ציונים והערות-10 רבי ישבב ורבי עקיבא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / שחיטה / שחיטה ציונים והערות

פלוגתת רבי ישבב ורבי עקיבא טבת מס' 6

**הערות במתני'**

**פלוגתת רבי ישבב ור"ע**

**הערות בדברי הגמ'**

# הערות במתני'

**דף ל"ב. מתני',** **שחט את הוושט ופסק את הגרגרת.** **פרש"י** דהיינו עיקור, וכ"כ **רש"י לעיל ט**. דבמשנה זו תנן להלמ"מ ד'עיקור', ועיי"ש בתוס' דבגוונא שעקר את הסימנים בידיו א"צ להלמ"מ, דפשוט דאי"ז שחיטה כלל, אלא כוונת רש"י[[1]](#footnote-2) שעיקור היינו ששחט בסכין פגומה, וכתבו דזהו גם הפירוש ב'פסק' את הגרגרת דמתני', **אמנם רוב הראשונים** שם חולקים על רש"י, ולדבריהם 'פסק' דמתני' הוא כפשוטו דאי"ז שחיטה כלל, וכ"כ המאירי בשמעתין, ואכמ"ל.

**או פסק את הגרגרת וכו'.** הא דלא תנן פסק את הוושט, עי' **תורא"ש** בעמוד ב' ד"ה אלא אסורות, ומתבאר תו"ד דהטעם הוא ע"פ הגמ' לעיל כ"ח. דגרוגרת עבידא לאשתמוטי טפי, ולכך תנן פסק לקנה ולא תנן פסק לוושט[[2]](#footnote-3). **אמנם** הגירסא במשניות וכן ברי"ף או ששחט את הגרגרת **ופסק** את הוושט, ולפי"ז לק"מ[[3]](#footnote-4). ובאמת לגירסתנו צ"ע מקמ"ל התנא בבבא זו, ועי' **מאירי** ד"ה פסוקת, ומתבאר מתוך דבריו דקמ"ל דאע"פ שבתחילה פסק ואח"כ שחט, הוה נבילה, **דבגמ' מתבאר** דרבא סבר, דפסק ואח"כ שחט יהא דינה ככל טריפה שנשחטה שאינה נבילה, וחזר בו מחמת בבא זו, וכ"כ **הראש יוסף**.

**רבי ישבב אומר נבילה**, **רע"א טריפה.** עי'תוספתא פ"ב ה"ב, נבילה ומטמאה במשא, ולר"ע טריפה ושחיטתה מטהרתה, וכן הוסיף הרי"ף. ונפק"מ נמי משום איזה לאו אסורה באכילה[[4]](#footnote-5).

**כלל אמר רבי ישבב משום רבי יהושע**. עי' **מאירי**, דהכלל שהוסיף בשם ר"י אתא לרבות כל הפסולים שבשחיטה, כגון שהייה דרסה וחברותיה, אך כל שנשחטה כראוי ודבר אחר גורם פיסולה, כגון ניקבה הריאה וכיוצא בה, טרפה ואין מיטמאה, עכת"ד. וכן מתבאר **ברמב"ם** פ"ג הי"ח, דבכל הפסולים הוה נבילה, ולכאו' אין בזה חולק, וע"ע בדברי הר"י מלוניל בפשט ה'כלל' דאמר רבי ישבב משום רבי יהושוע.

# פלוגתת רבי ישבב ור"ע

**בקצרה** – עי' **שיטמ"ק** בשם הר"ף, וכ"כ **הרשב"א והתורא"ש** לעיל דף ט., **ובבאור טעמו דר"ע** עי' **שיטמ"ק** שם **ועי' רש"ש** **וראש** **יוסף**, **ועי קר"א** מ"ב., **שיטה נוספת בדעת ר"ע**. יעוין **במאירי**, **בר"י מלוניל ובנימוקי יוסף**.

**רבי ישבב אומר נבלה ר"ע אומר טרפה**. הנה מה דאמר רבי ישבב נבלה, קאי על כל הגוונא השנויים לעיל, וא"כ גם מה דאמר ר"ע טרפה קאי על כל המשנה, וכן כתב **רש"י** בעמוד ב' ד"ה פסק, דר"ע פליג גם ברישא דמתני', וכ"כ להדיא **השיטמ"ק** בשם הר"ף, וכ"כ **הרשב"א והתורא"ש** לעיל דף ט עמוד א'. ומתבאר דר"ע ס"ל שאע"פ ששחט רק סימן אחד ופסק את השני, או ששחט סימן א' והמתין לה עד שתמות, לא הוה נבילה אלא טריפה. **וצ"ע** טובא דהרי ודאי כדי להכשיר ע"י שחיטה בעינן שחיטת ב' הסימנים, וכיון ששחט רק סימן א' א"כ אינה 'שחוטה', ובהמה שמתה בלא שחיטה הרי היא נבילה. [ואי ס"ל לר"ע שסימן א' כשר לשחיטה א"כ תותר באכילה נמי, ומהיכ"ת דתהא טריפה], ומצינו בזה כמה דרכים.

**א. עי' שיטמ"ק** שם שביאר דסברת ר"ע 'כיון דמסייעת השחיטה להוציא הנשמה', ובלא השחיטה לא היתה מתה א"כ לא הוה נבילה, אמנם אסורה באכילה משום טריפה[[5]](#footnote-6), [[6]](#footnote-7) ועי' מש"נ בזה בסימן 'בבאור דעת רבי עקיבא'.

