בענין - האם קבלן חייב לעבוד
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / פועלים - הרב יהודה אלבוים

בס''ד

**בענין חיוב פועל וקבלן לעבוד**

א. כתב התשב''ץ ח''א סי' ס''ד 'דע כי שכירות פועלים אין צורך לקנין כלל אלא בדברים בעלמא הם נשכרין ואם חזר בו בעל הבית קודם שהתחילו הפועלים במלאכה אם עכבן עד שעה שאינן מוצאין להשכיר עצמן ודאי נותן להם שכרן ואם מוצאין להשכיר עצמן ילכו וישכירו עצמן ואין להם עליו אלא תרעומת שמטריחן לחפש אחר מי שישכור אותן ואם אינן מוצאין לשכור אלא בפחות ממה ששכרן ב"ה ישכירו עצמן ומשלי' הוא להם עד כדי שכרן שקבל עליו משלם, ואם התחילו במלאכה אף על פי שקודם שהתחילו במלאכה לא היו מוצאין להשכיר את עצמן כגון שאין במקום שמשכירין פועלים, או שהיו פועלי' נשכרין בשלשה והוא אמר להן ליתן עשרה כיון שהתחילו במלאכה נתחייב מעכשיו ליתן להם שכרן משלם כמו שקבל עליו שכשם ששאר דברים נקנין בקנין כך שכירות פועלים נקנה בתחלת מלאכה זהו דין ב"ה בחזרתו אבל פועל אף על פי שאינו יכול לחזור בו כל זמן שיש פסידא לב"ה בחזרתו אבל מ"מ אם אין פסידא לב"ה בחזרתו חוזר בו ואפי' בחצי זמנו **שנאמר כי לי בני ישראל עבדים** ולא עבדים לעבדים ובזה יפה כח פועל מכח ב"ה וטעמא דמלתא דב"ה לא מפסיד מידי בחזרתו של פועל היכא דליכא פסידא מחמת חזרת הפועל דאי לא עביד השתא עביד למחר אבל פועל הוא פסידא שכירותיה יומיה וכבר נשתעבד לו ב"ה בתחלת מלאכה כן סדר כל זה הרמב"ן ז"ל בחדושיו'.

ב. מבואר בדבריו שאף במקום שאין הפסד לבעה''ב בחזרתו, אלמלא כי לי בנ''י עבדים לא היה יכול לחזור בו, והיה חייב לעבוד, ולפי''ז אי נימא דתחילת מלאכה הוא קנין גם בקבלן, א''כ הקבלן חייב לעבוד, ומש''כ ידו על התחתונה ע''כ הכוונה כמוש''כ המחנ''א סי' ד' 'לאו למימרא דמצי לחזור בו אלא אשמועינן דאם חוזר בו ואינו יכול להזמינו לדין ה"ז שוכר פועלים ביוקר עד כדי שכרם של אלו'.

ג. עוד כתב המחנ''א 'א"נ הברייתא מיירי כשזה מוצא פועלים ביוקר לגמור את מלאכתו דבכי הא אפילו קבלן יכול לחזור אלא שידו על התחתונה' ולכא' המקור של המחנ''א הוא מהא דכתבו הראשונים דכשיכול הפועל להשתכר במקום אחר אין בעה''ב חייב, וצ''ע הרי תחילת מלאכה מחייבתו, וע''כ צ''ל דאין דעתם להתחייב זה לזה כשאין אחד נפסד בחזרת אידך, וכשם שבעה''ב אינו מתחייב, כך גם הפועל אינו מתחייב לעבוד כשיכול לשכור אחר.

ד. והנה בדברי הרמב''ן מבואר דרק כשיכולים הפועלים להשתכר כפי שהתחייב להם בעה''ב יכול לחזור בו, אך אם הוזלו הפועלים חייב לשלם להם את ההפרש, וא''כ צ''ע על דברי המחנ''א שכתב שאם הוקרו הפועלים יכולים לחזור בהם אלא שידם על התחתונה, הרי פעמים שאין במה שעבדו מספיק בכדי לשכור ביוקר שהתייקרו הפועלים, וא''כ מאי שנא בעה''ב שמתחייב לשלם את ההפרש לפועלים שיכולים לחזור בהם.

