סימן חדש במקדש במלוה
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / האשה נקנית שיעורים - הרב חנוך לודמיר

סימן

סוגיית המקדש במלוה

ענף א

ביאור הנדון אם מלוה להוצאה ניתנה

1. אמר אביי המקדש במלוה אינה מקודשת בהנאת מלוה מקודשת. ונתחיל בדין המקדש במלוה. עיין היטב רש"י בסוגיין, דמשמע דאביי בא לחדש דאף דהמעות שהלוה אותן לאשה עדין קיימות ביד האשה ולא הוציאה אותן, מ"מ אינה מקודשת דמלוה להוצאה ניתנה וכבר הן שלה ומעות אחרים היא חייבת לו.
2. ואביא בזה את אשר כתבתי בשנת תשעד מחזור הקודם, [ואף שיש לי להעיר כמה דברים באופן שונה מ"מ עיקרי הדברים הם שוים ואין בזמני לחזור על הדברים].
3. אמר אביי, המקדש במלוה, אינה מקודשת. פרש"י: המקדש במלוה - דאמר התקדשי לי במלוה שהלויתיך: אינה מקודשת - דקיחה משדה עפרון גמרינן דיהיב מידי בשעת קידושין ומלוה להוצאה ניתנה וכבר הן שלה ומעות אחרים היא חייבת לו: ע"כ. משמע מפירושו דמקדשה במלוה עצמה, היינו בכסף שהלוה לה, וזמש"כ רש"י 'במלוה שהלויתיך', ופירש טעמא דאינה מקודשת משום דלא יהיב לה מידי בשעת קידושין, דמלוה להוצאה ניתנה וכבר הן שלה. ונראה מדבריו דאיירי שהמעות שהלוה לה עדין הם ברשותה, ומ"מ אינה מקודשת דכבר זכתה במעות הללו, דמלוה להוצאה ניתנה.
4. אכן יש להעיר ברש"י דהוצרך לפרש טעמא דילפינן משדה עפרון דבעינן דיהיב לה מידי בשעת קידושין. ולכאורה מה צריך לכך. תיפו"ל דכספא הוא של אשה והאיש המקדש לא יהיב לה מידי. ופשיטא דאין כאן כסף קידושין. ומה הוצרך להוסיף להא דקיחה משדה עפרון גמרינן וכו'. וביותר, דבאבנ"מ סימן כח למד מדברי רש"י הללו, דבבא לקנות קרקע במלוה קנה. דהא לא ילפינן משדה עפרון אלא משדות בכסף יקנו לקמן כו ע"א. והוא לכאורה תימה, דאין כאן כסף כלל ובמה קנה.
5. ויש להקדים ולבאר הסוגיא דף מז ע"א דאמר רב התם דהמקדש במלוה אינה מקודשת. ותלינן התם להך דינא בנדון אם מלוה להוצאה ניתנה או לא להוצאה ניתנה. וצ"ב רב מה הצד דמלוה לאו להוצאה ניתנה, ואמאי להך מ"ד הרי היא מקודשת. ומצינו בזה כמה שיטות בראשונים.
6. **שיטת רש"י** דהנדון אם רשאי הלוה לכלות לגמרי את כספי ההלואה או שעליו להשקיעם בעיסקא. והיינו פשוטו כמשמעו מלוה להוצאה ניתנה היינו אף להוצאתם מן העולם, או לאו להוצאה היינו שלא להוציאם מן העולם אלא להניחם בעיסקא. ולפ"ז לכאורה הנדון אם מקדש במלוה מקודשת היינו אף במלוה שכבר המעות אינן בעין אולם הניחם בעיסקא, דלמ"ד לאו להוצאה ניתנה הרי היא מקודשת, דהחוב עדין קיים בעולם דמונח ועומד הוא בעיסקא. וכ"כ בקצוה"ח סז סק"ב ומינה לכל נותן לחבירו מעות בעיסקא, דרשאי הנותן לקדש אשה אף בפלגא מלוה, דהרי אף אותו פלגא דמלוה אין הלוה רשאי להוציאם אלא להניחם בעיסקא. והביא מהגה"מ דפליג.
7. **שיטת תורי"ד** דודאי דרשאי להוציאם, [ואף אין המלוה יכול לחזור בו וכדאיתא שם לקמן בע"ב למאי דקיי"ל הכי] והנדון בגמ' במקדש במלוה הוא באופן שעדין לא הוציאתם האשה – הלוה. דלמ"ד מלוה להוצאה ניתנה לא הוו קידושין דכבר זכתה בהם האשה. ולמ"ד הוו קידושין משום דלאו להוצאה ניתנה. פירוש: דמה דלהוצאה ניתנה אינה סיבה שכל עוד לא הוציאתם המעות הם כבר של האשה. ולאו להוצאה ניתנה מתפרש דלא תימה דכיון דלהוצאה ניתנה כבר אינן של מלוה. אלא לא אמרינן לסברא דלהוצאה ניתנה לענין זה. אכן הוא צ"ב רב, דכיון דהלוה רשאי להוציאם, ואין המלוה יכול לחזור בו, הרי כבר זכה במעות ואיך יכול המלוה לקדש אשה במעות הללו. וביותר לשונו של התורי"ד דאין לך נתינת כסף גדולה מזה. ומאי האי? ויבואר בהמשך בעז"ה.
8. **שיטת תוס' ר"י הזקן** דבהא גופא נחלקו אם המלוה יכול לחזור בו קודם שהוציאם הלוה. או דכבר זכה בהם הלוה ואין המלוה יכול לחזור בו. והיינו להוצאה ניתנה שכבר זכה בה להוציאה או דלאו להוציאה ניתנה היינו שלא זכה בה להוציאה.
9. והנה שיטת הרי"ד צ"ב כיון שהלה אינו יכול לחזור בו ורשאי להוציאו הרי זכה במעות לגמרי ואמאי יכול לקדש בזה אשה ומ"ט דמ"ד דמקודשת משום דאין לך נתינת כסף גדולה מזו.

