עדים זוממים
קטגוריות: כללי / דור המלקטים עניינים כלליים / כללי

**עדים זוממים**

מכות

1. **אם יש דרשה, כאשר זמם ולא כאשר עשה** – עי' דף ה:, רש"י (מכות דף ב: ד"ה ומה), רש"י (דברים פרק י"ט פסוק י"ט), רמב"ם (עדות פרק כ' הל' ב', ומפתח שם), צפנת פענח (וורשא סי' רפ"ו), פרדס יוסף (פר' שופטים אות ר"ב), מראה מקום (מכות עמ' י"ד ד"ה עי' לקמן).
2. **טעמים שאין עונשים מן הדין** – עי' גינת וורדים (כלל א'), קונטרסי שיעורים (ב"ק שיעור ב').
   1. **אפשר יש פירכא** – רש"י (סנהדרין דף עג. ד"ה הקישא), שיטת רשב"ם ושו"ת הרשב"א (כדאי' במרגליות הים דף סד: אות ח'), ועי' בית האוצר (כלל נ"ו אות א'), ועי' שואל ומשיב (מהד"ג ח"ב סוף סי' ל').
      1. לא שייך כאן, כיון בכלל מאתים מנה – גינת וורדים (כלל א'), חת"ס (חו"מ סי' ל"ב).
   2. **לא** **מספיק הכפרה**.
      1. סמ"ג (לאוין סי' מ') – "ויש טעם בזה לתשובת המינים מפני שבמיתת ב"ד מתכפרין המומתין וזה עשה כל כך עבירה גדולה שאין הקדוש ברוך הוא רוצה שיהא לו שום כפרה, ומטעם זה אני אומר שנסתפק משה במברך את השם שמא פטור הוא ממיתת ב"ד (סנהדרין עח, ב) אף על פי שאפילו מקלל אביו ואמו הוא בסקילה החמורה יותר מכל המיתות".
         1. מהרש"א (סנהדרין ריש דף סד:) – "גמרא ומזרעך ולא כל זרעך כתב הסמ"ג לאווין מ' ויש בזה טעם לתשובת המינים מפני שבמיתת ב"ד מתכפרין המומתין וזה עשה כ"כ עבירה גדולה שאין הקדוש ברוך הוא רוצה שיהא לו כפרה ומזה הטעם אני אומר כו' עכ"ל ע"ש **ומזה נראה לתת טעם** הא דאמרינן בכל דוכתא דאין עונשין מן הדין אף על גב דק"ו מדה היא בתורה מכ"מ אין לדון כן לענין עונש דאימא זה שעשה עבירה החמורה מזו אינו מתכפר בעונש המפורש בקלה ממנה וק"ל".
      2. רשב"א (ח"ד סי' י"ח) – "עוד שאלת: על מה שכתוב בתורה: כי מזרעו נתן למולך כו'. ודרשו רז"ל: מקצת זרעו חייב, כל זרעו פטור. שנאמר: כי מזרעו נתן למולך כו'. ומפורש בספר המצות: כי הטעם הוא: מחמת שבמיתת ב"ד מתכפרים המומתי'. וזה שנתן כל זרעו למולך, עשה כל כך עבירה גדולה, שאין הקדוש ברוך הוא רוצה שיהיה כפרה לו, ע"כ. תשובה: האמת כדברי ספ' המצות. והטעם הוא: מפני שהנותן מקצת זרעו למולך, הוא טועה ושוגה באותו מקצת. וחייבו הכתוב מיתת ב"ד על שגגתו אשר שגג, או על זדונו אשר הזיד, כי מזרעו נתן למולך. למען יתכפ' לו אותו עון, במיתתו ע"י ב"ד. אבל הנותן כל זרעו, שוט' מוחלט הוא. ולפיכך: הוא פטור ממיתת ב"ד. לפי שהקב"ה אינו רוצ' שיתכפרו עונותיו הנמרצים של שוטה זה, במיתת ב"ד. כי הוא הרבה לפשוע, וצריך למנוע ממנו התשובה. ושיהיה כלה במדורה של גהינם, ובשאול תחתית. השם ית' יצילנו מזה, ומכיוצא בזה. והנה הכל מבואר באר היטב".
