צב א
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות תערובות בב_ח - הרב שמשון פרידמן

סעיף א'

הקדמה

**גמ'** חולין קח. והאיתמר כזית בשר שנפל לתוך יורה של חלב אמר רב בשר אסור וחלב מותר ואי סלקא דעתך קסבר רב אפשר לסוחטו אסור חלב אמאי מותר חלב נבלה הוא וכו' לעולם קסבר רב חלב נמי אסור והכא במאי עסקינן כגון שנפל לתוך יורה רותחת דמבלע בלע מפלט לא פלט סוף סוף כי נייח הדר פליט כשקדם וסילקו ע"כ, דהיינו שהחלב שנבלע בבשר נעשה נבילה וכשנפל לתוך החלב הוה ליה מין במינו וקסבר רב מין במינו אפי' באלף לא בטל, וא"כ למה אמר רב חלב מותר, ומסקינן שקדם וסלקו קודם שפלט, דקודם שנח מבלע בלע מיפלט לא פלט, ובתוס' שם הק' שהרי עינינו רואות שאפי' קודם שנח מרתיחה מיפלט שהרי כשמבשלים ירק במים משתנה צבע המים, ונאמרו בזה ג' דרכים בראשונים, (ולקמן יבואר שאפשר שהרמב"ם הוא דרך רביעית).

שיטת ר"ש ור"ת

**שיטת** רבינו שמואל ורבינו שמעיה, שאין הבשר מפליט כלום בין מה שבלע הוא עצמו בין מה שבלע מאחרים אלא אחר שכבר שבע מלבלוע, וכוונת הגמ' שקדם וסלקו קודם ששבע מלבלוע, ור"ת תמה עליו שמי יכול לשער שכבר שבע מלבלוע, ולכן פי' שהכוונה כי נייח מרתיחה פלט אבל כ"ז שרותחת לא פלטה, מיהו כל זה רק לגבי מה שבולעת עכשיו, אבל הבשר עצמו פלט קודם שנח מרתיחה וכן מה שבלעה כבר פולטת קודם שנח מרתיחה, וכן דייק הריטב"א בלשון רש"י ד"ה והכא וז"ל דמה שבולע אינו פולט שכל זמן שאינו נח מרתיחותיו אינו פולט עכ"ל, והיינו שדקדק רש"י לפרש שמה שבולע אינו פולט אבל שבלע כבר וכן הטעם של עצמו מיפלט שפיר, ועיין ב"י שהביא כן בשם הסמ"ג ע"ש.

שיטת הרמב"ן

**אולם** ברמב"ן כ' דרך אחרת שכל שהוא על האור פשיטא דמבליע ומפליט הכל, אלא הכא ביורה שהעבירו מעל האש, ועל זה אמרינן מבלע בלע מיפלט לא פלט, ורק אחר שנייח הבשר מלבלוע פולטת מהחלב שבלעה, ודוקא בבשר צונן דלא פלט עד דחיים ליה, ועיין בריטב"א שהוסיף שדוקא בבשר וחלב שהבשר קשה והחלב רך ואין דרכו לפלוט עד דבלע אבל שאר דברים פלט שפיר, ועיין פמ"ג משב"ז א' נפק"מ בין הראשונים לקולא ולחומרא ע"ש[[1]](#footnote-1).

שיטת הרמב"ם

**ועיין** ברמב"ם פרק ט' מאכ"א הל' ח' וז"ל בשר שנפל לתוך החלב וכו' טועם הנכרי את הקדרה אם אמר שיש בה טעם בשר אסורה ואם לאו מתרת ואותה חתיכה אסורה במה דברים אמורים שקדם והוציא את החתיכה קדם שתפלט חלב שבלעה אבל אם לא סלק משערים אותה בששים מפני שהחלב שנבלע בה ונאסר יצא ונתערב עם שאר החלב ע"כ, ועיין מ"מ שאפשר שהרמב"ם פי' כרבינו שמואל ע"ש, וכוונתו שהרי הרמב"ם כ' בד"א שקדם והוציא החתיכה קודם שתפלט ולא הזכיר כלום קודם שנח מרתיחה, ומבואר שאינו תלוי בזה כלום, אלא שמאידך ק' שהרי ברמב"ם מבואר שהחלב עצמו נאסר אפי' קדם וסילק, הרי שבזה לא סבר כרבינו שמואל ועיין פמ"ג שהרמב"ם הוא שיטה שלישית ע"ש[[2]](#footnote-2).

