טהרות פרק שישי
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א:**

**מקום שהיה רשות היחיד, ו**לאחר מכן **נעשה רשות הרבים,** ושוב **חזר ונעשה רשות היחיד,** כגון בקעה, דלהלן משנה ז' תנן דבימות הגשמים דינה כרשות היחיד ובימות החמה דינה כרשות הרבים, והיה מונח בבקעה ספק טומאה בימות הגשמים ובימות החמה ובימות הגשמים שלאחר מכן[[1]](#footnote-2).

**כשהוא רשות היחיד,** דהיינו בימות הגשמים, **ספקו טמא,** ואדם וכלים שיגעו בו בזמן זה טמאים. ואילו **כשהוא רשות הרבים,** דהיינו בימות החמה, **ספקו טהור,** דאדם וכלים שיגעו בו בזמן זה טהורים.

ואף על פי שלא ארע שינוי בטומאה עצמה, אלא היא מונחת במצב אחד כל הזמן, מכל מקום דינה משתנה לפי דין המקום, דבימות הגשמים היא מטמאת כדין ספק טומאה ברשות היחיד, ואילו בימות החמה אינה מטמאת כדין ספק טומאה ברשות הרבים[[2]](#footnote-3).

**המסוכן,** גוסס שאיבד את הכרתו, ואין ידוע האם הוא חי או מת[[3]](#footnote-4), שהיה **ברשות היחיד, ו**לאחר מכן **הוציאוהו לרשות הרבים** בעוד שהוא מסוכן, **והחזירוהו** שוב **לרשות היחיד** ונמצא שם שהוא מת, אך אין ידוע האם הוא מת רק עכשיו, או שמא, כבר מתחילה הוא היה מת, וכל מי שהיה עמו מתחילה נטמא[[4]](#footnote-5).

**כשהוא ברשות היחיד ספקו טמא -** האדם והכלים[[5]](#footnote-6) שנגעו בו או שהאהילו עליו כשהיה ברשות היחיד טמאים, בין ברשות היחיד ראשונה בין ברשות היחיד שניה, שהרי ספק טומאה ברשות היחיד ספיקו טמא.

ו**כשהוא ברשות הרבים ספקו טהור -** האדם והכלים שנגעו בו או שהאהילו עליו כשהיה ברשות הרבים טהורים, לפי שספק טומאה ברשות הרבים ספיקו טהור[[6]](#footnote-7).

**רבי שמעון אומר: רשות הרבים מפסקת** בין שני רשויות היחיד, ותלינן שהוא מת רק לאחר שיצא מרשות הרבים, ולפיכך אף האדם והכלים שנגעו בו ברשות היחיד הראשונה טהורים.

לפי שהוא סובר, דאם אנו מטהרים את האדם והכלים שנגעו בו ברשות הרבים, ותלינן שבאותה שעה הוא היה עדיין חי, לא יתכן לומר דהאדם וכלים שנגעו בו קודם לכן, ברשות היחיד, טמאים, ולפיכך תלינן שהוא מת רק לאחר שיצא מרשות הרבים[[7]](#footnote-8).

אך חכמים סוברים דאף האדם והכלים שנגעו בו ברשות היחיד הראשונה טמאים, לפי שספק רשות היחיד ספיקו טמא, ואין רשות הרבים מפסקת[[8]](#footnote-9) [[9]](#footnote-10).

**משנה ב:**

**ארבעה** אופנים של **ספיקות רבי יהושע מטמא וחכמים מטהרין: כיצד,**

השרץ שנמצא בפי חולדה או בפי הכלב ברשות היחיד, ספק נגע אדם טהור בשרץ ספק לא נגע, שנינו לעיל פ"ד מ"ג דספיקו טהור, לפי שאין לטומאה מקום,וכל טומאה שאין לה מקום אף ברשות היחיד ספיקו טהור. ודין זה יתכן בשני אופנים:

א. **הטמא** [החולדה עם השרץ שבפיה] **עומד** במקום אחד, **והטהור** [האדם] **עובר** בצד החולדה, ספק נגע בשרץ שבפי החולדה ספק לא נגע[[10]](#footnote-11).

ב. **הטהור** [האדם] **עומד** במקום אחד, **והטמא** [החולדה עם השרץ שבפיה] **עובר** בצד הטהור, ספק נגע השרץ באדם ספק לא נגע.

רבי יהושע מטמא בשני ספיקות אלו, לפי שהספק ארע ברשות היחיד, וכל ספק טומאה ברשות היחיד ספיקו טמא. ואילו חכמים מטהרים, לפי שכל טומאה שאין לה מקום אינה מטמאת בספק אפילו ברשות היחיד[[11]](#footnote-12), [וסתם משנה לעיל דספיקו טהור כחכמים, דאילו לפי רבי יהושע ספיקו טמא][[12]](#footnote-13).

ג. **הטומאה** שנמצאת **ברשות היחיד, וטהרה** [אדם טהור] נמצא **ברשות הרבים,** ספק נכנס הטהור לרשות היחיד ונטמא, ספק לא נכנס.

ד. **הטהרה** [אדם טהור] נמצא **ברשות היחיד, והטומאה** נמצאת **ברשות הרבים,** ספק נכנסה הטומאה לרשות היחיד ונטמא ממנה ספק לא נכנסה.

וספקות אלו יכולים להיות בכמה אופנים:

א. **ספק נגע ספק לא נגע -** באופן שהספק הוא האם האדם נכנס לרשות היחיד ונטמא על ידי נגיעה בטומאה.

ב. **ספק האהיל ספק לא האהיל -** באופן שיש כזית מת ברשות היחיד, והספק הוא האם האדם נכנס לרשות היחיד ונטמא מהמת בטומאת אהל[[13]](#footnote-14).

ג. **ספק הסיט ספק לא הסיט -** באופן שיש כזית מת או נבלה ברשות היחיד, והספק הוא האם האדם נכנס לרשות היחיד ונטמא על ידי שהסיט את המת או את הנבלה.

**רבי יהושע מטמא,** שהרי הספק הוא האם ארעה טומאה ברשות היחיד, וכל ספק טומאה ברשות היחיד ספיקו טמא. ואף על פי שעכשיו הטומאה או האדם עומדים ברה"ר, מכל מקום חשיב ספק טומאה ברשות היחיד, כיון שהספק הוא אם ארעה טומאה ברשות היחיד.

**וחכמים מטהרין,** דהא דילפינן מסוטה לטמאות ספק טומאה ברשות היחיד, אין זה אלא אם הטומאה והטהרה היו ברשות היחיד, והספק הוא אם נטמא הטהור מהטמא. אך באופן שאחד מהם ברשות הרבים, והספק האם הוא נכנס לרשות היחיד, באופן זה לא ילפינן מסוטה לטמאות[[14]](#footnote-15).

**משנה ג:**

במשנה זו התנא מבאר את הסיפא של המשנה לעיל, דספק נכנס לרשות היחיד ספק לא נכנס חכמים מטהרים.

**אילן שהוא ברשות הרבים, והטומאה בתוכו** על גבי האילן. [ראש האילן נחשב לגבי דיני טומאה כרשות היחיד, כיון שאין הרבים רגילים להשתמש שם, אף על פי שלגבי דיני שבת האילן נחשב כרשות הרבים].

**עלה** אדם טהור **לראשו** של האילן, **ספק נגע** בטומאה בהיותו שם, **ספק לא נגע, ספקו טמא.** דכיון שהוא נכנס בודאות לראש האילן [שנחשב לגבי טומאה כרשות היחיד], והספק הוא אם נגע בטומאה או לא, הרי זה ככל ספק טומאה ברשות היחיד שספיקו טמא.

וכן אדם טהור ש**הכניס** את **ידו לחור** שבכותל רשות הרבים **שיש בו טומאה.** [חורי רשות הרבים נחשבים לגבי דיני טומאה כרשות היחיד, כיון שאין הרבים רגילים להשתמש שם, אף על פי שלגבי דיני שבת הם נחשבים כרשות הרבים].

**ספק נגע** בטומאה שבחור **ספק לא נגע, ספקו טמא.** לפי שהוא הכניס את ידו בודאות לרשות היחיד, והספק האם הוא נגע בטומאה או לא, והרי זה ככל ספק טומאה ברשות היחיד. [ואף על פי שגופו עומד ברשות הרבים, מכל מקום ספיקו טמא, דאזלינן בתר מקום הנגיעה, שהיא בחור הנחשב כרשות היחיד, ולא בתר מקום גופו].

אך **חנות שהוא טמא,** כגון שיש בחנות כזית מת המטמא באהל, **ופתוח לרשות הרבים, ספק נכנס** אדם טהור מרשות הרבים לתוך החנות ונטמא באהל, **ספק לא נכנס, ספקו טהור.**

וכן אם מונח בחנות שרץ המטמא במגע, **ספק** נכנס מרשות הרבים לתוך החנות ו**נגע** בשרץ, **ספק לא** נכנס ולא **נגע[[15]](#footnote-16), ספקו טהור.** וכמו ששנינו לעיל לדעת חכמים, דכאשר הספק הוא אם נכנס לרשות היחיד או לא נכנס, לא מטמאינן מספק. דלא ילפינן מסוטה לטמאות אלא אם כן היו המטמא והנטמא ברשות היחיד בודאות[[16]](#footnote-17).

מה שאין כן ברישא לגבי אילן וחורי רשות הרבים, דהוא נכנס בודאות, ספיקו טמא, דהוי ככל ספק טומאה ברשות היחיד[[17]](#footnote-18).

**שתי חנויות** הפתוחות לרשות הרבים, **אחד טמא,** כגון שמונח בה כזית מת או שרץ, **ואחד טהור, נכנס** אדם טהור מרשות הרבים **לאחד מהם, ספק ל**חנות ה**טמא נכנס, ספק ל**חנות ה**טהור נכנס, ספקו טמא!** שהרי הוא ודאי נכנס לרשות היחיד, והספק הוא רק לאיזה מהם נכנס, ולפיכך ספיקו טמא, דזה נחשב לספק ברשות היחיד, ורק כאשר הספק הוא האם הוא נשאר ברשות הרבים חכמים מטהרים[[18]](#footnote-19).

**משנה ד:**

**כל שאתה יכול ל**ה**רבות ספקות וספק ספקות -** אפילו כאשר יש כמה צדדים להקל ולומר שלא ארעה טומאה, לעולם **ברשות היחיד טמא, ברשות הרבים טהור[[19]](#footnote-20).**

מבארת המשנה, **כיצד** ישנם כמה צדדים להקל בספק טומאה:

א. **נכנס** אדם טהור **למבוי, והטומאה בחצר, ספק נכנס** האדם מהמבוי לתוך החצר ונטמא, **ספק לא נכנס** לחצר, אלא נשאר במבוי ולא נטמא, הרי לפנינו ספק אחד ברשות היחיד, וספיקו טמא.

ב. נכנס אדם טהור למבוי, וה**טומאה בבית, ספק נכנס** האדם הטהור מהמבוי לחצר, ולאחר מכן מהחצר לבית, ונטמא, **ספק לא נכנס** לחצר ולבית ולא נטמא, הרי לפנינו שני צדדים להקל ולומר שלא נטמא: האחד, שמא לא נכנס לחצר כלל, אלא נשאר במבוי. ואפילו אם נכנס לחצר, יש צד נוסף להקל, שמא לא נכנס לבית.

ג. **ואפילו נכנס** לבית יש לפנינו **ספק** האם **היתה שם** טומאה בשעה שנכנס, **ספק לא היתה שם** טומאה כלל בשעה שנכנס. והרי לפנינו שלשה צדדים לטהר, שמא לא נכנס לחצר, שמא לא נכנס לבית, שמא לא היתה שם טומאה כלל.

ד. **ואפילו היתה שם** טומאה בשעה שנכנס **ספק שיש בה כשיעור** הראוי לטמאות, דהיינו כזית מת ונבלה, וכעדשה מהן השרץ, **ספק שאין בה כשיעור.** והרי לפנינו ארבעה צדדים לטהר, שמא לא נכנס לחצר, שמא לא נכנס לבית, שמא לא היתה שם טומאה, ושמא לא היה בה שיעור הראוי לטמאות.

ה. **ואפילו שיש בה** כשיעור **ספק טומאה ספק טהרה,** כגון שאנו מסופקים האם היה בבית ספק שרץ ספק צפרדע, דיתכן שלא היה בבית כלל, ויתכן שזה צפרדע ולא שרץ, ויתכן שאין בו שיעור, והרי לפנינו חמשה צדדים לטהר.