ה. י''ל דבעה''ב התחייב מעות, ולא יפטר מחיובו בלא שיקבלו את כל המעות שהתחייב ממנו או מאחר, משא''כ פועלים התחייבו לעבוד, ואינם יכולים לחזור בהם אם בעה''ב אינו יכול לקבל עבודה מהם או מאחר, אך כשיכול לשכור פועלים על דעת כן לא התחייבו, וכיון שהתחייבו לעבוד, ולא מעות, אין התחייבות אם בעה''ב יכול להשיג עבודה, ואין הבדל אם יכול בעה''ב להשיג עבודה במחיר שקבעו למחיר אחר, וא''ת א''כ אפילו יכול הוא להשיג ביוקר גדול נימא הכי, וצ''ל דאין זה נחשב שבידו להשיג עבודה כשצריך לשלם יותר ממחיר הפועלים, ועל אופן כזה דעת הפועלים להתחייב לעבוד, ומיושב היטב לפי''ז מדוע כשאין היום פועלים מחוייב לעבוד אע''פ שיכול בע''ה לעשותו מחר מכיון שאינו אבד, דכיון שהתחייבו הפועלים לעבוד היום, התחייבו שיהיה לבעה''ב היום עבודה, אלא שדעתם שיהיה לבעה''ב עבודה, אך לאו דווקא שהם יעבדו.

ו. ולפי''ז נצרך עבדי הם באופן אחד, כשאינו דבר האבד, ואין בידו להשיג פועלים אחרים אף לפי היוקר שנתייקרו, ועל זה קאי דברי התשב''ץ דרק מדין עבדי הם יכול לחזור בו, אך בדבר האבד לא נאמר עבדי הם, וכשיכול להשיג פועלים אין דעתם להתחייב, ורק כשאינו אבד ויכול לשכור מחר פועלים, ואינו יכול לשכור היום התחייב לעבוד, ונ''מ בקבלן דחייב לעבוד בכה''ג ויהיה הדין דמטען, ובברייתא נראה שמטען רק בדבר האבד, דהרי גם בדבר האבד איירי בגוונא שאין אפשרות לשכור פועלים היום, ונראה בברייתא דכשאינו דבר האבד דינו רק דידו על התחתונה, אך לא מטען, וצ''ל דכיון שרק בדבר האבד חילקה הברייתא בין אם יכול בעה''ב לשכור פועלים או לא, אך בדבר שאינו אבד מדובר בכל גוונא כמבואר בברייתא דידו על התחתונה דהיינו שישכרו פועלים וינכה משכרן, לכן לא כתוב בדבר שאינו אבד מטען, ולא רצתה הברייתא להאריך בעוד במד''א.

ז. אלמלא דברי התשב''ץ היה מקום לומר דבדבר שאינו אבד אין דעת הפועלים להתחייב לעבוד משום שיוכל למצוא בעה''ב פועלים מחר, ואין צריך על כך עבדי הם, והרמב''ן לא הקשה מאי שנא בעה''ב מפועל אחרי עבדי הם, אלא הקשה מקבלן דנראה בברייתא דגם יכול לחזור בו אף כשאין פועלים היום, ותי' שאין דעתם להתחייב משום שיוכל בעה''ב לשכור מחר, משא''כ הפועלים אינם יכולים להשלים מחר את עבודתם, משום שיכולים להשתכר מחר שוב, ולפי''ז א''צ עבדי הם בכדי שיוכלו הפועלים לחזור בהם, משום שאין דעתם להתחייב, ובדבר האבד דעתם להתחייב ואינם יכולים לחזור בהם, אלא דמשכ''ל אופן שנצרך עבדי הם, והוא בציור הרשב''א שלא היה יכול בעה''ב לשכור אמש פועלים בדבר האבד, שאין בזה דין דבר האבד, אך ודאי דעת הפועלים להתחייב לבעה''ב דומיא דמה שבעה''ב מתחייב לפועלים אע''פ שלא יכלו להשתכר מאמש, ובכה''ג נצרך עבדי הם, ונאמר עבדי הם אף בכה''ג משום שאינו מוגדר לדבר האבד - ואע''פ שהב''י הביא מתלמידי הרשב''א בשם הרמב''ן דיש לזה דין דבר האבד, מבואר שם שהוא משום דודאי היה מוצא פועלים - ולפי''ז קבלן בכה''ג חייב לעבוד, ומטען, אך כיון שאינו נחשב דבר האבד אין דין שוכר עליהן, ועל ציור זה ודאי לא איירי בברייתא ואין מוכח מהברייתא שאין דין מטען בכה''ג.

