שביעית פ_ז מ_ב
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ז מ"ב**

א] **כל שהוא מאכל אדם וכו' ומתקיים בארץ וכו' אין לו ביעור ולא לדמיו ביעור,** כ"ה גיר' הריבמ"צ והר"ש, ופירשו דעיקר דינא דמתניתין הוא דכל דבר המתקיים בארץ אין לו ביעור, דדין ביעור הוא כשכלה לחי' מן השדה, והני לא כלו להו דמתקיימין בארץ, ובמשנה ראשונה עמד דמ"ט הוא כלל אחר, הרי הוא חד דינא עם הכלל הראשון, דכל שהוא מאכל אדם וכו' ואינו מתקיים בארץ יש לו ביעור ומינה שמעינן דאם מתקיים בארץ אין לו ביעור, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז הי"ד מש"כ בזה, - ובחזו"א סימן י"ג סק"ט עמד בזה, דמאי שייך למיתני דאין לו ביעור, שהרי זמן ביעור הוא כשכלה לחי' מן השדה, ואם אינו כלה הרי לא הגיע זמן ביעור לעולם, ואין כאן ביעור אלא שלא הגיע זמנו, וביותר צ"ע בזה במש"כ הר"ש שכתב דאינו חייב לבערן כשאר כל הפירות, אלא אוכל "לאחר הביעור", וצ"ב שהרי אין מגיע בהן כלל זמן ביעור, ומה שייך בהו לאחר הביעור.

והנה עיי"ש בחזו"א בסק"י שעמד בעיקר הא דהמתקיים בארץ אין לו ביעור, דנהי דמתקיים ב' וג' שנים, מ"מ ליחייב בביעור לסוף ב' וג' שנים, וכתב דאין לפרש דהוא משום דכבר יש לחי' ממה שנזרע בשנה השמינית, דבעינן שיהא לחי' משנת השביעית, וית' בזה בעזה"י במקומו, וכתב די"ל דכל הני ירקות הן ואזלינן בתר לקיטה והנלקט בשביעית לא יתקיים עד שיכלה, ונסתפק שם לפ"ז בגונא שכבשו ומתקיים ב' וג' שנה, אם הוא חייב בביעור, וכתב דאפשר דכיון דעל הרוב אין לו ביעור לא נאמר בו ביעור כלל, עכ"ד, ולפ"ז ניחא הא דתני דאין לו ביעור, דאף אם נתקיים ב' וג' שנה והגיע זמן הביעור, אין לו ביעור, וזהו שכתב הר"ש דהוא אוכל לאחר הביעור, ?ולמש"נ להלן מ"ה ניחא בלא"ה, דבהך דינא דהמתקיים בארץ אין לו ביעור, הולכין אחר פירות דשמינית, - ועד"ז י"ל עוד, למש"כ בכ' מעדני ארץ לקמן פ"ט מ"ד, דהני מינים דאין דרכם להתכלות מן הארץ, אף אם אירע וכלו מן הארץ, אין בהן דין ביעור, וזהו דתני דאין לו ביעור, אף אם כלה מן הארץ והגיע זמן ביעורו, ?ועמש"נ עוד להלן אות ? לדעת התוס' בנדה, דכיון דדינא הוא דאין להן ביעור, ע"כ אף לדמיהן אין ביעור, אף דזמן ביעור הדמים לעולם הוא בר"ה, עיי"ש.

ב] וגיר' הרמב"ם בפיהמ"ש, כל שאינו אוכל אדם וכו' ואינו מתקיים בארץ, ופירש דהיינו דכל שאינו ראוי לא למאכל אדם ולא למאכל בהמה ולא למין הצובעין, יש לו ולדמיו שביעית ואין לו ולדמי ביעור ואף שאינו מתקיים בארץ, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז משמיטה הי"ד, דכל שאינו מיוחד לא למאכל אדם ולא למאכל בהמה ואינו ממין הצובעים, הואיל ואינו לעצים יש לו ולדמיו שביעית אבל אין להם ביעור אע"פ שאינו מתקיים בארץ, והראב"ד בהשגות שם תמה ע"ז, דבכה"ג שאינו ממאכל אדם ולא ממאכל בהמה ולא ממין הצבעים ואינו לעצים, הרי הוא תלוי במחשבה, דאם חישב עליו נותנין עליו חומרי אדם וחומרי בהמה, וכדתנן לקמן פ"ח מ"א, ואם אינו מתקיים בארץ ודאי דיש בו דין ביעור.

ובכס"מ שם פירש בד' הרמב"ם, דהא דתנן לקמן פ"ח דאם חישב עליו לאדם נותנין עליו חומרי אדם, היינו לענין הא דמאכל אדם אין עושין ממנו מלוגמא, ולענין זה ה"ז תלוי במחשבה, אך דינא דהכא דיש להן שביעית הוא אף בשלא חישב עליהן, ואע"פ שאינו מיוחד לא למאכל אדם ולא למאכל בהמה, מ"מ כיון שאינו עצים ממש יש להן שביעית ואין להן ביעור, עכ"ד, והיינו דאף שאינו מיוחד למאכל אדם ולא למאכל בהמה, מ"מ כיון שהוא ראוי לכך יש לו שביעית, ורק בהך דינא דמאכל אדם אין עושין ממנו מלוגמא, ה"ז תלוי במה שהוא מיוחד לאוכל אדם, וכל שלא חישב עליו, עושין ממנו מלוגמא, ועי' בפאה"ש סימן כ"ז סקל"ג מש"כ ע"ז.?וצריך בדיקה אם קשיא ע"ז מד' הירושלמי שהביא הר"ש לעיל מ"א, דאמרו דמעיקרא אין קדו"ש חלה עליהן, וכן דנו דבעולשין לא תחול קדו"ש אלא כשחישב עליהן?.

