לשון נקיה
קטגוריות: כללי / דור המלקטים עניינים כלליים / מידות

**לשון נקיה**

1. ניבול פה.
2. השומע ניבול פה.
3. איסור שמיעת דבר שאינו הגון.
4. דבר מגונה.
5. לשון נקיה וכבוד.
6. רכיבה בנשים.

פסחים (דף ב: - דף ג.) – "אור לארבעה עשר בודקין את החמץ לאור הנר ... דכולי עלמא: אור אורתא הוא ... ותנא דידן מאי טעמא לא קתני לילי. **לישנא מעליא הוא דנקט**".

1. ניבול פה.
   1. **רק בדברים שבין איש לאשתו**.
      1. שבת (דף לג.) – "בעון נבלות פה צרות רבות, וגזירות קשות מתחדשות, ובחורי שונאי ישראל מתים, יתומים ואלמנות צועקין ואינן נענין, שנאמר [ישעיהו ט'] על כן על בחוריו לא ישמח ה' ואת יתמיו ואת אלמנותיו לא ירחם כי כלו חנף ומרע וכל פה דבר נבלה בכל זאת לא שב אפו ועוד ידו נטויה. מאי ועוד ידו נטויה. אמר רבי חנן בר רבא: **הכל יודעין כלה למה נכנסה לחופה**, אלא כל המנבל פיו אפילו חותמין עליו גזר דין של שבעים שנה לטובה, הופכין עליו לרעה".
         1. נתיבות עולם (נתיב הצניעות פרק ד') – "ועתה ראה כי כל הדברים האלו הנזכרים הם דברים קשים, מיתת בחורים וגזירות קשות שהש"י נוהג אכזריות עם יתומים ואלמנות שמזה תראה כי הכל הוא גזירה רעה וקשה, וכן מה שמהפך הגזירה לרעה והכל ענין אחד. וזה כי הדבור של אדם הוא דבר קשה כמו שאמרו חכמים ז"ל אין דבור אלא לשון קשה וכאשר הוא מנבל דבורו אז חטאו בדבר קשה מאוד, ואין ספק שאם חטא בדבר קשה כמו הדבור הזה שעונשו כפי המדה שחטא בו. ולפיכך הש"י מעניש החוטאים במדה קשה מאוד, ואפילו נגזר עליו גזר דין של שבעים שנה לטובה נהפך עליו לרעה על ידי גזירה קשה, ודבר זה ידוע כי הדבור ג"כ נקרא חתוך וגזירה לפי שמחתך וגוזר את הדבור מפיו, ולפיכך כאשר מנבל פיו וחוטא בגזירת וחתוך לשונו בנבלות שהוא דבר רע גזירות רעות וקשות מתחדשות על שונאי ישראל. ואולי אם יאמר למה לא יהיה עונש זה ג"כ למדבר לשון הרע, אם תבין דברי חכמה לא יקשה לך, כי כל לשון הרע הוא מצד שהוא מזיק לאדם ומתחבר הלשון אל המדה הזאת, **אבל נבול פה מתחבר הלשון אל המדה המגונה היא הערוה שהיא קשה בעצמה**, שהרי נאמר בעריות כי את כל התועבות האל ודרשו בפר' ב' דיבמות (כ"א, א') שהוא לשון קשה בכל מקום אשר נזכר לשון זה, והדבור בעצמו הוא קשה והתחבר קושי הלשון אשר התבאר בנתיב הלשון אל מדת הערוה שהיא מדה קשה. ולפיכך אמר וגזירות קשות מתחדשות ובחורי ישראל מתים ויתומים ואלמנות צועקים ואינם נענים, כל זה מפני אכזריות קושי הגזירה המתחדש כאשר החטא הוא בנבול פה ...".
      2. כתובות (דף ח:) – "אמר רב חנן בר רב: הכל יודעין כלה למה נכנסה לחופה, אלא כל המנבל פיו ומוציא דבר נבלה מפיו, אפילו נחתם לו גזר דינו של שבעים שנה לטובה, נהפך עליו לרעה".
      3. ויקרא רבה (פרשה כ"ד אות ז') – "ולא יראה בך ערות דבר **ערות דבור** ר' שמואל בר נחמן אמר **זה נבול הפה**".
      4. תרגום אונקלוס (דברים פרק כ"ג פסוק ט"ו) – "ולא יתחזי בך עברת פתגם ויתוב מימרה מלאוטבא לך".
      5. אבן עזרא (דברים פרק כ"ג פסוק ט"ו) – "ערות דבר. במעשה או **דבור**".
      6. ס' חרדים (פרק כ"ד אות מ"ט) – "מצוות לא תעשה מן התורה התלויות בפה בקנה ואפשר לשומרן בכל יום ... אזהרת נבלות הפה, שמביא יסורין וכליה לעולם, יליף לה בזוהר סוף פרשת נח מדכתיב כי ה' אלהיך מתהלך בקרב מחניך והיה מתניך קדוש **ולא יראה בך ערות דבר ושב מאחריך**, ופירוש מחניך רמ"ח איבריך. בקרב, היינו הלב שהוא באמצע הגוף ששם שכינה שורה, הלכך והיה מחניך קדוש ונקי מכל חטא, ובפרט מזנות, דאלהי ישראל שונא זמה הוא, **וזהו לשון ערות דבר, ואפילו דבור נבלה לא יהיה בך והיינו דקאמר ערות דבר**, שאם יראה בך מיד ושב מאחריך, שכינה מסתלקת ממנו, ומיד מנדין אותו בשמים בהיכל נוגה ארבעים מלאכים שהם מנדין לכל מוציא מפיו דברי נבלות הפה, וכן מנדין לכל מי שחייב נדוי, וארבעים יום אין תפלתו נשמעת, ועשרה כרוזים מכריזים בכל יום באותן מחנות הקדושים הזהרו בפלוני שהוא בנדוי על עון פלוני שעשה עד שישוב בתשובה. וכששב בתשובה מאותו עון, מתכנסים אותם הארבעים מלאכים ומתירין אותו, ומכריזין פלוני הותר מנידויו, מכאן ואילך תפלתו תעלה, ועד שלא שב, מנודה הוא למעלה ולמטה, ושמירת יוצרו סרה מעליו, והותר ומעותד הוא למקרים רעים. וכשישן בלילה, נשמתו כיון שהיא בנדוי סותמין לה שערי שמים ואינה עולה ודוחין אותה בין הקליפות, הכי איתא בזוהר ... (ענף מצוה)".
      7. מסילת ישרים (פרק י"א) – "עוד בענין זנות הפה והאוזן, דהיינו, הדיבור בדברי הזנות או השמיעה לדברים האלה, כבר צווחו ככרוכיא ואמרו: ולא יראה בך ערות דבר (דברים כג): ערות דיבור זה ניבול פה ... אלא האמת הוא כדברי רבותינו זכרונם לברכה, **שנבול פה הוא ערותו של הדיבור ממש**, **ומשום זנות הוא** שנאסר ככל שאר עניני הזנות, חוץ מגופו של מעשה, שאף על פי שאין בהם כרת או מיתת בית דין, אסורים הם איסור עצמם".