ח. וא''ת באופן הנ''ל שהפועל יכול לחזור בו מדין עבדי הם, יקשה קושיית הרשב''א מאי שנא בעה''ב שמתחייב בכה''ג, ואלמלא דברי התשב''ץ היה מקום לומר דלא הוקשה לקמב''ן דאין דעת בעה''ב להתחייב אחרי הדין של עבדי הם, אלא דעת שנייהם להתחייב זה לזה, והתורה נתנה רשות לפועל לחזור בו, אלא הוקשה לרמב''ן כנ''ל מקבלן, וכיון שקבלן בכה''ג חייב לעבוד ניחא.

ט. ולדברי התשב''ץ צ''ל דלא הוזכר בברייתא דבתחילת מלאכה מתחייב בעה''ב אלא באופן שאינו דבר האבד, או שהוא דבר האבד שדינו ששוכר וכו', אך לא הוזכר בכל הברייתא את הציור של הרשב''א, וא''כ אולי בציור זה כיון שהפועל יכול לחזור בו, אף דעת בעה''ב שלא להתחייב ואינו חייב, וחידוש הוא, ולדברי ההגה''א דאף בכה''ג הוי דבר האבד מיושב בשופי דבכה''ג אין פועל יכול לחזור בו ולכן אף בעה''ב מתחייב, ואלמלא כן היה מקום לומר שכיון שבציור כזה יכול הפועל לחזור בו, אף כשאין כעת דבר האבוד, אין דעת בעה''ב להתחייב בכל גוונא על דבר שהפועל אילו היה שייך בו היה יכול לחזור, ולא כנ''ל דתלוי בכל אופן ואופן.

י. מבואר בגמ' דף ע''ז א' לא צריכא, דזל עבידתא ואימר בעל הבית, ואזול פועלים ופייסוהו וצ''ע היאך יכול בעה''ב לחזור בו אחר תחילת מלאכה, וכתב הנמוק''י ליישב בג' דרכים, באופן הג' כתב דאיירי שיכולים הפועלים להשכיר את עצמם - וא''ת הרי בכה''ג איירי בברייתא דיד בעה''ב על התחתונה דהיינו שחייב להשלים את שכרם, וא''כ איירי ביכולים להשתכר, וא''כ מה הוקשה לנמוק''י, ויתיישב על פי הנ''ל דבע''כ איירי אף כשאינם יכולים להשתכר דומיא דחזרת פועלים דאיירי אף בכה''ג כמבואר בסיפא דבדבר האבד חייב ואיירי כשאין מצוי פועלים, וא''כ ע''כ בדבר שאינו אבד מדובר בכל גוונא, ולכן דוחק הוא להעמיד בכה''ג את דברי הברייתא - ובאופן השני כתב 'ומיהו נראה שאפשר שחזר בו בעל הבית אחר שהתחילו וכגון שחזרו בהם הקבלנים תחלה כדמשמע מפשטא דברייתא וכיון שחזרו בהם **בטל שכירותם** אלא שמנכה ממה שעשו שקל כרבי דוסא ואח"כ נמלכו בהם ורוצים לגמור המלאכה' ומבואר בדבריו שאין הכוונה כנ''ל דמעיקרא לא התחייבו כשאין הפסד לבעה''ב, אלא התחייבו, דדעתם להתחייב זה לזה, אלא דהוי כתנאי דהו מילתא אחריתא שיוכלו לחזור בהם, שהרי לא חשבו על כך בהתחלה, אלא דמכח אומדן דעת מהני מדין תנאי כעין המבואר בתוס' ב''ק סוף הגוזל עצים ובכתובות דף מ''ז ב', וכשחזרו בהם על דעת כן מעיקרא לא התחייבו זה לזה, ולכן כשהם חזרו בטל גם החיוב של בעה''ב - והיה מקום לומר שבעה''ב לא מתחייב על דעת שיחזרו בהם, אך בדברי הנמוק''י לא נראה כן -.

