חבורה ל לא
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / סת_ם - הרב משה יפהן / חבורות

חבורה ל

נזדמנה לו יריעה בת תשעה דפין לא יחלוק שלושה לכאן ושישה לכאן אלא ארבעה לכאן וחמישה לכאן. והנה בפשוטו דין זה הוא משום שאע"ג שיריעה מבת שלש עד בת שמונה היא כשרה מכל מקום ארבעה וחמישה הם מהודרות יותר. והנה יש לעיין אם ארבעה וחמישה יותר מהודר משישה ולכאורה אין טעם בזה אלא דהוא יותר מהודר משלושה. אמנם בטור מצינו בסימן רע"ב שכתב ועיקר הנוי בשל ד' או בשל ה' ולכן מצא יריעה שהיא של ט' לא יחלקנה לג' וו' אלא לד' וה'. אמנם ברש"י מבואר טעם אחר אלא ד' לכאן וה' לכאן דענינה שלא תהא זו יתירה על זו יותר מדאי. ולפי"ז אם היריעה הקודמת שצריך לחבר אליה היא בת שלושה וכן היריעה שלאחריה היא בת שלושה אז לדעת רש"י לכאורה יחלקה לשלוש יריעות כדי שלא יהיו יתירות על יריעות האחרות יותר מדאי. וצריך לחלקה לשלוש חלקים ועדיף או שמא זה לא נפק"מ בת חמש לבת שלוש ורק בת שלוש לבת שש. על כל פנים אפשר דיש נפק"מ דצריך לדון מהו היריעות שמחבר אליהם דלמשל אם היריעה הקודמת היא בת שמונה אז שם הדין יהיה שונה ולכן דברי רש"י מחודשים ודברי הטור הם יותר פשוטים דאין זה נפק"מ מה היה ביריעה שלפניה ויביריעה שלאחריה. השו"ע פסק את הדין ולא הביא את טעם הטור. הט"ז כן הביא על זה את טעם הטור וכתב הט"ז ששיעור הדפין ביריעה אינו לעיכובא ושכן נראה דעת הרמב"ם שלא הביא דין זה בדברים המעכבים.

תוד"ה פסוק אחד אלא אם כן יעשה בדף אחרון שיטין ארוכות, ובש"מ אות כ"ה כ' בדף אחרון אותיות ארוכות, ועיין ברמב"ם פ"ז מהלכות ס"ת ה"ה דאם נזדמנה לו תיבה בת י' אותיות ואין יכול לכתוב חציין בתוך הדף מניח מקום פנוי ומתחיל מתחילת השטה, וכ' ע"ז בהגהות מימוניות ז"ל אבל למשוך האותיות ולעשותן גדולות עד סוף השיטה אסור שאין לשנות אות אחד מחבירו לא להגדילו ולא להקטינו זולתי המקובלים לבעלי המסורת להיות גדולות או קטנות עכ"ל, ולכאו' בתו' הכא מבואר דיכול לעשות תיבות ארוכות ודלא כהגהות מימוניות, אמנם י"ל דס"ל להתו' דתיבות גדולות וקטנות אין נמדדות ביחס לכל הס"ת, אלא ביחס לזה הדף, ואם עושה בכל אותו הדף אותיות גדולות ש"ד, והכא מיירי שבהדף האחרון עושה בכל הדף אותיות גדולות.

אמנם בגאון בשו"ע מבואר לא כן, דיעויין בשו"ע או"ח סימן תרצ"א סעיף ד' וצריך לכתוב איש בראש דפא ואת בסופה, וכ' בביאור הגר"א ז"ל ומ"ש בריש דפא ר"ל בריש שיטה ובסוף שיטה ודלא כי"מ בריש דפא בריש העמוד כו' ומזה נמשך מה שכותבים עשרת בני המן בעמוד בפ"ע ובאותיות רבתות, ושיבוש הוא דהא לא נמסר לנו לכתוב עשרת בני המן באותיות דא"ב רבתא, אלא העיקר דמש"ש בריש דפא הינו בריש השיטה כנ"ל עכ"ל. [ולכן יש נוהגין לעשות מגילה של י"א שורות, לצאת את ב' השיטות, דיהיה כתוב איש בריש דפא ואת בסוף דפא, ואפ"ה לא יהיו האותיות גדולות יותר משאר המגילה]. ומבואר בגאון דאין לעשות אף את כל הדף אותיות גדולות יותר משאר הספר.

