טהרות פ_ד מ_ד
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות ג ד  עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**טהרות פ"ד מ"ד**

א] **כזית מן המת בפי העורב ספק האהיל על האדם ועל הכלים ברה"י ספק אדם טמא,** פירש הר"ש דאי משום שהטומאה בפי העורב, הא תניא לעיל דכל המאהילין חשיבי לטומאה מקום אפי' בנזרקין, ומשמעות הלשון דגדר הדין דכל הנזרקין ספיקן טהור חוץ מכזית מן המת וכל המאהילין, הוא משום דבטומאת אהל חשיב דיש לטומאה מקום, וצ"ב, והראוני בביאור הגר"א לתוספתא פ"ה מ"ד, ז"ל, חוץ מכזית מן המת וכל המאהילין, פי' אפי' ספק צפה שלהן טמאה, כדמפרש שהן מטמאין מלמעלה כלמטה, "והוי כמו שמונח הטומאה על הארץ כיון שהטומאה בוקעת ויורדת", עכ"ל, ויל"פ כן בד' הר"ש, וצ"ל לפ"ז דגם הא דבעליונו ובתחתונו של זב מטמאינן בספק הנזרקין, הוא מה"ט, וזה צ"ב.

שו"ר בירושלמי נזיר פ"ט ה"ב, אין ספק טומאה צפה על פני המים טהור אלא שרץ "אבל במת כעומד הוא", כהדא דתאני כל הנזרקין ספיקן טהור חוץ מכזית מן המת המאהילין שהן מטמאין מלמטן למעלן.

ויל"ע לפ"ז במש"כ התוס' בנזיר דס"ד. שהבאנו לעיל משנה ג' אות ה' דבטומאת היסט דזב מטמאינן אף בספק טומאה צפה, והיינו משום דטהרת טומאה צפה נאמרה רק בטומאת מגע ולא בשאר טומאות, וכ"ז ניחא אי נימא כפשטות הדברים דהא דבטומאת אהל לא מטהרינן ספק טומאה צפה, הוא משום דטהרת טומאה צפה נאמרה רק בטומאת מגע, וע"כ י"ל דגם בטומאת היסט לא מטהרינן ספק טומאה צפה, אך למש"כ הר"ש דהא דלא מטהרינן ספק טומאה צפה בטומאת אהל הוא משום דחשיב יש לטומאה מקום, הרי ל"ש כן בטומאת היסט, וצ"ע בזה.

ובאמת כן נ' בל' הר"ש והרא"ש להלן פ"ו מ"ג, דרק בטומאת אהל לא מטהרינן ספק טומאה צפה, אך בטומאת היסט מטהרינן, עיי"ש בדבריהם, וע' חזו"א סימן ?.

וע' עוד בחזו"א סימן ד' סקי"ג שכתב לדון, די"ל דרק בטומאה נזרקת אמרי' דבאהל א"צ לטומאה מקום דכמאן דמליא טומאה דמי כיון שמטמא דרך אויר, אבל טהרה נזרקת גם ע"ג המת חשיב אין לטהרה מקום, והבאנו כל דבריו לעיל משנה ג' אות י'.

ב] **שם, הממלא בעשרה דליים ונמצא שרץ בא' מהן, הוא טמא וכולן טהורין,** פירש הר"ש דאיירי בממלא י' דליים בב"א והא קמ"ל דלא חיישי' שמא נגעו הדליים בשרץ ונטמאו משום דהוי ספק טומאה צפה ע"פ המים, א"נ מיירי בממלא י' דליים זא"ז מבור של יין או של שמן שהן מקבלין טומאה בעודן בבור, ולא חיישי' שמא הי' שם שרץ מדלי ראשון, והתוס' בנדה ד"ג: הוסיפו לפרש, דהא דמטהרינן בזה, הוא משום דלא אמרינן שהשרץ הי' תחילה בבור וטימא הכל, אלא אמרינן דבדלי זה אחרון נפל תחלה בעודו ריקן וכשדלאו לבור לבסוף הוא טמא ומטמא כל מה שבבור, אבל שאר דליים הראשונים טהורים, עכ"ל, ובפשוטו היינו משום דינא דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, וע"כ לא חיישי' שהי' השרץ מתחילה בבור, וע' חזו"א אהע"ז סי' פ' ס"ק ז' ח' מש"כ בזה באורך.

וצ"ב מ"ט לא פירשו גם לפום פירוש בתרא דהא דמטהרינן הוא משום ספק טומאה צפה, ובספר משנת טהרות הביא דבס' חזון נחום למד מזה דטהרת טומאה צפה הוא רק בשהיא צפה ע"ג המים, אך אם צפה ע"ג יין ושמן לי"ב לטהרת טומאה צפה, ודלא כמו שנקט החזו"א סימן י"ג סק"ט דטהרת טומאה צפה היא אף בצפה ע"ג יין, ועמש"נ להלן משנה ח' אות ז', עו"כ שם לפמש"כ החזו"א הבאנו דבריו במשנה ג' אות י"א, דהיכא דהספק הוא אם הי' ע"ג המים, ואם הי' ע"ג המים ודאי טימא, לי"ב לטהרת טומאה צפה, ומש"כ שם עוד לפמש"כ המקד"ד דבטומאת משקין ליכא לטהרת טומאה צפה, תמוה, דד' המקד"ד הם רק לפמש"כ בדעת הרמב"ם דספק טומאת משקין טמא אף ברה"ר ובאיבד"ל, אך להתוס' לטעמייהו בנדה ד"ה: דאף ספק טומאת משקין טהור היכא דאיבד"ל, הרי פשוט דה"נ אית בהו לטהרת טומאה צפה, ויל"ד עוד בזה למש"כ התוס' ריש נדה דלא מטהרינן בספק טומאה ברה"ר היכא דהשתא ודאי טמאה היא, ושמא ה"נ הוא בטהרת טומאה צפה דלא מטהרינן היכא דהשתא ודאי טמא הוא, אך בפשוטו נ' דרק בטהרת ספק טומאה ברה"ר דילפי' לה מסוטה, לא מטהרינן היכא דהשתא ודאי טמאה היא דל"ד לסוטה, ומשא"כ בטהרת טומאה צפה, ודמי למש"כ התוס' שם דבאיבד"ל מטהרינן אף היכא דהשתא ודאי טמאה היא.

