20 העושה עסה מחטים ואורז
קטגוריות: ש_ס / ט חלה / חלה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מהדו_ק

יום ועש"ק ויחי ט"ו טבת תשס"ד

רשימות דברים בדין העושה עיסה מן החטים ומן האורז, ובשאר גווני דעשיית עיסה בתערובת

כל הדברים נכתבו לפו"ר, ובעזה"י בל"נ עוד אשוב ואשנה פרק זה

ושו"ר מש"כ בענין זה בשו"ת בית אפרים או"ח סי' י"ג ומש"כ בספרו עוללות אפרים דין י"ב - ט"ו, וצ"ע שם

א] מתני' חלה פ"ג מ"ז, העושה עיסה מן החטים ומן האורז אם יש בה טעם דגן חייבת בחלה ויוצא בה אדם יד"ח בפסח, ואם אין בה טעם דגן אינה חייבת בחלה ואין אדם יוצא בה יד"ח בפסח.

והנה כתב המ"ב סי' תנ"ג סקי"ד, אם יש בה טעם דגן, ומשמע אפי' אין בעיסה שיעור חטים שיהא כזית בכדא"פ ג"כ יוצא בה כשאוכל כזית מן העיסה, אע"פ שהעיקר בו הוא האורז ובאורז אינו יוצא ידי מצה, שאני הכא כיון שמחוברין יחד טבע האורז הוא להיות נגרר אחר החטים וכו', וכ"ז בחטים ואורז, אבל אם עירב קמח חטים עם קמח דוחן וכה"ג, או אם עירב קמח של שאר מיני דגן אם קמח אורז ועשה ממנו מצה, אינו יוצא בה יד"ח בשיש בה טעם דגן אא"כ יש בה קמח דגן שיהא בו כזית בכדא"פ וכו', שבשיעור כזה חשבי' כל העיסה כולה כדגן ויוצא יד"ח בשאוכל כזית מן העיסה, וי"א שאפי' בחטים ואורז אין יוצא יד"ח מצה אלא בשיש חטים באורז כדא"פ, ובשאר מיני דגן אפי' כדא"פ ל"מ להחשיב כל העיסה ככולה דגן אא"כ יש רוב דגן ומיעוט אורז או שאר מינים דאז בטל האורז ברובה והוי ככולא דגן, ולכתחילה נכון להחמיר בשל תורה כסברא האחרונה, ובדיעבד יש להקל כסברא הראשונה, עכ"ל.

ב] ויל"ע בכל דברי המ"ב, חדא במש"כ שלדעה קמייתא בתערובת שאר מינים אם יש בה כזית בכדא"פ יוצא בכזית מן התערובת, וגם לדעה בתרייתא בכה"ג יוצא אם אכל כזית דגן, ואך שלדעה זו כה"ג אין האורז חשוב כדגן, וצ"ע דהא דלא כמאן, שהרי בד' הרמב"ן בהל' חלה בסוף דבריו מפורש, דבשאר מינים ל"מ אף אם יש בה כשיעור ואף אם טעמא דגן, עד שיהא רובה דגן, ומבו' שם ברמב"ן דכה"ג כל העיסה פטורה מן החלה, ואף חלק הדגן אינו מתחייב, והיינו בע"כ כמו שפי' הגר"ח בהל' מצה, דהגם דהחטים אינן בטלין, מ"מ ליכא ע"ז שם לחם, עד שיהא רובה דגן וטעמא דגן, וכן נ' בל' הרמב"ן שהטעם הוא משום דכה"ג לא חשיב לחם.

ויש להוסיף, דהנה הגר"ח פי' הטעם בזה, דהוא משום דדין טכ"ע ל"מ לדין לחם, עיי"ש, אך כ"ז ניחא למה שנקט הגר"ח דכל מה שאין החטים בטלין הוי זה מדין טכ"ע, אך לדעת הרמב"ן דאף אם טכ"ע לאו דאורייתא, מ"מ טעמו וממשו דאורייתא, הרי דהכא אין אנו צריכין לדון מדין טכ"ע, אלא יש לנו לדון מדין טעמו וממשו, וכן נ' בל' הרמב"ן בתחילת דבריו, שהזכיר לדין כזית בכדא"פ, דזה הוי דין טעמו וממשו לדעתו, ואדרבה י"ל שלדעת הרמב"ן אין לדון כלל משום דין טכ"ע לענין מצה, ונת' הטעמים בזה בסוגיא דטכ"ע סי' א' סק"ו עיי"ש, וצ"ל לפ"ז דגם דינא דטעמו וממשו ל"מ ליתן לזה תורת לחם, דהגם דמכח דינא דטעמו וממשו אין החטים בטלין, אך מ"מ כיון דהכל עיסה אחת ורובה אינו דגן, ליכא על כל העיסה תורת לחם, וכמש"כ כן המנח"ב בסי' ע', דאטו המערב כזית קמח בנ' זיתים תפוחין ואפאן בתנור הוי זה לחם, וע"כ בעי' בזה לדין גרירה כ"ה שיהא ע"ז תורת לחם, ובשאר מינים דליכא דין גרירה, ליכא על הדגן המעורב תורת לחם, עד שיהא רובה דגן.

והנה עכ"פ מבו' הדין בד' הרמב"ן דבתערובת דשאר מינים כל שאין הרוב דגן, אין יוצא יד"ח מצה אף בשאכל כזית מן הדגן המעורב, ותמוה ד' החזו"א בגליונות לחי' הגר"ח, שכתב דלדעת הרמב"ן ל"ב לדין גרירה רק כדי לצרף שאר המינים לשיעור, וזה תמוה שהרי להדיא מבו' ברמב"ן דבשאר מינים דלי"ב גרירה ל"מ אף אם יש בדגן כשיעור, אא"כ הוי רובה דגן, והרי להדיא דבעי' לדין גרירה אף כדי לצאת יד"ח בהחטים.

וגם בד' הרא"ש בסוף הל' חלה מבו', דהא דבעי' לדין גרירה הוא משום דכיון שרובה אורז אי"ז בא לידי חימוץ, וע"כ בעי' לדין גרירה שהכל בא לידי חימוץ.

והנה יל"פ ד' הרא"ש בתרי אנפי, די"ל כמו שנקט החזו"א בליקוטים סי' א' ובגליונות לחי' הגר"ח הל' מצה, דאילולי דין גרירה אין יוצא יד"ח אף בהחטים, משום שאף הם מאבדין סגולת החימוץ.

ויל"פ עוד, דלעולם בהחטים ודאי יוצא יד"ח, דאף שנתערבו באורז לא בטל מינייהו סגולת החימוץ, וי"ל דאפי' בטל מינייהו סגולת החימוץ ג"כ יוצאין בזה יד"ח, דל"ב שעתה יהיו ראויין בפועל לבא לידי חימוץ, אלא שבאורז אין יוצא יד"ח רק מכח שהוא בא לידי חמוץ, וע' מקו"ח סי' תנ"ג סק"א שכתב כן בדעת הפר"ח, (וע' בית אפרים או"ח סי' י"ג שדחה דאאל"פ כן בד' הפר"ח), והטעם בזה הוא, דאף שלדעת הרא"ש מדין טכ"ע נהפך ההיתר להיות איסור, מ"מ הרי ז"פ דאם בישל מצה עם ירקות וקיבלו הירקות טעם מצה אין יוצאין בהן יד"ח, וכמש"כ כן המקו"ח בסי' תנ"ג סק"א, (אך עי' בית אפרים שם שפקפק בזה, וצ"ע), והטעם בזה יל"פ דהוא משום דל"ש שמדין טכ"ע יהפך ההיתר להיות איסור, רק כשההיתר הוי חפצא הראוי לחול עליו האיסור, ואך שאינו אסור, וע"ז מהני דין טכ"ע לאסרו, אך כל שאין חפצא זה ראוי ליאסר, ל"מ דין טכ"ע לאסרו,[[1]](#footnote-2) ועצים ואבנים שקיבלו טעם איסור ודאי ל"ח עלייהו איסורא כלל, אך התם ל"ב לטעם זה, וז"פ, וע"כ כל שאין על האורז תורת לחם, ל"ש שיחול עליו שם מצה מכח דין טכ"ע, דל"ש שיחול תורת מצה רק על לחם ולא על ירקות, וע"כ בעי' שאף האורז יבא לידי חימוץ, כ"ה שיהא עליו תורת לחם, ואך דאכתי לא סגי בזה, דהכשר מצה הוי רק לה' המינים, ושאר מינים לי"ל הכשר מצה אף אם ה"ה באין לידי חימוץ ויש עליהן תורת לחם, וע"ז מהני דינא דטכ"ע, דמכח טעם הדגן חייל אף על האורז תורת מצה, וז"פ.

ובפשוטו מוכח כדרך זו מד' התוס' במנחות דכ"ג: שמבו' מדבריהם דאף היכא דל"ש דין גרירה מ"מ היכא שטעם הדגן ניכר יוצאין בזה יד"ח מצה, ובע"כ שדעתם דכל הא דבעי' לדין גרירה הוי רק כ"ה שיצטרף אף האורז לכשיעור.

אך הנה ע'' מקו"ח סי' תנ"ג סק"א שתמה ע"ד התוס' הללו, וע' בחי' הגר"ח הל' מצה, שפירש דלעולם מודו התוס' דבעי' לטעמא דגרירה, ואך דכ"ז הוא היכא שעירבן בעודן קמח, אך בעירב העיסה ל"ב לדין גרירה, עיי"ש הטעם בזה, וי"ל עוד בדעת התוס', דס"ל דהבבלי פליג על הירושלמי ולדעתו אין הטעם משום גרירה, ויש מהאחרונים שפירשו כן בתי' התוס' שם שכתבו דהסוגיות חלוקות, ותמוה דהרי משנה ערוכה היא דהעושה עיסה וכו', אך להנ"ל פי' ד' התוס' הוא, דלסוגיא דמנחות טעמא דמתני' הוא משום גרירה, אך דין טכ"ע ל"מ כלל לגבי מצה, וע"כ בתיבלה בקצח דל"ש דין גרירה, אין יוצא יד"ח אף שטעמו ניכר, ורק לסוגיא דזבחים דמפרשי' הטעם משום דין טכ"ע, הוא שהקשו התוס' דא"כ מה"ט יצא יד"ח אף בתיבלה בקצח, ולפ"ז מתבאר מד' התוס' שדעתם דלהירושלמי דהטעם הוא משום דין גרירה, ל"ב בזה כלל לדינא דטכ"ע, ושלא כד' הרמב"ן והרא"ש דבעי' לתרוייהו, אך עי' להלן סק"ח בהערה שנת' לדון כן גם בד' הרא"ש

ויש לדון עוד בזה, דאף אי נימא ביסוד הדברים כדרך הב', דכל הא דבעי' לדין גרירה הוא כ"ה שיצטרפו אף החטים, דבלא דין גרירה ל"מ חייל עלייהו הכשר מצה מדינא דטכ"ע, וכמש"נ, מ"מ נ' דיש לדון ולומר, דאלמלי דין גרירה ל"ה יוצא יד"ח אף בהאורז, אך מד' התוס' במנחות הנז', מוכח לא כן, וכנ"ל, ומשום שהרי דעת הרא"ש נת' במק"א, דלא ס"ל כלל מדינא דטעמו וממשו דלא בטל, ולדעתו כל מה דהעושה עיסה מן החטים ומן האורז אין החטים בטלין, הוי רק משום דינא דטכ"ע, וכאשר כ"ה ברא"ש בחולין, שהוכיח מזה דטכ"ע, וכ"ה גם דעת התוס' בזבחים דע"ח., ואכמ"ל.

