א. סופו לטמא טומאה חמורה
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות - הרב אהרן שלוש

**בענין סופו לטמא טומאה חמורה**

**א.** איתא בזבחים (דף ק"ה.) 'ת''ר פרים ופרה ושעיר המשתלח המשלח השורפן והמוציאן מטמא בגדים והן עצמן אין מטמאין בגדים אבל מטמאין אוכלין ומשקין דברי ר''מ וחכ''א פרה ופרים מטמאין אוכלין ומשקין שעיר המשתלח אינו מטמא שהוא חי והחי אינו מטמא אוכלין ומשקין בשלמא לרבי מאיר כדתנא דבי ר' ישמעאל דתנא דבי רבי ישמעאל על כל זרע זרוע מה זרעים שאין סופן ליטמא טומאה חמורה וצריכין הכשר אף כל שאין סופן ליטמא טומאה חמורה צריכין הכשר יצתה נבלת עוף טהור שסופה ליטמא טומאה חמורה ואין צריכה הכשר אלא לרבנן אי אית להו דתנא דבי רבי ישמעאל אפילו שעיר המשתלח אי לית ליה אפי' פרה ופרים מנלן כי אתא רב דימי אמר אמרי במערבא צריכין הכשר טומאה ממקום אחר'.

מצאנו שתי שיטות עיקריות בביאור מח' ר"מ וחכמים.

שיטת רש"י (ד"ה אמרי במערבא) ותוס' (ב"ק דף ע"ז.) שסברת חכמים שצריך שיהיה חזי לטומאה בשביל שיחול בו דין סולטט"ח ולכן שעיר המשתלח שהוא חי ואינו ראוי לקבל טומאה אינו מטמא אוכלין ומשקין, ור"מ חולק וסובר שלא צריך שיהיה חזי לטומאה בשביל דין סולטט"ח.

ושיטת ר"ת (הובא ברמב"ן ובר"ן בשבועות דף י"א.) שסברת חכמים שלא אמרי' סולטט"ח בשעיר המשתלח ולא בפרה ופרים משום שאינם מטמאים אלא את המתעסקים ולא מטמאים במגע, אלא שחכמים מיירו שנגע בהם שרץ ולכך פרה ופרים מקבלים טומאה ומטמאים אוכלים אבל שעיר המשתלח שהוא חי אינו מקבל טומאה ולכך לא מטמא אוכלין ומשקין. וכעי"ז כתבו הרמב"ן והראב"ד בהשגות ויתבאר לקמן.

**ב.** ותחלה נברר את שיטת רש"י ותוס' שמחלוקת ר"י ורבנן אם אמרינן סולטט"ח בשעיר המשתלח שהוא חי ואינו ראוי לטומאה.

איתא בב"ק (דף ע"ז.) ובחולין (דף פ"א:) 'רבי שמעון אומר פרה מטמאה טומאת אוכלין הואיל והיתה לה שעת הכושר'. והקשה רש"י בחולין (דף פ"ב.) וז"ל 'ואי קשיא למה לי קבלת טומאה היא גופה מטמאה אדם ובגדים, מפרשינן כה''ג בכריתות בפרק דם שחיטה כגון בשר שחפהו בפחות מכביצה בצק אי משוית ליה אוכל מצטרף בהדי בצק ומקבל האי בצק טומאה אם יגע בטומאה ומטמא שאר אוכלין ואי לאו אוכל הוא לא מקבל האי בצק טומאה דלית ביה שיעורא וכי נגעו ביה אוכלין אחריני טהורים הן שאינם נוגעין בנבלה אלא בבצק' עכ"ל. ובארו התוס' שכוונת רש"י להקשות שיטמא אוכלין ומשקים משום שסולטט"ח את המתעסקים.[[1]](#footnote-1)

ותרצו התוס' (בב"ק ובחולין) והרמב"ן והר"ן בשבועות (דף י"א) על קושיית רש"י, שדין סולטט"ח הוא רק בדבר שהוא אוכל שאינו צריך הכשר מים והכשר שרץ מחמת שסופו לטמאות טומאה חמורה אבל דבר שאינו אוכל לא מועיל הדין סולטט"ח להחשיבו לאוכל, ולכך ר"ש הוצרך לומר שפרה מטמאת טומאת אוכלין מחמת שהיה לה שעת הכושר דעי"ז יש לה שם אוכל וחייל בה דינא דסולטט"ח.

