‏‏ פח,א      ז
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / הכותב - הרב יחזקאל זילבר

**א"ר זריקא אמר ר"י** לא שנו אלא שאמרו וכו' לויתי ופרעתי, אבל אמרו וכו'. הראשנים העירו למה נקט ר' זריקא בלישנא לא שנו אלא 'שאמרו' אמרו לנו אבא וכו', הרי הבא ליפרע מנכסי יתומים צריך שבועה אפי' כשאין היורשים טוענים כלום. והו"ל לר' זריקא לומר דאם אמרו אמר לנו אבא לא לויתי וכו' נפרעין שלא בשבועה. ומצינו בזה כמה דרכים.

א. בתורי"ד כתב דלשון ר' זריקא לאו דוקא הוא, והעיקר הוא סוף דבריו שאם אמרו אמר לנו אבא לא לויתי לא צריך שבועה, אבל אם לא טענו היתומים כלום נשבעים ככל הבא ליפרע מיכסי יתומים. וכן משמע מדברי הרמב"ם שהביא דינו דר' זריקא פי"ז ממלוה ה"ו והביא רק סוף דבריו.

ב. בריטב"א הביא בשם העיטור הובא גם בש"ך סי' קח סקי"ז דכתב דהא דטענינן ליתמי הוא רק אם המלוה עצמו בא ליפרע מהן, אבל אם גם התובע הוא יתום לא טענינן ליתמי דלוה, דלא טענינן ליתומים נגד יתומים, ולכך קאמר ר' זריקא דרק אם אמרו היתומים להדיא אמר לנו אבא לויתי ופרעתי, חייבים היתומים של המלוה שבועה, אבל אם אמרו וכו' דכל האומר לאו לויתי וכו'. ובעיקר סברתו נראה, עפ"י המבוא לעיל מח' רש"י ותוס' אי שבועה זו היא מדין טענינן ומכח האב נשבעין, או שהוא תקנ"ח גבי יתמי, וכפי' הנראה סבר העיטור כרש"י שיסוד השבועה הוא מדין טענין, ולכך רק כלפי המלוה טענינן, אבל כלפי יתמי אחריני לא טענינן. [אבל אם אומרים אמר לנו אבא וכו', הוי כאילו אביהם טוען כעת בבי"ד]. אבל אי סבר כתוס' שיש תקנ"ח שישבע ליתמי, מה נפק"מ אי הוי מלוה עצמו או יורשיו.

וראיתי שהעירו בזה דבשלמא אי נימא דטענינן ליתמי שמא פרע האב, שפיר קאמר ר' זריקא שאם אמרו אמר לנו אבא וכו' חייבים לשלם בלא שבועה שהאומר לאו לויתי וכו' שהרי יש כאן הודאת בע"ד שלא פרע. אבל אי נימא כשי' העיטור שלא טענינן ליתמי במקום יתמי, א"כ אפי' בלא הכלל שכל האומר לא לוייתי וכו', חייבין לשלם בלא שבועה שהרי לא טען פרוע. וצ"ע.

ג. הטושו"ע סי' קח סעי' ט' הביא בשם הראב"ד דלא כעיטור וגם ביתומים מן היתומים טענינן ליתמי הלוה ומחייבים את יתמי דמלוה שבועה. אלא שצריכים ב' שבועות, א' שלא פקדנו אבא, פי' שהרי הלוה עצמו היה יכול לטעון שפרע לאביהם, וע"ז הם צריכים להשבוע שלא פקדנו אבא, ועוד הרי הלוה יכל לטעון שפרע לבני המלוה, וע"ז הם צריכים להשבע שבועה ודאית שלא קיבלו פרעון. וכתב ע"ז בביאור הגר"א שם סקמ"ג 'שלכן אמרו בכתובות פח. לא שנו אלא שאמרו וכו', ולא אוקים מתני' בסתמא וכו', ולכאו' כוונתו דבמתני' בשבועות מבואר בסתמא דיתמי מן יתמי נשבעים שלא פקדנו אבא, ולא נזכר שצריכים להשבע עוד שבועה ודאית שלא פרע הלוה להן עצמם, ולכך אמר ר"ז דמתני' איירי שהם טוענים בעצמם שאמר אביהם שפרע למלוה, ולכך היתומים צריכים להשבע רק שבועה אחת שלא פקדנו אבא, אבל שבועה השניה שאולי פרע להן עצמם אינם צריכים להשבע, שהרי אומרים מפורש שלא פרע להם עצמם, אבל במקום שלא טענו היתמי כלום, ואנן טענינן להו כל מה שהיה אביהם יכול לטעון, וצריכים אז ב' שבועות, חדא שלא פרע לאביהם, ועוד שלא פרע להם.

**לא שנו אלא לכתובת אשה משום חינא.** מבואר בגמ' מעיקר הדין א"א לגבות שלא בפני הלוה, ורק משום לאשה תיקנו חכמים משום חינא. או בבע"ח משום נעילת דלת. וכן מבואר להדיא ברמב"ם פי"ג ממלוה ה"א שדין זה הוא תקנ"ח. וצ"ב בטעמא דמילתא מדוע אינו גובה מדינא שלא בפניו, כיון דאית ליה שעבוד בנכסי הלוה. ומצינו בזה ב' דרכים.