      3. בעלי תוס' (פר' אמור פרק כ"ד פסוק י"ב).
      4. גאונים (מאירי מכות דף ג.) – "זה שאמרו בעדים זוממין שאם הרגו אין נהרגין שנמצאים מחמירין בהם כשלא הרגו יותר מכשהרגו קבלה היא ואין לנו בה טעם ומ"מ הגאונים כתבו הטעם שמאחר שהערימו שלא בשעת חמום מריבה ונקמה ושהוכפלה עבירתם ברציחה ועדות שקר אינם ראויים לכפרה ומתוך כך אין ענשם מסור לבית דין וכדרך שאמרו למעלה בסוגיא זו הוא שעושה מעשה במזיד לא יגלה כי היכי דלא ליהוי ליה כפרה הם שלא עשו מעשה במזיד יגלו כי היכי דליהוי להו כפרה".
      5. כס"מ (עדות פרק כ' הל' ב', טעם א') – "ואפשר לתת טעם לדברי רבינו דלא אמרינן כאשר זמם ולא כאשר עשה אלא היכא דהרגו על פיהם משום דגדול עונשם מנשוא אין ראוי לתת להם מיתת ב"ד שתכפר עליהם אלא ראוי להניחם שיהיו נדונין אחר מיתה בעונשים נוראים דוגמא לדבר נותן כל זרעו למולך שהוא פטור מה שאין לומר כן בהלקו ע"פ עדותם".
      6. עי' גליוני הש"ס (סנהדרין סד:).
         1. ראיה מגמרא דף ב:, שאין גלות למזיד – גאונים (מאירי מכות דף ג.), בית האוצר (כלל נ"ו אות ד'), (מרגליות הים סנהדרין דף סד: אות ה').
         2. א"ת וכי ע"ז יותר חמור – חסדי דוד (בתוספתא סנהדרין פ"ו הל' ח'), כמוצא שלל רב (דברים עמ' רכ"ז), מפתח לרמב"ם (עדות פרק כ' הל' ב').
3. **טעם לכאשר זמם, בשביל תקנה לאחרים**.
   1. רמב"ן (דברים פרק כ"א פסוק י"ח) – "בן סורר ומורה ... ועל הכלל, אין בו עתה חטא מות ועל שם סופו הוא נדון כמו שהזכירו רבותינו (סנהדרין עא ב). וזה טעם וכל ישראל ישמעו ויראו - כי לא הומת בגודל חטאו, אלא ליסר בו את הרבים ושלא יהיה תקלה לאחרים: וכן דרך הכתוב שיזהיר כן כאשר ימיתו לגדר כדי שתהיה במיתתם תקנה לאחרים, כי הזכיר כן בזקן ממרא (לעיל יז יג) לפי שאין בהוראתו חטא שיהיה ראוי למות בו, רק הוא להסיר המחלוקת מן התורה כאשר פירשתי שם (בפסוק יא), וכן בעדים זוממין (לעיל יט כ), שנהרגין ולא הרגו".
4. **למה הרגו אין נהרגים**.
   1. **לא מספיק הכפרה** – כדלעיל.
   2. **אלקים נצב בעדת קל**.
      1. רמב"ן (דברים פרק י"ט פסוק י"ט) – "והטעם בזה, בעבור כי משפט העדים המוזמין בגזרת השליט, שהם שנים ושנים, והנה כאשר יבואו שנים ויעידו על ראובן שהרג את הנפש ויבואו שנים אחרים ויזימו אותם מעדותם צוה הכתוב שיהרגו, כי בזכותו של ראובן שהיה נקי וצדיק בא המעשה הזה אילו היה רשע בן מות לא הצילו השם מיד ב"ד, כאשר אמר (שמות כג ז) כי לא אצדיק רשע. אבל אם נהרג ראובן, נחשוב שהיה אמת כל אשר העידו עליו הראשונים, כי הוא בעונו מת ואילו היה צדיק לא יעזבנו ה' בידם, כמו שאמר הכתוב (תהלים לז לג) ה' לא יעזבנו בידו ולא ירשיענו בהשפטו. ועוד שלא יתן ה' השופטים הצדיקים העומדים לפניו לשפוך דם נקי, כי המשפט לאלהים הוא ובקרב אלהים ישפוט".