      8. פלא יועץ (ערך דבור ד"ה נבלות) – "ונבלות הפה **הוא המדבר בדברים שבין איש לאשתו** בין בפיו בין ברמז בין בשירי נכרים, ומיד מנדין אותו בשמים ארבעים מלאכים שהם מנדים לכל מוציא מפיו דברי נבלות פיו".
      9. מראי מקומות – פרדס יוסף (פר' כי תצא אות קס"ז ד"ה והנה, אות קנ"ד ד"ה והנה בפתח).
   2. **עוד מקורות מן התורה**.
      1. רמב"ם (מורה הנבוכים ח"ג פרק ח') – "וכבר ידעת גודל האיסור שבא אצלנו בנבלות הפה, וזה ג"כ מחוייב שזה הדבור בלשון הוא מסגולת בני אדם וטובה גמלה השם לאדם להבדילו בה משאר בעלי חיים, כמו שאמר (שמות ד' י"א) מי שם פה לאדם, ואמר הנביא (ישעיה א' ד') ה' אלהים נתן לי לשון למודים, ואין צריך שנשתמש בטובה ההיא אשר נתנה לנו לשלמות ללמוד וללמד, בגדולה שבחסרונות ובחרפה השלמה עד שנאמר מה שיאמרוהו הגוים הסכלים הזונים בשיריהם ודבריהם הנאותים בהם לא כמי שנאמר להם **ואתם תהיו לי ממלכת כהנים וגוי קדוש**, וכל מי שישתמש במחשבתו או בדברו בדבר מעניני החוש ההוא אשר הוא חרפה לנו, עד שיחשוב במשתה או במשגל ביותר מן הצריך לו או יאמר בו שירים כבר לקח הטובה אשר גמלו השם אותה והשתמש בה ונעזר בה במרי הגומל אותו ועבור על מצותיו, ויהיה כמי שנאמר בהם וכסף הרביתי לה וזהב עשו לבעל".
      2. שערי תשובה (שער ג' אות רכ"ט) – "החלק החמישי - נבלות הפה. אמרו רבותינו זכרונם לברכה (שבת לג, א): כל המנבל את פיו אפילו נגזר עליו גזר דין של שבעים שנה לטובה נהפך עליו לרעה. ואמר ישעיה (ישעיה ט', ט"ז): 'על כן על בחוריו לא ישמח ה' ואת יתומיו ואת אלמנותיו לא ירחם כי כלו חנף ומרע וכל פה דובר נבלה בכל זאת לא שב אפו ועוד ידו נטויה'. ובעבור זאת, המנבל את פיו כבד עון ונתעב ונאלח, **כי עזב והניח הבושה והצניעות שהן המדות הידועות לזרע הקדש**, והלך על שבילי **עזות פנים** שהיא מדת הנבלים הרעים, והשנית - **כי חלל את קדש ישראל**, שנאמר (דברים ד, ו): '**ואמרו רק עם חכם ונבון הגוי הגדול הזה**', וזה נהג על דרך הסכלים הנמאסים המרוחקים מדרך השכל שכולו יפה אף נעים, ועלה באשם ותעל צחנתם, וכל חכם ונבון שקץ ישקצם ותעב יתעבם, והנה הוא מחלל כלי השכל אשר הוא יקר מכל כלי חמדה, שנאמר (משלי כ, טו): 'וכלי יקר שפתי דעת'".
      3. רמב"ן (ריש פר' קדושים) – "**קדושים תהיו** ... וגם ישמור פיו ... ומן הדבור הנמאס, כענין שהזכיר הכתוב (ישעיה ט טז) וכל פה דובר נבלה".
   3. **עצם הדיבור הוי אסור או רק להרחיק אדם מן העבירה**.
      1. עצם הדיבור הוי אסור.
         1. מסילת ישרים (פרק י"א) – "ואם לחשך אדם לומר, שמה שאמרו על נבול פה, אינו אלא כדי לאיים ולהרחיק אדם מן העבירה, ובמי שדמו רותח הדברים אמורים, שמדי דברו בא לידי תאוה, אבל מי שאמרו **דרך שחוק בעלמא**, לאו מילתא הוא ואין לחוש עליו אף אתה אמור לו, עד כאן דברי יצר הרע ... **שנבול פה הוא ערותו של הדיבור ממש**, ומשום זנות הוא שנאסר ככל שאר עניני הזנות, חוץ מגופו של מעשה, שאף על פי שאין בהם כרת או מיתת בית דין, אסורים הם איסור עצמם, מלבד היותם גם כן גורמים ומביאים אל האיסור הראשיי עצמו".
         2. והצנע לכת (פרק א' סעי' ז') – "אסור לדבר על ענייני צניעות. מלבד מה שזה גורם להרהר על זה, **גם עצם הדיבור הזה הוא עבירה**".
   4. **שאף אחד לא שומע אותו**.
      1. מחמיר.
         1. מהר"ל (כתובות דף ח:, ע"ע נתיבות עולם נתיב צניעות פרק ד') – "ואפשר שאפי' אם היה מוציא דבר נבלה בינו ובין עצמו היה חטא, דלא דמי ללשון הרע שהוא מדבר רע לאחר ואין עיקר החטא מצד הדבור רק מצד הרע שהוא עושה בדבור, אבל זה הוא מצד הדבור בלבד, ולפיכך אם מנבל פיו אפי' בינו לבינו נקרא ג"כ נבול כמו מי שהולך בגלוי ערוה אפי' שלא לפני אדם נקרא גלוי ערוה, ולכך **אפי' אם אין שומע אדם הוא איסור**".
         2. והצנע לכת (פרק א' סעי' ז' הע' א').
         3. עי' הלכות קטנות (ח"א סימן קנ"ט) – "שאלה דבור שבלשון א' הוא מנוול ובמקום אחר אין בו דופי. תשובה יאמרו הרהור אסור דבור מותר ובכלל נבלות הפה והדיבור המאוס הוא כי א"א בהוציאו מפיו שלא יבא לידי הרהור".
   5. "**כל המנבל את פיו ומוציא דבר נבלה מפיו**" - למה הלשון כפול (בכתובות דף ח: משא"כ שבת דף לג.).
      1. "דבא למעט שלפעמים מדבר ניבול פה בלא כיוון להרע ע"כ הזכיר בכפל לשון שמוציא דבר נבלה מפיו בכוונה וברצון" – ט"ז (יו"ד ריש סי' קכ"ד), הו"ד ברע"א (כתובות דף ח:).
      2. עוד תירוצים – חיד"א (דברים אחרים ח"ב דרוש ל"א, תקע"ד-א'), הפלאה (כתובות דף ח:), שערים מצויינים בהלכה (כתובות דף ח:).
   6. **עכו"ם**.
      1. מחמיר – ארץ צבי (ח"ב סי' ס"ט, "דלה"ר **וניבול פה** וכן גסות הרוח ... שהם ממדות רעות ... ומ"מ חמירי טובא מלאו גמור כמ"ש הרח"ו ז"ל ... וכיון דבלאו הכי אינם בכלל תרי"ג מצות, שוב **אין חילוק בין נכרי לישראל**"), הו"ד בעטרת פז (ח"א כרך ג' חו"מ, מילואים סי' ז' עמ' תמ"ה ד"ה ואיידי), וכן אם הוי ענף של זנות (כמו המסילת ישרים).
