כיבוי נר
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / מלאכות יו_ט

אור ליום ג' י"ג אד"א תשס"ח

ביצה דכ"ב., בעא מיני' אבא בר מרתא מאביי מהו לכבות את הנר מפני דבר אחר וכו' אמר לי' אסור, איתיבי' אין מכבין את הבקעת כדי לחוס עלי' ואם בשביל שלא יתעשן הבית או הקדרה מותר. אמר לי' ההיא רבי יהודה היא כי קאמינא אנא לרבנן, בעא מיני' אביי מרבה מהו לכבות את הדלקה ביום טוב היכא דאיכא סכנת נפשות לא קא מבעיא לי דאפילו בשבת שרי כי קמבעיא לי משום אבוד ממון מאי אמר לי' אסור איתיבי' אין מכבין את הבקעת כדי לחוס עלי' ואם בשביל שלא יתעשן הבית או הקדרה מותר ההיא רבי יהודה היא כי קאמינא אנא לרבנן.

והנה בביאור הא דתלי הך דינא בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, מצינו ד' דרכים בד' הראשונים, וכמו שיתבאר בעזה"י.

**א**

א] כתב הרמב"ן במלחמות בתו"ד, ז"ל, וכ"ש לכבות את הנר מפני דבר אחר אע"פ שהתשמיש צורך כל נפש וראוי להתיר בו מלאכה כדאיתא בכתובות, מכשירין אסורין, הא לדברי ר' יהודה כל שהוא דבר הדוחה יו"ט אף מכשירין מותרין הן וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן דהא דתלינן לה בפלוגתת רבנן ור"י, הוא משום דכיבוי הנר מפני דבר אחר וכיבוי הבקעת כדי שלא יתעשן הבית, חשיבי כמכשירין, וכאשר כ"ה בל' הרמב"ן בתוה"א בתו"ד, ז"ל, וכן כיבוי הנר משום דבר אחר וכיבוי שלא תתעשן הבית דמכשירין נינהו, עכ"ל, וכ"ה בחי' ר"נ בן הרמב"ן בסוגיין, ז"ל, מהו לכבות את הנר מפני דבר אחר וכו', וא"ל דאינו כאוכ"נ אלא כמכשירין ואין דוחין יו"ט וכו', עכ"ל, ולעיל די"ב. כתב, ז"ל, אבל מ"מ יל"פ ממה שמצינו במכילתין דכיבוי הנר לא התירוהו משום ד"א אע"פ שהוא צורך היום וכן נמי אסר לכבות את הבקעת בשביל שלא תתעשן הקדירה, ונראה מפני שהוא אינו צריך לאותו הענין כלל שהרי אינו צריך לכיבוי הנר ולכיבוי הבקעת אלא ד"א, וכיון שאינו צריך אותו הענין אינו מותר, עכ"ל, וע"כ לדעת רבנן דמכשירין דאוכ"נ אסורין, כ"ש דמכשירין דשאר צרכי היום אסורין, ובחי' הרמב"ן שבת דקכ"ד. למד מסוגיין דבדבר שאינו נהנה בגופה של מלאכה אלא שהוא נעשה מכשירין לדבר הצריך לא אמרינן ביה מתוך, עיי"ש, ולדעת ר' יהודה כ"ה דמכשירי אוכ"נ מותרין, ה"ה מכשירין דשאר צרכי היום מותרין, וע"כ לדידי' מותר לכבות הנר מפני דבר אחר, דכיון דתשמיש הוי צורך כל נפש וראוי להתיר בו מלאכה, אף מכשיריו מותרין, דלדעת ר' יהודה כללא הוא דכל שהוא דבר הדוחה יו"ט אף מכשיריו מותרין.

ועד"ז הוא גם בהא דתלי דין כיבוי דליקה ביו"ט ודין כחילת העין בפלוגתת רבנן ור"י, שהרי צורך יו"ט שבכיבוי הדליקה, פירש בחי' ר"נ בן הרמב"ן, ז"ל, שודאי צורך הוא ומשום דאם נשרפו כליו אין לו במה ישתמש היום וצורך אוכ"נ, עכ"ל, וכ"ה בל' הרמב"ן במלחמות, ז"ל, או כיבוי הדליקה משום איבוד כלי תשמישו שאוכל בהן וכו', עכ"ל, וע"כ אי"ז אלא כמכשירין, וכמש"כ בחי' ר"נ שם, ז"ל, וא"ל אסור משום דמכשירין נינהו, וכן צורך יו"ט שבכחילת העין, הרי אי"ז משום צורך הרפואה מצ"ע, אלא הוא משום צורך אוכ"נ, וכמו שפירש בחי' ר"נ בן הרמב"ן, ז"ל, משום שצורך הגוף הוא שהנאה יש לו באכילה כשהכחיל עיניו יותר וצורך הנפש הוא וכו', עכ"ל, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בתורת האדם,[[1]](#footnote-2) וכ"ה בחי' הרא"ה, וע"כ אי"ז אלא כמכשירין, וכמש"כ בחי' ר"נ שם, ז"ל, אסור שאינו אוכ"נ עצמו אלא מכשירי אוכ"נ, עכ"ל, וכ"ה בתורת האדם שם, דמה שהותר לכחול ביו"ט שני הוא משום דביו"ט שני מתירין מכשירין כר' יהודה, ותליא בפלוגתת ר"י ורבנן.[[2]](#footnote-3)

וכ"נ גם בד' ראבי"ה סימן תשנ"ז, ז"ל, וצריך לפרש שאיבוד ממון מדמי למכשירי אוכ"נ שמתוך שהותר תיקון אוכ"נ הותר כל הנאת הנפש, כגון שלא יתעשן הבית שנפשו קצה בו או איבוד אחר כיוצא בו שנפשו עגומה עליו, וכן יש לומר נמי הא וכו' אבל בסוף אוכלא ובפצוחי עינא בשבתא אסור וביומא טבא שרי לרבי יהודה, דנפשו עגומה וקצה באוכל וכו' ולרבנן אסור והיינו דפריך לי' מאין מכבין את הבקעת וכו', עכ"ל, ומבו' דמפרש כד' הרמב"ן, דבגווני דסוגיין חשיב כמכשירין, וע"כ תלי זה בפלוגתא דרבנן ור' יהודה בדינא דמכשירין, ולר' יהודה דמכשירי אוכ"נ מותרין, אף מכשירי צורך היום מותרין מדינא דמתוך, וכ"נ בל' המרדכי בסוגיין, ז"ל, ההיא ר' יהודה היא ושרי בעישון בית דהוי כמכשירי אוכ"נ וכו', עכ"ל, וכ"נ בל' הרוקח סימן ש"ה, ז"ל, ותדע דכל מפני אבוד ממון היינו מכשירי אוכ"נ דהא מיבעיא בפר' ב' דביצה אם מותר לכבות מפני איבוד ממון ומייתינן עלה דההיא אם בשביל שלא יתעשן וקרינן ליה מכשירי אוכ"נ. וכן כיבוי נר מפני תשמיש, והיינו טעמא דאמרי' מתוך שהותרה לצורך הותרה נמי שלא לצורך ובלבד שתהא צורך הנאת אדם, עכ"ל.

והנה לפ"ד הרמב"ן נמצא, דהא דלדעת ר' יהודה מותר לכבות את הנר מפני דבר אחר, הוא משום דינא דמתוך, דמשום זה ראוי להתיר מלאכה לצורך תשמיש, וכמש"א בסוגיא דכתובות ד"ז., וע"כ אף מכשיריו מותרין.

**ב**

ב] אמנם הנה הרא"ש בסוגיין כתב, ז"ל, א"ל אסור, אע"פ שהתירו בעילת מצוה ע"י מתוך וה"נ יתירו כיבוי לצורך בעילה ע"י מתוך שהותר כיבוי לצורך אוכ"נ כגון גריפת תנור או שלא תשרף הקדירה וכו', עכ"ל, וכן עמדו בזה התוס' בכתובות ד"ז., עיי"ש.

והנה אי נימא דמש"א בסוגיין דלדעת ר' יהודה מותר לכבות הנר מפני דבר אחר הוא משום דינא דמתוך, א"כ בפשיטות הו"ל לאקשויי, דמ"ט תלי דין כיבוי הנר בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, וכ"ה דלר' יהודה שרי לכבות הנר מדינא דמתוך, ה"נ בדין דלרבנן יהא מותר לכבות.

וממה שהאריך הרא"ש והוצרך להביא להא דהתירו בעילת מצוה ע"י מתוך ולהא דבכיבוי שייך מתוך שהותר לצורך אוכ"נ כגון גריפת תנור וכו', נ' להדיא דהא דלדעת ר' יהודה שרי לכבות הנר מפני דבר אחר, אי"ז כלל מדינא דמתוך, וע"כ ל"ה קשיא לי' מ"ט תלי לה בפלוגתא דרבנן ור"י, אלא קשיא לי' דהגם דלדעת רבנן אין להתיר מאותו הטעם דשרינן לדעת ר"י, מ"מ מ"ט לא שרינן מכח דינא דמתוך.

ויותר מוכח כן, לפ"מ שתירץ הרא"ש דביאת מצוה שאני, והיינו דבשאר ביאות לא אמרי' מתוך דלא חשיבי כצורך היום, אשר לפ"ז הרי בע"כ דהא דלדעת ר"י שרי אי"ז משום דינא דמתוך, אלא טעם אחר יש בזה.

ג] והביאור בזה נלמד מפירש"י שפירש מש"א ההיא ר' יהודה היא, ז"ל, דאמר לקמן מכשירי אוכ"נ שרו, ודריש יעשה לכם לכל צרכיכם והאי נמי צרכיכם הוא וכן תשמיש, ואנא דאסרנא כרבנן דדרשי הוא לבדו, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, ועמד ע"ז באבנ"ז סימן ת"ט סק"ב, ועי' פנ"י, דהא דלדעת ר' יהודה שרי לכבות נר מפני דבר אחר ושרי לכבות את הבקעת וכו', לאו היינו משום דהוי זה דמדינא דמתוך הוו מכשירי צורך היום כמכשירי אוכ"נ, אלא היינו משום דכ"ה דשרי ר' יהודה מכשירי אוכ"נ דדריש לכם לכל צרכיכם, ה"נ שרי כיבוי הבקעת דהוי נמי צרכיכם, דהוי זה צורך הנאת הגוף כמו שפירש"י בד"ה איתיבי' בקעת, וכדלהלן, וה"נ שרי כיבוי נר מפני דבר אחר משום דתשמיש הוי בכלל צרכיכם.[[3]](#footnote-4)

וכ"ה מבו' בל' רש"י בד"ה איתיבי' בקעת, ז"ל, שמותר להנאת הגוף שלא יתעשן, עכ"ל, והרי דהמו"מ בסוגיין הוא אם הותר כיבוי לצורך הנאת הגוף, או לא שרי אלא לצורך אוכ"נ, וע"ז הוא דאמרי' דלדעת ר' יהודה דדריש לכם לכל צרכיכם, שרי כיבוי לצורך הנאת הגוף, דהויא בכלל צרכיכם.

ועד"ז הוא גם בהא דתלי דין כיבוי דליקה ביו"ט ודין כחילת העין בפלוגתת רבנן ור"י, דלאו היינו משום דהוו כמכשירין, אלא הוא משום דכיבוי דליקה הויא צורך יו"ט לכבותה שלא יצטרך לישב בשרב ובגשמים, וכמו שפירש"י בד"ה איתיבי', והויא בכלל לכל צרכיכם, וגם כחילת העין היא צורך הנאת הגוף, וכמבו' כן בפירש"י ד"ה איתיבי' בקעת, והויא בכלל לכל צרכיכם, וע"כ ה"ז מותר לדעת ר' יהודה.

והדברים מוכרחים כן לדעת הסוברים דלא אמרי' מתוך בכיבוי, אשר כ"ה משמעות ד' התוס' לקמן דכ"ג, וכמש"כ הב"ח בסימן תק"ז, אשר קשיא טובא דא"כ מ"ט שרי ר' יהודה לכבות הנר מפני דבר אחר, הרי מבו' בסוגיא דכתובות דלא הותר לעשות מלאכה לצורך ביאה אלא מדינא דמתוך, ובכיבוי הרי לא אמרי' מתוך, ועמד ע"ז בגל' הגרע"א למג"א סימן תק"ז (בד' יוהנ') והבאנו דבריו להלן, וי"ל בזה למש"כ השטמ"ק בכתובות דלמסקנת הגמ' ל"ב בזה לדינא דמתוך, אך הדברים מחודשים בפשט הסוגיא שם, ואכ"מ, ובע"כ דמש"א בסוגיין דלר' יהודה שרי, אי"ז כלל משום דינא דמתוך, אלא הוא משום דלר"י הותרו כל צרכי האדם מקרא דלכם לכל צרכיכם, אך יש מקום לדחות דהגם דלרבנן לא אמרי' מתוך בכיבוי, מ"מ לר' יהודה אמרי' מתוך, ונת' בזה ב?.[[4]](#footnote-5)

ובזה מתבארים ד' הרא"ש, דבסוגיין לא מצינו כלל דשייך דינא דמתוך בכיבוי מפני דבר אחר, שהרי הא דלר' יהודה שרי לכבות אי"ז כלל משום דינא דמתוך, אלא הוא משום דינא דלכם לכל צרכיכם, ואשר ע"כ לדעת רבנן דלא דרשי לכם לכל צרכיכם, אסור לכבות הנר מפני דבר אחר, ואך שהק' ע"ז הרא"ש, דהגם דלי"ל לרבנן לכם לכל צרכיכם, מ"מ מ"ט לא שרינן לכבות מכח דינא דמתוך, וכמבו' בסוגיא דכתובות דהתירו בעילת מצוה ע"י מתוך, וע"ז הוא שתירץ בתרי אנפי דל"ש הכא דינא דמתוך, [[5]](#footnote-6) והא דלר' יהודה שרי אי"ז כלל משום דינא דמתוך אלא הוא משום דינא דלכם לכל צרכיכם, וכנ"ל. [[6]](#footnote-7)

שוב הראוני עיקר הדברים מפורשים כן בגל' הגרע"א למג"א סימן תק"ז נד' בס' חי' רע"א כתובות ד"ז., שהק' ע"ד הב"ח והמג"א דבכיבוי לא אמרי' מתוך, מסוגיא דילן דלר'"י מותר לכבות מפני דבר אחר דהוי מכשירין, והא דבר אחר הוא רק צורך קצת כדאיתא פ"ק דכתובות ד"ז. וע"כ מדין מתוך אתינן עלה, ובהגה"ה כתב הגרע"א ע"ז, ומתוך הלשון מסופקני שמא ד' הבית מאיר הם, ז"ל, ולענ"ד דקושיא זו ק' ג"כ על גוף ד' תוס' בכתובות ד"ז בתי' הראשון שכתבו וי"ל דדוקא בבעילה ראשונה וכו' אבל שאר בעילות אין כ"כ צורך היום עיי"ש, ור"ל דלכן לא הותרו ע"י מתוך, ויקשה א"כ לר"י אמאי שרי, א"ו ברור כדנראה מפירש"י ביצה דלר"י כיון דדריש לכם לכל צרכיכם והאי נמי צרכיכם הוא וכן תשמיש, נמצא לר"י מלאכת צורך ד"א מעצמו שרי בלא מתוך מפני שהוא צרכיכם דהיינו הנאת הגוף, ומתוך ל"ב לר"י אלא כמו צורך מצוה, אבל לרבנן דסברי לבדו יעשה לכם רק מלאכת אוכ"נ שרי, הוא דצריכין למתוך, עכ"ל.