והנה לדעת הרא"ש דמדין טכ"ע נהפך ההיתר להיות איסור, הרי דיל"פ דזהו כל עיקר דינא דטכ"ע, דלעולם אין דינא דטכ"ע מונע ומפקיע דין הביטול, אלא אך מכח דינא דטכ"ע נאסר הכל, וי"ל דתו מכח זה גם ל"ש דין ביטול, כיון שהכל נאסר, וכן מוכח מד' הרא"ש בהל' חלה שם שהוכיח כן דמכח דינא דטכ"ע נחשב הממשות למצה ממש"א ר"י דטעמו וממשו לוקין עליו, ונת' במק"א שמבו' בד' הרא"ש דעיקר דינא דר' יוחנן הוא שאין חייבין על טעם לחוד, וזהו עיקר מה שנתחדש בדינא דטכ"ע שאף הממשות נאסרת מכח הטעם, וזהו כל עיקר דינא דטכ"ע, ובלא זה לא הי' איסור כלל, וכמש"א ר' יוחנן דטעמו ולא ממשו אין לוקין עליו, ולפ"ז הרי י"ל, דכל שנתערב חטים באורז, הרי דאי לא מצי חייל על האורז הכשר מצה, הרי ממילא דאף מהחטים יתבטל הכשר מצה, דבטלי להו בהאורז, כיון דליכא כלל בדינא דטכ"ע הפקעת דין ביטול, אלא כל עיקר יסוד דינו הוא דכל מה שקיבל הטעם הוי כעיקר, וחשיב הכל כאיסור וכמצה, אך כל היכא דל"מ חשבי' להכל כעיקר, הרי שאף החטים בטלין, ודו"ק.

והנה ע' במקו"ח שם שהק' על דרך זו בדעת הרא"ש, דכל הא דבעי' לדין גרירה הוא רק כ"ה שיצטרף אף האורז, מד' הירושלמי דאמרי' דמתניתא פליגא על ר"ה עירב בה שאר מינים עד שיהא רובה דגן, פתר לי' במינים אחרים, הרי מבו' להדיא דבמינים אחרים דל"ש גרירה בעי' שיהא רוב דגן, ועיי"ש שביאר הטעם בזה דהוא משום דלענין מצה ל"מ כלל דינא דטכ"ע, ועיי"ש שיסוד דבריו הוא משום דס"ל דעיקר דינא דטכ"ע הוי איסור על הטעם, וננקט המקו"ח עוד, שבלא דינא דטכ"ע בטלין אף החטים, עיי"ש, אך אי"ז מתישב בד' הרא"ש דלהדיא בדבריו דמהני דין טכ"ע אף לגבי מצה.

והנה למש"נ לדון בזה דאף לדרך זו אין יוצאין יד"ח אף בהדגן, משום שה"ה מתבטל בהאורז, א"ש היטב דל"ק כלל מד' הירושלמי.

ונ' דאף אי נימא דאף בלא דין גרירה יוצאין יד"ח בהדגן, נמי ניחא דל"ק מד' הירושלמי, דהנה ל' הרא"ש הוא דהירושלמי שפי' הטעם משום גרירה הוא משום דהוה ק"ל דנהי דאזלי' בתר טעם וחשיב כולו חטים, מ"מ כיון "דרובה אורז" אין בא לידי חימוץ והיאך יוצא בה ידי מצה, עכ"ל, ומבו' בד' הרא"ש דכל הא דקשיא לי' להירושלמי, הוי רק מכח דרובה אורז.

ונ' ברור שמקור ד' הרא"ש הוא מד' הירושלמי הנז' דאף בשאר מינים דלי"ב דין גרירה מהני היכא דרובה דגן, ובע"כ דכל הא דבעי' לדין גרירה הוי רק בדרובה אורז, ויל"פ הטעם בזה בתרי גווני, הא', דהיכא דרובה דגן בטלין שאר המינים בהדגן, וע"כ שפיר יוצאין בהן יד"ח, וזה אי נימא דמהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, ונת' בזה באורך במק"א, [[2]](#footnote-3) ויש להוסיף, דהגם דשאר המינים טעמן ניכר, וא"כ לכאו' מ"ט נימא שיתבטלו, אך זה ניחא בפשיטות לפ"מ שביארנו לעי' שלדעת הרא"ש כל הא דכל שניכר בטעמו אינו בטל, הוי רק מכח דינא דטכ"ע, וע"כ פשוט דל"ש זאת רק בביטול איסור בהיתר, אך בביטול היתר באיסור, הרי ליכא כלל בההיתר לדינא דטכ"ע, (שהרי לא חייל על האיסור דין ההיתר מכח דינא דטכ"ע, וז"פ), וע"כ שפיר בטל אף ההיתר, ודו"ק, והב', דכל הא דאמרי' דל"מ חייל על שאר המינים הכשר מצה מכח דין טכ"ע כיון שאינן כלל החפצא הראוי' למצה, הוי זה רק היכא דרובה אורז, אך היכא דרובה דגן, שפיר דייני' על התערובת כולה לפי רובה, והיא הויא שפיר חפצא הראוי להכשר מצה, וע"כ שפיר מהני בזה דין טכ"ע להכשיר אף להאורז.

ועכ"פ איך שיהי' הטעם בזה, הרי דתו שפיר י"ל דבלא דין גרירה יוצאין יד"ח בהדגן ואף שאין רובה דגן, והא דאמרי' בברייתא דבשאר מינים בעי' רובה דגן, היינו כ"ה שיצטרפו אף המינים האחרים לכזית, וכמש"נ מד' הרא"ש דכל דרובה דגן מצטרפין אף שאר המינים לכזית, וז"ב.

והנה עכ"פ לב' הדרכים בביאור ד' הרא"ש נמצא, דבשאר מינים דלי"ב דין גרירה, אין יוצא יד"ח מצה, ואך דלהדרך הראשונה כל כה"ג אין יוצא יד"ח אף בשאכל כזית מן הדגן, ולהדרך השני' אם אכל כזית מן הדגן יוצא יד"ח, ואך שאין המין האחר מצטרף לכזית, וזה שלא כד' המ"ב שכתב שלדעה קמייתא אף בתערובת שאר מינים יוצא יד"ח בכזית מן התערובת היכא דאי"ב כזית בכדא"פ, שהרי הרא"ש דעתו כדעה קמייתא דבחטים ואורז ל"ב שיהא כזית דגן בכדא"פ, ומ"מ בתערובת שאר מינים ואורז או תערובת חטים ושאר מינים דלי"ב גרירה, אין יוצא יד"ח רק אם הוי הרוב דגן, ואם אין הרוב דגן אין יוצא יד"ח בכזית מן התערובת, ואם יוצא יד"ח בכזית דגן, הוא תלוי בב' הדרכים הנ"ל.

ובאמת שאי"ז קו' אך מד' הרא"ש, אלא ק' כן מד' הירושלמי, דמבו' להדיא דבשאר מינים בעי' שיהא רובה דגן, והיינו עכ"פ כדי שיצטרפו אף המינים האחרים לכזית, וכמש"נ, וא"כ קשיא טובא עמש"כ המ"ב דאף היכא שאין רובה דגן מצטרפין אף שאר המינים לשיעור, וצע"ג.[[3]](#footnote-4)

ואמנם הנה להלן סוסק"ח נת' בדעת הטור דלא קי"ל בזה כהירושלמי, ואף בשאר מינים דליכא דין גרירה נמי הוא יוצא יד"ח בכזית מן התערובת משום דין טכ"ע, ועיי"ש בהערה שנת' דיל"פ כן גם בדעת הרא"ש, ולפ"ז ניחא דינא דהמ"ב, אך אי"ז מישב ד' המ"ב, דהרי המ"ב חילק דבחיטים ואורז אף אם ליכא כזית בכדא"פ יוצא יד"ח בכזית מן התערובת, ובשאר מינים בעי' שיהא כזית בכדא"פ ובכה"ג יוצא יד"ח בכזית מן התערובת, והרי דקי"ל לדינא דגרירה וכד' הירושלמי, וא"כ הרי בשאר מינים דליכא לדין גרירה אינו יוצא יד"ח בכזית מן התערובת, וכמבו' כן בד' הירושלמי, שהרי אי נימא כדעת הטור דלא קי"ל כהירושלמי, הרי בע"כ הוא משום דהבבלי דלמד מינה לדין טכ"ע, בע"כ דלא ס"ל לדין גרירה, דאם הוה ס"ל לדין גרירה, ל"ה מצי למילף מינה לדין טכ"ע, וע"כ לדעת הבבלי אין לחלק בזה בין חטים ואורז לשאר מינים, כיון דל"ב לדין גרירה, אך א"כ היכא דליכא כזית בכדא"פ דל"מ בזה דינא דטכ"ע לדעת רבינו חיים כהן, הרי שאף בחטים ואורז לא יצא יד"ח, כיון דלא קי"ל לדין גרירה, וז"פ.

והנה אמנם בשו"ע או"ח סי' ר"י ס"ט פסק דבעירב קמח דגן אם שאר מינים, אם יש בו כזית בכדא"פ מברכין עליו המוציא וברהמ"ז, והוא מד' הארחות חיים והאבודרהם, וחזי' שאין דעתם כדעת הרמב"ן דבלא דין גרירה ליכא תורת לחם אף על הדגן שבתערובת, אלא אף בלא דין גרירה איכא תורת לחם על הדגן שבתערובת, וגם לכאו' אי"ז מתישב עם ד' הרא"ש להדרך הראשונה, שדעתו דבלא דין גרירה אין יוצא יד"ח מצה אף בהדגן, ולכאו' ה"נ אין מברכין עליו המוציא וברהמ"ז, (אך אי נימא כד' האחרונים שהביאו באומה"ת הע' 34 שכ"ד הרא"ש הם רק לגבי מצה ולא לענין חלה, ניחא, דה"נ מברכין ע"ז ברכהמ"ז), אך יל"ד ולומר דלגבי דין ברכות ל"ש כלל דין ביטול, וכל שיש בו טעם דגן מברכין עליו המוציא, אך מ"מ אי נימא כהדרך הראשונה דהא דאין יוצאין יד"ח מצה אף בהדגן, הוא משום דליכא עלי' תורת לחם, לכאו' אף אין מברכין עליו המוציא, (אך אולי כיון שכל הטעם הוא משום שנתבטל ממנו סגולת החימוץ, י"ל דלגבי ברכהמ"ז ל"ב בפועל שיהא ראוי לבא לידי חימוץ, וצריך בדיקה בזה), ורק אי נימא כהדרך השני', שנת' די"ל דאף אין יוצאין יד"ח בהדגן, ומדין ביטול, הרי דע"ז י"ל דלגבי ברכות ל"ש דין ביטול.