ו. **ואפילו טמאה ספק נגע ספק לא נגע,** והרי לפנינו ששה צדדים לטהר, שמא לא נכנס לחצר, שמא לא נכנס לבית, שמא לא היתה טומאה כלל באותה שעה, שמא לא היה בה כשיעור, שמא אין זה טומאה אלא טהרה, שמא לא נגע בה[[20]](#footnote-21). מכל מקום ברשות היחיד **ספקו טמא[[21]](#footnote-22).**

**רבי אלעזר[[22]](#footnote-23) אומר: ספק ביאה טהור, ספק מגע טומאה טמא.** באופן שהספק הוא האם נגע בטומאה, או האם לפניו טומאה או טהרה, או האם יש בה כשיעור, אמרינן דספק טומאה ברשות היחיד טמא. אך באופן שהספק הוא האם האדם נכנס למקום הטומאה או לא, אף ספק טומאה ברשות היחיד טהור, לפי שלא ילפינן מסוטה לטמאות ברשות היחיד אלא דומיא דסוטה, ששניהם היו ברשות היחיד בודאות, והספק הוא אם נטמאת או לא, אך באופן שהספק הוא האם נכנס לרשות של הטומאה או לא, ספיקו טהור.

אולם חכמים לא מחלקים בכך, ואף ספק ביאה טמא, דילפינן מסוטה לטמאות בכל הספיקות[[23]](#footnote-24).

**משנה ה:**

**נכנס** אדם טהור **לבקעה** שיש בה הרבה שדות זו בצד זו, **בימות הגשמים,** דהיא נחשבת כרשות היחיד, [כמבואר להלן משנה ז'], **והטומאה** מונחת **בשדה פלונית,** באחת מהשדות, **ואמר** האדם הטהור **הלכתי למקום הלז,** לבקעה, **ואיני יודע אם נכנסתי לאותו השדה** שבה הטומאה, **ואם לא נכנסתי,**

**רבי אלעזר מטהר,** כשיטתו, שספק ביאה טהור, לפי שלא ילפינן מסוטה לטמאות ספק טומאה בכהאי גונא, **וחכמים מטמאין,** כשיטתם, שאף ספק ביאה ברשות היחיד טמא.

ואשמועינן השתא, דאפילו כאשר הוא ודאי נכנס לבקעה, והספק הוא אם נכנס לשדה מסויימת בתוך הבקעה, מכל מקום רבי אליעזר מטהר, לפי שכל שדה חלוקה מחברתה במיצריה[[24]](#footnote-25).

**משנה ו:**

**ספק** טומאה שארע ב**רשות היחיד,** כגון שהוא מסופק אם נגע בטומאה או לא, הרי הוא **טמא** מספק, **עד שיאמר** בודאות - **לא נגעתי!** אך כל עוד שאינו יכול לומר בודאות שהוא טהור, הרי הוא טמא מספק[[25]](#footnote-26).

**ספק** טומאה שארע ב**רשות הרבים, טהור, עד שיאמר** בודאות - **נגעתי!** אך כל עוד שהוא מסופק אם נגע בטומאה או לא[[26]](#footnote-27), הרי הוא טהור מספק[[27]](#footnote-28).

הקדמה

א. הטעם שספק טומאה ברשות היחיד טמא וברשות הרבים טהור, הוא משום שלמדים מסוטה, כשם שסוטה שנסתרה אסורה לבעלה, כך ספק טומאה ספיקו טמא. וכשם שהסוטה נאסרת רק אם היא נסתרה במקום סתר, כך ספק טומאה טמא רק ברשות היחיד, שהוא מקום הראוי לסתירה, אך ברשות הרבים שאינו ראוי לסתירה ספיקו טהור.

מעתה, החילוק בין רשות הרבים לרשות היחיד לגבי ספק טומאה נמדד לפי מה שנחשב כמקום סתירה, דאם המקום נחשב כמקום הראוי לסתירה הרי זה נחשב לרשות היחיד, וספיקו טמא, ואם אינו נחשב למקום סתירה הרי זה נחשב לרשות הרבים, וספיקו טהור[[28]](#footnote-29).

ב. לגבי דיני איסור טלטול מרשות לרשות בשבת יש שלשה חילוקי דינים:

הדין האחד, מקום המוקף מחיצות נחשב "רשות היחיד".

הדין השני, מקום שאינו מוקף מחיצות, אך אין רוב בני אדם בוקעים בו, נחשב "כרמלית". הדין השלישי, מקום שבוקעים בו רבים, נחשב "רשות הרבים".

ג. כאמור, ההגדרה של רשות היחיד לגבי ספק טומאה היא, מקום הראוי לסתירה, ואילו ההגדרה של רשות היחיד לגבי דיני שבת היא מקום המוקף מחיצות. לפיכך מצינו חילוקי דינים בין דין רשות היחיד ורשות הרבים לגבי טומאה, לבין דין רשות היחיד ורשות הרבים לגבי שבת, לשני הצדדים:

חורי רשות הרבים, וראש האילן שברשות הרבים, שנינו לעיל [מ"ג], דלגבי טומאה הם נחשבים כרשות היחיד, כיון שאין הרבים משתמשים בהם כלל, והם מקומות הראויים לסתירה. ואילו לגבי שבת הם נחשבים כרשות הרבים, כיון שאינם מוקפים מחיצות לעצמם, והם כחלק מרשות הרבים.

ולעומת זאת, להלן המשנה מונה מספר מקומות שלגבי טומאה הם נחשבים כרשות הרבים, לפי שבני אדם מצויים שם, ואינם מקומות הראויים לסתירה. ואילו לגבי שבת הם נחשבים כרשות היחיד, כיון שהם מוקפים מחיצות לעצמם, או שהם נחשבים ככרמלית, כיון שאין רוב בני אדם בוקעים בהם.

ד. אף ברשות היחיד יש אופן שספיקו טהור כרשות הרבים, כגון אם היו שלשה אנשים באותו מקום ובאותה שעה שארע הספק. דגם זאת למדים מסוטה, כשם שבסוטה אין האשה נאסרת עד שתסתר עם הבועל, דהיינו, שרק הבועל והנבעלת היו במקום הסתירה, כך לגבי טומאה אין ספק שברשות היחיד טמא עד שלא יהיו שם יותר משני אנשים.

אך מקום שנחשב לרשות הרבים, ספיקו טהור אפילו אם לא היו שם שלשה אנשים בשעה שארע הספק, לפי שהמקום עצמו אינו ראוי לסתירה, דרבים מצויים שם. [ובכדי שיהא ספיקו טמא צריך שיתקיימו שני תנאים, שהמקום יהא ראוי לסתירה, ושלא יהיו שם שלשה אנשים][[29]](#footnote-30).

**איזו היא רשות הרבים** שספיקו טהור, [אפילו אם לא היו שלשה אנשים בזמן שארע הספק]:

**שבילי בית גלגול** - שביל המוביל למעלה גבוהה וזקופה[[30]](#footnote-31), ואינו נח להליכה, ולפיכך אין רוב בני אדם עוברים בו[[31]](#footnote-32). **וכן כיוצא בהן,** מקומות המיועדים לרבים, אך אין רוב בני אדם עוברים בהם מחמת שאינם נוחים להליכה.

הרי הם נחשבים **רשות היחיד לשבת, ורשות הרבים לטומאה.** דלגבי שבת אינם נחשבים כרשות הרבים [אלא ככרמלית[[32]](#footnote-33)], כיון שאין רוב בני אדם בוקעים בהם. אך לגבי טומאה הם נחשבים כרשות הרבים, כיון שאינם ראויים לסתירה, שהרי הם מיועדים לרבים, ויש בני אדם שעוברים בהם.

**אמר רבי אליעזר: לא הוזכרו שבילי בית גלגול** בבית המדרש, **אלא** בכדי לומר **שהם רשות היחיד לכך ולכך.** דאף לגבי טומאה הם נחשבים כרשות היחיד, מאחר ואין בני אדם מצויים בהם כלל, והרי הם נחשבים כמקומות הראויים לסתירה.

**השבילין המפולשים לבורות ולשיחין ולמערות ולגיתות -** שביל שעובר מרשות הרבים אחת לרשות הרבים אחרת, ובראש השביל יש בור או שיח ומערה או גת שמפריע את מעבר הרבים, וכאשר רוצים לעבור בשביל מצד זה לצד זה צריך לעבור במעבר צר שבשפת הבור[[33]](#footnote-34).

הרי זה נחשב **רשות היחיד לשבת, ורשות הרבים לטומאה.** כאמור, דלגבי שבת אינו נחשב רשות הרבים[[34]](#footnote-35), כיון שרוב בני אדם אינם עוברים בשביל מחמת הבור שמפריע למעבר. אך לגבי טומאה השביל נחשב כרשות הרבים, כיון שהמקום מיועד לרבים, ויש בני אדם שעוברים בו, ואינו מקום סתירה[[35]](#footnote-36).

**משנה ז:**

**הבקעה -** מקום שיש בו הרבה שדות זו בצד זו,

**בימות החמה:** **רשות היחיד לשבת, ורשות הרבים לטומאה,** לפי שבימות החמה אין תבואה בשדות, והבעלים אינם מקפידים שלא יעברו בשדותיהם, ולכן יש בני אדם שעוברים דרך הבקעה. אך רוב בני אדם הולכים דרך רשות הרבים, ואינם מסתלקים מן המסילה ללכת בשדה[[36]](#footnote-37).

לפיכך לגבי שבת אין הבקעה נחשבת רשות הרבים [אלא כרמלית[[37]](#footnote-38)], דרוב בני אדם אינם בוקעים שם. אך לגבי טומאה הבקעה נחשבת רשות הרבים, כיון שיש בני אדם שעוברים שם, ואינו מקום סתירה.

**ובימות הגשמים, רשות היחיד לכך ולכך.** לפי שבימות הגשמים התבואה גדלה בשדות[[38]](#footnote-39), והבעלים מקפידים שלא יעברו בשדותיהם כדי שלא יקלקלו את התבואה. ולכן אין בני אדם עוברים בבקעה כלל[[39]](#footnote-40), והרי זה נחשב כמקום סתירה, וספיקו טמא[[40]](#footnote-41).

**משנה ח:**

**בסלקי -** מבנה גבוה ומוקף מחיצות העשוי לרבים, ויש בו שני פתחים או יותר שאינם מכוונים זה כנגד זה[[41]](#footnote-42).

הרי זה נחשב **רשות היחיד לשבת ורשות הרבים לטומאה.** לגבי שבת זה נחשב כרשות היחיד, כיון שהוא מוקף מחיצות, אך לגבי טומאה זה נחשב כרשות הרבים, כיון שהמקום מיועד לרבים, ואינו מקום סתירה[[42]](#footnote-43).

**רבי יהודה אומר: אם עומד הוא בפתח הזה ורואה את הנכנסין ואת היוצאין בפתח הלז** שמצד שני, הרי זה נחשב **רשות היחיד לכך ולכך.** דכיון שהוא רואה את הנכנסים שבפתח השני, אינו ירא להסתר שם, וחשיב מקום סתירה.

**ואם לאו, רשות היחיד לשבת ורשות הרבים לטומאה**. דאם אינו רואה את הנכנסים בפתח השני, הרי הוא ירא להסתר שם, שמא יבאו בני אדם מצד שני ולא יראה אותם[[43]](#footnote-44), ולפיכך אינו נחשב מקום סתירה, וחשיב רשות הרבים לטומאה. [אך לגבי שבת חשיב רשות היחיד, כיון שהמקום מוקף מחיצות][[44]](#footnote-45).

**משנה ט:**

**הפרן -** מבנה גבוה ומוקף מחיצות העשוי לרבים, ויש בו שני פתחים המכוונים זה כנגד זה[[45]](#footnote-46).

**רשות היחיד לשבת ורשות הרבים לטומאה,** כאמור לגבי בסלקי, דלגבי שבת הפרן נחשב לרשות היחיד, כיון שהוא מוקף מחיצות, ולגבי טומאה נחשב לרשות הרבים כיון שאינו מקום סתירה, שהרי בני אדם מצויים שם[[46]](#footnote-47).

[כאן גם רבי יהודה מודה דהוי רשות הרבים לטומאה, ואף שהוא רואה את הנכנסים שבפתח השני המכוון כנגדו, כיון שבפרן מצויים אנשים יותר מאשר בבסלקי, ואינו מקום סתירה כלל][[47]](#footnote-48).

