21 השבת רבית
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ב' ערב ר"ה תשס"ט

א] ב"ק דקי"ב., הניח להן אביהן מעות של רבית אע"פ שיודעין שהן של רבית אין חייבין להחזיר, אמר רמב"ח זאת אומרת רשות יורש כרשות לוקח דמי, רבא אמר לעולם אימא לך רשות יורש לאו כרשות לוקח דמי, ושאני הכא דאמר קרא אל תקח מאתו נשך ותרבית, אהדר לי' כי היכי דנחי בהדך, לדידי' קא מזהר ליה רחמנא לברי' לא מזהר ליה רחמנא.

והנה בפשוטו מהא דס"ל לרמב"ח שהיו הבנים חייבין להחזיר אלמלי הא דרשות יורש כרשות לוקח, מבו' דס"ל דאין המלוה קונה את הרבית, וע"כ הוי כגזילה קיימת שחייבין הבנים להחזיר, ועי' מחנ"א סימן ב' שהוכיח מזה שלא כד' הריטב"א שכתב דהמלוה זוכה ברבית, עיי"ש.

ובשעה"מ פ"ה מאישות הט"ו כתב לישב, דכל ד' הריטב"א הם לדעת רבא דמשני דטעמא דהיורשים פטורין הוא משום דלברי' לא אזהר רחמנא, ובע"כ הטעם בזה הוא משום שקנה המלוה את הרבית, אך רמב"ח דפליג עלי' וס"ל דהטעם דהיורשים פטורין הוא משום דרשות יורש כרשות לוקח, הוא משום דס"ל דאין המלוה זוכה ברבית והוי זה כגזילה, וע"כ היו היורשים חייבין להחזיר, אלמלי הא דרשות יורש כרשות לוקח, עכ"ד, וכ"כ הנתיה"מ בסימן ר"ח, והגרע"א בדו"ח ב"מ דס"א:, וכ"ה מבו' גם בד' המל"מ פ"ד ממלו"ל ה"ג.

ב] אמנם צ"ע בזה, דהנה כתב הרשב"א ב"מ דס"א:, ז"ל, מסתברא לי דלא יוצאה בדיינין לרדת לנכסיו קאמר, אלא שהוא מצוה להחזיר מדכתיב וחי אחיך עמך וכו', ותדע לך דאי לא בנים נמי ליחייבי לאהדורי בהניח להן אביהן אחריות כדרך שאמרו בגוזל, ובהניח להן אביהן פרה וטלית וכל דבר המסויים דחייבין להחזיר מפני כבוד אביהן מ"ש מפני כבוד אביהם מדינא נמי חייבין כדרך שהן חייבין בגזלן בגזילה קיימת, אלא כדאמרן דליכא אלא מצות עשה דוחי אחיך עמך וכפיית המלוה איכא, לרדת לנכסיו ליכא, כנ"ל, עכ"ל, וכעי"ז כתב בחי' הר"ן שם, ובחי' הריטב"א שם ע"א.

וצ"ב מהיכא קים לי' להרשב"א דאין הבנים חייבין אף בשהניח להן אביהן אחריות, שהוכיח מזה דליכא שעבוד נכסים, הרי בברייתא לא נזכר שפטורין אלא בשהניח להן מעות של רבית, אך שמא אם הניח אחריות נכסים ה"ה חייבין, וכאשר כן מצינו בתוס' שאנץ ותוס' הרא"ש בב"מ שם שנסתפקו בדין זה, וצ"ל דסתימת הברייתא מ' דבכל גווני פטורין הבנים, ואף אם הניח להם אביהם אחריות נכסים.

ולפ"ז הרי בע"כ דגם לדעת רמב"ח אין היתומים חייבין אף בשהניח להן אביהם אחריות נכסים, וצ"ב שהרי לדידי' הא דהבנים פטורין הוא משום דרשות יורש כרשות לוקח דמי, וה"ט ל"מ אלא לפטרן מחיוב השבת הרבית עצמה, אך כל שהניח להן אביהן אחריות נכסים, הרי ל"מ ע"ז מידי הא דרשות יורש כרשות לוקח, וכאשר כ"ה בגזילה, דאף אי בגזילה קיימת פטורין משום דרשות יורש כרשות לוקח, מ"מ אם הניח האב אחריות נכסים חייבין לשלם, ומ"ט הן פטורין, ובע"כ דמודה רמב"ח דאין הנכסים משועבדים להשבת רבית.

והנה אי נימא דלדעת רמב"ח אין המלוה זוכה כלל ברבית, הרי בדין שיהא חוב השבת הרבית כשאר חובות שנכסיו משועבדין להן, ומהא דמודה רמב"ח דליכא שעבוד נכסים, יש ללמוד דמודה רמב"ח דזוכה המלוה ברבית, וליכא אלא מצוה בעלמא להשיבה.

והנה אמנם בד' המל"מ פ"ד ממלו"ל ה"ג בסוף דבריו מבו' די"ל דהגם דלדעת רמב"ח אין המלוה זוכה ברבית, מ"מ לי"ב שעבוד נכסים, וכ"ה מבו' בד' המחנ"א סימן א', ובמל"מ שם נ' דגזה"כ אסור דלברי' לא אזהר וליכא שעבוד נכסים, וצ"ע דמקרא לא שמעינן אלא דליכא אזהרה על הבן מצ"ע, אך מנלן שאין גובין ממנו מכח שעבוד נכסים, ומשום חובת האב, והרי חזינן בתוס' שאנץ ותוס' הרא"ש שנסתפקו בזה דשמא גובין מן הבן מכח שעבוד נכסים, וא"א למעט לזה מקרא, וצ"ל הטעם בזה, דאף דאין המלוה זוכה ברבית, מ"מ כיון דנטל הרבית מדעת הלוה, לי"ב חובת השבה דגזילה, ואין עליו אלא מצוה בעלמא להשיב, וע"כ לי"ב שעבוד נכסים, אך אי"ז מתישב בד' הריטב"א שהוכיח מהא דליכא שעבוד נכסים דזוכה המלוה ברבית, ולפי דבריו הרי דמהא דמודה רמב"ח דליכא שעבוד נכסים, מוכח דמודה להך מילתא דזוכה המלוה ברבית.