אך הנה מ"מ מבו' שם בשעה"צ סקמ"ה שהעיקר לדינא דאינו מברך ברכהמ"ז רק אם אכל כזית מן הדגן, ודלא כהפר"ח והמאמ"ר, ויל"ע בדבריהם בטעם הדין, ולכאו' הוא דלא כמו שהכריע במ"ב בסי' תנ"ג שיוצא יד"ח מצה אף בשאכל כזית מן התערובת, אך פשוט דאי"ז סותר כלל, דהא דאין מברך ברהמ"ז על כזית מן התערובת, הוא משום דלגבי ברכהמ"ז ל"ש כלל דינא דטכ"ע, וכמו שרמז לזה הביאוה"ל שם ד"ה אינו מברך, עיי"ש, וע"כ בעי' שיאכל כזית מן הדגן, והא דאין הדגן בטל בתערובת, לכאו' נ' דזהו כשי' הראשונים דבטעמו וממשו אינו בטל אף בלא דינא דטכ"ע, וס"ל דאף בדליכא כזית בכדא"פ נמי חשיב כטעמו וממשו, (וע"כ אף בדליכא כזית בכדא"פ מברך עליו המוציא, ורק אין מברך ברהמ"ז, כיון דלזה בעי' כזית, אך יש לדחות ולומר, דכיון דלגבי המוציא ל"ב כזית, ע"כ לענין זה חשיב כטעמו וממשו אף אם ליכא כזית בכדא"פ, דכל מה דבעי' שיהא כזית בכדא"פ, היינו רק באיסורין דשיעורן בכזית, אך בד' הרמב"ן בהל' חלה נ' דגם לגבי חיוב חלה חשיב טעמו וממשו בכזית בכדא"פ, ויל"ע בזה), אך יל"ד ולומר כמש"כ לעי' דשמא לגבי דיני ברכות ל"ש כלל דיני ביטול, וכל שטעמו ניכר מברכין עליו, וצ"ע עוד בזה.

וע' עוד במנח"ב סי' ו', מה שדן בד' הפוסקים בתערובת עיסה לענין ברהמ"ז, ויל"ד לפי דבריו במש"נ, ול"ע כעת כראוי, וע' גם בשו"ת בית אפרים או"ח סי' י"ג מש"כ בענין זה, וצ"ע שם.

ג] גם מה שהכריע המ"ב דבתערובת חטים ואורז יוצא יד"ח בכזית מן התערובת אף בדלי"ב כזית דגן בכדא"פ, ולכתחילה יש לחוש שאין יוצא יד"ח בכזית מן התערובת אא"כ יש כזית דגן בכדא"פ, הנה יש להעיר בזה, דמלבד שדעת הראב"ד בהשגות והרשב"א בפסקי חלה, שאף בדאי"ב כזית בכדא"פ אין יוצא יד"ח רק בשאוכל כזית דגן, גם לדעת הרמב"ן אין יוצא יד"ח רק אם איכא עכ"פ כזית דגן בתערובת, וכמש"נ כן להלן סק"ה דזהו השיעור שהצריך רשב"ג לענין מצה, וכל שנתערב פחות מכזית ל"מ כלל, דקי"ל כרשב"ג דבעי' שיהא דגן כשיעור, אך כל שיש בו כשיעור מפורש בד' הרמב"ן בסופו דמהני אף אם לי"ב כזית בכדא"פ, והטעם בזה נ', דהגם שהרמב"ן פי' לעי' מינה דכל שהדגן בטל ל"מ לגרור, והגם שדעת הרמב"ן בתחילת דבריו דכל דליכא כזית בכדא"פ בטל, (וכ"ה דעתו בעלמא, ואכמ"ל), מ"מ כיון דבכח החטים לגרור להאורז, ה"ז מהני גם שמכח זה אין החטים בטלין, אלא אדרבה הן גוררין להאורז והוא נטפל אליהם, (דכל הך דינא דבעי' כזית בכדא"פ לדעתם, הוא משום דבעי' שיהא האיסור חשוב בתערובת, וכמש"נ כן במק"א, וע"כ כל שבכח הדגן לגרור להאורז, ודאי דהוא חשוב בתערובת ואינו בטל, וגם י"ל דכיון שהוא גורר ונעשה הכל כדגן, ע"כ ל"ש בזה דין ביטול כלל, ול"ד להא דאי נו"ט ברוב לאו דאורייתא, הי' הדגן בטל ולא הי' גורר, ואכמ"ל עוד בזה), ונת' עוד בזה בסוגיא דטכ"ע סי' א' סק"ד, וע' מה שהבאנו שם ד' החמד"ש ביו"ד סי' י"ז סקי"ב, ורק לדעת הרמב"ם מ' דאף בדלי"ב כזית בכדא"פ יוצא יד"ח בכזית מן התערובת, וגם בדעת הרמב"ם ע' חי' הגר"ח בהל' מצה וחזו"א שר"ל שאין יוצא יד"ח מצה רק בשאוכל כזית דגן, ע' בדבריהם.

והנה אמנם לכאו' כ"ה גם דעת הר"ש והרא"ש שפירשו במתני' דל"ב שיהא דגן כשיעור, ולכאו' היינו דאף בדליכא כזית דגן בכל העיסה, יוצא בה יד"ח מצה, והיינו בע"כ בכזית מן העיסה, דאין לומר דבעי' שיאכל כזית דגן, שהרי ליכא בכל העיסה כזית דגן, אך הנה בתו"ד הרא"ש הביא ד' רבינו חיים דלא אמרי' טכ"ע להפוך הכל לאיסור רק אם יש כזית בכדא"פ, ולדעתו אף במצה לא יהני רק אם יש כזית בכדא"פ, וצ"ל לפ"ז דמש"א רבנן דל"ב שיהא בו כשיעור, היינו דלרשב"ג בעי' שיאכל כזית מן הדגן, וכמו שפירשו כן הראב"ד והרשב"א ודלא כהרמב"ן, ולרבנן ל"ב שיאכל כזית מן הדגן, אלא סגי שאוכל כזית מן התערובת, וי"ל עוד עפמש"כ הגר"ח בהל' מצה דלגבי מצה לא נחלקו רבנן ורשב"ג, ולפ"ז י"ל דרק לענין חלה הוא דל"ב לרבנן שיהא בדגן כשיעור, דהגם דבעי' שיהא כזית בכדא"פ, מ"מ ודאי ל"ב שיהא ה' רבעים בכדא"פ, וע"כ ס"ל לרבנן דאף אם אין בתערובת ה' רבעי דגן, נמי חייבת כל התערובת בחלה, ובזה הוא שנחלק רשב"ג, אך לענין מצה כו"ע מודו דל"מ רק אם יש כזית דגן בכדא"פ, ובכה"ג יוצא יד"ח בכזית מן התערובת.

ד] גם מה שנקט המ"ב, דאף בתערובת שאר מינים, אם הרוב דגן לכו"ע יוצא יד"ח בכזית מן התערובת, הנה ע' בפמ"ג בפתיחה ח"ב פ"א אות ו' שכתב דזה תלוי אם מהני ביטול דהיתר באיסור, ונת' ענין זה באורך במק"א, גם צ"ע עוד, ושו"ר שעמד בזה המנח"ב בסי' ס"ט ענף ג', דמהיכ"ת יתבטלו שאר המינים בהדגן, הרי ניכרין הן בטעמן, וטעמו וממשו לא בטל, ובשלמא להסוברים דכל הא דלא בטל הוי משום דינא דטכ"ע, נת' לעי' די"ל דע"כ היתר באיסור שפיר בטל אף שטעמו ניכר, דליכא בהיתר דין טכ"ע, אך לדעת רש"י והרמב"ן ודעימייהו דהא דטעמו וממשו לא בטל הוי אף בלא דינא דטכ"ע, א"כ לכאו' בדין שאף היתר באיסור לא יתבטל היכא שטעמו ניכר, אך שוב נתבוננתי די"ל, דכיון שדעת הרמב"ן ודעימי' דרק כזית בכדא"פ לא בטל, מסתבר דל"ש כן כלל כד דייני' לבטל ההיתר באיסור, ודו"ק, אך למה שדן הפמ"ג שם די"ל דהיכא דרובה דגן איכא דין גרירה, ניחא, אך לכאו' לא כתב כן הפמ"ג רק בחטים ואורז, למ"ד דגם בזה בעי' רוב דגן.

וע' מהריט"א על הל' חלה להרמב"ן שנקט בביאור ד' הרמב"ן דבכה"ג דהרוב דגן, מצטרפין אף שאר מינים לכזית, אך זה צ"ע כמו שנתעורר המהריט"א עצמו, שהרי הרמב"ן שם כתב דכה"ג מודה רב אילא לרב הונא, והנה הרי דעת רב אילא היא דאף באורז וחטים ל"מ רק אם רובה דגן וטעמא דגן, ורב אילא גופי' אמר בפ"ק משמי' דר"ל דרק חטים גוררין את האורז, ובע"כ שאף לדעתו דאיירי ברובה דגן וטעמא דגן בעי' לדין גרירה, והיינו כ"ה שיצטרפו אף האורז לכזית, ובשאר מינים דלי"ב דין גרירה, ל"מ רק אם אכל כזית דגן, אך אין יוצא יד"ח בכזית מן התערובת, ואף שרובה דגן, וצ"ע בזה.

ונ' להוכיח כן עוד, דהנה צ"ע מנלי' להרמב"ן חידוש זה דבלא דין גרירה אף הדגן אינו מתחייב בחלה, וכמו שהבאנו מדבריו לעיל סק"ב, ודילמא כל מה דבעי' לדין גרירה הוא רק כדי שיתחייב אף האורז בחלה, ויצטרף אף הוא לכזית, ועיקר הקו' היא, שהרי בתחילת דבריו הוי ניח"ל להרמב"ן הא דיוצאין יד"ח בהדגן ואי"ל תורת לחם, אף דאכתי ל"ה קים לי' דין גרירה, ואך הוה ק"ל מ"ט מצטרף האורז, וע"ז הוא שהביא ד' הירושלמי שהוא מדין גרירה, ומנ"ל להרמב"ן למהדר בי' דאף הדגן לי"ל תורת לחם רק מכח דין גרירה, וכפי הנראה מזה הוא שלמד החזו"א שלדעת הרמב"ן כל מה דבעי' לדין גרירה הוי רק כדי שיצטרף האורז, אך זה נסתר מסוף ד' הרמב"ן, וכנ"ל.