ובין תיבה לתיבה כמלא אות קטנה ובין אות לאות כמלא חוט השערה. וכתב הטור ואם שינה שריחק בין האותיות עד שהתיבה נראית כשתים או שקירב שתי התיבות עד שנראות כאחת פסול. וכתב ע"ז הב"ח דהשיעורים שמבוארים בגמרא הם למצווה ואינם לעכב והכל נמדד בקריאת התינוק דלא חכים ולא טיפש. וכתב דכן מבואר ברמב"ם פ"ז ופ"ח וכן כתב הט"ז והש"ך שם וכן בשות מהריב"ל. והנה יש לעיין בכוונתו האם לא בעינן כלל הבדלה בין מילה למילה ובין אות לאות והעיקר הוא שניתן לקרוא כמילה כאחת וכן שתי מילים כשתי מילים או דהכוונה הוא דוודאי יש שיעור מהו מילה אחת ושיעור זה הוא כפי קריאת קטן שזהו הרווח למעלה במילה אחת וכן רווח למטה בשתי מילים.

והנה נראה לי להביא ראיה לזה. דהנה יש לעיין באופן שיהיה כתוב שתי מילים מחוברות למשל השמים על והם מחוברים והנה במילה הראושנה יש ם סופית וממילא ניכר שזה שני מילים וקטן קורא את זה כשני מילים האם זה כשר או דלמא דכאן אם היה כתוב אות אחרת ברור שהיה קורא את זה כמילה אחת וממילא פסול ולכאורה זהו תלוי בחקירה שחקרנו בביאור דעת הב"ח.

והנה הרע"א בגליון שו"א סי' רע"ד כתב דהוא פסול וכתב שכן כתב בספר עזרת נשים [ לבעל הכפות תמרים אמנם הפתחי תשובה סק"ג הביא שנסתפק בזה בספר בני ציון כיוון שהוא ניכר לקטן ולכאורה ספיקו הוא מה שדיברנו האם ההכר לקטן הוא שיעור הרווח או דזה גופא ההלכה של צורת האות.

והנה בשו"ע יו"ד סימן רע"ד ס"ד כתב ויהיה בין תיבה לתיבה מלא אות קטנה ולא יקרבם ביותר שלא יהיו שתי תיבות כאחת וכתב על זה בגליון מהרש"א ופסול דאוריתא ויש לחוש גם לגרר עובי האותיות למשל בתיבת על כן שסמוכות ויקצר את הל ויגרד עובי הכ' דהוי חק תוכות. והביא כן בשם שו"ת דבר שמואל אבוהב. ובעמק ברכה חלק עליו דכתב הבית באו"ח סי' לב' דאם בתפילין מצא אות מיותרת באמצע תיבה יכול לגרדה ולהאריך אותיות הסמוכות לה וחשיב כסדרן ומבואר דלא חשיב חק תוכות אלא אם כן בא ליצור את האות אמנם כשבא לתקן תיבה אין בזה פסול של חק תוכות. וכן הדין של כסדרן מבואר דאין בזה הלכה בתיבה אלא באותיות.

נזדמנה לו תיבה בת חמש אותיות לא יכתוב שתים תוך הדף ושלש חוץ לדף שלש בתוך הדף ושתיים חוץ לדף אמנם בתיבה בת שתי אותיות אי אפשר לכותבה חוץ לדף.

