סימן ט1 בענין בעלים בחילול מעש
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני / מעשר שני - הרב אהרן שלוש

בענין בעלים בחילול מע"ש

בבא קמא דף סח:

ומי קדוש והאמר ר' יוחנן גזל ולא נתייאשו הבעלים שניהן אינן יכולין להקדיש זה לפי שאינו שלו וזה לפי שאינו ברשותו אמרי הוא דאמר כצנועין דתנן הצנועין מניחין את המעות ואומרים כל הנלקט מזה יהא מחולל על המעות האלו.

**א**

**מחלוקת תוס' והרמב"ם אם צריך דין בעלים לחילול מע"ש**

מבואר בסוגיא זו, שצריך כח בעלים בשביל חילול מע"ש וא"א לחלל מע"ש שאינו ברשותו, אלא שצנועין סברי שאפשר להקנות דבר שאינו ברשותו ומש"ה אפשר גם לחלל דבר שא"ב, אבל לדידן א"א לחלל דבר שא"ב כמו שא"א להקנותו. ובפשטות הסוגיא, לא משמע שהגמ' לא חזרה מזה שצריך בעלים לחילול מע"ש. וכך כתבו התוס' בקידושין דף נו. שמבואר בסוגיין שצריך בעלים לחילול מע"ש.

וכך מבואר בפשטות בגמ' בגיטין (דף סד:) דאמרי' התם שחילול מע"ש של אחר מועיל מדין זוכה לאחרים, ומוכח שצריך כח בעלים לחילול ויכול לחלל לאחר רק מדין זכין. אכן הרמב"ן (בתי' ב') והר"ן בארו את הסוגיא באופ"א (כמש"כ בסימן ?) ולפי"ד אין הוכחה לזה. ועכ"פ מהרבה ראשונים שם מבואר שצריך בעלים לחילול.

אמנם הרמב"ם (בפ"ט ממע"ש ה"ז) פסק להלכה את הברייתא של צנועין, ומבואר שגם למאי דקיי"ל שא"א להקנות דבר שאינו ברשותו מ"מ אפשר לחלל דבר שאינו ברשותו.

וצריך ליישב את שיטתו עם הסוגיא בב"ק[[1]](#footnote-1), ומצאנו בדברי הראשונים שתי באורים בדעת הרמב"ם[[2]](#footnote-2).

א] הרשב"א בב"ק דף סט: (ובתשו' שהובאה בכס"מ שם) והמאירי בארו בדע' הרמב"ם, דפסק כדברי רבא שהובא בסוף הסוגיא דאמרינן 'אמר רבא אי לאו דא''ר יוחנן צנועין ורבי דוסא אמרו דבר אחד הוה אמינא מאן תנא צנועין ר''מ היא לאו אמר ר''מ מעשר ממון גבוה הוא ואפילו הכי לענין פדייה אוקמיה רחמנא ברשותיה דכתיב ואם גאל יגאל איש ממעשרו חמשיתו יוסף עליו קרייה רחמנא מעשרו ומוסיף חומש וכו' דהא כי איתיה ברשותיה נמי הא לאו דידיה הוא והא מצי מחיל משום הכי מצי מחיל'.

אמנם הרשב"א דחה סברא זו, שרבא לא בא לחלוק על ר' יוחנן, אלא קאמר "אי לאו דאמר ר' יוחנן" אבל לאחר שר"י אמר שצנועין סברי שאפשר לחלל דבר שאינו ברשותו רבא לא פליג על ר"י. אכן הריבמ"ץ בריש פ"ה הביא את דברי רבא להלכה.[[3]](#footnote-3)

ב] הכס"מ מבאר שהרמב"ם סובר שלא דחינן משנה מהלכתא דיש לחלק בין הקדש לחילול מע"ש, וכל הסוגיא שהשוו חילול מע"ש להקדש הוא לפי ההו"א אבל למסקנא אפשר לחלל מעשר שני גם בדבר שאינו שלו, וכ"כ המאירי בב"ק.[[4]](#footnote-4)

