ידים פרק ראשון
קטגוריות: ש_ס / ס ידיים / ידיים - הרב אי_ש סטפנסקי

**פרק ראשון**

**משנה א:**

שיעור המים שהצריכו חכמים לנטילת ידים, בין לגבי לטהר את ידיו מטומאת "סתם ידים" שיוכל ליגוע בתרומה, ובין לגבי להכשיר את הידים שיוכל לאכול בהם פת חולין – רביעית הלוג [נפח של ביצה ומחצה].

לפי שמדין תורה אפשר להטביל כלים טמאים במקוה שיש בו רביעית הלוג בלבד, [ואין צריך ארבעים סאה מהתורה אלא לטבילת אדם], ולפיכך אף לגבי נטילת ידים מהכלי תקנו חכמים שיהא במים לכל הפחות שיעור של המקוה הקטן ביותר, שהוא רביעית הלוג.

אמנם אין צריך שישפוך על ידיו מים בשיעור רביעית, אלא הדין שאמרו חכמים הוא - שבכלי שממנו הוא נוטל את ידיו יהיה מים בשיעור רביעית, דמעתה יש למים שם מקוה לגבי שהם מטהרים את הידים, ויכול לשפוך על ידיו מים בשיעור שיכסו את ידיו בלבד[[1]](#footnote-2).

**מי רביעית -** כלי שיש בו מים בשיעור רביעית הלוג, **נותנין** ממנו מים **לידים ל**אדם **אחד** על שתי ידיו,ו**אף לשנים** על שתי ידיהם!

אף שכאשר נטל האדם השני את ידיו, כבר לא היה בכלי מים בשיעור רביעית הלוג, שהרי הראשון מיעט את המים משיעור רביעית, מכל מקום, הקילו חכמים, שהמים הבאים מ"שיירי טהרה", כלומר, ממים שנשארו מנטילת ידים של הראשון, דינם כמו שיש בהם רביעית, ועדיין שם מקוה עליהם. [ובלבד שישפוך על ידיו מים בשיעור שיכסו את ידיו][[2]](#footnote-3).

אך שלשה אנשים לא יטלו את ידיהם מכלי שיש בו רביעית בלבד, לפי שחוששים שמא לא יקפידו ליטול את ידיהם יפה בכדי לחסוך במים, [כדי שישאר מים לכולם], ולפיכך אסרו חכמים ליטול לשלשה אנשים מרביעית[[3]](#footnote-4).

**מחצי לוג -** כלי שיש בו חצי לוג מים, נוטלים ממנו **לשלשה** בני אדם **או לארבעה** בני אדם!

ואף באופן שהשנים הראשונים השתמשו ביותר מרביעית הלוג מים, ונשאר לשנים האחרונים רק פחות מרביעית הלוג, מכל מקום הם יכולים ליטול את ידיהם, כיון שהמים באו משיירי טהרה.

ודוקא שלשה או ארבעה אנשים יטלו מחצי לוג, אך חמשה אנשים לא, שמא לא יקפידו ליטול את ידיהם יפה בכדי לחסוך במים.

חידוש נוסף יש במשנה, ששלשה אנשים אינם יכולים ליטול את ידיהם מרביעית ומחצה. אף שלפי החשבון - כשם ששני אנשים יכולים ליטול מרביעית וארבעה אנשים יכולים ליטול מחצי לוג, כך שלשה אנשים יוכלו ליטול מרביעית ומחצה, מכל מקום אסרו זאת חכמים, שמא לא ידקדקו ליטול יפה.

[הר"ש הוסיף - שדין זה קיים רק באופן שהראשון נטל את ידיו יותר מחצי רביעית, והשאיר לשנים האחרונים פחות מרביעית הלוג, אך באופן שהשלישי השאיר לשנים האחרונים רביעית הלוג, פשיטא ששניהם יכולים ליטול, וכדין המשנה דנוטלים מרביעית לאחד אף לשנים. וכן הא דאסור ליטול חמשה אנשים מחצי לוג מיירי באופן שלא נשאר לשנים האחרונים רביעית הלוג].

**מלוג -** כלי שיש בו מים בשיעור הלוג, נוטלים ממנו **לחמשה, ולעשרה, ולמאה,** ובלבד שיספיקו המים לכסות את ידיהם[[4]](#footnote-5).

**רבי יוסי אומר:** אכן, הרבה אנשים יכולים ליטול את ידיהם מלוג, **ובלבד שלא יפחות לאחרון שבהם מרביעית!**

לפי שהוא סובר שחכמים לא הקילו ב"שיירי טהרה", אלא לעולם צריך שיהיה בכלי בשעת הנטילה מים בשיעור רביעית הלוג[[5]](#footnote-6) [[6]](#footnote-7).

ביאור המושג "מים שניים":

אדם שידיו טמאות בטומאת "סתם ידים", והוא בא לטהר אותם על ידי נטילת ידים, כאשר נוגעים המים בידיו הרי הם נטמאים מהידים, שהרי כל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחילה, והידים הם טמאות בדרגת שניות לטומאה - שהם פוסלות את התרומה ומטמאות את המים להיות ראשון לטומאה!

ולכאורה, מאחר והמים נעשים ראשון לטומאה, הרי הם מטמאים שוב את הידים להיות שני לטומאה, שהרי ראשון לטומאה מטמא את הידים, ואם כן, לעולם לא יוכל לטהר את ידיו על ידי המים, כיון שהידים שוב יטמאו מחמת המים?

ולפיכך אמרו חכמים, שמים שנטמאו מחמת הידים בזמן שהם באו לטהר אותם מטומאתם, אינם חוזרים ומטמאים את הידים, לפי שהדין שהמשקין נעשים תחילה הוא דין דרבנן, וכן טומאת ידים היא דרבנן, והם יכולים להגביל את גזירתם, ולומר, שבאופן זה שהמים נטמאים על ידי נטילת ידים - אף שהם נעשים ראשון לטומאה - אינם מטמאים שוב את הידים.

אך מכל מקום המים שעל גבי ידיו הם טמאים, ולפיכך תקנו חכמים שיטול פעם נוספת "מים שניים", שהם מטהרים את המים הטמאים שעל גבי ידיו.

[יש בזה מחלוקת יסודית בין האחרונים בכמה מקומות במסכת, האם הידים נטהרו במים ראשונים בלבד, אף שלא שפך על ידיו רביעית, ומים שניים באים רק לטהר את המים שעל גבי ידיו, ואם ינגב את ידיו לאחר מים ראשונים שוב אינו צריך ליטול מים שניים, שהרי ידיו טהורות.

או שמא, אין הידים נטהרים עד שיטול גם מים שניים, וגם אם ינגב ידיו יצטרך מים שניים לטהרת הידים.

אולם באופן ששפך על ידיו רביעית מים לכולי עלמא הידים טהורות. (ולגבי המים עצמם נחלקו רבי מאיר ורבי יוסי לקמן פ"ב מ"ב האם הם טהורים ואין צריך מים שניים לאחר שנטל מרביעית, או שהמים טמאים וצריך מים שניים לטהר אותם, אך אם ינגב את הידים לכולי עלמא אין צריך מים שניים שהרי ידיו טהורות), וראה סימן ז שהרחבנו בזה][[7]](#footnote-8) [[8]](#footnote-9).

**מוסיפין על השניים -** אדם שנטל את ידיו פעם אחת כדין, וכאשר הוא בא ליטול את ידיו פעם נוספת בכדי לטהר את המים הראשונים, כאמור לעיל, הוא נטל רק את חצי היד. הרי הוא יכול להוסיף וליטול רק את חצי היד השניה שלא נטל עדיין, ולטהר בכך את המים הראשונים שהם עדיין טמאים[[9]](#footnote-10).

**ואין מוסיפין על הראשונים –** אדם שנטל מתחילה רק את חצי היד, והפסיק, אינו יכול להמשיך וליטול רק את חצי היד השניה, לפי שאין דרך נטילה בכך, ולכן הוא צריך ליטול שוב את כל היד בבת אחת[[10]](#footnote-11).

אך לגבי מים שניים הקילו חכמים, שמאחר והוא כבר נטל פעם אחת כדין, הרי הוא יכול ליטול בפעם השניה גם לחצאין, ואין צריך ליטול את כל היד בבת אחת[[11]](#footnote-12).

**משנה ב:**

משנתינו עוסקת בדיני הכלי, איזה כלי כשר לנטילת ידים, ואיזה כלי פסול לנטילת ידים[[12]](#footnote-13):

**בכל** סוגי **הכלים נותנין לידים, אפילו בכלי גללים** [כלים העשויים מגללי בקר[[13]](#footnote-14)], **בכלי אבנים** [כלים העשויים מאבנים], **בכלי אדמה** [כלים העשויים מאדמה, ולא הוסקו בכבשן].

ואף שכלים אלו אינם נחשבים "כלי" לגבי דיני טומאה [שאינם מקבלים טומאה], מכל מקום הם כשרים לנטילת ידים, לפי שאין צריך ליטול ידיו מכלי חשוב, אלא כל כלי כשר לנטילת ידים[[14]](#footnote-15).

אך מכל מקום צריך שיהא הכלי ראוי להחזיק מים בשיעור רביעית הלוג, שאם לא כן, הרי הוא פסול לנטילת ידים[[15]](#footnote-16).

**אין נותנין** [נוטלים] **לידים, לא בדפנות הכלים, ולא בשולי המחץ** [חבית גדולה[[16]](#footnote-17)].

כלומר, כלים שנשברו, ויש לדפנות לבד או לשוליים לבד בית קיבול להחזיק רביעית מים, אין נוטלים בהם ידים, לפי שהם שברי כלים, ונטילת ידים צריכה להיות מכלי שלם דוקא[[17]](#footnote-18).

**ולא במגופת החבית -** מכסה של חבית[[18]](#footnote-19), לפי שאינה עשויה לקבלה אלא לכיסוי, ונטילת ידים צריכה להיות מכלי העשוי לקבלה[[19]](#footnote-20).

**ולא יתן לחבירו בחפניו** [בידיו]! שלא ישפוך מידיו על ידי חבירו, לפי שחכמים תקנו נטילת ידים מן הכלי דוקא, וכל שאינו נחשב לכלי אינו כשר לנטילת ידים.

המשנה מונה דוגמאות נוספות שהם כשרים דוקא על ידי "כלי":

**מפני שאין ממלאין** מים מהמעין לצורך מי חטאת [מים של פרה אדומה]. **ואין מקדשין** [מערבים] את האפר של הפרה השרופה עם המים שמילאו מהמעין. **ואין מזין מי חטאת** על האדם הטמא לטהרו מטומאתו. **ואין נותנים לידים** מים בכדי להטהר מטומאת ידים **- אלא בכלי!** וכמו ששנינו לעיל.

**ואין מצילין בצמיד פתיל** באהל המת **אלא כלים -** דכלי חרס המוקף צמיד פתיל, הרי הוא מציל על כל מה שבתוכו שלא יטמא מאהל המת. ודין זה דוקא כשהכלי שלם, אך שברי כלים המוקפים צמיד פתיל אינם מצילים.

**שאין** [ואין] **מצילים מיד כלי חרש אלא כלים -** דכלי חרס שנטמא, הרי הוא מטמא אוכלים ומשקים הנמצאים בתוכו, אף אם אינם נוגעים בדפנות הכלי, אך אם בתוך הכלי הטמא יש כלי חרס ובתוכו אוכלים ומשקין, ופי הכלי חרס למעלה מהכלי הטמא, הרי הוא מציל על כל מה שבתוכו שלא יטמאו מהכלי הטמא, לפי שהכלי הטמא מטמא את תוכו, ולא את תוך תוכו. ודין זה נאמר דוקא בכלי שלם, אך שברי כלים אינם מצילים על אוכלים ומשקים שבהם, כשהם בתוך כלי חרס טמא.

