34הלוהו ודר בחצירו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

הלוהו ודר בחצרו

משנה (סד:) "המלוה את חבירו לא ידור בחצירו חנם", ובפשטות - הנידון כאן הוא על רבית דאורייתא, וכן משמע בסוגיא בערכין (לא.) "הרי זו רבית גמורה..." [ועיין תוס' בסוגיין ד"ה "ולא"].

מביאה הגמ' מימרא של רב יוסף בר מניומי אמר רב נחמן, "אע"פ שאמרו הדר בחצר חבירו שלא מדעתו אינו צריך להעלות לו שכר, הלוהו ודר בחצרו צריך להעלות לו שכר". ולאיכא דאמרי - "אע"פ שאמרו... הלויני ודור בחצרי צריך להעלות לו שכר". ופסקו הרי"ף (לה:) והרא"ש (סי"ז) כל"ק - שאף ב"הלוהו" צריך להעלות לו שכר.

בסוגיא נראה, שלל"ק – אין נ"מ בין "הלוהו" לבין "הלויני" ואיסורים שווה, אולם ברי"ף להדיא שיש חילוק ביניהם, ד"הלויני" – הוי רבית קצוצה ויוצאה בדיינים, ואילו "הלוהו" – אינו אלא אבק רבית ואינה יוצאה בדיינים.

והנה, בסוגיא להדיא דאיירינן אף בחצר דלא קיימא לאגרא [הובא ברי"ף שם], וא"כ פשטות דברי הרי"ף מורים שאף בכה"ג הוי ר"ק או א"ר [כן דקדק הב"י בשיטת הרי"ף]. אולם הרמב"ן ממאן לקבל פשט זה ברי"ף, דס"ל לרמב"ן שבלא קיימא לאגרא לא שייך חיוב ממון – "דלאו מידי חסריה", ולכן נדחק הרמב"ן - שדברי הרי"ף לא נאמרו על האוקימתא של הגמ' אלא דווקא בחצר שקיימא לאגרא. משא"כ בלא קיימא לאגרא, ס"ל לרמב"ן שבין בהלויני ובין בהלוהו אינו לא ר"ק ולא אבק רבית – אלא רק מיחזי כרבית, וממילא אין אף חובה לצאת יד"ש. ואף שבסוגיא להדיא, שאף בלא קיימא לאגרא – "צריך להעלות לו שכר", מפרש הרמב"ן "פירוש והוא דר בחצירו אבל אם כבר דר בה אינו צריך להעלות לו שכר דמאי שקל מיניה ומאי חסריה ואפילו בא לצאת יד"ש פטור כך נ"ל".

והנה, חילוק הרמב"ן בין "דר בחצירו" לבין "כבר דר בה" - לא נתבאר היטב. דהיה אפשר לפרש, שאף שעדיין דר שם – פטור רק על העבר ואילו על העתיד חייב לשלם (עיין חידושי הריטב"א). אולם הנימוק"י (לה: בדפי הרי"ף) מביא את דברי הרמב"ן "פירש הרמב"ן בעודו דר שם אבל אם כבר דר שם ויצא... אפילו בא לצאת יד"ש לא צריך", והיינו שכל שעדיין דר בחצר – צריך להעלות לו שכר אף על העבר.

וצ"ל בביאור הדבר, שאין זה תשלום על העבר [שהרי לשיטת הרמב"ן אין בו חובה אף בבא לצאת יד"ש] – משום שאין שכירות משתלמת אלא לבסוף, וא"כ כל עוד שדר בחצר - עדיין לא חל חיוב תשלומין ואינו נחשב שדר בחינם, משא"כ כשכבר יצא – אזי נחשב שדר בחינם ואינו אף כאבק רבית וכנ"ל. לפי"ז פירוש לשון הברייתא "הדר בחצר חבירו" - היינו שעדיין דר שם, ורק אזי "צריך להעלות לו שכר", והוא היתר לכתחלה – שבכה"ג אינו עובר שום איסור ואף לא של מיחזי כרבית.

בביאור דעת הרמב"ן - הסובר שבלא קיימא לאגרא לא שייך כלל תשלומין, נראה שס"ל - שרבית מישך שייכא לאיסור גזל [עיין סוגיא דף סא], וא"כ כל שלא חיסרו ממון – לא שייך חיוב השבה אף בדיני שמים.

אמנם בחכמ"א (כלל קלו ס"א) "ודווקא שהמלוה רוצה לכנוס עכשיו בחצר זה אבל אם היה דר בו כבר וזה לא אמר צא או שדיעבד נכנס ודר בו לאחר ההלוואה" – אזי בחצר שלא קיימא לאגרא אינו צריך לשלם, ואף אין חובה לצאת ידי שמים,והוא דלא כהבנת הנימוק"י הנ"ל [ועוד נראה בלשונו, שכל שלא אמר לו צא – אינו צריך לשלם אף על העתיד], והוא חידוש גדול בהבנת שיטת הרמב"ן.