יא. בדברי הרא''ש בשו''ת מבואר דקבלן אינו יכול לחזור בו אף כשמצויים פועלים, ולדבריו אף בכה''ג נצרך עבדי הם, ולפי''ז לכא' אין בעה''ב יכול לחזור בו אף כשיכולים להשתכר, דומיא דפועלים שאינם יכולים לחזור בהם, אלא די''ל דאחרי שהפועלים יכולים לחזור בהם מקרא דעבדי הם, אף דעת בעה''ב שלא להתחייב כה''ג, ורק באופן שהפועל אינו יכול לחזור בו כדבר האבד, אף בעה''ב מתחייב וכתי' הרמב''ן להבנת התשב''ץ, אלא שהניחא בפועל, אך בקבלן כיון שהקבלן אין יכול לחזור בו אף כשמצויים פועלים, היה צריך להיות הדין שאף בעה''ב אינו יכול לחזור בו, ויעויין בדרישה שכתב אף לדעת הרמב''ן דרק בפועל יכול בעה''ב לחזור בו כשמצוי להשתכר, ולא בקבלן עי''ש בטעמא דמילתא, וא''כ לא יהיה מח' בין הרא''ש והרמב''ן בזה, וצ''ע על דברי הרא''ש מהברייתא דנראה שאין דין מטען בדבר שאינו אבד, וצ''ל דלא רצו לומר עוד במד''א ורצו לקצר, ולכלול שוכר ומטען יחד, ולא להאריך בעוד חילוקים וצ''ע, וברש''י מבואר דבד''א קאי רק אשוכר עליהן - והרא''ש הקשה עליו ונח וס''ל דקאי אמטען וסתר את דבריו בשו''ת עי' להלן - אך אכתי קשה דדין מטען נאמר רק בדבר האבד, ובדר שאינו אבד כתוב בברייתא רק דידם על התחתונה.

יב. המחנ''א הביא כמה ראשונים ואחרונים דס''ל כהרא''ש, וכתב 'וכן הוא דעת הטור שכתב סי' של"ג ז"ל ואם הוא קבלן שקבל עליו המלאכה בכך וכך גם הוא אינו יכול לחזור בו, ונראה דס"ל דקבלן משהתחיל במלאכה זכה בע"ה בשעבוד גופו עד שיגמור מלאכתו דהתחלת מלאכה עביד קנין' לכא' כוונתו לדייק מלשון הטור שכתב **גם הוא** דהיינו דלא רק בעה''ב אין יכול לחזור בו אלא גם הקבלן אינו יכול לחזור בו משמע דומיא דבעה''ב שאינו יכול לחזור בו וחייב את כל שכרו, והיה מקום לדייק עוד מדברי הטור שכתב 'אינו יכול לחזור בו ואם חזר בו ידו על התחתונה' מדכתב תרתי שאין יכול לחזור בו ואם חזר בו משמע שמלבד מה שידו על התחתונה אין יכול לחזור בו, והמחנ''א לא דייק כן אולי משום דאפשר לפרש בדבריו דאין יכול לחזור לגבי הא דידו על התחתונה, וכן נראה בדברי הטור בסוף סי' שי''א שכתב 'ומכאן ראיה דכל מה דאמרינן שקבלן וב"ה אין יכולין לחזור בהם היינו דוקא כשיש הפסד לשכנגדו בחזרתו שאין הקבלן מוצא להשתכר ולא ב"ה לשכור אבל מוצאין יכולין לחזור בהם' ומשמע דכשאין מוצא בעה''ב אחר אינו יכול לחזור בו, ולא רק שידו על התחתונה, דהרי גם כשמוצא אחר יד הקבלן על התחתונה, וא''כ מאי שנא בין אם מוצא אחר או לא, וע''כ דבאינו מוצא אחר אינו יכול לחזור בו.