ועיקר הך מילתא דההיתר בסוגיין אינו מדין מתוך אלא מדינא דלכם לכל צרכיכם, מצינו הדברים מפורשים כן בשיטת ריב"ב בסוגיין, ז"ל, אלא לענין מכשירי אוכ"נ דעיקר פלוגתייהו דר"י ורבנן במכשירי אוכ"נ הוא, אבל במילי אחריני לא קי"ל כוותי', ואע"ג דחד טעמא הוא משום דדריש לכם לכל צרכיכם, במכשירי אוכ"נ דאיפסיקא הלכתא כוותי', אבל במילי אחריני לא קי"ל כוותי' וכו', וצל"ע מ"ש כיבוי הנר וכיבוי הבקעת דאסירי משום דלא ס"ל כר' יהודה דדריש לכם לכל צרכיכם, ולעשות מדורה כדי להתחמם כנגדה מותר, אם תאמר מתוך שהותרה הבערה לצורך אוכ"נ הותרה לצורך דבר אחר, דהא ודאי כבוי לצורך אוכ"נ מותר מידי דהוי אבישרא אגומרי, עכ"ל.

וכ"ה גם בל' פסקי רי"ד בסוגיין, ז"ל, איתיבי' וכו' אלמא כל צרכיו מותרין ואע"פ שאינם צורך אוכ"נ, א"ל ההיא ר' יהודה וכו', פי' ר' יהודה דריש לכם לכל צרכיכם ורבנן דרשי הוא לבדו וכו', כתב רבינו יצחק וכו', ואינו נ"ל דהא בפירקין דלקמן פסקי' בפירוש הלכתא כר"י שמתיר במכשירין שא"א לעשותן מערב יו"ט משום דכתיב לכם לכל צרכיכם, א"כ מותר לכבות את הבקעת וכו' דחד טעמא אית לכולהו ומלכם לכל צרכיכם שרי להו, עכ"ל, וכ"ה בל' פסקי ריא"ז, ז"ל, וכן מותר לכבות אדם את הנר מפני תשה"מ וכו', ואע"פ שאין בכל אלה צורך אוכ"נ, הרי אמרה תורה הוא לבדו יעשה לכם לכם לכל צרכיכם, עכ"ל.

ויותר הדברים מפורשים כן בד' הרי"ד בסוף תשובה פ"ב, ז"ל, והאי דשרינן לכתחילה כל שהוא לצורך האדם אע"פ שאינו צורך אוכ"נ כדאמרינן התם להוציא את הקטן וספר התורה לרשות הרבים וכו' כדאמרי' התם וכו'' ש"מ בהוצאה שלא לצורך פליגי, פי' שלא לצורך אוכ"נ אבל היא צורך גופו, ונראה לי שזהו טעם הדבר לא מתוך שהותר זה הותר זה, אלא כלומר כמו שהותר זה הותר זה, וטעם הדבר הוא כר' יהודה דדריש לכם לכל צרכיכם ומתיר גם מכשירי אוכ"נ וכו', ומשום טעם זה היה מתיר ר' יהודה כל צרכי גופו של אדם כגון לכבות את הנר מפני דבר אחר, ולכבות את הבקעת לא בשביל לחוס עליה אלא כדי שלא יתעשן הבית והקדירה, ולכבות את הדליקה משום איבוד ממון, ולהכחיל עין ביו"ט אפילו היכא דליכא סכנה וכו' כדאמרינן בפרק יו"ט דבכולהו שרי ר' יהודה משום דקסבר לכם לכל צורכיכם, ובפרק אין צדין פסקי רב חסדא ורבא הלכה כר' יהודה, ומטעם זה אנו מתירין כל המלאכות שלא לצורך אוכ"נ אך אם הם לצורך גופו, עכ"ל, והנה אמנם ד' הרי"ד מחודשים טובא, דס"ל כל עיקר דינא דמתוך אתיא כר' יהודה דדריש לכל צרכיכם, ולרבנן לא אמרי' מתוך, וזה לא מצאנוהו בשום מקום, וצע"ג, אך עכ"פ בעיקר ביאור הסוגיא מבו' בדבריו כפירש"י, דהא דתלינן לה הכא בפלוגתא דרבנן ור"י, אי"ז משום דהוי מכשירין, אלא היינו משום דלרבנן לא הותרו שאר צרכים ולר"י הותרו שאר צרכים מדינא דלכם לכל צרכיכם.

ד] אמנם אכתי יש להעיר בזה, דלכאו' לפום תי' בתרא דהרא"ש, דהא דלא שרי הכא משום דינא דמתוך הוא משום דכיבוי זה חשיב כמכשירי אוכ"נ, הרי לכאו' כ"ז הוא לדעת רבנן דמכשירי אוכ"נ אסורין, וע"כ גם לא הותרו מכשירי צורך היום מדינא דמתוך, אך לדעת ר' יהודה דמכשירי אוכ"נ מותרין, הרי לכאו' שפיר מהני דינא דמתוך להתיר מכשירי צורך היום שא"א לעשותן מערב יו"ט, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות בסוגיין שהבאנו לעיל סק"א דמכשירי צורך היום מותרין מדינא דמתוך, דכללא הוא דכל שהוא דבר הדוחה יו"ט אף מכשירין מותרין הן, וכן נקטו השעה"מ פ"א מהל' יו"ט והחת"ס או"ח סימן קמ"ה.

ובאמת כן נ' בד' התוס' בכתובות ד"ז., ז"ל, ועי"ל דכיבוי הנר מפני דבר אחר הוי כמו מכשירין דאפילו באוכ"נ אסור, וכן מוכח התם דפריך עלה מהא דתניא דמכבין את הבקעת כדי שלא יתעשן הבית ומשני ההיא רבי יהודה היא דשרי מכשירי אוכ"נ כי קאמינא לרבנן, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' התוס', דהא דלא אמרי' מתוך להתיר מכשירין, הוא משום דלא עדיפי מכשירי צורך היום ממכשירי אוכ"נ דאסירי, וע"כ לדעת ר' יהודה דמכשירי אוכ"נ מותרין, ה"נ יש להתיר במכשירי צורך היום מדינא דמתוך, וזהו מש"כ התוס' דכן מוכח ממש"א בסוגיין דלר' יהודה שרי לכבות הנר מפני דבר אחר, אשר זהו מה"ט דלר' יהודה דמכשירי אוכ"נ מותרין, שפיר מהני דינא דמתוך להתיר מכשירי צורך היום.

אמנם בד' הרא"ש בסוגיין ותוס' הרשב"א ותוהרא"ש בכתובות שם אין מ' כן, ומשמעות הדברים דמש"א בסוגיין דלר' יהודה שרי אי"ז כלל משום דינא דמתוך, ואך שהק' דמ"ט לא שרינן בזה מדינא דמתוך, ותירץ ע"ז בתרי אנפי, ולא מ' דלפום תי' בתרא יתפרש כל הסוגיא בע"א, ונ' מזה דהא דלא שרינן במכשירין מדינא דמתוך, הוא אף לדעת ר' יהודה דמכשירי אוכ"נ מותרין, והרא"ש וש"ר לא כתבו דהא דל"מ מתוך להתיר מכשירין, הוא משום דאפי' מכשירי אוכ"נ אסורין, וכמש"כ כן התוס' בכתובות, וע"כ גם לפום תי' בתרא כל הא דלדעת ר' יהודה מותר לכבות הנר מפני דבר אחר, הוא משום דינא דלכם לכל צרכיכם.

אמנם צ"ב הטעם בזה, דמ"ט נימא דגם לדעת ר' יהודה ל"מ דינא דמתוך להתיר מכשירי צורך היום, הרי כל הטעם לומר דל"מ דינא דמתוך להתיר מכשירין, הוא משום דלא עדיף צורך היום מאוכ"נ גופי' שלא הותרו בו מכשירין, אך לדעת ר' יהודה דמכשירי אוכ"נ מותרין, מ"ט לא יהני דינא דמתוך להתיר מכשירי צורך היום.

ה] ונ' לבאר בזה, דהנה בעיקר פלוגתת רש"י והרמב"ן בביאור הסוגיא, דדעת רש"י דהא דלר' יהודה שרי לכבות הוא מדינא דלכם לכל צרכיכם, ודעת הרמב"ן דהוא רק משום דינא דמתוך, שמעתי לפרש הפלוגתא בזה, דפליגי בגדר ההיתר דמכשירין.

דהנה הרמב"ן כתב בתו"ד, ז"ל, לדברי ר' יהודה כל שהוא דבר הדוחה יו"ט אף מכשירין מותרין הן, עכ"ל, ונ' מדבריו דגדר ההיתר דמכשירין הוא, דצורך הדוחה יו"ט, מתיר אף את מכשיריו, והתירא דמכשירין הוא בתוצאה מההיתר דגוף האוכ"נ, דהתירה התורה לצורך אוכ"נ אף את מכשיריו.

אמנם בדעת רש"י ודעימי' יל"פ בע"א, דהא דמכשירין מותרין לאו היינו דצורך האוכ"נ מתיר אף את מכשיריו, אלא גדר התירא דמכשירין הוא משום שהוא צריך להן לצורך האוכ"נ, וכל דבר הצריך לו ביו"ט הותר, וכאשר כ"ה משמעות הילפותא דלכם לכל צרכיכם, והיינו דאף מכשירי אוכ"נ שנצרכין לו לעשותן מותרין הן, (ולדעת הרמב"ן שמעתי לפרש, די"ל דמפרש רבויא דלכל צרכיכם בע"א, דלא אך האוכ"נ עצמו הותר, אלא כל מה שנצרך לאוכ"נ הותר).[[7]](#footnote-8)

ואשר ע"כ לדעת רש"י ודעימי' דהא דמכשירין מותרין לר' יהודה, הוא משום שהוא צריך להן והוו בכלל לכל צרכיכם, הרי דה"נ יש להתיר לכל צרכי האדם דנמי הוו בכלל לכל צרכיכם, ולאו היינו דילפי' מקרא דלכם לכל צרכיכם ב' דינים, אלא הוי הכל חד דינא, דהותרה מלאכה לכל צרכי האדם, אך לדעת הרמב"ן דהא דמכשירין מותרין, הוא משום דצורך האוכ"נ מתיר אף את מכשיריו, הרי הוי זה היתר מסוים במכשירי אוכ"נ, ואין לנו להתיר מכח זה בשאר צרכי האדם, וע' אבנ"ז סימן ת"ט סק"ג שביאר דעת רש"י דתלי התירא דמכשירי אוכ"נ והתירא דשאר צרכי הגוף זב"ז בע"א, ודבריו מחודשים.

ו] ולפ"ז נ', דזהו טעם הפלוגתא אם יש להתיר במכשירי צורך היום מדינא דמתוך, דלהרמב"ן לטעמי' דהתירא דמכשירין הוא דצורך אוכ"נ הדוחה יו"ט מתיר אף את מכשיריו, והיתר המכשירין הוי בתוצאה מהיתר האוכ"נ גופי', הרי דכיון דצורך היום דוחה יו"ט מדינא דמתוך, הוי דינו כצורך אוכ"נ דמתיר אף את מכשיריו.

אך לדעת רש"י ודעימי' דהתירא דמכשירין הוא משום דהוו מצרכי האדם, הרי נמצא דהתירא דאוכ"נ עצמו והתירא דמכשירי אוכ"נ הוו ב' דינים נפרדים, ואין היתר המכשירין כלל בתוצאה מהיתר האוכ"נ עצמו, אלא משום דהן עצמן הוו מצרכי האדם, ואשר ע"כ אף דצורך היום דוחה יו"ט מדינא דמתוך, לא עדיף מאוכ"נ גופי' שלא הותרו מכשיריו מכחו, וע"כ אין להתיר מכשירי צורך היום מדינא דמתוך, דממ"נ אם מכשיריו הוו בכלל צרכי האדם, ה"ה מותרין מדינא דלכם לכל צרכיכם ול"ב בזה לדינא דמתוך, ואם מכשיריו אינם בכלל צרכי האדם, מה יהני ע"ז הא דהצורך היום עצמו מותר מדינא דמתוך, הרי כל התירא דמכשירין הוא משום דהוו מצרכי האדם, ומכשירין אלו שאינם מצרכי האדם אין לנו להתירם, (ולא אמרי' מתוך מהתירא דמכשירין, וכמש"כ הפנ"י לעיל די"ב.).[[8]](#footnote-9)

אמנם כ"ז הוא לדעתם בביאור התירא דמכשירין, אך לדעת הרמב"ן דהתירא דמכשירין הוא דכ"ה שהוא עצמו מותר, הותרו אף מכשיריו כשא"א לעשותן מעיו"ט, הרי דה"נ שאר צרכים שהותרו מדין מתוך אף מכשיריהן מותרין, דהתירא דמכשירין הוי בתוצאה מהיתר האוכ"נ והנאת הגוף גופייהו, וכל שהן מותרין אף מכשיריהן מותרין, ודו"ק היטב.

**ג**

ז] והנה אמנם לכאו' ליכא נפ"מ בזה, שהרי לכו"ע מותרין מכשירי צורך היום שא"א לעשותן מערב יו"ט לדעת ר' יהודה, ואך דלדעת הרמב"ן התירם הוא מכח דינא דמתוך, ולדעת הרא"ש ודעימי' התירם הוא משום דהוו בכלל לכל צרכיכם.