ג] **שם, המערה מכלי לכלי ונמצא שרץ בתחתון העליון טהור,** פירש הר"ש דלא חיישי' שמא מן העליון נפל לתחתון, ובפשוטו היינו משום דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, וכ"כ הראב"ד בהל' שאה"ט רפי"ז, ז"ל, אבל הטעם שכל הטומאות כשעת מציאתן ובמקום מציאה דלא מחזיקין טומאה ממקום למקום היכא דאפשר למיתלי בטהרה. ואע"ג דר"י ס"ל דמחזיקין לתלות ה"מ באותה קופה אבל מכלי לכלי לא, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ויל"פ עוד, דל"ב בזה כלל לדינא דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, אלא הא דהדלי העליון טהור, הוא משום דינא דכל הטומאות כשעת מציאתן וכמקום מציאתן, אשר מכח זה יש לנו להחזיק שהי' השרץ בכלי התחתון מתחילה, ולא נפל מן הכלי העליון, ועמש"נ לעיל פ"ג מ"ה אות י"ב כעי"ז, (ועמש"נ עוד בזה בכלים פ"ט מ"ג אות ד'?).

אמנם הרמב"ם שם כתב, ז"ל, המערה מכלי לכלי ונמצא השרץ בתחתון העליון טהור, ואין אומרין מהעליון נפל אלא שמא בתחתון הי' מפני שהן כלים ואין להן דעת לישאל וכו', עכ"ל, והראב"ד שם השיג ע"ז, ז"ל, א"א תמה אני על הטעם הזה שהרי טומאה הבאה בידי אדם היא וכו', עכ"ל.

ובכס"מ שם כתב בישוב ד' הרמב"ם, ז"ל, ולדעת רבינו י"ל שמאחר שלא נודע לאדם לא חשיבא באה בידי אדם, עכ"ל, והתוי"ט במתניתין כתב ע"ד הכס"מ, ז"ל, וצ"ל דהא דפ"ק דנדה משנה ב' היתה יושבת במטה חשיבא באה בידי אדם, ואע"ג דלא ידעה שנטמאה מ"מ הוי כמו נודע, הואיל ודרכן של נשים להתטמאות בנדות, והא וכו' מחט שנמצא בבשר, נמי עסוק בטהרות הוא, והוי דעת לישאל על הטהרות, ולא בעינן נודע בטומאה אלא כשהיא באה בידי אדם, עכ"ל.

וצ"ב דאם ל"ב שיהא הספק נודע לאדם אלא כשהטומאה באה בידי אדם, ולא היכא שהטהרות ביד אדם, א"כ מ"ט מטהרינן במערה מכלי לכלי, הרי הוי הכלי העליון ביד האדם, ובכה"ג הרי ל"ב שיהא הספק נודע לאדם, וכנראה פירש התויו"ט שד' הכס"מ קיימי על מש"כ הרמב"ם בממלא בכלי ונתן בי' כלים וכו' דכל הכלים טהורין מפני שאיבד"ל, וע"ז קאי השגת הראב"ד דהוי ספק טומאה הבאה בידי אדם, וע"ז שפיר כתב הכס"מ דכיון שלא נודע לאדם ל"ח כספק טומאה הבאה בידי אדם, דהתם לא היו הטהרות ביד האדם שהרי שאר הכלים שנתן לתוכן אינם ביד האדם, אך אכתי צ"ע דמ"ט לא מטמאינן להכלי שמילא בו שהוא הי' ביד האדם, וצ"ע בזה.

ד] ובחזו"א טהרות סימן ג' סק"ט כתב לישב ד' הרמב"ם, ז"ל, וי"ל דהכא הספק נולד קדם שבא ליד אדם בשעה שהדלי ע"ג קרקע מספקינן אם יש בו שרץ, וכיון שהוא אבד"ל הוא בחזקת טהור ואם לא הי' בו שרץ מקדם גם עכשיו לא נפל בו, ולא דמי לחברותי' נושאות אותה במטה דהתם בכל שעה אפשר לומר שנטמאת, עכ"ל, ולכאו' היינו משום דודאי עכשיו אינו נטמא, שהרי אם יש בו שרץ עכשיו כבר הי' בו מעיקרא וטימאהו, ועתה אינו חוזר ונטמא דשבעה לה טומאה, וע"כ לא מטמאינן בזה, וע' חזו"א סימן י"ג סק"ט שדן בכה"ג אם מטמאינן משום דהשתא יש בו דעת לישאל, או דכיון שאין טומאה אחר טומאה לא מטמאינן לי', וציין למש"כ הכא.

אמנם באמת אי"ז מיישב ד' הרמב"ם, שהרי כתב הרמב"ם שם, ז"ל, וכן הממלא בכלי ונתן בעשרה כלים ונמצא השרץ באחד מהן הוא טמא והכלים טהורין, אע"פ שכולן ספק שמא השרץ בכלי שמילא בו הי' תחילה, מפני שהן כלים ואיבד"ל, עכ"ל, והתם נמי קשיא דמ"ט חשיב איבד"ל הרי הוי כספק טומאה הבאה בידי אדם, והתם אין לישב דאין הספק בשעה שיבד"ל משום דשבעה לה טומאה, שהרי הוי הספק שמא הי' השרץ בכלי תחילה וטימא את המים שמילא בתוכו בשעה שמילא אותן והן טימאו את שאר הכלים, והוי ספק טומאה הבאה בידי אדם, וד' החזו"א שם קיימי על ד' הרמב"ם הללו, ובע"כ שאין כוונתו לישב כן.

