סוכה שיעורים - הרב יעקב דוד אילן
קטגוריות: ש_ס / יח סוכה

### שעורי משא יד – תניינא

### שיעורים כללים על מסכת

### סוכה

\* \* \*

שנאמרו בס"ד

בישיבת כנסת יצחק חדרה

**ממורינו הגאון רבי יעקב דוד אילן שליט"א**

**מח"ס משא יד עה"ת ד"ח וקובץ על יד ב"ח**

# בס"ד אלול תשפ"ב

**לשמה בסוכה ואסור הנאה מסוכה**

**א] מתני' ט. סוכה ישנה במח' ב"ש וב"ה ובתוס' בשם הירושלמי.**

בהא דס"ל לבית שמאי במתני' דסוכה ישנה פסולה ובעי' לשמה בעשיית הסוכה וילפי' לה מקרא, כ' הט"ז בסימן תרלו ס"א דה"ד בסכך, אבל בדפנות כשר גם בסוכה ישנה, והיינו דהדין לשמה נאמר רק על הסכך ככל הלכות הסוכה, אמנם בשפת אמת בסוגין העיר דלד' הרמב"ם בהל' סוכה פ"ו הט"ו שכ' דעצי סוכה אסורין כל שמנת ימי החג בין עצי דפנות בין עצי סכך, ומבואר דהאסו"ה הוא גם על דפנות הסוכה, והרא"ש חולק דדוקא הסכך אסור בהנאה אבל עצי הדפנות מישרי שרו דכל מאי דדרשינן מחג הסוכות ה"ד בסכך, ועי' בתוס' זבחים לז: ד"ה אלא שתמהו דמ"ש דלענין אסו"ה הדפנות אסורין, ולענין סכך המק"ט ותלמ"ה ה"ד על הסכך ונשארו בתימא, ולפ"ז הק' השפ"א דלד' הר"מ דגם הדפנות אסורין בהנאה, א"כ נימא דסוכה ישנה פוסל גם בדפנות.

ובחי' הגר"ח בספרו שם כ' בד' הרמב"ם דרק דינים הנוגעים לפסולא והכשרא דסוכה דהם בגוף החפצא של הסוכה הוא נוגע רק בסכך ולא בדפנות, משא"כ האסו"ה שהוא מחמת המצות סוכה כיון דבלא דפנות לא מיתכשרא ממילא גם הדפנות איכללו במצות סוכה ולהכי הוא שפסק הר"מ דגם עצי הדפנות אסורין עכתו"ד. והיינו דהאסו"ה דסוכה הוא מחמת קיום המצוה דסוכה, וקיום המצוה הוא גם ע"י הדפנות, ומפי השמועה הוסיף הגר"ח דגם קרקע הסוכה הוא בכלל קיום המצוה דנצרך לסוכה וממילא אסו"ה דעצי סוכה יהיה גם על קרקע הסוכה. ומצינו לענין פסול גזול בסוכה, דמבואר בסוגיא להלן לא. דגם בדפנות ובקרקע הסוכה יש פסול גזול, ותמהו הערל"נ והכפו"ת דמ"ש משאר פסולים, והכפו"ת כ' דכיון דעיקר פסול גזול הוא מחמת מהב"ע, להכי פוסל גם בדפנות, והיינו דפסול גזול הוי פסול בקיום המצוה, ובפרט להנך ראשונים דעיקר הפסול הוא מדין מהב"ע (ויבואר בס"ד במקומו), להכי פוסל בכל מה דשיך לקיום מצות סוכה. ולפ"ז י"ל בנידון לשמה שהעיר השפ"א דלד' הר"מ נימא דסוכה ישנה יפסול גם בדפנות, שפיר יש לחלק בזה דשאני האסו"ה דסוכה דהוא מחמת קיום המצוה דסוכה ולהכי הוא גם בדפנות, משא"כ דין לשמה הוא מהלכות הסוכה ודיניה ושייך זה רק על הסכך. ובאמת לשון הגר"ח שם בסו"ד "דלשם סוכה שעל הסיכוך בעינן גם דפנות" ולכא' כוונתו כשפ"א, ובאמת נראה דתליא במה דיבואר להלן דאם לב"ש הוי עניינא דלשמה הרי דיני סוכה נאמרו רק על הסכך וא"כ סוכנה ישנה פוסל רק בסכך, אבל אם הוי עניינא דלשם מצות סוכה או מצות המלך בזה י"ל דכיון דקיום המצוה הוא גם בד]נות יפסול בו סוכה ישנה, ויבואר בהמשך השיעורים.

והנה בהא דאי' בירושלמי המובא בתוס' וש"ר דגם לב"ה דסוכה ישנה כשרה ולא בעי' לשמה מ"מ בעי' שיחדש בה דבר, ונחלקו הפוסקים אם הוי מהתורה או מדרבנן ואם הוי לעיכובא או לכתחילה להיכרא בעלמא, ובשבה"ל סימן שלז ובתניא בשם ר' נטוראי ובב"י וא"ר סימן תרלו מבואר דבלא חידש הסוכה פסולה, ועי' בב"ח שכ' דאינו אלא מדרבנן, ובמ"ב בסימן תרלו סק"ד כ' דהוי למצוה מדרבנן כדי שלא יבאו להתיר אפילו עשאה מתחילה לשם דירה וכו', ובשו"ת הרדב"ז ח"ו סימן שני אלפים נז האריך בטעם דפסול, [והובאו כל השי' בהערותי לתורא"ש כאן הערה 135 עי"ש]. ובפרמ"ג שם במ"ז סק"א כ' ע"ד הט"ז הנ"ל דדין סוכה ישנה לכ"ע ה"ד בסכך ולא בדפנות, דלפ"ז יהני לחדש בה דבר לב"ה דוקא בסכך ולא בדפנות, ולשון הפרמ"ג שם ולא בדופן רביעי, ודייק מהאי לישנא בשע"צ סק"ז דמהני חידוש גם בדפנות ורק בדופן רביעי ל"מ, אכן בדין זה דלהרבה ראשונים הוי ענין של לכתחילה והיכר גרידא, דהרי לב"ה לא בעי' לשמה בסוכה, בזה שפיר י"ל דמהני גם בהיכר בדפנות, ול"ש לדברי הט"ז, דהט"ז כ' רק דדין לשמה לב"ש ה"ד בסכך ולא בדפנות, אבל לענין לחדש בה דבר שפיר י"ל דמהני גם בדפנות.

ונראה בזה ובהקדם דיש לדון ביסוד דין לשמה בסוכה לבית שמאי, אם הוי דין לשמה בעיקר חלות דין סוכה, או דהוי דין לשמה בגדר כוונה במצות, דעי' ברש"י שכ' דהיינו "**לשם מצות המלך**", ובהמשך הסוגיא מקשי' על ב"ה דמ"ש מציצית דבעי לשמה ומשני דהתם גזה"כ הוא, הרי דלסלקא דעתך בעי בציצית דין לשמה מסברא, וזהו דמקשי' דה"נ ליבעי לשמה בסוכה, ומוכרח דהגמ' סברה דכל חפצא של מצוה בעי לשמה בעשייתה מסברא וכדכ' הרמב"ן במלחמות כאן, אך בתחילת הסוגיא מקשי' מ"ט דב"ש הרי דבעי קרא מיוחד בסוכה דבעי לשמה, ומוכח לכאורה דהלשמה הוי מדיני עשיית סוכה ולא רק ככל תשמישי מצוה, ועי' בברכ"ש גיטין סימן י, **ויל"ע דאמאי קתני במתני' לישנא דסוכה ישנה ולא קתני בהדיא דסוכה בעי לשמה,** והאחרונים נחלקו בסוכה שעשאה לשמה ושלא לשמה, ראה בשו"ע הרב דנקט דפסול, והחזו"א כ' דפשוט דבעושה לשם חג ולשם דירה דמהני, כיון דעשאה לשם חג.

עוד מבואר בכמה אחרונים בהא דסוכה שעשאה תוך ל' יום דמהני לכ"ע דהוא מדינא דסתמא לשמה, [ראה חכמת שלמה בשו"ע ובמהר"ץ חיות בסוגין], אך בסוגיא בריש זבחים לא הביאה הגמ' מתני' דידן כראיה לדין סתמא לשמה בקדשים ובגט, ועמד בזה בחכמת שלמה בשו"ע שם, ומוכרח דגם לב"ש דין לשמה הוא לייחדה למצוה סוכה דלא ליהוי כבית, ובודאי עדיף מדין כוונה במצות, אך לא הוי לגמרי כדין לשמה בקדשים ודין לשמה בתפילין דהוי חלות בדבר, משא"כ בלשמה בסוכה הוי מגזה"כ לשם חג ולשם מצות סוכה, אבל אין בה חלות בדבר, ולב"ה ליכא דין לשמה בסוכה, אלא דבעי שיהא לשם צל וכדכ' רש"י לעיל ח, ב גבי פנימית. **וכן מפורש בריטב"א כאן** שכאן בתו"ד דרק בתשמישי קדושה כתפילין וס"מ הוי כלשמה בקדשים משא"כ בתשמישי מצוה ומפורש כדברינו.

והנה לב"ה בסוכה ישנה בעי לחדש בה דבר, ובודאי לב"ש לא יהני לחדש בה דבר, דכיון דבעי לשמה בשעת עשייה אינו יכול לתקן ע"י שיחדש בה דבר דבעי שכל העשייה יהא לשמה, ובסוכך גנב"ך ה"נ ל"מ לבית שמאי, וגם לב"ה כ' הרדב"ז בשו"ת ח"ו שני אלפים נז דבסוכת גנב"ך בעי שיחדש בה דבר, והשפ"א העיר דאיך מהני לחדש בה דבר דיהא חסרון מדיו תעשה ולא מהעשוי, אכן לב"ש דהוי חלות לשמה בעשייה ה"נ מה"ט ל"מ כיון דבעי דכל העשייה יהא לשמה, משא"כ לב"ה דהוי ענין דהיכר לשם חג שפיר מהני לתקן בה דבר, וכמו כן בעושה סוכה תוך ל' יום לחג איכא היכר דלשם חג להכי מהני, או משום דאז הוי סתמא לשמה, ולפ"ז נ"מ דבסוכך גנב"ך ה"נ בעי לחדש בה דבר גם בעשאה תוך ל' יום, דכיון דהוי עשיית גוי ל"ש לומר סתמא לשמה, וכ"מ בט"ז בסימן תרלו, ועי' במ"ב שם סק"ב וג, ובחזו"א נקט דגם בסוכך גנב"ך תוך ל' יום חשיב לשם חג, והיינו דהוי לשם חג לא מחמת דסתמא לשמה אלא דבמציאות חשיב לשם סוכה, וכ"נ ברדב"ז שם דסוכת גנב"ך שעשאה תוך ל' יום לחג א"צ לחדש בה דבר, וע"כ דל"ה מדין סתמא לשמה אלא דתוך ל' יום הוי סתמא לצרכי החג ולהכי גם בגנב"ך תוך ל' יום לא בעי לחדש בה דבר. [ובב"ח בסימן תרלה כ' דלחדש בה דבר מהני רק בפסול דרבנן הילכך דוקא בסוכה ישנה העשויה לצל דכשרה ד"ת אלא דרבנן אחמור לחדש בה דבר בחידוש כל שהוא דמינכר סגי, אבל בעשוי לצניעות או לדירה דפסולה מהתורה משום ולא מהעשוי אין חידוש כל שהוא מועיל להכשיר בכל שאר הסוכה עכ"ל].

ויש לעיין אם האסו"ה דעצי סוכה וההוקצה למצותו, הוי מעכב בעיקר מצות סוכה, או דהוי דין נוסף דמחמת מצותו נאסר בהנאה, אבל שייך קיום מצות סוכה אף היכא דשרי בהנאה. ובאב"נ בסימן תנט ואכן ברשב"א בביצה ל: כ' בתו"ד דבסוכת גנב"ך ה"נ לא יאסר בהנאה כיון דליכא הקצאה כהקדש, ומבואר דהאסו"ה דסוכה חל ע"י יחודה למצות סוכה, ועכ"פ מבואר ברשב"א דהאסו"ה ל"ה מעכב בעיקר מצות סוכה, אמנם דברי הרשב"א צ"ע דהא גם בסוכך גנב"ך בעי' לחדש בה דבר וכמש"כ הרדב"ז בתש' וכמו שנקטו הפוסקים וכמובא במ"ב בשם אחרונים, וא"כ נימא דע"י שמחדש בה דבר יאסר בהנאה, ומוכרח כן מכל סוכה ישנה לב"ה דע"כ אף דליכא עשייה חדשה נאסר בהנאה מחמת הלחדש בה דבר, וה"נ נימא בסוכך גנב"ך, ואם נאמר דהרשב"א ס"ל דלחדש בה דבר הוי רק דרבנן להיכר בעלמא וזה לא יכול לאוסרו בהנאה, א"כ יאמר הרשב"א כן גם בסוכה ישנה דמותרת בהנאה כיון דליכא הקצאה והקדשה לסוכה, ומוכח דסוכה ישנה עדיף לענין זה כיון דכבר היה בה הקצאה לשם סוכה, אך י"ל עוד **דהרשב"א מיירי בסוכך גנב"ך תוך ל' יום לחג דלא בעי' לחדש בה דבר, וכמש"כ החזו"א.**

ובהמשך דברי הרשב"א מבואר דרק ההקצאה אוסרת ולא הישיבה בסוכה, ולכאורה לא אתי כדברי הגהות אשר"י שהביא הרמ"א בריש סימן תרלח ובמג"א שם מובא להלן דהאיסור חל מעת שישב בסוכה וכמש"כ הפוסקים בד' הרמ"א סימן תרלח דנאסר רק משעת ישיבה בסוכה, ובבה"ל שם כ' דאם לא ישב בה ביה"ש לא נתקדשה כל היום, ותמהו דא"כ בלא ישב ביה"ש לא תתקדש אח"כ, ויש שכ' דכשמניח כרים וכסתות הוי מעשה בסוכה דזה קביעת הדיורין, ועכ"פ הרשב"א יסבור דעיקר האיסור הוא ע"י ההקצאה אם אח"כ ישב בסוכה, ועי' בעונג יו"ט בסי' ה ובהגהה שם.

ולדברינו יש להעיר עמש"כ הגאון מטבריג בנר אהרן זצ"ל לדון דאינו יכול לסכך בסכך דאסו"ה כיון דלא יוכל להחיל על האסו"ה דין הקדש דסוכה וכו', ונראה עפ"י הרשב"א הנ"ל הרי מבואר דאין הדין הקדש דסוכה מעכב במצות סוכה, [וכן העיר ע"ד בס' הערות להגריש"א זצ"ל]. ועוד דלרוב הראשונים הסוכה נאסר בהנאה ע"י הישיבה, ובלא"ה לדברינו דל"ה דין הקדש ממש אלא חלות הקצאה זה שייך גם באסו"ה, וכמו דבלי המיעוט היה מהני סוכה גזולה אף אם גזלה קודם עשייתה, [קו' האב"נ הנ"ל] ונראה מוכח דיכול להחיל על הסוכה שיהא אסו"ה דאיתקצאי למצות סוכה, ולא בעי לזה לדין בעלים.

והנה במ"ב בסימן תרלו סק"ז כ' דבסוכה משנה לשנה כיון שעבר החג בטלה העשיה, וצריך שנית לחדש בה דבר, וסמך דבריו על המג"א תרלח סק"ב, ובחיי אדם כלל קמו סל"ט, ודברי המ"ב צ"ב דלא שייכי כלל לדברי המג"א, דמיירי שם לענין איסור הנאה דעצי סוכה דתלוי בקיום המצוה, ותמה כן בעמק ברכה בדיני סוכה או"ט. אך מצאתי מפורש כמ"ב במושב זקנים לתוס' עה"ת ויקרא כג, מב, וכן בפסקים לרבינו אביגדור שם וז"ל **סוכה ישנה אפילו נעשית לשם מצוה אם לא נסתרה ולא חידש בה כלום אינו יוצא בה לשנה הבאה עכלה"ק**.

ונראה מוכרח בדברי המ"ב דעניינא דלחדש בה דבר ל"ה מעניינא דלשמה ושייך זה להקצאה דסוכה ולאוסרה בהנאה וכמבואר ברשב"א ביצה הנ"ל, דהאסור הנאה הוא ע"י שעושה לשם חג, אבל ל"ה מעניינא דלשמה, דאם הוי דין לשמה [כדמשמע לכאורה באו"ז בהל' תפילין סימן תקלג שכ' דלב"ה לחדש בה דבר הוי מעניינא דלשמה, דכל מצוה בעי עשייתה לשמה], בודאי לא פקע הלשמה גם בשנה הבאה, אלא דדין דלשמה לב"ש ודין לחדש בה דבר לב"ה הוי בגדר היחוד למצות סוכה, ולהכי כיון דבמשך השנה השתמש לצרכי חולין שוב בעי לייחדה למקום מצות סוכה, ולהכי דמי למג"א דהאסו"ה דסוכה פוקע לאחר החג.

ויש לדון אם נאמר דהישיבה בסוכה היא המחילה ש"ש וההקצאה לסוכה וכדברי הט"ז, א"כ בנשים ועבדים שישבו בסוכה דאינו מצווה ועושה אפשר דלא חל ש"ש על הסוכה בישיבתם, ואפשר דזהו כוונת המדרש שהביא הגר"א דאאע"ה קיים מצות סוכה, דהחידוש דאף דאינו חייב הוי עלה חלות קדושת סוכה.

ב] כ' הרמב"ם בהל' סוכה פ"ו הט"ו **עצי סוכה אסורין כל שמנת ימי החג בין עצי דפנות בין עצי סכך "אין ניאותין מהן לדבר אחר" וכו',** מבואר שיטת הרמב"ם דהאסו"ה הוא גם על דפנות הסוכה, והרא"ש חולק דדוקא הסכך אסור בהנאה אבל עצי הדפנות מישרי שרו דכל מאי דדרשינן מחג הסוכות ה"ד בסכך כדלקמן וכו', ועי' בתוס' זבחים לז: ד"ה אלא שתמהו דמ"ש דלענין אסו"ה הדפנות אסורין, ולענין סכך המק"ט ותלמ"ה ה"ד על הסכך ונשארו בתימא.

ובחי' הגר"ח בספרו שם כ' בד' הרמב"ם דרק דינים הנוגעים לפסולא והכשרא דסוכה דהם בגוף החפצא של הסוכה הוא נוגע רק בסכך ולא בדפנות, משא"כ האסו"ה שהוא מחמת המצות סוכה כיון דבלא דפנות לא מיתכשרא ממילא גם הדפנות איכללו במצות סוכה ולהכי הוא שפסק הר"מ דגם עצי הדפנות אסורין עכתו"ד. והיינו דהאסו"ה דסוכה הוא מחמת קיום המצוה דסוכה, וקיום המצוה הוא גם ע"י הדפנות, ומפי השמועה הוסיף הגר"ח דגם קרקע הסוכה הוא בכלל קיום המצוה דנצרך לסוכה וממילא אסו"ה דעצי סוכה יהיה גם על קרקע הסוכה. ועי' תוס' ר"ה כח ובראבי"ה שם שדנו להקשות דבעשה דופן רביעי יעבור בבל תוסיף, הרי להדי' בתוס' דהדפנות הוא בעיקר מצות הסוכה ושייך בל תוסיף בדופן רביעי.

והנה בלשון הרמב"ם מדוקדק שלא הזכיר ענין סוכה דהוי כהקדש כלשון הגמ' דאסור בהנאה כחגיגה, ואף דאין דרכו של הר"מ להביא מקרות וטעמים, מ"מ הו"ל להזכיר דאסור כהקדש, וכפי שנקטו הר"ש משאנץ בתו"כ והרשב"א בביצה ל, ומוכח בר"מ דהוי אסו"ה מהל' סוכה ולא דהוי הקדש ממש, ורק ילפי' ליה מחגיגה, וצ"ב גדר האסו"ה, אכן יש כאן דקדוק גדול בלשון הר"מ וכ"ה בשו"ע שכ' **דאין נאותין מהן לדבר אחר** וכו', וצ"ע דהא כבר הקדים הר"מ דהסוכה אסורה בהנאה, ומה הוסיף דאין נאותין לדבר אחר. וכ"ה לשון השו"ע ריש סימן תרלח.

ונראה דבאיסור הנאה דעצי סוכה נחלקו הראשונים בעיקר דינא דרב ששת משום ר"ע דאמר מנין לעצי סוכה שאסורין כל שבעה ת"ל חג הסוכות שבעת ימים לה' ותניא רבי יהודה בן בתירא אומר כשם שחל שם שמים על החגיגה כך חל שם שמים על הסוכה שנא' חג הסוכות שבעת ימים לה' מה חג לה' אף סוכה לה'. ופרש"י דההיקש לשלמי חגיגה דשם שמים חל עליהם לאוסרן עד לאחר הקטרת אימורין דזכו בהו בתר הכי משלחן גבוה דעבד הנוטל פרס, ומלבד דצ"ע דהרי אחר זריקה הותר, ובזה י"ל דרש"י לשיטתו בקדושין נג ותמורה ח דגם הקטרה הוי מתיר, אך מ"מ מה כוונת רש"י במש"כ דאחר הקטרה הוי כעבד וכו' ואטו ר"ל דההנאה מסוכה היא משלחן גבוה. ומדברי הרשב"א בביצה ל: ובעבוה"ק שדן אם סוכה הוי קדוה"ג או קדו"ד, מבואר דהוי ילפו' דסוכה הוי כהקדש, וכדברי הר"ש משאנץ הנ"ל, אכן בשיטת רש"י והרמב"ם נראה כמש"כ דהאסו"ה דסוכה הוא מגדר הוקצה למצותו בדאורייתא וכדיבואר.

דהנה ברש"י להלן לז: כתב בהא דאסור להריח מהדס **דהוקצה למצותו**, וכ' רש"י דילפי' מסוכה, ובכפו"ת דהוי דאורייתא, וצע"ג דדוקא בסוכה אסורה בהנאה דיש בה ההיקש לחגיגה, אבל בהדס הרי ליכא ילפותא לחגיגה, ומשמע ברש"י דגם בסוכה האסו"ה הוא מחמת דהוקצה למצותו וניחא קו' תוס' כאן וכדיבואר. וברש"י ביצה ל: כ' דהאסו"ה בסוכה כהקדש, וצ"ל דההוקצה למצותו הוי לעשותו כהקדש דאסור בשימושי חול, ולמבואר ברש"י ניחא קו' התוס' לפנינו שהק' דמכ"ד מוכח דאסור מדין הוקצה למצותו, דאכן לרש"י גם האסו"ה דאורייתא דסוכה הוי מדין הוקצה למצותו, [וי"ל כן נמי בד' התוס', אלא דס"ל דבדאורייתא ל"ה מחמת הקצאה דידיה, ודין התורה לעשותו כהוקצה למצותו], והא דילפי' מהאסו"ה דחגיגה היינו דאסורים מחמת דמיוחדין לגבוה, דכמו דבקדשים מלבד איסור מעילה, איכא אסו"ה מהקדש מחמת דמיוחדין לגבוה, ולהש"מ במנחות ד: בהשמטות אסו"ה דשלמים הוא מדין בל יחל, [וגם לרש"י מנחות ד: דבשלמים ליכא אסו"ה מהתורה, כ' הגרי"ז שם דהיינו האיסור מעילה דאינו מהתורה, אך לכ"ע איכא אסו"ה גם בקק"ל מצד בל יחל, ושפיר שייך למילף אסור הנאה מהתורה בסוכה כמו בחגיגה], והביאור הוא דבקדשים איכא אסו"ה נוסף מצד בל יחל, היינו דהוי כאוסרו בהנאה ע"י הקדשו ומשום דמייחדו לגבוה, וילפי' מיניה דה"נ בסוכה מחמת יחודו למצוה הוקצה למצותו ואסור בהשתמשות חולין. ולהכי כ' רש"י האיסור דקודם הקטרה דזהו לא מחמת הקדיש אלא דאסור לאכול קודם הקטרה לגבוה ולהכי הדגיש רש"י דעבד הנוטל כו' היינו דילפי' מיניה גם לסוכה דההנאה היא משל גבוה וכל הנאתו היא רק לצורך מצות סוכה, ומה"ט י"ל לרש"י דהאיסו"ה בסוכה הוא שלא יהנה משימוש שהעצים עומדים לכך אלא הוקצו לסוכה, אבל אם יהנה מהעצים לדבר שאינם עומדים לכך ליכא איסורא, דלענין זה ליכא הקצאה, וכדאמרי' בגמ' גבי הדס דילפי' מעצי סוכה דאסורין, דה"ד דאסור להריח ממנו, ומשום דמקצהו ממה שעומד שיהיה למצותו, וכן מבואר בדברי הדרכי משה שכ' דאסור בהנאה ליקח מהעצים קיסמים וכו' וצ"ב מאי אשמועי', ונראה דאתי לומר דדוקא הנאה שעצים עומדים לכך, זה נאסר מחמת דהך שימושים הוקצו לסוכה. ובזה מבואר הגמ' לז: דבאתרוג דהוי לאכילה ואינו עומד לריח להכי במריח בו שרי דאינו מבטל ההקצאה משא"כ בהדס דלריחיה קאי, ובריטב"א לז. כ' דהדס הנמצא בסכך הסוכה מותר להריח ממנו כיון דלסכך אפשר בעצים בעלמא, וכוונת הריטב"א היא דההקצאה היא מה שצריך לסוכה וכיון דהוי מעשה עץ בעלמא ל"ש לאסור ריחו, דאסורו הוא רק בתורת סכך כעצים בעלמא, ול"ש לענין ריחו דלא הוקצה לכך, משא"כ בהדס לד' מינים דהוקצה לכך אסור בריחו, דחשיב שמשנה מההוקצה למצות הדס בד' מינים דמשתמש לצורכו להריח בו, וכ"נ בט"ז כמובא להלן.

ונראה דהאסו"ה בסוכה ה"ד אם ע"י ההנאה סותר לדין הסוכה, אבל בהנאה שאינה סותרת למצות הסוכה הכי נמי מותר. ודבר זה מפורש בט"ז, דהנה בשו"ע בריש סימן תרלח הביא הרמ"א בשם הגהות אשר"י דהסוכה אסורה בהנאה רק מזמן שכבר ישב בסוכה, [ויל"ע אם בעי' ישיבה בסוכה דוקא בגוונא דמקיים בכך מצוות סוכה, הא לאו הכי אינו נאסר בישיבתו], והק' הט"ז בסק"ג דהרי סוכה אסורה בהנאה כמו חגיגה, וא"כ צ"ל דאסורה משעה שהסוכה קיימת כמו בקדשים דהזמנה מילתא, ואם אמר הר"ז לקרבן אסורה משעת ההקדש, ואמאי בעינן שישב בסוכה בכדי שתאסר, ותי' הט"ז דודאי אין לומר שכל הדינים שישנם בחגיגה יהיו בסוכה אלא דבזה שוה סוכה לחגיגה דלא תיטול ממנו להנאתך שום דבר לבטל ממנה קדושה שלה וכו', ומפורש בט"ז דהאיסור הנאה מסוכה ה"ד ליטול הנאה שמבטל קדושתה וכמש"כ. ודברי הט"ז הובאו במשנה ברורה, וע"ע במג"א שם שכ' דבסוכה הזמנה לאו מלתא דהוי תשמישי מצוה, וצ"ב דהא הוי כהקדש, וע"כ כמש"כ דל"ה הקדש בחפצא אלא כתשמישי מצוה שהוקצו למצוותן, ולהכי ה"ד במבטל מצותן, וד"ז מפורש בתוס' שבת כב דשאני סוכה דבמסתפק איכא ביטול מצוה, וכן בתורא"ש שם שיש ביטול מצוה במסתפק בעצי סוכה.

והנה העונג יו"ט בסימן מט הק' בהא דנשים יושבות בסוכה אף דלא נצטוו [ולכמה ראשונים לית להו אף קיום מצוה], וכן הקשה ביושב בסוכה בשעה שירדו בה גשמים, והא נהנה מהסוכה, וכיון דל"ל מצוה הא איכא אסו"ה עי"ש בארוכה, ונראה לפי המבואר ברש"י דגדר האסו"ה בסוכה הוא מדין הוקצה למצותו, וע"י ההקצאה למצות סוכה נאסרו שאר שימושי העצים, מעתה נראה לומר יותר דגם האיסור ליהנות מהסוכה הוא דוקא בהנאה שאינה שייכת לסוכה, אבל בנשים היושבות בסוכה אף אם נימא דל"ל מצוה, או בסוכה שירדו גשמים, או בחולה היושב בסוכה אף דל"ל מצוה, הא כיון דמ"מ משתמש בסוכה שימוש של סוכה והיא תשבו כעין תדורו, שפיר מותר לו לישב בסוכה אף בלי קיום מצוה, דלענין לדור בסוכה ל"ש הקצאה דהרי הסוכה עשויה לדירה, ורק לענין הנאה חיצונית נאסר משום הקצאה. ועי' בפרמ"ג שם שהוכיח מהגמ' סוכה י: דיכול להניח הבגד על הסוכה לייבשה, וכ' דהוי כעין תדורו מה שהניח לייבשה, וכוונתו להוכיח כט"ז דהאיסור הוא רק במבטל מצוותה, אבל שימוש שאינו סותר למצות סוכה לא נאסר, ולדברינו ניחא יותר דודאי כל שימושי סוכה דהוי כבית שרי דנהנה מהסוכה עצמה, ונראה מוכח כן מסוכה ע"ג סוכה דהעליונה כשרה והרי משתמש בסכך התחתונה, וע"כ דשימוש למצות סוכה שרי אף דהשימוש הוא לצורך הסוכה השניה וכמש"נ.

ונראה דיסוד זה מפורש בר"מ דהסכך והדפנות אסורין בהנאה "**ואין נאותין מהן לדבר אחר",** היינו דהדגשת הר"מ היא דדוקא לדבר אחר אין נאותין מהסוכה, אבל הנאת סוכה עצמה שרי אף בגוונא דל"ל קיום מצות סוכה. ובזה ניחא שפיר מש"כ רש"י הנ"ל דילפי' הדס מסוכה דאסור משום שהוקצה למצותו, היינו דגם בסוכה גדר האיסור הוא משום שהוקצה למצותו ושייך ללמוד מיניה גם להדס. **ולפ"ז נראה דבר נפלא דלהכי הר"מ לשיטתו ס"ל דהאסו"ה הוא גם בדפנות הסוכה דכיון דגדר האיסור הוא לבטל מצוותה איכא איסור לבטל מצותה גם בדפנות כיון דקיום המצוה הוא גם ע"י הדפנות וכדברי הגר"ח הנ"ל, ומדוייק כן בלשון הר"מ שכ' קודם איסור הדפנות ואח"כ הסכך, והיינו דבתרוייהו חד טעמא הוא דמבטל יום מצוותה.**

ולפי המבואר הרי פשוט דאין גדר אסו"ה דעצי סוכה כאסו"ה בעלמא, עד שנבא לדון דאינו ממונו מחמת דאסור בהנאה, אלא גדר אסורו רק כפי מה שהוקצה למצות סוכה, ומעתה יש להעיר טובא עמש"כ בשו"ת חת"ס באו"ח סימן קפד בנידון אם מותר ליטול האתרוג התלוי לנוי סוכה למצות אתרוג, והשיב דמצות לאו ליהנות ניתנו ועוד דאין כאן בזוי מצוה, עוד כ' דכיון דמותר לצאת בו ממילא מותר נמי לבעל האתרוג ליקח המעות מחיר האתרוג וכו', ובשעה"מ בסופו בשו"ת נחלת אבות סימן ג כ' דאינו יוצא באתרוג התלוי לנוי סוכה דל"ה לכם עי"ש. אמנם לפ"ד ל"ש לדון הכא מדין מצות לאו ליהנות ניתנו, דאסו"ה דעצי סוכה אינו לקיחת ההנאה דבזה אמרי' דלקיחה למצוה ל"ח לקיחת הנאה, אלא דכל שינוי מהקצאת המצוה אסור, א"כ ה"נ למצוה אחרת, [ואולי י"ל דכיון דמצות לאו להנ"נ לא חשיב שנוי מההקצאה כיון דשימוש למצוה לא חשיב שינוי אחר]. אך מה שדן השעה"מ דל"ה לכם זה ודאי אינו כיון דאינו מגדר אסו"ה כלל ופשיטא דהסוכה הוי ממונו ומיקרי לכם, ומה דאינו יכול לאכול האתרוג מצד דהוקצה למצות סוכה, פשיטא דאינו מגרע בשם "פרי" הדר, אלא היכא דהוי אסו"ה כערלה וכיוצא. וביסוד דברינו יבואר מש"כ התוס' בסוגין דבסוכה שנפלה ליכא אסו"ה, והפנ"י כ' דהוי כקדשים שמתו, ועי' בשפ"א, ולכאורה קדשים שמתו עדיין אסורין בהנאה, אלא כוונת התוס' דהאסו"ה בסוכה הוא כ"ז שהיא מיוחדת למצות סוכה, וע"י שנהנה מבטל קדושתה, אבל בסוכה שנפלה שוב אינה מיוחדת למצוותה ול"ש הך אסו"ה שהוא מחמת יחודה ומצוותה של הסוכה, וביותר להמבואר לעיל דאין הפי' דסוכה הוי מאסו"ה, אלא דאם משתמש בה דבר המבטל מצוותה זה שנוי ביחוד הסוכה, א"כ ל"ש זה בסוכה שנפלה, ועי' ברמב"ן דחולק על התוס' וס"ל דגם בסוכה שנפלה אסורה, אכן כ' מסברא דחזי להקימה, והיינו דמשו"כ עדיין שייך בה הדין הקצאה.

ולפי כל המבואר בד' רש"י דהאסו"ה בסוכה הוא בגדר הוקצה למצותו דמייחדו למצות סוכה, שפיר מתבאר כוונת הגר"ח בד' הרמב"ם דלהכי גם הדפנות אסורות בהנאה, והיינו דכיון דגם הדפנות נצרכות לקיום המצוה דסוכה, שוב הוי בכלל הקצאתו למצות סוכה, וכלשון הר"ן בביצה דאף הדפנות בעי להכשר הסוכה, [והרא"ש דחולק על הר"מ ס"ל דבעי' לדפנות רק כהיכי תימצי שיחול על עצים שם סכך דה"ד במונח על דפנות], ולפ"ז אין מקום כלל להערת השפ"א, דשפיר י"ל דלענין סוכה ישנה ולשמה בסוכה דינו ככל הלכות סוכה דנאמר רק על הסכך, ושאני האסו"ה דהוא מחמת ההוקצה למצותו להכי הוא דס"ל להר"מ דהדפנות אסורות בהנאה.

ובעיקר הא דס"ל לבית שמאי במתני' דסוכה ישנה פסולה ובעי' לשמה בעשיית הסוכה וילפי' לה מקרא, כ' הט"ז בסימן תרלו ס"א דה"ד בסכך, אבל בדפנות כשר גם בסוכה ישנה, והיינו דהדין לשמה נאמר רק על הסכך ככל הלכות הסוכה, אמנם בשפת אמת בסוגין העיר דלד' הרמב"ם הנ"ל שכ' דעצי סוכה אסורין כל שמנת ימי החג בין עצי דפנות בין עצי סכך, ולפ"ז הק' השפ"א דלד' הר"מ דגם הדפנות אסורין בהנאה, א"כ נימא דסוכה ישנה פוסל גם בדפנות. ובחי' הגר"ח שהבאתי לעיל כ' בד' הרמב"ם דרק דינים הנוגעים לפסולא והכשרא דסוכה דהם בגוף החפצא של הסוכה הוא נוגע רק בסכך ולא בדפנות, משא"כ האסו"ה שהוא מחמת המצות סוכה כיון דבלא דפנות לא מיתכשרא ממילא גם הדפנות איכללו במצות סוכה ולהכי הוא שפסק הר"מ דגם עצי הדפנות אסורין עכתו"ד. והיינו דהאסו"ה דסוכה הוא מחמת קיום המצוה דסוכה, וקיום המצוה הוא גם ע"י הדפנות, ומפי השמועה הוסיף הגר"ח דגם קרקע הסוכה הוא בכלל קיום המצוה דנצרך לסוכה וממילא אסו"ה דעצי סוכה יהיה גם על קרקע הסוכה. ומצינו לענין פסול גזול בסוכה, דמבואר בסוגיא להלן לא. דגם בדפנות ובקרקע הסוכה יש פסול גזול, ותמהו הערל"נ והכפו"ת דמ"ש משאר פסולים, והכפו"ת כ' דכיון דעיקר פסול גזול הוא מחמת מהב"ע, להכי פוסל גם בדפנות, והיינו דפסול גזול הוי פסול בקיום המצוה, ובפרט להנך ראשונים דעיקר הפסול הוא מדין מהב"ע (ויבואר בס"ד בשעורים הבאים), להכי פוסל בכל מה דשיך לקיום מצות סוכה. ולפ"ז י"ל בנידון לשמה שהעיר השפ"א דלד' הר"מ נימא דסוכה ישנה יפסול גם בדפנות, שפיר יש לחלק בזה דשאני האסו"ה דסוכה דהוא מחמת קיום המצוה דסוכה ולהכי הוא גם בדפנות, משא"כ דין לשמה הוא מהלכות הסוכה ודיניה ושייך זה רק על הסכך.