ואמנם הדברים צ"ע, דאם אכן מודה רמב"ח דזוכה המלוה ברבית, א"כ מהיכ"ת יהיו הבנים חייבין להשיב, ומה בעי' לה"ט דרשות יורש כרשות לוקח, ומאידך קשיא דמ"ש לפטרן משום הא משום קנין דיאוש וש"ר, הרי בלא"ה כבר קנוי הרבית לאב, ומ"ש לדון שהם קונים את הרבית בשנוי רשות.

ג] ונ' די"ל בזה, ובהקדם, דהנה בגל' הגרע"א סימן ק"ס ס"ט כתב בדין הלויני והלויך, ז"ל, ואם עשה כן וחזר והלוה לו וכו', י"ל דהוי כמו כל רבית קצוצה וצריך ליתן לו כפי השומא כמה שוה זה להיות מעות בידו כו"כ זמן וצריך לשלם זה מהריוח שהרויח במעותיו של זה, שהתורה לא אסרה אלא במלוה מדעתו, אבל זה אין דעתו כלל להלוות לו רק בדרך תשלומי רבית ואין שם הלואה עלה, והוי כשולח יד במעות שבידו דמותר לקבל הרבית כמ"ש במל"מ, וצ"ע לדינא, עכ"ל.

וד' הגרע"א ז"ל צ"ב רב, דאף דבשולח יד במעות שבידו מותר לקבל הרבית, הרי היינו משום דאי"ז הלואה כלל אלא גזילה, אך הכא שהלוה לו בתורת תשלומי רבית, הרי דעתו להלוות לו ומכח זה זוכה שכנגדו בהלואה זו, וא"כ לכאו' הוי זה הלואה גמורה, שאסור ליקח עלי' רבית, ומהו שכתב הגרע"א דאין שם הלואה עלה.

ונ' ללמוד מד' הגרע"א, דהגם דהמלוה נותן מדעתו את הרבית, מ"מ כיון שאסרה תורה לקיחת רבית וחשבינן לה כגזילה, כמש"א בב"מ דס"א., הרי דמה"ט אף שנתרצה הלוה ליתן הרבית, לא חשבינן לה כנתינה מדעת אלא כגזילה, ויל"פ בזה כמש"כ הריטב"א בב"מ דס"א. דאף שמוחל לו הוי כמחילה באונס, והא דזוכה המלוה בזה ול"ד לשאר גזילה שאין זוכה בה, הוא משום דהוי זה גזילה קיילא דמדעתו, וליכא בזה חוב ממון להשיב, אלא מצוה בעלמא, וע"כ ה"ה קונה לזה מכח הגזילה, כ"ה דבכל גזילה הי' קונה הגזלן להגזילה, אלמלי חיוב ההשבה, וכמש"כ האחרונים, ואשר זהו שכתב הגרע"א דאין שם הלואה עלה.[[1]](#footnote-2)

וזה נ' בביאור ד' הרשב"א שהבאנו לעיל סק"ב שהוכיח דליכא שעבוד נכסים בהשבת רבית אלא הוי זה מצוה להחזיר, דאי לא מ"ט אין הבנים חייבין להחזיר מדינא בשהניח להן אביהן פרה וטלית וכל דבר המסויים, כדרך שהן חייבין בגזלן בגזילה קיימת, וצ"ב דהגם דשמעינן מינה דקונה המלוה את הרבית, וע"כ ל"ה כגזילה קיימת שחייבין הבנים להחזיר, מ"מ היאך שמעינן מזה דליכא שעבוד נכסים, הרי שפיר י"ל דאף שקונה את הרבית, מ"מ חוב השבת הרבית הוי חוב ממון, ואית בי' שעבוד נכסים, וע' מל"מ פ"ד ממלו"ל ה"ג מש"כ בביאור ד' הרשב"א.

ובפשוטו צ"ל בדעתו, דאם קנה המלוה את הרבית, בע"כ דל"ה זה גזילה גמורה, וא"כ מהיכ"ת נימא דאיכא חוב ממון להשיב, דמקרא דוחי אחיך עמך אין לנו ללמוד אלא דאיכא מצוה להשיב.

ולפמש"נ נ' מכוון ד' הרשב"א, דאם הי' חוב השבת הרבית חוב ממון ומכח זה הי' בו שעבוד נכסים אף לא הי' זוכה המלוה ברבית, דכל הא דזוכה המלוה ברבית, ול"ד לגזילה שאין הגזלן זוכה בה, הוא רק משום דברבית ליכא חוב ממון להשיבה, וכמש"נ, ומהא דזוכה המלוה ברבית, שמעינן דמצות השבת הרבית הויא מצוה בעלמא ואי"ז חוב ממון.

ד] ?ולפ"ז נ', דכיון דרבית הויא גזילה גמורה, הרי דהגם דזוכה המלוה ברבית, וליכא חוב ממון להשיבה, מ"מ מצות השבת רבית, הוא מכח ממון הרבית שבידו בגזילה, והוא המחייבו להשיב.[[2]](#footnote-3)

ומה"ט י"ל דחייב להשיב הרבית עצמה וכמו שנקט המל"מ פ"ח הט"ו, אף דהמל"מ מודה דהמלוה זוכה ברבית, וכמש"כ בכ"ד, וכ"ה מבו' מיני' ובי' בדבריו שם, שכתב דאם הוזל צריך ליתן כפי הדמים שבשעת לקיחת הרבית, דכל הגזלנים משלמין כשעת הגזילה, ובע"כ דהא דצריך להשיב את החפץ עצמו, הוא משום דחוב השבת רבית הוא להשיב את הגזילה עצמה.

וצריך להוסיף בזה, דהגם שזוכה המלוה ברבית, מ"מ שפיר שייך שמכח מצות השבת גזילה יהא עליו להשיב את הרבית עצמה, דהא דבגזילה שנשתנית א"צ להשיבה בעינה, הוא משום דאי"ז כעין שגזל, וע"כ אין דין השבה על גופה, אך הא דזכה בהגזילה, י"ל דאי"ז טעם לפטרו מהשבת גופה, וע' בראשונים ס"פ המפקיד דמבו' בדבריהם דבלא מילתא דרבה דמחייב בתברא או שתי', הו"א דקונה הגזלן את הגזילה, ומ"מ ה"ה חייב להשיב את גוף הגזילה, וה"נ הכא דכוותה.