והביאו ראיה מהסוגיא בזבחים דף ק"ה. שלדעת רבנן לא אמרינן סולטט"ח בשעיר המשתלח מפני שהוא חי ואינו מקבל טומאה ומוכח שדבר שמופקע מטומאת אוכלין לא אמרינן ביה דין סולטט"ח, ומה"ט הוצרך ר"מ לומר שפרה יש לה שם אוכל משום שהיה לה שעת הכושר ועי"ז חל בה דין סולטט"ח. עוד הביאו התוס' ראיה מהא דמצינו שצריך מחשבה אפי' שטומאתו מדין סולטט"ח ומוכח שבלא דין אוכל לא מהני דין סולטט"ח.

והקשו התוס' שלדעת ר"מ שאמרי' סולטט"ח בשעיר המשתלח מוכח שאף בדבר שאינו אוכל אמרי' סולטט"ח, וא"כ לשיטתו אין צריך מחשבה לעשותו אוכל ולא משמע שר"מ חולק על דין מחשבה, ועוד הוכיחו מכמה סוגיות שר"מ מודה שבדין סולטט"ח צריך מחשבה.

ותרצו התוס' וז"ל 'ואור''י דיש לחלק בין שעיר המשתלח דממילא אם היה נשחט הוי חזי לאכילה בלא מחשבה מה שאין בנבלת עוף טהור ובאבר מן החי שאין סופו לעשות אוכל מודה ר''מ דבעינן מחשבה'.

ובארו האחרונים (עי' אשר לשלמה טהרות סי' ע"ה) שתוס' חדשו שהחסרון של 'חי' אינו משום שלא עומד לאכילה וחסר בתורת אוכל, אלא שחי מופקע מטומאה שלא יכול לחול עליו טומאה, וזהו שכתבו התוס' שאם היה נשחט חזי לאכילה שזה נתינת טעם שלא מופקע מתורת אוכל, אבל נבלת עוף טהור ואבמה"ח הוא חסרון בשם אוכל ולכך צריך בהם מחשבה ולא אמרי' סולטט"ח בדבר שאינו אוכל. ומה שאומרים סולטט"ח בחי אפי' שאין בו דין טומאה, י"ל שחי הוא חסרון בקבלת טומאה ואין בו חסרון בחלות הטומאה, ולכך בסולטט"ח שהוא טומאה שחלה מאליה אין זה חסרון בחי.

מיהו בתוס' בתחילת דבריהם משמע שהחסרון של חי הוא בשם אוכל שכתבו וז"ל 'ומשני אין צריכין הכשר טומאה ממקום אחר פי' נהי דהאי דסופו לטמא טומאה חמורה אין צריכין הכשר טומאה אבל הכשר אוכל בעי ומש''ה שעיר המשתלח דלא חזי לאכילה שהוא חי לא מטמא'. וכך דייק הקה"י סי' ?. וצ"ל שזה גופא התירוץ של תוס' שחדשו שהחסרון של חי אינו בדין אוכל.

