תמורה - הרב זאב קרלנשטיין
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה

**דף ב' ע"א**

**רש"י ד"ה "לא",** בפשטות קושית הגמ' שהכל ממירין משמע לכתחילה, "ולא שאדם" משמע בדיעבד, **אולם** ברש"י משמע שקושית הגמ' שסיפא דמשמע שבדיעבד "שפיר דמי" הוא קושית הגמ' וכאילו בדיעבד היה מותר להמיר, ועיין. **ומיושב קושיות התוס'** ד"ה "הא" שבאמת "הכל" הוא אף בדיעבד ואין להקשות כאן למה לי תרתי בדיעבד כמש"כ רש"י בחולין שם, וקושית הגמ' כנ"ל דלא יתכן שבדיעבד שפיר דמי, וצ"ע . **ור"ת** ביאר תי' הגמ' דהכל ממירין, שקדוש למרות שהזיד ומלקות אכתפיה, ומייתי הגמ' לקמן שס"ד שמזיד יותר משוגג, וחילק תוס' לשענין מלקות מזיד פשיט, ולענין חלות קדושה שוגג פשיט. **ועיין תוס' חולין דף ב'** ששוגג פשיט ליה לעומת מזיד בהתראה, ומזיד פשיט ליה שקדוש במקום דלית התראה ולית סברא דארבעים בכתפיה ולכן ס"ד שמזיד קדוש ושוגג אינו קדוש. ועולה ג' דרגות מזיד ללא התראה, ולאחמ"כ שוגג, ולאחמ"כ מזיד בהתראה.

**ועולה,** שתמורה שונה מקדשים לענין מלקות בשוגג, לענין חלות קדושה בשוגג ומשום הקדש בטעות, וכן לענין חלות קדושת תמורה במזיד ומשום מ' בכתפיה. **עוד בשם ר"ת**  שלענין מלקות מזיד פשיט, ולענין הכשר הקרבה שוגג פשיט. עוד ביאר תוס' דהכל ממירין לשון אלימא ללמד שאף אשה הממירה הקרבן קרב, וצ"ב בכל הני, מהו הגדר דשאני חלות תמורה לעומת חלות קרבן, לענין אם חל, אם קרב, אם בנשים קרב, ואם לוקה בשוגג. (**עיין בית הלוי** ח"ב כו' ה').

**עיין תוספתא , וכן בר"מ ריש תמורה** שחל ולוקה אף בהמיר בשבת, **וברי"ק** שאיסור שבת רק מדרבנן, **וצ"ע** מהו ס"ד שאיסור שבת יעכב חלות תמורה. **מנח"ח** שנב' יג', **העקרים** לר"ש אייגר ע' רסד'.

**בחשק שלמה** העיר מאי קמ"ל שאסור להמיר הא קראי הוא , ותי' דס"ד שלהמיר ע"ד שיהיו שניהם קדש מותר, להשוות למעכב חמץ ע"ד לשרפו, כ"כ הכא ממיר ע"ד ששניהם יהיו קדושים לית איסור, קמ"ל.

**ברש"י**  "המיר המומר" ששתיהן קדושות, **והעיר הגרי"ד** הא יסוד תמורה אינו פדיון, **ובדף כז'** שתמורה היא דוקא בהניח ידו על החולין , ובהניח ידו על הקדש הוי פדיון, דהיינו שחלות תמורה הוא רק חלות המשך קדושת הקרבן על התמורה ולכן צריך שיניח ידו על החולין להכניסה לקדושה, אבל בהניח ידו על הקדש משתמע שרוצה להוציאה מקדושתה ע"י פדיון על החולין וזה אינו תמורה, וא"כ מהיכי תיתי הקרבן יצא לחולין, והוסיף הגרא"י שליט"א מאי ס"ד דאי עביד מהני וכנ"ל, ונראה שככל הנ"ל אולם היה כן בכח התמורה להוציא לחולין את הקדש אך לא ע"י פדיון שעניינו שקדם יצא הקדש לחולין ובתמורה החולין יהיה קדש, ואם עושה כן מכיון שלא יצא הקדש לחולין לא חל שהחולין קדש בתמורתו, אך תמורה הוא להיפך, שמכניס להקדש את החולין ובתמורה לכך אומר שיצא ההקדש לחולין, וכאן גזרה תורה דבר המסתבר שהחולין הוקדש ורק הקדש לא יצא כנגדו לחולין. **ולפי"ז א"ש דברי רש"י** שהיה ס"ד שאף שההקדש חל על החולין אך מכיון שקבע שתמורתו יצא ההקדש לחולין ואם לא יצא לחולין למפרע לא יחול ההקדש וקמ"ל שאינו כן אלא שניהם קדושים.

ובאמת נבא לבאר אם מהות החלות הוא שיכנס להקדש ובתמורה יצא א"כ אם לבסוף לא יצא מהקדש מדוע לא נומר שמה שהכניס להקדש הוא בטעות, והנה הר"ן בריפ"ג דשבועות שנדרי איסור הם התפסה כמו תמורה עיי"ש, ונבאר בקצרה שבאמת ענין הקדש אינו חלות, אלא עניינו קבלת ניהוג **וכדברי המאירי בקדושין כח' , והחינוך שנז', וירושלמי קדושין פ"א ה"ו** שהמקדיש אוסר על כל העולם וההקדש זוכה מהפקר, ויש לבאר שאין אפשרות להקנות להקדש, אלא האדם מקבל ע"ע שממונו ייועד לגבוה ומכח זה שכל העולם אסור בהנאה ממילא הדבר מיועד לגבוה, וממילא נדרי איסור שקיבל רק ע"ע הרי שלא יכול לחול קדושת גבוה לקרבן בפועל שלא קיבל כלפי כל העולם, וכ"כ בתמורה לא החיל תמורה אלא קיבל ע"ע שהחולין יכנס והתמורה הקדש יצא, ובקבלה שאדם מקבל ע"ע שייך שיחול לחצאין כמה שיכול לחול, ולכן בנדרי איסור חל לכה"פ שלעצמו אסור, ובתמורה חל לכה"פ שהחולין יקדש והקבלה שקיבל שהקדש יצא לא חל, ועיין.

**ולפי"ז יש לבאר** שס"ד לענין חלות הקדושה של תמורה ששוגג עדיף ממזיד, שס"ד שבמזיד שיודע שאסור ויודע שהוא ותמורתו קדש ומתכוון לעקור הרי שבאמת אם לא יצא הקדש לחולין לא יתקדש התמורה, שיש כאן נדר ופתחו עמו, ורק בשוגג שחשב שיוכל להוציא הקדש לחולין נקטינן שחל לכה"פ שנכנס החולין ולא יצא ההקדש, וקמ"ל שאף במזיד חל ששניהם קדש. וכ"כ התוס' בחולין שס"ד שדוקא מזיד בלא התראה שניהם קדוש ולא שוגג, וזהו סברא הפוכה שבמזיד הא יודע ששניהם קדושים, משא"כ בשוגג הא חשב שמותר להחליף וס"ד שלא יחול אא"כ יוחלפו הבהמות קמ"ל.

**ולכל הנ"ל כל דברי החשק שלמה** אולי אינם נכונים, ואם יתכוון להמיר ושהוא ותמורתו יהיה קדש אין כאן כלל מעשה תמורה שהלא כוונתו אך ורק להוסיף עוד קרבן, וכל החפצא של תמורה הוא קבלה להמיר שמתקיימת בחלקה וכמש"נ. ובאופן של החשק שלמה אין כלל איסור.

**בחינוך שנב'** שהמצוה לנהוג קדש בה ובתמורתה , ומדוקדק שבראשונה חייב לנהוג קדושה למרות שהומרה, דהיינו שיש קדושה חדשה מכח ההמרה, או לכה"פ מצות עשה להמשיך לנהוג בה קדושה, ובזה נמי כ' **הגרי"ד** שזהו מצוה נוספת מלבד איסור מעילה, ודן אם המירו כמה פעמים אם על הראשונה יהיה כמה עשין.

**עיין שפ"א ה' ע"א**  שמבואר שם שתמורה הוא לאו שיש בו מעשה מכיון שבדיבורו עביד מעשה, וצ"ע הא מה שהשני קדוש אינו איסור , וע"כ הוכיח שבאמת קדושה ראשונה פקעה וחל קדושה חדשה של התורה של הוא ותמורתו קדש, **ולהנ"ל**  סגי לומר שבמעשיו חל סיבה שיצא לחולין אלא שעכבה התורה את החלות פקיעת הקדושה וגם זה נחשב שבדבורו אתעביד מעשה. **עיין אחיעזר** ב' מד' ו' שדחה לומר שבאמת פקע הקדושה וחלה מכח הוא ותמורתו, (והוכיח שבהמה תמימה אף שהוממה עושה תמורה, ואם היתה בע"מ מעיקרה אינה עושה תמורה, ותמה אם המיר בע"מ שהיתה תמימה, וחזר והמיר לא יחול התמורה השניה דחשיבא בע"מ מעיקרה). אולם נקט שבאמת יסוד האיסור שלא להחליף ולהוציא הראשונה לחולין, **דהא בגמ' ס"ד** שלהחליף כחושה לשמינה שמותר, **ובר"מ פ"ד** מתמורה הי"ג שטעם איסור תמורה משום שמא יתחרט להחליף שמינה בכחושה. ולכל הנ"ל משמע שאם כוונתו מעיקרו ששניהם יהיו קודשים ליכא איסור.

**תד"ה "וסופג"** ב' תי' אם סופג פ' משום לא יחליפנו, או סופג רק מ' וב' קראי דלא יחליפנו ולא ימיר הוא לעצמו שהמיר ולאחר הממיר.

**עיין מהרש"א** חולין דף ב' **ושאגת אריה עח'** דהא להלן מבואר שבתמורה יש ב' לאוין ועשה א' המנתק א' מן הלאוין, וא"כ לכן לוקה מ'. ושם דנים אם כשיש ב' לאוין אין כלל ניתוק או שיש ניתוק על לאו א', בדומה לתוס' חולין קמא' וקדושין לד' אם בל"ת ועשה עשה דמה ל"ת ונשאר עשה או שהעשה מחזק הל"ת ושניהם אינם נדחים. ובשאג"א דחה דהא צבור אין עושין תמורה ומ"מ לוקין למרות שאין עשה שהוא ותמורתו קדש. ומ"מ לוקין רק מ' ולא פ'. **עיין לח"מ ריד תמורה** דהא בגמ' מבואר שחד לאו לבעלים וא' לאחר שהמיר וא"כ אין כלל ב' לאוין ואיך נקט תוס' בחד תי' שלוקה פ'. עמשכב"ז. **ע"ע גרי"ז כאן** שתלה בפלוגתת הר"מ והרמב"ן אם רבוי לארוין מרבה מלקויות. עיי"ש. דלהר"מ ב' לאוין לעולם אינם מרבין מלקויות, ולרמב"ן אם הלאו השני אינו בא לרבות דין מסוים הוא מרבה מלקויות ותוס' כהרמב"ן ולכן באמת הוו ב' לאוין לאיסור א' ולתי' קמא לוקה פ', ותי' בתרא הוא רק בא לרבות אחר המימר ולא שהלאוין על ב' עניינים אלא לרבות דין באותו לאו.

**בגמ':** נחלקו ר"מ ור"י אם יורש סומך ומימר, **וברש"י** וש"ר דמיירי באביו הפריש קרבן ומת, **והשטמ"ק ערכין ב' ד"ה "הכל"** שאף בנדר אביו ולא הספיק להפריש והפריש בנו משום שעבוד נכסים נמי אינו מימר וסומך. **ובגרי"ז מייתי ראב"ד** בחוקותי יג' ד' שהחסרון של יורש מכיון שאינו ממיר בבית שבו הקדיש, ונקט שהצד שיורש ממיר משום כרעיה דאבוה וחשיב בית שהקדיש וכן משמע בשטמ"ק להלן ע"ב ד"ה "לרבות", ולכן נקט דהני ראשונים סברי שבהניח מעות והקדיש הבן ודאי יכול להמיר לכ"ע.

ולענין סמיכה נמי **כ' ר"ג** דמיירי שהאב מת לפני שסמך, וצ"ע מדוע אם סמך האב אין הבן צריך לחיזור ולסמוך וכמו לוקח קרבן מסתמא הקונה סומך אף שסמך האב, **והוכיח הגרי"ז** שאף שהבן סומך אינו משום ליתא דידיה אלא במקום אביו ודו"ק. **ונקט הגרי"ז** שכשיש כמה יורשין ל"ה ככמה חוברין אלא רק א' סומך מכיון שהסמיכה במקום האב. **עיין שפ"א** דל"כ. אולם בראב"ד שם כ' שיורש כבעלי הקרבן דלא כהנ"ל. **ועיין תורי"ד פסחים** צח' ד"ה "המפריש" שכ' שהיורש אינו בעלים גמור ולכן נחלקו אם יורש סומך, ולכ"ע היורש פסח אביו אינו פסח דידיה וקרב שלמים, בגמ' בזבחים דף ו' שיורש מימר משום שמתכפר מקופיא, ומשמע שצריך שיהיה הקרבן שלו, ויש ליישב, **עיי"ש גרי"ז . עיין מנח"ח** קטו' ו' אם יורש אמו, או שותפין, או סומא, אם סומך ותלוי בכל הנ"ל. או י"ל שמכיון שלא חל חובת סמיכה ול"ה שייך המרה שוב לא ישוב ויחול אחר ירושה, וצ"ע. **עיין אחיעזר** ב' מה' ט'. ע"ע אחיעזר שם אם שאר יורשין סומכין וממירין, **וכן באבי עזרי** ג' מעה"ק ט', ונקטו שכ"כ שאר יורשין מלבד יורש ע"י משמוש , ובאו"ש רוצח א' פ' דל"כ. וכבר הבאנו השטמ"ק שבן סומך משום כרעיה דאבוה, ולענין משמוש צ"ע ותלוי במש"נ בתמצית סוגיות שם אם לבסוף האחרון יורש מהראשון או"ד הוי באמת ירושה בקבר.

**תוס' זבחים** עד' ע"ב "והא" ב' תי' ארם אפשר בדיעבד להקריבס ללא סמיכה, ואף אם א"א מ"מ במקום שאין תקנה יכול להקריב ללא סמיכה.

**הקשו השטמ"ק** וע"ד מדוע לא ילפי' תחילת הקדש מסופו שאין אחר מימר כמו שאינו סומך, ואשה אינה מימרת כמו שאינה סומכת, **עיין שטמ"ק** דתחילה מסוף אינה היקש וג"ש, אלא רק לענין מימר וסמיכה שצריכים בעלים ילפי' זמ"ז תחילה מסוף, עיי"ש.

**תד"ה "קרבנו"** שצריך למעט שישראל אינו סומך על קרבן עכו"ם , **עיין דבר אברהם א' טו' , ושפ"א** מנחות סא' דגוי שנתגייר נמי אינו סומך מקרא דקרבנו אף שכעת הוא ישראל מ"מ קדושת הקרבן הוי קרבן עכו"ם. ויש שנקטו שזהו נ"מ אם ילפי' מחר קרא חבירו ועכו"ם ואז בנתגייר סומך, או ילפי' מקרא נפרד לפטור קרבן עכו"ם ואז אף בנתגייר פטור.

**ר"ש משאנץ** ת"כ נדבה ה' ד' שסמיכה לכפרה, ועכו"ם אינו מתכפר. **מנח"ח** קטו' ו' שאשה אסור לה לסמוך משום עבודה בקדשים, אך עכו"ם אינו מצווה ע"כ, ויש לדון להגר"ח שמעילה משום גזל הרי שעכו"ם כן נצטווה ע"כ.

**לרש"י** פלוגתא דבעלי חוברין הוא אם אף א' אינו סומך או כולם סומכין. **ע"ע רש"י כת"י מנחות** צג' ע"א ד"ה "כל". ובערכין דף ב' ובשטמ"ק שנחלקו אם א' סומך או כולם סומכים, **עיין מקד"ד יח' ג'** אם צריך סמיכת כולם אם כל א' מעכב את ההקרבה. **עיין שפ"א** יומא עד', יש לדון דהא סמיכה תרי אתנייהו ביה, חובת הגברא משום כפרה, וחובת הקרבן, ויש לדון ששותפין מכיון שאין בעלותם גמורה אין להם חובה לכל א' אך יש את חובת הקרבן ולכן א' סומך ,( ומסתברא י"ל ליהפך שמכיון שאין בעלותם גמורה אין מי שיקיים את הדין בקרבן, אך יש להם כ"א חובה משום כפרה) **עיין גרי"ז.**

**ר"מ פ"ג ממעה"ק ה"ט** שאסור לכל בעלי חוברין לסמוך בב"א, **עיין רי"ק** שזהו משום חציצה , וברדב"ז משום שנאמר "ידו" ולא ידם. **אולם בגרי"ז** הוכיח שכמה בעלים יכולים לסמוך בב"א שבאיל המילואים סמכו אהרן ובניו בב"א, אלא כוונת הר"מ שבבעלי חוברין אינם בעלים א' ואינם חייבים לסמוך בב"א אלא כשר בזא"ז, אולם באיל אהרן היו נחשבים בעלים א' של הקרבן והוצרכו לסמוך בב"א. **ועיין גרי"ז** שהקשה שבראב"ד בת"כ צו כח' נקט שבאיל המילואים הניפו זא"ז משום חציצה וצ"ע הא הוי תנופה א'. ובפר העלם דבר סמכו כל הזקנים זא"זהא ל"ה שותפין אלא בעלים א' של הקרבן. **תוס' קדושין לו'** ע"ב "מכניס" שתנופה שנותן כהן ידיו תחת יד בעלים הא הוי חציצה ותי' דהוי ג"ב, וצ"ע הא הוו כבעלים א' ומהו הקושיא. **הגר"א** ת"כ צו יג' שילפי' מאיל מלואים שבעלי חוברין כולם סומכין, וצ"ע להגרי"ז הא הוו גדרים שונים כמש"נ.

**דף ב' ע"ב**

**בגמ':** לרבות את האשה, וכן בהמשך דס"ד דלא לקיא, ומבואר ברש"י ובשטמ"ק דס"ד שאין תמורתה תמורה וכן דלא לקיא. והמשך הגמ' מאי ס"ד דלא לקיא הא אשה חייבת כאיש, **וצ"ע** הא ס"ד שלא חל אצל אשה תמורה וממילא לא לקיא. **עיין לח"מ** ריש תמורה שהקשה על שי' הר"מ ששותפין אין תמורתם תמורה אך לוקין על מעשה התמורה, וא"כ אולי אשה נתרבתה לעונש ועדיין לא חל תמורתה. עיי"ש. וצ"ע דדיינינן לענין עונש ומכאן נגזר אם חל תמורתה או לא, ודיינינן אם אף שנתרבתה רק למלקות ולא לחלות תמורה וכשותפין , וע"כ עולה קצת שתמורתו קדש עניינו עונש ולכן מלקות וחלות תמורה תליין זב"ז, וצ"ע.

**ומבואר ב' גרסאות** בגמ' אם ס"ד שאשה נתמעטה משום לאו שאין בו מעשה, או משום ששותפין אינם עושין תמורה.

**עיין רע"א חולין דף ב'** דשותפין שנתמעטו מחלות תמורה, נידון אם לוקין תלוי אם לוקין אם המעשה לא מהני שעי"כ נחשב לאו שאין בו מעשה ומשו"כ הוי לאו שאינו שוה בכל ונתמעטה אשה, אולם למ"ד אעלא"מ ומ"מ לוקין או לר"י דלוקין על לאו שאין בו מעשה צריך להיות שאף שותפין לוקין והוי שוה בכל, ולכן הוצרכו ליישב משום לאו שאין בו מעשה (אף שלוקין עליו) שבזה ס"ד שנתמעטה אשה. ולכן קיים את ב' הגרסאות בגמ'. **אולם באמת** הא להגירסא דס"ד שאשה פטורה משום לאו שאי"ב מעשה, וע"כ דמ"מ לוקין עליו. ולהגירסא דס"ד ששותפין פטורין ומשום דלא חיילא ולכן הוי לאו שאין בו מעשה , דהיינו שבעלמא מכיון שחייל אחשיב לאו שיש בו מעשה מכיון שבדבורו אתעביד מעשה, וא"כ ב' הגרסאות פליגי אם מימר לוקה אף שאין בו מעשה או דחשיב יש בו מעשה, **עיין מרחשת ב' כח' ב'.**

**וא"כ נפקא** דלהגירסא דלאו שאין בו מעשה ומ"מ לוקין א"כ ה"ה שותפין ילקו, ולהגירסא ששותפין לא לקי ע"פ משום דע"י שלא חל המרה ל"ה מעשה ולכן לוקין ושותפין לא לוקין. והר"מ שסבר ששותפין לקיא כג' ראשונה. ושוב יש לברר אם איסור תמורה הוא על מעשה התמורה או על החלות, **עיין זבחים ט'** בפסח שלא בזמנו ששחטו לשם תמורה האם יחול שם תמורה וילקה וע"כ שהאיסור הוא חלות תמורה דהתם ליכא מעשה תמורה, והענין צ"ב בהבנה הוא כל יסוד תמורה כמש"נ שעושה מעשה הכנסה של קדושת קרבן לרשות הקדש כדי שתמורתו יצא ההקדש לחולין, ומ"ש זאת בפסח שלא בזמנו, ואולי מתחדש שם שיכול להחיל חלות קדושה להקדש ע"ד שתמורתו יהיה לו זכות שיצא קרבן אף שלא סיימו וכבר עובר על איסור תמורה, וצ"ע א"כ שייך זאת בכל בהמה ולאו דוקא במותר פסח. והנראה שבאמת עולה בגמ' שם שמי שיפריש קרבן להקדש ע"ד שיהיה תמורה ללא כל סיום על שם קדש מסויים מ"מ עובר על לאו של תמורה שהקדיש ע"ד לקבל תמורה, אלא שבמותר פסח הנידון מכיון שהפסח כבר קדוש לפסח או למותר פסח, ואין כאן הקדגשה חדשה אלא רק סיום הקדושה לקרבן אחר, והנידון האם בזה שרק מסיים את קדושת המותר פסח האם יש לו בעלות מכח סיום זב בלא נתינת קרבן חדש להקדש להחיל כביכול חובת הקדש להשיב לו תמורתו שיחול מכח זה איסור תמורה. וקמ"ל הוא תמורה ולא אחר, וי"ל שנתמעט אף אם עשה תמורה ללא קרבן וכמש"נ, **או י"ל** שבעשה תמורה ללא קרבן ודאי לא חל כלום מכיון של"ח כלל שדום התחלה של תמורה, ורק אם קרבן לפניו ורוצה להמירו אף שלא חל התמורה כנגדו מ"מ קבלתו שקיבל שהתמורה יהיה קדוש חל וכמש"נ לעיל, ולא בהמיר ללא כל תמורה דהוי כמאן דליתא, אולם במותר שיש בו קדושה ולא הוא מחיל הקדושה ס"ד שיכול לסיים בקדושה לתמורה אף שאין בהמה להחליף תמורתה ועיין.

**ע"ע במרחשת** שפלוגתת ב' הגירסאות תליא באביי ורבא דאעל"מ, שאם ל"מ ומ"מ לוקה הרי שאי"צ שיחול חלות ואף שאין בו מעשה לוקין עליו, ולאביי דאע"מ דאל"ה לא לקו בע"כ שצריך מעשה וחשיב דמכיון שבדבוריה אתעביד מעשה לכן לוקין.

**על קושית הל"ח** מסוגיין על הר"מ שפסק ששותפין לוקין, ולהגי' שס"ו שאינו שוה בכל בע"כ אין לוקין, עיין **ביה"ל ג' כז'** שיישב שבדף יג' נחלקו אם מיעוט שותפין משום לשון יחיד "דלא יחליפנו" שמשמע שלא יחול התמורה, אך אולי ילקה , אך למ"ד דיליף מהא דנאמר לא יחליפנו במעשר בהמה שהוא קרבן יחיד זה ממעט שקרבן צבור מופקע מתורת תמורה. ויעש לדון בזה.

**עיין פמ"ג** פתיחה ב' יד' **ומנח"ח** ח' ד'/ מנא לן שאשה מצווה כאיש על לאו שאין לוקין עליו, הא כאן מבואר שס"ד שאשה פטורה משו"כ ודרשינן דרשא מיוחדת לתמורה עיי"ש.

**בגמ':** אם קטן יכול להמיר, מכיון שאינו בר עונשין , וכן העכו"ם, ועולה אולי שבאמת מעיקר כללי חלויות מכיון שלא נתקיימה מחשבתו ולא יצא לחולין כנגד תמורתו הרי שלא חל כלום, וחלות תמורה הוא חלק מהעונש.

**הר"מ** פסק שקטן ספק מימיר, למרות האת"ל שבגמ' **עיין לח"מ.**

**עיין מנח"ח שנב' יב'** אם קטן הקדיש ואמר כל הרוצה ימיר אם גדול יכול להמיר, ואם הוי שליחות אינו יכול, והוכיח מהר"מ שזהו נתינת רשות ולכן דן בזה.

**עין דבר אברהם** א' טו' ג' שעכו"ם נחשב בעלי הקרבן דאל"ה אין ס"ד שמימר, עיין מאירי חולין ה' שמקריבין קרבן עכו"ם לשם בעלים. **עיין שטמ"ק** מנחות ס"א ע"ב שאין תנופה בקרבן עכו"ם מכיון שאין אוכלים את הבשר. עיין **תוס' ע"ז** ה' ע"ב "מנין" שעכו"ם חייב לקיים נדרו, **וברע"א** שם הא אינו מצווה ומדוע חייב **ובאב"מ** א' ב' כ'' שחייב משום גזל. **מנח"ח** קמג' יא' שקרבן עכו"ם נפסל בפיגול, והמותיר ממנו עובר על נותר אף שהבשר מותר באכילה.

עיין **תפאר"י** זבחים פ"ד אות ל'. **הר"מ** פסק שתמורת עכו"ם חל מדרבנן.

**הר"מ** במעה"ק ג' ד' שעכו"ם אינו מביא נסכים, **והקשה המל"מ** שבשקלים פ"ד ה"ג משמע שיכול להביא, **ובגרי"ז** מעה"ק שם שנסכים הבאים עם הבהמה יכול עכו"ם להביאי מכיון שאין דין "מביא" אלא הקרבן צריך נסכים ויכולים הצבור ויכול העכו"ם להביא, אבל נסכים הבאים מחמת עצמם שצריך שם "מביא" ועכו"ם אינו יכול.

**תד"ה** "קתני" שאם ישראל עושה תמורה בשל עכו"ם ע"כ עכו"ם נמי עושה, דל"ש שליחות אם המשלח אינו יכול, ועולה שבאומר כל הרוצה ימיר הוא משום שליחות. **עיין מנח"ח** שנב' ו', **נוב"י** אהע"ז עו', **קרני ראם , קה"י** סי' ג'.

**הגרי"ז** הקשה אף אם קרבן עכו"ם מופקע מתמורה עדיין מנא לן שעכו"ם אינו מימיר בשל ישראל. ומייתי **מהגר"ח** לדון בממיר בשל חבירו למי יש בעלות על התמורה אם לבעלים או למימר, ואם הבעלות למימר הרי שאם עכו"ם ימיר יהיה התמורה שלו, ולפי"ז י"ל שמה שקרבן עכו"ם אינו בתמורה הוא מכיון שעכו"ם מופקע מתורת תמורה והוי דין שווה לכך שאין עכו"ם מימר בשל ישראל, שעכו"ם מופקע מבעלות על תמורה. הן אם הקרבן בבעלותו הן אם התמורה בבעלותו. **ובאחיעזר** מה' א' שכמו שקרבנו אינו עושה תמורה כ"כ תמורתו אינה תמורה לקרבן ישראל, **ואאמו"ר זצ"ל ביאר הענין בטו"ט** שמכיון שמבואר כאן דלר"ש קרבן עכו"ם אין מועלין בו ואין בו משום פגול נותר וטמא. **וי"ל שהגדר בזה** שקרבן עכו"ם אין בו "תורת קדושת קרבן" אלא יש בו רק חלות "שאינו חולין בעזרה" , ולכן אין מועלין בו וכו'. **ולפי"ז א"ש** שקרבן עכו"ם שאין בו קדושה ל"ש שייעשה תמורה שהיא חלות הקדש עם קדושה ואינו יכול להיות תמורת קרבן עכו"ם דהוי כתמורת חולין, **וכ"כ** עכו"ם המימר מכיון שהתמורה יהיה קרבנו של עכו"ם שאינו קדוש אלא רק אינו חולין בעזרה הרי שהוא אינו יכול להיות חלות תמורה כנגד קרבן של הישראל שהוא קדוש. **עיין גרי"ז** עוד מש"נ.

**והנה מסקינן** דהספק במקדיש עכו"ם ע"מ שיתכפר בו ישראל, דהיינו עכו"ם הקדיש עבור ישראל והתמורה בקרבן של ישראל, ובזה הקרבן יש לה ודאי קדושה ומעלה משום שהמתכפר ישראל, ומ"מ דיינינן אם מכיון שהעכו"ם הוא המקדיש לא יחול תמורה , וע"כ שהנידון הוא אם עכו"ם מופקע ממעשה תמורה בעצם ולא מכיון שלא חל קדושת קרבן בהקדש של עכו"ם. או אולי י"ל שעכו"ם מופקע ממעשה שיש בכחו להחיל קדושת מעילה וכו'. ובאמת במקדיש ע"מ שיתכפר ישראל מצד מעשה ההקדש של העכו"ם לא חל סיבת קדושה, אלא בפועל מכח שהקרבן של הישראל נתפשט בה קדושת מעילה, ובזה מסתפקינן אם מכיון שעכו"ם הקדיש ומצידו ליכא מעשה עם סיבת חלות קדושה משו"כ לא חל עליו תמורה, או"ד מכיון שבפועל יחיל חלות, קדושה מכח זה שייך שקדשי עכו"ם מעיקרא הוי תמורה מכח החלות קדישה שיחול בסופו. עיין בכ"ז בגרי"ז. **אולם עיין רי"ק פ"א ה"ו** דנקט שר' יוסי אולי פליג רק על כך שמועלין ועוברין על פנ"ו בקדשי עכו"ם ועדיין אולי עכו"ם אינו בתמורה, וזהו דלא ככמש"נ, ואף שיש קדושה בקרבן עכו"ם הוא אינו בתמורה, ואולי יש לדחוק שאף לר"י אין העכו"ם מחיל קדושת קרבן, אלא הוא רק מתנדב והקדושה חלה מאליה ושוב לכן אינו מימר, וכמש"נ ועיין.

**ברש"י** דהאבעיא בהקדיש עכו"ם ע"מ שיתכפר ישראל והמיר ישראל, וכן בראב"ד א' ו', **ובר"מ** שם שהמיר עכו"ם, **עיין אחיעזר** מה' א'.

**גמ':** מקדיש מוסיף חומש, **ברש"י** או למעוטי אחר שהודה הקדש חבירו אינו מוסיף חומש, או שמימר שנפל בתמורה מום אינו מוסיף חומש.

מתכפר עושה תמורה, **תוס' לקמן ז'** ע"ב "שאין" שאף מתכפר עושה תמורה וק"ו המקדיש, **ובר"מ** א' תמורה ד' שרק המתכפר. **ובגמ'** כאן אתינן להוכיח דאזלינן בתר מתכפר, ויש לדון אם סגי בכך ששניהם עושין תמורה.

**בגמ' לקמן ט'** מ"א שפשוט שרק בעלים עושים תמורה, ולא בשל אחרים. וכאן דיינינן אם גם המקדיש וגם המתכפר חשיבי בעלים. בעצם הדבר **עיין חזון יחזקאל, וקוב"ש ב' מד'** שכל החפצא של תמורה נובעת מבעלות על הקדושה שמכחה מחיל או ממשיך קדושה על התמורה. ואז צ"ל שהנידון אם המקדיש הוא יצר את הייעוד והקדושה לכפרת חבירו, ומאידך המתכפר זכה בכך בפועל שיש לו בהמה המיועדת לכפרתו ולכן יש לדון שיש לשניהם כח תמורה.

**עכ"פ יש להעיר** דהסוגיא מתחילה אם קטן ועכו"ם דלאו בני עונשין אם יש להם תמורה, וכמש"נ הנידון שחלות תמורה הוא עונש ודיינינן אם יש בעכו"ם וקטן, והמשך הסוגיא בעכו"ם הוא האם קרבן עכו"ם יש בו תורת תמורה וככל מש"נ, **ובישלמא להר"מ** י"ל שבאמת קרבן עכו"ם אין לו תמורה ורק בקרבן שהקדיש עכו"ם ונתכפר בו ישראל שיש כאן קרבן עם קדושה גמורה ויש לעכו"ם בעלות ואז הנידון אם העכו"ם מחיל תמורה וכמש"נ דהא אינו בר עונשין, **אולם להראב"ד** שעכו"ם לעולם אינו עושה תמורה וכל האבעיא אם ישראל עושה תמורה בקרבן שהפריש עכו"ם לכפרת ישראל א"כ סוף הסוגיא איננה כתחילתה, וצ"ע.

**דף ג' ע"א**

**תד"ה "לא"** מדוע בקדשי עכו"ם לא נומר שאין נהנין מדאו' כמו בקק"ל שאין מועלין ואין נהנין מדאו'. וי"ל עפ"י השטמ"ק במנחות ד' ע"ב שקק"ל אין נהנין מקרא "דבל יחל" ובעכו"ם ל"ש בל יחל. **שו"מ שכ"כ באו"ש** מעילה ה' טז'. ותלה זאת בנידון אם בל יחל חל רק על הנוצר עיי"ש ויש לדון בזה. **ע"ע תוס' בזבחים**  מב' ד"ה "והשוחטן" שגם מה שאין איסור ילפי' מקרא דחטא מתרומה. עיין מנח"ח תפד' יב' שבקדשי עכו"ם יש איסור גו"ע. עיין פי' ר' הילל לספרי דברים טו' יט' דל"כ.

**בגמ'** שילפי' תמורה מתרומה שאינה בעכו"ם מקרא דבני ישראל, **ובשטמ"ק** מייתי רש"י קדושין מא' דילפי' למעט עכו"ם מקרא דדגנך. עיי"ש תוס'. ולכאורה מקרא דדגנך ילפי' פטור עכו"ם ע"י מי רוח או קנין עכו"ם ואולי מקרא דבנ"י ילפי' שעכו"ם מופקע ממעשה תרומה. **עיין גרי"ז** שהקשה איך ילפי' מתרומה שעכו"ם מופקע ממנה משא"כ קדשים אינו מופקע ממנה. ולהנ"ל א"ש. בירושלמי תרומות ג' ה' שעכו"ם יכול להפריש ורק אין בו חומש, עיין ליה"ל כאן דגמרתינו פליגי.

**הגרי"ז** עמד הא עכו"ם אין מצווה במצוות וממילא ל"ש אצלו תורת מעשר בהמה ומדוע צריך מיעוט לכך. ויש להעיר אם קטן מופקע ממצוות ולא רק שאינו נענש על עבירות, א"כ ל"ש אצל קטן תורת מע"ב. עוד יש לדון אם מע"ב צריך דעת ואם קטן מעשר, העירוני לתוס' שבת נד' ע"ב שאינו יכול לעשר אלא ע"י אפוטרופוס.

**בגמ':** לל"ק ילפי' למעט תמורה בעכו"ם מבנ"י, ולל"ב ילפי' ממעשר, **עיין דב"א** טו' א' שלל"ק זהו דין בגברא ולל"ב קרבן עכו"ם מופקע, ונ"מ בעכו"ם שנתגייר.

**בגמ':** דלר' יוסי דרשינן לה' שקדשי עכו,ם כקדשי ישראל, דהיינו ילפותא כללית שמזה שהתורה קראה לקדשי עכו"ם לה' זהו דרשא שהוו כקדשי ישראל, ובגרי"ז העיר הא רבנן מיעטו פנ"ו כל א' מקרא ואיך דריש ר"י מקרא כללי לה' שהם ככל קדשי ישראל, ועיי"ש דהר"מ פ"ה ממעילה טו' כ' שאין מעילה בקדשי עכו"ם מקרא דבנ"י וצ"ע הא בסוגיין דרשינן חטא חטא וכו', וע"כ שקודם צריך ילפותא שקרבן עכו"ם אינו ככל קרבן (ואולי כמש"נ בשם אאמור זצ"ל שרק אינו חולין בעזרה אך אין בו קדושה) ואם אינו קדוש ככל קדושה רק אז שייך למילף מחטא למעטו מפנ"ו, וא"ש דר"י דריש לה' שקרבן עכו"ם קדוש ככל קרבן ושוב ל"ש למעטו מפנ"ו.

**בגמ':** שקד"ד מועלין אף בקדשי עכו"ם, **ומסתפק השפ"א** בעכו"ם שהקדיש דמים למזבח אם יהיה בו מעילה. ומסתברא שכל קדושת המעות הוא לקרבן דל"ש בו מעילה וא"כ אף בעודם מעות אין בהם מעילה, אולם יש לדון אם יכול לשנות ממעות למזבח לב"ה א"כ שייך בהם מעילה משום צד ב"ה שבהם, וביארנו בכ"ז במס' בכורות.

**העירוני** איך עכו"ם יכול להפריש קרבן שיתכפר בו ישראל הא עושה עבורו והוי כשליח ואין שליחות לעכו"ם. עיין ערכין כא' ונדרים לו' אם כשמפריש עבור חבירו אם צריך דעת חבירו ובר"מ פי"ד ממעה"ק הי"ב שצריך דעת. ויש לדון עכ"פ אם צריך תורת שליחות, **עיין רי"א** פ"א ז' ב' ג' , **ומנחת ברוך** או"ח יט' בזה. והסברא נותנת שאין כל תורת זכיה בזה אלא העכו"ם מחיל קדושת קרבן עבור הישראל והחלות חל מכח העכו"ם בלבד, ואין דעת הישראל משום זכיה בדבר אלא שא"א שבע"כ יהיה לו קרבן. (ובפרט אם הקדש אינו חלות אלא קבלת נדר שמכחו חל חלות הרי פשוט שכל חלות הקדושה חלה מכח קבלת הנדר של המקדיש והקרבן מוקדש ממילא עבור המתכפר).

**בגמ':** דדוקא קדשי מזבח דעכו"ם נתמעטו משום שהם קה"ג כתרומה משא"כ קדשי ב"ה, ובפשטות זהו סברא כלישנא דגמ', והביאור שקה"ג הוא ייעוד איסורי של הקרבה ועכו"ם נתמעט מכך וככל מש"נ, משא"כ קדשי ב"ה הוא ייעוד ממוני וזכית הקדש ומה איכפת לן אם עכו"ם הקדיש, אם כי ידוע הרמב"ן ב"ב עט' ששייך קנין להקדש ללא מעילה, וע"כ שדוקא קנין שבא מכח נדר יש בו מעילה משא"כ הקדש שזכה אין בו מעילה, וכן יש לדון דהא חזינן שהקדש הן בקד"מ הן בקב"ה מעילה בפרוטה וביאר הגר"ח שאין השעור בכזית וכד' משום שעניינו גזל, וחזינן שהן ב"ה הן מזבח אף שענייני ייחודם שונה שזה להקרבה וזה לממון מ"מ שנוי ייעודם משום גזל, **וא"כ צ"ע** עדיין מ"ש ב"ה שיש מעילה גם בעכו"ם. **עיין קצו"ה ד' א'** שאין מעילה בקדשי עכו"ם מכיון שמעילה הוא רק בקדשי פה ואין לעכו"ם תורת נדר, והיינו שאף קדשי מזבח חשיב שבעכו"ם אינו קדוש בפה וחשיב רק כאילו זכה הקדש. **אולם** יש לבאר בפשטות קדושת מזבח אין מעילה מכיון שקרבן עכו"ם אינו קדוש אלא רק אינו חולין בעזרה דהיינו שייעוד קרבן ישראל וייעוד קרבן עכו"ם שונה, משא"כ בב"ה אין שנוי בייעוד עצמו שהוא לבד"ה. וצ"ל שייעוד עכו"ם נמי גורם למעילה ואינו דומה לזכית הקדש בחצר שאין בו מעילה. **אולם בתד"ה "מאי"**עולה דילפי' מקרא שבב"ה יש לקדשי עכו"ם מעילה, ולהנ"ל א"ש שבאמת מסברא היה מקום לומר שנחשב שהקדש זכה מהפקר ושאין לעכו"ם תורת נדרים להביא מעילה.

**גמ':** אר"י א"ר כל לא תעשה וכו' לא עשה מעשה פטור . עיין רש"י סנהדרין י' ע"א "לאו" , ויד רמה שם, ותוס' ב"מ צ' ד"ה "ריש" אם ילפי' לה מקרא "דלעשות" או מהקיש ללאו דחסימה.

**עיין מ"מ** שכירות יג' ב' שחסמה בקול לוקה מכיון שהלאו שייך גם במעשה ולכן לוקה אף בלא מעשה, **ובמנח"ח** צד' ליהפך שאם אפשר ללאו ללא מעשה אף במעשה אין לוקה. **ובשער במלך** חו"מ א' ג' הוכיח שבל יראה במעשה כגון חימץ או קנה לוקה, ובלא מעשה אינו לוקה. **ערוך לנר** מצות ד' ע"ב שע"ז ומוציא שם רע אם יעבור במעשה אם יכתבו העדות או יוציא שם רע בכתב הקשה שילקה. **ועיין גרי"ז** שמימרא דרב "כל ל"ת עשה מעשה חייב" דלכאורה הא הוי מתני' דלאו שאי"ב מעשה א"ל, אלא שרב בא להוסיף שצריך מעשה בפועל ודלא כהמ"מ הנ"ל שלאו שיש בו מעשה לוקין עליו אף ללא מעשה. וביארו לפי"ז שקושית הגמ' מתמורה, דפשיט להו דחשיב לאו שיש בו מעשה משום בדבוריה אתעביד מעשה, אלא דמ"מ לית מעשה בפועל.

**תד"ה "והרי"** הקשה מע"ז ומוציא שם רע, ובגרי"ז דהתם המלקות על משום דין מו"ש וע"ז וכמו כאשר זמם וקנס ואינו מלקות על הלאו ולכן אין בו התנאים של מעשה.

**בגמ':** דריה"ג אמר שלוקין על מימר אף שאין בו מעשה, ובהמשך ר' יוחנן אמר דלוקה משום בדבוריה אתעביד מעשה, ובאמת ליכא קרא למימר, וברע"א הגהות על הר"מ שטעמו של ריה"ג כר"י, אולם ברע"א כאן בע"ב דילפי' "מיהיה" לרבות שוגג כמזיד הכולל גם מזיד. ע"ע **או"ש** פ"ד מתמורה הי"ג, **ומהרי"ל דיסקין** ב' כתבים א' יג'.

עוד בענין ע"ז ומוציא שם רע, עיין **תוס' שבועות** כא' "חוץ" ,**ושטמ"ק** ב"מ צ' "צריך" ריטב"א מכות ד' "ובכולה", **ושו"ת רשב"א**  א' קמה'.

**ובתוס'** שם שעקימת שפתיו הוי מעשה דוקא בחסימה שחסמה בקול, ובמימר, שבדבורו אתעבד מעשה. **הר"מ** פ"א מתמורה ה"א שלאו שאין בו מעשה אין לוקין מלבד מימר וכו' דהיינו שלא סבר לסברת בדבוריה אתעביד מעשה, ומאידך פסקבשכירות יג' ב' שלוקה בחסמה בקול, **עיי"ש מ"מ** שבאמת עקימת שפתיו ל"ה מעשה, ובחסמה בקול לוקה מכיון שיכול לעשות גם במעשה. **ובלח"מ** סנהדרין יח' ב' עולה שבאמת להר"מ בדבוריה אתעביד מעשה אלא שבמימר אינו עובר על חלות התמורה אלא על כך שרצה להמעיט חיוב ההקדש מרב למעט, ועולה במ"מ ובלח"מ שענין לאו שיש או אין בו מעשה אינו תלוי בעשיית מעשה בפועל ע"י עובר העבירה, אלא הנידון אם עיקר האיסור הוא שנוי וקריית מעשה כגון חסימה, או שעיקרה אינה קריית מעשה כגון תמורה שכוונת המימר הוא העבירה, וצ"ב לגבי חמץ בפסח וצ"ל מכיון שאסרה תורה בעלות על חמץ, הרי שהמשך קיום בעלות אינו מעשה, אך חידוש בעלות ויצירת קנין הוי מעשה איסור עצמו, והוי מקום מיוחד ששייך ב' צורות ללאו עצמו, קיום מצב קודם, וחידוש מצב, ועיין.

**גמ':** מקדים תרומה לבכורים, **ובר"ג** שהפריש במחשבה , **ובגרי"ז**  שאם הפריש בפה חשיב מעשה דבדבורא אתעביד מעשה, מדוע מחשבה ל"ח במחשבתו אתעביד מעשה, ועוד יבואר בזה. וכן יש לברר אם האיסור עצם החלות קדימה או עובר אף אם חל כסדר או בב"א עיין משכב"ז בעבודת הגרשוני תרומות פ"ג מ"ג ועוד יבואר בזה.

**גמ':** נשבע וכו' **עיין ר"מ** עכו"ם ה' יא' שנשבע בשם ע"ז לוקה, **ובראב"ד** הא כאן מבואר ששבועה אין בה מעשה והוי ג"ה בנשבע לשקר עיי"ש **כס"מ ואו"ש.**

**דף ג' ע"ב**

**גמ':** שלא אוכל ואכל**, בשעה"מ** חו"מ א' ג'/ הקשה הא הוי לאו ששייך אף בלא מעשה כגון שאוכל ולא אכל, ותי' שצריך שאת אותו לאו ממש יכול ע"י מעשה ושלא ע"י מעשה, (עיין חינוך **צד'** לענית חניית קרקע, לעכו"ם, ומצוה **שמה'** מכירת ע"ע כע"כ, **שמו'** עבודת פרך בע"ע, **רמא'** לאו של נקמה, **שמד'** עבודת בזיון בע"ע, **שצג'** לפדות בכור בהמה טהורה).

**לר"י** אינו לוקה משום אין בו מעשה, אך משום התראת ספק לוקין, **וכן בר"מ סנהדרין טז' ד', ובשבועות ה' א' – ב'** פסק בנשבע על אחרים לא לוקה משום התראת ספק בלאו שאינו מפורש בתורה, **עיי"ש כס"מ** , ובגר"א יו"ד רלו' ח' כ' שזהו משום שאין בו מעשה בשעה שהאחרים עוברים על שבועתו. ובכס"מ עולה ששעת העבירה הוא שעת השבועה ולא השעה שהאחרים מבטלים שבועתו. ולהגר"א שעת העבירה הוא השעה שעוברים על שבועתו. ולכאורה בנשבע על אחרים אין כאן חלות איסור והוי כנשבע לשעבר והעבירה היא שעת השבועה שמתברר שנשבע לשקר. ויותר מסתבר שבאמת שבועה על אחרים כלל לא חלה, אע"פ דחזינן דל"ח שבועת שוא, עיי"ש כס"מ בשם ריב"ש משום שבשעת השבועה לר נתברר שהיא לשוא. **ויש לדון** אם נשבע להבא בדבר שודאי אינו יכול להיות אם חשיב לשוא, וכן צ"ע מדוע לא נומר שכל שבועה שאין בידו לקיימה חשיב לשוא אף שאולי יקרה כמו שנשבע וצ"ע. **הא** שבשבועה שאוכל ולא אכל חשיב התראת ספק הוא צ"ע דלכאורה הוי התראה שלא בשעת העבירה שיש לו שהות כל היום וכמבואר ברש"י אולם מדוע חשיב התראת ספק.

**לר"ל** הא סבר בלאו דחסימה שאין לוקין משום אי"ב מעשה ולמה הוצרך להתראת ספק, **עיין תוס' שבועות ט' "תראת" ורשב"א שבועות כא' "שבועה" וברע"א שם** דודאי מודה שאין לוקין, ורק בשבועה סבר שכמו שלוקין על לשעבר כ"כ על אוכל ולא אכל.

**גמ':** אר"י לא תתני למימר משום דבדבורו עביד מעשה, ובגר"ח ב"מ דף צ' ביאר דר"י כאביי דאי עביד מהני ואל"ה לא לקי, וע"כ שהעבירה הוא עצם החלות ולכן חשיב מעשה, ולובא דאעל"מ ולוקה משום דקעבר אמימרא דרחמנא היינו שהאיסור הוא עצם מעשה התמורה, כמבואר בכס"מ סנהדרין יח' ב' בטעמו של ריה"ג, ולכן חשיב לאו שאי"ב מעשה. ולפי"ז יישב הגר"ח דהר"מ שפוסק כרבא בע"כ סובר כריה"ג ומימר חשיב לאו שאי"ב מעשה והוא בכלל נשבע מימר ומקלל. **ע"ע שאג"א עח', רע"א** הגהות על הרמ' תמורה, מנח"ח ח' ד'- קמד' יט – שעא' יג' שהיחיד המימר לוקה משום מעשה, ובשותפין שהמירו שלא חל כלל אז לוקה משום אי"ב מעשה.

**עיין שטמ"ק** ב"מ מג': ד"ה "וזה לשון" **ותוס'** ב"מ צ': "ור' יוחנן" שדוקא דבור דקעביד מעשה חשיב מעשה, ולא מחשבה דקעביד מעשה, וכן הבאנו ר"ג לעיל, **ועיין מ"מ** שכירות יג' ב', **ובשטמ"ק** להלן ד' ע"ב כ' דל"כ ואף מקדים תרומה במחשבה חשיב מעשה. **ובאפיקי ים א' כד' יז'** שבמקדים תרומה לבכורים העבירה עצמה אינה פעולה ומעשה אלא עצם המציאות שקדם התרומה ולכן אף במחשבה חשיב מעשה, משא"כ בחסימה הענין יצירת מצב של חרישה בחסימה שיסודה מעשה בפועל של איסור ולזה צריך צירוף פה עם תוצאה של חרישה בחסימה שייחשב מעשה, וצ"ע.

**בשטמ"ק להלן ד' ע"ב** שתמורה לא חל במחשבה ואינו נשאר הקדש שחל במחשבה, **ובאפקי ים** כו' א' נקט שהקדש האסור לא חל במחשבה. (ואולי מכיון של"ש ביה תורת קבלה ונדרים, ורק נדרי הקדש מהני במחשבה משום דין קבלה ונדרים.)

**הדין בר"מ** פ"ד מנדרים ה"ז שאין נשאלין על תמורה, ובכס"מ שם משום שתמורה חלל אף בשוגג וע"י שאלה אינו מיותר משוגג, ויש מבארים עפ"י הש"ך חו"מ רנה' ו' ששאלה ל"מ אחר שהגיע ליד גזבר, שעד אז הוי נדרים דמהני שאלה, וא"כ תמורה דבדבור אתעביד מעשה חשיב כבא ליד גזבר ול"מ שאלה.

**עיין שטמ"ק ב"מ מג'** מדוע מפגל אינו לוקה הא בדבורו אתעביד מעשה. עיין **נוב"י** יו"ד קסח' **וגרי"ז** מנחות ב' י' . או שחלות "פסול" אינו מעשה ורק חלות קדושה הוי מעשה, או שבפיגול האיסור הוא המחשבה לפגל ולא החלות, או שהחלות חל ממילא ע"י התורה, וביררנו עניינים אלו בזבחים.

**מנח"ח** כז' א' **בדעת הר"מ** שהעושה ע"ז ע"י אחר לוקה משום בדבוריה אתעביד מעשה, וצ"ע. ע"ע שם ה' שהמקדיש בע"מ לוקה כנ"ל. **ע"ע קה"י ב'.**

**מקלל, לרש"י ור"ג** וראב"ד סנהדרין כו' ג', חייב מלקות דוקא בשם המיוחד, **ובר"מ שם** אף בכנויים, **עיין גרי"ז** שם שייסד והוכיח שמלקות במקלל אינו על הקללה אלא על הזלזול בשם המיוחד , ומקרא דברים כח' – נח' נט', "לא תשמור ליראה וגו' והפלה וגו' . ולכן צריך קללה בשם המיוחד , אף שחפצא של קללה בשם ה' מתקיים אף בכנוי. עיי"ש מהכס"מ שמקלל בכנויין אינו לוקהמשום לאו שאי"ב מעשה, וצ"ע הא אף בשם המיוחד כן, אלא הכוונה שאיסור הקללה עצמו הוי לאו שאין בו מעשה, והמלקות על מה שזילזל בכבוד שם ה' וזהו דין מיוחד ולכן זהו דוקא בשם המיוחד. ע"ע שם מה שהוכיח בהנ,ל מהירושלמי.

**מנח"ח** סט' ח', **דהר"מ** פסק שמקלל צריך התראה, **והקשה הא הר"מ** בע"ז ב' ט' שמגדל אי"צ התראה **ובכס"מ** שם משום שאין בו מעשה ולכן אף התראה אי"צ, **וכן הר"מ** עדות כ' ד' שע"ז אי"צ התראה מכיון שלוקה על דבור ומ"ש מקלל. ולהגרי"ז הנ"ל י"ל שמקלל אינו לאו שאי"ב מעשה, אלא זהו פרשה מיוחדת של מלקות על זלזול בשם ה'.

**בתד"ה "ומקלל"** דן אם אזהרה דמקלל מלא תקלל חרש, או מקרא דאם לא תשמר והפלה, והגרי"ז דן כנ"ל שאם לוקה משום מקלל אזהרתו מלא תקלל, ואם לוקה על חילול שם ה'.

**בס"ד** שלוקה על שבועת אמת, **וברש"י** אף לפייס חבירו ישבע ליפטר וילקה על שהביא ע"ע שבועה. **וברמב"ן סהמ"צ ז'** דל"כ אלא נתחייב שבועה אף בס"ד יהיה פטור.

נשבע לקיים המצוה, **לבעה"מ שבועות כט', ור"ן נדרים ח'** חל שבועה ואינו חייב קרבן אם עבר על כך דאינו להרע ולהיטיב. **והרמב"ן מלחמות שם ותוס'** נדרים ח' דלא חל כלל שבועה. **עיין קצו"ה עג' ה' ואפיקי ים לו' א' ד' , וגר"ש** נדרים ח', **וקה"י** נדרים סי' י'. אם לא חל איזה זרוז נפשיה יש.

רש"י ד"ה "לקיים" שמותר לישבע לקיים המצוה. **ובר"מ סהמ"צ ז'** שיש מצוה לישבע אמת בשם ה' עיי"ש **רמב"ן. עיין טור ב"י יו"ד רג'.** ונו"כ שם.

בענין מוציא ש"ש לבטלה, **עיין ר"מ שבועות יב' יא'** שאם אמר שם ה' מיד יוסיף דברי שבח ואז אינו לבטלה. **עיין רע"א שו"ע ה' א' ומ"ב סק"ג .** בזה . ומשמע שהזכרת שם ה' אף בלא חיוב ברכה אין איסור אם משבח את ה', **עיין תוס' ר"ה לג' ע"א "הא"** שבאמת בכה"ג אסור רק מדרבנן משום ברכה שאי"צ. עיין גמ' בברכות לג.

**ור"מ פ"א ברכות טו', ושבועות יב' ט'** שברכה שאי"צ עובר על לא תשא. וצ"ע הא לעיל אם שיבח הקב"ה אינו עובר. **עיין רא"ש** קדושין פ"א מט', כהתוס' בר"ה, **ועיין מג"א** רטו' ו' שזהו פלוגתת תוס' ור"מ אם בש"א אם עובר מדאו'. **בגמ' להלן** שמש"ש לבטלה הוי רק איסור עשה, ובר"מ דהוי ל"ת, עיין נשמת אדם ה' א' בזה שתלוי בב' גירסאות תי' הגמ' להלן, ולתי' קמא באמת מוש"ש לוקה. אך מסיק בדעת הר"מ נמי דהוי רק מדרבנן. עיין שו"ת רע"א כה' דלהר"מ מושש"ל בברכה עובר בלאו, ובמנח"ח ל' ח' כנ"ל ושלוקין ע"כ להר"מ.

**דף ד' ע"א**

**גמ':** ההוא אזהרת עשה, **עיין חינוך סט'** שאין עונשין אא"כ מזהירין הוא שאם כתבה תורה רק אזהרה ס"ד שיוכל לעבור ע"ד לקבל עונש, והקשה א"כ אזהרת עשה נמי סגי להני, **עיי"ש מנח"ח.**

**עיין חזו"א דמאי ד' , ומנח"ח עב' ד'** שמקדים תרומה לביכורים יש מצוה לישאל, ולכן אין התרומה בטל ברוב דהוי דבר שיש לו מתירין, (עפ"י תוס' ב"מ נג', "הוה" שדוקא אם מצוה לישאל חשיב דשלי"מ) . ועיין משכה"ג בספר עבודת הגרשוני על משנה בתרומות ג' ו' אם מהני שאלה לעקור הלאו, או שכבר עבר במעשה ההפרשה, ונ"מ בהקדים תרומה עומר שיחול אחר בכורים, ועוד, עיי"ש.

**רש"י** מלאך זה בכורים שמתחייב מעת שנתמלאה התבואה, **עיין גרי"ז** הא נחלקו בזה בבכורים פ"ג מ"א אם מפריש בוסר וכד', ותי' שהבאת בכורים ודאי בפירות גמורים ונחלקו רק אם יכול להפריש בוסר ושם בכורים חל רק בפרי.

**רש"י** דמעך זה מעשר משום שמדמע, **ובתוס'** הא הוי רק מדרבנן, **עיין תוס' נידה מז'**"אתי" שזהו מדאו'. ובתוס' בע"ז עג': בשם ר"י שתרומה גדולה אוסרת במשהו וכמו שתרומ"מ אוסרת במאה שחוזר ואוסר כבתחילה.

**גמ':** היו לפניו ב' כלכלות, **בתוס'** שהיתה כלכלה של ק' ומפריש מחברתה י' על הק', **ובשטמ"ק** שצריך להפריש יא' על ק' שצריך י' מצ' ויא' מק' ופשוט וצ"ע התוס'.

**ומבואר** שאם אמר שראשונה תתוקן בשניה ושניה בראשונה מכיון שכבר ראשונה יצאה לחולין ראשונה מתוקנת ולא שניה. ואם אמר "כלכלה בחברתה" הרי שבב"א נתקנו שניהם. ובתוס' הא כשבזא"ז אפי' בב"א אינו . **ותי'** דחשיב כאילו שייר בפי' שי' שבראשונה לא יתוקן ע"י השניה. **ןצ"ל לפי"ז** שמפריש רק י' מכל כלכלה על חברתה ולא יא', ואם יתכוון ליא' הרי שכוונתו לתקן את כל הק' שבזה מכלכלת חברתה ויצא שרוצה שעל י' יחול שם שריים ושם מעשר בב"א. **וי"ל דאף להגר"ח** המפורסם של"א שבזא"ז במקום שמפריש תרו"מ על ב' פירות שאין כאן חוליןת סותרות אלא חלות בא' גורמת של"ש בשניה חלות תרומה. וכו', אולם כאן הוא מחיל בר"א על הפרי שהוא שריים ומאידך שהוא מעשר דהיינו שהוא טבל, וחלות תרומה וחלות שריים הוו חלויות הסותרות. שבתיקונו הוא מחיל שהוא מופרש, ובהפרשתו מעשר על חברתה הוא מחיל חלות הקובע בהכרח שהוא טבל ולכן חשיבא ב' חלויות הסותרות. ועיין. **ולשון רש"י** דל"ח מחיוב על הפטור מכיון שבחדא דבורא ובב"א הפרישן ולכן חשיב מחיוב על חיוב, ולא משמע מכיון שנתכוון לשייר י' מכאן ומכאן שיהיו טבל ולא שריים, ומשמע שנתכוון לפטור ב' הכלכלות לגמרי ומ"מ מהני מכיון שמ"מ בשעה שהחיל עליהן שם מעשר עדיין היו בחיוב ולא חל עליהם עדיין שם שריים ואין בזה משום כל שבזא"ז ועיין.

**ומבואר** שלוקה משום הקדמת מע"ש למע"ר, **וברש"י** משמע דמיירי באופן שכלכלה א' מתוקנת והשניה לא, ואז נפקא שכלכלה א' כבר הפריש ממנה מע"ר ומע"ש בעוד מן השניה לא הפריש עדיין מע"ר ולכן חשיב הקדים וכו'. ואף שבעלמא יכול לתקן כלכלה א' בלא לתקן כלכלה אחרת ול"ח הקדמה, מ"מ כאן שהפריש מא' לחברתה מע"א כללן לב' הכלכלות לכלכלה א' ואסור לו להקדים בשניהם מע"ש למע"ר. **ובשטמ"ק בהשמטות , וכן אולי** כ"כ בתוס', שעצם זה שהכלכלה שניה ממנה מפריש מע"ש על הראשונה הרי שאותם פירות שהם המע"ש הם עוד לא ניתקנו משום מע"ר וחשיב הקדמה. שאת הפירות מהכלכלה שהיא טבל למע"ר מוציא ממנה מע"ש וחשיב הקדמת מע"ש למע"ר. לכה"פ לגבי אותם פירות שחל עליהם שם מע"ש הא הקדים תקונם דמע"ש לפני תיקון דמע"ר שעליהם. **ויש לדון** אם עולה כאן שכל פירות מע"ש צריך שיהיו מתוקנים מתרומה ומע"ר, והיה מקום לומר שמכל כרי יש בו פירות המיועדים לתרומה, למעשר, ולמע"ש, והם אין בהם כלל תורת שריים, וכאן עולה שעל פירות מע"ר צריך שיהיה עליהם שם שריים של תרומה ועל מע"ש שם שריים של מע"ר. ובאמת כשמקדים תרומה למע"ר הוא מפריש א' מס' מק' למרות שי' מן הק' מיועדים למע"ר,ומפריש י' מן הנותר למרות שחלק מן הנותר מיועד להיות מע"ש, וע"כ לכאורה שבאמת המע"ש עצמו מתוקן ממע"ר וכו', **ויש לדון** אם מפריש בב"א את כל התרו"מ יחד אם אז בחשבון אחר, ומפריש מע"ר על השריים למעט המע"ש שבתוכו או לא. דהא בשעה שחל על המע"ש שם מע"ש חל עליו גם שהוא שריים של מע"ר. שאם חזינן שאחר שחל מע"ש ל"ש עוד לתקנו משום מע"ר מדוע בב"א אפשר להחיל על פרי שהוא מע"ש ושהוא מתוקן ממע"ר, וצ"ע.

**ואולי יש לבאר,** אך לא משמע כן בדברי השטמ"ק, שעצם זה שבכלכלה השניה מחיל על מקצתה שם מע"ש, למרות שהשאר הכלכלה טבל ואין כאן הקדמה לגבי שאר הכלכלה, ולמרות שבפירות עצמם שהחיל עליהם שם מע"ש ל"ש בהם נקדמה, ושבאמת אין הלכה שהפירות מע"ש עצמם יהיו מתוקנים משום מע"ר, מ"מ עצם העסק בכלכלה שניה שמתעסק בה משו ליתא שמע"ש קודם שתיקנה משום מע"ר הוא עצמו הקדמה ועובר ולוקה, וצ"ע.

**וכל הנ"ל** הוא במפריש מכלכלה על חברתה, אולם בהפריש מזה ע"ז בב"א ששניהם מתוקנות, **כ' התוס'** שבכה"ג ל"ש לאו של הקדמה, אולם יש כאן עשה, שהעשה שיקדים והלאו שלא יאחר. **ולהמבואר בשטמ"ק** יש לבאר שהלאו הוא לגרום שיחול מע"ש על פירות הטבולים למע"ר וכו' ובב"א זה אינו שבאמת כמש"נ אולי חל בב"א שהשריים הם שיירי מע"ר והם גם מע"ש. והעשה הוא עצם פעולת ביטול ההקדמה, ובכללו בב"א, שצריך שיוקדם העולת מע"ר למעי"ש, ועיין. עיין ירושלמי פ"ז ה"ו ור"מ וקרי"ס סוף פ"ג מתרומות.

