ב-ביצים שנמצאו +2
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

ביצים שנמצאו בתרנגולת

נחלקו חכמים ור' יעקב, באיזה שלב בהתפתחות הביצה – מאבדת הביצה שם "בשר" והופכת לביצה,ומאז מותר לאכלה בחלב. לחכמים – "ביצים גמורות" נחשבות לביצים וקודם לכן הוו בשר, ולר' יעקב – "אם היו מעורות בגידין אסורות".

שיטת רש"י

רש"י מפרש שחכמים מתירים ברגע שנגמר החלמון – והיינו "גמורות" אף שעדיין מעורות בגידין, ולר' יעקב – כל זמן שמעורות בגידין אסורות. וביארו התוס', שרש"י הוכרח לפרש – שדי בחלמון כדי שייקרא "גמורות", משום שאם הכוונה לחלבון וחלבון – לא שייך לדבר על מעורות בגידין, ולא יובנו דברי ר' יעקב [עיין יד יהודה סימן פז סק"ו ד"ה "ומחמת" שהאריך בתיאור שלבי התפתחות הביצה].

מביאה הגמ' ברייתא, שהאוכל מן השלל של ביצים של נבלת עוף טהור – אינו נטמא, ואילו האוכל מן האשכול של ביצים שלה – נטמא.

הבינה הגמ' בלישנא קמא, ששלל – היינו הביצים שמהודקות קצת בשדרה, ואשכול – היינו "בשר השדרה שהביצים אדוקין שם" [לשונו של רש"י]. וא"כ הברייתא אתיא כחכמים דאף ביצים שאדוקות בשדרה אינן מטמאות – והיינו שאין להם שם בשר, ודלא כר' יעקב. ודוחה אביי דהא שר' יעקב אסר אותם בחלב – הוא חומרא, ובטומאה – מודה ר' יעקב שלא גזרו "דאפושי טומאה לא מפשינן".

בלישנא בתרא הבינה הגמ', שבין השלל ובין האשכול – היינו הביצים, אלא ששלל היינו שאדוקין קצת ואילו אשכול היינו אדוקין היטב. ולפ"ז הברייתא ס"ל כר' יעקב, שכשהן מעורות בגידין אסורות – והיינו אדוקין היטב, דאילו לרבנן – כל שגמורות מותרות אף שאדוקין היטב. ודוחה אביי, שאשכול היינו בשר השדרה גופא – שלכו"ע נחשב בשר.

והיינו, שלשתי הלישנות שלל – היינו ביצים שאדוקין קצת. ואשכול, לחכמים לשתי הלישנות – הוא בשר השדרה שהביצים אדוקין בו, ולר' יעקב תליא בלישנות – לל"ק הוא בשר השדרה ולל"ב היינו ביצים שאדוקין היטב. לפ"ז, לל"ק – ר' יעקב החמיר מדרבנן אף באדוקין קצת אולם מודה שבטומאה לא גזרו, ולל"ב – דברי ר' יעקב הם מעיקר הדין וקאי רק על ביצים שאדוקין היטב, ובאדוקין קצת – מודה לחכמים דכל שגמורות אין להם שם בשר.ולשתי הלישנות – חכמים מתירים אף באדוקין היטב [כל שנגמר החלמון], ואין הבדל בין טומאה לבב"ח – דאשכול היינו בשר השדרה שוודאי נחשב כבשר.

שיטת הרשב"ם

המרדכי (ביצה סימן תרנ) מביא את שיטת הרשב"ם – שגמורות היינו כפשוטו – "שנגמר לגמרי עם קליפתו החיצונה, אבל אם לא נתקשה הקליפה החיצונה כדרך הנמכרת בשוק דין בשר עליה לכל דבר" [הובא גם בשטמ"ק ב"ק מז. וכן הוא ברמב"ן בחולין נח]. ולשיטתו קשה טובא, היאך שייך בכה"ג שיהו מעורות בגידין – שיחמיר בהן ר' יעקב [והוא ק"ו מדברי התוס', שאף בחלבון וחלמון לבד – פשיטא להו שלא שייך מציאות של מעורות בגידין].