עוד היה מקום לבאר לפי"מ שמשמע בתחילת דברי התוס' שלדעת ר"מ הגדר שדין סולטט"ח מחשיבו לאוכל, וז"ל 'והשתא פליגי דר''מ סבר דמה שסופו לטמא טומאה חמורה מועיל ליחשב אכילה ורבנן סברי דפרה ופרים דוקא מטמא ולא שעיר המשתלח משום דאינו מועיל ליחשב אוכל', ומבואר בזה שלכו"ע דין סולטט"ח שייך רק באוכלין אלא דפליגי אם מדין סולטט"ח חשיב לאוכל או שדין סולטט"ח מועיל של"צ הכשר מים ושרץ אבל לא מועיל להחשיבו לאוכל.

וא"כ י"ל שסברת התוס' שכל מה שאמרי' שסולטט"ח משוי אוכל הוא רק בשעיר המשתלח שעומד להישחט וליעשות אוכל אבל נבלת עוף טהור ואבר מן החי שאין סופם ליעשות אוכל לא חשיבי אוכל מדין סולטט"ח כיון שלא עומדים להיעשות אוכל.

**ג.** אמנם בדברי הרמב"ן והר"ן בשבועות (דף י"א) משמע שנקטו שר"מ סובר שלא צריך שיחשב אוכל בשביל סולטט"ח ובזה גופא נחלקו ר"מ ורבנן, שכתבו כדברי התוס' ליישב את קושיית רש"י שסולטט"ח מועיל רק בדבר שהוא אוכל, והוכיחו כך משיטת רבנן שבשעיר המשתלח לא אמרי' סולטט"ח, ומשמע שזה גופא הטעם של רבנן שצריך שיהיה שם אוכל ור"מ חולק עליהם בזה, ועוד שכתבו שהחסרון של חי שאינו אוכל ואעפ"כ לר"מ אמרי' ביה סולטט"ח.

וכך בארו הרבה אחרונים [הגרי"ז (בזבחים) והחזו"א (קדשים קמא ל"ט סק"י) והקה"י] שיסוד מח' ר"מ ורבנן הוא בגדר סולטט"ח, שלפי רבנן הוא דין של טומאת אוכלין ולכך צריך שיהיה עליו שם אוכל, אבל לר"מ הגדר בסולטט"ח שמטמא אוכלין ומשקים כמו שמטמא טומאה חמורה בבית הבליעה ואינו שייך לטומאת אוכלין (ועי' לקמן בביאור הגדר לדעת ר"מ).

**ד.** ומדברי רש"י בחולין שלא תירץ כמו תוס' והרמב"ן, מוכרח לכאו' שסובר שגם לרבנן דין סולטט"ח אינו רק בדבר שהוא אוכל, דאי נימא שלרבנן דין סולטט"ח שייך רק באוכל למה לא תירץ רש"י שר"ש סובר כרבנן שצריך שיהיה שם אוכל כמש"כ הרמב"ן ובהכרח שלשיטתו לכו"ע אי"צ שיהיה אוכל בשביל דין סולטט"ח. [וכך משמע קצת ברש"י בזבחים שכתב שהטעם של רבנן משום שחי לא חזי לטומאה ולא כתב שלא נחשב אוכל].

**ה.** נמצא שיש ג' שיטות בראשונים, א) שיטת התוס' שלכו"ע צריך שיחשב אוכל בשביל דין סולטט"ח ומחלוקתם רק בשעיר חי אם יש בו חסרון של סולטט"ח, ב) שיטת רש"י שלכו"ע אי"צ שיחשב אוכל בשביל דין סולטט"ח, ג) שיטת הרמב"ן והר"ן שבזה גופא נחלקו ר"מ ורבנן אם צריך שיחשב שם אוכל בשביל דין סולטט"ח.

**ו.** וצריך ביאור בדעת רש"י במה נחלקו ר"מ וחכמים אם בשעיר המשתלח אמרי' סולטט"ח הרי לכו"ע אי"צ שהיה אוכל בשביל סולטט"ח וא"כ במה נחלקו אם יש בו חסרון של חי.

