דאע"ג דסברי ב"ש דשנוי במקומו ועומד ואינו קונה את הטלה שנעשה איל, מ"מ משלם כפל ודו"ה כדמעיקרא שהיה טלה 'משום דהו"ל ככחושה והשמינה דאמר ליה אנא מפטימנא ואת שקלת, וזהו הטעם שאמר ר' חנינא למעלה **בדף ס"ה:** משום דא"ל תורא גנבי מינך דיכרא וכו' כלומר ולא גדלתיו אני במזונותי?, אבל יוקרא וזולא.....לכפל ולתשלומי דו"ה משלם כדהשתא דבי דינא הוא דמחייבי ליה השתא', ומבואר בדבריו דכל פיטום הנעשה בבהמה נחשב פיטום בידים כיון שנעשה ע"י המזונות שהוא נותן לבהמה, ולכן בטלה שנעשה איל נחשב פיטום דבידים, וחולק על שיטת **התוס' בדף ס"ה. בד"ה אנא מפטימנא** שכתבו דיש פיטום הנעשה מאיליו וטלה ונעשה איל חשוב פיטום הנעשה מאיליו ואינו נכלל בטענה דא"ל אנא מפטימנא ואת שקלת, וכן דעת **הרמב"ן במלחמות ה' בפ' הגוזל עצים [ל"ד. מדפי הרי"ף בד"ה ועוד כתב ז"ל** עיי"ש, ועי' **בחזון איש חו"מ ב"ק סימן י"ז סק"ז** שכתב בדעת תוס' והרמב"ן דאפילו נותן לה מזונות משלו כיון שהוא מחזיקה לצורכו לא מיקרי שבח מחמת הוצאה דלא גרע משואל שכל הנאה שלו והוא משלם מזונות, ופיטום דבידים היינו כשנתן לה מזונות יתירים, [וכ' דבנתן לה מזונות רגילים ונתפטמה יותר נח' תוס' והרמב"ן אי שייך בזה הסברא דאנא מפטימנא].

ובעיקר הסברא דא"ל אנא מפטימנא ואת שקלת ולכך אינו משלם כפל ודו"ה אלא כעין שגנב, מצינו כמה דרכים בדברי הראשונים.

[א]: **בהשגות הראב"ד על בעה"מ וברמב"ן במלחמות ה' בפ' הגוזל עצים [שם]** מבארים, דהך סברא הוא משום דקיי"ל כרשב"א דאמר **בדף צ"ד.** בשבח שהשביח גזלן דנוטל שבחו ואמרו שם דאפילו אי לא הוי שנוי לקנותו נוטלו מפני תקנת השבים עיי"ש.

ויש להקשות, דאם הגזלן זוכה בשבח מתקנת השביןם א"כ למה משלם בכלל דו"ה על הטביחה והא בעינן 'וטבחו כולו' שאינו חייב אלא על טביחת כל הבהמה של הנגנב כמבואר **בדף ע"ב ובדף ע"ח:.**

ועיין **בחידושי הגרעק"א בדף ס"ו. בד"ה גמרא לימא להוי תיובתא דרב** שהקשה בעיקר הדבר אמאי משלם דו"ה אחר שהשביחה הבהמה והרי הגזלן קונה השבח ולא הוי בכלל 'וטבחו כולו', וכ' ליישב לפי שיטת **הרמב"ם בפ"ב מגזילה ה"ב** דשבח שזוכה בו הגזלן מתקנה"ש אינו נוטלו בגוף הבהמה אלא הנגזל מסלקו בדמים, ומבאר דהתקנה היתה שהוא כבע"ח בעלמא לתבוע דמים מהנגזל ולכן לגבי הבהמה עצמה שהיא כולו של הנגנב הוי שפיר 'וטבחו כולו'.

