סימן ע_ - צריך לברר
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

אור ליום ד' י"ז מרחשון תש"ע

א] בקו' הראשונים דבב"ב אמרי' דבאמר פרעתי בפני פלוני ופלוני צריך לברר, ובשבועות אמרי' דאם באו והכחישוהו פטור דכל מילתא דלא רמיא עלי' דאינש לאו אדעתי', מצינו י"א דרכים.

ב] א', כתבו התוס' בב"ב ובשבועות די"ל דרבא כרשב"ג, וכ"ה מבו' בחי' הרמב"ן שבועות וב"ב, דלגיר' רשב"ם דקי"ל כרשב"ג ניחא, והנה אמנם צ"ע שהרי בגמ' אמרו שהטעם משום דכל מילתא וכו', ואם רבא כרשב"ג מה הוצרך לטעם זה, וי"ל בתרי גווני, או דזהו גופא טעמא דרשב"ג בבא לידון בשטר ובחזקה, משום דאמר מילי יתירי ולאו אדעתא, וזה ניחא רק אם הא דאמר ולאו אדעתא קאי על הלוה, וגם רק אי נימא דהיינו דכיון שלא הי' צריך לומר שפרע בפני פלוני ופלוני, ע"כ אף כשאומר לזה אינו מדקדק בכך, וע"כ י"ל לזה גם בשטר, דאומר שיש לו שטר ואינו מדקדק בכך, או דהכא גרע טפי, דכיון שאומר שפרע בפני פלוני ופלוני, הוי כאומר שזמן הפירעון הי' בזמן שהיו פלוני ופלוני שם, וכל שמעידים שבזמן שהיו לא פרע, אינו נאמן לומר שפרע בזמן אחר, דכל האומר פרעתי בזמן פלוני כאומר לא פרעתי בזמן אחר, וע"כ הוא דבעי' להא דכל מילתא וכו', אך לכאו' אי"ז מתישב עם משמעות ד' התוס' בב"ב דק"ע: בסו"ד, דלדעת רב ששת, אף בבא לידון בשטר ובחזקה, מודה רשב"ג דאם נפסל השטר אינו נידון בחזקה, והתם ל"ש הודאת בע"ד זו, ומזה נ' דהא דס"ל לרב ששת דחייב, אי"ז משום הודאת בע"ד, אלא משום דהוחזק כפרן בטענתו.

ויש להוסיף, דהנה בד' התוס' בב"ב דק"ע: בסו"ד מ' דיל"פ דטעמא דרב ששת דפליג וס"ל דהוחזק כפרן, הוא משום דס"ל כרבי, ולפ"ז פלוגתא דרב ששת ורבא הוא אם קי"ל כרבי או כרשב"ג, וצ"ע היאך זה מתישב בלישנא דגמ' דרב ששת אמר דהוחזק כפרן ורבא אמר דכל מילתא, ונ' מזה כמש"נ לדון דטעמא דרשב"ג הוא משום הא דכל מילתא וכו', ובזה גופא הוא דפליגי רבי ורשב"ג, אך התוס' שם דנו דרב ששת נמי אתי כרשב"ג, ולא אמר רשב"ג אלא דא"צ לברר, ולפ"ז נמצא דלרב ששת אין טעמו דרשב"ג משום הא דכל מילתא, אלא משום שאין מוטל על הנתבע לברר דבריו.

ג] ב', כתבו התוס' בשם ר"ת, דכל דינא דצריך לברר, היינו רק שמוטל עליו לכתחילה לברר, אך אם לא בירר לא הפסיד, וע"כ אף אם אמר להד"מ לא הפסיד, וגם לפ"ז צ"ע מה הוצרך רבא לטעמא דכל מילתא וכו', וגם בזה י"ל בתרי אנפי, או דהא דכל עיקר הא דאם לא בירר לא הפסיד, הוא מכח ה"ט דכל מילתא וכו', או דהגם דאם לא בירר לא הפסיד, מ"מ הכא שהכחישוהו העדים בדבריו הוחזק כפרן, ובדין שלא יהא נאמן בטענת פרעתי, גם י"ל דהוי זה כהודאת בע"ד שלא פרע בזמן אחר, וע"ז בעי' להא דכל מילתא וכו', ולפ"ז י"ל דבבא לידון בשטר ובחזקה, ודאי דאם נמצא השטר פסול בטלה החזקה, די"ל דהתם ל"ש הא דכל מילתא וכו', אך אם הא דבעי' הכא לה"ט הוא משום דהוי כהודאת בע"ד, נ' דהתם ליכא הודאת בע"ד, וי"ל דזה הוי גם לדעת רשב"ג, וכמו שדן בזה הרמב"ן בב"ב דקס"ט:, וצ"ע.

ד] ג', מד' רשב"ם בב"ב שם דקדקו התוס', דאף דצריך לברר ואם לא בירר הפסיד, מ"מ אם באו עדים ואמרו להד"מ, הרי דכיון דכל מילתא דלא רמיא עלי' דאינש וכו', אינו מפסיד, והתוס' תמהו ע"ז, ודנו דשמא אין כונת רשב"ם לזה.

ה] ד', הרמ"ה בב"ב תירץ, דשאני בההיא דשבועות דאמר ולאו פרעתיך בפני פלוני ופלוני, ול' זה הוי כמסתפק, וע"כ בזה אמרי' דכל מילתא וכו' לאו אדעתי', והמ"מ פ"ו מטונ"ט דן לפרש כן גם בדעת הרמב"ם, אך כבר תמהו הלח"מ שם התומים סימן ע' סק"ב, דלדעת הרמב"ם אין לחלק בזה, שהרי פירש שם דמה שאמרו דלאו אדעתי' קאי על העדים, וא"כ מאי נפ"מ אם אמר בל' ודאי או כמסתפק, ועיי"ש בתומים שפירש דטעם החילוק בזה לדעת הרמב"ם הוא, דכל שאמר כמסתפק לא קיבל על עצמו דברי העדים, אלא בא להזכיר למלוה הפירעון, עיי"ש.

ו] ה', הבעה"מ בב"ב כתב, דשאני בההיא דב"ב דאיירי שהזמינם לעדות, וע"כ בזה לא אמרי' דכל מילתא וכו', והנה בד' בעה"מ שם מבו' דכ"ז הוא משום דמפרש ההיא דכל מילתא על העדים, וכל שהזמינם לעדות ליכא למימר דלאו אדעתייהו, אך אם הא דכל מילתא קאי על הבע"ד אין לחלק בזה, והטעם בזה י"ל, דהבע"ד אינו זכור אף אם הזמינם, בפרט אם באמת לא הזמין עדים כלל, די"ל דטעה וסבור שהזמין עדים, ויותר נראה דהוא משום דמש"א דהבע"ד לאו אדעתי', נ' בפירש"י דלאו היינו דמעיקרא בשעת ההלואה לאו אדעתי' אם יש שם עדים, אלא עתה שאומר שפרע בפני פלוני ופלוני, כיון שהוא שפת יתר, אינו מדקדק בדבר, וכן נ' להגורסים כל וכו' "אמר לה" ולאו אדעתי', ולזה לא יהני מה שהזמינם, אך הרמב"ן כתב די"ל כן גם אם הא דכל מילתא קאי על הלוה, ולדעתו צ"ל דמש"א דלאו אדעתי', היינו דבשעת ההלואה אינו מדקדק, וע"כ כל שהזמינם והוא מדקדק בכך הוחזק כפרן, אך יש לדחות, דגם אם קאי על מה שמוסיף לומר שפרע בפני פלוני ופלוני, מ"מ כל מה דמצינו לומר דאמר ולאו אדעתי', הוא כשאין הדבר ברור לו, אך אם ידוע לו בבירור, לא אמרי' דאמר ולאו אדעתי'.