ה] ועפי"ז יש להבין, דע"כ מדינא היו הבנים חייבין להחזיר את הרבית אם הניח להן אביהן את מעות הרבית עצמן, דמצות השבת הרבית הויא מכח ממון הרבית שבידו, וכל שירשו הבנים ממון זה, וממון הרבית בידם, יש לחייבן להשיב.

ויש להוסיף, דאף אם חיוב השבת הרבית אינו מחייב להשיב את גוף הרבית אלא סגי להשיב את הדמים, אכתי י"ל דיהיו הבנים חייבין בזה.

וזה עפי"מ שמצינו בדין גזילה שנשתנית, שמבו' בטושו"ע סימן שס"א דחייבין הבנים להשיב את דמי', עי' שעמ"ש שם שתמה בזה, ועי' תויו"ט ופנ"י ר"פ הגוזל ומאכיל שג"כ נקטו כן.

והטעם בזה הוא, דכ"ז שהגזילה בעין היא מחייבת את השבתה, ואף אמנם דכל שנשתנית סגי בהשבת דמי', מ"מ חיוב ההשבה הוא מכח הגזילה עצמה שבידו, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ם דאף דס"ל דכל שאין הגזילה בעינה לי"ב מצות והשיב, וכמבו' כן בדבריו ריש הל' גזילה, וכמש"כ כן בחי' הגר"ח פ"ט מגזילה, מ"מ כל שהגזילה בעינה ונשתנית חייב ליתן דמי' משום מצות והשיב, וכאשר כ"ה מפורש בד' הרמב"ם בסהמ"צ ע' קצ"ד, ז"ל, להשיב את הגזילה בעצמה אם היא נשארת בעצמה וכו' או לתת דמי' אם נשתנית, עכ"ל, והיינו משום שכל שהגזילה בידו ה"ה מחויב להשיבה לבעלי', ואף אם נשתנית ה"ה מחויב עכ"פ להשיב את דמי', ומשא"כ בשאין הגזילה קיימת וכבר אין ממון חבירו בידו, ל"ש בזה חיוב "השבה", אלא איכא בזה חיוב תשלומין מכח מעשה הגזילה.

ולפ"ז י"ל דה"נ הוא בהשבת רבית, דכ"ז שהרבית עצמה קיימת, ה"ה מחייבת בהשבה, והגם דקני לה וסגי בהשבת דמי', מ"מ חובת ההשבה היא מכח הרבית שהיא ממון חבירו שבידו, וע"כ מן הדין הי' שיהיו היורשים מחויבין בהשבה.

ולזה הוא דמהני הא דרשות יורש כרשות לוקח, אשר מכח זה נמצא דזכות היורשים ברבית אינה כלל מכח נתינת הרבית, אלא אף בלא זה הי' זוכין בזה, וממילא דליכא כלל ממון רבית בידם, וע"כ אינם מחויבין בהשבה, ודו"ק.

ו] ועיקר הך מילתא שנתבאר, דהגם שזוכה המלוה ברבית, מ"מ כל שהרבית בעין בידו הוי חיוב ההשבה מכח ממון הרבית שבידו, דומיא דגזילה, מצינו כן בד' הרשב"א ח"ד סימן קל"ב, ז"ל, ולא עוד, אלא אפי' הם עצמם שהלוו ואכלום אינם חייבים, דאכילת קטנים לאו כלום הוא והגוזל ומניח לפני בניו קטנים ואפי' הם ואפי' לפני יאוש פטורין וכו', ואפי' גזלו הם ממש ואכלו בעודם קטנים והזיקו פטורים וכו', וכ"ש רבית דמדעתי' יהב דלא גזל הוא וכו', ותניא הניח להם אביהם מעות של רבית אע"פ שיודעי' שהם של רבית אינן חייבין להחזיר, ואע"ג דבגוזל ומניחו לפניהם אם גזילה קיימת אפי' קטנים חייבין להחזיר. וקא יהיב טעמא רבא רבית שאני משום דכתיב אל תקח מאתו נשך ותרבית לדידי' אזהר רחמנא כלומר משום וחי אחיך עמך לברי' לא אזהר רחמנא, וקטנים לא אזהר רחמנא אפי' שקלי אינהו וכו', אין כאן רבית אסורה שהתורה לא אסרה ליתומים שאין חייבין במצוות ושהלוה נותן מדעתו, עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א, דאלמלי ה"ט דקטנים לא אזהר רחמנא אפי' שקלי אינהו, הי' בדין דאם הרבית קיימת היו חייבין להחזיר, ואם אכלוה אין חייבין להחזיר, והדברים צ"ב, דמאי נפ"מ אם הרבית בעין או שאכלוה, הרי דעת הרשב"א מבוארת דהמלוה זוכה ברבית, וא"כ אף כשהרבית בעין אי"ז ממונו של הלוה, ואם מ"מ מחייבי' להקטנים להחזיר, א"כ מ"ט כשאינה בעין אין חייבין להחזיר.

ומוכח מד' הרשב"א, דאף דזוכה המלוה ברבית, מ"מ כ"ז שהרבית בידו איכא חיוב השבה מכח ממון חבירו שבידו, וע"כ אף שקטנים אין חייבין על ממון שהזיקו, מ"מ יש לחייבן להשיב את הרבית בעודה קיימת, שהרי אף הבנים היו מחוייבין להשיב את הרבית בעודה קיימת אלמלי מיעוטא דקרא דלברי' לא אזהר, וע"כ כל שלקחו הן עצמן את הרבית דלא נתמעטו, שפיר יש לחייבן להשיב, ומשא"כ כל שאכלוה ואינה קיימת, ואתינן לחייב בתשלומין, פשיטא דאין קטנים חייבין, כ"ה שאינם מחוייבין בשאר חיובים.

ובזה מתבאר גם מש"כ המל"מ פ"ד ממלו"ל בדעת הרשב"א, דמש"כ באפוטרופוס שגבה לאשה או ליתומים דאין צריכין להחזיר, הוא רק בשאין הרבית בעין, וגם כתב דמש"כ הריב"ש בשם הרשב"א דאף קטנים צריכין להשיב רבית, הוא רק בשהיא בעין, ואמנם כבר העיר בספר קרית מלך רב, דהמל"מ כתב כן משום שלא היו לפניו ד' הרשב"א עצמם, אך בד' הרשב"א במקורם מפורש דאין חייבין להשיב אף בשהרבית בעין, וצ"ב דכיון דזוכה המלוה ברבית, מאי נפ"מ אם הרבית בעין או אינה בעין, ובע"כ צל"פ כמש"נ בזה.

