הערות בסוגיא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / תתאה ועילאה גבר

פסחים עה: הערות בסוגיא

א. עה: מתני' יקמוץ את מקומו, צ"ע שלא מצאנו שיעור כזה בשום דוכתא, ועיין חזו"א דקמיצה היינו נטילה ויטול את מקומו גבי סולת שאמרו עו. היינו קליפה, אלא דלא שייך לשון קליפה בסולת שאינו דבר אחד ולכך נקט לשון יטול ולשון יקמוץ.

וכדבריו משמע בתוס' עו. הביאו שם ד' רש"י דלא גרס יטול את מקומו ליסגי דמה איסור יש ברוטב, ומבואר שם במהרש"א דכוונת התוס' דלרש"י מבואר שאי"צ אפי' כד"ק ולא רק כד"נ לא בעי, מבואר דשיעור יטול את מקומו בסולת הוא שקול לקליפה, עיי"ש היטיב ותבין.

ב. בכו"פ צא-ב היאך פליגי אי עילאה ותתאה גבר נטעימנו לקפילא?

ועיין נוב"י-כח שהקו' הוא בתרתי, גם על חז"ל היאך נחלקו בזה וגם בכל אופן ואופן למה לא נטעים לקפילא.

וכתב שע"ג ות"ג הוא רק ע"ד הרוב וא"א לחז"ל למדוד, וע"ע בפמ"ג מ"ז צא-ז כן.

אלא דמ"מ תיקשי בכל מקרה ומקרה למה לא נטעימנו לקפילא, וכתבו בנוב"י ובפמ"ג דאה"נ רק נפק"מ במינו או בדליכא קפילא.

ועיין בנמוקי הגרי"ב בהג' על הפמ"ג שהביא ד' הרשב"א במה"ב שאין נשענים על בינתנו בכל הדינים כגון תת"ג ועילאה גבר אלא על חז"ל, וכנראה מדבריו דאתא למימר דבאמת לא מהני לתת לקפילא כנגד דברי חז"ל, דלא כהנוב"י ופמ"ג [ויתכן שבא רק לבאר מ"ט לא הטעימו חז"ל לקפילא שהיה להם כן בקבלה ולא ישתנה ע"י קפילא אבל במקרה מסויים שנתנו לקפילא יתכן דיהני קפילא].

ובכו"פ תי' דטעם קלוש איכא ול"ש להטעימו לקפילא, וצ"ע דהא לעולם אם נותנים לקפילא שרי דטעם קלוש לא אסרה תורה, וכבר תמה עליו בהג' ברו"ט [ומה שהביא מרשב"א חולין צב: י"ל דלא דמי דהתם הוא איכות קלושה א"נ דהתם נמי אי"ז הפשט וכש"כ במקו"א מהג' ברו"ט על הכו"פ-סה].

קו' זו לכאו' ילה"ק גם גבי ריחא מילתא או נ"ט בר נ"ט שנחלקו אמוראי, וליטעמיה לקפילא.

ועי' בלשון הפר"ח קח-א העיר על מש"כ הר"ן (ע"ז לג.) לאסור לכתחילה ריחא משום שהאוכלו ירגיש טעם של בב"ח ויסבור שממש של איסור נבלע בהם ומתחזי כאוכל בב"ח, וכתב בפר"ח לתמוה ע"ז דא"כ אף דגים שעלו בקעערה לא נתיר לכתחילה מה"ט שהאוכל מרגיש את הטעם.

מבואר בכ"ז שאין כאן מחלוקת מציאותית וכו"ע מודו שנרגש איזה טעם, וכנראה מזה שלא אסרה תורה עצם המציאות של טעם שיש בו אלא רק כשנבלע בצורה שבו נאסר טכע"ק אבל בצורה אחרת הוא איכות או צורה אחרת של טעם ובכה"ג אין בו משום פרשת טכע"ק כלל, וע"ז פליגי בנבלע ע"י ריחא ונ"ט בר נ"ט אם גם זהו טעם שאסרה תורה.

וכן מצאנו גבי מליחה וכה"ג שאין בו דין טכע"ק רק ילפינן ליה מהטמאים לרבות צו"ר.

ג. הק' הכו"פ צא-ב במתני' למה לא תאסור קליפה לחברתה שהרי כה"ג איסורו מחמת עצמו ואינו בלוע, עיי"ש משכ"ב.

וכה"ג הק' רעק"א בהג' לשו"ע-צ גבי בב"ח דכתב בשו"ע צא-ד דבשר חם לתוך חלב צונן קולף הבשר, ולמה לא תאסור קליפה לחברתה שהרי הבשר עצמו נשאר רותח [מבואר דפשיטא ליה שלא אמרינן שנצטנן במציאות ע"י ת"ג, וכד' החוו"ד] שהרי גבי בב"ח הנאסר חוזר ואוסר לשיטת הש"ך, ולשיטת הב"י דאף בנאסר מבב"ח כן הרי תיקשי טפי שייאסור כולו.