ובקרית ספר שם פירש בד' הרמב"ם, דאיירי במין שאינו ראוי כלל לאכילת אדם ואכילת בהמה ולצביעה, ואלא דהוא ראוי לתשמישים אחרים דהנאתן וביעורן שוה, והא דאין לו ביעור, הוא משום דדברים אלו דלא איתרבו אלא במידי דלאו בר אכילה מדכתיב לכם לכל צרכיכם, לית להו ביעור אפי' אינו מתקיים בארץ, דהא לא קרינא כלה לחי' מן השדה, כיון דאינו ראוי לאכילה, ועיי"ש שכתב דאע"ג דמן הצובעין אפי' אינו ראוי לאכילה יש לו ביעור, היינו משום דצביעה נתרבתה בפירות שביעית אף במידי דבר אכילה, ומשא"כ שאר דברים שלא נתרבו אלא במידי דלאו בר אכילה, וכעי"ז כתב המרכה"מ שם, - ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ד הק' ע"ז, מהא דתניא בתוספתא פ"ה ה"ג דהבורית והאהל יש להן ביעור ולדמיהן ביעור, והרי דאף הבורית והאהל שהן מיני כבוסין, יש להן ביעור.

ובפאה"ש סימן כ"ז סקל"ג כתב לפרש בד' הרמב"ם, דמינים אלו אין ראויין לאכילה אלא ע"י הדחק, ואפ"ה לא תלי במחשבה, דדוקא הסיאה וכו' שדרכם לעצים, הוא דתלו במחשבה, אך מינים אלו דאין דרכם כלל לעצים לא תלו במחשבה, ולעולם יש עליהן קדו"ש, ומ"מ כיון שאין ראויים אלא ע"י הדחק אין להן ביעור, וכעי"ז כתב בחזו"א סימן י"ג סק"ט.?ובד' הריבמ"צ והר"ש לעיל מ"א שפירשו דדברים אלו ראויים לאדם ע"י הדחק, מבו' דאף דבר הראוי לאדם ע"י הדחק יש בו דין ביעור?.

ג] והנה בנדה דנ"א: מפרשינן להא דתנן התם דיש שיש לו שביעית ואין לו ביעור, דהיינו עיקר הלוף שוטה ועיקר הדנדנה, דכתיב וכו' כלה לחי' מן השדה כלה לבהמתך שבבית והני לא כלו להו, וזה להדיא כפי' הריבמ"צ והר"ש דהא דמינים אלו אין להן ביעור, הוא משום דאינם כלים, ובמהר"י קורקוס שם כתב דלדעת הרמב"ם גרסינן התם יש לו שביעית ואין לו ביעור, הפואה והרכפה, דמינים אלו הא דאין להן ביעור הוא משום דאינם כלים, אך עיקר הלוף שוטה ועיקר הדנדנה הרי אינם מתקיימים בארץ, והא דאין להן ביעור, הוא משום דאינם מאכל אדם ומאכל בהמה.

אמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש בנדה שם כתב, ז"ל, ויש שם דברים שאין גזעיהם כלים כלל מן השדה כגון עלי הלוף השוטה ועלי הדנדנה והם העלים של הלוף והדנדנה, הרי אלו ודומיהן חייבין בדיני השביעית ואינן חייבין ביעור לפי שאינן כלין מן השדה, עכ"ל, והרי דגריס כגיר' דידן, ואך דמש"כ עלי הלוף השוטה ועלי הדנדנה, כתב המרכה"מ בפ"ז משמיטה הי"ד דט"ס הוא, שהרי העלים יש להן ביעור, כדתנן לעיל מ"א, וצ"ל עיקר הלוף השוטה ועיקר הדנדנה, ובפאה"ש שם כתב להגי' גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש.

ובבית רידב"ז כתב לקיים גיר' דילן לדעת הרמב"ם, דהא דכל שאינו מאכל אדם וכו' אין לו ביעור, הוא משום דאין בנ"א לוקטין אותו מן השדה, וע"כ אף שאינו מתקיים בארץ, והעומד מושרש בארץ נפסד, מ"מ מה שנתלש מן הארץ משתייר בשדה, ואינו כלה מן השדה, וע"כ אין לו ביעור, וזהו מש"א בנדה שם דהא דמינים אלו אין להן ביעור הוא משום דאינם כלים מן השדה, עיי"ש, - ובמרכה"מ פ"ז משמיטה הי"ד כתב, דטעם הא דמינים אלו אין להן ביעור, הוא משום דאין ראויין למאכל בהמה, ולא לצבוע בהמה וחית השדה, וע"כ לעולם חשיב דלא כלו לחי', כיון שאין ראויים לה, ושפיר אמרו דהא דאין להן ביעור הוא משום דלא כלו להו, ועי' בחזו"א סימן י"ג סק"ט מש"כ עוד בזה.

