מפרכסת
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / העור והרוטב

חולין קכא: ענייני מפרכסת

**א. דעת חזקיה שאין אבמה"ח-**

מבואר בסוגיין דעת חזקיה דישראל ששחט טמאה לעכו"ם והיא מפרכסת אין בה משום איסור אבמה"ח, ופירש"י שהעכו"ם יכול לאכול ממנה, ור"י חולק בטמאה אבל בטהורה מודה שאין בה משום אבמה"ח מיגו שהותר לישראל הותר גם לעכו"ם.

והק' רעק"א על המשניות טהרות א-ג דקתני התם במתני' נבלת עוף טמא האוכל אבמה"ח ממנה אינו סופג את הארבעים ואין שחיטתה מטהרתה [ומוקמינן לה בגמ' לעיל קב. בעכו"ם שאין לו איסור טמאה וע"ז קתני דאף שאינו סופג מ' מ"מ לכתחילה אסור לו לאכול משום אבמה"ח], ולחזקיה תיקשי שהרי מפרכסת אין בה משום אבמה"ח.

והוסיף רעק"א שאין להעמיד משנה זו בעכו"ם ששחט ובזה יודה חזקיה שיש בו משום אבמה"ח כיון שאין שחיטתו שחיטה, דהא רישא דמתני' מבואר דאיירי בשחיטת ישראל, עיי"ש.

מבואר לנו מד' רעק"א דפי' טעמיה דחזקיה שאין בו משום אבמה"ח אינו משום דניטלה ממנה החיות דמפרכסת מצ"ע חשיבא כחיה לכל מילי ורק ע"י השחיטה פקע מינה אבמה"ח ומיגו דלישראל פקע אבמה"ח ה"נ הועילה השחיטה לעכו"ם [ועיין ברש"ש דקדק כן מלשון רש"י שכתב דכ"ש בטהורה משמע דיסודו משום היתר שחיטה].

ומבואר בזה שני חידושים:

א. מבואר דמה שאין אבמה"ח בכל בהמה שנשחטה אינו דוקא משום שמתה אלא שבכוחה של השחיטה להפקיע איסור אבמה"ח כמו שמתירה איסור נבילה.

וזה מוסכם לכו"ע שהרי בשחיטה כשרה לכו"ע אין איסור אבמה"ח לישראל [וגבי עכו"ם פליגי אם אמרינן מיגו], וע"כ ע"י השחיטה פקע איסור אבמה"ח, ובמקו"א נתבאר יסוד הענין באורך.

ב. עוד מבואר לפי"ז דאף בשחיטת טמאה מועילה השחיטה לענין לסלק דין אבמה"ח ואף שאינה מועלת אף להוציא מטומאת נבילות.

[ועקה"י חולין-כה גבי כיסוי הדם דן אם שחיטת טמאה לאו שחיטה היא או דהוי שחיטה אלא דטומאת נבילה בבהמה טמאה נתחדשה גם בשחוטה.

וע"ע מש"כ בענין כיסוי הדם לדון דסגי במעשה שחיטה בלא שום נפק"מ אבל להנ"ל י"ל דנפק"מ בשחיטה זו להפקיע מידי איסור אבמה"ח].

אבל בחזו"א טהרות א-ח חלק ע"ד רעק"א, ופי' דלחזקיה ה"נ בנחירה פקע אבמה"ח וה"נ בשחיטת עכו"ם נמי, דעיקר סברת חזקיה אינו משום שהשחיטה מתרת אבמה"ח אלא דמצ"ע לא חשיב חיותה ופקע מינה אבמה"ח.

וכד' החזו"א משמע בגמ' דמקשי לחזקיה למה במפרכסת אין טומאת נבילה ואם טעמיה דחזקיה רק משום היתר שחיטה בעלמא אינו טעם לתת בה טומאת נבילה, וכעי"ז העיר בחזו"א.

וכנראה צ"ל דאף לד' רעק"א אין הכוונה שהשחיטה מתרת איסור אבמה"ח בעלמא כמו שמתרת איסור נבילה, אלא שהשחיטה נותנת לה דין מתה ולכך אין בו יסור אבמה"ח, ושפיר מקשינן דא"כ ה"נ יטמא טומאת נבילות.