ענף ב

ביאור גדר מלוה. דהוא ממון לשימוש ולא להקנאה גמורה

1. ונראה ע"פ מש"נ בארוכה במק"א דיסוד דין הלואה והחיוב פרעון אינו בגדר הקנאה גמורה, עם קציצה של התחייבות לפרוע לאחר זמן, אלא לעולם הלואה היא נתינת זכות שימוש במעות. אלא שזכות זו חדוש גדול בה, דבכל זכות שימוש אין הזוכה רשאי לכלות את החפץ, ואילו בכאן היות ושימוש במעות הוא באופן שמעבירם לאחר וקונה איתם סחורה וכיו"ב, הרי שהגדרת השימוש היא שימוש בשויות של הממון והיינו לשלמו לאחר תמורת דבר אחר, ובאמת כשהלה הוציאו אין כאן ממון בעין שהוא של המלוה, אלא יש כאן מצב מחודש שיש לו ממון אצל הלוה שאינו מוגבל בגבול של חומר מסויים. והוא דין דממוני גבך.
2. והבאנו ג' תימוכין ליסוד נפלא זה.
   1. אבי להכל הוא דברי ריטב"א שם במז ע"ב דהגמ' מביאה שם מחלוקת תנאים ת"ק ורשב"א אם רשאי המלוה לחזור בו מהמלוה קודם שהוציאם הלוה. והנדון אם קנאם הלוה למעות במשיכת הכסף או דוקא בתחילת השימוש. [ואם הוציאם במקצת כבר זכה בכולם וודאי שוב אין המלוה יכול לחזור בו כמפורש שם בסוגיא ורש"י] וצ"ב אמאי לא יקנה במשיכה כשאר קנין מטלטלין. ויעו"ש עוד דאייתינן לדרב הונא דהשואל קרדום מחבירו ביקע בו קנאו ואין יכול המשאיל לחזור בו לא ביקע בו לא קנאו ויכול המשאיל לחזור בו. [ובעינן למימר דההיא דרב הונא הוא מחלוקת התנאים הנ"ל גבי מלוה ודחינן ע"ש. ועכ"פ מבואר שם דמ"ד דצריך משיכה בהלואה הוא כההיא דרב הונא גבי שאלה. דוק היטב שם בסוגיא ותראה שכן הוא] וביאר הריטב"א דטעמא דלא מהני משיכה כבעלמא משום דבשאלה אינו קונה מידי בחפץ ורק זוכה בזכות שימוש בחפץ. ואף לא הוי דקל לפירותיו. דאינו אלא זכות כלפי החפץ ולא זכות בעלות בחפץ לענין שימושיו. ולהכי איכא מ"ד דלא קני במשיכה. ואף בהלואה ביאר הריטב"א דאינו קונה את המעות עצמן אלא זכות שימוש במעות, ולהכי איכא מ"ד דלא קני במשיכה. ויכול המלוה לחזור בו אא"כ התחיל להוציא היינו תחילת שימוש, ואיכא קנין מחודש של תחילת שימוש. וע"ש עוד שכתב דקיי"ל דתקנו משיכה בשומרין ואף שאינו קונה בגוף החפץ מידי. והיא תקנה מיוחדת. וכמו"כ בהלואה קיי"ל הכי ולהכי אין המלוה יכול לחזור בו כיון שהלוה משך המעות, קנאם במשיכה לענין זה. והרי מפורש בכאן באופן המפורש ביותר, דגדר הלואה אינה לזכות במעות אלא זכות שימוש בהם. ותו לא. ואף שיכול להוציאם כבר נתבאר גדר הדבר. [[1]](#footnote-1)
   2. רשב"א בתשובה מיוחסות סימן רכג הו"ד במחנ"א סוף סימן מב מהלכות ריבית ז"ל: שו"ת הרשב"א המיוחסות לרמב"ן סימן רכג אלא אי קשה לי הא קשה. דכל שלוה ק' =מאה= בק"כ =במאה ועשרים= לשנה אף על פי שנתחייב עכשיו בק"כ =במאה ועשרים= אין אומרים דמשעת כתיבת השטר זכה בכל העשרים וזמן הוא שהרויח לו עד סוף שנה. אלא ישנה לשכירות מעותיו מתחלה ועד סוף. ויום יום מרויח לפי חשבון. ומכאן נסתפק לי זה כמה רבית הכתוב בשטר אם אפשר לזכותו במכר או במתנה כלל, לפי שהוא כמלוה ע"פ =על פה=. לפי שאין בכתוב מפני שלא נתחייב בכולו המלוה בשעת כתיבת השטר. עכ"ל
   3. ועיין מל"מ פט"ו מטוען ונטען הי"א ד"ה והואיל שהביא שו"ת ראנ"ח ח"ב סימן מז דבדו"ד שיש בין הלוה למלוה לכמה זמן היתה הלואה על הלוה לה"ר דהמלוה הוא המוחזק במעות. וכשאלה ושכירות שהבעלים הוא המוחזק דהחפץ בחזקתו.
3. וכיון שכן, הרי מתבארים היטב דברי התורי"ד דמ"ד לאו להוצאה ניתנה אף שהלה א"י לחזור בו מ"מ הכסף הוא של המלוה, ויכול לקדש בהם כל שעדין לא הוציאם הלוה. דלהמבואר הרי כיון שיש ללוה רק זכות שימוש במעות, הרי כל שעדין לא הוציאם אף שזכה בזכות שימוש בהם מ"מ עדין המעות של המלוה.
4. אלא שיש להבין מ"ד דמלוה להוצאה ניתנה במאי פליג וז"ל התורי"ד מז עמוד א: דמלוה להוצאה ניתנה. פירש האי טעמא לא איצטרך אלא על מלוה דאיתה בעין דאי ליתה בעין תיפוק ליה משום דליתה מאי איצטרך להאי טעמא למימר מלוה להוצאה ניתנה אלא ודאי אף על גב דאיתה בעין קאמר דלהוצאה ניתנה ואשתכח דלא קא יהיב לה מידי: ומר סבר מלוה לאו להוצאה ניתנה. וכו'. ואף על פי שהוא בעין אינה שלו ונמצא שלא נתן לה כלום אלא כיון שהיא בעין ומחלה לה אין לך נתינת כסף גדולה מזו: עכ"ל.
5. ולע"ד נראה לפרש דבריו דלעולם אף מ"ד דלהוצאה ניתנה לא פליג דאין כאן אלא זכות שימוש וכל עוד לא נשתמש לא זכה במעות לגמרי. אלא דמ"מ כיון דיש לו זכות הוצאה והמלוה אינו יכול לחזור בו וכיון שכן לא חשיב שנותן לה מידי, דאף שעדין אינה בעלים על המעות מ"מ כיון שיש לה זכות להוציאם, הרי אין כאן שום נתינה של האיש המלוה. דהרי אף בלעדי נתינתו יכולה היא להוציאם. וזה נלע"ד דקדוק הלשון **דלהוצאה ניתנה ואשתכח דלא קא יהיב לה מידי**. ואם נימא דזכתה בהם לגמרי מיד במשיכתם, מהו זה שכתב דאשתכח דלא יהיב לה מידי. כנלע"ד ברור.
6. ומעתה נבואה לשיטת רש"י. דנראה דאף רש"י אזיל בהאי שיטה, דהלואה אינה זכות גמורה במעות אלא זכות שימוש בעלמא וזכות השימוש כוללת אף זכות הוצאה מן העולם [למ"ד להוצאה ניתנה] נמצא דאף לאחר שקיבלה אותם האשה בתורת הלואה עדין אין המעות שלה לגמרי, אלא שיש לה זכות להוציאם. ותו לא. ועיין רש"י ב"מ ד ע"א גבי הילך שפירש דאיירי שהלוה מודה בהלואה ואומר לו הילך היינו לא הוצאתים והן שלך בכל מקום שהם. והוקשה לראשונים שם טובא דמלוה להוצאה ניתנה ושוב אינן של מלוה. ומהו זה שכתב דהן שלך בכל מקום שהן. אכן להמבואר א"ש דאם אינו רוצה להשתמש בהם ומחזירם לו אין צריך המלוה לקנותם דלא יצאו עדין מרשותו. ולקמן יבוארו דברי רש"י בתוספת ביאור בעז"ה.
