32 דבר שבמדה, ודין מקח שבטל מקצתו - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אונאה ומק_ט

יום ג' י"ב סיון תשע"א

**א**

א] ב"ב דק"ג:, בית כור עפר אני מוכר לך מדה בחבל פיחת כל שהוא ינכה הותיר כל שהוא יחזיר.

ובפירשב"ם שם, ז"ל, פיחת וכו' ינכה המוכר כפי הפחת והמקח קיים, ואע"ג דאמר רבא וכו' כל דבר שבמדה ושבמשקל ושבמנין אפי' פחות מכדי אונאה חוזר, ומוכח התם דמק"ט הוי, ה"מ במטלטלין, אבל בקרקע לא שייך בהו חזרה דקים להו לרבנן דניחא ליה ללוקח לקנות מה שימצא לפי המדה הן חסר והן יתר, ומוכר נמי הכי קא"ל בית כור עפר אני מוכר לך לפי מדת החבל ואם יחסר אנכה ואם יותר תחזיר לי וכו', עכ"ל.

והתוס' שם תמהו ע"ד רשב"ם שכתב דמימרא דרבא הוא במטלטלי, שהרי בהדיא אייתי לה ברפ"ב דקידושין אמקרקעי, דאמר ובמקרקעי נמי לא אמרן אלא דטעו בעילויא אבל במשחתא לא כדרבא, ובחי' הרשב"א הוסיף לתמוה ע"ד רשב"ם, מסוגיא דב"מ דנ"ו:, דאף אם חטין שזרען בקרקע הוו כקרקע, מ"מ כל שחיסר מן המדה חוזר.

ב] ואמנם בד' רשב"ם שלפנינו נראה דאין כונתו כלל דעיקר דינא דרבא ל"ש אלא במטלטלי ולא במקרקעי, וכאשר כ"ה להדיא בחי' הרשב"א קידושין דמ"ב:, דטעמא דרשב"ם הוא דבקרקע אין אונאה לקרקעות, דודאי עיקר דינא דרבא דטעות בדבר שבמידה ל"ה בכלל אונאה, הוא אף במקרקעי, ואך דמש"א רבא דמכח זה בטל כל המקח, דכ"ה משמעות לישנא דרבא דחוזר, וכמו שהוכיח הרשב"ם מסוגיא דלעיל ד"צ., הוא רק במטלטלין אבל בקרקעות ניח"ל להלוקח לקנות מה שימצא לפי המדה, וכפי הנראה הוא משום דבקרקע אין קרקע אחת דומה לחברתה, וגם פעמים שהוא צריך לקרקע במקום זה, וע"כ תלינן דניח"ל לקנות הקרקע גם אם אין בה כפי המדה שדיברו ביניהם, וע"כ שפיר מייתינן בקידושין ובב"מ לההיא דרבא אף בקרקעות, דממימרא דרבא שמעינן דטעות בדבר שבמידה אי"ז בכלל אונאה, וע"כ אף דבקרקעות אין המקח בטל, מ"מ צריך המוכר לנכות מן הדמים.

והדברים מבוארים כן בד' המאירי, ז"ל, אלא שאפשר לפרש לדעתם שלא נאמר חוזר לענין בטול מקח אלא במטלטלין אבל בקרקע אונאה חוזרת שאין מקח בטל וכן היא דעת גדולי הצרפתים, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ג] ואמנם צ"ב במה שהוסיף הרשב"ם דהמוכר נמי הכי קא"ל בית כור עפר אני מוכר לך לפי מדת החבל ואם יחסר אנכה ואם יותר תחזיר לי, ולכאו' מ"ט הוצרך לזה, הרי אף שהיתה כונתו בית כור עפר ממש, מ"מ כל שנמצא פחות מבית כור אין המקח בטל, משום דקים להו לרבנן דניח"ל ללוקח לקנות מה שימצא.

