מ_מ יומא פ_ה
קטגוריות: ש_ס / יז יומא / יומא - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

י' אייר פ"ג

דף מס' 1

## טעם הא דהולכת הכף בשמאל כשרה

**מ"ז א'** **- נטל את המחתה בימינו ואת הכף בשמאלו,** בגמ' מפרשינן דהא דמוליך את הכף בשמאלו הוא משום דא"א להוליך את המחתה בשמאלו ואת הכף בימינו, וצ"ב דהרי הולכה בשמאל פסולה כמו שאמרו לקמן מ"ח ב', והיכא מכשרינן בהולכת הכף בשמאל, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י והתוס' הרא"ש לקמן מ"ט א' כתבו דהוא משום דלא אפשר,[[1]](#footnote-2) והביאחו למה שאמרו במנחות כ"ה א' דשמאל הותר מכללו אצל יוהכ"פ, והיינו דכיון דלא אפשר ע"כ אמרינן דבהכי אכשר רחמנא, וכ"כ המהר"י קורקוס והכס"מ והמים חיים בפ"ד מעיוה"פ ה"א. - **ב** המהר"י קורקוס שם כתב דיש לפרש עוד דהוא משום דהולכת כף אינה עיקר עבודה ודמיא להולכת אברים למזבח שכשרה בשמאל. - **ג** הכס"מ שם כתב לפרש עוד דהוא משום דהולכה בשמאל לא פסלה אלא מדרבנן ובכה"ג לא פסלו חכמים.[[2]](#footnote-3)

בירושלמי אמרו דאם החליף והכניס את המחתה בשמאלו ואת הכף בימינו פסול, ובפשוטו אין הפסול בזה אלא משום הכנסת המחתה שדינו להכניסה בימין וכל שהכניסה בשמאל פסול, ועמש"נ בזה להלן, אך הכנסת הכף אף דאכשר רחמנא להכניסה בשמאל, מ"מ ודאי דמהני אף להכניסה בימין, וכ"כ הרידב"ז שם, - אך הדבר אברהם בח"ג סימן א' סק"ז כתב דאחר שאמרה תורה להכניס את הכף בשמאל משום דא"א בענין אחר, הוי קפידא שיעשה דוקא בשמאל, ואם שינה והכניס את הכף בימין פסול, ואם הכניס תחילה את המחתה בשמאל ואת הכף בימין הכנסת שתיהן פסולה, וצריך לחזור ולהכניס את המחתה בימין ואת הכף בשמאל, וצ"ע.

**התם מחתה דגחלים והכא מחתה דקטורת,** התו"י הק' דמשמע שהיו מקטירין את הקטורת בתוך המחתה,[[3]](#footnote-4) ובתמיד ל"ג א' משמע שהיו עושין אותו ע"ג מזבח הפנימי, וכתבו דקטורת דיוהכ"פ הי' נשרף בתוך המחתה מלאה גחלי אש כי לא ה' מזבח לפני ולפנים, אך קטורת של כל יום הי' נשרף ע"ג המזבח, וכ"כ התור"פ, והריטב"א הוסיף לפרש דכיון דליכא מזבח לפני ולפנים ל"ה נאה להקטיר בקרקע, וע"כ הי' מקטיר ע"ג המחתה.

## טעם הא דהי' נותן את הקטורת בתוך הכף

**כף ביוהכ"פ למה לי מלא חפניו והביא אמר רחמנא,** הגבו"א כתב דלא פריך דכיון דכתיב מלא חפניו והביא צריך להביא בתוך חפניו דוקא ולא ע"י כלי, שהרי לקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה, כמש"כ בפירש"י לקמן בע"ב (ד"ה רב פפא), אלא פריך דטורח זה למה דכיון דלא קפיד קרא להוליך בכלי דוקא ואפי' בחפניו סגי, הרי דמשום חולשא דכה"ג הו"ל להוליך בחפניו דליכא כובד כ"כ כמו ע"י כלי, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ובסו"ד הקשה למ"ד בסוכה ל"ז א' דלקיחה ע"י דבר אחר לא שמה לקיחה, היאך מוליך בכך, דרחמנא אמר ולקח מלא חפניו וע"י דבר אחר לא שמה לקיחה, ואע"ג דא"א בחפניו משום דלפני מלך בשר ודם אין עושין כן, מ"מ בע"כ לא קפיד קרא אה"ט כיון כתיב גבי' ולקח בעינן בחפניו ממש דע"י דבר אחר לא שמה לקיחה, ועמש"כ בזה בס' חוקת היום.

בירושלמי הכא אמרו דהמחתה היא כלי חול והקטורת שבתוכה לא נתקדשה קדוה"ג, וע"כ יש לה פדיון, ובשבועות י"א א' פליגי בה אמוראי דדעת רב חסדא דקטורת קדו"ד היא דהמכתשת שנשחקה בתוכה לאו כלי שרת היא, ודעת רבה דקדוה"ג היא, דהמכתשת הויא כלי שרת, ובקונט' הגרי"ז הק' דלמ"ד דקטורת קדו"ד היא מאי פריך דכף ביוהכ"פ למה לי, הרי בעינן ליתן את הקטורת בתוך הכף כדי לקדשה קדוה"ג, וכתב די"ל דהגמ' הכא אתיא כמ"ד התם דמשנתנה למכתשת נתקדשה קדוה"ג, ואה"נ דלמ"ד דקדו"ד היא צריך ליתנה לתוך הכף כדי שתתקדש קדוה"ג, וכ"כ בחי' הגרי"ז במכתבים, - אך המקד"ד בסימן ג' סק"ח הק' למ"ד דהקטורת שבמחתה לא נתקדשה קדוה"ג, דכיון דהחפינה עבודה היא היאך אפשר בשעת החפינה עדיין לא נתקדשה הקטורת, והיאך הויא החפינה בדבר שלא קדוש עדיין קדוה"ג, וכתב דצ"ל דחפינתן וקדושת באין כאחד, דהחפינה עצמה שהיא עבודה מקדשתן קדוה"ג, אך הק' ע"ז מהא דמיבע"ל בירושלמי דחפנים מהו שיעשו ככלי שרת לקדש, והרי דמיבע"ל דאף אחר החפינה לא נתקדשו קדוה"ג, ואפ"ה מהני לעשות החפינה בדבר שאינו קדוש קדוה"ג, ולפ"ז ניחא דזהו דפריך דכף ביוהכ"פ למה לי, הרי בלא"ה היא מתקדשת קדוה"ג ע"י החפינה עצמה, - ועמש"כ בזה בס' מנח"א.

**נשקלי' לקטורת בחפניו ונחתי' למחתה עלה וכו',** הריטב"א נסתפק אם היינו דיתן כהן אחר את המחתה על הקטורת דאי"ז עבודה שתהא פסולה בכהן אחר, או היינו שיתנה הכה"ג עצמה בשיניו, דכיון שהוא בחוץ לי"ב משום כבודו של מלך.

הגבו"א בתו"ד כתב דאלמלי הני טעמי הי' נוטל את הקטורת בחפניו ונותן המחתה עלי', משום דכשנוטל המחתה בימינו והכף בשמאלו הויא הולכה בשמאל דפסולה, וע"כ הי' ראוי שיכניס את הקטורת בחפניו ויניח המחתה עלי' דאין כאן משום הולכה בשמאל, והמקד"ד בסימן כ"ד סק"ד תמה ע"ז דגם כשמכניס בחפניו איכא לפסול שמאל, וכדתניא בתוספתא בפ"ק דזבחים ה"ה דקיבל בימינו ובשמאלו כאחד פסול, ועמש"נ בזה בדף מס' 6.

## טעם הא דהי' ראוי ליטול את הכף בימין ואת המחתה בשמאל

**יציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא,** בפי' ר"ח כתב דהיינו דפריך דמ"ט הגחלים הם בימין והקטורת בשמאל, וכ"כ בפי' רבינו אליקים דכף של קטורת היא העיקר ואותה הי' לו ליטול בימין, וכ"כ הפסקי רי"ד, והמאירי הוסיף לפרש דהיינו דהקטורת היא עיקר המצוה וראוי ליתנו בימין יותר מן המחתה שאינו אלא מכשיר של מצוה, - אך בד' הספר הבתים בשערי עיוהכ"פ ש"ב והמהר"י קורקוס בפ"ד מעיוהכ"פ ה"א משמע דמפרשי דפרכינן דהולכה בשמאל פסולה וע"כ הי' בדין שיוליך המחתה בימינו והכף בשמאלו, וכמש"כ כן הרמב"ם שם.

הרמב"ם בהל' עיוהכ"פ שם כתב דכיון דהולכה בשמאל פסולה הי' מן הדין שיוליך המחתה בשמאלו וכף הקטורת בימינו אבל מפני כובד המחתה וכו', והלח"מ שם כתב דמשמעות דבריו דהולכת המחתה כשרה מן הדין בשמאל, וע"כ הי' מן הדין שיוליך המחתה בשמאלו, ול"ד להולכת הדם דפסולה בשמאל דהוא הדבר הנזרק וכן הולכת הקטורת היא הדבר הנקטר, וכ"כ התוי"ט בפירקין ללמוד מד' הרמב"ם דהולכת המחתה שאינה אלא מכשירי הקטורת כשרה מן הדין בשמאל, והמקד"ד בסימן כ"ד סק"ד כתב דהולכת הגחלים אינה עבודה כלל כיון דאינם אלא מכשירי הקטורת, וע"כ דמ להולכת עצם למערכה דלאו עבודה היא.

והתוי"ט שם הק' לפ"ז דמ"ט לא פריך הכא אלא משום דיציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא, הרי עדיפא הו"ל למיפרך דהולכה בשמאל פסולה וע"כ מן הדין הי' שיוליך המחתה בשמאלו והכף בימינו, והמהר"י קורקוס שם כתב נקט דאה"נ זהו מה שאמרו דיציבא בארעא וכו', דהוא משום דהולכה בשמאל פסולה, וכתב דהגמ' הכא ס"ד דהולכה בשמאל כשרה, וע"כ לא פרכינן אלא משום דיציבא בארעא וכו', אך לפ"מ דמסקינן לקמן מ"ח ב' דהולכה בשמאל פסולה בעינן להני טעמי דלא אפשר וכו' מכח הדין עצמו דהולכה בשמאל פסולה, וכמש"כ הרמב"ם.

בירושלמי בפירקין אמרו דאם החליף והכניס את המחתה בשמאלו ואת הכף בימינו פסול, ומבו' דהולכת המחתה בעיא ימין, ואם הכניסה בשמאל פסול, ודלא כמשמעות ד' הרמב"ם דהולכת המחתה כשרה בשמאל, והרידב"ז שם כתב בדעת הירושלמי דהא דמוליך את המחתה בימינו ואת הכף בשמאלו אי"ז משום דלא אפשר וכו', אלא הוא משום דכתיב לקיחה לגבי מחתה ולקח מלא המחתה, וע"כ בעיא ימין, והא דבהולכת הקטורת ל"ב ימין, הוא משום דגלי רחמנא מלא חפניו והוא בב' ידיו, ובע"כ דגם שמאל כשר.

התוס' לעיל מ"ד ב' ד"ה בכל יום הביאו מירושלמי דפריך בהא דמחתה דיוהכ"פ הי' לה ניאשתיק דמ"ט אי"ז חציצה, והחזון יחזקאל בפ"ב ה"י כתב דהירושלמי לטעמי' דהולכת המחתה אינה אלא בימין, וע"כ פוסל בה חציצה, אף למשמעות ד' הרמב"ם דהיא כשרה בשמאל אין חציצה פוסלת בה, וכמש"כ כן בחי' הגר"ח בפ"ו מתמידין דעבודה הכשרה בשמאל אין חציצה פוסלת בה, - ועיי"ש שכתב די"ל עוד, דאף אם הולכת המחתה כשרה בשמאל ואין חציצה פוסלת בה, מ"מ חתיית הגחלים הויא עבודה ואינה אלא בימין וחציצה פוסלת בה.

**אמרו עליו וכו' שהי' חופן ד' קבין,** המאירי הק' דכהן שהי' חופן ג' קבין היאך הי' מקטיר על מחתה שבה ג' קבין גחלים והיא מלאה, כמו שאמרו לעיל מ"ג ב' דבמחזקת ג' קבין, דא"כ ל"ה הקטרת צבור אלא בגודש המחתה וא"א שיהא הגודל מחזיק ככל הכלי, וכמו שאמרו בשבת לה א' דגודשא תילתא, וכתב לישב דמה שאמרו דהי' חותה בשל ג' קבין היינו בכהן בינוני, אך כל שהיו רואים בו שידיו מחזיקות יותר משאר בנ"א היו מכינים לו מחתה גדולה יותר,[[4]](#footnote-5) וכ"כ המאירי בסדר העבודה.

**וראתה אמן ב' כהנים גדולים ביום אחד,** היחוסי תנו"א בע' יוסף בן קמחית כתב דלא כהנים גדולים ממש, דישמעאל חזר לעבודתו ויוסף שימש תחתיו בו ביום בח' בגדים ככה"ג,[[5]](#footnote-6) - ונתחדש בדבריו דאף ביוהכ"פ עצמו שהוא מתמנה תחתיו אין תורת כה"ג עליו, אלא הוא משמש תחתיו בח' בגדים ככה"ג, וזהו שכתב דלא ראתה כהנים גדולים ממש אלא שהי' משמש בח' בגדים ככה"ג, וצ"ע.

**מימי לא ראו קורות ביתו קלעי שערי,**[[6]](#footnote-7)התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דהיינו בשעה שהיתה יכולה לכסותם, ובתשו' צ"צ האחרון אהע"ז סו"ס שס"ג כתב דהיינו לאפוקי בית המרחץ וכיו"ב.

י"א אייר פ"ג

דף מס' 2

## עשיית מדה לקומץ

**מ"ז א'** **- שלא יעשה מדה לקומץ,** בפירש"י כתב דהיינו שלא יעשה כלי למידת קומצו וימדוד קומץ מן המנחה, והתו"י פירשו לדבריו דהיינו שלא יקמוץ ע"י כלי, וכ"נ בפירש"י במנחות י"ט ב', וכ"ה מבו' בפירש"י לקמן בע"ב ד"ה רב פפא הכי בעי, וכ"כ רבינו אליקים והמאירי.

אך התו"י כתבו בשם רשב"ם שנחלק ע"ז דמקרא דוקמץ יש ללמוד שיש לקמוץ בידו ולא יקמוץ ע"י כלי, והא דממעטינן שלא יעשה מדה לקומץ היינו שלא יתן תחילה מדת קומצו בכלי וא"כ יקמוץ, אלא בקמיצתו יש לו למוד, וכ"כ הריטב"א דבעינן שיקמוץ ממחתה גדולה וכיו"ב ולא שיתן מידת קומצו בכלי ואח"כ יתנהו על קומצו לקמוץ בו, ובפשוטו היינו דדינא הוא דתהא מדידת הקומץ ע"י הקמיצה, וע"כ ל"מ כשנתן תחילה מדת קומצו בכלי ואח"כ קמץ, ועמש"כ בחי' רא"ל ח"ב סימן מ' סק"ב לפרש בע"א.

במנחות י"ט ב' פליגי רב ושמואל בהא דלא יעשה מדה לקומץ דלרב ה"ז מעכב דתנא בי' קרא דכתיב וימלא כפו ממנה, ולשמואל אי"ז מעכב דדורות משעה לא ילפינן, והגבו"א הק' דלדעת רשב"ם דהא דלא יעשה מדה מדה לקומץ היינו שלא יתן תחילה מדת קומצו בכלי ואח"כ יקמוץ, היאך ממעטינן לה מקרא דוימלא כפו, הרי י"ל דנתן תחילה מלא קומצו בכל ואח"כ קמץ ע"י מלא כפו, וצ"ע.

התו"י הק' על פירש"י מהא דפשטינן לקמן דחופן וחוזר וחופן, ולפ"ד רש"י יש ללמוד מהתם דאין עושין מדה לחפינה, דאם עושין מדה לחפינה א"צ לחפון כלל אלא יעשה כלי מחזיק מלא מדת חפניו ולמה צריך להיות חופן וחוזר וחופן שהוא עבודה קשה שבמקדש, והיינו דמ"ט הוא צריך לחזור ולחפון שהוא עבודה קשה שבמקדש, הרי בידו לעשות כלי המחזיק מלא חופניו ולחפון בו, - ובחי' רא"ל שם סק"א הוסיף להקשות דלדעת רש"י הרי אם עושין מדה לחפינה נמצא דכל הדין דמלא חפניו אינו אלא לשיעורא בעלמא וע"כ אפשר לעשות זאת בכלי, וא"כ מ"ט צריך כלל לחזור ולחפון בפנים, הרי למדידה בעלמא כבר נמדדה בחפינה ראשונה, ועיי"ש בדבריו בסק"ג.

הגבו"א הק' על פי' רשב"ם דאם וקמץ משמע ביד ולא בכלי, א"כ ל"ב קרא להא דלא יפריש תחילה מדת קומצו ואח"כ יקמוץ, דהרי בע"כ איירי דאין הקומץ והשירים נוגעין ומחוברין זע"ז בשעת קמיצה, דאם הם חוזרין ונוגעין זב"ז הרי בטלה מדידה קמא של כלי ונעשית המדידה של שעת קמיצה ביד, ובכה"ג ל"מ משום דבעינן קמיצה מן המחובר, כדילפינן במנחות כ"ד א' מדכתיב והרים ממנו, ומיבע"ל התם כשאין הקומץ והשירים נוגעין זב"ז והם בכלי אחד אם מהני, - וצ"ב דאף דבמנחת חוטא דהיא חריבה כל שמדד הקומץ ואח"כ נוגע הקומץ בשירים הם מתערבין זב"ז ובטלה המדידה, מ"מ במנחת סולת דהיא בלולה ובשאר מנחות שהן אפויות שפיר אפשר דיגע הקומץ בשירים ולא תתבטל המדידה הראשונה, ובכה"ג מתקיים דין קמיצה מן המחובר, וכל הא דל"מ הוא משום דאין עושין מדה לקומץ.

**ת"ש וכך היתה מדתה מאי לאו שאם רצה לעשות מדה עושה,** הגבו"א כתב דליכא למיפשט מינה אלא לדעת רב דהא דלא יעשה מדה לקומץ מעכב, דלדעת שמואל דאי"ז מעכב, הרי דאף אם ילפינן חפינה מקמיצה דלא יעשה מדה לחפינה אי"ז לעיכובא, וי"ל דהא כך הי' מידתה אעיכובא קאי, ועיי"ש במש"כ לדון אם יש בזה לעיכובא דחוקה.

## חופן וחוזר וחופן

**ש"מ חופן וחוזר וחופן,** התו"י כתבו דהא דחופן וחוזר וחופן הוא משום דכתיב מלא חפניו והביא מבית לפרוכת דמלא חפניו יש לו להביא לפני ולפנים ולא בכלי, ומה שהתרנו להביא בכלי הוא משום דלא אפשר, וע"כ צריך לחפון בפנים ולהניחו בחפניו ושבקי' לקרא דהוא דחיק ומוקי אנפשי', וכ"כ התוס' הרא"ש לקמן מ"ט א', - ועמש"כ בזה התוס' לקמן שם, ונתבאר בדף מס' 8.

המקד"ד בסימן כ"ד סק"ד הק' דלפי' רשב"ם דהא דשלא יעשה מדה לקומץ היינו שצריך למוד בשעת קמיצתו, וה"נ הא דלא יעשה מדה לחפינה היינו שצריך למוד בחפינתו שיעור מלא חפניו ולא שימוד קודם, א"כ היאך הוא חופן וחוזר וחופן, הרי בשעת החפינה השני' אינו מודד מלא חפניו, שהרי כבר מדד בחפינה הראשונה שיעור מלא חפניו ונתן בכלי ואח"כ חופן עוד הפעם מן הכלי מה שנתן מהחפינה הראשונה, ונמצא עתה אינו מודד כלל אלא מכניס לידו את המדוד כבר ונמצא שאין זו חפינה כלל, - וי"ל דכל הא דלא יעשה מדה לחפינה הוא בחפינה הראשונה דבכלל עבודת החפינה הוא למוד את מלא חפניו, ובזה הוא דממעטינן שלא יעשה מדה לחפינה ואח"כ יחפון, אך בחפינה השני' דאין בכללה למוד את מלא חפניו, וכל הא דחופן הוא משום דבעינן מלא חפניו והביא, לא איכפת לן כלל דכבר הוא מדוד קודם החפינה.[[7]](#footnote-8)

**א"נ שלא יחסר ולא יותיר,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דכך היתה מידתה מלא חפניו מצומצמין, ובתשו' הרשב"א החדשות סימן צ"ז כתב השואל דהיינו דאם יהא פחות ממלא חפניו ל"מ דמלא חפניו אמר רחמנא, ויותר ממלא חפניו לא דהבאה שלא לצורך היא. - **ב** סדר העבודה להרי"צ גאות כתב דמילא חפניו בתוך הכף "והוא מידת הכלי", והשואל בתשו' הרשב"א שם כתב דהיינו דמלא חפניו הי' מלא הכף לא פחות ולא יותר והוא בדרך נס, ועיי"ש שפירש דהוא משום דאם הי' הכהן קטן ואין מלא חפניו דבר ראוי בכף ונראה ככף ריקן ויש בו משום הקריבהו נא לפחתך. - **ג** הרשב"א שם סימן ק' כתב דלא הי' זה בדרך נס, דלא נמנה עם הניסים היו במקדש,[[8]](#footnote-9) אלא דאילו חפניו של כה"ג גדולים ומחזיקין הרבה עושין לו כף גדולה, ואם קטן הוא עושין לו כף קטנה, וזה דלא כמש"כ התוס' דלא עשו כף לפי מידת מלא חפניו.

## צורת הקמיצה

**יכול מבורץ,** בפירש"י כתב דהיינו מבצבצין בכל צד ויוצא, וכ"כ בפי' ר"ח דהיינו דיורד מאחורי אצבעותיו ומחוץ של אצבעותיו, ובפירש"י במנחות ו' א' כתב דהיינו גדוש, א"נ דהיינו שנראה קמח חוצץ בין ראשי אצבעותיו לפס ידו, והרמב"ם בפי"ג ממעה"ק הי"ג כתב דאם הוסיף בקומץ כגון שהרחיק אצבעותיו וקמץ ה"ז פסול, ועמש"נ להלן בדעתו דרק כשהרחיק אצבעותיו וקמץ הוא דהו"ל קומץ היתר, אך הא דמבצבץ הקומץ מן הצדדים אי"ז קומץ היתר.

**ת"ל מלא קומצו הא כיצד חופה ג' אצבעותיו על פיסת ידו וקומץ,** בפי' הראב"ד מכת"י לתו"כ דיבורא דנדבה פר' ט' ה"ו עמד בזה דמנ"ל דחופה ג' אצבעותיו, וכתב דמנהג העולם נלמד שכך קומצין בג' אצבעות האמצעיים, וכתב די"ל עוד דגמרינן לי' ממנחת מחבת ומרחשת דא"א לקומץ דידהו שיהי' אלא בג' אצבעות דצריכי לגודל ולזרת למחוק שצריך מחיקה מלמעלה ולמטה כדי שלא יותיר, וזה כמש"כ התוס' בכתובות דצריך שתהא המחיקה בימין, ונתבאר להלן, ובסו"ד צידד דהלמ"מ הוא, ועמש"כ בזה הקרבן אהרן שם.[[9]](#footnote-10)

הרמב"ם בפי"ג ממעה"ק הי"ג כתב כיצד קומצין מנחות הנקמצות כדרך שקומץ כל האדם פושט אצבעותיו על פס ידו וקומץ, והמהר"י קורקוס שם עמד בזה דמשמעות דבריו דקומץ בכל האצבעות והוא דלא כדתניא הכא דקומץ בג' אצבעותיו,[[10]](#footnote-11) וכתב דצ"ל דס"ל דהא דא"ר פפא לקמן בע"ב דמלא קומצו כדקמצי אינשי פליג על מה שאמרו הכא דחופה ג' אצבעותיו וקי"ל כוותי',[[11]](#footnote-12) וכ"כ הרע"ב בפ"ק דמנחות מ"ב בדעתו, והכס"מ בהל' מעה"ק שם הוסיף לפרש דאף דא"א שיחלוק רב פפא על הברייתא, מ"מ מהא דא"ר פפא דפשיטא לי' מלא קומצו כדקמצי אינשי, בע"כ דקים לי' דהך ברייתא משבשתא היא ולא מתניא בי ר' חייא ור' אושעיא.[[12]](#footnote-13)

## מחיקת הקומץ

**ובמחבת ומרחשת מוחק בגודלו מלמעלה ובאצבעו קטנה מלמטה,** בפירש"י כתב דהינו משום דהן מיני טיגון וכו' וקשה קמיצתן מלהיות מבורצת יותר מקמיצת מנחת סולת שבירוצי' נופלין מאליהן, וצריך להיות מוחק וכו', ומשמע דלא הי' מוחק באצבעותיו אלא במחבת ומרחשת, וכ"כ רבינו אליקים והריטב"א והמאירי, וכ"כ בפי' הראב"ד מכת"י לתו"כ דיבורא דנדבה פר' ט' ה"ו, וכ"כ הרע"ב בפ"ק דמנחות ובתשו' רדב"ז סימן תשכ"ב, - אך בפירש"י במנחות נ"ד א' ד"ה מנחת חוטא כתב דאף במנחת חוטא הי' מוחק בגודל מלמעלה ובאצבע מלמטה, והרש"ש הכא כתב לדעתו דמה שאמרו דבמחבת ובמרחשת מוחק היינו דלישנא דמוחק הוא בכח, וזה לא נצרך אלא במנחות האפויות.

התוס' בכתובות ה' ב' ד"ה זה גודל כתבו דהא דמוחק בגודלו מלעלה ואינו מוחק בידו השני', הוא משום דבעינן עבודה בימין, ונתחדש בדבריהם דהמחיקה היא מכלל עבודת הקמיצה, ובעיא ימין,[[13]](#footnote-14) - והחזו"א בקדשים קמא סימן כ"ח סק"ז כתב דאם מחק בכלי או כהן אחר מחקו פסול,[[14]](#footnote-15) דהוי כמו שהכניס הקמח לתוך ידו בכלי או כהן אחר הכניס הקמח לתוך ידו, ומחיקת הקומץ להשוותו הוי כמו הכנסת הקומץ לתוך ידו.[[15]](#footnote-16)

## אם קמיצה הויא עבודה קשה

**וזו היא עבודה קשה שבמקדש,** בפירש"י במנחות י"א א' כתב דהיינו משום דבקושי גדול הוא משוה שלא יהא לא חסר ולא יותר, וכ"כ בפי' רבינו אליקים, והמאירי הוסיף לפרש דהיינו משום דצריך הוא במחיקתו שלא ישארו שם מן הפתיתין היוצאים לחוץ כלום ושלא יצא עם מחיקתו ממה שבפנים כלום.

הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ק דמנחות הביא למה שאמרו דמלא קומצו כדקמצי אנשי כתב דנדחו דברי מי שאמר שהיא מעבודות קשות שבמקדש ושיש בה קושי ודקדוק מרובה, והרע"ב שם פירש לדבריו דהיינו דס"ל דהא דכדקמצי אינשי היינו שממלא כפו ממנו כדרך שבנ"א ממלאים ידיהם ממה שלוקחים בידם,[[16]](#footnote-17) ועד"ז כתבו המהר"י קורקוס והכס"מ בפי"ג ממעה"ק הי"ג דכיון דאין הקמיצה בג' אצבעותיו אלא בכל האצבעות אי"ז מעבודות קשות שבמקדש.

והקר"א במנחות י"א א' עמד בזה דלמש"כ בפירש"י דהא דקמיצה הויא עבודה קשה הוא משום דבקושי גדול הוא משוה שלא יהי' חסר או יתר, א"כ אף אם קומץ בכל אצבעותיו הו"ל עבודה קשה, ואדרבה הקושי גדול יותר דבמה ישוה כיון דקומץ בכל אצבעותיו, וכתב דצ"ל דדעת הרמב"ם דהקושי הוא לקמוץ בג' אצבעות לחוד, וע"כ אם קומץ בכל אצבעותיו אי"ז עבודה קשה.

אך הנה בד' הרע"ב במנחות שם מבו' דאף דהא דקמיצה עבודה קשה הוא משום דבקושי גדול יכול להשוות שלא יהא לא חסר ולא יתר, מ"מ לדעת הרמב"ם דקומץ כדקמצי אינשי היינו שממלא כפו ממנו כדרך שבנ"א ממלאים ידיהם ממה שלוקחים בידם אי"ז עבודה קשה, - ולכאו' היינו דכל הא דצריך למחוק מלמעלה ומלמטה שלא יהא קומץ יתר, הוא רק למ"ד דהקמיצה היא בג' אצבעותיו וזהו שיעור הקומץ, והיוצא מג' אצבעותיו הו"ל יתר, אך לפ"מ דקי"ל דכדקמצי אינשי וממלא כפו ממנו כדרך שבנ"א ממלאים ידיהם ממה שלוקחים בידם, הרי דגם מה שיוצא בצידי ידו הוי בכלל הקומץ, דהוא כדרך שבנ"א ממלאים ידיהם, וא"צ למחוק מלמעלה ומלמטה,[[17]](#footnote-18) וע"כ אי"ז עבודה קשה שבמקדש, ומקור לזה הוא ממה שהשמיט הרמב"ם להך דינא דמוחק מלמעלה ומלמטה, ופירש בפי"ג ממעה"ק הי"ג דקומץ היתר היינו שהרחיק אצבעותיו וקמץ, ולא פירש כפירש"י והר"ח הכא דמבורץ היינו שיוצאין מכל צד, - וכ"כ השיח יצחק לעיל י"ט א' בדעת הרמב"ם דבכלל מה שאמר ר"פ דכדקמצי אינשי היינו שלא הי' מוחק כלל וע"כ אי"ז עבודה קשה.[[18]](#footnote-19)

## בין הבינים

**בין הבינים של מלא קומצו מהו,** בפי' ר"ח כתב דהא דמיבע"ל הוא משום דבירוץ הקומץ אינו קדוש, כדתניא לעיל דיכול מבורץ ת"ל וכו', ובזה הוא דמיבע"ל אם המתקבץ מן המנחה בין האצבעות אם חשיב מן הקומץ, וכ"כ בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה היינו הך, ועמש"כ המהרש"א והשיח יצחק שם בדעת התוס', ונתבאר בדף מס' 3.

הרמב"ם בהלכותיו השמיט להך דינא, ולמש"נ לעיל בדעתו דדין הקמיצה הוא כדקמצי אינשי וממלא כפו ממנה כדרך שבנ"א ממלאים ידיהם ממה שלוקחים בידם ואף מה שיוצא בצידי אצבעותיו הוי בכלל הקומץ, הרי דה"נ בין הבינים הוי בכלל הקומץ,[[19]](#footnote-20) וכל הא דמיבע"ל הכא בבין הבינים, הוא למ"ד דהקמיצה היא בג' אצבעותיו והיוצא מג' אצבעותיו הו"ל יתר, וכמש"כ הר"ח דהוא משום דבירוץ הקומץ אינו קדוש, ועד"ז כתב השיח יצחק,[[20]](#footnote-21) ועמש"כ בזה המרומי שדה.

**דגואי לא תיבעי לך וכו',** בפי' רבינו אליקים כתב דגואי הוא מה שדבוק מן האצבעות מבפנים כלפי הפס, ודבראי היינו מה שנשפך מבין האצבעות כלפי חוץ, ודביני ביני הוא מה שבין האצבעות עצמן, וכ"נ בפי' ר"ח, - אך התוס' הרא"ש כתב דגואי הוא מה שנראה מבפנים, ודבראי הוא מה שנראה בחוץ, ודביני ביני הוא מה שבין האצבעות ואינו נראה לא מבפנים ולא מבחוץ, וכ"כ התו"י והריטב"א והמאירי.

**הדר פשטה וכו' בין הבינים ספק,** התוס' הק' דמאי פשיט, הרי אף מעיקרא דהוה מיבע"ל הו"ל ספק, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דמעיקרא מיבע"ל והוה ס"ד למיפשט אם בכלל קומץ הו אאו בכלל שירים, והדר פשטה דספק הוא ואין לחזור ולפשוט הבעיא אלא בודאי ספק הוא ואין אדם יכול לעולם לעמוד עליו, ועד"ז כתב התוס' הרא"ש דיהושע עוזאה דקדק וחזר הרבה לפשוט בעייתו ולא יכול ואמר שעלתה בעייתו בתיקו וצריך לעשות לבין הביניים כדין ספק. - **ב** התוס' כתבו דמעיקרא מיבע"ל אם הו"ל טבל כדמעיקרא קודם קמיצה, או הו"ל ספק קומץ וספק שירים,[[21]](#footnote-22) ופשיט דהוי ספק קומץ ספק שירים. - **ג** הריטב"א כתב דאפשר דה"ק דבין הבינים ספק לפי שהוא נידון כפנים וכבחוץ, כספק ביה"ש שיש בו מן היום ומן הלילה,[[22]](#footnote-23) הכא נמי יש בו מבפנים ויש בו מבחוץ וכקומץ ושירים המעורבין זב"ז.[[23]](#footnote-24)

במש"כ התוס' דמיבע"ל אם טיבלא הוי, כתב החזו"א בסימן קכ"ו סקל"א דאי"ז משום דמספק"ל בכונת התורה למחשב בין הבינים לטיבלא, דאין בזה סברא כלל, ועיי"ש שכתב לפרש טעם האיבעיא בזה בתרי אנפי, חדא, דמיבע"ל להצד דמדינא הוא שירים, דשמא אין דעת הכהן על בין הבינים לעשותו שירים ואין דעתו אלא על מה שבחוץ, ודמי למרבה במעשרות, אך להצד דמדינא הוא קומץ אין להסתפק בדעת הכהן שאין כונתו לשם קומץ, דא"כ הו"ל קומץ חסר ופסול, ובע"כ דדעת הכהן הוא כמו שהוא מעיקר הדין, ועוד, די"ל דביד הכהן לעשותו כמו שירצה אם לעשותו קומץ או שיריים,[[24]](#footnote-25) וע"כ מספק"ל לי' שמא לא עשהו כלום אלא טבלא הוי.[[25]](#footnote-26)

התוס' כתבו דהנפ"מ אם הוא טבל או שירים הוא כשנתערב בחולין שבעזרה דאם טבל הא לא בטיל דטבל אוסר בכ"ש ואם שירים הוא בטיל, והגבו"א הק' דהרי הא דטבל אוסר בכ"ש הוא משום כהתירו כך איסורו או משום דהו"ל כדשיל"מ, והני טעמי לא שייכי הכא, דהא דכהתירו כך איסורו הוא רק בטבל דתרומה דחטה אחת פוטרת את כל הכרי, ומשא"כ בטבל דמנחה דבעי שיעור קומץ, וגם הא דדשיל"מ לא שייך הכא דאין לו תקנה כלל, ועמש"כ בזה בתשו' נובי"ת או"ח סימן קי"ד, והשפ"א בסוגיין, והחזו"א בסימן קכ"ו סקל"ב.

המהרש"א הק' דמ"ט לא כתבו התוס' דנפ"מ דאם הוא טבל יכול להקטיר את בין הבינים בתחילה לשם עצים, אך אם הוי שירים אין יכול להקטירו לשם עצים דהו"ל שירים שחסרו בין קמיצה להקטרה, וכתב דהוא משום דהמקשה דפריך דאיקרי כאן כל שממנו לאישים לא אסיק אדעתי' דמקטר להו לשם עצים, ועמש"כ בזה הקרני ראם שם, ונחלקו באיסורא דכל שממנו לאישים אם הוא אף קודם הקטרת הקומץ, ונתבאר להלן בהערה.

**היכי עביד וכו',** המאירי כתב דכיון דהוא ספק אינו מקטירו עם הקומץ כאחד ואף לבדו לכתחילה לא יקטיר וכו', ונתחדש בדבריו דאף דא"א להקטיר את בין הבינים, מ"מ שפיר מצי להקטיר את הקומץ בפנ"ע, - וצ"ב, שהרי הקומץ מיעוטו מעכב את רובו כדתנן במנחות כ"ז א', וא"כ היאך מהני שמקטיר את הקומץ בלא בין הבינים.[[26]](#footnote-27)

**מקטיר קומץ לחודי' תחילה והדר בין הבינים**. הגבו"א הק' דכיון דמספק"ל שמא בין הבינים הוי שירים, א"כ הו"ל הקומץ קומץ היתר דפסול, כדתנן במנחות ו' א', - והחזו"א בסימן קכ"ו סקל"א כתב דכיון דבכהנים כחושים איתא בין הבינים, לא מפסל משום קמץ היתר, וע"כ אף דבקומץ היתר פסול גם אם יחשוב שלא יהי' לשם קומץ אלא כשיעורו והשאר יהי' שירים, מ"מ בין הבינים אינו פוסל, וצ"ב, - ובכ' הגרי"ז כתב לישב דלהצד דבין הבינים כלחוץ א"כ אינו שייך כלל להקומץ ולא חשיב יתר, והא דקומץ היתר פסול הוא בגונא דה"ז שייך לקומץ, עיי"ש, ועמש"כ בס' חוקת היום בסקי"ב להוסיף לפרש בזה.

החזו"א במנחות סימן כ"ט סקכ"א עמד בזה דלריב"ל במנחות כ"ו ב' דהקטיר קומצה פעמי פעמים פסולה משום דאין הקטרה פחות מכזית היאך מקטיר הכא את בין הבינים בפנ"ע, הרי שמא קומץ הוא ונמצא דהקטיר פעמי פעמים, ולא מסתבר דהגמ' הכא היא רק לר' יוחנן לטעמי' במנחות שם דיש הקטרה פחות מכזית, ועיי"ש שהוכיח מזה דכל שהיתה הקטרה של כזית, אף הקטיר שומשום כשר, דכל שומשום מצטרף לאותו כזית, ודלא כמש"כ הליקוטי הלכות במנחות כ"ב א', ועמש"כ בזה בס' מנח"א בסוגיין.

**דאי אמרת בין הבינים ברישא דילמא שירים נינהו והו"ל שחסרו בין קמיצה להקטרה וכו',** החזו"א במנחות סימן כ"ב סקי"ז עמד בזה דמ"ט אין מקטיר הקומץ והשירים בב"א,[[27]](#footnote-28) וכתב לישב בכמה אנפי, **א** דגם בכה"ג אין שירים הנשארין נאכלין, שקודם שהונח הקומץ על העצים כבר נשרף מעט מן השירים, ואפי' אם ההקטרה והחיסרון בב"א אפשר דהשירים אסורין. - **ב** דגם בב"א אסור משום כל שממנו לאשים הרי הוא בבל תקטירו. - **ג** דחיישינן שמא יפלו בין הבינים קודם דזימנין דמיפרסי מהדדי.

**אי הכי השתא נמי איקרי כאן כל שממנו לאישים וכו',** בפירש"י כתב דמאחר שנתת לאש כל משפטו הרי השירים בבל תקטירו, ומבו' דאיסורא דכל שממנו לאישים הוא רק אחר שהקטיר את הקומץ,[[28]](#footnote-29) ומה"ט הוא דלא פרכינן דאיקרי כל שממנו לאישים רק לפ"מ שאמרו דמקטיר קומץ תחילה ואח"כ בין הבינים, וזהו שאמרו "אי הכי" וכו', וכ"ה מבו' בדבריו בזבחים ע"ו ב' ד"ה ואי קודם וע"ז א' ד"ה וקעבר ובמנחות נ"ז ב' ד"ה כל שממנו, - אך בד' התוס' שם בזבחים ע"ו ב' ד"ה ואי קודם מבו' דאיסורא דכל שממנו לאישים הוא אף כשמקטיר את השירים תחילה, וכמש"כ בכ' הגרי"ז שם, ועיי"ש שהוכיח כן מכ"ד, וכן נקט המהרש"א בסוגיין.[[29]](#footnote-30)

החזו"א במנחות סימן כ"ט סקכ"א כתב דאף דלרבא במנחות נ"ח ב' אינו עובר משום כל שממנו לאישים בפחות מכזית, מ"מ ה"ז אסור משום חצי שיעור, - אך המנ"ח במצוה קי"ז נסתפק אם יש בזה לאיסורא דח"ש, די"ל דלא חזי לאיצטרופי, והמקד"ד בסימן ה' סק"ד כתב דלפ"ז בע"כ דהגמ' הכא אתיא כמ"ד דיש הקטרה פחותה מכזית, ועיי"ש שכתב דמה"ט השמיט הרמב"ם למה שאמרו הכא דקמצי שמיני.[[30]](#footnote-31)

## בין הבינים של מלא חפניו

**בין הבינים של מלא חפניו מהו מאי קא מיבע"ל אי גמר מלא מלא מהתם היינו הך,** בפירש"י כתב דהיינו דהא דל"מ בין הבינים בקמיצה הוא משום דהו"ל כבירוצין, וזהו שאמרו דאם מיבע"ל אם גמר מלא מלא מהתם למעט בירוצין היינו הא דמיבע"ל אם ילפינן מלא מלא שלא יעשה מידה לחפינה, והמהרש"א הק' דא"כ הו"ל למיבעי בבירוצין גופייהו אם ילפינן חפינה מקמיצה, וכתב דאפשר דלא שייך בירוצין גופייהו לגבי חפניו כיון דבב' ידיו הוא חופן, - ועיי"ש שכתב בדעת התוס' שנחלקו ע"ז וס"ל דהא דל"מ בין הבינים בקמיצה הוא מדכתיב וקמץ הכהן ולא בין הבינים דלאו כהן קומץ אלא ממילא, אך השיח יצחק כתב דד' התוס' הם רק לפ"מ משני דרב פפא הכי מיבע"ל וכו', עיי"ש.

**רב פפא הכי בעי לי' מלא חפניו והביא וכו',**[[31]](#footnote-32)בפירש"י כתב דהיינו דמיבע"ל לרב פפא דאף בלא גז"ש דמלא מלא י"ל דבין הבינים של מלא חפניו אין נקטרין משום דבעינן מלא חפניו והביא וליכא דמה שבין חפניו לא לקחו הוא אלא מאליו נכנס לבין הבינים בלא מתכוין, וכ"כ הריטב"א, - אך בד' התוס' משמע דהיינו דאף אם גמרינן גז"ש דמלא מלא, י"ל דכל הא דל"מ בין הבינים בקומץ הוא משום דכתיב וקמץ הכהן ולא בין הבינים דלאו כהן קומץ אלא ממילא עייל, אך בחפינה דכתיב ומלא חפניו משמע דאפי' אם בא ממילא לתוך חפניו.

התוס' כתבו דהא דמיבע"ל בחפינה הוא באת"ל דגבי קומץ פסול, והשפ"א עמד בזה דלכאו' לפ"מ דמיבע"ל דבין הבינים דחפינה הוי בכלל מלא חפניו, היינו אף דבראי, וא"כ אף את"ל דבין הבינים הוי בכלל הקומץ, מ"מ מיבע"ל בדין בין הבינים דבראי דבקומץ פסול אם הוי בכלל מלא חפניו.[[32]](#footnote-33)

לעיל אמרו בדין קמיצה דכיון דמיבע"ל בדין בין הבינים קמצי שמיני דאין שם בין הבינים, והמאירי כתב דבחפינה ליכא לתקנה זו דא"א לברור כהן שמן לחפינה שאינה כשרה אלא בכה"ג, וכתב דנראה מתוך כך שצריך להדביק אצבעותיו ביותר עד שלא יכנס ביניהן כלום, - והמקד"ד בסימן כ"ד סק"ד כתב דהכא ל"ב דחפני שמיני דבידו להקטיר גם את בין הבינים, והיינו דכל הא דבקומץ בעינן לזה הוא משום דאל"כ אין בידו להקטיר הבין הבינים דשמא שירים הוא וכל שממנו לאישים וכו', אך בחפינה ליכא לה"ט, ועיי"ש שעמד בזה דהרי שמא אינו בר הקטרה וקעביד מלאכה ביוהכ"פ,[[33]](#footnote-34) וכתב דשמא כיון שנותנן בב"א עם הקטורת ליכא מלאכה דאורייתא דאינו רק מרבה, ותליא בפלוגתת רבוותא בדין ריבוי בשיעורים בשבת,[[34]](#footnote-35) - ועמש"כ בזה האפיקי ים בח"ב סימן ל'.

י"ג אייר פ"ג

דף מס' 3

## צורת מעשה הקמיצה

**מ"ז ב'** **- א"ר פפא פשיטא לי מלא קמצו כדקמצי אינשי,** בפירש"י כתב דהיינו דצידן של אצבעותיו למטה, וכ"כ בפירש"י מנחות י"א א' דמכניס צידד אצבעותיו ודוחק בקמח והקמח נכנס בתוך ידו, וכ"כ הרע"ב בפ"ק דמנחות, ועיי"ש שכתב דבד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם דהא דכדקמצי אינשי היינו שממלא כפו ממנה כדרך שבנ"א ממלאים ידיהם ממה שלוקחים בידם,[[35]](#footnote-36) וזהו שכתב הרמב"ם שם דלפ"ז אי"ז מעבודות קשות שבמקדש, ונתבאר בדף מס' 2.

**מלמטה למעלה מהו,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו שהפך גב ידו למטה והעלה הקומץ בראשי אצבעותיו לתוך פס ידו, וכ"כ בפירש"י במנחות י"א א', והריטב"א בסוגיין. - **ב** התוס' במנחות שם כתבו דהיינו שמכניס ידו בקמח דרך פס היד עד שמגיע לראשי אצבעותיו. - **ג** המאירי כתב דהיינו שנתן גב היד כנגד הקמח ומעכה עד שבלט הקמח ונכנס לפס היד.

**מן הצדדין מהו,** בפירש"י כתב דהיינו שלא כדרך הקומצין שגב ידו למטה ולא תחב אצבעותיו בסולת אלא מוליך גב ידו בדוחק והסולת נכנס בפס ידו דרך אצבעותיו, ועד"ז כתב בפירש"י במנחות י"א א' בפי' קמא, אלא דמשמעות דבריו שם דלא נכנס הקמח דרך אצבעותיו אלא דרך צידו, וכ"כ הריטב"א בסוגיין, - אך בפי' בתרא שם כתב דהיינו שקמץ מצידי הכלי שלא קמץ באמצע הכלי, וכ"כ בפי' רבינו אליקים בסוגיין, והמאירי הוסיף לפרש דהיינו שהכניס את היד מצידה וקמץ דרך צדי הקמח בכלי, ומשמע דאין הגריעותא משום דהקמיצה היא מצידי הכלי, אלא משום שהכניס את היד מצידה.[[36]](#footnote-37)

## צורת מעשה החפינה

**בעי רב פפא חפן בראשי אצבעותיו וכו',** הליקוטי הלכות לעיל בסוגיין כתב דמהא דמיבע"ל הכא בהני גווני אם דרך חפינה בכך, מוכח דקי"ל דאין עושין מדה לחפינה, דאם עושין מדה לחפינה ומלא חפניו הוא לשיעורא בעלמא, ליכא נפ"מ היאך יעשה החפינה, - אך בכ' הגרי"ז במנחות י"ט ב' כתב דאף לדעת שמואל דבדיעבד מהני מדה לקומץ, מ"מ י"ל דל"מ בקמץ בראשי אצבעותיו, משום דאי"ז כדקמצי אינשי, ומשא"כ כשקומץ בכלי דשפיר מיקרי מעשה קמיצה, ולפ"ז ה"נ הוא בחפינה, דאף אם עושין מידה לחפינה, מ"מ שפיר מיבע"ל בהני גווני אם הו"ל כדחפני אינשי.[[37]](#footnote-38)

**חפן בזו ובזו וקירבן זו אצל זו,**[[38]](#footnote-39)בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דקירבן זו אצל זו אחר שהגביהן, והיינו משום דבכל חפינה הוא מכניס ידו אחת מצד אחד וידו השני' כנגדה ומקרבן, ובע"כ דהא דמיבע"ל הוא כשקירבן אחר שהגביהן.

## נתינת הקומץ בכלי

**דבקי' לקומץ בדופני' דמנא מאי**, בפירש"י כתב דקאי על מתן הכלי דקומץ דלא נתן את הקומץ בשולי הכלי אלא נתנו בדופניו ודבקו, וכ"כ בפירש"י במנחות י"א א', וכ"כ הריטב"א, והוסיף לפרש דמה שאמרו דדבקי' לקומץ היינו דדיבקו יפה בענין שיהא עומד שם בלא שיהי' הכלי מסומך, - אך הרמב"ם בפי"א מפסוהמ"ק הכ"ה כתב דקאי על הקמיצה דהדביק הקומץ לדופן הכלי וקמץ, וכ"כ המאירי דהטה את הכלי ונפל הקמח לצידו וקמץ משם.[[39]](#footnote-40)

בזבחים כ"ה ב' מיבע"ל בהי' מקבל ונפחתו שולי מזרק עד שלא הגיע דם לאויר מהו אויר שאין סופו לנוח כמונח דמי או לא כמונח דמי, ובפירשי שם כתב דהיינו כשנפחתו עד שלא הגיע דם לאויר מזרק, דאם הגיע דם לאויר דופנותיו עד שלא נפחתו שוליו לא מיבע"ל דמשנכנס לתוכן הויא קבלה, ובכ' הגרי"ז שם הק' דא"כ מאי מיבע"ל הכא בדבקי' לקומץ בדופני' דמנא, לפירש"י דקאי על מתן הכלי דהקומץ הרי כשבא לאוירו כבר הוי קבלה,[[40]](#footnote-41) ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ בתשו' שבסו"ס חי' רמ"ש סימן נ"ב סק"ג, והדבר אברהם בח"ג סימן ז' סק"ה, ואכמ"ל.

**הפכי' למנא ודבקי' לקומץ בארעיתי' דמנא וכו',**[[41]](#footnote-42)נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י במנחות י"א א' כתב דהיינו כגון שהי' לכלי בית קיבול מאחוריו כמו שיש בקערות ונתן הקומץ בתוכו,[[42]](#footnote-43) וכ"כ התוס' ורבינו אליקים והמאירי בסוגיין, והתוס' כתבו דהוא דלא כפי' ר"ח בזבחים פ"ח א' דהא דכלי שרת אינו מקדש אלא מבפנים הוא למעוטי חקק מושבו מבחוץ.[[43]](#footnote-44) - **ב** התוס' כתבו בדעת ר"ח דשמא היינו כשהפך הכלי ונעשה תוכו ברו וברו תוכו ונתן הקומץ לתוכו. - **ג** השטמ"ק במנחות שם הביא מפירש"י כת"י דהיינו שהפך הכלי ודיבק הקומץ בארעי' דמנא מתוכו, ועד"ז כתב בשם תוס' חיצוניות שהפך הכלי וזרק וטח הקומץ מלמטה למעלה. - **ד** הרמב"ם בפי"א מפסוהמ"ק הכ"ה כתב דהיינו כשהפך הכלי על ידו וקמץ מתוכו ופיו למטה.[[44]](#footnote-45)

הרמב"ם בפי"ג ממעה"ק הי"ג ובפי"א מפסוהמ"ק הכ"ה ובפ"ה מעיוהכ"פ הכ"ח כתב בכל האיבעיות דסוגיין דלא יקטיר ואם הקטיר הורצה, וזה כדרכו של הרמב"ם בכל הדינים שעמדו בספק בקדשים דאם הקטיר הורצה, ונתחדש בדבריו דאף דבעבודות יוהכ"פ צריך לעשותן על הסדר ואם הקדים מעשה לחבירו לא עשה ולא כלום, מ"מ כיון דבדין הקטורת הוי הדין מספק דאם הקטיר הורצה, ה"ז מועיל גם לגבי העיכוב שמעכבין העבודות זא"ז, כיון דהוא בתולדה מהכשר הקטורת.[[45]](#footnote-46)

**מלא חפניו שאמרו מחוקות או גדושות וכו',** התור"פ כתב דבקמיצה פשיטא דהוא מחוק משום דכתיב בי' בקומצו דמשמע בתוך קומצו וכל היוצא למעלה מאצבעו אי"ז בקומצו, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א, - והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהא דמיבע"ל לגבי חפינה, ולא ילפינן לה בגז"ש דמלא מלא מקמיצה, הוא משום דבקומצו לא משמע אלא מה שהוא בתוך הקומץ אבל בחפניו אפשר דמשמע שפיר אפי' גדושות לפי שאין דרך בנ"א לחפון מלא חפניו בצמצום מחוקות, וזהו דמיבע"ל אי לישנא דבחפניו הוא מחוקות או גדושות, וע"ז פשטינן מברייתא דאין דרך לחפון לא מחוקות ולא גדושות אלא טפופות.

**מלא חפניו וכו' אלא טפופות,** בפירש"י כתב דהיינו צף בגובה מעט, וכ"כ הריטב"א והמאירי, ובפי' רבינו אליקים כתב דהיינו טפי ממחוקות מעט ולא הגיעו לכלל גודש, והערוך בהע' טפף כתב דהמדה שאינה גדושה ולא מחוקה נקראת טפופה כמו קו המדה ביושר שאינו נכנס ולא יוצא, והליקוטי הלכות כתב דהוא דלא כפירש"י דהוא צף בגובה מעט.

## נתפזרה קטורת ממלא חפניו

**נתפזרה קטורת ממלא חפניו מהו ידיו כצואר בהמה דמי או דלמא ככלי שרת דמי,** במנחות כ"ו ב' אמרו דקמץ בימינו ונתן בשמאלו פסול משום דבעי קידוש כלי וכיון שנתנו לשמאל נעשה כדם שנשפך מצואר בהמה על הרצפה דפסול, ומבו' דבקמיצה איכא לפסול נשפך, והתו"י בסוגיין כתב דאף לפ"מ דמיבע"ל בחפינה דידיו ככלי שרת דמי ולי"ב לפסול נשפך, מ"מ בקמיצה איכא לפסול נשפך, והיינו משום דבקומץ ודאי דידו הוי כצואר בהמה משום דבעינן קידוש כלי אחר הקמיצה, והקמיצה הוי במקום שחיטה וקידוש כלי דקומץ הוי במקום קבלה, כמו שאמרו במנחות י"ג ב', והא דמיבע"ל בקטורת הוא משום דל"ב כלי לחפינה אלא משום דלא אפשר, וכ"כ התוס' הרא"ש והתור"פ והריטב"א.

בד' התוס' מבו' דהא דמיבע"ל דידיו כצואר בהמה דמי וכל שנתפזרה הקטורת ממלא חפניו פסול, הוא אף אם הי' הדין דמעייל לה בחפניו ואינו נותן כלל בכלי,[[46]](#footnote-47) - אך התור"פ כתב דהא דמיבע"ל דידיו כצואר בהמה הוא משום דבעינן כלי, וע"כ הוי כמו קידוש כלי, ודמי לנשפך מן הצואר על הרצפה, וכ"כ הריטב"א.

ונפ"מ בזה הוא בגונא דנתפזרה הקטורת אחר שנתנה בכף, דלמש"כ התור"פ והרטב"א הרי דבכה"ג ודאי דכשרה, וכמש"כ הליקוטי הלכות,[[47]](#footnote-48) דכל הא דמיבע"ל דיהא בזה לפסול נשפך הוא משום דנשפך קודם שנתן בכלי, אך לד' התוס' י"ל דאף בכה"ג מיבע"ל דיהא לפסול נשפך, דכיון דכל הא דבעינן כף הוא משום דלא אפשר, הרי דגם אחר שנתנה בכף הוי כמו שהוא בידו ויש בזה לפסולא דנשפך, וכן צידד הליקוטי הלכות,[[48]](#footnote-49) וכן נקט השיח יצחק לקמן בסוגיין ע"ד התוד"ה אי חופן.

בד' התור"פ והריטב"א נתחדש דאף דל"ב כלי בחפינה אלא משום דלא אפשר, מ"מ אחר דבעינן כלי מתקיים בהכלי דין קידוש כלי ודמי לקבלה, ובד' התור"פ מבו' דזהו מה שאמרו לעיל מ"ז א' דילפינן לה מנשיאים, וע"כ הוא דמבע"ל דיהא בזה לפסול נשפך, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א לקמן בסוגיין דבחפינה איכא ד' עבודות חפינה כנגד שחיטה וקבלת הכף כנגד קבלה וכו'.[[49]](#footnote-50)

בחי' הגר"ח בפי"ג ממעה"ק כתב דהא דנשפך הדם מן הצואר פסול, אי"ז רק דין בסדר הקבלה דבעינן שיהא קבלה מהפר, וכל שנשפך ל"ה הקבלה כדינה, שהרי חזינן דילפינן מינה לקומץ דנשפך הקומץ פסול אף דבקומץ ליכא מקום מסוים מאין שיקבלנו, ובע"כ דבכלל דינא דנשפך הוא שלא יהא הדם במקום אחר קודם קבלה אלא יתקבל תיכף בכלי המקבלו והמקדשו, וכל שהי' הדם במקום אחר נפסל, ומינה ילפינן גם לקמיצה שתהא תיכף אחר הקמיצה קבלה ולא יהי' הקומץ במקום אחר בינתים.

ובכ' הגרי"ז בזבחים כ"ה א' הוסיף דפסולא דנשפך אינו פסול בקבלה, דכל דנשפך למקום אחר קודם הקבלה אינו ראוי לקבלה, אלא הוא פסול בפנ"ע בדם,[[50]](#footnote-51) והוכיח כן ממה שאמרו הכא בנתפזרה הקטורת דאם ידיו כצואר בהמה דמי אית בי' לפסול נשפך, אף דליכא הכי דין קבלה כלל, שהרי לא בעי כלי אלא משום דלא אפשר, ואף אי נימא דמשום זה בעי כלי, מ"מ ודאי דלי"ב לדין קבלה וקידוש כלי,[[51]](#footnote-52) ועיי"ש במש"כ להוכיח כן עוד מסוגיית הגמ' ופירש"י בזבחים צ"ב ב', וזה כמש"נ מד' התוס' דהא דמיבע"ל דנתפזרה הקטורת פסול אי"ז מכח הא דבעינן בקטורת מתן כלי, - אך למש"כ התור"פ והריטב"א דהא דמיבע"ל בנתפזרה הקטורת הוא משום דבעינן כלי, ובד' הריטב"א מבו' דמתן כלי דקטורת הוא דומיא דקבלה, שפיר י"ל דפסול נשפך הוא פסול בקבלה.

בכ' הגרי"ז שם הוכיח כן מהא דילפינן בתו"כ שם מקרא דאם נשפך הדם מן הכלי על הרצפה ואספו כשר, והרי דפסולא דנשפך אינו פסול בקבלה אלא הוא פסול בדם, וע"כ ס"ד דאף אחר קבלה איכא לפסול נשפך,[[52]](#footnote-53) - והעירו דכ"נ ממש"כ בפי' ר"ח בסוגיין דהא דכשנשפך לאחר קבלה כשר הוא משום דהכלי קידשו כבר, וממש"כ האו"ז בע"ז סימן רע"ט דהא דאם נשפך אחר קבלה כשר הוא משום דכבר הי' ראוי לזריקה וכל העומד ליזרק כזרוק דמי,[[53]](#footnote-54) ועיי"ש שהוכיח מזה דקי"ל כר"ש דכל העומד ליזרק כזרוק דמי, ונתחדש בדבריו דלרבנן דהעומד ליזרק לאו כזרוק דמי אף אם נשפך אחר קבלה פסול, וצ"ע.

ט"ז אייר פ"ג

דף מס' 4

## מחשבה בחפינת הקטורת

**מ"ח א'** **- חישב בחפינת קטורת,** התוס' הרא"ש כתב דהיינו בחפינה ראשונה דהוא עיקר עבודה, ונתחדש בדבריו דחפינה השני' שהי' חוזר וחופן בפנים לא חשיבא כעבודה לפגל בה, וכ"ה מבו' בד' התו"י לקמן מ"ט א' ד"ה חבירו נכנס, ועמש"כ בזה המקד"ד בסימן ז' סק"ג ד"ה ובקטורת של יוה"כ.

בפירש"י כתב דהיינו דמיבע"ל כשחישב בחפינת הקטורת ע"מ להקטירה למחר, וצ"ב דמהא דפשיט דמדלינה פסלה מחשבה נמי פסלה, בע"כ דלצד האיבעיא דאין מחשבה פוסלת אף אין לינה פוסלת, וכיון דאין לינה פוסלת מ"ש בה כלל מחשבת חוץ לזמנו, - אמנם הנה בפי' רבינו אליקים כתב דהא דכשחשב ע"מ להקטירו הוי חוץ לזמנו הוא משום דביומא גופי' דחפין לי' איבעי לי' לאקטורי', ומשמע דאי"ז משום פסול לינה, אלא משום דזמן הקטרתו הוא ביומו, וצ"ע.[[54]](#footnote-55)

**מהו,** בפירש"י משמע דמיבע"ל אם איכא כלל פסול מחשבה בקטורת, אם ילפינן לה ממנחה דפסלה בה מחשבה מהקישא דזאת התורה, וכ"ה מבו' בד' התו"י בד"ה מדפסיל ובד' התוס' בשבועות י"א א' סוד"ה הואיל וצורתה,[[55]](#footnote-56) - אך התוס' הכא כתבו דפשיטא לי' דשייך בה פיגול בהולכתה ובהקטרתה, ולא מיבע"ל אי חשיבא חפינה עבודה כמו קמיצה מגז"ש דמלא מלא, ובכ' הגר"ח כתב דכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ דחפינת הקטורת עבודה היא והמחשבה פוסלת בה, ומשמע דעיקר האיבעיא היתה אם חפינה היא עבודה שיהא נחשב דחישב בשעת העבודה או אינה עבודה.

התוס' כתבו דהטעם לחלק בין קמיצה לחפינה, הוא משום דקמיצה דמיא לשחיטה דמפרשת חלק גבוה הדם מחלק הדיוט,[[56]](#footnote-57) וה"נ הקמיצה מפרשת הקומץ מן המותר, ומשא"כ בחפינה דאף מה שנשאר במחתה הוא חלק גבוה ובפעם אחרת מקריב אותה, והמקד"ד בסימן ז' סק"א עמד בזה דלדעת ר"ש במנחות ע"ב ב' דמנחת חוטא של כהנים נקמצת והקומץ קרב לעצמו והשירים קרבין לעצמן, וכן לדעת רבי דעצים טעונין קמיצה, וכתבו התוס' במנחות כ' ב' דגם השירים נקטרין, הרי אינו מפריש חלק גבוה בקמיצתו, ומ"ט הויא הקמיצה כשחיטה, עיי"ש.[[57]](#footnote-58)

## לינה בקטורת

**מדפסיל בה טבו"י פסיל בה לינה,** בשבועות י"א א' אמרו דאף דקטורת נפסלת בטבו"י משעה שנתנה במכתשת מ"מ אינה נפסלת בלינה הואיל וצורתה בכל השנה כולה, ונחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו משום דאינה משנה את מראיתה וע"כ אף דקדוה"ג היא אינה נפסלת בלינה, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א והר"ן והמאירי שם. - **ב** התוס' כתבו דהיינו משום דעיקר מצותה בכך לעשותה כולה בתחילת השנה,[[58]](#footnote-59) וכ"כ הר"י מיגש, וכ"נ בפי' ר"ח, והתוס' הרא"ש שם הוסיף לפרש דהיינו משום דלכך נתנוה למכתשת להתקיים בצורתה כל השנה. - **ג** התוס' כתבו לפרש עוד דהוא משום דיש שיעור להקרבת קטורת פרס שחרית ופרס ערבית,[[59]](#footnote-60) וע"כ אין כלי שרת מקדשה שלא מדעת.[[60]](#footnote-61) - **ד** התוס' כתבו לפרש עוד דהוא משום דאין כלי שרת מקדשין שלא בזמנן אפי' ליפסל, והריטב"א בסוגיין כתב דהוא משום דכלי שרת אין מקדשין שלא בזמנן שלא מדעת בכה"ג שלא הוזקקו לכליין.

ועפי"ז נחלקו בהא דתנן במעילה י' א' בקטורת דקדשו בכלי הוכשרו ליפסל וכו' ובלינה, דבפירש"י שם כתב דמדאורייתא אינה נפסלת משום דאינה משנה את מראיתה, והא דתנן דהוכשרה ליפסל בלינה הוא מדרבנן שמא יבואו להכשיר בשאר המתקדשים בכלי, וכ"כ הרמב"ן,[[61]](#footnote-62) - אך התוס' שם כתבו דהיא נפסלת מדאורייתא, כיון דנותנין אותה שם כדי להקטירה ביומה, וגם ליכא בה לאינך טעמי שכתבו התוס' בטעם הא דמשנתנה למכתשת אינה נפסלת בלינה, וכ"כ הריטב"א בסוגיין, - והריטב"א בשבועות שם כתב בשם י"מ דאף דהא דאינה נפסלת בלינה משנתנה במכתשת הוא משום דאין לה עיבור צורה, מ"מ כל שנתנה בכלי שרת היא נפסלת בלינה מדאורייתא, ול"מ הא דאין לה עיבור צורה אלא דאינה נפסלת בלינה קודם שנתקדשה בכלי, וזה לטעמי' שם דמכתשת לאו כלי שרת היא, - והרמב"ן שם כתב דיש לפרש עוד דאינה נפסלת בלינה לעולם אף מדרבנן, והא דתנן קדשו ליפסל וכו' אשארא.

התוס' והתוס' הרא"ש בשבועות שם כתבו לדעת רש"י דמה שאמרו הכא בקטורת דמדפסל טבו"י פסלה נמי לינה, אי"ז אלא מדרבנן,[[62]](#footnote-63) וצ"ב דא"כ מהו שאמרו דמדלינה פסלה פסלה נמי מחשבה,[[63]](#footnote-64) - אך למש"כ הרמב"ן די"ל דמכח הא דלי"ב עיבור צורה אינה נפסלת בלינה לעולם, בע"כ דמה שאמרו הכא דפסלה בה לינה, הוא משום דקטורת דיוהכ"פ שאני, ונתבאר בהערה,[[64]](#footnote-65) ולפ"ז היא נפסלת בלינה מדאורייתא.

## ביאור מה שאמרו דמדפסל טבו"י פסלה נמי לינה

התוס' הק' במה שאמרו דכל דפסל טבו"י פסלה נמי לינה, ממה שאמרו בשבועות שם דקטורת שנתנה למכתשת נפסלת בטבו"י ואפ"ה לא פסלה בה לינה,[[65]](#footnote-66) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהא דכשנתנה במכתשת נפסלת בטבו"י אינו אלא מדרבנן, וע"כ לא פסלה בה לינה, אך בהא דר"ע דנפסלת בטבו"י מדאורייתא, דאל"כ ל"ה בה לדין צירוף כלי,[[66]](#footnote-67) ה"נ פסלה בה לינה, וכ"כ התוס' בזבחים ק"ד ב' סוד"ה לא. - **ב** התוס' כתבו בשם ריצב"א דמה שאמרו דמפסיל בה טבו"י פסיל בה לינה, היינו דמהא דפסיל בה טבו"י אפי' ע"י צירוף, ש"מ דצריך לכלי הוא, וכיון דצריך לכלי פסיל בי' לינה, וכ"כ התוס' בשבועות י"א א' ד"ה הואיל וצורתה בפי' בתרא, ועמש"כ בזה החזו"א בזבחים סימן ט' סקט"ז. - **ג** לדעת הסוברים דהא דלא פסלה לינה בקטורת אחר שנתנה למכתשת, הוא משום דעיקר מצותה בכך לעשותה כולה בתחילת השנה, ונתבאר לעיל, הרי הוי זה דין מסוים בקידוש דמכתשת דאף דנתקדשה קדושה גמורה מ"מ לא שייך בה פסול לינה כיון דמצותה בכך לעשותה לכל השנה, אך כל שנתקדשה בכף להקטירה ביומה דליכא לה"ט, הרי דכ"ה דפסל בה טבו"י פסל בה לינה, ולכאו' זה מכוון התוס' בשבועות שם בתו"ד דאע"ג דטבו"י חמיר דפסיל משנתנה למכתשת קידוש כף חשיב לגבי לינה כנתינה למכתשת לטבו"י, וכ"כ החזו"א בזבחים סימן ט' סקט"ו.

בביאור מש"כ התוס' דמשנתנה במכתשת אינה נפסלת בטבו"י אלא דרבנן, לכאו' הוא כמש"כ התוס' בשבועות דהא דאינה נפסלת בלינה הוא משום דאינה מתקדשת במכתשת משום דיש שיעור לקטורת או משום דאין כלי שרת מקדשין שלא בזמנן, וע"כ ה"נ אינה נפסלת מדאורייתא בטבו"י.[[67]](#footnote-68)

אך בכ' הגר"ח עמד בזה ממה שאמרו בשבועות שם דמהא דפסיל בה טבו"י בע"כ דקדוה"ג הוא, ופריך דא"כ היאך היו מחללין אותה על מעות האומנין, ומשני דלב בי"ד מתנה עליהן ומייתינן מינה דה"נ תמידין שלא הוצרכו לציבור נפדין תמימין משום דלב בי"ד מתנה עליהן, והרי דמדאורייתא יש בה קדוה"ג,[[68]](#footnote-69) - ועיי"ש שכתב דהא דאינה נפסלת בטבו"י מדאורייתא אף דיש בה קדוה"ג וכל דבר הקדוש בקדוה"ג נפסל בטבו"י אף שאינו קרבן, הוא משום דקטורת אינה ראוי לקב"ט וכל הא דהיא נפסלת בטבו"י הוא מדין חיבת הקודש, וליכא לדין חיבת הקודש רק אחר קביעות זמן הקרבה וקדושת עבודה.

## טעם הא דלא מייתי להא דתנן בקטורת דקדשו בכלי הוכשרו ליפסל בלינה

בפירש"י הק' דמ"ט לא מייתי מהא דתנן במעילה י' א' דהקומץ והקטורת וכו' קדשו בכלי הוכשרו ליפסל בטבו"י ובמחו"כ ובלינה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בשם ריב"א דהוא משום די"ל דהתם איירי בקטורת של כל השנה דחשיבא קידוש כלי דידה לאפסולי בטבו"י ובמחו"כ ובלינה משום דהא צריכה כלי כדי לקדשה קידוש גמור, ומשא"כ בקטורת של יוהכ"פ דלא חשיב קידוש כלי דידה דמן הדין הי' שלא תהא בכלי אלא במלא חפניו אלא משום דלא אפשר, ובזה י"ל דאינה נפסלת בלינה בקידוש כלי דידה,[[69]](#footnote-70) וכ"כ התוס' בזבחים ק"ד ב' ד"ה לא.[[70]](#footnote-71) - **ב** התוס' כתבו בשם ר"י דהוא משום די"ל דהא דתנן התם דפסלה בה לינה הוא מדרבנן. - **ג** התוס' כתבו די"ל דהא דתנן התם דקדשו בכלי הוכשרו ליפסל וכו' לא קאי אקטורת,[[71]](#footnote-72) וכ"כ הרמב"ן בשבועות י"א א' דיש לפרש דקטורת אינה נפסלת כלל בלינה והא דתנן התם לינה אשארא, ונתבאר לעיל.

## בהא דפשיט דמלינה פסלה פסלה נמי מחשבה

**ומדלינה פסלה פסלה נמי מחשבה,** לדעת רש"י ודעימי' דעיקר האיבעיא הוא אם קטורת חשיבא כקרבן ליפסל במחשבה, כתב בכ' הגר"ח דהא דפשיט מהא דפסיל בה לינה, היינו דמדפסיל בה לינה ש"מ דהיא קדושה קדושת קרבן ושייך בה פסול מחשבה,[[72]](#footnote-73) והמקד"ד בסימן ג' סוסק"ח כתב דהיינו דמהא דפסלה בה לינה בע"כ דיש בה קדוה"ג, וע"כ אף פסלה בה מחשבה.

אך לדעת התוס' ודעימי' דעיקר האיבעיא הוא אם חפינה חשיבא עבודה כמו קמיצה, צ"ב דא"כ מאי פשיט מהא דפסלה בה לינה דה"נ פסלה בה מחשבה, הרי אף דהויא קרבן ונפסלת בלינה, מ"מ י"ל דהחפינה לא חשיבא כעבודה שיפסול בה מחשבה, והתוס' כתבו לפרש דהיינו דמדפסלה בה לינה פסלה בה מחשבה בכל עבודה שהזקיק לה הכתוב וא"כ בחפינה נמי פסלה מחשבה, וצ"ב, - ועמש"כ בזה החזו"א בזבחים סימן ט' סקט"ו.[[73]](#footnote-74)

ובכ' הגר"ח כתב לפרש בד' הרמב"ם דהיינו דמהא דאחר חפינה היא נפסלת בלינה, בע"כ דהחפינה הויא עבודה דמקדשת את הקטורת שתיפסל בלינה, שהרי קודם חפינה אינה נפסלת בלינה משום דהיא עשוי' לכל השנה, וע"י החפינה נקבע זמן הקרבתה ביום, ובע"כ דהחפינה עבודה היא,[[74]](#footnote-75) וע"כ אף מהני מחשבה בשעת החפינה.

## בהא דבפרים ושעירים הנשרפין פוסלת לינה אף שאין פוסלת מחשבה

בזבחים ק"ד ב' מיבע"ל אם לינה מועלת בפרים הנשרפים ובשעירים הנשרפים, ואמרו שם דאף דתנן שאם חישב באכילת פרים ובשריפתן שלא עשה כלום, י"ל דמחשבה הוא דלא פסלה אבל לינה פסלה, והתו"י בסוגיין כתבו י"ל דה"נ הוא בקטורת דאף דלינה פסלה מ"מ מחשבה לא פסלה, וזהו שאמרו הכא "קא ס"ד" מדפסל טבו"י וכו', וכ"כ התורי"ד, וכתב דגרסינן הכא דילמא טבו"י פוסל לינה לא פסלה ואת"ל לינה פסלה מחשבה תיבעי לך.

אך התוס' בזבחים שם ד"ה לא כתבו דבקטורת דאכילת מזבח היא יש ללמוד מהא דפסלה בה לינה דה"נ פסלה מחשבה, ומשא"כ בבשר פרים הנשרפין, וכ"כ התוס' לקמן בסוגיין ד"ה חישב בחתיית גחלים, והתוס' הרא"ש בסוגיין הוסיף לפרש בתי' בתרא דהיינו משום דהא דאין מחשבה פוסלת בפרים הנשרפין הוא משום דאין בהן לא אכילת אדם ולא אכילת מזבח ואין מחשבה פוסלת אלא אם חישב להאכיל את האדם הראוי לו ולמזבח הראוי לו, וכ"כ הריטב"א.[[75]](#footnote-76)

## פסול מחשבה בדבר שאין לו מתירין

בזבחים מ"ב ב' תנן דאלו דברים שאין חייבין עליהן משום פיגול הקומץ והקטורת והלבונה ומנחת כהנים ומנחת כהן משיח והדם והנסכים הבאים בפנ"ע, ונחלקו הראשונים בזה, דבפירש"י שם כתב דהיינו דאין חייבין כרת באכילתן משום פיגול, ומשמע דלא נתמעטו אלא דלי"ב חיוב כרת דפיגול, אך שפיר מיפסלי במחשבה, ומשמעות דבריו דהיינו אף במנחת כהנים ומנחת כהן משיח דהוא קרבן שאין לו מתירין, וכ"כ בפי' הר"ש לתו"כ דיבורא דנדבה פ"ד ה"ט,[[76]](#footnote-77) - אך התוס' שם כ"ג ב' ולעיל ז' ב' ובמנחות כ"ה א' כתבו דאף פסולא ליכא,[[77]](#footnote-78) וכ"כ הר"ש שם בשם ריצב"א.[[78]](#footnote-79)

התוס' לקמן בסוגיין ד"ה חישב בחתיית גחלים הק' בהא דמסקינן דמחשבה פוסלת בקטורת, מהא דתנן בזבחים דאלו דברים שאין חייבין עליהן משום פיגול הקטורת וכו', וכתבו דאף דאין חייבין כרת משום פיגול, מ"מ מיפסיל ע"י מחשבת פיגול דלהכי אהני גז"ש דמלא מלא ממנחת חוטא,[[79]](#footnote-80) וכ"כ התוס' בזבחים ק"ד ב' ד"ה לא, - והחזו"א בזבחים סימן ט' סקט"ו כתב דהיינו דאף דלדעת התוס' דבר שאין לו מתירין דאין חייבין עליו משום פיגול אף לא מיפסל משום פיגול, מ"מ בקטורת ילפינן מגז"ש דמלא מלא דיש בה לפסול פיגול,[[80]](#footnote-81) ומה שהביאו להא דבדבר שאינו על מזבח החיצון מודה ר"ש לפסול, היינו דהתם אשכחן כה"ג דאף דלי"ב משום פיגול מ"מ מיפסיל.

הריטב"א כתב דאף דאיכא מנחת כהנים ומנחת נסכים ומנחת כהן משיח דפסלה בהו לינה ולא פסלה בהו מחשבה, היינו משום דאין בהן ד' עבודות שהרי אינן נקמצות, ומשא"כ בחפינה דאית בה ארבע עבודות חפינה כנגד שחיטה וקבלת הכף והולכה והקטרה כנגד זריקה, - וצע"ג, דהיכן מצינו דמנחת כהנים ומנחת נסכים ומנחת כהן משיח לא פסלה בהו מחשבה משום דאין בהן ד' עבודות, הרי הא דתנן בזבחים מ"ג א' ובמעילה י' דאין חייבין עליהן משום פיגול הוא משום דאין להן מתירין, והוא חד דינא עם הא דאין חייבין על קומץ משום פיגול משום דאין לו מתירין, אף דיש במנחה פסול מחשבה.

## פסול מחשבה בדבר שאינו על מזבח החיצון

התו"י כתב דהא דפסלינן בחישב בחפינת קטורת אע"ג דפיגול ילפינן משלמים שישנן על מזבח החיצון,[[81]](#footnote-82) מ"מ פסול מיהא הוי דמודה ר"ש לפסול מק"ו, כמו שאמרו בזבחים י"ד א', וכ"כ התוס' הרא"ש, - וצ"ע דהרי הא דמודה ר"ש לפסול הוא בק"ו משלא לשמו דכשר בשלמים ופסול בחטאת, והיינו בחטאות הפנימיות דמיפסלי במחשבת שלא לשמו, אך בקטורת ליכא להק"ו, וכמש"כ כן התוס' לעיל ז' ב' ובכ"ד דמה"ט הוא דבדבר שאין לו מתירין דאין חייבין עליו משום פיגול אפי' פסול ליכא, דליכא למילף לי' מק"ו כיון דכשר שלא לשמו.[[82]](#footnote-83)

## פסול מחשבה בדבר הנעשה בפנים

בזבחים מ"ד ב' תניא ר"א אומר משום ריה"ג פיגל בדבר הנעשה בחוץ פיגל בדבר הנעשה בפנים לא פיגל, ודעת הרמב"ם בפי"ז מפסוהמ"ק ה"ד דקי"ל הכי, וצ"ע דא"כ היאך מהני מחשבה בחפינת הקטורת ובחתיית גחלים הרי מחשבתו היא על דבר הנעשה בפנים, ואמנם י"ל דהגמ' הכא היא דלא כריה"ג, אך תיקשי בד' הרמב"ם שכתב בפ"ה מעיוהכ"פ דמחשבה פוסלת בחפינת הקטורת ובחתיית גחלים אף דדעתו דקי"ל כריה"ג, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' בזבחים שם ד"ה בדבר כתבו דאף דבפיגל בדבר הנעשה בפנים לא פיגל מ"מ פסול הוי מק"ו, ולפ"ז ניחא,[[83]](#footnote-84) למש"כ התו"י והתוס' הרא"ש דמהני הק"ו גם לענין קטורת. - **ב** בשיעורי הגרי"ד בזבחים כ"ג ב' כתב די"ל דאיירי במחשבת שלא לשמה, וכתב דאי"ז מתישב למש"כ בחי' הגרי"ז בפ"ב מכלהמ"ק בשם הגר"ח דקטורת שלא לשמה עולה לחובת הציבור. - **ג** הגרי"ד יישב עוד דאיירי במחשבת חוץ למקומו, וזה לדעת הרמב"ם דכל הא דל"מ המחשבה הוא כשחישב מחוץ על פנים, וע"כ כשמחשב מחשבת חוץ למקומו דהוי מחשבת חוץ על חוץ שפיר מהני מחשבתו.

י"ז אייר פ"ג

דף מס' 5

## מחשבה בחתיית גחלים

**מ"ח ב'** **- חישב בחתיית גחלים מהו,** בפירש"י בפי' קמא כתב דמיבע"ל אם נפסלת הקטורת כשחישב בחתיית גחלים, משום דמכשירי מצוה כמצוה דמי והו"ל כמחשב בעבודה דקטורת עצמה, והתור"פ כתב דלפ"ז מיירי כשחישב בחתיית הגחלים להקטיר את הקטורת חוץ לזמנו, וכ"כ בפי' רבינו אליקים, וכ"כ הריטב"א.

אך בפי' בתרא כתב רש"י דמיבע"ל אם נפסלין הגחלים במחשבה זו מלהקטיר עליהן, וכ"כ התור"פ, ומבו' בדבריו דלפ"ז לא איירי כשחישב על הקטורת להקטירה חוץ לזמנו, אלא כשחישב על הגחלים עצמן להקטיר בהן חוץ לזמנו, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ הכ"ז, וכמש"כ המרכה"מ שם והליקוטי הלכות.[[84]](#footnote-85)

בשיעורי הגרי"ד בזבחים ל"ד א' כתב דלדעת הסוברים דמחשבה בחתיית גחלים מועלת לפסול את הגחלים עצמן, יש ללמוד מזה דגחלים מיקרו קרבן, דפסול פיגול הוא רק בקרבנות, - ועיי"ש שכתב לפ"ז דאף למש"כ הגר"ח בפי"ח מפסוהמ"ק הי"ב דלרבנן דעצים לאו קרבן הן ליכא חיבת הקודש בעצים, מ"מ שפיר שייך חיבת הקודש בגחלים דיוהכ"פ, ובזה הוא שכתב הרמב"ם בפי"ח מפסוהמ"ק דאין חייבין על עצים כרת משום טומאת הגוף, דאף דהוו קרבן מ"מ אין חייבין עליהן כרת, ואכמ"ל.

בס' אגודת אזוב ערך חפינה אות ט"ו הק' במש"כ בפירש"י דמיבע"ל אם נפסלת הקטורת כשחישב בחתיית הגחלים, שהרי בשעת חתיית גחלים לא חפן עדיין הקטורת, שהרי אחר חתיית הגחלים הוציאו לו את הכף והמחתה, ואין מקום לפסול את הקטורת שבמחתה במחשבתו, כיון דקודם החפינה יכול ליקח איזו קטורת שירצה, וכתב דצ"ל דמיירי כשהקדים את החפינה לחתיית הגחלים, דאף דבקרא כתיב ולקח מלא המחתה גחלי אש וכו' ומלא חפניו והקדים חתיית הגחלים לחפינה, מ"מ אם הקדים החפינה כשר, ואין הסדר מעכב, משום דחתיית הגחלים ל"ה אלא מכשירי עבודה.[[85]](#footnote-86)

אמנם הנה הריטב"א כתב דהא דמיבע"ל דתיפסל הקטורת במחשבה שחישב בשעת חתיית הגחלים, הוא אותה הקטורת שהקטירה באותן גחלים, ולכאו' מכוון דבריו דכל שחישב בחתיית הגחלים ולא הקטיר בהן אח"כ את הקטורת, לא שייכא הקטורת כלל לגחלים אלו, ואין חתיית גחלים אלו מכלל עבודות קטורת זו, דמה שהי' דעתו להקטיר בהן את הקטורת אינו מועיל לחשוב לחתייתו כעבודת הקטורת, שהרי לא נקבע כלל דגחלים אלו הם הגחלים דקטורת זו, ואף אם הקדים חפינת הקטורת לחתיית הגחלים, אכתי לא שייכי הגחלים לקטורת, ורק אם הקטיר בהן אח"כ את הקטורת הרי דמכח זה חשבינן לחתייתו כמכשירי הקטורת ופסלה מחשבתו, ונתחדש בזה דאף דבשעה שחישב בהן ל"ה שייכא חתיית הגחלים לקטורת זו, מ"מ מהני הא דאח"כ הקטיר בהן את הקטורת דמכח זה שייכא חתיית הגחלים לקטורת וה"ז מועיל לפסלה.[[86]](#footnote-87)

## אם יש לפשוט דמחשבה פוסלת בחתיית גחלים מהא דפסיל בהו טבו"י

בפי' ר"ח כתב דפשטינן דמחשבה פוסלת בחתיית גחלים מהא דפסיל בהו טבו"י וה"נ פסלה בהו לינה ומדפסלה בהו לינה פסלה בהו מחשבה, והוא כנוסחת כת"י שהביא הדק"ס דחישב בחפינת קטורת מהו עבודה היא ופסלה בה מחשבה או"ד לאו עבודה היא ולא פסלה בה מחשבה, ואת"ל עבודה היא ופסלה בה מחשבה חישב בחתיית גחלים מהו מכשירי קרבן כי קרבן דמו או לא, א"ל רב שימי וכו' ת"ש ומדפסיל טבו"י לינה נמי פסלה ומדפסלה לינה מחשבה נמי פסלה,[[87]](#footnote-88) ועמש"נ להלן בדעת הרמב"ם בזה.

אך לגירסא דילן הק' בפירש"י דמ"ט לא פשיט הכי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** לפי' קמא דרש"י דמיבע"ל אם נפסלת הקטורת כשחישב בחתיית הגחלים, לכאו' ליכא למיפשט מהא דפסלה בה לינה דה"נ פסלה בה מחשבה, דאף אם מחשבה פוסלת בחתיית הגחלים, מ"מ י"ל דאין מחשבתו בחתיית הגחלים מועלת לפסול את הקטורת, דמכשירי מצוה לאו כמצוה דמי ולא חשבינן לחתיית הגחלים כעבודה דהקטורת, וכ"כ השיח יצחק, ושמא זהו מכוון ד' הריטב"א.[[88]](#footnote-89) - **ב** לפי' בתרא דרש"י דמיבע"ל אם נפסלין הגחלים עצמן כתב בפירש"י דליכא למיפשט לה מהא דפסלה בהן לינה, דמ"מ מיבע"ל אם הויא חתייתן עבודה למיפסל בה מחשבה, ועד"ז כתבו התוס' דאף דלינה פוסלת בהן מ"מ אם לאו עבודה היא לא פסלה בה מחשבה, דדמי לקידוש מנחה והנחתה בביסא וליציקה ובלילה דמנחה, דאף דפסלה בה לינה לא פסלה בה מחשבה אלא בד' עבודות שבמנחה שיש כנגדן בזבח.[[89]](#footnote-90) - **ג** התוס' הרא"ש כתב דדוקא במילי דהקרבה ילפינן לינה ומחשבה מטבו"י, אבל לא בגחלים שאינן מגוף הקרבן, והיינו דאף דכל דפסלה לינה פסלה נמי מחשבה, מ"מ בגחלים מיבע"ל נמי אם פסלה בהו לינה, וליכא למיפשט מהא דפסיל בהן טבו"י, כיון דאינם מגוף הקרבן ובזה י"ל דאף דפסיל טבו"י לא פסלה לינה, וכ"כ התו"י.[[90]](#footnote-91) - **ד** למש"כ בכ' הגר"ח דהא דפשיט בחישב בחפינת הקטורת מהא דפסלה בה לינה דה"נ פסלה בה מחשבה, היינו דמהא דאחר חפינה היא נפסלת בלינה בע"כ דהחפינה הויא עבודה דמקדשת את הקטורת שתיפסל בלינה, שהרי קודם חפינה אינה נפסלת בלינה משום דהיא עשוי' לכל השנה, וע"י החפינה נקבע זמן הקרבתה ביום, הרי דבחתיית גחלים ליכא למיפשט מהא דמיפסלא בלינה דה"נ פסלה בה מחשבה, שהרי הא דמיפסלא בלינה הוא משום דמתקדשים הגחלים במחתה שחותה בה, וכמשמעות ד' הרמב"ם בפ"ח מטו"א ה"ט, ואי"ז כלל משום עבודת החתי'.

## טעמא דהרמב"ם דמחשבה פוסלת בחתיית גחלים

הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ הכ"ז כתב דחתיית הגחלים לקטורת נפסלת במחשבה שמכשירי קרבן כקרבן, והמהר"י קורקוס שם עמד בזה דהרי בגמ' לא איפשיטא איבעיא זו, ומ"ט כתב הרמב"ם דמחשבה פוסלת ולא כתב דהוא ספק, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הליקוטי הלכות כתב דגירסת הרמב"ם היא כגירסת ר"ח דמההיא דהוסיף ר"ע איפשיטא גם איבעיא זו דחישב בחתיית גחלים. - **ב** המאירי כתב דאף דבגמ' לא איפשיטא, מ"מ ממה שנכללו הגחלים עם הקומץ ליפסל בטבו"י יש ללמוד דאף פסלה בהו מחשבה, ועד"ז כתב המהר"י קורקוס שם דלפ"מ דפשיט רב שימי דמחשבה פוסלת בחפינת הקטורת ה"נ איפשיט דמחשבה פוסלת בחתיית גחלים, אלא דרב פפא דבעי בחתיית גחלים לא ס"ל כלל לפשיטותא דרב שימי. - **ג** הכס"מ שם כתב דפסקה הרמב"ם לחומרא משום דלא שייך למימר בי' לא יחתה לכתחילה, דיחזור ויחתה לכתחילה שפיר דמי,[[91]](#footnote-92) ובהגה' מנ"ח שם עמד בזה דהיאך מותר לחזור ולחתות הרי ה"ז אסור מה"ת ביוהכ"פ משום מבעיר.[[92]](#footnote-93) - **ד** המים חיים כתב דהרמב"ם סמך על מה שאמרו בע"ז מ"ו ב' דמכשירי קרבן כקרבן, ועד"ז כתב האו"ש.

## אם חתיית גחלים ביוהכ"פ טעונה כה"ג

הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ו ב' כתב דהא דבקטורת דיוהכ"פ הי' הכה"ג עצמו חותה את הגחלים, כדתנן לעיל מ"ג ב', הוא משום דאין אחר יכול ליכנס לשם, וע"כ אף הי' הכה"ג חותה,[[93]](#footnote-94) - והאבנ"ז בחו"מ סימן קס"ב כתב דאף דמיבע"ל הכא דפסלה מחשבה בחתיית הגחלים והרי דהויא עבודה, מ"מ מדינא ל"ב כה"ג, שהרי הא דמיבע"ל דמחשבה פוסלת בה הו משום דמכשירי מצוה כמצוה דמי, ואין לך מכשירי עבודה יותר משחיטה, ואפ"ה כשרה בזר ובכל הפסולין, והא דמיבע"ל אם מחשבה פוסלת בה, הוא משום דאף בשחיטה מחשבה פוסלת.[[94]](#footnote-95)

## מחשבה בחתיית גחלים של כל יום

בהא דמיבע"ל הכא בחישב בחתיית גחלים, משמע דאיירי בחתיית גחלים דיוהכ"פ, אך בחתיית גחלים של כל יום פשיטא דאין מחשבה פוסלת, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ הכ"ז שהביא להא דמתוסחשבה פוסלת בגחלים דיוהכ"פ, ולא הביא לזה בהל' פסוהמ"ק בגחלים של כל יום, ויש לפרש הטעם בזה בכמה אנפי, **א** למש"כ התוס' דמיבע"ל דתפסול מחשבה בחתיית גחלים, הוא משום דחפינה אריכתא היא והויא חתיית גחלים וחפינה במקום קמיצה, הרי דכ"ז הוא בחתיית גחלים דיוהכ"פ דיש בזה לעבודת חפינה, אך בחתיית גחלים של כל השנה פשיטא דאין מחשבה פוסלת.[[95]](#footnote-96) - **ב** למש"כ התוס' לעיל מ"ו ב' ד"ה כי פליגי בשם ר"נ גאון דגחלים דכל השנה אין בהן קדושה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח מטו"א ה"ט, הרי דמה"ט אין פוסלת בהן מחשבה. - **ג** י"ל דרק ביוהכ"פ דכתיב בקרא ולקח מלא המחתה גחלי אש הוא דהוי חתיית הגחלים עבודה, אך בכל יום אין חתיית הגחלים עבודה כלל, אלא כיון דדינא שתהא הקטורת נקטרת על אש דמזבח החיצון, ע"כ צריך לחתות גחלים מן המזבח החיצון, וע"כ פשיטא דלא פסלה בה מחשבה.

## בקטורת דכל יום אם בעינן למעשה חתיית גחלים

בהך מילתא אם בקטורת דכל יום בעינן למעשה חתיית גחלים, או דאי"ז אלא כהיכ"ת להקטיר את הקטורת על אש דמזבח החיצון, יש להוכיח מכ"ד, **א** בירושלמי בפ"ב ה"א אמרו דלדעת ר' יוחנן זר חייב מיתה על חתיית גחלים, ובפשוטו מיירי בחתיית גחלים דכל יום, ומבו' לפ"ז דבעינן למעשה חתיית גחלים וחשבינן לה עבודה ופסולה בזר.[[96]](#footnote-97)

התוס' לעיל מ"ו ב' סוד"ה כי פליגי כתבו דאין לחלק בין חתיית גחלים דקטורת דכל יום לחתיית גחלים דקטורת יוהכ"פ, וכיון דביוהכ"פ כתיב ולקח מלא המחתה גחלי אש ומשמע שהיתה כלי שרת, ה"נ הוא בחתיית גחלים דכל יום, ומבו' דדמי חתיית הגחלים בכל יום לחתיית הגחלים ביוהכ"פ ובעינן למעשה החתי'. - **ב** משמעות ד' הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ה ובפ"ד ה"א ובפ"ח מטו"א ה"ט דאף חתיית הגחלים בקטורת דהיכל היתה נעשית ביוהכ"פ בכה"ג, ונתבאר במ"מ לפ"ד דף מס' 8 בהערה, ובע"כ דגם בקטורת דכל יום בעינן למעשה חתיית הגחלים, דאם אי"ז אלא היכ"ת בעלמא כדי להקטיר במזבח הפנימי על אש של מזבח החיצון, ל"ה בעינן לזה כה"ג. - **ג** הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ו ב' הביא מתוספתא דחתיית הגחלים דקטורת דהיכל ביוהכ"פ היתה נעשית בכהן אחר, ועמד שם דמ"ש מחתיית הגחלים דקטורת דלפני ולפנים דהיתה נעשית בכה"ג, ונתבאר לעיל, ומבו' דדמי דין חתיית הגחלים בכל יום לדין חתיית הגחלים ביוהכ"פ, דאל"כ הרי דמה"ט הוא דשאני חתיית הגחלים דקטורת דהיכל שהיתה נעשית בכהן אחר מחתיית הגחלים דקטורת דלפני ולפנים שהיא מעבודות היום.[[97]](#footnote-98)

י"ח אייר פ"ג

דף מס' 6

## הולכה בשמאל

**מ"ח ב'** **- הולכה בשמאל מהו,** בפירש"י כתב דמיבע"ל משום דהא דכל עבודות בעו ימין הוא מדכתיב בהו אצבע או כהונה, וע"כ בהולכה דלא כתיב בה כהונה, וכל הא דבעיא כהונה הוא משום דהולכה לא תפקה מכלל קבלה, י"ל דל"ב ימין, וכ"כ הריטב"א, ועמש"כ בחי' רא"ל ח"ב סימן ח' לפרש בזה, - אך התוס' כתבו דמיבע"ל אם ילפינן מהולכת הכף דכשרה בשמאל, או איכא שום סברא שאין ללמוד משם.

בפי' רבינו אליקים פירש דהא דמיבע"ל בהולכה בשמאל הוא בהולכת אברים לכבש והולכת קטרת למזבח או לפני ולפנים, וצ"ב מ"ט לא הזכיר להולכת דם למזבח,[[98]](#footnote-99) ומבו' בדבריו דגם הולכת קטורת למזבח הויא עבודה, ותליא בהאיבעיא דגמ' אם היא פסולה בשמאל, וכ"ה מבו' בפי' הרא"ש בתמיד ל"ג א', - אך בחי' הגר"ח בפ"ג מתמידין כתב דקטורת דהיכל ל"ה הולכתה עבודה כלל, ורק בקטורת דלפני ולפנים שנאמר בה הבאה, הוא דהויא הבאתה עבודה, עיי"ש, - ועמש"נ בזה להלן.

**תניתוה נטל את המחתה בימינו ואת הכף בשמאלו,** החזו"א במנחות סימן כ"ב סק"ו כתב ללמוד מהכא דעבודת הקטורת בעיא ימין, וזהו דמייתינן מהא דהולכת הקטורת הויא בשמאל דהולכה בשמאל כשרה, - ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם דהקטרת הקטורת דכל יום כשרה בשמאל דחשבינן לה כעבודה שאינה מעכבת כפרה משום דאינה מתרת אחרים, ול"ד לקטורת דיוהכ"פ דחשבינן לה כעבודה המעכבת כפרה משום דהיא מעכבת את הפר ואת השעיר, דכל מעשה יוהכ"פ האמור על הסדר אם הקדים מעשה לחבירו לא עשה ולא כלום.[[99]](#footnote-100)

## עבודת הקטורת אם כשרה בשמאל

החזו"א שם כתב דאף דהקטרת קטורת דיוהכ"פ חשיבא כעבודה המעכבת כפרה, מ"מ היא כשרה בשמאל, שהרי מקטיר מחפניו דהוא ימין ושמאל יחד, - אך הצפנת פענח במהדו"ת בפ"ב מע"ז כתב דאף דחפינה הויא במלא חפניו לא חשבינן לה כעבודה הכשרה בשמאל, דכיון דהצריכה התורה בחפניו הוי כמו עצם אחד, ולא שייך בו ימין או שמאל,[[100]](#footnote-101) והיינו דחפניו הוי כמין אבר בפנ"ע שאין בו ימין ושמאל, וכ"ה מבו' בד' הגבו"א לעיל מ"ז א', עיי"ש, ונתישב בזה משה"ק המקד"ד בסימן כ"ד סק"ד ע"ד הגבו"א שם.

למש"כ החזו"א דהקטרת קטורת דיוהכ"פ כשרה בשמאל וכדחזינן דמקטיר בחפניו, צ"ב דא"כ מה מייתינן הכא מהא דהולכת הקטורת כשרה בשמאל, הרי מן הדין הי' שתהא ההולכה בחפניו, והא דמוליך בכף הוא משום דלא אפשר, והרי דהולכת הקטורת דמיא להקטרה דל"ב ימין,[[101]](#footnote-102) ועמש"נ להלן בד' הריטב"א בזה.

**ותיפשוט לי' מהא דתנן הרגל של ימין בשמאל וכו',** למש"כ בפירש"י דעיקר הא דמיבע"ל דהולכה בשמאל כשרה הוא משום דלא כתיב בה כהונה, צ"ע דא"כ מאי ס"ד למיפשט מהא דהולכת אברים כשרה בשמאל, הרי בהולכת אברים כתיב כהונה, כמו שאמרו לעיל כ"ז א' דוהקריב הכהן את הכל המזבחה זו הולכת אברים לכבש, ובע"כ דהא דכשרה בשמאל הוא משום דלא מעכבא כפרה, וכמו שאמרו כן בזבחים כ"ד ב', והיאך נילף מינה להכשיר הולכת דם בשמאל.

## טעם הא דהולכת אברים חשיבא כהולכה דלא מעכבא כפרה

**הרגל של ימין בשמאל וכו' ה"מ הולכה דלא מעכבא כפרה,** וכן אמרו בזבחים כ"ד ב' דאף דבהולכת אברים לכבש כתיב כהונה, מ"מ כשרה בשמאל משום דלא מעכבא כפרה, ובביאור מה שאמרו דלא מעכבא כפרה, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י שם ובסוגיין כתב דהיינו דאין כפרה אלא בדם והוא עצמו שלא הוקטרו אימוריו כשר. - **ב** בפירש"י במנחות י' א' ד"ה ומשני כתב דהוא משום דאפשר לפשוט ולנתח אצל הכבש א"נ אם יש כהנים הרבה יושיטו זל"ז,[[102]](#footnote-103) וכ"כ בפי' רבינו אליקים בסוגיין.[[103]](#footnote-104) - **ג** בפי' ר"ח כתב דהוא משום דאין כפרה אלא בדם דכתיב כי הדם הוא בנפש יכפר.[[104]](#footnote-105)

ובכ' הגרי"ז במנחות שם כתב דבזה תליא מה שנסתפקו התוס' במנחות כ"ו א' ד"ה הקטר חלבים אם הקטרת אימורים כשרה בשמאל, דאם הא דהולכה כשרה בשמאל הוא משום דהקטרת אימורים אינה מעכבת, הרי אף הקטרת אימורים עצמה כשרה בשמאל, אך אם הא דהולכה כשרה בשמאל הוא משום דאפשר לבטלה, הרי דהקטרת אברים דא"א לבטלה פסולה בשמאל, וכ"כ החזו"א במנחות סימן כ"ב סק"ד.[[105]](#footnote-106)

## טעם הא דהולכת קטורת חשיבא כהולכה דמעכבא כפרה

בפי' רבינו אליקים כתב דהא דהולכת קטורת מעכבא כפרה, וזהו דמייתינן מינה דהולכה בשמאל כשרה, הוא משום דכתיב והביא, וגם א"א להעמיד כהנים עד בית קה"ק שאין נכנס אלא כה"ג, וזה לטעמי' דהא דהולכת אברים לא מעכבא כפרה, הוא משום דיכול לנתח בצד הכבש, או דיכול להעמיד בנ"א ממקום הניתוח עד המזבח ונותנים זל"ז, - אך לפירש"י והריטב"א דהא דהולכת אברים לא מעכבא כפרה, הוא משום דהוא עצמו שלא הוקטרו אימוריו כשר, הרי דבקטורת דהקטרתה היא עיקר ההקרבה, הויא הולכה דמעכבא כפרה, והחזו"א במנחות סימן כ"ב סק"ו כתב דהא דמעכבא כפרה הוא משום דהקטרתה מעכבת את הפר ואת השעיר, - ולפי' ר"ח דהא דהולכת אברים לא מעכבא כפרה הוא משום דאין כפרה בהקטרת האברים, הרי דזהו דשאני קטורת, וכמש"כ הר"ח דהקטורת מכפרת כדכתיב ויתן את הקטורת ויכפר על העם.

## הולכה דקטורת דהיכל אם חשיבא כהולכה דמעכבא כפרה

למש"כ רבינו אליקים בטעם הא דהולכה דקטורת מעכבא כפרה, נמצא דהולכה דקטורת דהיכל לא מעכבא כפרה, דלא כתיב בה והביא ויכול למלאות בכף סמוך למזבח הפנימי, וגם יכול להעמיד בנ"א ממקום הנתינה לכף עד המזבח ונותנים זל"ז, וגם למש"כ החזו"א דהא דהולכה דקטורת חשיבא כהולכה דמעכבא כפרה הוא משום דהקטרתה מעכבת את הפר ואת השעיר, הרי דהולכה דקטורת דהיכל ל"ה כהולכה דמעכבא כפרה, ולפ"ז נמצא דהולכה זו דמיא להולכת אברים לכבש דמדינא כשרה בשמאל, ועמש"נ להלן לישב בזה קו' הגר"ח בפ"ג מתמידין.

## טעם הא דהולכת הכף ביוהכ"פ כשרה בשמאל

**מיתיבי זר וכו' בקבלה ובהולכה וכו' פסול וכן יושב וכן שמאל פסול,** לפ"מ דמסקינן דהולכה בשמאל פסולה, צ"ב טעם הא דהולכת הכף ביוהכ"פ כשרה בשמאל, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דהוא משום דלא אפשר, והביאו למה שאמרו במנחות כ"ה א' דשמאל הותר מכללו אצל יוהכ"פ, והיינו דכיון דלא אפשר ע"כ אמרינן דבהכי אכשר רחמנא, וכ"כ המהר"י קורקוס והכס"מ והמים חיים בפ"ד מעיוה"פ ה"א. - **ב** הריטב"א כתב דהוא משום דהולכת הקטורת ל"ב כלי אלא משום דלא אפשר, והחזון יחזקאל בפ"ב ה"י כתב דהיינו הריטב"א לקמן שם כתב דהיינו דהרי אם הי' אפשר הי' מוליכה בחפניו ול"ה בה דין ימין, עמש"נ בזה לעיל, וע"כ אף דמוליכה בכלי ל"ב ימין. - **ג** המהר"י קורקוס שם כתב דיש לפרש עוד דהוא משום דהולכת כף אינה עיקר עבודה ודמיא להולכת אברים למזבח שכשרה בשמאל. - **ד** הכס"מ שם כתב לפרש עוד דהוא משום דהולכה בשמאל לא פסלה אלא מדרבנן ובכה"ג לא פסלו חכמים.[[106]](#footnote-107)

## הולכת קטורת דהיכל אם כשרה בשמאל

בחי' הגר"ח בפ"ג מתמידין נסתפק בהא דהולכת הכף כשרה בשמאל, אם הוא דין מסוים בקטורת דלפני ולפנים, אך קטורת דהיכל דינה כמו כל עבודת הולכה דעלמא דפסולה בשמאל, או דדין זה נאמר על שם קטורת דאין בהולכתה דין דימין וכולהו קטורת שוין בזה, ועיי"ש שכתב ללמוד לזה מהא דתנן בתמיד ל"ג א' דמי שזכה בקטורת וכו' נתפזר ממנו לתוכו נותנו לו בחפניו וכו' התחיל מרדדן ויוצא, ולמ"ד דהולכה שלא ברגל שמה הולכה נמצא דבשעת הקטרתו בשעה שהי' מרדד יש כאן גם עבודת הולכה, ומהא דהיתה ההקטרה בחפניו מבו' דהולכת קטורת זו כשרה בשמאל, ועיי"ש שעמד לפ"ז במה שאמרו במנחות כ"ה א' דשמאל הותר מכללו ביוהכ"פ, דהרי בכל קטורת לא פסלה שמאל בהולכתה ומ"ט נקיט דוקא יוהכ"פ, והוכיח מזה דקטורת דהיכל אין הולכתה עבודה כלל ואין הכשר שמאל דידה בכלל הותרה מכללה, ורק בקטורת דלפני ולפנים, דנאמרה בה הבאה, בה הוא דהויא הבאתה עבודה, והכשר שמאל דידה הוי בכלל הותר מכללו.

אך עיי"ש שהביא מפי' הרא"ש בתמיד שם דס"ל דהולכה דקטורת דהיכל הויא עבודה, וכ"ה מבו' בפי' רבינו אליקים בסוגיין, ונתבאר לעיל, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט לא אמרו דשמאל הותר מכללו בקטורת דכל יום, - ולמש"נ לעיל דלפ"ד רבינו אליקים הולכה דקטורת דכל יום חשיבא כהולכה דלא מעכבא כפרה ומדינא הוא דכשרה בשמאל, וכ"ה גם למש"כ החזו"א בטעם הא דהולכה דקטורת דיוהכ"פ חשיבא כהולכה דמעכבא כפרה, ניחא.[[107]](#footnote-108)

## הולכה בזר

**הולכה בזר מהו,** הקר"א בזבחים י"ד א' עמד בזה דמאי מיבע"ל, הרי ילפינן מהא דכתיב והקריבו דזו קבלת הדם ואפקי' רחמנא בלשון הולכה דלא תפקי' מכלל קבלה, ואי לא קים לי' להך דרשא, א"כ מנ"ל דמחשבה פוסלת בהולכה, וכתב דמיבע"ל ללמוד מהולכת קטורת דיוהכ"פ דהולכה כשרה בשמאל ול"ד לקבלה, וה"נ היא כשרה בזר, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**ומקרא מסייעני וישחטו הפסח ויזרקו מידם,** בפירש"י כתב דהיינו דהא דכתיב ויזרקו הכהנים הדם היינו מידם של שוחטים שהם זרים וחזרו וקיבלו הדם מיד הכהן המקבל והוליכוהו את הזורק, והרי דהולכה בזר כשרה, וכ"כ בפירש"י בזבחים י"ד א', וכ"כ הריטב"א עיי"ש, - אך בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דמהא דכתיב ויזרקו הכהנים ולא כתיב ויוליכו ויזרקו הכהנים ש"מ שלא נעשית ההולכה בכהנים, וכ"נ בפי' ר"ח.