ומשמעות ד' החזו"א שכונתו, דכיון דהספק הי' על הכלי מעיקרא בשעה שלא הי' בו דעת לישאל, וכבר הוכרע לנו שאין בו שרץ, תו אף שבא ליד האדם אין לנו לטמאותו, דכיון שהוכרע לנו שאין בו שרץ, ואם ל"ה בו שרץ מעיקרא גם עכשיו לא נפל בו, אין לנו לטמאותו.

אך הדברים צ"ב, שהרי אמרו בנדה ד"ה: דאם היתה המיטה חשובה כדבר שאיבד"ל היתה טהורה, הגם שהנדה עצמה יבד"ל והוכרע עלי' שנטמאה, ומאידך כתבו התוס' שם ד"ג. דאף אם הנדה שוטה היא שאיבד"ל וספיקה טהור, מ"מ אית בה דין טומאת מעל"ע לטמאות אדם שנגע בה שהוא יבד"ל, והרי דלא אזלי' בתר שורש הספק, אלא אזלי' בתר הנידון לפנינו, וביותר, שהרי הכא אי"ז כלל שורש הספק, אלא הוו ב' ספיקות, ולכאו' בדין דהספק אם נטמא הכלי מן השרץ הוי ספק דאיבד"ל, והספק אם נטמאו המים מן השרץ הוי ספק דיבד"ל, ומה שהוכרע הספק הראשון לטהר, לכאו' אי"ז טעם לטהר הספק השני, וכדאשכחן דכוותה במתני' רפ"ו במסוכן ברה"י והוציאוהו לרה"ר והחזירוהו לרה"ר, ולכאו' פשיטא דספק שרץ ספק צפרדע שנגע בו כלי שאיבד"ל ואח"כ נגע בו אדם שיבד"ל יהא הכלי טהור והאדם טמא, ויל"ע בזה בחזו"א יו"ד סימן צ"ח.

ה] ובמקד"ד סימן מ"ו סק"ב כתב לישב ד' הרמב"ם, דהא דשאר הכלים שנתן לתוכן טהורים, הוא משום דהוי ספק משקין לטמא אחרים דטהור, וגם משום דלדעת הרמב"ם בפיהמ"ש להלן מ"ט זורק לא חשיב כטומאה הבאה בידי אדם, וזה דלא כמבו' בפשוטו בפיהמ"ש בריש פירקין דזורק חשיב כטומאה הבאה בידי אדם לכו"ע, והא דהכלי שמילא בו טהור, הוא משום דהספק הוא שמא הי' בו השרץ מתחילה קודם שבא ליד האדם, ואח"כ שבא לידו ליכא ספק טומאה כלל, דאם הי' בו שרץ מתחילה כבר נטמא, ועתה אין חוזר ונטמא דשבעה לה טומאה, ועיי"ש מה שהוסיף עוד בזה.

ו] וע' עוד בכ' הגר"ח מש"כ דברים מחודשים בישוב דעת הרמב"ם, ומה שהאריך שם בביאור פלוגתת הרמב"ם והראב"ד דאזלי לטעמייהו, וע' עוד בחזו"א אהע"ז סי' פ' סק"ט מש"כ בדעת הרמב"ם.

ז] בעיקר ד' הרמב"ם שם בדין הממלא י' דליים, עי' כס"מ מה שתמה בזה, וע' מקו"ח סימן תס"ז סק"ט מש"כ באורך בביאור ד' הרמב"ם, וכן האריכו בזה המקד"ד סימן מ"ו סק"ב, והחזו"א טהרות סימן ג' סק"ח ואהע"ז סימן פ' סק"ט.

ח] **שם בר"ש, תניא בתוספתא שרץ בפי חולדה ומהלכת ע"כ ככר של תרומה ונגע ספק חי ספק מת רבי מטמא שחזקה שרצים מתים בפי חולדה וחכמים מטהרים, בד"א בזמן שנטלתו והלכה לה, אבל אם מצאו מת בפי' טמא,** בהגהות הגר"א הוסיף, אם ראוהו חי בפי' אע"פ שנמצא מת בפי' טהור, וכ"ה בתוספתא שלפנינו, והיינו משום דדמי לנגע באחד בלילה ולמחר השכים ומצאו מת דחכמים מטמאין משום דכל הטומאות כשעת מציאתן, ואם ראוהו חי מבערב טהור, וה"נ הכא דכוותה, וע' או"ש פט"ו משאה"ט ה"ז, וע' מה שהאריך בזה באחיעזר ח"ג סימן ט'.

אמנם בפי' הר"ש להלן פירש להך בבא דשרץ בפי חולדה, דאיירי בשנטלתו חי בפנינו, ובזה הוא שאמרו דאם מצאו מת בפי' טמא, ומבו' דל"ד לנגע באחד בלילה ולמחר עמד ומצאו מת דאם ראוהו חי מבערב טהור, אלא הכא מטמאינן אף שראוהו חי מבערב.

והטעם בזה, דהנה בעיקר מה שפירש הר"ש להלן דהך בבא איירי בשנטלתו חי בפנינו, עמד בחזו"א סימן ד' סק"ו דמ"ט דקדק לפרש כן דלכאו' אין נפקותא בזה, עיי"ש מש"כ בזה, ומשמעות הדברים דאם לא ראוהו חי בפי', היו מודים חכמים לרבי דטמא, כיון דחזקה שרצים מתים בפי חולדה, ורק משום שהוחזק חי בפי' הוא דמטהרי רבנן.

ולפ"ז י"ל, דאף לרבנן מהני הא דחזקה שרצים מתים בפי חולדה לאורועי לחזקת חי, ואך דאכתי הוי זה ספק, וע"כ מטהרי רבנן משום דספק טומאה צפה ע"פ המים טהור.

