אורח חיים - ציונים והערות להלכות זימון
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך ל"ו למ"טמונים

**ציונים והערות להלכות זימון**

**סימן קפ"ג סעיף ז'**

יש כאן בסעיף שני נושאים שהם ארבעה. א, שמיעת המסובים את כל ברכת המזון מהמזמן. ב, שמיעת המסובים את ברכת 'הזן' מהמזמן. ובכל אחד מהנ"ל יש לדון האם צריכים לשתוק ולצאת מהמברך, או שסגי במה שיאמרו בלחש יחד איתו.

**א, ברכת המזון כולה**

לגבי ברכת המזון כולה – מבואר בב"י שהפשטות היא שכולם צריכים לשתוק ולשמוע מהמזמן. אלא שכיון שא"א לכוון היטב, יאמרו בשקט וישמעוהו אומר בקול. ואפשרות אחרת, שלא ישמעו את המזמן כלל אלא יברך כל אחד לעצמו, לא הוזכרה כלל (ולשון השו"ע "נכון הדבר" היא לאפוקי שיצאו ידי חובה מהמזמן, ולא שלא ישמעו כלל). ומשמע שלכתחילה חובה גמורה היא שישמעו את כל הברכה מהמזמן. אמנם ודאי שא"א לומר שדבר זה הוא לעיכובא בזימון, דהא באחד מפסיק לשניים וכו' איננו שומע את כל הברכה מהמזמן, וע"כ שגם בלא"ה יש שם זימון. אך עכ"פ לכתחילה משמע שהוא חובה גמורה שיברך המברך בקול ויגידו בלחש כולם יחד עמו.

אמנם עי' **ב"י לקמן סימן קצ"ג סעיף א' ד"ה "ומיהו",** שמפורש בדבריו שהא שצריך שיגידו בלחש וישמעו את המזמן אינו דין גמור כלל, עד כמה שממילא כל אחד מברך בעצמו. ועי' **בדרכ"מ שם** שחלק בדיוק בנקודה זו וס"ל שהוא דין גמור שישמעו את המזמן ויגידו בלחש. (אמנם ודאי שגם לדרכ"מ אינו לעיכובא, וכנ"ל.)

**ב, ברכת הזן**

עי' ב"י שהביא מהתשב"ץ קטן שהשומעים את הזימון ישמעו עד סוף ברכת הזן, ואח"כ יברכו בעצמם בלחש עם המזמן. וכתב הב"י שהיינו רק להבנת הרש"י בדעת רב ששת. ולא להבנת התוס' והרא"ש בדעתו. וכתב שם שהתשב"ץ פסק בזה כרב ששת. דהיינו שמבין הב"י שלפי תוס' שבעצם ברכת הזן אינה שייכת לזימון בדווקא, אין עניין שיצאו ממש מהמזמן. ורק לרש"י שברכת הזן אינה שייכת ליחיד כלל אלא רק לזימון, בעינן שיצאו בברכה ממש מהמזמן.

אמנם לכאורה הוא צע"ג לומר שהתשב"ץ פסק כרב ששת, וכפירש"י שיחיד אינו מתחיל מהזן, דחידוש כזה גדול לא הוזכר בדבריו כללל. והרי זה מוסכם בכל הראשונים שמעשים שבכל יום שאף היחיד אומר ברכת הזן (ומזה הוכיח הרי"ף שהלכה כר"נ).

והנה המחבר בשו"ע לא הביא הגבלה זו של ברכה ראשונה, ולשיטתו הא פשיטא, שהרי פסק (לקמן סימן ר' סעיף ב') הלכה כר"נ. אמנם אף הרמ"א שתק למחבר, אף שהוא פוסק (שם) הלכה כרב ששת. ומשמע שמסכים הרמ"א עם הבנת הב"י בדברי התשב"ץ.

אבל **המ"א (סקי"ב)** הביא את התשב"ץ וכתב עליו "וכן נראה עיקר". והיינו שסובר המ"א שאף להבנת התוס' והרא"ש בדעת רב ששת שייכת סברת התשב"ץ, שכיון שברכת הזן היא חלק מברכת הזימון. דמה שלפי תוס' גם יחיד מברך ברכת הזן אינו הכרח שאינה חלק מברכת הזימון, אלא תרווייהו איתנייהו בה, ועל כן צריך בדווקא שיצאו בה ידי חובה מהמזמן, ולא סגי במה שיגידו בלחש.

**והמ"ב (סקכ"ח)** כתב שהטוב והישר, אם יודעים שהשומעים יכולים לכוון, לעשות כהמ"א. והיינו שכלתחילה חוששים שצריכים בדווקא לצאת מהמזמן.

אמנם עיקר הדין הוא שסגי גם בכך שיאמרו בלחש ויקשיבו למזמן. אך אם אף את זה לא יעשו כתב המ"ב, שייתכן שהוא מעכב בכל עניין הזימון. (דנהי ששמיעת המזמן בכל הברכה בהכרח אינה לעיכובא ודכמוכח מאחד מפסיק לשניים וכנ"ל, אבל שמיעת המזמן אליבא דרב ששת בברכת הזן, בפשטות הרי היא לעיכובא, ואף באחד מפסיק לשניים הרי שומע עד סוף ברכת הזן, וממילא מסתבר שאינו רק חוב לכתחילה, אלא גם מעכב בדיעבד בעניין הזימון.) ומסתבר שהיינו **לדרכ"מ הנ"ל** לקמן קצ"ג, אך **לב"י הנ"ל** שמבואר בדבריו שעד כמה שכל אחד מברך בעצמו, אין כ"כ נפ"מ אם ישמע את המזמן, לכאורה גם כאן יאמר כן, שאף אליבא דרב ששת אינו לעיכובא שישמעו מהמזמן את ברכת הזן. ודוק.