**וכן הצדדין -** צדדי הפרן שלא כנגד הפתחים, גם הם נחשבים כרשות הרבים לטומאה, דבני אדם מצויים בכל שטח הפרן.

**רבי מאיר אומר: הצדדין** של הפרן שלא כנגד הפתחים **רשות היחיד לכך ולכך.** דכיון שהפתחים מכוונים זה כנגד זה, אין בני אדם מצויין בו אלא כנגד הפתחים ולא בצדדים, והרי זה מקום סתירה[[48]](#footnote-49).

[אך לגבי בסלקי מודה רבי מאיר שאף הצדדין נחשבים כרשות הרבים לטומאה, דכיון שאין הפתחים מכוונים, ובני אדם צריכים להכנס לתוכו בכדי לצאת בפתח שבצד שני, הרי הם מצויים מחמת כן בכל הצדדים של הבסלקי, ואף שלא כנגד הפתחים כלל].

**משנה י:**

**האצטוונית -** מבנה צר כעין ספסל לפני החנויות, [כאמה רוחב וארבעה או חמשה טפחים גובה], שעשוי לישיבת הסוחרים.

**רשות היחיד לשבת ורשות הרבים לטומאה.** כאמור, דלגבי שבת דינו ככרמלית[[49]](#footnote-50), כיון שאין הרבים עוברים שם, ואילו לגבי טומאה דינו כרשות הרבים, כיון שאינו מקום סתירה.

**חצר** של אדם יחיד, **ש**יש לה שני פתחים, ו**הרבים נכנסין בזו ויוצאין בזו, רשות היחיד לשבת ורשות הרבים לטומאה.** לגבי שבת החצר נחשבת כרשות היחיד, כיון שהיא מוקפת מחיצות, ואין הילוך הרבים מפקיע את המחיצות. אך לגבי טומאה היא נחשבת כרשות הרבים, כיון שבני אדם מצויים שם, ואין זה מקום הראוי לסתירה.

[בתוספתא מבואר, דכאן מודים חכמים שהצדדין של החצר נחשבים כרשות היחיד אף לטומאה, כיון שהחצר של אדם יחיד, ולכן שלא כנגד הפתחים אין בני אדם מצויים כלל][[50]](#footnote-51).

1. כן ביארו **הר"ש והרע"ב,** דאיירי בבקעה שדינה משתנה בימות החמה ובימות הגשמים. והקשה **התפארת ישראל,** אם כן היינו מתניתין דלהלן מ"ז, דבימות החמה היא רשות הרבים לטומאה ובימות הגשמים היא רשות היחיד, ומאי קמ"ל הכא? [וכן הקשה **המשנה אחרונה,** עיי"ש מה שיישב].

   ולכן פירש התפארת ישראל, דאיירי הכא ברשות היחיד שמכרו הבעלים את רשותם לרבים, ולאחר מכן חזרו הרבים ומכרו את הרשות ליחיד.

   **ובכוכב מיעקב** הקשה על פירוש הר"ש והרע"ב, מהא דאיתא במסכת בבא בתרא [קנג ב] על מתניתין דבקעה דלהלן, אמר רבא, לא שנו אלא שלא עברו עליו ימות הגשמים, אבל עברו עליו ימות הגשמים רשות היחיד לכאן ולכאן. ופירש הרשב"ם, דאם עברו על הבקעה ימות הגשמים לאחר שגדרוה, תו לא פקע ממנה שם רה"י אף בימות החמה, ותיהוי לעולם רה"י. וכתב דסברא מעלייתא היא, או חומרא דרבנן הוא. ועכ"פ לדעת הר"ש והרע"ב זה סותר למשנתינו דבימות הגשמים דינה כרה"י ובימות החמה שלאחר מכן דינה כרה"ר? וכתב, דכבר הקשה כן **השיטמ"ק** שם בשם **הראב"ד,** ותירץ הראב"ד, דמתניתין איירי באופן שנשתנה גוף הרשות, כגון שנפלו המחיצות ודרסו בו רבים ונעשה רשות הרבים, וחזרו ונבנו ונעשה רה"י, שהשינוי מוכיח עליו, אבל בקעה שלא נשתנו מחיצותיה, אם משנין טומאתה וטהרתה מזמן לזמן אתי לקלקולי והוו מילי דרבנן כחוכא ואטלולא. [ולפירוש התפארת ישראל לק"מ, דלא איירי מתניתין בבקעה כלל].

   אמנם בר"ש וברע"ב משמע דלא כהראב"ד, אלא איירי אף באופן שלא היה שינוי ברשות כלל, ולשיטתם צריך לפרש את הגמרא שם כביאור התוספות שם, ולא כביאור הרשב"ם [ראה להלן מ"ז]. ובדעת הרשב"ם צ"ל כהראב"ד, או כהתפארת ישראל. [↑](#footnote-ref-2)
2. נחלקו האחרונים מה הדין אם נמצאים לפנינו שתי הטהרות, גם אלו שנגעו בספק הטומאה בימות הגשמים וגם אלו שנגעו בימות החמה: **הרש"ש** כתב, דהכא אי אפשר לטהר את הטהרות שנגעו בימות החמה, דזה מחזי כשקרא, וכמש"כ הר"ן בכתובות לגבי שני שבילין [הובא לעיל פ"ה מ"ה], ולכן מספק שניהם טמאים. אך **התפארת ישראל** [בועז א] כתב, דאפילו אם שניהם לפנינו אותם שנגעו בזמן שהיה רה"ר טהורים ואותם שנגעו בזמן שהיה רה"י טמאים. וצ"ל בדעתו דאין זה דומה לשני שבילין, דהתם אנו באים לטהר את שניהם מכח הדין דס"ט ברה"ר טהור, וכיון שאחד מהשבילין ודאי טמא הרי זה מחזי כשקרא, אך הכא הדין הוא דס"ט ברה"ר טהור וס"ט ברה"י טמא, וכיון שכך הוא הדין אין זה מחזי כשקרא אף כששניהם לפנינו. [↑](#footnote-ref-3)
3. **הרע"ב** כתב דאיירי בנתעלף ואין ידוע האם הוא חי או מת. אך **הרא"ש** הוסיף דאיירי בגוסס שנתעלף, [ברמב"ם בפיה"מ לפנינו איתא כהרע"ב, אך במהדו' קאפח איתא כהרא"ש]. וכתב **האחיעזר** [ח"ג ס"ט סק"ז], דהרא"ש הוצרך להוסיף דאיירי בגוסס, לפי שרוב חולין לחיים ורוב גוססין למיתה, ואי איירי בסתם חולה שנתעלף ולא בגוסס, הא איכא רוב שאינו מת, ומדוע ברה"י טמא? ועוד, האיכא חזקת הגוף על המסוכן שהוא חי, ובש"ש כתב דחזקת הגוף מהני לטהר אף בס"ט ברה"י? ולפיכך הוצרך הרא"ש לומר דאיירי בגוסס, דרובן למיתה, ומהאי טעמא גם חזקת חי ליכא.

   אך הקשה האחיעזר שם, אי איירי בגוסס דרובן למיתה, מדוע ברה"ר הוא טהור, הרי איכא רוב לטמאות? ותירץ, דרוב גוססין למיתה היינו שהם ימותו בזמן קרוב, אך אין רוב שהם מתים מיד, [וכן כתב בשם השאגת אריה], ולכן בשעת הנגיעה ליכא רוב שהוא מת. [↑](#footnote-ref-4)
4. כתב **המשנה אחרונה,** דהמשנה נקטה בדוקא דהחזירוהו לרה"י, דאילו מצאוהו מת ברה"ר, הרי אנו מטמאים את כל הנוגע בו ברה"ר למפרע, שהרי אזלינן בתר שעת מציאתן. ורק משום שהחזירוהו לרה"י אין מטמאים את רה"ר, לפי שאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, ורק ברשות שנמצא בו מת מטמאינן למפרע. [אמנם עדיין הו"מ למנקט שהחזירוהו לרה"ר אחרת, דרה"ר ראשונה טהורה, ולר"ש היא מפסקת ורה"י ראשונה נמי טהורה].

   אך הקשה המשנה אחרונה, אם כן מדוע רה"י ראשונה טמאה, הרי אין מחזיקין טומאה ממקום למקום, וכיון שנמצא מת ברה"י שניה, איך מטמאינן את רה"י ראשונה? עיי"ש מה שתירץ. ותירצו **התפארת ישראל** סק"ג **ובחזון איש** [ו סק"ד אות ד], דכל הדין שאין מחזיקין טומאה ממקום למקום זה רק באופן שהסיבה להסתפק היא מחמת שעת מציאתן, כגון שנמצא שרץ, ומספק"ל מתי נפל השרץ, ובזה אמרינן דבאותו מקום אזלינן בתר שעת מציאתן ומטמאינן למפרע, ובמקום אחר לא מחזקינן טומאה. אך הכא הא איירי במסוכן, דזה עצמו סיבה להסתפק האם הוא חי או מת, ואף אם הנוגע במסוכן הלך משם ולא ראהו מת לבסוף יש לפניו ספק חי ספק מת, וספק רה"י לחומרא, ואין זה שייך כלל להא דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, וראה **אחיעזר** שם.

   ועוד כתב החזון איש שם אות ה', דהיכא דנמצא מת ברה"ר נמי מטהרינן למפרע, ולא אזלינן בתר שעת מציאתן מתרי טעמי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. כן כתב הרע"ב, דמטמאינן מספק אדם וכלים שהיו שם. והר"ש והרא"ש הזכירו רק כלים. והקשה **התויו"ט,** מדוע הכלים טמאים ברה"י, הרי אין בהם דעת להשאל? ותירץ, דאיירי באופן שאדם אוחז את הכלים. אך **בהגהת הרא"ש** כתב, דאפילו שאבד"ל מכל מקום הכלים טמאים ברה"י, וכבר הקשו האחרונים מה הטעם בזה, [וכן תמה **האחיעזר** שם, וראה **חזון איש** (ו ד) דהגהות במקומות אלו אינן מדויקות]. ובאחרונים מצינו כמה תירוצים בזה:

   **א. המשנה אחרונה** תירץ על פי מה שייסד לעיל פ"ג, דלא מטהרינן ספק אבד"ל אלא בספק מגע, אך כאשר הספק בטומאה כמו הכא, ספיקו ברה"י טמא.

   **ב. הרש"ש** תירץ, דאיירי באופן שמתחילה נגע בו אדם שיש בד"ל, דספיקו טמא, ולאחר מכן נגעו בו הכלים, וכיון שמטמאים את האדם ותלינן שהוא מת, הרי גם הכלים טמאים אע"פ שאבד"ל. ואף שלפי חכמים לא אמרינן רה"ר מפסקת, אלא ברה"ר טהור וברה"י טמא, מכל מקום ברה"י עצמה לא מחלקינן, ושניהם טמאים. [ואף דר"ש מטהר תרוויהו חכמים פליגי ומטמאים תרוויהו, או שמא יש לחלק בין טהרה דרה"ר לבין טהרה דאבד"ל, וצ"ע].

   אך מסברא כתב הרש"ש, דבאופן זה נמי נחלקו ר"ש וחכמים, דאם המסוכן היה ברה"י, ונגע בו אדם שיבד"ל ולאחר מכן כלי שאבד"ל, מסתבר שלפי חכמים האדם טמא והכלי טהור, ולפי ר"ש אף האדם טהור, דהכלי שאבד"ל מפסיק. **ובחזון איש** שם משמע שהסכים לסברת הרש"ש, עיי"ש.

   ולכאורה יש לדון בזה, דיתכן שדוקא רה"ר מפסיק לפי ר"ש, כיון דאיכא הלמ"מ להכריע ברה"ר שהוא טהור, אך הא דמטהרינן אבד"ל ברה"י אין זה הכרעה שהוא טהור, אלא הוי רק בתורת הנהגה דאזלינן בתר חזקה, ובכה"ג אין בכח אבד"ל לטהר גם את האדם.