א. לכאו' צ"ל דאיכא חשש שמא פרע לו ונתן לו שובר, וכן נראה מדברי הרא"ש לעיל סי' כח, דדן הרא"ש האם במקום שפטר את אשתו משבועה, האם הוי בכלל זה גם שבועה שנפרעת שלא בפניו, וכתב ע"ז 'לפי שראוי היה שלא לירד לנכסי אדם שלא בפניו, דחיישנן לשובר או לצררי, אלא שאמרו כחמים לעשות כן, לר"י בכתובה ולר"נ בבע"ח, הלכך ראוי שלא יועיל לה הפטור לענין זה' הרי שנקט דעיקר הנטילה היא תקנ"ח, דדינא חיישינן לשובר או לצררי.

ב. עוד י"ל דאמרינן בב"ב קעד. שדיין שהוריד לנכסי לוה לפני שתבע את הלוה מוצאין ממנו, והטעם מבואר שם דאמר רבא דנכסוהי דאיניש ערבין ביה ואין נפרעין מן הערב תחילה, הרי שבלא לתבע את הלוה א"א לירד לנכסים, ודברי רבא נשנו בבכרות מח: גם ב' יוסף ב"ש שא"א להוציא שט"ח שכל אחד יכול לומר שהוא אינו הלוה. ומבואר התם שאם יב"ש אחד מכר קרקע לחברו, אפשר לגבות ממנו את הקרקע ממ"נ, או שהוא הלוה או שהוא לוקח מהלוה. אבל רבא נחלק ע"ז שם ואמר דגם בכה"ג א"א לגבות דאין נפרעין מן הערב תחילה עד שיתבע את הלוה, וכיון שאינו יכול לתבוע את הלוה, שהרי אינו יודע מי הוא, לכך אינו יכול לרדת לנכסיו, חזינן מהכא שגם כשאין אפשרות לתבוע את הלוה א"א לירד לנכסי הלוה, וא"כ ה"ה כשאין הלוה לפנינו א"א לירד לנכסיו אם לא תובע תחילה את הלוה. ולכך בעינן לתקנ"ח.

[אלא דכבר האריך בזה התומים סי' מט סקי"ט דדברי רבא הם רק למ"ד שעבודא לאו דאורייתא, וכל עניני שעבוד הם משום שסומך דעתו עליהם, וכיון שהוא דרבנן הגדר הוא דהוי כערב, ולכך יש בו דין דאין נפרעין מן הערב תחילה. אבל אי שעבודא דאורייתא אין השעבוד מדין ערב כלל, אלא הוי הקנאת שעבוד].

**שלא יהא כ"א נוטל מעותיו וכו'.** הפסקים נחלקו אם תקנה זו שגובים שלא בפני הולה הוי רק במקום איכא סברת התקנה של נעילת דלת, או דבכל אופן תיקנו שגובה. א. עי' ברע"א שציין כאן לתוי"ט בסוף ב"מ שנחלקו הראשנים בחוב שלא מחמת הלואה שלא שייך בו נעילת דלת, האם גובה שלא בפניו. ב. ע"ע במחנ"א הל' צדקה שדן מדוע לא נחתינן לנכסיו שלא בפניו בשביל צדקה, וכתב דאף אם יש שעבוד על נכסיו לצדקה, מ"מ מעיקר הדין לא גובים גם בהלואה בלא תקנ"ח של נעילת דלת וזה ל"ש בצדקה. אך בש"ך יו"ד רמח סק"ד כתב דאם א"א להודיע לו נחתינן לנכסיו כמבואר בסוגין, וע"ע בקצה"ח רצ סק"ג.

**פח:**

**ובפלוגתא דאב"ש ורבנן,** מבואר דאב"ש פליג על מתני' דלעיל, וסובר שאפי' אי פטרה בפירוש מן היורשים לא מהני. והראשנים הק' מכאן על שי' הרי"ף שהובא לעיל דס"ל שאב"ש לא פליג על דינא דמתני' דנדר ושבועה אין לי וכו', אלא דסבר דהלשון 'הנקי מנדר ושבועה וכו', לא הוי לשון ברורה לפטור יתומים, וכאן משמע דר"ש סבר כאב"ש שלית ליה כלל פטור כלפי יתומים. וכתב הרא"ש לעיל שכוונת הגמ' דר"ש סבר כאב"ש ועדיפא מיניה, ור"ש סבר שגם במקום שהמשמעות לשונו גם על יורשים אפ"ה לא סגי לפטור תקנ"ח להשבע.

**לאפוקי מר"א ומחלוקתו. בביאור דברי הגמ' נאמרו ג' דרכים.**

א. רש"י ותוס' שגם לפי רב פפא רישא דר"ש [כ"ז שתובעת כתובה] קאי על מחלוקת אב"ש ורבנן, ור"פ בא להוסיף שגם סוף דברי ר"ש [אם אינה תובעת כתובה] קאי על ר"א ומחלקתו. וס"ל לר"ש שאפי' אי הוי אפוטרפוס אינו יכול להשביעה.