**משנה ג:**

משנתינו עוסקת מעתה בדיני המים, אלו מים כשרים לנטילת ידים, ואלו מים פסולים לנטילת ידים:

**המים שנפסלו משתית הבהמה** מחמת טעמם, כגון שהם מלוחים או מרים, או שהם סרוחים, עד שגם הבהמה אינה שותה מהם,

**בכלים –** לצורך נטילת ידים מכלי, המים **פסולין!** לפי שחכמים תקנו דין נטילת ידים ממים הראויים לכל הפחות לשתיית הבהמה!

**ובקרקעות –** לצורך טבילת ידים במקוה שבקרקע, המים **כשרים!**

לפי שכשם שיכול לטהר את הידים ולהכשיר אותם לאכילה על ידי נטילת ידים מכלי, כך יכול לטהר את ידיו ולהכשיר אותם לאכילה על ידי טבילת הידים במקוה הכשרה לטבילת כל גופו! ולמדו זאת חכמים מסברא, שמקום שכשר לטהר את כל גופו, כל שכן שהוא כשר לטהר את הידים בלבד[[20]](#footnote-21).

ואם כן, מאחר והמקוה כשר לטהר את כל גופו אף באופן שאין המים ראויים לשתיית בהמה, כל שכן שהמקוה כשר לטהר את הידים אף באופן שהמים אינם ראויים לשתיית בהמה.

[וכל זה באופן שהמים צלולים ואינם ראויים לשתיה רק מחמת הטעם שלהם, אך אם המים עכורים מחמת טיט וכדומה, ומחמת כן אינם ראויים לשתיית בהמה, הרי הם פסולים גם כשהם בקרקעות, שהרי גם לגבי מקוה המטהר את כל גופו הם פסולים[[21]](#footnote-22)].

**נפל לתוכן** לתוך המים- **דיו, קומוס, וקנקנתום** [מיני צבעים], **ונשתנו מראיהן** למראה הצבע, **פסולין** המים ליטול מהם את הידים,לפי שבטלו ונשתנו מתורת מים, ואין המים כשרים לנטילת ידים עד שיהא בהם מראה מים[[22]](#footnote-23)!

**עשה בהם** במים **מלאכה,** כגון שצינן בהם מאכלים חמים[[23]](#footnote-24), **או ששרה בהן פתו** בכדי לרכך על ידם את הפת[[24]](#footnote-25), הרי המים **פסולין!** לפי שמים שנעשו בהם מלאכה עומדים לשפיכה, ואינם מים חשובים לנטילת ידים[[25]](#footnote-26)!

**שמעון התימני אומר:** כאשר הפת נפלה מאליה למים, הרי המים כשרים לנטילת ידים, לפי שלא התכוין לעשות בהם מלאכה, ומלאכה שנעשתה בלא כונה אינה פוסלת את המים!

ולא זו בלבד - אלא **אפילו נתכוין לשרות ב**כלי **זה ו**לבסוף **נפל**ההפת מאליה **ל**כלי **שני,** הרי המים שבכלי השני **כשרים,** ואף שבדעתו היה לשרות את הפת, והרי הוא נהנה מנפילת הפת לכלי השני, מכל מקום אין המים נפסלים, כיון שלא היה בדעתו מתחילה לשרות את הפת באותם המים[[26]](#footnote-27).

מבואר במשנה שלשה תנאים בכדי שיהיו המים כשרים לנטילת ידים:

התנאי האחד - שיהיו המים ראויים לשתיית בהמה!

התנאי השני - שלא ישתנה מראה המים!

התנאי השלישי - שלא יעשה בהם מלאכה[[27]](#footnote-28)!

**משנה ד:**

המשנה מבררת אופנים שונים של מלאכות הפוסלות את המים:

**הדיח בהם את הכלים,** כגון שהכניס כלי מלוכלך למים בכדי לנקות את הכלי משיירי המאכל, **או שמיחה** [שפשף בכח] **בהם את המדות** [משקלות], שהכניס למים כלי שדבוק בו לכלוך, ושפשף את הלכלוך במים[[28]](#footnote-29), הרי המים **פסולים,** לפי שנעשתה בהם מלאכה[[29]](#footnote-30).

**הדיח בהם כלים מודחים,** כגון שניקה את הכלים, ולאחר מכן חזר והדיח אותם במים, **או** שהדיח בהם כלים **חדשים,** שהרגילות היא לשטוף כלים חדשים במים לפני השימוש הראשון, אפילו שהכלים נקיים, הרי המים **כשרים,** ואין זה נחשב למלאכה במים, לפי שלא הגיע אליו תועלת מהמים, שהרי גם לפני שהדיח אותם הם היו נקיים.

**רבי יוסי פוסל ב**אופן שהדיח בהם כלים **חדשים,** לפי שמאחר והרגילות היא שלא להשתמש בכלים עד שידיח אותם מתחילה, הרי זה נחשב שהוא השתמש במים, והם נפסלים מחמת המלאכה[[30]](#footnote-31).

**משנה ה:**

כאשר האופה עורך את העיסה, הרגילות היא להרטיב את העיסה במים. יש המטבילים את העיסה עצמה בתוך כלי עם מים, ויש שלוקחים מעט מים בידיהם מהכלי, ונותנים את המים על העיסה.

**המים שהנחתום מטביל בהן את הגלוסקין,** שטובל את העיסה עצמה בכלי עם המים, הרי המים **פסולין,** לפי שנעשתה מלאכה במים שבכלי, שהטבילו בהם את העיסה,

**וכשהוא מדיח את ידיו בהן** בשביל לקחת מים לעיסה, הרי המים **כשרים,** שהרי המלאכה נעשתה במים שבידו, שהרטיב בהם את העיסה, אך במים שבכלי לא נעשתה מלאכה כלל[[31]](#footnote-32).

תנאי נוסף ישנו בנטילת ידים, דבעינן שיבואו המים מהכלי לידיו על ידי "כח גברא"! כלומר, שאדם ישפוך את המים מהכלי על ידיו, אך אם נפל הכלי ונשפכו המים מאליהם, ונטל את ידיו מהמים היוצאים מהכלי, אין זה מועיל לנטילת ידים[[32]](#footnote-33).

**הכל כשרים ליתן** מים מהכלי **לידים, אפילו חרש שוטה וקטן** ששופכים מים על הידים של הגדול הרי זה מועיל, אף שאין להם דעת, לפי שגם שפיכתם נחשבת לשפיכה של "כח גברא".

אדם שרוצה ליטול את שתי ידיו מחבית גדולה ואין לו כלי אחר, הרי הוא **מניח חבית בין ברכיו,** והברכים מחזיקות את הכלי בהטיה באופן שישפכו המים, **ונוטל** ידיו מהמים היוצאים מהחבית, והרי זה נחשב למים שיצאו ב"כח גברא", כיון שאם לא היה מחזיק את החבית בברכיו, הרי החבית היתה חוזרת לעמוד ולא היו המים יוצאים, ולכן זה נחשב שהמים יצאו ב"כח גברא"[[33]](#footnote-34).

וכן **מטה חבית על צדה** באופן שהחבית עומדת מאליה בהטיה, והמים נשפכים ממנה, **ונוטל** את ידיו מהמים היוצאים מהחבית, ואף שהחבית עומדת בהטיה מאליה, הרי זה נחשב שכל המים יצאו ב"כח גברא", כיון שהאדם עשה מעשה להטות את החבית[[34]](#footnote-35).

**והקוף נוטל לידים** של אדם, ואף שאין כאן "כח גברא", שהרי הקוף אינו "גברא", מכל מקום לדעת תנא קמא מועיל גם "כח נותן" אף בלא כח גברא, וקוף נחשב ל"נותן".

**רבי יוסי פוסל בשני אלו,** בשני האופנים האחרונים שהכשיר תנא קמא, כלומר, במטה חבית, ובקוף שנוטל לידים של אדם[[35]](#footnote-36).

במטה חבית רבי יוסי פוסל, מפני שהשפיכה השניה שיוצאת לאחר שהיטה את החבית, אינה באה מכח הטייתו, אלא זה נחשב שהמים יצאו מאליהם מחמת שהחבית מוטה, [ואין זה דומה למניח חבית בין ברכיו שמודה בה רבי יוסי להכשיר, לפי שמה שמחזיק את החבית בין הברכים שלא תחזור הרי זה נחשב שיש כאן כח גברא כל הזמן, אך המטה את החבית והחבית עומדת מאליה, רק השפיכה הראשונה נחשבת למים שיצאו בכח גברא].

ובקוף שנוטל לידים פוסל רבי יוסי, משום שהוא מצריך "כח גברא" ולא סגי ב"כח נותן", והקוף, אף שהוא "נותן" מכל מקום אינו "גברא"[[36]](#footnote-37).

1. כן היא שיטת רוב הראשונים, דאין צריך לשפוך על ידיו רביעית הלוג אלא שיהא בכלי שיעור רביעית. אך **שיטת הרמב"ם** [פי"א ממקואות ה"ח], דבמים ראשונים צריך לשפוך על ידיו שיעור רביעית הלוג, ורק במים שניים, שאינם אלא לטהר את המים שעל גבי ידיו, בזה סגי שיהא בכלי שממנו הוא נוטל שיעור רביעית. אך צריך ביאור אם כן איך מועיל ליטול משיירי טהרה, כמבואר במשנה, אמנם זה נחשב שיש למים חשיבות של מקוה, אך מכל מקום הוא לא שפך על ידיו רביעית? ולפיכך ביאר הרמב"ם בפירוש המשנה, דמתניתין איירי באופן שכבר נטל את ידיו פעם אחת ברביעית, דהשתא הוא צריך ליטול מים שניים כדי לטהר את הטומאה של המים הראשונים, ולזה אין צריך לשפוך רביעית אלא שיהא בכלי רביעית, או שיירי רביעית, כמבואר במשנה.

   וכן פירש הרמב"ם את הגמרא במסכת חולין [קז א], דשאל רב ששת את אמימר האם קפדיתו על שיעור רביעית, אמר לו, לא, דתנן, מי רביעית נותנים לאחד ואף לשנים, והיינו דאין צריך רביעית הלוג. ודחינן, דבאמת צריך שיעור רביעית, ושאני התם משום דקאתו משיירי טהרה. ובפשטות כונת הגמרא לומר, דכיון שהמים באים משיריים של רביעית לכן הם מטהרים את הידים. אך הרמב"ם פירש דשיירי טהרה היינו מים שניים, וכונת הגמרא לדחות, שדוקא במים שניים מועיל ליטול משיירי טהרה, אך במים ראשונים צריך לשפוך על ידיו רביעית ממש.

   **הלחם משנה** [פ"ו מברכות ה"י] הקשה על שיטת הרמב"ם, דבמסכת גיטין [טו ב] אילפא מסתפק האם ידים טהורות לחצאין, ומקשינן היכי דמי, אלימא דקא משו בי תרי מרביעית, כלומר שהספק של אילפא הוא האם נוטלים משיירי טהרה, והתנן במתניתין שנוטלים משיירי טהרה. והשתא קשה לדברי הרמב"ם דמתניתין איירי במים שניים דוקא, אמאי לא מוקי לספיקא דאילפא במים ראשונים? ואין לומר דהיה פשוט לגמרא דבמים ראשונים לא מהני, דהא לפי הס"ד בגמרא בחולין דלא קפדינן אשיעורא, אפילו במים ראשונים אין צריך שיעור רביעית, ואם כן אין זה דבר פשוט?

   ותירץ **בחידושי ר' אריה ליב מאלין** [ח"ב סימן סו], דלפי מסקנת הסוגיא בחולין דמתניתין איירי במים שניים, אך במים ראשונים לא מהני שיירי טהרה, אין זה רק משום דבמים ראשונים בעינן שיהא בכלי רביעית, אלא דבמים ראשונים בעינן שישפוך על ידיו את כל הרביעית. ולפי הס"ד בגמרא בחולין דמתניתין איירי אף במים ראשונים, הרי גם במים ראשונים אין צריך לשפוך על ידיו רביעית אלא רק שיהא בכלי שיעור רביעית, ואם כן הנידון בגמרא בחולין אינו רק האם מועיל שיירי טהרה במים ראשונים, אלא גם בכלי שיש בו רביעית יש נידון האם צריך לשפוך על ידיו את כל הרביעית. ולפיכך אי אפשר לבאר בדברי אילפא שהוא הסתפק האם המשנה איירי רק במים שניים או שמא גם במים ראשונים, שהרי אילפא הסתפק מהו שיטול ידיו "לחצאין", וכאן הספק גם ברביעית שלמה, האם צריך ליטול את כל הרביעית.