יג. ולכא' צ''ע מדברי הטור בהמשך הסי' לגבי דבר האבד ששוכר וכו' 'בד"א כשאינו מוצא עתה פועלים אחרים לשכור אבל אם מוצא פועלים אחרים לשוכרן ואומרים לו צא ושכור לי פועלים אחרים לגמור מלאכתן שלא תאבד בין פועל בין קבלן אין לו עליהן אלא תרעומת ושמין לשכיר יום מה שעשה שידו על העליונה ולקבלן שידו על התחתונה שמין לו מה שעתיד לעשות' ומדכתב בקבלן ידו על התחתונה א''כ איירי אפי' בהוקרו פועלים, ואפי' הכי כתב שבין בפועל ובין בקבלן אין לו עליהם אלא תרעומת - וכן הוא לשון המאירי דף ע''ו ב' - ולשון זה מורה דיכולים לחזור בהם, וכמבואר בתחילת הסי' דבלא הלכו אין להם זה על זה אלא תרעומת, וכתב הטור דאם עשו קנין אין קבלן יכול לחזור בו, דהיינו שאינו רק דין תרעומת אלא שאינו יכול לחזור בו, ובודאי לשון זה שאין לו עליהם אלא תרעומת מורה שאינו יכול להטעותם, וא''כ מבואר בדבריו שאין קבלן חייב לעבוד, וצ''ע - ובטעמא דמילתא י''ל כנ''ל משום שאין דעתם להתחייב כשמצויים פועלים לשכור, אף בהוקרו פועלים וכנ''ל - שוב התבוננתי שהטור העתיק את לשון הברייתא, וא''כ מהברייתא מבואר שאינו חייב לעבוד, ואפי' הכי כתב הרא''ש שמחוייב קבלן לעבוד, וע''כ דלא אתי הברייתא אלא לומר שאין שוכר עליהן, אך מטען, וא''כ גם בדברי הטור י''ל כן, וס''ל להטור כאביו הרא''ש, וכאן העתיק את לשון הברייתא, ולעיל פירש שהכוונה שקבלן אינו יכול לחזור בו, וצ''ע.

יד. ועל פי הנ''ל מיושבים דברי הטור היטב, ודברי הטור יהיו ראיה לכל הנ''ל, ודברי הברייתא מתיישבים היטב, דמבואר בדברי הטור דכל דבריו הם כשאין ביד בעה''ב לשכור פועלים היום, ובכה''ג חלוק פועל מקבלן, וקבלן אין יכול לחזור בו אע''פ שאינו דבר האבד, מכיון שהתחייב שיהיה לבעה''ב היום מלאכה, אינו יכול לחזור בו כשאין מצוי עתה פועלים, וכשחזר שלא כדין ידו על התחתונה, דהיינו כשימצא אחר זמן פועלים ינכה משכרו אם הוקרו הפועלים, דהרי הטור הביא את דברי הרא''ש בשו''ת דקבלן חייב לעבוד רק אם אין מצוי לשכור פועלים היום, וא''כ כשכתב שאין יכול לחזור בו איירי כשאין מצוי לשכור פועלים היום, והברייתא דאין לו עליו אלא תרעומת איריי שמצויים פועלים היום, דהרי בדבר האבד איירי שא''א לדחותו למחר, ותוכן דברי הטור הם שחלוק פועל מקבלן הן לגבי שקבלן אין יכול לחזור והן לגבי שידו על התחתונה, ואח''כ כתב דבדבר האבד אין חילוק בין פועל לקבלן, ואח''כ כתב דכשמצויים פועלים היום גם קבלן א''צ לעבוד אפי' בדבר האבד, ואין לו עליו אלא תרעומת, אלא שידו על התחתונה, ומבואר דעד עתה איירי כשאין מצויים היום פועלים ובזה יש חילוק בין דבר האבד לדבר שאינו אבד, ובזה יש חילוק דפועל יכול לחזור וקבלן אין יכול לחזור, ואח''כ בסוף הסימן כלל דבר האבד אם דבר שאינו אבד דכל שמצוי היום פועלים אף קבלן חוזר בו, דהרי כשמצוי פועלים אינו דבר האבד, ועל זה כתב הטור בסוף הסי' דכשמצוי היום פועלים אין לו עליו אלא תרעומת, וקאי על כל מה שנזכר לעיל, בין דבר האבד ובין דבר שאינו אבד, וכך מפורש בדבר הפרישה סק''ב דדעת הטור דקבלן חייב לעבוד ומטעהו וציין לדברי הטור שכתב כן בשם הרא''ש בשו''ת, ושם מבואר שכן הדין רק כשאין מצוי פועלים היום, וכ''כ הדרישה בסק''ג 'דבאינו דבר האבוד אף כשלא ימצאו לפנינו פועלים אחרים כלל לגמור מלאכתו בזמן הזה מכל מקום יכול להמתין עד זמן שימצאו ומיהו ניתן לפועל שכיר יום רשות לחזור וידו על העליונה' ומבואר בדבריו כנ''ל דבכה''ג שאין מצוי עתה פועלים בזה לפועל יש רשות לחזור, אך לא קבלן, אלא שלפי''ז מצינו ב' דינים של ידו על התחתונה, דכשאין מצוי פועלים שאין קבלן יכול לחזר בו היה מקום לומר דמכיון שאין יכול לחזור לכן קנסוהו, אך אילו היה יכול לחזור בו לא קנסוהו, ובדברי הטור מפורש דגם כשמצוי פועלים ויכול לחזור בו ידו על התחתונה, וצ''ל דמקורו מהא דלא חילקה הברייתא בכך, ואולי י''ל דהיה צריך להיות הדין דבהוקרו פועלים אין קבלן יכול לחזור בו, מכיון שנפסד בכך בעה''ב, וכל כה''ג התחייב לעבוד, ולכן ידו על התחתונה, אלא אחרי שכך דינו דידו על התחתונה, שוב אין סיבה שלא יוכל לחזור בו, דהרי לא נפסד בעה''ב מחזרתו, אך לכא' לפי''ז אם אין במה שעבד ביד לשלם לפועלים שהוקרו לא יוכל הקבלן לחזור בו, וצ''ע.