והנה יש לעיין בביאור דברי הגמרא מה ההלכה הכתובה כאן האם יסוד הדין הוא דבעינן שרוב האותיות או דזהו הלכה של אותיות שניתן לכותבן חוץ לדף כל שיש להם התחלה בדף. והביאור הוא כך דהאם זהו דין שבעינן רוב אותיות יהיו בתוך הדף ובא לאשמיענו שלא תאמר שהטעם הוא ששתי אותיות שייך לכותבן חוץ לדף אלא זהו הלכה של רוב ולכן תיבה של שתי אותיות לא ניתן לכותבן חוץ לדף ויש להעיר דאם כן מדוע לא כתוב שאפילו בתיבה בת שלוש אותיות לא ניתן לכתוב שתיים חוץ לדף.או דהגדר הוא דשתי אותיות ניתן לכותבן חוץ לדף ולא יותר ומכל מקום בעינן שיהיו רוב ואם כן עדיין תיקשי מה שהקשינו

או דקמ"ל שזהו הלכה בשתי אותיות שאפשר לכותבן חוץ לדף ולא יותר ומכל מקום זהו רק אם יש להם התחלה בדף ולא אם כולן חוץ לדף. והנה לפי"ז יש לעיין מדוע לא השמיענו הגמרא חידוש זה במילה בת שלוש אותיות שניתן לכתוב שתיים חוץ לדף ואפשר דבא להשמיענו במילה בת חמש אותיות שיותר משתי אותיות לא ניתן לכותבן חוץ לדף ומהרישא שמא הייתי אומר שבאות אחת אפשר לכתוב שתים ולא שלוש אבל בשתי אותיות אפשר אפילו שלוש ולכן קמ"ל בתיבה בת חמש אותיות ואדרבה הדין שלש אות אחת בתוך הדף ושתי אותיות חוץ לדף ידעינן מהסיפא מזה דנכתב דמילה בת שתי אותיות לא ניתן לכותבה חוץ לדף משמע שאם יש לה התחלה בתוך הדף זה מהני.

זהו בעצם נידון איך ללמוד את הגמרא והראשונים כבר נחלקו בענין זה. דהרא"ש נתספק בתיבה בת ז אותיות האם ניתן לכתוב ד' בתוך הדף וג' חוץ לדף והכריע דלא משום דאין זה ענין של רוב אלא דיותר משתי אותיות זהו כבר מיגניא מילתא [ ואין זה ואנוהו.] ואין זה צורת השיטה. אמנם תיבה בת שלוש אותיות הכריע דכן ניתן לכתוב ועולה דהגדר הוא דשתי אותיות שתחילתם בתוך הדף ניתן לכתוב והנה כשנקשה מדוע לא דיברה בזה הגמרא להדיא יהיה הביאור כדביארנו דבעינן לחדש ששלוש אותיות לא ודין זה ששתיים שיש להם התחלה כן שמעינן מהא דכתבה הגמרא דדוקא תיבה בת שתי אותיות לא אבל אם יש לה התחלה אז כן.

והנה הרמב"ם פליג וסובר דלא בעינן רוב אלא דבעינן דלא יהא רוב בחוץ ולכן תיבה בת י' אותיות יכול לכתוב ה' בתוך השיטה וה' חוץ לשיטה. ויש לעיין מה סובר הרמב"ם בתיבה בת ג' אותיות דלא כתב מזה הרמב"ם כלום אלא כתב דתיבה בת ב' אותיות פסולה ויש משמעות שאם חלק בתוך הכתב זה כשר. ואפשר דהרמב"ם סבר כהרא"ש דכשר. דאם לא כן תיקשי עליו קושיית הרא"ש. אמנם אם כן יש לעיין מדוע לא כתב דין זה בהדיא. והגר"א בשו"ע או"ח סימן לב סל"ג כתב שהרמב"ם פליג בזה על הרא"ש. וביו"ד סימן רע"ג ס"ד. והביא ראיה מזה דמבואר דתיבה בת שתי אותיות לא יזרקנה בין הדפין משמע כולה לא אבל חציה אפשר וזהו גופא היה מקורו של הרמב"ם שחצי מספיק. דאם לא כן מנין לרמב"ם דחצי מספיק ובהכרח דלמד דלא כהרא"ש דלפי הרא"ש אין ראיה דבאות אחת בתוך הדף אפשר להוסיף אפילו שניים.

