במה טומנין 3
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 4 במה טומנין

**פרק במה טומנין 3**

**בסוגיא דטמן ויחד בגיזי צמר ובגידרי אופני היחוד דישב קישר ויחוד**

**דף מט עמוד ב**

**בבאור דברי רה''ג דנקט דקי''ל דהלכה כל''ב דרבא וכרבינא**

1. **בגיזי צמר ואין מטלטלין אמר רבא לא שנו אלא שלא טמן בהן, אבל טמן בהן מטלטלין אותן וכו' אלא אי איתמר הכי איתמר אמר רבא לא שנו אלא שלא יחדן להטמנה, אבל יחדן להטמנה מטלטלין אותן רבינא אומר בשל הפתק שנו וכו'.** מבואר בסוגין תרי לישני בדעת רבא אי סגי בטמן לחודא או דבעינו יחוד להטמנה, ובראשונים נקטו דרבינא בא לבאר את רבא דהא דבעי יחוד להטמנה הוי רק בהפתק אולם בגיזי צמר מהני טמן לחודיה רק יעוין ברשב''א ובר''ן דהביאו את ר' האי גאון [וכן מבואר בר''ח] דהלכה כרבא דל''ב דביחדן להטמנה שרי וכרבינא דהוא בתראה, ובר''ן מבואר דגם לדעת רה''ג רבינא בא לקיים ל''ק דרבא, רק דרה''ג בא לומר דלא נימא דבשל הפתק גם יחוד לא יהני [ולא רק טמן] לזה כתב דהלכה כל''ב דיחוד מהני, וכפי איך שרבינא מבאר דאיירי בשל הפתק, וכן מבואר בבאור הלכה רנ''ט ד''ה אבל, ונראה בכונתו דאי נקח את דברי רבינא לחודיה איכא למימר דשל הפתק בעי מעשה כמו שנראה גם בלשון הברייתא דאם התקינן בעה''ב אין מטלטלין אותן, ולכן הוזקק לומר דקי''ל כל''ב וכרבינא דבשל הפתק מהני יחוד [ובאמת יעוין בשפת אמת דנקט דלולי דברי הראשונים היה מבאר דרבינא הוי שיטה שלישית דמתניתין בשל הפתק ולא מהני יחוד אלא בעי מעשה] .

**אולם יעוין ברשב''א דתמה על רה''ג** וז''ל, ולא הבנתי דבריו דהא משמע דרבינא קאי כלישנא קמא דרבא ולתרוצה למתניתין דלא תיקשי אדרבא הוא דאתי, דאילו בשייחדן להטמנה אפילו בשל הפתק נמי מטלטלין אותן. ומבואר בדבריו דהבין דלרה''ג רבינא לא קאי אלישנא קמא. ובבאור רה''ג ראיתי לבאר דס''ל דדוחק לומר דאזיל על ל''ק כמו שהקשה תוס' דא''כ מתניתין איירי בשל הפתק וא''כ מה שייך לקיים את ל''ק דטמן לחודיה מועיל, ומכח זה פירש דרבינא גם מודה דבעי ''יחוד להטמנה'', רק דס''ל דבגיזי צמר בדרך כלל היכא שטמנם מסתמא מיחדם להטמנה כיון דראויים לזה ורק בהפתק בהא בעי את מעשה היחוד.

**אולם יעוין בראש יוסף בדף מ''ח ע''א דמבאר באופן מחודש את דברי רה''ג והר''ח** וז''ל, ואני העני י"ל דודאי טמן אסור לשבת אחרת, הא באותה הטמנה שרי וא"צ לנער דהא עכשיו זימן להטמנה זו, וכל"ק אמר ל"ש אלא טמן הא ייחד מהני, הא טמן אף לשבת זו לא מהני וכדתנן נוער והם נופלים. ורבינא אמר דרבא לא קאי אמתני' אלא בעלמא דטמן אסור לשבת אחרת הא ייחדן אף לשבת אחרת שרינן, ומתני' דאסר באותה הטמנה הא בהאי הטמנה הוה כייחדן, ומוקי רבינא מתני' בהפתק דלא מהני אפילו הזמנה וייחדן, וא"ש דברי רב האי גאון וכדכתיבנא דגם לאינך ע"כ לרבינא רבא לאו אמתניתין קאי אלא בעלמא.