ומבואר לפי"ז דאף בעכו"ם מתירים ע"י מיגו והיינו דדין השחיטה מועיל להחשיבה מתה אף לגבי עכו"ם, ויל"ע בזה.

וכן מוכח בגמ' בסוה"ע דדנו גבי רביעה ומבואר בתוס' עד: דישראל בטהורה אין חיוב רביעה, והדברים צ"ב.

ובחזו"א-ריד בסוגיין שבאר דכל שהותרה באכילה ע"י השחיטה אין בה איסור רביעה, שאינו בכלל בהמה שאסרה תורה, שכיון שנתנה תורה תנאים מיוחדים ולא אסרה אלא בהמות מסויימות ה"נ ע"י שחיטה שהותרה לאכילה לאו היינו בהמה שאסרה תורה, עיי"ש.

אבל הפשוט בזה דע"י השחיטה חשיבא כמתה לכל דבריה ואין דין רביעה אלא בחי ולא במת ואין העיקר תלוי בהיתר אכילה דוקא, ומבואר בזה דע"י שחיטה הרי היא כמתה לכל דבריה, ועיין נאו"י כב-ו.

וכ"ה לשון הרשב"א בתוה"ב והרשב"ץ ג-רצו ויד"ר סנהדרין סג. דעיקר ההיתר משום דהוי כמת.

**ב. יישוב קו' רעק"א-**

ביישוב קו' רעק"א מצאנו כמה דרכים:

א. בתפא"י שם כתב לחדש דלמ"ד אין שחיטה לעוף מה"ת לא שייך בו היתר דמפרכסת והכי סברה מתני' ולכך אין שחיטתה מטהרתה מידי נבילה, וכ"כ ברש"ש.

והנה תי' זה מבוסס ג"כ על הנחת רעק"א דעיקר טעמיה דחזקיה הוא משום היתר השחיטה דפקע מיניה אבמה"ח.

ובתפא"י שם הביא שאמר כן לרעק"א ולא ניח"ל בזה דסתימת הדין משמע דאף למ"ד אין שחיטה לעוף מה"ת מ"מ מועיל בו שחיטה להתירו אף במפרכסת.

ועיין בכו"פ כז-ב דנתקשה בזה היאך יהיה היתר מפרכסת בשחיטה למ"ד אין לשחיטתו עיקר מה"ת, וכתב דצ"ל דכיון דתקנו חז"ל שחיטה ממילא הקילו ג"כ להתיר מפרכסת ויש להם כח בכה"ג לעקור דבר מה"ת אף בקו"ע.

א"נ י"ל דאף למ"ד אין בעוף שחיטה מה"ת מ"מ בעי מעשה הממית וכש"כ הראשונים כז:, וי"ל דדינו הוא דהוי כשחיטה וסגי להתיר מפרכסת.

ב. עוד תי' בתפא"י דכל ד' חזקיה שאין בו משום אבמה"ח היינו שאם נוטל ממנה אבר בשעה שמפרכסת ניתר אח"כ במיתת הבהמה אבל עד שעת מיתתה לא ניתר ובזה איירי מתני' שם שאין שחיטתה מועלת לטהרה מידי נבילה [כ"מ ברש"י בסוגיין ד"ה אפי' לאחר שתצא נפשה דהיינו כר"י משמע כדבריו שכל הנידון אחר שיצאה נפשה].

והביא שרעק"א תמה ע"ז דכיון דחייל ביה איסור אבמה"ח היאך יותר אח"כ במיתת הבהמה, ומ"ש מכל אבר שניטל מחיים שאינו ניתר במיתת הבהמה.

ובתפא"י הוכיח כדבריו משיטת הר"מ פ"א שחיטה ה"ב דכל מפרכסת אף בטהורה אסורה באיסור תורה דלא תאכלו על הדם [דלא כרש"י קכא: דאינו אלא אסמכתא] ומ"מ כשמתה ניתר האבר שפרש ממנה, וה"נ הכא ע"י שהיא מפרכסת ניתרת אח"כ.

והנה בעיקר לאו דלא תאכלו על הדם דניתר אחר מיתה צ"ב היאך יותר במיתת הבהמה ומ"ש מכל אבר שפרש מחיים כשה"ק רעק"א.