ויש להוסיף, דבמש"כ הריב"ש בשם הרשב"א דחייבין הקטנים להשיב, פליג הריב"ש ע"ז ומשום דיתמי לאו בני מעבד מצוה נינהו, וצ"ב דעת הרשב"א דס"ל שחייבין להשיב, ולכאו' בעכצ"ל בדעתו דהוא משום דמצות השבה אינה מצוה על הגברא, אלא הוא מכח ממון הרבית שבידו, וע"כ אף בקטנים איכא למצוה זו, ועי' ברכ"ש ב"מ סימן מ"ח, ולפ"ז פשוט כמש"כ המל"מ דכ"ז הוא בשהרבית בעין, אך כל שאינה בעין, דכל מצות ההשבה הויא מצוה על הגברא, ודאי מודה הרשב"א דקטנים לאו בני מעבד מצוה נינהו, והאמנם דלא זה בלבד הוא הטעם לפטרן, דאי משום הא היו חייבין להחזיר כשהגדילו, ולפי האמת פטורין אף בשהגדילו, שאין מתחייבין על לקיחת הרבית שלקחו בקטנותם.

ועד"ז מצינו גם בד' הרשב"א בח"ב סימן קי"ח, ז"ל, והלכך אלמנה ויורש אלו שלא היו באותו רבית ולא לקחוהו מיד הלווים אינן בני חזרה, אלא הלווה נתן לאותו אפטרופוס שהתנה עליו עמו והאפטרופס נתן לאלמנה, ואפילו בגזל גמור בכל כי הא, אין חייבין להחזיר וכדתנן הגוזל ומאכיל את בניו והמניח לפניהם פטורין מלשלם, כ"ש הרבית שאינו גזל גמור, שהרי נתן הוא מדעת וכו', עכ"ל.

והנה מה שהביא הרשב"א מההיא דגוזל ומאכיל את בניו, פירש המל"מ פ"ד ממלו"ל שכונתו דמה"ט הוא פטור בשאין הרבית בעין, וכן פירש בהגה' למחנ"א סימן ב', וגם בזה צ"ב, דאחר שזוכה המלוה ברבית, א"כ ל"ש לדון בזה כלל משום דינא דגוזל ומאכיל את בניו, ובע"כ כמש"נ, דכ"ז שהרבית קיימת איכא חובת השבה מכח ממון הרבית שבידו, וע"כ שפיר הי' מקום לחייב את האשה והיתומים, אף שהם לא לקחו, ואך דלפי האמת פטורין הן, משום דלא אזהר רחמנא להשיב אלא למי שלקח הרבית, וכמש"כ הרשב"א שם.

ז] אמנם כל גדר זה דרבית הויא גזילה גמורה וזכי בה המלוה מכח גזילה, לא ניחא אא"כ נימא דלא חייל חוב הרבית, אך למה שדקדקו האחרונים מד' רש"י וריטב"א קידושין ד"ו: דאיכא חוב ברבית ואך שאסור לגבותו, ל"ש לומר דהויא הרבית גזילה גמורה בידו, שהרי הלוה חייב ברבית זו.

ולפ"ז הדר קשיא דאם אכן מודה רמב"ח להך מילתא, א"כ מ"ט ס"ל דאף היורשים חייבין להחזיר אלמלי הא דרשות יורש כרשות לוקח, וגם מ"ש לדון בזה על שנוי רשות, הרי כבר הי' הרבית קנוי לאביהם.

ונ' דצ"ל בזה, דאף דזוכה המלוה ברבית, אך הרי מ"מ אמרו בגמ' ב"מ דס"א. דרבית הוי גזילה, והיינו דהגם דבדיני חו"מ זוכה המלוה ברבית, מ"מ בפרשת רבית נתחדש דאכתי חשבינן לה כגזילה, וזכיית רבית זו שנתחייב לו המלוה, היא עצמה חשובה כגזילה, וחשיב דזכה בממון הרבית שלא כדין.

ולפ"ז שוב י"ל ככל מש"נ לעיל, דע"כ כל שהרבית קיימת בעין, איכא חיוב השבה מכח ממון חבירו שבידו שלא כדין, וע"כ הי' מן הדין שיהיו הבנים חייבין, ורק משום דקנו לה בשנוי רשות, אשר נמצא דזכייתם בממון זה הוא אף בלא הרבית, ואין זכייתם שלא כדין, וע"כ אינם חייבין להשיב.

ועד"ז נ' דצ"ל גם בדין אונאה שכתב הטור דהשבת אונאה נלמד מהשבת גזילה, ובפשוטו נ' דזוכה המאנה באונאה, וא"כ מ"ש לחייבו בהשבה משום חיוב השבת גזילה, ונ' דזה מתפרש ע"ד ב' הדרכים שנתבארו בזה, וצ"ע עוד בזה.

ח] אמנם בד' הריטב"א אין נ' כן, שהרי פירש דחיוב השבת רבית הוא להקיא האיסור שאכל, ואי"ז כלל חוב לחבירו, ונ' להדיא דחוב השבת רבית אינו כלל מענינא דהשבת גזילה.

אך נ' דלדעתו יל"פ בזה בע"א, דכיון דגדר החיוב הוא להקיא האיסור שאכל, ע"כ כל שהרבית בידו, הוי עיקר חיובו להוציא חפץ הרבית מידו, ואך דכיון שזכה בזה סגי בהוצאת דמי הרבית.

ומקור גדול לזה, ממשמעות ד' הריטב"א בב"מ דס"ה., דאף שא"צ להחזיר את הרבית עצמה, מ"מ נותן דמי' כפי שהיא שוה בשעת ההשבה בין אם הוקרה בין אם הוזלה, וצ"ב דכיון דליכא אלא חיוב דמים, א"כ הי' בדין שיהא חיוב הדמים כשווי הרבית בשעת הגבי', ועי' מל"מ פ"ח ממלו"ל הט"ו שכתב כן בפשיטות, ומ"ט נימא דחיובו הוא כפי דמי' בשעת ההשבה, ובע"כ מזה דכיון דמצות השבת הרבית הוא להקיא האיסור שאכל, ע"כ עיקר חיובו הוא להשיב החפץ עצמו, ואך דאינו מחויב להשיבו בעינו אלא סגי להשיב דמיו, וע"כ כל שהוקר או שהוזל נותן כפי דמיו בשעת ההשבה, ודו"ק.

