מתנות עניים-דעת תוס_ ורן
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / הזרוע והלחיים

דעת תוס' והר"ן במתנ"ע

חידוש התוס' דמשום שיכול לקדום ולגבות נחשב ישל"ת

**א. הנה** בדברי התוס' והר"ן מתבאר, דאע"פ שאין לו תובע ידוע, ואינו בא כתביעה לבעלים אלא נוטל העיזבון, מ"מ ס"ל דמה שנוטל בע"כ מחשיבו למשיל"ת, והיינו דבעצם הוא ממון כהנים וכל החסרון הוא משום שאל"ת, א"כ כאשר יכול לתבוע כבר נחשב בעלות גמורה. **והנה** לד' תוס' דס"ל דגם לר"ח נחשב בעלות, והגירעון שבה רק שלא יהא תביעת נזקין, א"כ ניתן להבין דכאשר תובע בעלותו גמורה אף לתביעת נזקים, אבל לד' הר"ן שאין כאן בעלות כלל אלא מצוה (ודין ממון מחמת המצוה), הקשו האמרי בינה והחזו"א דא"כ מה יהני שיכול לתבוע והא סוף סוף אינו אלא מצוה. **אמנם** הביאור דמש"כ הר"ן דאי"ז אלא מצוה ולא בעלות הוא משום הא גופא שלא שייך בעלות כשאל"ת, ושפיר כתב הכא דאי במתנ"ע היה יכול לתבוע - הוה משיל"ת. **ונמצא** דפליגי תוס' והר"ן עם הרמב"ם איזו דרגה של תובעין בעינן, דלרמב"ם בעי דהדבר יהא ראוי ועומד אליו במסוים, ככל דבר שבבעלותו, ולתוס' סגי באפשרות לקדום ולתבוע לקיים את זכותו, (וצ"ב טובא דעת תוס' וכדלקמיה).

הקשו האחרונים על תוס' דאין למי לשלם וכסברת היש"ש

**ב. אמנם** אחר שביאר מהרש"ל דאע"פ שהעני תובע בע"כ של הבעלים, מ"מ אין שייך תשלומים משום דאין למי לשלם, הקשו האחרונים (חזו"א ר"ב ס"ק ט', אמרי בינה סי' ד', העמק שאלה פ' קדושים) דבאמת דברי התוס' והר"ן צ"ע, די"ל דלעולם אינו יכול לדחותו, ומ"מ קאמר הש"ס דלדברי ר"ח שאין רשות עניים כללית, וממון עניים היינו של כל עני בפ"ע א"כ אין למי ישלם, והגם שכל יחיד ויחיד יש לו אפשרות לקדום ולתבוע, אבל כשלא עשה כן למי ישלם[[1]](#footnote-2), [[2]](#footnote-3). **וכן צ"ע** דדבר מחודש הוא לדון זאת כממון שיש ל"ת, כמש"נ לעיל דהרי אין כאן בעלות מסוימת שמגיע לה הממון, ואינו תובע כלל, אלא נוטל את החפץ 'הנעזב', ואי"ז משוי ליה לממון שיל"ת.

עוד קשה בתוס' דבגמ' איתא דאין לו טובת הנאה

**ג. והנראה בזה,** דהנה ההבנה הפשוטה בתוס' ובר"ן היא, דחידשו דכל מה דאמרן שאין לו טוה"נ היינו לגבי זה שאהני התפיסה, משא"כ מתנ"כ לא אהני תפיסתו, וצ"ע דבברייתא אמרינן דאין לו טובת הנאה, ולפי תוס' והר"ן דהבעלים יכול לדחותו, הרי סוף סוף יש לו טוה"נ[[3]](#footnote-4). **וכן** קשה דתעזוב אמר רחמנא, ואיך נימא דהוא יכול להחליט למי ליתן והרי הוא מעכב, ואינו עוזב.

