59 בעליו עמו- עם השואל או עם החפץ
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שומרים / מהדו_ק

יום ועש"ק חוקת ו' תמוז תש"ע

א] ז"ל הרמב"ם פ"א משכירות ה"ג, המפקיד אצל חבירו וכו' אם שאל השומר את הבעלים "עם הדבר שלהן" או שכרן הרי השומר פטור מכלום, עכ"ל, ומ' בד' הרמב"ם, דהא דכתיב בקרא אם בעליו "עמו", היינו שהבעלים הוא עם החפץ.

ובפ"ב משאלה ה"א כתב הרמב"ם, ז"ל, השואל בבעלים וכו' פטור וכו', ובלבד ששאל הבעלים תחלה "עם החפץ", עכ"ל, אך שם יל"פ שכונתו דשאל הבעלים באותה שעה ששאל את החפץ, ועי' עוד בל' הרמב"ם בפיהמ"ש ר"פ השואל, ז"ל, בא בקבלה שזה שאמר יתעלה אם בעליו עמו לא ישלם, כלומר אם שאל בעליו עמו בשעת שאלה, עכ"ל, ומ' ג"כ דעמו קאי על החפץ, דאם קאי על הבעלים, ל"ש למימר דשאל בעליו עמו, דהוא כפל לשון.

וכ"נ בל' המאירי דצ"ה: כל ששאל בבעלים ר"ל ששאל הבעלים עם הדבר ששאל ממנו.

ב] אך הנה בפירש"י שמות כ"ב י"ג, ז"ל, בעליו אין עמו, אם בעליו של שור אינו "עם השואל" במלאכתו, עכ"ל, והרי דמפרש דהא דכתיב בקרא בעליו "עמו", היינו שהמשאיל הוא עם השואל, וכ"ה גם בל' רש"י ר"פ השואל, דאשמעינן היכא דפרה שאולה, כל היכא דהוו בעלים עמו במלאכתו, עכ"ל, ומבו' דבעליו עמו לא קאי על החפץ אלא על השואל, דאל"כ הול"ל הוו בעלי' "עמה", וכ"ה גם בל' רש"י דצ"ו:, שאלה בבעלים היא, שהיא עמו תדיר במלאכתו, עכ"ל.

וכ"ה בל' הטור סימן ש"ה, אבל שמור לי ואשאילך אין המפקיד שהוא המשאיל "עם הנפקד שהוא השואל" אלא כליו שאול לו ואין זה נקרא בעליו עמו, והשאילני ואשמור לך אין המשאיל "עם השואל" כלל לא הוא ולא כליו, עכ"ל.

וכ"ה מבו' בל' הריטב"א דפ"א., איגלאי מילתא דההיא שעתא חמרא הוה שתי. פרש"י שלא הלך לאפות מיד אלא שהלך להשתכר ואע"פ שהי' במלאכתם בשעת גנבה חייב דלאו שאלה בבעלים היא דקיי"ל הי' עמו בשעת שבורה ומתה צריך שיהא עמו בשעת שאלה, אבל אילו הלך לאפות הפת מיד הרי הי' עמהם בשעת שאלה ואע"פ שבשעת גנבה הי' משתכר שאלה בבעלים היא, דקיי"ל הי' עמו בשעת שאלה אין צריך להיות עמו בשעת שבורה ומתה, עכ"ל.

וכ"ה מבו' עוד בל' הראשונים בכ"ד שפירשו כן דבעליו עמו היינו שהבעלים הם על השואל במלאכתו של השואל.

ועי' עוד בפי' הר"י בכור שור בפר' משפטים, שכתב דהא דלא קי"ל כרב המנונא ול"ב שתהא פרה וחורש בה חמור ומחמר אחריה, ילפי' לה מדלא כתיב בעליו עמה אלא כתיב בעליו עמו, עיי"ש, והיינו דמדכתיב בעליו עמו ילפי' דתליא במה שהבעלים עם השואל, ול"ב שיהיו הבעלים עם הפרה, אך למש"נ בדעת הרמב"ם דהא דכתיב בעליו עמו היינו עם הפרה, נ' דל"ק מהא דכתיב עמו ולא כתיב עמה, שהרי כתיב נמי ונשבר או מת, ולא כתיב ונשברה או מתה, והרי דקאי על שור וחמור שהוא ל' זכר, וע"כ כתיב נמי בעליו עמו.

ויש להוסיף, דהנה אמנם לישנא דמתניתין ר"פ השואל, השואל את הפרה ושאל בעלי' "עמה" או שכר בעלי' "עמה", אך פשוט דל"ק מזה לפירש"י ודעימי', דהא דתנן שאל בעלי' עמה הוא לפרש שהיו הבעלים שאולין לו בעת שאלת הפרה, וזהו דתנן דשאל בעלי' עמה וכו' שאל הבעלים או שכרן ואח"כ שאל את הפרה, וז"פ.