ונ' דמה"ט הי' מקום לומר דיהא חיוב זה גם על הבנים, דכיון שציותה תורה לבטל האיסור, ע"כ גם הבנים שממון הרבית בידיהם מכח האיסור, חייבים להשיבו, והא דפטרינן להו משום שנוי רשות, צ"ל דהיינו דכיון שהיו זוכין בממון זה גם בלא זכיית הרבית, תו לא חשיב שהממון בידם מכח האיסור, וע"כ אינם חייבין להשיבו.

ט] והנה בערכין דכ"ב. אמרו בבע"ח שקיבל עליו לדון בדיני ישראל, דרבית נמי לא לשקול, עיי"ש, והקשו מזה על דעת הסוברים דברבית חייל החוב וליכא אלא איסורא, דא"כ הגם שקיבל עליו לדון בדיני ישראל, מ"ט לא יגבה את הרבית.

ואולי י"ל בזה, שהרי אף אם חייל חוב הרבית, הרי מ"מ האיסור לגבותו הוא מענין איסור גזילה, וכמבו' בב"מ דס"א., ולפ"ז יש להסתפק בטעם הא שאין הגויים מוזהרין על רבית אף שהן מוזהרין על גזילה, אם הוא משום שלא נאסרה גזילה זו לגויים שהרי אינה גזילה גמורה, או הוא משום דלא נתחדש דחשיב רבית כגזילה רק בישראל ולא בגויים, דרק בישראל חשבינן לגזילה ליקח רבית בעד ההלואה, אך בגוי לא חשבינן לה כלל כגזילה, וע"כ מותרין הן לגבות רבית, אך אם הוה חשבינן לה כגזילה בגויים, היו אסורין לגבותה.

ואי נימא דכל הא דאין הגויים מוזהרין על הרבית, הוא משום דלא חשבינן לה כגזילה כלל, י"ל דע"כ כל שקיבל עליו לדון בדיני ישראל, הרי דכיון דבדיני ישראל חשיבא הרבית כגזילה, אינו ראשי לגבות את הרבית, אך זה מחודש דמהני הא דקיבל עליו לדון בדיני ישראל גם דמכח זה יהא עליו איסור גזילה, וצ"ע.

כ"ה תשרי תשס"ט

א] יש להוסיף עוד בענין זה, דהנה כתב הרמב"ם פ"י מעדות ה"ד, ז"ל, ועוד יש שם רשעים שהן פסולין לעדות אע"פ שהן בני תשלומין ואינן בני מלקות, הואיל ולוקחים ממון שאינו שלהם בחמס פסולין, שנאמר כי יקום עד חמס באיש, כגון הגנבים וכו', וכן המלוה ברבית אחד המלוה ואחד הלוה שניהם פסולין לעדות, אם רבית קצוצה עשו הרי הן פסולין מן התורה ואם אבק רבית עשו הרי הן פסולין מדבריהם, עכ"ל.

אמנם בפירש"י ר"ה דכ"ב., ז"ל, ומלוי ברבית, לא גזלן דאורייתא הוא למפסליה משום אל תשת עד חמס דהא מנפשי' יהיב לי', עכ"ל.

ולכאו' נ' בביאור הפלוגתא בזה, דפליגי ביסוד האיסור דלקיחת רבית, דדעת הרמב"ם דחשיב כגזילה גמורה, וע"כ הוי זה בכלל רשע דחמס דהיינו שלוקח ממון שאינו שלו בחמס, אך דעת רש"י דהואיל ומדעתי' יהיב לי' לא חשיב זה כגזילה גמורה, וע"כ ל"ה בכלל רשע דחמס.

אמנם בד' הרשב"א בר"ה שם נ' שפירש ד' רש"י בע"א, ז"ל, יש מי שפירש אפי' ברבית דאורייתא וטעמא משום דכיון דמדעת בעלים נמי קא שקיל "לא משמע לי'" דהוי גזלן וכו', עכ"ל, והרי דמפרש דלעולם חשיב כרשע דחמס, ואך דכיון דלא משמע לי' לאינשי דהוי גזלן, לא מיפסל לעדות משום רשע דחמס, וכ"ה בהמש"ד הרשב"א שם שהק' ע"ז, ז"ל, ואינו מחוור כלל חדא דהכא כו"ע ידעי דרבית מיסר אסיר דאורייתא ואע"ג דשקיל לה מדעת בעלים, ובשלמא למאן דבעי רשע דחמס ניחא דאפשר לומר דאע"ג דידע דקא עבר אאיסור נשך ותרבית מ"מ לאו רשע דחמס קרינן ליה כיון דלא משמע לי' מדשקיל מדעת בעלים וכו', עכ"ל.

ובזה ניחא משה"ק בחי' הגר"ש סנהדרין סימן י"ב ע"ד רש"י, מהא דתניא בסנהדרין דכ"ז. אל תשת רשע עד אל תשת חמס עד אלו הגזלנים ומלוי רביות, ומ' דגם מלוי ברבית פסולין מה"ת, אך לפ"ד הרשב"א ניחא, דודאי מודה רש"י דביסוד הדין מלוי ברבית פסולין מה"ת משום רשע דחמס, ואך דמי שאינו יודע דחשיב כחמס אינו נפסל, וזה ע"ד מש"כ הגר"ש שם לישב לדעת התוס' בסנהדרין דכ"ד: שכתבו דמלוה ברבית אינו נפסל מה"ת משום דלא משמע להו לאינשי איסורא כיון שמדעתו נותן לו, וז"פ.

ב] והנה אמנם הי' מקום לפרש לדעת הרמב"ם דהא דמלוה ברבית מיפסל מה"ת, אי"ז משום דחשיב כלוקח ממון חבירו בחמס, אלא הוא משום שעובר על איסור רבית מכח חימוד ממון, וע"כ הוא דהוי בכלל רשע דחמס, ודמי למשומד אוכל נבילות לתאבון דחשיב כרשע דחמס משום שעובר על איסור נבילה מכח חימוד ממון.