   **שיטת הראב"ד** [תמים דעים סימן סז, ותשובות ופסקים סימן כג] **ורבינו יונה** [ברכות פ"ח], דישנם שני טעמים להא דהצריכו חכמים רביעית הלוג, הטעם האחד הוא דזהו שיעור מקוה המועיל לטהר את הטמאים, ומחמת דין זה סגי בשיירי טהרה, דעדיין יש למים שם מקוה, וכמבואר במשנה. והדין השני הוא, שצריך לשפוך על ידיו רביעית מים בכדי להוריד את הלכלוך שעל ידיו, לפי שטעם התקנה של נטילת ידים היא משום שסתם ידים מלוכלכות הן, ושיערו חכמים שרביעית מים מורידה את הלכלוך מידיו. אך לדין זה אין צריך שישפוך את כל הרביעית בבת אחת, אלא חלק מהרביעית במים ראשונים וחלק מהרביעית במים שניים, ולהלן בהמשך המשנה יבואר בהרחבה שיטת הראב"ד.

   ולשיטה זו, אף שהוא יכול ליטול משיירי טהרה, מפני שיש לזה שם מקוה, מכל מקום הרי הוא צריך להשלים את שיעור הרביעית במים שניים מחמת הדין השני, שצריך להוריד את הלכלוך. [וראה חזון איש [א ז] שביאר לפי זה את המשנה, דיכול ליטול מעט משיירי טהרה למים ראשונים, ואחר כך יוסיף אף מכלי פחות מרביעית עד שיבואו מים על ידיו רביעית. ומשמע שלמים שניים שמשלים בהם שיעור רביעית אין צריך כלל שיהא בכלי שיעור רביעית, ואף אין צריך שיירי טהרה, וצריך ביאור מנ"ל חידוש זה?]. [↑](#footnote-ref-2)
2. הקשה **הרמב"ן** [חולין שם], באיזה אופן מועיל ליטול מ"שיירי טהרה", אם מדובר באופן ששני בני אדם הניחו את ידיהם זה בצד זה ונוטל לשניהם בבת אחת, הרי אין כאן "שיירי" טהרה, דהא שניהם נטלו מרביעית בשוה? ועוד, מאי קאמר רבי יוסי ובלבד שישאר לאחרון שבהם רביעית, הרי אין כאן ראשון ואחרון, ששניהם נוטלים בשוה?

   ואם מדובר באופן שנטל לאדם אחד ולאחר זמן נוטל לאדם שני, וכי לעולם ישאר על המים שם "שיירי טהרה", הרי השני לא נטל מכלי שיש בו רביעית, ומה שהיה בו מתחילה רביעית איך זה מועיל לשני?

   ותירץ, דמיירי באופן שנטל לאדם אחד מרביעית, ובא השני והניח את ידיו תחת ידי הראשון, והמים נשפכים על ידיו מידי הראשון בקילוח אחד. ואף שנתמעטו המים בידי השני מרביעית, שהרי קצת מהמים נשארו על הידים של הראשון, מכל מקום מהני, לפי שחכמים הקילו בנטילת ידים ש"ניצוק" נחשב חיבור, וכל המים שעל ידי הראשון נחשבים מחוברים למים שנשפכו לידי השני, ולכן זה נחשב שהוא נטל מרביעית. וכן שיטת **הרשב"א הר"ן והרא"ה,** שדוקא באופן זה מהני שיירי טהרה. [והא דתנן לקמן פ"ב מ"ג נוטלים ד' וה' זה בצד זה וזה תחת זה, צריך לומר דזה בצד זה מיירי בבת אחת, דהא זה אחר זה לא מהני].

   אך שיטת **הר"ש** דמהני ליטול משיירי טהרה אף בזה אחר זה, דנשאר על המים שם מקוה לגבי לטהר את הידים, [ומה שהקשה הרמב"ן וכי לעולם ישאר על המים שם רביעית לא חשש לזה הר"ש]. וכן שיטת **רש"י תוספות והרא"ש** במסכת חולין שם.

   הגבלות נוספות מצינו לדין שיירי טהרה: א. **הרא"ש** במשנתינו כתב, דמיירי באופן שבאו שניהם לטהר את ידיהם בבת אחת. וביאר המשנה ברורה, שצריך להתכוין מתחילה ליטול לשניהם. והיינו, שלפי שיטת הרמב"ן אם נטל אחד לעצמו ובא אחר ופשט את ידיו תחת ידי הראשון לא מהני, אלא צריך שבשעה ששופך הראשון על ידיו יתכוין שהשני יכניס את ידיו תחתיו. ולפי שיטת הר"ש אם נטל אחד לעצמו, לא מהני ליטול מהשיריים לאדם אחר, כיון שלא נתכונו לזה מתחילה. אך ראה חזון איש [א ל] שכתב שאין זה תלוי בכונה שבשעת השפיכה, עיי"ש. [**ובמלאכת שלמה** משמע שהר"ש נחלק בזה על הרא"ש, ולדעת הר"ש לעולם יוכל ליטול משיירי טהרה].

   ב. **הבית יוסף** כתב, שיתכן לומר, שגם לדעת הרמב"ן דמהני זה תחת זה, אין זה אלא באופן שידיהם קרובות זו לזו, דבכהאי גונא נעשו ידיהם כיד אחת, וחשיב נטילה אחת מרביעית, אך באופן שידיהם רחוקות זו מזו לא מהני, והב"ח פסק כן להלכה, וכן פסק המשנה ברורה. [וצריך ביאור מדוע בעינן לתרי טעמי, גם שניצוק חיבור, וגם שהם נחשבים כיד אחת, הרי בניצוק חיבור לחוד סגי אף כשידיהם רחוקות, וכן בהא דנחשבים כיד אחת סגי, דהא מהני גם לגבי שלא יחשבו המים כטמאים מחמת הראשון ושלא יחשבו כנעשה בהם מלאכה, וכמבואר בר"ש פ"ב מ"ג עיי"ש? וצ"ע].

   והנה **הטור** כתב דיכולים שנים ליטול את ידיהם זה אחר זה מרביעית, ובלבד שיספיקו המים ליטול על ידיהם ג' פעמים לכל יד, ואם אין ידיהם מלוכלכות סגי בב' פעמים לכל יד. ודבריו הם דלא כהרמב"ן דמהני רק זה תחת זה, וכן דלא כהרמב"ם שלמים ראשונים בעינן רביעית, ולא סגי בשיירי טהרה, וכן דלא כהראב"ד דצריך במים שניים להשלים לשפיכת רביעית לכל אחד, ודלא כשיטת הרמב"ם דלחולין אין צריך מים שניים כלל, ודלא כהר"ש פ"ב מ"א [לנוסחא שלפנינו] דלשתי ידים לא מהני ליטול משיירי טהרה.

   [↑](#footnote-ref-3)
3. כתב **הטור,** דשנים נוטלים מרביעית לשתי ידיהם מים ראשונים ומים שניים, כלומר, דאפשר ליטול שמונה נטילות מרביעית, ובאופן שידיהם מלוכלות, יכול לשפוך מאותה הרביעית אף להוריד את הלכלוך קודם הנטילה, והשתא איכא יב' נטילות מרביעית. והביאור הלכה תמה איך יתכן שיספיק רביעית אחת לכל הנטילות ושיכסו המים את כל ידיהם?

   חידוש המשנה שמועיל ליטול משיירי טהרה הוא דוקא בשני בני אדם שנוטלים מרביעית, אך אדם אחד שנוטל מרביעית לשתי ידיו מים ראשונים ומים שניים, הרי זה מועיל לכולי עלמא, ואין צריך להגיע לחידוש של שיירי טהרה, דזה היה עיקר התקנה של רביעית, שיטול מזה את כל הנטילות שהוא צריך, וגם רבי יוסי מודה בזה. ולכאורה, אדם שנטל יד אחת מרביעית, הרי הוא יכול ליטול את ידו השניה ממה שנשאר בכלי אף לאחר זמן מרובה, וכל מה שהקשה הרמב"ן לעיל דלא יתכן שלעולם ישאר על המים שם שיירי טהרה זה רק במקום שצריך להגיע לחידוש של שיירי טהרה, מה שאין כן בשתי ידים של אדם אחד, ולדינא צ"ע.

   החזון איש [א י] הוסיף לבאר את פרטי ההלכות של שיירי טהרה –

   אם אין במים רביעית והם לא באו משיירי טהרה, אינו יכול ליטול מהם אפילו אדם אחד יד אחת למים שניים בלבד.

   אם אדם אחד נטל יד אחת מרביעית למים ראשונים או שניים בלבד, הרי המים נחשבים שיירי טהרה, ואין נוטל מהם אלא אדם אחד נוסף בלבד, והוא יכול ליטול אף את שתי ידיו למים ראשונים ושניים, אך אדם שלישי לא יטול אפילו יד אחת למים ראשונים או שניים בלבד, אף שהראשון והשני לא נטלו אלא יד אחת למים שניים בלבד.

   ובתוספתא [הובא בר"ש פ"ב מ"ב] איתא חידוש יותר גדול, דלאחר שנטל השני יד אחת, שוב לא יחזור הראשון ויטול ידו השניה, דכיון שהפסיק השני, הרי הראשון נחשב לאדם שלישי. וראה מה שיבואר בהערות על הר"ש שם שנחלקו האחרונים בביאור דברי התוספתא.

   אם אחד נטל מרביעית מים שניים בלבד, נחשבים המים לשיירי טהרה, ונוטל מהם השני אף מים ראשונים. ואף באופן שהמים השניים אינם באים אלא לטהר את המים שעל גבי היד, והיד כבר נטהרה, כגון שנטל מים ראשונים מרביעית לדעת רבי יוסי שהמים טמאים.

   אך נסתפק החזון איש באופן שנטל מים שניים לחצי יד, דקיי"ל מוסיפין על השניים, וכן באופן שנטל מים ראשונים לחצי יד, ונשאר טופח להטפיח, שלפי דעת הרמב"ם יכול להוסיף, האם זה נחשב מחמת הנטילה שיירי טהרה, אף שזה הועיל לטהר רק חצי יד, או שמא אין זה נחשב לשיירי טהרה. [↑](#footnote-ref-4)
4. **הטור** כתב דזה גוזמא בעלמא, דהא בעינן שיכסו המים את ידיהם, ולא יתכן שיספיק לוג למאה אנשים. [↑](#footnote-ref-5)
5. כך פירשו **הגר"א והתוספות יום טוב.** אך **הרא"ש** פירש דרבי יוסי פליג רק על הסיפא, דנוטלים מלוג לחמשה לעשרה ולמאה, דס"ל לרבי יוסי דכיון שמעיקר הדין סגי אף למאה חיישינן טפי שלא ידקדקו ליטול יפה, ולכן מוקמינן אדינא דבעינן רביעית, והחמירו בכלי שיש בו לוג טפי מכלי שיש בו חצי לוג, וכן נקט **המשנה אחרונה.**

   התוספות יום טוב הוכיח כשיטתו מהגמרא בנזיר [לח א], דמנינן עשר רביעיות הן, ומקשינן למה לא מנינן נמי רביעית דמתניתין, מי רביעית נוטלים לאחד אף לשנים? ומשנינן, בפלוגתא לא קמיירי. והבין התויו"ט דהיינו פלוגתת תנא קמא ורבי יוסי, ואם נאמר דרבי יוסי פליג רק על הסיפא, ומודה דסגי ברביעית לשנים, עדיין קשה מדוע לא מני מי רביעית נותנים לאחד אף לשנים, דבזה ליכא פלוגתא? ומוכח דרבי יוסי פליג על כל המשנה. [ואף דברביעית לאחד ודאי מודה, והוה מצי למימני רביעית לאחד, מכל מקום כיון דפליגי האם מרביעית נוטלים רק לאחד או שמא גם לשנים לא רצה למימני].