ד] בחי' הרמב"ן בשבת ד"צ. מבו' דגריס במשנתינו כל שהוא וכו' ואינו מתקיים בארץ וכו' אין לו ביעור, ולעיל מ"א גרסי כל שהוא וכו' ומתקיים בארץ וכו' יש לו ביעור, וכ"ה בחי' הריטב"א והר"ן שם, והריטב"א שם פירש, דמתקיים בארץ היינו שמניחים לו שרשים בארץ ואין מלקטים אלא העלים או הפרי, ואינו מתקים בארץ היינו שלוקטים השרשים שלו לאוכל אדם או לצבוע, וע"כ אין בו חובת ביעור, דהא דאין שן חי' שולטת בהם ולא שייך למימר בי' כלה לחי' מן השדה כל לאדם מן הבית, עכ"ד, וכעי"ז כתב הריטב"א בע"ז די"ד. והר"ן בשבת שם.

וצ"ב דבפשוטו עלה הלוף שוטה והדנדנא, ועיקר הלוף השוטה ועלה הדנדנה הוו מין א', וכיון שלוקטין גם את עיקרו, א"כ מ"ט יש על העלין דין ביעור, ובל' הריטב"א שם מבו' דבעלה הלוף השוטה ועלה הדנדנה, אין מלקטין אלא את העלין, וצ"ב, - ובחי' הר"ן שם כתב, ז"ל, והדנדנה והלוף השוטה שרשיהן נאכלין ומה שעל הארץ נאכל, והילכך השרשים אין להם ביעור אבל מה שעל הארץ יש להן ביעור, עכ"ל, ומ' דאף במה שעיקרו נאכל, יש חובת ביעור למה שעל הארץ, אך זה דלא כמש"כ לעיל מינה דליכא חובת ביעור אלא בדבר שמניחין שרשיו בארץ בשעת לקיטתו, וכאשר כ"ה מבו' מהא דתנן לעיל דהוא מתקיים בארץ, וצ"ע בזה.

ה] ובפי' ר"נ אב הישיבה גריס כגיר' דילן דכל שהוא מתקיים בארץ אין לו ביעור, ופירש דאינו מתקיים בארץ היינו שהוא נמצא על שטח פני הארץ, ומתקיים בארץ היינו שהוא מכוסה באדמה תחת העפר ולא יוכלו הבהמות להגיע אליו, ועיי"ש שפירש בטעמא דמילתא, דהוא משום שלא חייב הבורא את עבדיו לחפור בארץ אחר שרשי הצמחים כדי לבערם, שאין זה אפשרי, וצריך לבער רק העלים הגלויין, עכ"ד, ומש"כ בתחילת דבריו דהוא משום דלא יוכלו הבהמות להגיע אליו, נראה בדבריו שם דאי"ז טעם פטורו, אלא הוי זה הילפותא לפטרו, דכל שאינו בכלל ולבהמתך וגו', אינו בכלל ביעור, עיי"ש.

ו] **וממין הצובעים הפואה והרכפא וכו' אין להם ביעור ולא לדמיהן ביעור,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהוא בבא בפנ"ע, דמיני הצובעין אלו אין להן ביעור, משום דהן מתקיימין בארץ ולא יפסדו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז משמיטה הי"ג, ז"ל, ואם הי' מתקיים בארץ כגון הפואה והרכפה ממין הצובעין וכו' אין להן ביעור ולא לדמיהם שהרי מתקיים בארץ, עכ"ל.

והנה בפשוטו הך דינא דכל שהוא מתקיים בארץ, הוא אף במאכל אדם ומאכל בהמה, והא דתני במתניתין להך דינא במין הצובעין, צ"ל דלא משכח"ל מינים המתקיימים בארץ ולא יפסדו, אלא במין הצובעין, וכן נקטו המרכה"מ שם הי"ד והחזו"א סימן י"ג סק"ט דודאי אף במאכל אדם ומאכל בהמה המתקיימים בארץ אין להן ביעור, - אך הרש"ש פירש בד' התוי"ט שנקט בדעת הרמב"ם דכל הא דהמתקיים בארץ אין לו ביעור, הוא רק במין הצובעים, אך במאכל אדם ומאכל בהמה, יש לו ביעור אף אם אינו מתקיים בארץ, ועיי"ש שתמה ע"ז דמהיכ"ת לחלק בזה, עיי"ש, ובמנחת שלמה ח"א סימן נ"א אות ט"ו עמד עוד בזה, דכיון דאין כלים כלל מן השדה, אין שייך בהן ביעור, ועיי"ש שכתב דאי נימא דאיכא דין ביעור כשכלו הפירות של שנה שביעית אף דיש בשדה פירות של שמינית, ניחא.

ז] **ר"מ אומר דמיהן מתבערין עד ר"ה,** הר"ש והרא"ש פירשו דטעמא דר"מ דמחמיר בדמים יותר מן העיקר, הוא משום דפרי עצמו מינכר ולא אתי למעבד בו סחורה, אבל דמים לא מינכרי ואתי לעשות בהן סחורה, וכן פירש הגר"א בשנו"א, ועי' בחזו"א סימן י"ג סק"ט שכתב בזה טעם אחר, וצ"ע.