ב. שי' הראב"ד בהשגות על הרי"ף דהלשון ר"א ומחלוקתו משמע דר"ש קאי על מה שנחלקו ר"א ורבנן, דהיינו רק בפילכה ועיסתה ולא על אפוטרופסות, שהרי באפוטרפסות לא נחלקו ר"א ורבנן, אלא דר"א סבר דגם על פילכה ועיסתה יכול להשביע לכתחילה, ורבנן נחלקו וסברו שא"א להשביע לכתחילה, אבל ע"י גילגול מודו. ור"ש אתא לחלוק גם ע"ז וסבר דגם ע"י גלגול אינו נשבע על פילכה ועיסתה.

ג. הרמב"ן בספר הזכות כתב דר"פ חולק על דברי אביי, וס"ל שכל דברי ר"ש קאי על ר"א ומחלוקתו. דר"א סבר שמשביעה לכתחילה על פילכה ועיסתה ורבנן סברי דאינה משביעה על פילכה ועיסתה אפי ע"י גלגול, ור"ש סבר שכ"ז שתובעת כתובתה נשבעת על הכתובה ומגלגל עליה שבועה אפי' על פילכה ועיסתה, אבל אם אינהב תובעת כתובתה דליכא גלגול אינו משביעה אפי' על אפוטרפסות, וזה ההיפך מדברי הראב"ד, שלדברי הראב"ד לרבנן יכול להשביעה ע"י גלגול, ולר"ש אין מגלגלין, ולרמב"ן לרבנן אין מגלגלין ולר"ש מגלגלין.

**מתני'. הוציאה גט ואין עמה כתובה וכו'.** מבואר ממתני' דלגבות כתובה לא בעינן שטר כתובה, וסגי בגט. ובביאור מתני' נחלקו ר' יוחנן ורב. ר"י סבר דיסוד דין מתני' דחז"ל תיקנו שכתובה הוי כמו מעשה בי"ד, ולכך אי"צ כתובה בידה, ואפי' שלא כתב לה כתובה כלל, אין הבעל יכול לטעון פרעתי, דהטוען אחר מעשה בי"ד לא אמר כלום. ואף שתקנה זו צריכים רק במקום שלא כתב לה כתובה. מ"מ ס"ל לר"י דלא פלוג רבנן ואפי' במקום שכתב הוי מעשה בי"ד, ולדעת ר"י מתני' איירי אפי' במקום שכתב לה כתובה, אפ"ה כיון שכתובה הוי מעשה בי"ד אי"צ שתוציא שטר כתובה, והא דלא חיישינן שתוציא לאחר מכן כתובתה, היינו משום דסובר ר"י דכותבין שובר לבעל, ולכך אף שנשאר הכתובה בידה, ליכא חשש פסידא לבעל שהרי יש לו שובר, ולפי"ז כתבו התוס' דאין צריכה האשה להוציא אפי' גט, וסגי בעידי גירושין, דכיון שיש עידי גירושין חייב לתת לה כתובה, דהוא מעשה בי"ד. [ובסיפא דמתני' שהוציאה כתובה לבד, איירי דליכא עידי גירושין, והוא אומר שפרע ואבד שוברו, ונאמן מיגו דאי בעי אמר לא גרשתיך. ועי' מהר"ם שיף שהק' דא"כ יתחייב כתובה כשימות].

ורב ס"ל שלא תיקנו שלא יהיה בעל נאמן לטעון פרעתי, אלא תיקנו שתוכל לגבות כתובתה עם גט, והגט יהי' הוכחה שלא פרע, אבל בלא גט נאמן הבעל לטעון פרעתי, ומתני' איירי גם במקום שכותבין כתובה כמבואר בהמשך הגמ', וליכא חשש שמא תוציא כתובה לאחר זמן, כמבואר בגמ' דבגט גובה עיקר ובכתובה את התוספת.

ושמואל חולק על ר"י וסבר דבמקום שכותבין אי"צ לתקנה, דיכולה לגבות רק עם הכתובה, אבל אם אינה מוציאה כתובה נאמן הבעל לומר פרעתי, דלית ליה לדינא דהטוען אחר מעשה בי"ד, [ולא עוד אלא דכיון שכתבו לה כתובה ואינה מוציאה, אינו חייב לפרוע לה אפי' שהוא מודה שלא פרע, כיון שאין כותבין שובר יכול לבא לידי הפסד]. ומתני' איירי במקום שאין כותבין, או במקום שכותבין והביאה האשה ראיה שלא כתב לה, ובזה היה תקנה שאינו נאמן לומר שפרע לה כתובה, ומספקא להו לתוס' מהו טעמו של שמואל שאינו נאמן, האם סבר דבמקום שאין כותבין כר"י, ולכך אינו נאמן לטעון פרוע מצד טוען אחר מעשה בי"ד, ולכך כיון שהוציאה גט גובה כתובתה וזהו רישא דמתני'. אבל אם לא הוציאה גט אלא הביאה עידי גירושין לבד אינה גובה [וזהו סיפא דמתני'], דאף שאינו נאמן לטעון פרוע דהוי מעשה בי"ד, מ"מ יכול לבא לידי הפסד, שהרי אין כותבין שובר, ויכולה להוציא למחר את הגט בבי"ד אחר. או דחולק על ר"י וס"ל דיכול לטעון פרוע, אלא דס"ל כרב שבמקום שאין כותבין הגט הוי ככתובה, ולכך גובה כתובתה רק עם גט.