ולפ"ז ניחא, דע"כ אם מצאו מת בפי' מטמאינן לי', משום דכל הטומאות כשעת מציאתן, ול"מ מה שנטלתו חי בפנינו, שהרי איתרע הך חזקה משום דחזקה שרצים מתים בפי חולדה, וע"כ אזלי' בתר שעת מציאתן.

ט] **שם רשב"א אומר שרץ בפי נחש כו' שכן דרך הנחש להיות מגבי' את צוארו ומהלך,** בחזו"א סימן ד' סק"ו תמה, למה לי האי טעמא, תיפו"ל דאין לטומאה מקום, כמו בשרץ בפי חולדה, וכתב דצ"ל דהו"א דנחש כיון דהוא זוחל על הארץ הוי כודאי נגע, קמ"ל דמגבי' את צוארו והו"ל ספק וטהור.

י] **שם, השרץ בפי התרנגול ונבילה בפי הכלב עוברין בחצר אין מטמאין למפרע שאני אומר ממקום אחר הביאום, היו מנקרים בהם על הארץ מטמאין למפרע,** והובא דין זה בד' הרמב"ם פט"ו משאה"ט ה"ז, ז"ל, וכן השרץ בפי החולדה והנבילה בפי הכלב וכו' היו מנקרין בהן על הארץ הרי הן כמונחין "ומטמאין למפרע מספק" אם היו ברה"י, עכ"ל.

והנה בביאור הגר"א לתוספתא פירש דין זה, ז"ל, אין מטמאין את החצר למפרע, לומר שהשרץ הי' בחצר תחילה ונטמא כל הטהרות, אלא אמרי' ממקום אחר הביאום, פי' לפי שאין לטומאה מקום והוי כמו ספק טומאה הנזרקת שספיקו טהור, היו מנקרין בהן על הארץ וכו' טמאים למפרע דהרי יש לטומאה מקום, עכ"ל, וכ"ה בחס"ד שם.

וצ"ב רב, דלכאו' אף היכא שנמצאו השרץ בפי התרנגול והנבילה בפי הכלב, הרי ספיקא דילן הוא שמא היו בחצר תחילה על הארץ, וא"כ מ"ט חשיב שאין לטומאה מקום, וכבר עמד בזה החזו"א סימן ד' סק"ו, ומכח זה פירש דינא דתוספתא בע"א, ז"ל, ונראה דד"ז אינו ענין להא דאין לטומאה מקום דהרי אנו מסופקין למפרע שהי' כאן השרץ בארץ, אלא כשהשרץ בפי תרנגול לא אתיליד ריעותא בחצר ומוקמינן החצר בחזקת טהרה, וכדין מערה מכלי לכלי ונמצא שרץ בתחתון וכו', אבל כשהשרץ בארץ אף שמנקרין בו הוי החזקה מזמן לזמן דמחזקינן, עכ"ל.

אך כבר עמד החזו"א שם דבל' הרמב"ם לא מ' כן, דמשמעות ד' הרמב"ם דגם הא דהן מטמאין למפרע הוא משום דחשיבי כמונחים, ועיי"ש שכתב דצ"ל דהרי הן כמונחין שכתב הרמב"ם היינו לענין ספק נגע בו עכשו, ומטמאין למפרע הוא דין שני, וכ"ה מפורש גם בד' הגר"א דהא דמטהרינן בשרץ בפי חולדה ומטמאינן היכא שהיו מנקרין, הוא משום דכשהשרץ בפי חולדה אין לטומאה מקום, וכשהיו מנקרין יש לטומאה מקום.

יא] ונ' ללמוד מזה, דההלכתא דכל שאין לטומאה מקום ספיקו טהור, לא תליא כלל בצד הטומאה, אלא תליא בהטומאה שאנו רואים לפנינו אשר היא מספקת אותנו שמא נטמאו הטהרות, ורק היכא שהטומאה שלפנינו יש לה מקום, הוא דספיקה טמא, אך כל היכא שהטומאה שלפנינו אין לה מקום, הגם דאנן מספקא לן שמא מעיקרא הי' לה מקום וטימאה טהרות, מ"מ כיון שכל הספק שלפנינו הוא מכח טומאה שאין לה מקום, הוי זה בכלל ההלכתא דכל שאין לטומאה מקום ספיקו טהור, ומצינו כעי"ז בכ' הגר"ח לגבי דינא דאיבד"ל ספיקו טהור, דהיכא דהספק שלפנינו הוא מכח דבר שאיבד"ל, הגם דמכח זה מספקינן על דבר שיבד"ל, חשיב כספק ב' רשויות, וספיקו טהור, עיי"ש, ואכמ"ל בזה, ועמש"נ בזה לעיל פ"ג מ"ז אות ד', ואשר ע"כ היכא שנמצא השרץ בפי התרנגול ואין לו מקום, הגם דמכח זה מספקינן שמא הי' מתחילה על הארץ וטימא טהרות, מ"מ הוי בכלל כל שאין לטומאה מקום דספיקו טהור, ומשא"כ היכא שהיו מנקרין דהשתא יש לטומאה מקום, מטמאינן למפרע מספק.

ועמש"נ לעיל משנה ג' אות ח' לדון עפי"ז, דה"נ הוא להיפך, דהיכא שהטומאה והטהרה שלפנינו יש להן מקום, הגם דספק הטומאה הוא שמא נזרקו הטהרות ונטמאו, ספיקן טמא, עיי"ש עוד בזה.

יב] **שם, קבר הנמצא מטמא למפרע, בא אחר ואמר ברי לי שלא הי' כאן קודם לעשרים שנה אין טמא אלא משעת מציאה ואילך,** וכן פסק הרמב"ם פ"ח מטו"מ ה"ח, והראב"ד שם השיג ע"ז, ז"ל, זו התוספתא אינה משוה עם המשנה, מבוי שנמצא בו שרץ מטמא למפרע עד שיאמר בדקתי את המבוי וכו' או עד שעת הכיבוד, עד שעת הכיבוד מיהא מטמא, ואע"פ שבשעת הכבוד לא היה בו שרץ דאמרינן עם סילוק ידיו נפל בו השרץ, וה"נ נימא ליום א' או לב' ימים אחר ראייתו של זה נקבר המת שם, עכ"ל.