קו' האחרונים מפאה פ"א מ"ו ומהסוגיא בנדרים

**וביותר** קשה מה שהקשה המנח"ח (תע"ד) דתנן בפאה פ"ה מ"ו, מי שאינו מניח את העניים ללקוט **או שהוא מניח את אחד ואחד לא**, או שהוא מסייע את אחד מהן, הרי זה גוזל את העניים, על זה נאמר (משלי כב) אל תסג גבול עולים. וכן האריך להקשות האמרי בינה שם, **ועי"ש** דביותר יקשה מנדרים דף פ"ד דמודר הנאה יכול ליטול מתנ"ע מהמדיר כיון דלא נהנה ממנו, דתעזוב כתיב, ואי נימא דרשות לו לדחות לזה ולהניח לעני אחר, הוי כנהנה ממנו, וסיים שם שדברי הר"ן צע"ג אם לא דהוא ט"ס.

באופן שיכול ליטות המתנות לבד יטול בלא רשותו

**ד. ולכך** **נראה**, דשיעור דבריהם כך הוא, דודאי בכל מקום שיכול הוא ליטול לבד את המתנ"ע יטול, דהרי דינם הוא דין עזיבה, ולכתחילה אינו צריך לשאול רשות מבעה"ב אלא יטול העיזבון, אמנם היינו בכל גוונא שיכול ליטול ללא עזרת בעה"ב, כגון שהשער פתוח, דאינו צריך ליטול רשותו (וגם ללכת בשדה הוא יכול, עי' ב"מ י:), דהדין ממון כאן הוא עזיבה, ובכה"ג כאשר יבוא וימנעהו הרי הוא גוזל את העניים, וזהו הא דתנן מי שאינו מניח את העניים ללקוט וכו', וכן מובן מאוד דאין לו טוה"נ בדבר, דאדרבה דין הדבר הוא דין עיזבון ואינו מחליט עליו, ואפי' אינו גזבר, אלא העני והגר באים ונוטלים.

במקום שהוא תח"י הבעלים בזה דנו התוס'

**ה. אולם** נידון התוס' והר"ן הוא במקום שצריך לבקש זאת מהבעלים, כגון שמחמת גשמים הכניס התבואה לביתו וכדו', או כגון דתנן בריש פ"ד דבאילנות גבוהים כדלית ודקל (דסכנה לכל אדם לעלות עליהם) רק בעה"ב מוריד ומחלק, וכן בהא דתנן לא הפריש מן הקמה מפריש מן העיסה וכו' דבכה"ג אין הדין תעזוב מחייב את בעה"ב ליתן לעני המסוים שמבקש[[4]](#footnote-5), וסגי בזה שיתן לאחרים בשעות אחרות דעי"ז אינו גוזל את החפץ אלא עוזבו, אבל אינו מחויב לעשות מעשה בשביל פלוני התובעו ויכול לומר לו **בשבילך** לא אעשה כלום, ואי"ז סתירה לתעזוב דמהיכ"ת שמחויב אני לשרתך דוקא, ואי משום דין החפצא, הוא יקוים ע"י שיאפשר לאחרים גם אם ימנע מלטרוח עבור עני פלוני, וזמש"כ תוס' והר"ן **אם בא עני ושאלו** ממנו אינו מחויב ליתן לו, דדוקא כשאינו יכול ליקח לבד וצריך שבעה"ב ימציא לו, בזה בא כל נידון התוס'.

והוכיחו דאם מחויב לתביעה ע"כ שיש כח בעלות שתובעו

**ו. ואהא** כתבו תוס' דאינו יכול לתובעו לכך, דאם היה יכול לתובעו הוי ממון שיש לו תובעים. **וביאור הדבר,** דהנה אדם שמחזיק ממון של חבירו שיש לו תביעה על דבר זה, הוא מחויב להמציאו לו, וה"נ הכא אי היה הדין שהראשון שתובעו הוא מחויב לעשות פעולה להמציאו לו, יהיה מוכח דהתובע קאתי עם כח בעלות גמורה[[5]](#footnote-6), והוה ממון שיש לו תובעים, ומהא הכריחו התוס' דיכול רק ליטול העיזבון מעצמו, אבל לתבוע האיש שימציא דבר זה, אין לו זכות[[6]](#footnote-7).

**ובזה** נתישבו כל הקו' על תוס' מהגמ' ומהמשניות, וכן מהגמ' בנדרים דאינו נחשב מהנה, כי אין לו כלום בהמתנות עצמם[[7]](#footnote-8), ובאמת במקום שהלקו"פ תח"י לכאו' יהיה אסור דמהנהו, ולא בזה איירי שם.