והנה שי' הר"ת דהאסו"ה בדפנות הסוכה ה"ד כפי ההכרח למצות סוכה כב' דפנות וג' טפח, או כסוכה בשיעור זע"ז, והערל"נ הק' דניבעי לדין ברירה לקבוע מהו הדופן הנצרכת וכו', ונראה דלק"מ דהבאור בר"ת הוא דאף דהדפנות אסורים בהנאה, אמנם ס"ל לר"ת דהאסו"ה הוא על הג' דפנות, אבל על יותר מכך ליכא אסו"ה, דאם נהנה ל"ה סתירה למצות סוכה, כיון דאינו בהכרח שיהיה בסוכה ד' דפנות, וההוקצה למצותו ה"ד עד כמה שבהכרח הוא לקיום מצות סוכה, וכר"ן ביצה הנ"ל דאף הדפנות הוצרכו להכשר הסוכה, וא"כ הוא רק עד כמה דבהכרח בעי לדפנות ועל זה איכא להקצאה. ובר"ן בביצה משמע דמיירי דקודם עשה כדי הכשר סוכה ואח"כ הוסיף דההוספה לא נאסרת, וכ"כ בדבריו בביאור הלכה בריש סימן תרלח, ומשמע דבעשה כל הדפנות יחד ליכא לר"ת, ומשום דאז הוי הכל חפצא דסןכה ואף יותר מכשיעור, ולהכי כ' הר"ן דמיירי בהוסיף אח"כ דאינו מצטרף לחפצא דסוכה, אך בש"ר נראה דבכל גווני שרי לר"ת, ובהגהות אנשי שם בביצה שם הו"ד בביאוה"ל כ' כן גם בד' הר"ן (אלא שכ' דבעשה בב"א מ"מ אסור מדרבנן עי"ש).

והב"י הק' בסתירת הר"ת, דהרי איהו ס"ל דדפנות מותרות בהנאה והאסו"ה דסוכה קאי רק על הסכך, וא"כ איך חילק הר"ת על דופן רביעי וכו', וכ' הב"י דהכוונה לענין יותר משיעור סכך דזע"ז וכו', וצע"ג דהרי אף דסוכה כשרה בז', מ"מ בעושה סוכה גדולה הרי בעי לכל הסכך, וממילא הקצה את כל הסכך למצות סוכה, ואמאי לא יאסר בהנאה, והרי אם לא יהיה סכך כשר שם לא יכול לשבת במקום זה והוי כמו ב' סוכות דודאי דכ"א נאסרה בהנאה, וכבר עמד בזה בשפ"א.

ונראה בישוב דברי הב"י המחודשים עפ"י יסוד דברינו דהאסו"ה הוא עד כמה דמבטל מהעצים מצות וקדושת סוכה וכמבואר בט"ז, אכן הב"י בד' ר"ת סובר באופן יותר מחודש דהאסו"ה הוא רק עד כמה **דע"י שיהנה יבטל הכשרה דסוכה**, ולהכי ס"ל דכיון דשייך סוכה בשיעור ז"ט תו ממילא ליכא אסו"ה על סכך יותר מז', ואף דעושה סוכה גדולה וא"כ הקצה את כל הסכך למצות סוכה, וצריך להיות דהכל יאסר בהנאה, דלט"ז הנז' הרי כיון דהאסור הוא מחמת ההקצאה א"כ הכא הרי הקצה הרבה סכך, וצ"ל דהב"י ס"ל בד' ר"ת דגם האסו"ה וההוקצה למצותו הוא עד כמה שנצרך לחפצא של מצות סוכה, ובסוכה גדולה הוי רק יותר היכי תימצי למצוה, וזה לא נאסר בהנאה, דהאסו"ה הוא מחמת חלות שם שמים על הסוכה שחל על דירת סוכה **והאיסור הוא לבטל דירה שבה**, וכל האיסור הוא רק אם ע"י הנאתו מבטל הכשרה דסוכה, ובזה שפיר י"ל דתליא במה שבנה בתחילה שבעה דכבר ראויה לדירת סוכה והשאר הוי כטפל, והרי בהא דמכשירין פסל כ' הרא"ש דמיירי שבנה קודם ז"ט ואח"כ הוסיף עוד סכך ומוכח דשם דירה של סוכה חל על מה שבנה בתחילה, וא"כ אפשר דההמשך ניתר מכח טפחים אלו מדין פסל, והא דבעי' שהפסל יהא מסכך כשר היינו דאז הוי המשך הסוכה, ולכן נאסר רק ז"ט. [ויל"ע דא"כ גם בהדס היכא דהוי יותר מכשיעור יהיה מותר להריח בו, דאינו סותר להקצאתו למצוה וי"ל].

ובעיקר דברי הר"ת יש להעיר דלכאורה גם הדופן הרביעי יאסר דלא גרע מנוי סוכה דאסור בהנאה, דמה שביארנו דכיון דאינו הכרחי לסוכה להכי אין בזה איסור הנאה דאינו סותר למצות סוכה, אמנם הרי גם נוי אינו הכרחי לסוכה, ומ"מ כיון דנמצא בסוכה אסור בהנאה, וא"כ גם הדופן הרביעי שיהיה אסור בהנאה, [ועי' היטב בלשון הר"ן בביצה שם דמשמע לכאורה דהאסו"ה דדפנות הוי כדין נוי], אכן נראה פשוט דשאני נוי דהוא בכלל הסוכה עצמה, דמדין הסוכה הוא לעשות בה נוי, [ול"ה רק בגדר הידור גרידא אלא דזהו מהדין דתשבו כעין תדורו, כמו שנקט בתרוה"ד ואכ"מ], משא"כ עשיית הדפנות אינם עבור נוי סוכה, אלא משום דפנות, וליכא הוקצה למצותו בזה, ולהכי ס"ל לר"ת דרק הדפנות ההכרחיים למצוה הם אסורים בהנאה וכדפי'. ומוכרח כן גם לשיטת הרא"ש דס"ל דרק הסכך אסור בהנאה אבל הדפנות מותרין, ולכאורה אמאי גרע הדפנות מכל נוי סוכה דאסור, וע"כ דהדפנות ל"ש לנוי סוכה, דרק מה שנוי לעיקר הסוכה נאסר בהנאה וא"כ גם הנוי בכלל ההוקצה למצותו כסוכה עצמה ולהכי הנוי אסור בהנאה, דהנוי בסוכה הוי נוי לסוכה עצמה שהיא הסכך, ולא נחשב דהנוי הוא רק בדופן שבו נמצא הנוי, ולהכי הנוי בכלל הקצאת הסכך ליאסר בהנאה, אבל הדפנות נעשו בתורת דפנות ולא כנוי ולא הוקצה לנוי סוכה ולכך אינם נאסרים לד' הרא"ש.

וראיתי שדנו [שו"ת יד יצחק ח"ב קב שו"ת שרגא המאיר ח"ד קיא – ה] במצא סכך יותר מהודר אחרי שכבר ישב בסוכה והוקצה למצותו אם מותר להניח הסכך המהודר בו, או דאסור כיון דמבטל בכך קדושת ש"ש מהסכך הקיים, ולכא' תלוי לפי הנ"ל דהכא כיון דרוצה להדר בסוכה ל"ש לומר דמבטל מצותו מהסכך הקיים.

# ג] והנה מעיקר דברי ב"ש דבעי בסוכה עשייה לשמה, מוכרח דאיכא מצווה בעשיית הסוכה, ובסוכה מאליה ל"מ, ואפשר דמח' ב"ש וב"ה היא לכאורה בהך גופא אם איכא מצות בעשית סוכה ושייך ביה דין לשמה. אכן נראה בכמה ראשונים דבסוכה ליכא מצוה בעשייה, ובר"מ בהל' סוכה פ"ה ה"ט כ' סוכה שנעשית כהלכתה מ"מ כשרה אע"פ שלא נעשית לשם מצוה, והוא שתהיה עשויה לצל כגון סוכת עכו"ם כו', אבל סוכה שנעשית מאליה פסולה לפי שלא נעשית לצל וכו', ומבואר דהא דסוכה שנעשית מאליה פסולה, אין זה משום דבעי עשיה בסוכה ובמאליה פסולה, דה"נ בסוכה לא בעינן לעשייתו, ויבואר בס"ד בשעורים להלן. וכשיטת הרמב"ם נראה גם בריטב"א ח,ב שכ' כלומר ולא מהעשוי מכבר שלא לשם צל וכו', היינו דעיקר העשייה הנאמרה בסוכה הוא שיהיה לשם צל, ואם משכח"ל דהרוח הביא הסכך ע"ג הסוכה ובאותו שעה חשב בעל הסוכה שתהא לצל שפיר יהני, אולם בשיטת רש"י מפורש בכ"ד דגם בסוכה איכא האי הלכתא דבעי עשייה ובמאליה פסול, עי' רש"י יא. ד"ה אכשורי כגון החוטט בגדיש שהסיכוך היה מאליו וכו', ונשנו הדברים ברש"י בכ"ד בפירקין, הרי דלרש"י גם בסוכה איכא דין עשייה ובמאליה פסולה. וברש"י להלן יב. מבואר דלשם צל הוי סברא בעלמא שתהיה לשם סוכה עי"ש. ולכאורה מח' רש"י והרמב"ם תלויה אם איכא מצוה בעשיית סוכה, דברש"י מכות ח. מבואר דאיכא מצוה בעשייה, וכמש"כ בטל תורה שם, וזהו כירושלמי דמברכין על עשיית הסוכה, ודלא כבבלי במנחות מב, ובתורת רפאל [לחתן הנצי"ב] או"ח סימן קיג כ' דהירושלמי שהביאו התוס' דצריך לחדש בה דבר אזיל לשיטתו דיש מצוה בעשייה, והרמב"ם השמיט הך ירושלמי לפי"מ דפוסק דאין מצוה בעשייה, ומעתה נראה דלרש"י לשיטתו דאיכא מצוה בעשייה שפיר בנעשית מאליה פסולה, אך להרמב"ם דאין דין בעשייה להכי בנעשה מאליו כשר זולת מטעם דבעי' עשייה לשם צל. ובתוס' רי"ד ע"ז כז. מהדו' תליתאי מפורש כדברינו בשי' הרמב"ם דבסוכה ליכא דין עשייה ורק דבעי' לשם צל, עי"ש שהק' אמאי מילה בגוי כשרה ומאי שנא משחיטת הנכרי דהוי נבילה, ותי' דדוקא בשחיטה שכל חתיכת סימנים כשרה לאכילה שאם נחתכו ע"י דריסה או חלדה או שהייה הוי פסולה הילכך שחיטת הנכרי נבילה כיון דלא שייך בהני דינים, אבל המילה בכל טצדקי שנחתכה ערלתו הוי כשרה, וכן סוכה נמי בכל טצדקי שהיא עשויה לצל היא כשרה הילכך היא כשרה אפילו בגוי וכו', ומבואר בתוס' רי"ד להדיא כשיטת הרמב"ם.

ועי' באור זרוע בהל' תפילין סימן תקלג שכ' דלב"ה לחדש בה דבר הוי מעניינא דלשמה, דכל מצוה בעי עשייתה לשמה, אך צ"ב דא"כ כמו דלב"ה מהני לחדש בה טפח, ה"נ יהני לב"ש בלשמה בסוכה בחידוש טפח, וע"כ דשאני לב"ש דבעי' לשמה בעשייה, אמנם נראה דמוכרח באו"ז דגם לב"ש ל"ה דין לשמה בחפצא, **וד"ז מוכרח בתש' הרדב"ז הנ"ל שכ' בהמשך דבריו חידוש דגם לב"ש יהני חידוש בדבר**, [ומה"ט ר"ל דלהכי השמיט הר"מ ת הירושלמי דס"ל דקאי לב"ש, אבל לב"ה לא בעי' שיחדש בה דבר], ואם הוי מעניינא דלשמה איך יהני לחדש בה דבר הא בעי לשמה בשעת כל העשייה, ובודאי בס"ת ותפילין שכתבם שלא לשמה לא יהני שיכתוב אות אחרונה לשמה, ומהיכי תיתי לומר דבסוכה דבעי לשם חג מהני חידוש דבר לשם חג להכשירה, ומוכרח דלשם חג בסוכה אינו כדין לשמה, ומשום דלהרבה ראשונים בלא"ה ליכא דין עשייה בסוכה וכנ"ל, אלא דבעי' **שתהא הסוכה עשויה לשם חג**, ושפיר להכי מהני בסוכה חידוש בדבר לשם חג לאשויי דכל הסוכה עשויה לשם חג, ומהני מחשבת לשמה בשעת חידוש הדבר דע"י נחשב דהסוכה כולה עשויה לשם חג אף דתחילת עשייתה לא היתה לשם חג, ול"ד לכתיבת ס"ת ותפילין דבעי דמעשה הכתיבה תהא כולה כתיבה לשמה בשעת כתיבתה ומה שיעשה את סוף הכתיבה לשמה ל"מ להחיל דין לשמה על תחילת הכתיבה, ורק בסוכה שאני וכדפי', והחידוש הוא דגם בסוכת גנב"ך מהני לב"ש לחדש בה דבר, דלא נימא דבגנב"ך היה מחשבה הפוכה מלשמה. [וניחא היטב קו' השפ"א הנ"ל דאיך יהני לחדש בה דבר נימא דהוי תולמ"ה, כיון דע"י הלחדש בה דבר שפיר נחשב דכל הסוכה עשויה לשם חג וכמש"נ].

והנה במתני' להלן טו. אי' תקרה שאין עליה מעזיבה בש"א מפקפק נוטל אחת מבינתים, ומפורש דאין צריך תיקון אלא בסכך אבל בכתלי הבית כשרים לדפנות בלי תיקון, וא"כ מה חידש הט"ז דל"ב לשמה בדפנות ומה הק' השפ"א דליבעי לשמה בדפנות, וכן מוכח להדי' במשנה כח. מעשה שילדה כלתו של שמאי ופיחת את המעזיבה וסיכך ע"ג המטה הרי דהדפנות א"צ שיהיו לשם חג. ועוד מבואר בגמ' להלן שם דגם לב"ש מהני מפקפק דלא יהא פסול תולמ"ה, ובהגר"א סימן יא כ' דנענוע אינו עשייה גמורה אלא הוי גמר העשייה ואף דתחילת העשיה היה בפסול ל"ח מהעשוי כיון דהגמר בהכשר, [ויבואר בשעורים להלן], ולכאורה כיון דבעי' לשמה לב"ש ליהוי כציצית דבעי לשמה מתחילת העשייה כדכ' תוס' יא ואיך יהני מפקפק ומסיר המסמרים גרידא, וכן תמה במשכנ"י או"ח סימן טז, ובחלקת יואב מה"ת סימן ד, [ובחלק"י כ' דדין לשמה בסוכה לב"ש הוי כדין הזמנה גרידא]. ונראה מוכרח כמבואר דשאני דין לשמה לב"ש מסוכה מלשמה בקדשים וציצית, וזהו מש"כ רש"י הכא בסוכה דהוי לשם מצות המלך, דאכן ל"ה מעניינא דלשמה בקדשים ואינו שייך לסוגיא דריש זבחים בדין סתמא לשמה בקדשים, ולהכי קתני במתני' לישנא דסוכה ישנה וכו'. ולפ"ז י"ל דאכן אם לב"ש היה זה דין לשמה בחלות דין סוכה, מסתבר דבעי' זאת רק בסכך, וכל עשיית הסכך יהא לשמה, אבל אם הוי לקיים מצות המלך שייך זה גם בדפנות וכקו' השפ"א, אלא דליכא נ"מ בזה דכיון דחידש בדבר בסכך לשם חג שוב מהני להחשב כחידוש בדבר גם בדפנות וממילא אף הדפנות הוכשרו, וא"כ ניחא שפיר מה שהקשיתי ממתני' דהא כיון דפיחת שמאי את המעזיבה או שמפקפק ונוטל אחת מבינתיים שוב נחשב דגם הדפנות נעשו לשם חג. אך נראה דאם יחדש בדפנות לא יהני למיחשביה לסוכה כשרה, כיון דבעי לחדש בסכך שהוא הסוכה הישנה, ובדפנות ליכא כלל חסרון דישנה וכט"ז הנ"ל, ובזה חלוק ב"ש וב"ה, דלב"ה אם בעי לחדש בה דבר מהני שפיר לחדש גם בדפנות וכמש"כ הפרמ"ג הובא בשע"צ, כיון דהוי להיכר בעלמא וכמש"כ המ"ב, אבל לב"ש הלחדש הוי חלות לקבוע שהיא עשויה לסוכה, ובזה בעי דוקא שיחדש בסכך.

ובמש"כ לעיל שאני גזולה דהוי פסול בקיום המצוה ולהכי פוסל גם בדפנות וכמש"כ הגר"ח, נראה לחדש לגבי פסול שאולה לר"א להלן לא דה"נ פוסל רק בסכך, דכבר נתבאר דכל פסולי סוכה נאמרו ביחס לסכך, ולא על הדפנות וקרקע הסוכה, וסוכה גזולה במסכך ברה"ר פוסל אף בקרקע הסוכה, והעיר בזה בכפו"ת, והבכורי יעקב כ' דכיון דגזולה פסולה מדין מהב"ע, בזה פוסל גם בדפנות וכן פוסל גזולה גם בקרקע הסוכה, והגר"ח כ' בנו"א דכיון דגזולה הוי פסול בקיום המצוה, שפיר פוסל גם בדפנות ובקרקע דקיום המצוה הוא בכל הסוכה. ומעתה נ"ל דבסוכה שאולה לר"א דפוסל, אין פסולו אלא בסכך ככל פסולי סוכה, אבל אם הוי שאולה בדפנות או בקרקע הסוכה אינו פוסל, ול"ד לסוגיא להלן לא דהתם הוי שאולה ע"י עבירת גזילה להכי פוסל גם בדפנות ובקרקע הסוכה, ויבואר במקומו בס"ד. ומצאתי כחידוש דברינו **ביד אליהו להגר"א רגולר זצ"ל בכתבים אות מ דף** נו. ונראה מוכרח כן מהא דאי' בעירובין מד. דעושה אדם את חברו דופן לסוכה ומוקי לה התם מטעמא אחריני כר' אליעזר, ויקשה דהרי חבירו ל"ה דידי' ולכל היותר הוי כשאולה, [ודוח"ל דמיירי בעושה עבדו הכנעני לדופן דאיהו בעלים עליו], ואם נימא דאיכא פסול שאולה בדפנות ובעי לכם איך יהני לר"א דחברו יהיה דופן לסוכה, וע"כ דעל הדפנות גם לר"א ליכא דין לכם, והיא ראיה נפלאה. ואכן בשו"ת בית יצחק או"ח הל' שבת סימן נח סוד"ה והנה העיר בעיקר הקו' דאיך מהני לר"א לעשות חברו דופן הרי לר"א סוכה שאולה פסולה, ותי' שם דגם לר"א יוצא בסוכת השותפות וזה הוי כשותפות עיש"ה ודבריו דחוקים, והתי' המחוור הוא כמש"נ. ראה עוד בשעורים להלן.

בס"ד

**בדין סוכה גזולה וסוכה שאולה**

סוכה דף ט ע"א חג הסוכות תעשה לך למעוטי גזולה, וברש"י דבעי' תעשה לך משלך, ובתוס' שם ד"ה ההוא הקשו דל"ל קרא לפסול סוכה גזולה תיפ"ל מדין מהב"ע, והאחרונים האריכו כמה נ"מ בזה וכגון בגוונא דל"ש לפסול מדין מהב"ע, היכא דהוי גזילה באונס, ראה בחמד"ש, והשאג"א בסי' צט כ' דנ"מ בגזל מעכו"ם, ועי' בהגר"א סי' תרמט ד"ה ויש דהנ"מ לגבי אחרים, דדוקא לגבי הגזלן שייך פסול דמהב"ע, אבל לגבי אחרים שלא גזלו ליכא טעמא דמהב"ע, אבל מקרא דפוסל סוכה גזולה, מדין גזולה פסול גם לגבי אחרים דהוי כסכך פסול.

והנה בהא דפוסל גזול גם בדפנות הסוכה, אף דכל פסולי סוכה כסכך המק"ט וכו' נאמרו רק לענין הסכך, וצ"ע דמאי שנא דפסול גזול פוסל גם בדפנות, וביארו הכפו"ת והבכורי יעקב דשאני גזול דפסולו מצד מהב"ע להכי שייך זה גם בדפנות דאית בהו קיום מצוה, עי' בדבריהם, ולכאורה לדבריהם יש לחדש דנ"מ דגזול בדפנות יפסול רק לגבי הגזלן שעבר העבירה, ולא לגבי אחרים, משא"כ על הסכך דאיכא לגזה"כ דפסול גזולה והוי פסול מדיני פסולי סוכה, א"כ פוסל גם לגבי אחרים.

אלא דבעיקר דברי הבכורי יעקב צ"ע לפי דברי הריטב"א בסוכה לא. שכ' בישוב קו' התוס' הנ"ל דל"ל קרא למעט סוכה גזולה תיפ"ל מדין מהב"ע, דבסוכה דל"ה מצוה של רצוי ל"ש דין מהב"ע, ונמצא לריטב"א דבסוכה ל"ש כלל פסול דמהב"ע, אכן בסו"ד הריטב"א בסוגין דף ט. משמע דלאחר דממעטי' סוכה גזולה מקרא גלי לן קרא דאף דאינו מצוה של רצוי נפסל מדין מהב"ע. ובשם הגר"ח ז"ל מובא בנו"א לבאר הא דגזולה פוסל גם בדפנות, דהחילוק הוא דכל פסולי סוכה שהם בעצם הסוכה נאמרו רק לגבי הסכך, אבל גזולה דהוי פסול בקיום המצוה דהסוכה זה פוסל בכל מה דשייך לקיום המצוה, ולכך פוסל גם בדפנות, וגם בקרקע הסוכה פוסל גזולה כדמוכח בסוכה לא. עי"ש ויבואר להלן, ולפ"ז י"ל דפוסל בגזה"כ דסוכה גזולה גם לגבי אחרים אפי' לענין הדפנות, כיון דהגזה"כ הוא לפסול גזולה מקיום מצות סוכה.

ועי' בתוס' ב"ק סז וגיטין נד שכ' דסוכה גזולה פסול מצד דבא בעבירה, והרע"א הק' דהא בסוגין ילפי' לה מקראי, וכה"ק השעה"מ בהל' לולב, ובגליון הרע"א שם תי' עפ"י הריטב"א לפנינו דמשמע דהגזה"כ לפסול מדין מהב"ע, והיינו דהגזה"ג למעט סוכה גזול אתי לאשמועי' דאף במצות שאינן מחמת רצוי שייכא פסול דמהב"ע, ואפשר לומר עוד בנו"א לפי"מ שכבר ביארו דאף לריטב"א דמהב"ע ה"ד במצות דרצוי היינו לדין מהב"ע לפסול החפצא דהמצוה דל"ח מעשה מצוה, אבל לומר דגרע בקיום המצוה של הגברא מקרא דאלה המצות וכו' ה"נ פוסל בכל המצות, וי"ל דזהו דילפי' מקרא דסוכה גזולה דהוי מהב"ע. ונראה עוד דהתוס' ס"ל דגם לאחר המיעוט דגזולה, אין המיעוט דגזולה פסול בחפצא דסוכה כשאר סוכה פסולה, אלא הפסול הוא רק לקיום המצוה כגדר מהב"ע, והטעם בזה חדא דכיון דלגבי הנגזל מהני ל"ש לומר דהוי פסול בחפצא רק לגבי הגזלן, ועוד דהרי להלכה דקי"ל דסוכה שאולה כשרה, ולהרבה אחרונים לא בעינן אף קניני שאלה ומהני לצאת ידי המצוה גם בסוכה של הפקר כיבואר להלן, וחזינן דלא בעינן דין בעלים לסוכה, וא"כ מה דגזולה פסולה ל"ה פסול בחפצא אלא פסול לקיום המצוה ומגדר מהב"ע. ונראה דזהו מש"כ התוס' ב"ק וגיטין דפסול גזולה הוא מצד מהב"ע וכו', דכוונתם דל"ה פסול בחפצא אלא חסרון בקיום המצוה. ויש להכניס הדברים בדברי הריטב"א שכ' דכיון דשאולה כשר בסוכה סד"א דה"נ גזולה והקמ"ל דהוי מהב"ע וכו' עיש"ה, והריטב"א ארכבי' אתרי ריכשי שכ' בתחילת דבריו א"נ דכיון דשאולה כשרה ס"ד דגזולה כשר ול"א מהב"ע דל"ה לרצוי קמ"ל דאף דאינו מרצה אמרי' מהב"ע, ולכא' מתחילת דברי הריטב"א נראה דכוונתו דכיון דיוצא בסוכה שאולה ל"ש על גזולה דין מהב"ע, וצ"ב טעם הדבר.

ונראה בביאור הדברים עפ"י יסוד הפנ"י בסוכה לא,א שפי' דינא דשמואל דביום טוב שני מתוך שיוצא בד' מינים בשאול יוצא בגזול, והק' תוס' שם דהא מ"מ הוי מהב"ע, וכ' הפנ"י לחדש דל"א מהב"ע כיון דיוצא בשאול, דכיון דאינו צריך לקנין עבור המצוה שפיר ל"ח מהב"ע, דנחשב דאין המצוה מוכרחת מכח העבירה, והיינו דאף דהגברא עובר עבירה, מ"מ ל"ה מהב"ע בחפצא ודמי לקורע על מתו בשבת דאמרו בירושלמי דתמן הוא עבר עבירה אבל לא נחשב מהב"ע וכמו שביאר העמודי אור, ועד"ז כ' גם בתשובות החמדת שלמה ובתורת חסד, [הבאתי דבריהם בארוכה בהערותי על תורא"ש סוכה פרק לולב הגזול הנדמ"ח בהוצאת מוה"ק עי"ש מש"נ בזה], ולכא' זה כוונת הריטב"א ט. בתי' השני דכיון דכשר שאולה ה"נ סד"א להכשיר גזולה ול"ה מהב"ע, אלא דהריטב"א סיים דל"ה לרצוי, וכ"ה בריטב"א פסחים לה שכ' רק תרוצא דל"א מהב"ע אלא בבא לרצוי וכו', [ובסו"ד תי' באופ"א דל"א מהב"ע אלא בשהמצוה מסייעת בקנינא וכו'], וע"ע ברא"ה לפנינו. ובהגהות פורת יוסף.

ומצאתי ברמב"ן בפסחים לה. בסוגיא דמצה של טבל שכ' וז"ל וכן סוגיא דסוכה גזולה קשיא [דתיפ"ל דמהב"ע], ויש לי לתרץ שאין בטבל דין מהב"ע מפני שבידו לתקן וכו', **וסוכה מתוך שריבה הכתוב כל האזרח בישראל להכשיר שאולה שלא ללמוד מלולב, הוצרך למעוטי גזולה שלא נכשיר אותה מכל האזרח** ישבו וכו', ולכאורה דברי הרמב"ן והריטב"א צע"ג דמה לי דסוכה שאולה כשירה דלהכי סד"א דגם סוכה גזולה כשירה, הא בגזולה מ"מ יש לפסול מדין מהב"ע, ונראה דכוונת הרמב"ן לומר שני יסודות, האחד דליכא בסוכה כלל דין לכם וגם סוכה של הפקר יהני, [ונחלקו בזה האחרונים אם בעי' לרבנן קנין שאלה בסוכה או דמהני אף בסוכה של הפקר, ראה בערל"נ ובמהר"ץ חיות בסוכה שם ובאחיעזר וחזו"א שם, וראה להלן], ולכן סד"א דכמו דסוכה שאולה כשרה ה"נ סוכה גזולה, והא דליכא חסרון דמהב"ע, היינו כנ"ל דכיון דשאולה כשירה סד"א דל"ש כלל בגזולה פסול מהב"ע, דכיון דיוצא בשאולה הוי כדין מתוך שיוצא בשאול יוצא בגזול, דהבאנו מהפנ"י דל"ח דהמצוה באה מחמת העבירה כיון שהיה יכול לצאת בשאול, ול"ש כלל דין מהב"ע בכה"ג, ולהכי בעי' מיעוט לפסול סוכה גזולה דהוי פסול בחפצא זולת דין מהב"ע, [ונראה להוסיף דאף לר' יוחנן דפליג על שמואל ולא ס"ל להך סברא דבלולב מתוך שיוצא בשאול יוצא בגזול, מ"מ י"ל דלענין סוכה מודה, ולהכי הרמב"ן והריטב"א לא הזכירו הך גמ' דמתוך וכו' דשאני לולב דביום שני מדרבנן בעי' שאולה בקניני שאלה, כמו שנקטו האחרונים, ואף דמהני ליקח מקטן צ"ל דסגי בזה גם בקטן להחזיר בקניני שאלה, ובזה י"ל דל"ש סברת מתוך כו', משא"כ בסוכה דכשר גם בסוכת הפקר וליכא כלל דין שלו להכי אמרי' מתוך שיוצא בשאול יוצא בגזול ול"ח מהב"ע]. ואין להקשות דאמאי סוכה גזולה פוסל גם בדפנות וקרקע, אף דכל פסולי סוכה ה"ד בסכך, והבאתי לעיל בשם הכפו"ת דהטעם בזה הוא כיון דפסול גזולה הוא משום מהב"ע, ובזה פוסל בכל הסוכה שיש בה קיום מצוה, אך לכאורה לענין סוכה גזולה ל"ש כלל פסול דמהב"ע כיון דלהלכה יוצא בסוכה שאולה, אכן צ"ל דהכוונה בטעם דסוכה גזולה פוסל גם בדפנות וקרקע, דהוא כיון דהוי פסול בקיום המצוה וכמו שביאר הגר"ח הנ"ל, וקיום המצוה הוא בכל הסוכה, אבל מ"מ זהו מגזה"כ דממעט סוכה גזולה, ולא מדין מהב"ע, ושפיר ניחא דשייך למעט גזולה גם על דפנות הסוכה וכמש"נ.

והנה בסוכה לא,א ת"ר סוכה גזולה והמסכך ברה"ר ר' אליעזר פוסל, וחכמים מכשירין, אמר ר"נ מחלוקת בשתוקף את חבירו והוציאו מסוכתו, ור"א לטעמיה דאמר אין אדם יוצא ידי חובתו בסוכתו של חבירו אי קרקע נגזלת סוכה גזולה היא, ואי נמי קרקע אינה נגזלת סוכה שאולה היא, ורבנן לטעמייהו דאמרי אדם יוצא ידי חובתו בסוכתו של חבירו וקרקע אינה נגזלת וסוכה שאולה היא וכו' עי"ש. וצ"ב בדברי הגמ' דאמרי' בדברי ר' אליעזר דאינו יוצא מטעם גזולה ומטעם שאולה וכו', והרי בין בגזולה ובין בשאולה לכאורה תרוייהו חד טעמא הוא דבעי' בסוכה שיהא שלו, ול"ה שני טעמים נפרדים, וא"כ ל"ל להגמ' להפריד בין הנך טעמים. והנה לרבנן דיוצא בסוכה שאולה וממעטי' סוכה גזולה, על כרחך דאין המיעוט משום דהוי אינו שלו, דלא בעינן בסוכה שיהא שלו, אמנם בערוך לנר בסוכה כז נקט דבסוכת הפקר אין יוצא בה וגרע מסוכה שאולה, וכן בלבוש בסימן תרלז ס"ב כ' דשאולה ג"כ נקרא שלך, והיינו דהרי ממעטי' משלך גזולה א"כ לכ"ע יש דין שלך בסוכה ורק דלרבנן שאולה הוי שלך מחמת קניני השאלה. וכ"נ בדברי החזו"א שפי' הגמ' גבי קרקע אינה נגזלת דמיירי דהיה לו רשות לישב בתורת שאלה ורק דתקפה והוציאו וכו', אך ד"ז אינו מוסכם באחרונים, דעי' במהר"ץ חיות בסוכה ל: שכ' דיוצא גם בסוכה של הפקר, **וביד אליהו להגר"א רגולר זצ"ל בכתבים אות מ דף** נו נקט דסוכת הפקר דמי לסוכה שאולה דלא בעי' קניני שאלה לצאת בסוכה שאולה, וע"כ דבגזולה הוי פסול מדין גזולה, וכן מפורש בתוס' רי"ד ב"ק סו: וז"ל ורבנן סברי אדם יוצא י"ח בסוכתו של חבירו כו', ואלא לך למאי אתא למעוטי גזולה, אלמא **אע"פ שבסוכת חברו יוצא בין מדעתו בין שלא מדעתו בגזולה אינו** **יוצא** וכו' ע"כ, הרי להדי' בתוס' רי"ד דיוצא בסוכת חברו גם שלא מדעתו ולא בעי' קניני שאלה וה"נ יהני בסוכת הפקר, ורק גזה"כ לפסול סוכה גזולה, דהוי ככל סוכות הפסולות. ובזה מבוארין היטב דברי הרמב"ן והריטב"א הנ"ל שכ' דהא דבעי' לקרא למעט סוכה גזולה ול"א דפסול מדין מהב"ע דסד"א דכיון דשאולה כשירה ה"נ גזולה, דכוונתם דליכא דין לכם בסוכה, וגם בשל הפקר כשר, וא"כ לאחר המיעוט ע"כ הוי גזה"כ למעט גזולה, וכדברי התוס' רי"ד.

**[ובס' זכרון וזאת ליהודה נדפס מחי' הגרז"ס ושם הביא מהבית הלוי דסוכה גזולה פסולה לגבי הנגזל לפי שאינו ברשותו, ומוכח דס"ל דבעי בעלות בסוכה וסוכת הפקר פסולה, ובמהרש"ם ח"ט סימן קסד כ' דבסוכה גזולה ומחל ליכא חסרון תולמ"ה כיון דכשירה לגבי הנגזל היינו דל"ה פסול בחפצא].**

ולפ"ז נראה דגם לר"א דסוכה שאולה פסולה, שאולה וגזולה תרי פסולי נינהו, דשאולה פסולה משום דבעי' סוכה שלו, ובספרי סו"פ ראה ילפי' כן מילפותא ללולב, וכ"נ ברמב"ן פסחים לה הנ"ל במש"כ דשאולה כשרה לרבנן **ולא ילפי' מלולב** עי"ש, הרי דסוכה גזולה נתמעט מקרא דלך וסוכה שאולה מילפו' ללולב, [אלא דבספרי לפנינו הגי' בדברי ר"א דה"ד ביו"ט ראשון דילפי' מלולב, ועי"ש במלבי"ם דלגי' זו ל"ה כסוגית הגמ' בסוכה, ועמד בזה גם בחלקת יואב], אבל סוכה גזולה פסולה מקרא מתורת גזולה, ומדבעי' קרא להכי ע"כ דאין פסולו רק משום דל"ה שלו, אלא דגזולה הוי פסלות בסוכה, ואפשר דה"ד בגזולה עם קניני גזילה, ועי' ברע"א בלקוטים בסוכה שם.