יג] ובכס"מ שם כתב, ז"ל, ואפשר לומר דלא דמו דנפילת שרץ לית ליה קלא כמו קבורת מת, עכ"ל, ונ' כונתו ע"ד מש"כ בחזו"א סימן ד' סקי"ד כתב, ז"ל, בא אחד ואמר ברי לי שלא היה כאן קדם לכ' שנה אין טמא אלא משעת מציאה ואילך, בתוס' נדה ד' א' ד"ה כי, פירשו דלר' יוחנן אפי' כי ראהו חי מבערב ברה"י טמא, והכא לא משמע דהקבר נמצא ברה"ר, ואפשר דקבר במקום טהרה לא שכיח והלכך בבדוק אינו מטמא למפרע אפי' ברה"י, עכ"ל, והעירוני דמצינו כעי"ז בהא דד' נשים דיין שעתן ולא מטמאינן להו מעל"ע, אשר צ"ב דמ"ט עדיפי מראוהו חי מבערב ומקופה בדוקה דמטמאינן להו למפרע, וכתב בחזו"א יו"ד סימן צ"ז סוסק"א, דהוא משום דד' נשים עדיפי מבדוקה, עיי"ש, וה"נ הכא דכוותה, ואשר זהו מש"כ הכס"מ, דקבורת מת אית לה קלא, וע"כ לא שכיח שיהא קבר במקום טהרה, וע"כ לא מטמאינן למפרע, ומשא"כ במבוי שנמצא בו שרץ דנפילת שרץ לי"ל קלא, וה"ז שכיח טפי שיהא שרץ במבוי, ע"כ מטמאינן למפרע עד שעת הכיבוד.

יד] ובחס"ד לתוספתא תירץ קו' הראב"ד, לפמש"א בנדה ד"ג. דהא דמטמאינן בשרץ שנמצא במבוי, הוא משום דאיכא שרצים דגופי' ושרצים דאתו מעלמא וכתרתי לריעותא דמי, ולפ"ז ניחא דע"כ דוקא בשרץ מטמאין למפרע, אך בקבר דליכא להאי טעמא לא מטמאינן למפרע, וכ"כ המחנ"א אישות סימן ג' והאו"ש פט"ו משאה"ט ה"ז.

והנה אמנם בפירש"י ותוס' ורשב"א וריטב"א בנדה שם מבו', דלא הוצרכו לה"ט דכתרתי לריעותא דמי, אלא לדעת שמאי דמטהר מעל"ע, אך לדעת הלל דמטמא מעל"ע ל"ב לטעם זה, ותיקשי לדידהו מד' התוספתא בקבר הנמצא דאינו טמא אלא משעת מציאה ואילך, וי"ל שדעתם כדעת הראב"ד דהתוספתא פליגא על המשנה.

אך באמת לדעתם יש לישב בע"א, שהרי לדעתם כל הך דינא דמבוי שנמצא בו שרץ מטמא למפרע, הוא רק בקדשים, דומיא דטומאת מעל"ע, ולפ"ז יל"פ דהא דתניא דקבר הנמצא ובא א' ואמר וכו' אינו טמא אלא משעת מציאה ואילך, הוא לחולין, וז"פ.

וביותר ניחא, למש"נ להלן אות כ' בדעת הרשב"א והריטב"א דהא דתניא בנגע באחד בלילה דבראוהו חי מבערב טהור, הוא רק לחולין, אך לקדשים תולין, ולפ"ז הרי דה"נ יל"פ דהא דתניא הכא דאם בא א' ואמר וכו' טהור הוא רק לחולין.

אך צ"ע דאי איירי לחולין א"כ גם בשלא ראוהו חי הי' לנו לטהר, דומיא דקופה שאינה בדוקה שלדעתם אין טמאה למפרע לחולין כלל, וגם במת שלא ראוהו חי מבערב, דעת התוס' דאינו מטמא למפרע לחולין כלל, ואפשר דשאני קופה שאינה בדוקה שהיתה מוחזקת מתחילה בבדוקה, וע"כ הגם דהשתא אינה בדוקה, מ"מ לא מטמאינן לחולין, ועד"ז הוא במת שלא ראוהו חי מבערב, דמ"מ הוחזק חי לשעבר, ומשא"כ בקבר דחשיב שלא הוחזק חי כלל, ועמש"נ עוד בזה להלן אות י"ח, וצ"ע בזה.

אך בד' הרמב"ם אין לישב כן, דסתימת דבריו בפי"ח משאה"ט נ' דמטמאינן בשרץ שנמצא במבוי אף לחולין, וכן מ' בדבריו בפיהמ"ש שם, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן בנדה ד"ג. וד"ד., ומה"ט ס"ל להרמב"ן שם דגם להלל כל הא דמטמאינן בשרץ שנמצא במבוי הוא משום דכתרתי לריעותא דמי, (ולפ"ז ל"ק בקבר הנמצא, מ"ש ממבוי שנמצא בו שרץ, שהרי בקבר הנמצא ליכא תרתי לריעותא, וכנ"ל).

טו] וי"ל עוד בזה בפשיטות, וכבר כתב כן החס"ד שם, וכ"כ הנצי"ב בנדה דנ"ו, לפמש"כ הגר"א בביאורו לתוספתא, דהא דמטהרינן היכא דבא א' ואמר ברי לי שלא הי' כאן קודם לכ' שנה, איירי בשהמבוי הזה הוי רה"ר, דהוי ספק טומאה ברה"ר, לפיכך טהור כשאין לו חזקת טומאה, עכ"ד, ולפ"ז ניחא קו' הראב"ד, שהרי כתב הרמב"ם בפיהמ"ש פרק דם הנדה, דדינא דשרץ שנמצא במבוי טמא, הוא משום דמבוי רה"י הוא וספיקו טמא, וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם פי"ח משאה"ט ה"ד, והיינו משום דל"ש בזה דינא דכשעת מציאתן לטמאות אף ברה"ר, כיון דהוי כראוהו חי מבערב, וממילא דבקבר דנמצא דאיירי ברה"ר, שפיר מטהרינן היכא שבא א' ואמר ברי לי שלא הי' כאן קודם לכ' שנה.

