מראי מקומות פיקוח נפש  2   יומא פב
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / רפואה ופיקוח נפש / פיקוח נפש ורפואה - הרב משה יפהן

**מראי מקומות פיקוח נפש 2 יומא פב. עד יומא פג. [ לדלג על התוס' פב. ד"ה מה רוצח דאין ענינו לסוגיית פיקוח נפש]**

**השלמה לסוגיה דפיקוח נפש של חיי שעה גם דוחה את השבת,** עיין באור החיים פרשת כי תשא על הפסוק של ושמרו בני ישראל את השבת דכתב דהפסוק מחדש דאם היה חולה בשבת ולא ניתן להחיותו לשבת אחרת אין להצילו אם ההצלה היא רק לשעות וימים אחרים ולא יחיה עד שבת ודבר זה קשה דלכאורה זה סותר את דברי הגמרא יומא פה. דמבואר להדיא דפיקוח נפש של חיי שעה דוחה שבת. ועיין במנחת חינוך מצווה לג אות ג שהביא בזה שני תי'. ובעל האוהב ישראל מאפטא תי' דאיירי שאיירי שאפשר לעשות את, ההצלה לחיי שעה במוצאי שבת. ועיין בזה.

**עיין בתוס' בב"מ קיד:** ד"ה לאו כהן אתה דמבואר דהותר לאליהו להחיות את בן השונמית משום פיקו"נ ונתחדש דיש פיקו"נ בהחייאת מתים. ובנציב על השאילתות בי' דיש בזה רק דין של שמור שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה, עוד נתבאר בתוס' דזהו משום שאליהו ידע שהוא יחיה בוודאות ויש לעיין מדוע נאמר דין זה הרי הדין של פיקו"נ נאמר אפילו בספק, כמבואר בסוגיא פה. ובשאר הסוגיות ביומא, ואם תדון דהדין של חלל שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה נאמר דווקא על ודאי הרי חזינן בשו"ע בסוף סי' שו שנאמר דין הצלה על מי שברחה ביתו כדי להצילה מן השמד ששם מבואר שזהו מדין חלל שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה שהדין הזה נאמר גם על הספק. ויתכן דהדין פיקוח נפש במת נאמר רק אם בודאי יחיהו דאחרת אין זה פיקוח נפש אמנם קיום נפש הרי הוא נחשב פיקוח נפש גם בספק. אמנם בהגהות ראמ"ה שם בי' דהדין הוא בעיר שהיקפוה גויים שעל דבר שהוא הצלה ודאית עושים גם בספק ולכן יוצאים להילחם בהם בשבת אבל מבואר שתפילה לא יעשו בשבת משום שאינו הצלה וודאית. וממילא כיוון שאליהו התפלל אז לכן היה צריך שיהיה ודאי ולא משום שהפיקוח נפש של מת צריך להיות ודאי. [ואמרנו בחבורה שנפק"מ דאם היום יהיה טכנלוגיה להחיות מתים על ידי השתלות וכדומה האם יהיה מותר לעשות כן בשבת דלדרך הראשונה יהיה אסור כיוון שאינו ודאי אמנם לדעת ראמ"ה יתכן ויהיה מותר. ומכל מקום יש לדון דאין זה חיוב אלא רק התר.]

**עיין סנהדרין עד: ת"ר דמים לו בין בחול בין בשבת וכו',** ועולה שם שני דינים בסוגיא א. דבאופן שהוא חייב מיתה בבא במחתרת עבדינן כן אפי' בשבת, ואע"ג דאין ב"ד עונשים בשבת מכל מקום כאן עבדינן משום פיקוח נפש. ב. דבאופן שהאב הוא בא במחתרת אז אם נפל עליו הגל מפקחין עליו את הגל, ומבואר דווקא אב אבל אחר אין מפקחין עליו את הגל. ועולה ב' דינים א. דהגם דהאב פשע בזה דהרי הוא גרם לעצמו מכל מקום מחללין עליו את השבת, ובדין זה יש לעיין האם ניתן ללמוד מכאן דגם באופן שהאב עשה חילול שבת ניתן לפקח עליו את הגל או דילמא כאן הוי מלאכה שאצל"ג דלר"ש לא הוי מלאכה[ אא"כ הברייתא כאן דיברה אליבא דר"י והרי הרמב"ם שי' יחידאי פסק כר"י במלאכה שאצל"ג] דהרי אינו צריך את החפירה לגופה ורק עושה כן כדי להגיע אל הממון. ומכל מקום כיוון דהברייתא דיברה למעשה ניתן ללמוד עכ"פ שגם באופן שהוא עובר איסור דרבנן ניתן לפקח עליו את הגל. ב.יל"ע הדין דמבואר דלגבי אחר שחייב מיתה אין מפקחין עליו את הגל כיוון דהוא גברא קטילא האם דין זה הוא דווקא בשבת או גם בחול. עיין בזה. ועיין בביאור הלכה שכ"ט ס"ד ד"ה אלא בסופו מה שהביא בשם הפמ"ג. ובמ"ב סעיף ט.

