27הלוואה לאריסים לזרע
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

הלוואה לאריסים לזרע

משנה (עד:) "מלוה אדם את אריסיו חטין בחטין לזרע", והיינו סאה בסאה - כמדויק בהמשך המשנה וכמפורש ברש"י ובפוסקים. מביאה הגמ' ברייתא - המחלקת בין קודם שירד לבין אחר שירד, ומבארת הגמ' - שהברייתא איירי במקום שבעה"ב נותן את הזרע והאריס הסכים לקחת את הבאת הזרע על עצמו, ובכה"ג מותר לו ללוות מבעה"ב זרעים רק קודם שירד, אולם לאחר שירד נחשב כהלוואת סאה בסאה - שאסור [באופן שאין לו ולא יצא השער].

מבאר רש"י, שקודם שירד – הא שהאריס הסכים להביא זרע הוא משום שהקרקע יפה [ועיין ט"ז סימן קסב סק"ו "רק שזה האריס נתן חן שלו על קרקע זאת דווקא לעבדה", ואולי כוונתו לדברי רש"י]. אולם לאחר שירד, פשוט שלא יהני ביאור זה, ולכן מבאר רש"י טעם אחר "ואחר מכן נתרצה מאליו ע"י קבלת דמים או מתנה". ויש לדון בדבריו שנימק שהאריס התרצה להביא את הזרעים [לאחר שירד] "ע"י קבלת דמים" - והיינו שבעה"ב שילם כסף לאריס שיהא אחראי להביא את הזרע. ולכאורה מאי שנא מכל פסיקה על הפירות - שאסור כל שלא יצא השער [ולהדיא במשנה שאיירי שלא יצא השער, דאל"כ - אף איסור סאה בסאה לא יהא כאן]. ודוחק לאוקמיה - שאיירי דווקא באופן שקונה זרעים מיד, ואה"נ שאם זמן הזריעה הוא לאחר זמן - יהא אסור ככל פסיקה.

ונראה ליישב, שאין נתינת הדמים כאן על עצם קניית הזרע - וכאילו קונה זרעים עבור בעה"ב. אלא שתמורת התשלום - מקבל האריס על עצמו את האחריות על הבאת הזרע [אף שהוא מקום שהמנהג שבעה"ב אחראי לכך]. וכן מסתבר שלא סיכמו על כמות מסוימת של זרע – שנימא שהוא שלוחו בעלמא לקנות, אלא הוא באחריות האריס להביא כמות מספקת שהשדה תניב את מקסימום היבול. והיינו, שהתשלום יצר התחייבות ואינו תשלום על קניית החטים, וממילא אין לדון בו כלל משום פסיקה.

ההבדל בין קודם שירד לבין אחר שירד

מבאר רש"י את ההבדל בין קודם שירד לבין אחר שירד, דקודם שירד שיכול לסלקו מהקרקע, אין זה נחשב הלוואה כלל אלא הסכם אריסות שונה מהמקובל, והיינו שהאריס נותן לבעה"ב עוד סאה נוסף על האחוזים המקובלים [משום שהקרקע יפה וכנ"ל]. משא"כ לאחר שירד שאינו יכול לסלקו, א"כ אין זה מתנאי האריסות אלא הלוואה בעלמא, וא"כ יש בהתחייבות זו איסור של סאה בסאה.

אופן היתר גם לאחר שירד

בשיטת רש"י נראה, שכל שהתחייב אחר שירד – אין אופן היתר להלוואת סאה בסאה. אמנם בשיטת הטור מדייק רעק"א (סימן קסב על ס"ד), שבאופן שמיד בזמן הריצוי לתת זרע, באותו מעמד – לוה סאה מבעה"ב והתחייב להחזיר לו סאה, בכה"ג – מותר אף לאחר שירד. ונימוקו, דאינו הלוואה אלא שרק ע"ד כן התרצה לתת זרעים, "ואינו אסור אלא לאחר שירד ונתרצה אריס ליתן במתנה ואחר זמן רוצה להלוות ממנו דכבר החוב על האריס", וא"כ הוא הלוואה בעלמא – שאסורה באופן של סאה בסאה [עיי"ש שמביא מקור לחידוש זה משו"ת הריב"ש (סימן תקב) בשם הרשב"א (תשובה תתקפט), הובא בב"י לעיל סו"ס קס"א]. ואולי אף בדברי רש"י, ידחוק רעק"א שכן כוונתו - וכל דברי רש"י הם רק באופן שהריצוי וההלוואה לא היו באותו מעמד.