ובאמת בד' הרשב"א מבו' דד' רשב"ם אלו הם טעם בפנ"ע, דאף אם גם בקרקעות בטעה בדבר שבמידה הוי ביטול מקח, מ"מ הכא אין בטל המקח, משום דדברי המוכר מתפרשים דאני מוכר לך לפי מידת החבל ואם יחסר אנכה וכו'.

אך לכאו' יש מקום לפרש ד' רשב"ם, לפמש"נ במק"א דהא דמום מבטל המקח, הוא אף בשאי"ז אומדנא דמוכח דלא ניח"ל בהכי, אלא כיון שהסכם המקח הי' על מקח שלם בלא מום, נמצא דלא ראינו את דעתו והסכמתו אלא למקח בלא מום, וע"כ כל שנמצא בו מום מצי אמר דלא ניח"ל בהכי, ול"ד לדין דשב"ל בעלמא שאנו רואים לפנינו מעשה המורה על גמירות דעתו או שאמר להדיא שרצונו בכך, וע"כ אף אם בלבו לא ניח"ל, הוי דברים שבלב, אך הכא הרי לא ראינו כלל שדעתו ורצונו בכך, ולפ"ז י"ל, דהגם דקים להו לרבנן דניח"ל ללוקח לקנות מה שימצא, מ"מ כל שהסכם המקח הי' על בית כור ממש, מצי הלוקח למימר דלא ניח"ל בפחות מכך, דאי"ז אומדנא ברורה דניח"ל לקנות מה שימצא, ואך דכיון דקים להו לרבנן דניח"ל ללוקח לקנות מה שימצא, ע"כ מתפרש שהסכם המקח אינו על בית כור ממש, אלא כפי מה שימצא, וע"כ תו אף אם יאמר הלוקח דלא ניח"ל בהכי, הו"ל דברים שבלב ואינם דברים, ודו"ק.

ד] אמנם שוב נתבוננתי דלכאו' כ"ז מתישב אי נימא דלדעת רשב"ם הא דדבר שבמדה בטל מקח הוא משום אונאת הדמים, שלא נתרצה לקנות צ' אגוזים בעד ק' פרוטות, וע"כ י"ל דהגם דבמטלטלין בטל המקח מכח זה ובקרקעות אין בטל המקח, מ"מ חד דינא נינהו, אך אי נימא דהא דבדבר שבמדה בטל המקח הוא משום שאינו רוצה בחצי מקח, הרי דאין ללמוד מזה לקרקעות, שהרי כל הא דאמר רבא דאפי' פחות מכדי אונאה חוזר, הוא משום דהו"ל כמום במקח, אך בקרקעות שאי"ז כמום במקח, מהיכ"ת דצריך להחזיר לו המותר וליכא ע"ז מחילה, ומהיכ"ת נמי דכה"ג לא דמי לאונאה, דאין אונאה בקרקעות, ויל"פ דזהו שהקשו הראשונים ע"ד רשב"ם, ודו"ק.

עי' רש"ש ב"מ דנ"ו:.

עי' אבנ"ז חו"מ סימן נ' מה שפירש בד' התוס' ב"מ בע"א.

יל"ע דמהיכ"ת לא יהא המוכר יכול לחזור בו, וי"ל עפימש"נ, דהמוכר כל מה שיכול לחזור בו, הוא משום דהסכם המקח הוא כן מצד הלוקח, אך כל שהלוקח ניח"ל, גם הסכם המקח דהמוכר אינו ע"ז.

ועיקר מש"נ לישב, הנה כ"ה גם לדעת הרמ"ה, דלא בכל דוכתא חוזר, ובההיא דפליג במשחתא אינו חוזר, ומייתינן ע"ז לדינא דרבא, ואך דבד' רשב"ם ק' טפי שהרי בלשונו מבו' דזהו מש"א רבא חוזר, והיינו דכ"ה משמעות לישנא דחוזר.