שיטת ספר התרומות

ספר התרומות (שער מו ח"ג אות יט) כותב "וצריך להעלות לו שכר קודם שידור בו", ויש להסתפק אם כוונתו שצריך לשלם ממש לפני שנכנס לדור, או דסגי שיקצוץ עם הלווה שנכנס ע"ד לשלם. אמנם בין כך ובין כך, הוא לכאורה דלא כשיטת הרמב"ן המתיר לכתחלה להיכנס מדעת הלווה ולשלם בסוף הזמן - כל שעדיין דר שם. [בעצם הנידון - אם מותר לכתחלה להיכנס לחצר חבירו באופן של זה נהנה וזה אינו חסר, עיין שער משפט סימן קנג ס"א בארוכה, וע"ע בדברי הרא"ש ב"ק פ"ב ס"ו מובא בדברי הגר"א סימן שסג סקי"ז, שעכ"פ בבית - ודאי שרי להיכנס לכתחלה].

שיטת הרמב"ם

הרמב"ם (פ"ו ממלוה ולווה ה"ב, לדעת המגיד משנה) פוסק שאף בחצר שלא קיימא לאגרא, בהלוהו – הוי אבק רבית [וה"ה שבהלויני הוי רבית קצוצה, עיין לח"מ], והוא מתאים לפשטות לשון הרי"ף – כעדות הב"י בסימן דידן כנ"ל [ודלא כהבנת הרמב"ן בשיטת הרי"ף]. אמנם אם עדיין לא שילם את ההלוואה – מקזזים במקצת את החוב "אינו מנכה לו הכל אלא כמו שיראו הדיינים", והוא אף בחצר שלא קיימא לאגרא. והוא על דרך שיטת בעה"מ (על הרי"ף שם), אלא שלבעה"מ מקזזים את כל דמי השכירות. אמנם שיטת רבינו אפרים [הובא בבעל המאור ובמלחמות שם], שבחצר שלא קיימא לאגרא אין מקזזים כלל, והוא על דרך הרמב"ן, שכל שאין חיוב בחו"מ - לא שייך חובה לצאת ידי שמים בדיני רבית. והיינו, שרבית הוא בגדרי איסור גזל וכנ"ל, ואילו נידון חצר שלא קיימא לאגרא הוא נידון של מיחזי כרבית בעלמא – ולא שייך בו כלל חובת תשלומין ולא שייך כלל לפרשת גזילה.

בשיטת הרמב"ם ובעה"מ, צ"ל שסוברים, שכל שהדירה ניתנה בגלל ההלוואה - יש בו ערך כספי אף בחצר שלא קיימא לאגרא, ושייך בו חובת השבה וחובת לצאת ידי שמים, ומשום כך מקזזים מהחוב - כל מר כדאית ליה.

ויש לדון לשיטת בעה"מ, באופן שאומר "הלויני ודור בחצרי", אם נחשב כרבית קצוצה אף שהחצר לא קיימא לאגרא, שהרי בכה"ג הוא סיכום גמור ולכאורה אינו יכול לסלקו [אילולא איסור הרבית], או דנימא שסברא זו מהני רק לעשותו אבק רבית - שעי"ז יוכל לקזז כנגדו אבל לא לעשותו ר"ק. אמנם בדברי הרמב"ם דייקו האחרונים - שבכה"ג הוי רבית קצוצה, שהרי כותב "הרי זה אבק רבית לפי שלא התנה..." משמע שאם יתנה הוי רבית קצוצה, וכל דבריו קאי אף על חצר שלא קיימא לאגרא.

בביאור שיטת הרמב"ם יש לומר בתרי אנפין. אפשר לפרש כנ"ל, שכיון שניתן בגלל ההלוואה נחשב כשווה כסף - אף שלא קיימא לאגרא, וממילא הוי נשך [וכן הוא בריטב"א סוף סד:]. אולם אפשר לפרש, שכל שאמר להדיא "הלויני ודור בחצרי" הוי כאומר להדיא שהוא "בשכר ההלוואה" – שבכה"ג אף הרמב"ן מודה שנחשב כמשכיר לו להדיא והוי רבית קצוצה, כמפורש ברמ"א בס"ב.