   אך המפרש שם כתב, דבפלוגתא לא קמיירי היינו דבתוספתא פליג רבי מאיר וסבר לאחד ולא לשנים, ולא קאי על פלוגתת תנא קמא ורבי יוסי, ולפי זה ניחא, דהרא"ש מודה דרבי מאיר פליג אף ברישא, וכן תירץ המשנה אחרונה. [↑](#footnote-ref-6)
6. בתוספתא איתא שלפי רבי מאיר נוטלים מרביעית לאחד ולא לשנים, מחצי לוג לשלשה ולא לארבעה, מלוג לחמשה ולא לעשרה ולא למאה, ולפי רבי יוסי נוטלים מרביעית לאחד ואף לשנים, מחצי לוג לשלשה ואף לארבעה, מלוג לחמשה לעשרה ולמאה. ובדברי רבי מאיר פירש הזר זהב, דס"ל דלא מהני שיירי טהרה, ולכן מרביעית נוטלים רק לאחד, ומחצי לוג נוטלים רק לשלשה, שנים יטלו מרביעית, וישאירו לשלישי רביעית, וכן מלוג נוטלים לחמשה, דארבעה יטלו משלשה רביעיות, וישאירו לחמישי רביעית. ורבי יוסי סובר דמהני שיירי טהרה.

   אך צריך עיון, דבמשנתינו סובר רבי יוסי דלא מהני שיירי טהרה, וזה סותר לדבריו בתוספתא? ונאמרו בזה כמה תירוצים באחרונים:

   א. **המלאכת שלמה** כתב בשם **הר"ב אשכנזי** [בעל השיטה מקובצת], דצריך להפוך את הגירסא, דרבי מאיר סובר דמהני שיירי טהרה ורבי יוסי סובר דלא מהני, וכפלוגתת תנא קמא ורבי יוסי במתניתין. וכן באמת הגירסא לפנינו בתוספתא, [אך הגר"א שם הגיה כמו שמובא לפנינו בר"ש]. וכן נקט החזון איש [א ז], והקשה מכאן על שיטת הרא"ש, דרבי יוסי פליג רק בלוג, דהא בתוספתא אם הופכים את הגירסא מבואר להדיא דרבי יוסי פליג בכל המשנה.

   ב. **המשנה אחרונה** תירץ, דבמשנה רבי יוסי מחמיר רק לכתחילה דלא מהני שיירי טהרה, [או לשיטת הרא"ש הוא מחמיר לכתחילה רק בלוג], אך בדיעבד מהני בכל אופן, ובזה איירי בתוספתא. ולדבריו רבי מאיר דפליג בתוספתא על רבי יוסי ס"ל דאף בדיעבד לא מהני שיירי טהרה, וג' שיטות בדבר.

   ג. **הגר"א** כתב על פי התוספתא, דדוקא בשני ידים מחמיר רבי יוסי, אך ביד אחת מודה דמהני שיירי טהרה, ולפי זה יתכן דהתוספתא מיירי ביד אחת, ולכן לרבי יוסי מהני שיירי טהרה. ואם נאמר כן צריך לומר דרבי מאיר מחמיר אף ביד אחת, וג' שיטות בדבר.

   ד. עוד תירץ **החזון איש** [א י], דיתכן דמודה רבי יוסי שאם שפך בבת אחת מרביעית לשני בני אדם או מחצי לוג לשלשה וארבעה דמהני, ובזה איירי בתוספתא, [ורבי מאיר מחמיר אף בכה"ג], ומתניתין מיירי דוקא בזה אחר זה או זה תחת זה. [↑](#footnote-ref-7)
7. כתב **הראב"ד** [תמים דעים ותשובות ופסקים, הובא בתוספות יום טוב פ"ב מ"ב]: הוקשה לראשונים, מדוע המים לא יחזרו ויטמאו את הידים, שהרי שנינו שאם המים יצאו חוץ לפרק וחזרו הרי הם מטמאים שוב את הידים? ותירץ, דטומאת הידים אינה משום חשש שמא באמת נטמא, אלא זהו טומאת לכלוך, דסתם ידים מטונפות הן, וגנאי הוא לתרומה לאכלו בידים מלוכלכות, ולפיכך גזרו חכמים טומאה, [וכן פירש רש"י במסכת שבת, הובא בהקדמה למתניתין]. וכתב, דהמציאות היא שהלכלוך יורד מהידים על ידי שתי שטיפות במים, דפעם אחת הלכלוך יורד מהידים אך הוא נשאר דבוק במים שעל הידים, ובפעם השניה הלכלוך יורד לגמרי מהידים. ולפיכך אמרו חכמים שיטול שני פעמים מים ראשונים ומים שניים כדי שירד הלכלוך, ולפיכך אינו נטמא שוב מהמים שהרי כבר ירד הלכלוך.

   והקשה החזון איש [א ה], מה יישב בזה הראב"ד את קושייתו, הרי מחמת הלכלוך חכמים גזרו טומאה, ואילו נשפכו המים ראשונים לארץ וחזר ונגע בהם הרי ידיו טמאות, ומדוע כשהם על ידיו לא יטמאו המים את הידים?

   ותירץ החזון איש, דלא הוקשה לראב"ד כלל איך יתכן שהמים לא יטמאו את הידים, דזה פשוט שהם אמרו והם אמרו, דחכמים יכולים להגביל את גזירתם כדי שיוכל להטהר בנטילת ידים. אלא הוקשה לו מדוע לא תקנו חכמים באופן פשוט יותר, דהמים הבאים לטהר את הידים אינם נטמאים כלל מהידים והם לבדם מטהרים את הידים, ומעתה לא יצטרך כלל מים שניים, שהרי מים הראשונים טהורים? ועל זה תירץ הראב"ד, דהיה לחכמים סיבה לתקן באופן כזה שיצטרך מים שניים, משום שהמציאות היא שרק כך הלכלוך יורד לגמרי. [↑](#footnote-ref-8)
8. נחלקו **הרמב"ם והראב"ד** [פי"א ממקואות ה"ג] האם הנוטל ידים לצורך אכילת פת חולין גם כן צריך ליטול מים שניים או שמא רק לצורך תרומה בעינן מים שניים, וכל המשניות שכתוב בהם מים שניים איירי בתרומה. והוכיח הראב"ד **מהירושלמי** דמבואר דגם לצורך אכילת פת נוטל ושונה, וראה בהערות על הר"ש שביארנו שהר"ש פירש בירושלמי באופן אחר, ולפי"ז אין ראיה לשיטת הראב"ד.

   ובטעם הדבר, שלפי דעת הרמב"ם אין צריך מים שניים לחולין - כתב **החזון איש** ג' צדדים:

   **א.** דבאמת המים הראשונים מטמאים פת חולין, כדין כל משקין שהם תחילה, שהם מטמאים אוכלין חולין, אלא דחכמים לא הצריכו לטהר את הידים באכילת פת חולין, אלא חכמים חייבו שיטול את ידיו משום סרך תרומה, ולזה סגי במים ראשונים אף שעדיין המים שעל ידיו מטמאים את הפת. וכן נקט **הגר"ח** [בכתבי הגר"ח לגיטין טו ב, עיי"ש].

   אך כתב החזון איש, דלפי זה צ"ל דאפילו בזמן שנהגו טומאה וטהרה לא חייבוהו לטהר את ידיו, וזה דוחק.

   **ב.** גם לפי הרמב"ם צריך ליטול מים שניים לחולין, אלא שלפי הרמב"ם הרי הוא צריך לשפוך על ידיו רביעית למים ראשונים, ובכהאי גונא מבואר בפ"ב מ"א דהידים טהורות ורק המים עצמם טמאים, ואם כן יכול לנגב ידיו ותו ליכא מים טמאים, ואין צריך מים שניים דוקא, והדין מים שניים שנאמר הוא רק באופן שאינו מנגב ידיו דיש על ידיו מים טמאים. ולפי זה באמת אין חילוק בין תרומה לחולין כלל, אלא שבהלכות ברכות לא כתב הרמב"ם דין מים שניים כיון שזה נפק"מ רק להלכות טומאה וטהרה, שהרי להלכות ברכות סגי בניגוב, ורק בהלכות מקוואות נקט דין מים שניים. אך כתב החזון איש דמהרמב"ם לא משמע כן, שהרי גם בהלכות מקוואות נקט שצריך ליטול מים שניים לתרומה, אף דהתם איירי בדין טומאה וטהרה, ולגבי זה אין חילוק בין תרומה לחולין, ומשמע שגם בדין טומאה אין צריך מים שניים אלא לתרומה ולא לחולין.

   **ג.** על פי מה שכתב הרמב"ם בהקדמתו למסכתין, דסתם ידים אינם מטמאות חולין אלא תרומה בלבד, ולפי זה נקט החזון איש, דידים שנטלן על דעת תרומה, הרי המים הראשונים דינם כתרומה, שהם מקבלים טומאה מסתם ידים, ולכן צריך מים שניים לטהר אותם, דהם מטמאים תרומה וחולין, אך אם נטל את הידים על דעת חולין, אין המים הראשונים טמאים מהידים כלל, ולכן אין צריך מים שניים לטהרם, [ובכה"ג אף תרומה אינם מטמאים, דהמים לא נטמאו כלל מהידים].

   אך החזון איש דחה פירוש זה, דהא הרמב"ם כתב שצריך להגביה את ידיו גם בחולין, שמא יצאו מים ראשונים שהם טמאים מתוך הפרק לחוץ, ויחזרו לפרק ויטמאו את הידים, ומבואר דגם בחולין איכא מים טמאים. ועוד יש לדחות פירוש זה, דכל מה שכתב הרמב"ם בהקדמתו למסכתין דאין ידים מטמאות משקין חולין אלא רק תרומה זה רק בסתם ידים, אך ידים שנטמאו להדיא הרי הם מטמאות אף משקין חולין, ומדוע בכה"ג אין צריך ליטול מים שניים אף לחולין.

   **התוספות יום טוב** [פ"ב מ"ב] **והאור שמח** [מקוואות פי"א ה"ג] כתבו לבאר את הרמב"ם מטעם אחר, דודאי צריך לטהר את ידיו אף לחולין, אלא שמים ראשונים קילי משאר משקין ואינם מטמאים חולין אלא תרומה בלבד, ולכן לגבי חולין אין צריך מים שניים, דמים הראשונים אינם מטמאים את הפת. **ובמשנה אחרונה** שם כתב, דאף כל משקין דינם כן, עיין מה שיבואר לקמן פ"ב מ"ב בהרחבה. [↑](#footnote-ref-9)
9. הר"ש בפירושו הראשון נקט שחכמים הקילו במים שניים רק באופן שאינו צריך אותם מעיקר הדין, כגון שניגב את ידיו לאחר מים ראשונים, אך אם לא ניגב את ידיו, שצריך לטהר את המים הראשונים שעל גבי ידיו שהם טמאים, הרי דין מים שניים כמים ראשונים שאין מועילים לטהר אלא אם כן נטל אותם בבת אחת. אך בפירושו השני ובנוסחאות אחרות וברע"ב כתבו, דחכמים הקילו במים שניים בכל אופן, [או משום שהם באים לטהר רק את המים הראשונים, דהידים כבר נטהרו, או משום שכבר נטל את ידיו פעם אחת, ואף שגם המים השניים באים לטהר את הידים]. וראה מה שהרחבנו בהערות על הר"ש. [↑](#footnote-ref-10)
10. בר"ש ישנם שני ביאורים מה הפסול בזה שלא נטל את כל היד בבת אחת: הביאור האחד הוא כמו שכתבנו, שאין דרך נטילה בכך, ולפי זה גם מה שנטל לא הועיל לטהר וצריך לחזור וליטול שוב את כל היד, אך אין צריך לנגב את מה שנטל כבר.