ויש להוסיף, שהרי בד' רשב"ם הכא מבו' דהדין הוא שמחזיר ההפרש, וע"כ אף דליכא לדינא דדבר שבמידה, מ,מ הוא מנכה, ול"ה כאונאה דאין אונאה בקרקעות.

**ב**

ה] והנה בהא דבטעות בדבר שבמדה הוי ביטול מקח לדעת רש"י ודעימי', יש להסתפק אם הוא משום שאין הלוקח רוצה אלא במדה זו, וע"כ כל שנתן לו פחות מכן הוי מק"ט, או הוא משום שנתן לו בעד דמים יתירים או חסרים.

ולדרך בתרא מבו' טפי הא דגם בהוסיף הוי מק"ט, אשר בפשוטו צ"ב, דמה טעות יש בזה, הרי לא קנה הלוקח כלל להנותר, ובפשוטו צ"ל דהוא ע"ד מש"כ הראשונים בדנ"ז., אך אי נימא דהאונאה הויא בדמים, ניחא בפשיטות.

עוד מ' כדרך בתרא, מל' רש"י שדן דיהא בזה דין אונאה פחות משתות, ואם האונאה היא במה שנתן לו צ' במקום מאה, לכאו' מהיכ"ת שיהא ע"ז מחילה, אך אם האונאה היא בדמים, ניחא הא דס"ד דיהא בזה מחילה.

אך מאידך מסוגיא דביעי דפחיא מוכח דכה"ג אי"ז ביטול מקח, דאל"כ מ"ט ל"ה שם ביטול מקח, וכמו שהוכיח הרמב"ן משם, אך אי נימא דהביטול מקח הוא משום חיסרון הכמות, י"ל לדעת רש"י ורשב"ם דהתם ל"ש ביטול מקח.

עוד צ"ע מל' רשב"ם דבקרקע ניח"ל בין פחות ובין יותר, ונ' להדיא דהאונאה היא משום דלא ניח"ל בקרקע פחותה או בקרקע מרובה, דאם האונאה היא משום הדמים, מאי נפ"מ בין מטלטלין לקרקע.

ולדרך בתרא יש מקום לדון דבנמצאת מקצתה גזולה ל"ה מק"ט, ודו"ק, אך הרשב"א בקידושין נ' דנקט לא כן, שהרי שם לא קאי רק לדעת הרמב"ן דמהני השלמה, וצ"ע בכ"

כתב הרמב"ם פט"ו ממכירה ה"ב, ז"ל, מכר לו ק' אגוזים בדינר ונמצאו ק"א או צ"ט, נקנה המקח ומחזיר את הטעות ואפי' לאחר כמה שנים וכו', עכ"ל, והראב"ד בהשגות כתב, ז"ל, אינו מחוור, פעמים שאין המקח נקנה שאם רצה לחזור עד שלא השלים חוזר, כגון שהי' תופס לפניו שק של אגוזים ואמר לו הילך שק זה שיש בו סאה של אגוזים בדינר ונטלו והלך לו ומדדו ולא מצא מדתו הרי זה חוזר ואף על פי שרצה זה להשלים אבל אם היה לפניו שק של אגוזים וזה יודע שאין בו אלא כדי שיעור מדה ואמר לו הנה שק של אגוזים לפניך ונטל השק ומדד ולא מצא בו מדתו ה"ז קנה וישלים שהרי היה מכיר שלא היה בו סאה ועל דעת השלמה נטל ושורש דבר זה בקדושין, עכ"ל.

?

בד' הרמ"ה מבו', דהיכא דמכר במעות, ואמר מנה זה, לא קנה כלל, דומיא דקידושין, וצ"ע, שהרי בהמשך ד' הרמ"ה מבו' דהיכא דהוי טעות במעות הוי הדין שקנה כנגד המעות שנתן, וע"כ כתב דהיכא דלא ניח"ל ללוקח או למוכר במקצת המקח, לא חייל כלל, וא"כ מהיכ"ת דבמנה זה ל"מ בכה"ג, דעד כאן לא מצינו דל"מ במנה זה, אלא בקידושין דא"א לחצאין, ובאנו לדון שיחולו הקידושין וישלים לה שאר המעות, ובזה הוא דאמרינן דבמנה זה ל"מ, אך במקח דמצי חייל כנגד המעות שנתן, מאן יימר דל"מ, וצ"ע בזה.