ובהג' רעק"א על המג"א תמז-ב הנדמ"ח כתב דע"כ מכח קו' הכו"פ שבקיה למתני' דהיא דחיקא ומוקי אנפשיה דבאמת צריך עוד קליפה, וע"ע יד יהודה קה-כ שג"כ נקט כעי"ז.

ובס' תורת האוהל למהריל"ד בהערות לשו"ע יו"ד כתב לתרץ דמין במינו מדאורייתא בטל ברוב ובמקדש אוקמוה אדאורייתא כש"כ התוס' חולין קיב. ובכ"ד.

[ואין לתרץ קו' הכו"פ דאתי עשה דאכילת פסח ודחי ל"ת, שהרי מבואר זבחים צז: דאין עשה דוחה ל"ת במקדש ואיירי התם גם לענין אכילת פסח, עיי"ש.

ועי' בהג' ראמ"ה עו. שכתב ליישב קו' התוס' ד"ה בשלמא למה הוצרכה הגמ' לומר האיסור מטעם צלי ולא דבר אחר תיפו"ל משום בליעת איסור, וכתב די"ל דאתא עשה ודחי ל"ת אבל כתב דכ"ז דוקא למ"ד זבחים שם דאף במקדש דוחה וממילא קו' הכו"פ אמתני' לא תתיישב בזה].

ד. נטף מרוטבו וכו' מבואר בסוגיא עו. יסוד הפסול משום שנצלה הרוטב ע"י דבר אחר [החרס] ואח"כ מחמם את הפסח או משום נבלע בו.

אבל הר"מ פ"ח קר"פ נגע הבשר בחרסו של תנור יקלוף משום שהוא צלי החרס, ובהי"ב נטף מרוטבו וכו' שכל המרק והליחה שתפרוש ממנו כשיצלה אסורה שהרי אינה בשר צלי, ובהי"ג נטף על הסולת יקלוף.

ומשמע בר"מ טעם הפסול של רוטב משום שאינו בשר צלי, וצ"ע שהוא כנגד כל מהלך הסוגיא.

ויש שני אופנים עיקריים בר"מ:

א. יש שפי' כוונת הר"מ דרוטב אינו בכלל בשר.

וליישב ד' הר"מ מהסוגיא, עי' צל"ח דכל שהרוטב עדיין בחוץ אינו בכלל אכילת בשר הפסח כיון שאינו קשה, אבל כשחזר אל הבשר שוב הרי הוא בכלל הפסח וחזר להיתרו, ומש"כ הר"מ בהי"ב שאינו חלק מהבשר ט"ס הוא ושייך בהי"ג גבי נטף על הסולת ולא חזר ובזה הטעם משום דלאו בשר הוא אבל בנטף על החרס וחזר ל"ש טעם זה, וע"ז נסובה כל הסוגיא משום עילאה ותתאה גבר.

ובאבהא"ז כתב שהוא מחלוקת הסוגיות וסוגיא דידן ס"ל דיוצא הוי ג"כ בכלל הבשר ולכך הוצרכו לטעם אחר, עיי"ש, ועי' במקראי קודש פסח א-כג [ובמו"ז ח-רכב].

ובשבט הלוי ה-נח הביא מס' קהלת יעקב (לבעל משכנו"י) שרצה לתלות דטעמו של הר"מ ל"ש אלא למ"ד גידין הרכין לאו כבשר ה"נ רוטב לאו כבשר אבל הסוגיא אזלא כמ"ד דהוי בשר וכל הפסול משום צלי ע"י ד"א.

וע"ע שם מה שהביא מספר אמרי בינה למהר"ם אש ליישב ד' הר"מ באופ"א.

ב. מיהו כבר העיר בשבט הלוי ה-נח,י-קכג דלשון הר"מ משמע שאין החסרון ברוטב משום שאינו נחשב בשר רק משום שאינו צלי וכ"כ בקרי"ס דכל שפירש לאו **צלי** הוא.

ויסוד הדברים דלעולם רוטב נמי הוי כבשר אלא דכשמתבשל אינו בכלל צלי רק בישול, ועצ"ע מהסוגיא דאתא מטעם שהחרס צולהו.

ובשבט הלוי כתב שאין מושג לצלות רוטב בפנ"ע ורק ע"י שהוא חלק מהקרבן ומתחמם מחמימות הפסח הרי גם הוא צלי כחלק מהקרבן, אבל כל שנפרד שוב בפנ"ע אינו מוגדר צלי אש רק צלי הקרבן [ועצ"ע מסוגיא שהחסרון משום שנצלה מחמימות החרס].