   **ג. התפארת ישראל** תירץ, דאיירי הכא באופן שהחזירוהו לרה"י הראשון באותו מקום שהיה שם בתחילה, [ודלא כמשמעות הר"ש והרע"ב], וכיון שלבסוף נמצא שם מת, הרי אזלינן למפרע בתר שעת מציאתן, ותלינן דהיה מת באותו מקום מעיקרא, [ואף שבאמצע היה ברשות אחרת, וצ"ע]. ולפיכך אף הכלים טמאים, דלא מטהרינן אבד"ל במקום שיש חזקת טומאה. [אך מה שהכריח בבועז דאיירי בהחזירוהו לאותו מקום, דאל"כ מדוע מטמאינן ברה"י הא אין מחזיקים טומאה ממקום למקום, צ"ע, דהתפארת ישראל עצמו באות ג' תירץ קושיה זו דאיירי במסוכן, וכמו שהובא לעיל]. [↑](#footnote-ref-6)
6. כתבו **החזון איש** [ה ג] **והאחיעזר** [ח"א ס"א סק"ג], דאדם שנוגע בטומאה ברה"י והלך לאחר מכן לרה"ר ועשה טהרות, אותם טהרות טמאות בודאי ושורפים את התרומה עליו, כיון דהספק של האדם ארע ברה"י, והכרענו דהוא ודאי טמא. והא דלגבי המסוכן שהיה ברה"י לא מכריעים שהוא טמא אף כלפי רה"ר, לפי שחילוק הרשויות מכריע את המאורע, ולא את גוף הספק, וכלפי המסוכן עצמו לא מהני חילוק רשויות כלל לומר האם הוא חי או מת, אלא רק כלפי הנוגע בו.

   ובשערי יושר [ש"א פי"ד ד"ה ונראה לי] ביאר יסוד זה, דלגבי ספק קבוע שהיה לנו מאז ומעולם, כגון ספק שרץ ספק צפרדע, או ספק חי ספק מת, אין לספק זה שייכות לרשות שהוא נמצא בו, ורק כלפי הנגיעה, דכל נגיעה ונגיעה נידונת בפני עצמה, שייך לומר דספק שהתחדש ברה"י טמא וספק שהתחדש ברה"ר טהור. [↑](#footnote-ref-7)
7. **החזון איש** [ה ג] נסתפק מה הדין אם הוציאוהו לרה"ר ולא נגעו בו אדם וכלים, האם מטהרינן למפרע את רה"י מחמת עצם הדבר שהיה ברה"ר, או שמא רק אם יש נידון על אדם וכלים ברה"ר ומטהרים הרי זה מפסיק.

   עוד כתב, דאדם שנגע במסוכן ברה"י, הרי הוא יכול לכתחילה להוציא את המסוכן לרה"ר ולטהר את עצמו למפרע על ידי זה.

   ועוד כתב, דאדם שנגע במסוכן ברה"י והלך, הרי הוא טמא ודאי ושורפין עליו את התרומה, ואינו צריך לחשוש שמא לאחר מכן הוציאוהו לרה"ר ונטהר למפרע, שהרי ס"ט ברה"י טמא משום שתלינן שהוא מת, והוא הדין תלינן מחמת כן שלא הוציאוהו לרה"ר, או דתלינן שכאשר הוציאוהו לרה"ר ראו שהוא מת. [↑](#footnote-ref-8)
8. האחרונים ביארו את המחלוקת בכמה אופנים:

   **א. השב שמעתתא** ש"ד פ"ד כתב בתחילה, דפליגי בנידון של הפוסקים בבהמה טרפה שנתערבה ברוב כשרות, חלק ממנה קבוע וחלק ממנה פירש, דיש שפסקו דהחלק שהוא קבוע אסור והחלק שפירש מותר מדין רוב, ואף שהדינים סותרים זה לזה, שהרי שני החלקים מבהמה אחת. ויש שפסקו ששניהם מותרים, ויש שפסקו ששניהם אסורים. ובזה פליגי הכא, דחכמים סברי דמה שברה"י טמא ומה שברה"ר טהור, אף שהדינים סותרים זה לזה, ורבי שמעון סובר דקצתו מכריע לקצתו ושניהם מותרים.

   אך שוב כתב, דלכו"ע הודאי מכריע את הספק ולא את הודאי, כלומר, דאם חלק אחד דינו לטמאות וחלק אחד דינו לטהר, אין חלק אחד מכריע את השני, אך אם חלק אחד דינו לטמאות או לטהר וחלק שני דינו שהוא ספק, הרי הודאי מכריע את הספק. והכא נחלקו ר"ש וחכמים לשיטתם בריש נדה, דר"ש סובר שם דספק ברה"י אינו ודאי טמא אלא תולין, ולפיכך הודאי טהרה דרה"ר מכריע את הספק דרה"י, ואילו חכמים סוברים שם דספק ברה"י ודאי טמא, ולפיכך אין הודאי מכריע את הודאי, אלא כל אחד כדינו.

   וביאר לפי"ז מדוע לרבי שמעון דוקא רה"ר מפסקת, והא משכח"ל גם רה"י מפסקת, כגון שהיה ברה"ר ואח"כ ברה"י ואח"כ החזירוהו לרה"ר, דהרה"י תפסיק בין שני הרה"ר והכל טמא? אמנם לפי"ז אתי שפיר, דדוקא רה"ר מפסקת כיון שדינה לטהר בודאי, והיא מכריעה את הרה"י שדינה לטמאות רק מספק לדעת רבי שמעון. וראה עוד **במשנה אחרונה.**

   ובשערי יושר ש"א פי"ד הקשה על הש"ש מהתוספות במסכת בבא קמא [יא א], דס"ט ברה"י מהני לטומאה ולא לאוסרה על בעלה, והא לגבי טומאה הוי ודאי טמא, ולגבי לאוסרה על בעלה הוי ספק, ומדוע לא נאמר שהודאי יכריע את הספק? ועוד הקשה, לפירוש התוספות רא"ש בריש נדה דאף לרבי שמעון ס"ט ברה"י הוי ודאי מאי איכא למימר? עיי"ש מה שהקשה עוד בזה.

   **ב. השערי יושר** שם ביאר, דלהלן משנה ב' מבואר לדעת חכמים, דספק שנוצר משני רשויות יחד, רה"ר ורה"י, דינו כספק טומאה ברה"ר וטהור, וראה שם ביאור הדבר. ובזה נחלקו גם הכא, דר"ש סובר דגם הכא חשיב ספק שתלוי ברה"ר ורה"י יחד, שהרי לאחר שהוציאוהו לרה"ר הספק ברה"ר גורם שוב ספק גם לרה"י הקודם, דאילו היה חי ברה"ר לא יתכן שהיה מת ברה"י, ולכן זה דומה לנידון במ"ב דספק שמשותף לרה"ר ורה"י דינו כרה"ר, ושניהם טהורים. אך חכמים סוברים דכל נגיעה נידונת בפני עצמה, ואין זה נחשב לספק שמשותף לרה"ר ורה"י, ולכן רה"י טמא ורה"ר טהור, עיי"ש ביתר ביאור.

   **ג. האחיעזר** ס"א סק"ז כתב, דבעלמא אין רה"ר יכולה להכריע את הספק ברה"י אף לרבי שמעון, שהרי חילוק הרשויות מועילות רק כלפי הנוגע, ולא בעיקר הטומאה, וכמש"כ לעיל, וכלפי הנוגע כל אחד נידון בפני עצמו. אלא הכא שאני דאיכא חזקת חי שלא היה מת באותה שעה, ואף דברה"י בפני עצמו מטמאינן ולא אזלינן בתר חזקת חי, שהרי הוא מסוכן, וכמש"כ לעיל, מכל מקום, כאשר ארע הספק גם ברה"ר ומטהרינן גם משום חזקת חי, שוב אפשר להשתמש עם החזקת חי גם ברה"י שלפני זה, עיי"ש.

   **ד. החזון איש** [ה ג] כתב, דדוקא הכא מטהר ר"ש גם את הרה"י, לפי שהספק הוא מתי ארע השינוי שהוא מת, ואם מטהרינן ברה"ר ותלינן שעדיין לא ארע השינוי, לא יתכן לטמאות ברה"י, ובכה"ג לא ילפינן מסוטה לטמאות ברה"י, והרי הוא טהור מדין חזקת חי של המת וחזקת טהרה של הנוגע. אך בספק שרץ ספק צפרדע מודה ר"ש דהנוגע ברה"י טמא והנוגע ברה"ר טהור, לפי שאין זה ספק של התחלפות אלא ספק בגוף המטמא. [↑](#footnote-ref-9)
9. יש לעיין האם רבי שמעון פליג גם ברישא או לא, ולכאורה לביאור הש"ש אין מקום לחלק, דגם התם שייך לומר דהודאי מכריע את הספק, אך לפי מש"כ האחיעזר דרבי שמעון מטהר רק במקום שיש חזקת חי, וכן לפי מש"כ החזון איש דרבי שמעון מטהר רק בספק של התחלפות, הרי ברישא דהספק הוא קבוע ורק דין המקום התחלף מודה רבי שמעון. וראה **תפארת ישראל** בועז סוף אות א', ודבריו טעונים ביאור. [↑](#footnote-ref-10)
10. כן פירש הר"ש כאן, אך במסכת עדיות פ"ג מ"ז פירש **התוספות שאנץ,** דטהור עובר וטמא עומד היינו שלטומאה יש מקום ולטהרה אין מקום, וטהור עומד וטמא עובר היינו להיפך, שלטומאה אין מקום ולטהרה יש מקום. ומבואר מדבריו דאף טהרה שאין לה מקום ספיקו טהור. [↑](#footnote-ref-11)
11. כתב **החזון איש** [ד ב], דאף רבי יהושע מודה דטומאה שאין לה מקום ספיקו טהור, והכא פליגי בשרץ שבפי חולדה, דרבי יהושע חשיב ליה כטומאה שיש לה מקום, כיון שהיא מונחת בפי החולדה, וחכמים חשבי ליה כטומאה שאין לה מקום. דאם נאמר דפליגי בכל טומאה שאין לה מקום, מדוע לא פליגי להדיא גם בכל טומאה נזרקת, ואיכא ה' ספקות.

    וביאר החזון איש עפי"ז, דלכאורה יש להקשות מדוע נקטה המשנה טמא עובר וטמא עומד לשתי ספיקות, הרי אין חילוק ביניהם והרי זה ספק אחד? אך לפי"ז נקטה המשנה טמא עובר לרבותא דרבי יהושע, דאפילו כאשר החולדה מהלכת חשיב שיש לטומאה מקום, וכן נקטה המשנה טמא עומד לרבותא דחכמים, דאפילו כאשר החולדה עומדת חשיב שאין לטומאה מקום. [אך לגבי הטהור כתב החזון איש דאין חילוק כלל האם הוא עומד או עובר. אלא אם כן נימא דטהרה שאין לה מקום נמי ספיקו טהור, כמש"כ הגר"א ריש פ"ד בדעת חכמים, דלפי"ז יש לומר דאיכא רבותא בטהור עובר, דאדם נחשב שיש לו מקום גם בזמן הליכתו, שאם לא כן אף רבי יהושע היה מטהר מחמת שאין לאדם מקום]. ולפי מש"כ לעיל בשם התוספות שאנץ לא קשה כלל, דרישא בטהרה שאין לה מקום וסיפא בטומאה שאין לה מקום. [↑](#footnote-ref-12)
12. **א.** כן פירשו **הר"ש והרא"ש,** וכן פירש הרע"ב בפירושו השני. והקשה **התויו"ט** בשם מהר"ר וואלף וורמיזא, דבמסכת עדיות פ"ב מ"ז תנן להדיא, דרבי יהושע מטהר שרץ שנמצא בפי חולדה ומהלכת על גבי ככרות של תרומה, [וכדתנן לעיל פ"ד מ"ב], ומבואר אם כן, דגם רבי יהושע מטהר ספק טומאה שאין לה מקום? ותירץ התויו"ט, דבשרץ שנמצא בפי חולדה יש שני טעמים לטהר, חדא משום טומאה שאין לה מקום, ועוד, משום שאין בהם דעת להשאל, ואם כן יתכן דהטעם שרבי יהושע מטהר בעדיות שם הוא רק מחמת הטעם השני שאבד"ל, אך ספק טומאה שאין לה מקום באופן שיבד"ל, כמו במשנתינו דאיירי בחולדה שעברה בין בני אדם טהורים, רבי יהושע מטמא.

    **ובחזון איש** שם כתב, דלפירוש הר"ש והרא"ש הלשון סתום מאוד. ועוד הקשה, דהלשון טמא וטהור משמע באדם טמא ואדם טהור, ולא כמו שפירשו הר"ש והרא"ש דאיירי בשרץ.

    **ב. הרמב"ם** פירש את המשנה, ד"טמא" היינו מצורע טמא, דאם המצורע עומד באהל ואדם טהור עבר בצד האהל, ספק נכנס ספק לא נכנס, או אם אדם טהור עומד באהל והמצורע עבר באהל, ספק עמד שם ספק לא עמד שם, [דמצורע שעובר באהל אינו מטמא את כל אשר באהל אלא אם כן עמד], רבי יהושע מטמא וחכמים מטהרין. ובחיבורו פט"ו ה"ה וכן בהלכות טומאת צרעת פ"י הי"ב פסק דספיקו טהור. והנה **הרא"ש** כאן הביא את פירוש הרמב"ם, וכתב, וז"ל, ולא ידעתי לפרש טעם המחלוקת לפי פירושו, למה לא יהא זה כמו שאר ספק טומאה [דברה"י טמא וברה"ר טהור]?

