מראי_מקומות_נדה_וסתות_קפד_ה-יב
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות נדה - הרב יהושע ננקינסקי

**קפד ה-יב**

**ס"ו**

★"אינה צריכה לפרוש אלא עונה ראשונה וכו'".

עיין רא"ש [ספ"ט] שהוכיח דין זה מהגמ' [יא.] וכן הוא ברשב"א בתוה"ב [בית שביעי שער ג יד:].

ובראב"ד [בעה"נ שער תקה"ו א] מובא ג' שיטות.

**דעה א** - יש מי שאומר שאינה חוששת אלא ליום ראשון בלבד כי הוא **עיקר הוסת**. אבל שאר הימים אעפ"י שהיא למודה בהם כמה פעמים **נעקרים הם בפעם אחת** לפי שאין אשה קובעת וסת בתוך ימי נדתה וכו', [דהיינו חוששת לשאר הימים מדין וסת שא"ק].

[הראב"ד לשיטתו דראיה בימי נידות חוששת כוסת שא"ק].

**דעה ב** - שלא חוששים כלל לימי המשך הוסת "ודמים יתרים הוא דאתוספו וכו'", וכיון שעבר יום הראיה ולא ראתה שוב אינה חוששת להם.

**דעה ג** - כשם שחוששת לראשון כך היא **חוששת לכולם** מצד שני חששות.

**א.** שמא הראשון והשני הוא דם טהור והשלישי הוא דם טמא.

**ב.** שמא הראשון מתוך י"א יום והשלישי מתחילת נדה.

דעה זו היא דעת הרמב"ם בהלכותיו [פ"ה טז] והובא בטור [קפט לב] "וכתב הרמב"ם כיון שהאידנא נהגו שלא להפריש בין ימי נדה לימי זיבה ה"נ לענין קביעות וסת", דהיינו הטעם השני [לא מצד חשש דם טהור].

וע"ע בסד"ט [סק"ט ד"ה "ואין להקשות לטעמו"].

והראב"ד גופו פליג "דרוב דמים באשה טמאים, וכן וסתות דרבנן איכא למיסמך ארובא דהיתרא" ומחמיר מטעם אחר.

**ג.** כיון דאיכא שופעת ואיכא נמי מדלפת כל שבעה **הלכך הוו כולהו ימי העונה כיום אחד ושעה אחת** וכו'.

**ד.** ומוסיף התם "אי נמי מפני שהוא דבר המצוי ברוב נשים שהם משנות את וסתם להקדים שלושה ימים או לאחר וכו'".

ועיין בפרישה [יג] בראתה ג"י ועוד חצי עונה, דלרמב"ן תאסר כל העונה של יום הרביעי, משא"כ לראב"ד אינה אסורה אלא עד חצי היום.

וע"ע בחו"ד [סק"ז] דכל חשש הראב"ד לענין וסת בימי נדות רק **באין לה וס"ק**.

★בשו"ע יש סתירה בס"ו פסק שהולכים בתר תחילת הראיה, ובס"ה דכולהו כשעת וסתה.

**א.** בט"ז [סק"ט] דרק בראיה **מועטת** שייך לומר דכולהו שעת הוסת.

ויש לעיין עד כמה נחשב ראיה מועטת. בפר"ד [מז-ט] משמע עד סוף עונה הבאה, ויש דס"ל דעד חצי עונה [פחות מרוב] או רק שעה אחת.

**ב.** בש"ך [ט"ז] בשם הב"ח, דס"ה מיירי בראיה אחת בלי הפסק, משא"כ בס"ו מיירי בהפסיקה, ולשון השו"ע שופעת הכוונה בהפסקה.

וע"ע בשו"ע [קצ-ג] ובב"ח ובט"ז שם.

★עיין בחו"ד [ז] דהא דפסק הטור [קפט] "דחיישינן לטועות" היינו דוקא ברואה ופוסקת, אבל בשופעת **ודאי ראיה אחת היא** [והא דפסק הכא ס"ו דאינה חוששת אלא לעונה ראשונה ולא חשש לטועות, מיירי **דוקא בשופעת**].

ויל"ע **כמה הוא שיעור הפסקה.**

ובגמ' [י:] אשכחן ג"פ דחשיבי ג' ראיות **באותה עונה** [ומיקרי מוחזקת ברואה], א"כ שיעור הפסקה הוא פחות מעונה.