והנה בפשוטו לדידן אין נפק"מ בדברי הגמ' שהרי קי"ל מין במינו בששים, אלא שכ' הרמב"ם שאכתי יש נפק"מ לדידן שמצד מה שבלע החלב מהבשר סגי בטעימת קפילא, אבל אם פולטת החלב שנאסר צריך ששים דוקא שהרי אינו ניכר בטעימה.

שו"ע

למה נקט כזית

**כזית** בשר שנפל לתוך יורה של חלב רותח, טועם העובד כוכבים הקדרה, אם אמר שיש בה טעם בשר, אסורה, ואם לאו, מותרת, אפלו בפחות מששים, ואותה חתיכה אסורה, וכו' עיין ט"ז ס"ק א' מה שנקט כזית ל"ד אלא לענין מלקות יש חילוק ע"ש, ועיין פמ"ג שהכוונה שלרב שצריך בכל אחד שיעור שלם צריך כזית, אבל למה דקי"ל כלוי לא בעינן כי אם חצי זית גם למלקות, אולם עיין בפרישה שנקט כזית משום שחצי זית אינו אלא לר"ל שאית ליה חצי שיעור אסור מן התורה, ולכן נקט כזית שהוא לכו"ע ע"ש, ולכאו' כוונתו שאף דקי"ל שאפי' חצי זית בשר וחצי זית חלב מצטרפין למלקות, הכא אינו לוקה כי אם בכזית בשר, שהרי ביורה של חלב ליכא טעמא ואין שם איסור בב"ח, וכל האיסור רק מצד שהחתיכה בלעה חלב, וע"כ חצי זית בשר שבלע חצי זית חלב אינו אלא חצי זית, דמה שבלע פלט כנגדו ואין כאן כי אם חצי זית בב"ח, ולכן למ"ד חצי שיעור מותר מן התורה צריך כאן כזית דוקא, כן נראה בביאור דבריו.

לחתיכה עצמה לא מהני טעימא

**שם** ואותה חתיכה אסורה ע"כ, עיין מטה יהונתן שהק' למה לא מהני טעימא לחתיכה עצמה, דמשמע שאותה חתיכה אסורה בכל אופן אפי' אם טעם לה קפילא, ועיין שם שכ' שצ"ל דחיישינן שמא בלע החתיכה טעם חלב ועכשיו פלטו וכבר נאסר החתיכה וע"ש מה שהק' לפ"ז אמתני' דטיפת חלב, ועיין פמ"ג משב"ז א' דכי האי גונא ודאי הגוי משקר דודאי יש בו טעם חלב ע"ש.

מדוע לא בעינן ק"כ

**שם** בד"א שקדם והוציא החתיכה קודם שתפלוט וכו' אבל אם לא הספיק לסלקו עד שתוכל לפלוט החלב שבלעה אע"פ שטעמו עכו"ם ואין בו טעם כלל, אסור אלא א"כ יש בו ששים ע"כ, היינו שפסק כאן שהעיקר תלוי בהנחת היורה מרתיחתו, אבל עיקר הדין מבואר ברמב"ם שכי האי גונא בעינן ששים בחלב, ועייןב"ח שהק' למה לא בעינן ק"כ שהרי הבשר שנפלט צריך ס' לבטלו, וכן החלב שנבלע בבשר ונפלט נעשה נבילה וצריך עוד ס' לבטלו ע"ש, והיינו דגם אי נימא דשייך כאן דין אין הנאסר אוסר יותר מן האיסור, אכתי פשיטא שמה שנאסר חשיב כאילו הוא עצמו האיסור וצריך לבטלו בששים, והכא נמי חזינן ליה לחלב שהוא עצמו בב"ח וצריך ס' לבטלו חוץ ממה שצריך לבטל פליטת החלב, ועיין פר"ח ס"ק ב' ופמ"ג משב"ז ס"ק א' שתי' שכיון שמן התורה מב"מ ברוב לא דייקינן כולי האי.