**ומבואר בדבריו דעיקר הא דבעי רבינא למימר דהא דמחלק רבא בין יחדן לטמן הוי רק ביחס לשבת אחרת** [כמו שנקטו הרמב''ן והר''ן בישוב דינא דאביי במוכין בדף מ''ח דלא מהני הא דטמן דהתם איירי לשבת אחרת] ולפיכך לא קאי אמתניתין, ומתניתין דמבואר דטמן לא מהני גם לאותה שבת למרות דהוי כיחדו [לכה''פ לגבי אותה שבת] הוי מחמת דאיירי בהפתק דבזה יחוד לא מהני, וללישנא דרבא דאזיל על מתניתין וס''ל דבטמן לחוד לא מהני גם לאותה שבת ס''ל דטמן לחודיה לא חשיב כיחדן, אלא רק אם יחדן בפועל וכל כמה דלא יחדן הוי כדרך מקרה בעלמא כמו שמבואר בלשון השו''ע רנט א' דמוכין שטמן דרך מקרה אסור לטלטלן גם באותה שבת.

**בדעת הרי''ף והרמב''ם**

1. יעוין עוד ברשב''א דמביא מהרי''ף דפסק רק כל''ב דרבא ולעולם לא מהני טמן לחודיה אלא רק יחוד להטמנה. וכן מבואר ברמב''ם פכ''ו הי''ב יעוי''ש במ''מ. ויעוי''ש ברי''ף דמביא גם לההיא דאביי דמוכין בדף מ''ח וגם לגיזי צמר. ולכאורה מבואר דס''ל דליכא פלוגתא בין אביי לרבא, ואפשר דמכח זה הוכיח דהלכה כל''ב דרבא דגם בגיזי צמר בעי יחוד. אולם יעוין בראש יוסף דף מ''ח ע''א בד''ה בעי מאביי, דנקט דלדעת הרי''ף מוכין קילא מצמר. וז''ל, והוי יודע שהרי"ף כאן פסק כאביי וכי מפני כו' עומד ומפקיר כו' ולקמן פסק כרבא כל"ק ל"ש אלא טמן הא יחדן מהני והשמיט דרבינא, וכ"פ הרמב"ם פכ"ו דהעתיק גיזי צמר טמן אסורין ייחדן מותרין והשמיט מוכין. ''ולרי"ף ז"ל מוכין קיל מצמר'', וטמן אם אסר לשבת אחרת, הא באותה שבת מותרין. ויעוי''ש בסו''ד דנקט דאיכא בזה חילוק בין הרמב''ם לרי''ף וז''ל, וי"ל ג"כ דרי"ף ור"מ אינו כחדא ממש כי הרי"ף משמע שמחלק בין צמר למוכין ולא הרמז"ל שסובר דשניהם שווין.

**בבאור חומרא דהפתק**

1. **יעוין במ''א סק''ד וז''ל, ודוקא כשמקפיד עליהם כמ"ש סי' ש"ח סס"א וסכ"ה.** ומבואר בדבריו דהא דהפתק הוי סיבה דלא יהני טמן לחודיה לא הוי מחמת עצם המצב המציאותי דמסתמא עומד להחזיר אלא בעינן דיהא בו להקצאה דחסרון כיס. ויעוין באבן העוזר וז''ל, ולא דק, דהתם מיירי בכלים דלאו מוקצה הן אף שנתנו לסחורה אלא כשמקפיד עליהם הוי מוקצה מחמת חסרון כיס, אבל כאן מבואר דגיזי צמר מוקצה הוא, רק אם לא נתנו לאוצר מסתמא מבטלן להטמנה ואיכא תורת כלי עליהם, אבל נתן לאוצר מסתמא עתיד להחזירן לאוצר, על כן אין מבטלן להטמנה והוי ממילא מוקצה, כן מבואר ברש"י בגמרא [שבת נ, א ד"ה רבינא] ע"ש, וב"י [כאן עמוד פז ד"ה מוכין] כתב ג"כ. ועל כן אפילו אין מקפיד עליהם אסור כאן. וכונתו מבוארת דהרי הכא לא בעינן לאשוויי למוקצה אלא רק להיפך דדנים דהיחוד יפיקע את ההקצאה ובזה סגי בהא דעומד להחזיר. ובעיקר באור המג''א יש לעיין אי הוי שיעורא בעומד להחזיר או דבעינן לחפצא דמוקצה.

ונראה דזה דוחק למימר דהוי שיעור בעומד להחזיר אלא יותר נראה כמו שראיתי לבאר דס''ל למג''א דהא דבגיזי צמר מהני טמן לא הוי רק מחמת דדעתו להשתמש בהו אלא כיון דעשה בהם מעשה הכנה מבעוד יום ע''י דטמן בהם הוי סיבה להפקיע מהם תורת מוקצה בעצמותם, ולכן הא דבשל הפתק לא מהני לא סגי בעצם הא דעומד להחזירם אלא בעינן להפקיע את היחס לחפצא כמוכן מכח ההטמנה, ולזה בעינן דיהא בו תורת מוקצה מחמת חסרון כיס, דבזה שאני מגיזי צמר דליכא בהו לקפידא דאיכא בחסרון כיס ולכן רק בגיזי צמר מהני הטמנה לאשוויי כמוכן משא''כ בהפתק לא מהני ההטמנה להעמיד יחס בגוף החפץ. ולפי''ז החילוק בין גיזי צמר להפתק הוי בעיקר תורת מוקצה דידהו.