ועיי"ש בחזו"א שנסתפק לדעת הרמב"ם דכל שאינו מיוחד למאכל אדם וכו' אין להן ביעור, אם גם בזה פליג ר"מ וס"ל דדמיהן מתבערין עד ר"ה משום דאין ניכר מהיכן באו, או דלא פליג אלא בדמיהן של פואה ורכפא, דהא דאין להן ביעור הוא משום דהן מתקיימין בארץ, אך אותם המינים דא"צ ביעור משום דלא אמרה בהן תורה ביעור, אף דמיהן אינם מתבערין, ובמרכה"מ פ"ז משמיטה הי"ד נקט דבמינים אלו מודה ר"מ דאין דמיהן מתבערין, עיי"ש, - אך הנה בתוספתא פליגי ר"מ ורבנן בעיקר ורד ועיקר מילת, דאין להן ביעור אם יש לדמיהן ביעור, ובפשוטו נראה לדעת הרמב"ם דהא דאין להן ביעור הוא משום דאינם מיוחדים למאכל אדם וכו', ולפ"ז מבו' דגם במינים אלו פליג ר"מ וס"ל דדמיהן מתבערין, וכ"ה מבו' בד' הרדב"ז בפ"ז משמיטה הי"ג דר"מ פליג גם במינים אלו, עיי"ש.

ח] והראב"ד בפ"ז משמיטה הי"ד כתב דטעמא דר"מ הוא משום דפעמים שאינם מתקיימים והולכין בהן להחמיר, ובמרכה"מ שם פירש דהיינו, דמינים אלו שנשנו במשנתינו פעמים מתקיימים, וע"כ החמיר ר"מ בדמים שיתבערו, ומ' לפ"ז דאם אירע שכלו מינים אלו ה"ה חייבין בביעור, וע"כ לא חילקו חכמים בדמים והצריכום ביעור, וזה דלא כמש"נ לעיל אות א' מד' החזו"א, שלא נאמר בהן ביעור כלל, - אך יל"פ בד' הראב"ד, דהוא כמש"כ בפי' הרש"ס דכיון דמצי ליקח בדמים דבר הכלה, ע"כ דינם הוא כדין דבר שאינו מתקיים, - ויל"פ עוד דהיינו, דכיון דפעמים הוו הדמים של פירות שביעית שאינם מתקיימים וה"ה חייבין בביעור, וע"כ חייבו לכל דמי שביעית בביעור, משום דלא מינכר אלו מדמי שביעית הוו דמים של פירות החייבין בביעור ואלו מדמי שביעית הוו דמים של פירות שאין חייבין בביעור, אך אי"ז מתישב כ"כ בל' הראב"ד "דפעמים" שאינם מתקיימים, ועי' בס' משנת יוסף במש"כ לפרש ד' הראב"ד בע"א.

ט] הרמב"ם בפ"ו משמיטה ה"ז כתב, דכל הנלקח בפירות שביעית, צריך לבער בזמן ביעור הפירות עצמן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז ה"ז, וכ"ה בפירש"י בע"ז דנ"ד:, דדמי שביעית נאכלין קודם שיכלה לחי' מן השדה אותו המין שמכר, ולפ"ז צ"ל, דהא דהכא ס"ל לר"מ דדמיהן מתבערין עד ר"ה, הוא משום דהכא איירי בדמים שלקח בפירות שאין להם ביעור, וא"א לקבוע זמן ביעורם בזמן ביעור הפירות עצמן, וע"כ הצריכו חכמים לבערן עד ר"ה.

אך התוס' בנדה ד"ח. כתבו, ז"ל, אע"ג דשביעית תופסת דמיה יש חילוק בביעור בין דמי' לעצמה כדתנן בפ"ב דשביעית ר' מאיר אומר דמיה מתבערים עד ר"ה אבל הן מתבערין עד הפסח, עכ"ל, ובערול"נ שם למד מד' התוס', דאף פירות שיש להן ביעור, אין דמיהן מתבערין בזמן ביעור הפירות, אלא הן מתבערין עד ר"ה, אך בתוס' הרא"ש שם כתב בע"א, ושמא יש לדחוק כן גם בד' התוס', ועיי"ש ברש"ש, וכ"ה להדיא בפי' הרש"ס לעיל מ"א, ועי' במקד"ד סימן נ"ט סק"ב בטעם הא דזמן ביעור הדמים הוא בר"ה.

י] והנה בטעמא דרש"י והרמב"ם דזמן ביעור הדמים הוא בזמן ביעור הפירות, פשוט דהוא משום דעיקר דין הביעור שעל הדמים, הוא מכח דין הביעור שעל הפירות, וכדחזינן דפירות שאין להן ביעור אין לדמיהן ביעור, וע"כ הוי דין הדמים להתבער בזמן ביעור הפירות, - אך בדעת התוס' והרש"ס נראה, דהגם דדין הביעור שעל הדמים הוא מכח דין הביעור שעל הפירות, מ"מ זמן ביעור הדמים אינו כזמן ביעור הפירות, דהפירות א"צ להתבער עד שיכלו לחי' מן השדה, אך הדמים דאין בהן זמן כילוי, הוי זמן ביעורם בסוף השביעית.

ובס' דרך אמונה בביאוה"ל פ"ו ה"ז הק' על דרך זו בד' התוס', דבתוספתא ובירושלמי אמר להן ר"מ מחמיר אני בדמים מבעיקר שהשמן של שביעית מדליקין בו מכרו ולקח בו שמן אחר אין מדליקין בו, ואמאי לא פריך להו שהרי גם לרבנן דמים חמורין מהעיקר שהדמים מתבערין עד ר"ה והעיקר עד הפסח, - אך בפשוטו נראה, דזה לא חשיב דהדמים חמורים מן העיקר, שהרי אף העיקר חייב בביעור, אלא דזמן ביעורו הוא כשהוא כלה לחי' מן השדה, ובדמים דאין להן לזמן ביעור זה, הוי זמן ביעורן בסוף השביעית, ורק הא דס"ל לר"מ דאף בפירות שאין להן ביעור, יש לדמיהן ביעור, הוי זה חומרא בדמים מן העיקר, וכן הא דשמן שנלקח בדמי שביעית אין מדליקין בו, אף דשמן של שביעית מדליקין בו, הוי זה חומרא בדמים מן העיקר.