למה לא חיישינן שנאסר כל החלב

**עוד** הק' הפר"ח שם ובפמ"ג שם למה לא חיישינן שכל החלב נבלע בבשר והדר נפלט ויש רוב חלב לאיסורא, ותי' כהנ"ל שכיון שמין במינו דרבנן לא חיישינן כולי האי ע"ש, אמנם כבר עמד על כעין זה הר"ן בשם הרמב"ן סוף פרק גיד הנשה[[3]](#footnote-3) (הביאו הפר"ח הנ"ל) וכ' שמה שנבלע ונפלט קמא קמא בטל ע"ש, ובפשוטו כוונתו שבמין במינו לא אמרינן חוזר וניער, אלא שהק' הפר"ח שבסי' צט' ס"ו פסק הרמ"א שגם במין במינו אמרינן חוזר וניער[[4]](#footnote-4), ועיין פר"ח ס"ק ב' ופמ"ג משב"ז ס"ק א' שתי' שכיון שמן התורה מב"מ ברוב לא דייקינן כולי האי.

**ועיין** ערוך השלחן שאין זה מספיק, ובאמת הכא ק' טפי שהרי יש לחשוש שרוב החלב נאסר ואין כאן אפי' חד בתרי[[5]](#footnote-5), ולכן כ' לפרש שאינו אוסר יותר מן הבשר עצמו כדאמרינן בכל מקום אין הנאסר אסור יותר מן האוסר ע"ש, ודבריו תמוהים מאד דאף אי נימא שגם בב"ח אמרינן אין הנאסר, אכתי הא פשיטא שאם נתבשל כזית בשר עם כזית חלב צריך קכ' לבטלו, וכן אם נתבשל עם כזית בשר עם שני כזיתי בשר צריך קפ' לבטלו, וא"כ מה גרע הכא.

תי' החזו"א

**ועיין** חזו"א סי' טז' ו' שכ' ליישב דהכא שהאיסור של החלב הוא משום חנ"ן לא אמרינן חוזר וניער ע"ש, (וכ"ש בחתיכת נבילה שהאיסור משום חנ"ן בשאר איסורים) וביאור דבריו מבואר שאף שהחלב עצמו אסור כשיש בו טעם בשר וצריך ביטולו כנגד החלב, מ"מ הכא בתחילת פליטת החלב בטל טעם הבשר בששים חלב, וממילא גם החלב עצמו הותר, וכיון שכל האיסור בחלב רק משום טעם הבשר וכשבעינן למימר חוזר וניער כבר בטל טעם הבשר, שוב אינו חוזר וניעור דבטלה כל שם האיסור, ולא דמי לאיסור עצמו שבטל, ואולי זהו ג"כ כוונת הערוך השלחן ועיין הערה[[6]](#footnote-6).

לרמב"ם ק' למה בעינן ס'

**ובאמת** אי נימא דלא אמרינן הכא חוזר וניער כמו שכ' הר"ן, ק' למה צריך ששים נגד החלב הא קמא קמא בטיל, בשלמא מה שמבואר בגמ' לא ק' דאי מין במינו במשהו לא שייך קמא קמא בטל, אבל אי נימא שאוסר רק מטעם נתינת טעם בששים, א"כ לעולם קמא קמא בטל.

אולם לשיטת ר"ת שפולטת רק אחרי שנח מרתיחה, אפשר לומר שאז פולטת כל הבליעה כאחת ואין כאן קמא קמא בטיל, אבל לשיטת רבינו שמואל שהחתיכה פולטת אחרי ששבעה מלבלוע, היינו לכאורה שאחרי שהחתיכה שבעה שוב מתחילה להוציא מה שבלעה, וא"כ אינה פולטת כאחת אלא מעט מעט, ולמה שנתבאר שהרמב"ם למד כהר"ש ק' כהנ"ל מדוע לא אמרינן קמא קמא בטיל, ואי לא אמרינן קמא קמא בטיל למה אינה אוסרת כל החלב וצ"ע, ועיין הערה[[7]](#footnote-7).