    **ובכסף משנה** הל' טו"צ שם ביאר הטעם דטהור, משום דקיי"ל כל ספק נגעים טהור. ועוד ביאר, דהוי ספק טומאה ברה"ר דספיקו טהור. וכבר הקשה **המשנה למלך** שם, דאין זה דומה לספק נגעים, דהתם איירי עד שלא נזקק לטומאה, דאיכא חזקת טהרה שאינו מצורע, ולכן ספיקו טהור, אך כאשר הוא מצורע וארע ספק אם נגע באדם, מדוע לא יהא ככל ספק טומאה? וגם מה שכתב דאיירי ברה"ר לא משמע ברמב"ם בהל' אה"ט, דהתם הרמב"ם מנה ספק זה בכלל י"ב ספיקות שטיהרו חכמים, וכל הספיקות שם איירי ברה"י?

    **ובחזון איש** [ד ג] כתב, דעל כרחיך צ"ל לדעת הרמב"ם, דכי היכי דספק נגעים בתחלה טהור, הכי נמי ספקו לטמא אחרים לא ילפינן מסוטה, ומוקמינן אחזקת טהרה. [אך הקשה, מדוע מדוע תני עובר ועומד, ולא תני להדיא ספק נגע במצורע טהור].

    **האבי עזרי** [אה"ט פ"כ ה"ט] כתב בדעת הרמב"ם, דטומאת אהל דמצורע שאני מטומאת מגע והיסט וטומאת אהל דמת, דהתם כולהו משום נגיעה נינהו, [ואף טומאת אהל דמת משום דביתא כמאן דמליא טומאה], אך טומאת אהל דמצורע הטומאה היא משום ביאה לבית של המצורע, וטומאה זו שונה מכל הטומאות ולא ילפינן לה מסוטה לטמאות ס"ט ברה"י. ולפי"ז הא דחכמים מטהרים ספק מצורע היינו דוקא בטומאת אהל, אך ספק נגע או הסיט אחרים ספיקו טמא ברה"י ככל ספק טומאה. ובאמת בכל מקום הרמב"ם ביאר ספק מצורע טהור בטומאת אהל. [וראה עוד **במקדש דוד** מו סוף סק"ב מש"כ בדעת הרמב"ם, ודבריו שם צ"ע, דהא להרמב"ם לא איירי בטומאה נזרקת כלל].

    **ג. הראב"ד** בפירושו לעדיות פ"ג מ"ז פירש את המשנה, דאיירי באדם טמא [טמא מת או זב או מצורע] שעומד ברה"י סמוך לרה"ר בצמצום, ואדם טהור עובר ברה"ר, ספק נגע בטמא שברה"י ספק לא נגע, וכן להיפך, אדם טהור עומד ברה"י סמוך לרה"ר בצמצום, ואדם טמא עובר ברה"ר ספק נגע בו ספק לא נגע בו. ובזה רבי יהושע מטמא, לפי שאחד מהם ברה"י, ואין מטהרים עד שיהיו שניהם ברה"ר, וחכמים מטהרים לפי שאחד מהם ברה"ר, ואין מטמאים עד שיהיו שניהם ברה"י. וראה **בתוספות שאנץ** שם שהקשה על פירוש הראב"ד.

    **ד. האליהו רבה** פירש את המשנה, דספק טומאה ברה"ר טהור רק אם האדם עובר ברה"ר, אך אדם שעומד ברה"ר דינו כרה"י וספיקו טמא. והשתא פליגי רבי יהושע וחכמים מה הדין כאשר אחד מהם ברה"ר ואחד מהם ברה"י, רבי יהושע סובר שאין מטהרים ברה"ר אלא אם כן שניהם ברה"ר, ולפיכך כאשר אחד עומד ואחד עובר ספיקו טמא. וחכמים סוברים להיפך, דאין מטמאים ברה"י אלא אם כן שניהם ברה"י, ולפיכך כאשר אחד עומד ואחד עובר ברה"ר ספיקו טהור, וכן פליגי בסיפא. ומדבריו משמע, שלפי חכמים אם שניהם עומדים ברה"ר ספיקו טמא, וצ"ע.

    והנה בטומאה מצומצמת, לדעת הראב"ד נחלקו בזה רבי יהושע וחכמים ברישא, ולדעת האליהו רבה התפארת ישראל והמשנה אחרונה, נחלקו בזה רבי יהושע וחכמים בסיפא, וכפי שיבואר להלן. אך לדעת הר"ש והרמב"ם שביארו את הרישא ואת הסיפא באופנים אחרים לא נתפרש מה הדין. **ובחזון איש** [ד ב] ביאר את המשנה להלן לגבי חנות, דספק נגע ספק לא נגע איירי בטומאה מצומצמת, ולפי"ז מבואר דאם הטהרה ברה"ר והטומאה ברה"י בצמצום ספיקו טהור. [ראה עוד בחזון איש [ה ז] שביאר בדברי הר"ש לעיל פ"ד מ"ו שנסתפק האם חכמים מטהרים דוקא בספק נכנס או גם בטומאה מצומצמת, עיי"ש שהקשה על זה]. **ובחידושי הגר"ח ובאבי עזרי** שם נקטו בדעת הרמב"ם, דאזלינן בתר הטהרה, דאם הטהרה ברה"ר ספיקו טהור ואם הטהרה ברה"י ספיקו טמא. [↑](#footnote-ref-13)
13. כתב הר"ש, דספק האהיל לא קאי על הרישא דאיירי בטומאה שאין לה מקום, דהא לעיל פ"ד מ"ד מבואר דלגבי טומאת מת ספיקו טמא אף אם אין לטומאה מקום. **ובחזון איש** [ה ט] הוסיף, דלפי דעת התוספות בשלהי נזיר דאף בטומאת היסט ספיקו טמא, אף ספק הסיט לא קאי על הרישא.

    אך לדעת הרמב"ם דרישא איירי במצורע, גם ספק האהיל וספק הסיט קאי על הרישא. ולפי ביאור האבי עזרי ברמב"ם, רישא איירי בספק האהיל דוקא, וכמש"כ לעיל. [↑](#footnote-ref-14)
14. **א.** כן דעת **הראב"ד** במסכת עדיות פ"ג מ"ז, וכן נראה מפירוש **הר"ש,** דחכמים מטהרים משום דספק נכנס לרה"י ספיקו טהור. והא דנחלקו רבי אלעזר וחכמים להלן מ"ד ומ"ה בספק ביאה אי ילפינן מסוטה, וחכמים מטמאים, התם הספק הוא אם נכנס ממבוי לחצר, או מבקעה לשדה, דשניהם רה"י, אך הכא דהספק הוא אם נכנס מרה"ר לרה"י מודו חכמים לרבי אלעזר דלא ילפינן מסוטה, וספיקו טהור, דחכמים לא פליגי על עיקר דינא דרבי אלעזר דספק ביאה טהור, אלא דס"ל שאין נחשב ספק ביאה אלא בספק נכנס מרה"ר לרה"י.

    **ובחזון איש** [ד ב, ד יא] הוסיף לבאר, דספק כניסה אינו נידון כספק טומאה כלל ולא איתרע חזקת טהרה שבו. ועיי"ש שכתב, דכל שהרשויות חלוקות זו מזו הרבה, ובטבע של בני אדם לזכור כניסתן, ספק כניסה זה אינו בכלל ספק טומאה ולא איתרע חזקת טהרה כלל, והוא הדין אם נסתפק אם נכנס מבקעה לחנות לחכמים ספיקו טהור. [אך לאחר מכן נסתפק בזה החזון איש, דיתכן דאין נחשב ספק ביאה לחכמים אלא מרה"ר לרה"י, דדינם חלוק לגבי ספק טומאה]. אמנם רבי יהושע יליף מסוטה אפילו בכה"ג דספיקו טמא.

    ולפי"ז טומאה ברה"ר וטהרה ברה"י איירי באופן שהספק אם נכנסה הטומאה לרה"י, וכמו שביארנו בפנים, אך בספק אם יצא הטהור לרה"ר ספיקו טהור לכו"ע, שהרי מקום הספק הוא רה"ר.

    עוד כתב הראב"ד שם, דברישא [דאיירי לשיטת הראב"ד בטומאה מצומצמת] איכא רבותא ברבי יהושע, דאפילו שאחד מהם ודאי ברה"ר מכל מקום ספיקו טמא, ואילו בסיפא איכא רבותא בחכמים, דאפילו שיתכן ששניהם היו ברה"י ספיקו טהור. ובחזון איש שם כתב גם להיפך, דאיכא סברא לטמאות ברישא יותר, כיון שאחד מהם ודאי ברה"י, משא"כ בסיפא דהוא מחוסר כניסה ויתכן שלא נכנס כלל.

    ובתוספות בפסחים [ט א ד"ה ואם] נקטו בפשטות דספק ביאה טהור, וכתב החזון איש, דעל כרחיך ס"ל כהראב"ד, דגם לחכמים ספק ביאה טהור.

    **ב.** **הרמב"ם** ביאר את המשנה באופן אחר, דאיירי בדבר טמא מונח ברה"ר ודבר טהור מונח ברה"י, או להיפך, ונגע אדם טהור באחד מהם ואינו יודע באיזה מהם נגע, דהשתא הספק ארע על ידי צירוף של שתי רשויות, ונחלקו רבי יהושע וחכמים האם אזלינן בתר רה"ר או בתר רה"י. וכתב החזון איש שם, דלפי חכמים אפילו אם האדם והטומאה ברה"י ספיקו טהור, דכיון שיש צד שהאדם נגע ברה"ר חשיב שהספק משותף גם לרה"ר. וכן לפי רבי יהושע אפילו אם האדם והטומאה ברה"ר ספיקו טמא, כיון שיש צד שהאדם נגע ברה"י. אך בזה נתקשו **החזון איש והאבי עזרי** שם, איך יתכן שהטהרה שברה"י גורמת טומאה לאדם, הרי ממנ"פ יש לטהר, דמצד הספק שמא נגע ברה"י הרי ברה"י מונח טהרה, ומצד הספק שמא נגע ברה"ר הרי ספק ברה"ר טהור? וראה **בשערי יושר** [ש"א פי"ד ד"ה והנה איתא] שביאר לשיטת הרמב"ם סברת פלוגתתם של ר"י וחכמים. וראה מה שיבואר עוד להלן מ"ד בשם הגר"ח והאבי עזרי דהרמב"ם והראב"ד פליגי לשיטתם.

    **ג.** בדברי **האליהו רבא התפארת ישראל והמשנה אחרונה** מבואר, דסיפא איירי בטומאה מצומצמת, ופליגי האם בעינן שניהם עומדים ברה"ר לטהר, או שמא בעינן שניהם עומדים ברה"י לטמאות, וכמו שפירש הראב"ד את הרישא.

    **ד. הרע"ב** כתב דסיפא איירי בחנות הפתוחה לרה"ר, וביאר פלוגתתם דהספק משותף לרה"ר ורה"י, וכמו שביארו האחרונים בדעת הרמב"ם, וכן לגבי חנות במ"ג ביאר כהרמב"ם דחשיב ספק ברה"ר. והדברים סותרים זה את זה, דלהרמב"ם מ"ב איירי בספק באיזה מהם נגע, ולכן חשיב ספק משותף לשני הרשויות, ומ"ג איירי בספק נכנס וחשיב ספק ברה"ר, ואם כן מתניתין לא איירי באופן של חנות, ורק לדעת הר"ש והראב"ד מתניתין איירי בחנות והטהרה היא משום ספק נכנס. ואילו הרע"ב נקט את פירוש הר"ש וביאר כפירוש הרמב"ם? ולפלא שלא העירו בזה האחרונים. [↑](#footnote-ref-15)
15. כן ביאר **התפארת ישראל,** דספק נכנס היינו בטומאת אהל וספק נגע היינו בטומאת מגע. **והחזון איש** [ד ב] ביאר, דספק נכנס היינו פלוגתא דרבי יהושע וחכמים דסיפא, וספק נגע היינו פלוגתת ר"י וחכמים ברישא לדעת הראב"ד, דהטומאה בחנות סמוך לרה"ר בצמצום, והאדם ברה"ר, ספק נגע ספק לא נגע. [↑](#footnote-ref-16)
16. **א.** כן כתבו **הר"ש והראב"ד** בעדיות, דמשנה זו היא ביאור למשנה לעיל, דספק נכנס ספק לא נכנס חכמים מטהרים, אך לרבי יהושע גם בחנות אחת ספיקו טמא.