י"ל דתוס' והרמב"ם לא נחלקו

**ז. והנה,** אחר דנתבאר דכוונת תוס' לתביעה על פעולת האיש, א"כ אפשר דהרמב"ם אינו חולק ולא בזה איירי הרמב"ם[[8]](#footnote-9), ובאמת אין ברמב"ם לשון תביעה כלל. **וכן** נראה בר"י קורקוס שם וז"ל ואפשר שמה שכתב רבינו העניים באים ונוטלין בע"כ של בעלים, לא שיכול להוציאו בדין קאמר, אלא שיכול ליטול בכח זרוע ולא נמנע אותם ולא נעכב אותם מזה, ולכך לא כתב מוציאין, כאשר כתב בסמוך דשם מוציאין בדין וכו'. **וכיו"ב** כתב התפארת מנחם הלכות אישות פ"ה וז"ל וראיתי בהגהת שעה"מ שכ' דהרמב"ם חולק ע"ד התוס' ולענ"ד אין כאן מחלוקת דהא דכ' הרמב"ם עניים באים ונוטלים בע"כ ר"ל אם ידם תקיפה ליטול בע"כ אין כאן דררא דגזל כיון דאין לבעלים ט"ה וכו', ומ"מ מודה לדברי התוס' דאין הבעלים מחויבים ליתן לכל הבא ראשון, ואם ירצה לא יתן להם, ויכול ליתן למי שירצה אם ידו תקיפה, עכ"ל.

הר"ן לא ניחא ליה שהנפק"מ תהא האם לכתחילה אפשר ליטול

**ח. הנה** הר"ן כתב לדון (למ"ד טוה"נ אי"מ), האם בתפס הכהן המתנה שלא בהסכמת הישראל מוציאין או לא, והסיק דמוציאין, והכריח זאת, דאם במתנ"כ תפס מהני, א"כ מה ההבדל בין מתנ"כ למתנ"ע דכתיב בהו תעזוב, וכ"ת דההבדל הוא דבמתנ"ע הוא יכול לתובעו ליתן לו, א"כ הו"ל ממון שיש ל"ת, ומעתה ע"כ דהכא מוציאין והכא לא. **וכתבו** היש"ש והאחרונים דהרמב"ם דס"ל דגם במתנ"כ אין מוציאין, הוקשה לו א"כ מנפק"מ בדין תעזוב, ולכך ס"ל שאפשר להוציא ע"כ של הבעלים[[9]](#footnote-10). **ולדברינו** דלא שלל הר"ן אלא שלא יכול לתובעו במקרה שצריך לשואלו ממנו, א"כ קשה דלא היה לר"ן לחדש דמוציאין אם תפס, דאפשר דהנפק"מ כשאי"צ לשאול ממנו, דבמתנ"כ אין ליקח בלא שיתן, ובמתנ"ע דכתיב עזיבה שפיר יקח את העיזבון. **וי"ל** דס"ל לר"ן דעד כמה דאהני תפיסתו, א"כ גם כשיתן מדעתו הוא לא יחשב כנותן, דהרי היה יכול לקבל זאת בלעדיו, ולא שייך בזה דין לכתחילה, וע"כ צ"ל או דהחילוק דהכא יכול לתובעו והכא לא, או דהחילוק אי אהני תפיסתו או לא, וזה הוכיח הר"ן דכיון דמ"מ א"א לתובעו ע"כ החילוק אם אהני תפיסתו או לא. **אמנם** הרמב"ם ס"ל דשפיר שייך חילוק הנ"ל בדין ממון לכתחילה, דרק כשהוא עזוב שרי.

מזיק צדקה

**ונמצא,** דלפי דרך זו אין כאן בתוס' גדרים חדשים בישל"ת, אלא כו"ע מודו דרק כאשר באמת מגיע במסוים לו הוה ישל"ת, אבל מה שקודם וגובה את הדין עיזבון אינו מורה על בעלות, אלא לעולם הוא בא **כעני בפתח,** ולא **כבעל זכות.** אבל יש מהאחרונים (יש"ש, שעה"מ, או"ש) דלמדו דאיכא פלוגתא בין תוס' והר"ן לרמב"ם, ולתוס' והר"ן כל צד תביעה כבר מחזירו להיות בעלים וחייב על היזקם. **וכתב** רבינו מאיר שמחה דנפק"מ לקופה של צדקה, דאע"פ שהיא כמתנ"ע הדין בה שיכול לתבוע, א"כ הוה משיל"ת וחייב על היזקם.