         1. שערי קדושה (ח"א שער ב') – "... תליות המדות הטובות והרעות **והן כסא ויסוד ושורש אל הנפש העליונה** השכלית אשר בה תלויין תרי"ג מצות התורה ... ולפיכך אין המידות מכלל התרי"ג מצות, ואמנם **הן הכנות עקריות אל תרי"ג המצות בקיומן או בביטולם** ... **כי יותר צריך ליזהר ממדות הרעות יותר מן קיום המצות עשה ולא תעשה כי בהיותו בעל מדות טובות בנקל יקיים כל המצות**".
2. השומע ניבול פה.
   1. **איסור שמיעת נבול פה**.
      1. שבת (דף לג.) – "אמר רבה בר שילא אמר רב חסדא: כל המנבל את פיו, מעמיקין לו גיהנם, שנאמר שוחה עמקה פי זרות. רב נחמן בר יצחק אמר: **אף שומע ושותק**, שנאמר [משלי כ"ב] זעום ה' יפל שם".
      2. הו"ד בטור (או"ח סוף סי' תק"ס) – "אם הן דברי ניבול שאסור לשומעו בכל ענין".
      3. מראי מקומות – והצנע לכת (פרק א' סעי' ז', עי' הע' ה'), שמירת הלשון (סוף הספר פרק ל' ד"ה ועתה, גבי מתלוצץ, וצ"ע).
   2. **הטעם**.
      1. מצד תוכחה.
         1. שיח שפתותינו (פרק ט' ענף ה') – "ובגמרא שבת כתוב ש'אף שומע ושותק' יש בו איסור **שלא מיחה** ונענש על זה רח"ל".
         2. עי' שערי תשובה (שער ג' אות קצ"ז) – "איש אשר ישמע את דברי בני אדם מדברים לשון הרע, או **כי ישמע כל פה דובר נבלה**, או יושב בסוד משחקים בוזים תורה ומצות, ויודע כי הם סרבים וסלונים ואם יוכיחם לא יקשיבו אל דבריו, על כן ישים יד על פה, גם זה יענש כי לא יענה כסילים באולתם, פן יאמרו כי הוא כמו הם, וכי הודה על דבריהם, **אף כי יתחייב לענות ולגעור בהם לתת גודל לתורה ולמצוות אשר בזו לעגו להם**, ויקנא לכבוד נקי וצדיק אשר ישיחו בו".
      2. איסור מצד השמיעה עצמו.
         1. רבינו יונה (ס' היראה ד"ה אל תזכיר) – "וכל דבר נבול וצד דבר ערוה לא ישמע על פיך, כגון להזכיר זונה או כל דבר נבלה ... **ואף השומעים ושותקים ונהנים בשמיעה** ואינם הולכים משם נכשלים בדבר".
         2. שערי תשובה (שער ג' אות רכ"ט) – "והשומע דבר נבלות הפה ענשו גדול, **כי לא יאטם אזנו** ולא יבדל מתוך דוברי נבלה, ועליו נאמר (שם כב, יד): "שוחה עמוקה פי זרות זעום ה' יפול שם".
         3. של"ה (שער האותיות אות שי"ן, שתיקה) – "אבי אבות טומאת הדיבור, הוא ניבול פה, אש הוא עד אבדון תאכל, טמא טמא הוא, והיה לדראון עולם. ונוסף על הרעה שעושה לעצמו, גורם רעה לעולם. ואף השומע ושותק, **השומע כעונה**, כדאיתא [ב]פרק במה מדליקין ...".
         4. מסילת ישרים (פרק י"א) – "עוד בענין זנות הפה **והאוזן**, דהיינו, הדיבור בדברי הזנות או השמיעה לדברים האלה ... ובענין השמיעה הרעה הזאת גם כן אמרו (שבת לג): אף השומע ושותק, שנאמר (משלי כב): זעום ה' יפול שם. הרי לך שכל החושים צריכים להיות נקיים מן הזנות ומעניינו".
3. איסור שמיעת דבר שאינו הגון.
   1. כתובות (סוף דף ה.) – "דרש בר קפרא, מאי דכתיב: (דברים כ"ג) ויתד תהיה לך על אזנך. אל תקרי אזנך אלא על אוזנך, **שאם ישמע אדם דבר שאינו הגון יניח אצבעו באזניו**; והיינו דאמר ר' אלעזר: מפני מה אצבעותיו של אדם דומות ליתידות. מאי טעמא. אילימא משום דמחלקן, כל חדא וחדא למילתיה עבידא, דאמר מר: זו זרת, זו קמיצה, זו אמה, זו אצבע, זה גודל. אלא מה טעם משופות כיתידות. **שאם ישמע אדם דבר שאינו הגון יניח אצבעותיו באזניו**. תנא דבי רבי ישמעאל: מפני מה אוזן כולה קשה והאליה רכה. שאם ישמע אדם דבר שאינו הגון, יכוף אליה לתוכה. ת"ר: אל ישמיע אדם לאזניו דברים בטלים, מפני שהן נכוות תחלה לאיברים".
      1. נתיבות עולם (נתיב הצניעות פרק ב') – "שבריאת האדם אינו חסר כלל אבל נברא בשלימות הגמור, שלכך נברא אצבעות שלו משופעות כיתידות לאטום אזנו כשישמע דבר שאינו הגון, וכן אליה של אדם נברא רכה שאם ישמע דבר שאינו הגון שישים האליה בתוכו לסגור אזנו. **ואל יקשה לך למה לי שני דברים**, כי אין זה קשיא שאין ראוי שישים אצבעו לתוך האוזן כי יד לאוזן מחרשת, ולפיכך יש להשים האליה בתוכו ואח"כ ישים עליו האצבע. ואל יקשה למה האוזן נברא יותר פתוח משאר כל האיברים ולמה לא נברא כמו העין שיש לו כסוי, הן באמת דבר זה דבר עמוק ומופלג ביצירה ...".
         1. גליוני הש"ס (שבת דף קח:) – "שם יד לאוזן תיקצץ כו' יד מחרשת, נ"ב ע' ס' נתיבות עולם למהר"ל מפראג ז"ל נתיב הצניעות פרק ב' ... עכ"ל ומשמע מדבריו דלאו דווקא בבוקר קודם רחיצת הידים רק אפי' לאחר רחיצה ותמיד הוא כן דיד לאוזן מחרשת **והוא חידוש גדול** ואולי כוונתו דלכך נבראת האלי' דשמא ישמע דבר שאינו הגון מיד בקומו קודם רחיצת ידיו דא"א להשים אז היד לתוך האוזן אזי ישים האלי' בתוכה ויניח עליו האצבע ועכ"פ למדנו מדבריו ג"כ חידוש דגם קודם רחיצה מותר ליגע ביד באלי' שבאוזן ואף דאמרו כאן סתם יד לאוזן תיקצץ צ"ל דאלי' אינה בכלל אוזן וצ"ע לפי"ז בנשבע שלא יגע באזנו אם מותר ליגע באלי' דבמקום שלא ידענו בבירור דבל' בני אדם גם האלי' בכלל אוזן יש לדמות ל' בני אדם לל' תורה כמבואר בתוס' יבמות ע"א א' ופסחים ב' א' ואולם כאן הוא רק ל' חכמים ויש עוד לדון בזה ובאתי רק להעיר".