**ב. הרש"ש כתב** שטעמו דר"ע הוא משום שעשה בה הכשר שחיטה בעוף, וס"ל דכדי לטהר מטומאת נבלה סגי אף בבהמה בסימן אחד, **וכהא ד**לעיל כ"ט: דלדעת תוס' שם ס"ל לר' יוסף דגם בבהמה יש שם שחיטה בסימן אחד כמו עוף[[7]](#footnote-8), **ועוד כתב הרש"ש** דלר"ע היה ילפותא דיש קיום שחיטה של סימן א' בבהמה לגבי לטהרה מנבילה, ולדברי הרש"ש עיקר דינא דר"ע הוא, שיש שם שחיטה בסימן א' כעוף[[8]](#footnote-9), ועי"ש דכתב נפק"מ דאי החליד בב' הסימנים מודה ר"ע דהוה נבילה[[9]](#footnote-10). **אולם דבריו צ"ע** דבתוספתא פ"ב ה"ב מפורש דר"ע מטהר אף בהחליד את ב' הסימנים[[10]](#footnote-11), וא"כ מוכח דאין הטעם משום דשמעינן מעוף דיש שם שחיטה בסי' א'. אולם עי' היטב ברש"ש **וכ"כ הראש יוסף**, דלכאו' מהמשנה דתנן החליד תחת השני נראה דבהחליד בשניהם מודה ר"ע, ועיי"ש דדחה הדיוק. **ולכאו'** גם לשיטמ"ק צ"ע מהתוספתא דהרי אי עיקר טעמו דר"ע משום שהשחיטה סייעה להוצאת הנשמה, א"כ כשהחליד בשניהם א"כ אין כאן שחיטה שסייעה, ועי' מש"נ בסימן בבאור דעת רבי עקיבא[[11]](#footnote-12).

**ג. בקרן אורה** דף מ"ב. כתב דר"ע לטעמי' דס"ל (י"ז.) דבשר נחירה הותר לישראל במדבר, ומיקרי שחיטה, ונהי דאיתסר לבסוף היינו באכילה, אבל לענין טומאה כל שמתה **על ידי סימנים** טהרה מטומאת נבילות, [ולבסוף חזר בו ר"ע דאחר שניתנה פרשת שחיטה נכלל בזה שכל שמתה שלא בדרך זו היא נבילה]. **ודבריו צ"ע** דהניחא בשחט א' ופסק א' וכן בשחט והחליד, אבל בשחט סימן א' והמתין לה עד שתמות אפי' נחירה בסימנים ליכא, וכי לנחירה סגי בסימן א'.

**דרך מחודשת בדעת ר"ע.** יעוין **במאירי** דחידש לומר דר"ע לא פליג בשחט סימן אחד, וז"ל, ר"ע אומר טרפה ר"ל בשהחליד, אבל בשלש הראשונות לא היה ר"ע חולק שנבלה היא, וכן חולק ר"ע בשהייה דרסה והגרמה, עכ"ל. **וכ"כ הנימוקי יוסף** וז"ל, רבי ישבב אומר נבלה - כל השנויים וגם החליד עמהם. ר"ע אומר טריפה - פליג בהחליד ואמר שטריפה היא ולא מטמאה, דשחיטה גרועה כזאת מועילה לטהרה מידי נבלה, דהא טרפה ששחטה אף על פי שאסורה באכילה שחיטתה מתירתה מידי נבלה[[12]](#footnote-13), ה"ה כשנשחטה בחלדה, וכן בשהייה ודרסה, עכ"ל. וכ"כ **רבינו יהונתן מלוניל**. **והיינו** דר"ע ורבי ישבב פליגי באופן ששחט בפסול, דרבי ישבב ס"ל דכיון שלא נשחטה כראוי הרי היא נבילה, ור"ע ס"ל שמ"מ אינה נבילה. **וצ"ב** דעת ר"ע דהרי נתקבל בהלמ"מ לפסול את השחיטה, א"כ מ"ט לא תיחשב נבילה, ואם ס"ל דכיון דסוף סוף שחט א"כ מהיכ"ת דתיאסר באכילה מדין טריפה, **ומתבאר בדבריהם** דנבילה היינו שמתה מאליה או בהריגה, אבל כל שנעשה בו מעשה חיתוך בסימנים אינה נבילה אפי' שהיא שחיטה פסולה, ורק להכשר אכילה בעינן שחיטה כשרה, ובבאור כל הענין עי' מש"נ בסימן בבאור דעת רבי עקיבא. **אמנם** מ"מ דבריהם מוקשים מקו' הגמ', שחט את הוושט וכו' והודה לו ר"ע ורמינהי וכו', וכן למסקנא מוקמינן מתני' דאלו טריפות דפסוקת הגרגרת טריפה כר"ע קודם חזרה, הרי מפורש בכל מהלך הגמ' דפליגי ר"ע ורבי ישבב בפסוקת הגרגרת, וצע"ג, ועי' לק'.

# הערות בדברי הגמ'

**ורמינהי אלו טרפות.** עי' **תוס'** דמשמעות לשון המשנה דאיירי אחר שחיטה. ועי' **שיטמ"ק** שתירץ עוד דפסוקת הגרגרת נשנתה יחד עם שאר טרפות השנויות שם, ונראה שדינה כדינם דשחיטתם מטהרתם. **ועוד כתב** ליישב לפי רש"י שקושיית הגמ' גם מנקובת הוושט [כמו שיתבאר לקמיה] א"כ ע"כ אחר שחיטה איירי דאל"כ א"א לראות שניקב הוושט, [ועי' תבו"ש וש"א דלהרמב"ם [עי' לק'] שפסוקת הגרגרת הוה נבילה מחיים, לק"מ, דבאמת אין בה לאו דטריפה אלא רק לאו דנבילה וזהו נידון הסוגיא אי הוה נבילה מחיים או טריפה מחיים].