**בבאור דברי הרמב''ן והר''ן דגם במוכין מהני ''טמן'' לאותה שבת ובבאור החילוק מהפתק**

1. יעוין ברמב''ן דמבאר דליכא חילוק בין גיזי צמר למוכין, רק דבגיזי צמר הנידון לגבי אותה שבת, ומבואר בדבריו דאיכא חילוק בין הקצאה לאותה שבת להקצאה לעולם, עוד חזינן מדבריו דחילוקא דהפתק מגיזי צמר הוי ביחס לאותה שבת. ובבאור הא דלאותה שבת מהני לכאורה מבואר בדבריו דאיכא תרי דיני יחוד. האחד ביחס לגוף החפץ ובזה בעי יחוד לעולם. ושנית לגבי העמדתו לשמושים [כעין גוף לפירות] וביחס להעמדתו לשימושים איכא למימר דגם אי אין בכונתו להפוך את הגיזי צמר לדבר שמטמין בו, מ''מ לענין העמדתו לשימושי הטמנה מהני עצם המצב דנעשה בו האי שימוש. ובזה שייך התחלקות דרק לגבי הך שבת עומד לשימושי הטמנה.

**ויעוין בראש יוסף דדן אי מהני רק לאותה הטמנה**. וז''ל, עוד אבאר לך באותה הטמנה דשריא אם נאמר לשבת אחרת אסור בצמר בלא ייחדן ה"ה אפשר לאחר שנטל הקדרה משם אסור לטלטלן דאתקצאי, ואף על גב דרוצה אח"כ לתשמיש אחר וקי"ל אין מוקצה לחצי שבת היינו בסר המוקצה מעליו משא"כ כאן שלא הוסר המוקצה (ממוכין) או מצמר אפשר דכה"ג יש מוקצה לחצי שבת עכ''ל. **ויעוין בלשון הרמב''ן אבל ליומיה מותר שעדיין יחודן עליהן.** ומבואר דמותר במשך כל השבת, ובעיקר מה דדן דיהני רק לאותה הטמנה מצינו דומה לזה ברמב''ן במלחמות ס''פ כל הכלים לגבי הא דמהני הנחת אבן על פי חבית דס''ל לרמב''ן שם דלא מהני לאשוויי תורת כלי וכל מה דמהני הוי רק לגבי אותו שימוש. ומבואר דלאותו שימוש לא בעי תורת כלי, ונראה דאפשר דהוי רק התם דהוי רק לאותו שימוש דבזה ההכנה הוי כהתחלת שימוש דבזה גופא מיוחד להך שימוש ולא בעי לקבוע יחוד בכלי כלפי הך שימוש, משא''כ אי מותר במשך כל השבת א''כ בעי לקבוע בו יחוד לכה''פ כלפי הך שימוש ובזה אפשר דבעי תורת כלי ויש לעיין.

**ובבאור החילוק בין הפתק לגיזי צמר** נראה דבהפתק מאחר דעומד להחזירם א''כ הא דטמן בהם לא נידון כקביעה בחפץ אלא כעשיה דרך מקרה ולכן לא מהני לקבוע בהם יחס של יחוד גם לאותה שבת.

**בדין יחוד לאותה שבת אי מהני**

1. **יעוין בשו''ע רנ''ט א' בהא דלא מהני במוכין הטמנה** וז''ל, מוכין שטמן בהם דרך מקרה אסור לטלטלם. ויש לעיין בכונתו ''דרך מקרה'', ואפשר לומר גם בדבריו כמו שנתבאר לעיל ברמב''ן דע''י דמוכין שאני וחשיבי יותר מגיזי צמר הוי סיבה לדון את העשיה כטמן כדרך מקרה. ויעוין במ''ב סק''ב דבא לאפוקי אם רגיל להטמין בהם אף שלא יחדן בפירוש ומביא מהב''ח דבתרי פעמים סגי. ונראה מדבריו דעשיה בקביעות נדונית כבר כקביעה בחפץ. ובריטב''א דף מ''ט ע''ב פליג בזה וז''ל, ומדלא פרקינן דמתני' בשטמן בהן פעם אחת זו בלבד ודרבא כשטמן בהם הרבה פעמים, שמעינן דלא שנא בין פעם אחת לפעמים הרבה כל זמן שלא ייחדם.

**אולם יעוין בשלטי גבורים אות ב' וכן בלבוש דהבינו ד''דרך מקרה'' הכונה דלא יחדן אף לאותה שבת** ובשעה''צ סק''א הביא את הלבוש וכתב דא''י טעמו, ומבואר בדבריהם דשאני יחוד מטמן. ובבאור הדברים נראה דבשביל לקבוע יחס של יחוד בחפץ להך שבת לא סגי בעצם מעשה ההטמנה אלא בעינן את יחוד החפץ להך הטמנה ולכן בעי ליחוד.