    הביאור השני שהפסול הוא משום טומאה, וביאר הרשב"א בתורת הבית [ב"ו ש"ב], דכיון דהפסיק באמצע הנטילה הרי זה נחשב לשני נטילות, ומים הראשונים שיטול על חצי היד השניה, שהם נטמאים מהיד, הרי הם יטמאו את המים שעל גבי חצי היד שנטל כבר, ושוב יטמאו המים את היד כמים טמאים שבאים מעלמא, ולכן צריך לנגב את מה שנטל, ולהמשיך ליטול את החצי השני שעדיין לא נטל. אך החזון איש [א כב] ביאר, דגם לפי הביאור הזה בר"ש יש את הפסול שאין דרך נטילה בכך, וחצי היד שנטל כבר לא הועילה לטהר, אלא שהצד הזה מוסיף שיש דגם פסול של טומאה, דהיינו, דכיון שהנטילה של חצי היד הראשונה לא הועילה לטהר, נטמאים המים ומטמאים את הידים, ולכן הוא צריך לנגב את המים הטמאים, ורק לאחר מכן יטול שוב על כל היד כדרך נטילה. וראה בהערות על הר"ש שהרחבנו בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. במסכת גיטין שם נסתפק אילפא האם ידים טהורות לחצאין, ומסקנת הסוגיא שם, שהספק הוא באופן שנטל חצי יד, ועדיין משקה טופח עליה בשיעור של טופח על מנת להטפיח, והוא רוצה להמשיך ליטול את החצי השני, והספק הוא האם טופח על מנת להטפיח הוי חיבור, וחשיב נטילה אחת לשתי החצאים, או אינו חיבור, ואין נטילה לחצאין. אך באופן שלא ניגבה היד כלל אין בזה ספק דחשיב נטילה אחת, ואם כן משנתינו דאין מוסיפין על הראשונים איירי באופן שאין חיבור ביניהם, כגון שלא נשאר משקה טופח או אפילו טופח על מנת להטפיח בחצי היד שנטל, ולכן לא הוי חיבור.

    **הרמב"ם** פסק דטופח על מנת להטפיח חיבור, ולכן כתב, דהא דאין מוסיפין על הראשונים הוי דוקא באופן שלא נשאר משקה טופח על מנת להטפיח בחצי היד שנטל. ואף דאילפא נסתפק האם הוי חיבור ולא פשט, מכל מקום פסק הרמב"ם לקולא הואיל וספק דרבנן לקולא. ותמה **הבית יוסף** מדוע לא הזכירו הר"ש והרא"ש תנאי זה, דכל מה דאין מוסיפין הוא רק באופן שלא נשאר טופח על מנת להטפיח? ונאמרו בזה כמה תירוצים באחרונים:

    א. **הב"ח** תירץ, דפשטות לשונו של רבי ינאי "ידים אין טהורות לחצאין" משמע שבכל אופן אינם טהורות, ואף שנשאר משקה טופח על מנת להטפיח, דאין הידים טהורות עד שיטול את כל היד בקילוח אחד בלא הפסק. ולפי זה החמיר לדינא שלא ליטול מכלי שיש בו ברז, שצריך לפתוח ולסגור את הברז בכל שפיכה כדי שיחשב כח גברא, דכיון דאין המים באים בקילוח אחד חשיב לחצאין. וכתב דרבותיו החמירו כן אך העולם לא נוהגים כן.

    ב. **המגן אברהם** תירץ, דמתניתין דאוסרת להוסיף על הראשונים הוי רק דין לכתחילה, דכל שאינו בקילוח אחד על כל היד אסור לכתחילה ליטול ממנו, אך בדיעבד כל שנשארו מים בשיעור טופח על מנת להטפיח מותר, וסוגיא דגיטין איירי לגבי בדיעבד. ויישב בזה את קושית הר"ש מדוע לא מייתי בגיטין את משנתינו דאין נוטלים לחצאין, דלפי זה מתניתין אייירי לגבי לכתחילה והתם לגבי בדיעבד. ולכן אסר המגן אברהם ליטול מכלי שפיו צר, שאין כאן קילוח אחד על כל היד. [וכבר ביארו **החתם סופר והחזון איש** [א ח] דאיירי באופן שהקילוח מפסיק באמצע או שיש חשש שהקילוח יפסיק באמצע, דאם לא כן ודאי שרי].

    ג. **הט"ז** תירץ, דאף שספק דרבנן לקולא הכא מחמירים בספיקא דאילפא דטופח על מנת להטפיח אינו חיבור, דגם לגבי פסול מים שאובים פסקינן לחומרא. [וראה פרי מגדים שכתב בשם היש"ש, שבמקום שלא נאמר בגמרא "תיקו" יש רשות לפשוט את הספק, והוסיף הפמ"ג דיתכן דעל זה לא נאמר ספק דרבנן לקולא, דזה נחשב לספק ידיעה וחיסרון חכמה, עיי"ש]. וכתב לפי"ז, דאין צריך קילוח אחד ממש, וגם אם הפסיק באמצע השפיכה מהני, אלא שלא יתחילו המים להתייבש, ודלא כהב"ח והמג"א.

    וראה בהערות על הר"ש מה שהוספנו עוד בזה.

    הקשה **החזון איש** [א כב], לפי הצד בר"ש שצריך לנגב את מה שנטל כבר, משום שהמים טמאים, [כמו שביארנו בהערה הקודמת], במה מדובר, אם מדובר באופן שנשאר משקה טופח על מנת להטפיח, הרי הוא יכול להמשיך את הנטילה ותחשב לנטילה אחת, ואינו צריך ניגוב כלל, ואם מדובר באופן שנשאר רק משקה טופח שלא על מנת להטפיח, הרי אין המשקה מטמא כלל, שאינו נחשב משקה עד שיהא בו טופח להטפיח? ותירץ, דיתכן שאמנם משקה טופח לחוד אינו מטמא, אך אם שופך עליו עוד מים הרי הם מצטרפים אליו, וגם המשקה הטופח נחשב מעתה משקה לטמאות, ולכן צריך לנגב את המשקה קודם שישפוך עליו עוד מים. ועוד תירץ, דמדובר באופן שחלק ממה שנטל כבר ניגב עד שלא נשאר בו טופח להטפיח וחלק נשאר בו טופח להטפיח, ומעתה, במקום שלא נשאר בו טופח להטפיח הוברר שלא הועילה הנטילה לטהר, שהרי הוא לא נטל אותה כדרך נטילה, וצריך ליטול אותה שוב עם כל היד, וכיון שהוברר כן הרי המים היו טמאים וטימאו את כל היד [לאחר שכבר נטל את המים הראשונים במקום שנשאר טופח להטפיח], ולכן הוא צריך לנגב וליטול שוב. ונפקא מינה בין שני התירוצים של החזון איש הוא האם כונת הר"ש שצריך לנגב לגמרי עד שלא ישאר אפילו משקה טופח, או שמא, אינו צריך לנגב אלא שלא ישאר טופח להטפיח, אך אם נשאר משקה טופח לית לן בה, שהרי אינו נחשב למשקה. [↑](#footnote-ref-12)
12. הטעם שתקנו חכמים ליטול מכלי דוקא, כתב **הרשב"א** במסכת חולין קז א, דהסמיכו חכמים את דבריהם לקידוש ידים ורגלים מהכיור, דבעינן כלי. וכן כתב **הראב"ד** [תמים דעים סימן סו]. ועוד כתב הרשב"א, שהסמיכו את דבריהם למי חטאת דבעינן בה כלי, כמבואר בהמשך המשנה. [↑](#footnote-ref-13)
13. **רש"י** במסכת שבת [טז ב] פירש שכלי גללים פירושו כלי העשוי משיש. אך בשאר מקומות פירש שהוא עשוי מגללי בהמה. וראה **בתוספות** במסכת מנחות [סט ב] ד"ה כלי אדמה. [↑](#footnote-ref-14)
14. **הרמב"ם** בהלכות ברכות [פ"ו הי"ב] כתב, בכל הכלים נוטלים לידים, אפילו כלי גללים וכלי אדמה, והוא שיהיו שלמים, וביאר **הכסף משנה,** שהרמב"ם הוצרך להוסיף שגם אלו הכלים יהיו שלמים, משום שהיה מקום לומר, שדוקא כלים המקבלים טומאה, אם נפחתו ונטהרו מלקבל טומאה הרי הם נפסלים, משום שמעתה אינם ראויים לקבל טומאה, אך כלים שמתחילה אינם מקבלים טומאה, אפילו נפחתו כשרים, קמ"ל שהם פסולים.

    **ובחזון נחום** נסתפק, האם גם בכלים אלו אינם נפסלים עד שינקבו בשיעור כונס משקה, כמו בשאר הכלים, או שמא הם נטהרים אף בנקב כל שהוא, ואם נאמר כצד שני שהם נטהרים בכל שהוא, מיושבת הקושיה מדוע הוצרך הרמב"ם לומר והוא שיהיו שלמים, שהרי אותם הכלים בעינן שיהיו שלמים לגמרי, בעוד ששאר הכלים נפסלים רק בנקב בשיעור כונס משקה.

    לגבי כלי חד פעמי, ראה **בפסקי תשובות** ריש סימן קנט שהביא את שיטות הפוסקים בזה. [↑](#footnote-ref-15)
15. כן אמר רבא במסכת חולין [קז א], ומקשינן שם, תיפוק ליה שצריך שיחזיק הכלי רביעית משום שזהו שיעור הנטילה? ומתרצינן, דנפקא מינה לשיירי טהרה, שאין צריך שיהא בהם רביעית מים, כמו ששנינו לעיל מ"א, ומכל מקום צריך שיהא הכלי מחזיק רביעית.

    ובפרישה [קנט ס"ג] הקשה, לשיטת הרשב"א שהמים הבאים משיירי טהרה צריכים להיות בקילוח אחד עם המים הראשונים, שוב קשה קושיית הגמרא, איך יתכן שאין הכלי מחזיק רביעית וישפוך ממנו רביעית מים בקילוח אחד? עיי"ש מה שתירץ. [↑](#footnote-ref-16)
16. כך פירשו **הר"ש והרע"ב.** אך **הרמב"ם** בפירוש המשנה במסכת פרה [פ"ה מ"ה] פירש, שזהו מה ששנינו במסכת כלים [פ"ב מ"ג] "חבית דפונה בשולי המחץ", והוא כלי קטן הנתון בשולי החבית, ועשוי להגביה בו את החבית, ואינו מקבל טומאה משום שאינו עשוי לקבלה. ולפי זה גם במשנתינו הטעם שאין נוטלים בו את הידים הוא לפי שאינו עשוי לקבלה. וראה **תפארת ישראל.** [↑](#footnote-ref-17)
17. איתא בתוספתא: "שולי כלי עץ וכלי עצם וכלי זכוכית אין נוטלין מהן לידים [כדין משנתינו ששברי כלים פסולים], קירקסן שפן [שייף את השברים] ועשאן כלים, נוטלין מהן לידים - אם יש להם קבלת רביעית". ונחלקו האחרונים בביאור הפסול דשברי כלים, ובביאור התועלת של קירקסן ושפן:

    דהנה הדין של שברי כלים לגבי טומאה הוא, שאם השברים עדיין ראויים למלאכתן הראשונה, הרי הם מקבלים טומאה. ואם אינם ראויים למלאתן הראשונה, ישנו דין מחודש בכלי חרס ששברי הכלי מקבלים טומאה משום שהם ראויים לגיסטרא, כלומר להניח את השברים תחת הכלי המנטף מים. אך טומאת גיסטרא אינה קיימת אלא אם שברי הכלי הם גדולים ביחס לכלי הקודם, שאם הכלי היה מקבל מתחילה עד לוג, שיעור השברים לקבל טומאה הוא בכדי סיכת קטן, ואם הכלי היה גדול יותר שיעור השברים לפי יחס לגודל הכלי, ראה במסכת כלים פ"ב מ"ב השיעורים בפרוט. [הרמב"ם והראב"ד בהלכות כלים פי"ח ה"י נחלקו האם דין זה התחדש רק בכלי חרס או שמא גם בכל הכלים].