7. ועיין לשונות רש"י לקמן מז ע"א "וכיון דלהוצאה ניתנה הויא לה **כי דידה** ולא יהיב לה מידי". ועיין כתובות עד ע"א "שמחל לה מלוה שחייבת לו ואמרינן בקידושין (דף ו:) דאינה מקודשת דמשום **דמשעה שלוותה ניתנה להוצאה וברשותה קיימא** והשתא לאו מידי יהיב לה". הנה לא כתב אלא דברשותה קיימא היינו דיכולה היא להוציאה ובכוחה להוציאה אבל אינן שלה לגמרי, אלא דמ"מ חשיב דלא מידי יהיב לה כיון דבשליטתה הן להוציאן. לעומת זאת לשונות רש"י בסוגיין "ומלוה להוצאה ניתנה **וכבר הן שלה** ומעות אחרים היא חייבת לו". ובהמשך כתב שוב "אבל כי מקדש לה בעיקר המעות לאו מידי יהיב לה שכבר **הם ברשותה והם שלה**". ולכן קשה לדקדק ללשונות רש"י בזה.
8. ועכ"פ אם נימא כמש"נ ברש"י דלא זכתה לגמרי במעות א"ש היטב דברי רש"י דלהכי הוצרך ללמוד כן משדה עפרון, דלעולם לולי שדה עפרון אף זה חשיב נתינת מעות דלפני כן אף שיש לה זכות להוציאם מ"מ אינן שלה ועתה הן שלה לגמרי. אלא דמ"מ לא חשיב דיהיב לה מידי כיון דאף בלא נתינתו יש לה זכות שימוש.

ענף ג

מהו דין מקדש במעות שהלוה לה ולא הוציאתם והגיע זמן הפרעון, האם יכול לקדש במעות הללו

1. ויש להוסיף בזה, דיש למצוא נפ"מ בהבנה זו של הלואה, דאינה אלא נתינת זכות שימוש במעות. באופן שהלוה לה את הכסף לשלשים יום, ותמו השלשים יום, והיא עדין לא הוציאתם. דיש מקום לומר דעתה לאחר שתמו הל' יום כבר אין לה זכות להוציאם. ועתה יכול המלוה לתבוע את המעות הללו שנשארו אצלה, ואינה יכולה לתת לו מעות אחרים, דהרי כבר אין לה זכות שימוש בהם וכל הזכות להוציאם וליתן אחרים תחתיהם, היינו מכח הזכות שימוש שיש ללוה במעות. ואם כנים אנו בדין זה, הרי שאם מקדש אשה לאחר שהגיע זמן הפרעון והיא לא הוציאתם, הרי היא מקודשת במעות הללו.
2. ולפ"ז יש מקום לפרש את דברי רש"י ב"מ ד ע"א כמין חומר, דהא סוגיא דהתם דהילך איירי שכבר הגיע זמן הפרעון ותובע המלוה את הלוה לפרוע חובו, והלוה אומר לו לא הוצאתים, והן שלך בכל מקום שהן. ולהמבואר באמת הם של מלוה לגמרי, דללוה אין כבר זכות להוציאם והרי הן של מלוה לגמרי. ומבוארים היטב דברי רש"י.
3. ועיין ריטב"א בסוגיין ז"ל: וכיון דדעתיה אזוזי הוה ליה מקדש בדבר שאינו שלו דמלוה להוצאה ניתנה ואין למלוה בה כלום, ואפילו הגיע זמן הפרעון, ואפילו מעות המלוה עצמו בעין צרורין ומונחין ברשות הלוה, ולהכי קאמר אביי מילתא פסיקתא המקדש אינה מקודשת אפילו הגיע זמן פרעונה ואפילו היא בעין ברשותה. עכ"ל. הנה הדגיש הריטב"א דאף בהגיע זמן הפרעון ואף שהם בעין אינה מקודשת. דמלוה להוצאה ניתנה ואין למלוה בה כלום. והוא סיוע קצת לדברינו דהיה ס"ד לריטב"א דכה"ג דהגיע הזמן והמעות עדין בעין הרי היא מקודשת. ובא לשלול זאת. וברש"י נראה דיש מקום לומר דמקודשת וכמש"נ.
4. ועיין עוד ברמב"ן ב"מ ד ע"א שהקשה על רש"י שם ז"ל: ומיהו קשיא לן הא אמרינן במס' קידושין (מ"ז א') המקדש במלוה אינה מקודשת ואף על גב דאיתא בעין משום דמלוה להוצאה ניתנה, ואי ס"ד ברשותא דמרה קיימא אמאי אינה מקודשת, אלא ודאי לאו ברשותא דמרה קיימא דמלוה להוצאה ניתנה וליתא ברשות בעלים לא לחזרה ולא לאונסין, וכיון שכן היאך אומר לו שהן שלו בכל מקום שהן, ואין ספק דגבי אשה אף על פי שהגיע זמן ולא הוציאתם שאינה מקודשת, עכ"ל. הרי אף הרמב"ן בא לשלול חדוש זה.
5. ונראה להוסיף בזה, דאף דנתבאר מהריטב"א דגדר הלואה הוא זכות שימוש במעות. ולפ"ז לכאורה הרי הוא מוכרח כדברינו דכל עוד לא השתמש בהם הלוה, הרי הם של מלוה. ואילו בריטב"א ורמב"ן הנ"ל מבואר לא כן. ונראה בדעתם, דכיון דהלוה זכה בזכות שימוש במעות ואף זכות להוציאם בשימושו, הרי מעתה פקע בעלות המלוה ממעות הללו, דכל שיש לאחר זכות להוציאם לגמרי שוב אין משמעות לבעלות של המלוה, ולהכי הויא של לוה לגמרי. אבל לעולם אף לדבריהם הגדרת הלואה היא זכות שימוש. אלא שלדברינו ברש"י ותורי"ד כל עוד לא הוציאם הלוה עדין המעות בעין הם של המלוה. ואילו לרמב"ן וריטב"א אין הדבר כן אלא פקעה בעלות המלוה לגמרי מהמעות וכמש"נ.
6. ולע"ד נראה דזהו שורש המחלוקת אם מלוה להוצאה ניתנה או לא. לפירושו של התורי"ד. דז"ל התורי"ד שם: דמלוה להוצאה ניתנה, אע"ג דאיתא בעין קאמר דלהוצאה ניתנה, ואישתכח דלא קא יהיב לה מידי. וכו' ומ"ס לא אמרינן מלוה להוצאה ניתנה, ואע"פ שהוא בעין אינה שלו, ונמצא שלא נתן לה כלום אלא כיון שהיא בעין ומחלה לה, אין לך נתינת כסף גדולה מזו. עכ"ל. ויש לפרש את מ"ד דלהוצאה ניתנה בב' אנפי, או דאיהו ס"ל דזכתה בהם האשה לגמרי. או דאף דלא זכתה לגמרי מ"מ אשתכח דלא יהיב לה מידי כיון דיש לה זכות להוצאה וכי הא לא חשיבא שנתן לה מידי. ובזה גופא הם חלוקים האם מה שהוא בעלים והוא נותן לה את הבעלות חשיבי שנותן לה נתינת כסף שאין לך גדולה מזו, או דלא חשיבא נתינה כלל כיון שעכ"פ כבר יש לה זכות הוצאה.
7. אבל לפרש"י שם הנדון אם מלוה ניתנה להוצאה אם ניתן לכלות את המעות או שלא ניתן לכלות את המעות אלא צריך להעמיד זאת בעיסקא. ולפ"ז אין מ"ד דאם להוצאה ניתנה יכול הוא לקדש במעות ואף שהם עדין בעין, דכיון דיש רשות להוציאם שוב אין זה נקרא שנותן לה מידי. ולרש"י דילן הוא מכח הילפותא דילפינן משדה עפרון דיהיב לה מידי. ואף לר"י הזקן דפירש דמ"ד לאו להוצאה ניתנה היינו דהמלוה יכול לחזור בו כל זמן שלא הוציאם הלוה. לפ"ז אין צד דהוו קידושין אף כשהם בעין כיון דהאשה יכולה להוציאם לא חשיב שנותן לה מידי. ואפשר עוד דאיהו ס"ל דנעשה לגמרי של הלוה.