**בר"ש** דמאי ל' ו' מייתי ירושלמי שבאמר של זו בזו וכו' דתלי בר"מ ור"י דלמ"ד תפוס לשון ראשון הראשונה מתוקנת ולמ"ד אף בגמר דבריו נתפס שניהם מתוקנות. **ובתויו"ט** הקשה דהר"מ פסק כר"י שנתפס בגמר דבריו ומ"מ רק כלכלה ראשונה מתוקנת. **עיין ברכת הזבח**  **וצאן קדשים**, ואו שכאן הא יכל לומר בב"א והיו חלים ומדוע אמר בזא"ז משא"כ התם אין הבדל בין בב"א לבזא"זשבין כה ל"ש שיחולו שניהם. או ליהפך דהתם שייך שיחולו שניהם ותרעה, ולכן בגמר דבריו נתפס, אולם כאן ל"ש שיחול על אותו פרי שהוא מעשר ושהוא שריים, ויש לבאר עפ"י הנ"ל שכאן חלוק לחלוטין אמירה בב"א מאמירה בזא"ז, שבב"א הוא בהכרח משייר פירות מכל כלכלה שלא יהיה שריים אלא יהיה מעשר על חברתה , משא"כ אם אמר בזא"ז לא שייך ושוב לא יחול כלום משום כשבזא"ז אפי' בב"א אינו. וכ"ז בשי' הר"מ , והירושלמי סבר שאינו משייר בכל כלכלה אלא בפירות חל שהם מעשר והם והם שריים ולכן שייך בב"א ותלי בר"י ור"מ.

**דף ד' ע"ב**

**גמ':** בדבוריה אתעביד מעשה, **עיין שטמ"ק** אף שתרומה מפריש במחשבה מכיון שחל חלות חשיב מעשה.

**בגמ':** שמקדים תרומה וכו' הוי ניתק למעשה, **וברש"י** שזקוק לחזור ולהפריש, ובפשטות הכוונה שמ"מ ביה עדיין הפרשת תרומה ולא הפקיע את כל העשה דתרומה,  **ובתוס'** כ' באמת שמשו"ה ל"ח ככל לאו הניתק לעשה שהעשה בא רק לתקן הלאו וכאון הא העשה קודם ללאו. **עיין רדב"ז** תרומות ג' כג' שצריך לשוב ולערבב ולשוב ולהפריש ואם נשרף ואינו יכול לחזור ולהפריש לוקה, עוד כ' שצריך רק לחזור ולקחת שם כסדר בלא לערבב, ועכ"פ עולה שהמצוה במעשה ולא בחלות, וצ"ע כל דבריו. **עיין אפיקי ים**  א' מד' י'.

**תד"ה "וכל"** ויש לבאר דבריו שבכל לאו שהעשה מתקן הלאו אין נידון שאין מלקות כגון מגרש אנוסתו שלוח הקן ונותר, ורק בתמורה ומקדים לבכורים דיינינן אם העשה מנתק הלאו.

**בשטמ"ק** דסוגיין כמ"ד שלאו שקדמו עשה חשיב ניתק לעשה מכות טו'. וי"ל דמשום עשה שמתקן הלאו דיינינן מה הדין בקדמו עשה, אך משום עשה המנתק הלאו אולי פשוט דחשיב ניתוק אף שקדמון עשה. **במכות** טו' שם מהא שלוקין על טומאת מקדש ע"כ שקדמו עשה ל"ח ניתק לעשה, **ובתוס' שם** "תנינא" הקשה דהתם הוו ב' לאווין ולכן ל"ה נ"ל, ותי' דמשום שהלאווין אינם סמוכין, והתוס' שאנץ שם ותוס' חולין פ': שסברת ב' לאוין רק בתמורה מכיון שהעשה מתקיים ממילא. ועכ"פ נראה שכ"ז בלאו שהעשה בא לנתקו היינו העשה בא לומר שהלאו אינו לאו גמור ואין לוקין עליו, ולכן בב' לאוין יחד הוי גלוי הפוך שהעיקר הוא הלאו, עיין ערול"נ מכות טז' שהקשה על הר"מ מדוע עשה דלעני ולגר תעזובמנתק כמה לאוין של לקט לא תלקט, וכרמך לא תעולל, ופםרט לא תלקט, הא הוו כמה לאוין, ולהנ"ל התם העשה מתקן הלאו.

**מהרש"א חולין** ב' תד"ה "וסופג" , שבמימרה העשה דוחה לאו ולוקה משום לאו, עיי"ש ב' תי' תוס' אם לוקה פ' על ב' לאוין. עיין שאג"א ע"ח מה שהקשה על הר"מ שדן ב' סיבות לכך שלוקה או משום ב' לאוין, או משום שהלאו אף על שותפין שהמירו שאין בו עשה, והקשה שלטעם האחרון ילקה פ'.

**בגמ' לל''א ברש''י** שמימר שווה בכל. משא''כ תרומה שייך רק בישראל. **ובר''ג ושטמ'''ק** שמימר הלאו כולל שותפין ואחין והעשה אינו כולל אותם. **והר''מ** מייתי לב' הביאורים.

**הקשו האחרונים** ממשכן שהלאו בכולם והעשה רק באלמנה ואינו לוקה **מל''מ מו''ל ג' ד' תומים צז' ז'**, וכן מנותר שהלאו על נשים ולא מצות שריפה שהזמן גרמא. **ותי'** משום דהני לאוי הוי תיקון ללאו ואז חשיב לעולם ניתק לעשה.**טו''א חגיגה טז' מנח''ח ח ז, קה''י קדושין לב'. אחיעזר ג' א' ט'.**

**ולל''א** מקשה הגמ' מאונס שאינו שווה בכהן, וצ''ע מדוע הלאו אינו שווה בכל הא רק העשה פקע שאסור בגרושה,**עיין גר''א שאינו יכול להולמו**. והצאן קדשים שמכאן שכל ימיו הולך על הלאו וא''כ כהן אינו בלאו זה. **ועיין או''ש חו''מ א' ג'**. **ובאפקי ים ב' מא'** שלא יוכל לשלחה ולו תיהיה לאשה הם שווין שניהם רק באשה הראויה לקיימה, ומה שהכהן שלקחה היתה ראויה ואח''כ לא אינו נחשב שאינו שווה. וביותר יש להקשות הא כהן המגרש הוא מבטלו לעשה ול''ח שהלאו כולל יותר מהעשה, כמבואר במכות טו'.

בגמ' לא ישאירו וכו' ונחלקו מדוע אינו לוקה על נותר אם משום נ''ל או משום שאין בו מעשה, ובר''מ כ' משום ניתק לעשה ותמה הכס''מ תיפו''ל משום אין בומעשה, ותי' דנ''מ אם עבר במעשה, והערול''נ מכות ד' שלטעם הר''מ אם יותיר וישרוף בידיים ילקה משום ביטלו לעשה, ולכן לא כ' משום אין בו מעשה, ונחשב עם העקירה כיש בו מעשה. ע''ע מנח''ח ח' ח'.

תד''ה ''ורבי'' ' לגבי נותר שיש נ''מ אם נכתב סמוך ללאו וצ''ע הא לדברי תוס' לעיל שאם העשה מתקן הלאו אין נ''מ אם נכתב סמוך לו, ובגרי''ז ששאני נותר שאין העשה מתקן הלאו אלא העשה נוצר עם זה שעבר על הלאו.

**אי עביד מהני או לא מהני**

בפשטות לאביי חלות שאסרה תורה אין כח ביד אדם להחילו, והתוס' הקשה בשוחט על החמץ שיפסל, וצ''ע איזה חלות שייך כאן שימנע בכח העושה מלהחיל, וי''ל שענין שחיטה הוא חלות זימון בשר לאכילה או להקרבה וחזינן ששחיטה חוץ לעזרה חשיבא טריפה.וככל מש''נ בחולין. אולם קושית תוס' צורם אזן בכור הוא צע''ג. והנה בפסחים סג' מתבאר שהיה שייך שיחוייב מלקות אף בשחט פסח שלא לשמה שהוא פסח פסול, ועולה שהאיסור שחיטה על החמץ אינו מתבטל אם הפסח יפסל, ומסתבר שאעל''מ הוא אם התורה אינה רוצה בהעברה על התורה ולכן פוקע כח העשייה, אולם כאן בין כה עובר ואין הפסלות של השחיטה תמנע את העבירה ול''ש בזה אעל''מ, משמיה דהגרי''ד. ועיין כאן גרי''ז ועולה שאם היה אעל''מ בפסח על חמץ היה פסולו משום פסח פסול, ואנו ביארנו שהפסול היה בשחיטה אך י''ל שהכוונה העדר חלות קדושת פסח שג''כ נעשה ע''י הזביחה, וצ''ע שבפשטות העדר שחיטה הוי טרפות ולא פסלות בשם קרבן פסח. ע''ע בגרי''ז שאם היה פסוק לפסול של שוחט על חמץ היה נשרף. אך אם משום אעל''מ הוי פסולו אינו בקדש. ע''ע גרי''ז שחקר וכפי הבנתי חקירתו היא אם אעל''מ הוא שאין מעשה שאסרה תורה יכול להחיל חלות, או''ד חלות האסור אינו יכול לחול. וכ'''ז דוקא בחלות שעצם החלות הוא האיסור. והקשה הגרי''ז בצורם בכור שייך לדון שלא יחול היתר פדיון מכיוןי שעשה באיסור, אולם אם משום שהחלות עצמו אסור הא מה שיצא לפדיון אינו עצם האיסור אלא המום הוא האיסור. ויש לדון לומר שהאיסור להטיל מום הוא הא גופא להוציא אותו מקה''ג ואז א''ש.

**עיין קובה'''ע עד' שהביא שהח''ח** הקשה מדוע פיגול לא נחשב אעל''מ. ותי' משום שחלות פיגול חל ממילא. ובזבחים עלה לן שפיגול הוא מעשה הקרבה עם יעוד לקרבן פיגול ועולה שהוי מעשה הקרבה חדש שעושה המקריב בכוונתו, וא''כ עדיין צ''ע. **ע''ע שם** שהקשה מדוע שחיטת אותו ואת בנו או חולין בעזרה לא נומר אעל''מ, והכל על סמך ששחיטה הוא מעשה חלות המייעד בשר לאכילה או הקרבה. ותי' שאעל''מ שייך במקום שהחלות הוא האיסור משא''כ באו''ב הא עצם ההיתר אכילה אינו האיסור ומותר להחיל היתר ע''י בן פקועה, וכ'כ בחולין בעזרה, עיין משכב''ז בחולין בסוגיא שאלאאלב''ס.

**דף ה' ע''א**

**בקושית הגמ'** מאונס שגירש **וברש''י** שמכיון שלא הועיל מעשיו שחייב להחזיר ומדוע לא לקי לרבא הא קעבר אמימרא דרחמנא, **ועולה** שלאביי הענין של אע''מ הוא אם עבר על איסור שא''א לתקן ואם אפשר לתקן לא לקי דחשיב דלא מהני אא''כ נעשה מעשה עבירה שאין לה תיקון אז נחשב דעביד מעשה דמהני, ואונס שגירש אינו לוקה מכיון ויכול לתקן ולכן לא לקי וצע''ק א''כ כהן שקידש גרושה נמי לא מהני שחייב לגרשה ומדוע לקי לאביי. **אולם בתוס' הקשה** ממ''נ אם אעל''מ מדוע חלו הגירושין **ותי'** שכמו שמיתה מתרת כ''כ גירושין מתירין וא''א למנוען מלהתיר כמו שא''א למנוע מיתה מלהתיר. וכ' תוס' דמיהו להכי לא מהני שצריך להחזירה, ועולה כביכול שהדין שחייב להחזירה הוא מדין לא מהני וכביכול לא הושלם הגירושין ועדיין יש זיקה שחייב להחזירה.

**ותי' הגמ', לרש''י** משמע שמכיון שנאמר כל ימיו הרי שגילתה התורה שאינו נחשב שעדיין קעבר אמימרא דרחמנא ולכן לא לקי. **ולתוס'** תי' הגמ' שבאמת אינו לוקה משום ניתק לעשה. **עיין רע''א ד'** ע''ב שביאר שכמו שמיתה מתרת היינו שהיה צריך ליהיות שבאונס המיתה לא תתיר אותה משום א''א ואם היא מתרת ה''ה גט מתיר, ויש לבאר שאולי אישות שאסור שהפקיעה בגט אינה נפקעת במיתה וישאר אישות האוסרת כיבמה.

**בשו''ת מהרי''ט רח' ב' וברע''א ת'קכט', ונתיה''מ רח' ב'** שאעל''מ הוא רק אם ע''י פקיעת החלות לא יעבור על האיסור, ולכן החופר בשבת כדי לקנות יחול הקנין דהא מ''מ יעבור על האיסור אף אם יפקע הקנין. **ובשפ''א כאן** יישב קושית התוס' מדוע לא יפקע גירושי אונס, ויישב שאף אם לא יחולו הגירושין מ''מ האונס ששילח את אשתו מביתו ולא נותן לה חובותיו כבעל הריהו עובר על לא יוכל לשלחה, וא''כ פקיעת הגירושין לא יועילו לאי עבירת הלאו. **ע''ע רע''א** שדין אעל''מ ל''ש בחילול שבת דהא יש הרבה חילולי שבת של''ש בהו אעל''מ ושוב אף בדבר ששייך שיפקע הקנין אין הדין דאעל''מ. ֹֹֹובחי' רמ''ש שבאמת לה''א דגמ' לא חלין הגירושין באונס.

**ועולה בכל הנ''ל** דלא כמש''כ שענין אעל''מ הוא שבמקום איסור הפקיעה התורה את כח האדם מלהחיל חלות, אלא הענין שכשהתורה אסרה חולת מסויים היא גילתה שחלות זה לא יחול, ולכן זה אינו שייך באיסור שבת שכולל עניינים של''ש בהם עיכוב חלות, וכן זה ל''ש אם בין כה עובר על האיסור.וכן לפי''ז אין להקשות מפיגול דהתם הא הוי סוגיות ערוכות שחל שם קרבן עם ייעוד לפיגול והוא עצמו העבירה. **עיין כה''ג אהע''ז קיט' ט' על גזירת המהר''ם** שגירושין בע''כ ל''מ שזהו משום אעל''מ. **ובנוב''י קכט'** שזהו דלא כתוס' בסוגיין שבגט ל''ש אעל''מ, ולשפ''א הנ''ל מיושב ודו''ק.

**עיין רע''א ונוב''י הנ''ל וקצו''ה רח' א' שהקשו**מתוס' ו' ע''א שמי שנשבע שלא לגרש ל''א אעל''מ דהוי איסור שבדה מלבו, הא כאן כ' תוס' שבגט ל''ש אעל''מ, וג''כ מיושב להשפ''א שכאן האיסור בין כה קיים מכיון ששילחה מביתו.

**קושית** **הגמ'** ממן הרעה על היפה, **ועולה** שאף באיסור עשה נחלקו אע''מ או לא. עיין **שטמ''ק** לעיל ד' ע''ב וברש''י שם ד'''ה ''לא''. **ונוב''י** **אהע''ז** קכט'. **פנ''י** גיטין צ. ע''ע **פמ''ג** או''ח עט' א' אם אעל''מ דוקא באיסור עם מעשה והוכיח מתרומה מן הרעה אף דתרומה הוא במחשבה.

**תד''ה ''ואם''** הקשה מנא לן שלא תשאו וגו' הוא ללמד שחל, אולי רק דקעבר אמימרא דרחמנא, ותי' דלזה היה סגי חלבו בלבד, ועיין תוס' קדושין מו ע''ב ''אם'' שהוסיף דלא תשאו משמע שעובר חטא נוסף מלבד עצם ההפרשה, וברע''א שם שהלא יכול לישאל ולכן עובר בכל רגע ועכ''פ מוכח שחל החלות. ועיין תו''י יבמות פט ע''ב ''ואם'' שהלשון ולא תשאו הוא שעובר לעולם על כך שחל תרומה על הרעה. **ובתו''ר** **קדושין** **שם** שבתרומה אם אינה חלה ל''ש שיעבור על איסור שעבר על מימרא דרחמנא שהריהו כמעביר פירות מכאן לכאן. וצ''ע מדוע אם כהן שקידש גרושה ואינו חל לא נומר שאין כאן אלא מסירת מעות בלבד ול''ש קעבר וכו'. ואולי מכיון שטבל הוי עירוב של חולין ותרומה הרי שנחשב רק חלות בירור ואם לא חל הבירור לא עשה כלום. **ובגר''ח** תי' שאם לא חל ויחזור ויפריש מן היפה מלמפרע לא עבר על שום איסור שהאיסור הוא אינו עצם מעשה הפרשה מן הרע אלא העמדת תוצאה שההפרשה מן הרע. עיין **רשב''ם** **ב''ב** **פד** **ע''ב** ''נשיאות''. עיין **רא''מ** קדושין שם. ע''ע **תוס'** **ב''מ** נו ''נשיאות''.

**הרמב''ן** **עשה** **ט'** **ול''ת** **ז'** שמן הרעה הוי עשה ול''ת, ועוד כ' דהוי מצוה נפרדת ממעשה ההפרשה ודלא כהר''מ שמן היפה הוא פרטי מצות הפרשה, וכ' הגרי''ז דמהא שאם אין כהן מפריש מן המתקיים בתרומות ב' ד', ע''כ שזהו מענין מצוות נתינה, וא''ש לרמב'''ן ולא להר''מ. **יש** **להעיר** אם מן הרע הוא משום מצות נתינה אליו אינו נחשב כלל איסור בחלות האיסור שיגרום אעל''מ, וי''ל.

**תרומה ממין על אינו מינו**, היה מקום להבין שזהו הפקעה של האפשרות להפריש על אינו מינו וכל מין ומין הוי חיוב נפרד, ולא הוי רק העדפה כמו מן הרעה על היפה אלא שאז צ''ע מה עניינו לאעל''מ הא פשוט דל''מ, ועולה שמן על מינו הינו ענין של העדפה כמו רעה על היפה, ועיין.

**חרמים** וכו' עיין **גרי''ז** שהוכיח שחרמים בכלל חפצא של פדיון ככל קד''ד אלא שאסור לפדותם , שאם הם מופקעים מפדיון כקה''ג א''כ ל''ש בהו ענין של אעל''מ.ע''ע מה שהוכיח כן .

**דף** **ה'** **ע''ב**

ובגמ' דלרבא קרא דהוא למעט בכור, וברש''י שאינו נגזז, וצ''ע הא כל הקדשים אינם נגזזים במומן, ובתוס' בזבחים עה' ע''ב ''והפדו'' תי' דמיירי בבכור שנולד בע''מ שבשאר קדשים נגזז, או שס''ד שבכור אין לו צד גבוה ולכן נגזז משא''כ שאר קדשים יש להם בדמי הקרבן צד גבוה. **ובגרי''ז** לקמן דף יג', ששאני בכור שמלבד קדושת קרבן יש לו קדושת בכור שהיא הסיבה שאינו נגזז וזה ילפי' מקרא דהוא, אבל שאר קדשים שקדם מומן אין בהם אלא קה''ג.

והרי תמורה, עיין **קה''י** ב' שהקשה הא האיסור אינו מה שהתמורה קדושה אלא מה שהראשונה יוצאת לחולין, וא''כ מה מונע התמורה מלחול הא באמת הראשונה קדושה ואעל''מ. ולעיל ביארנו שיסוד מעשה תמורה הוא קבלה שייכנס בהמת התמורה ע''ד שהקרבן יצא לחולין ומכיון שעיקר הדבר בהפרשת קרבנות זהו קבלה ונדר הרי שנכנס התמורה ולא יוצא לחולין הקרבן, ודיינינן שנויים בזה בין מזיד לשוגג אם בגלל שלא יצא הקרבן לא יכנס התמורה, ועכ''פ מכיון שיש סיבה שיצא הקרבן לחולין מכח הקדשת התמורה חשיב משו''כ שהחלות קדושה בתמורה הוא איסור המפקיע את חלות התמורה.

**בגמ'** שתמורת בכור אינה קריבה, **ובר''מ** תמורה ג' ב' שאחר שיפול בו מום ינתן לכהן, **ובתוס'** **בזבחים** עה ע''ב שיאכל לבעלים. **והאו''ש** הוכיח מזבחים ט' שס''ד שפסח ששחטו לשם בכור יש בו מצות נתינה לכהן ומוכח כהר''מ שאף קדושת קרבן דבכור בלא שנולד בכור ינתן לכהן. ועיין **חי' מרן הגרי''ז** **בבכורות** שיישב שי' תוס' מהגמ' בפסחים שינתן לכהן לא משום מצוות נתינה אלא משום שרק כהן ראוי לאכלו ובאמת יכול והמתין עד שיומם ויאכל הבעלים.

**בגמ'** שלרבא הן נדרש לעולין מבטלין, ומשום שלא ילפינן בדם פר ושעיר. אולם להל' הא מערבין פר ושעיר ויש ללמוד מהם עולין מבטלין וא''כ הן מיותר, ונפקא שהל' כאביי, **עיין** **רע''א** שו''ת קכט'. **ואולי** דרשינן **הן** שבכור מופקע מפדיון ואף לרבא מה שאינו חל הוא מקרא ולא משום אעל''מ ונ''מ שלא ילקה די''ל שאם העל''מ מפקיע החלות מ''מ קעבר אמימרא דרחמנא משא''כ אם הדבר מופקע מפדיון לא ילקה, וא''א לומר כן דמוכח מן הגמ' דל''כ מהא דמקשינן ולרבא למאי נדרש הן, **וצ''ע** **להלן** **למעשר** דמיישבים דיליף אביי מבכור לא מקשינן שג''ה מייתר לרבא, ואולי אף לרבא לא ילקה. וכדלהלן.

**בגמ'** והרי מעשר וכו', וממעטינן שאעל''מ אף לאביי, וצריך ליהיות שלרבא ילקה דקעבר אמימרא דרחמנא, ולאביי לא לוקה, וכן הוא **בתוס'** להלן **דף** **ו'**, **והר''מ** פסק שאינו לוקה ובלח''מ שפסק כאביי. ולהלן מיושב דאף רבא יליף לקרא ואינו לוקה, אך צ''ע האם בכור שאני, וממ''נ מהיכן יליף למעשר אם בכור הוא משום אעל''מ. **וברע''א** **שם** **שהר''מ** **מספקא** ליה אע''מ או ל''מ ולכן במעשר אולי הל' כאביי ולא לוקה דהא לא חל, אולם שם במוכר קרקע לצמיתות דמבואר בחינוך שלט' בשי' הר''מ שלוקה, וביאר הרע''א דלרבא ל''מ ולוקה משום דקעבר וכו' ולאביי חל ולכן ממ''נ לוקה. עיין **סה''מ** **מצוה** **רכז''** **שהר''מ** נקט שמכירת קרקע לצמיתות הוי לאו, **וברמב''ן** דן בזה הא ימכור כדרכו ויפקע ביובל, וכ' שמ''מ אם יאמר בפי' שמוכר לעולם היה צריך לחול כך ולא חל רק משום אעל''מ לרבא ולוקה משום דקעבר וכו'. ועולה שם דנקט שלאביי חל המכירה לעולם והקשה הרמב''ן מדוע הגמ' כאן לא מייתי דין זה לענין אביי ורבא. **ובאבי** **עזרי** **שו'י** **יא'** א' תמה הא אף לאביי שאע''מ מ''מ כשיגיע היובל ודאי יפקע המכירה, עיי''ש.

אלמנה וגרושה וכו', לרש''י אם אעל''מ מדוע נחשח יש קדושין, ובר''ג או שאם אעל''מ מדוע הולד אחר הפגום, היינו שאין לייחס את הולד לאביו, או י''ל שאעל''מ הולד צריך ליהיות ממזר. וא''ש תי' הגמ' שלא יחלל מלמד שחל קידושין ולא ממזרות. ובאמת צ''ע שמה שחל ממזרות בגלל שלא תפסי קדושין זה שייך דוקא אם מניעת חלות הקידושין הוא מה של''ש ביניהם תורת אישות והוא יוצר את הממזרות, אולם מה שאעל''מ מכיון שאסרה תורה שפשטות זהו שאין לאדם כח להחיל חלויות שאסרה תורה א''כ אי''ז סיבה שיהיה ממזרות. וגם להצד בגרי''ז שחלות שהתורה אסרה הוא עצמו לא יכול לחול, אולם ממזרות הוא רק אם סיבת האיסור הוא דין שארות ושיש סיבה שלא יהיה תורת אישות ביניהם ולא אם יש איסור חצוני, אך אולי גרושה לכהן יש סיבה שלא יהיה אישות ביניהם ואם מכח זה הדין שהחלות מעוכב זהו ג''כ סיבה לממזרות ועיין.

תוס' בב''מ י' הוכיח שגרושה לכהן האיסור גם בקדושין ולא רק בביאה ולכן שייך ענין אעל''מ. ובריטב''א שם מייתי דעה שאין איסור בקדושין וא''כ צ''ע מ''ש אעל''מ, ואולי אף אם האיסור הוא הביאה אך היא רק אחר קידושין אלא שאינו לוקה על הקידושין הרי שההגדרה היא שהחפצא של האיסור הוא האישות שביניהם ולכן שייך אעל''מ. עיין קובה''ע לה'. ובאמת לרבא צ''ע מדוע כל חיי''ל באישות שלא יחול קידושין דאעל''מ ומייתו רשב''א קידושין סז ע''ב דילפי' מאלמנה.

ובגמ' דלאביי לית ילפותא שחל קידושין דלא יחלל בא על הולד ואמו והוא באמת נצרך בעיקר על אמו, ובגר''א הקשה הא מ''מ ילפי' גם לחלל הולד וא''כ אית ילפותא שחלין הקידושין, ולא נתבאר לי כלל מדוע חשיב שיש ייתור קרא לאביי הא מ''מ צריך קרא לפסול הולד ולא מובן כלל קושית הגמ' על אביי, ומ''מ לרבא בהכרח אם עושה חילולין בע''כ שחל הקידושין. ובתוס' נקט שהל' דיחלל הוא ילפותא לרבא וע''ז השקתה הגמ' על אביי וא''ש.

**דף** **ו'** **ע''א**

מקדיש תמימין, ומבואר דנחשב שהם קדושים בקדושת ב''ה, וצ''ע הא הדין שיפדו ויוקרבו למזבח, ודמיו לב''ה, ומדוע נחשב אע''מ. עיין **שפ''א**. והוכיח כהמל''מ ערכין ה' ה' שהדין שיקרבו למזבח הוא רק דין דרבנן.

והרי גזל וכו' **יש** **לדון** אם הנידון על קנין השנוי איך מהני, או''ד הנידון ע''ע הקנייני גזילה שמחם קונה בשנוי איך מהני, **ובשטמ''ק** הקשה מדוע משלם דמים, ובהשמטות הוסיף מדוע בנתייקרה מחזיר כשעת הגזילה. ועולה שגזילה בכחה להפקיע את הממון לגמרי מהבעלים ורק חיוב השבה מעכב, וחיובו הוא כעין שגזל או הן או דמיהן. ועיין **קצו''ה** **ונתיה''מ** **ומשובב** לד' ה' **וקובה''ע** עד' ב'. ועכ''פ עולה שלאביי מסברא קונה את הגזילה וחיוב והשיב מעכב כ''ז שהוא כעין שגזל וקרא דכעין שגזל מיותר לחומש, וצ''ע מנא לן, הא אע''מ יכול ליהיות או שפטור מדמים, ומוהשיב אולי רק חייב דמים וקנה מיד ללא שנוי, ובשטמ''ק שעצם הוהשיב מגלה שאינו קונה כלל וחייב כשומר, ואע''מ שקונה כל מה שחא כעין שגזל וכ''ז ללא קרא דכעין שגזל. וצ''ל שעצם סיבת הקנין שיש בגזילה היא סיבה שיקנה הכל חוץ מהחפץ כמות שהוא עכשיו משום והשיב. ובב''ק הארכנו בזה.

והרי משכון וכו' הנידון שחלות משכון חל אף שמשכנו שלא בשעת הלוואתו באיסור. עיין תוס' ב''מ קיג' מנא לן דמיירי שלא בשעת הלוואתו. ותי' דסמיך על ברייתא שכ'' אף שלא בשעת הלוואתו. אולם ברש''י ותוס' כאן דל''כ. עיין כאן גר''א. וב' לישנות דתי' הגמ' לל''ק שלרבא אית רבויי דקני, ולאביי נתרבי שחייב להחזיר ושלא קני לגמרי. דהיינו שאע''מ היה לו לקנות לגמרי ואעל''מ אי''צ לקנות כלל והן לאביי הן לרבא צריך קרא. ולל''ב דאית ב' קראי לרבויי כלי לילה וכלי יום ומכאן לרבא דקני, ולאביי הוי צריכותא דל''ב אף דל''ה חיותיה. ועיין גר''א למה צריך קרא דתשיב הא במפורש כבא השמש, עוד הקשה הא אביי לא דריש השב וא'''כ מדוע הדרינן בקושיא על אביי ולא נתבאר לי קושיא זו. ולל''ב הקשה מדוע צריך עד בא וכבא היינו ב' פסוקים לרבא כדי ללמוד אע''מ. ומדוע לאביי בעינן לרבות כלי יום וכלי לילה יותר מלרבא . ולכן ביאר הגר''א דהא קרא מיירי ברשות אלא שילפי' מהשב תשיב אף שלא ברשות ולרבא ללמד שמהני, ולאביי שאינורק מצוה בעלמא. וקושייתו הא כתיב בקרא כבוא ועד בוא. ובאמת צ''ע עצם הגמ' שמקשינן ממתני' שמחזיר כלי יום בחיחה וכו' הא הוי קראי. ולכן נראה דקראי דעד בא השמש וכבא השמש היה מקום לומר שזהו באמת שלא מהני וחייב להשיב ונתנו זמן עונה א' כמו שכר שכיר ביומו ורק במתני' מבואר שמשיב ונוטל וחוזר ומשיב ומוכח שקנה לכל הימים או הלילות, ודין זה ביאר רש''י דילפי' מהשב תשיב שבכל לי משיב השבות הרבה, ורק מכאן מוכח שאע''מ. וכן לאביי שאע''מ הרי שהשב תשיב מיותר וסגי בעד בא השמש וכו' שיש מצוה להשיב עד הערב, וע''כ קרא שקניינו מוגבל ולכן יש בכל כלי השבות הרבה. **וכן** **יש** **לבאר** **ל''ב** שאם דין עד בא הוא שבאמת אעל''מ וחייב להשיב עד הערב עד עונה וככל ביומו תתן שכרו פעם א' לעולם א''כ סגי בפסוק א' ולמה צריך קרא לבגד יום שקנה בלילה וליהפך, הא האמת שלא קנה כלום אלא יש לו עונת תשלומין, ואם היה פסוק א' שוב הדרא קושיא על רבא ממתני' דמקרא לא מוכח דקנה אך ממתני' מוכח דקנה ומוכח שמסברא אע''מ, ולכן מיישבינן דמהא שדרשינן לבגד יום ולבגד לילה בע''כ אינו רק עונה לתשלומין אלא הוי קנין לחצי יום, ומכאן דריש רבא שאע''מ. ושהמצוה אינו השבה בערב לעולם ואע''מ הא אבי אי''צ ילפותא א''כ למה הוצרך קראי לבגד יום ובגד לילה, ולרבא שאע''מ ובהכרח קראי דעד בא ועו' בא רק להגביל הקניינים הדרא קושיא מדוע בעינן ב' קראי ובזה מיישבינן דס''ד שכסות יום פטור. **עוד** **מבואר** בתוס' שחבלת כלי אוכל נפש שאין בהם חיוב השב תשיב אך המשכון היה שלא כדין הרי דלאביי אע''מ ולרבא אעל''מ. ולכן הקשה מאביי שלא הלקה אלא אמר להשיב ותי' תוס' דמיירי בשוגג שלא נתכוון לזכות.

והרי פאה, ואיך שמשמע שאם לא הפריש פאה כבר גזל את העניים וחובתו לתת מן הקמה וכו' הוי מעין השבה, וחזינן דאעל''מ. וברש''י כ' שהקושיא שחייב אף שנשתנית בידו ומשמע שקושייתו דוקא מר' ישמעאל שחייב אף שעשאו עיסה, אולם בתוס' עולה בהכרח דל''כ, ואדרבה אף לרבא בשנוי של עשאה עיסה אלולי קרא אע''מ, וי''ל שרש''י ג''כ נתכוון לכך אלא דסבר שאחר שגמר קצירה ואחר שאספו לביתו נמי חשיב שנוי שבזה גזל את העניים, אבל שנוי גמור אינו ענין לכאן ולכן עשאה עיסה ודאי פקע מכח שנוי עצם שם תבואה שבשדה ונפטר אלולי קרא דתעזוב יתירא. ועיין כי קצרנו.

עיין **שטמ''ק** שאחר מירוח מעשר ונותן לו, או כדי לא להכשיל העני, דלפני מירוח התבואה פטורה, או כדי לא להפסיד העני חלקו, ועולה שחובת פאה לתת פירות מתוקנים וצ''ע. **ובר''ג** שמעיסה צריך לתת חלה ואח''כ לתת לעני, וצ''ע הא חלה העני מחויב תמיד מכל פאה ואין בע''ב מפסידו כלום עיין **מקד''ד סב' ג'. בגרי''ז** דקדק כאן וכן בר''מ שפאה בשדה מניחן לעניים, ואחר שמירחן חייב במצות נתינה.

**מפקיר** **כרמו** וחזר וזכה חייב בפאה, וודאי סתם הזוכה בהפקר אינו חייב, ולשון הר''מ שחייב היות והיתה שלו וכעת היא שלו. **ובתוס'** שרק בחזר וזה בשדה חוזר ומתחייב, ובריטב''א שבת סח' שאם הפקיר הפירות וזכה בהם נמי חייב. **ובשטמ''ק** שאם מעיקרא נתכוון לזכות בשדה ל''ה הפקר גמור. בר''ש פאה א' ו' וכן משמע אולי בר''ג כאן שכל הזוכה מהפקר חייב, ומייתו תוספתא בגר שמת הזוכה חייב בפאה. ויש לדון דלשון הר''מ הוא שחייב היות והיתה שלו וכעת שלו ולא משום שההפקר ל''ה הפקר גמור. ואולי סגי אף בהפקיר הכל וזכה בפירות. ויש שדנו אם זכה רק בפירות א''כ אין לו קרקע ומדוע חייב, עיי''ש מקד''ד ואגר''מ יו''ד א' ריח. עיין מאירי שבת סח' שחיוב מפקיר וזכה הוא רק מדרבנן שנראה שבא לפטור עצמו ובסוגיין הוי ילפותא.

בקושית הגמ' מאי נ''מ בין אביי לרבא, עיין **רע''א** **ותומים** צז' ד' שהקשו הא נ''מ למש''כ תוס' לעיל במשכן כלי אוכל בלא רשות דלאביי לוקה ולרבא לא וא''כ נפקא מינה בין אביי לרבא.

**דף ו' ע''ב**

בגמ' דס''ד שנחלקו אביי ורבא אם חייב להחזיר ריבית קצוצה, ומוכיחינן דאף לאביי מחזירין ומסקינן דנ''מ לשנוי קונה, או האם בעי ילפותא לשנוי וצ''ע א''כ כל הנ''ל נמי כגון רעה על יפה או מין על שאי''מ וחרמים ותמורה וכו' נמי נ''מ דלאביי אי''צ קרא ולרבא צריך וליהפך, או שבאמת נחלקו אם שנוי קונה, רש''י. **והנה** אם חזרת רבית עניינה כעין השבת גזילה וענין רבית כגזל א''כ חזרת רבית וחזרת גזילה היינו הך, ואם חזרת רבית היא רק מצוה ואין נחתינן לנכסי א''כ מה השייכות כלל לאע''מ או ל''מ. ואולי כמו אונס שהמצוה להחזיר אנוסתו הוא עצמו אעל''מ. **ונחלקו** **הראשונים** אם על חזרת רבית נחתינן לנכסי ואם חייב לצי''ש באבק רבית והארכנו בזה בפרק א''נ.

**המל''מ** **מו''ל** ח' א' הוכיח שהל' שאע''מ מהא דרש''י כ' ששנוי קונה משום אע''מ והל' ששנוי קונה, אולם **הרשב''א** קדושין סז' **והמרדכי** שבועות תשפד' שהל' שאעל''מ. עיין **נוב''י** אהע''ז קיט' וכנה''ג שם ט' דנקטי להל' דאע''מ. וכבר הבאנו **הרע''א** שו''ת קכט' דהוי ספיקא דדינא.

**גמ'** מקדיש בע''מ עובר על ההקדש על השחיטה וכו'. **ובר''מ** שלוקה. **ובחינוך** רפה' שאינו לוקה, ומייתי להר''מ וכ' שלשי' לוקה כמו מימר. **ובמנח''ח** הא הר''מ כ' שמימר הוי אין בו מעשה ולוקין מחמת שקבלו, ומנא ליה שבמקדיש בע''מ לוקה הא אין בו מעשה. **ובלח''מ** שמימר עיקר האיסור מה שרצה להוציא הראשון לחולין ולכן לית ביה מעשה, משא''כ מקדיש בע''מ נחשב מעשה דבדבוריה אתעביד מעשה. **ובמנח''ח** רצה לומר שבמקדיש ע''י הגרלה ייחשב יש בו מעשה ומודה בזה אף החינוך. **ובגרי''ז כאן וחזו''א לא' ה'** שהגרלה אינה מעשה הקדש כלל דהא כבר לפני הגרלה יש איסור שחוטי חוץ. **במנח''ח** שם שהקדיש בע''מ ונשאל מ''מ קעבר על מקדיש בע''מ.

**בר''מ** שהשוחט בע''מ לשם קרבן לוקה, **ותמה במנח''ח רפט'** ב' הא סתמא לשמה, **ובאו''ש א''מ א' ד'** שבהקדיש והוממה ודאי סתמא לשמה ולוקה אף בשחט סתמא, **והר''מ** מיירי בהקדיש בע''מ שאין בה קדושה ורק בשחטה לשם קרבן לוקה. ובאו''ש שם שאף שוחט חולין לשם קרבן לוקה. **וכן מייתי הגרי''ז בשם הגר''ח** אולם מייתי ר''מ א''מ א' ד' שהמקטיר ''אימורין'' בע''מ, ומשמע שהקטרת חולין אינו לוקה. **אולם עיין שטמ''ק בכורות יד' ע'ב** שהוכיח שבקדם מומן להקדשן אינו חולין גמור דא''כ מדוע לוקה על הקרבתן ודלא כהנ''ל. **ע''ע מנח''ח רפח' ו'** בענין הקרבת חיה אם יש איסור כמו בע''מ, וכן בזר שהקריב בע''מ אינו עובר ואיסור זה הוא רק על כהנים. עוד במנח''ח אם חטאות הפנמיות באיסור זריקת בע''מ ותלה אם ילפי' מקרא דלא תקריבו או מקרא דעל המזבח.

**בגמ'** הקטיר מקצתו הקטיר כולו, בשפ''א תמה הא הקטרה בכזית ומאי ס''ד שמקצתו פטור, ונקט עפ''י **ראב''ד בת''כ** שקמ''ל שאם הקטיר מקצתו ואח''כ כולו חייב ב', עיי''ש. וי''ל שהקטיר כולו הוא משום מעשה הקרבת בע''מ, ואף בחולין חייב כמש''נ, אולם במקצתו הא עצם ההקטרה אינה מחילה שהקריב קרבן, והיה מקום לומר שבאמת מקצתו ודאי לא יהיה חייב אלא בהקטיר קרבן בע''מ ולא בהקטיר חולין, או שנתחדש דל''כ אולם מיושב שצריך קרא למקצתו שחיובו גדר אחר מכולו כמש''נ.

**בגמ'** ששעיר המשתלח נמי באיסור הקרבת בע''מ, **ובראב''ד** פרה א' א' שגם פרה אדומה באיסור זה, **ובמנח''ח** רפה תמה על השמטת הר''מ בזה.

**בגמ'** שקדשי בה''ב נתמעטו מחוץ, **וברש''י** מכיון שהם בע''מ, **ובזבחים קיג'** שאף פרה אדומה שהיא תמימה ג'''כ נתמעטה. ולכן אף תמימין שקדשו לבה''ב אין חייב עליהן משום חוץ, ובתוס' שם פליג מכיון שמקדיש תמימין יקרבו למזבח, **ובמל'''מ** ערכין ה' ה' תמה שדין שקרבים למזבח הוא דרבנן ומדוע שיתחייב בחוץ. **בגמ' כאן** ממעטינן שעיר המשתלח מקרא דלה', **ובזבחים קיג'** דריש משום שאינו ראוי לפתח אהל מועד. ובגמ' שם שלה' ממעט אף קודם הגרלה ששניהם ראויין לפתח, וצ''ע שהר''מ פסק באמת שקודם הגרלה חייב בחוץ. **עיי''ש ראב''ד וקרי''ס**.

**בגמ'** דמרבה אם הגריל ואח''כ המיר בבע''מ שאף שכעת נתברר המשתלח ואין חסרון שהוא בע''מ קמ''ל שהממיר עובר משום מקדיש בע''מ. **ובשטמ''ק** הא יכל לאוקמי בהגריל והומם שיש איסור שחיטה וד' אלא שאוקמא בהמיר כדי לומר שחייב אף משום מקדיש. **עיין מנח''ח רפה' ב'**. ותמה שהר''מ השמיט איסור להקדיש בע''מ.

**מבואר בגמ'** שהממיר בעל מום על בע''מ כגון שהשעיר הומם והמירו שלוקה, **ובמנח''ח רפה' ט'** **ואו''ש תמורה ב' ב'** שבגמ' לקמן כז' מבואר שאם המיר בע''מ בבע''מ אינו עובר דמבואר שאם היו לפניו ב' קרבנות א' תם וא' בע''מ ולפניו ב' חולין א' תם וא' בע''מ ואמר הרי אלו תמורת אלו, והנידון אם נתכוון תם כנגד תם ובע''מ כנגד בע''מ ולוקה רק משום תמורה א', או שכוונתו תם כנגד בע''מ ומע''מ כנגד תם ועובר על ב' תמורות **וצ''ע** הא אף על מום כנגד בע''מ עובר משום מקדיש בע''מ. **ובחזו''א לא' ג'** שאה''נ התם עובר על מקדיש בע''מ ונידון הגמ' רק כמה לוקה משום תמורה. ועיין או''ש ואבי עזרי א''מ א' ב' שנקטו שבאמת ממיר בע''מ בבע''מ אינו עובר מכיון שלא מיעט בקדושתו, **וסוגיין דמבואר** שעובר מוקי האו''ש בממיר על שעיר המשתלח שנעשה בו מום עובר שאז בתמורה הוא ממעט קדושתו, **והאבי עזרי** תי' דמיירי שנתכוון להחיל על התמורה קה''ג ומשו''כ עובר חל בל תקדיש וצ''ע.

ז' ע''א

**תד''ה ''ומיד''** שהקשה מדוע צריכים לקרא לרבות עכו''ם לקרבנות הא נילף מהכא דמיד בו ניכר, **עיין שטמ''ק**, **ותוס' מנחות עג' ע''ב ''איש''** מה שתי'. **עיין תוס' ע''ז** ה' ע''ב ''מנין'' שעכו''ם חייב לקיים נדרי קרבנות **וברע''א שם** הקשה הא לית ליה בל יחל, **עיין מל''מ מלכים י' ז'. באבן האזל מעה''ק ג' ב'** שאלולי קרא שאיש איש ס''ד שעכו''ם שהקריב הוי קרבן אך אינו יכול להקדיש.

**עיין מנח''ח רצב' ג'** שבחנוך שאיסור הקרבת בע''מ דעכו''ם הוא רק איסור לכהנים, והקשה הא האיסור גם בשחיטה ששיכת בזר. ונקט שלמרות שבע''מ דישראל איסורו בשחיטה בע''מ דעכו''ם איסורו רק בזריקה ובכהנים.

כאן ילפי' מלא תקריבו בע''מ בבמה **ובבכורות יד' ע''ב** ילפי' מקרא אחרינא **עיין רש''ש זבחים קכ'** שצריך ילפותא אף לשחיטה ואף להקדש וצ''ע מ''ש איסור להקדיש להקרבת במה**. עיין חזו''א בכורות יח' ו'. וברש''י בזבחים שם** שאיסור בע''מ בבמה הוא משום שלא מצאנו שמותר, והקשו האחרונים הא כאן דרשינן לה, ובחי' רמ''ש שמקראי דהכא ילפי' רק על איסור ולא על פסול בע''מ שבזה כ' רש''י משום שלא מצאנו.

**ברש''י לבאר** ס''ד דדוקא הקדיש בהמה שהיתה תם ונעשית בע''מ שאז כוונתו להקרבה משא''כ היה מע''מ מעיקרו לא אסיק אדעתיה שהוא להקרבה, **וצ''ע** הא מ''מ מקדיש אחר שהומם והוי נמי דיקלא, **ובתוס'** הקשה הא התרו בו ויודע שזהו להקרבה ואסור, ותוס' ביאר דמיירי לענין הקטרה וזריקה שאולי בע''מ מעיקרו סבר שאינו קרבן ואינו עובר, **והקשו** הא ג''כ יודע מחמת ההתראה שאסור, **ובגרי''ז** הקשה הא בזבחים עז' שהקרבת בע''מ הוא אף אם מכוון לשם עצים וא''כ מה מהני מה שחשב שאינו הקדש. **ובשטמ''ק** ביאר הגמ' שס''ד שאין איסור בע''מ אם באמת לא חל קדושת הקרבה וזהו הקושית הגמ' אולי במקום שהומם והוקדש לית איסור בע''מ. **והגמ' מקשה** אולי אף אם מבואר שאף בע''מ מעיקרו עובר אולי דוקא בתמורה שיש בה קה''ג. **ומת' הגמ'** דר' ינאי אמר שמקדיש מע''מ עובר על ה' ואם מיירי דוקא בתמורה הא עובר אף על תמורה, **והקשו האחרונים** אולי ר' ינאי מיירי במקדיש תם ואז אף לר''ל עובר בלא תמורה ולכן לוקה רק ה'. **ועיין גרי''ז ושפ''א** שאם מצינו שאף שרוע שקדם מומן עובר, וע''כ מוקים ר''ל בתמורה, א''כ לא נוקים עוד שבקדם הקדישן עובר אף בלא תמורה, עיי''ש ופשוט. **במנח''ח רפה' ח'** נקט שבאמת במימיר אינו עובר אלא משום המרה ולא משום מקדיש בע''מ, שא''כ מדוע ר' ינאי לא חידש זאת שבתמורה קעבר על ו', **עיין רש''ש** שביאר הטעם בזה שמאחר שהמסקנא הוא שאף בקדם מומן אסור משום בזיון הקדש הרי שאיסור בזיון ל''ש בתמורה שאינה קדושה המותרת. **ובקובץ שמועות** חולין אות ל' שתמורה אינה חלה מכח המחיל ולכן אין בה איסור מקדיש בע''מ. **עיין חזו''א לא' ג'. ובית הלוי ג' כז' ב'.**

תוס' שאף מקדיש נקיבה לפסחו לוקה משום בע''מ, ותמה **השפ'א** **והמנח''ח** **רפה'** יב' הא מכיון שכשירה לקרבן אחר לית בזיון ומדוע לוקה. בתוספתא א' ו' שמקדיש רובע ונרבע נעבד אתנן ומחיר לוקה בכל ה' שמות הנ''ל, אך עדיין נקיבה לפסחו צ''ע הא ל''ה בזיון.

**דף ז' ע''ב**

**בגמ'** מרבה ''לנדר'' שמתפיס בע''מ לקיום נדרו של הרי עלי,מלבד שמותר לנדוב בע''מ כהרי זו מותר אף בהרי עלי, **וצ''ע** מהו הס''ד שהרי זו מותר והרי עלי אסור.

**בגמ'** כאן שמקדיש תמימין עובר אף על לאו ד''לאמר'', **ובר''מ** שעובר רק על עשה ולא נקט את ר''י שלאמר הוי לאו.

**ומבואר** שלאביי לוקה משום כולו ומשום מקצתו, עיין **ר''ג** שבכלל כולו מקצתו, **והדבר** **תמוה** הא כולו הוי כמו ב' זיתים שחייב א'. **ואולי** אם נומר שבעולה דין הקטרת האמורין ודין הקטרת כולו הוו ב' דינים נפרדים א''כ א''ש שדוקא בעולה והקטיר כולו עובר על ב' דינים נפרדים, על הקטרת אמורין ועל הקטרת עולה. **הר''מ** פסק שחייב על הקטרת אימורי בע''מ, ומשמע רק אימורין ולא כולו, והעיר בזה **בליקוטי** **הל'**, וי''ל שהר''מ סבר שחייב רק על הקטרת אימורין ולא על הקטרת עולה . עיין מנח''ח רצ' ב' ליהפך.

**בתוס'** שמוכח מהסוגיא לוקין על לאו שבכללות א' **ובשטמ''ק** דאל''ה מה הגמ' מיישבת שנכניס קבלה הא לאביי חסר ב' מלקויות של כולו ומקצתו, ופשוט. ובאמת **הר''מ** **ל''ת צד' וא''מ א' ד' וק''פ ח' ד'** שלוקין בכללות א', תמהו **הרמב''ן והכס''מ** מנא ליה, וי''ל דנפקא ליה מסוגיין. ועיין **תורי''ד פסחים מא'** דנקט שרק מקצתו חשיב לאו שבכללות ולא כולו וא''כ לאביי מ''מ לוקה א'.

**מתני' אין הכהנים ממירין** וברש''י שישראל נתן לכהן להקריב, עיין **שפ''א** **וגרי''ז** הא ההקרבה שייכת למשמר, והם שותפין ואינם ממירין, ואולי להר''מ ששותפין עוברין על איסור אם ממירין בא המשנה לומר שאינם בעלים ואינם עוברין, עוד י''ל שמיירי בחטאת של כהן שהוא מקריב ולא משמר ויכול לתת לכל כהן שירצה. ובדבר אברהם א' יד' ד' דכה''ג יכול ליטול ההקרבה לעצמו ואינו שותף וס''ד שיוכל להמיר.

**בתוס' הקשה** אף אם הכהנים זוכין מ''מ הא רק מתכפר עושה תמורה. ותי' שגם מתכפר עושה תמורה, דהיינו שמקדיש עבור חבירו אף המקדיש ממיר, ובתוס' בזבחים ו' מבואר דל''כ. **וב דב''א** שכאן הכהנים הם בעלים הזכאין לאכול בשר ובזה אולי יכולים להמיר. וכ''כ **בגרי''ז**. והקשה מדוע צריך ילפותא שיורש ממיר הא הוא בעלים שאוכל הבשר, וכן המוכר עולתיו ושלמיו מדוע אינו ממיר הא המוכר מתכפר והקונה אוכל. ולגבי יורש מייתי הגר''ז ראב''ד בת'כ בחוקותי יג' ד' שס''ד שמכיון שאין תחילת קדושתו בבית בעלים אינו מימר וכמו כהנים בבכור. ובאבי עזרי תמורה א' ד' כ' שבעלות קונה שלמים באכילה איננה דין הקרבן אלא זהו זכות מכח דין הבעלות הממונית וזה אינו סיבה להמיר, ורק כהנים שדין אכילת הקרבן שלהם מדין הקרבן שייך שיוכלו להמיר אלולי שלא הוקדשו בבית בעלים.

**בפשטות** כהנים אינם ממירין אך בעלים ממירין לפני שניתן לכהן, ובשטמ''ק דל''כ ואין כלל תמורה בבכור, והקשה ממתני' לקמן כא' שיש תמורה בבכור, ותי דהתם מיירי בבכור של כהן, שגם נולד אצלו וגם אינו חייב לתת ולכן ממיר אבל ישראל שחייב לתת לכהן אינו ממיר. ורש'י סבר שאם הישראל חייב לתת לכהן אין זה מעכב שאינו מימיר, עיין **גר''ח** **ערכין** ו' טז' שאף אם טה''נ אינה ממון מ''מ הישראל נחשב בעלים מכח שהוא הנותן לאיזה כהן שירצה, עיין **קה''י** בכורות כו' שהוכיח מהא שיבעלים ממיר בבכור ע''כ שנחשב בעליו של הבכור.

**הנה במתני'** ריב''נ חילק בין חטאת שאין לכהנים בו מחיים לבין בכור שיש להם בו מחיים, והוצרך ר''ע לטעם שאין קדוש בבית הכהנים. ולר''ע אי''צ לטעם זה שחטאת אין לכהנים בבשר מחיים, וצ''ע שהר''מ למרות שפסק כר''ע נקט בחטאת לטעם שאין לכהנים בבשר מחיים. **ובחזון** **יחזקאל** א' א' כ' שנ''מ בכהן שהקדיש חטאת עבור ישראל ונתן הישראל את ההקרב לאותו כהן, שמשום קדושה בבית כהן איכא ויכול להמיר אולם לא יוכל להמיר מכיון שאין לו זכות אכילה מחיים.

**בגמ'** בכור מוכרין אותו, ואף שלדינא מוכר שלמיו לא עשה כלום ה''מ לענין כפרה אבל אכילת בשר יכול למכור. ועוד שבשלמים אף אחר מכירה המתכפר הוא הבעלים הנודר משא''כ בבכור הקונה הוא המתכפר, בשם הגר''ח. **בקצו''ה תו' א' הקשה** איך מקדשים בבכור הא מחיים הוא אסור בהנאה, ותי' שמ''מ אחר שחיטה יש לבעלים אכילת בשר ולמרות שהיא משלחן גבוה מ''מ יש להחשיב שיש לבעלים דין ממון בחייה שבעלות זו תיהיה לבסוף זכות אכילה מגבוה. וזאת למרות שלקדש אשה בבשר קק''ל א''א כמבואר **בתו''י** **קדושין** נב' ע''ב וביארנו בזה בתמצית סוגיות ב''ק יג'. עיין עוד **גרש''ש** ב''ק סי' טז' **וברכ''ש** סי' לד'. אמנם **בתו''י** שם שאף שאינו יכול לקדש אשה עם בשר קק''ל מ''מ מוכר בשר קק''ל, **ובפנ''י** שם תמה בזה דהכא כייל מכירה וקידושין כחדא. ויש ליישב.

**תד''ה ''לא''** עולה ששאר קדשים פסהמ''ק בזה''ז נחשב ממון בעלים ולכן המזיקן חייב, משא''כ בכור ולכן בכור שנגח פטור. וזאת למרות שבכור שהומם נאכל וא''כ הא הוי כשאר פסהמ''ק מ''מ הוא נחשב קדוש ואינו ממון בעלים. וכן נקט שלריה''ג ודאי הוי ממון בעלים. ולבסוף הקשה דבב''ק נפקא שלריה''ג אף בזמן הבית הוי ממון בעלים ומוקמי ר''נ דסוגיין דסבר שהוא ממון בעלים רק בזה''ז כרבנן ועולה דלרבנן בזה''ז בכור נמכר אף לרבנן, ושוב הדרא קושיא מדוע שור פסהמ''ק שהזיק פטור. **ובשטמ''ק** שם שאף שיכול למכרו מ''מ אין לחייבו לשור שהזיק, **וצ''ל** שיש זכות כלשהו שהבעלים יכולים למכור אולם עיקר שם הבכור הוא של גבוה ואינו בפרשת חיוב ממון המזיק ואולי לכן א''א לקדש בו אשה שהמכירה היא כעין נתינת רשות לאחרים לאכול משלחן גבוה, וצ''ע.

**עיין גרי''ז בבכורות** שביאר מהו החילוק בין בכור בזה''ז לזמן הבית שבזה''ז יש לכהן בעלות ממון בבכור, וצ''ב הא קדושתו קיימת אלא א''א להקריבו. והנה הא בשר בעלים לתוס' בב''ק ודאי הוי ממון בעלים, ורק בשר כהנים משלחן גבוה ואינם ממון בעלים אחר שחיטה. ואז יש לדון האם כהן בעליו של בשר בכור משום בעלים או משום בשר קדש כאמורים, עיי''ש שתלה זאת במח' בירושלמי. ובאמת כהן יש לו סיבה שהבשר יהיה שלו משום בשר שלו, וכן יש לו סיבה שאכילת הבשר כאמורים ולכן בזמן הבית דין הבשר כאמורין מפקיע את בעלות הכהן, ובזה''ז שאין כלל דין בשר כאמורין כל זכותו של הכהן הוא סתם כבעלים ולכן הוי ממונו כמו בעלים על הבשר, ולרש''י בב''ק שנקט שאחר שחיטה אף בשר בעלים משלחן גבוה,ומ''מ חילק הגרי''ז שמכיון שהיו בעלים על הקרבן אף שנשאר להם אחר שחיטה רק דין ממון גבוה מ''מ לריה''ג חשיב ממון בעלים משא''כ בבכור דין זכיית הכהנים אחר שחיטה משלחן גבוה גורם שאין להם דין בעלים, ע''כ בקצרה. ע''ע **קה''י** זבחים לב' שאם אפשר להקריב אף בזה''ז א''כ מהו החילוק בין זה''ב לזה''ז עיי''ש שהוכיח כהחינוך תמ' שמ''מ בזה''ז יכןל להקריב אך אין חיוב להקריב.

**בגמ' שבזמן** הבית אין מוכרין תם חי, **וברש'''י** מכיון שהכהנים **ז**כו רק אחר הקטרת אמורין. ולמרות שאף אחר שחיטה הכהנים זוכין רק משלחן גבוה כמבואר בב''ק, וכ' **הגרי''ז** שמ''מ נמכר אף שזכותו רק משלחן גבוה.אלא שלפי''ז לפני שחיטה אף זכות כלשהו אין לכהנים ולכן אינו נמכר והא הדין שהבעלים נותן לכהן מחיים וזוכה בהם הכהן, וא''כ צ''ע מדוע אחר שחיטה שהזכיה משלחן גבוה ולכן מקדשים אשה, ולפני שחיטה אף שוודאי זכו ומ''מ אינם מקדשים אשה , עיין **מקד''ד** יד' ג' שעולה שאחר שחיטה יש בעלות משלחן גבוה, ולפני שחיטה יש זכות כלשהו שאין הבעלים יכולים ליטלן מן הכהן, וצ''ע.

**דף ח' ע''א**

**בשטמ''ק** הקשה אם קרא דאך בכור מיירי בתם א''כ למאי הוצרך קרא לאסור פדיון הא לא מצאנו פדיון לקרבן תמים. **ובחזו''א** בכורות כב ג' יישב דס''ד שמכיון שמצאנו פדיון בכור אדם ופט''ח ס''ד ששייך לפדות קדושת בורה של טהורה. או שס''ד שקדושה שהיא מאליה ללא מקדיש ס''ד שיכול לפדות עיי'ש.

**רש''י ד''ה ''וחולקין''**שאין נותנים לעבד על הגורן שמא יעלוהו ליוחסין, וכן ביבמות צט' שאין נותנים לאשה משום ייחוד ועיין **גרי''ז** שהקשה מנא לן שאפשר לקיים דין נתינה להן ע''י אשתו או עבדו הא רק יש לכהן זכות להאכיל אותם ולא יותר. וכן מבואר שם שאין נותנים לחש''ו וברש''י משום זלזול, ותמוה בישלמא קטן אפשר לתת משום דעת אחרת מקנה אולם בש''ו שאין בהם דא''מ איך יתנו להם. עיין קצו''ה רמג' ד' ורלה' ד'.

**שטמ''ק** ד''ה ''חלק'' איך בכורן ירעו הא עובר על בלתאחר ותי' שבספיקות אין ב''ת, עיין **חזו''א** לא' י' שמכיון שיש להם הפסד ממון אם יקריבו שאין א' מהם יכול לאכול לכן אין ב''ת עיי''שש מה שדחה. עיין מנחת ברוך קד' ב' שעל מצות נתינה לכהן אין ב''ת אלא רק בבא ליד כהן על הכהן יש חובת ב''ת. ולענין מי אוכל בכור, להראב''ד מעה''ק י' ה' זר ועבד אינו אוכל בכור. ולהר''מ עבד אוכל וא''כ הכא בע''כ מיירי שכבר שחררו זא''ז ולכן אינם אוכלים. וא''כ רישא של חלוקה בגורן מיירי בלא שחררו, וסיפא מיירי מיירי בשחררו עיין **גרי''ז**. **וברי''א** ה' לז' ו' שמכיון שכופין לשחרר הוי כמעוכב ג''ש שאינו אוכל.

**בגמ' כאן מבואר שלר''נ שאין** בזמן המקדש לכהן בעלות הרי שבנתערבו הכהן יכול להוציא מידיהם את הבכור. **וברש''י** **ביבמות** צט' ''בכורו'' כ' שאינו יכול עיי''ש **רע''א** שתמה מסוגיין. ולעיל הבאנו המקד''ד שמ''מ יש לכהן זכיה שאין הבעלים יכול ליטלו ממנו, ומ''מ מספק הכהן יכול ליטול מהם וצ''ע.

**גמ'** שללה פרט למ''ש **ברש''י** דמע''ש ממון גבוה, **ובשטמ''ק** אף אי ממון הדיוט מ''מ אינו בכלל שללה והוכיח כמו לענין חלה פטור אף למ''ד אינו ממון גבוה.

**בגמ** מוכחינן שמיירי בזמן ביהמ''ק דאל''כ לא משכחת לה עיר הנידחת שדנים בעא', ובגרי''ז ההעיר הא בהכרח מיירי בזמן המקדש דהיום אין דנים דיני נפשות. והוכיח ששייך לדון שללה אף אי אין דנים את דין הנפשות. מעירים הא בר''מ סנהדרין ד' יא' וכן במאירי ריש החובל שאם יקבלו עליהם ישראל יש לדון נפשות ואולי אף שייך שיקבלו עליהם עא' ויש לחלק שדין ב''ד ע''א לא מצאנו שיוכלו לקבל עלייהו.

**תד''ה ''ובמאי'' הקשה** מדוע לא מוקמינן לברייתא כרבנן שאין קק''ל ממון בעלים ולכן אינו בכלל בהמתה, עיין מה שתי' ובשטמ''ק, **ובחזו''א** לא ט' דלרבנן שקק''ל ממון גבוה אף בע''מ נחשב בכלל שללה ולא שלל שמים ואי''צ מיעוט דבהמתה. **ובתוס'** תי' שעיקר קושית הגמ' ממעשר בהמה שהוא ממון בעלים, ולפי''ז בכור אינו כן משום הדין שצריך לתת לכהן אף בע''מ משא''כ במעשר לכן אף בע''מ נתמעט, **ובתוס'** **ב''ק** נג' ''שור'' שבכור שאני משום שא''א לפדותו וא''כ אף מעשר כבכור, וכן בשטמ''ק שם בשם הרא''ש שבכור כמעשר אף בבע''מ לרבנן אינו בבעלותם. עיין בכ''ז **חזו''א** לא' ח' ט'.