**דעבוד מעשה איצטבא,** בפירש"י כתב דהיינו דהמקבלים היו מושיבים את הדם ביד הזרים ואין הזרים מקרבין אותו לצד המזבח כלל אלא מושיבים הדם על ידם, וכ"כ בפירש"י בזבחים י"ד ב', וכ"כ הריטב"א דהכהן שקיבל הדם הוליכו עד למזבח והניחו ביד השוחטים כמניח על גבי איצטבא ונטלוהו משם בשעת זריקה, - אך בפי' ר"ח כתב דהיינו דכולם עומדין בשורה זה מושיט לזה וזה מושיט לזה,[[108]](#footnote-109) וכ"כ בפי' רבינו אליקים דעמדו הכהנים בשורה ממקום השחיטה ועד המזבח ונתנו זל"ז וע"כ לא אדכר קרא הולכה בהדיא דל"ה בה הולכה כלל.[[109]](#footnote-110)

י"ט אייר פ"ג

דף מס' 7

## חפן חבירו ונתן לתוך חפניו

**מ"ט א'** **- חפן חבירו ונתן לתוך חפניו מהו,** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו כגון דהוו חפינות דתרויהו שוין, וכ"כ המאירי לעיל מ"ז ב' דאיירי כששיעור חפניו שוה לשל חבירו.

המקד"ד בסו"ס ג' כתב דלפ"מ דמיבע"ל דמהני כשחופן אחר ונותן לתוך חפניו של כה"ג בע"כ דהחפינה עצמה לאו עבודה היא דהרי כל עבודות היום אינם כשרות אינם בו, - וצע"ג דהרי לעיל מ"ח א' מסקינן דמחשבה פוסלת בחפינת הקטורת, והרי דעבודה היא, והכא מיבע"ל בחפן אחר ונתן לתוך ידו ועמדה בתיקו, והרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ הכ"ז כתב דחפינת הקטורת עבודה והמחשבה פוסלת בה, ובהכ"ח כתב דבחפן חבירו ונתן לחפניו לא יקטיר ואם הקטיר הורצה, והדק"ל דכיון דעבודה היא מאי מיבע"ל אם מהני חפינת חבירו, ומ"ש מכל עבודות יוהכ"פ דאינם כשרות אלא בו.[[110]](#footnote-111)

וצ"ל דדמי לחתיית גחלים דאף דמיבע"ל לעיל מ"ח ב' דמחשבה פוסלת בה, מ"מ מבו' בד' הרמב"ן לעיל כ"ו ב' דמדינא ל"ב כה"ג, והיינו משום דדמי לשחיטה דמחשבה פוסלת בה ול"ב כה"ג, ורק בשחיטת פרו נחלקו אם ילפינן מקרא דטעונה כה"ג, וכמש"כ כן האבנ"ז בחו"מ סימן קס"ב, ונתבאר בדף מס' 5, וה"נ הוא בחפינה, דאף דמחשבה פוסלת בה, מ"מ י"ל דל"ב כה"ג.[[111]](#footnote-112)

ואמנם הנה לפ"ז הדין נותן דתהא החפינה כשרה אף בזר, אך בד' הר"ח הכא והמאירי לעיל מ"ז ב' משמע דלא מיבע"ל אלא כשחפן כהן אחר ונתן לתוך ידו, וכ"כ בתשו' משיב דבר ח"א סימן מ', ועיי"ש שכתב לפרש דכיון דחפינה עבודה היא ודאי בעיא כהונה, והא דמיבע"ל אם בעיא כה"ג, הוא משום דמהא דלא כתיב ולקח הכהן וגו' ש"מ דלוקח מי שהוא אפי' אינו כה"ג,[[112]](#footnote-113) אך אי"ז מתישב לדעת רש"י ודעימי' דהא דמיבע"ל הוא דשמא הא דכתיב בקרא ולקח לא קאי כלל על מלא חפניו, ועמש"כ בזה בס' חוקת היום.

בירושלמי בעי אם מהני שיחפון אחר ויתן לתוך חפניו, ובעי עוד אם עושין מידה לחפינה, ואם בכל חפנים משערין או אין משערין אלא בחפניו, ובחפן ומת מהו שיכנס אחר בחפינתו, ואמרינן דתליא אם חפנים עשו אותן ככלי שרת לקדש, דאם עשו אותן ככלי שרת לקדש הרי דבחפן ומת אין אחר נכנס בחפינתו, ואין אחר חופן ונותן לתוך חפניו, ועושין מידה לחפינה, ואין משערין אלא בחפניו, ואם לא עשו אותן ככלי שרת לקדש הרי דבחפן ומת נכנס אחר בחפינתו, ואחר חופן ונותן לתוך חפניו, ואין עושין מידה לחפניו, ומשערין בכל פנים הגדול לפי גדלו והקטן לפי קטנו, וצ"ב, ועמש"כ בזה הקה"ע והפנ"מ והנועם ירושלמי שם, והמקד"ד בסו"ס ג', וצ"ע.

**מלא חפניו והביא בעינן והא איכא או"ד ולקח והביא בעינן והא ליכא,** בפירש"י משמע דמיבע"ל אם הא דכתיב בקרא ולקח קאי רק על מלא המחתה גחלי אש, או קאי גם על מלא חפניו, ועמד ע"ז בתשו' בנין שלמה סימן מ"ח, וכ"כ הריטב"א, וכ"ה מבו' בד' התו"י ותוס' הרא"ש,[[113]](#footnote-114) - אך התוס' פירשו דהאיבעיא הכא היא באת"ל דהא דכתיב בקרא ולקח קאי גם על מלא חפניו, ומה"ט ל"מ בין הבינים של מלא חפניו,[[114]](#footnote-115) ומ"מ מיבע"ל אם הא דכתיב ולקח והביא היינו ולקח הלוקח מי שהוא וישים בחפניו של כה"ג ויביא הכה"ג, או דהא דכתיב ולקח והביא היינו דבעינן שהלוקח יביא, וכ"ה מבו' בד' התור"פ, וכ"נ בפי' רבינו אליקים.

בתשו' בנין שלמה סימן מ"ח הק' לדעת רש"י ודעימי' דמיבע"ל אם הא דכתיב בקרא ולקח קאי על מלא חפניו, א"כ מ"ט לא מיבע"ל אלא בחפן חבירו, הרי אף אם לא חפן כלל רק נתן קטורת בתוך מלא חפניו, או אפי' נתן קוף לתוך חפניו של כה"ג יהא כשר כיון דלא הוזכר לקיחה לגבי קטורת, - ולא נתפרש לן, דהרי ודאי דאף לפ"מ דמיבע"ל דהא דכתיב ולקח לא קאי אמלא חפניו, בעינן מעשה חפינה, והיינו מהלמ"מ או מאיזה דרשא, שהרי אמרו לעיל מ"ז ב' דבעינן חפינה כדחפני אינשי ומיבע"ל בחפן בראשי אצבעותיו וכו', והרי דבעינן מעשה חפינה, וגם לעיל מ"ח א' אמרו דמחשבה פוסלת בחפינת הקטורת, והרי דעבודה היא, וע"כ לא מיבע"ל אלא כשחפן חבירו די"ל דמתקיים בחפינת חבירו דין מעשה חפינה.[[115]](#footnote-116)

## נטל לולב קודם עלות השחר ועודו בידו אחר עלות השחר אם חשיב כלקיחה

ממה שאמרו הכא דאם בעינן ולקח והביא ל"מ כשחפן חבירו ונתן לתוך חפניו, מבו' דבכה"ג דחפן חבירו ונתן לתוך חפניו לא חשיב כלקיחה דכה"ג, והביכורי יעקב בתוספת ביכורים בסימן תרנ"ב כתב להוכיח מזה דמי שנטל לולב קודם עלות השחר ועדיין הוא בידו אחר עלות השחר לא יצא יד"ח, דאף שהוא בידו לא מיקרי לקיחה אלא כשעושה מעשה לקיחה, וכדחזינן דאין מתקיים דינא דולקח מלא חפניו במה שהוא בתוך ידו,[[116]](#footnote-117) ועיי"ש במש"כ לדון בדין זה,[[117]](#footnote-118) וכ"כ בתשו' חלקת יואב או"ח סימן י"ב.[[118]](#footnote-119)

והאחרונים כתבו לדחות בזה בכמה גווני, **א** בתשו' בנין שלמה ח"א סימן מ"ח כתב דשאני לגבי חפינה דדינא הוא דיקח בחפניו ומהלמ"מ דבעינן מעשה חפינה, וממילא דהא דכתיב ולקח קאי על מעשה החפינה, וע"כ כל שחופן חבירו ונותן לתוך חפניו אין מתקיים בזה ולקח והביא, שהרי הלקיחה היינו מעשה החפינה,[[119]](#footnote-120) אך בעלמא דכתיב לקיחה, שפיר י"ל דכל שהוא בידו חשיב כלקיחה. - **ב** הבנין שלמה שם בהשמטות כתב לדחות, דהכא דכתיב ולקח מלא חפניו וגו' והביא, בע"כ דבעינן מעשה לקיחה, דאי נימא דל"ב מעשה לקיחה כלל ואף אם נתן קוף לתוך ידיו שפיר דמי, מ"ט כתיב כלל ולקח, דהוה סגי דכתיב והביא מלא חפניו וממילא הוה ידעינן דצריך ליקח מלא חפניו כדי להביאם, אך בלולב שפיר י"ל דל"ב כלל מעשה לקיחה, וסגי במה שהוא בתוך ידו דג"כ חשיב כלקיחה. - **ג** האו"ש בפ"ה מעיוהכ"פ הכ"ח כתב דאף דבכל מקום דכתיב לקיחה קאי על מה שבידו, ואף אם נטל האתרוג קודם עלות השחר והוא בידו אחר עלות השחר שפיר דמי, מ"מ כל דכתיב לקיחה ממקום מסוים, בעינן למעשה הלקיחה, וע"כ הכא דכתיב ולקח מלא המחתה גחלי אש מעל המזבח וגו' ומלא חפניו, והא דכתיב ולקח קאי גם על הגחלים וגם על הקטורת, הרי דכיון דבגחלים כתיב מעל המזבח והא דכתיב ולקח קאי על תחילת הלקיחה, ה"נ הא דכתיב לקיחה על הקטורת קאי על תחילת הלקיחה, ועד"ז כתב החזו"א בסימן קמ"ט סק"ב דשאני הכא דהחפינה צריכה להיות מתוך מחתה כלי שרת,[[120]](#footnote-121) וא"כ בע"כ דהלקיחה היינו הנטילה מכלי שרת, וע"כ אם דרשינן ולקח והביא צריך שהחופן מכלי שרת הוא יהא המביא, וכ"כ בתשו' משיב דבר ח"א סימן מ'.

כ' אייר פ"ג

דף מס' 8

## חפן ומת או נטמא

**מ"ט א'** **- חפן ומת מהו שיכנס אחר בחפינתו,** בביאור האיבעיא יש להסתפק אם הוא מכח הא דבעינן ולקח והביא דבעינן דמי שלקח הוא שיביא, וזהו דמיבע"ל דל"מ כשחפן כה"ג אחד ומביא כה"ג אחר, או הוא משום דליכא הכשר להקטרת הכה"ג השני דמחסר חפינה, - וממש"כ רבינו אליקים דתליא בהאיבעיא בשחט ומת אם נכנס אחר בדמו, ונתבאר להלן, מבו' כדרך בתרא, וכ"ה מבו' ממש"כ הר"ח ודעימי' לקמן בסוגיין דאם חופן וחוזר וחופן מיקיימא חפינה בחפינה שחופן השני בפנים, ונתבאר להלן.[[121]](#footnote-122)

התו"י והתוס' הרא"ש נסתפקו אם ה"נ מיבע"ל בחפן ונטמא, או דבחפן ונטמא כיון דהכה"ג קיים יכול ליכנס אחר בחפינתו שהרי יש כאן חפינה של כה"ג שהוא קיים וראוי עוד לעבודה, ומשא"כ כשמת דאין כאן חפינה מאדם שהוא קיים בעולם, והריטב"א כתב בשם י"מ קצת בע"א דהוא משום דבחפן ונטמא כיון שהראשון חי אין זה אלא כשלוחו, - והמאירי לעיל מ"ז ב' כתב דגם בחפן ונטמא תליא באיבעיא זו.

**בא וראה שאלת הראשונים,** בפירש"י כתב דהיינו דאף ר' חנינא נסתפק בכך אם נכנס אחר בחפינתו, וכ"ה מבו' בפי' ר"ח, - אך בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דר' חנינא נסתפק כאיבעיא זו בשחט ומת מהו שיכנס חבירו בדמו.

**והא א"ר חנינא בפר ולא בדמו של פר וא"ר חנינא קטורת שחפנה קודם שחיטת הפר לא עשה ולא כלום,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דצריך הכהן השני להביא פר אחר, ל"מ ליכנס בחפינתו של ראשון דא"כ נמצא דקדמה חפינה זו לשחיטת פרו של שני.

ובתשו' בית יצחק יו"ד ח"א סימן י"ד הק' דלמש"כ התו"י ודעימי' לקמן בסוגיין דהא דבפר ולא בדמו של פר הוא כשמת הראשון אך כל שנטמא נכנס השני בדמו משום דהוי כשלוחו של ראשון, ונתבאר להלן, א"כ הרי שפיר משכח"ל להאיבעיא אם נכנס השני בחפינתו, והוא בגונא שנטמא הכה"ג ונכנס אחר תחתיו וחפן את הקטורת ומת דהשלישי שנכנס תחתיו א"צ להביא פר אחר, כיון דהכה"ג הראשון שהפר בא משלו קיים, ובכה"ג קיימא האיבעיא אם נכנס השלישי בחפינתו של שני, - ועיי"ש שכתב דצ"ל דכיון דכשחפן הכהן ונטמא פשיטא לן דנכנס אחר בחפינתו, משום דהשני הוא שלוחו של ראשון, ה"נ בכה"ג שחפן הכהן השני ומת, כיון דהכהן הראשון קיים, ואף השני הי' שלוחו של ראשון, פשיטא לן דנכנס השלישי בחפינתו, ועמש"כ בס' חוקת היום להוסיף לפרש בזה.

## חופן וחוזר וחופן

**אי חופן וחוזר וחופן וכו',** בטעם האיבעיא אם חופן וחוזר וחופן כתבו התוס' דהיינו אם מה"ת אין לדבר קצבה ויכול לחזור ולחפון כמה פעמים כמו שירצה ובלבד שלא יחסר ולא יותיר, וע"כ תיקנו חכמים שיחזור ויחפון בפנים שמא נתפזר לו מן הקטורת בדרך ונתחסר קצת,[[122]](#footnote-123) או דאין חוזר וחופן משום דמשמע מלא חפניו חד אמר רחמנא ולא תרי זימני מלא חפניו, - אך התוס' הרא"ש כתב דהצד דחוזר וחופן הוא מה"ת, משום דכתיב מלא חפניו והביא מבית לפרוכת, דמשמע דבחפניו יש לו להביא ולא בכלי, ומה שהתרנו להביא בכלי היינו משום דלא אפשר, וע"כ לכל הפחות יחזור ויחפון בשעת הקטרה לקיים מלא חפניו והביא במה שנוכל לקיימו, וכ"כ התו"י לעיל מ"ז א'.

בפירש"י לעיל כ"ד ב' ד"ה ולא שיש אחרי' כתב דהולכת כף ומחתה יש אחרי' עבודה שיש אחרי' חפינה והקטרה, ובהג' ר"ש מדעסויא כתב דמש"כ רש"י דיש אחרי' חפינה הוא כמ"ד דחופן וחוזר וחופן, ומבו' לפ"ז מדבריו דמה"ת צריך לחזור ולחפון, וע"כ חשיבא הולכת כף ומחתה כעבודה שיש אחרי' עבודה.

בד' התו"י והתוס' הרא"ש מבו' דאף דחוזר וחופן מ"מ לא חשיבא החפינה השני' כעיקר עבודה ואין מחשבה פוסלת בה, וכ"כ התוס' הרא"ש לעיל מ"ח א',[[123]](#footnote-124) ועמש"כ בזה המקד"ד בסימן ז' סק"ג ד"ה ובקטורת של יוה"כ.

המקד"ד בסימן כ"ד סק"ד הק' דלפ"מ דמיבע"ל דאין עושין מידה לחפינה ולפי' רשב"ם היינו שצריך למוד בחפינתו שיעור מלא חפניו ולא שימוד קודם, א"כ היאך הוא חופן וחוזר וחופן, הרי בשעת החפינה השני' אינו מודד מלא חפניו, שהרי כבר מדד בחפינה הראשונה שיעור מלא חפניו ונתן בכלי ואח"כ חופן עוד הפעם מן הכלי מה שנתן מהחפינה הראשונה, ונמצא עתה אינו מודד כלל אלא מכניס לידו את המדוד כבר ונמצא שאין זו חפינה כלל, ועמש"נ בזה בדף מס' 2.

**אי חופן וחוזר וחופן חבירו נכנס בחפינתו דהא מקיימא חפינה,** התוס' הק' דאם דינא הוא דבעינן שיחפון ב' פעמים אחד מבחוץ ואחד מבפנים, א"כ היאך נכנס חבירו בחפינתו, הרי לא חפן כהן אחד ב' פעמים, וכתבו דלאו היינו דאם חופן וחוזר וחופן מתקיימת החפינה במה שחופן השני בפנים, אלא היינו דכיון דמה"ת אין לדבר קצבה ויכול לחפון כ"כ פעמים כמו שירצה, חוזר השני וחופן פעם שנית בחוץ ונותן לכף ונכנס.

אך בפי' ר"ח פירש דאם חופן וחוזר וחופן חבירו נכנס בחפינתו משום דא"א דלא חפין לה השני בשעת הקטרה וקא מקיימא חפינה בכהן המשמש בקטורת, וכ"כ התוס' הרא"ש, ועיי"ש שכתב דאע"ג דלא מקיימא בכהן השני חפינה הראשון דהיא העיקר דמחשבה פוסלת בה,[[124]](#footnote-125) מ"מ כיון שכה"ג חפן חפינה ראשונה והשני צריך גם לחפון מיקיימא קצת מצות חפינה,[[125]](#footnote-126) ועד"ז כתבו התו"י.

לפי' התוס' נמצא, דגם למ"ד דחופן וחוזר וחופן אכתי קיימא האיבעיא, דאם נכנס חבירו בחפינתו א"צ השני לחזור ולחפון בחוץ, ואם אין נכנס חבירו בחפינתו צריך השני לחזור ולחפון בחוץ, אלא דמכוון דברי רב פפא הוא דאם חוזר וחופן הרי דאף אם אין נכנס חבירו בחפינתו, אכתי יש לו תקנה שיחזור השני ויחפון.

ועוד יש להעיר, דבל' התוס' מבו' דכל תקנה זו דיחזור השני ויחפון הוא רק כשמת הראשון בחוץ, דאם מת אחר שנכנס לפנים א"א שיוציאו את הקטורת לחוץ ויחזור השני ויחפון בחוץ ויכניס, משום דבעינן הבאה אחת ולא ב' הבאות, ועמד ע"ז בס' חוקת היום, ולפ"ז נמצא דאכתי קיימא האיבעיא אם נכנס חבירו לחפינתו בגונא דמת אחר שנכנס לפנים, וצ"ע.

למש"כ התוס' דהא דאי חופן וחוזר וחופן חבירו נכנס בחפינתו היינו דחוזר השני וחופן בחוץ, צ"ב, דמ"ט קרי לה רב פפא דנכנס השני בחפינתו של הראשון, הרי קיום החפינה הוא בחפינת השני, - וצ"ל דאף דקיום החפינה הוא בחפינת השני, הרי מ"מ כבר נקבע בחפינה דראשון מידת הקרבן דהקטורת, כאשר כ"ה מבו' מהא דפריך דאי חופן וחוזר וחופן לא יכנס אחר בחפינתו דא"א שלא יחסר ושלא יותיר, וע"כ חשיב דנכנס בחפינתו של ראשון.

**אדרבה אי חופן וחוזר וחופן לא יכנס וכו' א"א שלא יחסר ושלא יותיר ואי אין חופן וחוזר וחופן תיבעי לך,** בפי' ר"ח מבו' דהיינו דלמ"ד דחופן וחוזר וחופן ומקטיר מחפניו בעינן שתהא ההקטרה מלא חפניו של מקטיר לא פחות ולא יותר, וע"כ אם יחסר ממלא חפניו של שני או יהא יתר על מלא חפניו של שני ל"מ, ומה שאמרו א"א שלא יחסר ושלא יותיר אי"ז ממלא חפניו של ראשון אלא ממלא חפניו של שני, אך למ"ד דאין חופן וחוזר וחופן אלא מערה הקטורת מן הכף את המחתה ול"ב שתהא ההקטרה מלא חפניו של מקטיר,[[126]](#footnote-127) תיבעי לך אם נכנס חבירו בחפינתו.

המהרש"א כתב בתו"ד דרב פפא נמי ורב פפא נמי הוה ס"ל דבעינן שלא יחסיר ולא יותיר אלא דלא הוה אסיק אדעתי' למימר דבכהן אחר החופן א"א שלא יחסיר ולא יותיר, - אך בד' הקרית ספר בספ"ה מעיוהכ"פ והמים חיים והמרכה"מ שם בדעת הרמב"ם מבו' דרב פפא פליג לדינא וס"ל דלא אכפת לן אם יחסיר או יותיר, ולכאו' הוא משום דס"ל דל"ב שתהא הקטורת מלא חפניו של מקטיר, וסגי במה שהיא מלא חפניו של הראשון, וע"כ לא איכפת לן כלל במה שיחסר ממלא חפניו של שני או שיהא יתר על מלא חפניו של שני.[[127]](#footnote-128)

לדעת התוס' דהא דחופן וחוזר וחופן היינו דמותר מה"ת לחזור ולחפון, אך א"צ לחזור ולחפון בפנים, לכאו' גם אם חופן וחוזר וחופן קיימא האיבעיא אם נכנס חבירו בחפינתו ולא יחזור ויחפון,[[128]](#footnote-129) ומכוון דברי רב הונא הוא להשיב על הא דא"ר פפא דלמ"ד דחופן וחוזר וחופן איכא תקנה שיחזור השני ויחפון בחוץ, וע"ז הוא שהשיב דא"א לחזור ולחפון בחוץ משום דא"א שלא יחסר ושלא יותיר.

הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ הכ"ח כתב דאם חפן ומת ונכנס שני במה שחפן ראשון ה"ז ספק ולא יקטיר ואם הקטיר הורצה, והלח"מ שם הכ"ז הק' דהרי כל האיבעיא היא למ"ד דאין חופן וחוזר וחופן, אך לפ"מ דקי"ל דחופן וחוזר וחופן הרי דלרב פפא פשיטא דנכנס חבירו בחפינתו ולרב הונא ברי' דר"י פשיטא דאין נכנס חבירו בחפינתו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הקרית ספר שם כתב דריב"ל דמיבע"ל אם נכנס חבירו בחפינתו נמי ס"ל דחופן וחוזר וחופן, אלא דמיבע"ל אם כרב פפא דכיון דחופן וחוזר וחופן נכנס חבירו בחפינתו או כרב הונא דכיון דחופן וחוזר וחופן אין נכנס חבירו בחפינתו ופסק הרמב"ם כריב"ל, ועד"ז כתבו המים חיים והמרכה"מ שם.[[129]](#footnote-130) - **ב** הלח"מ שם כתב דהרמב"ם פסק כרב הונא, וס"ל דהא דאמר דאם חוזר וחופן וחופן לא יכנס אחר בחפינתו, לאו לפשיטותא קאמר אלא לדחות פשיטותא דרב פפא ומ"מ לרב הונא מיבע"ל ופסק הרמב"ם כן.[[130]](#footnote-131) - **ג** למש"נ לעיל בדעת התוס', הרי אף דלרב הונא אף דחופן חוזר וחופן א"א שיחזור השני ויחפון בחוץ, אכתי קיימא האיבעיא אם מצי ליכנס בחפינתו של ראשון בלא לחזור ולחפון, ושפיר פסק הרמב"ם דה"ז ספק.[[131]](#footnote-132)

**כיצד הוא עושה אוחז את הבזך בראשי אצבעותיו וכו' וחוזר ומחזירה לתוך חפניו,** צ"ע דהיאך מתקיים בזה דין חפינה, הרי בעינן שתהא החפינה כדחפני אינשי, וביותר צ"ע בהא דא"ר פפא דלמ"ד דחופן וחוזר וחופן נכנס חבירו בחפינתו, ופירשו הר"ח ודעימי' דמתקיימת החפינה דהשני במה שחופן בפנים, ותיקשי דהיאך מתקיים בזה דין החפינה אף דאי"ז כדחפני אינשי. וצ"ל דכיון דכבר נתקיים עיקר דין החפינה בחפינה הראשונה, הרי דאף דבעינן שיחזור ויחפון, מ"מ ל"ב שתהא החפינה השני' כדחפני אינשי, וצ"ב.[[132]](#footnote-133)

**והאיכא מליקה,** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו שהי' חותך בצפורניו שדרה ומפרקת ורוב סימנין, וכ"כ התוס' בתו"ד דהא דהויא עבודה קשה הוא משום דיש בה צער למולקה בצפורנו לחתוך המפרקת, - אך השטמ"ק בזבחים ס"ד ב' כתב דהא דהויא עבודה קשה הוא משום דהי' אוחזה בידו ומעקם צואר העוף על גודלו ובאותו גודל עצמו מולק, משום דכל העבודות נעשות בימין.

## שחט פר ומת או נטמא

**שחט ומת וכו',** מבו' דאם מת הכה"ג הראשון קודם ששחט את הפר ודאי דהשני שוחט פר זה, ולא מיבע"ל אלא כשמת הראשון אחר שחיטה, - ובד' הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ הי"ג מבו' דהא דהשני שוחט פר זה, אף דבפר כה"ג בעינן שיהא משלו, הוא משום דהכתוב הפקיר ממונו בו לכל אחיו הכהנים, וכמו שאמרו לקמן נ"א ב'.

**מהו שיכנס אחר בדמו,** בס' משנת יעקב בפ"ד ממעילה ה"ח עמד בזה, דהרי צריך הכה"ג שיביא פר, והיאך יצא הכה"ג השני בפר שכבר נשחט ע"י כהן אחר, וכתב דהיינו משום דעיקר חובת פר כה"ג אי"ז חובת אדם זה, אלא חובתו בתורת כה"ג, וכיון שנשחט ונזרק עבור כה"ג שפיר דמי, ועוד, דעיקר דין בעלים בקרבן הוא בזריקה לחוד דזהו עיקר הקרבן, אך שאר העבודות שייכי להכשר הקרבן ולא לדין הבעלים דהקרבן,[[133]](#footnote-134) וכמש"נ להלן בשם הגרי"ז.

התו"י והתוס' הרא"ש נסתפקו אם ה"נ מיבע"ל בשחט ונטמא, והא דנקט שחט ומת הוא לאשמועינן דחטאת ציבור שמתו בעלי' היא ולא אזלא למיתה, או דכיון שהראשון חי והפר קרב משלו לדעת ריב"א, שהביאו לעיל י"ב ב', ל"ה אלא שלוחו של ראשון ופרו נמי קרינא בי', וכ"כ הריטב"א לעיל בע"א, - ובפירש"י במנחות ט"ז ב' ד"ה בשתי דעות מוכח דגם כשנטמא הכה"ג תליא בהפלוגתא אם בפר ואפי' בדמו של פר, עיי"ש.[[134]](#footnote-135)

בעיקר מש"כ התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א דכשנטמא דקרב הפר משל ראשון אין השני אלא שלוחו של ראשון וקרינן בי' פרו של ראשון, מצינו עד"ז בד' היחוסי תנו"א בע' יוסי בן אלם שכתב דמה"ט הוא דכשנטמא הראשון קרב הפר משלו, משום דהראשון עדיין בכל קדושתו, וזה הממונה אינו אלא על תנאי שאם יארע בו פסול בכה"ג שישמש תחתיו, ונמצא דאינו אלא כשליח בעלמא,[[135]](#footnote-136) - אך הנה התו"י והתוס' הרא"ש לעיל י"ב ב' הק' ע"ד הריב"א ממה שאמרו בשבועות י"ד א' דאינו מביא משל אחיו הכהנים מדכתיב אשר לו, וכתבו דהכא קרינא לי' משלו דזכי לי' רחמנא, ומבו' דההקרבה היא לכהן השני, וע"כ הי' לנו להצריך שיהא הפר משלו, אלא דזכי לי' רחמנא וחשיב כבעלים,[[136]](#footnote-137) וצ"ע.[[137]](#footnote-138)

במנחות י"ט א' אמרו דמדגלי רחמנא ביוהכ"פ ושחט את פר החטאת אשר לו מכלל דבעלמא ל"ב בעלים, והתו"י והתוס' הרא"ש לעיל י"ב ב' והתוס' במגילה שם כתבו ללמוד מהתם דבשחיטת פר יוהכ"פ בעינן בעלים, וכ"כ התוס' לעיל מ"ב א' (סוד"ה שחיטה לאו עבודה) דזהו טעמא דמ"ד דשחיטת פרו בזר פסולה, וכתבו דלמש"כ הריב"א דהפר בא משל הכהן הקבוע, צ"ל דמ"מ חשבינן להשני כבעלים דזכי לי' רחמנא, - אך למש"כ התו"י והתוס' הרא"ש בסוגיין והיחוסי תנו"א דעיקר ההקרבה היא לראשון והשני הוא כשלוחו, צ"ב היאך מתקיים בזה דין שחיטה בבעלים, וי"ל דאף דאין מתקיים דין שחיטת פרו בבעלים ע"י שליח, (עמש"כ בזה האבנ"ז באהע"ז סימן רכ"ג סקל"ד), מ"מ השני המשמש תחתיו עדיף מכל שליח.[[138]](#footnote-139)

**נמנין ומושכין ידיהן ממנו עד שישחט,** בפסחים פ"ט א' פליג ר"ש וס"ל דעד שיזרוק את הדם, ובגמ' שם אמר אביי דמחלוקת לימשך דרבנן סברי מהיות משה מחיותי' משה ור"ש סבר מהוייתי' דשה, אבל לימנות דברי הכל עד שישחט דאמר קרא במכסת נפשת והדר תכסו, ומייתינן הכי מברייתא.

והתו"י והתוס' הרא"ש כתבו דהכא לא פריך מהא דאין נמנין אחר שחיטה דילפינן לה מדכתיב במכסת נפשות והדר תכוסו, אלא פרכינן מרבנן דאין מושכין ידיהן אחר שחיטה, וכ"ה מבו' בד' התור"פ, ועיי"ש שהוסיף דהא דלא מסייעינן לי' מר"ש דאמר עד שיזרק הדם והרי דנקרא שה אפי' לאחר שחיטה, הוא משום דטעמא דר"ש הוא מדכתיב מהיות משה דמשמע כל הויותיו של שה, אך מודה דלא מיקרי שה משנשחט, - אך בפי' רבינו אליקים כתב דפריך מהא דאין נמנין לאחר שחיטה, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן בסוגיין ד"ה איתיבי', וכ"נ בד' הריטב"א, ועמש"כ בזה השיח יצחק, ועיי"ש במש"כ בדעת רש"י בזה.

**עד שיזרק מיבעי לי',** התוס' לקמן בסוגיין ד"ה איתיבי' כתבו דהא דאחר זריקה ניחא לי' דאינו יכול לימנות עליו, אי"ז משום דלאחר זריקה לא מיקרי שה, אלא הוא משום דלאחר זריקה דכבר נעשה עיקר כפרה במה יהא נמנה עליו ותו לא מיקרי בעליו, ולכאו' ה"נ הוא בהא דאין מושכין ידיהן ממנו אחר זריקה, דכיון שכבר נעשית עיקר הכפרה ועלה הפסח לחובתו א"א לימשך ממנו.

ובס' משנת יעקב בפ"ד ממעילה ה"ח הק' בהא דבעינן קרא דאין נמנין לאחר שחיטה, דמ"ט בעינן קרא להכי, הרי בכה"ג לא יהא זה קרבנו כיון דבשעת שחיטת הקרבן ל"ה הקרבן שלו דהרי קנאו לאחר שחיטה, וכתב בשם הגרי"ז שהשיב דעיקר דין בעלים בקרבן הוא בזריקה לחוד דזהו עיקר הקרבן, אך שאר העבודות שייכי להכשר הקרבן ולא לדין הבעלים דהקרבן, ומה"ט אין שינוי בעלים אלא בזריקה, וע"כ אלמלי קרא הי' מועיל לימנות אחר שחיטה אף דבשעת השחיטה ל"ה הפסח שלו, ואמר הגרי"ז דה"נ הוא לדעת התור"פ בב"ק ס"ו ב' דלריה"ג דקק"ל ממון בעלים מצי למכור קק"ל לאחר שיתכפר בהן, דאף לאחר שחיטה מצי למכור שלמים לחבירו שיתכפר בהן (אי נימא דהו"ל ממון בעלים אף לאחר שחיטה), משום דחובת הבעלים בקרבן הוא רק בהזריקה, וכל שהקרבן שלו בשעת זריקה יוצא בו יד"ח.

**בעור ובשר ופרש דכו"ע לא פליגי כי פליגי בדם וכו',** היחוסי תנו"א בע' ר' יצחק נפחא כתב ללמוד מהכא דכל היכא דהגוף שלם קרוי הוא כמו מחיים, ועיי"ש במה שעמד בזה בכ"ד, והאריך הרבה בזה, ובתו"ד כתב דמה שנחלקו הכא אם פר ואפי' בדמו של פר, משום דעיקר כפרה בפר פליגי אי איקרי פר או לא איקרי.

השיח יצחק הק' דאם בעור ובשר ופרש לכו"ע מיקרי פר, א"כ מ"ט פרכינן לעיל מההיא דנמנין ומושכין את ידיהן רק למ"ד דבפר ואפי' בדמו של פר, הרי אף למ"ד דבפר ולא בדמו של פר, מ"מ התם דכל השה קיים מיקרי שה אף לאחר שחיטה, וכתב דהוא משום דבעינן שיהא המינוי גם על דם השה משום זריקה, וע"כ לא מצי לימנות לאחר שחיטה משום דלא יהא מינויו אלא על הבשר ולא על הדם דהדם לא מיקרי שה,[[139]](#footnote-140) אך אי"ז מתישב לדעת התו"י והתוס' הרא"ש דפירכת הגמ' לעיל היא מהא דאין מושכין את ידיהן אחר שחיטה, וכתב די"ל עוד דהגמ' התם ס"ד דלמ"ד דבדם ולא בדמו של פר אף אם כל הפר קיים לא מיקרי פר.

כ"ג אייר פ"ג

דף מס' 9

## חטאת שמתו בעלי'

**נ' א'** **- ותיפו"ל דחטאת שמתו בעלי' היא וחטאת שמתו בעלי' למיתה אזלא,**[[140]](#footnote-141)בד' התוס' בתמורה ט"ו ב' ד"ה והא מבו' דהא דחטאת שמתו בעלי' למיתה אזלא הוא מכח הא דאין כפרה למתים, אך אם הי' כפרה למתים היתה ראוי' להקריב, וכ"כ המפרש במעילה י' ב' ד"ה ולד,[[141]](#footnote-142) - וצ"ע דא"כ מ"ט אמרו הכא דהו"ל חטאת שמתו בעלי' ולמיתה אזלא, הרי אי נימא דבפר ואפי' בדמו של פר ונכנס אחר בדמו, ראוי הפר ליקרב, ומ"ט יש בזה לדין מיתה דחטאת שמתו בעלי'.

וצ"ל דלעולם הא דחטאת שמתו בעלי' למיתה אזלא אינו מכח הא דא"א להקריבה, וע"כ אף דבפר ואפי' בדמו של פר, מ"מ כיון דמתו בעלי' למיתה אזלא, אך מ"מ כ"ז הוא משום דאין כפרה למתים, דכיון שמתו הבעלים ואין הקרבן ראוי ליקרב לבעלים אזיל למיתה, אף שהוא ראוי ליקרב לאחרים, אך אם יש כפרה למתים וראוי הקרבן ליקרב להבעלים הראשון, ליכא משמעות כלל למה שמתו הבעלים, שהרי עדיין הוא קרב להן, וע"כ לי"ב לדין מיתה.

## חטאת ציבור שמתו בעלי'

**חטאת ציבור היא,** בטעם הא דקרינן לפר יוהכ"פ קרבן ציבור, מצינו כמה דרכים, **א** בד' התו"י והריטב"א מבו' דהוא כדעת רב יוסף בהוריות ו' א' דחשיב לה כקרבן ציבור, ומפרשינן התם דהוא משום דהכהנים איקרו קהל כדכתיב על הכהנים ועל כל עם הקהל יכפר,[[142]](#footnote-143) וכ"כ המאירי דהציבור קרויים כהנים לענין זה. - **ב** המהרש"א גריס בד' רש"י דהיינו משום דהוא בא עליו ועל אחיו הכהנים ועל כל קהל ישראל, וכתב דהא דמסקינן דאי"ז חטאת ציבור אלא חטאת שותפין הוא משום דרק הכהנים מתכפרין בפר אבל קהל ישראל אין מתכפרין אלא בשעיר.[[143]](#footnote-144) - **ג** השיח יצחק פירש בד' רש"י דהוא משום דכפרת הציבור תלוי' בו, וע"ד שכתב בפירש"י לעיל ו' ב' (ד"ה הותרה).

**ולא למיתה אזלא,** בטעם הא דליכא דין מיתה בחטאת ציבור מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה שאין חטאת ציבור מתה כתב דהוא משום דכי גמירי חמש חטאות מתות ביחיד גמירי, וכ"כ בפירש"י בתמורה ט"ו א' ד"ה אינה מתה דחטאות המתות הוא מהלמ"מ, ושל יחיד גמירי ולא של ציבור. - **ב** בהוריות ו' ב' ובתמורה ט"ז א' תניא דלדעת ר"ש הוא משום דיש מן החטאות המתות דלא שייכי בציבור, וע"כ ליכא דין מיתה אף באותם דשייכי בציבור, וכ"כ בפירש"י לקמן בסוגיין (ד"ה שאין חטאת השותפין).[[144]](#footnote-145) - **ג** בפי' ר"ח כתב דהוא משום דא"א שימותו הציבור כולו, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש והמאירי דהוא משום דאין הציבור מתים, ועד"ז כתב התורי"ד דהוא משום דאחיו הכהנים מתכפרין ואם הוא מת הכהנים קיימים והילכך אי"ז חטאת שמתו בעלי'.

בדעת רש"י שפירש דהא דליכא דין מיתה בחטאת ציבור הוא משום דלא גמירי בה לדין מיתה, וכ"ה מבו' גם ממשה"ק התוס' דמ"ט לי"ב לדין רעי', ונתבאר להלן, ולא פירשו דהוא משום דאין הציבור מתים, כדתנן בתמורה ט"ו א' דלא משכח"ל חטאת שמתו בעלי' בציבור, והיינו משום דאין הציבור מתים, והכי תניא שם ט"ז א' ובהוריות ו' ב', י"ל דהוא משום דס"ל דעיקר הא דאין ציבור מתים הוא משום דבציבור איכא כפרה אף למתים, כדילפינן לה בהוריות ו' א' מהא דראוי' כפרה זו שתכפר על יוצאי מצרים, וכיון שהחטאת עולה להן אף אחר מותן ע"כ לי"ב לדינא דחטאת שמתו בעלי', וע"כ כ"ז הוא בחטאת שבאה על חטא ואף אלו שמתו עדין מחויבין הן בחטאת זו, ובזה אמרינן דאף אחר מותן קריבה עליהן החטאת הזו וע"כ לי"ב לההלכתא דחטאת שמתו בעלי', אך בפרו של כה"ג שאחר שמת כבר אינו מחויב בו, ל"ש כלל לומר דעדין הוא קרב עליו, ואם הי' קרב עליו ל"ה שייך שיכנס חבירו בדמו ויתקיים בו דין פר כה"ג דהכה"ג השני, וע"כ לי"ב להא דאין הציבור מתים, ואכמ"ל.

## דין רעי' בחטאת ציבור שנתכפרו או מתו בעלי'

התוס' הק' דאף דחטאת ציבור לא אזלא למיתה מ"מ אינה קריבה אלא רועה, כדאמר ר"ש לקמן בחטאת ציבור שנתכפרו בעלי' דירעו עד שיסתאבו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהא דרועה הוא מדרבנן, והיינו דכיון דלא נאמר בה דין מיתה, אף לא נאמר בה דין רעי', וכל הא דרועה הוא מדרבנן, ולא גזרו אלא כשנתכפרו בעלי' באחר לגמרי וכו' ומשא"כ הכא דלא מתו כל בעלי' לגמרי וכו'. - **ב** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דהא דרועה הינו כשנתכפרו בה כבר, אך כל שעומדת עדיין להקרבה שלא נתכפרו בה אחיו הכהנים לאו לרעי' אזלא, וכ"כ התורי"ד, והתור"פ הוסיף לפרש דהיינו דדוקא כשנתכפר באחר או בעברה שנתה מאי הו"ל לבעלים תו למעבד מינייהו, ומשא"כ במת כה"ג דאף דהוא מת עדיין צריכין הכהנים לכפרה, לא אמרינן דילך לאיבוד אלא יתכפרו בו הכהנים, וכ"נ בד' התוס' בתמורה ט"ו ב' ד"ה וקא קרבה ובד' הריטב"א. - **ג** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו לישב עוד דהא דחטאת ציבור שמתו בעלי' אינה מתה הוא משום דאין ציבור מתים ולא חשיב כלל כמתו בעלי', וע"כ היא קריבה ולי"ב דין רעי'.

במש"כ התוס' דהא דחטאת ציבור שנתכפרו בעלי' רועה הוא מדרבנן, צ"ב, דכיון דמדאורייתא היא קריבה לחטאת, היאך תיקנו חכמים דין רעי' וקריבין המעות לעולה, הרי מדאורייתא חטאת היא, - וי"ל דכל הא דמדאורייתא היא קריבה לחטאת, היינו רק בבהמה זו שכבר חייל בה דין הקרבה, אך אם יפול בה מום אין הדמים קריבין לחטאת, דכיון שמתו או נתכפרו הבעלים א"א להפריש חטאת עליהן והו"ל מותר חטאת דאזיל לעולה, וע"כ שפיר תיקנו חכמים תרעה ועי"ז קריבין הדמים לעולה מדינא, - אך אכתי תיקשי ממה שאמרו בשבועות י"ב א' דהא דירעו עד שיסתאבו ואין הן עצמן קריבין עולה, הוא מגזירה אחר כפרה אטו לפני כפרה, ומבו' דמדינא היו הן עצמן קריבין לעולה, ולפ"ד התוס' הרי מדאורייתא קריבין הן עצמן לחטאת, והיאך מצי להקריבן לעולה,[[145]](#footnote-146) וצ"ע.

במש"כ התו"י ודעימי' דהא דליכא הכא לדין רעי' הוא משום דעומדת עדיין להקרבה שלא נתכפרו בה אחיו הכהנים, בפשוטו היינו דלעולם כיון דלא נאמר בה ההלכתא דמיתה אף לא נאמר בה ההלכתא דרעי', והא דרועה הוא משום דא"א להקריב חטאת שלא לכפרה, וכמש"כ התור"פ דמאי הו"ל לבעלים תו למיעבד מינייהו, וע"כ הכא דעדיין ראוי הפר לכפרת אחיו הכהנים קריבה ואינה רועה, - אך יש להעיר דא"כ מ"ט הוצרכו לפרש דהוא משום דלא נתכפרו בה אחיו הכהנים, הרי אף אם ל"ה הפר מכפר אלא על הכה"ג עצמו, הרי כיון דדנו הכא דיכנס אחר בדמו, ראוי הפר ליקרב לחובת הכה"ג שנכנס תחתיו, וצ"ע.[[146]](#footnote-147)

**א"ל ר"מ והלא פר יוהכ"פ וחביתי כה"ג ופסח דקרבן יחיד וכו' מכלל דאיכא למ"ד דציבור,**[[147]](#footnote-148)התורי"ד כתב דהו"מ להוכיח דלא כן מחביתי כה"ג דודאי דאינם קרבן ציבור, - אך התו"י כתבו דס"ד דחביתי כה"ג חשיבי כקרבן ציבור, משום דקריבין עם מנחת צבור,[[148]](#footnote-149) או משום דכשמת הכה"ג ולא מינו אחר תחתיו מביאין חביתין משל ציבור, וכ"כ התוס' הרא"ש והתור"פ והריטב"א.

**פר העלם דבר של ציבור ושעירי ע"ז,** התוס' הק' דמ"ט נקט פר בלשון יחיד ושעירי ע"ז בלשון רבים, והתוס' בשבועות י"א ב' ובזבחים מ"א ב' ובמנחות נ"ב א' הניחו לזה בקושיא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהא דנקט שעירי בל' רבים הוא כמ"ד דכל שבט ושבט מביא שעיר, והא דלא נקט פרי העלם דבר הוא משום דלא פסיקא לי' דאתי למיטעי דאיירי נמי בפר שמביא ציבור בע"ז וזה אינו דהא עולה הואי, והמרומי שדה כתב דהיינו משום דפלוגתא דתנאי בדין מיתה בפר העלם דבר ושעירי ע"ז הוא רק בחטאת ולא בעולה ומשום הך בריתא תני פר ולא פרי ונקיט גם בכל מקום הכי, ועד"ז כתב השיח יצחק, ועמש"כ השפ"א בזבחים מ"א ב' לפרש לדבריהם בע"א.[[149]](#footnote-150) - **ב** התו"י כתבו דהוא משום דלא ניח"ל להזכיר פר בלשון רבים ולומר פרי העלם דבר שאינו לשון יפה. - **ג** בפי' רבינו אליקים כתב דשעירי ע"ז לאו תרויהו שעירי נינהו אלא פר ושעיר, והיינו דהא דתני שעירי בל' רבים היינו פר ושעיר, ולפ"ז ניחא דלא תני פרי בל' רבים. - **ד** התוס' בהוריות ג' ב' ד"ה שעירי ע"ז כתבו דהא דנקט שעירי בל' רבים הוא משום דאיכא טובא שעירים שעירי ר"ח ושעירים רגלים שהם מרובין, ואיידי דקאמר התם שעירי נקט נמי הכא אע"ג דאינו אלא אחד. - **ה** הרש"ש כתב דהוא משום דאיכא פר העלם דבר של כהן משיח דהוי קרבן יחיד, וע"כ לא נקט פרי בל' רבים דהי' משמע דקאי גם על פר העלם דבר של כהן משיח. - **ו** המרומי שדה בזבחים מ"א ב' כתב ע"פ דקדוק ל' הרמב"ם דבקרבן ע"ז מביא הבי"ד קרבן מכל שבט ושבט, דהטיפול ועסק ההבאה הוא על בי"ד, ובשאר העלם דבר מביא כל שבט ושבט, דהטיפול ועסק ההבאה הוא על כל שבט ושבט, וע"כ בע"ז מביאין כל השעירין כאחד, דכל אחד הוא חצי קרבן, אך בשאר העלם דבר כל שבט מביא פר בפנ"ע.

**א"ל ר"מ קרבן יחיד כללא הוא וכו' א"ל ר' יעקב קרבן ציבור כללא הוא וכו',** התור"פ עמד בזה בדעת ת"ק דהרי שפיר קאמרי ר"מ ור' יעקב, וכתב די"ל דת"ק תרתי בעי קרבן ציבור וקבוע זמן, וע"כ הוא דפר העלם דבר ושעירי ע"ז וחגיגה אין דוחין את השבת ואת הטומאה, והא דחביתי כה"ג דוחין את השבת ואת הטומאה הוא משום דחשבינן לה כקרבן ציבור, וגם הא דפר כה"ג דוחה את השבת ואת הטומאה הוא משום דאחיו הכהנים מתכפרין בו וחשיב כקרבן ציבור, ואף לאידך אמוראי דס"ל דלא חשיב כקרבן ציבור אלא כקרבן שותפין, מ"מ כיון דזמנו קבוע דוחה את השבת ואת הטומאה, ורק קרבן יחיד אינו דוחה את השבת ואת הטומאה אף אם זמנו קבוע,[[150]](#footnote-151) וכ"נ בד' התוס' בפסחים ע' ב' ד"ה הא ודאי דלת"ק תלי דין דחיית שבת וטומאה במה דהוי קרבן ציבור,[[151]](#footnote-152) - אך הרמב"ם בפיהמ"ש בתמורה ט"ו א' כתב דכו"ע מודו לר"מ דלא תלי בקרבן ציבור וקרבן יחיד אלא אם זמנו קבוע או אין זמנו קבוע, וכ"נ בד' התוס' בסנהדרין י"ב ב' ד"ה שטומאה הותרה.[[152]](#footnote-153)

## דין מיתה בחטאת השותפין

**לא תימא שאין חטאת ציבור מתה אלא שאין חטאת השותפין מתה,** בפירש"י כתב דהיינו משום דר"ש ס"ל דה' חטאות המתות בחד מקום אגמרינהו וכו', ועמש"נ לעיל במש"כ התו"י בזה, ולפ"ז הרי דכ"ז הוא לדעת ר"ש בתמורה ט"ו א' וט"ז א' ובהוריות ו' ב' דהא דאין חטאת ציבור מתה הוא משום דלא שייך ה' חטאות בציבור, וה"נ אין חטאת השותפין מתה, אך לדעת ת"ק בתמורה ט"ו א' דס"ל דהא דאין חטאת ציבור מתה הוא משום דלא גמירי לדין מתה אלא ביחיד ולא בציבור, וכמו שפירש"י התם, הרי דכ"ז הוא בחטאת הציבור, אך חטאת השותפין מתה, וזה כמו שדנו בהוריות ו' א' דשאני חטאת השותפין מחטאת ציבור, (ולא דחינן התם אלא דלר"ש אף חטאת השותפין אינה מתה, אך לת"ק חטאת השותפין מתה).

אך למשמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש בתמורה שם דר"ש לפרושי טעמא דת"ק קאתי, וטעמא דת"ק דאין חטאת ציבור מתה הוא משום דלא משכח"ל לכל הה' חטאות, הרי דאף לת"ק אין חטאת השותפין מתה.

המאירי כתב דקי"ל דחטאת שותפין מתה, והא דבפר כה"ג ליכא דין מיתה הוא משום דכל הכהנים מתכפרין בו וחשיב כקרבן ציבור, והיינו דלא קי"ל כרבא דחשיב לה כחטאת שותפין, וגם לא קי"ל כר"ש דחטאת השותפין אינה מתה, אלא קי"ל כת"ק דרק חטאת ציבור אינה מתה, (וזה כמש"נ בדעת רש"י), - ועיי"ש שעמד בזה דהיאך משכח"ל חטאת שותפין הרי חטאת אינה באה בנדבה שיהיו שנים נודרים ומתנדבים כאחד אלא על חטא ידוע ואין ב' מתכפרין בחטאת אחת,[[153]](#footnote-154) וכתב דמשכח"ל כשהיו להם בהמות בשותפות וחטאו שניהם וביררו שתי בהמות והפרישום לחטאותיהם ועדיין הם של שותפות, וכ"כ המאירי בהוריות ו' א', וצ"ב.[[154]](#footnote-155)

## אם איכא נפ"מ אם פר יוהכ"פ חשיב כקרבן ציבור או כקרבן שותפין

**ומאי נפ"מ,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דסו"ס לאו למיתה אזיל ושפיר תריץ רב עמרם דלי"ב לדינא דחטאת שמתו בעלי', מאי נפ"מ אם קרינן לה חטאת ציבור או חטאת שותפין,[[155]](#footnote-156) - והתו"י הק' בשם רבו, דנפ"מ טובא בזה, דאם חטאת ציבור היא לי"ב דין מיתה אף לר' יהודה משום דאין הציבור מתים, ואם חטאת שותפין היא אית בה דין מיתה לר' יהודה, ועוד, דאם חטאת שותפין היא הרי דגם לר"ש דאין בה דין מיתה כשמתו בעלי', מ"מ אינה קריבה, ואם חטאת ציבור היא קריבה משום דאין הציבור מתים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** לדעת רש"י ותוס' ודעימייהו דמה שאמרו לעיל דחטאת ציבור לאו למיתה אזלא אי"ז משום דאין הציבור מתים אלא משום דלא גמירי לדין מיתה בחטאת ציבור, והא דלי"ב לדין רעי' הוא משום דאי"ז אלא מדרבנן ולא גזרו בכה"ג, או משום דליכא דין רעי' אלא כשנתכפרו בה, הרי דליכא נפ"מ כלל אם הויא חטאת ציבור או חטאת שותפין, דלר' יהודה דחטאת שותפין אזלא למיתה, ה"נ חטאת ציבור אזלא למיתה, ולר"ש דחטאת ציבור לא אזלא למיתה ואף לי"ב לדין רעי', ה"נ הוא בחטאת שותפין.[[156]](#footnote-157) - **ב** התו"י כתב בשם רבו דבפר יוהכ"פ שאינו בא על חטא, הרי דאף אם הוי קרבן שותפין מ"מ אין מניחין מלהביאו בשביל מיתת הכה"ג ועדיין הוא ראוי להקרבה,[[157]](#footnote-158) וכ"כ התוס' הרא"ש. - **ג** התו"י כתבו לישב עוד דהא דבשותפין איכא מיתה היינו בב' או ג' בנ"א שיכולין למות כולן ובכה"ג הוא דאם מת אחד מהן נדחה הקרבן, אך בפר הבא על כל השבט, הרי דאף אם חשבינן להו כשותפין, מ"מ דמי לחטאת ציבור שאינה מתה משום דאין הציבור מתים, וה"נ הוא בשבט אחד דגמירי דלא כלה שיבטא,[[158]](#footnote-159) וקרינן בהו שפיר ראוי' כפרה זו שתכפר על יוצאי מצרים. - **ד** התו"י כתבו לישב עוד דלדעת ר"ש דמדמי חטאת השותפין לחטאת ציבור דאינה מתה, הרי דכ"ה דאין מיתה בציבור ה"נ אין מיתה בשותפין, אך לדעת ר' יהודה אף דליכא דין מיתה בציבור משום דאין הציבור מתים, מ"מ איכא דין מיתה בשותפין.[[159]](#footnote-160)

## טעמא דר"ש דליכא דין מיתה בחטאת ציבור ובחטאת השותפין

התו"י האריכו בתו"ד דהא דלר"ש ליכא דין מיתה בחטאת ציבור ובחטאת השותפין, אי"ז משום דלא שייך בהו כל ה' חטאות המתות, אלא הוא משום דכך נאמרה ההלכה דביחיד מתה ובציבור רועה, ומדמי חטאת השותפין לחטאת ציבור.

אך בפירש"י בסוגיין ובהוריות ו' ב' כתב דטעמא דר"ש הוא משום דלא נאמרה ההלכה אלא במקום דשייכי כל הה' חטאות, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' בזבחים קי"ב א' ד"ה בשעיר דלר"ש אין חטאת זכר מתה כיון דלא משכח"ל ולד חטאת בחטאת זכר, - וכ"ה מבו' ממש"כ הרא"ש בקינים ספ"ב והמאירי בקידושין י"ג ב' דלר"ש אין חטאת העוף מתה משום דלא שייך בה כל ה' חטאות.

## אם איכא דין אהדורי אטהרה בפר יוהכ"פ

התוס' הק' דמ"ט לא קאמר דנפ"מ הוא לאהדורי אטהורים דאם קרבן ציבור הוא א"צ לאהדורי אטהורים למ"ד דטומאה הותרה בציבור, ואם קרבן שותפין הוא צריך לאהדורי אטהורים, כמו שאמרו לעיל ז' א' באילו של אהרן דאע"ג דקביע לי' זמן כיון דיחיד הוא מהדרינן, וכתבו הוא משום דר"ש גופי' ס"ל לעיל ז' ב' דטומאה דחוי' בציבור, - אך הנה הריטב"א לעיל ו' ב' כתב בשם תוס' דאף דבאיל של כה"ג דקרבן יחיד הוא מהדרינן אטהרה, מ"מ פרו חשיב כקרבן ציבור משום דרוב העבודות תלויות בו, וכ"כ הריטב"א לעיל ז' ב' דפרו חשיב קרבן ציבור וא"צ ריצוי ציץ.

והשאג"א בסימן ל"ח כתב דאין לומר כן דפרו חשיב כקרבן ציבור משום דהשעיר תלוי בו, דהרי להדיא תנן דאמר ר"מ דהלא פר יוהכ"פ דקרבן יחיד הוא ודוחה את הטומאה, והרי דפר כה"ג דינו כקרבן יחיד, ועמש"כ המקד"ד בר"ס כ"ו בישוב ד' הריטב"א, ומש"כ הקה"י בסו"ס א', ואכמ"ל.

לעיל ז' ב' מוכיח ר"ש דאף כשאין הציץ על מצחו מרצה, מכה"ג ביוהכ"פ שאין עודהו על מצחו ומרצה, וא"ל ר' יהודה הנח לכה"ג ביוהכ"פ שטומאה הותרה לו בציבור, והשעה"מ בפ"ד מביאת מקדש הי"ד הק' דלמש"כ התוס' הכא דפר כה"ג דינו כקרבן יחיד ולא אמרינן בי' טומאה הותרה בציבור, א"כ מה משני ר' יהודה דהנח לכה"ג ביוהכ"פ שטומאה הותרה לו בציבור, הרי איכא פר כה"ג דלא הותרה בו טומאה, ועמש"כ בגל' הגרע"א שם, ומש"כ בזה הקה"י בסימן א'.[[160]](#footnote-161)

כ"ד אייר פ"ג

דף מס' 10

## תמורה בפר יוהכ"פ

**נ' ב'** **- לדברי האומר פר יוהכ"פ קרבן יחיד,** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דהיינו דפליגי לעיל אם פר יוהכ"פ הוא קרבן יחיד או קרבן ציבור, ודלא כרבא דאמר לעיל דליכא פלוגתא בהא, - אך בד' התוס' מבו' דהיינו דבברייתא דלעיל תניא דר"א ור"ש אומרים ירעו וכו' שאין חטאת ציבור מתה, והרי דלדידהו הו"ל חטאת ציבור או חטאת שותפין, והוא דלא כר"מ דקרי לפר יוהכ"פ קרבן יחיד, וזהו דמיבע"ל דשמא מודה ר"מ דחשיב כקרבן שותפין, והא דקרי לה קרבן יחיד הוא לאפוקי מת"ק, - ועמש"כ בזה השיח יצחק.

**מאי מיבע"ל אם בתר מקדיש אזלינן או בתר מתכפר אזלינן,** צ"ע דאם מיבע"ל בזה, א"כ מ"ט העמיד האיבעיא למ"ד דפר יוהכ"פ קרבן יחיד, הרי יש להסתפק כן לכו"ע במקדיש קרבן להתכפר בו חבירו אם המקדיש עושה תמורה או המתכפר עושה תמורה, וביותר צ"ע בהא דמיבע"ל הכי בפר יוהכ"פ רק למ"ד דקרבן יחיד הוא, הרי יש להסתפק כן אף למ"ד דהוי קרבן ציבור או קרבן שותפין, דהרי המקדיש יחיד הוא, כאשר כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בתמורה י' א' דאם הי' המקדיש עושה תמורה, היינו אף כשהקדיש קרבן שיתכפרו בו הציבור, - ובס' חוקת היום כתב לפרש דהוא משום די"ל דמהא דאמר ר"מ דפר יוהכ"פ קרבן יחיד הוא אף דאחיו הכהנים מתכפרין בו יש ללמוד דס"ל דכל שמקדיש קרבן שיתכפרו בו רבים חשיב כקרבן יחיד, וע"כ י"ל לדידי' דבתר מקדיש אזלינן לענין תמורה, אך לאידך תנאי דחשיב כקרבן שותפין או כקרבן ציבור, ודאי דבתר מתכפר אזלינן, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה, ובמש"כ בזה בהערות להגרי"ש.

## המקדיש מוסיף חומש והמתכפר עושה תמורה

**המקדיש מוסיף חומש,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דבמקדיש קרבן להתכפר בו חבירו המקדיש הוי בעלים לענין תוספת חומש אם הוממה ובא לחללה, אך אם בא המתכפר לחללה אינו מוסיף חומש, וכ"כ רש"י בזבחים ו' א' והריטב"א והמאירי בסוגיין. - **ב** בפירש"י בתמורה ב' ב' פירש דהיינו דרק כשפודה את הקדשו כשנפל בו מום מוסיף חומש, אך המימר אינו מוסיף חומש, דעל הקדש שני אין מוסיפין חומש. - **ג** בפירש"י שם כתב לפרש עוד דהיינו כשהקדיש בית או שדה דכשבאין הבעלים לפדותו מוסיפין חומש, אך כשפודהו אחר אינו מוסיף חומש.

בעיקר הא דהמקדיש מוסיף חומש אף דהמתכפר עושה תמורה, משמע בפירש"י בסוגיין ובזבחים ו' א' דהיינו דהמתכפר הוא דחשיב הבעלים דידי', וע"כ הוא עושה תמורה,[[161]](#footnote-162) והשיח יצחק כתב בשם שיטה כת"י דהוא משום דדמי לנותן דבר לחבירו דהוא של המקבל ולא של הנותן, ולפ"ז בפשוטו הא דמקדיש מוסיף חומש הוא משום דדין חומש לא תלי כלל בבעלים אלא תליי' רחמנא במקדיש, וע"כ אף דהמתכפר הוי הבעלים, מ"מ המקדיש מוסיף חומש, - אך בל' רש"י והריטב"א בסוגיין משמע דהא דמקדיש מוסיף חומש הוא משום דלענין חומש חשבי' רחמנא כבעלים,[[162]](#footnote-163) וכ"נ בד' הר"ן בנדרים ל"ו ב', וכ"ה מבו' ממש"כ התורי"ד בב"ק ע"ו א' דמה שאמרו דמעיקרא תורא דראובן והשתא תורא דראובן הוא אף כשהקדישו לבדה"ב דנמי שמו עליו שהרי הבעלים מוסיפין חומש בפדיונו וכל אדם אין מוסיפין חומש, והרי דהא דהמקדיש מוסיף חומש הוא משום דשמו עליו וחשבינן לי' כבעלים.[[163]](#footnote-164)

בפירש"י כתב דמקדיש קרבן להתכפר בו חבירו היינו לצאת בו חבירו חובה שעליו, ומשמע דל"מ להקדיש קרבן שיתכפר בו חבירו רק כשחבירו חייב קרבן והוא מקדישו שיצא חבירו חובה שעליו, וכ"נ בפירש"י בזבחים ו' א' ד"ה המקדיש ובפירש"י מכת"י במנחות ע"ג ב' ד"ה שיתכפר בהן, ובד' הראשונים בכ"ד,[[164]](#footnote-165) אך בחי' הגרי"ז בפר' ויקרא נקט דמצי להקדיש קרבן שיתכפר בו חבירו, אף כשאין חבירו מחויב קרבן.

**אחיו הכהנים בקביעותא מתכפרי או"ד בקופיא מתכפרי,** בפירש"י כתב דמיבע"ל אם הוו כשאר המתכפרים שהפריש אחרים עליהן שהקנו להן הבהמה לכפרה, ואף כאן נקנה להן חלק בו, והו"ל חטאת השותפין לענין תמורה, או שאין כפרתן קבועה בו אלא צפה ע"ג כפרת כה"ג ואין הקרבן נקרא על שמם וקרבן יחיד הוא, ומשמעות דבריו דלהצד דמקופיא מתכפרי אי"ז קרבן דידהו כלל דאינו נקנה להן, אלא שהן מתכפרין אגב הכה"ג, וכ"ה מבו' בדבריו לקמן נ"א ב',[[165]](#footnote-166) - אך בפי' ר"ח כתב דמיבע"ל אם בקביעותא מתכפרים וכיון שנקבעו בזבח נעשה זבח של שותפין ואינו יכול להמיר שהרי גם אחרים מתכפרין בו ואין השותפין ממירין, או דבהקיפא מתכפרין דאין לאחיו הכהנים בפר כלום עד שעת הקפת הוידוי ואם מימר מקודם לכן תמורתו תמורה, וכ"כ הערוך בע' קף.

התוס' פירשו דהא דמיבע"ל אם בקביעותא מתכפרי או בקופיא מתכפרי, הוא בהא דקרי לה ר"מ קרבן יחיד, אם היינו דוקא, דלא חשיב כקרבן שותפין משום דמקופיא מתכפרי, או דל"ד הוא אלא לאפוקי מת"ק, אך לעולם הוי קרבן שותפין משום דבקביעותא מתכפרי,[[166]](#footnote-167) - ובחי' הגרע"א תמה בזה, דהרי לפ"מ דמפרשינן מעיקרא דמיבע"ל אם בתר מקדיש או בתר מתכפר, היינו דאף דקרי לה ר"מ קרבן יחיד, מ"מ לענין תמורה מיבע"ל דתלי במתכפר וכיון דאחיו הכהנים מתכפרין בו הו"ל לענין תמורה כשל שותפין דאין עושין תמורה, וא"כ ה"נ לפ"מ דמסקינן דמיבע"ל אם בקביעותא מתכפרי, מ"מ שפיר קרי לה ר"מ קרבן יחיד משום דבאמת הוא קרבן יחיד, אלא לענין תמורה דתליא במתכפר מיבע"ל אם בקביעותא מתכפרי ואין עושין תמורה.[[167]](#footnote-168)

התור"פ כתב דלמ"ד דקרבן ציבור הוא הרי דאף דמקופיא מתכפרי מ"מ אין ממירין משום דהוי קרבן ציבור, - ונתחדש בדבריו דאף למ"ד דקרבן ציבור הוא י"ל דאין אחיו הכהנים מתכפרין אלא מקופיא, ואפ"ה חשבינן לה כקרבן ציבור, ושמא הוא משום דס"ל דאפקרי' רחמנא לגבי אחיו הכהנים, (כמו שאמרו לקמן נ"א ב'), וכיון דהוי של כל הכהנים ע"כ אף דאינם מתכפרין בו אלא מקופיא חשיב כקרבן ציבור.

התו"י והתוס' הרא"ש הק' דמ"ט לא מיבע"ל אם מתה או לא, ולכאו' מכוון דבריהם הוא למ"ד דחטאת השותפין אינה מתה, דלדידי' יש להסתפק אם אחיו הכהנים בקביעותא מתכפרי וחשיב כחטאת השותפין דאינה מתה, או בקופיא מתכפרי וחשיב כחטאת יחיד דמתה,[[168]](#footnote-169) - וצ"ע, דהרי ר"מ גופי' דס"ל דפר יוהכ"פ קרבן יחיד הוא, ס"ל דחטאת השותפין מתה, וכמו שאמרו בהוריות ו' א' דלדידי' אם מת אחד מבי"ד פטורין משום דהו"ל חטאת שמת אחד מן השותפין, וא"כ הרי לדידי' ליכא למיבעי אם מתה או לא.[[169]](#footnote-170)

## אם כפרת מקופיא מהניא לחשוב הקרבן כקרבן שותפין דאין ממירין בו

התוס' הק' ממה שאמרו בזבחים ה' ב' דהניח בהמה לב' בניו ומת אין ממירין בה, אף דיורש אינו מכפר אלא מקופיא,[[170]](#footnote-171) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהתם דליכא אלא יורשים דמכפרי בה מקופיא חשיב כקרבן שותפין, אך הכא דאיכא כה"ג דמכפר בה מקיבעא לא חשיבא כפרה דידהו כלום וכמאן דליתא דמי ולא חשיב קרבן שותפין, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א והתוס' בזבחים שם. - **ב** למש"כ הר"ח והערוך דהא דבהקיפא מתכפרים היינו דאין לאחיו הכהנים בפר כלום עד שעת הקפת הוידוי, הרי דהא דעושה הכה"ג תמורה אי"ז כלל משום דלא סגי בכפרה דמקופיא לחשבו כקרבן שותפין, אלא משום דקודם הקפת הוידוי הוי הפר לדידי' לחודי', אך ביורשים דהוי הקרבן לדידהו ומתכפרין בו מקופיא חשיב כקרבן שותפין ואין ממירין בו, ועמד ע"ז השיח יצחק. - **ג** בפירש"י בזבחים שם ד"ה ומשני מבו' דלעולם כיון דאין מתכפרין אלא מקופיא לא חשיב כקרבן שותפין, כדחזינן דהניח מנחה לב' בניו קריבה אף דמנחה אינה באה בשותפות, והא דיורש מימר הוא משום דיש לו כפרה מקופיא, והלח"מ בפי"ד ממעה"ק ה"ג כתב דלפ"ז הא דאם הניח בהמה לב' בניו אין ממירין הוא מדכתיב אם המר ימיר לרבות את היורש אחד מימר ולא ב' ממירין, וכמו שאמרו בזבחים שם, וכ"כ הפנים מאירות והגרע"א בזבחים שם, וכתבו דלפ"ז ניחא דע"כ הוא דהכה"ג מימר אף דאחיו הכהנים מתכפרין מקופיא ולא חשבינן לה כקרבן שותפין,[[171]](#footnote-172) וכן רמז לזה הלח"מ שם.[[172]](#footnote-173) - **ד** הקר"א בזבחים שם כתב דשאני ביורשים דמרבינן מקרא דיורש מימר אף שאינו מתכפר אלא מקופיא, וע"כ חשבינן לה כקרבן שותפין לענין תמורה, אך אחיו הכהנים אם אין מתכפרין אלא מקופיא, לא חשיבי כלל כבעלים לענין תמורה ואין בידם להמיר,[[173]](#footnote-174) וע"כ לא חשיב כקרבן שותפין לענין תמורה.[[174]](#footnote-175)

התוס' כתבו דביתו נמי מקופיא מכפרי, דאי לאו הכי הו"ל קרבן שותפין ואינו עושה תמורה, והשיח יצחק כתב לצדד דכיון דאשתו כגופו אף אשתו מתכפרת מקופיא, והא דלא חשבינן לה כקרבן שותפין, הוא משום דאשתו כגופו וכחד חשיבא.[[175]](#footnote-176)

**שהזבח נוהג ביחיד כבציבור,** כ"ה גירסת הר"ח ורבינו אליקים, - אך הריטב"א כתב דגרסינן נוהג בציבור כביחיד, דבזה הוא דשאני תמורה דאינה נוהגת בציבור, וכן גירסת התו"י לקמן נ"א א', - ועמש"כ בזה המהרש"א.

**ודוחה את השבת ואת הטומאה,** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דהא דתמורת הפסח אינה דוחה את השבת, הוא משום דאינו יוצא בה יד"ח פסח,[[176]](#footnote-177) משום דכל דבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין, אלא דיש לה דין פסח, והתוס' הרא"ש כתב דהיא נאכלת למנוייו ועד חצות ובצלי,[[177]](#footnote-178) ועמש"כ המקד"ד בקונט' מעניני קדשים סימן ה' סק"א ד"ה והנה הת"י והקה"י בסימן י"ג סק"א והחוקת היום בסק"ג לפרש בזה, ועיי"ש בקה"י בסק"ב במש"כ עמש"כ התו"י והתוס' הרא"ש בטעם הא דנדחית התמורה אחר שחיטת הפסח, ואכמ"ל.

**תמורת חטאת היא ותמורת חטאת למיתה אזלא,** התוס' עמדו דמ"ט לא משני דר"ש היא דלית לי' מיתה בחטאת שותפות,[[178]](#footnote-179) ובחי' הגרע"א תמה דהרי לפ"מ דמוקמינן לה בפר כה"ג ועושה תמורה, בע"כ דס"ל להך תנא דקרבן יחיד משום דהכהנים מקופיא מתכפרי, ולא אתיא כר"ש דאית לי' דהוי חטאת שותפין, וא"כ ודאי דאית בי' דין מיתה, - ובהגה' חת"ס כתב בשם הגר"נ אדלר שהגי' בד' התוס' דר"ש היא דלית לי' מיתה בחטאת זכר, וזה כמש"כ התוס' בזבחים קי"ב א' ד"ה בשעיר דלר"ש אין חטאת זכר מתה משום דלא משכח"ל ולד חטאת בחטאת זכר.

כ"ה אייר פ"ג

דף מס' 11

## תמורה בפסח

**נ"א א'** **- לוקמה בפסח וכו' ועושה תמורה דקרבן יחיד הוא, קסבר אין שוחטין את הפסח על היחיד,** הרש"ש הק' דאף דאין שוחטין את הפסח על היחיד הרי רשאי יחיד להקדישו לפסח, אלא שאח"כ קודם שחיטה צריך להמנות עליו עוד אחד, וא"כ קודם שהמנהו הרי הוא עדין יחיד עליו ועושה תמורה, - והטל תורה כתב לישב לפ"מ שאמרו בפסחים צ"ט א' דכיון דאין שוחטין את הפסח על היחיד מעיקרא לאמנויי אחרינא בהדי' קאי וכאחד מבני חבורה דמי, ומתקיים בו דינא דר' יהודה דבעינן שיהא אחד מבני החבורה הראשונה קיים, וה"נ לענין תמורה חשבינן לה כקרבן שותפין,[[179]](#footnote-180) ועמש"כ בס' מנח"א להוסיף בזה.

## דחיית שבת וטומאה בחגיגה ובפסח

**חגיגה דקרי לה קרבן ציבור וכו' משום דאתי בכנופיא,** בחגיגה ו' א' מבו' דחגיגה קרבן יחיד היא, והתוס' שם ד"ה קרבן יחיד כתבו דהא דקרי לה הכא קרבן ציבור משום דאתי בכנופיא, היינו לגבי פסח שני דלא אתי בכנופיא, - וצ"ב שהרי ר"מ מייתי מהא דחגיגה אינה דוחה את הטומאה דלאו כללא הוא דקרבן ציבור דוחה את הטומאה, והרי דחשבינן לה כקרבן ציבור גמור, וכל הא דאינה דוחה את הטומאה הוא משום דאף קרבן ציבור דאין קבוע לו זמן אינו דוחה את הטומאה.

התוס' בפסחים ע"ו ב' ד"ה ה"ג כתבו דהא דחגיגה אינה דוחה את הטומאה אי"ז משום דיש לה תשלומין, אלא ילפינן מקרא דאינה דוחה את השבת, וכ"ה דאינה דוחה את השבת אינה דוחה את הטומאה, - וצע"ג דהיאך הוא מתישב עם הא דא"ר מאיר דלאו כללא הוא דקרבן ציבור דוחה את השבת ואת הטומאה דהרי פר העלם דבר וכו' וחגיגה אין דוחין לא את השבת ולא את הטומאה אלא נקוט הך כללא בידך וכו' וכל שאין זמנו קבוע אינו דוחה לא את השבת ולא את הטומאה ואפי' בציבור, ולהדיא דהא דחגיגה אינה דוחה את השבת ואת הטומאה הוא משום דאין זמנה קבוע.[[180]](#footnote-181)

**פסח נמי אתי בכנופיא,**[[181]](#footnote-182)לעיל ז' א' אמרו דאף למ"ד דטומאה הותרה בציבור ולא מהדרינן אטהרה, מ"מ באילו של אהרן דקרבן יחיד הוא מהדרינן אטהרה, והתוס' לעיל ו' ב' ד"ה א"ר תחליפא כתבו דה"נ בפסח מהדרינן אטהרה, דאף דכיון דאתי בכנופיא חשיב כקרבן ציבור לדחיית שבת וטומאה, מ"מ כיון שאין כל ישראל מביאין פסח אחד בשותפות מהדרינן אטהרה, - אך השעה"מ בפ"ד מביאת מקדש הי"ד הוכיח מכ"ד דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור לא מהדרינן בפסח אטהרה, והיינו משום דאתי בכנופיא וחשיב כקרבן ציבור.

**ונוקמי' בפסח שני,** הריטב"א הק' בשם ה"ר אלחנן דא"כ היאך קתני שנוהג בציבור הרי אין פסח שני אלא ביחידים, וכתב בשם ר"י דאתיא אליבא דר' נתן דאכילה לא מעכבא וכל ישראל יוצאין בפסח אחד, ומשו"ה קרי לי' קרבן ציבור שדינו כקרבן ציבור שאין אכילה מעכבת בו, ועד"ז כתבו התו"י ותוס' הרא"ש לעיל בסוגיין, עיי"ש, - ומבו' בדבריו דלא משכח"ל הבאת פסח שני בציבור, ועמש"נ בזה להלן.

## טעמא דת"ק דפסח שני דוחה את השבת ואינו דוחה את הטומאה

**דוחה את השבת ואינו דוחה את הטומאה וכו' מפני טומאה דחיתו ויעשה בטומאה,** התוס' פירשו דטעמא דת"ק הוא משום דכ"ה דפסח ראשון אין דוחה טומאה אלא ברוב ציבור אבל במיעוט ציבור נדחה מפני הטומאה ה"נ בפסח שני, ובתחילת דבריהם פירשו דילפי לה מקרא דככל חקת הפסח, ובהמשך דבריהם כתבו דילפינן לה מקרא דבמועדו, וכ"נ בד' המאירי בפסחים צ"ה ב', עיי"ש.

אמנם הנה המאירי לעיל נ' א' כתב דפסח ראשון דוחה את הטומאה אפי' ביחיד ואין דוחין אותו לפסח שני אחר שהוא טהור מפני טומאת הכהנים או הכלים, והיינו משום דדמי לכל קרבן יחיד שקבוע לו זמן דדוחה את הטומאה, וכל הא דיחיד נדחה לפסח שני הוא בטומאת בעלים, ומשמע דהוא משום דדינא הוא דטמא רחמנא דחיי' לפסח שני,[[182]](#footnote-183) וכ"כ בכ' הגרי"ז בזבחים כ"ג א' בדעת התוס' שם, - ולפ"ז בע"כ דהא דלת"ק אין פסח שני דוחה כלל את הטומאה, כמבו' בסוגיין דאינו דוחה אף טומאת כהנים וכלים, וכ"ה מבו' בד' המאירי לעיל שם,[[183]](#footnote-184) הוא כמו שאמרו דמפני טומאה דחיתו ויחזור ויעשה בטומאה, והיינו דסברא הוא דכיון דהוא נדחה מן הראשון מפני הטומאה, לא יעשוהו בטומאה, וכ"נ בפירש"י בפסחים צ"ה ב' ד"ה יחזור ויעשה בטומאה דטעמא דת"ק הוא משום דמוטב דידחה לגמרי, וצ"ל דאף כשנדחה בראשון מפני דרך רחוקה וטעמי אחריני, מ"מ כיון דמצינו דהוא נדחה מפני הטומאה, אין עושין אותו בשני בטומאה, וכ"כ המנ"ח במצוה ש"פ סקט"ו, וצ"ב.

בטעם הא דמודה ת"ק דפסח שני דוחה את השבת, מבו' בד' התוס' דהיינו משום דאף פסח ראשון דוחה את השבת במיעוט ציבור,[[184]](#footnote-185) והיינו כשהיו כל ישראל זבין או בדרך רחוקה חוץ מאחד או שנים וחל ע"פ בשבת,[[185]](#footnote-186) דאם לא ידחה שבת בכה"ג יתבטל הפסח לגמרי, וע"כ הוא דוחה את השבת אף בשני, - ולמש"נ בד' המאירי הרי דהא דמודה ת"ק דדוחה את השבת הוא משום דכל הא דאינו דוחה את הטומאה הוא משום דמפני טומאה דחיתו יחזור ויעשה בטומאה, אך בדחיית שבת דליכא לה"ט, הו"ל ככל קרבן יחיד הקבוע לו זמן דדוחה את השבת.

המנ"ח במצוה ש"פ סקי"ג כתב דאף דגזה"כ הוא דדוקא מיעוט עושין את השני ורוב או מחצה אין עושין את השני, מ"מ לא תליא אם בפסח שני הוו רוב או מיעוט, אלא תליא אם בפסח ראשון היו רוב או מיעוט, דאם היו מיעוט בפסח ראשון ונדחו תיכף לפסח שני אף שאח"כ נתרבו הרבה מ"מ עושין את השני כיון שהיו בפסח ראשון מיעוט וגזה"כ דמיעוט נדחו, ועיי"ש שכתב לפ"ז דכיון דאין משערין אלא באותם שבאו לעשות פסח, ע"כ אם רוב ישראל לא באו לעשות פסח והיו בדרך רחוקה, עושין אותם הרוב את השני, וכ"כ הרש"ש בפסחים פ' א' בדעת התוס' שם ד"ה משלחין דכל שהיו מיעוט טמאים אף אם בצירוף אותם שבדרך רחוקה הוו רוב, עושין את השני.

אמנם הנה ממש"כ התוס' דהא דלת"ק אין פסח שני דוחה את הטומאה הוא משום דדמי לפסח ראשון דמיעוט ציבור נדחה מפני הטומאה, מבו' דלא משכח"ל שיעשו רוב ציבור את השני, דא"כ הרי בכה"ג הי' בדין שידחה את הטומאה, ובע"כ דאף אם בפסח ראשון היו חשובין מיעוט, מ"מ כל שבפסח שני הם חשובין כרוב אין עושין אותו, וכ"ה מבו' ממש"כ הריטב"א לעיל בסוגיין בשם ה"ר אלחנן דבפסח שני ליכא למימר נוהג בציבור כביחיד שאינו נוהג אלא ביחידים, וכ"נ בד' הצל"ח והגרע"א בפסחים שם, עיי"ש.[[186]](#footnote-187)

## טעמא דר' יהודה דפסח שני דוחה את הטומאה

**ר' יהודה אומר אף דוחה את הטומאה וכו' ככל חקת הפסח יעשו אותו ואפי' בטומאה,** צ"ב דהיאך יליף מככל חקת הפסח יעשה אותו ואפי' בטומאה, הרי פסח ראשון אינו דוחה את הטומאה אלא בציבור, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהיינו דכ"ה דפסח ראשון אינו בטל לגמרי מפני הטומאה ה"נ פסח שני אינו בטל מפני הטומאה, וזה מתפרש לפי המבו' בדבריהם דהא דפסח ראשון אינו דוחה את הטומאה ביחיד, הוא משום דאינו בטל לגמרי, אך בפסח שני דאם יהא נדחה מפני הטומאה יתבטל לגמרי, אינו נדחה מפני הטומאה.[[187]](#footnote-188) - **ב** המאירי לעיל נ' א' כתב דפסח ראשון דוחה את הטומאה אף ביחיד, ורק בטומאת בעלים אינו דוחה את הטומאה, והיינו משום דרחמנא דחיי' לפסח שני, ולפ"ז הרי דזהו דיליף ר' יהודה מככל חקת הפסח יעשו אותו דה"נ פסח שני דוחה את הטומאה, והא דהוא דוחה את הטומאה אף בטומאת בעלים, הוא משום דדמי לפסח ראשון דיש בו לדין דחיית טומאה, אלא דבפסח ראשון כל שהבעלים טמאים דחיי' רחמנא לפסח שני, אך בפסח שני דליכא לה"ט, דוחה אף לטומאת בעלים. - **ג** התור"י הלבן לעיל ז' א' כתב דהא דפסח אינו דוחה את הטומאה ביחיד הוא משום דאין זמנו קבוע כ"כ דנתנה תורה ליחיד זמן אחר דנדחה לפסח שני,[[188]](#footnote-189) ומשמעות דבריו דהא דהוא דוחה את הטומאה בציבור, הוא משום דציבור אין נדחין לפסח שני וחשיב כזמנו קבוע לגמרי, ולפ"ז הרי דזהו יליף ר' יהודה מכל חקת הפסח יעשו אותו דה"נ פסח שני דאין לו תשלומין וזמנו קבוע לגמרי דוחה את הטומאה.

הטו"א בחגיגה ט' א' כתב דהא דפסח אינו דוחה את הטומאה ביחיד, ול"ד לכל קרבן יחיד הקבוע לו זמן שדוחה את הטומאה, ואף פסח גופי' דוחה את השבת אף ביחיד הוא משום דשאני בשאר קרבן יחיד שזמנו קבוע דלא הותרה טומאה אלא לכהן המקריב בלבד וע"כ הותרה אף בקרבן יחיד, ומשא"כ בפסח דדוחה טומאה אף בבעלים משו"ה אינו דוחה אלא ברוב ציבור, וכתב לפרש עוד כתב עוד דהוא משום דשאני בפסח דהוא נאכל בטומאה, כדתנן בפסחים ע"ו ב' דהפסח שבא בטומאה נאכל בטומאה שלא בא מתחילתו אלא לאכילה, וע"כ אינו דוחה טומאה אלא ברוב ציבור, ומשא"כ בשאר קרבנות דאין נאכלין בטומאה אף קרבן יחיד שקבוע לו זמן דוחה טומאה, ועיי"ש משה"ק ע"ז, - וקשיא טובא דלפ"ז מ"ט דר' יהודה דפסח שני דוחה את הטומאה מבכל חקת הפסח יעשו אותו, הרי אדרבה כ"ה דפסח ראשון אינו דוחה את הטומאה ביחיד, ול"ה ככל קרבן היחיד הקבוע לו זמן דדוחה את הטומאה, משום דלא הותרה טומאת בעלים אלא בציבור, או משום דלא הותר אכילה בטומאה אלא בציבור, ה"נ הי' בדין דפסח שני לא ידחה את הטומאה.[[189]](#footnote-190)

בעיקר מש"כ התוס' דהא דפסח ראשון אינו דוחה טומאה ביחיד הוא משום דלא יתבטל לגמרי בשביל טומאה,[[190]](#footnote-191) קשיא טובא ממה שאמרו בפסחים פ' א' דהיו רובן זבין ומיעוטן טמאי מתים, אמר רב אותן ט"מ אינן עושין לא בראשון ולא בשני בראשון לא עבדי דהוו מיעוטא ומיעוטא לא עבדי בראשון וכו', והרי דאף בכה"ג דיתבטל הפסח לגמרי לא הותרה טומאה ביחיד,[[191]](#footnote-192) ואמנם זהו שהשיב שמואל בפסחים שם דויעשו בני ישראל את הפסח במועדו מאי עבדת לי', אך רב משני דכיון דלא אפשר לא אפשר, וקי"ל כוותי', ועמש"כ בזה בס' חוקת היום, וצ"ע.

**ותיפו"ל דאשר לו אמר רחמנא משלו הוא מביא,** בביאור הפירכא נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י מבו' דפריך אהא דמיבע"ל לר"א אם מתכפרין בו הכהנים בקביעותא או בקופיא, דכיון דכתיב אשר לו דמשלו הוא מביא, ודאי דאינם מתכפרין בו בקביעותא, וזה מתפרש למש"כ בפירש"י לעיל נ' ב' (ד"ה בקביעותא) דלכפרה בקביעותא בעינן שיהא נקנה להם חלק בקרבן.[[192]](#footnote-193) - **ב** התוס' פירשו דפריך אהא דאחיו הכהנים מתכפרין בו, דהא דכתיב אשר לו דמשמע דהוא מתכפר בו ואחרים אין מתכפרין בו. - **ג** בפי' רבינו אליקים פירש דפריך אהא דפליגי לעיל נ' א' בפר כה"ג אם חשיב כקרבן יחיד או כקרבן ציבור, דודאי דחשיב כקרבן יחיד כיון דמשלו הוא מביא.[[193]](#footnote-194) - **ד** הרש"ש כתב דפריך אהא דמיבע"ל בשחט ומת מהו שיכנס אחר בדמו, דתיפו"ל דבעינן שיביא משלו, וא"כ היאך יכנס אחר בדמו, וע"ז משני דרחמנא אפקרי' לכל אחיו הכהנים, וע"כ מצי ליכנס בדמו,[[194]](#footnote-195) וכ"כ השפ"א.[[195]](#footnote-196)

## פרוכות שבין ההיכל לקה"ק

**לבין ב' הפרוכות וכו' וביניהם אמה,** בשקלים פ"ח מ"ה תנן דפרוכת עבי' טפח וכו', ומייתינן לה בחולין צ' ב' ובתמיד כ"ט ב', ובפירש"י בחולין שם כתב דקאי על הפרוכת המבדלת בין ההיכל לבין קה"ק,[[196]](#footnote-197) והי' ארכה מ' אמה כגובה ההיכל ורחבה כ' אמה כרוחב ההיכל, וכ"כ המפרש והרא"ש בתמיד שם, וכתבו דזהו דתנן התם דשתים עושין בכל שנה, כדתנן הכא דהיו ב' פרוכות, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ז מכלי המקדש הט"ז.

נחלקו הראשונים היכן היו הפרוכות עומדות, **א** בפירש"י כתב דביניהם אויר אמה, ומשמעות דבריו כמש"כ השיח יצחק דעשו פרוכת אחת קודם מקום האמה טרקסין, ופרוכת שני' אחר מקום האמה טרקסין, ונשתייר אויר אמה פנוי, וכ"נ גם בדבריו בד"ה ועבוד שתי פרוכת. - **ב** התוס' בד"ה ועבוד שתי פרוכת כתבו דהפרוכת החיצונה נתנוה בתחילת מקום אמה טרקסין, והפנימית נתנוה בסוף חלל כ' של קה"ק לצד החוץ דבוקה למקום סוף אמה טרקסין, ולפ"ז נמצא דהיו בין הפרוכות אויר ה' טפחים.[[197]](#footnote-198) - **ג** המפרש בתמיד שם נקט דב' הפרוכות היו בתוך חלל אמה טרקסין,[[198]](#footnote-199) ועיי"ש שהק' דאם היו ב' פרוכות אלו עביין ב' טפחים, היאך הי' הולך הכהן ביניהם.[[199]](#footnote-200)

**שנאמר והבדילה הפרוכת לכם בין הקדש ובין קדש הקדשים,** בד' התוס' בד"ה ועבוד שתי פרוכות מבו' דפשיטא להו דבעינן שתהא פרוכת זו במקום שבין קדושת ההיכל לבין קדושת קה"ק, והיינו משום דבזה מתקיים הא דכתיב והבדילה הפרוכת לכם בין הקדש ובין קדש הקדשים, ועיי"ש במש"כ בפלוגתת רבנן ור' יוסי בזה, ונתבאר להלן, וכ"כ הגבו"א, - אך בד' התו"י מבו' דל"ב שתהא פרוכת זו במקום שבין קדושת ההיכל ובין קדושת קה"ק,[[200]](#footnote-201) וכ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש והתור"פ והריטב"א, ונתבאר להלן.

**שפיר קאמר להו ר' יוסי לרבנן,** בתוספתא פ"ב הי"א תניא דהשיבו רבנן לר' יוסי מה ת"ל בין הקדש ובין קדש הקדשים,[[201]](#footnote-202) והחס"ד שם כתב דהיינו דהול"ל בין הקדש לקדש הקדשים, ומהא דכתיב בין הקדש ובין קדש הקדשים נלמד דרשות לעשות פרוכת אף בין קדש לקדש כמותו או בין קה"ק לקה"ק כמותו,[[202]](#footnote-203) ועד"ז כתב החזון יחזקאל שם, אך השיח יצחק פירש בע"א, עיי"ש, - ולפ"ז צ"ל דמה שאמרו הכא דשפיר קאמר להו ר' יוסי לרבנן, היינו דאף דרשות בידם לעשות ב' פרוכות, מ"מ כיון דעיקר דין הפרוכת הוא להבדיל בין הקדש ובין קדש הקדשים, מ"ט הוצרכו לעשות ב' פרוכות,[[203]](#footnote-204) וע"ז משני דהוצרכו לעשות כן משום ספיקא.

**אבל במקדש שני כיון דלא הואי אמה טרקסין,** בב"ב ג' א' אמרו דהא דלא עשו במקדש שני אמה טרקסין הוא משום דהי' הבית גבוה יותר ולא הי' אמה טרקסין עומד בגובה זה, ובפירש"י הכא כתב דהא דלא הוסיפו על עובי', הוא משום דכתיב הכל בכתב מיד ד' עלי השכיל, ובפירש"י בכתובות ק"ו א' כתב דהיינו משום דמקצרין בכך את ההיכל או את קה"ק, וכ"כ התו"י בסוגיין,[[204]](#footnote-205) וכ"ה מבו' בד' השטמ"ק בב"ב שם בשם הרא"ש,[[205]](#footnote-206) ועמש"כ בזה בתשו' בית אפרים או"ח סימן י' ד"ה ולכן נראה.

## טעמא דרבנן שעשו ב' פרוכות

**ואיסתפקא להו לרבנן בקדושתי' אי כלפנים או כלחוץ ועבוד ב' פרוכות,** בטעם הא שהוצרכו לעשות ב' פרוכות נחלקו הראשונים, דהתוס' פירשו דהוא משום דבעינן שתהא הפרוכת במקום המבדיל בין קדושת ההיכל לקדושת קה"ק וס"ל לרבנן דבעינן דמצד חיצון של פרוכת יהא קדש ומעובי הפרוכת ולפנים יהא קה"ק, וכיון שנסתפקו במקום אמה טרקסין אם היתה קדושתו כלפנים או כלחוץ, ע"כ הוצרכו לעשות ב' פרוכות, ונתנו אחת בתחילת מקום אמה טרקסין, דאם הוי כלפנים נמצא דמתחילת עבי' ולפנים הוי קה"ק ואחת אחר סוף מקום אמה טרקסין, דאם הוי כלחוץ נמצא דמתחילת עבי' ולפנים הוי קה"ק.[[206]](#footnote-207)

אך בד' התו"י מבו' דמן הדין א"צ לעשות את הפרוכת במקום המבדיל בין קדושת ההיכל לבין קדושת קה"ק, והא דעשו ב' פרוכות, היינו משום דאם יעשוה לצד פנים, יש לחוש שמא יכנס עד הפרוכת לצורך עבודת היכל והוא קדוש קדושת פנים, והתור"פ הוסיף דיהא חייב מיתה משום ואל יבא בכל עת אל הקדש, ואם יעשוה לצד חוץ יש לחוש שיקטיר שם הכה"ג את הקטורת דיוהכ"פ ונמצא מקטיר בחוץ, וכ"כ התוס' הרא"ש והתור"פ.[[207]](#footnote-208)

לד' התו"י ודעימי' קשיא קו' התוס' דמ"ט לא עשו פרוכת אחת שעבי' אמה, וי"ל כמש"כ השיח יצחק דהוא רחוק מעט לעשות פרוכת מצמר ופשתים בעובי אמה, והביא כן מס' חנוכת הבית וס' שה"ג, - והעירו די"ל עוד בזה בפשיטות, דעיקר קו' התוס' דמ"ט לא עשו פרוכת אחת שעבי' אמה, הוא לטעמייהו דלא נתקיים דין הפרוכת אלא באחת מן הפרוכות, והא דעשו ב' פרוכות הוא משום ספק, וע"כ הי' ראוי לעשות פרוכת אחת שעבי' אמה ולא לעשות פרוכת יתירה, אך לדעת התו"י ודעימי' שנתקיים דין הפרוכת בב' הפרוכות, וכמש"נ לעיל ולהלן בהערה, ע"כ שפיר עשו כן ולא הוצרכו לעשות פרוכת אחת שעבי' אמה.

הגבו"א לקמן נ"ד א' הק' ע"ד התו"י ודעימי' ממה שאמרו לקמן שם דהיו ב' פרוכות בדביר וב' כנגדן בעלי', ואם כל הא דעשו למטה ב' פרוכות הוא משום חשש מכשול, א"כ מ"ט הוצרכו לעשות כנגדן בעלי' ב' פרוכות,[[208]](#footnote-209) ובע"כ כמש"כ התוס' דבעינן שתהא הפרוכת מכוונת במקום המבדיל בין קדש לקה"ק, ובעינן דמעובי הפרוכת ולפנים יהא קה"ק, וכ"ה דבעינן הבדלה למטה ה"נ למעלה צריך הבדלה בין העליות של קדש לשל קה"ק.

## על איזו פרוכת היו מזין

המקד"ד בסימן א' סק"ה כתב דלפ"ד התו"י ודעימי' דמן הדין א"צ לעשות את הפרוכת במקום המבדיל בין קדושת הקדש לבין קדושת קה"ק, וכל הא דעשו ב' פרוכות הוא משום חשש מכשול, ניחא דבהזאות שעל הפרוכת הי' מזה על הפרוכת החיצונה, דאף אם אמה טרקסין קדושתה כלחוץ, מ"מ יש על פרוכת זו דין פרוכת ויכול להזות עלי', אך לדעת התוס' דבעינן שתהא הפרוכת במקום המבדיל בין קדושת הקדש לבין קדושת קה"ק, נמצא דכשעשו ב' פרוכות נסתפק להן על איזו מהן יש איכא דין פרוכת, ותיקשי דא"כ על איזה מהם הי' מזה הזאה הזאות של יוהכ"פ,[[209]](#footnote-210) - ועיי"ש שכתב די"ל לפ"מ שאמרו לקמן נ"ז א' דכשהוא מזה לא הי' נוגעין בפרוכת, וע"כ שפיר הי' מזה מחוץ לפרוכת החיצונה והי' מתקיים בזה דין הזאה כנגד הפרוכת, אך אכתי תיקשי דבירושלמי בפירקין ה"ד פליגי בה ואית תני דצריך שיהא נוגע, והתו"י ועוד מקמאי לקמן נ"ז א' פירשו כן בדעת ר"א ב"ר יוסי שם, ולדידי' תיקשי דעל איזה מהן הי' מזה, ולא מצינו שצריך ליתן ולחזור וליתן.

והגבו"א לקמן נ"ד א' כתב בתו"ד דכשעשו ב' פרוכות חשיבי ב' הפרוכות כחדא, וע"כ שפיר היו מזין על הפרוכת החיצונה, עיי"ש.[[210]](#footnote-211)

## טעמא דר' יוסי דעשו פרוכת אחת

בטעמא דר' יוסי דלא עשו אלא פרוכת אחת נסתפקו התוס' אם נמי מספק"ל בקדושת אמה טרקסין, אלא דעשו פרוכת אחת שעבי' אמה, וס"ל דהא דכתיב והבדילה הפרוכת היינו בין חלל לחלל שחלל שחוצה לה קדש וחלל שלפנים הימנה קה"ק, או דמודה דבעינן שיהא מעובי הפרוכת ולפנים קה"ק, אלא דפשיטא לי' דקדושת אמה טרקסין כלפנים ועשו את הפרוכת בתחילת האמה טרקסין, ונמצא דמתחילת עבי' ולפנים הוי קה"ק.[[211]](#footnote-212)

אך בפי' ר"ח כתב דר' יוסי ס"ל דקדושת אמה טרקסין כקדושת היכל, ולפ"ז נתנו הפרוכת בפנים, וכ"כ התוס' הרא"ש דר' יוסי ס"ל דלא מספקא להו בקדושת אמה טרקסין, ונתספק בדעתו אם ס"ל דקדושתה כלפנים ונתנו הפרוכת כלפי חוץ, או דס"ל דקדושתה כלחוץ ונתנו הפרוכת כלפי פנים, וכ"כ התורי"ד והתו"י והריטב"א, והתורי"ד כתב די"ל נמי דס"ל דאמה טרקסין חצי' כלפנים וחצי' כלחוץ, - ועמש"כ בתשו' בית אפרים או"ח סימן י' ד"ה ובזה אפשר לפרש לטעמא דר' יוסי בע"א.

התוס' הרא"ש כתב דלדעת ר' יוסי דעשו פרוכת אחת, הרי דאם אמה טרקסין כלפנים ושמו הפרוכת בחוץ נמצא דהי' חלל קה"ק כ"א אמה, ואם אמה טרקסין כלחוץ ושמו הפרוכת בפנים נמצא דהי' חלל ההיכל מ"א אמה, ואין לחוש במה שמוסיפים על אויר ההיכל או בית קה"ק כיון דבלא"ה היתה קדושת מקום החומה באותה קדושה, וכ"כ התו"י והריטב"א.[[212]](#footnote-213)

כ"ז אייר פ"ג

דף מס' 12

**נ"א ב'** **- ואיסתפקא להו לרבנן בקדושתי' אי כלפנים או כלחוץ,** השפ"א הק' דהרי גם בבית ראשון הי' פרוכת במקום הפתח, כמו שאמרו לקמן נ"ד א', וא"כ מאי מספק"ל, הרי הי' אפשר להם לידע היכן הי' פרוס בבית ראשון מפנים או מבחוץ, וכתב דבבית ראשון נתקיים דין ההבדלה בין קדש ובין קה"ק ע"י האמה טרקסין, והפרוכת לא היתה אלא לצניעות, כאשר כ"ה מבו' להדיא בפירש"י בכתובות ק"ו א' (ד"ה בדבבי), ויתבאר בעזה"י לקמן נ"ד א', וע"כ אף דהיתה הפרוכת בחוץ, מ"מ שפיר י"ל דקדושת אמה טרקסין היא כלחוץ, וכ"כ החס"ד בפ"ב הי"א, ועמש"נ להלן בדעת הרמב"ם בזה, ועמש"כ בזה הצל"ח בסוגיין.

**מאן י"א ר' יוסי היא דאמר פיתחא בצפון,** בפירש"י כתב דהיינו דלר' יוסי דלא היתה שם אלא פרוכת אחת היתה פריפתה בצפון דבהא לא פליג על רבנן דכניסתו לתוך חלל בין קה"ק הי' בצפון, וכן אמרו לקמן נ"ט א' דר' יוסי ס"ל דפיתחא בצפון, - אך בתשו' הרשב"א ח"א סימן שפ"ח כתב בדעת הרמב"ם דלר' יוסי היתה הפרוכת פרופה מן הדרום כפרוכת חיצונה לת"ק, מדלא קתני ולא היתה אלא אחת ופרופה מן הצפון, וצע"ג מסוגיין, וכבר עמד ע"ז הלח"מ בפ"ד מעיוהכ"פ ה"ב.

**לעולם כר' יוסי ס"ל ואמר לך שולחנות צפון ודרום מונחין ומפסקא לי' שולחן ולא מתעיל לי',** בפירש"י הק' דהיאך הי' הולך בין השלחן למזבח, הרי המזבח באמצע ההיכל וראש השולחן הדרומי סמוך למזבח, וכתב דהוא משום דאין המזבח מכוון כנגד השולחן אלא משוך קימעא כלפי חוץ,[[213]](#footnote-214) והתור"פ תמה ע"ז וכתב דלא הי' המזבח כלל כנגד השולחנות של שלמה, אלא הי' בין השולחנות של שלמה למול שולחן של משה משוך קימעא למזרח, והי' דרך לעבור בינתים בין השולחן ולמזבח, וכ"כ התוס' במנחות צ"ט א', עיי"ש.

**ומשום שכינה לאו אורח ארעא למיעל בהדיא,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דלאו אורח ארעא לילך אצל הכותל הצפוני כל אורך ההיכל וכל שעה עיניו ניזונות מבית קה"ק דרך הפריפה שכנגדו, וזה לטעמי' לקמן נ"ב ב' דהפרוכת היתה ראשה כפולה לצד החוץ ונאחזת בקרס של זהב להיות פתוחה ועומדת, ונתבאר להלן, וכ"כ המאירי, וכ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין. - **ב** התורי"ד לקמן נ"ב ב' כתב דלא היתה הפרוכת פתוחה כלל, והא דלאו אורח ארעא, היינו דאי"ז דרך ארץ שיהא רואה הפתח דרך כניסתו שמא יציץ בין הפרוכת להיכל. - **ג** בפי' ר"ח כתב דהיינו דאין דרך ארץ ליכנס אדם ולעבור כנגדו עד שיטה מעט, וע"כ הי' מטה מעט ומהלך, ועד"ז כתב בפי' רבינו אליקים דלאו אורח ארעא שילך לאלתר בין שולחן ולכותל מכוון כנגד הפתח שבצפון כדי שיכנס לאלתר, אלא עושה כאדם שמודיע תחילה שרוצה ליכנס ולכך הי' מרחיק מעט מכנגד הפתח והי' הולך מן השולחן ולמזבח והופך פניו כלפי צפון והולך עד צפון ואח"כ נכנס, וכ"נ בד' התו"י לקמן בסוגיין.

**חביבין ישראל שלא הצריכן הכתוב לשליח,** בפירש"י כתב דהיינו דכל אחד ואחד מתפלל על עצמו שנא' אשר ידעון איש איש נגע לבבו ופרש כפיו את הבית הזה, וע"כ חביב הוא שלוחן ליכנס בפומבי, ובפי' רבינו אליקים הוסיף לפרש דכ"ה דלא הוצרכו לשליח להתפלל באד אלא כל אדם על עצמו, כך כה"ג הי' יכול ליכנס לאלתר, דכל מה דבעו מצי למעבד, ונתישב בזה משה"ק הריטב"א דמה ענין זה לשמועתינו, - אך בפי' ר"ח פירש דהיינו דבכל השנה הצריך הכתוב לכה"ג במקום שליח הקשת הפעמונים בתוך הרמונים בבואו אל הקדש, והוא כשליח המגיד שרוצה ליכנס, וביוהכ"פ הי' נכנס בבגדי לבן ולא הי' צריך לשליח, וכ"כ הערוך בע' חב והתו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א.

והכלי חמדה בפר' תצוה סק"ג כתב דרש"י והר"ח לטעמייהו אזלי לעיל מ"ד ב' שנחלקו בהא דביוהכ"פ הי' לה ניאשתיק, דלפ"מ שפירש"י שם דהיינו טבעת המשמעת קול משום ונשמע קולו בבואו אל הקדש, וכן פירש רבינו אליקים שם, הרי נמצא דגם ביוהכ"פ הי' נשמע קולו בבואו אל הקדש, וע"כ הוצרך לפרש להא דלא הצריכן הכתוב לשליח בע"א, אך הר"ח לטעמי' שפירש שם דניאשתיק הוא נרתק, הרי ל"ה נשמע קולו כלל בבואו אל הקדש ביוהכ"פ, וע"כ שפיר יש לפרש דזהו מה שאמרו דלא הצריכן הכתוב לשליח.

**מתקיף לה רבינא מ"ט אילימא וכו' ולא ידעינן אמה טרקסין אי מהני עשרים ואי מהני ארבעים,** לא נתפרש דאם אכן ידעינן דקדושת קה"ק הוא כ' אמה וקדושת ההיכל הוא מ' אמה, אלא דלא ידעינן היכן הי' מקום האמה טרקסין, הרי כיון דידוע להם היכן תחילת קה"ק מ"ט הוצרכו בבית שני לעשות ב' פרוכות, והי' להם לעשות פרוכת אחת בתחילת כ' אמה דקה"ק.

ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש במדות פ"ד משמע דהיינו משום דבבית ראשון היתה הפרוכת מחוץ לאמה טרקסין, וע"כ אם אמה טרקסין היתה מכלל הכ' אמה דקה"ק נמצא דהיתה הפרוכת רחוקה מכותל מערבי כ' אמה, ואם אמה טרקסין היתה מכלל המ' אמה דהיכל, נמצא דהיתה הפרוכת רחוקה מכותל מערבי כ"א אמה, ואף בבית שני שלא הי' אמה טרקסין יש לעשות את הפרוכת באותו המקום שהיתה בבית ראשון, וכיון דנסתפק להן אם היתה רחוקה מכותל מערבי כ' אמה או כ"א אמה, ע"כ הוצרכו לעשות ב' פרוכות,[[214]](#footnote-215) ועמש"נ להלן דאי"ז מתישב לפ"מ שפירש רבינו אליקים לפירכת הגמ'.

אך בדבריו בפ"ד מביהב"ח ה"ב מבו' כמש"כ בביאור הר"מ קזיס במדות שם (וכ"כ בס' מבית לפרוכת בשם בעל הקה"י) דהא דעשו בבית שני ב' פרוכות אי"ז כלל מכח הספק,[[215]](#footnote-216) אלא הוא כנגד עובי הכותל שהי' בראשון, דכיון דבבית ראשון הי' הכותל המבדיל בין הקדש לקה"ק עוביו אמה, גם בבית שני הוצרכו לעשות ב' פרוכות שביניהם אמה שיהא בזה הבדלת אמה בין הקדש לבין קה"ק,[[216]](#footnote-217) וכל מה שאמרו דנסתפקו בקדושת אמה טרקסין, הוא דמכח הספק הוסיפו אמה אחת על ההיכל, כיון דלהצד דאמה טרקסין היתה ממידת קה"ק, בעינן שיהא חלל ההיכל חוץ לאמה טרקסין מ' אמה, וכיון דמכח הספק עשו את האמה טרקסין מחוץ לכ' אמה דקה"ק, הוצרכו להוסיף אמה אחת על ההיכל, עיי"ש, - ועמש"כ עוד בזה החס"ד בפ"ב הי"א, וצ"ע.