הש"ך (סימן פז סק"י) פירש בדעת הרשב"ם, שכוונתו לפסוק כר' יעקב. והיינו, דכשהוא בקליפתו הקשה כבר אינה מעורה בגידין – ורק בכה"ג התיר ר' יעקב. ורבנן התירו אף בשלב יותר מוקדם – אף שמעורות בגידין.

ודבריו צ"ב, דאף בשלב שעדיין אין לה קליפה קשה – אינה מעורה בגידין, כמו שהבאנו מדברי התוס' וכמו שהאריך היד יהודה כנ"ל.

ונראה לפרש בכוונתו, שכל שאין לה קליפה קשה – שייך להגדרה של "מעורה בגידין", שהוא מצב שנחשב כבשר – אף שבמציאות אינה מעורה בגידין.

דוגמא לפירוש זה מצאנו בדברי הב"י. שהטור מביא את שיטת רש"י "ורש"י פירש כשנגמר החלמון ועדיין היא אדומה ומעורה כמו השלל של הביצים המחוברים באשכול שרי". ודייק הב"י, שהטור פירש בדעת רש"י – שכל שמחובר באשכול אסור אף לדעת חכמים. וכל המחלוקת הוא אחר שפירש אלא שנחשב עדיין כ"מעורה בגידין" – והיינו "מפני שעדיין היא אדומה ואית בה שורייני אמאי קרי לה מעורה בגידין, ומפני שהיא דומה לאותן שמחוברות באשכול כתב הרא"ש והיינו שלל של ביצים כשמחוברות באשכול כלומר שהיא דומה לאותן שבשלל דהיינו המחוברות באשכול".

וכן נראה בכוונת הש"ך, שכל שאין לה קליפה קשה – דינה כמעורה בגידין, ובכ"ג נחלקו חכמים ור' יעקב – ופסק הרשב"ם כר' יעקב.

אמנם, האחרונים פירשו בדעת הרשב"ם באופן אחר, הלא המה – הפר"ח
(סק"ט), הבית מאיר והדגול מרבבה, שלשיטת הרשב"ם – ר' יעקב מיקל יותר מחכמים. דלחכמים – כל שאינן גמורות אסורות אף שאינן מעורות בגידין, ולר' יעקב – כל שאינן מעורות מותרות [וכיוונו לדברי הרמב"ן בחידושיו לחולין נח]. ולפ"ז, פסק הרשב"ם לחומרא כחכמים – שבעינן גמורות ממש.

ביאור דברי הש"ך

לפי פירוש זה יש קצת יישוב לדברי הש"ך – שנתקשו בו טובא האחרונים, והמנחת יעקב (תשובה טז) אף שינה את הגירסא בש"ך כדי ליישב את דבריו.

דהנה, הש"ך כותב שלכתחלה צריך לחשוש לשיטת הרשב"ם "דלכתחילה אין לאכול בחלב אפילו אותן שנגמרו בחלמון וחלבון וקליפתן רכה עדיין אפילו אינן מעורות", אולם בדיעבד סומך הש"ך על הראשונים שפסקו כר' יעקב – עיי"ש.

ודבריו צריכים ביאור – היכן ראה קולא בדברי ר' יעקב [מלבד – שאף הרשב"ם גופא פוסק כר' יעקב להבנת הש"ך שם, וא"כ הביא הש"ך את הרשב"ם גם בלכתחילה וגם בדיעבד, והוא פלא!].

להנ"ל יש לבאר את כוונת הש"ך, שחכמים מחמירים כל שאינן גמורות בקליפה קשה – אף שאינן מעורות, וכן פסק הרשב"ם וכן ראוי לנהוג לכתחילה. אולם בדיעבד יש לסמוך על הראשונים שפסקו כר' יעקב, והיינו ר' יעקב אליבא דפירוש הרשב"ם – המיקל דכל שאינו מעורה בגידין מותר בחלב. והיינו שבדיעבד סומך על פירוש הרשב"ם, אולם לא כשיטתו להלכה [אלא שבש"ך גופא איתא שרשב"ם פסק כר' יעקב, והוא סתירה מיניה וביה בדברי הש"ך וכנ"ל].