**ומבואר בגמ' שבכור** ומעשר אינו בכלל בהמתה מכיון שאינם נמכרין באטליז ואף שהאיסור הוא משום בזיון קדשים ובשאר קדשים הותר משום רווח להקדש, מ''מ איסור זה בבכור הוא גורם שאינה בכלל בהמתה, עיין תוס' בבכורות לא' ''חוץ'' שהוכיח מכאן שהאיסור מדאו' אך מ''מ זהו חי' שמשו''כ ייחשב שאינה בהמתה. ובאמת רש''י סנהדרין קיב' ד'''ה ''לעולם'' כ' שאינה בהמתה מכיון שיש לה שם לוואי. ובערל''נ שם שרש''י שם סבר שהאיסור דאטליז הוא רק דרבנן. ועיין **חזו''א** בכורות כב' ד' שבאמת האיסור דרבנן אלא מוכח שיש לבכור קדושה מהא דאסרו באטליז ולא עצם האיסור הוא הסיבה שאינה בהמתה.**בתד''ה** **''בבכור''** שלא תפדה לרבות איסור נמכר בליטרא אחר פדיון נמי מבואר שהאי מדאו', עיין **רי''א** ה' לז' ב'. עיין **טו''א** חגיגה יח' להוכיח מירושלמי שהאיסור מדרבנן.

**ח' ע''ב**

**בכור חו''ל** מבואר שהוא ממון בעלים אף לר''נ, עיין גרי''ז שם שאף שבדיעבד קרב מ''מ מכיוןשאינו חייב בהקרבה אינו נחשב עומד להקרבה ולכןלא חל בו הדין שהכהן זכאי בו כחזה ושוק ונשאר סתם מתנ''כ שיש לכהן בעלות.

**עיין רא''ש בב''ק א' טו' ויש''ש לד'** לענין דינא בבכור בזה''ז לריה''ג. תד''ה ''ורבי'' דלא מוקים כר''ע שבכור חו''ל אינו קרב כלל שאינו דומה לשלמים,עיין תוס בב''ק יב' ''ואליבא'' דלר''ע פשוט ואי''צ לקרא דמעלה וגו' עיי'ש רשב''א.

**בקושית הגמ'** ממתני' שכהן ממיר, עיין **שפ''א** שדן מנא לן שבעלות להמרה היא מחייבת שיש לכהן זכיה למכור, עיי''ש.

**ומת' הגמ'** דמתני' בבכור בחו''ל, ו**בשטמ''ק** הקשה א''כ איך יתכן שלר''ע שבכור חו''ל אינו קרב א''כ פשוט שהכהן ממיר ואיך אמר שאינו ממיר, עיי''ש ולא הבנתי הא מ''מ לא הוי קדושה בבית בעלים. וכן תי' בתי' השני.

**גמ'** אר''ח ל''ש אלא כהן לכהן וכו', עיין **שטמ''ק** בהשמטות, עיין **רי''א** ה' מז', דרב מיירי התם שישראל המראה ואומר שנולד בעדרו אין מתירין לו שמא לא יתן לכהן, אולם כאן מיירי שטוען שקנה מכהן, והוכיח שם שאף בכה''ג מיירי רב, עיי''ש.

**ובגמ'** משום מסייע בבית הגרנות, ובחזו''א מעשרות ח' ה' הקשה על **הגר''א** יו''ד שה' יב' שאין חשש מסייע בפדיון הבן אלא רק במעשרות, וכאן עולה שחיישינן אף בבכור, ובד''אתרומות יב' ח' שהגר''א סבר שחשש הנ''ל דוקא בדבר שיש בו קדושה ואינו דרך כבוד ושייך בבכור בהמה ולא בפדיון הבן.

**בגמ'**דבי ר' אשי לא סברי שאסור למכור לישראל וכן פסק **הר''מ** בכורות א' יז'. וכן **הרמב''ן** בכורות פ''ה. **וברי''א** ה' לז' הביא ר''מ בכורות ה' יא' שאין שמין בכורות לישראל והוכיח דמיירי בזה''ז ומ''מ אסר ובפ''א התיר ומ''ש מירה לשומא,ובחזון יחזקאל בכורות ג' ו' מחלק בין מכירה לשומא עיי''ש.

**בחזו''א מעשרות ח' א' מוכיח** שאף שאינו מוזיל אסור שמא יוזיל, כן מוכח לשון הגמ', וכן הא אולי ביה ר' אשי קנו בדמיהן, ונקט אף מי שאינו אוסר משום חשש כהן המסייע מ''מ אם באמת יוזיל אסור לכ''ע. עיי''ש שדן בזה.

**דף ט' ע''א**

**זכרים על נקיבות, עיין ר''ג** דף יח' ע''ב שאף קרבנות שהם רק מן הזכרים מהני בהו תמורה מן הנקיבות וליהפך. דהא תמורה חלה על בהמה בע''מ שקדם מומו להקדישו. עיין גרי''ז שכ''כ מצאן על בקר בא לחדש אף קרבנות שהם רק מצאן או בקר דמבואר בר''מפסהמ''ק ד' יח' שיחיד שהפריש זכר לחטאת לא חל קדושה, וקמ''ל שתמורה חלה, וכמש''נ דהוי כבע''מ מעיקרו שחל.

**לקמן דף כז'** לרש''י שם לא מהני תמורה בע''מ על בע''מ ובתוס' שם ד''ה''בעלת'' הוכיח מסוגיין דמהני.

**הגרי''ז דייק ברש''י במתני'** שמהני בבע''מ ממה שנאמר והיה הוא ותמורתו קדש והקשה הא אי''צ לזה וסגי מהא דלוקה ע''כ חל תמורה. שאם לא חל הוי כממיר על גמל וכד'. וי''ל דס''ד שיש איסור אף שלא חל כמו שמצאנו בשותפין שהמירו.

**בגמ'** שבקרבן בע''מ מעיקרו איו בו קה''הג שיחול חליו תמורה. **ובחזו''א** השגות על הגר''ח א''מ ג' י' נקט שזהו המקור שלא חל על בע''מ מעיקרו קה''הג, ודלא **כהגר''ח** שם שכ' שלא חל קדושה רק על דבר שלא שיייך בו פדיון, דהא התמורה עצמה חלה על בע''מ מעיקרו אף שהיא בפדיון.

**ממיר מאה בא'**, עיין **רי''ק** א' יד' **וקרי''ס** שם אם לוקה ק' או א'. וודאי בממיר וחוזר וממיר לוקה על כ''א, אך בב''א הנידון אם חייב על כל חלות תמורה או לא. **ובמנח''ח** שנא יג' **ואו''ש** שם שממיר א' על מאה ודאי לוקה א'. ויש לעיין שאולי המלקות על מעשה התמורה כלפי ההקדש אף שלא חל תמורה וכדחזינן בשותפין שהמירו שאין חלות ולוקה, וא''כ כמו שמאה בא' לוקה אף דהוי מעשה בב''א כ''כ ילקה א' במאה אף שחל א' מ''מ המיר על ק' ויש לדון שילקה על כל א'.

**עיין גרי''ז** שממיר א' על מאה אינו ק' מעשה תמורה, דהא בזא''ז א''א להחיל תמורה על תמורה וא''כ אף בב''א אינו, אלא הוי מעשה תמורה של א' על ק' הקדשות. וכ' נ''מ שאם א' מההקדשות הם קדושה דחויה התמורה דחויה, וכן לרש''י שאין ממירין בע''מ על בע''מ אם א' מההקדשות בע''מ לא יהני. ויש לדון במאה על א' אם ג''כ הוי מעשה א' ונ''מ שאם א' בע''מ מעיקרו יהיו כולם נפדים, ועיין. וכן במאה במאה אם ג''כ יחול חלות תמורה א' או''ד לכ''ע הוו מאה תמורות. עיין **שפ''א** אם לר''ש דלא מהני חד על תרי וליהפך האם מהני ב' על ב' ועולה שנקט צד שב' על ב' הוי נמי חלות א', ועיין.

**רש''י ד''ה והא, עיין גר''א.**

**ט'** **ע''ב**

**בעיא** **דגמ'** דב' בהמות וב' קדושות באשם שנעשה עולה, הא איכא למבעיא אף בפסח שהמיר והומם ופדה ונאבד והפריש והקריב אחרת שהראשונה שלמים והוו ב' בהמות וב' קדושות, **ובגרי''ז** להלן יג' שפסח שנעשה שלמים אינו ב' קדושות דמעיקרא מיועד וטמון בקדושת הקרבן קדושת שלמים.

**רש''י** ד''ה וניתק שסתמו עומד לעולה, **ובגרי''ז** העיר הא בעי עקירה,וצע''ק.

עיין ר''ה ה' ע''ב לענין בל תאחר שבהומם ופדה על אחר דרשינן שמונים בל תאחר מהשני היינו שאינו אותו קדושה, ויש לחלק בין ב''ת על נדרו לבין תמורה על קדושתו ויש לחלק בזה לב' הצדדים, ועיין.

**רש''י** בפי' מהירושלמי, אבעיא ג' בעיות, גוף א' וב' בהמות, בהמה א' וב' קדושות, ושניהם. ול''ק כל''ב דסוגיין. **ובר''ג** עולה דל''ק הוו ב' אבעיות, הא' גוף א' או קדושה א' הוי ספק א', וספק שני בשניהם. והסברא כרש''י, ובר''ג צ''ל שיש לבאר קצת מדוע אין חוזרין וממירין, די''ל שכבר חל שיש לקרבן תמורה שעבורה הקרבן היה אמור לצאת לחולין –וכמש''נ בריש מכלתין שענין תמורה הוא שמכניס להקדש קרבן אחר ובתמורה צריך לצאת הקרבן לחולין וחל התמורה והתורה עיכבה יציאת הקרבן תמורתו-, ולכן כמו שאין במקח שכבר נקבע עבורו תמורה להחיל עבורה תמורה נוספת. ובזה הא י''ל שהענין שעבור הבהמה כבר נקבע תמורה ול''ש להוסיף עליה תמורה, וכן עבור הקדושה והשם קרבן שבבעלותו נקבע תמורה ע''י שייעד קדושה אחרת הראשונה היתה צריכה לצאת לחולין, ובא' מהם הן מצד הבהמה הן מצד הקדושה ל''ש שיחול עוד תמורה, אך אם הבהמה והקדושה שונים הם הרי שעבור בהמה זו וקדושה זו לא נקבע תמורה להחליפה, או''ד מ''מ הם באים מהקדש א' וטמון בתמורה שממיר התחייבותו להקדש בהתחייבות אחרת וגם בזה ל''ש ב' תמורות, וקצרנו.

עיין **שטמ''ק** דהוי ליה לאוקמי בב' בהמות, בהפריש והמיר ואבד והפריש אחר ונמצא ונתכפר בראשון והשני ניתק לעולה והוי ב' גופין וב' קדושות, ויש ליישב אולי שמכיון שהשני כשנמצא היה עולה והראשון והשני עומדים להקרבת עולה ורק עם הקרבת הראשון ניתק השני משו''כ ל''ח ב' קדושות. **ע''ע** **בשטמ''ק** שבהפריש ונאבד והפריש אחר והמיר בשני ונתכפר בשני ונמצא ראשון ודאי אין ההמרה בשני תפקיע את האפשרות לשוב ולהמיר בראשון. **ובאמת** הסברא נותנת שאף באופן הראשון של השטמ''ק י''ל מסברא שבהמיר הראשון והפריש השני קדושה חדשה אין כאן כלל קדושה א' אף ששניהם באים על קיום חיוב א', וקדושה א' היא רק אם הוי זו חליפי זו ולא בנדר חדש, אך השטמ''ק נקט סברא זו רק כלפי האופן הראשון שהקרבן הראשון ודאי לא ייחשב שהומר ע''י המרת השני שבא במומו אבל המרת הראשון כן תגרע את קדושת השני הבא במקומו לייחשב שכבר קדושה זו הומרה, וצ''ע.

**המימרא** **דריב''ל** **והאבעיא** דאין חוזר ומוסיף חומש, דאבעיא ככל הנ''ל בב' בהמות וב' קדושות, י''ל דהכא נמי הנידון הוא של''ש ב' פדיונות עבור אותו קרבן, ובהומם ופדה ושוב הומם ופדה תמיד נחשב עדיין שפודה ונותן תמורה לקרבן הראשון ולכן ל''ש ב' פעמים חומש, וזהו כל סוגיין, ודיינינן בב' בהמות וב' קדושות אם כבר נחשב פדיון חדש, והמרה ופדיון כאן עניינם א', ומיושב מהסוגיא בר''ה הנ''ל שלענין בל תאחר אינו אותו ענין כלל, ודו''ק.

**ברש''י** מבואר לענין חומש שאף אם קדושה א' בב' בהמות יש בה חומש ה''מ אם הקדיש קרבן והומם או הקדיש בע''מ מעיקרו ופדאו על תם והומם השני אז יש צד שיש כאן קדושה אחרת שמקדושת בע''מ חל קדושת מזבח והומם וחזר ליהיות קד''ד וחשיב קדושה חדשה ואז נסתפק ריב''ל אם יש בה חומש, אבל בהקדיש בע''מ ופדה בבע''מ שהיה קד''ד ונשאר קד''ד אף דהוו ב' בהמות ודאי אין בשני חומש. וי''ל שהחלפת ממון בממון אף ב' פעמים ודאי עדיין חשיב פדיון הקדושה הראשונה ול''ש בה עוד חימש, ורק אם היו ב' קדושות קרבן או שהשני הוא קדושת קרבן בזה חשיב קדושה עצמית אלא שיסודה ותחילתה ע''י הקדושה הראשונה ובזה נסתפק ריב''ל אם שייך בה ב' חומשין ואם נחשב ב' חלויות נפרדות של פדיון. **ובגר''א** העיר שלשון הגמ' אינו כן שדיינינן דריב''ל סבר רק על אשם קמא וכו' ולרש''י הא הענין אף באשם אחר רק שהיו שניהם קד''ד.

**ויישוב** **הגר''א** **י''ל** שכוונתו דריב''ל מיירי בקרבן שהומר בקרבן אחר ושניהם קדושים בקדושת קרבן, שאם הראשון הומם ונפדה אין לפדות את השני אם הומם שאין ב' חומשין באותה קדושה. ואם השני הומם ונפדה בשלישי בזה דיינינן אם ב' בהמות וקדושה א', או השני הומם ונתכפר באחר וניתק לעולה דהוו ב' בהמות וב' קדושות אם שייך ב' חומשין. וצ''ל לפי''ז שהקרבן ותמורתו הוו ממש כקרבן א' ולא הוו בכלל הספק של קדושה א' וב' בהמות. או י''ל וכך סתימת לשון הגר''א דמיירי שעמד קרבן ועשה בו התפסה של קרבן אחר קדושה של זו כזו ללא תמורה, ובזה אם חילל הראשון אינו מוסיף חומש על השני, ודיינינן אם נפדה השני או נתכפר וניתק השני אם חשיב קרבן חדש משום ב' בהמות או ב' קדושות, **ויעלה** **חידוש** שהתפסת קדושה באמת חל על המותפס קדושה של המתפיס לענין שאין חוזר ונותן חומש. ובמקום אחר ביארנו ענין של התפסה בקרבן ונדר באופן אחר וצ''ע כעת. והנני נוטה לפי' הראשון דמיירי להגר''א בתמורה שבב' הקדושות הללו של קרבן ותמורתו זהו מימרא דריב''ל שאינו נותן על שנהם חומש ודיינינן על פדיונם ככל הנ''ל. עיין **גרי''ז** שמשמע דסבר דלגר''א אם הומם הראשון וחיללו על אחר ליכא למימרא דריב''ל והקשה מגמ' בב''מ ולהנ''ל אין הכרח כלל לדבריו וודאי אף בהומם וחילל נמי יש לדון שאין חומש בשני, ועיין.

**עיין או''ש ערכין ז' ב'** דנקט שבאמת דלא כרש''י ואף בפדיון בע''מ בבע''מ איכא לאבעיא אם מכיון דהוו ב' בהמות נותן על שניהם חומש , ורק בתמורה ס''ד שהם ב' קדושות נפרדות שהשניה קדושה והראשונה נשארת קדושה וס''ד ששניהם יש להם חומש ובזה חי' ריב''ל שאין נותן ב'פעמים חומש, וליהפך ממש''כ בגר''א.

**בר''מ** עו''ח ז' ד'ו משמע שבהמיר קרבנו אין נותן חומש על השני אף אם לא פדה את הראשון. בר''מ נקט שב' גופין וקדושה א' או ב' קדושות וגוף א' נפשט שאין עוד חומש, ובב' גופין וב' קדושות נשאר בתיקו, עיין שפ''א הא הר''מ פסק שאשם הניתק הולךלקייץ המזבח ואין בעלים כלל לפדיונו ואין מי שיתן חומש.

**דף י' ע''א**

**בגמ'** אם מתכפר מוסיף חומש, **הגרי''ז** נקט בתחילה שודאי מקדיש מוסיף חומש דהא בקדבה''ב לית כלל בעלים ומוסיף חומש, וע''כ הנידון אם גם מתכפר מוסיף חומש.אך הוכיח שגם בבה''ב יש למקדיש שם בעלים דהא חזינן בתוס' דף כז' שמקדיש בה''ב מחחל על שו''פ ולא אחר וחזינן שיש לו בעלות, וכבר ביארנו שיסוד הקדש בה''ב הוא נדר שמכחו הממון נחלט לקודש, ולכן עדיין הבעלים נחשב בעלי הממון שאם פודהו לפני שהגיע ליד גזבר נותן חומש. ולכן באמת הנידון הוא אם מתכפר חשיב בעלים ולא הבעלים מכיון שהבעלות על הקרבן להתכפר מפקיע שם בעלות המקדיש,בשונה מבה''ב שרק המקדיש נשאר לו בעלות, והוכיח מהא דיורש מוסיף חומש אף שאינו מקדיש וע''כ שיש למקדיש בעלות על הממון שירשו היורש.

**הנה הר''מ פ''ז מערכין** כ' בחדא מחתא שמקדיש נותן חומש ולא מתכפר ולא מתפיס, וכלל שמתכפר וקדושה שניה אין עליה חומש, ועולה כמש''נ שקדושה שניה אין בה חומש אף שלא פדה הראשון, וכן עולה שהטעם שאין מתכפר ומתפיס נותן חומש הוא שרק המקדיש נותן חומש ומתפיס הא הקדושה בשני אינו מכח הקדש אלא מכח קדושת הראשון ולכן הוי כמתכפר ולית חומש, ועיין. ועולה שגדר חומש הוא רק באופן שבא להמיר את נדרו, וזה ל''ש בהפריש בעבורו אחר, וכן אם יש קרבן שהוא עיקר ההפרשה לנדרו והתפיס בו ופדה השני והראשון קיים הרי שא''א לקרת אותו שממיר את נדרו ול''ש חומש.

**ובגמ'** שאם מקדיש עושה תמורה, א''כ משכחת לה שותפין שהמירו אם שותפין שלחו שליח להמיר, ודנו האחרונים אם מיירי שהשליח הקדיש בשלו עבור כפרתם של שותפין או''ד המיר בשל שותפין והוא רק שליח בעלמא. ולכאורה אם הוא רק שליח בעלמא א''כ אין לוכלל בעלות של מקדיש. **ובעוניו''ט** קיג' **ואו''ש** גירושין ב' טו' ששליח אינו רק עושה המעשה אלא נעשה כאילו הוא בעלים על החלות ולכן ממיר, וזהו חי' גדול, דפשוט גם אם השלח בעל הכח לפעול ומהני אף בנשתטה המשלח מ''מ הכל מתייחס כחלות שבעליו הוא המשלח וכח השליח ע''י שעושה בצווי המשלח הרי שיש למעשיו של השליח תוקף. עיין **גרי''ז** כמש''נ שהשליח מקדיש משלו, **וצ''ע** הלשון שליח הא אין כאן שליחות אלא יש כאן מפריש עבור חבירו. עיין **מחנ''א** שלוחין ז' מה שהוכיח דלא **כהמהרי''ט** שו''ת א' קכז' דנקט שאין אדם שולח על הקדש דהוי מילי דלא ממסרן שליח והוכיח מסוגיין דמהני, ועולה דנקט שמשום שליחות אתינן. עיין **רע''א** גיטין לג' **ומנח''ח** שנב' ט'. עיין **מנח''ב** יט' שדן אם מקדיש עבור חבירו אם צריך שליחות, האם הוי ככל מזכה לחבירו שצריך ליהיות שלוחו וידו כדי שיכנס לרשות הזוכה מכחו או''ד אם החלות חל מכח הקדש בפה ולא מכח קנין אי''צ לזה שליחות, והוכיח מהא שעכו''ם מפריש קרבן עבור ישראל אף שאינו בתורת שליחות ע''כ שאי''צ שליחות ולשון הגמ' של שליחות הוא לאו דוקא.

עיין **גרי''ז** שדן אם קרבן צבור של העלם דבר אם צריך מסירה לציבור,.ותלה בפלוגתת תנאים הוריות דף ג' אם קרבן העלם דבר בא מתרומת הלישכה או מדמים של ציבור, ודן שאם צריך מסירה לציבור דהיינו שיחול על הקרבן שהוא משל ציבור א''כ איך שייך מקדיש עבור ציבור הא הקרבן בא משל יחיד. ודן שאף שחסר עדיין מסירה לציבור מ''מ שייך שיחול בו כבר תמורה ששם קרבן כבר חל עליו, עיי''ש.

**בשטמ''ק** ד''ה ומאי כ' שאף אם מקדיש עושה תמורה מ''מ אין מקדיש עבור שותפין ממחר מכיון שקרבן שותפין ל''ש בתמורה, ולא רק ששותפיו אין להם כח להקדיש אלא שקרבן שותפין הופקע מתמורה, עיין **אחיעזר** ב' מה' ב' שנקט כן כקושיא על דברי הגמ'.

**התוס'** **לעיל** דף ז' שאף אי מתכפר עושה תמורה מ''מ ודאי גם בעלים עושים תמורה, וצ''ע לפי''ז בסוגיין דעדיין יקשה דמשכחת לה שותפין שיעשו תמורה, עיין **חק** **נתן** **וקרני** **ראם** כאן ולעיל, ועולה, שאף אי מקדיש עושה תמורה מ''מ מאחר ואף מתכפר עושה תמורה הרי שחשיב משו''כ קרבן השותפין ואף מקדיש אינו עושה תמורה, שאם רק מקדיש עושה תמורה הוי נחשב קרבן יחיד ואם גם מתכפר עושה תמורה הרי שהמתפר גם בעלים וחל על הקרבן שהוא קרבן צבור ואין עושה בו אף המקדיש תמורה. עיין **אבי** **עזרי** תמורה א ד שהסיק שודאי אף לתוס' אין מקדיש עושה תמורה ורק התוס' מתכוון שהמתכפר נחשב בעלים ולכן עושה תמורה, ואעפ''כ אם הכהנים היו זוכין בבשר היו נחשבים בעלים לעשות תמורה, והקשה הא מכיון שאדם יכול למכור קדשיו לאכילה א''כ המפריש שלמים לחבירו אף שחבירו מתכפר הא אין סיבה שנתן לחבירו את הבשר, וא''כ שהמקדיש ייחשב בעלים על התמורה שהבשר מעיקרא שלו וכמו בשר ק''ק של כהנים אם היו זוכין בחייהן, ותי' שבעלות על אכילת בשר של כהנים הוא מדיני הקרבן ואם היו זוכין בחייהן של קרבן היו ממירין משא''כ אכילת בשר שלמחם של בעלים הוי דין ממון בלבד שאין בו סיבה להמרה, עיי''ש. עיין **זכרון** **שמואל** עח' **בשם** **הגר''ח** שמפריש עבור חבירו השני בעל הקרבן לגמרי לענין הבשר, ודלא כהנ''ל.

**בגמ' דריש** על נזרו, שהפרישו אחרים, **ובשטמ''ק** דרש''י בחומש דריש לה שיכול לגלח על הרבה נדבות, ובגליון שדריש מסוף הפסוק עיי''ש, **ובגרי''ז** שנחלקו בזה ר''ש ורבנן בספרי עיי''ש.

**התורם על של אחרים** טוה''נ שלו, **הר''מ** תרומות ד' ב' פושט ספק דגמ' **בנדרים** לו' ע''ב אם תורם אדם משלו על של חבירו שלא לדעת חבירו, ופשט שתורם שלא לדעת, **ובכס''מ** שם **ובב''י** **שלא'** דפשיט מהכא שאם טוה''נ שלו ע''כ אי''צ דעתו, **ובמל''מ** תמה מה השייכות. ויש לברר, הא ודאי אף שהמפריש יש לו פירות טבל שחייב להפריש מהם תרו''מ אולם ודאי אינו חייב לתת את כל הפירות אלא רק להפריש מהם, והפרשת כולם עבור להתיר פירות חבירו אינו אלא פורע את חובת נתינה של חבחרו לתת מכריו תרו''מ, וא''כ יש לדון אם יכול שיחול תורת נתינה של חובת חבירו ללא שליחות ודעתו של חבירו, והנידון אם שייך שיקויים בחפצא של הפירות תורת מתנה שנתן מהם מתנות לכהן ללא ידיעת ושליחות הבעלים, ןבזה גם אמור ליהיות תלוי ענין הבעלות, שאם דין מתנ''כ הוא קיום תשלום חוב של הבעלים שנותן מפירותיו מתנה ולכן צריך מכחו ודעתו א''כ גם בהכרח שהוא קונה את הפירות לשלם בהם חובו וא''כ הוא בעל הטה''נ, אך עדיין צ''ע מדוע יש צד שרק הבעלים יש לו הטה''נ ולא המפריש הא גם המפריש מקיים מצוות מתנ''כ דהא חייב להפריש מהטבל שבידו, וע''כ עולה חי' שאם נותן כולו לכהן לא מתקיים כאן כלל מצוה וקיום חובת מתנ''כ מצד הנותן כלל ולית ליה כלל זכות של טוה''נ וצ''ע.

**בגמ'** דלר''פ אין מקדישין עוברין, ולר''י מקדיש וולדות וזהו משום דר''י סבר שהמקדיש את האם לחטאת הולד קדוש מכח קדושת פיו והיא אינה נחשבת ולד חטאת למיתה ורק בנתעברה אחר שהוקדשה הולד מן החטאות המתות ובהכרח שיכול להקדיש את הולד עצמו. **ובתוס'** דלר''פ המקדיש האם ממילא הולד קדוש, וע''כ סבר שאין שיורו משויר. **עוד** **כ'** **תוס'** שר''י אף אם היה סובר שאין מקדיש עוברין מ''מ היה סובר ששיירו משוייר ולכן מ''מ אין ולד שהיה בשעת הקדש בכלל חטאות המתות.

**עוד מבואר לל''א** שלר''פ עובר ירך אמו ושיירו אינו משוייר, ולר''י עובר לאו י''א ושיירו משוייר. **וברש''י** שלר''י יכול לשיירה חולין ויכול להקדיש הולד לקרבן אחר, ומ''מ הן לר''פ הן לר''י הולד קדוש או במעי אמו או בהווייתו.

ובגמ' שצריכא ב' מימרות דר''י, דהקדיש חטאת מעוברת ס''ד שדוקא התם העובר קדוש אגב אמו, אך להקדיש רק העובר אינו יכול, וכן מימרא דשיורו משוייר הוא דוקא משום שהקדיש האם משא''כ במקדיש רק הולד לא חל ההקדש על העובר. ולכן הוסיף ר''י שמקדיש עוברין מהני.

ובפשטות מבואר בגמ' דלל''ק אף אם שיירו אינו משוייר, ואף אם עובר לי''א מ''מ הולד קדוש בקדושת פה ואינו מת. ועיקר הענין שלר''י יכול להקדיש העובר לעצמו. ולל''ב עיקר החי' שלר''י עלי''א ויכול לשיירו. ובתוס' נמי משמע שהיה אפשר לל''ק שר''י סובר עלי''א, ולמעשה אינו כן כמבואר בגמ' ולכן מ''מ אף אם אין הולד קדוש לעצמו מ''מ אינו מת משום שיירו משוייר, אך עוד עולה בתוס' שלר''פ אף דסבר שאין הולד קדוש לעצמו מ''מ יכול לסבור עלי''א ומודה שאין ולד חטאת שהיה בשעת הקדש מתה. דהיינו שלל''ק אף אם עלי''א נחלקו אם יכול או אינו יכול להקדישו כשלעצמו דלר''י מקדישו לולד קדושה נפרדת ולר''פ מקדישו אגב אמו.

עיין **בעה''מ** **חולין** **סט'** דמתני' כר''ש דסבר שאין ממירין בב' בהמות כ''כ אין ממירין על רגל בהמה. עיין **בית** **הלוי** ג' כז' שדן אם עובר על איסור תמורה באברים אף שלא חל וכמו בכהנים ותלה בסוגיא דחולין דהתם.

**רש''י** שהאומר רגל זו תמורה הוא כמו בקדשים באומר רגל זו הקדש, ולהלן בע''ב כ' **רש''י** שאף באבר שהנשמה תלויה בו בתמורה לא מהני, עיין **תוס'** **לקמן** **כו'** ע''א שחילק בין נשמה תלויה בו או חציה של בהמה. עיין בזה **אחיעזר** ג' נו' ב', **וגרי''ז** תמורה ג' ג'. עיין **מקד''ד** ב' א' אם באבר שהנשמה תלויה בו מהני הקדש ברגלה מחמת אומדנא שכוונתו לכולה א''כ תמורה נמי. והוכיח שתמורה אינה כלל ע''פ דעת הבעלים אלא רק ע''פ מה שהוציא בפיו. עיין **רע''א** דף יא' ע''ב שהקשה איך ר' יוסי השווה תמורת רגלה דמהני כמו הקדש רגלה הא בהקדש ודאי חל על הרגל ופשטה בכולה ובתמורה אין יכול לחול על רגל ולכן אין פשטה. והוכיח שגם בהקדש אין חל על הרגל וממנה פשטה אלא חל מיד על כולה, עיין **שפ''א**. גרי''ז, וקובץ שמועות חולין ל'.

**נחלקו הר''מ והראב''ד אישות ז' טז' אם** עוברה מתקדשת או חשיבא דשלבל''ע, ובב''ש אהע''ז מ' יב' שהשו''ע לענין מקח פסק דהוי בא לעולם וחל. אף שבקדושין נסתפק. ובקצו''ה רט' א' הוכיח מהא שיכול להקדיש עובר, עיין נתיה''מ שם ב' דמיירי שמקדיש ללאחר שיבא לעולם וזה ל''ח דשלבל''ע, וצ''ע.

עיין **מקד''ד** שם שאף אי עובר יר''א מ''מ המקדיש עובר ל''ה כמקדיש רגלה שיאמרו פשטה מכיון שאין העובר אבר המעכב את הקרבן.

**תוס'** הקשה איך מותר להקדיש עוברין הא אסור להקדיש מחוסר זמן. ויישב שיש ע''ז ג''ה. **ובגרי''ז** הקשה הא מכיון שעובר ראוי מיד להקרבה אגב אמו מדוע שיהיה בו איסור דמחוסר זמן.

**י'** **ע''ב**

עיין **חזו''א** לג' ב' **וחי'** **רא''ל** מה המעלה במקדיש עובר אגב אמו הא אין קדושה לעוברין, **ותי'** שס''ד שמכיון ששייך בו קדושת הקרבה אגב אמו מהני טפי.

עיין **מקד''ד** דמרש''י עולה שאף לר''פ שעי''א ואין שיירו משוייר מ''מ הולד קדוש למ''ד בהוויתו רק אחר שנולד, ולכאורה עולה שאין הולד קדוש בקדושת אמו אלא חל עליו קדושת עוברין לכשיוולד מכח אמו, וצ''ע. ובאמת הא לרש''י שענין קדושה לאברים ושיירו משוייר הוא נידון א' וע''כ שהנידון אם עובר הוא אבר בבהמה ולכן אינו משוייר ואין בו קדושה, א''כ ודאי חל בו קדושה של אמו בלבד ומדוע בהוויתו קדוש, וע''כ הא מכיון שכשנולד הוא קרבן היינו שבעת היותו עובר חל בו תרתי, קדושת אמו אם יקרב כעת וודאי אינו נחשב חולין בעזרה, וכן שאם יוולד יהיה קרבן, וקדושה זו חלה בהוויתו. **עיין לקמן יא' ע''א** שעולה שם שלר''פ אף אם עי''א ושיירו אינו משויר אעפ''כ הולד בהוויתו קדוש ואם נשחטה האם בעוד העובר במעיה בשר העובר חולין ונאכל בל מקום וזה צ''ע. **במקד''ד** דחה ראית הקצו''ה הנ''ל שעובר נחשב דשבל''ע מהא שיכול להקדישו, ודחה דמהא שתליא בנידון אם בהוויתו קדוש בע''כ יש דין מיוחד שעובר ראוי לקדושת קרבן לכשיצא לעולם.

**בגמ'** שהמקדיש עובר בכור מפקיע קדושת בכורה לר''פ מיירי בהקדיש קד''ד, **ועולה** שאף קד''ד מפקעת קדושת בכורה, ושם בסיפא אם היא נקיבה לשלמים, ומוקמי בשאר וולדות קדשים שקודם שנולדו עשאן שלמים דמהני ולר''פ עשאן קד''ד, ועולה שאף שאר קדושת וולדי קרבן יכול להפקיען ע''י קד''ד. **והתוס'** **בבכורות** **טו'** **ע''ב** ששאר וולדות קדשים לא מהני להפקיע קדושתם ע''י קד'''ד של הולד וצ''ע מסוגיין עיין **אחיעזר** ב' לב'. ותי' שר''פ דסבר שקד''ד לא פקעה בכדי בנדרים כט' ממילא אף קד''ד מפקעת.

**ברש''י** שהמקדיש הולד קד''ד לכשנולד צריך להקדישו קה''ג, **ובתד''ה** ''כי''' כ' שחל הקדושה מאליו ככל מיגו דקדיש קד''ד קדיש קה''ג. ולמרות שלקמן יט' מבואר שבמקדיש זכר לדמיו נחתא לקה''ג, י''ל שהקדיש עובר שבשעת הקדש ל''ש ביה קה''ג לכן לא נחתא לקה''ג אף בנולד עיין **אחיעזר** ג' נו' א'. ועיין **גרי''ז** שמיגו דנחתא אין הכוונה שחל קד''ד ולאמ''כ קה''ג אלא מעיקרא ההקדש חל כקה''ג מכיון שראויה לכך וא''כ בעובר ל''ש זאת וההקדש הוא קד''ד וכך נשאר. ובגמ' דדיינינן מי אלימא קד''ד להפקיע בכורה משמע כרש''י שלא חל קה''ג. וי''ל עפ''י הגמ' לקמן כה' שאם בשעת יציאת הוולד עומד ב' סיבות א' לבכורה וא' לעולה אמרינן דברי הרב שומעין, וא''כ א''ש שאף שכשנולד צריך לחול בו קה''ג מ''מ בכורה קודמת והמעכב מהבכורה הוא הקד''ד שקודם לכן. ועיין אחיעזר ב' לב' ג' ומד' א' שמכיון שבשעת לידה אמור לחול מעצמו הקה''ג בכה''ג ל''א דברי הרב. ושוב צע''ק לתוס' מדוע דיינינן בגמ' שקד''ד אינה אלימא. עוד באחיעזר שמיגו דנחתא אמרינן רק ביציאת כולו או אף רק בבן ח' ימים שראוי להקרבה, ולכן דיינינן בשעת לידה מי אלימא קד''ד לאפקועי מן הבכורה. עיין **חזו''א** בכורות יח' טז' שלמרות שוולדות בע''מ אין בהם קה''ג שלא יהיה טפל חמור, מ''מ שהתוס' כאן הרי שכשיוולדו יחול עליהם קה''ג.

**בגמ'** שהמקדיש ולד בכור מפקיע בכורה, **וברש''י** שזהו משום שקדושת עולה קדמה לקדושת בכורה שאינה חלה אלא בשעת פטירת רחם, **ובגרי''ז** הקשה הא איכא קרא לפטור קדשים מבכורה ולמה הוצרך רש''י לטעם זה ובאמת צ''ע למה צריך קרא הא יש את טעמו של רש''י. וביאר שהלא קרא לפטור קדשים מבכורה הוא מהא דפסהמ''ק אף וולדותיהם פטורין אף שאין בהם כלל קדושה דאף אמם היא אינה בקדושת קרבן, ופטור הוולדות מכח פטור הקדש דאמם, וכן בוולדות קדשים שהוקדשו ושיירו את הוולדות שאז פטורם מכח קדושת אמם, אולם באופן שהולד קדוש באמת אי''צ קרא. עוד דן בהקדיש אבר א' באופן שאין פשטה אם משום קדושה על קדושה יחול בכורה ואם מקרא הוו כוולדות פסהמ''ק שלא יחול בכורה אף שאין בהם קדושה.

**יא' ע''א**

תד''ה ''השוחט'' דמיירי בשעירה ולא בכבשה, עיין חזו''א פרה א' יג' דמבואר בבכורות שכשבה אינה יולדת תוך שנה, ושעירה יולדת בתוך שנה , עיי'ש.

**תד''ה** ''ומצא'' דמיירי במצא בת ד' דבת ה' אינה ניתרת בשחיטת אמה. **ובלח''מ** תמורה ד' ג' דהא להר''מ אף בן ה' ניתר ע''י שחיטת אמו, אלא שבבת ה' נחשבת כהוויתו וחל עליה קדושת קרבן בהוויתה. ולכאורה כוונתו שיאכל כקדשים, **ובחזו''א** לב' ז' שא''כ היא ולד חטאת דאזיל למיתה, ועיין **גרי''ז** שאם הוא בן ה' וחשיב הוויתו הרי ששחיטת אמו לא תהני להקדישו ואין לו תקנה, ולא הבנתי דבריו.

**בגמ'** לימא כתנאי, ומיירי בחטאת שנשחטה ונמצא בה בן ד', **ומבואר** שאם הוקדשה החטאת ונתעברה ודאי הבן ד' חולין משום בהוויתו קדוש, ורק אם הקדישה לעובר שייך לדון שהוא קדוש ותלי אם יש קדושה לעוברין, ומסקינן שבאמת הוקדשה ונתעברה ונחלקו אם בהוויתו או במעי אימן קדושים. **ובחזו''א** פרה ב' א' נקט שאם מיירי בהקדיש העובר הרי שצריך שיהיה נקיבה כדי שיחול עליו קדושת חטאת, ואם מיירי שהולד קדוש אגב אמו במעי אמו הרי שדן אם שייך זאת שיחול קדושת חטאת אף בזכר אגב אמו, **ועיין** **משך** **חכמה** ד' כח' שנקט כן בפשיטות שבכה''ג חל חטאת אף בזכר. ויש לדון אם בהקדיש ונתעברה למ''ד בהוויתו קדוש, שכל הקדושה רק לענין אחר לידתו ליהיות קרבן נפרד האם אז לכאורה יחול הקדושה דוקא בנקיבה. ויעלה שהנידון אם בהוויתו או במעי אמו הוא ביסודו אם כל קדושת עובר הוא לקרבן בעצמו ולכן רק בהוויתו, או שחל בתחילה קדושה אגב אמו וכקרבן א' עם אמו וכשנולד נהפך לקרבן לעצמו. ומ''מ אחר שנולד חל עליו דין חטאת מתה.

**ועכ''פ** מבואר שאם הולד קדוש כשלעצמו ומשום שיש קדושה לאברין, וקדושתו אינו אגב אמו ומ''מ אם נשחטה אמו נאכל כקודש, **וצ''ע** איך מהני שחיטת האם לולד, ולמרות ששחיטת אם מהני לולד הא כאן הנידון הוא עבודת קדשים של שחיטה בולד שאין קדושתו מכח קדושת אמו. **עיין** **חי'** **מרן** **רי''ז** הלוי תמורה עמ' נח', **וקה''י** ה' **וחזו''א** שם שעמדו בזה, וחזינן שענין שחיטת בן פקועה שייך שיחול על הולד אף אי עובר לאו ירך אמו ומ''מ חל דין זביחה על העובר. ועיין **תוס'** **חולין** **עד'** **ע''ב** שבן פקועה פסול לקרבן פסח מכיון שבשחיטת אמו נפסל, וחזינן ששחיטת אמו הפקיעה ממנו האפשרות ליהיות נשחט בדין שחיטת קדשים וברש''י שם אולי פליג בזה עיי''ש, ועולה דסבר רש''י שלמרות שנשחט אגב אמו שייך ביה שוב שחיטת קדשים, עיין מש''כ שם, מ''מ שייך שאם האם קדושה בקדושת קרבן דין שחיטת קרבן שעשו בה מהני לעובר, מקשים למה בגמ' בזבחים הוצרכו למעט טריפה משחיטה הא שחיטת טריפה היא העדר שחיטה כידוע, ומיישבים שחיטת קדשים גדר אחר לה ואין בה הענין של העדר שחיטה וס''ד שיהני בקדשים, וא''כ יש לעיין אם שייך שמעשה שחיטה באם נחשב זביחה בעובר, ועיין. עיין **כס''מ** **א''מ** ב' י' שטריפה פסולה בקדשים רק מדרבנן, וצ''ע.

**בגמ'** דחד תנא הוא **ולרש''י** לכ''ע עובר קדיש, וחד תנא מיירי בהקדיש ריקנית ובהוויתו קדוש ולכן נאכל ע''י שחיטת אמו כחולין, והתנא השני מיירי בהקדיש מעוברת הולד קדוש ולכן נאכל כקדש. **ובשטמ''ק** ליהפך, שלכ''ע כבר פדא ואין קדושה לעוברים, והתנא שאומר שהעובר נאכל בקדושה מיירי שהקדיש ריקנית ובמעי אמה קדוש, והתנא שאומר שנאכלת כחולין מיירי שהקדישה מעוברת ואין קדושה לעוברין וכ' השטמ''ק דלמרות שלבר פדא הולד קדוש אגב אמו ואין יכול לשיירה ובהכרח קדושה אגב אמו, מ''מ אינו קדוש אלא כאמו ואמו קדושה רק כילודה כ''כ הולד יקדש רק לכשיוולד, ועולה שלמרות שסבר שבריקנית במעי אמו כבר קדיש ליהיות קרבן כעת, בהקדיש וולדות לא חייל עליהם שום קדושה בפועל עד שיוולדו. ומכיון שצורת קדושתן כהאם רק לענין לכשיוולדו. והסברא נותנת ליהפך שאף למ''ד בהוויתו קדוש בהקדיש מעוברת לר' פדא ודאי במעי אמן קדושים, וכן יש לומר בדעת רש''י שפי' ליהפך כנ''ל, עיין **שפ''א**, **וחי'** **רא''ל** ב' נא'.

**בגמ'** שבקדם קדושה לטרפות אין ממירין דלא כבע''מ, עיין **גר''ח** א''מ ג' י', **וגרי''ז** כאן, והענין שבע''מ מופקע מחלות קדושה וטריפה מופקעת מתורת קרבן, עיי''ש.

**ובגמ'** מבואר שולד קדוש במעי אמו ויצא דרך דופן אינו בקדושת קרבן ואין ממירין בו. וכן הוא בר''מ תמורה ד' ח'. אולם **בראב''ד** ת''כ אחר''מ ו' ז' נקט שאין פסול יוצא דופן בקרבן שהוקדש בעודו ולד, וצ''ע מסוגיין, אא''כ נומר שולד שנתעבר בבהמה קדושה הושלם קדושתו ול''ש בו עוד פסלות יו''ד, משא''כ בהוקדש במעי אמו לא הושלם קדושתו רק אחר לידה ויפסל ביו''ד, עיין זרע אברהם ב' כז'.

**מסקנת** **הגמ'** שאף לב''פ ולד בע''מ קדיש במעי אמו ורק ולד בע''מ לא. עיין קה''י ט' שס''ד שעובר ירך אמו ל''ש ביה כלל תורת קדושה לעצמו, ומסקינן שרק בע''מ שלעובר אין תכלית קדושה להקרבה מכח אמו שאינה קדושה להקרבה, ולכן לא חל בו קדושה, אך בתמימים שהבהמה מיועדת להקרבה הרי ששייך גם על הולד תורת קדושה להקרבה לכשיוולד. ולר''י מכיון שלאו ירך אמו אין העדר קדושת הקרבה של האם מעכבת קדושת הולד וכלשון הגמ' שהם כב' בהמות.

**בגמ'** **לל''ב** מקשינן מטומטום וכו' שמוכחינן דאף לב''פ שייך קדושה בוולדות וצ''ע הא פשר לאוקמי בהקדיש ריקנית ונולד טומטום שאף לב''פ הולד קדוש ובזה ממעטינן טומטום מתמורה. ובאמת **הגר''א** לא גרס הל''ב עפ''י רש''י, **אולם** **ר''ג** גריס לה וצ''ע.

**לקמן** **דף** **כה'** ובתוס' שם שרק למ''ד במעי אמן קדושים שייך שיחול קדושה על עובר טומטום ולמ''ד בהוויתן עד שיוולדו נעשו טומטום וקדושה אינה חלה. ולכאורה טומטום ואנדרוגנוס חייל עלייהו לא משעת יצירתן ולכן כבר חל הקדושה, אולם כלאים הוא בפסול עם יצירתו ומדוע חייל, **ובגרי''ז** שאי''צ שיקדם הקדושה לפני חלות הפסול, אלא למ''ד בהוויתן הרי שיש חלות קדושה שאינה חלה על טומטום וכד', אולם למ''ד בהוויתו יש כאן המשך הקדושה מן האם ולכן שייך אף בכלאים.

**ולדות** שהוקדשו ונולדו טומטום ויו''ד וכד' האם נפדין מיד או צריך שיפול בהם מום, עיין **לח''מ** תמורה ד' ח' שאי''צ מום, ובגר''ח שצריך מום. ועיין **מקד''ד** ג' ג', **ואו''ש** שם הא אין פודין קדשים להאכילן לכלבים. עיין מה שיישבו וצ''ע, **ובגרי''ז** שאין כוונת הר''מ אלא שיכול לפדות ובאמת אסור.

**הר''מ** תמורה א' יז' שאין ממירין בטומטום וכו', והקשה **הלח''מ** הא מבואר שרק למ''ד שיש תמורה בוולד יש נידון אם מהני בטומטום אולם הא להר''מ אין תמורה בולד קדש ול''ש האי נידון כלל. **ובאחיעזר** ב' מג' ו' שודאי לט חל תמורה בולד קדשים אך שייך לדון שעובר על איסור וכמו בשותפין וקמ''ל שאף איסור ליכא. ובחזו''א לב' ט' יישב באופן אחר עיי''ש.

**הר''מ** פסק כר''י שמקדיש ולד בע''מ קדוש ועולה לדברי הגמ' דסבר שעובר לאו ירך אמו ולכן קדוש והקשה **השעה''מ** גניבה ב' יב' הא הר''מ פסק בעלמא ירך אמו. ותי' שמכיון שכל חסרון בע''מ הוא מיאוס ובולד לית מיאוס **ובקה''י** שלגבי הולד לא היתה בע''מ מעיקרא, ועכ''פ צ''ע שזהו דלא כדברי הגמ'.

**יא' ע''ב**

בגמ' ת''ר יכול האומר רגלה וכו', ומבואר דר' יהודה דריש שאין כולה עולה, ור' יוסי דריש שכולה עולה, ויש לברר מהו הפשטות ולמה צריך דרשא לב' הצדדין. **ובגרי''ז** דס''ד שיאמרו ''גמרי'' כמו במקדש חציה שפחה שכשמשתחררת גמרי קידושין, **וצ''ע** דהתם מכוון לקדש כולה וחייל כל א' כמה שיכול. **ואולי י''ל** דכ''ע ל''פ שאם לא יחול כלום ע''כ היא קדושה כולה, ולכן לר''מ ילפי' שקדושה לרגלה וממילא אינה קדושה כולה, ולאפוקי שאין מושג של הקדש לרגלה וממילא קדשה כולה, ולר''י הא גופא למרות שכבר יודעים ששייך קדושה לרגלה מ''מ יליף שקדושה כולה, ודו''ק.

ובפשטות דברי הגמ' יכול תצא לחולין הוא שלא חל כלום. **וברש''י** חולין סט' ע''ב ''יכול'' שס''ד שרגלה קדושה קד''ד ונידון הגמ' שס''ד שתצא לחולין הוא ע''י פדיון וקמ''ל שתמכר להקרבה ואין לה פדיון. היינו שאף אם א''א להקדיש רק רגלה בקה''ג מ''מ ודאי חל עליה קד''ד ובזה אין נידון כלל. עיין **גרי''ז**. **ובר''ג** **ערכין** **ה'** ביאר דס''ד ששאר בהמה תיהיה חולין, וצ''ע הא באמת כך הוא, ועיין **מקד''ד** ב' א', **וגרי''ז**, **וקוב''ש** ב' עמ' קכא', ועולה שכולם נקטו דאף לר''מ חל על כל הבהמה קדושה אם לימכר לצורכי עולה או לאיסור גיזה, אוהוי קדושה גמורה להקרבה אלא שנמכרת מכיון שקדושת כולה לא נעשית בקדושת פה אלא מדין תורה ויכול למכרה לצרכי עולות.

עיין **תוס'** **חולין** **סט'** ד''ה '''תמכר'', וזבחים יב' ד''ה הג''ה שהקשו מדוע לא נומר ברגלה עולה דין דחוי וכמו בקרבן שותפין, ותי' שהא יכל להקדיש כולה ול''ה דחוי, עיי''ש **טה''ק** ומ''ש ממומר דחשיב דחוי אף שבידו לעשות תשובה, ותי' דבמומר הוי דחוי במהות ופסל אף בבידו, משא''כ כאן הדחיה מחמת העדר קדושה ולזה מהני בידו. ועי''ל להנ''ל דלכ''ע חל קצת קדושה בכולה לענין גיזה או שקדושה ליקרב אלא שדמיה חולין. ובזה ל''א פשטה, ועיין. ובאמת הא גופא מדוע בשותפין שהקדיש א' קנה חציו השני מדוע תמכר לצרכי עולות הא כעת בידו בהמה שרגלה קדושה, וע''כ שבמקדיש רגלה מכח ההקדש חל חובה למכור לצרכי עולות משא''כ בשותפין, ועיין.

**ברש''י** כאן ובחולין וערכין שמכרה חוץ מרגלה, שבאמת רגלה אינה נמכרת והיא קריבה כקרבן דיליה, אולם **בר''ג** שם כ' שכולה נמכרת ורק אין דמיה חולין כנגד רגלה, וכן הוא **בר''מ** מעה''ק טו' ב' ו. עיין **מאירי** **קדושין** **דף** **ז'** שהביא את ב' הצדדים הנ''ל ונקט שאם כולה נמכרת הרי שהרגל יוצאת לחולין דהיינו דסבר שהרגל בקד''ד ונמר ונפדה, וצ''ע א''כ מדוע הלוקח חייב להקריבה הא כולה חולין בידו, וע''כ כמש''נ שחל בבהמה קדושה שלבסוף תיקרב וצ''ע. **אולם בר''מ** **ובר''ג** אין הכרח לומר שבאמת הרגל יוצאת לחולין אלא שהיא קדושה בקה''ג ונמכרת כקרבן ללוקח ודמיה הקדש. אך **המאירי** הוכיח מסוגיין שהקשתה דהא למקריב חסר בקרבנו רגל וע''כ עולה כרש''י שהרגל הוא קרבן של הראשון. עיין **גרי''ז** ערכין שם שביאר אף שקרבן כולו של הלוקח מ''מ הא רגלה לא בא מן החולין וזוהי קושית הגמ', אלא שצ''ע לפי''ז מה מהני תי' הגמ' שאמר שהקדיש בהמה בחייה היינו כמות שהיא ללא רגל. וצ''ל שאם אינו חייב להביא בהמה שלימה אין כאן החובה להביא את אותו חלק שלא מן החולין, וצ''ע. ועכ''פ צ''ע אם הרגל אינו יוצא לחולין א''כ במה חל שהוא נמכר ומהו תפיסת דמיו לר''ג. **וכן** **הקשה** **הגרי''ז** הא מבואר שהמוכר עולתו לא עשה כלום ואיך כאן מוכר את רגלה שהיא בקה''ג וגם בזה הא לא עשה כלום. ותי' שהמוכר עולתו לא עשה כלום אם המוכר נשאר המתכפר אך אן שהקרבן של הקונה שייך למכור הרגל לכפרת הקונה. וצ''ל שבאמת היה צריך ליהיות זכות לבעל העולה למכור אלא שדין של המוכר שהוא המתכפר מונע את המשמעות שהקרבן נמכר, אולם אם דין הכפרה של הלוקח אלא קונה רק את רגלה שוב יש למוכר כח למכור. וי''ל שגדר הקדושה של הרגל הוא אינו קדושה ששייך בה בעלים לכפרה שאין בקדושת רגל לבד סיבת קדושת כפרה, ולר''ג יכול למכרה ודמיה קדש, ולרש''י כן חל קדושת הקרבה ברגל ולכן הקרבת הרגל עבור המוכר. ויש לדון לרש''י שהמוכר בהקרבה האם אין ממירין אותה כקרבן שותפין, ועל מי חובת נסכים, עיין **מקד''ד** ב' ב'.

למ''ד מקדיש רגל חל פשטה נקטו האחרונים שזהו דוקא בעולה ולא בחטאת מכיון שצריך הפרשה לחטא ואין קדושה שחלה מחמת פשטה נחשב קדושה עבור חטא, עיין **מקד''ד** ב' ג'. באמת מסתבר שקדושת פשטה הוי קדושת פה, דמסתמא מועלין בפשטה, **וברמב''ן** ב''ב עט' שקנין הקדש ללא קדושת פה אין בו מעילה.

במקדיש אבר שהנשמה תלויה בו עיין **תוס'** **ותור''י** קדושין ז' הזקן אם הוי ילפותא או אומדנא שכונתו להקדיש כולה, עיין **מקד''ד** ב' א' שהקשה מחולין קלה' במקדיש חוץ מגזותיה אמרינן פשטה אף שאמר בפי ול''ש אומדנא שהקדיש.

בספק הגמ' במקדיש אבר של עוף, **ולרש''י** הספק למ''ד דאמרינן פשטה בבהמה, ופסק **הר''מ** מעה''ק טו' ב' הנ''ל והעמיד בספק, עיי''ש **כס''מ** דמכיון שלהר''מ בבהמה הנידון דוקא באבר שהנשמה תלויה בו וע''כ כ''כ בעוף, אולם **בלח''מ** ערכין ה' יד' שהספק ליהפך דהא בסוגיין מצרכינן קרא שאין אומרים פשטה ובזה מסתפקינן אם עוף לא כלול ולכ''ע אמרינן פשטה. עיין **רע''א** חד' ח' **ואב''מ** לא' יח' שאם כתוריה''ז שבאבר שהנשמה תלויה בו הוא משום אומדנא א''כ פשוט שה''ה בעוף, ולכן רש''י העמיד האבעיא לר' יוסי, ולהר''מ אבר שהנת''ב הוא מקרא ולכן העמיד הספק לדינא וכמש''נ.

עמדו **האחרונים** מדוע בקידושין פשיטא שיש דין פשטא בעוד שבעוף מסתפקינן, עיין **שעה''מ** ערכין ה' יד' **ואחיעזר** ב' מד' ד' **וקה''י** ו' שתי' שבאשה לא דיינינן להקיש לקרבן דהא בחצי עוף ודאי יאמרו פשטה וכ'''כ באשה הנידון בחצי אשה ורק מוכחינן מקרבן שכמו שמעמידים מעשה שלא שייך בחציו שחל בכולו כ''כ באשה, וצ''ע שהתוס' בקדושין נקט שדוקא מקדש בלשון הרי את מקודשת מסתפקינן ולא בהרי את קנויה ולכאורה יש שייכות לענין הקדש לדמותו לקידושין, וקצרנו.

בהקדיש אבר לדמיו אם אמרינן תרי מיגו, **והר''מ** מייתי לה למרות שנקט דין פשטה דוקא באשהנת''ב **ובכס''מ** ערכין ה' יד' שדוקא אבר לקה''ג סבר הר''מ דלית פשטה מכיון שאין תורת קדושת אבר א' להקרבה, אולם קד''ד שייך על אבר א' ולכן שייך ביה פשטה. **וצ''ע** הא הקד''ד עצמה אין לה סיבה לפשטה אלא אם היא נהפכת לקה''ג שוב היא פשטה, וא''כ שוב אם מיירי באבר שאין הנתל''ב לא יהיה פשטה. עיין **לח''מ**, **וקוב''ש** ב' עמ' קכא', וצ''ע. ועיין **אבי** **עזרי** ערכין שם מה שכ' בכל הסוגיא, אולם העולה בדבריו שמקדיש אבר לדמיו אין הקדושה חלה על אב מסויים אלא היא חלה על כל הבהמה לערך אותו אבר, והוי כמו אבר שהנשמה תלויה בו. עיי''ש מה שהעיר מהו ספק הגמ' ומדוע לא יאמרו ב' מיגו הא הוו ב' עניינים נפרדים ומקד'''ד יהפך לקה''ג ומקה''ג של אבר יהיה פשטה, **ובאמת** לא נתבאר לי כלל שבקה''ג שאינו שייך שיחול לאבר א' לכן חל בו פשטה אולם קד''ד אין שום מונע שלא יחול רק קדושה על אבר א' ומדוע כלל יש פשטה בקד''ד מאבר לכולה והלא פשוט שהמקדיש רגל של שולחן לא יאמרו פשטה, **אלא** **נראה** שמכח הדין שקד''ד בכולה גורר קדה''ג בכולה הרי שהסיבה שתחייב את הפשטא של הקד''ד ליהיות מאבר לכולה הוא מכח שאם תקדש כולה תיהיה בקה''ג, דהיינו שמכיון שקד''ד בבהמה כבר חל סיבת קה''ג הוא הסיבה שקד''ד במקצתה חל על כולה כדי שיצא לפועל סיבת קדה''ג שיש בקד''ד, והדברים מאירים. **ויש** **לבאר** עפי''ז **הכס''מ** הנ''ל שבאמת לכ''ע יש סיבה לדין פשטה, אלא שהקדש אבר לקרבן הרי שחסר מעיקרא בעצם חלות הקדושה מכיון שאין חפצא של קב''ג לקרבן ולכן מעיקרא לא חל סיבת קדושת קרבן גמור באבר ולכן לחת פשטה, אולם במקדיש לדמיו ששייך חפצא של קד''ד באבר וי''ל שאף סיבת קה''ג שצריך לחול אח''כ שייך באבר יותר מקדושת קרבן ממש, ולכן שייך שיחול קד''דעם סיבת קה''ג באבר ומכחו חל מיגו לקה''ג ולכולה, וא''ש ספק הגמ' אם שייך ב' מיגו מכיון שאתה צריך שקד''ד דאבר תגרור סיבה לקה''ג ולכולה. ולא כמש'' האב''ע דהוו ב' עניינים נפרדים.

אולם **ברש''י** כאן משמע שע''י ב' מיגו קודם חל קד''ד על כולה ואח''כ נחתא לקה''ג, **ובערכין** ה' ליהפך ועיין **גרי''ז** **ומקד''ד** ואיני מבין מדוע בקד''ד יש פשטה ומה המונע שלא לומר שרק רגלה קדושה. **ע''ע** **שדייק** **ברש''י** בערכין שאם לא אומרים ב' מיגו הרי שאף א' ל''א, **וא''ש** **עם** **מש''נ** שכל כח המיגו הוא שסיבת קה''ג בכולה גורר שיחול הקדושה ברגל וממילא בכולה ואם ל''א ב' מיגו אין סיבה כלל שיחול קד''ד בכולה או קדה''ג ברגלה ולא חל כלום, ובאמת מכיון ששניהם מחוייבים לחול יחד וכמש''נ שהמסובב לב' המיגו הוא האפשרות שתיהיה קרבן הקרב, וא''כ יש לדון שיחול קד''ד בכולה וממילא קה''ג בכולה.

ע''ע **בר''מ** **ערכין** ה' טו' שמקדיש אבר שהנשמה תלויה בו לדמיו פשיטא דקדוש כולו ובלח''מ הקשה הא עדיין צריך לב' מיגו. **ולתוריה''ז** א''ש שבחציה כוונתו להקדיש כולה, ולדעת תוס' שם עדיין צ''ע, וצ''ל שמ''מ הקדיש חציו ל''ח מיגו, וצ''ע.

בבעיא דאבר מהו לגיזה **בשטמ''ק** דהאבעיא לר' יהודה שאין פשטה, אולם **בגר''א** שהאבעיא אף אם אמרינן פשטה, **ובליקוטי** **הלכות** שהנידון אם קדושה שע''י פשטה חל על העור, ודן אם האיסור יהיה רק על העור של הרגל שהקדיש או כלל לא. אולם **בר''מ** עולה שאף מקדיש רק רגלה הנידון אם יש איסור גיזה בכולה. **ובמנח''ח** תפג' ט' דהא ברש''י מבואר שאיסור עבודה ודאי איכא משום מכחשא לאבר וא''כ פשיטא שגם איסור גיזה איכא באבר. עיין בזה **רי''א** **בכורות** פ''ג מב' ד', **ובמקד''ד** ב' א' בירר מהו הסיבה שהאיסור יהיה בכולה וביאר או שחל מקצת קדושה בכולה או שגיזת מקצתה כגיזת כולה.

**ובגמ'** בעינן למפשט מבכור עם שותפות עכו''ם שאין בו איסור גיזה ודחינן דהתם לא נחתא לקדושה כלל, **וברש''י** שזהו למ''ד ששותפות עכו''ם מפקיע בכורה, **ובתוס'** **ובשטמ''ק** דסוגיין אתיא למ''ד שותפות עכו''ם אינה פוטרת אלא שנתמעטה מאיסור גיזה מכיון שאין בה קדושת הקרבה. ותי' הגמ' דהכא נחתא לקדושה וצ''ע וי נחתא לקדושתהקרבה, **וברש''י** שנחתא לקדושה באותו אבר וא''ש עם מש''כ דבבכור לא קדיש כלל. **ובר''ג** דהכא כולה קדושה וצ''ע הא ל''א פשטה, עיין ליקוטי הלכות שמוכח שספק הגמ' אף בהקדיש אבר שהנת''ב, אולם **בגרי''ז** שבהכרח שלכ''ע חל בכל הבהמה קדושה להקריב את האבר. עוד תי' הגמ' דהכא בידו להקדישו משא''כ בבכור, ועולה נמי שכאן מכח הקדש רגלה חל קדושה משהו בכולה משא''כ בבכור.

**בבעיא** דהקדיש עורה עיין **בשטמ''ק** אם למ''ד אמרינן פשטה אם הוא גם בהקדיש עורה או''ד מכיון שאין עור ניקרב אין בו פשטה ואז ספק הגמ' אף לר''י דאית ליה פשטה. **ובמקד''ד** ב' ב' העיר הא לכ''ע אמרינן פשטה בדבר שהנשמה תלויה בו וא''כ הוי ליה למבעיא אף לר' יהודה אם בהקדיש עורה יהיה פשטה. **וברש''י** דלא מבעיא לענין גיזה שאינה מכחשת ורק עבודה אבעיא משום מכחשת, **ובר''ג** ליהפך שגיזה ודאי אסור משום מכחשת ורק עבודה מבעיא, וכנראה אף אם אינה מכחשת, **ועולה** דלרש''י כל הנידון אם לאסור עבו דה משום מכחשת וצ''ע מהו הצד שמותר הא היא מכחשת, ולר''ג האבעיא אם מותר אף בלא מכחשת וצ''ע מדוע שיהיה אסור. ובגמ' עולה שמשום עובר אין איסור עבודה באמו מדאו' ומשמע שדיינינן אף אם בעובר אין איסור באמו האם משום עורה יש איסור וע''כ שאין איסור משום הכחשה לעבוד בבהמה שהיא שלו, ורק דיינינן האם מחמת עורה חל קדושה בכולה לענין עבודה וא''ש לר''ג שהנידון אם מותר אף באינה מכחשת, וצ''ע לרש''י אם הנידון הוא משום מכחשת א''כ באמת איכא למיפשט מבהמה מעוברת.