טו. עי' פרישה סק''ב דכתב דאפי' בבאתה חבילה לידו אין שוכר עליהן אלא כדרך הבע"ה השוכרים בדבר שאינו אבוד והיינו דמוסיפין קצת לפועלים שנתייקרו כדי לגמור מלאכתן מיד אך אם נתייקרו טובא ונראה להן דלאחר זמן יוזלו הפועלים ממתינין עד שיוזלו, ולכא' כ''ש שהדין כן לר' דוסא דפועל שחזר בו ידו על התותונה, שאין מנכה משכרו כשהתייקו טובא ונראה שאחר זמן יוזלו, ולפי''ז להנ''ל י''ל דבכה''ג אין קבלן יכול לחזור בו, ואין נחשב שמצויים פועלים כעת וצ''ע.

טז. כתב הרא''ש בסוגיין 'ונ"ל דקאי אמטען דאם מצא אחרים לשכור אומרים לו צא ושכור ואם הטען צריך ליתן להם התוספת' ולכא' סתר את דבריו בשו''ת, וי''ל דקאי על פועל, אך בקבלן בכ''ג מטעהו ואין סתירה בין דבריו כאן לדבריו בשו''ת, אך לכא' א''א לומר כן דהרי הרא''ש פירש כך את הברייתא והברייתא קאי על קבלן, ולכל הפחות גם על קבלן, וכן צ''ע מלשון הרא''ש הוא 'בד"א שאין שם פועלים לשכור, אבל אם יש שם פועלים אומרים לו צא ושכור מאלו ואין לו אלא תרעומת' והגירסא אצלינו הוא ואמרו לו צא וכו' ולא כתוב שיכולים לומר לו כן, אך לשון הרא''ש הוא שאומרים לו וכו' משמע שיכולים לומר לו כן, והברייתא הרי איירי בקבלנות וצ''ע וכבר עמד הבדק הבית על סתירה זו בדברי הרא''ש.

יז. כתב ההגה''א סי' ו' 'ומכל זה משמע דאפי' קבלן אין בע"ה יכול לכופו שיעשה לו מלאכתו בעל כרחו אף על גב שכבר התחיל ונתקיים הדבר רק לענין שיהיה ידו על התחתונה ולעיל פרק הזהב פי' ר"ת בסופר דמושך קולמוס דשוב אינו יכול לחזור בו וכן משמע מלשון רש"י כדפרישית לעיל גבי אומנים דחזרו בהם אין להם אלא תרעומת זה על זה דאין ביניהם אלא דברים בעלמא אבל משמע אם נתקיים הדבר תו לא מצי הדרי בהו מיהו אפשר דרש"י לא אמר רק לענין בעה"ב או לשויה יד פועל על התחתונה' וצ''ע מדוע מהני הקנין רק לחייב את בעה''ב ולא לחייב את הקבלן, ועל פי הנ''ל ניחא מאד, דדעת בעה''ב להתחייב משום שמפסיד את הפועל בחזרתו, משא''כ בעה''ב בדבר שאינו אבד יכול לעשותו מחר, וס''ל להגה''א בזה שלא כדברי הרמב''ן ואף בכה''ג אין דעתו להתחייב כיון שלא נפסד, ולפי''ז איירי באופן שאין ביד הקבלן להשתכר במקום אחר, והוא קצת דוחק, ולכן יותר נראה לפרש על פי דברי הדרישה דקבלן תמיד נחשב שאינו יכול להשתכר, מכיון שאין מחוייב לעשותו דווקא בזמן מסויים, תמיד יכול לקבל עוד קבלנות, ולכן דעת בעה''ב להתחייב לו, משא''כ בעה''ב שאינו נפסד כלל.