ובעיקר הך מילתא אם ההיא דשרץ שנמצא במבוי איירי רק ברה"י או אף ברה"ר, לכאו' מד' הרשב"א וריטב"א בריש נדה מוכח דאיירי רק ברה"י, שהרי פירשו דהתם נמי תולין ולא שורפין דומיא דנדה, וע"כ לא פריך מינה אלא לשמאי, ולפ"ז נ' דכ"ז הוא רק ברה"י, שהרי גם בנדה דנו לומר דלא מטמאינן מעל"ע רק ברה"י, וגם לפ"מ שדנו דבנדה הוא גם ברה"ר, הרי פירשו הטעם משום דלא להוו מילי דרבנן כחוכא, וטעם זה ל"ש בשרץ שבמבוי, ומ' כן גם מד' רש"י ותוס' בנדה ד"ג. שפירשו דלהלל לא פריך, ומ' דכל הא דמטמאינן בשרץ שנמצא במבוי הוא רק בדהוי המבוי רה"י, דאי נימא דמטמאינן אף בדהוי המבוי רה"ר, א"כ מ"ט לא פריך מינה להלל, דמ"ש ממעל"ע דלא מטמאינן בו ברה"ר אלא משום דהשתא ודאי טמאה היא, או משום דהוי ספק ראי', אשר הני טעמי ל"ש בשרץ שנמצא במבוי, אך אולי טעמא דהשתא ודאי טמא היא שייך אף בשרץ שנמצא במבוי, ואי"ז נראה, אך יש לדחות, דהגם דלא מצי פריך מינה להלל, משום דמצינו לאוקמי למתניתין ברה"י, מ"מ לפ"מ דמסיק דכתרתי לריעותא דמי, מטמאינן אף ברה"י, אך לפ"ז נמי לא קשיא מ"ש מקבר הנמצא, דבקבר הנמצא הרי ליכא תרתי לריעותא, וכמש"נ לעיל אות י"ד.

והעירוני דמד' התו"י בנדה ד"ב. יש להוכיח דההיא דשרץ שנמצא במבוי איירי גם ברה"ר, שהרי כתבו דהא דמטהר שמאי מעל"ע ברה"י הוא משום פו"ר, ואי נימא דההיא דשרץ שנמצא במבוי איירי רק ברה"י, א"כ מאי פריך בגמ' שם ד"ג. דמ"ש ממבוי, הרי כל הא דמטהר שמאי במעל"ע הוא משום פו"ר, ודו"ק.

טז] בטעם הא דאם בא א' ואמר ברי לי שלא הי' כאן קודם לכ' שנה טהור, בפשוטו היינו משום דדמי לנגע באחד בלילה ובשחר השכים ומצאו מת דאם ראוהו חי מבערב טהור, וה"נ הכא כיון שהוחזק מקום זה שלא הי' בו קבר לא מטמאינן לי' למפרע, ומה"ט כתב הגר"א דלא מטהרינן אלא בדהוי ברה"ר, שהרי ברה"י מטמאינן אף היכא שראוהו חי מבערב.

והא דמהני אף שאומר שלא הי' כאן קודם לכ' שנה, ואילו התם בעינן שיראוהו חי מבערב, פשוט דהוא משום דהא דהתם בעי' שיראוהו חי מבערב, ובלא"ה מטמאינן לי', הגם דודאי הי' חי פעם אחת, היינו משום דבעינן שיראוהו חי במקום זה, וכמו שפירש הנובי"ק אהע"ז סימן ל"א, וכן פירש בחי' הגרע"א בנדה, וכן נ' בל' הריטב"א בנדה ד"ב: וד"ד, וע"כ ל"מ רק אם ראוהו חי מבערב במקום זה, ומשא"כ הכא דהוחזק לנו שלא הי' קבר במקום זה קודם כ' שנה, שפיר מהני, וכ"כ האו"ש פט"ו משאה"ט ה"ז.

יז] אמנם צ"ב בזה, דמ"ט בעינן שיבא א' ויאמר שלא הי' קבר קודם כ' שנה, הרי גם בלא אמירתו ידעינן דלא הי' הקבר כאן מעולם, ומה מוסיף לנו זה שאומר שקודם כ' שנה לא הי' כאן קבר.

ולכאו' מזה סייעתא גדולה למש"כ הנובי"ק שם דרך אחרת בהא דאם ראוהו חי מבערב טהור, אשר צ"ב דגם אם לא ראוהו חי מבערב, הרי ידעינן דהי' חי פעם אחת, וא"כ נוקי לי' בחזקת חי, וכנ"ל, וכתב לישב, דעיקר החילוק הוא, דהתם איירי שאינו יודע בשעת נגיעתו במי נגע, וע"כ מספקא לן אם נוגע בחי או במת, ולא שייך חזקת חיים, משום דודאי יש מתים בעולם, ומשא"כ בראוהו חי מבערב דהוחזק אדם זה לפנינו בחזקת חי, עכ"ד, והנה הנוב"י שם נקט דל"מ ראוהו חי מבערב, רק אם אותו אדם שנגע בו ראהו חי מבערב, אך יש מקום לומר דאף אם אדם אחר ראהו חי מבערב, שפיר מהני, ולפ"ז ניחא, דע"כ הגם דמטמאינן למפרע בקבר שנמצא, הוא משום דודאי יש מקומות שיש בהם קברים, ואין מקום זה מוחזק בטהרה לפנינו, ומשא"כ אם בא אחד ואמר שלא הי' קבר קודם כ' שנה, דמקום זה מוחזק בטהרה אצלו, לא מטמאינן למפרע, ואכתי צ"ב, וי"ל דגם הריטב"א ודעימי' דהוצרכו לפרש דהא דאם לא ראוהו חי מבערב טמא, הוא משום שלא ראוהו חי במקום זה, היינו משום דמשמע להו דמיירי אף בשראוהו חי מכבר, והוחזק לפנינו בחזקת חי, וע"כ הי' לנו לטהר, אלמלי הא דלא הוחזק חי במקום זה, ומשא"כ הכא שלא הוחזק מקום זה לפנינו בטהרה, שהרי יש מקומות שיש בהן קבר, ע"כ לא מטהרינן אלא בשבא אחד ואמר שלא הי' קבר קודם כ' שנה, דהוחזק אצלו מקום זה בטהרה, וכנ"ל.