      2. ריקאנטי (דברים פרק יט פסוק י"ח) – "וצריך אני להעירך על מאמר רבותינו ז"ל [רש"י מכות ב ע"א ד"ה והסוקל] שאמרו כאשר זמם ולא כאשר עשה, איך עלה בלבם אמתת טעמי המצות. וקודם צריך שתדע כי זה המאמר לא אמרוהו רז"ל רק בדיני נפשות, אמנם בדיני ממונות עונשים אף אחר המעשה, וכן אמרו רז"ל [מכות ה ע"ב], הרגו אין נהרגים. ואחר ההקדמה הזאת תדע כי הב"ה לא עביד דינא בלא דינא, ומי שאינו חייב מיתה לא יבא לידי כך שיהרג בעידי שקר, ואם נהרג בעידי שקר בודאי חטא בכיוצא בזה שהוא היה ראוי לכך, ונמצא אלו שהעידו עליו אף על פי שהוזמו גברא קטילא קטלו, ומרשעים יצא רשע, כענין שאמרו רז"ל [מכות י ע"ב] בהורג שוגג הקדוש ברוך הוא מזמנן לפונדק אחד וכו'. אמנם קודם מעשה דם נקי רצו לשפוך ועל כן נדונין, וזהו בסיבת שהשכינה שרוייה עם הדיינים, וכשכוונתם לשם שמים אין דבר מקולקל יוצא משם, כי השכינה מסכמת לדעתם שנאמר [תהלים פב, א] אלהים נצב בעדת אל".
      3. כסף משנה (עדות פרק כ' הל' ב', ע"ש במפתח, "ועוד י"ל טעם אחר שמאחר שאלהים נצב בעדת אל אילולא שהיה חייב זה מיתה לא היה מניח הקדוש ברוך הוא שתאבד נפש אחת מישראל ומאחר שהניח הקדוש ברוך הוא לב"ד שיסכימו להרוג את זה ונהרג חייב מיתה היה הילכך אין לעדים משפט מות מה שאין לומר כן במלקות".
         1. פשט בזה, ונ"מ – כלי חמדה (דברים עמ' קמ"ז אות ד'), עי' המשנה (דף ו:), פורת יוסף (דף ה: ד"ה הרגו).
         2. מראי מקומות – רבינו בחיי (דברים פרק י"ט פסוק י"ט, "ויש לשאול בזה: כי בודאי כיון שהרגו בית דין על פיהם כל שכן שנתחייבו, ומה בכך אם הוא מחויב מצד אחר כיון שהוזמו הם ולמה אין נהרגין, אבל דעת ז"ל לומר שאין בידינו להמיתן כיון שאין הכתוב מבאר זה").
   3. **זלזול ב"ד**.
      1. מאירי (מכות דף ג.) – "זה שאמרו בעדים זוממין שאם הרגו אין נהרגין שנמצאים מחמירין בהם כשלא הרגו יותר מכשהרגו קבלה היא ואין לנו בה טעם ומ"מ הגאונים כתבו הטעם ... ומ"מ נראה לי שאין הטעם אלא משום זילותא דבי דינא שלא יתפרסם שיהא מכשול זה יוצא מתחת ידם להיות זה נהרג בשקרות והשומעים סבורים שזה אירע להם במיעוט חקירה ודרישה ואף הם מחטטים אחריהם בצדדים אחרים לגבות מהם את חובם".
      2. וכן פנ"י (מכות דף ה:), עין יעקב, באר הגאולה, אברבנאל (דברים פרק י"ט פסוק י"ט).