וכן צ"ע היאך מפרכסת מקבלת טו"א כמבואר בסוגיין והרי עדיין לא הותרה באכילה משום לא תאכלו על הדם?

והגר"מ סולובייצ'יק באר דלא תאכלו על הדם אינו דין מאכ"א אלא איסור על הגברא לאכול בשעת הפרכוס, אבל אחר שמתה תו ליתא לאיסורא.

אבל לפי"ז לא הוכיח התפא"י מידי, ומבואר דעתו שהוא דין מאכ"א ואעפ"כ ניתר במיתת הבהמה, וכנראה ביאור הדברים דחייל באבר כבר היתר שחיטה רק כל שהיא עדיין חיה יש לאו מיוחד של שחיטה כזו שמונע היתר השחיטה לגמרי, אבל אחר שמתה תו חוזר היתר השחיטה, ואף באבר שפרש ממנה, וכן מהני להחשב אוכל עי"ז.

והנה דעת הלבוש-כז דא"א לתת לגוי מפרכסת טהורה אלא אחר שמתה הבהמה, ובאר דעתו בתבו"ש כז-ד דלא תאכלו על הדם הוא חסרון בשחיטה ואינו איסור אגברא לחוד, וא"כ דלא שייך מיגו שהותר לישראל שהרי עדיין אסורה משום לא תאכלו על הדם.

ונתקשה בתבו"ש מ"ש מטריפה שמותרת לעכו"ם ע"י מיגו אף שאסורה לישראל [וכ"נ בפמ"ג וכ"ה בתשב"ץ ג-רצו הו"ד באו"ש פ"ח שחיטה[[1]](#footnote-2)], דלא תאכלו על הדם איסורו מחמת חסרון בשחיטה שעדיין היא חיה.

מבואר בזה דעת הלבוש דדין לא תאכלו על הדם אינו איסור אגברא דא"כ וודאי לא יחסר בדין מי איכא מידי, רק הוא חסרון בהיתר השחיטה וכש"כ [והוא חידוש גדול להחשיבו חסרון בשחיטה יותר מטריפה].

וע"ע בסוגיא לג. מש"כ עוד בזה בשם הלח"מ.

ג. יש לבאר כד' התפא"י בנו"א, עפי"ד הלבוש הנ"ל שהביאו הפוסקים שלא הותר לגוי אלא אחר שמתה לגמרי דמקודם הרי אף לישראל אסורה משום לא תאכלו על הדם, ולפי"ז וודאי לא הועיל המיגו אף לחזקיה אלא לאחר מיתתה וקודם לזה יהיה באיסור אבמה"ח, ובזה איירי מתני' דהתם.

וגם תי' אלו אזלי עפ"י דרכו של רעק"א דעיקר סברת חזקיה הוא מכח היתר השחיטה ולא כהחזו"א דא"כ מיד פקע מיניה אבמה"ח דלאו חיה היא.

ד. בתפא"י שם הביא מד' רעק"א שתי' דכל מה דס"ל לחזקיה מיגו אף בטמאה הוא רק כמ"ד שיש איסור אבמה"ח בטמאה ולכך אמרינן מיגו שהותר לישראל הותר גם לעכו"ם, אבל מתני' התם אזלא כמ"ד שאינו נוהג בטמאה ולכך לא שייך לומר מיגו.

וגם תי' זה כמובן מבוסס על הבנת רעק"א הנ"ל דיסוד ההיתר משום מיגו של השחיטה לישראל.

ה. בחזו"א תי' די"ל דבעוף ששחט בו רק סימן אחד אף שיש בו היתר שחיטה מ"מ יש בו דין אבמה"ח דבטמאה לעולם ל"מ שחיטה וכל הנידון להתיר משום דפקע חיותיה א"כ בסימן אחד י"ל דלא חשיב כמתה.

עוד תי' די"ל דכל ד' חזקיה הוא רק בחתך אבר אחד אבל באוכלה כולה יש בו אבמה"ח, רק האבר הנחתך לא חשיב אבר מן החי שהרי אין בו חיות וכל חיותו הוא במה שמחובר לבהמה וכיון שנתנתק שרי.