ילה"ע לפ"ד הר"ן בקידושין דנ"א:, בדין מקנה דבר שבא לעולם עם דשלב"ל, או מקנה מטלטלין ומטבע בק"ס, דלכאו' לפ"ד הר"ן בדין שיתבטל הכל, שאין רצונו שיתקיים חצי מהמקח, ואך דבמתנה שפיר יהני, וכמבו' בד' הר"ן, וכ"כ באבנ"ז חו"מ סימן נ', ולפלא שלא הביא לד' הר"ן המפורשים.

יש להסתפק בביאור ד' הרמב"ן ודעימי' דאם יכול להשלים אין המקח בטל ואם אין יכול להשלים המקח בטל, אם היינו דביסוד הדין הו"ל כטעות, וכמש"כ רשב"ם, דכיון שעשה את המקח על ק' אגוזים ולא נתן לו אלא צ', הו"ל טעות במקח, ואך דאם יכול המוכר להשלים, הו"ל כמום שאפשר לתקנו דמתקנו המוכר והמקח קיים, ואמנם התם כתב הרא"ש דהוא רק בשיש ע"ז שם בית, והכא הרי אין ע"ז שם ק' אגוזים, אך לכאו' אין הטעות במה דליכא ק' אגוזים, אלא הטעות היא דהוא אין רצונו אלא בצ' מתוך ק', וע"ז שפיר אמרינן דצ' אלו יש עליהן שם צ' אגוזים, ואך שצריך להוסיף עליהן י' אגוזים, כדי שלא יהא מום, ודו"ק.

או היינו, דלעולם ל"ה זה טעות כלל, ואך דדעת הלוקח שאם לא ישלים לו המוכר את המקח, אינו רוצה במקח, וע"כ בטל המקח, דאדעתא דהכי לא עביד, אך כל שמשלים לו המוכר את המקח, אין טעם כלל לבטל את המקח.

ונפ"מ בין ב' הדרכים, היכא שיודע הלוקח שלא קנה אלא את מקצת המקח, ואח"כ אין המוכר מתרצה להשלים לו את שאר המקח, אם יכול הלוקח לבטלו, דאם עיקר הא דבטל המקח הוא משום טעות, הרי דכה"ג ליכא טעות כלל, אך אם הוי זה כתנאי שאינו קונה אלא ע"ד שישלים לו, הרי דזה שייך גם בכה"ג.

ועי' בנתיה"מ קפ"ב סק"ח שכתב דהיכא דיודע הלוקח שלא חל הקנין אלא על מקצת המקח, ליכא להך דינא, וזה מתישב היטב לדרך קמא.

ולדעת רשב"ם ודעימי' דבדבר שבמידה בטל המקח לגמרי, פשוט דל"ש הך דינא דכשיודע הלוקח שאינו קונה אלא מחצה, והיינו משום דלדעת רשב"ם כל הא דלא חייל המקח כה"ג הוא משום דהו"ל כטעות, וכל שיודע הלוקח מכך ולא טעה, המקח קיים, וי"ל דהוא אף אם אין המוכר משלים, דלדעת רשב"ם לא מצינו להך דינא דאדעתא דלא ישלים לא עשה את המקח, ורק אם הי' טעות במקח ה"ה בטל, אך כל שלא הי' טעות במקח, אינו בטל.