ונ' ברור בזה, שמקור ד' הרמב"ן הוא מד' הירושלמי שהביא שם דפריך לר"ה ממתניתא דתני דבעי' רובה דגן, ומשני דפתר לה בשאר מינים, והרי להדיא דבשאר מינים אין יוצא יד"ח אף בהדגן אא"כ הוי רובה דגן, והמקו"ח סי' תנ"ג סק"א הוכיח מזה שלא כד' הפר"ח, ונת' בזה לעי' סק"ב, והנה אי נימא דבשאר מינים כל שרובה דגן מתחייב אף האורז בחלה ויוצא יד"ח אף בהאורז, הרי דשפיר י"ל דלעולם אף בשאין רובה דגן איכא להדגן תורת לחם, ואך שהאורז אינו מצטרף, ורק בשרובה דגן מצטרף אף האורז מדין ביטול ברוב, וא"כ מנלי' להרמב"ן לחדש דבאין רובה דגן אין תורת לחם אף על הדגן, ולעי' סק"ב נת' כן בדעת הרא"ש, דלעולם אף בשאין רובה דגן יוצאין יד"ח בהדגן, והא דבעי' רובה דגן הוא כ"ה שיצטרף אף האורז, ובע"כ מוכח מזה שדעת הרמב"ן דאף בשרובה דגן אין האורז מצטרף, דרק מכח דין גרירה מצטרף האורז, ובשאר מינים דליכא דין גרירה אין האורז מצטרף, וע"כ שפיר מוכח מהא דבעי' לזה רובה דגן, דהיכא דאין רובה דגן ליכא תורת לחם אף על הדגן, וזה נ' ברור ומוכרח בדעת הרמב"ן.

**ב**

ה] בספר מנחת ברוך סי' ס"ט תמה הרבה על ד' הראשונים, ולענ"ד יש לדון בדבריו ולישב ד' הראשונים, ונבא בזה על סדר דבריו.

**א'**, תמה ע"ד הרמב"ן, דלדבריו צ"ל שאם יש בתערובת מ"ג ביצים חטים וחומש ביצה אורז אין בטבען לגרור את האורז, ואם יש בהן מ"ג ביצים וחומש ביצה דחטים ובאורז איכא אלפים וחמש מאות ביצים אז האורז נגרר אחר החטים וכו', ודבר זה הוא נגד החוש, דהא הך מילתא דהאורז נגרר ומתחמץ ביחד עם החטים הוא דבר טבעי, ואיך א"ל כה"ג בדבר טבעי, ובכה"ג ל"ש למימר כל שיעורי חכמים כך הוא.

ועיי"ש עוד שכתב דביותר ק' מש"כ הרמב"ן שם לפי פי' מהריט"א, דהיכא דנוטל שאור מעיסה החייבת בחלה, אי"ב דין גרירה אף דליכא בהשאור גופי' שיעור חלה, וזה תמוה טובא, דאיך אפ"ל דבר כזה דאם ע"פ דין כבר נתחייבה חתיכה זו של שאור בחלה יש בכחה ע"פ טבע לגרור את האורז שיתחמץ אח"כ וכו', וכה"ג פרכי' בש"ס וכי חולדה נביאה היא, ועיי"ש שכתב דנ' בזה דלא כמהריט"א אלא לדעת הרמב"ן הא דנטל שאור מעיסה חייבת ונתן לתוך עיסת אורז חייב בחלה, היינו רק משום תערובת טבל, אך האורז עצמו אינו מתחייב בחלה.

ועיי"ש שתמה ע"ז מד' הירושלמי שם דפריך על רב אילא דבעי' רובה דגן, ממתני' דהנוטל שאור וכו' אם יש בה טעם דגן חייבת בחלה, ואע"פ שאין רובה דגן, ויעו"ש שפירש דהיינו משום דודאי השאור הוי מיעוט, ולפ"ז פי' דהא דמשני הירושלמי שם, היינו דהאמנם ליכא התם דין גרירה, אך מ"מ חייבת העיסה משום תערובת טבל, ועכ"פ מבו' בזה דלמ"ד דל"ב רובה דגן איכא בהך מתני' דין גרירה, ואף דליכא שיעור חלה בהשאור, וכתב המנח"ב דצריך לדחוק ולומר דאע"ג דלהרמב"ן הך מתני' אתיא כרשב"ג, מ"מ להך מ"ד דס"ל דהאורז ג"כ חייב לא אתיא מתני' כרשב"ג.

עוד תמה ע"ד הרמב"ן, ממש"א ר"ל בירושלמי פ"ב דחלה ה"ג, דמתני' דנטל מורסנן וחזר לתוכן הרי אלו פטורין אתיא כרשב"ג דאמר רשב"ג דלעולם אינו חייב בחלה עד שיבא בו דגן כשיעור, ולהרמב"ן דפלוגתא דרשב"ג ורבנן הוא בסברא בעלמא אימתי החטים גוררין את האורז שיחמיץ, דלרשב"ג אינו גורר עד שיהא באורז שיעור חלה, וגם דזה הוא באורז וחטים דוקא, א"כ מ"ש פלוגתא זו למשנתינו דניטל מורסנן, עכ"ד המנח"ב.

והנה מה שתמה המנח"ב ע"ד הרמב"ן שהוא נגד החוש, וביותר תמה ע"ד מהריט"א, הנה כל עיקר תמיהתו הוא לפי שפירש דלדעת הרמב"ן הא דמצריך רשב"ג שיהא דגן כשיעור, הוי זה סברא במציאות גרירה, דרק כה"ג נגרר האורז בטבעו אחר החטים, וכמו שהביא שם דאף לגבי מצה בעי' שיהא בהחטים שיעור חלה, ורק בכה"ג מהני לגרור, ולגבי מצה הרי בע"כ דכל הא דבעי' שיהא שיעור חלה היינו רק משום דכך הוא טבע החטים שאינן גוררין את האורז רק אם יש בהן מ"ג ביצים וחומש, וזה באמת תמוה טובא, וכמו שתמה המנח"ב, וע' גם מאירי שתמה דמה ענין שיעור חלה לגבי מצה, ופי' מכח זה שכונת רשב"ג היא דבעי' רובה דגן וטעמא דגן, וע' עוד בכס"מ פ"ו מבל' ביכורים הי"א וב"י סי' שכ"ד, מש"כ מכח זה לדעת הרמב"ם, וע' עוד במהריט"א שם אות י"ג, שביאר שהטעם בזה הוא משום דילפי' מצה מחלה מגז"ש דלחם לחם, וזה צ"ב.

ואמנם צל"פ בזה, וע' שע"י ש"ג פי"ז, דהנה הרי הרמב"ן שם כתב, דהא דהוכיחו מינה בגמ' דנו"ט ברוב דאורייתא, היינו טעמא דדבר שנתבטל מעצמו אינו גורר את אחרים וכו', והמנח"ב שם תמה, שהרי דין גרירה הוא דבר טבעי שהאורז נגרר ואף הוא בא לידי חימוץ, וא"כ מה לי שהחטים בטלין, ומ"ט לא יהא בזה דין גרירה.

אך המבו' בזה, דל"מ דין גרירה לחשוב האורז כחטים מצ"ע, וכל עיקר דין גרירה הוי רק להטפיל האורז להחטים, שיהא אף האורז מכלל עיסת החטים ויצטרף להן, וע"כ כל שהחטים עצמן בטלין ל"מ לגרור להאורז,[[4]](#footnote-5) ולפ"ז הרי דזהו ג"כ טעמא דרשב"ג, דס"ל דל"מ דין גרירה, רק כשבהדגן עצמו יש שיעור, ואי"ל חשיבות עיסה לענין חלה, ובזה מהני דין גרירה שאף האורז יהא מכלל העיסה המחויבת בחלה, אך כל שבדגן עצמו אין כשיעור ולי"ב חשיבות עיסה לענין חלה, ל"מ דין גרירה לחדש חשיבות עיסה על התערובת, דל"מ דין גרירה שמכח החטים יותר ממה דאי"ב בהחטים גופייהו, וכל דבהו גופייהו ליכא חשיבות עיסה, ל"מ לגרור האורז ולחשוב מכחו לעיסה.

וזהו נמי הא דבעי' רשב"ג שיעור לענין מצה, ונ' בפשוטו דהיינו דבעי שיעור כזית מהדגן, וכל שעירב דגן פחות מכזית ל"מ, והטעם בזה הוא כנ"ל, דל"מ דין גרירה לחדש יותר ממה שהי' בהדגן גופי', וע"כ כל שלא הי' בהדגן שיעור כזית, ול"ה ראוי ליצא בו יד"ח מצה, ל"מ דין גרירה לגרור האורז שיצטרף לכשיעור ויצאו בזה יד"ח מצה, ול"ב שיהא כזית בכדא"פ, דאי"ז נ' בד' הרמב"ן, וכ"ה מפורש במ"מ פ"ו מחו"מ, דלהרמב"ן ל"ב שיהא כזית בכדא"פ, אלא סגי דאיכא כזית בהתערובת, וזה כד' האחרונים שהביאו באומה"ת הע' 127, ושלא כהאחרונים שהביאו שם הע' 122.

ויש להוסיף בזה, דהא דבעי' דיהא כזית בתערובת, הוא מיוסד על הא דמבו' בכ"ד דשיעור כזית אינו רק שיעור במעשה האכילה בפועל, וכדחזי' כן משי' הרמב"ן ודעימי', דכזית בכדא"פ אינו בטל מדאורייתא, ופחות מכזית בטל, וחזי' כן ג"כ משי' הרמב"ן דשיעור החיוב מדין טכ"ע בשרה ענבים במים הוא שיעור טעם דרביעית יין, ומבו' כן ג"כ בד' הרבה מהאחרונים שהבאנו דבריהם בדברינו בדין ביטול ליתן דינים על המיעוט שכתבו דהגם דמהני ביטול ברוב ליתן דינים על המיעוט, מ"מ כל שלא הי' שיעור בהמבטל, ל"מ מכח דין ביטול ברוב לצרף המיעוט לשיעור, ומבו' כן גם בד' האחרונים שפירשו סוגיא דמנחות דנ"ד, דהיכא דלא הי' בו כשיעור ותפח ל"מ מדאורייתא, משום דל"מ חייל ע"י התפיחה דינים דלא הוו בי' מעיקרא, ונת' בזה בדברינו במנחות שם, וה"נ הוא דינא דהכא, דל"מ דין גרירה לחדש דינים שלא היו מעיקרא בהחטים הגוררין, אלא רק אם בהן עצמן ג"כ איכא לדין זה, הוא דמהנו לגרור ולהטפיל האורז להן, וז"ב.