ובחו"ד נקט דחיישינן שמא פסקה **בתוך שנתה**.

ומסיים והא דאנן לא חישיינן כי אם לראיה ראשונה [והרי ודאי דיש הפסקות, עיי"ש]

**ס"ז**

★מקור הדין מהגמ' [ט.] דלראב"ד לכתחילה ודאי בעי בדיקה והסוגיא מיירי גבי דיעבד [וכן הוא במחבא] וכן הוא ברמב"ן [פ"ה כד].

ולראשונים דפליגי, הגמ' הסתפקה גבי לכתחילה וע"ז נפסק שלא צריך, [וע"ע ביאור הגר"א טז].

"ימי עיבורה" עיין לקמן [קפט-לג].

ובזה"ז שבד"כ לא רואות עיין שו"ת רעק"א [ח"א קכח ד"ה ולענ"ד] "דאע"פ שנשתנו הטבעים בידעינן דמיד כשנתעברה נסתלקה מדמיה **מ"מ לא מצינו שום רמז לזה באחד מן האחרונים שהיום נשתנה הדין**".

וע"ע חת"ס [קסט].

וע"ע חזו"א [קא-ב] דלא מהני הכרה לפני ג"ח, וה"ה ג"ח בלא הכרה לא מהני.

יתר דיני מעוברת ומינקת נלמד בס"ד בסי' קפט.

**ס"ח**

לרמ"א לכתחילה יש חובת בדיקה במחבא ולא דמי למעוברת.

**א.** דמעוברת חשיבי מסולקת, אבל מחבא חזינן כמה נשים דלא שינו וכו' [ש"ך].

**ב.** דחיישינן שתזדקק לבעלה יצא הפחד [ט"ז].

ואכתי צריך ביאור, דזה סיבה לפרישה ולא לבדיקה, עיין כו"פ [ט] וחו"ד [ח].

★עיין חת"ס [קסג] **דביעתותא** אינה חשש שתראה דם כחרדל או ארגישה ולאו אדעתיה כי אם יצא יצא בשפע ובהרגשה, עיי"ש.

★עיין רדב"ז שדימה "אשה שלוקחת משקה לעקב וסתן" [כעין כדורים דידן] למחבא.

ולכאורה טפי עדיף לדמות למעוברת מאשר למחבא.

ויש לעיין בכדורים דידן שהוחזקו שלא רואה.

**ס"ט**

★מהב"י משמע דוסת שא"ק **לא בעי בדיקה**, ומלשון השו"ע משמע דבעי בדיקה רק **עבר ולא בדקה מותרת.**

★בחו"ד [סק"ט] מחדש דיש לה שעה קבועה לא מהני בדיקה בעונת הוסת.

ובחזו"א [פ-יח-יט] פליג עליו.

★עיין פרישה [יח] **דרחצה** פניה של מטה לא מהני בדיקה אח"כ, וכן בקיצוש"ע [קנה-ט] "אם בתוך הזמן רחצה את עצמה שוב לא מהני בבדיקה".

וע"ע בכו"פ.

וע"ע בחזו"א [פ בסופו] "ואף **אם רחצה** כל בית הסתרים בודקת אחר **רחיצה וטהורה**".

★בדקה לאחר זמן ונמצא טמא, גבי טהרות טמאה למפרע.

ולבעלה ברעק"א [טז.] ובחזו"א [עט-ה] נקטו דלא טמאה למפרע.

ובהגהות מיימוניות [פ"ח מאיסו"ב ז] משמע שכל הטעם שבודקת אח"כ שאם תמצא דם תהיה **טמאה למפרע אף לבעלה**, עיי"ש.

★צורת הבדיקה ביום הוסת

עיין חו"ד [כב] סד"ט [יג] דבעי חו"ס, וגבי ז"נ עיין ברשב"א בתוה"ב [בית שביעי שער חמישי כד:] שהביא מחלוקת ראשונים אם בעי חו"ס.

**ס"י**

★שיעור הדרך גבי יוצא לדרך.

עיין יעב"ץ [יבמות סב:] דנוסע לזמן שיעבור שיעור עונתו שחייב בה.

וע"ע פת"ש [כד].