   4. **עוד טעמים** – רבינו בחיי (דברים פרק י"ט פסוק י"ט, "ובשם הר"י ז"ל מפרש שטעם הרגו אין נהרגין, כלומר הרגו הסנהדרין אין נהרגין, משום דאוקי תרי לבהדי תרי, שנים אחרונים המזימין לשנים ראשונים, לא הרגו נהרגין, לפי שהרי יש כאן שלשה: שני עדים אחרונים המזימין, ובעל דבר ג"כ שהוא מכחיש את הראשונים, ולכך נהרגין שנים הראשונים ששלשה יש כנגדם"), משך חכמה (דברים פרק י"ט פסוק י"ט), כלי חמדה (דברים עמ' קל"ו אות א', ועמ' קמ"ח אות ד').
5. **א"ת נהרגים משום "יד העדים תהיה בו בראשונה"** – מהרי"א הלוי (ח"ב סי' קנ"ח), אהלי יעקב (סי' י"ז, כ"ד-ד'), שו"ת בית יצחק (אה"ע ח"א סי' צ"ח אות ג'), חמדת ישראל (קונ' נר מצוה עמ' פב. ד"ה עוד), שיח יצחק (דף ב: ד"ה ומה), אורח משפט (סי' ל"ח ד"ה ובזה), מעט צרי (על הרמב"ם תשובה פרק ו' הל' ח'), מנחת אלעזר (ח"א סי' ע"ג ד"ה ומ"ש באות ב'), פרדס יוסף (פר' שופטים אות ס"ה), שיעורי ר' שמואל (מכות הע' רע"א), שלמי ניסן (ברכות עמ' שכ"ב אות קכ"א), כמוצא שלל רב (דברים עמ' רל"ד), מפתח לרמב"ם (סנהדרין פרק י"ג הל' א' ד"ה קשה), משנת פקו"נ (סי' נ"ב אות ה').
   1. **אין הכי נמי** - מהרי"א הלוי.
   2. **משום התרה** - בית יצחק, חמדת ישראל, מנחת אלעזר, שיעור ר' שמואל, שלמי ניסן, ועוד.
   3. **זה אחר זה פטור, ב"ק י:** - אהל יעקב, אורח משפט, בית יצחק, כמוצא שלל רב, ועוד.
   4. **ע"ז חידוש הוא** - שיח יצחק, מגיה לאורח משפט, כמוצא שלל רב עמ' רל"ב, ועוד.
   5. **אלקים נצב בעדת קל** - מעט צרי, מגיע לאורח משפט, כמוצא שלל רב.
6. **האם עדים שקרנים חיוב לקטע ידיהם**.
   1. אור שמח (רוצח פרק ז' הל' ח') – "כן מה שראיתי מביאים בשם הרדב"ז שחייב לקוץ את עצמו אבר כדי להציל חבירו, נ"ל דאינו כן, וקצת סעד לזה מהא דאמרו בסנהדרין (דף מ"ד ע"ב), וכששמעו חכמים בדבר אמרו להחזירו א"א כו', דקא הדרי בהו כו', וברש"י שם (ד"ה דבעיא), והיה להן לומר לעדים שיקוצו את ידיהם, ועדים שנקטע ידן קודם מיתה אחר שנגמר דין פטור, וכדאמר שמואל (שם מ"ה ע"ב) דבעי לקיים בו יד העדים תהיה בו בראשונה כו', ועל כרחין דאינו מחויב לקטוע ידו להציל פלוני, אף דע"י עדותן שקר נהרג בחנם, וזה קצת סעד, ואכ"מ".