ואף שהסוגיא חילקה בין קודם שירד לבין אחר שירד - וכפשטות שיטת רש"י, לדברי רעק"א בשם הרשב"א - צ"ל שהחילוק הנ"ל הוא רק באופן שהריצוי וההלוואה לא היו ביחד, שאזי מותר רק קודם שירד. והיינו שרעק"א [ע"פ הרשב"א] לא מצא סברא לחלק בין קודם שירד לבין אחר שירד - אלא באופן זה שהריצוי וההלוואה לא היו ביחד, וע"כ שכן היא כוונת הגמ'.

ספיקו של הראב"ד

החוו"ד (סק"ז) דן באופן שהבעה"ב התנה עם האריס שיחזיר לו את הסאה - אף באופן שהשדה לא תניב כלל פירות, שבכה"ג א"א לומר שסאה זו היא חלק מהסכם האריסות [קודם שירד וכנ"ל], וא"כ הדר הוי הלוואה בעלמא של סאה בסאה.

חוזר בו החוו"ד - שאף בכה"ג שפיר דמי, דאף שאינו יכול להיות הסכם אריסות, אולם אף בחכירות שייך לומר את חידוש הסוגיא, וא"כ נאמר שכן היה כאן הסכם החכירות "סך כזה אתן לך דבר קצוב והמותר תקבל מהשדה שליש או רביע". והוא לכאורה תנאי שחלקו חכירות וחלקו אריסות - כל שסוכם כן קודם שירד.

החוו"ד מביא, שכן הוא להדיא בדברי השיטמ"ק (סוף עד:) וכן הוא במקור מים חיים בשם הריטב"א - ותרוויהו בשם הראב"ד. דמתחלה החמיר בזה הראב"ד "ונראה לי דהא דאמרינן דכי נחית לבציר מפלגא נחית דווקא שלא זקפן עליו במלוה אלא שהוא נוטל מן הגורן אבל אם זקפן עליו במלוה וקבע לו זמן פרעון או לגורן אם הוקרו אסור שהרי חוב הם עליו ואין יכול לסלקו מן האריסות". והיינו דאף שהוא קודם שירד, אולם ההתחייבות על הסאה הוא דבר נפרד - שאף אם לא יפרענו לא יוכל לסלקו מן האריסות, וא"כ הוא הלוואה בעלמא. אולם חוזר בו הראב"ד "ולאו מילתא היא דמ"מ אייקור בארעא הוא", ולא ברירא כוונתו בחזרתו, ולכאורה צריך לומר - שכוונתו כדברי החוו"ד שהוא חכירות.

אמנם נראה, שכל ספק זה שייך לפשטות שיטת רש"י - שהסוגיא איירי רק קודם שירד, שאזי אמרינן שע"ד כן ירד לשדה [אריסות או חכירות] ואין כאן הלוואה כלל. אולם לדעת הרשב"א שהביא רעק"א - שאף לאחר שירד יש אופן היתר וכנ"ל, וכל שהריצוי וההלוואה הם יחד - אין בו איסור [משום שרק ע"ד התרצה וכנ"ל], א"כ פשוט שאף כה"ג מותר - דמאי שנא, ואף בכה"ג נימא שרק ע"ד כן התרצה.

ונראה לבאר את ספיקו של הראב"ד, דבפשטות איירי שלא דובר להדיא בין בעה"ב לאריס אם הוא הסכם חדש או לאו וכדו', אלא שהוא התרצה להביא זרעים ואח"כ האריס ביקש מבעה"ב הלוואה וכו' [עיין נתיבות שלום]. והסתפק הראב"ד, דכיון שסאה בסאה הוא איסור דרבנן – רק משום מחזי כרבית, א"כ י"ל שהקובע הוא - איך נראה הסיכום ביניהם, וכל שאפשר לפרשו בדרך היתר – לא גזרו ביה רבנן אף בחכירות. ואף שבדיני חו"מ נראה פשוט כצד הראשון של הראב"ד – שלא יוכל לסלקו, אולם היות וזה "מיחזי" כחלק מההסכם, סגי בהכי שלא ייראה כרבית – כדי להתירו [והיינו שאף בחזרתו לא חזר בו הראב"ד מחלק החו"מ - ושפיר ס"ל שלא יוכל לסלקו, ואעפ"כ לענין רבית - סגי בהכי שנראה שהוא חלק מההסכם].