והנ"מ בזה נראה דהנה כל פסולי סוכה נאמרו ביחס לסכך, ולא על הדפנות וקרקע הסוכה, אמנם בסוגין מבואר דסוכה גזולה במסכך ברה"ר פוסל אף בקרקע הסוכה, והעיר בזה בכפו"ת, והבאנו לעיל מדברי הבכורי יעקב דכיון דגזולה פסולה מדין מהב"ע, בזה פוסל גם בדפנות וכן פוסל גזולה גם בקרקע הסוכה כמבואר בסוגיא זו, ובשם הגר"ח הבאנו לעיל בנו"א דכיון דגזולה הוי פסול בקיום המצוה, שפיר פוסל גם בדפנות ובקרקע דקיום המצוה הוא בכל הסוכה. [ולפלא שבס' לקח טוב להגר"י ענגיל כלל יב נקט דגם גזול מדין מהב"ע פוסל רק בסכך ולא בדפנות ודבריו צ"ב], וביאור הדבר דבפסול גזולה איכא ב' טעמים לפסול, חדא מקרא דממעט גזולה, ועוד דפוסל מדין מהב"ע וכנ"ל, ולפ"ז י"ל דכיון דקיום מצות סוכה היא גם ע"י הדפנות וקרקע הסוכה, ומה"ט לשיטת הרמב"ם גם הדפנות אסורות בהנאה וכמו שביאר הגר"ח ז"ל בספרו, וה"נ גם קרקע הסוכה תהא אסורה בהנאה מה"ט, וכן נקט האבני נזר בתשובה, ולהכי גזולה פוסל גם בקרקע הסוכה מטעמא דמהב"ע דכל דשייכא למצוה פוסל בה, אלא דמ"מ י"ל דגזולה בקרקע יפסול רק לגבי הגזלן ולא לגבי אחרים, דכיון דפסולו רק משום מהב"ע, פוסל רק לגבי בעל העבירה, משא"כ בגזולה בסכך יפסול גם לגבי אחרים וכדברי הגר"א הנ"ל, ונמצא חידוש לדינא דהא דסוכה גזולה פסול גם לגבי אחרים ה"ד בסכך הגזול דבזה הוי פסול בחפצא ופוסל רק בסכך ככל פסולי סוכה, ומה דפוסל גזול גם בדפנות ובקרקע הוא רק מדין מהב"ע, אך בזה יפסול רק לגבי הגזלן שעבר עבירה ולא לגבי אחרים, וכפי שכתבתי בתחילת הדברים.

ומעתה יש מקום לחדש דבסוכה שאולה לר"א דפוסל, אין פסולו אלא בסכך ככל פסולי סוכה, אבל אם הוי שאולה בדפנות או בקרקע הסוכה אינו פוסל, וניחא יותר להמבואר דלר"א סוכה שאולה וגזולה תרי פסולי נינהו. ומצאתי כחידוש דברינו **ביד אליהו שם** שכ' בתו"ד **דפסול סוכה שאולה לר"א ה"ד בסכך** ולא בדפנות, ומדמה לי' לדין סוכה הראויה לשבעה דפוסל רק בסכך עי' בדבריו.

וכן מוכרח מהא דאי' בעירובין מד. דעושה אדם את חברו דופן לסוכה ומוקי לה התם מטעמא אחריני כר' אליעזר, ויקשה דהרי חבירו ל"ה דידי' ולכל היותר הוי כשאולה, [ודוח"ל דמיירי בעושה עבדו הכנעני לדופן דאיהו בעלים עליו], ואם נימא דאיכא פסול שאולה בדפנות ובעי לכם איך יהני לר"א דחברו יהיה דופן לסוכה, וע"כ דעל הדפנות גם לר"א ליכא דין לכם, והיא ראיה נפלאה. ואכן בשו"ת בית יצחק או"ח הל' שבת סימן נח סוד"ה והנה העיר בעיקר הקו' דאיך מהני לר"א לעשות חברו דופן הרי לר"א סוכה שאולה פסולה, ותי' שם דגם לר"א יוצא בסוכת השותפות וזה הוי כשותפות עיש"ה ודבריו דחוקים, והתי' המחוור הוא כמש"נ.

אלא דצ"ע דבסוגין במסכך ברה"ר, מפורש דפוסל מדין שאולה גם בקרקע הסוכה, אך נראה דשאני הכא דמיירי בשאולה דאיכא ביה עבירת גזילה, דהא הוי שלא מדעת, ויש מהאחרונים שהקשו מדין שואל שלא מדעת גזלן וכו', ובריטב"א ותורא"ש אכן הקשו על הא דאמרי' בגמ' קרקע אינה נגזלת כו', דמ"מ יפסל מדין מהב"ע, ותי' דכיון דאינה נגזלת ליכא פסול מדין מהב"ע, וכוונתם דבאינה נגזלת ליכא הפסול מהב"ע בחפצא דהגזילה דהא אינה נגזלת, אבל לענין הגברא כיון דמ"מ עבר עבירה גם בקרקעות הוי חסרון דמהב"ע, אלא דצ"ע דא"כ גם לר"א מה לי דהוי שאול עם עבירת גזילה הא ל"א כה"ג מהב"ע, אך י"ל דכ"ז לרבנן, אבל לר"א בשאולה דמסכך ברה"ר איכא עבירת גזילה והוי פסול מהב"ע, ולהכי שפיר פוסל גם בקרקע הסוכה, כלל סוכה גזולה, אבל בשאולה גרידא בלי עבירה, הא דפסול לר"א ה"ד בשאולה בסכך ולא בשאולה בדפנות וקרקע הסוכה, דזה הוי ככל פסולי סוכה דנאמרו דוקא על הסכך, והא דגזולה פוסל גם בדפנות וקרקע הסוכה, הוא מחמת העבירה שבדבר דזה הוי פסול בקיום מצות סוכה, ולר"א ניחא שפיר דבעי' קרא לפסול סוכה גזולה לענין הך גופא דפוסל גם בדפנות וקרקע הסוכה וגרע מסוכה שאולה וכמש"נ. [ויש להעיר דנמצא דבסוגיא לא נזכר עיקר פסול שאולה לר"א היכא דליכא עבירת גזולה, וצ"ל דזהו הספרי הנ"ל דילפי' פסול שאולה לר"א מלולב וכנ"ל].

וכן שמעתי מאאמו"ר זצ"ל בהא דקראי בנחמיה פ"ז כתיבי דעשו סוכות בירושלים, וקשה לר"א אם ס"ל דירושלים לא נתחלקה לשבטים, הא הוי סוכה שאולה, כיון דהמקום שייך לכל ישראל, ואיך יוכשר לסוכה, ועמד בזה בהגהות הגרא"מ הורביץ בסוכה לא, וכן המלבי"ם בנחמיה שם עי"ש, ולכאורה עיקר הקו' יש ליישב עפי"ד הערל"נ בסוכה שם שהביא ספק הכפו"ת אם לר"א יהני בסוכת שותפין ור"ל דמהני, [ונחלקו בזה בראשונים], והוסיף דבזה ניחא הא דעשו סוכות ברה"ר בירושלים אף למ"ד דלא נתחלקה לשבטים, אך יש לדון דגרע כיון דהוי של צבור לא עדיף משאולה, [ובחזו"א ביומא יב כ' גדר חדש בדין לא נתחלקה לשבטים דמעיקרא היה חלוקה ורק אח"כ הותר השימוש לכולם, ולפ"ד ניחא הקושיא], ומוכרח בישוב הקושיא דסוכה שאולה פוסל רק בסכך ולא בקרקע הסוכה, ודין שאולה בירושלים הוי רק ביחס לקרקע וכמש"נ.

מיהו יש לעי' דכמו דבגזולה כיון דהוי פסול בקיום המצוה פוסל גם בדפנות וקרקע הסוכה, ה"נ נימא גבי פסול שאולה לר"א דהוי פסול בקיום המצוה ויפסול גם בדפנות וקרקע הסוכה, ולכאורה מוכרח כן דהרי אי נימא דפסול שאולה לר"א פוסל רק בסכך ולא בדפנות וקרקע הסוכה, א"כ גם בסוכה גזולה בדפנות ובקרקע הסוכה, ל"ש חסרון דמהב"ע, דהא לגבי הקרקע והדפנות יכול לצאת בשאולה, ושוב נימא מתוך שיוצא בשאול יוצא בגזול, על דרך הרמב"ן הנ"ל דלהכי סד"א דאין פסול גזולה בסוכה, אע"כ דשאולה הוי פסול בקיום המצוה ושייך לומר דפוסל גם בדפנות ובקרקע הסוכה. ובאמת מדוייק ברמב"ן שהזכיר להדי' בדבריו דהיינו דלרבנן דשאולה כשירה דלהכי סד"א דגם גזולה כשירה ול"א מהב"ע, ולדברינו יש להעיר דהרמב"ן היה יכול לתרץ כן גם בר"א דכיון דשאולה כשירה בדפנות וקרקע סד"א דבגזולה בדפנות וקרקע ל"ש פסול מהב"ע, ובעי' לקרא דגזולה יפסול גם בדפנות וקרקע וכנ"ל, [ובפשטות לר"א הרי ליכא תרי קראי לפסול גזולה ולפסול שאולה וחד קרא נינהו, א"כ ל"ש עיקר קו' התוס' דל"ל קרא למעט גזולה תיפ"ל מדין מהב"ע, דהפסוק צריך בכדי למעט סוכה שאולה], ולהמבואר דבשאולה שיש בה עבירת גזילה פוסל גם בדפנות וקרקע, שוב ל"ש לומר דבגזולה בדפנות וקרקע לא יהא פסול מהב"ע דכשר בשאול, דבכזה שאול ה"נ פסול גם בדפנות וקרקע וכמש"נ.

**ואפשר לומר עוד דלר"א אין להכשיר גזולה בדפנות מדין מתוך שיוצא בשאול דס"ל דבעי לשאול קניני שאלה, ואף דפסול שאולה לר"א ה"ד על הסכך, וכמש"כ היד אליהו הנ"ל, מ"מ לר"א גם בדפנות וקרקע הסוכה בעי' לכה"פ שיהא לו קניני שאלה, וא"כ י"ל דבזה לא מהני מתוך שיצא בשאול, כדס"ל להנך דפליגי על שמואל מה"ט דל"א מתוך שיוצא בשאול גבי לולב וכנ"ל ודוק.**

ויל"ע בעיקר קו' תוס' דבסוכה גזולה תיפ"ל מצד מהב"ע, דנימא דבעי' קרא דשלך לפסול סוכת הפקר דבעי שלך, וע"כ דתוס' ס"ל דסוכת הפקר כשרה דל"ב שלך והוי רק מיעוט בגזולה וכנ"ל ולהכי הק' דתיפ"ל מדין מהב"ע.

**ונראה להוסיף עוד נ"מ מחודשת ותי' על קו' תוס', לענין סוכה ע"ג סוכה, דהדין דאם העליונה פסולה תחתונה כשירה, מהו היכא דהעליונה הוי גזולה אם התחתונה כשרה, דיש לדון דכיון דגזולה ל"ה פסול בחפצא ל"ח סוכה פסולה לענין להכשיר סוכה תחתונה, ומעתה יש ליישב קו' תוס' דלהכי בעינן קרא למעוטי גזולה דהוי פסול בחפצא ולא רק מחמת מהב"ע, דממילא ל"ח סוכה ע"ג סוכה, והמנ"ח מצוה שכה סוף אות טו דן כיו"ב לענין אם הסוכה העליונה הוי מעצי אשירה, שו"מ במנ"ח שם בסופו אות יט שכתב כן להדי' לגבי גזולה דאם הוי סכך פסול תו לח סוכה ע"ג סוכה ולהדי' כמש"נ.**

**ועוד נ"מ נראה דבהא דתרי סככות בעי הפלגה בגמ' י דפליגי כמה הוי הפלגה, והמאירי שם כ' לענין סדין דבעליונה סכך פסול לא בעי הפלגה, דפסולו מפליגו, אך י"ל דה"ד בסכך הפסול בחפצא דזה הוי הפלגה דל"ח סוכה אחת, אבל בגזולה אם ל"א פסול בחפצא ה"נ בעי הפלגה כדי** **ליחשב סוכה ע"ג סוכה.**

**סוכה גזולה וסוכה שאולה**

סוכה ט, א חג הסוכות תעשה לך למעוטי גזולה, וברש"י דבעי' תעשה לך משלך, ובתוס' שם ד"ה ההוא הקשו דל"ל קרא לפסול סוכה גזולה תיפ"ל מדין מהב"ע, והאחרונים האריכו כמה נ"מ בזה וכגון בגוונא דל"ש לפסול מדין מהב"ע, היכא דהוי גזילה באונס, ראה בחמד"ש, והשאג"א בסי' צט כ' דנ"מ בגזל מעכו"ם, ועי' בהגר"א סי' תרמט ד"ה ויש דהנ"מ לגבי אחרים, דדוקא לגבי הגזלן שייך פסול דמהב"ע, אבל לגבי אחרים שלא גזלו ליכא טעמא דמהב"ע, אבל מקרא דפוסל סוכה גזולה, מדין גזולה פסול גם לגבי אחרים דהוי כסכך פסול. והנה בהא דפוסל גזול גם בדפנות הסוכה, אף דכל פסולי סוכה כסכך המק"ט וכו' נאמרו רק לענין הסכך, וצ"ע דמאי שנא דפסול גזול פוסל גם בדפנות.

והכפו"ת והבכורי יעקב ביארו דשאני גזול דפסולו מצד מהב"ע להכי שייך זה גם בדפנות דאית בהו קיום מצוה, ולכאורה לדבריהם יש לחדש דנ"מ דגזול בדפנות יפסול רק לגבי הגזלן שעבר העבירה, ולא לגבי אחרים, משא"כ על הסכך דאיכא לגזה"כ דפסול גזולה והוי פסול מדיני פסולי סוכה, א"כ פוסל גם לגבי אחרים.

אלא דבעיקר דברי הבכורי יעקב צ"ע לפי דברי הריטב"א בסוכה לא. שכ' בישוב קו' התוס' הנ"ל דל"ל קרא למעט סוכה גזולה תיפ"ל מדין מהב"ע, דבסוכה דל"ה מצוה של רצוי ל"ש דין מהב"ע, ונמצא לריטב"א דבסוכה ל"ש כלל פסול דמהב"ע, אכן בסו"ד הריטב"א בסוכה דף ט. משמע דלאחר דממעטי' סוכה גזולה מקרא גלי לן קרא דאף דאינו מצוה של רצוי נפסל מדין מהב"ע. ובשם הגר"ח ז"ל מובא בנו"א לבאר הא דגזולה פוסל גם בדפנות, דהחילוק הוא דכל פסולי סוכה שהם בעצם הסוכה נאמרו רק לגבי הסכך, אבל גזולה דהוי פסול בקיום המצוה דהסוכה זה פוסל בכל מה דשייך לקיום המצוה, ולכך פוסל גם בדפנות, וגם בקרקע הסוכה פוסל גזולה כדמוכח בסוכה לא. עי"ש, ולפ"ז י"ל דפוסל בגזה"כ דסוכה גזולה גם לגבי אחרים אפי' לענין הדפנות, כיון דהגזה"כ הוא לפסול גזולה מקיום מצות סוכה.

ועי' בתוס' ב"ק סז וגיטין נד שכ' דסוכה גזולה פסול מצד דבא בעבירה, והרע"א הק' דהא בסוגין ילפי' לה מקראי, וכה"ק השעה"מ בהל' לולב, ובגליון הרע"א שם תי' עפ"י הריטב"א לפנינו דמשמע דהגזה"כ לפסול מדין מהב"ע, והיינו דהגזה"ג למעט סוכה גזול אתי לאשמועי' דאף במצות שאינן מחמת רצוי שייכא פסול דמהב"ע, ואפשר לומר עוד בנו"א לפי"מ שכבר ביארו דאף לריטב"א דמהב"ע ה"ד במצות דרצוי היינו לדין מהב"ע לפסול החפצא דהמצוה דל"ח מעשה מצוה, אבל לומר דגרע בקיום המצוה של הגברא מקרא דאלה המצות וכו' ה"נ פוסל בכל המצות, וי"ל דזהו דילפי' מקרא דסוכה גזולה דהוי מהב"ע. ונראה עוד דהתוס' ס"ל דגם לאחר המיעוט דגזולה, אין המיעוט דגזולה פסול בחפצא דסוכה כשאר סוכה פסולה, אלא הפסול הוא רק לקיום המצוה כגדר מהב"ע, והטעם בזה חדא דכיון דלגבי הנגזל מהני ל"ש לומר דהוי פסול בחפצא רק לגבי הגזלן, ועוד דהרי להלכה דקי"ל דסוכה שאולה כשרה, ולהרבה אחרונים לא בעינן אף קניני שאלה ומהני לצאת ידי המצוה גם בסוכה של הפקר כיבואר להלן, וחזינן דלא בעינן דין בעלים לסוכה, וא"כ מה דגזולה פסולה ל"ה פסול בחפצא אלא פסול לקיום המצוה ומגדר מהב"ע. ונראה דזהו מש"כ התוס' ב"ק וגיטין דפסול גזולה הוא מצד מהב"ע וכו', דכוונתם דל"ה פסול בחפצא אלא חסרון בקיום המצוה. ויש להכניס הדברים בדברי הריטב"א שכ' דכיון דשאולה כשר בסוכה סד"א דה"נ גזולה והקמ"ל דהוי מהב"ע וכו' עיש"ה, והריטב"א ארכבי' אתרי ריכשי שכ' בתחילת דבריו א"נ דכיון דשאולה כשרה ס"ד דגזולה כשר ול"א מהב"ע דל"ה לרצוי קמ"ל דאף דאינו מרצה אמרי' מהב"ע, ולכא' מתחילת דברי הריטב"א נראה דכוונתו דכיון דיוצא בסוכה שאולה ל"ש על גזולה דין מהב"ע, וצ"ב טעם הדבר.

ונראה בביאור הדברים עפ"י יסוד הפנ"י בסוכה לא,א שפי' דינא דשמואל דביום טוב שני מתוך שיוצא בד' מינים בשאול יוצא בגזול, והק' תוס' שם דהא מ"מ הוי מהב"ע, וכ' הפנ"י לחדש דל"א מהב"ע כיון דיוצא בשאול, דכיון דאינו צריך לקנין עבור המצוה שפיר ל"ח מהב"ע, דנחשב דאין המצוה מוכרחת מכח העבירה, והיינו דאף דהגברא עובר עבירה, מ"מ ל"ה מהב"ע בחפצא ודמי לקורע על מתו בשבת דאמרו בירושלמי דתמן הוא עבר עבירה אבל לא נחשב מהב"ע וכמו שביאר העמודי אור, ועד"ז כ' גם בתשובות החמדת שלמה ובתורת חסד, (הבאתי דבריהם בהערותי על תורא"ש סוכה הוצאת מוה"ק ריש פ"ג), אלא דהריטב"א סיים דל"ה לרצוי, וכ"ה בריטב"א פסחים לה שכ' רק תרוצא דל"א מהב"ע אלא בבא לרצוי וכו', ובסו"ד תי' באופ"א דל"א מהב"ע אלא בשהמצוה מסייעת בקנינא וכו', וע"ע ברא"ה לפנינו.

ומצאתי ברמב"ן בפסחים לה. בסוגיא דמצה של טבל שכ' וז"ל וכן סוגיא דסוכה גזולה קשיא [דתיפ"ל דמהב"ע], ויש לי לתרץ שאין בטבל דין מהב"ע מפני שבידו לתקן וכו', וסוכה מתוך שריבה הכתוב כל האזרח בישראל להכשיר שאולה שלא ללמוד מלולב, הוצרך למעוטי גזולה שלא נכשיר אותה מכל האזרח ישבו וכו', ולכאורה דברי הרמב"ן והריטב"א צע"ג דמה לי דסוכה שאולה כשירה דלהכי סד"א דגם סוכה גזולה כשירה, הא בגזולה מ"מ יש לפסול מדין מהב"ע, ונראה דכוונת הרמב"ן לומר שני יסודות, האחד דליכא בסוכה כלל דין לכם וגם סוכה של הפקר יהני, (ונחלקו בזה האחרונים כמובא להלן), ולכן סד"א דכמו דסוכה שאולה כשרה ה"נ סוכה גזולה, והא דליכא חסרון דמהב"ע, היינו כנ"ל דכיון דשאולה כשירה סד"א דל"ש כלל בגזולה פסול מהב"ע, דכיון דיוצא בשאולה הוי כדין מתוך שיוצא בשאול יוצא בגזול, דהבאנו מהפנ"י דל"ח דהמצוה באה מחמת העבירה כיון שהיה יכול לצאת בשאול, ול"ש כלל דין מהב"ע בכה"ג, ולהכי בעי' מיעוט לפסול סוכה גזולה דהוי פסול בחפצא זולת דין מהב"ע, [ונראה להוסיף דאף לר' יוחנן דפליג על שמואל ולא ס"ל להך סברא דבלולב מתוך שיוצא בשאול יוצא בגזול, מ"מ י"ל דלענין סוכה מודה, ולהכי הרמב"ן והריטב"א לא הזכירו הך גמ' דמתוך וכו' דשאני לולב דביום שני מדרבנן בעי' שאולה בקניני שאלה, כמו שנקטו האחרונים, ואף דמהני ליקח מקטן צ"ל דסגי בזה גם בקטן להחזיר בקניני שאלה, ובזה י"ל דל"ש סברת מתוך כו', משא"כ בסוכה דכשר גם בסוכת הפקר וליכא כלל דין שלו להכי אמרי' מתוך שיוצא בשאול יוצא בגזול ול"ח מהב"ע]. ואין להקשות דאמאי סוכה גזולה פוסל גם בדפנות וקרקע, אף דכל פסולי סוכה ה"ד בסכך, והבאתי לעיל בשם הכפו"ת דהטעם בזה הוא כיון דפסול גזולה הוא משום מהב"ע, ובזה פוסל בכל הסוכה שיש בה קיום מצוה, אך לכאורה לענין סוכה גזולה ל"ש כלל פסול דמהב"ע כיון דלהלכה יוצא בסוכה שאולה, ועמדתי בזה במשא יד ח"ג בפרשה זו, וצ"ל דהכוונה בטעם דסוכה גזולה פוסל גם בדפנות וקרקע, דהוא כיון דהוי פסול בקיום המצוה וכמו שביאר הגר"ח הנ"ל, וקיום המצוה הוא בכל הסוכה, אבל מ"מ זהו מגזה"כ דממעט סוכה גזולה, ולא מדין מהב"ע, ושפיר ניחא דשייך למעט גזולה גם על דפנות הסוכה וכמש"נ.

והנה בסוכה לא,א ת"ר סוכה גזולה והמסכך ברה"ר ר' אליעזר פוסל, וחכמים מכשירין, אמר ר"נ מחלוקת בשתוקף את חבירו והוציאו מסוכתו, ור"א לטעמיה דאמר אין אדם יוצא ידי חובתו בסוכתו של חבירו אי קרקע נגזלת סוכה גזולה היא, ואי נמי קרקע אינה נגזלת סוכה שאולה היא, ורבנן לטעמייהו דאמרי אדם יוצא ידי חובתו בסוכתו של חבירו וקרקע אינה נגזלת וסוכה שאולה היא וכו' עי"ש. וצ"ב בדברי הגמ' דאמרי' בדברי ר' אליעזר דאינו יוצא מטעם גזולה ומטעם שאולה וכו', והרי בין בגזולה ובין בשאולה לכאורה תרוייהו חד טעמא הוא דבעי' בסוכה שיהא שלו, ול"ה שני טעמים נפרדים, וא"כ ל"ל להגמ' להפריד בין הנך טעמים. והנה לרבנן דיוצא בסוכה שאולה וממעטי' סוכה גזולה, על כרחך דאין המיעוט משום דהוי אינו שלו, דלא בעינן בסוכה שיהא שלו, אמנם בערוך לנר בסוכה כז נקט דבסוכת הפקר אין יוצא בה וגרע מסוכה שאולה, וכן בלבוש בסימן תרלז ס"ב כ' דשאולה ג"כ נקרא שלך, והיינו דהרי ממעטי' משלך גזולה א"כ לכ"ע יש דין שלך בסוכה ורק דלרבנן שאולה הוי שלך מחמת קניני השאלה. וכ"נ בדברי החזו"א שפי' הגמ' גבי קרקע אינה נגזלת דמיירי דהיה לו רשות לישב בתורת שאלה ורק דתקפה והוציאו וכו', אך ד"ז אינו מוסכם באחרונים, דעי' במהר"ץ חיות בסוכה ל: שכ' דיוצא גם בסוכה של הפקר, וביד אליהו להגר"א רגולר זצ"ל בכתבים אות מ דף נו נקט דסוכת הפקר דמי לסוכה שאולה דלא בעי' קניני שאלה לצאת בסוכה שאולה, וע"כ דבגזולה הוי פסול מדין גזולה, וכן מפורש בתוס' רי"ד ב"ק סו: וז"ל ורבנן סברי אדם יוצא י"ח בסוכתו של חבירו כו', ואלא לך למאי אתא למעוטי גזולה, אלמא אע"פ שבסוכת חברו יוצא בין מדעתו בין שלא מדעתו בגזולה אינו יוצא וכו' ע"כ, הרי להדי' בתוס' רי"ד דלרבנן יוצא בסוכת חברו גם שלא מדעתו ולא בעי' לקניני שאלה וה"נ יהני בסוכת הפקר, ורק גזה"כ לפסול סוכה גזולה, דהוי ככל סוכות הפסולות. ובזה מבוארין היטב דברי הרמב"ן והריטב"א הנ"ל שכ' דהא דבעי' לקרא למעט סוכה גזולה ול"א דפסול מדין מהב"ע דסד"א דכיון דשאולה כשירה ה"נ גזולה, דכוונתם דליכא דין לכם בסוכה, וגם בשל הפקר כשר, וא"כ לאחר המיעוט ע"כ הוי גזה"כ למעט גזולה, וכדברי התוס' רי"ד.

**ב**] ולהמבואר נראה דגם לר"א דסוכה שאולה פסולה, שאולה וגזולה תרי פסולי נינהו, דשאולה פסולה משום דבעי' סוכה שלו, ובספרי סו"פ ראה ילפי' כן מילפותא ללולב, וכ"נ ברמב"ן פסחים לה הנ"ל במש"כ דשאולה כשרה לרבנן ולא ילפי' מלולב עי"ש, הרי דסוכה גזולה נתמעט מקרא דלך וסוכה שאולה מילפו' ללולב, [אלא דבספרי לפנינו הגי' בדברי ר"א דה"ד ביו"ט ראשון דילפי' מלולב, ועי"ש במלבי"ם דלגי' זו ל"ה כסוגית הגמ' בסוכה, ועמד בזה גם בחלקת יואב], אבל סוכה גזולה פסולה מקרא מתורת גזולה, ומדבעי' קרא להכי ע"כ דאין פסולו רק משום דל"ה שלו, אלא דגזולה הוי פסלות בסוכה, ואפשר דה"ד בגזולה עם קניני גזילה, ועי' ברע"א בלקוטים בסוכה שם.

והנ"מ בזה נראה דהנה כל פסולי סוכה נאמרו ביחס לסכך, ולא על הדפנות וקרקע הסוכה, אמנם בסוגין מבואר דסוכה גזולה במסכך ברה"ר פוסל אף בקרקע הסוכה, והעיר בזה בכפו"ת, והבאנו לעיל מדברי הבכורי יעקב דכיון דגזולה פסולה מדין מהב"ע, בזה פוסל גם בדפנות וכן פוסל גזולה גם בקרקע הסוכה כמבואר בסוגיא זו, ובשם הגר"ח הבאנו לעיל בנו"א דכיון דגזולה הוי פסול בקיום המצוה, שפיר פוסל גם בדפנות ובקרקע דקיום המצוה הוא בכל הסוכה. [ולפלא שבס' לקח טוב להגר"י ענגיל כלל יב נקט דגם גזול מדין מהב"ע פוסל רק בסכך ולא בדפנות ודבריו צ"ב], וביאור הדבר דבפסול גזולה איכא ב' טעמים לפסול, חדא מקרא דממעט גזולה, ועוד דפוסל מדין מהב"ע וכנ"ל, ולפ"ז י"ל דכיון דקיום מצות סוכה היא גם ע"י הדפנות וקרקע הסוכה, ומה"ט לשיטת הרמב"ם גם הדפנות אסורות בהנאה וכמו שביאר הגר"ח ז"ל בספרו, וה"נ גם קרקע הסוכה תהא אסורה בהנאה מה"ט, וכן נקט האבני נזר בתשובה, ולהכי גזולה פוסל גם בקרקע הסוכה מטעמא דמהב"ע דכל דשייכא למצוה פוסל בה, אלא דמ"מ י"ל דגזולה בקרקע יפסול רק לגבי הגזלן ולא לגבי אחרים, דכיון דפסולו רק משום מהב"ע, פוסל רק לגבי בעל העבירה, משא"כ בגזולה בסכך יפסול גם לגבי אחרים וכדברי הגר"א הנ"ל, ונמצא חידוש לדינא דהא דסוכה גזולה פסול גם לגבי אחרים ה"ד בסכך הגזול דבזה הוי פסול בחפצא ופוסל רק בסכך ככל פסולי סוכה, ומה דפוסל גזול גם בדפנות ובקרקע הוא רק מדין מהב"ע, אך בזה יפסול רק לגבי הגזלן שעבר עבירה ולא לגבי אחרים, וכפי שכתבתי בתחילת הדברים.

ומעתה יש מקום לחדש דבסוכה שאולה לר"א דפוסל, אין פסולו אלא בסכך ככל פסולי סוכה, אבל אם הוי שאולה בדפנות או בקרקע הסוכה אינו פוסל, וניחא יותר להמבואר דלר"א סוכה שאולה וגזולה תרי פסולי נינהו. ומצאתי כחידוש דברינו ביד אליהו שם שכ' בתו"ד דפסול סוכה שאולה לר"א ה"ד בסכך ולא בדפנות, ומדמה לי' לדין סוכה הראויה לשבעה דפוסל רק בסכך עי' בדבריו. וכן מוכרח מהא דאי' בעירובין מד. דעושה אדם את חברו דופן לסוכה ומוקי לה התם מטעמא אחריני כר' אליעזר, ויקשה דהרי חבירו ל"ה דידי' ולכל היותר הוי כשאולה, (ודוח"ל דמיירי בעושה עבדו הכנעני לדופן דאיהו בעלים עליו), ואם נימא דאיכא פסול שאולה בדפנות ובעי לכם איך יהני לר"א דחברו יהיה דופן לסוכה, וע"כ דעל הדפנות גם לר"א ליכא דין לכם, והיא ראיה נפלאה. ואכן בשו"ת בית יצחק או"ח הל' שבת סימן נח סוד"ה והנה העיר בעיקר הקו' דאיך מהני לר"א לעשות חברו דופן הרי לר"א סוכה שאולה פסולה, ותי' שם דגם לר"א יוצא בסוכת השותפות וזה הוי כשותפות עיש"ה ודבריו דחוקים, והתי' המחוור הוא כמש"נ.

אלא דצ"ע דבסוגין במסכך ברה"ר, מפורש דפוסל מדין שאולה גם בקרקע הסוכה, אך נראה דשאני הכא דמיירי בשאולה דאיכא ביה עבירת גזילה, דהא הוי שלא מדעת, ויש מהאחרונים שהקשו מדין שואל שלא מדעת גזלן וכו', ובריטב"א ותורא"ש אכן הקשו על הא דאמרי' בגמ' קרקע אינה נגזלת כו', דמ"מ יפסל מדין מהב"ע, ותי' דכיון דאינה נגזלת ליכא פסול מדין מהב"ע, וכוונתם דבאינה נגזלת ליכא הפסול מהב"ע בחפצא דהגזילה דהא אינה נגזלת, אבל לענין הגברא כיון דמ"מ עבר עבירה גם בקרקעות הוי חסרון דמהב"ע, ומ"מ י"ל דכ"ז לרבנן, אבל לר"א בשאולה דמסכך ברה"ר איכא עבירת גזילה והוי פסול מהב"ע, ולהכי שפיר פוסל גם בקרקע הסוכה, כלל סוכה גזולה, אבל בשאולה גרידא בלי עבירה, הא דפסול לר"א ה"ד בשאולה בסכך ולא בשאולה בדפנות וקרקע הסוכה, דזה הוי ככל פסולי סוכה דנאמרו דוקא על הסכך, והא דגזולה פוסל גם בדפנות וקרקע הסוכה, הוא מחמת העבירה שבדבר דזה הוי פסול בקיום מצות סוכה, ולר"א ניחא שפיר דבעי' קרא לפסול סוכה גזולה לענין הך גופא דפוסל גם בדפנות וקרקע הסוכה וגרע מסוכה שאולה וכמש"נ. [ויש להעיר דנמצא דבסוגיא לא נזכר עיקר פסול שאולה לר"א היכא דליכא עבירת גזולה, וצ"ל דזהו הספרי הנ"ל דילפי' פסול שאולה לר"א מלולב וכנ"ל]. וכן שמעתי מאאמו"ר זצ"ל בהא דקראי בנחמיה פ"ז כתיבי דעשו סוכות בירושלים, וקשה לר"א אם ס"ל דירושלים לא נתחלקה לשבטים, הא הוי סוכה שאולה, כיון דהמקום שייך לכל ישראל, ואיך יוכשר לסוכה, ועמדו בזה בהגהות הגרא"מ הורביץ בסוכה לא, וכן המלבי"ם בנחמיה שם עי"ש, ולכאורה עיקר הקו' יש ליישב עפי"ד הערל"נ בסוכה שם שהביא ספק הכפו"ת אם לר"א יהני בסוכת שותפין ור"ל דמהני, [ונחלקו בזה בראשונים], והוסיף דבזה ניחא הא דעשו סוכות ברה"ר בירושלים אף למ"ד דלא נתחלקה לשבטים, אך יש לדון דגרע כיון דהוי של צבור לא עדיף משאולה, ומוכרח בישוב הקושיא דסוכה שאולה פוסל רק בסכך ולא בקרקע הסוכה, ודין שאולה בירושלים הוי רק ביחס לקרקע וכמש"נ.

מיהו יש לעי' דכמו דבגזולה כיון דהוי פסול בקיום המצוה פוסל גם בדפנות וקרקע הסוכה, ה"נ נימא גבי פסול שאולה לר"א דהוי פסול בקיום המצוה ויפסול גם בדפנות וקרקע הסוכה, ולכאורה מוכרח כן דהרי אי נימא דפסול שאולה לר"א פוסל רק בסכך ולא בדפנות וקרקע הסוכה, א"כ גם בסוכה גזולה בדפנות ובקרקע הסוכה, ל"ש חסרון דמהב"ע, דהא לגבי הקרקע והדפנות יכול לצאת בשאולה, ושוב נימא מתוך שיוצא בשאול יוצא בגזול, על דרך הרמב"ן הנ"ל דלהכי סד"א דאין פסול גזולה בסוכה, אע"כ דשאולה הוי פסול בקיום המצוה ושייך לומר דפוסל גם בדפנות ובקרקע הסוכה. ובאמת מדוייק ברמב"ן שהזכיר להדי' בדבריו דהיינו דלרבנן דשאולה כשירה דלהכי סד"א דגם גזולה כשירה ול"א מהב"ע, ולדברינו יש להעיר דהרמב"ן היה יכול לתרץ כן גם בר"א דכיון דשאולה כשירה בדפנות וקרקע סד"א דבגזולה בדפנות וקרקע ל"ש פסול מהב"ע, ובעי' לקרא דגזולה יפסול גם בדפנות וקרקע וכנ"ל, [ובפשטות לר"א הרי ליכא תרי קראי לפסול גזולה ולפסול שאולה וחד קרא נינהו, א"כ ל"ש עיקר קו' התוס' דל"ל קרא למעט גזולה תיפ"ל מדין מהב"ע, דהפסוק צריך בכדי למעט סוכה שאולה], ולהמבואר דבשאולה שיש בה עבירת גזילה פוסל גם בדפנות וקרקע, שוב ל"ש לומר דבגזולה בדפנות וקרקע לא יהא פסול מהב"ע דכשר בשאול, דבכזה שאול ה"נ פסול גם בדפנות וקרקע וכמש"נ. ואפשר לומר עוד דלר"א אין להכשיר גזולה בדפנות מדין מתוך שיוצא בשאול דס"ל דבעי לשאול קניני שאלה, ואף דפסול שאולה לר"א ה"ד על הסכך, וכמש"כ היד אליהו הנ"ל, מ"מ לר"א גם בדפנות וקרקע הסוכה בעי' לכה"פ שיהא לו קניני שאלה, וא"כ י"ל דבזה לא מהני מתוך שיצא בשאול, כדס"ל להנך דפליגי על שמואל מה"ט דל"א מתוך שיוצא בשאול גבי לולב וכמש"נ.