ענף ד

'המקדש במלוה' – במה הוא מקדשה. ביאור מחלוקת רש"י ותוס' כתובות עד. בשיטת רש"י

1. לאחר שנתבאר נדון דמלוה להוצאה ניתנה והא דאינה מקודשת משום דאף דהמעות אינן שלה לגמרי מ"מ כיון שיש לה זכות הוצאה שוב לא מהני נתינה זו לנתינת כסף קידושין. מעתה יש לדון בחלקו השני של דין מקדש במלוה, היינו דמקדשה בחוב עצמו ולא במעות ההלואה. והנה מפורש בגמ' בהמשך דאף אם מקדש בחוב הזוז החמישי של הריבית אף זה תליא בדין מקדש במלוה וכן מפורש בגמ' לקמן מח א דנדון להתקדש בחוב של שכירות פועל הוא הוא הנדון של מקדש במלוה דאינה מקודשת. וכן מפורש ברש"י כתובות עד דדין מקדש במלוה היינו שמקדש במחילת החוב. והא דרש"י בסוגיין העמיד הנדון באופן שהמעות קיימים בעין אצל הלוה, היינו לרבותא דאף כה"ג אינה מקודשת.
2. אכן נחלקו הראשונים במקדש במלוה [באופן שהמעות אינן בעין ואין דעתו לקדשה במעות המלוה עצמן] במה מקדשה עיין תוס' כתובות עד ז"ל התוס': המקדש במלוה - פי' בקונט' שמחל לה המלוה שהיתה חייבת לו ולפירושו צריך לחלק בין מקדש במחילת מלוה אמקדש בהנאת מחילת מלוה דמקודשת כדאמרינן בפ"ק דקדושין (דף ו:) ולרבינו יצחק אין נראה דשמא אין לחלק והכא יש לפרש דמיירי כגון דאמר לה התקדשי לי במעות מלוה שאת חייבת לי דהתם ודאי אינה מקודשת: עכ"ל. הנה הוקשה לתוס' על רש"י מאי שנא ממקדש בהנאת מחילת מלוה דמקודשת.
3. והנה יסוד מקדש בהנאת מחילת מלוה, דמקדשה בהנאה שיש לה מפעולת המחילה. והו"ל כשחוק לפני רקוד לפני דמקודשת בפעולתו שפועל עבורה דהוא נותן לה פעולה שיש לה הנאה ממנה. והרי זה כנתינת שו"כ. וה"ט דהמקדש בהנאת מחילת מלוה מקודשת. כן פירש הרמב"ן ועוד ראשונים בביאור דברי רש"י בסוגיין בהמשך. ולפ"ז הוקשה לתוס' דכל המקדש במחילת מלוה יועילו הקידושין מדין הנאת מחילה, היינו דהן אמת שהחוב שנמחל לה לא חשיב קבלת כסף הראוי לקידושין, מ"מ הרי קבלה אף פעולת מחילה ששוה פרוטה אצלה וקבלת הפעולה הלזו שנותנת לה הנאה תיחשב כקבלת כסף. ודל מהכא החוב שנסתלק אכתי תתקדש בפעולת המחילה. כ"נ לפרש דבריהם
4. ונראה בישוב שיטת רש"י ובביאור מחלוקת התוס' על רש"י בהקדים למחלוקת ראשונים לעיל ה' ב'. דהנה בנתנה היא לבעל והוא אדם חשוב חשיבא נתינה דיליה שנותן לה הנאה בקבלתו להמתנה, והרי היא מקודשת בזה.
   1. והנה דעת הרמב"ן והרשב"א דצריך שיאמר לה בפירוש שמקדשה בשכר זה שיקבל ממנה את המתנה ז"ל הרמב"ן: ולא היא, דאדם חשוב בעי למימר לה 'בשכר שאקבל ממך מתנה התקדשי לי', ואותו שכר ש"פ לדידה נמצא שנתן הוא ואמר הוא, וכ"ה ברשב"א שם: דהא דאמרינן לקמן דבאדם חשוב מקודשת היינו דוקא בשחזר הוא ואמר לה 'התקדשי לי בהנאה זו שאני מקבל ממך מתנה זו', וכן פי' שם ר"ח ז"ל. עכ"ל.
   2. אכן ברא"ש כתב בסוף סימן ו ואמר לה הרי את מקודשת לי במנה שנתת לי. עכ"ל ואין צריך לפרש בהנאה שמקבל ממנה מתנה זו. אלא די שאומר במנה שנתת לי. [שו"ר לאחר זמן בשו"ת הרא"ש כלל לה סימן ב שכתב בזה"ל: וזימנין דמיקדשא אפילו כי יהבא ליה כגון באדם חשוב דמקבלתו היא נהנית הנאה של שוה פרוטה, ובלבד שיאמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת קבלתי ממך. עכ"ל ולכאורה אין הדברים תואמים למש"כ הרא"ש. וצ"ע לע"ע].
5. ובארו בזה האחרונים דשורש מחלוקתם דהן אמת שבכל גוני - ואף כשאינו מפרש - היא מקבלת הנאה. אולם נתינת הנאה אין כאן אא"כ קוצץ שכר לפעולה שעושה עבורה. אבל אם לא קצץ הרי אינו נחשב שנתן לה דאינו יכול לתבוע כסף עבור פעולה זו. אלא דהיא נהנתה והנדון האם ניתן לקדש בהנאה שנהנתה מחמתו, או דכיון שהוא לא עשה פעולה ששוה כסף עבורה אין כאן נתינה שלו.
6. ולפ"ז מבוארים היטב שורש מחלוקת רש"י ותוס' בענינא דילן. דרש"י ס"ל כשיטת הרמב"ן, ולהכי ס"ל דצריך לפרש בהנאת המחילה. אבל אין יכול לקדש במחילה עצמה משום ההנאה שיש לה. שהרי צריך לקצוץ שכר עבור פעולת המחילה שעושה. והתוס' ס"ל כהרא"ש [ובאמת אזלי לטעמייהו שהוקשה להם לעיל ה ב דכה"ג חשיב נתנה היא ואמר הוא. דוק היטב בזה].
7. אפשר לפרש הנדון באופן אחר. והוא, דלקמן יתבאר בעז"ה, דיש שפרשו ברש"י לההיא דמקדש בהנאת מחילת מלוה באופן אחר. דלעולם אינו מקדש בפעולת המחילה ששוה כסף, אלא דמקדש במה שהאשה נהנית שלא היתה צריכה להוציא פרוטה לפייס את המלוה להלוותה. וכן בהרוחת זמן כיון שהיתה נותנת פרוטה לאחר שיפייס את המלוה שירויח זמנה, והיא חסכה לפרוטה זו בזה שהרויח לה זמן בלא שתתן לפרוטה זו, הרי היא מקודשת בפרוטה זו. ולכאורה כן מורה פשטות לשונו של רש"י. ואשר לפ"ז הוקשה לתוס' דאף במחילת מלוה אמאי לא תתקדש במה שנחסך לה פרעון החוב שהיה עליה לפרוע. ולפ"ז הקושיא הרבה יותר ברורה, דכיון שחסכון הכסף חשיבא כנתינת הנאה הרי כל מחילת מלוה איתא בהך הנאה ואמאי לא תתקדש בזה.
8. ובביאור שיטת רש"י אולי יש לומר דהא דבהנאת המחילה מתקדשת בפרוטה שנחסך לה, הנה הך פרוטה אינה בעין, אלא שיש לה הנאה מזה שנחסך לה פרוטה, והרי כן מפורש ברש"י דמקדשה בהנאה, וכשמקדשה במחילה דעתו לקדשה בכסף שנחסך לה ולא בהנאה שיש לה מחמת החסכון של הכסף. אכן חילוק זה הוא מחודש יותר ממש"נ באופן הראשון. דלעיל באופן הראשון נתבאר לן, דכל זמן שלא קצץ עבור הפעולה לא חשיבא נתינת הנאה. ואילו לפירושא דילן השתא, הרי ההנאה אינה מהפעולה אלא מחסכון הכסף, ובזה לכאורה אף בלא שקוצץ עבור זה חשיבא נתינת הנאה. ואכתי יש לעיין בזה.