      2. חפץ חיים (קונ' אהבת ישראל פרק א' ד"ה וכאשר) – "ע"י עשיית העבירות נמשכת רוח הטומאה על אותו אבר, וכמו שאחז"ל (כתובות ה' ע"ב) אל ישמיע אדם לאזנו דברים בטלים מפני שהם נכוים תחלה לאיברים, שכונתם, ע"י שמיעתו דברים האסורים **ממשיך על' אזניו רוח טומאה ועתידים להיות נכוים תחלה לאיברים**, וכן כל אבר ואבר שנעשה על ידו איזה עבירה נמשכת רוח טומאה על אותו האבר".
   2. פסוק (פר' פנחס פרק כ"ו פסוק ט"ז) – " ְאָזְנִי מִשְׁפַּחַת הָאָזְנִי לְעֵרִי מִשְׁפַּחַת הָעֵרִי".
      1. רש"י (שם) – "לאזני. אומר אני, שזו משפחת אצבון, **ואיני יודע** למה לא נקראת משפחתו על שמו".
      2. של"ה (ח"ב סוף פר' פנחס ד"ה לאזני) – "לאזני משפחת האזני. פירש"י אזני הוא אצבון. ורבים תמהו מה שייכות יש לאלו השמות להדדי. ושמעתי רמז מוסר, שאמרו רבותינו ז"ל שנבראו אצבעותיו של אדם כיתדות כדי לתחבם באזניו שלא ישמע דבר רע. ויהי' לאצבון כמו לאצבעון, שיתחוב האצבע להאוזן ויאטים אזניו מלשמוע דבר רע".
      3. מראי מקומות – פרדס יוסף (פר' פנחס אות ע"ה).
   3. **כולל ניבול פה**.
      1. אורח מישרים (סי' ח' ס"ק כ"ח, סי' י"א סעי' ו') – "דרשא דבר קפרא ... כגון ליצנות **וניבול פה** וכה"ג".
      2. חפץ חיים (הל' לשה"ר כלל ו' ס"ק ב') – "דהגמרא סתמא קאמר דבר שאינו הגון וכולל גם שאר חלקי הדיבורים שאינם הגונים שאינם לשון הרע **וכמו** שביאר הרמב"ם כל חלקי הדיבורים בפ"א דאבות, ונוכל לומר **דכולל נמי דברים בטלים**, והוא מה שמביא אחר כך ת''ר לעולם אל ישמיע אדם לאזניו דברים בטלים וכו' אבל לשמוע לשון הרע גמורה אימא דמדאורייתא אסור".
         1. רמב"ם (אבות פרק א' משנה י"ז) – "ואני אומר, כי הדיבור יתחלק לפי חיוב תורתנו לחמשה חלקים: מצווה, ואסור, ומאוס, ואהוב, ומותר ... והחלק השני, הוא הדיבור אשר נאסר, והוזהר ממנו, כעדות שקר וכזב ורכילות ומלשינות וקללה, ופסוקי התורה יורו על זה החלק, וממנו **נבלות פה** ולשון הרע. והחלק השלישי, הוא הדיבור המאוס, והוא **הדיבור אשר אין תועלת** בו לאדם בנפשו, ולא משמעת ולא מרי, כרוב סיפורי ההמון במה שארע ומה שהיה, ואיך מנהג מלך פלוני בארמונו, ומה היתה סיבת מות פלוני, או עושר פלוני, ואלה יקראו אצל החכמים סיחה בטלה, ואנשי המעלה ישתדלו בנפשם להניח זה הדיבור, ונאמר על רב תלמיד ר' חייא שהוא לא סח סיחה בטלה מימיו. ומזה החלק גם כן שיגנה האדם מעלה, או ישבח פחיתות, בין שהיתה מידותית או שכלית".
   4. **האם הוא איסור מה"ת או דרבנן**.
      1. איסור מה"ת.
         1. ס' חרדים (פרק י"א אות ג', ע"ע פרק כ"ג אות ג') – "מצוות **עשה מן התורה** התלויות באוזן ... ויתד תהיה לך על אזנך, דרשו בכתובות אל תקרי אזנך אלא אוזניך, שאם ישמע אדם דבר שאינו הגון יניח אצבעו באזניו, ופרש"י אצבעו שהיא שפוייה כיתד, והביאה סמ"ג (ענף מצוה)".
      2. איסור דרבנן.
         1. מורה נבוכים (ח"ג פרק מ"ג) – "אמרו רז"ל תני בר קפרא ויתד תהיה לך על אזניך, אל תקרי אזניך אלא אזניך, מלמד שאם ישמע אדם דבר מגונה יתן אצבעו בתוך אזנו, **ואני תמיה** אם זה התנא אצל אלו הסכלים כן יחשוב בפירוש זה הפסוק, ושזאת היא כונת זאת המצוה, ושהיתד הוא האצבע, ואזניך הם האזנים, **איני חושב שאחד ממי ששכלו שלם יחשב זה**, **אבל היא מליצת שיר נאה מאד, הזהיר בה על מדה טובה**, והוא כי כמו שאסור לומר דבר מגונה, כן אסור לשמעו, וסמך זה לפסוק על צד המשל השיר, וכן כל מה שיאמר במדרשות אל תקרי כך אלא כך, זהו ענינו".
         2. מנורת המאור (נר ב' תחילת אות נ"ג) – "ועל כן הזהירו **רבותינו**, שלא לקבלו, כדגרסינן בפרקא קמא דכתבות (דף ה.): דרש בר קפרא: מאי דכתיב: 'ויתד תהיה לך על אזנך' (דברים כ"ג, י"ד). אל תקרי 'אזנך' אלא 'אזנך', שאם ישמע אדם דבר שאינו הגון יניח אצבעו באזנו".
         3. חפץ חיים (הל' לשה"ר כלל ו' ס"ק ב') – "**מדרבנן** לא קמבעי לי דאסור וראיה מכתובות (דף ה') דדרש בר קפרא ויתד תהיה לך על אזנך אל תקרא על אזנך אלא על אוזנך שאם ישמע אדם דבר שאינו הגון יניח אצבעו באזניו וכן אמר ר' אלעזר שם עי"ש, ות"ר אל ישמיע אדם לאזניו דברים בטלים שהם נכוות תחלה לאיברים אלמא דאף שמיעה בעלמא אסור, כי קמיבעי לי לענין אם יש בזה איסור דאורייתא של לא תשא שמע שוא **דזה הדרשא של ויתד וכו' משמע דאסמכתא בעלמא היא**, וקרא אתא לגופיה ונמנה לעשה גמורה וכמו שמפורש ברמב"ם בהלכות מלכים פרק ו' (**תדע דאסמכתא היא** לפי מה שנבאר לקמן בכלל זה ראיה מפסחים דף כ"ה דאם ישב בחבורת אנשים והתחילו לדבר דברי לשון הרע והוא לא ניחא ליה בשמיעת אלו הדברים אך שאי אפשר להשמט מהם מטעם הידוע לו די בזה מן התורה עי"ש, אם כן מה שאמר הכא **דצריך להניח אצבעו באזניו אסמכתא בעלמא הוא**]".
         4. מראי מקומות – סמ"ג (לאוין י"ג), חלקת בנימין (כלל ו' ביאורים אות ג').
