שיעורי תערובת כז מוכן
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – כז

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קג א-ב

**בריה שנפגמה ופוגמת התערובת**

**כתב** הרמ"א **מיהו דברים החשובים כבריה או כיוצא בה אם אינן פגומים בעצמן אף על פי שפוגמין התבשיל אינן בטלים אפילו באלף.** וכבר נתבאר שכו"ע מודו בדין זה, לא מיבעיא לדעת הרשב"א שכל נטל"פ שרי רק ע"י ביטול, דין זה פשוט, שכיון שבריה אינה בטילה אפילו באלף א"כ אף שנותן טעם לפגם מ"מ הרי אין ביטול לחתיכה, אלא אפילו לדעת הר"ן שנטל"פ שרי אף בלא ביטול, היינו דוקא בלח בלח אבל יבש ביבש א"א להתיר בלא ביטול, וע"כ בבריה וכיוצ"ב שאינה בטילה אסור.

**ומשמעות** דברי הרמ"א דכל זה דוקא כשאינם פגומים בעצמן, אבל בריה שנפגמה, אפילו נפגמה מעט ועדיין ראויה לגר, מ"מ כשנו"ט לפגם אינו אוסר. ובפמ"ג (מ"ז סק"ב) האריך להוכיח שכן דעת הרמ"א שאם נפגמה הבריה שוב אינה אוסרת אף שעדיין היא ראויה לגר, וכמו שמבואר להדיא באו"ה (כלל לב דין ו). מיהו כתב היד יהודה (סק"ד) דכל זה דוקא לדעת האו"ה שהטעם שבריה אינה בטילה הוא מחמת חשיבות הבריה, ומחמת זה ס"ל שאם נפגמה שוב אינה חשובה ועל כן בטילה [והיד יהודה (סק"ד) כתב להקשות שאם הטעם שבריה אינה בטילה הוא משום חשיבות, היה ראוי שבריה שמאוסה מתחילת ברייתא, כגון תולעים וכדו', יהיו בטלים, שהרי לא שייך לומר שהם חשובים], מיהו דעת רוב הפוסקים [כמו שהוכיח היד יהודה סי' ק סק"א (ונתבאר לעיל שיעור טו)] שהטעם שבריה אינה בטילה משום שהתורה החשיבה את הבריה ללקות על זה, וא"כ כל זמן שיש מלקות אינה בטילה, ואף כשנפגמה הבריה כל שעדיין ראויה לגר הרי יש ע"ז מלקות ואין לה ביטול, ואוסרת היא את התערובת אף כשנותן טעם לפגם.

**בריה הסרוחה מעיקרא ונסרחה עוד**

**מיהו** כ"ז דוקא אם נפגמה הבריה קצת ועדיין היא ראויה לגר אבל אם נפגמה הבריה עד שאינה ראויה לגר ודאי בטילה היא דהרי כבר אין לוקים ע"ז. אמנם בבריה הסרוחה מעיקרא כגון תולעים וכדו' דהתורה אסרה לאכלם אף שאינם ראויים לגר, כתב הפר"ח (סק"א) שאף אם נסרח אח"כ עוד, נשאר הדבר באיסורו, שהרי התורה אסרה בריה זו אף שאינה ראויה לגר ומאי איכפ"ל שנפגמה עוד. והאחרונים (מחצה"ש, חוו"ד סק"ג, ופמ"ג בפתיחה ח"ג פ"ו) כתבו שהמ"מ (פ"ב ממאכ"א הכ"א) חולק על הפר"ח וס"ל שאם נסרחו עוד מותרים, אמנם היד יהודה (סק"ה) כתב שאף המ"מ מודה לדברי הפר"ח שבריה הסרוחה מעיקרא לא מהני מה שנסרחה אח"כ עוד.

**ונמצאו** ג' דרגות בבריה שנותנת טעם לפגם, דשיטת הרמ"א שרק בריה שלא נפגמה כלל אוסרת, אבל אם נפגמה אפילו קצת אינה אוסרת, ודעת היד יהודה שאף שנפגמה קצת אוסרת, מיהו אם נפגם עד שאינו ראוי לגר שוב אינו אוסר. מיהו בריה הסרוחה ואינה ראויה לגר מעיקרא אוסרת אף כשנסרחה עוד.

**דבר שיש לו מתירים שפוגם בתערובת**

**ודבר** שיש לו מתירים לא נתבאר בדברי הרמ"א דינו כשנותן טעם לפגם. והש"ך (סק"א) כתב שמה שכתב הרמ"א בריה וכיוצא בה כוונתו לחתיכה הראויה להתכבד ודבר שבמנין וכהאי גוונא, וביאר הפמ"ג דכהאי גוונא היינו בעלי חיים ודבר שיש לו מתירים, וא"כ לפי"ז דבר שיש לו מתירים דינו כמו בריה, וממילא אם נפגם אפילו קצת אינו אוסר. אמנם במשבצות זהב (סק"ב) כתב להחמיר שבדבר שיל"מ אף הרמ"א מודה שאף אם נפגם עדיין יש להחמיר שלא יתבטל, אא"כ נפגם עד שאינו ראוי לגר. וכן הביא בפ"ת (סק"א) מהתפארת למשה להחמיר בדבר שיש לו מתירין שאף אם נפגם קצת אינו בטל, וכ"פ היד יהודה (סק"ג).