אך באמת נ' נפ"מ רבתא לדינא בזה, דהנה לדעת רש"י ודעימי' דלדעת ר' יהודה שאר צרכים מותרין מדינא דלכם לכל צרכיכם ול"ב בזה לדינא דמתוך, צ"ע דא"כ מ"ט הוצרכנו לדינא דמתוך בהוצאת קטן לולב וס"ת, ולא שרינן לה מדינא דלכם לכל צרכיכם.

ובפשוטו הי' נ' בזה, שהרי התירא דלכם לכל צרכיכם הוא רק בשא"א לעשותו מערב יו"ט, שהרי מכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט אסורין, וע"כ בהוצאת קטן וס"ת שאפשר לעשותו מערב יו"ט, אין להתיר אלא משום דינא דמתוך.[[9]](#footnote-10)

שו"ר כן באבנ"ז סימן ת"ט, שכתב דהא דבסוגיא דכתובות ד"ז. לא שרינן בעילה ראשונה בשבת אלא משום דינא דמתוך, ולא שרינן לה מדינא דלכם לכל צרכיכם, הוא משום דהתם איירי אף בשהי' אפשר מערב יו"ט, אך עיי"ש בשטמ"ק בשם הראב"ד שכתב דאיירי רק בשלא הי' אפשר מבעו"י, דאם הי' אפשר מבעו"י ל"מ ע"ז דינא דמתוך, וצ"ע ע"ז מהוצאת קטן לולב וס"ת, ואכ"מ, עכ"ד, אך באמת י"ל בלא"ה דהתם הוצרכו לטעמא דמתוך לדעת רבנן דלא ס"ל לדינא דלכם לכל צרכיכם, והרי דעת הרבה מן הראשונים דקי"ל בזה כרבנן, ושוב מצאתי כן באמ"ב יו"ט סימן ב' ד"ה ולכאו' י"ל, עיי"ש.

והנה אכתי ילה"ע בהא דמילה שלא בזמנה ושריפת קדשים אין דוחין יו"ט, הגם שא"א לעשותן מערב יו"ט, ולא שרינן להו מדינא דלכם לכל צרכיכם.

והנה אמנם בל' רש"י בסוגיין ד"ה כדי וד"ה מותר וד"ה איתיבי', מבו' דלא שרינן מלכם לכל צרכיכם אלא צרכי יו"ט, אך צרכים שאינם צרכי יו"ט אסורין, ולפ"ז ניחא, אך לדעת הר"ן ודעימי' דאף כיבוי לצורך מניעת הפסד ממון מותר, אף שאי"ז צורך יו"ט כלל, כל' הר"ן, (וע"כ אין נ' בדעתו דהא דשרי הוא משום מניעת צער ודאגה),[[10]](#footnote-11) ונת' להלן סק"ח דהוא מדינא דלכם לכל צרכיכם, ונת' שם כן גם בדעת הרא"ש, הרי חזינן דמדינא דלכם לכל צרכיכם שרינן אף צרכים שאינם צרכי היום, אם אך הוי הצורך עכשיו, ומשא"כ אופה מיו"ט לחול דאי"ז נצרך לו עכשיו כלל, וא"כ ה"נ בדין דמילה שלא בזמנה ושריפת קדשים יהיו מותרין מדינא דלכם לכל צרכיכם.

ולמדנו הישוב לזה מתו"ד הגרע"א ז"ל שהבאנו לעיל סק"ג, ז"ל, נמצא לר"י מלאכת צורך ד"א מעצמו שרי בלא מתוך מפני שהוא צרכיכם דהיינו הנאת הגוף, ומתוך ל"ב לר"י אלא כמו צורך מצוה, עכ"ל, והרי דצורך מצוה ל"ה בכלל לכל צרכיכם, דרק צורך הנאת הגוף הוא דהוי בכלל צרכיכם, וע"כ לא הותרו מילה שלא בזמנה ושריפת קדשים מדינא דלכם לכל צרכיכם.

ולפ"ז נמצא דאם נבא לדון אם מכשירי מצות היום שא"א לעשותן מערב יו"ט מותרין לדעת ר' יהודה, הרי שהדבר תלוי בפלוגתת הרמב"ן עם רש"י ודעימי', דלדעת הרמב"ן דכל שהוא דבר הדוחה יו"ט אף מכשירין מותרין הן, הרי ודאי דאף מכשירי מצות היום מותרין, אך לדעת רש"י ודעימי' דל"מ דינא דמתוך להתיר מכשירי צורך היום אף לדעת ר' יהודה, וכל הא דמכשירי שאר צרכים מותרין לדעת ר' יהודה, הוא משום דהוו בכלל לכל צרכיכם, הרי דאין להתיר משום זה אלא במכשירי הנאת הגוף, אך מכשירי מצוה שאינם בכלל לכל צרכיכם אסורין, וז"ב.

?עי' סמ"ק מ' קנ"ז בדין מילה ביו"ט בנתפזרו הסמנין, וצריך בדיקה בזה?ועי' ספר מנחת אריאל שבת דקל"ג. אות כ' בדין מילה ביו"ט מדינא דמתוך.

**ד**

ח] והנה כתב הרא"ש שם, ז"ל, והאי דאסור לכבות כדי שלא תתעשן הקדירה היינו באפשר להצילה מעישון בלא כיבוי כגון שיסירנה מאש זה לבשלה על אש אחר, ואם אין לו אש וצריך לבשל קדירתו באש זה ואם לא יכבה תתעשן הקדירה מותר לכבות לצורך אוכ"נ כמו שמותר לבשל ולאפות, עכ"ל.

וממה שדימה הרא"ש ד"ז להא דמותר לבשל ולאפות, נ' ללמוד בדעתו, דאף לדעת רבנן דמכשירי אוכ"נ אסורין, מ"מ כיבוי אש כדי שלא תשרוף מותר, דחשיב זה כגוף אוכ"נ, וכן נ' מוכח בל' הרא"ש, שהרי סוגיא דהכא אתיא כרבנן, וע"ז הוא שכתב הרא"ש דכה"ג דאין לו אש וכו' מותר לכבות, ואח"כ דן בהא דכל הני אמוראי ס"ל כרבנן ולקמן קי"ל כר' יהודה, וע"כ ודאי דמש"כ מתחילה להתיר לכבות אם אין לו אש אחר וכו' הוא אף לדעת רבנן, וביותר שהרי בתי' קמא כתב הרא"ש דאפשר משום דאמרי' לקמן הלכה ואין מורין כן, והנה הרי אפ"ה התיר הרא"ש לכבות אם אין לו אש אחר וכו' ואף מורין כן, ובע"כ דזה גם שרי גם לדעת רבנן.

והנה בהא דס"ל להרא"ש דכיבוי האש כדי שלא תשרוף חשיב כגוף אוכ"נ ולא חשיב כמכשירין, צ"ל דל"ד לכיבוי מפני דבר אחר שכתב הרא"ש בתי' בתרא דחשיב כמכשירין, משום דשאני כיבוי שלא תתעשן הקדירה, דכיון דה"ז מונע מן האוכל לישרף, חשיב הכיבוי כתיקון בגוף האוכל, וע"כ חשיב זה כגוף אוכ"נ, והטעם דל"ד לשאר מכשירין, פירש האבנ"ז סימן ת"ט סקי"ב, ז"ל, דמכשירין לא נקרא רק אם בשעת עשיית המלאכה אין תיקון באוכ"נ רק במכשיר. כמו תיקון השפוד והסכין. דעכשיו אין תיקון רק בשפוד וסכין ואחר כך מתקן בשפוד וסכין את האוכל. אבל בזה שתיכף בשעת כיבוי מתקן הבית שיוכל לישב בו לאו מכשירין נקרא רק גוף, עכ"ל, ומשא"כ בכיבוי מפני דבר אחר שאי"ז תיקון בגופו,[[11]](#footnote-12) גם י"ל דשאני כיבוי מפני דבר אחר, דאין הכיבוי מועיל כלל לדבר אחר, כיון דאי"ז אלא איסורא בעלמא לשמש לאור הנר.

אך צ"ע, דלכאו' כ"ה דכיבוי האש כדי שלא תשרוף חשיב כגוף אוכ"נ ולא חשיב כמכשירין, ה"נ בדין דאף כיבוי בקעת שלא יתעשן הבית לא חשיב כמכשירין, וקשיא דא"כ מ"ט ה"ז אסור לדעת רבנן, הרי הגם דאי"ז צורך אוכ"נ, מ"מ הי' לנו להתיר לזה מדינא דמתוך.

ונ' מזה בדעת הרא"ש, דמפרש בהא דבשביל שלא יתעשן הבית כמו שפירש הר"ן בשם אחרים, ז"ל, היינו משום הפסד ממונו ואין כאן צורך יו"ט כלל וכו', דאי מפני שלא יתעשן הבית שהוא יושב שם, אין לך צורך אוכ"נ גדול מזה ואפי' לרבנן שרי, עכ"ל, ודלא כפירש"י דאיירי בכיבוי הבית שהוא יושב בו שהוא צורך יו"ט, וגם בהא דבעי מהו לכבות את הדליקה ביו"ט משום איבוד ממון, הביא הר"ן דאחרים פירשו דהיינו משום איבוד ממון ממש, ודלא כפירש"י דהיינו כדי שלא יצטרך לישב בשרב ובגשמים, וע"כ כיון דאיירי בדלי"ב צורך יו"ט כלל, ל"ש בזה דינא דמתוך, וע"כ הוא דאסור.[[12]](#footnote-13)

ונמצא לפ"ז לדעת הרא"ש, דמותר לכבות בקעת כדי שלא יתעשן הבית שהוא דר שם ויצטרך לצאת ממנו ולישב בחמה ובגשמים, דזה הוי צורך היום, ויש להתיר בזה מדינא דמתוך, אמנם בשעה"צ סימן תקי"ד סקי"א כתב דפשטות ד' הרא"ש והטור לאסור בזה, וצ"ע בזה.

ואמנם ד"ז צ"ב, דאם אכן איירי בכיבוי בקעת כדי שלא יתעשן בית שאינו יושב שם ומשום הפסד ממונו, ואין כאן צורך יו"ט כלל, א"כ מ"ט לדעת ר' יהודה שרי לכבותה, הרי כיון דאי"ז צורך היום ל"ש בזה כלל דינא דמתוך, שהרי דין מתוך הוא רק בדברים שהן צרכי היום.

ונ' לפרש בזה כמש"נ לעיל לדעת הרא"ש, ויל"פ דכ"ה גם דעת אחרים שהביא הר"ן, ועי' להלן סק"י שנת' בזה בע"א,[[13]](#footnote-14) דהא דלדעת ר' יהודה שרי לכבות, אי"ז כלל משום דינא דמתוך, אלא הוא משום דדריש לכם לכל צרכיכם וכל צרכי האדם מותרין מעיקרא דדינא, אשר לפ"ז י"ל דלדידי' אף צרכים שאינם צרכי היום מותרין, אם אך הוי זה צורך האדם עכשיו, דלאפות מיו"ט לחול ודאי אסור, משום דאי"ז כלל צורך עכשיו, דהוו בכלל לכל צרכיכם, וכמש"נ כן לעיל סק"ז, ועד"ז חזינן גם לפמש"כ הרא"ש דבעילת מצוה שאני, אשר היינו דשאר ביאות לא חשיבי כצורך היום, ומ"מ לדעת ר' יהודה שרי מדינא דלכם לכל צרכיכם, ולכאו' היינו משום דלדידי' כל שהוא צורך האדם שרי אף שאי"ז צורך היום, אך אי"ז מוכח, דיל"פ דהגם דאי"ז צורך היום גמור וע"כ לי"ב לדינא דמתוך, מ"מ הוי צורך היום קצת, וע"כ הוי בכלל התירא דלכל צרכיכם, וע"כ לדידי' שרי לכבות בקעת משום הפסד ממונו, דהוי זה צורך האדם, וה"ז בכלל התירא דלכל צרכיכם.

אמנם בד' רש"י מבו' דפליג ע"ז, וס"ל דאף לדעת ר' יהודה לא שרי לכבות משום הפסד ממונו, אלא רק משום צורך יו"ט, וכמו שדקדק כן הר"ן בדבריו, וכ"ה להדיא בדבריו בד"ה כדי ובד"ה מותר ובד"ה איתיבי'.

ט] וצריך להוסיף בזה, דהנה לכאו' כל דברינו מתישבים לתי' קמא דהרא"ש דשאר ביאות לא חשיבי צורך גמור להתיר מדינא דמתוך, דלפ"ז נידון הסוגיא הוא אם יש להתיר בצורך שאינו צורך היום גמור, ולפ"ז צל"פ דה"נ כיבוי הבקעת שלא יתעשן הבית וכיבוי דליקה וכחילת העין ל"ה צורך היום ולי"ב לדינא דמתוך, וע"כ ה"ז תלוי בפלוגתת רבנן ור"י.

אך לתי' בתרא דהרא"ש דהא דלא שרינן לרבנן בשאר ביאות הוא משום דחשיב כמכשירין, הרי לכאו' מדמדמי' לה דין כיבוי בקעת, נ' דגם בזה החיסרון הוא משום דהוי זה כמכשירין, ולפ"ז צ"ל דגם בכיבוי דליקה ובכחילת העין הא דאסור לרבנן הוא משום דהוי כמכשירין.

אך כמדומה דרחוק לפרש כן דכל עיקר פי' סוגיין תליא בב' התירוצים, וגם לכאו' אי"ז מתישב, שהרי כבר נת' בדברינו לעיל סק"ח דלפ"ד הרא"ש דכיבוי בקעת שלא תתעשן הקדירה חשיב כגוף אוכ"נ, ה"נ בדין דכיבוי כדי שלא יתעשן הבית לא חשיב כמכשירין, והא דלרבנן ה"ז אסור ולא שרינן לה מדין מתוך, הוא משום דאיירי בבית שאינו יושב שם, ואין בזה צורך יו"ט, ולפ"ז הרי בע"כ דגם לפי' בתרא טעם הא דלרבנן אסור לכבות בקעת, אי"ז משום דהוי כמכשירין אלא הוא משום דאי"ז צורך יו"ט להתיר בו מדין מתוך, ובזה לא הוקשה להרא"ש כלל שיהא מותר מדין מתוך, ורק בכיבוי מפני דבר אחר קשיא לי', שהרי אמרו בכתובות דהתירו בעילת מצוה משום מתוך, והרי דחשיב כצורך היום, וע"ז תי' בתי' בתרא דהכא אין להתיר מדינא דמתוך משום דאי"ז אלא כמכשירין.