וכמו"כ צ"ב מדוע לדעת ר"מ אמרי' סולטט"ח בכזית ולרבנן צריך כביצה ומה יסוד מחלוקתם בזה. ובשלמא לדעת שאר הראשונים מחלוקתם אם סולטט"ח הוא דין טו"א או טומאה חדשה אבל לדעת רש"י שלכו"ע אינו טומאת אוכלים א"כ במה נחלקו.

ויש לבאר לפי"מ שכתבו הגרי"ז (בזבחים) והחזו"א (קדשים קמא ל"ט סק"י) שלדעת ר"מ דין סולטט"ח אינו טומאה חדשה שחלה על החפצא אלא שמאותו דין שמטמא טומאה חמורה בבית הבליעה יש בו דין נוסף שמטמא אוכלים ומשקים בנגיעה ונאמר בו דין 'מטמא' אבל לא חלה עליו טומאה נוספת, ולכך לדעת ר"מ אין חסרון בשעיר המשתלח מדין חי מכיון שלא צריך שתחול עליו טומאה אלא מאותו דין שקיים בו כבר שמטמא טומאה חמורה יש בו כח לטמאות אוכלים ומשקים,[[2]](#footnote-2) ומה"ט לר"מ מטמא בכזית דכמו שהטומאה חמורה היא בכזית כך יכול לטמאות אוכלים ומשקים בכזית.

ולפי"ז י"ל שלדעת רבנן נמי אינו מדין טומאת אוכלים אלא דסברי שהוא טומאה קלה שחלה על החפצא אבל אינו מדין טומאת אוכלים, ועיקר מחלוקתם אם חלה טומאה חדשה או שמאותו דין שמטמא טומאה חמורה יש בו כח לטמאות אוכלים ומשקים ולכו"ע אינו מדין טומאת אוכלים.

ובשיעורי הגרמ"ד כתב בנוסח אחר, שלדעת ר"מ באמת חלה עליו טומאה אבל אינו בגדר קבלת טומאה אלא טומאה הבאה מאליה ולכך אין חסרון של חי שהוא רק בקבלת טומאה, אבל לדעת רבנן הגדר בדין סולטט"ח שנטמאת מעצמה וכאילו קיבלה טומאה ממקום אחר, ולפי"ז י"ל ג"כ שלרבנן אינו טומאת אוכלים אלא דין קבלת טומאה קלה ולר"מ הוא טומאה הבאה מאליה.

ועיקר גדר זה בסולטט"ח שהוא כמו קבלת טומאה מעצמה, מצאנו ברשב"א בנדה דף נ"א. שכתב וז"ל 'דהא אמרינן לפי שסופו לטמא טומאה חמורה אלמא משמע דממגע עצמה מקבלת טומאת אוכלין', וכ"ה לשון החזו"א (קדשים קמא ל"ט סק"י) 'שהרי היא נוגעת בעצמה'.

**ז.** אך צריך לבאר לדעת רש"י מהו הטעם של חכמים שבשעיר המשתלח לא אמרי' סולטט"ח הרי גם לשיטתם אי"צ שיהיה אוכל בשביל סולטט"ח וא"כ מהו החסרון של שעיר חי.

ואפשר שהחסרון של 'חי' הוא שמופקע מכל טומאה ואף משאר טומאות ואינו דין רק בטומאת אוכלים אלא בכל טומאה, ובודאי שלפי הצד שהחסרון של חי הוא בשם אוכל זה רק בטומאת אוכלים אבל לפי הצד שחי מופקע מטומאה יתכן שהוא בכל הטומאות, וכך משמע ברמב"ם (בהקדמה לספר טהרות ובפ"א מטומאת מת הי"ד) שהחסרון של חי הוא בכל הטומאות.

ועדיין צ"ב למה לרבנן צריך שיעור כביצה הרי אינו מדין טומאת אוכלים. ואפשר שצריך שהטומאה תהיה כדיני טומאת אוכלים דאף שאינו טומאת אוכלים ממש מ"מ דיניה כמו טו"א, ועי' בשי' הגרמ"ד שכתב סברא כזו. (עוד יתכן שהשיעור כביצה הוא בכל טומאה קלה ולא רק באוכלים).