ז] ו', הראב"ד בהשגות הרי"ף שבועות, ובכתוב שם ב"ב דק"ע., ובשטמ"ק שם כתב, דכל מש"א רבא דלא הוחזק כפרן, היינו דנאמן לחזור ולומר פרעתי אח"כ, אך לעולם אינו נפטר בטענת הפירעון שטען מתחילה, ובל' המאירי בב"ב מבו' דהיינו, דאף דמהני עדות העדים שהכחישוהו להחזיקו כפרן ולבטל טענת פרעתי שטען, מ"מ לא סגי בזה להחזיקו כפרן מכאן ולהבא, וכן שפירש הרמב"ן בשבועות, וע"כ הק' ע"ז דפשרה היא זו, ותמה ע"ז עוד מסוגיא דעפצים, עיי"ש.

אך בל' הראב"ד שבשטמ"ק ב"ב נ' להדיא בע"א, ז"ל, דמשום צריך לברר לא מחזקינן לי' בכפרן, אלא שאין פוטרין אותו עד שיברר, עכ"ל, ונ' להדיא דס"ל דדינא דצריך לברר ואם לא בירר הפסיד אי"ז כלל משום דהוחזק כפרן מכח מה שלא בירר, או ע"פ העדים שהכחישוהו, אלא הוא משום דדינא הוא דעליו לברר ואם לא בירר הפסיד, ולזה ל"מ הא דלאו אדעתי'.

והטעם בזה, דלא מיבעיא אי נימא כמשמעות ד' הראב"ד בב"ב דהא דלאו אדעתי' קאי על הלוה, דלפ"ז י"ל דאף דלאו אדעתי', מ"מ כיון שאמר שהיו עדים מוטל עליו לברר, וכל שלא בירר הפסיד, אלא אף אי נימא כמש"כ הראב"ד בהשגות הרי"ף דהא דלאו אדעתי' קאי על העדים, י"ל דכל שהכחישוהו מפסיד, ול"ד להלכו העדים למדינת הים או שאינם זוכרים העדות דאינו מפסיד, וזה למש"כ למש"כ התומים סימן ע' סק"ב דדינא דצריך לברר הוא שקיבל עליו שיהא הדבר כמו שיאמרו אם באמת או בטעות, וע"כ אף אם כאמת לאו אדעתייהו דעדים, מ"מ כיון שאמרו שלא פרע בפניהם, ה"ה חייב.

ואשר זהו מש"כ הראב"ד, דהך דינא ל"מ אלא להפסידו את הממון, אך ל"מ דין זה להחזיקו כפרן, ולפ"ז מתישב משה"ק הרמב"ן דפשרה היא זו, ומתישב גם משה"ק מסוגיא דעפצים, דהתם הרי ל"ש דינא דצריך לברר, וע"כ התם אי לאו אדעתי' ל"ה בטלה טענתו, וז"ב.

ח] ז', הרמב"ן בב"ב כתב, דסוגיא דשבועות איירי בשבאו עדים אחרים על הפירעון, "שכיון שפרעו בפני עדים שהרי הם לפניך בידוע שלא הי' זכור בפני מי שאין אדם זוכר לעולם באיזה ענין פורע חובותיו", אבל לא באו אחרים אינו נאמן והוחזק כפרן, עכ"ל, ומשמעות דבריו, דטעם החילוק הוא, דאם באו עדים אחרים שפרע בפניהם, מסתבר טפי לומר דזה שאמר שפרע בפני פלוני ופלוני, הוא משום שלא הי' זכור, ויל"פ בתרי גווני, או דכיון דאיכא עדים שפרע וידוע שבאמת פרע, ומה שאמר שפרע אמת הוא, מסתבר שמה שאמר שפרע בפני פו"פ לא הי' דעתו לשקר, או דכיון שידוע שפרע בפני עדים, מסתבר שטעה וחשב שהיו עדים אחרים, ומשא"כ בשאין ידוע שפרע כלל בפני עדים, לא אמרי' שטעה והי' סבור שפרע בפני עדים, אך הי' מקום לפרש בע"א, דכל שבאו עדים שפרע, ל"ש בזה דינא דצריך לברר, עמש"נ להלן בההיא דמכות ד"ה: באתיא סהדי ואשתקור, דלא פסלינן לכת השני' משום הא דצריך לברר, ואך דמ"מ ס"ל לרב ששת דהוחזק כפרן ומפסיד, משום דהוי כהודאת בע"ד שלא פרע שלא בפני עדים אלו, וע"ז אמרי' דכל מילתא וכו' וליכא הודאת בע"ד, אך ל"מ זה לבטל לדינא דצריך לברר.

ט] ח', הרמב"ן בשבועות כתב, דסוגיא דב"ב איירי בשעומד בדבריו הראשונים ואומר פרעתיך בפניהם ואינן זכורים בדבר, וסוגיא דשבועות איירי בשחזר ואמר שפרעתיך אם לא בפניהם בפני אחרים פרעתיך או ביני לבינך, ובכה"ג אמרי' דמילתא דלא רמיא עלי' דאיניש וכו', עכ"ד, ולכאו' היינו דל"מ הא דכל מילתא וכו', אא"כ חוזר בו ואומר שטעה, דכה"ג מקבלין דבריו משום הא דכל מילתא וכו', אך אם הוא עצמו עומד בדיבורו ואומר שלא טעה אלא פרע בפניהם, הרי דכיון שהם מכחישין אותו ואומרים שלא פרע בפניהם, הוחזק כפרן.

והנה הרמב"ן שם כתב דהא דנאמן כשאומר פרעתיך אבל לא בפניהם וכו', הוא מתוך שיכול לומר מתחלה פרעתיך שלא בפני עדים שהרי א"צ לפרעו בעדים, עכ"ד, ומ' דהיינו דנאמן במיגו, וכ"ה להדיא במאירי ב"ב דק"ע. שנאמן משום מיגו, וזה צע"ג, דהרי השתא שחוזר בו לית לי' מיגו, דהוי מיגו למפרע, אך נ' דאין מכוון ד' הרמב"ן דהשתא נאמן לומר שטעה מדבריו מכח דהשתא אית לי' מיגו, אלא היינו דהא דאמרי' דמעיקרא טעה בדבריו ולא אמרי' דשיקר בדבריו, הוא משום דמעיקרא הו"ל מיגו דהומ"ל פרעתיך שלא בעדים, וע"כ מכח זה יש לנו לומר שלא שיקר במה שאמר שפרע בפני פו"פ, דמה לי לשקר, אלא טעה בזה, וז"ב.[[1]](#footnote-2)

י] ט', הרשב"א הריטב"א והר"ן כתבו דקי"ל כסוגיא דסנהדרין דלא אמרי' דצריך לברר אלא בחזקה דמכח שטר, וזה לפי גירסתם בסוגיא שם דר"מ ס"ל דצריך לברר ורבנן ס"ל דא"צ לברר, ועמש"נ להלן בזה, והנה אמנם הרמ"ה בסנהדרין שם כתב דפרעתי בפני פלוני ופלוני דמי לחזקה דמכח שטר, שהרי גם חזקה מהניא בלא שטר, ומ"מ כל שאומר שהי' לו שטר, אי"ז דבר לעצמו, וה"נ הוא בפירעון בפני פלוני ופלוני, ול"ד לב' כתי עדים דל"ש הכתות זל"ז, והיינו דאמנם טענת הפירעון שפרע בפני ב' הכתות, בטלה כשאינו מביא את ב' הכתות, אך העדים אינם בטלים, דאין כת א' שייכת לכת השני', וע"כ אף שטענתו בטלה, מהני לי' עדות העדים, אך הרשב"א ודעימי' פליגי בזה, ומדמו פרעתי בפני פלוני ופלוני לב' כתי עדים.