מדוע לא בעינן סא'

**ע"ע** פר"ח ס"ק ב' שהק' למה לא בעינן ס"א בחלב שהרי כזית אחד חלב נבלע בבשר ונאסר, ותי' כהנ"ל שכיון שמין במינו דרבנן לא דייקינן כולי האי, ועיין בפלתי שתי' שאותו חלב ג"כ מהני לבטל טעם הבשר שהרי היכא שאין טעמם שוה איסורים מבטלים זה את זה ע"ש, אולם לכאו' דעת הפר"ח שבב"ח הוה כשם אחד, ואפי' שחלוקם בטעמם כבר נתבאר שבאיסור אחד אין מבטלין זה את זה עיין פמ"ג משב"ז ס"ס א'.

קושיית הפלתי מגריסים של תרומה

**מבואר** שמה שנבלע בבשר נ"נ וצריך ששים לבטלו, והק' הפלתי דמבואר בגמ' חולין צט. גריסים של תרומה שנתבשלו עם העדשים אם יש בהם בנותן טעם וכו' אין בהם בנותן טעם בין יש בה להעלות במאה ואחד וכו', אלא במאי לא בששים, ומבואר שאף שאין בהם טעם אכתי בעינן ביטול בששים, וברש"י צח. הוכיח מזה שאפי' באופן שאין בהם טעם אכתי בעינן ביטול בששים וכן הדין בכל איסורים דלעולם בעינן ששים אפי' בטעימת קפילא, ובתוס' שם נדחקו בזה ע"ש, וק' הא הגריסים של תרומה בלעו טעם עדשים וחזרו ופלטו, וא"א לטעום עדשים שמעורבים בעדשים ולהכי צריך דוקא ששים כמו שכ' הרמב"ם כאן בחתיכת בשר שנפלה ליורה של חלב, וא"כ מאי קשיא לרש"י פשיטא דבעינן ששים דוקא.

תי' החוו"ד

**ועיין** חוו"ד שכ' ליישב שע"כ אמרינן בזה אין הנאסר אסור יותר מן האוסר, דכיון שהכא טעמינן לקדירה וחזינן שאין בו טעם גריסים, ע"כ אין לגריסים כח לתת טעם בקדירה, וממילא ה"ה הנאסר אינו אוסר אף שמורגש טעמו, והוה ממש כמלח שבלע דם דלא מחמירין לאסור אפי' באלף כיון שהמלח עצמו אינו בכחו לתת טעם, וממילא ה"ה הכא כיון שחזינן שהגריסים אין בכחם לתת טעם לא אסרינן ליה מכח העדשים הבאים [[8]](#footnote-8)מחמתו[[9]](#footnote-9), ודוקא הכא כ' הרמב"ם שהחלב אוסר עד ששים אף שטעמו קפילא ואין בו טעם בשר, משום שבב"ח שאני שהחלב עצמו נעשה נבילה והיא עצמה אסורה, ולא שייך גבה אין הנאסר[[10]](#footnote-10).

תי' החת"ס

**ועיין** שו"ת חת"ס יו"ד סי' עא' שכ' לתרץ באופן אחר, שהרי כל מה שאסור במין במינו אטו אינו מינו כיון שהאיסורים נותנים טעם עד ששים, ולכן חששו גם לענין מינו, אבל הכא שחזינן שגם אינו מינו אינו נותן טעם, פשיטא שגם מינו שרי ע"ש.

קושיית הגרעק"א דליבעי מאה

**ובעיקר** מה שדן הפלתי שבגריסים שנפלו לתוך העדשים יש לאסור משום טעם העדשים הבלוע בגריסים, עיין חי' הגרעק"א חולין קח: שהק' דא"כ למה מבואר דמהני ביטול בששים כיון שהוא מין בשאינו מינו, הא הכא הוה גם מין במינו שהרי טעם העדשים הבלוע בגריסים הוא מין במינו של הקדירה, בשלמא לשיטת ר"י שמה שנבלע דינו כבלוע ניחא דהכא אותו טעם עדשים דינו כגריסים, אבל לשיטת ר"ש ור"ת שדינו כעדשים למה לא צריך להעלותו במאה[[11]](#footnote-11), ועיין שם שכ' לחדש שאף שדינו כמין במינו וכחפצא דאיסורא, אבל אכתי אין דינו כתרומה ולכן לא בעי מאה ואחד ע"ש.