אכן בד' **הראב"ד והרמב"ן הנ"ל** אינו מיושב עדיין, דאי נימא דהשבח בגוף הבהמה אינו נקנה לגנב והוא חוב בעלמא כלפי הבעלים א"כ מה תשובה היא זו אמאי אינו משלם כפל ודו"ה כשעת העמדה בדין, והרי הבהמה עצמה היא של הבעלים והיא שוה עכשיו יותר מחמת הפיטום, וביותר תמוה בשיטת הראב"ד דהרי **בהשגות הראב"ד על הרמב"ם בפ"ב מגזילה ה"ב** חולק על הרמב"ם וסובר דנוטל הגזלן השבח בגוף הבהמה הגזולה עיי"ש, וא"כ כיון שביאר הראב"ד בהשגותיו על בעה"מ דהטענה דאנא מפטימנא הוא מפני שהגזלן קונה שבחא דבידים תקנת השבים כרשב"א א"כ אמאי משלם בכלל על הטביחה והא לא הוי בכלל 'וטבחו כולו', וכן קשה ע"ד **הראב"ד בדף ס"ו. הנ"ל** שמבאר הסברות ד'טלאים כדמעיקרא' ו'אטו תורא גנבי מינך' דהיינו הטענה דאנא מפטימנא כיון שבא השבח ע"י מזונותיו, וא"כ לשיטתו דהסברא דאנא מפטימנא היינו דקונה הגזלן השבח מתקנה"ש, ולשיטתו דהוא קנין שבח בגוף הבהמה עצמה א"כ אמאי משלם בכלל שבח והא לא הוי בכלל וטבחו כולו וצע"ג [ואולו הם אמרו והם אמרו דאע"י שאמרו דקומנה השבח מתקנה"ש אמרו ג"כ דלענין חיובו על עצם הטביחה יהיה נידון כלא קנה השבח שלא יהיה חוטא נשכר].

[ב]: **ברשב"א בדף צ"ד. בד"ה שבח מפני תקנת השבים**  כתב 'ולאו שבח דפיטמה גזלן קאמר, דאילו כן מדינא נוטל בלא תקנה"ש דא"ל אנא מפטימנא ואת שקלת' אלא איירי בפיטןם הנעשה ממילא, 'וא"נ שפיטמה ונוטל שבח היתר על ההוצאה למ"ד שינוי במקומו עומד וכ"ז מתקנת השבים', ומפורש בדבריו, דהסברא דאנא מפטימנא ואת שקלת הוא סברא שהגזלן קונה השבח 'מדינא' מדאורייתא, ואיירי 'בשבח שכנגד ההוצאה' שאת זה דינו של הגזלן ליטול מעיקר הדין, כמו בכל יורד לשדה חבירו שנוטל ההוצאות שהוציא.

וצ"ב בד' הרשב"א, דאם איירי בשבח שכנגד ההוצאה וזוכה בו מדינא דיורד לשדה חבירו א"כ איזה טענה הוא שמחמת כן לא יטול הכפל ודו"ה כשעת העמב"ד אף בשבח שכנגד ההוצאה, והא בפשוטו חיוב ההוצאה שיש ליורד לשדה חבירו אינו שזוכה היורד בגוף השדה כנגד ההוצאה ואין תביעתו על ההוצאה אלא כלפי הבעלים מדין 'נהנה' [וכן מבואר **ברמב"ן במלחמות ה' ב"ב דף ד:** שכתב שם דחיובא דמקיף את חבירו מד' רוחותיו הוא מדינא דיורד לשדה חבירו, **ובב"ק דף כ:** מפורש לכאו' דחיוב המקיף הוא מדין 'נהנה' ולכן דנו שם לפוטרו משום זה נהנה וזה לא חסר], ולכאו' מפורש בד' הרשב"א חידוש גדול, דכנגד ההוצאה זוכה המשביח בגוף הדבר שהשביח, אלא דא"כ צע"ג כנ"ל למה משלם בכלל דו"ה על הטביחה והרי כיון שחלק מגוף הבהמה שכנגד ההוצאה זכה בו הגזלן א"כ הא לא הוי 'וטבחו כולו', ובד' הרשב"א דהוא מדינא דאורייתא תתעצם הקו' ביותר [דל"ש לתרץ כמו שתירצנו לעיל בדוחק לדעת הראב"ד והרמב"ן דהם אמרו והם אמרו, וכ"מ **בחידושי הרי"מ ס"ה. בד"ה אך הא קיי"ל שבח שע"ג גזילה** עיי"ש].