הרמב"ם בפיהמ"ש שם כתב דכיון שנסתפקו בעובי כותל הטרקסין אם הוא מכלל מ' דהיכל או מכלל כ' דקה"ק, ע"כ עשו בבית שני עובי הכותל מחוץ למידת ההיכל וקה"ק, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מביהב"ח ה"ב דנסתפק להם אם עובי הכותל הי' ממדת הקודש או ממדת קה"ק, וע"כ עשו קה"ק כ' אמה וההיכל מ' אמה והניחו אמה יתירה בין הקדש ובין קה"ק, ומבו' דמכח הספק הוסיפו אמה אחת על מידת הבית,[[217]](#footnote-218) ולכאו' הוא משום דלהצד דאמה טרקסין הי' מכלל כ' אמה דקה"ק בעינן שיהא בחלל ההיכל מ' אמה, וכיון שעשו ב' פרוכות אחת רחוקה מכותל מערבי כ' אמה ואחת רחוקה מכותל מערבי כ"א אמה, הרי דאם לא היו מוסיפין על מידת הבית, נמצא דאין מן הפרוכת ולחוץ אלא ל"ט אמה, וע"כ הוצרכו להוסיף על מידת הבית.[[218]](#footnote-219)

**ודילמא לא מהני עשרין ולא מהני ארבעין וכו',** בד' התוס' הרא"ש לעיל נ"א ב' מבו' דהכי קי"ל דהאמה טרקסין לא הי' מכלל חלל קה"ק שהי' כ' אמה וחלל ההיכל שהי' מ' אמה, וכ"כ המאירי במשנתינו, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי מדות כתב דנסתפקו בעובי כותל הטרקסין אם הי' מכלל המ' של היכל וכו' או שהי' מקה"ק וכו' וע"כ עשו עובי הכותל מחוץ למידת ההיכל וקה"ק, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מביהב"ח ה"ב, ונתבאר לעיל,[[219]](#footnote-220) והשיח יצחק תמה ע"ז מסוגיין, ועמש"כ בזה החס"ד בפ"ב הי"א ובס' צרור הכסף ובס' מעשי למלך בהל' ביהב"ח שם.

**תדע דכל היכא דחשיב כותלים חשיב לי' לדידי' וכו',** בפי' רבינו אליקים פירש דהיינו דממתניתין דמדות נלמד דהאמה טרקסין אינה מכלל מ' דהיכל ולא מכלל כ' דקה"ק,[[220]](#footnote-221) ומבו' לפ"ז דלפ"מ דס"ד דהספק הוא אם האמה טרקסין הי' מכלל המ' דהיכל או מכלל הכ' דקה"ק הרי דאף בבית שני לא הי' ההיכל וקה"ק אלא ס' אמה, והי' האמה טרקסין מכלל ס' אמה אלו, ולפ"ז הדר צ"ב דמ"ט הוצרכו לעשות ב' פרוכות, והי' להם לעשות פרוכת אחת בתחילת כ' אמה דקה"ק,[[221]](#footnote-222) וצע"ג.

**ה' מקראות בתורה אין להן הכרע,** הריטב"א כתב דהיינו דאין להן הכרע מלשון דקראי כל היכא דליכא פיסוק דקראי או הפסק טעמים, דאילו השתא דאיכא פיסוק דקראי והפסק טעמים נתברר ספיקן, ועמש"כ בזה המהרש"א, ומש"כ המג"א בסימן ל"ב סקמ"ה ובמחה"ש שם.

**החיצונה היתה פרופה מן הדרום,** בפירש"י כתב דהיינו דראשה כפולה לצד החוץ ונאחזת בקרס של זהב להיות פתוחה ועומדת, וכ"כ רבינו אליקים והמאירי,[[222]](#footnote-223) וכ"כ בסדר העבודה להר"י נחמיאש, - אך התורי"ד תמה ע"ז דאי"ז דרך צניעות להיות הפתח פתוח וכל הכהנים הנכנסים בהיכל יציצו ויראו בין קה"ק,[[223]](#footnote-224) וכתב דפרופה היינו שהיו לולאות בשפת הפרוכת והיו משימין אותן בקרסין התקועין בכותל.[[224]](#footnote-225)

התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דהא דלא עשו איפכא שתהא חיצונה פרופה מן הצפון ופנימית מן הדרום, הוא משום דא"כ הי' שמאלו כלפי ארון ואי"ז דרך כבוד, והריטב"א הוסיף דמה"ט גם לדעת ר' יוסי דלא היתה אלא פרוכת אחת היתה פרופה מן הצפון.

## מקום הקטרת הקטורת לפני ולפנים

**נותן את המחתה בין שתי הבדים,** בקונט' הגר"ז עמד בזהדמהיכן נלמד דהקטרת הקטורת צריכה להיות דוקא בין הקבדים ולא במקום אחר בקה"ק, ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** הגרי"ז שם פירש בד' הרמב"ם בפ"א מעיוהכ"פ ה"ז דילפינן לה מדכתיב ונתן את הקטרת על האש לפני ד', דהרי כבר כתיב שיביא את הקטורת ואת המחתה אלא מבית לפרוכת ומהו דכתיב עוד פעם לפני ד', אלא ללמוד שתהא ההקטרה לפני הארון דוקא.[[225]](#footnote-226) - **ב** הקרית ספר בפ"ד מעיוהכ"פ כתב דילפינן לה מדכתיב ונתן את הקטרת על האש לפני ד' וכסה ענן הקטרת את הכפרת אשר על העדות, דמשמע דמיד כשנותן הקטרת מכסה את הכפרת והיינו כשנותן את הקטורת בין ב' הבדים. - **ג** בשהש"ר פ"א אמרו דהא דכתיב צרור המור דודי לי קאי על הקטורת, והא דכתיב בין שדי ילין היינו שהיתה מצומצמת בין ב' בדי הארון. - **ד** הרמב"ן בפר' כי תשא ל' ל"ו כתב בפי' קמא דהא דכתיב ונתת ממנה לפני העדות באהל מועד, הזכיר כאן כל מעשה הקטורת, דיקטיר ממנה לפני העדות בקה"ק ביוהכ"פ, ויקטיר ממנה באהל מועד בכל יום.

הגבו"א הק' דהיאך הותר ליכנס עד בין הבדים וליתן את המחתה שם, לפ"מ שנקט דליכא כלל דינא שיקטיר בין הבדים דוקא, ולא מיבעיא לדעת ר' יהודה במנחות כ"ז ב' דמבית לפרוכת בארבעים ואל פני הכפורת במיתה, דא"כ בעבודת הקטורת לא ניתן לדחחות אצל איסור מיתה דאל פני הכפורת, אלא אפי' לרבנן דמבית לפרוכת במיתה ולדידהו בע"כ ניתן איסור מיתה לידחות אצל קטורת, אכתי תיקשי דכיון דסגי לי' מבית לפרוכת מיד בכניסתו לבית קה"ק היאך הותר לו להרבות בפסיעות ולילך בבית קה"ק עד מקום הארון, דאף דהתירה התורה לצורך מצוה, לא הותר יותר מן ההכרח והצורך.[[226]](#footnote-227)

## בהא דבעינן שיתמלא כל הבית עשן

**ונתמלא כל הבית כולו עשן יצא וכו',** הרמב"ם בפ"ד מעיוהכ"פ ה"א כתב דהיינו דממתין שם עד שיתמלא הבית עשן ויוצא, והתוי"ט במשנתינו כתב דהרמב"ם למד כן ממשנתינו, דאל"כ מאי למימרא דנתמלא כל הבית עשן, וכ"כ המים חיים בהל' עיוהכ"פ שם, והקרית ספר שם כתב דילפינן לה מדכתיב וכסה ענן הקטורת את הכפורת והדר כתיב ולקח מדם הפר, וכיון דכתיב וכסה ענן הקטורת את הכפורת משמע דנתמלא הבית כלו עשן, דאל"כ אינו מכסה ענן הקטורת את הכפורת דעשן עולה למעלה, - ובקונט' הגרי"ז צידד דאי"ז דין מסוים ביציאה שלא יצא עד שיתמלא הבית עשן, דלא נזכר להדיא בקרא יציאה, אלא היינו דמקרא דוכסה ענן הקטורת את הכפורת נלמד דמדין המצוה של יוהכ"פ הוא שיתקיים וכסה וגו' ובהכי נגמרה מצותה,[[227]](#footnote-228) וע"כ לא הי' יוצא עד שנתמלא הבית עשן ונגמרה המצוה, משום דצריך הכה"ג להיות בפנים עד גמר המצוה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ובמש"כ בכ' הגרי"ז בסוגיין.

**יצא ובא לו דרך בית כניסתו,** התוס' כתבו דאע"ג דכתיב ויצא אל המזבח, מ"מ יציאה דרך אחוריו שמה יציאה, והגבו"א כתב דמה"ט הוא דתני הכא דיצא דרך בית כניסתו ולא תני הכי במס' תמיד בדישון מזבח הפנימי ומחתה וקטורת והדלקת הנרות והטבתן שהיו בהיכל לאשמועינן דאף דכתיב בקרא ויצא, מ"מ הי' יצא דרך אחוריו דשמה יציאה.

בד' התוס' מבו' דאף יציאתו מן הפרוכת למזבח דע"ז הוא דכתיב ויצא אל המזבח היתה דרך אחוריו, - אך הצל"ח לעיל נ"א ב' האריך דיציאה זו לא היתה דרך אחוריו, עיי"ש.

בסדר אתה כוננת כתב דטמטם עיניו ושב לאחוריו, והרא"ש בסדר עיוהכ"פ כתב דאי"ז בגמ', ואדרבה מתוך הירושלמי משמע שאינו צריך, וכמו שאמרו שם דעד שלא ניטל הארון הי' נכנס ויוצא לאורו של ארון משניטל הארון הי' מגשש ונכנס מגשש ויוצא, והב"י בסימן תרכ"א כתב דנכון לגרוס בסדר אתה כוננת טהור שב לאחוריו, - והגרי"פ לאוין רי"ב פירש דעת סדר אתה כוננת שהוצרך לעצום עיניו משום איסורא דלא יבואו לראות כבלע את הקודש ומתו שהוא אזהרה שלא לראות את הארון, ועיי"ש שכתב דלפ"ז ליכא ראי' מד' הירושלמי דאף שהי' נכנס ויוצא לאורו של ארון מ"מ בע"כ הי' צריך לטמטם עיניו שלא לראותו שלא לצורך בצאתו, והביא דכ"ה בזוה"ק בפר' אמורד דכיון דהוה עאל טמטם עינוי דלא לאסתכלא במאי דלא איצטריך, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**ומתפלל תפילה קצרה בבית החיצון,** החזון יחזקאל בפ"ב הי"א כתב דהא דהי' מתפלל בבית החיצון, ולא הי' מתפלל בקה"ק, הוא משום דאסור לשהות לפני ולפנים אחר כלות העבודה משום שהי' ריקנית, וע"כ הי' מתפלל בהיכל, דאף דגם בהיכל נאסרה ביאה ריקנית, מ"מ כל שמתפלל שם אי"ז שהי' ריקנית, וע"ד הא דמותר ליכנס להיכל להשתחוות, ומשא"כ לפני ולפנים דלא הותר ליכנס לשם אלא ד' פעמים לעבודה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ובמש"כ בס' מנח"א.

**אתיא שמה שמה ואתיא דורות דורות ואתיא משמרת משמרת,** בד' התו"י מבו' דילפינן מהך גז"ש דבעינן שיהיו צנצנת המן וצלוחית שמן המשחה ומקלו של אהרן סמוכין לארון, וע"כ הוא דכשנגנז הארון נגנזו עמו, וכ"כ הגבו"א ובכ' הגר"ח, והגר"ח שם הביא דכ"ה מבו' בפירש"י במלכים א' א' ל"ט, - אך בפירש"י בהוריות י"ב א' פירש דילפינן מהך גז"ש דמה ארון נגנז אף צנצנת המן ואף שמן המשחה ומקלו של אהרן נגנזו.

**לעולם במקדש שני ומאי הגיע לארון מקום ארון וכו' כבין שני הבדים,** המל"מ בפ"ה ממעה"ק הי"ג כתב דהא דהי' נותן את המחתה במקום הארון כבין ב' הבדים הוא משום דקדושה ראשונה לא זזה ממקומה, והטל תורה בסוגיין כתב דילפינן לה מדכתיב בהזאות דלפני ולפנים וכפר את מקדש הקדש, וילפינן מינה במנחות כ"ז ב' דהינו מקום המקודש לקדש, ופירש"י דהיינו מקום המקודש לארון דמזה על מקום הארון אפי' ליכא ארון, ומינה ילפינן גם להא דהקטרת הקטורת בבית שני היתה במקום הארון בין שני הבדים.

## חיוב מיתה דקטורת חסירה

**הא לא נתן בה מעלה עשן או שחיסר אחת מכל סמני' חייב מיתה,** מהא דפרכינן עלה דתיפו"ל דקא מעייל ביאה ריקנית, מבו' דהא דתניא דחייב מיתה הוא משום ההקטרה, וכ"כ בפירש"י בד"ה תיפוק לי', וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ הכ"ה ובפ"ב מכלי המקדש ה"ח.

אך בפירש"י בכריתות ו' א' ו' א' ד"ה חייב מיתה כתב דהא דחייב מיתה כשחיסר אחת מכל סמני' ביוהכ"פ, הוא משום ביאה ריקנית, ומבו' דלי"ב חיובא משום ההקטרה,[[228]](#footnote-229) ועמד ע"ז הב"י באו"ח סימן קל"ג, והשטמ"ק כתב בשם תוס' שתמהו ע"ז מסוגיין דחייב מיתה על הקטרת קטורת חסירה, וכן הק' הבאר שבע והגרע"א בגהש"ס שם והמל"מ בפ"ב מכלי המקדש ה"ג והפר"ח בסימן קל"ג ועמש"כ בזה הא"ר בסימן קל"ג סק"ה והאבהא"ז בפ"ב מכלי המקדש ה"ח.

בד' התוס' שהביא השטמ"ק שם מבו' דגם בכל השנה חייב מיתה על הקטרת קטורת חסירה, וכ"כ המאירי בסוגיין, וכ"כ המל"מ בפ"ב מכלי המקדש ה"ג בדעת הרמב"ם שם ה"ח, ועמש"כ החזו"א בזבחים סימן ט' סקכ"א לפרש לד' הרמב"ם שם, אך הקרית ספר שם פירש בד' הרמב"ם דמש"כ דאם חיסר אחת מסממני' חייב מיתה, הוא אם הקטירה ביוהכ"פ, וכן האריך האבהא"ז שם ה"ח.

והמל"מ שם האריך בדעת הרמב"ם דאף דגם בכל השנה חייב מיתה על קטורת חסירה, מ"מ אם לא נתן בה מעלה עשן אינו חייב, ורק ביוהכ"פ הוא דחייב כשלא נתן בה מעלה עשן, - אך המאירי בסוגיין כתב דאף בכל השנה חייב מיתה כשחיסר מעלה עשן, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש לעיל ל"ח א'.

לעיל ל"ח א' אמרו דשלחו חכמים והביאו אומנים אחרים וכו' ולא היו יודעין להעלות עשן כמותן, ובפירש"י שם כתב דהיינו שלא היו מכירין בעשב שהוא מעלה את העשן זוקף ומתמר כמקל, והב"י בסימן קל"ג עמד בזה דהיאך היו מקטירין בלא מעלה עשן, הרי אם חיסר אחד מכל סממני' חייב מיתה, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבארו לעיל שם דף מס' 15,[[229]](#footnote-230) ועיי"ש במש"כ בד' השער אפרים בסימן ט"ז.

האבנ"ז באו"ח סימן כ"א סק"ו כתב דחיוב מיתה דקטורת חסירה, הוא רק כשהוא מחויב להקטיר קטורת שלימה, ובכה"ג אם הקטיר קטורת חסירה חייב מיתה, אך כל שכבר הקטיר את הקטורת כהלכתה ואח"כ הקטיר קטורת חסירה, כיון שכבר נפטר מחיובו ואם הקטיר שלימה לאו מצוה עביד, ליכא בחסירה חיוב מיתה, - אך בד' הליקוטי הלכות מבו' דאף אם הקטיר תחילה קטורת שלימה ואח"כ הקטיר קטורת חסירה חייב מיתה, עיי"ש.

**ותיפוק לי' דקא מעייל ביאה ריקנית,** הרש"ש הק' לדעת הסוברים דאף בקטורת דכל יום חייב מיתה כשחיסר מעלה עשן, א"כ מאי פריך דתיפו"ל דקא מעייל ביאה ריקנית הרי איצטריך לחייב בקטורת דכל יום, דמשום ביאה ריקנית אינו חייב מיתה, ואינו אלא באזהרה.[[230]](#footnote-231)

התוס' במנחות כ"ז ב' כתבו באיסור ביאה ריקנית להיכל דכל שנכנס להשתחוות שרי, דהשתחואה צורך עבודה היא, והטו"א בחגיגה כ"ו ב' כתב דהיינו רק באיסור ביאה ריקנית להיכל, אך מבית לפרוכת אסור אף לצורך השתחואה דאין נכנס לשם אלא כה"ג בשעת עבודה, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דפריך הכא דתיפו"ל דקא מעייל ביאה ריקנית, ולא משני דאיירי בדעייל לצורך השתחואה, וכן הוכיח הקדושת יו"ט בסימן כ"ג, - ועיי"ש שהוסיף לפרש בטעם החילוק בזה, דהא דמותר ליכנס להיכל לצורך השתחואה הוא משום דהשתחואה צורך עבודה היא, ולענין עבודה בהיכל שהותרה בכל השנה כולה בכל עת שיצטרף ואין שיעור לעבודה שבהיכל, ה"נ שרי ליכנס לצורך השתחואה, ומשא"כ לפני ולפנים דלא הותר ליכנס לשום אדם בכל השנה כולה לשום צורך עבודה ואפי' לכה"ג לא הותרה אלא ביוהכ"פ ובעבודות הקבועות ליום זה, ודאי דלא עדיפא השתחואה שאינה אלא צורך עבודה מעבודה עצמה דלא הותרה, וכתב לישב קו' הטו"א שם, ואכמ"ל.

הגבו"א הק' דמ"ט לא משני דאיירי בדעייל דרך משופש דבכה"ג אינו חייב משום ביאה ריקנית כמו שאמרו במנחות כ"ז ב', וכתב לישב דכיון דבכה"ג לא מיקרי הבאה, הרי דאף אם הביא קטורת שלימה לקה"ק דרך משופש ונתן בה מעלה עשן לאו כלום הוא, כיון דכתיב בה והביא אל מבית לפרוכת וכה"ג לאו הבאה היא, וא"כ מאי איריא משום שלא נתן מעלה עשן או שחיסר אחת מסממני', הרי אף אם נתן מעלה עשן ולא חיסר אחת מסממני' חייב מיתה, דכיון שהביא שלא כדרך הבאה אי"ז הקטרה, וכ"כ הגבו"א לעיל כ"ד ב', ונתחדש בדבריו דחיוב מיתה בהקטרת קטורת חסירה, אי"ז בדוקא בקטורת חסירה, אלא בכל הקטרה שלא כהלכתה חייב מיתה, וע"כ ה"נ אם הויא ההקטרה שלא כהלכתה משום דמחסר הבאה חייב מיתה.

והאפיקי ים בח"ב סימן ל' כתב בשם הקדושת יו"ט להיפך, דל"ה מצי לאוקמה כשהביא דרך משופש, דבכה"ג ל"ה חייב מיתה על הקטרת קטורת חסירה, דקאי דלא ימות דמינה ילפינן חיוב מיתה בקטורת חסירה, קאי על והביא מבית לפרוכת, וע"כ אינו חייב אלא כשהביא את הקטורת בדרך הבאה.[[231]](#footnote-232)

הגבו"א הק' דעדיפא מינה הו"ל למיפרך דתיפו"ל דחייב כרת משום מבעיר ביוהכ"פ שלא לצורך גבוה, וע"ז ליכא לשנויא דרב אשי, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ בשאג"א בסימן ע"א, ומש"כ המקד"ד בסימן כ"ד סק"ד והקה"י בסימן י"ד.

**כגון דעייל ב' הקטרות אחת שלימה ואחת חסירה אביאה לא מחייב דהא עייל לה שלימה,** הריטב"א כתב דהיינו כשהקטיר את שתיהן, דאם לא הקטיר אלא את החסירה לבדה אף משום ביאה ריקנית יש כאן,[[232]](#footnote-233) - אך בפי' רבינו אליקים כתב דהקטיר החסירה, ומשמע דאף דלא הקטיר אלא את החסירה לבדה אינו חייב משום ביאה ריקנית, וכ"כ המל"מ בפ"ג מביאת מקדש הי"ט בסו"ד דמשמע דאף אם לא הקטיר את השלימה אלא את החסירה מ"מ אינו חייב כיון דהביאה היתה בהיתר דהא קא עייל שלימה, וכתב ללמוד מזה דאף אם נכנס לעבוד ולא עבד פטור, כיון דהכניסה היתה אדעתא דעבודה,[[233]](#footnote-234) ועיי"ש שכתב דבאיסור ביאה ריקנית ליכא איסור בשהייתו, וכל שלא נתחייב בשעת ביאה אף אם שהה שם פטור.

המאירי כתב דהא דהביא ב' הקטרות ביחד היינו כגון שלא הקטיר שחרית דבכה"ג דינו שיקטיר בין הערבים,[[234]](#footnote-235) וכדתנן במנחות מ"ט א', - וצע"ג דהרי עיקר הא דפריך דתיפו"ל משום ביאה ריקנית, הוא על הקטרת קטורת חסירה לפני ולפנים, דבהקטרת קטורת חסירה בכל יום ליכא למיפרך, שהרי אין חייבין מיתה על ביאה ריקנית להיכל, וא"כ גם הא דמשני דעייל ב' הקטרות היינו דעייל ב' הקטרות לפני ולפנים, והיאך נימא דאיירי בדעייל קטורת של שחרית ובין הערבים דכל יום.

**אמר מר ומנין שנותן בה מעלה עשן ת"ל וכסה קרא לקרא א"ר יוסף ה"ק וכו',** המל"מ בפ"ב מכלי המקדש ה"ג כתב דלכל שנויי דגמ' מתבאר דתנא דברייתא קשיא לי' דמ"ט בעינן תרי קראי לדין מעלה עשן, ומשמעות לישנא דברייתא הוא דקשיא לי' דקרא בתרא דוכסה ענן הקטורת את הכפורת ולא ימות מייתר, ועיי"ש שתמה בזה דודאי דאיצטריך הך קרא ללמד דאיכא חיוב מיתה בחיסר מעלה עשן דמקרא קמא לא ילפינן אלא אזהרה, ואף דאכתי תיקשי דמ"ט איצטריך קרא קמא, אך אי"ז משמעות לישנא דברייתא, וכתב בדעת הרמב"ם דקשיא לי' לתנא דמ"ט בעינן תרי קראי למעלה עשן, דמאחר דכתיב כי בענן ומזה למדנו דצריך שיתן בקטורת מעלה עשן, לא איצטריך קרא דוכסה ענין לחייב מיתה על מעלה עשן, דמקרא דהקטרת ולא ימות נפיק, דכיון דילפינן מינה דחייב מיתה על הקטרת קטורת חסירה ממילא ידענו דאם דאם לא נתן מעלה עשן דחייב מיתה שהרי היא קטרת חסירה.

**חד למצוה וחד לעכב,** התוס' הק' דמ"ט בעינן קרא לעכב הרי חוקה כתיב בפרשה, וכתבו דבעינן קרא לעכב בכל ימות השנה, - אך התו"י כתבו דלא קאי חוקה על פיטום הקטורת משום דאין חובה לעשותו היום אלא מאתמול, והתוס' הרא"ש הוסיף דמה שהכניסו חסר אי"ז קרוי חיסרון עבודה.[[235]](#footnote-236)

ב' סיון פ"ג

דף מס' 13

**פסיעת ג' פסיעות לאחר התפילה**

**נ"ג ב'** **- המתפלל צריך שיפסיע ג' פסיעות לאחוריו,** בטעם הא דצריך לפסוע ג' פסיעות מצינו כמה דרכים, **א** השבה"ל בסימן י"ח כתב בשם הגאונים דהוא מפני שכשאדם עומד בתפילה עומד במקום קדושה ושכינה למעלה מראשו של אדם שנאמר שויתי ד' לנגדי תמיד, ותוך ד' אמות למקום עמידתו מקום קדושה הוא, וע"כ כשנפטר מתפילתו צריך לפסוע ג' פסיעות לאחוריו כדי שיצא ממקום קדושה ויעמוד במקום חול.[[236]](#footnote-237) - **ב** הארחות חיים בהל' תפילה סכ"ז כתב דהוא כנגד ד' מילין שרחקו ישראל מהר סיני בשעת מתן תורה שנא' ויעמוד העם מרחוק. - **ג** הארחות חיים שם כתב עוד דהיינו משום דמרע"ה נכנס בחשך ענן וערפל לפני הקב"ה וכשיצא עשה ג' פסיעות אחד מחשך ואחד מענן ואחד מערפל, וע"כ אנו נוהגים לעשות ג' פסיעות. - **ד** הב"י בסימן קכ"ג כתב בשם ר"ה גאון דהיינו משום דתפילות כנגד תמידין תקנום וכשכהן עולה למזבח עם איברי התמיד הי' עולה דרך ימין ומקיף ויורד דרך שמאל ובין כבש למזבח היו ג' רובדין של אבן ויורד בהם שלש פסיעות על עקב ואנו עושים כמו שהם היו עושים.[[237]](#footnote-238) - **ה** הרבינו מנוח בפ"ה מתפילה ה"י כתב דילפינן להו מדכתיב ורגליהם רגל ישרה רגליהם תרי רגל חד.[[238]](#footnote-239) - **ו** בפי' התפילות לר"י ב"ר יקר כתב דג' פסיעות הם לנטילת רשות שהולך דרך אחוריו וחשבון ג' פסיעות הוא כנגד שלש קדוש שאמרנו על מה שנברא כל העולם מעלה ומטה בחכמה ובתבונה ובדעת. - **ז** המנהיג בהל' תפילה כתב דג' פסיעות הם לצאת לו מג' מחנות, מחנה שכינה מחנה לוי' ומחנה ישראל. - **ח** המג"א בסימן קכ"ג סק"א כתב דשמע טעם דבזכות ג' פסיעות זכה נבוכדנצר להחריב ביהמ"ק ולכן אנו פוסעים ג' פסיעות ומתפללין שיבנה ביהמ"ק, ועד"ז כתב המהרש"א בח"א.

**צורת פסיעת הג' פסיעות**

נחלקו רבוותא בצורת פסיעת ג' פסיעות, דהארחות חיים בהל' תפילה סכ"ח כתב בשם חי' ברכות לחד מרבוותא דיפסע רגל ימין תחילה פסיעה קטנה ובשמאל פסיעה גדולה ואח"כ בימין כדי שישוה רגלו הימנית לשמאלית, וכ"כ החיי אדם בכלל כ"ד סכ"ח והמ"ב בסימן קכ"ג סקי"ג,[[239]](#footnote-240) והביאוה"ל שם ד"ה ושיעור פסיעות, - אך רבינו מנוח בפ"ה מתפילה ה"י כתב די"א דפסיעה אינה אלא כשמניע ב' רגליו,[[240]](#footnote-241) וכן מנהג חכמי צרפת, והביאוה"ל שם כתב דלדידהו פוסע תחילה רגל שמאל ואח"כ פוסע של ימין ומעמידו בשוה עם השמאל וזה נחשב לפסיעה אחת וכן יעשה ג"פ, וכ"כ הלקט יושר בח"א עמ' כ"א דכן מנהג התרוה"ד, וכ"כ הדברי חמודות בברכות פ"ה סקס"ז וסקס"ח והא"ר בסימן קכ"ג סק"ד והפמ"ג באש"א שם סק"א.

הביאוה"ל שם כתב דמה שהכריע כד' הארחות חיים בצורת הפסיעות הוא משום דכ"כ הלבוש דפסיעה היא מהנעת רגל אחד וכ"כ השע"ת בשם הברכי והחיי אדם, וכ"ה מבו' בד' הגר"א שכתב דהפסיעות צריך שיהיו עקב בצד גודל וגודל בצד עקב ככהנים ול' זה מורה על הנעת רגל אחת, - וצ"ב דאף אם פסיעה הוא ברגל אחת, מ"מ במש"כ החי' ברכות דהפסיעה השלישית היא להשוות רגלו הימנית לשמאלית, ונמצא דאינו מתרחק ממקומו אלא כשיעור ב' פסיעות, הנה אי"ז כמש"כ בתשו' הרשב"א דאם היתה כל פסיעה הי' צריך מקום פנוי ג' אמות, והרי דמתרחק ממקומו כשיעור ג' פסיעות,[[241]](#footnote-242) וכ"כ הלבוש שם ס"א דאחר פסיעה שלישית נמצא שרגלו השמאלית אחורי רגלו הימנית, וצ"ע.

ההגמי"י בפ"ה מתפילה ה"י והשבה"ל בסימן י"ח כתבו דפוסע ברגל שמאל תחילה והביאו כן ממדרש שוח"ט, והארחות חיים שם כתב בשם המאורות דנהגו העולם לפסוע רגל שמאל תחלה ואח"כ רגל ימין, אך בשם בעל המפתח כתב שרגל ימין יפסע תחילה ואח"כ של שמאל, וכ"כ בחי' ברכות לחד מקמאי, וכתב הארחות חיים דהוא משום דכל פינות שאתה פונה לא יהיו אלא דרך ימין, - והב"י בסימן קכ"ג הכריע לעקור של שמאל תחילה דכן נמצא מפורש במדרש, ועיי"ש שכתב דהא דכל פינות וכו' אינה ענין לזה דהכא אינו פונה לשום צד, ועמש"כ הב"ח שם והמג"א שם סק"י והא"ר שם סק"ח בטעם הא דעוקר של שמאל תחילה.

**שיעור הפסיעות**

בתשו' הרשב"א ח"א סימן שפ"א כתב דאין שיעור לפסיעות אלו שאינן אלא משום נטילת רשות, ואע"פ שפסיעה בינונית היא אמה, מ"מ לפסיעות אלו ליכא שיעור, וכתב דפוק חזי שרוב מקומות של ביהכנ"ס אין להן מקום פנוי של ג' אמות, והאהל מועד בשער התפילה דרך א' נתיב ט' כתב דשיעור פסיעות לכל הפחות שיתן עקב בצד גודל בכל פסיעה ופסיעה, וכ"כ הארחות חיים בהל' תפילה סכ"ה, וכ"כ השו"ע בסימן קכ"ג ס"ג, והב"ח שם כתב דהיינו דוקא היכא דאפשר אבל בביהכנ"ס שרבים נכנסין בה וצר להם המקום שא"א לפסוע ג' פסיעות עקב בצד אגודל ואגודל בצד עקב ולעמוד שם דאתי לאינצויי יש לסמוך ע"ד הרשב"א דאין שיעור לפסיעות אלו, אך המג"א שם סק"י כתב דמודה הרשב"א דפחות מעקב בצד גודל לא מיקרי פסיעה כלל, ולא כתב הרשב"א אלא דא"צ לפסוע פסיעה בינונית שהיא אמה, והא"ר שם סק"ט כתב דאינו מוכרח, והמ"ב שם סקי"ד הביא לב' הדעות בזה.

בל' האהל מועד והשו"ע שם ס"ג משמע דאף דסגי בפסיעות עקב בצד גודל, מ"מ אם אפשר לו לפסוע פסיעות גסות יותר ה"ז משובח, - אך הדרכ"מ שם סק"ב כתב דטוב לפסוע עקב בצד גודל ולא לפסוע בפסיעות גסות יותר,[[242]](#footnote-243) משום דלמש"כ הב"י בשם ר"ה גאון דטעם ג' פסיעות הוא כנגד הכהן היורד מעשיית התמיד, יש לנו לעשות ככהן זה להיות הפסיעה עקב בצד גודל, ועוד דהוא דרך כבוד לילך לאחריו מן התפילה בכובד ובמתון מלפסוע פסיעות גסות לאחריו שאז נראה שהתפילה עליו כמשא ורץ ממנה, ועד"ז כתב הב"ח שם, וכ"כ הרמ"א בהג"ה שם.

הברכ"י שם סק"ו כתב בשם הגהה כ"י לאחד קדוש שמדברי הגאונים בתשו' כ"י נראה דשלש פסיעות אלו שיעורם ד' אמות, - ולכאו' מכוון הדברים הוא למש"כ השבה"ל בשם הגאונים דהא דפוסע ג' פסיעות הוא כדי שיצא ממקום קדושה ויעמוד במקום חול, וע"כ צריך לפסוע לאחוריו ד' אמות, דכל ד' אמות הוא מקום קדושה, כמש"כ השבה"ל שם, והביא כן מהא דאסור לישב בתוך ד' אמות של תפילה, וכ"כ הא"ר שם סק"ט לדעות אלו, עיי"ש.

**דין הפסיעות בש"צ בתפילת לחש ובתפילה שמתפלל בקול רם**

בתשו' ר"ה גאון שהביא הרי"צ גאות בהל' ר"ה כתב דש"צ פוסע ג' פסיעות אחר תפילת לחש, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט מתפילה ה"ג והאשכול בהל' תפילה ובתשו' הרשב"א ח"א סימן תל"ו וסימן תרע"ה, וכ"כ האהל מועד בהל' תפילה דרך א' נתיב ט' בשם י"א, וכ"ה מבו' בד' האבודרהם בהל' שמו"ע, וכ"כ השו"ע בסימן קכ"ג ס"ה, - אך הרי"צ גאות שם כתב דאינו פוסע אחר תפילת לחש אלא שוהה עד שגומר כל התפילה ופוסע ודיו דפסיעות הללו בגמר תפלה נתקן ולא באמצעיתה בסוף תפלת לחש ליחיד ובסיום כל התפלה לש"צ, וכ"כ האהל מועד שם בדעה קמייתא.

נחלקו רבוותא בדין ג' פסיעות אחר תפילת הש"צ בקול רם, **א** בתשו' ר"ה גאון שם כתב דש"צ אינו פוסע ג' פסיעות אחר תפילתו בקול רם, דלא תיקנו לו לפסוע לאחוריו בציבור אלא לאחר תפילה שבלחש, ועיי"ש בתו"ד שכתב דאף אם לא התפלל תפילת לחש א"צ לפסוע אחר תפילתו בקול רם. - **ב** הרי"צ גאות שם כתב דש"צ צריך לפסוע בסיום תפילתו, ומשמעות דבריו דסגי במה שפוסע לאחר הקדיש, וכ"כ האהל מועד שם בדעה קמייתא והתרוה"ד בסימן י"ג, וכ"כ הפוסקים בסימן קכ"ג ס"ה. - **ג** האשכול בהל' תפילה כתב די"א דש"צ פוסע כשמסיים שים שלום, וכ"כ הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק עמ' 195. - **ד** האשכול שם כתב די"א דא"צ לפסוע שכבר פסע בתפילתו הראשונה והיא תוספת, כדחזינן שאינו פותח בה ד' שפתי תפתח ואינו משלים בה יהיו לרצון אמרי פי, וכ"כ האבודרהם בהל' שמו"ע, וכתב לפ"ז דאם לא התפלל בלחש צריך לפסוע, וכ"כ האהל מועד שם בשם י"א,[[243]](#footnote-244) והדברי חמודות בברכות פ"ה סקס"ו כתב דהיינו דמפני טורח הציבור לא הטריחוהו לחזור ולפסוע אחר שכבר פסע בתפילת הלחש.

הרמ"א בסימן קכ"ג ס"ה כתב דאם לא התפלל הש"צ בלחש רק בקול רם פוסע ג' פסיעות אחר תפילתו שבקול רם, ובד' הדרכ"מ שם מבו' שהוא כד' האבודרהם דהא דא"צ לפסוע אחר התפילה בקול רם הוא משום דכבר פסע בתפילתו הראשונה והיא תוספת, וע"כ כל שלא התפלל בלחש צריך לפסוע אחר תפילתו בקול רם, וכ"כ הדברי חמודות בברכות פ"ה סקס"ו בדעתו.

אך הלבוש שם ס"ג וס"ד כתב דהיינו דאף דא"צ לפסוע אחר תפילתו שבקול רם משום דעדיין לא נפטר וכו' והקדיש שאחר ובא לציון חוזר על התפילה דשמו"ע, מ"מ כל שלא התפלל בלחש צריך לפסוע אחר תפילתו שבקול רם כדי כדי לצאת יד"ח עצמו, והמג"א שם סקי"ג הוסיף לפרש דהיינו דמתחילה צריך לפסוע ולהפטר על התחנונים של עצמו כגון אלקי נצור ואח"כ צריך אחר הקדיש על התפלה שהתפלל בעד הציבור, ועמש"כ בזה הפמ"ג והמחה"ש שם.

**היוצא בתפילת הש"צ אם צריך לפסוע ג' פסיעות**

בתשו' ר"ה גאון שם כתב דאם לא התפלל היחיד כלל ויצא בתפילת ש"צ צריך לפסוע אחר שמסיים ש"צ, אך אם התפלל בר"ה ז' ברכות אף דיוצא יד"ח מלכות זכרונות ושופרות בתפילת הש"צ א"צ לפסוע, וכ"כ הטוש"ע בסימן קכ"ד ס"א, - אך הרי"צ גיאת שם כתב דהיוצא בתפילת הש"צ א"צ לפסוע, אלא ש"צ במקומו עומד בתפלותיו וכריעותיו ופסיעותיו והוא אינו מחוייב אלא בשמיעה לבד, וש"צ שפוטרו מן התפילה פוטרו נמי לענין פסיעות.[[244]](#footnote-245)

**חזרה למקומו אחר הפסיעות**

**א"ל רב מרדכי כיון שפסע ג' פסיעות לאחוריו התם איבעי לי' למיקם,**[[245]](#footnote-246)נחלקו הראשונים עד מתי צריך לעמוד שם, **א** הרי"ף בברכות ל"ד ב' כתב דהיינו עד שיפתח הש"צ בתפילה. - **ב** הרי"ף שם כתב דאכא מ"ד דהוא עד שיגיע ש"צ לקדושה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט מתפילה ה"ד והאשכול בהל' תפילה. - **ג** בפי' רבינו אליקים כתב דא"צ לעמוד במקומו לאחר תפילתו אלא כשיעור שיתן שלום לשמאלו ולימינו, וכ"נ בסידור רע"ג ובסידור רש"י סימן ל"ט, וכ"כ בתשו' הרד"ך בית כ"ג בדעת כמה מרבוותא.

בתשו' הרד"ך שם עמד בזה דמנ"ל להרי"ף ודעימי' דצריך להמתין עד שיפתח הש"צ בתפילה או עד שיגיע לקדושה, ועיי"ש שכתב דהוא משום דס"ל דהך דינא דאין לו לחזור למקומו הוא במתפלל בציבור, והיינו משום דאותו המקום שעמד שם והתפלל קבעו לעבודה היא והוא כחדר המלך, ואין לו רשות לחזור לשם עד שהגיע הזמן שהוא מצווה בפעם ההוא לעבוד לבוראו מעין העבודה הראשונה, ואם חזר קודם זה הרי קלקל ובלבל כל מה שעשה דדמי לעבד המלך שאין להם רשות ליכנס בחדר המלך אא"כ לעבודתו, וע"כ אין לו לחזור עד שיגיע ש"צ לקדושה שאז כל יחיד ויחיד חוזר לעבודת בוראו שחייב הוא לענות קדושה, או עד שיפתח הש"צ בתפילה, דהואיל ואין חזרת הש"צ אלא בציבור א"כ כל אחד מהציבור חוזר לעבודת בוראו תיכף כשיתחיל הש"צ להחזיר התפילה.

אך הט"ז בסימן קכ"ג סק"ג כתב דהיינו דהא דצריך לעמוד במקומו הוא משום דכל שחוזר תיכף משמע שמה שהתפלל אינו נוח לו ורוצה להתפלל שנית מה שהתפלל כבר וא"כ מבזה הוא תפילתו, וע"כ צריך להמתין עד חזרת הש"צ דנראה לכל דחוזר בשביל לכוין למה שיאמר הש"צ, וכ"כ הגר"ז שם סק"ג והמ"ב שם סק"ז.

השו"ע בסימן קכ"ג ס"ב כתב דלא יחזור למקומו עד שיגיע ש"צ לקדושה, ולפחות עד שיתחיל ש"צ להתפלל בקול רם, והמ"ב שם סק"י כתב דלכתחילה נכון להחמיר עד קדושה אם לא שהמקום צר ודחוק וכדי דלא ליתי לאנצויי, וכתב עוד דבזמן שאומרים פיוטים יש להקל ולחזור תיכף כשמתחיל הש"צ י"ח.

האבודרהם בהל' שמו"ע כתב בשם הראב"ד שכשהוא מתפלל יחידי ממתין כדי שיעור זה,[[246]](#footnote-247) אך רי"ו בנתיב ג' ח"ג כתב דכשמתפלל יחיד אינו חוזר מיד אלא ישהה מעט,[[247]](#footnote-248) והב"י בסימן קכ"ג כתב דהיינו כדי הילוך ד' אמות, וכ"כ הרמ"א שם ס"ב,[[248]](#footnote-249) ועמש"כ בזה הב"ח שם והמג"א שם סק"ח והמ"ב שם סקי"א.

**דין חזרה למקומו בש"צ**

הרמב"ם בפ"ט מתפילה ה"ג כתב דאחר שיפסע ש"צ פסיעות מתחיל ומתפלל בקול רם, וגירסת רבינו מנוח והכס"מ שם דאחר שיפסע ש"צ ג' פסיעות "ויעמוד" מתחיל ומתפלל, וכתבו דהיינו דבמקום שכלו ג' פסיעות שם עומד ומתפלל, והב"י בסימן קכ"ג כתב דהיינו משום דאינו רשאי לחזור למקומו, כ"ה דהציבור אין חוזרין למקומן עד שיגיע ש"צ לקדושה.

אך בתשו' הרשב"א ח"א סימן תל"ו וסימן תרע"ה כתב דש"צ שהתפלל לעצמו יכול לחזור למקומו מיד כשירצה לחזור ולהתפלל להוציא את הרבים, שהרי ידוע שחוזר כדי להוציא את הרבים, ול"ה ככלב השב על קיאו, והב"י שם כתב דכן נהגו העולם.

**אם צריך לחזור אח"כ למקומו**

הרבינו מנוח בפ"ה מתפילה ה"י כתב די"א דבעינן שש פסיעות כדכתיב ורגליהם רגל ישרה רגליהם ב' ורגל חד וכתיב בתרי' וכף רגליהם ככף רגל עגל, וה"ז מתקיים במה שפוסע לאחוריו ג' פסיעות וחוזר למקומו בג' פסיעות, וכ"כ האבודרהם בהל' שמו"ע.

והדברי חמודות בברכות פ"ה סקס"ח דלפ"ז דינא הוא דצריך לחזור למקומו בג' פסיעות, ודלא כמש"כ הכס"מ בפ"ט מתפילה ה"ד דכשמגיע ש"צ לקדושה רצה חוזר רצה עומד במקומו, וכתב כתב דזהו טעם המקפידין שלא ילך אדם לפניהם כשעומדים במקום שכלו הג' פסיעות עד שישובו למקומם, והיינו משום שעדיין לא נגמרו הג' פסיעות שלמדום מן הכתוב, ועיי"ש שכתב דמ"מ אם רואים מי שרוצה לילך לפניהם לא ישובו למקומם בטעם שממתינים השיעור המפורש, אלא יהיו מוחים שלא ילך ואם ילך הוא ניהו שעשה כהוגן ול"ה הפסק לגבי' שאפי' מחיצה של ברזל אינה מפסקת וכו', והביאוהו הא"ר בסימן קכ"ג סק"ט והמ"ב שם סק"ח.

**משל לתלמיד הנפטר מרבו אם חוזר לאלתר דומה לכלב ששב על קיאו,** בתשו' הרשב"א ח"א סימן תל"ו וסימן תרע"ה כתב דהיינו משום דכשחוזר מיד למקומו נראה שהוא רוצה להתודות שנית על עבירות שהתודה עליהן, וע"כ מדמינן לה לכלב שב על קיאו, דדמי למה שאמרו לקמן פ"ו בעבירות שהתודה עליהן ביוהכ"פ זה וחזר והתודה עליהן ביוהכ"פ אחר.

אך הטור בסימן קכ"ג כתב דהיינו משום דהוכיח סופו על תחילתו שלא פסע לאחוריו כדי ליפטר מרבו כיון שחוזר אליו מיד, ועד"ז כתב המנהיג בהל' תפילה, ועמש"כ הב"י שם בשם המהר"י אבוהב והב"ח שם והט"ז שם סק"ג והפמ"ג שם בביאור הא דמדמינן לה לכלב שב על קיאו.

**חזינא להו לאביי ורבא דפסעי ג' פסיעות בכריעה אחת,** בפירש"י שעל הרי"ף בברכות ל"ד ב' כתב דהיינו שלא הי' זוקף עצמו בינתיים, וכ"כ בפי' רבינו אליקים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מתפילה ה"י דכשגומר התפילה כורע ופוסע ג' פסיעות לאחריו כשהוא כורע, - אך התורי"ד כתב דהיינו דשיעור ג' פסיעות היו עושים אותם בפסיעה אחת וכריעה היא פסיעה לאחור כלומר כשיעור פשיטת הכרעיים.[[249]](#footnote-250)

**טעם הא דלא עשו ארון בבית שני**

**משניטל ארון,** בד' הרמב"ן בהשגות סהמ"צ עשה ל"ג מבו' דהא דלא עשו ארון בית שני, הוא משום דעיקר מצוות עשיית הארון והכפורת היא לשום שם העדות ולא נעשה הארון אלא ללוחות הברית, וע"כ בבית שני שלא היו שם לוחות לא עשו ארון, וכ"כ הרש"ש הכא והמנ"ח במצוה צ"ה סק"ט והמשך חכמה בפר' תרומה ובכ' הגרי"ז בפר' עקב, עיי"ש.[[250]](#footnote-251)

**מקום הארון**

**אבן היתה שם וכו',** בתוספתא פ"ב הי"ב תניא דעלי' הי' הארון מונח, ומשניטל הארון היו מקטירין עלי' קטורת שלפני ולפנים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מביהב"ח ה"א, - ונחלקו הראשונים במקום עמידת האבן והארון בבית קה"ק, **א** הרמב"ם שם כתב דהיתה במערבו של קה"ק, וכ"ה מבו' בפי' רשב"ם בב"ב צ"ט א' ד"ה ארון שעשה.[[251]](#footnote-252) - **ב** התוס' במנחות צ"ח ב' ד"ה היו דוחקין כתבו דהי' באמצע קה"ק והי' ממנו י' אמות לכל צד. - **ג** התוס' בב"ב כ"ה א' ד"ה וצבא כתבו בשם ריצב"א שהי' במזרח בית קה"ק.

**ועלי' הי' נותן,** לא נתפרש דמ"ט הי' נותן את הקטורת על אבן השתי', הרי כ"ה דבבית ראשון הי' נותן את הקטורת בין ב' הבדים סמוך לארון, ה"נ בבית שני הי' לו ליתן סמוך לאבן שתי' שהוא מקום הארון, ומ"ט הי' נותן על האבן עצמה.[[252]](#footnote-253)

לעיל נ"ב ב' אמרו דבבית שני הי' נותן את הקטורת כבין ב' הבדים, וצ"ל דהיינו דאף דהי' נותן את הקטורת על אבן השתי' עצמה, ודלא כמו שהי' נותן בבית ראשון סמוך לארון, מ"מ לא הי' נותנה על כל האבן, אלא בחלק האבן שבין ב' הבדים.

התו"י לעיל נ"א ב' כתבו דהא דעשו ב' פרוכות ולא סגי להו לעשות פרוכת אחת לצד חוץ דהאמה טרקסין, הוא משום דשמא יקטיר שם הכה"ג את הקטורת דיוהכ"פ ונמצא מקטיר בחוץ, וכ"כ התוס' הרא"ש והתור"פ שם, והגבו"א שם תמה ע"ז שהרי היו מקטירין את הקטורת על אבן השתי', וליכא למיחש למידי, ושמא י"ל דהוא משום דאי"ז לעיכובא, וחששו שמא יקטיר סמוך לפרוכת, וצ"ע.

ג' סיון פ"ג

דף מס' 14

**נ"ג ב'** **-** **אחת למעלה ושבע למטה ולא הי' מתכוין להזות לא למעלה ולא למטה אלא כמצליף,** לעיל ט"ו א' אמרו דמאי כמצליף מחוי ר' יהודה כמגנדא, ונחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י שם כתב דהיינו דהא דתני אחת למעלה וז' למטה לא אאמצעית קאי אלא ראשונה נתן תחילה כלפי מעלה והשבע תחתי' זו למטה מזו, ומה שאמרו דהוא כמצליף היינו דהוא כשליח בי"ד המכה ברצועה זו למטה מזו שאינו מכה במקום אחד, ועד"ז כתב בפירש"י הכא. - **ב** בפי' ר"ח לקמן נ"ה א' כתב דהיינו דבהזאה דאחת למעלה הי' נותן כף היד למטה ואצבעותיו כלפי מעלה ומזה וההזאה שהוא מזה עולה למעלה מן הכפרת כנגד הכפרת מחוץ הכפרת וחוזר ונופל למטה בקרקע, וההזאות דלמטה הי' נותן כף היד למעלה ואצבעותיו למטה ומזה כנגד עובי' של כפרת וההזאה שמזה יורדת ונופלת בקרקע מחוץ של ארון, וכ"כ התו"י לעיל שם בשם רבינו הזקן, וכ"כ התוס' והתור"פ והריטב"א שם, וכ"כ הרא"ש בסדר עיוהכ"פ בשם תוס' שלא הי' צריך לכוין שיהיו כסדרן, אלא באחת של מעלה מצדד גב ידו למטה ומזה כלפי מעלה ובז' של מטה מצדד גב ידו למעלה ומזה כלפי מטה. - **ג** הערוך בע' נגד כתב בשם ר"מ הדרשן דהיינו דשבע שלמטה הוי כמצליף דראש הרצועה מגיע תחילה למטה ואח"כ למעלה, וכך הזאות אלו מזה מלמטה ועולה למעלה, ואחת למעלה מזה מלמעלה למטה, וכולן במקום אחד הן.

לקמן נ"ז א' אמרו דא"ר אלעזר אני ראיתי' ברומי והיו עלי' כמה טיפי דמים, ופרכינן דדילמא דפר העלם דבר ושעירי ע"ז היו, ומשני דחזא דעבידי כסדרן, ופירש"י דהיינו דהיו מלמעלה למטה כמצליף, והלח"מ בפ"ג מעיוהכ"פ ה"ה כתב לסייע מזה לפירש"י דההזאות דיוהכ"פ היו זו תחת זו, אך לפי' ר"ח והערוך ודעימי' קשיא מהתם, והתפארת שמואל בסדר עיוהכ"פ כתב לישב, דלר' אלעזר דס"ל דהיו מזין על הפרוכת עצמה היו הטיפין זו תחת זו כסדרן, ועמש"נ בזה בדף מס' 16.

המאירי כתב דבהזאה דאחת למעלה הי' מזה כנגד למעלה מאמצעיתה של כפורת כנגד חודה העליון, ובהזאה דשבע למטה הי' מזה כנגד למטה מאמצעה שהוא כנגד חודה התחתון,[[253]](#footnote-254) וכ"ה מבו' בדבריו לקמן נ"ה א', - אך בסוגיית הגמ' לעיל ט"ו א' מבו' בפשוטו דאף דלס"ד דגמ' שם הי' כן, אך למסקנא דגמ' היו כל ההזאות כנגד עובי הכפורת, וכ"כ הריטב"א שם, וצ"ע.

## דין מנין ההזאות

**וכך הי' מונה וכו',** בהא דהי' מונה את ז' ההזאות כתבו התו"י והתוס' הרא"ש לקמן נ"ה א' דבתו"כ ילפינן לה מדכתיב שבע פעמים ולא כתיב שבע טפי ולשון פעמים משמע לי' מנין, ובהא דהי' מונה את ההזאה שלמעלה עם ז' ההזאות שלמטה, פליגי לקמן נ"ה א', דלר"א הוא כדי שלא יטעה בהזאות, ולר' יוחנן ילפינן לה מקרא.

ובחי' הגרי"ז בהל' פסוהמ"ק כתב לפרש בזה, דהיינו דהא דבעינן ז' הזאות אי"ז רק מדין הקרבן דהקרבן טעון ז' הזאות, אלא ההזאות עצמן זקוקות כל אחת לחברתה ולאו כל אחת לחודה קיימא אלא כולן מעכבות זא"ז בעצם החפצא שלהן ובעינן שיצטרפו יחד ויהיו ז' הזאות, וזהו דבעינן בהו מנין, דהוא דין בגוף ההזאות דבעינן שמנינן יהי' שבע, - ועיי"ש שהוסיף דבעינן שיהיו ז' ההזאות כסדרן ראשונה שני' ושלישית עד ז', וזהו יסוד דין המנין שבהן שזו ראשונה וזו שני' וכו', וזהו שכתבו התו"י והתוס' הרא"ש דילפינן לה מדכתיב פעמים דמשמע לי' מנין, דמקרא דפעמים משמע דבעינן שיהיו ההזאות כסדרן, ומכח זה הוא דבעינן בהו מנין, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

המאירי כתב דאין המנין מעכב, אלא כל שהשלים הזאותיו אף בלא מנין יצא, ועיי"ש שכתב דאף דבסוגיית הגמ' לקמן נ"ה א' יראה שלא יצא, שהרי לא נחלקו אלא במנין העליונה עם האחרות והרי דמנין כל אחת בעצמו ראוי שיעכב, אפשר שדרך סוגיא נאמרה, - והשיח יצחק לקמן שם כתב דכיון דבתו"כ ילפינן מקרא דצריך מנין, ודאי דמנין מעכב, כיון דכתיב חוקה, עיי"ש, - ועמש"כ בזה בחי' הגרי"ז בהל' פסוהמ"ק בסו"ד, ונתבאר להלן.

## מקום ההזאה על הפרוכת

**והזה ממנו על הפרוכת שכנגד הארון מבחוץ,** מבו' דההזאה על הפרוכת היתה במקום שכנגד הארון, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מעיוהכ"פ ה"ב דמזה ממנו על הפרוכת כנגד הארון, והמל"מ בפ"ה ממעה"ק הי"ג הביא מתו"כ דיבורא דחובה פ"ג ה"י דילפינן מדכתיב בהזאות פר כהן משיח אל פני פרוכת הקדש דהוא מכוון כנגד בין הבדים, ומבו' בדבריו שם דילפינן מינה להזאות דיוהכ"פ, ועיי"ש שכתב דהי' דין זה נוהג אף בבית שני שלא הי' שם ארון, שהרי משנתינו קיימא בבית שני, וכתב דהיינו משום דכ"ה דהי' נותן את המחתה במקום ארון כבין שתי הבדים משום דקדושה ראשונה לא זזה ממקומה, ה"נ הי' צריך להזות כנגד מקום ארון.

במנחות כ"ז ב' תניא דהזאות שבפנים שעשאן שלא מכוונות כשרות, ובפירש"י שם כתב דהיינו שלא היו מכוונות בין מזרח למערב, ומבו' דאף דבעינן שתהא ההזאה כנגד הפרוכת מ"מ אי"ז לעיכובא, וכ"ה מבו' בפשוטו במסקנת הגמ' שם כ"ח א' דאף אם עמד צפון ודרום והזה כשרה, - אך החזו"א במנחות סימן מ"ב סקט"ז כתב דאין סברא כלל להכשיר צפון ודרום דלא חשיב הזאה כלל, ולא מכשרינן אלא כשהזה למערב אלא דל"ה מכוונות כנגד בין הבדים.[[254]](#footnote-255)

**ר"א אומר ארון גלה לבבל וכו' ר' יהודה אומר ארון במקומו נגנז,** הגבו"א כתב די"ל דכו"ע מודו דארון נגנז בימי יאשיהו, כדנפקא לן לעיל נ"ב ב' מקרא, ומ"ד דגלה לבבל ס"ל דנתגלה למחריבים מקום גניזתו ונטלוהו, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן.

**ומראים להם את הכרובים שהיו מעורין זב"ז,** בב"ב צ"ט א' פליגי ר' יוחנן ור' אלעזר בצורת עמידת הכרובים דחד אמר פניהם איש אל אחיו וחד אמר פניהם לבית, ואמרו שם דלמ"ד דפניהם איש אל אחיו הרי דהא דכתיב ופניהם לבית היינו בזמן שאין עושין רצונו של מקום, ולמ"ד דפניהם לבית הרי דהא דכתיב ופניהם איש אל אחיו היינו דמצדדי אצדודי, - והר"י מיגש שם כתב דאף למ"ד דפניהם איש אל אחיו, לאו היינו שהכרוב עצמו עומד בפני חבירו, אלא ששניהם מחזירין פניהם זל"ז, ועיי"ש שהק' ממה שאמרו הכא שהיו הכרובים מעורין זב"ז, וכתב דהוא מעשה נס להראות חיבת ישראל לפני המקום כחיבת זכר עם נקבה, אבל בשאר ימות השנה לא היו מעורין, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א שם.[[255]](#footnote-256)

**במקדש ראשון מי הוי פרוכת וכו' לעולם במקדש ראשון וכו' דא"ר זירא אמר רב וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דכ"ה דבבית שני היו פרוכות כנגד הפתחים ה"נ בבית שני, ובקונט' הגרי"ז תמה בזה דמשמע דס"ד דלא הי' פרוכת בבית ראשון, ורק ממימרא דרב הוא דשמעינן לה, וזה צ"ע, שהרי מקרא מלא הוא בדה"ב ג' י"ד ויעש את הפרוכת וגו', והרי שהי' פרוכת בבית ראשון, ועמש"כ בזה בס' מנח"א לעיל נ"א ב'.

**ומאי פרוכת פרוכת דבבי**, בפירש"י בכתובות ק"ו א' ד"ה בדבבי מבו' דבבית שני שעשו ב' פרוכות במקום אמה טרקסין היו פרוכות אלו צורך בנין להבדיל בין ההיכל לקה"ק, אך בבית ראשון שהי' אמה טרקסין, ל"ה הפרוכת שכנגד הפתח צורך בנין, אלא היתה לצניעותא בעלמא, ובקונט' הגרי"ז כתב דכ"ה משמעות הגמ' הכא דעיקר דין פרוכת דקרא לא הי' נוהג בבית ראשון, דדין פרוכת נאמר רק במקום דהפרוכת היא מחיצתו, ובבית ראשון דהי' אמה טרקסין והיתה המחיצה שלו בבנין ליכא דין פרוכת, וזהו דמייתי מהך דרב דגם במקום שהיו מחיצות של בנין מ"מ היו גם פרוכת דבבי, וע"כ גם בבית ראשון אף שהי' כותל בין ההיכל לקה"ק מ"מ הי' על הפתח גם פרוכת במו בשאר פתחים, ואי"ז עיקר דין פרוכת האמור בתורה, אלא דינה כמו פרוכת דשאר פתחים, - אך בד' הרמב"ם בפ"ד מביהב"ח ה"ב מבו' דגם בבית ראשון הי' שם פרוכת מעיקר הדין והפרוכת היתה המבדלת בין הקודש לקה"ק, וכמש"כ המהר"י קורקוס שם, עיי"ש,[[256]](#footnote-257) ובקונט' הגרי"ז הק' דא"כ מה מייתינן ההיא דרב דפרוכת דשאר פתחים לפרוכת זו דהויא מעיקר מעשה המקדש האמור בתורה מדכתיב והבדילה הפרוכת לכם, ועיי"ש במש"כ בזה.

## ציור צורות חיות ועופות

**וכרובים דצורתא הוו קיימי,** התוס' כתבו לדון אם יש בציור צורות חיות ועופות משום איסורא דלא תעשה לך פסל, ונתחדש בדבריהם דאיסורא דעשית צורות נכלל באיסורא דלא תעשה לך פסל וכל תמונה אשר בשמים ממעל, - וצ"ל דהא דילפינן לה בע"ז מ"ג א' מקרא דלא תעשון אתי היינו דמהתם נלמד דהך איסורא הוא אף כשעושה צורות אלו לנוי, והאריך בזה הגרי"פ בעשין י"ג, ועי"ש שכתב דכן דעת רבים מקמאי, ואכמ"ל.[[257]](#footnote-258)

## ציור צורות האסורות במיני צבעים

נחלקו הראשונים בדין ציור צורות האסורות במיני צבעים, **א** התוס' כתבו דאף צורות האסורות לעשותן בולטת או שוקעת, מ"מ מותר לציירן במיני צבעים,[[258]](#footnote-259) וכ"כ המרדכי בב"ב סימן תקמ"ט ובע"ז סימן תת"מ בשם המהר"ם, והביאו הדרכ"מ ביו"ד סימן קמ"א סק"ה, וכ"כ הט"ז שם סקי"ד דציור עדיף אפי' מצורה שוקעת דאין בציור שום ממשות. - **ב** בד' התוס' בע"ז מ"ג א' סוד"ה לא תעשון מבו' דאף דמותר לעשות צורת אדם בצורה שוקעת מ"מ אסור לצבוע צורת אדם בצבעים, וכ"כ הריטב"א שם דצורת דיו כבולט חשוב לענין זה, וכ"כ המרדכי שם סימן תתל"ט בשם רבינו פרץ, וכ"נ בד' האו"ז בע"ז סימן ר"ג ור"ד, עיי"ש. - **ג** הרמב"ם בפ"ג מע"ז ה"י והי"א כתב דמותר לצור צורת אדם על הלוח, אך דמות שמשים שבמרום אסור לצור אפי' על הלוח, והראב"ד שם פירש בדעתו דאף דמות שמשים שבמרום אינה אסורה בשוקע ומ"מ אסור לצורה על הלוח, והר"ן בע"ז מ"ג א' כתב בדעתו דאף בשוקע אסור, ומבו' דצורה של סממנים לא חשיבא כצורה בולטת אלא חשיבא כשוקעת, ולפ"ד הראב"ד חמירא מצורה שוקעת, וכ"ה מבו' בד' הסמ"ג ל"ת כ"ב והסמ"ק בסימן קס"ב והר"ן והנימו"י בע"ז שם, וכ"כ הטוש"ע ביו"ד סימן קמ"א ס"ד, וכ"כ הש"ך בנקוה"כ שם, וכ"כ החכמ"א בכלל פ"ה ה"ה ובתשו' חת"ס יו"ד סימן קכ"ט.

בתשו' לחם רב סימן ט"ו כתב דמש"כ התוס' הכא דמותר לצור צורות האסורות במיני צבעים, הוא רק לפ"מ דס"ל מעיקרא דאסור לעשות כל מיני צורות אף שלא לעבדם, וע"כ מוכח מהא דרב צייר צורת חי' ועוף דליכא איסורא במצייר במיני צבעים,[[259]](#footnote-260) אך למסקנת התוס' דליכא איסורא אלא בפרצוף אדם ובשמשים שבמרום, והכי קי"ל, י"ל דה"ז אסור אף במיני צבעים.[[260]](#footnote-261)[[261]](#footnote-262)

בתשו' בית שלמה יו"ד ח"א סימן ל"ה כתב דמש"כ הרמב"ם ודעימי' דציור בסממנין הוי כשוקע, היינו דוקא בציור שאין ממשות הצבע ניכר למעלה ע"ג הכלים, אבל ציור שיש בו ממש וניכר הממש שעומד ע"ג הכלים, הו"ל כצורה בולטת, כיון דהצבע יש בו ממש, מה לי שנעשה מעץ וחרס ומתכות ומה לי שנעשה מצבע ממשות, וכ"כ הבא"ח בשנה ב' פרשת מסעי, וכ"נ בד' המאירי בע"ז נ"ב ב', עייש"ה, - אך מסתימת הפוסקים משמע דאף צבע שיש בו ממשות לא חשיב כצורה בולטת, וכן הוכיח בתשו' דברי מלכיאל ח"ג סימן נ"ח ממש"כ הראשונים דצורה שע"י רקמה ל"ה כבולט אף דהרקמה בולטת ע"ג הבגד, והטעם בזה י"ל בתרי אנפי, חדא, ועד"ז כתב הדברי מלכיאל שם, שהרי בהבליטה מצ"ע ל"ה כלל צורת אדם, שהרי בהבליטה הוי כל הצורה בגובה שוה ואי"ז כלל צורת אדם, וצורת האדם היא רק ע"י הצביעה שבזה, וע"כ לא חשבינן לה כצורה בולטת, דצורה בולטת היינו רק כשהאברים בולטין, וכ"נ בד' הס' הבתים בסהמ"צ בטעם הא דאין צורת אדם אסורה אלא בבולטת, שאין צורת האדם מחוקה אלא כשהיא מוחשת כפי הנראה מתמונת האדם "שיהיו האברים בולטים", ועוד, דלא חשיב כצורה בולטת אלא היכא דניכרת הצורה מכח הבליטה, אך במצייר בסממנים הרי דאף כשיש בהן ממש מ"מ אין הצורה ניכרת מכח בליטה מועטת זו אלא מכח הצבע, וע"כ ל"ח כצורה בולטת, ומכח טעם זה אף אם עשה צורת לבנה בסממנין שניכר ממשן לא חשיב כצורה בולטת.

## עשיית צורות האסורות בצורה שוקעת

נחלקו הראשונים בצורות האסורות אם הן אסורות אף בצורה שוקעת, **א** התוס' כתבו דכל הצורות האסורות בעשי' אסורות בין בצורה בולטת ובין בצורה שוקעת, וכ"כ הרמב"ן והרא"ה והר"ן והמאירי בע"ז מ"ג א' והראב"ד בפ"ג מע"ז הי"א. - **ב** הרמב"ם בפ"ג מע"ז ה"י והי"א כתב דצורת אדם אינה אסורה אלא בבולטת, ושאר צורות האסורות אסורות אף על הלוח, והראב"ד שם פירש בדעתו דאף שאר צורות אינם אסורות אלא על הלוח אך בשוקע שרי, אך הר"ן בע"ז שם כתב בדעתו דאף בשוקע אסור. - **ג** הרשב"א בר"ה כ"ד ב' והריטב"א שם ובע"ז שם כתבו דכל הצורות אינם אסורות אלא בבולט ולא בשוקע. - **ד** הסמ"ג ל"ת כ"ב כתב דכל הצורות האסורות אין אסורות אלא בבולט, וצורת חמה ולבנה אסורה אף בשוקעת שברקיע הן שוקעין, וכ"כ הטוש"ע בסימן קמ"א ס"ד.

## טעם הא דבעינן קרא לאסור דמות ד' פנים אף שיש בכללה דמות אדם

התוס' עמדו בהא דילפינן מקרא לאסור דמות ארבעה פנים אדם ארי' שור ונשר, דתיפו"ל משום איסור עשיית פרצוף אדם, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא לעבור עליו בשתים משום פרצוף אדם ומשום ד' פרצופים בהדי הדדי,[[262]](#footnote-263) וכ"כ התוס' בע"ז מ"ג א' ד"ה לא תעשון אתי. - **ב** התוס' בע"ז שם כתבו עוד דהוא לחייב אף כשמצא פרצוף אדם והשלים לד' פנים.[[263]](#footnote-264) - **ג** הר"ן בע"ז שם כתב דאע"ג דצורת אדם אסירא אין לאסור מכח זה בדמות ד' פנים בהדי הדדי דלאו צורת אדם היא, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל שם. - **ד** בתשו' מהרי"ט ח"ב יו"ד סי' ל"ה כתב למש"כ הרמב"ם בפ"ג מע"ז ה" והי"א דדמות אדם אינה אסורה אלא בבולט ודמות שמשים שבמרום אסור אף על הלוח, וזהו דבעינן לאיסורא דדמות ד' פנים לאסור אף על הלוח. - **ה** המהרי"ט שם כתב דלמש"כ הרא"ש בע"ז שם סימן ה' דלא אסרו לעשות צורת אדם אלא בגולם שלם אך צורת הראש בלא גוף שלם מותר, וכ"כ הטוש"ע בסימן קמ"א ס"ז, הרי דזהו דבעינן לאיסורא דדמות ד' פנים, שהרי בדמות ד' פנים ל"ה תמונת האדם, שהרי יש להן ד' כנפים וכף רגליהן ככף רגל עגל.[[264]](#footnote-265)

**בשעה שנכנסו נכרים להיכל ראו כרובים המעורין זב"ז,** הריטב"א כתב בשם הר"י מיגש שהק' דהרי לא היו פניהם איש אל אחיו אלא בזמן שעושין רצונו של מקום, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הר"י מיגש בב"ב צ"ט א' כתב דהא דהיו מעורין הוא מעשה נס להראות לנכרים מה היתה חיבת ישראל לפני המקום. - **ב** הר"י מיגש כתב עוד דהוא כדי להראות ערותם לנכרים כדי שיזילום, וכ"כ הרמב"ן שם. - **ג** הריטב"א כתב בשם י"מ דהכא איירי בכרובים דצורתא שבכתלים דתמיד היו מעורין, וכ"כ הריטב"א בב"ב שם, וכ"נ בד' התו"י לעיל בסוגיין.[[265]](#footnote-266) - **ד** הפרד"ר בסוף דרוש כ"ג כתב דהוא משום שהקב"ה מצטער בצרתן של ישראל כדכתיב בכל צרתם לו צר, ובאותה שעה שנכנסו נכרים להיכל שהיתה שעת חירום כדי שלא יעלה על דעתינו כי מאוס מאס את ישראל ובציון געלה נפשו, רצה הקב"ה להורות לנו דאכתי חביבותי' גבן והשרה שכינתו בינינו להורות שהוא מצטער בצרותינו.

## טעם הא דמונה הזאה ראשונה עם כל אחת ואחת

**דכו"ע מיהא הזאה ראשונה צריכה מנין עם כל אחת ואחת וכו' ר' אלעזר אמר שלא יטעה,** בפירש"י כתב דהיינינו שיהא לו שהות בינתים לתת לבו למנין שלא יטעה, - אך התו"י כתבו דהיינו דאם לא ימנה הזאה ראשונה של מעלה לעצמה עם כל ז' של מטה יבא שיטעה ויכלול הזאה ראשונה בכלל אלו לחשבון ז' של מטה ויתחיל לומר בהזאה ראשונה של מטה שנים ולא אדעתי' להפסיק ולהתחיל פעם שני' אחת במתנות שלמטה, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מעיוהכ"פ ה"ה.

בירושלמי בפירקין אמרו דא"ר יוחנן כדי שלא יטעה, א"ר זעירא כדי שיגמור הזאותיו מתוך שבע, והתו"י והתוס' הרא"ש פירשו דאתי ר"ז לפרושי דהא דלא אמרינן דימנה ראשונה של מעלה עם ז' של מטה וימנה אחת שתים שלש עד שמנה דלא אתי למיטעי הוא משום דמצוה להפסיק במתנות של מטה מתוך ז' ולא מתוך ח', והתוס' הרא"ש פירש דהוא משום דבשעיר כתיב והזה אותו דהיינו הזאה אחת ובפר כתיב יזה שבע פעמים משמע דבאותו מנין אין לו להיות כי אם שבע ולא שיכלול עמהם הזאות של מעלה וימנה עד שמנה, - ובחי' הגרי"ז בהל' פסוהמ"ק כתב די"ל דר"ז בא לפרש דברי ר' יוחנן דמה שאמר כדי שלא יטעה, לאו היינו שיטעה ויזה פחות מז' הזאות, אלא היינו שיטעה בהמנין ולא יגמור הזיותיו מתוך שבע שיקרא לששית שביעית וכיו"ב דבכה"ג פסול אף בדיעבד.

**ר' יוחנן אמר אמר קרא וכו',** הרמב"ם בפ"ג מעיוהכ"פ ה"ה כתב דהא דמונה אחת ואחת וכו' הוא כדי שלא יטעה, ובסדר עיוהכ"פ לתלמיד הרשב"א תמה ע"ז דמ"ט פסק כר' אלעזר, שהרי ר' יוחנן רבי' דר' אלעזר הוי והלכתא כוותי', וכ"כ בסדר העבודה להר"א בן אסמעאל דמפי השמועה למדו שמונה אותה הזאה עם כל ההזאות, ועמש"כ בזה הלח"מ והמים חיים שם והשיח יצחק בסוגיין.

**איכא בינייהו דלא מנה ולא טעה,** בפי' ר"ח כתב דהיינו דלר' אלעזר יצא יד"ח ולר' יוחנן לא עשה כלום, וכ"כ בסדר עיוהכ"פ לתלמיד הרשב"א דלר' יוחנן אף דמנה ולא טעה חוזר דגזה"כ הוא, וכ"ה מבו' ממש"כ בפירש"י בד"ה לימד דכתיב ע"ז חוקה לעיכובא,[[266]](#footnote-267) - אך בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דלא מנה לההיא ראשונה עם השאר ולא טעה, דלמ"ד כדי שלא יטעה עשה מצותו ולמאן דמפיק לי' מקרא הרי דאע"ג דלא טעה מ"מ כיון דלא מנה לא עשה מצוה כתיקנו, ומשמעות דבריו דאף לר' יוחנן אי"ז לעיכובא, אלא דלא עשה מצוה כתיקנו.

בחי' הגרי"ז בהל' פסוהמ"ק כתב די"ל דמה שאמרו דלא טעה לאו היינו דלא טעה בההזאות עצמן שלא הזה ז' הזאות, דזה מילתא דפשיטא דפסול, אלא היינו דלא טעה במנין ההזאות, והיינו דלדעת ר' יוחנן כתיב חוקה גם על עצם המנין וגם על מנין ההזאה הראשונה, וע"כ אף אם לא טעה בהמנין מ"מ עצם מעשה המנין מעכב, ולר"ז עצם מעשה המנין מעכב ורק אם טעה וקרא לששית שביעית ה"ז פסול, וכמש"כ עד"ז הרא"ש בפרה דהיכא דמנה וטעה גרע טפי.

ד' סיון פ"ג

דף מס' 15

**נ"ה א'** **-** **מפני תערובת חובה בנדבה,** התוס' כתבו דהא דלא חששו לתערובת חובה בחובה, הוא משום דכל אחת צוררת מעותי' לעצמה ונותנת בשופר, וכשהכהן לוקח מכל צרור קן אחד מקריב כל קן וקן לשם מי שהוא, וכ"כ הריטב"א, - והתוס' הרא"ש כתב לפרש עוד דאף אם אין המעות צרורות, מ"מ מצי ליקח מכל מעות שבשופרות קינים בב"א ונתחללו כל המעות על הקינין, ויקריב כל אחד ואחד לשם מי שהוא, והתו"י כתבו בשם ה"ר אלחנן קצת בע"א.

**גזירה משום חטאת שמתו בעלי',** בפירש"י כתב דהיינו שמא מת אחד מן הבעלים שנתנו מעות בשופר וכיון שיש בהן חטאת הו"ל מעות חטאת שמתו בעלי' והן הולכות לים המלח ונמאו מעורבות עם הכשרות ופוסלות אותן, והמל"מ בפ"ז ממעילה ה"ו עמד בזה דמ"ט אין בטלין מעות אלו ברוב, וכתב דהוא משום דמטבע חשיב ולא בטיל, ואף אי נימא דיש לו ביטול מה"ת, מ"מ מדרבנן אינו בטל, בתשו' בית אפרים יו"ד סימן ע' כתב דהוא משום דר' יהודה לטעמי' דמין במינו לא בטיל, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ועמש"כ בזה בתשו' עין יצחק או"ח סימן כ"ו, והשערי ישר בש"ג פכ"ב.[[267]](#footnote-268)

**ומי חיישינן והתנן השולח חטאתו ממדינת הים וכו',** הגבו"א הק' דשאני בשולח חטאתו ממדינת הים דלמיתה דיחיד לא חיישינן, אך במעות שבשופרות שרבים נותנין המעות לתוכן חיישינן שמא מת אחד מהן דלמיתה דרבים חיישינן, וע"ד הא דמפלגינן בב"ב קע"ב ב' דלנפילה דיחיד לא חיישינן ולנפילה דרבים חיישינן, וכתב לישב למש"כ התוס' דדמי כל קן צרורין בפנ"ע, אלא שהצרורין מעורבין ואין ניכרין כל צרור של מי הוא, וע"כ כשמקריבין קן מאיזה צרור מהן לא חיישינן למיתה שמא מת בעל צרור זה, דהו"ל מיתה דיחיד דכל קן כשקרב מאיזה צרור שבשופר אין בו מעות אלא של אדם אחד, ובשעת הקרבת כל קן לא איכפת לן במיתת בעלי קנים אחרים שהרי אין להן שותפות בו, וע"כ לא חיישינן בזה למיתה.[[268]](#footnote-269)

התוס' הק' שהרי אמרו בגיטין כ"ח א' דבזקן שהגיע לגבורות חיישינן למיתה, וא"כ י"ל דחיישינן שמא יש מאותם שנתנו מעותיהן שהגיעו לגבורות וחיישינן שימות אחד מהן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דאין סברא דליחוש כולי האי כיון דלא שכיחא הוא. - **ב** התוס' כתבו עוד דהא דחיישינן למיתה בזקן שהגיע לגבורות הוא במביא גט משום חומר אשת איש,[[269]](#footnote-270) אך בשולח חטאתו לא חיישינן למיתה אף בהגיע לגבורות, והגבו"א תמה ע"ז דמשמעות הגמ' דקאי גם על שולח חטאתו, עיי"ש. - **ג** הגבו"א כתב דזקן שהגיע לגבורות דחיישינן בי' למיתה ל"ה נותן מעותיו לתוך השופר, ודמי לגוסס דאף שהוא כחי לכל דבריו ומקריבין עליו קרבנות חובה ונדבה, אפ"ה א"א לו ליתן מעותיו לתוך השופר משום דרוב גוססין למיתה, וה"נ בזקן שהגיע לגבורות דחיישינן בי' למיתה. - **ד** בחי' הגרע"א כתב די"ל דהא דחיישינן למיתה במביא גט, הוא משום דאיתרע קצת חזקת חי וע"כ אזלינן בתר חזקת איסור דיבמה לשוק, ומשא"כ בשולח חטאתו דליכא חזקת איסור מוקמינן אחזקת חי אף בזקן.

התוס' הק' דמ"ט לא משני דאף דבשולח חטאתו מקריבין אותה בחזקת שהוא קיים ולא חיישינן שמא מת, מ"מ שפיר חששו הכא שמא ימות אחד מהן משום דשמא ימות חיישינן, וכתבו דכיון דשמא מת לא חיישינן א"כ שפיר מצינו למעבד שופרות לקיני חובה ובכל שעה מותר להקריב מהן כיון דלא חיישינן שמא מת, ולא אמרו דשמא ימות חיישינן אלא בה"ז גיטך שעה אחת קודם מיתתי, דבכה"ג אמרינן דאסורה לאכול בתרומה משום דשמא ימות אח"כ באותה השעה והיא אסורה לאכול שהרי אמר שעה אחת קודם מיתתי, ומשא"כ הכא דל"ה חטאת שמתו בעלי' אלא לאחר מיתה.

והצל"ח בסוכה כ"ג א' כתב דד"ז תליא בפלוגתת ר"ת והר"מ מיוני שהביאו התוס' בקידושין מ"ה ב' ד"ה בפירוש בקטנה שהלך אבי' למדינת הים ונתקדשה, דדעת הר"מ מיוני דאסור לקיימה דחיישינן שמא יקדשנה אבי' לאיש אחר במקום שהוא ונמצא שבא זה עלי' באיסור אשת איש, ואף דשמא קידש לא חיישינן מ"מ שמא יקדש חיישינן, ודעת ר"ת דמותר לקיימה, דכיון דלא חיישינן שמא קידש ע"כ היא מותרת לעולם דבכל שעה ושעה יש לנו לומר דעדיין לא קידש, ואף דחיישינן שמא יקדש, מ"מ כיון שבכל שעה אמרינן דעדיין לא קידש מותרת היא אצלו, וכל מה שאסרו מכח הא דחיישינן שמא ימות הוא במגרש אשתו שעה אחת קודם מיתתו דאסורה לאכול בתרומה שמא ימות באותה שעה, ועיי"ש שפירש בדעת הר"מ מיוני דהיינו דאף דבכל שעה ושעה שבא עלי' לא חיישין שמת מת, מ"מ כיון דבשעת קידושין יש לחוש שגם אבי' יקדשנה אח"כ, אסור לקיימה, - ועיי"ש שכתב לפ"ז דלדעת הר"מ מיוני הדק"ל דמאי פריך הכא דלא חיישינן למיתה, הרי שמא ימות חיישינן, והכא כשעושין שופרות יש לחוש שימות אחד מהן, ועיי"ש במש"כ בזה.

**משום חטאת שמתו בעלי' ודאי,** בפירש"י כתב דהיינו דחיישינן שמא ידעו באחד מאותם שנתנו מעות לשופרות שמת ועדיין לא קרבו מעותיו, והיינו דכל דידעינן דמת אחד מאותם שנתנו מעות לשופרות נמצא דאיכא תערובת ודאי דחטאת שמתו בעלי' וכל התערובת אסורה.

והנה התוס' הרא"ש בהוריות ו' א' כתב במה שאמרו התם דהא דשעיר ר"ח קרב אף אם יש מיתה בציבור, הוא משום דדילמא לא מייתו מציבור, דאע"ג דידעינן דודאי מתו קצת מישראל מ"מ אותם המעות שעלו מן הקופה דילמא מאותן מעות הן שנתנו אותם שהם עדיין בחיים, ודמי לשולח חטאתו דמקריבין אותו בחזקת שהוא קיים והרי דמספק תולין ומקריבין, ונתחדש בדבריו דאף דידעינן דמתו קצת מישראל וספיקא דידן הוא על מעות אלו שאנו מקריבין מהן אם נתנם אחד מן המתים או אחד מן החיים, מ"מ מהני בזה הא דמוקמינן לבעל המעות בחזקת חי,[[270]](#footnote-271) וצ"ע דא"כ מ"ט הכא אסרינן כשמת אחד מאלו שנתן מעות לשופר, ולא אמרינן דכל מעות ומעות יקרבו בחזקת שהבעלים קיים.

וצ"ל דהוא משום דהכא שידוע לנו שיש בתערובת מעות דחטאת שמתו בעלי', דמי להיכא שנתערבו נבילה ושחוטה חד בחד דלא אמרינן דהו"ל ודאי איסור משום חזקת איסור אינו זבוח, וכמו שהוכיח הש"ש בש"ד פ"ב, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ובמש"כ השערי ישר בש"ב פ"ח, וה"נ הכא דכוותה כיון דודאי איכא בתערובת מעות דחטאת שמתו בעלי', לא מצינו למיזל בזה בתר חזקה, ומשא"כ בההיא דהרא"ש דליכא תערובת דמעות דחטאת שמתו בעלי', שהרי המעות שתורמין ישראל ל"ה כלל מעות דחטאת שהרי מביאין מהן כל הקרבנות, וכל מה שדנו שיהא בזה משום חטאת שמתו בעלי', היינו דכשמפרישין מעות אלו לשעיר ר"ח יחול ע"ז דין חטאת שמתו בעלי', ובזה הרי הוי הספק על מעות אלו בפנ"ע אם הם חטאת שמתו בעלי' או לא, וע"ז שפיר מהניא החזקה.

**וניברור ד' זוזי ונשדי במיא והנך נישתרו,** התו"י והתוס' הרא"ש הק' דמה מהני שנוטל ד' זוז כיון שמעורבין יחד מעות של איסור ושל היתר, והו"ל ככל איסור והיתר המעורבין דל"מ ליקח האחד ולומר שהוא האיסור אף למאן דאית לי' ברירה, והריטב"א כתב דיש מרבותינו הצרפתים שתירצו דשאני הכא שתחילת התערובת הי' בהיתר, וע"כ דמי לב' לוגין שאני עתיד להפריש וכו' דמהני בזה ברירה מפני שהתערובת היתה בהיתר, וכ"כ התור"פ בשם הר"ם, וזה כמש"כ התוס' בתמורה ל' א' (ד"ה ואידך לישתרו) בשם מורי הרמ"ר דכל דבר שהוברר האיסור מתחילה ואח"כ נתערב בהיתר לא סמכינן אברירה כיון שתערובתו הי' באיסור, אבל כשהיתה התערובת בהיתר דלא הי' האיסור מבורר קודם תערובתו ולאחר התערובת נולד האיסור אז סמכינן אברירה,[[271]](#footnote-272) - והתוס' הרא"ש כתב דמיירי שמתנה מתחילה שאם ימות האחד יהיו אותן מעות שישליכו לים המלח קדושים בעבורו ולא יהיו קדושים לצורך החי ולדעת כן נתנן ולב בי"ד מתנה על כך, ועד"ז כתבו התו"י, ועד"ז כתב הרטב"א דהוא משום דהנותנין מעות בשופרות ע"ד הכהנים נותנין שיהיו מעות אלו מעכשיו כפי מה שירצה הכהן בשעת הקרבה, וע"כ יש בידו של כהן לומר שיהיו אלו למיתה והשאר יהיו חובה לאותם האנשים שהם חיים וכאלו הפרישום בעלים לחובת אנשים דמי.

## הלוקח יין מבין הכותים

**הלוקח יין מבין הכותים,** בפירש"י בגיטין כ"ה א' כתב דהא דאין קדושת א"י נפקעת ע"י הכותי הוא משום דס"ל דכותים גרי אמת הן, וצ"ע דאף דר"מ י"ל דס"ל דגרי אמת הן, הרי תניא דר"י ור"ש אוסרין, ור"י ור"ש ס"ל במנחות ס"ו ב' דכותים גרי אריות הן, ואפ"ה ה"ז חייב במעשר.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן והרשב"א בחולין י"ד א' כתבו די"ל דר"י ור"ש לדבריו דר"מ קאמרי לי' דלדידן אין חייבין במעשר כלל, אבל לדידך לית לך משום שמא יבקע הנוד. - **ב** הרמב"ן והרשב"א שם כתבו לישב עוד דעיקר פלוגתא דר"י ור"ש נפ"מ בה לגבי ע"ה. - **ג** הרמב"ן שם כתב לישב עוד דאף דגרי אריות הן מ"מ חייבין פירותיהן במעשר מדרבנן דאף הלוקח מן הנכרי חייב במעשר מדרבנן,[[272]](#footnote-273) ונחלקו בזה רבוותא, ואכמ"ל. - **ד** התפארת יעקב בגיטין שם כתב דמה שהוצרך רש"י לפרש דכותים גרי אמת הן הוא לדעת ר"מ דס"ל בע"ז כ"א א' דיש קנין לנכרי בא"י להפקיע מן המעשר, וע"כ בע"כ דהא דמחייב בלוקח יין מבין הכותים הוא משום דס"ל דכותים גרי אמת הן, אך לדעת ר"י ור"ש י"ל דאף דכותים גרי אריות הן אין קנין לנכרי בא"י להפקיע מן המעשר, כמש"כ התוס' במנחות ס"ו ב' די"ל דר"י ור"ש ס"ל דאין קנין.[[273]](#footnote-274)

בפירש"י כתב דאיירי קודם שגזרו על יינם, והתוס' כתבו דאף דר' יוסי ור"ש ס"ל דגרי אריות הן, מ"מ כיון שפורשין מע"ז יותר מנכרים ומחזירין בתורה שבבכתב וכו' ע"כ לא גזרו על יינן אע"פ שגזרו על פיתן.[[274]](#footnote-275)

והערול"נ בסוכה כ"ג ב' הק', שהרי עיקר הא דגזרו על פת נכרי הוא משום יינן כמו שאמרו בשבת י"ז ב', וא"כ היאך אפשר דגזרו על פיתן היכא דיינן מותר, וכתב לישב דמה שאמרו דגזרו על פיתן משום יינן הוא בגזירת פת נכרי שהוא מי"ח דבר, אך גזירת פת כותי קדמה לגזירה די"ח דבר, דגזרו על פיתן בימי עזרא על שביטלו בנין ביהמ"ק, כמו שהביאו התוס' בחולין ד' א' ד"ה מצת מפרקי דר"א, וע"כ לענין כותים לא שייך גזירת פת ויין להדדי.

התוס' כתבו דדוקא נקט מבין הכותים דבלוקח מע"ה יש לו דין אחר דבלוקח מע"ה אי"ז אלא דמאי ובלוקח מכותים הו"ל ודאי טבל, ועוד דבלוקח מע"ה א"צ להפריש תרומה דלא נחשדו ע"ה על התרומה, אך בלוקח מן הכותים צריך להפריש אף תרומה.

והתוס' עמדו בזה דמ"ט הוי ודאי טבל, הרי אמרו בברכות מ"ז ב' דכותים עשורי מעשרי משום דבמאי דכתב באורייתא מזהר זהירי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דאינם מעשרין אלא כשהם בעצמם אוכלין אבל כשמוכרין לאחרים לא חיישי ללפני עור, והוסיפו דגם אין חוששין משום גזל הכהן והלוי דהו"ל ממון שאין לו תובעין ועוד משום שלא הוברר חלקן וגם סומכין על הא דואכלת ולא מוכר, וכ"כ התוס' בעירובין ל"ז א' ובסוכה כ"ג ב' ובגיטין כ"ה א', והר"ש והרא"ש בדמאי פ"ה מ"ט. - **ב** הרא"ה בסוכה שם כתב בפי' בתרא דהוא משום דשמא ס"ל כמ"ד דתבואת זרעך ולא לקוח, ומה"ט ל"מ אף ע"י בדיקה שבודק את הכותי ונותן לו לאכול ממנו, משום דשמא סבור הוא דלקוח פטור לגמרי, וכ"כ הריטב"א שם. - **ג** הרשב"א בברכות שם כתב דסתם כותים אינם מעשרין, ומה שאמרו שם דעשורי מעשר היינו בכותיים המעשרין דכיון דהחזיקו בה לא חיישינן לה דכל מצוה שהחזיקו בה הרבה מדקדקין בה.

התוס' כתבו בתו"ד דלר"מ דמעש"ר אסור לזרים אין מעש"ר של דמאי נאכל לזרים, וכן משמע קצת בד' רבינו יונה בב"ב פ"ח א' והר"ן בנדרים פ"ד ב', - וזה דלא כמש"כ התוי"ט בריש דמאי דאף לדעת ר"מ דמעש"ר אסור לזרים א"צ להפריש מן הדמאי מעש"ר ולמכרו ללויים, דכיון דלי"ב חיוב מיתה אלא לאו בעלמא לא גזרו, ועמש"כ האו"ש בפ"י מתרומות ה"ו לפרש לזה בע"א, ועמד ע"ז בתוס' הגרע"א שם.

**אומר וכו',** בפירש"י בסוגיין ובכ"ד פירש דאיירי כשאין לו כלים להפריש בהן תרו"מ, ובסוכה כ"ג ב' ובחולין י"ד א' כתב לפרש עוד דאיירי כגון שהגיע ליל שבת דאין לו שהות להפריש, וכ"כ בפירש"י בב"ק ס"ט ב', וכ"כ התורי"ד בשבת קמ"ב א', - אך התוס' בסוגיין ובכ"ד כתבו דאיירי בביה"ש, ואף דבביה"ש אסור להפריש מ"מ מותר לקרוא שם, וכ"כ הר"ש והרא"ש בדמאי פ"ז מ"ד והרשב"א בב"ק ס"ט ב'.

התוס' בסוגיין ובכ"ד כתבו דאיכא כמה נפ"מ בין דין ההפרשה דלוקח יין מבין הכותים דהוי טבל ודאי מדין ההפרשה בלוקח מע"ה דאי"ז אלא דמאי, חדא, דהכא תני דאומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש הרי הן תרומה, אך בדמאי לא תני הכי לפי שלא נחשדו ע"ה על התרומה, ועוד, דבדמאי תני ושאר מעשר סמוך לו זה שעשיתי מעשר עשוי תרומ"ע עליו ומפריש למחר אותה מדה של תרומ"ע ושותה הכל ואפי' אותם הט' שהן מעשר, אך הכא לא תני הכי, שהרי אינו יכול להפריש אותה מדה בשבת ובלא הפרשה אינו יכול לשתות אותם התשעה, דהו"ל כמו שנבקע הנוד, ועוד, דכיון דהוי ודאי טבל זקוק ליתן המעשר ללוי לקיים מצות נתינה, ועוד, דבדמאי תני מע"ש בצפונו או בדרומו והכא לא תני אלא ט' מע"ש ואינו קובע להן מקום, והיינו משום דקביעות מקום הוי כמו הפרשה, וכיון דאיירי בביה"ש אין מעשרין אלא את הדמאי אך את הודאי אסור להפריש, ועוד, דבדמאי תני דמחולל על המעות והכא לא תני הכי, ושלא כדעת רש"י בכ"ד דהא דתנן ומיחל ושותה מיד היינו דמחלל על המעות, והיינו משום דלא קבע מקום וכל שלא קבע מקום אינו יכול לחלל.

והתוס' בסוגיין כתבו דחלוקין הן עוד, דבדמאי תני שאומר שאני עתיד להפריש למחר אך הכא לא תני למחר, משום דאיירי בער"ש ובודאי אין מפרישין אותו בשבת אף אם כבר קרא שם מער"ש, ומשא"כ בדמאי דאף דאין מפרישין אותו בשבת מ"מ כל שקרא שם מבעו"י מותר להפריש בשבת,[[275]](#footnote-276) - אך התוס' בסוכה כ"ג ב' ד"ה שני לוגין והר"ש בדמאי פד מ"ד כתבו דאף בטבל ודאי מותר לקרוא שם בער"ש ביה"ש ולהפריש בשבת, והא דהכא לא תני למחר, הוא משום דלא התירו כה"ג רק כשבא להפריש מה שאוכל בשבת, אך הכא הוא רוצה לתקן אף את המותר והוי הפרשתו גם לצורך חול, ובכה"ג לא הותר להפריש בשבת.[[276]](#footnote-277)

**שני לוגין שאני עתיד להפריש וכו' ושותה,** הרמב"ן בחולין י"ד א' הק' דהא בעי למימר לצפונו או לדרומו, כדתנן בתרומות פ"ג מ"ה דהאומר תרומת הכרי בתוכו ל"מ עד שיאמר בצפונו או בדרומו והכא לא קתני לצפונו או לדרומו, ועוד שא"א לומר כן במדת הלח שהרי הכל מעורב, ואם הי' קורא שם מעתה הי' אסור להסתפק ממנה כלל,[[277]](#footnote-278) ועיי"ש שכתב בשם גאון, דלמאן דאית לי' ברירה, כיון שאמר שאני עתיד להפריש, ל"ב למימר לצפונו או לדרומו, שכשהוא מפרישו הוברר הדבר למפרע שעל מה שהפריש חל המעשר ושירי' הן ניכרין למפרע אע"פ שלא היו ידועין באותה שעה, וכ"כ הרשב"א שם.

ובביאור הא דכה"ג חשיב כשירי' ניכרין נתבאר בתרומות שם אות ד' שנחלקו הקצוה"ח והבית אפרים, דהקצוה"ח ס"ל דהוא משום דעיקר ההפרשה היא מכח מה שיתברר לבסוף, ואם לא יתברר לבסוף לא יהא תרומה כלל, וע"כ הוא דחשיב כשירי' ניכרין, אך הבית אפרים ס"ל, דאף אם אין ההפרשה מכח מה שיתברר לבסוף, מ"מ אם יש ברירה, וה"ז מתברר לבסוף, שפיר חשיב כשירי' ניכרין, ועיי"ש במש"נ עוד בזה, ואכמ"ל, - ויש להוסיף דבל' הריטב"א בסוכה כ"ג ב' מבו' דכל הא דחשבינן לה כשיירי' ניכרין הוא משום דקריאת השם תלוי' בהפרשה שיפריש, והו"ל כקורא שם מעכשיו לכשיפריש, וע"כ סגי במה שבשעת ההפרשה איכא ראשית ששירי' ניכרין, עיי"ש.[[278]](#footnote-279)

**ועשרה מעשר,** התוס' עמדו בזה דמ"ט קאמר עשרה מעשר, הרי כבר הפריש ב' לוגין תרומה ועי"ז נתמעט שיעור המעשר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' בסוגיין ובכ"ד כתבו דהא דתני עשרה מעשר ל"ד הוא, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש והר"ש והרא"ש בדמאי פ"ז מ"ד. - **ב** הר"ש שם כתב די"ל דאיירי כשלקח ק"ב לוגין והפריש ב' לוגין מק"ב, שהרי פעמים שמפריש אחד מס'. - **ג** הר"ש שם כתב די"מ דהוא משום דכותים שמא הפרישו תרומה והשאר לא הפרישו ולכך אין מתמעט שיעור המעשר, והר"ש הק' ע"ז דאי"ז מתישב בהא דתני לקמן מ"ו בתאנים של טבל, והתוס' בסוגיין כתבו דאין לומר כן, דאם הכותי תיקן כדי לאכול תיקן הכל ואם הי' בדעתו למכור לא תיקן כלום, וכ"כ הרא"ש בדמאי שם. - **ד** הר"ש שם כתב די"מ דכיון דחטה אחת פוטרת את הכרי ע"כ אם הרבה בתרומה אי"ז ממעט משיעור המעשר, וכ"כ התוס' בגיטין כ"ה בשם י"מ, והר"ש כתב דג"ז לא יתכן כלל, וכ"כ התוס' בסוכה כ"ג ב', והרא"ש בדמאי שם הוסיף לפרש דהיינו משום דאף דחטה אחת פוטרת את הכרי מ"מ יכול להפריש לתרומה כמו שירצה וכל מה שמפריש שם תרומה עליו, ועד"ז הק' הריטב"א בסוכה שם. - **ה** הריטב"א בסוכה שם כתב דאין אלו העשרה שלמים אלא קטנים ולפי חשבון, דהיינו דמן התשעים נותן ללוי ט', ומן השמנה עושה י' קטנים ונותן לו אחד.[[279]](#footnote-280)

**ומיחל ושותה מיד,** בפירש"י בסוגיין ובכ"ד כתב דהיינו דמחלל מע"ש שהוא יכול לתקן מיד בלא הפרשה לאחר שקרא עליו שם יחללנו בכל מקום שהוא על המעות ושותה מיד ולאחר זמן יפריש התרו"מ, והתוס' בסוגיין ובכ"ד נחלקו ע"ז דכיון דאיירי בער"ש ביה"ש אינו רשאי לחלל את המע"ש על המעות כ"ה דאינו רשאי להפריש, - ובדעת רש"י פשוט דאזיל לטעמי' דלא איירי בער"ש ביה"ש, אלא איירי כשאין לו כלים להפריש או כשאין לו שהות להפריש, ונתבאר לעיל, וע"כ שפיר הוא רשאי לחלל את המע"ש.

ממש"כ רש"י דכשיהיו לו כלים יפריש גם התרמה ומעשר, משמע דא"צ להפריש אח"כ את המע"ש, וכ"ה להדיא בפירש"י בחולין י"ד א', שכתב דלגבי המע"ש שאפשר לו לחללו על המעות לא התירו לסמוך על ברירה, וצ"ל לפ"ז דהא דקאמר שאני עתיד להפריש, לא קאי אלא על הב' לוגין תרומה וי' לוגין מעש"ר, אך ט' לוגין מע"ש הוא קורא עליהן שם מיד ולא תלי במה שהוא עתיד להפריש, וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוגיין ובסוכה כ"ג ב' שפירשו כן בדעת רש"י, - אך הפנ"י בגיטין כ"ה ב' נקט דגם לדעת רש"י הוא צריך להפריש אח"כ את המע"ש, שהרי כך התנה מה שאני עתיד להפריש, וכמשה"ק כן התוס' בסוגיין ובסוכה ע"ד רש"י.

החזו"א בדמאי סימן ט' סוסק"ט הוכיח דלדעת רש"י א"צ להפריש אח"כ את המע"ש, דאי נימא דצריך להפריש אח"כ את המע"ש א"כ אין מרויח כלום בחילולו, שהרי אכתי אין בידו לשתות את חלק המע"ש, וכתב דכ"ה להדיא בפירש"י בחולין י"ד א' דהא דמחלל את המע"ש הוא משום דכל שיכול לתקנו באמירה בעלמא לא התירו לו חכמים לשתותו ולסמוך על הברירה, והרי דא"צ אח"כ להפריש את המע"ש.

ולדעת הפנ"י י"ל למש"כ בפירש"י בחולין שם דהא דלמ"ד דאין ברירה אסור לשתותו הוא משום דחיישינן שמא תרומה שתה, ונתבאר להלן בדעתו דאף למ"ד דאין ברירה חיילא התרומה, ומעורב התרומה בתוך היין ובכל טיפה טיפה מספקינן שמא זהו התרומה, ולפ"ז י"ל דזהו מש"כ רש"י דמחלל את המע"ש כדי שלא לסמוך על ברירה, דאף דאח"כ הוא צריך להפריש את המע"ש, דאם לא יפריש את המע"ש, הרי הוברר הדבר שלא בא לידי הפרשה והוי טבל, וכמש"נ להלן, מ"מ הועיל במה שחיללו על המעות דעי"ז מותר לשתות את שאר היין אף בלא לסמוך על ברירה, שהרי אף אם לא נסמוך על מה שנתברר לבסוף, הרי מ"מ חלה ההפרשה, וכיון שחילל את המע"ש, נמצא דמותר לו לשתות את היין בלא לסמוך על ברירה.[[280]](#footnote-281)

## למ"ד דאין ברירה אם חייל הדבר מספק

**ר' יהודה ור' יוסי ור"ש אוסרין,** בפירש"י בחולין י"ד א' ד"ה אוסרין כתב דהוא משום דאין ברירה וחיישינן שמא תרומה שתה, ומבו' דאף למ"ד דאין ברירה חיילא ההפרשה, ואך דל"מ מה שנתברר לבסוף לברר למפרע, אלא הדבר ספק על מה חל, וכ"ה מבו' בפירש"י בגיטין ע"ג ב' ד"ה ומשני, וכ"נ גם בדבריו בב"ק ס"ט ב' ד"ה אוסרין, וכ"כ התוס' בעירובין ל"ז ב' ד"ה אלא מעתה בשם מהר"י, וכ"ה מבו' בד' התוס' בב"ב פ"ז ב' ד"ה משום ורבינו יונה שם,[[281]](#footnote-282) - אך התוס' והרשב"א בגיטין שם הוכיחו מסוגיית הגמ' בעירובין ל"ז ב' דלמ"ד דאין ברירה לא חייל כלל, ואכמ"ל.

בחי' הגרע"א בחולין שם תמה ע"ד רש"י דהיאך אפשר דיש תרומה ביין ששותה, דאף אם מה שמפריש לבסוף ל"ה תרומה דלא הוברר שהי' עומד לכך להפריש, מ"מ היאך יחול התרומה על מה ששותה, דאף אם הי' עומד מתחלה דמה ששותה עכשיו יהא מפרישו לבסוף הא סו"ס לא בא לידי הפרשה ולא נתקיים בו התנאי, - ובדעת רש"י צ"ל דמה שאומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש, אי"ז תנאי, אלא הוא מסיים בכך את ב' הלוגין, וע"כ אף אם לבסוף לא באו ב' לוגין אלו לידי הפרשה, מ"מ מעיקרא הוי כל משהו ומשהו בספק שמא יבא לידי הפרשה, וע"כ שפיר חיילא ע"ז התרומה.

החזו"א בדמאי סימן ט' סק"י הק' ע"ד רש"י דלמ"ד דאין ברירה חיילא ההפרשה אלא דל"מ מה שמברר לבסוף, דהיאך אפשר שתחול ההפרשה בכה"ג, הרי אין שירי' ניכרין, והיינו דאמנם למ"ד דיש ברירה, כתבו הרמב"ן והרשב"א בחולין שם דחשיב כשירי' ניכרין, כיון דכשהוא מפרישו הוברר הדבר למפרע שעל מה שהפריש חל המעשר ושירי' הן ניכרין למפרע אע"פ שלא היו ידועין באותה שעה, ונתבאר לעיל, אך למ"ד דאין ברירה, אין שירי' ניכרין כלל, ומ"ט חיילא התרומה, ועיי"ש שכתב מכח זה לפרש ד' רש"י בע"א.

וי"ל בזה בפשיטות, למש"כ בפי' ריב"ן מכות י"ט ב' ובחי' הריטב"א שם הביא כן בשם רש"י דהא דתנן ב' לוגין שאני עתיד להפריש ה"ה תרומה במקומן, הוא משום דס"ל דל"ב ראשית שיהא שירי' ניכרין, ומבו' דס"ל דאף דיש ברירה מ"מ חשיב דאין שירי' ניכרין, ובע"כ דהא דחיילא התרומה הוא משום דל"ב שירי' ניכרין, ולפ"ז הרי דה"נ להני תנאי דאסרי, הרי לפ"מ דמפרשינן דטעמייהו הוא משום דאין ברירה, נמצא דלא פליגי על הא דל"ב שירי' ניכרין, ורק לדעת רבא בעירובין ל"ז ב' הוי טעמא דר' יהודה ודעימי' משום דבעינן שירי' ניכרין, וע"כ שפיר חיילא התרומה אף שאינה מבוררת.[[282]](#footnote-283)

העונג יו"ט בסימן ל"ג בהגה"ה עמד ע"ד רש"י דגם למ"ד דאין ברירה חיילא ההפרשה אלא דל"מ מה שמברר לבסוף, דא"כ נמצא דלמ"ד דאין ברירה אסור לשתות מן היין לעולם משום תערובת התרומה, ופשטא דשמעתא משמע דשרי לאחר השבת לאחר ההפרשה לכו"ע.

ועיי"ש שכתב לפרש בד' רש"י, דהא דגם למ"ד דאין ברירה חיילא ההפרשה הוא לפ"מ שמצינו בתרומות פ"ג מ"ה דמצי לקרות שם ולומר תרומת כרי זה בתוכו בצפונו או בדרומו, והרי דאף שעדיין לא בירר היין שחל עליו התרומה, דאף שציין המקום עדיין הוא מעורב בשאר היין והפירות, ואפ"ה הוא רשאי לקרוא שם וכהן יכול לשתות קודם ההפרשה משום דכבר חל כאן תרומה בכרי זה אלא שאינו מבורר ממש הפירות שתרם, וכשמפריש אח"כ רשאי גם ישראל לאכול השאר, כמשמעות ל' הרמב"ם בפ"ג מתרומות ה"ח, ובע"כ היינו משום דהתורה נתנה רשות לבעלים לקבוע התרומה בכרי זה ובזה יוצא מידי טבלו ותרומתו בתוכו אף שאינו מברר התרומה ממש, והיינו דבידו לחלק ההפרשה לב' פעמים, דתחילה הוא קובע דתרומת כרי זה היא בתוכו, וה"ז מועיל ששוב אינו יכול לחזור בו ולבטל דיבורו ולהפריש ע"ז תרומה מחבית אחרת, וה"נ הכא דכוותה כשאומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש וכו' קבע שתהא התרומה בתוך חבית זו, וכשמפריש אח"כ את הב' לוגין מפקיע קדושת התרומה מכל החביות שתחול על ב' לוגין אלו, וע"כ מותר לשתות לאחר השבת אף למ"ד דאין ברירה, עי"ש, ועד"ז מצינו בחי' הריטב"א במכות י"ט ב' בשם י"מ, עיי"ש, ואכמ"ל.

## אם תנאי תלי בדין ברירה

התוס' כתבו דבכל תנאי שאין הדבר בידו תלי בדין ברירה, והוכיחו כן ממה שאמרו בגיטין כ"ה ב' דר' יהודה אית לי' ברירה מהא דתנן דמה היא באותן הימים ר' יהודה אומר הרי היא כאשת לכל דברי' ולכי מיית הוי גיטא, והרי דכל שמתנה על דבר שאין בידו תליא בדין ברירה, וכמש"כ בפירש"י שם, וכתבו דיש לדחות דהא דתלי התם בדין ברירה הוא משום דמוקמינן לה באומר מעת שאני בעולם, אך הוכיחו כן ממה שאמרו בעירובין ל"ו ב' דכשאומר אם בא חכם למזרח עירובי למזרח ואם בא למערב עירובי למערב תלי בדין ברירה, וממה שאמרו בגיטין שם דהריני בועלך ע"מ שירצה אבא תליא בדין ברירה, ועפי"ז כתבו דממה שאמרו בגיטין ע"ה ב' דאתקין שמואל בגיטא דשכיב מרע אם ימות יהא גט ואם לא ימות לא יהא גט ולכי מיית הוי גיטא יש ללמוד דס"ל לשמואל דיש ברירה, ועמדו ע"ז ממה שאמרו בביצה ל"ז ב' דשמואל ס"ל דאין ברירה, וכתבו לישב בכמה אנפי.