**בס"ד**

**בדין סוכה תחת סוכה וסוכה תחת האילן**

**ברמ"א בריש סימן תרכו הקדים לדברי המחבר "אין לעשות סוכה תחת בית או אילן", וצ"ב דמה הוסיף בזה על דברי השו"ע שכ' ד"ז דהעושה סוכתו תחת האילן וכו', ועמד בדבריו בבכורי יעקב עי"ש מה שנדחק בזה.**

ומקור הדין הוא בסוכה ט,ב העושה סוכה תחת האילן כעושה בתוך הבית וכו', וברש"י לא הביא טעם הפסול אלא כתב כדמפרש בגמ', ובפשטות פסולו הוא מדין סכך המחובר וכדכתב רש"י בגמ' בקו' דמצטרף סכ"פ וכו', אכן בגמ' אמר רבא לא שנו אלא באילן שצילתו מרובה מחמתו וכו', ולהלן ת"ר בסכת ולא בסוכה שתחת הסוכה ולא בסוכה שתחת האילן ולא בסוכה שבתוך הבית וכו', ומריהטת הסוגיא משמע דהתנא אשמועי' דינא בהא דקתני "**דהוי כעושה בתוך הבית**", והגמ' קדריש לה מקראי, אף דבפשוטו פסול סכך דאילן הוי פסול מחובר דפסול לסכך בו, ומעורב סכך פסול עם הכשר, וצ"ב דא"כ אמאי בעינן להך ילפותא דהוי כעושה בתוך הבית. והנה חזינן ברש"י ותוס' בסוגיא דרק בקו' הגמ' והא קא מצטרף סכך פסול כו' כ' דאיכא פסול מחובר, אבל במתני' גבי אילן לא הזכירו פסול מחובר, וכ"נ בפי' ריב"ן שכ' דהוי פסול כסוכה בתוך הבית ולא הזכיר מעניינא דמחובר. ועי' במג"א בסי' תרכו סק"א שכ' דפסול בית הוא מצד דהוי ביתו של כל השנה וכדכ' רש"י להלן יד. [וברש"י יז. כ' דהפסול מדין תולמ"ה], אבל פסול אילן הוי מדין מחובר, והמחה"ש שם כ' דלגבי בית לא סגי בטעם דמחובר דהא הוי תלוש ולבסוף חיברו דלתרוה"ד הוי תלוש לענין סוכה, וע"כ דפסול בית הוא כדכ' רש"י דממעטי' ולא ביתו של כל השנה, ומשמע לכאורה במג"א דפסול דתחת אילן הוי ככל פסול מסכך במחובר כמש"כ בסו"ד שם וכ"כ המשנה ברורה שם, וצ"ע דא"כ מה נ"מ בחידושא דמתני' דהוי כעושה סוכה בבית.

ויש לדקדק ד**לא קתני במתני' לשון פסולה** כדקתני במשניות להלן, ומוכח דהכא ל"ה סוכה כלל, ואכן בכל המשניות קתני פסולה, ורק במשנה טו, א בחוטט בגדיש קתני "אינה סוכה" היינו דל"ה סוכה כלל, וה"נ בעושה סוכה תחת האילן הוי כעושה בתוך הבית דאינה סוכה כלל וכדיבואר.

ובפסקי הרי"ד הק' דמאי קמ"ל מתני' להלן דהדלה את הגפן, והא קתני העושה סוכתו תחת האילן, ותי' דה"א דוקא תחת האילן דקאי סכך פסול באפי נפשיה וכו' אבל הדלה דמצטרף וכו' סד"א דכשר וכו', ובעיטור בהל' סוכה מבואר דה"נ בסוכה תחת האילן עיקר פסולו הוא מה דמעורב בו סכך דמחובר, ובפשטות בהא דאמר התנא הכא דהריהו כאילו עשאו בתוך הבית, היינו דהוי פסול בעיקר עשיית הסוכה, דכיון דעל הסכך הכשר איכא אילן המסכך בצילתו מרובה, חשיב סכך נוסף על הסכך הכשר, ותרי סככות נינהו דפסולים מקרא דבסכת, ומהך קרא ילפי' פסול סוכה תחת סוכה, וכמפורש בתור"פ י. דבעי' שהסכך הוא המיצל ולא סכך אחר עי"ש.

ובדברי רש"י בסוגיא ד"ה מאי למימרא משמע דתרי פסולי נינהו, דהיכא דהאילן חמתו מרובה, בזה פסולו רק משום דבתוך הסכך הכשר, איכא סכך מחובר דפסול, וכלשון הגמ' דמצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר, אבל בסוכה תחת האילן בצילתו של האילן מרובה, פסולו הוא מדין שני סככות וכסוכה תחת סוכה, וכ"ה להדי' בפי' רבינו חננאל כאן ובעו"ר שכ' להדי' דבסוכה תחת האילן שצילתו מרובה הוי כפסול סת"ס, אך צ"ע דמאי נ"מ בזה במה דאמר התנא דהוי כאילו עשאה בתוך הבית, ואמאי במתני' להלן י. גבי פירס עליה סדין וכן להלן יא. בהדלה עליה את הגפן לא קתני דהוי כאילו עשאה בתוך הבית, וכן בכל סת"ס דפסול לא אמרי' דהוי כסוכה בתוך הבית.

והנה ברש"י להלן י. הדגיש כמה פעמים דרק בהניח הסכך הפסול לשם סכך פוסל, עי' שם גבי סדין שכ' אין שם סכך עליה ושם גבי ע"ג הקינוף דלאו משום מסכך, וכן להלן י,ב גבי הניח הבגד ליבוש דכיון דלאו לשם סכך הניחו אינו פוסל, [והו"ד להלכה במ"ב], וכ"ה בתשו' ר"א בן הר"מ כמו שהביא באו"ש, וצ"ע גבי סוכה תחת האילן דהאילן לא נעשה לשם סכך, ובפרמ"ג כ' דמיירי דנטע האילן לשם צל והוי לשם סוכה, וכוונתו דכיון דעיקר נטיעת אילן הוא לשם צל הוי כנטע לסוכה, וראה עוד בשפ"א בזה, אך נראה דשאני באילן דפסולו מדין דהוי כעושה בתוך הבית וכדיבואר, להכי פוסל אף דאינו נעשה כלל לשם סכך.

ויעוי' במהרש"א להלן י. שהק' דהרי בסת"ס נחלקו בשיעור ההפלגה, ולענין סוכה תחת האילן לא נזכר שהיה הפלגה כסת"ס, וקושיא זו נמצאת בפסקי הרי"ד ובעיטור, ובדבריהם משמע דמה"ט ליכא בסוכה תחת האילן פסול דשני סככות, ועיקר פסולו הוא משום דאיכא סכך פסול דמחובר על הסכך הכשר וכנ"ל. ובמאירי להלן י. כ' גבי סדין דהוי ב' סככות והוסיף דאף דאין בהם הפלגה **הפסול חולק שם לעצמו**, עי"ש לשונו דפסולו גורם ליתן לו שם בפ"ע, ונתכוין לזה בעל"נ כאן ועפנ"י, ועי' בתורע"א אות ז, ויעוי' בט"ז סימן תרכו סק"ג, ובלבושי שרד על דברי הט"ז שם ביאר דכיון דהסכך העליון סכך פסול, ל"ב לתנאים של הפסק ד"ט וכמבואר, אך ברש"י להלן י. חולק על סברא זו, עי' ברש"י שם שדחה את הי"מ שכ' גבי סדין דהוי ב' סככים, ורש"י הק' דליכא הפלגה, הרי דלא ס"ל כהמאירי, ומ"מ מבואר ברש"י הכא דבאילן שצילתו מרובה הוי ב' סככים אף דליכא הפלגה, וצ"ב דכיון דליכא הפלגה ל"ש פסול דסת"ס, ועו"ק דלחד מ"ד בעי' בסת"ס שעור י' ולכמה פוסקים בעי' שיהא גם דפנות ומשך ז', וא"כ באילן הא ליכא דפנות ומשך זע"ז ואיך יפסל מדין סת"ס, אמנם ברש"י להלן י. מבואר בטעמי' דבעי הפלגה דלא ליהוי סככה אחת, וזה שייך בב' סככות ולא בסוכה ואילן, דבאילן שאני דחולק שם לעצמו, דבעושה סוכה תחת האילן הוי כעושה בתוך הבית דל"ש בו דיני הפלגה, דנאמרו דוקא בשני סוכות ובשני סככים ממין אחד, אבל אילן ל"ה כלל כסככה אחת עם הסכך ולהכי ל"ב הפלגה.

והנה בגמרא להלן דף י. מקשי' בסת"ס דבעליונה חמתה מרובה פשיטא וכו' והכא באילן שחמתו מרובה לא מקשי' פשיטא וקו' הגמרא היא רק דמאי למימרא בחבטן וכו'. ונ"ל בזה בשיטת רש"י ועו"ר דבעושה סוכה תחת האילן פסול, אף אם לא היה נאמר בתורה פסול סכך מחובר, דמיעוט דסכך מחובר בעי' בגוונא דהדלה את הגפן שלקח את הגפן ועשאו לסכך, דבזה נתמעט דהוי סכך פסול, ורק בעושה סוכה תחת האילן בזה השמיענו התנא דל"ה עשיית סוכה כלל והוי כעושה בתוך הבית, וכבר דקדקתי לעיל דלהכי **לא קתני במתני' לשון פסולה** כדקתני במשניות להלן, משום דהכא ל"ה סוכה כלל, ובכל המשניות קתני פסולה, ורק במשנה טו, א בחוטט בגדיש קתני "אינה סוכה" היינו דל"ה סוכה כלל, וה"נ בעושה סוכה תחת האילן הוי כעושה בתוך הבית דאינה סוכה כלל, [ובעושה מתחת לבית הוא הנידון הפשוט ביותר לפסול מחמת דבעי' סוכה ולא ביתו של כל השנה כדפרש"י הנ"ל], ובזה אמר רבא דהא דבסוכה תחת האילן איכא פסול עצמי של כעושה תחת הבית, ה"ד באילן שצילתו מרובה, דאז יש לו חשיבות אילן שהוא כבית והוי פסול עצמי ולא רק מפסול מחובר, אלא דל"ח כלל עשיית סוכה כיון דהוי כעשייה בתוך הבית, אבל באילן שחמתו מרובה כ' הריטב"א דלא חשיב אילן, היינו דלא חשיב אילן כזה שסוכה תחתיו שיחשב כסוכה תחת הבית, ונמצא דזה חידושא דמתני' דאילן שצילתו מרובה נחשב קבוע והוי כעושה סוכה בתוך הבית, ולהכי לא מקשי' בגמ' על אילן שחמתו מרובה פשיטא, כמו דמקשי' לענין סת"ס, דהכא איכא בזה חידוש לומר דבאילן שחמתו מרובה לא חשיב אילן, ועי' בבית מאיר שנגע בזה במש"כ דבית הוי קבוע ואילן הוי קבוע ובעי' סכך ארעי וכו', וגם בפנ"י נראה דסוכה תחת האילן הוי פסול עצמי וכמש"כ.

ומעתה נמצא דמתני' דעושה סוכה תחת האילן, אינו דומה כלל להדלה על הסוכה את הגפן שלוקח הגפן ומכופפו מעל הסוכה דעושה סיכוך ע"י הגפן, ובזה פסולו מדין מחובר, דהגפן עצמו אינו נחשב לדבר קבוע וגם בעושה סוכה תחת הגפן כיון דהדלה הגפן עליו הוי עשייה ושפיר שייך לכופפו ומיחשיב עשייה, ורק דהוי פסול מחובר, משא"כ באילן דהוי דבר קבוע כיון דאיכא כבר לאילן מעיקרא אין כאן עשיית סוכה כלל דבעשייתו הוי עשייה של סוכה תחת האילן הקיים וזה הוי כעושה מתחת לבית, ובזה ניחא היטב קו' המהרש"א הנ"ל בהא דלא קתני הכא דהיה שיעור הרחקה בין הסוכה לאילן, כיון דבזה ה"נ לא בעי הפלגה דרק בעשיית שתי סוכות בעי הפלגה, אבל בעושה סוכה תחת האילן דהוי כעושה מתחת לבית א"צ לדין הפלגה, ובמ"ב בביה"ל תרכו ס"א ד"ה בכל ענין ציין למהרש"א דלא בעי' הפלגה והוסיף דבאילן למעלה **"מעט"** אסור, והיינו דאם הוי מעט מתחת לאילן נחשב כסוכה בתוך הבית, ואתי שפיר היטב קו' פסקי הרי"ד הנ"ל בהא דקתני בבא נוספת במתני' דהדלה את הגפן כו' ולא ילפי' ממתני' דעושה סוכה תחת האילן, דה"נ תרי פסולי נינהו, ודוקא בעושה סוכה תחת האילן קתני במתני' דינא דהוי כעושה בתוך הבית, וזה ל"ש בהדלה את הגפן, ומתבאר דאף דהראשונים הזכירו ב' שיטות אם במתני' הוי מחמת פסול מחובר או מדין סת"ס, אכן בד' רש"י י"ל באופן נוסף דבסוכה תחת אילן פסולו דל"ה עשיית סוכה כלל והוי כעושה בתוך הבית, דבעי' שהסוכה יהיה מיצל ומהך קרא ממעטי' ג' גווני והגרוע יותר הוא סוכה בתוך הבית, ואחריו סוכה תחת האילן, ואחריו סת"ס, ובכל הנך המיעוט דבעי' שהסוכה יהיה המיצל, וכמבואר בדברי תור"פ י, א עי"ש.

ולעיל העירותי בדברי הרמ"א בריש סימן תרכו הנ"ל שהקדים לדברי המחבר "אין לעשות סוכה תחת בית או אילן", ואינו מובן דמה הוסיף בזה על דברי השו"ע שכ' ד"ז דהעושה סוכתו תחת האילן וכו', ונראה דהרמ"א אתי לומר דאין לעשות סוכה תחת בית או אילן דחד דינא הוא דתחת האילן הוי כסוכה תחת הבית ול"ה עשיה כלל, וכלשון מתני וכנ"ל, ואתי לאורויי עיקר דינא דתחת אילן הוי פסול בפ"ע כעושה תחת הבית וכמש"נ. וע"ע ברמב"ם בהל' סוכה פ"ה הכ"ב העושה סוכה על גבי סוכה התחתונה פסולה כמי שעשה סוכה בתוך הבית ע"כ, וצע"ג דהא בסוכה תחת הבית הפסול הוא מפני שהתחתונה תחת סכך פסול, אבל בסוכה תחת הסוכה הוא בב' הסככין כשרה, ונראה דהר"מ אתי לאשמועי' דיסוד הפסול דל"ח עשיית סוכה כל שיש על גבה סוכה, והכל נלמד מסוכה תחת הבית דל"ח עשיית סוכה, וס"ל להרמב"ם דה"נ בסוכה תחת סוכה הוי כסוכה תחת האילן ותרוייהו כסוכה בתוך הבית וחדא דרשא היא דבעי' שהסכך מיצל ולא סככה אחרת וכדפי'.

**ולפי דברינו נראה לחדש דאף היכא דהאילן גבוה מעל עשרים מהסוכה יהיה פסול, דאף דכ' הר"ן דהפסול בסוכה תחת האילן הוא מחמת דהצל בא מהאילן ולא מהסוכה, וא"כ היכא דהאילן נמצא מעל עשרים הא אין הצל בא ממנו כדאיתא לחד מ"ד בריש סוכה, מ"מ לדברינו דגדר הפסול דלא חשיב עשיית סוכה כל היכא דהוי מתחת האילן, להכי גם בכה"ג יהיה פסול, ועוררוני דכן הובא מהגר"ש אוירבך זצ"ל שהעיר כן להגריש"א זצ"ל והסכים לדבריו.**

ובזה נראה לבאר דברי רש"י גבי ההיא דלטא"ש, דנראה דרש"י שו"ט מב' הדינים, חדא מדין מצטרף סכ"פ ובזה ס"ל לרש"י דהוי כחבטן, ומש"כ רש"י דהוי חמתה מרובה אתי לומר דלהכי ליכא פסול דב' סככות, כיון דהוי חמתה מרובה ואז ל"ה ב' סככות. ועי' בט"ז בסי' תרכו שכ' בד' רש"י בד"ה מאי למימרא דגם בחמתה הוי ב' סככים, אך אינו מוכרח כן בכוונת רש"י, ועי' בפרמ"ג שם, ובפתח הדביר על ס' העיטור בהל' סוכה כ' דלרש"י בחמתה מרובה ליכא פסול דב' סככין וכדפי', ולפ"ז נראה דכוונת רש"י פשוטה דאתי לומר חד טעמא דכיון דחבטן והוי חמתה מרובה בטל הפסול ומצד דין ב' סככין הא בעי הרחקה, ואף דבאילן לא בעי' הרחקה דהא הוי כעושה בתוך הבית, כ"ז הוא באילן שצילתו מרובה, ולא באילן שחמתו מרובה, וממילא בזה בעי' הרחקה ולהכי ל"ה ב' סככין. ובזה נראה לבאר גם המשך דברי רש"י כאן שדחה הפי' דחבטן היינו תלשן, דהלא נפלו על הסכך וכו' וצ"ב כוונת רש"י, אכן נראה דרש"י אתי לומר דאם תלשן ל"ה אילן כבית, ושוב בעי הפלגה, ככל ב' סככין, וזש"כ רש"י דהלא נפלו על הסכך וליכא הפלגה ולהכי ל"ה ב' סככין, ולכן פרש"י דחבטן ל"ה תלשן ושוב נשאר אילן ובאילן הרי לא בעי' הפלגה. וראה בשיטות קמאי מפורש דהנידון ברש"י הוא מדין ב' סככין עי"ש בשם מחזור ויטרי ותלמידי רש"י.

ובזה יש ליישב הקו' הידועה של הנחל"ד בתשו' סימן מד בהא דאמרי' בסוגיא דבסכך פסול שחמתו מרובה בעירבן וחבטן בטל ברובא, דנימא דבחבטן יהני גם במתני' באילן שצילתה מרובה דיתבטל ברוב סכך הכשר, וקושיא זו כבר נמצאת בתוך דברי הר"ן עי"ש שכ' דכיון דהסכך הכשר אינו מועיל וכו', וכה"ק להדי' הראבי"ה ותירץ דבצילתה מרובה הוי דבר חשוב ולא בטל. ונראה דלפי המבואר דפסול סוכה תחת אילן הוי פסול עצמי של כעושה תחת הבית, א"כ מעיקרא לק"מ דכיון דבאילן שצילתו מרובה הוי פסול עצמי של סוכה בתוך הבית הוא, ל"ש בזה ביטול, דביטול מהני על הפסול, ולא להפקיע מציאות האילן, דמ"מ הוי תחת האילן, וממילא הוי סוכה תחת הבית.

ובזה מבואר שיטת הר"ת דבסוכה תחת האילן פסול דוקא כשהאילן קדם, והמהרש"א י. ביאר כן בשי' התוס' בישוב סתירת דבריהם כמובא להלן, והבעה"מ הק' על הר"ת דס"ל דדוקא שהאילן קדם וכו' מסוכה ע"ג סוכה דהתחתונה קדמה כו', ונראה דס"ל לר"ת דדוקא בסוכה ע"ג סוכה דהפסול דהוי ב' סככות בזה ליכא נ"מ מה קדם, משא"כ בסוכה ואילן ס"ל לר"ת דבכל גוונא הפסול מדין עושה סוכה תחת הבית, ולהכי ה"ד אם האילן קדם דאז הפסול בעיקר עשיית הסוכה. [ובטור בסי' תרכו הביא דבסוכה תחת האילן פסול ל"ש קדם אילן ל"ש קדם סוכה וכו', והק' הב"י בסוף סימן תרכט (סוד"ה וכתב המרדכי) דלגבי סדין הטור הביא הר"ת דהראשונים פי' בדבריו דחלוק בין קדם הסוכה לסדין וכו', ולדברינו י"ל דהטור ס"ל דבסוכה תחת אילן ל"ח עשיית סוכה כלל וכמש"כ הטור הטעם דבעי' סוכה תחת השמים ולהכי סת"ס וסוכה תחת אילן פסול, להכי הוא גם בקדם הסוכה לאילן משא"כ בסדין. וכ"נ בדברי החזו"א בסימן קנ סקט"ו שכ' דאף לר"ת בעושה תקרה ע"ג הסוכה יהיה פסול כיון דנעשה כבית קבע ול"ה סוכה כלל להכי הוא גם בעשה התקרה אח"כ דפסול, ודברי ר"ת קאי בסכך פסול ע"ג הסוכה עיש"ה].ונראה נ"מ דבקדם אילן לסוכה ל"ה עשיית סוכה כלל וגם ביקצוץ האילן הוי תולמ"ה ובעי' עשייה חדשה, משא"כ בקדם סוכה לאילן הוי עשייה ובזה יהני ביוריד האילן אח"כ. וברמ"א בסימן תרכו ס"ב פסק להדיא כר"י הלבן דבסוכה תחת בית או מחובר ליכא חסרון מדין תולמ"ה כיון דאין הפסול בסכך עצמו, ולדברינו יש לדון דבסוכה תחת הבית ל"ה עשיית סוכה כלל וא"כ גם בהוריד הבית והאילן הוי תולמ"ה, וכמו שדן במהר"ץ חיות בסוגין ט:, וכ"נ בצל"ח בסוגין.

והנה באילן שחמתו מרובה, דעל הך גוונא מקשה הגמ' קא מצטרף סכך פסול לסכך כשר, מבואר ברש"י ותוס' דקו' הגמ' קאי היכא דהסכך הכשר אין צילו מרובה מחמתו אלא בהדי הסכך הפסול, אבל אם צילתו מרובה, אין הסכך המחובר פוסל, וחזינן בלשון הגמ' "**והא קמצטרף** סכך פסול בהדי כשר", דבעינן לצירוף בכדי לפסול, ולכאורה הא בלא"ה ליכא מהסכך הכשר רוב צל ואיך יהני, [ובהמשך התוס' מבואר דעת ר"ת דבסכך למעלה מעשרים ל"א קא מצטרף לפסול, ולדברי המהרש"א מהני גם היכא דבסכך שפחות מכ' ליכא צילתו מרובה אלא בהדי הסכך שמעל כ' עי"ש], עכ"פ לדעת התוס' ביאור הגמ' הוא דרק כיון דבעי' לצרף את הסכך הפסול בשביל שיהא צילתה מרובה, תו ממילא אמרי' דהסכך הפסול פוסלו, אבל בגוונא דאיכא צילתו מרובה מהסכך הכשר, לא מצרפי' את הסכך הפסול ואמרי' דל מהכא לסכך המחובר וכו', וממילא אינו פוסל, וזה כוונת תוס' י. גבי סדין שכ' כדפי' לעיל דכיון בעי לצירוף אמרי' דמצטרף סכך פסול וכו'. וברא"ש הביא שיטת הראבי"ה דס"ל דאף היכא דהסכך הכשר צילתו מרובה מ"מ הסכך הפסול פוסל כנגדו, ולשון הר"ן והריטב"א דהסכך העליון הוא המיצל, ולשון הראבי"ה דזה וזה גורם וכו'. ועי' בדברי הב"ח בריש סימן תרכו, ובפשטות כוונת הראבי"ה דהכא החסרון בסכך דבעי' סכך המיצל וכיון דהאילן על גביו והוא המיצל, להכי הוי פסול בסכך שאינו מיצל באותו מקום שהאילן כנגד הסכך, וכ"נ בר"ן ובריטב"א וברא"ש, ורמז לזה הפנ"י י. והערל"נ ט: דלהכי לא קשה משפודין, [כמו שהזכירו התוס' בדבריהם], דהתם הסכך הפסול הוי על אוירו ול"ה כנגד הסכך הכשר.

ומעתה נראה דהא דהראבי"ה חולק על תוס', אינו על עיקר יסוד התוס' דבסכך כשר שצילתו מרובה אינו פסול ע"י מיעוט הסכך הפסול, דלזה מודה גם הראבי"ה, ומה שהראבי"ה חולק הוא משום דה"נ לשיטתו אין כאן רוב סכך כשר כיון דהפסול מבטל שכנגדו, וממילא מצטרף סכ"פ לכשר לפסול, ואין יכול להכשיר בליכא רוב צל מהכשר, ולפ"ז גם הראבי"ה ס"ל כתוס' דהיכא דבעי' לצירוף תו ממילא הסכך הפסול פוסל, ורק דלראבי"ה גם היכא דאיכא רוב סכך כשר בעי' לצירוף, כיון דהאילן מבטל הסכך הכשר שתחתיו, אבל בגוונא דאפי' אם נבטל הסכך הכשר שכנגדו עדיין ישאר צילתו מרובה ע"י הכשר ודאי יהני, ומפורש כן ברא"ש בסוף דבריו בסימן יד עי"ש.

ומדברי הפנ"י נראה דאתי ליישב כן הסתירות ברש"י אם ס"ל כראבי"ה, דמש"כ רש"י דבעי לצרף הפסול היינו מחמת דיש עליה סכך כשר מעליו ומבטל הסכך שתחתיו כראבי"ה ושוב ליכא רוב סכך כשר וניחא כמש"כ בהבנת הראבי"ה.

והנה מדברי הר"ן נראה דלראבי"ה ה"ד היכא דהסכך הפסול הוא העליון, וכן נקט הפנ"י להלן טו: בקושייתו ע"ד התוס' שם, וכן מסתבר, אמנם בלשון הראבי"ה עצמו וכן במ"מ נראה דבכל גוונא פסול, וכן היה נראה בדברי הגר"א בשו"ע שם במה שכיון להק' על התוס' טו: בקו' משפודין דל"ש ביטול, וכוונת הגר"א להק' דלהתוס' ל"ב לביטול כיון דהרוב הוא סכך הכשר, והיא קו' הפנ"י שם, והגר"א רמז דהתוס' כאן ס"ל כראבי"ה, והרי התם מיירי דהסכך הכשר הוא העליון עיש"ה.

וביסוד שיטת הראבי"ה, ובמה שחלקו התוס' על שיטתו, נראה דהתוס' לא ס"ל כלל להאי חידושא דסכך העליון מבטל מה שתחתיו, וזש"כ דאם צילתו מרובה מאי למימרא, והמפרשים הקשו דל"ד לקו' הגמ' מאי למימרא דמיירי בחבטן וביטל הפסול, אבל הכא הוי חידוש דמוכשר בצילתן מרובה אף שעליו סכך פסול, אכן נראה דתוס' ס"ל דגם זה פשיטא כיון דמהיכי תיתי לומר דסכך העליון מבטל מה שתחתיו, [ומה"ט צידד הק"נ דלתוס' גם אם מה שעליו סכך פסול צילו מרובה יהא כשר, אכן האחרונים נקטו בתוס' דכה"ג פסול, ובזה י"ל הטעם דהוי כשני סככות וכנ"ל].

אך בשיטת הראבי"ה דחידש דהעליון פוסל מה שתחתיו, נראה להוסיף דברים לפי"מ שמצאתי בבית מאיר בסימן תרכו ובחי' הבית מאיר בסוגין ועד"ז כ' גם הפתח הבית בסוגין, [וכן נוטה לשון הב"ח שם], דיסוד הראבי"ה דהסכך העליון מבטל מה שתחתיו, נלמד מדין סוכה תחת האילן דהאילן פסול מדין מחובר (וציין דרש"י כ' על סוכה ואילן דהוי שני סככין), דהסכך הפסול מבטל שכנגדו, ולפ"ז סת"ס הוי מיעוט אחד, וסוכה ואילן הוי מיעוט נפרד, וכ"נ בריטב"א בריש פרק שני, דבסוכה שיש עליה סכך פסול ל"ח סיכוך דאין הסכך הכשר חשוב מסכך, וכל דינא דסכך פסול פוסל שתחתיו נלמד מסוכה תחת האילן, ובאילן שצילתו מרובה הוי כמו שמסכך כל הסוכה דכבר מוצל מהאילן, ובאילן שחמתו מרובה ל"ח מיצל כל הסוכה רק באותו מקום פוסל שתחתיו, וזהו גופא קו' הגמ' מצטרף סכ"פ היינו דבאותו מקום שתחת האילן הוי סכך פסול. וכ"נ ברא"ש שכ' ומיהו דכשהאילן מיצל כנגד האויר הואיל ואינו מכוונים אינו פסול "והפסול חמתו מרובה" היינו דאם הפסול צילתו מרובה פוסל כל הסכך שלמטה אפי' שלא כנגדו כאילו כולו הפסול מיצל ולכן בסוכה שתחת האילן כולו פסול ורק כאן שחמתו מרובה בזה אם כנגדו אויר ויש בלעדיו צילתו מרובה כשר.

ולדברי הב"מ ניחא קו' המהרש"א הנ"ל דאמאי בסוכה תחת האילן לא נזכר דין הפלגה, דה"נ דין הפלגה נאמר רק בפסול דב' סככין להפריד בין הסככים, אבל בסוכה שתחת האילן דפוסל שתחתיו לא בעי' הפלגה, דאדרבא סיכוך פסול מקלקל ופוסל שתחתיו. וכפיה"נ כ"ה שיטת העיטור שם במש"כ דבסוכה ואילן ל"ה ב' סככות דליכא הפלגה, אלא דהאילן הפסול מבטל הסכך הכשר, ונמצא שיטת הראבי"ה כדעת העיטור והרי"ד הנ"ל דליכא דין מיוחד של סוכה תחת האילן לפוסלו כסוכה תחת הבית, אלא פסולו משום שיש בו גם סכך פסול וכנ"ל.

ומעתה ניחא הא דהראבי"ה הק' [קו' הנחל"ד] דבחבטן נימא ביטול גם באילן שצילתו מרובה, ותירץ דאז הוי דבר חשוב ולא בטיל, ולא תירץ כדברינו לעיל דשאני הכא דהוי כעושה סוכה בתוך הבית ול"ש ביטול, כיון דלראבי"ה לשיטתו גם באילן שצילתו מרובה, יסוד הפסול מדין סכך פסול מצטרף לכשר, ושפיר הק' דנימא ביטול ול"ה סכך פסול, ואין מבטל הסכך שכנגדו, וא"ש הראבי"ה לשיטתו.

והנה בק"נ באות ע כ' בדעת הרא"ש בפסקיו דס"ל דהיכא דגם הסוכה וגם האילן כ"א צילתו מרובה כשרה, (וכ"כ להלן שם באות ח), אך בהגר"א ריש סי' תרכו מבואר בדעת תוס' ט: דהיכא דגם הסוכה וגם האילן צילתו מרובה פסולה, וכן הוכיח המהרש"א בדעת תוס', ואפשר דטעמם דבזה הוי כב' סככות, אך יקשה דליבעי הפלגה, ויש לפרש עוד באופ"א בטעם הפסול, דכה"ג מודי התוס' לראבי"ה, והיינו דהראבי"ה ס"ל דגם בסכ"פ שחמתה מרובה אף דהסכך צילו מרובה מ"מ פוסל, וכדכ' הר"ן והריטב"א הטעם כיון דבאותו מקום הסכ"פ הוא המיצל, ובזה פליגי התוס' וס"ל דדל מהכא לסכך הפסול יוכשר ע"י רוב הסכך הכשר, ולא אמרי' דהסכך הפסול פוסל כנגדו, אמנם התוס' מודי דאם הסכ"פ צילו מרובה אמרי' דכיון דמיצל הוי כב' סככות, אכן בד' רש"י לפנינו גבי סדין, אף דמפרש דהסכך והסדין תרוייהו צילתן מרובה ופסול, מ"מ הא כ' רש"י דליכא הכא חסרון מדין ב' סככות, כיון דליכא הפלגה, ואשר מוכרח בד' רש"י בגדר הפסול דכה"ג דהסכך הפסול צילו מרובה חשוב דכל הסוכה מוצלת ע"י הסכך הפסול, וממילא הסכך הכשר אין עליו תורת סכך כשר, דהסכך הפסול מבטל שם סכך כשר מעליו, ולהכי בסדין תחת הסכך הסוכה פסולה, וראה בתור"פ שם מש"כ בדעת רש"י.

וצ"ע דבתוס' י. גבי סדין כ' לשיטתם דאם הכשר צילתו מרובה, אין הסדין פוסלו, אף דהסדין צילתו מרובה, וכבר העיר המהרש"א דסותר לתוס' ט: דהרי הכא הוי תרוייהו צילתן מרובה וצריך לפסול, עוד צ"ע בתוס' ט: שהביאו ראיה מהגמ' ד. גבי הוצין, ותמוה דהרי התם תרוייהו צילתן מרובה, ובזה גם לתוס' מודי דפסול וכנ"ל. וכבר העיר כן באבני נזר או"ח תס, ור"ל דהתם הוי כמו שעשה בב"א האילן והסכך הכשר דגם בזה ס"ל לר"ת דכשר וכו'. עוד יש להעיר דכפי שהק' המהרש"א לדעת ראבי"ה דל"ל לקרא דסוכה תחת האילן פסול תיפ"ל דמצטרף סכך פסול ובשלמא לתוס' ניחא דהנ"מ היכא דהכשר צילתה מרובה וכו', אכן עדיין יקשה דבגוונא דתרוייהו צילתן מרובה גם תוס' מודי דפסול, וא"כ ל"ל לקרא דסוכה תחת האילן הא כיון דתרוייהו צילתן מרובה פסול. ובפנ"י כ' בישוב סתירת התוס' הנז' דדוקא בסדין דפסולו מחמת דמק"ט בזה כל היכא דהסוכה צילתה מרובה בלא הסדין אין הסדין פוסלה דהסדין בטל לסוכה, **משא"כ באילן שהוא דבר קבוע ולא בטיל אגב סוכה והאילן גופיה עומד לצל כשהאילן צילתו מרובה פוסל הסוכה שתחתיו אפי' בסוכה שצילתה מרובה בלא אילן דאכתי סוכה תחת אילן מקרי וכו'** ע"כ. ודבריו מתאימים ליסוד דברינו דסוכה תחת אילן גרע פסולו דהוי כבתוך הבית, ולהכי בזה דוקא ס"ל לתוס' דבשניהם צילה מרובה פוסל ומודי לראבי"ה כיון דכה"ג נחשב סוכה תחת האילן כסוכה בתוך הבית.

וביאור הדברים נראה דכל מה דס"ל לתוס' ט: דהיכא דתרוייהו צילתן מרובה פסול, כתבו התוס' כן דוקא לענין סוכה תחת האילן דבזה פסולו הוא משום דהוי כסוכה תחת הבית דאילן קובע שם לעצמו דהוי כבית וכמש"נ לעיל, ובזה גם היכא דהסכך הכשר צילתה מרובה מ"מ אם הוי תחת הבית היינו תחת אילן שצילתו מרובה דהוי כבית להכי פסול, אבל בשאר פסולים כה"ג כגון סכך כשר שצילתו מרובה שמעליו סכך שמקבל טומאה שצילו מרובה בזה ה"נ לא יהיה פסול כיון דלתוס' ל"א דהפסול מבטל מה שתחתיו ומדין שני סככים הלא בעי הרחקה ולהכי כה"ג אינו פוסל.

ונראה דבר נפלא בכוונת הגר"א בריש סימן תרכו שהביא המחבר השיטות בזה היכא דתרוייהו צילתן מרובה, וציין הגר"א לתוס' דבתרוייהו צילתן פסול, והוסיף הגר"א דכ"מ מהגמ' שם **דקאמר כאילו עשאה בתוך הבית** עכלה"ק, ונראה דאתי לומר דדוקא בזה פסול מטעם דהוי כאילו עשאה בתוך הבית וכדפי'.

ומעתה ניחא היטב סתירת התוס', דהרי לענין סדין דפסולו מחמת דמק"ט בזה ה"נ ס"ל לתוס' דאם הסכך הכשר צילתו מרובה אין הסדין פוסלה אף אם הסדין צילתו מרובה, כיון דגם בכה"ג אמרי' דל מהכא לסכך הפסול ויוכשר מצד הסכך הכשר שצילתו מרובה, דלא ס"ל לתוס' סברת הראבי"ה דמבטל לשכנגדו, וכמ"כ ליכא פסול ב' סככין כיון דליכא הרחקה. [אך בתור"פ מבואר בדעת רש"י גבי סדין דאם הסכך הכשר צילתו מרובה וגם הסדין צילתו מרובה פסול מדין ב' סככות, כמו באילן שצילתו מרובה, דבעי' שתהא הישיבה נקראת על שם צל הסוכה דבסוכות משמע סוכה יחידית ולא מחמת צל דבר אחר וכו', ומבואר שיטתו בדעת רש"י דגם בסדין דינו כאילן לענין זה, אולם בדעת התוס' י"ל דשפיר חילקו בזה וכמש"כ]. ועי' בהגר"א שכ' גבי הדלה הגפן וכו' דבטל ברוב דה"ד כשהפסול חמתה מרובה, ולדברינו הרי גם אם הוי צילתה יהני ביטול ברוב, כיון דרק באילן דהוי כבית ל"מ ביטול ברוב. והנה בדעת ר"ת דס"ל לחלק בין קדם האילן לסכך דפסול לבין קדמה הסוכה דאינו פוסל הסכך הפסול, הבאתי לעיל מהחזו"א סימן קנ סקט"ו שכ' דל"ד לעשה תקרה ע"ג סוכתו דהתם משום דנפקא מתורת סוכה משום קבע וכו', ולדברינו י"ל עוד דבזה הוי כעשאה סוכה בתוך הבית ומש"ה גם בעשה הבית אח"כ יהיה פוסל.