**ומבואר לפי''ז דשאני טמן מיחוד, דבטמן עצם המעשה הוי סיבה לקובעו משא''כ ביחוד דאיכא יחוד מצד הבעלים** ולכן יחוד עדיפא מטמן, אולם יעוין בראש יוסף דהובא לעיל בבאור רה''ג דנקט דטמן הוי כיחוד לאותה שבת ומכח זה נקט דהא דלא מהני בהפתק טמן מוכח דלא מהני בהפתק כלל יחוד גם יחוד לעולם. ולפי מה שנתבאר ליכא שיכות בין טמן ליחוד.

**ונראה דגם אי נימא דלא מהני יחוד גם לאותה שבת,** מ''מ איכא חילוק בין יחוד לעולם דהוי קביעה בגוף החפץ וייעודו ולא רק ביחס לשימושים דבזה איכא למימר דמהני בהפתק גם אי יחוד לשבת אחת לא מהני.

**דף נ עמוד א**

1. **תנא רבה בר בר חנה קמיה דרב חריות של דקל שגדרן לעצים ונמלך עליהן לישיבה צריך לקשר רבן שמעון בן גמליאל אומר אין צריך לקשר הוא תני לה והוא אמר לה הלכה כרבן שמעון בן גמליאל איתמר רב אמר קושר ושמואל אמר חושב ורב אסי אמר יושב אף על פי שלא קישר ואף על פי שלא חישב.** מבואר בגמ' שלשה אופנים להפקיע את המוקצה מתורת מוקצה ולהעמידו כמוכן או בקשר דבהא כו''ע מודו דמהני, או בחשב דבזה פליגי רשב''ג ות''ק דלרשב''ג סגי במחשבה ואיכא לתנא דברייתא דיוצאין בפיקורין דס''ל דסגי בעשה בו מעשה מבעוד יום ופליגי בראשונים אי ישב עדיף מחשב, או דאי מהני ישב כ''ש חשב, עוד מבואר בגמ' דבמכניס מלא קופתו עפר כיון דלא בעי מעשה בהא כו''ע מודו מתיחד במחשבה בעלמא. וכן מבואר עוד דבבית המשתה או בית האבל מהני מחשבה גרידתא ויבואר אי''ה לקמן.

**בבאור החילוק בין גיזי צמר לחריות באופן יחודם**

1. **יעוין במיוחס לר''ן בשם הרא''ה וכן מבואר בריטב''א.** וז''ל, דבגיזי צמר יש להם להקל או להחמיר יותר מחריות של דקל, דרב סבר דבגיזי צמר דחזו להטמנה סגי להו בייחוד אבל חריות דלא חזו לישיבה כלל בעו קישור, ורב אסי סבר אדרבה גיזי צמר דחשיבי בעו ייחוד אבל חריות דלא חשיבי בכל דהו סגי להו ואפי' בישיבה גרידתא. עכ''ל. ומבואר דקביעת היחוד תלוי בשתי גורמים האחד מצד ההתאמה של השימוש לחפץ. שנית. ביחס לעמידה בפועל להך שימוש וכל כמה דחשיבא לא עומד בפועל להך שימוש. וכונתם להפתק, אא''כ נימא כדעת הרי''ף והרמב''ם דלא מחלקי בין גיזי צמר להפתק.

**בבאור הכנה דמחשבה**

1. **יעוין בראשונים דנחלקו אי בעינן שהמחשבה תתיחס לשבת או דסגי במה שחשב להשתמש בחול,** דלשיטת ר''י מובא בתוס' ד''ה ואם, בעינן דיחשוב להשתמש בשבת וברא''ש סימן ח' פליג עליו וז''ל, ולפי דברי ר"י ז"ל משמע דבעי מחשבה לצורך השבת. והך צביעה דצבען כדי לצאת בהן מבעוד יום גריעה ממחשבה לצורך שבת וקמ"ל דאפ"ה מהני. ולא משמע הכי לעיל דנמלך עליהן דקתני גבי חריות של דקל משמע דאפילו בחול מהניא הך מחשבה לרשב"ג. וכפה''נ כונתו דנמלך עליהם משמע דהוי בזמן שגדרן לעצים דלאחמ''כ נמלך עליהם לישיבה ומשמע דהוי בחול [ובבאור ראיתו מר''י יש שהעירו מהא דנקט ר''י דאיירי בנמלך וא''כ ליכא ראיה דלא מהני מחשבה בחול דאפשר דרק בנמלך לא מהני מחשבתו וראיתי לישב על פי מה דמבואר במהרש''א ובמהר''ם דשרש קושית ר''י דמאי איריא צבען לא הוי מחמת דאיכא כבר למחשבה ומה בעינן לצבען אלא דהקושיא היא דבמחשבה איכא יותר חידוש והיה מן הראוי להשמיע בתחילה דמהני מחשבה גרידא. ולפי''ז ניחא היטב דגם אי איירי בנמלך מ''מ עדיין איכא יותר חידוש במחשבה לחול בלי נמלך מאשר מעשה דצביעה לצורך חול גם בנמלך].