אך הרמב"ן בגיטין שם כתב דכל דבר שתנאו במעשה כשתלה תנאי בדבר אחד ומעשה אחד אע"פ שתנאו במעשה אחרים ה"ז קיים כגון גיטו של שכיב מרע, ולא תלי בדין ברירה, וכל הא דתלינן לה בדין ברירה הוא כשמתנה על ב' דברים כגון האומר לאיזו שתצא בפתח תחילה וכגון ב' לוגין שאני עתיד להפריש שהרי אפשר שיתחלף המעשה ואין דעתו נבררת משעה ראשונה לדבר זה שאירע, וה"נ הוא כשמתנה אם בא חכם למזרח עירובי למזרח למערב עירובי למערב, אך כל שאומר אם בא חכם למזרח עירובי למזרח ואם לאו יהא עירובי בטל לא תלי בדין ברירה, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם והריטב"א בעירובין ל"ו ב', - ומה שאמרו בההיא דמה היא באותן הימים דתלי בדין ברירה, מבו' בד' הרמב"ן שם דהיינו כמש"כ התוס' דהוא משום דהאומר מהיום אם מתי הוי כאומר שעה אחת קודם מיתתי, והוי תנאו על אותה שעה שתהא קודם מיתתו והו"ל כמתנה על ב' דברים, וכ"כ הר"ן שם,[[283]](#footnote-284) - ומה שאמרו דבע"מ שירצה אבא תליא בדין ברירה, כתב הרמב"ן שם דהוא משום דכל שאינו מתנה אלא תולה ברצון אחרים או בשל עצמו אע"פ שלא התנה בב' דברים אין אומרים כשרצה הוברר הדבר וחל משעה ראשונה אלא למ"ד דיש ברירה, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם דשאני רצון שהוא תלוי בלב, ועמש"כ השערי ישר בשער ז' פי"ח לפרש בזה.

בחי' הגרע"א בעירובין שם הק' ע"ד הרמב"ן, דאם כשאומר אם בא חכם למזרח עירובי למזרח ואם לאו יהא עירובי בטל לא תלי בדין ברירה, א"כ גם כשאמר אם בא חכם למזרח עירובי למזרח למערב עירובי למערב מ"ט חשיב דמתנה על ב' דברים, דהרי אין עירוב אחד קונה או למזרח או למערב, אלא נותן ב' עירובים וכל אחד הוי מילתא באנפי נפשי' ולגבי כל אחד הוי מתנה לדבר אחד, דהרי כשמניח במזרח ואומר אם בא למזרח יהא עירובי זה עירוב ואם לא יהא עירוב זה בטל שפיר דמי, וכן כשמניח אח"כ במערב ואומר אם בא למערב יהא עירובי למערב ואם לאו יהא בטל ג"כ מהני, וכיון דכל א' בפנ"ע מהני למה יגרע מה שמערב בב' מקומות ובכל חד מתנה תנאי בחד מילתא, והשערי ישר בש"ז פי"ח עמד בזה דגם אם הי' עירוב אחד קונה או למזרח או למערב מצינו למימר דאם הי' מתנה מתחילה על מזרח בתנאי ואח"כ מתנה על מערב בתנאי דשפיר דמי, ועיי"ש ובמערכת הקנינים בסו"ס ט"ז במש"כ לפרש בד' הרמב"ן, ועד"ז כתב בס' זכרון יהונתן סימן ו' סקמ"ט, ועי' גם בס' שערי חיים גיטין סימן מ"ז, ועמש"כ בזה בחי' הגרנ"ט גיטין סימן פ"ב והחזו"א בדמאי סימן ט"ז סק"ד.

**שמא יבקע הנוד ונמצא שותה טבלים למפרע,** בחי' הגרע"א בחולין י"ד א' הק' לדעת רש"י ודעימי' דלמ"ד דאין ברירה חיילא ההפרשה בספק, מ"ט אמרו דנמצא שותה טבלים למפרע, הרי אינו שותה טבלים אלא שותה תרומה, והגרש"ש במערכת הקנינים סימן ט"ז ד"ה ונראה לע"ד כתב לישב, דלמ"ד דיש ברירה, הרי דכל דנבקע הנוד הוברר שלא בא לידי הפרשה, וע"כ לא חיילא ההפרשה כלל, ורק למ"ד דאין ברירה הוא דאמרינן דחיילא ההפרשה בספק, וכ"כ הקוב"ש בביצה אות ל"ה, וכ"ה להדיא בפירש"י בחולין י"ד ב', דכל שנבקע הנוד הוברר שלא הי' עתיד לבא לידי הפרשה ושתה טבלים למפרע, ועמד ע"ז הקה"י בגיטין סימן י"ט.

אך בפירש"י בעירובין ל"ז ב' ד"ה ואיבע"א כתב דכל שנבקע הנוד ולא איברר לה תרומה מיני' מאי יש ברירה איכא למימר, וכ"כ בפירש"י בגיטין כ"ו א' ד"ה טבלים למפרע דכל שנבקע הנוד לא הובררה התרומה מעולם וע"כ ל"מ, וכ"כ בפירש"י בסוכה כ"ד א' ד"ה אוסרין, ומבו' דהא דהוי כשותה טבלים, אי"ז משום דהוברר שלא בא לידי הפרשה אלא משום שלא הובררה התרומה,[[284]](#footnote-285) וצ"ע.

ט' סיון פ"ג

דף מס' 16

## אם הי' נוטל דם הפר תחילה או מניח דם השעיר תחילה

**נ"ו ב'** **- נטל דם הפר והניח דם השעיר וכו' כר' יהודה,** בפירש"י כתב דהיינו דלר' יהודה דלא הי' כן שני להניחו הוצרך ליטול תחילה את דם הפר וכ"כ בפי' ר"ח, וכ"כ בפירש"י לעיל נ"ג ב' ובפי' רבינו אליקים והפסקי רי"ד שם, - וצ"ב דהרי עיקר הא דלר' יהודה לא הי' אלא כן אחד הוא משום דמחלפי, ומה"ט הוא דהי' נוטל תחילה את דם הפר ומניח את דם השעיר כדי שלא יתחלף, וכמש"כ בפירש"י לעיל נ"ה ב' (ד"ה משום דמחלפי), ונמצא דהא דהי' נוטל תחילה את דם הפר, אי"ז מכח ההכרח משום דלא הי' אלא כן אחד, אלא הוא משום חשש אחלופי.[[285]](#footnote-286)

**אימא הניח דם השעיר ונטל דם הפר,** בסדר אתה כוננת כתב דיצא והניחו על כן הזהב השני שהי' בהיכל מיהר ונטל דם הפר והניח דם השעיר, והאבודרהם בפי' סדר עיוהכ"פ והב"י בסימן תרכ"א תמהו ע"ז דלפ"מ דקי"ל כרבנן הרי הי' מניח תחילה את דם השעיר, והרי מש"כ דיצא והניחו על כן הזהב השני הוא כרבנן ודבריו סותרים זא"ז, וקשיא כן גם בד' הסמ"ג עשין ר"ט שכתב דיצא והניחו על כן שני שהי' בהיכל נטל דם הפר והניח דם השעיר.

האו"ז בהל' שבת סימן מ"ח כתב דביום שיש בו ב' ס"ת, הרי דלפי מנהגינו שאנו מוציאין שניהם ביחד, כשיגמור ש"צ הקריאה בראשונה יש לו לקבל תחילה את הס"ת השני שרוצה עתה לקרוא בו, ואח"כ יתן לו את הס"ת שכבר קרא בו, ולמד לזה מהא דתנן לעיל נ"ג ב' דנטל דם הפר והניח דם השעיר, והרי דתחילה לוקח דם הפר שרוצה להזות ממנו ואח"כ מניח דם השעיר שכבר הזה ממנו, וה"נ התם מקבל תחילה ס"ת שרוצה לקרוא בו ואח"כ נותן לו ס"ת שכבר קרא בו, - וצע"ג שהרי להדיא אמרו הכא דהא דנטל דם הפר והניח דם השעיר הוא כר' יהודה דלא הי' שם אלא כן אחד וע"כ הוצרך ליטול דם הפר תחילה,[[286]](#footnote-287) אך לדעת רבנן הי' מניח דם השעיר תחילה ואח"כ נוטל דם הפר,[[287]](#footnote-288) והוא מוכרח כן, דאם הי' נוטל דם הפר תחילה ואח"כ מניח דם השעיר, מ"ט הוצרכו לעשות כן אחר לדם השעיר.

הרמ"א בסימן קמ"ז ס"ח הביא לדינא דהאו"ז דביום שיש ב' ס"ת אין מסלקין הראשונה עד שכבר הניחו השני' על השלחן, והמג"א שם סקי"א תמה ע"ז ממה שאמרו הכא דלרבנן הי' מניח דם השעיר ונוטל דם הפר, והרי דצריך שיניח הראשונה קודם ואח"כ יטול השני',[[288]](#footnote-289) וכתב די"ל דשאני הכא דאם יטול דם הפר תחילה צריך ליטול בשמאל, וע"כ מוטב להניח דם השעיר תחילה כדי שיטלו בימין,[[289]](#footnote-290) והפמ"ג שם כתב לישב עוד דשאני הכא דהוי ביוש למצות דם שעיר אם נוטל תחלה דם פר, משא"כ בב' ס"ת דתורה אחת היא דמה שכתוב בזה כתוב בזה, ועמש"כ המגן גבורים שם סק"ד, וי"ל עוד למש"כ השיח יצחק בסוגיין דהא דלרבנן הי' מניח דם השעיר ואח"כ נוטל דם הפר הוא משום חולשא דכה"ג, עיי"ש.

## אם הי' נוטל דם הפר בימינו או בשמאלו

בד' המג"א מבו' דלדעת ר' יהודה דהי' נוטל דם הפר ואח"כ מניח דם השעיר, הי' נוטל את דם הפר בשמאלו, והפנים יפות בפר' אחרי מות (ט"ז י"ז) כתב כן גם לדעת רבנן, וצ"ע דהיאך מצי ליטלו בשמאלו הרי הולכה בשמאל פסולה, וצ"ל כמש"כ המקד"ד בסימן כ"ד סק"ה לדון די"ל דהולכת הדם בהיכל אינה חשובה הולכה כלל, כיון שיכול לעמוד בכל מקום שירצה ולהזות, שהרי א"צ שיהא הדם נוגע בפרוכת, ואי"ז קירוב לעבודה, עיי"ש, וצ"ע.[[290]](#footnote-291)

## בהזאות דפרוכת ודבין הבדים אם צריך ליגע

**כשהוא מזה אינו מזה על הפרוכת אלא כנגד הפרוכת,** לעיל נ"ה א' תניא הכי בהזאות דבין הבדים, דכשהוא מזה אינו מזה על הכפורת אלא כנגד העובי' של כפורת, ובפירש"י שם כתב דלא היו הדמים נוגעין בה, וכ"כ בפירש"י בזבחים מ"ז א' ד"ה הזאה על בין הבדים, וכ"כ התוס' שם ט"ו א' סוד"ה אלא חטאת העוף, - אך בירושלמי בפירקין ה"ד פליגי בה אמוראי, דדעת ר' זעירא דצריך שיהא נוגע, ודעת ר"ש ב"ר יצחק דא"צ שיהא נוגע, ובד' הקה"ע לקמן שם מבו' דה"נ פליגי בהזאות דעל הפרוכת אם צריך ליגע.

בזבחים ט"ו א' אמרו דאם הי' מזה ונקטעה ידו של מזה עד שלא הגיע דם לאויר המזבח פסולה, משום דלא נגמרה ההזאה עד שהגיע דם לאויר המזבח, ובד' התוס' שם סוד"ה אלא חטאת העוף מבו' דבהזאות דפרוכת ודבין הבדים דא"צ ליגע נתקיימה ההזאה בשעה שיצא הדם מידו, והמל"מ בפ"ג מעיוהכ"פ ה"ה כתב לדעתם דאם נקטעה ידו של מזה עד שלא הגיע הדם לא נפסלה ההזאה,[[291]](#footnote-292) - אך הגבו"א בסוגיין כתב דאף בהזאות אלו לא נתקיימה ההזאה עד שנח הדם, ואם נקטעה ידו של מזה קודם שנח הדם פסול,[[292]](#footnote-293) עיי"ש.[[293]](#footnote-294)

בחי' רא"ל ח"ב סימן י"ז כתב בדעת התוס', דהא דבהזאות דפרוכת ובין הבדים א"צ ליגע, לאו היינו רק דמקום דמים שלהם הוא כנגד הפרוכת או הכפורת וה"ה מעתה כשאר זריקות דעלמא, אלא שחלוקים הם בעיקר דינם מעיקר זריקות דעלמא ולי"ב דין מתן דמים כלל, אלא מעשה הזאה בלבד ודין כנגד הפרוכת וכנגד עובי' של כפורת הוא רק דין מקום למעשה ההזאה, ול"ד להזאות דמזבח שנאמר בהן דין ומקום מתן דמים, וע"כ הוא דנתקיימה ההזאה מיד כשיצא הדם מידו, דרק בהזאות דמזבח דעיקר העבודה הוא בנתינת והגעת הדם למקומו הוא דלא נתקיימה ההזאה עד שהגיע הדם למזבח, אך בהזאות דפרוכת ובין הבדים דעיקר העבודה היא במעשה ההזאה עצמה, ע"כ כשיצא הדם מידו כבר נתקיימה ההזאה.

בזבחים שם פרכינן לדעת ר"ש דאין מחשבה פוסלת בהולכה זוטרתי, דא"כ היאך משכח"ל מחשבה בהזאת חטאת העוף הרי אם חשב קודם שיצא הדם לאו כלום הוא, ואם אחר שיצא הדם כבר נעשית מצותו, ומשני דמהני מחשבתו משפירש הדם עד שהגיע למזבח משום דלא נתקיימה ההזאה עד שהגיע הדם למזבח, והגבו"א כתב לפי דבריו דה"נ מחשבה פוסלת בהזאות דפרוכת משפירש הדם מידו עד שנח.

ולדעת התוס' דבהזאות דפרוכת ודבין הבדים נתקיימה ההזאה כשיצא הדם מידו, אין מחשבה פוסלת בהן אחר שיצא הדם מידו, והמקד"ד בסימן ל"ג סק"א הק' דא"כ היאך מחשבה פוסלת כלל בהזאות דפרוכת ובין הבדים, כדתניא בזבחים מ"ב א', הרי עד שלא יצא הדם מידו אכתי אי"ז הזאה, ומשיצא הדם מידו כבר נתקיימה ההזאה, ועיי"ש במש"כ בזה, וצ"ע.[[294]](#footnote-295)

**א"ר אלעזר ב"ר יוסי אני ראיתי' ברומי וכו',** הריטב"א כתב דר"א ב"ר יוסי פליג על ת"ק וס"ל דצריך ליגע, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש לקמן בסוגיין בהזאות דפר העלם דבר ושעירי ע"ז, - אך הגבו"א פירש דראב"י מודה דא"צ ליגע, אלא דס"ל דשרי ליגע, ולת"ק ל"מ אם נגע, עיי"ש.

בירושלמי מייתינן להא דאמר ראב"י אני ראיתי' ברומי וכו', ואמרינן עלה הדא אמרה צריך שיהא נוגע, ואפילו תימר א"צ שיהא נוגע ואם נגע נגע, וכ"כ הריטב"א דלדעת רבנן דא"צ ליגע צ"ל דהא דהיו על הפרוכת כמה טיפי דמים היינו דנפלו שם שלא במתכוין, כדתניא לקמן דאם נגעו נגעו, - ועיי"ש שכתב דראב"י דמייתי מינה דצריך ליגע הוא משום דס"ל דאם הי' שלא במתכוין לא היו נוגעין כולם, ועוד דכהנים זריזין הן, ועד"ז כתבו התו"י והתוס' הרא"ש לקמן בסוגיין.

בד' הירושלמי מבו' דגם בהזאות דפרוכת דיוהכ"פ אם נגע נגע, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א, - אך הגבו"א עמד בזה דמ"ט לא תני בהזאות דיוהכ"פ דאם נגע נגע, כדקתני לגבי פר העלם דבר ושעירי ע"ז, וכתב לחדש דבהזאות דיוהכ"פ ל"מ אם נגע,[[295]](#footnote-296) ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.[[296]](#footnote-297)

## טעם הא דנשתיירו טיפי דמים על הפרוכת ולא היתה צריכה כיבוס

**והיו עלי' כמה טיפי דמים של פר ושעיר של יוהכ"פ,** בהגה' מהרש"ם הק' דהיאך נשתיירו טיפי דמים אלו על הפרוכת, הרי דם חטאת שניתז על הבגד טעון כיבוס, וכתב דשאני הכא דניתז הדם על הפרוכת לצורך מצות הזאה, ובכה"ג א"צ כיבוס, ועוד, דדמי להא דמיבע"ל בזבחים צ"ג א' בניתז על בגד טמא אם טעון כבוס, והרמב"ם בפ"ח ממעה"ק ה"ט פסק דא"צ כיבוס, והיינו דאף שלא נפסל הדם אלא בב"א עם נגיעתו בבגד, הו"ל כמו שנפסל קודם לכן ואין טעון כיבוס, וה"נ הכא כיון דאם ניתז מן הקרן ומן היסוד אין טעון כיבוס כדתנן בזבחים שם וילפינן לה מדכתיב אשר יזה ולא שכבר הוזה, ה"נ כיון דבב"א עם נגיעתו בפרוכת נתקיימה ההזאה, אין טעון כיבוס.[[297]](#footnote-298)

במש"כ המהרש"ם דהא דאין הפרוכת טעונה כיבוס הוא משום דניתז הדם עלי' לצורך מצות הזאה, לכאו' כ"ז הוא לדעת ראב"י גופי' דס"ל דצריך שיגע, אך לדעת רבנן דא"צ שיגע, אלא דנגע הדם בפרוכת שלא במתכוין, וכמש"כ הריטב"א, הרי דמה שהגיע הדם לפרוכת אינו כלל מכלל קיום ההזאה, וא"כ הדין נותן דתהא הפרוכת צריכה כיבוס, - ואך דלדעת רבנן מעיקרא לק"מ, וכמו שרמז המהרש"ם שם, שהרי לדעתם נתקיימה ההזאה ביציאת הדם מידו, כמש"כ התוס' בזבחים ט"ו א', ונתבאר לעיל, וכשהגיע הדם לפרוכת הו"ל כדם שניתז על הבגד לאחר הזאה דאין טעון כיבוס, וכל עיקר הקו' היא לדעת ראב"י דצריך שיגע ולא נתקיימה ההזאה עד שהגיע הדם לפרוכת, ולדידי' שפיר י"ל דכיון דדין ההזאה הוא שיגיע הדם לפרוכת, אין דם זה מצריך כיבוס.[[298]](#footnote-299)

**דחזא דעבידי כסדרן וכו' דחזא דעבידי שלא כסדרן,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דכסדרן היינו דהיו נתונין מלמעלה למטה כמצליף. - **ב** בפי' ר"ח כתב דכסדרן היינו אחת למעלה וז' למטה, וכ"כ התו"י והריטב"א. - **ג** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו בשם ה"ר יהוסף דשלא כסדרן היינו שלא היו שם אלא ז' הזאות.[[299]](#footnote-300) - **ד** המאירי כתב דבפר ושעיר דיוהכ"פ כיון דעומד קרוב לפרוכת הי' נותן מתנותיו מכוונות בשורה אחת, אך בפר העלם דבר ושעירי ע"ז שהי' מזה על הפרוכת מרחוק אינו יכול לכוין הזאותי' בשורה אחת.

התו"י נחלקו על מש"כ בפירש"י דהיו ההזאות נתונות מלמעלה למטה כמצליף, שהרי לא בעינן אלא אחת למעלה אבל בז' למטה אין חילוק אם אם אינם כסדרן אלא שיהו כולן למטה מן הראשונה, אך ד' רש"י הם לטעמי' לעיל נ"ג ב' שפירש דכמצליף היינו בשורה זו תחת זו כל ח' הזאות.

ובד' התו"י מבו' דאף דל"ב שיהיו כל ההזאות כסדרן, מ"מ היו אחת למעלה וז' למטה, וכ"ה מבו' בד' הר"ח והריטב"א, וצ"ע שהרי לדעתם הא דתנן דלא הי' מתכוין להזות לא למעלה ולא למטה אלא כמצליף היינו דבהזאה דאחת למעלה הי' גב ידו למטה ובהזאה דז' למטה גב ידו למעלה, וכמש"כ התו"י בתו"ד וכ"כ בפי' ר"ח לעיל נ"ה א' והתו"י והריטב"א לעיל ט"ו א', ולא מצינו כלל דבעינן שיהא על הפרוכת אחת למעלה וז' למטה, וכ"כ התוס' לעיל ט"ו א' ד"ה כמצליף שהיו כולן במקום אחד, וכ"כ הרא"ש בסדר עבודת יוהכ"פ דא"צ כלל שיהיו א' למעלה וז' למטה,[[300]](#footnote-301) ושמא י"ל דאף דלא בעינן שיהיו כן, מ"מ כיון דאת האחת למעלה הי' מזה כשגב ידו למטה ומזה כלפי מעלה ואת הז' למטה הי' מזה כשגב ידו למעלה, הרי ממילא דאם נגעו ההזאות בפרוכת היתה אחת למעלה וז' למטה, וצ"ע.

**והיו עלי' כמה טיפי דמים של פר העלם דבר,** התוס' הק' בשם ריב"א שהרי בבית ראשון ל"ה פרוכת ובבית שני ל"ה מקריבין פר העלם דבר, ותירץ דאיירי בפרוכת של בית ראשון ובפרוכת דבבי, - ונתחדש בדבריו דאף דבבית ראשון לא ניתנה הפרוכת להבדיל בין הקדש לקדש הקדשים אלא לצניעותא בעלמא, כמשמעות הגמ' לעיל נ"ה א', וכ"כ בפירש"י בכתובות ק"ו א', ונתבאר בדף מס' 14, מ"מ הי' דין ההזאה על פרוכת זו, ולר"א ב"ר יוסי הי' צריך שיגע הדם בפרוכת זו.[[301]](#footnote-302)

## תערובת דם הפר בדם השעיר

**נתערבו לו דמים בדמים,** בפירש"י כתב דהיינו שנתערב דם הפר ודם השעיר קודם שנתן בפנים כלום, והתורי"ד פירש לדבריו דהיינו כשנתערבו קודם הזאות של לפני ולפנים, וכ"ה מבו' בדבריו לקמן בסוגיין ד"ה נותן וחוזר ונותן, כמש"כ התוס' שם, ועיי"ש שתמה ע"ז דא"א שיתערבו קודם הזאות של לפני ולפנים, שהרי אמרו לקמן ס"א א' דשעיר ששחטו קודם מתן דמו של פר לא עשה ולא כלום, ובע"כ דהכא איירי כשנתערבו אחר שגמר ההזאות שבפנים קודם ההזאות שבהיכל, וכ"כ בפי' ר"ח והתו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א והמאירי, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ ה"י, כמש"כ המהר"י קורקוס והכס"מ שם.[[302]](#footnote-303)

**הא קיהיב למעלה דשעיר מקמי מטה דפר והתורה אמרה וכלה מכפר את הקדש וכו',** התו"י כתב בשם ה"ר יוסף דלא גריס לה אלא גרסינן והתורה אמרה כלה דם הפר ואח"כ כלה דם השעיר, והיינו משום דלדעת ר' נחמי' כתיבא חוקה אף בדברים הנעשין בבגדי לבן בחוץ וסדרן מעכב, ואף לר' יהודה דאין סדרן מעכב מ"מ למצוה בעינן להקדים דם הפר לדם השעיר,[[303]](#footnote-304) וכ"כ התורי"ד והתוס' הרא"ש, - אך בפירש"י גריס לה, והתוס' הק' דמ"ט בעינן להך קרא תיפו"ל מדכתיב מתנות דם הפר ברישא וכתיב חוקה,[[304]](#footnote-305) וכתבו דאי מדכתיב חוקה ליכא למילף אלא כששינה הסדר של מעשה שלם, אך כה"ג שלא הקדים אלא אחת ממתנות דשעיר קודם ז' מתנות דפר אי"ז מעכב,[[305]](#footnote-306) וע"כ מייתינן לקרא דוכלה דהתורה אמרה כלה דם הפר לגמרי ואח"כ כלה דם השעיר והו"ל כשנה עליו הכתוב לעכב,[[306]](#footnote-307) ועמש"כ בזה הגבו"א והחזו"א בסימן קכ"ז סק"ט.

התו"י כתבו דמשמע דלא קפיד אלא במה שמקדים שעיר לפר, אך במה שנותן של שניהם ביחד אינו מקפיד, ומה"ט לא אתינן עלה אלא משום דיהיב למעלה דשעיר מקמי מטה דפר, ולא משום דיהיב מעלה דשעיר יחד עם מעלה דפר, והקשו דמ"ט לא קפיד בהכי, והיינו שהרי בקרא כתיב מתן דם הפר תחילה ואח"כ מתן דם השעיר, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן קכ"ז סק"ט.

## בהא דנותן תחילה מן הדם המעורב לשם פר אף דמעורב בו מדם השעיר ולא חשיב כמקדים דם השעיר וגם לי"ב משום בל תוסיף

**נותן אחת למעלה ושבע למטה לשם פר וחוזר ונותן אחת למעלה ושבע למטה לשם שעיר,** התו"י הק' דאף דנותן תחילה לשם פר, מ"מ כיון דדם השעיר מעורב בו נמצא דמזה דם השעיר קודם דם הפר, וכתב לישב דהזאות בטילות הם דאינו מתכוין להזות מדם השעיר, ואפי' למ"ד דמצוות א"צ כונה,[[307]](#footnote-308) היינו כשהגיע זמנו, אך הכא עדיין לא הגיע זמן הזאת דם השעיר, וכ"כ התוס' הרא"ש והתור"פ והריטב"א.[[308]](#footnote-309)

והחזו"א בזבחים סימן י"ח סק"ט עמד בזה בעיקר הקו', דמה לי דמזה דם השעיר קודם דם הפר, הרי אה"נ דהזאה זו אינה עולה לו לשם הזאת דם השעיר, וחוזר אח"כ ומזה מדם השעיר,[[309]](#footnote-310) - ובדעת התו"י ודעימי' צ"ל דהא דכתיב בקרא דמזה תחילה מדם הפר ואח"כ מדם השעיר, אי"ז רק דין בהכשר ההזאה, אלא נכלל בזה דאסור להזות מדם השעיר קודם דם הפר, וזהו דקשיא להו דכשמזה מהדם המעורב נמצא דמזה דם השעיר קודם דם הפר, וצ"ע.

הרמב"ן במלחמות בר"ה כ"ח ב' כתב דאף למ"ד דמצוות צריכות כונה מ"מ בקדשים ל"ב כונה למצוה, וכדחזינן מהא דהשוחט קדשים לשם חולין כשרים ועלו לבעלים לשם חובה, וה"ה לזורק, וצ"ע לפ"ז במש"כ התו"י ודעימי' דהזאת דם השעיר המעורב כמאן דליתי' דמי משום דאינו מתכוין להזות ומצוות צריכות כונה, ושלא בזמנו לכו"ע צריכות כונה.[[310]](#footnote-311)

התו"י הקשו דהיאך נותן ב' פעמים מן הדם המעורב, הרי עובר משום בל תוסיף,[[311]](#footnote-312) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דהוא משום דלא נאמר בל תוסיף אלא כשהוא בעצמו,[[312]](#footnote-313) והתור"פ הק' ע"ז דזה כדעת ר"א בזבחים פ' א', אך דעת ר' יהושע שם דאף בכה"ג איכא משום בל תוסיף.[[313]](#footnote-314) - **ב** התור"פ כתבו דאף לר' יהושע דאיכא בל תוסיף אף כשאינו בעצמו, מ"מ הכא ליכא בל תוסיף כיון דהוא שלא בזמנו ושלא בזמנו בעי כונה, וכ"כ הריטב"א. - **ג** התוס' בר"ה כ"ח ב' ד"ה ומנא תימרא כתבו דלא שייך בל תוסיף כשעושה המצוה ב' פעמים וכל הניתנים במתנה אחת אם נתן כמה פעמים במקום אחד אין זה בל תוסיף אא"כ נותן במקום אחר, ולפ"ז הרי דהכא שנותן וחוזר ונותן במקום אחד לי"ב משום בל תוסיף.[[314]](#footnote-315)

בד' התור"פ והריטב"א משמע דטעמא דר' יהושע דבניתנים במתן א' שנתערבו בניתנים במתן ד' אינו נותן מתן ד' משום בל תוסיף, הוא משום דהו"ל כבזמנו וס"ל דמצוות א"צ כונה, דלא כמש"כ הרמב"ן במלחמות בר"ה כ"ח ב' דטעמא דר' יהושע הוא משום דבקדשים ל"ב כונה,[[315]](#footnote-316) וזהו שכתבו דהכא שאני דחשיבא כשלא בזמנו וע"כ בעי כונה, - וטעם הא דהתם חשיב כבזמנו אף שכבר נתן את מתנות הבכור והכא חשיב כשלא בזמנו, הוא למה שאמרו בר"ה כ"ח ב' דבבכור כיון דאילו מתרמי לי' בוכרא אחרינא הדר מזי מיני' כולא יומא זימני' הוא, ומשא"כ הכא דליכא לה"ט.

התור"פ כתב דהא דנותן מן הדם המעורב הוא משום דיש בילה, דאי אין בילה הו"ל דם השעיר דמועט כמאן דליתי',[[316]](#footnote-317) וכתב די"ל דגם למ"ד דבעלמא אין בילה הכא יש בילה כיון דדם הפר ודם השעיר שווין במתנותיהן ובכה"ג כו"ע מודו דיש בילה,[[317]](#footnote-318) וכ"כ הריטב"א, - והחזו"א בזבחים סימן י"ח סק"ט תמה ע"ז דהרי כיון דאין בילה חיישינן שמא נזדמן לו דם השעיר בהזאות ראשונות ודם הפר בהזאות אחרונות, ומה מהני הא שהן שוין במתנותיהן, וצ"ע.

## תערובת דם הפר ודם השעיר קודם מתנות אחרונות

**נתערבו לו דמים בדמים במתנות האחרונות,** בפירש"י כתב דהיינו שנתערבו אחר שנתן אחת למעלה מן הפר, אך בפי' ר"ח גריס נתערבו לו דמים בדמים במתנה אחרונה, וכתב דנותן אחת למטה לשם פר וכו', וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ ה"י.[[318]](#footnote-319)

**סבר רב פפא קמי' דרבא למימר וכו',** הריטב"א כתב דלא שמיע לי' לרב פפא גידופא דר' ירמי' דלעיל, - וצ"ב, שהרי משמע דלא קאמר רב פפא הכי אלא כשנתערבו במתנות האחרונות, אך אם נתערבו במתנות הראשונות מודה דנותן תחילה לשם פר וכו' וכמו שאמר ר' ירמי', וא"כ מ"ט הוצרכנו לומר דלא שמיע לי' גידופא דר' ירמי'.[[319]](#footnote-320)

**והא קיהיב מטה דשעיר מקמי מעלה דשעיר והתורה אמרה תן למעלה ואח"כ תן למטה,** לגירסת הר"ח והרמב"ם דאיירי כשנתערבו לו במתנה אחרונה, ניחא דלא פריך אלא דנמצא דנותן מטה דשעיר קודם מעלה דשעיר ובעינן ליתן תחילה למעלה, - אך לגירסת רש"י דנתערבו במתנות האחרונות צ"ע דמ"ט לא פריך אלא משום דנותן מטה דשעיר קודם מעלה דשעיר והתורה אמרה תן למעלה ואח"כ תן למטה, הרי גם בלא"ה ל"מ כיון דנותן הזאה ראשונה של שעיר למטה קודם ו' הזאות של פר למטה, והתורה אמרה כלה דם הפר ואח"כ כלה דם השעיר, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן קכ"ז סק"י ובס' יד הלוי.

י' סיון פ"ג

דף מס' 17

**נ"ז ב'** **- נותן שבע למטה לשם פר וחוזר ונותן אחת למעלה ושבע למטה לשם שעיר,** התוס' הק' דמ"ש מניתנין למעלה שנתערבו בניתנין למטה דלרבנן ישפכו לאמה,[[320]](#footnote-321) וכתבו דשאני הכא דאף דאחר שנתן למעלה דפר הו"ל כניתנין למעלה שנתערבו בניתנין למטה מ"מ מעיקרא הן שוין במתנותיהן ובכה"ג מודו רבנן דנותן למעלה ורואה אני את דם הפר למעלה כאילו הוא מים,[[321]](#footnote-322) ועד"ז כתב התורי"ד דהתם דמים הניתנין למטה פסולין למעלה והניתנין למעלה פסולין למטה, אבל הכא שניהן ניתנין למעלה ולמטה אלא שאסור להקדים דם השעיר לדם הפר,[[322]](#footnote-323) - והגבו"א כתב לישב דשאני התם שנתערבו דמים הניתנין על המזבח ואין ראוי ליתן על המזבח אלא במקומן ראוי להן של מעלה למעלה ושל מטה למטה, ומשא"כ הכא במתנות דפר ושעיר שאין ניתנין על הפרוכת ממש אלא כנגד הפרוכת, אלא דכשהוא מזה למעלה מצדד ידו למטה וכו', שפיר מצי ליתן מדם הפר למעלה ולית לן בה.

מד' התוס' והתורי"ד נראה דטעמא דרבנן דניתנין למעלה שנתערבו בניתנין למטה ישפכו לאמה הוא משום דאסור ליתן את הדם שלא במקומו, וע"כ הוא דהכא ליכא להך דינא, - אך הנה התוס' בזבחים פ"א א' ד"ה תנאי היא כתבו דטעמא דרבנן הוא משום דאין לפסול בידים דם עולה כדי להכשיר דם חטאת, והחזו"א בזבחים סימן י"ח סק"ט הק' לדעתם דא"כ מ"ט הכא נותן תחילה מן הדם המעורב לשם פר ופוסל את דם השעיר בידים, - וי"ל דמש"כ התוס' דאין לו לפסול בידים דם עולה לאו היינו משום דבמציאות נאבד הדם, דבזה ודאי לא איכפת לן, שהרי בלא"ה ילך הדם לאיבוד, (וכמו שעמד ע"ז החזו"א שם), ועוד דא"כ מ"ט דר"א דשרי מכח הא דרואין כאילו הן מים, והרי אכתי נאבד הדם, אלא הוא משום דע"י זריקתו למעלה קלטי' מזבח ודינו הוא דלא יאספנו, כמו שאמרו בזבחים כ"ז ב', וע"כ כ"ז הוא כשנותן על המזבח, אך בהזאות דפרוכת ליכא כלל להך דינא.

## תערובת כוסות בכוסות

**נתערבו לו כוסות בכוסות,** בהגה' הב"ח עמד בזה דהיאך נתערבו הרי יש היכר בדם דהאי חיור והאי סומק, וכתב דמשם חולשא דכה"ג לאו אדעתי' כמו שאמרו לעיל נ"ו ב', ועד"ז כתבו בתשו' חוו"י סימן כ"ח ובתשו' חכם צבי סימן קנ"ו, וכבר עמד בזה המאירי וכתב דאיירי כשאין לו סימן מצד צבעו כגון שהי' זקן ואין אור עיניו שולט כ"כ, ועיי"ש שהוסיף דאף דדם הפר מרובה מדם השעיר אין לו סימן בריבוי הדם של פר דאיירי כשנשפך מאותו של פר וחזר שיעורו כשל שעיר.

**נותן וחוזר ונותן וחוזר ונותן ג' פעמים,** הריטב"א כתב דהיינו דנותן הראשונה לשם פר לבדו והאחרונה לשם שעיר לבדו, והאמצעית נותן על הספק דממ"נ אם הראשונה היתה בשל פר הרי השני' לשם שעיר והקדים פר לשעיר, והזאה שלישית כמאן דליתא דמיא, ואם הראשונה היתה של שעיר הרי השני' הוא של פר והשלישית של שעיר, והזאה ראשונה כמאן דליתא דמיא, וליכא בהזאות אלו משום בל תוסיף כיון דהו"ל שלא בזמנו, ועמש"כ הגבו"א באורך בטעם הא דלא אסרינן בזה משום כל שממנו לאישים הרי הוא בבל תקטירו ומשום איסור קטורת זרה.

## תערובת מקצת דמים

**מקצת דמים נתערבו לו ומקצת דמים לא נתערבו לו,** בפירש"י כתב דהיינו כגון שנשפך מב' מזרקות לתוך מזרק שלישי ריקם ונשתייר בהם בכל אחד ואחד, וכ"כ בפי' רבינו אליקים והמאירי, - אך הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ הי"ב פירשה כשקיבל דם הפר בב' כוסות וקיבל דם השעיר בב' כוסות ונתערבו מקצת הכוסות, והשיח יצחק כתב די"ל דגריס נתערבו מקצת כוסות במקצת כוסות, והדק"ס כתב דכ"ה בכת"י.

**או"ד דחויין הוו וכו',** הגבו"א הק' דמ"ט הוו הדמים המעורבין דחויין, הרי אף דבהיכל אין לזרוק מן התערובות אלא מן הודאין, אך במזבח דמערבין לקרנות וכך הוא הכשר מצותו שפיר הן ראויין ליתן מהן, דכיון דבלא"ה צריך לערב הודאין ביחד לתוך זה יערב נמי התערובות לתוך אותו מזרק שמערב בהן דם הודאין, וא"כ הנותר לאחר מתנות הקרנות ושעל טהרו של מזבח תורת שירים עליהן לישפך ליסוד, ועמש"כ בזה המקד"ד בסימן כ"ד סק"ה והחזו"א בסימן קכ"ו סקל"ה.

השפ"א הק' דלמש"כ התוס' לעיל בסוגיין דאיירי כשנתערבו הדמים אחר הזאת הדם דלפני ולפנים, א"כ מ"ט הוו השירים דחויין, הרי כבר נתן מכוס אחד בפנים, וכבר חייל על כל הדם דין שפיכת שירים, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ בס' יד הלוי.

**אבל האי דאי בעי למיתב לא מצי יהיב,** מבו' דאף דהותר ליתן מן הדם המעורב ולחזור וליתן, כ"ז הוא בדליכא דם אחר שלא נתערב, אך כל דאיכא דם אחר שלא נתערב, אסור ליתן מן הדם המעורב, ולא נתפרש בגמ' ובד' הראשונים טעם האיסור בזה, - וי"ל דהוא ע"ד מש"כ בפירש"י לעיל מ"ז ב' ד"ה לר"א נמי דלא התיר ר"א להעלות שירים לשם עצים אלא מפני תערובת איברי עולה שלא יצאו לבית השריפה, וה"נ הכא דכוותה לא הותר ליתן את הדם המעורב לשם פר ולחזור וליתנו לשם שעיר, אלא כדי שלא ישפך הדם לאמה, וביותר ניחא למש"כ התוס' דהא דמותר ליתן את הדם המעורב הוא דע"י דרואין את דם הפר כאילו הוא מים.

**אפי' למ"ד כוס עושה את חבירו דחוי,** בפירש"י בזבחים ל"ד ב' ד"ה או דחוי כתב דטעמא דמ"ד דכוס עושה את חבירו דחוי הוא משום דדחיי' בידים שלא נתן ממנו על הקרנות, ולפ"ז לכו"ע ראוי' זריקה מכוס אחד לעשות את כל הכוסות לשירים, אלא דלרבנן כיון דדחיי' בידים יש ע"ז תורת דחוי, וכ"ה מבו' בסוגיין לדעת ר"ה ברי' דרב יהושע לגירסת הר"ח והרמב"ם, - אך בחי' הגר"ח בפי"ט ממעה"ק מבו' דהא דכוס עושה את חבירו דחוי, אי"ז דין בחיוב שהוא עושה אותו דחוי, אלא הוא דינא דממילא דכיון שנתקיים כל דין הדם שבקרבן ממילא נעשו דחויין, עיי"ש, ומשמע לפ"ז דהא דכוס עושה את חבירו דחוי, היינו דזריקת דם מכוס אחד אינו מועלת ליתן דין שירים על הדם שבכוס אחר, וממילא הו"ל דחוי,[[323]](#footnote-324) - ועמש"כ בזה החזו"א בזבחים סימן י' סק"ב ובכ' הגרי"ז בזבחים שם.

**אבל היכא דלא דחיי' בידים לא,** בפירש"י משמע דגריס ה״מ היכא דלא יהיב מיני' אבל האי דיהיב מיני' לא, והדק"ס כתב דכ"ה בכת"י, ופירש דהיינו דהא דהוי דחוי היינו כשקיבל הדם בב' כוסות ונתן כל המתנות מכוס אחד, ומשא"כ הכא דהדמים שבמזרק השלישי המעורב נתקבלו בב' המזרקות שנתן מהן המתנות ובכה"ג ל"ה דחוי,[[324]](#footnote-325) וכ"כ בפי' רבינו אליקים,[[325]](#footnote-326) - אך בפי ר"ח גריס כגירסא דילן ופירש דהיינו דהא דכוס עושה את חבירו דחוי הוא משום דבירר כוס אחד ואמר מזה אני זורק ובכה"ג נעשה הכוס האחר דחוי, ומשא"כ הכא דלא דחיי' בידים, אלא שלא הי' בידו לזרוק מן הדם המעורב, ל"ה דחוי, וכן צ"ל לגירסת הרמב"ם דאיירי הכא שנתערב כוס אחד מדם הפר עם כוס אחד מדם השעיר.

הגבו"א כתב לדון בגונא דקיבל דם הקרבן בכוס אחד וחילקו לב' כוסות ונתן כל המתנות מן הכוס הראשון אם הוי הכוס השני דחוי, וכתב דתליא בגירסאות הגמ', דלגירסא דילן דכל הא דא"ר הונא ברי' דרב יהושע דהכא ל"ה דחוי הוא משום דלא דחיי' בידים, מבו' דכל דדחיי' בידים הוי דחוי אף אם דקיבל את הדם תחילה בכוס אחד, ולגירסת רש"י הוי שירים לר"ה ברי' דרב יהושע, כיון דהדם שבכוס השני נתקבל בכוס הראשון שממנו ניתנו המתנות,[[326]](#footnote-327) ואמנם יש מקום לומר דלגירסא דילן לא איירי כשקיבל תחילה את הדמים בכוס אחד ונתערב מן הדמים בכוס אחר, אלא איירי כשקיבל את הדמים בכמה כוסות וכדעת הרמב"ם, ובכה"ג הוא דאמרינן דאם דחיי' בידים הוי דחוי.

ובחי' הגר"ח בפי"ט ממעה"ק בסו"ד כתב בפשיטות דבכה"ג ל"ה דחוי, כיון דנתקבל בכוס אחד, דהכל הולך אחר הקבלה והקידוש,[[327]](#footnote-328) אך החזו"א בזבחים סימן י' סק"ג צידד דאף בכה"ג הוי דחוי דהעיקר תלוי במה שאין כוס שני משתתף בזריקה,[[328]](#footnote-329) ובסו"ד הביא לד' רש"י הכא.

הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ הי"ב פסק כדעת רב פפא דבנתערבו מקצת הכוסות ישפכו הכוסות הנשארים לאמה, וכ"כ המאירי בסוגיין, ועמש"כ המהר"י קורקוס שם בטעם הא דפסק כרב פפא, ומש"כ המים חיים והאו"ש שם והמרכה"מ שם הכ"ח.

**מנין לחטאת שקיבל דמה בד' כוסות ונתן מזה אחת ומזה אחת וכו',** מבו' דאף דכל הניתנין במזבח החיצון שנתן במתנה אחת כיפר, מ"מ אף אחר שנתן מתנה אחת לא נעשו שאר הכוסות דחויין ומצי ליתן שאר המתנות משאר הכוסות, ובחי' הגר"ח בפי"ט ממעה"ק כתב דכ"ז הוא בדין דחוי דעיקרו הוא משום דכבר שלמה עבודת הקרבן ונשארו בלא דבר וממילא נעשין דחויין, וע"כ כל זמן שיש עדיין חובת זריקה עוד לא נדחו ואין עליהן דין דחוי,[[329]](#footnote-330) אך בדין שירים דהוא חלות דין דחייל על הדם ע"י הזריקה, הרי אף דעדיין יש על הדם מצות זריקה משאר מתנות, מ"מ חייל עליו גם שם שירים ויש בו גם דין שפיכה ליסוד, דכיון דשלמה זריקה המעכבת חייל עלי' שם שירים ג"כ.

בירושלמי בפירקין אמרו דאם קיבל דם הפר בג' כוסות ודם השעיר בג' כוסות ליתן מאחד על הבדים ומאחד על הפרוכת ומאחד על מזבח הזהב איזה מהן ישפך על היסוד, ואמרו דלדעת ראב"ש כולן נשפכין על היסוד ולדעת רבי אין לך נשפך על היסוד אלא אותו שהזה ממנו, והמקד"ד בסימן כ"ג סוסק"ד עמד בזה שהרי נתן מכל הכוסות ומ"ט לא יהיו כולן נשפכין ליסוד, וכתב דצ"ל דכיון דכל ההזאות מעכבות אין מקצת הזאות עושות דין שירים, ואין נעשה הדם שירים אלא במתנות האחרונות שנותן על המזבח, וע"כ תליא בפלוגתא דרבי וראב"ש, דלרבי אין נעשה שירים אלא הכוס שנתן ממנו על המזבח,[[330]](#footnote-331) וכ"כ בשיעורי הגרי"ד בזבחים ל"ד ב', ועיי"ש שפקפק בזה.

## שירים שבצואר בהמה

**למעוטי שירים שבצואר בהמה,** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דם התמצית, וכתב דהא דממעטינן לה מקרא דואת דמו היינו דמשמע דם גופי' של נפש ולא דם התמצית, וכ"כ המאירי, וכ"נ בד' הריטב"א,[[331]](#footnote-332) - אך בפירש"י בזבחים ל"ד ב' ד"ה למעוטי מבו' דהיינו דם הנפש שלא נתקבל בכלי, וכ"ה מבו' בד' התוס' שם, וזהו שעמדו מהא דצריך לקבל כל דמו של פר.[[332]](#footnote-333)

המקד"ד בסימן ל"ג סק"ב נסתפק בטעם הא דממעטינן דם הנפש שבצואר בהמה דלי"ב לדין שפיכת שירים, לדעת רש"י ודעימי', אם הוא משום דיחוי, דאף דלראב"ש אין כוס עושה את חבירו דחוי, היינו רק כשקיבל ולא נתן ממנו אך כל שלא קיבל אותו הדם כלל הוי דחוי כיון דדחיי' לגמרי, או דהוא משום דרק דם שהי' ראוי לזריקה בשעת זריקת הדם נעשה שירים, אך הדם שבצואר בהמה שמחוסר קבלה אינו נעשה שירים, או דהוא משום דאין קבלה לאחר זריקה, וכיון דבשעת זריקה הי' הדם בצואר ל"מ אח"כ קבלה והוי מחוסר קבלה לגמרי, ודם שלא נתקבל בכלי אינו ראוי למזבח כלל ואף לשפיכת שירים, ועיי"ש במש"כ נפ"מ בזה.

י"א סיון פ"ג

דף מס' 18

## מערבין לקרנות

**נ"ז ב'** **- עירה דם הפר לתוך דם השעיר,** התו"י והתוס' הרא"ש דמדנקט הכי ולא נקט עירה הדמים זב"ז או כוס זב"ז משמע דדוקא נקט הכי אבל איפכא לא, וכתבו דשמא לפי שדם הפר מרובה ונופל שם הכובד הי' מתערב יפה, ומה"ט גם היו חוזרין ונותנין אותו לתוך הריקן, וזה כמו שאמרו לקמן נ"ח א' דהי' חוזר ונותן את המלא לתוך הריקן כדי לערבן יפה יפה, והריטב"א לקמן שם הוסיף לפרש דהיינו מפני שהדמים קשים להתערב, וכיון דמערבין לקרנות משום דכתיב אחת, צריך לערבן יפה יפה שלא יהיו כב' חטויין.[[333]](#footnote-334)

**תנן כמ"ד דמערבין לקרנות,** בזבחים פ"א ב' ומנחות כ"ב ב' אמרו דמהא דכתיב ולקח מדם הפר ומדם השעיר אף דדם הפר מרובה מדם השעיר נלמד דעולין אין מבטלין זא"ז, ולמ"ד דאין מערבין לקרנות ליכא למילף מינה.

והתו"י בסוגיין הק' דהרי אף למ"ד דאין מערבין לקרנות מ"מ מערבין לטהרו, ונתבאר להלן, וא"כ לכו"ע יש ללמוד דאין עולין מבטלין זא"ז מהא דמערבין לטהרו, וכתבו דהיינו משום דבמתנות דטהרו לא כתיב מדם השעיר, וליכא למילף אלא ממתנות דטהרו דכתיב בהו ולקח מדם הפר ומדם השעיר, וכ"כ התוס' הרא"ש והתור"פ והריטב"א, וכ"ה מבו' בפירש"י במנחות כ"ב א' (ד"ה הדבר ידוע) דלא מייתי דעולין אין מבטלין זא"ז אלא מהא דקריי' רחמנא דם השעיר, והיינו דבהא דמערבין לטהרו י"ל דאי"ז דין מתנה בפנ"ע מדם הפר ודין מתנה בפנ"ע מדם השעיר, דנימא דאם הי' דם השעיר בטל אין מתקיים דין המתנה מדם השעיר, אלא הוא דין מתנה אחת מן הדם המעורב, וע"כ לא שייך בזה דין ביטול כלל,[[334]](#footnote-335) וע"כ לא מייתי דעולין אין מבטלין זא"ז אלא מהא דכתיב בהזאות דמזבח ולקח מדם הפר ומדם השעיר.

ויש להסתפק בביאורו אם היינו דמהא דכתיב מדם הפר ומדם השעיר נלמד דהוא דין מתנה בפנ"ע מדם הפר ודין מתנה בפנ"ע מדם השעיר אלא דדינם ליתנם מעורבין, וע"כ אם היו עולין מבטלין זא"ז לא הי' מתקיים בדם זה דין מתנה מדם השעיר,[[335]](#footnote-336) או דלעולם הוי זה דין מתנה אחת מן הדם המעורב, אלא דמ"מ מהא דקריי' רחמנא דם השעיר יש ללמוד דעולין אין מבטלין זא"ז.

והשטמ"ק בזבחים פ"א ב' כתב דהא דילפינן מהכא לעלמא דאין עולין מבטלין זא"ז, ולא אמרינן דהיינו רק באלו שמתן דמן שוה, הוא משום דכיון דגזה"כ הוא דמערבין לקרנות א"כ מה לי מבטלין מה לי אין מבטלין כיון דהכי דינא דתערובת, ובע"כ דהא דקמ"ל קרא דקריי' דם שעיר לומר דאין מבטלין הוא לשאר קרבנות, ומבו' להדיא דאף אחר דכתיב מדם הפר ומדם השעיר הוי דין מתנה אחת מן הדם המעורב, וע"כ אם היו עולין מבטלין זא"ז הי' מתקיים בזה דין המתנה, אלא דקריי' רחמנא דם השעיר לאשמועינן לעלמא דעולין אין מבטלין זא"ז, וכ"כ בחי' הגרי"ז בהל' טו"צ בדעת הגרע"א.

אך הגרי"ז שם הוכיח דלא כן ממשה"ק התוס' בזבחים ע"ז ב' ד"ה רואין אותו ובמנחות כ"ב א' ד"ה הדבר ידוע דאם הוה אמרינן קמא קמא בטיל על דם הפר, הי' בו דין דיחוי, והרי דהא דמייתינן מינה דעולין אין מבטלין זא"ז אי"ז רק מלישנא דקרא דקריי' דם הפר ודם השעיר, אלא הוא משום דכל דבטל לא נתקיים דין הכפרה בפר ובשעיר,[[336]](#footnote-337) ובכ' הגרי"ז במנחות כ"ב א' כתב להוכיח כן ממש"כ בפירש"י בתמורה ה' ב' ד"ה מדם הפר דהדבר ידוע וכו' ואפ"ה מיקרי דם השעיר "ומהניא זריקתו", והרי דאם הי' דם השעיר בטל ל"ה זריקתו מועלת דלא נתקיים דין הכפרה בשעיר.[[337]](#footnote-338)

בעיקר הנידון בגדר הא דמערבין לקרנות מצינו כמה נפ"מ, **א** השטמ"ק שם כתב בתי' בתרא דהא דמערבין לקרנות ויוצא ידי דם שעיר ולא חיישינן דילמא מהאי יהיב ומהאי לא יהיב, הוא משום דאף אם בכל הזאות בעי שיעור מ"מ במתן קרנות גזה"כ הוא דאפי' אין במתנה רק חצי שיעור מזה וחצי שיעור מזה אפ"ה קאמר רחמנא שמצותו בכך, ול"ד לשאר תערובת דמים דעיקר מצותן לבדן והצריך בהן הכתוב שיעור וע"כ אף כשנתערבו בעי שיעור מכל אחד, ומשא"כ הכא דעיקר מצותו בתערובת סגי בחד שיעור משניהם, ולכאו' הוא לטעמי' דהא דמערבין לקרנות הוא דין מתנה אחת מן הדם המעורב וע"כ סגי במה שיש בו כדי מתנה אחת,[[338]](#footnote-339) אך אי נימא דהוא דין מתנה מזה ומתנה מזה, צריך שיהא שיעור מתנה לדם הפר ולדם השעיר, וכ"כ המקד"ד בסימן כ"ד סוסק"ה ובכ' הגרי"ז בזבחים מ"ב ב'.

**ב** בכ' הגרי"ז בזבחים מ"ב ב' כתב בשם הגר"ח דאף דמערבין לקרנות מ"מ בדיעבד אם נתן מזה בפנ"ע ומזה בפנ"ע כשר, וכ"כ החזו"א בסימן קכ"ח סק"ה דכיון דלא כתיב עיכובא בדברים הנעשין בחוץ אף אם נתן מזה בפנ"ע ומזה בפנ"ע כשר, והוכיח כן מסוגיית הגמ' לעיל מ' א', עיי"ש, אך בסימן קכ"ז סק"ח כתב בדעת הרמב"ם דאם לא עירבו פסול,[[339]](#footnote-340) ופירש בטעמא בתרא דהוא משום דאין כאן דם פר כל שלא עירבו עם דם השעיר ועירובו עושה אותו צורה חדשה וכמו שאין מנחה בלא שמן ואין קטורת בלא כל סממנין, ותליא בהנ"ל דאם הוא דין מתנה מזה ומתנה מזה, ע"כ אף דדינא הוא ליתנן מעורבין מ"מ אי"ז מעכב כיון דלא כתיב בה עיכובא, אך אם הוא דין מתנה אחת מן הדם המעורב ודאי דאם נתן מזה בפנ"ע ומזה בפנ"ע ל"מ, דהו"ל כמנחה בלא שמן וכו'.

**ג** המקד"ד שם כתב דנפ"מ עוד בזה אם כשחישב בשעת מתן קרנות שנותן רק דמו של אחד מהם ע"מ להקטיר אימוריו חוץ לזמנו, דאי נימא דהוא מתנה מזה ומזה שפיר מהני מחשבתו, ואי נימא דהוא דין מתנה אחת מן הדם המעורב הרי דכיון שלא חישב אלא על חצי מתנה לאו כלום הוא.

בעיקר הא דילפינן דאין עולין מערבין זא"ז משום דהדבר ידוע שדם הפר מרובה מדם השעיר, הק' בכ' הגרי"ז במנחות כ"ב א' דשמא לא הי' מערב אלא מקצת מדם הפר עם דם השעיר, ולא הי' דם הפר מרובה מדם השעיר, וכתב להוכיח מזה דדינא הוא דצריכין לערב כל דם הפר עם דם השעיר,[[340]](#footnote-341) והוכיח כן מד' הירושלמי בפירקין ה"ו.

ובשיעורי הגרי"ד בזבחים מ' ב' עמד לפ"ז במשה"ק התו"י ודעימי' דמ"ט לא מייתינן דאין עולין מערבין זע"ז מהא דמערבין לטהרו, ולהנ"ל הרי כל הא דמייתינן דאין עולין מבטלין זא"ז הוא משום דדינא הוא לערב את כל דם הפר עם דם השעיר, וכ"ז הוא למ"ד דמערבין לקרנות דילפינן לה מדכתיב ולקח מדם הפר ומדם השעיר, וילפינן מינה דבעינן שיהיו כל דם הפר ודם השעיר מעורבין, אך למ"ד דאין מערבין לקרנות, הרי אף דמערבין לטהרו מדכתב שבע ולא ארבע עשרה, מ"מ ליכא דין לערב את כל הדם, וא"כ ליכא למילף מינה דאין עולין מבטלין זא"ז שהרי בידו שלא לערב אלא מקצת מדם הפר עם דם השעיר ולא יהא דם הפר מרובה על דם השעיר,[[341]](#footnote-342) וצ"ע.

## מערבין לטהרו

בזבחים מ"ב ב' ובמנחות ט"ז ב' אמרו דלמ"ד דמערבין לקרנות היו בפר ושעיר דיוהכ"פ מ"ג מתנות, ולמ"ד דאין מערבין לקרנות היו מ"ז מתנות, והגבו"א לעיל בסוגיין הוכיח מזה דלכו"ע מערבין לקרנות, וכמש"כ כן התוס' וש"ר בסוגיין, וכ"כ התוס' הרא"ש דכ"ה בפ' הקומץ זוטא במנחות, וכן אמרו בירושלמי בפירקין דהכל מודין בשבע הזאות שלמטן שהוא צריך לערות דכתיב שבע ולא ארבע עשרה, ועד"ז כתבו התוס' בסוד"ה ר' יונתן.

בהא דמערבין לטהרו בפשוטו מודו כו"ע דהוי זה דין מתנה אחת מן הדם המעורב, וכדילפינן לה בירושלמי מדכתיב שבע ולא ארבע עשרה, ומה"ט הוא שכתבו התו"י ודעימי' דליכא למילף מינה דעולין אין מבטלין זא"ז, וכמש"נ לעיל.

אך החזו"א בסימן קכ"ח סק"ה כתב דאף בהזאות דטהרו אם נתן מזה בפנ"ע ומזה בפנ"ע כשר, ומבו' מדבריו דאף בטהרו איכא דין מתנה בפנ"ע מדם הפר ומתנה בפנ"ע מדם השעיר אלא דדינם ליתנם מעורבין,[[342]](#footnote-343) וע"כ אף אם נתן מזה בפנ"ע ומזה בפנ"ע כשר, כיון דלא כתיב בי' חוקה, וצ"ע.[[343]](#footnote-344)

**תסתיים דר' יאשי' הוא דאמר מערבין דאמר אע"ג דלא כתיב יחדיו כמאן דכתיב יחדיו דמי,** בחי' חת"ס בחולין ע"ח א' הק' דמ"ט לר' יאשי' מערבין לקרנות, הרי אף לר' יאשי' דאלמלי דכתיב אביו ואמו קלל לא הי' חייב אלא כשקילל אביו ואמו, ל"ה צריך לקלל אביו ואמו בקללה אחרת מחוברים ואדוקים זב"ז, ואף אם הי' מקללם בזאח"ז הי' חייב,[[344]](#footnote-345) וא"כ מנ"ל לר' יאשי' דמערבין לקרנות, הרי י"ל דאין מערבין אלא יתנו משניהם בזאח"ז, ועיי"ש במש"כ בזה, ובדו"ח הגרע"א מכת"י ח' א' בסו"ד כתב דבמקלל לא שייך לפרש שיקלל שניהם בב"א, וצ"ב.[[345]](#footnote-346)

הריטב"א בב"מ צ"ה א' כתב בשם ה"ר פנחס הלוי דלא אמר ר' יונתן דמשמע שניהם כאחד ומשמע כל אחד בפנ"ע אלא בדבר שיש בו מניעה כגון לא תחרוש ולא תקלל וכיו"ב, אבל באומר שיעשה לפלוני או שיתן ודאי שיעשה לשניהם משמע ולא מיפטר בחד מינייהו, והחת"ס בחולין ע"ח א' הק' דא"כ מ"ט תלינן הכא לדין מערבין לקרנות בפלוגתא דר' יאשי' ור' יונתן הרי במידי דקום ועשה מודה ר' יונתן לר' יאשי', ועיי"ש במש"כ בזה.

ולכאו' י"ל עוד בזה, דאין מכוון הריטב"א דלא שייכא הפלוגתא דר' יאשי' ור' יונתן במידי דקום ועשה, אלא היינו דאף דגם במידי דקום ועשה נחלקו דלר' יאשי' מתפרש כמו שאמר דיעשה ב' הדברים יחדיו ולר' יונתן מתפרש כמו שאמר דיעשה את זה ויעשה את זה, מ"מ גם לר' יונתן לא סגי בעשיית אחד מהן, דכיון דנתחייב ליתן לפלוני זה וליתן לפלוני זה חייב ליתן לשניהם, ול"ד ללא תחרוש בשור וחמור דס"ל לר' יונתן דמתפרש דלא לחרוש לא בשור ולא בחמור וע"כ הי' איסור על חרישה בשור לבד ועל חרישה בחמור לבד, אך במילתא דמעשה הרי דהגם דהוא מחויב ליתן לפלוני זה לבדו ולפלוני זה לבדו, מ"מ לא מיפטר במה שיתן לאחד מהן שהרי חייב עצמו ליתן לזה וליתן לזה,[[346]](#footnote-347) והיינו משום דטעמא דר' יונתן דמשמע אחד אחד בפנ"ע לאו היינו דכל שנאמר אשר יקלל את אביו ואת אמו הוא כמו דכתיב אביו "או" אמו, אלא היינו דס"ל דל"ה כמאן דכתיב יחדיו, (וכלישנא דגמ' הכא), וע"כ מתפרש הא דכתיב אשר יקלל את אביו ואת אמו, דאסור לקלל לא את אביו ולא את אמו,[[347]](#footnote-348) ואשר ע"כ שפיר תלינן לדין מערבין לקרנות בפלוגתייהו דלר' יאשי' דמשמע יחדיו, הו"ל כמו דכתיב ולקח מדם הפר ומדם השעיר יחדיו וע"כ מערבין לקרנות, אך לר' יונתן דלא משמע יחדיו, הו"ל כמו דכתיב ולקח מדם הפר ולקח מדם השעיר, וע"כ אין מערבין לקרנות,[[348]](#footnote-349) ושו"ר עד"ז בקה"י נדרים סימן מ"ו.

**אפי' תימא ר' יונתן שאני הכא דכתיב אחת,** התוס' לקמן בסוגיין ד"ה ר' יונתן הק' דאם לר' יונתן מערבין בע"כ דר' יאשי' דפליג ס"ל דאין מערבין, והרי ר' יאשי' ס"ל בעלמא דאע"ג דלא כתיב יחדיו כמאן דכתיב יחדיו דמי,[[349]](#footnote-350) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפי' ר"ח כתב דטעם הא דס"ל דאין מערבין הוא משום דכתיב ולקח מדם הפר ומדם השעיר וחלקינהו קרא, והיינו מדכתיב מדם הפר ומדם השעיר ולא כתיב מדם הפר והשעיר, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש והתור"פ, והתוס' הרא"ש כתב דבפי' ר"ח משמע דגריס הכי בגמ'. -  **ב** בד' התוס' בריש ד"ה תניא מבו' שפירשו דמכוון שנויא דגמ' הוא דאף לר' יונתן מערבין ולא פליגי בה ר' יאשי' ור' יונתן כלל, ועמד בזה המהרש"א. - **ג** התוס' בד"ה ר' יונתן כתבו דטעם הא דס"ל דאין מערבין הוא משום דילמד סתום מן המפורש, דכ"ה דלפני ולפנים ובהיכל נותן מזה בעצמו ומזה בעצמו, ה"נ לקרנות נותן מזה בעצמו ומזה בעצמו. - **ד** הריטב"א כתב דטעם הא דס"ל דאין מערבין הוא משום דאמר רחמנא מדם הפר ומדם השעיר וכיון דקריי' רחמנא דם השעיר מכלל דבאפי נפשי' קאי, דאל"כ הרי דם הפר מרובה ודם השעיר מתבטל בתוכו דס"ל דעולין מבטלין זא"ז.

**ר' יונתן אומר מזה בפנ"ע ומזה בפנ"ע,** התוס' הק' דהרי ר' יונתן אית לי' דמשמע שניהם כאחד ומשמע אחד אחד בפנ"ע, ומ"ט הכא אית לי' דדוקא מזה בפנ"ע ומזה בפנ"ע,[[350]](#footnote-351) וכתבו דהוא משום דילמד סתום מן המפורש, וכ"ה דלפני ולפנים ובהיכל נותן מזה בעצמו ובעצמו ה"נ לקרנות מפרשינן להא דכתיב מדם הפר ומדם השעיר דהיינו מזה בעצמו ומזה בעצמו, - והריטב"א לעיל בסוגיין כתב דהוא משום דהכא סברא הוא שיהא כל אחד בפנ"ע כיון שדם השעיר מועט וקריי' רחמנא דם השעיר.[[351]](#footnote-352)

## הכרעת ההלכה בדין מערבין לקרנות

הרמב"ם בפ"ג מעיוהכ"פ ה"ה ובפ"ד ה"ב פסק דמערבין לקרנות, וכ"כ הרא"ש בסדר עבודת יוהכ"פ, ובחי' הגרע"א בסוכה ל' א' עמד בזה, דבד' הרמב"ם מוכח דמספק"ל אם הלכה כר' יאשי' או כר' יונתן, וא"כ מ"ט פסק כר' יאשי' דמערבין לקרנות, ועיי"ש שכתב דהוא משום דאף למ"ד דאין מערבין לקרנות מותר לערב כיון דאין עולין מערבין זא"ז, וע"כ פסק הרמב"ם דמערבין לקרנות דבזה יוצא לכו"ע, - אמנם הנה המהר"י קורקוס שם כתב דטעם הא דמערבין לקרנות הוא מדכתיב אחת בשנה ולא שתים בשנה, ולפ"ז י"ל דאף אם בעלמא קי"ל כר' יונתן, מ"מ הכא ילפינן מהך קרא דמערבין לקרנות,[[352]](#footnote-353) וכמש"כ כן התוס' בסוגיין בדעת ר' יהודה.[[353]](#footnote-354)

בתמורה ה' ב' מבו' דדין מערבין לקרנות תליא בפלוגתת אביי ורבא, דלאביי דאי עביד ל"מ ילפינן לה דאין עולין מבטלין זא"ז מדכתיב ולקח מדם הפר ומדם השעיר שיהיו מעורבין, ולרבא ילפינן לה דאין עולין מבטלין זא"ז מדכתיב הם, וילפינן מינה לבכור ומעש'ר שנתערב דמן בכל העולין שקריבין לגבי מזבח, וליכא למילף לה מקרא דולקח מדם הפר ומדם השעיר דס"ל כר' יונתן, והאחרונים עמדו בזה בד' הרמב"ם שפסק דמערבין לקרנות אף דקי"ל כרבא דאי עביד ל"מ,[[354]](#footnote-355) ואכמ"ל.[[355]](#footnote-356)

ט"ו סיון פ"ג

דף מס' 19

## חציצה בקבלת הדם

**נ"ח א'** **- הניח מזרק בתוך מזרק וקיבל בו את הדם מהו וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דאם מין במינו חוצץ נמצא שאין קבלה זו בכהן שהרי אינו אוחז במזרק שהדם בו, וכ"כ בפי' רבינו אליקים, ומבו' מדבריהם דהא פשיטא לן דקבלת הדם היא בהמזרק הפנימי שהדם בו, ומיבע"ל בהא דבעינן שיהא הכהן אוחז את המזרק אם מין במינו חוצץ והמזרק החיצון חוצץ בין ידו של כהן למזרק הפנימי, וכ"ה מבו' בד' התוס' וש"ר, - אך בד' המאירי מבו' דמפרש דהא פשיטא לן דאין מתקיים דין קבלת הדם בכלי הפנימי, ולכאו' הוא משום דאין הכהן אוחזו אלא ע"י הכלי החיצון, ומיבע"ל אם מתקיים קבלת הדם בכלי החיצון, ואין הכלי הפנימי חוצץ בין הדם לכלי משום דמין במינו אינו חוצץ.[[356]](#footnote-357)

בטעמא דרש"י ודעימי' שפירשו דהכא הוי קבלת הדם בכלי הפנימי, ולא מצינו למימר דהוי קבלת הדם בכלי החיצון, י"ל כמש"כ האבנ"ז באו"ח סימן תל"ג סק"ה בהגה"ה דא"א כלל לדון דהקבלה היא בכלי החיצון, שהרי אין הדם בתוכו אלא בתוך תוכו ולאו כתוכו דמי, כמו שמצינו לענין טומאה דכלי חרס, אך בדעת המאירי צ"ל כמש"כ האבנ"ז ביו"ד סימן רס"ו סק"י די"ל דאף דלענין טומאה תוך תוכו לאו כתוכו דמי, מ"מ לענין קבלת הדם י"ל דחשיב כמתקבל הדם בכלי החיצון, - וי"ל עוד למש"כ הקר"א בזבחים כ"ד א' דעיקר הא דמין במינו אינו חוצץ היינו כשהוא מינו של הדבר המתקדש, אך מה שהוא מינו של הדבר המקדש ל"מ מידי, וע"כ ל"מ הא דב' המזרקות הם מין במינו אלא אם נעשית הקבלה בכלי הפנימי ובאנו לדון דאי"ז לקיחה בעצמו של כהן, וע"ז הוא דמהני הא דהמזרק החיצון הוא מין הפנימי ואינו חוצץ, אך אם באנו לדון שתהא הקבלה בכלי החיצון, ל"מ הא דהכלי הפנימי הוא מינו של החיצון, דמ"מ כיון דאינו מינו של הדם ה"ז חוצץ, עיי"ש.

## חציצה במין במינו

**מין במינו חוצץ או אינו חוצץ**, התו"י עמדו בזה דהרי רבא אית לי' בסוכה ל"ז ב' דמין במינו אינו חוצץ, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י כתבו דמ"מ מיבע"ל הכא משום דאיכא התם לישנא אחרינא דטעמא דרבא הוא משום דכל לנאותו אינו חוצץ,[[357]](#footnote-358) ורבה נמי פליג התם על רבא, וכ"כ התוס' הרא"ש. - **ב** הריטב"א כתב דאף לרבא דבמצוות אין מין במינו חוצץ, מ"מ מיבע"ל הכא אם חוצץ לענין קדשים,[[358]](#footnote-359) וע"כ לא מייתי הכא לפלוגתא דרבה ורבא התם, ולא מייתינן הכא אלא מילי דקדשים. - **ג** התוס' בסוכה ל"ז א' ד"ה כי היכי כתבו דאף לרבא דמין במינו אינו חוצץ מ"מ במידי דלאו אורחי' סברא הוא דחוצץ, ולכאו' לפ"ז מה"ט הוא דמיבע"ל הכא בהניח מזרק בתוך מזרק דלאו אורחי' בהכי.[[359]](#footnote-360) - **ד** דעת הרא"ה והריטב"א והר"ן בסוכה ל"ז א' דלענין נטילת לולב ליכא לדין חציצה כלל, וכל הא דל"מ היכא דאיכא חציצה הוא משום דאי"ז לקיחה תמה, ונתבאר להלן, ולפ"ז הרי דלענין זה הוא דאמר רבא דמין במינו אינו חוצץ וחשיב כלקיחה תמה, אך אכתי י"ל דהכא דחציצה פוסלת אף מין במינו חוצץ.

בחולין ע' א' מיבע"ל לגירסת התוס' וש"ר בדין בכור דכרכתו אחותו והוציאתו אם הו"ל חציצה, והרמב"ן בהל' בכורות פ"ג עמד בזה דהרי מין במינו אינו חוצץ, וכתב דהוא משום די"ל דמין במינו חוצץ בבכור דפטר רחם אמר רחמנא וכל דלא נגע ברחם לאו פטר רחם הוא, והאבנ"ז באו"ח סימן תל"ב ותל"ג וביו"ד סימן רס"ו פירש לדבריו דהיינו דאף דמין במינו אינו חוצץ מ"מ לא חשיב כנוגע בו, אלא חשיב כאויר מפסיק ביניהם,[[360]](#footnote-361) ועיי"ש בסימן תל"ג סק"ה ובהגה"ה שם ובסימן רס"ו סק"י שכתב דמה שאמרו הכא דמין במינו אינו חוצץ הוא משום דהכא א"צ ליגע והפסק אויר אינו פוסל.

## בטעם הא דלא מכשרינן הכא משום לקיחה ע"י דבר אחר

בסוכה ל"ז א' אמר רבה דלא לינקיט איניש הושענא בסודרא דבעינא לקיחה תמה וליכא, ורבא אמר לקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה, והתוס' בסוגיין הק' דא"כ מאי מיבע"ל הכא אם מין במינו חוצץ, הרי אף אם הוא חוצץ, ואף במין אחר דחוצץ, הו"ל לקיחה ע"י דבר אחר ושמה לקיחה, וכתבו דהתם מיירי שכורך סודר סביב הלולב ומאריך בו ועושה מן הסודר כמו בית יד ואוחז בו, ומשא"כ הכא דלא איירי כשאוחז את המזרק החיצון בשפתותיו דהו"ל כבית יד אלא איירי כשאוחזו בשוליו,[[361]](#footnote-362) וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א, והתוס' בזבחים כ"ד א' ד"ה הואיל ורצפה הוסיפו לפרש דהיינו דאם אוחז את החיצון בדופניו שמטלטל הפנימי על ידו הו"ל כבית יד וחשיב כלקיחה ע"י דבר אחר, ומשא"כ כשאוחזו בשוליו דאי"ז מועיל כלל לפנימי, והתור"פ בסוגיין הוסיף לפרש עוד דהיינו דהא דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה הוא היכא דאי לאו ע"י דבר אחר הי' נופל לארץ, ומשא"כ הכא דדל מהכא להמזרק הריקן לא הי' המזרק המלא נופל לארץ.[[362]](#footnote-363)

אך התוס' כתבו בשם ריצב"א דאף אם לקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה מ"מ לגבי כלי שרת דבעינן לקיחה בעצמו של כהן לא מיקרי לקיחה בעצמו של כהן היכא דאיכא חציצה, וכ"כ בחי' הגר"ח בפ"ג מתמידין בדעת הרמב"ם, ובתשו' חת"ס יו"ד סימן קי"ח כתב לפרש לדבריו כמש"כ הריטב"א בסוכה שם בשם הרמב"ן והרא"ה והר"ן שם דבנטילת לולב לא פסלה חציצה, וכל הא דפסלינן הוא משום דאי"ז לקיחה תמה, וכיון דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה הו"ל לקיחה תמה, אך הכא דחציצה פוסלת, ל"מ מידי הא דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה, דאף דהו"ל מעשה לקיחה מעליא, מ"מ כיון דאיכא חציצה בין ידו לכלי שרת ל"מ, - ועמש"כ בס' בד קודש זבחים סימן כ"ב לפרש בע"א.

## טעם הא דמכשרינן בקטורת בבזך הנתוך בתוך הכף

בתמיד ל"ב ב' תנן דמי שזכה בקטורת הי' נוטל את הכף וכו' והבזך הי' בתוכו מלא וגדוש קטורת, והראב"ד שם הק' דמ"ט לא פשטינן מהתם בהניח מזרק בתוך מזרק דאינו חוצץ, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הראב"ד כתב דהוא משום דהתם א"א בלא שני כלים, כיון דכל דבר שהוא מלא ממש אינו נח להוליך אם אינו משוקע בכלי אחר, וכחד כלי דמי, ועד"ז כתב הרא"ש שם דכיון דצורך עבודה הוא כדי שאם ישפך מן הקטורת דרך הליכתו יפול לתוך הכף הגדול ל"ה חציצה.[[363]](#footnote-364) - **ב** הרא"ש שם כתב לישב עוד דהתם הו"ל לקיחה ע"י דבר אחר דשמה לקיחה, וכל הא דמיבע"ל הכא הוא כשאינו אוחז בדפנות הכלי אלא אוחז בשוליו. - **ג** השיח יצחק בסוגיין כתב די"ל דאין חציצה פוסלת אלא בשעת קבלה ולא בשעת הולכה, וכ"נ בד' הבאר שבע בתמיד שם. - **ד** בחי' הגר"ח בפ"ג מתמידין כתב דהולכת הקטורת לא חשיבא עבודה כלל, דאף דלעיל מ"ח ב' מבו' דהולכת הקטורת חשיבא כעבודה, היינו בקטורת דלפני ולפנים דנאמר בה דין הבאה לפנים וכדכתיב בקרא והביא מבית לפרוכת, וע"כ הבאתה חשובה עבודת הולכה, ומשא"כ בקטורת דהיכל דלא מצינו כלל שיהא בה דין הולכה וי"ל דאין הולכתה עבודה כלל. - **ה** בחי' הגר"ח שם כתב דאף אם הולכת הקטורת חשובה עבודה, מ"מ לי"ב לפסול חציצה, דעיקר פסול חציצה הוא משום דבעינן שתהא עבודה בעצמו של כהן, וכל הא דבעינן שתהא עבודה בעצמו של כהן הוא במקום שנאמר דין ימין, ומשא"כ בהולכת הקטורת דכשרה אף בשמאל עמש"נ בזה בדף מס' 6 ליכא לדינא דעצמו של כהן, ול"ב אלא שיעשה הכהן את מעשה העבודה, וע"כ לא איכפת לן בזה בחציצה שבין ידו לעבודה.

**מאי לאו הושיב מזרק מלא לתוך מזרק ריקן,** בפירש"י כתב דהא דמייתינן מינה דמין במינו אינו חוצץ היינו משום דגם הכא כתיב ולקח הכהן מדם הפר ומדם השעיר והך לקיחה אחיזת המזרק היא, ולכאו' מכוון דבריו דמקרא דולקח נלמד דבשעה שטובל אצבעו בדם הפר והשעיר בעינן שיאחוז את המזרק בידו, ויש בזה לפסול חציצה,[[364]](#footnote-365) - אך בפי' רבינו אליקים כתב דמייתינן מהא דחשיב הולכה בכה"ג, ולכאו' היינו דהרי אחר שעירה וכו' הי' מוליך את הדם להזותו ע"ג המזבח הפנימי, וחציצה פוסלת בהולכה זו.[[365]](#footnote-366)

השיח יצחק כתב דהס"ד דהושיב מזרק מלא לתוך מזרק ריקן הוא משום שהמזרק מלא מדם שניהם וע"כ מניחו בתוך מזרק ריקן שאם ישפך ממנו דרך הילוכו יפול בריקן, וע"ד הא דבקטורת הי' הבזך משוקע בתוך הכף, - אך הנה למש"כ הרא"ש דהא דבקטורת אין הכף חוצץ הוא משום דהוא צורך עבודה, ונתבאר לעיל, בע"כ דהכא אין המזרק הריקן צורך עבודה, והרגיש בזה השיח יצחק בהמש"ד, וצ"ע.

**עירה מזרק מלא לתוך מזרק ריקן וכו' כדי לערבן יפה יפה,** בפירש"י כתב דהיינו דאחר שעירה דם הפר לדם השעיר חוזר ומערה מזרק מלא לתוך מזרק ריקן, והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו מפני שהדמים קשים להתערב וכיון דמערבין לקרנות משום דכתיב אחת צריך לערבן יפה יפה שלא יהיו כב' חטויין, ונתבאר בדף מס' 18.

## טעם הא דעומד ע"ג רגל חבירו פסול אף אם מין במינו אינו חוצץ

**שאני רגל דלא מצי מבטל לי',** בפירש"י כתב דהיינו דאין מבטל לו חבירו את רגלו עד שיגמור עבודתו,[[366]](#footnote-367) והמאירי הוסיף לפרש דהיינו משום דדעתו לסלקו לשעתו, ואף אם ביטל להדיא בטלה דעתו ולא בטלה רגלו.

בד' הריטב"א מבו' דנפ"מ בין הטעמים הוא בעומד ע"ג רגל עצמו, דאם הא דפסלינן בעומד ע"ג רגל חבירו הוא משום דמין במינו חוצץ, אף בעומד ע"ג רגל עצמו ל"מ,[[367]](#footnote-368) אך אם הא דפסלינן בעומד ע"ג רגל חבירו הוא משום דלא מבטל לי', הרי דברגל עצמו דמבטל לי' עבודתו כשרה.

בעיקר מה שאמרו דהא דעומד ע"ג רגל חבירו פסול אף דמין במינו אינו חוצץ הוא משום דלא מבטל לי', כתב ההפלאה בתשו' גבעת פנחס סימן נ"ו דהיינו דעיקר הא דמין במינו אינו חוצץ הוא משום דחד בטל לחברי', וע"כ הוא דברגל דלא מבטל לי' אף מין במינו חוצץ.

אך הנה התוס' בזבחים ק"י א' ד"ה מין במינו כתבו דהא דע"ג רגל חבירו פסול אף דמין במינו אינו חוצץ, הוא משום דאין דרך שירות בכך, והגרע"א בגהש"ס שם ובסוגיין רמז להעיר בזה ממה שאמרו הכא דהא דע"ג רגל חבירו פסול ולא אמרינן דמין במינו אינו חוצץ הוא משום דלא מבטל לי', וכן הקשו הטה"ק בזבחים שם והברכ"י באו"ח סימן ע"ד סק"ה, והאבנ"ז ביו"ד סימן רס"ו סקי"ב ובחו"מ סימן ע' כתב לפרש לד' התוס' דהא דשאני רגל דלא מבטל לי' לאו היינו דבכה"ג דלא מבטל לי' אף מין במינו חוצץ, אלא היינו דאף דאינו חוצץ מ"מ כיון דלא מבטל לי' הו"ל כאויר מפסיק ואין דרך שירות בכך, ועמש"כ העולת שלמה בזבחים שם ובכ' הגרי"ז שם כ"ו א' ובס' בד קודש זבחים סימן כ"ב לישב לדבריהם באנפי אחריני.

**הכי בעי מיני' דרך שירות בכך או אין דרך שירות בכך,** בפי' ר"ח כתב דהיינו דפשיטא לי' דמין במינו אינו חוצץ, ומיבע"ל אם דרך שירות בכך או לא, וכ"נ בד' רבינו אליקים והמאירי, - אך בד' התו"י והתוס' הרא"ש מבו' דשפיר שייכא איבעיא זו אף אם מין במינו חוצץ, והיינו דאיירי בגונא דאוחז בשפתי המזרק החיצון, דבכה"ג הו"ל לקיחה ע"י דבר אחר ולי"ב משום חציצה, ומיבע"ל אם דרך שירות בכך, ובד' הר"ח ודעימי' שלא פירשו כן, י"ל דהוא משום דס"ל כדעת הריצב"א דאף כשאוחז בשפתי המזרק החיצון איכא משום חציצה, וע"כ בע"כ דהאיבעיא היא באת"ל דמין במינו אינו חוצץ.

בעיקר הא דמיבע"ל אם דרך שירות בכך, בפשוטו היינו דאף דלי"ב משום חציצה, מ"מ י"ל דעבודתו פסולה משום דלאו דרך שירות הוא, - אך בד' המאירי משמע דודאי דעבודתו כשרה, אלא דמיבע"ל שמא לכתחילה אין לעשות כן משום דלאו דרך שירות הוא, - ובפי' רבינו אליקים כתב דמיבע"ל כשקיבל זר כה"ג אם הוי דרך שירות וחייב או דלאו דרך שירות הוא ופטור, ומבו' בדבריו דאף דמין במינו אינו חוצץ ועבודתו כשרה, מ"מ אם לאו דרך שירות הוא אין זר חייב ע"ז מלקות, וצ"ב.

בכ' הגרי"ז בזבחים כ"ו א' כתב לפרש לאיבעיא דגמ', דלא מיבע"ל דאיכא פסול בפנ"ע משום דאינו דרך שירות, אלא היינו דעיקר הא דמין במינו אינו חוצץ הוא משום דגם הכלי החיצון מצטרף למעשה העבודה ונעשית העבודה בב' הכלים, וע"כ אינו חוצץ, וכתב דלפ"ז בעינן שהכלי החיצון יהא כלי שרת, וזהו דמיבע"ל דשמא לאו דרך שירות הוא לעבוד בב' כלים, ואין הכלי החיצון מצטרף למעשה העבודה, וכיון דאינו מצטרף ממילא הוי חציצה גם במין במינו, אך זה דלא כמש"כ התו"י והתוס' הרא"ש דהאיבעיא היא אף כשאוחז את הכלי החיצון בשוליו דבכה"ג ליכא למיתי משום חציצה כלל.

**ת"ש וכו' את כל כלי השרת וכו' שני כלים ושירות אחת,**[[368]](#footnote-369)התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דליכא למיפשט מהך ברייתא דמין במינו אינו חוצץ, די"ל דמיירי כשאוחז ביד הכלי החיצון דבכה"ג הו"ל לקיחה ע"י דבר אחר ולי"ב משום חציצה, והתו"י כתבו די"ל עוד דמיירי בענין דל"ה חציצה, וצ"ב, - אך לפי' ר"ח ודעימי' דעיקר הא דמיבע"ל אם דרך שירות בכך הוא משום דמין במינו אינו חוצץ, ולא ס"ל דיש להעמידה בגונא דליכא משום חציצה, שפיר איכא למיפשט מהך ברייתא דמין במינו אינו חוצץ, וכ"כ המהר"י קורקוס והכס"מ בפ"א מפסוהמ"ק הכ"א בטעמא דהרמב"ם שם שפסק דהניח מזרק בתוך מזרק וקיבל כשר דמין במינו אינו חוצץ, ועיי"ש בכס"מ במש"כ עוד בזה.[[369]](#footnote-370)

בכ' הגרי"ז בזבחים כ"ו א' עמד בזה דמהו שאמרו דב' כלים ושירות אחת, דמשמע דב' הכלים מצטרפין לעבודה, הרי עיקר השירות הוא בכלי הפנימי, אלא דאף שאוחז בכלי החיצון הוי דרך שירות בכך, ועיי"ש שכתב לישב למש"כ שם דכל הא דמין במינו אינו חוצץ הוא משום דגם הכלי החיצון מצטרף למעשה העבודה ונעשית העבודה בב' הכלים, וזהו דמיבע"ל דשמא לאו דרך שירות הוא לעבוד בב' כלים ואין הכלי החיצון מצטרף למעשה העבודה, וכיון דאינו מצטרף ממילא הוי חציצה גם במין במינו, ונתבאר בדף מס' 19, וזהו שאמרו דב' כלים ושירות אחת דשפיר הוי דרך שירות לעבוד בב' כלים, וע"כ הוא דאינו חוצץ, אך זה דלא כמש"כ התו"י והתוס' הרא"ש דאיירי הכא בגונא דליכא כלל משום חציצה.

**הניח סיב בתוך המזרק וקבל בו את הדם מהו מין בשאינו מינו חוצץ או אינו חוצץ,** בפי' רבינו אליקים כתב דהא דהו"ל מין בשאינו מינו הוא משום דהסיב הוא של עץ והמזרק של זהב, וזה דלא כמש"כ הקר"א בזבחים כ"ד א' דכל הא דמין במינו אינו חוצץ היינו כשהוא מינו של הדבר המתקדש, אך מה שהוא מינו של הדבר המקדש ל"מ מידי, וכתב לפ"ז דמה שאמרו הכא דסיב הוי מין בשאינו מינו היינו דאינו מינו של הדם המתקדש בתוך הכלי.

התו"י כתבו דהא דמיבע"ל הכא אם הסיב חוצץ אף דבעלמא מין בשאינו מינו חוצץ, הוא משום דהכא ל"ה חציצה לגמרי שהדם חלחולי מחלחל דרך הסיב, וכ"כ הריטב"א,[[370]](#footnote-371) ולגירסא שלפנינו נתפרש כן בגמ' דטעם האיבעיא דאינו חוצץ הוא משום דמחלחל, ועמש"כ הדק"ס.

**כיון דמחלחל לא חייץ או"ד לא שנא,** הריטב"א כתב דל"ג או"ד לא שנא, ועיי"ש שכתב לפרש לגירסא זו דהיינו דאף דהדם חלחולי מחלחל דרך הסיב, לא משנינן בינייהו שלא לחלוק ולתת דברים לשיעורים, - והרש"ש כתב לפרש טעם האיבעיא דהא דמחלחל היינו שיש חללים בין סיב לסיב ודרך החללים נוגע הדם בכלי,[[371]](#footnote-372) ובזה הוא דמיבע"ל אם כולו כשר מה"ט כיון שהוא מחובר יחד, דדמי לכל קבלה דאין נוגע בכלי רק מה שבתחתית וסביבי הדפנות ואפ"ה כולו כשר, או דאפ"ה הו"ל חציצה על הדם שכנגד הסיב.

**בקומץ פסול,** בפירש"י כתב דהיינו דבקידוש קומץ בכלי פסול דהסיב חוצץ, אך הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הכ"א פירשה כשקמץ מתוך הסיב, והמאירי כתב לב' הפירושים, וכ"כ הלח"מ בהל' פסוהמ"ק שם דלדינא ליכא פלוגתא בין רש"י להרמב"ם.

ט"ז סיון פ"ג

דף מס' 20

## מתנות הדם על מזבח הזהב

**נ"ח ב' - התחיל מחטא ויורד,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דהי' נותן המתנה בקרן מלמעלה למטה ומחטא לשון ירידה הוא וכו', והריטב"א תמה ע"ז דמהיכן הוי חיטוי לשון ירידה. - **ב** בפי' רבינו אליקים כתב דהא דנקט מחטא הוא משום דכתיב וכפר עליו, ועד"ז כתב הריטב"א דמחטא לישנא דדכויי הוא, ומשום דכתיב בהזאות דמזבח הזהב וטהרו וקדשו מטומאות בני ישראל נקט האי לישנא. - **ג** בפי' הר"י מלוניל כתב דמחטא הוא ל' הזאה, וכ"כ הריטב"א והמאירי, והר"י מלוניל והמאירי כתבו דהא דתני ויורד היינו שהוא מסבב את המזבח ברגל, ועד"ז כתבו התו"י והתור"פ דהוא ל' חיטוי כדכתיב וחטאת על המזבח.[[372]](#footnote-373)

בפירש"י כתב דנותן באצבע כנגד חודה של קרן ונותן מתנה ארוכה ומשוכה, והחזו"א בסימן קכ"ו סקל"ח ד"ה ומחטא כתב דמשמעות דבריו שמושך אצבעו על חוד המזבח, והיינו משום דאין מצות הזאה בקרנות אלא נתינה, דבקרנות לא כתיב הזאה אלא נתינה, וכ"כ בפי' רבינו אליקים דכה"ג הוא נותן המתנות שטובל אצבעו בדם ומוליך אצבעו אצל הקרן לגובהו וכו', - אך הרמב"ם בפ"ד ממעה"ק הי"ב ובפ"ד מעיוהכ"פ ה"ב כתב דמזה מן הדם על הקרנות, ומבו' דס"ל דבקרנות בעי הזאה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהי' מזה על קרן שלפניו וכו', וכ"כ המאירי, וכ"נ ממש"כ הר"י מלוניל ודעימי' דמחטא היינו מזה, וכ"נ בתשו' הרשב"א ח"א סימן שפ"ט, - ועיי"ש בחזו"א במש"כ עוד בזה.

**ר"א אומר במקומו הי' עומד ומחטא,** החזו"א בסימן קכ"ו סקל"ח ד"ה לרבנן כתב דלר"א דהקפה ביד אם הקיף ברגל כשרה, ועיי"ש שנסתפק לרבנן דהולכה ברגל סביב הקרנות, אם כשהקיף ביד פסולה שהרי חיסר הולכה, ועיי"ש שכתב דקודם שהזה חוזר ומקיף ברגל, ואחר שהזה אם יש לו דם הנפש צ"ע אם אפשר לתקוני או שכבר נפסל, או דכל הא דפסלינן כשחיסר הולכה הוא במקום רחוק שא"א בלא הולכה והוא הוליך בהושטה או שנשפך הדם ונכנס לגואי, אבל כשעומד אצל המזבח וסגי בהולכה זוטרתא, אף דילפינן מקרא דסביב שיקיף ברגל, אי"ז אלא למצוה, אך אם הזה כמו שהוא עומד כשר, ועיי"ש שצידד להכשיר בזה ממה אמרו דב' כה"ג שנשתיירו חד אמר הקפתי ביד, ולא מסתבר דלרבנן חילל את עבודתו ונפסלו פר ושעיר.

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין הלכה כר"א, וכן נקטו המאירי ובתשו' הרשב"א ח"א סימן שפ"ט גם בדעת הרמב"ם בהלכותיו, - אך הרא"ש בסדר העבודה כתב דקי"ל דהקפה ביד, וכהלשון הב' בגמ' דפליגי בה ר"ע וריה"ג והלכה כר"ע מחבירו, ועוד דר"א סבר כוותי', וכ"כ המאירי, כ"כ הרדב"ז בתשו' ללשונות הרמב"ם סימן כ"ה ובפ"ה ממעה"ק הי"ד בדעת הרמב"ם בהלכותיו,[[373]](#footnote-374) וכ"כ המים חיים והלח"מ בפ"ד מעיוהכ"פ ה"ב בדעתו, והמהר"י קורקוס שם נתחבט בזה.

**ועל כולן הי' נותן מלמטה למעלה חוץ מזו שהיתה לפניו שהי' נותן מלמעלה למטה,** למשמעות ד' רש"י דמתן דם דקרנות הוא בנתינה דמושך אצבעו על חוד המזבח, הרי דזהו דתני דבכל המתנות הי' מושך אצבעו מלמטה למעלה חוץ זו שהיתה לפניו שהי' מושך אצבעו מלמעלה למטה, - אך לדעת הרמב"ם ודעימי' דמתן דם דקרנות הוא בהזאה, כתב הר"י מלוניל מלמטה למעלה היינו שמשפיל ידו וזורק כלפי מעלה, ומלמעלה למטה היינו דמגבי' זרועו ומשפיל ידו ומזה על הקרן, וכ"כ המאירי, וכ"כ השואל בתשו' הרשב"א ח"א סימן שפ"ט, וכנראה שהוא המאירי.[[374]](#footnote-375)

בפירש"י כתב דלת"ק דאית לי' דהקפה ברגל הי' נותן כל המתנות מלמעלה למטה כדי שלא יתלכלכו בגדיו, וזהו דתנן דהי' מחטא ויורד, ורק לר"א דס"ל דלא הי' מקיפן ברגל הוא דנותן לשאר הקרנות מלמטה למעלה כיון שאינם סמוכות לו, ובקרן הסמוכה לו הי' נותן מלמעלה למטה, וכ"כ התור"פ והמאירי, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ק.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב מחק לזה, ומשמע דס"ל דאתיא אף כת"ק, וכ"כ המאירי בדעת הרמב"ם בהלכותיו בפ"ד מעיוהכ"פ ה"ב שכתב דעל כולן הוא נותן מלמטה למעלה חוץ מן האחרונה, אף דקי"ל דהקפה ברגל, ועיי"ש שתמה ע"ז דכיון שהוא מקיף ברגל מה הפרש בין ג' המתנות הראשונות למתנה האחרונה, הרי כולן סמוכות לו, וכן תמה השואל בתשו' הרשב"א ח"א סימן שפ"ט, וכנראה שהוא המאירי, ועיי"ש במש"כ בדעת הרמב"ם בזה, ובמש"כ בזה המהר"י קורקוס והלח"מ בהל' עיוהכ"פ שם והרדב"ז בתשו' ללשונות הרמב"ם סימן כ"ה ובפ"ה ממעה"ק הי"ד.

## מעילה בדם שיצא לנחל קדרון

**ויוצאין לנחל קדרון וכו' ומועלין בהן,** לקמן נ"ט ב' ממעטינן מקרא דאין מעילה מדם, ובביאור הא דתנן הכא דמועלין בהן מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהא דמועלין בהן היינו דיש איסור ליהנות מהן בלא דמים, וכ"כ בפירש"י בפסחים כ"ב א' ד"ה ומועלין בהן ופירש דהא דאסור ליהנות מהן הוא מפני שהן של הקדש, ובפירש"י בע"ז מ"ד א' ד"ה ומועלין בהן הוסיף דלאו קרבן מעילה קאמר דאין מעילה בדם קדשים, אלא אסור ליהנות מהן אלא בדמים, ומשמעות דבריו דאף מדרבנן לי"ב מעילה, אלא דאסור ליהנות מהן בלא דמים משום שהם של הקדש, וכ"כ המהרש"א לקמן נ"ט ב' בדעת ריצב"א. - **ב** התוס' לקמן נ"ט ב' ד"ה עד כאן וד"ה הוא פירשו דהיינו דאף דמדאורייתא אין מעילה בדם, מ"מ אחר שיצא לנחל קדרון יש בו מעילה מדרבנן, וכ"כ בפי' רבינו אליקים דהנהנה מהן צריך לשלם דמיהן להקדש מדרבנן, וכ"כ הראב"ן בסימן רע"ז והיחוסי תנו"א בע' זעירי. - **ג** התוס' לקמן שם ד"ה הוא כתבו בשם רבינו חיים דכשיצאו לנחל קדרון הקדישו חכמים את הדם וע"כ מועלין בו מדאורייתא, וכ"כ היחוסי תנו"א שם בשם ה"ר שמחה ב"ר שמואל, וכ"נ ממש"כ בפי' ר"ח לקמן נ"ט א' דהא דמועלין בהן היינו דחייב קרבן מעילה.

## מקום עמידת הכהן בהזאות דפרוכת

**בפר הבא על כל המצות שכהן עומד חוץ למזבח ומזה וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דבפר כהן משיח ופר העדה בשעה שמזה על הפרוכת הי' עומד חוץ למזבח ואינו עומד בין מזבח לפרוכת, וביוהכ"פ הי' עומד בשעה שמזה על הפרוכת בין המזבח לפרוכת, וכ"כ בפי' רבינו אליקים והמאירי, והשיח יצחק בסוגיין והגרע"א בגל' הרמב"ם עמדו ע"ד הרמב"ם בהלכותיו שהשמיט לדין זה.

אך המרכה"מ בפ"ד מעיוהכ"פ ה"ב כתב בדעת הרמב"ם דמפרש לה בע"א,[[375]](#footnote-376) דבפר כהן משיח ופר העדה הי' משוך מן המזבח לצד דרום וסמוך לפרוכת, מפני שא"צ להזות נגד אמצעו של פרוכת, אך בפר יוהכ"פ עומד מכוון בין המזבח לפרוכת ומזה נגד אמצעו של פרוכת כנגד בין הבדים, וילפינן לה מדכתיב ויצא אל המזבח, דמשמע דעומד מכוון בין המזבח לפרוכת, דאם עומד מן הצד אי"ז יציאה אל המזבח אלא יציאה אל המנורה, וזהו שכתב הרמב"ם בהל' עיוהכ"פ שם דמזה ממנו על הפרוכת כנגד הארון, ובפ"ה ממעה"ק הי"ג בדין פרים הנשרפין לא כתב כן, וניחא בזה משה"ק המל"מ בהל' מעה"ק שם, ועמש"כ החזו"א בסימן קכ"ו סקל"ח ד"ה ומש"כ וד"ה מיהו.

## סדר המתנות דקרנות

**מהיכן הי' מתחיל מקרן מזרחית דרומית וכו' דברי ר"ע, ריה"ג אומר מקרן מזרחית צפונית וכו',**[[376]](#footnote-377) בטעמא דר"ע דהי' מתחיל מקרן מזרחית דרומית כתב בפירש"י כתב דהיינו משום דס"ל דהיו ב' פרוכות והחיצונה פרופה מן הדרום וכשיצא מבית קה"ק מן הדרום הזה על הפרוכת וכשהשלים בא לו למזבח בקרן מערבית דרומית וכיון דבעינן ויצא עד דנפיק לכולי' מזבח ע"כ הי' יוצא לקרן מזרחית דרומית ומתחיל שם, וכ"כ בפי' הר"ח ובפי' רבינו אליקים.

ובטעמא דריה"ג דהי' מתחיל מקרן מזרחית צפונית מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דס"ל כר' יוסי דלא היתה אלא פרוכת אחת ופרופה מן הצפון וכשגמר מתנות פנים ויצא דרך הצפון בא לו למזבח בקרן מערבית צפונית וכיון דבעינן ויצא עד דנפיק מכולי' מזבח ע"כ הי' יוצא לקרן מזרחית צפונית ומתחיל שם, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובפי' רבינו אליקים והמאירי, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א לקמן בסוגיין, ובתשו' הרשב"א ח"א סימן שפ"ח כתב בדעת הרמב"ם דאף ריה"ג ס"ל דהיו ב' פרוכות אלא דס"ל דהחיצונה פרופה מן הצפון וע"כ הי' יוצא לקרן מזרחית צפונית ומתחיל שם. - **ב** בפי' ר"ח כתב דס"ל דכיון דבעינן ויצא עד דנפיק מכולי' מזבח בעינן שיצא ארכו ורחבו דכל המזבח, וע"כ הי' יוצא מכל אורך המזבח עד שהגיע לקרן דרומית מזרחית ואח"כ הי' יוצא מכל רחבו עד שהגיע לקרן מזרחית צפונית ומתחיל שם, ור"ע פליג וס"ל דא"צ לצאת אלא מארכו של כל המזבח ולא מרחבו, וע"כ הי' מתחיל בקרן מזרחית דרומית. - **ג** התור"פ כתב דהוא משום דכשהי' יוצא מבית קה"ק וגמר הזאות של פרוכת הי' הולך דרך דרום עד שמגיע לחצי המזבח, דמשמע לי' ויצא אל המזבח עד כנגד חצי המזבח, וע"כ ס"ל דהולך ונותן למזרחית צפונית תחילה משום דכל פינות שאתה פונה לא יהיו אלא דרך ימין, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש לקמן בסוגיין,[[377]](#footnote-378) - ועמש"כ הלח"מ בפ"ה ממעה"ק הי"ד והמים חיים בפ"ד מעיוהכ"פ ה"ב לפרש עוד בזה בע"א.

הרא"ש בסדר העבודה כתב דקי"ל כר"ע דהי' מתחיל בקרן מזרחית דרומית, וכ"כ בסדר העבודה להר"י נחמיאש, - אך הרמב"ם בפ"ד מעיוהכ"פ ה"ב פסק כדעת ריה"ג דמתחיל מקרן מזרחית צפונית, וכ"כ האבודרהם ותלמיד הרשב"א בסדר העבודה, והמאירי בפירקין תמה ע"ז דהרי ריה"ג ס"ל כר' יוסי דהי' שם פרוכת אחת ולא קי"ל כוותי', ובתשו' הרשב"א ח"א סימן שפ"ח השיב דדעת הרמב"ם דריה"ג ס"ל דהיו שם ב' פרוכות אלא שהיתה החיצונה פרופה מן הצפון, וכנ"ל,[[378]](#footnote-379) ועמש"כ הלח"מ בפ"ה ממעה"ק הי"ד והמים חיים בהל' עיוהכ"פ שם לפרש עוד בדעתו, - אך בתוס' הגרע"א בפירקין כתב דדעת הרמב"ם היא כפי' התו"י דמודה ריה"ג דהי' יוצא מן הדרום, ואפ"ה ס"ל דהי' מתחיל מקרן מזרחית צפונית משום דצריך לצאת עד כנגד חצי המזבח, וי"ל עוד דס"ל כדעת הר"ח דטעמא דריה"ג הוא משום דצריך לצאת ארכו ורחבו דכל המזבח.

**דאמר קרא ויצא אל המזבח עד דנפיק מכולי' מזבח,** הרמב"ם בפ"ד מעיוהכ"פ ה"ב כתב דעומד לפנים ממזבח הזהב בין המזבח והמנורה ומתחיל להזות מדם התערובת על קרנות מזבח הזהב, והמאירי בפירקין תמה ע"ז שהרי המזבח הי' משוך כלפי חוץ מן המנורה, כדתניא לעיל ל"ג ב', והוא צריך לצאת מן המזבח ולחוץ, ועיי"ש שכתב דאפשר דמכוון דבריו הוא לומר שהי' עומד כנגד אויר שבין מזבח למנורה וכדעת חכמים דהי' יוצא מצד דרום, ועמש"כ בזה בתשו' הרשב"א ח"א סימן ש"צ ובתשו' רדב"ז ללשונות הרמב"ם סימן כ"ה וסימן רל"ג והלח"מ בפ"ד ממעה"ק הי"ג והמים חיים בהל' יוהכ"פ שם והחזו"א בסימן קכ"ו סקל"ח.

המקד"ד בסימן כ"ד סק"ה נסתפק למ"ד דאין מערבין לקרנות ואחר שנתן מדם הפר על הקרנות צריך לילך לכן וליטול דם השעיר, אם מתחיל מהקרן דפגע בה ברישא משום דהקפידא דויצא אל המזבח עד דנפיק מכולי' מזבח הוא רק בתחילת המתנות של מזבח הזהב שלא יתחיל עד שיצא מכל המזבח,[[379]](#footnote-380) או דהקפידא היא על כל דם ודם שלא יתחיל ממנו עד שיצא מכל המזבח.

## כל פינות שאתה פונה לא יהיו אלא דרך ימין

**לימא בדרמי בר יחזקאל קמיפלגי וכו' שכל פינות שאתה פונה לא יהו אלא דרך ימין,** בפירש"י בזבחים נ"ג א' ד"ה ובא לו כתב דהא דהמקיף את המזבח מקיף מדרום למזרח וכו' הוא משום דכשעולה בכבש שהוא בדרום ופניו למזבח הוי ימינו למזרח וכו' והולך ומקיף בסובב דרך ימין "ופניו למזבח" מן הדרום למזרח וממזרח לצפון וכו', וכ"כ בפירש"י שם ס"ד ב' ד"ה שמאל הוא ובסוכה מ"ח ב' ד"ה ומקיפין ויורדין, ומבו' דכל הא דמדרום למזרח וממזרח לצפון וכו' הוי דרך ימין הוא כשפניו למזבח, דאל"כ הרי אדרבה הוי דרך ימין מצפון למזרח וכו', וכ"כ הבאר שבע בסוטה ט"ו ב' ללמוד מדבריו, ועיי"ש במש"כ לפ"ז, והאחרונים נחלקו בזה, ואכמ"ל.

**מר סבר ילפינן פנים מחוץ ומר סבר לא ילפינן פנים מחוץ,** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דבמזבח החיצון קים לן דהי' מקיף דרך ימין משום דרמי בר יחזקאל, ונחלקו אם ילפינן מזבח הפנימי ממזבח החיצון, - וצ"ב דמ"ט בעינן ללמוד מזבח הפנימי ממזבח החיצון, הרי עיקר דינא דרמי בר יחזקאל אינו אמור כלל במזבח אלא ילפינן לה מים שעשה שלמה, ויש ללמוד מים שעשה שלמה אף למזבח הפנימי.

מעיקר מה שנחלקו אם ילפינן פנים מחוץ, מבו' לכאו' דהא דכל פינות שאתה פונה לא יהיו אלא דרך ימין הוא דין מסוים בביהמ"ק, ובזה הוא שנחלקו אם ילפינן פנים מחוץ, דאם בכל מקום יש לפנות לימין, ל"ב ללמוד בזה פנים מחוץ, וכ"ה מבו' מהא דתניא בברייתא דמלאכת המשכן פי"ב דמה ת"ל פונים פונים ד' פעמים, אלא נכנס להיכל פונה לימין לעזרה פונה לימין להר הבית פונה לימין עולה לראש המזבח פונה לימין, והביאו הרא"ש במדות פ"ב מ"ב והרי דבעינן קרא לכל מקום ומקום דצריך לפנות בו לימין.

אך הנה הרמב"ם בפי"ד מתפילה הי"ג דכתב כשמחזירין הכהנים את פניהם לציבור לברכם וכשמחזירין פניהם מן הציבור אחר שמברכין לא יחזירו אלא על דרך ימין בכל מקום, וכן כל פינות שיהי' אדם פונה לא יהיו אלא על דרך ימין, ומבו' דדינא הוא דבכל פניות יש לפנות דרך ימין, ואי"ז דין מסוים בביהמ"ק ובהר הבית, וכ"ה מבו' ממש"כ הראשונים בכ"ד להא דלא יהא פונה אלא דרך ימין בשאר מילי, וצ"ע.

## אין מעבירין על המצוות

**מדינא בההוא קרן דפגע ברישא בההוא עביד ברישא דאמר ר"ל אין מעבירין על המצוות וכו' הדר אתי לההוא קרן דאיחייב למיתב ברישא,** הטו"א במגילה ו' ב' כתב ללמוד מהכא דכל שהי' תחילה ברוח מערבי ובא לו לאחד משאר רוחות, חוזר לרוח מערבי שנתחייב ליתן שם תחילה משום אין מעבירין,[[380]](#footnote-381) ואין חוששין למעבירין דהשתא שחל בתר הכי ע"י מעשיו מחמת שעבר בתחילה על אין מעבירין דרוח מערבי, אלא בתר חלות דאין מעבירין קמא אזלינן ועדיין הוא כדקאי קאי, וע"כ הוא דהכא צריך לחזור להקרן דפגע בה ברישא, אף שהוכרח לעבור מעליו מגזה"כ וברשות קעביד, וכ"כ החזו"א בזבחים סימן ט"ו סק"א.