   5. מראי מקומות.
      1. ברייתא (מסכת דרך ארץ פרק ג' הל' ח') – "אזניך שלא שמעת מהם דברים בטלים, הן יאזינו לך לעולם הזה ולעולם הבא, שנאמר ואזניך תשמענה דבר מאחריך לאמר זה הדרך לכו בו כי תאמינו וכי תשמאילו".
      2. מנורת המאור (פרק כ' דרך ארץ עמ' תל"א), הגרח"ק שליט"א (השם אורחותיו יום ו' ס"ק כ"ט) – "אזניך, שלא שמעת בהם דברים בטלים, הם יקשיבו שלום ויאזינו חיי העולם הבא, שנא' ואזניך תשמענה דבר מאחריך לאמר וגו'".
      3. הגרח"ק שליט"א (טעמא דקרא, קהלת ד"ה ביומא) – "ביומא י"ט ב' כל השח שיחת חולין עובר בלאו שנא' כל הדברים יגעים לא יוכל איש לדבר וצ"ע מאי משמע דמיירי בדברים בטלים הא כל הדברים כתיב, וי"ל ע"פ המדרש שמו"ר פי"ג אין יגיעה לפני ובמה אני יגע במי שמכעיס לפני בדברים בטלים כד"א הוגעתם ה' בדבריכם. ונ' שגם כאן פירשו חז"ל יגעים מל' מפעיל דהיינו שמיגעים את הקב"ה וזהו ע"כ דברים בטלים כנ"ל, ומזה מוכח שאסור ג"כ לקרוא דברים בטלים או לשמוע שהרי הפסוק מסיים ולא תשבע עין לראות ולא תמלא אזן משמוע".
   6. **האם יש איסור שמיעת דבר גנאי משום לא תשא שמע שוא**.
      1. באר מים חיים (לאוין ס"ק ב') – "וכן כתב בספר יד הקטנה בפרק ט' מהלכות דיעות שלו דלאו זה כולל בכל גווני עי"ש".
      2. יד הקטנה (דעות פרק ט' אות ח') – "כי **כל דיבור האסור הנמאס והנתעב** אף על פי שהוא אמת נקרא שוא ושקר, כלומר שאין בו ממש ויסוד ואין טוב נמצא בו כי אם רע".
      3. חלקת בנימין (לשה"ר כלל ו' ס"ק ב' ד"ה ובעיקר) – "ובעיקר פירוש יד קטנה דשמע שוה ר"ל דבר המתועב יש לעיין **דא"כ השומע נבלות פה יעבור בלאו זה** וכמדומה שלא נזכר דבר כזה בראשונים ... **וי"ל** דמכיון דליכא לאו מפורש על דיבור של ניבול פה ממילא ליכא לפרושי קרא דלא תשא שמע שוא לאסור שמיעת דברים אלו שלא הוזכר דבר זה לדבר נמאס ומתועב בהדיא בתורה".
      4. אפשר י"ל, כיון שלא צורך שומע (עי' מהר"ל לעיל), ממילא אי אפשר נכלל בזה פסוק. [בשלמא האיסור של נבל פה ודברים בטלים, אבל האיסור של שקר עדיין צ"ע].
4. דבר מגונה.
   1. פסחים (דף ג.) – "דאמר רבי יהושע בן לוי: **לעולם אל יוציא אדם דבר מגונה מפיו**".
      1. בפוסקים – רי"ף (פסחים דף א.), רא"ש (פסחים פרק א' סי' א'), ר' ירוחם (נתיב י"ד ח"ח, קי"ד-ב', "אל יוציא אדם דבר מגונה מפיו כי לעולם ידבר אדם בלשו' נקיה בין במילי דאוריתא בין במילי דעלמא כך פשוט בפסחים"), ים של שלמה (ב"ק פרק ד' סי' י"א), יד הקטנה (דיעות פרק י' דין מ"א), מג"א (סי' קנ"ו ס"ק ב', "אל יוציא דבר מגונה מפיו"), א"ר (סי' רל"א ס"ק ב'), מ"ב (סי' קנ"ו ס"ק ד', "אל יוציא אדם דבר מגונה מפיו [פסחים ג']"), כה"ח (סי' קנ"ו ס"ק י"ד).
      2. מקור מן התורה, פסחים (דף ג.) – "שהרי עקם הכתוב **שמונה אותיות** ולא הוציא דבר מגונה מפיו, שנאמר מן הבהמה הטהורה ומן הבהמה אשר איננה טהרה, רב פפא אמר: **תשע** שנאמר כי יהיה בך איש אשר לא יהיה טהור מקרה לילה. רבינא אמר: **עשר**, וי"ו דטהור. רב אחא בר יעקב אמר: **שש עשרה**, שנאמר כי אמר מקרה הוא בלתי טהור הוא כי לא טהור".
         1. שערי תשובה (שער ג' אות ר"ל) – "ואמרו רבותינו לעולם אל יוציא אדם דבר מגונה מפיו, שהרי עקם הכתוב שמונה אותיות ולא הוציא דבר מגונה מפיו, שנאמר (בראשית ז, ח): 'ומן הבהמה אשר איננה טהורה', **כי בעת ההיא היתה בהמה הטמאה מותרת באכילה, אך לא היתה טהורה לקרבן**, על כן נחשב לשון מגונה אם יגנה אדם הדברים אשר הם למאכל אדם".
         2. בעל המאור (פסחים דף א.) – "וטמא דכתב באורייתא איננו לשון מגונה לפי שצריך הכתוב לומר להזהיר את ישראל ולהפרישם מכל טומאה כדכתיב והזרתם את בני ישראל וגו' וכההיא דדרשינן גבי שרצים דכתיב בהו אני ה' המעלה אמר הקדוש ברוך הוא אלמלא הוצאתי את ישראל ממצרים אלא בשביל דבר זה דיים אבל בפרשת המבול שלא בא הכתוב להזהיר מן הטומאה אלא להראות מין שבעה ומין שנים עיקם הכתוב ואמר אשר איננה טהורה וכן במה שכתוב כי יהיה בך איש אשר לא יהיה טהור מאחר שכבר הוזהרה טומאתו במקום אחר והתחיל להזהיר ולומר ונשמרת מכל דבר רע שלא יהרהר אדם ביום ויבא לידי טומאה בלילה ולפי שהוא ענין מגונה למי שלא נזהר ובא לידי כך עיקם בו הכתוב ואמר אשר לא יהיה טהור וכן בדוד דכתיב ביה כי אמר מקרה הוא בלתי טהור".
   2. **הטעם**.
      1. הרחקה של ניבול פה או של לשה"ר וגנאי.
         1. שערי תשובה (שער ג' אות ר"ל) – "והנה חייב האדם להזהר שלא יוציא מפיו דבר מגונה, גם כי תביאנו הנחתו לשון מגונה להאריך דבריו ולהרחיב מאמריו, וזה כמו **גדר להזהר מנבלות הפה שהיא מן העבירות החמורות**, וגם **גדר להזהר מספור לשון הרע ונתינת דופי בבריות**, כמו שאמרו רבותינו זכרונם לברכה על הרחקת הדבור בגנות אפילו בגנות בהמה טמאה לא דבר הכתוב. ואמרו רבותינו (פסחים ג:): כי אחד מן הכהנים אמר לפני רבן יוחנן בן זכאי: הגיע לחלקי מלחם הפנים כשיעור זנב הלטאה! ובדקו אחריו ומצאו בו שמץ פסול".