והרשב"א כתב בתו"ד דרב ששת ס"ל כס"ד דסנהדרין דפליגי בפלוגתא דרבי ורשב"ג, ולדעת רבי צריך לברר אף בב' כתי עדים, וצ"ע דא"כ נמצא דפלוגתא דרב ששת ורבא הוא אם דינא דצריך לברר הוא גם בשאר מילי או רק בשטר וחזקה, והיאך זה מתישב בלישנא דרב ששת ורבא, דפליגי אם הוחזק כפרן או דכל מילתא.

ומבו' מזה, דטעמא דמילתא דרק בשטר וחזקה הוחזק כפרן, הוא משום דבשאר מילי שאומר שאינם שייכים לעיקר טענתו, אמרי' דאמר להו ולאו אדעתי', ורק בשטר וחזקה דהחזקה מכח שטר קאתיא, הרי דכל שאומר שיש לו שטר, הוי זה עיקר טענתו, ולא אמרי' דלאו אדעתי', וכ"ה להדיא בל' הריטב"א בב"ב דק"ע., ז"ל, נראה שהוא סובר דהא דר' יצחק פליגא אדרבא, דרבא סובר שלא אמר רבי אלא בשטר וחזקה, ומשום דחזקה דראי' מכח שטרא אתיא ובמקום שטר קיימא ובהא הוא דיש לו לברר, ואם נמצא שטרו פסול שתאבד חזקתו, אבל בעידי פרעון א"צ לברר כלל, כי המלוה את חבירו בעדים אין צריך לפרעו בעדים, "והויא מילתא דלא רמיא עלי' דאיניש ואמר לה ולאו אדעתי'", שאם לא פרעו בפני אלו פרעו בפני אחרים או בינו לבין עצמו, ור' יצחק נפחא הי' סובר דאפי' בכי הא דפרעון אמר רבי דכיון שטען בב"ד צריך לברר, ואם הוכחש במקצת הרי הוחזק כפרן, עכ"ל, ומ' להדיא דטעם החילוק בין עדי פירעון לבין שטר, הוא דבשטר רמיא עלי' דאינש, ובעדי פירעון לא רמיא עלי' דאינש, וכ"ה בהמש"ד הריטב"א שם, ז"ל, והא דטעין עדי פרעון במלוה ע"פ "שלא לצורך וכפטומי מילי" כשתי כתי עדים דמי, עכ"ל, והרי דהא דבב' כתי עדים א"צ לברר, הוא משום דאמר לזה כפטומי מילי בעלמא, וע"כ לאו אדעתי'.

יא] י', הרי"ד בשבועות כתב, דכל מש"א בב"ב דצריך לברר, הוא רק כדי ליפטר מן השבועה, ופירש כן בד' הרמב"ם, וכ"ה בחי' הריטב"א שם בדעת הרמב"ם, וכן פירש בדעתו בכס"מ ובב"י, אך אם לא בירר או שבאו עדים ואמרו להד"מ והכחישוהו, לא הפסיד, ועמש"נ להלן דלדעת הרמב"ם עיקר דינא דצריך לברר הוא דעל הנתבע מוטל לברר כדי להוציא הדין לאמיתו, והוי זה בכל מקום לפי ענינו.[[2]](#footnote-3)

יב] י"א, המ"מ פ"ו מטונ"ט חילק בין היכא דאיכא עדי הלואה דכה"ג אם לא בירר הפסיד, להיכא דליכא עדי הלואה, ולא פירש הטעם לחלק בזה, ואולי הוא משום דכה"ג דליכא עדי הלואה, לא רמי עלי' שהרי בידו לכפור עיקר ההלואה, וע"כ גם כשאומר שפרע בפני פלוני ופלוני אינו מדקדק, או שכונתו דאם מתחילה לוה שלא בפני עדים, אינו מדקדק בשעת הפירעון לראות אם יש עדים, כיון דליכא עדים כלל שלוה, וע"כ לאו אדעתי' אלו עדים הי' שם.

יג] בעיקר קו' הראשונים יל"פ בב' אנפי שהם ג', חדא שהקו' דאם צריך לברר ל"מ הא דלאו אדעתי', דמ"מ מוטל עליו לברר ולא בירר, והב', דהקו' דאם לאו אדעתי' מ"ט הוא צריך לברר, ובזה י"ל בתרי גווני, או דמה תועלת בבירורו, או דכיון דלאו אדעתי' הוי מילי דכדי וא"צ לבררם, והדרך האחרונה אינה מתישבת להמפרשים דהא דלאו אדעתי' קאי על העדים, וז"פ.

והנה בל' הריטב"א ב"ב דק"ע. ובל' פסקי רי"ד שבועות מפורש דהקו' דמה תועלת בבירורו אם אף כשיכחישוהו לא יתחייב, עיי"ש.

ובאמת יל"פ דהקו' נכללת מב' האופנים, והיינו דבהא דצריך לברר מבו' דאם הכחישוהו מפסיד, וכמו שהביאו הראשונים מפי' ר"ח, וזה דלא כסוגיין, אלא שמעינן מינה או דלית לן להא דלאו אדעתי', או דהגם דלאו אדעתי' מ"מ מכח הא דצריך לברר ה"ה מפסיד.

והנה התוס' תירצו דרבא כרשב"ג, וכ"ה ברמב"ן ב"ב ושבועות לגיר' רשב"ם, ולכאו' אי נימא דכל דלאו אדעתי' ל"ש דינא דצריך לברר, א"כ מאי משני, ויל"פ דהא דלאו אדעתי' זה גופא טעמא דרשב"ג, וע"ז גופא פליג רבי, וע"ד ד' רשב"א וריטב"א דהחילוק בין שטר וחזקה לשאר מילי, הוא משום דבשאר מילי לאו אדעתי', ועי' לעיל שנת' לסייע מד' התוס' בב"'ב דטעמא דרשב"ג הוא משום דלאו אדעתי', או דנימא דאה"נ לפום הך שנויא בע"כ דדינא דצריך לברר מהני לחייב אף היכא דלאו אדעתי'.

יד] כתב בשו"ע סימן ע' ס"ב, אמר פרעתיך בפני פלוני ופלוני אומרים ללוה הביאם והפטר, לא באו, ואפי' באו והכחישוהו ואמרו להד"מ, ישבע היסת ויפטר, ואם אומר שהזמינם לעדים כשפרעו, אם הכחישוהו, חייב לשלם, עכ"ל.

ובביאור הגר"א שם סקי"ב כתב, ז"ל, וגם דעת ש"ע צ"ע שסותר למ"ש בסי' ק"מ, עכ"ל.

וביאור הדברים, דהנה בשו"ע בסימן ק"מ כתב, טען שמעון שיש לו שטר שמכרה או נתנה לו בשטר, וגם שיש לו עדים שהחזיק ג' שנים, אומרים לו קיים שטרך, אם יכול לקיימו מוטב וצריך לחזר אחריו לקיימו וכו', אבל אם ישנן לעדים לא תועיל לו חזקתו, וצריך שיבואו העדים, אם טען אח"כ אבד השטר אינו נאמן, וכן אם הביא השטר ונמצא בטל נתבטלה נמי החזקה, ע"כ, והרי דבבא לידון בשטר ובחזקה, כל שאינו מברר השטר ל"מ לו חזקתו, ורק אם א"א לו לברר, הוא דמהני לו חזקתו, וא"כ מ"ט הכא שאמר פרעתיך בפני פלוני ופלוני, אף דצריך לברר, מ"מ אם לא בירר פטור.