ביאור הסוגיא בביצה

הרשב"א (תוה"ב ב"ג ש"ד פד:,וכן הוא בקצרה בש"ג ש"ג עה:) מביא את פירוש הרשב"ם, וכותב שאין הסוגיא מחוורת לשיטתו. וכוונתו שהרשב"ם מוכרח לפרש שר' יעקב מיקל, והוא נסתר בתרתי בסוגיא – כפי שהסביר שם בתחילת דבריו. והיינו, שבגוף הברייתא משמע מלשון ר' יעקב – שבא להחמיר, ועוד שהגמ' שאלה על ר' יעקב מהברייתא דטומאה המקילה בשלל – ומשמע שלחכמים ניחא, ולדברי הרשב"ם – יותר קשה על חכמים שהחמירו טפי. ועיין רמב"ן בחולין נח. – שהאריך לבאר את הסוגיא לשיטת הרשב"ם, אמנם אף הרמב"ן אינו מקבל את שיטת הרשב"ם, וכותב שאינו נכון.

ביאור היד יהודה

היד יהודה מבאר את קושית הגמ' לדעת הרשב"ם. שלגמ' היה פשיטא – שמעיקר הדין אין לאסור ביצים שאינן מעורות, וע"כ ששיטת חכמים המצריכים ביצים גמורות – היא חומרא בעלמא, וממילא לא קשיא כלל מהברייתא של טומאה. אולם בשיטת ר' יעקב האוסר רק במעורות בגידין – הבינה הגמ' שהוא מעיקר הדין, וא"כ קשה מהלכות טומאה. ותירצה הגמ', שגם שיטת ר' יעקב אינה מעיקר הדין – אלא שאינו מחמיר כחכמים, וממילא גם עליו לא קשיא מהברייתא של טומאה.

שיטת הרשב"א

הרשב"א הוא דעה אמצעית בין שיטת רש"י [גמורות - היינו חלמון] לבין שיטת הרשב"ם [גמורות – היינו קליפה קשה]. מבאר הרשב"א (תוה"ב שם) – שגמורות היינו שיש לביצה חלבון וחלמון, ובכה"ג לא נחשב כבשר לשיטת חכמים – אף אם הם עדיין מעורות בגידין, ור' יעקב פליג לחומרא – שאם מעורות בגידין אסורות.

דין ביצה לשאר דיני התורה

הש"ך (סימן פז סק"ט) מקשה סתירה בשו"ע. דבשו"ע שם ס"ה נפסק כשיטת הרשב"א הנ"ל "ביצים הנמצאים בעופות אם הם גמורות דהיינו שיש להם חלבון וחלמון אע"פ שהיא מעורה בגידין הרי זו גמורה ומותר לאכלה בחלב אבל אם אין לה אלא חלמון אסור לבשלם בחלב". אולם בסימן פו ס"ד נפסק "הכה תרנגולת על זנבה והפילה ביצתה קודם שנגמרה מותרת ואין כאן משום אבר מן החי והוא שאינה מעורה בגידין" . ומשמע, שאם מעורה בגידין אף שנגמרה – נחשבת כאבר [או בשר] מן החי, והיינו – שנחשבת כחלק מבשר התרנגולת. וא"כ – בסימן פז פסק כחכמים, ואילו בסימן פו פסק כר' יעקב.

אמנם, אין קושית הש"ך על השו"ע - אלא על הרשב"א עצמו, דשתי פיסקי השו"ע מקורם ברשב"א. סימן פז – הבאנו לעיל שהוא כדעת הרשב"א, ואף סימן פא – מקורו ברשב"א בתוה"ב (ב"ב ש"ג נב: וכן בקצר שם נב. הובא בב"י שם בסימן פו]. וכן בתוה"ב שם נד: - כשדן לענין ביצת טרפה, מבאר הרשב"א – שמעורה בגידין אסורה מעיקר הדין, ואילו אינה מעורה בגידין – היא גזרה אטו אינה מעורה.