והנה בגמ' מבואר שיש ג' נפ"מ בין ר"מ לרבנן, א) לגבי שעיר המשתלח אם יש חסרון בחי, ב) אם צריך שיעור כביצה או דסגי בכזית, ג) אם עושה שני או שלישי.

ובפשטות מחלוקתם שלדעת רבנן היא טומאת אוכלים ולכך יש חסרון של חי וצריך כביצה,

אבל צ"ב לגבי שני ושלישי צ"ב שאף אם אינו דין של טו"א מהכת"ת שעושה ראשון לטומאה.

ולפי"ז הגרי"ז והחזו"א ניחא היטב שמאחר שהוא מדין הטומאה חמורה לכך הו"א שיש לו כח של אב הטומאה כמו שמטמא את האוכל בכח של אב הטומאה ופשטינן שרק בבית הבליעה הוא מטמא בכח של אב הטומאה אבל דין סולטט"ח הוא שמטמא במגע שני לטומאה כיון שהוא דין נוסף של טומאה ולא נאמר בו טומאת מגע, וניחא היטב הכלל של הגמ' שאם אינו מטמא אדם בהכרח שכל הכח של המטמא שלו הוא רק בדרגת ראשון שעושה שני.

ויש להסתפק לדעת ר"מ האם הוא מודה לרבנן שיש דין סולטט"ח בכביצה אפי' שמחתא אארעא אלא שחידש שיש דין נוסף של סולטט"ח בכזית אם נקיט בידיה, או דלמא לר"מ יש דין סולטט"ח רק בנקיט בידיה אבל במחתא אארעא לא התחדש אצלו כלל סולטט"ח.

ובנוסח אחר האם יש לו דין סולטט"ח של טומאת אוכלין או רק של הטומאה חמורה.

ובפשוטו נחלקו בזה רש"י ותוס' וכך כתב הקה"י.

אך אינו מוכרח שרש"י חולק על תוס' בזה דיש לומר שאף לדעת רש"י ר"מ מודה שיש דין סולטט"ח בכביצה מדין טומאת אוכלים אלא דס"ל שבמחתא אארעא נחשב חסרון מעשה אף לדעת רבנן משום שאינו עומד עתה להיאכל.

ולכאו' יש להוכיח כן מדברי הגמ' שמביאה ראיה מהמשנה שצריך כביצה לסולטט"ח ומוקמינן כר"מ ומוכח שכביצה אין כזית לא, ומבואר בהדיא שגם לדעת ר"מ בכביצה אמרי' סולטט"ח בנקיט בידיה. וכך הוכיח בחי' הגרמ"ד. וצ"ע בד' הקה"י.

הנה ילה"ק לדעת רש"י שכתב שמה שהמשנה אומרת שצריכה מחשבה מיירי בפחות מכזית שמצטרף עם פחות מכביצה, וצ"ע שא"כ מה הגמ' מוכיחה מהסיפא שצריך כביצה ולא כזית הרי מיירי שאין כביצה נבע"ט אלא פחות מכזית שמצטרף עם כביצה ולכך צריך כביצה ולא כזית אבל אם יהיה כזית נבילה אימא דאה"נ דמטמא וצ"ע.

ועי' קה"י שכתב שדברי רש"י קיימא לדעת רב חנניה שבפחות מכזית לא אמרי' סולטט"ח ולפי"ז כתב שהסיפא של המשנה דאמרי' אי"צ הכשר ומטמאת בכזית בהכרח מיירי שיש כביצה נבע"ט דאל"כ לא אמרי' בה סולטט"ח, אך לפי"מ שדחינו לעיל דבריו שדברי רש"י יתכנו אף לדעת רב חנניה שאומרים בזה סולטט"ח אלא שלא מצטרף עם אוכלים אחרים א"כ קשה מה הראיה של הגמ' דלמא מיירי אף בסיפא בכביצה אוכלים אחרים.