והנה אמנם בד' הראשונים מצינו כמה דרכים, דאף דצריך לברר מ"מ שאני האומר פרעתיך בפני פלוני ופלוני, דאף שבאו והכחישוהו פטור, משום דכל מילתא דלא רמיא עלי' דאינש לאו אדעתי'.

אך נ' מכוון קו' הגר"א, שהרי לפ"ד הראשונים הנז', כיון דלאו אדעתי', לי"ב כלל לדינא דצריך לברר, אך השו"ע שכתב דגם בזה צריך לברר, ומ"מ אם לא בירר אינו מפסיד, בע"כ שדעתו כמש"כ התוס' בכ"ד דכל דינא דצריך לברר אינו אלא לעמוד על בירור הדבר, ואם לא בירר לא הפסיד, וכמש"כ כן הגר"א בסק"ט, וזה סותר למש"כ השו"ע בסימן ק"מ דמשום דינא דצריך לברר אם לא בירר הפסיד.

טו] והנה באמת כד' השו"ע נ' ללמוד מד' הרי"ד, דהנה בפסקי רי"ד בשבועות דמ"א: כתב לישב סתירת הסוגיות, דכל דינא דמש"א דצריך לברר בשאומר פרעתיך בפני פלוני ופלוני, הוא רק כדי לפטרו משבועה, וכדעת הרמב"ם, עיי"ש.

אך בפסקי רי"ד סנהדרין פירש לסוגיא דהתם כפי' הרמ"ה, ולפ"ז הרי מבו' דהא דצריך לברר היינו דאם שיקר במקצת בטל הכל, ועיי"ש שדנו בגמ' אף בנמצאו קרובים או פסולין, וכל הא דמסקינן בזה דכה"ג מהניא לי' כת אחת, הוא משום דלא מסיק אדעתי' דפסולין הן, וכמו שפירש הרי"ד שם, והרי דבלא זה הוי הדין, דכל שבטל מקצת בטל הכל, וזה דלא כד' הרי"ד בשבועות דכל דינא דצריך לברר אי"ז אלא דין לכתחילה כדי לפטרו משבועה.

והנה אמנם יתכן דבזה גופא הוא שנחלקו רבי ורבנן שם, וכ"נ מד' פסקי רי"ד ב"ב דק"ע., ז"ל, מיהו אם לא בירר לא הפסיד, אלא בכל טענה שהוא יכול לנצח דינו מנצח, ואע"פ שלא בירר כל טענותיו, ובפ' דיני ממונות בתרא פליגי בהא מילתא נמי ר"מ ורבנן, עכ"ל, ומ' מדבריו, דבהא גופא הא דפליגי, דלר"מ אם לא בירר דבריו הפסיד, ולרבנן אם לא בירר לא הפסיד, אך צ"ע היאך זה מתישב בסוגית הגמ' שם.

טז] ונ' די"ל שהרי כל הא דבאומר פרעתי בפני פלוני ופלוני, ובאו העדים ואמרו להד"מ אינו מפסיד, הוא משום דכל מילתא דלא רמיא עלי' דאינש לאו אדעתי', אך בבא לידון בשטר ובחזקה י"ל דל"ש ה"ט, וע"כ בזה כל שנמצא השטר מזויף, או שאומר שאבד והוי זה ריעותא דהשטר שקר, בטלה החזקה.

אך צ"ע, דא"כ נמצא דאיכא ב' פלוגתות בין רבי לרשב"ג, חדא דלרבי אם בטל השטר בטלה החזקה ולרשב"ג לא בטלה, והנה אמנם כשנמצא השטר מזויף, יתכן דלכו"ע בטלה החזקה, וכ"נ מסתימת ד' הרשב"א בשבועות, (אך הרמב"ן בב"ב דקס"ט: הביא מירושלמי דה"ז תלוי בפלוגתת רבי ורשב"ג), אך כשאומר אבד שטרי, לא בטלה החזקה רק לדעת רבי, ועוד דאף במקום שאם בטלה העדות לא בטלה טענתו, מ"מ לרבי מוטל עליו לברר ולהביא העדים, ולרשב"ג אין מוטל עליו לברר, ומה ענין ב' הפלוגתות זל"ז, וגם מהיכ"ת דפליגי בתרתי, הרי י"ל דכל הא דס"ל לרבי דצריך לברר, היינו רק דמוטל עליו לברר ולהביא השטר ולקיימו, אך מהיכ"ת דס"ל נמי דאם בטל השטר בטלה החזקה.

יז] ונראה לישב, דהנה בביאור פלוגתא דרבי ורשב"ג, פירש בפסקי רי"ד ב"ב דק"ע., ז"ל, דרבי סבר נידון בשטר, וכו' עכשיו שטען יש לי שטר צריך לברר כל טענתו, ולא די לו בעדי חזקה עד שיוציא גם את השטר, ואם לא יוציאנו אמרי' שקר הם דבריו, ורשב"ג סבר נידון בחזקה, שאע"פ שטען כי יש לו שטר "אינו נתפש בדבריו בזה", אלא כיון שמביא עדי חזקה מעמידין השדה בידו, ואין מצריכין אותו להביא השטר ולברר דבריו, עכ"ל.

ובמאירי סנהדרין דכ"ג:, ז"ל, א"צ לברר, "שכל שמגזם בעצמו לברר טענתו ביתר ממה שאין מדת הדין תובעתו, אין מכשילין אותו על פיו", וכל שלא מצא כת אחרת גובה על פי זו שהוציא ראשונה, עכ"ל, ול' רשב"ם ב"ב דק"ע., נראין דברי רשב"ג שאין לו להפסיד "בשביל שפת יתר", עכ"ל.

יח] ונ' דיל"פ בזה, דעיקר הפלוגתא אם צריך לברר או א"צ לברר, או במי שמוסיף דברים על טענתו, דלדעת רבי חזינן לה מכלל טענתו, ולדעת רשב"ג לא חזינן לה מכלל טענתו, אלא מילי בעלמא הוא דקאמר לי'.

ולפ"ז נ', דהא דפליגי רבי ורשב"ג, אם נפסל השטר אם החזקה בטלה, והא דפליגי באומר פרעתי בפני פלוני ופלוני אם צריך לברר דבריו לכתחילה, אי"ז ב' פלוגתות, אלא הוי זה חד פלוגתא, דלדעת רבי דכל דבר שמוסיף על טענתו חזינן לה מכלל טענתו, הרי דכל שנמצא כפרן בזה בטל כל טענתו, וע"כ נמי ס"ל דאף במקום דכשנמצא שלא כטענה שהוסיף לא בטלה כל טענתו, משום דכל מילתא דלא רמי עלי' דאינש לאו אדעתי', מ"מ כיון שטען כן, אמרינן לי' לברר כדי לפטרו מן השבועה, אך לדעת רשב"ג דמה שמוסיף על טענתו אינו מכלל טענתו, ע"כ אף אם נמצא כפרן בזה, אין בטל עיקר טענתו, דרק כששיקר בטענתו הוא שכל טענתו בטלה, אך אם שיקר בדבר שאינו מכלל טענתו, אי"ז מבטל את טענתו, וע"כ נמי אין מוטל עליו לברר לזה, שהרי אי"ז מכלל מה שטען, ודו"ק.