ועי' בשפ"א שכ' בישוב סתירת רש"י דבדף ט: ס"ל כתוס' דדוקא באין צילתה מרובה אמרי' דמצטרף סכ"פ לפסול, ובדף י. ס"ל כראבי"ה דגם בסוכה שצילתה מרובה פוסל אם למעלה סכך פסול, [וסתירה זו היא גם בפי' ראמ"ה תלמידו של רש"י], וכ' השפ"א דשאני בסוכה תחת האילן דהאילן ל"ה לשם סיכוך ולהכי אין בו כח לבטל הסכך וכו', ויש לבאר הדברים עפ"י הנ"ל דבסוכה תחת האילן דפסולו דהוי כעושה בתוך הבית היינו דוקא באילן שצילתו מרובה, אבל בחמתו מרובה אפי' נימא דנחשב אילן [רק לא נחשב כעושה בתוך הבית] הרי לא נעשה לשם סכך ולרש"י בעי' לשם סכך, ולהכי בזה דוקא פליג רש"י על הראבי"ה וס"ל דאינו פוסל הסכך שתחתיו, משא"כ בשאר סכך פסול מודה רש"י לראבי"ה דפוסל הסוכה שתחתיו.

ויל"ע לשיטת הראבי"ה דגם בצילתה מרובה האילן פוסל לכנגדו כיון דהעליון מיצל וכו', דא"כ ל"ל לדינא דסוכה תחת סוכה פסול, תיפ"ל דהעליון מיצל ומבטל התחתון, וזה בכלל קו' המהרש"א. ואולי כיון דתרויהו כשר ס"ד דהוי סכך אחד, והמעי' היטב בלשון הריטב"א ריש פ' שני שכ' בזה"ל בסת"ס דלאו מדין ביטול שהרי שניהם סכך כשר ומין במינו ואינו חוצץ ואינו מבטל כלל אלא שגזה"כ הוא שלא תהא למעלה מן הסוכה דבר שהוא חשוב אהל וכו' עיש"ה, ועוד י"ל בראבי"ה דפסולו הוא מה שמעורב בו סכך פסול וגם כשהאילן למטה ועליו הסכך יהיה פסול [וכנ"ל בשם המ"מ], ול"ש לדין סת"ס.

ועוד אפשר דגם לראבי"ה דסכך פסול פוסל כנגדו, ה"ד בסכ"פ משא"כ בסכך מעל כ' אינו פוסל מה שתחתיו, ולהכי בעי' לדינא דסת"ס דמעל כ' פוסל וכביאור הריטב"א דבזה חשיב סת"ס, ועוד נ"מ נראה כעין מש"כ המהר"ץ חיות הנ"ל בישוב קו' המהרש"א דנ"מ לתולמ"ה, והיינו דמדין סת"ס התחתונה פסולה וגם במסלק העליונה בעי' עשיה בתחתונה ול"ס בקציצתן ובעי נענוע, וי"ל עוד כמה נ"מ דבסת"ס הוא גם כשהעליונה אינו כנגד התחתונה היינו כגון דתחתונה הוי פכ"ע והעליון אינו מכוון כנגד התחתון, אלא כנגד האויר דפוסל, משא"כ בדינא דראבי"ה ה"ד כשהוא כנגדו, דהלא זהו ישוב הראבי"ה משפודין הוא דהתם ל"ה כנגדו וכנ"ל, ועוד י"ל דבסוכה על סוכה ליכא נ"מ מה קדם, משא"כ אם הוי פסול גרידא איכא נ"מ דאם הסוכה קדמה כשר, ואכן הבעה"מ הק' על הר"ת דס"ל דדוקא שהאילן קדם וכו' מסוכה ע"ג סוכה דהתחתונה קדמה כו', ויש לדון דדוקא בסוכה ע"ג סוכה דהפסול דהוי ב' סככות בזה ליכא נ"מ מה קדם, משא"כ בסוכה ואילן אם נימא דהפסול מדין הסכך המחובר המעורב בו, בזה שפיר מחלק דה"ד אם הפסול קדם וכנ"ל.

והנה לשיטת הראבי"ה הנ"ל דגם בצילתו מרובה מיעוט סכך פסול פוסל, ע"כ דפליג על התוס' בשם הגאונים, דלדידיה גם היכא דהסכך הכשר צילו מרובה, מ"מ הסדין פוסל שכנגדו, וממילא ליכא צילו מרובה, ואכן התוס' הלא כתבו כדפי' לעיל, היינו דאזלי לשיטתם ט: דפליגי על הראבי"ה, אמנם צ"ע הא דהרא"ש לעיל סימן יד הביא ב' השיטות, שיטת התוס' ושיטת הראבי"ה ולא הכריע דעתו, והכא גבי סדין הביא דברי הגאונים כתוס' דסכ"פ דסדין פוסל רק בליכא צילתה מרובה אלא בהדי סדין, והסיק כדפי' לעיל, והרי לעיל הביא ב' השיטות כולל שיטת הראבי"ה, ואיך סתם הכא כשיטת התוס', שו"ר בשפ"א שעמד בזה. וכיו"ב הק' הב"י בסוף סי' תרכט בסתירת הטור, דבסי' תרכו הביא מח' הראשונים דתוס' וראבי"ה אם סכ"פ מעל סכך כשר דצילתה מרובה אם פוסל, ולענין סדין פסק דכה"ג כשרה הסוכה, והב"ח שם [ובמהרל"ח בהגהות על הטור] תירץ דבסדין הוי כמו לנאותה דכשר דבטל לסכך וצ"ב.

ונראה לומר דבר מחודש בזה, [ואפשר דזהו כוונת הב"ח הנז'] דלענין סדין לא שייכא כלל שיטת הראבי"ה, דהרי יסוד דברי הראבי"ה הוא דהסכך הפסול פוסל שכנגדו כיון דהוא המיצל, א"כ נראה דדבריו שייכי רק היכא דהוי ב' סככין דאמרי' דזו"ז גורם וסותר האחד למשנהו, אבל בסדין הרי כל מהות הסדין הוא מפני החמה לסייע לסכך שיהא כולו צל, וא"כ הסכך דסדין בטל לסכך ול"ש לומר דהסדין יבטל הסכך הכשר שכנגדו, ומוכרח כן מהא דבהניח הסדין לנאותה כשר, דבטל לסכך כפרש"י וש"ר, ולכא' לראבי"ה נימא דהך סדין יבטל הסכך הכשר שמעליו, וע"כ פשוט דכיון דהסדין הוא לנאותה א"כ הוי טפל לסכך ובכלל הסכך הוא ופשיטא דאינו מבטל לסכך הכשר, וה"נ בהניח הסדין מפני החמה הסדין הוא מסייע לסכך הכשר, ומהיכי תיתי דיבטל הסכך הכשר שכנגדו, [והן הם דברי התוס' שהק' על רש"י דמ"ש בהניח הסדין מפני החמה או לנאותה וכו' הרי דפי' דאתי מדין ביטול לסכך, ובתור"פ תירץ דדוקא היכא דהסדין לנאותה דהוי נוי לסוכה אמרי' דבטל לסכך], ומוכרח כן גם ממה שהביאו התוס' ט: את הגמ' דסכך מעל כ' והוצין יורדין וכו', ולכאורה נימא לראבי"ה דהסכך שמעל כ' יבטל שכנגדו, [מיהו י"ל עפ"י שיטת הר"ת בסכך דמעל כ'], ולעיל הקשינו דבזה כיון דבתרוייהו צילתן מרובה הרי תוס' מודי לראבי"ה כמש"כ המהרש"א וא"כ מה הוכיחו תוס' מהוצין, ולדברינו ניחא היטב דהתם חד סכך הוא ול"ש לומר דמבטל לשנגדו ולכן בזה גם כשהוא צממ"ח אינו פוסל ודוק היטב.

# עשיית סוכה ותעשה ולא מהעשוי

סוכה ט,ב וכי חמתו מרובה מצלתו מאי הוי הא קא מצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר, אמר רב פפא בשחבטן, ופריך הא נמי תנינא הדלה עליה את הגפן וכו', וברש"י הביא דהמפרש חבטה תלישה או שליפה טועה דאי מחובר הוא מאי אהני, ואי תלוש הוא הא קתני או קצצן מכלל דרישא מחוברים, ועוד אי תלוש הוא צלתה מרובה מחמתה אמאי לא וכו', והך מפרש הוא פי' הרמב"ם והר"ח על דינא דמתני' דהדלה עליה את הגפן, עי' ברמב"ם בהל' סוכה פ"ה הי"ב הדלה עליה עלי האילנות ובדיהן וסיכך על גבן ואחר כך קצצן, אם היה הסיכוך הרבה מהן כשרה, ואם לא היה הסיכוך שהיה כשר מתחלתו הרבה מהן צריך לנענע אותן אחר קציצתן, כדי שתהיה עשויה לשם סוכה ע"כ, ונשנו הדברים ברמב"ם בפה"מ להלן יא הדלה את הגפן אם היה סיכוך הרבה בתנאי שיקוץ אותן שאם לא קצצן יצטרף סכך כשר לסכך פסול ופסולה, הרי דגם בביטול ברוב בעינן שיקצצן אלא דבליכא רוב בעי גם נענוע שלא יהא תולמ"ה, והובאו דבריו בכס"מ שם דמפרש דאם היה סיכוך הרבה מהן כשרה, בתנאי שיקוץ אותם, ואם לא קצצן יצטרף סכך פסול בהדי סכך כשר ופסולה, עוד אמר או שקצצן כשרה בתנאי שינענע אותם ואז תהיה כשרה, ומתני' דהדלה ה"פ אם היה הסיכוך הרבה מהן כשירה בלא נענוע וכדאוקימנא בשחבטן היינו שקצצן, ומאי דקתני או שקצצן ה"פ שקצצן כמשפט דהיינו קצצן ונענען וכו', וכשהאילן צלתו מרובה מחמתו מסתמא הסכך הפסול רבה על הכשר, הילכך אפי' חבטן דהיינו שקצצן פסולה משום תולמ"ה וכו' עכתו"ד הכס"מ. והנה הא דהרמב"ם לא פי' כרש"י וש"ר דחבטן היינו מדין בטול ברוב, י"ל דבלא"ה הק' הראשונים דהפסול ניכר ול"ש ביטול, ועוד דאין מבטלין לכתחילה, ועוד דע"י הביטול בעינן לעשותו לסכך כשר, וביטול אינו נותן למתבטל מעלת המבטל ורק מהני לסלק האיסור, וכמו שהעיר הרע"א בהל' ציצית, [בנידון לעשות הציצית שיתבטל ברוב ויחשב לשמה דנחלקו אם שייך בזה לתקן ע"י הרוב], ומש"ה ס"ל להר"מ דל"ש בזה ביטול, ולהדיא כתב הר"מ שם בהי"ג דבאיכא רוב סכך כשר ומיעוט סכך פסול, הסוכה פסולה, הרי דל"א ביטול, ולכן פי' הר"מ דחבטן היינו קצצן, אכן בנידון דידן שקצצן הוי תלוש, ומ"מ הא אית ביה פסול דתולמ"ה, דלהפקיע הך פסול בעי' קציצה וניענוע, ולזה כ' הר"מ דמהני סיכוך הרבה מהן.

אמנם צ"ע דאיך יהני ביטול ברוב להפקיע פסול דתולמ"ה שיש על מיעוט הסכך, וכבר העירו גדולי האחרונים (עי' במרכבת המשנה ובאו"ש ועוד) די"ל דלענין תולמ"ה דל"ה פסול בחפצא בזה מהני דין בטול ברוב, וכיו"ב כ' הרע"א בשו"ע בסימן תרכח להסתפק דבסכך פסול בתולמ"ה ל"א מצטרף סכ"פ בהדי כשר, כמו בסכך מעל כ' לר"ת, כיון דל"ה פסול בחפצא, וכן מבואר בב"י בדעת בעל העיטור, וכ"נ בב"ח, ושפיר י"ל דה"נ מה"ט מהני רוב הסכך הכשר. ולדבריהם גם לשיטת הרמב"ם הא דבסיכוך הרבה מהם כשר, הוא משום ביטול ברוב, ואף דבכל פסולי סכך ל"מ הביטול ברוב סכך הכשר להכשיר, מ"מ בפסול דתולמ"ה מהני, אכן קשה דברמב"ם לא נזכר כלל דין ביטול ברוב ואמאי סתם הר"מ דבסיכוך הרבה מהן כשר, ולא נזכר דהוא מדין ביטול ברוב. עוד צ"ע משה"ק רש"י והכס"מ הנז' דלד' הרמב"ם דבסיכוך הרבה מהני, ומשום דרוב הסכך כשר, [ולענין סכך הפסול בדינא דתולמ"ה מהני ביטול], דא"כ יהני אף היכא דהאילן צילתו מרובה, דאם הסכך הכשר רבה עליהם, דיהא כשר בקציצה בלי נענוע, והכס"מ נדחק דבאילן שצילתו מרובה אין הסכך הכשר מרובה.

ונראה לבאר בדרך מרווחת את שיטת הרמב"ם, ובהקדם סוגית הגמ' יא. במנענע וכו', וברי"ף בסוגין כ' דמנענע היינו שיהא לשם סוכה, והר"ן הק' דהא קי"ל כב"ה דלא בעינן סוכה לשמה אלא משום תולמ"ה אתינן לה וכפרש"י, ובפי' ר"ח כ' כרי"ף כלומר צריך מעשה לשם סוכה בסכך עצמו כו', וכ"ה בגנזי ראשונים דבעי' עשייה לשם סוכה. ובר"מ פ"ה ה"ט כ' סוכה וכו' אע"פ שלא נעשית לשם מצוה והוא שתהיה הסוכה עשויה לצל וכו', אבל סוכה שנעשית מאליה פסולה לפי שלא נעשית לצל, ומבואר בר"מ דהא דסוכה שנעשית מאליה פסולה הוא משום דל"ה לשם צל, ובלא"ה כשירה כיון דלא בעי' בסוכה עשייה, ורק כיון דבעי' שתהא בסוכה עשייה לשם צל, להכי אם נעשית מאליה פסול, וכ"כ הר"מ להלן שם גבי חוטט בגדיש דפסול כיון דל"ה לשם צל, ומקור הר"מ בגמ' ח: והוא שעשויה לצל, [ודלא כפרש"י שם שכ' דלצל אתי לאפוקי בעשוי לצניעות בעלמא, וע"ע בגמ' יב. גבי הניח הסכך לייבשן, ומיירי שם דנמלך אח"כ לסיכוך, אלא דעל זה הוי תולמ"ה, ולרש"י דעשוי בפסול דל"ה לשם סוכה, ואף דנמלך לסיכוך מ"מ העשייה בפסול, וניחא יותר להר"מ דכל דין עשיה הוא שיהא לשם צל], ומבואר שי' הרמב"ם דבעינן שתהא הסוכה עשויה לשם צל, ומסתבר דכ"ה כוונת הרי"ף במש"כ דמנענע לשם סוכה דהיינו לשם צל, וכן מבואר בכמה ראשונים שנדפסו מכ"י בגנזי הראשונים לפנינו עי"ש.

והנה בגמ' מובא דגם גבי ציצית דכתי' ועשו איכא דינא דתולמ"ה, ומדמי' לה לסוכה, ובשיטת הרמב"ם מבואר בדין תולמ"ה, דציצית וסוכה חלוקים ביסוד דינם, דבפ"א מציצית הי"ב והי"ג כ' דבציצית שעשה אותו גוי פסול וכו', ולהלן שם כ' הר"מ דציצית שנעשה מן העשוי מקודם פסול וכו' שהר"ז דומה למי שנעשית מאליה וכו', ומבואר בר"מ דבעי' עשיה בציצית, ולהכי בעשאה עכו"ם פסולה, ובתולמ"ה הוי כנעשה מאליה, אמנם בהל' סוכה פ"ה ה"ט כ' הר"מ הנז' סוכה שנעשית כהלכתה מ"מ כשרה אע"פ שלא נעשית לשם מצוה, והוא שתהיה עשויה לצל כגון סוכת עכו"ם כו', אבל סוכה שנעשית מאליה פסולה לפי שלא נעשית לצל וכו', ומבואר דהא דסוכה שנעשית מאליה פסולה, אין זה משום דבעי עשיה בסוכה ובמאליה פסולה, דה"נ בסוכה ל"ב עשייתו, ול"ד לציצית דאיכא דין עשיה ובעשאה עכו"ם פסול, ובמאליה פסול מה"ט דכתי' ועשו, אבל בסוכה הא דבמאליה פסול הוא משום דאיכא הלכה בסוכה דבעי' שתהא עשויה לצל, ולהכי גבי חוטט בגדיש כ' הר"מ דאינה סוכה שהרי לא עימר גדיש זה לצל וכו', ומפורש בר"מ דבסוכה אין דין עשיה [ויבואר להלן דס"ל דאין מצוה בעשיית הסוכה], ובתולמ"ה דפסול הוא משום דליכא כוונה לשם צל, ומה שהגמ' מדמה ציצית לסוכה, היינו לענין תיקון של קציצה אם חשיב תיקון הדבר. [וע"ע בלשון הר"מ בהל' סוכה שם ה"י גבי חבילי קש דכ' הר"מ והוא מתחלה לא עשה סכך זה לצל "ונמצאת כסוכה שנעשית מאליה" עכ"ל, וכן בהי"ב לענין מחובר שקצצו צריך לנענע אחר קציתתן כדי שתהיה עשויה לשם סוכה, ומבואר בהך רמב"ם דאדרבא יסוד הפסול דנעשית מאליה ובלא עשה לצל הוי כנעשית מאליה, וצ"ל דיסוד הפסול הוא דבעי' בעשיה לשם צל דהוא הקובע השם סוכה, וכוונת הר"מ דבחבילה דהוי לייבש הוי כסוכה מאליה דהפסול משום דל"ה לשם צל, וכוונת הר"מ להדגיש דבסוכה פסולה כחוטט בגדיש ל"מ לשם צל, וכדברי הביה"ל במ"ב שיובא להלן], ולד' הר"מ יש לדון דאם הרוח הביאה את הסכך וכיון שיהא לשם צל ה"נ מהני כיון דליכא דין עשייה, וכן הביא בס' הסוכה עמוד תמח בשם הגרשז"א זצ"ל, ועי' באב"נ או"ח סימן תעה שכ' דמהני שיעשה קטן את הסכך ובעה"ב יחשוב לצל כיון דליכא דין עשיה אלא דרק דיהיה לצל, ומתאימים הדברים למש"נ בשיטת הרמב"ם. וכשיטת הרמב"ם נראה גם בריטב"א ח,ב כלומר ולא מהעשוי מכבר שלא לשם צל וכו' היינו דעיקר העשייה הנאמרה בסוכה הוא שיהיה לשם צל, אולם בשיטת רש"י מפורש בכ"ד דגם בסוכה איכא האי הלכתא דבעי עשייה ובמאליה פסול, עי' רש"י יא. ד"ה אכשורי כגון החוטט בגדיש שהסיכוך היה מאליו וכו', ונשנו הדברים ברש"י בכ"ד בפירקין, ראה רש"י טז. ד"ה אלא דנעשה שם סכך מאליו, הרי דלרש"י גם בסוכה איכא דין עשייה ובמאליה פסולה. וברש"י להלן יב. מבואר דלשם צל הוי סברא בעלמא שתהיה לשם סוכה עי"ש.

ונראה דמח' רש"י והרמב"ם תלויה אם איכא מצוה בעשיית סוכה, דנראה דהיא מח' רש"י והרמב"ם ואזלי לשיטתייהו, דברש"י מכות ח. מבואר דאיכא מצוה בעשייה, וכמש"כ בטל תורה שם, וזהו כירושלמי דמברכין על עשייתה, ודלא כבבלי במנחות מב, ובתורת רפאל או"ח סימן קיג כ' דהירושלמי שהביאו התוס' בסוכה ט. דצריך לחדש בה דבר אזלי לשיטתה דיש מצוה בעשייה, והרמב"ם השמיט הך ירושלמי לפי"מ דפוסק דאין מצוה בעשייה, ומעתה נראה דלרש"י לשיטתו דאיכא מצוה בעשייה שפיר בנעשית מאליה פסולה, אך להרמב"ם דאין דין בעשייה להכי בנעשה מאליו כשר זולת מטעם דבעי' עשייה לשם צל. ונראה דבזה ניחא משה"ק התוס' בגיטין מה: על שיטת ר"ת דאין אשה אוגדת לולב ועושה ציצית כיון דלא מיפקדה, והתוס' הקשו מסוכת גנב"ך דכשרה, אכן נראה פשוט דשאני בציצית ובאגד לולב דאיכא דין עשייה להכי שייך לפסול נשים, משא"כ בסוכה יסבור ר"ת דאין דין עשייה כלל להכי ל"ש לפסול נשים. [ועי' ברמ"א בסי' תרמט דלולב שאגדו עכו"ם כשר והמג"א בסק"ח כ' דמשמע דלכתחילה לא יאגדנו עכו"ם כמש"כ בסימן יד גבי ציצית בנשים, וחזינן דלענין סוכה לא כתב הרמ"א להחמיר לכתחילה, ולדברינו ניחא]. ומצאתי בתוס' רי"ד ע"ז כז. מהדו' תליתאי דמפורש כדברינו בשי' הרמב"ם דבסוכה ליכא דין עשייה ורק דבעי' לשם צל, עי"ש שהק' אמאי מילה בגוי כשרה ומאי שנא משחיטת הנכרי דהוי נבילה ותי' דדוקא בשחיטה של כל חתיכת סימנים כשרה לאכילה שאם נחתכו ע"י דריסה או חלדה או שהייה הוי פסולה הילכך שחיטת הנכרי נבילה כיון דלא שייך בהני דינים אבל המילה בכל טצדקי שנחתכה ערלתו הוי כשרה, וכן סוכה נמי בכל טצדקי שהיא עשויה לצל היא כשרה הילכך היא כשרה אפילו בגוי וכו', ומבואר להדיא בדבריו כמש"נ בשיטת הרמב"ם, ובתוס' רי"ד הנוסח יותר דהעיקר שהסוכה "עשויה" לצל, כלומר התוצאה שהסוכה נחשבת עשויה לצל, וניחא היטב הא דמהני לזה רוב וכנ"ל בשי' הרמב"ם, כיון דע"י הרוב נחשב דהסוכה עשויה לצל, וכ"נ גם בריטב"א לעיל ח: ולהלן טז עי"ש. [ואין להקשות מהא דילפי' עשייה בלולב מסוכה לענין תולמ"ה, ומוכח לכאורה דגם בסוכה יש דין עשייה, אכן אינו מוכרח דמ"מ לאחר דיש דין לשם צל בסוכה שוב נאמר דבעי' עשייה כדי שיהא לשם צל, ושייך למילף מיניה לעיקר דינא ללולב דבעי עשייה].

ובמתני' דהדלה עליה את הגפן וסיכך ע"ג דאם קצצן כשרה ובעי נענוע לשמואל, ולרב סגי בקציצתן, ומבואר דבלא"ה פסולה משום תולמ"ה, ויל"ע לד' הר"מ דכל פסול דסוכה שנעשה מאליו הוא משום דאינה עשויה לצל, א"כ הכא אמאי יפסל הרי יכול לעשותה לשם צל, ובשלמא בציצית דבעי' עשייה ובמאליו פסול, שפיר בכה"ג פסול דבנעשה בפסלות ל"ה עשיה והוי כנעשית מאליה, וכמ"כ ניחא לשיטת רש"י גבי סוכה כיון דס"ל דבסוכה שנעשית מאליה פסולה וכנ"ל, אבל להר"מ הרי בסוכה ליכא דין עשיה ובנעשה מאליו דפסול הוא משום דאינה עשויה לצל, וא"כ הכא הא שפיר י"ל דמדלה הגפן לשם צל.

**ונראה דדין סוכה לשם צל יכול לחול רק בסוכה בהכשרה**, ואם הוי סוכה במחובר דפסולה ל"ש לחול עליה דין לשם סוכה וצל כיון דאין לה הכשר סוכה, וכיו"ב נראה בדברי הר"ן עצמו שכ' דלרי"ף הכוונה לו"ד ללשמה דקי"ל כב"ה, ומשמע דלב"ש דברי הרי"ף ניחא, וקשה דיכול לחשוב לשמה לשם מצוה דסוכה, והמבואר דבמחובר לא חל עלה דין לשמה לשם מצוה, וה"נ נראה בד' הר"מ דבעי' סוכה לשם צל, דחלות יחוד זה יכול לחול רק על סוכה בהכשרה ולא כשהיא סכך מחובר, ומתאימים הדברים לד' הר"מ דדין לשם צל ילפי' מקרא דתעשה, שפיר י"ל דבעי' לשם צל ויהני רק היכא דהוי עשיה בהכשר, אמנם לרש"י יב. דלשם צל הוי סברא בעלמא דניהוי שם סוכה עלה, וקרא דתעשה קאי על עשייה ולא מאליה, י"ל דלרש"י ה"נ יהני גם אם הוי לשם צל כשהסוכה נעשית בפסול.

ומצאתי מפורש כן בפי' ראמ"ה לעיל ט: שכ' בד' הר"מ דבעשייה בפסול לא חל הלשם סוכה, ומסתבר דה"ה דלא חל הלשם צל, וז"ל וכי חמתו מרובה כלומר והסכך כשר רבה עליו מאי הוי ודאי סיכוך פסול אינו יכול להתבטל כו' והוי להו כשני מינים שנתערבו וכו' והואיל וסיכך הסוכה בעירוב שניהם ונצטרפו שניהם יחד בסיכוך אע"פ שהכשר מרובה אפ"ה פסולה, שהרי זה הסיכוך לא נעשה לשם סוכה שהרי סיכוך פסול מעורב בה, **ומה שהוא פסול אינו יכול להיות לשם סוכה** דנהי דבסיכוך כשר לא בעינן לשם סוכה כדאמרי' סוכה ישנה ב"ה מכשירין, התם הוא דלשם סוכה מיהא נעשה וכו' אבל אם כשסככה הוא פסול בעינן שיעשה אח"כ דבר שיסכך לשם סוכה וכו' ומבואר כדברינו.

והנה במשנ"ב בביה"ל בסי' תרלה כ' על השו"ע שהעתיק לשון הר"מ דחוטט בגדיש פסולה משום דלא נעשית החטיטה לצל, כתב הביה"ל דלשון השו"ע דחוק דהא אפי' אם כיוון בשעת עשיית הגדיש לחטטו אח"כ, ושישאר העליון לצל פסולה, שהרי נעשית מאליו וכפרש"י הנ"ל ע"כ, הנה משמע דהמ"ב נקט גם בד' הר"מ כרש"י דבנעשית מאליה פסולה, ולהמבואר הרי הר"מ ורש"י פליגי בזה, ולד' הר"מ ליכא פסול בנעשה מאליה, אלא משום דבעי לשם צל, אולם בעיקר קו' המ"ב נראה דלדברינו בזה גם להר"מ יהיה פסול, דאף דכיון בשעת עשיית הגדיש לשם צל ולחטט אח"כ, לא נתפס המחשבה כיון דאין שם סכך על העליון, כיון דבשעת עשייתו היה סכך למטה תו לא חל עלה דין לשם צל וכדפי', ואף אם נימא דמהני מחשבתו כשהרוח הביאה הסכך, היינו משום דהוי סכך ומצטרף מחשבתו לשם צל, אבל בחוטט בגדיש דל"ה סכך בשעתו ל"מ מחשבתו לשם צל, אלא די"ל בדעת הביה"ל דס"ל דאין מחשבה דלשם צל כדין לשמה, ולכן גם בסוכך גנב"ך שייך לשם צל, כיון דלא בעי' לשם צל דמצות סוכה אלא לשם צל בעלמא, וא"כ שייך זה גם בסוכה בפסלות**,** אך שאני הכא בחוטט בגדיש דהוי כסוכה הנעשית מאליה ובזה לא נתפס מחשבה דלשם צל, משא"כ בפסול אחר בסכך שייך מחשבה לשם צל, וזהו כוונת הביה"ל במש"כ דעיקר הטעם דפסול בחוטט בגדיש דהוי כסוכה שנעשית מאליה, ולהכי לא נתפס בה מחשבה דלשם צל, דליכא הכא עשיית סוכה, ועיקר הערת הביה"ל בקושייתו היא על לשון השו"ע דליכא חטיטה לשם צל, ובזה הק' דשייך כן. וראה בעמק ברכה מש"כ ע"ד המ"ב.

ויש להוסיף מדברי הנתיבות דהנה בשו"ע בסי' תרכו ס"ב ברמ"א פסק כר"י הלבן המובא בהגא"ש דבהסרת הגג ליכא חסרון מדין תולמ"ה כיון דאין הפסול בגוף הסכך, ובמקור חיים לנתיבות בסופו בהגהותיו לשו"ע או"ח סימן תרכו בט"ז כ' ע"ד הרמ"א וז"ל ואף דבציצית אף כשהפסול בבגד הוי תולמ"ה, שאני התם דבעינן עשייה לשמה דדרשינן לך לשם חובך, וכשהבגד היה פטור ל"ה עשייה לשם חוב, משא"כ גבי סוכה דלא בעינן לשם חוב רק לשם צל דהא סוכת גנב"ך כשרה להכי ל"ה חסרון מדין תולמ"ה עכ"ד, ומבואר בדבריו דרק בציצית דהוי דין לשמה אינו חל בעשייה בפטור, משא"כ בסוכה דהוי רק עשייה לשם צל מהני גם בעשיה בפטור, אכן המקו"ח מיירי היכא דהוי סוכה תחת התקרה, אבל אם הוי בסכך פסול ה"נ יודה דלא נתפס עליו דין לשם צל וכמש"נ.

ועי' אב"נ בסימן תסו שדן בזה בטעמא דרב יא. דקציצתן מהני, דתליא בגמר העשיה וכפרש"י, ומה"ט כ' שם דבסיכך פחות מז"ט במחובר וקצץ ואח"כ גמר עשייתו בהכשר מהני לכ"ע [וגם לשמואל ל"ב נענוע], והיינו דתולמ"ה נא' בגמר העשייה, וכמ"כ מוכח מדין השו"ע בסי' יא סי"ג דכיון דקשר אחד כשר בציצית מה"ת תו כבר נפסל מדין תולמ"ה. והב"י העיר מרש"י שכ' כל הגדלים וקשריהם דמשמע לכא' דבקשר אחד אחר הפסיקה מהני להכשיר, וכ' הב"י הו"ד בהגר"א דרש"י נקט כן לרבותא דרב דאפי' כה"ג מהני, ועי' שפ"א וערל"נ, עכ"פ בד' השו"ע מבואר כנ"ל דתליא בגמר העשיה וכיון דכשר מה"ת מקרי גמר העשייה. ועי' בלבוש סימן תרכו במש"כ דבכל עשית סכך אף דמתחילה הוי מקצת סכך והוי חמתה מרובה ונימא דאח"כ הוי תולמ"ה, וכ' שם דכיון דמתעסק בעשיית הצל ל"ש תולמ"ה, ועוד משום דאין הפסול בסכך עצמו, ובזה נראה לבאר בסוגיא בסוכה יא,א בסברת רב דקציצתן זהו עשייתן ולא קתני קציצתן מכשרתן, ועי' ריטב"א, ומוכח דהפי' דהקציצה הוי גמר העשיה, וכ"ה לשון רש"י בסוגיא דגמר בהכשר והוי גמר העשיה, והיינו דס"ל לרב דהקציצה חשיב גמר העשיה וכיון דדינא דתולמ"ה תליא בגמר העשיה שפיר מהני, [אך בתוס' מנחות מב: מבואר דהקציצה עצמה היא העשייה עי' בדבריהם לגבי ציצית, ולשיטתם י"ל דלהכי ס"ל דבשלפינהו ל"מ מהתורה כיון דמעורה, ולרש"י לשיטתו דקציצה הוי גמר עשייה להכי גם בשלפינהו הוי גמר ורק מדרבנן ל"מ דליכא היכר], ושמואל דפליג וס"ל דבעי נענוע, י"ל דגם מודי דלדינא דתולמ"ה סגי בעשייה בגמר, אלא דס"ל דהכא אין צירוף בין הקציצה לתחילת העלאת הסכך ולכן בעי נענוע דהוי עשיה חדשה. **ובהגר"א בסי' יא סי"ג מפורש דבמעשה גמור מודה שמואל דמהני הקציצה, וציין להגמ' טו. גבי תקרה דמהני לכ"ע מפקפק וכו' וע"כ דבזה חשיב עשייה לכ"ע. ועי' משנה ברורה סימן תרלא סקכ"ד גבי מפקפק, ואולי הכוונה כהגר"א דבזה הוי מעשה גמור, [אולם בפרמ"ג סימן תרכ בא"א אות א' כ' דדוקא פסולו בעצמותו כמחובר בעי נענוע משא"כ בפסול תולמ"ה ולהכי בתקרה בגמ' טו סגי במפקפק ולא בעי נענוע כיון דאין הפסול בעצמותו], וע"ע מ"ב סימן תרלו סק"ח לשיטתו**, ולפ"ז גם לרב יהני רק היכא דהדלה הגפן במחובר וכבר היה תחילת עשייה והקציצה הוי גמר עשייה, אבל בעושה סוכה תחת האילן דלא היה עשייה כלל לא יהני קציצה לרב.

והנה במשנה ברורה בסימן תרכו סקי"ג מפורש דלשמואל בעי **גם קציצה** ונענוע לשם צל, וז"ל: אם קצץ וכו' ר"ל אף **שמתחלה הדלה האילן על הסוכה** לסכך בו והוי סכך פסול דמחובר הוא לא מקרי זה תעשה ולא מן העשוי **כיון שלבסוף קצצו לשם סכוך הוי עשייה מחדש** וכשר אפילו אין שם שום סכך אחר ומ"מ בקציצהלבד לא מקרי עשייה גמורה כיון שלא קצצן קודם שהדלה וע"כ צריך לנענע ג"כ אחר הקציצה שנמצא כאילו אותה שעה מניחם במקומותיהם עכלה"ק. והיינו דאין הפירוש דלשמואל הקציצה היא רק כהיכי תימצי למהוי תלוש ועיקר התיקון לתולמ"ה הוא בנענוע, דא"כ אמאי כ' המשנה ברורה דבעי' קציצה לשם סכך **[ומקור דבריו מפורש בלשון הטור דקוצץ כדי להכשירו, וכ"נ לשון השו"ע],** אלא מבואר במ"ב דמחמת הקציצה סגי בנענוע, ואי לאו הקציצה אולי היה צריך להוריד כל הסכך ולסככו מחדש היינו סתירה גמורה, ולא רק קרוב לסתירה כדפרש"י, ולהכי גם לשמואל בעי קציצה, ואח"כ בעי נענוע. ושפיר לפ"ז י"ל כנ"ל דבין לרב ובין לשמואל דוקא בהניח הסכך במחובר מהני קציצה או נענוע שאח"כ, וכדקתני הדלה את הגפן, אבל אם נפל סכך מחובר מאליו וסיכך על הסוכה לא יהני קציצה ונענוע שאח"כ, כיון דבעי שיהא המשך לתחילת עשייתו. ובזה ניחא הירושלמי דלרב מהני רק אם דעתו לכך, והיינו דכה"ג חשיב דהקציצה היא גמר העשיה. [ואין להק' על המ"ב מדינא דמעזיבה דמפקפק וכן מחוטט בגדיש וכו' כמו שהקשו בזה, כיון דהתם החסרון רק מדין תולמ"ה, אבל המ"ב מיירי דאיכא חסרון גם מצד מחובר ובזה ל"ה עשייה כלל ולהכי בעי קציצה ונענוע**]. עכ"פ מבואר דבעי שהוא יהא קוצצם לשם צל, אבל בנקצץ מאליו אף שאח"כ ינענע לא יהני דהנענוע הוי גמר עשיית הקציצה וכמש"נ.**

**[ועי' במ"ב בסימן תרכט סקמ"ד גבי העלה חבילה לייבש דאי' בשו"ע דכיון דפסולם מהתורה בעי נענוע אחר ההתרה, וביאר במ"ב שם דבזה דמי למחובר דבעי מעשה גמור דהיינו הנענוע אחר הקציצה וה"נ הכא צריך נענוע שיזיזם ממקומם עכ"ל, וצ"ע דשם אין קציצה לצרף לנענוע וא"כ היה צריך להוריד ולהניח מחדש כמו דל"מ אם נקצץ מאליו. והנה בהגר"א שם שציין לדף יא, א, מבואר להדי' דהא דלשו"ע בהעלה לייבש בעי התרה ונענוע הוי כמו במחובר דבעי קציצה ונענוע, וצ"ע דיהא סגי בנענוע דליהוי לשם צל, וצ"ל דהנענוע מהני לדאורייתא לתקן מה שהניחו לשם לייבש, אבל מ"מ נשאר הגזירה דרבנן דאוצר, ולזה בעי התרה, ונראה עוד דמבואר בהגר"א דהקציצה היא הגמר עשייה והנענוע הוי כעשייה חדשה כמ"ב, וס"ל להגר"א דחבילה הוי מדרבנן פסול בחפצא כיבואר להלן, וזש"כ הגר"א דבעי התרה ונענוע כמו במחובר דבעי קציצה ונענוע. – ויל"ע דהמ"ב שם סיים דהנענוע היינו שיזיזם ממקומם, ובשע"צ כתב כן מהב"ח, ואכן הב"ח שם כתב כן, אך הב"ח כתב כן גם לעיל בסימן תרכו גבי מחובר שקצצן, ושם המ"ב לא הביאו, ומשמע דס"ל דבחבילה לייבש דל"ה לשם צל גרע ממחובר דבעי נענוע ושיזיזנה ממקומה, ולכא' מחובר הוי פסול בחפצא דהסכך וגרע].**

ולפי המבואר יש ליישב שיטת הר"מ הנ"ל גבי הדלה עליה עלי האילנות ובדיהן וסיכך על גבן ואח"כ קצצן אם היה הסיכוך הרבה מהן כשרה, ואם לא היה הסיכוך שהיה מתחלתו כשר הרבה מהן צריך לנענע אותן אחר קציצתן, ומבואר דכיון דאיכא רוב סכך כשר מהני לבטל הך מיעוט סכך שיש בו פסול דתולמ"ה, והיינו דאף דס"ל להר"מ דמיעוט סכך פסול מצטרף לסכך הכשר לפסול, מ"מ אם היה סכך מחובר שקצצן אף דצריך לנענע ובלא נענוע הסוכה פסולה, מ"מ במיעוט סכך שלא נענען ל"א בזה דהוי מיעוט סכך פסול ומצטרף וכו', אלא דכיון דהפסול במה שלא נענע הוא משום דחסר עשייה בכשרות, כשהיה רוב מהן עשוי בכשרות ל"ה המיעוט סכך פסול שהיה מחובר וקצצן ולא נענע, כיון דרוב הסכך היה בכשרות, מיקרי דהסוכה עשויה בכשרות, אלא דצ"ב דאמאי בהך סכך פסול דתולמ"ה מהני ע"י רוב הסכך הכשר, ובמרכבת המשנה כ' דלענין פסול דתולמ"ה, מתקיים הכשרן במה שברוב הסיכוך הוי עשייה וצ"ב.