יא] ויש להוסיף, דהנה בעיקר הא דתנן דפירות המתקיימים בארץ אין להן ביעור, עמד בחזו"א דמ"ש למיתני דאין להן ביעור, הרי זמן ביעור הוא כשכלה לחי' מן השדה, ואם אינו כלה הרי לא הגיע זמן ביעור לעולם, ואין כאן ביעור אלא שלא הגיע זמנו, ועמש"נ בזה לעיל אות א', - ולפ"ד התוס' נראה דיש להוסיף בזה, דאם הי' בפירות אלו בעיקרם דין ביעור, ואך דלעולם לא הגיע זמן הביעור, הי' על דמיהם דין ביעור, והיו מתבערים עד ר"ה, וככל דמי פירות שביעית שמתבערים עד ר"ה, אף שעדיין לא הגיע זמן ביעור הפירות עצמן, ורק משום דפירות המתקיימים בארץ, אין בהן בעיקרם דין ביעור, הוא דאין דמיהם מתבערים.

יב] לד' התוס' דכל דמי שביעית מתבערין עד ר"ה, בפשוטו הוי זה מעיקר הדין דזהו זמן ביעורן, כיון דאין בהן זמן כילוי, ולא נתפרש דמ"ט הוי זמן הביעור בסוף השביעית, וראיתי לפרש בזה למש"כ היראים מ' קנ"ח והסמ"ג עשין קמ"ז, דכל דין הביעור הוא בשמינית, ואין דברים שזמן ביעורם הוא בשביעית, ולפי דבריהם י"ל דעיקר דין הביעור הוא מיוסד ע"ז דפירות שביעית ניתנו להשתמש בהן בשנת השביעית עצמה, ולא הותר להניחם לשנה השמינית אלא כ"ז שלא כלו פירות השביעית, וע"כ בדמים דאין בהן זמן כילוי, אסור להניחם כלל לשנה השמינית, - אך הנה בד' הר"ש לקמן פ"ט מ"א מבו' דאם משכחת דבר הכלה בשביעית, הוי זמן ביעורו בשביעית, וכ"ה מבו' בספר הישר לר"ת סימן שנ"ג ובחי' רבינו דוד והר"ן פסחים דנ"א:, ולפ"ז צ"ל דהא דהדמים מתבערין בר"ה, הוא מדרבנן, וצ"ע.

יג] הרמב"ם בפ"ז משמיטה הי"ג כתב, דמין המתקיים בארץ, אין להם ביעור ולא לדמיהם, אלא נהנין וצובעין בו עד ר"ה, ובהי"ד כתב דכל שאינו מיוחד למאכל אדם וכו' אין להם ביעור וכו', אלא נהנין בו או בדמיו עד ר"ה, והראב"ד שם השיג ע"ז, דזה דלא כר"מ ולא כחכמים, דאף לר"מ אין הפירות עצמן מתבערין כלל, ורק דמיהם מתבערין עד ר"ה, ולרבנן אף דמיהם אין מתבערין, והרדב"ז שם עמד עוד בד' הרמב"ם, דממש"כ ברישא אין להם ביעור, משמע דאין להם ביעור כלל, והדר תני אלא נהנין וצובעין בו עד ר"ה, משמע דיש לו ביעור, - ועיי"ש במהר"י קורקוס וכס"מ שכתבו לדחוק בד' הרמב"ם דמודה דמותר ליהנות בהן אף אחר ר"ה, ועי' בפאה"ש סימן כ"ז סקל"ד ובחזו"א סימן י"ג סק"ט שכתבו להגי' בד' הרמב"ם.

והרדב"ז שם כתב בדעת הרמב"ם, דשאר פירות שביעית שיש להן ביעור, אחר שכלו לחי' ה"ה טעונין שריפה, אך מינים אלו לעולם אינם טעונין שריפה, ואף אם כלו לחי' מן השדה, נהנין בהן עד ר"ה של שמינית ואח"כ צריך להפקירן, עכ"ד, - ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ב כתב לפרש בד' הרמב"ם, דהא דנהנין בהן או בדמיהן עד ר"ה אי"ז מדין ביעור, אלא היינו משום איסור סחורה, דכל שמניח פירות שביעית לאחר השביעית חשיב כסחורה, וכמש"כ רש"י בסוכה דל"ט:, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

יד] **אמרו לו להן אין ביעור ק"ו לדמיהן,** בפי' הר"ש הביא מתוספתא דהשיב ר"מ לחכמים, דמחמיר אני בדמים מן העיקר, שהשמן של שביעית מדליקין בו, מכר ולקח שמן "אחר" אין מדליקין בו, ולגיר' זו איירי בשמכר שמן ולקח בדמיו שמן אחר, ואפ"ה אין מדליקין בו, ופירש הר"ש הטעם בזה, דשמן ופרי עצמו מינכר ולא אתי לעשות בו סחורה, אבל דמים לא מינכרי ואתי לעשות בהן סחורה, והיינו דמה"ט החמירו חכמים שלא ידליקו בו, שיהא זה היכר שהוא קדוש, ולא יבא לעשות בהן סחורה, ולפ"ז רק השמן שלקח אין מדליקין בו, אך השמן שמכר מדליקין בו, ובחזו"א סימן י"ג סקכ"ד כתב דאף השמן הראשון אין מדליקין בו, וצ"ע.