**ובעיקר הדין של עכו"ם ועבריינים.** עיין בשו"ע סי' ש"ל ס"ב ובמ"ב שם סק"ח דכתב בשם הפמ"ג להסתפק האם מלאכות דרבנן מותר משום איבה אבל לא מלאכות דאורייתא. אמנם בשו"ת חת"ס יו"ד סי' קל"א למד מדברי בשלטי גיבורים עירובין מד: שבמקום איבה שיש חשש נפשות [ וצ"ל דהיינו במקום שהגויים יפגעו ביהודים אם ישמעו שאין היהודים מטפלים בחולים גויים, או לא יעזרו ליהודים בשעה שהם במצב של מלחמה ויתכן דרופאים גויים לא יטפלו ביהודים ייחשב גם כן מצב של פיקוח נפש,] מותר לעשות אפילו מלאכות דאורייתא, וכן פסקו הגרש"ז אוירברך בשש"כ פ"מ הערה מב' ובאג"מ ח"ד סי' עט ובחו"ל כתב האג"מ שלכן ישראל ישתדל לא לקבוע תורנות בשבת. ולכאורה דבריו לא שייכים במקום שרוב הרופאים הם יהודים כמו ברוב בתי החולים בארץ. ששם יתכן דאם ימנע מלשרת בבית החולים בשבת אז יחסרו רופאים ויל"ע בזה.

**ונחזור לסוגיא יומא פב. [ענין מאכילין הקל הקל תחילה]**

**עוברה שהריחה וכו'** תוחבין לה כוש ברוטב ומניחין לה על פיה פירש"י דתוחבין לה כוש ומוצצתו וביאר בתוס' יוהכ"פ דהיינו שע"י תחיבת הכוש אכלה טעם הרוטב ולא הרוטב עצמו ותוספת ביאור כתב בספר תורת היולדת [פ"נ סק"ט] דברוטב יש ממשות משא"כ בכוש אין ממשות רוטב אלא מציצה בעלמא ודומה לשטיפת הפה שאסורה רק מדרבנן, [ואפי' במאכלות אסורות] **תוחבין לה כוש ברוטב וכו' אם נתישבה דעתה מוטב וכו'** כתב הרא"ש סי' י"ג בשם הרמב"ן וכ"כ הר"ן דמסתבר דהא דתוחבין בכוש וכו' הוא דוקא בעוברה שהריחה דאין לנו אומד בישוב דעתה ופעמים שמתישבת דעתה במעט כגון תחיבת כוש ברוטב ופעמים ברוטב ממש ופעמים צריכה לשומן עצמו אבל חולה שמאכילין אותו עפ"י רופאים בקיאין מאכילין אותו מתחילה כפי הצורך לו, אלא שדעת הר"ן שאין מדקדקין אצלו כלל להאכילו הקל הקל, ודעת הרא"ש בשם הרמב"ן שמאכילין אותו חצאי שיעור כדי להקל עליו מאיסור כרת ומלקות לאיסור בלבד מיהו כתב הרא"ש דהיינו דוקא אם רופא אומר שיספיק להאכילו מעט מעט ובביאור הלכה סוס"י תרי"ח כתב בשם שו"ת בנין ציון דהיכא שהותר לאכול יותר מבשיעור מ"מ יש לשער בכל אכילה ואכילה שמא באכילה השניה די לו בפחות מכשיעור עי"ש. **בחי' מרן רי"ז הלוי** הלכות שביתת עשור בסוף דבריו ובקונטרס על יומא עמ' 52 כתב בשם הגר"ח שהיה מורה ובא בכל חולה שיש בו סכנה כגון מכה של חלל וכדו' שיאכילו אותו ביוהכ"פ כדי צורכו ולא פחות מכשיעור דבכלל המועיל לרפואתו הוא להאכילו שיעור שלם ויוהכ"פ נדחה לכל המועיל לרפואתו ומה שפסק בשו"ע להאכילו פחות מכשיעור הוא על חולה שעדיין אין בו סכנה עתה אלא שהרופא אומר שאם לא יאכל יכבד חוליו ויסתכן עי"ש שהוכיח הגרי"ז פסק הגר"ח מדברי המגיד המשנה שבת פ"ב הי"ד ועיין שם שבי' לפי"ז את דברי החינוך מצווה שי"ג שכתב שמאכילין חולה שאין בו סכנה לשיעורין ותמה עליו המנח"ח היכן מצינו שמאכילין כלל חולה שאין בו סכנה.