   3. **הגדר**.
      1. תלוי לפי המקום והזמן.
         1. הל' דרך ארץ (סי' קפ"ו) – "מה שנחשב לדבור יפה בזמן או במקום אחד יכול להיות דבר מגונה בזמן או במקום אחר".
   4. **ביצים או בעים**.
      1. שלא יאמר בתלמוד ביצים אלא בעים.
         1. ים של שלמה (ב"ק פרק ד' סי' י"א) – "שאפי' על המותר לומר מדקדק הקב"ה במי שאינו מוציא בלשון יפה מנופה כסולת נקייה. כדאיתא בפ"ק דפסחים צא ולמוד ממדותיו של הקדוש ברוך הוא, שעקם ח' אותיות, שכתב (בראשית ז', ח) אשר איננה טהורה, ולא כתב הטמאה, ואעפ"י שאין זה מגונה ממש. וכמה פעמים נאמר טמאה בתורה, אפ"ה הראה הקדוש ברוך הוא בכבודו מדת ענוה לבשר ודם, שילמוד דרך ארץ, ויוסיף לקח, לעיין בכל מלה ומלה. ומשום הכי **קבלתי מן הראשונים** שהיו נזהרים **שלא לומר בתלמוד בצים אלא בעים** וכן כל כה"ג".
         2. של"ה (שער האותיות אות שי"ן, שתיקה אות ל"ו) – "כתב הגאון רש"ל ... ומשום הכי קבלתי מן הראשונים שהיו נזהרים שלא לומר בתלמוד 'ביצים' אלא 'ביעים', וכן כל כהאי גוונא".
         3. מג"א (סי' קנ"ו ס"ק ב') – "אל יוציא דבר מגונה מפיו ולכן לא יאמר בתלמוד ביצים אלא בעים".
         4. חכמת שלמה (או"ח סי' קנ"ו) – "כתב המג"א ... והנה לכאורה משמע להיפוך בפרק קמא דסנהדרין [ה, ב], דקאמר שם דפעם אחד הלך רבי למקום אחד וראה אותם מגבלין עיסותיהם בטומאה, אמר להם מפני מה אתם מגבלים עיסותיכם בטומאה, אמרו לו תלמיד אחד בא לכאן והורה לנו מי בצעים אין מכשירין. והוא מי ביצים דריש להו, ואינהו סברי מי בצעים אמר להו (וזה נגד דברי המג"א), וע"ש בתוספות [ד"ה אינהו]. ואם הוי אומר מי ביעים בעיי"ן לא הוו טועין על מי בצעים, ובעל כרחך דביצים אמר להו, וזה נגד דברי המג"א. אך כד דייקינן נראה דאדרבא מהתם מוכח להיפוך, מדקאמר שם באותה שעה גזרו תלמיד אל יורה אלא א"כ נטל רשות מרבו. והנה לכאורה אין לזה הבנה, מה ענין זה לזה. ורש"י [ד"ה נוטל] פירש שם שלא יהיו נותנין רשות אלא למי שלשונו פתוח, שלא יטעו בלשונו וכו'. והוא דחוק מאד לומר מי שלשונו עלגים לא יהיה לו רשות להורות, ומה חטא ומה פשע לגרשהו מהסתפח בנחלת ד'. אך נראה דמזה מוכח כדעת המג"א בשם הרש"ל הנ"ל, ולכך הנה בפרק קמא דפסחים [ג, א - ב] אמרו דאל יספר אדם אלא בלשון נקייה, והני תרי תלמידי חד אמר שווינן הך שמעתתא כגדי מסנקן, וחד אמר שווינן הך שמעתתא כדבר אחר מסנקן, בדקו אחריו ומצאו בו שמץ פסול. א"כ מוכח מזה מדסיפר בלשון שאינו נקייה הכיר שיש בו שמץ פסול, וא"כ הכא נמי כיון דלא יאונה לצדיק כל און, אם היה זה מספר בלשון נקייה לא היה מזדמן שיטעו בדבריו, רק כיון דסיפר בלשון שאינו נקייה מוכח שהיה בו שמץ פסול ולכך נמשך שטעו בדבריו, לכך אמרו שמכאן ולהבא אל יורה אלא א"כ נטל רשות מרבו, ומסתמא לא יתנו לו רשות רק אם ידעו בו שמספר בלשון נקייה, ואז ממילא יהיה מוכח שהוא צדיק ולא יאונה כל און על ידו שיטעו בדבריו. ומוכח כדעת המג"א שהביא בשם רש"ל בים של שלמה פרק ד' דבבא קמא, ודו"ק".
         5. הגרחפ"ש זצ"ל (אורחות הרב וראש הישיבה ריש עמ' קכ"א) – "כתב המשנ"ב בסימן קנ"ו, אל יוציא אדם דבר מגונה מפיו, וראה שם בשערי תשובה לעניין אמירת ביעים, ומרן זצ"ל הקפיד בזה".
      2. יכול לומר ביצים.
         1. עי' ר"ח (פתיחה למסכת ביצה) – "אתחיל מסכת ביצה. בעזרת גדול העצה".
         2. עי' פני יהושע (פתיחה למסכת ביצה) – "בעזרת אמיץ כח וגדול העצה: אתחיל לפרש מסכת ביצה".
         3. שע"ת (סי' קנ"ו ס"ק ב') – "ונראה דהאידנא שהורגלו לומר ביעים על בצים שלמטה ויש במלת ביעים הרגשה יותר לדבר מגונה שפיר דמי לומר ביצים".
         4. איי הים (ריש ביצה) – " ותמה אני על עצמי, איך נאמר שלשון תרגום יהי' משובח ומפואר יותר מלשון הקודש. והנה תרגום דמלת ביצים הוא בעי"ם. איך נבחר לשון ערום ... וראי' גמורה לדברינו כי בעלי המשנה אשר דברו בלשון הקודש, מעולם לא שמשו בלשון בימים, רק בלשון ביצים, רק בלשון הש"ס בדברם בלשון בבלי וארמי, שאלו בעי דפחיא למאן, ועוד ראי' שאין עלי' תשובה מהא דפ"ק סנהדרין (דף ה' ב') ... שוב שאלתי ודרשתי מה הי' דעת הגאון החסיד **מוהר"א מווילנא** ז"ל בזה, אשר ידענוהו לשומר המלות, ונודעתי מפי בנו הרב מוהר"א ז"ל כי לא קבל בזה דעת הגאונים הנז'".
         5. עי' מ"ב (סי' קנ"ו ס"ק ד') - השמיט דין זה.
         6. דעת תורה (סי' קנ"ו ד"ה וע"ע) – "וע"ע במג"א [שלא יאמר 'בצים' אלא 'בעים'], ועי' סנהדרין ה' ע"ב, ותוס' ד"ה ואינהו וכו' שטעו בין בצים לבצעים, ואי אמר 'בעים' ליכא למיטעי, שו"ר בס' איי הים ריש ביצה שדחה דברי יש"ש ומג"א והביא גם ראי' זו ע"ש".