ואמנם צ"ע, דא"כ מה מדמי בגמ' כיבוי בקעת שלא יתעשן הבית לכיבוי נר מפני דבר אחר, הרי כיבוי מפני דבר אחר אינו אלא כמכשירין, ואילו כיבוי בקעת שלא יתעשן הבית ל"ה כמכשירין.

אך נ' לפרש לפמש"נ, דמהא דשרי לכבות בקעת שלא יתעשן הבית הגם שאי"ז צורך יו"ט, שמעינן דהותר כיבוי גם לשאר צרכים, וזהו שאמרו דה"נ יש לנו להתיר כיבוי נר מפני דבר אחר, דהגם דאי"ז אלא כמכשירין, מ"מ כיון דכל צרכים מותרין אף כיבוי זה צורך הוא, דכל הגריעותא דמכשירין הוא רק אם אתינן להתיר משום צורך אוכ"נ וכיו"ב, דלגבי צורך זה אי"ז אלא כמכשירין, אך אם כל צרכים מותרין, הרי דהמכשירין מצ"ע הוו צורך, ויש להתירן, ומשני דההיא ר' יהודה היא דדריש לכם לכל צרכיכם, וכי קאמינא אנא לרבנן דלא שרו לכל צרכיכם, והגם דאמרי' מתוך, מ"מ בנידו"ד אין להתיר מדינא דמתוך, דכיבוי בקעת שלא יתעשן הבית ל"ה צורך היום, וכיבוי נר מפני דבר אחר ל"ה צורך היום או דאינו אלא כמכשירין.

ונ' עוד, דודאי גם בס"ד ידע דההיא ר' יהודה, דלרבנן ודאי אין להתיר לכבות בקעת שלא יתעשן הבית שאי"ז צורך היום, אלא דסבר דהא דאסר לכבות הנר מפני דבר אחר הוא גם לר' יהודה, ומשום דגם לר' יהודה לא שרינן שאר צרכים, ולא מרבי' מלכם לכל צרכיכם אלא מכשירי אוכ"נ, וע"ז משני דודאי לר' יהודה שרי מלאכה לכל צרכים וכי קאמינא אנא כרבנן, ודו"ק.

ומבו' לפ"ז להדיא כמש"נ בדעת הרא"ש, דגם לדעת ר' יהודה דמכשירי אוכ"נ מותרין, אין להתיר במכשירי צורך היום מדין מתוך, אלא דמכשירי הנאת הגוף מותרין משום דהוו מצ"ע בכלל לכל צרכיכם, שהרי מבו' בסוגיין דהא דלר' יהודה שרי לכבות נר מפני דבר אחר, הוא חד דינא עם הא דשרי לדידי' לכבות בקעת שלא יתעשן הבית, ובכיבוי בקעת שלא יתעשן הבית הרי אין להתיר משום מתוך, דאי"ז צורך היום גמור, והא דשרי הוא משום דהוי בכלל לכל צרכיכם, ובע"כ דגם הא דשרי לכבות נר מפני דבר אחר הוא מהאי טעמא, וגם דאי נימא דבכיבוי נר מפני דבר אחר יש להתיר לר' יהודה מדינא דמתוך, א"כ הרי פשיטא דהא דפשיט לי' דאסור הוא לרבנן, ומאי פריך עלי' מכיבוי בקעת דשרי, הרי הא דכיבוי בקעת שרי בע"כ דאי"ז אלא לר' יהודה, (שהרי אי"ז צורך היום להתיר בו מדין מתוך), ואילו הא דכיבוי נר מפני דבר אחר אסור אי"ז אלא לדעת רבנן, ומעיקרא מאי קפריך, (ואין לומר דס"ד דכיבוי בקעת שרי אף לרבנן דחשיב זה כצורך היום להתיר בו מדין מתוך, דאכתי תיקשי דמה הוכיח בזה על כיבוי נר מפני דבר אחר, הרי בכיבוי נר מפני דבר אחר אין להתיר מדין מתוך משום דהוי כמכשירין, ומשא"כ כיבוי בקעת שלא יתעשן הבית שאינו כמכשירין, וכמש"נ לדעת הרא"ש), ומזה מוכח כמש"נ בדעת הרא"ש דאין להתיר במכשירי שאר צרכים מדין מתוך, וע"כ ס"ד דהא דאסר לכבות נר מפני דבר אחר הוא אף לר' יהודה וע"ז שפיר פריך מברייתא דשרי לכבות בקעת שלא יתעשן הבית, וז"ב.

י] ובעיקר מש"נ בדעת הרא"ש, הנה בפשוטו הי' נ' לבאר כן גם במש"כ המרדכי בשם רבינו אלחנן, ז"ל, מהו לכבות פי' רבינו אלחנן דקמיבע"ל בבית שאין בו צורך יו"ט כלל אלא דר בבית אחר, אבל אם דר באותו בית ואין לו בית אחר לדור בו אין לך צורך יו"ט גדול מזה ומותר אפי' לרבנן דר"י וכו', משמע דאין כאן אלא איבוד ממון ולכך מדמי לה למכשירי אוכ"נ לר' יהודה, עכ"ל, וצ"ב דמה ענין זה למכשירי אוכ"נ, הרי כיון דאם אין לו בית אחר שרי אף לרבנן, בע"כ דזה לא חשיב כמכשירין, והא דלרבנן אסור לכבות מפני הפסד ממון, הוא משום דאי"ז צורך היום, וא"כ מ"ט לר' יהודה שרי, וצל"פ כמש"נ בד' הרא"ש, דהגם דאי"ז צורך היום להתיר מדין מתוך, מ"מ לר' יהודה דדריש לכם לכל צרכיכם, הוי זה בכלל לכל צרכיכם, ומצאתי שכבר כתבו כן הפנ"י בסוגיין והאבנ"ז סימן ת"ט סקי"ח.

אמנם כמדומה דאי"ז מתישב בל' המרדכי לעיל מינה, ז"ל, ההוא ר' יהודה היא ושרי בעישון בית דהוי כמכשירי אוכ"נ, ומיהו שלא תתעשן הקדירה מודו אפי' רבנן דר"י דמותר דהוי ממש אוכ"נ, עכ"ל, ונ' להדיא בלשונו, דטעם החילוק בין כיבוי שלא תתעשן הקדירה, לבין כיבוי שלא יתעשן הבית, הוא דכיבוי שלא תתעשן הקדירה חשיב כאוכ"נ עצמו, וכיבוי שלא יתעשן הבית חשיב כמכשירי אוכ"נ, ומשמעות הדברים דקאי גם לדעת רבינו אלחנן דכיבוי שלא יתעשן הבית הוא בשיש לו בית אחר ומכבה מפני הפסד ממונו, וכה"ג חשיב כמכשירי אוכ"נ, וצ"ב הטעם בזה.

אך הביאור בזה למדנו מד' ראבי"ה סימן תשנ"ז, ז"ל, וצריך לפרש שאיבוד ממון מדמי למכשירי אוכ"נ שמתוך שהותר תיקון אוכ"נ הותר כל הנאת הנפש, כגון שלא יתעשן הבית שנפשו קצה בו או איבוד אחר כיוצ"ב שנפשו עגומה עליו, אבל אם כונתו רק לחוס על הבקעת שהוא הפסד מועט ואין נפש איש קצה עליו ועגומה על הפסד כזה אסור, וכ"ש אם בשביל שלא תתעשן הקדירה שהוא ממש אוכ"נ שמותר אף לרבנן וכו', עכ"ל, וכ"כ המהרש"א בסוגיין.

ומבו' בדבריהם, דהא דכיבוי שלא יתעשן הבית לא חשיב אלא כמכשירין, הוא משום דהפסד ממונו מצ"ע ל"ה צורך היום, וכל הא דהוי זה צורך היום הוא כדי שלא תהא נפשו עגומה עליו, וע"כ אין כיבוי זה אלא כמכשירין, כיון שאין צורך היום בבית עצמו, וע"כ ה"ז תלוי בפלוגתת רבנן ור"י בדין מכשירין, וזה כדעת הרמב"ן שהבאנו לעיל סק"א, וכמש"נ שם, ומשא"כ בכיבוי שלא תתעשן הקדירה שהוא צריך לאוכל עצמו, הוי הכיבוי כגוף אוכ"נ דשרי אף לדעת רבנן.

ועד"ז הוא גם במש"כ ראבי"ה בהמש"ד, ז"ל, וכן יש לומר נמי וכו' אבל בסוף אוכלא ובפצוחי עינא בשבתא אסור וביו"ט שרי לר' יהודה, דנפשו עגומה וקצה באוכל וכו' ולרבנן אסור, והיינו דפריך לי' מאין מכבין את הבקעת, עכ"ל, והביאו המרדכי, והיינו דכיון דכל צורך היום שבכחילת העין, הוא כדי שלא תהא נפשו קצה באוכל, אי"ז אלא כמכשירין, וע"כ אין להתיר בזה אלא לדעת ר' יהודה דמתיר במכשירין.

**ה**

יא] ובחי' הרא"ה בסוגיין פירש לסוגיין בע"א, ז"ל, הא ודאי מותר לו לעשות מלאכה לצורך ד"א מדין תורה מיהת דד"א צורך היום הוא, אלא מתוך שאין כיבוי הנר מלאכה בגופו של דבר אלא שהוא נהנה בסילוק הנר, לפיכך נסתפק לו וכו', איתיבי' וכו' ואם בשביל שלא תתעשן הבית או הקדירה מותר, וה"ז ככיבוי הנר מפני ד"א שאין כיבוי הבקעת מסייע כלום לאוכ"נ אלא שיש בסילוקה מניעת היזק, עכ"ל.

והיינו דהגם דכיבוי הנר והבקעת לא חשיב כמכשירין, מ"מ לרבנן ה"ז אסור, משום שאין הכיבוי מסייע לאוכ"נ אלא הוי סילוק נזק, וע"כ אי"ז בכלל התירא דמלאכת אוכ"נ.

והא דמדמי' לה דין כחילת העין, פירש הרא"ה, ז"ל, שאי"ז רפואת חולי וכו', אלא שמחזק עכשיו ראותו, וה"ז צורך אוכ"נ שיראה ויתאוה, אלא שהיא מלאכה שאינה נעשית בגוף אוכ"נ ממש אלא חוץ ממנו, והיא מגעת לו שהוא מסתייע בכך, עכ"ל.

ולמדנו מזה, דהא דסילוק נזק אסור, אי"ז סברא מסויימת בסילוק נזק, אלא היינו דכל מלאכה שאינה פועלת בגוף האוכ"נ אסורה, וע"כ הוא דאסרינן בכחילת העין, שאין כחילת העין פועלת בגוף האוכ"נ, אלא פועלת באדם שיראה ויתאוה, ודו"ק.

והא דתלינן לה בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, פירש הרא"ה, ז"ל, ההיא ר' יהודה היא, פי' דאמר לכם לכל צרכיכם, עכ"ל, והיינו דכ"ה דמרבי ר' יהודה מקרא דלכם אף מכשירי אוכ"נ, ה"נ מרבי מלאכה שאינה בגוף האוכ"נ אלא סילוק נזק, דג"ז הוי בכלל לכל צרכיכם.

וגדר הדברים נ', דהתירא דמכשירין לר' יהודה הוא, כמש"נ לעיל סק"? בדעת הרמב"ן דיסוד התירא דמכשירין הוא דכל שהוא דוחה יו"ט מכשיריו כמוהו, והיינו דצורך האוכ"נ מתיר אף את מכשיריו, דכל הנצרך לאוכ"נ הותר, וס"ל לר' יהודה דה"נ מתיר צורך אוכ"נ אף מלאכה שמסלקת נזק לצרכו, ורבנן פליגי וס"ל דרק מלאכת אוכ"נ עצמה הותרה, וע"כ מכשירין אסורין, וע"כ נמי מלאכה שאינה מסייעת להאוכ"נ אלא מסלקת נזק ולא חשיבא כמלאכת אוכ"נ, ה"ה אסורה.

ועיי"ש ברא"ה שכתב עפי"ז בטעם הא דלא קי"ל הכא כר' יהודה, ואילו בדין מכשירי אוכ"נ קי"ל כר' יהודה, והבאנו דבריו להלן סקט"ז, עיי"ש.

וכ"ה גם בחינוך מ' רח"צ, ז"ל, ועוד אמרו דכי שרינן אוכ"נ במה שנעשה לשעתו כמו שאמרנו, דוקא כשאדם משתמש בגופה של מלאכה, אבל אם משתמש בסילוקה של מלאכה אסור, וזהו שאסרו ז"ל לכבות הבקעת אע"פ שדעתו לכבותה כדי שלא תתעשן הקדירה, עכ"ל.

ולדעת הרא"ה והחינוך פשוט דלדעת רבנן אסור לכבות את הבקעת כדי שלא תתעשן הקדירה, דהגם דכה"ג הוי זה צורך אוכ"נ גמור, מ"מ כיון שאין כיבוי הבקעת מסייע לאוכ"נ, אלא הוי זה מניעת היזק, ה"ז אסור, וזה שלא כדעת הרשב"א והרא"ש ודעימייהו שהתירו בזה.

יב] והנה אמנם מבו' לקמן דכ"ג. דשרי להניח בישרא אגומרי אף דמכבה, משום דצליית הבשר הויא צורך אוכ"נ, הגם דהכיבוי אינו מסייע לאוכ"נ, וכן שרי עישון פירות לדעת רבא, הגם דאין הכיבוי מסייע לאוכ"נ.

והטעם בזה מבו' בחי' הרא"ה שם, ז"ל, ומיהו אכתי איכא אחריתי שהוא מכבה והיא מלאכה שאינו נהנה בגופה והו"ל כמכבה הבקעת כדי שלא תתעשן הקדירה, אהא מהדרי' דשרי מידי דהוי אבישרא אגומרי, פי' דשרי ואע"ג דמכבה, לפי שאע"פ שאינו נהנה מגופה של מלאכה נהנה הוא בשעה שאותה מלאכה נעשית, ומתוך הנאתו נעשית אותה מלאכה של הכיבוי בשעת הנאתו, משא"כ בכיבוי בקעת שאין הנאתו בשעת כיבוי כלל, אלא אח"כ הוא נהנה בסילוק המלאכה וזה אסור, והיינו דיהבי' טעמא מיבשרא אגומרי, שהמעשן פירות מותר ואע"פ שמכבה לפי שנהנה בשעת הכיבוי עצמו וכו', עכ"ל.