עיין שו''ת **שבות** **יעקב** א' עג', [[1]](#footnote-1)ועולה לדון אם עובר ירך אמו והוא א' מאבריה מדוע אין איסור עבודה מדאו' משום כחש עובר כמו כחש רגלה עיין לעיל. והוכיח השבו''י שעי''א אינו ממש אבר מאבריה. ונקט שם שעובר ירך אמו אך לא האם ירך דולד.

**בבעיא** דחולין בעזרה עיין רש''י דמיירי שהקדיש חוץ מוולדה דלכ''ע אין הולד קדוש, **וצ''ע** הא לר' פדא אין שיירו משויר, **וברש''ש** עמד בזה, ועיין הגהות **הגר''א** המודפס בסוף המסכת שבלשון חוץ לכ''ע שיירו משוייר, **ויש** **לדון** למסקנא לעיל שנחלקו רק בבעל מום אם בתם גם לא נחלקו בשיירו משוייר. וברש''י הנידון אם חייב משום חולין בעזרה ובתוס' האם נאסר העובר משום ח''ב, ובתוס' הקשה מלעיל בשוחט חטאת ונמצא בה בן ד' שנאכל.

**וברש''י** דדיינינן אף בנתעברה למ''ד בהוויתן אם חשיבא חולין בעזרה, וצ''ע מהם ב' הצדדים, **ובר''ג** שכמו שרק בהוויתו הוי קדש אף רק בהוויתו חשיב חולין. ועולה שבהוויתו הוא אינו סיבה שאז יחול הקדושה דא''כ הא בחולין אין שום חלות שצריך לחול, אלא ענין דבהוויתו הוא האם לתת יחס דין נפרד מסויים של הקדש או חולין בעובר לענין הקרבה או אי הקרבה, וצ''ע.

**יב'** **ע''א**

ומסקינן שאין כאן אפשרות לשחוט בריחוק מקום ולכן לא נאסר שחיטה בקירוב מקום, והוכיחו מכאן ששחיטת בן פקועה הוא מעשה שחיטת אמו המועיל לו ולא רק היתר אכילה ללא שחיטה, דאל''ה איך שייך לדון שיהיה איסור של חולין הנשחט העזרה.עיין **אתוון** **דאו'** יד', **מקד''ד** ב' ג'. **אולם** **בר''ג** כאן ביאר בתי' הגמ' שאין איסור שחיטת חולין בעזרה מכיון שאין הולד בר זביחה, ואה''נ משום שבן פקועה הוי היתר ולא מעשה שחיטה בולד. **עיין** **ר''ג** **ערכין** ה' ע''א ומבואר שם בהקדיש ראש בהמה לקה''ג להקרבה שא''א לשחטה משום חולין בעזרה משום שאר גופה. וצ''ע הא כמבואר בסוגיין אין כאן כי ירחק המקום. ולדברי ר''ג כאן דוקא בולד ליכא איסור אולם הקדיש ראשה ודאי חל שחיטה בכל הבהמה ויש איסור דחולין בעזרה, עיי''ש **מקד''ד**. עיין גרי''ז מדוע נחשב שאין לולד אפשרות של שחיטה בריחוק מקום הא בחולין דיינינן אם יכול לשחוט ולד במעי אמו וא''כ הא יכול לשחטה בריחוק מקום, ומייתי ליישב שהנידון האם שחיטת האם נחשבת מעשה של שחיטה שיש לה אפשרות של ריחוק מקום.

ובהקדיש ולד האם עובר משום שחיטת אמו בחוץ, ומבואר ב' לישנות אם משום והביאום או משום ראוי לפתח, עיין **גרי''ז** דנ''מ למ'ד בזבחים קיב' אם מחוסר זמן חייב משום חוץ, דלל''ק פטור דלא חל עליהם חיוב והביאום, ולל''ב חייב מכיון שחשיב ראוי לאהל מועד דהא הוי כמחו''ז. **והר''מ** פסק שאסור לשחוט בהמה עם ולד קרבן אך אינו לוקה, ובטעם האיסור דהא לכאורה שישחט האם ואת הולד יקריב אח''כ, **בשפ'''א** שגורם שהולד נפסל משום יוצא דופן. עיין **אחיעזר** ב' נ' ח'.

**במתני'** אין הולד עושה תמורה**, עיין אחיעזר ב' מג' ו'** שלוקין וכמו בקרבן שותפין שנתמעטו מחלות ולא מאיסור תמורה. ויישב עפי''ז הר''מ א' מתמורה יז'שאין ממירין בטומטום וכו' וצ''ע הא לא משכחת לה טומטום וכו' אלא בולד ואין לולד תמורה ויישב שמשום ולד לוקה ומשום טומטום אינו לוקה, עיי''ש.

אין המדומע אלא לפי חשבון, **ברש''י** בשבת קמב. ''אר''' דלר''א חיישינן שמא התרומה נפלה, אולם **בתוס'** כאן וכן **בראשונים** בש''ס משמע שמדמעת לר''א משום חנ''נ.

עיין **ר''מ** פי''ג ה''ג מתרומות שפסק שאם נפל א' למאה והורם ונפל למקום אחר אינה מדמעת אלא לפי חשבון ולכאורה הא יש בה א' ממאה ואינה מדמעת כלל, וכן אם נפל י' לצ' ונטל י' ונפל למקום אחר שיש בו פחות מק' חולין הכל נאסר, **וצ''ע** מדוע החולין שבדמוע ראשון אינו מצטרף עם החולין שבשני לבטלו. עיין **שע''י** ג' יא' א' שמכיון שחל חובת הרמה הרי שאם הוציא א' ממאה חל הרמה אך אם הוציא י' ממאה הרי שבתוך הי' לא היתה הרמה וכעת כל הי' מדומעין וצריך ק' כנגד כולו.

עיין **ראשונים** חולין ק' מדוע אין כאן חנ''נ ותי' או שאין חנ''נ רק לח ביבש, או שחנ''נ נאמר רק בבישול, ואכ''מ.

עיין **ר''מ** יג' ד' שאין דין דימוע בלב''ל אלא רק בחיטין, עיין **תו''ז** שלב''ל המיעוט נעשה היתר ולכן ל''ש ביה דין דימוע, משא''כ יב''י רק אזלינן אחר רוב ולכן יש דין דמוע.

עיין **מקור** **חיים** תסז ג' דמייתי שבנפל א' למאה וממנו נפל למקום אחר מתירין משום ס''ס שמא לא יצא ושמא הוציא המותר. וכן מייתי תוס' ביצה ג' ע''ב ''ואחרות'' , ותי' דהא מיירי בנבלל וודאי מוציא בכל פעם מהיתר ואיסור.

בענין אם מחמץ אוסר משום כח הפעולה של המחמץ או משום נו''ט, עיין **פר''ח** צח' ז' דהא אוסר אף בק' ור' וע''כ מחמת כח במחמץ עיין **פיהמ''ש** ערלה ב' ד'. ועיין **מנח''כ** תערובות ג' ג', **ר''ן** שו''ת עי' **ט''ז** או''ח שיח' טו' רבינו דוד פסחים כו'. ומשנב''ז בחולין.

לרבנן שאסור רק אם יש באיסור כדי להחמיץ, והאם צריך שההיתר אין בו כדי להחמיץ, עיין **תוס' בפסחים כז' ''עד'', ותוס' בע''ז מט ''עד'' שנחלקו בזה עיי''ש מהרש''א.**

**בענין רוב** מים כשרים אם צריך כ' ומשהו או כ' ורביעית או רוב כא' סאה, עיין ב''י רא' מד' דעות בראשונים בזה.

המשכה אם משהו או בג''ט כלבוד,מוכן אם צריך גומא שיהו שם המים ואח''כ יפלו למקוה, וכן אם צריך קרקע שראוי לבלוע המים כדי שיבטל ממנו שם שאובין, עיין **שו''ע** **ונו''כ** רא' מה' מו', ועיין **גרי''ז** שחקר אם המשכה עניינה להפקיע השייכות לכלי ולכן צריך ג''ט בקרקע, או שאיבה היא חלות פסול בעצם המים –שחל עליהם שם מי תשמיש- ולכן אי''צ ג''ט אך צריך שיהיו על קרקע הראוי לבלוע, והארכנו בזה במקוואות.

**יב'** **ע''ב**

בענין צירוף המשכה ורביה עיין **תו''ז** תרומות פ''ה מ''ו **וזכר** **יצחק** נו' שיש ב' פסולים בשאובין מחמת שנפסלו בכלי ומחמת שהמקוה לא נעשה בידי שמים, והמשכה מפקעת השייכות לכלי והרוב כדי להפקיע את יצירתו ע''י אדם. והארכנו בזה במקוואות.

**לרשב''ם** ב''ב סו' שאיבה בכולה פוסלת מדאו'. ורוב כשר כשר מדאו'. **ולר''ת** שם ג''ל בתחילה פוסל מהלל''מ, ולאחמ''כ רק מדרבנן. **ולהר''ש** מקוואות ב' ג' שהוויתו כולו בדבר המק''ט פסול מדאו' ולכן שאוב בכלי גללים כשר מדאו'. עיין **שו''ע** רא' יז ונו''כ. לרש''י עולה ששאובה דאו' ומ''מ המשכה כשר מדאו'. עיין **גרי''ז**. **ותו''ז**. והכל ביארנו במקוואות.

למ''ד שצריך ג' כלים האם צריך כל כלי לוג או אף לוג וחצי וחצי לוג פוסל, עיין **ר''ג** וכן בש''ך רא' מז' שצריך בכל פעם שפיכה חשובה, **ובגרי''ז** דקדק בר''מ דל''כ.

**יג' ע''א**

אין תמורה אחר תמורה, **לר"א** שותפין שתרמו תרומתן תרומה, וי"ל שחל בחצי שמרים חציו תרומה וחציו טבל והכרי חציו טבל חציו חולין, והשני שמפריש מתכוון להתיר חצי כרי וחצי מה שביד הראשון. **ולר"ע**  לרש"י כל א' אינו יכול להפריש בלא שליחות חבירו, **ולתוס'** לר"ע הראשון כבר הפריש הכל ואין תרומת השני תרומה, ובתרומות ג' ג' מבואר שלר"ע תרומת שניהם תרומה ויישב בתוס' דהכא הפריש הכל ואין תרומת השני תרומה, ובתרומות ג' **ג'** מבואר שלר"ע תרומת שניהם תרומה ויישב בתוס' דהכא נתנו רשות א' לחבירו, והתם כ"א מפריש את של עצמו. **ובתו"ז** דלר"ע מכיון שאין ברירה לכן אין לכ"א כח להפריש שאינו נברר מהו חלקו. ותלה ברש"י בגיטין שלמ"ד אי"ב יש לכ"א חלק בכל חיטה וא"כ יכול להפריש, ודן שבזה נחלקו משנה דהכא ומשנה דתרומות וליישב קושית תוס'. {**עיין רשב"א חלה** שער ב' שהיות שותפין פטורין מתרומה **עיין מעדני ארץ** ד' ח' מה שהקש**ה מסוגיין.}**

**מתני'**: הציבור והשותפין וכו', ולרבנן דרשינן מלא יחליפנו , ולר"ש ילפי' ממע"ב, **והר"מ** פסק ששותפין לא חל תמורה אך לוקין על מעשה התמורה, **ובביה"ל** ג' כז' הקשה הא מקרא דלא יחליפנו יש למעט שותפין מלאו. ותי' שלהמיר יחד ליכא איסור, אך כל א' את שלו לא נתמעט מקרא אליו שאינו חל .והוי כתמורת אברים. **ועיין דבר אברהם א' יד' ו'** בדמיון ששותף שהמיר הוי תמורה אברים דבפשטות שני השותפין מתכפרים בבהמה שלימה, ע"ע **חי' מרן גרי"ז** הלוי הל' תמורה, **ואחיעזר** ב' מד' ב'. ובביה"ל נקט דלר"ש שילפי' ממע"ב אף איסור ליכא. **עיין שאג"א עח'** הא אית ב' לאוין בתמורה, ולוקה א' משום שלאו א' ניתק לעשה, וא"כ בשותפין שאינו ניתק לעשה שילקה ב' , **עין אחיעזר** שם משכב"ז. **עיין מרחשת** כח' ב' שביאר מדוע להר"מ חל ואינו לוקה דהא בכל שותפין ר"א משתמש בשלו, וא"כ יכול להמיר ריוח שהוא שלו אך בפועל לא יחול להפקיע קניינו של חבירו ולכן עובר ואינו חל, וצ"ע.

עד עתה מיירי בקרבן שותפין שאינו מעושה תמורה, והאם בהמת שותפין יכולה להיות תמורה לקרבן אחר, **עיין מנח"ח** רנב' ח' דמהני, ובביה"ל תלה שלרבנן דממעטינן מלא יחליפנו ה"ה הבהמה המומרת, **עיי"ש אחיעזר, ובתפארת יעקב** במשניות א' ו' נקט דלר"ש דילפי' ממע"ב ה"מ הקרבן של שותפין אין בו תמורה, ולרבנן דילפי' משום לא יחליפנו ה"ה בהמת חולין של שותפין אינה נעשית תמורה. **עיין גרי"ז שם.**

**במתני':** דלר"ש ילפי' ממע"ב שאינו רק ביחיד, **ועיין רי"א** בכורות א' **א' ג'** דלרש"י בבכורות נו' אחין יורשין חייבין במע"ב, ולהר"מ אף השותפין, עיין רי"א מה שתי'. ובגרי"ז דלרש"י תפוסת הבית נחשב רשות א' ובאמת שותפין אינם במע"ב, **ולהר"מ** נמי עולה ששותפות כת"ה וביארנו בזה בבכורות שם. **ועיין גר"ח** בכורות ו' י'.

**וכן** ממעטינן תמורה בבה"ב, ובאחרונים דנו הא בה"ב אינה הבעלות המקדיש ואיך שייך תמורה **עיין אחיעזר** **ב'** מג' ב' שלס"ו היה כל א' יכול להמיר כמו שכל א' יכול לפדות. **ע"ע קה"י ג'.**

**עיין גרי"ז** הא כמו שאין תמורה בקדשים בע"מ משום שהם קד"ד א"כ ה"ה בקדושת בה"ב ומדוע צריך קרא לבה"ב ותי' שס"ד שבע"מ גרע שלא נתקדש קידוש גמור משא"כ בה"ב עיקר קדושתו קד"ד וס"ד ששייך בו תמורה. **ברש"י ד"ה "קדשי"**עולה שהנידון בהמות בע"מ שקדשי בבה"ב, ולא דיינינן כלל תמורה בחפצים שקדשי בבה"ב. וצ"ע.

**ובגמ'** דילפי' ממע"ב דוקא דבר שבחובה, **עיין חזו"א** בכורות כז' ג' שמכאן שמע"ב הוי חובה ובסוף בכורות הארכנו בזה.

**יג' ע"ב**

לרבי בענין תמורה שמו דילפי'שאינה כתמורה לענין דנגאלת, וקריבה, וחלה על אינו ראוי לה, ועיין בכורותנז' שנחלקו ר"מ ור"י אם יא' דמע"ב עושה תמורה, היינו האם היא' עצמו תמורה ואינו עושה תמורה. **ועיין ר'זלמן סנדר** דרבי דסוגיין כמ"ד שיא' דמע"ב ל"ב תמורה, **ועיין חזו"א** בכורות כז' יג' דנקט דלכ"ע יא' הוא סוג של תמורה ורק הנידון אם עושה תמורה עיי"ש מש"נ בכ"ז.

**ברש"י** ד"ה "לפי" שתמורה הוא כאומר "זו כזו" **עיין רז"ס** שדן אם בכה"ג הוי לשון תמורה שצריך דוקא לשון "זו תחת זו".

מבואר בגמ' שתמורת מע''ב אינה נגאלת וכ''כ **בר''מ** תמורה ג' ב', עיין **גרי''ז** שמקורו מכאן. **ובמל''מ** שם הביא מקור מגמ' בזבחים ט' שהשוחט ק''פ לשם תמורה היא אינה נגאלת ומוקי ששחט ק''פ לשם תמורת מע''ב,ואין כאן מקומו.

**בגמ'** שתמורת גופו דמע''ב חלה על בע''מ, **וברש''י** משום שמע''ב עצמו חל על בע''מ, אולם בפשטות וכן הוא **בר''ג** **ובשטמ''ק** דהא כל תמורה חייל על בע''מ ולמה הוצרך רש''י בתמורת מע''ב לומר שחל מכיון שבמע''ב עצמו שייך קדושה בבע''מ. ועיין **גרי''ז** דלרש''י אם א''א שיחול קדושת מע''ב במחו''ז האם ה''ה בתמורתה. **ועיין** **גרי''ז** שביאר בתחילה שרש''י כ' טעם נוסף שיחול על בע''מ משום שבמע''ב עצמו יש קדושה ודחה שדוקא מע''ב כך מכיון שהיא קדושה שחלה מאליה ואין ראיה לתמורתה, אך לבסוף יישב שס''ד שדוקא שאר קדשים שייך שיחול בהם תמורה בבע''מ דקדשי ליפדות וליקרב, אבל מע''ב הא אינה נפדית והיא נאכלת לבעלים וכל קדושתה היא רק לגיזה ועבודה ואלולי שמצאנו כן במע'''ב עצמו אולי לא היה במע''ב תמורה בבע''מ. **ועוד** כ' שבאמת חייל קדושה בבע''מ כמו כל קדשים לענין איסור גו''ע, אולם הוסיף רש''י שחל בהם קדושה כמו מע''ב לענין שאינם נשחטים באיטליז ואינם נמכרים בליטרא וכמש''כ רש''י, ולזה הסיבה שמע''ב עצמו קדיש לכך כבע''מ. ע''ע **גרי''ז** שדקדק בר''ג שדוקא תמורת גופו חלה על אתנן ומוקצה משא''כ תמורת שמו, וצ''ע הא בכל קדשים חייל עלייהו קדושה, אלא ע''כ שתמורת שמו דמע''ב גרע וככל מש''נ.

עיין **מרחשת** ב' כח' ב' שהקשה דבגמ' מבואר שאם מותרות אזלי לציבור א''כ אי''צ למעטן מתמורה, **והקשה** הא להר''מ משום ציבור לוקין עליהן משא''כ משום מותרות אין לוקין, ותי' שמותרות אין להם בעלים כלל אלא שכפרתן עבור ציבור ול''ש לחייב עליהן משום ציבור המימיר.עיי''ש.

**פרק ב'**

**יד' ע'א**

**מתני'** יש ביחיד שאין בצבור, תמורה, עיין **חי'** **רא''ל** נג' הא תמורה אין הענין צבור או יחיד דהא אף דשותפין נמי אין בה תמורה. עיי''ש, **ומאאמו''ר** זצ''ל שמעתי ליישב שצבור אינו שותפות, אלא חשיבא כבעלות יחיד לא גרע מת''ה שחייבת במע''ב ואולי אף שייכת בתמורה עיין **אחיעזר** מג' ה' שהוכיח שאין בה תמורה מהגמ' בזבחים ה', ולכן ע''כ שקרבן ציבור אינו בתמורה בהיותו ק''צ ולכן נמנה עם חילוקים של ציבור מיחיד.

**ברש''י** שקרבן יולדת יש לה תשלומין אחר זמנה, ודן **הגרי''ז** אם זמנה מעת יום הח' או ימי טהרה והלאה או שזמנה ביומה ואח''כ רק הוי תשלומין.

**הר''מ** ביאת מקדש ד' י' שכל קרבנות צבור זמנם קבוע וצ''ע הא פר העלם אין זמנו קבוע, עיין **מאירי** יומא נ' וחי' רא''ל נד.

הר''מ **בפיהמ''ש** כאן וכן **בביא''מ** ד' יד' שטומאה הותרה בצבור ברוב כהנים, **ותמהו** שרוב נאמר בצבור ובכהנים הותר רק אם כולם טמאים עיין **רש''ש** שהוכיח מפסחים עט' שכהנים אינו תלוי ברוב כהנים. עיין **או''ש** שם שחילק בזה בין ק''פ שאף במיעוט טהורין לא הותר משא''כ שאר קרבנות אף כהנים תלויין ברוב כהנים, עיי''ש.

**בגמ'** ילפי' שכל היום כשר למוספין, **ובטו''א** מגילה כ' לאפוקי ממ''ד ששעת הקרבתו עד חצות. ובתויו''ט שם לאפוקי לילה, **ובגרי''ז** שמשום ביום צוותו אם עלו ל''י ומשום קרא דיום ביומו אם הקריב לילה לפני זמנו ירדו.

**ברש''י** שאינם קרבים אחר תמיד של בה''ע, אולם בדיעבד מקריבים אחר משום עשה דרבים דוחה עיין **תוס'** ר''ה ל' ' ונתקלקלו''.

בספר **המנהיג**[[2]](#footnote-2) שלע''ל יביאו כל הקרבנות שהחסירו וזהו ושם נעשה לפניך קרבנות חובותינו, וצ''ע הא אין להם תשלומין והעיר עצמו בזה.

**ברש''י** ד''ה ''ומנחתם'' כ' שנסכים קרבים בלילה ולמחרת רק אם לא נזדמן לו בייום ההקרבה. **ובגרי''ז** שבשעת שחיטה יש ענין להקריב הנסכים על הזבח ואף אחר שחיטה יש ענין להקריב ביומו. **ובתו''ר** ר''ה ל' ''ונתקלקלו'' כ' שבק''צ שצריך שירה ואין שירה אלא ען היין ולכן צריך להקריב עם הזבח, וקרבו יחיד אין ענין ויכול לכתחילה להקריב למחר. עיי''ש **טו''א** דלפי''ז אין להוכיח משם שחביבה מצוה בשעתה דהא הענין ביומו משום שירה. **ובטו''א** נקט שבאמת מכיון שאין חובת שירה אלא ביין אם לא הביא יין אין כאן ביטול מצוה, עיין **גר''ש** **פסחים** יז' שהנידון אם המחייב לשירה הוא היין ואז לא ביטל אם לא הביא יין או שהמחייב הוא הקרבן וזמנו בעת הבאת יין ולכן אם אינו מביא יין ביטל מצוות שירה. ובר''מ מעה''ק ב' יב' שבמיא לתחילה למחר הן ביחיד הן בצבור, עיין **מנח''ח** רצט' ו' הא בצבור מבטל שירה. עיי''ש אם יש היכי תמצא שיאמר שירה אף אם הביאו למחר.

**ברש''י** ''מלבד'' דילפי' שנסכי שבת קרבים ביו''ט **ובמל''מ** חגיגה א' ג' שה''ה נסכי חול קרבים ביו''ט, ובמנח''ח רצט' ח' תמה הא אינו צורך הדיוט, וכ' שהכוונה לחוה''מ. ויש שתלו אם נסכי יין הולכים לספלים או למזבח והאם יש בהם משום מלאכה. עיי''ש **או''ש**.

**ברש''י** דילפי' שבקדשים לילה אחר היום מהא דבשר זבח שלמיו ביום קרבנו יאכל עד בוקר, **ובר''ג** יליף מהא דוהיה ז' ימים תחת אמו וביום הח' יקרב, ותמוה הא ביום הח' יקרב מכיון שאין הקרבה בלילה.

**בפשטות** אברים ופדרים מעלן בלילה ולא נפסלין בשקיעה עיין **רש''י** **ריש** **ברכות**, **אולם** **ברש''י** ''אין לי'' עפ''י גירסת השטמ''ק מעלן לפני שקיעה כדי שלא יפסלו בלינה ומקטירן אחר שקיעה. וקומץ ומנח''נ מעלן ביום שהקרבתן ביום אך הם מוקרבין כל הלילה. עיין מהר''ם חלאווה פסחים ג' נמי שצריך להעלותם ביום. ולא ברור לי אם הן אמורין הן קומץ שניהם מעלין לפני שקיעה וקרבים כל הלילה מה ההבדל ביניהם.

**ועכ''פ** **קושית** **הגמ'** דהכא ילפי' שמנח''נ קריבה בלילה ובברייתא שאינה כשירה בלילה, **ותי'** הא ליקדש הא ליקרב. **וברש''י** שבלילה קדוש ליקדש וביום ליקרב, ומשום שמנחת נסכים לפני קידוש כלי היא קד''ד ולכן בלילה עדיין אינה נפסלת ויכולה ליקדש בכלי, **והקשה** **השטמ''ק** הא מ''מ כעת אחר שנתקדשה תיפסל בבוקר בלינה וכ' דאה''נ. אולם צע''ק הא לפי''ז קומץ ודם נמי היה שייך שיקדשו בלילה אלא אין היכא תמצא לכך מכיון שהם נפסלים בלינה מיד עם הלילה, ואיזה דין מיוחד דרשינן במנחת נסכים. ועיין **בשטמ''ק** בשם **תוס'** **אחרות** שילפי' שמנ''נ קדישה בלילה והא גופא ילפי' שאינה נפסלת בבוקר בלינה. עיין גרי''ז.

תד''ה ''וכל'' שא''א לפרש דבר הקרב בלילה נירות דל''ש בהו קידוש כלי, ובשטמ''ק דל''ח קרבן. **ובצ''ק** **הקשה** מדוע הוצרכו במנחות דף פז' לכלי קדש של חצי לוג הא יכול לקדש שמן המנורה בכלי חול, **ועוד** **הקשה** **ר' מ''ד** **סולוביציק** זצ''ל מה הנס בחנוכה הא אם אין קידוש כלי ל'ש פסול טומאה. ע''ע חזו''א מנחות ל' ו' הא המנורה הודלקה ביום, ותי' דמ''מ בכבתה חוזר ומדליקה בלילה ולכן שייך בה קידוש בלילה.

**דף יד' ע''ב**

**ומסקינן** שנסכים הבאים עם הזבח קרבים ביום, ובבאים מחמת עצמם קרבים בלילה, **ובמעילה** ח' **תד''ה** ''ופיגול'' שהבאים עם הזבח נפסים בלינה בשקיעה''ח. ובבאים מחמת עצמם אם הוקדשו בלילה נפסלין בעה''ש, ואם הוקדשו ביום אם נפסלין בשקיעה''ח עיין **חזו''א** **תמורה** לא' יא' שדן בזה והוכיח מהא שלא העמידה הגמ' הברייתא דנסכים הקרבים ביום בהוקדשו ביום.

**במנחות** **טו'** נחלקו רבנן ור''מ אם נסכים שהוקדשו עם בזבח אם יכול לשנותם לזבח אחר, **ובגרי''ז** דן אם יכול רק לשנותם על זבח אחר או שיכול להקריבן כשלצמן וא''כ יוכל להקריבן בלילה, וא''כ סוגיין כר''מ דהא לרבנן לעולם קרבין בלילה. **ובחזו''א** זבחים יד' ב' עפ''י תוס' שם ד''ה ''אפשר'' שדן האם לר''מ שחיטת הזבח מקדש ולרבנן לא, או''ד אף לרבנן רק שחיטת פיגול אינה מקדשת ויכול להחליף לזבח אחר ולא בשחיטה כשירה, ולפי' השני ודאי אף לרבנן אינה קריבה בלילה, ונקט שאף לפי' ראשון מודו רבנן ששחיטה וזריקה כשירה אין יכול להחליף לקרבן אחר וא''כ ודאי יהיה אסור להקריבן בלילה.

**ברש'י** כאן שהבאים שלא מחמת זבח הכוונה שבשעת שחיטה לא קדשי בכלי, **והרמב''ן** **והריטב''א** סוכה נ' ע''א נקטי שאף נסכים שהקדישן לנדבה קריבין בלילה ולכן ניסוך המים בלילה בדיעבד כשר להר''מ ונקט דל''ח שבא עם הזבח עיי''ש., **ובשטמ''ק** זבחים ח' נקט שדוקא נסכים שלא הוקדשו קרבין בלילהונסכי נדבה אין קרבין בלילה. עיין **מקד''ד** ט' א' שדן אם הקטרה בלילה אין בה חסרון של הקטרה קודם תמיד של שחר, ודן שמכיון שמקטיר אמורין של קרבנות של אתמול הרי שהם נמשכים אחר ההרבה של אתמול שהיו קודם תמי של שחר ובזה נסתפק אם נסכי נדבה שאינם נמשכים אחר קרבן דאתמול א''כ יהיה אסור להקטינן בלילה עיי''ש. עיין **גבור''א** תענית ב' שכ' שנסכי יין א''א להביאן לפני הקרבן לילה לפניו, משא''כ נסכי מים שהוא חובת היום יכול להביאו לילה קודם.

דברים שבע''פ אי אתה רשאי לאמרן בכתב, עיין **ריטב''א** גיטין ס' **ור''ן** מגילה יד' שזהו כדי שישמע מרב וידקדק, **ובמהרש''א** גיטין ס' שזהו כדי שיזכור, **ובגור** **אריה** שמות לד' כז' שתושבע''פ אין לה קץ וכתיבה מחשיבתה שיש לה קץ.

ודברים שבכתב א''א רשאי לאמרם בע''פ, או כדי שידרוש חסירות ויתרות, או שמא יטעה, או שמא ימנעו מלכתוב התורה, או שמא ע''ה יאמרו שחכמים בדו התורה מלבם, או שצריך מתוך הכתב כנתינתה. **ריטב''א גיטין ס' תורי''ד מגילה יז' יראים רסח' רידב''ז אלף רה'. תשב''ץ א' ב' שהאיסור דאו', יראים שם שמדרבנן.**

**בר''מ בהקדמתו** שראש ב''ד היה כותב לעצמו, ובר' שרירא גאון שאסור לכל א'. ובגרי''זסור לכתוב ע''מ ללמדו לרבים.

**התוס'** הקשה איך אומרים מזמורים **ותי'** או שלא נאמר האיסור בנ''ך. **ובשטמ''ק** שכשנצטוו ל''ה עדיין נ''ך. עוד **בתוס'** שאסור רק לקרוא להוציא אחרים ידי חובתן. **ובר''ג** שהאיסור אף בנ''ך, **וביראים** הנ''ל שהאיסור רק שמא יאמרו ע''ה שבדו מלבם ולכן דוקא כשמוציא רבים. **במרדכי** כיטין ה' תז' שמה ששגור בפי כל מותר. **בתו''י** **יומא** ע' שעל סדר תפילה מותר, **ובכל** **בו** ועוד שזהו משום שכל האיסור שמא יאמרו ס''ת חסר, **וברביו''נ** ברכות ה' שכשיש מצוה לאמרו אין איסור. **ובראב''ן** ובכל **בו** שהתירו משום עת לעשות לה'. **ובשה''ג** מגילה יד' שרק ליכיד אסור ולרבים מותר. עיין **רידב''ז** ד' א' רה' שהאיסור דוקא בקריאה של חובה ואם כבר קרא ב' מקרא מותר לומר בע''פ עיי''ש. עיין תוס' שבת קטו' ''לא'' אם מותר לומר תורה שלא מתוך הכתב בלשון אחרת. עיין **חת''ס** גיטין עז' שבימי רבי ואף בימי ר''י ור''ל עדיין לא הותר כתיבה של תשבע''פ וכדמוכח כאן בסוגיא ורק סדרן וכתבוהו בימי הגאונים. עיין אגר''מ א''ח ד' לט, עיין **חזו''א** או''ח ס' ט', ועיין **מג''א** שלד' יז בשם שו''ת **רמ''א** לד' שרש''י והראשונים המציאו לכתוב בכתב רש''י משום שהאיסור לבתוב ד''ת הוא רק בכתב אשורית.

**ר' פפא שנסכים** קרבי וקדשי בלילה, עיין **חזו''א** לא' יא' מאי קמ''ל הא כבר לעיל נקט רמי ב''ח שאף אי לא קרבי מ''מ קדשי בלילה, **וביאר** שס''ד דלר''פ שקרבי בלילה אולי רק זאת ילפי' אך קדשי ככל אימורין שקדשי ביום וקרבי בלילה, קמ''ל שאף שילפי' שקרבי בלילה אף קדשי בלילה, וכן ביאר שאם היו קדושים עם הזבח ורק קדשי בלילה פשיטא שנפסלים בעה''ש, אך אחר שנתחדש שקדשי וקרבי בלילה ס''ד שלא יפסלו בעה''ש קמ''ל ובא לאשמעינן ראב''א דנפסלי בעה''ש.

**עיין גבור''א** תענית ב' שדן אםאלו שנפסלין בעה''ש צריין לינת כל הלילה,והוכיח מנסכין שקדשי בלילה ונפסלין אף במקצת לילה. ונקט שבאמת זהו רק מדרבנן.

**ובר''ג גרס שראב''א** חידש שעולת השחר פוסלת אברי עולת ביה'ע,היינו שהאימורין דאתמול נפסלין אחר תמיד של שחר ולא אחר סידור המערכה. **ותמוה** הא אברים שפקעו מחזירין אותם עיין **תמיד** כט' שנחלקו **המפרש** **והרא''ש** אם מחזירין אחר תמיד של שחר משום הקטרה על תמיד של שחר או שעל קרבנות של אתמול אי''צ שיהיו על העולה אך מ''מ הם קרבים ודברי הר''ג הוא חי', עיין **גרי''ז**.

**ובגמ'** דרשינן להתיר נדריכם וכו' בחוה''מ **ובשטמ''ק** מייתי לגמ' בביצה יט' דילפי' התם שתודה קריבה בחוה''מ ובגמ' מקשה הא מותר לבשל ולאפות ומאי קמ''ל, **ובהשמטות** יישב שבא למעוטי יו''ט אף שכבר ילפי' מלכם מ''מ קמ''ל קרבן יולדת ונזיר שהגיע זמנם, עוד תי' שקמ''ל שמצוה להרבות בקרבנות בחה''מ.

עיין **טו''א** חגיגה יח' שמכאן שמלאכה בחה''מ דאו'. עיין **צל''ח** ביצה שם **ושפ''א**.

**ובגמ'** אמר אביי אולי באים לרבות שלמי פסח דהא שלמי נזיר הוו נדבה שקרבי בבמה, ומשמע ששלמי פסח לא קרבי בבמה, וברש''י מוקי שלמי פסח שהביא חגיגת יד' ונשאר ומקריבו בחה''מ ומ''מ ל''ח סתם שלמים אלא הוי קרבן חובה ואינון קרב בבמה, וצ''ע. עיין **קר''א** זבחים קיז' שעמד בזה והוכיח שאף פסח עצמו שקרב קודם חצות קרב בבמה.וצ''ע.

**לר''מ** **ורבנן** הן במת יחיד הן צבור קרבי רק נו''נ, ונחלקו אם שלמי נזיר חשיב חובה או נדבה. וא''כ בהכרח דלרבנן דהוו חובה בע''כ סברי שבבמת צבור אפשר להקריב חובות ואבשלום הקריב בבמת צבור. אך תוס' העיר דמשמע שלרבנן אסור חובות בבמת צבור ושוב צ''ע הא לרבנן שלמי נזיר חובות הן והיכן הקריב,עיין תוס' זבחים קיז'. עיין מל''מ ק''פ א' ג' שיישב שאם מתנה הנזיר קודם נזירותו שיוכל להביא חובותיו מנדבה מהני וכך עשה אבשלום. והקר''א נזיר ח' יישב שנזיר עולם אינו חייב להקל אלא רק רשאי ולכן ל''ח קרבן חובה. **ולר''ש** שרק חובה שקבוע לה זמן קריבה בבמה גדולה וא''כ היכן הקריב אבשלום וכ' תוס' דר''ש לשי' שיכול להביא שלמי נזיר מקרבן נדבה. **עיין גרי''ז** דהא תנופה מעכבת בנזיר ואין תנופה בבמה, ותי' או שבבמה אין תנופה מעכבת או שבנזיר עולם שמביא להקל שערו אין תנופה מעכבת ורק הבאת קרבנות השלמת נזירות תנופה מעכבת.

**דף טו' ע''א**

**במתני'** שחטאת שכיפרו בעליה מתה ביחיד ולא בצבור ור''ש נמי נקט כן שבצבור ל''ש ולד ותמורה ומתו כ''כ ל''ש נתכפרו ועברה שנתה, ובשטמ''ק שר''ש אתא לפרש דעת ת''ק, אולם במשמר הלוי רצה לומר שר''ש נקט כלל חדש שאם ל''ש ה' דברים אין כלל דין מתה, ונ''מ לחטאת נשיא ועוף דל''ש בהם ולד ה''ה בכולם לא ימותו משא''כ לת''ק.

**ומבואר** דלית בצבור ולד מכיון שקרבן צבור בזכר, עיין **גרי''ז** שדן אם יורש נקיבה לחטאת צבור וילדה שיהיה בקה''ג ותמות. דהא מבואר לקמן דף יט' שהמקדיש נקיבה לעולתו וכד' קדשה ועושה ולד ותמורה, ובר''מ פסהמ''ק ד' יח' שחטאת כל המשנה אינה קדושה, ומייתי ירושלמי פסחים ט' ו' שנחלקו בזה.

במה **שמבואר** ס''ד שבנאבדה והפריש אחרת ונמצאה שס''ד שיקריב הראשון או את שניהם, עיין **ח''ח** לפי' לת''כ חובה ז' יא'. **ובגרי''ז** דן איך יקריב שניהם הא השני היא כנדבה, **ומייתי** תוס' בזבחים קיב' שאם שחט שנהים בב''א הם כקרבן א' לכפרתו, ולכן ס''ד שאף בזא''ז כך הוא. **עוד** כ' שהסיבה שבהוקרבה הא' אין להקריב השניה אין זה משום שהיא נדבה אלא משום דחשיבא השניה כחלופי ראשונה וילפי' אותה ולא חילופיה וס''ד שאינה נעשית חילופין, **עוד** כ' דלהר''מ שגגות ג' ג' שחטאת שהופרשה לחלב של אתמןל בדיעבד כשירה לחלב שאכל היום, א''כ שיקריב השניה על חלב דמחר. **עוד** כ' שאם יקריב הראשונה באופן שלא עלו לשם חובה כגון לשם חולין שהשניה היתה יכולה לבא כדי לכפר ומ''מ א''א מכיון שנעשית חילופי שניה. **וכן** נקט נ''מ בשעירי מועדים שיכול להקריבן ברגל אחר שאם הופרשו לאחריות והקריב הא' וחל על השני חילופין לא יוקרב ברגל אחר.

בנמצאת קודם הקרבה **ברש''י** שכך קי''ל שמתה אם נמצאת אחר הפרשה, אולם **בר''ג** כ' מכיון שהיא היתה ראויה להקרבה לכן אינה מתה. ודקדק **הגרי''ז** דסבר ר''ג שבאמת חל עליה שם אבודה אלא שמ''מ אינה מתה מכיון שהיתה ראויה להקרבה. ועולה דלרש''י דין אבודה הגורם הפקעת הקדושה מה שהיתה אבודה בשעת כפרה הוא סיבת דין שתמות ובאבדה בשעת הפרשה ל''ח אבודה ולר''ג הגורם שתמות הוא מה שלא היה בה קדושה וייעוד לכפרה בשעת כפרה ולכן בהיתה ראויה להקרבה בשעת כפרה לא תמות.

**תד''ה** ''קא סלקא'' ועולה שבמתני' מיירי שמתו כל הצבור ואינה קריבה ואעפ''כ לר''י נתכפרו תמות, אולם בלא מתו כל הציבור סברה הגמ' כאן שאם נתכפרו לא קרבה ה''ה מתו מקצת צבור לא קרבה, וזה צ''ע הא אם לא מתו כל הצבור יותר מסתבר שקרבה ושבנתכפרו לא קרבה. **ובאמת** אלא מובן מדוע שתמות הא איכא מקצת בעלים, עיין חי' רא''ל נג' שס''ד שק''צ הוא גם שותפות וכפרה ליחידים ואם חלקם מתו תמות, ומתרצינן שק''צ הוא כפרה לצבור ול''ש שימותו כל הציבור והבעלות היא של כלל הצבור שאינו פוקע עד שימותו כולם. עיין **שטמ''ק** שכ' ליהפך שבמתני' מייריש לא מתו כולם ולכן ל''ש מתה בצבור ונחלקו ר''ש ור''י אם מ''מ בנתכפרו מתה, אך כאן סברה הגמ' שמתו כולם ולכן כאן ודאי אף לר''י דומה לנתכפרו.

**תד''ה** ''והא'' הקשו הא התם הפרישו אחר שמתו בעבורם ומאי שייטא לענין קרבן שמתו בעליו, **ותי'** שאם שייך להפריש עבור מתים ויש להם כפרה לא היה נאמר הדין שבמתו ימותו דהא המתים בני כפרה, עיין **קה''י** הוריות ז'. **אך** **עדיין** **צ''ע** תי' הגמ' דר''פ שאף שבנתכפרו מתה מ''מ במתו אין הצבור מתים הא מ''מ איך הפרישו קרבן עבור מתים שאי''צ כפרה.

**ובגרי''ז** וכפי שהבנתי כוונתו דהא ר''י סבר שאין למדים אפשר משאי אפשר ולכן אף שאין ק''צ מתה במתו אין הכרח שבנתכפרו לא ימותו, והאי אפשר אינו מחמת דל''ש שימותו כל הצבור אלא מחמת שבמתו ל''ש עוד כפרה בהם ולכן חשיב א''א ואם מצינו שהפרישו עבור המתים ושייך כפרה ומ''מ במתו הבעלים מתה א''כ הוי אפשר מאפשר והיה לו לר''י ללמוד שנתכפרו נמי לא תמות.

בגמ' מבואר שקרבנות ר''ח אם מתו נותני המעות ומ''מ ל''ח מתו בעליהן ע''כ שבק''צ אין צבור מתים, **והקשה** **השע''י** ג' כב' הא אין הענין תלוי בנותני הזוזי אלא בשם מתכפרים ופשוט שהמפריש עבור חבירו ענין מתו בעליה תלוי במתכפר וכל ישראל הם מתכפרים ויש לחשוש על כל איש ישראל שמת. ותי' שנותני הדמים מתכוונים להקנות דמיהם לכל ישראל רק לאלו שלא הביאו רק סמוך להקרבה ואם מתו קודם אין כאן בעלי קרבן שמת. **ובקה''י** הוריות ו' תי' שבק''צ אין כל יחיד נחשב מתכפר אלא כפרה ודאי עבור צבור וענין מתו בעלי שייך רק על נותני המעות, וצ''ע דממ''נ אם הכפרה של כולם הרי שצ''ע שמיתת נותני המעות ייחשב מתו בעליהן. ע''ע שע''י שם מדוע אין דמי המתים אינם בטלים ברוב, ויש שיישבו עפ''י תוס' במעילה שמטבע אינו בטל מחמת חשיבותו, ובמשל''מ מעילה ז' ו' שזהו רק מדרבנן. ובשע''י שחלק וזכות בקרבן אינה בטילה ברוב.

**בהוריות** דף ו' דוחין הראיה משעירי ר''ח שמא לא מתו, ומוכחינן מעגלה ערופה המכפרת על יוצאי מצרים אלא אגב שמכפרת על החיים מכפרת על המתים. ובר''ג כאן שזהו גם מסקנת הגמ' שגם שעירי ר''ח וגם שעירי ע''ז דעזרא וגם עגלה ערופה בכולם אגב חיים מכפרת מתים. ועיי''ש קר''א וחת''ס אם הסוגיות פליגי.

**בקושית** **הגמ'** דלמא מיעוטי הוו **וברש''י** דהא ברובם מתו השאר מביאין קרבנות של יחידים. ובהוריות זהו שי' ר''ש ולרבנן עדיין מביאין של צבור, עיין **קר''א** שם, **וברש''י** שם שמכיון שרובן מתו אין מביאין כלל דנחשב שמתו כולם. ובתו''ר שם הביא רמ''ה להקשות על תי' הגמ' שאף שרוב הצבור כעת מהגולין אך רוב הצבור דאז כבר מתו. ולכן ביאר שתי' הגמ' שרובן לא מתו עוד מאז, עיי''ש **חת''ס**.**וחזו''א** הוריות יד' כד' ''ודלמא''.

ובגמ' הא מזידין היו, עיי''ש **חת''ס** **וחזו''א** שם שאף אם היתה הוראת ב''ד מ''מ מכיון שהיו עובדין גם במזיד אין כאן דין קרבן מכח הוראת צבור.

עיין **גרי''ז** אם אחר המסקנא של הוראת שעה אם ענין זה גם מיישב איך הקריבו במתו בעליה.

עיין **גרי''ז** שהוכיח שכל יב' שבטים חזרו עם עזרא ולכן הקריבו יב' חטאות, עיין גמ' ערכין לג' שהקשתה מנלן שהחזירן.

ליבם אימעיט, עיין **שטמ''ק** **ומהרש''א**.

אמרו לסטים מזויין, וצ''ע הא גידל משום פקו''נ, עין **מהרש''א**, **קוב''ש** ב''ק פח' עיי''ש **מאירי**.

**דף טז' ע''א**

דופי של סמיכה, ולעיל מבואר שמיד שמת משה נחלקו, **ובגר''א** שאחר מות משה הלכו אחר רוב, ואחרי יוסף בן יועזר עמדו כ''א על דעתם.

מתבאר שיהושוע היה אסור לו לשאול בנבואה על ההלכות, אף בפלפול של עתינאל מותר, עיין **מהרש''א** **ור''מ** **וכס''מ** **ט'** **מיסה''ת** א' ד' שהתורה ניתנה לחכמים ולא לנביאים והמקור מסוגייתנו.

עיין **פנ''י** סוכה ג' איך חידשו מה ששכחו במנצפ''ך ותי' שחידשו מסברא ולא נבואה. **ובחוו''י** קצב' שאם נגלה להם מבשמים בלא שישאלו מותר. עיין **ברכי** **יוסף** או''ח לב' ד' מה שחילק. עיין כאן **צאן** **קדשים**.

עמדו כל ישראל להרגו, עיין **מהרש''א** **וביערות** **דבש** א' יז' משום השוכח דבר ממשנתו חייב מיתה.

מבואר שעתניאל ביקש, לר''נ ברכני בתורה הרבת גבולי בתלמידים והיתה ידך עמדי שלא אשכח תלמודי ועשה מרעתי שיהיו לי חברים כמותי לבלתי עצבי שלא ישגבני יצ''ה מלשנות וכו' ולר''י הוא דריש על פריה ורביה וגבולי בבנים ובנות ובמשא ומתן ושלא אחוש מיחוש עניים ואזנים ושלא ישגבני יצ''ה מלשנות, וי''ל דלא פליגי שאדם הרוצה לשנות ומבקש מהקב''ה שיסלק ממנו המפריעים הכל א' הוא. וצ''ב הכיוצא בו שאם תלמיד מבקש ללמוד ואין רבו מלמדו הרב נעשה טיפש והתלמיד חכם, או אם עני מבקש מעשיר כנ''ל, וצ''ע השייכות, וי''ל שאם כל המטרה לבקשת כל השפע הגשמי והרוני היה רק כדי שלא יהיו מפריעים ללמוד ולשנות א''כ אין סיבה שלא יעניק מזה עבור אחרים והכל מתקיים בידו אך אם עינו צרה לאחרים הוא ראיה שמה שביקש יש לזה מטרה אחרת ולכן ניטל ממנו.

**טז' ע''ב**

**חת''ס** הוריות ו' בשם **רבו** **הגר''נ** **אדלר** מדוע חטאת המתה שנתערבה אף באלף כולם ימותו הא יש ספק מי מהה' מתה והוי ספק א' בגוף א' בתערובת ולמ''ד דחשיב ס''ס מדוע ימותו.

**הגרי''ז** מייתי **לתוס'** **זבחים** קיב' ד''ה ''שעיר'' ששעיר נשיא הבא זכר אין חטאות המתות מכיון שאינו הולד, וע''כ שלא רק נאמר שבצבור אין מתות. עיין **תו''י** יומא נא' ד''ה ומאי שהאריך, והמסקנא שמתה או רועה תלוי בצבור או ביחיד עיי''ש.

**תד''ה** **''וכי''** בסוף כ' שחטאת שהיא ברעיה ילפי' סתום מן המפורש שבצבור לא גזרו שתמות , עיין **רע''א** **רש''ש** **וגרי''ז** למה הוצרך כאן ללמוד סתום מן המפורש. עיין רש''ש וגרי''ז שבאמת בצבור כל החטאות האינם ראויות הם כשרות להקרבה ומדרבנן רועות ולכן ילפינן זמ''ז.

מאירי קדושין יג' שלר''ש חטאת העוף אינה מתה דל''ש בה ולד,ומתני' קינים ב' ה' אוקים כרבנן דמבואר שם שהיא מתה. עיי''ש רא''ש בשם ר''י אורליינש דל''כ.

עיין **גרי''ז** על יומא עמ' כו' דמיתי ירושלמי שב''ד יכולים לעקור דין מיתה ורעיה, אף דהוי הלל''מ מ''מ מכיון שנשכח והחזירו בפלפול יכולים לפרוך ולבטל.

**מתני'** בע''מ מעיקרו בתמורה אינו יוצא בפדיון ליגזז וזהו חומרא דתמורה **ובזבחים** מט' הטעם מכיון שבא מכח קדושת הקרבן.

**דף יז' ע''א**

עיין אפיקי ים כד' יג' ואחיעזרא' כו', מדוע לא נוקטים חומר בקדשים שחל במחשבה, וכ' שתמורה אינה במחשבה מכיון שהיא איסור, וכ''כ שאר קדשים באיסור כגון בע''מ אינו במחשבה . ובאחיעזר שמחשבה מהני על התנדבות ולא על הוצאה לחולין דתמורה, וי''ל שעיקר הקדש הוא נדר ומהנ במחשבה משא''כ תמורה אינה נדר אלא החלפה.

**נחלקו** **רש''י** **ותוס'** אם לוקה על תמורה בשוגג, עיין **ראב''ד** אי''מ א' ג'. עיי''ש מרכה''מ בביאור הפלוגתא. עיי''ש **שנחלקו** **הר''מ** **והראב''ד** בטעות של דין דאומר מותר דלהר''מ עובר ואינו לוקה ולראב''ד אינו חל. דלהר''מ בתמורה לוקה ולראב''ד אינו לוקה ולכן להראב''ד ע''כ בקדשים אינו עובר כלל. עיי''ש נו''כ דלהר''מ שאני טעות בדין שאין טעות בעצם החלות ולכן חייל ול''ד לשאר טעות. עיין **ר''מ** **תמורה** א' ב' שבתמורה טעות של החלפת שלמים בעולה לוקה, ובאומר מותר אינו לוקה. עיין נו''כ שאומר מותר גרע משוגג אלא הוא אונס.

**בגמ'** במקדיש ולד ויצא דרך דופן, שאין עושה תמורה, **ובגרי''ז** הקשה על **הראב''ד** **בת''כ** אחרי ז' ו' דנקט שאם ולדות קדשי במעי אמן אין בהם פסול יו''ד, וכאן מבואר שאינו ראוי ליקרב ואינו עושה תמורה. ויש שתי' שכל דברי הראב''ד אם קדשי אגב אמן אין בהם פסול יו''ד ושייך בהם תמורה. אולם בהקדיש עוברין ויצאו דרך דופן פסולים ואין בהם תמורה ובסוגין מיירי שהקדישן בעודם עוברים.

בטומטום וכו' מוקמינן בוולדות הקדושות אגב אמן, **ובתוס** זבחים קיד' וקסבר וחולין עז' רובא, **ותו''י** יבמות פד' ולא, שדוקא למ''ד במעי אמן קדושים הני קדשי, ולמ''ד בהוויתן לא קדשי עיין **חזו''א** לב' ה' שסתמא דסוגיין ל''ה הכי.

**הר''מ** תמורה ד' ח' שיו''ד טריפה וטומטום וכו' שקדשי בעודם וולדות ונולדו יפדו ויביא בדמיהם קרבן כמותם, **וברי''ק** **ולח''מ** שהמקור מסוגיין שקדשי אלא שאינם עושין תמורה, ובלח''מ שאי''צ רעיה אלא נפדין מיד. עיין **חזו''א** לב' ט' שמהא שאין בהם תמורה ע''כ אין בהם קדושת קרבן. **ובחזו''א** בגליון על הגר''ח אי''מ ג' י' כ' ליהפך דמהא שצריך למעטן מתמורה ע''כ שקדשי קה''ג. ואולם **בגרי''ז** כאן כ' שאף להר''מ הם צריכים רעיה, ועיי''ש שבטריפה ל''ש בהם רעיה מכיון שאין פודין להאכיל לכלבים. ועיין **חזו''א** שם **ומקד''ד** לג' ג' אם קרבן שנטרף אם נפדה בלא רעיה. ובפשטות כן אך בתוס' זבחים קיד' וקסבר שצריכה רעיה.

עצם הענין שכל הני אינם כבע''מ עיין תוס' ועיין **גרי''ז** שטומטום וכו' הם נחשבים מין אחר, ובגמ' שטריפה משום שאסור באכילה ובגרי''ז נמי שנחשב מין אחר ויש לדקדק בכ''ז.

בדעת שמואל שטריפה קדשה למות, עיין **חזו''א** בכורות יח' יז' דהא אם היא מתה ל''ש בה קדושה וכמו חטאות המתות וע''כ באמת האיסור רק מדרבנן, ויש לדון הא אפשר לפדות אלא שאסור לפדות ושייך קדושה ואיסור דאו'. ע''ע **מקד''ד** א' א' עפ''י הגמ' כריתות כח' ובשטמ''ק שם שטמא מקדש עשיר אינו מקדיש עוף לא קדיש ולא אמרינן מיגו דקדוש קד''ד קדוש קה''ג מכיון שאינו בפדיון ואולי אינו קדוש כלל עיין תוס' לקמן כו' וקידושין ז' ד''ה שמע, ומדוע טריפה קדושה. וודאי יש לחלק שהיא בת פדיון אלא אסור לפדותה להאכילה לכלבים.

בחי' **רז''ס** הקשה הא טריפה חמורה מבע''מ דהא לא חל בה תמורה ובבע''מ חל, ואם טריפה לשמואל קדשה קה''ג א''כ מדוע בע''מ בקדם מומו קדוש רק קד''ד, **ובגר''ח** אי''מ ג' י' שבע''מ דין הפדיון שלו מעכב קה''ג, וכבר כ' בזה במקו''א. ולא נתבאר הא טריפה בת פדיון ורק אסור לפדות לכלבים ומדוע אינו מעכב את קה''ג.

עכ''פ לר' אושעיא מקדיש הני פסולין כטריפה הוי כמקדיש עצים, ונפדה ללא מום, עיין **ר''מ** אי''מ ג' י' שפסק כן, וכ' שאינו כבע''מ שיש במינו קרבן, ותמה **הראב''ד** הא חילוק זה נאמר בגמ' לענין תמורה בוולדות טריפה וכו', אך לענין מקדיש ךםסולין אף בע''מ אינו אלא קד''ד. **וברי''ק** דלהר''מ טריפה וכו' אינם קדושים אף לא קד''ד עיי''ש. וכאן כ' **הגר''ח** שבע''מ מעיקרו אינו בקה''ג מכיון שנפדה אולם טריפה וכד' שאינם נפדים היה מקום שיקדשו קה''ג ובזה כ' הר''מ דהני אינם כבע''מ שאין במינם קרבן ולכן לא קדשי, עיי''ש.

עכ''פ עולה שבע''מ שקדם הקדישו עושה תמורה וטריפה שקדם הקדישה אינה עושה תמורה, ובגר''ח הנ''ל ביאר דהלא חזינן שרובע וכו' אחר שהוקדש הריהו כבע''מ עובר וצריך רעיה לפדיה אף שאינו ראוי להקרבה, וע''כ אין דין שכל מה שאינו ראוי להקרבה ראוי לפדיון, אלא רק בע''מ הוי דין מסויים או מחמת דין הפדיון או דין אחר שפקע קה''ג, אולם טריפה בע''כ זהו מחמת שמופקעת מתורת הקרבה שאין במינה קרבן דאל''ה מ''ש מרובע. ולכן טריפה גרעה שאין בה תמורה לעומת בע''מ דהלא היה שייך לומר שאין בו פדיון ולכן מ''מ יש בו תמורה.

**יש** **לברר** הא שמואל ייסד שחל קדושה על טריפה ולעיל ביאר מתני' שלא קדושין דלא חל עליהם קדושה, וא''כ ע''כ לא נקט את מימרתו לר''א דמתני' ומדוע הקשתה הגמ' רק מר''מ שאמר מאחר וכו' הא עצם דברי ר''א שאנם קדושים הם דלא כמימרא דשמואל, ולע''ע צ''ע. ונראה סדר הסוגיא, ששמואל ביאר את ר''א שאין קדושים שאין בטריפה וכו' קדושת קרבן, ומימרא שטריפה יש לה קה''ג הוא לרבנן דפליגי על ר''א וך מובא בתוספתא, ועדיין צ''ע איך הקשתה הגמ' על שמואל מר''א ור''מ הא פשוט שכל מימרא דשמואל הוא לרבנן ולא לר''א, ועיין **גרי''ז** שבאמת אולי לא נחלקו ר''א ורבנן אלא לענין תמורה , וכמבואר בגמ' שסברת איסור אכילה בטריפה נאמר לענין תמורה ואולי לכ''ע יש לטריפה קדושה, ורק ר''מ שאמר שאין קדושין ומקדישין הוא נקט שסברא זו היא לעצם ענין הקדושה, וזהו לשון הגמ' דילמא וכו' שאין הכרח מר''א לכ''ז, וא''ש הר''מ דמייתי הטעם שטריפה אינה קדושה משום שאסורה באכילה אף שזה נאמר לענין תמורה, שזהו כל הסוגיא ששמואל אמר שה''ה לענין קדושה וקצרנו, עיין היטב.

**פרק ג'**

**יז' ע''ב**

**מבואר** שוולד ותמורת עולה ושלמים קדוש, **ובגמ'** דרשינן לרבות ולד בע"מ, **ולשמואל**, לר''א שולד עולה נקיבה קרב ה"ה ולד בע"מ, ולכאורה לרבנן ודאי כמו שולד נקיבה כ"כ ולד בע"מ לרעיה, **ולבר** **פדא** אף לר"א ולד בע"מ לרעיה, ושאני נקיבה שיש בה קדושת הגוף בעופות, **לרש"י**, **ולתוס'** משום שבנקיבה אינה נפדית אא"כ יפול בה מום והויא קה"ג ולכן ולדה יקרב משא"כ ולד בע"מ שאמו נפדית הולד לרעיה. **ובשטמ"ק** כ' שלר''א צריך קרא שולד בע''מ יקרב אע''פ שאין אמו בקה''ג, ולרבנן דן אם צריך קרא שירעה,לפי' קמא נקט שאף לרבנן צריך קרא, ולפי' בתרא נקט שאי''צ קרא. **שי'** **הר''מ** תמורה ד' ט' שולד בע''מ יקרב, אף שפסק שולד נקיבה ירעה, ובלח''מ משום דילפי' כאן מקרא שיקרב. עיין **גרי''ז** דבהכרח הכא מיירי שקדם הקדישן למומן דהא בקדם מומן אין הוולדות קריבות כמבואר בגמ' בבכורות יד', וא''כ הא אף ולד בע''מ מיירי שחל בו קה''ג, ומ''מ שאני מנקיבה שאינה כעת בפדיון משא''כ בע''מ אף שקדם הקדישו הינו בפדיון. ע''ע מה שהביא **הגרי''ז** דמבואר לקמן שולד נקיבה שהיא תמורת עולה זכר הולד קרב אף לרבנן מכיון שבא מכח קה''ג, ומכיון שולד בע''מ נמי מיירי בקדש ולבסוף הומם ונמי בא מקה''ג ומ''ש, וע''כ כל החילוק רק שנקבה אינה נפדית ובע''מ נפדה. עיין **שטמ''ק** שהסתפק אם לב''פ תמורת בע''מ לר''א ברעיה כמו ולד בע''מ או''ד שאני ולד בע''מ שבא מגוף דחוי משא''כ תמורת בע''מ שאינה מגוף דחוי היא בהקרבה, ונקט שאם היא לרעיה אי''צ לזה קרא דסוגיין וקרא דרע בטוב הוא שהמיר תמים בבע''מ שהיא לכה''פ לרעיה וע''כ קרא דסוגיין על תמורת בע''מ הוא שתמורת בע''מ קריבה. **אולם בר''ג** שתמורת בע''מ נמי לב''פ תרעה. **עיין** **גרי''ז** דהא ולד בע''מ אין מקור שהיא קדושה ולכן צריך קרא דסוגיין שהיא רועה, משא''כ תמורת בע''מ היא ודאי קדושה מקרא דטוב ברע וע''כ דקרא דסוגיין שקריבה, וצ''ע הר''ג שסוגיין גם לענין תמורת בע''מ שהיא רק רועה, אלא דנקט הגרי''ז דאף אחרי קרא דטוב ברע מנלן שיש בה קדושת הקרבה לדמיה ולכן צריך קרא דסוגיין לכך שתמורת בע''מ רועה וקדושה לדמיה. וא''כ צ''ע דברי השטמ'ק דנקט שאי''צ קרא לרעיה דנפקא ליה מרע בטוב. ע''ע בגרי''ז דהא דולד בע''מ אינו קרב זהו משום שבא מקדושה דחויה {וכמדומני שבאמת למ''ד בע''ח אינם נדחין הולד קרב} ולכן מכיון שהכל רק משום דחוי היא ברעיה ויביאו מדמיה את אותו קרבן, אולם תמורת בע''מ היא אינה דחויה וא''כ הא שאינה קריבה הוא ילפותא וממ''נ אם יש בה קדושה שתיקרב ואם אינה קריבה גם אין בה כלל קדושת קרבן ואינה רועה, ורע בטוב אינו מחייב שתרעה וא''כ שוב קרא דסוגיין הוא שתרעה . וצ''ע דברי השטמ''ק שתמורת בע''מ ללא קרא נמי קריבה. דלהנ''ל קרא דסוגיין יהיה כמו בולד בע''מ שהיא ברעיה. ויישב, וכפי שהבנתי, עפ''י רש''י בבכורות טו' ע''ב ''ואיכא'' שוולד בע''מ יפדה ויפלו דמיו לקייץ המזבח והא הבע''מ היה בקדושת שלמים ונופלת לקייץ המזבח והא לא היה בה קדושת עולה, וא''כ אף ולד בע''מ אין הקרבתו משום קדושה שהיתה בו אלא הוי ג''ה שמחמת קד''ד שבו הוא נופל לקיץ המזבח, ושוב בתמורת בע''מ נמי אם היא קדושה היא נופלת לקייץ המזבח, ולכן צדקו דברי השטמ''ק שוולד בע''מ אולי אינו קדוש וצריך קרא שקדוש, אולם תמורה ודאי קדושה מקרא דטוב ברע וממילא נופלת לקייץ המזבח וממילא קרא דסוגיין שתיקרב.

כבר הבאנו **שהר''מ** פסק שולד בע''מ קרב אף שפסק כרבנן שולד עולה לא יקרב, ובסוגין תלי זב''ז. **ובמנח''ח** תמא' ה' יישב דהר''מ מיירי בנתעברה והוממה שכבר חל על הולד קדושת קרבן ולכן יקרב, וסוגיין בהוממה ונתעברה וכ''כ בולד עולת נקיבה שהיא אינה ראויה לקדושה מעת העיבור בזה תלי בר''א ורבנן. **ובחזו''א** בכורות יח' ז' שבאמת אף לרבנן דולד עולה רועה מ''מ ולד בע''מ קריבה מכיון שולד בע''מ מכיון שהאם הוקדשה לפני שהוממה ונתעברה הרי שלענין הולד המום הוא כמו מום עובר ועין הולד נפסל משא''כ בולד עולה הא האם אינה בכלל קדושת עולה וגם הולד ירעה, ועיין מה שיישב את הגמ' דלכאורה תלי בר''א ורבנן. **ובקה''י** ח' תי' ג''כ שהוכיח שדחוי של עולה נקיבה גרע מכל הדחויין, ואף מי שסובר בע''ח אינם נדחין כגון נפגם מזבח או המיר דתו או מטמא מקדש עשיר שהפריש עוף והעני מ''מ סבר שנקיבה לפסחו וילדה זכר הוי דחוי, ולכן להר''מ שאני ולד בע''מ שאינו דחוי וקרב משא''כ ולד עולה אינו קרב, עיי''ש שהאריך.