וכך מבואר בביאור הגר"א (סי' ש"ה אות יז) שהקשה ע"ד הרמ"א שכתב שאין האב יכול לפדות את בנו ע"י שליח, וז"ל 'כ"ז הוא תמוה דלא מיבעיא ע"י שליח דשלוחו של אדם כמותו אלא דאף אחר יכול לפדות אפי' בלא דעתו של אב דלא עדיף ממעשר שני שאחר יכול לפדות כמ"ש בפ"ד וכן נטע רבעי כמש"ש בפ"ה', ובפשטות משמע מהגאון שאפשר לחלל מע"ש של חבירו ול"צ בעלים כלל. ולכאו' הגר"א אזיל בדרכו של הרמב"ם של"צ בעלים לחילול מע"ש.[[5]](#footnote-5)

נמצא שנחלקו התוס' והרמב"ם אם צריך בעלים לחילול מע"ש, שהתוס' סברי שצריך בעלים לחילול מע"ש וכך פשטות הסוגיא בב"ק, ושיטת הרמב"ם שאי"צ בעלים לזה.

**ב**

**ג' באורים באחרונים בדעת התוס' איזה כח בעלים צריך לחילול מע"ש**

ובדעת התוס' שא"א לחלל דבר שאינו ברשותו, נחלקו האחרונים אם צריך כח בעלים לחילול מע"ש וא"א לחלל הפקר, או דלמא אפשר לחלל הפקר אלא שכשיש בעלים צריך שיהיה ברשותו.

שיטת העונג יו"ט (יו"ד סי' צ"ג) והגר"ח (הל' זכיה ומתנה פ"ד ה"ו) שאפשר לחלל הפקר ולא צריך כח בעלים לחילול מע"ש אלא שמע"ש שיש לו בעלים צריך לחלל מכח הבעלים וא"א לחלל שלא מדעתו ומש"ה צריך שיהיה ברשותו.

ובביאור הדברים נחלקו העונג יו"ט והגר"ח, העונג יו"ט ביאר שבאמת ל"צ כח בעלים כלל אבל מ"מ הבעלים יכול לעכב מלחלל, ואף באופן שהמעשר אינו ברשותו הגזלן יכול לעכב את החילול משום שדבר שאינו ברשותו חשיב שיש איזה בעלות מסויימת לגזלן והוא יכול לעכב את החילול.[[6]](#footnote-6)

[וצ"ע בדבריו ממש"כ התוס' בסוגיין ובקידושין דף נו. שאפשר לחלל מע"ש של אחר מדין זכין[[7]](#footnote-7), ואי נימא דסגי בזה שאין עיכוב בעלים מ"ט צריך דין זכין, וביותר שהתוס' בקידושין כתבו שבדבר שאינו ברשותו לא שייך דין זכין כיון שאינו לגמרי של הגזלן ומדוע לא סגי בזה שאין עיכוב בעלים, וכבר עמד ע"ז העונג יו"ט שמתוס' בקידושין מבואר שלא כדבריו].

והגר"ח ביאר באופ"א, שמע"ש שיש לו בעלים צריך לעשות את החילול דווקא ע"י הכח בעלים, ודווקא בהפקר יכול לחללו בלי כח בעלים אבל עד כמה שיש לזה בעלים צריך לעשות את החילול מכחם ודעתם, אמנם הוסיף הגר"ח שאף כשיש בעלים עיקר החילול נעשה בכח הפודה ולא בכח הבעלים כמו שיכול לחלל הפקר בלי כח בעלים, ומש"ה חידש של"צ דין שליחות בשביל החילול אלא מועיל ע"ז דין 'זוכה לאחרים' שעי"ז יכול לחלל מכח הבעלים.

ועי' בחזו"א שכתב ג"כ כיסוד הגר"ח שאפשר לחלל הפקר אבל באופן שיש בעלים צריך לחלל מכח הבעלות ואינו יכול לחלל כמו הפקר, אמנם החזו"א לא הוסיף שאי"צ בזה דין שליחות.

אמנם הגרשש"ק (ב"ק סי' לד אות ה וכן בשע"י) והאבי עזרי (בהל' מאכ"א) כתבו שלדעת התוס' צריך כח בעלים גמור לחילול מע"ש כמו כל עשיית קנין וא"א לחלל הפקר.