וכ"ה בחינוך שם, ז"ל, ולענין צליית בשר על הגחלים, דהיינו בישרא אגומרי הנזכר בגמ', אע"פ שהאש מתכבה בלחות הבשר אין זה נקרא משתמש בסילוקה של מלאכה, כי צורך הצלייה לעשותה כן ומשתמש בגופה של מלאכה הוא ושרי, עכ"ל.

והטעם בזה נ', דכל הא דלא הותר סילוק נזק, הוא משום דלא חזינן למעשה זה כמעשה הנעשה לצורך אוכ"נ, וע"כ לא חשיב כמלאכת אוכ"נ, אך בבישרא אגומרי ובעישון פירות דהנחתן ע"ג האש היא צורך האוכ"נ, ע"כ שרי אף הכיבוי שנעשה בשעה זו, דל"ב שהמלאכה תסייע לאוכ"נ, אלא שמעשה המלאכה יסייע לאוכ"נ, וכיון דמעשה ההנחה הוא צורך האוכ"נ שרי, והגם שהכיבוי הנעשה ע"י ההנחה אינו מסייע לאוכ"נ.

ולפ"ז נ', דלפ"מ דקי"ל דמכשירי אוכ"נ מותרין, הרי דאם בשעת עשיית המכשירין נעשה עי"ז מלאכה אחרת שאינה מסייעת לאוכ"נ, ה"ז מותר, דל"ב בדוקא שיהא הנאתו בשעת הכיבוי, אלא כל שהמעשה שעושה הוא מעשה לצורך אוכ"נ, מותרין כל המלאכות שנכללין במעשה זה אף שהם אינם לצורך אוכ"נ, ורק בכיבוי בקעת ודכוותה שמעשה הכיבוי אינו כלל מעשה הנצרך לאוכ"נ, הוא דקי"ל דאסור.

והנה במג"א סימן תק"ז סק"ח כתב, ז"ל, ועי' סי' תק"ב בהג"ה דמשמע דאפי' לצורך אכילה דוקא בשעה שמתקן האוכל שרי לכבות ולא קודם לכן, עכ"ל, והיינו מש"כ הרמ"א שם ס"א, ז"ל, ומותר לכסות האש בכלי או בעפר מוכן אם אינו מכבהו, עכ"ל, והרי דאם הוא מכבהו ה"ז אסור, והגם דכיסוי האש הוי לצורך אוכ"נ, מ"מ לא הותר הכיבוי, דלא הותר כיבוי לצורך אוכ"נ אלא בשעה שמתקן האוכל.

אמנם הפר"ח בסימן תק"ב פירש כוונת הרמ"א לאסור אם כונתו כדי לכבות, אבל אם כונתו כדי שתישאר האש לצורך יו"ט שרי מידי דהוי אבישרא אגומרי, שהרי אינו יכול להמציא אש ביו"ט, ועי' שעה"צ סימן תק"ז סק"מ שכתב לסייע לד' המג"א מד' הר"ן לקמן דל"ד., ויל"ע בזה, ואכ"מ.

ולמש"נ נ' דגם לד' הרא"ה יש מקום להתיר כד' הפר"ח, דכ"ה דמותר להניח בישרא אגומרי כיון שמעשה ההנחה הוא לצורך אוכ"נ, וע"כ ה"ז מותר אף שנעשה בזה כיבוי שאינו מסייע להאוכ"נ, ה"נ בכיסוי האש דהוא מעשה לצורך אוכ"נ, יש להתיר אף שנעשה בזה כיבוי שאינו מסייע לאוכ"נ.

יג] ובחי' הרא"ה לקמן דל"ד: כתב, ז"ל, ואין מפיגין אותן בצונן כדי לחסמן ואם בשביל לאפות מותר ואע"פ שמחסמן וכו', ול"ד למאי דאסרי' לעיל כיבוי בקעת שלא תתעשן הקדירה, דהתם אינו משתמש באותה מלאכה כלל, אבל כאן משתמש הוא בחום התנור שיהא מזוג, עכ"ל.

והנה יש שכתבו עפי"ז, דה"נ יש להתיר לדעת הרא"ה להקטין אש, דחשיב שהוא משתמש באותה מלאכה שצריך הוא שיהא חום האש במידה זו, וכמש"כ הרא"ה דהא דשרי להפיג התנור בצונן, הוא משום דמשתמש בחום התנור שיהא מזוג.

אך נ' פשוט דל"ד כלל, דהתם מעשה ההפגה בצונן הוא דעושה חום התנור מזוג, וע"כ חשיב מעשה זה כצורך אוכ"נ, וע"כ הגם דחיסום התנור הנעשה עי"ז אינו מסייע כלום לאוכ"נ, מ"מ שרי, דומיא דבישרא אגומרי, וכנ"ל סקי"ב, אך בהקטנת האש, הרי כיבוי מקצת האש אינו מסייע כלום לאוכ"נ, שהרי מה שנשאר מעט אש הוא דהוי צורך אוכ"נ, וכיבוי האש אינו אלא כסילוק נזק, וע"כ ודאי דיש לאסור בזה לדעת הרא"ה, וז"ב.

**ו**

יד] ובדעת הרמב"ם נ' שמפרש לסוגיין בע"א, דהנה ז"ל הרמב"ם פ"א מיו"ט ה"ד, כל מלאכה שחייבין עליה בשבת אם עשה אותה ביו"ט שלא לצורך אכילה לוקה חוץ מן ההוצאה מרשות לרשות וההבערה וכו', ושאר מלאכות כל שיש בו צורך אכילה מותר כגון שחיטה ואפי' ולישה וכיוצא בהן, וכל שאין בהן צורך אכילה אסור כגון כתיבה ואריגה ובנין וכיוצ"ב, עכ"ל, ושם פ"ד ה"ב כתב, ז"ל, אע"פ שהותרה הבערה ביו"ט שלא לצורך, אסור לכבות את האש אפילו הובערה לצורך אכילה, שהכבוי מלאכה ואין בו צורך אכילה כלל, וכשם שאין מכבין את האש כך אין מכבין את הנר ואם כבה לוקה כמי שארג או בנה, עכ"ל.

והנה במ"מ בפ"א שם כתב לדעת הרמב"ם, דשאר מלאכות שאינן לצורך אכילה כגון הכתיבה וההריסה והאריגה והבנין אפילו עשאן לאכילה לוקה, עיי"ש, ולפ"ז נ' דה"נ בכיבוי שכתב הרמב"ם דאם כיבה לוקה כמי שארג או בנה, ה"ז אסור אף בשעשאו לצורך אכילה, ומש"כ הרמב"ם דהא דכיבוי אסור הוא משום שאין בו צורך אכילה כלל, היינו שאי"ז מלאכה הנצרכת לאכילה, וע"כ ה"ז אסור אף אם עשאו לאכילה, וזה כמש"כ הרמב"ם בפ"א דהא דכתיבה וכו' אסורין הוא משום שאין בהן צורך אכילה, ואפ"ה ה"ז אסור גם אם עשאן לאכילה.

ולפ"ז נמצא לדעת הרמב"ם, דמה"ט הוא שאסרו לכבות הנר מפני דבר אחר, ואסרו לכבות בקעת כדי שלא יתעשן הבית או הקדירה, משום דכיבוי לא הותר כלל לצורך אוכ"נ.

ואמנם צ"ב, דאם אכן מלאכת כיבוי אינה מן המלאכות שהותרו לצורך אוכ"נ, מ"ט אמרו בסוגיין דלדעת ר' יהודה שרי לכבות את הנר וכו'.

ובשו"ת משיב דבר ח"א סימן ל"ח כתב בזה, דהא דכיבוי לא הותר לצורך אוכ"נ, הוא משום דרק מלאכה שעיקרה לצורך אוכ"נ הותרה, וכ"ז הוא לדידן, אך לדעת ר' יהודה אף מלאכה שעיקרה לצורך מכשירי אוכ"נ הותרה, וע"כ לדידי' הותר כיבוי לצורך אוכ"נ, עיי"ש.

טו] ונ' לפרש בזה, דהנה הא דלרבנן לא הותרו בנין ואריגה אף לצורך אכילה, נ' דהוא משום דבקרא כתיב אך אשר יעשה לכל נפש הוא לבדו יעשה לכם, ומזה נלמד דרק מלאכות שהן מיוחדות ונעשות לצורך אוכ"נ, הם שהותרו ביו"ט, אך מלאכות שאינם מיוחדות לצורך אוכ"נ, לא הותרו כלל ביו"ט, דרק מלאכת אוכ"נ הותרה ביו"ט.

וכ"ז הוא לדידן דילפי' מאך אשר יעשה לכל נפש דשאר מלאכות לא הותרו, אך לדעת ר' יהודה דיליף מקרא דלכם לכל צרכיכם, והא דכתיב אך אשר יעשה לכל נפש הוא לבדו, מוקי לה בדאפשר מאתמול, הרי נמצא דבגוונא שא"א מאתמול הותרו אף מלאכות שאינם בכלל אך אשר יעשה לכל נפש, והיינו דבהתירא דמכשירין נלמד, דאף מלאכה שאינה מלאכת אוכ"נ ואינה בכלל אשר יעשה לכל נפש הותרה לצורך אוכ"נ, אם ל"ה אפשר מאתמול, ואשר ע"כ לדידי' שרי אף כיבוי לצורך אוכ"נ, דהגם דכיבוי אינה מלאכת אוכ"נ, מ"מ ה"ז מותר לצורך אוכ"נ מקרא דלכם.

וז"ל הראש יוסף בסוגיין, דלהר"מ כל מלאכה שאינה מיוחדת לאוכ"נ כמו בנין ואריגה וכדומה אפי' עשאן לצורך אכילה לוקה, וכמ"ש המ"מ פ"א לדעת רבינו כן, והיינו שאזיל לשיטתי' דמפרש כאן דהר"מ ז"ל פוסק כרבנן לא כר' יהודה, דמכשירי אוכ"נ אסורין מה"ת, דלר' יהודה דדריש לכם לכל צרכיכם שרי אפי' בנין מכשירי אוכ"נ, ולר"י מלאכה ביו"ט לא יצויר כ"א שלא לצורך אכילה, דלא אמרי' מתוך כ"א בהוצאה והבערה לא בישול כו', ולתוס' דשלא לצורך כלל אסור מה"ת בלא"ה א"ש וכו', דהר"מ לשיטתי' דבנין אסור לצורך אכילה כרבנן ולוקה, וה"ה כיבוי הואיל ואין מיוחדות לאוכ"נ אפי' עשאן לצורך אוכ"נ, דמשמעות הקרא אך אשר יעשה לכל נפש מלאכות המיוחדות לאוכ"נ וכו', עכ"ל, ועיי"ש עוד בד"ה הא דאמר.

ונמצא לפ"ז, דאף בגוונא שיהא הכיבוי לצורך אוכ"נ ממש ולא יהא כמכשירין, מ"מ אם הי' אפשר מאתמול ה"ז אסור, שהרי כל הך דינא דאף מלאכה שאינה מלאכת אוכ"נ הותרה לצורך אוכ"נ, הוא רק בדא"א מאתמול, אך כל שאפשר מאתמול לא הותרה אלא מלאכת אוכ"נ, וכדכתיב בקרא אך אשר יעשה לכל נפש הוא לבדו יעשה, וע"כ כיבוי דאי"ז מלאכת אוכ"נ, אינו מותר לצורך אוכ"נ אלא בגונא דא"א מאתמול, וז"פ.

ובמק"א נת' עוד באורך בביאור דעת הרמב"ם בדין מכשירין, ואכ"מ.

**ז**

טז] הראשונים עמדו בהא דמסקינן הכא דאסור לכבות את הנר מפני דבר אחר, ואסור לכבות את הדליקה, שהרי תלינן לה בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, ואנן קי"ל כר' יהודה דמכשירי אוכ"נ מותרין, ומצינו בזה ו' דרכים בד' הראשונים.

**א** דעת הראב"ד בכתוב שם והרי"ד והריא"ז, דאה"נ כיון דקי"ל כר' יהודה דמכשירי אוכ"נ מותרין, ה"נ קי"ל להתיר בכיבוי נר מפני דבר אחר ובכיבוי בקעת שלא יתעשן הבית, ובשאר גווני דסוגיין, וכן דעת מהר"מ מר"ב ד"פ סימן רנ"ה והרוקח סימן רצ"ט.

**ב** התוס' והרא"ש כתבו בתי' קמא, דהגם דקי"ל כר' יהודה, הרי מ"מ אמרו לקמן דכ"ח: דהלכה ואין מורין כן, וע"כ ה"נ הגם דמדינא שרי לכבות הנר מפני ד"א וכו', מ"מ אין מורין כן, וכ"כ בעה"מ בסוגיין.

**ג** בתי' בתרא כתבו התוס', ז"ל, דהא דשרינן מדרשא דלכם היינו דוקא בדבר שהוא אוכ"נ, אבל בדבר שאינו אלא לתשמיש בעלמא וכן שלא תתעשן הקדירה אסור, עכ"ל.

ומשמעות ד' התוס' דהוי זה כן מה"ת, דלא התירה תורה מכשירין, אלא בדבר שהוא אוכ"נ, אך מכשירי שאר צרכים אסורין.

אך עיקר ד' התוס' צ"ב, דמ"ט שלא תתעשן הקדירה אסור, הרי במכשירי אוכ"נ קי"ל כר' יהודה, וכיבוי שלא תתעשן הקדירה הרי הוי מכשירי אוכ"נ, וכבר עמד בזה המהר"ם שיף.

ואמנם מד' מהרש"א נ' שפירש ד' התוס', דפירשו ההיא דשלא תתעשן הקדירה כמש"כ הרא"ש דאיירי באפשר להצילה מעישון בלא כיבוי כגון שיסירנה מאש זה לבשלה על אש אחר, ואשר ע"כ הגם דקי"ל כר' יהודה דמכשירי אוכ"נ מותרין, מ"מ בכיבוי שלא תתעשן הקדירה דאפשר להצילה מעישון בלא כיבוי, קי"ל דאסור.