ענף ה

ביאור שיטת תוס' כתובות

1. שיטת תוס' כתובות כגון דאמר לה התקדשי לי במעות מלוה שאת חייבת לי דהתם ודאי אינה מקודשת: עכ"ל והנה בפשטות אין כונתם במעות שנתן לה ועדין הם בעין. אלא כונתם למעות שהיא חייבת לו בפרעון החוב. ועיין ריטב"א בסוגיין ז"ל: עיקר הפירוש המקדש בגופה של מלוה שאמר לה הרי את מקודשת לי במלוה שאת חייבת לי, ולאפוקי היכא שמחל לה המלוה או מקצתה ואמר לה הרי את מקודשת לי בהנאה שמחלתי לך מלוה זו שהיא מקודשת, כיון שהנאה זו שוה פרוטה, דהנאה בכל מקום חשובה ככסף וכדאמרינן גבי ערב (ב"ב קע"ג ב') דמשתעבד בהנאה, וגבי קדושין אמרינן (לק' ס"ג א') שחוק לפני רקוד לפני הרי זו מקודשת, ובכולן כשאמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת כך וכך ויש בהנאה שוה פרוטה, אלא הכא שקדשה בגוף המלוה אינה מקודשת שאין דעתו אלא לקדשה בגוף המלוה ולא בהנאה שמגעת לה עכשיו שנפטרת ממנו, וכו'. עכ"ל. וכונתם דמקנה לה את החוב שהיא חייבת לו. ומקדשה בהקנאת החוב שיש לו עליה.
2. והנה לקמן מז ב' איתא דהמקדש בשט"ח דאחרים הרי היא מקודשת [אי לאו דלא סמכה דעתה שמא ימחול על החוב] והקשו התוס' שם מאי שנא מקדש בחוב דאחרים דמקודשת ממקדש בחוב דילה דאינה מקודשת. ז"ל 'לעולם שטר חוב דאחרים' - אבל שטר חוב דידה אינה מקודשת וא"ת ומאי שנא והא אידי ואידי מלוה היא וי"ל דודאי מלוה דידה שקנאתו כבר ואינו נותן לה שום דבר חדש שהרי אותם המעות היו שלה קודם הקידושין דין הוא דאינה מקודשת אבל כשנתן לה המלוה דאחרים נותן לה דבר חדש שלא היה בידה קודם אמר דמקודשת דנהי דאין המלוה בעין מ"מ זכות הוא לו כאילו היה בעין. עכ"ל
3. הנה בסו"ד ביארו התוס' טעמא דמקדש בחוב דאחרים דמקודשת "דנהי דאין המלוה ענין מ"מ זכות היא לו כאילו היה בעין" והיינו דזכות הגביה שהאשה מקבלת חשיבא כאילו המלוה בעין. דחוב נמי חשיב ממון בעין. והא דחוב דילה אינה מקודשת ביארו התוס' "שקנאתו כבר ואינו נותן לה שום דבר חדש שהרי אותם המעות היו שלה קודם הקידושין דין הוא דאינה מקודשת" והוא יסוד חדש בקנין כסף דקידושין דאף דזכות גביה חשיבא ממון מ"מ אצלה לא חשיב לממון דאינו נותן לה שום דבר חדש שלא היה לה מקודם לכן. דהרי כבר זכתה בהלואה ואין לה זכות גביה חדש וכל מה שיש לה מנתינה זו שאינה צריכה לפרוע החוב ולא חשיבא נתינת כסף.
4. אבל בר"ן פירש החילוק באופן אחר. ז"ל דבמלוה דאחרים ליכא למימר דדעתה אזוזי דלא אמרי' הכי אלא במלוה דידה שכבר היתה מחויבת לו אבל כשהוא בא לקדשה במלוה דאחרים אין דעתה להתקדש בזוזי אלא בהנאה דאית בה. עכ"ל. והיינו דאף במלוה דאחרים אינה מקודשת אלא דתלינן דמקדשה בהנאת נתינת המלוה ולא במלוה עצמה.
5. ובקצוה"ח העמיד דנחלקו האם חוב עצמו חשיב כסף. דלהתוס' חוב חשיב כסף ולהכי מקדשה בחוב דאחרים מקודשת. ולהר"ן לא חשיב כסף ואינה מקודשת אלא משום שמקדשה בהנאת הקנאת החוב ולא בחוב עצמו. וכתב דנפ"מ אם בע"ח גובה מהלוה חוב שיש לו כלפי אחרים, דלתוס' גובה דחשיבא ככסף וכחפצא בעין שיש לו. ולהר"ן אינו גובה.
6. והנה יש לעיין בשיטת תוס' והריטב"א שכתבו דמקדש במלוה היינו בחוב עצמו שמקנה לה ולא במחילת החוב. היאך מקנה לה את החוב. והרי שט"ח דאחרים בעינן כתיבה ומסירה. ואפשר דאיירי שעושים כתיבה ומסירה. ואין מן הנמנע לומר כן.
7. אכן הגרשש"ק ביאר דהנה יסוד קנין כסף מוכח בב"ק דף ע דהוא מדין כסף החוזר, היינו דמקנה את החפץ עבור השעבוד שנתחייב עם קבלת הכסף. וה"נ גדר ההקנאה היא שהיא מקנה את האישות שיהא כפרעון החוב שהיא חייבת לבעל. ובזה זוכה הוא באישות מדין קנין כסף ממש. ומעתה אין צורך לעשות קנין על החוב, אלא בסיכום זה שמסכמים ביניהם דפרעון החוב יהא בהקנאת האישות הרי נקנית היא לבעל מדין קנין כסף. וטעמא דלא מהני משום דאין כאן נתינת כסף השתא מבעל לאשה. אלא דלפ"ז לכאורה לא קשיא מה החילוק בין מלוה דידה למלוה דאחרים. ומהתוס' דהקשו כן ותירצו מוכח לכאורה דלא כהגרשש"ק ועיין

ענף ו

בדין הלוה לה ארבעה זוזים בחמשה וקידשה בזוז החמישי.

1. מקדש בהנאת מלוה מקודשת ואסור לעשות כן מפני הערמת ריבית. ומקשינן בגמ' היכי דמי, אילימא דאזקפה, דאמר לה ארבע בחמשה, הא רבית מעלייתא הוא! ועוד, היינו מלוה! לא צריכא, דארווח לה זימנא. ע"כ.
2. בביאור הס"ד דאזקפה דאמר לה ארבעה בחמשה. הנה הוא קידשה בזוז החמישי שהיא חייבת לו כריבית עבור ההלואה. ולכאורה נראה דאף בכאן נחלקו רש"י ותוס' במחלוקתם שבכתובות עד הנ"ל. דלרש"י מחל לה את הזוז החמישי ומקדשה במחילת הזוז. ולתוס' הקנה לה את חוב הזוז החמישי שהיא חייבת לו ומקדשה בהקנאת החוב.
3. והנה מקשינן בגמ' דהויא ריבית מעלייתא. ופרשו רש"י והריטב"א דהקושיא אמאי אמר אביי דאסור משום הערמת ריבית. וחזינן מדבריהם דלעולם אפשר לקדש בחוב זה של זוז חמישי ואף שהתורה אסרה ליתן חוב זה. מ"מ הרי הוא קיים. ואין באיסור התורה בכדי להפקיע את החוב. ועיין ריטב"א שעמד בזה וכתב דהתורה לא הפקיעה את החוב של הריבית אלא שאסרה לגבות ואם גבה הרי זה שלו ואף שיש לו חיוב להחזיר הרי זה צווי התורה להחזיר אבל אין חיוב להחזיר משום שלקח ממון זה שלא כדין ולא זכה בו. דלעולם זכה בו לגמרי.
4. אכן בר"י מיגאש שהו"ד לקמן ומקורו בפירוש ר"ח ב"ר שמואל שבשיטת הקדמונים כתב בתו"ד דעד כמה דהויא ריבית דאורייתא אינה מקודשת כלל דאין כאן חוב ממון ואין כאן במה לקדש. ז"ל: דכי אמרינן היכא דקידשה בדבר שהוא רבית לא הוו קידושי, הני מילי ברבית קצוצה שהיא מן התורה ויוצאה בדיינין, דלמיפק מיניה ההוא רבית קאי, אשתכח דלא קנה ולא מידי, דקניית אשה בכאן היא הרבית, והוא שמוציאין אותו ממנו. הילכך לא קנה לה מעיקרא, דהא דיניה דהאי רבית דאפילו מטא זימניה מפקי ליה מיניה. עכ"ל הנוגע לן השתא.