והנה אמנם ילה"ע ע"ז, שהרי בד' התוס' ב"מ דמ"ז: מבו' דאף בערבוני יקון מצי הלוקח למימר שאינו חפץ במחצית קרקע, ואף לדעת ש"ר דפליגי ע"ז, נ' להדיא בדבריהם דהוא רק משום שאמר ערבוני יקון דל' זה מורה שדעתם שיתקיים המקח כנגד ערבונו, ומה"ט מבו' בד' הראשונים דמהני אף בדבר שאין ראוי ליחלק, וכן פסק הרמ"א בסו"ס ק"צ, ואילו במחליף פרה וטלה בחמור לא קנה כלל, משום שאין החמור ראוי ליחלק, ואף שהוא יודע שלא חל הקנין אלא על מקצתו, והיינו משום דרק בערבוני יקון חייל במקצת משום דגילו דעתם להדיא שדעתם על מקצת, אך במקום דלא פירשו להדיא שיקנה מקצת, מצי אמר דאין רצונו לקנות מקצת, ולפ"ז הרי דבגוונא דהנתיה"מ בדין דלא יהני, ובאמת הנתיה"מ בסימן קצ"ב כתב דלדעת התוס' מצי הלוקח לחזור בו בי' שדות וכו', אם אין המוכר מתרצה ליתן לו שאר המקח, אך לדעת הר"ן ל"מ לחזור בו, דומיא דערבוני יקון, אך צ"ע דלכאו' ערבוני יקון שאני, וכנ"ל.

אך הנה י"ל, דהך דינא דעייל ונפיק אזוזי דמצי לבטל כל המקח משום שאין רצונו במקצתו, הוי דין בפנ"ע, ואינו שייך לדינא דסוגיין, והרי לדעת הרשב"א דכל מקח שבטל מקצתו לא בטל כולו, הרי בע"כ דבעייל ונפיק אזוזי דין אחר הוא.

והטעם בזה י"ל, חדא, דדוקא בההיא דעייל ונפיק אזוזי בטל כל המקח משום דכבר נעשה המקח על הכל, והמוכר בא לבטל מקצתו, ובזה הוא דאמרינן דדעת הלוקח שאם יבטל המוכר את מקצתו יתבטל כולו, אך כל שמעיקרא לא חל המקח אלא על מקצתו, אין דעת הלוקח שאם לא ימכור לו אח"כ את שאר המקח לא יחול כלל.

וי"ל עוד, דהתם כיון שיודעים שניהם מתחילה שיתכן שלא יתקיים המקח על כולו, ע"כ דעתם להתנות שאם לא יתן לו את השאר לא יקנה כלל, ומשא"כ היכא שדעתם לקנות את הכל, וטעו במדה או במנין אין דעתם להתנות, וע"כ שפיר חייל מקצת.

ולכאו' מוכח כדרך בתרא, שהרי לדרך קמא נמצא, דבערבוני יקון אין מקום כלל לבטל את המחצה שקנה, ובד' הראשונים מבו' דכל הא דבערבוני יקון קנה מחצה, הוא רק משום שפירשו כן להדיא.

ונפ"מ בין ב' הדרכים, בנידון הנתיה"מ בי' שדות וכיו"ב, דלטעמא קמא, הרי דהתם שפיר יתקיים המקח על מקצת, אך לטעמא בתרא גם התם מצי הלוקח לומר שאינו חפץ במקצת, ובד' הסמ"ע סימן קצ"ב מבו' דהתם ל"מ הלוקח לומר שאינו חפץ במקצת, וכ"ה מבו' בפשוטו בד' הר"ן בקידושין, ואך שד' הר"ן שם לא נתבררו, דמאי נפ"מ אם עייל ונפיק אזוזי או לא עייל ונפיק, ומש"כ הנתיה"מ לישב צ"ע, וכבר עמד ע"ז האור גדול, וגם מש"כ האור גדול לישב לא נתישב לן.