אמנם באמת אי"ז מתישב בל' הרמב"ם, דלהדיא נ' בלשונו דפסולא דמלוה ברבית הוא משום שלוקח ממון שאינו שלו בחמס, והא דגם הלוה מיפסל, צ"ל כמש"כ מהרי"ק שורש קכ"ו, ז"ל, ואע"ג דלוה בריבית פסול לעדות אע"ג שאין לוקח ממון שאין שלו, נלע"ד דכיון שעבירת לקיחת הממון דמלוה על יד הלוה נעשית וא"א מבלעדו חשיב עד חמס, עכ"ל.

ויש להוסיף, מש"כ הראשונים דאיסור הלוה הוא מכח איסור המלוה, ומצינו כן גם בד' הרמב"ם דאין לוקין על לאו דרבית משום דהוי לאו הניתן לתשלומין, ומה"ט גם הלוה אינו לוקה, והיינו משום דאיסורא דלוה הוי מכח איסורא דמלוה, וע"כ א"א להחמיר על הלוה יותר מעל המלוה, וזה דלא כמו שפירשו הלח"מ שם והמל"מ פ"ד ממלוה ה"ו דהא דהלוה פסול הוא משום שעובר משום חימוד ממון, וכמש"כ הראשונים בפ' זה בורר.

ג] ואמנם צ"ע באמת בד' הרמב"ם שלא פסל אלא הלוקח ממון שאינו שלו בחמס, והרי מהא דפסל רבא באוכל נבילות לתאבון שמעינן דכל שעבר מחמת חימוד ממון הוי בכלל רשע דחמס.

ועד"ז קשיא בד' רש"י בר"ה שפירש דאין המלוה פסול מה"ת משום דל"ה בכלל אל תשת עד חמס דמדעתי' יהיב לי', וצע"ג דהגם דלא חשיב כגזלן, מ"מ כיון שעבר על איסור רבית מכח חימוד ממון הוי בכלל רשע דחמס.

וביותר צ"ע, שד' רש"י שם סותרים לדבריו בסנהדרין דכ"ה., ז"ל, לוה בריבית פסול לעדות, דקי"ל המלוה והלוה עוברין בלא תעשה, וכיון דחימוד ממון מעבירו על דת הוה ליה כרשע דחמס, דעובר נמי על לא תעשה מפני חימוד ממון, עכ"ל, והרי להדיא דהמלוה והלוה ברבית הוו כרשע דחמס משום שעוברין על לאו משום חימוד ממון, וזה דלא כמש"כ רש"י בר"ה דלא חשיבי כרשע דחמס.

ד] והנה בביאור ד' הרמב"ם, מצינו דברים בד' מהרי"ק שורש קכ"ו, ז"ל, ואשר רצית לדמות המסרב ליכנס בתקנת הקהל כדי שלא יפרע הקנס לעד חמס, נבהלתי דדבר פשוט הוא דבעינן א' משני דברים או שיעבור על עבירה שחייבין עליה מלקות או מיתה כדכתיב קרא אל תשת ידך עם רשע כלו' עם חייב מלקות או מיתה, או שהי' גזלן ולוקח שאינו שלו בחמס וכו', וכן משמע בהדיא מתוך דברי ר' משה וז"ל ועוד יש שם רשעים שהם פסולים לעדות אע"פ שהם בני תשלומים אינם בני מלקות הואיל ולוקחין ממון שאין שלהם בחמס פסולים שנ' כי יקום עד חמס עכ"ל משמע טעמא שלוקחין ממון שאין שלהם פסולין, הא אם היו עוברי' על ד"ת בשביל ממון שאין רוצה לפרוע שהוא שלהם דומיא דגנב שעבר על לאו דלא תגנוב, אפ"ה לא הי' נפסל כיון שאין בו חיוב מלקות וכו', ואם יקשה לך הא דאומר בפ' זה בורר מומר אוכל נבילות לתאבון ד"ה פסול לעדות, ואע"ג דרבא בעי רשע דחמס הא נמי חשיב כמו רשע דחמס כיון דמשום ממון קא עביד והיה שכיח בזול טפי כדפי' שם רש"י, אלמא דאע"ג דאין לוקח ממון שאינו שלו חשיב רשע דחמס, נלע"ד דודאי לרבא דלא סגיא ליה ברשע דמלקות אם אינו דחמס, בחמס כל דהוא סגיא, כיון שכבר הוא רשע למלקות, דע"כ לא פליג עליה דאביי, אבל היכא דאין רשע למלקות ואנו באים לפוסלו משום רשע דחמס גרידא אז בעינן חמס גמור דהיינו לוקח ממון שאין שלו כדכתב ר' משה, ונלע"ד דרבא דבעי עד חמס דהיינו משום דדריש ליה מסיפא דקרא דאל תשת ידך דמסיים להיות עד חמס וא"כ ע"כ צ"ל דבחמס כל דהוא קאמר דאל"כ מאי אריא רשע דהיינו חייב מלקות כדפירש ר' משה תיפו"ל דגזלן הוא ופסול מקרא דכי יקום עד חמס וגו' כמ"ש ר' משה ולשתוק מקרא דאל תשת, אלא ודאי אתא לרבויי חמס כל דהוא אפי' לרבא וכדפי', עכ"ל.

ה] ועפי"ז י"ל גם ד' רש"י ועי' חי' הגר"ש סנהדרין סימן י"ב שמבו' כן, דהנה הראשונים בר"ה שם הקשו ע"ד רש"י שהרי קי"ל כאביי דאף רשע דלא דחמס מיפסל, וצ"ל בדעת רש"י כמש"כ בחי' הגר"ש שם, דס"ל כדעת הרמב"ם דלא חשיב רשע ליפסל לעדות אלא בלאו שיש בו מלקות, וס"ל כמש"כ הרמב"ם דמלוה ברבית חשיב כלאו שאין בו מלקות ויתבאר בזה בעזה"י עוד להלן, וע"כ גם לדעת אביי לא חשיב רשע משום לאו דרבית, ואך דאם הי' לוקח ממון שאינו שלו בחמס הי' פסול משום עד חמס, וע"ז הוא שכתב רש"י דהואיל ומדעתי' יהיב לי' ל"ה כגזלן ליחשב עד חמס, ואינו פסול אלא מדרבנן.