דברי הש"ך תמוהין טובא. שהרי הרשב"א שם הקשה את קושית התוס' בחולין נח. – המקשים סתירה בין ביצת נבלה לבין דין בב"ח, ומתרץ את תירוצי התוס'. אח"כ מביא הרשב"א את דין ביצת טרפה – ומבאר שתליא במעורה בגידין כנ"ל, ולא מקשה שום סתירה לזה. חזינן – שפשיטא ליה שאין טרפה דומה לבב"ח, ופשוט שבאותו אופן ס"ל לרשב"א שאמ"ה לא דמיא לבב"ח – משום שגם אמ"ה תליא במעורה בגידין, ולא בעינן לתירוצי התוס' – כדי ליישב את דין אמ"ה.

ויותר קשה תירוצו האחרון של הש"ך – המבאר שהוא דין מיוחד באמ"ה, והוא נסתר להדיא מדברי הרשב"א – שגם טרפה לא דמיא לבב"ח.

סוף דבר, שלא קשיא סעיפי השו"ע אהדדי. ועיין יד יהודה (סק"ו ד"ה "ולענין ביצה") שנקט לעיקר בביאור הסברא בדברי הרשב"א – שהוא חילוק בין דאורייתא לרבנן. והיינו שספוקי מספקא ליה לרשב"א היאך לפסוק, ובדאורייתא [טרפה, אמ"ה] פסק כר' יעקב ובדרבנן [בב"ח] פסק כחכמים.

שיטת הרמב"ם

בפ"ט ממאכ"א ה"ה פוסק הרמב"ם כחכמים "השוחט עוף ונמצא בו ביצים גמורות מותר לאכלן בחלב" [אלא של ביאר מהו ביצים גמורות]. ועיין פר"ח (סק"ט) שדחה את הגירסא החדשה ברי"ף - שלפיה נראה שפוסק כר' יעקב. וטוען הפר"ח, שמסתימת הרשב"א נראה שאין כזה רי"ף, "והרי"ף לא קטיל קני באגמא הוי דלא חש ליה ודבר ידוע הוא שהוא מגדולי הפוסקים וכולי יומא שמעתתייהו דהרי"ף בפומיה דהרשב"א". ונראה שגם סתימת הרמב"ם כחכמים – הוא חיזוק לדבריו של הפר"ח.

שיטת הרמב"ם בפ"ג ממאכ"א ה"ו – שאין לוקין על איסור "יוצא", אף שהוא דאורייתא. ומשום כך פוסק שם – שאין לוקין על ביצים וחלב של מינים טמאים. ובה"ז מחדש הרמב"ם "יראה לי שהאוכל ביצי דגים טמאים הנמצאים במעיהן כאוכל קרבי דגים ולוקה מן התורה וכן ביצי העוף התלויות באשכול שעדיין לא פירשו ונגמרו האוכל אותן לוקה כאוכל בני מעים שלהן". ובמ"מ שם פירש שהוא כדין בב"ח – שאסור לאכלן בחלב, וציין גם לדברי הרמב"ם באבות הטומאה (פ"ג ה"י) שפסק את הברייתא דטומאה שהאוכל מן האשכול של ביצים – טמא, וע"כ שפירש – דאשכול היינו ביצים התלויות באשכול, ומשמעות הרמב"ם – שכל שתלויות באשכול לוקין. וא"כ הוא כשיטת רבי יעקב – שאדוקין היטב דינם כבשר אף שגמורות, ודלא כדברי הרמב"ם בפ"ט שפסק כחכמים – שתליא רק בגמורות.