**אינו לא לפגם ולא לשבח ודין דבר שנתייבש וחזר ונתרכך**

**[ס"ב] פגם זה אין צריך שיפגום לגמרי עד שיהא קץ לאכלו אלא אפילו פוגם קצת אינו אוסר תערובתו.** ובש"ך (סק"ב) כתב שדוקא אם פוגם קצת אינו אוסר תערובתו, אבל דבר שאינו לא לפגם ולא לשבח אסור, והוכיח כן מגיד הנשה דקיי"ל שאין בגידין בנו"ט, ומ"מ גיד הנשה שנמחה אוסר את כל התערובת, ומבואר שאף שאינו נו"ט טעם לשבח מ"מ אוסר. והאחרונים (מנחת כהן ח"א פ"י) האריכו לתמוה על דברי הש"ך, דמהא שדימה לגיד הנשה משמע דכוונת הש"ך לאסור בדברים שאינם נותנים טעם כלל, והוא פלא שהרי דבר שאין לא טעם אינו אסור אפילו בעצמו, וכמו שמבואר ברמ"א סי' פז (סוף ס"י) שאיסור שנתייבש כעץ שרי [וכ"כ גם הש"ך עצמו בסי' קיד ס"ק כא], ואם מותר לאכלו בעצמותו איך יתכן שיאסור בתערובת. ודוקא בגיד הנשה מצינו שאם נימוח אוסר את התערובת, משום שהתורה אסרה את הגיד אף שאינו נו"ט, ומחמת זה אוסר אף תערובתו, אבל דבר שנתייבש אינו אסור ול"ש שיאסור בתערובת.

**והפמ"ג** (ש"ד סק"ב) כתב לחדש שאף שדברים שנתייבשו אינם אסורים, מ"מ אם חוזר ומתרכך חוזר לאיסורו, ועל כן כשנימוח בתערובת הרי הוא חוזר ומתרכך וממילא חוזר לאיסורו, ולכן כתב הש"ך שאוסר תערובתו [וכ"כ בסי' פז ש"ד סקל"ג גבי עור הקיבה שנתייבש שאם נתרכך חוזר לאיסורו]. אבל האחרונים לא הסכימו עמו וסוברים שדבר שנתייבש והותר אף אם חוזר ומתרכך נשאר בהיתרו.

**והנה** דברי הש"ך נפק"מ לכמה דברים שמצינו שאין להם טעם כלל [כגון תרופות מסויימות וכדו'], דיל"ד אם שייך להתירם משום שאינם ראויים לגר כיון שאינם נותנים טעם כלל, ולפי המבואר בש"ך אוסרים הם את התערובת. אמנם היד יהודה (סק"ו) פירש שגם לדעת הש"ך אינו אוסר רק בנדר שאסר ע"ע דבר שאין בו טעם שאז אוסר התערובת אע"פ שאין בו טעם כמו גיד הנשה אבל בשאר איסורים היות ופקע איסורם משום שנתייבשו לגמרי ודאי לא יאסור אחרים.

**כשרוב התערובת איסור אם שייך להתיר כשפוגם לדעת הר"ן**

**ויש מי שאומר דהיינו דוקא כשנתערב איוסר מועט עם היתר מרובה אבל איסור מרובה לתוך היתר מועט ואפילו מחצה על מחצה אין אומרים נותן טעם לפגם מותר עד שיפגום לגמרי שאינו ראוי למאכל אדם.** דעת רע"א (דרוש ח' סקי"ג) שכל דין זה שצריך שההיתר יהיה יותר מהאיסור, הוא דוקא לדעת הרשב"א דס"ל דאף דברים הפוגמים מותרים רק ע"י ביטול, ועל כן צריך שיהיה לכל הפחות רוב היתר לבטל את האיסור. אבל לדעת הר"ן שכל שאינו רוצה את האיסור בהיתר שרי אף בלא ביטול, א"כ אף כשיש רוב איסור אם אינו רוצה את האיסור הוי כאינו ראוי לגר ושרי. מיהו היד יהודה (סק"ז) כתב דהוא דבר פשוט דכו"ע מודו שאם יש איסור יותר מההיתר דא"א להתיר את האיסור עד שיהא נפגם שאינו ראוי לגר, דהא כל זמן שהוא ראוי לגר עדיין נשאר הוא באיסורו ואיך נתיר את האיסור שעומד לפנינו, ואף לדעת הר"ן שמתיר נטל"פ אף בלא דין ביטול, מ"מ דוקא כשיש רוב היתר אז שייך לומר שהאיסור המעורב אינו אוסר את התערובת, כיון שאינו רוצה בפגימה ודמי לדבר שאינו ראוי לגר, דכיון שרוב התערובת היתר עיקר מה שיש לפנינו הוא היתר, אבל אם רובו איסור או אפילו אם יש כאן מחצה על מחצה הרי יש לפנינו איסור שראוי לגר ומי התיר איסורו.