ובזה מתפרש ד' הירושלמי שהביא הרמב"ן בב"ב דקס"ט:, דאם מתחילה הוציא השטר לחודי' ונפסל, מודה רשב"ג דל"מ לו חזקתו, ולהנ"ל הטעם בזה, דכה"ג הוי עיקר טענתו מכח השטר, וכל שכפר בראי' זו, ל"מ להביא ראי' אחרת.

יט] וע"ד כ"ז י"ל, למש"נ לעיל אות ב' לדון מד' התוס' בב"ב, דטעם פלוגתא דרבי ורשב"ג הוא דרשב"ג ס"ל דכל שאמר דברים יתירים, אמרי' דכל מילתא דלא רמיא עלי' דאינש אמר לה ולאו אדעתי', ולפ"ז ניחא דתליין ב' הפלוגתות זב"ז, וניחא נמי הא דאם הביא מתחילה שטר ונפסל מודה רשב"ג דאינו נידון בחזקה.

אך בד' הרי"ד אי"ז מתישב, שהרי ס"ל דהגם דאמרי' בפרעתי בפני פלוני ופלוני דכל מילתא וכו', מ"מ צריך לברר כדי ליפטר משבועה, ואם כל הא דס"ל לרבי דצריך לברר הוא משום דאמרי' שדקדק בדבריו, הרי דהתם דאמרי' דלאו אדעתי', מ"ט הוא צריך לברר, וי"ל.

כ] כתב הגר"א סימן ע' סק"ט, ז"ל, והר"ן ומ"מ כ' דסוגיא דב"ב דחוי' מההיא דסנה' כ"ג ב' ע"כ ל"ק רבי כו' אבל בשאר מקומות ס"ל כשיטת הגאונים שהביא הרא"ש בב"ב שם שאם לא בירר או שהכחישוהו פסול, וא"א לומר כן דא"כ ע"כ צריך לגרוס בסנה' שם וחכ"א צריך לברר וכפירש"י בלשון אחרון, וא"כ לרבנן אין חילוק בין מחמת חזקה או לא, וע"כ צ"ל דלא ס"ל כהגאונים שם, עכ"ל.

וביאור דבריו, שהרי בפירש"י בסנהדרין כתב ב' לשונות בביאור הסוגיא דהתם, ואיכא ב' נפ"מ בין ב' הלשונות, חדא, דלל' הראשון דעת ר"מ דצריך לברר ודעת רבנן דא"צ לברר, ולל' השני דעת רבנן דצריך לברר ודעת ר"מ דא"צ לברר, ועוד, דלל' הראשון מבו' דאף אם צריך לברר, מ"מ אם נמצאו העדים פסולין אינו מפסיד, ולל' השני מבו' דאם צריך לברר ונמצאו העדים פסולין מפסיד.

והנה הרי מש"כ הראשונים דקי"ל כמסקנת הסוגיא דסנהדרין דלא אמר רבי אלא בחזקה דמכח שטר קאתיא, ניחא רק לל' הראשון, דרבנן ס"ל דבב' כתי עדים א"צ לברר, וקי"ל כוותייהו, אך לל' השני דר"מ הוא דס"ל בב' כתי עדים דא"צ לברר, אך רבנן ס"ל דצריך לברר, הרי ודאי קי"ל כרבנן, דדינא דצריך לברר הוא אף בב' כתי עדים, וכ"ה להדיא בחי' הרשב"א והריטב"א דגרסי בגמ' דסנהדרין דר"מ ס"ל דצריך לברר, וע"כ שפיר כתבו דקי"ל כרבנן דבב' כתי עדים א"צ לברר, (ועי' עוד בד' הרשב"א והריטב"א שפירשו דטעמא דר"י נפחא, הוא משום דס"ל כס"ד דסנהדרין, והיינו דל"ה מצו לפרש דס"ל דקי"ל כר"מ דאף בב' כתי עדים צריך לברר, שהרי אם ר"מ ורבנן תרוייהו ס"ל כרבי, ודאי דקי"ל כרבנן).

והנה בפלוגתת ב' הלשונות אם כל שנמצאו העדים פסולין הפסיד, מבו' בד' התוס' שם דתליא בהנידון אם משום דינא דצריך לברר כל שלא בירר הפסיד, או דאי"ז אלא דין לכתחילה.

ואשר זהו משה"ק הגר"א, דלמש"כ הר"ן והמ"מ כשיטת הגאונים דאם לא בירר הפסיד, הרי דה"נ אם נמצאו העדים פסולין הפסיד, ובע"כ צל"פ סוגית הגמ' בסנהדרין כל"ב דרש"י, ולהך לישנא הרי קי"ל כרבנן דגם בב' כתי עדים אמרי' דצריך לברר.

כא] והנה אמנם בד' הרמ"ה והרי"ד בסנהדרין שם מבו' דאף דמשום דינא דצריך לברר אם לא בירר הפסיד, וכמו שפירשו שם דהוא משם דכל שכת א' שקר היא, אמרינן דגם הכת השני' שקר היא, ומה"ט איבע"ל בסוגיא שם אם נמצאה כת שני' פסולין או קרובין לר"מ, אם מתקימת העדות בראשונה, והיינו משום דמכח דינא דצריך לברר, כל שנתברר שכת א' שקר היא, ל"מ הכת השני'.

והא דמסקינן התם דאם נמצאו פסולין סגי לי' בכת א' כשרה, והטעם בזה פירש הרמ"ה דהוא משום שלא דקדק אם כשרים הם או פסולין, ולא אמר אלא שיש לו ב' כתי עדים, אך לא אמר שכשרים הם, וע"כ סגי לי' להביא ב' כתות אף אם אינם כשרים, והרי"ד פירש דהוא משום דמצי למימר אנא סברי דכשרים הם, ומבו' בדבריהם, דלעולם הי' מן הדין דכל שנמצאו פסולין יפסיד, ואך דאמרי' דל"ש בזה דינא דצריך לברר, משום שלא נתכוין מתחילה שכשרים הם או משום דטעה בזה.

וכן מ' קצת בל' רש"י שם, דהצד לומר דבפסולין אינו מפסיד, הוא משום דלא דק בזה, ויתכן דהא דפליג רש"י בל' השני ע"ז, אי"ז משום דס"ל דדק בזה, אלא הוא משום דאזיל לטעמי' דאפי' מתו העדים מפסיד, ונמצאו העדים פסולין י"ל דלא עדיף מזה, אך לד' הרמ"ה שלא אמר כלל שיש לו עדים כשרים, הרי בדין דאף אם במתו מפסיד מ"מ בנמצאו פסולין אינו מפסיד, ודו"ק, אך ברמב"ן ורא"ש ב"ב דק"ע. מבו' דאף דבמתו אינו מפסיד, מ"מ בנמצאו פסולין מפסיד.

ולפ"ז ניחא שפיר ד' הרשב"א ודעימי', דלעולם ס"ל כל' הראשון דרש"י או כפי' הרמ"ה והרי"ד, דר"מ ס"ל דצריך לברר ורבנן ס"ל דא"צ לברר, והא דס"ל דמשום דינא דצריך לברר כל שלא בירר הפסיד, ול"ד להמבו' בסוגיא דסנהדרין דאם נמצאו כת א' פסולין מתקימת העדות בכת השני', הוא משום דשאני היכא שנמצאו פסולין דל"ש בזה דינא דצריך לברר וכנ"ל.