וזהו גם ביאור מה שפי' מהריט"א שלדעת הרמב"ן הנוטל שאור מעיסה החייבת ונותנו לתוך עיסת אורז, מהני זה לגרור האורז גם לדעת רשב"ג, ולמש"נ הרי שהטעם בזה הוא משום דכל כה"ג שבא האורז מעיסה החייבת, אי"ב חשיבות עיסה, וע"כ שפיר מצי לגרור להאורז ולחשבו לעיסה, אך בפשוטו נ' טפי דל"מ גרירה בכה"ג, שהרי בפשוטו אין בהשאור חשיבות עיסה בפנ"ע, ול"מ לגרור האורז ולחשבו כעיסה בפנ"ע.

ולפ"ז ניחא גם הא דאמר ר"ל דמתני' דניטל מורסנן וחזר לתוכן פטורין אתיא כרשב"ג, והיינו משום שהרי אף המורסן בא לידי חימוץ, ואך דאיהו גופי' לי"ל חשיבות לחם, אך אכתי מהני בזה דין גרירה, שהרי אף אורז לי"ל חשיבות לחם, ומ"מ כל שנגרר אחר החטים ובא לידי חימוץ נטפל הוא להן ומצטרף לשיעור חלה, וא"כ ה"נ בדין שיטפל המורסן להקמח ויצטרף לשיעור חלה, וניחא משה"ק במנח"ב שדין גרירה הוי רק בחטים ואורז, דהאמנם שאר מינים אין נגררין, אך במורסן שבעצמו הוי חטים, ודאי שיך דין גרירה לטפלו לעיקר העיסה, ובע"כ דמתני' כרשב"ג דלדידי' ל"מ דין גרירה בדליכא חשיבות ושיעור עיסה בהעיקר.

ו] ומה שתמה המנח"ב ע"ד הרמב"ן לפום מה שפירש בדעתו דבמתני' דנוטל שאור ליכא למיתי עלה מדין גרירה, ותמה ע"ז מד' הירושלמי דפרכי' ממתני' לרב הילא וכו'.

הנה מש"כ המנח"ב בסו"ד הנז' דצריך לדחוק לדעת הרמב"ן וכו', לכאו' אי"ז מתישב כלל, שהרי אי נפרש בד' הרמב"ן שלא כד' מהריט"א, אלא לדעתו כל הא דהנוטל שאור וכו' ל"ה כלל מדין גרירה, אלא הוי רק משום תערובת טבל, הנה הרי לפ"ז צל"פ דהא דאמרי' בירושלמי דהך מתני' אתיא כרשב"ג, היינו דמהא דנקטה מתני' הנוטל שאור מעיסת חטים, והצריכה שיהא השאור מעיסה המחויבת, אשר היינו משום דין תערובת טבל, וכסיפא דמתני' דהאיסור הוא משום תערובת טבל, אשר לכאו' אף אם אינו מעיסה המחויבת ולי"ב תערובת טבל, מ"מ יש לחייב כל העיסה בחלה מדין גרירה, ובע"כ דאתיא מתני' כרשב"ג דלי"ל גרירה אא"כ יש בדגן כשיעור, וע' חזו"א ליקוטים סי' א' שפירש כן, ועכ"פ כיון שהוכיח הירושלמי מהך מתני' כרשב"ג, א"כ היאך נימא דלמ"ד דל"ב רובה דגן לא אתיא הך מתני' כרשב"ג, הרי א"כ מ"ט הצריכה המשנה שיהא השאור מעיסת אורז.

וביותר קשיא, שהרי הרמב"ן פסק להלכה כרשב"ג מכח מש"א בירושלמי דמתני' כרשב"ג, ואי נימא דלמ"ד דל"ב רובה דגן אין מתני' כרשב"ג, א"כ הרי דלפ"מ דקי"ל דל"ב רובה דגן אין לנו לפסוק כרשב"ג, ובע"כ מוכח ודאי דגם למ"ד דל"ב רובה דגן אתיא מתני' כרשב"ג, וביותר, שהרי נ' פשוט דלמ"ד דבעי' רובה דגן, אין להוכיח כלל דהך מתני' אתיא כרשב"ג, שהרי יל"פ דהא דהצריכה מתני' שיהא השאור מעיסת חטים הוא משום דהוי השאור מיעוט, וע"כ ל"ש בי' דין גרירה כלל, וע"כ בעי' שיהא מעיסה החייבת, כ"ה דניתי עלה משום תערובת טבל, אך לעולם י"ל דהיכא דרובה דגן ל"ב שיהא בה כשיעור דגן ודלא כרשב"ג, ובע"כ דכל הא דמוכחי' מהך מתני' כרשב"ג, הוא רק למ"ד דל"ב רובה דגן, וז"ב ומוכרח.

ומה שהביא המנח"ב מהא דפריך הירושלמי מהך מתני' לרב הילא, וש"מ דלרב הונא הוי טעם הך מתני' משום גרירה, נ' ברור דהרמב"ן לא גריס כן בד' הירושלמי, אלא גריס כגי' הרשב"א בפסקי חלה, דפריך הירושלמי מלישנא דמתני' דילן דאם יש בה טעם דגן חייבת בחלה, ומ' דסגי בטעם דגן בלא רוב דגן, וע"ז משני הירושלמי דבגין מתני' דשלהי פירקין דבתערובת טבל אוסר בנו"ט, והתם תלי בטעמא ול"ב רובה דגן, וע"כ אף הכא תני טעם דגן, אך לעולם בעי' אף רובא דגן, עיי"ש בד' הרשב"א בסופו שמפורש כן להדיא שמפרש כן ד' הירושלמי, וזה שלא כמו שקלקלו והגיהו שם בד' הרשב"א להשוות נוסחת הירושלמי לנוסחא דילן, וזה טעות דמוכח, ולפ"ז הרי אין מבו' כלל בד' הירושלמי דבמתני' דנוטל שאור איכא למיתי עלה מדינא דגרירה, וא"ש היטב ד' הרמב"ן, וז"ב.[[5]](#footnote-6)

ז] **ב'**, תמה המנח"ב שם עוד, דאף להראב"ד והרשב"א דס"ל דלרשב"ג אין האורז מצטרף כלל לחטים, ומתני' דלא כרשב"ג, מ"מ קשיא מסוגיא דזבחים דמוכחי' מינה דנו"ט ברוב דאורייתא, וק' דהא טעמא דמתני' הוא משום גרירה, וכמשה"ק כן הרמב"ן, ומה שתי' הרמב"ן לא הבנתי וכו', עכ"ד, והנה כבר נת' לעי' סק"ה ביאור ד' הרמב"ן בזה.

ועיי"ש שתמה עוד על תי' הרמב"ן, מהא דבעי' בירושלמי פ"ק דחלה מ"ג, אם איכא דין גרירה בתבואה שלא הביאה שליש, והתם הרי הוי מב"מ דמדאורייתא בטל ברוב, ומ"מ קמיבע"ל לענין גרירה, וע' חזו"א דמאי דיס' י"ג סקי"ב מש"כ לישב קו' זו.

ונ' לישב היטב, לפמש"נ לעי' סק"ד בדעת הרמב"ן, דגם היכא דרובה דגן בעי' לדין גרירה, כ"ה דיצטרף אף האורז, לרבנן מצטרף להשלים לשיעור, ולרשב"ג כל דאיכא בהדגן כשיעור מתחייב אף האורז, וצריך להפריש אף כנגדו, ומצטרף לחייב משום כזית טבל, ולפ"ז הרי דשפיר יל"פ איבעיא דירושלמי בפ"ק דאיירי היכא דרובה הוי מעיסה שהביאה שליש, ולי"ב דין ביטול כלל, ובזה הוא דמיבע"ל אם אף התבואה שלא הביאה שליש מצטרפת, וז"פ.

אך קו' זו קשיא לדעת הרא"ש, שלדעתו ל"מ דין גרירה כלל, וכל מה דבעי' לדין גרירה, הוא רק כ"ה דיהני בזה דינא דטכ"ע, דבלא דין גרירה אי"ז חפצא הראוי לחול בו דין והכשר מצה, וצ"ע רב דא"כ מה מיבע"ל להירושלמי אם איכא דין גרירה בתבואה שלא הביאה שליש, הרי התם הוי מב"מ דלי"ב לדין טכ"ע.

ובלא"ה ק' מד' הירושלמי שם ע"ד הרא"ש, וכמו שתמה כן החזו"א בליקוטים סי' א', וזה ממש"א שם בירושלמי דלגבי מעשר ל"מ גרירה, ולד' הרא"ש אינו מובן מ"ש לדון כלל דין גרירה במעשר, הרי כל עיקר דין גרירה הוי רק לענין הא דבעי' דבר הבא לידי חמוץ, ומ"ש זה במעשר, וצ"ע רב בדעת הרא"ש בזה.

אך למש"נ להלן סק"ח בהערה דיל"פ לדעת הרא"ש דלהירושלמי דאיכא דין גרירה, ל"ב כלל לדין טכ"ע, ניחא קו' אלו, ועיי"ש מש"נ עוד בזה.

ח] **ג'**, תמה שם בענף ב', ע"ד הרא"ש דמשום דינא דטכ"ע חשבי' דהאורז שקבל טעם חטים כאילו הוא חטים ממש, ותמה ע"ז דכל הא דלדעת ר"ת משום דינא דטכ"ע נהפך ההיתר לאיסור, הוי זה רק באיסורי אכילה, אך א"א לומר דכל שקיבל טעם דגן יש לו דין דגן לכל דיני התורה, ויעו"ש שהוכיח דלא אמרי' דההיתר נהפך לאיסור לגבי איסור בל יראה, ולגבי איסור הנאה, ולגבי טומאה, עיי"ש באורך.

ולכאו' צ"ל בדעת הרא"ש כמש"כ המנח"ב שם, דכל הך מילתא דמשום הטעם נהפך אף הממשות לאיסור, אשר היינו משום דדין הדבר נקבע לפי טעמו, הוי זה אך לגבי דיני אכילה, אשר הם תלויין בהטעם, אך לגבי שאר דינים הרי לא תליין כלל בהטעם, וע"כ ל"מ בהו הטעם לחשבו כעיקר.

אך צ"ע בזה אם לגבי חיוב חלה מצינו למימר כן, דהגם דאיסור טבל הוי מאיסורי אכילה, אך מ"מ היכא דליכא בהחטים כשיעור ואתינן לצרף האורז צ"ע אם מהני בזה דינא דטכ"ע, דחיוב ההפרשה לכאו' אין לנו לדונו כפי איסורי אכילה.

גם צ"ע, אי נימא בדעת הרא"ש, דכל יסוד דינא דטכ"ע דמכח זה אין האיסור בטל, הוא רק משום דחייל האיסור גם על הרוב, הרי דלפ"ז אי נימא דבאיסור בל יראה ובאיסורי הנאה אין ההיתר נהפך לאיסור, א"כ בדין שאף האיסור יתבטל, והרי לענין בל יראה מבו' דאינו בטל, וכן לענין איסור הנאה מבו' ברא"ש פ"ה דע"ז דאמרי' לדינא דטכ"ע דאין האיסור בטל, וצ"ע כעת.