אמנם באמת דדברי הגר"א הם מחודשים דהנה השו"ע ביו"ד סימן רע"ג ס"ד הכריע כהרמב"ם ובס"ג פסק כהרא"ש דיכול לכתוב שתי אותיות אע"ג דלא הוי רוב תיבה. והגאון ביאר דבאמת בזה פסק כהראש ובזה פסק כהרמב"ם אמנם המג"א הכריע כפשוטו דפסק לגמרי כהרמב"ם אלא דסבר דהרמב"ם מודה בתיבה בת ג' אותיות. והמגן אברהם עמד על כך דבאו"ח סימן לב סעיף ל"ג כתב יזהר שלא לכתוב שלש אותיות חוץ לשיטה וכאן משמע שפסק לגמרי כהרא"ש דלדעת הרמב"ם אם יש שלוש אותיות בתוך השיטה זה כשר. רק דנראה לי דאפשר כוונתו הוא דכיוון דבתפילין פסול שלא כסדרן אז לפעמים יכול לבוא לכלל טעות שיכתוב שלוש באופן שאין שלוש במילה הנשארת ואז זה בעיה ולכן עדיף שלא יכתוב כלל אותיות של שלש מחוץ לשיטה והמגן אברהם ביאר כוונתו דדיבר באופן של תיבה פחות משש אותיות ועדיין צ"ע והגר"א הבין שבאו"ח פסק כהרא"ש וסתר את דבריו ביו"ד וצ"ע. ולדרכינו מבואר דכל דינים אלו הם לכתחילה אבל אינם פוסלים בדיעבד גם עם רוב האותיות חוץ לתיבה וכן בתיבה שלמה בין השיטין וכן פסק התרומת הדשן ח"ב סי' צג אמנם מדויק בדברי התרומת הדשן שדינו של ר"ת שאותיות השם צריכות להיות בתוך השיטה מעכב אפילו בדיעבד. ולמעשה נחלקו בזה הפוסקים הבאר שבע פוסל בדיעבד והמג"א מכשיר.

השיטה מביא את פירוש הרב ר' אליעזר מגרמזיא. דתיבה בת שתי אותיות הכוונה באופן שיש חמש אותיות ושתיים מהם יש להם משמעות עצמית כגון הם מאברהם בזה לא יזרקנה ואם כן לפי"ז ייצא דתמיד בעינן רוב אלא דאפילו ברוב לא ניתן להוציא את המילה אם יש לה משמעות עצמית. וליכא מקור לדינו של הרמב"ם ואדרבה משמע דווקא משום שרוב האותיות הם בפנים לכן זה טוב אבל מחצה על מחצה לא וכן אין מקור לדינו של הרא"ש.

ר"ש שזורי אומר כל השם כולו תולין כו' ועיין ברא"ש הלכות ס"ת סימן י' שכ' ז"ל ודוקא תולין ביני שיטי אבל לא בגליון שבין שני העמודים עכ"ל, וצ"ב מאי קמ"ל הא בין העמודים אפילו תיבה אחרת שאינה שם א"א לכתוב וכדתניא נזדמנה לו תיבה בת שתי אותיות לא יזרקנה לבין הדפין, [והכא בע"כ מיירי בשם שלם דהא מקצת השם אפילו בתוך הדף א"א לתלות] ועיין במעדני יו"ט שנתקשה בדברי הרא"ש דלכאו' שמעינן ליה מדינא דר"ת שהביא הרא"ש בסוף הסימן הקודם דאותיות השם צריכות שיהיו כולן בתוך הדף, ותירץ דהכא מיירי בכותב כנגד בין השיטין דה"א דהוי כעין תולין ולישתרי קמ"ל, ובזה מיושב גם משה"ק מאי קמ"ל הרא"ש הא כל תיבה א"א לכותבה בין העמודים, ולהנ"ל א"ש דקמ"ל דאינו יכול לכתוב גם כנגד בין השיטין דס"ד דהוי כעין תולין ולישתרי אף בין העמודים.