אמנם אכתי צ"ב, דכיון דלדעת ר' יהודה שרי לכבות שלא תתעשן הקדירה, ואף דאפשר בענין אחר, והרי דחשיב זה כמכשירי אוכ"נ, א"כ מ"ט קי"ל בזה לאסור, הרי במכשירי אוכ"נ קי"ל כר' יהודה, והניחא למש"כ הרא"ש דבמידי דלאו אוכ"נ החמירו טפי, ומ' דהוי זה חומרא דרבנן, י"ל דה"נ החמירו בכיבוי שלא תתעשן הקדירה, כיון דאי"ז מוכרח לצורך האוכ"נ, אך למשמעות ד' התוס' דהא דקי"ל לאסור בכיבוי הוא משום דמה"ת לא הותרו מכשירין אלא בדבר שהוא אוכ"נ, הרי כיון דכיבוי שלא תתעשן הקדירה חשיב כמכשירי אוכ"נ, מ"ט יהא זה אסור לדידן.

ואולי יל"פ בד' התוס', דהנה בד' התוס' לקמן דכ"ג. נ' דעתם דלא אמרי' מתוך בכיבוי, ועי' ב"ח סימן תק"ז שפירש כן בדעתם, ונת' לעיל סק"ג לתמוה לפ"ז, דמ"ט שרי לדעת ר' יהודה לכבות הנר מפני דבר אחר, הרי לא הותרה מלאכה לצורך דבר אחר אלא מדינא דמתוך, וכמבו' כן בסוגיא דכתובות ד"ז., ובכיבוי דל"ש מתוך לא הי' לנו להתיר, ונת' שם בזה, וכ"כ בהגה"ה לגל' הגרע"א למג"א סימן תק"ז, דבע"כ דהתוס' מפרשים כפירש"י, דהא דלר' יהודה שרי, הוא משום דדריש לכם לכל צרכיכם, ולדידי' הותרה מלאכה לשאר צרכים אף בלא דינא דמתוך.

ולפ"ז מסתברא מילתא דגם בכל הסוגיא מפרשים התוס' כפירש"י, דכל הני גווני דתליין בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, הוא משום שאינם צורך אוכ"נ ובכיבוי לא אמרי' מתוך ולר' יהודה שרי מדינא דלכם לכל צרכיכם.

ולפ"ז נ' דגם הא דכיבוי בקעת שלא תתעשן הקדירה תלי בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, הוא נמי מה"ט, דכיון דאפשר להצילה מעישון בלא כיבוי, לא חשיב זה כצורך אוכ"נ, וע"כ לרבנן ה"ז אסור, והא דלר' יהודה שרי, הוא משום דמ"מ הוי זה בכלל לכל צרכיכם, כיון שהקדירה מונחת על אש זו, ואכתי צ"ב.

ולפ"ז י"ל דזהו מש"כ התוס' דהא דשרינן מדרשה דלכם היינו דוקא בדבר שהוא אוכ"נ, אבל בדבר שאינו אלא לתשמיש בעלמא וכן שלא תתעשן הקדירה אסור, והיינו דהגם דקי"ל כר' יהודה בהא דדריש מלכם להתיר מכשירי אוכ"נ, אך בהא דדריש מינה להתיר שאר צרכים לא קי"ל כוותי', וזה כמש"כ בשיטת ריב"ב, הבאנו דבריו להלן, וע"כ קי"ל לאסור כיבוי הנר מפני דבר אחר וכיבוי בקעת שלא תתעשן הקדירה, דהגם דלר' יהודה מותרין הם, הרי היינו משום דס"ל דכל דבר שהוא נצרך לו מותר מקרא דלכם לכל צרכיכם, ובזה לא קי"ל כוותי', ואכתי צ"ע בזה.

**ד** הרמב"ן במלחמות כתב, ז"ל, וי"ל שלא סמכו על ר' יהודה לגמרי אלא באותן הדברים שהם עיקר מכשירי אוכ"נ, כגריפת תנור כדי שלא יחרוך התבשיל עצמו שאם אתה מחמיר עליו אתי לאימנועי משמחת י"ט, ובדברים שאינם עיקר אוכ"נ אלא שהן צריכין כגון כבוי בקעת שלא יתעשן הבית במקום שהוא אוכל שם או כבוי הדליקה משום אבוד כלי תשמישו שאוכל בהם, אסור לגמרי בין להורות בין לעשות מעשה ביחוד, וכ"ש לכבות את הנר מפני ד"א, עכ"ל.

וכעי"ז כתב הרא"ש בתי' בתרא, ז"ל, אי נמי במידי דלאו אוכל נפש ממש החמירו טפי, עכ"ל.

**ה** בחי' הרא"ה כתב, ז"ל, ז"ל, ומסתבר לי דר' יהודה נמי מרבי כולהו מלכם, מרבי מכשירין ומרבי כה"ג, והיינו דאמר לכם לכל צרכיכם ולא אמר לרבות מכשירין, וקי"ל כר' יהודה במכשירין וכרבנן בהא דלא דרשי לכם לרבות כה"ג ואפי' באוכ"נ גופי' כל שאין המלאכה נעשית בגופו של אוכל אלא חוץ ממנו, ואע"ג דמייתי' לה לדידן לקמן בכ"ה לישנא דלכם לכל צרכיכם לישני' דר' יהודה הוא דנקטי' ולאו דסבירא לן לגמרי אלא כדאמרן, עכ"ל.

ודבריו הם לטעמי' דהא דתלינן לה בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, אי"ז משום דהוי כמכשירין, אלא הוא משום דאין המלאכה פועלת בגוף האוכ"נ אלא הוי זה סילוק נזק, וזה תליא בפלוגתא דר' יהודה ורבנן, דלר' יהודה מרבינן מקרא דלכם לכל צרכיכם להתיר בזה, ובזה לא קי"ל כוותי'.

ועד"ז כתב המאירי, ז"ל, יש לפרש שלא נאמר כן אלא במכשירין שיש בהן צורך אוכ"נ קצת לתיקון האוכל, אבל מכשירין שאינו צריך לאוכל כלל אלא שהוא צריך לו שלא לקלקלו אינו מותר, עכ"ל, ואמנם בד' המאירי נ' דמפרש לסוגיין דהא דתלינן לה בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, הוא משום דכיבוי הנר הוי כמכשירין וע"כ לרבנן ה"ז אסור, ושלא כד' הרא"ה דהא דלרבנן אסור הוא משום דהוי זה סילוק נזק, ואך דלא קי"ל כר' יהודה אלא במכשירין שיש בהן צורך אוכ"נ לתיקון האוכל, ולא במכשירין שאין צריכין לאוכל ואינם אלא סילוק נזק.

**ו** בשיטת ריב"ב כתב, ז"ל, אלא לענין מכשירי אוכ"נ דעיקר פלוגתייהו דר"י ורבנן במכשירי אוכ"נ הוא, אבל במילי אחריני לא קי"ל כוותי', ואע"ג דחד טעמא הוא משום דדריש לכם לכל צרכיכם, במכשירי אוכ"נ דאיפסיקא הלכתא כוותי', אבל במילי אחריני לא קי"ל כוותי' וכו', עכ"ל.

והיינו שדעתו כדעת רש"י ודעימי' דהא דתלינן דין כיבוי בפלוגתא דרבנן ור' יהודה, לאו היינו דכיבוי הוי כמכשירין, אלא היינו דלר' יהודה כ"ה דהותרו מכשירין מקרא דלכם לכל צרכיכם, ה"נ הותרו מלאכות לשאר צרכי היום, ולרבנן לא הותרו מלאכות אלא לצורך אוכ"נ אי לאו משום דינא דמתוך, ואשר זהו שכתב הריב"ב, דהגם דקי"ל כר' יהודה דמכשירי אוכ"נ מותרין, מ"מ לא קי"ל כוותי' בהא דהותרה מלאכה לשאר צרכים.

**ז** בדעת הרמב"ם כתב המ"מ שדעתו דקי"ל כרבנן דמכשירי אוכ"נ אסורין, וע"כ הוא דאסור לכבות את הנר מפני ד"א ואסור לכבות את הדליקה, ובמק"א נת' בדעתו דלא קי"ל כרבנן אלא במלאכה שאינה מלאכת אוכ"נ כלל, דבזה קי"ל שלא הותרה אף לצורך אכילה, וע"כ אינה מותרת לצורך מכשירין, אך מלאכה שהיא מלאכת אוכ"נ, שהיא מותרת לצורך אכילה, ה"ה מותרת אף לצורך מכשירין, ואכמ"ל.

בעיקר הנידון אם בכיבוי אמרי' מתוך, ע' רמב"ן רשב"א רא"ש ותוס' ועי' שטמ"ק שם וראבי"ה דאמרי' מתוך בכיבוי.

ועי' תוס' לקמן דכ"ג.

ע' ל' המאירי די"ב., וע' פנ"י דכ"ג., וע' ב"ח ומג"א סימן תק"ז וגליון הגרע"א שם.

וז"ל שם סקט"ו ואילך, טו) והנה לדעת יש מפרשים צריך לומר דבכיבוי לא שייך מתוך דלא משכחת כיבוי באוכ"נ שיהי' צריך לכיבוי וכמ"ש לעיל אות ד' לדעת רש"י. דאם לא כן קשה כיבוי נר מפני דבר אחר יהי' מותר משום מתוך דלדידהו חשיב גוף צורך קצת. כיון שתיכף בשעת כיבוי מתקן עסק תשמיש: טז) אך הדבר הקשה לדעת יש מפרשים. דפלוגתא דר' יהודה ורבנן בכיבוי בקעת שלא יתעשן הבית לאו בבית שיושב בו. דההיא אוכ"נ מקרי. אלא משום הפסד ממונו לחוד דמותר לר' יהודה משום לכל צרכיכם. אלא דשלא יופסד ממונו צורך היום מקרי ואם כן במלאכה דמשכחת לה באוכ"נ. מותר גם לרבנן במקום הפסד ממונו משום מתוך. וקשה הא דבהמה מסוכנת לא ישחוט אלא אם יכול לאכול ממנה כזית מבעוד יום דאמר בפסחים (דף מ"ו ע"ב) משום הפסד ממונו גמר בלבו לאכול כזית וכיון דאיכא פסידא דממונא אפי' אינו יכול לאכול כזית לשתרי משום מתוך: יז) אשר על כן נראה דגם הם סבירא להו דכל שהצורך היום אינו בדבר שעושה בו המלאכה מכשירין מקרי אלא דמלאכת שבת ויום טוב אינו חייב אלא במלאכת מחשבת שמתקן. וכיון שמחשבתו משום דבר אחר אין חיובו אלא משום תיקון לדבר אחר ונמצא שצורך היום במלאכה דהתיקון לדבר אחר מכלל המלאכה. ובלא תיקון זה לא הי' נחשב מלאכה כנ"ל. וכיון שהתיקון לדבר אחר נעשה תיכף. על כן חשיב גוף צורך קצת. וכן בבית לישב בו לאכול שם, כיון שהתיקון שיש לו בית לישב שם ולאכול. והא אוכ"נ מקרי וכיון שנעשה התיקון תיכף אוכ"נ מקרי אבל הפסד ממון דנקרא צורך יום טוב. אף דאין צריך לממון זה ביום טוב. רק משום דכשיודע שמפסיד הוא מצטער ביום טוב. ועל כן הוי רק מכשירין שגוף המלאכה והתיקון שמתקן שלא יופסד ממונו ומזה נצמח דכשיודע שלא יופסד לא יצטער. ועל כן הוי מכשירין. דהידיעה שהוא כך אינו מגוף הדבר וגוף הדבר הוא תיקון אף אם לא יוודע לו כלל ולא יצטער: יח) או יש לומר בפשיטות דאף דמותר לר' יהודה לא חשיב צורך לרבנן דנימא בי' מתוך. שהרי לתירוץ הראשון שבתוס' דווקא בעילת מצוה חשיב צורך קצת ולא דבר אחר גרידא אף דלר' יהודה מותר משום לכל צרכיכם. והכי נמי יש לומר בפסידא דממונא אף דלר' יהודה מותר. לרבנן לא אמרינן בי' מתוך. ואנן קיימא לן כרבנן בדבר שאינו אוכ"נ ממש. ועל המשנה אין להקשות דכמה סתמי משניות כרבנן דלא כר' יהודה:

קו' האחרונים דיהא מותר לשחוט מסוכנת משום הפסד ממונו, ע' אבנ"ז סימן ת"ט, וע' פמ"ג שהק' כן על המתירין הוצאת המפתח.

אבנ"ז סימן ת"י, ז"ל, ועתה נבאר אם אמרינן מתוך לר' יהודה ממכשירי אוכ"נ שאי אפשר מערב יום טוב למכשירי צורך קצת שאי אפשר מערב יום טוב. והנה לשיטת רש"י דלר' יהודה כל צרכים כמכשירין. אין להסתפק בזה כלל. דאפילו בלא מתוך מכשירי צורך קצת מותרין. אך לשאר פוסקים יש לומר. דהא דמותר לכבות לצורך דבר אחר. לר' יהודה. מתוך שהותרה באוכ"נ ממש כבישרא אגומרי. אבל אם לא הותרה רק במכשירין לא אמרינן מתוך. שיהי' מותר במכשירי צורך קצת, אך יש להביא ראי' לשיטת הרמב"ן דבבישרא אגומרי ליכא כיבוי על כורחך מתוך דאמרינן בכיבוי נר לצורך דבר אחר. הוא מתוך שהותרה בגריפת תנור מכשירי אוכ"נ. הותרה נמי מכשירי דבר אחר. הרי דאמרינן מתוך ממכשירי אוכ"נ למכשירי צורך קצת. אך לשיטת הרמב"ם וסייעתו דאמרינן מתוך אפילו בדבר שאין בו צורך יום טוב כלל על כורחין דלא אמרינן מתוך ממכשירין. דאם כן מכשירין שאפשר לעשותם מערב יום טוב דאסור. נימא מתוך שהותר באי אפשר מערב יום טוב. ואף דמה שהוצרך לו עתה הי' אפשר מערב יום טוב. הלא אפילו שלא לצורך כלל ביום טוב הותרה. ולמה יגרע במה שצריך ואפשר מערב יום טוב, עכ"ל.