ועיי"ש במנח"ב שהק' עוד, דמ"ט דרשב"ג בתוספתא דלעולם אינו חייב בחלה עד שיהא דגן כשיעור ואין יוצא יד"ח מצה עד שיהא בה כשיעור, הרי ודאי רשב"ג לא פליג על דין טכ"ע.

וי"ל בזה בפשיטות, ע"ד דעת הראב"ד והרשב"א, דלרשב"ג אין האורז מצטרף לכשיעור, והיינו משום דרשב"ג לי"ל גרירה, וע"כ ל"מ בזה דין טכ"ע כלל, וכמו שפירש הרא"ש דל"מ דין טכ"ע אלמלי דין גרירה, עמש"נ הטעם בזה לעי' סק"ב, אך אי"ז מתישב רק להדרך הב' שנת' שם, דאף בלא דין גרירה לא בטל תורת לחם מהחטים, ורק כדי לצרף האורז בעי' לדין גרירה, עיי"ש, והמנח"ב שם כתב דאין לומר כן דרשב"ג לי"ל גרירה, דא"כ הוה בעי' רובה דגן וכמבו' כן בירושלמי דבשאר מינים בעי' רובה דגן, אך כבר נת' לעי' סק"ב די"ל דלעולם אף בדליכא רוב דגן יוצאין יד"ח בהדגן, וכל מה דבעי' שיהא רובה דגן, הוא כ"ה שיצטרף אף האורז, ולפ"ז ניחא.

ועיי"ש שהק' עוד ע"ד הטור דס"ל דאף בשאר מיני דגן ואורז יוצא יד"ח, דא"כ מ"ט תניא בירושלמי שם דעד שיהא רובה דגן, ואמרי' דלדעת רב הונא פתר לה בשאר מינים, הא באורז ושאר מיני דגן נמי ליכא טעמא דגרירה, ומ"מ חייב בחלה משום טכ"ע גרידא, וא"כ ה"ה בדגן ושאר מינים.

והנה אי נימא כמש"נ לדון לעי' סק"ב בהערה, דאף לדעת הטור בעי' לדין גרירה, ואך דס"ל דכל מיני דגן גוררין לאורז, הוה ניחא, דמ"מ י"ל דשאר מינים אין נגררין, וע' כן בביאור הגר"א לירושלמי שפירש מש"א פתר לה בשאר מינים, היינו שאר מינים לבד מאורז, וכן מבו' גם במהר"י קורקוס פ"ו מביכורים הי"א, עיי"ש, אך צ"ע מנלן למימר כן, והרי בירושלמי בפ"ק אמרי' דרק חטים גוררין, ואם לא קי"ל בזה כהירושלמי ואף שאר מיני דגן גוררין, א"כ ה"נ נימא דאף שאר מינים נגררין, ויל"ד ולומר, דהגם דבזה לא קי"ל כמ"ד בפ"ק דרק חטים גוררין, מ"מ הך מילתא דרק אורז נגרר, מוכח כן מברייתא דמצרכת שיהא רוב דגן, וצ"ע בזה.

וי"ל לדעת הטור, דמפרש מש"א בירושלמי פתר לה בשאר מינים, הוא כמו שפירש הרשב"א בפסקי חלה מתחילה דהיינו בדוחן, או במינים מעורבין, עיי"ש.

וי"ל עוד, דהנה הא דהטור פסק דלא כד' הירושלמי בפ"ק דדוקא חטים, לכאו' צ"ל בע"כ ושו"ר שכתב כן בשו"ת בית אפרים או"ח סי' י"ג, דס"ל דהבבלי בזבחים דע"ח. פליג ע"ז, דהתם אמרי' דטעמא הוא משום דנו"ט ברוב דאורייתא, ולא ס"ל למה שתירצו בזה הרמב"ן והרא"ש,[[6]](#footnote-7) ולפ"ז ל"ק כ"כ מברייתא דירושלמי, די"ל דלהבבלי דפליג על הירושלמי לי"ל להך ברייתא כלל וס"ל דמשבשתא היא, וי"ל עוד, דלדעת הבבלי אתיא הך ברייתא כרשב"ג דס"ל דבעי' שיהא דגן כשיעור, אשר לדעת הטור בעכצ"ל כמש"כ המנח"ב שם דס"ל דל"מ דינא דטכ"ע להפוך ההיתר לאיסור, לענין חלה ומצה, וזהו דתניא דבעי' שיהא רובה דגן, דבכה"ג שפיר מצטרף אף האורז לשיעור, וזה אי נימא דמהני דין ביטול ברוב ליתן דינים על המיעוט, וי"ל עוד בפשיטות, דלדעת הבבלי אתיא הך ברייתא כמ"ד דטכ"ע לאו דאורייתא, וע"כ ל"מ עד שיהא בה רוב דגן, ואכתי צ"ע בזה.

וע' עוד בשו"ת בית אפרים שם מש"כ בדעת הטור.

ט] **ג'**, עוד תמה המנח"ב שם בענף ג', דמ"ט בעירב בה שאר מינים בעי' שיהא רובה דגן, הרי בנו"ט סגי.

ולא הבנתי, הרי כבר פירשו הרמב"ן והרשב"א דל"מ הכא דינא דטכ"ע בלא דין גרירה, ולהרמב"ן היינו כמש"נ לעי' סק"א משום דלי"ב תורת לחם, (וזה כמו שפירש המנח"ב מדעת עצמו בסי' ע'), ולהרא"ש היינו משום שאינו בא לידי חימוץ, וע"כ בשאר מינים דלי"ב דין גרירה, בעי' שיהא רובה דגן, והיינו להרמב"ן דבכה"ג שפיר איכא על הדגן תורת לחם, ולהרא"ש היינו או משום דכל שרובה דגן שפיר הוא בא לידי חימוץ, או משום דמהני דין ביטול ברוב ליתן דינים על המיעוט, (ומה שתמה המנח"ב ע"ז, דהיאך יתבטל הרי הוא ניכר בטעמו, כבר נתישב בדברינו בסק"ב, דבהיתר ליכא לדינא דטכ"ע, וע"כ שפיר הוא בטל אף שניכר בטעמו), או משום דדייני' על התערובת בכללותה ושפיר היא ראוי' לחול עלי' הכשר מצה, וע"כ שוב מהני בזה דינא דטכ"ע אף בלא דין גרירה, ונת' כ"ז לעי' סק"ב.

ובמנח"ב שם הביא מה שתמה המהריט"א, דרב הילא דאמר בירושלמי דבעי רובה דגן, הרי אמר הוא גופי' בפ"ק דטעמא דמתני' הוא משום גרירה, ודוקא בחטים ואורז דאי"ב גרירה, והרי ברובה דגן ל"ב גרירה, וכמש"א בירושלמי שם דמהני רובה דגן אף בשאר מינים דלי"ב דין גרירה.

וכבר נת' בזה לעי' סק"ד, דכל מה שאמרו בירושלמי דאף בשאר מינים יוצא יד"ח היכא דרובה דגן, היינו בהדגן גופי', אך אין המינים האחרים מצטרפין, וכמש"כ הרמב"ן שם דזהו חיובא דנפשי', וע"כ בעי' בזה לדין גרירה כדי שיצטרף אך האורז, והמנח"ב גופי' כתב לישב כן בסי' ע' לפי דרכו, וז"פ.

אך קו' זו תפול לדעת הרא"ש, שנת' לעי' סק"ב שדעתו דהיכא דאף במינים אחרים מ"מ היכא דרובה דגן מצטרף אף האורז לשיעור, וצ"ע דא"כ לרב הילא דס"ל דבעי' רובה דגן, א"כ מ"ט הוצרכנו לדין גרירה.

ובאמת דגם ללא דברינו, קשיא כן, שהרי הרא"ש כתב להדיא דהא דהוצרך הירושלמי לדין גרירה, הוא משום דקשיא לי' כיון ד"רובה אורז" וכו', עכ"ל, וזה צ"ע רב, דהרי לרב הילא הוי רובה דגן, ואפ"ה בעי' לדין גרירה, וצ"ע רב בזה.

**ג**

**מכאן נכתב שלא בעיון הראוי, ולא נסדר כראוי**

י] החזו"א דמאי סי' י"ג סק"י, כתב דלדעת רמב"ן ל"מ דין גרירה רק באורז א"י, אבל באורז חו"ל לא, עד דאיכא ה' רבעי דגן ויהא כזית בכדא"פ, וסיים דאפשר דבנו"ט סגי, ולכאו' כונתו דאפשר דשייך בי' דין גרירה וע"כ סגי בנו"ט, וצ"ע.

והנה בפשוטו אינו מובן מאי נפ"מ בין אורז א"י לאורז חו"ל, הרי פירות חו"ל שנכנסו לארץ חייבין בחלה, וראיתי בדרך אמונה פ"ו מביכורים הי"א בצה"ל שעמד בזה, וכתב דכוונת החזו"א היא בנעשה עיסה בחו"ל, דאחר גלגול הרי ליכא לחיובא דפירות חו"ל שנכנסו לארץ, אך צ"ע בזה שהרי האורז ל"ה כלל בר חיובא, וא"כ מה לי אם נתגלגל בחו"ל, דלכאו' אם גלגל בחו"ל פחות מכשיעור, ואח"כ בא לא"י והשלימו לכשיעור, שפיר יש לחייב בזה, אך למש"כ בחי' הגר"ח פ"א מתרומות, דהא דבעי' שיתגלגלו בארץ, הוא משום דחיובא בכדי ליכא ובעי' מעשה המחייבן, אולי י"ל דכה"ג יהא פטור, ולפ"ז ה"נ הכא באורז לא יתחייב, וצ"ע, ואמנם למה שדן מהר"י קורקוס הובא להלן סקי"א, דגם בעיסת אורז שייך דינא דבשעת חובתה היתה פטורה, הרי דה"נ יש לפטור בכה"ג, ואך דלפ"ז ל"ב בזה כלל לפטורא דחו"ל, שהרי בלא"ה היתה פטורה משום דהויא אורז, וכיון דמשו"ז לא פטרי' לה, אשר היינו משום דכלל אי"ז שעת חובתה, כמש"נ בהערה שם, א"כ מה לי אם הויא נמי בחו"ל, וע"כ נ' דמכוון החזו"א שם הוא למ"ד בירושלמי רפ"ב דחלה דפירות חו"ל שנכנסו לארץ פטורין מן החלה, וצ"ע בזה.

ובעיקר ד' החזו"א יל"ד, דכיון דהאורז בלא"ה אינו מין המחויב, וכל חיובו הוא מדין גרירה, א"כ מה לי אם גדל בחו"ל, הרי בלא"ה אין חיובו מכח גידולו, אך יל"ד ולומר, דמעיקרא בשעת גידולו אי"ב דין חיוב חלה אם יעשוהו לחם, וע"כ אם גדל בחו"ל אין לחייבו, וצ"ע בזה.