נמצא שיש ג' שיטות באחרונים איזה דרגת בעלות צריך לחילול מע"ש לדעת התוס': א] שיטת העונג יו"ט שאפשר לחלל הפקר אבל כשיש בעלים הוא יכול לעכב את החילול ומספיק שהבעלים לא יעכב, ג] שיטת הגר"ח והחזו"א שאפשר לחלל הפקר אבל כשיש בעלים צריך לחלל דווקא מכח הבעלים ומ"מ אי"צ בזה שליחות, ג] שיטת הגרשש"ק והאבי עזרי שצריך בעלים גמור ושליחות.

**הוכחות העונג יו"ט והגר"ח**

והנה העונג יו"ט הוכיח של"צ בעלים לחילול מע"ש, מהתוס' בב"ק שהקשו מאי שנא הקדש שכל אחד יכול לחלל אע"פ שהוא לא הקדיש ואילו מע"ש אינו יכול לחלל כשאינו ברשותו, ותרצו שהקדש יצא מרשות הבעלים וכמו שהבעלים יכול לחלל כך אחר יכול לחלל אבל במע"ש יש לבעלים זכות אכילה בירושלים. מבואר שרק משום עיכוב הבעלים אינו יכול לחלל דיש להם זכות אכילה בירושלים ויכולים לעכב אבל אם אינם מעכבים יכול לחלל.[[8]](#footnote-8)

עוד הוכיח העונג יו"ט, [והחזו"א (יו"ד סי' קפ"ה) ביאר שזו הוכחת הגר"א שאפשר לחלל הפקר], מהמשנה (בפרק ד מ"ג) שאם הבעלים אומרים בסלע ואחר אומר בסלע ואיסר האחר קודם מפני שמוסיף על הקרן, ומשמע שיכול לכפות את הבעלים לחלל ומשום שעד כמה שהבעלים רוצה לחלל הוא מוכרח ליתן גם לאחר לחלל. והחזו"א שם דחה די"ל שכוונת המשנה שהבעלים חייב ליתן לאחר לפדות בסלע ואיסר אבל האחר אינו יכול לכפותו.

והגר"ח הוכיח שאפשר לחלל מע"ש של הפקר, מהא דפסק הרמב"ם (פ"ט ה"ז) שהצנועין מחללין את המע"ש בשנת השביעית, ואי נימא שצריך בעלים לחילול מע"ש א"כ היאך יכול לחלל בשנת השמיטה הרי הוי הפקר ואינו יכול לזכות במע"ש למאי דקי"ל מע"ש ממון גבוה, ומוכח שאפשר לחלל שביעית אלא שאם המע"ש של בעלים צריך שיוכל לחלל כדין בעלים שיהיה ברשותו. [אכן יש לדון בהוכחה זו, כמש"כ בסימן ?].

**ג**

**מבאר את מח' התוס' והרמב"ם**

ויש לברר את כל השיטות, במה נחלקו אם צריך כח בעלים לחילול. ותחילה צריך לבאר את דעת הרמב"ם, היאך יכול לפעול בחפץ חלות של מע"ש בלא שיש לו כח בעלים, וכמו"כ צ"ב בדע' העונג יו"ט והגר"ח שנקטו שאף לתוס' יכול לחלל הפקר.

ובפשטות אפשר לבאר, שהרמב"ם סובר שכיון שדין מע"ש הוא חלות איסור ואינו דין ממוני, ל"צ לזה כח בעלים, דמה שצריך בעלות להחיל חלות בחפץ הוא רק כשמשנה את דין הממון של החפץ אבל כשאינו עושה חלות בדין הממון אלא דין איסור אי"צ כלל דין בעלים לזה. וכ"כ בקוה"ע (סי עב אות ד מהשמטות) שלקבוע איסור בממון אי"צ כח בעלים ועי' נדרים לד:.[[9]](#footnote-9)

ולפי"ז י"ל שהתוס' חולקים על יסוד זה, שבכל חלות שחלה בממון צריך כח בעלים אע"פ שאינו נוגע לדין הממון. [דהיינו לפי"מ שנקטו הגרשש"ק והאבי עזרי שלדע' התוס' צריך בעלים ממש וא"א לחלל הפקר, אבל לפי העונג יו"ט יתבאר בסמוך].