ונראה דהר"מ לשיטתו ורש"י לשיטתו, והיינו דלהר"מ דליכא דין עשייה בסוכה ורק בעי' שיהא לשם צל ובמאליה פסול משום דליכא עשייה לשם צל וכנ"ל, ובזה י"ל דאם הרוב הוי בהכשר נקבע לפי הרוב וחשיב עשייה של סוכה, [ולא מדין ביטול ברוב, דהרי להר"מ לא ס"ל דמהני ביטול סכ"פ ברוב סכך כשר, אלא הוי כהלך אחר הרוב, דאם רוב הסכך כשר נקבע על הסיכוך דהוי לשם צל], ולכן בקצצן הסכך כשר, ומה שחסר עשייה לשם סוכה אם היה הסיכוך רבה מהני, ואין כאן מצטרף סכ"פ דהרי קצצן, ומה שיש רוב מהני להחשיבו דהסוכה לשם צל, [ואם הסכך הכשר הוי רוב שצילתה מרובה, וזה הפי' סיכוך הרבה, פשוט לומר כן דחשיב משו"ז לשם צל, ואפי' אם מיירי דהרוב היינו רוב סכך ואינו מיצל ברוב, ג"כ י"ל דכיון דהסכך הכשר רוב חשיב דעשית הסוכה היא לשם צל], והיינו דכיון דהרוב סכך כשר מיקרי דסוכה זו נעשית לשם צל, אכן לרש"י דבעינן עשייה בסוכה, וסוכה שנעשתה מאליה פסולה, שפיר י"ל דבעינן עשייה על כל הסכך, ולא יהני רוב, ולכן רש"י לשיטתו אינו יכול לפרש כד' הר"מ. [ועי' באב"נ או"ח סימן תסו אות ז ואות ח שחידש דאף בהניח את כל הסכך שלא לשם סוכה והיתה הסוכה חממ"צ והוסיף סכך א' לשם צל הוכשרה הסוכה בהכי ול"ה תולמ"ה דגמר הסיכוך לשם צל, וכ"כ בנחל אשכול על ס' האשכול סוף הל' תפילין, ובשפ"א לעיל ח: כ' כן והוכיח מרש"י דל"מ, אך הסיק דאף דלא סגי בהכי מ"מ מהני דרוב הסכך לשם צל ולא בעי דכל הסכך יהיה לשם צל וכמש"נ].

והנה רש"י הק' על הך פי' דחבטן היינו קצצן, דא"כ מה נ"מ אם האילן צילו מרובה הרי קצצן, וכה"ק הכס"מ הנ"ל עי"ש תירוצו המובא לעיל. ונראה דבסוכה תחת האילן שצילתו מרובה, מבואר בסוגיא דפסולו דהוי כעושה סוכה תחת הבית, ונתבאר בארוכה בשיעור כללי הקודם דשיטת כמה ראשונים והר"מ בכללם דגרע מסיכך בסכך כשר ומחובר דמצטרף סכ"פ וכו', אלא הכא הוי כסיכך בתוך הבית ול"ח עשיית סוכה כלל, והנה נחלקו הראשונים בכל סוכה שעשה תחת תקרת הבית, ואח"כ הוריד התקרה, אם הוי תולמ"ה, ראה בהגא"ש וברמ"א בסימן תרכו ס"ב וס"ג ומג"א והגר"א ומ"ב שם, והרמ"א פסק כר"י הלבן דס"ל דכיון דאין הפסול בגופן אלא מחמת הגג, ליכא בזה חסרון מדין תולמ"ה, וכבר נתבאר ויבואר עוד בזה בשעורים הבאים אי"ה דהרבנו ברוך ס"ל דבסוכה תחת האילן דהוי כבתוך הבית ל"ה סוכה כלל וממילא הוי פסול בסוכה עצמה ולא רק מחמת הגג.

ולפ"ז נ"ל דלמש"כ לעיל **דעל סוכה פסולה לא חל מחשבה דלשם צל**, י"ל דבסוכה תחת האילן דהוי כאילו עשאה בתוך הבית הוי עשיה בפסול, ול"מ קציצת האילן, כיון דגם הסכך הכשר כאילו הוא בתוך הבית ופסול הוא, וזהו דינא דרבא דכשהאילן צילתו מרובה חשיב כל הסוכה עשייה בפסול, דהרי מיירי דהאילן קדם, ומעיקרא עשיית הסוכה הוי בפסול, ולא חל עלה דין סכך לשם צל, אבל באילן שחמתו מרובה דהוי רק מצטרף סכ"פ שפיר מהני הרוב, משא"כ באילן שצילתו מרובה, לא יהני קציצתו, וכל הסכך הוי תולמ"ה, ומשום דסוכה תחת האילן ל"ח עשיית סוכה כלל, ול"ש בה מחשבה לשם צל, ונמצא דבסוכה תחת האילן גם בהוריד האילן יהיה חסרון דתולמ"ה כיון דלא חל על הסוכה עשייה לשם צל, ולכאורה כן משמעבפי' הר"ח ט: שכ' דבצילתו מרובה הוי סת"ס אבל בחמתו ל"ה סת"ס, ומתבארים דבריו לשיטתו דמפרש חבטן דהיינו קצצן וכשי' הר"מ, להכי הוצרך לפרש דבאילן שצילתו מרובה פסול דהוי סת"ס, ולהכי לא יהני אם הסכך הכשר הוי רוב, וכמו כן להכי לא יהני גם בקצץ את האילן ומשום דהסיכוך התחתון פסול מדין תולמ"ה, וניחא משה"ק רש"י על פי' זה דקצצן דא"כ גם בצילתה מרובה,דאכן בצילתה מרובה דהוי אילן לא יהני קצצן משום תולמ"ה וכמש"נ. ובצל"ח ט: ד"ה אלא לאו בשחבטן כ' דבסוכה תחת האילן וצילתו מרובה ל"מ חבטן לבטל ברוב "דאז גם הסכך של הסוכה פסול משום תעשה ולא מהעשוי שמתחילה לא היה שם סכך עליו וכ"ז באילן קדים" וכו', ולדברינו כיון דלא חל על סוכה בתוך הבית ותחת האילן מחשבה דלשם צל שפיר איכא חסרון דתולמ"ה. ובהכי ניחא מה שהעירו בתש' ר"א בן הר"מ בברכת אברהם סימן כט ובכס"מ דלהר"מ דחבטן דלעיל ט: היינו קצצן דל"מ ביטול ברוב על הפסול דמחובר, ולהכי בעי' קציצה, ורק לענין תולמ"ה סגי בדין הלך אחר הרוב דמיחשיב עשיה בכולו, א"כ מ"ש רישא וסיפא דהא בתרוייהו מיירי שקצץ ואף בהיו סיכוך מרובה בעי' לקציצה, ובשלמא לשמואל הנ"מ לענין נענוע, אכן לרב יקשה, והשעה"מ תי' דמיירי בקציצה דשלפינהו ועדיין מעורה דליכא פסול מחובר והוי תולמ"ה ובעי' רוב להכשיר, משא"כ בסיפא דהוי קציצה גמורה, אמנם עפ"י הירוש' ניחא דבעי' דעתו לכך, וברישא מיירי דלא היה דעתו לכך ומש"ה ל"מ הקציצה, וכ"כ ביפה עינים, וי"ל יותר דברישא דהוי סוכה תחת האילן ולא היה תחילת עשייה כלל בזה ל"מ קצצן, וכיון דבעי' קציצה ונענוע וברוב סגי בקציצה אבל ה"ד כשהקציצה הוי המשך להדלה את הגפן לתחילת עשייה ולא בעושה סוכה תחת האילן שלא היה כלל עשייה במחובר. אמנם בשו"ע שם בס"ב הביא דינא דקצצן ונענוע לענין **עושה סוכה תחת האילן** ולא הזכיר המתני' דהדלה, ומפורש בשו"ע דגם בסוכה תחת האילן מהני קציצה ונענוע, אף דלא היה שם תחילת עשייה. וכך מפורש בי"מ שהביא רש"י ט: דחבטן היינו קצצן, ולהדי' דגם בסוכה תחת האילן מהני קצצן, אכן המ"ב הנזכר פי' את השו"ע **בהדלה האילן**, וכפיה"נ נקט דגם בסוכה תחת האילן מיירי בגווני דהדלה את האילן והוי תחילת מעשה, דגם לשמואל דבעי קציצה ונענוע, בעי שהקציצה תהא גמר עשייה כמו לרב.

והנה השפ"א יא. דן דלשמואל דצריך לנענע בעי' נענוע גם על הסכך הכשר, וכ"נ במאירי יא שכ' דגם הכשר ל"ה לשם צל היינו כיון דמעורב בה סכך פסול, ועי' ברע"א מכ"י יא: שנקט כן בתו"ד דכל הסכך נפסל ובעי עשייה חדשה, ונראה דתלי בהנ"ל דאם החסרון בתולמ"ה דל"ה לשם צל, הרי בסכך הכשר שפיר כבר היה לשם צל, אבל אם החסרון תולמ"ה דבעי עשייה, בזה יש לדון דכיון דהרוב היה סכך מחובר לא חשיב עשייה כלל, ולהכי בעי לנענע את כל הסכך כולל את הסכך הכשר.

ובלבוש בסימן תרכו ביאר בהא דמהני כשעושה הסוכה כשהגג סגור דכיון שנעשה לסוכה ולצל הסרת הרעפים ופתיחת הגג הוא גמר המעשה המכשיר את הסכך אע"פ שמתחילה נעשה בפסול, והוסיף דהרי כל סוכה כך היא שמתחילת עשייתה היא פסולה שהרי מתחילה בעוד הסכך מעט עליה יש חמתה מרובה מצלתה ואח"כ כשמתרבה הסכך חוזר ונתכשר הכל ממילא והוה תעשה ולא מן העשוי אעפ"כ כשרה ה"נ הכא, ואע"פ שיש לחלק דשאני התם שהוא מתעסק בעשיית הצל והרי הוא עושה סוכה ממש במה שעושה הצל וא"א לעשותה בענין אחר וכו' וצ"ב בדבריו דהרי בכל ענף שמניח הוי לשם צל ומה לי דעדיין חמתה מרובה, וא"צ אח"כ להכשירו ברבוי הסכך דהרי כך כשר לכתחילה מחמת דהניחו לשם צל, אכן נראה דהלבוש ס"ל דכוונה לשם צל שייך רק כשהסוכה כשירה וכנ"ל, ולא נתפס הלשם צל רק אם איכא מיד הכשר סוכה בעשייה זו, וזהו שהוכיח מכל עשיית סוכה דסגי במה דגמר עשייתה בכשרות, ומיניה הוכיח דבעושה סוכה תחת הגג דמהני במסיר הגג דהוא משום דהוי גמר בהכשר ככל עשיית סוכה.

ובחזו"א סימן קנ סק"ח כ' גבי סיכך בחבילה דאמרי' במתני' יב. דבהתירן כשרות, דבאילן בעי קציצה לשם סוכה, אבל בחבילה שהתירה אפי' שהתירה לשם כוונה אחרת כשרה כיון שהניח בתחילה את החבילה לשם סוכה עכ"ד, ויש לדון דאם בעי' שיתירן לשם צל, ל"מ הכוונה אלא בשעת הכשרן, ומה שהניח בתחילה את החבילה לשם סוכה ל"מ, [מיהו בחבילה י"ל דכיון דכל הפסול הוא מגזירה דרבנן, ול"ה סכך פסול בחפצא, שפיר יהני הכוונה].

והנה נחלקו הראשונים בכל סוכה שעשה תחת תקרת הבית, ואח"כ הוריד התקרה, אם הוי תולמ"ה, ראה בהגא"ש וברמ"א בסימן תרכו ס"ב וס"ג ומג"א והגר"א ומ"ב שם, והרמ"א פסק כר"י הלבן דס"ל דכיון דאין הפסול בגופן אלא מחמת הגג, ליכא בזה חסרון מדין תולמ"ה, וכבר ביארתי לעיל דהרבנו ברוך ס"ל דבסוכה תחת האילן דהוי כבתוך הבית ל"ה סוכה כלל וממילא הוי פסול בסוכה עצמה ולא רק מחמת הגג.

ונראה לחדש בשיטת הרמב"ם דאכן יהיה בזה חסרון דתולמ"ה מטעם אחר, דהנה דדין תולמ"ה הוא דבעינן עשייה בהכשר, ועשייה בפסול הוי כנעשה מאליו דפסול, שפיר י"ל כסברת הנך ראשונים דכה"ג ל"ה חסרון דתולמ"ה, כיון דל"ה פסול בגופו אלא מחמת הגג, אבל לשיטת הר"מ דבעי' לשם צל, **ונתבאר דעל סוכה פסולה לא חל מחשבה דלשם צל**, שפיר יש לדון דגם פסול כזה דהוא לא מחמת עצמו אלא מחמת הגג, כיון דהסוכה אינה בהכשרה, לא חל עלה הלשם סוכה **וממילא הוי כפסול מחמת הסוכה עצמה שהרי אינה עשויה לשם צל, וא"כ הוי תולמ"ה**. **אמנם נ"ל דכיון דאין הפסול בסכך עצמו אלא מחמת הגג ה"נ יחול עליה מחשבה דסכך לשם צל, ורק בסכך מחובר דהוי פסול בסכך בעצמותו בזה לא חל עליה מחשבה דלשם צל.**

ולפ"ז י"ל דבסוכה תחת האילן דהוי כאילו עשאה בתוך הבית הוי עשיה בפסול, ול"מ קציצת האילן, כיון דגם הסכך הכשר כאילו הוא בתוך הבית ופסול הוא, וזהו דינא דרבא דכשהאילן צילתו מרובה חשיב כל הסוכה עשייה בפסול, דהרי מיירי דהאילן קדם, ומעיקרא עשיית הסוכה הוי בפסול, ולא חל עלה דין סכך לשם צל, אבל באילן שחמתו מרובה דהוי רק מצטרף סכ"פ שפיר מהני הרוב, משא"כ באילן שצילתו מרובה, לא יהני קציצתו, וכל הסכך הוי תולמ"ה, ומשום דסוכה תחת האילן ל"ח עשיית סוכה כלל, ול"ש בה מחשבה לשם צל, ונמצא דבסוכה תחת האילן לד' הר"מ גם בהוריד האילן יהיה חסרון דתולמ"ה כיון דלא חל על הסוכה עשייה לשם צל, אמנם במקו"ח וביה"ל הנ"ל מבואר דשייך לשם צל גם בכה"ג דהוי סוכה תחת הגג, וכן מוכרח מפשטות דברי הרמ"א הנ"ל, אך בד' הר"מ אם נימא דבעשייה בפסלות לא חל לשם צל וה"נ גם בסוכה תחת האילן א"כ גם בהוריד האילן יהיה חסרון דתולמ"ה, ודלא כרמ"א בשם ר"י הלבן.

ולכאורה כן משמע **בפי' הר"ח ט: שכ' דבצילתו מרובה הוי סת"ס אבל בחמתו ל"ה סת"ס, ומתבארים דבריו לשיטתו דמפרש חבטן דהיינו קצצן וכשי' הר"מ, להכי הוצרך לפרש דבאילן שצילתו מרובה פסול דהוי סת"ס, ולהכי לא יהני אם הסכך הכשר הוי רוב, וכמו כן להכי לא יהני גם בקצץ את האילן ומשום דהסיכוך התחתון פסול מדין תולמ"ה, וניחא משה"ק רש"י על פי' זה דקצצן דא"כ גם בצילתה מרובה, דאכן בצילתה מרובה דהוי אילן לא יהני קצצן משום תולמ"ה וכמש"נ.** אמנם ברמ"א הנ"ל פסק להדיא כר"י הלבן דבסוכה תחת בית או מחובר ליכא חסרון מדין תולמ"ה כיון דאין הפסול בסכך עצמו, **ואולי הרמ"א מיירי דוקא בגג שעשוי לפתוח וכו' וחל על הסכך דין לשם צל, אבל בסוכה תחת האילן שהוא קבוע בזה ה"נ ל"ש לשם צל, וממילא איכא חסרון דתולמ"ה,**

ובתש' נחלת דוד סימן מד שם כ' דבהוריד האילן דתליא בפלוגתא של רבינו ברוך והר"י הלבן גבי סוכה תחת הגג, ומצאתי בצל"ח בסוגין ט: ד"ה אלא לאו בשחבטן שכ' דבסוכה תחת האילן וצילתו מרובה ל"מ חבטן לבטל ברוב "דאז גם הסכך של הסוכה פסול משום תעשה ולא מהעשוי שמתחילה לא היה שם סכך עליו וכ"ז באילן קדים" וכו', ולא הזכיר דינא דסוכה תחת הגג דהרמ"א פסק להכשיר, ומשמע בצל"ח כדברינו דבסוכה תחת האילן גרע ואיכא חסרון דתולמ"ה, וכן דן בזה המהר"ץ חיות בסוגין ט:, אך לדברינו הטעם בזה כיון דלא חל על סוכה בתוך הבית ותחת האילן מחשבה דלשם צל וממילא הוי פסול בסוכה עצמה ושפיר איכא חסרון דתולמ"ה וכמש"נ.

בס"ד **פסול מחובר בסכך**

בשו"ע בסימן תרכו ס"ב כ' הרמ"א דמותר לעשות סוכה תחת מחובר או בית ולהסירו אח"כ ולא מקרי תולמ"ה הואיל ואין הפסול בסכך עצמו – כל בו והג"א [בשם ר"י הלבן הובא באו"ז]. וכ' המשנ"ב סקט"ו ר"ל דבזה א"צ לנענע הסכך מחדש, ודע דבדין זה מודים כ"ע היינו אף המחמירים וחולקים על הא דס"ג בהגה כמבואר שם מודים בדין זה להקל כמבואר בב"ח ובמג"א, היינו דבס"ג הביא הרמ"א דמותר לעשות הסוכה תחת הגגות העשויות לפתוח ולסגור ומותר לסגרן מפני הגשמים ולחזור ולפותחם – מהרי"ל. ובמ"ב סקי"ח כ' ר"ל אפילו בעוד שהן סגורות ולא מקרי תולמ"ה כנ"ל בס"ב בהגה, והביא דדעת הב"ח להחמיר בזה שצריך להחמיר לפתוח דלתות הגג קודם שמסכך וכן הסכים המג"א ועוד וכו' ואם שכח והניח הסכך בעוד שהיו הגגות סגורים צריך לפתוח הגגות ולנענע כל הסכך דהיינו שיגביה כל עץ לבדו וכו' ובסקי"ט כ' המ"ב בהא דסוגר ופותח מפני הגשמים דזה מותר אפי' למחמירין הנ"ל כיון **שנעשה מתחילה בהכשר** דהיינו שפתח הגג קודם שסיכך דאף שבעת שהיא סגורה מקרי הסוכה פסולה וכמש"כ הרמ"א בסו"ד מ"מ אין בזה בכלל תולמ"ה וחוזר ונוטלה, ועי"ש בשע"צ בארוכה. ומבואר דהיכא דבשעת עשיית הסוכה היה כשר ואח"כ הניח הגג ל"ה תולמ"ה דכיון **דנעשה בהכשר** ליכא חסרון דתולמ"ה.

והביאור הוא דדינא דתולמ"ה נא' בגמר עשייה, ומבואר כן בכ"ד, הנה לרי"ף ס"ל גבי ציצית דבתלאן ולא קשרן ופסק מהני לכ"ע כיון דגמר עשיה בכשרות, ורק אחר הקשירה ל"מ, וראה בק"נ באות ר ע"ד הרא"ש בסימן כב, ועי' אב"נ בסימן תסו שדן בזה בטעמא דרב דקציצתן מהני, דתליא בגמר העשיה וכפרש"י, ומה"ט כ' שם דבסיכך פחות מז"ט במחובר וקצץ ואח"כ גמר עשייתו בהכשר מהני לכ"ע [וגם לשמואל ל"ב נענוע], והיינו דתולמ"ה נא' בגמר העשייה, וכמ"כ מוכח מדין השו"ע בסי' יא סי"ג דכיון דקשר אחד כשר בציצית מה"ת תו כבר נפסל מדין תולמ"ה, והב"י העיר מרש"י שכ' כל הגדלים וקשריהם דמשמע לכא' דבקשר אחד אחר הפסיקה מהני להכשיר, וכ' הב"י הו"ד בהגר"א דרש"י נקט כן לרבותא דרב דאפי' כה"ג מהני, ועי' שפ"א וערל"נ, עכ"פ בד' השו"ע מבואר כנ"ל דתליא בגמר העשיה וכיון דכשר מה"ת מקרי גמר העשייה. ועי' בלבוש סימן תרכו במש"כ דבכל עשית סכך אף דמתחילה הוי מקצת סכך והוי חמתה מרובה ונימא דאח"כ הוי תולמ"ה, וכ' שם דכיון דמתעסק בעשיית הצל ל"ש תולמ"ה, ועוד משום דאין הפסול בסכך עצמו, ובזה נראה לבאר בסוגיא בסוכה יא,א בסברת רב דקציצתן זהו עשייתן ולא קתני קציצתן מכשרתן, ועי' ריטב"א, ומוכח דהפי' דהקציצה הוי גמר העשיה, וכ"ה לשון רש"י בסוגיא דגמר בהכשר והוי גמר העשיה, והיינו דס"ל לרב דהקציצה חשיב גמר העשיה וכיון דדינא דתולמ"ה תליא בגמר העשיה שפיר מהני, ושמואל דפליג וס"ל דבעי נענוע, י"ל דגם מודי דלדינא דתולמ"ה סגי בעשייה בגמר, אלא דס"ל דהכא אין צירוף בין הקציצה לתחילת העלאת הסכך ולכן בעי נענוע דהוי עשיה חדשה. ובהגר"א בסי' יא סי"ג מפורש דבמעשה גמור מודה שמואל דמהני הקציצה, וציין להגמ' טו. גבי תקרה דמהני לכ"ע מפקפק וכו' וע"כ דבזה חשיב עשייה לכ"ע. ובזה ניחא הירושלמי דלרב מהני רק אם מעיקרא היה דעתו לכך, וראה ביפ"ע, והיינו דכה"ג חשיב דהקציצה היא גמר העשיה.

והנה בס"ב ברמ"א מבואר דבהסרת הגג ליכא חסרון מדין תולמ"ה כיון דאין הפסול בגוף הסכך, וברמ"א ס"ג הנ"ל הביא את המהרי"ל בגוונא דכבר היה הסכך בכשרות וסוגר ופותח הגג דל"ה תולמ"ה, ובזה הוי לכ"ע הואיל וכבר נעשה בהכשר, וכמש"כ המג"א, וצ"ע דלמאי הביא הרמ"א ד"ז, הא כיון דפסק הרמ"א בס"ב דמשום הגג ליכא חסרון דתולמ"ה אף דהוי גג בשעת עשיית הסכך, א"כ כל שכן בדינא דסעיף ג' דבשעת הנחת הסכך היה בכשרות דיהיה כשר.

והנה המג"א והמחה"ש הביאו ראיה לדברי הרמ"א בס"ג, מהגמ' סוכה י: גבי עבדיה דרב אשי וכו' דמתכשר בהורדת הגג המק"ט, וא"כ אף דמסיר הבגד ליהוי תולמ"ה, וע"כ דכיון דכבר נעשה בהכשר אינו פסול, אמנם הגר"א הביא ראיה מגמ' זו לרמ"א בס"ב, וצע"ג דלס"ב ליכא ראיה כיון די"ל דשא"ה שכבר נעשה בהכשר, משא"כ היכא דמעיקרא הוי הגג הוי חסרון דתולמ"ה, וכדפליגי הר"י הלבן ורבינו ברוך שהביא ההגא"ש.

והנה בד' הגר"א והמהרי"ל בשו"ע שם ע"ד הרמ"א בס"ב גבי סוכה תחת הגג, מבואר דצירפו טעמי דאין הפסול בגוף הסכך וגם דנעשה בהכשר, ונראה דס"ל להגר"א ומהרי"ל דאף לסברה דנעשה בהכשר, סברא זו מהני רק היכא דל"ה פסולו בגופו, אבל בפסול בגופו לא יהני מה שנעשה בהכשר דהא מ"מ כעת נפסל והוי כעת כלא נעשה בהכשר.

ונראה מוכרח כן בדברי המג"א בריש סימן כג גבי ציצית בביה"ק דאם קושרן נתבטל מצות ציצית והוי פסול בגופו ואז ל"מ סברת נעשית בהכשר, ועי"ש שהעיר על דמיון הלבוש לסוכה, וברע"א ולבושי שרד דמבואר כן, ובלשון הלבושי שרד שם כ' **דאם הוי פסול בגופו נתבטל והוי כאילו מעולם לא נעשה בהכשר**, וע"ע בלבוש בהל' ציצית סימן י דכשחסר בעיקר העשיה ל"מ תחילתו בהכשר, וכ"כ הלבוש בסימן תרכו ס"ג דכיון דנעשה בהכשר ולא מיפסיל כ"כ בסגירת הגג שלא תחזור להתירה הראשון ע"י הפתיחה כיון שלא נעשה מעשה בגוף הסכך שנעשה בהכשר כו'.

ולפ"ז ניחא היטב דברי הגר"א דרק הוכיח לרמ"א בס"ב מהך גמ' דאם אין פסול בגופו ל"ה חסרון בתולמ"ה, ואף דהכא שאני דנעשה בהכשר, מ"מ נעשה בהכשר מהני רק היכא דל"ה פסול בגופו וכמש"נ. [ומ"מ לענין דנעשה בהכשר בעי' שיהא בהכשר גמור, ואם בעשייתו הוי חסרון מחמת הגג, אף דאינו פסול בגוף הסכך, מ"מ ליכא למעליותא דנעשה בהכשר].

ובב"י הביא בסי' תרכו בשם הא"ח דהטעם דמהני הסרת הגג הוא משום שמסיר הגג הוי מעשה, וכ"ה במג"א שם הובא במ"ב, וצ"ב דהא לא הוי מעשה בגופו, ועוד דל"ל **הסרת הגג הא אף אם הגג יפול מעצמו** יוכשר, אכן י"ל דכיון דאין הפסול בגוף הסכך ופסולו הוא רק משום דהוי כמאן דליתא כיון דהגג שמעליו הוא המיצל, בזה י"ל דמהני הסרת הגג להחשיבו לכמאן דאיתיה והוי שפיר תיקון בגופו, אבל בסכך מחובר דהוי פסולו בגופו קי"ל כשמואל דלא סגי בקציצה אלא בעי נענוע, וסברה זו מצאתי בלבוש הובא בשעורים לעיל בדעת ר"י הלבן דכיון דאין הפסול בסכך עצמו אלא מחמת דבר אחר מהני התיקון וכמש"נ. וכן משמע בלשון הרמ"א דבעי שיסיר הגג, ולא סגי שיפול מאליו, שכ' דסוגר ופותח, וכן מפורש בדרכי משה בריש סי' תרכו בשם ההשלמה, וכ"נ במאירי לעיל ג: תחילת ד. עי"ש.

מיהו להמבואר בשיעורים לעיל בשיטת הר"מ דל"ב עשייה בסוכה אלא בעי לשם צל, א"כ י"ל דהכא כיון דנעשה לשם צל, שוב גם אם נפתח הגג מאליו יהיה כשר ול"ב עשייה חדשה. והנה במש"נ במח' הראשונים בכל סוכה שעשה תחת תקרת הבית, ואח"כ הוריד התקרה, אם הוי תולמ"ה, דהרמ"א פסק כר"י הלבן דס"ל דכיון דאין הפסול בגופן אלא מחמת הגג, ליכא בזה חסרון מדין תולמ"ה, ויש לדון למש"נ בשעורים לעיל דעל סוכה פסולה לא חל מחשבה דלשם צל, דא"כ גם פסול כזה דהוא לא מחמת עצמו אלא מחמת הגג, כיון דהסוכה אינה בהכשרה, לא חל עלה הלשם סוכה וממילא הוי כפסול מחמת הסוכה עצמה שהרי אינה עשויה לשם צל, וא"כ הוי תולמ"ה. וצ"ל דכיון דאין הפסול בסכך עצמו אלא מחמת הגג ה"נ יחול עליה מחשבה דסכך לשם צל, ורק בסכך מחובר דהוי פסול בסכך בעצמותו בזה לא חל עליה מחשבה דלשם צל.

ב] כ' הריטב"א יא: דסכך מחובר דפסול הוא משום דהוי תעשה ולא מהעשוי, ובפשטות מחובר התמעט מקרא דאספך וכפרש"י, אך הריטב"א כ' דבעי' סכך תלוש שנעשה בו מעשה אדם לשם דירה, וכן לעיל יא. כ' הריטב"א דמחובר לא חשיב עשיית סוכה, והערול"נ הק' על הריטב"א דבהדלה את הגפן הוי מעשה גמור של סיכוך, ובשלמא אם האילן קדם ל"ה עשיה, אבל כשהדלה הגפן או האילן על הסוכה הרי איכא עשייה, ובפשטות צ"ל דהריטב"א לשיטתו ח: דס"ל דל"ב עשייה בסוכה כלל ועיקרו לשם צל, וכן נתבאר בשיעורים לעיל בשי' הרמב"ם והתוס' רי"ד בע"ז כז, ור"ת בתוס' גיטין מה:, להכי שפיר כ' דבמחובר דל"ח עשיית אדם לא נתפס יחודו לשם צל, דכל שהוא מחובר לאילן שם הוא מקומו וגם לאחר ההנחה בסוכה נחשב אילן שסוכה מתחתיו והוי הפקעה משם סוכה, וכמו דאינו חל שם סוכה על בית ה"נ לא חל על מחובר.

ובס' הערות להגריש"א זצ"ל כתב להעיר דלדעת הריטב"א היכא דהוי תלוש גמור בשעה שהניח הסכך ורק אח"כ חיברו דיהיה כשר כיון דכבר היה עשייה של סוכה, אמנם בערל"נ בבכורי יעקב בסימן תרכו סק"ו כ' דבגווני דסיכך בעץ תלוש לשם צל ואח"כ השריש בקרקע דפסול כיון דכעת הוי מחובר, ושוב קצצו והגביהו בסתמא, יש לדון דמהני וכוונתו הראשונה במקומה עומדת וליכא חסרון דתולמ"ה כיון דתחילתו בהכשר, או דלמא דצריך לכוין שוב לשם צל, **ומבואר בדבריו דודאי פסול מדין מחובר,** כיון דכעת הסכך מחובר ול"ש רק לשעת הנחת הסכך, ורק ספיקו הוא אם כשחוזר וקוצץ בעי מחשבה חדשה לשם צל, והיינו דכיון דחזר והשריש בטל הכוונה דלשם צל, וצ"ב דאמאי בטל מחשבתו דלשם צל, ומוכח כיסוד דברינו בשעורים לעיל דבמחובר וסכך פסול לא חל עלה מחשבה דלשם צל דהרי ל"ה סכך.

ונראה דמוכרח כן ממש"כ תוס' להלן יג: גבי סיכך באוכלין דאף דלאחר שהניח הסכך פקע מיניה תורת אוכל ואינו מק"ט, מ"מ הוי תולמ"ה דבעי דבשעת הנחת הסכך יהיה כשר, והיינו דבשעת הנחת הסכך מייחדו לשם צל, ובעי שיהא אז סכך כשר, וכ"נ ברמב"ן ב"ב יט:, ומתבאר דהילפו' דסכך ושם סוכה הוא רק מפסולת גורן ויקב וכל שעשוי ממילי אחריני לא חשיבה סוכה, ומוכרח **דבסכך שמקב"ט הוי פסול בחפצא דהסכך ולהכי לא חל עליה לשם צל ושוב הוי חסרון דתולמ"ה,** ולהכי גם בהניח בתלוש ואח"כ השריש יש לדון דפקע מיניה מחשבה דלשם צל, ועי' בתוספת בכורים שם הערת הרע"א בזה דנימא דהוי נראה ונדחה וכו', [ומצינו כיו"ב בגנזי ראשונים שכ' דהחידוש לרב דמהני קציצה דל"א דכבר נדחה], עכ"פ מבואר גם ברע"א דבחזר והשריש הוי פסול מחובר.

ולכאורה י"ל דגם לריטב"א מחובר הוי פסול בחפצא דהסכך, וכוונת הריטב"א רק לומר דמחמת דינא דתולמ"ה מסתבר לדרוש מקרא דאספך פסול מחובר עיש"ה, ולכן אם גם אחר הנחת הסכך בתלוש הסכך אח"כ הושרש והוי מחובר יהיה פסול מדין מחובר. ושפיר ניחא הערת הגריש"א וספק הבכורי יעקב הנ"ל.

אלא דיש להוסיף דלכא' בכה"ג דהניח סכך תלוש ואח"כ השרישו ושוב חתכו לא יהיה חסרון תולמ"ה כיון דתחילתו בהכשר, דבזה יש לדון דכיון דאח"כ השרישו ונעשה מחובר שוב הוי פסול בגוף הסכך ובזה לא יהני סברת דנעשה בהכשר, וגם מה שחשב לשם צל בעשייה הראשונה פקע אח"כ כשנעשה מחובר ושוב הוי תולמ"ה וכמש"נ.

ונראה דכן מבואר גם בדברי החזו"א בסימן קנ סקט"ו שכ' דאף לר"ת דבקדם הסוכה לסדין כשר, מ"מ בעשה תקרה על הסוכה פסול דל"ה סוכה אלא בית קבע וכו', ולכא' הרי בלא"ה יהיה כשר דתחילת עשייתו בכשרות, אלא דבכה"ג דעשה תקרה קבועה הוי פסול בגוף הסוכה ובטלה עשייה קמייתא ושפיר גם במוריד הגג יהיה חסרון דתולמ"ה וכמש"נ.