ובפי' הרש"ס כתב לפרש עוד, דכיון דלא אהני בחליפין, קנסוהו רבנן דלא ידליק בו אלא יאכלנו, א"נ דאנן סהדי כיון דהי' לו שמן ומכרו ולקח בו שמן, לשום ריוח שהרויח בדמים עשה כן, הלכך קנסוהו, ולהני טעמי, הרי הא דמחמיר ר"מ בדמים דיש להן ביעור, אי"ז חד דינא עם הא דהחמירו בדמים שאין מדליקין בהן, אלא דס"ל לר"מ דכ"ה שמצינו שהחמירו בדמים חומרא זו דאין מדליקין בהן, ה"נ נחמיר עליהן דאע"ג דהעיקר אין להן ביעור, דמיו יש להן ביעור, וכ"ה בל' הרש"ס שם.[[1]](#footnote-1)

טו] ובל' הרמב"ם פ"ה משמיטה ה"ח מ' דהוא מעיקר הדין דאין מדליקין בדמי שביעית, ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ד כתב דהטעם בזה הוא, דדמי שביעית לא ניתנו אלא לאכילה ושתי' וסיכה, ולא לשאר דברים, ועיי"ש שכתב לישב בזה קו' התוס' בבכורות די"ב: מ"ט אין לוקחין בהמה טמאה בדמי שביעית, - ובקרית ספר שם פירש דהוא משום דלא הותר למכור פירות שביעית כשאי"ז דרך סחורה, אלא לאכול, אבל להדלקת הנר לא, דאף דהותר להדליק בשמן של שביעית, היינו להדליק בו עצמו, אך לא הותר למכור כדי להדליק, וכעי"ז כתב האו"ש שם, ועיי"ש שפירש עפי"ז דגם השמן שמכר אין מדליקין בו, כמשמעות ד' הרמב"ם שם, וצ"ע.

טו] ובביאור הגר"א לירושלמי גריס מכרו ולקח בו שמן ול"ג אחר, ופירש דאיירי בשמכר דברים אחרים שאינם ראויים להדלקה ולקח בהן שמן, והא דקאמר דמחמיר בדמים יותר מן העיקר, הוא משום דאם הי' העיקר שמן הי' מותר להדליק, ואם לקח מדמי שביעית שמן אסור להדליק, ועיי"ש שכתב דאם מכר שמן ולקח בדמיו שמן, מותר להדליק בו, דלא גרע השמן השני מהשמן הראשון.

ובבית רידב"ז פ"ה סקי"א הק' ע"ז, דמ"ט חשיב זה דהדמים חמורים מן העיקר, הרי הא דאין מדליקין בו, הוא משום שדינו כדין הפירות עצמן שאין מדליקין בהן, ובס' תורת הארץ פ"ח אות נ' כתב, דהא דאסור להדליק בשאר פירות הוא משום הפסד, וע"כ מן הדין הי' דאם מכרן ולקח בדמיהן שמן, יהא מותר להדליק בו, שהרי אי"ז הפסד, והא דאסרו להדליק בו, הוא חומרא שהחמירו בדמים.

?ושמעתי מהרי"ק להוסיף בזה, דהגר"א אזיל לטעמי' דס"ל דאוכל אדם שנפסל ואינו ראוי אלא לבהמה מותר לעשותו מלוגמא, ובהחליף אוכל אדם באוכל אדם ונפסל, אסור לעשותו מלוגמא, ונת' להלן אות כ"ד, ולפ"ז נראה לדעתו, דאם הי' יין שביעית נעשה שמן, הי' מותר להדליק ממנו, ודמים שאני דלעולם דנים אותם כדמי היין הראשון, וע"ז הוא שאמרו דהוי חומר בדמים, ודו"ק.

טז] **שם בר"ש, החליף שמן בשמן שניהן אסורין,**  הר"ש פירש דהיינו דשניהם אסורין להדליק, וכתב דשמא משום דמיחלפי בהדדי, ופירש דזהו מש"א כיצד הוא מחליף שניהן של חולין, והיינו שיסברו ששניהן של חולין שהוחלף בשביעית, ובבית רידב"ז פ"ה סקי"א פירש לד' הר"ש, דאיירי בשהחליף שמן של שביעית בשמן של שביעית, והא דאסורין להדליק, הוא משום דכל א' סבור שקיבל שמן של חולין בעד השמן של שביעית שלו, וע"כ הן אסורין להדליק בהן, כדין מחליף שמן שביעית בשמן חולין שאסור להדליק בו.

ובפי' מהר"א פולדא כתב, דכיון שהחליף שמן של שביעית בשמן של שביעית, מן הדין שניהם אסורין להדליק, דכל שמן הו"ל כדמי שביעית ואין מדליקין בדמי שביעית, וכ"כ בפני משה ובס' ניר, - אך בדעת הר"ש נראה, דכיון דכל הא דאסרו להדליק בדמי שביעית, הוא משום דלא מינכר שהוא קדוש, הרי דכ"ז הוא בשלקח בדמי שביעית שמן של חולין, אך כל שהחליף שמן של שביעית בשמן של שביעית, לא הי' לנו לאסור להדליק בהן, וע"כ הוצרך הר"ש לפרש דהא דאין מדליקין בהן הוא משום איחלופי.