ובתשו' דברי מלכיאל ח"א סימן ח' סק"ג תמה ע"ז דהכא הרי אחר שהזה על קרן מזרחית דרומית הברירה בידו לילך לאיזה צד שירצה, וכדפריך דנהי דלא יליף פנים מחוץ אי בעי הכי נעביד ואי בעי הכי נעביד, וע"כ ודאי דעדיף טפי לשוב לקרן דרומית מערבית ואין בזה בזון כלל לקרן צפונית מזרחית שעדיין לא פגע בו כלל, ומשא"כ היכא דכבר פגע במצוה אחרת ושוב הו"ל בזיון למצוה השני', מהיכ"ת נימא דחוזר לראשונה,[[381]](#footnote-382) וכן נקט המ"ב בסימן כ"ה סק"ה לדינא דכל שהעביר על המצוה ופגע במצוה אחרת אסור לו להניחה ולחזור לראשונה, ובשעה"צ שם סק"ה כתב דהוא פשוט.

למש"כ הטו"א דכל שעבר על קרן אחת ובא לקרן אחרת צריך לחזור לקרן הראשונה, צ"ל דהא דהכא הוא נותן תחילה בקרן דרומית מזרחית, הוא משום דדינא דויצא אל המזבח עד דנפיק מכולי' מזבח אי"ז דין יציאה בעלמא, אלא היינו דצריך ליתן תחילה על הקרן החיצונה, וע"כ הוא נותן תחילה בקרן דרומית מזרחית.[[382]](#footnote-383)

הטו"א שם כתב להוכיח מהכא דצריך לחזור לקרן שפגע בה תחילה, אף דע"י חזרתו לאותה קרן עובר משום כל פינות שאתה פונה לא יהיו אלא לימין, - ובתשו' דברי מלכיאל שם תמה טובא ע"ז, שהרי אדרבה מבו' להדיא בסוגיין דכל הא דס"ל לר"ע דחוזר לקרן מערבית דרומית הוא משום דס"ל דלא ילפינן פנים מחוץ ולי"ב להא דכל פינות שאתה פונה לא יהיו אלא לימין, אלא דפרכינן דאי בעי הכי נעביד ואי בעי הכי נעביד, וע"ז הוא דאמרינן דיש לו לחזור לקרן מערבית דרומית שנתחייב בתחילה ליתן בה, אך אם הי' מודה ר"ע דילפינן חוץ מפנים והי' בזה להא דכל פינות שאתה פונה לא יהיו אלא לימין הי' הולך לקרן צפונית מזרחית ולא הי' חוזר לקרן מערבית דרומית אף שכבר נתחייב בתחילה ליתן בה,[[383]](#footnote-384) וכ"ה מבו' גם למש"כ הר"ח והתו"י ודעימייהו דגם לריה"ג הי' הפתח בדרום והי' פוגע תחילה בקרן מערבית דרומית, ואפ"ה הוא הולך לקרן צפונית מזרחית וכו', משום דכל פינות שאתה פונה לא יהיו אלא לימין.

ובתשו' חת"ס או"ח סימן קפ"ז כתב ללמוד מהכא להיפך דהא דכל פינות שאתה פונה לא יהיו אלא לימין עדיף מאין מעבירין על המצוות, דאל"כ מ"ט הוצרכו לפרש דר"ע ס"ל דבפנים ליכא להא דכל פינות וכו', הול"ל דטעמא דר"ע הוא משום דמדינא דאין מעבירין על המצוות צריך לחזור לקרן שפגע בה בתחילה וע"כ אינו פונה לימין,[[384]](#footnote-385) - אך הדברי מלכיאל שם כתב דלעולם הא דאין מעבירין על המצוות עדיף מהא דכל פינות וכו', כמו שנקט הטו"א, וכאשר כ"נ בד' הט"ז בסימן תרע"ו סוסק"ו,[[385]](#footnote-386) ושאני הכא דלא שייך בזה הא דאין מעבירין כיון שכבר יצא ממנו ברשות התורה, וע"כ יש לו לפנות לימין, ורק משום דס"ל דבפנים ליכא להא דכל פינות וכו', הוא דאמרינן דיש לו לשוב לקרן מערבית דרומית שנתחייב ליתן בה.[[386]](#footnote-387)

הריטב"א כתב דלריה"ג דהי' יוצא דרך צפון, וכדעת רש"י ודעימי', הרי דמה"ט הי' חוזר לקרן צפונית מערבית דאיחייב בה ברישא, ומשמעות דבריו שפירש כן לעיקר שנויא דגמ' דאתי לפרושי גם טעמא דריה"ג וגם טעמא דר"ע, - וצ"ב דלדעת ריה"ג מ"ט בעינן לזה, הרי בגמ' מפרשינן דטעם הא דלדידי' דהי' חוזר לקרן צפונית מערבית הוא משום דיליף פנים מחוץ, וע"כ הי' חוזר לצפונית מערבית כדי לפנות דרך ימין,[[387]](#footnote-388) - וצ"ל דס"ל כמש"כ הטו"א דהא דצריך לחזור לקרן שנתחייב בה עדיף מהא דצריך לפנות דרך ימין, וע"כ כל הא דלריה"ג הי' חוזר לקרן צפונית מערבית הוא רק משום דפגע בה ברישא, דאילו הי' פוגע ברישא בקרן דרומית מערבית הי' חוזר לקרן זו אף דהוא פונה דרך שמאל,[[388]](#footnote-389) וצ"ע.

## פני' לימין בהקפה ביד

**מר סבר הקפה ביד וכו',** המרדכי בשבת סימן רס"ח כתב דהמהר"ם מר"ב כשהי' מדליק הנרות הי' מתחיל לצד שמאל ופונה לצד ימין משום דכל פינות שאתה פונה לא יהיו אלא לימין, וכ"כ המהרי"ל בהל' חנוכה ועוד מרבוותא, והחמד משה בסימן תרע"ו סק"ג תמה ע"ז מסוגיין דמבו' דבהקפה ביד א"צ לפנות לימין, ועיי"ש במש"כ בזה.

ובתשו' חת"ס או"ח סימן קפ"ז כתב לישב דמה שאמרו הכא דשאני הקפה ביד מהקפה ברגל היינו משום דבהקפה ברגל אם יתחיל להקיף לשמאל יהא תחילת הקפתו משמאל ומסיים בשמאל, וע"כ בעינן שיתחיל להקיף לימין ויסיים בימין, אך כשמקיף ביד ועומד במקומו יתחיל בשמאל ויסיים בימין לקיים כל פינות שאתה פונה, וע"כ הוא דבכהן העומד לפני מזבח הזהב ופניו אל המערב ואחוריו את המזרח אם הי' מקיף ברגל הי' צריך להתחיל בצפון ולסיים בדרום כדי להתחיל בימין ולסיים בימין, אך כשמקיף ביד כיון דלעולם ימין שלו הוא צפון, ע"כ יתחיל בדרום שהוא שמאלו ויסיים בצפון שהוא ימין והו"ל פונה לימין,[[389]](#footnote-390) ועיי"ש שכתב דטעמא דמ"ד דילפינן יד מרגל הוא דגם ביד צריך להקיף מצפון לדרום אע"פ שמסיים בשמאל כדי שישוה עם הקפת הרגל, אך לא קי"ל הכי, - ועמש"כ בזה באורך בתשו' צ"צ האחרון או"ח סימן ס"ז, ואכמ"ל.

**ומר סבר ילפינן יד מרגל,** התו"י והתוס' הרא"ש הק' דלפירש"י דריה"ג ס"ל כר' יוסי דהי' יוצא דרך צפון, א"כ מ"ט הוצרכו לפרש דס"ל דילפינן יד מרגל, הרי י"ל דאף דלא יליף יד מרגל מ"מ כיון דהי' יוצא דרך צפון פגע ברישא בקרן צפונית מערבית וע"כ צריך לחזור לקרן זו, וכן הק' בחי' הגרע"א והניח בצע"ג.

ולמש"כ החת"ס ניחא, דאם לא יליף ריה"ג יד מרגל הרי דאדרבה בהקפה ביד יש לו להתחיל דרך דרום ולסיים בצפון שהוא ימין, וה"ז עדיף מהא דבקרן דפגע ברישא בההוא עביד ברישא, וע"כ בע"כ דיליף ריה"ג יד מרגל.[[390]](#footnote-391)

**תניא חנניא אומר בצד צפוני הוא נותן ר' יוסי אומר בצד דרומי הוא נותן במאי קמיפלגי מר סבר פיתחא בדרום קאי ומר סבר פיתחא בצפון קאי,** התו"י לעיל בסוגיין כתב דהא דמפרשינן דטעמא דר' יוסי הוא משום דפיתחא בצפון קאי, ולא מפרשינן דהוא משום דס"ל כריה"ג דהי' מסיים בקרן דרומית מזרחית אף דס"ל דפתחא בדרום קאי לפי' התו"י ודעימי', הוא משום דשמעיני' לר' יוסי דס"ל דהי' הפתח בצפון, וכמו שאמרו לעיל נ"א ב'.

ובתשו' הרשב"א ח"א סימן שפ"ח כתב בדעת הרמב"ם דאף דלר' יוסי לא היתה אלא פרוכת אחת מ"מ היתה פרופה מן הדרום, עיי"ש, וצע"ג דלהדיא אמרו הכא דלר' יוסי הי' הפתח בצפון, ומה"ט הוא דס"ל דבצד דרומי הוא נותן את המתנות שעל טהרו, וכבר עמד ע"ז הלח"מ בפ"ד מעיוהכ"פ ה"ב.

בד' הרא"ש בסדר העבודה מבו' דאף למ"ד דהקפה ביד והי' עומד במקומו ומזה את כל ההזאות, מ"מ היו ההזאות על טהרו במקום שגמר את ההזאות, ולא במקום עמידתו, וכ"כ בסדר העבודה להר"י נחמיאש, ולפ"ז מתישב מה שאמרו דפליגי אם פיתחא בדרום או פיתחא בצפון גם להך לישנא דטעמא דר"ע הוא משום דהקפה ביד ולא ילפינן יד מרגל, וזה דלא כמש"כ בפי' ר"ח דלמ"ד דהקפה ביד הי' מזה ההזאות דעל טהרו במקום עמידתו, ונתבאר להלן.

בפי' ר"ח גריס דלר' חנניא בצד דרומו הי' מזה ולר' יוסי בצפונו, ופירש דטעמייהו הוא דלדברי הכל הקפה ביד ולא ילפינן הקפה מרגל, ולר' חנניא פיתחא בדרום ומהיכא דנפיק התם מדי ולר' יוסי פיתחא בצפון, והיינו דכיון דהקפה ביד, הרי דבמקום שיצא שם הי' עומד ומזה, וע"כ הוא דלר' חנניא דפיתחא בדרום הי' עומד ברוח דרומית ומזה כל ההזאות, ולר' יוסי דפיתחא בצפון הי' עומד ברוח צפונית ומזה כל ההזאות.[[391]](#footnote-392)

הרמב"ם בפ"ד מעיוהכ"פ ה"ב כתב דמזה מדם התערובת על טהרו וכו' בצד הדרום במקום ששלמו מתנות קרנותיו, ושם פ"ג ה"ה כתב דהי' מזה ז' הזאות על אמצעו של מזבח זה, והמאירי בסדר העבודה פירש דהיינו דהי' נותן על אמצעו של מזבח נוטה מעט לצד הדרום, - ועמש"כ בזה המים חיים בפ"ג שם ובתשו' חכם צבי הנוספות סימן מ"א.

**שיירי הדם הי' שופך על יסוד מערבי וכו' דאמר קרא ואת כל דם הפר ישפוך וכי נפיק בההוא פגע ברישא,** התוס' כתבו דגרסינן דאמר קרא אל יסוד מזבח העולה אשר פתח אהל מועד, ול"ג וכי נפיק בההוא פגע ברישא, והתוס' לעיל ל"ג א' הוסיפו לפרש דהיינו דילפינן לה מגופי' דקרא דכתיב אשר פתח אהל מועד ויסוד מערבי הוי כנגד הפתח, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש בסוגיין, ועמש"כ התוס' לעיל שם בטעם הא דבעינן קרא להכי ותיפו"ל משום דאין מעבירין על המצוות, ובמש"כ בזה התוס' במנחות ס"ד ב' והתוס' במגילה ו' ב' (והתוס' הרא"ש בסוגיין כתב ע"ד ד' התוס' במנחות), ונתבאר לעיל שם דף מס' 11.

אך הרמב"ם בפ"ה ממעה"ק הי"א כתב דהא דהי' שופך שיירי הדם של חטאות הפנימיות על יסוד מערבי הוא משום שהוא פוגע בו תחילה בצאתו מן ההיכל, וכ"כ הריטב"א בסוגיין דגרסינן לה לה"ט דכי נפיק בההוא פגע ברישא, ועיי"ש שכתב דאף דנתפרש כן להדיא בקרא דשופך על יסוד מערבי מ"מ מפרשינן דטעמא דקרא הוא משום דפגע בי' ברישא.[[392]](#footnote-393)

**ילמד ירידתו מן הכבש מיציאתו מן ההיכל וכו',** הריטב"א כתב דהא דהוצרך לטעם זה הוא למאן דלי"ל להא דאין מעבירין על המצוות,[[393]](#footnote-394) דלמאן דאית לי' דאין מעבירין על המצוות תיפו"ל משום דפוגע ביסוד דרומי תחילה, - אך למש"כ התוס' במנחות ס"ד ב' והתוס' במגילה ו' ב' בטעם הא דבעינן קרא להא דשיירי הדם דחטאות הפנימיות שופך על יסוד מערבי, ונתבאר במ"מ לפ"ג דף מס' 11, ניחא.[[394]](#footnote-395)

י"ח סיון פ"ג

דף מס' 21

## מעילה בדם

**נ"ט א'** **- מועלין בדמים דברי ר"מ ור"ש וחכ"א אין מועלין בהן,** בתוספתא פ"ג ה"ג מבו' דפלוגתייהו קיימא על הא דתנן דיוצאין לנחל קדרון ונמכרין לגננין לזבל ומועלין בהן, דהיינו לר"מ ור"ש, אך לחכמים אין מועלין בהן, והתוס' בפסחים כ"ב א' ד"ה מועלין בהן הוכיחו כן מהא דתנן במעילה י"א א' דר"ש אומר הדם קל בתחילה וחמור בסופו וכו' בתחילתו אין מועלין יצא לנחל קדרון מועלין בו, ובע"כ דהא דאמר ר"ש הכא דמועלין בדמים היינו כשיצא לנחל קדרון,[[395]](#footnote-396) וכ"כ הריטב"א דסתם מתניתין דכשיצאו לנחל קדרון מועלין בהן ר"מ היא, וכ"ה מבו' בד' התור"פ, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בסוגיין ד"ה עד כאן, ונתבאר להלן.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש במעילה שם כתב בהא דתנן התם דר"ש אומר דיצא לנחל קדרון מועלין בו, דהוא דבר נכון שאין בו מחלוקת,[[396]](#footnote-397) ולפ"ז בע"כ דפלוגתא דתנאי הכא אינה בדין דם שיצא לנחל קדרון דבזה כו"ע מודו דמועלין בו אלא בדין דם קודם שיצא לנחל קדרון, וכ"כ הליקוטי הלכות בסוגיין בדעת הר"ח, וצ"ע.

בפירש"י לעיל נ"ח ב' פירש דהא דתנן דיוצאין לנחל קדרון ונמכרין לגננין לזבל ומועלין בהן היינו דיש איסור ליהנות מהן בלא דמים, ומשמעות דבריו דלי"ב מעילה אף מדרבנן אלא דאסור ליהנות מהן בלא דמים, וכ"נ גם בדבריו בפסחים כ"ב א' ד"ה ומועלין בהן ובע"ז מ"ד א' ד"ה ומועלין בהן, ובפסחים שם הוסיף לפרש דהא דאסור ליהנות מהן הוא משום דהן של הקדש, והיינו דאף דנתמעט דם ממעילה, מ"מ כיון דהוי ממון הקדש אסור ליהנות ממנו בלא דמים, וצ"ב שהרי להדיא מבו' בסוגיין דכשיצא לנחל קדרון איכא מעילה גמורה בדם, אלא דאי"ז אלא מדרבנן, וכמו שפירש"י בד"ה אלא מדרבנן.[[397]](#footnote-398)

וצ"ל לדעת רש"י דמש"כ דהא דמועלין בהן היינו דאסור ליהנות מהן בלא דמים, היינו לדעת חכמים, אך לדעת ר"מ ור"ש יש בהן מעילה מדרבנן לשלם קרן, ובזה הוא שנחלקו תנאי הכא, דלר"מ ור"ש יש בהן מעילה גמורה, ולחכמים אין בהן מעילה אלא שאסור ליהנות מהן בלא דמים, ומה שהוצרך רש"י לפרש להא דתנן דמועלין בו דהיינו דאסור ליהנות ממנו בלא דמים, ולא ניח"ל לפרושי דהוא כדעת ר"מ ור"ש דיש בו מעילה גמורה וכפשטא דלישנא, הוא משום דלא ניח"ל לאוקמה לסתם משנה דלא כחכמים דאין מועלין בדמים.[[398]](#footnote-399)

**עד כאן לא פליגי אלא מדרבנן אבל מדאורייתא אין מועלין,** התוס' כתבו דהיינו משום דאי מדאורייתא לא יצאו מידי מעילה היאך נמכרין לגננין לזבל, והיינו דאם יש בהן מעילה דאורייתא הו"ל קדוה"ג שאין לה פדיון, ול"ה מצי למכרן לגננין לזבל, - אך התור"פ כתב דהיינו משום דמלישנא דמתניתין משמע דרק אחר שיצאו לנחל קדרון מועלין בהן אך מעיקרא אין מועלין, וכאשר כ"ה להדיא במתניתין דמעילה י"א א', ואם היתה המעילה מדאורייתא הרי דכ"ש דקודם שנעשה מצותו מועלין, ועד"ז כתב הגבו"א.

הגבו"א הק' ע"ד התוס' דהיאך מוכחינן מהא דתנן דנמכרין לגננין לזבל דלי"ב מעילה אלא מדרבנן, הרי י"ל דמתניתין רבנן היא, אך לר"מ ור"ש מועלין בהן מה"ת, - ובהגה' הר"ש מדעסויא כתב דדעת התוס' דמתניתין דמועלין בהן ר"מ ור"ש היא, וכאשר כ"ה להדיא בתוספתא, וע"כ שפיר יש ללמוד מהא דתנן דנמכרין לגננין לזבל דאף לר"מ ור"ש אין מועלין בדמים אלא מדרבנן.

בחי' הגרע"א הק' ע"ד התוס' דהיאך מוכחינן מהא דתנן דנמכרין לגננין לזבל דאין מעילה בדם אלא מדרבנן, הרי י"ל דלעולם עיקר פלוגתייהו הוא בדאורייתא, והא דנמכרין לגננין לזבל היינו משום דאחר שיצא לנחל קדרון נעשה מצותו ולי"ב מעילה מדאורייתא, אך קודם שנעשה מצותו מועלין בו מדאורייתא,[[399]](#footnote-400) והניח בצע"ג.[[400]](#footnote-401)

## טעם הא דהמקיז דם לבהמת קדשים מועלין בו

התוס' הק' ממה שאמרו במעילה י"ב ב' דהמקיז דם לבהמת קדשים מועלין בו,[[401]](#footnote-402) והרי דיש מעילה בדם,[[402]](#footnote-403) וכתבו בשם ר"ת דלא נתמעט דם ממעילה אלא לאחר שחיטה אבל מחיים יש בו מעילה, וכ"כ בפירש"י בברכות ל"א א' ד"ה אסור בהנאה ורבים מקמאי, ובטעם החילוק בזה מצינו כמה דרכים, **א** בד' התוס' מבו' דהיינו משום דלא ממעטינן קודם כפרה כאחר כפרה, אלא לאחר שחיטה דשייכא בי' כפרה, וכ"כ התוס' בזבחים מ"ו א' ובחולין קי"ז א'. - **ב** בספה"י לר"ת סימן תכ"ג כתב דהוא לפ"מ שאמרו במעילה שם דהא דהמקיז דם לבהמת קדשים מועלין בו הוא משום דלא מתקיימת בלא דם וכגופה הוא, והיינו בחיים, אבל לאחר שחיטה ליכא לה"ט,[[403]](#footnote-404) וכ"כ בתוס' ר"י שיריליאון בברכות ל"א א', וכ"נ בד' הרא"ה שם, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ב ממעילה הי"א, וכמש"כ המהר"י קורקוס שם בסו"ד. - **ג** התר"י בברכות שם כתב דהוא משום דהא דאין מועלין בדם הוא משום שראוי לכפרה וכמי שכיפר דמי, אך קודם שחיטה מועלין בו שאינו ראוי לכפר מועלין בו.

התר"י בברכות שם כתב די"ג דהא דמקיז דם לבהמת קדשים מועלין בו הוא מדרבנן, וכ"ה הגירסא לפנינו בד' הרי"ף שם, אך התוס' בסוגיין כתבו דאין לפרש כן, ודלפ"ז נימא דאף דנתמעט דם ממעילה גם קודם שחיטה מ"מ מדרבנן מועלין בו, שהרי אמרו דהדם מתחילתו אין מועלין בו יצא לנחל קדרון מועלין בו, והרי הא דכשיצא לנחל קדרון מועלין בו אינו אלא מדרבנן, ובע"כ דמעיקרא לי"ב מעילה אף מדרבנן, - ואמנם הנה לכאו' לדעת ה"ר חיים ודעימי' דהא דיצא לנחל קדרון מועלין בו הוא מדאורייתא, שפיר י"ל דאף מעיקרא מועלין בו מדרבנן, אך זה נסתר מסוגיית הגמ' במעילה י"ב א' דפרכינן דמצינו דם דמעיקרא לי"ב מעילה ולבסוף אית בי' מעילה דבתחילה אין מועלין בו וכשיצא לנחל קדרון מועלין בו, ומשני דהתם נמי איכא מעילה מעיקרא דהמקיז דם לבהמת קדשים מועלין בו, ולפ"ז הרי דאי נימא דהא דכשיצא לנחל קדרון מועלין בו הוא מדאורייתא, בע"כ דגם הא דאית בי' מעילה מעיקרא במקיז דם הוא מדאורייתא.

## אם יש מעילה בדם התמצית

הגבו"א כתב לדון דלא נתמעט דם קדשים מן המעילה, אלא בדם הנפש שראוי לזריקה ולכפרה, דבהני קראי דנתמעט דם ממעילה כתיב כפרה, אך דם התמצית שאינו ראוי לכפרה מועלין בו, וכתב דלפ"ז י"ל דזהו שאמרו דהמקיז דם לבהמת קדשים מועלין בו, והיינו בדם הקזה שאינו ראוי לכפרה, - ועיי"ש שהוכיח דלא כן ממה שאמרו במעילה שם דהא דיש בדם לבסוף מעילה, הוא משום דגם מעיקרא אית בי' מעילה בדם הקזה, והרי דבאותו הדם הראוי לזריקה שהוא דם הנפש, איכא מעילה מתחילה בדם הקזה, דאם הא דאיכא מעילה בתחילה הוא בדם שאינו דם הנפש, אי"ז טעם כלל שיהא מעילה לבסוף אף בדם הנפש, וכתב לפ"ז דגם דם התמצית נתמעט ממעילה, עיי"ש.

ואמנם למש"כ התר"י בברכות ל"א א' דגדר הא דאין מועלין בדם הוא דכיון דראוי לכפרה כמי שכיפר דמי, ומה"ט הוא דמועלין בדם קודם שחיטה שעדיין אינו ראוי לכפר, לכאו' הדין נותן דדם התמצית שאינו ראוי לכפרה מועלין בו,[[404]](#footnote-405) וצ"ע.

## מעילה בדם שיצא לנחל קדרון

התוס' כתבו דהא דמועלין בדם שיצא לנחל קדרון הוא מדרבנן, וכ"כ התוס' בכ"ד, וכ"כ בפי' רבינו אליקים לעיל נ"ח ב' דהנהנה מהן צריך לשלם דמיהן להקדש מדרבנן, וכ"כ הראב"ן בסימן רע"ז והראב"ד בפ"ב ממעילה הי"א והיחוסי תנו"א בע' זעירי.

אך התוס' כתבו בשם ה"ר חיים דכשיצאו לנחל קדרון הקדישו חכמים את הדם וע"כ מועלין בו מדאורייתא, וכ"כ היחוסי תנו"א שם בשם ה"ר שמחה ב"ר שמואל, וכ"נ ממש"כ בפי' ר"ח בסוגיין דהא דמועלין בהן היינו דחייב קרבן מעילה, וכ"נ בד' הרמב"ם בהל' מעילה שם,[[405]](#footnote-406) וכמש"כ המהר"י קורקוס והמרכה"מ שם.

התו"י הק' על פי' ה"ר חיים דמ"ט הוצרכו להקדיש את הדם, הרי גם בלא הקדש יכולין לתקן בו מעילה, כמו שתיקנו באפר הפרה, וכ"ה דבחטאות המתות איכא מעילה מדרבנן, - ובדעת ה"ר חיים ודעימי' י"ל דהוא משום דדם שנעשה מצותו הוי חולין גמורים, וע"כ א"א שיהא בו מעילה מדרבנן, ול"ד לאפר פרה ולקדשים שמתו דמקדש קדשי, ואף דמדאורייתא לי"ב מעילה מ"מ מדרבנן יש בהן מעילה.[[406]](#footnote-407)

## טעם הא דאין מועלין בדם אלא אחר שיצא לנחל קדרון

במעילה י"א א' תניא דהא דלר"ש מועלין בדם הוא אחר שיצא לנחל קדרון, אך קודם לכן אין מועלין בו, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** המפרש במעילה שם כתב דהוא משום דאין גוזרין גזירות במקדש, וע"כ לא גזרו שיהא בדם מעילה אלא לאחר שיצא לנחל קדרון, ועמש"כ ע"ז הגבו"א בסוגיין. - **ב** לדעת ה"ר חיים ודעימי' דהא דמועלין בדם אחר שיצא לנחל קדרון הוא משום דהקדישוהו חכמים, הרי דהיינו רק לאחר שיצא לנחל קדרון שהוא עומד לגננין לזבל, אך קודם שיצא לנחל קדרון לא הקדישוהו חכמים.[[407]](#footnote-408) - **ג** הגבו"א בסוגיין כתב דהוא משום דאם היו גוזרין עליו מעילה קודם לכן, יבואו לטעות ולומר דהוא מעילה של תורה ולהביא קרבן מעילה והו"ל חולין בעזרה, וע"כ לא גזרו עליו מעילה עד שיצא לנחל קדרון דעי"ז מידע ידעי דאין מעילה זו אלא מדרבנן ולא יבואו להביא קרבן מעילה.

התר"י בברכות ל"א א' כתב דאין לומר דהא דהמקיז דם לבהמת קדשים מועלין בו אינו אלא מדרבנן, דא"כ מאי קמ"ל, הרי אף לאחר שחיטה מצינו שמועלין בו מדרבנן, כמו שאמרו דנמכרין לגננין לזבל ומועלין בהן, והרי דמועלין בהן לאחר כפרה מדרבנן, ומאי קמ"ל דקודם שחיטה מועלין בהן מדרבנן, - וצע"ג שהרי רק אחר שיצאו לנחל קדרון מועלין בהן אך קודם שיצאו אין מועלין בהן כדתנן במעילה, וזהו דקמ"ל דקודם שחיטה מועלין בו מדרבנן,[[408]](#footnote-409) ואף אי נימא דהא דקודם שיצאו לנחל קדרון אין מועלין בהן הוא משום דאין גוזרין גזירות במקדש, וקודם שחיטה ליכא לה"ט, (וכמש"כ כן השפ"א בסוגיין), מ"מ שפיר איצטריך לאשמועינן להך מילתא.[[409]](#footnote-410)

לדעת ה"ר חיים ודעימי' דטעמא דר"מ ור"ש דמועלין בדמים אחר שיצאו לנחל קדרון הוא משום דהקדישוהו חכמים, בפשוטו טעמא דרבנן דפליגי וס"ל דאין מועלין בדמים הוא משום דס"ל דלא הקדישוהו חכמים, - אך היחוסי תנו"א בע' זעירי כתב בשם ה"ר שמחה ב"ר שמואל דפליגי ר"ש ורבנן אם כח בי"ד יפה להוריד עליו קדושת דמים כתקנתן שיהא כקדשי בדה"ב דנימא דכ"ה דהפקר בי"ד הפקר, ה"נ הקדש בי"ד הקדש לחייב עליו קרבן מעילה, ובהמש"ד כתב דפלוגתא דר"ש ורבנן דלר"ש לא בא הכתוב למעט דמים ממעילה אלא מקדושת מזבח שעליהן אבל אם הקדישן לקדושת בדה"ב לא אימעיט, ורבנן סברי לגמרי אימעוט מכל דין מעילה וכיון דאימעוט מחמת קדושה שעליהן כבר כ"ש שלא תחול עליהן קדושת דמים למעילה,[[410]](#footnote-411) וצ"ב.[[411]](#footnote-412)

התוס' כתבו דבהא דתיקנו מעילה באפר פרה אין לפרש דהיינו משום דהיו מקדישין אותו, דא"כ הוי הקדש גמור והיאך היו מזין ממנו, - אך התוס' במנחות כתבו די"ל דאף הא דמועלין באפר פרה הוא משום דיש בו קדושה מדרבנן, והקר"א שם כתב דצ"ל לפ"ז דהא דמזין בו הוא משום דיש כח ביד בי"ד להקדיש ולא יעשה בו כי אם מצותו דהיינו הזאה, ואי"ז הנאה מן ההקדש דמצוה היא.

י"ט סיון פ"ג

דף מס' 22

## אם יש איסור הנאה מדאורייתא בדם

**נ"ט ב'** **- מנה"מ אמר עולא אמר קרא לכם שלכם יהא וכו',** הגבו"א נקט בפשיטות דדם שנתמעט ממעילה אינו אסור כלל בהנאה מדאורייתא, וכדילפינן לה מקרא דלכם שלכם יהא, והרי דשרי בהנאה, וכ"כ הפנ"י בפסחים כ"ב א', וכ"נ ממש"כ הפי' קדמון במעילה י"א דמקרא דלכם ילפינן דשלכם יהא ליהנות, - אך הצל"ח בברכות ל"א א' פירש בד' התוס' שם דאף דנתמעט דם ממעילה מ"מ הוא אסור בהנאה מדאורייתא, דדמי לקק"ל דאף דלי"ב מעילה משום דלאו קדשי ד' נינהו מ"מ אסורין מדאורייתא, ועיי"ש שהוסיף לפרש דהא דממעטינן מדכתיב לכם שלכם יהא הוא כמש"כ בפירש"י בחולין קי"ז א' דלאו קדשי גבוה נינהו, וע"כ אינו בכלל קדשי ד', אך מ"מ ה"ז אסור בהנאה מדאורייתא.[[412]](#footnote-413)

ושיטה חדשה מצינו בד' התוס' במנחות ע"ד ב' ד"ה לאו דזרות דלא נתמעט דם אלא מקרבן מעילה, אך אית בי' מלקות דלאו דמעילה וילפינן לה בהיקש, עיי"ש.

**מה לאחר כפרה אין בו מעילה,** בפירש"י בחולין קי"ז א' פירש דלאחר כפרה היינו שנתן מתנותיו ונשארו השירים דאין בהן מעילה משום דנעשה מצותו, וצ"ב, דמ"ט לא פירש דהיינו דהדם עצמו שנתכפר בו אין בו מעילה משום דנעשה מצותו, ומ"ט הוצרך לפרש דקאי על השירים דאין בהן מעילה, ועוד צ"ב, דמ"ט אין מעילה בשירים לאחר שנתן המתנות, הרי אכתי ראויין הן לשפיכת שירים, ומ"ט לא חשיבי כקדשי ד', וצ"ע.

## נעשה מצותו

**אין לך דבר שנעשית מצותו ומועלין בו,** בפירש"י בחולין קי"ז א' ד"ה מה לאחר כפרה משמע דקים לן הכי מסברא דכיון שנעשית מצותו ונעשה בו צורך גבוה לא קרינן בי' קדשי ד', וכ"נ בדבריו לעיל בסוגיין, וכן הסכים הריטב"א - אך התו"י והתוס' הרא"ש בסוגיין כתבו דילפינן לה מחטאות המתות דדרשינן בתו"כ שאין מועלין בהן כיון שאין ראויין למצותן וה"נ כל דבר שנעשית מצותו אין מועלין בו, וכ"כ הריטב"א בשם ר"י.[[413]](#footnote-414)

התוס' הק' דנימא איפכא דאין לך דבר שלא נעשית מצותו ואין מועלין בו, וכתבו דאיכא עגלה ערופה דקודם מצותה מותרת, וכ"כ התוס' בזבחים מ"ו א' ובמעילה י"א א' דעגלה ערופה תוכיח שאינה אסורה קודם ירידתה לנחל איתן, ונתחדש בדבריהם דהא דעגלה ערופה אינה אסורה עד ירידתה לנחל איתן אי"ז משום דאין תורת עגלה ערופה עלי' קודם ירידה, וכמש"כ בפירש"י בקידושין נ"ז א' (ד"ה ירידתה) דירידתה לנחל איתן היא הגורמת לה שם עריפה ואוסרתה, דא"כ לא מצינו דבר שאין מועלין בו קודם שנעשה מצותו, וכמש"כ התוס' דאין להביא מקק"ל דלי"ב מעילה אלא באימורין לאחר זריקת דמים דהיינו משום דלאו קדשי ד' נינהו,[[414]](#footnote-415) אלא אף דיש עלי' תורת עגלה ערופה מ"מ אינה אסורה קודם שעת מצותה, וצ"ע.

התוס' כתבו דאין להביא ראי' מדשן דאין מועלין בו קודם תרוה"ד, דאדרבה קודם תרוה"ד לכו"ע מועלין בו, כמו שאמרו במעילה ט' א' דהנהנה מאפר תפוח קודם תרוה"ד לכו"ע מועלין בו, - אך התוס' בזבחים מ"ו א' ובחולין קי"ז א' והתוס' הרא"ש בסוגיין כתבו דמצינו בתרוה"ד דאין מועלין בו עד שעת מצותו, ובד' התוס' הרא"ש מבו' דהיינו דאין מועלין בו עד שעת מצות תרוה"ד, וכ"כ המהר"ם בחולין שם דמשעה שהגיעה שעת תרוה"ד מועלין בו אף קודם הרמה, וצ"ל לפ"ז דמה שאמרו דהנהנה מאפר תפוח קודם תרוה"ד מועלין בו, היינו משעת מצות תרוה"ד, אך קודם שעת מצות תרוה"ד אין מועלין בו,[[415]](#footnote-416) ועמש"כ בזה השיח יצחק בסוגיין והטה"ק בזבחים שם בע"א.

## מעילה בתרומת הדשן

**והרי תרומת הדשן,** בפירש"י כתב דהיינו דכתיב בו ושמו אצל המזבח דטעון גניזה אלמא אסור בהנאה, וכיון דבהנאה אסור משום קדושתו מעילה נמי אית בי', והיינו דכיון דאסור בהנאה משום קדושתו ולי"ב לדינא דנעשית מצותו דפקע קדושתו מיני', ממילא דאף יש בו מעילה, דליכא דין בפנ"ע דכל שנעשה מצותו לי"ב מעילה, וכל הא דלי"ב מעילה הוא משום דפקעה קדושתו, וכיון דתרוה"ד לא פקעה קדושתו מיני' לאחר שנעשית מצותו, אף יש בו מעילה, וכ"כ התוס' בשם ר"י דמועלין בתרוה"ד, וכ"כ התוס' בזבחים מ"ו א', - אך התוס' כתבו בשם ריצב"א דליכא מעילה בתרוה"ד ולי"ב אלא איסור הנאה, ומה שאמרו דנעשה מצותו ומועלין בו ל"ד הוא,[[416]](#footnote-417) וכ"נ בד' הרמב"ם בספ"ב מתמידין, ואך דלדעת הרמב"ם איכא איסור הנאה מדאורייתא אף בשאר הדשן ואף אחר שהוציאו לחוץ, ועמש"כ בכ' הגר"ח בשלהי תמורה לפרש הטעם בזה.

התוס' כתבו בתו"ד דלמש"כ דדישון מזבח אסור בהנאה מדאורייתא, הרי דהא דתנן דהמקדיש דישון בתחילה מועלין בו לא איירי במקדיש דישו מזבח, דכיון דאסור בהנאה מדאורייתא לא חייל עלי' הקדש, אלא איירי במקיש דשן כירתו, או איירי בדשן מזבח לאחר שהוציאוהו חוץ לג' מחנות, ונתחדש בדבריהם דאחר שהוציאוהו לג' מחנות פקע קדושתי' והוי חולין ובידו לזכות בו ולהקדישו, ובכ' הגר"ח בשלהי תמורה כתב דהוא משום דכל דנעשה מצותו פקע קדושתי' לגמרי, עיי"ש.[[417]](#footnote-418)

התוס' כתבו דהא דשאני דשן מזבח החיצון דמועלין בו מדשן מזבח הפנימי דאין מועלין בו הוא משום דדישון מזבח הפנימי מחוסר עבודה דצריכה בגד"כ,[[418]](#footnote-419) אך בדישון מזבח הפנימי אע"פ שמחוסר דישון אי"ז חיסרון עבודה דלא אשכחן שיהא צריך בגד"כ, - אך בד' הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ו ב' בתו"ד נראה להדיא דדישון מזבח הפנימי בעי בגד"כ, עיי"ש,[[419]](#footnote-420) - ועמש"כ בזה השיח יצחק, ומש"כ החזו"א בזבחים סימן כ' סק"ד.

המל"מ בפ"ג מתמידין הי"ב הביא מד' התוס' הכא דדישון מזבח הפנימי ודישון המנורה א"צ בגד"כ, ובחי' הגרי"ז בהל' תמידין תמה ע"ז דהרי דישון המנורה הוא מכלל הטבת הנרות, וא"כ הדין נותן דיהא צריך בגד"כ כדין עבודה, שהרי הטבת הנרות עבודה היא לכו"ע.[[420]](#footnote-421)

התוס' עמדו במה שאמרו בתמורה ל"ד א' דעולת העוף שנתמצה דמה מוראה ונוצה יצאו מידי מעילה, דמ"ט יצאו מידי מעילה הרי אכתי מחוסר השלכה אצל המזבח,[[421]](#footnote-422) וכתבו דהוא משום דבהשלכה ל"ב בגד"כ וע"כ חשיב כנעשה מצותו אף קודם ההשלכה, ובשם ר"י כתבו דהוא משום דעבודות הדם מתירות אותם, וכ"כ התוס' בזבחים מ"ו א' ד"ה ולא והרי, וצ"ב דהרי מועלין בדשן ולא אמרינן דעבודות הדם מתירות אותן, וא"כ מ"ט אין מועלין במוראה ונוצה, ועמש"כ בזה החזו"א בזבחים סימן כ' סק"ד ד"ה שם בתו'.

**משום דהוי תרוה"ד ובגדי כהונה ב' כתובין הבאין כאחד,** הגבו"א הק' דמ"ט חשבינן לה כב' כתובין הבאין כאחד, הרי איצטריך למיכתב בבגד"כ והניחם שם, דמזה הוא שנלמד דנעשה ונגמר מצותן, דאי לאו האי קרא הו"א דאכתי הן ראויין לכה"ג ליוהכ"פ אחר או לכה"ד לכל השנה ולא נעשה מצותן, - וצ"ב, שהרי כבר כתבו התוס' בקידושין נ"ז ב' ד"ה שני כתובין דהא דב' כתובין הבאין כאחד אין מלמדין הוא אף היכא דרק חד מינייהו מצי למילף מחברי', אע"ג דאידך לא מצי למילף מיני',[[422]](#footnote-423) וא"כ אף דאיצטריך למכתב בבגד"כ והניחם שם, מ"מ כיון דהו"מ למילף מינה לתרוה"ד, שפיר חשבינן לה כב' כתובין הבאין כאחד.[[423]](#footnote-424)

**אלא לר' דוסא מאי איכא למימר,** בפירש"י כתב דלדידי' אין מועלין בהן דבגד"כ אין בהן מעילה מפני שלא ניתנה תורה למלאכי השרת, וצ"ב דמ"ט הוצרך לזה, הרי אף אם מועלין בבגד"כ, מ"מ אי"ז ענין לדבר שנעשה מצותו ומועלין בו, דכיון דראויין הן לכה"ד אכתי לא נעשית מצותן, וכ"כ המאירי בקידושין נ"ד א', ועמש"כ הפנ"י בקידושין שם והקר"א במעילה י"א א'.

## אם איכא מעילה בעגלה ערופה

**משום דהוי תרוה"ד ועגלה ערופה וכו',** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דעגלה ערופה אסורה בהנאה ומועלין בה אע"פ שנעשית מצותה, ומבו' בדבריו דיש מעילה בעגלה ערופה, וכ"כ התוס' הרשב"א בפסחים כ"ו א', וכתב בשם ר"י דהא דמועלין בה הוא משום דכתיב בה כפרה בקדשים, וכ"כ המאירי בקידושין נ"ז א', - אך התוס' לעיל בסוגיין כתבו בתו"ד דבעגלה ערופה ליכא מעילה אלא איסור הנאה בעלמא, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש והמאירי בסוגיין, וכ"כ היראים בסימן קי"ב, והמאירי בפסחים כ"ו א'.

הריטב"א כתב בשם ה"ר אלחנן דסוגיין אתיא כמ"ד דעגלה ערופה אסורה מחיים, דלמ"ד דאינה אסורה אלא לאחר עריפה, לא שייך למימר בה שנעשה מצותה ומועלין בה, דאין לומר כן אלא בדבר שנאסר קודם המצוה ועמד באיסורו לאחר שנעשית מצותו ולא בדבר שאין עיקר איסורו אלא לאחר עשיית מצותו.

כ"ב סיון פ"ג

ֻ דף מס' 23

## הקדים מעשה לחבירו בעבודת יוהכ"פ

**ס' א'** **- כל מעשה יוהכ"פ האמור על הסדר אם הקדים מעשה לחבירו לא עשה כלום,** בסוגיית הגמ' בזבחים מ' א' מבו' דעיכובא דחוקה הוא לפסול את הקרבן, וזהו דפרכינן דל"ב קרא דכל ההזאות מעכבות בפר יוהכ"פ דחוקה כתיבא בי', וכ"נ בל' רש"י ד"ה בבגדי לבן וד"ה בבגדי זהב דכל שהקדים עבודה אחרת לעבודה שבפנים מיפסלא העבודה שהקדים, וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ ה"ד דאם הקדים דם השעיר לדם הפר בקה"ק קודם שיגמור עבודתו יזה מדם הפר כמצותו ואח"כ יביא שעיר אחר וישחוט אותו ויזה מדמו בקה"ק כמצותו "ויפסל הראשון",[[424]](#footnote-425) - אך הריטב"א לעיל מ"א א' ובקידושין ט"ו א' כתב בשם הר"י ב"ר יקר דעיכובא דחוקה אינו אלא שלא יעלה הקרבן לשם חובה, אך אינו נפסל בכך, ובקידושין שם כתב דדמי לקרבן שנשחט שלא לשמו דכשר ולא עלה לבעלים לשם חובה, עיי"ש, וצ"ע.[[425]](#footnote-426)

הרמב"ם בסהמ"צ עשין מ"ט כתב דכל עבודת היום דיוהכ"פ דהיינו כלל הקרבנות והוידויים הם מצוה אחת, והוכיח כן מהא דאם הקדים מעשה לחבירו לא עשה כלום, והיינו דכל הא דהסדר מעכב הוא משום דכל העבודה דיוהכ"פ הויא דין ומצוה אחת דעבודת יוהכ"פ שכך הוא סדרו, אך אם כל עבודה היתה מצוה בפנ"ע הי' בדין דאף אם הקדים מעשה לחבירו אי"ז מעכב, והר"א בן הרמב"ם בתשו' מעשה ניסים סימן ח' הוסיף בזה, דהרי חזינן דבהקרבת תמידין ומוספין אף דתדיר קודם מ"מ אם הקדים שאינו תדיר כשר ובמעשה יוהכ"פ אם הקדים מעשה לחבירו לא עשה כלום, ובע"כ היינו משום דתמידין ומוספין המה מצוות מובדלות ומעשה יוהכ"פ הוא מצוה אחת,[[426]](#footnote-427) ועיי"ש שכתב לפ"ז דמהא דנזיר שגילח על הזבח ונמצא פסול תגלחתו פסולה מוכח דהתגלחת והבאת הקרבנות היא מצוה אחת, דאם היתה התגלחת מצוה עומדת לעצמה והבאת הקרבנות מצוה עומדת לעצמה, ל"ה נפסד אחת מב' מצוות הנעשות כראוי בעבור שנתקדמה למצוה אשר היתה ראוי' להקדים עלי'.

הכס"מ בפ"ה מעיוהכ"פ ה"ג כתב במש"כ הרמב"ם שם דאיל ושעיר המוספין שעשה אותן קודם עבודת היום אינן כלום דהיינו משום דכל מעשה יוהכ"פ האמור על הסדר אם הקדים מעשה לחבירו לא עשה כלום, ונתחדש לפ"ז דאף דשעיר המוספין אינו מכלל עבודות היום, מ"מ קאי ע"ז עיכובא דחוקה, וכ"נ בד' הרמב"ן לקמן ע' א' בסו"ד דלמ"ד דעיכובא דחוקה הו אף בדברים הנעשים בבגדי זהב אם הקדים ואיחר שעיר הנעשה בחוץ עם אילו ואיל העם איכא עיכובא.

אך למש"כ הרמב"ם בסהמ"צ דעיכובא דחוקה הוא משום דכל עבודת יוהכ"פ הם מצוה אחת, הדין נותן דליכא עיכובא בהקרבת המוספין שהם מצוה בפנ"ע, וכ"נ להדיא בל' הרמב"ם בסהמ"צ שם ובמנין המצוות בריש הל' עיוהכ"פ דדין הסדר ביוהכ"פ הוא במה שנכתב בפר' אחרי, ועד"ז כתב בחי' הגרי"ז בהל' עיוהכ"פ שם דכיון דהשעיר אינו מכלל עבודת היום והא דצריך להיות קרב אחר עבודת היום ילפינן לה לקמן ע' ב' מדכתיב מלבד חטאת הכפורים, הוא דין אחר ולא נאמר ע"ז חוקה כלל, וכתב בשם הגר"ח דטעם הא דאם הקדימן לעבודת היום אינן כלום הוא משום דהו"ל מחוסר זמן, - ועמש"נ בזה במ"מ לפ"ו דף מס' 2.

**הקדים דם השעיר לדם הפר יחזור ויזה מדם השעיר לאחר דם הפר,** בטעם הא דסגי במה שחוזר ומזה מדם השעיר, ולא אמרינן דהזאת דם הפר שהזה בתחילה פסולה משום שאיחרה לדם השעיר, בפשוטו היינו משום דהזאת דם השעיר שהזה תחילה פסולה משום שהקדימה לדם הפר ואין תורת הזאת דם השעיר עלי', וע"כ לא חשיב כלל כאיחר דם הפר לדם השעיר,[[427]](#footnote-428) - אך בד' הביאוה"ל בסימן ס"ד ס"א ד"ה בד"א נראה שפירש בזה בע"א, עיי"ש, וצ"ע.

**כל מעשה יוהכ"פ האמור על הסדר אם הקדים מעשה לחבירו לא עשה כלום א"ר יהודה אימתי וכו',** בד' הרמב"ן לקמן ע' א' בסו"ד מבו' דת"ק פליג על ר' יהודה וס"ל דאם הקדים מעשה לחבירו לא עשה כלום אף בעבודות הנעשות בבגדי זהב בחוץ, וכ"ה מבו' בפי' הר"י מֻ במשנתינו, - והמהרש"א בסנהדרין מ"ט ב' כתב דתליא בפלוגתת רבוותא בהא דכל מקום שא"ר יהודה אימתי אינו אלא לפרש דברי חכמים אם הוא רק במשנה או אף בברייתא, עיי"ש.[[428]](#footnote-429)

## הקדים מעשה לחבירו בעבודות הנעשות בהיכל

**אימתי בדברים הנעשין בבגדי לבן בפנים אבל דברים הנעשין בבגדי לבן מבחוץ וכו',** בפירש"י כתב דדברים הנעשין בבגדי לבן מבפנים היינו לפני ולפנים והנעשין בבגדי לבן בחוץ היינו כל מתנות הפרוכת ומזבח הזהב וכו', וכ"כ הר"ח ורבינו אליקים והריטב"א, וכ"ה מבו' בפירש"י לעיל מ' א', וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש לעיל שם ולעיל נ"ז א'.

אך הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ ה"א כתב דכל עבודות שעובד בבגדי לבן בפנים בהיכל צריך לעשותן על הסדר שביארנו ואם הקדים בהן מעשה לחבירו לא עשה כלום, ומבו' דאף עבודות הנעשות בהיכל הוו בכלל עבודות הנעשות בפנים דקאי עלייהו חוקה,[[429]](#footnote-430) וכ"כ הרע"ב במשנתינו דכל עבודות שעובד בבגדי לבן בפנים ובהיכל אית בהו עיכובא, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד,[[430]](#footnote-431) - ועמש"כ בזה הלח"מ והמים חיים והגרע"א שם והשיח יצחק בסוגיין והחזו"א בסימן קכ"ז סק"ח.

לעיל מ' א' אמרו דלדעת ר' יהודה ליכא עיכובא כשהקדים מתנות דדם במזבח קודם מתנות דשעיר בהיכל, ובגל' הגרע"א בפ"ה מעיוהכ"פ ה"א הק' מזה ע"ד הרמב"ם דעבודות שעובד בבגדי לבן בפנים בהיכל הוו כדברים הנעשים בפנים וקאי עלייהו חוקה, וא"כ מ"ט אינו מעכב כשהקדים מתנות דפר במזבח למתנות דשעיר בהיכל, הרי בין במזבח ובין בהיכל מעכב, ועיי"ש במש"כ בזה.

ובחי' הגר"ח שם כתב בדעת הרמב"ם, דהיכל גופי' דינו חלוק, והזאות שעל הפרוכת דינן כפנים דחוקה כתיב בהו וסדרן מעכב אף לר' יהודה, והזאות המזבח עצמו דינן כחוץ דלר' יהודה לא נאמר בהן חוקה ואין סדרן מעכב, ומש"כ הרמב"ם שם בפנים בהיכל היינו בהיכל במקום שהוא פנים דהיינו על הפרוכת, וע"כ כל שהקדים מתנות דפר דמזבח למתנות דשעיר בהיכל ליתא עיכובא לר' יהודה, כיון דמתנות דבפר במזבח הוו בכלל דברים הנעשין בבגדי לבן בחוץ,[[431]](#footnote-432) וכן צידד הפתח הבית שם ה"ב, - ומשמעות דבריו דהא דשאני מתנות שעל הפרוכת ממתנות שעל המזבח, הוא משום דלא חשיב ההיכל כפנים אלא ממזבח הפנימי ולפנים,[[432]](#footnote-433) ומש"כ הרמב"ם בפנים בהיכל היינו בהיכל במקום שהוא פנים דהיינו על הפרוכת, ועמש"כ בזה החזון יחזקאל בפ"ג ה"ד.[[433]](#footnote-434)

## אם איכא עיכובא כשאחת מן העבודות היא בפנים

נחלקו הראשונים בגונא דהקדים עבודה לחברתה ואחת מהן היא עבודה הנעשית בבגדי לבן בפנים ואחת מהן היא עבודה הנעשית בחוץ אם איכא עיכובא, והאבנ"ז באו"ח סימן תס"ז האריך הרבה בפלוגתא זו, עיי"ש, **א** בפירש"י ד"ה בבגדי לבן וד"ה בבגדי זהב משמע דעיקר העיכוב הוא משום לתא דהעבודה המוקדמת שהקדים לה עבודה מאוחרת, וכל שהקדים עבודת חוץ לעבודת פנים איכא עיכובא, וכל שהקדים עבודת פנים לעבודת חוץ ליכא עיכובא,[[434]](#footnote-435) וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש בפי' קמא. - **ב** בד' התו"י והתוס' הרא"ש בפי' בתרא מבו' דכל שאחת מן העבודות היא בפנים איכא עיכובא, וכ"כ הריטב"א בסוגיין ולעיל מ' א', וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש לעיל שם לדעת לישנא קמא דגמ' שם. - **ג** התו"י והתוס' הרא"ש לעיל מ' א' כתבו לדעת לישנא בתרא דגמ' שם דליכא עיכובא אלא כשב' העבודות הם בפנים, וכ"ה מבו' בד' הר"ח לקמן בסוגיין, ויתבאר בעזה"י במקומו. - **ד** הפתח הבית בפ"ה מעיוהכ"פ ה"ב כתב בדעת הרמב"ם שם דתלי העיכוב בעבודה שעושה עכשיו,[[435]](#footnote-436) דאם היא עבודת פנים אית בה עיכובא, ואם היא עבודת חוץ לי"ב עיכובא אף אם הקדימה לעבודת פנים,[[436]](#footnote-437) ועמש"נ להלן עוד בדעת הרמב"ם בזה.

בעיקר הנידון בזה אם איכא עיכובא כשאחת מן העבודות היא בפנים, נחלקו רבוותא בדעת הרמב"ם בזה, דהרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ ה"ג כתב דאיל ושעיר המוספין שעשה אותן קודם עבודת היום אינן כלום, והכס"מ שם כתב דהיינו משום דכל מעשה יוהכ"פ האמור על הסדר אם הקדים מעשה לחבירו לא עשה כלום, ומבו' לפ"ז דאף דאיל ושעיר המוספין נעשין בחוץ, מ"מ כיון דהקדימן לעבודת היום הנעשית בפנים יש ע"ז לעיכובא דחוקה, וכ"כ הפתח הבית וההר המורי' והאו"ש שם, וכ"כ בגל' הגרע"א שם ה"א, וכ"כ בס' דעת קדושים להגר"ר מהמבורג דרוש ט', והאבנ"ז בסימן תנ"ז סקי"א, - והדעת קדושים שם כתב להוכיח דסגי במה שאחת מן העבודות היא בפנים ממש"כ הרמב"ם שם ה"ב דקטורת שחפנה קודם שחיטת הפר לא עשה כלום אע"פ שהחפינה בעזרה צורך פנים כעבודת פנים היא, ומשמע דסגי במה שהחפינה חשיבא כעבודת פנים, ול"ב להא דשחיטת הפר חשיבא כעבודת פנים.

והדעת קדושים שם עמד בזה ממש"כ הרמב"ם שם ה"ב דשעיר ששחטו קודם מתן דמו של פר לא עשה כלום אע"פ שהשחיטה בעזרה הרי דמו נכנס לפנים, והרי דאם ל"ה חשבינן לשחיטת השעיר כעבודת פנים ל"ה בזה עיכובא, אף דמתן דם הפר הוא בפנים, וכן הק' בגל' הגרע"א שם, ועיי"ש במש"כ לישב, ועמש"כ בזה ההר המורי' והאו"ש שם והחזו"א בסו"ס קכ"ז.

ובחי' הגר"ח שם ה"א נקט בדעת הרמב"ם דכל דאין העבודה המאוחרת בפנים לי"ב עיכובא, והוכיח כן מד' הרמב"ם בשעיר ששחטו קודם מתן דמו של פר, ובחי' הגרי"ז שם ה"ג כתב בשמו דמש"כ הרמב"ם דאיל ושעיר המוספין שעשה אותם קודם עבודת היום אינן כלום אי"ז משום דכתיב בהו חוקה, דהאיל הוא מדברים הנעשים בבגדי זהב בחוץ והשעיר אינו מכלל עבודת היום, אלא הוא משום מחוסר זמן, עיי"ש, ונתבאר עוד בזה במ"מ לפ"ו דף מס' 2.

## הכרעת ההלכה בפלוגתא דר' יהודה ור' נחמי'

בד' הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ מבו' דבעבודות הנעשות בבגדי זהב בעזרה ליכא עיכובא, ובפשוטו הוא משום דקי"ל כר' יהודה דרק בדבר הנעשה בבגדי לבן בפנים איכא עיכובא,[[437]](#footnote-438) ועמש"כ החזו"א בסימן קכ"ו סק"ח להוכיח מסוגיית הגמ' לקמן דקי"ל כר' יהודה, אך המאירי בסוגיין נקט דקי"ל כר' נחמי' דאף בעבודות הנעשות בבגדי לבן בעזרה איכא עיכובא.

## הקדמה בהוצאת כף ומחתה

**אבל בדברים הנעשין בבגדי זהב בחוץ מה שעשה עשוי,** בפירש"י כתב דהיינו כגון שהקדים הוצאת כף ומחתה לאילו ואיל העם,[[438]](#footnote-439) - אך התו"י כתבו דיש לפרש דהיינו בשאר עבודות שעושין בבגדי זהב בחוץ, והרמב"ן לקמן ע' א' כתב בסו"ד דהיינו כשהקדים איל העם לאילו, או שהקדים ואיחר שעיר הנעשה בחוץ עם אילו ואיל העם.[[439]](#footnote-440)

בעיקר מש"כ רש"י דכל שהקדים הוצאת כף ומחתה לאילו ואיל העם כשר, הק' התו"י והתוס' הרא"ש דהרי הוצאת כף ומחתה הויא עבודת פנים ומ"ט ליכא בזה עיכובא, - ועיי"ש שכתבו בפי' קמא דהיינו משום דכל שהקדים עבודת פנים לעבודת חוץ ליכא עיכובא, ומשא"כ כשהקדים עבודת חוץ לעבודת פנים איכא עיכובא, וכ"נ בל' רש"י, וכמש"נ לעיל, - ובפ' בתרא כתבו דהיינו משום דהוצאת כף ומחתה אינה חמורה כשאר עבודת פנים שאינה לכפר וכי כתיב חוקה עלי' דכפרה כתיבא, וכ"כ התור"פ.[[440]](#footnote-441)

בתוספתא בפ"ג ה"ד תניא דכל מעשה יוהכ"פ האמורים על הסדר הקדים מעשה לחבירו לא עשה כלום חוץ מהוצאת כף ומחתה שאם הקדים מעשה לחבירו מה שעשה עשוי, - ולמש"כ הרמב"ן לקמן ע' א' דלת"ק איכא עיכובא אף בדברים הנעשין בבגדי זהב בחוץ, משמע בדבריו דהא דבהוצאת כף ומחתה ליכא עיכובא, הוא משום דאין בה סדר כלל מצ"ע ויכול להקדימה או לאחרה, ומה שמאחרין אותה לכל העבודות הוא משום דאינה אלא שיירי עבודות, וכל שקיים בה ה' טבילות וי' קידושין קיים מצוה, וכ"כ בקונט' הגרי"ז לעיל ל"ב א' בביאור דבריו,[[441]](#footnote-442) ועיי"ש שתמה מד' התוספתא על מש"כ רש"י דהא דאם הקדים הוצאת כף ומחתה לאילו ואיל העם ליכא עיכובא הוא משום דהם נעשין בבגדי זהב בחוץ,[[442]](#footnote-443) - ועיי"ש שכתב די"ל טעם אחר בזה, דהוא משום דהוצאת כף ומחתה לא נאמרה בפרשה על הסדר, ואף דסדרה נלמד מההלכה דה' טבילות וי' קידושין, מ"מ כיון דלא נאמר הסדר בפרשה אינה בכלל מעשה יוהכ"פ האמור על הסדר דמעכב, דהיינו רק בסדר הכתוב בפרשה.

הרש"ש תמה ע"ד רש"י דמה מקום יש לפסול בהוצאת כף ומחתה שהקדימה לעבודת אחרת, הרי גם אם לא הוציאם כלל לא מעכבי כפרה, ועוד, דהיאך יש בידו לתקן לזה, ואטו נימא דיחזירם לקה"ק ויחזור ויוציאם אחר הקרבת אילו ואיל העם,[[443]](#footnote-444) ועיי"ש שכתב דחושש אני בזה לחיוב מיתה משום ביאה ריקנית, - והחזו"א בסימן קכ"ז סק"א נסתפק בביאור ד' רש"י אם היינו דאם הי' עיכובא בדברים הנעשין בבגדי זהב בחוץ, הרי דאף דל"ש לפסול את הוצאת הכף והמחתה כשהקדימה לאילו ואיל העם, מ"מ י"ל דלא יקריב אילו ואיל העם עכשיו, או היינו דהוצאת כף ומחתה מעכבת וכל שנאבדו צריך להביא פר ושעיר ולחזור על כל עבודת היום, וע"כ אם הי' לעיכובא דחוקה כשהקדים הוצאת כף ומחתה לאילו ואיל העם והיתה הוצאה זו פסולה, הי' נפסל כל עבודת היום.

כ"ד סיון פ"ג

דף מס' 24

**ס' ב'** **- ר' יהודה סבר מקום שמתכפרין בו פעם אחת בשנה,** הלח"מ בפ"ה מעיוהכ"פ ה"א הק' על מש"כ הרמב"ם שם דגם בעבודות הנעשות בבגדי לבן בהיכל איכא עיכובא, דכיון דילפינן לה מדכתיב אחת בשנה מקום שמתכפרין בו פעם אחת בשנה, אי"ז אלא לפני ולפנים, דבהיכל נכנסין כמה פעמים בשנה, וכתב דדברי הרמב"ם הם לפ"מ דמסקינן דטעמא דר' יהודה הוא משום דכתיב זאת וכתיב אחת חד למעוטי בגדי לבן בחוץ וחד למעוטי בגדי זהב, לא נתמעט אלא בגדי לבן בעזרה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

## עיכוב בשירים

**וחד למעוטי שירים דלא מעכבי,** בפירש"י כתב דהיינו דלא מעכבי דבר המאוחר להם אם הקדימו להם ואע"פ שנעשין בבגדי לבן אין סדרן מעכב, וכ"נ בפי' ר"ח, - אך התו"י כתבו לפרש דהיינו דאין שירים מעכבין כלל, וכ"כ התור"פ והריטב"א.

התו"י ודעימי' הק' על פירש"י דמה שאמרו דשירים לא מעכבי היינו דאין סדרן מעכב, דא"כ מאי פרכינן עלה לקמן מהא דא"ר יוחנן תנא ר' נחמי' כדברי האומר שירים מעכבי, הרי מודה ר' נחמי' דאינהו גופייהו מעכבי אלא דסדרן לא מעכב,[[444]](#footnote-445) והתוס' הרא"ש כתב לישב דהא דממעטינן דשירים אין סדרן מעכב, היינו משום דשירים החיצונים קיילי דלא מעכבי כלל, וע"כ מוקמינן חדא מיעוטא לשירים הפנימים דאף דמעכבין מ"מ סדרן אינו מעכב, וזהו דפרכינן מהא דא"ר יוחנן דלר' נחמי' שירים החיצונים מעכבין, וע"כ ליכא לאוקמי מיעוטא לשירים הפנימים דאין סדרן מעכב, דלא שאני שירים משאר עבודות דסדרן מעכב.

בשיעורי הגרי"ד בזבחים מ"ב ב' כתב דמש"כ רש"י דילפינן מקרא דאין שירים מעכבין את הדבר המאוחר להם, מתישב לרש"י לטעמי' דדין העיכוב תליא בעבודה המוקדמת, וכל שהעבודה המוקדמת נעשית בפנים היא מעכבת על העבודה המאוחרת שהקדימה לה אף דעבודה זו נעשית בחוץ, וע"כ אם הי' עיכוב סדר בשירים, היו מעכבין את הדבר המאוחר להן, אך אם דין העיכוב תליא בעבודה המאוחרת, וכל שהעבודה המאוחרת נעשית בחוץ אף שהקדימה לעבודת פנים לי"ב עיכובא, הרי דהנידון אם איכא עיכוב סדר בשירים הוא אם איכא עיכובא כשהקדים את השירים לעבודה המוקדמת להן, וזה לא משכח"ל, שהרי העבודה הקודמת לשפיכת שירים היא ההזאות על טהרו, ואם הקדים את השירים להזאות שעל טהרו אכתי אין עליהן תורת שירים כלל, ועיי"ש במש"כ לדון בזה.

**ור' יהודה אי מעכבי מעכבי ואי לא מעכבי לא מעכבי,** בפירש"י כתב דהיינו דאין לחלק בין שירים לשאר עבודות הנעשות בבגדי לבן בחוץ, ואם בשאר עבודות מעכב הסדר אף בשירים מעכב הסדר כיון דהוו עבודה המעכבת כפרה ומאי חזית למעוטה, ואם בשאר עבודות אין הסדר מעכב אף בשירים אי"ז מעכב, וזה לפי דרכו דהא דממעט ר' נחמי' שירים היינו דאין סדרן מעכב, וע"ז הוא דפליג ר' יהודה דאם בכל עבודות הנעשות בבגדי לבן בחוץ מעכב הסדר אין מקום למעט שירים שלא יהא סדרן מעכב, - אך התו"י פירשו לפי דרכם דהיינו דמהך קרא ליכא למילף דאין שירים מעכבין, ומספק"ל אם ס"ל לר' יהודה דשירים מעכבין או דאין מעכבין, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א.

## קטורת שחפנה קודם שחיטתו של פר

**קטורת שחפנה קודם שחיטתו של פר לא עשה ולא כלום וכו' אפי' תימא ר' יהודה צורך פנים כפנים דמי,**[[445]](#footnote-446)בפי' ר"ח כתב דנידון הגמ' הוא משום דשחיטת הפר נעשית בחוץ,[[446]](#footnote-447) וע"ז אמרינן דהיא צורך פנים, אך הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ ה"ב כתב דמה שאמרו דהוא צורך פנים קאי על חפינת הקטורת דהיא צורך פנים, ובפי' רבינו אליקים כתב דנידון הגמ' הוא על החפינה והשחיטה שהם נעשין בחוץ וע"ז אמרו דתרוייהו הם צורך פנים.

ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא אם העיכוב תלי במה שהעבודה המוקדמת היא עבודת פנים או תלי במה שהעבודה המאוחרת היא עבודת פנים או תלי בתרוייהו או בחד מינייהו, ונתבאר בדף מס' 23, דאם תליא במה שהעבודה המוקדמת היא עבודת פנים יש לדון משום השחיטה שהיא נעשית בחוץ,[[447]](#footnote-448) ואם תליא במה שהעבודה המאוחרת היא עבודת פנים יש לדון משום החפינה שהיא נעשית בחוץ, ואם תליא בתרוייהו או בחד מינייהו יש לדון גם משום החפינה וגם משום השחיטה.[[448]](#footnote-449)

לעיל ל"ט ב' אמרו לחד לישנא דלר' יהודה דליכא עיכובא בדברים הנעשין בבגדי לבן בחוץ פשיטא דהגרלה לא מעכבא, והתו"י שם הק' דמ"ט חשבינן לה כדברים הנעשין בבגדי לבן בחוץ ומ"ש מחפינה דחשיבא כדברים הנעשים בבגדי לבן בפנים הואיל וצורך פנים היא, ועיי"ש במש"כ בזה בכמה אנפי, - והתור"פ שם דההגרלה היא גם צורך חוץ דכשם שהיו מזין מדם הפר והשעיר לפני ולפנים כך היו מזין מהן בהיכל, ולפ"ז לכאו' גם שחיטת הפר והשעיר לא חשיבא כצורך פנים, וכ"ה גם לפ"מ שנסתפקו התו"י שם דבשחיטה דלאו עבודה היא לא אמרינן דצורך פנים כפנים דמי, ובע"כ דמה שאמרו הכא דצורך פנים כפנים דמי קאי על החפינה.

דעת רב לעיל מ"ב א' דשחיטת פרו בזר כשרה אף דכתיב אהרן וחוקה משום דשחיטה לאו עבודה היא, ובפירש"י שם כתב דהיינו דכיון דלאו עבודה היא לא קאי חוקה אשחיטה, והאבנ"ז בסימן תנ"ז סק"ד הק' דא"כ מ"ט כשחפן הקטורת קודם שחיטת הפר איכא עיכובא, הרי שחיטה לאו עבודה היא ולא קאי חוקה עלי',[[449]](#footnote-450) ועיי"ש בסק"ה במש"כ בזה, ולכאו' י"ל דמש"כ רש"י דלא קאי חוקה אשחיטה היינו לפסלה בזר, ומשום דלא מצינו שחיטה בזר פסולה, וכמו שאמרו כן לעיל מ"ג ב' דטעמא דמ"ד דשחיטת פרו בזר כשרה הוא משום דלא מצינו שחיטה דפסולה בזר,[[450]](#footnote-451) אך מ"מ כיון דהשחיטה עצמה מעכבת קאי חוקה עלי' שיהא הסדר מעכב, וכ"כ האבנ"ז שם סק"ה בדעת התו"י, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן קכ"ו סוסק"ז, עיי"ש.

ולכאו' יש להוכיח כן ממה שאמרו לעיל מ' א' דלמ"ד דהגרלה מעכבת אף סדרא מעכב, ואף לפ"מ דדחי בגמ' דאין הסדר מעכב, היינו רק לדעת ר' יהודה, ומשום דלא קאי חוקה אדברים הנעשים בחוץ, אך לדעת ר' נחמי' מעכב הסדר, והרי דאף דהגרלה לאו עבודה היא, מ"מ כיון דילפינן מקרא דהיא מעכבת, קאי חוקה עלי' ואף הסדר מעכב.[[451]](#footnote-452)

## נשפך הדם קודם שגמר מתנות שבפנים אם צריך לחזור ולחפון

**תנן אם וכו' ואם איתא יחזור ויחפון מיבע"ל,** התוס' הרא"ש כתב דהומ"ל ולטעמיך מי ניחא, הרי ע"כ צריך להביא קטורת אחרת, משום דצריך להקדים שחיטת הפר קודם הקטורת, והיינו דאף אם ליכא עיכובא בקטורת שחפנה קודם שחיטת הפר, מ"מ כל שהקטיר הקטורת קודם שחיטת הפר ודאי דאיכא עיכובא.

ובחי' הגרע"א כתב לישב לדעת הסוברים דכל שהקדים עבודת פנים לעבודת חוץ ליכא עיכובא, ולפ"ז הרי דאלמלי הא דר' חנינא דצורך פנים כפנים דמי, הרי דגם משום הא דהקדים הקטרת הקטורת קודם שחיטת הפר ליכא עיכובא, כיון דשחיטת הפר הויא עבודת חוץ, וע"כ לא פריך אלא משום דר' חנינא דצורך פנים כפנים דמי, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.[[452]](#footnote-453)

הגבו"א לעיל במתניתין הק' דמ"ט לא פריך הכי אלא לר' חנינא, הרי ר' חנינא לא אתא לאשמועינן אלא דאף לר' יהודה לא עשה כלום, אך לר' נחמי' פשיטא דלא עשה כלום, ומתניתין ר' נחמי' היא, כדתנן דהקדים דם השעיר לדם הפר יחזור ויזה בפנים ומוקמינן לה לקמן במתנות שבהיכל, והיינו כר' נחמי' דאיכא עיכובא אף בדברים הנעשין בבגדי לבן בחוץ, ועמש"נ להלן לדון בזה אם לא אתיא מתניתין אלא כר' נחמי', וא"כ תיקשי מתניתין גופה אף בלא הא דר' חנינא, ועיי"ש שהק' כן גם בהא דפריך לקמן מהא דתנן דהקדים דם השעיר לדם הפר יחזור ויזה מדם השעיר וכו' ואם איתא יחזור וישחוט מיבע"ל.[[453]](#footnote-454)

ובגל' הגרע"א בפ"ה מעיוהכ"פ ה"א כתב לישב בפשיטות לדעת הסוברים דלר' יהודה ליכא עיכובא אלא כשב' העבודות הם עבודות פנים, ולפ"ז הרי דכל מה שאמרו דשעיר ששחטו קודם מתן דמו של פר לא עשה כלום, היינו משום דצורך פנים כפנים דמי, אך אלמלי הא דר' חנינא י"ל דלר' יהודה אם שחט השעיר קודם מתן דמו של פר ליכא עיכובא, וממילא די"ל דמתניתין ר' יהודה היא, והא דתנן דהקדים דם השעיר לדם הפר יחזור ויזה מדם השעיר אחר דם הפר הוא במתנות שבפנים, והא דלא קתני דיחזור וישחוט הוא משום דשחיטה הויא עבודת חוץ ולי"ב עיכובא, וכל הא דמוקמינן לה במתנות שבהיכל הוא רק משום הא דר' חנינא דצורך פנים כפנים דמי, וע"כ בלא הא דר' חנינא ל"ה מצי למיפרך ממתניתין, עיי"ש.

## נשפך הדם אחר שגמר מתנות שבפנים אם צריך לחזור ולחפון ולהקטיר

**בקטורת לא קא מיירי,** התו"י הק' דאכתי תיקשי בהא דתני סיפא דכן בהיכל וכן במזבח דיביא פר אחר ויתחיל במתנות שבהיכל או שבמזבח, ונמצא שחפן לפני שחיטת הפר, ואין לומר דאה"נ דיחזור ויחפון, דלא מסתבר שיחזור ויחפון אחר שנתן בפנים, וגם י"ל דאם יחזור ויחפון תהא חפינה זו פסולה כיון דהויא אחר מתנות שבפנים,[[454]](#footnote-455) וכתבו לישב דכיון שנתן מתנות שבפנים נעשית השחיטה כהלכתה ונעשית החפינה כדינה לאחר שחיטת הפר, והשחיטה השני' ששוחט אינה אלא לסיים ההזאות, ועיי"ש שכתבו דמה"ט הוא דאם נשפך דם השעיר במתנות דהיכל או של מזבח חוזר ושוחט שעיר אחר, ולא אמרינן דא"כ נמצא שקדמו מתנות דפר דהיכל לשחיטת השעיר, והיינו משום דשחיטת השעיר הראשונה חשובה היא כיון שנתן ממנה מתנות שבפנים והשחיטה השני' אינה אלא לסיים ההזאות, וכ"כ התוס' הרא"ש והתור"פ.

והריטב"א כתב לישב, שלא הקפידו בחפינה קודם שחיטה, אלא כשהיא קודם שחיטת פר הצריך לפנים ששם צורך החפינה, אבל משנגמרה מלאכת קה"ק אין להקפיד על החפינה שהיא קודם שחיטת פר הצריך להיכל, וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ה מעיוהכ"פ ה"ח בשם יש מי שתירץ.

אך הרמב"ם בהל' עיוהכ"פ שם כתב דאם נשפך דם הפר קודם שיגמור כל המתנות ה"ז מביא פר אחר ויחפון קטרת פעם שני' קודם שחיטת הפר ויקטיר הקטורת ואח"כ יביא דמו ויזה ממנו, והמהר"י קורקוס שם כתב בדעתו דאף דנשפך דם הפר אחר מתנות שבפנים, מ"מ כיון דצריך לחזור ולשחוט הפר, צריך לחזור ולחפון ולהקטיר, ועיי"ש שכתב דלפ"ז הא דתנן דכן בהיכל וכן במזבח, הוא כשנשפך דם השעיר דא"צ לחזור ולשחוט פר,[[455]](#footnote-456) אך אם נשפך דם הפר דצריך לחזור ולשחוט פר, אף צריך לחזור ולחפון ולהקטיר ולהזות כל ההזאות.[[456]](#footnote-457)

הכס"מ שם כתב בשם הר"י הנגיד שהק' במש"כ הרמב"ם דיחזור ויחפון קודם שחיטת הפר, דהרי קטורת שחפנה קודם שחיטת הפר לא עשה כלום, והול"ל שיחפון אחר שחיטת הפר, וכתב דכיון דשחט פר בתחילה ולא קרה לו מה שיפסידהו ע"כ שרי לחזור ולחפון קודם שחיטת הפר השני משום דהוא אחר שחיטת הפר הראשון שלא אירע בו פסול, אך הכס"מ שם כתב דט"ס נפלה בד' הרמב"ם וצ"ל דיחזור ויחפון אחר שחיטת הפר, וכ"כ המים חיים שם, וכבר כתב כן המאירי לעיל ס' א'.

והמים חיים שם תמה ע"ד הר"י הנגיד, דמה מקום יש לומר שיחזור ויחפון קודם שחיטת הפר, הרי הא דצריך לחזור ולחפון הוא משום דצריך לחזור ולשחוט פר ונמצא דהחפינה הראשונה הויא קודם שחיטת הפר, וכמו שאמרו הכא, וא"כ מה יועיל שיחזור ויחפון קודם שחיטת הפר השני, ומה עדיפא החפינה השני' מהחפינה הראשונה, ועמש"כ בזה החסד לאברהם שם.[[457]](#footnote-458)

## שעיר ששחטו קודם מתן דמו של פר

**שעיר ששחטו קודם מתן דמו של פר לא עשה ולא כלום,** בפי' ר"ח גריס כמאן דלא כר' יהודה אפי' תימא ר' יהודה צורך פנים כפנים דמי, וכן גירסת המאירי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ ה"ב דהא דשעיר ששחטו קודם מתן דמו של פר לא עשה כלום אע"פ שהשחיטה בעזרה הוא משום שדמו נכנס לפנים,[[458]](#footnote-459) - ומבו' לפ"ז דאם הוה חשבינן לשחיטת השעיר כעבודת חוץ ל"ה בזה עיכובא, אף שהקדימה למתן דמו של פר שהוא בפנים, ועמדו ע"ז הדעת קדושים בדרוש ט' ובגל' הגרע"א בהל' עיוהכ"פ שם ובחי' הגר"ח שם, אך לדעת הסוברים דאם הקדים עבודת חוץ לעבודת פנים איכא עיכובא, הרי דאף אם הוה חשבינן לשחיטת השעיר כעבודת חוץ, הי' בזה עיכובא, כיון שהקדימה למתן דמו של פר שהוא עבודת פנים.[[459]](#footnote-460)

במנחות ה' א' אמרו דבהקדים חטאתו של מצורע לאשמו אין לפסול מכח הא דכתיב בי' הוי', משום דשחיטה לאו עבודה היא, ומבו' דמכח הא דשחיטה לאו עבודה היא אמרינן דאף אין הסדר מעכב, והגבו"א הק' דא"כ מ"ט כשהקדים שחיטת השעיר למתן דם הפר איכא עיכובא, הרי שחיטה לאו עבודה היא, וכתב לישב דהכא אין הפסול בשחיטת השעיר שהקדימה, אלא במתן דמו של פר שאיחרה, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה, - והחזו"א בסימן קס"ז סוסק"ז כתב לישב דהתם דכתיב תהי' בעינן דבר המהוה דהיינו עבודה, אבל חוקה דיוהכ"פ קאי גם על שחיטה,[[460]](#footnote-461) - ועמש"כ בזה בס' אשר לשלמה מועד סימן ע"ד.

## הקדים דם השעיר לדם הפר

**תנן הקדים דם השעיר לדם הפר יחזור ויזה מדם השעיר וכו' ואם איתא יחזור וישחוט מיבעי לי',** הריטב"א כתב דסירכא דלישנא דפירכא דלעיל נקט, דאיכא למיפרך טפי מינה דלמה לי למיפסל מפני שהקדים דם השעיר בהזאות, הרי אף אם עשאן כסדר לא עשה כלום כיון ששחט השעיר קודם מתן דמו של פר והוא צריך לחזור ולשחוט.

אמנם הנה הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ ה"ד כתב דהקדים דם השעיר לדם הפר בקה"ק קודם שיגמור עבודתו יזה מדם הפר כמצותו ואח"כ יביא שעיר אחר וישחוט אותו וכו', ומבו' דכל הא דצריך לחזור ולשחוט הוא משום דהקדים דם השעיר לדם הפר, ולא משום דהקדים שחיטת השעיר לדם הפר, ופשוט דלמד לזה מסוגיין דלא פרכינן אלא דיחזור וישחוט מיבעי לי' ולא פריך עדיפא מינה דאף אם עשאן כסדר לא עשה כלום, וקשיא טובא דמ"ט באמת א"צ לחזור ולשחוט משום דהקדים שחיטת השעיר לשחיטת הפר, וכמש"כ שם ה"ב דשעיר ששחטו קודם מתן דמו של פר לא עשה כלום.

ובס' חסד לאברהם שם כתב לישב, דהא דהקדים שחיטת השעיר קודם מתן דמו של פר לא עשה כלום הוא רק כשהקדימו לכל מתן דמו של פר, אך אם כבר הזה הזאה אחת מן הפר קודם שחיטת השעיר לי"ב עיכובא, אך הא דאיכא עיכובא כשהקדים דם השעיר לדם הפר, הוא אף כשהקדימו קודם שהזה כל ההזאות דלפני ולפנים, וזהו שדקדק הרמב"ם דהקדים דם השעיר לדם הפר בקה"ק "קודם שיגמור עבודתו", (אך ברמב"ם הנדמ"ח ליתא?), ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ועיי"ש בתו"ד במש"כ טעם הא דצריך לחזור ולשחוט שעיר אחר, ולא סגי שיחזור ויזה ממנו, וצ"ב.

**תרגמא עולא במתנות שבהיכל,** הלח"מ בפ"ה מעיוהכ"פ ה"א הק' דא"כ מ"ט צריך לחזור ולהזות הרי ליכא עיכובא אלא בעבודות הנעשות בבגדי לבן בפנים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפי' הר"י מלוניל במתניתין מבו' דמתניתין ס"ל דאיכא עיכובא בכל עבודות יוהכ"פ ואף בעבודות הנעשות בבגדי זהב בחוץ, וכ"נ למש"כ הרמב"ן דלת"ק דברייתא איכא עיכובא בכל עבודות יוהכ"פ, דכן מתפרש גם מתניתין, (כדתנן סתמא דכל מעשה יוהכ"פ האמור על הסדר אם הקדים מעשה לחבירו לא עשה כלום, והוא כלישנא דת"ק דברייתא), וע"כ איכא עיכובא אף במתנות שבהיכל. - **ב** הלח"מ שם כתב לסייע מזה לדעת הרמב"ם דעבודות הנעשות בהיכל הוו כעבודות הנעשות בפנים ואיכא בהו עיכובא. - **ג** הלח"מ שם כתב דלדעת החולקים צ"ל דאתיא כר' נחמי' דאיכא עיכובא אף בעבודות הנעשות בבגדי לבן בחוץ, וכ"כ הגבו"א לעיל ס' א'. - **ד** הגבו"א לעיל שם כתב די"ל דאתיא אף כר' יהודה והא דקתני דיחזור ויזה מדם השעיר הוא למצוה ולא לעיכובא,[[461]](#footnote-462) והק' דא"כ מאי קמ"ל דיחזור ויזה פשיטא. - **ה** החזו"א בסימן קכ"ז סוסק"ח כתב דהוא משום דהו"ל מחוסר זמן וא"צ קרא לעכב, דכיון שאמרה תורה ועשה את דמו כאשר עשה לדם הפר וגם דם הפר מכפר על הכהן עצמו ודם השעיר על העם, אין הכהן ראוי לכך עד שיקדים כפרתו, וע"כ הו"ל מחוסר זמן, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דבשחיטת השעיר קודם מתן דם הפר לא דיינינן לי' כמחוסר זמן, ובמש"כ בזה התוס' במנחות ה' א' (ד"ה ואי).

כ"ה סיון פ"ג

דף מס' 25

**ס"א א' - וכפר את מקדש הקדש זה לפני ולפנים וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דהוא מכפר בין על הטומאה שאירעה לפני ולפנים אם נכנס אדם שם בטומאה,[[462]](#footnote-463) ובין על טומאה שאירעה בהיכל ובין על טומאה שאירעה במזבח,[[463]](#footnote-464) וכ"כ בפירש"י בשבועות י"ג ב' ובמנחות צ"ב א' ובחולין קל"א ב', וכ"כ בפי' רגמ"ה במנחות שם והמאירי בסוגיין. - **ב** התוס' כתבו דהוא לענין נשפך הדם דלפני ולפנים חשיב כמתנה אחת ומכפר על טומאה שאירעה לפני ולפנים, ובהיכל חשיב כמתנה אחת ומכפר על טומאה שאירעה בהיכל, ודמזבח חשיב כמתנה אחת ומכפר על טמאה שנטמא בפנים ולא שהה כשיעור השתחואה ועבד עבודה, וכתבו דיש לפרש כן גם בד' רש"י. - **ג** התו"י כתבו דמיירי בהזאות ולענין עיכובא, דצריך להזות לפני ולפנים ובהיכל ועל המזבח ולשפוך השירים במזבח החיצון, והא דאיצטריך קרא להכי, אף דכתיב והזה על הכפורת ולפני הכפורת וכן יעשה לאהל מועד וגו', ועיכובא נפקא לן מדכתיב וכלה מכפר, הוא משום דבכולה פרשתא כתיב אהרן ואיצטריך לרבויי כל משוח בשמן המשחה ומרובה בגדים לעשות לכל הזאות וכל אלו העבודות, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א, וכ"כ התוס' בשבועות ובמנחות שם.

**שכולן מתכפרין בשעיר המשתלח בשאר עבירות,** בפירש"י כתב דהינו דאף דבטומאת מקדש וקדשיו א"א להשוותן, שהפר מכפר על הכהנים והשעיר הנעשה בפנים על ישראל, מ"מ הושוו לכפרת שעיר המשתלח, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש דלכפרת שעיר הפנימי לא הושוו דאינו מכפר על הכהנים בטומאת מקדש וקדשיו, כדילפינן לה בשבועות י"ג ב' מדכתיב אשר לעם ולא לכהנים, - אך הריטב"א כתב דלר' יהודה מתכפרים הכהנים לוים וישראלים בדם השעיר הנעשה בפנים כדרך שמתכפרין בשעיר המשתלח בשאר עבירות, וצע"ג.

התוס' בשבועות י"ד א' ד"ה כולן עמדו בזה דבמה יתכפרו לויים על טומאת מקדש וקדשיו, אי בשעיר הנעשה בפנים הרי כתיב אשר לעם ולוים לא איקרו עם לחד מ"ד בחולין קל"א ב', ואי בפר של אהרן הרי לא איקרו ביתו, עיי"ש, והתוס' במנחות צ"ב א' ד"ה הושוו כתבו דמתכפרין בשעיר הנעשה בפנים כיון דכתיב יכפר אלו הלוים דאשמועינן קרא דמתכפרין, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א בשבועות שם.

## הבאת פר אחר כשנשפך הדם באמצע המתנות

**וכלה מכפר את הקדש וכו' מכאן אמרו נתן מקצת מתנות וכו',** בפירש"י כתב דמכאן אמרו וכו', לא קאי על הא דנתן מקצת מתנות ונשפך הדם יביא דם אחר ויתחיל בתחילה, אלא קאי על הא דגמר מתנות שבפנים ונשפך הדם דא"צ לחזור ולעשות את זאת שגמר כיון דהוי כפרה בפנ"ע, וכ"נ בפי' רבינו אליקים, וכ"כ הריטב"א, - אך בפי' ר"ח משמע דקאי על הא דנתן מקצת מתנות ונשפך הדם יביא דם אחר ויתחיל בתחילה, דילפינן לה מדכתיב וכלה מכפר את הקדש זה לפני ולפנים, וכ"כ התור"פ, וכ"ה מבו' בד' התו"י והתוס' הרא"ש לקמן בסוגיין.[[464]](#footnote-465)

**נתן מקצת מתנות שבפנים וכו' יביא דם אחר ויתחיל בתחילה ממתנות שבפנים ר"א ור"ש אומרים ממקום שפסק הוא מתחיל,** בירושלמי אמרו דטעמא דר"א ור"ש הוא משום דכל אחד ואחד כפרה בפנ"ע, והיינו דעיקר הפלוגתא בזה היא דלר"מ המתנות דבפנים הוו כפרה בפנ"ע והמתנות דפרוכת הוו כפרה בפנ"ע והמתנות דבין הבדים הוו כפרה בפנ"ע, אך המתנות שבכל מקום הוו כפרה אחת, וכיון דהוו כפרה אחת בעינן שיהיו כולם מפר אחד, ולר"א ור"ש כל מתנה ומתנה הויא כפרה בפנ"ע, וע"כ מצי להביא פר לכל מתנה ומתנה, וכ"ה מבו' בד' הר"ש בנגעים פי"ד מ"י, וכ"כ המאירי לעיל ס' א' דר"א ור"ש ס"ל דכל הזאה והזאה נקראת הזאה בפנ"ע והיא מצוה בפנ"ע וכשנגמרה נגמרה, וכ"נ בד' התור"פ בסוגיין.

אך הנה לקמן בע"ב פליגי תנאי כשמביא כמה פרים, דלר"א ור"ש כולן מטמאין בגדים ונשרפין אבית הדשן, ולחכמים אין מטמאין בגדים ואין נשרפין אבית הדשן אלא האחרון הואיל וגמר בו הכפרה, והתוס' הרא"ש שם כתב דלטעמייהו אזלי דחכמים היינו ר"מ דס"ל דכל אחד ואחד כפרה בפנ"ע הילכך אחרון עיקר דגמר כפרה הוא, ור"א ור"ש לטעמייהו דאמרי ממקום שפסק הוא מתחיל אע"ג שמתנות שבמקום אחד כפרה אחת הן, הלכך לדידהו כפרה אחת הן וחשיבי כפר אחד וכולהו מטמאו, אך כמה מקמאי שם פירשו בע"א, ונתבאר בדף מס' 26, ומבו' בדבריו דטעמא דר"א ור"ש דממקום שפסק הוא מתחיל אי"ז משום דכל מתנה ומתנה הויא כפרה בפנ"ע, אלא אף דהמתנות שבמקום אחד הוו כפרה אחת, מ"מ מצי להביא פר לכל מתנה ומתנה, משום דחשבינן לכל הפרים כפר אחד, וע"כ הן מצטרפין לכפרה אחת,[[465]](#footnote-466) ור"מ דפליג הוא משום דס"ל דלא חשבינן לכל הפרים כחד, וע"כ לא מצי להביא פר בפנ"ע אלא לכל המתנות שבמקום אחד, משום דהוו כפרה בפנ"ע ומצי להביא לכל כפרה פר בפנ"ע, וכ"נ בפירש"י לקמן בע"ב ד"ה לר"מ וד"ה ולר"א ור"ש, ונתבאר בדף מס' 26 בהערה.

## מתנות דקרנות ודטהרו אם הוו כפרה אחת

בפירש"י בזבחים מ"ב ב' ד"ה בארבעה פרים כתב דאם נשפך הדם אחר מתנות דקרנות מביא פר אחר ומתחיל מהזאות דטהרו, משום דכל אחד כפרה בפנ"ע, ומבו' בדבריו דהמתנות דקרנות וההזאות דטהרו ב' כפרות הן, - אך התוס' שם מ"ב א' ד"ה כגון שפיגל ובמנחות ט"ז א' ד"ה כגון שפיגל כתבו דכל הזאות דמזבח הזהב חשיבי כפרה אחת,[[466]](#footnote-467) והוכיחו כן מהא דתניא לעיל וכפר את מקדש הקדש זו לפני ולפנים ואת אהל מועד זה היכל ואת המזבח כמשמעו ולא קתני כלל על טהרו, משמע דחשבינן לכל מתנות המזבח כפרה אחת,[[467]](#footnote-468) וכתבו דכן משמע מהא דתניא הכא דגמר מתנות שבהיכל ונשפך הדם יביא אחר ויתחיל בתחילה, ולא קתני דגמר לקרנות ונשפך הדם יביא אחר ויתחיל בטהרו, והיינו משום דחשבינן לכל מתנות המזבח ככפרה אחת,[[468]](#footnote-469) והגבו"א לעיל ס' א' כתב לדקדק כן מהא דתנן התם וכן במזבח הזהב ולא תני וכן בקרנות המזבח וכן בטהרו שכל אחד כפרה בפנ"ע.

הגבו"א לעיל שם כתב לדון דלמ"ד דאין מערבין לקרנות ומערבין לטהרו, בע"כ דהמתנות דקרנות והמתנות דטהרו הוו ב' כפרות, ועיי"ש שהוכיח דלא כן, דא"כ תיקשי למ"ד דמערבין לקרנות דמ"ט בעינן קרא למזבח דהוא כפרה בפנ"ע ואינו כפרה אחת עם המתנות הקודמות, הרי בלא"ה מוכח דהוא כפרה בפנ"ע שהרי בהזאות דבפנים ודכפורת הי' נותן מן הפר בפנ"ע ומן השעיר בפנ"ע ובמזבח היו מערבין.[[469]](#footnote-470)

## בחטאות הפנימיות אם מצי להביא פר בפנ"ע למתנות דמזבח

החזו"א בסימן קכ"ו סקל"ט כתב דהא דמצי ליתן מקצת מן המתנות מפר אחד ומקצת מפר אחר, הוא משום דעיקר הפר הוא לחובת היום, וע"כ שפיר מצי לצרף מכמה פרים, ועיי"ש שכתב לפ"ז דהיינו רק בפר ושעיר של יוהכ"פ, אך בפר העלם דבר ופר כהן משיח ושעיר ע"ז הבאין על חטא, אם נשפך הדם קודם שנתן על המזבח מביא אחר ומתחיל על הפרוכת, משום דהוי עיקר הבאתם על החטא וחטאת זו צריכה י"א הזאות, וא"א לצרף ב' בהמות לחטאת אחת,[[470]](#footnote-471) - וכ"כ בכ' הגרי"ז בזבחים ל"ט ב' דמהא דמביא כמה פרים וכמה שעירים נלמד דהא דמ"ג הזאות מעכבים ביוהכ"פ אינם דין בעצם הקרבן, דלהיתר הקרבן בעינן לכל ההזאות, אלא הוא דין בחובת היום, אבל בהתירא דקרבן אינם מעכבים כלל, וע"כ הוא דמצי להביא ד' פרים וד' שעירים, משום דעצם הקרבן א"צ כלל לכל ההזאות, ולא בעינן לכל ההזאות אלא לחובת היום, וה"ז מתקיים אף בכמה פרים וכמה שעירים, אך בפר העלם דבר וכו' א"א להביא פר אחר וליתן על המזבח, כיון דהתם העיכוב הוא בעצם הקרבן, והמתנות שנותן מחבירו אינם מועילות עליו,[[471]](#footnote-472) וכ"כ בכ' הגרי"ז במנחות ז' ב'.

אך הגבו"א בסוגיין נקט בפשיטות דגם בפר העלם דבר ופר כהן משיח ושעירי ע"ז אם נשפך הדם אחר מתנות דפרוכת יביא אחר ויתחיל במתנות שבמזבח, ואם נתן מקצת מתנות דפרוכת או מקצת מתנות דמזבח ונשפך הדם תליא בפלוגתא דתנאי אם יביא אחר ויתחיל בתחילה או ממקום שפסק הוא מתחיל, וכ"כ הקר"א בזבחים מ"ב א',[[472]](#footnote-473) והוכיח כן מסוגיית הגמ' שם, וזה לפ"מ שפירש"י שם בהא דפיגל בשחיטה דאיירי בכמה פרים, והרי הברייתא שם איירי גם בפר העלם דבר ופר כהן משיח, וכ"נ מסוגיית הגמ' שם מ"ב ב', עיי"ש,[[473]](#footnote-474) וכן משמע בל' הר"ש בנגעים פי"ד מ"י דבכל פרים הנשרפין מצי להביא כמה פרים.

בזבחים ק"י א' תנן דהזורק מקצת דמים בחוץ חייב, ובגמ' שם אמרו דאף לדעת ר"א דס"ל שם ק"ט ב' דאינו חייב עד שיקריב את כל הדמים, מ"מ מודה בדמים דחייב בזריקת מקצת דמים, דתניא ר"א ור"ש אומרים ממקום שפסק הוא מתחיל, ופירש"י דהיינו דמה"ט הוא חייב בחוץ אף בזריקת מקצת דמים דחטאות הפנימיות, אף דכל מתנותיהן מעכבות, כיון דבפנים אם נשפך הדם אחר שנתן מתנה אחת מהניא מתנה זו ומביא פר אחר ומתחיל ממקום שפסק, ומבו' דבכל חטאות הפנימיות מצי להביא כמה פרים.[[474]](#footnote-475)

ובס' מנח"א כתב בשם החזו"א שהשיב דכל הא דבחטאות הפנימיות א"א להביא כמה פרים הוא לדעת ר"מ דכשנשפך הדם באמצע המתנות יביא פר אחר ויתחיל מתחילת סדר מתנות זה, אך לדעת ר"א ור"ש דממקום שפסק הוא מתחיל אף בחטאות הפנימיות מצי להביא כמה פרים, ועיי"ש שכתב לפרש בזה למש"כ התוס' הרא"ש דלר"א ור"ש חשבינן לכל הפרים כחד, וע"כ שפיר מצינו להביא ב' פרים גם בחטאות הפנימיות, אך לדעת ר"מ דלא חשבינן לכל הפרים כחד, וכל הא דמצי להביא כמה פרים הוא משום דהמתנות שבכל מקום הוו כפרה בפנ"ע, והא דמעכבין זא"ז הוא רק בעבודת היום, י"ל דבחטאות הפנימיות דהא דמעכבן זא"ז הוא בהיתר הקרבן, א"א להביא ב' פרים.[[475]](#footnote-476)

**גמר את המתנות שבפנים ונשפך הדם יביא דם אחר ויתחיל בתחילה במתנות שבהיכל,** החזו"א בסימן קכ"ו סקל"ט נסתפק כשלא נשפך הדם אם אמרינן לו הבא שמינה לכתחילה להזאות ההיכל, וע"ד שאמרו במנחות ס"ד א' בחטאת ציבור, וכתב דכל שלא נשפך הדם מצוה בראשון,[[476]](#footnote-477) ועיי"ש שנסתפק דאף אם עבר והביא אחר והזה מן השני' ל"מ, דלא החשיבתן תורה לכפרות חלוקות אלא בנשפך.

**מדם חטאת הכפורים וכו' ר"מ סבר חטאת אחת אמרתי לך ולא ב' חטאות,** התו"י והתוס' הרא"ש הק' שהרי לעיל נפקא לן מדכתיב וכלה מכפר את הקדש, וכתבו דמוקמינן לה לדרשא אחריתי, - אמנם הנה לפ"מ שפירש"י לעיל דמה שאמרו דמכאן אמרו וכו', לא קאי על הא דנתן מקצת מתנות ונשפך הדם יביא דם אחר ויתחיל בתחילה, ניחא, דזהו שאמרו דהא דיביא דם אחר ויתחיל בתחילה ילפינן לה מהך קרא דחטאת אחת אמרתי לך, וכ"כ הריטב"א לעיל שם.[[477]](#footnote-478)

כ"ו סיון פ"ג

דף מס' 26

**ס"א א' - נתן מקצת מתנות שבפנים וכו',** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דל"ד נקט שבפנים, שלא הי' נכנס בפנים אלא הי' עומד בשער ניקנור ומכוון כנגד בית קה"ק, וכ"כ בפירש"י במנחות כ"ז ב' ד"ה ושבמצורע, והתוס' שם ע"ד ב' ד"ה איכא מתנות, והר"ש והרא"ש בנגעים פי"ד מ"י, - אך בפירש"י מכת"י במנחות ע"ד ב' ד"ה מתנות כתב דהי' מזה על הפרוכת, וכ"נ בדבריו לעיל כ"ד א' ד"ה ושבמצורע, וצ"ע.

## מתן בהונות דמצורע אם הוי מכלל הקרבת הקרבן

**גמר מתנות שבהיכל ונשפך הלוג יביא לוג אחר ויתחיל בתחילה במתנות שבבהונות,** בס' משנת יעקב פ"ה ממחו"כ ה"ב כתב בשם הגרי"ז שהוכיח מזה דמתן בהונות אינו רק דין טהרה, אלא הוי ג"כ מכלל הקרבת הקרבן,[[478]](#footnote-479) דאל"כ היאך הוא מביא לוג אחר ומתחיל בבהונות, הרי לא נעשית בלוג זה הקרבה כלל, ועיי"ש שכתב להוכיח כן גם ממשה"ק התוס' בזבחים מ"ט א' ד"ה לפי שיצא דלמ"ד דכללו גמר מיני' יהיו כל אשמות טעונין מתן בהונות, ואם מתן בהונות אינו אלא דין טהרה, מה מקום יש ללמוד ממצורע דה"נ בשאר אשמות כאשם גזילות וכו' יהיו טעונין מתן בהונות, הרי התם ליכא כלל גברא דצריך טהרה,[[479]](#footnote-480) ובע"כ דמתן בהונות הוא מכלל הקרבת הקרבן, דדינא הוא באשם מצורע דהקרבתו היא גם ע"י מתן בהונות, עיי"ש.[[480]](#footnote-481)

## אם מתנות הראש דמצורע מעכבות

**דברי הכל מתנות הראש לא מעכבות,** בזבחים ו' ב' נחלקו בהא דכתיב והנותר בשמן אשר על כף וגו' לכפר עליו לפני ד', דלר"ע אם נתן כיפר ואם לא נתן לא כפר, ולריב"נ שיירי מצוה הן בין ניתן בין שלא ניתן כיפר ומעלין עליו כאילו לא כיפר ומפרשינן לה דהיינו דכיפר מתן בהונות ולא כיפר מתנות הראש, ופירש"י דהיינו דלריב"נ יביא לוג אחר ויתן מתנות הראש ולר"ע צריך להתחיל בבהונות, והתוס' שם ובסוגיין הק' דזה דלא כמו שאמרו הכא דמתנות הראש לא מעכבות, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' בסוגיין כתבו דלריב"נ אין מתנות הראש מעכבות, ומה שאמרו דלא כיפר מתנות הראש היינו דלא כיפר קמי שמיא, ובפי' קמא כתבו דהא דלא כיפר מתנות הראש היינו שחיסר מצוה ולא עשאה כמאמרה, וכ"כ התוס' שם בתחילת דבריהם. - **ב** התוס' שם כתבו דמה שאמרו הכא דמתנות הראש לא מעכבי היינו דכיון שקיבל מדם האשם ומן השמן על הבהונות אינו קרוי עוד מחו"כ אלא מותר לאכול בקדשים וליכנס למקדש, דמתן שמן נמי קרוי קרבן.[[481]](#footnote-482) - **ג** הרמב"ם בפ"ד ממחו"כ ה"ב כתב דאם לא נתן מתנות הראש לא כיפר, ובפ"ה ה"ה כתב דאם גמר הבהונות ואח"כ נשפך הלוג וכו' א"צ להביא לוג אחר שמתנת השמן אינה מעכבת, והמהר"י קורקוס שם כתב בדעתו דכשהם בעין ולא נתן לא כיפר, אבל כשנשפכו אינם מעכבות,[[482]](#footnote-483) ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ובמש"כ הקר"א בזבחים ו' ב' והאבהא"ז בהל' מחו"כ שם, ואכמ"ל.

## אשם מצורע ששחטו שלא לשמו

**אשם מצורע ששחטו שלא לשמו באנו למחלוקת ר"מ ור"א ור"ש וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דלר"מ דעבודה שלא נגמרה הרי היא כמי שאינה, אף זו הואיל ולא נגמרה שהרי לא עלתה לשם חובה אע"פ שנתן ממנו לבהונות ה"ה כמי שאינה ויביא אשם אחר, ולר"א ור"ש דממקום שפסק הוא מתחיל ולא אמר דכמאן דליתא דמיא,[[483]](#footnote-484) ה"נ חשיבא היא וא"א לגמרה באחר דכתיב כבש אחד אשם אשם אחד אמרתי לך ולא ב' אשמות וע"כ אין לו תקנה.

והתוס' הרא"ש הק' על מש"כ רש"י דנתן מתן בהונות, שהרי כיון שנשחט שלא לשמו מתן בהונות כמאן דליתנהו דמי ולא מיקרי התחלת עבודה, והו"ל למינקט תנופה שנעשית קודם שחיטה, - ובקונט' הגרי"ז כתב בדעת רש"י דאף שאין האשם עולה לו לשם חובה ולטהרת צרעתו, מ"מ שייך גבי' מתן בהונות, והיינו משום דגם כששחטו שלא לשמו שם אשם מצורע בי', דמה"ט הוא דטעון נסכים כמו שאמרו במנחות פ"ט ב', וע"כ שייך בו דין מתן בהונות, ועיי"ש שכתב לפ"ז דבאמת המתן בהונות עולה לו להכשרו וא"צ לעשותן שנית, דאף דלא עלה לו האשם לחובתו, מ"מ כיון דשייך ממנו מתן בהונות, הרי הן עולין לו להכשרו וממילא דלא שייך לעשותן שנית, והאשם שמקריב אח"כ צריך רק לזרוק ממנו על המזבח ולא לבהונות,[[484]](#footnote-485) ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

התוס' הק' על פירש"י דכיון שנשחט שלא לשמו ולא עלה לבעלים לשם חובה, מה שייך הכא אשם אחד אמר רחמנא ולא ב' אשמות הרי כל מה שנתן ממנו כמאן דליתי' דמי, - והגבו"א כתב לישב דאף דלא עלה לבעלים מ"מ לא אמרינן דכמאן דליתי' דמי כיון דטעון נסכים כדין אשם מצורע, והרי דשם אשם מצורע עליו, וע"כ שפיר שייך לומר בו אשם אחד אמר רחמנא ולא ב' אשמות, כיון דהראשון שנשחט שלא לשמו דין תורת אשם מצורע עליו, ועמש"כ בזה הרש"ש.

## אשם מצורע שנשפך דמו קודם מתן בהונות

בפי' ר"ח גריס אשם מצורע שנשפך דמו קודם מתן בהונות באנו למחלוקת וכו', ועיי"ש שפירש דהיינו דלר"מ מביא אשם אחר, ולר"א ור"ש אין לו תקנה אין לו תקנה דכל אשם שלא נזרק דמו על גבי המזבח לא הוכשר לאכילה,[[485]](#footnote-486) והחזו"א בנגעים סימן י"ב סקי"ד כתב לפרש בזה דהיינו דאע"ג דבלוג יכול להביא לוג אחר דמתן ז' ומתן בהונות ב' כפרות נינהו, מ"מ א"א להביא אשם בלא מתן דם למזבח דאין קרבן בלא דם למזבח, וע"כ בע"כ דמתן דם למזבח ולבהונות כפרה אחת הן, וע"כ לר"א ור"ש דא"א לכפול כפרה ב' פעמים אין לו תקנה,[[486]](#footnote-487) שא"א להקריב מן האשם השני למזבח דכפרה זו כבר נתכפר המצורע ואין אשם בלא מצורע.

אך התוס' הרא"ש תמה ע"ד הר"ח, דעד כאן לא קאמרי ר"א ור"ש אלא בעבודות המכשירות את הזבח, וכן נמי במתנות מצורע מתחיל ממקום שפסק, אבל בעבודת הדם שעל המזבח מודו שצריך ליתן להכשיר את הזבח ואח"כ יתחיל מתנות מצורע ממקום שפסק, - ועיי"ש שהביא מש"כ התו"י בשם רשב"ם דאיירי כשנשפך הדם קודם גמר מתן בהונות, דלר"מ יביא אחר ויתחיל בתחילה, ולר"א ור"ש מתחיל ממקום שפסק.

**אשם מצורע וכו' או שלא נתן מדמו לגבי בהונות ה"ז עולה לגבי מזבח,** בס' משנת יעקב בפ"ה ממחו"כ ה"ב הק' דאם מתן בהונות הוי מכלל הקרבת הקרבן, א"כ מ"ט כשלא נתן מדמו לגבי בהונות עולה לגבי מזבח, הרי מחסר מתן בהונות להכשר הקרבתו, ול"ד להא דכל הניתנין על מזבח החיצון אם נתן מתנה אחת כיפר, דהתם נתן מ"מ על המזבח מתנה אחת, ומשא"כ הכא דלא נתן כלום על הבהונות, וכתב בשם החזו"א דמוכח מזה דמתן בהונות אינו אלא דין דטהרה, וע"כ אף כשלא נתן מדמו לגבי בהונות ה"ז עולה לגבי המזבח, ובשם הגרי"ז כתב דאף דמתן בהונות הוי מכלל הקרבת הקרבן, מ"מ גם כשלא נתן מדמו על הבהונות עולה לגבי מזבח, דנעשה כאשם סתם, ודמי להא דכששחטו שלא לשמו עולה לגבי מזבח אף שאינו מטהר, וזהו דתני לה בהדדי, והוכיח כן מהא דאיצריך לאשמועינן דטעון נסכים, והיינו משום דס"ד דהו"ל כאשם סתם דאינו טעון נסכים, וקמ"ל דאפ"ה הוא טעון נסכים, וזה כמו שאמרו במנחות פ"ט ב' דאשם מצורע ששחטו שלא לשמו טעון נסכים שאם אי אתה אומר כן פסלתו.