**עולה** בדברי הגמ' ס''ד שיש מעלה וענין להביא וולדות ותמורות הן בשאר קרבנות הן בחטאת ואשם לבית הבחירה ושם ימותו וצ''ב מהו הענין בזה, וחזינן שיש מצוה להביא קרבנות לביהמ''ק וענין ההקרבה הוא על הכהנים וחובת ההבאה נשאר בוולדות ותמורות, {עיין קרא ורש''י ויקרא פ''א פ''ג.} ועיין רמד''ס שהעיר הא אם ימותו במקדש עובר על הכנסת טומאה למקדש, ועיין **רבינו** **פרץ** נזיר כה' בהנ''ל.

**דף יח' ע''א**

בגמ' עולה שאף שעצם הענין של תמורת חטאת מתה מ''מ שייך שיהיה קרא לעבור עליו בעשה.

**בשטמ''ק** דן אם אשם שניתק ליקרב עולה והקריבו לאשם אם עובר מוצא שפתיך תשמור או מכיון שעיקרו אשם אינו עובר.

**גמ'** אפי' ממרעייהו ומורגיהו, **ברש''י** שחייב להוציאה מהמרעה או מהדישה, **ובתוס'** הקשה הא אסור לעבוד בקדשים, **ובגר''א** שמלשון רש''י שעדיין לא הקדישה ולכן מותרת בעבודה, ותמוה א''כ מדוע חייב להוציאה ממורגייהו. **בר''ג** דמיירי שנכנסה מאליה לדוש ובזה אין איסור. **במרומי** **שדה** דמיירי שהקדישה לאחר ל' דבנדרים כט' שאינו יכול לחזור בו ומ''מ כעת עדיין לא חל קדושה ובזה נאמר שחייב להוציאה ממורגייהו לקיים נדרו. **בתוס'** דמיירי בוולדות כחושות יש טורח בהבאתן ומדגיש דוקא בוולדות, וי''ל דוולדות אולי אין חובה על המקדיש להביאן וכלשון תס' שהוא סוף הקדש ולא נדר עליהן ואין עליו החובה להביאן, קמ''ל. עוד בתוס' שקמ''ל שמביאין קרבן מבהמות חו''ל עיי''ש.

**מתני'** מבואר שלא יקריב ולד שמא יגדל עדרים. **וברש''י** החשש שיעבור על גו''ע, **ובר''ג** שמא יאכלן, **ובר''מ** שמא יעבור על בל תאחר, **וברש''ש** דרש''י סבר שמשום בל תאחר לא יפקיעו מצוות הקרבה, וכמו בקריאת שמע אחר חצות לא הפקיעו שמא יאחר. עיין שאג''א ד'. עיין חי' רא''ל נה' שהקשה שבגמ' לקמן כ' ע''ב מבואר שולד תמורת אשם הוי כולד ולד ולמ''ד שם שאשם לפני כפרה תמורתה וולדה קריבה גם ולד ולד קריבה ותלי לה בסוגיין אם מ''מ גזרו שלא להקריב ולד ולד אף דהתם ל''ש שמא יגדל דהא האשם צריך רעיה, וביאר שמחמת שבשלמים יש חשש שמא יגדל וכו' משו''כ הפקיעו קדושת וולדות בכל הקרבנות. ע''ע **בר''ג** שגרס במתני' ולד תמורה עפ''י הגמ' להלן שולד תמורה כולד ולד, אולם **רש''י** גרס ולד ולד תמורה למרות שכ' בדף כ' שולד תמורה כולד ולד, עיין **גר''א** **ורע''א** לקמן כ' ע''ב הא לרש''י בולד תמורת שלמים נמי יש לאסור כמו בולד תמורת אשם **ובחי'** **רא''ל** שם . שגדר ההפקעה היתה שלקרבן אין כח להחיל קדושה על תולדה של תולדה שלו, ובאשם כל כח הקדושה בתמורה הוא מכח האשם דהא אינו בא בנדבה ולכן ולד תמורת אשם הוי תולדה דתולדה, משא''כ תמורת שלמים אינה קדושה מכח השלמים דהלא בא בנדבה ולכן לעולם רק ולד ולד הופקע.

**בגמ'** מבואר שבולד ולד תודה לא גזרו וברש''י משום דלא שכיח, עיין **רע''א** דלפי''ז אף ולד תמורה ל''ש ולא גזרו, עיין **רש''ש** שהקשה מהגמ' לקמן דף כ'. **ובר''מ** תמורה א' ד' משמע שהגזירה אף בולד ולד תמורה דלא כסוגיין. עיין **רע''א**. ושם בה''ה פסק הר''מ שולדי ולדות של עולה קריבות עיי''ש **לח''מ** שבעולה שהיא כליל לא גזרו.

**דף יח' ע''ב**

**בגמ'** ילפי' שולד ולד לא קרב, ובתוס' דהוי אסמכתא, ובחי' רא''ל הנ''ל דאפשר שמקרא ילפי' שולד ולד קרב מכח אם אמו ולכן שיך מדרבנן שולד ולד אינו קרב דאלולי קרא ל''ש המושג של ולד ולד אלא הכל נחשב ולד קרבן.

רש''י ''מעצרת'' דאינו עובר ע''כ שלא הוקרב בפסח דמיירי שלא היה בן ח' ובעל''נ ר''ה ו' דהא מבואר שדאינו עובר על ב''ת אא''כ עבר רגל שלם ועל פסח אינו עובר.

בגמ' כגון שהיה חולה, וברש''י שהקרבן היה חולה, וכנראה משום פסול חולה או זקן, וע''כ שחולה אינו נדחה משום דחוי.

בגמ' מפריש תודה ואבדה והפריש תחתיה מביא מה שירצה, ובקרבן פסח בכה''ג ביומא סב' נחלקו בזה ר''י ורבנן, בחכם צבי מה' שבתודה לא נחלקו. והטעם שבתודה בין שניהם קרבים ולכן אחזה לתודה לכ''ע איזה שירצה משא''כ ק''פ השני ירעה ולכן מקריב לר''י את הראשון לפסח.

**תד''ה** **''וחליפות''** הקשה הא חליפות הוא אבדה והפריש תחתיה וכבר דובר ע''כ ברישא, ובגר''א תי' לרבות הקרבה אחר שהוקרב הראשון. עיין **גרי''ז** דהא במנחות פ' ע''ב שתודה שאבדה והפריש שניה ואבדה והפריש שלישית ראשונה ושלישית צריכות לחם וע''כ אין פטור לחם מכיון שכבר הקריב חובתו, אלא הוי דין שחליפי ראשונה אין בה לחם ולכן חליפי שניה יש בה לחם, א''כ יש לרבות ב' דברים הא' מקרא דעל זבח שחליפין אין בה לחם כנ''ל, והב' שס''ד שבב' לפניו יכול להקריב שניהם כעיקר תודה ויביא לשניהם לחם ולזה ילפי' א' ולא ב'. היינו שילפי' שחליפין אין להם חיוב עצמי של לחם, וכן ילפי' של''ש ב' תודות כעיקר חיוב ואז ג''כ היה מביא לחם, ועיין.

**מתני'** תמורת עולה וולדה יקרבו, ובמפריש נקיבה וילדה לרבנן ירעו ולר''א יקרבו, וברישא אם נחלקו רבנן, נחלקו בזה רבב''ח ורבא היינו שלרבא חילקו רבנן בין אם הקדושה התחילה בזכר וממנו לנקיבה וזכר שיקרבו משא''כ מקדיש נקיבה וולדה לא יקרב.

**ומקשינן** דר''א בולד תמורת אשם אמר שיביא בדמיהם עולה. ומבואר לת''ק שולד תמורת אשם ירעה ויפול לנדבה, ולרבא ג''כ יכל להקשות על ת''ק מ''ש ולד תמורת תודה יקרב, וולד תמורת אשם יפול לנדבה, ומדוע דוקא לר''א שיקרב מדמיהן עולה רק עליו קשה מדוע לא יקרב בעצמו. **ובתד''ה** **''בדמיהן''**  הקשה מה הקושיא מולד אשם הא הלכתא שרועה ותי' שולד אשם הוא מעיקרו שלא כהלכתו שלית נקיבה אשם, **וצ''ע** מדוע לא הקשה דהא הל' שתמורת אשם רועה וא''כ ה''ה תמורת אשם נקיבה וולדה יהיו רועין, וע''ז לא תי' כלום ואולי גם תמורת נקיבה אינה כהלכתה ולית הל' שרועה. **ועוד** **צ''ע** מה קושית התוס' הא אם משום הלכתא היה צריך ליהיות שיפלו דמיהן לנדבה והא ר''א אמר שיקרבו עולה. ועכ''פ לפי''ז מכיון שרבנן אמרו באשם שהולד לנדבה הרי דסברי שיש הל' ולית עליהו קושיא מ''ש מאשם שיקרבו עולה, ורק על ר''א דאמר שאשם יקרב עולה ולית ליה הל' קשה מ''ש מעולה שקרב בעצמו. ובאמת תד''ה ''אלא'' הקשה על רבא מ''ש בעולה שקריבה אמיה הולד יקרב ובאשם לא, ותי' דר' חסדא לא סבר לתי' רבא, וצ''ע הא הקושיא אינה על ר''ח אלא על כל סוגיית הגמ', וגם צע''ק מדוע התוס' מוקים לקושייתו על ר''ח הא צ''ע כל הסוגיא, ונראה שבאמת על עצם הסוגיא יש ליישב כנ''ל שלרבנן הא תיפול לנדבה ויש הל' דרעיה ורק על ר''א צ''ע שמבואר שתיקרב עולה דלית הל' בזה מקשינן וכמש''נ. ורק לר''ח שבאמת לר''א תיקרב, ופלוגתתם לשי' רבנן אם ההל' שתיפול לנדבה או לדמי עולה ובאמת הלא שוב אי''צ לדברי תוס' לעיל שאין הל' באשם אלא יש הל' שתרעה, ובאמת אין קושיא על ר''א ולא על רבנן. ועדיין צ''ע קושית התוס' דהא ל''ד עולה שאם אם אמה קריבה הולד קרב משא''כ אשם הלא יש הל'. וצ''ע. ויש לדחוק שמקושית ר''א על רבנן שתקרב לנדבת יחיד משמע דאף לר''ח אשם אינו בהל' שמשום הל' ודאי תיפול לנדבה, ולכן הקשה תוס' אם אשם נמי אינו בהל' שיקרב כמו עולה, ועיין היטב בכ''ז.

עצם הדבר העולה שתמורת לעולה לרבא סברי רבנן שאינה קריבה משא''כ ולד תמורת עולה קריבה עיין **גרי''ז** שבולד תמורת עולה באמת על התמורה נקיבה חל קה''ג ורק אינה קריבה בהיותה נקיבה וולדה קרב.

ומה שעולה בתוס' שולד תמורת אשם גרע שאין בו דין רעיה מכיון שאינו אשם כדין, י''ל שאשם הראוי לקה''ג שחל עליו דחיה ע''י מיתת או כפרת בעלים או וולו ותמורתו הרי שאינו קרב וירעה, אולם אם היה התמורה נקיבה ואינה בקה''ג של אשם הזכר ממנה אין בו האי דחיה ולר''א יקרב. ונקט תוס 'בתי' קמא שאף לרבנן לרבא שמודו רבנן בולד תמורת חטאת שיקרב ה''ה ולד תמורת אשם, ובתי' שני כ' דבאשם אמנם לא חל רעיה ככל הנ''ל, אולם מכיון שהתמורה לא היתה ראויה לעולה לא יהני קדושת אשם לגבי הולד להחיל עליו שיקרב עולה. אם כי לכאורה הא האשם הזכר הראשון החיל קה''ג בתמורה נקיבה וממילא שיקרב וולדה הזכר מכח שהוקדש קה''ג של אשם הקרב עולה, וצ''ל שלא אלים הקדושת גוף דאשם שחלה על הנקיבה עד כדי שיחול מכחה שהולד יהיה בשנוי ליקרב עולה, וצ''ע. ועיין גרי''ז שתמורת אשם לרעייה אף שבנקיבה לית רעיה ככל הנ''ל מ''מ לא יחול על וולדה קדושת אשם ול''ד לעולה שחל בנקיבה קדושת הגוף דעולה אלא שרק בפועל אינה קריבה משא''כ באשם לא חל על הנקיבה ממש קדושת אשם, וקצרנו.

בסברת רבא לחלק לר''א בין עולה שיש שם עולה על אמו ומשום עולת העוף, לבין אשם שאין בה קדושת הקרבה, בשם **הגרי''ז**, שבעולה נקיבה חל עקרונית קדושת הקרבה היות ושייך הקרבה בעוף משא''כ אשם.

**דף יט' ע''א**

**מאחר** ונתבאר דלר''א ולד עולת נקיבה קריבה היות ויש שם עולה על אמו או בעולת העוף או משום שדמי הנקיבה לעולה משא''כ ולד נקיבת אשם שאין בעיקר קדושת אשם דהאם שייכות בעוף ולא בדמיה לעולה ולכן אין וולדה קרב עולה. **והקשתה** הגמ' מולד נקיבת פסח אחר הפסח לר''א קרבה שלמים אף שעיקר קדושתה היתה פסח ול''ש בעוף פסח וכן דמיה מעיקרא לא לשלמים ומדוע לר''א הולד קרב. **ותי'** **הגמ'** שאחר הפסח בזכר הוא עצמו קרב שלמים ולכן גם בנקיבה חל עליה אחר הפסח קדושת שלמים ולכן וולדה קריבה **וצ''ל** שמשא''כ באשם אף שמותרו לעולה אולם לא הוא עצמו קרב עולה, **וכנראה** המשמעות שקדושת פסח כוללת שלמים ולכן הוא עצמו קרב ולכן כ''כ לר''א בוולדה עיין **חזו''א** לד' א'. והקשתה הגמ' לרש''י, א''כ גם לפני פסח שבזכר קרב שלמים א''כ לר''א וולדה יקרב שלמים, ולרבא אה''נ כן הוא. היינו דמכיון שקדושת פסח כולל שלמים יהיה ולדה קרב שלמים לר''א. אולם בתוס' ביאר שהקושיא שבפסח יקרב וולדה לפסח אם ירצה. והקשה תוס' הא קשיא ממתני' שלר''א ולד עולה קרב עולה כ''כ ולד פסח יקרב פסח, ותי' דמכיון דל''ש ב' פסחים חשיב ע''י הקרבת הולד עקירה של קדושת האם, ולכן חשיב שהולד דחוי, משא''כ בעולה ששייך ב' נדבות אין שום דחוי על הולד. ועכ''פ לרש''י אין צד שיקרב הולד לפסח, וצ''ע מה הסיבה, ואולי כסברת התוס הנ''ל דדחיה לאם מפסח, ועיין חזו''א לג' יא' דדמיא לולד תודה שנחלקו רו''ש אם יכול לצאת בו ידי תודתו ואם יכול לצאת ייד''ח בשבח הקדש, וכ''כ י'' לענין פסח, עיי''ש.אך עצם דברי תוס' צ''ב מ''ש שם פסח על אמו משום דמיה דא''כ ה''ה אשם נמי יקרב עצמו משום דמיה דאמו, ונראה לע''ע שמכיון ששם שלמים על הנקיבה ומיועדת להקרבה וא''כ אף בעודה פסח נחשב שחל עליה קדושת הקרבה ורק א''א להקריב פסח ולכן לחכ''פ ולדה יקרב פסח.

**בפסחים** **צו'** שפסח נקיבה תמכר היות ויש דחוי בבע''ח, וכן פסק **הר''מ** ק''פ ד' ד', וצ''ע הא להר''מ אין דחוי בבע''ח במעה''ק טו' ד'. **וברי''ק** שנקיבה היא דחוי גמור שחל אף בבע''ח. או נחשב דחוי בידיים. **ובקרית** **ספר** **ושעה''מ** יישבו שבאמת סבר הר''מ שנקיבה נדחית לא משום דחוי ואף למ''ד אין דחוי בבע''ח. ואף שאחר הפסח היא שלמים וראוי בנקיבה מ''מ מכיון שהוקדש לפסח ולא חל קדושה אינה ניתקת לשלמים ולא משום דין דחוי, עיין קה''י יב'.ע''ע שעה''מ שם דהא בכריתות כח' שר''א שאמר הולד יקרב הוא משום שאין דחוי בבע'ח וא''כ אף האם תיקרב שלמים ומדוע מודה שתימכר, וע''כ שעל האם לא חל כלל קדושה וללא דין דחוי וכנ''ל.

ואביי סבר לחלק בין תמורת פסח לפני או אחרי הפסח, דלפני פסח מותר קרב בדמיו שלמים, ולמקום שהולך המותר הולך התמורה.והולד. ונראה הגדר בזה שלפני הפסח קדושת הפסח דוחה את קדושת השלמים שבו כ''ז ששייך איך שהוא הקרת פסח אף ע''י דמיו ולכן מנוע מהולד ליקדש בקדושת שלמים שבו. ולתוס' שהקושיא היתה שיקרב לפני הפסח לפסח, הרי שתי' הגמ' שמכיון דל''ש ב' פעמים פסח ל''ש שהולד יקרב פסח וידחה את אמו.

מתיב ר' עוקבא מהא דלר''א מקדיש נקיבה לפסח ולדה קרב פסח, ותי' דמיירי שהקדיש וולדה בעודה מעוברת וכר''י ששיירו משוייר, וצ''ע א''כ ר''א כר''י ורבנן במאי פליגי, והאם סברי כבר פדא ששיירו אינו משוייר, ועיין **גרי''ז** שאף לר''י ששיירו משויר מ''מ כ''ז שהולד במעי אמו נידון כמותה ולכן היא נדחית מקדושת הקרבה, ויש לדון דהא לעיל סבר רבב''ח שמודו רבנן בעולה זכר והמיר בנקיבה דוולדה קרב מכיוןן שעל הראשון חל קדושת הקרבה, ודוקא אם הקדושה הראשונה היתה לדמים אין הולד קרב, וכאן הא חל יחד על הולד קדושת הקרבה לכשיולד וחכן חל עליו קדושה אגב אמו כעובר, וכאן ינותר שייך לומר שכן חל בו קדושת הקרבה ויקרב בעצמו לרבנן, ואולי כל סוגיין לאביי שרבנן נחלקו אף בזכר נקיבה וזכר, ועיין.

**דף יט' ע''ב**

**אמר** **ריב''ח** מודה ר''א שהולד אינו קרב אשם, ומבואר דס''ד שלר''א אם הולד ראוי להקרבה קרב, **ויש** **לברר** אם לר''ח דלעיל דסבר שלר''א ולד אשם קרב עולה ולית ליה לסברת שם עולה על אמו א''כ מדוע שלא יקרב אשם. ועכ''פ בתוס' שאשם אין שם עולה על אמו או משום שאינה באשם העוף, או אף שהיא בקדושת אשם לדמיה מ''מ אם יוקרב הולד תידחה אמו ומשו''כ חשיב שאין קדושת אשם על אמו. עוד עולה בגמ' דס''ד שלאשם יש יותר סיבה שהולד יקרב מכיון שהאם קדושה לאשם לדמיו משא''כ לעולה אינה קדושה כלל. ועיין.

**במתני'**: מפריש נקיבה לאשם, לר''ש היא נפדית ללא מום, **וברש''י** **ותוס'** שבמפריש לעולה אינה נפדית ללא מום ול''א שהא דנקיבה היא הוא מומה. **ותלי** לה בנידון דלקמיה אם מקדיש נקיבה לעולה לר''ש אם עושה תמורה מכיון ששייכת בעולת העוף. וא''כ שאני עולה דקדושה קה''ג ולכן תרעה.

ולרבנן מקדיש נקיבה לאשם תרעה מכיון שנחתא לקד''ד נחתא לקה''ג, **ועולה** דלמרות שמקדיש נקיבה לאשם אין בה קה''ג לענין שוולדה יקדש קה''ג, ואמרינן דהאם היתה דחויית קה''ג ואין בוולדה קה''ג, ומאידך אמרינן שהנקיבה קדשה קה''ג לענין שהיא צריכה שתסתאב כדי לפדותה, **וצ''ל** דלעיל לא חייל בה קדושת הקרבה ולכן וולדה נדחה מקדושת הקרבה, אך מאידך חל על הנקיבה קה''ג לענין שא''א לפדותה, ופשוט.

**ובגמ'** דמכאן דהמקדיש תמים לדמיו קדוש קה''ג, **וצ''ע** הא כאן מיירי שהקדיש לקה'ג אלא לא חייל משום שהיא נקיבה, ועדיין מנא לן שבמקדיש לדמיו חייל קה''ג אף שלא נתכון לכך, **וברש''י** כ' באמת שסתמא המקדיש נקיבה לאשם כוונתו לדמיו ומ''מ אינו נפדה משום שחייל קה''ג. עיין **חזו''א** לד' א' שאם הקדיש בלשון שהנקיבה תיהיה עצמה לאשם לא יחול כלום וכמו שמצאנו דף כז' שאם אמר על בע'מ שהוא יהיה עולה אינה קדושה, וא''כ הכא מיירי שהקדיש בכונה שיהיה קד''ד ולכן דמי למקדיש תמים לדמיו, וכמש''נ. ובגרמ''ד **דקדק** **בר''מ** ד' בפה''מ טז' ומעה''ק טו' ו' שדוקא אמר על בהמה טמאה זו עולה לא חייל כלום

**עדיין** **צ''ב** מדוע באמת שאני מקדיש בע''מ שנפדה ול''א דנחתא לקה''ג ומאי שנא נקיבה, וע''כ **כהגר''ח** הידוע שדין פדיון הוא הגורם שלא יחול קה''ג ולא שמכיון שלא חל קה''ג לכן נפדה, ולכן מום דינו ליפדות משא''כ נקיבה אין דינ ליפדות ולכן נחתא לקה''ג וצריכה מום.

בענין מיגו דנחתא לקד''ד עיין תוס' זבחים נט' ''עד'' עולה שזה דין דרבנן, ובר''מ ערכין ה' ז' שזהו מדאו', עיין קר''א נדרים כט'.

**ברש''י** לעיל **יא** **ע''ב** ''דהא'' שלרבא דוקא מקדיש זכר לדמי עולה קדיש קה''ג ולא בנקיבה,ויש לדון דהא לרבנן אף מקדיש נקיבה תרעה, **ובאבהא''ז** מעה''ק טו' ה' דשאני הקדיש נקיבה לקה''ג דסברי דנחת לקה''ג ולא במקדיש נקיבה לדמי עולה, ודלא כמש''נ לעיל ברש''י דבמתני' סתמא לקד''ד אקדשא. ושוב צ''ע הדמיון דמקדיש נקיבה לקה''ג למקדיש זכר לדמיו. עיין **שפ''א** ובאמת **בר''מ** שם טו' ה' משמע דמקדיש נקיבה לדמי עולה אי''צ מום ותפדה וכר''ש שם **בנו''כ** **הקשו** **מהר''מ** פסהמ''ק ד' טז' שבנקיבה לאשם תרעה וכרבנן. וחילקו בזה **מרכה''מ** **ואחיעזר** ב' מט' ח' כהרש''י הנ''ל דשאני מקדיש נקיבה לקה''ג שתרעה אך מקדיש נקיבה לדמי אשם לא חייל קה''ג. ועיין **חזו''א** בכורות יח' יא' שהוכיח מתוס' כאן ד''ה ''זאת'' שהשווה למקדיש בהמה לנסכים דתליא בר''ש ורבנן אף שודאי מקדיש לדמיה. ''זאת'' שהשווה למקדיש בהמה לנסכים דתליא בר''ש ורבנן אף שודאי מקדיש לדמיה. ולמעשה דמיון הגמ' צ''ע מאי שייטא מקדיש זכר לדמיו למקדיש נקיבה בכוונת קה''ג. ואולי י''ל דסברה הגמ' שבאמת מעשה הקדשה של נקיבה בכוונת קה''ג מצד מעשה ההקדש אין ולא שייך שיחול מעשה הקדש גוף על נקיבה ובהכרח מעשה ההקדש הוא מעשה לדמים וחל קה''ג מכח מיגו, וצ''ע שבפועל שייך שיחול קה''ג אך מעשה ל''ש, ואולי מכיון שקה''ג דנקיבה אינה קדושה להקרבה ל''ש שתחול בפה אלא רק מכח מיגו, אך הא נתבאר ברש''י לעיל יא ובר''מ שדוקא במקדיש קה''ג נקיבה צריכה רעיה וצריך לדחוק שמעשה קה''ג צריך אך זה מתקבל בפועל כקד''ד לענין שחלות קה''ג חל מכח מיגו וצ''ע, ועיין חזו''א.

**התוס'** הקשה כאן ובנזיר כו' ''אבל'' מדוע הקדש בהמה לנסכים לכ''ע אינה בקה''ג, ותי' בנזיר דבהמה אין בה שום צד הקדש לנסכים. עיין **אחיעזר** ב' מט' ח' דהא קדושת נסכים אין קה''ג אלא בכלי ולא תיהיה הבהמה גדולה מיין שע''י הקדש הוא רק בקד''ד. **ובתוס'** בסוגיין מבואר דל''כ דלרבנן חל בבהמה קה''ג מכח הקדש לנסכים וכמו בנקיבה, עיין **גרי''ז** מכתבים עמ' פב' דבאמת קדושת הגוף היא דוקא ע''י כלי בכל קדושה ויש דין מיוחד שבהמה בקה''ג בפה ולכן אף קדושת נסכים בבהמה יחול ע''י קדושת פה.

**בגמ'** מקשינן על ר''ש שתמכר שלא במום, מדוע לא חייל קדה''ג מיגו דקד''ד, **ותי'** דלר''ש לא נחתא כל מאי דלא חזי, ומקשינן מבן שנה לחובת בן שתים ומשום דלבסוף חזי, ויש להעיר, הא לרבנן עצמם במפריש נקיבה חל קה''ג אך לא קרב בפועל, משא''כ בבן א' לחובת ב' חל חובת הקרבה ורק אינו עולה, ובזה יודה ר''ש שחל קה''ג ורק היכא שאינו קרב לא חייל קה''ג. אך אין הדברים כן דהא באמת ר''ש אף בבן שנה לחובת בן ב' סבר דלית קדושה, אולם באמת יש לברר הא ר''ש ל''פ על ת''ק שאם יחול קדושה על בן ב' לחובת בן א' שיקרב, אלא סבר דלא חייל קדושה, וצ''ע הא סוגיין מיירי אם חייל קה''ג שלא יקרב דלר''ש לא חייל, ואין מדמין לאופן שאם יחול יקרב, והוי נידון אחר, ואולי הוי ק''ו אם במקום שאם יחול הקדושה יקרב ומ''מ לר''ש לא חייל ק''ו שבאם יחול לא יקרב דלא יחול, ועיין.

ובאמת לכאורה לר''ש ודאי מקדיש זכר לדמיו חייל קה''ג, וכל פלוגתתו רק במקדיש האינו ראוי להקרבה, וככל מש''נ. עיין **רי''ק** מעה''ק טו' ה'. אולם **בכס''מ** שם משמע דלר''ש אין כלל הדין דמקדיש זכר לדמיו חייל ביה קה''ג, ולכן הקשה על הר''מ דפסק כר''ש שאי''צ במקדיש נקיבה שתרעה אלא תימכר כמות שהיא על אף שפסק כרבא בהקדיש זכר לדמיו. **והיה** **נראה** **לומר** שבאמת ככל מש''נ לעיל, דהא היה צריך ליהיות שמקדיש בן ב' לחובת בן א' וכו' שמכיון שאם חל קדושה יקרב, וע''כ לר''ש אינו חל מכיון שחוונתו לקד''ד דהא אינו מ יועד להקרבה, ןע''כ דלא כרבא היינו דר''ש לא סבר כרבא ואין כלל הענין דמקדיש זכר לדמיו קדוש קה''ג וכהכס''מ.

**תד''ה** **''אשם''** עולה בדבריו שאשם ששחטו שלא לשמו נעקר ממנו שם אשם ולכן חייב עליו בחוץ ולכן קרב ורק לא עלו,עיין **שטמ''ק** **וחזו''א** מנחות לב' כב'. משא''כ בשחטו לשמה באמת אינו קרב. ולפי''ז א''ש כל הסוגיא דהלא לרבנן נמי אף דאמרינן מיגו ונחתא לקה''ג אך אינה קריבה כצורתה אלא רק אם יקריבה שלא לשמה, ולכן לר''ש לא חיילא קדושה וכמו בנקיבה. ופשוט. בעצם הענין אם אשם שנשחט שלא לשמה אם נעקר ליהיות עולה יש בזה נידן באחרונים, עיין אבי עזרי פסהמ''ק ד' טו' ועדיין לא נתבאר. ע''ע **בגרי''ז** שנקט בהכרח דר''ש פליג שאשם בן א' לחובת ב' וכו' אינו קרב ופליג בתרתי על רבנן דאל''ה ל''ש לדון שלא יחול קדושה.

עצם החילוק בין בן א' ובן ב' למחו''ז הוא פשוט שבן א' אוב' הוו ב' מינים, ומחו''ז הוי עיכוב זמן בלבד ולכגן לר''ש שאני ביניהם. עיין **תוס'** **זבחים** קיד' ע''ב ''היתר'', רש''ש, ורמ''ש בשם הגרי''ז. עיין גרמ''ש דהלא רובע וכו' קדשי קה''ג עיין לקמןכח' ומ''ש בן א' וב', וצ''ע. וכבר נתבאר **מהגר''ח** שהכל קדש בקה''ג מלבד בע''מ שיש לו פדיון, ומדוע בן א' וב' לר''ש רק הוא כבע''מ אף שאינו בתורת פדיון. עיין **גרי''ז** דמה שמבואר במחו''ז אם נכנס לדיר להתעשר אף אם חייל במחו''ז קה''ג שייך לדון שלא יכנס להתעשר וזהו משום שמ''מ הוא פטור ממע''ב מכיון שכעת פסול להקרבה.

בקושית **תוס'** דמבואר בבכורות ששאר קרבנות אינם קדושים במחו''ז, ותי' שאסור להקדישובדיעבד חייל קדושה. עיין **חזו''א** פרה ג' ד' שהקשה איך ילפי' מבכור הקדוש מרחם, וכן הא לר''ש אף בשאר קדשים יש במחו''ז שחוטי חוץ, עיי''ש. ע''ע בזה **בגרי''ז**. ע''ע **קושית** **תוס'** לעיל י' מדוע הקדש עובר אינו אסור משום מחו''ז, עיי''ש ועיין **גרי''ז** דהא העובר יכול כעת ליקרב אגב אמו.

**דף כ' ע''א**

**מבואר** דלרבי אין אשם נקיבה עושה תמורה משום שדמיו לצבור ואין לצבור תמורה עיין **גרי''ז** הא יש ראשונים שעולת נקיבה דמיה לצבור וא''כ מדוע עושה תמורה.

**בתוס'** **בפסחים** צז' ד''ה ''ויביא'' דלר''ש נקיבה לפסחו תרעה וצ''ע א''כ כאן מבואר שאינה עושה תמורה מכיון שלא חל בה קה''ג. עיין **רע''א** גהש''ס ירושלמי פסחים ט' ז'.

מודה רבי בפסח **ולרש''י** מכיון ששייך שם שלמים בפסח **ובגרי''ז** שבפסח כבר פתיך ביה קדושת שלמים, **ובר''ג** שבאמת פסח נקיבה הריהו עצמו מותר הפסח, עיין **גרי''ז** דמייתי ר''ח פסחים צח' שמקדיש נקיבה לפסח ימכר לשלמים, ולא לפסח דלפסח חשיב דחוי וביאר הגרי''ז דמשו''ה לר''ג אינו נעשה מותרו לשלמים דלפסח הוי דחוי. והא שאין הנקיבה עצמה קריבה שלמים מכיון שהיא קדושה דחויה עיין רש''י פסחים צח' ואף שר''ש סבר שבע''ח אינם נדחים, וכן עיין **לח''מ** ק''פ ד' ד' דהר'מ נמי פסק שאין נקיבה קיבה שלמים אף דפסק שבע''ח אינם נדחים, עיין **קה''י** זבחים פיב' **ומקד''ד** קונטרס קדשים א' א'.

בקושית הגמ' שלרבי אשם נמי מכיון שראויה לעולה יעשה תמורה דלא כר''ש, **וברש''י** שמחמת שראויה לעולה תיקדש בקדושת עולה, **ובר''ג** שתקדש קדושת אשם וינתק לרעיה ויקרב עולה.

**בתד''ה** **''רבי''** עולה לבאר שמקדיש נקיבה לאשם שמותרה עולת צבור שאין בה תמורה דמשו''כ לא חייל בה קדושת הגוף מכח העולה דב' קדושות הן, ומשמע דלא כהר''ג, שהנידון שיחול קדושת עולה מכח הקדש אשם כמו שחל קדושת שלמים מכח פסח, ובזה חילק שפסח ושלמים שווין קדושתן לענין תמורה, משא''כ אשם ועולה, עיין **גרי''ז**. ועצם ביאור דברי התוס' י''ל שהנידון אם מה שאשם נהפך לעולה הוא שיירי קדושת אשם, וכנ''ל בפסח שנהפך לשלמים, ואם אין בשיירי האשם תמורה בע''כ שמה שאשם נופל לקייץ המזבח הוא אינו שיירי קדושה אלא חובה חדשה לתת האשם לקייץ המזבח, ומשו''כ לא חייל קה''ג על נקיבת אשם מכח קדושת עולה שאינה שייריה ולאשם אין שום תכלית הקרבה שיחול עליה קה''ג. ע''ע **בגרי''ז** שהנ''ל תלוי אם מקדיש נקיבה לפסח או לאשם אם חל דחוי בדמים להקרבת פסח ואשם, שאם לא חל דחוי א''א לומר שיחול על נקיבת אשם קדושת אשם דא''כ דמיה לאשם, ובע''כ דר''ג סבר שיש דחוי ולכן דמיה לעולה, ועיין. **ועכ''פ** **לתוס'** נפקא שנקיבת אשם אינה בקה''ג דעולה מכיון שקדושת עולה היא קדושה חדשה ונשאר רק קד''ד, אולם לר''ג באמת חייל קה''ג דאשם אלא שאחרי שניתקה לעולה אין בה תמורה מכיון שאין תמורה לק''צ.

**ובשטמ''ק** ביאר שאשם מכיון שכל קדושתו בנקיבה הוא משום עולת העוף ואין עולת עוף בצבור ומשו''כ אין האשם קדוש משו''כ בקה''ג.ודלא כהסוגיות דלעיל במקדיש נקיבה לעולה וצ''ע.

**בסוגיין** **עולה** שמקדיש זכר לחטאתו או נקיבה לחטאת נזיר לר''ש אינו עושה תמורה, ולכאורה לרבנן קדשה קה''ג וכאשם פסח ועולה, **ובר''מ** פסה''מ ד' יח' דלא קדשי כלל אף לא קד''ד. עיין **אבן** **האזל** דסבר הר''מ שחטאת ל''ש בה קד''ד מכיון שיתכפר באחרת וזו למיתה לן מעיקרא לא חייל שום קדושה. עיין **או''ש** תמורה א' כא' שמכיון שמקדיש חטאת שאינה ראויה להקרבה הוי דחיה בידיים והיא אזלא למיתה אף אם לא נתכפר באחרת, וממילא לא חייל קדושה דהוי כמקדיש בהמה טמאה, עיין **מקד''ד** קונטרס א' א' שדחה דהא הדין מיתה חל מכח חלות ההקדש ואיך דיינינן משו''ה שמעיקרא לא יחול ההקדש. **אלא** **שביאר** שמכיון שאם יחול קד''ד יחול קה''ג ודחיה ואף להר''מ שאיןם דחיה מחיים מ''מ הא הוי דחיה בידיים וחל ביה דין דחוי ואזלא למיתה משו''כ לא חל מעיקרא כלל קדושה שתכליתה הוא קושה למות, וסוגיין הוא לר''ש דלית ליה דין דיחוי כלל ולכן דיינינן שיחול קדושה אף בחטאת.

**רש''י** ד''ה ''קדשי'' דפרת חטאת אינה עושה תמורה מכיון שהיא קדשי בה''ב, ובשטמ''ק מייתי גירסא מכיון שהיא נפדית, היינו משום שהיא קד''ד, עיין **גרי''ז** שיש ב' הל' בתמורה, שקדשי בה''ב אינם עושים תמורה, ושקדשי דמים אף למזבח אינם עושים תמורה ואלו הם ב' העניינים ברש''י ובשטמ''ק.

הקשו **האחרונים** מדוע הוצרכה הגמ' לטעם דפרה היא קד''ד תיפו''ל שאינה עושה תמורה משום שהיא קרבן צבור שאין בו תמורה, עיין **דב''א** א' יד' ד' שיישב שדין זה שאין תמורה בק''צ הוא היכא שהצבור הם המקריבים והם המתכפרים, אולם פרת חטאת יש לה רק מקריב א' אלעזר, ורק יש דין שיהיה מממון כל ישראל וזה אינו נחשב ק''צ, הא באמת מתכפר עושה תמורה ולא בעלים, ועיין. עוד נקט שם דהא חזינן שמקדיש עולה נקיבה חל בה קה''ג משום עולת העוף אף שאינה בתמורה, וחזינן שסגי שיחול קה''ג מכח קדושה שאין בה תמורה, כ''כ בחטאת מה שאין בה תמורה בצבור אינו סיבה שלא יחול קה''ג מכח מיגו, וצ''ע א''כ מדוע אשם שמותרו קייץ המזבח אינו סיבה לקה''ג ומשום שאין במותרו תמורה, ואולי תלוי במש''נ לעיל בתוס' שאין קייץ המזבח סיבה שיחול קדושת אשם מכיון שנפילה לקייץ המזבח חשיב כקדושה חדשה.

עיין **תוס'** **חולין** יא' ד''ה ''חטאת'' שהאריך לענין מה פרה כחטאת ולענין מה היא קד''ד, וכ' שאינה עושה תמורה אף שהתורה קראת חטעת משום שבתמורה ''אין שום נפקותא בגוף הפרה'' ולא נתבאר כוונתו, ואולי הכוונה שכל תמורה הוא שחל בתמורה שהיא יכולה ליהיות כפרה במקום הראשונה, ואף בנדבה יש לדון שיכול לקיים חיובו בתמורה, ובפרה אין כאן שום כפרה ואם יחול תמורה הרי שיעמדו לפנינו ב' פרות נפרדות לאשווי בהם אפר פרה וכהאי תמורה ליכא. ועיין דב''א שם. דמייתי ריטב''א ע''ז כג' ע''ב דחלות שם חטאת חל רק כשנעשית מי נידה עיין גרי''ז ד' יא' מעה''ק ד' ד''ה והנה דכ''כ בשם הגר''ח, ועיין.

**בגמ'** תנן התם המקדיש וכו', ולר''א המקדיש נכסיו מוכר זכרים לעולה וכו' והדמים לבה''ב, **ובר''מ** ערכין ה' ז' דריש לה דהוי דין דאו', **ובמל''מ** שם מייתי לגמ' במנחות קא' דהוי דין דרבנן מכיון שאין מצוי בהמות כשרות למזבח, עיין **גרי''ז** תמורה ד' יא' **ואבהא''ז** א''מ ו' ג' ועולה שמקדיש תמימים לבה''ב רק מדרבנן נפדה למזבח, ורק מקדיש כל נכסיו, שדעתו להקדיש כדין, דהא יש איסור להקדיש תמימים למזבח, אך מאידך הקדישן כחדא לבה''ב, הרי שחל בפועל קדושה כללית לבה''ב וכן חל שהראויות למזבח קדושות לדמים למזבח ובדמיהן יביא בה''ב, ויש בבהמות ב' קדושות, וילפינן לה מקרא וכמש''כ הר''מ. ובזה מיושב שצ''ע שי' ר''א שסתמא אדם מקדיש לב''ה הא יש גם סתמא שמקדיש ללא איסור של תמימין לב''ה אלא ע''כ שכאן אין איסור שיכול להקדיש קדושה כללית לבה''ב אך הבהמות יוקדשו למזבח ודמיהם לבה''ב.

**דף כ' ע''ב**

מתני' תמורת אשם, ובגמ' וצריכא, ועולה דלר''א ימותו מדרבנן וככל הצריכותא , ועיין רש''י לעין יח' ע''ב ''ימותו'', ומבואר לכאורה שהוא מדאו' וצ''ע.

בגמ' מבואר שיש איסור להתכפר בתמורת אשם, ואינו מכפר, וברש''י שידעו זאת כבר בתחילת הסוגיא, ובשטמ''ק שבס''ד לא ידעו דין זה, היינו שיש נידון בדין מחודש זה שאף ששלמים ועולה יכול להקריב התמורה מ''מ כפרה א''א ואינו מכפר, ודין זה נתכדש ללא קראי, וצ''ע.

ועולה בס''ד עפ''י **תד''ה** ''אבל'' שתמורה לפני כפרה אין בו הל' שקרב אשם והנקיבה דמיה לאשם וולדה לאשם, **ובתוס'** זהו משום כל ההל' היא בזכר הראוי לאשם ובתמורה נפסל ולא בנקיבה, **ובשטמ''ק** שהיה ס''ד שכל תמורת אשם ושניהם עומדים אף בזכר הוו כב' בהמות לאחריות. וברש''י שס''ד שהוא עצמו התמורה, יקרב אשם רק אחר שימות האשם הראשון. ובר''ג שאף באשם קיים ס''ד שיקריב מה שירצה.

ועולה ס''ד שתמורה או שדמיו קרב אשם או הוא עצמו או אחר שנאבד הראשון או אף בשנהים קיימים, ועולה שאינו כן רק מחמת שעשה עבירה, היינו שבאמת ההל' שהיא ברעיה אינו קודם כפרה, וכן צ''ע תשובה שניה שולד שני אינו קרב שכל עניינו דרבנן שמא יגדל כמבואר לעיל, וצ''ע הא הכא הנידון הוא בדאו' אם דין רעיה נאמר קודם כפרה, וצ''ע. ולמסקנא הנידון הוא אם אחר כפרה עדיין גזרינן אטו אחלופי, ומקשינן מולד שני דלעיל אף דהתם הענין הוא ולד שני המוכיח שרוצה לגדל עדרים מ''מ סברה הגמ' לדמות ולד תמורה שהוא ג''כ בכלל האי גזירה , ועיין.

עיין **גרי''ז** איך ס''ד שיתכפר מתמורת אשם הא לא הופרש על חטא, ונקט דאף אם מתכפר אדם בשבח הקדש מכיון שהולד היה קדוש במעי אמו בקדושה שהיא לכפרת חטא משא''כ בתמורה, ולדעתי אינו קשה כ''כ. ע''ע **מקד''ד** בקונטרס, **ובחזו''א** תמורה לג' ז' דהא מבואר שהמקריב תמורת תודה אינו מביא לחם מכיון שאינו יוצא בה חובתו, וכן נקטו שבהרי עלי שלמים והפריש והמיר אינו יוצא ייד''ח בתמורה ומשום שאינו יוצא אלא בחולין ולא בקדש והתמורה היא קדש שלא הוקדש לשם חובתו, ואיך ס''ד שבאשם יוצא. והחזו''א חילק שכפרה שאני וס''ד שיכול ליתכפר במה שלא הופרש לחובתו מן החולין משא''כ בשלמים דהרי עלי, ועוד כ' שזה וונת המסקנא, ואינו משום שאינו מתכפר בדבר שנעשית בו עבירה אלא מכיון שלא הופרש לחובתו. עיין **תו''י** **יומא** נ' ע''ב ''ודוחה'' שתמורת פסח אין יוצא בו משום שדבר שבחובה אין יוצא אלא במן החולין, **ובתוס'** **בפסחים** צו' ע''ב ''קמ''ל'' עולה שם דנקט בדעת רש''י שבתמורת פסח יוצא ואינו נחשב דבר שאינו בא מן החולין, ויש לברר היטב כ''ז. וזהו ביסוד מעשה תמורה האם הקדושה הנתפסת היא נחשבת לשם חיובו, ולכאורה מדוע לא יחול אותה קדושה שבקרבן גם בתמורה וייחשב לחובתו, וכבר ביארנו שיסוד תמורה הוא אינו שעובר הקדושה מהקרבן לתמורה אלא ליהפך שהוא מקדיש התמורה בקדושה חדשה ורוצה בעבור זה שהקרבן יצא לחולין, ולכן מסתבר שהקדושה שחלה על התמורה היא בחפצא איננה קדושה לחיובו ואף לא קדושה לאחריות ובעצם זה שרוצה שעבור שנכנס להקדש תמורה ייצא הקרבן לחולין היינו שרוצה להקדיש קדושה מיותרת שבעבורה יצא הקרבן לחולין. ועתה שבא להתכפר בה הוא בא להתכפר בבהמה קדושה ואינה מן החולין ושלא הופרשה לחובתו. ותוס' בפסחים פליג וסבר שמ''מ חשיב אף בכה''ג לחובתו ועיין **קה''י** יד' שביאר באופנים אחרים.

**הר''מ** פ''ד מתמורה פסק שוולדי וולדות שלמים אינם קרבים משום גזירה שמא יגדל, ובעולה לא חיישינן לזה ומקריבים, עיי''ש נו''כ. **עוד** **פסק** **הר''מ** שבנולדו וולדול באשם אחר שנתכפר הוא עצמו קרב ותלה בלידה אחר כפרה וצ''ב הא הענין שאין חשש אחלופי ואף בנולדו קודם כפרה אחר כפרה שיהיה מותר. **הראב''ד** הקשה על הר''מ מ''ש מולד תמורת אשם שירעה. **וברי''ק** שבנקיבה הפריש קדושה דחויה משא''כ בולד תמורה הראשון לא היתה דחויה, עיין **מקד''ד** ג' ב'. ובאמת הא פסק הר''מ הנ''ל נשאר בקשיא בסוגיין עיין נו''כ דל''ה תיובתא מכיון שאין ולד תמורה בהכרח נחשב ולד שני לענין חשש שיגדל עדרים. עיין **או''ש**.

**בבעיא** דגמ' אם ולד נקיבה לאשם קריבה, **ובתוס'** הקשה הא כאן ל''ש גזירה שמא יחליף דהא הפריש נקבה לאשם ולית אחלופי, ותי' שאי''צ כאן לאחלופי אלא אתינן מכח שבא מקדושה דחויה, **וצ''ע** קושית התוס' הא פשוט לעיל יט' ע''ב שהנידון הוא קדושה דחויה ולא אחלופי עיין **לח''מ** שם, וצ''ע. ועיין גר''א להלן דהא גופא דחתה הגמ' שבולד נקיבה ליכא אחלופי, היינו דלא כדמשמע לעיל יט' ע''ב וכל הנידון הוא רק אחלופי ול''ש בולד נקיבה.

**דף כא' ע''א**

**מתני'** תמורת הבכור וכו' שהריהי כבכור ואינה נפדית ואינה נמכרת באטליז,אינה נמכרת אם נפדו, **ובתויו''ט** הא אינה נפדית כלל . **ובגר''א** דרש''י כאן מיירי בשאר קדשים.

עיין **מקד''ד** יד' ה' הא נ''מ שתמורת בכור כיוצא בו לענין חובת אכילה תוך שנה ומייתו כן מהירושלמי ר''ה ג' ע''ב.

**בזבחים** עה' ע''ב בעיא רמב''ח אם תמורת בכור נפדית ופשיט מברייתא שאינה נפדית וצ''ע הא כך מבואר במתני', עיי''ש **קר''א** ועיין כאן **גרי''ז**, ועיין **או''ש** תמורה ג' ב' דבמתני' מיירי בתמים, והתם מיירי מתמורת בע''מ דס''ד שקדושתה קלושה ויש לה פדיון.

**התוס'** **בזבחים** שם שתמורת בכור נאכלת לבעלים, **ובר''מ** ג' ב' **ובר''ג** בבכורות טז' שנאכלת לכהנים. עיין **גרי''ז** הל' בכורות, **ואו''ש** כאן, **ומקד''ד** יד' א', **וקה''י** ע''ז ז' שתלוי שאם נתינה לכהן משום מתנ''כ הרי דל''ש בתמורה, ואם הוי מקדושת הקרבן שייך גם בתמורה.

**ובאו''ש** **מייתי** **ראיה** מזבחים ט' שמותר פסח ששחטו לשם בכור ס''ד שינתן לכהן וחזינן שאי''צ שיוולד בכור לדין שינתן לכהן **ובגרי''ז** **דחה** שיש ב' סיבות לנתינה לכהן ,דין מתנ''כ, ודין קדשי מזבח כחו''ש ובתמורת מותר הפסח שקרב יש בו דין נתינה כחו''ש, אולםבתמורת בכור לית לתרוויהו, שאינו קרב ולא נולד בכור ולכן לתוס' ינתן לבעלים. **ובמקד''ד** יד' א' מייתי מזבחים לז' דמבואר מה שניתן בכור לכהן בבכור בע''מ לא מצאנו בכה''ת ובתוס' שם שבכל הקרבנות בע''מ לא ניתן לכהן וע''כ שדין נתינה הוא כחו''ש.

**התוס'** **בזבחים** **עה'** הקשה למאי נ''מ אבעיא התם אם תמורת בכור נפדה הא בין כה נאכל לבעלים בלא פדיון ואף אחר פדיון ייאסר בו''ע, ותי' דנ''מ אם חל בכסף קדושה. אולם בבכור עצמו יש נ''מ בפדיון שיפטר מנתינה לכהן, ואינו נאכל בצלי וחרדל, ואם נפדה יביאו מהמעות קרבן. **ובגרי''ז** כ' נ''מ עפ''י תוס' בב''ק נג' דמייתי ר' יהודאי גאון ששור פסהמ''ק שנגח פטור ה''מ בבכור שאינו נפדה ולכן אינו שור רעהו, וא''כ בתמורת בכור אם אינו נפדה אם ייגח פטור. **ובמקד''ד** יד' ה' דנ''מ אם חובה לאכלו תוך שנתו.

**בבעיא** **דגמ'** במטיל מום בתמורת בכור ומעשר שאינם קרבים אם עובר, **ובתוס'** דל''ד למטיל מום בבע''מ, דהתם היה ראוי להקרבה אלולי המו משא''כ בהני מעולם ל''ה בהם קדושת הקרבה, והסברא בזה שע''י מום שני יש עת ב' סיבות להפקיע הסיבת קדושת הקרבה וחייב, משא''כ תמורת בכור אין בה סיבת קדושת הקרבה ואינו גורם ביטול קדושת הקרבה בהטלת מום, **וכן** נקט תוס' סברא בהיפוך, שבבע''מ לא הוסיף פגם בבהמה שהיא כבר בע''מ ועוד מום אינו מוסיף יותר ממה שהיה, משא''כ בתמורה שהוסיף בה מום נוסף סיבה חדשה להפקעתה מדין הקרבה.

**ובגמ'** **בע''ז** יג' שבזה''ז שאין קדושת הקרבה ודאי אין לוקין על הטלת מום. וגרע מהטלה בבע''מ שיש בו קדושת הקרבה ודמיו קרבים. וא''כ צ''ע הא בכור אין בו קדושת הקרבה ואין דמיו קרבים ומדוע יהיה איסור הטלה, עיין **רע''א**. **וברש''ש** דמ''מ תמורה גרע שבאה מקדושה שהיתה ראויה להקרבה. עי' יראים שדמ'[[3]](#footnote-3) שהקשה הא במנחות נו' נחלקו במטיל מום בבכור בע''מ וצ''ע הא בין כה אין דמיו קרבים, והוי כמו בזה''זעיי''ש ש' שזהו רק מדרבנן, ולהנ''ל י''ל דמ''מ התם הבכור היה ראוי להקרבה ואינו דומה לבכור בזה''ז.

**ועולה** שודאי אין איסור הטלת מום רק משום שמפקיעה מהקרבה בפועל אלא האיסור להטיל גורם לביטול הקרבה בכח. ולכן בזה''ז הא ליכא כלל קדושת הקרבה ול''ש כלל איסור הטלת מום, ובבע''מ הנידון אם יש הוספה בב' מומין, וכמובן להרא''ש הידוע שאין איסור ה טלת מום קבוע בבע''מ שאינו קבוע הרי שמכיון שכעת הוא בע''מ נחשב שאינו מוסיף כלום בכך שיש עוד מום, ובתמורת בכור הוא מוסיף סיבה בכח להפקעת הקרבה אך אולי הוא כבכור בזה''ז שהוא מופקע מקדושת הקרבה. ועיין.

ע''ע **אחיעזר** ג' לג' ג' שכ' סברא נוספת מדוע מטיל בבע''מ גרע ממטיל בתמורת בכור, שמכיון שבע''מ נפדה ואז מותר להטיל בו מום ולכן אין לוקין על הטלת מום בו משא''כ בכור שלעולם לא יצא לחולין אולי אסור להטיל בו. עיי'ש שתלה ברא''ש ובר''מ במטיל קבוע בעובר ולא הבנתי דבריו.

**בגמ'** **להלן** שבכור חו''ל לר''ע אינו קרב כלל, ומדוע בזה לא מסתפקינן במטיל בהם מום, עיין **חי'** **הרי''ם** שמכיון שחסרון הקרבה אינו בא מכח סיבתת העדר קדושה, ויש בהם קדושה גמורה ואינם קרבים בפועל וודאי חייב על מומם. ובשם **הגרי''ז** שבכור חו''ל אין בו קדושה ליקרב כלל וודאי שאינו עובר על הטלת מום. ול''ד לתמורת מע''מ שבא מכח קדושה.

**בר''מ** שהמטיל מום בתמורת בכור אינו לוקה, ונחלקו האחרונים אם מ''מ עובר על לאו מדאו', עיין **לח''מ**, **ומנח''ח** רפז' טז', **ערוך** **השולחן** העתיד נב' יג'.

ע''ע **אחיעזר** שם, **וגרי''ז**, וחזו''א בכורות כד' ב' ברובע ונרבע וכד' אם חייב על הטלת מום, **והאחיעזר** התיר מכיון שאין בהם כלל קדושת הקרבה, **והגרי''ז** אסר מכיון שרק במקום שהיה שייך הקרבה אלא שהתורה אסרה ההקרבה אין בה משום הטלת מום, משא''כ רובע וכו' שהם רק פסולים להקרבה חייב עליהם. **והחזו''א** תלה בנידון דבכור בע''מ.

**בגמ**': דתניא רי"א ג' דברים וכו' והנידון אם מביאין בזה"ז מעשר בכור וביכורים לירושלים, **ובשטמ''ק** דלכ''ע קדושת הארץ לא בטלה ויש חיוב מעשרות והנידון אם קדושת ירושלים בטלה. עיין **תוס'** **זבחים** ס' ע''ב.

**בתד''ה** ''אי'' אף אם קדשה לע''ל מ''מ הא צריך מזבח להקריב בכור, **ובתי'** קמא שכבר הוקרב קודם שנחרב, **ועוד** שיהיה חייב לבנות מזבכ ולהקריב, עיין **ראב''ן[[4]](#footnote-4)** סי' נ' הא אם יבנה יהיה במה ולא מזבח, ובאמת דברי הר''מ סוף מנין עשין שמצות בנין ביהמ''ק הוא מצוות צבור, ויש לדון אם יחיד יכול לבנות מזבח.

**ובגמ'**: שאם ל"ק לעתיד לבא א"כ איכא לאבעיא נמי על בכור, **וברש"י** כאן שאם יש צד שלא בטלה ירושלים לענין מעשר ה"ה לענין בכור, אולם **ברש"י** להלן בע"ב גריס שאם ל"ק אף במעשר ליכא למבעיא. עיין **תוס'** **זבחים** ס: ד"ה "מאי" שאם חרב הבית לית עוד קדושה לירושלים. ועיין **ערול"נ** מכות יט' דרש"י בגירסא ראשונה סבר שמכיון שקדושת הארץ לא בטלה שייך קדושת ירושלים אף שחרב ביהמ''ק. עיין **מרומי** **שדה** זבחים שם, עיין **חת''ס** יו''ד רלד' שקדושת ירושלים משום שכינה ולא בטילה לעולם עיין **ר''מ** ביה''ב ו' טז, וצ''ע בכ''ז. ועכ''פ עולה לגירסא זו שאף אם לית ביהמ''ק מ''מ קדושת ירושלים לא בטלה ולכן שייך אכילת מעשר, ושייך שבכור שכבר נזרק דמיו ייאכל בירושלים אחר החורבן. אלא דילפי' שאם אין מזבח כמו שאין זריקה כ''כ אין אכילה וילפי' מעשר מיניה, והגדר יהיה שאכילת בכור וכ''כ אכילת מעשר צריך ליהיות עם מזבח , דהא קדושת ירושלים לא בטלה, וצ''ע.

**התוס'** הקשה הא למ''ד בטלה קדושת ירושלים א''כ מע''ש נאכל בכל ערי ישראל, **ובתוס'** **במכות** יט' תלה זאת בכך שאם קדושה בטלה הותרו הבמות, עיין **ערל''נ** מכות יט' שהתוס' במגילה דף י' נקט שאף אם קדושת ירושלים בטלה מ''מ עדיין נאסרו הבמות ואז באמת לא קשה קושית התוס' כאן. **ועוד** הקשה הא אם ל''ק לע''ל הבשר נפסל משום יוצא וא''כ אי''צ להיקש בשר לדם.

ולגירסא שניה של רש"י וכן לתוס' הרי שאם קדשה לע''ל מקשינן בשר לדם ואינו נאכל, ולא נתבאר לי הא יכול לבנות מזבח ולהקריב ולאכול. ואולי כמש''נ שבנין מזבח ל''ש מכיון שהוא חובת צבור, ומחמת כן ל''ש הקרבה והוקש בשר לדם ומעשר לבכור, וצ''ע מהו הגדר אם לא בטלה קדושה מדוע אין מע''ש נאכל.

עיין **תוס'** **זבחים** שם ועולה ב' דעות ביבמות פא פב' אם לר' יוסי קדושת הארץ בטלה, והא בסוגיין הברייתא היא ר"י בשם ר' ישמעאל, **ולל''ק** נקטינן למסקנא שקדושת ירושלים בטלה ועולה שאף שקדושת הארץ לא בטלה קרושת ירושלים בטלה. **ולגי'** **שניה** מסקינן שקדושת ירושלים לא בטלה ואז עולה שאף אם קדושת אר''י בטלה ירושלים לא בטלה, והתוס' דן אם שייך קדושת ירושלים ללא קדושת ישראל. ע''ע **תוס'** **יבמות** פב: ''ירושה'', **ור''מ** ביה''ב ו' טז'. **ורמב''ן** **וריטב''א** מכות יט'.

**תוס'** **ביצה** ה': ''ובקש'' שלמ''ד קדשה לע''ל אוכלין מעשר בזה''ז, וע''כ כהגירסא כאן דלמסקנא לא בטלה, עיין **סה''ת** [[5]](#footnote-5) שפסק שאוכלין מע''ש בזה''ז עיין סמ''ג שדחה דבריו, וג''כ בהכרח לגירסא ראשונה דסוגיין דהיא למ''ד בטלה קדושה. עיין מהר''ם גלאנטי הובא בהל' קטנות ב' יד'.

**דף** **כא'** **ע"ב**

**מבואר** **בגמ'** **דר''ע** דריש לקרא דהיקש מעשר בהמה למעשר דגן לענין הבאה מחו''ל ופליג על ר' ישמעאל דדריש לענין הקרבה בדלית בית. **וכן** **אחרים** דדרשי להאי קרא לעניןשנה בשנה מבואר בגמ' דפליגי על ר''י ור''ע, **והר''מ פ''א מבכורות ה''ה והי''ג ופ''ב ממע''ש ה''א** מייתי האי קרא דסוגיין לכל הני תלת. עיין **לח''מ** פ''א בכורות ה''ה שהקשה כן.

בכור חו''ל בפשטות לר''ע הוא קדוש ואינו קרב, אולם **בראשונים** וכן **ברי''ק** **וכס''מ** פ''א ה''ה מבכורות שלהר''מ בכור אינו קדוש כלל בחו''ל, עיין **שו''ת** ר''ן ז' ב', **ושו''ת** **רשב''א** א' שלא', **ורמב''ן** **בכורות** ספ''ה. עיין **גר''ח** מע''ש א' יד' דודאי להר''מ יש קדושה בבכור חו''ל אלא אין בו קדושת הקרבה ולכן קרי ליה חולין לענ ין הקרבה. ונקט שם בדעת הראב''ד שקדושתו גמורה והדין שלא יקרב הוא דין בעלמא שלא להקריב בפועל בכור חו''ל. עיין **גרי''ז** כאן דהא לר' ישמעאל שאין מביאין בכור לכתחילה נמי דריש מהיקש למעשר, וע''כ הדרשא אינה מפקעת הקדושה ולכן בדיעבד הקרבתו הקרבה ומדוע לר''ע יהיה שונה גדר הדרשא. **ע''ע** מה שדן בענין הקרבת בכורים במדבר. ועכ''פ לר''ע אף אם חל קדושת הקרבה מ''מ ההקרבה פסולה **עיין** **מנח''ח** **קפו'** יז'. ע''ע **מנח''ח** **יח'** א' שיש מצוה להקדיש בכור חו''ל כמו כל בכור וכמו בכור בעל מום.

עיין **מנח''ח** שם יג' **וחת''ס** יו''ד שיח' **וקר''א** יבמות פב' להר''מ שבבית שני לא היו כל ישראל על נחלתם ואין חיוב מעשרות, ומכיון שפסק כר''ע איך הקריבו בכורות בבית שני. עיין **מרחשת** מו' ג' יב' שבאמת בבית שני חל קדושה לחייב במעשר אם יעלו בפועל כל ישראל ולכן חשיב דשייכי במערשות ולכן קרבו בכורות.

בבכורות דף ד' שהקריבו בכורות במדבר אף שאינם בכלל מעשר, ותי' שבמדבר היו מופקעין מתורת מעשר ולכן ליכא מיעוטא, עיין **גרי''ז**.

**מבואר** **בגמ'** ס''ד שיוכל לאכול מעשר בירושלים בכל הרואה, **וצ''ע** הא הענין הוא לכאורה מקום מחנה ישראל שהוא ירושלים וודאי אין כל הרואה בכלל מחנה ישראל לשילוח טמאים וחזינן שדין כל הרואה ודין אכילת מעשר אינו במקום הקדוש בקדושת מחנה אלא הוי דין מסויים של כל הרואה, עיין **גרי''ז** פרשת ראה שכ' שתלוי באמת בפלוגתת רבה ורבא בזבחים קטז' אם היה בשילה ב' או ג' מחנות **ובקר''א** שם שלרבא מחנה ג' היה בכל הרואה, אולם לרבה אין כל הרואה נחשב מחנה. עיי''ש גרי''ז אם יש פסול יוצא בקדשים שיצאו מבכל הרואה, עיין **רמב''ן** שמות כד' יא'.

**בתוס'** ר''ה ה: שתמה על מה דס''ד שבשהה בכור שנה יפסל, כמבואר כאן בדרשה דאחרים. **וברי''א** ד' כו' דס''ד שיפסל משום כל שתעבתי, עיין **מנח''ח** יח' ט'.עמש''כ בכורות כו'.