דין מקושר בכלים

**עיין** תרומת הדשן סי' קפ"ג שהביא קושיית הראב"ן שבמרדכי סוף פרק גיד הנשה, למה מהני טעימא בקדירה שבישל בה בשר ואח"כ בישל בה בשר, למה לא חיישינן שהחלב נבלע בבשר הבלוע בקדירה ואח"כ נפלט לחלב ולא מהני טעימא כמו בחתיכת בשר שנפל לתוך יורה של חלב, וכ' לחלק בין הבלוע באוכל לבלוע בכלי, שמה שבלוע באוכל אינו מקושר עם מה שבקדירה ולכן נאסר לעצמו, משא"כ מה שנבלע בכלי מקושר הוא עם מה שמתבשל בקדירה, וכיון שאין כח בבשר לתת טעם בקדירה לא נאסר גם מה שנבלע מקדירה שהכל אחד ע"ש, הביאו החוו"ד בסוגיין, וכן כ' הפלתי ע"ש בביאור הדבר ועיין הערה[[12]](#footnote-12).

בצלים שבלעו כזית בשר

**ע"ע** חוו"ד שהק' דלמה שמבואר שמה שבלוע באוכל לא הוה מקושר עם שאר הקדירה, א"כ ג' זיתי בצלים שבלעו כזית בשר יצטרכו ג' פעמים ס' שהרי כל מה שנבלע בבצלים נ"נ, וע"ש מה שכ' לחדש, ובהגהות הגרעק"א שם חלק עליו שבאמת כך הדין ואין ראיה מסי' צ"ד ע"ש.

רמ"א

**כ'** הרמ"א שאין אנו נוהגין לסמוך אגוי ובעינן ששים בכל אופן ע"ש, וכ' הפמ"ג משב"ז ס"ק א' שגם לדידן יש נפק"מ בנודר מן הבשר דכ' הש"ך שלענין נדרין ונדבות סומכין אטעימת ישראל, וא"כ אם נפל בשר לתוך התבשיל אם קדם וסלקו מהני טעימה, ואם לא צריך ששים כיון שבלע ופלט ע"ש, ועיין הגהות הגרעק"א שכ' שאינו מוכח שכיון שחזינן שאין בשר נותן טעם בקדירה זו ממילא כי האי גונא אמרינן אין הנאסר ע"ש, והמעיין יראה שמח' הפמ"ג והגרעק"א הוא ממש מחלוקת החוו"ד והאמרי ברוך ופשוט.