ענף ז

אמאי חשיבא לקיחת ריבית בזה שקידשה בחוב הזוז החמישי

1. ויש לעיין אמאי במקדש בחוב הזוז החמישי חשיב שעבר איסור תורה דלקיחת ריבית. והרי לא לקח את הריבית היינו הזוז החמישי. ולכאורה תליא בהנ"ל –
   1. דאם אופן הקידושין בחוב הזוז החמישי היינו שהוא לוקח את האישות של האשה כתשלום החוב של הזוז החמישי, וכדפירש הגרשש"ק, הרי לן ריבית מעלייתא שהרי נפרע הזוז החמישי בזה שהתקדשה לו. וכ"כ האבנ"ז סימן תד לפרש ענין זה כאן.
   2. אבל אם נימא דהקידושין נעשים במחילת החוב של הזוז החמישי. יל"ע אמאי חשבינן לה דקיבל את הזוז החמישי. ואף שבתמורת המחילה קיבל את קידושי האשה. הרי סוף סוף הזוז החמישי לא שולם ממנה אליו.
   3. ולכאורה יש לפרש דכיון שבמחילת הזוז החמישי דנים את המחילה כנתינת כסף לקידושין הרי נמצא שהשתמש בחוב הזוז החמישי לעשות על ידו קנין כסף דקידושין וכה"ג חשיב שקיבל את הזוז החמישי.
   4. ובאמת נלע"ד דיש להסתפק מה הדין אם מקדשה בהנאת המחילה של הזוז החמישי. האם אף כה"ג ייחשב ריבית מעלייתא. ואולי כה"ג דמקדש בהנאה שבאה לה ע"י המחילה אין זה ריבית מעלייתא. וצ"ע.
2. והנה בתירוץ הגמ' דארווח לה זימנא הקשו הראשונים אמאי לא חשיבא ריבית גמורה ותירץ הרשב"א דקבלת האשה לאישות לא חשיבא קבלת ממון דאין האשה ממונו של בעל ולא נתווסף לו ממון בזה. ויעו"ע ברשב"א שהקשה דא"כ אמאי באוזפיה ארבע בחמשה חשבינן ליה ריבית מעלייתא והרי אף כה"ג לא קיבל אלא אשה ואין זה קבלת ממון ותירץ י"ל כיון דגופה ממש לא קני ליה לא הוי רבית אלא שאסור משום הערמת רבית אבל כי קצץ ד' בחמשה ובדמי ההוא דינר של רבית קא שקיל לה הוי רבית מעליא, דהו"ל כמאן דשקיל פחות משו"פ בדמי ההוא דינר ורבית מעליא הוא דהא אחשביה איהו בדינר (עי' ב"מ ס"ה א'), כך תירץ הראב"ד. עכ"ל. והיינו דכיון קונה את האשה בדמי הדינר היינו דחשבינן שמקבל את חוב הדינר בקידושי האשה, הרי זה מחשיב שמקבל את האשה ככסף שהרי מקבלה בחוב הכסף. ולהכי הויא ריבית מעלייתא.
3. והנה בריטב"א תירץ ז"ל: ואיכא למימר דאגר נטר ליה לא מיתסר אלא בשנותן הלוה למלוה ממון וזו אינה נותנת לו ממון, ואם מפני שמקנה לו עצמה הרי הוא קונה אדון לעצמו, אלא משום דמחזי לעלמא כרבית אסור לעשות כן מפני הערמת רבית. עכ"ל. והנה הוא לא הקשה אדלעיל. ולא זו בלבד אלא שכפי הנראה תירוצו של הרשב"א לא יועיל לו מידי. דהרי להריטב"א יש כאן קבלת ריבית אלא דהוא התחייב כנגד הקבלה ונעשית אדון לו, ובזה לכאורה לא יועיל הלדידי שוה לי.
4. אכן יש לומר דתליא בנדון הנ"ל אמאי חשבינן ליה כקיבל הזוז החמישי. דנראה דלפי מש"נ דחשיב שנשתמש בזוז החמישי לקנין כסף ובזה עצמו חשיב כקבלו, הנה לפ"ז לא קשיא כלל קושיית הרשב"א דהא לא נוסף לו אלא אישות, דהרי הריבית איננה קבלת האישות אלא השימוש בזוז החמישי לפרוטה דקנין כסף, והרי יש כאן ריבית מעלייתא דחשיב שקיבל את הזוז החמישי.
5. ובאמת נראה מוכרח מהרשב"א דהבין להסוגיא כהגרשש"ק דכשמתקדשת בחוב הזוז החמישי היינו שהיא נותנת לו את האישות בפרעון הזוז החמישי. ועוד יש להוכיח מזה בבירור, דהרשב"א ס"ל דיסוד קנין כסף הוא תשלום השווי, ולא כסף קנין בעלמא. דוק היטב בזה.

ענף ח

בדין מקדשה בהרווחת הזמן. בשיטת רש"י

1. ארווח לה זימנא. שיטת רש"י דקידשה בהנאת הרוחת הזמן, ולא קידשה במלוה שהיא חייבת לו אלא בהנאה שיש לה מעצם הרוחת הזמן. והנה רש"י האריך והוסיף בזה דברים ז"ל: לא צריכא דארווח לה זמן - הלואתו ואמר לה התקדשי בהנאה זו שאת היית נותנת פרוטה לאדם שיפייסני על כך או לי ואפי' לאגר נטר לא דמי כלל ואם פירש לה כך מקודשת. עכ"ל. והנה בפשטות כונת רש"י לפרש דמאן יימא דהנאה זו היא שו"פ וע"ז כתב שהרי היתה נותנת פרוטה לאדם לשם כך. הרי שהנאה זו שו"פ וממילא יכול לקדשה בהנאה זו שבאה לה מחמתו. והנה הרמב"ן כתב דהויא כשחוק לפניי, רקוד לפניי. והנה התם מקדשה בפעולה שעושה עבורה ששוה פרוטה, וה"נ מקדשה בפעולת ההרוחת זמן ששוה עבורה פרוטה.
2. אכן יש בראשונים שפירש והיא שיטת הרמ"ה דמקדשה באותה פרוטה שנחסך ממנה שהיה עליה לשלם עבור הרוחת זמן לאדם שיפייס אותה. והיינו דאין מקדשה בפעולת ההרוחה שנעשית על ידו, אלא בפרוטה שנחסכה לה מחמתו. והוקשה לרמ"ה דאם חסכון פרוטה חשיבא נתינת ממון אמאי מקדש במלוה היינו במחילת מלוה עצמה לא תתקדש שהרי נחסך לה כל דמי החוב שמעתה אינה צריכה לשלמו. ותירץ באופן מחודש.
3. ולכאורה יש משמעות כזו ברש"י. שכתב ואמר לה התקדשי בהנאה זו שאת היית נותנת פרוטה לאדם שיפייסני על כך או לי ואפי' לאגר נטר לא דמי כלל ואם פירש לה כך מקודשת. דמשמע שצריך שיפרש כל זאת ואם היה סימן בעלמא שהנאה זו ש"פ ודאי שלא היה צריך לפרש אלא בהנאת הרוחת הזמן. והנה לענין קושיית הרמ"ה דאף במחילת מלוה תתקדש דהרי נחסך לה כסף לכאורה יש ליישב דהנה רש"י הדגיש שצריך שיאמר התקדשי בהנאה זו ולכאורה אם הוא בכסף שנחסך היה צריך לומר בפרוטה זו שנחסך לך. וע"כ דכשנחסך פרוטה א"א לקדש בפרוטה אלא בהנאה שיש לה שנחסך לה הפרוטה. ולהכי מקדש במלוה היינו במחילת מלוה ואינו אומר בהנאה שיש לה מחסכון הפרעון אינה מקודשת דמקדשה בכסף שנחסך לה ולא בהנאה שיש לה מזה. אלא דאכתי צ"ע דאם נחתינן להנאה שיש לה מה הוצרך רש"י לחסכון הפרוטה והרי יש לה הנאה מעצם ההלואה או הרוחת הזמן. ולקמן יבוארו דברי הרמ"ה בזה. ואכתי צ"ע ועיין בהמשך הדברים.
4. ז"ל תורי"ד: פירש המורה דארווח לה זמן הלואתו ואמר לה התקדשי לי בהנא' זו שאם היית נותנת פרוטה לאדם שיפייסני על כך (או לי) כו' ואם פי' לה כך מקודשת וכו' עד וכל שכן אם מחל לה כל המלוה ואמ' לה התקדשי לי בהנאת מחילה זו דהשתא הוא דקא יהיב לה הך פרוטה דהנא' מלוה אבל כי מקדש לה בעיקר המעות לאו מידי יהיב לה שכבר הם ברשותה ושלה. ואינו נראה לי פתר זו דהמקדש במלוה נמי הכי הוא דמוחל לה ההלואה ואפילו הכי אינה מקודשת ואמאי והא אית בה פרוטה דהות יהבא לפיוסה ומשום דלא פריש דבההיא הנאה מיקדשת לי אינה מקודשת והא מפרש ועומד דכיון דמחל לה ההלואה יש לה הנאה מאותה פרוטה שהיתה נותנת כדי לפייסו. וכו'. אלא ודאי כפתר המורה משמע ומאי דקשיא לי במהדורא קמא אינו כלום דכי מקדש לה בעיקר המלוה דעתה על עיקר הממון ואינו כלום אבל אם פירש לה בהנאת המלוה שאני מוחלך דעתה אהנאה ולאו אעיקר ממון והויא מקודשת. עכ"ל. נראה מדבריו דפירש לרש"י כמשמעו ממש. ואף ביאר לבסוף דלהכי במחילת מלוה אינה מקודשת משום דדעתייהו על המלוה עצמה שא"צ להשיבו וזה לא חשיבא נתינת שו"כ. אכן לאחר העיון יותר נלע"ד דאין כונת רש"י אלא להנאה שיש לה מהרוחת הזמן וכל הפרוטה שהיתה נותנת הוא רק כדי לברר שאכן יש כאן הנאה של פרוטה בהרוחת הזמן. ואכתי צ"ע אצלי והראוני בש"ג מריא"ז שהביא מהרי"ד להדיא דהקידושין הוא בהנאה ונח"ר שיש לה מהרוחת הזמן או ממחילת החוב. אכן בפסקי הרי"ד הלשון שונה לגמרי ע"ש. ולא ברירא לי הך מילתא כראוי.
5. והנה ברמ"ה שהו"ד בתלמיד הרשב"א וכפי הנראה זו ההגהה שנדפסה בתורא"ש, ז"ל: ואפי' במלוה דמטא זימנא למיגבא אינה מקודשת דאין לך מלוה שהגיע זמנה לגבות יותר משכר שכיר דעבר עליה משום בל תלין ואפ"ה אינה מקודשת, וא"כ כי מטא זמנא למיגבה ומרווח לה זימנא וקא מקדש לה בההוא הנאה דקא מרווח לה אמאי מקודשת מי אלימא הנאת מלוה טפי ממלוה גופיה דאפי' מחל לה למלוה גופה אמרת אינה מקודשת והיכא דלא מחיל מלוה אלא במרווח לה זימנא אמרת מקודשת יציבא בארעא וכו', וכ"ת בההיא הנאה דלא בעיא למיתב פרוטה למאן דמפייס לבעל לארווחי זימנא (לא) הוה מקודשת ממה נפשך אי בעיא ממונא דשכיח לה לבעל או לאשה הנאת מלוה נמי לאו ממונא דשכיח הוא ואי משום ממונא דמתהני לה לאשה הוא דבעי' וע"כ היא מקודשת בהנאת מלוה א"ה קדשה במלוה גופה דנפישא הנאתה טפי דתו לא צריכא למפרע ולא מידי כ"ש דתהוי מקודשת, אלא מסתברא דהיינו טעמא דאלימא הנאת מלוה ממלוה גופה משום דהנאת מלוה שכיח לה לאשה טפי ממלוה גופה, דאלו מלוה כי מחסרא גוביינא ויכלה לאטרוחי לבעל עילויה לבי דינא כי מחיל לה לאו כמאן דיהיב לה ממונא דשכיח לההוא לקדושי ביה, דאלו הנאת מלוה דאיהי גופה ניחא לה למיתב פרוטה למאן דמפייס ליה לבעל לארווחי לה זימנא כי מקדש לה בההיא הנאה מקודשת וכ"ש בהנאת מחילת מלוה גופה דמקודשת, והאי דאוקימנא לה בארווח לה זימנא רבותא קמ"ל דלא מיבעיא בהנאת מחילה אלא אפי' בהנאה דארווח לה זימנא מקודשת,
6. סדר ופירוש דבריו:
   1. הוקשה לו מאי שנא הנאת הרוחת הזמן מהנאת מחילת המלוה, והרי לכאורה הוא יציבא בארעא וכו' והיינו דודאי ההנאה שיש במחילה גדולה מההנאה שיש הרוחת הזמן.
   2. תירץ לבסוף, דלעולם הנאת זה שאינה צריכה לשלם אין זה חשוב הנאה שיש לה עתה דאף כשהגיע זמן הפרעון אכתי מחסרא גוביינא ויכולה היא להטריח לבעל בב"ד ויקח זמן רב עד שיצליח לגבות את החוב, נמצא שאין כאן ממון שעתה היא חוסכת מחמת המחילה. דהיא הנאה עתידית ולא עכשוית. וכ"ש בהרוחת זמן חשיבא הנאה עתידית. משא"כ הפרוטה שנחסך לה עתה שהיתה משלמת לאדם לפייס את המלוה להרויח את הזמן או למחול על החוב, הרי פרוטה זו נחסכת לה עתה. ולהכי היא מקודשת. והוא חדוש גדול. והנה לפ"ז באמת הוא בדוקא הנאה של הפרוטה שנחסכה ממנה ולא הנאה בעלמא של הרוחת הזמן או מחילת המלוה.
7. ואולי זו כונת רש"י אלא דלפ"ז צ"ב לשון שמקדשה בהנאה זו שאת היית נותנת וכו' והו"ל למימר שמקדשה בפרוטה זו. וצ"ל דלעולם כיון שאין כאן פרוטה בעין אין לקדש בפרוטה אלא בהנאה אבל ההנאה שנחסך לה עכשיו פרוטה היא הנאה עכשויות ואילו הנאה של מחילת החוב עצמו היא לא הנאה עכשוית כיון שעתה אין החוב עדין עומד לפרעון מיידי דעדין יכולה היא להטריחו לב"ד וכו'.