   2. אג"מ (יו"ד ח"ב סי' קע"ד ענף ד') – "ועיין באור שמח פ"ז מרוצח ה"ח שהוא מביא בשם הרדב"ז דחייב לקוץ אבר שלו כדי להציל את חברו, (ואולי כוונתו להנידון בזה שם דהא הרדב"ז סובר לדינא שאינו מחוייב), אבל הוא מסיק דאינו מחוייב, וראייתו מסנהדרין דף מ"ד מעובדא דעדים הרשעים שהעידו על בנו של שמעון בן שטח שחייב מיתה וחזרו בהן אך לא הועילה חזרתן לפוטרו ממיתה מדין שאין חוזרין ומגידין שהיה להם לומר להעדים שיקטעו ידיהם שהיה נפטר ע"כ דאין מחוייבין לקטוע ידן להצילו אף דע"י עדותן בשקר נהרג בחנם, אינו ראיה דהא אף שהב"ד לא שייך שיחייבום דהרי אין נאמנים לדינא במה שחזרו בהן, מ"מ הם עצמם שידעו שיהרג על ידם היו מחוייבים ודאי לקטוע ידם כדי שלא יעברו על איסור רציחה ולא יענשו בידי שמים גם על חטא דרציחה והעונש הוא גדול טובא אלא רק על איסור עדות שקר לבד, ול"ד כלל להא דתוס' שבת דף ד' ד"ה קודם דבמה שנמנע מלרדות הפת שהדביק בתנור ע"י מה שאסרו לו לא יתחייב סקילה על אפיית הפת, חדא אף שנימא דאין אדם מחוייב לקטוע אברו להצלת חברו הרי עכ"פ ודאי לא אסרנו דהא אדרבה כתב הרדב"ז שמדת חסידות איכא כדהביא בפת"ש, וממילא יהיו העדים חייבין כשלא יקטעו ידם בעונש רציחה לשמיא. ועוד הא רק באיסור שבת שייך דנפטרהו מסקילה מאחר ששב בתשובה ורוצה לתקן איסור במה שירדה הפת אך הב"ד אין מניחין אותו לתקן האיסור, אבל ברציחה שלא מועילה תשובה כשיהרג וכשיקטעו ידם ולא יהרג תועיל תשובתם על חטא עדות השקר לא שייך כלל לפוטרו, ולכן ודאי היו העדים מחוייבין לקוץ ידם, ומוכרחים לומר שלא רצו רשעים אלו לקוץ ידם כי לא שבו בתשובה גמורה אף שחזרו בהם וממילא ליכא ראיה משם, אבל לדינא אמת שאין לחייבו לקוץ אבר להצלת נפש כהרדב"ז ומטעם שכתבתי שהוא נכון".
   3. שרידי אש (ח"ב סי' ל"ד) – "דאפילו אם נניח דאין אדם מחוייב לחתוך אבר כדי להנצל מעבירת לא תעשה, מ"מ העדים שיודעים בעצמם שהעידו שקר ויבואו להרוג נפש בחנם, בוודאי שמחויבים לקטוע את ידם כדי שלא לעבור על רציחה".
   4. מראי מקומות – שלמי ניסן (ברכות עמ' שכ"ב), משנת פקו"נ (סי' נ"ב אות ז'), ודרשת וחקרת (או"ח סי' נ"א).
      1. **האם צריך לנותן אבר כדי להציל חבירו ממיתה** - עי' או"ח סי' שכ"ט, לשיטות ומראי מקומות.
7. **עדים שקרנים, אם מותר לברוח** – מנחת אלעזר (ח"א סי' י"ח אות ד', וסי' ע"ג, וח"ב סי' נ"ג, וח"ד סי' נ', וקובץ שיורי מנחה על ח"א סי' י"ח), משנת פקו"נ (סי' נ"ב אות ד'), שלמי ניסן (ברכות עמ' שכ"ג).
   1. חיוב לברוח – עי' ***הגר"י רייזמאן שליט"א (שמואל ב' מספר פ"ז).***
   2. ***האם מותר להרגו העדים, מדין רודף – חשוקי חמד (מכות דף ז.).***
8. **עדים אמת, אם מותר לברוח** – מנחת אלעזר שם [ובעיקר בקובץ שיורי מנחה שם].