וגיר' הגר"א החליף שמן ביין ויין בשמן שניהם אסורין, והיינו דאם החליף שמן של שביעית ביין, אסור להדליק בו, משום דיין אינו עומד להדלקה והו"ל הפסד, ואם החליף יין של שביעית בשמן, אסור להדליק בו, משום דדינו כדין היין שאין מדליקין בו.

יז] **שם, והיינו דקאמר בתר הכי כיצד הוא מחליף שניהם בשל חולין,** גיר' הירושלמי שלפנינו, כיצד הוא עושה מחליף שניהם של חולין, ופירש הגר"א דהיינו משום דבשביעית האחרון אחרון נתפס בקדושה והפרי עצמו אסור, וע"כ כל שחוזר ומחליף שניהן בשל חולין, אף שעדיין הן קדושין בקדו"ש מצד עצמן, מ"מ פקע מהן האיסור הדלקה שבא עליהן מכח דמי שביעית.

יח] **שם, החליף יין בשמן וכו' אין סכין אותו ואין מדליקין בו,** ובחזו"א סימן י"ג סקכ"ד כתב דדין זה אינו משום חומרא, אלא הוא מן הדין, אך לד' הגר"א לכאו' הוא משום חומרא שהחמירו בדמים, וכמש"נ לעיל אות ט"ו, - ובס' תורת זרעים לקמן פ"ח מ"א פירש הטעם בזה, דכל הדינים הנאמרים בקדו"ד כגון לאכלה ולא להפסד ולא למלוגמא וכו', אינם רק דינים שאנו מצווין לנהוג בהן בפירות שביעית, אלא הם חלין בעצם קדושתן, דמצד עצם חלות קדושתן הוא דאמרינן דניתנו לאכילה ולא להפסד ולא למלוגמא, וע"כ אף דבשמן אין הסיכה וההדלקה הפסד, דהרי ניתן לכך, מ"מ כיון שהקדושה שלו בא מכח היין וביין הוי סיכה והדלקה הפסד, נמצא דלכתחילה חל בעצם הקדושה שלו שלא לעשות ממנו סיכה והדלקה, וע"כ גם לאחר שהחליפו בשמן לא נשתנית קדושתו להיות ניתן לסיכה ולהדלקה, עכ"ד.

והנה התוס' בבכורות די"ב: הקשו דמ"ט אין לוקחין בהמה טמאה בפירות שביעית, אף דבהמה למלאכה הוי הנאתו וביעורו שוה, ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ד כתב דלמש"א בירושלמי דלא הותרו דמי שביעית אלא לאותם הדברים שהיו הפירות שביעית ראויים להן, הרי דע"כ אין להתיר ליקח בהמה טמאה בפירות שביעית משום דהנאתו וביעורו שוה ע"י מלאכה, דכיון דהפירות עצמן לא היו ראויים להנאה זו, לא הותרו הדמים לכך.

יט] **שם, החליף אוכלי אדם באוכלי בהמה וכו' אין עושין מהן מלוגמא,** בדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז הי"ט הק', דכיון דלא הותרו הדמים להנאות שלא הותרו הפירות עצמן, וע"כ אין עושין באוכלי בהמה מלוגמא, משום שהאוכלי אדם לא הותרו למלוגמא, וע"כ נמי אם החליף יין בשמן אין סכין אותו ואין מדליקין בו, א"כ הי' בדין דכל שהחליף אוכלי אדם באוכלי בהמה, יהא אסור להאכילן לבהמה, שהרי אוכלי אדם אין מאכילין אותן לבהמה, ומ"ט לא קאמר אלא דאין עושין מהן מלוגמא, עיי"ש מש"כ בזה.

ואולי י"ל בזה, דחלוק הוא דאוכלי אדם אין מאכילין אותן לבהמה, מהא דאין סכין ומדליקין ביין, ואין עושין מלוגמא באוכלי אדם, דהא דאין סכין ומדליקין ביין ואין עושין מלוגמא באוכלי אדם, הוא משום דלא ניתן יין לסיכה ולהדלקה, ולא ניתנו אוכלי אדם למלוגמא, אך הא דאוכלי אדם אין מאכילין אותן לבהמה, אי"ז משום שלא ניתנו אוכלי אדם לאכילת בהמה, דאף אכילת בהמה הויא בכלל תשמיש אכילה, וכיון שניתנו אוכלי אדם לאכילה, יש בכלל זה גם אכילת בהמה, והא אין מאכילין אותן לבהמה הוא משום הפסד, ואשר ע"כ אם החליף אוכלי אדם באוכלי בהמה, מותר להאכיל אותן לבהמה, דכיון שהן עומדין לאכילת בהמה, אי"ז הפסד להאכילן לבהמה, אך אין עושין מהן מלוגמא, דכיון דהפירות עצמן לא ניתנו כלל למלוגמא, אף האוכלי בהמה שנתפסו בקדושתם, לא ניתנו למלוגמא.