**ורמינהו אלו טריפות וכו'.** ברש"ש הק' דמאי פריך, הרי התם מיירי ששחט אח"כ כראוי גם את הסימן שנפסק, ובמשנתינו איירי כשלא שחט אלא סימן א', ותירץ דלא שמיה שחיטה משום דכמנח בדיקולא[[13]](#footnote-14).והנה עי' בנמ"י ובר"י מלוניל והחינוך דפירשו הא דאמר ר' ישבב כל שנפסלה בשחיטתה, דהיינו במקום שחיטתה שאין סימניה שלימים, דבזה הוה נבילה לר' ישבב ולר"ע הוה טריפה, [וצ"ב מהו פסול זה דאין סימניה שלימים ומה ענינו לפלוגתת ר"ע ור' ישבב] וא"כ לעולם איירי בחזר ושחט, ולעולם איירי דשחט לסימן הפסוק וגם בזה פליגי ר' ישבב ור"ע, ושפיר קפריך דכיון דר"ע חזר בו א"כ המשנה דלא כמאן. **והנה לעיל** כתבנו להקשות להמאירי והר"י מלוניל והנמו"י דבשחט רק סימן א' מודה ר"ע, והרי בגמ' מבואר דפליגי בפסוקת הגרגרת נמי, **אמנם לפי מש"כ הרש"ש** בשאלתו בפשיטות דיש מציאות ושם שחיט אחרי שפסק, **א"כ יש ליישב** דמש"כ הראשונים דר"ע מודה ברישא היינו במתני' דלא שחט את הסימן שפסק[[14]](#footnote-15) ,אבל במשנה דפסוקת הגרגרת איירי דשחטו, והוה שחיטה פסולה כמש"נ [דהני ראשונים גופייהו כתבו דהכלל דכל שנשחטה וכו' אתי לגוונא שאין הסימנים שלימים], ושפיר מדמה הגמ' לפלוגתת ר"ע ור' ישבב אם שחיטה פסולה הוה נבלה או טריפה וכמש"נ. [אמנם ילה"ק בזה דאי קו' הגמ' משום דנקטה שחזר ושחט את הסימן שפסק א"כ מאי קמותיב מהברייתא דפסק ולבסוף שחט נימא דהתם לא חזר ושחט, וצ"ע][[15]](#footnote-16).

**אמר רבא לא קשיא** וכו'[[16]](#footnote-17). מתבאר דבפסק ולבסוף שחט לכו"ע מהני שחיטתה, [דהרי לקושטא הודה ר"ע לר' ישבב ואין ביניהם פלוגתא], וצ"ע הרי לא היה אלא שחיטת סימן אחד, ולכאו' לא דמי לכל שוחט את הטריפה דיש לה ב' סימנים ושחטם וטריפתה הוא מצד אחר, וכן הקשה הלב אריה והתפארת יעקב יעו"ש, ועי' מש"כ בסימן בבאור דעת רבי עקיבא, שנתבאר שם פשט דברי רבא[[17]](#footnote-18).

**רש"י ד"ה פסק את הגרגרת** וכו' והודה לו ר"ע. עי' שיטמ"ק דהאריך לבאר דליכא למימר דהודה לו רק בשחט ולבסוף פסק.

**כאן ששחט במקום חתך**[[18]](#footnote-19). עי' **מהר"ם** מה שביאר בפשט דברי הגמ', ועי' שיטמ"ק ד"ה כאן ששחט. **ועי' חידושי רע"א** מה דיש לתמוה לדעת הרמב"ם [עי' לק'] דהוה נבילה מחיים.

# סוגיא דנקובת הוושט ופסוקת הגרגרת

**שיטות הראשונים**

**דינים בנקובת הוושט**

**פסק ההלכה**

# שיטות הראשונים

**בקצרה** - עי' **רש"י** ד"ה ויש מהן, וכן דעת הרשב"א לק' מ"ב. **ועי' רמב"ם** פ"ג משחיטה הי"ט. ועי' **תורא"ש ובשטמ"ק** דפליגי. ובטעם דהוה נבילה עי' **שיטמ"ק**, ועי' **בקוה"ע** [כ"ח ה'], ועי' **בביה"ל** ח"ב סימן כ' סק"ג [עומקא 225]. טעם נוסף עי' **ברשב"א** לק' מ"ב. **ובתורא"ש** בשמעתין. בדעת הר**מב"ם** **עי' בש"ך** [סי' ל"ג ס"ק ד'], ועי' **תבו"ש** בסימן ל"ג סק"ה, **ובפליתי** שם סק"ב. **אולם הדרישה** סימן ל"ג סוסק"ג **ונקוה"כ** בסימן ל"ג, פירשו באו"א.

**אלא אמר רבא אלו אסורות קתני יש מהן טרפות ויש מהן נבלות. כתב רש"י** דגם נקו"ה הוה נבילה, וכן דעת **הרשב"א** ולק' דף מ"ב. **וברמב"ם** פ"ג משחיטה הי"ט וכן דעת רוב ראשונים[[19]](#footnote-20) [[20]](#footnote-21), **אמנם בתורא"ש** חולק על רש"י, ועיי"ש שהביא דר"ת [בספר הישר סימן תמ"ג, והביאוהו המכריע בסימן ה'] בשמעתא דמיעוט סימנים, חולק וס"ל דנקו"ה הוה טריפה[[21]](#footnote-22), **וכן בשטמ"ק** כאן כתב לחלוק על רש"י מטעם דתנן במשנתינו רק פסוקת הגרגרת אלמא נקו"ה לא הוה נבילה[[22]](#footnote-23), ועי' הערה מהו המקור לשיטת הראשונים דגם נקו"ה הוה נבילה[[23]](#footnote-24).

**ובטעם הא דפסוקת הגרגרת ונקובת הושט חשיבי נבילה, יש בזה ב' דרכים עיקריים.**

**א. משום דלא התקיים בה שחיטה הוה נבילה. וזו דעת רש"י** דכתב 'דאיתרע מקום שחיטה דידהו'. ובפסוקת הגרגרת הוא פשוט כיון דנפסק אין לה אלא סימן א', וחידש רש"י דאף נקו"ה בכלל, **וצ"ב** הרי יכול לקיים בה שחיטה כשישחוט שיעור שחיטה מלבד הנקב, **ועי' שיטמ"ק** דבאמת מה"ט חולק על רש"י וס"ל דנקו"ה אינה נבילה, דדוקא בפסוקת הגרגרת הוה נבילה כיון דליכא אלא סימן א', אך בנקובת הושט מצי לשחוט כל הקנה ורוב הושט, כיון שלא נפסק חציו[[24]](#footnote-25). **ובדעת רש"י** כתב שם בשם תוס' הר"ף "דרוב קמא דוושט צריך למשחט, והרי לא שחטו שהרי ניקב הושט והרי לאו שחיטה היא". **והיינו** דאף כאשר ישחוט עוד שיעור שחיטה כבר נפקא חיותא ברוב שכולל את הנקב, לפיכך לא שייך בו עוד שחיטה[[25]](#footnote-26).