**[ג]: ברמב"ם פ"א מגניבה הי"א** כתב לחלק דבשבח דממילא אינו נוטלו הגנב אלא מה שהשביח לאחר יאוש, אבל שבח הנעשה מחמת הוצאה כגון שפטם אותה השבח של הגנב אפילו לפני יאוש, **ובמגיד משנה שם** כ' ע"ד הרמב"ם 'הוציא עליה הוצאה' 'ברייתא וסוגיא בפרק מרובה', **ובלחם משנה שם** מבאר דכוונתו להברייתא דבכחושה והשמינה משלם כפל ודו"ה כעין שגנב ואמרו בגמ' הטעם משום דא"ל אנא מפטימנא ואת שקלת, והיינו דהרמב"ם סובר דהסברא דאנא מפטימנא ואת שקלת הוא שהגזלן קונה השבח דמחמת הוצאה אפילו לפני יאוש.

**וברמב"ם פ"ב מגזו"א ה"ו** מבאר דמה שקונה השבח דממילא לאחר יאוש הוא מתקנת השבים, ומה שקונה השבח דמחמת הוצאה אפילו לפני יאוש נח' האחרונים בשיטת הרמב"ם בטעם הדבר, **במלבושי יו"ט ח"ב חו"מ סימן י' האריך בזה ומסקנתו דהוא רק מתקנת השבים,** וכ"כ **באור שמח גניבה פ"א הי"א,** אכן **באבן האזל פ"א מגניבה הי"א ובה' נזקי ממון פ"ז הי"ב [בד"ה והנה הרמב"ם בפ"ב מה' גזילה]** מבאר באריכות דהוא מדינא דאורייתא, והוא מקניני הגזילה וזכויות הגזלן שהגזילה 'ברשותו' לזכות בשבח הנעשה מחמת הוצאה אפילו בשבח היתר על ההוצאה, ואינו כשאר יורד לשדה חבירו שלא ברשות שאינו נוטל אלא ההוצאה, וכן דעת **חידושי הרי"מ ס"ה. בד"ה אך הא קיי"ל שבח שע"ג גזילה** וחילק בין אומן דאינו קונה בשבח כלי כיון שעושה ע"ד בעה"ב לבין גזלן הקונה השבח שהשביח כיון שהשביח אדעתא דנפשיה עיי"ש, ולפי דרכם נתחדש חידוש עצום בתי' הגמ' 'אנא מפטימנא ואת שקלת', דגזלן אינו כשאר יורד לשדה חבירו דאינו זוכה אלא בהוצאות, אלא מכוח קניני הגזילה הרי הוא זוכה בכל השבח שהשביח מה"ת.

ואמנם **ברמב"ם בה' גניבה שם** מבואר דאף בשבח דמחמת הוצאה אינו נוטל השבח בגוף הבהמה ואינו נוטל אלא דמים מהבעלים, ולכאורה אם זכייתו בשבח הוא מדינא דאורייתא אמאי אינו נוטלו בגוף הבהמה, ואולי תקנ"ח הוא לטובת הבעלים, ויש לדון לפי כל זה אם לשיטת הרמב"ם יש חסרון ב'טבחו כולו' ותן לחכם ויחכם עוד בעזהשי"ת.

[ד]: **ברשב"א בדף ס"ה. בד"ה הא דאמרי' דא"ל אנא מפטימנא** כתב דמפטימנא מילתא בעלמא הוא דקאמר ולאו דוקא כשפיטמה הוא אלא אפי' נתפטמה ממילא משום דא"ל אטו שמנה גנבי מינך עיי"ש, והוא סותר לד' **הרשב"א בדף צ"ד.** שמפרשה דוקא בשבח שמחמת ההוצאה ושכנגד ההוצאה וצע"ג, וכשיטת הרשב"א בדף ס"ה, כתב גם **בתוס' רבינו פרץ ס"ה. בד"ה כי קאמר רב** עיי"ש.

[ה]: מלשונות כמה ראשונים נראה דהוא סברא מסויימת 'בפיטום בידים' דוקא לענין חיוב כפל ודו"ה שאינו משלמו, ולא משום שקונה השבח [כשיטת הראשונים דלעיל], וכ"מ **בפסקי הרי"ד בדף ס"ה.** 'כיון שהוא פיטם אותה אינו בדין שיקח הכל אלא כדמעיקרא', וכ"מ **בפסקי ריא"ז שם** 'שאין לו לשלם השבח שהשביחו הוא', ומשמעות דבריהם בפשטות דלא איירי לענין קנין השבח עצמו אלא סברא מסויימת שלא לשום לפי השבח שהשביח הוא עצמו, וצריך ביאור.

**בדברי הרא"ש בסימן ב' [בחילוק בין כפל לדו"ה]**

**פסקי הרמב"ם**

**פסקי הטור**