כב] ויש להוסיף עפי"ד הגר"א, דמה"ט הרמב"ן קשיא לי' סתירת הסוגיות ולא יישב כתי' הרשב"א ודעימי', ובפשוטו צ"ל דס"ל כד' הרמ"ה בסנהדרין, דפרעתי בפני פלוני ופלוני דמי לבא לידון בשטר ובחזקה, שהרי בד' הרמב"ן בב"ב דק"ע. מפורש שדעתו כפירש"י בל' השני, דאם נמצאו פסולין לא סגי בכת השני', ולפ"ז הרי בע"כ לגרוס דרבנן סברי דצריך לברר וקי"ל כוותיהו, והרי דדינא דצריך לברר הוא אף בב' כתי עדים, ולא רק בשטר וחזקה, וז"פ.

ומה"ט גם לדעת הרא"ש א"א לישב כתי' הרשב"א ודעימי', שהרי הרא"ש בפ' גט פשוט, כתב דאם נמצאו קרובין או פסולין מ' בסוגיא דסנהדרין דל"מ, והרי דמפרש כל' השני דרש"י, ולפ"ז ודאי דקי"ל דדינא דצריך לברר הוא אף בב' כתי עדים, וכנ"ל, וצ"ע ד' כמה מן האחרונים שכתבו בדעת הרא"ש דס"ל כתי' הרשב"א.

כג] ז"ל הרמב"ם בפיהמ"ש פרק ז"ב, ואמרו זה פוסל עדיו של זה פוסל עדיו של זה, אין מחלוקתו עם חכמים במי שהביא שני עדים להעיד לו באיזה דבר שבעל דינו יפסול אותם ושומעין לו, כי זה ברור שאין שומעין לו אלא אם כן הביא ראי' שהם קרובים או פסולים, אלא מחלוקת ר"מ וחכמים בראובן שטען על שמעון שהוא חייב לו ממון, והביא ראובן ב' עדים והעידו על שמעון שכך הוא הדבר, והביא עוד אחר כך ב' עדים אחרים וגם הם העידו כעדות ב' העדים הקודמים, הרי אם טען שמעון ואמר ד' העדים האלו פסולים, ר"מ אומר מקבלים דבריו ואומרים לראובן ברר שהם כשרים, לפי שלא הבאת עדים אחר עדים להעיד בדבר אחד בעצמו אלא מפני שאתה יודע שמקצתם אינם ראויין להעיד ואין אנו יודעין מי הפסולים אם הראשונים או האחרונים, ולכן עליך לברר כשרות אחת מהם. וחכמים אומרים אין חשש בהבאת עדים אחר עדים, לפי שלא עשה כן מחמת פסלות א' מהם אלא לחזק את טענתו ולהודיע שזה דבר ידוע אצל רבים, ואין שומעין לשמעון אא"כ בירר הפסלות, עכ"ל.

וצ"ב דא"כ מה ענין זה לפלוגתא דרבי ורשב"ג, והרי לכאו' בשטר ובחזקה ל"ש לומר דממה שהביא שניהם בע"כ דא' מהם שקר, ובאמר פרעתי בפני פלוני ופלוני ודאי ל"ש דין זה, וא"כ מה ענין זל"ז.

כד] ונ' הביאור בזה, דיסוד הפלוגתא דרבי ורשב"ג, אינו אם כשנתבטל השטר נתבטלה החזקה, ועי' חי' הרמב"ן ב"ב דקס"ט: די"ל דגם רשב"ג מודה דאם נמצא השטר פסול בטלה החזקה, אלא פלוגתא דרבי ורשב"ג הוא בכל גוונא דיש לחוש, אם מוטל עליו לברר, או דאין מוטל עליו לברר, ורשב"ג ס"ל דאין מוטל עליו לברר, וע"כ בבא לידון בשטר ובחזקה, הגם דאם יתברר שהשטר פסול תיבטל חזקתו, מ"מ אי"ז מוטל עליו לברר, וכן בפרעתי בפני פלוני ופלוני, אין מוטל עליו לברר, ואשר זהו דמדמי לה במביא ב' כתי עדים, דיש לחוש שיש בתוכם עדי שקר, אך ודאי דאי"ז טעם לפסלם, ואך דלמ"ד דצריך לברר, הוי זה טעם להצריך לברר, וע"כ תליא זה בהפלוגתא אם צריך לברר.

כה] ועפי"ז נראה במש"כ הכס"מ בדעת הרמב"ם דדין צריך לברר בפרעתי בפני פלוני ופלוני, אינו רק כדי לפטור משבועה, וצ"ע שהרי בדין צריך לברר בשטר וחזקה, לא השיג הכס"מ ע"ד המ"מ שם, ומ' דהתם דינא הוא דצריך לברר ואם לא בירר הפסיד, וכ"ה מבו' בטור שבסימן ע' הביא דעת הרמב"ם דפליג ובסימן ק"מ לא הביא, ויותר מבו' כן בשו"ע, שבסימן ע' פסק דצריך להביא לכתחילה, ובסימן ק"מ פסק דאם לא הביא הפסיד, וצ"ע דאחר דבפרעתי בפני פלוני ופלוני, אף אם לא הביא לא הפסיד, א"כ מהיכ"ת צריך להביא לכתחילה, ומ"ש זה לדינא דשטר וחזקה, דאם לא הביא הפסיד.

ובע"כ מזה, דעיקר דינא דצריך לברר, אינו מיוסד ע"ז דאם לא הביא הפסיד, אלא הוי זה דין כללי בדיני נידון בבי"ד, דכל היכא שביד הנתבע לברר ועי"ז יתברר הדין לאמיתו, מטילין עליו לברר, ובההיא דפרעתי בפני פלוני ופלוני, צורך הבירור הוא כדי לפטרו מן השבועה, ובבא לידון בשטר וחזקה צורך הבירור הוא כדי שאם לא יתברר יפסיד, אך מ"מ דינא דצריך לברר חד הוא, וכמש"נ.

אך אכתי אי"ז מתישב, דמהיכ"ת נימא דבשטר וחזקה אם לא בירר לא הפסיד, הרי לדעת רשב"ג, ודאי דאף אם לא בירר לא הפסיד, אא"כ נמצא השטר פסול, דבזה דן הרמב"ן בב"ב דקס"ט: דבטלה החזקה גם לדעת רשב"ג, ומהיכ"ת דפליג רבי בזה, הרי עיקר דינא דרבי הוא דצריך לברר, אך מהיכ"ת דבשטר וחזקה איכא דין נוסף דאם לא בירר הפסיד.

והנה אמנם לעיל נתבאר בזה דב' הפלוגתות תליין זב"ז, ויסוד הפלוגתא הוא אם מה שמוסיף על טענתו חזינן לי' מכלל טענתו, עיי"ש, אך בדעת הרמב"ם אי"ז מתישב, שהרי לפירושו בסוגיא דסנהדרין, מוכח דלא בזה הוא דפליגי, דהרי התם ל"ש ה"ט כלל, וכפשוט, ובע"כ דפלוגתייהו הוא אם מוטל על הנתבע לברר הדברים להוציא הדין לאמיתו או לא, וא"כ מהיכ"ת נימא דפליג רבי עוד בדין בא לידון בשטר וחזקה, שאם לא הוציא שטר הפסיד, וצ"ע בזה.

כו] בדין צריך לברר, דעת רש"י כפ"מ שפירש בדעתו בחי' הרמב"ן שבועות, דאף אם מתו מפסיד, והתוס' בב"ב דק"ע: תמהו ע"ז דמ"ט הוא מפסיד אם לא יכול לאמת דבריו שלא הי' צריך לטעון.