אמנם הרמב"ן ס"ל, שאף בהלויני – אף שהוא זכות גמור לדור בבית ואינו יכול לסלקו, אולם כל שהחצר לא קיימא לאגרא – אין כאן ערך כספי ואינו אלא מיחזי כרבית שהוא איסור ביו"ד ואין בו סרך חו"מ [אא"כ אמר להדיא "בשכר הלוואתך" כנ"ל].

ביאור הרא"ש בדעת הרמב"ן

הרא"ש (סי"ז) מבאר בדעת הרמב"ן, דהא ש"בהלויני ודור בחצירי" אינו רבית קצוצה ולא אמרינן שמעתה מתכוין להשכירה, הוא משום ש"דאחזוקי אינשי ברשיעי לא מחזקינן – שיאמר לו הלויני ודור בחצרי בתורת רבית", [אף שבכל אופן עובר כאן מיחזי כרבית עיין גליון מהרש"א בהגהותיו על הרא"ש].

והיינו, דאף שהא שנותן לו לדור בחצרו הוא ודאי תמורת ההלוואה - והוא זכות גמור שאינו יכול לסלקו, אולם אינו מחשיבו כתמורה כספית, אלא כוונתו לומר "הלויני ודור בחצרי שבלאו הכי אינו משכירו לאחרים" [לשון הרא"ש].

חידוש ה"בית מאיר"

הרמ"א (סוף סעיף א') כותב "ובחצר דקיימא לאגרא הוי אבק רבית לכו"ע", ונדחק הט"ז (סק"ג) שיש חסרון בדברי הרמ"א, וצריך להוסיף בלשון הרמ"א - שחייב לתת לו שכר כל שלא אמר לו בפירוש "דור בחצרי חנם", וכמפורש בדברי תלמידי הרשב"א המובאים בב"י כאן. ואף שהרמ"א גופיה (חו"מ סימן שסג ס"י) פסק שהאומר לחבירו דור בחצרי פטור - והוא כפשטות דברי הרמ"א בסימן דידן, כותב הט"ז - שדברי הרמ"א שם נסתרים מדבריו בחו"מ סימן רמו סי"ז ש"האומר לחבירו אכול עמי צריך לשלם לו ולא אמרינן מתנה קא יהיב ליה", וכן קיי"ל, וכן הוא בש"ך בחו"מ שם סימן שסג.

טוען הבית מאיר (על הט"ז הנ"ל בסימן דידן), דבשיטת תלמידי הרשב"א אפשר לומר, דבעלמא ס"ל כדברי הרמ"א בחו"מ - שבדור בחצרי בסתם אמרינן שפטור, אולם בנידון דידן "מפני שלוה ואילו דעתו בחנם הוי אבק רבית סתמא לא מחזקינן אינשי ברשע למספי איסורא ולהכי אמרינן שדעתו בשכר", והוא על דרך הבנת הרא"ש בשיטת הרמב"ן. ולביאור זה - אף יצא בדיינים שהרי מתכוין להשכירו לו בשכר, והוא דלא כדברי הרמ"א כאן שאינו אלא אבק רבית. לפי"ז יתכן שקיי"ל כדברי הרמ"א בחו"מ - שהרי אינם סותרים את שיטת תלמידי הרשב"א. [עיין חידושי הריטב"א סד: ד"ה "איכא דאמרי", וכיון הב"מ לדבריו].

סיכום

הרמב"ם והרמב"ן פליגי בתרתי – בהלויני ובהלוהו.

"הלוהו", לרמב"ן קיל איסורו אף מאבק רבית ואין בו חובה לצאת יד"ש, ואילו לרמב"ם [ולבעה"מ] הוי אבק רבית, ואף מקזזים – באופן שעדיין לא שילם. והיינו שנחלקו, אם בחצר שלא קיימא לאגרא – אמרינן שבאופן שהלוהו נחשב הדיורים שם כשווה כסף או לא וכנ"ל.

"הלויני", לרמב"ן אינו ר"ק ולרמב"ם הוי ר"ק. ונתבאר בשני אופנים.

1. שהם לשיטתם בפלוגתא הראשונה, לרמב"ם – הדיורים הוו שווה כסף וממילא באופן של הלויני נחשב כר"ק, משא"כ לרמב"ן שאינו שווה כסף - אין כאן ר"ק.
2. לא שייך לפלוגתא הנ"ל, דבאופן זה ס"ל לרמב"ם – שהוי כמתנה עמו להדיא שהדיורים הוו בשכר ההלוואה, שבכה"ג בוודאי הוי ר"ק. ולא ס"ל לרמב"ם שנפרש את דבריו לאופן המותר, ולא אמרינן "אחזוקי אינשי ברשיעי ולא מחזקינן" [שהרי אף אחר פירוש דבריו אכתי עובר איסור דרבנן וכנ"ל].