והנה התוס' יב: כ' גבי חבילה דהתרתן הוי כנענוע, וס"ל לתוס' דגם בהניחן ליבש דפסולין מהתורה אמרי' דהתרתן הוי כנענוע, אכן בטוש"ע נפסק דרק היכא דפסול מגזירה מהני התרתן אבל בפסול מהתורה בעי נענוע, ועי' הגר"א שציין לגמ' יא. ונראה הביאור בזה דהיכא דהניח סכך שפסול בעצמותו והפסול בסכך בזה קי"ל דבעי' עשייה חדשה לתקן פסול דתולמ"ה והוא ע"י נענוע, והיכא דאין הפסול בסכך עצמו כמו בסוכה תחת הבית דפסק הרמ"א כהגא"ש דל"ה תולמ"ה, אך משמע בלשון הרמ"א דבעי שיסיר הגג, ולא סגי שיפול מאליו וכנ"ל, וסגי בתיקון זה דכיון דל"ה פסול בגוף הסכך מהני מה שמסיר את הגג, וכ"ה במאירי ד. גבי סכך למעלה מעשרים ובסו"ד כ' דל"ה תולמ"ה ובעי תיקון דכיון דאין הפסול בגוף הסכך מהני תיקון שאינו בגופו, וכ"כ בהשלמה שהביא הדרכי משה שם, והביאור הוא דגם להגא"ש הוי חסרון בעשייה כה"ג אך לזה סגי בתיקון הדבר שמונע את ההכשר בסוכה, דכיון דאין הפסול בסכך עצמו סגי בתיקון במה שמונע ההכשר ולא בעי תיקון בסכך עצמו, ומעתה נראה בד' הטוש"ע דבחבילות היכא דפסולין מגזירה דרבנן דל"ה פסול בחפצא של הסכך אלא מגזירה בעלמא הוי פסול צדדי ולא בגוף הסכך, והתולמ"ה כאן אינו מחמת פסול בגוף הסכך, ובזה מהני תיקון במה שמונע היינו דלכ"ע אמרי' דהתרתן זוהי נענוע, אבל בהניח החבילה לייבש דבזה הוי פסול בסכך עצמו והוי תולמ"ה בעי תיקון בגוף הסכך ולהכי ס"ל לטוש"ע דל"מ התרה גרידא אלא בעי נענוע שיהא עשייה מחדש, וזהו כוונת הגר"א במה שציין לגמ' יא. דלא קי"ל כרב אלא כשמואל דבעי נענוע, והתוס' יב: כפי הנראה ס"ל דאף בהניח לייבש מהני התרתן דהוי כנענוע דכיון דהתירן הוי כעשייה מחדש לשם סוכה, ועוד דבמעשה התרה מסתמא היה גם נענוע ולהכי מהני גם לשמואל, דעדיף מקציצה של מחובר.

**סכך תלוש ולבסוף חיברו**

ג] והנה כל דברינו הם בהניח סכך תלוש ואח"כ נעשה למחובר, ובפוסקים מצינו דיון נוסף היכא דמעיקרא הניח סכך שהיה תלוש ולבסוף חיברו אם נידון כהניח סכך מחובר, דכ' התרוה"ד בריש הל' סוכה סימן פט הביאו הב"י בסי' תרכו בסופו **דלענין סכך תלוש ולבסוף חיברו כשר, דכיון דלענין ע"ז פסקי' דהוי כתלוש, אף דלשחיטה הוי כמחובר, ה"נ לענין סכך חשיב כתלוש**, והביאו המג"א והמ"ב שם להלכה, והב"י הגיה בסו"ד התרוה"ד מש"כ דבסוכה כשר מחובר דהיינו תלוש ולבסוף חיברו עי"ש. ודברי התרוה"ד צ"ע דאמאי מדמי' סוכה לע"ז ולא לשחיטה דמבע"ל בחולין טז דבתלוש ולבסוף חיברו הוי כמחובר, וע"ע בדרישה בהל' שחיטה מש"כ על דברי התרוה"ד.

ונ"ל בזה עפ"י יסוד המאיר לעולם בסי' ה שכ' בישוב קושית הרע"א בשו"ע יו"ד סימן ו ס"ב דאמאי פסלי' גבי שחיטה צפורן ושן המחוברין לבהמה, דילמא דוקא במחובר לאדם דהוקש לקרקעות פסול, אבל במחובר לבהמה יהיה כשר וכו', ותו"ד דגבי שחיטה תליא בדין תלוש ומחובר ולא בדין קרקע ומטלטלין, ובתחילת דבריו כ' היסוד דלענין ממונות תלוי בדין קרקע ומטלטלין, וכגון לענין שבועה ושומרים וכו' דשם נתמעט קרקע מדין שבועה ואין המיעוט מדין מחובר, ותלוש ולבסוף חברו ל"ח קרקע אבל מ"מ מקרי מחובר, אבל לענין איסורין כמו שחיטה וגט תליא בדין מחובר ותלוש, ולכן לענין שחיטה מבע"ל דיהא פסול דנתמעט מקרא דויקח וגו' דבעי' תלוש, וכה"ג ל"ח תלוש עכתו"ד, אך נראה דאין החילוק דוקא בין ממון לאיסורין אלא בכל מקום תלוי כפי שנכתב המיעוט בתורה, וכגון לענין ע"ז תליא בדין קרקע ומטלטלין, דנתמעט אלהיהם על ההרים דקרקע אין בה תפיסת אדם ולא נעשית ע"ז, ובתלוש ולבסוף חיברו לענין ע"ז ל"ח קרקע ולהכי מקרי שיש בו תפיסת יד אדם ומש"ה נאסר. ונראה דגדר הדברים דבדבר שאין בו תפיסת יד אדם אין בכוחו לייחדו לע"ז, על דרך שאינו יכול לעשות ע"ז בדבר שאינו שלו.

[ולענין מעילה כ' הכ"מ פ"ה ממעילה ה"ה דתולב"ח הוי כמחובר ואין מועלין בו, והק' דמ"ש דלענין ע"ז הוי כתלוש, ולכא' י"ל דלענין מעילה תליא בדין מחובר ותלוש דבמחובר ליכא מעילה, ומש"ה כה"ג אין מועלין דהוי כמחובר, משא"כ בע"ז דתליא בדין קרקע וכמבואר, ועי' בהמאיר לעולם בסו"ד שם שהעיר דהא מעילה ילפי' מתרומה, ולפ"ז ע"כ דגם בתרומה תליא בדין תלוש ומחובר, ועי' תוס' סנהדרין טו. עוד העיר שם מהא דאין מועלין בעבדים אף דל"ה מחובר אלא דדינו כקרקע עי"ש, [ויש לדון ולחלק בזה בין מעילה דהנאה דילפי' מתרומה למעילה דהוצאה דילפי' מע"ז, ובמעילה דהוצאה ה"נ יהיה מעילה דנחשב כתלוש משא"כ במעילה דהנאה]. ולענין שבועה דאין נשבעין על קרקעות עי' חו"מ סי' צה ס"א ב' דעות אם תלוש ולבסוף חיברו הוי כקרקע, והמח' תלויה אם המיעוט בשבועה הוא דאין נשבעין על קרקעות או דליכא שבועה על מחובר, ועי"ש בהגר"א, ולכן אין מקום לקו' התומים דאמאי הביא הרמ"א ב' דעות, ולענין ע"ז סתם ביו"ד בסימן קמה דהוי כתלוש, דשאני ע"ז דלכ"ע המיעוט הוא דומיא דהר דל"ל תפיסת אדם והוי מיעוט בשם קרקע וכנ"ל ולהכי כה"ג הוי כתלוש, ועי' צל"ח חולין טז שהרגיש בכעי"ז ונתכוין לחי' הר"ן שם דשאני ע"ז דנתמעט מקרא דולא ההרים אלהיהם א"כ בעי' דומיא דהר דיהיה מחובר מעיקרו, משא"כ שחיטה דממעטי' מויקח את המאכלת שפיר ממעטי' גם תולב"ח, ולדברינו א"צ לזה וכמבואר, ולענין גט מבואר בראשונים בגיטין פרק שני דתולב"ח ל"מ, והיינו כיון דהתם המיעוט בדין מחובר וזה עדיין חשיב מחובר].

ולפ"ז נ"ל בכוונת התרוה"ד דלענין סכך עיקר הפסול הוא דא"א לסכך בקרקע אבל אין פסולו מדין מחובר, וכלשון הר"מ בהל' סוכה פ"ה ה"א **אין מסככין אלא בדבר שגידולו מן הארץ שנעקר מן הארץ** [ובה"ב או במחובר לארץ פסולה], היינו דבעי' גדולו מהארץ ונעקר מהארץ, דמשמע דהמיעוט הוא בשם קרקע עי"ש, ומש"ה שפיר כ' התרוה"ד דהוי כע"ז דבתלוש ולבסוף חיברו כיון דל"ה קרקע נידון כתלוש וכשר לסכך בו, **ונראה דכמו דבע"ז המיעוט הוא דבקרקע אינו יכול לייחדו לע"ז והיינו במחובר מעיקרו**, ה"נ בסוכה דאם הוי מחובר מעיקרו אינו יכול להחיל עליו לשם צל, דבמחובר דל"ח עשיית אדם לא נתפס יחודו לשם צל, דכל שהוא מחובר לאילן שם הוא מקומו וגם לאחר ההנחה בסוכה נחשב אילן שסוכה מתחתיו והוי הפקעה משם סוכה, וכמו דאינו חל שם סוכה על בית ה"נ על מחובר, והיינו במחובר מעיקרו דהוי כקרקע ולא חל עליו מחשבתו לשם צל. [והאב"נ או"ח סימן תעה כ' דכל שאינה עומדת לצל אף שמוצל לא מקרי סוכה, ובתוס' רי"ד ע"ז כז כ' דסוכה נמי בכל טצדקי **שהיא עשויה לצל** היא כשרה הילכך היא כשרה אפילו בגוי וכו', היינו שהסוכה "עשויה" לצל, ונתבאר בשעור כללי הקודם דמהני לזה רוב הסכך, כיון דע"י הרוב נחשב דהסוכה עשויה לצל].

ונראה דזהו כוונת התרוה"ד בסיום דבריו **דבסוכה כשר מחובר**, והב"י הגיה בדבריו דהיינו תלוש ולבסוף חיברו, ונראה דכוונת התרוה"ד דליכא פסול מחובר בסכך אלא הפסול הוא דאין מסככין בקרקע, ולהכי תלוש ולבסוף חברו הוי כע"ז דנחשב כתלוש כיון דל"ה קרקע.

ועפי"ז יבואר התוס' יא: ד"ה דשלפינהו שכ' גבי קצץ כשנפשח ומעורה בקליפתו דאע"ג דחשיב כתלוש מ"מ כיון דלא נקצץ לגמרי ל"א זו היא עשייה, ומבואר בתוס' דאף דסכך כזה שמעורה בקליפתו נחשב כתלוש וכשר לסכך בו, מ"מ לענין קציצתן זוהי עשייתן בעי' שיהא קצוץ לגמרי ול"מ כה"ג, ובתור"פ מפורש דהוי מהתורה, וצ"ב דממנ"פ אם הוי כתלוש יחשב ג"כ לקציצתן, ומה לי שהם מעורים נימא דהקציצה הוי עשייתן שהרי תלושים הם, ובחלק"י באו"ח סימן י הק' דאמאי כשר לסכך, והרי לענין שבת כה"ג חייב משום תולש, ולכא' י"ל דאף דדינם כתלוש מ"מ כיון דהם מעורין ולא ניכר שהם תלושים לא חל עליהם שם עשיית סוכה, והיינו דיסוד הקציצה דמהני לרב הוא משום דמתנתק בכך מהאילן שעי"ז הוי כסכך על הסוכה, אבל כשהוא עדיין מחובר לאילן לא חל עליו כוונת דלשם צל.

אכן נראה יותר ברור עפי"ד התרוה"ד דלענין סכך מחובר עיקר פסולו הוא דהסכך הוי של קרקע, והכא הוי כעומד ליתלש ל"ח קרקע ולכך כשר לסכך בו, והמאיר לעולם כ' שם בסוף הסימן דבעומד ליתלש לא חשיב קרקע ולא חשיב מחובר עי"ש, אמנם מסתבר דאם הוי מחובר גמור לא יהני לסכך בו אף בעומד ליתלש דמ"מ כעת מחובר, ולא חשיב עשייה של סכך סוכה, ובפרט לריטב"א דפסול מחובר הוא מדין תולמ"ה הרי בעי' עשיה, אבל בנידון התוס' דכבר הוי תלוש ורק מעורה בקליפתו בזה שפיר י"ל דכשר לסכך בו דזה ודאי לא מקרי קרקע, אך לענין דין קציצתן זוהי עשייתן בעינן קציצה לגמרי וכמש"נ לעיל **דבפסול בגוף הסכך בעי' עשייה גמורה בסכך** שלא יהיה שייך לקרקע ולכן בכה"ג דמעורה בקליפתו לא חשיב קציצה.

ומצאתי סיוע לדברינו ממש"כ באגלי טל במלאכת קוצר [סעיף כא אות ו] דכיון דהמיעוט בסכך מחובר הוא מקרא דבאספך מגרנך ומיקבך וכו', ילפי' דאם מחובר הי' כשר א"כ משכח"ל גורן שאינו מק"ט במחובר, וע"כ מחובר פסל לסכך כיון דחשוב כמו הקרקע ועפר פסול לסכך דאין גידולו מהארץ, ולפ"ז כ' באגלי טל שם דלהכי כ' התוס' דבנפשח כיון דהא מטמא טו"א להכי ע"כ דל"ה כקרקע ומסככין בו עכתו"ד, ומבואר בדבריו כמש"כ דלענין סכך הפסול הוא מחמת דא"א לסכך בקרקע.

ויש להוסיף דבירושלמי כלאים פ"ז ה"ו אי' דדלעת כתלוש לסכך בה, ובפי' הפ"מ ורידב"ז והגר"א כ' דהיינו בעציץ נקוב, דאף דלכלאים ושבת הוי מחובר לענין סכך חשיב כתלוש, וצ"ב דבעציץ נקוב ממנ"פ יהיה פסול דהא חשיב כקרקע וגם הוי כמחובר, ואכן בחזו"א סימן יג פי' בעציץ שא"נ, ומפורש כדבריו ברבינו מנוח בהל' סוכה פ"ה ה"ב דהירוש' קאי בעציץ שא"נ, אלא דעי"ש שכ' הטעם דכשר כיון דגם לענין שבת ל"ח מחובר, אמנם לפ"ד הרי גם היכא דלענין שבת הוי מחובר וחייב משום תולש עדיין אינו מוכרח דפסול לסכך כיון דל"ה כקרקע, ולריטב"א הנ"ל י"ל דכיון דמכופפו בשעת הסיכוך הוי מעשה וצ"ע.

ד] והנה בפרמ"ג בסימן תרכו בא"א אות א כ' דיש הפרש בין סכך פסול בעצמו ובין כשר רק תולמ"ה, כי בפסול בעי נענוע כל אחד ואחד בקצה האילן, ובתולמ"ה בתקרה מפקפק וא"צ להגביה ולהניח, ואכן הגר"א בהל' ציצית בסימן יא סי"ג הובא לעיל כ' דבמעשה גמור מודה שמואל דמהני הקציצה, וציין להגמ' טו. גבי תקרה דמהני לכ"ע מפקפק וכו', אבל לפרמ"ג הטעם בזה כי ל"ה פסול בגופו, והרע"א בשו"ע סימן תרכח כ' להסתפק בסכך שנפסל משום תולמ"ה אם פוסל לסכך שתחתיו, וספיקו הוא אם חשיב פסול בגופו.

והנה הגר"א כ' בסימן תרכט סי"ז גבי חבילה שהעלה לייבש ונמלך לסיכוך דפסק השו"ע דבעי התרה ונענוע, וכ' הגר"א המקור מהגמ' יא. בתו"ד דכ"ש לרשב"א [היינו הריטב"א] דמחובר נפקי מהאי קרא דתעשה, וכ"ש מחובר דלא נעשה בו מעשה כלל וכו' ומשמע דאם מחובר הוי פסול בחפצא גרע ובודאי בעי נענוע, עכ"פ הגר"א למד בריטב"א דהוי פסול דתולמ"ה.

והנה הב"ח שם בסימן תרכו ס"ב כ' על מחובר דלר"ת יזיזם ממקומם, ובשו"ע לא הביאו וכן במ"ב לא הביאו, אבל בחבילי עצים בסימן תרכט משנ"ב אות מד כ' דיזיזם ממקומם, ושעה"צ אות סו הביא מהב"ח כן, הרי דס"ל דחבילי עצים גרע והוי פסול בחפצא, וצ"ע אטו גרע ממחובר, ואולי ס"ל דמחובר פסולו רק מדין תולמ"ה.

ויש לסייע לסברה שכתבתי לעיל דבאיכא גג נתפס לשם צל כיון דאין הפסול בגוף הסכך, מדברי הנתיבות דהנה בשו"ע בסי' תרכו ס"ב ברמ"א הנ"ל פסק כר"י הלבן המובא בהגא"ש דבהסרת הגג ליכא חסרון מדין תולמ"ה כיון דאין הפסול בגוף הסכך, ובמקור חיים לנתיבות בסופו בהגהותיו לשו"ע או"ח סימן תרכו בט"ז כ' ע"ד הרמ"א וז"ל **ואף דבציצית אף כשהפסול בבגד הוי תולמ"ה, שאני התם דבעינן עשייה לשמה דדרשינן לך לשם חובך, וכשהבגד היה פטור ל"ה עשייה לשם חוב, משא"כ גבי סוכה דלא בעינן לשם חוב רק לשם צל דהא סוכת גנב"ך כשרה להכי ל"ה חסרון מדין תולמ"ה** עכ"ד, ומבואר בדבריו דרק בציצית דהוי דין לשמה אינו חל בעשייה בפטור, משא"כ בסוכה דהוי רק עשייה לשם צל מהני גם היכא דהוי סוכה תחת התקרה, ומשמע בנתיבות דאם הוי פסול בסכך עצמו, ה"נ לא נתפס עליו דין לשם צל וכמש"נ בשעורים לעיל.

ובגינת וורדים כלל ו סי"ד ציינתיו בהערותי על הש"מ מנחות כ' גבי ציצית דבהיתה בתוכה חוט כלאים דאם הוציאה אח"כ ל"ה תולמ"ה ואף דקודם לא היה ראוי למצוה דאסור ללובשו, מ"מ דמי לסוכה שעליה הגג דלר"י הלבן ל"ה תולמ"ה, ולנתיבות הנ"ל ציצית גרע דבעי לשמה לשם חובך ורק בסוכה דהוי ענין דלשם צל יהני, וכיו"ב כ' הפרמ"ג בסימן יז, אמנם ברע"א בשו"ע סימן י ס"ה בעין הגליון העיר בדבריו איפכא דכה"ג ל"ה פסול בבגד אלא איסור ללובשו ומהב"ע וזה לא מחשיבו לתולמ"ה, אבל בפסול בחפצא הא הוי פסול בסוכה, אכן י"ל אדרבא דלנתיבות כיון דבעי לשם חובך גרע ושוב דמי לסוכה, והנ"מ בזה גבי עשייה בגזולה ומחלו דהביה"ל דן בסימן יא אם הוי תולמ"ה, והיינו כיון דגזולה ל"ה פסול בחפצא, אך י"ל דכיון דמ"מ לא ראוי למצוה בשעת שהיא גזולה לענין ציצית גרע וא"י לייחדו לשמה.

### סוגיא דתולמ"ה בלולב ודיני אגד

סוגית הגמ' יא: מבואר לרש"י דלרבנן דלא ילפי' לולב מסוכה לפסול בה העשוי ה"נ גם אם ינשרו הענבים מעצמם כשר דאין דין מהעשוי בלולב, אבל בר"ח פי' דת"ק סבר ילפי' ולחכמים ה"מ סוכה אבל לולב אמרי' לקיטתן זו עשייתן, הרי דלכ"ע מהעשוי פסול ורק דאם לא ילפי' לולב מסוכה אמרי' לקיטתן זו עשייתן וא"כ בנפלו הענבים מעצמם אף חכמים פוסלים. הרי לפי' ר"ח גם לחכמים בלולב בעי עשייה בהכשר, עכ"פ מוכח דהוי סברא דבעי עשייה בלולב, וכן מבואר דעת ר"ת במש"כ בתוס' גיטין מה ויבואר להלן דאשה אינה וגדת ומוכח דאם יתאגד לבד ל"מ ויש דין איגוד ולהכי ס"ל לר"ת דאשה פסולה.

ובאמת צ"ב דמה מהני שמוריד הענבים מההדס והרי ליכא תיקון בגוף האגד ואמאי מהני לתקן חסרון דתולמ"ה, והרגיש בזה בשפ"א. ונראה מוכרח דכיון דהוי דין אגד של כל המינים ובכללם ההדס ורק ע"י ליקוט ענביו מקרי הדס שפיר נחשב תיקון בגוף האגד. ועי' בפי' הר"ח בסוגיא, וחזינן בדבריו פי' מחודש דגם לרבנן דאגד ל"ה לעיכובא איכא חסרון דתולמ"ה, וצ"ב דהא לרבנן דין אגד אינו אלא לכתחילה מדין הידור וליכא לדין עשייה, וא"כ מהיכי תיתי שיהא בזה חסרון דתולמ"ה, ובכל הראשונים מבואר פי' הסוגיא כפשטות דה"נ לרבנן ליכא חסרון דתולמ"ה בעשיית האגד עי"ש.

ונ"ל בביאור דברי הר"ח ובהקדם לשון הרמב"ם בהל' לולב פ"ז ה"ו מצוה מן המובחר לאגוד לולב והדס וערבה וכו' ואם לא אגדן ונטלן אחד אחד יצא, וצ"ב דפשיטא דיצא, ומוכח דגם לרבנן ל"ה רק הידור אלא הוי מגוף המצוה, היינו דגם לרבנן נא' דין אגד כמו לר"י אלא דאינו מעכב. וראה לשון היראים שכ' "דכי היכי דמצריך ר"ע אגד שלא לפסול מצרכי רבנן למצוה" הרי דהאגד לרבנן דומה לאגד דר"י ורק דאינו מעכב. וד"ז מוכרח בגמ' מפורשת להלן מו. דאמרי' דבשעת האגד יברך שהחיינו, הרי דגם לרבנן שייכי ברכת שהחיינו בשעת האגד. וכמ"כ חזי' דשעור לולב ד"ט שיהא ראוי לנענע, ועי' ברבינו מנוח לולב פ"ז ה"ח דהא קי"ל דאגד בלא"ה אינו מעכב, ומוכרח כנ"ל דמ"מ גם לרבנן יש חובת אגד לכתחילה.

וכ"נ בטור סי' תקנא שכ' דלכתחילה חובה לאגדו ועמד הב"י בלשון זה, וע"כ כוונתו כנ"ל דלרבנן הוי חלות דין אגד ולא רק הידור בעלמא, ורק דלרבנן ל"ה לעיכובא. וכ"נ ברש"י לג: ד"ה ופליג במש"כ דבעי' קשר גמור, ואם הוילרבנן רק הידור בעלמא ל"ל דין קשר גמור.

ונראה דזהו הביאור בראב"ד בהשגות שכ' תי' על קו' תוס' יג. דכיון דילפי' אגד מאזוב הא התם ל"ה לעיכובא, ותי' הראב"ד דשאני באגד בלולב דגם בלי ההיקש דאגד אינו מעכב כיון דבלא"ה בעי' למצוה שיהא אגד, ע"כ דהילפו' היא לעיכובא, וצ"ב דדילמא הלכתחי' הוי הידור בעלמא והילפו' לחובת אגד לכתחי', ומוכרח כמש"כ דלרבנן הוי ג"כ דין אגד וזש"כ הראב"ד דע"כ הילפו' היא לעיכובא. ובזה ניחא דברי הר"ח, דלהכי שייך דין עשיה גם באגד לרבנן.

ויסוד לכל מש"כ הוא משי' הר"ת דאשה פסולה לאגד, וע"כ דאיכא חלות דין אגד גם לרבנן ול"ה דין הידור בעלמא, ועי' מג"א סי' תרמט סק"ח שהק' על הר"ת דהרי קי"ל כרבנן דאגד ל"ה לעיכובא ומ"ש לפסול נשים ותי' דכיון דבעי אגד הוי מגוף המצוה, ועי' שם במ"ב סקי"ד ומחה"ש סק"ח, שהעירו מסוגין דליכא דין תולמ"ה לרבנן, [ואכן לר"ח מבואר פי' חדש דקאי גם לרבנן], ותי' שם בסו"ד עפ"י הטור דחובה לאגדו ומבואר כמש"כ, דכוונת המג"א דגם לרבנן הוי חלות חובת אגד לכתחי' ולהכי שייך לומר דאשה לא תעשה האגד כיון דאינה מצווה בלולב.

וכ"נ הביאור בריטב"א יא: שכ' דלכ"ע בעי' ראוי לאגד, ועוד הביא הריטב"א שם דאגד יד בעי' לכ"ע, וע"כ דגם לרבנן איכא דין אגד, מיהו בדברי הריטב"א היה נראה יותר כד' הגרי"ז במנחות כז דלרבנן הוי דין אגד מדין לקיחתן כאחת, וזש"כ דסגי באגד ביד.

ואין להק' מהגמ' סוכה ל: דמבואר דלמ"ד דלא בעינן אגד ל"ה שינוי לגבי גזילה, והק' הרש"ש ומהר"ץ חיות דהא גם לרבנן בעי' לאגד לכתחי' ונימא דמיירי דאגדו והוי שינוי, דכבר כ' הפרמ"ג בסי' תרמט א"א סק"ז דהגמ' מיירי בלא אגדו עיש"ה. אכן י"ל דאפי' נימא דלרבנן הוי דין אגד כמו לר"י, מ"מ חלוק דלר"י הוי דין אגד לעשותן כאחד ומש"ה חשיב שינוי, משא"כ לרבנן הוי דין לאגוד הד' מינים לקיום מצות לקיחה כאחת והוי מצוה בגברא אבל לא נעשה לחפצא אחד כמו לר"י, ולהכי דוקא לר"י חשיב שנוי כיון דנעשה כאחת, משא"כ לרבנן.

ועי' בסוגית הגמ' לא. גבי ב"ת דאמרי' דלר"י דבעי אגד האי לחודיה קאי משא"כ לרבנן וצ"ל דמ"מ לרבנן כיון דל"ה חפצא אחת ל"ש לומר האי לחודיה קאי. והערל"נ שם הק' דהאתרוג הוי בפ"ע, וכבר נתבאר במק"א דגם האתרוג הוי בכלל האגד דהכל נעשה חפצא אחד, וכמש"כ בתניא רבתי ובכל בו דשם לולב כולל הד' מינים "וכולן נקראין לולב" וכבר עמדתי בזה בקצרה בהערותי על התורא"ש בסוכה שם הנדמ"ח עי"ש.

ובזה ניחא משה"ק התוס' בגיטין מה, ב על שיטת ר"ת דאין אשה אוגדת לולב ועושה ציצית כיון דלא מיפקדה, והתוס' הקשו מסוכת גנב"ך דכשרה, אכן נראה דשאני בציצית ובאגד לולב דאיכא דין עשייה להכי שייך לפסול נשים, משא"כ בסוכה יסבור ר"ת דאין דין עשייה כלל להכי ל"ש לפסול נשים. ועי' ברמ"א בסי' תרמט דלולב שאגדו עכו"ם כשר, והמג"א בסק"ח כ' דמשמע דלכתחילה לא יאגדנו עכו"ם כמש"כ בסימן יד גבי ציצית בנשים, וחזינן דלענין סוכה לא כתב הרמ"א להחמיר לכתחילה, ולדברינו ניחא. והנה בפי' הר"ח בסוכה יא: מבואר דגם לרבנן דאגד ל"ה לעיכובא איכא חסרון דתולמ"ה, וצ"ב דהא לרבנן דין אגד אינו אלא לכתחילה מדין הידור וליכא לדין עשייה, וא"כ מהיכי תיתי שיהא בזה חסרון דתולמ"ה, ובכל הראשונים מבואר פי' הסוגיא כפשטות דה"נ לרבנן ליכא חסרון דתולמ"ה בעשיית האגד. ונ"ל בביאור דברי הר"ח ובהקדם לשון הרמב"ם בהל' לולב פ"ז ה"ו מצוה מן המובחר לאגוד לולב והדס וערבה וכו', ואם לא אגדן ונטלן אחד אחד יצא, וצ"ב דפשיטא דיצא, ומוכח דגם לרבנן ל"ה רק הידור אלא הוי מגוף המצוה שיהיו מאוגדין, היינו דגם לרבנן נא' דין אגד כמו לר"י אלא דאינו מעכב. וראה לשון היראים מצוה תכב שכ' "דכי היכי דמצריך ר"י אגד שלא לפסול מצרכי רבנן למצוה", הרי דהאגד לרבנן דומה לאגד דר"י ורק דאינו מעכב, וד"ז מוכרח בגמ' סוכה מו. דאמרי' דבשעת האגד יברך שהחיינו, הרי דגם לרבנן שייכי ברכת שהחיינו בשעת האגד, וכ"נ בטור סי' תקנא שכ' דלכתחילה חובה לאגדו, ועמד הב"י בלשון זה, וע"כ כוונתו כנ"ל דלרבנן הוי חלות דין אגד ולא רק הידור בעלמא, ורק דלרבנן ל"ה לעיכובא, וכ"נ ברש"י לג, ב ד"ה ופליג במש"כ דבעי' קשר גמור, ואם הוי לרבנן רק הידור בעלמא ל"ל דין קשר גמור. ובזה ניחא שיטת הר"ת הנ"ל דאשה פסולה לאגד, וע"כ דאיכא חלות דין אגד גם לרבנן ול"ה דין הידור בעלמא, וכ"נ במג"א סי' תרמט סק"ח שהק' על הר"ת דהא קי"ל כרבנן דאגד ל"ה לעיכובא ומ"ש לפסול נשים, ותי' דכיון דבעי אגד הוי מגוף המצוה, ועי' שם במ"ב סקי"ד ומחה"ש סק"ח. [ואין להק' מהגמ' סוכה ל, ב דמבואר דלמ"ד דלא בעינן אגד ל"ה שינוי לגבי גזילה, והק' הרש"ש ומהר"ץ חיות דהא גם לרבנן בעי' לאגד לכתחי' ונימא דמיירי דאגדו והוי שינוי, דכבר כ' הפרמ"ג בסי' תרמט א"א סק"ז דהגמ' מיירי בלא אגדו, אכן י"ל דאפי' נימא דלרבנן הוי דין אגד כמו לר"י, מ"מ חלוק דלר"י הוי דין אגד לעשותן כאחד ומש"ה חשיב שינוי, משא"כ לרבנן הוי דין לאגוד הד' מינים לקיום מצות לקיחה כאחת והוי מצוה בגברא, אבל לא נעשה לחפצא אחד כמו לר"י, ולהכי דוקא לר"י חשיב שנוי כיון דנעשה כאחת, משא"כ לרבנן. ועי' בגמ' לא, א גבי ב"ת דאמרי' דלר"י דבעי אגד האי לחודיה קאי משא"כ לרבנן, וצ"ל דמ"מ לרבנן כיון דל"ה חפצא אחת ל"ש לומר האי לחודיה קאי].

### אין מסככין בדבר המק"ט

ברמב"ן ב"ב יט: מבואר בתי' השני על קו' תוס' בסוגין יג: דבאוכלין כיון שהניחן לסכך הרי ביטלן ושוב אינן מק"ט, ותי' הרמב"ן בא"נ דגם היכא דכעת אינו מקבל טומאה פסול לסכך דל"ה דומיא דגורן ויקב, והיינו דאין המיעוט בהך סכך דפסול משום דמק"ט, אלא דסכך דמק"ט ל"ה מין הראוי לסכך.

והנה בגמ' אמרי' דגם בשברי כלים אין מסככין, ולרש"י סוכה טו: משמע דהוי גזירה, וכ"נ בלשון הר"מ פ"ה ה"ב דהוי גזירה שמא יסכך בכלי שמק"ט, והפרמ"ג בסימן תרכט סק"ה הו"ד במ"ב כ' דמה"ט בדבר שמק"ט מדרבנן דאין מסככין בו [כמבואר בתוס' סוכה שם ובסופ"ק, ולעיל שם ה.] אין בו דינא דשברי כלים אין מסככין בו דהוי גזירה לגזירה, [ודלא כמג"א בסימן תרכט סקי"ט דגם בנשברו אסור לסכך בו], ולכא' דבריו צ"ב דהא בדבר שמק"ט מדרבנן אינו ראוי לסכך ופסול מעיקר דינא ולא מגזירה, אכן י"ל דס"ל דעל מק"ט מדרבנן ל"ש לומר דהוי מין שא"ר לסכך, [וכמו שהעיר בשפ"א ע"ד התוס' בסוגיא], וע"כ דהוי גזירה ומש"ה בשבריו מסככין דהוי גזירה לגזירה. ונראה דנ"מ בזה דבדבר שמק"ט מדרבנן דפסול לסכך, אמנם היכא דכעת אינו מקב"ט ה"נ אפשר לסכך בו, דרק במק"ט מה"ת ל"ה מין הראוי לסכך ומש"ה גם בנפקע הטומאה פסול, אבל במק"ט מדרבנן דא"ר לסכך מגזירה, א"כ בליכא כעת לקב"ט ה"נ יהא ראוי לסכך בו, ומה"ט במק"ט מדרבנן היכא דלא הוכשר יהא כשר לסכך כיון דבפועל אינו מק"ט, ולא דמי במק"ט מהתורה דגם בלא הוכשר פסול לסכך כיבואר להלן, [ובר"מ בהל' סוכה שם מבואר כשי' הרי"ף דהיכא דמטמא טומאת מדרס איכא בהו דינא דשברי כלים, וצ"ל דבזה כיון דעיקר הטומאה דאוריי' פסול מדינא ומש"ה גם בשבריו אין מסככין].

ולהרמב"ן יש לדון דבשברי כלים פסול לסכך מה"ת, דכיון דס"ל דגם בדבר שכעת אינו מק"ט אין מסככין בו דל"ה מין הראוי לסכך, א"כ גם בשברי כלים אף דכעת אינו מק"ט מ"מ ל"ה מין הראוי לסכך, ואכן החלק"י תניינא סימן ג כ' דלהרמב"ן פסול מה"ת. ואפשר דבשברי כלים הוי כפנים חדשות ובטל שם כלי מעליה ולהכי בזה גם הרמב"ן מודה.

ודעת הראב"ד בסוגיא דאניצי פשתן דראוי לכרים וכסתות, ובתו"ד מדמה ליה לשברי כלים ועי' בנ"כ, וי"ל דס"ל דמשו"ה ל"ח מין הראוי לסכך ועי"ש. ובלבוש סי' תרכט כ' דאף היכא דכעת אינו מק"ט מחמת שברי כלים פסול לסכך דכבר אדחו ואינן חוזרים להכשרן, ועי' גליוני הש"ס להלן שם, וי"ל דכוונתו דל"ה מין הראוי לסכך.

ועפי"ד הרמב"ן נראה דמיושב קו' המשנ"ל דאיך מסכך בעצים הא מק"ט מדין הבא אל הבית וכו', וכן האב"נ הק' דאיכא בהו טומאת גולל וכו', וכיו"ב הק' בהגהות רא"מ דלר"י דסוכה הוי דירת קבע נטמא העצים מדין בית, דהא כל הני ל"ה טומאת מצד עצמם לומר דממילא לא הוי מין הראו לסכך, אלא טומאתם באה מצד דבא לבית או מצד אהל [עי' פנ"י סוכה יט], או מצד דהוי גולל, וא"כ ל"ש לומר דמשו"ז ל"ה מין הראוי לסכך, ורק בטומאת נגעים דהוי טומאה מצד הבגד בזה כ' התוס' דא"ר לסכך, וגם בזה ס"ל לשיטה אחת בתוס' דמשום טומאת נגעים גרידא אינו נפסל לסכך, וי"ל הטעם כנ"ל דמשו"ז ל"ח מין שאינו ראוי לסכך, [והמשנ"א כ' על קו' המשנ"ל הנ"ל דהוי כמש"כ התוס' דמשום טומאת נגעים גרידא אינו פסול לסכך, ולהמבואר יש לחלק בזה, ואפשר דכוונתו דמשום טומאת נגעים או הבא אל הבית ל"ח מין שאינו ראוי לסכך וכמבואר].

[ובציץ הקודש דן במסכך בעצי הקדש אם כשר כיון דמקב"ט מחמת חיבת הקודש, ונראה פשוט דהיא משום הא לא איריא, כיון דטומאה דחיבה"ק ל"ה טומאה בעצם ע"י מגע והוי רק פסול טומאה בקדשים כמו שביאר הגרי"ז בזבחים מג וא"כ ל"ח דבר המקב"ט לפוסלם לסכך, דמה שמק"ט מצד מעלת ההקדש ל"ח בר קבלת טומאה בעצמותם לקבוע דלא הוי מין הראוי לסכך].