**ועי' בביה"ל** ח"ב סימן כ' סק"ג [עומקא 225] דביאר דעת רש"י "דכך באה ההלכה מסיני, דאע"ג דידעינן מקרא דטרפה שנשחטה טהורה, מ"מ זהו רק בשארי טריפות, אבל בטריפות שבסימנים ובמקום שחיטה אין השחיטה מטהרת אותם" **ועיי"ש שחקר** אי הטעם בזה משום שטרפות בסימני החיות חמירא, או משום שנאמר בזה שאין לשחוט אלא בסימן שלם, ונפק"מ בעוף שניקב הוושט אי מהני שחיטה בקנה לטהרו מנבילה, יעו"ש.

**ועי' בקוה"ע** [כ"ח ה'] שביאר באופן אחר דהנה בעינן לשחוט את כל הסימן אלא דרובו ככולו, וכלל הוא דרובו ככולו שייך לומר רק כשכולו לפנינו, [עיי"ש שהוכיח כן מדיינים], ולכך כאשר חלק חתוך כבר, ואין כל הוושט שלימה לפנינו לא שייך רובו ככולו, **ולפיכך** גם בנקו"ה איתרע מקום שחיטה דידהו, משא"כ בקנה דלא נפגם חיותו בנקב, יעו"ש, וצ"ב.[[26]](#footnote-27)

**ב. משום דנעשה בה מעשה נבילה.** כ"כ **הרשב"א** לק' דף מ"ב. ולעיל דף כ:, ודן שם מ"ט לא נימא בכל שחיטת סימן שני 'מתה עומד ושוחט'. וכעי"ז כתב **בתורא"ש** בשמעתין, שהטעם משום שהיא קרובה למות ואינה יכולה להתקיים כלל, והתורא"ש לפי דרכו הקשה על רש"י מ"ט נקו"ה הוה נבילה, והרי דווקא פסוקת הגרגרת שאינה יכולה להתקיים כלל נחשבת נבילה, משא"כ נקובת הושט שאינה מתה מיד. ועיי"ש שהביא כן מפר"ת לעיל גבי שהה במיעוט סימנין, דמבעיא ליה שהה במיעוט קמא דוושט, דשמא גמירי שהייה רק במידי דמנבלא היינו ברוב גרגרת, ולא בנקו"ה משום דאינה מתה מיד[[27]](#footnote-28), [[28]](#footnote-29). **אמנם ברשב"א** מתבאר דגם נקו"ה נחשב שנעשה בה 'מעשה נבילה', **ועי' לק'** מש"כ בדעת הרמב"ם דמתבאר ע"ד זה ויותר מזה[[29]](#footnote-30).

**דעת הרמב"ם – הרמב"ם** בפ"ג משחיטה הי"ט כתב דפסוקת הגרגרת ונקובת הושט הויא נבילה מחיים, ואין השחיטה מועלת בה. ובפשוטו כוונתו שהיא נבילה גמורה מחיים, **והקשה הש"ך** [סי' ל"ג ס"ק ד'] והאחרונים, דבגמ' בסמוך איתא להדיא דאינה מטמאה מחיים, וכן **הרמב"ם** גופיה כתב כן, בפ"ב מאבות הטומאות ה"א. **ויסד בזה התבו"ש** בסימן ל"ג סק"ה, דאין כוונת הרמב"ם שמחיים מטמאה אלא רק שיש בה לאו דאוכל נבילה, וחלוק 'טומאת' נבלות מלאו 'דאוכל' נבילה, דשאני טומאת נבילה דכתיב בקרא **מיתה**, וכל שעדיין חי' היא אין בה טומאה, ומשא"כ לענין איסור אכילה דלא כתיב בקרא מיתה, הרי דכל שנעשה מעשה בסימנים כיון דהוו כשחוטים ול"ש בהם שחיטה, הויא כנבילה[[30]](#footnote-31), **וכעי"ז הפליתי** שם סק"ב דיש לחלק בין טומאה לאיסור, ופירש דהוא משום דלענין טומאה בעינן מיתה גמורה, ולענין איסור סגי במה שהיא חלושה בתכלית[[31]](#footnote-32). **וכן מבו' בד' הגר"ח** בפ"ד ממאכ"א בריש דבריו, שפירש בד' הרמב"ם דיש עלי' איסור נבילה מחיים[[32]](#footnote-33). אולם **הדרישה** סימן ל"ג סוסק"ג כתב דכוונת הרמב"ם רק לומר דאין אפשרות לקיים בה השחיטה, אך אין עלי' שם נבילה מחיים כלל [וכד' רש"י], **וכ"כ הש"ך** בנקוה"כ בסימן ל"ג שם.

**הנה יש לעיין טובא,** לדעת הרמב"ם (להתבו"ש והפליתי), הרשב"א והתורא"ש שלפסוקת הגרגרת [ונקו"ה] יש שם נבילה מחיים, והיינו דזהו מה שאמר ר' ישבב שהיא נבילה, ומה"ט לא מהני שחיטה אחר שפסק סימן אחד, ומתבאר דגם ר' ישבב ס"ל דמהני שחיטה בסימן א' לחוד, וכל מה דס"ל דלא נחשב שחיטת טריפה הוא משום שהוה נבילה, **וצ"ע** דהרי דברי ר"ע [לפני החזרה] דסגי בסימן א' הוא מלתא דתימה, ולדבריהם נצטרך לומר דאף ר' ישבב ואף ר"ע אחר חזרה ס"ל הכי, **וביותר צ"ע** דהרי בגוונא ששחט סימן א' והמתין לה עד שתמות, לכאו' מוכרח שהפלוגתא היא אי יש שם שחיטה בסימן א', וא"כ מהיכ"ת לומר עוד פלוגתא, וצ"ע, ולא ראיתי מי שעמד בזה.