**פרק רביעי**

**דף כא' ע''ב – כב' ע''א**

**מתני:** ולד וכו' ושעיברה ושאבדה וכו', **ומבואר** כאן ובהמשך הסוגיא, **דלר''ש** כל חטאת שנתכפרו בעליה אף בהופרשו יחד לאחריות ונתכפר בא' השני תמות, **ולרבנן** דוקא באבדה ונמצאת אחר שנתכפרו בעליה תמות, **ולרבי** אף בהפריש א' ואבדה והפריש אחרת ונמצאת הראשונה ואח''כ הקריב א' מהם השני תמות. **ומתני'** **דידן** דאבדה ונמצאת בע''מ ואח''כ נתכפר דמתה, **לתוס'** מתני' כרבי, או כרבנן ומתה דוקא בנמצאת אחר כפרה ומה דמיירי בבע''מ דס''ד שבתרתי לרעותא מודו שתרעה שרבוי ריעותא הוא סיבה לרעיה ולא למיתה, אולם שי' **רש''י** דכאן שנמצאת גם אבודה וגם בע''מ מודו רבנן שמתה אף שנמצאת קודם שנתכפרו בעליה. **ובשטמ''ק** שכאן מודו רבנן מכיון דאית ביה תרתי לריעותא דאבודה ובע''מ וכן שנתכפר באחרת ודחיא בידיים, אולם כמבואר במתני' אם לא נתכפר באחרת עדיין האבודה קדושה ותפדה ויכול להביא בדמיה אחרת. **ויש** **לתת** **גדר** בשי' רבנן כאן, שאבודה ונמצאת הא יכול להקריבה ולכן לעולם נפדית אחר שנתכפרו בעליה, אולם באבדה ונמצאת בע''מ הא אין יכול ליתכפר בה, אך יכול להביא קרבן בדמיה, ולכן רק אם דחיא לה מהאפשרות להקריב דמיה אז פקע ממנה כל יעוד קדושה ומתה, אך כ''ז שיכול להביא בדמיה לא פקע קדושתה ואינה מתה, אולם כ''ז בבע''מ שבאמת אין בה קדושת הקרבה אלא שיכול ע''י פדיון להחזירה להקרבה ובזה אמרינן שאם דחיא בידיים נתברר שלא עמדה לפדיון ולהקרב ומתה, אך בנמצאת תמה לא מהני דחיא בידיים מכיון שהיתה ראויה ממש להקרבה ולא אמרינן שבהא שדחיא בידיים נתברר שלא עמדה להקרבה, ולפי''ז אין הכוונה לרש''י שרבוי ריעותא גורם מיתה אלא שריעותא של איבוד לבד אינו מונע ממנה ליקרב וחוזרת לקדושתה ולכן אינה נדחית ורק מחמת בע''מ שוב פוקע הקדושה ע''י איבוד ואינו חוזר ע''י מציאה ועיין **גרי''ז**.

**ובעיברה** **שנתה** ס'ד שלעולם רועה, וכמימרא דר''ל שהריהי כעומדת בביה''ק, **ומסקינן** שעיברה שנתה ואבדה הוי נמי תרתי לריעותא כאבודה ומתה, **ולרש''י** בזה מודו רבנן שמתה אף שנמצאת קודם כפרה. **ולתוס'** צ''ל דס''ד שלרבי בעיברה ואבדה תרעה ומשום שרבוי ריעותא הוא סיבה לרעיה קמ''ל שתמות. אולם צ''ע צריכותא דגמ' אם מהניא בע''מ יותר מעיברה שנתה ליצטרף עם אבודה ומשמע שהתרתי לרעותא משווי מיתה ולא רעיה, ויש לדחוק שהכוונה מה ביניהם יותר מצטרף לענין החידוש שאף אחר הרבוי ריעותא אינה רועה אלא תמות, עיין תוס' דמייתי גירסא ''דלא אהני ליה וכו''' וכמש''נ.

**ובקושית** **הגמ'** ממימרא דרבא דאבודת לילה ל''ש עבודה, **לרש''י** **הקושיא** הא חזינן שאיבוד בלילה שאינו מפקיע כעת קדושה כלשהו אינה גורמת מיתה כ''כ בעיברה שנתה נמי הא אינה ראויה להקרבה והאיבוד לא יחיל בה דין מיתה, **ומתרצינן** דלילה אין לבהמה שום תכלית קדושה אף לא לפדיה, ולכן לית שום דחיה באיבוד, משא''כ בעיברה שנתה שראויה לפדיון הרי שהאיבוד רחיא לה ולכן מתה. **ולתוס'** הקושיא הפוכה שהבינה הגמ' שאבידת לילה אינה אבידה מכיון שיש לה דחוי גדול דלילה ורבוי ריעותא הוי סיבה לרעיה, וא''כ ה''ה עיברה לא יחול בה אבידה מכיון שהיא בתרתי לריעותא שהוא סיבה לרעיה, ומת' שאבידת לילה דחויה גדול מעיברה שהיא אף לדמי ולכן האי ריעותא גורם לרעיה ולא בעיברה. **ובתוס'** חילק שבאבדה ונמצאת בע''מ שבשעת אבידה לא היה בה עוד ריעותא משו''ה מתה, ורק עיברה או לילה שבשעת אבידה יש בה ריעותא נוספת בזה דיינינן שרבוי ריעותות לרעיה. עיין **גרי''ז** דמ''מ יש חי' בכך שאף שכשאבדה ל''ה בה פסול אחר מ''מ יש לדון שאם תימצא בע''מ לאתמות ואין טענה שכבר חל דין מיתה באבדה ורק אח''כ בא בע''מ, וזאת שדין המיתה חל אחר כפרה באחרת ולכן שייך שהבע''מ יפקיע המיתה, ודייק כן **מהר''מ** פסה''מ ד' ח'. שכ' בנמצאת אחר כפרה תמות אעפ''י שהיא בע''מ עיי''ש.

**תוס'** **במעילה** י: דלשי' הא לרבנן לית ה' חטאות מתות דמתני' מיירי בנמצאת אחר כפרה ורק ס''ד שאינה מתה מחמת רבוי ריעותות אולם הכל בכלל חטאת שנתכפרו בעליה, עיי''ש מה שיישבו.

מבואר שחטאות המתות אין בהם מעילה והאיסור הנאה דרבנן, ואין בהם תמורה, עיין מקד''ד א' ג' ויט' ט', אם מכיון שאין בה קדושה אף לא דמים משו''כ אינה עושה תמורה, או משום איסור אכילה היא כטריפה ואין בה תמורה, ומייתי ירושלמי נדרים א' ג' ששייך התפסה בחטאת המתה ועולה שיש בה קדושה ואינה כחולין.

**מתבאר** שחטאת המתה אינה עושה תמורה, מכיון שאין בה אפי' קדד''דד ליקרב, ואולם הא בע'מ שנפדה עושה תמורה כמבואר בבכורות יד', עיין **גרי''ז** ומקד''ד א' ג', היינו שאם פקעה קדושתה למיתה חשיב שאין בה תורת קרבן, אולם אם פקעה קדושת הקרבה לפדיון הרי שתורת קרבן עליה ויש בה תמורה אף אחר בדיונה מחמת הדינים שנשארו בה לגו''ע מחמת קדושת הקבן שהיה בה.

עיין **גר''א** כאן דלרבא עיברה ובע''מ עם אבידה ימותו, ומ''מ במתני' כ' אבדה בין עיברה לבע''מ, וביאר הגר''א שבע''מ הוא דוקא באבדה ואח''כ הוממה, משא''כ עיברה ואח''כ אבדה נמי תמות, ובאמת צ''ב מדוע כן, עיין **גרי''ז** שבע''מ כבר קודם שאבדה פקע ממנה קדושת הקרבה ולא חל בה ריעותא ע''י איבוד, משא''כ עיברה היא קרבן גמור ולכן חל בו תורת אבידה למיתה.

בקושית הגמ' משעירי יו''כ, **לרש''י** **ותוס'** מדמינן דחוי דמת א' מהשעירים לעיברה שנתה דהתם מתה ובעיברה רק עם אבודה מתה, **ולרש''י** מסקינן שבאמת בעיברה מתה ללא אבידה וכמו במת א' מן השעירים ורבא פליג בזה על ר''ל, ומ''מ אבדה אינה עושה דחוי כמו מת א' מן השעירים מכיון שדעתו עליה כמבואר בגמ', **ולתוס'** מתרצינן שאף עיברה שאני ממת א' מן השעירין שבעיברה הא היא כשירה לשאר קרבנות ולכן דחויין מתים ללא כפרה באחרת משא''כ עיברה ואבדה. אולם **בגר''א** הקשה מדוע קושית הגמ' על רבא ולא על מתני' ועל ר''ל שעיברה לבד אינה מתה ומ''ש מדחויין, ולכן נקט שפשוט כבר מעיקרא שאבידה לבד ועיברה לבד ודאי אינו דומה לדחויין, ורק אבידה ועיברה יחד סברה הגמ' לדמות לדחויין, ולכן מקשינן מדוע באבידה ועיברה מתה רק אחר כפרה ובדחויין מתה מיד, ובזה מיישבינן לחלק בין דחויין לעיברה ואבודה. ולא נתבאר מדוע עיברה אינה ככל דחויה, ועכ''פ עולה בגר''א שעיברה ואבדה מתה רק אחר שנתכפר, אבל בדחויה מתה מיד, ובלשון רש''י שבדחויה מתה מאחר שמתכפר באחרת ויש לדון אם עולה לא כהגר''א.עיין בזה **מקד''ד** א' א'.[[6]](#footnote-6)

**דף כב' ע''ב**

מבואר דלרבנן אין נ''מ בנידון דאבודת לילה, מכיון שבין כה הדחוי חל אחר שנתכפרה באחרת וזה שייך רק ביום ולא אתינן למצב של אבודת לילה. **ובחזו''א** לה' ד' מייתי **התוס'** **בפסחים** צז: שבהפריש ב' חטאות לאחריות שאמר ר' אושעיא לקמן שבהקריב א' מהן השני תרעה, וכ' **תוס'** דה''ה אם הפריש לאחריות ואח''כ נאבדה ונתכפר האבודה לא תמות, וא''כ הקשה החזו''א הא יהיה נ''מ בנאבדה בלילה והפריש לאחריות שאם לא שמה אבודה ייחשב כהפרשה לאחריות ואז אף בנמצאת אחר כפרה לא תמות, ותי' שמכיון שהפריש מחמת האיבוד ולבסוף נעשית אבודה ביום חל בה דחוי דאבודה. ובאמת הא אם יטעה ויחשוב שנאבדה והפריש ודאי ייחשב הפרשה לאחריות, וצ''ל דהכא הא הפריש מחמת איבוד שלבסוף אותו איבוד חשיב איבוד יום חל בהפרשה שהוא מחמת איבוד, ועיין, ונקט החזו''א דה''מ לרבנן שחל הדחוי רק אחר כפרה ביום ועד הכפרה כבר נעשית אבודת יום ואז חל הדחוי מחמת ההפרשה מאתמול, אולם לרבי שהפרשה בזמן איבוד מחיל מיד דחוי היינו שהדחוי חל בשעת הפרשה ולא בשעת הקרבה אז אם הפריש בלילה ולא חל דחוי שוב לא יחול דחוי בבוקר, ולכן לרבי דיינינן אם אבודת לילה שמיה אבודה ולא אמרינן דמ''מ לפני הקרבה היא כבר אבודת יום וחשיבא שההפרשה היתה ביום ותידחה. **והנה** **לאבע''א** שבאבדה בלילה אף שנתכפרה ביום ל''ח אבודת יום מכיון שעיקר אבידה היתה בלילה, והביאור שרגע האבידה גורם את סיבת הדחוי, ואם נאבדה בלילה ולא חל סיבת פקיעת קדושה לאחר שיתכפר ומכיון שלא נולד סיבת איבוד חדש אלא האיבוד נמשך, שוב לא יחול שם אבידה להחיל פקיעת קדושה דאבידה. ולפי''ז אף באבדה בלילה והופרשה האחרת ביום מ''מ אין כאן תורת אבודה והוי כגזולה ואינה מתה. אולם בחזו''א מסתפק בזה, ונטה כנ''ל לבסוף וכ' שכך מוכח בר''מ, **אולם** **יש** לו צד שאם ההפרשה תיהיה ביום והלא בהפרשה חל הדחוי והיא ביום אחר שהאבודה ביום, שבכה''ג יחול דחוי אף אי אבידת לילה אינה אבידה. ודברי האב''א היא בהופרש בלילה וכאן סברה הגמ' שלרבנן אם אבדה והופרשה בלילה הוי כמו ב' לאחריות ואינה מתה אף בנמצאת אחר כפרה, והשנוי בזה שמכיון דהכא סברינן דאזלינן בתר לילה אף אם הגיע יום הרי שחלות הסיבה לדחוי חל דוקא בשעת האיבוד ולכן ל''ש הסברא שכ' לעיל שההפרשה בלילה אינה קובעתה להפרשה לאחריות מכיון שכוונתו להפריש מחמת האיבוד ועדיין לא חל הגדרה דאבידת לילה עד שעת כפרה ואז נהפך לאבידת יום ומתה, אלא מכיון שחלות שם האיבוד חל מיד בלילה ואינה משתנית עוד לייחשב אבודת יום אם יפריש האחרת בלילה אף לרבנן תרעה ובאמת אם ההפרשה ביום אף להאב''א ואף אם אבידת לילה אינה אבידה מ''מ תמות.

עיין **ר''ג** ששלל שהגמ' מקשה שלרבי לא יתכן הבדל בין אבודת יום ללילה, ועיין **גרי''ז** שבאמת היה מקום לומר שלרבי ששעת איבוד מדחה ולא שעת כפרה א''כ אין הבדל בין יום ללילה, ורק לרבנן ששעת כפרה מדחה הרי שלילה לאו זמן כפרה, עיי''ש.

**בגמ'** שאבודה היא אף בעדרו, וברש''י שנתערבה בחולין ועיין **שטמ''ק** הא בכה''ג מקריבין ע''י רעיה ומכירה ומדוע מתות, ולכן תי' דמיירי שנתערבו ברובע ונרבע, ועיין **גרי''ז** דלרש''י אף שיש לו עיצה למכור מ''מ ההקרבה נדחית מחמת תערובת וחשיב דחוי. וכן **בשטמ''ק** דמיירי שב' חטאות א' לחלב וא' לדם נתערבו וחשיב אבידה, וצ''ע הא יכול להקריב כ''א למה שהוא, והוכיח הגרי''ז דעיצה איך להקריב ל''מ ומ''מ חשיב אבודה.

עיין **גרי''ז** מ''ש אינה אבודה מא' מכל העולם דהוי ספק וידיעת רועה ודאי אינה אבודה,עיי''ש.

**בבעיא** דאבודה בכוס, דאבעיא אם נמצאה בעוד הדם של האינה אבודה בכוס אם לרבנן אמרינן שכמאן דזרוק והוי דחוי כבנמצאת אחר כפרה. **ובתוס'** מייתי שי' ר' אבא שבנתכפר באינה אבודה מתה האבודה ונקט דסוגיין אינו כן, והנה הא כאן וודאי נמצאת הבהמה אחר שהאינה אבודה נשחטה וא''כ הא בכה''ג ודאי מתה אף לרבנן. ועיין **חזו''א** לה' ה' שהקשה **דהר''מ** פסק להאי דר' אבא שבהוקרבה האינה אבודה תמות האבודה ומ''מ מייתי לאבעיא של נמצאת בכוס. **ואולי** **י''ל** שבהקריב האינה אבודה האבודה תמות מכיון דדחיא בידיים, אולם כאן שנמצאת אחר קבלה ל''ח דחיא בידיים,**עי''ל** שאף אחר שנשחטה וקיבל דמה עדיין יכול לשחוט השניה האבודה ולהקריב עמה, וצ''ע.

**ומבואר** בגמ' דלרבי לית אבעיא דהא סבר אבודה בשעת הפרשה מתה ומה מהני נמצאת בכוס הא מ''מ מתה משום אבודה בשעת הפרשה. ועיין **גרי''ז** שהוכיח שאבודה רק בשעת כפרה נמי לכ''ע מתה, היינו שהפריש ב' לאחריות וא' אבדה והקריב האחרת דלכ''ע מתה משום אבודה בשעת כפרה אף שאינה אבודה בשעת הפרשה והוכיח כן מגמ' לקמן שאם לרבנן אבודה בשעת כפרה מתה ק''ו לרבי, ואם כל אבודה חייב ליהיות משעת הפרשה למאי בעי ק''ו, וע''כ שאבודה בשעת כפרה הוא לבדו סיבה שתמות, וא''כ **הקשה** **הגרי''ז** מדוע לא אבעיא לרבי הא אית למבעי בהפריש ב' וא' נאבדה ושחטה להאחרת ודמה בכוס ויש ליסתפק אם חשיבא אבודה בשעת כפרה. **ויישב** **הגרי''ז** שאם אינה אבודה בשעת הפרשה ואתינן רק משום אבודה אחר כפרה אז ודאי לא מהני עומד ליזרק להחשיבו אחר כפרה ודין אבוד אחר כפרה ודאי צריך אחר זריקה ממש, ורק לרבנן דמיירי באבוד בשעת הפרשה אלא אם נמצאת לפני כפרה הא יכול להקריב השניה ובטל הדחוי, אך אי''צ לרבנן אבוד בשעת כפרה אלא רק אבוד בשעת הפרשה שאינו מתבטל ע''י שיכול להקריבה, ובזה מסתפקינן אם קבלה בכוס נחשב כזרוק לענין שמחשיבים שא''א עוד לבטל הדחוי. **ובאמת** **צ''ע** שיש לדון במש''כ לעיל האם בנמצאת אחר שנשחט האינה אבודה אם יכול עדיין להקריב האבודה ואם לא פקע כל הטעם לרבנן שבשעת הפרשה רועה מכיון שיכול להקריבה ופקע דחוייה דהא אינו כן, ואולי זהו עצם הנידון שאם כמאן דזרוק שוב אי נו יכול להתכפר באחרת, ואם לאו כמאן דזרוק יכול להתכפר באחרת ובנמצאת אחר שדהיא בכוס פקע דחויה, ועיין. שו''מ **שכ''כ** **באבן** **האזל** פ''ד מפסהמ''ק ה''א, **ויישב** בזה דלמרות שבעלמא פסק הר''מ שהעומד ליזרק לאו ככזרוק מ''מ כאן הר''מ מייתי לספק דגמ', ומשום שכאן אין הנידון ממש אם העומד ליזרק כזרוק, אלא הנידון אם אחר שנתקבל בכוס אם מותר להקריב אחרת משום שהראשונה כהוקרבה, ועיין.

**ובגמ'** א''ד לעולם אליבא דרבי, ומיירי בקרבן א' שנתקבל בב' כוסות שזריקת א' או עושה השני לדחוי או לשריים, ובגמ' דלמ''ד שעושה דחוי , אם כוס' א' נאבד והשני נזרק ונמצא הראשון לא אבעיא לן, **וברש''י** שבכה''ג ודאי הקרבן עצמו נפסל, **ותמהו** **כולם** איך הקרבן נפסל הא נזרק דמו כדין, ומה מגרע שאבד ונמצא כוס שני, **וביותר** **תמוה** דהלא הדין בזבחים פב' שביצא כוס א' ונזרק השני הקרבן כשר ומדוע הכא שיש בו תרתי לרעותא שנזרק רק א' וכן שהוא אבוד מדוע יפסל הקרבן, **ואולי** **י''ל** בזה שבאמת זריקת כוס א' צריך שיחיל שם זריקה גם על הדם שבכוס השני אף אם הוא רק נעשה דחוי, ודם שיצא הא נפסל ואי''צ שיחול עליו שם זריקה אולם כאן הדם כשר אלא שנאבד ובעת זריקת הכוס הראשון לא מתכוון זריקה מכל הדם וי''ל שדין זריקה הוא לזרוק כל הדם וע''י זריקת מקצתו או כוס א' חל שם שזרק מכל הדם אף שהכוס שני נעשה רק דחוי, אולם אם הוא נאבד וזרק מכוס אחר ודחיא לכוס האבוד בידיים הרי שפקע החפצא של זריקת כל הדם ולכן הקרבן נפסל, אולם **בשטמ''ק** **ובגר''א** תמהו על רש''י כנ''ל ולכן ביארו שודאי הנידון רק כלפי הכוס בלבד למ''ד שכוס עושה חבירו שריים אם באבוד ודאי כוס יעשה חבירו דחוי, אך למ''ד וס עושה חבירו דחוי אין על מה לדון דק''ו שבודאי יעשה אותו דחוי.

**ומבעיא** **לן** למ''ד כוס עושה חבירו שריים, דה''מ בשהם לפניו אך אם א' נאבד הרי שזריקת הא' אינה נחשבת בעבור האבוד **ולרש''י** הזבח נפסל ולתוס' ישפך לאמה. **ולפי''ז** אין שייכות בין נידון דכוס לנידון דמתני' של אבודה דהא באבודה שנמצאת אחר כפרה לכ''ע תמות, וכאן דיינינן אם זריקת דם חלה על דם אבוד והוי נידון אחר, **אולם** **צ''ע** שרש''י כ' לפסול משום תרתי לריעותא שהיא אבודה ודחויה. ובאמת מדוע לא סגי שהדם בכוס שני חזר אחרי כפרה ולכן יפסל, אך הדבר פשוט וכמש''נ שהלא הזריקה של הכוס שלפנינו יכול לחול על הכוס שנאבד ול''ה כלל דחוי, והא גופא דיינינן אם חל הזריקה על הדם שנאבד. אולם צ''ע מדוע כ' רש''י הענין של תרתי לריעותא וע''כ שהנידון בכוסות הוא ככל נידון דמתני' דחלות דין מיתה ע''י שנתכפרו בעליה. וע''כ עולה ברש''י שאם על הדם שאבד יש תרתי לריעותא שהוא דחוי ואבוד חל עליו דין פסלות של אזלא למיתה ולכן יפסל הקרבן. ולעיל נקטנו שהענין בתרתי לרעותא הוא שאם אבד וחזר אחר שהומם או אחר כפרה אינו חוזר לקדושתו ולכן ימות, אולם כאן א''א לומר כן דהלא הקרבן הוקרב ע''י הכוס ראשון וע''כ שיש דין שאם הקרבן חל עליו האי תרתי לרעותא הקרבן נפסל, עיין בכ''ז **בגרי''ז**. ועיין **חזו''א** לה' ה' דלהנ''ל יעלה שלתוס' שתרתי לרעותא הוא סיבה להפקיע דין מיתה א''כ נידון דסוגיין הוא ליהפך שאם הוי דחוי הקרבן כשר ואם עושה שריים אז הקרבן פסול עיי''ש. עיין **מקד''ד** לג' ב' שתמה איך יתכן שאחר שנזרק הדם בכוס ראשון ונמצא שני יחול פסול בקרבן אחר שכבר הוקרב, דהלא הכפרה במתנה ראשונה והדחוי רק אחרי שגמר ד' מתנות. עיין **או''ש** ק''פ א' ו' שהקשה הא האבוד נפסל בהכסח הדעת וודאי ישרף עיי''ש. ע''ע **חזו''א** שם שהקשה על בעיא דר''פ הכא לא''ד מגמ' ביומא נז' לענין דם פר ושעיר שמקצתו נתערב באחרות ומזה ממה שלא נתערב ודיינינן אם הדם שנתערב הוא דחוי או שריים, ולר''פ התם הסברא דמכיון שלא יכל לזרוק מן המעורב לכן נעשה דחוי וא''כ הכא הא לא יכל לזרוק מן האבוד וא''כ הוא ודאי דחוי, ואולי יש לחלק שמעורב א''א מדינא לזורקו משא''כ אבוד אפשר לזרקו אלא שאינו מוצאו, ועיי''ש.

**מתני'**: המפריש וכו' עיין **רש''ש** מדוע השניה אינה נחשבת להקדש בטעות, ויש ליישב בקל.

**ובמתני'**: מפריש חטאת והריהי בע''מ, ונחלקו ת''ק וראבר''ש אם הנפדית שהיא חולין אם חל בה תורת חטאת המתה, עיין **שטמ''ק** בכורות לג' שנחלקו אם חל דין מתה ללא איבוד וראבר''ש כר''ש שכל ב' חטאות המתות השניה במיתה, ובזה פליגי רבנן, **אולם** בפשטות הנידון אם חל דין מיתה בבהמה שהיא כבר חולין. עיין **פיהמ''ש** שמאחר ונפדית ל''ח חטאתו ואין בה דין חטאת שמתו בעליה.

עיין **גרי''ז** דעולה שיקח מדמי שניהם כדי לא לדחות השניה לים המלח וא''כ באשם שבין כה תרעה אין ענין ליקח מדמי שניהם, ומייתי תוספתא שאף באשם יקח משניהם והקשה מהו הטעם בזה.

**דף כג' ע''א**

**מתבאר** **דלר''ה** באבודה בשעת הפרשה בבא לימלך פליגי רבי ורבנן, והיה מקום לבאר שנחלקו דלרבי אף בהקריב האבודה השאינה אבודה מתה, ולרבנן אף במקריב האינה אבודה האבודה תרעה, אולם להלן מתבאר שכלל לא נחלקו בענין דין אבודה, וודאי האבודה מתה אחר הקרבת האינה אבודה והאינה אבודה תרעה אחר הקרבת האבודה ורק נחלקו אם עבדינן תקנה בקדשים ומורינן ליה להקריב הבודה כדי שהאינה אבודה תרעה. אבל בדחי בידיים מודו כ''ע שהשניה מתה אף בהקריב האבודה. וסיפא דמתני' בלא בא לימלך ולכן אם הביא ממעות אלו האחרות ילכו לים המלח. **ולר'** **אבא** באבודה בשעת הפרשה ולא נמלך דוקא בהקריב האינה אבודה אז האבודה מתה אף לרבנן.

**ולגי' הירושלמי המובא ברש''י,** הרי לר''ה רבנן מודו אף בהקריב ולא שחט היינו שייעד א' מהם להקרבה בלא נמלך השניה תמות, אף אם היא האינה אבודה, וזהו פי' דרישא דמתני' והקריב ולא שחט, ולכן בסיפא יביא מאלו ומאלו דאל''ה הא הקריב א' מהם והשניים ילכו לים המלח. ועולה ברש''י שאפי' הפריש וייעד האינה אבודה ונמצאת האבודה והקריבה, האינה אבודה שהפרישה תחילה תמות. **ולא** **נתבאר** **לי** אם הפריש האינה אבודה ונמצאת האבודה וכעת בא לימלך האם בהקרבת הא' תמות השניה מכיון שהפריש וייעד האינה אבודה. ומשמע ברש''י שדוקא מכיון שלבסוף נתכפר בא' מצטרף לכך שהפריש קודם ולכן לרבנן השניה תמות, היינו דלפי' קמא לרבנן סגי בהקריב בלא נמלך ודחיא בידיים כדי שהשניה תמות, ולפי' הירושלמי צריך גם שיפריש מעיקרא ולבסוף יקריב אפי' השניה ואז האחרת תמות. ור' אבא פליג בכל הנ''ל ולא מהני כלום מה שהפריש הא', אלא לרבנן לעולם אם הקריב האינה אבודה האבודה מתה והקריב האבודה האינה אבודה אינה מתה, **ובגר''א** שאפי' הפריש האינה אבודה לא מהני להחיל דין מיתה על האבודה, היינו שבא הגר''א לשלול שאולי ר' אבא מודה לסברת הפרשה הגורמת מיתה אך ה''מ במפריש האינה אבודה שבכך דוחה האבודה וא''כ הא גם לר' אבא לא קשיא רישא דמיירי בהפריש ולכן מתה, וכן בסיפא אם יפריש מעות האינה אבודה דוחה האבודה. ולכן ע''כ דלר''א לא מהני כלל הפרשה. **ונראה** **שכוונת** **הגר''א** דס''ד שלר''א אם הפריש האינה אבודה ונמצאת האבודה ואח''כ הקריב א' מהם השניה מתה אולם זה לא עלה כלל שאם הפריש האינה אבודה ונמצאת האבודה שוב אינו יכול להתכפר באבודה אף לפני שהקריב מה שהפריש, ויש לדון בזה בלשון הגר''א. וא''נ כן יעלה להגר''א שלר''ה הפריש א' ונמצאת השניה שוב אינו יכול להקריב השניה, ולא משמע כן ברש''י. **וברש''י** **הקשה** מדוע לא מוקמינן לר''א דמתני' כולה רבי ורישא דתני הקריב הכוונה הפריש, וכמו דמוקמינן לרבנן לגי' הירושלמי, ותי' רש'י דלרבי אי''צ להפרשה אלא עצם ב' בהמות קדושות וא' אבודה וקרב האינה אבודה השניה תמות.

**והקשה** **הגר''א** דהא מבואר דלר''ה מתני' דברי הכל היינו דמתני' אף לרבי, והא לרבי אין מעלה בהקריב לשחיטה ומדוע תני ברישא הקריב דעצם זה שיש ב' קרבנות ומקריב א' השני תמות. ותי' הגר''א דהא כפי המבואר להלן שי' ר' הונא בדעת רבי היא איננה שאם אבדה והפריש אחרת לעולם אם מקריב א' בשני תמות, אלא שבאמת מודה שאם יקריב האבודה האינה אבודה תרעה אלא שלא עושים תקנה בקדשים, ובתד''ה ''דרבי'' דה''מ אם יש רווח באבודה שהיא שמינה, אבל אם שניהם שווין מודה רבי שבבא לימלך יקריב האבודה ואינה אבודה תרעה, ולכן כ' במתי' דמיירי בהקריב היינו בהפריש לשחיטה, ולכן השניה תמות ואילולי הקריב והפריש לשחיטה היו אומרים לו להקריב האבודה והאינה אבודה תרעה.

**עיין** **ר''ג** **ושטמ''ק** דניחא להו הקריב דרישא אף לרבי ודלא כהגר''א ועיין היטב.

כבר נתבאר הן לרבי הן לרבנן בבא לימלך אם יקריב באינה אבודה האבודה מתה ואם מקריב האבודה האינה אבודה אינה מתה ורק פליגי אם מורין לו להקריב האבודה כדי שהאינה אבודה תרעה, או''ד מורין לו להקריב האבודה אם היא שמינה, ועיין **חזו''א** לה' ב' דעולה דפלגתתם מה עדיף אם הקרבת שמינה או רעיית האבודה ואין כאן מחלוקת בענין אבודה כלל.

**בחזו''א** שם, **באו''ש** ס''ת י' ג', **ואחיעזר** מט' י' הקשו מגמ' במנחות סד' שבב' חטאות וא' שמינה והקריב בשבת הכחושה חוזר ומקריב השמינה ואיך יתכן שלרבנן עשו תקנה בקדשים לביאור תוס' אף אם האבודה כחושה. ובאו''ש תי' שבאבודה מבואר לעיל שהיא נדחית ואין בה מעילה היינו שפקע קדושתה ולכן ודאי מורינן ליה להקריב הכחושה למנוע פקיעת קדושה, משא''כ התם במפריש ב' לאחריות המיתה של השניה הוי פסולו בקדש ואינה נדחית ולכן החובה להקריב השמינה.

**לע''ע** **עולה** בפלוגתת ר' הונא ור' אבא, דלר' הונא לכ''ע אבודה בשעת הפרשה מתה אחרי שנתכפר באינה אבודה, והאינה אבודה אינה מתה בכפרת האבודה, ונחלקו רבנן ורבי רק אם בנמלך אם יש להעדיף הקרבת האבודה להציל האינה אבודה, ועוד ייסד ר''ה שבלא נמלך דחי השניה בין האבודה בין האינה אבודה, ולר''א אבודה בשעת הפרשה מתה ואינה אבודה נחלקו רבי ורבנן אם מתה אחר הקרבת האבודה , ואין מושג כלל של דחיא בידיים.

גדר המקדיש לאיבוד כאבוד לר''א י''ל שבמקדיש לאחריות ב' הקדושות התלויות בפועל למה שירצה הוו שניהם קרבן, אולם בהקדיש ונאבד הלא פקע קדושת הקרבה באבוד והפריש להשלים חסרונו ואם נמצא חוזר האינו אבוד לייחשב שהוקדש ללא תכלית וכמו האבוד עצמו שלא הקדיש לתכלית מה שירצה אלא להשלים האבוד ולכן שניהם קדושים בקדושה שאין לא' מהם ייעד להקרבה והנותר מהם ימות ע''י שנתברר שאינו עמד להקרבה.

עיין **חזו''א** לה' א' שבאמת אף לר''ה מקדיש לאיבוד כאבוד וככל הנ''ל והן האבוד הן האינו אבוד אם הוקרב א' השני מתברר שהיה קדושתו להקריב ע''פ מה שקרה אם ימצא האבוד או לא וימות, אולם האבוד ודאי מחמת האיבוד חל עליו קדושה מותנית ולכן ימות בהקרבת חבירו, אולם האינו אבוד כל החפצא שקדושתו מותנית הוא אם הוא תלוי ועומד אם יוקרב האבוד, אולם מאחר ותיקנו שלעולם יוקרב האבוד שוב קדושתו של האינה אבוד אינה מותנית ולכן לעולם לא ימות. אולם בלא נמלך ואינו יודע שיש הבדל בינהם והם מיועדים בשווה להקרבה שוב אם הקריב הא' השני ימות אף האינו אבודה ומשום מפריש לאיבוד כאבוד, דהיינו שבנמלך אף והקריב האבודה האינה אבודה לא תמות ולא נומר דהוי כדחיא בידים שכבר חל בפסק דין שיוקרב האבודה ואין קדושת האינה אבודה מותנית במה שיקרה אלא היא כקדושה לאחריות, **והגרי''ז** כ' שבאמת גדר נמלך אינו סתם שאלת חכם אלא שב''ד עוקרים קדושת האינו אבוד לפדיון לעולה ולכן פקע ממנו שם מפריש לאיבוד כאבוד ששוב אין קדושת השניה לעומת הראשונה, ותקנו רבנן שהאינה אבודה היא תרעה והאבודה תיקרב משום שהיא היתה הראשונה. אבל בלא נמלך הא שניהם קדושות בשווה ולא חל עקירה ע''י ב''ד והמפריש לאיבוד כאבוד ותמיד השניה תמות. ולכל הנ''ל לרבי שאין ב''ד מורין בין שניהם מי יוקרב הרי שתמיד השניה תמות, ודלא כתוס' שבנתכפר באבודה האינה אבודה תרעה.

בדברי **רש''י** **ותוס'** איך מכניסין תרומה הא הוי חולין בעזרה, ותי' שאוכל בחוץ או שהאיסור לנהוג בהם דרך עבודה, עיין **אתוון** **דאו'** א' שמותר במקום שאינו יכול לשחוט כגון בנויות בקודש ופתוחות לחול. ע''ע **רשב''א** ב''ב פא: . **ומל''מ** שחיטה ב' ג'. ע''ע **חזו''א** לה' ב' אם רבי דסוגיין באמת חולק ומתיר לאכול חולין ולהביא קדשים לידי נותר משום שאין עושין תקנה לקדשים.

**תד''ה** **''וטעמא''** **ובשטמ''ק**, הקשו הא ממתני' דשעירי יו''כ קשיא ללא קשר לר''א ור''ה, אלא סתם מתני' היא דלרבנן אין מיתה אלא בנמצאת אחר כפרה והתם ב' השעירים לפנינו ומתה. ועיין מה שתי'. וצ''ע הא כל הסוגיא לעיל עולה דלרבנן מתה רק אם נמצאת אחר כפרה ודיינינן אם בכוס נחשב אחר כפרה, וכן אבודת לילה הא לר''ה יש לדון הן לרבי הן לרבנן, וע''כ דסברינן כפשוטו שלרבנן דין מיתה רק אם נמצאת אחר כפרה אבל לפני כפרה חוזרת לקדושתה. וקשיא משעירים, ובגמ' לעיל מיישבינן למ''ד ראשון נדחה דאבודה לחוד ודחויה לחוד ובדחויה יש יותר סיבה למיתה, וכ''כ צ''ל שמכיון שכעת הראשון אין לו בן זוג ואינו קרב עד שיפריש זוג אחר חשיב דחוי גדול והוי כמו נמצאת אחר כפרה וצ''ע.

**כג' ע''ב כד' ע''א**

**תד''ה ''המפריש''** ועולה בדבריו שמפריש ב' חטאות או ב' צבורי מעות לאחריות, בבהמה ס''ד דלרבי השניה תמות וקמ''ל לקמן שתרעה, אבל במעות פשיטא שהמעות האחרות לא ילכו לים המלח. וכן לר''ש שבבהמות לאחריות השניה מתה בצבורי מעות ילכו לנדבה. ולמרות שבהופרשו אחר איבוד שווה בהמה למעות, והענין צ''ע, ואולי נאמר שהפרשת מעות לאחריות אין ב' הפרשות אלא חל על כל המעות קדושה א' להביא מהם קרבן והשאר מותר, ורק באבדו המעות והפריש אחרות נחשב ב' קדושות שא' מהם לאיבוד ולר''ש ילכו לים המלח וכ''כ ס''ד ברבי. עיין לקמיה דס''ד שלר''ש שאני חד או תרי סידרא וכנ''ל.

**רש''י** ד''ה ''וזהב'' מייתי ב' ביאורים בשופר של זהב כפורת, אם לכלים מצופים זהב, או למזרק, וכ' רש''י שמסתבר כפי' השני שעבור כלי מקדש היו נותנים לגזבר, **והר''מ** כ' כפי' קמא, ועיין חי' **מרן** **רי''ז** **הלוי** תמורה ד' והאריך אם כל כלי המקדש קדושה א' ויכול לשנותה, או גם בקדושת ב''ה יש חילוקי קדושות ואינו יכול לשנות מכפורת להיכל וכד', ותלה בר''מ וראב''ד ורש''י עיי''ש, ולרש''י שיכול לשנות לכן אף זהב כפורת נותן לגזבר, ולר''מ שאינו יכול לשנות יש שופר עבור זהב כפורת שלא ישנו ממנו.

**רש''י** ד''ה ''שאין'' שעורות שאין מתחלקות במשמר מוכרין ויושין מהם קיץ למזבח, ועיין **גרי''ז** זבחים קג' הא יצאו לחולין ע''י זריקת הדם ואיך עושין מהם קיץ למזבח, עיי''ש.

מדרש יהוידע הכהן שמותר חטאת קרב עולה, עיין **ראב''ד** בת''כ חובה יב' כא', **וגרי''ז** זבחים ה' ותקלין חדתין שקלים פ''ו ה''ד אם מדרשו שבאים נדבה או שזה מהלל''מ אלא מדרשו שהם עולות, או שמדרשו שעורה לכהנים.

**עיין תוס' מנחות פ' ''הפריש'', ותו''י ותו''ר וריטב''א יומא** סה' שהקשו איך שייך ב' חטאות לאחריות הא הקדושה חלה מכח חיוב וא''א שיהיו ב' קרדנות חטאת על חיוב א'. **ותי'** שאם אמר בפי' לאחריות מהני. וכמו במ' חלות תודה מתוך פ' שבאמר לאחריות מהני. עיין **חזו''א** מנחות כא' י' בתוס' ''כגון'', **ופסחים** קכד' ג' **וקר''א** מנחות פ' אם כוונת התוס' שיכול רק להפרישן מעיקרא לאחריות ול''ש כל שבזא''ז אפי' בב''א אינו, או שיכול אף להפרישן זה אחר זה לאחריות. ועיין **ר''מ** שגגות ג' ה' ומשמע שיכול להפריש הרבה חטאות על חובה א' ללא שיזכיר לאחריות עיין **אבי** **עזרי** מחו''כ א' יג' **ומקד''ד** כט' ז'. עיין **רש''י** **להלן** **כו'** ד''ה תמות ור''ג שם ועולה שיכול להפריש חטאת ללא חטא ותמות, היינו ששייך חלות קדושת חטאת ללא חטא, וצ''ע מדוע ל''ח דבר הנדור. ע''ע תוס' במנחות שדן משום ברירה היינו שבאמת לא חל קדושה בשניהם ותלוי בברירה, עיי''ש חזו''א מה שביאר שאף שהקדושה חלה בשניהם מ''מ קדושת הקרבה בפועל ל''ש בשניהם ויש לדון שיהיה כאן ענין של ברירה, ובזה היישוב שמכיון שלא יבורר למפרע שהיה חסר בקדושת כל א' אלא אחר שנתכפר פקע האפשדרות להקריב בפועל מחמת שכבר נתכפר בזה אין חסרון ברירה. **ע''ע** **תוס'** **בפסחים** צז: ''הפריש'' שהקשה מדוע אותה שהופרשה לאחריות לא תצא לחולין אחר ההקרבה של חברתה, ותי' משום ג''ה, ותלוי בכל הנ''ל.

**הגמ'** מייתי לר''ש דכל חטאת שנתכפרו בעליה מתה אפילו בהוקדשו לאחריות, היינו דלרבנן מתה דוקא בנמצאה אחר כפרה, ולרבי יש מיתה בשעת הפרשה, ולר''ש אף ללא אבודה כלל השניה מתה, **ומקשה** **הגמ'** מסיפא דמתני' בחטאת שהוממה ופדוה והביאו בדמיה חטאת והקריבוה הראשונה מתה אף שהיא חולין,ונתחדש שחטאת מתה אף אחר שהיא כבר חולין, ואולי מחמת קדושת גו''ע מתה. **והגמ'** **הקשתה** אם כרבי שהחמיר שאף מקדיש לאיבוד כאבוד ולכן מחמרינן אף בנעשתה חולין תמות או אם כרבי שאבודה בשעת הפרשה מתה ה''ה בהנ''ל, וכ' רש''י שביאור זה פשוט הוא, וא''כ אף בלאחריות נמי תמות ודלא כר' אושעיא, ומסקינן דמתני' כר''ש שבכל אחריות מתה, וצ''ע כל הסוגיא, וצ''ל שבאמת כמש''נ מכיון שבפדויה יש קדושת גו''ע הרי שכשמפריש אחרת בדמיה הרי שכנגד קדושת גו''ע הפריש ב' חטאות, וכאן הנידון האם נחשב שמפריש לאחריות דהא הראשונה אינה אבודה ומקדיש כנגדה בהמה אחרת, או''ד מכיון שהראשונה אינה בת הקרבה מכיון שהיא בע''מ ופדויה הוי כאבודה ולכן אף לרבי יחול דין מיתה מכיון שדחה הראשונה בהקדש שניה. **ויש** **לברר** אם עדיין הראשונה שהיא בע''מ לא נפדתה והקדיש אחרת תחתיה. אם כאן ודאי לכ''ע אף לרבי חשיב מפריש לאיבוד או אבודה בשעת הפרשה מכיון שהבע''מ אינה קריבה הרי שהקדש חברתה היא כמו הקדש באבודה, ותמות, או''ד אף בכה''ג מ''מ רק הקדיש לאחריות בעודה קיימת ורק לר''ש תמות. ובפשטות מבואר לעיל שאם בע''ח נדחין הרי שני שבזוג ראשון מת וכדחוי דמי, ואיך יתכן שבע''מ ל''ח דחויה וכאבודה. וכן לרש''י בריש סוגיין שמודו רבנן שאבודה שנמצאת בע''מ מתה אף שנדחית בשעת הפרשה בלבד, היינו שבע''מ היא ג''כ דחויה, ומ''מ לרבנן ה''מ תרתי לרעותא, אולם לרבי גם בע''מ צריך לייחשב דחויה, וכאן דיינינן בזה.

**ובגמ'** מקשינן מב' שעירין שהפרשת זוג שני היא כביכול לאחריות דהא הראשונה לא נאבדה ומ''מ ביחיד תמות וקשיא על ר' אושעיא, ומת' משום שמצוה בראשון לכן חשיב שמפריש לאיבוד, **ועולה** דאלולי כן חשיב כמפריש לאחריות, **ויש** **לבאר** דלמרות שכעת א''א להקריב הראשון עד שיפריש זוג שני מ''מ מכיון שהמעכב הוא מיתת המשולח לכן קדושת הקרבן לה' נחשב לאחריות אלולי שמצוה בראשון, וצ''ע הא לעיל פשיטא לן שחשיב כמפריש לאיבוד ואף ס''ד דאף לרבנן כן דהדחוי של אין לו זוג הוא דחוי גדול כמו בנמצאת אחר כפרה ומשום דחוי לחוד אבודה לחוד, ובאמת לכל מהלך הגמ' בתחילה שלרבנן מתה רק אם נמצאת אחר כפרה ומ''מ שני שבזוג ראשון מת, וצ''ע. עיין תד''ה ''ואידך''.

**במתני'** דראב''ש סבר שחטאת שהוממה ופדאה על חטאת אחרת ונשחטה החטאת, הפדויה מתה, ולרבנן לא, והגמ' תולה בזה דין דאין מרגילין דש''מ שבקדושתיה קיימא. **אולם** **הגמ'** מייתי לה לברייתא דלרבנן בנשחטה החטאת קודם הפדויה הפדויה מתה, ובנשחטה החטאת אחר שחיטת הבע''מ והבשר בקדירה לראב''י הבשר ישרף, ודלא כמתני'. **ובתוס'** ביאר דמתני' מיירי שהפריש השניה מחמת מום דראשונה ולא אלימא קדושת השניה ולכן לרבנן לעולם לא תמות ולראב''ש תמות אם נשחטה החטאת לפני שחיטת הפדויה, וברייתא מיירי שהפריש ב' חטאות לאחריות דאלימא קדושתן שהיו שניהם ראויות להקרבה ולכן לרבנן הפדויה נפסלת בשחיטת השניה, ולראב''ש אף אחר שחיטת הראשונה היא נפסלת בשחיטת השניה. **ורש''י** מוקים לברייתא שהפריש השניה עקב מום דראשונה והדרא קושיא, ואולי החילוק שבמתני' הפריש השניה בדמיה של ראשונה אחר פדיונה ובברייתא הפריש השניה אחר שהוממה הראשונה אך מ''מ הם עמדו שניהם בקדושה יחד, וצ''ע.

**והנה** בעודה אותה שהוממה בחייה יש סברא לומר שקדושת גו''ע שלה הוא סיבה לדין חטאת שנתכפרו בעליה, אולם אחר שנשחטה דל''ש גו''ע בזה אולי מודה ראב''ש שפקע ממנה כל שם חטאת. **ולכן** **הגמ'** **מייתי** לענין אין מרגילין פסוהמ''ק אחר שחיטתן דוקא לברייתא דראב''ש אוסר הפדויה אף אחר שחיטה אף בשר בקדירה וממתני' לית ליה שום ראיה.

**ויש** **לדון** אם לתוס' שהופרשה השניה אחר פדיון ולרש''י בהקדיש השניה בדמי הראשונה האם באמת מכיון שאין בהם קדושת חטאת לענין חטאת המתה ה''ה אין בהם דין דאין מרגילין.

**ולשי'** **רש''י** **יש** **לבאר**, שבפדה והפריש אחרת בדמיה הרי שהקדושות של ב' הבהמות עומדות רק זה מול זה בענין קדושת גו''ע, ולרבנן ל''ח כלל ב' קדושות שא' לאיבוד, ולראב''ש חשיב ב' קדושות שא' לאיבוד אולם אחר שחיטת הבע''מ הפדויה דלית קדושת גו''ע פקע שם קדושות שא' לאיבוד. אולם בהוממה והפריש אחרת תחתיה מכיון שעדיין לא נפדת לראבר''ש הוו ב' קרבנות שא' לאיבוד וחל עליה שהיא למיתה אף אם נשחטה וכל אבודה שמתה אף אחר שנשחטה והיא לשריפה. ולרבנן הוי ככל אבודה בשעת הפרשה ואינה מתה.

**ולתוס'** **ככל** **הנ''ל** שאם הפריש אחר שהוממה לראבר''ש חשיבא קדושות שא' לאיבוד ותמות אפי' אחר שחיטת הבע''מ, ולרבנן כל קדושת השניה כנגד הראשונה הוא קדושת בע''מ שהיא רק לאיסור גו''ע ולכן לית להו כלל דחשיבא הפרשה לאיבוד, אולם בהפריש לאחריות לראבר''ש וא' הוממה הוי ממש אבודה בשעת הפרשה ולעולם נשרפת, **אלא** **דלרבנן** **צע''ג** הא הוי לא גרע מכל הפרשה לאחריות שאינה מתה, **ואולי** **יעלה** שבהפריש לאחריות שהיא אינה אבודה בשעת הפרשה והוממה לפני שחיטה היינו שהיא אבודה בשעת כפרה לרבנן תמות **דהיינו** **דלרבנן** הפריש לאחריות ואח''כ א' אבדה והקריב הנשארת ותימצא האבודה לרבנן תמות משום דהוי אבודה בשעת כפרה אף שלא היתה אבודה בשעת הפרשה, **ובאמת** **הגרי''ז** הוכיח כן לעיל **בק''ו** **דגמ'** שלרבי אם בשעת הפרשה מתה ק''ו אבודה בשעת כפרה ואם לכ''ע אבודה בשעת כפרה בלבד אינה מתה אלא אם היתה אבודה משעת הפרשה עד שעת כפרה א''כ ל''ח ק''ו דהא ממילא אבודה בשעת כפרה הא היתה אבודה גם בשעת הפרשה, ועכ''פ זה ביאור דברי תוס' שאם היו קדושות לאחריות והוממה א' מהם מודו רבנן שהבע''מ תמות דחשיבא אבודה בשעת כפרה דהא בשעת שחיטה הראשונה עדיין בע''מ כאבודה ומתה. אולם לא נתבאר מדוע לרבנן בכה''ג אם הבע''מ נשחטה ואח''כ נשחטה השניה מדוע לא ישרף הבשר הא הוי ככל חטאת שנתכפרו בעליה. **וכל הנ''ל דלא כפשטות הראשונים תוס' ושטמ''ק בבכורות דף לג' וקצרנו בזה.**

**פרק ה'**

**מתני'**: כיצד מערימין וכו' וברש''י שאחר שהולד עולה לא יחול בו קדושת בכור, עיין **גרי''ז** לעיל דתיפו''ל שקדשים פטורים מבכורה, ונקט שהאי ילפו' היא במקום שהבהמה קדושה ולא הולד, עיי''ש עוד הא מ''מ שיצטרך לתת העולה לכגהן מדין מתנ''כ. ע''ע לעיל מש''כ דף י'. = **תוס'** לעיל דף י' הקשה איך מותר להקדיש עובר עןלה הא הוי מחו''ז, **בשטמ''ק** לעיל יט' שבעובר אין איסור דהקדש מחו''ז. עיין מנח''ח רצג' ט' הקשה מחולין עה' שאסור להקריב חלב עובר משום מחו''ז ודלא כהנ''ל.

**גר''א** **יו''ד** רלד' קכט' שאף אם עובר למכירה חשיב דשלבל''ע מ''מ קדושת קרבן חייל ביה. **ובקצו''ה** רט' א' הא לעיל דף י' אמרינן שמקדיש לעובר בקד''ד ומ''מ חל בדשלבל''ע, **ובנתיה''מ** שם ב' שהקנאת עובר לכשיוולד הוי דשלבל''ע וכאן מקדישו כמות שהוא, **וצ''ע** איך חייל קדושת דמים בכל טיפה וטיפה של ולד וכשנולד הריהו קה''ג, ולכאורה קה''ג חיילא מעיקרא על העובר על כולו וצדקו דברי הגר''א שקה''ג חל בדשלבל''ע. **אולם** נקט הגר''א דוקא במעוברת ולא קודם שנתעברה, וצ''ע הגדר. וצ''ל שבאמת צריך לבאר מדוע עוברחשיב דשלבל''ע אף שהמכירה המדוברתהיא על וולד, וע''כ שאף שיש עצם בעולם אך אין ולד והעסק הוא בוולד, ובזה חלוק מכירה שצריך שיחול על הדבר המדובר שהוא ולד ולא עובר, אולם קדושת קרבן יסודה קבלת נדר ואין חסרון להחיל קבלת נדר וחלות ייעוד על עובר לעת שיהיה ולד ואין בו חסרון דשלבל''ע.

**במתני'** מבואר שאם נולדו ב' זכרים לבהמה החולין, וא' מהוולדות עולה, והשניה עולה ותימכר לחייב בעולה והמעות חולין, ועולה מושג חדש שיכול אדם להפריש עולה שאינו עבור חובתו, ויכול למכרה לאדם המחויב בעולה והמעות חולין. דהא לא התכוון שהתחייב ב' עולות ולכן א' חייב וא' תימכר, וצ''ע מדוע המערים אינו יכול להקדיש אף ולד א' לאותה קדושה של עולה שאינה חייב בה ותימכר והמעות יצאו לחולין, וכן **בחזו''א** בכורות יח' טז' הקשה הא מבואר בגמ' שאם היתה האם הקדש הרי שהולד שני קדוש אגב אמו, ומדוע הא הוא עולה ע''י הקדשו ושיפקע קדושת אמו. ולכן נקט שרק א' מהם קדוש ואינו ידוע מי ולכן א' ימכר, וצ''ע הא חייב לתת א' להקדש ולשוב ולהקדישו מספק והשני הוא ספק שמא הוא זה שהוקדש מעיקרא לחובתו ואיך יכול למכור א' מהם. עיין **מקד''ד** יח' א' ועדיין צ''ע. והדבר צע''ג, **וע''כ** **צריך** **לומר** שבמקדיש ולד ויצאו ב' חייל חלות ספק בין שניהם, ולית ברירה ולכן זה הגורם שא' קדוש לחובתו והשני קדוש לעצמו ולא לחובתו ולכן יכול למכרו ול''ח שנתחלף המתכפר, ובאמת אין אדם יכול מעצמו לחדש קדושה שכזו, וצ''ע.

בתד''ה ''ואמר'' ובענין בחילוק בין הטלת מום להקדש ביצא מיעוטו אעתיק כאן מש''כ בזה במסכת חולין סט'.

**מתני'**: המבכרת וכו' **וברש"י ד"ה ופטורה,** ועולה שבין ביצא רובו, בין בחתך אבר אבר וזרק לכלבים, מ"מ הבהמה נפטרת והולד שאח"כ אינו בכור, **אולם הר"מ**[[7]](#footnote-7) עולה שבחתך דוקא אם החתיכות לפנינו נפטרה מבכורה, ולא אם נאכלו לכלבים שאז הולד שאחריה חייב בבכורה. **והרמ"א** מייתי ב' הדעות. והרמב"ן בהל' בכורות כ' כרש"י. וכ' דלא גרע מחררת דם הפוטר. **ועיין רמ"א הנ"ל** שאף במחתך רובו ומשליך המיעוט הנשאר צריך קבורה, וא"כ איך יתכן שהמיעוט נחשב בכור ומ"מ לא נפטר הולד הבא אחריו מבכורה.

**עיין ש"ך שביאר הנ"ל**,האם יצא מחותך אינו ילוד ולכן הבא אחריו בכור, או"ד אף שאינו ילוד מ"מ נחשב פט"ר והבא אחריו אינו פט"ר. **וצ"ב הא לעיל סח' ע"ב** אבעיא אם הוציא וחתך אם חשיב ילוד ולא איפשטא, ומדוע לענין בכור ודאי לן להר"מ דלא חשיב ילוד והבא אחריו בכור.

**בגמ':** אבעיא ביצא שליש ומכר לעכו"ם, אם למפרע קדוש, וכ"כ ביצא שליש ביוצא דופן ויצא כולו אם למפרע קדוש. **וברש"י** שאם למפרע קדוש בטל המכירה לעכו"ם, **וכן בתוס'** שאסור להטיל מום משום שיתברר למפרע שהטיל מום בבכור. **וכן** נקט תוס' שהדין המבואר בתמורה כה' שקודם שיצא רוב יכול להקדיש הבכור לעולה זהו דלא כר"ה. **ועיין חי' מרן רי"ז הלוי בכורות פ"ד בדעת הר"מ** שהר"מ סתר עצמו שפסק כר"ה שבמכר לעכו"ם למפרע קדוש, **ופסק בפ"ד מתמורה הי"ב** שיכול להקדישה לעולה. **וביאר הגרי"ז** שפלוגתא אם למפרע קדוש הוא אם סיבת קדושת בכורה חל על כל מקצת ומקצת שיוצא, אלא שחלות הקדושה בפועל מעוכב עד שיצא כולו, או"ד כל סיבת קדושת בכורה חלה רק ע"י יציאת רובו, ובזה נ"מ שאם כל מקצת שיוצא יש בו סיבת קדושת בכורה הרי ששליש יוצא דופן חל בו שאינו בסיבת קדושת בכורה, משא"כ אם מכאן ולהבא קדוש דהיינו שרק יציאת רובו מחיל את סיבת הקדושה הרי שביצא שליש יו"ד לא חל כלום כדי להפקיע את סיבת הקדושה. אולם להר"מ באמת למ"ד למפרע קדוש אין הכוונה שחל קדושה בפועל שמכחה המכירה וקדושת עולה בטל למפרע, אלא רק חל סיבת קדושה בלא קדושה ומכיון שחל סיבת קדושה שוב המכירה לעכו"ם אף שהיא חלה מ"מ אינה פוטרת, שפטור עכו"ם מפקיע חלות סיבת הקדושה אך אחר שחל סיבת קדושה אף שלא חל קדושה בפועל אין בעלות עכו"ם פוטרת.וכן מהני קודם יציאת רובו להקדיש לעולה. **ועיין חזו"א יו"ד ריד' לדף סט, וזכרון שמואל עה' כנ"ל.**

**ובמהרש"א** דייק מהתוס' שאסור רק להטיל מום במה שיצא ולא במה שעדיין בפנים. **ועיין גרי"ז** [[8]](#footnote-8) שהקשה הא הטלת מום במקום א' הוא מום בכל הבכור, וא"כ הטלת מום במה שבפנים הוא כהטלה על מה שבחוץ. וי"ל שמ"מ א"א לאסור לעשות מום בדבר שאינו קדוש ולא איכפת לן שבתולדה גם החלק הקדוש הינו מע"מ.(עיי"ש עוד ככל מש"נ לעיל). **ובמהר"ם** משמע שאסור להטיל מום בכולו, **ועיין חזו"א ריד' לדף סט'**.

**עיין רע"א שו"ע שיט'**[[9]](#footnote-9) דנקט שה"ה יוכל למכור לעכו"ם מה שבפנים וממילא לפטור אותה מבכורה, **והקשה** לפי"ז שיוכל אחר יציאת מיעוט להקדיש לעולה מה שבפנים ויפטר מבכורה וממילא יהיה כולו עולה ומיושב קושית התוס'.

**בגמ':** דפלוגתת ר"ה ורבה לענין יוצא דופן בשליש וכו'. **והדמיון תמוה**, הא אף אם אינו קדוש למפרע הא מ"מ אם כבר יצא ב' שליש והשליש הראשון אינו מחייב בבכורה והולד כבר ילוד בלא שנתקדש בקדושת בכורה, ומה מהני יציאת השליש האחרון הא הולד כבר נולד ולא נתקדש. **ועיין רי"ט אלגאזי בכורות פ"ג אות לג'** ועדיין לא מתבאר. **וחשבתי לבאר** שיסוד הפלוגתא היא, **שזה ודאי שחלות קדושת בכורה תלוי בלידה של הולד. אלא שלר"ה** כל יציאה ויציאה של הולד נחשב תחילת לידה המתלקטת להיות לידה שלימה, ולכן בעת שיוצא מקצת חל על היוצא שם ילוד עם סיבת קדושה, ולכן א"א לפוטרה עוד ע"י קנין עכו"ם כמש"נ, ולכן כל יציאה של יו"ד ג"כ מתלקטת עד יציאת רובו ואם ביציאת רובו אין לידה המחייבת חלות קדושה שוב לא יהני מה שימשיך השליש האחרון לצאת דרך הרחם, **ולרבה** יסוד שם לידה הוא חל אך ורק בעת שיוצא רוב הולד, ובאמת כל מעשה הלידה הוא יציאת הולד מחצי לרוב, ומה שיצא עד החצי אינו שום תחילת לידה, ומכיון שיצא דרך רחם מהחצי לרוב חל עליו קדושה, וכן אז יחול פטור בעלות עכו"ם. **אולם לפי"ז** לרבה אי"צ שיצא שליש ביו"ד וב' שליש מרחם אלא סגי שיצא משהו בין חצי לרוב מהרחם, **שו"מ בחזו"א יו"ד ריד' דף סט'** [[10]](#footnote-10)שכ"כ שאי"צ לרבה אלא יציאה בין חצי לרוב. אולם לשון הגמ' ורש"י ל"כ והדרא קושיא. **ועיין גרי"ז בתמורה** כד' וביתר ביאור בבכורות מז' [[11]](#footnote-11) שבאמת דין בכורה אינו תלוי כלל בשם לידה אלא הוא תלוי אך ורק בשם פטר רחם, ולכן יכול השליש האחרון ליצטרף לרוב פט"ר אף אחר שחל על הולד שם ילוד. **ועדיין צ"ב מהו** יסוד הפלוגתא שתלוי אם למפרע הוא קדוש. **וצ"ל דלר"ה** חל שם פט"ר בכל יציאה ויציאה ולכן אם מהרוב הראשון יצא שליש יו"ד שהוא יציאה עם שם שאינו ראוי לבכורה, ולא יהני לתקן ע"י שליש האחרון. משא"כ לרבה החלות שם פט"ר חל בסוף ע"י יציאת רובו, ועדיין צ"ע הא אחר יציאת רובו כבר חל שאינו פט"ר ומדוע שליש אחרון מתקן, וצ"ל דלרבה שסובר שאין הכרח לדון הפט"ר בכל מקצת ומקצת הרי אפשר לדון הכל אחר יציאת כולו אם יש רוב פט"ר בחיוב חל קדושה, ועיין.

**עיין פרישה שיט' י' בפי' השני, וט"ז שם סק"א,**[[12]](#footnote-12) שלר"ה דוקא יצא שליש ביו"ד לא יקדש, אבל אם יצא פחות משליש ביו"ד שמן הב' שליש רובו ממנו יצא דרך רחם דקדוש, **וצע"ג** הא יסוד רוב ולד משום רוכ"כ ואיך אפשר לעשות רוב מן רובו ככולו, וכי יעלה על הדעת שברוב כוס יהני לשתות רוב מן הרוב.

**ובקושית התוס'** מ"ש מכירה לעכו"ם אינה פוטרת לר"ה ומום מותר להטיל**, עיין שטמ"ק תמורה כד**[[13]](#footnote-13) שיישב שהטלת מום הוי כמו מחתך ומשליך דלהלן שמותר אף לר"ה, ונראה לבאר דבריו שלמפרע הוא קדוש הכוונה מכאן ולהבא ולמפרע, ורק אם לבסוף יש ולד הראוי לקדושת בכורה אלא שמכרוהו לגוי והנידון האם לראות אותו כעת קדוש למפרע והמכירה לגוי בטלה, הרי שאמרינן שהיות ומכאן ולהבא הולד יכול לייחשב למפרע בכור בטל המכירה למפרע אולם אם כעת אין ולד לפנינו אין כלל נידון ול"ש להחיל מכאן ולהבא ולמפרע אם אין לפנינו ולד הראוי לבכורה, וכ"כ בע"מ א"א לשנות המציאות שהוא בע"מ ולכן ל"ש לדון לראות בכור לפנינו ולהחיל עליו מכאן ולהבא ולמפרע אלא ליהפך כבר מעיקרא נפסל ואין בו מלמפרע קדושה ובכה"ג מותר להטיל בו מום לגרום שמלמפרע לא יוכל ליהיות קדוש.

**והתוס' סבר** שיש לחלק בין השליך לכלבים לבעל מום, שבהשליך לכלבים אין כלל בכור שיחול עליו קדושה למפרע, משא"כ בע"מ הא יש לפנינו בכור שמ"מ יחול עליו קדושת בכור עם מום, ושייך לדון עליו למפרע מכאן ולהבא ולכן אסור להטיל בו מום, **והשטמ"ק סבר**, שלמרות שודאי אחר שיוולד כולו יחול עליו קדושת בכור בע"מ מ"מ ל"ח שהטיל מום בבכור תם אלא גרם שמעיקרא חל הקדושה על בכור בע"מ. ודו"ק.