    **ב. הרמב"ם** ביאר באופן אחר, דבמשנה לעיל איירי שיש לפניו טומאה ברה"ר וטהרה ברה"י או להיפך, ספק נגע במה שברה"ר ספק נגע במה שברה"י, וכמו שביארנו שם. ובמשנתינו איירי בדין אחר, דברישא קמ"ל דרה"י דטומאה אינו שייך לרה"י דשבת, ולכן גם אילן וחורי רה"ר נחשבים רה"י לגבי טומאה. וסיפא קמ"ל דאם היה הטהור ברה"ר וספק נכנס לרה"י ספיקו טהור, ואין זה שייך למשנה הקודמת כלל.

    והטעם דספק נכנס לחנות טהור, כתב הרמב"ם פ"כ מאה"ט ה"ט "שכל החנות כמו שרץ המונח ברה"ר, שספק מגעו טהור". ולגבי שתי חנויות כתב דספיקו טמא, לפי שזה נחשב לספק רה"י. ויש לעיין במה שכתב דכל החנות כשרץ ברה"ר, הרי בשרץ שברה"ר הספק הוא האם נגע בטומאה ברה"ר, אך הכא הספק הוא האם נגע בטומאה ברה"י, ולא דמי כלל? ומצינו בזה כמה ביאורים:

    **בחידושי הגר"ח** [אות תכא] ביאר, דהרמב"ם אזיל לשיטתו לעיל מ"ב, דפירש טומאה ברה"ר וטהרה ברה"י, שאם הוא מסופק אם נגע במה שברה"ר או במה שברה"י ספיקו טהור, דספק שמשותף לרה"ר ורה"י ספיקו טהור. ולכן דימה הרמב"ם חנות לשרץ ברה"ר, דאמנם החנות עצמה רה"י, אך האדם עומד ברה"ר, וחשיב ספק משותף גם לרה"ר. [ועדיין צ"ב לשון הרמב"ם]. ולפי"ז מבואר שפיר מדוע בשתי חנויות ספיקו טמא, דהשתא אין הספק משותף לרה"ר כלל.

    **החזון איש** [ד יא] ביאר, דבדין ס"ט ברה"ר לא נאמר רק דלא תלינן שארעה טומאה ברה"ר, אלא נאמר יותר, דכל שנמצא עכשיו ברה"ר תלינן שלא ארעה לו טומאה, ומהאי טעמא תלינן שלא יצא מרה"ר ולא נטמא אפילו ברה"י, ואין ספק ברה"י טמא אלא אם כן היה ודאי ברה"י. ולפיכך בשני חנויות ספיקו טמא, שהרי ודאי יצא לרה"י. והוסיף החזון איש, דאע"ג דלא דמי לס"ט ברה"ר דעלמא, דבכל מקום אפילו אם נגע לא נכנס לרה"י, והכא יש ספק שמא נכנס לרה"י וארעה הטומאה שם, מכל מקום דין ס"ט ברה"ר הוא, ותלינן שלא נכנס.

    **הקובץ שיעורים** [פסחים אות עח] ביאר, דאמנם לא דמי לרה"ר אך גם לרה"י דמי, וכיון שלא דמי לשניהם אמרינן דספיקו טהור מחמת חזקת הטהרה, שהרי בכדי לטמאות צריך הלכה מיוחדת למילף מסוטה, עיי"ש.

    **ג. בהשגות הראב"ד** שם השיג על הרמב"ם, דהפירוש הזה הוא חושך ולא אור, דמה החילוק בין חנות אחת לשני חנויות? ולכן פירש, דרישא שמא לא נכנס כלל וספק רה"ר טהור, אבל סיפא ודאי נכנס לרה"י הלכך ספיקו טמא. ואע"פ שאמרו במ"ד ספק ביאה טמא, היינו שנכנס ודאי למבוי או לבקעה שיש בהם הספק, אבל אם לא ידע אם נכנס בהם כלל טהור, וזה דומה לענין זה.

    ובביאור דברי הראב"ד הבין **הכסף משנה**, דהחילוק הוא כמו הרמב"ם, דברישא הספק אם נכנס כלל לחנות ובסיפא ודאי נכנס וספק באיזה נכנס. ותמה, למה חרד הראב"ד את כל החרדה הזאת, הרי גם הרמב"ם פירש כן?

    אך החזון איש והאבי עזרי שם ביארו, דלדעת הראב"ד ספק נכנס טהור לא משום דחשיב ס"ט ברה"ר כמו לדעת הרמב"ם, אלא משום דספק נכנס לא ילפינן מסוטה, וכמו שביארנו לעיל. ולכן הוקשה לו מספק ביאה במ"ד שלפי חכמים ספיקו טמא, וחילק הראב"ד בין בקעה ושדה ובין מבוי וחצר לבין רה"ר וחנות, דספק נכנס כהאי גונא מודים חכמים לרבי אלעזר דלא ילפינן מסוטה. [אך צ"ע מש"כ הראב"ד "אבל רישא שמא לא נכנס כלל וספק רה"ר טהור", דאם כונתו לחנות אחת, הרי בזה הטהרה היא משום ספק נכנס, ולא משום ספק רה"ר טהור? וראה חזון איש שדחק דכונתו לטומאה מצומצמת. וצ"ע אם כן מדוע כתב שמא לא נכנס, הרי אין בזה ספק? וראה גם באבי עזרי שדחק דבריו, וצ"ע].

    **ד.** והנה לדעת הראב"ד אין חילוק בין ספק נכנס הטהור מרה"ר לרה"י ונטמא, לבין ספק נכנסה הטומאה מרה"ר לרה"י וטימאה את האדם, שהרי סברת חכמים לטהר הוא משום ספק ביאה, ולגבי ספק ביאה דלהלן מ"ד מבואר להדיא במסכת ע"ז דאין חילוק בין ספק ביאה של האדם לספק ביאה של הטומאה, והוא הדין הכא. וכן מפורש לעיל מ"ב בסיפא, דטומאה ברה"ר וטהרה ברה"י חכמים מטהרים, ולפירוש הראב"ד איירי בספק ביאה, והספק הוא אם נכנסה הטומאה לרה"י.

    אך לדעת הרמב"ם דספק נכנס לחנות טהור לא משום ספק ביאה אלא משום דזה נחשב לספק טומאה ברה"ר, נחלקו האחרונים מה הדין בספק נכנסה הטומאה מרה"ר לרה"י. החזון איש שם נקט דגם בזה מטהרינן בספק, ואין חילוק בין ספק נכנסה הטהרה לבין ספק נכנסה הטומאה. אך הגר"ח והאבי עזרי שם נקטו דבזה מטמאינן מספק, דחילוק הרשויות נאמרו כלפי הנטמא ולא כלפי המטמא, וכיון שהאדם היה ברה"י תלינן שהוא נטמא על ידי שהטומאה נכנסה לרה"י. ודוקא לגבי ספק ביאה לרבי אלעזר אין חילוק בין ספק ביאה של הטהרה לספק ביאה של הטומאה, אך הכא לאו מטעם ספק ביאה הוא.

    וכתבו הגר"ח והאבי עזרי, דזה הכריח את הרמב"ם לפרש במשנה לעיל טומאה ברה"ר וטהרה ברה"י דלא כהראב"ד, דלפי הראב"ד דאיירי בספק נכנס מבואר דאין חילוק בין ספק נכנסה הטהרה לבין ספק נכנסה הטומאה, ואילו לפירוש הרמב"ם בספק נכנסה הטומאה מטמאינן מספק, דהא אזלינן בתר הטהרה, ולכן הוצרך לפרש דאיירי בשני דברים המונחים אחד מהם ברה"ר ואחד מהם ברה"י וספק באיזה מהם נגע.

    **ה.** עוד ביאר הגר"ח עפי"ז את דברי הרמב"ם פ"כ מאה"ט לגבי כפישה, דבכל הספיקות פסק הרמב"ם ספק נכנס טהור ספק נגע טמא, אך לגבי כפישה כתב, היתה כפישה נתונה על כתפו וככר תרומה כרוך בסיב או בנייר ונתון לתוכה, ספק נגע בה אחר ספק לא נגע ספיקו טמא. והשיג הראב"ד מדוע לא חילק בין ספק נגע לספק נכנס? ולפי"ז אתי שפיר, דהכא איירי באדם טמא וספק נגע בככר תרומה שבתוך הכפישה, ובזה אף בספק נכנס מטמאינן, וכמש"כ לעיל, ודוקא בשאר האופנים ברמב"ם שם דאיירי בספק נכנס הטהור יש חילוק בין ספק נכנס לספק נגע, ואזלי הרמב"ם והראב"ד לשיטתייהו. [↑](#footnote-ref-17)
17. הוא הדין לגבי אילן וחור, דאם ספק עלה לראשו של אילן וספק הכניס ידו לחור ספיקו טהור, וכן לגבי חנות אם ודאי נכנס וספק נגע ספיקו טמא. וכתב **המשנה אחרונה,** דנקט רישא לרבותא, דאפילו באילן וחור דלא הוי כל כך רה"י, [דהא לגבי שבת חשיב רה"י], מכל מקום ודאי נכנס וספק נגע טמא. וכן נקט סיפא לרבותא, דאפילו חנות דהוי רה"י גמור [אף לגבי שבת], מכל מקום ספק נכנס טהור. [↑](#footnote-ref-18)
18. כתב **החזון איש** [ד ד], דגם לפי רבי אלעזר שמטהר ספק ביאה, הכא מודה דספיקו טמא, כיון שאיכא ביאה בודאי, והספק הוא רק להיכן נכנס. [↑](#footnote-ref-19)
19. כתב **התויו"ט,** דהמשנה נקטה ברה"ר טהור אגב ברה"י טמא, אך אין בזה חידוש, שהרי אפילו ספק אחד מטהרים, כל שכן כשיש כמה ספיקות. ומבואר דהבין שהכיצד וכו' קאי גם על ס"ס ברה"ר טהור, דכל אותם הספיקות שנתבארו במשנה, הדין בהם שברה"י טמא וברה"ר טהור.

    אך **הרש"ש** כתב דס"ס ברה"ר טהור היינו אפילו אם יש כמה צדדים להחמיר, כגון שיש לפניו שרץ וספק שרץ וספק צפרדע, ונגע באחד מהם, ספק נגע בשרץ ודאי, ספק נגע בספק שרץ ספק צפרדע, דהשתא יש לו שני צדדים לטמאות, חדא, שמא נגע בשרץ, ועוד, דאף אם נגע בשני שמא הוא שרץ, ומכל מקום ספיקו טהור. ולפי"ז המשנה ביארה רק כיצד ברה"י טמא, ולא ביארה כיצד ברה"ר טהור. וראה בסימן ח' מה שכתבנו בחידושו של הרש"ש. [↑](#footnote-ref-20)
20. כתב **התויו"ט,** דהא דתנן לעיל "והטומאה בחצר" היינו, דהדבר שאנו מסופקים עליו - האם הוא היה והאם יש בו שיעור והאם הוא טמא - היה בחצר. אך **המשנה אחרונה** כתב, דהנה מה דמטמאינן ספק טומאה ברה"י זה רק באופן שיש דררא להסתפק, אך בלא דררא לא מסתפקים סתם שמא היה כאן טומאה. ואם כן, כל הספיקות במשנה איירי שידוע שהיה בחצר או בבית ספק טומאה, והיה בה שיעור, והספק הוא שמא בשעה שנכנס האדם לחצר ולבית כבר הלכה הטומאה משם, או שמא כבר נפחתה מהשיעור. ולפי"ז ביאור המשנה "והטומאה בחצר" הוא, דבתחילה יודעים שהיה טומאה בחצר. [↑](#footnote-ref-21)
21. הטעם שמטמאים אפילו ספק ספיקא ברשות היחיד ביארנו בהרחבה בסימן ח', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-22)
22. **התוספות** במסכת בבא בתרא [נה ב] הוכיחו דגרסינן ר' אלעזר, ולא רבי אליעזר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-23)
23. בסימן ח' הרחבנו בביאור המחלוקת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-24)
24. במסכת בבא בתרא [נה א] נחלקו רב אסי ורבין האם מצר וחצב מפסיקים לטומאה להחשב ספק ביאה לרבי אלעזר או לא. אך נחל ושלולית, דרך הרבים והיחיד, ושביל הרבים והיחיד, לכו"ע מפסיקים לטומאה. ובתוספתא מבואר, דאפילו שתי שדות של אדם אחד, אם לכל שדה יש שם בפני עצמו הרי זה נחשב לשדה נפרדת, וחשיב ספק ביאה.