ותי' אלו של החזו"א אינם אלא עפ"י דבריו דעיקר היתר של חזקיה אינו משום דין השחיטה אלא דמצ"ע חשיבא כמתה.

**ג. הואיל ויכול לגוררה-**

מסקינן בסוגיין דמפרכסת צריכה מחשבה והכשר ולא שייך בה דין סופו לטמא טו"ח שהרי יכול לגוררה ולהעמידה על פחות מכזית.

א. ברש"י כתב שיכול לגוררה קודם שתמות ולהעמידה בפחות מכזית, והר"ן כתב שהוא דבר פלא להעמידה על פחות מכזית בלא שתמות.

ב. בראשונים הביאו ד' הראב"ד כתב אף שממילא תמות מ"מ כל חתיכה וחתיכה אינה בכלל סופו לטמא טו"ח שהרי את חתיכה זו מצ"ע יכול לגוררה בלא שתמות.

ג. בתוס' הק' לרש"י שיכול לגוררה בלא שתמות א"כ ל"ל פחות מכזית ואף יכול להוציא אבר ממש שאין בו טומאה מחיים.

וע"כ שא"י לגוררה בלא שתמות ולכך הוצרכה הגמ' לומר בפחות מכזית שיכול לגוררה אף לאחר מיתה בפחות מכזית.

ועפי"ז הק' בתוס' בדיבור שלאחריו דהא גם פחות מכזית מקבל טומאה וחזי לאיצטרופי כמבואר כריתות כא. וא"כ אכתי הוא בכלל סופו לטמא טו"ח.

והנה לשיטת הראב"ד לק"מ דכוונת הגמ' שיכול לגוררה מחיים קודם מיתה וכל אבר בפנ"ע יכול לגוררו, וממילא לא חייל בשום אבר דין סופו לטמא [אלא דתיקשי לשיטתו קו' התוס' שתמהו על רש"י דא"כ ל"ל פחות מכזית הו"ל למימר שיכול לגרור כל אבר ממנה].

ולשיטת התוס' דדוקא ע"י שיכול לגרור לאח"מ מהני, צ"ב למה לא סגי במה שיכול לגרור מחיים כל אבר בפנ"ע, וכנראה כבר הק' כן בתו"ר על התוס'.

והנה הר"מ פ"ג אבה"ט ה"ד פסק דמפרכסת אי"צ הכשר משום סופו לטמא טו"ח, ודלא כמסקנת סוגיין דאמרינן שיכול לגוררה בפחות מכזית, וכתב הכס"מ דקשיא ליה קו' התוס' מסוגיא כריתות וסבר דע"כ סוגיא כריתות פליגא אסוגיין ולכך לא קי"ל כסוגיין ולא מהני מה שיכול לגוררה בפחות מכזית [ובחזו"א הוסיף די"ל דתלי בפלוגתא דחוזר ונוגע דלמ"ד חוזר ונוגע אף אם יפרידנו משכח"ל שאותו חצי כזית יטמא בצירוף נגיעה עם חצי זית נוסף, והוי בכלל סופו לטמא, וקי"ל יש נוגע וחוזר ונוגע לכך פסק דלא כסוגיין].

ותמהו ע"ז בחזו"א עוקצין ה-ח ובחי' הגר"ח עהש"ס דהא מ"מ טענת הראב"ד וודאי נכונה שיכול לגרור כל אבר מחיים, וע"כ לשיטת התוס' צ"ל דהו"מ למימר כן בגמ' א"כ למה פסק הר"מ שיש בו דין סופו לטמא טו"ח?

וכתב הגר"ח עהש"ס דס"ל לתוס' והר"מ דלא מהני יכול לגוררה שלא יחול בה שם נבילה כלל, ורק מהני שיכול למעטה לפחות מכזית דעי"ז לא חשיב שיעור של כזית.

**ד. ביאור דעת רש"י דיכול לגוררה-**

ובדעת רש"י צ"ע דאם יכול לגוררה מחיים א"כ למה הוצרכה הגמ' לומר דוקא להעמידה בפחות מכזית ולא סגי אף במה שיכול להוציא אבר שלם שהרי פירש מחיים אינו מטמא?