יא] חלה פ"ג מ"י, הנוטל שאור מעיסת חטים ונותן לתוך עיסת אורז, אם יש בה טעם דגן חייבת בחלה, ואם לאו פטורה וכו'.

והנה יש להסתפק היכא דיש בה טעם דגן, אם אי"ב לדינא דגרירה דכל העיסה חייבת, וצריך להפריש כנגד כולה, או שכל החיוב הוי רק מכח השאור המעורב שאינו בטל, וא"צ להפריש אלא כנגד השאור.

והנה כבר הבאנו לעי' סוסק"ו דלגיר' דילן בד' הירושלמי מתבאר דלדעת רב הונא הוי טעמא דמתני' מדין גרירה, ולפ"ז הרי ודאי דמפריש לפי כולה, דהרי כיון דליכא בשאור כשיעור, הרי בע"כ דמהני דין גרירה לחייב אף להאורז, וע"כ ודאי מפריש לפי כולו, (אך לפ"ד הגר"ח בהל' חו"מ, אי"ז כן, דאף דמהני דין גרירה הגם שאין בשאור כשיעור, מ"מ ל"מ זה לחייב להעיסה).

אך נת' שם דלגיר' הרשב"א ונת' שם שכ"ה גם גירסת הרמב"ן לא קאי הירושלמי כלל אהך מתניתין, ולפ"ז יל"ד אם בהך מתניתין מתחייבת כל העיסה מדין גרירה.

והנה הבאנו שם ד' הרמב"ן דמשום הך מתני' אמר בירושלמי דמתני' כרשב"ג, ונת' בזה ב' דרכים מד' האחרונים, הא' הוא מה שפירשו מהריט"א והשע"י, דאף לדעת רשב"ג דבעי' שיהא בדגן כשיעור, מ"מ היכא שנטל שאור מעיסה חייבת אי"ב דין גרירה, כמו שהי' שיעור בדגן, והב', הוא מה שפירשו המנח"ב והחזו"א, דכיון דלי"ב בשאור כשיעור לי"ב דין גרירה כלל, ומה שנאסרת העיסה הוא משום תערובת השאור הטבול לחלה.

ועכ"פ מת' לדעת הרמב"ן, דיש לדון במתני' לדין גרירה, וע"כ לדעת רבנן יש לחייב כל העיסה מדין גרירה, ול"ה בעי' שיהא השאור מעיסה המחויבת, ואך לדעת רשב"ג דכל דין גרירה הוא רק בדאיכא בדגן כשיעור, הוא דיש להסתפק אם שייך במתני' דין גרירה.

אך בדעת הרשב"א נ' להוכיח דבמתני' דילן ליכא למיתי עלה כלל מדין גרירה, דהנה הרשב"א בפסקי חלה ש"ג כתב בדינא דמתני' דילן דאם יש לו פרנסה ממקום אחר מפריש לפי חשבון, וכתב דמה שלא פירש כן, הוא לפי שסמך על מה ששנה במשנה זו שקדמה לה, עכ"ד, וע' גם בהל' חלה להתשב"ץ שכתב כן, דאין מפריש אלא לפי חשבון.

והנה אמנם בדין העושה עיסה מן החטים ומן האורז, נחלקו הראשונים אם צריך להפריש כנגד כל העיסה או רק כנגד הדגן, שבד' הרמב"ן מפורש דנעשה הכל טבל, וממילא דצריך להפריש כנגד כולו, וכ"ה מפורש בד' התשב"ץ בהלכות חלה, אך דעת הראב"ד והרשב"א נ' דאין מפריש אלא כנגד הדגן, כ"ה דס"ל דאין יוצא יד"ח מצה רק אם אכל כזית מן הדגן, והנה לכאו' להרשב"א לטעמי' ניחא מה שפירש דאף בנוטל שאור וכו' אין מפריש אלא לפי חשבון, שהרי לדעתו אף בעושה עיסה מחטים ואורז ג"כ מפריש רק לפי חשבון, אך לדעת התשב"ץ צ"ב, מ"ש הנוטל שאור וכו' דאין מפריש אלא לפי חשבון, מן העושה עיסה מן החטים ומן האורז שמפריש לפי כולה.

אמנם באמת הוא להיפך, דלדעת התשב"ץ לק"מ ולדעת הרשב"א צ"ב, והיינו משום דלהתשב"ץ שפסק כדעת רשב"ג דאין חייב עד שיהא דגן כשיעור, מתבאר היטב דע"כ בנוטל שאור מעיסת חטים וכו', דלי"ב בהשאור כשיעור, אינו גורר את האורז לחייבו, וכדרכם של המנח"ב והחזו"א בדעת הרמב"ן שהבאנו לעי', ודלא כהמהריט"א והשע"י דהיכא דבא מעיסה חייבת חשיב כאי"ב כשיעור, וע"כ אינו מפריש אלא לפי חשבון, וראיתי בשו"ת בית אפרים או"ח סי' י"ג שכבר כ"כ בדעת התשב"ץ.

אך לדעת הרשב"א צ"ע, דהגם דהרשב"א פסק כרשב"ג, וגם לדעת הרשב"א אין מתחייב אלא הדגן, מ"מ נ' דאין לפרש דמה"ט הוא דבנוטל שאור וכו' אין מפריש אלא לפי חשבון, שהרי הרשב"א עמד בזה מ"ט לא פירשה מתני' דמוציא לפי חשבון וכתב דסמך על מה ששנה במשנה זו שקדמה לה, והנה אי נימא דהא דס"ל להרשב"א דאין מפריש אלא לפי חשבון הוא משום דקי"ל כרשב"ג, א"כ הרי ל"ק כלל על מה שלא פירשה לזה מתני', דהרי מתני' אתיא כרבנן כאשר כן גיר' הרשב"א בירושלמי דמתני' דלא כרשב"ג, ובע"כ דמש"כ הרשב"א דאין מפריש אלא לפי חשבון אתיא אף לדעת רבנן, וצ"ב דא"כ מ"ט אינו מפריש אלא לפי חשבון.

ולכאו' הי' נ' לדעת הרשב"א, דגם לדעת רבנן דמהני דין גרירה היכא דליכא בהדגן כשיעור, מ"מ ל"מ זה רק לחייב להדגן ומהני האורז להשלים להשיעור אך אין האורז מתחייב, וזה כמש"כ בחי' הגר"ח בהל' חו"מ בזה, ואשר ע"כ שפיר כתב הרשב"א דאינו מפריש אלא לפי חשבון.

אך נ' שאין לומר כן, דא"כ תיקשי מ"ט לא פירשה מתני' דהעושה עיסה מן החטים ומן האורז, דאם יש לו פרנסה ממקום אחר מוציא לפי חשבון וכו', וכמשה"ק כן הרשב"א על מתני' דהנוטל שאור, וע"ז ליכא לשנויי כשנויא דהרשב"א דסמך על אידך מתני', דהרי משנה זו דהעושה עיסה מוקדמת היא לאידך מתני', והו"ל לפרש במשנה זו דאם יש לו פרנסה ממקום אחר מפריש לפי חשבון, וגם אי נימא דשייך למימר דסמך על מתני' דלקמי', אכתי תיקשי בד' הרשב"א שלא פירש לזה, ובע"כ מזה דבעושה עיסה מן החטים ומן האורז, מתחייב אף האורז בחלה, וע"כ מפריש לפי כולו, ורק בנוטל שאור וכו', הוא דאינו מפריש אלא לפי חשבון, וצ"ב הטעם בזה.

ולכאו' צ"ל דס"ל להרשב"א, דל"ש כל עיקר דין גרירה אלא בעושה עיסה מתחילה מחטים ואורז, אך כל שכבר עשה עיסה מאורז, ואח"כ נתן לתוכה שאור דחטים, לי"ב לדין גרירה, וע"כ בכה"ג לכו"ע אינו מפריש אלא לפי חשבון.

ונ' עוד בפשיטות, דהנה הרי בירושלמי פ"ק דחלה ה"א, איכא למ"ד דאם עירב חטים ואורז אחר שכבר החמיצו החטים אינן גוררין את האורז, ועיי"ש בביאור הגר"א שנמצא לכאו' שכ"ה מסקנת הירושלמי, וא"כ הרי ל"ש כלל דין גרירה בנוטל שאור מעיסת חטים ונותן לתוך עיסת אורז, אא"כ נימא דשאור שאני, שזהו כל פעולתו להחמיץ, וע"כ אף שהוא כבר החמיץ, מ"מ שפיר הוא מועיל לגרור האורז.

אמנם שו"ר דצע"ג בזה, שהרי הרשב"א בשער א' כתב, ז"ל, שנינו בפ"ג העושה עיסה מן החטים ומן האורז וכו', אע"פ שהאורז רבה על החטים ואין בחטים ה' רבעי קמח כל שיש בכל העיסה ה' רבעים חייבת בחלה, וכן פסק הרב רבינו משה כסתם משנה זו, ותנן נמי הנוטל שאור מעיסת חטים ונותן לתוך עיסת האורז אם יש בה טעם דגן חייבת בחלה ואם לאו פטורה וכו', כל שיש בה דגן ואפי' פחות מכשיעור אם יש בו בנו"ט חייבת בחלה, אבל בירושלמי אמרו מתני' דלא כרשב"ג וכו', עכ"ל הרשב"א, והנה מפורש להדיא בד' הרשב"א דלדעת ת"ק איכא דין גרירה גם במתני' דשאור, וזה דלא כמש"נ מדבריו בשער ג', וצע"ג בזה.

אך הנה הרי לד' הרמב"ן בביאור ד' הירושלמי, מתבאר להדיא דיש לדון בנוטל שאור וכו' משום דין גרירה וכמש"נ לעי', וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפ"ו מביכורים הי"א דמפורש דגם בנותן שאור חטים לתוך עיסת אורז שייך דין גרירה, וצ"ב מד' הירושלמי בפ"ק דל"ש דין גרירה אחר שכבר החמיצו החטים, ואולי צריך לחלק דשאור שאני וכנ"ל, וצ"ע בזה.

ועי' עוד במהר"י קורקוס בהל' ביכורים שם, ועיי"ש שכתב בתו"ד דבד' הירושלמי מבו' דהך מתני' הויא מדין גרירה, וע"כ פריך מינה על רב הילא, ודן שם לומר דאולי זה גופא נכלל בשנויא דירושלמי, עיי"ש, אך למש"נ מד' הרמב"ן והרשב"א לא גרסי' כן כלל בירושלמי, ואין להביא משם.