ועולה ב' נפק"מ בין ר"י לשמואל, חדא דלר"י לא בעינן גט להדיא אלא סגי בעידי גירושין, ולשמואל צריך גט להדיא [אבל בלא גט אינו חייב, או משום שיכול לבא לידי הפסד, שהרי אין כותבין שובר, או שחולק על ר"י וס"ל שנאמן לומר פרוע]. ועוד נפק"מ במקום שכותבין, דלר"י חייב לפרוע, אף שאינה מחזירה לו הכתובה שהרי כותבין שובר, ולשמואל רק אם תחזיר לו השובר גובה. ובר"ן נחלק בכ"ז וכתב א. דבעידי גירושין לחוד א"א לגבות, 'דאיתרע ליה מעשה בי"ד', ב, דבמקום שכותבין ואין האשה מוציאה את הכתובה 'ריעא טענתה' שהדבר מוכיח שפרעה.

וכן עולה מפרש"י דגם לר"י בעינן שתוציא גט להדיא ולא סגי בעידי גט, ולכך פרש"י דבהוציאה כתובה איכא ריעותא. וכן פי' ברש"י פנ"י ומהר"ש

**פט.**

**רש"י ד"ה גובה.** 'דתנאי כתובה מעשה ביע"ד הוא וכו', עי' בפנ"י שדקדק מרש"י דלא רק הכתובה הוי מעשה בי"ד אלא גם התוספת הוי בכלל מעשה בי"ד שאינו נאמן לומר פרוע. וזהו דלא כתוס' ב"מ יז: שכתבו שרק הכתובה הוי מעשה בי"ד, אבל על התוספת אפשר לומר פרעתי, ובשטמ"ק הביא בשם הרא"ה שנסתפק בזה.

**גמ' ש"מ כותבין שובר.** במהרש"א ומהר"ם שיף כתבו שנחלקו רש"י ותוס' בביאור קו' הגמ'. רש"י פי' דהחשש הוא שתחזור ותגבה כאלמנה, אבל בתורת גרושה ליכא חשש שהרי אינה גובה בלא גט. ולפי"ז תי' הגמ' דאיירי במקום שאין כותבין כתובה, פי' דכיון שהוי מקום שאין כותבין כתובה, בכה"ג לכו"ע כותבין שובר, דהוי כמו מקום שלא אפשר המבואר בגמ' בע"ב שלכו"ע כותבין, וכל המח' אי כותבין שובר, הוא במקום שיש שטר כתובה, ובזה נחלקו האם הבעל או הלוה יכול לעכב את הפרעון עד שיחזיר לו את השטר, או שיכול לתת לו שובר. ואף רב הדר ביה דאמר וכו' גט גובה עיקר וכו', דהיינו דליכא חשש שתחזור ותגבה בתורת גרושה כיון שגט גובה רק עיקר וכו', ולפרש"י צ"ע הלא כל קו' הגמ' היא שיכולה אח"כ לגבות שוב בתורת אלמנה, וע"ז לא משני מידי [וכקו' הרשב"א בתוס' ד"ה גט]. וצ"ע.

וכתבו המהרש"א ועוד דמשום הכי לא ניח"ל לתוס' פרש"י, ולכך פי' התוס' [בתחילת ד"ה הוציאה], דכיון שאין כותבין שובר איך גובה כתובתה בתורת גרושה עם גט, הלא כיון שיש בידה שטר כתובה איכא חשש שתוציא עליו שטר כתובה בבי"ד אחר, אבל אם לא יפרע לה כתובתה, אפי' שלא יהיה נאמן לומר פרוע שהרי הוא מעשה בי"ד, מ"מ נאמן לומר שפרע מאה מיגו של אלמנה נשאתיך וכתובתך מאה.

**רב אומר גט גובה עיקר,** היינו דמסקנת דברי רב דבשביל למנוע חשש פרעתי תיקנו שגט גובה עיקר וכתובה התוספת. וזה בין במקום שכותבין ובין במקום שלא כותבין. ובתוס' ד"ה גט העירו שתקנה זו מהני רק בגרושה, אבל אכתי מדוע צריך לפרוע את העיקר גם בלא שתחזיר הכתובה, הלא יש חשש ששוב תגבה את העיקר בתורת אלמנה, [כמו שרש"י פי' את קו' הגמ']. ותי' התוס' דבאלמנה מודה רב לדברי ר"י דהוי מעשה בי"ד, ואפי' אם תחזיר את הכתובה יכולה לגבות גם בלא הכתובה. ודברי רב הם רק על גרושה. ונמצא דבגרושה שפיר ליכא חשש כדברי רב, ובאלמנה מודה לר"י דגם בלא כתובה גובה.

והק' מהרש"ל דעדין קשה שיש נפק"מ שתחזיר לו הכתובה גם בפרעון העיקר, שהרי יכול לבא לידי הפסד, שבלא כתובה יכול לומר פרעתי מנה במיגו של אלמנה נשאתיך, ועי' מהרש"א ומהר"ם שיף ופנ"י.