**ובגדר החילוק בין מחשבה לשבת למחשבה בחול** יש לעיין דהנה מחשבה לשבת ודאי ענינה יחוד לשימוש לשבת ובזה הוי כמוכן לשבת ורק דיש לעיין במחשבה לחול אי הוי מחשבה ביחס לשימוש בפועל דמחשב לעשות מעשה השתמשות או דגם מחשבה בחול הוי מחשבת יחוד רק דלא יחד את זה להדיא לשבת אלא דיחדן לישב עליהם בכל עת שירצה עד שיצטרך לפנותם ונמצא דליכא הכנה בפועל לשבת דביחס לשבת היא תלויה בהחלטתו. ויעוין בתהלה לדוד שח ס''ק כו דנסתפק בזה ומוכיח מהרא''ש דנקט דישב עדיף מחשב דהוי מחשבת יחוד, דאי הוי מחשבה רק ביחס למעשה ישיבה בחול איך אפשר לומר דמחשבה לישיבה עדיפא מישיבה כיון דכל המשמעות למחשבה מחמת הישיבה. רק יעו''ש דדן דישיבה הוי ''דרך מקרה וכמתעסק בעלמא בלא כונת ישיבה'' ומשיבה כזו חשב עדיף, למרות דהמחשבה ביחס לישיבה כיון דסכ''ס איכא יחס במחשבתו לגוף הישיבה.

ויעוי''ש דמדייק כן מהבריתא דנמלך עליהם לישיבה דמשמע דהוי ''מחשבת יחוד''. רק דמקשה לפי''ז על קושית הרא''ש על ר''י מהא דנמלך עליהם לחול מהני, דמה קושיא על ההיא דצבען דהרי איכא למימר דבצבען המחשבה לא הוי ''מחשבת יחוד'' אלא רק ביחס למעשה הישיבה ולכן בעי למעשה. ומיישב וז''ל, ואפשר לומר דצבען בשמן מסתמא יחדם עד שיצטרך.

**ויעוי''ש עוד דמוכיח מהמחבר בסעיף כ''ב דהביא את דעת הר''ן דבמידי דאורחיה בהכי כגון בפציעת אגוזים ביחוד לשבת א' סגי** והוכחת הר''ן מחריות דמהני מחשבה לאותו שבת, ובסעיף כ' כתב דבחריות מהני היכא דחשיב עליהם בחול, ומבואר דגם מחשבתה לחו הוי משחבת יחדו ביחס לשבת רק דליכא יחס במסוים לשבת.

**בבאור הנידון אי ישב עדיף מחשב**

1. **יעוין בתהל''ד שם שמבאר על פי מה דהוכיח דמחשבה הוי ''מחשבת יחוד''** דלפי''ז ניחא הא דחשב עדיף כיון דבישב ליכא יחוד אלא מעשה ישיבה גרידא. [ויעוי''ש דמצדד דגם אי המחשבה מתיחסת לישיבה אפשר דישב הוי רק דרך מקרה וכמתעסק בעלמא].

**ויש לעיין בדעת הרמב''ן דישב עדיף**, ונראה דיש לחקור בהא דמהני ישב אי עצם מציאות הישיבה גם הוי סיבה לראות את החריות כמשמשת לישיבה. או דנימא דהחפצא בישב הוא בהא דאיכא בזה התחלת שימוש הישיבה בחריות והוי גם כיחוד, רק דהוי יחוד מכח עצם המעשה בלי שייכות למחשבה. ונראה דבזה תליא פלוגתת הראשונים דאי הוי מחמת עצם הישיבה א''כ פשיטא דיחוד דמחשבה עדיף, אולם אי הוי מחמת התחלת המלאכה א''כ בהא ודאי דישב עדיף. ויעוין ברמב''ן דנקט כן להדיא וז''ל, רב אסי פליג עליה דרבן שמעון בן גמליאל וסבר שצריך מעשה כל שהוא שנשתמש בהן לאותו ענין הצריך לו עכשו כעין ''התחלת מלאכה'', אבל מחשבה גרידא לא מהניא, ומעשה בלא מחשבה נמי מהניא. ונראה דלפי דברין צ''ל דכונת ר' אסי ישב אע''פ שלא קשר ולא חשב הכונה בהדי הא דישב, דלא בעי עם הישיבה גם מחשבה או קשירה, אלא דעצם הישיבה הוי סיבה ליחד את החפץ.