    ונחלקו הראשונים האם צריך לייחד את הכלי לשימוש של גיסטרא בכדי שהשברים יקבלו טומאה. דעת הר"ש שם, ששבר כלי שאין בו את השיעור האמור, אינו מקבל טומאה אף על ידי יחוד, לפי שבטלה דעתו, ואם יש בו את השיעור האמור, הרי הוא מקבל טומאה אף בלא יחוד. אך דעת רש"י במסכת שבת [צה ב], והתוספות במסכת חולין [נה א] ובמסכת נדה [מט א], שאף כאשר יש בו את השיעור האמור בו, אינו מקבל טומאה אלא על ידי יחוד.

    ואם שולי השברים חדים, ואינם מקבלים את השיעור האמור בהם בלא סמיכה של הכלי, אינם מקבלים טומאה. וכן אם שפת הכלי פגום ומסרט, אינה מקבלת טומאה, לפי שאינו ראוי לשימוש, כל זה נאמר לגבי טומאה.

    ולגבי נטילת ידים נחלקו האחרונים והפוסקים איזה שבר כלי פסול לנטילה, **המשנה אחרונה** כתב, שאף שבר כלי שיש בו את השיעור האמור לעיל בכדי לקבל טומאה, מכל מקום הוא פסול לנטילה, לפי שלגבי נטילת ידים בעינן כלי שלם. ולשיטתו, מה דאיתא בתוספתא שאם שייף את הכלי הרי הוא כשר לנטילה, היינו שעשאו לכלי שלם. וכן הוכיח הט"ז מהא דבעינן קרא לרבות טומאת גיסטרא, ומשמע שבלא קרא לא חשיב כלי כלל, [ועוד, שהרי לדעת הרמב"ם טומאה זו היא רק בכלי חרס], ואם כן זהו חידוש מיוחד לגבי טומאה ולא מצינו כן לגבי נטילה.

    **ובמשנת רבי אהרן** [טהרות סימן לא] הוסיף לבאר על פי מה שייסד שם, שטומאת גיסטרא אינו משום שחשיב כלי בשיעור האמור, אלא שהתחדש טומאה מחודשת על שברי כלים, שאף שאינם נחשבים כלי הם מקבלים טומאה, ולכן לדעת הרמב"ם דוקא כלי חרס מקבל טומאה, לפי שחידוש הוא, ואין לך בו אלא חידושו. אך לגבי נטילת ידים בעינן כלי, ולפיכך כלי שטומאתו היא מדין גיסטרא הרי הוא פסול לנטילת ידים.

    אמנם בתוספתא איתא, "שברי כלי חרס שיש בהם כדי קבלת רביעית, נוטלים בהם לידים", ומבואר שאין פסול של שברי כלים לנטילת ידים. וכתב **הגר"א** בביאורו שם, שאפילו אם באו מכלי גדול, ואין בהם את השיעור האמור לגבי קבלת טומאה, מכל מקום לגבי נטילת ידים הם כשרים, כיון שיש בהם כדי קבלת רביעית, וצריך לומר שחכמים לא הצריכו כלי שלם כלל, אלא גם שברי כלים כשרים לנטילה. [והא דכלי שניקב פסול יבואר להלן].

    ומה שמשנתינו פוסלת שברי כלים, כתב הגר"א, דמיירי דוקא באופן שהשפה שלהם פגומה והם מסרטים, וכיון שאינם ראויים לשימוש הרי הם פסולים, והא דאיתא בתוספתא שאם שפן כשרים, היינו ששייף את השפה שלא תסרט.

    **החזון איש** [ה א, וביתר ביאור בכלים כב א] נקט, שדין שברי כלים לגבי נטילת ידים שוה לדין שברי כלים לגבי טומאה, ולפי זה יתכן לבאר את משנתינו ששברי כלים פסולים בכמה אופנים: האחד, באופן שבאו מכלי גדול ואין בהם את השיעור האמור לגבי טומאה, השני, באופן שאינם יושבים בלא סמיכה, השלישי, באופן שהשפה פגומה והיא מסרטת, וכהגר"א, והרביעי, באופן שלא ייחד את שברי הכלי לשימוש [לדעת הראשונים, שאינם מקבלים טומאה אלא אם כן ייחד את שברי הכלי].

    ובתוספתא שאם שפן כשרים הביאור הוא, שעשה אותם לכלי שלם, או שהתקין להם בית מושב, או ששייף את השפה שלא תסרט, אך האופן הרביעי לא יתכן, שהרי לזה מועיל יחוד, ואין צריך שיוף, ועל כרחיך צריך לומר שבתוספתא איירי באופן שחסר שיוף ולא באופן של המשנה.

    ויש להוסיף בזה, **דבמשנת רבי אהרן** שם חידש, דהא דבעינן יחוד להני ראשונים אינו בכדי לאשוויי שם כלי, דשם כלי יש גם בלא יחוד, אלא דלגבי טומאה בעינן שיהא הכלי עומד לתשמישו, ולכך בעינן יחוד. ולפי זה, לגבי נטילה לכולי עלמא אין צריך יחוד, ועל כרחיך משנתינו איירי באופן שחסר תיקון, ולפיכך נקטה התוספתא שיוף ולא יחוד.

    ובתוספות במסכת חולין שם מבואר, שמשנתינו איירי באופן שאינם יושבים בלא סמיכה, וזהו החיסרון גם בשברי כלים, וכהאופן השני שכתבנו.

    העולה מהאמור לעיל: שלפי המשנה אחרונה לא מהני דין גיסטרא לנטילה, לפי החזון איש מהני דין גיסטרא כמו לגבי טומאה, ולפי הגר"א בביאורו לתוספתא אין צריך לדין גיסטרא, אלא כל שברי כלים כשרים, וראה בסימן א' שכתבנו שנחלקו בזה גם נושאי כליו של הטור והשולחן ערוך להלכה. [↑](#footnote-ref-18)
18. **המשנה ברורה** [קנט טז] כתב שהחוד של הכיסוי הוא כלפי מטה, לתוך החבית, והחלל מגולה כלפי מעלה, אך **החזון איש** [ה ג] כתב, שבאופן זה יתכן שהמגופה כשרה, אלא איירי באופן שהחוד כלפי מעלה, והחלל כלפי מטה לתוך החבית. [↑](#footnote-ref-19)
19. בתוספתא תניא, שאם התקינה לכלי נוטלים ממנה לידים, וכן אמר רבא במסכת חולין שם. ונחלקו הראשונים בביאור המשנה והתוספתא:

    **רש"י** כתב, דהתקינה לכלי היינו, שאם חקק בה כדי לקבל רביעית, אף שמתחילה אינה עשויה להשתמש בתוכה, מכל מקום היא כשרה. ומשמע מדבריו, שאין חיסרון כלל במה שאינה עשויה לקבלה, אלא החיסרון הוא שאין במגופה כדי לקבל רביעית, ולפיכך אם חקק בה רביעית כשרה. והקשו הראשונים [תלמידי רבינו יונה בברכות פ"ח ועוד ראשונים], אם חקק בה לקבל רביעית פשיטא שכשרה, שהרי יש כאן כלי חדש? ועוד יש להקשות, אם החיסרון במשנתינו שאין בו לקבל רביעית, למה נקטה המשנה "מגופה", הרי בכל כלי קטן הדין כן?

    **התוספות** פירשו, דמיירי באופן ששולי המגופה חדים, ואינה יכולה לקבל רביעית בלא סמיכה, משום שהמגופה תיפול והמים ישפכו, ולפיכך היא פסולה אלא אם כן תקנה, דהיינו שהתקין לה בית מושב שתוכל לעמוד בלא סמיכה, לפי שכל כלי שאינו מחזיק רביעית מעצמו בלא סמיכה אינו נחשב לכלי המקבל רביעית.

    **הר"ש** במשנתינו פירש, שמגופה אינה עשויה להשתמש בה בתוכה, אלא לכיסוי חבית. וכתב **הב"ח** [קנט סק"ה], שזה שיטה שלישית, שכל שאינו עשוי מתחילה לקבלה פסול לנטילה. ולפי זה כתב, דהא דאיתא בתוספתא שאם התקינה כשרה היינו שייחדה לקבלה, ומעתה היא כשרה אף בלא תקון. ופסק הב"ח להחמיר כשלושת השיטות, דאין המגופה כשרה אלא אם כן יש בה כדי לקבל רביעית, ויושבת בלא סמיכה, ומיוחדת לקבלה. [ראה שער הציון ס"ק כא שכתב, שאין ראיה מהר"ש להצריך יחוד אף במקבל רביעית בלא סמיכה כידוע למעיין, וצריך ביאור כוונתו].

    אך הקשה **המגן אברהם** [סק"ד], שהר"ש עצמו ביאר בתוספתא ש"התקינה" היינו שחקק לה כדי לקבל רביעית, ומבואר שיחוד לא מהני? ולכן כתב להחמיר טפי, דכל שאינה עומדת לקבלה לא מהני יחוד, אלא שיעשה מעשה לתקנה לקבלה.

    אך עדיין הקשה **הפרי מגדים** [א"א סק"ד], מדוע הוצרך הר"ש לפרש ש"התקינה" היינו שחקק בה כדי לקבל רביעית, הרי פשוט דמיירי באופן שגם קודם שהתקינה היה בה כדי לקבל רביעית, שהרי הפסול היה מחמת שאינה עומדת לקבלה, ולא מחמת שאין שם רביעית, והו"ל לומר שחקק בה והתקינה לקבלה? ותירץ, שאין כוונת הר"ש שלא היה בה רביעית וחקק בה והשלימה לרביעית, אלא כוונתו שהיה בה כדי לקבל רביעית אחת, וחקק בה והוסיף עוד רביעית, ומעתה מקבלת שני רביעיות, וזהו התיקון שעשה לשם קבלה. וכתב, שמעתה יתכן שאף כוונת רש"י כן, ובאמת היה גם קודם לקבל רביעית, אלא שאינה עומדת לקבלה, וצריך לחקוק בה ולהוסיף עוד רביעית לשם קבלה, ומיושבות הקושיות דלעיל, ולפיכך הוסיף רש"י אע"ג דמעיקרא לאו לתוכה עבידא. [ומשמע מדבריו שהתיקון לקבלה צריך להיות בדוקא רביעית נוספת, ולא סגי בכל שהוא, וצריך עיון].

    אך עדיין דברי הרא"ש צריכים עיון, שכתב שהפסול במשנה הוא משום שאינו עומד לקבלה, ואם התקינן, דהיינו שעשה לה בית מושב, כשרה, וכשיטת התוספות. ולכאורה אם הפסול במשנה הוא רק משום שאינו עשוי לקבלה, ואיירי ביושב בלא סמיכה, למה צריך בית מושב?

    **החזון איש** [ה ב] ביאר את המשנה ואת שיטות הראשונים באופן אחר, דהנה לגבי טומאה שנינו במסכת כלים פ"ב מ"ה, כיסוי כדי יין וכדי שמן וכסוי חביות טהורים, [לפי שאינם עומדים לקבלה], ואם התקינן לתשמיש טמאים, לפי שמעתה הם עומדים לקבלה, וסגי ביחוד שמעתה הם עומדים לקבלה. וכתב החזון איש, דגם במשנתינו לכולי עלמא הפסול הוא משום שאינן עומדים לקבלה, כמו שכתבו הר"ש והרא"ש, ומועיל לזה יחוד כמו שמועיל יחוד לגבי טומאה, אלא שרבא במסכת חולין נקט "אם התקינן כשרים", ולא משמע דהיינו יחוד, מדלא נקט כלשון המשנה בכלים "ואם התקינן לתשמיש", ולכן היה משמע לראשונים, שאפילו בלא שייחד לתשמיש כשרים כיון שעשה מעשה להתקינם, וזה צריך ביאור, דבלא יחוד מדוע הם כשרים הרי אינם עומדים לקבלה?