**ברש''י** **ותוס'** שמערים דוקא ע''י עולה ולא שלמים מכיון דנחית קדושתיה, ובר''מ משום שבשלמים נהנה ממנו. עיין **רש''ש**. **וחו''ב**.

**בגמ'** שאם בהוויתן קדושים לא חל קדושה בטו''א אגב אמן, **ובתוס'** שאם טומטום הוא ספק זכר ספק נקיבה הרי שקדושה אגב אמן חל ורק קדושת פה אינו חל מכיון שאין דעתו על ספק. **ובתוס'** **ביבמות** **פג'** שאף אם טומטום ספק מ''מ לא חל עליו אגב אמו מכיון שאינו זכר מפורסם, וכן עולה **בר''מ** שפסק בבכורות ב' ה' שטומטום ספק ומ''מ באי''מ ג' ג' כ' שטומטום אינו זכר, וע''כ כנ''ל. **ובגר''ח** תלה בפלוגתת ר''א ורבנן אם יש פסול טומטום בעוף, דהא אין בעוף תורת זכר או נקיבה ואינו שייך בו פסול שאינו זכר או נקיבה, אלא דלרבנן יש פסול נפרד שאינו זכר או נקיבה ודאי, וכ''כ הר''מ כרבנן ולכן פסל טומטום בקדושת מעי אמו.

עוד **בתוס'** הקשה הא ממעטינן טו''א מקדשי חוץ, וכן מדין עלו לא ירדו וצ''ע הא אינם קדושים כלל, ותי' דמכיון שבמעי אמן היו קרבין אגב אמן הרי שס''ד שיהיה בהם איסור חוץ ודין אעל''י אף שאין בהם כלל קדושה. **ותוס'** **בזבחים** קיד' שודאי הם קדושים בקה''ג. **עיי''ש** שדחה שאם יחול קד''ד יחול קה''ג. **ונקט** שמ''מ אם הקדישן בבטן אימן יחול בהם קדושה. עיין **תוס'** **בנידה** מא' שדחה שלא חל עליהם קדושה אף בקדושת פה, ועיין **ר''מ** מה''ק טו' ח'. ורבנן דמתני' פליגי, **ובתורי''ד** ב''מ קמ' דסברי שטו''א הם ספק ולכן חייל קדושה, **ובר''מ** פיהמ''ש כאן דסברי במעי אמן קדשי, עיין **חזו''א** פרה ב' ג' שאף אם בהוויתו סברי רבנן דחייל ביה קדושה.

ולמ''ד במעי אמן קדשי, **וברש''י** משום דקדשי קודם שחל עליהם פסול טו''א, **ובגרי''ז** לעיל דף יא' הקשה דהא בכלל הנ''ל גם כלאים שבעצם יצירתו הוי בפסול ומדוע חייל, ולכן ביאר שקדושה אגב אמו חייל אף על פסולים מכיון שקדושתן אגב אמן.

**הר''מ** פס' שולדות קדשים קדשי, ובלח''מ משום שפסק במעי אמן קדשי. עיין חזו''א לב' ח' דהר''מ הוציא מהגמ' חולין עה' למעט חלב עובר מהקרבה ואם בהוויתן קדושים אי''צ למעטן, ועיי''ש לג' א' שדחה דממעטינן בהקדישן בעוד הם עוברין שאין מקריבין החלב.

עיין **מקד''ד** ג' ג' אם להר''מ ולדות קדשים נפדין כמות שהן או רק אחר שיפול בהם מום.

**בגמ'** ילפי' שיכול להקדיש בכור במעי אמו, **ובגרי''ז** שס''ד שקדושת בכור כבר חלה ודחה הא הקדושה תלויה בפטר רחם, אלא שס''ד שחל סיבת קדושה במעי אמו המונע להחיל קדושה אחרת, **והקשה** א''כ מנא לן ששאר קדשים א''א להקדיש משום במעי אמן קדושים אולי אף דקדשי בהוויתן מ''מ חל סיבת קדושה המעכבת, ועיין חו''ב שס''ד שמחמת המצוה להקדיש בבכורה אין יכול להקדיש ק' אחרת, אולם שאר קדשים אין מצוה להקדיש העובר ואם א''א להקדיש העובר בע''כ דקדשי במעי אמן.

**גמ'** אמר שיקדש עם יציאת רובו, עיין **חזו''א** קדושין סג' דמ''מ אינו הקדש בדלשבל''ע מכיון שאינו מקדיש דוקא עובר שלם לכשיוולד אלא מקדישו כמות שהוא ורק חל הקדושה לעת שיצא רובו. והקשה הא אף אם אין הקדשת עוברין משום איסור להקדיש מחו''ז אך הכא הא מחיל קדושה לכשיחחלד ואסור להקדיש ולד בן יומו. ובתוס' בבכורות כא' ''אף'' שאין הקדושה חלה. ויש לדון אם כוונתו שם ליישב שבאמת מחיל החלות מיד ורק מעכב הקדושה מלחול עד שייצא, וצ''ע המושג בזה, או שכוונתו שאם המעשה בעודו עובר אין איסור. כבר הובא לעיל התוס' בחולין אם בכור למפרע קדוש כמו שלא מהני מכירה לעכו''ם כך ל''מ להקדיש אף ביצא מיעוטו ובר''מ שלמפרע קדוש ומ''מ נקט לאבעיא דוקא במקדיש ביציאת רובו ולא במיעוטו, עיי''ש. ועיין **שפ''א** שמכיון שלא חל משום דברי הרב וכו' הרי שבמקדיש עם יציאת מיעוטו עדיין ל''ש ענין דברי הרב. עיין לעיל הרע''א יו''ד שיט' ב' דמייתי מהרש''א ומה שהקשה עליו מסוגיין.

**בגרי''ז** שיש ב' סיבות שלא יחול בכורה על עולה, או שקדשים פטורים מבכורה או שאין קדושה חלה על קדושה, ונקט שכאן דמיירי בב''א ל''ש לומר טעם הראשון דהא סיבת חלות הקדושת בכורה היא קודם שחל עליה קדושת עולה, אלא הטעם בהכרח שמכיון של''ש קדושה על קדושה ה''ה נמי בב''א חל הקדושה החמורה, אך הקשה מדוע לא יחול לכה''פ דין מתנ''כ שיש בבכור שאינו שייך לענין קדושה על קדושה וכ' שע''כ קדושת עולה מפקעת אף דין מתנ''כ, ויש לדון הרבה בדבריו, שי''ל שאף שלא חל עדיין קדושת עולה מ'מ ל''ש שיחול קדושת בכור על עולה בשעה שנעשית עולה משום שאין קדשים חייבים בבכורה. ומ''ש שלא חייל קדושת בכורה בב''א משום שאין קדושה על קדושה א''כ ששניהם לא יחולו משום כל שבזא''ז אפי' בב''א אינו, ובענין שיחול דין מתנ''כ י''ל שמכיון שהפריש עולה לחובתו שוב אינו יכול להעבירה לרשות אחרת אף לא לרשות כהן.

**עיין** **חי'** **מרן** **הגרי''ז** עמ' 120 לדון אם סברת דברי הרב הוא שחלות של הרב אלים ומקדים, ויש להוסיף שחלות שנעשה מאליו ללא מחיל הוא קודם, או''ד מכיון שיש סיבת חלות ע''י הרב יש העדר בעלות להחיל חלות אחרת וכן דקדק בדברי הר''מ לגבי לקט שכ' שמכיון שנשר רובו אין לו רשות להפקיר. וביאר לפי''ז ליישב קושית תוס' לקמן כו' ''אמר'' מדוע במעשר בהמה יכול להקדיש עם העברה בשבט, שדוקא בבכור ולקט שיש סיבת בכורה ולקט אף ללא החלות בפועל לכן נפגע בעלות הבעלים להקדיש משא''כ במע''ב רק עצם השבט מחיל ולכן לא נפגע בעלות הבעלים ויכול להקדיש. והכוונה שבכור ולקט הוא איננו חלות אלא מעיקרא אין אדם בעלים על בכור ולקט, משא''כ מע''ב זהו חלות שהבעלים מחיל וכבר כ' בזה שאולי מהני שאלה על מע''ב, ולפי''ז אין הכרח בדברי הגרי''ז שמע''ב אינו נחשב דברי הרב מכיון שהבעלים מחיל. **עיין** **חו''ב** אם וולדות בהוויתן קדושין ויקדישן לקדושה אחרת האם יאמרו דברי הרב, ולדעתי מכיון שחלות קדושה בוולדות הם תולדה של קדושה שהקדישו הבעלים ל''ש בזה דברי הרב. דדוקא בכורה ולקט שהם הפקעת בעלות האדם לחייבו במתנות הרי שיש כאן או הפקעת בעלות או העדפת חלות לטובת דברי הרב, אך קדושת וולדות הם מכח הקדש שהוא מטעם הבעלים . וחבאמת איני מבין כלל את הנידון הא ודאי העובר אינ שלו כלל ואינו יכול להקדישו מכיון שבעודו עובר הוא קדוש אגב אמו ואם תוקרב יאכל העובר בקדושת קרבן ואחר שיוולד הוא קדוש בהוויתו וצ''ע. עיין **אחיעזר** ב' לב' ג' ע''ע חזו''א דמאי טו' ז אם מוכר פירות ומחיל באותה שעה חלות תומה דחייל תרומה משום דברי הרב, וכאן הוי דומה למע''ב שב' החלויות מכחו, אלא הענין רק דברי הרב ומשום דמצוה קודמת, וצ''ע וזהו חי', ועוד הא יכול להפריש ולקיים המצוה ממקו''א. **עוד** **יש** **לדון** בב' קדושות החלות ממילא, כגון מקדיש עובר של עולה למ''ד שעובר הינו רק קד''ד וחל קה''ג רק כשנולד וכשנולד יש בו סיבת קדושת עולה דאמו וסיבת מה שהקדישו כעובר, ולהנ''ל אין העדר בעלות על א' מהם, ואולי ניזל בתר הקדושה חמורה, עיין **משנת** **ר''א** ג' א'.

**עיין קצו''ה רט' י' וברע''א יו''ד שכ' ו'** דמייתי תרה''ד שיכול למכור לעכו''ם ביציאת רובו, והקשו הא משום דברי הרב לא יחול המכירה. ונקטו שכוונת התרה''ד למכרו עם יציאת מיעוטו עיי''ש. **ויש** **לדון** שאם בעלות הבעלים היא סיבה לחלות קדושה אינו יכול להשתמש בבעלותו להחיל חלות הדוחה את החלות המחוייבת. אולם בכחו של הבעלים להחיל חלות הפוטרת מעיקרו את הבהמה מדין בכורה ע''י מכירה לעכו''ם. אולם צ''ע מדוע הפקר בהעתיד להיות דמאי נמי נומר כן שהוא אינו דוחה את דין הלקט אלא מפקיע את סיבת חיובו. ואולי בהפקר הוא אינו גורם פטור אלא הוא מוסיף על הפקר התורה לעניים שיהיה הפר לעשירים. והתורה חייבתו להשתמש עם בעלותו שלא יהיה הפקר אלא ישמר רק לעניים. ויש לדון אם יפקיר עבדו משועבד עם גבית בע''ח במלוה ע''פ א''נ דברי הרב כנ''ל שהתורה מחייבתו לפרוע לבע''ח, כ''כ אם יקדיש ורוצה להפקיע השעבוד.

**מבואר** **במתני'** שיכול להקדים ולד לעולה ואח''כ את האם לשלמים, אך אם הקדים האם לשלמים שוב ל''ש להקדיש הולד לעולה, **ובגמ'** או' אם ששיירו משויר אז הקדיש את האם והקדיש את הולד לשלמים, או אינו משוייר ולכן הולד שלמים מחמת אמו, **אך** **צ''ע** מדוע אם שיירו אינו משוייר יכול להקדיש את הולד לעולה ואח''כ את אם הא אין ולד ללא אם וכמו שאינו יכול לשחרר רק הולד, **וצ''ל** שכמו שיכול לשחרר את ולד שפחה בתורת חצי אם כ''כ יכול להקדיש ולד בהמה בתורת חצי בהמה, וצ''ע. ובתוס' לעיל י' ע''ב כ' באמת שהולד רק קדוש קד''ד. ויש לדחוק שבאמת מקדיש אמה לוולדה כשפחה לוולדה, והקדושת ולד בכה''ג הוי קד''ד דל''ש בה עדיין קדושת הקרבה.

עיין **חזו''א** לג' ג' י' שאף אם שיירו אינו משוייר רק אינו יכול להותיר הולד חולין אך יכול להקדיש קדושה אחרת, ולכן לר' יוסי יכול בב''א להקדיש הולד והאם בקדושות נפרדות, אולם צ''ע הגמ' מדוע מוכחינן מר' יוחנן ששיירו משוייר הא יכול להקדיש האם והולד לאחריות, עיין **קה''י** ט' שיישב שתלוי בדף י' אם לב''פ שם שאינו משוייר אם יכול או אינו יכול להקדיש עובר, וסוגין סברה שאינו יכול, וא''כ צ''ע מתני'. עיין **חזו''א** שחזר בו שאם אינו משוייר לעולם הולד קדוש אגב אמו, ושוב צ''ע מתני'. ולא נתבאר כ''כ.עיין **בקה''י** שיישב עפי''ז הר''מ שפסק עי''א ומ''מ סבר שיכול להקדיש עוברים, ובתוס' דף ל' ובסנהדרין פ' שנידון עי''א תלוי אם שיירו משוייר כמבואר בגמ', ותי' לשי' שסוגיא דדף י' פליגא, ע''ע בזה **באבי** עזרי עבדים ז' ה'.

עיין **חזו''א** לג' ד' לבאר תלית הגמ' ששחרור ולד תלוי במשחרר חצי עבדו, דפשוט שא''א לשחרר חצי גוף אלא רק עושה ח''ע חב''ח, וכ''כ ולד הא הוא מיועד ליהיות עבד לעצמו ומשחרר חצי העבדות, **ועיין** **שם** שלכן אף שהאם עדיין שפחה חשיב יד לקבלת שחרור לבנה מכיון שבנה הוא חצי עבד של אם.

**כה' ע''ב**

**בגמ'** מבואר שאם עי''א הרי שהאם מקבלת שחרור וולדה משום חצי עבד, ואם עלי''א ושיירו משוייר הרי שהאם צריכה ליהיות שליח של וולדה, ולכאורה גדר השחרור הוא אינו משום משחרר ח''ע, ועיין **גר''ח** עבדים שכן נחשב משחרר ח''ע. והוכיח מלהלן שאם עלי''א החסרון שאין היא שליח של בנה ותיפו''ל שאין לבנה יד ואינו יכול לעשות שליח, וכן דחשיב דשלבל''ע, וע''כ שאף אם לי''א מ''מ שחרורו כחצי אמו ורק מ''מ צריך שליחות שלה, ועיין.

**ועולה** **בתוס'** **בע''ב** שאף אם אינו משוייר וגם בהוייתן קדושים, ולכאורה בעודם במעי אמן הם חולין, דל''ש להקדישן כשלעצמם מכיון שאינו משוייר ולא חל קדושת אמן עד הוויתן, וכמבואר להלן שבחטאת שנשחטה ונמצא בה עובר בן פקועה חי אינו קדוש מכיון שאינו משוייר ול''ש בו הוייתן שלא נולדו, וא''כ גם במתני' אי אינו משוייר מדוע אינו יכול להקדיש הולד לעולה הא כעת הוא חולין וע''כ שאף אם בהוויתן קדושים קדושת האם מונעת לחול כל קדושה אך אם לבסוף הם לא נולדו נעשו חולין.

עיין **רשב''א** **ורא''ה** **בב''ה** ב' ג' עמ' נה' דמיתו התם ר''ן שאף אי עלי''א השפחה מקבלת גט עבור וולדה ודלא כסוגיין. עיין חו''ב.

**בגמ'** לימא תנאי היא בפלוגתא אם יכול לשחרר את האם ולא את הולד, וצ''ע הא אף אם עי''א ושיירו אינו משוייר מ''מ הא יכול לשחרר חצי עבד ויכול לשחרר רק את האם ולא את הולד, עיין **שטמ''ק** שמ''מ אם עי''א יש לולד לילך אחר אמו, עיין **לח''מ** עבדים ז' ה', **וקוב''ש** ב' מד' ג', **ואבי** **עזרי** שם. ובעיקר צ''ב שבמשחרר רק הולד מהני אף אם עי''א מכיון דחשיב חצי עבד, ובמשחרר רק האם כאן דיינינן שאף אם עלי''א הולד יטפל לאם וא''א לשחרר רק אותו וצ''ע.

**ע''ע רע''א שו''ת רב'** הא ריה''ג אמר ששחרור האם מהני לולד מקרא שהאשה וגו' ואיך ס''ד שנחלקו אם אי''א או לאו, ותי' דמשום אי''א או לי''א היה רק או שלא חל כלל השתרור או שחל על האם ולא על הולד משום משחרר ח''ע, אולם שיחול על הולד מכח האם ודאי צריך לקרא, אלא הנידון אם לדרוש לגרור הולד אחר האם סברה הגמ' לתלות אם עי''א ומסקינן שאף אי לי''א מ''מ הולד נגרר. **ובזה** **יישב** שלעיל נקטינן תיובתא לר''י ומסקינן עלי''א ומיד אמרינן תנאי, ולהמש''נ יישב דרבנן באמת ל''פ שעי''א אך מ''מ אין הולד משתחרר אגב אמו דלא דרשי להאי קרא. ועיין **גר''ח** שם נמי שכ' שללא קרא שהאשה וגו' לא מהני עי''א שמ''מ עבדות הבן היא ישות נפרדת ומקרא ילפי' שתורת העבדות של הולד קשור לעבדות האם. אולם אם עלי''א ודאי לא מהני קרא מכיון שהאשה צריכה לקבל גט עבור בנה ואין ס''ד כלל ששחרורה יגרור הולד., עיי''ש. עוד **בגר''ח** הקשה שהר''מ פסק כרבנן שיכול לשחרר האם ולא הולד אף שפסק שם שאינו יכול לשחרר הולד ולא את האם משום משחרר ח''ע ומ''ש. **ותי'** ששחרור האם אינו נחשב ח''ע שהיא עבד שלם ורק שחרור הולד שקשור לדין עבדות דאמו הוא נחשב ח''ע, עיי'ש. והוכיח – ודלא כהרע''א- מהא שסברה הגמ' שמשום עי''א יחול השחרור ממילא על הולד ול''א שמשום ח''ע לא יחול כלום, דע''כ ששחרור האם אינו חצי שחרור ולכן הולד נגרר אחר האם לרבנן אף ללא קרא. ע''ע שם בגר''ח שאף שהר''מ סבר עי''א מ''מ פסק כרבנן שדבריו קיימין, דלס''ד רבנן וריה''ג תליא בעי''א , אולם למסקנא דריה''ג יכול לסבור עלי''א ומ''מ דריש קרא שהולד הולך בתר אמו כ''כ לרבנן אף שעי''א מ''מ אין הולד טפל לאמו לענין ששחרור בה גורר את הולד. עיין אבי עזרי שם.

**ובגמ' לימא כתנאי המקדיש חטאת וכו',**  ומבואר שאם הקדיש חטאת מעוברת ושחטה נחלקו אם העובר בן ד' קדוש או חולין, ותלי לה שאם שיירו משוייר הרי שהקדישה לעובר כשלעצמו והותרה בשחיטת אמה כקדשים, ואם אינו משוייר קדושה בקדושת אמו ובהוויתן קדושים ובלא נולדה אין בה כלל קדושה. **וברש''י דף יא'** דאם היה הולד בן ה' חדשים היה נחשב הוויתו והיה קדוש בשחיטת אמו אף אם אינו משוייר, דהיינו שאף ששחיטת אמו מתירתו מ''מ חשיב הוויתו. ובתוס' כ' שם טעם אחר, **ובחזו''א** לב' ז' דע''כ לתוס' אף אם הוא בן ה' ל''ח הוויתו ואינו קדוש מכיון שלא היה לו הוויה, ונקט דאף לר''מ ששחיטת בן ה' אינה מתרתו מ''מ אינו נחשב הוויתו מכיון שיש בו פסול יו''ד ולא חל עליו הקדושה בהוויתו. כמבואר בתוס' זבחים קיד שבהוויתו לא חל קדושה על פסולים. היינו שיש ב' אפשרויות מדוע לא יחול על הולד קדושה או שמהני שחיטת אמו ולכן חשיב שלא היתה לו הוויה לתוס', ולרש''י משום שהיה בן ד' ולא היה לו הוויה, ועוד שמשום שאף שלא מהני שחיטת אמו ויש לו הוויה מ''מ לא חל קדושה על פסולים. וכ' החזו''א שאם במעי אמן קדושים ומ''מ הלא הדין שוולדות חטאת מתות, אם מהני שחיטת אמן לולד הרי שלא נולדו ואין בהם דין ולד חטאת למיתה, ואם לא מהני שחיטת אמן הרי שהולד שנקדש במעי אמו ע''י קדושת אמו נולד וחל עליו ולד חטאת למיתה. והר''מ כ' שנשחטה ונמצא ולד בן ד' ובלח''מ הא לרש''י החסרון בבן ה' שאז חשיב הוויתו ולהר''מ בין כה במעי אמן קדושים ותי' החזו''א דמ''מ להר''מ אם היה בן ה' ונשחטה היה חל עליו ולד חטאת למיתה. ורק בבן ד' שנשחט אגב אמו הוא מותר ולא חל עליו ולד חטאת למיתה.

ועכ''פ עולה שאם שיירו משוייר והולד קרבן בפנ''ע ולכן נאכל כקדשים, וצ''ע מדוע מותר כלל לאכלו הא לא נתכפר בו והוי כקדשים שמתו לקבורה עיין **חזו''א** **לג'** א' וחי' **מרן** **הגרי''ז** עמ' נח', ועולה שאף שקדושתה כשלעצמה מ''מ היא כקרבן א' עם אמה וצ''ע. עיין **חזו''א** **לב'** ז' שהגדר הוא שבאמת הוו ב' קרבנות עם שחיטה א' המתרת, וצ''ע הא מ''מ לא נתכפר בה ויעלה נידון אם קרבן נשחט בשחיטת עבודת כפרה אך לא חל בו שהוא הקרבן המכפר אם חשיב חטאת המתה, וצ''ע, ועכ''פ החזו''א הוכיח מחולין עה' שדרשינן אם מקריבים חלב ולד שנשחט אגב אמו, וע''כ שהוא קרבן נפרד דאל''ה ל''ש שיקריב החלב שלו. ועיין **קה''י** ה' שכמו שאף למ''ד עלי''א מ''מ שייך דין בן פקועה ששחיטת האם מתרת, כ''כ שאף אם עלי''א שחיטת קדשים של האם ייחשב שחיטה א' על הולד להתירו בתורת קדשים, **ואולי** עולה כאן שקדשים שנשחטו בתורת קדשים היתר האכילה שלהם אינו תלוי בכפרה.

**עולה** **בסוגיין** שאם אינו משוייר ועי''א הולד קדוש אגב אמו ולכן רק בהוויתו קדוש, וע''כ שאין קדושת הולד בכשר מבשרה של הבהמה דא''כ יחול מיד קדושה, וע''כ שמכיון שולד מיועד ליהיות חי חדש לכן מכח קדושת האם חל קדושת ולד שחל רק בהוויתו, עיין **מקד''ד** קדשים ב' ב', וחי' **רא''ל** ב' נא'. דבשטמ''ק לעיל יא' שבהקדיש מעוברת למ''ד י''א הרי שאף אם וולדות במעי אמן קדשי ה''מ שהולד נוצר וחל קדושה מאליה ולא כאן שחל קדושה בפה ודאי לא יחול קדושה על הולד רק בהוויתו. וע''כ שאינם ממש כוולדות אלא גדר ההקדשה בפה מחיל קדושה על הולד של וודות קדשים, וצ''ע. **ובתוס'** **כאן** **עולה** שאף שוולדות שהתהוו אחר הקדש האם אם בהוויתן קדושים יכול להקדישן להקדש אחר, מ''מ אם נתעברו ואח''כ הוקדשה אמן אף אם בהוויתו מ''מ אינו יכול להקדישה לעובר לקדושה אחרת כמבואר במתני' עפ''י הגמ' שאף אם אינו משוייר מ''מ הקדושה אגב אמו שחל על הולד הוא סיבה שאינו יכול להקדיש הולד לעולה, ואף שבסוגיין עולה שאם בהוויתו הולד חולין ונאכל בכל מקום, וביאר תוס' שבהקדש האם חל שאינו יכול להקדיש קדושה אחרת אך גם אינו קדוש כעת עד שיהיה בהוויתו, ולכן אם נשחטה האם ולא יהיה לו עוד הוויתו לכן נאכל בכל מקום למרות שלא היה יכול להקדישו, והקשה תוס' הא במקדיש ונתעברה יכול להקדיש הולד למ''ד בהוויתו, ותי' שחלוק אם הקדיש מעוברת שאינו יכול להקדישלבין הקדיש ונתעברה שיכול להקדיש הולד, וצ''ב, צ''ל שבנתעברה שקדושת האם חלה על הולד מעצמה הרי שאם אינו קדוש אלא בהוויתו זה נחשב סיבה לעכב את עצם סיבת הקדושה עד שיהיה לו הוויה, משא''כ בהקדיש מעוברת שחל הקדש על המעוברת אלא שאינו יכול לממש החלות אלא מכח האם ודוקא בהוויתו הרי שחל סיבת חלות כעת שיצא לפועל בהוויתו ולכן אי נו יכול להקדישו לקדושה אחרת, עיין **חזו''א** פרה ב'ב' לפי דרכו.

**והנה יש גירסא כאן** ליהפך שאם אינו משוייר ודאי הריהו כחטאת ואם משוייר ודאי שיירו ולכן הוא חולין עיין תוס' וראשונים בפרה פ''ב, וכ החזו''א שלפי''ז אם אינו משוייר אף אם בהוויתו מ''מ בנשחטה הריהי נאכלת כחטאת, ורק לענין קדושה עצמית של הולד הוא בהוויתו אך אם נשחטה אגב אמה ודאי היא בקדושת קרבו דאמה.

**ובגמ' ובתוס'דל''ש** אדם מתכפר בשבח הקדש בחטאת אלא דוקא בתודה, **ותוס'** **במנחות** פ' שעצם דין ולד חטאת למיתה מונע כפרה משום שבח הקדש.

**בגמ'** דלר''י מהני תוכד''ד דרב לתלמיד כמבואר בב''ק עג'. והר''מ פסק דל''מ כלל תוכד''ד, עיין **מל''מ** מעה''ק טו' א' דמסקנת הגמ' בב''ק לא להל', ועין **קצו''ה** רנה' ב' שהוכיח שסוגיות חולקות בזה, דדינינן בנזיר ט' שחזרה מהני רק אם איתא בשאלה וחילק בזה בין תמורה להקדש אם איתא בשאלה, ועיין **אפיקי** **ים** א' כד' סק''כה כו שהקדש חל משום אמירתו לגבוה וכו' ולכן ל''ש חזרה תוכד''ד, ואולי משום שהקדש אינו חלות אלא נדר וקבלה כמש''בז כמה פעמים ולכן ל''ש ביה חזרה. עיין **אחיעזר** א' כו' א' דמייתי מאן דאמר שהקדש במחשבה חוזר כד''ד ודחה ומייתי מרדכי והגה''ה דל''כ. עיין **אחיעזר** שם **ושו''ע** **העתיד** צג' ו' ט' דתמורה שאני שמהני בה תוכד''ד וכן דייק בר''מ במתני' להלן.

**דף כו' ע''א**

**גמ'**: אריב''י אר''י הכל מודים וכו', היינו שר''מ פליג רק משום שלא אמר תמורת עולה ושלמים אלא אמר תמורת תמורת, **ובתוס'** הקשה א''כ בחציה עולה וכו' וכן בוולדה עולה דמתני' הא ל''ש טענה זו דהא לא יכול אלא ע''י אמירת ב' פעמים ובזה צריך ליהיות מודה ר''מ שחלין שניהם. **ותי'** ונראה לבארו, שאם עשה ב' חלויות על ב' גופים נפרדים כגון חציה וחציה או היא וולדה הרי שודאי החלות חל כסדר עשייתו א' אחר חבירו וממילא אחר חלות א' ותפס כולו לא חל חלות ב', ורק אם עושה ב' חלויות על בהמה א' הרי שכאן חזינן שאם אמר תמורה פעם א' הענין מתקבל כעשיית ב' החלויות במעשה א' מודה ר''מ שחלין שניהם, משא''כ אם פיצל ואמר תמורת תמורת הרי שבעצם מעשיו שב ופיצל לב' מעשי הקדש והראשון נתפס ולא חל השני.

**בתוס' הקשה** מדוע לר''מ בהמיר חציה כולה עולה, הא לר''מ לית ליה מקדיש רגלה פשטה בכולה, ואף אם חציה כאבר שהנשמה תלויה בו מ''מ הא בתמורה אף בנמה תלויה בו אין פשטה, ותי' שר'יוסי פליג בזה ויש פשטה באבר שהנת''ב. עוד תי' שחציה אלים באבר שהנת''ב. **ובגרי''ז** הקשה מדוע תוס' הקשה רק לר''מ הא אף לר''י ששניהם חלין מ''מ א''א לעשות תמורה לאברין ונקט שאם כל הבהמה נעשית תמורה אף ע''י ב' חצאין לית חסרון של תמורה לאברין, אם משום שמ''מ כל הבהמה תמורה או משום שעשה תמורה א' לב' קרבנות, עיי'ש נ''מ אם לוקה על תמורה א' או על ב' תמורות. **בר''מ** תמורה א' יט' שבהמה חציה חולין חציה קדש אינה עושה תמורה, והאם פליג על תוס' שכ' שחציה שאני מאבר שהנשמה תלויה בו, **ועולה** **בתוס'** ג' נידונים, אם פשטה במקדיש רגלה, אם אבר שהנשמה תלויה מהני בתמורה, ואם חציה ככולה ואינה כרגלה, **ובגרי''ז** שהר''מ סבר כתי קמא בתוס' שמודה ר''מ באבר שהנשמה תלויה בו מהני בתמורה ודוקא בבהמה חולין שמכח פשטה יחול בכולה ולכן מהני בתמורה, ולא בבהמה חציה קדש שהתמורה בחציה לא יתפשט, אולם לתי' ב' הא נקט תוס' ללא פשטה שיחות בחציה וע''כ דלא כהר''מ, עיין **אחיעזר** ב' מד' בהשמטות דל''כ שאף תי' בתרא זהו מכח פשטה ולכן ל''ש בחציה קדש.

**גמ'** תניא אידך הרי זו עולה וחטאת לר''י תמות, **וברש''י** מכיון שאינו חייב חטאת, ולכאורה הוי כחטאת שמתו בעליה, ובר''ג דהוי כנתכפרו בעליה, עיין **מקד''ד** יב' ח'. ובתוס' הקשה הא אם אינו מחוייב לא חייל קדושת חטאת, ובאמת הא חזינן שחטאת הוא דבר באסור ולא הנדור, ולכן מוקי בהמיר חציה לעולה חציה לחטאת ומתה משום חלק חטאת. עיין **שער** המלך מעה''ק יד' ח' שיישב שי' רש''י שחטאת אינה בנדבה שאינה קריבה אך יכולה ליהיות מוקדשת. **הר''מ** טו' ג' אוקי לסוגיין בחייב חטאת והפריש חציה לעולה וחציה לחטאת, **ובלח''מ** שם א''כ מדוע מתה הא אינה מתו ולא נתכפרו ולא תמורת חטאת, ותרעה ותפדה. עיין **מרכה''מ** שם שבאמת הא חייב באחרת ואחר שיתכפר אז תמות ככל אבודה שנמצאת אחר כפרה, עיין **מקד''ד** א' א'. וב' ג' שצ''ע להר''מ מדוע בחציה חטאת חציה עולה אם הוא מחוייב שיחול על כולה חטאת משום פשטה ותיקרב ומדוע תמות, ותי' שקדושת חטאת מכח םשטה אינו כשר לחטאת הצריכה הפרשה לשם אותו חטא שחטא וכאן הקדושה מכח פשטה. **עוד** **במקד''ד** הא עולה זכר וחטאת נקיבה ואיך משכחת לה שהפריש חציה וחציה הא להר''מ המקדיש זכר לחטאת אינו קדוש אף לא קד''ד, ותי' שרק המפריש חטאת לקד''ד בזכר לא חייל אבל קה''ג חלה, וצ''ע.

**ובגמ'** ס''ד דלר''מ תיקרב משום שחטאת מעורבת קריבה, וצ''ע לרש''י הא יש בה קדושה של חטאת שמתו בעליה, ולתוס' יש בה קדושת תמורת חטאת, עיין **גרי''ז**.

**ובגמ'** חציה עולה חציה שלמים אינה קריבה ותמורה כיוצא בו, עיין **מקד''ד** ב' ג' מדוע אינה קריבה, ודן אם משום שא''א להקריב ב' חצאי קרבנות, או משום שאינו יכול לשחוט ב' רבנות יחד, אף שבחולין כט' מבואר שזהו רק דין לכתחילה כאן פוסל, עוד כ' משום שא''א לא להקטיר ולא לאכול את הבשר.

עיין **ראשונים** קדושין ז' דמהא לעושה תמורה ע''כ הקדושת עולה ושלמים הוי קה''ג ולא רק קד''ד.

בבהמת שותפין וא' הקדישה ואח''כ חבירו שאינה קריבה, **ובתוס'** **גיטין** **מג'** מדוע לא יהיה כמו מקדש חציה שפחה ונשתחררה דדיינינן אם קדושי גמרי, ותי' או משום שבקרבן יכול לפדות חציו, או משום שבאשה חציה השפחה לא היתה בתורת קדושין, ועיין **גרי''ז** שאינו מכח פשטה, דפשטה הוא דין במעשה ההקדש, אלא כאן הנידון הוא גמרי, ובזה חילק תוס' שבהמה חציה קדושה ששייכת בפדיון זה מבטל את הגמרי, לעומת אשה שא''א שיהיה חציה מקודשת ולכן גמרי.**ובקוב''ש** קדושין אות נו' ביאר תי' השני שבבהמה הא שייכא כולה בהקדש אלא השותף לא הקדישה ולכן חייל רק בחציה ואח''כ ל''ש עוד פשטה, משא''כ באשה הרי שכת בעודה ח''ש חייל קדושין בכולה ואח''כ שמשתחררת חייל בכולה. ע''ע **אב''מ** לא' כב' שבאשה חייל קה''ג ולכן שייך פשטה משא''כ בבהמה ששותף הקדישה חייל קד''ד ולכן ל''ש פשטה. ע''ע מקנה דף ז'.

**מתבאר** שתמורת האי קרבן שהיתה של שותפין ונדחתה אף התמורה אינה קריבה ומשום שהולד יצא מגוף דחוי, והקשה **בתורת** **זרעים** תרומות פ''ט מ''ש מהשטמ''ק לעיל יז' שכ' שתמורת בע''מ קריבה אף שבא מקדושה דחויה, ותי' שבהמת שותפין אינו משום דחוי אלא שמעולם לא נתחה לקדושת הקרבה. ולכן ג''כ תמורתה אין בה קדושת הקרבה, משא''כ בע''מ אחר הקדישו היתה בקדושת הקרבה. וכן לשון הר''מ תמורה ג' ג' שחציה עולה חציה שלמים תמורתה כיו''ב משום שאינה קריבה מתחילת הקדישה ול''כ משום דחוי.עיין **מכתב** **הגרי''ז** דף עח' בזה.

**מבואר** בגמ' שמהא דחציה עולה נדחית ע''כ יש דחוי מעיקרא ובדנים ובבע''ח, היינו שקדושת חציה היא קד''ד, **ובתוס'** כ' במימרא דר' אושעיא שעשיר המפריש קן והעני הוי דחוי ומקשינן מר''ש שמפריש נקיבה לפסחו וילדה זכר דקריבה, ולא תלתה הגמ' בנידון דחוי, **וביאר** **התוס'** דס''ד שדוקא במקום שיש מיגו דנחתא לקד''ד נחתא לקה''ג בזה יש דחוי, אולם לר''ש דסבר שמפריש נקיבה לעשמו תיפדה שלא נחתא לקה''ג בזה אין נידון של דחוי, ולכן מקשינן ה בעוף ל''ש קד''ד ואין מיגו דנחתא ולכן ל''ש דחוי. היינו שיש דמים ששייך בהם דחוי ויש שס''ד שלא שייך בהם דחוי אף לר''י.

**בפשטות** דחוי בדמים בכוונה קד''ד ממש ושותף המקדיש הוי קד''ד, עיין **אב''מ** לא' כב' ואחיעזר ג' נו' א' ודקדק **ברש''י** **קדושין** ז' שנפדית ללא פדיון **ובתוס'** גיטין מג' ע''ב שכן צריכה רעיה, עיי''ש מה שייב בדעת תוס'. והראשונים קדושין ז' נקטו שמומר שהפריש מעות לחטאתו יש בו דין דחוי בדמים ומוכח שאף בקד''ד כפשוטו יש בו דחוי, עיין חי' מרן רי''ז הלוי עמ' עח'. אולם נקט שם שהרי גם במפריש נקיבה לפסחו תלתה הגמ' בדין דחוי בדמים והתם ודאי תרעה, וע''כ שגם קה''ג שאינה מיועדת להקרבה חשיב קד''ד.

עיין **כריתות** כז' גבי עשיר שהפריש קן לחטאתו, דהוי דחוי וש''מ יש דחוי בדמים וברש''י שם שעשיר המפריש קן הוי רק קד''ד, ול''ד לעוף שנסתאב שאין בו פדיון, אולם **ברא''ש** הקשה שם בשטמ''ק מדוע לא נומר מיגו דנחתא לקד''ד נחתא לקה''ג, וכמו במפריש נקיבה לאשמו שתסתאב וללא זה אין לה פדיון. **ותי'** שבאמת יש בה קה''ג אך לא להקרבה והוי כקד''ד ועולה כהגרי''ז עיי''ש. **ובתוס'** **כאן** לכאורה משמע שיש דחוי אף שאין בעופות אף לא קד''ד, ותמה שם **הגרי''ז** וכי שיך דחוי בחולין, ולכן ג''כ הוכיח שחל קה''ג אלא ללא קדושת הקרבה וזה ג''כ נחשב דמים. ע''ע **חזו''א** בכורות יח' יח'. **וקוב''ש** קדושין אות עא', שהוכיח שחציה של בהמה הא עושה תמורה ומ''מ נחשב קד''ד והא בקד''ד לית תמורה, ועיין **מקד''ד** א' ג' דמייתי ר''ג כריתות שם שקד''ד עושה תמורה מלבד בע''מ.

בע''ח נדחין ונחלקו בזה ר''י ורב יומא סד' ול''י ילפי' מהא שבעל מום עובר כשר מקראי וע''כ שבשאר פסולים פסול וזהו המקור לשאר דחויין, וא''כ מנא לן ענין דחוי לרב עיין ערל''נ סוכה לב' וקקר''א זבחים נט' דהוי הללמ''מ, ובמקד''ד לג ב' שזהו משום ''משמרת'' שצריך בכל עת ליהיות ראויין להקרבה.

**הר''מ** פסק בענין בהמת השותפין שהקדיש חציה וחזר וקנאה והקדישה שהיא קרבה ודלא כר''י ואין דחוי מחיים ומעיקרא, **ומאידך** **הר''מ** פסק במפריש נקיבה לפסחו שאינה קרבה שלא בזמנה לשלמים, **והגמ'** **בפסחים** צז' תלתה זאת בענין דחוי מעיקרא ודבע''ח. **וברי''ק** **ובלח''מ** דשאני מפריש נקיבה שאינה כלל בתורת הקרבה לפסח, וכן דחיא בידיים ובזה סבר הר''מ דהוי דחוי. ועיין **קה''י** זבחים יב' שיישב שהגדר בנקיבה לפסחו שהפסול בענין ק''פ מפקיע את הדין של מותר הפסח קרב שלמים ולכן תיפדה ויקריב שלמים, **אולם** צ''ע שזהו דלא כהגמ' בפסחים. ויישבו דהר''ח שם נקט שהנידון להוכיח ענין דחוי בדמים הוא האם יביא בדמי הפסח שלמים או עולת נדבה, וכ''כ שם הר''מ בפיהמ''ש, היינו דהא שנדחית ואינה קריבה הוא ללא דין דחוי , אך הא האם דמיה לשלמים או לקייץ המזבח הא תליא בדחוי. ולהר''מ שבאמת היא עצמה אינה קריבה פסח אף ללא דין דחוי, אך דמיה קרבים שלמים מכיון שפסק' הר''מ שאין דחוי מעיקרא ובדמים.

**דברי** **הר''מ** **צע''ג** שכ' שבבהמת שותפין אינה נדחית מכיון דהוי דחוי מעיקרא, ''ואע''פ שהיא קד''ד'' מ''מ אינה נדחית משום שבע''ח אינם נדחים, היינו שהסיבה שאינה דחויה משום מעיקרא ומשום בע''ח, אך ענין שהיא קד''ד לא רק שאינו סיבה להפקיע דחוי אלא היא סיבה שהמעיקרא אינו סיבה להפקיע דחוי רק בתוספת שהיא בע''ח ותמוה מאד. עיין **כס''מ** בשם **המאירי** קדושין ז' בזה. **ובר''מ** בשגגות י' יג' גבי עשיר שהפריש נקט הר''מ רק לטעם דדחוי מעיקרו ללא ענין של דחוי בבע''ח. **ובלח''מ** הוציא מכאן דלהר''מ ר''י אמר שדחוי מעיקרא הוי דחוי דוקא בקד''ד ולא הוו ב' מימרות אלא מימרא א' שקד''ד במעיקרא ל''ה דחוי אבל בקה''ג מעיקרו לכ''ע לא הוי דחוי. ולכן כ' הר''מ שמעיקרא לא סגי דהלא הוי דמים ולכן הוצרך להוסיף משום בע''ח, וא''כ אזל כר''י. או עכ''פ לא הוברר להר''מ שמאן דפליג על ר''י סבר שקד''ד אין דחוי מעיקרא ולכן הוצרך לבע''ח. ע''ע **גרי''ז** שם שיש ב' דינים, הא' אם נראתה ונדחתה מהקרבה אף שאין חסרון קדושה אולם עצם הדחוי פוסל מהקרבה, ועוד יש שאם בשעת הקדישה אינה ראויה להקרבה יש גרעון חסרון קדושה להקרבה בעצם חלות הקדושה, ובזה כ' הר''מ דמשום מעיקרא ל''ש דחיה דדוקא נראה ונדחה חל עליו פסלות, אולם שיהיה מעוכב קדושה מחמת שמעיקרא לא חל קדושה שלימה, ובזה כ' משום בע''ח שבהם אין חסרון שלא חל בהם מעיקרא קדושת הקרבה, ולא נתבאר מ''מ מהו הענין שאם הוא קד''ד היה צריך ליהיות דחוי אף במעיקרא. עיין גרי''ז זבחים יב' וכוונתו שאם היה חל על חצי בהמה קד''ה הרי ששייך לומר שכל הדחוי הוא מה שנדחה ול''ש אלא אם נראה ונדחה, אולם מכיון שחל רק קדושה שאינה להקרבה ולזה קורא קד''ד הרי שיהיה דין דחוי של העדר קדושה ובזה כ' משום שבע''ח אין נדחין אף לא מדין דחוי של העדר קדושה. ועדיין צ''ע מדוע הביא הר''מ דין דמעיקרא אם סבר שבקד''ד שייך לומר שמשו''כ יש דחוי אף במעיקרא. וצ''ל שהיה מקום לדון ב' סיבות לדחוי, שנדחה בפועל ובזה נקטינן שבמעיקרא לא נדחה וחוץ מזה יש לדון שנדחה מחמת העדר קדושה ובזה אמרינן שבע''ח אינם נדחין. עוד צע''ג הר''מ בשגגות י' יג' שכ' שמפריש קן עשיר והעני, אינו דחוי, ומשום מעיקרא, וכ' שאף שקד''ד נדחית מ''מ אינה נדחית משום מעיקרא, ולא הזכיר כלל משום בע''ח, היינו שכ' שמשום קד''ד נדחית, היינו להגרי''ז שזהו סיבה שיהיה העדר קדושה ולכן אף במעיקרא ידחה, והיה צריך לסיים שרק משום בע''ח אינו נדחה וכ' משום מעיקרא אף שהוא דמים, וגם מהו שדמים נדחה שכ' הר''מ הא הכוונה שמעיקרא העדר קדושה נדחה וא''כ איך סיים משום מעיקרא, וה' יאיר עיני.

**ואולי י''ל** דהר''מ בשגגות מדגיש דמיירי שהקדיש קן לקד''ד לקנות בה מהמה לקרבנו והעני ורוצה כעת להקריב העוף עצמו, וכנראה מכח שמקדיש תמימים לב''ה נעשה קרבן, ורק כשהיה עשיר לא יכל לחל בקן קה''ג אלא רק אחר שהעני, ואז י''ל שאמתי יש חסרון בבע''ח שאינם נדחים זהו רק כשחל קה''ג שאינו להקרבה כגון בכשבה לפסח או שותף שאין קדושת הקרבה אך חל קה''ג ודיינינן דחוי ואמרינן שמכיון שהבהמה עדיין בחיים לא שייך בה תורת דחוי ששייך רק בקרבן הנדחה וכאן הוא עדיין חי ועדיין אינו קרבן בפועל שיחול עליו דחוי, אולם בקד''ד של קן עבור לקנות בהמה הא כל קדושתו היא לקנות עמו ואין חסרון בע''ח שכל קדושתו רק לקנות עמו והקדושה נגמרה כעת ולכן בע''ח בכה''ג נדחין, ולכן שייך לדון בו שקדושת הדמים שבקן המיועד ליהפך לקה''ג אם יעני יבטל מדין דחוי, ולא יוכל להקריבו ומדין דחוי של דחוי חצוני ולא משום העדר קדושה, ולזה כ' שאין דחוי חצוני אלא בנראה ונדחה, וכאן הוי דחוי מעיקרא ואינו דחוי ע''כ.

**במש''כ** תוס' דמשכחת לה דחוי בקה''ג מעיקרא בדם שנפל למים, ודנו האחרונים הא בכה''ג הוי כנשפך וסול, עיין גרי''ז שם, וחזו''א או''ח קכד' דף צח' דל''ח נשפך אם נפל לכלי ויכול להרבות דם ויחזור להכשרו כהמשך א' עם נפילת הדם לכלי, ואכ''מ.

**גמ'**  הכל מודים, **ובתוס'** מוקים שהעביר בשבט, ול''א דברי הרב מכיון שהקדיש העולה לפני שעברה דובה, וצ''ע מאי קמ''ל הא ודאי באומר יחול כעת עולה ולאחמ''כ שלמים לא חיילא. ועיין **מקד''ד** ב' ג' שהוכיח שמעשר יש בו תורת התנדבות מהא שיכול להתנותעל המעשר שיוכלו לינק ממנה עיין מעילה יג', וממילא בזה שוב ל''ש דברי הרב. **ובחזו''א** בכורות כז' יב' כ' שמכיון שאינו עוקר דין מע''ב שאם הי' יהיה עולה היא' יהיה העשירי לכן אין כאן ענין של דברי הרב. וכבר הבאנו דברי **הגרי''ז** שחקר אם דברי הרב הוא סברא של עדיפות חלות של דברי הרב או''ד הוי הפקעת בעלות של הבעלים להחיל נגד מה שקבעה תורה שיחול, ולכן דוקא בבכור ולקט יש שם בכור ולקט לפני החלות המונע בעלות להקדיש או להפקיר, אולם במע''ב הא אין שם מע''ב מלבד עצם חלות שם קרבן ואין שייך הפקעת בעלות מלהקדיש לעולה. **הר''מ** הוסיף גם אמר חציה תמורה חציה עולה קריבה עולה, ובראב''ד שהכל משום שמסתמא כוונתו עולה שאין אדם מקדיש מעשר או תמורה מעצמו., עיי''ש נו''כ. **ברי''ז** הלוי ביאר שבעולה ותמורה או עולה ומעשר מכיון שעולה חלה על חצאין ותמורה ומעשר אינוח חל על חצאין הרי שפשוט שבהפריש שניהם והתמורה והמעשר אינו חל למחצה והעולה כן והיא כבר פשטה ולכן ודאי יקרב עולה, משא''כ תמורה ומעשר שניהם אינם לחצאין ואין בא' משניהם קדימה לחיול, ולכן מבין שניהם החמור חל וזהו ספק הגמ' מי החמור.

**מתני'** הרי זו וכו' ומבואר הבדל בין לשון תמורה לחילול, עיין **דב''א** א' טו' ו' שענין תמורה הוא להכניס החולין להקדש ובתמורה ההקדש יוצא לחולין, ומשא''כ חילול הוא שקדושת ההקדש יעבור לחולין וכמו קנין. וכ' בזה בריש מכלתין. וזה החילוק בין הניח ידו על החולין דחשיב תמורה שעיקר פעולתו ותחילתו הוא החלה של הקדש על החולין, משא''כ הניח ידו על ההקדש הרי שמעביר הקדושה מההקדש לחולין וחשיב חילול. **ובברייתא** כאן שאין תמורה בקדושת בה''ב, וי''ל שבאמת הצורה היחידה להחליף קדש הוא דרך מקח וע''י חילול וכמש''נ שיוצא ההקדש עבור כניסת החולין להקדש, והצורה להכניס חולין להקדש ובתולדה יצא ההקדש אינו צורה לחלות ואינו אמור לחול, וזהו חי' התורה, וכמש''נ בריש מכלתין שהאדם עשה חלות שאין לו קיום ןהיה צריך להיות שלא יחול כלום שלא היה בדעתו שיכנס החולין אם לא יצא ההקדש לחולין, אולם מ''מ נתפס חצי דבר וההקדש חל על החולין אף שאין ההקדש יוצא כנגדו, ואסור לעשות כן שמא יחליף רע בטוב, ולכן תמורה דומה להתפסה בנדרים שעניינו להחיל על חולין שיהיה כמו ההקדש, וממילא בבה''ב שאין תורת תמורה לאיסור הרי שלא עשה כלום מכיון שודאי כוונתו שיכנס החולין בתנאי שההקדש יצא לחולין ואם לא יצא לחולין לא עשה כלום, ועיין.

**רש''י ד''ה** זו שקדשי בה''ב נפדין אפי' תמימין, וצ''ע הא תמימין נתפסים למזבח, עיין **רי''א** בכורות פ'ה ס''ג שבאמת תמימין נפדין אלא חייב לשוב ולהקדישן, ואינם נתפסים ממש למזבח, עיין **שפ''א**.

**דף כז' ע''א**

**רש''י ד''ה ''ואם'', עיין גר''א.**

**ידו אקודש, כבר נתבאר.**

**בבעיא** דהיו לפניו ב' בהמות עיין **רש''י** **תוס'** **וגר''א**.

**ומדוע** אם מתכוון להחליף בע''מ בבע''מ אינו עובר משום מקדיש בע''מ למזבח וילקה ע''כ, עיין **מנח''ח** רפה' ט', ועיין **אבי** **עזרי** א''מ א' ב' שבהחלפה של בע''מ בבע''מ אינו עובר ומסתברא כן שלא הוסיף עוד קרבן בע''מ למזבח אלא רק החליפו.

עיין **או''ש** תמורה א' יד' שבהמיר כמה תמורות בב''א לוקה על כל א' כמבואר בגמ', עיין **ר''מ** שם.

עיין **ר''מ** כאן שהביא הבעיות האחרונות של ד' וג' בהמות ופסק שאין כוונתו להמרה אף שהוחזק, ולאחמ''כ הביא הבעיא של ב' ותמהו **הלח''מ** **ומרכה''מ** מדוע שינה הסדר, ומאחר שבד' אינו גורר כולם להמרה ק''ו בב'.

**יש** **לעיין** מדוע בד' בהמות חשיב חזקה הא חזקה הוא ע''י החזקה ג''פ והאם שייך חזקה של ג''פ בב''א, כגון אכילת ג''פ פירות שדה בב''א אם הוי חזקת קרקע.

יש לדון בכל הני ספיקות מדוע לא אזלינן בתר הנחת יד, ואולי אף אם הניח יד על החול מ''מ האומדנא שאינו מתכוון לעבירה, וכן ליהפך שמסתמא הולך אחר הא' או הב' או הג' אף אם הניח ידו על הקדש אזלינן בתר האחרים והמיר.

אולם **רש''י** **מייתי** **גי'** **ירושלמי**, **עיי''ש** **בירושלמי**, ועולה שזהו בעיא תניינא אם היו ב' קדש וג' חול והניח ידיו על ג' חול האם הוי תמורה וכוונתו ב' בהמות חול להמיר על א' קדש והג' חול על חברתה,או''ד הנחת היד אינה ראיה שהניח ידו על הג' שהם רוב בהמות אך כנגד בע''מ התכוון רק לחלל. עוד הסתפק אם העמידם ג' מול ג' בהמות וא' הקדש בע''מ האם אזלינן בתר לשונו וכולם בהמרה או''ד מכיון שהעמידם זו כנגד זו כוונתו שבע''מ בדרך אחרת מהשאר ובהמרה.

**גמ'** אר''י יצא לחולין ד''ת וכו' ור''ל אמר וכו', **ומבואר** שבפודה בע''מ לר''י מדאו' פדוי אף שלא בשוויו ולר''ל דוקא בשוויו. ועולה בסוגיא או שאונאה לית בהקדש אבל בשיעור ביטול מקח נחלקו ר''י ור''ל. ומימרא דשמואל דהקדש שווה מנה וכו' מיירי כשמאנה הקדש מדעת וודאי מהני, ורק בטעה לר''י מדאו' מהני, ולר''ל מדאו' לא מהני ואינו פדוי. ולר' חסדא באמת אין הונאה בהקדש הכוונה שאף פחות משתות בטל, והאם פליג על שמואל, ומסברא י''ל דלא פליג שבחילל בכוונה מהני רק שלא בכוונה וטעה בהקדש אף פחות משתות מחזיר. וראיתי שנחלקו בזה האחרונים.

**בתוס'** כאן דלר''ל אם פדה שלא בשוויו בטל הפדיון, **ותוס'** **ב''מ** נז' ''יצא'' סבר שלא בטל הפדיון, אלא הוא חל כנגד מעותיו ויושלם הפדיון בהשלמת הדמים. עיי''ש ריטב''א.

**בראשונים** עולה שכלפי הקדש ל''ש ענין ביטול מקח שעניינו מק''ט ול''ש מק''ט בהקדש, וצ''ב מאן דפליג במה פליג וברש''י ב''מ נז' ''ומר'' כ' שזהו משום שאינו נחשב דרך מקח, היינו שיש לדון אם מק''ט עניינו רק חסרון גמירות דעת, או''ד במחיר שאינו ראוי פקע עצם השם מקח ולכן בטל עצם הפדיון. עיי''ש **גרנ''ט** סקס''ב. אולם לא נתבאר א''כ מדוע כאן עולה שבכוונה מהני ורק שלא בכוונה פליגי, הא הענין אינו באומדן דעת אלא ששלא במחיר הנכון פקע שם מקח ומה מהני מה שעושה בכוונה. ואולי אם עושה שלא בכוונה הוא מתכוון לתורת מקח עם ההקדש ופקע תורת מקח שלא בשוויו, אולם אם להדיא פודה שלא בשוויו הריהו מתכוון לפדיון כמו מע''ש ללא תורת מקח ובזה מהני אף שלא בשוויו, עיין להלן שיש בפדיון הקדש חילול הקדושה, וכן עשיית מקח, ויתחדש שיכול לבחור לעשות רק פדיון ללא תורת מקח וצ''ע.

**עיין כאן גרי''ז** שהקשה איך יכול ליהיות נידון בסוגיין האם אית מאן דפליג על שמואל שהקדש שחיללו בש''פ מהני, הא הוי מתני' בערכין כג' שמי שהקדיש נכסיו האשה ובע''ח פודין בפרוטה וגוהין חובן, וברש''י שם שבאמת ההקדש אינו חל וכל חובת הפדיון מדרבנן, אולם הר''מ בערכין ז' יד' שחל ההקדש ופודה בפרוטה וזהו ביאור מתני דהתם ואיך יתכן שיחלקו בזה אמוראי דסוגיין. **ותי'** שבאמת חילול קדושה כשלעצמו סגי בפרוטה, וכ''כ הוא בפדיון מע''ש, ורק בהקדשות בה''ב שמלבד דין קדושת הקדש יש כאן גם ענין של ממונות והחלפת הקדש בחולין כמקח ובזה הנידון אם דין הממון מפקיע דין החילול בפרוטה. ולכן התם שבאמת דין הממון הוא שיש זכויות לאשה ולבע''ח וכל המעכב הוא רק קדושת הקדש חוזר ליהיות כמע''ש שמהני לכ''ע בפרוטה.

**ברש''י** **בב''מ** שם ביאר דברי הגמ' ששמואל הוא לכ''ע ונחלקו ר''י ור''ל אם מדאו' זהו לכתחילה או בדיעבד, היינו שאין הבדל אם עשה בכוונה או לא, ומ''מ אם פדה לא בשוויו ודאי חל הפדיון ונחלקו אם צריך להשלים השווי מדאו' או מדרבנן. **והתוס'** כאן דחה פי' זה. **ועיי''ש** **תורי''ד** שביאר דלר''ל אף שחל הפדיון קדושה מדאו' ויצא כולו לחולין אולם חייב להשלים השווי כדי שלא ליהיות מועל בהקדש. וכ' שאינו ממש מעילה לחייבו בחומש אלא חייב לשלם ערך הפדיון שלא יהיה מועל, היינו כמש''נ שענין הקדושה חייל במשהו אך ענין המקח חייב לעצמו ואין תשלום ערך הפדיון מעכב את משה הפדיון. ור''י פליג שיצא במעשה פדיון אף ללא תשלום הערך ורק חייב בשווי מדרבנן.

ולכאורה נפקא דבסוגיין עולה שבפדה בכוונה בשו''פ אינו חייב מדאו' בתשלום הערך, ובסוגיא בב''מ ברש''י ובתורי''ד לכ''ע חייב בתשלום ערך הפדיון אם מדאו' אם מדרבנן, ויש לעיין.

**התוס'** בסוגיין וכל הראשונים בב''מ שם הקשו הא אית ילפותא שפדיון בי' כהנים וכו' ואיך יתכן שמותר לכתחילה לפדות בשו''פ לרש''י בב''מ, עיי''ש **ראשונים** שחילקו בין הקדש ביד גזבר שודאי צריך בשוויו להקדש ביד בעלים שבזה אזיל סוגיין, **ויש** **לבאר** להנ''ל שביד גזבר חל מלבד ענין הקדושה גם ענין הממון משא''כ בהקדש ביד בעלים רק חל קדושה בלבד וכדברי הגרי''ז הנ''ל.

**תד''ה** ''לא'' שחילול בש''פ דוקא לבעלים ולא לאחר שבא ליד גזבר. עיין **טו''א** מגילה כג' שביאר שרק מי שמחלל הקדש פיו או שמחמת שיכול לישאל על הקדשו יכול לפדות בש''פ. ונ''מ בהגיע ליד גזבר הוי רק מהטעם השני. **ובדב''א** א' טו' ה' כ' שאיר אינו יכול לחלל שלא בשוויו מכיון שזהו נגד כוונת המקדיש, וכ' שיהני רשות מהמקדיש אף לאחר ואף בבא ליד גזבר.

**מתני'**: הרי זו וכו' בר''ג שהכל תלוי אם יש או אין לו קרבן, ובאמר סתם מיירי שאין לו קרבן בבית. ובר''מ שמכיון שאינו מסויים לא חל אף שישנו בבית.

**ובגמ'**: אבל מפריש נקיבה, עיין גר''א שאם מוכיחים מתחילת הדברים דהרי אלו עולה הרי שמדייקים שבנקיבה בכה''ג קדושה קה''ג אך אם כוונתו לדמיה איך ראיה שקדשה קה''ג, אולם אם מדייקים מהסיפא דהרי אלו לעולה הרי שהדיוק הוא שבנקיבה אף שכוונתו לדמים יחול בה קה''ג.

**פרק ו'**

**מתני'**: כל האסורין וכו', ומבואר דמדרבנן אין ביטול בבע''ח, או משום דבר שבמנין או בע''ח וכד', **ובתוס'** **בזבחים** עב' שמשום בריה ל''ש כאן מכיון שדיינינן לענין לאכלו שלא בבריה, ובר''ן חולין צו' שבריה בטילה באלף. **ובר''מ** אי''מ ג' ב' כ' כל העולין למזבח ויש שדקדקו אף מנחות **וצ''ע** הא ל''ש האי טעמא דבע''ח וכד'. **ובגמ'** עביד צריכותא לאיסור אכילה הנאה והקדש.

**וברש''י** דבטריפה מיירי באופן שלא ניכר הטרפות כמבואר בגמ' בזבחים עד'. **ובר''ג** מוקי בטרפות של ניקב הושט ונרפא בחוץ שאינו ניכר ועמדו שבכה''ג הוי נבילה ולא טריפה. ומייתו מהגרי''ז שיש בה גם פסלות דנבילה ונ''מ שבעובר הנולד אם בהוויתו קדוש שייך שיחול קדושה בכשרים ולא בפסולים כמבואר בתוס' זבחים פד' ולכן נבילה יחול בה קדושה שאין בה פסול והוי כנפל משא''כ טרפות היא פסלות כטומטום, ויש לברר היטב הא טריפה תחילת נבילה, ואיך יתכן שבנבילה אין בה שום פסול, ואולי פסול טרפות בקדשים אינו טרפות דחולין.

**ר''מ** אי''מ ג' ז' שרובע ונרבע אינו לוקה על הקרבתו מכיון דאתי רק מדרשא, **וברמב''ן** סוף סה''מ ל''ת ד' כ' דלוקין.

**בתוס'** הקשה מדוע צריך ק''ו לרובע בעדים הא נאסר בהנאה ותיפו''ל משם משקה ישראל, ותי' שממעטינן הקריבו לני גמ''ד, או שאה''נ אין צריך קרא, עיין **רש''ש** שדן אם יש פסול משקה ישראל בדבר שהיה לו שעת הכושר, עיין מנחות ו' ע''א ותוס' שם. עיין **מקד''ד** לג' ג' שתי' את קושית התוס' דנ''מ ברובע שנתערב עם ב' בהמות שא' פסולה להקרבה אך מותרת באכילה הרי שמשום משקה ישראל מדאו' תיבטל הרובע בב' הכשרים לאכילה ושוב אין בה חסרון משקה ישראל, אולם אחר שרובע פסול להקרבה הוו ב' בהמות פסולות להקרבה ואסור, ויש לדון בכה''ג שיבטל מעיקרא האיסור באכילה ולא האיסור להקרבה ולענין איסור הקרבה ייחשב שיש כעת לפנינו ב' בהמות האסורות בהקרבה ולענין זה לא יחול כלל הביטול. עוד תי' שם שבשעיר המשתלח יש פסולי קדשים והוכיח שאין פסול משקה ישראל, וא''כ נ''מ ברובע שנרבע אחר הגרלה שאי''צ שיהיה ראוי להקרבה שפסול משקה ישראל ליכא ופסול אחר איכא, עיי''ש.