ויש לפקפק בראי' זו, די"ל דהתירא דמתוך הוא דכ"ה שהותר האוכ"נ עצמו לגמרי, הותרו גם שאר הוצאות לגמרי, אך במכשירין דלא הותר לגמרי אלא אם א"א מעריו"ט, גם לא נימא מתוך אלא לדבר שא"א לעשותו מערב יו"ט, ודו"ק.

ומסברא נ' דבאמת הדבר תלוי זב"ז, דלדעת רש"י דהתירא דמתוך הוא דמלאכת אוכ"נ לא נאסרה כלל, א"כ ל"ש היתר זה במכשירין שלא הותרו לגמרי, אך לדעת ש"ר דהתירא דמתוך הוא דאטו שהותרה מלאכה לצורך אוכ"נ הותרה לשאר צרכים, שפיר י"ל כן גם בהתירא דמכשירין.

אך באמת עיקר מה שהוכיח מד' הרמב"ן דאמרי' מתוך ממכשירין, כבר נת' במק"א שדעת הרמב"ן דלדין מתוך ל"ב כלל שיהא משכחת גוונא שהותר בפועל לצורך אוכ"נ, וע"כ אין מקום לכל נידון זה אם אמרי' מתוך ממכשירין.

אך יש מקום לנידון זה, אי נימא דגם מלאכות ימים רבים וכיו"ב שלא הותרו לצורך אוכ"נ, מ"מ אית בהו להתירא דמכשירין, ובזה יל"ד אם אמרי' מתוך מזה, אך בפשוטו נ' דמלאכות אלו לא הותרו גם לצורך מכשירין, דאל"כ יהיו מותרין גם לצורך אוכ"נ מדינא דמכשירין, ועי' ר"ן לגבי עשיית כלי שלא הותרה לצורך מכשירין דלא עדיף מכשירין מאוכ"נ גופי', ונ' דעתו ע"ד הרמב"ן דהתירא דמכשירי אוכ"נ הוא דכל שהותר לאוכ"נ הותר גם למכשיריו, אך אם הוי היתר בפנ"ע ל"ש לומר דלא עדיפי מכשירין מאוכ"נ, אלא כך יש לומר, דאם מכשירין מותרין, א"כ גם אוכ"נ יהי' מותר מדין מכשירין, ודו"ק.

אך לדעת רש"י נ', דודאי לא אמרי' מתוך רק ממלאכה שעיקרה הוא לצורך אוכ"נ, דהיא דחשיבא כמלאכת אוכ"נ, ולפ"ז נ' דגם אם כיבוי הי' חשיב כאוכ"נ גופי', ג"כ לא הי' בזה דין מתוך, כיון שאי"ז מלאכה שעיקרה הוא לצורך אוכ"נ, וע' מ"מ לגבי הוצאה והבערה.

רא"ה בסוף הסוגיא דשרי אפי' א"א בבית אחר, ומש"א לו אפשר וכו' דחייאתא נינהו דדחי משום דס"ל אסור, אבל לדידן ודאי הואיל ואישתרי אישתרי, עכ"ד, וכ"ה בשטמ"ק, אך בפסקי ריא"ז כתב לא כן, ונ' מדבריו דהיינו דהתירא דלכם לכל צרכיכם היא רק בשאין לו אפשרות אחרת, דכה"ג הוי זה בכלל צרכיכם, גם ברוקח סימן רצ"ט אסר היכא דאפשר בע"א.

פלוגתת הראשונים שהביא הרשב"א, בדין כיבוי שלא יתעשן הבית שאין לו בית אחר, נ' דפליגי אם כה"ג חשיב צורך אוכ"נ כיון דהוא צורך האכילה, או דלא חשיב צורך אוכ"נ אלא בשה"ז מתקן את האוכל, אך הכא שאין התיקון כלל באוכל, לא חשיב זה כצורך אוכ"נ, ולדעה זו גם כחילת העין לצורך אכילה לא חשיבא כצורך אוכ"נ.

ועי' כן בד' התוס' בשבת שנראה דעתם כן דכל כה"ג לא חשיב כלל כמכשירי אוכ"נ, וע"כ אין להתיר בזה אלא משום דינא דמתוך.

וכ"ז הוא לדעת הרשב"א דלרבנן לא שרי אלא צרכי אוכ"נ, אך המרדכי נקט דגם שלא ישב בשרב שרי, והרי דאף שאר צרכים מותרין, ורק איבוד ממון אסור, והיינו כמש"נ לעיל בתרי גווני, חדא דזה ל"ה צורך היום וע"כ לי"ב לדין מתוך אלא לדין לכל צרכיכם, והב' דכל הצורך שבזה הוא להפיג הצער, וע"כ אי"ז אלא מכשירין.

במש"נ דמכשירי צורך היום אסורין, יש להוסיף טעם בזה, דהתירא דמכשירין לר' יהודה, הוא אף שאין המלאכה עצמה מלאכת אוכ"נ, דמ"מ צורך אוכ"נ מתיר, ואילו התירא דמתוך הוא דמלאכת אוכ"נ תורת מלאכת אוכ"נ בכל גווני, ולגבי התירא דמכשירין ל"מ זה מידי, שהרי בלא"ה מכשירין מותרין אף שאי"ז מלאכת אוכ"נ, ומה יועיל הא דמדין מתוך הויא המלאכה מלאכת אוכ"נ, ודו"ק.

1. וצ"ע בל' הרמב"ן במלחמות בסוגיין שכתב, ז"ל, וכן הכוחל את העין מכשירין של "הנאת הגוף" המותרת ביו"ט ראשון היא, עכ"ל, ומ' דאי"ז מכשירי אוכ"נ, אלא מכשירי הנאת הגוף, וצ"ב, אך בד' הרמב"ן בתוה"א ובד' ר"נ ז"ל בנו מפורש דכחילת העין הויא מכשירי אוכ"נ, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם באמת צ"ב בזה, דמ"ט לא שרינן בזה משום צורך הרפואה עצמו, דלכאו' חשיב זה כצורך היום, ובפשוטו י"ל דצורך הרפואה לא חשיב כשוה לכל נפש, וע"כ אין להתיר אלא משום מה שה"ז מועיל לאכילתו דזה הוי שוה לכל נפש, וכמבו' כן בד' הרמב"ן בתורת האדם, ונת' בזה בדברינו להלן סק"? בהערה, אך לד' הי"מ שהביא הרמב"ן שם דכחילת העין הויא שוה לכל נפש משום דאף הבריאין כוחלין, צ"ב דא"כ מ"ט אי"ז אלא מכשירין כמפורש כן בדבריהם, הרי יש לנו להתיר משום צורך הרפואה עצמו וא"כ אי"ז כמכשירין, ושמא בכחילת העין דאי"ז אלא כדי להגי' אורו, לא חשיב זה כצורך היום, או שמא כל רפואה שע"י סממנין לא חשיבא לעולם אלא כמכשירין אף אם באנו להתיר משום צורך הרפואה עצמו, וצ"ב, אך בל' הרמב"ן בתוה"א מ' דאף לדעת הי"מ הא דשרי לכחול עין הוא משום מה שה"ז מועיל לאכילתו, ולא משום צורך הרפואה עצמו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיקר הך מילתא דההיתר בסוגיין אינו מיוסד כלל על דינא דמתוך, העירוני דיש להוכיח כן לדעת הסוברים דרבה פליג על דינא דמתוך, וע"כ לא שרי באופה מיו"ט לחול מדין מתוך, ואיהו גופי' אמר בסוגיין דלר' יהודה מותר לכבות את הבקעת כדי שלא יתעשן הבית, ובע"כ דאין ההיתר בזה כלל משום דינא דמתוך, אלא משום דינא דלכם לכל צרכיכם. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועי' פנ"י לקמן דכ"ג. דהוכיח מסוגיין דלא אמרי' מתוך בכיבוי, מהא דלא שרינן לכבות אלא לר' יהודה דדריש לכם לכל צרכיכם, ולא שרינן לה משום מתוך, עיי"ש, וזה כמש"נ מד' רש"י דהא דלר"י שרי לכבות, אי"ז מדינא דמתוך אלא מדינא דלכם לכל צרכיכם, (וצ"ע בפנ"י בסוגיין ע"ד רש"י שלא כ"כ), וצ"ע שלא הביא שכבר עמדו בזה התוס' בכתובות והרא"ש והרשב"א בסוגיין ותירצו בע"א. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובאמת צ"ע לדעת רש"י דפירש דהא דלר' יהודה שרי לכבות הוא משום דינא דלכם לכל צרכיכם, וצ"ע מ"ט לא שרינן בזה משום דינא דמתוך, ולדעתו אין לישב כמש"כ הרא"ש דביאה לא חשיבא צורך, או דהויא כמכשירין ולא הותרו מדינא דמתוך, שהרי דעתו דאף מלאכה שלא לצורך הותרה מדינא דמתוך, וא"כ אף אם ביאה שני' לא חשיבא צורך, ואף אם כיבוי הנר לצורך דבר אחר חשיב כמכשירין, הא מיהת לא גרע זה ממלאכה שלא לצורך שהותרה מדינא דמתוך, וכבר עמד בזה באבנ"ז סימן ת"ט סק"ד.

   האמנם למה שפירשו התוס' בדעת רש"י דאסרו חכמים כל מלאכה שלא לצורך, י"ל דמה"ט הוא דאסור, אך אי"ז במשמעות סתימת ד' רש"י, וגם אי"ז מתישב בל' רש"י בד"ה מותר וד"ה איתיבי' בקעת, דנ' דהא דלרבנן ה"ז אסור, אי"ז משום דהוי זה כמכשירין, אלא הוא משום דלדידהו לא הותר צורך הנאת הגוף, וזה צ"ב מ"ט אי"ז מותר מדין מתוך, שהרי כיבוי בקעת ודאי הוי צורך גמור לדעת רש"י דאיירי בבית שדר בו.

   ובפשוטו צ"ל בזה בדעת רש"י כמש"כ באבנ"ז שם, דס"ל דלא אמרי' כלל מתוך במלאכת כיבוי, ודלא כמו שנקטו הרא"ש והרשב"א בסוגיין והתוס' בכתובות, וכאשר כן נ' בד' התוס' לקמן דכ"ג. עיי"ש, ואשר ע"כ לדעת רבנן אסור לכבות הנר שלא לצורך אוכ"נ, ורק לדעת ר' יהודה הוא דשרי משום דלדידי' הותרה מלאכה לשאר צרכים, מדינא דלכם לכל צרכיכם.

   ובאמת לדעת רש"י דאף מלאכה שלא לצורך הותרה משום דינא דמתוך, מסתבר טפי לומר דלא אמרי' מתוך אלא במלאכות שעיקרן לצורך אוכ"נ, או עכ"פ במלאכות הפועלות תיקון באוכ"נ, דתורת מלאכת אוכ"נ עליהן, וע"כ הן מותרות אף שלא לצורך, אך מלאכת כיבוי שאין עיקרה לצורך אוכ"נ, ואף אין הכיבוי פועל תיקון באוכ"נ, לא אמרי' בה מתוך. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם אכתי צ"ב בד' הרשב"א דנמי עמד בקו' זו דמ"ט לא שרי לכבות הנר מדין מתוך, והביא לסוגיא דכתובות, ומ' דהא דלר' יהודה שרי אי"ז מדין מתוך, ולדעתו אין לפרש כמש"נ לדעת הרא"ש דהא דלר' יהודה שרי אי"ז מדין מתוך אלא הוא מדינא דלכם לכל צרכיכם, שכבר נת' להלן סק"ז בהערה להוכיח מדבריו לעיל דכ"א: דאין להתיר שאר צרכים אלא מדינא דמתוך, וגם הרשב"א בהמשך דבריו הביא לכל ד' הרמב"ן במלחמות, דמפורש בדבריו דהא דתלי לה בפלוגתא דרבנן ור"י הוא משום דהוי זה מכשירין, ומ' דהרשב"א הסכים לזה, (אך אי"ז מוכרח, שהרי בד' הרשב"א לקמן דכ"ח. מבו' דפליג על עיקר ד' הרמב"ן אלו), וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ונ' להביא מקור גדול למש"נ בדעת הרמב"ן, דהנה כתב הרמב"ן בתורת האדם, ז"ל, וי"א וכו' אבל מיכחל עינא משום מכשירין התירוהו וכר' יהודה, לפי שהוא דבר השוה לכל נפש שאף הבריאין כוחלין וכו', אבל צרכי חולה שאינו שוה בכל נפש והוא אסור מן הדין דומיא דמוגמר אין עושין אלא ע"י גוי, ואין לי לחלק, דכל הסרת כאב וצער חולי מכשירין הוו, עדויי אוכלא ועדויי כיבי דגופא שוין נינהו, ומאן דאכיל לי' עינא לא חזי שפיר ולא מתהני מאכילה, ומאן דכאיב ליה לבא לא אכיל כלל, עכ"ל, ולכאו' לפ"ד הרמב"ן אלו, אין להתיר צרכי חולה ביו"ט, אלא בשתועיל הרפואה ביום זה לאכילתו, אך בשאין דעתו לאכול עוד, או בסוף היום, או ברפואה שאינה מועלת עד למחר, או ברפואה שמונעתו מלאכול וכל כיו"ב יהא אסור, וצ"ע בסתימת ד' הרמב"ן.

   וד' הרמב"ן צ"ב, דלכאו' ממה שלא התיר הרמב"ן משום צורך הרפואה עצמו, דהי' מקום לחשבו כשוה לכל נפש, משום דצורך בריאות הוא שוה לכל נפש, וכמש"כ כן באבנ"ז סימן שצ"ד סק"ח, מבו' דלדין שוה לכל נפש לא סגי במה שהתועלת היוצאת ממלאכתו היא צריכה לכל נפש, אלא בעי' שמעשה המלאכה עצמו יהא שוה לכל נפש, וכיון דמעשה רפואה אינו שוה לכל נפש, דהבריאין אינם צריכין לזה, ל"מ הא שהתועלת היוצאת מן המלאכה הוא שוה לכל נפש, וצ"ב דא"כ מה מהני הא דהרפואה מועלת לו לאכילתו ואכילה היא שוה לכל נפש, הרי סו"ס מעשה הרפואה אינה שוה לכל נפש.