    ולכן פירש רש"י ד"התקינן" היינו שחקק בה כדי לקבל רביעית, כלומר, שאם לא היה בה כדי לקבל רביעית וחקק בה לצורך נטילת ידים, אף שלא ייחד אותה מכאן ולהבא לתשמיש קבוע, מכל מקום היא כשרה, כיון שעשה בה מעשה להכשיר אותה לנטילה.

    והתוספות פירשו, שאם אינה יושבת בלא סמיכה ועשה לה בית מושב, הרי היא כשרה אף שלא ייחדה לתשמיש מכאן ולהבא, אך באופן שייחדה לתשמיש לכולי עלמא כשרה אף בלא תקון, וזהו הביאור במשנתינו, ודלא כהב"ח שכתב שישנם שלושה ביאורים במשנה. [אך כתב שמהתוספות משמע שהמשנה איירי באופן שאינה יושבת בלא סמיכה, אמנם לדינא לא פליגי]. ולפי זה מגופת חבית שייחדה לתשמיש כשרה אף בלא תקון, ודלא כהמגן אברהם והפרי מגדים. וראה מה שכתבנו עוד להלכה בסימן א'. [↑](#footnote-ref-20)
20. בסימן ג' התבארו בהרחבה דיני טבילת ידים במקוה ובמעין. [↑](#footnote-ref-21)
21. כן הוכיחו הראשונים מהגמרא במסכת זבחים [כב א], וראה בתחילת סימן ב מה שכתבנו בזה. [↑](#footnote-ref-22)
22. אף שלגבי מקוה הכשר לטבילת כל גופו אין צריך שיהא המקוה במראה מים, מכל מקום לגבי נטילת ידים צריך שיהיה למים מראה של מים, וכתב **הבית יוסף** [ריש סימן קס] בשם **הרא"ה,** שילפינן דין זה מקידוש ידים ורגלים מהכיור, דמבואר במסכת סוטה [טו ב] ששינוי מראה פוסל בהם, והוא הדין בנטילת ידים.

    אך דין זה שמי כיור נפסלים לקידוש בשינוי מראה אינו דין פשוט, ומצינו שנחלקו בזה הראשונים: הרמב"ם [ביאת מקדש פ"ה הי"ב] נקט שדין מי כיור כדין מקוה, ואינם נפסלים בשינוי מראה. התוספות במסכת סוטה שם נקטו ששינוי מראה פוסל בהם מדרבנן. והרא"ה נקט ששינוי מראה פוסל מהתורה, לפי שנאמר בהם "מים" יתירא. ולשיטת הרמב"ם יקשה, מה המקור לפסול שינוי מראה לנטילת ידים יותר ממקוה ומכיור? ותירץ **באגרות משה** [יו"ד ח"א קכ ח], שלדעת הרמב"ם ילפינן ממי חטאת, והתם שינוי מראה פוסל את המים.

    וכתב באגרות משה, שהרמב"ם בזה לשיטתו, שהנה כתב הרמב"ם ששינוי מראה פוסל בנטילת ידים באופן שנשתנו המים מחמת דבר אחר או מחמת מקומם, ומשמע שאם נשתנו מחמת עצמן כשרים, והיינו משום שהילפותא היא ממי חטאת, ושם מבואר להדיא שאם נשתנו מחמת עצמן כשרים. אך הטור פסל לנטילה אף בנשתנו המים מחמת עצמן, ולפיו צריך לומר שהילפותא היא ממי כיור, וצריך לומר שכל שינוי מראה פוסל בהם. וראה בסימן ב אות ד שהרחבנו בנידון זה. [↑](#footnote-ref-23)
23. **הרא"ש** במשנתינו פירש דעשה בהם מלאכה היינו שצינן בהם יין, [ראה חזון איש שיתכן לגרוס שצינן בהם חמין]. וכתב **המגן** **אברהם** [סק"ה], שדוקא לצנן יין חם חשיב מלאכה, אך להניח יין במים בשביל שלא יצטנן כשרים, דעשה פעולה של הצלה ולא פעולה חיובית. ולפיכך התיר ליטול ידים במים שהיו בהם דגים, שהמים פועלים רק שלא ימותו הדגים, ואין זה מלאכה חיובית. וכן הכשיר מים שהניח בהם כלי בימות החמה שלא יסדק, ורק אם הניח כלי סדוק בכדי שיתכווץ, המים פסולים.

    אך בשרה בהם ירקות שלא יכמושו אסר המגן אברהם. ותמה **הפרי מגדים,** מאי שנא, הא הוי פעולת הצלה שלא יכמושו, ולכאורה היה צריך לאסור רק בירקות שיבשו ורוצה להחזיר את הלחות שבהם? ובאמת **האליהו רבה** הכשיר את המים מהאי טעמא. **ובמחצית השקל** תירץ, שגם ירקות שהם עדיין לחים הם צריכים שיכנסו בהם המים בשביל שלא יכמושו, ולכן זה נחשב פעולה חיובית.

    אך **החזון איש** [ה ט] נחלק על המגן אברהם, וכתב שאין סברא לחלק בין פעולת הצלה לפעולה חיובית, ולכן פסל מים ששרה בהם יין שלא יתחמם, ומים שהניח בהם כלי בימות החמה שלא יסדק. אך מכל מקום התיר מים שהיו בהם דגים, דאין זה נחשב למלאכה במים כלל. [↑](#footnote-ref-24)
24. יש לעיין מדוע הוסיפה המשנה דוגמא זו, הרי זה נכלל בכלל של הרישא שכל מלאכה פוסלת? ותירץ **החזון איש** [ה י], שהרא"ש פירש עשה בהם מלאכה דהיינו שצינן בהם יין, שכל המים שבכלי הועילו לצינון היין, והמלאכה נעשתה בכל המים שבכלי. ועתה הוסיפה המשנה לחדש, שגם אם שרה בהם פתו, שהמלאכה נעשתה רק במעט המים שסביב הפת, שהרי אין צריך את כל המים שבכלי בשביל לרכך את הפת, מכל מקום כל המים שבכלי נפסלו, [דאילו רק המים שסביב הפת נפסלים הרי הם בטלים ברוב]. [↑](#footnote-ref-25)
25. **הרמב"ם** בפירוש המשנה כתב, שהמים נעשו כשופכים, שאינם עומדים יותר לשימוש, ולכן הם פסולים. **והר"ש** כתב, שהמים בטלו ונשתנו מתורת מים, כמו שכתב רש"י לגבי חמי האור לדעת הפוסלים ביד סולדת. וכעין זה כתב **הראב"ד** **בתמים דעים** סימן סו, דהמים בטלו מחשיבותן, וביאר הטעם שמקוה לא נפסל במלאכה, דלגבי נטילת ידים שהשיעור הוא רביעית, הרי חשיבות המים בטלה מחמת המלאכה, אך מקוה ששיעורו במ"ס אין החשיבות בטלה מחמת המלאכה. וראה **קהילות יעקב** [ברכות סימן ל] שהאריך לבאר טעמים אלו, וכתב נפק"מ בין הטעמים. [↑](#footnote-ref-26)
26. בפשטות לשון המשנה "אפילו נתכוין לשרות בזה ונפל בזה כשרים" טעון ביאור, שהרי תנא קמא סובר שמלאכה פוסלת, ומסתימת דבריו משמע שהוא פוסל אפילו אם נעשתה המלאכה בלא כונה, ושמעון התימני בא לחלוק שאם לא נתכוין כשרים, ומדוע נקט "אפילו", היה לו לומר אם נתכוין וכו'? ונאמרו בזה כמה תירוצים בראשונים:

    **א. הר"ש** תירץ שצריך לגרוס בדברי שמעון התימני "אם נתכוין", דתנא קמא פסל בכל אופן, וקאמר שמעון התימני שאם נתכוין לזה ונפל לזה כשרים.

    **ב.** עוד תירץ הר"ש, שצריך לגרוס בדברי שמעון התימני "פסולים" ולא כשרים. ולגירסא זו כתב **בחזון נחום,** שתנא קמא מכשיר בנתכוין לשרות בזה ונפל בזה, ופסל דוקא באופן שנתכוין להדיא, ושמעון התימני פוסל בכל אופן, ולפי זה פירוש שני של הר"ש הוא להיפך מהפירוש הראשון. אך בפירוש **זרע יצחק** שעל המשניות כתב, שלגירסא זו צריך לפרש כונת שמעון התימני בלשון בתמיה, שתנא קמא פוסל אפילו בלא נתכוין, וקאמר שמעון התימני, האם גם בנתכוין לזה ונפל בזה פסולים, הרי ודאי כשרים הם.

    **ג. הרמב"ם** בפירוש המשנה כתב, ששמעון התימני תמה, האם מה שתנא קמא פוסל זה אפילו בנתכוין לזה ונפל בזה, הרי בזה ודאי הדין הוא שהם כשרים, [ותיבת "כשרים" אינו המשך לתמיהתו, אלא שזהו הדין].

    **ד. המהר"ם** פירש, דשמעון התימני קאי אדיוקא דתנא קמא, שמדברי תנא קמא משמע שדוקא אם שרה פתו בכונה פסולים, אך אם נפלה הפת מאליה המים כשרים, כיון שלא נתכוין למלאכה, ועל זה קאמר שאפילו אם נתכוין לזה ונפל לזה כשרים.

    **ה. הרש"ש** פירש, [וכן כתב **בחידושי מהרי"ח** בשם הגר"א], ששמעון התימני אמר שני דברים, בתחילה אמר "אפילו נתכוין לשרות", כלומר, שאפילו אם רק רצה לשרות ולבסוף נפל שם מאליו המים פסולים, כיון שנתקיימה מחשבתו. ואחר כן אמר דין אחר, ש"אם נתכוין לזה ונפל בזה כשרים", כיון שלא רצה לשרות באותם המים. וראה **משנה אחרונה.**