         7. כה"ח (סי' קנ"ו ס"ק י"ד, קפ"א-א') – "והאדנא ש"ד לומר ביצים".
      3. מראי מקומות – תוס' (סנהדרין דף ה: ד"ה ואינהו), נפש חיה (סי' קנ"ו אות ט"ז), מרגליות הים (דף ה: אות ח'), פתחי עולם (סי' קנ"ו ס"ק ו').
         1. תפארת ישראל (הקדמה למשניות ביצה) – "המסכת הזאת קראוה האחרונים ביעא, מדמתחלת עם מלת ביצה. אמנם למה החליפו מלת ביצה שהוא לה"ק, שבה רוב לשון המשנה עם מלת ביעא ארמית. כבר כתב המג"א [בא"ח בסקנ"ו], מדאל יוציא אדם דבר מגונה מפיו. ובעניי לא ידענא מי סני ביצה כדכתוב בספר אורייתא דמשה. מביעא ארמית שאין מה"ש מכירין אותה [שבת י"ב ב']. או מי סני אות צ שרומזת לצדיק תמים [כשבת ק"ד א']. מע' תלויה דמתלי תלי וקאי במלת רשע, וברוך ה' שהאיר עיני, מדאמרינן [סנהדרין ד"ה ב'], דתלמיד אחד דרש מי ביצים אינו מכשיר, וטעו דסברו שאמר דמי בצעים אינו מכשיר ונכשלו בזה [ועי' תוס' שם]. ולהכי מדאירע כבר קלקול בזה לכן הנהיגו לומר בלשון חכמים ביעא במקום ביצה כד שלא יכשלו עוד".
   5. **עכו"ם**.
      1. אפילו "אל יוציא אדם דבר מגונה מפיו", שייך בגוים.
         1. ים של שלמה (ב"ק פרק ד' סי' י"א) – "אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן: אין הקב"ה מקפח שכר כל בריה, אפילו שכר שיחה נאה, דאילו בכירה דקאמרה מואב, אמר לו הקב"ה למשה: אל תצר את מואב ואל תתגר בם מלחמה, מלחמה הוא דלא, הא אנגריא עביד בהו; צעירה דקאמרה בן עמי, א"ל הקב"ה למשה: וקרבת מול בני עמון אל תצורם ואל תתגר בם כלל, דאפילו אנגריא לא תעביד בהו. כלל גדול הוא בזה שיזהר אדם בדבורו כמו במעשיו ועוד יותר. שאפי' על המותר לומר מדקדק הקב"ה במי שאינו מוציא בלשון יפה מנופה כסולת נקייה. כדאיתא בפ"ק דפסחים ... ולא כתב הטמאה ואעפ"י שאין זה מגונה ממש".
         2. של"ה (שער האותיות אות שי"ן, שתיקה אות ל"ו) – "כתב הגאון רש"ל ...".
   6. **שלא לגנות מאכל** – שערי תשובה (שער ג' אות ר"ל, לשונו מובא לעיל), יד הקטנה (דעות פרק י' אות מ' במנחת עני), עץ השדה (סי' ט"ז סעי' ה', הע' י"ז).
      1. לומר 'שונא' על מאכל.
         1. מראי מקומות – מחבר (או"ח סי' תע"ב סעי' י', "מי שאינו שותה יין מפני שמזיקו, או שונאו, צריך לדחוק עצמו ולשתות, לקיים מצות ארבע כוסות"), מ"ב (סי' רמ"ב ס"ק ב', "אם לא שאין נאותים לו לפי טבעו או ששונאן ושבת לעונג ניתן ולא לצער וכדלקמן בסי' רפ"ח"), עץ השדה (סי' ט"ז אות ה', הע' י"ז), עי' שבת (דף קמה:, "רייק").
5. לשון נקיה וכבוד.

**פסחים** (דף ג.) – "תניא דבי רבי ישמעאל: **לעולם יספר אדם בלשון נקיה**, שהרי בזב קראו מרכב ובאשה קראו מושב ואומר: (איוב ט"ו) ותבחר לשון ערומים ואומר (איוב ל"ג) ודעת שפתי ברור מללו. מאי ואומר. וכי תימא: הני מילי בדאורייתא, אבל בדרבנן לא. תא שמע: ואומר ותבחר לשון ערומים. וכי תימא: הני מילי בדרבנן, אבל במילי דעלמא לא, ואומר ודעת שפתי ברור מללו".

* 1. **יש חילוק בין מגונה ואינו נקי וכבוד**.
     1. עי' שערי תשובה (שער ג' אות ר"ל) – "**ועוד** אמרו רבותינו (פסחים ג, ב): **כי חייב האדם לבחור בדבריו לשון כבוד ולהניח לשון שאיננה של כבוד גם כי איננה מגונה**, בין בדברי התורה ובין בשיחת עסקי העולם, ובלבד שלא יאריך דבריו בעבור זה בדברו בדברי תורה, כי חייב האדם לשנות לתלמידיו בדרך קצרה (שם)".
     2. בעל המאור (ריש פסחים) – "סוגיא דשמעתא כל היכא דכי הדדי נינהו משתעי בלשון כבוד והיכא דנפישי מהדדי שביק לההוא דנפיש ונקיט דרך קצר ובלבד שלא יהא לשון מגונה".
  2. **שקר או לשון כבוד**.
     1. "אין לספר בלשון כבוד לשנות הדבור מכמות שהוא" – פסקי תוס' (פסחים אות ז'), פתחי עולם (סי' קנ"ו ס"ק ו').
  3. **הגדר**.
     1. שערי תשובה (שער ג' אות ר"ל) – "וענין לשון כבודהוא דרך הדבור והשיחה אשר דרכו בה **נקיי הדעת** ומדברי צחות, **והם שוקלים ומכירים איזו לשון כבוד** ואיזו תמורתו".
     2. חזו"א (מעשה איש ח"ד עמ' קצ"ג) – "פעם נכנס כלב לחצירו, והורה לאחד מבני הבית להוציאו, ואמר לו: **הוצא את הכ"ף-למ"ד-בי"ת מהחצר**, ובעדינות נפשו לא הוציא התיבה מפיו".
  4. **לשון הקודש**.
     1. מורה הנבוכים (ח"ג פרק ח') – "וסבה בקריאת לשוננו זה לשון הקודש ... **מפני שזה הלשון הקודש** לא הונח בו שם כלל לכלי המשגל לא מן האנשים ולא מן הנשים ולא לגוף המעשה המביא להולדה ולא לזרע ולא ליציאה, אלו הדברים כולם לא הונח להם שם ראשון כלל בלשון העברי **אלא ידברו בהם בשמות מושאלים וברמיזות**, והיה הכוונה בזה שאלו הדברים אין ראוי לזכרם שיושם להם שמות, אבל הם עניינים שצריך לשתוק מהם וכשיביא הצורך לזכרם יעשה לו תחבולה בכנויים ממלות אחרות כאשר נסתר מעשותם בעת הצורך בכל יכולתנו, אמנם הכלי מן האיש קראוהו גיד, והוא שם על צד הדמיון מאמרם וגיד ברזל ערפך, וקראוהו ג"כ שפכה מצד פעולתו ... והיציאה נקרא כן מגזרת יצא, ושם השתן מימי רגלים, ושם הזרע שכבת זרע, וגוף הפעולה המביאה להוליד אין לה שם כלל ...".