1. הנה לכאו' נחלקו רבינו שמואל ור"ת בשני מחלוקות, א' אם כוונת הגמ' קודם שנח מרתיחה או שהכוונה קודם שנח מלבלוע, ועוד נחלקו שלפי ר"ש אין חילוק בין מה שבולע עכשיו למה שבלעה כבר לעולם אינה פולטת עד שתהא שבע מלבלוע, ולפי ר"ת כל מה שאינה פולטת היינו רק מה שבולעת עכשיו, אבל מה שבלעה כבר פולטת מיד, ונראה שהכל שורש אחד, לפי ר"ש יסוד הדין הוא דאיידי דטריד למיפלט לא בלע, והכא הוא להיפך איידי דטריד למבלע לא פליט, וממילא אין בזה שום חילוק בין מה שבלעה כבר או מה שבולעת עכשיו, לעולם אין בכחה למיפלט כ"ז שטריד למבלע, אבל לפי ר"ת שהעיקר תלוי במה שרותחת ואפי' שבעה מלבלוע עדיין לא מיפלט כל זמן שרותחת, א"כ עיקר הסברא הוא ברוטב שרותח שכל זמן שרותחת היא נבלעת, אבל כל זה אינו ענין לבשר עצמו דודאי בכחה למיפלט. [↑](#footnote-ref-1)
2. אלא שלא אתי שפיר עם מה שנתבאר לעיל הערה 1 ששני הפירושים תלוים זה בזה, דנמצא שלפי הרמב"ם אף ששורש הדברים שכל זמן שטרידי למיבלע לא פלטה, מ"מ הטעם של הבשר עצמו פולטת שפיר. [↑](#footnote-ref-2)
3. אמנם הרמב"ן לא הק' על בשר בחלב, אלא על חתיכת נבילה שנפלה לקדירה דהוה לן למיסר כוליה משום שבולע ופולט, וע"ז תי' שקמא קמא בטל, והיינו לכאו' כנ"ל שבמין במינו לא אמרינן חוזר וניער, אלא שק' ששיטת הר"ן דגם במין במינו אמרינן חוזר וניער. [↑](#footnote-ref-3)
4. והנה לשיטת ר"י בתוס' שאיסור שנתבשל בקדירה ובלע מהתבשיל, אינו אוסר מדין מין במינו דלא יפה כח הבן מכח האב, ודין הבליעה כדין מין בשאינו מינו, לכאו' לא ק' כלל הקושיא הנ"ל דודאי כמו שהאיסור בטל בתערובת כן נמי הנאסר, ופשיטא דאמרינן בזה קמא קמא בטל דכיון שכל דינו מדין חנ"ן וכבר נתבטל שוב אינו חוזר וניער, אבל לשיטת הר"ש ור"ת שהנבלע נאסר כאילו הוא עצמו היה האיסור, א"כ אף שבתחילה בטלה מ"מ הוה לן למימר שאח"כ חוזר וניער ככל איסור מין במינו, והר"ן נקט כשיטת ר"ש ור"ת ומ"מ תי' דאינו חוזר וניער והיינו משום שלא אמרינן חוזר וניער במין במינו וק' כנ"ל, ועיין מה שנתבאר לקמן בסמוך בפנים בדברי החזו"א. [↑](#footnote-ref-4)
5. אלא שאכתי אפשר שלענין חוזר וניער במין במינו אינו אלא דרבנן אפי' אם יש רוב איסור וצריך תלמוד. [↑](#footnote-ref-5)
6. הנה היכא שנתערב חלב שבלוע מבשר בחלב דבעינן ששים בחלב כנגד החלב אף שטעם הבשר אינו אלא אחד ממאה ובטלה שפיר, ולא אמרינן כיון שבטלה טעם הבשר בטל האיסור בחלב שזהו עיקר דין חנ"ן, היינו משום שודאי שהחלב עצמו אסור כיון שיש בו טעם בשר ומכח החלב לא בטל גם הבשר כיון שהוא מעורב בחלב וביחד הוה חפצא דאיסורא ולכן בזה אוסר שפיר בתערובת, משא"כ הכא שגם החלב בטל שוב הלכה לה כל סיבת האיסור שהרי אין כאן בשר ולא חלב, ואף כשבעינן להעירו לחלב שוב א"א לדון שיתעורר גם הבשר עמו.

   והיינו טעמא נמי דלר' יהודה שמין במינו לא בטל, כל שפלט אפי' משהו חלב נאסר כל החלב, ואף שטעם הבשר בטל בתערובת, והיינו משום שמכיון שהחלב עצמו לא בטלה מחמת דין מין במינו לא בטל שוב ממילא לא בטל גם הבשר שעמו כיון ששניהם יחד חפצא דאיסורא, זהו ביאור דברי החזו"א. [↑](#footnote-ref-6)
7. אמנם עיין חזו"א שם שהק' בטיפת חלב שנפלה על חתיכה וניער וכיסה את הקדירה שנאסר כל הקדירה אם אין בו ששים, ולמה לא אמרינן דקמא קמא בטיל, שהרי אין יוצא בבת אחת טעם כל החתיכה בקדירה אלא מעט מעט, וא"כ בזמן שנותן בו טעם כבר בטלה טעם החלב, ותי' דהכא לא מחוסר מעשה כיון שהחתיכה נמצאת כולה בקדירה, משא"כ הכא שמחוסר מעשה שיכנס החלב לחתיכה ויצא ע"ש, ולפ"ז אפשר לומר שכל החלב שנמצא בבת אחת בחתיכת הבשר עומדת לצאת לקדירה וחשיב כבת אחת, משא"כ אם באנו לאסור כל מעט לגבי זה לא נימא חוזר וניער ועדיין צ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועיין הגהות אמרי ברוך שהשיג עליו דלא דמי להתם, דדם אין בכחו כלל לתת טעם ביותר מששים, ולכן המלח לא חמור מיניה כיון שאינו שייך גבי דם כלל, אבל הכא אינו אלא מצד המקרה שאין טעם הגריסים מורגש בעדשים בפחות מששים ואפשר שזה מצד צורת הבישול וכד', אבל מצד העצם יש בכחם של הגריסים לתת טעם בעדשים ולכן בזה לא שייך אין הנאסר וכו' ע"ש. [↑](#footnote-ref-8)
9. ואינו דומה כלל לכל חנ"ן שנאסר מכח שבלע איסור והרי האיסור אין בכחו לתת טעם ואעפ"כ אסרינן כיון שהנאסר נותן טעם, דהתם חזינן ליה לאיסור כאילו היה לו שיעור ההיתר, וכל שהיה לו שיעור ההיתר היה יכול לתת טעם, וממילא ההיתר שבא בכחו אוסר שפיר, אבל הכא הגריסים הם הם האיסור וחזינן שאין בכחו לתת טעם אפי' בפחות מששים הרי שאינו תלוי בשיעור אלא שאין בכחו להטעים, וממילא ה"ה מה שנאסר מחמת שנבלע בו לא עדיף מיניה, אבל בשאר מקומות א"א לבדוק את האיסור שהרי שיעור האיסור קטן משיעור הנאסר.