**בבאור הא דבמידי דלאו בר מעשה כו''ע מודו דמהני יחוד והמסתעף להא דבבית המשתה התירו בלי מעשה**

1. **בפשטות נראה דהצורך במעשה הוא לא להעמיד בדבר הוראה מצד הגברא על רצונו להשתמש** **בהך שימוש,** אלא דהמעשה משמש כהשלמה בנתינת היחס לחריות כעומדים כמשמשים ככסא ומושב ולא כעצים בעלמא מאחר שהצורה המושלמת שלהם היא בקשירה. ולכן בעפר דהאופן שבו העפר עומד לשימוש הוא בעצם הנחתו בקרן זוית בקרקע הלכך בהא ליכא משמעות למעשה ביחס שלו כמשמש, כיון דהשימוש הוא במציאותו כעפר וליכא משמעות אחרת לעפר שמשמש לכיסוי בגוף העפר.

**אולם יעוין בריטב''א ובמיוחס לר''ן דנראה מדבריהם דהמעשה משמש כהוראה על רצונו בהך שימוש** דיעוין בדבריהם לגבי הא דבבית המשתה ובבית האבל לא בעי מעשה דמבארים דהיכא דלא מצי למעבד מעשה ליכא חסרון ביחוד. וז''ל, פי' דמידי דחזי למעשה כל היכא דלא עביד מעשה חיישי' דילמא לא מקיימא מחשבתו מדלא עביד מעשה אבל היכא דלא חזיא למעשה במחשבה סגי שכבר עשה בה מה שאפשר והיינו טעמא דלעיל דבית האבל ובית המשתה דטרידי ולא ניחא להו למיעבד מעשה דסגי במחשבה. רק יעוין בריטב''א דנראה דנסתפק בזה דבתחילה דן דהוי קולא דרבנן משום שהם טרודים , אולם במיוחס לר''ן נקט כן בעיקר הבאור בהא דקופת עפר לא בעי מעשה. ובעיקר הך ועמא דבית המשתה יעוין בתורא''ש וז''ל, ומושם שמחה שמשתה ואבל התירו. ומבואר דהוי היתר לצורך המצוה וכן מבואר בהגהת אשרי סימן ח'.

**ובעיקר באור הראיה מהא דבית המשתה דלולי הא דהוי בית המשתה בעי קישור יעוין בקרבן נתנאל** אות ו' פי''ז סימן ח' ברא''ש דתמה דאי נימא דישב עדיף מחשב א''כ מאי ראיה מהא דלא מהני מחשבה לולי הא דהוי בית המשתה דבעלמא בעי קשר אולם בעלמא בעי ישב ובשלמא אי חשב עדיף א''כ כל כמה דלא מהני מחשבה ה''ה דלא מהני ישב אולם אי איכא עדיפות לישב מאי שיאטיה להא דלא מהני מחשבה ויעוין בשפת אמת דמיישב על פי סברת הר''ן והריטב''א דהא דלא מהני מחשבה הוי מחמת הראיה מהא דלא עשה מעשה וא''כ אי נימא דישב גרידא מהני עדיין איכא רעותא מהא דלא ישב דבישיבה גרידא ליכא טרחה.

אולם אי נימא דהוי קולא דרבנן עדיין קשה דאפשר דבעי ישיבה והכא הקילו מחמת הטרדא דיהא סגי במחשבה, ויעוין בחזו''א מ''ב סס''ק י''א דמיישב דמאחר דישיבה לאו טורח א''כ אי בעי ישב גם הכא היה צריך לשבת ומוכח דמחשבה וישיבה שוים ורק בעלמא בעי קישור.

**בספק הרשב''א אי ביחוד אבן בעי מעשה שישתמש בה מבעוד יום והמסתעף לגדר הא דבעי מעשה**

1. **יעוין בשו''ת הרשב''א המובא בר''ן** דדן דבאבן גם אי נימא דמהני בה ייחוד מ''מ בעי שישתמש בה מבעוד יום ויש לעיין בבאור ספיקו ויעויןבשו''ת הרשב''א ח''א תשנו וז''ל, אבל עפר דלאו בר מיעבד מעשה הוא אפי' ביחוד סגי להו. ואם כן אבן שיחדה לפצוע בה ולהיותה מוכנת לכך משמע דסגי ליה בהכי כיון דלאו בר מיעבד הוא. ואפשר דלגבי אבן נמי בעי שישתמש בו מע"ש לפצוע בה כההיא דפוקרין ''כי היכי דלהוי בה היכרא כפיקרין וציפה''. ובחזו''א מ''ב סק''ז מבאר [וכן בתהלה לדוד ש''ח כ''ט] דשרש ספיקו הוא אי אבן לפצוע בו אגוזים מקרי בר עיבדא ביה מעשה כיון דאין מלאכתו צריכה לשום תואר כלי והוי כעפר או דלא דמי לעפר ושייך ביה מעשה כמו שפשוף וסיתות. רק דעדיין אי נימא דישב גריעא מחשב ליכא סיבה להצריכו שישתמש רק דהא מבואר ברשב''א דחשש לדעת הרמב''ן דישב עדיפא מחשב. ובלשון הרשב''א ''כי היכי דלהוי היכרא'' חזינן דהצורך במעשה הוא בשביל עצם היחס לדבר כעמוד להאי ישמוש ולא כגמ''ד למחשבתו וכן נראה מעיקר ספיקו דאי שייך ביה מעשה כל דהו אמאי ליכא ראיה לחסורן בגמ''ד דידה מהא דלא עשה הך מעשה.