**הרמב"ם פ"ב שביתת עשור** לא ביאר לענין יוהכ"פ שצריך להאכיל העוברה הקל הקל תחילה ואילו בהל' [מאכל"א פי"ז טו יז] כתב החילוקים הללו וכתב הב"י סי' תרי"ז דנראה שהרמב"ם סובר שלא החמירו בזאת אלא כשהמאכל עצמו אסור כגון בשר קדש או בשר חזיר שנקטה הברייתא אבל כשהמאכל עצמו מותר ואין איסור אלא מצד יוהכ"פ א"צ לדקדק בזה והיינו דמתני' סתמה דמאכילין אותה עד שתשוב נפשה אולם שאר הראשונים לא חילקו בזה, וכן נקט החסדי דוד דלגבי יוהכ"פ הכל תלוי בשיעור המאכל וכך לי רוטב או דבר אחר וכתב שכן נראה גם דעת השו"ע ס תרי"ז שהשמיט גבי יוהכ"פ חילוק דתוחבין תחילה כוש וכו' ודלא כמג"א שם שהוסיף זאת על דברי השו"ע, ובדרך אחרת ביאר הב"י דאף הרמב"ם מודה לחילוקים אלו גבי יוהכ"פ ומש"כ שמאכילין אותה עד שתשוב נפשה כונתו שמאכילין אותה מעט מעט שאפשר תתישב דעתה בזה ועוד בביאור דעת הרמב"ם יעוי' בשיח יצחק ובנודע יהודה קמא או"ח סי' לו.

**עיין במקראי קדש סי' לט** שדן שחולה מסוכן שצריך לאכול ככותבת ביוה"כ האם צריך להשלים את התענית או דמכיוון שכתוב מערב עד ערב אם אינו צם לגמרי אינו צריך להשלים התענית עיי"ש שדן בזה לפי לשון המשנה ויש בזה שייכות למה שראינו בדברי הב"י לעיל.

**האם ההצלה היא רק משום סכנת האם או גם משום סכנת עובר.**

הרא"ש סי' י"ג והר"ן הביאו בשם הרמב"ן מספר נשמת האדם פלוגתא אם מותר להאכילה משום סכנת העובר בלבד דדעת בה"ג משמע דמשום סכנת ולד לחודיה מחללין שבת כדאיתא בערכין ז דאשה שישבה על המשבר ומתה בשבת מביאין סכין דרך רה"ר וקורעין כריסה ומוציאין הולד וה"ה דמאכילין אותה ביוהכ"פ משום סכנת הולד לבדו, אך יש סוברים שאין מחללים משום נפלים וההיא דערכין שאני דהרי הוא כבר כילוד ואינו כירך אמו וביוהכ"פ הותר רק להאכיל אותה משום פיקוח נפש דידה ותמהו הרא"ש והר"ן דלא משכחת במציאות סכנת עובר בלא סכנת אמו ולהיפך דכל המפלת בחזקת סכנה היא וכדפירש"י במתני' שאם אינה אוכלת שניהם מסוכנים, ודקדק לשונו של רש"י משמע שההצלה משום שניהם, ובקרבן נתנאל אות כ' תמה על תמיהת הרא"ש וכי לא ימצא אשה שמוחזקת מפילה ולא הזיק לה כלל ובהגהות פורת יוסף כתב גם דמשכחת לה כגון שהאם היא מאותן שמורידין ולא מעלין דכה"ג פליגי האם מחללין מיהא משום הצלת העובר ובענין הקושיא מערכין כיצד מחללין שבת להצלת העובר אי לא נפש' מיקרי יעוי' בראשונים בנדה מד ובתוס' שם ועוד בגדר נידון זה האם עובר תשיב נפש' יעוי' בחי' הגר"ח הלוי הלכות רוצח פ"א הלכה ט.

**שאין לך דבר העומד בפני פיקוח נפש חוץ מע"ז גילוי עריות ושפכ"ד,** ולאו דווקא עבירות הללו אלא אפילו על אביזרייהו גם צריך למסור נפש וכן נפסק ברמ"א ביו"ד סי' קנ"ז דאפילו באופן שאין עונשים עליהם מיתה אלא הוי רק לאו בג' חמורות צריך למסור נפש ועיי"ש בש"ך סק"י. אמנם בשאר עבירות שבתורה איתא בסנהדרין עד שיעבור ואל יהרג אא"כ זה בפרסהיא. ונחלקו הראשונים האם רשאי למסור נפש דדעת הרמב"ם פ"ה יסודי התורה ה"א וה"ד דאסור וכן כתב הרמב"ן במלחמות פרק בין סורר וכן נקט הריטב"א קידושין לט: אמנם דעת הרא"ש שרשאי למסור נפש וכן פסקו הטושו"ע ריש סי' קז. ובכס"מ יסודי התורה חי' הביא בשם הנימוק"י דאפי' לדעת הרמב"ם אם הוא אדם גדול מותר לו למסור נפש לקדש את השם ולפי"ז מובן המעשים שהובאו בקידושין לט: מ. ודלא כהריטב"א שם שנדחק בזה.