והנה במחנ"א אונאה כ"ג וזכי' א' כתב, דהיכא דא"א להשלים ל"מ הלוקח לקיים המקח, אא"כ הוא מתרצה לקבלו בכל הדמים, וכמדומה שכונתו דהו"ל כאונאה יותר משתות, שאם הוא תובע אונאתו מצי המוכר לבטל המקח, ועי' עוד בדבריו שנקט דלדעת רבינו יונה, מצי המוכר לחזור בו כ"ז שלא נתרצה הלוקח במקח, עיי"ש.

ויש להוסיף על דבריו, דמצינו עד"ז בד' הרמב"ן והרשב"א בדפ"ג: שכתבו דביפות ונמצאו רעות, אם תובע המתאנה אונאתו, מצי המאנה לבטל המקח, ועד"ז הוא בשו"ע רל"ב ס"ג בתובע פחת המום, והיינו דהגם דמדינא מצי לתבוע אונאתו אף בפחות משתות, משום שהסכם המקח הי' על יפות, ונתן לו סלע בעד יפות, וכל שנתן לו רעות ששויים סלע פחות איסר, עליו להחזיר לו איסר, מ"מ כל שתובע אונאה זו, מצי המאנה לבטל המקח, דכל הא דביד המתאנה לקיים המקח, הוא רק משום דמצי למימר שאינו מקפיד על יפות, וג"ז נכלל בקציצת המקח, וכיון שג"ז נכלל בקציצת המקח, ל"מ לתבוע האונאה, ואם הוא תובע האונאה והיינו שלא היתה קציצת המקח על רעות, מצי המאנה לבטל המקח, וה"נ הכא בדבר שבמידה דכוותה.

ולכאו' כ"ז הוא אם דינא דהרמב"ן דאם א"א להשלים מצי לבטל המקח הוא מדין מק"ט, אך אם אי"ז מק"ט, אלא הוא משום דהו"ל כתנאי דאדעתא דהכי לא עביד, י"ל דלעולם לא מצי המוכר לחזור בו.

שוב התבוננתי דמד' הב"י שכתב שבד' תשו' הרא"ש דבמום שאפשר לתקנו אין המקח בטל, מבו' כד' הרמב"ן, מבו' שפירש דגם הכא הו"ל מום, והא דכשאפשר להשלים אי"ז בטל, הוא משום דהו"ל מום שאפשר לתקנו, וזה כמש"נ בדעת המחנ"א והנתיה"מ.

אך באמת בד' הרמב"ן נ' להדיא דהכא אין המאנה יכול לחזור בו, ז"ל, וי"מ ינכה ואם רצה לחזור בו יחזור, עכ"ל, וכ"ה בל' הריטב"א, ז"ל, וי"מ דהכא ל"ד אלא לומר שאינו ניתן למחילה ואם רצה ליקח ינכה, עכ"ל, ומ' להדיא דכל שהלוקח מתרצה בקיום המקח, מצי לתבוע מן המוכר שינכה.

והנה אמנם בד' הרשב"א מ' לא כן, ז"ל, וי"א דהכא ינכה או יחזיר לאו דוקא אלא כשרוצין שניהם להעמיד מקחן וכו', עכ"ל, והרי דאין המקח קיים אלא בשרוצין שניהם לקיים מקחן, אך יש לדחות, שהרי בד' הרשב"א מבו' דקשיא לי' גם בהא דפיחת כ"ש ינכה וגם בהא דהוסיף כ"ש יחזיר, וכ"ה מבו' גם בד' רשב"ם, ולפירשב"ם בד"צ. דהחשש שימדוד במדה גדולה ויהא המוכר סבור שהיא מדה קטנה, הוא מבו' כן בגמ', וי"ל דע"ז הוא שכתב הרשב"א שרוצים שניהם לקיים המקח, והגם דלא בעינן אלא שיתרצה המתאנה, מ"מ כתב הרשב"א שרוצים שניהם, כדי שיהא המקח קיים בין בפיחת ובין בהותיר, אך זה דחוק בלשונו.