ועי' חזו"א עוקצין סי' ה' ס"ק ג' שהעיר מנין שני דינים אלו

שיטת ר"ת (הובא ברמב"ן ובר"ן בשבועות דף י"א ובשיטמ"ק בב"ק דף ע"ז) שדין סולטט"ח נאמר רק בנבלת עוף טהור שמטמאת בבית הבליעה לכל אדם[[3]](#footnote-3) אבל פרה ופרים שמטמאים רק את המתעסקים לא חשיבי שסופם לטמא טומאה חמורה, וביאר בדעת רבנן שמה שפרה ופרים מטמאין אוכלין ומשקין מיירי שנגעו בשרץ וע"ז קאמרי ששעיר המשתלח אינו מקבל טומאה משרץ משום שהוא חי ולכן אינו מטמא אוכלין ומשקין. והא דאמרי' אי לית להו דתנדבר"י היינו לגבי טומאת מתעסקים שלא נחשב סולטט"ח.

וכן פירש הכס"מ את שיטת הרמב"ם, שפסק (בפ"ג ה"ג) שנבלת עוף טהור שחשב עליה לאכילה מטמאת אוכלין בלא נגיעת שרץ אבל פרה ופרים אין מטמאין אלא בנגיעת שרץ, וביאר שכיון שמטמאים רק את המתעסקים לא אמרי' בהו שסולטט"ח ולכן צריך נגיעת שרץ. והכס"מ הביא שהרמב"ם בפיה"מ כתב סברא זו, והחזו"א שם הביא עוד מדברי הרמב"ם.

ולכאו' צ"ב שהרי גם נבע"ט אינה מטמאת בכל מגע אלא את האוכלה ומאי שנא פרה ופרים שמטמאים את המתעסקים מנבע"ט שמטמאת את האוכל. ואפשר שמוכח מזה שהטומאה של נבע"ט היא טומאת מגע ולא טומאת אכילה וכ"מ בכס"מ.

אכן החזו"א (עוקצין סי' ה' ס"ק י"ב) מבאר שהגדר בזה שאין הפרה ופרים מטמאים את העוסקים אלא זהו דין שהמתעסק בהם נטמא הוא ובגדיו ע"י עסקו בפרה, ולפי"ז ניחא שבנבע"ט אף אם היא טומאת אכילה מ"מ הטומאה חלה מכח הנבע"ט שהיא המטמאת את האוכלה ואינו טומאה שחלה על האדם האוכל. וכלשון הגמ' דבעינן סופו 'לטמא' טומאה חמורה ולא סגי שהעוסק בה נטמא.

אמנם צ"ב שא"כ למה אינם צריכים הכשר מים הרי לא חשיב סולטט"ח, ותרצו המראה הפנים (על הירושלמי ביומא פ"ו ה"ו) והמקדש דוד (סי' ל"ז סק"א) שהוא מדין חיבת הקודש. וכ"כ החכ"צ ע"פ דרכו שאי"צ הכשר מים מדין חיבת הקודש, אבל ביאר את החילוק באופ"א את החילוק בין נבלת עו"ט לפרה ופרים ע"ש.

והרמב"ן שם והראב"ד (בהשגות פ"ג ה"ג) כתבו פירוש נוסף, שרבנן חולקים לגמרי על תנא דבי ר' ישמעאל דלית להו דין סולטט"ח אלא דמיירי שהפרה ופרים נטמאו משרץ אבל שעיר המשתלח שהוא חי אינו מקבל טומאה ולכן אינו מטמא אוכלין. [וברמב"ן משמע שהסכים לפירוש זה, אמנם הראב"ד כתב שלא משמע כך בכולא תלמודא דקי"ל כתנא דבי ר"י].