ובחי' הגר"ח שם נראה שעפי"ד מתיישבת ג"כ שיטת רש"י דס"ל ע"ד התוס' דלא מהני יכול לגוררה להפקיע שם נבילה רק לפחות מכשיעור, אבל עדיין הדברים צ"ב דא"כ למה לרש"י לפרש שיכול לגוררה מחיים ולמה לא סגי מה שיכול לגוררה גם לאח"מ בפחות מכזית, ועיי"ש בלשון הגר"ח דס"ל לרש"י דדוקא אם יכול להעמידה על פחות מכזית קודם שיחול בה הטומאה מהני לבטל ממנה הדין שיעור, וצ"ב.

ועיי"ש עוד בד' הגר"ח שנתקשה ע"ז דהא בנבילה שלימה אין דין שיעור כלל ומטמאת מתורת בריה, ותי' דע"ז י"ל כמ"ש לקמן קכט. דבשר הפורש מן האבר לא אמרינן שנטמא משום סופו לטט"ח שכששימש מעשה עץ שימש, והיינו משום שכל מה שהבשר מטמא הוא מכח שהוא חלק מהאבר והשתא הוא בפנ"ע, וה"נ הכא מה שסופו לטמא משום בריה או אבר מנבילה הוא בכלל מעשה עץ שימש ודוקא ע"י שסופו לטמא משום בשר הנבילה אית ביה דין סופו לטט"ח.

[לא הבנתי כלל הדמיון דהתם הוא ענין מיוחד דא"י לטמא השתא בבשר הפורש אי כש"כ התוס' שם דבתורת בשר אין כוחו לטמא טו"ח וכל טו"ח שבו הוא מכח שם אבר, אי כש"כ רש"י שם דמעיקרא נמי לא סייע הבשר לטמא טו"ח שהטומאה היא מכח שם אבר והבשר רק הכ"ת לתת לו שם אבר, ועכס"מ טו"א ג-ה שהעמיד בזה פלוגתת רש"י ותוס', אבל הכא הרי השתא נמי מחיים יטמא משום בריה וסופו לטמא טו"ח מכח דין בריה ונבילה שלימה, וצ"ע].

ומ"מ בעיקר קו' הגר"ח הנה בחזו"א יו"ד קיד-יא, בכורות כא-א נקט שאין כלל דין בריה בטומאת נבילה וכל שאין לו תורת בשר ועצמות אינו מטמא, עיי"ש.

ועפי"ז הוסיף הגר"ח ליישב שיטת הר"מ שפסק כס"ד דסוגיין דמטמא טו"ח ולית ליה תי' הגמ' דיכול לגוררה, ולעיל הבאנו תי' הכס"מ בזה, אבל כתב הגר"ח דהנה הר"מ פ"ג טו"א פסק דבאבמה"ח אמרינן סופו לטמא טו"ח ולית ביה סברת מעשה עץ שימש, ותמה עליו הראב"ד שהוא נגד הסוגיא קכט. דמסקינן דמעשה עץ שימש.

וכתב הגר"ח וכ"כ באו"ש שם, דהנה רש"י פי' מעשה עץ שימש משום דהאבר אינו מטמא מכח הבשר רק מכח העצם ואין הבשר משתתף בטומאה ולכך אינו בכלל סופו לטט"ח [ועי' בכס"מ שהעמיד בזה פלוגתת רש"י ותוס' שהתוס' פי' בנו"א דכשהיה טמא היה רק מכח שם אבר והשתא אינו אבר רק בשר ולא שייך בכה"ג סופו לטמא טו"ח שאין בו השם של הטומאה חמורה].

אבל כל פירש"י הוא דוקא למ"ד דאבר מנבילה מטמא גם בלא בשר אבל למ"ד דס"ל התם קכח: דאבר מטמא דוקא ע"י בשר גו"ע הרי צריך דוקא את הבשר להשלים את הטומאה וא"כ הבשר משתתף בטומאה והוי בדין סופו לטט"ח [וכנראה הראב"ד שהשיג יפרש כהתוס'].