יח. ואכתי יש לדון דאף אם קבלן התחייב לבעה''ב, אפילו הכי א''א לכופו לעבוד, משום דכיון שקבלן חייב להביא תוצאה, ואין חיובו לעבוד, אלא שכיון שחייב להביא את התוצאה, לכא' מחוייב לעבוד בכדי לקיים את חיובו, אלא דלכא' לא גרע מכל בעל חוב שאינו חייב לעבוד בכדי לפרוע את חובו, ובשלמא בפועל שחיובו לעבוד י''ל דכיון שזהו גוף החיוב ודאי חייב לעבוד, משא''כ כשאינו גוף החיוב אלא רק דרך לקיים את חיובו בזה הרי קי''ל דא''צ לעבוד, והרא''ש בשו''ת כתב כלל ס''ח סי' י' דכמו דדרשינן ונמכר בגניבתו ולא בזממו, כך דרשינן ונמכר בגניבתו ולא בחובו, ומינה נשמע שא''צ להשכיר את עצמו בכדי לפרוע את חובו, וא''כ אף אי נימא ככל הנ''ל י''ל דאינו יכול להטעותו, וניחא היטב דברי הברייתא דרק בדבר האבד מטעהו, אולם הרא''ש בשו''ת נקט דיכול להטעותו, וצ''ל דאע''פ שאינו יכול לכופו לעבוד, אפילו הכי רשאי להטעותו מכיון שאינו כופהו, אלא גורם לו לעבוד, ואחר שעבד ודאי אין חייב לו כפי שקצץ מכיון שהיה חייב בכך, דהיינו שאע''פ שלמעשה אינו חייב, אך מצד דיני הממון מחוייב, ולכן אחרי שעשה אינו יכול לדרוש כפי שקצץ באחרונה, משום שקיים את מה שהיה חייב, וז''ל הפרישה סק''ב 'ונראה פשוט דבכלל זה נמי שיכול להטעותן ... שאינן מפסידין בזה מכיסם **וליכא נמי הוצאה מידי בדיינין** וכן מוכח מתשובת הרא"ש'.

יט. בדברי הר''ן נראה דאע''פ שקבלן יכול לחזור בו כשמצויים פועלים, אפילו הכי כשהוקרו הפועלים אינו רשאי לחזור בו, וז''ל הר''ן ואם לא נתייקרה מלאכה ורוצה קבלן לחזור בו רשאי כיון שאין לב"ה הפסד בחזרתו שהרי יכול הוא לגומרה ע"י אחר באותו סך שפסק מתחילה עכ''ל, ומבואר בדבריו דאם הוקרו פועלים אינו רשאי חזור בו, שהרי אין הנידון בדבריו אם ידו על התחתונה או לא, שהרי בלא נתייקרו פועלים כתב דיכול לחזור בו, ובלא הוקרו הרי לא שייך דין ידו על התחתונה, וע''כ כוונת הר''ן הוא שרשאי לחזור בו, וא''כ יהיה מבואר בדבריו דבהוקרו פועלים אינו רשאי לחזור בו, ואין לומר דבהוקרו פועלים הוי דבר האבד ולכן אין רשאי לחזור בו, שהרי מפורש בברייתא דהוקרו פועלים אינו דבר האבד, כמבואר בדברי ר''ד דידו על התחתונה, דהיינו באופן שהוקרו הפועלים, ואפילו הכי אין שוכר עליו, וכן לרבנן ידו על העליונה, ולפי''ז באופן שיד פועל על התחתונה, דהיינו באופן שהוקרו פועלים יכול גם להטעותו, ולא נראה כן בדברי הברייתא, וי''ל דהרי לא כתב הר''ן להדיא שבהוקרו אינו יכול לחזור בו, אלא כתב דבלא הוקרו יכול לחזור בו, וי''ל דכל היכא שיש מספיק ע''י הניכוי לשכור פועלים א''כ אין נפסד בעה''ב ע''י חזרתו, וממילא אין סיבה שלא יוכל הקבלן לחזור בו, דמאי שנא מהיכא דלא הוקרו פועלים, ורק באופן שאין די במה שעבד כבר לשכור פועלים לא יוכל לחזור בו, ולכן הברייתא כתבה מטען רק בדבר האבד, משום שברוב הפעמים כשאינו דבר האבד רשאי לחזור בו.