**עוד בגדר הטומאה קלה של סולטט"ח - בענין מעשה עץ שימש**

**א.** יש לדון בדין סולטט"ח באופן שפוקע ממנו הטומאה חמורה האם נשאר עליו הטומאה קלה משום שהיה שעה שטימא טו"ח וכבר חלה עליו טומאה קלה, או דלמא הטומאה קלה חלה רק כל זמן שמטמא טומאה חמורה ואם כבר אינו מטמא טו"ח פוקעת הטומאה קלה, דהטומאה קלה מיתלא תלי בטומאה חמורה.

ומצאנו שנחלקו בזה הראשונים, דהנה איתא בחולין (דף קכ"ט.) שבשר שנחתך מאבר מן החי אפי' שחשב עליו קודם שחתכו ונטמא מאביו צריך הכשר מים ולא אמרי' שהוכשר מדין סולטט"ח, משום שבשעה ששימש מעשה עץ שימש.

ופרש"י וז"ל 'כששימש אותו שמוש טומאה חמורה לאו בתורת אוכל שמשה שאין האבר מטמא כלום ע''י אותו בשר אלא בתורת עץ שימש שנחשב ונמנה עם הגידין והעצמות ליעשות אבר והן כעץ והשתא אתעביד ליה אוכל ופנים חדשות באו לכאן ולא דמי לנבלת עוף טהור שהיא מטמאה אדם על ידי אכילה'.

וכ"כ התוס' וז"ל 'פירוש מאותו שם שהיה מטמא טומאה חמורה דהיינו משום אבר מן החי עתה אין אבר מן החי שאין בו אלא בשר ואין קרוי אבר ול''ד לנבלת עוף טהור ופרים הנשרפים שכשטימא טומאה חמורה היה משום שורף פרים והשתא נמי הם פרים וה''פ כששימש מעשה עץ שימש לא מתורת אוכל כמו שהוא עתה אלא מתורת עץ בעלמא'.

מבואר בדבריהם שהחסרון של 'מעשה עץ' הוא שהבשר אין לו דין שמטמא טומאה חמורה אלא שהיה חלק מהגידין והעצמות של האבר אבל הבשר עצמו לא היה בכחו לטמאות טו"ח ולכן לא חלה עליו הטומאה קלה.

ומשמע מזה (וכ"כ החזו"א חולין סי' רי"ד לדף קכ"ט) שמדין סולטט"ח יכול לטמאות אף לאחר שכבר אין בכחו לטמאות טומאה חמורה וכל החסרון של מעשה עץ הוא שהבשר לא היה בכחו לטמאות טו"ח מעולם רק בתורת מעשה עץ שהיה חלק מהאבר אבל אין חסרון בזה שעתה אינו מטמא טומאה חמורה.

וכך מפורש בתוס' שלאחר ששרף את הפרים עדיין מטמאים טומאה קלה משום שמעיקרא הפרים היו מטמאים טומאה חמורה והשתא נמי הם פרים, והעתקנו לשונו לעיל.

וביאר החזו"א שהטעם בזה שמדין סולטט"ח חלה עליו טומאה קלה וא"כ אינו תלוי כל שעה אם יש לו טומאה חמורה אלא מאחר שכבר חלה עליו טומאה יכול לטמאות, וכל החסרון של מעשה עץ הוא שעל הבשר לא חלה מעולם הטומאה קלה כי לא היה בכחו לטמאות טו"ח.

**ב.** אמנם בדברי התוס' בדף ע"ג: משמע שזה גופא החסרון של 'מעשה עץ שימש' שכבר אינו מטמא טומאה חמורה ולכך פוקע ממנו נמי הטומאה קלה, וז"ל התוס' שם 'וצריך לומר דטעמא דמעשה עץ שימש מהניא לכשפירש שאין סופו לטמא עוד טומאה חמורה'. ומה"ט בפרים לאחר שנשרפו אינם מטמאים טומאה קלה.