ובאמת גם בהמש"ד הרשב"א לא משמע כן, שכתב ע"ד הרמב"ן, ז"ל, ואין דברים אלו מחוורין בעיני שאם כדבריו אכתי קשיא לן מתני' דמדה בחבל דודאי בשאי אפשר לו להשלים היא מתני' דאי בשדה גדולה למה ינכה ישלים לו את המדה ואפ"ה קתני ינכה, אא"כ ידחוק הרב ז"ל ויפרש אותה כדעת המפרש דלאו דוקא אלא כשרוצין להעמיד את המקח, עכ"ל, והנה הרי כל קו' הרשב"א ע"ד הרמב"ן, היא רק מהך בבא דינכה, וגם ע"ז כתב הרשב"א די"ל דאיירי כשרוצין להעמיד את המקח, והרי דבעינן שיהיו שניהם רוצין בכך, וצ"ע בזה.

וילה"ע עוד בזה, דאם אכן דעת הרמב"ן דאף בשאינו יכול להשלים יכול הלוקח לקיים המקח ולנכות מן הדמים, א"כ הרי ה"נ בההיא דביעי דפחיא וכו', שכתב הרמב"ן דהו"ל כדבר שבמידה, ביד הלוקח לקיים המקח ולנכות מן הדמים, אף שאין המוכר מתרצה בכך, וא"כ מ"ט ביפות ונמצאו רעות ל"מ הלוקח לקיים המקח ולנכות מן הדמים, הרי מצי למימר דהוא אינו מקפיד כ"כ על הרעות והו"ל לדידי' כביעי דפחיא וביעי דצריבן, ומ"מ מצי לנכות מן הדמים, וי"ל.

הנתיה"מ בסימן ק"צ סקי"ב נקט, דמה שחילק הר"ן בין אפשר להשלים לא"א להשלים, היינו דבדבר שאפשר להשלים אינו מקפיד לקנות חצי, ולפ"ז גם אם אין המוכר משלים לו, המקח קיים, כיון שאין הלוקח מקפיד ע"ז, שבידו לקנות מאחר.

אך הדברים צ"ע, דבל' הרמב"ן והר"ן נ' להדיא דאין המקח קיים אא"כ הוא משלים לו, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ם בפכ"ד ממכירה בדין ארעא ודיקלי.

אמנם באמת מההיא דארעא ודיקלי ל"ק כ"כ, שהרי בלא"ה קשיא לדעת המ"מ דהרמב"ם ס"ל כהרשב"א דאין המקח בטל אף כשא"א להשלים, דא"כ מ"ט בארעא ודיקלי ה"ז בטל, ובע"כ כמשמעות ל' המ"מ בפכ"ד דהוא משום דאפשר שלא נתרצה לקנות הקרקע בדמים אלו אלא משום הדקלים, וא"א לשום שווי הקרקע בפנ"ע, ועי' בקה"י שכתב כן, ולפ"ז הרי דהתם דין אחר הוא, ואין ללמוד מהתם לנידו"ד.

אך באמת הנתיה"מ גופי' בסימן קפ"ב סק"ח כתב כן, דבמקום שיכול להשלים אין המקח קיים אא"כ השלים לו, עיי"ש שביאר היטב לזה, וצ"ע סתירת דבריו ז"ל, וביותר צ"ע, שבסימן ק"צ כתב שכבר ביאר לזה בסימן קפ"ב.

הנתיה"מ בסימן קפ"ב סק"ח נקט, דבכל מקח שבטל מקצתו מצי גם המוכר לחזור בו, ורק דאם ידע המוכר מכך לא מצי לחזור בו.

ואמנם לכאו' הי' מקום לדון, דרק הלוקח אית לי' קפידא שלא לקנות חצי מקח, אך המוכר אין לו קפידא.