וביאר במהר"ם שיף ד"ה ולמאי דהדר, דהא דיש זכות ללוה לעכב פרעון במקום שיש חשש שיבא לידי הפסד למ"ד אין כותבין שובר, הוא רק במקום שהשטר נכתב עבור החוב שהוא בא לפרוע, בזה יש לו זכות לעכב את הפרעון על החוב עד שיחזיר לו השטר שלא יבא לידי הפסד, אבל פשוט שאם יש ביד המלוה שטר שנכתב על חוב אחר, ויכול להביא הפסד על הפרעון של הלוה, פשוט שאין הלוה יכול לעכב עד שיחזיר לו את השטר, וזה עיקר תי' רב שהתקנה היא שגט הוי שטר רק על עיקר וכתובה הוי שטר רק על תוספת, ולכך אף שהאשה גורמת לו הפסד ע"י שאינה מוציאה את הכתובה, [שהרי בלא כתובה היה נאמן לומר פרעתי מאה במיגו וכו'] מ"מ אין האשה חייבת להביא לו שטר שנכתב על חוב אחר אפי' שיש לו הפסד על חוב זה. וע"ז הק' התוס' דמ"מ לענין גבית אלמנה הכתובה היא שטר גם העיקר, וא"כ שוב האשה חייבת להחזיר לו השטר שהרי הוא כתוב גם על העיקר [כלפי אלמנה]. וע"ז תי' התוס' שאלמנה כלל לא גובה עפ"י הכתובה, וא"כ שוב ניחא תי' רב דכיון דאף שיכול לבא לידי הפסד וכו', מ"מ כיון שהכתובה לא נכתב על העיקר אין האשה חייבת להחזיר לו הכתובה.

ולפי"ז כתב ליישב דברי רש"י, דאע"ג דקו' הגמ' ברישא היתה שיש חשש לענין גבית אלמנה, [וחשש זה נשאר גם למסקנת דברי רב כמבואר בתוס'].

**תוד"ה ש"מ.** דדלימא לא הזקיקוהו לפרוע ע"י שובר אלא ההוא לפנים משורת הדין. דברי התוס' צ"ב רב מהיכ"ת שיהי' נאמן בטענה זו, ועי' בקוב"ש.

**מיגו דיכול לומר לא גרשתיה.** עי' במהר"ם שיף דלית ליה מיגו, שהרי אם יטעון שלא גרשתיה נמצא דכשימות היורשים יהיו חייבים לה כתובתה, אבל כשטוען פרעתי נפטר לעולם. וע"ש שתי' שמ"מ כעת הוא נאמן בטענת פרעתי עד שימות, ואין ה"נ כשימות יתחייב דלענין זה לית ליה מיגו. וצ"ב דהוי מיגו לחצי טענה דלא מהני. ועי' בשקמ"ק בשם הריב"ש.

**בענין נאמנות האשה לומר לבעלה גרשתני**. מצינו בזה כמה שי'.

א. שי' תוס' דהוי כמו אשה האומרת מת בעלי, דמבואר ביבמות קיז דתלוי אם תובעת כתובתה או לא, דאם תובעת כתובתה חיישינן שמא מחמת חימוד ממון אומרת כן. ובראשנים הביאו בשם הרמב"ן דלא דמי כלל, דהא דנאמנת במת בעלי היינו משום חומרא שהחמרת עליה בסופה וכו', וזה שייך רק עם דעתה לינשא, אבל כשתובעת כתובתה חיישינן שלא תנשא כלל, לכך אינה מדקדקת, משא"כ באומרת גרשתני נאמנת משום שאינה מעיזה בפני בעלה, וזה שייך גם כשתובעת כתובתה. [ואף שלא דמי מ"מ כתבו התוס' סברא דחשודה מחמת חשש חימוד ממון].

ב. ברמב"ם פט"ז מאישות הכ"ו כתב דהדין שאם תובעת כתובתה אינה נאמנת, נאמר רק במת בעלי, [דהתם הוי תקנ"ח שנאמנת, ולכל י"ל דרק כשבא לינשא תיקנו לה, אבל כשבא לתבוע כתובה לא תיקנו]. אבל באומרת גרשתני אפי' אם תובעת כתובתה נאמנת לינשא וגובה עיקר כתובתה ולא התוספת, [דלא הוי תקנ"ח אלא מה"ת דחזקה אין אשה מעיזה, וא"כ ליכא לחלק משום תביעת ממון], וגם במת בעלי במקום שאינה תובעת כתובתה, נאמנת רק על העיקר ולא על התוספת, כמבואר בשו"ע אבה"ע יז סעי' מג. [ומה דס"ל לר"מ שהנאמנות הוא רק על העיקר ולא על התוספת, עי' בשער"י ש"ג סופ"ג ובשי' הגרש"ר ב"מ סי' כז].

ג. הראב"ד שם כתב דאינה נאמנת אפי' לענין לינשא, וכ"ש שאינה נוטלת כתובתה, והא דאמר רב המנונא שנאמנת, היינו רק לחומרא בעלמא שאם קיבלה קדושין מאחר צריכה ממנו גט. [ועי' בביאור הגר"א סי' יז סקט"ז].