ועיין בשו"ע יור"ד סימן רע"ג סעיף ו' שכח לכתוב את השם כולו תולה אותו בין השיטות אבל מקצת השם בשיטה ומקצתו תלוי פסול ובשאר תיבות אם שכח כותב מקצת התיבה בשיטה ומקצתה למעלה, וכ' ע"ז בביאור הגר"א ז"ל שכח כו' כרש"ש דפ' עולא שם כוותיה כו', ובשאר כו' מדפליגי בשם דוקא [ור"ל מדפליגי רש"ש ורבנן אם יכל לתלות מקצת השם משמע דבשאר תיבות לכו"ע יכול לתלות חצי תיבה], ובמ"ס פ"ה ה"ב הכותב יהודה ולא נתן בו דלת יתלנו מלמעלה כו' ושם ה"ד פליגי בשם אבל ברישא משמע דד"ה היא עכ"ל.

וכ"כ המחבר לקמיה סימן רע"ו סעיף ו' שכח לכתוב השם כולו תולה אותו בין השיטות אבל מקצת השם בשיטה ומקצתו תלוי פסול, ועיין שם סעיף ח' צריך שיהיו כל אותיות השם בתוך הדף ולא יצא מהם כלל חוץ לדף, וכ' הגאון ז"ל צריך כו' דהכתיבה בין הדפין הוא מדין תליה ואין תולין מקצת השם כנ"ל ס"ו וכ"ש כל השם בין הדפין שבלא"ה אסור עכ"ל, ומבואר בגאון דהא דצריך שלא יצאו מקצת אותיות השם חוץ לדף הוא משום דכתיבה בין הדפין היא מדין תליה ואין תולין מקצת השם, ונראה ברור דאין ללמוד בכוונת הגאון כפשוטו דכתיבה בין הדפין דינה ממש כתליה, דהא חזינן דכתיבה בין הדפין גרע מתליה, דתיבה שלימה אפשר לתלות אף דא"א לכותבה בין הדפין, ולכך צ"ל דודאי בין הדפין יש עוד חסרון נוסף על פני החסרון של תליה, וכוונת הגאון היא דיש בכתיבה בין הדפין גם את החסרון של תליה, ולהכי א"א לכתוב מקצת השם בין הדפין.

ומש"כ הגאון בסו"ד וכ"ש כל השם בין הדפין שבלא"ה אסור, ר"ל דהא דאסור לכתוב כל השם בין הדפין אין זה דין מיוחד בשם, אלא מידי דהוה אשאר תיבות דאין כותבין תיבה שלימה בין הדפין, [ומיושב בזה משה"ק לעיל ע"ד הרא"ש מאי קמ"ל דאין תולין את השם בין הדפין הא שאר תיבות נמי א"א לכתוב בין הדפין, ובגאון הכא מבואר דאה"נ לא נתחדשה הלכה מיוחדת בשם, והא דאסור לכתוב את השם בין הדפין הוא מידי דהוה אשאר תיבות].

ובעיקר משה"ק לעיל ע"ד הרא"ש מאי קמ"ל דאין תולין את השם בין העמודים הא שאר תיבות נמי אין כותבין בין העמודים, רצה הגרי"ז ליישב דאיכא נ"מ בתיבות שהשם הוא מקצת התיבה כגון הללוי-ה וכתב הללו בתוך הדף וי-ה מחוץ לדף, דבשאר תיבות כה"ג שרי לכתוב חוץ לדף כיון דהם שת אותיות מתיבה שלימה, ובשם נתחדשה הלכה דאין תולין את השם בין העמודים, [ולא א"ש למש"כ ר"א מורמיז"א בש"מ אות א' דב' אותיות שהם חלק מתיבה שיש להם משמעות של תיבה בפ"ע נמי א"א לכותבם חוץ לדף], אמנם באמת אין לומר כן, דיעויין בגמ' פסחים דף קי"ז א' דמיבעיא ליה התם בגמ' אם הללוי-ה זו תיבה אחת או ב' תיבות ונ"מ לחלקם בב' שיטות, ומבואר שם בגמ' דאם הללוי-ה הוא קודש הם ב' תיבות, ואם הללוי-ה הוא חול זו תיבה אחת, וא"כ אין לומר כנ"ל דאיכא נפקותא לענין הללוי-ה דהא אם הללוי-ה הוא קודש הו"ל ב' תיבת, והו"ל כשאר תיבות שאין כותבין כל התיבה חוץ לדף.