**אלא דעדיין יש לעיין דאפשר דהצורך במעשה הוא לקבוע את היחוד ביחס לחפץ והוי כמעשה הוראה על היחוד**, והוי הוראה על כונתו ליחד את החפץ. ויעוין בתהלה לדוד שח ס''ק ל''א דנקט כן בדעת המרדכי דלא פסק כרשב''ג ובמידי דבעי מעבד מעשה מצריך מעשה [ומובא בסימן ש''ח סעיף כ''ב] ומחדש התהל''ד לדוד דגם אי התחיל שימוש מסוים מהני מחשבתו להתירו בטלטול גם לשאר השימושים. וז''ל, דעיקר דבעי מעשה כיון דבר מיעבד ביה מעשה הוא אין הדבר ניכר שיחדה עד שיעשה בה מעשה וכיון שעשה בה מעשה שוב מהני היחוד עכ''ל.

**בהא דבעי שיכניס את הקופה ויעמידנה בקרן זוית בנוסף למחשבה**

1. **בפשטות נראה דסגי במחשבה גרידא רק דכל כמה דהחפץ לא עומד במצב שראוי להך שימוש לא שייך כלל מחשבת ייחוד דלמאי ייחדו**, אולם יעוין בריטב''א ד''ה מכניס וז''ל, פירוש דסתמו כפירושו דלעשות צרכיו הכניסו ומחשבתו ניכרת יפה מתוך מעשיו. ומשמע דהוי ''מצב במחשבה'' דבעינן מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו. ויעוין בפמ''ג רנ''ט א''א סק''ב דכתב דלשון ייחדן משמע בפה. ובשער הציון שח ס''ק פה נקט דמהני מחשבת הלב גרידא ומוכיח כן מהא דמבכניס מלא קופתו עפר לא מצינו מי שיאמר דבעי אמירה בפה. ויש לעיין בדעת הריטב''א דמבואר דבעינן שהמחשבה תהא גלויה דלכאורה לפי''ז היכא דליכא מעשה מצדו בעי דיבור.

**בפלוגתת הר''ן והרשב''א אי בעי יחוד לעולם או סגי ביחוד לשבת**

1. **יעוין בר''ן על הרי''ף דמביא את שו''ת הרשב''א דנשאל במיחד אבן לפצוע בה אגוזים אם מותר לטלטלה בשבת** והשיב דשרי כמכניס אדם מלא קופתו עפר ורק דהצריך שיחדוה לכך לגמרי אבל יחוד שבת אינו יחוד, כגיזי צמר דבעינן ''יחדן להטמנה''. ומוכיח מאבן שעל פי החבית דאמרי' בפרק כל הכלים (דף קכה ב) לא שנו אלא בשוכח אבל במניח נעשה כסוי לחבית ולא קי"ל הכי, אלמא אף על פי שהניחה לכסות החבית לשמה אסור עד שייחדנה לכך לעולם. ובר''ן כתב וז''ל, ולי נראה דאפילו יחוד שבת אחת נמי מהני, וגיזי צמר דבעינן יחדה להטמנה ההיא בשל הפתק, והאבן שעל פי החבית דאסרינן במניח היינו טעמא לפי שאין דרכה של אבן ליחד אותה לכסוי חבית, אבל בכל מידי דאורחיה בהכי ייחוד דחד יומא מהני. ויעוי''ש דמוכיח מחריות דמהני יחוד לשבת דביחוד לעולם לא שייך האי פלוגתא וכן מהא דאמר ר' חנינא בין עקביא לתלמידיו צאו וחשבו למחר.