   1. מסופק – ***הגר"י רייזמאן שליט"א (שמואל ב' מספר פ"ז).***
9. **ובערת הרע מקרבך, על ב"ד או עצמו** – עי' החינוך (מצוה מ"ז, מצוה נ', מצוה רס"א, ומצוה תקנ"ה), רמב"ם (ספר המצות עשה רכ"ח ע"ש בפרנקל בציונים, ובסנהדרין פרק י"ד הל' ב' וג'), שו"ת חו"י (סי' קמ"ו), גליון הש"ס (מכות ה.), שיעורי ר' שמואל (מכות אות רל"ו).
10. **אם יש ענין של מיתה קודם פסק דין** – שאילת יעב"ץ (ח"א סי' מ"ג), שו"ת חו"י (סי' ל"א), גליון הש"ס (מכות ה.), עיני שמואל (קידושין דף פא:), רד"ל (שם, ד"ה סליק), אג"מ (חו"מ ח"ב סי' ס"ט ענף ד').
11. **להפסיק הריון של ממזר**.
    1. עי' או"ח סי' שט"ז סעי' ח', לשיטות ומראי מקומות.
12. **מי שחיוב מיתת ב"ד, אם יש דין פקו"נ בשבת לחיי שעה**.
    1. עי' או"ח סי' שכ"ט, לשיטות ומראי מקומות.
13. **אם ב"ד או שלוחו יש דין רודף** – משנת פקו"נ (סי' נ"ב), שלמי ניסן (ברכות עמ' שכ"ג).
14. **אם העדים הלך למדינת הים, אם יש חיוב מיתה בנידון**.
    1. מראי מקומות – מנ"ח (מצוה רצ"ו ס"ק כ"ח), עי' מאירי (סנהדרין דף מה: ד"ה אעפ"י).
       1. אג"מ (חו"מ ח"א סי' ט"ו) – "בדבר עדים דחייבי מיתה שהלכו למדינת הים שנסתפק כתר"ה דיפטר כמו בנקטעה יד העדים שאמר שמואל שפטור בסנהדרין דף מ"ה ואיפסק ברמב"ם פי"ד מסנהדרין ה"ח כיון שג"כ א"א להרגו כדכתיב שיד העדים תהיה בראשונה, מסתבר לע"ד דבמה שהלכו למדה"י לא נפטר מדלא נקט מלתא דשכיח יותר. והטעם פשוט דבהלכו למדה"י הא אפשר לקיים במציאות הריגתו ע"י העדים כדכתיב אם היו בכאן ... והנה הגאון ר' יוסף ראזין זצ"ל מראגאצאוו הובא בספר נתיבות שמואל הקשה דבעדים שחזרו בהם יפטר מטעם דיהיה כנקטעה ידם שהרי אסור להם בעצמן להרגו מצד דין חתיכא דאיסורא. ולע"ד לא קשה כלום דהא אנן מחייבינן בעצם שיהרגוהו דהרי אנו אומרים שאין יכולין לחזור וחייב מיתה ע"י עדותן וגם שהם יהרגוהו, ורק שאין יכולין להרגו מצד האיסור שעשו על עצמן שיש להחשיב זה רק כלא רצו להרגו וחזקו זה ע"י נדר ושבועה שודאי נחשב כיכולין להרגו בעצם אף שאסורין מצד הנדר והשבועה, וכ"כ הוא מצד דין חתיכה דאיסורא כיון שאנו אין מאמינים להם ויש עליהם החיוב רק שאסור להו לעשות כחיובם שזה אינו פוטר".
15. **אם מותר לסייע לברוח מב"ד אם העדים שקרנים** – הגרח"ק שליט"א (משנת פקו"נ מכתבים אות קי"ד), ***הגר"י רייזמאן שליט"א (שמואל ב' מספר פ"ז)***.
16. **כל הדיינים פתחו לחובה והדיין האחרון חושב שהוא כזכאי, מה לעשות**.
    1. מראי מקומות – אור החיים (פר' משפטים פרק כ"ג פסוק ב'), פרדס יוסף (שם אות ק"ט), עי' בכמוצא שלל רב (שם עמ' שי"ט).