★טעם הקולא עיין בלבוש ובחכמ"א "דחששו חז"ל שמא תזנה", ובלבוש הוסיף עוד טעם שהוא שמירה לבעל שלא יחטא בדרך.

★עיין תוה"ש [יט] שמביא מהרש"ל שמקשה מ"ש לקרותו "**המחמיר שלא** **לפקדה** הרי הוא חייב לפקדה" עיי"ש.

★עיין רא"ה בבדק הבית [ז:] "אע"פ שהתירו ליוצא לדרך לא התירו **לבא** מן הדרך".

וע"ע ברשב"א [נדה טו:] גבי בא מן הדרך.

ובשו"ת "חות יאיר" [קפד] נקט דיש מצות עונה בבא מן הדרך.

ועיין משנ"ב [תקנד שעה"צ מו].

**יא**

★"בחיוב לשאול" כל דברי השו"ע לסוברים דעבר ולא בדקה אסורה לכן חייב לשואלה, לסוברים דמותרת אין חיוב שאלה [גר"א סקכ"ה].

★עיין חו"ד דאפילו **ערה ושוכבת אצלו** צריך שישאלנה **בפירוש**.

ולקמן [קפה-א] "עד **שתאמר** לו טבלתי" בחו"ד נקט דבעי אמירה בפירוש.

ואפי' לסוברים התם דלא בעי אמירה בפירוש הכא גרע דאפשר דארגשיה ולא אדעתיה ולכן צריך **לשאלה.**

★"ואם שהתה".

יל"ע אם אזלינן כ"א בתר ימי רגילותה וברגילה לראות ו' ימים יצטרכו להמתין ו' ימים ועוד ז"נ.

★ואם שהתה אחר הוסת וכו' ואין צריך לשאול.

עיין בינ"א [יח].

★והא דמקילין מצד ס"ס אע"ג דאפשר לבירורי עיין תוה"ש [קפה-א].

★לכאורה השאלה היא אם **בדקה** או לא ולא סגי לשאול האם הרגישה.

**סי"ב**

★עיין בהגהות רעק"א "גבי אשה שוסתה מורכב מתאריך וקפיצות ועבר ושהה עד ל"ג דמתיר מצד ס"ס. [דאולי לא ראתה ביום ל' ואפי' את"ל דראתה אולי ראתה בכ"ה ועבר זמנה וטבלה, ולכאורה מיירי ברגילה לראות ראיה קצרה].

ויש לעיין הרי י"ל דס"ס לחומרא.

**א.** אולי ראתה ביום ל' וכעת עדיין לא יכולה לטבול.

**ב.** אפילו ראתה בכ"ה דילמא לא טבלה.

ודבריו הם דלא כש"ך [לג-לד] דס"ל ד"אימור לא קפיץ ולא חזאי" מתיר מיד ולאחר עונה בינונית אוסר עד שיעבור זמן שתוכל לטבול מעו"ב.

★כל דברי רעק"א הם רק בוס"ק, אם הכ"ה הוא וסשא"ק ודאי לא שייך לתלות בו דכלל לא חשיב ס"ס [ולכן בסי"א אסורה לאחר עו"ב ולא תלינן בוסשא"ק].

★מקור דברי השו"ע הם מהרשב"א, וע"ע ברעק"א [נדה טו:] שמקשה על דבריו דגם למ"ד וסתות דאוריתא אמרינן "אימור לא קפיץ ולא חזאי" הרי **ספיקא דאוריתא לחומרא.**

קושיא זו הקשה הרא"ה על הרשב"א, ולכן מפרשת הגמ' **דמיירי בעבר זמן.**

★בדברי השו"ע "ולוסת מוסתות הגוף".

בש"ך [לב] למד כפשוטו דהיינו "פיהוק ועיטוש", ובתוה"ש [כד] ובכו"פ למדו דהכונה "אכילת שום ודברים חריפים" דהוי כקפיצה.

ואיה"נ **בוסת לפיהוק יצטרך לשואלה** [חו"ד].

★הא דחוששת לעו"ב בוסת הגוף.

עיין גר"ז [קפד-מה] דהוחזקה לראות בסופו אינה אסורה אלא משעת הוסת, והוחזקה בתחילתו אסורה כל היום שמא יקדים.

וכעי"ז בחו"ד [קפט חידושים ב].