ועיי"ש עוד במהר"י קורקוס שדן לומר דבר חדש, דאם נתן שאור בעיסת אורז, אין האורז מתחייב, משום דבשעת גלגול הי' פטור, וכל דין גרירה ל"ש רק היכא שנתערבו קודם גלגול, וזה חידוש רב לדון לדינא דבשעת חובתה היתה פטורה על עיסת אורז שנתגלגלה, שהרי ליכא עלי' כלל תורת לחם, ולכאו' ל"ה זה כלל שעת חובה, וצ"ע בזה.

ויש להעיר על ב' הדרכים שנתבארו בד' הרשב"א, ממה שהוכיח הרשב"א בשער א' דקי"ל כרשב"ג, ז"ל, אם איתא דאפי' אורז מצטרף עם החטים לכשיעור כל שיש בו טעם דגן, א"כ למה הוצרך לשנות ברפ"ק על ה' המינים החייבין בחלה ומצטרף זע"ז, והא ע"כ אי"ב טעם א' מן המינים שחייב בחלה וכו', עכ"ל, ועמש"כ בזה המהר"ם חלאוה והמאירי פסחים דל"ה., והנה אי נימא דהא דאורז מצטרף עם החטים היינו רק היכא שעשה העיסה מתחילה מן החטים והאורז, אך היכא דנטל שאור חטים ונתן לתוך עיסת אורז אין האורז מצטרף, א"כ הרי שפיר איצטריך לאשמועי' דאף בכה"ג ה' מיני דגן מצטרפין זע"ז, אך יש לדחות, דמכוון הרשב"א להקשות, דאם אף אורז הנגרר מצטרף לכשיעור, כ"ש דשאר מיני דגן יצטרפו לכשיעור, ובזה אין לחלק היאך עירבן, שהרי ל"ב בזה כלל לדין גרירה, אך צ"ע דא"כ מ"ט הוצרך הרשב"א להוסיף דאי"ב טעם א' מן המינים, והרי כל מה דבעי' לטעמא דגן הוי לדין גרירה, וי"ל, וצ"ע עוד בענין זה.

ונתעוררתי עוד בענין זה, במש"כ הגר"ח לדון דבעושה עיסה מחטים ואורז אין מתחייב האורז בחלה, ול"מ אלא להשלים השיעור, ולפ"ז הרי נמצא דא"צ להפריש אלא לפי חשבון, וצ"ע רב ע"ז, דא"כ מ"ט סתמה מתני' דחייבת בחלה, ולא פירשה דאם יש לו פרנסה וכו', ונ' להדיא מזה דבהך מתני' מפריש לפי כולה.

ולדעת הראב"ד והרשב"א דבעושה עיסה מחטים ואורז מפריש לפי חשבון, לא תיקשי מסתימת מתני', דהרי מתני' כרבנן, ולדידהו באמת מתחייב אף האורז, וע"כ שפיר סתמה מתני' דמתחייבת כל העיסה בחלה.

ויש להוסיף, דע"כ להרמב"ן לטעמי' דגריס בד' הירושלמי דמתני' כרשב"ג, יש להוכיח דאף לדעת רשב"ג היכא דאיכא בדגן כשיעור מתחייב אף האורז בחלה, דאם לדעתו אין מתחייב אלא הדגן, א"כ מ"ט לא אמרו במתני' דאם יש לו פרנסה ממקום אחר מפריש לפי חשבון, אך להרשב"א דגריס בד' הירושלמי מתני' דלא כרשב"ג, שפיר יל"פ דלרשב"ג אין מתחייב אלא הדגן, וז"ב.

1. ועד"ז נת' במק"א, דאף אי נימא דמהני דין ביטול ברוב ליתן דינים על המיעוט, מ"מ כל שאינו כלל חפצא הראוי לדין זה, ל"מ דין ביטול ברוב ליתן עליו הדין, ואכמ"ל בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך יש להעיר בזה, שהרי כבר הבאנו לעי' בהערה מש"נ במק"א, דל"מ דין ביטול ליתן דינים על המיעוט היכא שאין המיעוט כלל חפצא הראוי לדין זה, וא"כ הרי כיון שדעת הרא"ש דל"מ דין טכ"ע ליתן הכשר מצה על האורז, כיון שאינו חפצא הראוי לדין מצה, הרי דה"נ לא יהני בזה דין ביטול ברוב, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם דעת הטור באו"ח שם נ' להדיא דס"ל דאורז נגרר עם כל מיני דגן, ולדעתו אף בעירב שעורים ואורז יוצא יד"ח בכזית מן התערובת, (וע' כן בש"ך יו"ד סי' שכ"ד סקי"ז בדעתו, אך מש"כ הש"ך כן בדעת הרא"ש, כבר תמהו ע"ז האחרונים טובא, שהרי להדיא בד' הרא"ש דבעי' לדינא דגרירה, והביא ד' הירושלמי דליכא דין גרירה רק בחטים ואורז, אך יש שפירשו מכוון הש"ך, דמפרש בדעת הרא"ש דרק לענין מצה בעי' לדין גרירה ולא לענין חלה, וכן מ' קצת בל' הרא"ש, וכ"כ הדברי חמודות שם אות מ"ג, וע' גם מהר"י קורקוס פ"ו מביכורים הי"א שנ' שמפרש כן בד' הרא"ש, וע' אומה"ת הע' 34 שהאריכו בזה, אך ילה"ע ע"ז, שהרי הש"ך כתב כן עפ"ד הטור, והטור גופי' כתב כן גם לענין מצה), אך אי"ז מישב ד' המ"ב, דהרי המ"ב קאי כד' הירושלמי דל"מ דין גרירה רק בחטים ואורז, ועוד דיל"ד דגם לדעת הטור רק אורז נגרר אך מינים אחרים אין נגררין, וכאשר כן מוכח מברייתא שהביא הירושלמי דמצרכת שיהא רוב דגן, ואמרי' עלה בירושלמי דפתר לה בשאר מינים, והרי דבשאר מינים בעי' רוב, ובע"כ לדעת הטור לפרשה בשאר מינים לבד מאורז, אך לפ"ז מבו' שגם לדעת הטור בעי' לדין גרירה, וזה דלא כמו שנ' מד' הש"ך שם דל"ב כלל לדין גרירה, ועמש"נ בזה להלן סק"ח ובהערה שם. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולפ"ז נ' לכאו', דאילו הוו החטים מעיסה שכבר הורמה חלתה, לא יהא בזה דין גרירה, דל"מ כל דין גרירה רק להטפיל האורז לחטים, וע"כ בעי' שיהיו אף החטים מכלל החיוב, וראיתי שכ"כ בס' חלת לחם סי' ג' סקס"ג וסקע"ג, ועיי"ש שהוכיח כן, אך מצאתי בד' מהר"י קורקוס פ"ו מביכורים הי"א בתו"ד, שנקט שלדעת הרמב"ן יתחייב בכה"ג, עיי"ש, ופשוט שאין כונתו לדעת הרמב"ן גופי', שהרי הרמב"ן פסק להלכה כרשב"ג דעד שיהא בדגן כשיעור, ולדידי' ודאי אין לחייב בכה"ג, אלא כונתו להסוברים דקי"ל כרבנן דל"ב שיהא בדגן כשיעור, ומ' שם מד' מהרי"ק שלמד כן מד' הרמב"ן אלו, דממה שדן הרמב"ן מ"ט בעי' שיהא נו"ט ברוב דאורייתא, והוצרך לפרש דכל שהוא בטל היאך יגרור, חזינן דאלמלי ה"ט הי' דין גרירה אף שאין החטים חייבין, וה"נ אף אם באו החטים מעיסה פטורה נמי הן גוררין האורז, אך למש"נ יל"ד דזה גופא נתחדש בתירוצו של הרמב"ן, דכל שאין החטים חייבין ל"ש כל דין גרירה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובעיקר הדבר אם יש לדון במתני' שם משום דין גרירה, עמש"נ באורך להלן סקי"א. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך העירוני די"ל בזה, דהרי ודאי אין מסתבר דהטור פליג על אביו הרא"ש ולא הזכיר כלל לזה, וגם הרי הש"ך ביו"ד כתב דדעת הרא"ש היא כד' הטור, וכ"כ הפר"ח באו"ח סי' תנ"ג שדעת הרא"ש כהטור, ולכאו' זה תמוה שהרי הרא"ש פירש דהגם דטכ"ע מ"מ בעי' לדין גרירה, דאל"כ ל"מ כיון שאין החטים באין לידי חימוץ. וא"כ בשאר מינים דליכא גרירה, היאך יצא בזה יד"ח, ובדעת הש"ך י"ל דמפרש דכל הא דבעי' לדין גרירה היינו רק לענין מצה ולא לענין חלה, עמש"נ בזה לעי' סוסק"ב בהערה, אך הפר"ח כתב כן לענין מצה, אשר בזה מפורש בד' הרא"ש דבעי' לדין גרירה, ובע"כ שפירשו ד' הרא"ש, דרק הירושלמי הוא דקשיא לי' כן והוצרך לטעמא דגרירה, אך הבבלי לא ס"ל כלל לדין גרירה, וס"ל דמהני דין טכ"ע הגם שאי"ז בא לידי חימוץ.

   ומקור הדברים דהבבלי פליג ע"ז, הוא ממה שלמד הבבלי מינה דנו"ט ברוב דאורייתא, ואם איכא לדין גרירה ליכא למילף מינה, ולא ס"ל לשנויא דהרמב"ן דדבר בטל אינו גורר, ובע"כ דהבבלי לא ס"ל כלל לדין גרירה, וע"כ לדעת הבבלי אף בשאר מינים נמי יוצא יד"ח בכזית מן התערובת משום דין טכ"ע, וזהו שפסק כן הטור, וע' לעי' סק"ב, שהבאנו מש"כ האחרונים בדעת תוס' במנחות דכ"ג:, דס"ל דהבבלי פליג על הירושלמי וס"ל דל"ב לדין גרירה, ומקור הדברים דהבבלי פליג על הירושלמי הוא משום דלהירושלמי דאיכא לדין גרירה, אין להוכיח מזה דנו"ט ברוב דאורייתא, עיי"ש, וזה כמש"נ עתה בדעת הרא"ש.

   ויש להוכיח כדרך זו בדעת הרא"ש, ממה שתמהו האחרונים ע"ד הרא"ש, והובא לעי' סוסק"ז, במה שדנו בירושלמי על דין גרירה בתבואה שלא הביאה שליש, וכן ממה שאמרו בירושלמי דל"מ דין גרירה לענין מעשר, ולד' הרא"ש הרי כל דין גרירה הוי רק כ"ה שיהא זה בא לידי חימוץ, אך עיקר הדין הוא משום טכ"ע, אך לדרך זו בדעת הרא"ש א"ש היטב, דבאמת לדעת הירושלמי דאיכא לדין גרירה, מהני דין גרירה לחודי' ואי"ז כלל מדין טכ"ע, וע"כ שפיר יש לדון דין גרירה באופנים הנ"ל, וזה ראי' גדולה לדרך זו. [↑](#footnote-ref-7)