## קבלת דם אשם מצורע ביד

**ולקח מדם האשם וכו' אף לקיחה בעצמו של כהן וכו' ב' כהנים מקבלין את דמו אחד ביד ואחד בכלי,** המקד"ד בסימן י"ב סק"ו נסתפק אם אותה קבלה שמקבל ביד למתן בהונות יש לה דין קבלה לכל דבר, ובעינן שתהא בצפון, וגם בעינן שתהא מהפר ואם נשפך הדם על הרצפה ל"מ, וגם אם נעשה האשם בע"מ קודם קבלה זו פסול, ובכ' הגרי"ז במנחות ז' ב' נקט דחשיבא כעבודת קבלה, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם בפ"ד ממחו"כ ה"ב והמהר"י קורקוס שם דהויא עבודת קבלה ומה"ט הוא דבעיא ימין, עיי"ש, - ועמש"כ בזה בחי' רא"ל ח"ב סימן י"ח.

## טעם הפלוגתא אם כל הפרים מטמאין בגדים ונשרפין בבית הדשן

**וכולן מטמאין וכו' דברי ר"א ור"ש וחכ"א אין מטמאין וכו' אלא האחרון הואיל וגמר בו כפרה,** בביאור הפלוגתא בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפי' ר"ח כתב דאיירי כשנשפך הדם קודם שהשלים ההזאות, דלר"א ור"ש דהשני מתחיל ממקום שפסק דמו של ראשון נמצא דהכפרה היא בכולן וע"כ כולן נשרפין, אך לר"מ דהשני מתחיל בהזאות בפנים כבר בטל הראשון ואינו נשרף אלא אחרון שנגמרה בו הכפרה, ומשמע דאיירי כשנשפך הדם קודם שהשלים ההזאות שבפנים, וע"כ הוא דלר"מ דמביא פר אחר ומתחיל בתחילה במתנות שבפנים נמצא דליכא כפרה כלל בפר הראשון,[[487]](#footnote-488) וכ"נ בפי' רבינו אליקים, וכ"כ הריטב"א בשם י"מ, וכן פירשו התו"י והתור"פ בתחילת דבריהם. - **ב** התו"י כתבו דמשמע דאיירי אף כשנשפך הדם אחר שגמר מתנות שבפנים דלכו"ע ממקום שפסק הוא מתחיל, וכאשר כ"ה להדיא בפירש"י דאיירי כשהביא פר אחד להזאות שבפנים ואחד לפרוכת ואחד למתנות המזבח, ומה שנחלקו אם כולן מטמאין בגדים וכו' אי"ז לטעמייהו, וטעמא דרבנן דאין מטמאין בגדים וכו' הוא משום דהפרים הראשונים כיון שנדחית כפרתן ידחה הלכתן, ועד"ז כתבו התור"פ והריטב"א. - **ג** התוס' הרא"ש כתב דלטעמייהו אזלי, דר"מ דס"ל כל אחד ואחד כפרה בפנ"ע הלכך אחרון עיקר דגמר כפרה הוא, ור"א ור"ש לטעמייהו דאמרי ממקום שפסק הוא מתחיל אע"ג שמתנות שבמקום אחד כפרה אחת הן הלכך לדידהו כפרה אחת הן וחשיבי כפר אחד וכולהו מטמאו, ועמש"נ לפרש בזה בדף מס' 25.

המהר"י קורקוס בפ"ה מעיוהכ"פ ה"ט כתב דלרבנן דאין נשרף בבית הדשן אלא האחרון, הוי דין הראשון כפסוהמ"ק, והמקד"ד בסימן כ"ג סק"ג נסתפק בזה אם דינם כפסוהמ"ק,[[488]](#footnote-489) או דאינם כפסוהמ"ק ואין טעונין שריפה וסגי להו בקבורה, ועיי"ש שכתב די"ל דמותרים לגמרי בהנאה, דכיון דליכא עלייהו שום מצוה הוו כעצמות קדשים שפירשו קודם זריקה דאתא זריקה ושרינהו אפילו למיעבד בהו קתא דסכינא.

בתוספתא בנגעים פ"ט ה"ד תניא בדין נשפך הלוג והביא לוג אחר, דכולן אין נאכלין חוץ מן האחרון שהוא נאכל, ר"א ור"ש אומרין כולן היו נאכלין, והמקד"ד בסימן כ"ג סק"ג כתב דאזלי לטעמייהו הכא, דלרבנן דס"ל דאין מטמאין בגדים ואין נשרפין בבית הדשן אלא אחרון שבו נגמר הכפרה ה"נ אין המתנות מועילות אלא להאחרון וע"כ אינו נאכל רק האחרון, אך לר"א ור"ש דס"ל דכולן מטמאין בגדים ונשרפין בבית הדשן, ה"נ מועילות המתנות לכולן להתירן באכילה,

## אם מקטירין את אימורי הפרים הראשונים

האו"ש בפ"א מפסוהמ"ק ה"ל כתב דנפ"מ עוד בפלוגתייהו הוא בדין הקטרת אימורים, דלר"א ור"ש דכולן מטמאין בגדים ונשרפין אבית הדשן, ה"נ מקטיר כל האימורים לגבי מזבח,[[489]](#footnote-490) אך לחכמים דאין מטמאין בגדים ואין נשרפין אבית הדשן אלא אחרון, אף אינו מקטיר רק את האימורי האחרון שנתן מתנותיו על מזבח הפנימי, - אך המנ"ח בהגהת הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ כתב בפשיטות דמקריבין את האימורים מכל הפרים דכיון דכל אחד כיפר בפנ"ע, וכ"כ האחיעזר בח"ב סו"ס ה' והחזו"א בזבחים סימן י"ב סק"ז וקמא סימן ל"א סק"א, - ועמש"כ בזה המקד"ד בסימן כ"ג סק"ג.[[490]](#footnote-491)

האחיעזר שם כתב דאף דמקטירין את אימורי הפרים הראשונים, היינו אחר שהזה את כל ההזאות דכל הפרים, אך כל זמן שלא הזה כל ההזאות אין מקטירין את האימורים של הראשונים, משום דאם חיסר אחת מן המתנות לא עשה ולא כלום, וה"נ כשנשפך הדם ולא שחט פר אחר להשלים הזאות, אין מקטירין את האימורים, ורק כשהזה את כל ההזאות מקטירין את האימורים, משום דהזאות הפרים מצטרפות לכפרה וחשבינן להו כזריקה אחת להתיר האימורים של כל פר ופר, עיי"ש,[[491]](#footnote-492) וכ"כ החזו"א בקמא שם.

## היכא דאיכא כמה שעירים לעזאזל איזה מהן משלח

**בעא מיני' רבא מר"נ כמה שעירים משלח,** התוס' הרא"ש כתב בפי' קמא דלא מיבע"ל אלא לר"א ור"ש דכולן מטמאין בגדים, אך לרבנן כ"ה דאינו מטמא אלא אחרון ה"נ אינו משלח אלא אחרון, - אך בפי' בתרא כתב דמיבע"ל אף לרבנן, דאע"ג דאינו מטמא אלא אחרון משום דאיתרע ריעותא בראשונים שנשפך דמן קודם גמר המתנה, וע"כ עדיף האחרון דלא איתרע בי' ריעותא וגמר בו כפרה, מ"מ לענין שעיר המשתלח דלא איתרע בי' ריעותא מיבע"ל אם משלח את כולן.[[492]](#footnote-493)

החזו"א בסימן קכ"ז סוסק"ו כתב דלא מיבע"ל אלא למ"ד דבע"ח אינם נדחין, דלמ"ד דבע"ח נדחין הרי כבר נדחו השעירים הראשונים, שהרי אין ראויין לוידוי ולשילוח עד שיכלה כפרת דמים, - אך בס' חסד לאברהם בפ"ה מעיוהכ"פ ה"ה בתחילת דבריו נקט דאתיא אף כמ"ד דבע"ח נדחין, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה.[[493]](#footnote-494)

**וכי עדרו שורף,** למש"כ התוס' הרא"ש לעיל דטעמא דר"א ור"ש דכולן נשרפין הוא משום דכפרה אחת הן וחשיבי כפר אחד, מבו' דצד האיבעיא דכולן משתלחין הוא ג"כ מה"ט דכפרה אחת הן וחשיבי כשעיר אחד, וכ"ה מבו' בתו"ד התוס' הרא"ש דהצד דכולן משתלחין הוא משום דכולהו חדא כפרה היא.[[494]](#footnote-495)

**הכא כתיב אותו,** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דמדכתיב אותו בלשון יחיד משמע אחד ולא יותר, והריטב"א כתב דהאחרים ירעו עד שיסתאבו ויפלו דמיהן לנדבה, והמקד"ד בסימן כ"ד סוסק"ו עמד בזה, דאף דדין השילוח הוא רק על שעיר אחד, מ"מ חשיב דנתכפר בכל השעירים, ולר' יהודה דס"ל לעיל מ' ב' דיעמד חי לפני ד' לכפר עליו דזקוק לעמוד חי עד מתן דמו של חבירו, הרי הוי הכפרה דכל שעיר במה שהי' עומד חי בשעת מתן דמו של חבירו, וא"כ אף דאינו משלח אלא אחד משום דכתיב אותו, מ"מ מ"ט יהא בשאר השעירים דין רעי', דדין רעי' הוא רק כשהפריש קרבן ולא נתכפר בו דהוי מותר חטאת ואזיל לנדבה, אך הכא שנתכפר בכולן מ"ט יפלו לנדבה,[[495]](#footnote-496) ועמש"כ בזה בס' מנח"א.

המקד"ד שם לעיל מינה נסתפק אם כ"ה דאינו משלח אלא שעיר אחד ה"נ אינו מתודה אלא על שעיר אחד, או דצריך וידוי על כל השעירים, כ"ה דלר"א ור"ש כולן טעונין שריפה, - ולכאו' ממש"כ הריטב"א דהאחרים ירעו עד שיסתאבו ויפלו דמיהן לנדבה, מבו' דאינו מתודה על שאר השעירים, דא"כ ודאי דהוה חשבינן שנעשית הכפרה בכולן ול"ה בהן דין רעי', וצ"ע.

בירושלמי בפירקין ה"ד ולקמן פ"ו ה"א אמרו דפליגי ר' זעירא ור' הילא בהגריל ג' זוגות ליתן מאחד על הבדים מאחד על הפרוכת מאחד על מזבח הזהב איזה מהן משתלח, דלר' זעירא לכפר עליו את שהוא מכפר בו חבירו משתלח את שאינו מכפר אין חבירו משתלח, ולר' הילא לכפר עליו את שהוא גומר בו כל הכפרה חבירו משתלח את שאינו גומר בו כל הכפרה אין חבירו משתלח, ואמרו שם דע"ד דר' זעירא שלשתן משתלחין, וע"ד דר' הילא אינו משתלח אלא אחרון בלבד, ולכאו' הוא דלא כמו שאמרו הכא דאין משתלח אלא אחד מדכתיב אותו, ולכאו' ליכא נפ"מ אם הביא מתחילה זוג אחד ונשפך וכו' או שהביא מתחילה ג' זוגות.

**ראשון משלח,** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דס"ל דלא שייך טעמא דגמר כפרה אלא בשעיר הפנימי שנעשה בו הכפרה, ומשא"כ בשעיר המשתלח שכולם עומדין ולא נעשה בשום אחד מקצת כפרה, - ומבו' מדבריהם דאף דכל שעיר הי' עומד עד מתן דמו של חבירו, מ"מ לא חשיב כלל שנעשית בו כפרה, דכל עיקר הכפרה דשעיר המשתלח היא בוידויו ובשילוחו, ובזה מתפרש מש"כ הריטב"א דשאר השעירים ירעו ויפלו דמיהן לנדבה.

התו"י כתבו בשם ה"ר אלחנן שהק' דממתניתין בריש פירקין דלקמן יש ללמוד דראשון משלח, דתנן התם מת אחד מהם יביא שנים ויגריל עליהם ויאמר אם של שם מת זה שעלה עליו הגורל לשם יתקיים תחתיו כו' והשני ירעה, והרי דהראשון משתלח, וכתבו דמצינו למידחי דהא דהשני ירעה הוא שני שבזוג ראשון והשני שבזוג אחרון ישתלח, כדמפרש לה ר' יוחנן לקמן ס"ד א', וכ"כ הריטב"א.

ובס' זכותא דאברהם הק' דא"כ מ"ט לא מייתינן הכא לפלוגתא דרב ור' יוחנן דלקמן ס"ד א' דפליגי אם שני שבזוג שני ירעה או שני שבזוג ראשון ירעה,[[496]](#footnote-497) ועיי"ש שכתב לישב בזה בע"א דשאני התם דמת השעיר של שם קודם שחיטה, ומשא"כ הכא שנשפך דמו אחר שנתנו מדמו בפנים, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.

ולכאו' י"ל על דרכו בע"א, דהרי טעמא דרב שימי דהאחרון משתלח הוא הואיל וגמר בו כפרה, ובההיא דלקמן דמת השעיר של שם והביא זוג אחר ליכא למימר דגמר הכפרה היא בשעיר המשתלח השני, שהרי השעיר המשתלח הראשון עומד כנגד השעיר של שם השני, וודאי דבשעיר זה מתקיים דינא דיעמד חי דצריך לעמוד חי עד שעת מתן דמים,[[497]](#footnote-498) ונמצא דנעשית כל הכפרה ע"י השעיר הראשון, ומשא"כ הכא שנתקיימה ההקרבה ע"י ג' השעירים, הרי דגם ג' השעירים דלעזאזל עומד כל אחד כנגד השעיר של שם שכנגדו,[[498]](#footnote-499) וכשנותן על המזבח מהשעיר השלישי מתקיים דינא דיעמד חי ע"י השעיר לעזאזל השלישי, ונמצא דהויא גמר הכפרה בשלישי.

ולכאו' הוא מוכח כן, שהרי מעיקרא בעי רבא דשמא כל השעירים משתלחין, והתוס' הרא"ש כתב בפי' בתרא דמיבע"ל אף לרבנן, ובירושלמי בפירקין ה"ד ולקמן פ"ו ה"א אמרו דלדעת ר' זעירא אם הגריל על ג' זוגות ליתן מאחד על בין הבדים וכו' כולן משתלחין, ותיקשי מהא דתנן לקמן דהשני ירעה והרי דאין משתלח אלא שעיר אחד,[[499]](#footnote-500) ובע"כ דשאני התם דרק אחד מן השעירים עומד כנגד השעיר של שם, ומשא"כ הכא דכל אחד מן השעירים עומד כנגד השעיר של שם שכנגדו, וע"כ י"ל דכולן משתלחין, ושו"ר עד"ז בס' בד קדש סימן נ"ח.

ובד' התו"י והריטב"א שעמדו בזה,[[500]](#footnote-501) העירו די"ל דודאי דמודו דל"ד דינא דהכא דנעשית הכפרה בכל השעירים לדינא דהתם דנעשית הכפרה בשעיר אחד, וכ"ה מוכרח, דאל"כ מ"ט לא הקשו לרב שימי דהאחרון משתלח מהא דתניא דהשני ירעה, ובע"כ דשאני הכא נעשית הכפרה בכל השעירים וע"כ האחרון משתלח, ולא קשיא להו אלא בהא דפריך דרב פפי מאי קסבר, והיינו דאף דלא ס"ל לה"ט שבו גמר כפרה, מ"מ מ"ט הראשון משתלח ולא מצי לשלח איזה מהן שירצה, וע"ז הק' שהרי מתניתין היא דהשני שבזוג שני ידחה והרי דהראשון משתלח, וא"כ ה"נ הכא הראשון משתלח.

המנ"ח בהגה' הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ ה"ט עמד בד' הרמב"ם שהשמיט להך דינא אם ראשון משלח או אחרון משלח, ועמש"כ בזה באורך בס' חסד לאברהם שם ה"ה, ובמש"כ בס' בד קדש סימן נ"ח.

**ואם הי' שני מובחר ממנו יביאנו,** התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א כתבו דלגבי שעיר ליכא נפ"מ אם השני מובחר כיון דאינו אלא לשילוח, ול"ד לפסח שאכילתו מצוה, והריטב"א הוסיף דגם יש בו אימורים למזבח, וע"כ בעינן שיהא מן המובחר, - והתוס' לקמן ס"ד ב' ד"ה ואם הי' נסתפקו בזה אם גם בשעיר המשתלח אמרינן דאם הי' שני מובחר יביאנו, או דלא שייך הך מילתא אלא בגבולין או בעזרה,[[501]](#footnote-502) אבל בשעיר המשתלח ובשעיר הפנימי הנשרף חוץ לג' מחנות אפי' אם הי' שני מובחר ממנו מצוה בראשון.[[502]](#footnote-503)

1. הריטב"א לקמן שם כתב דהיינו דשאני בהולכת הכף דלא בעיא כלי אלא משום דלא אפשר, וצ"ב, ועמש"כ החזון יחזקאל בפ"ב ה"י בסו"ד לפרש לדבריו. [↑](#footnote-ref-2)
2. המים חיים שם תמה ע"ז מכ"ד דמבו' דהולכה בשמאל פסולה מה"ת, ותמה עוד ממה שאמרו במנחות כ"ה א' דעון שמאל הותר מכללו ביוהכ"פ, ואם הולכה בשמאל אינה פסולה אלא מדרבנן, היכן הותר עון שמאל, והמהר"י קורקוס שם הוכיח מהתם גם דלא כמש"כ שם דהולכת כף אינה עיקר כפרה, ועיי"ש שהביא מד' הירושלמי בפירקין דהולכת שמאל הויא כהולכת זר דפסולה, ואפ"ה מכשרינן הכא בשמאל משום דא"א בענין אחר. [↑](#footnote-ref-3)
3. לא נתפרש בדבריהם מהיכן משמע כן, ומשמעות הלשון דהוא ממה שאמרו דהכא מחתה דקטורת, ומשמע דהיו מקטירין בתוכה, אך צע"ג דמה שאמרו דהכא מחתה דקטורת לא קאי כלל על המחתה שהי' מכניס לפנים שהי' מקטיר בתוכה, אלא על המחתה שהיו הקטורת בה והי' חופן מתוכה, ושמא מכוון דבריהם הוא למה שאמרו היכי לעביד וכו' ולחתי' למחתה התם, ומשמע דצריך להניח את המחתה על הקרקע וליתן את הקטורת בתוכה, - והריטב"א כתב דכן נראה במשנתינו, ושמא מכוון דבריו הוא להא דתנן לקמן נ"ב ב' דנותן את המחתה בין שני הבדים צבר את הקטרת ע"ג גחלים. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש שכתב דה"נ לכהן קטן ביותר היו מכינים מחתה קטנה מג' קבין, וזה דלא כמש"כ בפי' רבינו אליקים לעיל מ"ג ב' דהא דהי' מכניס במחתה של ג' קבין הוא מהלמ"מ. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכ"כ היחוסי תנו"א גם בע' יהושע בן גמלא, דאף דכולן שימשו בכהונה גדולה לא היו כהנים גדולים דקי"ל ראשון חוזר לעבודתו שני אינו ראוי לא לכה"ג ולא לכה"ד. [↑](#footnote-ref-6)
6. בפירש"י הביא מירושלמי דהיינו משום דכל כבודה בת מלך פנימה ממשבצות זהב לבושה דאשה צנועה ראוי' לצאת ממנה כה"ג הלבוש משבצות זהב, והמהר"ל בנתיבות עולם נתיב הצניעות פ"א כתב דהיינו משום דהצניעות בפרט מביא זרע פנימי נסתר קדוש שהוא משמש לפני ולפנים בכהונה גדולה במקום שאין ראוי לאחר להיות נכנס לפני ולפנים למקום קדוש, וראוי אל זה בפרט הצניעות שיזכה לזרע קדוש כמו זה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש להוסיף מש"כ התו"י לקמן מ"ט א' והתוס' הרא"ש לקמן מ"ח א' דהחפינה השני' אינה עיקר עבודה, ונתבאר בדף מס' 7. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועיי"ש שהוכיח כן עוד ממה שאמר לעיל בסוגיין דזו מרובה וזו מועטת ואפי' שניהן שוין וכו', ואם איתא דלעולם הקטן שבכהנים לא החסיר וישמעאל בן קמחית לא העדיף והכף לעולם אחת, הרי לעולם זו מרובה וזו מועטת, ועוד, דהרי למ"ד דהא דכך היתה מידתה היינו דאם רוצה לעשות לה מידה עושה ודאי לא הי' בה נס, דא"כ הי' מגרע כחו של נס אילו הי' עושה מידה ידועה למלא חפניו, והיאך יתכן במה שלא נודע בו נס שיתרץ בעל הגמ' ויאמר דהי' בו נס כדי לתרץ דבר מסותם שבמשנה דאית לי' פתרי בלא"ה, ואיהו נמי אשכח לה פי' בלא נס. [↑](#footnote-ref-9)
9. המלבי"ם שם כתב דהא דאינו קומץ אלא בג' אצבעות, הוא משום דצריך למחוק בגודל ובאצבע קטנה, ועיי"ש שכתב לפ"ז דכל הא דהוא קומץ בג' אצבעות הוא במנחות האפויות, אך במנחת סולת דא"צ למחוק, וכמו שפירש"י הכא דבירוצי' נופלין מאליהן, הי' קומץ בכל אצבעותיו, ועיי"ש שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך בד' הקרית ספר שם נראה שפירש בד' הרמב"ם דקומץ בג' אצבעותיו, וכ"כ המער"ק שם, וכ"כ בתשו' הרדב"ז סימן תשי"ב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועיי"ש שכתב דהוא דלא כמו שפירש"י לקמן שם ובמנחות י"א א' דהא דכדקמצי אינשי היינו דמכניס צידן של אצבעותיו למטה, אלא היינו שקומץ בכל אצבעותיו, וכן עמד בזה הרע"ב במנחות שם, - והמער"ק שם והליקוטי הלכות במנחות י"א עמדו עוד בזה מהא דתניא הכא דמלא קומצו כדקמצי אינשי הא כיצד חופה ג' אצבעותיו, והרי דכדקמצי אינשי הוא בג' אצבעותיו, אך כבר כתב הדק"ס דל"ג הכא להא דכדקמצי אינשי. [↑](#footnote-ref-12)
12. הקרבן אהרן בתו"כ דיבורא דנדבה פ"ט ה"ו כתב דהרמב"ם סמך על התו"כ שם דתניא דחופה את פס ידו, ויש להוסיף דכ"ה בירושלמי בפירקין, אך הראב"ד ורבינו הלל גרסי בתו"כ שם דחופה ג' אצבעותיו על פס ידו, וכן הגי' הגר"א שם, - אך הנה אי"ז מתישב למש"נ להלן מד' הרע"ב דטעמא דהרמב"ם דאי"ז עבודה קשה, הוא משום דהי' קומץ כדקמצי אינשי ולא הי' מוחק כלל, וזה דלא כדתניא בתו"כ שם דהי' מוחק מלמעלה ומלמטה, ועמד ע"ז השיח יצחק לעיל י"ט א'. [↑](#footnote-ref-13)
13. והעירו דהוא מוכח כן, דאם אין המחיקה גמר מעשה הקמיצה, היאך מהני המחיקה לקבוע מה הוי בכלל הקומץ ומה אינו בכלל הקומץ, ואין לומר דמעיקרא כשקמץ נקבע מהו הקומץ והמחיקה אינו אלא כדי להוציא את מה שאינו בכלל הקומץ, שהרי ודאי א"א לצמצם במעשה המחיקה, וא"כ הרי יתכן דיצא ע"י המחיקה חלק שהוא בכלל הקומץ או איפכא, ובע"כ דהמחיקה הויא גמר מעשה הקמיצה והיא מועלת לקבוע מה הוי בכלל הקומץ. [↑](#footnote-ref-14)
14. וכ"ה מבו' ממש"כ הראב"ד דא"א לקמוץ בכל אצבעותיו משום דצריך לאגודל ולזרת למחוק, ונתבאר לעיל, והרי בעינן שתהא המחיקה ע"י הכהן הקומץ עצמו בידו הימנית. [↑](#footnote-ref-15)
15. האפיקי ים בח"ב סימן ל' בהשמטות כתב דהא דקומץ היתר פסול אינו פסול במעשה הקמיצה עצמה אלא בהקטרה שפסול להקטיר יתר, וכדחזינן דאם קמצו מבורץ הי' מוחק בגודלו מלמעלה ובאצבע קטנה מלמטה, - ודבריו צ"ע, דודאי דקומץ היתר הוא פסול במעשה הקמיצה, והא דמהני כשמוחק בגודלו וכו' הוא משום דהמחיקה הויא גמר מעשה הקמיצה, וכדחזינן דהויא בימינו, ואף ל"מ שימחוק כהן אחר. [↑](#footnote-ref-16)
16. אך בתשו' רדב"ז סימן תשכ"ב פירש לד' הרמב"ם דמש"כ דאי"ז מעבודות קשות שבמקדש היינו בקמיצת מנחת הסולת, משום דהסולת היתר נופל מיד בלא קושי, אך במחבת ומרחשת שנקמצות אחר אפי' הדבר נראה לעין שיהיא עבודה קשה שלא יהי' חסר או יתר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-17)
17. ובזה יש לפרש למה שהשמיט הרמב"ם להא דלא יעשה מדה לקומץ, ועמד ע"ז הרש"ש בסוגיין, והיינו משום דכל הא דס"ד דיעשה מדה לקומץ הוא רק למ"ד דקומץ בג' אצבעותיו ויש מדה מסוימת לקומץ דהוא כפי מה שמחזיק בג' אצבעותיו, דמה"ט צריך למחוק את היוצא בצידי אצבעותיו, וע"כ מצי למעבד מדה לקומץ, אך לפ"מ דקי"ל דכדקמצי אינשי, ואין מדה מסוימת לקומץ, שהרי גם מה שיוצא בצידי אצבעותיו הוי בכלל הקומץ, ותליא מידת הקומץ אם בפועל יצא מצידי אצבעותיו, א"א לעשות מדה לקומץ. [↑](#footnote-ref-18)
18. וי"ל עוד דלמש"נ לעיל בהערה מד' הראב"ד דל"מ המחיקה אלא כשנעשית ע"י הכהן הקומץ בידו הימנית, הרי דאף הויא הקמיצה בכל אצבעותיו בע"כ דא"צ למחוק את הקומץ. [↑](#footnote-ref-19)
19. וכ"נ ממש"כ המאירי די"א דקי"ל דאף בין הבינים הוא בכלל הקומץ, ולא עוד אלא שי"א כן אף במה שנראה מבחוץ הואיל והדביק הוא את ידיו כפי היכולת, והרי דאף שאמרו הכא דדבראי לא תיבעי לך, מ"מ לא קי"ל הכי, ובע"כ דהוא משום דקי"ל כדקמצי אינשי, וע"כ אף דבראי הוי בכלל הקומץ כל שהדביק את ידיו כפי היכולת, - וצ"ל לפ"ז דאף דרב פפא גופי' פירש הכא לדין בין הבינים, הוא לדעת תנא דברייתא דהי' קומץ בג' אצבעות, אך לדידי' דכדקמצי אינשי ודאי דאף בין הבינים הוי בכלל הקומץ. [↑](#footnote-ref-20)
20. אך אכתי צ"ע במה שהשמיט הרמב"ם להאיבעיא דבין הבינים של מלא חפניו, והרי מפרשינן לקמן דהא דמיבע"ל בזה הוא משום דולקח והביא בעינן והא ליכא, וע"ז לכאו' ל"מ הא דכדחפני אינשי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
21. וכתבו דנפ"מ בזה הוא כשנתערב בחולין, דאם הוא טבל אינו בטל דטבל אוסר במשהו, ואם הוא ספק קומץ ספק שירים בטל, ועמש"כ בזה המהרש"א והגבו"א. [↑](#footnote-ref-22)
22. נתחדש בדבריו דעיקר ספיקא דביה"ש הוא משום דבמציאותו יש בו מן היום ומן הלילה, ומכח זה הוא דמספק"ל בדינו אם דינו כיום או כלילה, ועמש"נ בזה במ"מ לעניני ביה"ש דף מס' 1. [↑](#footnote-ref-23)
23. לכאו' אין מכוון דבריו דבאמת דין בין הבינים דהוא קומץ ושירים המעורבין זב"ז, שהרי להדיא אמרו דדילמא שירים נינהו וכו' והרי דאי"ז אלא ספק, אלא היינו דבמציאותו יש בו צד קומץ וצד שירים, ומכח זה הוא ספק אם דינו הוא כקומץ או כשירים, ודמי לספיקא דביה"ש, דמכח הא דיש בו מן היום ומן הלילה הוי ספק בדינו אם הוא כיום או כלילה, ונתישב בזה מה שנתחבט בס' מנח"א. [↑](#footnote-ref-24)
24. נתחדש בזה דאף אם בין הבינים הוי קומץ, מ"מ אינו בהכרח בכלל הקומץ, ותליא בדעת הכהן אם לעשותו מכלל הקומץ, - וי"ל דהיינו משום דחזינן דבידו לקמוץ בדיבוק אצבעותיו זל"ז שלא יהא כלל בין הבינים, וע"כ אף כשלא הדביק אצבעותיו כ"כ ואיכא בין הבינים, מ"מ אינו בהכרח בכלל הקומץ. [↑](#footnote-ref-25)
25. ועיי"ש שהק' דהיאך מיבע"ל דהוי טבל, הרי א"כ הו"ל כמנחה שחסרה קודם קמיצה, דכיון דהשאר נשאר טבל נמצא שלא היתה הקמיצה במנחה שלמה, ונתחדש בדבריו דאף היכא דהמנחה שלימה, מ"מ אם לא נעשית הקמיצה על כל המנחה, חשיב כמנחה שחסרה, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-26)
26. י"ל למש"כ המקד"ד בסימן ז' סק"ד בדעת התוס' דהא דהקומץ מיעוטו מעכב את רובו היינו שאם נחסר מן הקומץ נפסל, אך כ"ז שכולו קיים סגי בהקטרת כזית ממנו להתיר, עיי"ש, - ושמא י"ל עוד, דהרי הא דהקומץ מיעוטו מעכב את רובו ילפינן לה במנחות שם מדכתיב מלא קומצו, ולפ"ז שמא נימא דכיון בין הבינים אינו בהכרח בכלל הקומץ, כמש"נ לעיל בהערה, הרי דאף דכל דאיכא בין הבינים יש עליו קדושת קומץ, מ"מ גם בלא בין הבינים חשיב הקומץ כמלא קומצו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)
27. הליקוטי הלכות במנחות י"א א' כתב דהא דאין מקטירן בב"א הוא משום דאם אינם בכלל הקומץ הו"ל קומץ יתר, ולכאו' הוא כמש"כ האפיקי ים בח"ב סו"ס ל' דדינא דקומץ יתר תליא בהקטרה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-28)
28. וממש"כ מאחר שנתת לאש כל משפטו, משמע דלא סגי במה שהקטיר מקצת מן הקומץ, דכבר ניתן ממנו לאישים, אלא רק כשהקטיר את כולו, וזה מתפרש למשמעות ד' רש"י בזבחים ע"ז א' דהא דלא נאסר להקטיר אלא אחר שהקטיר ממנו לאישים, הוא משום דכל האיסור הוא כשכבר נעשה שירים, והיינו רק כשכבר הקטיר את כל הקומץ, ובזה מתפרש משמעות ד' הקרני ראם בסוגיין דמכח הא דהאיסור הוא רק אחר הקטרת הקומץ, אין האיסור אלא בשירים ולא בטבל. [↑](#footnote-ref-29)
29. ונקט לפ"ז דגם לפ"מ דמיבע"ל דבין הבינים הוי טבל אסור להקטירו אף קודם הקטרת הקומץ, והיינו משום דלדידי' איסורא דכל שממנו לאישים הוי אף קודם שנעשה שירים, וע"כ הוי האיסור אף בטבל, - אך הקרני ראם נקט דאיסורא דכל שממנו לאישים הוא רק לאחר הקטרת הקומץ דחשיב כשירים, ונקט לפ"ז דאם בין הבינים הוי טבל מותר להקטירו אף לאחר הקטרת הקומץ. [↑](#footnote-ref-30)
30. אך לכאו' לא נתישב בזה כלל ד' הרמב"ם, דאף אם לפ"מ דקי"ל דיש הקטרה פחותה מכזית איכא תקנה להקטיר אף את בין הבינים, מ"מ הי' להרמב"ם להביא לדין זה דבין הבינים דהוא ספק קומץ ספק שירים ודמכח זה מקטיר אף את בין הבינים מספק, דכמה נפ"מ בזה. [↑](#footnote-ref-31)
31. התוס' פירשו דמיבע"ל אם הא דכתיב בקרא ולקח קאי רק על גחלים או קאי גם על הקטורת, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש לקמן מ"ט א', - אך בד' התור"פ והריטב"א לקמן שם מבו' דאף דהא דכתיב בקרא ולקח קאי גם על הקטורת, מ"מ מיבע"ל אם בעינן לקיחה במתכוין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-32)
32. ולמש"כ המהרש"א בדעת התוס' דעיקר האיבעיא בבין הבינים דקומץ הוא משום דכתיב וקמץ הכהן ולאו בין הבינים דלאו כהן קומץ אלא ממילא עייל, ניחא, דלפ"ז בע"כ דהא דבבראי פשיטא לן דשירים הוא, אי"ז מחד טעמא אם הא דמיבע"ל בדביני ביני, אלא הוא משום דדבראי הו"ל כבירוצין, ואשר ע"כ אף לפ"מ דמיבע"ל דבחפינה מהני אפי' בא ממילא לתוך חפניו, אי"ז טעם אלא דהא דביני ביני הוי בכלל מלא חפניו, אך הא דבראי הו"ל כבירוצין ואינו בכלל מלא חפניו, וזה מתישב למש"נ בדעת התוס' דהאיבעיא דהכא היא אף אם ילפינן מלא מלא מקמיצה, ומשום דמהא דכתיב ומלא חפניו משמע אפי' בא ממילא לתוך חפניו. [↑](#footnote-ref-33)
33. יש להעיר עוד, דבפי' הר"י מלוניל בריש פירקין כתב דאסור להכניס יותר ממלא חפניו דהוי הכנסה שלא לצורך, וכ"כ השואל בתשו' הרשב"א החדשות סימן צ"ז, וא"כ היאך הותר להכניס את בין הבינים. [↑](#footnote-ref-34)
34. למש"כ הר"ן בביצה י"ז א' בדרך קמא דהא דריבוי בשיעורים שרי ביו"ט ולא בשבת הוא משום דיו"ט הותרה אצל אוכ"נ ושבת דחוי' אצל פיקו"נ, הרי דבעבודה שהותרה ביוהכ"פ, כמו שאמרו לעיל מ"ו ב', איכא להתירא דריבוי בשיעורים, - ואך דעיקר מש"כ המקד"ד דדמי לדין ריבוי בשיעורים תליא בפלוגתת רבוותא אם איכא להתירא דריבוי בשיעורים כשהתוספת אינה ראוי', ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 14. [↑](#footnote-ref-35)
35. ובמנחות י"א א' א"ל אביי לרבא כיצד קומצין א"ל כדקמצי אינשי, ופירש"י דמשמע בכל האצבעות, ואח"כ אמרו דא"ר פפא פשיטא לי מלא קומצו כדקמצי אינשי, ופירש"י דהיינו דמכניס צידי אצבעותיו וכו', אך לדעת הרמב"ם מתפרש הא דאמר ר"פ כדקמצי אינשי, דהוא כמו שאמר רבא כדקמצי אינשי דהיינו בכל האצבעות. [↑](#footnote-ref-36)
36. אך הרדב"ז בפי"ג ממעה"ק הי"ג כתב דהגריעותא בזה הוא במה שקמץ מצד הכלי דלאו היינו כדקמצי אינשי שדרכן לקמוץ מאמצע הכלי. [↑](#footnote-ref-37)
37. והיינו משום דגם אם עושין מידה לחפינה, לאו היינו דליכא דין מעשה חפינה כלל, שהרי אמרו לקמן בסוגיין דמחשבה פוסלת בחפינת הקטורת, והרי דחפינת הקטורת הויא עבודה, אלא היינו דמצי לעשות את מעשה החפינה ע"י כלי, וע"כ שפיר י"ל דכל שחופן בידיו ל"מ אלא אם חופן כדחפני אינשי. [↑](#footnote-ref-38)
38. צ"ב שהרי כשחופן בזו ובזו ומקרבן מועטת מידתו מכשחופן בב' הידים יחד, וא"כ היאך תועיל חפינה זו הרי לי"ב למידת מלא חפניו, וצ"ל דמידת מלא חפניו אינה מידה קבועה, ותליא בצורת מעשה החפינה, ואם מהני חפינה בזו ובזו שפיר יש בזה למידת מלא חפניו. [↑](#footnote-ref-39)
39. וגם מש"כ הרמב"ם דהדביק הקומץ לדופן הכלי, לכאו' בע"כ לא קאי רק על הקומץ אלא על כל המנחה, דאם הבדיל את הקומץ משאר המנחה מיבע"ל במנחות כ"ד א' אם מהני הקמיצה, ועמש"כ בזה המרומי שדה בסוגיין, - והשיח יצחק כתב דממש"כ הרמב"ם דהדביק הקומץ, בע"כ דמכוון דבריו הוא כפירש"י דאחר הקמיצה נתן את הקומץ בכלי שרת בדופני' דמנא. [↑](#footnote-ref-40)
40. לכאו' י"ל דהכא כל זמן שהוא ביד הכהן אי"ז קבלה, וכשמדביקו בכלי הוי הנחה שלא כתקנו, ול"ד לאויר כלי דלא חשיב כהנחה שלא כתקנו. [↑](#footnote-ref-41)
41. ממה שלא פירש"י הכא לאיבעיא זו משמע דל"ג לה, וכ"נ בד' התו"י והתוס' הרא"ש, - אך התוס' כתבו דגרסינן לה הכא, וכ"ה בפי' ר"ח ורבינו אליקים והמאירי. [↑](#footnote-ref-42)
42. הרש"ש בסוגיין הק' על פי' זה ועל מש"כ התוס' לפרש לדעת הר"ח דמ"ט אמרו דדבקי' לקומץ, הרי גם בלא דיבוק יונח יפה. [↑](#footnote-ref-43)
43. וי"ל דאין מכוון דבריהם רק דהתם פשיטא לי' דל"מ חקק בית אחוריו והכא מיבע"ל, אלא היינו דגם לפ"מ דמיבע"ל הכא דל"מ, הרי אי"ז משום דלא חשיב כתוך כלי שרת, אלא משום דאי"ז הנחה כתקנו, והוא דלא כמו שאמרו התם דאין כלי שרת מקדש אלא מבפנים וחקק בית אחוריו לא חשיב כתוך כלי שרת לקדש, - ויש להוסיף דנפ"מ רבתא בזה, דאם הא דאינו מקדש הוא משום דאינו חשוב כתוך כלי שרת, ל"מ בכל קידוש דכלי שרת, אך אם הוא משום דהנחה כתקנו בעינן, הוי זה דין מסויים במתן קומץ בכלי, כאשר כ"נ מהא דמיבע"ל הכי במתן קומץ כלי, ולא מיבע"ל בקידוש ראשון דמנחה. [↑](#footnote-ref-44)
44. החזו"א בקדשים קמא סימן כ"ח סק"ז כתב דלפ"ז לשון דבקי' לקומץ לארעיתי' דמנא ל"ד הוא ומשום דרב פפא הזכיר לדופנא אמר הכא לארעיתא. [↑](#footnote-ref-45)
45. ול"ד למש"כ הרמב"ם בכ"ד דאף דאם הקטיר הורצה מ"מ אין השירים נאכלין, משום דהיתר השירים אינו בתולדה מהכשר ההקטרה, ואף דהכשר ההקטרה והיתר השירים תלויים בדבר אחד, מ"מ לגבי הכשר ההקטרה אמרינן דאם הקטיר הורצה, ולגבי היתר השירים אמרינן דמספק אינם נאכלין. [↑](#footnote-ref-46)
46. וזהו שהק' דתיפשוט דידיו כצואר בהמה דמי מהא דלא מעייל לה בחפניו וכו', והרי דגם אם הי' הדין דמעייל לה בחפניו תליא בהאיבעיא אם ידיו כצואר בהמה או ככלי שרת, - שו"ר שעמד ע"ז האבנ"ז באו"ח סימן תנ"ח סק"ב, ועיי"ש בסק"ג במש"כ לדחות. [↑](#footnote-ref-47)
47. אך האבנ"ז באו"ח סימן תנ"ח סק"ד וסק"ה כתב לחדש דגם לדעת הריטב"א מיבע"ל דאיכא לפסול נשפך אף בכה"ג, ועיי"ש במש"כ בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-48)
48. ובזה ניחא משה"ק האבנ"ז באו"ח סימן תנ"ח סק"א בשם הרמ"מ מפילץ במשה"ק התוס' דתיפשוט דידיו כצואר בהמה מהא דלא מעייל לה בחפניו וכו', ותיקשי דאף אם כצואר בהמה דמי הרי יכול להניח הקטורת בכלי שרת ואחר כך יחזירנו לחפניו ויניח המחתה על גבי חפניו ויכניס, ולהנ"ל ניחא דלדעת התוס' אף כשנתנו בכלי איכא לפסול נשפך, - ועיי"ש באבנ"ז בסק"ג שכתב כן מטעם אחר. [↑](#footnote-ref-49)
49. המקד"ד בסימן ז' סק"א כתב להוכיח דמתן הכלי אחר חפינה לא חשיב כקידוש כלי דקומץ, שהרי אמרו במנחות ז' ב' דאין מקדשין את הקומץ בכלי המונח ע"ג קרקע, ובקטורת כשנותן ממלא חפניו לכף בע"כ דהכף מונחת ע"ג קרקע, ועיי"ש במש"כ לדחות בזה. [↑](#footnote-ref-50)
50. ועיי"ש שכתב דזהו דילפינן בתו"כ בפר' ויקרא דיבורא דנדבה פר' ד' הי"א לפסול נשפך מדכתיב הדם, ובזבחים כ"ה א' ילפינן לה מדכתיב מדם הפר דם מהפר יקבלנו, דבאמת ב' דינים הם, דמקרא דדם מהפר יקבלנו ילפינן דסדר הקבלה הוא שיקבל מהפר, ומקרא דהדם ילפינן דכל שנשפך הדם ממקומו נפסל, - אך בפי' הראב"ד לתו"כ שם כתב דהא דבעינן תרי קראי הוא חד למצוה וחד לעכב, או דחד לקד"ק וחטאות הפנימיות וחד לחטאות החיצוניות וקק"ל. [↑](#footnote-ref-51)
51. בשיעורי הגרי"ד בזבחים כ"ה א' כתב בשם הגר"ד פוברסקי זצ"ל שהק' ע"ז ממה שאמרו במנחות כ"ו ב' דלר"ש דבא לעובדה ביד עובדה בימין ול"ב קידוש קומץ בכלי, לי"ב לפסול נשפך, ומ"ש מחפינה דקטורת דמיבע"ל דיש בה לפסול נשפך אף דל"ב בה קבלה, וכתב לישב דהא דמיבע"ל בקטורת שיהא בה לפסולא דנשפך הוא משום דמקרא דמלא חפניו והביא נלמד דמקום הקטורת מהחפינה עד ההקטרה הוא בחפניו, וע"כ י"ל דאם נשפך למקום אחר נפסל, וה"נ הוא בחטאת העוף דצואר העוף הוא מקום הדם להזאה, ואי"ז דין במעשה ההזאה בעינן שתהא מצואר העוף, אך בקמיצה דבעינן בה יד, אין הדין דידו של הכהן הוא מקום הקומץ להקטרה, אלא היינו דבעינן דעבודת הקמיצה תהא ביד ועבודת ההקטרה תהא ביד, וע"כ לי"ב לפסול נשפך. [↑](#footnote-ref-52)
52. לכאו' י"ל דאף דאלמלי קרא ס"ד דדין נשפך הוא פסול בדם, מ"מ אחר דילפינן מקרא דכל שנשפך אחר קבלה כשר, מפרשינן דהוא משום דכל דינא דנשפך הוא פסול בקבלה, וכמו שמצינו כן בכ"ד דגדרי הדינים משתנים לפ"מ דילפינן מקרא. [↑](#footnote-ref-53)
53. ועיי"ש שכתב דהא דכשנשפך קודם קבלה פסול הוא משום דלא הי' עומד לזריקה ולאו כזרוק דמי, וצ"ב לפ"ז בביאור הא דמיבע"ל הכא בנתפזר הקטורת מידו, הרי אף אם ידיו לאו ככלי שרת דמיא, מ"מ כבר הוא עומד להקטרה דלא מחסר קבלה, וי"ל למש"כ התור"פ והריטב"א דמיבע"ל משום דבעינן כלי, אך אכתי צ"ע בהא דמיבע"ל בזבחים צ"ב ב' בדם חטאת העוף שנשפך על הרצפה ואספו, וי"ל דמפרש דאי"ז משום פסולא דנשפך אלא משום דבעי הזאה מן העוף עצמו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-54)
54. אמנם הנה ממה שנחלקו בזבחים נ"ו ב' בדין המחשב לאור שלישי, דלדעת חזקי' כשר משום דלא אינתיק לשריפה, מבו' בפשוטו דלדין מחשבת חוץ לזמנו לא סגי במה שאינו זמן הקרבן, אלא היינו רק כשנעשה נותר, ולפ"ז הדק"ל דאם אין לינה פוסלת בקטורת, מה שייך בה כלל מחשבת חוץ לזמנו. [↑](#footnote-ref-55)
55. וזהו שהק' דמ"ט לא פשיט דפסלה בה מחשבה מהא דתנן במעילה דהא דאין חייבין עלי' משום פיגול הוא משום דהוי דבר שאין לו מתירין, והרי דלפ"מ דמיבע"ל דלא פסלה בה מחשבה הוא אף כשחישב בהולכה ובהקטרה. [↑](#footnote-ref-56)
56. המקד"ד בסימן ז' סק"א כתב דאף דבשחיטה דעולה אינו מפריש חלק גבוה מחלק הדיוט שהרי כולו עולה לגבוה, מ"מ הוא מפריש מה שראוי לזריקה ממה שראוי להקטרה דאין עבודתן שוה. [↑](#footnote-ref-57)
57. לכאו' י"ל בפשיטות דאף דגם השירים נקטרין, הרי מהניא הקמיצה ליתן עליהן תורת שירים, ול"ד לחפינה דקטורת שאינה פועלת כלל על מה שנשתייר במחתה. [↑](#footnote-ref-58)
58. בכ' הגרי"ז בכריתות ו' א' כתב ללמוד מזה דהא דהקטורת נעשית בכל שנה הוא דין והלכה, וע"כ ה"ז מועיל דלא תיפסל בלינה. [↑](#footnote-ref-59)
59. הרש"ש שם הק' ממה שאמרו בזבחים ק"ט ב' דהתורה לא נתנה בה שיעור ואפי' בכזית יוצא ושיעור פרס הוא מדרבנן, וכתב דצ"ל דההלכה היתה מכזית ועד פרס, ועמש"כ בזה המקד"ד בסימן ג' סק"ב, - ועיי"ש שעמד עוד בד' התוס' דהא דאין כ"ש מקדש יותר מכשיעור הוא משום דל"מ חייל קדוה"ג על יותר מן הצריך, וזה ל"ש הכא דיכולין להקדיש קטורת בשביל כל השנה כולה, וצ"ע, דא"כ נימא כן גם במה שאמרו בסוכה מ"ט ב' בממלא בחבית מקודשת דאם יש שיעור למים אין המים מתקדשין, שהרי יכולין להקדיש מים בשביל כל ניסוכי המים. [↑](#footnote-ref-60)
60. הב"ח שם מחק לתיבות "שלא מדעת", - אך יש לקיים הגירסא שלפנינו למשמעות ד' התוס' במנחות ז' א' ד"ה א"ר יוחנן דכל הא דאין כלי שרת מקדשין יותר מן השיעור, הוא רק שלא מדעת, וכ"ה להדיא בד' השטמ"ק בהשמטות שם ע"ח ב' בשם גליון. [↑](#footnote-ref-61)
61. ועיי"ש שהוסיף לפרש דהא דכשקדשה במכתשת לא גזרו דתיפסל בלינה, הוא משום דאין מכתשת אלא לקטורת, ואין לגזור אטו שאר קדשים, והוצרך לזה משום דס"ל דהא דהקטורת קדושה קדוה"ג משנתנה במכתשת, הוא משום דהמכתשת הויא כלי שרת, וכ"כ בפירש"י שם י' ב' ד"ה נימא, - אך התוס' שם ד"ה מכל מקום קשיא כתבו בשם י"מ דהמכתשת ל"ה כלי שרת ואפ"ה היתה הקטורת קדושה קדוה"ג, וכ"כ הריטב"א שם, וכ"נ בד' הר"י מיגש שם, ולפ"ז הרי דמה"ט אין לגזור בה אטו שאר קדשים. [↑](#footnote-ref-62)
62. התוס' הרא"ש שם הק' ע"ז דמהא דפשיט לה הכא מצירוף כלי דהוי דאורייתא אלמא דלינה פסלה בהו מדאורייתא, - וצ"ב, דאף דנתקדשה קדושה גמורה וראוי' ליפסל מכח קדושה זו מדאורייתא, ומה"ט יש בה לדין צירוף כלי, מ"מ אינה נפסלת בלינה מדאורייתא משום דאינה משנה את מראיתה. [↑](#footnote-ref-63)
63. וי"ל דהיינו דאף דהא דפסלה בה לינה אינו אלא מדרבנן, מ"מ מהא דפסלה לינה מדרבנן ש"מ דהו"ל קדושה הראוי' ליפסל בלינה, אלא דמדאורייתא לי"ב בפועל פסול לינה משום דאין משתנה מראיתה, ובזה גזרו רבנן, וע"כ ה"נ פסלה בה מחשבה. [↑](#footnote-ref-64)
64. ויש לפרש הטעם בזה, דעיקר הא דכל דלי"ב עיבור צורה אינה נפסלת בלינה, הוא בהך דינא דכל דבר שנתקדש בכלי שרת נפסל בלינה, דבזה הוא דאמרינן דהיינו רק היכא דאיכא עיבור צורה, אך הא דקרבן אחר שחיטה נפסל בלינה, הוא אף אלמלי הא דאיכא עיבור צורה, וי"ל דהיינו משום דבקרבן אחר שחיטה איכא זמן להקרבתו, וכל שעבר זמנו נפסל בלינה, ומשא"כ בדבר שנתקדש בכלי שרת דלי"ב זמן כלל, וע"כ כל הא דנפסל בלינה הוא משום דאיכא עיבור צורה, (וי"ל דמה"ט דמי לעבר זמנו), ומה"ט אף דקטורת דכל השנה אינה נפסלת בלינה, מ"מ בקטורת דיוהכ"פ דנעשה בה עבודת חפינה דהויא כקמיצה, הויא כקרבן שנפסל בלינה. [↑](#footnote-ref-65)
65. למש"נ לעיל בדעת הרמב"ן ניחא, דהרי הא דקטורת משנתנה למכתשת אינה נפסלת בלינה הוא משום דלי"ב עיבור צורה, וע"כ אף דפסיל בה טבו"י מ"מ לא פסלה בה לינה, אך הכא דנעשה בה עבודת חפינה, הרי דכ"ה דפסיל בה טבו"י פסלה בה לינה, ובלא"ה י"ל לדעת רש"י דעיקר מכוון הגמ' דמהא דפסיל בה טבו"י אף יש בה קדושה ליפסל בלינה, והא דמשנתנה למכתשת אינה נפסלת הוא משום דלי"ב עיבור צורה, אך כל שקדשה בכלי ראוי לגזור בה אטו שאר מנחות המתקדשות בכלי דנפסלות בליה. [↑](#footnote-ref-66)
66. התוס' כתבו בשם ריצב"א שהק' ע"ז דמצינו לדין צירוף כלי באפר פרה אף דאינו מקב"ט אלא מדרבנן, דלי"ב לדין חיבת הקודש כיון דאין מועלין בו, - ובדעת ר"י דליכא צירוף כלי אלא בטומאה דאורייתא, צ"ל דס"ל כמש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן ל"ב דאפר פרה מקב"ט מדאורייתא משום חיבת הקודש, וכ"ה מבו' בד' התוס' בב"ק ע"ז א' סוד"ה פרה מטמא (הב'), והטו"א בחגיגה כ"ג א' כתב דהיינו דאף דאין מועלין באפר מ"מ לכל מילי דינו כחטאת וע"כ יש בו לדין חיבת הקודש, ועמש"כ בכ' הגרי"ז בסוגיין, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-67)
67. אך הנה התוס' הרא"ש כתב לישב לקו' התוס' בתרי אנפי, חדא, דהא דמשנתנה במכתשת נפסלת בטבו"י אינו אלא מדרבנן, ועוד דהא דאינה נפסלת בלינה הוא משום דכלי שרת אינם מקדשין אלא בזמנן, ומבו' דלתי' זה היא נפסלת בטבו"י בדאורייתא, וצ"ל דהוא משום דלגבי לקדשה קדוה"ג שפיר מהני קידוש הכלי שרת, וכמש"נ להלן בהערה, - וצ"ע דמ"מ הרי חזינן דפסול לינה ופסול טבו"י לא תליין זב"ז, ואף דמהני קידוש הכלי שרת לאשוויי לה קדוה"ג ליפסל בטבו"י, מ"מ אינה נפסלת בלינה, וא"כ מנ"ל דאחר שנתנה בכף כ"ה דפסיל בה טבו"י ה"נ פסיל בה לינה. [↑](#footnote-ref-68)
68. צ"ב דלמש"כ התוס' בשבועות דאינה מתקדשת במכתשת משום דיש שיעור לקטורת או משום דאין כלי שרת מתקדשין שלא בזמנן, מ"ט חייל עלי' קדוה"ג כלל, ואמנם למש"כ התוס' שם (ד"ה מ"מ קשיא) בפי' בתרא, ניחא, דחייל עלי' קדוה"ג בפה, אך בפי' קמא נקטו דחייל בה קידוש כלי, - ובס' יד הלוי לעיל מ"ז א' כתב לישב דאף דל"מ המכתשת לקדשה בקדושת קרבן, מ"מ ה"ז מועיל שיחול בה קדוה"ג, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-69)
69. והא דמייתי מהא דתניא דהוסיף ר"ע הסולת והקטורת וכו' הוא משום דמדקתני קטורת סתמא בכל מיני קטורת איירי, ומשא"כ במתניתין דמעילה דתנן קדשו בכלי ומשמע דנותנין אותה בכלי כדי לקדש והיינו בקטורת של כל השנה דביוהכ"פ אין נותנין אותה בכלי כדי לקדש, והתו"י כתבו עוד דהוא משום דדומיא דגחלים דאיירי בגחלים של יוהכ"פ כדמשמע בירושלמי, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א, ויש להוסיף, דלהריטב"א לטעמי' א"א לפרש כד' התוס' דבמתניתין דמעילה בע"כ דאיירי בקטורת של כל השנה משום דמשמע דנותנין אותה בכלי כדי לקדש, שהרי לדעתו אף בקטורת דיוהכ"פ הוי קבלת הכף כנגד קבלה. [↑](#footnote-ref-70)
70. התו"י הק' ע"ז דמשמע דחפניו קדשו כמו כלי שרת, ועמש"כ בזה השיח יצחק, ועוד דסו"ס נותנה בכלי שרת. [↑](#footnote-ref-71)
71. התוס' כתבו דלפ"ז הא דקתני קטורת הוא לענין הא דמועלין בה משהוקדשה, ועמש"כ בזה החזו"א בזבחים סימן ט' סוסקט"ז. [↑](#footnote-ref-72)
72. צ"ב דהרי לינה פוסלת במי כיור, כדתנן לעיל ל"ז א', והרי דפסול לינה הוא בכל דבר שנתקדש בכלי שרת אף שאין עליו קדושת קרבן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מביהב"ח הי"ח דכל דבר שיתקדש בכלי קודש אם לן נפסל, - ועוד צ"ע דא"כ היאך מייתי מהא דפסיל בה טבו"י דה"נ פסיל בה לינה, הרי טבו"י פוסל בכל דבר הקדוש בקדוה"ג אף שאינו קרבן, אך ע"ז י"ל למש"כ הגר"ח שם דהא דטבו"י פוסל בקטורת הוא מדין חיבת הקודש והיינו רק משום דיש עלי' תורת קרבן, וע"כ שפיר מייתי מהא דפסיל בה טבו"י דה"נ פסלה בה לינה. [↑](#footnote-ref-73)
73. ובסו"ד הק' דהרי אינה נפסלת בלינה אלא כשנתקדשה בכף, וא"כ מה מייתי מינה דהחפינה עבודה היא, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-74)
74. צ"ב דהרי אף בקטורת דכל השנה תנן דכשקדשה בכלי נפסלת בלינה, והרי דע"י קידוש כלי ביום הקטרתה היא מתקדשת ליפסל בלינה, אף דאי"ז עבודה, וא"כ י"ל דה"נ הא דקטורת דיוהכ"פ נפסלת בלינה הוא אחר שנתקדשה בכף, ומנ"ל דהחפינה עבודה היא, ושמא י"ל דכיון דמדינא א"צ ליתנה בכף, ע"כ אינה מתקדשת עי"ז, ובע"כ דהא דנפסלת בלינה הוא מכח החפינה דעבודה היא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-75)
75. צ"ל לפ"ז דהא דבקטורת דיוהכ"פ פסלה מחשבה כשחשב להקטירה למחר, אף דאין הקטרתה על המזבח, הוא משום דגם הקטרת הקטורת במחתה דמיא לאכילת מזבח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-76)
76. הרמב"ם בפי"ח מפסוהמ"ק ה"ז כתב דאם אכל מן המתיר עצמו אינו חייב כרת אלא לוקה כאוכל פסוהמ"ק שאין בהם פגול, ומבו' דלא נתמעטו אלא מחיוב כרת, - ואמנם י"ל דהיינו רק בהא דאין חייבין על המתיר עצמו, דאף דבהמתיר עצמו ליכא דין פיגול, מ"מ כיון דהמנחה והזבח עצמם נתפגלו ונפסלו, אף הקומץ והדם מיפסלי, אך בדבר שאין לו מתירין י"ל דלי"ב אף פסולא. [↑](#footnote-ref-77)
77. ועיי"ש שהוכיחו כן ממה שאמרו בזבחים י"ד א' דכל שאינו על מזבח החיצון אין חייבין עליו משום פיגול מודה הי' לפסול מק"ו משלא לשמו הכשר בשלמים ופסול בחטאת, והרי דאלמלי הק"ו הוה ממעטינן לי' אף מפסול, ובדבר שאין לו מתירין ליכא ק"ו, שהרי אינו פסול שלא לשמו, - ובחי' הגרע"א שם תמה ע"ז דהתם דנתמעט דאין בקרבן זה דין פיגול הרי דאלמלי הק"ו ממעטינן לי' אף מפסול, ומשא"כ הכא דלא נתמעט דאין בקרבן זה דין פיגול, אלא נתמעט דליכא חיוב פיגול על המתיר עצמו, הרי דאי"ז טעם דנימא דלא מיפסיל, ורמז להוכיח כן מהא דאין חייבין על הקומץ משום פיגול, אף דיש בהמנחה לדין פיגול, והרי דיסוד הדין הוא דליכא חיוב פיגול על המתיר עצמו, ועד"ז כתב בפי' הר"ש לתו"כ שם. [↑](#footnote-ref-78)
78. ועיי"ש שכתב דאף בקומץ ודם ליכא פסול ומותר להקריבן ע"ג המזבח, אף שאם מקריבן גורם לבשר ולשירים להיות אוכליהן בכרת, מ"מ אם רוצה להקריב מותרין להקריב, ונתחדש בדבריו דאף דהקרבן והמנחה עצמה נפסלו, מ"מ ליכא פסול על הקומץ והדם, וכ"נ בל' התוס' בזבחים ובמנחות שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-79)
79. העירו דלמש"כ התוס' לעיל בע"א ד"ה מי יליף תיקשי דהיאך יליף לה מגז"ש ממנחה, דדבר הלמד בהיקש אינו חוזר ומלמד בגז"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-80)
80. ומוכח לפ"ז מד' התוס' דאף דמנחת כהנים וכו' לי"ב פסול כלל, מ"מ במנחה דיש בה לפסול פיגול איכא פסול אף על הקומץ, ודלא כמש"כ הר"ש בשם הריצב"א, דאי נימא דאף במנחה ליכא פסול על הקומץ, ליכא למילף קטורת ממנחה בגז"ש דתהא פסולה, שהרי אף במנחה גופה ליכא פסול על הקומץ שאין לו מתירין, ואמנם התוס' הכא כתבו דילפינן לה ממנחת חוטא, (ובמנחת חוטא דפסולה שלא לשמה ודאי דאיכא פסול על הקומץ בק"ו משלא לשמו), אך צ"ב דהגז"ש דבמנחת חוטא לא כתיב מלא, אלא במנחת נדבה, ואם במנחת נדבה ליכא פסול על הקומץ ליכא למילף מינה לקטורת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-81)
81. צ"ב דמאי קשיא להו, הרי ר"ש הוא דס"ל הכי בזבחים י"ד א' דכל שאינו על מזבח החיצון כשלמים אין חייבין עליו משום פיגול ולא קי"ל כוותי'. [↑](#footnote-ref-82)
82. ושמא י"ל דמהך ק"ו נלמד דמיעוטא דדבר שאינו על מזבח החיצון הוא רק מחיוב כרת דפיגול ולא מעיקר הפסול, וע"כ ה"נ בקטורת לא ממעטינן לה אלא מחיוב כרת דפיגול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-83)
83. אך בכ' הגרי"ז בזבחים שם כתב בדעת הרמב"ם דפליג ע"ז וס"ל דאף פסול ליכא, ומשום דלדעתו הא דל"ה פיגול הוא משום דאין תורת מחשבה ע"ז כשחישב מחוץ על פנים ומפנים על חוץ, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-84)
84. המרכה"מ שם כתב לפ"ז דאף לפ"מ דמיבע"ל דמחשבה פוסלת בהן, היינו רק דלכתחילה אין להקטיר עליהן, אך אם הקטיר הורצה, ופירש כן בד' הכס"מ שם. [↑](#footnote-ref-85)
85. ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו לקמן ס' ב' דקטורת שחפנה קודם שחיטתו של פר לא עשה ולא כלום, ולא אמרו רבותא טפי דאם חפנה קודם חתיית הגחלים לא עשה ולא כלום, ובהגה' טהרת אזוב שם כתב להוכיח כן ממש"כ הכס"מ בפ"ה מעיוהכ"פ הכ"ז במש"כ הרמב"ם דחתיית הגחלים לקטורת נפסלת במחשבה ולא כתב שהוא ספק, משום דלא שייך למימר בי' שלא יחתה לכתחילה דיחזור ויחתה ושפיר דמי, והרי נפ"מ אם חישב בחתיית גחלים ואח"כ חפן את הקטורת דאי נימא דיחזור ויחתה עכשיו הרי הקדים חפינה לחתיית הגחלים, ובע"כ דכשר בכה"ג ואין סדר זה מעכב. [↑](#footnote-ref-86)
86. אך הליקוטי הלכות נקט בפשיטות דלהצד דמחשבתו בחתיית הגחלים מועלת לפסול את הקטורת היינו אף קודם שהקטירה בהן, ואף אם חזר וחיתה גחלים אחרים כבר נפסלה הקטורת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-87)
87. ולגירסא זו ניחא משה"ק רש"י דמ"ט לא פשיט ממתניתין מעילה דקדשו בכלי הוכשרו ליפסל בלינה, ומייתי מהך מתניתין, דהא דמייתי להך מתניתין הוא למיפשט דגם בגחלים פסלה לינה ומחשבה. [↑](#footnote-ref-88)
88. אך יש להעיר בזה בד' התוס', דממש"כ דהאיבעיא היא אם מכשירי מצוה כמצוה דמי וחפינה אריכתא היא והויא חתיית גחלים וחפינה במקום קמיצה, משמע דהאיבעיא היא אם נפסלת הקטורת במחשבה זו, דחתיית הגחלים הויא בכלל עבודת החפינה דהקטורת, וכ"כ המרכה"מ בפ"ה מעיוהכ"פ הכ"ז בדעתם, ואפ"ה עמדו התוס' דמ"ט לא פשיט לה מדפסיל בהו טבו"י וה"נ פסלה בהו לינה ומחשבה. [↑](#footnote-ref-89)
89. ויש להוסיף, דלפירש"י לטעמי' דהא דמיבע"ל בחישב בחפינת הקטורת אי"ז משום דשמא חפינה לאו עבודה היא, אלא הוא משום דשמא אין מחשבה פוסלת בקטורת כלל, הרי דרק ע"ז הוא שאמרו דמדלינה פסלה פסלה נמי מחשבה, אך בחתיית גחלים דמיבע"ל שמא אינה עבודה, ליכא למיפשט כלל מהא דפסלה בה לינה, אך למש"כ התוס' דהא דמיבע"ל בחישב בחפינת הקטורת הוא משום דשמא חפינה לאו עבודה היא כמו קמיצה, ואפ"ה אמרו דמדלינה פסלה מחשבה נמי פסלה, צ"ב דא"כ מ"ט לא אמרינן הכי גם לגבי חתיית גחלים, וכנראה דמה"ט הוצרכו התוס' להוסיף להא דאין פיגול אלא בד' עבודות שיש כנגדן בזבח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-90)
90. השיח יצחק פירש לדבריהם דהיינו דאף דפסלה לינה בגחלים מ"מ מיבע"ל אם פסלה בהו מחשבה משום דאינם גוף הקרבן, וכתב לדמותו למש"כ התוס' דבפרים הנשרפין אף דפסלה לינה מ"מ מיבע"ל אם פסלה מחשבה, אך אחר שזכינו לד' התוס' הרא"ש מתפרשים כן גם ד' התו"י. [↑](#footnote-ref-91)
91. הלח"מ שם עמד בזה דהרי נפ"מ בזה אם חישב בחתיית גחלים והקטיר הקטורת על גחלים אלו דהורצה וא"צ להקטיר קטורת אחר, והמרכה"מ שם כתב לישב דאף אם מחשבה פוסלת בחתיית גחלים ואין מקטירין עליהן, מ"מ אם הקטיר הורצה, ועיקר האיבעיא היא אם לכתחילה מקטירין עליהן. [↑](#footnote-ref-92)
92. וי"ל דכיון דספק הוא אם נפסלו הגחלים, ע"כ אסור להקטיר עליהן את הקטורת, והוי צורך ההקטרה לחתות גחלים אחרים, והותר יוהכ"פ לצורך כך. [↑](#footnote-ref-93)
93. לכאו' מכוון דבריו הוא דדינא הוא שתעשה חתיית הגחלים והכנסתם לפנים בכהן אחד, ושמא ילפינן לה מדכתיב ולקח מלא המחתה גחלי אש וגו' והביא מבית לפרוכת, ועמש"נ בזה בדף מס' 7 בהערה, וע"כ כיון דאין אחר יכול ליכנס לשם ובע"כ יש על הכה"ג להכניס את הגחלים אף הי' חותה אותם. [↑](#footnote-ref-94)
94. אך אכתי יש להעיר בד' הרמב"ן, שהרי אף שחיטת התמיד היתה ביוהכ"פ בכה"ג, והרמב"ן בחולין כ"ט ב' כתב דאף דמדינא היא כשרה בזר, מ"מ אין מוסרין עבודה בו ביום אלא לכה"ג, וא"כ מ"ט חתיית גחלים אינה נעשית בכה"ג אלא משום דאין אחר יכול ליכנס לשם. [↑](#footnote-ref-95)
95. אך אי"ז מתישב לדעת הסוברים דהאיבעיא היא אם נפסלין הגחלים במחשבה זו, דלפ"ז לכאו' אי"ז משום דחפינה אריכתא היא, אלא משום דהחתי' חשיבא כעבודה לפסול בה את הגחלים, [↑](#footnote-ref-96)
96. וצ"ל לפ"ז דאף דהיא טעונה כהונה ופסולה בזר, מ"מ לדעת הרמב"ן היא נעשית בכה"ד ול"ב כה"ג, אך זה דלא כמש"כ האבנ"ז בטעמא דהרמב"ן דהוא משום דאף חתיית גחלים דיוהכ"פ לא עדיפא משחיטה, ולפ"ז לכאו' היא כשרה בזר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-97)
97. ויש להוסיף, דבד' הרמב"ן שם מבו' דגם בחתיית הגחלים דקטורת דהיכל, אם ל"ה ביד כהן אחר ליכנס להיכל, הי' הכה"ג חותה, והרי דגם בקטורת דהיכל בעינן שתהא חתיית הגחלים והכנסתם לפנים בכהן אחד, ואם אי"ז אלא היכ"ת בעלמא להקטיר בפנים על גחלים דמזבח החיצון, אין מקום להצריך שתהא חתיית הגחלים והכנסתם לפנים בכהן אחד. [↑](#footnote-ref-98)
98. ואין לומר דמאיזה טעם שאני הולכת דם למזבח מהולכת איברים וקטורת, שהרי בשלהי סוגיין פשיט דהולכה בשמאל פסולה מהא דתניא דשמאל פסול בקבלה ובהולכה ובזריקה, והיינו בהולכת דם, והרי דהאיבעיא היא גם בהולכת דם. [↑](#footnote-ref-99)
99. צ"ב דאם עבודת הקטורת מצ"ע אינה מעכבת כפרה ויש להכשירה אף שמאל, מה מהני הא דעבודות יוהכ"פ מעכבות זא"ז לחשבה כעבודה המעכבת כפרה דתיבעי ימין, הרי הא דעבודות יוהכ"פ מעכבין זא"ז הוא כפי דין העבודה, ואם דין העבודה מצ"ע להכשירה בשמאל, הרי מתקיים בזה דין הסדר דעבודות יוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-100)
100. ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו במנחות כ"ה א' דשמאל הותר מכללו ביוהכ"פ, ופירש"י דהוא בהולכת הכף, וכ"נ בד' התו"י ותוס' הרא"ש לקמן בסוגיין, ולא פירש דהיינו בחפינת והקטרת הקטורת שהיא נעשית במלא חפניו, ובע"כ דלא חשבינן לה כעבודה בשמאל. [↑](#footnote-ref-101)
101. י"ל דאף דאם היתה ההולכה במלא חפניו ל"ה בה דין ימין, הוא משום דנתחדש בקטורת הכשר עבודה במלא חפניו, אך כל שמוליכה בכלי דמיא לשאר הולכה והי' לנו להצריכה ימין, וזה מתישב טפי למש"כ הריטב"א לעיל בע"א דאף דמן הדין ל"ה בעינן ליתן הקטורת בכף, מ"מ כיון שנותנין אותה בכף יש בזה דין קבלה וקידוש כלי, והרי דיש בקטורת דין עבודה בכלי, וי"ל דבעבודה זו בעי ימין. [↑](#footnote-ref-102)
102. הקר"א במנחות ובזבחים שם הק' דא"כ מ"ט הולכת הדם פסולה בשמאל, הרי גם הולכת הדם אפשר לבטלה, וביותר קשיא מהא דמפלגינן הכא בין הולכת אברים לכבש להולכת דם משום דהולכת אברים לא מעכבא כפרה, ועמד בזה הרש"ש במנחות שם, ועמש"כ בזה בחי' רא"ל ח"ב סימן ח', - עוד קשיא במש"כ רש"י דהולכה לא מעכבא משום דאפשר להושיט זל"ז, וכ"כ בפירש"י במנחות ט"ז ב' (כל עבודה) בדין קומץ, וצ"ב דלמ"ד דהולכה שלא ברגל שמה הולכה הרי הו"ל הולכה מעליא בכה"ג, ולמ"ד דלא שמה הולכה הרי ל"מ להושיט זל"ז וצריך להוליך, כאשר כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בזבחים י"ד ב' דל"מ ליתן לחבירו וחבירו לחבירו, וכ"ה מבו' ממה שאמרו שם י"ד א' בהולכת חטאות הפנימיות דא"א לבטלה, ועמש"כ בזה בס' מנח"א. [↑](#footnote-ref-103)
103. וכ"נ למש"כ התוס' לעיל מ"ו ב' סוד"ה תחילתו דבהקטרה נמי איכא כפרה, ופירשו בסוגיית הגמ' לעיל כ"ז א' דהפשט וניתוח חשיבי כעבודה דמעכבא כפרה, ולפנינו שם לא נתפרש כן להדיא, ועמד ע"ז הרש"ש, ועמש"כ בזה התו"י והתוס' הרא"ש לעיל כ"ז א' ומ"ו א', ולפ"ז בע"כ דהא דהולכת אברים לא חשיבא כעבודה דמעכבא כפרה הוא משום דאפשר לבטלה, אך אינו מוכרע, די"ל דאף דקרינן לה לעיל עבודה המעכבת כפרה משום דגם בהקטרה איכא כפרה, מ"מ כיון דעיקר הכפרה היא בדם וההקטרה אינה מעכבת ל"ד להולכת דם דמעכבת כפרה לגמרי. [↑](#footnote-ref-104)
104. ומשמעות דבריו דאף אם היתה הקטרת איברים מעכבת, מ"מ כיון דאין הכפרה אלא בדם לא חשיבא הולכת איברים כהולכה המעכבת כפרה, וזהו שהוצרך לפרש דקטורת מכפרת, - ולכאו' הוא דלא כמש"כ התוס' לעיל מ"ו ב' סוד"ה תחילתו דבהקטרה נמי איכא כפרה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-105)
105. הרמב"ם בפ"ב מפסוהמ"ק הכ"ד כתב דאף הקטרת קומץ כשרה בשמאל, והקר"א במנחות כ"ו א' תמה ע"ז דמ"ט תהא כשרה בשמאל אף דעבודה גמורה היא ומעכבא כפרה, והברייתא דהתם דהקטרת הקומץ כשרה בשמאל היא כר"ש, והר המורי' בהל' פסוהמ"ק שם והחזו"א במנחות סימן כ"ב סק"ו כתבו להגי' בד' הרמב"ם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-106)
106. המים חיים שם תמה ע"ז מכ"ד דמבו' דהולכה בשמאל פסולה מה"ת, ותמה עוד ממה שאמרו במנחות כ"ה א' דעון שמאל הותר מכללו ביוהכ"פ, ואם הולכה בשמאל אינה פסולה אלא מדרבנן היכן הותר עון שמאל, וכן הק' הגבו"א בסוגיין, והמהר"י קורקוס שם הוכיח מהתם גם דלא כמש"כ שם דהולכת כף אינה עיקר כפרה, ואמנם אי נימא דחפינה והקטרה בחפניו חשיבא כעבודה בשמאל, (עמש"נ בזה לעיל), י"ל דזהו שאמרו דהותר שמאל ביוהכ"פ, (אך תיקשי דא"כ מ"ט אמרו דהותרה ביוהכ"פ, הרי גם בקטורת דכל יום הותרה, שהרי אף בקטורת דכל יום היתה ההקטרה בחפניו, כדתנן בתמיד ל"ג א'), ועיי"ש שהביא מד' הירושלמי בפירקין דהולכת שמאל הויא כהולכת זר דפסולה, ואפ"ה מכשרינן הכא בשמאל משום דא"א בענין אחר. [↑](#footnote-ref-107)
107. וי"ל עוד דלעולם הולכה דקטורת בשמאל פסולה, והא דהי' מרדדן בחפניו, הוא משום דבקטורת שנתחדש בה דין עבודה בחפניו לא חשבינן לה כעבודה בשמאל, וכמש"נ לעיל, וגם בד' הגר"ח גופי' נראה דס"ל כיסוד הדברים, דאל"כ הרי הותר שמאל בקטורת דכל יום בהקטרתה שהיתה נעשית בחפניו, ובע"כ דס"ל דבהקטרה דנאמר בה דין חפניו לא חשיב כעבודה בשמאל, אך בהולכתה ס"ל דלא נאמר דין חפניו, וע"כ חשיב כהולכה בשמאל, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-108)
108. ועיי"ש שכתב דהולכה שלא ברגל כה"ג ואין בהן הולכה כלל, ובהגה' חשק שלמה גריס לא הויא הולכה ואין הולכה זו פוסל בזר כלל, - אך אחר שזכינו לד' רבינו אליקים דנעשית הולכה זו בכהנים, ואך דכיון דהויא הולכה שלא ברגל ע"כ לא אדכר לה קרא, מתפרשים כן גם ד' ר"ח.

     ואמנם צ"ע דכיון דהויא הולכה שלא ברגל, הרי קי"ל בזבחים י"ד ב' דלא שמה הולכה, וא"כ היאך נתקיים בזה דין הולכה, - ונראה דמזה מקור למש"כ הרמב"ם בפ"א מקר"פ הי"ד דנותנו לחבירו וחבירו לחבירו, ולא הביא לשנויא דגמ' בזבחים שם דניידי פורתא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-109)
109. ואזדי לטעמייהו דלפירש"י והריטב"א דהא דמייתי מינה דהולכה בזר כשרה הוא מהא דלקחו הכהנים מיד הזרים השוחטים וזרקו, הרי דע"ז משני דהזרים השוחטים לא הוליכו הדם אלא עשו מעשה איצטבא, - אך לפי' ר"ח ורבינו אליקים דהא דמייתי דהולכה בזר כשרה הוא מהא דלא אדכר קרא להולכת הכהנים, הרי דע"ז משני דהא דלא אדכר קרא הולכה הוא משום דלא עשו הולכה ברגל. [↑](#footnote-ref-110)
110. וי"ל בזה דבדין החפינה איכלל תרתי, חדא הוא מעשה החפינה, וכדחזינן דבעינן חפינה כדחפני אינשי, ועוד, הוא קבלת החפינה בחפניו, וי"ל דהא דחפינה עבודה היא הוא בקבלת החפינה, וקבלת החפינה אינה אלא בכה"ג, אך מעשה החפינה אינו עבודה וע"כ אינו צריך כה"ג, ועמש"נ בדף מס' 8 בהערה די"ל דמה"ט הוא דבחפינה השני' שחופן בפנים ל"ב מעשה חפינה כלל. [↑](#footnote-ref-111)
111. ויש להוסיף דהרי הא דכתיב בקרא ולקח הוא על חתיית הגחלים ועל חפינת הקטורת, וכ"ה דחתיית הגחלים ל"ב מדינא כה"ג, ה"נ הוא בחפינת הקטורת. [↑](#footnote-ref-112)
112. בתשו' בנין שלמה סימן מ"ח כתב דהא מיבע"ל דל"ב כה"ג, אף דכל הפרשה כתיב באהרן ונאמר עלי' חוקה, היינ משום דכתיב מתחילה ושחט את פר החטאת אשר לו וקי"ל דשחיטת פרו בזר כשרה, וע"כ מיבע"ל דגם הא דכתיב בתרה ולקח הוא אף בזר, או"ד דכיון דכתיב ולקח והביא בעינן שתהא הלקיחה בכה"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-113)
113. וכ"נ ממש"כ הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ו ב' דהא דבקטורת דיוהכ"פ הי' הכה"ג עצמו חותה את הגחלים, כדתנן לעיל מ"ג ב', הוא משום דאין אחר יכול ליכנס לשם, וע"כ אף הי' הכה"ג חותה, ומבו' דבעינן שתיעשה חתיית הגחלים והכנסתם לפנים בכהן אחד, ותיקשי דמ"ש מהא דמיבע"ל הכא בחפינה דשפיר מהני כשחפן אחר ונתנו לתוך חפניו, ובע"כ דעיקר הא דמיבע"ל בחפינה הוא משום דשמא הא דכתיב בקרא ולקח לא קאי על מלא חפניו, אך בחתיית הגחלים דכתיב בה ולקח פשיטא לן דבעינן ולקח והביא ול"מ שיחתה חבירו ויכניס הכה"ג, וכ"כ בתשו' בנין שלמה סימן מ"ח לדעת רש"י, ועיי"ש שכתב דלדעת התוס' פשיטא לן דמהני בכה"ג, דלקיחת המחתה אינה מהמצוה כלל, וצע"ג, דודאי דחתיית הגחלים הוי מכלל המצוה, כדחזינן מהא דמיבע"ל לעיל מ"ח ב' דמחשבה פוסלת בה. [↑](#footnote-ref-114)
114. וזה לפ"מ שפירשו לעיל מ"ז ב' דהא דמיבע"ל בבין הבינים של מלא חפניו הוא אם הא דכתיב בקרא ולקח קאי גם על הקטורת, וכן פירשו התו"י והתוס' הרא"ש הכא, - אך התור"פ והריטב"א הכא פירש דהא דמיבע"ל בבין הבינים של מלא חפניו היינו דשמא מתקיים בזה ולקח אף דהוא בלא מתכוין. [↑](#footnote-ref-115)
115. ואין מקום כלל לדון דיועיל כשנתן חבירו או קוף קטורת בתוך מלא חפניו, שהרי אפי' חפינה שאינה כדחפני אינשי לאו חפינה היא, וכ"ש בכה"ג דאי"ז חפינה כלל. [↑](#footnote-ref-116)
116. ועיי"ש שכתב דלכאו' לפ"ז יש להוכיח דגם את נתן אחר לולב או אתרוג לתוך ידו לא יצא, כ"ה דהכא לא מיקרי לקיחה כשנתן אחר לתוך חפניו, וכתב דל"ד, דהכא איירי שנתן לתוך חפנו כגון שהיו חפניו פתוחות ונתן שם מבלי שעשה הכה"ג שום מעשה, אבל כשנותן לו חבירו שבע"כ צריך לפתוח ידו ולקבלו ושוב לסגור ידו ולאחזה שפיר י"ל דמיקרי לקיחה, אך מ"מ בכה"ג דהיתה ידו פתוחה קצת ותחב לו חבירו לולב או אתרוג ולא עשה מעשה לקיחה כלל רק שהוא בידו מוכח מהכא דלא יצא. [↑](#footnote-ref-117)
117. המרומי שדה בסוגיין כתב ג"כ להוכיח כן, וכתב לחלק דאף דמה שמונח בידו ממילא אינו קרוי לקיחה, מ"מ בלולב שהוא אוחז בכח ידו מיקרי לקיחה, וכ"כ בתשו' משיב דבר ח"א סימן מ'. [↑](#footnote-ref-118)
118. בתשו' בנין שלמה סימן מ"ח כתב בשם הגרי"ס זצ"ל שנקט כן לדינא דבכה"ג אינו יוצא יד"ח, - אך בס' אהל משה להגרא"מ הורוויץ סימן קכ"ה וקכ"ו האריך דודאי דמתקיים דין לקיחה אף בכה"ג שכבר הי' בידו ויוצא בזה יד"ח. [↑](#footnote-ref-119)
119. לכאו' הוא מוכח כן, שהרי הא דכתיב הכא ולקח לא סגי במעשה לקיחה בעלמא, אלא בעינן מעשה חפינה, דמה"ט הוא דמיבע"ל לעיל מ"ז ב' בחפן בראשי אצבעותיו וכו', והחפינה עבודה היא, וכמו שאמרו לעיל מ"ח א' דמחשבה פוסלת בה, וע"כ ודאי דאין מתקיים במה שהוא בידו דינא דולקח, שהרי לא עשה מעשה חפינה, והצד דל"מ אינו כלל משום דנתן חבירו לתוך חפניו ולא לקח הוא, שהרי אף אם יקח הוא מידו של חבירו ל"מ, משום דבעינן מעשה חפינה. [↑](#footnote-ref-120)
120. נתחדש בדבריו דהחפינה היתה מתוך מחתה כלי שרת, וכ"כ המרומי שדה לעיל מ"ח א' דכ"ה דקמיצה הויא מכלי שרת ה"נ חפינה הויא מכלי שרת, - אך המקד"ד בסימן ג' סק"ח פירש בד' הירושלמי בפירקין דהמחתה היתה כלי חול, וכ"ה מבו' בד' הגרי"ז בקונט' בריש פירקין ובמכתבים שבסו"ס חי' הגרי"ז. [↑](#footnote-ref-121)
121. וכ"נ גם בל' התוס' בריש ד"ה אי חופן דהצד דל"מ הוא משום דמחסר להכה"ג השני חפינה. [↑](#footnote-ref-122)
122. לכאו' מכוון דבריהם דיחזור ויחפון, ואם ימצא שנחסר קצת מן הקטורת והוי קטורת שחסרה, יצא לחוץ ויחזור ויחפון קטורת אחרת, דאין לומר דמכוון דברהם הוא דמצי לחזור ולחפון ועי"ז להכשיר את הקטורת שנחסרה, דמלבד דמסתברא מילתא דכיון דכבר נקבע מידת הקטורת בחפינה הראשונה, א"א להכשירה במידה אחרת, גם מוכח דלא כן מהא דפריך רב הונא דא"א שלא יחסר ולא יותיר, והרי דא"א להכשיר מידת חפינה אחרת. [↑](#footnote-ref-123)
123. צ"ע אם מכוון דבריהם דלא חשיבא החפינה השני' כלל כעבודה, או דאף דעבודה היא, מ"מ אינה מד' עבודות המתיר ואין מחשבה פוסלת בה, וזהו שכתבו דאינה עיקר עבודה, וממה שאמרו דזו היא עבודה קשה שבמקדש משמע דחשיבא החפינה השני' כעבודה, - ואי נימא דאינה עבודה כלל, לכאו' הוא דלא כמש"כ רש"י דהכנסת כף ומחתה חשיב דיש אחרי' עבודה משום דיש אחרי' חפינה, אך זה תליא בפלוגתת רבוותא אם בגונא דהמעשה שאחרי' לאו עבודה הוא חשבינן לה כעבודה תמה, ונתבאר במ"מ לפ"ב דף מס' 4 ומס' 5. [↑](#footnote-ref-124)
124. מבו' דהחפינה דמחשבה פוסלת בה בעינן שתיעשה בכה"ג, וצ"ע היאך הוא מתישב עם הא דמיבע"ל לעיל בחפן חבירו ונתן לתוך חפניו, והרי דל"ב שתיעשה החפינה בכה"ג, - וצ"ל כמש"נ בדף מס' 7 בהערה דעיקר עבודת החפינה הוא בקבלת החפינה וקבלת החפינה אינה אלא בכה"ג, ורק מעשה החפינה מהני אף שלא בכה"ג. [↑](#footnote-ref-125)
125. לכאו' המכוון בזה דמלבד הא דבעינן להחפינה להכשר הקטורת, גם הויא החפינה מכלל מצות הקטורת המוטלת על הכה"ג, ולדין החפינה דבעינן להכשר הקטורת מהני חפינת הכה"ג הראשון, וכל הא דאין נכנס השני בחפינתו הוא משום מצות החפינה המוטלת על הכה"ג, ולזה סגי בהחפינה השני'. [↑](#footnote-ref-126)
126. בהך מילתא דלמ"ד דאין חופן וחוזר וחופן הי' מערה מן הכף למחתה, כ"ה להדיא בירושלמי בפירקין דלר' יוחנן מערה מתוך הכף והיא מתמרת ועולה, - והמקד"ד בסימן כ"ד סק"ד הק' ע"ז דהרי אף בקטורת של כל יום הי' נותן בחפניו ומקטיר כדתנן בתמיד ל"ג א', והפלוגתא אם חופן וחוזר וחופן הוא אם צריך לחזור ולעשות חפינה גמורה כהלכתה, - ובדעת הר"ח צ"ל דאף דרשאי להקטיר מחפניו, מ"מ רשאי גם לערות מן הכף ולהקטיר, ועמש"כ בזה בס' מנח"א. [↑](#footnote-ref-127)
127. אך לכאו' אי"ז מתישב למש"כ התו"י והתוס' הרא"ש דהא דחופן וחוזר וחופן הוא משום דבעינן מלא חפניו והביא, ולפ"ז הדין נותן דבעינן שיהא מלא חפניו של השני, ול"מ אם יחסר או יותיר ממלא חפניו. [↑](#footnote-ref-128)
128. וגם אם יחזור השני ויחפון בפנים, י"ל דשפיר דמי, דכיון דא"צ שתהא ההקטרה ממלא חפניו של המקטיר, הרי דאף אם חסר או הותיר על מלא חפניו של המקטיר שפיר דמי. [↑](#footnote-ref-129)
129. בס' חוקת היום עמד בזה, דממה שהביא הרמב"ם שם לאיבעיא דרב פפא דחפן חבירו ונתן לתוך חפניו מבו' דס"ל כדעת רב פפא דשפיר אפשר שיהיו חפניהם שוין ולא אמרינן שלא יחסר ושלא יותיר, - אך בפשוטו צ"ל דודאי דמצינו לאשכוחי כהן שיהא מלא חפניו כמלא חפניו של הכה"ג, ולא פריך רב הונא אלא דסתמא דמילתא הכהן הנכנס תחתיו אין מלא חפניו שוין למלא חפניו של הכהן הראשון וא"א שלא יחסר ושלא יותיר. [↑](#footnote-ref-130)
130. וצ"ב דהרי רב הונא קאמר דאין נכנס אחר בחפינתו משום דא"א שלא יחסר ושלא יותיר, וא"כ מ"ט אכתי מיבע"ל בזה, - וצ"ל דמכוון דברי רב הונא הוא כלפי הא דקאמר רב פפא דאי חוזר וחוזר וחופן הרי דאף אם לא מצינו להכשיר מכח חפינתו של ראשון, מ"מ מיקיימא חפינה במה שחוזר וחופן, וע"ז הוא שהשיב רב הונא דאין מתקיימת בזה חפינה, דא"א שלא יחסר ושלא יותיר, אך אכתי קיימא עיקר האיבעיא אם מצינו להכשיר מכח חפינתו של ראשון, ועמש"כ בזה בס' מנח"א. [↑](#footnote-ref-131)
131. בס' חוקת היום כתב להיפך, דלפ"ד התוס' י"ל דפסק הרמב"ם כרב פפא, ואך דגם לדעת רב פפא אכתי קיימא האיבעיא בגונא שנכנס השני בחפינתו של ראשון ולא חזר וחפן בחוץ, וכמש"נ לעיל, - אך יש להעיר ע"ז דא"כ הי' לו להרמב"ם להביא לההיא דרב פפא, דאף דבחפן ומת הוי ספק, מ"מ כל שמת בחוץ חוזר השני וחופן ובכה"ג ודאי דשפיר דמי. [↑](#footnote-ref-132)
132. לכאו' צ"ל דהא דבעינן בקמיצה ובחפינה כדקמצי וכדחפני אינשי, ובשאר עבודות לא מצינו כן, הוא משום דבקמיצה ובחפינה נקבע שיעור הקומץ והמלא חפניו, וע"כ כ"ז הוא בחפינה הראשונה, אך בחפינה השני' דאין נקבע בה שיעור מלא חפניו, ל"ב כדחפני אינשי, - וי"ל עוד, דרק בחפינה הראשונה בעינן מעשה חפינה, אך בחפינה השני' ל"ב מעשה חפינה אלא סגי במה שמקבל את הקטורת בחפניו, שהרי דין החפינה השני' נלמד מדכתיב מלא חפניו והביא, ולזה ל"ב מעשה חפינה אלא סגי במה שמקבל בחפניו, וע"כ לא שייך בזה כלל דינא דכדחפני אינשי, וזה מתישב עם מש"נ בדף מס' 7 בהערה דבחפינה איכלל תרתי מעשה החפינה וקבלת החפינה, והא דבעינן כדחפני אינשי הוא משום מעשה החפינה, אך העבודה דחפינה הוא בקבלת החפינה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-133)
133. העירו לנכון במה שאמרו במנחות ט"ז א' דלמ"ד דבפר ואפי' בדמו של פר אף אם מת הראשון אחר הזאות של בין הבדים, נכנס השני בדמו ומזה בהיכל, ובזה תיקשי דהיאך חשיב קרבנו של השני, הרי כבר נעשו ההזאות של בין הבדים ע"י הראשון, ובע"כ כדרך קמא דכיון דעיקר חובת פר כה"ג אי"ז חובת אדם זה אלא חובתו בתורת כה"ג, ע"כ אף דההזאות של בין הבדים נעשו ע"י הראשון, שפיר מצי השני ליכנס בדמו. [↑](#footnote-ref-134)
134. לפ"מ שנסתפקו התו"י והתוס' הרא"ש דכשנטמא הכה"ג אחר שחיטת הפר לכו"ע נכנס אחר ומשמש תחתיו בפרו, צ"ע במה שאמרו במנחות שם דלמ"ד דבפר ולא בדמו של פר לא משכח"ל ב' דעות, והרי משכח"ל כשנטמא הכה"ג ונכנס אחר תחתיו, ועמדו בזה הבית יצחק ביו"ד ח"א סימן י"ד והאחיעזר בח"ב סימן ל"א, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ החזו"א במנחות סימן כ"ב סקי"ט. [↑](#footnote-ref-135)
135. התו"י והתוס' הרא"ש בריש מכילתין נקטו דאף הכהן שנכנס תחתיו צריך שיהא לו אשה, ובס' מנח"א שם הק' דלמש"כ התו"י ודעימי' דהפר והאיל בא משל ראשון והשני אינו אלא כשלוחו של ראשון, הדין נותן דדינא דוכפר בעדו ובעד ביתו הוא להראשון, ומ"ט בעינן שיהא לשני אשה, הרי לעולם הכפרה היא בעד ביתו של הראשון שבא משלו, - וכבר נתבאר במקומו דלכאו' לק"מ, דכיון דמקרא דבעד ביתו ילפינן דין דבפנ"ע דלהכשר הכה"ג בעינן שיהא נשוי, ובעינן לזה בכל עבודות היום, ע"כ הוא דבעינן שיהא הכה"ג השני נשוי, דאין מקום כלל לומר דכיון דהפר והאיל באין משל הראשון סגי במה שיש לראשון אשה, שהרי גם בשאר עבודות היום בעינן שיהא הכה"ג נשוי, ולגבי שאר עבודות היום מאי נפ"מ בהא דהפר והאיל באין משל הראשון. [↑](#footnote-ref-136)
136. אך בד' התוס' במגילה ט' ב' ד"ה אין בין כהן המשמש מבו' דדינא דאשר לו הוא שיהא הפר משל הכהן הראשון, וזהו שהק' דמ"ט לא אמרו דאשר לו ולא משל המשמש תחתיו, והתוס' שם לא כתבו להא דזכי לי' רחמנא אלא לענין הא דהוי שחיטה בבעלים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-137)
137. גם בעיקר הדבר צ"ב, שהרי עיקר מש"כ ריב"א דהפר בא משל הכה"ג הקבוע, הרי הוא מכח דינא דאשר לו דבעינן שיהא הפר משלו, וא"כ היאך נימא דמכח הך דינא דאשר לו בעינן שיהא הפר משל הכה"ג הקבוע, ומאידך מכח זה בעינן נמי שיהא הפר משל הכהן המשמש, וכל הא דמהני כשהוא משל הכה"ג הקבוע הוא משום דזכי לי' רחמנא וקרינא לי' בעלים ומשלו.