אופן נוסף יש לבאר בדעת הרמב"ם, שמעתי מהגאו' ר' יחזקאל כהן שליט"א, ששאלתיו אם אפשר לאסור בנדר חפץ הפקר, ואמר לי שמשמעות דברי הברכ"ש בשם הגר"ח שצריך לזה כח בעלים ממש ואין החסרון רק מחמת עיכוב הבעלים. ושאלתי אותו מדוע כתב הגר"ח שאפשר לחלל מע"ש של הפקר ול"צ כח בעלים, ואמר לי שכיון שהכסף של המחלל יכול לחלל ע"י כסף זה מע"ש של אחר אבל אם גם הכסף לא שלו אינו יכול לחלל הפקר עכ"ד.

**מקשה בדעת העונג יו"ט ובדעת הגר"ח**

אמנם צ"ב בשיטת העונג יו"ט שכתב בדע' התוס' שאפשר לחלל הפקר ומאידך כשיש בעלים יכול לעכב את החילול, שהרי לכאו' הטעם שיכול לחלל הפקר הוא משום שהחילול אינו דין ממון ולא תליא בבעלים על הממון, וא"כ איך הבעלים יכול לעכב את החילול הרי החילול אינו דין ששייך לבעלות. ומבואר בזה חידוש שאף של"צ כח בעלים לחלות איסור מ"מ הבעלים יכול לתבוע שלא יקבע דינים בממונו וצ"ב.[[10]](#footnote-10)

עוד ילה"ק מאי שנא מפדיון פטר חמור שיכול לחלל בעל כרחו של הבעלים (כמו שהביאו התוס' בסוגיין).

ובעיקר יש לתמוה בסברת הגר"ח, דאם ל"צ כח בעלים ואפשר לחלל הפקר א"כ מדוע כשיש בעלים צריך לחלל מכחם ומדעתם וא"א לחלל אינו ברשותו, הרי דל מהכא את בעלותו הרי יש כאן חילול של הפקר ומאי גרע מהפקר, וכן תמה האבי עזרי וצ"ע.

**ד**

**מחדש שאף למ"ד ממון הדיוט יש איזה שינוי בבעלות בפדיון מע"ש**

ויש לבאר בזה, לפי"מ שהוכחנו בסימן ?, שאף למ"ד מע"ש ממון הדיוט שהפדיון אינו עשיה של ממון, מ"מ עצם זה שנפקעים הדיני מע"ש בשעת הפדיון חשיב עשייה מסויימת בממונות של הדבר, וחשיב 'זוכה לאחרים', ולא הוי כמו שאר האיסורים שאינם שייכים לממון כלל.

והטעם והמקור לזה, הוא מהסוגיא בסנהדרין דף קיב:, שמבואר שם שמע"ש בגבולין הוא ממון גבוה אפי' לר' יהודה[[11]](#footnote-11), [ואמנם אינו כדין ממון גבוה אליבא דר"מ כמו שהוכיחו האחרונים ומ"מ נחשב ממון גבוה[[12]](#footnote-12)]. וזהו הטעם שהחילול נחשב עשיה של ממון שהרי כל חילול מע"ש נעשה בגבולין דבירושלים אינו יכול לפדותו כלל, וכיון שמשתנה הממון שנפקע איזה דין מסויים של ממון גבוה חשיב שנעשה חלות ממון והשתנתה הבעלות. וע"ש מה שבארנו בזה.

**מבאר עפ"ז את סברת העונג יו"ט**

ואשר לפי"ז יש לבאר היטב את סברת העונג יו"ט, שאע"פ שלא בעינן כח בעלים לחילול מע"ש מ"מ הבעלים יכולים לעכב מלחלל, דבאמת לעיקר עשיית החילול אי"צ כח בעלים דכיון שהחילול הוא דין איסורי בחפצא לא בעינן בזה כח בעלים [כמש"כ בדע' הרמב"ם], אמנם כיון שלמעשה הוא משנה איזה דין בממון שלא נחשב ממון גבוה ומשתנה כח הבעלות, מש"ה הבעלים יכול לעכב עליו מלפדות דאינו יכול לשנות בבעלות של הבעלים שלא מדעתם.

ובזה מיושב החילוק בין פדיון מע"ש לפדיון פטר חמור, דפדיון פטר חמור הוי חלות איסור בלבד ובזה מודים התוס' להרמב"ם שאי"צ כח בעלות בשביל להחיל דין איסור בחפצא, ודווקא במע"ש צריך כח בעלים דחשיב שמשתנית בעלותו ע"י החילול כמש"כ.