אלא דאפ"ל בזה נ"מ אחרת דהנה האחרונים דנו בנטפלין לשם מאחריו אם הוא חלק מהשם לענין האיסור לתלות מקצת השם, או דאין להם דין שם שם, ומשמע בבאר שבע שכל הנידון הוא בנטפלין לשם מאחריו דיש להם דין של קודש לענין מחיקה, אבל בנטפלין לשם מלפניו דאין בהם איסור מחיקה אין להם דין של שם לענין תלית מקצת השם, וא"כ יש נפקותא בדינא דהרא"ש בנטפלין לשם מלפניו כגון לקל וכתב ל' תוך הדף וקל חוץ לדף, דשאר תיבות שרי לכתוב כה"ג חוץ לדף לשיטת הרא"ש דאף בתיבה של ג' אותיות שרי לכתוב ב' אותיות חוץ לדף, ובזה נתחדשה הכא הלכה בשם דאין תולין את השם בין העמודים.

ובאמת בעיקר הקושיה ע"ד הרא"ש הגרא"י יישב בפשיטות, דמבואר ברמב"ם דהדין של אין תולין את השם הוא פוסל, אבל הדין שאין כותבין בשאר תיבות תיבה שלימה חוץ לדף אינו פוסל, ולפי"ז א"ש דהוצרך הרא"ש לחדש דאין תולין את השם בין העמודים דנתחדשה כאן הלכה מיוחדת בשם דהוא פוסל ומעכב דלא יכתבו את השם בין העמודים, אבל מדין שאר תיבות שאין כותבין בין העמודים לא היה נפסל. אמנם בדברי הגאון שהבאנו לעיל חזינן לא כן, ומבואר בדבריו דלא נתחדשה הלכה מיוחדת בשם דאין תולין את השם בין העמודים, אלא הוא מאותו הדין שאין כותבין שאר תיבות בין העמודים, וא"כ דין זה שכתב הרא"ש שאין כותבין את השם בין העמודים אינו מעכב מידי דהוה אשאר תיבות.

אמר רב זעירא אמר רב חננאל אמר רב קרע הבא בין שני שיטין יתפור שלש אל יתפור.וכו' הנה יש לעיין כמה שאלות שצריכות ביאור בגמרא מהו החילוק בין שתיים לשלוש מה החילוק בין חדתא לעתיקא וכן יש לעיין דלאחר שאמרה הגמרא דאין זה תלוי בחדא ועתיקא אלא בדאפיצן אז מדוע בכלל לתלות בחדתא ועתיקתא. יש לעיין מה הדין אם לא תפר האם זה כשר לקריעה וכן יש לעיין ביותר משלוש אם זה רק דין לכתחילה דלא יתפור אבל אם תפר זה כשר עוד יש לעיין מה הדין בחדתי בארבע ויותר האם תופרין או לא. עוד יש לדון מהו ספק הגמרא בין דף לדף בין שיטה לשיטה דהנה בין שיטה לשיטה איך יתכן שיש בה שיעור ג' שיטות.

ואולי נבאר הדינים האלו מהקל אל הכבד דהנה יש לעיין בעיקר הדין תפירה המבואר כאן בסוגיין מדוע צריך לתפור ומדוע יותר משלוש אל יתפור ומצינו ברא"ש ובריב"ש לשונות ברא"ש מבואר דיותר משלש מגיניא מילתא ובלשון הריב"ש שהביאו הכסף משנה מבואר דהפוסל הוא דאין זה הדר. ולכוארה לפי"ז הוי דין דרבנן דאין זה ואנוהו ולכאורה לפי"ז אין זה פסול לכתחילה אלא דמדרבנן לא יתפור כדי שלא יהיה מגונה.