כ] **שם, מוכרין וכו' אבל לא אוכלי בהמה ליקח בהן אוכלי בהמה,** בחזו"א סימן י"ג סקכ"ד עמד דמ"ט ה"ז אסור, וכתב לפרש דאיירי בשמכר אוכלי בהמה זו ליקח בהן אוכלי בהמה אחרת וכמש"כ הרמב"ם בפ"ה הי"ב, והיינו כשמין זה שמכר אינו ראוי לבהמה זו שהוא נותן, והוי כמוכר יין ולקח שמן שאין מדליקין בו, עכ"ד, אך למש"נ לעיל אות י"ט דאף אם החליף אוכלי אדם באוכלי בהמה מותר להאכילן לבהמה, משום דניתנו הפירות לתשמיש אכילה, כ"ש דאם החליף אוכלי בהמה זו באוכלי בהמה אחרת מותר להאכילן, - ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה הי"ב הביא מערוה"ש דהוא משום דלא התירו למכור פירות שביעית אלא עבור צרכי אכילת אדם ולא עבור צרכי אוכלי בהמה.

כא] ובל' הרמב"ם בפ"ה הי"ב נראה דאם עבר והחליף אוכלי אדם באוכלי בהמה חיילי החליפין ונתפסו האוכלי בהמה בקדושה, והא דפריך הירושלמי מהא דאין מוכרין אוכלי בהמה ליקח בהן אוכלי בהמה, כתב בס' ניר דהוא משום דלא ניח"ל לאוקמה בשהחליפו באיסור, ועי' בחזו"א סימן י"ג סקכ"ד שפירש בע"א, אך בבית רידב"ז סקי"ז כתב בדעת הירושלמי דלא חייל המקח כלל, ולא נתפסו האוכלי בהמה בקדושה.

כב] **שם, כהדא קינסתא דירקא מסקין לה לאיגרא והיא יבשה מן גרמא,** בתשו' מהרי"ט ח"א סימן פ"ג פירש דהיינו, דאף דהיא מאכל אדם ואין מאכילין אותה לבהמה, אך אחר שמעלין אותה לגג והיא מתיבשת מעצמה ואינה ראוי' לאדם, מותר להאכילה לבהמה, ועיי"ש שהוכיח מזה, דמותר לגרום הפסד לפירות שביעית ואין בזה משום לאכלה ולא להפסד כיון שאינו מפסידן ביד, ועמש"כ בזה בחזו"א סימן י"ד סק"י.

כג] **שם, כלומר אחר שיבשה דלא חזיא לאדם מותר ליקח בהן אוכלי בהמה,** צ"ב דמ"ש אוכלי בהמה שאין מוכרין אותן ליקח בהן אוכלי בהמה, מקינסתא דירקא שיבשה ולא חזיא לאדם, דמותר למכרה וליקח בה אוכלי בהמה, ועי' בזה בבית רידב"ז פ"ה סקי"ז ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה הי"ב.

כד] בביאור הגר"א לירושלמי פירש, דאיירי בשהחליף אוכלי אדם בקניבתא דירקא שהיא אוכל אדם ואח"כ יבשה ונעשית אוכל בהמה, ובזה הוא דאמרינן דאסור לעשות ממנה מלוגמא לאדם, אף שאם היתה בעצמה של שביעית הי' מותר, וכנראה הטעם בזה, דאוכלי אדם שנפסלו מאכילת אדם, פקע מהן קדושתם בתורת אוכלי אדם, ואין קדושתם אלא בתורת אוכלי בהמה, וע"כ דינים כדין אוכלי בהמה שעושין מהן מלוגמא לאדם, אך אם החליף אוכלי אדם באוכלי אדם ונפסלו מאכילת אדם, הוי דינם לעולם כדין הפירות הראשונים שהם אוכלי אדם, ואין עושין מהן מלוגמא, - ובחזו"א סימן י"ג סקכ"ד הק', דבכה"ג מאי איריא דאסור מלוגמא, אפי' להאכיל לבהמה אסור, אך למש"נ לעיל אות י"ט, י"ל דשפיר מותר בכה"ג להאכיל לבהמה, כיון דאי"ז הפסד, ורק לעשות מהן מלוגמא אסור, משום דאוכלי אדם לא ניתנו כלל למלוגמא.

?עי' חזו"א י"ג י"ח דאם מכר פרי שאינו ראוי לצביעה, ולקח פרי הראוי לצביעה, אסור בצביעה, ועי' ביאוה"ל פ"ז הי"ט.

1. ואולי יל"פ בזה, למש"כ באג"מ או"ח ח"א סימן קס"ג ויו"ד ח"א סימן מ"ג, דאף בדבר שיש צורך לתקן ולאסור איזה דבר לסייג ולגדר, לא אסרו חכמים אלא באופן ששייך בזה גדר מדינא ודין קבוע, והוכיח כן ממש"א בגיטין די"ד. דתלת מילי שוינהו רבנן כהלכתא בלא טעמא אף דיש בהן טעם למה תיקנו, אלא שאין בהן טעם היאך ה"ז מועיל, וכמש"כ התוס' שם, והרי דבשאר דוכתי לא תיקנו מחמת הצורך דבר שאין לו שום גדר מדינא, ולפ"ז י"ל, דמה שהשיבו חכמים לר"מ דלהן אין ביעור ק"ו לדמיהן, היינו דאף אם יש טעם להחמיר בדמיהן ולהצריכן ביעור משום גזירה, מ"מ א"א להחמיר בדמים יותר מבפירות עצמן, כיון דקדושת הדמים היא בתולדה מקדושת הפירות, וע"ז השיב ר"מ דמצינו לענין הדלקה שהחמירו בדמים יותר מן הפירות, וע"כ ה"נ י"ל לענין ביעור דהחמירו בדמים יותר מן הפירות, וכ"נ בד' הגר"א בשנו"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1)