       1. הגרח"ק שליט"א (משנת פקו"נ מכתבים אות כ"ה, מילי מעלייתא אות פא\* [אחר אות פ"ט]) – "שאלה: איתא בסנהדרין (לב.) דבדיני נפשות המלמד זכות אינו יכול לחזור וללמד חובה. מה הדין בדיין שלימד זכות וכל שאר הדייינים לימד חובה האם רשאי הדיין שלימד זכות לחזור וללמד חובה דעי"ז ינצל הנידון ממיתה מטעם 'ב״ד שראו כולן לחובה פוטרין אותו' (סנהדרין יז.). תשובה: אין רשאי".
17. אור החיים (בראשית פרק ל"ז פסוק כ"א) – "ויצילהו מידם. פי' לפי שהאדם בעל בחירה ורצון **ויכול להרוג מי שלא נתחייב מיתה** משא"כ חיות רעות לא יפגעו באדם אם לא יתחייב מיתה לשמים, והוא אומרו ויצילהו מידם פי' מיד הבחירי ובזה סתר אומרו ונראה מה יהיו חלומותיו וגו' כי הבחירה תבטל הדבר ואין ראיה אם יהרגוהו כי שקר דבר".
    1. לענין בחירה – הגרח"ק שליט"א (דרך שיחה ח"א בפסוק שם, לבנימין אמר כתובות דף ל: [עמ' קע"ב]).
    2. למות בידי אדם או בידי חיות רעות – חשוקי חמד (נדרים דף מט:).
    3. מראי מקומות – יביע אומר (ח"ו חו"מ סי' ד' אות ה').
18. **ב' עדים קרובים, אם מותר להגיד עדות משום פקו"נ** – הגרח"ק שליט"א (משנת פקו"נ מכתבים אות כ"ו).
19. **יש סייעתא דשמיא רק אליבא דהלכתא** – חיים שיש בהם (ח"א עמ' שנ"ו), חפץ חיים (biography, ארטסקרול עמ' נ"ט).
    1. משיב דבר (ח"א סי' כ"ד ד"ה אולם) – "בשעה שמשיבים הלכה למעשה באים לעומק הענין יותר ממה שבא הענין בדרך לימוד וגם סייעתא דשמיא עדיף בשעת מעשה וכבר אמרו חז"ל במס' כתובות (דף ס ע"ב) דסייעתא דשמיא מהניא טובא להוציא הוראה כהלכה, והכי אי' בב"ב (דף קל ע"ב) אין למדין הלכה לא מפי לימוד ולא מפי מעשה עד שיאמר לו הלכה למעשה ... הא מיהא דתורה היוצא בשעת תשובה למעשה עדיף ומכוון יותר לאמת ממה שיוצא בדעת האדם בשעת הלימוד".
    2. קנה בשם (היכל הוראה ח"א בשער ההיכל עמ' י"ז) – "כשפנו אליו בשאלה בהלכה, היה לפעמים פונה בחזרה ושואל: אמור לי האמת, האם זה נוגע 'למעשה'? ולא רצה להתייחס רק אם זה היה למעשה, וכאשר פעם שאלתיו למה הוא מקפיד להשיב רק על שאלה שהוא למעשה, נענה ואמר - כשהמורה הוראה משיב על שאלה 'הלכה למעשה' יש בכך סייעתא דשמיא מיוחדת לכוין לאמיתה של תורה! וזכורני שתקופה קצרה אחרי נישואיי כשלמדתי בכולל מסוים, הצעתי פעם לפניו כמה שאלות שנו"נ בכולל איך יהיה הדין אם יהיה כך וכו', שאל אותי אבי האם השאלה הוא למעשה, ותמהתי מה הנפק"מ אם זה היה למעשה או לא. והשיב לי אבי, אגיד לך כלל בהוראה 'א רב איז נישט א פאבריק פין תשובות' (בלשה"ק: רב אינו מפעל לייצור תשובות) כשיש שאלה למעשה יש סייעתא דשמיא לפסוק ההלכה האמיתית".