והנה בתוס' הק' איך יש לו מיגו הא האשה נאמנת, והנה לרב דס"ל שבגט גובה עיקר ובכתובה את התוספת, א"כ כל קו' הגמ' מדוע בהוציאה כתובה אינה גובה את התוספת, וע"ז תי' מיגו, ותוס' הק' הא האשה נאמנת, ולשי' הרמב"ם ליכא נאמנות כלל לענין התוספת, א"כ לא קשה כלל על דברי רב [ולכאו' איכא ראיה שהתוס' נחלק על הרמב"ם]. אמנם תוס' הק' גם על ר"י דהא דאינה גובה לא העיקר ולא התוספת בהוציאה כתובתה, פי' התוס' דאיירי דליכא עידי גירושין ואיכא מיגו שלא גרשתיך, וע"ז הק' תוס' שפיר הא האשה נאמנת, עכ"פ כלפי העיקר.

**פט:**

**תוד"ה יכול.** וי"ל דדמו לטענו חיטין והודה לו בשערין. בדין טענו חיטין וכו', נאמרו ג' טעמים. רש"י בסוף המניח לה: כתב דאיכא מחילה של התובע. וברא"ש שם סי' טו כתב דהוי הודאת בע"ד שלא חייב לו שעורים. וכן שי' התוס' סנהדרין ו. ד"ה צריכה דהוי מדין הודאה. וברמ"ה הובא בסמ"ע סי' פח סקכ"ג כתב דאין החסרון מצד התובע, אלא שאין הודאת הנתבע מחייבתו, דכיון שלא היה ע"ז תביעה יכול לומר משטה אני בכך. ונפק"מ במקום שיש עדים על השעורין דהטעם של משטה לא שייך הכא, אבל מחילה או הודאה שייך. וכתב בקצה"ח פח סק"ח ובסק"י דמתוס' דידן מוכח דאפי' שיש עדים פטור, דהרי הכא יודע שזו אשתו ואם לא גירשה חייב לה שאר כסות ועונה, ואפ"ה פטור מוכח שהוא מחילה, דהרי חא שייך הכא לא הודאה ולא משטה.

וכתב שם דיכול לטעון שאף שלא גירש את האשה מ"מ פרע לה שאר וכסות, ואף שבעלמא אינו נאמן לומר שפרע לה, מ"מ הכא כיון שאין האשה תובעת נאמן לפטור עצמו.

ולפי"ז כתב לבאר דברי התוס', שהק' אמאי אוכלת עד כדי כתובתה, דילמא אם היה כאן היה טוען שלא גירשה, ותי' שמא אם היה לפנינו היה מודה לדבריה. ודברי התוס' צ"ב, הרי אילו היו דינם אותו שמודה לדבריה היתה גובה כתובתה, ולא היתה אוכלת מזונות עד כדי כתובתה, וע"כ דחיישינן שמא אם היה כאן היה מכחישה. וא"כ אף מזונות שלא תאכל. ולהנ"ל ניחא דאף שהוא נאמן לומר לא גרשתיה ופרעתי לה שאר וכסות, מ"מ לא טענינן ליה טענה זו, ולכך אפי' שאינה גובה את הכתובה שמא אם היה כאן היה אומר שלא גרשתיה, מ"מ מזונות הוא ממ"נ חייב.

**כתובת ארוסה**

א. בתורי"ד הביא שנחלקו הגאונים האם למסקנת הסוגיא יש כתובה לארוסה גם בלא כתב כמו כתובת נשואה, אלא דליכא ראיה מהברייתא דאפשר דאיירי בדכתב לה, דעת רב האי גאון שיש לארוסה כתובה, והא דמבעיא לן הכא מר קשישא בריה דר"ח מנלן וכו', היינו מנלן מקור דין זה. ודחו דילמא ההוא בדכתב לה, והוא דחויי בעלמא. אבל רב צמח גאון כתב שאין כתובה לארוסה אלא בדכתב לה. ועי' בתורי"ד לעיל יב:

וע"ע לשון רש"י לעיל מג: ד"ה כתובתה של אב שיש כתובה לארוסה. וכן פרש"י שם גבי הא דאיבעי לה 'מיגבא מאימת גביא', ופרש"י דמיבעי לן בכל אשה אם כתובתה נגבית מלקוחות משעת אירוסין או משעת נשואין. הרי שיש כתובה לארוסה, ולא עוד אלא שגובה ממשעבודי. והביאור בזה פשוט דאי דאית ליה לארוסה כתובה, הרי היא כנשואה דאית לה תנאי בי"ד ושפיר גובה ממשעבודי.

דעת התוס' ב"מ יז: דבגרושה מן האירוסין פשיטא דאית לה כתובה, 'דגובה בשטר גט כמו בגרושה מן הנשואין במקום שאין כותבין', וכל האיבעיא הוא באלמנה מן הנשואין. ומ"מ קיי"ל שיש כתובה לארוסה. אולם דעת הרמב"ם פ"י מאישות הי"א שאין לארוסה כתובה.