**אמנם** כל זה דוקא כשנפגם קצת ועדיין ראוי לגר, אבל אם נפגם עד שאינו ראוי לגר משמע בשו"ע שאף אם רוב התערובת היא איסור מותר לאכול התערובת, וטעם הדבר משום שכיון שהאיסור אינו ראוי לגר שוב אינו אסור באכילה בפנ"ע, ואיך יאסור בתערובת עד שיפגום לגמרי שאינו ראוי למאכל אדם. והנה במנח"כ (ח"א פ"ט) כתב דאף שדבר שאינו ראוי לגר אסור באכילה מדרבנן מ"מ כשהוא בתערובת אינו אסור, ואפילו אם רוב התערובת היא האיסור לא אמרו חכמים שיפסיד את ההיתר. אמנם דעת היד יהודה (סק"ח ד"ה מיהו) אינה כן דאין נראה להתירו לאכלו מחמת מעט היתר. אבל הפר"ח (סק"א) ס"ל שדבר שאינו ראוי לגר מותר באכילה לכתחילה [רק דאסור לאכלו משום בל תשקצו, וכל שהוא בתערובת ואין בל תשקצו, למה יאסור את התערובת].

**דבר שאינו ראוי לגר אם מותר באכילה לכתחילה או שאסור מדרבנן**

**ועיקר** מחלוקתם אם דבר שאינו ראוי לגר מותר לאכלו לכתחילה היא מחלוקת ראשונים, דדעת המרדכי (פסחים סי' תקמה) דמותר לאכול לכתחילה חלב חי משום שהוא אכילה שלא כדרך, וא"כ כל שכן דבר שאינו ראוי לגר מותר לאכלו לכתחילה, והש"ך בסימן קנה ס"ק יד הביאו. אמנם בס"ק שקודם לכן (סקי"ג) הביא הש"ך את דברי הרא"ש (פסחים פ"ב סי' ב) שדוקא לרפואה מותר לאכול שלא כדרך הנאתו אבל שלא לרפואה אסור [ובאמת הוא פלא דהש"ך סותר עצמו ומצווה ליישב], וכן דעת הרמב"ם (פי"ד ממאכלות אסורות הי"א) והר"ן (פסחים ה: ד"ה גמ'). ובתוס' בשבועות (כג: ד"ה דמוקי) כתבו דאסור מדרבנן, ובע"ז (יב: ד"ה אלא) נסתפקו התוס' בזה (כמבואר ביד יהודה סי' קח סקכ"ח ד"ה מעתה). ובהלכות יוה"כ הביא המשנ"ב (או"ח סי' תריב ס"ק טו ובשעה"צ שם ס"ק יז) מחלוקת זו ונקט להחמיר.

**והנה** החזו"א (או"ח סי' קטז סק"ז ד"ה ודין א') כתב לחלק בזה בין איסור חמץ לנבילה, שנבילה שנפסלה מאכילה מותר לאכלה לכתחילה, דכיון שנסרחה פקע איסורה, ואף שאוכל אותה עכשיו וחוזר ומחשיבה, הר"ז כעפר שנהפך לבשר, ואי"ז נבילה [דהוי כבשר שנפל מהשמים]. אבל חמץ סרוח, אם מחשיבו ואוכלו הר"ז כאוכל חמץ, שהרי הוא מחשיבו כאוכל ומעתה נעשה חמץ ואסור. ונראה כוונתו דס"ל להחזו"א דדין אחשביה היינו שמכאן ואילך הוא מחשיב את הדבר לאוכל, אבל קודם לכן באמת לא היה אוכל, ולכן בנבילה שכל האיסור על הבשר הוא מחמת מה שקודם לכן נתנבלה הבהמה, א"כ אף שעתה מחשיב את הבשר כאוכל לא יאסר כיון שקודם לכן היה כמו עפר וכמו שלא היתה נבילה, אבל בחמץ לא איכפ"ל שקודם לכן היה עפר, דהרי השתא יש כאן דבר מוחמץ. אמנם י"ל דאחשביה היינו שהוא מחשיב את הדבר כאוכל, וממילא מחשיב הוא כאילו מעולם לא נפסל מאכילה, וא"כ אף נבילה ראוי לאסרה, וכן משמע מהאחרונים שלא חילקו בזה.

**● השיעור נמסר במוצאי ש"ק בשכונת נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי במוצש"ק בשעה 10:00 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**