**ביאור דברי הגר"ח**

ומעתה יש ליישב את התמיהה הגדולה בדברי הגר"ח, ששאלנו איך יתכן שכשאין בעלים ל"צ כח בעלים אבל כשיש בעלים גרע טפי שכל החילול חל רק מכח הבעלות, ולדברינו יתבאר שבאמת עיקר עשיית חילול הוא דין איסורי שלא צריך לזה כח בעלות, אבל לאחר שנעשית חלות זו בחפצא ממילא חל איזה שינוי בכח הבעלות, ומש"ה כשיש בעלות צריך דווקא לפעול מכח הבעלות כיון שמשתנית בעלותם ואינו יכול לומר שהוא פועל כמו בממון הפקר כיון שסו"ס חל מכח זה שינוי בדין הממון, ודווקא בממון הפקר אי"צ בעלים כיון שעיקר החלות היא דין איסור ולא חל בתוצאה שום דין ממון ונפלא.

אמנם הוסיף הגר"ח שגם כשיש בעלים אי"צ לזה דיני שליחות משום שעיקר החלות נעשית מכח הפודה ולא מכח הבעלות, והביאור בזה שעיקר החלות היא בחפצא בדין איסור ואינו פועל בממונות, אלא שבתוצאה מזה משתנה דין הבעלות בדבר מסוים ולכך צריך את כח הבעלים אבל אי"צ לזה שליחות דלא הוי ככל חלות ממון שעיקר העשיה היא ביחס להשתנות הממון של הבעלים.

**ה**

**מביא מקורות לגדר זה**

ויסוד הדבר מצאנו בדברי הרשב"א בנדרים דף לו:, שכתב דהא דבעינן שליחות להפרשת תרומה הוא רק בתורם משל חבירו על של חבירו אבל בתורם משלו על של חבירו ל"צ דעת בעלים אלא מהני מדין זכין, וביאר הגרנ"ט[[13]](#footnote-13) (כתובות סי' כ"ז) שבתורם משל חבירו על של חבירו שצריך להחיל שם תרומה על פירותיו של חבירו בזה צריך שליחות שיהיה לו כח להחיל ע"ז שם תרומה אבל במפריש משלו על של חבירו אי"צ כח בעלים ביחס להפרשה, אלא שצריך את כח הבעלים בשביל שיחול על פירותיו של חבירו היתר ויפקע הדין טבל, ומש"ה סגי בדין זכין שיחול ע"ז היתר.

למדנו מזה שגם מה שחל על פירותיו של חבירו היתר אכילה צריך לזה דין זכין כיון שחל דין על פירותיו, ומאידך אי"צ בזה שליחות גמורה אלא סגי בדין זכין, וזה כסברת הגר"ח.

אמנם התם חזינן שזה סברא בכל האיסורים ואינו רק דין במע"ש. וצ"ע בכ"ז.

והנה הרמב"ן והר"ן בגיטין (דף סו.) נחלקו אם צריך שליחות להפרשת תרומה או דסגי בנתינת רשות. ולכאו' לפי שיטת הרמב"ן של"צ שליחות[[14]](#footnote-14) א"כ מסתבר שגם בהפקר אפשר להפריש דלא בעינן דין בעלים וכ"כ הגרש"ר. ומבואר בזה שאע"פ שיכול להפריש הפקר ואי"צ שליחות מ"מ אינו יכול להפריש בע"כ של הבעלים אלא צריך נתינת רשות כדברי העונג יו"ט, או כדברי הגר"ח שצריך כח בעלים ועיין.

?לעיוני

עי' חזו"א )דמאי ס"ס ג) שהקשה על הגר"א שכ' שגם שהמעות והמעשר של הבעלים ועושה שליח אינו מוסיף חומש דא"כ מדוע צריך להקנות את הכסף שיעשה שליח עוד יל"ע מהגמ' בקידושין כב:, ואולי כונת הגר"א כהר"ש שהפודה זוכה בפירות וצל"ע שם.

עי' חזו"א (מעשרות סי ז סקכ"ג ד"ה ונראה) שכ' שבנתן רשות לחבירו לחלל יכול לחלל ואי"צ מינוי כל פעם שמחלל, ואף על מעשר שאינו בעולם משום שהמטבע בעולם והחילול הוא מידי דממילא וצ"ב.