ובדעת רש"י בעכצ"ל דדינא הוא בדיני ממונות, דכל שאמר שיש לו ראי' אינו זוכה אלא כשמביאה, ואולי הוא משום שכן מתפרש כונתו שלא יהא נאמן אלא בראי' זו, והוי כדין נאמנות, אך צ"ע דמהיכ"ת שכונתו לכך, שו"ר בתומים סימן ע' סק"ב שכתב בתו"ד, ז"ל, אלא נראה באומר פרעתיך בפני פלוני ופלוני הוה כקיבל עליו שיהי' הדבר כמו שיאמרו אם באמת אם בטעות, וזהו כל ענין שצריך לברר דאמרינן בעלמא, דאמרינן קיבל על עצמו לבירור הזה יהי' איך שיהי', עכ"ל.

וכתב הקצוה"ח סימן ע', שאם אמר מתחילה שהי' לו עדים ומתו, ודאי ל"ש דינא דצריך לברר, וכמש"א להדיא דאם אמר פרעתיך בפני פו"פ והלכו למדינת הים נאמן, והיינו משום דכה"ג מעיקרא לא אמר שיש לו ראי', וע"כ ודאי דל"ש בזה דינא דצריך לברר.

והנה מבו' מד' הקצוה"ח, דכ"ז הוא משום שאמר הוא עצמו שמתו או שהלכו למדינת הים, אך בלא זה הי' בזה לדינא דצריך לברר.

ויש מקום לדון בזה, דלכאו' נ' דכל הך דינא דצריך לברר ואם מתו העדים הפסיד, הוא רק משום דמה שאמר שפרע בפני פלוני ופלוני, מתפרש כאומר שיש לו ראי' על הפירעון, וע"כ דינא הוא דצריך לברר ואם לא בירר הפסיד, אך בגונא שאמר לו המלוה אל תפרעני אלא בעדים, ועתה אומר הלוה שפרע בפני פלוני ופלוני, הרי אין דבריו מתפרשים כלל כאומר שיש לו ראי' על הפירעון, אלא כאומר שפרע כפי התנאי, ובכה"ג לכאו' בדין דאף אם נתברר שמתו, אין לנו להפסידו מכח דינא דצריך לברר, שהרי לא אמר כלל שיש לו ראי' על הפירעון, ולמש"כ התומים דדינא דצריך לברר הוא משום שקיבל עליו שיהא הדבר כמו שיאמרו, לכאו' ל"ש הך דינא בכה"ג דכלל אין כונתו לדון כפי דברי העדים, אלא לומר שקיים תנאו, ועיי"ש בתומים דבאומר ולאו פרעתיך בפני פו"פ, ליכא לדינא דצריך לברר, משום שלא נתכוין רק להזכירו על הפירעון, ולא קיבל עליו דברי העדים, ול"ש כלל דינא דצריך לברר לדעת רש"י, וצ"ע בזה.

כז] דעת התוס' בשם ר"ת דדינא דצריך לברר הוא רק לכתחילה, ומ' להדיא דגם בשטר הוא כן, והנה בתוס' הרא"ש בסנהדרין כתב בתו"ד דצריך לטרוח בכל כחו לברר, ואילו בשטמ"ק בב"ב בשם תוס' הרא"ש כתב דא"צ לברר אלא לצי"ש, וכ"ה בהג"א שם, ובמאירי סנהדרין כתב דאם אמר שאבד שטרו נידון בחזקה, ואם מעיז פניו וכו' יראה שמעגנין עליו את הדין, וי"ל דלא סתרי ד' הרא"ש זל"ז, דבסנהדרין דאיירי בתובע, הרי דכל שאינו מקיים את דינו לברר, אין בי"ד מחייבין את הנתבע, וע"כ רק אם טרח בכל כחו לברר ולא מצא, הוא שמחייבין בי"ד את הנתבע, אך בב"ב דאיירי בנתבע, הרי דאף דמדיני בי"ד עליו לברר, מ"מ אם אינו מברר א"א להפסידו ולהוציא ממנו את הממון, ועי' תשו' הרא"ש דבדין מרומה מוציאין ממנו את הממון, מכח אומד הדעת, אך הכא ליכא אומד, וע"כ כל דינא דצריך לברר אינו אלא לצי"ש, והיינו דבי"ד מצריכין אותו לברר, ואם אינו רוצה לברר אין בידם לכופו על כך.

כח] צ"ע בדינא דמכות ד"ה:, ההיא איתתא דאתיא סהדי ואשתקור אתיא סהדי ואשתקור, מ"ט לא פסלינן לכל העדים שמביאה מדינא דצריך לברר, שהרי הביאה ב' עדים ונמצאו שקרנים.

והנה לדעת הרשב"א ודעימי' דבב' כתי עדים לא אמרי' דצריך לברר ניחא, וע' בתשו' הרשב"א סימן אלף ר"י שלכאו' מבו' כן, דמי שאמר שיש לו ב' עדים ובאו והכחישוהו, וחזר והביא ב' עדים אחרים, הי' בדין לפסלן לדידי' משום דינא דצריך לברר, ואך דבב' כתי עדים לא אמרי' דצריך לברר, אך לדעת רש"י ודעימי' דקי"ל כרבנן דאף בב' כתי עדים צריך לברר, תיקשי.

ונ' דלדעת רש"י גופי' י"ל דל"ש בזה כלל דינא דצריך לברר, שהרי לדעת רש"י דאף אם מתו ל"מ, בע"כ דדינא דצריך לברר היינו, דכיון שאמר בבי"ד שיש לו ראי', אינו זוכה בדין בלא שמביא ראי' זו, ולפ"ז י"ל, דכל שאמר שיש לו עדים, אינו זוכה בדין בלא עדים, אך א"צ בדוקא להביא לעדים אלו שאמר, אלא אף אם מביא עדים אחרים שפיר דמי, ורק במי שאמר שיש לו ב' כתי עדים, הוא דאמרינן דצריך להביא ב' כתות, ודו"ק.

אך למה שפירשו הרמ"ה והרי"ד בסנהדרין, דהא דל"מ הכת השני', הוא משום דכמו שכת א' הי' בשקר, אמרי' דה"נ הכת השני' היא בשקר, לכאו' אין לחלק בזה, ואך שלדעתם קי"ל כרבנן דבב' כתי עדים א"צ לברר, ול"ק כלל מההיא דמכות.

ואולי יש מקום לדון עוד, דכל הא דאמרי' בב' כתי עדים דצריך לברר, הוא רק כשהן מצורפין זל"ז בטענתו, אך אם אמר תחילה שיש לו ב' עדים והביאם ונפסלו, ואח"כ הביא ב' עדים אחרים, לא שייכי ב' הכתות זו לזו, ואף שנפסלו הכת הראשונה, אי"ז טעם לפסול את הכת השני', וצ"ע בזה.

כט] בל' כמה מן הראשונים מבו' דהא דלמ"ד צריך לברר מפסיד אם הכחישוהו, הוא משום דהוחזק כפרן, דכ"ה בל' הרמב"ן שבועו ורשב"א וריטב"א ב"ב בשם הר"ח, וכ"ה בהמשך ל' הרשב"א ול' הריטב"א שם, וכ"ה ברמ"ה ובמאירי שם, ונ' מזה דפירשו דדינא דרב ששת דהוחזק כפרן, הוא חד דינא עם הא דצריך לברר, ולמש"כ הרשב"א דרב ששת ס"ל כס"ד דסנהדרין דדינא דצריך לברר הוא אף בב' כתי עדים, הרי הוא מפורש כן, ומזה הוא שלמדו דהא דלמ"ד צריך לברר אם הכחישוהו הפסיד, הוא משום דהוחזק כפרן.