ב. כתב הרמב"ם פ"י מאישות הי"א המארס את האשה וכתב לה כתובה ולא נכנסה לחופה עדיין ארוסה היא, ואינה נשואה שאין הכתובה עושה נשואין, ואם מת או גירשה, גובה עיקר מבני חורין ואינה גובה התוספת כלל הואיל ולא כנסה. אבל אם אירס ולא כתב וכו' אין לה כלום אפי' עיקר שלא תיקנו עיקר כתובה עד שתנשא או עד שיכתוב. ומדברי הרמב"ם חזינן כמה דינים. א' דאיכא ס"ד דע"י שכתב לה כתובה תחשב כנשואה. ועי' בזה בסמוך. ב' אין כתובה לארוסה אלא בדכתב לה. ג' גם בדכתב לה אינה גובה אלא עיקר ולא תוספת, וביאר הרמ' 'הואיל ולא כנסה', וצ"ב דאי כתב לה רק ע"ד שיכנוס אותה לבסוף, א"כ גם על עיקר כתובה נימא הכי. ד' עוד מבואר ברמב"ם שגם את העיקר אינה גובה אלא מבני חורין. וכן הביא הרא"ש לעיל פרק נערה סי' ד' בשם רב שרירא גאון, וכתב ע"ז וכל אלו דברים תמוהין הם, דמ"ש שטר כתובה משאר שטרות שלא תטרוף ממשעבדי, ועוד דקאמר ראב"ע מן הנשואין גובה הכל מן האירוסין בתולה גובה מאתים ואלמנה מאה, משמע דגובה מנה ומאתים ממשעבדי, ואפי' לא כתב לה בכתובת אירוסין אחריות הא קיי"ל אחריות ט"ס, וכוונתו להק' בתרתי חדא מ"ש שטר כתובה דארוסה משאר שטרות, ועוד אפי' בלא כתב לו אחריות על שטר כתובה מ"מ אחריות ט"ס הוא.

ג. וכתב הרא"ש בשם רבינו יונה דדחק ליישב דברי הגאונים דאיירי בדלא כתב לה אחריות, והא דפליגי ר"מ ורבנן אי אמרינן אחריות ט"ס בכתובה, היינו בכתובת ארוסה שהיה בה תקנת שמעון בן שטח שיהיו כל הנכסים אחראין וערבין לכתובה, ותקנה זו תיקן שב"ש רק בנשואה ובזה נחלקו ר"מ ורבנן, דרבנן סברי דכיון שתיקן שב"ש שיהיו גובין וכו' אעפ"י שלא כתב כמאן דשעבד דמי, ור"מ סבר נהי דתיקן לכתוב, אם לא כתב לא אמרינן ט"ס היא. ולא פליגי אלא בנשואה שבזה היתה התקנה, אבל אם לא כתב בארוסה [אחריות] גם רבנן מודו דלא אמרינן אחריות ט"ס.

ד. ובגרנ"ט סי' מד תמה בדברי הרא"ש, הרי עיקר קו' היתה מ"ש שטר כתובה משאר שטרות שגובה ממשעבדי, ולמה לא תגבה ע"י שטר כתובה של ארוסה ממשעבדי, ומה הועיל התי' שבזה לא תיקן שב"ש שהנכסים ערבין, וביותר קשה מדוע בכלל צריך לתקנת שב"ש [בנשואה] שגובה ממשעבדי, הרי מסברא נמי גובה כמו שאר שטרות.

וביאר בזה הגרנ"ט וכן הביא מהרא"ה דבלא תקנת שב"ש דין הכתובה היא רק 'דשתתאלמן או תתגרש תגבה מאה ומאתים', אבל כ"ז שהיא אשתו אין לו שום חוב כלפי האשה, ומשו"ה בלא תקנת שב"ש לא היתה יכולה לגבות ממשעבדי, דשאני שאר חובות שיש חוב מיד לכך גובה ממשעבדי, אבל בכתובה כל החוב הוא בשעת מיתה או גרושין, ולזה תיקן שב"ש שכתובה נחשבת כחוב וגובה אשה ממשעבדי. ולפי"ז כתב דאם כ"ז הוא תקנה רק בנשואה לכך לרבנן אמרינן אחריות ט"ס ולר"מ לא אמרינן, אבל בארוסה שכלל לא תיקן שב"ש נמצא שאף שכתב לה כתובה מ"מ שעת החוב היא רק בשעה שמת או גירשה, ולכך לא גובה ממשעבדי.

ה. ובמה שכתב הרמב"ם דס"ל שאינה גובה אלא עיקר ולא התוספת, הואיל ולא כנסה, ולכאו' צ"ע דאם השטר בטל משום שלא כתב לה אלא ע"ד לכנסה, א"כ גם עיקר שלא תגבה, שהרי לא כתב לה אלא ע"ד לכנסה, ואולי י"ל דס"ל דאף שאם לא כתב לה כתובה אין לה כתובה, משום שלא תקנו כחמים כתובה לארוסה, מ"מ אם כתב לה תיקנו בה רבנן כתובה, וכלשון הר"מ 'שלא תיקנו לה עיקר כתובה עד שתנשא או עד שיכתוב', משמע שבאופן שכתב לה נעשה כמו כתובה שיש בה תנאי בי"ד. ולא משום שיש כאן התחייבות על ממון, ולפי"ז י"ל דאף שהשטר בטל שהרי לא כתב אלא ע"ד שישאנה, מ"מ מעשה הכתיבה אינה בטל, ובאופן שכתב לה תקנו רבנן שיתחייב לה עיקר כתובה, ולכך לענין תוספת שאינה שטר התחייבות כלל כיון שלא כתב אלא ע"ד שישאנה, אבל לענין העיקר אינו מחמת השטר אלא מכח שכתב לה נתנו לה רבנן תנאי בי"ד.