**מתבאר** שרובע פטור ע''פ בע''ד וע''א, **וברש'י** משום מודב בקנס.**ובתוס'** **בזבחים** עא' הקשה א''כ בעדים שנתחייב בב''ד פלוני יהיה חייחב מיתה, ותוס' **בב''ק** מא' שזהו משום קרוב אצל עצמו. והתוס' דחה דבסנהדרין י' מבואר שאין אדם קרוב אצל ממונו, והתוס' דחה שמ''מ אינו נאמן אלא במיגו שנאמן להרוג האדם הרובע. ומ''מ התוס' בזבחים נקט שילפי' שאינו חייב מיתה מהא שהוצרך לאסור לגבוה. ויש לברר דלתוס' בזבחים עולה שבאמת אין סיבה שלא יחול דין מיתה עפ'י בעלים אלא יש גלוי שרובע לא נהרג ע''פ ולא נאסרת וכביכול יש כאן קולא בכה''ג בדין רובע כדי להפקיע הק''ו מבע''מ, וא''כ א''ש שלית ק''ו עכ''פ בדלית עדים שאז ג''ה שאינה מתה ואינה נאסרת בק''ו דבכה''ג דמיא לבע''מ, אך לשאר ביאורים הא הרובע צריך למות אלא שאין העמדה בדין וזה דוחק שיהיה מחמת זה פירכא לק''ו מבע''מ. ובאמת בתוס' ''טול'' בתי' קמא עולה שלפני גמ''ד נאסר לגבוה וע''כ בעצם זה שהוא רובע, ומ''מ בלא עדים אינו אסור. וא''ש הדחיה לק''ו ובתי' השני זהו משום שנאסר בהנאה ובלא עדים אינו יכול בפועל לחייב מיתה ואעפ''כ הוי דחיה לק''ו וצ''ע.

**כח' ע''ב**

**תד''ה ''ומה''** מייתי אפשרות בק''ו לאסור נעבד מאתנן שמותר בתלוש להדיוט ונאסר בבע''ח לגבוה ק''ו נעבד שאסור בתלוש להדיוט שייאסר במחובר לגבוה וא''א לומר בזה איפוך, עיין רש''ש שצ''ע באמת מדוע מעינן לקרא לאסור נעבד.

**תד''ה ''נעבד''** עולה שתקרובת להר מותר ולבע''ח אסור, דהתם לגדא דהר הוי בע''ח ואסור, וצפוי להר אסור ולבע''ח עולה כאן ק''ו להתיר ותמה על הדבר והיפוכו, ובאמת צ''ע עמם הענין שבע''ח והר עניינם א' שלא חל בהם איסור ע''ז ושייך לחלק בהם בצפוי ובאמת מחלקים בהם בענין תקרובת. ובתוס' שאף לס''ד שצפוי בע''ח מותר אותם שהיו בשעה שעבד אסורין וזהו צפוי האסור בהרים, ומ''מ למסקנא הן בבע''ח הן בהרים אף צפוי דלאחמ''כ אסור. עיין **ר''מ** ע''ז ח' ז' שצפוי אסור משום משמשיה היינו אף שלא עבד את הצפוי.

עיין **רע''א** **ושפ''א** מה שהקשו לפסול נעבד משום מצוה הבאה בעבירה.

**למסקנא** אף שיש ק''ו להתיר צפוי נעבד, מ''מ מכיון שנאסר לגבוה נאסר צפויו להדיוט עיין רש''י. ועולה שיסוד ההיתר מכיון שאינו נחשב שנעבד, ומאחר שחל עליו שם נעבד לגבוה ודאי צפויו אסור, ועיין.

גמ' ההוא לכנות לה שם, **טור** יו''ד קמו, **פרישה** בשם מהרש''ל שזהו רק באר''י **והט''ז** סק''יב פליג, אולם לשרש אחריה זהו דוקא באר''י, וכן בר''מ ז' א', **ובנה''כ** ליהפך ששם גנאי דוקא באר''י.עיין **לח''מ** בדעת הר''מ ח' ט' עיי''ש **רע''א**. **מנח''ח** תלו' ב',

**רובע** חשיב קדים מום עובר להקדישן, עיין **ר''ג** מכיון שאינם כתובין בפרשת מומין. **ובשטמ''ק** גרס אף מחיר ואתנן, וכן **הר''מ** אי''מ ג' י', משא''כ טו''א וכלאים יו''ד וטריפה, וצ''ע החילוק.

**בגמ'**: מוקצה לז' שנים, **וברש''י** ב' פירושים, אם צריך שיוקצה לז' שנים כדי לאסור, או שהאיסור פוקע אחר ז' שנים. עיין **תוס'** **תו''ר** **רמב''ן** ב''ב קכט' בזה. **ובתו''ר** שם שהקשה שבגמ' בע''ז אסרו נעבד פחות מג' שאין בו חשש רביעה, וע''כ כפי' בתרא דרש''י.

**גמ'** ח' דברים התירל איסורו באותו לילה, הנה נחלקו הר''מ והראב''ד מעה''ק יח' יז' אם יש איסור חוץ בלילה, וכאן מוכח שהתירו לילה וחוץ. וכן צ''ע הא אין איסור חוץ בנעבד ומוקצה דאינו ראוי לפנים. וכן צ''ע מהו ההיתר של כלי שרת הא מיירי בבמה. עיין **מקד''ד** כז' י', האם יש איסור זרות בזמות איסור הבמות וההקרבה עפ''י נביא, ומסוגיין שאסור והוצרך להיתר.

**דף כט' ע''א**

גמ' אלא מעתה איתית אימרא, והקשו האחרונים הא באמת בכה''ג יפסל משום דליכא ביקור ג' ימים, ויש אומרים שביקור אינו מעכב, ויש שביקור דוקא בתמידין ולא במוספין ושאר קרבנות. עיין שו''מ ג' א' תעג'.

תד''ה ''מנין'' שהקשה דהא מוקצה ילפי' מקראי, עיין **גר''א** שאלולי אשכחן לקרא דהכא לא היו דורשין לפסול מוקצה.

**גמ'**: אין מוקצה אלא עד שיעבדו בו, **וברש''י** או שנאסר רק אחר שיעבדו, או שהאיסור פוקע אחר שיעבדו מכיון ששוב אין מקריבין אותו. וכן נחלקו בזה **הר''מ** **והראב''ד** אי''מ ד' ד'. ובראב''ד שם שלענין לאסור סגי במוצא פיו ולהר''מ אינו נאסר בפיו בלבד, ולהתירו סבר הראב''ד שרק במעשה. ועיין **גרי''ז** זבחים עא' דלהר''מ אין היתר לבהמה מוקצה, ותלה זאת לשי' דלהר''מ שהאיסור חל במעשה שוב אין ביטול משא''כ להראב''ד שהאיסור חל בהקצאה יהני ליה ביטול. עיין **גר''א** לפי' ב' דרש''י שהענין ביטול המוקצה מדוע הביטול דוקא בהאכלת כרשינ

י עבודת כוכבים.

**הקשו** על **הראב''ד** איך חל מוקצה בפה הא אין הקדש לע''ז כמבואר בע''ז מד', ובלח''מ שאה''נ אף להראב''ד צריך מעשה קטן, ועיין **רדב''ז** שם **ומאירי** ע''ז כב' שמחלקים בין מוקצה לע''ז למוקצה למשמשי ע''ז, ועיין עוד **בראשונים** **ב''ב** **קכט'** שלאסור הדיוט צריך מעשה והראב''ד מיירי לאסור לגבוה. **עוד** **צ''ע** איך להראב''ד פוקע איסור מוקצה הא ע''ז שנתבטלה אסורה לגבוה, ע''ז מז' ור''מ אי''ב ד' ז'.

**תד''ה** ''מנהני'' הקשה מנא לן דאסור,עיין **רע''א** הא בפשטות נעבד אסור, ורק מוכחינן למעט בע''ח שאלולי כן מדוע צריך קרא לגבוה. ובאמת כן סבר רש''י ע''ז מו' שבע''ח אין בהם נעבד מהא דאסרינן לגבוה, אולם בר''מ ע''ז ח' ז' כ' משום שאין תפיסת יד אדם, ואזלא לקושית הרע''א. ובחי' מרן רי''ז הלוי ע''ז ח' '' והנה לכאורה'' שבאמת נידון דסוגיין רק להקשות מנעבד, אבל מוקצה מנא לן שיהיה אסור בהדיוט, וכקושית התוס' וכקושית הרע''א.

**בגמ'** שטריפה נתמעטה ממן הבקר, **ובר''מ** אי''מ ב' י' יליף מהקריבהו לפחתך, עיי''ש **כס''מ**, ונקט שהפסול דרבנן וקראי אסמכתא, עיין **מקד''ד** לג' שהר''מ נתן גדר כללי שכל הני פסולין הם משום הקריבהו, וכ' בזה אאמו''ר זצ''ל נדפס בעבודת הגרשוני.

**ומבואר** בגמ' ג' דרשות לאסור לא היתה לו שעת כושר לפסול היתה לו וכו' אף נטרף ואח''כ הוקדש, ולפסול הוקדש ואח''כ נטרף. **ובתוס'** **בחולין** קמ' נקט זאת שבצפורי עיר הנדחת אין חסרון משקה ישראל עיין **גהש''ס** מנחות ד'. **והנה** **ידוע** **החקירה** אם מה שאסור לישראל פוסל, או סיבת האיסור לישראל פוסל למזבח. עיין **קוה''ע** ל' דמייתי ראיה מהא שדיניינן לפסול לפני שתי הלחם כמו לפני העומר וצ''ע הא קודם לעומר הוי אסור להדיוט ואינו כן קודם ב' הלחם וע''כ שהאיסור חדש האוסר ויש איסור חדש להקריב מנחות קודם ב' הלחם, אך **הוכיח** מהא **דבירושלמי** דיינינן לאסור יין מגולה דהתם משום סכנה שייך רק מכח שאם בפועל אסור לישראל נפסל לגבוה. ולכאורה בישלמא אם מ''י הוי סימן י''ל שיהיה חילוקים של שעת הכושר ככל הנ''ל שתלוי בחומר האיסור, אולם אם הוא ענין שאם אסור לישראל הוא סיבת הפסול צ''ע כל הני חילוקים, ובמקור ברוך ב' לו' ב' נקט ליהפך, שאם משום הקריבהו לפחתך יהיה תלוי בחומר האיסור אך אם משום דהוי סימן הרי שכל איסור אמור ליהיות סימן לאסור, ומ''מ אין מכאן ראיה לכאן או לכאן.

**רש''י** **מנחות** פח' ד''ה ''מנחות'' שתרומה אף שמותרת לכהנים יש בה משום מ''י, **ובתוס'** שם פליג, עיין **מנח''ח** רצט' כא', עיי''ש **קר''א** **ומקד''ד** לג' ג'.**אתוון** **דאו'** ב'. ויש שביארו דרש''י סבר שמ''י הוא סיבה שהאסור לישראל אסור למזבח, וא''כ ה''ה תרומה משא''כ תוס' סבר שזהו סימן ולכן דוקא איסור לכולם פוסל, וצ''ע.

**גמ'** יעבר תחת השבט פרט לטריפה, ברש''י כאן בנחתכו רגליה, **ובמנחות** ו' כ' כל הטריפות שאינה נחשבת עוברת שאין בה חיות. עיין **תוס'** **חולין** קלו ''פרט'' הא נחתכו רגליה למטה מארכובה שאינה טריפה אך אינה עוברת ונמעט אותה, ונקט דאה''נ, ותלוי בהנ''ל.

עיין **תוס'** **מנחות** ו' **וחולין** קמ' אם משקה ישראל הוא אף בהיה לו שעת הכושר, **וברע''א** בגליון העיר, **ובחזו''א** קדשים כז' ח' העירו אם כהתוס' בחולין הא בהיה לו שעת כושר לית מ''י וא''כ קרא אתא לאסרו לגבוה ומנא לן שמותר לישראל, ובברכי יוסף יו''ד קמו' ב' יישב שדברי התוס' בחולין השאם היה לו שעת הכושר אין בו דין מ''י הוא דוקא בדבר שאין פסולו בגופו כגון בצפורי עיר הנידחת, אך נעבד ודאי אין הבדל אם היה לו שעת הכושר, ע''ע **מקד''ד** לג' ג' הא בגמ' פסחים מח' שטבל חשיב מ''י אף שהיה לו שעת כושר לפני מירוח, עיי''ש מה שיישב, **ויש** **לדון** הא ידוע שעד שיקריב ודאי יתחייב במעשר ויהיה טבל ובכך חשיב כמו שאין שעת הכושר

**מתני'**:אפי' הן ק', **ובגמ'** דשקיל אגרא חדא, היינו שחייב א' ונתן ק' וכולם אסורין והגדר צ''ב. עיין **רידב''ז** אי''מ ד' יא' . שמכיון ששלחן כולם יחד נתפס האתנן בכולם, וצ''ע **ובליקוטי** **הלכות** שאם יתן הא' שנתחייב ואח''כ הוסיף לא יאסרו, **ובשטמ''ק** כאן עולה דמיירי שנתן ואח''כ הוסיף ונאסר דלא כליקוטי הלכות. **ויש** **לדון** אם כ''כ בכל תשלום על איסוה''נ או שביעית אם יקצוץ ויוסיף עליו בשעת נתינה או אף אחר נתינה אם יחול עליו שם חליפי איסה''נ וכד'. **ויש לדון** האם יהיה מוכח מכאן שכל קציצה על מקח ושכירות הרי שחל רק לכה''פ כשיעור הקציצה אך אפשר להוסיף עליו ואינו שנוי ממהות הקציצה אלא מעיקרא חל שחייב לכה''פ מה שקצצו, והאם נחדש שאם קצץ אחר גמר המקח והשכירות תוספת יחול או דוקא בנתן, ואולי בקנין יהני להוסיף בקציצה וחייב לתת מה שהתחייב להוסיף ובבתורת חובת דמי מקח. וכן **יש** **לדון** אם צריך לכך את דעת שני הצדדים, וחהאם האשה יכולה לטעון שקיבלה התוספת בתורת מתנה ולא כתוספת קציצה על האתנן ואז לא יחול היסור על התוספת. **וכל** **הנ''ל** מסתבר שיוסיף עוד קציצה עבור השכירות לפני ששילם דעדיין יש עליו חוב עבור השכירות ונקטינן שחלות הקציצה היא רק שחייב לכה''פ מה שקצץ, אולם להוסיף אחר שכבר שילם הוא חידוש שאין עוד דררא בין הצדדין ואיך יכול להוסיף עוד קציצה ושייחשב אתנן, והשטמ''ק צ''ע. עיין סוגיא באיזהו נשך בחייב רבית ד' ונתן חטין שווה ה' שחייב בחזרת רבית ה' ולכאורה עולה שיכול להגדיל את התשלום עבור ההלוואה ול''ח רבית מאוחרת, עיין משכ''ש בארוכה, ופשוט שאם חייב ה' זוז ברבית ויתן ו' הו' הוי רק רבית מאוחרת עימשכ''ש.

**בגמ'** נתן ולא בא עליה שאין נאסר, **ובמאירי** ע''ז סב: מדוע זכתה ואיך יכולה להקריב ותי' שנתן לה והזכיר ענין הביאה ולא התנה ע''כ, ולכן מ''מ זכתה, אך אם יבא עליה ייחשב תמורה, וצ''ע. ויש דוגמא לזה בב''ב קמה' בענין קדושין לטבועין ניתנו, אולם התם הא חל קדושין אלא שלא נישאה ומתה, ויש לדון דמ''מ גם כאן שייך שאף שמ''מ הקנה לה עדיין חשיב כסף המחייב מקח. יש לברר אם זה האופן שמעמידה הגמ' שנתן לה לכשתבעל ואם תצטריך מקנה מעכשיו שבכה''ג אם לא הקריבה הוי אתנן למרות שמ''מ קנתה, אך אם הקריבה כבר לא חל האתנן, וקצת משמע שבאופן של המאירי שזהו ס''ד דסוגיין ודאי יחול למפרע אף אם קדמה והקריבתו, והאופן שמעמידה הגמ' רק בזה אם הקריבתו ל''ה אתנן, וצ''ע הטעם. וכנראה שבאופן שהמאירי מעמיד הס''ד מיירי שנתן לה רק עבור האתנן אלא שנתן לטבועין אף אם לא יבא עליה, ולכן אף אם הקריבה כבר חייל האתנן למפרע, והעמדת הגמ' שהנתינה לאתנן יחול עם הביאה ואם תצטרך היתה נתינה נפרדת מעכשיו, ואף בכה''ג אם לא הקריבה חל האתנן למפרע ורק בהקריבה לא חל מכיון שכילתה הטלה שלא מכח אתנן כלל. **ובגמ'** שאם אקניה לאלתר אף ללא הקריבתו אינו אתנן, כ''כ **בר''ג,** ויש לדחוק שזה אינו דברי המאירי אלא סתם נתן לה ללא תנאי ביאה כלל,אלא סמך עליה שלא תמרוד בו עיין **תורי''ד** **ע''ז** **סג'**. ועיי''ש **תורי''ד** **במהד''ב** דמיירי שנתן ע''ד ביאה ואם לא יבא עליה צריכה להחזיר טלה אחר, ולכן הוי פשיטא שאם קדמה והקריבתו לית אתנן וזוהי קושית הגמ' פשיטא אך ודאי אם הוא קיים בשעת ביאה הוי אסור, ולפי''ז תי' הגמ' שמכיון שהקדים ענין של תמורה ורק אח''כ אמר ולכשתצטרכי מעכשיו בכה''ג הוי חי' שאם הקריבה שאינו אתנן למפרע. וכן **בר''ן** שם עולה שקושית הגמ' פשיטא הוא רק על אם קדמה והקריבתו, אף שנתן לה כבר במתנה, **ובראב''ד** שם דבס''ד מיירי שנתן לה והתנה עמה בדרך תנאי ע''מ שתבעלי ולא בדרך תמורה ולכן אם היא קיימת היא אסורה אך אם כבר הקריבתו אינה נאסרת למפרע וזה היה פשיטא, וצ''ל שבמסקנא מכיון שקבע תמורה אלא הוסיף לכשתצטרכי לכן ס''ד שיהיה למפרע אף בהקריבתו, והכל דק מן הדק.

**ובגמ'** שאם הכוונה לשעת ביאה איך מקרבה, **ובראשונים** בע''ז הא תמיד משיכה קונה ומוקמי דלא עבקה משיכה, **ובמאירי** שם שמשיכת מקח מהני ללא מעות, אך כאן הטלה הוא מעות עבור המקח ולא מהני ביה משיכה.

**מסקנת** **הגמ'** שאמר לה שמקנה בשעת ביאה ואם תרצי קני מעכשיו, ואז בהקריבה מתברר שקנתה שלא כאתנן. אולם **בר''מ** שאמר לה כשתרצי לי תקנה, **ובחת''ס** ע''ז שם שכוונתו שתקנה בעת שתתרצה להבעל לו וס''ד שגם זה אתנן וקמ''ל שלא, **ובמנח''ח** תקעא' טו' שאמר שלכשתבעל תיקנה מעכשיו וקמ''ל שגם זה אינו אתנן, **ויש** **לבאר** דמכיון שקנתה מיד ותנאי מילתא אחריתי ל''ח תמורת הביאה, **וצ''ע** הא אם לא תבעל צריכהלשלם דמי אתנן ואיך ל''ח אתנן, וכן **לחת'ס** צ''צ הא כל ההקנעת טלה הוא עבור התרצותה לביאה ומסתמא אם לא תיבעל תשיב את דמי הטלה ומדוע ל''ח אתנן, וע''כ באמת יש כאן סיבה לאתנן שהיא נגמרת והולכת עד שעת הביאה בפועל למפרע ול''ש שיחול האיסור עם גמרה מכיון שהיא אינה בעולם. **וצ''ע** מדוע בהקנה לה מיד עבור שתבעל ואם לא תשיב דמי הטלה ל''ח נמי שגמר האתנן אחר שאינו בעולם ויש לחלק.

**ובספק** **הגמ'** בקדמה והקדישתו, **בראשונים** בע''ז דהא גופא מסתפקינן אם הקנה לה בכה''ג או''ד לא הקנה לה ולכן אינו קדוש ול''ש אתנן, אולם **בתוס'** **שם** הקשה איך חל אתנן על מוקדשין וע''כ שודאי הוקדש ומ''מ מסתפקינן שאם הבהמה בעין חייל איסור אתנן על מוקדשין ותי' שחל למפרע משעת נתינה קודם שהוקדש. ועכ''פ עולה שודאי נתנה לה מיד אם תצטרכי, וודי יש סיבה שיחול אחר ביאה למפרע, ורק לא חייל למפרע אם אינו בעולם אך אם ישנו בעולם ורק הוקדש חייל למפרע, ואולי אם הקדש גוף הוא בבחינת מעיקרא תורא דראובן והשתא תורא דראובן שייך שיחול עליו אתנן מכח שהבהמה עדיין של האשה מכח אתנן שחל למפרע. **הנה** **להר''מ** הכל מובן יותר שחל חלות ספק המתברר למפרע ויכול לחול על בהמה קיימת ולא אם אינה בעולם. וקצרנו. **עיי''ש** **מאירי** שדן במכרה לאחר ואח''כ נבעלה האם הוי בכלל ספק דהקדישתו, או''ד דוקא אמירה לגבוה בזה חייל טתנן ולא בקנין גמור דמכירה שבזה ודאי לא יחול למפרע, וא''ש להנ''ל שהקדש פה זהו בהמה דידיה עם חלות הפרשה לגבוה ולכן שייך שיחול אתנן ולא נחשב עוד בעולם שיחול מכח האשה דין אתנן בטלה, וקצרנו.

עיין **רמ''א** או''ח קנג' כא' בשם רי''ו שכל דיני אתנן יש לגבי בנית ביהכ''נ, **ובפמ''ג** שםפ רם רק לקדושה אבל למצוה מותר כגון צצית ותפילין, עיין **אב''מ** שו''ת כז' שנקט ששאר מצוות חמורות מביה''נ. **ובמג''א** שם שבנתן והקדישה ואח''כ בא עליה שבסוגיין נשאר בספק ותר משום ספיקא דרבנן.ובפרי **יצחק** א' י' הקשה דהא מקורו של הרמ''א והרי''ו מהגמ' ע''ז מז' במשתחוה לאילן אטם נאסר הלולב, ושם בדיעבד יצא הרי שכל מקורו הוא מספיקא דרבנן, עיי''ש.

1. שו"ת שבות יעקב חלק א סימן עג

   איש אחד נדר מעובר שבמעי הבהמה אי מותר להשתמש בבהמ' גופ' בעודה מעוברת אי נימ' דעובר ירך אמו הו' או לא:

   תשובה אף דהלכה רווחת דקי"ל עובר ירך אמו וכו' מ"מ היינו דוקא שעובר ירך אמו הוא דאם היה אמו אסורה בהנאה גם מולד אסור ליהנות אבל לא להיפך היכי שמולד אסור ליהנות שיאסור גם האם בהנאה כי האם ודאי לאו ירך הולד הוא וראיה ברורה לזה מהא דאיתא בתמור' דף י' ע"ב ודף י"א ע"ב האומר מה שבמיע' של זו עולה מותר בגיזה ואסורה בעבודה מדרבנן משום כחש עובר ע"כ ואם איתא דהוי לגמרי כחד גופא א"כ מדאוריית' יש מעילה כיון שעוברה הקדש אלא פשוט דמותר ליהנות מבהמה אף שולדה קדש כי היא לאו גופא דולד היא אלא משום כחש עובר אסרוהו חז"ל [↑](#footnote-ref-1)
2. ספר המנהיג הלכות הלל

   ושם נעשה לפניך, ואל תתמה לומ' מאין יספיקננו לנו בהמות להקרי' כל הקרבנות שנחסרו מחרבן הבית עד עמוד כהן לאורים ותומים שהרי הכתו' מבשרנו כל צאן קדר יקבצו לך וגומ', ובקרבנו' נדבה, אבל בקרבנות חובה עבר יומו בטל קורבנו, דכתי' עולת שבת בשבתו, ולא [עמוד רסד] עולת חול בשבת ולא עולת שבת זו בשבת אחרת. אב"ן. [↑](#footnote-ref-2)
3. ספר יראים סימן שמד [דפוס ישן - שפג]

   יש לשאול אחרי דאמרינן בע"ז דלא אסרינן להטיל מום בבע"מ אלא במקום דחזו דמיה להקרבה היכי אמרינן בבכורות בבכור בעל מום דהא לאו בר הקרבה הוא ולאו בר דמים הוא יש לתרץ מדרבנן [↑](#footnote-ref-3)
4. ראב"ן שאלות ותשובות (בתחילת הספר) סימן נ

   שאלני חתני ר' שמואל. אמר רבינא [מכות י"ט א] לעולם קסבר קדושה ראשונה קידשה לשעתה וקידשה לעתיד לבוא והכא בבכור וכו'. וקשיא ליה אם כן יהא מעלה גם בכורות גם מעשר בזמן הזה כיון דקדושת הארץ וקדושת הבית לא בטלה, ואמאי אקשינהו לבכור שנזרק דמו קודם חורבן הבית. לכן אפרש כל השמועה על בורייה. אמר ר' יוסי משום ג' זקינים הם ר' ישמעאל ור' עקיבא ואחרים, דר' ישמעאל מייתי הכא במכות, ור' עקיבא בהתחלת פרק בתרא בבכורות [נ"ג א] ר' עקיבא אומר יכול יעלה אדם מעשר בהמה מחוצה לארץ לארץ ישראל ויקריבנו וכו' התם מקיש מעשר בהמה למעשר דגן, ודאחרים מייתי בפרק קמא דראש השנה [ה' ב] אחרים אומרים יכול יהא בכור שעיברה שנתו כפסולי המוקדשין ויפסל וכו' מקיש בכור למעשר מה מעשר אינו נפסל משנה לחבירתה אף בכור, ודברי שלשתן בסיפרי פרשת עשר תעשר. ור' ישמעאל מקיש מעשר לבכור, וקאמר יכול יעלה אדם בזמן הזה לאחר החורבן מעשר שני שלו לירושלים, ודין הוא שלא יעלה דאיתקש לבכור דכתיב מעשר דגנך ובכורות בקרך מה בכור אינו אלא בפני הבית דבעי מזבח אף מעשר, איכא למיפרך מה לבכור בדין הוא דלא מייתו לה אלא בפני הבית דבעי מתן דמים ואימורים למזבח תאמר במעשר דלא בעי מזבח הואיל ולא בעי מזבח אימא דמסיק ליה אפילו בזמן הזה, ומשיב בכורים יוכיחו דאין בהן מתן דמים למזבח ואין נהוגין אלא בפני הבית דתנן במשנת ביכורים [פ"ב מ"ג] תרומה ומעשר שיני נוהגין בפני הבית [ושלא בפני הבית] מה שאין כן בביכורים, אף מעשר שיני אעפ"י שאין בו מתן דמים למזבח אימור דאין נוהג להעלותו אלא בפני הבית [וכו'] ת"ל ואכלת וכו'. ומפרש ואזיל מאי קסבר ר' ישמעאל, אי קסבר קדושה ראשונה קידשה נמי לעתיד לבוא אפילו בכור נמי היה דינו להעלותו אלא שאין שם מזבח אבל מעשר שיני דלא בעי מזבח ודאי מעלה ומאי תיבעי ליה, ואי קסבר לא קידשה לעתיד אפילו מעשר לא יפריש דהא בטלה קדושת הארץ ומאי תיבעי ליה בעלייתו, ומשני רבינא לעולם קסבר קידשה לעתיד ואם היה שם מזבח ודאי היה דין להעלות שם בכור אפילו לאחר שחרב הבית, ואעפ"י שקדושה ראשונה לא בטילה וחייב לעשר אפילו הכי מעשר שיני לא יעלה, דלאו לבכור שבזמן הזה מקישו שהוא ראוי להעלותו אלא שאין שם מזבח, דאי להאי בכור היה מקישו היה צריך להעלותו דקדושת הבית קיימת אף על גב דליכא מזבח דהא מעשר לא בעי מזבח, אלא כי מקישו לבכור שנזרק דמו במזבח וחרב ועדיין בשר הבכור קיים, דהאי בשר בכור לא בעי מזבח ואפ"ה אסור לאכלו כיון דליכא מזבח, מעשר שיני איתקש ליה אף על גב דלא בעי מזבח אסור לאוכלו בלא פדייה ואכילת מעשר בירושלים מקיש לאכילת בשר בכור בירושלים מהבכור עצמו. ואם תאמר אמאי אקשיה להאי בכור לאיסור, לקשייה לבכור בזמן הזה דראוי להעלותו ולאכלו אם יבנה מזבח. תריץ משום דכתיב [דברים י"ד] ואכלת לפני ה' אלהיך מעשר דגנך ובכורות בקרך, משמע לאותו בכור איתקש שנעשו כל עשיותיו ועומד לאכילה כגון שנזרק דמו וכל זמן שבשר בכור מותר לאכילה היינו אם לא חרב המזבח בין זריקת דמו לאכילת בשרו מעשר נמי מותר באכילה שם בלא פדייה, אבל אם נאסר בשרו כגון שחרב הבית אחר זריקת דמו נאסר גם מעשר לאוכלו שם בלא פדייה. והאי דפריך מה לבכור שכן טעון, (והכי) [והא] איתקש דכל זמן שבשר בכור נאכל בירושלים מעשר שיני נאכל אין בשר בכור נאכל בירושלים אין מעשר שיני נאכל שם בלא פדייה, (ו)הכי קפריך מה לבכור בדין הוא שבשרו טעון מזבח שהרי דמו היה במזבח תאמר במעשר שאין ממנו למזבח כלל. ויש מפרשין אפילו בכור נמי יעלה לירושלים ויבנה מזבח ויקרבנו דהאמר ר' יהושע מקריבין אעפ"י שאין בית. וליתה דיחיד שהוא בונה מזבח להקריב עליו בכור במה מקרי, וכל שאינו נידר ונידב כגון בכור אין קרב בבמה [מגילה ט' ב], והא דר' יהושע, מזבח של צבור היה כשעלו בני הגולה בנו מיד את המזבח והקריבו עליו ולא גמרינן מיניה ליחיד. ועוד הא אמרינן בפרק בתרא דבכורות [שם] מעשר של בהמה נוהג בפני הבית ושלא בפני הבית, ופרכינן אי הכי אפילו האידנא נמי לנהוג מעשר בהמה, ומשני הא דלא נהיג האידנא משום דחיישינן לתקלה שלא היה יכול להקריבו לפי שאין מזבח צריך להשהותו עד שיפול בו מום ולפדותו ולהוליך פדיונו לים המלח ודילמא אדמשהי ליה אתי ביה לידי תקלה, ומקשי א"ה אפילו בכור בזמן הזה שאין יכול להקריבו לפי שאין מזבח נעשה לו תקנה נשתף בו גוי כדי שיפטור מן הבכורה דאי לא אתי ביה לידי תקלה אדמשהי ליה [עד ש]יפול בו מום, ומתרץ הכי נמי עבדי כדרב יהודה דאמר מותר להטיל מום בבכור קודם שיצא לאויר העולם משום שאם לא יטיל צריך להשהותו עד שיפול בו מום מאיליו ואתי לידי תקלה. ואם איתא כדמפרשי דכל אחד יבנה במה שם ויקריב דהיינו מקריבין אף על פי שאין בית, אמאי מטיל בו מום יבנה מזבח ויקריב, אלא ודאי אין מזבח בירושלים אלא לצבור וכל זמן שלא בנו צבור מזבח יחיד לא מצי מקריב. ולר' ישמעאל מעשר שיני בזמן הזה לפדינו ויאכלנו בכל מקום ופדיון יוליך לים המלח כדתנן [בכורות שם] אין מקדישין ואין מחרימין בזמן הזה ואם הקדיש מעות יוליך לים המלח, אבל לרבנן דלא מקישי מעשר לבכור מעלה פירות ואוכלן בירושלים. ובין לרבנן ובין לר' ישמעאל בבכור בזמן הזה מטילין בו מום קודם שיצא לאויר העולם. וביכורים דבעו הנחה לפני המזבח וליכא מזבח, לא מפריש להו כלל דלא ליתי בהו לידי תקלה, דלאו בני פדייה נינהו ובעי לשהויינהו עד שירקבו ואדהכי אתי בהו לידי תקלה, כדאמרינן גבי מעשר בהמה דלא מפרשינן ליה האידנא משום תקלה. [↑](#footnote-ref-4)
5. ספר התרומה הלכות ארץ ישראל

   אבל מעשר שני (עדיות) ובזמן הזה שהוא טמא מחמת שאין לנו הזאה וכל אדם טמא אם הפירות לא הוכשרו אם כן הוא טהור אם כן הוא מותר לאכלו בירושלים אף על גב דעכשו ליכא מחיצות מקודשות דלענין מחיצות קדושה ראשונה קדשה לעתיד לבא כדאפרש לקמן בסמוך אף על גב דלא קדשה לעתיד לבא לענין חיוב מעשרות ותרומה מן התורה.

   ספר התרומה הלכות ארץ ישראל

   פסק הלכך נראה דקדושת מחיצות העיר קיימת לעולם להיות מותר לאכול מעשר שני בתוכה אי בנה מזבח אבל בלא מזבח לא דאתקש מעשר לבכור תם שצרי' לו מזבח לאכילת בשרו לרבי ישמעאל כדאיתא פרק אלו הן הלוקין (י"ט) ופרק קדשי הקדשים ופרק אלו קדשים וכן קדושת הבית עדיין היא קיימת והנכנס במקום הבית חייב כרת שעת' כולנו טמאים והמעלה בחוץ בזמן הזה קטרת ומנחה חייב כרת שראוי להקטיר בפנים ולכך חייב דהלכה כרבי יוחנן דאמר המעלה בזמן הזה בחוץ חייב פרק השוחט והמעלה (ק"ז ע"ב) אפילו בלא מזבח כדאמרינן מזבח שנעקר קטרת ממקומו אי נמי בשוחט בחוץ מיירי וכגון שבנה מזבח במקומו בפנים דאי לא בנה אינו חייב בחוץ דאי' ראוי לפנים דמזבח שנפגם כל הקדשים פסולין שנא' וזבחת עליו בזמן שהוא שלם ולא בזמן שהוא חסר אלמא קדשה לעתיד לבא ומקריבין אף על פי שאין בית פרק קדשי הקדשים (נ"ט) כרבי יהושע וכן אמר רב נחמן פרק ידיעות (ט"ז) באחת מכל אלו תנן דקדשה לעתיד לבא קדושת הבית וקדושת מחיצות. וכן בעי ירמיה התם בן בבל שעלה ונעלם ממנו מקום מקדש אלמא קדושת הבית קיימת לעולם ולא כרבי יצחק דאמר מקריבין בבית חוניו פרק קמא דמגילה (י' ע"א) דדבר זה לא עמד לומר הותרו במות בזמן הזה כדאמרינן התם ממתניתין דמגילה ופ' פרת חטאת (קי"ד) דאח' ירושלם אין אחריה היתר ותנאי דבתר הכי הוי מקדשה ולא קדשה לחודיה ואף על פי דבפרק הזהב (נ"ג ע"ב) אף בסוף חלק (קי"ג) משני דנפול מחיצות ההיא ברייתא סברא דאפילו מחיצות לא קדשה לעתיד לבא אין הלכה כן אלא קיימ' לעולם קדושת מחיצות וקדושת הבית כדפרי' ואפי' הכי הלכה דקדושת הארץ לא קדשה עתה לעניין תרומות ומעשרות ולא מבעיא קדושה ראשונה דקדושת יהושע בטלה לענין תרומה ומעשר לאחר חורבן של בית ראשון שהרי רבי מאיר אכל עלה של ירק בבית שאן. וגם רבי התיר בבית שאן אף על פי שהיתה קדושה בקדושת יהושע כדאיתא פרק קמא דחולין (ו' ע"ב) משמע דהכי הלכתא דמעשה רב.

   ספר מצוות גדול עשין סימן קלו

   מעשר שני נאכל לבעליו לפנים מחומות ירושלים שנאמר ואכלת (שם)ה לפני ה' א - להיך במקום אשר יבחר לשכן שמו שם, ונוהג בפני הבית ושלא בפני הבית אבל אינו נאכל בירושלים אלא בפני הבית שנאמר מעשר דגנך תירושך ויצהריך ובכורות בקרך וצאנך ודורש בזבחים פרק קדשי קדשים (ס, ב) מקיש מעשר לבכור מה בכור אינו נאכל אלא בפני הבית אף מעשר אינו נאכל אלא בפני הבית (ע"פ רמב"ם פ"ב ה"א). ובספר התרומה (הלכות ארץ ישראל דף עו, ד) שפירש שם שאם הפירות לא הוכשרו שמותר בזמן הזה לאוכלן בירושלים לא ידעתי מנין לו.

   שו"ת הלכות קטנות חלק ב סימן יד

   ובהא דכתיבנא דמזבח העולה מעכב שאם אין מזבח אין מקריבין קרבן ואפי' נפגם יש להרחיב הדיבור שהנה הרמב"ם בפ"ו מה' בית הבחירה כתב שקדושת ירושלים והמקדש קדושה /קדשה/ לשעתה וקדשה לע"ל ולפיכך פסק וז"ל לפיכך מקריבין הקרבנות אעפ"י שאין שם בית בנוי ואוכלין קדשי ק' בכל העזרה אעפ"י שהיא חריבה ואינה מוקפת במחיצה. ואוכלין קדשים קלים ומעשר שני בכל ירושלים אעפ"י שאין שם חומה שקדושה א' קדשה לשעתה וקדשה לע"ל עי"ש והטעם שקדושת המקדש וירושלים מפני השכינה ושכינה אינה בטילה משא"כ קדושת א"י עי"ש והקשה ע"ז הראב"ד מכמה מקומות שנאמרו בתלמוד אם אין מקדש ירקב ולפי סברת הרמב"ם למה ירקב והחזיק הקושיא רבינו ז"ל בכ"מ וז"ל ואין לומר דאתו דלא כהלכתא (/במקור מסומן כאן כוכב הבא לציין שהערה זו ממהדורת ויניציאה תס"ט/ כמ"ד דלא קדשה לע"ל) שהרי רבינו פסק כן בפ"ז מה' מעשר שני (הט"ו) עי"ש והניחה בצ"ע (עי' מל"מ שם) ולע"ד בימי חורפי תרצתי דכיון דהרמב"ם ז"ל כתב בפ"ב מה' מ"ש (עי' מל"מ שם) דמעשר שני הוקש לבכור מה בכור אינו נאכל אלא בפני הבית אף מ"ש לא יאכל אלא בפני הבית עי"ש והיא מימרא בגמ' (מכות י"ט) פסוקה ונצחת א"כ איפה יפה פסק בפ"ז בכמה דינים דמעשר שני ירקב כיון שאינו נאכל אלא בפני הבית ודוק: אך עתה העירותי בצדק דאעיקרא דדינא איני מבין האי פסק דמעשר שני ובכור דאינם נאכלים אלא בפני הבית מה היא כונתו דכיון דהוא פוסק כמ"ד דקדושה א' קדשה לשעתה ולע"ל ומקריבין קרבנות אעפ"י שאין בית כמ"ש בה' בית הבחירה א"כ מאי האי דבכור דאינו נאכל אלא בפני הבית דהבית אינו מעכב לשום קרבן אפי' ק"ק ומכ"ש בכור והלמד ממנו שהוא מעשר ומוכרח לומר לפום ריהטא דהאי מימרא שאמ' בגמ' דבכור אינו נאכל אלא בפני הבית אזלא כמ"ד דקדושה א' דירושלם ומקדש קדשה לשעתה קדשה ולא קלע"ל. וקדושת הארץ איכא מ"ד דקדשה לשעתה ולע"ל והכי פסק הראב"ד שם בה' בית הבחירה ולהכי צריך לאקושי מעשר שני דאעפ"י שהוא תלוי בקדושת הארץ עכ"ז מפי השמועה למדו שלא יאכל אלא עד שיהיה שם בית בנוי כבכור שהוא מן הקדשים ואינו נאכל אא"כ יש שם בית ה"ה למעשר שני והכי משמע בגמ' דמימרא זו אתיא כמ"ד דקדושה א' קדשה לשעתה ולא קלע"ל לענין קדושת מקדש עי"ש אבל לפי פסקו דהרמב"ם דס"ל דקדושה א' קדשה לשעתה ולע"ל ולהכי מקריבין אעפ"י שאין שם בית א"כ הבכור נמי נאכל אעפ"י שאין שם בית דלא עדיף מכל הקרבנות א"כ מאי האי דקא' אינו נאכל אלא בפני הבית וזה נ"ל שהוא דעת בעל התרומה שהביא רבינו בכ"מ משם הסמ"ג שהביא משם התרומה כתב על דברי רבינו וכתב ע"ז הסמ"ג לא ידעתי מנין לו וכתב ע"ז רבינו מוהריק"א ז"ל ואיני יודע מאי קשיא ליה שרבינו מביא ראיה מהפסוק שאינו נאכל אלא בפני הבית וכי לא הוכשר מאי הוי עכ"ל ועם נשיקת הרצפה מסמ"ג ורבינו הכ"מ זכר כולם לברכה כונת בעל התרומה כדברינו שכיון דאיהו ס"ל נמי כסברת הרמב"ם דמקריבין אפי' שאין בית ואפי' ק"ק א"כ מכ"ש המעשר רק יהיה אסור מכח שהפרי או אנחנו טמאים ואינו נאכל בטומאה להכי ס"ל דאם לא הוכשרו הפירות לקבל טומאה אז יאכלו אפי' שאין בית כשאר קדשים הגם שגם לשאר קדשים ק"ל היאך יעשו בטומאה ואנחנו טמאים לנפש אדם ולעולם סברתי בזה שמ"ש שמקריבין אפי' שאין בית היינו בהמצא אפר פרה ונטהר. [↑](#footnote-ref-5)
6. מקדש דוד קונטרס מעניני קדשים סימן א אות א

   .

   והנה בדחויין דאזלי למיתה אם הוא תכף או לאחר שכפרו הבעלים באחרת, הנה מרש"י ז"ל תמורה שם מוכח דהוא לאחר שכפרו הבעלים, דכתב שם בההיא דאבודין לחוד ודחויין לחוד דדיחוי ונתכפר באחר מתה ע"ש, ומשום דרש"י ז"ל כתב שם דדחויין דמיין לעברה שנתה, ובעברה שנתה אמרינן במתני' דלאחר שכפרו הבעלים תמות, אבל התוס' השיגו שם על רש"י ז"ל וכתבו דדחויין לחוד ועברה שנתה לחוד דדחויין חמירי מעברה שנתה.

   והנה מהרמב"ם ז"ל יש להוכיח להדיא דדחויין אזלי תכף למיתה ולא בעינן נתכפרו באחרת, שכתב פט"ו מהלכות מעה"ק ה"ג היה מחויב חטאת ואמר חציה חטאת וחציה עולה או שלמים כו' הרי זו תמות כמו שיתבאר בחטאות המתות ע"ש, והנה רש"י ז"ל בתמורה (כ"ו א) כתב דמיירי שלא היה מחויב חטאת ומש"ה תמות דא"א להקריבה, והתוס' פי' שם דמיירי באומר חציה תמורת חטאת ומש"ה תמות כדין תמורת חטאת, אך הרמב"ם ז"ל כתב באומר חטאת ומיירי נמי שהיה מחויב חטאת, ובטעם הרמב"ם ז"ל דתמות כתב הכ"מ דכיון דא"א לו להתכפר בה משום דחציה עולה וחטאת לאו בת רעיה היא לפיכך תמות ע"ש, והיינו משום דיחוי דכיון דהפרישה באופן שאינו יכול להתכפר בה אזלא למיתה. והנה בחציה חטאת וחציה עולה כתב הרמב"ם ז"ל דתמות ולא חילק בין לפני כפרה בין לאחר כפרה, וה"נ במפריש שעיר לשעירתו אם תחול עליה קדוה"ג אזלא תיכף למיתה, דמ"ש מחציה חטאת שכתב הכ"מ דכיון שא"א להתכפר בה וחטאת לאו בת רעיה אזלא למיתה, ה"נ בהפריש שעיר דא"א להתכפר בו וחטאת לאו בת רעיה ימות, א"כ אם תחול עליה קדוה"ג אזיל תיכף למיתה, א"כ לא נחתא ליה לא קדוה"ג ולא קדושת דמים. והנה הלח"מ שם תמה על הרמב"ם ז"ל בחציה עולה וחציה חטאת אמאי תמות מ"ש מחטאת שעברה שנתה שכתב הרמב"ם ז"ל שתרעה ע"ש, ול"ק כלל דדחויין לחוד ועברה שנתה לחוד כמ"ש התוס' בתמורה, משום דדחויין לא חזיא לשום הקרבה ועברה שנתה חזיא להקרבה בשאר קרבנות, ומש"ה בעברה שנתה בעינן תרתי לריעותא משא"כ בדחויין ע"ש, וכל היכא דלא חזיא להקרבה משום דקדוש רק חציה חשיב דיחוי, וכדאמרינן (זבחים י"ב א) גבי בהמה של ב' שותפין שהקדיש אחד חציה כו'. [↑](#footnote-ref-6)
7. **רמב"ם הלכות בכורות פרק ד הלכה יד**

   מבכרת המקשה לילד מחתך אבר ומשליך לכלבים והבא אחריו בכור, יצא רובו הרי זה יקבר ונפטרה מן הבכורה, ואם חתך אבר והניחו אבר והניחו עד שהשלים רובו הרי כל האיברים צריכין קבורה, **ונפטרה מן הבכורה** כיון שיצא רובו בין שלם בין מחותך **והרי הוא לפנינו נתקדש למפרע**.

   **שולחן ערוך יורה דעה הלכות בכור בהמה טהורה סימן שיט סעיף א**

   מבכרת המקשה לילד, א יכול לחתוך אותו אבר אבר ומשליך לכלבים. ב (א] ומרובו ואילך, צריך קבורה) (ב"י בשם התוספות). ג והבא אחריו, בכור. ד (ב] וי"א שאינו בכור), (טור בשם הרא"ש). יצא רובו, ה"ז יקבר ה ונפטרה מהבכורה. ואם חתך אבר והניחו, אבר והניחו, עד שהשלים רובו, הרי כל האברים צריכין קבורה ונפטרה מהבכורה, כיון שיצא רובו, בין שלם בין מחותך (והרי הוא לפנינו), נתקדש למפרע. ו (ג] וי"א דאינו קדוש למפרע) (טור)

   **רמב"ן הלכות בכורות פרק ג [המתחיל בדף יג עמוד ב]**

   הא דקתני מתניתין ונפטרה מן הבכורה אמחתך נמי קאי דלא גרעכד מחררת דם ושליא דפטור,

   **ש"ך על שולחן ערוך יורה דעה הלכות בכור בהמה טהורה סימן שיט סעיף א**

   ג והבא אחריו בכור - דכיון דלא חשיב כילוד א"כ אינו חשוב פטר רחם והבא אחריו בכור:

   ד וי"א כו' - דאע"ג דלא חשוב כילוד מ"מ חשוב פטר רחם: [↑](#footnote-ref-7)
8. **חידושי הגרי"ז מסכת בכורות דף לה עמוד א**

   בתוד"ה איכא דאמרי וכו' ועוד התם דקאמר ליה רב עמרם לר"ש אמר על הבכור עם יציאת רובו יהא עולה וכו' דמשמע דפשיטא דקודם יציאת רובו יכול להפקיע קדושת בכור אם לא נחלק בין מכירה להנך ע"כ, והנה צ"ע למה להתוס' להוכיח דמשמע דפשיטא דקודם יציאת רובו יכול להפקיע הלא מזה גופא דבעי באמר עם יציאת רובו, ואם נימא דלמפרע קדוש א"כ פשיטא דבכור קדים ולא מהני מידי הקדשו.

   והנה מ"ש שיש לחלק בין מכירה להנך עיין מש"כ התוס' בתמורה (דף כ"ד ע"ב בד"ה אמר) בביאור החילוק, והנה הרי"ט אלגזי כתב לחלק דענין למפרע הוא קדוש, דהיינו דכל חלק מתקדש וקדוש לחצאין ע"ש, וצ"ע דהא אפילו לר"י דמחייב שותפות עכו"ם, מ"מ כתב רש"י דקדוש לא הוי דקדושה אינה חלה לחצאין.

   וכן מ"ש הגרע"א ביו"ד (סי' שי"ט ס"ב) בשם המהרש"א בחולין דמשו"ה מותר להטיל מום במה שבפנים דעדיין לא קדוש ע"ש, וצ"ע דהא הוי הטלת מום בכולו, גם בחלק הקדוש, אף דמטיל מום מבפנים בחלק החול שעדיין לא התקדש, וצ"ע.

   והנה באמת צ"ב הסברא דלמפרע קדוש מאחר דבעינן פטר רחם, וכ"ז שלא יצא רובו עדיין אינו קדוש דלא הוי פטר רחם, דאיך זה יהיה למפרע קדוש, דהא לא היה כל זמן שלא יצא רובו דין פטר רחם לקדושת בכורה.

   והנה הרמב"ם פסק בהל' בכורות (פ"ד הלט"ו) כר"ה למפרע קדוש, וגם פסק שם (פ"ב הלי"ד) כר"י דמותר להטיל מום קודם שנולד, וכ"כ בהל' תמורה (פ"ד הלי"ב) לבעיא דאמר עם יציאת רובו יהא עולה ע"ש, וצ"ע דמכ"ז כתבו התוס' דלא הוי כר"ה, וישנם באמת ראשונים שמכח כל הלין פסקו דלית הלכתא כר"ה.

   והנראה דלולי פירוש הראשונים הנ"ל היה נראה לפרש דזה פשיטא לכו"ע דקדושת בכור לא חלה למפרע כלל, ורק לאחר יציאת רובו מתקדש בבכורה, והא דאמר ר"ה דלמפרע קדוש היינו לענין פטר רחם פליגי, אם בכל יציאה של חלק כ"ש הוי עליו שם "פטר רחם", או דשם "פטר רחם" הוי עליו דוקא לאחר יציאת רובו, וזה סובר ר"ה דלמפרע קדוש היינו דשם פטר רחם הוי עליו עוד קודם יציאת רובו, והנה לענין מכירה מה דרשות עכו"ם פוטר היינו דלא הוי פטר רחם בישראל, אבל לו יצוייר דהיה פטר רחם בישראל, נהי דבשעת חלות הקדושה היה ברשות עכו"ם, היה ג"כ מתחייב, דכל הפטור הוא מה דלא הוי פטר רחם בישראל, ולפי"ז הני דהקדושה לא חלה עד רובו, מ"מ כיון דסבר דלמפרע קדוש, והוי שם פטר רחם על השליש שיצא, וא"כ אף דחלה המכירה, והוי של עכו"ם מכיון שעדיין לא נתקדש, ושפיר מצי למכור, מ"מ הלא חל עליו שם פטר רחם בישראל, וא"כ לא פוטר מבכורה חלקו של עכו"ם, מאחר דלא חסר בפטר רחם של ישראל, ומה דהקדושה חלה ברשות נכרי, הלא לא איכפת לן כלל, ומשו"ה סובר ר"ה דקדוש בבכורה, ולא מפקיע הנכרי מקדושת בכור, מאחר דהוי פטר רחם בישראל, אבל כל זה לענין מכירה, אבל לענין מטיל מום הלא לא תלוי בפטר רחם כי אם בקדושת בכורה, דזהו איסור של מטיל מום בקדשים, ולא תלוי כלל בפטר רחם כי אם בקדושה, ולפי"ז מאחר דלכו"ע לא קדוש כ"ז שלא יצא רובו, שפיר מותר להטיל מום בו, והאמת כן משמע מסוגיא דחולין (דף ס"ט ע"ב) דלענין פטר רחם מיירי, דמדמי התם לענין יצא שליש דרך דופן, ושני שלישי דרך הרחם ע"ש, וזהו דלא תלי כלל בלמפרע קדוש, כי אם בשם פטר רחם והיה ניחא, אבל התוס' ור"י פירשו דלענין קדושה הוי למפרע, וגם לא חל המכירה לר"ה מאחר שקדוש למפרע, וע"כ הקשו כן כנ"ל, [א"ה, עי' בזה עוד בחידושי מרן רי"ז הלוי הל' בכורות פ"ד הט"ו]. [↑](#footnote-ref-8)
9. **רבי עקיבא איגר יורה דעה סימן שיט**

   סעיף ב' יצא שליש ומכרו לעובד כוכבים. היינו דמכר אותו שליש שיצא אבל אם מכר להעובר או אבר א' ממה שבפנים מהני דאין קדוש למפרע רק מה שיצא אבל לא מה שבפנים ע' מהרש"א שכתב דמה"ט מותר להטיל מום במה שבתוכו ונעשה שותף עם עובד כוכבים ואינו קדוש כלל כנלע"ד בעזהי"ת ואך קשה לי ממה דהקשו תוספות (דף ס"ט) ד"ה ר"ה וכו' וכן הא דא"ל רב עמרם לר"ש וכו' האי נמי דלא כר"ה דמשמע דפשיטא ליה דקודם יציאת רובו יכול להפקיע וכו' והא באמר על העובר יהא עולה מהני דקדושת עולה חלה על מה שבפנים וממילא בשעת לידה אח"כ לא חלה קדושת בכורה וכולו עולה וצ"ע: [↑](#footnote-ref-9)
10. חזו"א-- אבל לרבה עד רובא עדיין אין כאן התחלת המצוה ולא אכפת לן עד רוב יציאה דרך דופן דבלא״ה לאו לידת פטר הוא והעיקר הוא פרק הלידה המחליף ממיעוט לרוב ובזה הקפידה תורה שיהא דרך רחם [↑](#footnote-ref-10)
11. **חידושי הגרי"ז מסכת תמורה דף כד עמוד ב**

    בגמ' בגמ' אר"י מותר להטיל מום בבכור קודם שיצא לאויר העולם, ובתוס' שם, וא"ת לימא דר"י דלא כר"ה דאמר למפרע הוא קדוש ע"ש שתי' ובשיטמ"ק, ובתוס' חולין (דף ס"ט ע"ב ד"ה ר"ה), והיינו דלא כר"ה דלדידיה כיון דלמפרע הוא קדוש אפי' לא יצא רוב הראש אסור להטיל בו מום דכשיצא אח"כ הרוב אגלאי מילתא למפרע דקדוש הוא כדאמרינן הכא גבי מכירה, ע"ש, וכן הא דרב עמרם אמר על הבכור עם יציאת רובו יהא עולה עולה הוי או בכור הוי ההיא נמי דלא כר"ה דמשמע דפשיטא ליה דקודם יציאת רובו יכול להפקיע ממנו קדושת בכור ע"כ, והרא"ש פסק משום סוגיא זו דלא כר"ה דכל סוגיא זו אתיא כרבה דמכאן ולהבא הוא קדוש, אכן הרמב"ם בהל' בכורות (פ"ד הלט"ו) פסק כר"ה דלמפרע הוא קדוש, וכ' ג"כ דמותר להטיל בו מום קודם יציאת רובו וגם כ' עם יציאת רובו יהא עולה הר"ז בכור ואינו עולה ומשמע ג"כ דקודם יציאת רובו יכול להפקיע קדושת בכור ויקשה כנ"ל, והנה בגמ' שם איכא ג' נפ"מ בפלוגתא דר"ה ורבה, לענין יצא שליש ומכר לעכו"ם דלר"ה מעיקרא קדיש ומה דזבין לאו כלום זבן ולרבה דמכאן ולהבא הוא קדוש מה דזבן שפיר זבן, וכן לענין יצא שליש דרך דופן ושני שלישים דרך רחם, וכן לענין מחתך ומניח דלר"ה קדוש בבכורה ויקבר ולרבה לא יקבר.

    ונ"ל דאין מחלוקת רבה ור"ה לענין חלות קדושה אימתי חלה דלרבה קדושה חלה מכאן ולהבא ואינו קדוש עד יציאת רובו, ולר"ה קדושה חלה למפרע ואגלאי מילתא דמיציאת מיעוטא כבר קדוש וכל הדינים השייכים לקדושת בכור חל מיציאת מיעוטו, זה אינו, דקודם יציאת רובו לאו ילוד הוא ואיך שייך קדושת בכור למקצת הולד, אלא דגם לר"ה הקדושה חלה ביציאת רובו וכל עיקר מחלקותם הוא לענין פטר רחם שזהו המועיל לקדושת בכורה, דרבה ס"ל דלא מקרי פטר רחם ולא חל עליה שם פטר רחם עד יציאת רובו, ויציאת רוב ולד דרך רחם זהו מקרי פטר רחם, ור"ה ס"ל דכל מקצת ומקצת ע"י יציאתו דרך רחם חל עליה שם פטר רחם, וכשיש רוב ולד דשם פטר רחם עליה אז חל עליה קדושת בכורה, ולמפרע דקאמר היינו דפטר רחם דמעיקרא שכל מקצת ומקצת מצד עצמו מהני שיחול עליה עכשיו כשיש רוב ילוד קדושת בכורה, ולכן ביצא שליש דרך דופן אין מועיל רוב ולד שיצא אח"כ דרך רחם לאשוויי שם פטר רחם עליה כיון דכל מקצת ומקצת מצד עצמו ביציאתו דרך רחם הוא דחל עליה שם פטר רחם ואין מועיל כלום הרוב שאח"כ להמיעוט דמעיקרא, וכן במחתך ומניח כיון דכל מקצת ומקצת שם פטר רחם עליה מצד עצמו כיון שיש אח"כ רוב ולד אף דחתוך ומת חל עליה קדושת בכור ויקבר, אולם לרבה דס"ל דיציאת רוב ולד הוא דמשווי שם פטר רחם גבי יצא שליש דרך דופן ושני שלישים דרך רחם שפיר מועיל גם הרוב שאח"כ להקרא פטר רחם כיון דלעולם לא בעי שיהא על כל מקצת ומקצת דין פטר רחם מצד יציאתו דרך רחם מצד עצמו, אלא ע"י שיצא רוב דרך רחם חל עליה שם פטר רחם, ולזה שפיר מהני גם הרוב שאח"כ, ובמחתך ומניח לר"ה אינו חל קדושת בכורה דליכא כאן יציאת הרוב ולד שיהא חל עליה שם פטר רחם כיון שהרוב חתיך ולרבה ביציאת גופו הוא דחל שם פטר רחם, וכן הא דיצא שליש ומכר לעכו"ם איפטר מבכורה דלרבה דביציאת גופו הוא דנעשה לפטר רחם ואז כבר שייך מקצת לעכו"ם ופטר רחם בישראל נאמר, משא"כ לר"ה דכל שהוא ע"י יציאתו דרך רחם חל עליה שם פטר רחם וכשיצא שליש הראשון וחל עליה שם פטר רחם אכתי פטר רחם בישראל הוא ומה שיצא אח"כ ג"כ בישראל הוא דהשאר לא מכר, ואף דבעת שחל עליה קדושת בכור שייך במקצתו לעכו"ם לא איכפת לן בזה דשפיר יכול לחול קדושת בכור גם אצל עכו"ם ורק דחלות שם פטר רחם בישראל בעינן ולר"ה שפיר פטר רחם בישראל קרינא ביה וקדוש בבכורה, והא דקאמר בגמ' וכי זבין לעכו"ם לאו כלום זבין אין הכוונה דהמכירה לא חלה דחלות הקדושה אינה מונעת המכירה שתחול משום דאינה חלה למפרע רק דהפי' דהמכירה לא הועילה להפקיע מקדושת בכורה שראוי ועומד לחול אבל אה"נ דהקדושה לא חלה עדיין עם יציאת רובו, ומשו"ה מותר גם לר"ה להטיל מום קודם יציאת רובו דאיסור הטלת מום הלא מדיני הקדושה הוא וכל דברי רב עמרם אתי שפיר אפילו אליבא דר"ה דקודם יציאת רובו דעדיין לא חלה הקדושה יכול לשנותה לקדושת עולה, אכן רש"י בחולין (שם ד"ה למפרע) פי' הא דכי זבין לעכו"ם לאו כלום הוא היינו דלא חלה המכירה כלל הרי דמפרש דינא דר"ה דלמפרע הוא קדוש דעצם הקדושה חלה למפרע ולפ"ז סוגיא דתמורה דלא כר"ה אלא כרבה, אכן בשי' הרמב"ם אפ"ל כמש"כ, [א"ה, ע"ע בחידושי מרן רי"ז הלוי פ"ד מבכורות הט"ו].

    **חידושי הגרי"ז מסכת בכורות דף מז עמוד ב**

    בגמ' ראשון לנחלה לא וילדו לו בעינן לחמש סלעים נמי לא פטר רחם בעינן וכו', הרי דהמיעוט יוצא דופן מנחלה ובכורה לכהן הוי מב' קראי מיוחדים דלנחלה ממעטינן מקרא דוילדו לו, ולכהן ממעטינן מקרא דפטר רחם, ובאמת הוי ב' דינים מיוחדים דבנחלה החיסרון הוא בהלידה, ולהכהן החיסרון הוא בדין דפטר רחם, ויש נפק"מ דהנה בחולין (דף ס"ט ע"ב) קתני יצא שליש דרך דופן ושני שלישי דרך הרחם, ופליגי אי מכאן ולהבא הוא קדוש או למפרע קדוש ע"ש, ואף על גב דדין ילוד חל ברוב הראשון, ולכאורה לדין נחלה דתלוי רק בלידה, ודאי באופן כזה תלוי רק ברוב ראשון, ומ"מ לענין כהן מבואר דשייך שיהא נשלם השם פטר רחם ברוב האחרון, הרי דהדין דוילדו לו ודין פטר רחם חלוקים בדינם, וכמו שכתבנו, ולענין בכור לכהן לכאורה צ"ל דתלוי רק בדין פטר רחם, ולא נאמר כלל דין דוילדו לו, וע"כ שייך שיהיה נשלמת ברוב האחרון ואף על גב דהחלות ילוד כבר חל ברוב הראשון, אלא דצ"ע על זה מספרי (ראה פ' ק"ס) דקדריש אשר יולד פרט ליוצא דופן ע"ש, הרי דגם בבכור בהמה ממעטינן יוצא דופן מקרא דאשר יולד, ותלוי בדין לידה, ולפי"ז צ"ב דברי הגמרא בחולין דאיך שייך שיהא נשלם ברוב האחרון, הרי חלות דין ילוד תלוי רק ברוב הראשון, וצ"ב.

    ועיין ברמב"ם בהל' בכורים (פי"א הלט"ז) יוצא דופן וכו' שניהם פטורים הראשון לפי שלא יצא מן הרחם וכו', ועיין במש"כ בהל' נחלות (פ"ב הלי"א) יוצא דופן והבא אחריו שניהן אינן בכורים, הראשון לפי שלא נולד ונאמר וילדו לו בנים וכו' ע"ש, הרי דבזה כתב לפי שלא יצא דרך הרחם, ובזה לפי שלא נולד והוי ב' דינים, כמוש"כ. [↑](#footnote-ref-11)
12. **פרישה יורה דעה סימן שיט**

    י) וכיון שיצא רוב הראשון. פירוש מהרוב הראשון שעל ידה ראוי להתקדש יצא קצתו דרך דופן וק"ל גם י"ל דהכי פירושו כיון דהקדושה תליא ברובו אם כן הרוב מאותו הרוב הוא שליש כולו וכיון ששליש כולו יצא ראשונה דרך דופן קרוי הרוב ורצה לומר הרוב מדבר שהקדושה תלויה בו:

    **ט"ז יורה דעה סימן שיט**

    דרך רחם אינו קדוש. - בטור כתוב כיון שיצא רוב הראשון דרך דופן ורצונו לומר רוב מרוב הראשון שהקדושה תלויה בו:

    **שטמ"ק תמורה כד'** [↑](#footnote-ref-12)
13. ![](data:image/x-emf;base64...) [↑](#footnote-ref-13)