ועפי"ז א"ש גם הר"מ גבי מפרכסת דלית ליה סברת יכול להעמידה בפחות מכזית שבאר הגר"ח שעיקרו הוא משום שאין בו שיעור, ואי משום שאבר מטמא אף בלא שיעור מתורת בריה אמרינן כששימש מעשה עץ שימש, אבל הר"מ לשיטתו לא קי"ל סברא זו ושפיר פסק שיש בו דין סופו לטמא טו"ח מכח טומאת אבר].

ושמעתי לבאר דעת רש"י באופ"א דס"ל דאם גורר כזית יודה חזקיה שמטמא טומאת נבילות שלחזקיה שאין בו אבמה"ח הרי הבהמה כבר חל בה מיתה אלא שהפרכוס מחזיק אותה בחיים ואין בה טומאת נבילה אבל אם יחתוך ממנה קצת בשר הרי באותו בשר נשלמה מיתתו ומטמא טומאת נבילות ולכך הוצרכה הגמ' להעמיד בפחות מכזית דוקא.

וכל המבואר בגמ' לקמן בתני דבי ר' אושעיא שאין בשר הפורש ממנה מטמא הוא דוקא לר"י דס"ל שיש בה אבמה"ח ואכתי לא מתה, אבל לחזקיה חשיבא מתה ואם פרש יש בה טומאת נבילות.

[ולכאו' הוא שלא כד' הגר"ח פ"ד מאכ"א שלא שייך נבילה במקצת בהמה, עיי"ש, אבל יש לחלק טובא לפי שני הביאורים של הגר"ח שם].

ומיהו לד' החזו"א שהבאנו לעיל בביאור הסוגיא הרי מתבאר איפכא, דכל סברת חזקיה הוא רק אחר שפירש אבל כלל הבהמה יש בה אבמה"ח, וע"ז מקשינן מטומאה ש"מ דפשיטא להגמ' דאחר שפירש נמי אין בה טומאת נבילה.

**ה. צריכה מחשבה-**

א. מבואר בסוגיין דישראל ששחט בהמה טמאה והיא מפרכסת צריכה מחשבה והכשר, ובר"מ פ"ג אבה"ט ה"ד פסק שאי"צ הכשר מים ויש בו דין סופו לטמא טו"ח וכמו שהבאנו לעיל, ועיי"ש בלשון הר"מ:"אינה צריכה מחשבה שהרי ישראל שחטה לאכילת עכו"ם ואין לך מחשבה גדולה מזו".

וכתבו בליקוטי הלכות ובחזו"א ה-ז דמבואר בלשון הר"מ דוודאי צריך ג"כ מחשבה דהא סופו לטמא טו"ח ל"מ בלא מחשבה, רק סגי מה ששוחט עבור עכו"ם להחשב מחשבה, ורק שוחט לכלבים וכה"ג לאו מחשבה היא, אבל במקד"ד כתב דהר"מ פסק דאי"צ מחשבה, וע"ע במאירי בסוגיין, וצ"ע.

ב. והנה מבואר בסוגיין דישראל ששחט טהורה לעכו"ם או נכרי ששחט טמאה לישראל מטמא טו"א [וערש"י במתני' קיז: דדוקא ישראל ולא עכו"ם כנראה כוונתו רק בטמאה], וצ"ב שהרי אין שחיטות אלו מועילות ואיך יש כאן מחשבת אוכל?

ובמשנה אחרונה טהרות א-ד כתב דאיירי שהוא טועה בדין וסבור ששחיטתו מועלת, משא"כ נכרי בטמאה לא מהני דהוי תרתי לריעותא דבטמאה ל"ש שחיטה כלל וגם לישראל אסורה טמאה לגמרי, לא עביד מידי, וצ"ב.

ובחזו"א טהרות א-ט דחה ד' המשנה אחרונה דלא איירי הכא בטועה, רק הוא יודע את הדין, ובאר דכשם דמבואר ברש"י קיז: דאם הישראל שוחט טמאה עבור עצמו לא מהני דבטלה דעתו ה"נ כשהנכרי שוחט טמאה עבור הישראל והישראל חושב לאוכלו לא מהני ולא יהיה בו טומאת אוכלין, ורק איירי הכא שהישראל צריך לה כדי להאכילה לגוי, לכך הוי מחשבה.