שו"ר בחזו"א סימן ג' סק"ב שכתב בתו"ד, ז"ל, ואפשר דכל שזוכר בדיקתה מקרי בדוקה, וכן נראה מהא דתניא בתוס' בר"ש פ"ד מ"ד קבר שנמצא מטמא למפרע בא אחד ואמר ברי לי שלא היה כאן קדם לכ' שנה אין טמא אלא משעת מציאה, עכ"ל.

יח] ואולי י"ל עוד בזה, דכל עיקר הא דמטמאינן בקבר הנמצא למפרע, הגם דלדעת התוס' בנגע באחד בלילה לא מטמאינן אלא לקדשים ואף בשלא ראוהו חי מבערב, וגם לדעת הרשב"א והריטב"א בריש נדה, הגם דבנגע באחד בלילה מטמאינן למפרע אף לחולין, אך בקופה ודכוותה דהוי ספק ביאה לא מטמאינן למפרע לחולין, (אך קשיא טובא ע"ז מד' התוספתא שהביא הר"ש להלן פ"ה מ"ז, ויתבאר שם בעזה"י), הוא משום דלא נודע לנו שקברו שם מת, וע"כ כל שמצאנו שם מת תלינן שנקבר מכבר, שהרי קבורת מת קלא אית לי', וכמש"כ הכס"מ בפ"ח מטו"מ ה"ח (שהבאנו לעיל אות י"ג), וע"כ לא תלינן שנקבר שם מת ולא נודע לנו.

ולפ"ז נראה, דמה"ט אם בא אחר ואמר שקודם כ' שנה ל"ה שם קבר מטהרינן לי', דהואיל וודאי נקבר בלא ידיעתינו, תו י"ל שנקבר סמוך לזמן שמצאנוהו, ולא מטמאינן למפרע, ואמנם לפ"ז לא נטהר אלא לחולין ולא לקדשים, דומיא דקופה בדוקה לר' יוחנן בנדה ד"ד., ועמש"נ בזה לעיל אות י"ד.

יט] במש"כ הגר"א שהבאנו לעיל סקט"ו דהא דמטהרינן היכא דבא א' ואמר ברי לי שלא הי' כאן קודם לכ' שנה, איירי בשהמבוי הזה הוי רה"ר, דהוי ספק טומאה ברה"ר, לפיכך טהור כשאין לו חזקת טומאה, עכ"ד, יש להוסיף בזה דברים.

דהנה בפשוטו נ' שמקור ד' הגר"א לזה, הוא משום דאף כשבא א' ואמר ברי לי שלא הי' כאן קודם לכן, לא עדיף מנגע באחד בלילה ובשחר עמד ומצאו מת, דאף אם ראוהו חי מבערב, מ"מ לא מטהרינן אלא ברה"ר, וכדתניא בתוספתא שהביא הר"ש להלן פ"ה מ"ז, וכמו שהוכיחו מזה התוס' בנדה ד"ד., ועיי"ש שכתבו דלדעת חזקי' מטהרינן אף ברה"י, ועיי"ש בתוס' הרא"ש שלא כתב כן.

אמנם בחזו"א סימן ד' סקי"ד כתב, ז"ל, בתוס' נדה ד' א' ד"ה כי, פירשו דלר' יוחנן אפי' כי ראהו חי מבערב ברה"י טמא, והכא לא משמע דהקבר נמצא ברה"ר, ואפשר דקבר במקום טהרה לא שכיח והלכך בבדוק אינו מטמא למפרע אפי' ברה"י, עכ"ל, ועמש"נ עוד בזה לעיל אות י"ב.

כ] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בד' הרמב"ן הרשב"א והריטב"א בריש נדה מוכח דבראוהו חי מבערב מטהרינן אף ברה"י, ויתבאר בזה בעזה"י להלן פ"ה מ"ז, ולכאו' לדעתם ודאי יש לטהר היכא שבא א' ואמר ברי לי שלא הי' כאן קודם לכ' שנה גם ברה"י.

אך באמת יש לפקפק בזה, שהרי קשיא ע"ד הראשונים דבראוהו חי מבערב מטהרינן אף ברה"י, מהא דמטמא ר' יוחנן בנדה ד"ד. למפרע אף בקופה בדוקה, האמנם הרמב"ן בנדה שם כתב דלא מטמאינן בקופה בדוקה, וצ"ע שם, אך ש"ר פליגי ע"ז, ועכצ"ל דהראשונים אזלי לטעמייהו דס"ל דבנגע באחד בלילה מטמאינן אף לחולין, ולפ"ז יל"פ דהא דבראוהו חי בערב טהור, איירי רק לחולין ולא לקדשים, וכל הא דמטמא ר' יוחנן בקופה בדוקה הוא רק לקדשים, וכאשר כ"ה דעת הרשב"א והריטב"א שם דכל הא דמטמאינן בקופה הוא לתלות בקדשים, ושלא כדעת הרמב"ן שם דמטמאינן ודאי אף לחולין, ולפ"ז הרי דאף הכא אף שבא א' ואמר ברי לי שלא הי' כאן קודם לכ' שנה, אין לטהר ברה"י אלא לחולין ולא לקדשים, ועמש"נ לעיל אות י"ד.