והנה אמנם בההיא דעייל ונפיק אזוזי מצינו דגם המוכר מצי לבטל, אך מלבד די"ל דהתם דין אחר הוא, גם עיי"ש בד' הרשב"א דמבו' דהוא משום שאין רצון המוכר שישאר לו קרקע קטנה, או משום דלא ניח"ל לאפושי שטרי, וזה ל"ש במטלטלין, וגם ל"ש כן היכא שאין לו אלא את מחצית שדה זו, דודאי ניח"ל למכרה.

ולדעת הנתיה"מ צ"ל דהא דבטל המקח, הוא משום דמצי אמר שלא נתרצה למכור אלא משום שהי' צריך לדמים מרובים, אך אם לא יתקיים אלא חצי המקח ולא יקבל בעדו דמים מרובים, אין רצונו בכך.

והנה עפי"ד הנתיה"מ הי' מקום לומר, דמש"כ הרשב"א דבעינן שיתרצו שניהם, הוא משום טעות המוכר, וס"ל דאיירי הכא בגוונא שגם המוכר טעה במידה, וצ"ע בזה.

בד' הרמב"ן קידושין דס"א. ובתשו' שבסה"ת נראה, דטעמא דרב הוא משום שאין דעתו על חציו, וזה כדעת הר"ן, ודלא כדעת הרשב"א והריטב"א, ועי' גם בתשו' הרמב"ן סימן ע"ב שהובאה בבעה"ת שער ס"ט ח"ב, שלמד מהתם דא"א לפדות חצי שדה הממשוכנת.

והריטב"א שם לא הביא מההיא דבטלה מחלוקת, וי"ל דאזיל לטעמי' דטעמא דרב הוא משום דהו"ל כיורשים.

ועיקר ד' הריטב"א אלו צ"ע אם הם מתישבים עם דבריו בב"ב דק"ה: דדינא דכור בשלשים הוא רק בתחילת המקח, אך י"ל דמכח זה גם דעת המלוה לשעבד את כולו, וע"כ א"א לפדות את חציו, ודו"ק.

1. ואמנם עיי"ש במאירי שהק' ע"ז, ז"ל, אלא ששמועת הזהב קשה אף לדעת זה, וא"כ כשאמר לו היכי דמי וכו' כלומר שאין בה חלוק בין שיהי' כקרקע בין שיהא כמטלטלין הרי מ"מ יש כאן חלוק, עכ"ל, ועיי"ש מש"כ בזה.

   ולכאו' י"ל עוד בזה בדעת רשב"ם, דכיון דהך מילתא דבקרקע אין כל המקח בטל, הוא מילתא דסברא, דניח"ל להלוקח בהכי, הרי דבזה ליכא נפ"מ אם חטין וזרען בקרקע דינם כמטלטלין או דינם כקרקע, וממ"נ אם דמו למטלטלין בהך מילתא דלא ניח"ל להלוקח בהכי, הרי דאף אם דינם כקרקע מ"מ בטל מקח, ואם דמו לקרקע בהך מילתא דניח"ל להלוקח בהכי, הרי דאף אם דינם כמטלטלין מ"מ אין המקח בטל.

   ובאמת דעפי"ז ניחא באופ"א עיקר קו' הראשונים ע"ד רשב"ם מסוגיא דחטין וזרען בקרקע, די"ל דהתם דמו למטלטלין בהך מילתא דלא ניח"ל להלוקח בהכי, וע"כ אף שדינם כקרקע, מ"מ אית בהו לדינא דרבא דבטל מקח, ועד"ז י"ל גם בקו' הראשונים מסוגיא דקידושין באחין שחלקו, די"ל דכל מש"כ רשב"ם דניח"ל להלוקח בהכי, הוא רק בשקונה קרקע במעות, דניח"ל בקרקע זו, אך באחין שחלקו שהוא נותן קרקע אחרת בעד קרקע זו, לא ניח"ל בהכי, וע"כ אית בהו לדינא דרבא דבטל מקחץ. [↑](#footnote-ref-2)