# דינים בנקובת הוושט

**דנו האחרונים האם גם בעוף נקו"ה נבילה,** אף דשם הרי שייך לשחוט את הקנה. **דהרע"א** בסי' כ"ד מסתפק בזה, **ובאחיעזר** סימן ח' [עומקא 322] האריך בזה יעו"ש. **ובפשטות** הדברים תלויים בטעמא דהסוברים דהוי נבלה. **דלדעת רש"י** דהטעם משום שאין היכ"ת לשחוט את הסימן, א"כ בעוף הרי שפיר שייך לשחוט את השני, ולא הויא אלא טריפה. אמנם אם **כהרשב"א** דנעשה בה מעשה הממית, וכ"ש **להרמב"ם** דהוי נבלה מחיים, א"כ פשיטא דגם בעוף הויא נבלה. ואכן כך מבואר להדיא ברמב"ם שם, והוא לשיטתו. **אמנם עי' בבית הלוי** הנ"ל דמחדש לדעת רש"י דנאמרה ההלכה שטריפה בסימנים חמירא ואינה בת שחיטה, וא"כ בעוף נמי[[33]](#footnote-34). **וע"ע בפמ"ג** (בפתיחה שורש ג') דכתב טעם נוסף דהויא נבלה בעוף, משום דגם בעוף בעינן שיהיו ב' הסימנים ראויים לשחיטה, [וכמ"ש הרשב"א בשי' הבה"ג לענין סימן שנעקר בעוף], וכדבריו מבואר להדיא באשכול סי' יג.

**עי' לעיל דף ח.** דבשחט בסכין מלובנת כשרה ולא אמרינן דניקבה הסכין את צדדי הוושט, כיון דבית השחיטה מירווח רווח. ולשון רש"י שם דאל"ה היתה טריפה, **וכ"כ בשו"ע** סי' כ"ו סעיף א', ועי' בפמ"ג שם במשב"ז דלכאו' אינה טריפה אלא נבילה שהרי השו"ע פוסק דהוי נבלה, וצ"ל שאינו בדקדוק וכן צ"ל ברש"י. **אמנם בחי' חת"ס** בדף ח' כ' לדקדק מל' הראשונים והשו"ע דהוה טריפה, וביאר דבכה"ג שהנקב נעשה בשעת או אחר השחיטה, לכו"ע הוי רק טריפה ולא נבלה. **ולכאו'** הדברים תלויים בטעמא דהשיטה דהוי נבלה, דאם הטעם כרש"י דאיתרע מקום שחיטה יש לומר דכאשר לא קדם הנקב לשחיטה ליכא לחסרון זה, **אבל** לפי מה שצידד הביה"ל ברש"י דהוא דין מסוים דטריפה בסימנים אינה ניתרת בשחיטה, או אם כהרמב"ם דהוי נבלה מחיים, לכאו' אין נפ"מ בזה, דכל שנעשה הנקב קודם גמר השחיטה הויא נבילה, [ולדעת הרשב"א דהוא משום שנעשה בה מעשה נבלה, יש לדון דניקב בשעת השחיטה אינו מעשה נבלה], עי' בכל זה **באחיעזר** שם ס"ק ד, ועי' **באמ"מ** ג' כ"ב [עומקא 293][[34]](#footnote-35).

# פסק ההלכה

**נתבאר** דרוב הראשונים ס"ל דנקו"ה הוה נבילה. **ובטור** סי' ל"ג כתב דנקו"ה הוה טריפה, **והב"י** הביא דברי הרמב"ם דהוה נבילה ושבגמ' מבואר כוותיה, והטור לא דקדק משום דתרוויהו אסירי, וטומאה לא נהגא האידנא, **ובדרישה** כתב דאין כוונת הרמב"ם אלא לומר דא"א לקיים בה שחיטה, וא"כ דברי הטור בדקדוק, ונפק"מ מחיים שאינה אלא טריפה, ולדרך הרשב"א והתורא"ש נמי בפשטות אין נוהג בזה איסור נבילה מחיים**, ועי' בב"ח** שם, **אמנם** בב"י מתבאר דפירש ברמב"ם שהיא נבילה מחיים, ועפי"ז פסק בשו"ע דהוה נבילה מחיים. **ובתבו"ש ובפליתי** ביארו דהיינו לגבי לאו דנבילה לחוד, ולמעשה **עי' בפמ"ג** דיש להחמיר גם שהיא טריפה מחיים וגם שהיא נבילה[[35]](#footnote-36).

ובדין עוף שניקב הוושט יש בזה הרבה צדדים להחמיר, כמבואר לעיל.