    וראה **במשנה אחרונה** שכתב, דגם לדעת חכמים איכא רבותא בבקעה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-25)
25. כתב הר"ש, דאין צריך שידע בודאות שלא נגע, אלא הוא הדין באופן שמסתבר טפי לתלות שלא נגע הרי הוא טהור. וכתב **התויו"ט,** דכן מוכח מהא דאיתא בפסחים [ט א], דמדורות העכו"ם שמצויים בהם חולדה וחזיר אינם צריכים בדיקה, לפי שתולים לקולא שאכלוהו. והקשו התוספות שם, הא תנן כל ספקות שאתה יכול לרבות ברה"י ספיקו טמא? ותירצו, דהספק שמא אכלוהו הוא ספק הרגיל, ומסתבר שארע כן, ולכן תולים לקולא גם ברה"י. ומבואר מהתם דאין צריך שיהא ברי שלא נטמא, אלא סגי ברגלים לדבר. וראה בספר משנת טהרות שהעיר, דלפי השאגת אריה והאור שמח דלא מהני רוב לטהר ברה"י אלא רובא דאיתא קמן, דהמיעוט הוא כמאן דליתא, משא"כ רובא דליתא קמן דהמיעוט כמאן דאיתא לא מהני לטהר ברה"י, לכאורה גם רגלים לדבר לא מהני, דלא עדיף רגלים לדבר מרובא דליתא קמן?

    [התוספות שם תירצו עוד, דהתם מטהרינן מספק לפי שאין דררא לומר שהיה נפל, ובלא דררא להסתפק לא מטמאינן אף ברה"י. ולפי"ז אין ראיה לדברי הר"ש]. [↑](#footnote-ref-26)
26. לדעת הרש"ש לעיל מ"ד אפילו כאשר יש שני צדדים לטמאות ברה"ר מכל מקום מטהרינן, עד שיאמר בודאות נגעתי. אך לדעת התויו"ט אם יש ס"ס לטמאות הרי הוא טמא, ועד שיאמר נגעתי לאו דוקא. [↑](#footnote-ref-27)
27. בריש מסכת חולין אמרינן, דטמא ששחט במוקדשין על ידי סכין ארוכה, צריך שיאמר ברי שלא נגע וטימא את הבשר, ואם אינו נמצא לפנינו מטמאינן מספק עד שיעידו לפנינו שלא נגע. והקשו התוספות שם, הא עזרה נחשבת לרה"ר, וכל ספק טומאה ברה"ר טהור? ותירצו, דכיון דרוב פעמים אינו יכול להזהר מליגע, הרי הוא טמא בספק גם ברה"ר. ומשמע מדבריהם דמדין רוב אתינן עלה, ומבואר אם כן, דהיכא דאיכא רוב לטמאות ברה"ר מטמאינן, ואפילו ברובא דליתא קמן. [אך עדיין אין ראיה מכאן דמהני רובא דליתא קמן לטהר ברה"י, דיתכן לחלק בין רה"ר לרה"י, וכמו שנקטו האחרונים לגבי חזקה, דברה"ר לא מטהרינן במקום חזקת טומאה, ואילו ברה"י מטמאינן אף במקום חזקת טהרה].

    **ובחידושי הרמב"ן** שם הביא דבריהם, דכיון דשחיט רגלים לדבר שנגע, ובמקום שיש רגלים לדבר לטמאות מטמאינן אף ברה"ר. והוכיח כן מהא דמדורות העכו"ם, דכיון דהוי קרוב לודאי שאכלתיה מטהרינן אף ברה"י, וכן הכא כיון דאיכא רגלים לדבר שנגע מטמאינן אף ברה"ר.

    והקשה הרמב"ן, דס"ט ברה"ר הלכתא גמירי לה, וכי אצטריך הלכתא להיכא דאיכא רגלים לדבר אצטריך, דאל"ה תיפו"ל לטהר משום חזקה? ולכן כתב דלא מהני רגלים לדבר לטמאות ברה"ר, והתם מטמאינן מספק אף ברה"ר מדין משמרת עיי"ש.

    ויש לעיין מדוע הוקשה לו דאי לא מהני רגלים לדבר תיפו"ל משום חזקה, הא שפיר אצטריך הלכה להיכא דאיכא ספק שקול ואין חזקה כלל? ועוד יש לעיין, דהרמב"ן הוכיח כהתוספות מהא דמדורות העכו"ם, ולפי שיטתו יקשה מהתם? ואולי ס"ל כתירוץ קמא בתוספות בפסחים שם, וצ"ע.

    [ויתכן לומר, דהיה פשוט לרמב"ן דאין ספק טומאה ברה"ר טהור אלא במקום דאיכא חזקת טהרה. ולכן הוקשה לו, אם כן למה צריך הלכה, תיפו"ל מטעם חזקה, ותירץ, דאצטריך להיכא דאיכא רגלים לדבר נגד החזקה, אך בלא חזקת טהרה לא מטהרינן ברה"ר כלל. אמנם ברה"י דמטמאינן מספק אף בלא חזקת טומאה, שפיר אצטריך הלכה לטמאות אף נגד חזקת טהרה, ואין מקור להוכיח דמטמאינן אף נגד רגלים לדבר. אך אם כן יצא חידוש גדול, דברה"ר מטהרינן אף נגד רגלים לדבר, ואילו ברה"י לא מטמאינן נגד רגלים לדבר, אף שלגבי חזקה רה"י עדיף מרה"ר, וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-28)
28. יש לעיין מה הדין במקום שלא מצויים בו בני אדם, אך אינו ראוי לסתירה מחמת שבני רשות הרבים רואים לתוכו, כגון בית של אדם פרטי שיש בו חלון הפונה לרה"ר, ואי אפשר להסתתר בו, האם הוי רה"ר לטומאה כיון שאינו ראוי לסתירה בפועל, או דהוי רה"י לטומאה כיון שמצד המקום עצמו הוא ראוי לסתירה.

    **ובחזון איש** [ה כד] הוכיח מהא דרבי מאיר חשיב לצדדים של הפרן [להלן מ"ט] רה"י לטומאה, כיון שאין רבים מצויים בו, וכן סוברים חכמים לגבי חצר של יחיד, דהצדדים נחשבים רה"י לטומאה, והרי מי שעובר בין הפתחים רואה גם את הצדדים, ואין הצדדים ראויים לסתירה בפועל, ומוכח דאם אין בני אדם מצויים בו חשיב רה"י לטומאה אף שאינו ראוי לסתירה בפועל. [וכן כתב שם ס"ק כ"ג, דלא מהני פתח פתוח לרה"ר לגבי ספק טומאה, אף דלא הוי יחוד בכה"ג].

    וכן יש להוכיח מחורי רה"ר וראש האילן, דחשיב רה"י לטומאה על אף שבני רה"ר רואים אותו. דכל מקום שאינו בשימוש הרבים חשיב רה"י.

    אמנם לגבי בקעה [להלן מ"ז] מבואר בתוספתא, דאם יש שדה אחת זרועה ומסביבה שדות בורות, אם העומד בצד אחד רואה את הנכנס בצד שני הרי זה רה"ר לטומאה אף בימות הגשמים. ובפשטות הטעם הוא, משום שהעוברים בשאר השדות רואים לתוך השדה הזרועה, ולכן גם היא נחשבת לרה"ר, דאינה ראויה לסתירה, ומבואר דבעינן ראוי לסתירה בפועל? ותירץ החזון איש, דאין זה הטעם דחשיב רה"ר, אלא דכאשר השדות מסביב בורות ועוברים שם בני אדם, הרי השדה הזרועה נחשבת כצדדים של שאר השדות, ואינה חולקת מקום לעצמה, ובצדדים כהאי גוונא לכו"ע חשיב רה"ר. [והגר"א גרס שדות הרבה במקום שדות בורות, ובביאורו משמע דאיירי בימות החמה, וכאשר הבקעה גדולה עד כדי שלא רואים בצד השני הרי זה רה"י לעולם, ולפי"ז אינו שייך לכאן כלל]. וראה מה שכתב עוד לגבי בסלקי. [↑](#footnote-ref-29)
29. ראה בסימן ט' מה שיבואר בזה. [↑](#footnote-ref-30)
30. לשון רש"י במסכת עירובין [כב ב]. והרע"ב כתב, מקום עגול ועולה ויורד, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-31)
31. במסכת עירובין שם אמרינן, איזהו שבילי בית גלגול, אמר ר' ינאי, כל שאין העבד יכול ליטול סאה של חיטין וירוץ לפני סרדיוט. וכתבו התוספות שם, דר' ינאי איירי לגבי שבת, דבזה יש חילוק בין יכול לרוץ לאינו יכול לרוץ, [דהא לגבי טומאה אף אם אינו יכול לרוץ חשיב רה"ר]. והקשו, אם כן מדוע הוצרך לומר שיעור כל שאינו יכול לרוץ וכו', הרי לגבי שבת כל שיש גובה עשרה טפחים במשך ד' אמות חשיב רה"י? ותירצו, דכיון שבני אדם בוקעים בו חשיב מחיצה הנדרסת, ולא מהני להחשב רה"י עד שיהא בו שיעור שאין העבד יכול לרוץ. וראה עוד בתוספות ישנים שם. אך הר"ש במשנתינו כתב, דהוא שיעור אחד, דכל שאינו יכול לרוץ איכא גובה עשרה במשך ד' אמות.

    ובמשנה שם נחלקו רבי יהודה וחכמים האם בקיעת רבים מבטלת מחיצה או לא. ומקשינן בגמרא שם, מתניתין מני, אי חכמים דאין רבים מבטלים מחיצה, הרי אפילו שביל נח לרבים חשיב רה"י, ואי רבי יהודה דרבים מבטלים מחיצה, מדוע באמת חשיב רה"י, הרי התם אמר רבי יוחנן דאפילו שביל שעולים לו בחבל לדעת רבי יהודה מבטל מחיצה? ומשנינן, דבארץ ישראל מודה רבי יהודה דשביל שאינו נח אינו מבטל מחיצה, דיהושע מסרה ליחיד ולא לרבים. [וביארו התוספות שם, דהא דלא משני לעולם רבנן היא וטומאה אצטריכא ליה, משום שמר' ינאי משמע דיש חידוש גם לגבי שבת, וכמש"כ לעיל]. [↑](#footnote-ref-32)
32. כן כתב **הרע"ב.** והקשה **הבית מאיר,** הא איירי הכא בתל המתלקט עשרה בתוך ארבע, וכמש"כ לעיל בשם התוספות והר"ש, ואם כן כל עוד שאין רבים מבטלים את המחיצה חשיב רה"י גמור. [וראה עוד להלן מ"ז דאף הגרעק"א נקט כן]. עיי"ש מה שתירץ.

    אך אין ליישב דהרע"ב קאי על שבילין המפולשין דסיפא, דהתם ודאי איירי ברה"י גמורה, וכדלהלן. [ראה **חזון איש** ה כג שכתב, והנה שמענו מהני מתנייתא ג' עניינים, שבילי בית גלגול ומבואות וכו' שיש להמקום ג' מחיצות. וצ"ל בכוונתו משום דהוי תל המתלקט, ומש"כ ג' מחיצות ולא ד' מחיצות הוא משום שבילין המפולשים, דמצד אחד השביל פתוח]. [↑](#footnote-ref-33)
33. כן פירש רש"י שם. ובגמרא שם מוקמינן למתניתין כרבנן דאין בקיעת רבים מבטלת מחיצה, ואפילו בשביל נח, והכא משום טומאה אצטריך. [ובתוספות שם כתבו, דהכא לא מוקי כרבי יהודה ובארץ ישראל, כדמשני לגבי שבילי בית גלגול. לפי שהתם אין השביל נח כלל, ולכן מודה רבי יהודה בארץ ישראל שיהושע מסרה ליחיד ולא לרבים, אך שבילים המפולשים לבורות השביל יותר נח, ובזה אף בארץ ישראל בקיעת רבים מועלת לבטל המחיצה]. [↑](#footnote-ref-34)
34. בגמרא שם משמע דאיירי בשביל מוקף מחיצות משני צידיו, דהא מדמינן לפלוגתת רבי יהודה וחכמים האם בקיעת רבים מבטלת מחיצה, ואם כן הוי רשות היחיד גמורה ולא כרמלית. [↑](#footnote-ref-35)
35. **איתא בתוספתא,** השבילין המפולשין לבורות וכו' ר' אליעזר אומר, בזמן שהן מפולשין, רה"ר לכך ולכך, ואם אינן מפולשין, רה"י לכך ולכך ורה"ר לטומאה. ויש כאן ט"ס, דהא לכך ולכך היינו לשבת ולטומאה, ומאי הדר מסיים ורה"ר לטומאה. ובאמת הר"ש לא הביא כלל תוספתא זו.