ענף ט'

אמאי בהרוחת הזמן לא הויא ריבית גמורה

1. המשך דברי רש"י: והערמת רבית הוא דהויא ולא רבית גמור דלא קץ לה מידי ולא מידי שקל מינה וכ"ש אם מחל לה כל המלוה ואמר לה התקדשי לי בהנאת מחילה זו דהשתא הוא דקא יהיב לה הך פרוטה דהנאת מלוה אבל כי מקדש לה בעיקר המעות לאו מידי יהיב לה שכבר הם ברשותה והם שלה. עכ"ל. הוקשה לרש"י אמאי לא להוי ריבית גמור שנותן לה הרוחת זמן המלוה תמורת הקידושין. וכתב דלא קץ לה מידי ולא מידי שקיל מינה. הנה מש"כ דלא קץ לה יש לפרשו דאזיל בשיטת הרמב"ם דריבית קצוצה אינה אלא בשעת מתן מעות ולא בשעת הרוחת הזמן. יעוין רמב"ם וראב"ד פ"ו ממלוה ולוה ה"ג "הורו רבותי שהמלוה את חבירו ולאחר זמן תבע חובו ואמר לו הלוה דור בחצרי עד שאחזיר לך חובך ה"ז אבק רבית לפי שלא קצץ בשעת הלואה שנאמר לא תתן לו בנשך. +/השגת הראב"ד/ הורו רבותי שהמלוה את חבירו עד שנאמר לא תתן לו בנשך. א"א חיי ראשי לא יפה הורו שאם הגיע זמן הפרעון וארווח ליה זמניה משום ההוא דירה כשעת מתן מעות דמיא וקידושין יוכיחו עכ"ל. והנה הראב"ד הוכיח מקדושין דהויא ריבית גמורה וראייתו צ"ב ויבואר אי"ה. ועכ"פ שפיר יש לומר דזו כונת רש"י דלא קץ לה מידי.
   1. ועיין מהרש"א על תוס' שהקשו אמאי נקט ארווח לה זימנא ולא בתחילת הלואה והנה הקשו כן לפירוש התוס' ולא לפרש"י. וביאר מהרש"א הטעם בזה דלפרש"י א"ש דבתחילת הלואה הו"ל ריבית גמורה. הרי דפירש לרש"י כהרמב"ם הנ"ל.
   2. וע"ע ביאור הגר"א יורה דעה סימן קסו ס"ק ז (ז) י"א כו'. ממש"ש הלויני וקאמר שם כיון דמעיקרא לאו אדעתא כו' וסברא האחרונה ס"ל דכל בשעה שמרויח הוי כמו בתחלת הלואה וז"ש והוא כו' ופלוגתייהו הוא מחלוקת רש"י ותוס' בקדושין ו' ב' וע"ש ד"ה דארווח כו': ולכאורה למד כן הגר"א ברש"י דאזיל בשיטת הרמב"ם ואילו בתוס' שהוקשה להם דאכתי הויא ריבית גמורה [דנחסך לבעל פרוטת הקידושין] מוכח דחשיב אף רבית קצוצה. [ולכאורה היה מקום לפרש דבריהם דהויא ריבית גמורה מדרבנן ולא הערמת ריבית ולהמבואר הגר"א למד דכונתם דהויא ריבית גמורה מה"ת]
   3. וכ"ה בלח"מ פ"ה מאשות ה"ט.
   4. אכן בטור הביא מרש"י ב"מ סד ב' דאזיל בשיטת הראב"ד. ועיין.
2. ואכתי לא נתברר מש"כ רש"י דלאו מידי שקיל מינה.
   1. ועיין ברשב"א שכתב לפרש באופ"א אמאי לא הויא ריבית גמורה "דאשה לא חשיבא קנין ממון להיות רבית"
   2. וע"ע בריטב"א ז"ל: ואיכא למימר דאגר נטר ליה לא מיתסר אלא בשנותן הלוה למלוה ממון וזו אינה נותנת לו ממון, ואם מפני שמקנה לו עצמה הרי הוא קונה אדון לעצמו, אלא משום דמחזי לעלמא כרבית אסור לעשות כן מפני הערמת רבית.
   3. ואם נבואה לפרש כן ברש"י נצטרך לומר דהא דלא קץ לה הוא משום דלא מידי שקיל מינה. ודלא כמפרשים הנ"ל דהוא משום שיטת הרמב"ם דאין זה קציצה בשעת הלואה.
   4. לעומת זאת לשיטת המפרשים הנ"ל דהוא כהרמב"ם, אכתי לא ברירא מהו שכתב רש"י דלאו מידי שקיל מינה.
3. אכן יש להביא בזה לשיטת הר"י מיגאש שהובאו בדברי ר"ח ב"ר שמואל שנדפס לאחרונה בשיטת הקדמונים לה"רמ בלוי זצ"ל והיא מציאה נפלאה ממש, ולפ"ז דברי רש"י יתפרשו כמין חומר ממש. ז"ל: אמר אביי וגו'. פירוש דאמר לה התקדשי לי במלוה שהלויתיך, אינה מקודשת. משום דילפינן קיחה קיחה משדה עפרון, כדאמרינן לעיל, דהיינו יהיב לה מידי בשעת הקידושין, והאי לא יהיב לה מידי משום דמלוה להוצאה ניתנה והן שלה ומעות אחרים היא חייבת לו: אבל אם קידשה בהנאת מלוה, כדמפרש תלמודא ואזיל היכי דמי הנאת מלוה כגון דארוח לה זימנא וגו'. מפרש הרב רבינו יצחק אלפאסי ז"ל ואמר כגון דמטא זימניה וגו', והכי קא פריש תלמידו רבינו יוסף הלוי ז"ל ואמר, אבל אם קידשה בהנאת מלוה, כגון דארוח לה זימנא, שהיה לו אצלה מלוה, והגיע זמנה לפרעה לו, ואמר לה הריני מרויחך עדיין עד יום פלוני, ובההיא הנאה דמרויחנא ליך תתקדשי לי, הרי זו מקודשת. וקאמר ז"ל ואי קשיא לך השתא כי קא מחיל לה על עיקר המלוה לגמרי לא הויא מקודשת וכי קא מרוח זימנא בלחוד ולא קא מחיל לה מעיקר המלוה מידי הויא מקודשת. לא תיקשי לך, דכי מחיל לה על עיקר המלוה היינו טעמא דלא הויא מקודשת משום דכי מקדש לה במאי דליתיה בעיניה מקדש, כדקיימא לן מלוה להוצאה ניתנה. הילכך הוי ליה כמאן דקידשה בלא מידי. ומשום הכי לא הוו קידושי. אבל כי מרוח לה זימנא היינו טעמא דהוו קידושי משום דכי מקדש לה בההיא הנאה הוא דמקדש לה ולא בעיקר המלוה, וההיא הנאה הא איתה, דהא איהו הוא דעבד ניהלה השתא, דמחמתיה הוא דמטיא לה בההיא שעתא גבה דארווח דהיא עדיין קידושי. הילכך הוי ליה כמאן דיהיב לה ההיא שעתא מידי דמתהניא ביה מיניה וקידשה ביה, דהוו קידושי. ודוקא היכא דהוה (אית) ליה גבה מלוה מעיקרא וקא מרווח לה השתא בזמן. אבל אם השתא הוא דקא מוזיף לה ואמר לה בההיא הנאה דקא מוזיפנא ליך ומרווחנא עליך מתקדשת לי, הא ודאי לא הוו קידושי. מאי טעמא, דכיון דקא מתני עלה בעיקר ההלואה הויא לה רבית קצוצה דאסירא מדאורייתא, דהא אפילו דיבור בעלמא אסור ברבית, כדכתיב כל דבר אשר ישך. וכל שכן הכא דלאו דבור הוא אלא הקנאת אשה. ואם תאמר אי הכי אפילו היכא דקדימא לה מלוה וקא מרווח לה השתא בזמן אף על פי דלאו רבית קצוצה היא, דהא לא אתני עלה מעיקרא בהכי, מכל מקום נהוי כאבק רבית דאסיר מדרבנן. שתי תשובות יש בשאלה זו. חדא דכי אמרינן היכא דקידשה בדבר שהוא רבית לא הוו קידושי, הני מילי ברבית קצוצה שהיא מן התורה ויוצאה בדיינין, דלמיפק מיניה ההוא רבית קאי, אשתכח דלא קנה ולא מידי, דקניית אשה בכאן היא הרבית, והוא שמוציאין אותו ממנו. הילכך לא קנה לה מעיקרא, דהא דיניה דהאי רבית דאפילו מטא זימניה מפקי ליה מיניה. אבל אבק רבית, כיון דקיימא לן דאין מוציאין אותו בדיינין, משום הכי קני לה לההיא איתתא, דהא דיניה דהאי רבית דהיכא דמטא לידיה דמלוה לא מפקינן ליה מיניה, אלמא אית ליה קנין בגויה. ואף על גב דבאיסורא הוא קידושיה קידושי נינהו, דהא מכל מקום אית ליה קנין בגויה. ועוד דכי האי גונא אפילו אבק רבית נמי ליתיה, דאיכא למימר דכי גזור רבנן אבק רבית, הני מילי בממון, אבל בדיבור ומאי דדמי ליה כגון קניית אשה בכי הא לא גזור רבנן אלא אוקמוה אדאורייתא דלא אסיר אלא רבית דאתני בה מעיקרא דמלוה שהיא רבית קצוצה כדתנן איזהו נשך וגו' אבל רבית דלא אתני עלה ביה מעיקרא בכי הא מילתא לא גזור רבנן. ומשום הכי הוו קידושיה הכא קידושין, דהא לבתר דקדיש לה הוא דארווח לה זימנא ואמר לה תהא לי מקודשת. ודיקא נמי מדאמרינן ואסור לעשות כן מפני הערמת רבית, אלמא איהו גופיה לאו רבית הוא, אלא הערמת רבית בלחוד הוא דחיישינן בה במילתא, דאיכא למיחש דילמא מעיקרא אדעתא דהכי הוא דאוזפה, ומשום דידע דרבית ניהו הערים ולא אתני עלה בהכי אלא לאחר זמן. עד כאן דבריו זצק"ל:
4. האיר לן בכמה דינים:
   1. פליג על הרשב"א דקנין אישות בשכר ההלואה לא מחשב ריבית משום דלאו ממון הוא. ואיהו ס"ל דהרי אף ריבית דברים היא מה"ת וקבלת אישות תמורת הלואה לא גרעא עכ"פ מריבית דברים.
   2. אלא דהיינו דוקא בשעת הלואה דהויא רבית קצוצה. אבל שלא בשעת הלואה לא הויא ריבית קצוצה [והרמב"ם אזיל בשיטת רבו הר"י מיגאש הלזה] ומינה דאף ריבית דרבנן לא הויא, דמדרבנן דאסרו ריבית אף שלא בשעת הלואה, היינו דוקא ריבית דממון ולא ריבית דברים.
5. ולפ"ז דברי רש"י מתפרשים היטב, דלא קץ לה מידי. דאם היה קוצץ כן בשעת הלואה היה זה ריבית תורה דלא גרע מריבית דברים. אבל כיון שלא קץ שוב לא חשיב אף לא רבית דרבנן כיון דלא שקיל מידי. דכל ריבית שלא בשעת הלואה דנאסרה מדרבנן היינו דוקא בשקל מיניה מידי דהיינו ממון ממשי, אבל זה שלא שקל מינה ממון דאין קבלת אישות חשובה כקבלת מידי דהיינו ממון, שוב לא הויא אף לא רבית דרבנן.
6. הרי נתבאר לן בס"ד דברי רש"י כולם והעולה מדברינו בס"ד:
   1. מקדש בהרוחת זמן היינו בהנאת הרוחת הזמן. ואף מקדש במלוה אם מקדשה בהנאת מחילת המלוה מקודשת. אבל בעינן שיפרש כן דאין מקדש בהרוחת הזמן אלא בהנאה שבהרוחת הזמן. וכן במלוה.
   2. מהי ההנאה. הרמב"ן למד ברש"י דהיינו כשחוק לפני ורקוד לפניי. והיינו דפעולת ההרוחה היא פעולה שמסיבה לה הנאה והיא שוה ממון. ועשיית הפעולה הזו עבורה חשובה כנתינת ממון.
   3. משמעות לשון רש"י קצת דמקדשה בפרוטה שנחסך לה שהיתה נותנת לפייס את המלוה. וכן במחילת מלוה זו הפרוטה שנחשב שמקבלת מהבעל. וכן מבואר להדיא ברמ"ה שהו"ד בתורא"ש ותלמיד הרשב"א.
   4. הא דלא הויא ריבית קצוצה ולא ריבית דרבנן אלא הערמת ריבית:
      1. יש מפרשים דאזיל בשיטת הרמב"ם דשעת הרוחת מעות לא חשיבא שעת נתינת הלואה. ולא חשיבא קציצה בשעת הלואה.
      2. יש מפרשים כהרשב"א דקבלת אישות לא חשיבא קבלת ממון.
      3. אפשר דרש"י צריך לתרוייהו, דלעולם אף קבלת אישות בשעת הלואה חשיבא ריבית דברים מה"ת אבל כיון דלא הויא בשעת קציצה, לא חשיבא אף לא ריבית דרבנן דריבית דברים לא גזרו עליה שלא בשעת הלואה.

ענף י'

בשיטת התוס' בהרוחת הזמן.

1. שיטת תוס'. פליגי על רש"י וסברי דהרוחת זמן של הבעל מלוה לאשה הלוה תמורת שתתקדש לו הויא ריבית גמורה. שהרי מכח הרוחת הזמן שמרויח לה חוסך מעצמו פרוטה שהיה לו ליתן לאשה בקידושיה, ונמצא שהרויח ממון מכח הרוחת הזמן. וכבר הבאתי לעיל דיש לדון אם כונתם דהויא ריבית דאורייתא או דעכ"פ אין זה משום דמחזי כריבית אלא ריבית גמורה מדרבנן.
2. ובדעת רש"י נראה ליישבו מקושיא זו, דאף אם נימא דחשיב שנוסף לו ממון מכח זה, אכתי אין זה ריבית שבאה מהאשה. דהרי האשה קיבלה שוה פרוטה אלא שהוא הרויח מכח ההרוחת זמן של ההלואה. אבל רוח זה לא קיבל כלל מהאשה. ובאמת דברי התוס' בזה צריכים ביאור רב.