וביאר החזו"א את סברתם שמדין סולטט"ח לא חלה עליו טומאה קלה ממש אלא שכל זמן שמטמא טומאה חמורה יכול לטמאות טומאה קלה, ולכן לאחר שכבר אינו מטמא טומאה חמורה אינו יכול לטמאות טומאה קלה.

ועפ"ז כתב החזו"א שכל דין סולטט"ח שאי"צ הכשר הוא לגבי הטומאה שחלה עליו מדין הטו"ח אבל אינו מקבל טומאה משרץ אחר, משום שלא חלה עליו טומאה ממש אלא מטמא אוכלין מדין הטומאה חמורה. [והגרמ"ד כתב נפ"מ לאידך גיסא, שלפי תוס' בדף קכ"ט שחלה עליו טומאת אוכלין גמורה אינו מקבל טומאה משרץ משום ששבע לה טומאה, אבל לפי תוס' בדף ע"ג שאינו טומאה ממש יכול לקבל טומאה משרץ].

**ג.** והנה תוס' שם הקשו מהגמ' בפסחים וז"ל 'והא דאמר בפ''ק דפסחים פרה ששתתה מי חטאת בטלו במעיה ומפרש התם דבטלו מטומאה חמורה אבל טומאה קלה מטמאים לא חשיבי התם מעשה עץ לפי שמתחלתן צריכין שיהיו ראויין לשתיה ונמצא שטומאה חמורה שלהם אינה אלא מטעם ראויות לשתיית אדם שהיה בהם כבר שאל''כ לא היו ראויין להזאה ולהכי אין צריכין הכשר שרץ אפי' כשאין סופן עוד לטמא טומאה חמורה'.

מבואר בדברי התוס' שבדבר שהטומאה חמורה שלו מדין אוכל יכול לטמאות טומאה קלה אף לאחר שפוקע ממנו הטומאה חמורה, וצ"ב מאי שנא אם הטומאה חמורה מדין אוכל או לא.

וביאר בשיעורי הגרמ"ד (וכ"כ החזו"א שם בסוגריים באופן הראשון) שבדבר שמטמא טומאה חמורה מדין אוכל חלה עליו טומאה קלה של טו"א גמורה ולכן גם לאחר שאינו מטמא טומאה חמורה לא פוקע ממנו הטומאה קלה, אבל בדבר שאינו מטמא מדין אוכל לא יכול לחול עליו טומאה קלה של אוכלין כיון שאין בו טומאת אוכלין כלל וכל מה שמטמא אוכלין הוא מדין הטומאה חמורה ולכן לאחר שפוקע ממנו הטומאה חמורה אינו מטמא טומאה קלה.

1. ומה שמשמע בתוס' שאין דין זה פשוט שאומרים בזה סולטט"ח, י"ל משום שבמתעסקים שאינה טומאת מגע לא פשיטא שאומרים סולטט"ח וכמו שסובר ר"ת שלרבנן לא אמרי' סולטט"ח כשמטמא רק את המתעסקים, וכך משמע בתוס' כאן שזהו החידוש בקושיא זו. [↑](#footnote-ref-1)
2. ובעיקר דבריו שכתב שלדעת ר"מ אין חסרון של חי משום שאינו טומאה חדשה שחלה עליו, יש להעיר שברמב"ם (בהקדמה לספר טהרות ובפ"א מטומאת מת הי"ד) משמע שהחסרון של חי אינו רק בקבלת טומאה אלא שאינו מטמא אחרים וא"כ אף מדין הטומאה חמורה אינו יכול לטמאות. [↑](#footnote-ref-2)
3. כך הוא לשון הרמב"ן. והשיטמ"ק כתב שפרה ופרים לא חשיבא סולטט"ח 'הואיל ואינה מטמאה לה מגופה אלא על ידי עוסקיה'. [↑](#footnote-ref-3)