     ושמא יש לפרש דמש"כ ריב"א דהפר בא משל הכה"ג הקבוע, אי"ז מכח דינא דאשר לו, אלא הוא משום דהוא המחויב בחובת הבאת פר כה"ג, וע"כ מוטל עליו להביאו משלו, ומ"מ כיון שהפר קרב ע"י הכה"ג המשמש תחתיו, ע"כ להכשר ההקרבה בעינן שיהא של הכה"ג המקריב, ולפ"ז יש מקום לישב למש"כ התו"י ודעימי' הכא דאין השני אלא שלוחו של ראשון וקרינן בי' פרו של ראשון, דהיינו דהוא קרב לחובת הראשון. [↑](#footnote-ref-138)
138. וי"ל עוד דלדעתם ליכא דין בפנ"ע בפר שתהא שחיטתו בבעלים, ולא אמרו במנחות שם אלא דמהא דכתיב בפר כה"ג אשר לו יש ללמוד דבשאר קדשים ל"ב שחיטה בבעלים, אך לעולם גם בפר כה"ג א"צ לזה משום דין בעלים אלא משום דבעינן שתהא שחיטתו בכה"ג, ועמש"נ בזה במ"מ לפ"ד דף מס' 5. [↑](#footnote-ref-139)
139. נתחדש בדבריו דאף אם השה עצמו בעודו שלם חשיב כשה, מ"מ הדם לא חשיב כשה אף קודם שיצא מן הבהמה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-140)
140. מבו' דהא דחטאת שמתו בעלי' אזלא למיתה הוא אף כשמתו בעלי' אחר שחיטה, - ובס' יד הלוי כתב דאף שכתבו התוס' בזבחים קי"ב א' ד"ה אלא בפנים דכל שנתכפרו בעלי' אחר שחיטה לא אזלא למיתה, ודלא כמש"כ בפירש"י שם קי"א ב' (ד"ה כשם), היינו רק בהא דחטאת שנתכפרו בעלי' דבזה הוא דאמרינן דכל שנשחטה קודם שנזרק דמה של חברתה והי' ראוי להתכפר בה לי"ב לדינא דחטאת שנתכפרו בעלי', אך בהא דחטאת שמתו בעלי' אף אם מתו אחר שחיטה אית בה לדין מיתה, וכמש"כ כן בכ' הגרי"ז בנזיר כ"ח א'. [↑](#footnote-ref-141)
141. ויש ללמוד כן ממה שאמרו בהוריות ו' א' דטעמא דרב פפא דלא גמירי דין חטאת שמתו בעלי' בציבור משום דאין הציבור מתים מהכא, דכתיב כפר לעמך ישראל אשר פדית ד' ראוי' כפרה זו שתכפר על יוצאי מצרים מדכתיב אשר פדית, וצ"ב דמה מייתי מהתם, הרי התם ל"ה חטאת שמתו בעלי', ולא מצינו התם אלא דיש כפרה למתים, אך מנלן דליכא דין חטאת שמתו בעלי' בציבור, - ובע"כ דאם בציבור יש כפרה למתים אף ליכא בהו לדינא דחטאת שמתו בעלי', דכל עיקר ההלכתא דחטאת שמתו בעלי' למיתה אזלא מיוסדת ע"ז דאינה ראוי' ליקרב לבעלי'. [↑](#footnote-ref-142)
142. ועיי"ש שהק' דאביי גופי' בהוריות שם קרי לה קרבן שותפין, והכא הוכיח אביי מברייתא דהוי קרבן ציבור, וכתבו דהכא הוא לבתר דשמעה מרב יוסף, והריטב"א כתב לישב עוד דלעולם לאביי הוי קרבן שותפין, והא דקרי לה הכא קרבן ציבור לא דק במילתי' כיון דליכא נפ"מ בזה. [↑](#footnote-ref-143)
143. השיח יצחק תמה ע"ז דהיאך ס"ד דכל ישראל מתכפרין בפר, הרי להדיא כתיב בקרא וכפר בעדו ובעד ביתו, וכ"ה במתניתין בשבועות ב' ב' ובברייתא לקמן נ"א ב' דאין ישראל מתכפרין בפר. [↑](#footnote-ref-144)
144. אך בפירש"י בתמורה ט"ו א' משמע דלת"ק דהתם הא דחטאת ציבור אינה מתה אי"ז מטעמא דר"ש, אלא הוא משום דלא גמירי דין מיתה בציבור, וכ"נ קצת גם בפירש"י בסוגיין שלא פירש לה"ט דבחד מקום אגמרינהו רק לפ"מ דמפרשינן דלר"ש אף אין חטאת השותפין מתה, ולא פירש כן מעיקרא כשאמרו דאין חטאת ציבור מתה, ומשמע דבמה שאמרו מעיקרא דחטאת ציבור לאו למיתה אזלא ל"ב לה"ט, אלא אף לת"ק לי"ב דין מיתה משום דלא גמירי דין מיתה אלא ביחיד ולא בציבור, - אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בתמורה שם משמע להדיא דר"ש לפרושי טעמא דת"ק קאתי, ובזה מתפרש מש"כ הרמב"ם שם דהלכה כר"ש, אף דר' יהודה ור"ש הלכה כר' יהודה, וכ"נ גם בפירש"י לקמן ס"ב א' ד"ה שאין חטאת ציבור מתה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-145)
145. ואין לומר דאף דמדאורייתא לי"ב דין רעי', מ"מ כיון שנתכפרו הבעלים אינו ראוי ליקרב לחטאת אלא לעולה, ול"ד להכא דהוא ראוי ליקרב חטאת, וע"ד מש"כ התו"י ודעימי', דאכתי תיקשי דהתם אמרו דהא דאין הוא עצמו קרב עולה הוא גזירה אחר כפרה אטו לפני כפרה, וזה דלא כמש"כ התוס' דהא דירעו עד שיסתאבו הוא גזירה אטו חטאת יחיד שנתכפרו בעלי', ובע"כ דנידון התוס' הוא בטעם הא דאינם קריבין לחטאת, ונידון הגמ' שם הוא בטעם הא דאינם קריבין לעולה. [↑](#footnote-ref-146)
146. ושמא י"ל בזה, דעיקר מש"כ התו"י ודעימי' דהכא לאו לרעי' אזלא, היינו משום דעיקר דין רעי' בחטאת ציבור שנתכפרו בעלי', הוא משום דין מותרות דמותר חטאת הוי לעולה, והכא שעומדת עדיין להקרבה שלא נתכפרו בה אחיו הכהנים לא חשיבא כלל כמותרות, וע"כ לי"ב דין רעי', - ולפ"ז י"ל דכ"ז הוא משום דהיא ראוי' ליקרב לאחיו הכהנים שהופרשה מתחילה לצרכם, וע"כ לא חשבינן לה כלל כמותרות, אך אם לא היתה ראוי' ליקרב לאחיו הכהנים שהופרשה מתחילה לצרכם, הרי דאף דהיתה ראוי' ליקרב לכה"ג שנכנס תחתיו, מ"מ כיון דאינה ראוי' ליקרב למי שהופרשה לו הויא בכלל מותר חטאת דדינו הוא דהוי לעולה. [↑](#footnote-ref-147)
147. המרומי שדה עמד בזה דמאי ס"ד לדקדק כן, וכתב דמדקדק מהא דתני פר כה"ג ולא נקט איל דג"כ דוחה את השבת ואת הטומאה אף דודאי הוי קרבן יחיד, ובע"כ דלהכי נקט פר לאשמועינן דהוא ג"כ קרבן יחיד ולא כמ"ד שהוא של ציבור. [↑](#footnote-ref-148)
148. התור"פ כתב דהוא משום דקריבין מיד אחר מנחת התמיד ושם מנחה אחד הוא, והריטב"א כתב דהוא משום דקריבין בתוך התמיד וע"כ חשיבי כקרבן ציבור, ומבו' דהקרבת החביתין מישך שייכא להקרבת התמיד, - וכ"נ ממש"כ התו"י והתוס' הרא"ש לעיל ל"א ב' בהא דתנן התם דנכנס להקטיר את הראש ואת האברים והחביתין, דמנחת סלת בכלל חביתין, והיינו משום דגם החביתין שייכי לתמיד, - וכ"נ ממש"כ בפירש"י לעיל ל"ד א' ד"ה שום מנחה דחביתין נמי מנחה היא והזקיקן הכתוב עם התמיד דכתיב בה וכו' אף היא תהא סמוכה לתמיד וכו', וכ"נ קצת בדבריו לעיל כ"ה א' ד"ה והחביתין, - וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"ג מתמידין הי"ח דמצות חביתין היא להקריבן עם תמיד של שחר ועם תמיד של בין הערבים, ועמד ע"ז בכ' הגרי"ז במנחות ע"ח א'. [↑](#footnote-ref-149)
149. אך המהרש"א הביא מתו"י שהוסיפו ע"ז דהיינו משום דאף למ"ד דכל שבט ושבט מביא שעיר בע"ז פר מיהא לא מייתי וע"כ נקט פר בלשון יחיד, - ובחי' הגרע"א תמה ע"ז דלהדיא תנן בהוריות ד' ב' דלר' יהודה מביאין בע"ז י"ב פרים וי"ב שעירים, וכן הק' השיח יצחק והרש"ש והמרומי שדה. [↑](#footnote-ref-150)
150. והעירו דתיקשי מהא דאילו של אהרן דוחה את השבת ואת הטומאה, אף דהוי קרבן יחיד גמור, וכמו שאמרו לקמן בע"ב דהוי קרבן יחיד ועושה תמורה, - ושמא י"ל דכיון דאילו קרב יחד עם איל העם, דמי לקרבן ציבור, וע"ד מש"כ התור"פ דמנחת חביתין חשיב כקרבן ציבור משום דקרב יחד עם התמיד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-151)
151. המרומי שדה לעיל ו' ב' כתב דמודה ת"ק דכל דזמנו קבוע באופן דעבר יומו בטל קרבנו כפר יוהכ"פ וחביתי כה"ג אף של יחיד דוחה שבת וטומאה, וכל שאין מצוה בקביעות זמן אפי' לכתחילה כפר העלם דבר של ציבור אינו דוחה שבת וטומאה, והא דשאני קרבן ציבור מקרבן יחיד הוא היכא דזמנו קבוע למצוה ולא לעיכובא, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-152)
152. התוס' שם כתבו לפ"ז דמה שאמרו דטומאה הותרה בציבור אין הדבר תלוי בציבור אלא במה שזמנו קבוע, - אך בכ"ד מצינו דאיכא היתר בפנ"ע בציבור, ונתבאר במ"מ לפ"ק דף מס' 10. [↑](#footnote-ref-153)
153. ועיי"ש שכתב בתחילת דבריו דמשכח"ל כגון שנדרו ב' חטאתו ואשמו של פלוני עלינו, ודחה לזה דבכה"ג לא חשיב כמתו בעליו אלא כשמת המתכפר והוא אינו אלא אחד. [↑](#footnote-ref-154)
154. בפירש"י בהוריות ו' ב' ד"ה הא לא קשיא כתב דלא משכח"ל ולד חטאת בשותפין דאין השותפין מביאין נקבה דפר ושעיר הוא דמביאין, ולד' המאירי שפיר משכח"ל ולד חטאת בשותפין, ורק תמורת חטאת הוא דלא משכח"ל בהו, וכמש"כ בפירש"י הכא, - אך בד' רש"י שם מבו' דחטאת שותפין הוא פר העלם דבר ושעירי ע"ז למ"ד דב"ד מייתו להו, וזהו שכתב דלא משכח"ל בזה ולד חטאת. [↑](#footnote-ref-155)
155. למש"נ לעיל בדעת רש"י דלת"ק דוקא בחטאת ציבור ליכא לדין מיתה אך בחטאת שותפין איכא לדין מיתה, והמאירי כתב דהכי קי"ל, צ"ב דמאי פריך דמאי נפ"מ, הרי נפ"מ טובא בזה דאם חשיב כקרבן ציבור לי"ב דין מיתה אף לדעת ת"ק, ואם חשיב כקרבן שותפין הרי דכל הא דלי"ב מיתה הוא לדעת ר"ש, אך לדעת ת"ק אית בי' דין מיתה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-156)
156. והתו"י בשם רבו שהק' כן הוא לטעמי' לעיל שפירש דהא דחטאת ציבור לאו למיתה אזלא הוא משום דאין הציבור מתים, ומה"ט הוא דלי"ב לדין רעי', ולפ"ז הרי דהא דלאו למיתה אזלא הוא גם לדעת ר' יהודה, דהרי מודו כו"ע להא דאין הציבור מתים, וזהו דקשיא לי' דא"כ נפ"מ טובא הוא אם חשבינן לה כחטאת ציבור או כחטאת שותפין, דאם חטאת ציבור היא לי"ב דין מיתה אף לר' יהודה ואם חטאת שותפין הא אית בה לדין מיתה לר' יהודה, ועוד, דכיון דכל הא דלי"ב דין רעי' הוא משום דאין הציבור מתים, הרי דאם חטאת שותפין היא אית בה לדין רעי'. [↑](#footnote-ref-157)
157. ועיי"ש שכתבו דאף דבהוריות ו' בעי לאתויי ראי' משעיר ר"ח שבא מתרומת הלשכה אע"ג דמייתי להו מישראל, ואף דשעיר ר"ח אינו בא על חטא מבורר, היינו משום דהתם יש לחוש דשמא כל המעות שלו וכה"ג ודאי קפדינן, אך כשאין לו אלא חלק בו דומיא דפרו של אהרן לא קפדינן, - והקר"א בהוריות ו' א' תמה ע"ז שהרי בפרו של אהרן הוו כל המעות של הכה"ג וא"כ מ"ט מודה ר' יהודה דאין מניחין מלהביאו בשביל מיתת הכה"ג. [↑](#footnote-ref-158)
158. הקר"א בהוריות ו' א' פירש לדבריהם דהיינו משום דגם הלויים מתכפרין בפר כה"ג, ועיי"ש שתמה ע"ז והוכיח מסוגיית הגמ' שם דאין הלויים מתכפרין בו, וכ"כ התוס' בשבועות י"ד א' (ד"ה כולן) ובמנחות צ"ב א' (ד"ה הושוו) דאין הלויים מתכפרין בו דלא הוו בכלל ביתו. [↑](#footnote-ref-159)
159. ועיי"ש שכתבו דלפ"ז נמצא דלדעת ר' יהודה איכא נפ"מ אם פר יוהכ"פ הוא חטאת ציבור או חטאת שותפין בגונא שמת אחד מן הכהנים אחר שהופרש הפר, דאם חטאת שותפין היא ימות הפר ואם חטאת ציבור היא יקרב דאין ציבור מתים, אך כתבו לצדד דאף דחטאת שותפין היא מ"מ לא ימות הפר כשמת אחד מן הכהנים, משום דהפר קנוי לכה"ג יותר לשאר הכנים לפי שמממונו הוא בא וע"כ לא תפסלנו מיתת אחד מהן אלא מיתת כה"ג לבדו, - והשיח יצחק עמד בזה דאכתי נפ"מ כשמת הכה"ג, דאם חטאת שותפין היא ימות הפר ואם חטאת ציבור היא לא ימות דאין ציבור מתים, וכתב לדון דאף אם חטאת ציבור היא מ"מ מיתת כה"ג פוסלת דל"ד לתמידין דציבור דיד כולן שוה בהן, ומשא"כ הכא דהפר בא משל כה"ג, וכתב דקצת דוחק לפרש כן. [↑](#footnote-ref-160)
160. למש"כ התוס' לעיל ז' א' ד"ה כיון דיחיד דהא דבקרבן יחיד מהדרינן אטהרה הוא מדרבנן, ניחא, דאף דהצריכו חכמים לאהדורי בי' אטהרה, מ"מ לא פסלו חכמים הקרבתו בדליכא ריצוי ציץ, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-161)
161. התוס' בתמורה ז' ב' ד"ה שאין זכין כתבו דהא דאם היו הכהנים זוכין בחטאת ואשם בחייהן היו ממירין לדעת ר"י בן נורי אף דבתר מתכפר אזלינן, היינו משום דאף בתר מתכפר ולא לאפוקי בעלים אתי, והיינו דכל הא דהמקדיש אינו עושה תמורה הוא משום דלאו בעלים הוא כלל, אך אם היו הכהנים זוכין בחטאת ואשם בחייהן והוו בעלים עליהן שפיר היו ממירין, והאריך בזה הדבר אברהם בח"א סימן י"ד ענף א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-162)
162. וי"ל בגדר הדברים דהיינו דהמקדיש חשיב כבעלים לענין פדיון דהוא אית לי' לזכות הפדיון דבעלים, ונפ"מ בזה שהוא קודם לכל אדם, וכמו שאמרו בערכין כ"ז א', וי"ל דנפ"מ עוד בזה לדעת התוס' ודעימייהו דהא דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל הוא רק בבעלים, ואכמ"ל, ומה"ט הוא דהוא מוסיף חומש. [↑](#footnote-ref-163)
163. וי"ל דנפ"מ בזה הוא בגנב והקדיש למש"כ הרמב"ן בגיטין נ"ה ב' ובמלחמות בסוכה ל' א' דלמ"ד דיאוש לא קני הרי דאף דקני לי' ההקדש ביאוש ושינוי השם, מ"מ הוא עצמו אינו קונה אותו ואי"ז קרבנו, ומ"מ ה"ז כשר דהו"ל כקרבן שנשחט שלא לשם בעלים דכשר אלא שלא עלו לבעלים לשם חובה, ויש להסתפק כשפדאו המקדיש אם הוא מוסיף עליו חומש, ולכאו' תליא בנידון זה, דאי נימא דהא דהמקדיש מוסיף חומש הוא משום דדין חומש לא תלי בבעלים אלא במקדיש, הרי דאף בכה"ג הוא מוסיף חומש, אך למשמעות ד' הראשונים דהא דהמקדיש מוסיף חומש הוא משום דחשבינן לה כבעלים לענין חומש, לכאו' בכה"ג אין לחשבו כבעלים ואינו מוסיף חומש, - ועמש"כ הקה"י בזרעים סימן כ"ג, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-164)
164. ויש להוסיף, דבד' הרמב"ם בפ"א מנדרים ה"ב מבו' דהאומר הרי בהמה זו עולה או שלמים הוא מחייב עצמו בקרבן שאינו מחויב בו, והיינו דא"א להתפיס בהמה לקרבן אלא ע"י שמחייב עצמו בקרבן, ולפ"ז הרי דלא שייך כלל שיפריש קרבן לחבירו כשאין חבירו מחויב בקרבן, שהרי אין בידו לחייב את חבירו בקרבן. [↑](#footnote-ref-165)
165. אך בפי' רבינו אליקים משמע דהאיבעיא אם בקביעותא מתכפרי או בקופיא מתכפרי אינו אם ה"ז קנוי להם או לא, אלא הוי הספק בהכפרה שהן מתכפרין בו אם הן קבועין באותה כפרה, וכ"נ גם בד' תור"פ, עיי"ש, וכ"ה מבו' בדבריו לקמן נ"א ב' דגם להצד דבקופיא מתכפרי יש להם קנין בו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-166)
166. והתור"פ כתב דלהצד דבקיבעא מתכפרי הו"ל קרבן ציבור והא דקרי לי' קרבן יחיד הוא משום דמשלו הוא בא, וצ"ל דמכח הא דמשלו הוא בא דינו כקרבן יחיד לענין דחיית שבת וטומאה, וזהו דמייתי ר"מ מינה דקרבן יחיד הקבוע לו זמן דוחה שבת וטומאה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-167)
167. וי"ל בדעת התוס', דודאי דעיקר שֵם הקרבן הוא לפי המתכפר, ואם אחיו הכהנים מתכפרין בו בקביעותא לא חשיב כלל כקרבן יחיד, וכאשר כ"נ להדיא בתמורה י' א' דאף אם מקדיש עושה תמורה, מ"מ כל שהקדיש קרבן שיתכפרו בו הציבור או שותפין חשיב כקרבן ציבור ושותפין, (וזהו דפריך דא"כ מצינו ציבור ושותפין עושין תמורה), וע"כ לפ"מ דמיבע"ל דאחיו הכהנים בקביעותא מתכפרי, בע"כ דהא דאמר ר"מ דפר כה"ג קרבן יחיד ל"ד הוא, - והא דלפ"מ דמיבע"ל אם בתר מקדיש אזלינן או בתר מתכפר אזלינן ניח"ל הא דקרינן לה קרבן יחיד, שמא י"ל דלס"ד זו אין אחיו הכהנים מתכפרין בו אלא מקופיא, וס"ד דסגי בזה לחשבו כקרבן שותפין לענין תמורה, וע"כ שפיר קרי לה קרבן יחיד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-168)
168. לכאו' דבריהם הם כדעת התוס' דמיבע"ל אם לר"מ חשיב כקרבן יחיד או כקרבן שותפין, אך למש"כ הגרע"א דפשיטא לן דלר"מ הוא קרבן יחיד אלא דמיבע"ל שמא לענין תמורה דינו כקרבן שותפין, הרי דע"כ לא מיבע"ל אלא לענין תמורה, ולא מיבע"ל אם מתה או לא. [↑](#footnote-ref-169)
169. בס' חוקת היום כתב דשמא מכוון דבריהם הוא בגונא דמת אחד מן הכהנים, דאם אחיו הכהנים בקביעותא מתכפרי הוי כחטאת שמת אחד מן הבעלים דתמות, - אך עמד בזה דאי"ז מתישב למש"כ התו"י דהדעת נוטה דאף לדעת ר' יהודה אם מת אחד מן הכהנים לא תמות. [↑](#footnote-ref-170)
170. התוס' הוסיפו דהכא איכא טובא דמתכפרי בה מקופיא ואפ"ה לא חשיב קרבן שותפין, ומשמע דאם ל"ה אלא כהן אחד שמתכפר בה מקופיא ניחא הא דלא חשבינן לה כשותפין, אף דהכה"ג מתכפר בה מקיבעא וכהן אחר מתכפר בה מקופיא, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-171)
171. השפ"א שם כתב דנפ"מ רבתא בזה, דלפ"ז הרי דלפ"מ דמיבע"ל דאחיו הכהנים בקופיא מתכפרי ולא חשיב כקרבן שותפין, י"ל דגם אחיו הכהנים ממירין בו כיון דהן מתכפרין, ומ"מ לא חשיב כקרבן שותפין כיון דאין להם קנין בגוף הפר, ­­­­­- אך אין הדבר מוכרע, די"ל כמש"כ הקר"א שם דדוקא יורש מימר אף שאינו מתכפר אלא מקופיא, וי"ל עוד, דהא דנתמעט ביורשים דאין ב' ממירין אי"ז מיעוט מסוים ביורשין, אלא היינו דלעולם אין ב' ממירין, וע"כ אף הכא אין אחיו הכהנים ממירין, ומ"מ הכה"ג עצמו מימר משום דהוא עדיף מינייהו וע"ז ליכא להמיעוט דאין ב' ממירין. [↑](#footnote-ref-172)
172. השיח יצחק בסוגיין כתב בדעת התוס' דס"ל דלפ"מ דמסקינן התם דהא דיורש מימר הוא משום דמתכפר מקופיא, הרי דהא דהניח בהמה לב' בניו אינם ממירין, אי"ז מגזה"כ דאחד ולא שנים, אלא הוא משום דחשבינן לה כקרבן שותפין לענין תמורה, וכמש"כ כן הרמב"ם בפ"א מתמורה ה"ה, וזהו שהק' דא"כ מ"ט בפר כה"ג מימר בו הכה"ג אף דאחיו הכהנים מתכפרין בו מקופיא. [↑](#footnote-ref-173)
173. וכ"נ למש"כ בפירש"י דלהצד דבקופיא מתכפרי אין נקנה להם חלק בו, ולפ"ז הדין נותן דאין בידם להמיר, שהרי הא דהמתכפר עושה תמורה הוא משום דהוא חשיב כבעלים, וכמו שפירש"י הכא ובזבחים ו' א', וכיון דאין נקנה להם חלק בו לא חשיבי כבעלים, ושאני יורש דמרבינן לי' מקרא דממיר אף דלא קניא לי'. [↑](#footnote-ref-174)
174. והתוס שעמדו בזה הוא לטעמייהו בזבחים שם שנקטו דהא דיורש מימר מכח הא דמתכפר מקופיא אי"ז גזה"כ במסוים ביורש, אלא הוא מדינא משום דחשיב כמתכפר, וזהו שעמדו דהרי הא דמתכפר עושה תמורה ילפינן לה מנזיר וההיא כפרה גמורה היא, וכמו שעמד בזה הקר"א שם. [↑](#footnote-ref-175)
175. וי"ל דהיינו דכל הא דאם בקביעותא מתכפרי חשיב כקרבן שותפין, הוא משום דהא דבקביעותא מתכפרי הוא משום דנקנה להם חלק בו, וע"כ חשיב כקרבן שותפין, אך הא דאשתו מתכפרת בקביעותא הוא אף דאין לה חלק בו, אלא דמכח קנין הכה"ג אף אשתו מתכפרת עמו דכגופו דמיא, וע"כ לא חשיב כקרבן שותפין, - ומתישב בזה מה שתמה בס' חוקת היום, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-176)
176. אך התוס' בפסחים צ"ו ב' ד"ה קמ"ל כתבו בדעת רש"י שם דהיא ראוי' לפסח, ומסתימת דבריהם משמע דהיינו דהוא יוצא בה יד"ח פסח. [↑](#footnote-ref-177)
177. נתחדש בדבריו דהא דפסח נאכל למנוייו ועד חצות ובצלי, אי"ז מדיני אכילת הפסח, דאי"ז אי"ז שייך כלל בתמורה דאין מתקיים בה מצות הפסח, אלא הוא מדיני הקרבן דפסח, וע"כ אף תמורת הפסח דהויא כפסח אינה נאכלת אלא למנוייו ועד חצות ובצלי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-178)
178. וכתבו לישב דמ"מ רעי' אית לי', והגרע"א עמד בזה דלמש"כ התוס' לעיל בע"א דלדעת ר"ש הא דחטאת שותפין שנתכפרו בעלי' תרעה אינו אלא מדרבנן, וא"כ מצינו למימר דהא דתני דאינו דוחה שבת וטומאה הוא לדינא דאורייתא, דאף דמדאורייתא הוא ראוי להקרבה מ"מ אינו דוחה שבת וטומאה. [↑](#footnote-ref-179)
179. צ"ב, דאף דמעיקרא לאמנויי דמי וחשיב כאחד מבני חבורה, מ"מ כ"ז שלא נמנה עליו עדיין אי"ז קרבן של שותפין, ושמא י"ל דאי נימא דהא דאין השותפין ממירין הוא משום דאין הקרבן מיוחד לאחד מהן, ולפ"ז י"ל דכיון שעומד להמנות עליו אחר ואינו ראוי להקרבה אלא ע"י שימנה עליו, לא חשיב כקרבן המיוחד לו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-180)
180. וזה כגירסת הגמ' לפנינו בפסחים שם דהא דאינה דוחה את השבת ואת הטומאה הוא משום דיש לה תשלומין כל ז', וכ"כ הר"ח ורש"י שם, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מחגיגה ה"ח. [↑](#footnote-ref-181)
181. מבו' דמעיקרא מפרשינן דהא דמייתי ר' יהודה מפסח הוא מפסח ראשון, ולא פרכינן אלא דכיון דאתי בכנופיא הוי כקרבן ציבור, וצ"ע שהרי אדרבה בפסח ראשון חזינן דאינו דוחה את הטומאה אלא ברוב ציבור ולא ביחיד, ואמנם למש"נ להלן מד' קמאי בטעם הא דפסח ראשון אינו דוחה את הטומאה ביחיד, ניחא, דהא דהוא דוחה את הטומאה בציבור ל"ב בזה לכח דקרבן ציבור, אלא דביחיד אינו דוחה, משום דלא יתבטל הפסח לגמרי, או משום דרחמנא דחיי' לפסח שני, או משום דיש לו תשלומין ולא חשיב כקבוע לו זמן, אך למש"נ להלן מד' הטו"א בטעם הא דאינו דוחה את הטומאה ביחיד, קשיא כן טובא, דלפי דבריו נמצא דכל הא דהוא דוחה בציבור אף בטומאת בעלים ואף לאכלו בטומאה הוא משום דחשבינן לי' כקרבן ציבור, וצ"ע [↑](#footnote-ref-182)
182. וזה מתישב טפי להמאירי לטעמי' בפסחים צ"ב ב' דס"ל כדעת הרמב"ם בפיהמ"ש שם ובפ"ז מקר"פ ה"ב דאיכא פטור בפנ"ע בטמא מפסח ראשון ואף אם הזיד ולא עשה את השני אינו חייב כרת, ול"ד לשוגג או אונס בראשון דאם הזיד ולא את השני חייב כרת, וצ"ל לפ"ז דמה שאמרו בפסחים ע"ט א' דאם היו ישראל טהורין והכהנים או כלי שרת טמאים יעשו כולן בטמאה, ואף הטמאים עושין משום דאין קרבן ציבור חלוק, היינו דחשיב דכל הציבור עושין בטומאה ובכה"ג לא דחיי' רחמנא לפסח שני. [↑](#footnote-ref-183)
183. ויש להעיר כן גם בהא דאינו דוחה את הטומאה בטומאת בעלים, שהרי כל הא דבראשון אינו דוחה את הטומאה בטומאת בעלים הוא משום דרחמנא דחיי' לפסח שני, אך בפסח שני ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-184)
184. בתוספתא בפסחים פ"ד הי"א תניא דאף פסח יחיד דוחה את השבת, והחזון יחזקאל שם פירש דהיינו בכה"ג דמיעוט הציבור עושין את הפסח, דאף בכה"ג הוא דוחה את השבת, וכמש"כ התוס'. [↑](#footnote-ref-185)
185. צ"ע, שהרי מבו' בפסחים צ"ד ב' דאין משערין את הרוב אלא באותן שאינם בדרך רחוקה, וכל שהיו רובן טמאין חשיבי כציבור ועושין בטומאה, ולפ"ז הרי דאף אם ל"ה פסח דוחה שבת אלא בציבור, מ"מ הדין נותן דאף אם היו רובן בדרך רחוקה חשבינן לאותן שאינם בדרך רחוקה כציבור ודוחה את השבת. [↑](#footnote-ref-186)
186. וכ"נ להדיא בפירש"י בפסחים פ' ב' ד"ה בראשון לא עבדי דבשלישיתן זבין ושלישיתן טהורין ושלישיתן טמאי מתים, כל הא דאין עושין את השני הוא כשנטהרו הזבים ואיכא רוב הבאים לעשות את השני, אך כל שלא נטהרו הזבים, עושין הטמאי מתים את השני, והצל"ח שם כתב טפי דרק אם באו הזבים לירושלים לעשות פסח שני הוא דנצטרפו ונעשו רוב ואין עושין את השני, והוכיח כן מסוגיית הגמ' שם, ועמד ע"ז האבי עזרי בפ"ז מקר"פ ה"ד בסו"ד, ולפ"ז הדין נותן דאם היו מיעוטן טהורין ורובן זבין, דאף דאם נטהרו כל הזבים ובאו לירושלים אין עושין את השני, מ"מ אם לא נטהרו אלא מקצתן עושין את השני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-187)
187. ולכאו' לפ"ז הדין נותן דכל הא דפסח שני דוחה את הטומאה הוא כשנטמאו כל אותם שנדחו לפסח שני, אך אם נטמאו מקצתן אינו דוחה את הטומאה, כיון דלא יתבטל לגמרי עי"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-188)
188. הטו"א בחגיגה ט' א' דן לפרש כן, והק' ע"ז שהרי פסח אינו דוחה את הטומאה ביחיד אף בגונא דאין לו תשלומין בפסח שני, וכמו שאמרו בפסחים פ' א' דהיו רובן זבין ומיעוטן טמאי מתים אותן טמאי מתים אין עושין אף את השני, משום דכל היכא דלא עבדי ציבור בראשון לא עביד יחיד בשני, והרי דהא דלא הותרה טומאה מת ביחיד הוא אף בגונא דליכא תשלומין בשני, אף דבכה"ג הוי זמנו קבוע לגמרי, ובדעת הר"י הלבן י"ל דמ"מ כיון דביסוד הדין יש ליחיד תשלומין, ע"כ אף בגונא דבפועל אין לו תשלומין לא חשיב כקרבן שזמנו קבוע. [↑](#footnote-ref-189)
189. ויש להוסיף, דהרי מהא דא"ר מאיר דפסח קרבן יחיד הוא ודוחה את השבת ואת הטומאה ומוקמינן לה בפסח שני, מבו' דהא דפסח שני דוחה את הטומאה הוא משום הא דקרבן יחיד הקבוע לו זמן דוחה את הטומאה, והרי דהא דקרבן יחיד דוחה את הטומאה הוא אף בטומאת בעלים ואף בפסח דעיקרו לאכילה. [↑](#footnote-ref-190)
190. ופירשו דזהו דיליף ר' יהודה מפסח ראשון לפסח שני דלא יתבטל לגמרי בשביל טומאה, ומה"ט הוא דפסח שני דוחה טומאה אף ביחיד, ומבו' בדבריהם דמה"ט הוא דפסח ראשון דוחה שבת אף ביחיד ול"ד להא דאינו דוחה טומאה ביחיד, ומה"ט כתבו בתחילת דבריהם דלרבנן אין ללמוד דפסח שני אינו דוחה טומאה מהא דפסח ראשון אינו דוחה טומאה ביחיד, דאדרבה הי' לנו ללמוד דאינו בטל לגמרי מפני הטומאה כ"ה דפסח ראשון אינו בטל לגמרי מפני הטומאה. [↑](#footnote-ref-191)
191. והרי התוס' כתבו דפסח דוחה שבת אף ביחיד היכא דבלא"ה יתבטל לגמרי, והיינו כשהיו רוב ישראל זבים או בדרך רחוקה חוץ מאדם אחד או ב' וחל ער"פ בשבת דאם אינו דוחה שבת ביחיד הרי הוא בטל לגמרי, וא"כ אם דמי דין דחיית טומאה לדין דחיית שבת, הי' בדין דבכה"ג דרובן זבין ומיעוטן טמאי מת ידחה הפסח את הטומאה, משום דאם אינו דוחה טומאה ביחיד הרי הוא בטל לגמרי. [↑](#footnote-ref-192)
192. הריטב"א כתב דפריך דכיון דאשר לו אמר רחמנא ושנה עליו הכתוב לעכב, וקפיד רחמנא כולי האי, פרו של יחיד הוא ואינו עושה תמורה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-193)
193. ועיי"ש שפירש דמשני דאם קרבן יחיד הוא היאך מתכפרין בו אחיו הכהנים, ובע"כ דמקני להו בגוי', וע"כ הוי קרבן ציבור, ודחינן דלעולם קרבן יחיד הוא, והא דמתכפרי בי' הוא משום דבי גזא דאהרן רחמנא אפקרי'. [↑](#footnote-ref-194)
194. צ"ב דאף דרחמנא אפקרי' לכל אחיו הכהנים, מ"מ היאך מתקיים בזה דינא דאשר לו דבעינן שיהא משלו, ושמא המכוון הוא דכ"ה דרחמנא אפקרי' לכל אחיו הכהנים, ה"נ אפקרי' טפי להכה"ג הנכנס ומשמש וחשבינן לה כאשר לו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-195)
195. הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ הי"ג כתב דפר יוהכ"פ אע"פ שכה"ג קונה משלו וכו' המקום הפקיר ממונו בו לכל אחיו הכהנים, שאילו לא הי' להן בו שותפות ל"ה מתכפרין בו, לפיכך אם מת כה"ג קודם שישחט הפר הכהן שעומד תחתיו אינו מביא פר אחר אלא שוחט את של ראשון, ואינו חטאת שמתו בעלי' שתמות שאין חטאת הרבים מתה, - ויש להסתפק אם מש"כ לפיכך אם מת כה"ג וכו', היינו דמה"ט לי"ב לדינא דחטאת שמתו בעלי' דהו"ל חטאת הרבים ולי"ב דין מיתה, או היינו דמה"ט מצי הכה"ג שעומד תחתיו להביא פר זה אף שאינו משלו וכמש"כ הרש"ש והשפ"א. [↑](#footnote-ref-196)
196. אך בשם י"מ כתב דהיינו פרוכת שהיתה בפתח האולם, והי' ארכה מ' כרוחב פתח האולם ורחבה כ' אמה כגובה פתח האולם, וכ"כ הרא"ש בתמיד שם בשם י"מ, וכ"כ השיטה לרשב"י בתמיד שם והריבב"ן והרע"ב בשקלים פ"ח מ"ה. [↑](#footnote-ref-197)
197. וכ"ה גם לפ"ד הרמב"ם בפיהמ"ש במדות פ"ד מ"ז בספיקא דאמה טרקסין, וכמש"נ בדף מס' 12 בדעתו. [↑](#footnote-ref-198)
198. וי"ל דטעמו הוא משום דס"ל דא"א לעשות את הפרוכת מחוץ למקום האמה טרקסין דה"ז ממעט מחלל ההיכל ומחלל קה"ק, ובע"כ לעשות את הפרוכת בתוך חלל האמה טרקסין. [↑](#footnote-ref-199)
199. בהגה' יעב"ץ שם כתב דהא דתנן דעבי' טפח קאי על ב' הפרוכות, ונמצא דהי' ה' טפחים ביניהם ושפיר הי' מהלך שם, - אך בד' המפרש מבו' דקאי על כל אחת מן הפרוכות, וכ"כ בביאור הגר"א שם, והוכיח כן, שהרי ברישא דמתניתין עדיין לא נזכר שהיו ב' פרוכות. [↑](#footnote-ref-200)
200. אך נראה דודאי דל"ה בידם ליתן הפרוכת באמצע ההיכל או באמצע קה"ק, דבקרא כתיב והבדילה הפרוכת לכם בין הקדש ובין קדש הקדשים, והא דס"ל דמן הדין בידם ליתנו בצד זה של אמה טרקסין או בצד זה, הוא משום דמקום האמה טרקסין הוא מקום בפנ"ע, ואף דמספק"ל בקדושתו אם היא כלפנים או כלחוץ, מ"מ הוא מקום בפנ"ע שאינו מכלל מקום קה"ק ומכלל מקום ההיכל, כאשר כ"ה מבו' להדיא ממה שעמדו התוס' הרא"ש ודעימי' דכשעושה פרוכת אחת נמצא מוסיף על אויר ההיכל או על אויר קה"ק, (ונתבאר להלן), וכ"נ מהא שאינו נכלל במידת קה"ק ובמידת ההיכל, וע"כ שפיר מתקיים דין נתינת הפרוכת בצד זה של אמה טרקסין או בצד זה. [↑](#footnote-ref-201)
201. והשיב ר' יוסי דהיינו בין קדש העליון לקדש התחתון, והחס"ד שם כתב דהיינו דלעולם אסור לעשות פרוכת אלא בין הקדש לקה"ק, והא דכתיב בין ובין איצטריך לרבות דכ"ה דבעי פרוכת להבדיל למטה ה"נ בעי פרוכת להבדיל למעלה בין העלי' שע"ג ההיכל לעלי' שע"ג קה"ק, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-202)
202. למש"נ לעיל ולהלן בהערה בד' התו"י ודעימי' יש לפרש דמכוון דברי רבנן הוא דאם הוה כתיב בין הקדש לקדש הקדשים, הי' מתפרש דדין הפרוכת הוא בין המקום הקדוש בקדושת הקדש למקום הקדוש בקדושת קה"ק, אך מהא דכתיב בין הקדש ובין קדש הקדשים, נלמד דאיכא דין פרוכת בגמר מקום ההיכל, אף אם המקום שבצידו אינו קדושת בקדושת קה"ק, ואיכא דין פרוכת בתחילת מקום קה"ק, אף אם המקום שבצידו אינו קדוש בקדושת היכל, וע"כ מן הדין ליתן פרוכת אחת בין ההיכל לאמה טרקסין דהוא גמר מקום ההיכל, ופרוכת אחת בין האמה טרקסין לקה"ק דהוא תחילת מקום קה"ק. [↑](#footnote-ref-203)
203. אך אכתי אי"ז מתישב בלישנא דגמ' שאמרו דשפיר קאמר להו ר' יוסי לרבנן, ולפ"ד התוספתא הרי רבנן פליגי על הא דמייתי ר' יוסי מקרא דוהבדילה הפרוכת לכם, ואף דאכתי צריך לפרש טעמא דרבנן דעשו ב' פרוכות, מ"מ אי"ז מכח טעמא דר' יוסי, ובע"כ מד' הגמ' דהתוספתא משבשתא היא, - וכ"נ בד' הראשונים בסוגיין שדנו בטעמא דר' יוסי, ולא פירשו דטעמי' הוא משום דיליף מקרא דאין לעשות אלא פרוכת אחת. [↑](#footnote-ref-204)
204. וזה דלא כמש"כ המקד"ד בסימן א' סוסק"ה דאין הטעם משום דממעט באויר ההיכל או בית קה"ק דזה לא איכפת לן, אלא דאין להוסיף על הכתלים דהוי מוסיף על הבנין, ולפלא הוא מש"כ המקד"ד שם כן בדעת התו"י בסוגיין, שהרי להדיא כתבו התו"י דלא כן. [↑](#footnote-ref-205)
205. ועיי"ש שכתב דהיינו משום דלא יוכלו לשנות הקרקע שנתקדש כבר לאולם לעשותו לצורך היכל, והיינו דקשיא לי' שהי' להם להוסיף על עובי הכותל במקום ההיכל, ולהוסיף על ההיכל במקום האולם, וע"ז הוא שכתב דא"א לשנות הקרקע שנתקדש כבר לעולם לעשותו לצורך היכל. [↑](#footnote-ref-206)
206. המהרש"א כתב די"ל איפכא דס"ל לרבנן דהא דכתיב והבדילה וגו' היינו מסוף עובי' דבעינן דמצד פנימי של פרוכת יהא קה"ק ומעובי הפרוכת ולחוץ יהא קדש, וע"כ עשו ב' פרוכות, דאם אמה טרקסין כלפנים החיצונה היא המבדלת והעמידה עובי החיצונה חוץ לאמה טרקסין וחודה הפנימי שוה למקום התחלת אמה טרקסין, ואם אמה טרקסין כלחוץ הפנימית היתה המבדלת והעמידו עובי הפרוכת שיהא חודה הפנימי כלה בשוה לכלות סוף אמה טרקסין למערב, ועיי"ש שכתב בדעת התוס' שלא כתבו כן דהוא משום דקרא והבדילה הפרוכת לכם וגו' משמע להו דעובי' של הפרוכת גופי' הוא קודש, אך הגבו"א כתב דהתוס' הומ"ל כן, אלא דחדא מתרתי נקטי. [↑](#footnote-ref-207)
207. הריטב"א כתב קצת בע"א דחיישינן דכשיבא להזות על בין הבדים הבולטים על הפרוכת, כסבור להזות לפני ולפנים והרי הוא מזה בהיכל, ועיי"ש שהוסיף דה"נ בהזאות שעושה כנגד הפרוכת בפר כהן ובפר העלם דבר עושה אותם בהיכל והי' לו לעשותן בפנים, וצ"ב רב, ולחומר הקו' שמא יש לדחוק דמכוון דבריו הוא כמש"כ הגבו"א בסוגיין ולקמן נ"ד א', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-208)
208. העירו די"ל בזה, דלעולם כיון דהאמה טרקסין הוי מקום בפנ"ע, ואינו מכלל מקום קה"ק ומכלל מקום ההיכל, וכמש"נ לעיל בהערה, ע"כ מן הדין צריך לעשות פרוכת אחת בסוף מקום ההיכל ופרוכת אחת בתחילת מקום קה"ק, וכאשר כ"ה מבו' ממשה"ק התו"י ודעימי' דהיאך מצו למעבד פרוכת אחת הרי מוסיפין על מקום ההיכל או על מקום קה"ק, והרי דמן הדין יש לעשות ב' פרוכות, וכן נתבאר לעיל בהערה דזהו שהשיבו חכמים לר' יוסי מהא דכתיב בין הקדש ובין קדש הקדשים, וכל משה"ק התו"י ודעימי' דלא יעשו אלא פרוכת אחת, היינו משום דבזה הן מוסיפין על מקום ההיכל או על מקום קה"ק, כאשר כ"ה להדיא בדבריהם, אך אחר שעשו למטה ב' פרוכות ולא הוסיפו על מקום ההיכל ועל מקום קה"ק, תו מן הדין יש לעשות למעלה ב' פרוכות, ובזה מתפרש עיקר מש"כ התו"י ודעימי' דעשו ב' פרוכות משום חשש מכשול, דלאו היינו דמשום חשש מכשול עשו פרוכת אחת שלא במקומה, אלא היינו דאף דהי' בידם לעשות פרוכת אחת ולהוסיף בזה על מקום ההיכל או על מקום קה"ק, מ"מ משום חשש מכשול לא עשו כן, ותו מן הדין יש לעשות ב' פרוכות. [↑](#footnote-ref-209)
209. בס' משמר הלוי סימן ק"ו כתב דשאלו להגרי"ז על איזו פרוכת היו מזין בבית שני, והשיב דאינו יודע, ועיי"ש במש"כ בזה באורך. [↑](#footnote-ref-210)
210. בס' מבית לפרוכת כתב דלדעת הרמב"ם בפ"ד מביהב"ח ה"ב דהא דעשו ב' פרוכות אי"ז מכח הספק, אלא הוא משום דבעינן שתהא הבדלת אמה בין הקדש לקה"ק, ונתבאר בדף מס' 12, הרי בע"כ דב' הפרוכות יחד יש עליהן תורת פרוכת, וע"כ שפיר היו מזין על הפרוכת החיצונה. [↑](#footnote-ref-211)
211. המהרש"א כתב דה"נ י"ל דפשיטא לי' דאמה טרקסין כלחוץ, ועשו את הפרוכת אחר סוף מקום האמה טרקסין. [↑](#footnote-ref-212)
212. מבו' בדבריהם דלרבנן דעשו ב' פרוכות אף שהי' ביניהם כמה טפחים אויר, לא חשיב כמוסיפין על חלל קה"ק או על חלל ההיכל, וזה מתפרש עפמש"נ לעיל בהערה דלרבנן דעשו ב' פרוכות, הרי דאכתי חזינן למקום האמה טרקסין כמקום לעצמו שאינו מכלל מקום קה"ק ואינו מכלל מקום ההיכל, אך לר' יוסי דעשו פרוכת אחת, בע"כ דהוסיפו על מקום ההיכל או על מקום קה"ק, והיינו משום דאלמלי שמוסיפין על מקומם הרי מן הדין יש לעשות פרוכת בסוף מקום ההיכל ובתחילת מקום קה"ק, (וי"ל עוד דהוא משום דכל דליכא מחיצה בין אמה זו לבין ההיכל או קה"ק הוי זה מכלל מקום ההיכל או מכלל מקום הקה"ק, ורק ע"י דאיכא פרוכת דהיא מחיצה המבדלת ביניהם הוא דחשבינן לה כמקום בפנ"ע). [↑](#footnote-ref-213)
213. המהרש"א הק' דמ"מ מה הרויח כה"ג לילך מצד צפון בין שולחן למזבח, הרי בע"כ הי' צריך להקיף המזבח ולילך באלכסון וכו', וה"נ הי' יכול לילך מצד דרום בין מנורה למזבח ולהקיף המזבח ולילך באלכסון וכו', ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"ש הרש"ש. [↑](#footnote-ref-214)
214. וזה מתישב להרמב"ם לטעמי' דס"ל בפ"ד מביהב"ח ה"ב דגם בבית ראשון היתה הפרוכת להבדיל בין הקדש ובין קה"ק, ולא היתה לצניעות בעלמא, ונתבאר בדף מס' 14, וע"כ אם בבית ראשון נמסר לעשותה במרחק כ"א אמה מכותל מערבי, אף בבית שני הי' צריך לעשותה שם. [↑](#footnote-ref-215)
215. והמהר"ם קזיס שם כתב בדעתו בהלכותיו דלא נסתפקו כלל במקום הפרוכת בבית ראשון, דודאי דהיתה בסוף כ' אמה דקה"ק, דאם אמה טרקסין היתה ממידת כ' דקה"ק היתה הפרוכת חוצה לה, ואם אמה טרקסין היתה ממידת מ' דהיכל היתה הפרוכת פנימה לה, ודלא כמש"כ בפיהמ"ש דנסתפקו במקום הפרוכת בבית ראשון אם היתה רחוקה מכותל מערבי כ' אמה או כ"א אמה. [↑](#footnote-ref-216)
216. ויש לפרש כן בהא דתניא בתוספתא דר"י אומר ל"ה שם אלא פרוכת אחת שנא' והבדילה הפרכת לכם וגו', אמרו לו מה ת"ל בין הקדש ובין קדש הקדשים, והיינו דטעמא דרבנן דעשו ב' פרוכות הוא כנגד עובי הכותל שהי' בראשון, וע"ז פליג ר' יוסי ויליף מקרא דאין לעשות אלא פרוכת אחת, ואף דבבית ראשון הי' ההבדלה ע"י כותל אמה, מ"מ בבית שני דההבדלה היא ע"י פרוכת אין לעשות אלא פרוכת אחת, וע"ז השיבו חכמים דשפיר הרשות בידם לעשות ב' פרוכות, וע"כ יש לעשות כן כדי שיהא הבדלת אמה בין הקדש לקה"ק. [↑](#footnote-ref-217)
217. בס' עזרת כהנים במדות פ"ה מ"ג הק' ע"ד הרמב"ם דהיאך הוסיפו על ההיכל, הרי אין מוסיפין על העזרות אלא ע"פ מלך ואו"ת. [↑](#footnote-ref-218)
218. ומקור ד' הרמב"ם הוא מהא דתנן במדות שם דההיכל ארכו מ' אמה ואמה טרקסין וכ' אמה בית קה"ק ולהדיא דהאמה טרקסין אינה מכלל מ' דהיכל ומכלל כ' דקה"ק, ובע"כ דאף דבבית ראשון הי' האמה טרקסין מכלל מ' דהיכל או מכלל כ' דקה"ק, מ"מ מכח הספק הוסיפו בבית שני אמה אחת ולא הי' האמה טרקסין לא מכלל מ' דהיכל ולא מכלל כ' דקה"ק, - ואמנם בסוגיין מייתינן ממתניתין דהתם דחללא קא חשיב כתלים לא קא חשיב, אך משמעות הגמ' דלא מוכחינן דכ"ה דבבית שני לא הי' האמה טרקסין ממידת מ' דהיכל וכ' דקה"ק בע"כ דה"נ הי' בבית ראשון, אלא אמרו דכיון דמצינו כן בבית שני י"ל דהי' כן גם בבית ראשון, וכמש"כ כן המהרש"א בתו"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-219)
219. אך בתשו' בית אפרים או"ח סימן י' ד"ה ובזה אפשר כתב לדחוק בד' הרמב"ם בהלכותיו שהוא כמו שאמרו בסוגיין דהאמה טרקסין בבית ראשון לא היתה מכלל חלל קה"ק וחלל ההיכל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-220)
220. אך בד' החס"ד בפ"ב הי"א מבו' שפירש לפירכת הגמ' בע"א, עיי"ש, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-221)
221. ואין לומר כמש"נ לעיל בדעת הרמב"ם בהלכותיו דהא דעשו ב' פרוכות אינו מכח הספק, אלא הוא כנגד עובי הכותל שהי' בראשון, דא"כ לענין מה אמרו דלא הכריעו חכמים באמה טרקסין אם כלפנים או כלחוץ, דלדעת הרמב"ם היינו דמכח זה הוסיפו אמה אחת על ההיכל, אך לפי' רבינו אליקים הרי אי"ז כן. [↑](#footnote-ref-222)
222. והמאירי הוסיף לפרש דמה שעשו כן ולא התקינו שלא יהיו הפרוכות פרופות אלא יהא מגביהם בשעת כניסה, הוא משום דאין ידיו פנויות. [↑](#footnote-ref-223)
223. צ"ב, שהרי החיצונה היתה פרופה מן הדרום והפנימית מן הצפון, ולא היו פרופות זה כנגד זו, וא"כ ל"ה אפשר לראות בית קה"ק, והמאירי כתב דמה"ט הוא דלא היו פרופות זה כנגד זה כדי שלא יהיו העומדים בהיכל יכולים לראות לפני ולפנים, וצ"ל דמכוון דבריו הוא לדעת ר' יוסי דלא היתה שם אלא פרוכת אחת, - וי"ל עוד דמכוון דבריו הוא כמש"כ בסדר העבודה להר"י נחמיאש דהוא משום דמספק"ל דהאמה טרקסין הוי כלפנים, ואי"ז דרך צניעות שיראו את אויר האמה טרקסין, ועיי"ש שכתב בשם מורו, דכל השנה היתה סתומה כדי שלא יזונו עיניהם מאויר אמה טרקסין, ובערב יוהכ"פ היו פורפין אותה מפני שעתיד כה"ג ליכנס שם למחר. [↑](#footnote-ref-224)
224. ועיי"ש שהוסיף לפרש דכל הפרוכת מלמעלה למטה היתה מחוברת יפה ומהודקה על כותלי הבית ע"י קרסים ולולאות והיו קשורים בקשר של קיימא שלא היו מזיזין אותם כלל, אבל כשיעור כניסת הכהן היו מניחים שלא היו קושרים אותם בהידוק אלא בשעה שרוצה לפתוח מסלק הלולאות מן הקרסים ופותח וכשרוצה לסגור מכניס הלולאות בקרסים. [↑](#footnote-ref-225)
225. ועיי"ש שתמה על מה שנקט הגבו"א בסוגיין דליכא כלל דינא שיקטיר בין הבדים דוקא, שהרי להדיא כתב הרמב"ם דלמדו לזה מפי השמועה, - אך בדעת הגבו"א נראה שפירש דמש"כ הרמב"ם שם דמפי השמועה למדו חכמים שאין נותן הקטרת אלא בקה"ק לפני הארון, שנאמר ונתן הקטרת על האש לפני ד', אין כונתו להא דבעינן ליתן דוקא בין הבדים ולא בכל קה"ק, אלא להא דבעינן ליתן בקה"ק, שהרי עיקר ד' הרמב"ם שם קיימי לאפוקי ממה שהיו מניחין אותה הצדוקין על האש בהיכל. [↑](#footnote-ref-226)
226. נתחדש בדבריו דהא דהותר ליכנס לפני ולפנים להקטיר, הוא היתר שהתירה תורה לאיסור ביאה לפני ולפנים, וזהו דקשיא לי' דא"כ לא הי' לנו להתיר ליכנס עד בין הבדים, - אך לכאו' יש מקום לומר דלאו היינו דהתירה תורה בזה לאיסור ביאה לפני ולפנים, אלא היינו דכל האיסור הוא בביאה ריקנית, וכל שנכנס להקטיר ואי"ז ביאה ריקנית לי"ב איסורא כלל, וע"כ שפיר הי' רשאי ליכנס עד בין הבדים. [↑](#footnote-ref-227)
227. ועיי"ש שכתב לפ"ז דאף דבקטורת של כל השנה מבו' במנחות כ"ו ב' דכל שמשלה בה האור בזמן ההקרה שהוא בין הערבים, לא איכפת לן במותר ההקטרה עד שתעלה תמרתו אף אם נעשה לאחר זמן מצותה, מ"מ בקטורת של יוהכ"פ לא סגי במשילת האור, אלא בעינן שיתמעלא הבית עשן בזמן מצותו שהוא ביוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-228)
228. המל"מ בפ"ב מכלי המקדש ה"ג בסו"ד כתב דמש"כ רש"י שם דהא דחיסר אחת מכל סממני' חייב מיתה היינו ביוהכ"פ, הוא לטעמי' דהא דחייב מיתה הוא משום ביאה ריקנית, ואין חייבין מיתה משום ביאה ריקנית אלא בקה"ק, וע"כ בשאר ימות השנה שהי' מקטיר בהיכל אינו חייב מיתה כשחיסר אחת מסממני'. [↑](#footnote-ref-229)
229. ובמש"כ הב"י שם דאם חיסר מעלה עשן אינו חייב מיתה, תמה הבאר שבע בהוריות ז' ב' ובכריתות ו' א' דלהדיא אמרו הכא דאם חיסר מעלה עשן חייב מיתה, ועמש"כ בזה בתשו' שער אפרים סימן ט"ז והמל"מ בפ"ב מכלי המקדש ה"ג. [↑](#footnote-ref-230)
230. י"ל דאף דילפינן מהך קרא לחייב אף בקטורת דכל יום, מ"מ עיקר קרא איירי בקטורת דיוהכ"פ, וזהו דפריך דבקטורת דיוהכ"פ הרי בלא"ה חייב מיתה משום ביאה ריקנית. [↑](#footnote-ref-231)
231. האפיקי ים שם כתב דלפ"ז אינו חייב אלא כשהיתה הקטורת חסירה בשעת ההבאה, אך כל שהכניס קטורת שלימה והקטירה כשהיא חסירה פטור, כיון דלא היתה הבאת חסירה כלל, דלא גרע הביא דרך משופש מהיכא דלא הכניס חסירה כלל רק שלימה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-232)
232. הליקוטי הלכות כתב דמשמעות דבריו דאם הקטיר את שתיהן אף אם הקטיר את החסירה תחילה כיון דלבסוף הקטיר שלימה ודעתו הי' בעת ביאתו להקטירה אינו חייב משום ביאה, - ונתחדש בדבריו דרק אם הי' דעתו בשעת ביאה להקטיר את השלימה הוא דאינו חייב משום ביאה ריקנית, אך אם ל"ה דעתו להקטירה, אף שלבסוף הקטיר את השלימה, חשבינן לה כביאה ריקנית. [↑](#footnote-ref-233)
233. האבנ"ז באו"ח סימן כ"א סק"ו כתב לפ"מ שפירש"י דביאה ריקנית היינו שלא לצורך, והכא דבשעת ביאה הי' ראוי להקטיר שלימה חשיב כביאה לצורך, ולי"ב משום ביאה ריקנית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-234)
234. שמא הוצרך לפרש כן, משום דס"ל דכל שכבר הקטיר קטורת כהלכתה ואח"כ הקטיר קטורת חסירה אינו חייב מיתה, וכמש"כ האבנ"ז, ופירש דהכא איירי כשהקטיר את שניהם, וכמש"כ הריטב"א, וכל הא דחייב על הקטרת החסירה אף שכבר הקטיר את השלימה הוא בכה"ג דלא הקטיר שחרית וכו' דאף שכבר הקטיר את השלימה עדיין הוא צריך להקטיר קטורת אחרת וכל שהקטירה חסירה חייב מיתה. [↑](#footnote-ref-235)
235. והיינו דהא דכתיב חוקה לעכב הוא על מעשי העבודה שנאמר לעשותן בפנים דכל שלא עשאן ה"ז מעכב, אך על הדינים שנאמרו בעשיית גוף הקרבן דאינם מכלל מעשי יוהכ"פ לא כתיב חוקה, - ובדעת התוס' דפליגי ע"ז י"ל דהוא משום דס"ל דהא דבעינן מעשה עשן אי"ז מדיני הקטורת, אלא הוא מדיני מעשה ההקטרה, דבעינן שיקטיר עם מעלה עשן, וע"כ קאי ע"ז קרא דחוקה. [↑](#footnote-ref-236)
236. ועיי"ש שכתב דראי' לדבר שכיון שחוזרין ג' פסיעות לאחוריהן נותנין שלום זל"ז כלומר עד עכשיו היינו במקום קדוש ויצאנו למקום חול. [↑](#footnote-ref-237)
237. הד"ח בברכות פ"ה סקס"ח כתב דלא ידע אותם ג' רובדין היכן היו, וכן הק' הפמ"ג במש"ז בסימן קכ"ג סק"א, ועמש"כ בזה בתשו' בנין ציון סימן י"ב. [↑](#footnote-ref-238)
238. והיינו דעיקר הא דצריך לפסוע לאחוריו הוא כעבד הנפטר מרבו, וכמש"כ כן המג"א בסימן קכ"ג סק"א, והא דפוסע ג' פסיעות הוא כדכתיב במלאכים. [↑](#footnote-ref-239)
239. ואך שכתבו דיפסע תחילה ברגל שמאל פסיעה קטנה וכו', וזה תליא בפלוגתת רבוותא שנתבאר להלן אם פוסע רגל ימין תחילה או רגל שמאל תחילה. [↑](#footnote-ref-240)
240. ועיי"ש שהביא דס"ל דבעינן שש פסיעות כדכתיב ורגליהם רגל ישרה רגליהם ב' ורגל חד וכתיב בתרי' וכף רגליהם ככף רגל עגל, ואע"ג דג' פסיעות אשכחן ו' לא אשכחן, ס"ל דפסיעה אינה אלא כשמניע ב' רגליו. [↑](#footnote-ref-241)
241. וכ"ה למש"כ הארחות חיים דהא דפוסעין ג' פסיעות הוא כנגד שפסע מרע"ה ג' פסיעות אחד מחשך ואחד מענן ואחד מערפל, ולמש"כ הב"י בשם רה"ג דהוא משום דהי' הכהן יורד מהמזבח היו ג' רובדין של אבן ויורד בהן ג' פסיעו, ולמש"כ המנהיג דהוא לצאת מג' מחנות, וכ"ה מבו' ממש"כ הברכ"י שם דלדעת הגאונים ג' פסיעות הוא ד' אמות, וכ"נ גם ממש"כ התורי"ד בסוגיין דאם פוסע כשיעור ג' פסיעות בפסיעה אחת שפיר דמי. [↑](#footnote-ref-242)
242. וכ"נ בל' הארחות חיים שם שכתב דכשפוסע יפסע ככהני עקב בצד גודל וגודל בצד עקב, ומשמע דצריך לפסוע כן ולא לפסוע בפסיעות גסות יותר. [↑](#footnote-ref-243)
243. הב"י בסימן קכ"ג דקדק מל' הרמב"ם בפ"ט מתפילה ה"ה דא"צ לפסוע אחר תפילה שמתפלל בקול רם, אך לא נתפרש בד' הרמב"ם אם הוא כדעת רה"ג דלא תיקנו כלל פסיעות בתפילה שבקול רם, או דהוא משום דסומך על מה שפוסע אחר הקדיש, או דהוא משום שכבר פסע בתפילה הראשונה. [↑](#footnote-ref-244)
244. ובדעת החולקים יש להסתפק אם הוא משום דפליגי בגדר הא דיוצא מן הש"צ, וס"ל דגם צריך לכרוע את כל הכריעות, וכמש"כ כן החוו"י במקו"ח בסימן קכ"ד סק"א, או דמודו דא"צ לכרוע את כל הכריעות, אלא נחלקו בגדר חובת הפסיעות, - וגם מה שנחלקו בדין הפסיעות בתפילת לחש דש"צ ובתפילתו בקול רם, י"ל דעיקר הפלוגתא בזה הוא בגדר חובת הפסיעות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-245)
245. כ"ה גירסת הר"ח ורש"י, וכן הביאו הרי"ף והרא"ש בברכות ל"ד ב', וכן גירסת הראבי"ה בסימן צ"ו והאו"ז בח"א סימן ק' והאבודרהם בהל' שמו"ע, - אך הר"א מן ההר כתב דבספרינו ליתא, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תל"ו וסימן תרע"ה שלא נמצא כן בגמ', אלא שהרי"ף כתב שאמרו כן משמי' דרב מרדכי, וכ"כ הבתים בשערי תפילה שער ח' והאהל מועד בשער התפילה דרך א' דהרי"ף כתב כן בשם רב מרדכי גאון, וכ"כ המאירי בברכות שם דהוא מדברי הגאונים, וכ"ה מבו' בד' רבינו מנוח בפ"ה מתפילה ה"י והארחות חיים בהל' תפילה סכ"ה דל"ג לה בגמ'. [↑](#footnote-ref-246)
246. צ"ב דכיון דהא דחוזר כשהתחיל ש"צ להתפלל בקול רם או כשהגיע ש"צ לקדושה הוא משום דחוזר כדי לכוין לחזרת הש"צ או משום הקדושה, מה מקום יש לשיעור זה כשתפלל ביחיד, ואכן בד' הב"ח שם מבו' דא"צ להמתין כשיעור זה אלא צריך לשהות הרבה, אך המג"א שם סק"ח כתב דצריך לשהות כשיעור שיגיע ש"צ לקדושה, וכ"כ הגר"ז שם ס"ג והמ"ב שם סקי"א. [↑](#footnote-ref-247)
247. וכ"נ ממש"כ הארחות חיים בהל' תפילה סכ"ה "דאם הי' בציבור" עומד במקום שפסע עד שיתחיל ש"צ התפילה וכו', ומשמע דרק בציבור צריך להמתין כן. [↑](#footnote-ref-248)
248. הגר"ז שם ס"ג כתב דד"ז תליא בשיעור ההמתנה, דלדעת הסוברים דהוא עד שיתחיל הש"צ להתפלל בקול רם, היינו רק בציבור אך ביחיד סגי שימתין כדי הילוך ד' אמות, אך לדעת הסוברים דהוא עד שיגיע הש"צ לקדושה י"א דגם יחיד המתפלל צריך להמתין כשיעור זה, וצ"ב דמ"ט תלי זב"ז, והמ"ב שם סקי"א נקט דגם לדעת הסוברים דצריך להמתין עד שיתחיל הש"צ להתפלל בקול רם י"ל דהוא גם ביחיד. [↑](#footnote-ref-249)
249. ונתחדש בדבריו דלאו דינא הוא דבעינן פסיעת ג' פסיעות אלא צריך להתרחק ממקומו כשיעור ג' פסיעות, ואף אם מתרחק כשיעור זה בפסיעה אחת שפיר דמי, וזה דלא כמו שנקטו הפוסקים דליכא שיעור בפסיעות, ולפ"ז עיקר הדין הוא דצריך לפסוע ג' פסיעות. [↑](#footnote-ref-250)
250. אך במק"א נתבאר בדעת הרמב"ם דלא הביא כלל בהל' ביהב"ח לצורת הארון, ועמד ע"ז המנ"ח במצוה צ"ה, דהוא משום דס"ל דמצות עשיית הארון אינה נוהגת לדורות, דהא דמצות עשיית כלי המקדש נוהגת לדורות י"ל דילפינן לה מדכתיב ככל אשר אני מראה אותך את תבנית המשכן ואת תבנית כל כליו וכן תעשו, ואמרו בסנהדרין ט"ז ב' דוכן תעשו לדורות, אך הארון דאינו מכלל כלי המקדש, וכאשר כ"נ בד' הרמב"ם בפ"א מביהב"ח ה"ו, וזה מתפרש למש"כ הרמב"ם שם ה"א במצות בניית בית הבחירה שהוא לעשות בית לד' מוכן להיות מקריבין בו הקרבנות וכו', וכיון ששם מקדש הוי להקרבת קרבנות, ע"כ לא חשיבי כלי המקדש רק שאר כלים דהוו לצורך הקרבנות, אך הארון שאינו לצורך הקרבנות ל"ה מכלל כלי המקדש, לא הוי בכלל הא דכתיב את תבנית המשכן ואת תבנית כל כליו, ולא קאי ע"ז הא דכתיב וכן תעשו. [↑](#footnote-ref-251)
251. ועיי"ש שכתב דמה שאמרו דהי' ממנו י' אמות לכל רוח היינו לימינו ולשמאלו. [↑](#footnote-ref-252)
252. ושמא י"ל דהוא משום דיש לקרב את ההקטרה למקום הארון, ובבית ראשון שהי' שם ארון א"א להקטיר על הארון עצמו, וע"כ הי' מקטירין סמוך לארון, אך בבית שני שלא הי' ארון ראוי טפי להקטיר על מקום הארון עצמו, - ויש להוסיף דבל' הרמב"ם בפ"ד מעיוהכ"פ ה"א וה"ב משמע דרק בהקטרת הקטורת היו מקטירין בבית שני על אבן השתי', אך בהזאות דלפני ולפנים היו מזין אף בבית שני במקום שבין ב' הבדים, וי"ל דהיינו משום דבהזאות דלפני ולפנים עיקר הדין הוא להזות כנגד הכפורת, וע"כ אין מזין במקום הארון עצמו אלא במקום שלפני הארון. [↑](#footnote-ref-253)
253. צ"ב, שהרי משנתינו קיימא בבית שני שלא הי' שם כפורת, ומה מקום יש לומר דנותן כנגד הכפורת מחצי' ולמעלה או מחצי' ולמטה, וקשיא כן גם בסוגיית הגמ' לעיל ט"ו א' דס"ד דמכוון משנתינו הוא כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-254)
254. ובשם הגרי"ז הביאו דמה"ט הביא הרמב"ם לדין זה דאם לא כיון בהזאות כשר רק בפ"ה ממעה"ק הי"ב בדין הזאות דיוהכ"פ ולא הביאה שם הי"ג בהזאות דפרים הנשרפין ושעירים הנשרפין, משום דהא דלא כיון בהזאות כשר היינו רק כשלא הזה כנגד בין הבדים, ובפרים הנשרפין ושעירים הנשרפין לא הזכיר הרמב"ם כלל להא דצריך להזות כנגד בין הבדים, ותמה בזה המל"מ שם הי"ג. [↑](#footnote-ref-255)
255. אך המהרש"א בסוגיין כתב דמה שאמרו הכא דהיו הכרובין מעורין זב"ז הוא כמ"ד דהיו פניהם איש אל אחיו, וכ"נ בד' הריטב"א לקמן בסוגיין. [↑](#footnote-ref-256)
256. אך הנה הכס"מ בהל' ביהב"ח שם כתב במש"כ הרמב"ם דבמקדש ראשון ל"ה שם אלא פרוכת אחת, דנראה דלמשכן קרי מקדש ראשון דאילו בבית ראשון ל"ה פרוכת אלא כותל, והאחרונים תמהו ע"ז דודאי דגם בבית ראשון הי' פרוכת, וי"ל דמכוון ד' הכס"מ הוא במש"כ הרמב"ם דהיתה פרוכת מקרא דוהבדילה הפרוכת לכם, וע"ז הוא שכתב דהיינו במשכן, דבבית ראשון ל"ה פרוכת להבדיל אלא כותל. [↑](#footnote-ref-257)
257. ולפ"ז נמצא לדעתם דאיסור עשיית צורות הוא משום לתא דע"ז, וזה דלא כמש"כ הריטב"א בע"ז מ"ג א' דהוא משום כבוד של מעלה. [↑](#footnote-ref-258)
258. הב"י ביו"ד סימן קמ"א כתב דמה שהתיר מהר"ם מר"ב לצור בסממנין הוא משום דמיקרי שוקע ולא חשיב כבולט, וצע"ג שהרי מפורש בד' המהר"ם דאף צורה שוקעת אסורה ומ"מ מותר לצייר במיני צבעים, וכבר תמה כן בתשו' דברי מלכיאל ח"ג סימן נ"ח. [↑](#footnote-ref-259)
259. בעיקר מש"כ התוס' להוכיח דשרי לצייר צורת חיות ועופות במיני צבעים מהא דצייר רב צורת חיות ועופות, הק' בס' חוקת היום דלמש"כ התוס' בתו"ד די"ל דלא שייך לא תעשה לך פסל אלא בתלוש אבל על הכותל במחובר לא דאינו אלא לנוי בעלמא, א"כ הרי מה"ט הוה שרי רב לצייר צורת חיות ועופות ואין ללמוד מזה להתיר לצייר במיני צבעים, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-260)
260. ויש להוסיף, די"ל דעיקר מש"כ המהר"ם להתיר עשיית צורה בסממנין, הוא לפ"מ דס"ל דאיסור עשיית צורות הוא מקרא דלא תעשה לך פסל, וע"כ אין האיסור אלא בעשיית "פסל", ובמיני צבעים לא חשיב כפסל, אך לפ"מ דמסיק דאין אסור אלא דמות אדם ושמשים שבמרום, י"ל דאין האיסור כלל משום עשיית פסל, וע"כ יש לאסור אף במיני צבעים. [↑](#footnote-ref-261)
261. והשיח יצחק כתב דגם עיקר מש"כ התוס' להתיר במיני צבעים הוא רק בצורת חי' ועוף ולא בצורת חמה ולבנה, וכמש"כ התוס' בע"ז לאסור בזה, וצ"ב, וגם להדיא כתב הדרכ"מ בסימן קמ"א סק"ה דדעת המהר"ם להתיר במיני צבעים אף בצורת חמה ולבנה. [↑](#footnote-ref-262)
262. בתשו' הרדב"ז מכת"י סימן קי"ד עמד בזה דמ"ט עובר בזה בב' לאוין, הרי מחד קרא נפקי דכתיב לא תעשון אתי וגו', וכתב די"ל דכיון דחד נפיק מקרי וחד נפיק מכתיב הו"ל תרי קראי, דפרצוף אדם נפיק מדכתב לא תעשון אתי וקרינן אותי ופרצוף ד' פנים נפיק מדכתיב לא תעשון דמות שמשי אשר אתי במרום, - אך בתשו' מהרי"ט ח"ב יו"ד סימן ל"ה כתב דהינו דעובר ע"ז בב' לאוין בב' מעשים כגון שעשה צורת אדם תחילה ואח"כ השלים עליו ד' פנים. [↑](#footnote-ref-263)
263. בתשו' מהרי"ט ח"ב יו"ד סימן ל"ה כתב בדעת הרמב"ם דפליג ע"ז וס"ל דכיון דחד מנייהו אדם וכבר עבר עליו תו לא מחייב אחריתי עד שיחזור ויעשה כל ד' פנים וצורת אדם, והיינו דאין האיסור בהשלמת הצורה, אלא הוי האיסור בעשיית כל הצורה, - והתו"ח בע"ז שם כתב בדעת התוס' דחייב בכה"ג, דהוא משום דס"ל דפני שור וארי' ונשר נמי עיקר נינהו כמו פני אדם, דאי לא חשיבי אלא כשאר אברים שבאדם, לא הי' לנו לחייב כשמצא פרצוף אדם והשלים לד' פנים, דהו"ל כמוצא פרצוף אדם חסר אוזן והשלים את האוזן דודאי דפטור, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-264)
264. אך הט"ז בסימן קמ"א סק"ז כתב דאין לישב כן דכל הד' פנים הם בשלימותן בכל הגוף במדור השכינה, ועמש"כ בזה היבין דעת בהגה' שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-265)
265. אך מד' הר"י מיגש ודעימי' מבו' דאף כרובים דצורתא לא הי' פניהם איש אל אחיו אלא בזמן שעושין רצונו של מקום, שהרי הכא איירי בבית שני, (דבבית ראשון נגנז הארון קודם החורבן), ולא הי' בו אלא כרובים דצורתא, (וכ"ה בפירש"י דהא דהוציאום לשוק היינו דקיפלום מן הכותל), והריטב"א הוכיח כן ממה שאמרו לעיל בסוגיין דהיו מראין להם כרובים דצורתא להראות חיבתן לפני המקום. [↑](#footnote-ref-266)
266. וכ"ה מבו' בד' המאירי לעיל במתניתין שפירש כן, וכתב דאף דמהכא דהמנין מעכב, אפשר שדרך סוגיא אמרה, ולעולם אף המנין עצמו אינו מעכב, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-267)
267. ויש לדון עוד בזה לדעת הסוברים לדעת הסוברים דל"מ דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, וע"כ הגם דהמעות דחטאת שמתו בעלי' בטלו וליכא עלייהו דין מיתה מ"מ לי"ב דין הקרבה, - וי"ל עוד, דאף אם מהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט נמי ל"מ זה מידי, שהרי ל"ש שמדין ביטול יקרבו מעות אלו לשם הבעלים דשאר המעות שהרי א"א להקריב להן ב' חטאות, ובע"כ עלינו להקריב מעות אלו לשם הבעלים דידהו, ובעלים אלו הרי מתו וא"א להקריב עליהן חטאת זו. [↑](#footnote-ref-268)
268. צ"ב דמ"ט הוצרך להא דכל קן צרור בפנ"ע, הרי אם מעורבין כל המעות יחד, מ"מ כיון דבע"כ דכל קן וקן אינו אלא לאדם אחד, דא"א שיבא לכמה בנ"א בשותפות, ע"כ כשבאנו לחוש שמא מתו בעליו הו"ל מיתה דיחיד ולא חיישינן. [↑](#footnote-ref-269)
269. הגבו"א הק' דמ"ט יש בה לחשש איסור אשת איש, הרי ממ"נ יצאה מאיסור אשת איש או ע"י מיתה או ע"י גירושין, ועיקר הא דנותן לה את הגט בחזקת שהוא קיים הוא לפטרה מן היבום, ולי"ב חומר אשת איש, ועיי"ש שכתב דשמא איסור יבמה לשוק חמיר מאיסורא דשולח חטאתו, משום דיש בו חשש איסור לכל ימיו, ובחי' הגרע"א כתב בדעת התוס' דאיסור יבמה לשוק חמיר משאר איסורים כיון דהוא ענין ערוה, וכמש"כ המרדכי דהוי בכלל הא דאין דבר שבערוה פחות משנים, ועמש"כ השפ"א והאחיעזר בח"א ר"ס ל"ו. [↑](#footnote-ref-270)
270. ודמי למש"כ התוס' בנדה י"ח א' ד"ה אחר בט' חנויות מוכרות בשר שחוטה ואחת מוכרת בשר נבילה דבנמצא הלך אחר הרוב, דיש בזה חזקה כנגד הרוב דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת, והרי דאף דעיקר הספק שלפנינו הוא מאיזו חנות יצאה חתיכה זו אם מן המוכרות בשר שחוטה או מן המוכרת נבילה ועל ספק זה ליכא כלל חזקה, מ"מ מצינו להעמיד הספק על חתיכה זו אם הותרה בשחיטה או לא, וע"ז איכא חזקת איסור. [↑](#footnote-ref-271)
271. הריטב"א תמה ע"ז דבכל איסורין שבתורה אין הפרש בין שנפל האיסור בהיתר או שהי' היתר ונאסר מקצתו אח"כ ואינו ניכר כגון שנטמא אחד מהם או שנאסר בקונם או מפני חמץ בפסח וכיו"ב, וכן נחלקו ע"ז התו"י והתוס' הרא"ש והוכיחו דאף בכה"ג ל"מ ברירה, ועמש"כ בתשו' בית אפרים יו"ד סימן ע' והחת"ס בגיטין כ"ה ב' ובשערי ישר בש"ג פכ"ב והקוב"ש בח"ב סימן ל"ד סק"ד, ובשערי ישר ובקוב"ש שם תמהו לפ"ז על מש"כ בגל' הגרע"א ביו"ד סימן ט"ז סי"ב עפי"ד הרמ"ר דבהמות שנתערבו ואח"כ נשחטה האם של אחד מהן, דיכול לברור אחד מהן ולהתיר השאר מדין ברירה, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-272)
272. אך דרך זו אינה מתישבת בד' רש"י שהוצרך לפרש דתנא דמתניתין ס"ל דכותים גרי אמת הן דאל"כ היו פירותיהן פטורין מן המעשר. [↑](#footnote-ref-273)
273. ועיי"ש שהק' דלפ"מ שהביא הר"ש בדמאי פ"ה מ"ט מירושלמי דר"י ור"ש ס"ל דיש קנין לנכרי בא"י להפקיע מן המעשר, ותיקשי א"כ מ"ט אסרו ר"י ור"ש הכא, הרי לפ"מ דס"ל דכותים גרי אריות הן ודיש קנין הדין נותן דיהא היין פטור מן המעשר, וכתב דצ"ל דאיירי הכא בלוקח יין מכותי שחכר שדה מישראל, דבכה"ג ל"מ קנינו לפטור מן המעשר, או בגווני אחריני שכתבו התוס' בגיטין כ"ג ב' (ד"ה הנכרי והכותי). [↑](#footnote-ref-274)
274. וכ"כ הרמב"ן בחולין י"ד א' בסו"ד, אך בתחילת דבריו כתב דאה"נ דלר"י ור"ש דגרי אריות הן גזרו על יינם, אלא דלדבריו דר"מ קאמרי, או משום דנפ"מ בזה לע"ה, וכ"כ הרשב"א שם. [↑](#footnote-ref-275)
275. התורי"ד בשבת קמ"ב א' כתב דהוא משום דלא הותר להפריש בשבת כשקרא שם מער"ש אלא בדמאי דא"צ להפריש ממנו אלא תרומ"ע שאסורה לזרים, וע"כ כיון דא"צ להפריש המעשרות אלא לוגמא הראשונה שבוצע וכל שאר המעשרות מסומנים מאיליהן אחרי' מותר לבוצעה ומניחה ואינה אוכלה והשאר נתקן מאליו, וכיון דמער"ש אמר כן נמצא שבשבת לא עשה כלום, ובהמש"ד הוסיף לפרש בזה דכיון שבאחת די לו וא"צ להפריש המעשרות, התירו לו להפריש למחר מפני שאינו נוטל אלא אחת ונראה כי הוא נוטלה לאוכלה ואח"כ נמלך עלי' ומניחה, ומשא"כ בטבל גמור דצריך להפריש המעשרות והתרומה וליתן לבעליהן ע"כ אף שמער"ש אמר מה שאני עתיד להפריש אסור להפריש המעשרות למחר שנראה שהוא מתקן הטבל בשבת. [↑](#footnote-ref-276)
276. הר"ש שם הוכיח כדבריו דהכא לא הותר להפריש בשבת משום דהוא רוצה לתקן אף את המותר, מהא דגם בסיפא דמתניתין בדמאי פ"ז מ"ד בהיו דמאי לא תני למחר, - אך הנה התורי"ד בשבת קמ"ב א' שם גריס בסיפא שאומר שאני עתיד להפריש למחר, וכ"ה בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם בדמאי שם, וכן גירסת הרמב"ן בחולין י"ד א', וזה מתישב כדעת התוס' והתורי"ד דשאני בזה ודאי מדמאי. [↑](#footnote-ref-277)
277. נתחדש בזה, דאף דבשעת חלות התרומה ניכרין שירי', מ"מ כיון דבפועל א"א לו להסתפק ממנה כלל משום דאח"כ מתערב הכל, חשיב דאין שירי' ניכרין כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-278)
278. הריטב"א שם כתב די"מ דהכא הוא מסיים מקום, והא דשותה מן היין אף דתניא בתוספתא דקרא שם מפי' לא ישתה משולי' וכו', היינו משום דכל הא דלא ישתה משולי' הוא למאן דלי"ל ברירה, אך למאן דאית לי' ברירה כיון דשירי' ניכרין השתא וקרא שם יכול לשתות מהם לאלתר, דכשיפריש לבסוף אמרינן דהוברר הדבר, וע"כ אף אם סיים מקום מפי' ישתה משולי', - והריטב"א תמה ע"ז, דלפ"ז נמצא דאף דסיים מקום מסוים ואח"כ נתערב הכל מהני בזה ברירה, וא"כ למאן דאית לי' ברירה אין לך דבר שאוסר לחבירו בתערובת דשביק לבסוף כדי איסור ואמרינן הוברר הדבר שזהו, ובע"כ דדין ברירה הוא רק בדבר שלא הוברר מתחלתו אלא שהוברר מסופו ובזה הוא דאמרינן דהוי כאילו הוברר מתחילתו. [↑](#footnote-ref-279)
279. המפרש במעילה כ"ב א' כתב קצת בע"א, דהא דתני עשרה מעשר ראשון ותשעה מע"ש הינו דאחר שהפריש תרומה עושה ממה שנשתייר ק' מדות ומפריש י' למעשר ראשון ונשתיירו צ' מדות ומפריש מהן ט' למע"ש. [↑](#footnote-ref-280)
280. אך הנה נתבאר להלן מפירש"י בעירובין ובסוכה ובגיטין דהא דלכשיבקע הנוד הוי טבל למפרע הוא משום שלא הובררה התרומה מעולם, ולפ"ז לכאו' ה"נ למ"ד דאין ברירה לא חיילא התרומה על מה ששותה, וכמש"כ הגרע"א, ולפ"ז הרי דלדעת רש"י בהני דוכתי בע"כ דהא דמחלל את המע"ש על המעות ושותה מיד, היינו דא"צ אח"כ להפריש את המע"ש, דאם צריך אח"כ להפריש לא הועיל כלום בחילולו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-281)
281. הקה"י בעירובין סימן ט"ו סק"א כתב דכן דעת התוס' במנחות ע"ח ב' ד"ה ליקדשו, שכתבו דכשאמר על פ' חלות לקדשו מ' מתוך פ', קדשו מ', אף דאין ברירה, עיי"ש, - אך לכאו' כל הנידון אם למ"ד דאין ברירה חייל מספק או לא חייל כלל, הוא רק כשתלה הדבר במה שיתברר לבסוף, אף התם דלא תלה במה שיתברר, לכו"ע קדשו מ', וכ"כ החזו"א בדמאי סימן ט"ז סק"ט בביאור ד' התוס' שם, עיי"ש, ועד"ז ילה"ע במה שהביא הקה"י שם מד' היש"ש בס"פ הפרה בדיני ברירה, דס"ל דאף אם אין ברירה חיילא התרומה, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-282)
282. ובזה ניחא משה"ק התוס' בסוגיין ובכ"ד ע"ד רש"י דמחלל את המע"ש מיד דהיאך יכול יכול לחלל המע"ש בלא קביעות מקום, וכדתניא בתוספתא דמע"ש שבחפץ זה יהא מחולל על מעות אלו ולא קבע לו מקום, ל"מ עד שיאמר לצפונו או לדרומו, - ולמש"נ ניחא, דכיון דהך תנא ס"ל דל"ב שירי' ניכרין ומהניא ההפרשה אף בלא קביעות מקום, ע"כ שפיר חיילא הפרשת המע"ש אף שלא קבע לו מקום כלל, ושפיר מצי לחללו. [↑](#footnote-ref-283)
283. אך הריטב"א שם כתב בשם הרא"ה דאף בה"ג לא שייך ברירה, דכ"ה דאם אמר ה"ז גיטך לכשירדו גשמים מגורשת, מה לי כשירצה ומה לי שעה אחת קודם שירדו, אלא הא דשייך בזה ברירה הוא משום דל"ד שעה אחת קודם מיתתו קאמרינן דחייל גיטא, דפעמים דחייל שעה אחת ולפעמים ב' וג' או יום או יומים כגון שנטרפה דעתו דאנן שעה אחת קודם שנטרפה דעתו קאמרינן, וכיון דאפשר דתיטרף דעתו עליו ב' שעות או יום או יומים ואינו דבר ידוע שיהא שעה אחת קודם מיתתו, תלי בדין ברירה, שהרי ב' בנ"א שמגרשין בענין זה האחד תהא מגורשת יום או יומים קודם מיתתו והאחד אינה מגורשת אלא שעה אחת קודם למיתתו ואע"פ ששניהם הוציאו לשון אחד. [↑](#footnote-ref-284)
284. וכ"נ גם בד' התוס' בסוגיין ד"ה דברי ר"מ דמבו' בדבריהם דהכא אין הדבר עתיד להתברר בודאי, ול"ד לההיא דגיטין ובע"כ דכל שלא בא לידי הפרשה לא נתברר הדבר, דאי נימא דכל שלא בא לידי הפרשה נתברר דליכא ב' לוגין שאני עתיד להפריש, לכאו' דמי לההיא דגיטין. [↑](#footnote-ref-285)
285. ושמא י"ל דעיקר הא דמהני הא דליכא אלא כן אחד דלא יהא חשש אחלופי, הוא משום דבכן אחד בע"כ הוא צריך ליטול תחילה את דם הפר ולהניח אח"כ את דם השעיר, וכ"נ קצת בפירש"י לעיל נ"ה ב', וכ"נ בד' האבודרהם בפי' סדר עבודת יוהכ"פ, אך אלמלי כן הי' לנו לחוש שמא יניח תחילה את דם השעיר ויתחלף לו, וזהו שפירש"י ודעימי' דמשום דלא הי' כן אחר להניחו הוצרך ליטול תחילה את דם הפר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-286)
286. גם צ"ע וכנ"ל, שהרי הא דלר' יהודה הי' נוטל תחילה את דם הפר ואח"כ מניח את דם השעיר, הוא משום חשש איחלופי, וי"ל קצת למש"נ לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-287)
287. ולחומר הקו' שמא י"ל דלעולם אף שלא הי' אלא כן אחד הי' שם מקום להניח ב' מזרקות, והא דנטל תחילה את דם הפר הוא משום דתחילה יש ליטול את הדם שרוצה להזות ממנו, והא דלרבנן דהי' שם כן אחר לדם השעיר הי' מניח תחילה את דם השעיר, י"ל דהוא משום דהי' בא תחילה לכן השני שהוא מקום הנחת דם השעיר ועדיין לא הגיע למקום דם הפר, וע"כ הי' מניח תחילה את דם השעיר בכן השני ואח"כ נוטל את דם הפר מן הכן הראשון, - וארוחנא לפ"ז, דהא דתנן לעיל נ"ג ב' דאחר שהזה מדם הפר על הפרוכת נטל דם השעיר והניח דם הפר, הוא אף לרבנן, וזה דלא כמש"כ התוי"ט והגבו"א שם, ועמש"כ הרש"ש שם. [↑](#footnote-ref-288)
288. אך כבר נתבאר דבאו"ז שהוא מקור ד' הרמ"א למד לדין זה מהכא, ועמש"נ לעיל בהערה לישב לדבריו. [↑](#footnote-ref-289)
289. הפנים יפות בפר' אחרי מות ט"ז י"ז כתב להיפך דכשיצא בדם השעיר הי' הכלי עם הדם בשמאלו שהרי הזה בימין, ואם הי' נוטל תחילה דם הפר בימינו ע"כ יצטרך אח"כ לחזור לשמאלו כדי שיזה אח"כ בימין, ומשום טירחא דכה"ג עשו ב' כנים דיניח את דם השעיר בתחילה ויטול את דם הפר בשמאלו. [↑](#footnote-ref-290)
290. המקד"ד שם כתב דאי נימא דהולכת הדם בהיכל חשיבא כהולכה, בע"כ דהא דהי' נוטל דם הפר ומניח דם השעיר, היינו דהי' נוטל דם הפר בימין ומניח דם השעיר בשמאל, והא דהנחת דם השעיר לא חשיבא כהולכה, הוא משום דהי' עומד בין הפרוכת להכן וע"י ההנחה על הכן לא הי' מקרבו לפרוכת, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-291)
291. המל"מ שם ובפ"ה ממעה"ק הי"ב כתב לדון בדין זה אם בעינן שיגע הדם בפרוכת או בבין הבדים, והביא לד' התוס' בזבחים דל"ב שיגע, ובגל' הגרע"א בהל' מעה"ק שם תמה דסוגיא ערוכה היא הכא דא"צ ליגע, וכן תמהו הקה"ע בפירקין והשיח יצחק בסוגיין. [↑](#footnote-ref-292)
292. יש להעיר בזה, דממה שאמרו דאם נקטעה ידו של מזה עד שלא הגיע דם לאויר המזבח פסולה, משמע דאם כבר הגיע הדם לאויר המזבח אף שעדיין לא נח ע"ג המזבח כשרה, וא"כ הכא דא"צ שינוח הדם במקום מסוים, הרי לעולם כשיצא הדם מידו הו"ל כהגיע לאויר מזבח דתו לא מיפסיל במה שנקטעה ידו של מזה. [↑](#footnote-ref-293)
293. בזבחים שם אמרו דהא דלא נתקיימה ההזאה עד שהגיע דם למזבח ילפינן לה מדכתיב והזה ונתן, ופירש"י דהוא מדכתיב והזה מן הדם וגו' ונתן הכהן מן הדם על קרנות וגו' אלמא ישנה להזאה עד שיגיע למזבח, וצ"ע דלמש"כ התוס' דבהזאות דפרוכת נתקיימה ההזאה ביציאת הדם מידו, הרי בהא דכתיב והזה מן הדם נתקיימה ההזאה מיד ביציאתה מידו, והיאך ילפינן מהך קרא דבהזאות שעל המזבח לא נתקיימה ההזאה עד שהגיע דם למזבח. [↑](#footnote-ref-294)
294. ויש להוסיף, דעיקר מש"כ המקד"ד דלר"ש אין מחשבה פוסלת בהזאות דפרוכת קודם שיצא הדם מידו הוא למש"כ התוס' בזבחים שם דגם בזריקת דם אין פוסלת מחשבה לר"ש קודם שיצא הדם מן הכלי, אך למש"כ השטמ"ק שם בשם תור"פ דבכל זריקת דם פוסלת מחשבה משעה שמנענע הדם בכלי לצאת דהוי תחילת זריקה, כיון דניכר לעינים שהדם מנענע ורוצה לצאת, ורק בחטאת העוף הוא דאין מחשבה פוסלת קודם שיצא הדם כיון דהדם שבצואר חטאת העוף אינו נראה לעינים ועד שיצא לחוץ ל"ה תחילת הזאה, יש מקום לומר דה"נ בהזאות שעל הפרוכת פוסלת מחשבה קודם שיצא הדם מידו. [↑](#footnote-ref-295)
295. וכ"נ קצת בד' התו"י והתוס' הרא"ש שהק' בהא דמוכיח ראב"י דבפר העלם דבר ושעירי ע"ז צריך ליגע, דשמא שלא במתכוין עשו, אך בהא דמוכיח דבפר ושעיר של יוהכ"פ צריך ליגע, לא הקשו כן, והיינו משום דבזה לא מצינו דאם נגעו נגעו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-296)
296. אך בירושלמי בפירקין מצינו להיפך, דבהזאות דפר משיח ועדה לכו"ע א"צ ליגע, ובהזאות דיוהכ"פ נחלקו אם צריך ליגע, ואמרו שם דאמר ר"א בן יוסי דהפרוכת שראה מלאה טיפין שם דם הוא מהדמים שהיו מזין עלי' ביוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-297)
297. המרכה"מ בהל' מעה"ק שם כתב דטעם מה שפסק הרמב"ם דניתז על בגד טמא אין טעון כיבוס, הוא משום דקי"ל דדין כיבוס הוא רק כשנבלע הדם בבגד, כמו שאמרו בזבחים צ"ח ב', וכ"כ הרמב"ם שם, וא"כ לעולם קדמה הטומאה לחיוב הכיבוס, וכ"כ המרומי שדה בזבחים צ"ב ב', וגם לפ"ז ניחא הא דהכא אין הפרוכת טעונה כיבוס, כיון דנתקיימה ההזאה כשהגיע הדם לפרוכת וחיוב כיבוס הוא רק כשנבלע בה הדם. [↑](#footnote-ref-298)
298. אמנם הנה למש"כ הגבו"א דאף לדעת רבנן לא נתקיימה ההזאה עד שהגיע הדם לארץ, הרי דכל שהגיע הדם לפרוכת ל"ה כמו שהגיע לאחר הזאה, - ואך דלדידי' י"ל דכיון דכשהגיע הדם לפרוכת נתקיימה ההזאה במה שהגיע לשם, אין דם זה מצריך כיבוס, וכמש"כ המהרש"ם. [↑](#footnote-ref-299)
299. וכתבו דצ"ע אם היו בפר ושעירי ע"ז ח' או ז', והשיח יצחק תמה ע"ז דבקראי לא כתיב בהו אלא ז' הזאות, וכ"ה מבו' להדיא בברייתא בזבחים מ"ב א' ובמנחות ט"ז א' ובכ"ד, וכן תמהו הגבו"א והרש"ש ובגל' הגרע"א בפ"ה ממעה"ק הי"ג, ועמש"כ בזה בס' חוקת היום. [↑](#footnote-ref-300)
300. התפארת שמואל בסדר עבודת יוהכ"פ כתב בדעת התוס' דמודו דלמ"ד דצריך ליגע היו הטיפין זו תחת זו כסדרן, וזהו שאמרו הכא דהיו כסדרן, אך בד' התו"י מבו' דלא כן, ואף לדידי' א"צ שיהיו זו תחת זו, אך שמא י"ל דמ"מ לדידי' בעינן שיהיו אחת למעלה וז' למטה, אך אי"ז במשמעות ד' התו"י, דמשמעות דבריהם דאף לדידי' הי' עיקר הדין דלמעלה ולמטה דבהזאה הראשונה הוי גב ידו למטה ובז' ההזאות הוי גב ידו למעלה. [↑](#footnote-ref-301)
301. וכפי הנראה דמה"ט הוא שנחלק ע"ז ר"י ופירש דבבית שני הוי, משום דס"ל דבבית ראשון שלא היתה הפרוכת שם אלא לצניעותא ל"ה בעינן שיגעו ההזאות בפרוכת זו. [↑](#footnote-ref-302)
302. המהר"י קורקוס שם כתב לדחוק גם בד' רש"י דאיירי כשנתערבו קודם מתנות דהיכל, עיי"ש, אך אכתי צ"ע בד' רש"י לקמן בסוגין דמבו' דאיירי כשנתערבו קודם מתנות דלפני ולפנים, ועמש"כ בזה המרומי שדה שם והליקוטי הלכות. [↑](#footnote-ref-303)
303. ובטעמא דרבא דס"ל מעיקרא דנותן אחת למעלה ושבע למטה ועולה לו לכאן ולכאן, אף דעכ"פ לכתחילה צריך להקדים דם הפר לדם השעיר, כתב המרומי שדה דהוא משום דאזיל לטעמי' בר"ה כ"ח ב' דס"ל דמצוות א"צ כונה, וס"ל דאף אם מכוין שלא לצאת מ"מ יוצא בע"כ, וע"כ אין בידו ליתן תחילה לשם פר ואח"כ לשם שעיר, דכשנותן תחילה לשם פר מתקיים בזה גם דין ההזאה דשעיר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-304)
304. צ"ב שהרי איירי כשנתערבו הדמים אחר מתנות דלפני ולפנים, וכמש"כ התוס' לקמן בסוגיין, וא"כ מאי קשיא להו להתוס' דכתיב בזה חוקה, הרי לדעת ר' יהודה דקי"ל כוותי' לא כתיבא חוקה אלא בדברים הנעשים בבגדי לבן בפנים, ושמא ס"ל כדעת הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ ה"א דאף עבודות הנעשות בהיכל חשיבי כעבודות הנעשות בפנים וקאי חוקה עלייהו. [↑](#footnote-ref-305)
305. לכאו' היינו דניח"ל לר' ירמי' למיפרך דהו"ל לעיכובא להקדים פר לשעיר, אך לעולם גם אם אי"ז לעיכובא, מ"מ כיון דלכתחילה צריך להקדים פר לשעיר, הדין נותן שיתן תחילה לשם פר ואח"כ לשם שעיר, וכמש"כ כן התו"י ודעימי' לפי דרכם דפריך אף לר' יהודה דאין הסדר מעכב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-306)
306. לפ"ד התוס' הדין נותן דגם לר' יהודה דלא כתיבא חוקה בדברים הנעשים בבגדי לבן בחוץ, מ"מ אם הקדים מתנות פרוכת דשעיר למתנות דפר ל"מ, משום דשנה עליו הכתוב לעכב, וכ"כ החזו"א בסימן קכ"ו סק"ט בדעתם, - וצ"ע שהרי להדיא אמרו בזבחים מ' א' דלר' יהודה אין סדר מתנות הפר והשעיר מעכב, ואף אם הקדים מתנות דשעיר למתנות דפר מהני, ועמד בזה הגבו"א בתו"ד. [↑](#footnote-ref-307)
307. בד' התור"פ מבו' דאף דהוא מתכוין להדיא שלא לפטור דם השעיר, מ"מ למ"ד דמצוות א"צ כונה הי' בדין דיהא ע"ז תורת הזאה, וכל הא דאין ע"ז תורת הזאה הוא משום דהוא שלא בזמנו, ולכאו' הוא לטעמי' בעירובין צ"ה ב' דלמ"ד דמצוות א"צ כונה יצא אף אם נתכוין שלא לצאת, אך י"ל דגם אם לא יצא, מ"מ יש ע"ז תורת מעשה מצוה, (וכמש"כ האחרונים בישוב קו' התור"פ שם), וסגי בהכי שיהא בזה להאיסור להזות מדם השעיר קודם דם הפר. [↑](#footnote-ref-308)
308. יש להעיר בזה, דהרי התו"י והתוס' הרא"ש לעיל מינה כתבו דאתיא אף כר' יהודה דאין הסדר מעכב, ומ"מ למצוה צריך להקדים דם הפר, ונתחדש לפ"ז דאף דאין הסדר מעכב, מ"מ כיון דלמצוה צריך להקדים דם הפר חשיב דעדיין לא הגיע זמן השעיר ובעי כונה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-309)
309. ואמנם י"ל דעיקר קו' התו"י ותוס' הרא"ש היא למש"כ לעיל מינה דאף לר' יהודה דבדברים הנעשים בבגדי לבן בחוץ אין הסדר מעכב, מצוה מיהא איכא, וזהו דקשיא להו דכשמזה מן הדם המעורב, נתקיימה בזה ההזאה דדם השעיר, וביטל להמצוה להקדים דם הפר לדם השעיר, - אך אי"ז במשמעות סתימת דבריהם, וגם בד' התור"פ והריטב"א לא מצינו כלל להך מילתא דמכוון הגמ' הכא הוא משום דמצוה להקדים דם הפר, וגם אי"ז מתישב בד' התור"פ והריטב"א דמבו' בדבריהם דקשיא להו גם בהא דכשחוזר ונותן אחת למעלה וז' למטה לשם שעיר הוא מזה גם מדם הפר, (אך התו"י והתוס' הרא"ש לא הק' מזה). [↑](#footnote-ref-310)
310. ושמא י"ל דאף דלהכשר הקרבן ל"ב כונה, מ"מ מצות ההקרבה אינה מתקיימת בלא כונה, ושמא סגי בזה דלא יהא בזה להאיסור להקדים דם השעיר לדם הפר, - אך אכתי צ"ע, דלדעת ר' יהודה דאין הסדר מעכב, הרי נמצא דהוכשר הקרבן ע"י מתן דם השעיר שנתן מתחילה, ואף שלא נתכוין למתן דם השעיר, אי"ז מעכב בהכשר ההזאות, וא"כ ודאי דחשיב כהקדים דם השעיר לדם הפר. [↑](#footnote-ref-311)
311. בד' התור"פ משמע דאין לדון משום בל תוסיף אלא במה שחוזר ונותן מדם הפר המעורב לשם שעיר, אך במה שנותן תחילה מדם השעיר המעורב לשם פר לי"ב משום בל תוסיף, והיינו דאיסור בל תוסיף בעשיית המצוה ב' פעמים הוא רק כשחוזר ועושה את המצוה אחר שכבר יצא יד"ח, אך מה שעושה אותה תחילה ליכא משום בל תוסיף, ואכמ"ל, אך החזו"א בזבחים סימן י"ח סק"ט פירש בד' הריטב"א דקשיא לי' גם דמ"ט ליכא משום בל תוסיף במה שנותן תחילה מדם השעיר המעורב לשם פר, וכ"ה מבו' להדיא בד' הריטב"א לקמן בסוגיין (סוד"ה נתערבו לו כוסות). [↑](#footnote-ref-312)
312. התו"י הוסיפו ועוד דספיקא הוא, ולכאו' אין כונתם לתי' בפנ"ע דכשנותן מחמת הספק לי"ב משום בל תוסיף, שהרי להדיא מבו' בזבחים פ' א' דכשנותן ד' מתנות מדם המעורב עובר משום בל תוסיף, ורק לדעת ר"א לי"ב משום בל תוסיף משום שלא נאמר בל תוסיף אלא כשהוא בעצמו, אלא כונתם לפרש טעם הא דלא נאמר בל תוסיף אלא כשהוא בעצמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-313)
313. ובדעת התו"י והתוס' הרא"ש צ"ל דמודה ר' יהושע דלא נאמר בל תוסיף אלא כשהוא בעצמו, ואך דס"ל דכיון דלא נאמר בל תגרע אלא כשהוא בעצמו, ע"כ יש לו ליתן במתן אחד דיוצא בכך יד"ח, וכמש"כ כן התוס' בר"ה כ"ח ב' (ד"ה לא נאמר בל תגרע), דטעמא דר' יהושע הוא משום דהוא יוצא במתן אחד, והיינו דהא דלא נאמר בל תוסיף אלא כשהוא בעצמו הוא משום דבע"כ צריך ליתן את כל המתנות מכח התערובת, וע"כ כל דמצי ליתן מתן אחד ויוצא בכך יד"ח, לא הותר לו ליתן מתן ד', ומשא"כ הכא דבע"כ יש לו ליתן מן הדם ב' פעמים, מודה ר' יהושע דלי"ב משום בל תוסיף, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-314)
314. אך שמא י"ל דאף דכשנותן וחוזר ונותן לי"ב משום בל תוסיף, כ"ז הוא כשחוזר ונותן בזמן הראוי לקיום הנתינה, אלא דכבר נתקיימה הנתינה קודם לכן, אך הכא שחוזר ונותן בזמן שכבר אינו ראוי לנתינה יש בו משום בל תוסיף. [↑](#footnote-ref-315)
315. ואמנם בסוגיית הגמ' בר"ה שם מייתינן מהא דר' יהושע דלעבור משום בל תוסיף ל"ב כונה, - ולדעת הרמב"ן צ"ל, דהרי נידון הגמ' שם הוא למ"ד דמצוות א"צ כונה אם מ"מ לעבור משום בל תוסיף בעי כונה, וע"ז הוא דמייתי מהא דר' יהושע דל"ב כונה, דאם הי' דין בפנ"ע דלעבור משום בל תוסיף בעי כונה, הרי דאף במתנות דם קדשים ל"ה עובר בבל תוסיף בלא כונה, ודברי הרמב"ן קיימי לפ"מ דמסקינן דליכא דין בפנ"ע דלעבור משום בל תוסיף בעי כונה, אלא דמ"מ למ"ד דמצוות צריכות כונה הרי דכ"ה דאינו יוצא יד"ח מצוה בלא כונה ה"נ אינו עובר בבל תוסיף בלא כונה, וע"ז הוא שכתב הרמב"ן דבמתן דם דקדשים עובר בלא כונה משום דבקדשים ליכא לדינא דמצוות צריכות כונה. [↑](#footnote-ref-316)
316. צ"ב דמ"ט אם אין בילה הוי דם השעיר המועט כמאן דליתי', הרי לכאו' כ"ה דאם אין בילה יש לחוש שנתן את כל המתנות מדם הפר, ה"נ יש לחוש שנתן את כל המתנות מדם השעיר. [↑](#footnote-ref-317)
317. ועיי"ש שכתב דכן אמרו בזבחים לגבי חטאת היחיד שנתערב דם בדם חטאת יחיד אחר, ולכאו' מכוון דבריו הוא למה שאמרו בזבחים פ' ב' דכל שנתערבו אחת באחת או ארבע בארבע שפיר מצי ליתן, והוא דלא כפירש"י שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-318)
318. הליקוטי הלכות כתב דלדינא ליכא נפ"מ בין הגירסאות, וכן נקט השיח יצחק, - אך למש"נ להלן י"ל דנפ"מ רבתא בינייהו, דלגירסת הר"ח והרמב"ם הרי דאם נתערבו קודם כל המתנות דלמטה לא בעינן למיתי עלה משום דנותן למטה דשעיר קודם למעלה דשעיר, אלא בלא"ה ל"מ משום דנותן הזאה ראשונה של שעיר קודם ו' הזאות של פר, אך לגירסת רש"י בע"כ דלא איכפת לן במה שמקדים הזאה ראשונה של שעיר לו' הזאות של פר. [↑](#footnote-ref-319)
319. העירו די"ל דמכוון דבריו דלא שמיע לי' הא דא"ר ירמי' דנותן אחת למעלה ושבע למטה לשם הפר וחוזר ונותן אחת למעלה ושבע למטה לשם השעיר, והרי דאין נותן השבע למטה לשם פר ולשם שעיר, - אך אי"ז מתישב בלישנא דהריטב"א דלא שמיע לי' "גידופא" דר' ירמי', והרי דאין מכוון דבריו דלא שמיע לי' למימרא דר' ירמי' דנותן אחת למעלה ושבע למטה לשם הפר אלא דלא שמיע לי' להא דאמר דבבלאי טפשאי וכו' הא קא יהיב וכו', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-320)
320. בד' התוס' מבו' דלא קשיא להו אלא בגונא דהכא דנתערבו הדמים אחר שנתן מדם הפר למעלה דהו"ל כניתנין למעלה שנתערבו בניתנין למטה, אך כל שנתערבו הדמים קודם שנתן מדם הפר למעלה דבשעת התערובת הם שוין במתנותיהן, אף שנתן תחילה לשם פר ועכשיו כבר אין דין דם הפר לינתן, מ"מ שפיר מצי ליתן מן הדם המעורב, כיון דבשעת התערובת היו שוין במתנותיהן, וכ"נ בד' המהרש"א בסו"ד, וצ"ב, אך התורי"ד העמיד לקו' זו בההיא דלעיל שנתערבו הדמים קודם שנתן מדם הפר למעלה. [↑](#footnote-ref-321)
321. לכאו' מכוון דבריהם דטעמא דרבנן דהניתנין למעלה שנתערבו בניתנין למטה ישפך לאמה הוא משום דאסור ליתן את הדם שלא במקומו, וע"כ כ"ז הוא התם דאי"ז מקומו כלל, ומשא"כ הכא דדין דם הפר ודם השעיר הוא לינתן למעלה ולמטה, אלא דכבר נתן מדם הפר שפיר שרי לחזור וליתן מדם הפר למעלה, - אך אי"ז מתישב במש"כ התוס' דטעם ההיתר בזה הוא משום דרואה אני את דם הפר למעלה כאילו הוא מים, ולדרך זו הרי ל"ב לה"ט דרואה אני כאילו הוא מים, דרבנן לא ס"ל להתיר מכח זה, אלא הוא משום דבכה"ג שנתערבו ניתנין למעלה בניתנין למעלה ליכא איסור כלל, - ובד' המהרש"א נראה דאה"נ כל מה שהוצרכו התוס' לפרש לה"ט דרואה אני כאילו הוא מים הוא משום דאל"כ הי' בזה משום אחת ולא שתים, עיי"ש, ובסו"ד כתב להגי' בד' התוס' דרואה אני דם הפר למעלה כאילו הוא מינו, ולפ"ז ניחא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-322)
322. בד' התורי"ד מבו' דקשיא לי' גם בהא דנותן תחילה לשם פר, דמ"ט לא אסרינן מכח מה שנותן את דם השעיר שלא כדינו, וע"ז הוא שכתב דגם דם השעיר מקומו הוא למעלה ולמטה אלא דאסור להקדימו לדם הפר, אך בד' התוס' מבו' דלא קשיא להו אלא מהא דחוזר ונותן למעלה את הדם המעורב מדם הפר לשם שעיר, וי"ל דהוא משום דבמה שנותן תחילה לשם פר פשיטא להו דלי"ב איסורא, כיון דדין דם השעיר לינתן שם אלא שעדיין לא הגיע זמנו, - וי"ל עוד למש"נ לעיל בהערה דבד' התוס' מבו' דכל שנתערבו הדמים קודם שנתן מדם הפר למעלה פשיטא להו דשרי ליתן, ולא קשיא להו אלא כשנתערבו אחר שנתן מדם הפר למעלה דהו"ל כניתנין למטה שנתערבו בניתנין למעלה, ולפ"ז הרי דכ"ז הוא לגבי לאסור ליתן מדם הפר למעלה, אך אין מקום לאסור ליתן מדם השעיר למטה, שהרי לגבי דם השעיר הו"ל כניתנין למטה שנתערבו בניתנין למטה. [↑](#footnote-ref-323)
323. שמא י"ל דד' הגר"ח מתישבים עם פירש"י, אשר כ"ה מבו' בסוגיין לדעת ר"ה ברי' דר"י לגירסת הר"ח והרמב"ם, והיינו משום די"ל דה"ט דדחיי' בידים אי"ז פסול בפנ"ע מכח הדחי', אלא היינו דכיון דדחיי' בידים מזריקה, ע"כ לא חייל עלי' תורת שירים מכח זריקה זו, והדר דינא דכיון דנתקיים כל דין הדם שבקרבן ממילא נעשה כוס זה דחוי, אך בל' רש"י לא משמע כן ומשמע דעיקר הא דהוי דחוי הוא מכח הא דדחיי' בידים. [↑](#footnote-ref-324)
324. למש"כ בפירש"י בזבחים דטעמא דמ"ד דכוס עושה את חבירו דחוי הוא משום דדחיי' בידים, צ"ב דא"כ מה מהני הא דהדם שבכוס המעורב נתקבל בב' הכוסות שמהן נתן המתנות, הרי מ"מ כיון שנתן הדם מב' הכוסות ולא מן הכוס המעורב דחיי' בידים, וצ"ל דכיון דנתקבל כל הדם בכוס אחד וחשיב כחד, לא חשיב כדחי' במה שנותן את הדם מהכוס הראשון, וצ"ע, - וי"ל עוד דלדעת רש"י בזה עצמו הוא דפליגי רב פפא ורב הונא, דרב פפא ס"ל דהא דכוס עושה את חבירו דחוי הוא משום דדחיי' בידים, וע"כ פשיט"ל דגם כשנתקבל הדם מתחילה בכוס אחד עושה כוס את חבירו דחוי, ואדרבה אף למ"ד דכוס עושה את חבירו שירים הכא דאי בעי למיהב לא מצי יהיב הוי דחי' טפי והוי דחוי, ורב הונא ס"ל דהא דכוס עושה את חבירו דחוי הוא משום דלא נתקיימה הזריקה בדם זה, וע"כ לדידי' כיון דהדם שבכוס המעורב נתקבל בב' הכוסות שמהן נתן המתנות אינו נעשה דחוי. [↑](#footnote-ref-325)
325. האו"ש בפ"ה מעיוהכ"פ הק' דא"כ אכתי קיימי דברי רב פפא בגונא שקיבל דם הפר בב' כוסות ודם השעיר בב' כוסות ונתערבו מקצת הכוסות, דבכה"ג ליכא לטעמא דרב הונא. [↑](#footnote-ref-326)
326. משמעות דבריו דרק אם נתן הדם מן הכוס הראשון שבו נתקבל אף הדם שבכוס השני הוא דהוי הכוס השני שירים, אך אם נתן הדם מן הכוס השני הוי הכוס הראשון דחוי, כיון שלא נתן הדם מן הכוס שנתקבל בו דם זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-327)
327. צ"ב במש"כ כן בפשיטות, שהרי לפירש"י ודעימי' פליגי בה רב פפא ורב הונא ברי' דרב יהושע, ולדעת רב פפא אף בכה"ג תליא בפלוגתת רבנן ור"א ב"ר שמעון, ובד' המאירי מבו' דקי"ל כרב פפא אף בהך מילתא דגם בכה"ג אמרינן דכוס עושה את חבירו דחוי, (אף אלמלי הא דהכא אי בעי למיתב לא מצי יהיב). [↑](#footnote-ref-328)