**ויש לעיין בבאור שרש פלוגתייהו דהנה בדעת הר''ן חזינן דיחוד לשבת מתיר לכל השבתות** ויש לעיין בכונתו דכיון דמיחד להך שימוש דהך שבת אמאי חל עליו תורת כלי ומותר לכל השבתות ולכל השימושים. **ויעוין בתהלה לדוד ס''ק כ''ט דהקשה גם על אופן דיחדו לעולם מההיא דביצה דף** ח' דאמר רבא דאי יחד אפר לכסות בו דם ציפור אסור לכסות בו צואה דדעתו לודאי ואין דעתו לספק, וא''כ ה''נ נימא דלמרות דהותר לכל השימושים הודאיים שנצרך להם אולם לטלטול דמחמה לצל דלא ידע בע''ש דיצטרך לשבת מנלן דמהני. ויעוי''ש דדן דאי נימא דבעפר מהני גם יחוד לשבת כשיטת הר''ן א''כ אפשר דרק ביחוד לשבת איכא להף פלגינן, אולם היכא דיחדו לעולם בהא נחת עליו תורת כלי ומותר לכל השימושים.

**ונראה דהא דמהני יחוד כלי הוי מחמת דהצורך להעמידו ככלי הוא רק בשביל להעמיד את השימוש שנעשה בחפץ כשימוש שלא מופקע בחפץ ואיכא בו יחס לחפץ,** ולכן ס''ל לר''ן דסגי בהכנה לשבת אחת דבזה כבר החפץ פקע מאי עמידתו לשימושים, וגם אי לא חשב להדיא על הך שימוש כבר לא ניתן לראות את החפץ כאינו מוכן להך שימוש דלתורת מוכן נדרש רק להעמיד יחס לשימוש דלא הוי זר לחפץ, רק דנראה דאיכא חילוק באופן היחוד, דאיכא יחוד דבא להעמיד את החפץ כ''דבר המשמש'' ובזה כל היכא דמעמידו לשימוש הראוי לו מצד עצמותו וליכא חסרון בתורת כלי דידיה, א''כ תו עומד כדבר המשמש ובזה כבר ליכא יחס למחשבתו באופן היחוד, דהיחס נעשה מכח עצם העמדת החפץ לשימוש, משא''כ היכא דמעמידו לשימוש שמכלה אותו כגון לכסות בו דם או לכסות צואה דלאחר השימוש לא ראוי כבר לשימושים אחרים א''כ בזה הכנתו לא יכולה לקובעו כ''דבר המשמש'' אלא רק להעמידו להך שימוש דיחדו לכך ולכן תליא בכונתו.

**והשתא נראה דיש לעיין בבאור דעת הרשב''א דס''ל דלא מהני יחוד לשבת,** אי פליג בעיקר היסוד וס''ל דבשביל להמעיד חפץ כדבר המשמש בעי יחוד לעולם ורק בזה ניתן לדון את היחס שלו ככלי בעצמותו משא''כ היכא דמיחדו רק לשבת אחת בזה לכיא כלל יחס לקביעתו והמעדתו ככלי, או דגם הרשב''א מודה דבדבר דמצד עצמותו עומד גם לכך כמו חריות דעומדים מצד עצמם לישיבה [יעוין במג''א ש''ח סק''מ] בהא לא בעי יחוד לעולם וסגי ביחוד לשבת, ורק באבן פליג על הר''ן דדן את זה כאורחיה, וס''ל לרשב''א דבאבן המחשבה היא זו שהופכת אותו לתורת כלי ולכן בעי יחוד לעולם.

**ויעוין בבהגר''א ש''ח ס''ק כ''ב ד''ה ויש מי וז''ל רשב'א ול''ד לחריות**. ומבואר דגם לרשב''א חריות שאני, ויעוין בתהלה לדוד ס''ק כ''ח דמביא כן מבעל קני מנורה, ובתהל''ד פליג עליו וס''ל דלדעת הרשב''א בעי יחוד לעולם בכל גווני רק יעוי''ש דמוכיח דביחס לישב גם הרשב''א מודה דאיכא חילוק בין אורחיה ללא אורחיה, דרק באורחיה מהני ישב.

**ואולי ניתן להוכיח מקושית הרשב''א בדף ס''ה ע''א בהא דמבואר התם דמהני יחוד לאבן ולא למטבע** [יעוין בשו''ע ש'ג סעיף כב] וברשב''א תמה וז''ל, ותמיהני מ''ש מטבע מ''ש אבן דאף היא אינה מטלטלת כמטבע ואין לה תורת כלי עכ''ל. ומבואר בלשונו דהחסרון באבן הוא במה דלכיא תורת כלי ואינו מטלטל.

**ובעיקר הך דינא דלא מהני יחוד למטבע יעוין במ''ב** ש''ג ע''ג דביחוד לעולם מהני גם במטבע כדעת הר''ן דבמידי דלאו אורחיה בעי יחוד לעולם ואבן חשיב אורחיה בהכי ולכן סגי ביחוד לשבת, ובמג''א ש''ח ס''ק מ''ג מבאר דאיירי באבן עגולה דאורחיה בהכי.