   אלא שיש לעיין היתר שבלע איסור במינו ונאסר, ואח"כ נפל לתוך היתר שיש ששים כנגד האיסור אבל ביחד עם מה שבלע ליכא ששים, דהיינו שבצירוף האיסור וההיתר שנעשה חנ"ן מורגש האיסור, דלכאו' לפי הנ"ל הוה לן למימר שכיון שאין בכח האיסור לאסור כמו כן ההיתר אינו אוסר, שלא יהא הנאסר חמור מן האוסר, אלא שבזה אפשר לאסור גם מצד עצם הרגשת הטעם וכמו שצידד הפמ"ג שאפי' אם האיסור מורגש רק מכח צירוף חתיכת ההיתר שעמו ג"כ אסור כיון שמ"מ מורגש האיסור, ואפי' אי נימא דהתם שרי היינו משום שמ"מ טעם האיסור שמורגש הוא טעם היתר שהרי מכח האיסור לבד לא היה מורגש, אבל הכא שגם ההיתר נעשה חנ"ן ודאי כל שביחד מורגש טעם האיסור הרי זה אסור, ולא דמי להכא שהאיסור בעצמו אינו מורגש בהיתר גם לא בצירוף ההיתר ופשוט. [↑](#footnote-ref-9)
10. ואף שבעיקר דין אין הנאסר כתבו הראשונים ששייך גם בב"ח, היינו כגון חתיכת בשר שבלעה חלב ולא פלטה כי אם בשר לבד בלא שום חלב, כי האי גונא אמרינן אין הנאסר שהבשר חזר להתירו, אבל הכא שטעם הבשר נמצא בחלב, רק שאינו מורגש בזה כיון שהבשר והחלב יחד הם נבילה שוב שייך איסור גם מצד החלב לחוד, ולא אמרינן בזה אין הנאסר ופשוט. [↑](#footnote-ref-10)
11. ועיין שו"ת חת"ס הנ"ל שנתעורר בזה ולא תי' ע"ש. [↑](#footnote-ref-11)
12. אולם אולי אפשר לפרש באופן אחר, שמה שבלוע באוכל נטפל לאוכל ונהיה חלק ממנו, וכמו שנתבאר במקום אחר שאפי' אם לא אמרינן חנ"ן מ"מ מה שבלוע באיסור חשיב נבילה והויא איסורא, משא"כ בכלי אינו אלא מחמת שמקבל טעם איסורא, ואפי' בבשר בחלב מ"מ אינו בלוע בבשר אלא משום שהחלב שנבלע בכלי קבל טעם מהבשר הבלוע בכלי, וכל כי האי גונא דיינן לכל הקדירה כאחת, וכיון שאינו נותן טעם בכל הקדירה שרי. [↑](#footnote-ref-12)