ל] בד' הריטב"א בב"ב דק"ע. מבו' דמודה רשב"ג בשטר קנין שצריך לברר כיון שאם בטל השטר בטלה החזקה, ואם אמר שאבד שטרו אינו נאמן, דדילמא משום דפסול הוא אמר כן, וזה מסייע לד' התומים סימן ק"מ, גם מחודש מד' הריטב"א דכל הא דפליג רשב"ג דא"צ לברר, הוא משום דגם אם בטלה טענה אחת אין הטענה השני' בטלה, אך בשטר קנין דאם בטל השטר בטלה החזקה, מודה רשב"ג דצריך לברר, אך בל' הרשב"א מ' קצת דהך דינא דאם בטל אונו בטלה החזקה הוא לכו"ע, ומ"מ פליגי אם צריך לברר, ואינו מוכרח, גם בד' התוס' ב"ב דק"ע: בסו"ד מבו' די"ל דמודה רשב"ג דאם הכחישוהו מפסיד, ומ"מ א"צ לברר, ולכאו' זה שלא כד' הריטב"א.

לא] להסוברים דאם הכחישוהו אינו מפסיד, כתב הרשב"א בשבועות בסו"ד דממילא א"צ להביאם, אך התוס' כתבו בשם ר"ת דצריך להביא לכתחילה, והרא"ש כתב דהוא לצי"ש, ובל' הרמב"ם נ' דהוא כדי לפטור מן השבועה, וכ"ה בפסקי רי"ד וריטב"א שבועות.

והרמב"ן בתחילת דבריו תמה דאם אף אם הכחישוהו אינו מפסיד טורח זה למה, וצ"ע דבהמש"ד כתב בביאור ד' הירושלמי דצריך להביא שמא יעידו להיפך, עיי"ש, ואמנם י"ל דבשטר וחזקה שאני שעשוי טפי להתברר על פיהם, ומשא"כ בעדי פירעון, גם י"ל דבההיא דירושלמי בשטר וחזקה שאני משום שכבר חל עליו הדין לברר, וע"כ ל"מ הדר בי' מזה אם אך איכא נפ"מ בבירור, ועי' נתיה"מ סימן ק"מ דכלפי חובת בירור הו"ל חוזר וטוען מחיוב לפטור, אך גם בעדי פירעון כתב הרמב"ן בתירוצו דצריך להביאם גם משום דשמא עי"ז יתברר הדבר מעיקרו, וצ"ע.

לב] במש"כ הרמב"ן בביאור ד' הירושלמי, דאם חזר בו מתחילה, שוב אינו מפסיד אף אם הכחישוהו משום דחוזר וטוען קודם שבאו העדים, נ' דאף אם בחוזר וטוען בעי' למיגו, והכא לכאו' לית לי' מיגו, שהרי עליו לברר ויתברר ששיקר, ולכאו' אי"ז מיגו מעליא, מ"מ הכא שאינו חוזר בו מעיקר טענתו, אלא חוזר ממה שאמר שפרע בפניהם, ל"ב למיגו, שהרי כל הא דאם הכחישוהו מפסיד, הוא משום דהוחזק כפרן, וכל שחזר בו מעצמו מטענתו קודם שהכחישוהו העדים, אינו מוחזק כפרן, אף אם אח"כ באו עדים והכחישוהו, וכמש"נ במק"א עפי"ד ראבי"ה.

לג] במש"א דכל מילתא וכו', עי' ש"ך שהביא דעות הראשונים אם קאי על העדים או על הבע"ד, ועי' עוד בפסקי רי"ד שבועות שתמה ע"ד הרמב"ם דודאי קאי על הבע"ד ולא על העדים, וגם רמב"ן שבועות תמה ע"ז, וכ"ה ברשב"א, וצ"ע ד' הש"ך שנקט לדינא דאמרי' כן גם על הבע"ד וגם על העדים.

ואמנם להסוברים דקאי על הבע"ד, יל"ע אם היינו דעתה כשואמר שפת יתר אינו מדייק בדבריו, או היינו דמעיקרא לא דייק לראות מי רואה את הפירעון, ועי' פסקי ריא"ז שנראה שמעיקרא לא דייק, אך בד' רש"י אין נ' כן, ועמש"נ בדברינו לעיל בענין זה.

?בד' הרמב"ן צ"ע דמה הביא מירושלמי, הרי בירושלמי איירי לחזור בו קודם שבאו העדים, וכמש"כ דהוא משום דחוזר וטוען מפטור לפטור קודם שבאו העדים, ואילו הכא מצי הדר בי' גם אחר שהעידו, משום דלאו אדעתי', ונ' מדבריו שהביא ראי' דצריך לברר גם כדי לברר האמת, ולפ"ז קשיא טובא דמ"ט נטה מגיר' ר"ח.

1. ומה שהוצרך הרמב"ן בזה רק לפי דרכו, נ' דהנה בהא דס"ל להרמב"ן דאם עומד בדיבורו הוחזק כפרן, וש"ר לא הזכירו לזה, אך בפסקי רי"ד שבועות כתב כן, (והאמנם יל"פ בדבריו, דהוא מדין הוזאת בע"ד שלא פרע בזמן אחר), וגם הש"ך סימן ע' כתב כן, נ' דהוא משום דכמדומה דאם תחילה באו עדים והעידו שלא פרע בפניהם, ואח"כ בא וטען שפרע בפניהם, ל"ש בזה דינא דהוחזק כפרן כלל, דרק אם כפר מתחילה קודם שבאו העדים ואח"כ באו העדים הוא דהוחזק כפרן, אך אם לא טען אלא אחר שבאו העדים, ל"ש בזה דין הוחזק כפרן כלל, והיינו או משום דהוחזק כפרן הוא רק בשטען טענה המתקבלת בבי"ד, וכל שמתחילה טוען נגד העדים ואין טענתו כלום, ל"ש דין הוחזק כפרן, גם יתכן דכל שמתחילה מברר שדבריו הם נגד העדים ועדי שקר הם, לא הוחזק כפרן, דרק אם אחר שטען נתברר לנו ע"פ העדים שלא כדבריו, הוא דהוחזק כפרן, וצ"ע בזה, וע"כ כיון דמתחילה כשאמר שפרע בפני פלוני ופלוני, לא נתקבל הדבר לפנינו משום דמילתא דלא רמיא וכו', הרי דאף אם אחר שבאו העדים הוא עומד בדיבורו, לא מחזקינן לי' כפרן מכח זה, והרמב"ן דס"ל דאם עומד בדיבורו הוחזק כפרן, הוא משום דמש"א דכל מילתא וכו', לאו היינו דמעיקרא אין מקבלין דברים אלו כלל, אלא היינו דאם חזר בו ופירש שטעה נאמן לפרש דבריו, אך אם עומד בדיבורו, הוחזק כפרן מכח מה שאמר מתחילה, ולפ"ז י"ל דע"כ לדעת ש"ר ל"ב למיגו כדי לומר שטעה, שהרי מעיקרא אין אנו מקבלין הדברים, ורק לדעת הרמב"ן דמעיקרא אנו מקבלין הדברים, ומכח דבריו הוא שאנו אומרים שטעה, הרי דכדי לשנות דבריו מפשטם, בעי' להא דמעיקרא הו"ל מיגו, וע"כ יש לנו לומר שטעה, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' בתו"ח בב"ב שם שהק' ע"ז, שהרי בימי ר' יצחק נפחא ורב אבא עדין לא נתקנה שבועת היסת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)