וע"ע בראב"ד פ"ג טו"א ה"ה הק' מ"ט מבואר בברייתא קכא: דעכו"ם שנחר טהורה אין בו טומאה ומ"ש משחיטת טמאה, וכתב דאיירי שנוחר לישראל דוקא ומשום חסרון מחשבה אבל בנוחר סתם שפיר חייל ביה טו"א וכן ישראל שנחר אין בו טומאה משום חסרון מחשבה ובאר בחזו"א עוקצין ה-ח דסתם נחירה היא לכלבים ואין כאן מחשבה.

ולכאו' לד' הראב"ד מתבאר דאיירי בשוחט עבור אכילת ישראל ומ"מ עכו"ם בטהורה מהני, וכדעת המשנ"א דלעיל ודלא כהחזו"א דלעיל דאם שוחט ע"מ שהישראל יאכל לאו מחשבה מיקריא, וכבר נתקשה בזה החזו"א עוקצין שם.

עוד כתב הראב"ד דדוקא שחיטה מחשיבה אותה כאוכל משום שניכר בה אבל נחירה או שחיטת סימן אחד לא, עיי"ש.

אבל הר"מ סתם, ובכס"מ כתב דלאו קושיא הוא דבעינן שיהיה לו שם מעשה שחיטה, והוסיף דה"נ בפגם סכין או שהיה דרסה וחלדה נמי אין בו טו"א שאין בו שם שחיטה כלל, כמבואר בסוגיא קכא: להדיא.

ובאו"ש באר שהוא ענין מיוחד בפסול עכו"ם דוקא, ואזיל הר"מ לשיטתו פ"ד שחיטה דשחיטת עכו"ם יש לו שם מעשה שחיטה ורק יש בו פסול מיוחד מקרא דואכלת מזבחו ולא דמי לנחירה.

ואולי גם לשא"ר י"ל דעכו"ם אין בו חסרון בעיקר המעשה שחיטה רק שאין לו כח להתיר את הבהמה, אבל אם שהה או דרס אין כאן צורת מעשה שחיטה כלל, ופשוט.

ג. והנה בגדר מחשבה זו יש לדון דהנה בבע"ח לא מהני מחשבה אלא דשא"ה שהיא מפרכסת ונעשה בה שחיטה, ויל"ע אם עיקר הטעם דמהני מחשבה ע"י שחיטה הוא משום דהיכא שהוא מפרכס ונעשה בו כבר מעשה שחיטה שפיר מהני מחשבה להעמידו לאכילה, או דעיקר מה שמעמיד אותו לאכילה הוא מעשה השחיטה דע"י מעשה שפיר מועיל להעמידו למחשבה וצריך כאן כוונת המעשה [וכ"מ לשון המשנה אחרונה טהרות שם].

ועי' בתפא"י בסוגיין שנסתפק אם צריך מחשבה להאכילה לנכרי בעודה מפרכסת או סגי במה שיאכילנה סתם, דכיון ששחט לאכילה משעת שחיטה הוי אוכל אלא דבעי מחשבה כיון שאינו אוכל גמור.

ועוד נסתפק בתפא"י בגוי ששוחט טהורה לישראל אם צריך מחשבה של העכו"ם השוחט או של הישראל האוכל.

ויש לדון דתלי בצדדים הנ"ל, שאם עיקר מחשבה הוא כוונה במעשה השחיטה מסתבר דצריך מחשבת השוחט, וגם סגי במחשבה להאכילה סתם ואי"צ דוקא בעודה מפרכסת, וצ"ע.

**ו. בגדר הדין דמפרכסת מטמא טו"א ולא טומאת נבילות-**

קכא: דנה הגמ' בישראל בטמאה או עכו"ם בטהורה אי מצלת על הבלוע שבתוכה, ומסקינן שאינה מצלת דהא מטמאה טו"א והרובעה חייב דהא אינה מטמאת טומאת נבילות.

ביאור נידון הגמ' נראה ברש"י שהנידון הוא אם מפרכסת חשיבא כחיה או כמתה, דלענין טו"א מצאנו דחשיבא כמתה ולכך מטמאת, אבל לענין טומאת נבילות חשיבא כמתה, ונידון הגמ' היאך לדמות דין להציל על הבלועים.