ונראה ליישב ע"פ המשך דברי היד יהודה הנ"ל, שדן בדברי הרשב"א שהזכרנו לעיל. ומבאר בעוד אופן את חילוק הרשב"א – דשאני טרפה מבב"ח, דבב"ח תליא בגמורות [לדעת חכמים] אולם ביצת טרפה תליא באגידא בגופא. והיא גירסת הרשב"א והרבה ראשונים בחולין נח. שביצת טרפה [שיחלא קמא] אסורה משום שאגידא בגופה [ועיין רש"י תמורה לא.]. והיינו דאף שהם גמורות ואין עליהם דין בשר, מודים חכמים שלענין טרפות נחשבות כחלק מהתרנגולת – משום שאגידא בגופא, וא"כ הוא הדין לענין יוצא – נחשבות כחלק מהתרנגולת "והאוכל אותן לוקה כאוכל בני מעים שלהן".

שיטת המהרש"ל

הט"ז (סק"ו) מביא את שיטת המהרש"ל, דאף שלכל דיני התורה ס"ל לחכמים שתליא באגידא בגופה, אולם בשר בחלב שאני – שבעינן "טעם בשר", וכל שנגמר החלמון והחלבון כבר אין להם טעם בשר – אף שאגידא בגופה.

והוא חידוש, שיש תנאי לעיכובא באיסור בשר בחלב - שיהא לבשר טעם בשר, ואל"ה אינו אוסר – אף שהוא חלק מהבהמה.

היד יהודה (סק"ו)תמה על חידוש זה. שהרי לא מוזכר בתורה כלל שבעינן בשר, וכל שנכלל ב"גדי" – הרי הוא בכלל "לא תבשל גדי בחלב אמו" [ושם "בשר בחלב" הוא לישנא דרבנן]. וכן מוכח בכל הראשונים הנ"ל, שלא תירצו כדברי המהרש"ל – שלביצה אין טעם בשר, ויישבו את הסוגיא באופנים שונים וכנ"ל. וע"כ – משום שביצה היא חלק מהתרנגולת [ "גדי" דרבנן].

ואף שלפ"ז לכאורה גם חָלב עצמו הוי בכלל גדי, והיאך מותר לבשל חלב בעצמו, שלכאורה מיניה וביה – הוא גדי בחלב.

וצ"ל, כדאיתא בתוס' קיג: שדם אינו בכלל נבלה, וא"כ אף בחלב אפשר לומר כן [ולמ"ד שדם נעכר ונעשה חלב – הוא פשוט].

שו"ר בחזו"א (יו"ד סימן יב סק"ג) שהביא בשם הפר"ח (סימן פא סקי"ב) – שלענין בב"ח יש דין "בשר". והשיג החזו"א, שלא מצינו תנאי של בשר - לא בבב"ח ולא בנבלה.

ויש לפקפק אם זוהי כוונת הפר"ח, דלא נמצא בלשונו שבעינן בשר, אלא שהעתיק את לשונו של רש"י במשנה (עז.) לענין שליא שאינה מטמאה טומאת נבלה – משום "דלאו בשר הוא אלא כשאר אוכל בעלמא הוא". וא"כ הערת החזו"א רק על לשונו של רש"י.

אמנם היד יהודה מביא, שמצא כשיטת המהרש"ל – גם בדברי היראים (סימן סג) וגם בדברי הרא"ה (בדה"ב ב"ב ש"ג נד:), אלא שהרשב"א (שם) חולק – וטוען שהוא חידוש שבדה מלבו. ויש להעיר, שאין שיטת היראים והרא"ה ממש כשיטת המהרש"ל. שהם רק חידשו שבעינן "בשר", ויתכן לפרשו – על כל חלק הראוי לאכילה שנחשב כחלק מגוף הבהמה. משא"כ להבנת המהרש"ל – בעינן "טעם בשר", והיינו שיתכן חלק מגוף הבהמה שאין לו טעם בשר – ומשום כך מותר לבשלו בחלב, והוא חידוש יותר גדול. ועוד, דכל שנחשב חלק מגופה – מנין לנו שטעמו אינו נחשב כטעם בשר. ויותר יש להקשות, דאם לביצה אין טעם בשר, א"כ אף בשלב יותר מוקדם שעדיין לא נגמרו החלמון והחלבון – נימא שאין בה איסור כיון שאין בה טעם בשר.