ולפ"ז ניחא, דע"כ לא פסלינן לי' מכח מה שעבר משום חימוד ממון, דרק העובר על לאו שיש בו מלקות, הוא שנפסל בשעבר מחמת חימוד ממון אף לדעת רבא, דכיון שהוא "רשע" סגי במה שעושה כן מחמת חימוד ממון לחשוב רשע זה כרשע דחמס, אך העובר על לאו שאין בו מלקות דל"ה "רשע", אינו נפסל אף בשעבר מחמת חימוד ממון, ורק כשלוקח ממון חבירו בחמס הוא שנפסל משום עד חמס, וכמש"כ המהרי"ק, ואשר ע"כ כיון שהעובר על לאו דרבית אינו נפסל לעדות מה"ת משום שאין בו מלקות, אף אין לפסלו מכח מה שעבר משום חימוד ממון.[[3]](#footnote-4)

ועי' ביאור הגר"א חו"מ סימן ל"ד סק"ב שכתב דהא דמ' במתני' דהמלוה ברבית אינו נפסל מה"ת הוא משום שאין בו מלקות, ובחי' הגר"ש סנהדרין שם כתב שאין כונתו לפרש כן לדעת הרמב"ם, שהרי להדיא כתב הרמב"ם בפ"י מעדות ה"ד שהמלוה ברבית פסול מה"ת משום לאו דחמס, אלא כונתו לפרש כן ע"פ יסוד ד' הרמב"ם, וזה כדעת רש"י בר"ה.

ולפ"ז י"ל סתירת ד' רש"י, די"ל דאין מכוון רש"י בסנהדרין דמיפסל מה"ת מכח מה שעבר משום חימוד ממון, דודאי מה"ת אינו נפסל משום דהוי לאו שאין בו מלקות, ואך דמ"מ מדרבנן ה"ה נפסל אף בלאו שאין בו מלקות, וכמש"כ הב"י בחו"מ סימן ל"ד, וע"ז הוא שפירש"י דכיון שעושה כן מחמת חימוד ממון חשיב כרשע דחמס וע"כ הוא פסול אף לדעת רבא דאוכל נבילות להכעיס כשר, ולעולם אין עיקר פסולו משום רשע דחמס, אלא משום שעבר על לאו, ובאמת אינו פסול אלא מדרבנן.

ו] אך באמת משמעות ל' רש"י בסנהדרין הוא דהוא פסול מה"ת, אך גם אי נימא כן נ' דאי"ז משום שחזר בו ביסוד הדברים וס"ל דכל שעושה מחמת חימוד ממון נפסל אף בעבירה שאין נפסלין עלי' לעדות, אלא היינו או משום דס"ל דחשיב רשע ליפסל לעדות אף בעבירה שאין עלי' מלקות, או משום דס"ל דרבית חשיבא כעבירה שיש עלי' מלקות.

והטעם לומר דרבית חשיבא כעבירה שיש עלי' מלקות ושלא כד' הרמב"ם, י"ל בתלת גווני, חדא הוא למש"כ הראשונים בב"מ דס"ב. בדעת רש"י דאף דקי"ל דרבית קצוצה יוצאת בדיינים מ"מ לוקין על לאו דרבית ולא חשיב כלאו הניתק לעשה, ועוד, למש"כ התומים סימן ל"ד סק"א דלאו הניתק לעשה חשיב כלאו שיש בו מלקות ליפסל לעדות כיון דאי"ז קולא בלאו ומה"ט נפסל הלוה ברבית, עיי"ש, ואמנם בד' הרמב"ם מפורש לא כן אלא לאו דרבית חשיב כלאו שאין בו מלקות, אך נ' דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דהא דאין לוקין על רבית אי"ז משום לאו הניתק לעשה, אלא משום לאו הניתן לתשלומין, וזה הוי קולא בלאו שאין לוקין עליו, וע"כ גם אינו נפסל לעדות, ודו"ק, ועוד למש"כ הגרע"א לדקדק מד' הרא"ש בסנהדרין ומד' התוס' בב"ק דגם הלוה עובר על לאו דלא תשימון,[[4]](#footnote-5) ולאו זה אינו ניתק לעשה.

ובזה נדחה מה שהוכיח בחי' הגר"ש שם מד' הראשונים בספ"ק דר"ה שהקשו ע"ד רש"י דאף דל"ה רשע דחמס הרי קי"ל כאביי דאוכל נבילות להכעיס פסול, דס"ל דאף העובר על לאו שאין בו מלקות נפסל לעדות מה"ת, ולמש"נ אי"ז ראי' כלל.

ובאמת הוא מבו' כן להדיא בד' הרשב"א בר"ה שם, ז"ל, אבל אנן לאו רשע דחמס בעינן דהא קיי"ל בהא כאביי במשומד אוכל נבלות לתאבון, וכל דארבעין בכתפיה פסול לעדות והא נמי ארבעין בכתפיה ופסול, עכ"ל, ולהדיא דמודה הרשב"א שאינו נפסל לעדות אלא בעבירה שלוקין עלי' דארבעין בכתפי', ואך דס"ל דהלואה ברבית חשיב נמי כלאו שלוקין עליו.

ומצינו כן להדיא גם בד' הרמב"ן והרשב"א בב"מ דע"ב., דהא דעדי הלואה ברבית נפסלין לעדות אלמלי הא דלא משמע להו איסורא הוא משום שהן לוקין על לאו דלא תשימון, וארבעים בכתפי' וכשר, עיי"ש.

ז] ואמנם לדעת רש"י בר"ה צ"ל דהא דהלוה ברבית מיפסל לעדות, הוא משום דאף בלאו שאין בו מלקות נפסל מדרבנן, וכמש"כ הב"י, וכיון שעשה כן מחמת חימוד ממון מיפסל גם לדעת רבא.

ובעיקר ד' הב"י דהעובר על לאו שאין בו מלקות מיפסל מדרבנן, עיי"ש שכתב בזה, ז"ל, ובמרדכי וכו' כתב וכו' דמי שהגבי' ידו על חבירו נקרא רשע ופסול לעדות, ואם המגבי' ידו על חבירו אינו לוקה צ"ל דהעובר על לא תעשה שאין בו מלקות פסול מדרבנן, ואע"פ שמדברי הרמב"ם ורבינו נראה שאינו פסול מדרבנן אלא העובר על דברי רבנן, משמע דכל שכן הוא לעובר על דברי תורה שאין בהם מלקות, עכ"ל.