דעת הריטב"א דצדקה הוא הקדש עניים והוה כשותפין

**אולם** באמת בריטב"א מבואר דמטעם אחר חייב על היזקם, עיין היטב בדבריו, ומתבאר שם דכל הנידון אי מתנ"ע הוא ממון שיל"ת או לא, הוא רק בלקט שכחה ופאה ומעשר עני, אבל בצדקה אין נידון וודאי הוה ממון שיל"ת, דהוה כשותפים, דכ"א ואחד יכול לתבוע חלקו, וכן לתבוע הכל כדי להציל חלקו, ועי"ש היטב דהוה ממון גמור של העניים, ולא רק אחר שהגזבר שהוא יד עניים זכה בעבורם, אלא אף לפני זכיית הגזבר, דאדם שהפריש צדקה הוה 'הקדש עניים', וכאשר סיים מעות וקרא להם שם צדקה, הוי ממון עניים גמור כשותפין.

**וביאור** דבריו נראה, דנקט בפשיטות דהדין של הצדקה הוא להתחלק לכל העניים, והיינו דבאמת הוא ראוי ומגיע לכ"א, וע"כ חולקים בזה העניים (ואע"פ שיש הלכות קדימה מסוימות, זהו הכל אופן החלוקה הראויה), דלעולם הוא כשותפין דראוי לשניהם, ואע"פ שלא דמי לשותפים דהוא ראוי להם מחמת עצמם, והכא כל קיום זכותם הוא מהשם 'עני', מ"מ כאשר הם עניים הרי הצדקה ראויה להם דיש 'רשות עניים' כללית[[10]](#footnote-11) וכ"א מהעניים ראוי הוא לו ויכול להיות תובע, ויקבל חלק, כי באמת ראוי וצריך שכ"א יקבל וכמש"נ, וכל מה דהסיק ר"ח דלא אמרינן דיש רשות אחת של 'ממון עניים' ו'ממון כהנים' הוא משום דהרי הדין ממון הוא שיהא לכ"א לחוד, ואם באמת היה שייך בתחילה לרשות כל הכהנים היה ראוי שיחלקו כולם, וכן בשאר מתנ"ע, אבל בצדקה שפיר נימא דיש רשות אחת של עניים, כי באמת דינה הוא שיחלקו ושפיר הוה ממון ישל"ת.