**כל ענין 'מנחא בדיקולא' והמסתעף לזה יתבאר בעזה"י בדף מס' 7**

1. כך נראה פשטות דבריהם וכ"כ מהר"ם שם, וראש יוסף כאן. [↑](#footnote-ref-2)
2. **אמנם הצל"ח** כתב דדוקא התם דמיירי דנשמט מאליו, אבל במשנתינו דמיירי שפסק הגרגרת בכוונה, ככה יכול לקרוע הוושט ולשחוט הגרגרת כמו להיפך, וצידד שם לומר דדוקא בוושט מהני לר"ע שחיטת סי' א', אמנם הקשה דמדתנן שחט אחד מהם והמתין, ולא חילקו בין קנה לוושט, ש"מ שאין חילוק, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. גם בשטמ"ק בד"ה מתני' שחט מבואר דכן היתה גירסתו בפשיטות יעו"ש בכל דבריו. [↑](#footnote-ref-4)
4. **הנה בהמה** שלא נשחטה הוה נבילה ומטמאה במשא והאוכלה לוקה משום נבלה. בהמה שנטרפה עובר עליה משום לאו דאכילת טריפה, בין בחייה בין אחר מותה. ואם שחט את הטריפה, ילפינן מקרא לק' דף ע"ד. דהשחיטה מהני שלא תהא נבילה ואינה מטמאה, וכן אינו עובר באכילתה בלאו דנבילה אלא בלאו דטריפה כמבואר בתוס' בשמעתין [דכתבו דאי היה לאו דנבילה היה צריך התנא לכותבו דהוא העיקר ואחר מיתה איירי וכ"כ להדיא החינוך מצוה תנ"א, וקאמר ר"ע דהכא היא נחשבת ככל טריפה שנשחטה, ועי' אבנ"ז יו"ד כ"ג ב' דחידש דלר"ע לא יהא לאו דנבילה, אמנם מתוס' הנ"ל מתבאר דלר"ע קודם חזרה ליכא לאו דנבילה וזו קו' הגמ' ורמינהו דלמסקנא דיש לאו דנבילה הו"ל למיתני האי לאו דהוא העיקר. [↑](#footnote-ref-5)
5. **והנה צ"ע טובא** מ"ט הוה טריפה, בשלמא בשחט סימן אחד ופסק את השני א"כ מה שפסק הוא מעשה שמטריף, אבל שחט סי' א' והמתין לה עד שתמות באיזה **חסרון** נטרפה, והרי מה ששחט היה בו שם שחיטה לר"ע, ומה ש'המתין עד שתמות' אינו **חסרון** ואינו בכלל י"ח טרפות, ויש ליישב דמ"מ כיון שאין בו שיעור שחיטה, אינו מעשה שחיטה שיכול להתירה ולהגדיר אותה לשחוטה, ולפיכך השחיטה של הסימן הראשון היא המעשה שמטריף אותה, ועדיין צ"ב ועי' בסימן בבאור דעת ר"ע שם נתבאר כל ענין זה. [↑](#footnote-ref-6)
6. **עי' קובץ ענינים** [לרבי אלחנן וסרמן זצוק"ל], וז"ל, ונראה דר"ע ס"ל דכמו דבעינן להכשר שחיטה דליפוק חיותא ע"י שחיטת שני הסימנים, ה"נ בעינן שיחול ע"ז שם נבילה שיתנבלו שני הסימנים, וכיון שסימן א' נשחט אין זו נבילה אלא טריפה, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. צ"ע הדימוי והרי התם סיים וגמר את השחיטה בסימן השני וא"כ שפיר ילפינן מעוף דיש שם שחיטה מסוים גם בסימן א' אבל כאשר לא סיים בבהמה ליכא בזה שם שחיטה כלל אפ' כשעשה סימן אחד כמבואר שם בגמ' נתקלקלה שחיטה קאמרת וכו', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. **אמנם** הדימוי לעוף הוא מחודש מאוד, דהרי מה דמהני בעוף סימן אחד, הוא משום דקלישא חיותיה כמבואר בגמ' כ"ז: וברש"י זבחים ס"ה:, ואולי נקט לר"ע בס"ד אין זה יסוד הדין בעוף. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ולפי"ז** מבואר מ"ט לא תנן לה גבי שהייה [דבהא עסקה ה;משנה שלפניה], דשהייה בין הסימנים היא פסול בשני הסימנים, בזה שהיתה שהייה ביניהם, [והיינו רק אי גדר שהייה הוא דין פסול]. [↑](#footnote-ref-10)
10. **באמרי משה** סימן ב' ס"ק ל' [עומקא 279] חידש בדעת רש"י במיעו"ב, דפסול בחלק מהמעשה הרי הוא פוסל את כל מעשה השחיטה, והקשה דא"כ החליד בסימן השני אמאי כשר לר"ע והא הוה כאילו כולו בחלדה, ותירץ ע"פ התוספתא שר"ע מכשיר אף כששניהם בחלדה. [↑](#footnote-ref-11)
11. **באמרי משה** שם ס"ק כ"ט כתב דמתבאר בתוספתא דבתרתי פליגי ר"ע ור' ישבב, גם בדין שחיטת סימן א' לחוד, וגם בדין שחיטת ב' הסימנים בפסול יעו"ש, אמנם הוא דבר זר דפליגי בתרתי, **וצריך** למצוא ולבאר דשורש הפלוגתא אחת היא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. **לכאו' מוכח** מדבריו כמש"כ הגר"ח [הו"ד במכתבים סוף חידושי מרן רי"ז הלוי], דטריפה הוא פסול וחסרון בשחיטה, דאי טריפה אינו אלא איסור צדדי א"כ לא שמעינן מהתם שחיטה גרועה, דהשחיטה אין בה גרעון אלא שאסור לאוכלה משום איסור צדדי דטריפה, [וכן מורה לשון המשנה ודבר אחר גרם לה **ליפסל** משמע דאינו איסור צדדי]. ומ"מ יש חידוש בדברי הנמ"י דהרי בטריפה עצם המעשה השחיטה הוא כשר, ועי' בר"י מלוניל. [↑](#footnote-ref-13)
13. העירו דלפי מש"כ ברש"י שהקושיא [גם] מנקובת הוושט א"כ עדיין צ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
14. דומיא דשחט סי' א' ועוד דהוא מכריח דהרישא לא שייכא לפלוגתתם. [↑](#footnote-ref-15)