ג] והנה מצאתי בשו"ת רש"י סימן רל"ד שכתב, ז"ל, דלא יהא אלא אפי' הולך בשליחותו בחנם וכל הנאה של משלח, אין שמירת גופו עליו. מק"ו דהשתא השאיל לו פרתו בלא גופו שחייב שואל באונסי', השאיל גופו נפטר שואל מאונס פרתו שנ' אם בעליו עמו לא ישלם, אונסי גופו על אחת כמה וכמה, וכ"ש שאף בשביל עצמו הי' הולך. וכן דרך השותפין לטרוח זה היום וזה למחר, עכ"ל,

ויל"ע דמה הוצרך רש"י לטעם זה, הרי דעתו בקידושין ד"ז. דאף בן חורין הוקש לקרקע, וא"כ לי"ב חיובי שאלה, ואגב ילה"ע במש"כ הנתיה"מ סימן קע"ו על דינא דהמרדכי, ז"ל, נראה דמיירי בשליח שהוא קבלן דלא שייך שם עבד עליו ואינו נידון כקרקע, כמ"ש הסמ"ע בסימן רכ"ז סקנ"ט, אבל בשליח או פועל ששכרו ליום, דהיינו כפועל, דינו כקרקע כמש"כ הסמ"ע שם, וודאי דפטור, דהא קרקעות נתמעטו מדין שומרים, עכ"ל, ולא הבנתי, דלכאו' החילוק בין קבלן לפועל, הוא כד דיינינן על זכות בעה"ב, דפועל דמי לעבד וקבלן ל"ד לעבד, אך הכא הרי חיובי האחריות אינם על זכותי בעה"ב, אלא על גוף השליח, ומה לי אם שכרו בעה"ב בתורת קבלן או שכרו בתורת פועל, וצע"ג.

וזה דלא כדעת המרדכי שחייב בזה, וכן עמדו ע"ז מהרשד"ם חו"מ סימן תל"ד, ובשו"ת חכ"צ הנוספות סימן ד' ונתיה"מ סו"ס קע"ו, וחת"ס חו"מ סימן נ"ב.

ויל"ד דאם פטורא דבעליו עמו הוא דהבעלים הוא עם החפץ, ל"ש הך פטורא כשהבעלים והחפץ א' הם, וזה כמש"כ החת"ס בטעמא דהמרדכי, ז"ל, ונ"ל דלא שייך לומר דיו כיון שאינו ממש כמו בממון דהוה תרי גופות הבעלי' והחפץ, אבל הכא הכל חד גופא לא מצינו כיו"ב, אע"ג דאין שום סברא לחלק ביניהם מ"מ כיון שגוף הדין דשאילה בבעלי' הוא גזירת הכתוב בלי שום טעם הי' עמו בשעת שכירות ולא בשעת מלאכה פטור ומ"ט לזה, וא"כ י"ל אין לך בו אלא חדושו, עכ"ל.

ד] והעירוני עוד בזה, דדעת הרמב"ם דבשאלה לרבעה וכו' הוי הספק רק לגבי שאלה בבעלים, ניחא להרמב"ם לטעמי' דבעליו עמו הוא עם החפץ, ולא חשיב שהבעלים עם החפץ, אלא בשהחפץ שאול למלאכה, ונשאלו גם הבעלים למלאכה, אך כל שאין החפץ עומד למלאכה, לא חשיב שהבעלים עם החפץ.

ומתבאר לפ"ז דהרמב"ם והמאירי שפירשו כן, אזלי לטעמייהו דבעליו עמו היינו שהבעלים עם הדבר הנשאל, ואילו ש"ר דפליגי ע"ז וס"ל דאילו הוא חייב באונסין ודאי אי"ב לפטורא דשאלה בבעלים, אזלי לטעמייהו דס"ל דבעליו עמו היינו שהבעלים עם השואל.

ובזה מתבאר גם האיבעיא דאשה ששאלה ונשאל לבעל, דהגם דהאשה היא המחויבת בחיובי שאלה, מ"מ כיון דזכותי השאלה הוו גם לבעל לצורך ק"פ, חשיב דהבעלים עם החפץ במלאכתו.

עוד שמעתי לפרש בזה דעת הרמב"ם דשומר בבעלים שמסר לאחר לי"ב פטורא דשמירה בבעלים, והיינו משום דכיון דפטורא דבעליו עמו, הוא במה שהבעלים עם החפץ, הרי דכל שהובא החפץ לרשות אחרת, הרי שברשות זו לא היו הבעלים עם החפץ, וע"כ לי"ב לפטורא דבעליו עמו, ודו"ק.