    **הגר"א בביאורו** מחק את הסיפא ורה"ר לטומאה. וביאר, דבזמן שהשביל מפולש לרה"ר משני צידיו, הוי רה"ר אף לשבת. ובזמן שהשביל פתוח לרה"ר רק מצד אחד, והשביל מסתיים בבור, הוי רה"י אף לטומאה.

    אך **בהגהותיו ובאליהו רבה** הגיה, רה"י לשבת ורה"ר לטומאה, ולא גרסינן לכך ולכך. ולפי"ז ר"א מחלק בין שבת לטומאה רק באינו מפולש, ופליג על תנא דמתניתין דמחלק בין שבת לטומאה במפולש. [בשבילי בית גלגול פליג ר"א דחשיב רה"י אף לטומאה, והכא פליג דחשיב רה"ר אף לשבת. ויל"ע מה הדין לת"ק באינו מפולש].

    הרמב"ם פ"כ ה"ג פסק כמתניתין, דהוי רה"י לשבת ורה"ר לטומאה. וכתב הכסף משנה דפסק כתנא קמא. והקשה **המשנה אחרונה,** הרי הרמב"ם הביא רק את הסיפא דשבילין, והתם לא פליגי ת"ק ור"א? אמנם בתוספתא פליגי אף בסיפא וכמש"כ. [↑](#footnote-ref-36)
36. לשון רש"י במסכת שבת [ו ב]. אך הרמב"ם בפיה"מ כתב, דבני אדם בעלמא לא עוברים שם כלל, אלא היא רה"ר מחמת הקוצרים והפועלים שעובדים שם לקצירה ודישה, ולהכשיר את השדה לזריעה הבאה. [↑](#footnote-ref-37)
37. במסכת שבת [ו ע"ב] מקשינן, מדוע הוי רשות היחיד לשבת, הרי הבקעה לא מוקפת מחיצות, ודינה ככרמלית? ומתרץ עולא, לעולם כרמלית הוי, ואמאי קרי לה רה"י לפי שאינה רה"ר. ורב אשי מתרץ, דאיירי באופן שהקיפוה מחיצות, ולכן דינה כרה"י. ואמרינן שם, דרב אשי לא מתרץ כעולא לפי שרה"י קתני, ולא קתני כרמלית. והקשה **בגליון הש"ס** שם, הא לעיל לגבי שבילי בית גלגל ולקמן לגבי אצטוונית נמי קתני דהוי רה"י לשבת, והתם על כרחיך הוי כרמלית ולא רה"י גמורה? [ראה מש"כ לעיל לגבי שבילי בית גלגל].

    והנה הא דתנן דלגבי טומאה יש חילוק בין ימות החמה לימות הגשמים, לדעת עולא החילוק נאמר בבקעה שאינה מוקפת מחיצות, ולדעת רב אשי החילוק נאמר בבקעה המוקפת מחיצות. ויש לעיין האם הם נחלקו לדינא, דלפי עולא בקעה המוקפת מחיצות לעולם נחשבת כרה"י, ולפי רב אשי בקעה שאינה מוקפת מחיצות לעולם נחשבת כרה"ר. או שמא הם לא נחלקו לדינא, ואין חילוק כלל לגבי טומאה אם היא מוקפת מחיצות או לא.

    **ובמשנה אחרונה** נקט שהם לא נחלקו לדינא. אך **ברשב"ם** בב"ב [קנג ב] משמע שדינה כרה"י רק משעה שגדרוה, והיינו דלפי רב אשי בקעה שאינה גדורה דינה כרה"ר לעולם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-38)
38. בתוספתא איתא, איזהו ימות החמה משתעקר תבואה מתוכה, ואלו הן ימות הגשמים משתרד רביעה שניה. **ובתוספות** בבבא בתרא שם כתבו בשם רבינו חננאל, דאין בני אדם נכנסים בימות הגשמים מחמת המים שבתוכה. ונחלקו עליו, דאין זה הטעם, אלא אינם נכנסים מחמת התבואה, וכאשר תרד רביעה שניה התבואה גדלה בשדה, ודריסת הרגל מזיקה. [↑](#footnote-ref-39)
39. הקשה **החזון איש** [ה כה], דבתוספתא תניא לגבי בסלקי, שאם נועלים אותה בלילות הרי ביום היא רה"ר ובלילה היא רה"י, משמע דאם אין נועלים אותה אף בלילה היא רה"ר, אף שאין מצויים שם בני אדם בלילה, ומאי שנא לילה מימות הגשמים? ותירץ, דימות הגשמים הוא זמן מרובה, משא"כ לילה הוא זמן מועט, והניח בצ"ע. [↑](#footnote-ref-40)
40. ובאופן שמספקא לן מתי נכנס, האם בימות החמה והוא טהור או בימות הגשמים והוא טהור, אמרינן בבבא בתרא שם, דזה תלוי בפלוגתת ר' נתן ור' יעקב, דלפי ר' נתן דאזלינן בתר השתא, הוא הדין הכא אם הגיע לשאול בימות החמה טהור ואם הגיע לשאול בימות הגשמים טמא, ולפי ר' יעקב לעולם הוא טהור, דאזלינן בתר חזקה.

    עוד איתא שם, אמר רבא, לא שנו אלא שלא עברו עליו ימות הגשמים, אבל עברו עליו ימה"ג רה"י לכאן ולכאן. ונאמרו בזה ג' פירושים בראשונים:

    **א. הרשב"ם** פירש, דלאחר שגדרו את הבקעה משעבר עליה ימות הגשמים פעם אחת שוב דינה כרה"י לעולם. וכתב, דסברא מעלייתא היא, או חומרא דרבנן בעלמא. [הרש"ש שם ביאר, דהוי ככוכא ואיטלולא, דמי שנכנס בימה"ג טמא, ומי שנכנס לאחר מכן בימה"ח טהור]. ולפי"ז מתניתין דבימות החמה רה"ר לטומאה איירי בימה"ח הראשון, קודם שעברו עליו ימה"ג. אך התוספות שם הקשו, דאין בזה סברא כלל.

    **ב. ר"ח** פירש, דלאחר שעבר על הטומאה שבבקעה ימות הגשמים פעם אחת, שוב דין אותה הטומאה לעולם לטמאות בספק. [לכאורה דין זה שייך רק בספק שרץ ספק צפרדע וכדו', אך בטומאה ודאית וספק נגע ספק לא נגע, אף משעברו ימה"ג ספיקו טהור].

    **ג. ר"י** פירש, דרבא קאי על הא דאמרינן לעיל, דאם הוא מסופק מתי נכנס לבקעה, לדעת ר' נתן אזלינן בתר השתא, ואם בא לשאול בימות החמה ספיקו טהור, דתלינן שגם כניסתו לבקעה היתה בימות החמה. ועל זה קאמר רבא, דאם עברו ודאי ימה"ג משעה שנכנס, כגון שנכנס בתחילת ימה"ג והוא בא לשאול בימות החמה שלאחר מכן, ספיקו טמא, כיון שהוא קרוב יותר לימה"ג מאשר לימה"ח עכשיו. [↑](#footnote-ref-41)
41. בפירוש רב האי גאון ובאליהו רבה כתבו דיש לו שני פתחים מכוונים, וברמב"ם בפיה"מ כתב דיש לו פתחים רבים. [ראה עבודה זרה טז ע"ב שלשה בסלקי הן וכו']. [↑](#footnote-ref-42)
42. כתבו **התפארת ישראל והחזון איש** [ה כג], דבית של אדם פרטי לעולם נחשב כרה"י, ואף אם מצויים שם הרבה בני אדם שנכנסים ויוצאים, [אא"כ היו שלשה אנשים בשעה שארע הספק]. ושאני הכא דאין לבסלקי בעלים ידועים, אלא מתחילה נבנו לצורך הרבים, והנכנס שם אינו נכנס על דעת בעלים מסויימים. [ומסתבר דגם בית כנסת וכדו' דינו כבסלקי והוי כרה"ר לטומאה, וראה מש"כ החזון איש שם לגבי העזרה]. והא דבקעה חשיב בימות החמה רה"ר, אף דהשדה שייכת לאדם פרטי, התם שאני, דבימות החמה בני אדם עוברים שם שלא על דעת הבעלים כלל. [↑](#footnote-ref-43)
43. הקשה **החזון איש** [ה כה], בשלמא בפתח עצמו הוי רה"ר, לפי שהעומד שם אינו רואה את הנכנסים בפתח השני, אך באמצע הבסלקי הרי הוא יכול לראות את הנכנסים בשני הצדדים, ובאותו מקום ליהוי רה"י? [↑](#footnote-ref-44)
44. כן פירש **הרא"ש.** [ובתפארת ישראל כתב דכשרואה הנכנסים דמי טפי לרה"י, ומשמע קצת דהוי חומרא דרבנן].

    אך **הגר"א** גרס להפך, דאם הוא רואה את הנכנסים שבצד שני, הרי זה נחשב רה"ר, ואם אינו רואה הרי זה רה"י, דהוי מקום סתירה טפי כיון שאין רואים אותו בצד שני. וראה **חזון איש** [ה כד]. [↑](#footnote-ref-45)
45. כן פירשו **הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב** על פי התוספתא דיש שני מיני בסלקי. אך **הערוך** פירש, דהוא בית שעומד באמצע רה"ר, **והר"ש** פירש עוד דהוא מגדל על שפת הים. ולפי"ז התוספתא לא באה לפרש את המשנה, אלא לפרש דין בסלקי, דיש מין בסלקי דדינו כמו פרן. [↑](#footnote-ref-46)
46. **החזון איש** [ה כג] דייק, דדוקא אם יש לבסלקי ולפרן שני פתחים הוי רה"ר, אך אם יש להם פתח אחד, שנכנסים ויוצאים בו, חשיב רה"י אף לטומאה. אך **המשנה אחרונה** בסוף פירקין נקט, דגם בפתח אחד הוי רה"ר לת"ק. [↑](#footnote-ref-47)
47. **התויו"ט** הקשה לגירסת הרא"ש במשנה לעיל, דאם הוא רואה את הנכנסים שבצד שני הוי רה"י, מדוע לא קאמר רבי יהודה גם הכא דהוי רה"י לטומאה? בשלמא לגירסת הגר"א דאם הוא רואה הוי רה"ר, שפיר לא פליג רבי יהודה במתניתין, דכיון שהפתחים מכוונים לעולם הוא רואה. אך לגירסת הרא"ש קשה. ותירץ **התפארת ישראל,** דפרן יותר גדול מבסלקי, ולכן לעולם דינו כרה"ר. [↑](#footnote-ref-48)
48. בביאור פלוגתתם ראה תפארת ישראל ומשנה אחרונה. [↑](#footnote-ref-49)
49. כן כתב הרמב"ם בפיה"מ. וכבר הובא לעיל מ"ז דהגליון הש"ס בשבת הקשה מכאן לשיטת רב אשי דרה"י דוקא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-50)
50. **ובמשנה אחרונה** הקשה, לגירסת הרא"ש לגבי בסלקי, דכאשר רואה את הנכנסים חשיב רה"י, דהוי מקום סתירה, מדוע לא פליג רבי יהודה גם בחצר? ותירץ, דחצר עשוי טפי לכניסה ויציאה בכל שעה, וכיון דשכיחי בה רבים לא הוי מקום סתירה כלל.

    **והתפארת ישראל** תירץ, דחצר שאני, דנכנסים בצד אחד ויוצאים בצד אחר, והוי כמו מבוי שעשוי למעבר ולא לשהות בתוכו, ולכן הוי רה"ר טפי. ועוד תירץ, דבסלקי הוא מקורה, אך חצר אינה מקורה, ולכן אינו מקום סתירה כלל.

    והגר"א לשיטתו כתב, דרבי יהודה לא פליג הכא לפי שהחצר קטנה, ואף באין פתחיהם מכוונים הוא רואה את הנכנסים שבצד שני, ולכן דינו כרה"ר לכו"ע. [↑](#footnote-ref-51)