והנה התוס' רי"ד ס"ל דגם באוכל שלא הוכשר פסול לסכך, וכן נקט הרע"א וראה בהערותי לתורא"ש סוכה הנדמ"ח מה שהבאתי בזה עי"ש, ובתור"פ בסוגין מפורש דכשר לסכך, ולכא' י"ל דפליגי בגדר הכשר אם הכשר הוי לעשותו אוכל או מדיני קב"ט, דאם ל"ה אוכל ה"נ כשר לסכך, אכן לפ"ד הרמב"ן י"ל עוד כפי שמשמע מלשון התוס' רי"ד דכיון דבר טומאה הוא ע"י הכשר א"כ ל"ה מין הראוי לסכך, ואף דלענין דבר המק"ט אינו חוצץ אמרי' דבלא הוכשר חוצץ, שאני התם דהטעם דבמק"ט הוי טמא ולהכי אינו חוצץ וכמש"כ הר"מ בפה"מ באהלות, אבל לענין סכך אם הוי מין המק"ט ע"י הכשר שוב פסול לסכך אף קודם הכשר.

ובזה יבואר ספק השפ"א בסוף הסוגיא אם באוכל פחות מכביצה דאין מק"ט פסול לסכך, והיינו דהספק הוא דכיון דבר קבלת טומאה הוא א"כ ל"ה מין הראוי לסכך.

ובחלק"י שם הק' גבי ידות דבבססן דמסככין בהם, דליהוי כשברי כלים, אמנם נראה לפי"מ שביארנו במק"א דבידות ל"ה מקב"ט ממש ורק מכניס ומוציא כ"ז שהוא יד [ול"ד לשומר דהוי בכלל האוכל ומצטרף לשיעור וכו'], וא"כ פשוט דכל מה שמקבל טומאה הוא כ"ז שהוא יד לאוכל, ולהכי בבססן דל"ה יד ל"ח מין המקבל טומאה, ומש"ה כשר לסכך דהוי מין הראוי לסכך, ול"ד כלל לשברי כלים דהוי טומאה מחמת עצמם דהיה כלי, ועי' כעי"ז באב"נ בסימן תעא, ומשה"ק שם על המג"א גבי חיצי זכרים דבחיברם פסול ובהוציאם הוי כבלאי כלים.

##### בסוגיא דסיכך בנסרים

ברמב"ם בהל' סוכה פ"ה ה"ז מבואר חידוש בדינא דנסרים, חדא דבלשונו כ' דהסוכה כשרה ואין ישנים וכו', וצ"ב במה שלא כ' דהוי פסול, ובסיפא של ההלכה כ' לגבי הפכן דפסולה, וא"כ אמאי ברישא לא כ' כן, עוד צ"ע דהנה בגמ' בסוכה י: מוקמי' סיפא דמתני' דמיירי מהצד דאם הוי באמצע הא פוסל בד"ט, ומסתימת לשון הר"מ משמע דאף באיכא נסר באמצע הסוכה אינו פוסל ד"ט בנסרים את הסוכה ורק אין ישנים שם, ועי"ש מ"מ וכס"מ, ובמכתם ור"י מלוניל מבואר בד' הר"מ הטעם דאין הפסול בסכך מחמת עצמו אלא מגזירה וכו', והיינו דכיון דאין נסרים נעשה סכך פסול אלא הוי גזירה, מש"ה שונה מכל סכך פסול, וכ"נ בראבי"ה. ועי' מאירי טו. דבזה"ז דדרך תקרה גם בנסרים פחותין מד"ט פסול גם בזה מדרבנן, ומשמע דהוי פסול רק מגזירה.

ובגמ' מבואר דבשעת הדחק ל"ג, ועי' ריטב"א דמוכח דהוי גזירה בעלמא, אך בריטב"א משמע דהיכא דגזרו עשו חיזוק אפילו בשעת הסכנה כאילו היו פסולין מהתורה, ובהמשך כ' שכל שפסלו מדבריהם משום גזירה מסככין בשעת הסכנה ומברכין על ישיבתה, ועי' ביה"ל ריש תרכט דבסכך פסול מדרבנן אינו מברך, אבל בנסרים כ' המ"ב סק"נ דמברך וע"כ דל"ה פסול בעצם אלא מגזירה, וכ"נ במג"א תרכט סקכ"ב ובפרמ"ג שם דמברך ר"ס תרכט, אמנם במג"א תרמ סק"ט כ' לגבי גזירת רבנן שלא לישן בכילה שגבוה י' ורחב ד' דאתי אהל ארעי ומבטל אהל קבע דאם אין יכול לישון מחמת יתושים יכול לישן בכילה לקיים הדאורייתא.

והפנ"י הק' מה ס"ד דרבי יהודה להוכיח משעת הסכנה הא ודאי כיון דאינם יכולים לקיים מצות סוכה מדרבנן היו מחוייבים לקיים החיוב מהתורה, ואמנם מצינו בר' יונה ריש ברכות דבק"ש אחר חצות הפקיעו הדאורייתא, אך מכבר כ' הפרמ"ג תרכט א"א סקכ"ב דיש חילוק בין איסור דרבנן לגזירה דרבנן, דבגזירה אם יעקב הד"ת לא גזרו, משא"כ היכא דאסרו רבנן אסרו אף במקום שיעקר ד"ת. **ולהכי כ' שם דבמקום סכנה אין לסכך בדבר שמקבל טומאה מדרבנן. [אכן בשברי כלים הבאתי מהפרמ"ג עפ"י לשון הר"מ דהוי גזירה בעלמא ושפיר יוכל לסכך היכא דל"ל סוכה הכשרה].**

וכן מוכח בסוגיא טו. בבטול תקרה לפרש"י דהיכא דל"ש הגזירה אינו פסול, והיינו דעיקר הסוכה כשרה ורק דאינו יכול לקיים מצות סוכה במקום הנסר, אבל אינו יכול לפסול כל הסוכה, וכ"נ בצל"ח בסוגין. וכפיה"נ זהו ביאור ד' המהר"ם בסוגין [ודלא כמהרש"א] דלל"א לשמואל אליבא דר"י אינו מצטרף לד"א מהצד עי"ש, והיינו כיון דל"ה פסול עצמי בהך סכך להכי אינו מצטרף לד"א, ועוד יבואר בזה להלן. וסיוע לזה יש להביא מדברי הב"ח בסי' תרלא שכ' על הגמ' טו. בנוטל וכו' דאף דסכך פסול בד' והנסרים פסולים ותולמ"ה, ותי' בא"נ דכיון דמין סכך כשר הוא ורק דתולמ"ה ל"ה ס"פ וכו', והיינו דבנסרים דהוי גזירת תקרה ל"ח שאינו ממין סכך ולהכי גם בנסר ד' לא גרע מתקרה ד' דאינו פוסל בד"ט באמצע מש"ה הסוכה כשירה, ול"ד לחבילות דחשיב סכך פסול כמו שביארנו במקומו. ועי' באבני נזר סימן תעג סק"ו שכ' דבנסרים שנשברו אינם פוסלים כסכ"פ שנשבר כיון דל"ה פסול בחפצא. ונראה עוד נ"מ דאף להנך ראשונים דס"ל דלר' יאשיה כל פסולי סכך פוסלים גם בדפנות, מ"מ פסול נסרים דהוא מגזירת תקרה ודאי ל"ש בדפנות.

ונראה בהא דפליגי הראשונים בסוגין אם שייך הכא הכלל דהלכה כר"מ בגזרותיו וכו', והיינו דפליגי אם חשיב הכא גזירה, או דהוי סכך פסול והוי דין לפסול הסכך, ול"ש לומר הלכה כר"מ בגזרותיו דא"ז רק גזירה בעלמא דהגזירה היא רק טעם לה דעשאוהו סכך פסול משא"כ אם הגזירה היא על עיקר הפסול, וכ"כ באבי עזרי בהל' סוכה עי"ש.

**ובאבני נזר סוף סימן תעג כ' דשברי נסרים כשרים לסכך בהם וליכא בהם פסול דשברי כלים, והיינו דכיון דהוי רק מגזירת תקרה, ואם ל"ה פסול בחפצא ל"ש לגזור בשבריו.**

והנה מדברי השפ"א היה נראה דגם המהר"ם מודה דלמ"ד דבהפכן פסול דמצטרף לד"א, והיינו דלהך מ"ד נסרים הוי כס"פ ולהכי גם בהפכן פסול אף דליכא ד', וכ"כ באבי עזרי בהל' סוכה שם, אמנם יש לדחות עפ"י המאירי והעיטור שכ' דגם בהפכן ה"ד בדאיכא צירוף כמה נסרים לשעור ד"ט, והחידוש דאף דכשמניח ל"ה בשיעור זה מ"מ ל"ח כקנים ומצטרף לד"ט, וכ"נ במחה"ש ובבכור"י, וכ"נ השפ"א בתחילת הסוגיא במשה"ק דנימא דהצירוף הוא לד"ט בהפכן עי"ש, וכ"ז הוא דלא כפנים מאירות בסי' סא שנקט דבהפכן פסול אף בלי צירוף ודבריו מחודשים, וראייתו מקו' הגמ' להלן בפסל, אך המאירי כבר כ' דאינו מוכרח מקו' הגמ' דהתם מיירי בסוכה קטנה עי' בדבריו, ואכן הפמ"א בהשמטות חזר בו עי"ש.

אלא דלפ"ז יקשה דהרי הר"מ פסק דבהפכן פסול א"כ משמע דבנסרים חשיב סכך פסול, וסותר לשיטתו, וכמ"כ יקשה מהסוגיא דלהלן דהר"מ מפרש כרי"ף וס"ל דבתקרה ד' ל"מ מה דהוי ביטול תקרה אף דליכא לגזירה, ומוכח דהוי פסול בעצם, וכבר הרגיש בזה הב"ח בעצמו שם שכ' דלהר"מ בנסרים חשיב סכך פסול עי"ש. ולכן י"ל ע"ד שכ' בתש' ר"א בברכת אברהם בסי' כה דאיכא חילוק דדוקא בנסר אחד דבזה ל"ה פסול בעצם משא"כ בכמה נסרים עי"ש בכל דבריו, ולכא' משמע בדבריו דבנסר אחד ליכא כלל גזירת נסרים, ונתכוונו לדבריו בפנ"י בסוגיא ובאבן האזל בהל' סוכה שם, אכן צ"ב לומר דבנסר אחד ליכא כלל הגזירה, דהא כ' הר"מ דאין ישנים תחתיו, [אם כי מצינו דאף כשאין הסכך פסול אין ישנים תחתיו, וכדכ' הראב"ד על הרי"ף דאף דסכ"פ פוסל בד"ט, מ"מ גם בג"ט אין ישנים תחתיו, וכיו"ב כ' התוס' יד: לרב דבעי' ד"א מ"מ אין ישנים תחת הנסר, והעיר הערל"נ דמוכח דאף דאינו פסול אלא בד"א מ"מ גם בד"ט אין ישנים תחתיו], אכן נראה לומר בכוונת הר"א בן הר"מ ז"ל דהחילוק בזה דבנסר אחד הוי גזירה בעלמא שלא לישון תחתיו אבל ל"ה פסול בחפצא לומר דחשיב סכך פסול, אבל היכא דאיכא כמה נסרים הוי פסול בגופו, דהוי כתקרה, ודלא כב"ח הנ"ל, ולהכי הר"מ ס"ל בסוגיא דלהלן כשי' הרי"ף דרק בנסרים ג' מהני אבל בשל ד' ל"מ נוטל, ומה"ט כ' הר"מ דגם בהפכן הוי פסול, דהא נתבאר דבעי' לצירוף של כמה נסרים, משא"כ ברישא דהוי נסר אחד הוי גזירה בעלמא דאין ישנים תחתיו אבל ל"ה חלות סכך פסול הפוסל את הסוכה, ולכן בסיפא בהפכן כיון דאיכא הרבה נסרים [וכמאירי והעיטור ודלא כפנ"מ הנ"ל] להכי כ' הר"מ לשון פסול.

ובעיקר דברי המהר"ם הנז' דלל"א בנסרים אינו מצטרף לד"א, צ"ב בסברתו דהא אפי' נימא דנסרים הוי גזירה בעלמא מ"מ כיון דבמציאות הוי רחוק ד"א ליכא לדינא דדו"ע, והנה כבר הק' בבית מאיר בסי' תרלב בעיקר הסוגיא דל"ל לדין צירוף לד"א הא כיון דבמציאות רחוק ד"א מהדופן ל"ש דו"ע. ונ"ל דהנה בכל דו"ע יקשה דנימא דעד ד' הוי דופן וא"כ נמצא דליכא ד"ט בנסר, ולא מוזכר דמיירי דאיכא ד"א נסרים ועוד נסר של ד"ט, ומצאתי בשפ"א להלן שעמד בזה, ובפרמ"ג בסי' תרלב כ' דל"א דו"ע לחצאין ולהכי באיכא ד"א ל"א דו"ע כלל, [ראה העתקת דבריו במראה מקומות ומה שציינתי דברע"א לא משמע כן], וצ"ל דכמו באיכא סכך פסול ד"א הפי' דכה"ג לא נאמר כלל דו"ע והכל ס"פ וא"א לחלקו, ה"נ בנסר אף דלכא' אי נימא דו"ע תו ל"ה נסר ד', וע"כ דכיון דאיכא לדין צירוף של הנסרים לד"א לא נאמר כלל ההלכה דדו"ע, ולפ"ז ניחא דבעי' לצירוף לעשות כסכך אחד של ד"א וממילא ל"ש לחלק הדו"ע על תוך הד"א ולהפקיע שעור ד"ט. ובזה ניחא הא דלמהר"ם ל"א צירוף לד"א, ולענין ד"ט להמאירי מצטרף בהפכן, דשא"ה דהוי מציאות של ד"ט, משא"כ לדין ד"א בעי' לדין צירוף, וע"ע בעל"נ ובפנ"י בסוגיא במש"כ דמיירי במונח חלקו בתוך הד"א ואם הי' דו"ע תו ל"ה ד"ט באמצע, ושייך למש"כ. [ועי' בקו' רע"א דברש"י יד: כ' דאיכא ב' פסלים באמצע ולא מצד בטולי תקרה, וי"ל דבמשנה כתב כן לרב דהוי פסול בחפצא ול"מ בטולי תקרה אבל לר"י אליבא דב"ש ל"ה פסול בחפצא ומהני ביטול תקרה].

ובעיקר הגמ' דהפכן על צידיהן דנתבאר דנחלקו אם עשאוהו לסכך פסול לגמרי, יל"ע בגוונא דיחתוך הנסר אחר שהניחו אם יפסל מדין תולמ"ה או דכיון דאינו רק משום גזירה ינו פסול בחפצא לענין תולמ"ה, ומסתבר דלמ"ד דהפכן כשר היכא דהניח נסר ד' וחתכו כשר שהרי מכיון שהיה יכול להופכו ל"ה בכל תולמ"ה.

##### בדין נעשה בהכשר לענין מחיצות קודמים לסכך וטפח בחוטט בגדיש

כ' הרמ"א בסוף סי' תרלה בשם הגהות מיימוניות דאין לעשות הסכך קודם שיעשה הדפנות ואם עשה טפח סמוך לסכך מותר לסכך קודם שיעשה הדפנות כמו בחוטט בגדיש, ובט"ז שם מבואר דפוסל מה"ת גם בדיעבד, וכ"ה בלבוש ודלא כמג"א בשם הב"ח. ובדברי הגר"א שם מבואר בראייתו דבעי' ג' דפנות קודם הסכך, וכ"כ הבכור"י, ובפרמ"ג כ' דסגי בדופן אחד. והנה בדמשק אליעזר על בהגר"א הק' מהגמ' סוכה ד: גבי היתה גבוהה מעשרים אמה ובנה עמוד גבוה י"ט, סבר אביי למימר גו"א מחיצתא, אמר רבא בעינן מחיצות הניכרות, וקשה דאיך יהני לאביי, והא הוי סכך קודם לדפנות. עוד הקשה העמודי אור מהגמ' לעיל ז. דבלחי בסוכה אמרי' מגו דהוי דופן לשבת והא בשבת נימא דקדם הסכך לדפנות. עוד יש להעיר לדינא על דברי הרמ"א דא"כ יהא הדין דכשמניח הסכך צריך להתחיל ממקום הדפנות כדי שיחשב דקדם הדפנות לסכך, אבל אם התחיל להניח הסכך באמצע הסוכה כשהוא רחוק מהדפנות יותר משיעור דו"ע, דלא יהני כיון דנחשב כקדם הסכך לדופן, ולא שמענו שמקפידין על כך.

ונ"ל בזה ובהקדם כל דברי הט"ז שם סק"ד וז"ל **נ"ל הטעם דכתיב חג הסוכות תעשה והיינו הסכך בשעה שאתה עושה הסכך יהיה נעשה לשם צל דהיינו אוהל וכל שאין מחיצות אלא גג לחוד אין קרוי אהל** וכו', [ובהמשך דבריו הביא דלא חל על סכך בלי דפנות כוונה דלשם צל, וזה סיוע לדברינו בכמה שעורים דבסכך פסול לא חל לשם צל], והסיק הט"ז דאפי' בדיעבד פסולה ההיא סוכה שעשה תחלה הסכך מן התורה כנ"ל ברור ע"כ, ובט"ז להלן סק"ה ואם עשה טפח כו' פי' שעשה תחלה מחיצה רוחב טפח וכו', דהוי כחוטט בגדיש ומוסיף על האהל שהיה מעיקרא עכ"ל.

ומבואר בדברי הט"ז דבעיקר דין דופן דבעי בסוכה, מלבד דבעי דופן מדין מחיצה לאשויי לרשות סוכה, והוי כדין מחיצה בשבת, אכן בסוכה נתחדש דבעי דופן מצד הסכך, דבלי דפנות ל"ה סכך ואהל, וכל שאין מחיצות אין קרוי אהל, ולהכי היכא דאיכא דופן טפח מהני לאשויי על הסכך דין מסכך אהל, ומה שהביא ההג"מ ראי' מחוטט בגדיש, והב"ח הק' דהתם גרע וליכא עשיה בסכך כלל, צ"ל דעיקר ראית ההג"מ מחוטט בגדיש הוא להוכיח דסגי בטפח, והיינו דחזינן בחוטט בגדיש דאם יש בהם טפח ליכא חסרון דתולמ"ה, וכ' רש"י דהוי אהל ומה דבעי' דופן י' הוא משום מחיצות וכו', (ואף דבגמ' ה: מוכח דדופן י' טעמו דאין סככה על פחות מי', ועי' ריטב"א ריש מסכתין, לרש"י נראה דמשום הסכך דהוי אהל סוכה סגי בטפח, כמו באהל טומאה, אף דמדיני הסוכה ה"נ בעי' דופן עשרה, אבל מ"מ לענין שם אהל סוכה דיחול עליה דין לשם צל סגי בשיעור טפח), וה"נ באיכא טפח בדופן הוי אהל ומיקרי דהדופן קדם לסכך. ויש להוסיף עוד דבט"ז הנ"ל כ' דאם ל"ה אהל הוי סכך פסול ול"ה לשם צל, א"כ להכי היכא דאיכא דופן טפח דהוי אהל תו חל המחשבה דלשם צל, ומה דליכא דופן עשרה זה הוי פסול בדופן ולא בסכך, ושפיר נתפס עלה דין לשם צל, [ודומה למש"כ המאירי לעיל ד. דהיכא דאין הפסול בסכך ליכא חסרון דתולמ"ה, והמאירי שם כ' דהוי כמו בחוטט בגדיש והניח טפח דמהני וליכא חסרון דתולמ"ה, וצ"ב דלרש"י טז הטעם דסגי בטפח הוא משום דהוי אוהל מחמת הטפח ושיעור דעשרה הוא מחמת הדפנות, ועי' שפ"א להלן טז]. ובביה"ל העיר דרק על הטפח בעי לשם צל, ונשאר בצע"ג על הרי"ף שכ' דעל על כל מה שמחטט בעי לשם סוכה עי"ש ובשפ"א להלן שם.

ומקור לדברי הט"ז יש להביא מהגמ' יט: גבי סוכה כצריף דאם שיפועי אהלים לאו כאהל ל"מ, ומבואר שם דאם השיפוע מתחיל מטפח שהיה זקוף מהני, והיינו דחסרון דשיפועי אהלים אינו חסרון בדין דופן אלא מצד דין אהל שבסוכה דמחייב גג ודופן, דאל"ה ל"ה אהל לסוכה, אכן ביש טפח זקוף כשר דבזה הוי אהל סוכה כדין. עכ"פ מתבאר בדברי הט"ז דהא דבעי' שיהיו דפנות קודמין לסכך, יסודו הוא דבעי' שיהא אהל ולזה בעי' לדפנות, ולהכי לד' הגר"א בעי' ג' דפנות, דס"ל דדין אהל חל ע"י ג' דפנות, וכלשונו של רש"י בעירובין מד. עי"ש.

ונראה דבגוונא דאיכא סוכה גדולה כשרה ואח"כ רוצה להקטין הסוכה ע"י שיעשה דפנות באמצען, פשוט דלא נימא דהך סוכה בדפנות אלו יפסלו משום דהסכך קדם להם, כיון דהסכך נעשה בהכשר על אהל סוכה דכבר היו דפנות, ואף דהדפנות החדשים בקיטונית נעשו אחר הסכך אין בזה כל חסרון, כיון דכבר חל ע"י הדפנות שם אהל והסכך בכשרותו, וכיו"ב נראה יותר דהיכא דהדפנות נפלו ומתקן הדופן מחדש דליכא בזה חסרון משום דפנות קודם לסכך.

ומצאתי בשו"ת רב פעלים לבן איש חי ח"א סימן לד עמוד כח שנשאל בגוונא שנעשה סוכה כהלכתה בג' דפנות קודם לסכך ובערב סוכות נפלו הדפנות לגמרי ולא נשאר בדפנות אפילו טפח לסכך, ורק הסכך נשאר לבדו עומד על עמודים ובאותו יום ערב סוכות החזיר ראובן הדפנות ולא הסיר הסכך קודם שלא ידע הדין ובמועד ידע הדין ובא לשאול אם צריך להסיר הסכך ולהניחו מחדש או דלמא בדיעבד שרי ע"כ השאלה, והשיב דכיון שעשה הסכך בכשרות ואח"כ נפלו הדפנות והחזירם בכה"ג ליכא חשש תעשה ולא מהעשוי, והביא מס' בית השואבה שהקשה לשיטת הפוסקים בסכך קודם לדפנות, מההיא דעירובין מד. גבי דופן שנפל ביו"ט דמתקנו אם עושין אדם ובהמה כדופן וכו', הרי דליכא חסרון בדופן החדש משום דקדם לסכך, [והתם כיון דהוי ביו"ט ל"ש לתקן הסכך], ותי' הרב פעלים דהתם שאני שכבר נעשה הסכך בכשרות אחר שהעמיד הדפנות אלא שאח"כ נפלו, ורק היכא שעושה מתחילה את הסכך קודם לדפנות פסול עכ"ד. **ונשנו דבריו גם ברב פעלים ח"ג סימן מ עמוד כה ולהלן.**

ולפי דבריו כשמתקן אח"כ הדפנות א"צ לנענע הסכך ול"ה תלומ"ה כיון דנעשית בהכשר, והיינו דכיון דעשיית הסוכה היה בהכשר דהוי אהל סוכה מחמת הדפנות, תו כשר גם אח"כ, ודמי למש"כ הרמ"א סימן תרכו ס"ג מהמהרי"ל דהיכא דנעשה בהכשר ליכא חסרון מדין תולמ"ה, **אמנם יל"ע בדבריו ממש"נ בשעורים לעיל עפ"י המג"א בהל' ציצית סימן כג דהיכא דהוי פסול בגופו ל"א דינא דנעשה בהכשר, והכא כשנפלו הדפנות לכאורה הוי פסולו בגופו**.

**[והנה הגמ' בעירובין מד דמעמיד אדם לדופן, הובא בשו"ע סימן תרל, אך שם כ' בפרמ"ג בא"א סקי"ט דבר נפלא שציין לסימן תרלה והוסיף דמיירי דאיכא טפח סמך לסכך, והיינו דכוונתו להעמיד הגמ' בכה"ג דאיכא עדיין טפח הסמוך לסכך, ומשמע דאם נפלו הדפנות לגמרי ה"נ יהא פסול ול"ח דנעשה בהכשר].**

**ואכן בס' מקראי קודש סוכות ח"א סימן יא כ' דבכה"ג ל"א היתר דנעשה בהכשר כיון דהוי פסולו בגופו, ובהערות הגר"י כהן ז"ל העיר מדברי הרב פעלים הנז', וצ"ל דכיון דכבר חל על הסוכה דין אהל בנפלו הדפנות ל"ח פסולו בגופו, ובפרט היכא דאיכא ב' דפנות להגר"א שהוכיח דבעי גם דופן שלישי קודם הסכך, ע"כ דענין זה לא חשיב פסול בגוף הסכך, ועכ"פ להבנת הט"ז דהפסול כי לא חל שם צל רק על אהל ל"ח פסול בגופו כיון דבשעת עשיית הסוכה כבר חל לשם צל דהיה אז דפנות וממילא גם בנפלו הדפנות לא פקע מהסכך עשייה לשם צל של אהל וא"ש היטב.**

[ובסוף התשובה שם כ' ברב פעלים ונשנו דבריו גם בסוף התשובה בח"ג שם חידוש גדול דכל זה הוא אם נפלו הדפנות אחר שנכנס ימי סוכה, דאז אמרי' דנעשה כבר בהכשר, ולהכי בערובין עושה אדם את חברו דופן, אך בנפלו הדפנות בערב סוכות, אע"ג דהסכך עשאו בתחלה קודם הדפנות כיון דנפלו הדפנות קודם יו"ט, שעדיין לא חל על הסכך קדושת סוכה דלא ישב בה וגם לא הגיע זמן הסוכה אין עשיית הסכך בתחלה חשיבה כלום ולא אמרינן בזה דין נעשה בכשרות וכו' ולכן יסיר הסכך ויחזירנו עכ"ד, ודבריו מחודשים דהא נעשה בהכשר הוא משום דעשייתו היה כדין לשם צל, וא"כ ל"ש זה דוקא לחג וגם קודם החג כבר נעשה בהכשר, מ"ש נעשה בהכשר לכניסת החג, וכפי הנראה ס"ל דרק משעה שהוקצה למצוות סוכה בכניסת החג חשיב נעשה בהכשר וצע"ג בחידוש זה].

ובזה יש ליישב מש"כ רש"י ריש מסכתין ב. סוכה דנפישי מילתא ואין דומין תקנותיהן כו' ושאין לה ג' דפנות יעשה לה, וצ"ע דבכה"ג איך יתקן הדפנות הא קדמו סכך לדופן, ובפרט לרש"י לשיטתו דבעי ג' דפנות משום אהל, ולפ"ד ניחא דבמתקן הדפנות חשיב דפנות קודמין לסכך וכדפי'.

ומעתה נראה במשה"ק הדמשק אליעזר מהגמ' ד: גבי עמוד דהגו"א הוי סכך קודם לדפנות, אכן נראה דלביאור הט"ז דהטעם בזה דבעי' שיהא אהל קודם לסכך, סגי בזה מה דהוי אהל לענין שבת, ולא בעי' שיהא אהל של סוכה, דבהך סוגיא הא היו הדפנות קודם הסכך, אלא דהך דפנות לא מכשירות את הסוכה, כיון דהוי דפנות מעל כ' אמה, ובעי' לדפנות העמוד להכשיר הסוכה, אכן י"ל כמש"כ דלדין הרמ"א דבעי' דפנות קודם לסכך, הוא כדי שהסכך יהיה על אהל סוכה, ובזה לא בעי' דפנות בהכשרן לסוכה, אלא כיון דע"י הדפנות הוי רה"י לשבת תו הוי אהל ומהני הסכך לשם צל, ושפיר מהני אף דהדפנות דגו"א הוי אחר הסכך. ודבר זה מוכרח מהא דכ' הרמ"א דסגי בטפח דופן כמו בחוטט בגדיש דבחלל טפח כשר, ומשום דטפח הוי אהל לטומאה, ואף דלענין סוכה טפח לאו כלום הוא, מ"מ כיון דהוי אהל לענין טומאה תו חשיב עשיית סכך לשם צל בהך טפח, ושפיר ילפי' מיניה דבקדמו דפנות טפח מהני, ולפ"ז כל שכן אם הוי מחיצות דהוי אהל לשבת, ודאי דחשיב מחיצות קודמין לסכך דהוי אהל אף לענין שבת. ואף דלגבי שבת סגי בב' דפנות, מ"מ הכא בעי' שיהא ג' דפנות קודם לסכך כדכ' הגר"א הנ"ל, והרי גם בחוטט בגדיש דסגי בטפח בעינן מ"מ שיהא טפח בשעור סוכה דזע"ז ואפשר משום דהלשם צל בסכך נתפס כשהוא כדין סוכה בטפח על שיעור זע"ז בחוטט בגדיש, וכן בסכך שמתחתיו ג' דפנות וכמש"נ. אמנם בדברי הלבוש נראה דבעי' שקדם אהל דסוכה לדין דפנות סוכה קודם לסכך, ולא יהני מה דהוי אהל לענין שבת, עי"ש בביאורו בהא דסגי בטפח.

ובזה מיושב קו' העמודי אור שהק' על הגמ' ז. דאם הסוכה בדופן לחי אמרי' מגו דהו דופן לשבת וכו', והא בשבת נימא דקדם הסכך לדפנות ואיך יוכשר, ולפ"ד ניחא דגם קודם השבת הוי אהל לענין שבת ע"י מחיצת לחי, ושפיר קדם הדפנות לסכך, וע"ע בקהל"י שרמז להך תרוצא. ובפסקים מהגריש"א זצ"ל מובא שהורה בנידון שהסכך קדם למחיצות שתי וערב, דלנידון הרמ"א והט"ז סגי במחיצת שתי שהוא אהל לענין שבת וכמש"נ.

ולפי המבואר נראה במה שהערנו דאמאי לא מקפידים לסכך דוקא ממקום הדופן, ולא לסכך מאמצע הסוכה, רחוק מהדפנות יותר משיעור דו"ע, דאז יחשב כקדם הסכך לדפנות, דנראה דגם בכה"ג אין לחוש, דיסוד הרמ"א הוא שיהא דפנות קודמים לסכך, אינו הלכה בהלכות דפנות סוכה, אלא בשם אהל ודירה דכך נחשב דהוי סכך על אהל, אף אם הוי אהל לענין טומאה או לענין שבת וכדפי', א"כ מה"ט נראה דגם בסיכך בתחילה באמצע הסוכה נחשב דמסכך על אהל, דכיון דיש דפנות, [אף דאינם דפנות בגו"א לסכך ואפי' אם ל"ה דפנות למחיצות של שבת] נחשב דמסכך על אהל וסגי בכך, דכן הוא דרך דירה לסכך לאחר שיש כבר עמודים אף דרחוקים יותר מגו"א מהסיכוך, ולכן נראה דאין כלל להחמיר בזה לסכך בתחילה ממקום הדופן.

והנה בסוגיא לעיל י,א דסוכה תחת סוכה, דפליגי בגמ' אם שיעור הסוכה העליונה טפח דהוי אהל לטומאה, או שיעור ד"ט, ושמואל ס"ל דכהכשרה כך פסולה, וכ' הבכור"י דלשמואל בעי' סוכה בהכשרה עם דפנות, והשע"צ הביא דבעי' גם שיהא בו משך סוכה דזע"ז, והפרמ"ג הסתפק בזה, ונטה דל"ב דפנות, ומסתבר דאפי' אם לא בעי' דפנות, מ"מ בעי דופן טפח, כי בלי טפח ל"ה אהל סוכה וממילא ל"ה סת"ס. ובעיטור בהל' סוכה כ' גבי סת"ס דלא בעי' דפנות בעליונה ומשום דאמרי' גוד אסיק מהמחיצות התחתונות, היינו דס"ל דבעי דפנות אלא דחשיב דיש דפנות מדין גו"א, ותמה המפרש (הר המוריה) על דבריו דהרי בסוכה ל"א גו"א דבעי' מחיצות הניכרות. ולפי המבואר מיושב היטב, דהרי הא דבעי' מחיצות בסוכה העליונה הוא משום דבעי' שתהא אהל סוכה, ולדין אהל ה"נ סגי גם במחיצה שאינה ניכרת ואינה סמוכה לאשויי דין אוהל, ולכן סגי גם בגו"א לאשויי דין אהל סוכה על העליונה. והרי מסתבר דלגבי סוכה העליונה כשרותה נחשבת גם כשהסכך קדמו לדפנות לענין להחשיבו כב' סוכות. ויש להוסיף דהעיטור פסק כמ"ד בסת"ס דסגי בסוכה ד' [כמו שהביא הרא"ש בסימן טו], ונמצא דהעיטור ס"ל גם במ"ד דשעורו ד' דבעי' דפנות, [והדבר חידוש, דסברות האחרונים הנ"ל דבעי דפנות קאי כמ"ד דכהכשרה וכו'], ולפ"ז בהך מ"ד ודאי מסתבר כמש"כ דתליא בדין אהל דשבת, וסגי במחיצות דגו"א.

והנה החזו"א כ' גבי חוטט בגדיש דבאיכא טפח כשר, ואמרי' דבעי' טפח זע"ז, וכ' החזו"א דסגי בטפח על ד"ט ומשהו, כיון דסכ"פ מצטרף להשלים וכו' עי"ש, ובדברי הראשונים ובמיוחד ברא"ש משמע דהוי זע"ז דוקא, ונראה להמבואר דהשיעור טפח הוא דבעי סכך על האהל, א"כ י"ל דלאשויי שם אהל על הסוכה ודאי בעי' זע"ז, כשיעור אוהל סוכה, [דמסתבר דאהל סוכה הוא בזע"ז כהכשרו, וכדחזינן בסת"ס דהמ"ב ס"ל דבעי' בסוכה העליונה שיעור זע"ז], ורק היכא דהוי סוכה מצטרף סכ"פ לשעור זע"ז, אבל הכא דבעי' שיהיה אהל סוכה בעי' שיהיה טפח על זע"ז. והנה לכא' צ"ב בהא דאמרי' בחוטט בגדיש דבחלל טפח בשיעור שבעה כשר, ומה ענין דשיעור שבעה, דממנ"פ באהל בטומאה סגי בטפח, ובאהל דשבת סגי בד"ט, והרי נתבאר דלדין הרמ"א דבעי' דפנות משום אהל סוכה סגי באהל דשבת, וע"כ דה"נ מדין אהל סגי בד"ט, ורק בעי' סוכה בהכשרו זע"ז, ובזה שפיר כ' החזו"א דמצטרף הג"ט מהסכ"פ. [ועי' ברבינו מנוח על הר"מ דלא בעי' שיעור זע"ז וסגי בטפח על אורך שבעה].

ויל"ע מהגמ' טז,ב גבי מחצלת דאמרי תרי לבוד, ואמרי' נמי לבוד לסכך, ולכאורה יקשה דהא הסכך קדם לדופן, וא"ת דסגי בדופן טפח לענין דיחשב דקדם הדופן לסכך, אמנם הרי בעי' דופן טפח שיהא הטפח סמוך לסכך כמפורש ברמ"א שם מההג"מ כדילפי' בחוטט בגדיש דהוי חלל טפח סמוך לסכך, וא"כ הכא הא בסמוך לסכך ליכא דופן טפח, ולדעת הפרמ"ג דסגי בדופן אחד קודם לסכך ניחא, דהגמ' מיירי לענין שאר הדפנות, אבל לד' הגר"א הנ"ל דבעי' ג' דפנות קודם לסכך צ"ע. ונראה לחדש דגם להג"מ מ"מ אם בבת אחת הוי דופן וסכך ה"נ מהני דנעשה אהל וסכך בבת אחת, כיון דיסוד הדין הוא שיהא כצורת בית דהסכך מסכך על אהל והוא כשיש דפנות, וא"כ ה"נ היכא דהוי בבת אחת הדפנות והסכך מיקרי דמסכך על אהל ושפיר מהני. וכ"נ בביה"ל שכ' דאם הוי צוה"פ ע"י הסכך דמהני מדין מיגו, והרי הוי בב"א דופן וסכך וע"כ דכה"ג מהני כיון דהוי סכך לשם צל והוי בב"א אהל עם הדופן, מיהו בהגר"א שם במה שהוכיח מפי תקרה משמע דגם בגוונא דבב"א לא מהני עי' בדבריו.