   ונ' ברור דהרמב"ן אזיל לטעמי', דיסוד התירא דמכשירין הוא דצורך הדוחה יו"ט אף מכשיריו מותרין, וע"כ כל שהצורך שוה לכל נפש, והותר לעשות מלאכה לצרכו, הותרו אף מכשיריו, וע"כ כיון שאכילה היא צורך השוה לכל נפש, אף מכשירי' מותרין, אף שהן עצמן אין שוין לכל נפש, ומשא"כ צורך הרפואה עצמו שאינו שוה לכל נפש, שהבריאין אינם צריכין להתרפאות, אסור לעשות מלאכה לצרכו.

   ונ' עפי"ז דהי"מ דפליגי ואסרו בכל רפואה, הגם שה"ז מועיל לאכילתו שהיא שוה לכל נפש וכמש"כ הרמב"ן, הוא משום דס"ל דהתירא דמכשירין הוא משום דהמכשירין עצמן חשיבי כצורך, וע"כ בעי' שיהא צורך זה עצמו שוה לכל נפש, ול"מ הא דהתועלת היוצאת מזה היא שוה לכל נפש, דומיא דל"מ זה לדעת הרמב"ן וכנ"ל, וע"כ כיון שרפואה אינה שוה לכל נפש, ל"מ הא דהאכילה שוה לכל נפש, ודו"ק היטב. [↑](#footnote-ref-8)
8. אמנם התוס' בכתובות ד"ז. כתבו דלא הותרו מכשירין כמו שלא הותרו באוכ"נ, ולדעתם נ' דבאמת לר' יהודה יש להתיר בזה מדין מתוך, וכ"ה להדיא בהמשך דבריהם שהוכיחו מסוגיין כדרך זו, והרי שלא פירשו כדרך רש"י דלכם לכל צרכיכם, אך תוס' הרשב"א ותוהרא"ש שם לא כתבו לל' זה, וגם לא הוכיחו מסוגיין כדרך זו, והיינו משום דלדידהו הא דלא שרינן להו מדין מתוך הוא אף לדעת ר' יהודה, דהתירא דמתוך כיון שהוא רק משום האוכ"נ גופי' ולא משום מכשיריו, ה"נ אין להתיר מחמתו רק מלאכת שאר צרכים, ולא מלאכת מכשירין, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה בחי' הרשב"א לעיל דכ"א: כתב, דטעמא דב"ה דמתירין לעשות מדורה להתחמם כנגדה הוא מדין מתוך, וכתב עפי"ז דהא דפליגי בפ"ק אי פליגי במתוך, ה"ק מהכא לא תשמעיני', אלא דהכא שמעינן לה, וכ"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן, והק' בלישנא דר' יוחנן לעיל די"ב. דלב"ה דאמרי מתוך שהותרה לצורך ה"נ מתוך שהותרה הבערה לצורך הותרה נמי שלא לצורך, ומ"ט תלי לה בהא דאמרו ב"ה בהוצאה מתוך, הרי שמעינן הכא בהדיא דאמרו מתוך בהבערה, עיי"ש.

   והנה אי נימא כמש"נ בדעת רש"י ודעימי' דלדעת ר' יהודה שרי מלאכה לשאר צרכי הנאת הגוף היכא דא"א מאתמול מדינא דלכם לכל צרכיכם ול"ב בזה לדינא דמתוך, הרי דאין ללמוד ממה שהתירו ב"ה מדורה להתחמם כנגדה וממה שהתירו לחמם מים לרחיצה דס"ל דאמרי' מתוך, די"ל דמה שהתירו בזה הוא משום דס"ל כר' יהודה דלכם לכל צרכיכם, ומשא"כ בהוצאת קטן וכו' אין להתיר משו"ז כיון דהי' אפשר מאתמול, וגם דלא הותר מכח זה רק צרכי הנאת הגוף ולא צרכי מצוה, וכמש"כ הגרע"א, ונת' בזה להלן, וגם במבשל גיה"נ ואכלו, גם אי נימא דיש להתיר בזה משום דהוי בכלל לכל צרכיכם, מ"מ הא דאמר ר' יוחנן דאינה משנה וכו', הוא רק משום דינא דמתוך, דאי משום דינא דלכם לכל צרכיכם, שפיר אתיא הברייתא כרבנן דלא ס"ל להך דינא, וכאשר כן מבו' בשיטת ריב"ב בסוגיין שפירש מתחילה דטעם ההיתר בחמין לרחיצה ובמדורה הוא משום דינא דלכם לכל צרכיכם, עיי"ש, שוב מצאתי שכבר כתב כן באמ"ב יו"ט סימן ב' ד"ה ולכאו' י"ל.

   ומד' הרשב"א שהוכיח מזה דאמרי' מתוך, נ' דלא ס"ל כדעת רש"י דלר' יהודה הותרו צרכי שאר הנאות הגוף מדינא דלכם לכל צרכיכם, אלא מפרש לסוגיין כד' הרמב"ן ודעימי' דהוי מכשירין וע"כ תלי בפלוגתת רבנן ור"י, ועמש"נ עוד בדעתו להלן סק"?.

   וילה"ע עוד בזה, דהנה בד' האחרונים בכ"ד ראיתי שנקטו דר"א ס"ל כב"ש דלא אמרי' מתוך, דר"א שמותי הוא, כדמצינו דכוותה בירושלמי להלן פ"ד ה"ז, ועי' ירושלמי סוכה פ"ב ה"ח, ולמש"נ ילה"ע ע"ז, שהרי ר"א ס"ל כר"י דמכשירי אוכ"נ מותרין, וכמש"א בשבת דקל"ז:, ולדעת רש"י ודעימי' הרי מה"ט יש להתיר לדידי' גם שאר צרכי הנאת הגוף, וזה דלא כדעת ב"ש שאסרו בזה, ובאמת לאו כללא הוא דר"א ס"ל כב"ש, וכמש"כ כן בחי' הריטב"א לעיל ד"ד., עיי"ש, ובגמ' סוכה ד"ז: וד"ט. ונזיר דמ"ו: השוו דעת ב"ש לדעת ר"א, ומ' דלאו כללא הוא דס"ל לר"א כב"ש, וצ"ע בזה.

   והנה אמנם הי' מקום לפלפל דר"א דס"ל דאף מכשירי אוכ"נ שאפשר לעשותן מערב יו"ט מותרין, בע"כ דלא יליף להיתר מכשירין מדכתיב לכם לכל צרכיכם, דא"כ מדכתיב הוא לבדו הי' לו למעט מכשירין שאפשר מעיו"ט, ובע"כ דאיהו ס"ל דבכלל יעשה לכל נפש נכללו אף מכשירין, וע"כ שרי אף בדאפשר מעיו"ט, ולפ"ז ניחא דלדידי' הגם דמכשירין מותרין, מ"מ צרכי הנאת הגוף אסורין, דלא דריש כלל לכם לכל צרכיכם, אך בד' התוס' וש"ר בשבת שם מבו' דגם ר"א יליף להיתר מכשירין מדכתיב לכם לכל צרכיכם, ונחלקו אם הא דשרי אף בדאפשר מערב יו"ט הוא רק במלאכות דרבנן או אף במלאכות דאורייתא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
10. אמנם באמת הנה גם בחי' הרשב"א כתב ל' זה, דאלמא דאפילו היכא דליכא אלא אבוד ממון בלבד וליכא משום שמחת י"ט וצורך אוכ"נ שרי ר' יהודה להדיא, עכ"ל, ולדעת הרשב"א נ' דאין לפרש דהא דשרי ר' יהודה הוא מדינא דלכם לכל צרכיכם, שכבר נת' לעיל בהערה להוכיח מד' הרשב"א לעיל דכ"א: דלא ס"ל דלדעת ר' יהודה יש להתיר שאר צרכים אף בלא דינא דמתוך, ובע"כ דהא דשרי הוא משום דהוי כמכשירי צורך היום דמונע צער ודאגה וכמש"כ כן ראבי"ה הבאנו דבריו להלן סק"י, וא"כ שפיר יל"פ כן גם בד' אחרים שהביא הר"ן. [↑](#footnote-ref-11)
11. ?ויש לדמות ד"ז, לפלוגתת הראשונים בכיבוי בית כדי שלא יתעשן וצריך לאכול בו, עי' רשב"א, ועי' תוס' שבת דצ"ה. ומלחמות בסוגיין דלא חשיב זה כאוכ"נ, ובד' התוס' מ' דאף לא חשיב כמכשירי אוכ"נ, וע' אבנ"ז סימן ת"ט בזה ומש"כ ע"ד הגר"ז, ונ' דטעם הסוברים דלא חשיב זה כאוכ"נ, הוא משום דאי"ז פועל תיקון כלל בגוף האוכ"נ, וה"נ הכא דכוותה, ?. [↑](#footnote-ref-12)
12. אמנם אכתי בד' הרשב"א שכתב, ז"ל, אם בשביל שלא יתעשן הבית או הקדרה מותר, י"מ בשביל שלא יתעשן הבית שלא ישחיר הכותל וכן הקדרה עצמו שאין כאן צורך יו"ט, אבל בשביל שלא יתעשן הבית שהוא יושב בו כדי שלא יצטרך לצאת מן הבית ולהתבטל מסעודתו אין לך אוכ"נ גדול מזה ובכי הא אפילו רבנן מודו וכו', עכ"ל, ומשמעות ד' הרשב"א שלא התירו כיבוי כדי שלא יתעשן הבית לרבנן, אלא בשיתבטל עי"ז מסעודתו, אך בלא זה לא שרינן הגם שאין לו בית אחר לדור בו, ועי' ביאוה"ל ר"ס תקי"ד שכתב כן בדעת הרמ"א, וצ"ב דממ"נ כיון דכיבוי בקעת כדי שלא יתעשן הבית שהוא אוכל בו חשיב כגוף אוכ"נ, א"כ הי' לנו להתיר אף בשאינו אוכל בו, שהרי הוי זה צורך היום ויש להתיר בו מדינא דמתוך, ובד' הרשב"א לעיל מינה סוד"ה אין לו כלי, נ' דכיבוי בקעת שלא יתעשן הבית אינו אלא כמכשירין, וצ"ע דא"כ מ"ט שרי לכבות כדי שלא יתעשן הבית שהוא אוכל בו, (ובאבנ""ז סימן ת"ט סקי"ב כתב דד' י"מ אלו הם שלא כד' הרשב"א לעיל, וצ"ע).

    ועד"ז צ"ע במש"כ הרשב"א שם לדעת רש"י, ז"ל, אבל רש"י ז"ל נראה שהוא מפרש דר' יהודה דוקא בשמתעשן הבית שהוא יושב בו אמרה וכו', ולפי פירוש זה לא נחלקו חכמים אלא בעישון הבית אבל בעישון הקדרה מודו לי' דצורך אוכ"נ הוא, עכ"ל, וצ"ב דכיון דבעישון הקדירה מודו רבנן דשרי ולא חשבי' לה כמכשירין, א"כ מ"ט לא שרינן בעישון הבית מדין מתוך.

    ובע"כ צל"פ בזה, דכל הא דכיבוי בקעת שלא יתעשן הבית או הקדירה לא חשיב כמכשירין, הוא רק בדהוי זה צורך אוכ"נ, אך אם אי"ז צורך אוכ"נ, חשבי' לכיבוי הבקעת כמכשירין, דרק דצורך אוכ"נ חשוב הוא להטפיל הכיבוי אליו ולחשבו כגוף אוכ"נ, ואכתי הדברים צ"ב רב.

    ואולי הי' מקום לפרש בזה בע"א, דהנה הרי הרשב"א לעיל הק' דמ"ט לא שרינן בכיבוי נר מפני דבר אחר מדין מתוך, ול' תירוצו אינו ברור כ"כ, ובפשוטו כונתו דאי"ז אלא כמכשירין וע"כ לא אמרי' בזה מתוך, (וכן פירש האבנ"ז סימן ת"ט סק"ז), אך שמא יל"פ בזה בע"א, דהגם דאי"ז כמכשירין, מ"מ לא אמרי' מתוך רק במעשה שהוא עצמו צורך היום, ולא בכיבוי שאינו אלא סילוק נזק, ולפ"ז ניחא הא דלא שרינן בכיבוי בקעת שלא יתעשן הבית לרבנן, דהגם דל"ה זה כמכשירין, מ"מ כיון שאי"ז צורך אוכ"נ ה"ז אסור, דדין מתוך ל"ש בכיבוי שהוא סילוק נזק, והא דלר' יהודה שרי, הוא משום דלדידי' הותרו מלאכות לשאר צרכים מדינא דלכם לכל צרכיכם ול"ב בזה לדינא דמתוך.

    אמנם כמדומה שאי"ז ע"ד האמת, ומתרי טעמי, חדא הרשב"א בתירוצו אהא דלא שרינן כיבוי נר מפני דבר אחר מדין מתוך, כתב דכיבוי לצורך אוכ"נ היינו אורחי' כבישרא אגומרי ומגופו של מעשה הוא וכו', והרי דגם כד הוי הכיבוי לצורך אוכ"נ גופי' לא שרינן אלא משום דהוא מגופו של מעשה, ואי"ז תנאי בדין מתוך, ועוד, דבד' הרשב"א רחוק לפרש דהא דלר' יהודה שרי הוא משום דלדידי' מרבי' לכם לכל צרכיכם ול"ב לדין מתוך, שכבר נת' לעיל סק"ז בהערה להוכיח מד' הרשב"א לעיל דכ"א: דלא ס"ל לעיקר הך מילתא דלר' יהודה מותרין שאר צרכים אף בלא דין מתוך, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-13)
13. אך יל"ע אם יל"פ כן בדעת הר"ן, שהרי הר"ן בהמשך דבריו הביא לד' הרמב"ן במלחמות, דמפורש בדבריו דהא דתלי לה בפלוגתא דרבנן ור"י הוא משום דהוי זה מכשירין, ומ' דהר"ן הסכים לזה, אך באמת הרי בתו"ד הרמב"ן מבו' דאף כיבוי כדי שלא יתעשן הבית שהוא אוכל שם אסור, והרי דמפרש כפירש"י, ושפיר י"ל דלדעת אחרים שהביא הר"ן דפליגי ע"ז, מתפרש בע"א, גם אף שהביא הר"ן לד' הרמב"ן ולא השיג ע"ז כלום, אך הרי בד' הר"ן לקמן דכ"ח. מבו' דפליג על מש"כ הרמב"ן בטעם הא דאסור להשחיז במשחזת של אבן, וה"נ י"ל דפליג עליו במש"כ דטעם הא דלרבנן אסור לכבות ולר"י מותר, הוא משום דהוי זה כמכשירין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-14)