    ויש לעיין האם לפי תנא קמא המים פסולים אפילו באופן שלא נתכוין כלל, או שמא, באופן שלא נתכוין כלל המים כשרים לכולי עלמא. ולפירוש המהר"ם ודאי מוכח שתנא קמא פוסל דוקא באופן ששרה בכונה, אך באופן שנפל מאליו תנא קמא מכשיר כמו שדייק שמעון התימני מדבריו, וכן נקטו **הב"ח והמגן אברהם.** אך לפירוש הר"ש והרמב"ם לכאורה משמע מסתימת תנא קמא שהמים פסולים בכל אופן, וכן משמע **מהבית יוסף,** וכן פסק **הט"ז.** וראה עוד בסימן ב' [תחילת אות ה] שביררנו שנחלקו הפרי מגדים והחזון איש האם הט"ז והמגן אברהם נחלקו דוקא באופן שנפל מאליו וניחא ליה, אך באופן שלא ניחא ליה לכולי עלמא המים כשרים, או שמא הם נחלקו דוקא באופן שלא ניחא ליה, אך אם ניחא ליה לכולי עלמא תנא קמא פוסל. [↑](#footnote-ref-27)
27. לגבי מים שנעשו בהם מלאכה ומים שנשתנו מראיתם לא ביארה המשנה האם הפסול האם דוקא בכלים, או שמא גם בקרקעות. ומסתימת המשנה משמע שהפסול בהם הוא גם בקרקעות. אך צריך ביאור, מדוע לא יהיה את הקל וחומר, שאם המים כשרים לטבילת כל גופו מדוע לא יהיו כשרים לטבילת הידים? וראה מה שתירצנו על קושיא זו בסימן ב אות ו. [↑](#footnote-ref-28)
28. **המרדכי** [ברכות אות קצו] גרס במשנה "או שמדד בהם את המדות", כלומר, שהכניס בשר במדה מסויימת לתוך כלי עם מים, שעל ידי זה ידע את מדת הכלי, והרי זה נחשב למלאכה משום שעל ידי זה יהפך הכלי לכלי של מדידה. וכתב **בהגהות רעק"א,** שיתכן שהמרדכי פסל דוקא באופן זה, שהפך את הכלי מסתם כלי לכלי מידה, ועל ידי המים תיקן את הכלי, אך אם רוצה לבדוק האם יש נקב בכלי על ידי המים, אין זה נחשב למלאכה. אך **הברכי יוסף והחזון איש** פסלו אף בכהאי גוונא. [↑](#footnote-ref-29)
29. יש לעיין, דלאחר שכבר נקטה המשנה שהדחת כלים נחשב למלאכה, כל שכן שהמחה בהם את המדות נחשב למלאכה? ותירץ **בחזון נחום,** שלא זו אף זו קתני. וכתב דלפיכך השמיטו הפוסקים בבא זו, שהרי דין זה נלמד בקל וחומר מהדין הקודם. **והמשנה אחרונה** ביאר, שיש תוספת חידוש בדין המחה את המידות, לפי שאין רגילים לנקות את המדות כל הזמן, ויוכל להשאיר זמן נוסף את המדות כמו שהן, וסד"א שאין זה נחשב למלאכה כיון שאינו מלאכה הכרחית, קמ"ל שגם זה נחשב למלאכה. [↑](#footnote-ref-30)
30. כתב המגן אברהם [סק"ה], דהוא הדין כאשר הדיח בהם ירקות, אם הירקות מודחים המים כשרים, ואם לא המים פסולים. [↑](#footnote-ref-31)
31. כך פירש **הר"ש.** **והרמב"ם** בפירוש המשנה פירש, שלוקח מים מהכלי לצורך הדחת ידיו, [ולא כתב לצורך הדחת העיסה]. וכתב **החזון איש** [ה י], שיתכן שלפי דעת הר"ש דוקא אם לקח את המים לצורך העיסה אין זה נחשב למלאכה, אך אם ידיו מלוכלכות, ולוקח מים מהכלי בשביל להדיח אותם, הרי מיד כאשר הכניס את ידיו למים הועילו המים לנקות קצת את ידיו, ויתכן שגם זה נחשב למלאכה.

    **התוספות** במסכת סוטה [טו ב] ועוד ראשונים פירשו את המשנה באופן אחר, ד"המים שהוא מדיח בהם את ידיו" היינו אפילו שמדיח את ידיו בתוך המים אין זה מלאכה הפוסלת. והטעם בזה ביאר **הבית יוסף,** לפי שלכלוך של עיסה לא נחשב ללכלוך, וכיון שהמים לא נתלכלכו אינם נפסלים. ותמה עליו **הט"ז,** וכי מלאכה פוסלת רק באופן שהמים התלכלכו, הרי כל שימוש שעשה במים נחשב למלאכה, וכיון שהמטרה שלו היא להוריד את העיסה מהידים, ונתקיימה מחשבתו, מדוע לא יחשב למלאכה?

    ולכן כתב הט"ז, שכל מלאכה שנעשית במים לצורך הידים אינה נחשבת מלאכה לפסול לנטילת ידים מחמת כן. וראה מה שכתבנו בזה עוד בסימן ב סוף אות ה בשם **החזון איש.** [↑](#footnote-ref-32)
32. הקשה **הראב"ד בתמים דעים** סימן סו [הובא **ברשב"א** תורת הבית ב"ו ש"ד], איזה טעם יש להצריך בנטילת ידים כח גברא? בשלמא הא דצריך ליטול מכלי, יש לומר, שהסמיכו חכמים דין נטילת ידים לדין קידוש ידים ורגלים מהכיור, אך דין כח גברא מנין, הרי בכיור אין צריך כח גברא? ותירץ, שבאמת מעיקר הדין אין צריך כח גברא, אלא שבאופן שנוטל מכלי שיש בו רביעית מים בצמצום חיישינן שאם לא יטול בכח גברא ישפכו מעט מים ולא ישאר רביעית בשעת הנטילה, ולפיכך הצריכו חכמים בכל מקום כח גברא, שבאופן זה יותר קל להזהר שלא ישפכו המים.

    אך **הרא"ה** בבדק הבית שם כתב, דמאחר שהצריכו חכמים ליטול מכלי, ממילא בעינן נמי כח גברא, שאם אין כח גברא אין כח כלי. ואף תנא קמא מודה לזה, אלא שהם נחלקו האם בעינן כח נותן או שמא בעינן כח גברא, [וכמו שביארנו במשנה], אך בלא כח נותן חסר בכח הכלי. וכן כתבו בחידושי **הר"ן והריטב"א** [חולין קז א]. ולפי זה גם בכיור צריך כח גברא, שהרי צריך כח כלי, וכן כתב בספר התרומה [אות עז].

    והסברא בדברי הרא"ה יתכן לבאר, שכאשר יצאו המים מהכלי שוב אין יחס בין המים לכלי, ואין זה נחשב לנטילה מהכלי, שהרי עכשיו המים באויר, ומה שהם באו מכלי אין זה נחשב לנטילה מהכלי, ולפיכך הצריך תנא קמא כח נותן ורבי יוסי הצריך כח גברא, שהשפיכה של האדם מייחסת את המים לכלי גם לאחר שיצאו המים מהכלי. [ולפי זה צריך לומר שתנא קמא ורבי יוסי נחלקו גם לגבי קידוש ידים מהכיור האם בעי כח נותן או כח גברא, שהרי הם נחלקו מסברא מה נחשב לכח כלי]. אמנם עיין **חזון איש** [ג ה בסוגריים] שהבין באופן אחר, וראה בתחילת סימן ד.

    **הבית יוסף** הביא **מהגהות מיימוניות** טעם אחר לדין כח גברא, דילפינן מהזאת מי חטאת שצריך שם הזאה בכח גברא, שנאמר "והזה הטהור על הטמא", ולכן הצריכו חכמים גם בשפיכת המים על הידים הטמאות כח גברא.

    [↑](#footnote-ref-33)
33. **ברשב"א** בתורת הבית שם הוסיף, שצריך לנענע את הברכים בכל שפיכה ושפיכה. וכן כתב **המגן אברהם** [קנט ס"ק טז], שהטעם שזה נחשב כח גברא לכולי עלמא משום שהוא מנענע את החבית בברכיו, ראה **דגול מרבבה** שם.

    אך **החזון איש** [ג ו] הקשה על זה מה יועיל הניענוע, הרי אם בלא הניענוע אין זה נחשב לכח גברא, גם הניענוע לא יעזור? וכי תימא דאיירי באופן שעל ידי הניענוע המים ממהרים לצאת, ולכן זה נחשב שהמים יצאו בכח גברא מחמת הניענוע, אם כן קשה מדוע חילקה המשנה בין מניח חבית בין ברכיו שבזה מודה רבי יוסי למטה חבית שבזה נחלק רבי יוסי, הרי בשפיכה ראשונה שיוצאת מהכלי בתרוויהו רבי יוסי מכשיר, ובשפיכה השניה בתרוויהו פוסל, אלא שמניח חבית בין ברכיו איירי בשפיכה ראשונה [שמנענע כל שפיכה], ובמטה חבית איירי בשפיכה שניה, ולא משמע כן?

    ולכן כתב שגם בלא הניענוע לא חסר בכח גברא כלל, כיון שעל ידי שמחזיק את החבית בברכיו המים יוצאים מהחבית, ויש כאן כח גברא כל הזמן, מה שאין כן במטה חבית שאינו מחזיק את החבית כל הזמן, רבי יוסי מכשיר רק בשפיכה ראשונה. [↑](#footnote-ref-34)
34. משמע שכל המים היוצאים מהחבית נחשבים שהם יצאו בכח גברא, וכשרים לנטילת ידים, וכן פסק השולחן ערוך קנט ס"י, והקשה **המגן אברהם** [ס"ק כא], שהשולחן ערוך שם [ס"ט] כתב, שאם יש לחבית ברז ופותח את הברז ונוטל את ידיו מהמים היוצאים מהברז, רק שפיכה ראשונה כשרה, שהיא נחשבת לכח גברא, אך משפיכה שניה ואילך פסולה, וצריך לפתוח ולסגור את הברז בכל שפיכה ושפיכה, ואילו במטה חבית כל המים היוצאים כשרים? ותירץ, שיש סברא לחלק בזה, שלגבי מטה חבית הרי הוא עשה מעשה בגוף החבית שעל ידי זה יצאו המים, ולכן זה נחשב לכח גברא על כל המים היוצאים, אך אדם שפותח את הברז הוא לא עשה מעשה שיצאו המים, אלא הוא רק הסיר את המניעה, ולכן רק כח ראשון נחשב כח גברא. וכעין זה תירץ **הט"ז** [שם ס"ק יג], שבמטה חבית, על ידי ההטיה הוא עשה מעשה בכל המים, ולכן זה נחשב שכל המים יצאו בכח גברא, אך אדם שפותח את הברז, המעשה שעשה הוא רק במים הסמוכים לברז, ולכן השפיכה השניה אינה נחשבת לכח גברא.

    אך **בביאור הגר"א** שם נחלק עליהם, וכתב, שלפי תנא קמא שמתיר ליטול במטה חבית מכל המים, ולא רק משפיכה ראשונה, הוא הדין הפותח ברז יכול ליטול מכל המים, ולא רק משפיכה ראשונה, ואין חילוק בזה, ושלא כפסק השולחן ערוך שחילק ביניהם. [↑](#footnote-ref-35)
35. **הרא"ה** בבדק הבית שם נקט בתחילה, שרבי יוסי פוסל בשני אלו היינו בחרש שוטה וקטן ובקוף, אך במטה חבית גם רבי יוסי מכשיר, לפי שחשו"ק אינם נחשבים לכח גברא אלא לכח נותן, ושני המחלוקות הם מטעם אחד. אך לבסוף חזר בו ופירש כשאר הראשונים, שרבי יוסי מודה בחשו"ק שהם נחשבים לכח גברא, ונחלק במטה חבית ובקוף. [↑](#footnote-ref-36)
36. ביארנו את המשנה כפי שיטת **הרמב"ם והרא"ה,** שהרמב"ם [פ"ו מברכות הי"ג] פסק כתנא קמא, והכשיר מטה חבית וקוף, ומכל מקום כתב בכמה מקומות שצריך ליטול בכח נותן. וביאר **הכסף משנה,** שגם תנא קמא מודה שצריך ליטול בכח נותן, ורק כח גברא אין צריך, ומטה חבית וקוף נחשבים לכח נותן, וכמו שביארנו. [הכסף משנה נסתפק האם דוקא קוף נחשב לכח נותן, או שמא כל בעלי החיים כשרים לתנא קמא, ואילו החזון איש נקט שדוקא קוף כשר לפי שיש לו דעת לקצת תשמישים], ולכן אין סתירה בין פסקי הרמב"ם, וכן סובר **הר"ש** בתירוצו הראשון.

    אך כל **הראשונים** נחלקו על זה, וכתבו, שלפי תנא קמא אין צריך כח גברא כלל, ויכול ליטול ידיו אפילו ממים שנשפכו מאליהם מהכלי. אך אם כן יש להקשות מדוע נקטה המשנה "מטה חבית" ו"קוף", הרי אפילו אם נשפכו המים מאליהם יכול ליטול ידיו? וצריך לומר, שהמשנה נקטה כן לרבותא דרבי יוסי, שהוא פוסל אפילו בכהאי גוונא, אך תנא קמא מכשיר בכל אופן. ובראשונים נחלקו איך לפסוק להלכה, האם כדעת תנא קמא שאין צריך כח גברא כלל, או שמא כדעת רבי יוסי, וראה בסימן ד אות ב ואות ג ואות ה שהרחבנו בזה. [↑](#footnote-ref-37)