וד' רש"י צ"ב רב היאך חשיבא כמתה והרי לא נעשה בה שחיטה כשרה רק מעשה שחיטה בעלמא, וצ"ע.

אבל בתוס' כתבו דמפרכסת וודאי הויא כחיה לכל דבריה כל שלא נעשתה בה שחיטה כשרה [ישראל בטהורה], ומ"מ מטמא טו"א משום דחשיבא כאוכל.

והק' מהרש"א ומהרש"ל אי חשיבא כחיה לכל דבריה מ"ט לא תציל על הבלועים ומה אכפ"ל דמטמא טו"א התם טעמא הוא משום דחייל בה שם אוכל?

במהרש"א כתב דילפינן הצלת הבלוע מטו"א, וצ"ב.

ומהרש"ל ומהר"ם בארו דכל שהיא בת אכילה וחשיבא אוכל א"י להציל אף דחשיבא כחיה לכל דבריה דכל דבר שהוא בלוע באוכל אינו ניצל.

ומכ"ז נראה פלוגתא יסודית בין רש"י לתוס' בגדר מפרכסת דמטמא טו"א ואינו מטמא טו"נ, דלרש"י מתחלק שם חיה ומתה לענין טו"א מטו"נ, אבל לתוס' לכל ענין הויא כחיה ורק טו"א אינו תלוי בדין מיתה רק במה שהיא אוכל.

והנה במתני' ריבה לטמא וכו' וצ"ב מאי חומרא הוא בטומאת אוכלין מטומאת נבילות והרי שאני טו"נ דבעי שתהיה נבילה וכל שעוד לא מתה אין כאן נבילה?

ולדעת רש"י אשה"ט דבאמת אי הוה חשיבא כחיה לא היה בה טו"א נמי, ורק גדר הדבר דלענין טו"א הויא כמתה ולענין טומאת נבילות הויא כחיה, ויש כאן רבותא שפיר.

אבל לשיטת התוס' אין כאן רבותא כלל שהיא כחיה לכל דבריה לענין העמדה והערכה ורביעה וכה"ג ודוקא בשחיטה כשרה הויא כמתה לכל מילי אבל בשחיטה פסולה לכל דבריה היא כחיה ואין כאן רבותא מיוחדת בטומאת נבילות דלא חייל רק אדרבה יש לענין טו"א יש כאן ענין מסויים דסגי במה שהיא אוכל אף בלא מיתה כלל, אבל לא חל בה כלל שם נבילה ואין כאן רבותא כלל, וצ"ע, ונתבאר עוד במקו"א.

1. אמנם עיקר מה דפשיטא להו דבטריפה אמרינן מיגו ושרי לעכו"ם, עי' באמר"מ ד-לה דן בזה לפמש"כ שם דטריפה אין בה היתר שחיטה ונשאר בה איסור אינו זבוח ה"נ אין היתר לעכו"ם, אלא דמסיק דמסתברא דכיון שהותר איסור נבילה ה"נ הותר לישראל אבמה"ח וי"ל מיגו.

   ועיין משנת ר"א חולין-ד דלפי מש"כ שם לדקדק משיטת הר"מ פ"ב אבה"ט דמדמי שחיטת עכו"ם לטריפה הרי משמע דכשם ששחיטת עכו"ם אינה מוציאה מכלל איסור אבמה"ח ה"נ בטריפה יש בה איסור אבמה"ח, לפי"ז לא יהיה היתר בשחיטת טריפה לעכו"ם, אלא שאין בזה נפק"מ כ"כ שהר"מ לשיטתו בלא"ה פסק כראב"י לג. שאין היתר מפרכסת לעכו"ם אף בכשרה.

   ומצאתי בריא"ז (הנדמ"ח) חולין ז-יא שכתב להדיא שאין לתת לעכו"ם בנמ"ע מטריפה ונבילה, הרי שאסר גם בטריפה וזה כד' הנך אחרונים דלא כמו דפשיטא ליה להפמ"ג ותבו"ש א"כ י"ל דה"נ ס"ל להלבוש ואי"צ לחילוקו של התבו"ש. [↑](#footnote-ref-2)