**חולה מאכילין אותו על פי בקיאין.** כתב הב"י סי' תרי"ח בשם מהרי"ק דאפילו רופא עכו"ם נאמן ומאכילין על פיו וכן פסק בשו"ע ריס סי' תרי"ח אולם כתב התפא"י במשניות דהאידנא יש להתישב בדבר דראינו דשבקו להימנותייהו דכל חולי קל אומרים שאם יתענה יסתכן ובביאור הלכה ריס סי' תרי"ח הביא דבריו וכתב בשם הפוסקים דגם לענין רופאי ישראל הרבה מהם חשודים היום בזה והדבר תלוי לפי ראות עיני המורה את הענין עי"ש

**הר"ן דקדק** מלשון בקיאי ' דאם רופא יחיד והוא מומחה נחלק עם ב' רופאים שאינן מומחים שומעין למומחה ולא אזלינן אחר הרוב עי"ש שהוכיח זאת ונחלק בזה עם הרמב"ן בתורת האדם ודעת הרמב"ן הביא הטור סי' תרי"ח וסברתו דכיו שכולם רופאים ויודעים במלאכה אין דבריו של אחד במקום שנים ומ"מ במופלג מהן בחכמה מודה דחוששין לדבריו ועי"ש בב"י ועי' משנ"ב סק"ח וסק"י.

**א"ר ינאי חולה אומר צריך ורופא אומר אינו צריך שומעין לחולה וכו' פשיטא מהו דתימא רופא קים ליה טפי קמ"ל** גירסת הרי"ף והרא"ש פשיטא ספק נפשות להקל מהו דתימא הא דקאמר חולה צריך אני בעותי הוא דקא מבעית סבר אי לא אכילנא מיתנא קמ"ל לב יודע מרת נפשו וכתב הרא"ש דהתוס' למדו מגירסא זו דשומעין לחולה דוקא כשחושש שאם לא יאכל יהא מסוכן למות וכן איתא בתו"י ותוס' הרא"ש אולם הרא"ש דחה דחומרא גדולה היא זו בספק נפשות דאין לך רופא שיאמר דאם לא יאכל ימות אלא דרכן לומר אפשר שיכביד חוליו ויסתכן וגם לגירסת הספרים הללו אין ללמוד דדוקא על ספק מיתה מאכילין אלא שדרך החולה לומר כן משום פחד המיתה וכן נקט הגה"מ פ"ב משביתת עשור והביאו הב"י ריס סי' מרי"ח וכתב כן גם משמיה דהגהות מרדכי סמ"ק וכל בו וע"ע בב"ח ריס סי' תרי"ח. הנה לשון הרמב"ם שביתת עשור פ"ב ה"ח חולה שיש בו סכנה ששאל לאכול ביוהכ"פ וכו' מאכילין אותו עפ"י עצמו עכ"ל ודקדק בחי' מרן רי"ז הלוי דמשמעות לשונו דמאכילין אותו עפ"י עצמו דוקא כשידוע לנו בלא דבריו שהוא חולה שיש בו סכנה אבל אם אין בו סכנה רק שהחולה אומר שאם לא יאכל יבוא לידי סכנה אין מאכילין עפ"י עצמו עי' מש"כ לבאר בשיטת הרמב"ם וע"ע בדבריו בקונטרס על יומא עמ' ט"ו.ועיין ט"ז תרי"ח ס"ו ובביאור הלכה ד"ה ואם החולה. **רופא אומר צריך וחולה אומר אינו צריך שומעין לרופא** הרא"ש סוס"י י"ג והר"ן הביאו דבירושלמי ט ' איתא דחולה אומר איני צריך ורופא אומר איני יודע נעשה ספק נפשות להקל וכתב הרמב"ן דמסתבר דה"מ כשהחולה אומר יכולני לצום דשכיח ביה תונבא אבל איפכא דרופא אומר יכול והחולה אומר איני יודע שומעין לרופא ראיני יודע דהחולה אינו כלום דרוב החולים אינם בקיאין ויודעין בחולי שלהם ועי' בחכמת שלמה.