כא] ונ' עוד, דלדעת הרשב"א והריטב"א, בע"כ צל"פ דהתוספתא איירי ברה"י, שהרי דעתם בנדה ד"ב: דל"ש דינא דכל הטומאות כשעת מציאתן בקופה ודכוותה, כיון דהוי זה ספק ביאה, ולפ"ז נ' דהא דמטמאינן בהו למפרע, הוא רק ברה"י, דמהני הא דנמצא שרץ לאשויי ספק למפרע, וע"כ מטמאינן משום דינא דספק טומאה ברה"י, אך ברה"ר לא מטמאינן, שהרי מבו' בדבריהם דאף דאשה לא חשיבא כראוהו חי מבערב, מ"מ כיון דבספק ביאה ליכא לדינא דכל הטומאות כשעת מציאתן, ע"כ לא מטמאינן לה מעל"ע רק לתלות בקדשים, וגם דנו לומר דלא מטמאינן אלא ברה"י, (והטעם לומר דמטמאינן אף ברה"ר, הוא משום דלא ליהוו מילי דרבנן כחוכא), וע"כ בקופה שנמצא בה שרץ אין לטמאות למפרע אלא ברה"י, ולפ"ז הרי דה"נ בקבר הנמצא אין לטמאות למפרע אלא ברה"י, אך באמת עיקר ד' הראשונים דלא אמרינן כשעת מציאתן בספק ביאה, צ"ע רב מד' התוספתא שהביא הר"ש להלן פ"ה מ"ז, וכיון שבד' התוספתא מבו' דאף בספק ביאה אמרי' כשעת מציאתן, שוב יל"פ דבקבר הנמצא מטמאינן למפרע אף ברה"ר, וצ"ע עוד בזה.

כב] **שם, גרעינה של גפת טמאה שנמצאה בתוך הככר ע"ג תבשיל רותח, אע"פ שאין עלי' משקה טופח טמאה, נמצאת ע"ג ככר בתוך התבשיל צונן, אע"פ שיש עלי' משקה טופח טהורה,** ופירש הר"ש דבתבשיל צונן, אע"פ שיש עלי' משקה טופח טהור הככר, דמשקין אלו לא יצאו מן הגרעין, "ואין בגרעין כביצה לטמא את המשקין ואת הככר".

ומבו' בד' הר"ש דאם הי' בגרעין כביצה הי' מטמא את המשקין והככר, ובחזו"א סימן ד' סקי"ד תמה ע"ז, שהרי הגרעין לאו אוכל הא, כדתניא בתוספתא שהביא הר"ש בעוקצין פ"ג מ"ו, וכתב דאפשר דהשמן המובלע בהן חשיב אוכל, אבל לכאו' הוא כחרסין שבלעו משקין דלכו"ע עד שיצאו טהורין כדאמר נדה ס"ב ב', עכ"ד.

והרמב"ם פי"ז משאה"ט ה"ו פירש לדינא דתוספתא בע"א, ז"ל, אוכל טמא שנמצא גרעינה שלו בתוך הככר או על גבי תבשיל רותח אע"פ שאין עליה משקה טופח הרי הן טמאים, שאני אומר האוכל כולו נפל שם ונימוח בתוך הככר או מחמת הרתיחה ונשארה גרעינתו, נמצאת הגרעינה על גבי הככר או בתוך תבשיל צונן הרי אלו טהורין אף ע"פ שיש עליה משקה שאני אומר גרעינה זו לבדה נפלה אחר שאבד האוכל מעליה שהרי אינה מטמאה, עכ"ל, ועי' בחס"ד לתוספתא ובחזו"א שם סקט"ו מש"כ בביאור ד' הרמב"ם.

1. והנה בנדה שם מבו', דלר' יוחנן בנגע בא' בלילה ואח"כ נמצא מת במקום אחר תולין, והרי דהא דלר' יוחנן תולין, הוא אף בשנמצא במקום אחר ממש.

   ונ' מזה דכל מש"כ הראב"ד דמכלי לכלי אין מחזיקין כלל, היינו בשלא ראינו השרץ כלל בכלי הראשון, ואין לנו להסתפק כלל שהי' שם, אך בכה"ג שנגע בא' במקום פלוני, ואין ידוע אם הוא חי או מת, הרי דכל שנמצא מת במקום אחר, יש לנו להסתפק לדעת ר' יוחנן שמא הי' מת במקום הראשון, ודמי לקופה דס"ל לר' יוחנן דתולין, וכ"ה מבו' בחזו"א טהרות סימן ו' סק"ד.

   ויש להוסיף ביאור בזה, דבקופה הרי כיון שמצינו עתה שרץ, הרי דמדינא דכל הטומאות כשעת מציאתן הי' לנו לומר שהי' השרץ בקופה גם בזוית הראשונה, ואך דדינא הוא דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, ובזה ס"ל לר' יוחנן דמ"מ תולין, ועד"ז הוא בנגע בא' בלילה ולמחר נמצא מת במקום אחר, דמדינא דכל הטומאות כשעת מציאתן יש לנו לומר שהי' מת כשנגע בו, ואך דדינא הוא דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, ובזה ס"ל לר' יוחנן דתולין, ומשא"כ בגוונא דהראב"ד, הרי דמה שנמצא השרץ בכלי זה, אינו טעם כלל להסתפק שהי' בכלי הראשון שלא מצאנוהו בו, וע"כ בזה מודה ר' יוחנן דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום לתלות.

   אמנם הנה שו"ר בבית מאיר או"ח סימן תס"ז שעמד ע"ד הראב"ד מההיא דנגע בא' בלילה, וכתב דצריך לדחוק דכיון דסדנא דארעא חד הוא דמי לההיא דר' יוחנן דנמצא באותה קופה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-2)