אמנם צ"ע בזה מל' הרמב"ם שם ה"ג, ז"ל, עבר עבירה שחייבין עליה מלקות מן התורה הרי זה פסול מן התורה, ואם היה "החיוב שבה" מדבריהם ה"ז פסול מדבריהם, כיצד וכו' אבל אם אכל בשר עוף בחלב או שחלל יו"ט שני של גליות או שלבש בגד צמר שאבד בו חוט של פשתן וכיו"ב ה"ה פסול מדבריהם, עכ"ל, ונ' להדיא מל' הרמב"ם דלא מיפסל העובר על עבירה דרבנן, אלא בעבירה שחייבין עלי' מלקות מה"ת, וע"כ אף העובר על איסורי דרבנן דעבירה זו, ה"ה פסול לעדות, אך עבירה שאין חייבין עלי' מלקות מה"ת, אין העובר על איסור דרבנן שלה פסול לעדות.

וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ הרמב"ם שם ה"ד, ז"ל, ועוד יש שם רשעים שהן פסולין לעדות אע"פ שהן בני תשלומין ואינן בני מלקות, הואיל ולוקחים ממון שאינו שלהם בחמס פסולין וכו', וכן המלוה ברבית וכו' ואם אבק רבית עשו הרי הן פסולין מדבריהם, וכן כל העובר על גזל של דבריהם הרי הוא פסול מדבריהם וכו', עכ"ל, ומבו' דאין מלוה באבק רבית וגזלן דדבריהם פסולין מדרבנן, אלא משום שלוקחין ממון שאינו שלהם בחמס, אך בלא זה ל"ה פסולין אף שעברו על איסור דרבנן, ובע"כ דאין העובר על איסור דרבנן פסול, אלא בעבירה שיש עלי' מלקות מה"ת והעובר עלי' פסול לעדות, וע"כ אף העובר על איסור דרבנן שבה פסול מדרבנן, אך בעבירה שאין עלי' מלקות מה"ת, אין העובר על איסור דרבנן שבה פסול אף מדרבנן.

ולפ"ז יל"ע במה שלמד הב"י דאם העובר על איסור דרבנן פסול, כ"ש העובר על איסור תורה שאין בו מלקות, ולהנ"ל צ"ע, שהרי הא דהעובר על איסור דרבנן פסול, הוא רק משום דהוי זה עבירה שיש בה מלקות, וע"כ מיפסל אף באיסור דרבנן שבה, אך בעבירה דאורייתא שאין בה מלקות, שפיר י"ל שאינו נפסל.

וצ"ל דס"ל לב"י דאכתי הוי זה ק"ו, דאם נפסל בעבירה שיש בה מלקות אף באיסור דרבנן שבה, כ"ש שנפסל בעבירה דאורייתא אף שאין בה מלקות, אך ודאי מודה הב"י דבעבירה דרבנן אינו נפסל אלא בעבירה שיש בה מלקות, וכמש"נ להוכיח מד' הרמב"ם, וצ"ע עוד בזה.

1. ובזה מתבאר מה שדנו הראשונים בדין מקח שנעשה באיסור רבית אם חייל, ומבו' בנמו"י דהנידון בזה הוא אם בטל התירא משום איסורא, וצ"ע מי גרע זה מגביית רבית עצמה דחיילא, ועי' שער דעה סימן קע"ה שכתב דבאמת זהו הטעם דהמקח קיים, אך אי"ז מתישב בד' הב"י והרמ"א בחו"מ סימן ר"ח שדימו לזה דין מקח הנעשה באיסור שבועה, ולמש"נ ניחא, דלעולם אין גביית רבית חלה, ורק דזוכה ברבית מכח הגזילה, ואכתי צ"ע במה שדנו הראשונים כן גם בפסיקה באיסור, והתם דאי"ז אלא אבק רבית בפשוטו חיילא הפסיקה אף על האיסור, (וכמו שהוכיח הגרש"ר ז"ל מד' הר"י מיגש דאיכא ירושה בזה), וא"כ מ"ש לדון שיתבטל עיקר הפסיקה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובמחנ"א סימן ב' הביא מש"כ הרמב"ן במלחמות ב"מ דס"ד:, ז"ל, דהא אילו בגזילה דר בגווה לי"ל אגרא מיני' ולא כלום וכו' כ"ש באבק רבית, ה"נ אמרינן רבית יוצא "מדין גזילה קאמרינן דחשיב גזל מדאסרי' רחמנא" וכו', והכא ליכא גזל דין ממון וכו', עכ"ל, ודקדק מזה דס"ל דרבית הוי גזל גמור ואין המלוה זוכה בזה, וכבר דחו בזה, דאף אם זוכה המלוה ברבית, מ"מ יסוד איסורא דרבית הוא משום דחשיב כגזילה, וכמש"א בב"מ דס"א., אך לפמש"נ י"ל עוד, דאף אי נימא כמו שפירש המחנ"א ד' הרמב"ן דהוי זה גזילה גמורה, שפיר י"ל דזוכה המלוה ברבית, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך אכתי תמוה ד' הרשב"א והריטב"א בר"ה שם שהקשו ע"ד רש"י דלפ"מ דקי"ל כאביי ה"ה פסול מה"ת אף דל"ה רשע דחמס, וזה צע"ג, דכיון דס"ל דלאביי מיפסל בכה"ג ולא ס"ל כמש"נ בדעת רש"י דחשיב כלאו שאין בו מלקות ואינו נפסל, א"כ בדין דגם לרבא מיפסל משום שהלוה מחמת חימוד ממון, וצע"ג, וכנראה צ"ל דס"ל דכל הא דמודה רבא דהאוכל נבילות לתאבון פסול, אי"ז אלא מדרבנן, דמה"ת לא חשיב כרשע דחמס אלא בשלוקח ממון חבירו בחמס, וזה חידוש רב. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומש"א אביי בב"מ דע"ה:, דלוה עובר משום לא תשיך לאחיך וכו', ערב והעדים אין עוברין אלא משום לא תשימון עליו נשך, אשר לכאו' מ' מזה דהלוה אינו עובר משום לא תשימון, נ' פשוט, דמכוון ד' אביי הוא דאיסורא דלא תשימון כולם עוברים, והלוה עובר מלבד איסור זה גם על לא תשיך וכו', וזהו מש"א דהעדים אינם עוברין "אלא" משום לא תשימון וכו', ואילו הלוה עובר גם משום לא תשיך וכו', אך אה"נ דעובר גם משום לא תשימון. [↑](#footnote-ref-5)