מפריז על שדהו ועל החנות

הבעה"מ (מד: בדפי הרי"ף) מקשה סתירה מהמשנה (סט:) - שכתוב שם שמותר להפריז על שדהו ואינו חושש משום רבית. והיינו, שבעה"ב נותן לאריס הלוואה כדי לזבל את השדה וכדו', ותמורת זה מוסיף לו האריס על כמות החכירות. ואילו בסוגיין חזינן, שאחר שירד - אסור להלוות לו סאה בסאה כדי לזרוע בשדה.

מתרץ בעה"מ, ששאני התם - שע"י הלוואתו משביח את השדה, וממילא זכותו לדרוש חכירות יותר גבוהה ואינו נידון כרבית. משא"כ בנידון דידן "אין זה שבח בגוף הקרקע ולפיכך הוי ליה סאה בסאה".

והנה במשנה שם איתא, שבחנות אין הדין כן - ואסור להפריז עליו, כיון שההלוואה אינה מיועדת להשבחת החנות. והמשנה שם ע"כ איירי לאחר שירד, שהרי בשדה - ההיתר הוא בוודאי אף לאחר שירד [דאל"כ מה הקשה בעה"מ מהתם]. ויש לדון מה הדין בחנות קודם שירד.

פשטות דברי בעה"מ מורים - שחנות הוי כשדה דסוגיין, וא"כ קודם שירד יהא מותר אף בחנות. אמנם לא נראה כן, שהרי המשנה שם לא חילקה בין קודם שירד לבין אחר שירד, וכדיוק הגמ' במשנה דידן. ואף בסברא נראה שכן הוא, שהרי אף בשדה הסתפק הראב"ד כנ"ל, ואף שבמסקנתו התיר זאת, היינו משום ש"אייקור בארעא הוא" - וכדביארנו שהוא נראה חלק מההסכם. והיינו, שאמנם אין זה שבח בגוף הקרקע ממש ומשום כך אסור לאחר שירד [שלא כדין "מפריז על שדהו"], אולם סו"ס הכסף ניתן כדי לזרוע בגוף הקרקע, ומשום כך נראה כחלק מההסכם - כדי להתיר באופן שעדיין לא ירד. משא"כ בחנות - שההלוואה הוא דבר חיצוני לגמרי [אף שקונה סחורה למכור בחנות], בזה מסתבר שהראב"ד יסבור כצד הראשון שלו - שאסור להוסיף על שכירות החנות אף קודם שירד.

והיינו, שהלוואת זרע לאריס - הוא דרגת ביניים, בין דין מפריז על שדהו – שמותר אף לאחר שירד, לבין מפריז על החנות - שאסור אף קודם שירד, ורק בהלוואת זרע מחלקים בין קודם שירד לבין אחר שירד, וכנ"ל - שהוא שבח בקרקע אולם לא בגוף הקרקע.

דין סאה בסאתיים

בדברי רש"י להדיא שכל ההיתר להלוות לאריס הוא סאה בסאה, ומשמע שסאה בסאתיים אסור. והוא צ"ב, שהרי לביאורינו לעיל ההיתר לשיטת רש"י - הוא משום שכן הוא חוזה השכירות ואין כאן הלוואה כלל, ואמאי נאסור סאה בסאתיים.

וע"כ צ"ל, שאין כוונת רש"י - שאין כאן שם הלוואה כלל, דבאמת בדיני חו"מ נחשב כהלוואה וכנ"ל, ומשום כך ברבית קצוצה של סאה בסאתיים וכדו' - אין שום אופן להתיר. אולם בסאה בסאה שהוא רק דרבנן ואסור משום מיחזי כרבית, בזה מהני הא שנראה כחלק מהסכם האריסות וכעין ביאורינו במסקנת הראב"ד, אלא שהראב"ד התיר זאת גם בחכירות ואילו פשטות שיטת רש"י הוא רק באריסות.

אמנם בשיטת הרשב"א, נראה פשוט - שמותר אף סאה בסאתיים [וכן נראה בתשובה שם], שהרי לשיטתו - ההיתר הוא משום שכן הוא ההתחיבות, ולא שייך כלל שם הלוואה.