15. **ולא ס"ל** לרבא הא דר"ל לק' דכמנחא בדיקולא ולית ביה שם שחיטה כלל. **עוד** י"ל בדעתם, דסתם פסוקת הגרגרת משמע גם בגוונא דשחט בסכין פגומה כמש"כ תוס' ט., וזה שחיטה פסולה, ולכך לר"ע לפני חזרה הוה רק טריפה, ומה שהראשונים נמנעו לפרש כן גם בפשט המשנה הוא משום דע"כ לא קאי ארישא דתנן שחט סי' א' והמתין לה עד שתמות, אבל במשנה דאלו טרפות ע"כ איירי בכה"ג דאל"כ לא יאמר שום תנא דתהא טריפה ולא נבילה דהרי אין כאן אלא סימן אחד. [↑](#footnote-ref-16)
16. הנה לגירסת הראשונים הרי מכל מתני' מדויק כדבריו דנקט דווקא שחט ברישא, ולא הקשו עליו אלא מברייתא. [↑](#footnote-ref-17)
17. **ויש בזה דברים מחודשים** **באמרי משה** סימן ב אות כז [עומקא 278], דכמו במצא חצי קנה פגום דכשר אפי' דליכא שחיטה רק במיעוט המשלים לרובא דנפיק חיותא, וע"כ דלא נאמר דין השחיטה רק על מיעוט המשלים לרוב, כן י"ל דס"ל לרבא דדיינינן על שני הסימנים ביחד, דבשעה שנפיק רוב חיות הבהמה דהיינו בתחילת סימן השני דאז מתחיל הרוב משחיטת שני הסימנים ביחד, רק אז בעינן שיהי' בדיני שחיטה, אבל עד התחלת הרוב משני הסימנים חשבינן פסוקת הגרגרת כמו בחצי קנה פגום דמצטרף הפגום ג"כ לשחיטה, אלא דהכא בפסוקת הגרגרת ע"כ הוא טרפה מצד עצמה, אבל לענין לטהר מנבלה מצטרף הפסוקה ג"כ להשחיטה. [↑](#footnote-ref-18)
18. בעיקר דברי הגמ' דשחט במקום חתך יל"ע דלכאו' אי היא נבילה מחיים לא יהני מה ששוחט במק"א, וע"כ ר"ל לא ס"ל דהוה נבילה, ורק רבא קאמר הכי, [והרמב"ם פוסק לדינא דרבא ולא לר"ל], וילה"ק לתבו"ש והפלתי שכל קו' הגמ' משום שהיא נבילה מחיים, ואי לא נסבור דהיא נבילה מחיים א"כ ליכא קושיא כלל, יעו"ש היטב בדבריהם, וצ"ע. ולכאו' מתבאר בזה שעד כמה דחדית ר"ל דא"צ שכל חיות הסימנים תצא בשחיטה אלא סגי 'בשיעור שחיטה', א"כ אין סיבה שייחשב להתנבלות, דההתנבלות היא חלה באותו המקום והחיות דמגדירים אותה לשחוטה, והכא מלבד זה יש עוד חיות להגדירה כשחוטה, א"כ דוקא שם תהא ההתבנלות, אמנם צ"ע דיהא הדבר תלוי במעשיו, והיינו דאי ישחוט במקום החתך או לא. [↑](#footnote-ref-19)
19. **רמב"ן** לעיל ט' א' וכ' א', והרשב"א והר"ן לעיל כ' ב'. [↑](#footnote-ref-20)
20. **הגרע"א** בגליון השו"ע סימן ל"ג והרש"ש בשמעתין הק' ע"ד רש"י ודעימי' מהא דתניא בתוספתא פ"ב ה"ב, דנקובת הושט ל"ה אלא **טריפה,** ועמש"כ בזה הביה"ל ח"ב סימן כ' סק"ג [עומקא 226] שאין להקשות על הראשונים מגירסת התוספתא שלפנינו. ובאמת בתוס' ל: לא גרסו בתוספתא **טריפה**, אלא גרסו שחיטתו פסולה, עיי"ש, ולפיכך התורא"ש לא הוכיח את שיטתו מתוספתא זו אע"פ שהוא גופיה הביאה לעיל. [↑](#footnote-ref-21)
21. **וכ"כ השיטמ"ק** בסוגיין דמד' ר"ת מבו' דנקובת הושט הויא טריפה, ועי' גם **בתפארת שמואל** בסימן ל"ג שהוכיח כן מד' התוס' והרא"ש שהביאו לד' ר"ת אלו, והו"ד **ברע"א** בגל' שו"ע סימן כ"ז והסכים עמו, **ועי' בדרישה** סי' ל"ג ג' ובביה"ל ח"ב סימן כ"ד שנדחקו דמידי דמנבלא ומידי דמיטרפא אין הכוונה שיש בזה גדרי נבילה וגדרי טריפה, והבית מאיר בסימן ל"ג שם תמה על דברי הדרישה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-22)
22. **וכ"נ בד' התוס'** בקידושין נ"ז א' ד"ה שחטה, עיי"ש, אך דבריהם שם קיימי בעוף, ועמש"נ להלן די"ל דאף אם נקובת הושט הויא נבילה, מ"מ בעוף לא הוה אלא טריפה. [↑](#footnote-ref-23)
23. **עי' שיטמ"ק** דכן מדויק מלשון הגמ' 'נבלות' לשון רבים, ועי' בביה"ל בח"ב סימן כ"ד סק"ג [עומקא 228], דהוסיף דרבא הוכרח לזה לפי תירוצו דפסוקת הגרגרת דתני התם הויא נבילה, ולפ"ז אם נקובת הושט ל"ה אלא טריפה, מ"ט פתח בנקובת הושט ואח"כ תני פסוקת הגרגרת ואח"כ תני שאר טריפות, והו"ל למיתני נקובת הושט בהדי שאר טריפות, ובע"כ דאף נקובת הושט הויא טריפה. **אולם עי' בית מאיר** בסימן ל"ג ס"ג שהעיר על מקור הנ"ל, דאכתי לא נתישבו בזה ד' רש"י בריש סוגיין שפירש לעיקר פירכת הגמ' מנקובת הושט, והרי דמעיקרא קים לן ממשנתינו דנקובת הושט הויא נבילה, ועיי"ש שכתב בדעת רש"י, דס"ל דהא דתנן דכל שנפסלה בשחיטתה נבילה, נכלל בזה נקובת הושט, וכמש"כ החינוך במצוה תנ"א דנפסלה בשחיטתה היינו שנפסלה במקום שחיטתה, וכ"כ הר"י מלוניל והנימו"י דנפסלה בשחיטתה הוא שאין סימני' שלמים. [↑](#footnote-ref-24)