**מתה אינו יורשה איצטריכא ליה.** פרש"י דכיון שכתב לה כתובה ס"ד שירש אותה כיון דאיקרבו לאחתוני כולי האי, ביאור דברי רש"י נראה שהם דברי הרמב"ם המובא לעיל דס"ד דכיון שכתב לה כתובה הוי כנשואה, וכלשון הרמב"ם 'שאין הכתובה עושה נשואין', אך עדין צ"ב מה סברא זו שכתיבת כתובה יעשה נשואה.

**כתובה ושני גיטין,** אינה גובה אלא כתובה אחת, המגרש את אשתו והחזירה ע"מ כתובה ראשונה כתב לה. היינו דאף שכל נשואין מחייבין כתובה, והוא היה חייב לה כבר כתובה ע"י נשואין הראשנים, מ"מ כשכנסה שוב אינו מתחייב עוד כתובה חדשה, וצ"ע דא"כ נמצא שהאישות השניה אין לה כתובה, וצ"ב הלא היא קלה בעיניו להוציאה, ואיך אפשר לאישות בלא כתובה. ולכאו' צ"ל שודאי יש חיוב כתובה באישות השניה, אלא שכוונת המשנה שהאשה מוחלת על זכות גבית הכתובה מחמת נשואין הראשנים, ותוכל לתבוע את מה שנתחייב בנשואין הראשנים רק כשימות או יגרש אותה שוב. וצ"ע.

**צ.**

**קטן שהשיאו אביו** וכו'. ממתני' זו הוכיחו התוס' בסנהדרין עו: דאף שלא תיקנו רבנן נשואין לקטן, מ"מ אין בזה איסור. וע"ע בתוס' יבמות סב: אך ברמב"ם כתב פי"א מאישות ה"ו ופכ"א מאיסו"ב הכ"ה דאסור להשיא אשה לקטן דהוי ביאת זנות. ובפוסקים חילקו בין קטן שנשא אשה מעצמו, לבין קטן שהשיאו אביו. ועי' בפתח"ת אבה"ע סי' א' סק"ג ובב"ח שם.

**קטן שהשיאו אביו** וכו'. מבואר במתני' שקטן שמתחייב או גוי שמתחייב כתובה אינו כלום, וקמ"ל מתני' דאף שלאחר שגדלו ולאחר שנתגייר הרי היא בעולה, מ"מ כיון שמתחילה נשאה בתורת בתולה דעתו להתחייב מאתים. והק' רע"א במתני' בשלמא קטן ניחא שאינו יכול להתחייב בעודו קטן שהרי אין לו דעת, ולכך אין כתובתו כלום, אבל בגוי למה יתבטל מה שהוא מתחייב בעודו גוי, ועי' בבית יעקב שתי' שגם הגוי לא נתחייב אלא כ"ז שהאישות שלהם קיימת, וכיון שנתגייר בטלה האישות, ועל אופן זה לא נתחייב.

**תוד"ה ל"ש אלא מנה וכו',** וליכא למימר דאשמעינן דטרפי ממשעבדי דמוקדם הוא וכו', ורע"א בדו"ח דבשלמא בעודו קטן ודאי אינו גובה ממשעבדי, שהרי השטר לאו כלום הוא, אבל לאחר שגדלו ולאחר שנתגייר הרי הכתובה היא מתנאי בי"ד וודאי גובה ממשעבדי, כמו בכל כתובה שאף שלא כתב לה גובה ממשעבדי. וצ"ע.

ותירצו התוס' דאשמעינן דהיכא דנשאה וכו', עי' בקוב"ש שלא שהק' הרי מתנאי בי"ד הוא חייב רק מנה כמו בעולה, והמנה השני אינו אלא כתוספת שאינו חייב לר"ה. ועוד הק' מ"ט דר"י שחייב הכל, הלא השטר שנכתב בעודו קטן חספא בעלמא הוא. וצ"ע.

ומלשון התוס' שכתבו 'דכשגדל או נתגייר כבר היא בעולה', מבואר דגם בגר כתובתה מאתים, אבל הרמב"ם פי"א מאישות ה"ז כתב דבגר מקבלת רק מנה, הובא בשו"ע סז סעי' יא. וביאר בזה ה"ה דבשלמא בקטן י"ל שאע"פ שעכשיו היא בעולה, מ"מ דנים אותה כמו שהיתה בתחילת הנשואין שהיא בתולה, אבל גיורת הרי מבת ג' שנים היא בחזקת בעולה, וא"כ גם בתחילת הנשואין היתה בעולה. ובאמת ע"ב דעת התוס'. ועי' בח"מ ובב"ש שם. ובדעת הרמב"ם קשה קו' התוס' מה החי' שכתובתה קיימת.