1. **והנה** בשיעור הקודם נתבאר דלר"ח אין 'רשות אחת' של כהנים, אלא כל כהן יש לו בעלות וזכות בפ"ע, ובאמת היא בעלות גרועה כי כ"א אין לו סיבה דהדבר יעמוד אליו דוקא, ולפי תוס' אפ"ה נחשב בעלות כהן, אלא דאין בזה מחייב של נזקין. אך באמת הוא מחודש לדון דכ"א הוא בעלים בפ"ע, ובקה"י מבאר בזה דעיקר הבעלות כלפי הישראל, והיא כבעלות של חוץ מפלוני והוא דבר מחודש. וכמה מבני החבורה שליט"א העירו די"ל דאף לר"ח הוא 'רשות אחת' של הכהונה, וממון שאל"ת דהיא ענין בעלות גרועה, היינו משום דהיא עצמה אינה יכולה לתבוע לעצמה, כי תכלית הממון שיהא לכהן יחיד, וכן יחיד לא יכול לתבוע לעצמו דאין סיבה שראוי הדבר במסוים אליו, וכן ס"ל דאינו יכול לתבוע לקבל הדבר ולומר דתובע בשביל קיום הכהונה, ודוקא הקדש וכדו' יכול להיות 'רשות אחת' דבאמת עומד הדבר לאותה רשות, משא"כ הכא. **ומעתה** אולי יש לדון ליישב קו' הרש"ל, דודאי משלם לרשות הכהונה ומעמיד דמי המתנה במקום המתנה, וכל חסרונה דאותה רשות היא שאין אפשרות תביעה לממון (כמש"נ) אבל במתנ"ע דשפיר יבוא הממון לידי תביעה, שוב הוה לבעלות גמורה. אמנם בפשטות הזכות לקדום ולתפוס אינה קיום לרשות הכללית, וא"כ אין זכות זו תחשיב את הרשות הכללית לבעלות גמורה דישל"ת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ואפשר** לדחוק דעיקר ההכרח של תוס' הוא מדקאמר ר"ח "פטור" (וכל חיובו לציד"ש בעלמא) והיינו כי הממון גרוע שאל"ת, ומהא הוכיחו תוס' דאי יכול לתבוע את הבעה"ב, א"כ בעצם הוא חייב אע"פ שאין ידוע למי הוא ישלם. [↑](#footnote-ref-3)
3. **עי'** פר"ח ס"א ל"ד דאינו יכול ליטול כסף על זה, וצ"ב מ"ט. ועי' מהרי"ט אלגזי בנאות יעקב דהביא מהירושלמי דלמ"ד טוה"נ אי"מ, גם במתנ"כ אינו יכול ליטול על זה מעות. [↑](#footnote-ref-4)
4. **וכן** כגון שהשער סגור אינו מחויב לעשות את פעולת הפתיחה עבורו ואם יצליח הוא ליטול לבד יטול אבל אינו יכול לתובעו ליתן לו. והנה בפאה פ"ד מ"ה תנן דתקנו חכמים לפתוח השער ג' פעמים ביום, ורק ג' פעמים ביום בוקר צהרים וערב, וא"כ אחר התקנה אין את הנפק"מ של פתיחת השער, דהרי אם פתח השער ודאי לא יוכל למנוע ממנו מלהכנס, אמנם משכח"ל בדין תורה דהיה יכול לומר לו איני פותח, וכן משכח"ל בלקט ושכחה, דבזה כתב השערי צדק דלא תקנו, כדכתיב גבי רות ותלך ותעמוד מאז הבוקר ועד עתה, וכ"כ המשנה ראשונה. ועי' רש"י ב"מ י"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. **והיינו**, דיש רשות אחת של העניים, והעני הראשון התובע קאתי מכחה, דזהו ענינה וקיום שלה שיבוא המתנה לעני אחד. (ואולי אם יאמר עתה אני נותן לאחר, הוא גם קיום של התביעה). [↑](#footnote-ref-6)
6. **ולפי"ז** אי"ז מזכותי הבעלות של בעה"ב, אלא ה"ה כל אדם שימצא המתנות תח"י.(ועי' מנח"ח שם מה שתירץ על הקושיא מב"מ ט:). [↑](#footnote-ref-7)
7. **עי'** רבינו מאיר שמחה כאן, דהביא דברי הירושלמי ופריך ויש מכיר לעני. ופירשו המפרשים דבעני לא שייך 'מכיר' דהא ליכא לבעלים טוה"נ, ומוכרח ליתן לכל מי שבא ראשון וכל הבא ליטול נוטל, ועיין משנה למלך הלכות מעשר (פרק ז') שפירש דברי הבבלי וירושלמי הנ"ל. ואם נאמר כשיטת תוספות דבידו ליתנם למי שירצה, ואם בא אדם ושאלו אינו נותן לו, א"כ שייך ושייך מכיר לבעלים שנותן לו תמיד אותם. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובאמת בדעת האור שמח אפשר דמודו דלא חידש הרמב"ם שיכול לתובעו להמציא לו, דהרי כתב האור שמח שאין לו כח תובע אלא מה שנוטל ע"כ הוא לקיום דין תעזוב, ורק דס"ל דתוס' נוקט דיכול הבעלים להחליט בכל אופן גם כשהמתנות מונחים לפניו, ואחר דהוכחנו דתוס' לא פליגי בזה א"כ ליכא פלוגתא כלל, אמנם בר"י קורקוס מתבאר דהיה לו ס"ד דהרמב"ם נוקט שיש לו כח תובע להוציא מתח"י. [↑](#footnote-ref-9)
9. **וכן** י"ל בדעת רש"י דכתב בב"ק ס"ו. דמהני תפיסה דמה"ט הכריח הכא קל"א: דאין בידם לתתן לכל מי שירצו דכל הקודם ראשון זכה. [↑](#footnote-ref-10)
10. **וכמו** רשות הקדש, וזהו שכתב הריטב"א הקדש לעניים, ובאמת צדקה אינו בשם 'מתנה' דמתנות עניים היינו לקט שכחה ופאה פרט ועוללות. [↑](#footnote-ref-11)