1. אמנם מהסוגיא בגיטין אין להקשות, דכבר כתבנו שתלוי בדברי הראשונים שם בביאור הסוגיא. [↑](#footnote-ref-1)
2. ויש ביאור נוסף בדעת הרמב"ם בקצות וברע"א, ויובא אי"ה בסימן ?. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועי' חזו"א (ב"ק סי' י"ח אות ה') שביאר שרבא קאמר 'אי לאו דאמר ר' יוחנן' משום דלא ניחא ליה לאוקמי מתני' כר"מ ולא כר"י אבל סברת רבא קיימת שלא שייך חסרון של אינו ברשותו בממון גבוה, ועוד כתב שרבא אמר 'אי לאו דאמר ר' יוחנן' משום ענותנותו ע"ש. ועי' קה"י (זרעים סי' כ) שכתב ביאור נוסף בדברי רבא. [↑](#footnote-ref-3)
4. ולא הבנתי דבריהם, היכן השתנה למסקנא שאפשר לחלל מע"ש שאינו ברשותו. [↑](#footnote-ref-4)
5. אמנם יתכן שבדברי הגר"א יש לדחוק שכוונתו כדברי העונג יו"ט שיובאו לקמן שדווקא בהפקר יכול לפדות בלי כח בעלים אבל מ"מ הבעלים יכול לעכב ע"ש. [↑](#footnote-ref-5)
6. ועצם הדבר שאינו ברשותו הוא בעלות קצת, מבואר כך בדברי התוס' בסוגיין שהקשו מדוע הצנועין לא יכולים לחלל מדין זכין ומוכח שהשליטה שלהם בחפץ חשיב בעלות מסויימת ששייך ע"ז דין זכין, ויש לזה עוד ראיות ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-6)
7. אלא נחלקו שתי בעלי תוס' אלו, אם בדבר שאינו ברשותו ג"כ שייך דין זכין. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועי' בחי' הגרשש"ק מה שביאר בדברי התוס' לפי שיטתו שצריך בעלים גמור לחילול מע"ש. [אמנם עי' בתורא"ש שמשמע לכאו' כדברי העונג יו"ט ואכמ"ל]. [↑](#footnote-ref-8)
9. וכמו"כ יל"ד בנדר האם יכול לאסור הפקר. ועי' קוה"ע שם שנראה שאפשר לאסור הפקר ועפ"ז כ' שם בתרומה ע"ש. ועי' ירושלמי שהביא שם וע"ע בשי' הגרש"ר אם אפשר להפריש הפקר. וכ"ה לכאו' בכל חלות של איסור. ואינני יודע דינים אלו וכתבתי מקופיא. [↑](#footnote-ref-9)
10. אכן בדברי העונג יו"ט משמע שאי"ז כח עיכוב של בעלים אלא שמה שנתנה התורה זכות לבעלים הוא כשרוצה לקיים בו אכילה בירושלים, ומש"ה כתב שאם הבעלים רוצים לפדותו אע"פ שאינם רוצים את הפדיון של אחרים אלא לפדות בעצמם יכולים לכפותם לפדות בעל כרחם, ומבואר שאי"ז זכות בעצם של בעלים אלא זכות מסויימת בדין מע"ש וצל"ע.

    אמנם צ"ע בסברא זו, דא"כ היאך הגזלן יכול לעכב מדין אינו ברשותו הרי הגזלן אינו עומד לאוכלו בירושלים שהרי הוא לא יודע שזה נטע רבעי. [↑](#footnote-ref-10)
11. ועי' ברש"י שם שכתב שתי לישנות בזה והארכתי בזה בסי' א ענף ג. [↑](#footnote-ref-11)
12. ועי' מש"כ שם בגדר הדברים. [↑](#footnote-ref-12)
13. וכעי"ז כתב הברכ"ש (קידושין סי' יט) בשם הגר"ח [ושם סי' י' וחי' ר שלמה ב"מ סי ג], שיש שתי דיני בעלים יש דין שצריך כח בעלים ויש שצריך שייעשה מדעת הבעלים. [↑](#footnote-ref-13)
14. אמנם באמת הרע"א (בב"מ כב.) ביאר בדברי הרמב"ן שהא מדין זכין וצריך כח בעלים לגמרי, ולפי"ז א"א להפריש הפקר. [↑](#footnote-ref-14)