328. וזה לטעמי' שם סק"ב דטעמא דרבנן דכוס עושה את חבירו דחוי, הוא משום דהזריקה אינה נעשית רק בדם זה שבא על המזבח אלא היא מתייחסת לכל הדם שבכלי והויא עבודה בכל הדם, דאל"כ מה עדיף דם שבכלי זה מדם שבכלי זה וכי בשביל שהיו שכנים בכלי אחד זכו, וס"ל לרבנן דהדם שבכוס השני שלא נשתתף בזריקה אינו כדין שירים שאמרה תורה, וע"כ נקט דאף אם קיבל הדם בכוס אחד וחילקו לב' כוסות ונתן המתנות מאחד מהן אין הכוס השני נעשה שירים, כיון שלא נשתתף בזריקה, ולמש"כ בסו"ד להביא מד' רש"י בסוגיין דלא כן, י"ל דהיינו דכיון דנתקבל כל הדם בכוס אחד, אף שעכשיו הוא בב' כוסות, מתייחסת הזריקה לכל הדם. [↑](#footnote-ref-329)
329. ד' הגר"ח שם הם לטעמי' דהא דכוס עושה את חבירו דחוי אי"ז דין בחיוב, אלא כיון שנשלם כל דין הדם שבקרבן ממילא נעשה דחוי, אך הדברים מתישבים גם אי נימא דהא דכוס עושה את חבירו דחוי הוא דין בחיוב ומשום דדחיי' בידים, דכל הא דדחיי' בידים לשאר הכוסות הוא רק כשגמר כל המתנות, אך כל זמן שלא גמר כל המתנות ובידו ליתן שאר המתנות משאר הכוסות לא דחה כלל לשאר הכוסות, אך לכאו' אי"ז מתישב למש"כ הגר"ח שם דחייל דין שפיכת שירים אחר מתנה אחת, ולפ"ז הרי דאי נימא דכ"ז שלא גמר את כל המתנות לא דחה כלל לשאר הכוסות, הדין נותן דיחול דין שירים גם על שאר הכוסות שלא נתן מהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-330)
330. ועיי"ש שכתב דזה ניחא אי נימא דטעמא דמ"ד דכוס עושה את חבירו דחוי הוא משום דהזאות של כוס אחד אינם מועילות לעשות דין שירים על הכוס השני, אך למשמעות הגמ' הכא דהא דכוס עושה את חברו דחוי הוא משום דדחה את הכוס השני כשהזה מן הכוס הראשון, הדין נותן דבכה"ג שנתן מכוס אחד על בין הבדים ומאחד על הפרוכת ומאחד על מזבח הזהב, לא חשיב כלל כדחי' על הדם שבשאר הכוסות כיון שנתן מתנות מכל כוס וכוס. [↑](#footnote-ref-331)
331. וזהו שכתב דאידך תנא סבר דההוא לא צריך למעוטי' דמכיון דלא חזי להזאה "כדתניא לעיל", פשיטא דדחוי הוא ולאמה אזיל, והיינו הא דתניא לעיל מ"ח א' דדם הנפש ולא דם התמצית. [↑](#footnote-ref-332)
332. ולדעת רבינו אליקים ודעימי' מבו' דלמ"ד דכוס עושה את חבירו שירים, ה"נ דם הנפש שעדיין לא נתקבל בכלי נעשה שירים ודינו הוא לישפך ליסוד, ואף דלכאו' פשוט דליכא דין שפיכת שירים בדם שלא נתקבל בכלי, מ"מ דין דם זה הוא שיקבלנו בכלי וישפכנו ליסוד, ונתחדש בזה דשייך שיחול עיקר הקבלה לשפיכת שירים. [↑](#footnote-ref-333)
333. אך בכ' הגרי"ז בזבחים מ"ב ב' כתב די"ל דהא דצריך לערב יפה יפה הוא משום דבעינן שיהא שיעור הזאה מדם הפר ושיעור הזאה מדם השעיר, עמש"נ בזה להלן, וע"כ צריך לערב יפה יפה כדי שיהא כאן שיעור ב' הזאות מהפר ומהשעיר. [↑](#footnote-ref-334)
334. ובד' התוס' הרא"ש מבו' דהיינו דאף דבטל דם השעיר בדם הפר מ"מ מתקיים בזה דין ההזאות, דזהו דינו ליתן מן הדם שנתערב מדם הפר ודם השעיר, אף דע"י התערובת בטל דם השעיר, וכ"נ בד' התור"פ והריטב"א. [↑](#footnote-ref-335)
335. ולדרך זו יש לפרש בע"א להא דמייתי להא דאין עולין מבטלין זא"ז רק מהא דמערבין לקרנות ולא מהא דמערבין לטהרו, דבהא דמערבין לטהרו י"ל דהוי דין מתנה אחת מן הדם המעורב, וע"כ י"ל דלא שייך בזה ביטול, ודמי למש"כ הראשונים בכ"ד דלא שייך ביטול בתערובת דצמר ופשתים, ומשא"כ בהא דמערבין לקרנות דכתיב מדם הפר ומדם השעיר ומינה נלמד דהוא דין מתנה בפנ"ע מדם הפר ודין מתנה בפנ"ע מדם השעיר, הוא דשייך ביטול, אך בד' הראשונים לא משמע כן, אלא אף בהא דמערבין לטהרו שייך ביטול, ואך דלא איכפת לן דבטל, דאכתי מתקיים בזה דין ההזאה מן הדם המעורב, וכמש"נ לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-336)
336. בכ' הגרי"ז בזבחים מ"ב ב' כתב די"ל דאף אם הוי חד דין הזאה מן הדם המעורב, מ"מ כיון דקריי' רחמנא דם הפר ודם השעיר ליכא הכשר להזאה זו אלא אם יש על הדם שם דם הפר ודם השעיר, וע"כ כל שבטל דם הפר הו"ל דיחוי. [↑](#footnote-ref-337)
337. אך לכאו' י"ל בדעת רש"י דאף דהוי דין מתנה אחת מן הדם המעורב, מ"מ כיון דקריי' רחמנא דם השעיר ליכא הכשר על הזאה זו אלא אם יש על הדם שם דם השעיר, וכמש"כ כן בכ' הגרי"ז בזבחים מ"ב ב', וע"כ אם הי' בטל ממנו שם דם השעיר לא היתה זריקתו מועלת. [↑](#footnote-ref-338)
338. אך צ"ב דבפי' קמא נקט השטמ"ק דלא כן ואם בעלמא בעי שיעור להזאה, ה"נ הי' בדין להצריך שיעור הזאה מדם הפר ושיעור הזאה מדם השעיר, וגם בפי' בתרא לא כתב בפשיטות דכיון דהוא דין מתנה אחת ע"כ סגי בשיעור הזאה אחת, אלא כתב דגזה"כ הוא דבזה סגי כדי חצי מתנה מזה וחצי מתנה מזה, והוצרך להאריך ולפרש טעם הא דל"ד לכל תערובת דמים, צ"ע. [↑](#footnote-ref-339)
339. וכ"נ בד' הגרע"א בסוכה ל' א' ד"ה ומעתה דאם לא עירב פסול, עיי"ש, וכן נקט השפ"א במנחות כ"ב ב', וכ"ה מבו' בד' האו"ש בפ"ה ממעה"ק ה"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-340)
340. מבו' לפ"ז דהא דמערבין דם הפר ודם השעיר אי"ז היכ"ת בעלמא כדי להזות משניהם יחד, אלא דינא הוא דבעינן שיהיו דם הפר ודם השעיר מעורבין, וע"כ צריך לערב את כולן, - והמקד"ד בסימן כ"ד סק"ה כתב לחדש דהעירוי של דם הפר לתוך דם השעיר הוי עבודה, דדמי לטבילת אצבע וליקוט לבונה דהוו עבודה משום דלא אפשר בלא"ה, כמו שאמרו בזבחים י"ג ב' ובמנחות י"ג ב', ויש להוסיף, דאי נימא דאין העירוב מעכב, ודאי דלא חשיב כעבודה, שהרי אפשר בלא"ה. [↑](#footnote-ref-341)
341. ואין לומר דהוא משום דא"א לצמצם וודאי ירבה אחד מהן על חבירו, שהרי כבר כתבו התוס' בזבחים ע"ז ב' ד"ה רואין אותו דמה שאמרו דהדבר ידוע שדם הפר מרובה מדם השעיר, היינו דפעמים שהוא רבה כ"כ שאם הי' דם הפר מים הי' משתנה מראית דם השעיר עד שנעשה דיהה ופסול, אך אם לא רבה כ"כ לא הי' בטל כלל משום דרואין אותו כאילו הוא מים, וא"כ אף דא"א לצמצם ורבה אחד על חבירו, מ"מ אין המועט בטל משום דרואין את המרובה כאילו הוא מים, אך שמא דעת התו"י ודעימי' הוא כמש"כ הזכר יצחק בח"ב סימן מ"ו סק"ד והאבהא"ז בהשמטות לפי"ח מפסוהמ"ק ה"כ לישב לקו' התוס' דליכא למימר בזה רואין וכל שדם הפר מרובה על דם השעיר בטל דם השעיר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-342)
342. בס' שלמי יוסף כתב דיש ללמוד כן ממשה"ק התוס' בזבחים ע"ז ב' ד"ה רואין אותו ובמנחות כ"ב א' ד"ה הדבר ידוע דאם הוה אמרינן קמא קמא בטיל על דם הפר, הי' בו דין דיחוי, ובכ' הגרי"ז במנחות שם עמד בזה דמ"ט יהא בזה דין דחוי, הרי אכתי ראוי הדם להזאות שעל טהרו, דבזה לא איכפת לן דבטל, וכמו שהוכיחו התו"י ודעימי', ול"ש דין דיחוי ממתנות דקרנות לחודייהו, ולכאו' מוכח מד' התוס' דאחר דבקרנות כתיב מדם הפר ומדם השעיר ויש בהן דין מתנה מזה ומתנה מזה, מפרשינן דאף בטהרו איכא דין מתנה מדם הפר ומתנה מדם השעיר, וע"כ כל שבטל דם הפר הו"ל דחוי. [↑](#footnote-ref-343)
343. ואמנם למ"ד דמערבין לקרנות י"ל דכיון דמהא דכתיב ולקח מדם הפר ומדם השעיר ילפינן דבקרנות איכא דין מתנה מזה ומתנה מזה, ע"כ מפרשינן כן גם בהא דמערבין לטהרו, וכמש"נ לעיל בהערה, אך מסתימת ד' החזו"א מבו' דדבריו קיימי גם למ"ד דאין מערבין לקרנות, ולדידי' הרי בע"כ דהא דמערבין לטהרו הוא דין מתנה אחת מן הדם המעורב, דמה"ט לא ילפינן מינה דעולין אין מבטלין זא"ז, וכנ"ל, - ושמא י"ל דאף דלא מצינו למילף דעולין אין מבטלין זא"ז מהא דמערבין לטהרו משום דיש לפרש דהוי זה מתנה אחת מן הדם המעורב, מ"מ אחר דקי"ל דעולין אין מבטלין זא"ז, וילפינן לה בזבחים פ"א ב' מקראי אחריני, מפרשינן אף בהא דמערבין לטהרו דדינו הוא ליתן מתנה מזה ומתנה מזה. [↑](#footnote-ref-344)
344. העירו דבד' התוס' בסנהדרין ס"ו א' ד"ה עד ובשבועות כ"ז ב' ד"ה עד מבו' דלדעת ר' יאשי' בחורש בשור ובחמור אף אם ל"ה כתיב יחדיו ל"ה חייב אלא אם חרש בשניהם בב"א, אלא דל"ה בעינן שיהיו קשורים זב"ז, ובב"מ צ"ד ב' ד"ה אלא נסתפקו בזה. [↑](#footnote-ref-345)
345. לכאו' י"ל עוד בזה דבלישנא דגמ' מבו' דטעמא דר' יאשי' הוא דאף דלא כתיב יחדיו כמאן דכתיב יחדיו דמי, ולפ"ז י"ל דע"כ תליא היאך הי' מתפרש אם הי' כתוב להדיא בקרא "שניהם", דבמקלל אביו ואמו גם אם הוה כתיב לא תקלל שניהם הי' חייב אף כשקיללם בזאח"ז, אך בדם הפר ודם השעיר אם הוה כתיב ולקח משניהם, כיון דכתיב בתרי' ונתן על קרנות המזבח, מתפרש שיתן משניהם יחד על קרנות המזבח, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-346)
346. ובזה מתישב משה"ק הקצוה"ח בסימן ר"צ סק"א ע"ד הריטב"א, עיי"ש, ומתישב גם משה"ק ע"ד הריטב"א מסוגיית הגמ' במנחות צ' ב', ומד' הריטב"א גופי' בקידושין ט' ב', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-347)
347. אך בתשו' מהרשד"ם אהע"ז סימן מ"ח מבו' שנקט דטעמא דר' יונתן הוא משום דהוי כמו דכתיב או, ועיי"ש שהוכיח לפ"ז דבל' בנ"א משמע שניהם כאחד מהא דהיכא דכתב לו עומקא ורומא לא אמרינן דיטול עומקא או רומא, ומהא דכשאמר הוא וכל מה שבתוכו הרי כולן מכורין ולא אמרינן שכונתו הוא או כל מה שבתוכו, ומהא דכשנודר ע"ד פלוני ופלוני הוי כנדר ע"ד רבים ולא סגי בדעת אחד מהן, וממש"כ המהרי"ק דאם קיבל עליו שלא לקבול את אשתו משום תביעת ממון ושלא לתבוע אותה דקיבל על עצמו גם שלא לקבול וגם שלא לתבוע, ותמה ע"ז בס' בני ציון סימן קצ"ט. [↑](#footnote-ref-348)
348. ובזה מתישב מה שעמדו הגרע"א בדו"ח מכת"י בחולין ח' א' והחת"ס בחולין ע"ח א' דמ"ט הכא גם לדעת ר' יונתן צריך ליתן גם מדם הפר וגם מדם השעיר, ובעלמא היכא דלא כתיב יחדיו ס"ל דסגי בחד מינייהו, ועיי"ש במש"כ בזה, ולפ"ד הריטב"א ניחא דבמידי דמעשה ודאי דצריך ליתן שניהם, שנצטוה ליתן מדם הפר ונצטוה ליתן מדם השעיר, והגם דל"ב ליתן שניהם יחד, מ"מ צריך ליתן מזה וליתן מזה. [↑](#footnote-ref-349)
349. השפ"א כתב די"ל דאף דר' יאשי' ס"ל דמשמע שניהם, היינו דצריך ליתן משניהם, אך א"צ שיהיו מעורבין, - ועמש"נ לעיל ובהערה בטעם הראשונים דפשיטא להו דלר' יאשי' משמעות קרא הוא שיהיו מעורבין. [↑](#footnote-ref-350)
350. צ"ב, דבפשוטו הא דלר' יונתן משמע שניהם כאחד ומשמע אחד אחד בפנ"ע, לאו היינו דמפרשינן לקרא כמו דכתיב או שניהם כאחד או אחד אחד בפנ"ע, אלא אף דלא כתיב כלל שניהם כאחד ומתפרש הא דכתיב כי יקלל את אביו ואת אמו דהיינו דיקלל את אביו ויקלל את אמו, מ"מ יש בכלל זה גם כשקילל שניהם כאחד, ומה"ט אף אם קילל שניהם כאחד יהא חייב ב' (אלמלי הא דבעינן חילוק התראות), ומשא"כ לדעת ר' יאשי' לא הי' חייב אלא אחת, וא"כ אף דהכא דכתיב ולקח מדם הפר ומדם השעיר, לא נתפרש בקרא ליקח מכל אחד בפנ"ע, מ"מ הו"ל ככל היכא דצריך ליתן מתנות מב' קרבנות דנותן מזה בפנ"ע ומזה בפנ"ע ואין מערבן יחד. [↑](#footnote-ref-351)
351. וזה מתפרש למש"כ הריטב"א שם דמ"ד דאין מערבין לקרנות ס"ל דעולין מבטלין זא"ז, וע"כ הוא דס"ל דנותן מזה בפנ"ע ומזה בפנ"ע, דאם נותן משניהם יחדיו הרי בטל דם השעיר בדם הפר, ורחמנא קריי' דם השעיר, - אך בעיקר ד' הריטב"א צע"ג, שכתב דכן אמרו בזבחים ובמנחות דטעמא דמ"ד דאין מערבין לקרנות הוא משום דעולין מבטלין זא"ז, ולפנינו בזבחים פ"א ב' אמרו דאף מ"ד דאין מערבין לקרנות ס"ל דעולין אין מבטלין זא"ז ויליף לה מקראי אחריני. [↑](#footnote-ref-352)
352. ובד' הגרע"א דלא ניח"ל בזה, לכאו' הוא למש"כ שם לפרש בדעת הרמב"ם דמספק"ל אם קי"ל כרבא דאי עביד ל"מ, ותליא בהא דמספק"ל אם כר' יאשי' או כר' יונתן דבזה תלי דין מערבין לקרנות ותלי בזה אם אמרינן דאי עביד ל"מ, עיי"ש, וע"כ הוצרך לפרש דלא הוכרע ההלכה בהפלוגתא אם מערבין לקרנות. [↑](#footnote-ref-353)
353. ומה שפסקו הרמב"ם והרא"ש כן, י"ל דהוא משום דסתם מתניתין דהכא הוא כמ"ד דמערבין לקרנות, וכ"ה סתימת הגמ' במנחות כ"ב א'. [↑](#footnote-ref-354)
354. ויש שהוכיחו מזה בדעת הרמב"ם דקי"ל כאביי דאי עביד מהני, אך אכתי תיקשי כן בד' הרא"ש שכתב בסדר עבודת יוהכ"פ דמערבין לקרנות, ובתשו' כלל ז' סימן ד' כתב דקי"ל כרבא דאי עביד ל"מ. [↑](#footnote-ref-355)
355. לכאו' י"ל בפשיטות, שהרי בזבחים פ"א ב' אמרינן דאיכא תנאי דלא ילפי להא דאין עולין מבטלין זא"ז מקרא דהם, דקסברי קודש הם הם קריבין ואין תמורתן קריבה, ולפ"ז י"ל כן גם בדעת רבא, ול"ב למימר דס"ל דאין מערבין לקרנות, ועמדו ע"ז התוס' בזבחים שם, - ויש להוסיף, דבע"כ דהגמ' בזבחים אתיא כדעת רבא, דלדעת אביי הרי בעינן לקרא דהם ללמד דבהוייתן יהיו ואין להן פדיון, כמו שאמרו בתמורה שם. [↑](#footnote-ref-356)
356. בד' הקר"א בזבחים כ"ד א' מבו' דנפ"מ רבתא בזה לדינא הוא בגונא דכלי אחד קדש וכלי אחד חול, דאם הקבלה מתקיימת בכלי הפנימי בעינן שיהא הכלי הפנימי קדש, ואם הקבלה מתקיימת בכלי החיצון בעינן שיהא הכלי החיצון קדש, - אך החזו"א במנחות סימן כ"ב סק"ז כתב דבעינן שיהיו ב' הכלים קודש, דאם נתן כלי שרת לתוך כלי חול ואוחז בכלי חול ודאי חסר כאן דין כלי שרת, ובכ' הגרי"ז בזבחים כ"ו א' כתב כן מטעם אחר, דרק בכה"ג דב' המינים הוו כלי שרת הוא דאמרינן דמין במינו אינו חוצץ, עיי"ש, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-357)
357. לכאו' מכוון דבריהם למה שאמרו שם לעיל מינה דאמר להו רבה וכו' כי גדליתו הושענא וכו' שיירי בי' בית יד כ"ה דלא תיהוי חציצה רבא אמר כל לנאותו אינו חוצץ, וס"ל דאיירי באגד ממינו, וכמו שפירשו התוס' והתוס' הרא"ש שם, ואפ"ה אמר רבא דכל הא דאי"ז חוצץ הוא משום דהו"ל לנאותו, אך אלמלי כן הי' חוצץ אף דהוא מין במינו, אך הפסקי רי"ד והמאירי שם כתבו דבע"כ דאיירי כשאוגד במין אחר, וע"כ הוצרך רבא להא דכל לנאותו אינו חוצץ, דאם אוגד במינו בלא"ה אי"ז חציצה משום דמין במינו אינו חוצץ, - ועיי"ש בפי' ר"ח דשמא גריס התם דאיכא תרי לישני בטעמא דרבא דאי"ז חציצה אם הוא משום דכל לנאותו אינו חוצץ או משום דמין במינו אינו חוצץ, ועמש"כ בזה בס' חוקת היום. [↑](#footnote-ref-358)
358. בס' בד קודש זבחים סימן כ"ב כתב לפרש דהיינו דאף דבדיני חציצה נאמרה ההלכה דמין במינו אינו חוצץ, מ"מ י"ל דבקדשים דבעינן עצמו של כהן לא סגי בזה, עיי"ש, - אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הריטב"א הכא דפשיט"ל דכ"ה דבלולב לקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה, ה"נ ה"ז מועיל הכא, ולא ס"ל לחלק דשאני הכא דבעינן עצמו של כהן. [↑](#footnote-ref-359)
359. התוס' שם כתבו דמסקינן הכא דאינו חוצץ מדכתיב אשר ישרתו בם בקדש שני כלים ושירות אחד, ולכאו' מכוון דבריהם דאף דבעלמא מין במינו חוצץ היכא דלאו אורחי', ומה"ט הוא דעל רגל חבירו פסל, ול"ב להא דמשני הכא דשאני רגל חבירו דלא מבטל לי', מ"מ הכא ילפינן מקרא דמהניא קבלת הדם בכה"ג דב' כלים זה בתוך זה. [↑](#footnote-ref-360)
360. וביו"ד שם סקי"ז כתב דמה"ט הוא דנימא אחת קשורה חוצצת בטבילה, ולא אמרינן דמין במינו אינו חוצץ, משום דבטבילה בעינן שיגעו המים בבשרו, וכ"כ התפא"י בבועז בזבחים פי"ג, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ובמה שהאריך בזה הפרד"ר בפתיחה לסימן קצ"ח, ובמש"כ הקובה"ע בהוספות סק"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-361)
361. התוס' כתבו דהא דלא משני דאה"נ דנתן את המלא בתוך הריקן ואין אוחז את החיצון בשוליו אלא בשפתותיו, הוא משום דפשיטא לי' שלא הי' יכול לאחוז כך ביד אחת ב' מזרקות כבידות שיש בהן כל דם הפר והשעיר, והשיח יצחק נתחבט דמ"ט הי' צריך לאחוז ביד אחת ול"ה מצי לאחוז בב' ידיו, עיי"ש, - ולכאו' י"ל בפשיטות, דכיון דחזינן דדינא הוא שצריך לאחוז את המזרק בידו, דאל"כ ל"ה מקום לדון בזה משום חציצה, ע"כ הו"ל ככל עבודה דטעונה ימין, ולמש"כ בחי' הגר"ח בפ"ג מתמידין הוא מוכח כן, דאם ל"ה בעינן ימין ל"ה פוסלת בזה חציצה. [↑](#footnote-ref-362)
362. לכאו' המכוון בזה הוא דכל דאלמלי הדבר אחר הי' נופל לארץ, נמצא דהוא לוקח את הלולב ע"י הסודר, וכיון דליכא חציצה בין ידו לסודר הו"ל לקיחה מעליא, ומשא"כ הכא דאלמלי המזרק החיצון לא הי' המזרק הפנימי נופל, נמצא דלקיחת המזרק הפנימי אינה כלל ע"י המזרק החיצון, אלא חשיב כעושה מעשה לקיחה על המזרק הפנימי, וכיון דאיכא חציצה בין ידו למזרק הפנימי ל"מ. [↑](#footnote-ref-363)
363. בחי' הגר"ח בפ"ג מתמידין הק' ע"ז דכיון דאי"ז צורך מדינא הכלי שרת השני, הרי נמצא דמדינא לי"ב שום צורך עבודה כלל ומ"ט ל"ה חציצה, והחזו"א במנחות סימן כ"ב סק"ז כתב לפרש לד' הרא"ש דכיון דעושה משום כבוד העבודה כדי שיוכל למלאות הבזך בגודש לכו"ע אינו חוצץ. [↑](#footnote-ref-364)
364. המקד"ד בסימן ט"ו סוסק"ב הק' דאם צריך לאחוז את המזרק בידו בשעה שמזה על מזבח הזהב, הו"ל עבודה ובעי ימין, והרי א"א לו לאחוז הכלי בימין שהרי צריך להזות בימין, וכתב דאפשר דכיון דשמאל אית לי' הכשירא ביוהכ"פ ה"נ כשר שמאל לאחיזת המזרק, אך עמד ע"ז דלא מצינו דהוכשר שמאל ביוהכ"פ אלא להולכת הכף, - ובס' מנח"א כתב בשם הקה"י די"ל דשייך שהכה"ג יאחוז את הכלי בימינו ויטבול גם באצבעו בימינו באופן שיאחוז את הכלי באורך ידו, וכ"ה מוכח למש"כ בחי' הגר"ח בפ"ג מתמידין דליכא פסול חציצה בעבודה הכשרה בשמאל, ובע"כ דאחיזת המזרק בעיא ימין. [↑](#footnote-ref-365)
365. בדעת רש"י שלא פירש כן, י"ל למש"כ השיח יצחק בתו"ד די"ל דכל הא דבעינן שלא יהא חציצה בין ידו לכלי הוא בקבלה ובהזאה דכתיב בהו ולקח, אך בהולכה דלא כתיב בה ולקח שפיר מהני אף כשיש חציצה בין ידו לכלי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-366)
366. השערי חיים בב"ב סימן כ"ח סקי"א עמד בזה דמ"ט סגי במה שמבטל רגלו עד גמר עבודתו, ומ"ש ממש"כ בפירש"י בחולין פ"ג ב' ד"ה וליבטלי' בדין זריקה על עפר שע"ג המזבח דל"מ אלא אם ביטל את העפר שם לעולם ובלא"ה הוי חציצה, ועיי"ש במש"כ בזה, - וצ"ב בעיקר הקו דהכא הרי עיקר מה שדנו שלא יהא זה חציצה הוא משום דמין במינו אינו חוצץ, אלא דאף מין במינו חוצץ היכא דלא מבטל לי', עמש"נ בזה להלן, אך כל שהוא מין בשאינו מינו ה"ז חוצץ אף אם מבטל לי', ורק אם מבטל העפר שם לעולם נעשה העפר חלק מן המזבח, (וכמו שאמרו שם דמוסיף אבנין), וע"כ אי"ז חציצה, - ושמא קשיא לי' דגם התם הי' בידו ליתן סיד ע"ג המזבח, שהרי מכסין בסיד כדתנן בחולין פ"ח א', והוי מין במינו עם המזבח שהי' בו סיד, ועמד ע"ז בתשו' חבלים בנעימים ח"א או"ח סימן א' סקט"ז, ולמש"כ הקר"א בזבחים כ"ד א' דכל הא דמין במינו אינו חוצץ הוא היכא דהוי מין במינו עם הדבר המתקדש, אך מה דהוי מין במינו עם הדבר המקדש ל"מ מידי, (ונתבאר לעיל), ניחא. [↑](#footnote-ref-367)
367. וצ"ל דאף דתניא בזבחים כ"ד א' ברגלו אחת על הכלי ורגלו אחת על הרצפה דכל שאילו ינטל הכלי יכול לעמוד על רגלו אחת ויעבוד עבודתו כשרה, והרי דל"ב שיהיו ב' רגליו על הרצפה, מ"מ הכא עבודתו פסולה, משום דאיירי בכה"ג שאינו יכול לעמוד על רגל זו שעל הרצפה בפנ"ע, אלא ע"י שסומך עלי' את הרגל השני' ואין עמידתו אלא ע"י ב' הרגלים, וכיון דאיכא חציצה בין הרצפה לרגלו השני', עבודתו פסולה. [↑](#footnote-ref-368)
368. בפירש"י כתב דילפינן לה מדכתיב כלי השרת דב' כלים במשמע, - אך בפי' רבינו אליקים כתב דילפינן לה מדכתיב בם לשון רבים, וכ"נ בד' התוס' בסוכה ל"ז א' סוד"ה כי היכי להגירסא שלפנינו, אך הב"ח שם הגי' בדבריהם. [↑](#footnote-ref-369)
369. וי"ל עוד דהרמב"ם גריס כגירסת הריטב"א באיבעיא דהניח סיב בתוך מזרק דאת"ל מין במינו אינו חוצץ מין בשאינו מינו חוצץ, ודרכו של הרמב"ם לפסוק כאת"ל. [↑](#footnote-ref-370)
370. הריטב"א גריס דאת"ל מין במינו אינו חוצץ מין בשאינו מינו חוצץ, ופירש דהיינו דמיבע"ל אם אף דמין במינו אינו חוצץ מ"מ מין בשאינו מינו חוצץ, או דכיון דמחלחל לא חייץ, וצ"ב דמ"ט מיבע"ל רק באת"ל דמין במינו אינו חוצץ, הרי אף אם מין במינו חוצץ איכא למיבעי משום דשמא סיב אינו חוצץ משום דמחלחל, - ושמא י"ל למש"כ הריטב"א לעיל בסוגיין דבעלמא לענין מצוות מין במינו אינו חוצץ, והא דמיבע"ל הכא אם חוצץ הוא בקדשים, וי"ל דאם בקדשים מין במינו חוצץ אף דבעלמא ל"ה חציצה, והרי דבקדשים אף חציצה שאינה גמורה פוסלת, ה"נ סיב חוצץ אף דמחלחל ואי"ז חציצה גמורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-371)
371. אך בפי' רבינו אליקים מבו' להדיא דהא דדם מחלחל היינו דהוי כמים דקלישי ונבלעין בסיב וע"כ הוא דאי"ז חציצה. [↑](#footnote-ref-372)
372. ואך דלדעתם י"ל דאי"ז לשון הזאה, אלא לשון מתנה באצבע, וכמש"כ כן בפירש"י בפר' תצוה כ"ט ל"ו דהא דכתיב וחטאת על המזבח היינו דמתנת דמים הנתונים באצבע קרוי חטוי. [↑](#footnote-ref-373)
373. וכ"נ להדיא ממש"כ הרמב"ם בפ"ד מעיוהכ"פ ה"ב דעומד לפנים ממזבח הזהב בין המזבח והמנורה ומתחיל להזות וכו' והוא מסבב והולך ומזה על הקרנות מבחוץ ומתחיל מקרן מזרחית צפונית וכו', והרי דהי' עומד ברוח דרומית בין המזבח למנורה ומזה על קרן מזרחית צפונית, ובע"כ דלא הי' מקיף ברגל, וזהו שכתב הרמב"ם שם דההזאה האחרונה על קרן דרומית מזרחית שהיתה לפניו הי' נותן מלמעלה למטה כדי שלא יתלכלכו כליו, והרי דשאר ההזאות הי' מזה מרחוק והזאה זו היתה לפניו כיון שהי' עומד ברוח דרומית. [↑](#footnote-ref-374)
374. ובזה מתפרש מה שנחלקו בטעם הא דהי' נותן במתנה זו מלמעלה למטה, דבפירש"י כתב דהוא משום דאם מושכה מלמטה למעלה הדם זב לתוך בית יד כותנתו, וזה לטעמי' דהיו המתנות בנתינה, וע"כ אין לחוש אלא דכשמושך המתנה מלמטה למעלה יזוב הדם לתוך בית יד כותנתו, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו כדי שלא ינתז הדם על בגדיו, וזה לטעמי' דהיו המתנות מהזאה, וכל שמזה מלמטה למעלה יש לחוש דע"י ההזאה ינתז הדם על בגדיו, וכ"כ המאירי דאם משפיל זרועו וזורק כלפי מעלה הדם נופל על זרועו ובגדיו מתלכלכים. [↑](#footnote-ref-375)
375. ועיי"ש שכתב דהא דלא ניח"ל להרמב"ם לפרש כפירש"י הוא משום דמן המזבח עד הפרוכת היו כ"ו אמה וב' שליש והיאך אפשר שיעמוד הכהן חוץ למזבח ויזה באצבעו מרחק רב על הפרוכת, ולעיל נ"ז א' מבו' דשפיר משכח"ל בהזאות דפר העלם דבר שנגעו בפרוכת. [↑](#footnote-ref-376)
376. צ"ע בסדר ההזאות דמזבח הפנימי בשאר חטאות הפנימיות, אם תליא בפלוגתא זו, ולכאו' לדעת ריה"ג דהולך דרך צפון משום דכל פינות וכו', ה"נ הוא בשאר חטאות הפנימיות, וצ"ע אם מתחיל מקרן צפונית מזרחית או מקרן דרומית מזרחית, אך לדעת ר"ע דהולך דרך דרום משום דבההוא קרן דפגע ברישא בההוא עביד ברישא, הרי דבחטאות הפנימיות דלא הי' נכלל כלל לפנים מן המזבח, ליכא לה"ט, והדין נותן דהיכי דבעי לעביד, וצ"ע, ועד"ז יל"ד גם בגונא שנשפך הדם אחר הזאות דהיכל דמביא פר אחר ומתחיל במזבח, דבכה"ג ליכא לה"ט דבההוא קרן דפגע וכו', אך בזה י"ל דלא חילקו בהזאות דיוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-377)
377. התוס' הרא"ש שם כתב דר"ע ס"ל דא"צ לעמוד במזרחו של מזבח ממש אלא בקרן דרומית מזרחית וכו', וכ"נ בד' התו"י, וצ"ב דמ"ט הוצרך לזה, הרי אף אם ס"ל דצריך לעמוד במזרחו של מזבח ממש, מ"מ שפיר ניחא הא דהי' נותן תחילה בקרן דרומית מזרחית ואח"כ בקרן מערבית דרומית משום שכבר נתחייב ליתן שם, - וי"ל דהוא משום דאם הי' צריך לעמוד במזרחו של מזבח ממש הי' לו ליתן בקרן צפונית מזרחית שהוא עומד שם, שהרי מקום אדם הוא אמה והמזבח הי' רחבו אמה, קודם שיחזור לקרן מערבית דרומית, ויש ללמוד מזה דכל שעבר על הקרן והגיע לקרן אחרת צריך ליתן תחילה בקרן שהגיע לשם, (ועמש"נ בזה להלן), - ומ"מ לדעת ריה"ג הוא נותן בקרן צפונית מערבית קודם שנותן בקרן דרומית מזרחית שהוא עומד שם, ולכאו' הוא משום דהא דכל פינות וכו' עדיף מהא דאין מעבירין על המצוות, אך י"ל דאף אם הא דאין מעבירין על המצוות עדיף מהא דכל פינות וכו', (עמש"נ בזה להלן), מ"מ הכא כיון דאינו עומד ממש בקרן דרומית מזרחית, ע"כ כל דמכח הא דכל פינות וכו' יש לו לפנות לימין, לא חשיב כלל כמעביר על קרן דרומית מזרחית, (ועד"ז נתבאר להלן בהערה בביאור ד' התוס' לעיל ט"ו ב', עיי"ש). [↑](#footnote-ref-378)
378. צ"ע, שהרי להדיא כתב הרמב"ם שם דעומד בין המזבח למנורה, והרי דעומד ברוח דרומית, וא"כ היאך נימא דהי' יוצא מצד צפון ועומד ברוח צפונית, ועמד ע"ז הלח"מ בהל' עיוהכ"פ שם, ועד"ז קשיא גם על מש"כ הגרע"א בדעת הרמב"ם דס"ל כדעת התו"י דצריך לצאת עד למזרחו של מזבחו. [↑](#footnote-ref-379)
379. ולפ"ז הדין נותן דבמתנות השעיר אינו מתחיל מקרן דרומית מזרחית או צפונית מזרחית, אלא מתחיל מקרן דרומית מערבית או צפונית מערבית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-380)
380. המרומי שדה בסוגיין ובהעמ"ש סימן מ"ה סוסק"ג כתב דנחלקו בזה הראשונים דדעת הרמב"ם דהיינו רק בקדשי מזבח, וילפינן לה מדכתיב ואת כל דם הפר ישפוך, אך בשאר מצוות א"צ לחזור למצוה שכבר עבר ממנה, אך דעת רש"י ודעימי' דהיינו אף בשאר מצוות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-381)
381. ועיי"ש שכתב די"ל עוד, דהכא ע"י שחוזר לקרן דרומית מערבית מתקן עי"ז הא דאין מעבירין, דעיקר הא דאין מעבירין הוא משום דהו"ל בזיון למצוה, אך הכא שהולך ממנה בשביל ההכרח שעליו ע"מ לשוב אי"ז בזיון כלל, כיון שהולך לקיים מצות ויצא מן המזבח ע"מ לשוב להזות באותו קרן, וע"כ הוא דחוזר לאותה קרן, ועיי"ש במש"כ לדחות לזה. [↑](#footnote-ref-382)
382. אך ממש"כ התו"י והתוס' הרא"ש לקמן בסוגיין דלריה"ג ויצא אל המזבח היינו שיצא מכל המזבח ויעמוד במזרחו של המזבח, מבו' דדינא דויצא אל המזבח הוא דין יציאה בעלמא, ואינו ליתן את הדם על הקרן החיצונה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-383)
383. ועיי"ש שכתב דמה"ט הפסיק הש"ס בקו' זו דאי בעי הכי נעביד ובתירוצא בין התירוצים על הא דאינו הולך לימין, דאח"כ משני עוד דהוא משום דס"ל דהקפה ביד ולא ילפינן יד מרגל ושו"ט עוד בזה, דאם הי' הש"ס מסדר לתי' זה דהדר לההוא קרן דאיחייב בה ברישא אחר כל התירוצים על הא דאינו הולך לימין, הו"א דהשתא שוב א"צ לשנויא דמעיקרא, דלעולם ס"ל לר"ע דאף בפנים יש לילך לימין, אלא דהכא הולך לשמאל משום דכבר נתחייב ליתן בקרן זו, וע"כ סידר הש"ס אחר הך שינויא דהדר לקרן שנתחייב בה לכל הני שינויי בטעמא דר"ע דאין הולך דרך ימין, להורות דרק משום דהרשות בידו לילך לכל קרן שירצה הוא שחוזר לקרן מערבית דרומית שנתחייב בה. [↑](#footnote-ref-384)
384. ויש להוסיף, שהרי למש"כ הר"ח והתו"י ודעימי' דאף לדעת ריה"ג הי' יוצא דרך דרום, ונתבאר בדף מס' 20, הרי חזינן דאף דפגע ברישא בקרן דרומית מערבית ובקרן מזרחית דרומית, מ"מ הי' פונה לימין, והרי דלריה"ג דילפינן פנים מחוץ אמרינן דפונה לימין ומעביר על הקרן שפגע בה תחילה. [↑](#footnote-ref-385)
385. אך העירו די"ל דד' הט"ז הרי קיימי בגונא דעכשיו ליכא למיתי עלה משום כל פנות וכו', אלא דבאנו לדון שיתחיל להדליק בצד השמאלי כדי שאח"כ יפנה לימין, ובזה אמרינן דאין לו להעביר עכשיו על המצוה כדי שאח"כ יפנה דרך ימין. [↑](#footnote-ref-386)
386. התוס' לעיל ט"ו ב' ד"ה ניתיב דרומית מזרחית כתבו דל"ה מצי לשנויי כיון דעולה נשחטת בצפון וקיבול דמה בצפון יהיב מזרחית צפונית דפגע בי' ברישא שהוא סמוך לו יותר מלקרן מזרחית דרומית, דאדרבה כיון דכל פינות דרך ימין נמצא כי קאי בצפון ופניו למזבח ומקיף דרך ימין פגע בקרן דרומית מזרחית ברישא, ולכאו' מבו' בדבריהם דכל פינות וכו' עדיף מהא דאין מעבירין על המצוות, - אך בדקדוק דבריהם משמע להיפך, דלעולם הא דאין מעבירין על המצוות עדיף מהא דכל פינות וכו', אלא דהתם שאינו עומד בקרן מזרחית צפונית אלא שהיא סמוכה לו טפי, הרי דאף דאלמלי הא דכל פינות וכו' הי' בזה לדינא דאין מעבירין דיש לו להתחיל בקרן הסמוכה לו, מ"מ כיון דאמרינן כל פינות וכו' ובדרך הילוכו הראוי לו הוא פוגע תחילה בקרן מזרחית דרומית, ולא חשיב כלל כמעביר על קרן מזרחית צפונית, ועפי"ז יש לדון לחלק בין האופנים בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-387)
387. ואמנם הנה בפי' הר"י מלוניל כתב בדעת תנא דמתניתין דאיכא תרי טעמי להא שהי' מזה מזרחית צפונית וצפונית מערבית וכו', חדא דצריך לפנות דרך ימין, ועוד שבו נתחייב בתחילה, - אך בד' הריטב"א מבו' דעיקר טעמא דריה"ג הוא משום דבו נתחייב מתחילה, שהרי פירש דעיקר שנויא דגמ' הוא גם לפרש טעמא דריה"ג, וזה צ"ב. [↑](#footnote-ref-388)
388. ולפ"ז נמצא, דלפ"מ דמפרשינן דטעמא דר"ע הוא משום דבההוא קרן דפגע ברישא וכו', תו א"צ לומר דלא יליף ר"ע פנים מחוץ, אלא אף דיליף פנים מחוץ וגם בפנים צריך לפנות דרך ימין, מ"מ הי' חוזר לקרן מערבית דרומית משום דפגע בה ברישא, ועמש"נ בזה להלן בהערה בביאור אידך שינויא דגמ'. [↑](#footnote-ref-389)
389. ולפ"ז נמצא דלהך שנויא א"צ לפרש דטעמא דר"ע דחוזר לקרן מערבית דרומית הוא משום דבההוא קרן דפגע ברישא בההוא עביד ברישא, אלא הוא משום דבהקפה ביד יש לו להתחיל בדרום ולסיים בצפון שהוא ימין והו"ל פונה בימין, ומתישב בזה מה שעמד הדברי מלכיאל דמ"ט הפסיק הש"ס בקו' זו דאי בעי הכי נעביד ואי בעי הכי נעביד ובתירוצא בין התירוצים על הא דאינו הולך לימין, והיינו משום דלאידך שנויא דטעמא דר"ע הוא משום דהקפה ביד הרי דמה"ט הוא דהי' חוזר לקרן מערבית דרומית, וליכא למיפרך דאי בעי הכי נעביד ואי בעי הכי נעביד, - ויש להוכיח כן מד' הריטב"א שנתבאר לעיל דלדעתו אם אמרינן דבקרן דפגע ברישא בההוא עביד ברישא ה"ז עדיף מהא דכל פנות וכו', וא"כ אי נימא דגם להך שנויא דטעמא דר"ע הוא משום דהקפה ביד הא דחוזר לקרן מערבית דרומית הוא משום דפגע בה ברישא, א"כ מ"ט הוצרכנו לומר דס"ל דהקפה ביד, הרי אף אם הקפה ברגל, מ"מ הא דצריך לחזור לקרן שפגע בה עדיף מהא דכל פנות וכו', ובע"כ דלהך שנויא לא ס"ל כלל להא דבקרן דפגע ברישא בההוא עביד ברישא ולי"ב משום דאין מעבירין, והא דלר"ע חוזר לקרן מערבית דרומית הוא משום דבהקפה ביד יש לו להתחיל בדרום ולסיים בצפון. [↑](#footnote-ref-390)
390. וי"ל עוד למש"נ לעיל בהערה בדעת הריטב"א דלהך שנויא לא ס"ל לן כלל להא דבההוא קרן דפגע ברישא בההוא עביד ברישא, וע"כ הוא שהוצרכו לפרש דטעמא דר"ע הוא משום דהקפה ביד ולא יליף יד מרגל, וע"כ כל הא דלריה"ג הי' חוזר לקרן צפונית מערבית הוא משום דס"ל דילפינן יד מרגל. [↑](#footnote-ref-391)
391. אך צ"ב דמ"ט הוצרך לפרש דכו"ע ס"ל דלא ילפינן יד מרגל, הרי אף אם ילפינן הקפה דיד מהקפה דרגל, מ"מ כיון דהי' עומד במקומו ומזה כל ההזאות, ע"כ גם הי' מזה שם את ההזאות שעל טהרו. [↑](#footnote-ref-392)
392. המרומי שדה לעיל נ"ח ב' כתב דהא דאיצטריך לקרא דפתח אהל מועד הוא ללמד דאף אם כבר עבר צריך לחזור לקרן זו, ומינה נלמד לכל קדשי מזבח דאף אם כבר עבר צריך לחזור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-393)
393. צ"ע דלא מצינו מאן דס"ל דמעבירין על המצוות. [↑](#footnote-ref-394)
394. ואמנם למש"כ התוס' לעיל ל"ג א' דטעם הא דבעינן קרא לשיירי הדם דחטאות הפנימיות הוא משום דהיכא דלא עבדינן אלא חד נעביד לתדיר לחודי' ולא נעביד לאינו תדיר, הרי דהכא ליכא לה"ט, שהרי הכא הוי היסוד הדרומי תדיר, - ואמנם זה תליא במה שנסתפק המג"א בסימן קמ"ז סקי"א בביאור דברי התוס' שם, ונתבאר במ"מ לעיל שם. [↑](#footnote-ref-395)
395. אך למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש במעילה י"א א' די"ל דהא דאמר ר"ש התם דיצא לנחל קדרון מועלין בו הוא מדאורייתא, וכן למש"כ התוס' בשם רבינו חיים דכשיצא לנחל קדרון מועלין בו מדאורייתא משום דבי"ד מקדישין אותו, שפיר י"ל דפלוגתא דתנאי הכא הוא בדין דם קודם שיצא לנחל קדרון דלר"מ ור"ש מועלין בו מדרבנן, והא דאמר ר"ש דבתחילה אין מועלין בו יצא לנחל קדרון מועלין בו היינו דבתחילה אין מועלין בו מדאורייתא וכשיצא לנחל קדרון מועלין בו מדאורייתא, וכ"נ בד' המהר"י קורקוס בפ"ב ממעילה הי"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-396)
396. ועיי"ש שכתב דשמא הא דאמר ר"ש דכשיצא לנחל קדרון מועלין בו הוא מדאורייתא, וחכמים פליגי ע"ז דלי"ב מעילה אלא מדבריהם. [↑](#footnote-ref-397)
397. והך מילתא דהא דאמר ר"ש דמועלין בדמים היינו מעילה גמורה לשלם קרן, הוא מוכח כן מהא דתנן במעילה י"א א' דר"ש אומר דדם בתחילה אין מועלין בו יצא לנחל קדרון מועלין בו, ואם הא דיצא לנחל קדרון מועלין בו היינו דאסור ליהנות ממנו בלא דמים מפני שהוא של הקדש, א"כ מ"ט בתחילתו אין מועלין בו הרי אף בתחילתו הוא של הקדש, וכ"ה להדיא בסוגיית הגמ' שם י"ב א' דמייתינן דמשכח"ל דבר דאין בו מעילה בתחילתו ויש בו מעילה בסופו מהא דתנן דדם בתחילה אין מועלין בו יצא לנחל קדרון מועלין בו. [↑](#footnote-ref-398)
398. וראיתי לפרש עוד בזה דמקור ד' רש"י הוא מהא דתנן דנמכרין לגננין לזבל, ואם הי' בדם קדושה מדרבנן, ל"ה נמכר לגננין אלא הי' צריך בו פדיון, וכמה נפ"מ איכא בין מכירה לפדיון, ובע"כ דאף מדרבנן אין קדושה בדם, אלא דכיון שהוא של הקדש אסור ליהנות ממנו בלא דמים, וע"כ הוא נמכר לגננין לזבל, וי"ל דאה"נ לדעת ר"מ ור"ש דיש מעילה בדם לאחר שיצא לנחל קדרון, ל"ה נמכר לגננים אלא בעי פדיון. [↑](#footnote-ref-399)
399. לכאו' מכוון דבריו הוא דאף דמתניתין דמועלין בהן ר"מ ור"ש היא דמועלין בדמים, כדתניא בתוספתא, מ"מ י"ל דעיקר הפלוגתא היא בדאורייתא אם מועלין בדם, ולר"מ ור"ש דיש מעילה בדם, הרי דאף אחר שנעשה מצותו תיקנו חכמים שיהיו מועלין בו, אך לחכמים דאין מעילה בדם אף קודם שנעשה מצותו, כ"ש דאחר שנעשה מצותו אין מועלין בו ולא תיקנו חכמים שיהיו מועלין בו. [↑](#footnote-ref-400)
400. והנה אמנם להדיא מבו' במתניתין דמעילה י"א א' דלר"ש אין מועלין בדם אלא לאחר שיצא לנחל קדרון, אך התוס' לא הביאו מזה אלא מהא דתנן דנמכרין לגננין לזבל, וע"ז הוא שהק' הגרע"א דהרי י"ל דהא דנמכרין לגננין לזבל הוא משום דאחר שנעשה מצותו אין בו מעילה. [↑](#footnote-ref-401)
401. התוס' בברכות ל"א א' ד"ה המקיז דם הק' בהא דהמקיז דם בבהמת קדשים מועלין בו ממה שאמרו דאלו ואלו נמכרים לגננין לזבל אלמא דאין מועלין בהן, וכתבו דהתם היינו לאחר זריקת דמים שכבר נתכפרו בעלים ומשא"כ הכא, וצע"ג שהרי הא דאין מועלין בדם הוא אף קודם זריקה, וכמו שאמרו הכא ובכ"ד, - והצל"ח שם כתב לפרש לדבריהם דס"ל דאף דנתמעט דם ממעילה מ"מ אית בי' איסורא מדאורייתא, וזהו דקשיא להו מהא דנמכרים לגננין לזבל והרי דלי"ב איסורא דאורייתא, דאם הי' בו איסור דאורייתא ל"ה נמכר לגננין לזבל דהו"ל כקדוה"ג שאין לה פדיון, עיי"ש, ולכאו' מכוון דבריו הוא דודאי דהא דהמקיז דם מועלין בו הוא מחיים, אך לאחר שחיטה לי"ב מעילה, ואך דכיון דמחיים מועלין בו ע"כ גם לאחר שחיטה שנתמעט ממעילה מ"מ אית בי' איסורא מדאורייתא, וזהו דקשיא להו מהא דנמכרים לגננין לזבל ולי"ב איסור דאורייתא. [↑](#footnote-ref-402)
402. בשם הגרי"ז הביאו דהא דהמקיז דם מועלין בו היינו דההקזה עצמה הויא מעילה, ואין המעילה בדם אלא בבהמה, - וכמדומה שלא אמרה מעולם דלהדיא מבו' בכל סוגיית הגמ' במעילה י"ב ב' דהמעילה היא בדם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-403)
403. לכאו' מכוון דבריו הוא דהא דמועלין בדם אחר שחיטה הוא מכח דיש מעילה בבהמה עצמה, וע"כ אף מועלין בדם דהוי כגופה, אך לאחר שחיטה ליכא למיתי עלה אלא דמכח דין הדם עצמו יהא בו מעילה, וע"ז הוא דממעטינן דאין מעילה בדם. [↑](#footnote-ref-404)
404. ואמנם יש מקום לדון בזה, דהרי בפשוטו גם בדם התמצית אין מועלין בו לאחר כפרה, דהזריקה מוציאתו מידי מעילה, וא"כ י"ל דמה"ט גם לפני כפרה אין מועלין בו דכמי שכיפר דמי, - אך מסתברא מילתא דכל מה שנתחדש דכמי שכיפר דמי הוא בדם הראוי לכפרה דלאחר כפרה אין מועלין בו משום דנעשה מצותו, אך בדם התמצית דהא דאין מועלין בו לאחר כפרה הוא דהזריקה מוציאתו מידי מעילה, דמי לשאר הקרבן דמועלין בו קודם זריקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-405)
405. וזהו שכתב הרמב"ם שם דיצא לנחל קדרון מועלין בו "מפני שהי' נמכר לגנות ודמיו הקדש", וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש במעילה י"א א' דכשיצא לנחל קדרון הי' נמכר לגננין לזבל "ולפיכך" מועלין בו אז, ומשמע דהא דמועלין בו הוא בתולדה מהא דהי' נמכר לגנות ודמיו הקדש והיינו שהקדישו אותו לדמיו, אך הרמב"ם בפיהמ"ש שם הוסיף דאפשר דלר"ש יש בו מעילה מה"ת ולרבנן אין בו מעילה אלא מדרבנן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-406)
406. ועיקר הך מילתא דחלוק דין דם דהוי חולין גמורים מדין קדשים שמתו דמקדש קדשי, הוא מבו' כן מהא דקדשים שמתו אסורין בהנאה, ונחלקו רבוותא אם הוא מדאורייתא או מדרבנן, ואין להן פדיון, ודם שיצא לנחל קדרון יש לו פדיון, שהרי הוא נמכר לגננין לזבל, - ובזה מתפרש מש"כ התו"י בסוגיין והתוס' במנחות נ"ב א' דלדעת ה"ר חיים דהא דכשיצא לנחל קדרון מועלין בו הוא משום דהקדישוהו חכמים, הרי דבקדשים שמתו ליכא לה"ט דלא נחתא להו קדושת דמים, והיינו דבקדשים שמתו א"א להקדישם קדושת דמים, שהרי אינם ראויים לדמיהם כלל שהם אסורין בהנאה ואין להן פדיון. [↑](#footnote-ref-407)
407. והי' מקום לפרש עוד בזה, דלא הקדישוהו חכמים אלא לאחר כפרה דנעשה מצותו ולי"ב קדושה, אך אי"ז במשמעות הדברים דמשמע דאין מועלין בו אלא כשיצא לנחל קדרון, אך כ"ז שהוא במקדש אין מועלין בו אף לאחר כפרה, וכ"ה להדיא בד' ה"ר שמחה ב"ר שמואל שהביא היחוסי תנו"א בע' זעירי דאף לאחר כפרה אין בו מעילה אלא משיצא לנחל קדרון דלא הקדישוהו חכמים אלא אחר שיצא. [↑](#footnote-ref-408)
408. וגם צ"ב דמ"ש דאחר שחיטה קודם שיצא לנחל קדרון אין מועלין בו אף מדרבנן, וקודם שחיטה מועלין בו מדרבנן, וכמו שעמדו בזה התוס' בתו"ד. [↑](#footnote-ref-409)
409. ושמא י"ל דס"ל דהא דתנן דמועלין בהן אתיא אף כרבנן דאין מועלין בדמים, דמ"מ מדרבנן יש בהן מעילה, ופלוגתא דתנאי היא דלר"מ ור"ש אחר שיצאו לנחל קדרון מועלין בהן מדאורייתא משום דהקדישוהו חכמים, ולרבנן אין מועלין בהן אלא מדרבנן, ולפ"ז י"ל דהא דתנן דקודם שיצא לנחל קדרון אין מועלין בו ואחר שיצא לנחל קדרון מועלין בו הוא לר"ש דמועלין בו מדאורייתא משום דהקדישוהו חכמים והיינו רק אחר שיצא לנחל קדרון, אך בהא דלרבנן מועלין בדמים מדרבנן אין מקום לחלק בזה, ואדרבה קודם זריקה ראוי טפי שיהא בו מעילה מדרבנן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-410)
410. ועיי"ש שכתב דזהו שאמרו במעילה י"א א' דמ"ט דמ"ד דאין מועלין אמר עולא לכם שלכם יהא, והיינו דמ"ט דמ"ד דאין מועלין מחמת קדושה שירדה עלי' מחמת תקנ"ח, וע"ז משני דכתיב לכם שלכם יהא דגזה"כ הוא שאין בדם כפרה מעילה כלל. [↑](#footnote-ref-411)
411. ואמנם מצינו בירושלמי בפירקין דדעת ר"ח בשם ר' יוחנן דהא דאין מועלין בדם הוא מדכתיב כל אוכליו יכרת אין לך בו אלא כרת נפש בלבד, ואמרינן שם דלדידי' אף אם הקדיש דם לבדה"ב אין בו מעילה, אך לפ"מ דילפינן בתלמודין לכאו' אין למעט מזה אלא דלי"ב מעילה מכח דין הקרבן, ומ"ט נימא דאף לא תחול עליו קדו"ד למעילה. [↑](#footnote-ref-412)
412. ועיי"ש שכתב דה"נ הוא למאן דיליף לה מדכתיב לכפר לכפרה נתתיו ולא למעילה וכמו שפירש"י בחולין שם דהיינו דלא שיהא קרוי שלי למעול בו שאינה עומדת אלא לכפר בשבילכם, ולא נתמעט מזה אלא דאינו בכלל קדשי ד', ואף למאן דיליף לה מדכתיב הוא לפני כפרה כלאחר כפרה, ג"כ לא נתמעט אלא ממעילה דכשם שלאחר כפרה לא מיקרי קדשי ד' אף קודם כפרה לא מיקרי קדשי ד', אך לענין איסור לא הוקש והוא אסור בהנאה עד לאחר זריקה, - והמקד"ד בסימן י"ז סק"י כתב דלמאן דיליף להא דאין מעילה בדם מדכתיב הוא לפני כפרה כלאחר כפרה יש ללמוד מזה דאף לי"ב איסור הנאה מדאורייתא, אך למאן דיליף לה מקרא דלכם או מקרא דלכפר י"ל דלא נתמעט אלא ממעילה, עיי"ש [↑](#footnote-ref-413)
413. והנה התו"י והריטב"א לעיל בסוגיין כתבו דחטאת שמתה אין מועלין בה מדאוריתא דומיא דחטאות המתות, ומבו' לפ"ז דהא דליכא מעילה בחטאות המתות הוא מדין קדשים שמתו, ולפ"ז הרי דממש"כ דילפינן מינה לדבר שנעשה מצותו דאין מועלין בו מבו' דדין נעשה מצותו ודין קדשים שמתו חד דינא הם, וזה דלא כפשטות הדברים דב' דינים חלוקין הם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-414)
414. אך הריטב"א כתב בשם תוס' דמצינו דבר שלא נעשה מצותו ואין מועלין בו בשלמים דאין בהן מעילה, וצ"ב דהרי הא דאין בהן מעילה הוא משום דלאו קדשי ד' נינהו, וכמש"כ התוס'. [↑](#footnote-ref-415)
415. בחי' רמ"ש בחולין שם הק' ע"ז מהא דתנן במעילה ט' א' דמועלין בה עד שתצא לבית הדשן ומשמע דלעולם יש בה מעילה עד שתצא לבית הדשן. [↑](#footnote-ref-416)
416. המהרש"א כתב דלפ"ד הריצב"א בע"כ דגם לענין דם לאו מעילה ממש קאמר אלא איסור הנאה, דאם קאי לענין מעילה א"כ מאי קאמר דאימא אף לאחר כפרה יש בו מעילה דומיא דתרוה"ד דנעשה מצותו ומועלין בו, הרי לא מצינו בתרוה"ד אלא דאיכא איסור הנאה אחר שנעשה מצותו אך מעילה ליכא, ועיי"ש שנקט לפ"ז דגם מה שאמרו דמועלין בדמים הוא רק איסור הנאה, ועמש"כ ע"ז הקרני ראם. [↑](#footnote-ref-417)
417. ובזה מתפרש מש"כ התוס' דאם הדשן אסור בהנאה מדאורייתא לא מצי חייל עלי' הקדש, וא"צ לפרש דהוא משום דאין בידו להקדיש איסוה"נ, או משום דאין איסור חל על איסור, אלא היינו דאם הוא אסור בהנאה הרי אכתי קאי בקדושתו, ואין בידו כלל לזכות בו ולהקדישו. [↑](#footnote-ref-418)
418. לכאו' הוא כדעת ר' יוחנן לעיל כ"ג ב' דתרוה"ד עבודה היא ובעיא ד' כלים, אך לדעת ר"ל שם הרי אף תרוה"ד לאו עבודה היא וכשרה בב' בגדים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-419)
419. ואמנם להרמב"ן לטעמי' שם ניחא בע"א הא דאין מועלין בדשן מזבח הפנימי קודם דישון, שהרי כתב שם דדישון מזבח הפנימי הוא מדבריהם ואין לו עיקר מה"ת, וע"כ אי"ז טעם שיהיו מועלין בדשן קודם דישון, שהרי אינו מחוסר עבודה דאורייתא. [↑](#footnote-ref-420)
420. ועיי"ש שכתב דמקור ד' המל"מ דאף דישון המנורה א"צ בגד"כ הוא מהא דתנן במעילה דבדישון מזבח הפנימי והמנורה לא נהנין ולא מועלין, והרי דדמי דישון המנורה לדישון מזבח הפנימי דאין מועלין בו גם קודם הדישון, ובע"כ דגם דישון המנורה ל"ב בגד"כ דאל"כ הי' שוה לדישון מזבח החיצון דאית בי' מעילה קודם הרמה, - ועיי"ש שכתב לדחות למש"כ שם דבדישון המנורה תרתי איתנייהו בי', חדא הוא דין עריכת הנרות שהיא מצוה המתקיימת בהנרות כמו הטבה ונפקא מקרא דיערוך, ומלבד זה הוא מצוה המתקיימת בהדשן עצמו דהדשן עצמו יש בו מצות דישון כמו דשן מזבח החיצון, ולפ"ז י"ל דאף דמשום דין עבודת הטבה צריך הדישון בגד"כ, אי"ז נוגע לענין מעילה, דעבודת הטבה היא בהנרות ולא בהדשן, ודין מעילה הוא רק משום מצות הדישון בדשן עצמו, ולענין דין דישון בהדשן עצמו שוה דישון המנורה לדישון מזבח הפנימי דהוא רק מצוה ולא עבודה ול"ב בגד"כ, וע"כ אין מועלין בדשן המנורה אף קודם דישון. [↑](#footnote-ref-421)
421. בפירש"י בתמורה שם כתב במה שאמרו דמוראה ונוצה יצאו מידי מעילה ומותרין, דהיינו דמותרין אפי' לכתחילה אם חפר ונטלן, ויש שפירשו דלדעתו כל הא דאין מועלין בהן הוא רק אחר שהשליכן, אך קודם שהשליכן לא חשיב כנעשה מצותו, - אך באמת להדיא מבו' בפירש"י שם ד"ה שנתמצה דמה דהא דחשבינן לה כנעשה מצותו הוא משום שנתמצה דמה, ואף קודם שהשליכן, ומה שפירש"י דאיירי אחר שהשליכן הוא רק בהא דס"ד דיצאו מידי מעילה ומותרין, והיינו רק אחר שנתקיים בהן דין קבורה, והיינו שהרי מבו' בסוגיית הגמ' שם דאף דחשבינן לה כנעשה מצותו, מ"מ יש לאסרן בהנאה מכח דין ההשלכה, וכל הא דאחר השלכה מותרין בהנאה הוא רק אם הי' הדין דנקברין אפרן מותר, וע"כ קודם השלכה ודאי דהן אסורין בהנאה. [↑](#footnote-ref-422)
422. וכ"ה מבו' בפסחים מ"ה א' ובנזיר ל"ז ב' ובקידושין ל"ד א' ול"ז ב' ונ"ז א' ובע"ז נ"ד א', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-423)
423. ואמנם לכאו' יש להקשות דגם הא דכתיב בתרוה"ד ושמו איצטריך ללמד דטעון גניזה, וגם ילפינן מינה בשלהי תמורה דושמו בנחת ושמו כולו ושמו שלא יפזר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-424)
424. אך י"ל דאדרבה ממש"כ הרמב"ם דיביא שעיר אח"כ וישחוט וכו' ויפסל הראשון, משמע דלא נפסל השעיר הראשון מכח מה שהקדימו לדם הפר, ורק אחר דמביא שעיר אחר ומזה מדמו הוא דנפסל השעיר הראשון. [↑](#footnote-ref-425)
425. ושמא י"ל דכל מש"כ הריטב"א דעיכובא דחוקה הוא רק לענין שלא יעלה לבעלים לשם חובה, הוא רק בקידוש ידים ורגלים, ולא בעיכובא דחוקה דהכא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-426)
426. צ"ב במה שהוכיח מזה, הרי אף בעבודת יוהכ"פ ליכא עיכובא אלא משום דכתיב בה חוקה, ובדברים הנעשים בבגדי לבן בחוץ ליכא עיכובא, וא"כ הרי מה"ט הוא דבתמידין ומוספין אף אם הקדים את שאינו תדיר כשר משום דלא כתיב בה חוקה, והיאך יש ללמוד מזה דבמצוות מובדלות לא שייך עיכוב כשהקדים מעשה לחבירו. [↑](#footnote-ref-427)
427. ואם הוה חשבינן לה כאיחר דם הפר לדם השעיר, ל"ה מהני מידי שיחזור ויזה מדם הפר, דגם הזאה זו השני' היא אחר הזאת דם השעיר, אך בד' הביאוה"ל שם מבו' דשפיר הי' מקום לומר דההזאה הראשונה פסולה וצריך לחזור ולהזות, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-428)
428. הגבו"א כתב דאין לפרש דת"ק ס"ל דאף בדברים הנעשין בבגדי זהב בחוץ סדרן מעכב ופליג אתרוייהו, דא"כ הו"ל לפרש טעמא דת"ק כדפריש טעמא דר' יהודה ור' נחמי', - אך בדעת הרמב"ן י"ל בפשיטות דלא איצטריך לפרושי אלא טעמא דר' יהודה ור' נחמי' דמפלגי דיש מן העבודות שסדרן מעכב ויש מן העבודות שאין סדרן מעכב, אך טעמא דת"ק מתפרש בפשיטות דחוקה קיימא על כל העבודות ובכולן מעכב הסדר. [↑](#footnote-ref-429)
429. כ"ה בל' הרמב"ם שלפנינו, וכ"כ המאירי בשמו, - אך הלח"מ שם כתב להגי' בד' הרמב"ם דרק בעבודות הנעשות לפנים מן ההיכל איכא עיכובא, וכ"כ הקרית ספר שם. [↑](#footnote-ref-430)
430. וכ"נ בד' התוס' לעיל נ"ז א' ד"ה כלה דם הפר, - אך יש מקום לדחות דהתוס' ס"ל כדעת המאירי בסוגיין דקי"ל כר' נחמי' דאיכא עיכובא בכל עבודות הנעשות בבגדי לבן ואף בעבודות הנעשות בחוץ. [↑](#footnote-ref-431)
431. וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם שם ה"ד שכתב דאם הקדים דם השעיר לדם הפר בקה"ק וכו' יזה מדם הפר כמותו ואח"כ יביא שעיר אחר וכו' הקדים דם השעיר לדם הפר במתנות שבהיכל על הפרוכת יחזור ויזה מדם השעיר פעם שני' לאחר דם הפר, ולא כתב דה"נ אם הקדים דם השעיר לדם הפר במתנות שעל המזבח יחזור ויזה מדם השעיר פעם שני' לאחר דם הפר, - אך אי נימא דלפ"מ דקי"ל דמערבין לקרנות ל"מ ליתן מזה בעצמו ומזה בעצמו, עמש"נ בזה בדף מס' 18, אין להוכיח מזה. [↑](#footnote-ref-432)
432. והעירו דיש לסייע לזה מהא דמיבע"ל בזבחים פ"ג א' בפר ושעיר של יוהכ"פ שהזה מדמם על הפרוכת והוציאו למזבח והכניסן אם חד מקום הוא או"ד יציאה כתיבא בי', ופירש"י דרחמנא שויי' ב' מקומות דכתיב בי' יציאה, ולהדיא דאיכא ב' מקומות בהיכל, ומתישב קצת בזה משה"ק החזו"א בגליונות ע"ד הגר"ח. [↑](#footnote-ref-433)
433. לכאו' יש לפרש בזה בע"א דבהזאות שעל הפרוכת עיקר דינם הוא להזות בהיכל, וע"כ חשיבי כעבודות הנעשין בפנים, ומשא"כ בהזאות שעל המזבח אין עיקר דינם להזות בהיכל אלא להזות על המזבח, אלא דהמזבח הוא בהיכל, וע"כ לא חשיבי כעבודות הנעשין בפנים, וכ"נ בל' הגמ' לעיל מ' א' דהקדים מתנות דפר במזבח מקמי מתנות דשעיר בהיכל, והרי דקרינן להמתנות שעל הפרוכת מתנות דהיכל ולהמתנות שעל המזבח קרינן מתנות דמזבח, וכ"ה בלישנא דמתניתין הכא, וכן דקדק הפתח הבית שם מל' הרמב"ם שם ה"ז, ויש להוסיף דמה"ט הוא דבהזאות דפרוכת צריך הכהן לעמוד בהיכל, כמו שאמרו לעיל נ"ח ב', ובהזאות דמזבח י"ל דא"צ הכהן לעמוד בהיכל, וכמו שדן בזה בכ' הגרי"ז בזבחים קי"ב א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-434)
434. לכאו' גדר הדברים הוא דעיקר דין הסדר הוא דין בהעבודה המוקדמת שלא יקדים לה עבודת אחרת, וע"כ כל שהעבודה המוקדמת היא עבודת פנים ה"ז מעכב, וכל שהעבודה המוקדמת היא עבודת חוץ אי"ז מעכב. [↑](#footnote-ref-435)
435. וכ"נ בד' התו"י לעיל ל"ט ב' דמבו' בדבריהם שפירשו למה שאמרו לקמן בסוגיין דקטורת שחפנה קודם שחיטתו של פר לא עשה ולא כלום משום דצורך פנים כפנים, היינו דמה"ט חשיבא החפינה כעבודת פנים, ואף אם השחיטה לא חשיבא כעבודת פנים, משום דשחיטה לאו עבודה היא, מ"מ כיון דהחפינה היא עבודת פנים פסולה, והרי דתליא בהעבודה שהקדים דכל שהיא עבודת פנים פסולה, וע"כ לא תלי כלל בהשחיטה היא אם חשיבא כעבודת פנים, אלא תלי בהחפינה, - אך אין הדבר מוכרע, דיש לפרש דאזלי התם כל שאחת מן העבודות היא בפנים סגי בכך לפסול, וע"כ סגי בהא דהחפינה חשיבא כעבודת פנים, אך אה"נ הוה סגי גם בהא דשחיטת הפר חשיבא כעבודת פנים, - ובאמת דהוא מוכרח כן, דאם לא תלי אלא בהעבודה שהקדים, הרי יש ללמוד דשחיטה חשיבא כעבודת פנים ממה שאמרו לקמן דשעיר ששחטו קודם מתן דמו של פר לא עשה ולא כלום, ובע"כ דסגי במה דחד מינייהו הוא עבודת פנים. [↑](#footnote-ref-436)
436. ועיי"ש שכתב דזהו שכתב הרמב"ם שם דהא דקטורת שחפנה קודם שחיטת הפר לא עשה כלום הוא משום דהחפינה חשיבא כעבודת פנים, ובהא דשעיר ששחטו קודם מתן דמו של פר הוצרך להא דשחיטת השעיר חשיבא כעבודת פנים, ושם ה"ג עמד בזה מד' הרמב"ם שם דמבו' דכל שהעבודה שאיחר היא עבודת פנים איכא עיכובא. [↑](#footnote-ref-437)
437. אך המים חיים שם כתב בדעתו דלא קי"ל לא כר' יהודה ולא כר' נחמי', אלא קי"ל בהיכל כר' נחמי' דאיכא עיכובא ובעזרה קי"ל כר' יהודה דליכא עיכובא, והשיח יצחק בסוגיין כתב בדעתו דקי"ל כר' נחמי', ואך דגם לדעת ר' נחמי' ליכא עיכובא בעבודות הנעשות בעזרה, ועיי"ש במה שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-438)
438. התו"י והתוס' הרא"ש הקשו בשם ריב"א דא"כ לא משכח"ל אלא ג' טבילות וו' קידושין, וכתבו לישב לפ"מ דילפינן לעיל ל' ב' דכה"ג שלא קידש ולא טבל בין עבודה לעבודה עבודתו כשרה, וכ"כ התור"פ. [↑](#footnote-ref-439)
439. אך התוס' הרא"ש נסתפק אם איכא למ"ד דכל שהקדים איל העם לאילו העם איכא עיכובא. [↑](#footnote-ref-440)
440. ולדרך זו צ"ל דמש"כ בפרש"י דהא דלא מיפסל הוא משום דליכא עיכובא בעבודה הנעשית בבגדי זהב בחוץ, היינו משום דאף דלא כתיב חוקה על הוצאת כף ומחתה, מ"מ אם הוה כתיב חוקה על הקרבת אילו ואיל העם, הרי דמכח לתא דאילו ואיל העם הוה פסלינן כשהקדים להן הוצאת כף ומחתה, וזה מתישב היטב לדרך זו כל שאחת מן העבודות היא בפנים איכא עיכובא, והרי דהעיכוב הוא בין כשהעבודה שהקדים לה עבודה אחרת היא עבודת פנים ובין כשהעבודה שהקדים היא עבודת פנים, ורק משום דליכא עיכובא בעבודה הנעשית בבגדי זהב בחוץ הוא דלא פסלינן כשהקדים הוצאת כף ומחתה לאילו ואיל העם, דמשום לתא דאילו ואיל העם ליכא עיכובא כיון שהן נעשין בבגדי זהב בחוץ, ומשום לתא דהוצאת כף ומחתה ליכא עיכובא משום דאינה חמורה כשאר עבודת פנים ולא קאי עלי' חוקה. [↑](#footnote-ref-441)
441. ולד' התו"י ודעימי' י"ל דהא דבהוצאת כף ומחתה ליכא עיכובא הוא משום דאינה לכפר וע"כ לא קאי חוקה עלי', - אך יש לפקפק בזה, דאף דהיא אינה לכפר ולא קאי עלי' חוקה, מ"מ אכתי הי' בדין שיהא בזה עיכוב משום העבודה השני' דקאי עלי' חוקה, וזה תליא אם העיכוב הוא משום העבודה המוקדמת או משום העבודה המאוחרת. [↑](#footnote-ref-442)
442. בדעת רש"י י"ל דמה שאמרו דליכא עיכובא בהוצאת כף ומחתה היינו דאם הקדים עבודה אחרת להוצאת כף ומחתה ליכא עיכובא משום דהוצאת כף ומחתה אינה עבודה, אך כשהקדים הוצאת כף ומחתה לאילו ואיל העם ל"מ הא דהוצאת כף ומחתה אינה עבודה, שהרי לרש"י לטעמי' עיקר העיכוב הוא משום לתא דהעבודה המוקדמת שהקדים לה דבר אחר, (וכמש"נ לעיל בדעתו), וע"כ תליא אם עבודה זו יש עלי' תורת עבודה, ולא תלי כלל בהעבודה המאוחרת שהקדימה אם יש עלי' תורת עבודה, - אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי אין עבודה המאוחרת להוצאת כף ומחתה אלא הקטרת קטורת של בין הערבים והטבת הנרות, או אף תמיד של בין הערבים, וכיון דאינם כלל מעבודות יוהכ"פ אלא עבודות שבכל יום לכאו' לכו"ע לי"ב לעיכובא דחוקה, אך שמא זה גופא טעמא דהתוספתא דליכא בה עיכובא, וכמש"כ כן המקד"ד בסו"ס כ"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-443)
443. המקד"ד בסו"ס כ"ד כתב לפרש כן בהא דתניא בתוספתא דבהוצאת כף ומחתה שאם הקדים מעשה לחבירו מה שעשה עשוי, היינו דאם הקדים הוצאת כף ומחתה לעבודה אחרת לא שייך עיכובא שיהא עליו לחזור ולעשות אותה, כיון שכבר הוציא ואין לו תקנה ולא שייך בו כשרות ופסלות ומה שעשה עשוי, וכשהקדים עבודה אחרת להוצאת כף ומחתה ג"כ מה שעשה עשוי משום דאחר הוצאת כף ומחתה הוא רק תמיד של בין הערבים, ולהירושלמי רק קטורת ונרות בלבד, ואם הקדימן להוצאת כף ומחתה כשרות, משום דקרא דחוקה דסדרן מעכב קאי רק על עבודות היום אבל עבודות התמיד אין נפסלין בהקדמה דלא קאי חוקה עלייהו. [↑](#footnote-ref-444)
444. אך לכאו' בל' רש"י בד"ה ואי לא מעכבי ובד"ה כדתניא משמע דלר' נחמי' אין שירים מעכבין ומה"ט הוא דלדידי' ממעטינן מקרא דאין סדרן מעכב, ור' יהודה דפליג הוא משום דס"ל דשירים מעכבין, וע"כ ליכא למילף מקרא דאין סדרן מעכב, דמאי חזית למעוטי שירים, הרי גם הם הוו עבודה המעכבת כפרה, והיינו דאף דשירים אין מעכבין, מ"מ בעבודת יוהכ"פ דכתיב חוקה דאם הקדים מעשה לחבירו לא עשה ולא כלום, הי' מקום לומר דגם אם הקדים עבודה המאוחרת לשירים ה"ז מעכב, וממעטינן מקרא דכיון דאין השירים מעכבין אף סדרן אינו מעכב, - אך עיקר הדברים צ"ב דלכאו' אם אין השירים מעכבין א"א שיהא הסדר מעכב, וכמו שנקטו כן התו"י וש"ר, וביותר, דאם אין שירים מעכבין בע"כ דלא קאי חוקה עלייהו, וכיון דלא קאי חוקה עלייהו אף אין סדרן מעכב, וכן אמרו לעיל מ' א' דאם אין הגרלה מעכבת אף אין סדרה מעכב. [↑](#footnote-ref-445)
445. בפי' ר"ח לעיל בע"א כתב דלר' יהודה ליכא עיכובא בדברים הנעשים בבגדי לבן בחוץ כמו שחיטה והגרלה וכיו"ב, וצע"ג, שהרי בשחיטה איכא עיכובא אף לדעת ר' יהודה משום דצורך פנים כפנים דמי, וכמו שפירש הר"ח הכא דהכא דאיכא עיכובא בקטורת שחפנה קודם שחיטתו של פר הוא משום דשחיטת הפר הויא צורך פנים וכפנים דמיא, ובדבריו לקמן בסוגיין מבו' דמה"ט הוא דאיכא עיכובא בשעיר ששחטו קודם מתן דמו של פר משום דשחיטת השעיר הויא צורך פנים וכפנים דמיא. [↑](#footnote-ref-446)
446. לכאו' לפ"ז הו"מ למיפרך גם לר' נחמי', דאף דלדידי' איכא עיכובא אף בעבודות הנעשות בחוץ, הרי היינו רק בעבודות הנעשות בבגדי לבן, ושחיטת הפר הרי כשרה אף בזר, ולפ"מ דמשני דצורך פנים כפנים דמי, ניחא, דה"נ כיון דהוי צורך עבודה בבגדי לבן יש ע"ז לדין העיכוב דעבודה בבגדי לבן, וצ"ל דהומ"ל דס"ל כמ"ד דשחיטת פרו בזר פסולה. [↑](#footnote-ref-447)
447. ולפ"ז מבו' בד' הר"ח דהעיכוב תלי במה שהעבודה המוקדמת היא בפנים, אך הנה בד' הר"ח לקמן בסוגיין מבו' להדיא דכל שהקדים עבודת חוץ לעבודת פנים לי"ב עיכובא, ונתבאר להלן, ובע"כ דלדעתו ליכא עיכובא אלא כשב' העבודות הם בפנים, וצ"ב דא"כ מ"ט פירש דכל הנידון דסוגיין הוא משום דשחיטת הפר היא בחוץ, ולא פירש דהוא גם משום דחפינת הקטורת היא בחוץ, והעירו דשמא הא הוה פשיטא לן דחפינה חשיבא כעבודת פנים מכח הא דהיא צורך הקטרת הקטורת בפנים, ורק בשחיטה ס"ד דחשיבא כעבודת חוץ משום דהיא גם צורך המתנות שהיכל ובמזבח, (וכמו שעמד ע"ז בגל' הגרע"א בפ"ה מעיוהכ"פ ה"א). [↑](#footnote-ref-448)
448. בפירש"י לעיל בע"א ד"ה בבגדי לבן מבחוץ כתב דבשחיטה ובחפינה מודה הוא דצורך פנים כפנים דמי, וממש"כ רש"י גם דחפינה הויא צורך פנים וכפנים דמי, משמע שפירש דמה שאמרו הכא דצורך פנים כפנים דמי קאי גם על החפינה, - אך לכאו' אי"ז מתישב למשמעות דבריו לעיל שם דהעיכוב תלי בעבודה המוקדמת ואם הקדים עבודת חוץ לעבודת פנים איכא עיכובא, ולפ"ז ל"ב הכא למימר דהחפינה חשיבא כעבודת פנים, - ועמש"כ האבנ"ז באו"ח סימן תנ"ז סקט"ז - י"ח. [↑](#footnote-ref-449)
449. קו' זו היא לדעת הסוברים דליכא עיכובא אלא כשהעבודה המוקדמת היא עבודת פנים וקאי חוקה עלי', אך לדעת הסוברים דסגי במה שהעבודה המאוחרת היא עבודת פנים וקאי חוקה עלי', ניחא, דאף דלא קאי חוקה על שחיטת הפר דלאו עבודה היא, מ"מ כיון דקאי חוקה על חפינת הקטורת סגי בזה לעכב, - אך אכתי תיקשי ממה שאמרו לקמן בסוגיין דשעיר ששחטו קודם מתן דמו של פר לא עשה ולא כלום, ואם העיכוב תלי במה שהעבודה המאוחרת היא עבודת פנים וקאי חוקה עלי', תיקשי דהרי שחיטת השעיר לאו עבודה היא ולא קאי חוקה עלי', ולדעת הסוברים דסגי במה שאחת מן העבודות היא עבודת פנים, ניחא. [↑](#footnote-ref-450)
450. וכ"נ מהא דמפרשינן התם דטעמא דרב דשחיטת פרה בזר פסולה הוא דומיא דמראות נגעים, והרי דכל הא דלא קאי חוקה אשחיטת פרו, הוא משום דלא מצינו שחיטה בזר פסולה, אך בפרה דאין בה חילוק עבודות, קאי חוקה אף על השחיטה. [↑](#footnote-ref-451)
451. וצ"ע במש"כ הזרע אברהם בסימן פ"ב סק"ו להק' במה שאמרו הכא דקטורת שחפנה קודם שחיטתו של פר לא עשה ולא כלום ממה שאמרו לעיל דאם הקדים מתנות דפר להגרלה אי"ז מעכב משום דהגרלה לאו עבודה היא, וזה צ"ע, שהרי הא דהתם אי"ז מעכב אי"ז משום דהגרלה לאו עבודה היא, אלא משום דלא קאי חוקה אדברים הנעשים בחוץ, וע"כ כל הא דאי"ז מעכב הוא לדעת ר' יהודה, אך לדעת ר' נחמי' דקאי חוקה אדברים הנעשים בחוץ, ה"ז מעכב, ושו"ר שמכוון דבריו הוא למה שאמרו לעיל שם דאם הגרלה אינה מעכבת משום דלאו עבודה היא אף הסדר אינו מעכב, אך כבר כתב שם בסו"ד דזה ל"ק כלל, דאם הגרלה עצמה אינה מעכבת, ודאי דאף הסדר אינו מעכב. [↑](#footnote-ref-452)
452. ובס' חסד לאברהם בפ"ה מעיוהכ"פ ה"ח כתב לישב גם לדעת הסוברים דאם הקדים עבודת פנים לעבודת חוץ איכא עיכובא, די"ל דאם החפינה חשיבא כעבודת חוץ ואם הקדים חפינה לשחיטת הפר ליכא עיכובא, ממילא דאף אם הקדים ההקטרה קודם השחיטה אי"ז מעכב, די"ל דליכא סדר כלל בהקטרה שתהא אחר שחיטת הפר, אלא כיון דהחפינה היא אחר שחיטת הפר ממילא דההקטרה הויא אחר שחיטה, דא"א להקטרה בלא חפינה, וכל שחפן קודם שחיטת הפר, כיון דלי"ב עיכובא, אף מצי להקטיר קודם שחיטת הפר, וע"כ לא פריך אלא לר' חנינא דס"ל דהחפינה עצמה חשיבא כעבודת פנים דצורך פנים כפנים דמי, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-453)
453. ועיי"ש שכתב דלפ"מ שפירש בגמ' די"ל דאף לר' נחמי' ליכא עיכובא בההיא דר' חנינא ודעולא ניחא דלא פריך אגופה דמתניתין, ולפנינו לא נמצאו דבריו בזה, ושמא מכוון דבריו די"ל דליכא עיכובא משום דשחיטה לאו עבודה היא ולא קאי עלה חוקה. [↑](#footnote-ref-454)
454. משמע בד' התו"י והתוס' הרא"ש שנסתפקו אם עיכובא דחוקה הוא רק לפסול את העבודה המאוחרת שהקדימה לעבודה הקודמת לה, או דה"נ יש לפסול את העבודה המוקדמת שאיחרה לעבודה המאוחרת לה, וזהו שנסתפקו אם יש לפסול את החפינה, כיון דהויא אחר מתנות שבפנים, ובד' הגבו"א לעיל בסוגיין מבו' דפשיטא לי' דיש לפסול את העבודת המוקדמת שאיחרה לעבודה המאוחרת לה, ומה"ט הוא דיש לפסול בהקדים שחיטת השעיר לדם הפר אף דשחיטה לאו עבודה, משום שאיחר את דם הפר לשחיטת השעיר, - אך צ"ב דמ"ט לא דנו אלא אם יש לפסול בכה"ג את החפינה, הרי לכאו' יש לפסול בכה"ג את מתנות פנים שנתנן קודם החפינה וקודם הקטרת הקטורת, כיון דהחפינה וההקטרה הראשונה נפסלו, וכ"נ בד' התור"פ, וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ה מעיוהכ"פ ה"ח, ויש להעיר עוד, דלכאו' כ"ה דצריך לחזור ולחפון משום דקדמה החפינה לשחיטת הפר השני', ה"נ נימא דצריך לחזור ולהזות בפנים, משום דקדמו ההזאות דפנים לשחיטת הפר, וי"ל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-455)
455. צ"ב דכ"ה דכשנשפך דם הפר אמרינן דכיון דצריך לחזור ולשחוט פר, נמצא שקדמה החפינה וההקטרה לשחיטת דם הפר, וע"כ צריך לחזור ולחפון, ה"נ נימא דכשנשפך דם השעיר כיון דצריך לחזור ולשחוט שעיר, נמצא שקדמו מתנות דם הפר בהיכל לשחיטת השעיר, ומ"ט א"צ לחזור וליתן מדם הפר, כמש"כ המהר"י קורקוס שם. [↑](#footnote-ref-456)
456. לכאו' יש מקום לפרש בדעת הרמב"ם דאף דצריך לחזור ולחפון ולהקטיר, מ"מ א"צ לחזור ולהזות את ההזאות שבפנים, וכאשר כ"נ בד' התו"י והתוס' הרא"ש דגם אם צריך לחזור ולחפון א"צ לחזור ולהזות, ונתבאר לעיל בהערה, ולפ"ז ניחא דהא דתנן דכן בהיכל וכן במזבח קאי גם על דם הפר, וכ"נ ממש"כ הרמב"ם שם ה"ט דאין מטמא בגדים ואין נשרף בבית הדשן אלא הפר הזה האחרון שבו נגמרה הכפרה, ומשמע דנתקיימה הכפרה בכל הפרים אלא שנגמרה בפר האחרון. [↑](#footnote-ref-457)
457. ולכאו' דבריו צ"ע, דלהרמב"ם לטעמי' דגם מתנות שבהיכל חשיבי כעבודת פנים, הרי נמצא דגם אם נשפך דם הפר אחר שנתן מתנות דלפני ולפנים וחוזר ושוחט פר אחר לצורך מתנות שבהיכל, הו"ל שחיטה זו צורך פנים. [↑](#footnote-ref-458)
458. לכאו' הוא דלא כמש"כ האבנ"ז בסימן תנ"ז סקי"ז דאין לפסול כשהקדים עבודת חוץ מכח הא דהיא צורך פנים, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-459)
459. וכ"ה מבו' ממש"כ התו"י לעיל ל"ט ב' לדון דבשחיטה דלאו עבודה היא י"ל דלא אמרינן דצורך פנים כפנים דמי ולי"ב עיכובא, ובע"כ דהא דשעיר ששחטו קודם מתן דמו של פר לא עשה ולא כלום אף לר' יהודה הוא משום דהקדימו למתן דמו של פר שהוא בפנים, - וכ"ה גם למש"כ התור"פ לעיל שם דרק חפינה חשיבא כצורך פנים כיון דאינה אלא לצורך ההקטרה לפני ולפנים, ומשא"כ בהגרלה דהיא גם לצורך מתנות השעיר בהיכל ובמזבח, ולפ"ז ה"נ שחיטת השעיר לא חשיבא כצורך פנים. [↑](#footnote-ref-460)
460. ומתישב בזה משה"ק הגבו"א לעיל מ"ב א' דמ"ט לא משני במנחות שם דר"ל ס"ל כשמואל דס"ל לעיל שם דקאי חוקה גם על שחיטה דלאו עבודה היא, ולפ"ד החזו"א ניחא דאף לשמואל כ"ז הוא בחוקה דיוהכ"פ, אך הוי' דמצורע לא קאי אלא על דבר המהוה דהיינו עבודה. [↑](#footnote-ref-461)
461. נתחדש בדבריו דאף דכבר הזה מדם השעיר ויצא בכך יד"ח, מ"מ כיון דלמצוה בעינן להקדים הזאת דם הפר להזאת דם השעיר, מצי לחזור ולהזות מדם השעיר כדי לקיים להך דינא שתהא הזאת דם השעיר אחר הזאת דם הפר, ונקט דהוא מילתא דפשיטא, וכ"כ הלח"מ בפ"ה מעיוהכ"פ ה"א בסו"ד, - אך החזו"א בסימן קכ"ז סק"ח ד"ה שם ה"ד נקט בפשיטות דא"א לו לחזור ולהזות מדם השעיר דהוי מיא בעלמא. [↑](#footnote-ref-462)
462. המהרש"א הק' דבתחילת דבריו משמע דאיירי כשנטמא אחר שנכנס לפני ולפנים ובסו"ד משמע דאיירי בנטמא ואח"כ נכנס, ועוד דאם איירי כשנטמא ואח"כ נכנס למה לי קרא לנכנס לפני ולפנים הרי כבר נתחייב בנכנס לעזרה ולהיכל בטומאה, ועמש"כ בזה הרש"ש. [↑](#footnote-ref-463)
463. בפירש"י שלפנינו כתב דהיינו על טומאה שאירעה במזבח ושהה, והגבו"א כתב דט"ס הוא וצ"ל ולא שהה, וכמש"כ כן התוס', והיינו משום דאי שהה כדי השתחואה תיפו"ל משום טומאה דהיכל או דעזרה, ובע"כ דאיירי בדלא שהה דלי"ב כרת דטומאה בהיכל ובעזרה אלא משום שעבד בטומאה, וכ"ה בפירש"י בחולין שם, - אך התו"י והתוס' הרא"ש הק' ע"ז דאם שימש בטומאה אין השעיר מכפר, שאינו מכפר אלא על טומאת מקדש וקדשיו ולא על כהן ששימש בטומאה, ואם שהה כדי השתחואה אי"ז שייך למזבח אלא לטומאת היכל, ועד"ז הק' הריטב"א. [↑](#footnote-ref-464)
464. התור"פ כתב לפרש דילפינן לה מהא דכל מקום ומקום כפרה אחת היא ולא נגמרה הכפרה עד שיגמר כל המקום, ולא אמרינן כל מתנה ומתנה כפרה בפני עצמה היא, - אך הנה זה ניחא אי נימא דטעמא דר"א ור"ש דאינו מתחיל אלא ממקום שפסק הוא משום דס"ל דכל מתנה ומתנה היא כפרה בפנ"ע, אך למש"כ התוס' הרא"ש לקמן בע"ב דטעמא דר"א ור"ש הוא משום דחשבינן לכל הפרים כפר אחד ומצטרפין כולן לכפרה אחת, הרי ליכא למילף דלא כן מהא דכל מקום ומקום כפרה אחת היא, - ובע"כ לפרש לדעתם דמדכתיב דוכלה מכפר ילפינן דאם לא כילה ליתן מפר זה את המתנות שלפני ולפנים ל"מ מידי, וכ"ה מוכח מדבריהם לקמן שם, ונתבאר להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-465)
465. וכ"נ ממה שאמרו לקמן בסוגיין דר"מ יליף לה מדכתיב מדם חטאת הכפורים חטאת אחת אמרתי לך ולא ב' חטאות, ופירש"י דהיינו דחטאת אחת אמרתי לך להתכפר הכפרה בה ולא לעשות כפרה אחת מב' פעמים, ומשמע דר"א ור"ש דלא דרשי לה ס"ל דמצי לעשות כפרה אחת מב' פעמים, וי"ל. [↑](#footnote-ref-466)
466. בכ' הגרי"ז שם ל"ח א' כתב דאזלי לטעמייהו שם ולעיל ט"ו א' בהא דמייתינן מהזאות דטהרו דמצינו דמים שחציין למעלה וחציין למטה, דבפירש"י כתב דהוא משום דהוא מזה ז' הזאות וא"א לצמצם שלא יהא מהן לא למעלה ולא למטה, אך התוס' כתבו דהוא משום דתחילה הי' נותן מן הדם על הקרנות ונמצא דמדם אחד נותן למעלה בקרנות ולמטה בחציו, וזה לטעמייהו דכל הזאות דמזבח כפרה אחת הן וע"כ מייתינן מינה דמצינו דמים שחציין למעלה וחציין למטה, אך לרש"י לטעמי' דהזאות דקרנות והזאות דטהרו ב' כפרות הם, ע"כ אין להביא מזה דאיכא דמים דחציין למעלה וחציין למטה, כיון דהוו ב' כפרות חלוקות. [↑](#footnote-ref-467)
467. וזה לטעמייהו שפירשו דמה שאמרו זו לפני ולפנים וכו' קאי על ההזאות דלפני ולפנים וכו', אך לרש"י לטעמי' דקאי על טומאה דלפני ולפנים וכו', ליכא מקור כלל מהתם דהמתנות שעל טהרו ל"ה כפרה בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-468)
468. ועיי"ש שכתבו דמה שאמרו שם מ"ב ב' דמשכח"ל בד' פרים וד' שעירים הוא כשנשפך הדם אחר מתנות דמזבח הפנימי ומביא פר אחר לשירים וכמ"ד דשירים מעכבין, - וכבר תמהו ע"ז ממה שאמרו שם נ"ב ב' דלדברי האומר שירים מעכבין מביא פר אחר ומתחיל בתחילה בפנים, והרי דא"א להביא פר בפנ"ע לשירים, וכמו שפירש"י שם דהוא משום דא"כ לאו היינו שירים, אלא צריך לחזור וליתן מהן על המזבח כדי שיעשו שירים וישפכם בחוץ, - אך השטמ"ק שם מ"ב ב' ובמנחות ט"ז א' כתב דאינו חוזר ונותן כל מתנות מזבח הפנימי, אלא נותן מתנה אחת על טהרו כדי לעשות הדם שירים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-469)
469. ולכאו' ד"ז תליא במש"נ בדף מס' 18 פלוגתת רבוותא אם למ"ד דמערבין לקרנות הוא דין מתנה בפנ"ע מדם הפר ודין מתנה בפנ"ע מדם השעיר אלא דדינם ליתנם מעורבין, או דהוא דין מתנה אחת מן הדם המעורב, דאם הוא דין מתנה אחת מן הדם המעורב, מסתברא מילתא דאי"ז כפרה אחת עם דין המתנות דבפנים ודפרוכת דהוו מתנות מדם הפר ומדם השעיר, אך אם הוא דין מתנה בפנ"ע מדם הפר ומתנה בפנ"ע מדם השעיר, שפיר י"ל דהם כפרה אחת עם המתנות דבפנים ודפרוכת, ובעינן קרא ללמד דהם כפרה בפנ"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-470)
470. בד' החזו"א שם בתחילת דבריו משמע טעם אחר בזה דהוא משום דרק בפר ושעיר של יוהכ"פ אמרינן דמתנות דכל מקום הוו כפרה בפנ"ע, אך בפר העלם דבר וכו' הוו כל המתנות כפרה אחת, והיינו דכיון דכולם באין לכפר על חטא אחד הו"ל כפרה אחת. [↑](#footnote-ref-471)
471. אך כבר עמד הגרי"ז שם דאי"ז מתישב בד' התוס' שם ד"ה ועשה לפר דמבו' להדיא בדבריהם דשוה דין העיכוב דההזאות בפר העלם דבר לדין העיכוב בפר יוהכ"פ ומצינו למילף חד מחברי', ואי נימא דבפר יוהכ"פ אין העיכוב משום דין הקרבן עצמו אלא משום חובת היום, לא מצינו כלל למילף מינה לפר העלם דבר, [↑](#footnote-ref-472)
472. ועיי"ש שעמד בזה דא"כ לדעת ר"א ור"ש דיתחיל ממקום שפסק אטו לדעת ב"ש דבחטאת החיצונה מעכב שיתן ב' מתנות נימא דאם נשפך הדם אחר מתנה אחת יחזור וישחוט חטאת אחרת וישלים השני', וזו לא שמענו, והמקד"ד בסימן ז' ריש סק"ד נסתפק בזה. [↑](#footnote-ref-473)
473. ויש להוכיח כן עוד ממה שאמרו בזבחים שם דכשפיגל באחד מן הפרים תליא בדינא דמפגלין בחצי מתיר, ואי נימא דלהכשר הקרבן נידון כל פר לעצמו, וכל הא דמעכבין זא"ז הוא לגבי דין עבודת היום, ל"ה לנו לחשוב כל פר לחצי מתיר, ובע"כ דהפרים מצטרפין זע"ז לעיקר הקרבתן, וע"כ כל שפיגל בפר אחד הו"ל חצי מתיר, ועמש"כ בזה בכ' הגרי"ז שם ל"ט ב' והאחיעזר בח"ב סו"ס ה'. [↑](#footnote-ref-474)
474. בס' מנח"א כתב בשם הגרי"ז די"ל דאף דבחטאות הפנימיות לא מצי להביא כמה פרים, מ"מ כיון דמצינו בפר ושעיר של יוהכ"פ דיש מתנה אחת בפר כשמתחיל ממקום שפסק, ע"כ חשיבא מתנה אחת לדבר שלם לענין חיוב חוץ. [↑](#footnote-ref-475)
475. ולמשמעות ד' החזו"א בתחילת דבריו דהא דבפר העלם דבר וכו' לא מצי להביא כמה פרים, הוא משום דכל המתנות הוו כפרה אחת, ונתבאר לעיל בהערה, הרי דמה"ט כ"ז הוא לדעת ר"מ דבכפרה אחת ל"מ להביא כמה פרים, אך לדעת ר"א ור"ש דגם בכפרה אחת מצי להביא כמה פרים, ה"נ בפר העלם דבר וכו' מצי להביא כמה פרים. [↑](#footnote-ref-476)
476. משמע מדבריו דרק אחר שהזה מן הכחושה בפנים אין אומרים לו הבא שמינה להזאות שבהיכל, אך קודם שהזה מן הכחושה בפנים אומרים לו הבא שמינה, אף דעי"ז יהא צריך לחזור ולהקטיר קטורת דיש בזה מלאכה ביוהכ"פ וביאה לפני ולפנים. [↑](#footnote-ref-477)
477. וי"ל עוד למש"כ התור"פ דמה שאמרו התם דילפינן מקרא דוכלה מכפר את הקדש וכו', היינו דמהתם נלמד דכל מקום ומקום כפרה אחת היא ולא נגמרה הכפרה עד שיגמר כל המקום, ולפ"ז הרי דזהו שהוצרכו ללמוד גם מקרא דמדם חטאת הכפורים, דאף דמקרא דוכלה לכפר ילפינן דלא נגמרה הכפרה עד שיגמר כל המקום, אכתי י"ל דמצי לעשות כפרה אחת מב' בהמות, ומדכתיב מדם חטאת הכפורים ילפינן דא"א לעשות כפרה אחת מב' בהמות. [↑](#footnote-ref-478)
478. המקד"ד בסימן י"ב סק"ו הוכיח דהמתן בהונות הוי עבודה, עיי"ש, וכ"כ החזו"א בנגעים סימן י"ב סקי"א דצריך כהן ובגדי כהונה וקידוש יו"ר ועמידה ע"ג רצפה, ועיי"ש שצידד דהוא עבודה גמורה אלא שאינו מעכב את הכשר האשם כמו שאין שירים מעכבין. [↑](#footnote-ref-479)
479. התו"י ביבמות ז' א' כתבו לישב עד"ז דאשם בא לכפר ומתן בהונות אינו רק לטהר וע"כ לית לן למילף מיני' שאר אשמות דלאו משום טהרה אתו אלא משום כפרה, ועד"ז כתבו הרמב"ן וש"רשם. [↑](#footnote-ref-480)
480. אך כתב שם בשם החזו"א דלעולם מתן בהונות אינו אלא דין טהרה, וד' התוס' שם קיימי על הא דתניא דלפי שיצא אשם מצורע לידון בדבר החדש בבהן יד ובהן רגל הימנית יכול לא יהא טעון מתן דמים ואימורים לגבי מזבח, והרי אי נימא דאינו טעון מתן דמים למזבח רק מתן בהונות, ודאי דהמתן בהונות הוי מהקרבת הקרבן כיון דאין מתן דמים למזבח, ושוב נילף מינה לשאר אשמות דיהיו טעונין מתן בהונות, ושוב לא יהא אשם מצורע כיצא לידון בדבר החדש, אך לפ"מ דילפינן מקרא דגם אשם מצורע טעון מתן דמים למזבח, תו י"ל דמתן בהונות ל"ה מכלל הקרבת הקרבן כיון דאיכא גבי'מתן דמים למזבח, ואינו אלא דין טהרה. [↑](#footnote-ref-481)
481. בקונט' הגרי"ז כתב ללמוד מד' התוס' דהא דמצורע קודם מתן בהונות אסור לאכול בקדשים ונקרא מחו"כ, אי"ז משום חסר לו עצם מעשה ההכשר של מתן בהונות, דלאו בהכי תלי דין מחו"כ, ולא תלי אלא בהבאת הקרבן ולא במעשה ההכשר, אלא דכל זמן שלא נתן מהלוג על הבהונות חסר לו עדיין עיקר הקרבן של הלוג ומשום זה הוא דמיקרי מחו"כ, וזהו שהביאו מהא דמתן שמן נמי קרוי קרבן ומשו"ה גם הלוג מעכב בהתירו לאכול בקדשים וליכנס למקדש, אבל לא משום מעשה ההכשר של מתן בהונות, ובזה מתפרש הא דמתנות הראש אינם מעכבות לחשבו כמחו"כ, אף דאכתי הוא מחוסר את מעשה ההכשר דמתנות הראש וצריך להביא לוג אחר וליתן מתנות הראש, - וצ"ע היאך הוא מתישב עם מש"כ בכ' הגרי"ז בזבחים ל"ט א' דהא דיכול מצורע להביא כמה לוגין, הוא משום דדין מתן בהונות אינו עיכוב רק בטהרת המצורע ולא בעצם הקרבן, וזה למש"כ שם בהא דביוהכ"פ מביא כמה פרים דהוא משום דעיכוב ההזאות הוא בעבודת היום ולא בעצם הקרבן, ונתבאר בדף מס' 25, וא"כ נמצא דבלוג הראשון שנתן ממנו מתנות שבהיכל כבר יצא יד"ח הקרבן, ואינו מחוסר אלא למעשה ההכשר דמתן בהונות, וא"כ מ"ט הוי מחו"כ, ומ"ש מהא דמתנות הראש לא מעכבי ול"ה מחו"כ. [↑](#footnote-ref-482)
482. האבהא"ז שם הק' ע"ז ממש"כ הרמב"ם שם פ"ד ה"ג דאסור לאכול מלוג השמן עד שיתן ממנו מתן ז' ומתן בהונות, ומבו' דכשנתן ממנו מתן בהונות מותר לאכול ממנו אף דעדיין לא נתן ממנו מתנות הראש, והרי דאין מתנות הראש מעכבין אף כשהם בעין. [↑](#footnote-ref-483)
483. מבו' דטעמא דר"א ור"ש אינו משום דס"ל דכל מתנה ומתנה היא כפרה בפנ"ע, אלא אף דהוו כל המתנות שבמקום אחד כפרה אחת מ"מ ס"ל דלא אמרינן שהמתנה שנתן כמאן דליתא דמיא וע"כ מצי להביא פר אחר ולהתחיל ממקום שפסק, וזה כמש"נ בדף מס' 25 מד' התוס' הרא"ש, עיי"ש, אך אכתי צ"ע, דלכאו' הא דהתם ס"ל לר"א ור"ש דכמאן דאיתא דמיא, הוא משום דאפשר להשלים ההזאות ע"י פר אחר, (ובזה הוא דפליג ר"מ וס"ל דחטאת אחת ולא ב' חטאות וא"א להשלים), אך הכא דא"א להשלים מ"ט נימא דכמאן דאיתא דמיא וא"א להביא אשם אחר. [↑](#footnote-ref-484)
484. צ"ב דאם א"צ ליתן מן האשם שמקריב אח"כ לבהונות, נמצא דהו"ל ב' אשמות, ואשם אחד אמרתי לך ולא ב' אשמות, והרי כל הא דלר"מ מביא אשם אחר הוא משום דמתנה שלא נגמרה כמאן דליתא דמי, ובפשוטו קאי על מתן הבהונות דכיון דלא עלה האשם לשם חובה ע"כ גם מתן הבהונות הוי כמאן דליתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-485)
485. אך המהרש"א פירש בד' התוס' שהביאו לפי' ר"ח, דל"ג דלר"א ור"ש אין לו תקנה, ולכו"ע מביא אשם אחר, אלא דלר"מ יתחיל בתחילה ולר"א ור"ש יתחיל במקום שפסק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-486)
486. לכאו' זה ניחא רק אי נימא דמודו ר"א ור"ש דכל המתנות שבמקום אחד הם כפרה אחת, ואפ"ה ס"ל דממקום שפסק הוא מתחיל, אך אי נימא דס"ל דכל מתנה היא כפרה בפנ"ע, הרי לא מצינו דס"ל דבכפרה אחת אינו חוזר ונותן בתחילה, וא"כ הכא דמתן דם למזבח ולבהונות כפרה אחת הן, הי' בדין דאף לדידהו יהא חוזר ונותן למזבח. [↑](#footnote-ref-487)
487. אך בשיעורי הגרי"ד בזבחים מ"ב ב' כתב בשם הגרי"ז שפירש לד' הר"ח בע"א, והיינו דאף דאיירי כשנשפך הדם אחר שגמר מתנות שבפנים והביא פר אחר למתנות הפרוכת וכו', מ"מ תליא בפלוגתא דר"א ור"ש ור"מ, דלר"א ור"ש דמביא פר לכל הזאה, בע"כ דכל הזאה היא כפרה שלימה, דאל"כ א"א שיזה ז' הזאות מז' פרים, וע"כ ס"ל דכולן מטמאין בגדים ונשרפין בבית הדשן, אך לר"מ דאם נשפך הדם באמצע ההזאות מתחיל מתחילה, אין כל הזאה כפרה שלימה, ואף דמביא פר בפנ"ע להזאות דבפנים וכו', כולן כפרה אחת הן, ואפ"ה שפיר מצי להביא פר בפנ"ע לבפנים וכו' דיכולה הכפרה להצטרף מד' פרים, וע"כ לדידי' אין מטמאין בגדים ואין נשרפין בבית הדשן אלא אחרון שבו נגמרה כפרה זו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-488)
488. ועיי"ש שכתב דלפ"ז הן טעונין עיבור צורה ויצאו לבית השריפה, - אך עמד בזה דלכאו' ל"מ בהו עיבור צורה כיון דאינם נפסלין בלינה, דאף אם לינה מועלת בבשר פרים הנשרפין אף דלי"ב לא אכילת אדם ולא אכילת מזבח, הוא משום מצות שריפה דאית בהו, ומשא"כ בהני דאין בהן שום מצוה. [↑](#footnote-ref-489)
489. ועיי"ש שכתב לפ"ז דאם אבדו אימורי האחרון ואימורי הראשון קיימין, מזין מדמו של האחרון, ולי"ב לדינא דאם אין בשר אין דם, משום דהדם מתיר את אימורי הראשון. [↑](#footnote-ref-490)
490. ועיי"ש שהביא להא דתניא בתוספתא בנגעים פ"ט ה"ד בדין נשפך הלוג והביא לוג אחר, דכולן אין נאכלין חוץ מן האחרון שהוא נאכל, ר"א ור"ש אומרין כולן היו נאכלין, וכתב דאזלי לטעמייהו הכא דלרבנן דס"ל דאין מטמאין בגדים ואין נשרפין בבית הדשן אלא אחרון שבו נגמר הכפרה ה"נ אין המתנות מועילות אלא להאחרון וע"כ אינו נאכל רק האחרון, אך לר"א ור"ש דס"ל דכולן מטמאין בגדים ונשרפין בבית הדשן, ה"נ מועילות המתנות לכולן להתירן באכילה, וכתב דלפ"ז הדין נותן דלרבנן אין מקטירין רק את האימורים של האחרון, דמ"ש הקטרת אימורים מאכילה, וכ"ה דאין המתנות מועילות לראשון לאכילה, ה"נ אין מועילות להקטרה. [↑](#footnote-ref-491)
491. ועיי"ש שכתב לפרש בזה למה שאמרו בזבחים מ"ב ב' דכשמביא ד' פרים הוי כל פר חצי מתיר, והיינו משום דהקטרת האימורים הוא אחר כל ההזאות, וע"כ חשיבי העבודות דכל פר כחצי מתיר, כיון דהם בפנ"ע אינם מתירין את אימוריו ליקרב. [↑](#footnote-ref-492)
492. ועיי"ש שכתב לפ"ז דהא דהשיב רבא וכי עדרו שורף דהיינו לר"א ור"ש, היינו דכ"ה דלר"א ור"ש כולן נשרפין דכולהו חדא כפרה נינהו, מינה נשמע לרבנן גם בשעיר המשתלח דכולן משתלחין. [↑](#footnote-ref-493)
493. לכאו' י"ל עוד על דרכו דהכא לא נדחה השעיר הראשון כלל, דכיון דמצי להביא כמה שעירים, ומכח מה שעמד כנגד השעיר הראשון הוא ראוי לשילוח, הרי דלגבי זה ליכא דיחוי כלל, דאף אם בפועל א"א לשלחו עד שיגמור כל המתן דמים, י"ל דאינו נדחה מכח זה. [↑](#footnote-ref-494)
494. ולכאו' הוא מוכח כן, דאלמלי הא דכולהו כפרה אחת וחשיבי כשעיר אחד, מה מקום יש להצריך לשלח את כולן, הרי דין שילוח שעיר הוא מכלל עבודת היום, ומהיכ"ת יהא זקוק לשלח כמה שעירים לעבודת היום. [↑](#footnote-ref-495)
495. ועיי"ש שנקט לפ"ז דלמ"ד דאיברי שעיר המשתלח מותרין בהנאה משום דנעשה מצותן, אותן השעירים שא"צ לשלחן מותרין בהנאה, כיון דא"צ שילוח כבר נעשה מצותן. [↑](#footnote-ref-496)
496. ואמנם הנה טעמא דר' יוחנן דשני שבזוג ראשון ירעה, אינו מטעמא דרב שימי דהואיל וגמר בו כפרה, אלא הוא משום דנדחה הראשון, וע"כ לא מייתינן לה הכא, דהכא ס"ל דבע"ח אינם נדחין, (וכמש"כ החזו"א בסימן קכ"ז סוסק"ו), והא דהאחרון משתלח הוא משום דגמר בו כפרה, - אך קשיא טפי דלפ"ז נמצא דרב שימי דאמר דהאחרון משתלח הואיל וגמר בו כפרה הוא דלא כרב וכר' יוחנן, דרב ס"ל דהראשון משתלח, ואף ר' יוחנן דס"ל דהאחרון משתלח הוא מטעמא אחרינא. [↑](#footnote-ref-497)
497. ולפ"מ שנסתפק המקד"ד בסימן כ"ד סק"ו דלדינא דיעמד חי בעינן שיעמוד בעזרה, אין מעמידין בעזרה אלא את השעיר הראשון. [↑](#footnote-ref-498)
498. והיינו דכל הא דלרב עומד השעיר המשתלח הראשון כנגד השעיר של שם השני, הוא משום דהשעיר הראשון נפסל, וע"כ כשבאנו לדון מי יעמוד כנגד השעיר של שם השני אמרינן דמצוה בראשון, ומשא"כ הכא דעומד השעיר המשתלח הראשון כנגד השעיר של שם הראשון, אמרינן דאדרבה יעמוד כל שעיר כנגד השעיר של שם שכנגדו כדי שלא ידחה אחד מן השעירים מדינו, דלא אמרינן מצוה בראשון לעשות בו כל הכפרה וידחו האחרים היכא דבידינו לקיים את דין כל השעירים, והרי בירושלמי בפירקין ה"ד ולקמן פ"ו ה"א מבו' דאפשר להגריל מעיקרא על ג' זוגות ליתן מאחד על בין הבדים וכו', ובכה"ג ודאי דכל שעיר המשתלח עומד כנגד השעיר של שם שכנגדו, - וי"ל עוד דהיינו משום דכל דאיכא ג' שעירים של שם שנעשית על ידיהן הכפרה, בעינן כנגדם ג' שעירים לעזאזל, והשעיר שעמד כנגד השעיר של שם הראשון, א"א לו לעמוד כנגד השעיר של שם השני. [↑](#footnote-ref-499)
499. ואמנם יש לדחות דס"ל דהא דתנן דהשני ירעה היינו דהשני שבזוג ראשון ירעה והשני שבזוג שני משתלח, ניחא, דכ"ז הוא משום דלא נתכפר כלל בשעיר הראשון, ומשא"כ הכא דנתכפר בכל השעירים, - אך בד' התו"י והריטב"א מבו' דלרב פפי משמי' דרבא הא דתנן דהשני ירעה היינו שהשני שבזוג שני ירעה, ורחוק לומר דלפ"מ שנסתפק רבא מעיקרא דכל השעירים משתלחין מפרשינן דהא דתנן דהשני ירעה היינו שני שבזוג ראשון, ולפ"מ דמסקינן דהראשון משתלח מפרשינן דהא דתנן דהשני ירעה היינו שני שבזוג שני. [↑](#footnote-ref-500)
500. לכאו' הי' מקום לומר בדעתם דס"ל דלמ"ד דמצוה בראשון עומד השעיר הראשון אף כנגד השעיר של שם השלישי דומיא דההיא דלקמן, אך זה נסתר ממה שעמדו התו"י דמ"ט דמ"ד הכא דמצוה בראשון ולא אמרינן דהאחרון משתלח הואיל וגמר בו כפרה, והרי דהכא מודו כו"ע דהוי גמר הכפרה בשלישי, ולפ"ז קשיא כנ"ל דמאי קשיא להו ממתניתין דלקמן, הרי התם ודאי דהוי כל הכפרה בראשון, ועמש"כ בס' חסד לאברהם בפ"ה מעיוהכ"פ ה"ה בתחילת דבריו, אך דבריו אינם מתישבים בד' התו"י והריטב"א, דלפי דבריו נמצא דכולהו אמוראי דהכא ס"ל כר' יוחנן דבמתניתין דלקמן שני שבזוג ראשון ירעה, ובד' התו"י והריטב"א מבו' דלא כן. [↑](#footnote-ref-501)
501. הרש"ש שם כתב להגי' בדבריהם בנאכלים או בעזרה, וכתבו לדמותו למה שאמרו במנחות ס"ד א' דלא עוד אלא שאומרים לו הבא שמינה ושחוט, - וצ"ע דלכאו' התם דין אחר הוא שהביא תחילה כחושה ויש בזה משום הקריבהו נא לפחתך וכמש"כ בפירש"י שם ד"ה אפי' נמצאת, אך הכא לא איירי בכחושה ושמינה אלא במובחר בעלמא. [↑](#footnote-ref-502)
502. לכאו' למש"כ הריטב"א דהא דבפסח אם הי' מובחר יביאנו הוא גם משום דיש בו אימורים למזבח, הדין נותן דאף בשעיר הפנימי אם הי' מובחר יביאנו, דאף דהוא נשרף חוץ לג' מחנות, מ"מ כיון דמקטירין את אימוריו במזבח, יש להביא את המובחר, - אך בתשו' חכם צבי סימן מ"ה פירש לד' התוס' דהיינו דכיון דבשרו נשרף מחוץ לג' מחנות והשני הרועה דמיו כולן לגבוה ניחא לן דאף דהוא מובחר יפלו דמי מבחרו לנדבה ויביאו בהן עולות שכולן לגבוה. [↑](#footnote-ref-503)