     2. נתיבות עולם (נתיב הצניעות פרק ג') – "והרמב"ם ז"ל כתב בספרו מו"נ שלכך נקרא לשוננו לשון הקודש מפני שלא הונח בלשון הקודש לשון מיוחד על דבר ערוה, **כי ערות האשה נקרא אותו מקום, ונקרא ערות הזכר אבר וכן נקרא התשמיש ביאה**, כך פי' הרמב"ם. וגם מזה תראה כמה גדול השמירה שלא להוציא דבר מגונה כאשר הלשון נקרא לשון קודש בשביל שאין בו דבר זה. אבל אין נראה שיהיה נקרא לשון קודש בשביל שלא נמצא בו לשון גנאי שאם כן לא היה הלשון קודש בעצמו, אבל יקרא לשון קודש מפני שהלשון הוא פרי ותולדות האדם מה שמוציא משפתיו, ולפיכך יש לכל אומה ואומה לשון בפני עצמו כמו שכל אילן ואילן יש לו פרי בפני עצמו ואין זה כזה. אמנם לשון הקודש הוא הדבור שיש לאדם מצד קדושתו, ולפיכך יש לאדם שתי לשונות, האחד קודש שהוא לאדם מצד הקדושה שיש באדם, והשני הוא לשון המוני, כי יש באדם צד חול ג"כ, והחלוק שיש בין הלשונות ...".
  5. **קצר ומגונה או ארוך ונקי**.
     1. קצר ומגונה או ארוך ונקי, שווין – מהרש"א (פסחים ריש דף ג:).
     2. קצר ומגונה עדיף מארוך ונקי [גבי רב לתלמיד, מעשה אילפס ברי"ף בשם תשב"ץ] – תוס' (ר"ן פסחים דף א: ד"ה מובטח, "ובתוספות כתבו דאפשר שעל אותו שאמר לשון קצרה קאמר הכי").
     3. ארוך ונקי עדיף ממגונה וקצר, קצר ואינו נקי עדיף מארוך ונקי – בעל המאור (פסחים דף א., "סוגיא דשמעתא כל היכא דכי הדדי נינהו משתעי בלשון כבוד והיכא דנפישי מהדדי שביק לההוא דנפיש ונקיט דרך קצר ובלבד שלא יהא לשון מגונה"), שע"ת (שער ג' אות ר"ל).
     4. מראי מקומות – חיד"א (פתח עינים פסחים דף ג.), פתחי עולם (סי' קנ"ו ס"ק ו').
        1. ר"ן (פסחים דף א: ד"ה מובטח) – "מובטח אני בזה. שאמר אין מוסקין בטהרה ואף על גב דאידך נקט לשון קצרה אפ"ה לא מתרץ לישניה דאמר ומוסקין בטומאה ומשמע דלא סגי בלאו הכי הלכך לישנא דהאי דאמר ואין מוסקין בטהרה דייק טפי כלומר שאין מקפידין למסקו בטהרה".
  6. מראי מקומות – ר' יונה (אגרת התשובה דרש א' אות כ"א), אורחות חיים (לרא"ש אות ס"א), רוקח (כי תצא פרק כ"ג פסוק י'), אבודרהם (סדר מוצ"ש), מחנה ישראל (פרק כ"א אות ב'), מקור ברוך (מבוא בי"ד פרקים, פרק ד'), הבית יהודי (ח"ז סי' כ"ה), פסקי תשובות (סי' קנ"ו אות ט"ז).
     1. יד הקטנה (דעות פרק י' דין ל"ט) – "**ומפני מה החמירו בזה העון כ"כ** ...".
     2. שער הציון (סי' תק"ס ס"ק כ"ה) – "כבר הזהיר השל"ה ושארי ספרי מוסר שלא לזמר שירי עגבים לתינוק, שזה מוליד לתינוק טבע רע, ובלאו הכי נמי **איכא איסורא בשירי עגבים ודברי נבלות**, דקא מגרי יצר הרע בנפשיה, ושומר נפשו ירחק מזה ויזהיר לבני ביתו על זה [מאמר מרדכי]".

1. רכיבה בנשים.
   1. **מקור**.
      1. גמרא (פסחים דף ג.) – "תניא דבי רבי ישמעאל: לעולם יספר אדם בלשון נקיה, שהרי בזב קראו מרכב ובאשה קראו מושב".
         1. רש"י (שם) – "בזב כתיב (ויקרא טו) וכל המרכב אשר ירכב ובאשה כתיב (שם) או על הכלי אשר היא יושבת **לפי שאין הגון להזכיר רכיבה ופיסוק רגלים באשה**, ואף על פי שהמרכב והמושב שוין בשניהם".
         2. תורת חיים (פסחים דף ג: ד"ה ועוד) – "ועוד יש לפרש דתנא דבי ר' ישמעאל לא פליג אהנך אמוראי ומילתא אחריתי קאמר דאינהו קאמרי אל יוציא אדם דבר מגונה מפיו דטמא לשון מגונה הוא ואיהו קאמר לעולם יספר אדם בלשון נקיה משום דפיסוק רגלים באשה לאו מגונה הוא אלא שאינו דרך כבוד ולא הוי לשון נקייה ולכך יליף לה ממרכב ומושב ומדכתיב רכבת".
   2. *אשה תרכב על סוס או גמל****.***
      1. ***מראי מקומות – ב"מ (דף ט:, ויעב"ץ שם).***
         1. ***הגר"א נבנצל שליט"א (ביצחק יקרא סוף ח"ו, משפחה אות ט"ז) – "שאשה לא תרכב על סוס, וראיה מדברי רש"י (פסחים ג' עמ' א' רש"י ד"ה 'כי אמר') 'ובאשה כתיב 'או על הכלי אשר היא יושבת', לפי שאין הגון להזכיר רכיבה ופסוק רגלים באשה, ואעפ"י שהמרכב והמושב שוים בשניהם'. ומטעם זה אסור לנשים ללבש מכנסים, שהרי בכך מפסקת רגליה, מלבד עוד אסורים".***
   3. *לרכוב על אופניים****.***
      1. עי' יו"ד סי' קפ"ב [ערך לא ילבש], לשיטות ומראי מקומות.
   4. **ללובש נשים מכנסיים**.
      1. ***הגר"א נבנצל שליט"א (ביצחק יקרא סוף ח"ו, משפחה אות ט"ז)*** - לשונו מובא לעיל.
      2. עי' יו"ד סי' קפ"ב [ערך לא ילבש], לשיטות ומראי מקומות.
   5. **האם נשים תנהג ברכב: לא ילבש**.
      1. עי' יו"ד סי' קפ"ב [ערך לא ילבש], לשיטות ומראי מקומות.

"**שע"י עון זה שמטמא ומתעב את כח הדיבור שלו כל דיבוריו שמדבר אח"כ בדברי קדושה כגון קר"ש ותפלה ואיזה ברכה הכל הוא הולך לטמיון שאין מתקבלין למעלה באוצר מלכו של עולם כלל**"

חפץ חיים (נדחי ישראל פרק כ', הקדמה לח"ח ד"ה ועוד)