24. **הנה בחצי קנה פגום** משלים לרוב ודיו, ויל"ע לראשונים דנקו"ה הוה רק טריפה האם גם סגי להשלים לשיעור רוב או דבעי רוב נוסף בכשרות, **ובשיטמ"ק** הנ"ל מתבאר להדיא דאם נפסק חציו הוי נבילה, כיון דל"מ לשחוט רוב הושט, וכך צידד גם הגרע"א סוף סי' כ"ז [עומקא 154] דבושט לא סגי בהשלמת הרוב. ועי"ש שנסתפק לדעת הסוברים דנקובת הושט הויא טריפה, אם היינו אף בשחט במקום חתך, כמו בחצי קנה פגום, או דדוקא בקנה סגי בהשלמת הרוב, משום דחצי קנה פגום אין בו ענין מעשה חשיבות כלל כיון דלא מטרפא בי' ומשו"ה אינו בכלל שחיטה, אבל בושט בעינן דחיתוך כל הרוב יהא ע"י שחיטה ובחצי ושט פגום ל"מ גמרו לטהר מידי נבילה, וכל הא דנקובת הושט ל"ה נבילה, הוא רק כששחט למטה ממקום החתך, ועיי"ש שצידד כן. **אך מד' המהרש"א** בבכורות כ' ב' מבו' דאף בכה"ג ששחט במקום חתך ה"ז מועיל לטהר מידי נבילה, וכ"נ מד' ר"ת **בספר הישר** סימן תמ"ג, עיי"ש דאיירי בשהה ומשמע דממשיך לשחוט באותו מקום, וכן נקט הגרע"א גופי' בסוגיין בתו"ד בד"ה נתקשיתי. [↑](#footnote-ref-25)
25. **וכ"כ באמר"מ** סימן ג' סקכ"א בשם הגר"ח, ועיי"ש בסק"כ, וכיו"ב כתב החזו"א סי' ג' כ"א "הנקב נוטל חלק בנטילת הנשמה בזמן שנשלם הרוב". [↑](#footnote-ref-26)
26. ולפי כל הטעמים דעת רש"י יסודה ענין אחד שא"א שיתיקים בה שחיטה, ועי' רש"י בקידושין [↑](#footnote-ref-27)
27. **בהערה לעיל** הובא דבשיטמ"ק מתבאר דאי שחט מחצה הוה נבילה, ונראה דלטעם זה דממהרת למות - בעינן דוקא פסיקת רובו, וכן מוכח מר"ת דכתב דאי לא גמירי שהייה אלא במידי דמנבלא לא משכח"ל שהייה בעוף, ואי בחצי וושט הוה נבילה א"כ משכח"ל בשהה בחצי וושט דהוה מידי דמנבלא, [**עי' יש"ש** סי' ט'], ואתי שפיר דר"ת לטעמיה דהטעם הוא משום שהיא קרובה למות כמש"כ התורא"ש [וכן מוכרח מגוף דברי ר"ת לחלק בין מידי דמנבלא כמש"נ בסוגיא לעיל דיש בה באמת הגדרה של נבילה, וכשבא לשחוט את הסימן השני הוא שוחט את המתה]. [↑](#footnote-ref-28)
28. **בשיטמ"ק** הנ"ל הביא כן בשם תוס', והקשה בשם מורי הר"ר יוסף, דהא בפסוקת הגרגרת נמי אין הנשמה יוצאת. והיינו דאין הטעם דנחשבת נבילה משום שקרובה למות אלא משום שאיתרע מקום שחיטתה, כדלעיל אות א' דעת רש"י. [↑](#footnote-ref-29)
29. **לכאו' ראיה לדרך זו** מקו' הגמ' וליחשוב נמי דחזקיה, ואי אין המכוון לומר שיש לה שם נבילה מחיים, ורק דקרינן לה נבילה מחמת דאין אפשרות לקיים בה שחיטה א"כ מס"ד דהמקשן. [↑](#footnote-ref-30)
30. **ויש להוסיף בזה** מש"כ **הרמב"ם** בפ"ד ממאכ"א ה"ב דמינים טמאים שאין השחיטה מועלת בהן, אין בהן משום נבילה וטריפה, **ועי' במ"מ** שם שהוא משום שאאחע"א, **אולם שמעתי** מהגרא"י סולוביצ'יק שליט"א בשם זקינו הגר"ח, דמשמעות הרמב"ם דאי"ז משום דאאחע"א, אלא דאיסור נבילה הוא רק בבע"ח דיש בו שחיטה ומת בלא שחיטה, ע"כ שמעתי. [וכן הדפיסו בשם הגרי"ז בחי' הגרי"ז זבחים ס"ט] **והנה** לענין טומאת נבילה, הרי גם במינים טמאים איכא טומאת נבילה, והרי מתבאר דחלוק איסור נבילה מטומאת נבילה, ואשר ע"כ י"ל דה"ה הכא אף דכשנעשה בסימנים דאפיק מקצת חיותא ועשאה נבילה לגבי דלא שייך בה שחיטה, הנ"מ לענין איסור, אבל טומאה אינה שייכת לענין השחיטה אלא תליא במיתה ממש, וצריך לבאר יותר. [↑](#footnote-ref-31)
31. **ובחזו"א** סימן ג' סקכ"ב הקשה ממה שאמרו לקמן קכ"א דשחט בה ב' או רוב ב' אבר הפורש ממנה הוי אבמה"ח ובשר הפורש ממנה הוי בשר מן החי, ולא יתכן שיהא חייב על בשר זה משום אבמה"ח ומשום נבילה שזה ב' דברים המתנגדים זל"ז. [↑](#footnote-ref-32)
32. **ועי' גם באחיעזר** ח"ב סימן ח' סק"ב שכתב דבע"כ דאין טעמא דהרמב"ם משום דאינה ראוי' לשחיטה, דהרמב"ם לעיל שם כתב דנשמטו סימניה א"א לשוחטם ואפ"ה לא הוה נבילה מחיים אלא בנפסק או ניקב. [↑](#footnote-ref-33)
33. **ועיי"ש** שכתב דמ"מ פסוקת הגרגרת הויא נבילה אף בעוף, דכיון שכבר נפסק סימן א' דהוי זה שיעור שחיטה גמור בעוף לא יועיל מה שישחוט את הסימן השני, דב' שחיטות בעוף לא מצינו, ובאמר"מ סימן ב' סקט"ז [עומקא 272] הק' ע"ז משמעתין. [↑](#footnote-ref-34)
34. **עי' ברמב"ם** בפ"ג משחיטה הי"ט, דכתב שנפסק וניקב "במקום הראוי לשחיטה" ה"ז נבילה, וכ"כ הרמב"ם שם הכ"ג, ודייק **הכס"מ** דנפסקה שלא במקום שחיטה הויא טריפה, **והפליתי** שם סק"ג נחלק ע"ז, עיי"ש. **ויש לדון** דהוא תלוי בטעמים מ"ט הוה נבילה, דאי משום שאין בהם עוד שחיטה א"כ לא יהיו נבילה אבל אי משום מעשה המנבל יש לדון דכל שבסימנים הוא חמור ויהא נבילה. [↑](#footnote-ref-35)
35. **ועי"ש** ובפתיחה שורש ג' כמה נפק"מ. [↑](#footnote-ref-36)