ענף יא

בשיטת הרמב"ם במקדש במלוה. ומהי שיטתו באופן שמעות המלוה עדין קיימים אצלה

1. שיטת הרמב"ם פ"ה מאישות הלכה יג ז"ל: המקדש במלוה אפילו היתה בשטר אינה מקודשת, כיצד כגון שהיה לו אצלה חוב דינר ואמר לה הרי את מקודשת לי בדינר שיש לי בידך אינה מקודשת, מפני שהמלוה להוצאה ניתנה ואין כאן דבר קיים ליהנות בו מעתה שכבר הוציאה אותו דינר ועברה הנאתו.
2. הנה הרמב"ם פירש הטעם דמלוה להוצאה ניתנה. ונחזי אנן דהנה לעיל הובאו ג שיטות מהו הנדון אם מלוה להוצאה ניתנה. רש"י, תורי"ד ותוס' ר"י הזקן. והנה הן לתורי"ד והן תור"י הזקן הנדון באופן שהכסף עדין בעין אצל הלוה, האם הוא שייך למלוה או שכבר שייך ללוה [דלתורי"ד מ"ד לאו להוצאה ניתנה, היינו שאף שניתן להוצאה מ"מ כל זמן שלא הוציא הרי הוא שייך למלוה. ולתור"י הזקן למ"ד לאו להוצאה היינו שהמלוה יכול לחזור בו כל זמן שלא הוציא] אכן הרמב"ם לא איירי אלא באופן שכבר הוציאה אותו דינר ועברה הנאתו. ואהא הוסיף וכתב דלהוצאה ניתנה, וצריך טעם כיון שהוציאתו מאי נפ"מ אם להוצאה ניתנה או לא. ונראה דאזיל בשיטת רש"י דהנדון אם ניתן להוציאו לגמרי או שצריך להניחו בעיסקא.[ובאמת הרי ידוע דהרמב"ם בכל דוכתא אזיל כפשטות הלשון, והלשון אם להוצאה ניתנה או לא מתפרש באופן היותר פשוט כרש"י.] ואזי מתפרשים דברי הרמב"ם דכיון שרשאית להוציאה לגמרי והיא כבר הוציאתה ממילא אין במה לקדש שעברה הנאתו, ואין כאן דבר קיים להנות בו מעתה. וזו הערה נפלאה לענ"ד.
3. ויש להוסיף ולדון בשיטת הרמב"ם מה הדין המעות של ההלואה אם עדין לא הוציאה אותם והוא נתן לה אותם במתנה גמורה האם הויא קידושין. דהרי יש לה מעות להנות מהם עתה ואף שהם שלה הרי מדוקדק ברמב"ם דכל הטעם משום שכבר הוציאה אותם.
   1. עיין בית שמואל סימן כח ס"ק יט ז"ל: אפי' עדיין המעות בידה - דקי"ל מלוה להוצאה ניתן והוי כאלו כבר הוציאה נמצא דאינו נותן לה עכשיו כלום, ודע מ"ש כאן אפילו עדיין בידה כ"כ רש"י והרא"ש והר"ן והטור אבל הרמב"ם כתב פ"ה דין י"ג מלוה להוצאה ניתן ואין כאן שום דבר קיים ליהנות בו מעתה שכבר הוציא אותו דינר ועבר הנאתו משמע אם עדיין בעין בידה מקודשת אבל בכל הסוגיא לא משמע כן ועיין בחדושי מהרי"ט:
   2. ועיין בית יוסף אבן העזר סימן כח ז"ל: והרמב"ם כתב בפ"ה (הי"ג) כלשון הזה המקדש במלוה אפילו בשטר אינה מקודשת כיצד כגון שהיה לו אצלה חוב דינר וכו' מפני שהמלוה להוצאה ניתנה ואין כאן שום דבר קיים ליהנות בו מעתה שכבר הוציאה אותו דינר ועברה הנאתו עכ"ל כלומר דכיון דלהוצאה ניתנה אף על פי שעדיין המעות בידה ה"ל כאילו כבר הוציאה אותם ואין כאן שום דבר קיים ליהנות בו: עכ"ל. ביאור דבריו נראה, דכיון דכבר נתן לה זכות שימוש במעות הללו, אף שעתה מרויח לה זמן שיכולה להשתמש בו לעולם אין כאן נתינה של דבר שיכולה להנות בו עתה. דזכות זו כבר יש לה לפני כן. והנה לפי דברי הב"י כבר אין מוכרח כדברינו לדקדק דהרמב"ם אזיל בשיטת רש"י ודוק.
4. עין רמב"ם מלוה ולוה פכ"ו הי"ב: האשה שלותה בשטר או ערבה בשטר ונשאת חייבת לשלם אחר שנשאת ואם היתה מלוה על פה אינה משלמת עד שתתגרש או שתתאלמן שרשות בעל כרשות לוקח הוא כמו שביארנו בכמה מקומות ואם היו אותן מעות ההלואה עצמן קיימין יחזירו אותן למלוה: עכ"ל. הנה הך דינא דאינה משלמת עד שתתגרש הוא משום שנכסיה שהבעל זכה בהן לפירות חשיב להו כרשות לוקח. ואין זכות גביה למלוה ע"פ ממשועבדים. אכן אם אותן מעות ההלואה עצמן קיימין הרי המלוה גובה אותן שלא מדין גביה ממשועבדים אלא שהם עדין שלו. ואף שיש זכות לאשה להוציאם אבל כל זמן שלא הוציאתן הרי הן עדין שלו וגובה אותן שלא מדין משועבדים אלא משום שהן שלו. ויש לומר עוד דבפשטות איירי שהגיע זמן הפרעון ולא הוציאתן, שהרי אם לא הגיע הזמן היאך גובה אותן. וכיון שכן אפשר דעתה כבר אין לאשה זכות להוציאן וכמש"נ לעיל בדעת רש"י ב"מ ד א'.
5. והנה אין להקשות מהא על הב"י שכתב שאף שהמעות בעין אינה מקודשת. וזה מתרי טעמי.
   1. אם איירי דוקא כשהגיע זמן הפרעון הרי לפמש"נ אפשר דשאני דינא דהנך מעות אם הגיע זמן הפרעון ולא הוציאה אותם.
   2. ואף בלא סברא זו, יש לומר דאף דלענין שעבוד המלוה גובה אותם מדינא דהויא שלו ולא מדין משועבדים, מ"מ לענין כסף קידושין לא מהני דלא חשיב שנותן לה דבר להנות ממנה. כיון שאינו יכול לחזור בו מההלואה וכבר זכתה בהם להוציאם ולהכי לא חשיבי כסף קידושין דאין לה דבר חדש להנות ממנו.
   3. ואדרבא, הרי שיטת הב"ש צ"ב, דמה זוכה היא בנתינה זו, והרי כבר זכתה בהן להוציאן. ואף שזכיה ממונית יש כאן מ"מ לכאורה עדין אין זה כאן נתינת דבר קיים להנות ממנו. וצריך ליבון.
6. ועיין במג"מ שם שהביא מדבריו בהלכה ט שכתב שם הרמב"ם עבד או אשת איש שלוו או שערבו את אחרים ונתחייבו לשלם, כשישתחרר העבד ותתגרש האשה או תתאלמן ישלמו. וכתב עלה המג"מ ומ"מ ראיתי כתוב בשם רבינו שרירא ורבינו האיי גאונים ז"ל שהאשה שלותה או קבלה בפקדון או גזלה או גנבה אם הוא מצוי בידה משלמת ואין לבעל לעכב ואם כבר אבד הרי הוא כדין חבלות וכן נראה מדברי רבינו ז"ל שכתב לפנינו +פי' למטה בסוף הפרק+ ודבריהם צל"ע בלותה לפי שי"ל שכיון שמלוה להוצאה ניתנה תיכף שלותה זכה בה בעל לאכילת פירות אבל בפקדון וגזל וגניבה פשוט הוא דכל היכא דאיתנהו ברשותא דמרייהו איתנהו: הנה הוקשה למג"מ בלותה אמאי חוזר למלוה שהרי להוצאה ניתנה ותיכף זכה בה הבעל. אכן נראה דכיון שהוא רק זכות שימוש הרי כל שלא הוציאה את המעות הרי הם עדין של מלוה, ולהכי עליה להחזירם למלוה ולא לתת לבעל זכות בהם שכל זכותה הוא לעצמה להוציאה וכל שלא הוציאה לא זכה בהם הבעל מאומה ולכן אינו יכול לעכב.
7. ולא זו בלבד אלא יעוין חלקת מחוקק סימן צא (ו) המעות שהלוה בעין. אבל אתי מחמתי' דהמעות אינו חייב לשלם כמבואר לעיל סי' צ' סעיף ט' אבל בנ"י ראיתי סוף פרק י"נ כתב אם יש דבר שבא מחמת אותן מעות שנטלה וכ"ש אם המעות עצמן הם בעין חוזרים אל הלוקח וכו' ולפי זה ה"ה הכא: עכ"ל. הרי חידש לן טפי שאף אם הוציאה וישנו לדבר שבא מחמת המעות ג"כ חוזרים הם למלוה, והטעם נראה להמבואר אצלנו, דאכתי ממוני גבך והויא ממון של המלוה אלא שיכולה להשתמש בהם, ואף באלו אין לה אלא זכות שימוש והבעל אינו יכול לעכב מלשלמם למלוה כיון שהם שייכים למלוה משא"כ אם הוציאתם לגמרי ועתה הוא חוב, בזה אינה יכולה לשלם מממון שיש לבעל זכות פירות בהם. והיינו דהבעל חשיב לוקח ראשון ואין ניתן לגבות מדברים המשועבדים למלוה כיון שהבעל הוא הלוקח ראשון. אכן כל זה במילי דשעבוד אבל בכאן שיש למלוה זכות בממון עצמו ולא רק שעבוד הרי הוא יכול לקחתם [ועיין בית מאיר שכפי הנראה מדבריו הא דאם נישאת יכולה לשלם את המעות בעין הוא משום שהוא ניתן לה שלא ע"מ שבעלה יזכה בזה. ע"ש והוא פירוש אחר בכל הנ"ל].

ענף יב

בשיטת הרמב"ם בארווח לה זימנא.

1. והנה בהרוחת זמן שיטה חדשה להרמב"ם ז"ל שם בהלכה טו: המקדש בהנאת מלוה הרי זו מקודשת, כיצד כגון שהלוה אותה עתה מאתים זוז ואמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת זמן שארויח לך במלוה זו שתהיה בידך כך וכך יום ואיני תובעה ממך עד זמן פלוני הרי זו מקודשת, שהרי יש לה הנאה מעתה להשתמש במלוה זו עד סוף זמן שקבע, ואסור לעשות כן מפני שהיא כרבית, ופירשו רבותי בהנאת מלוה דברים שאין ראוי לשמען.
2. הנה יצא לידון בפשט חדש במקדש בהרווחת הזמן דהיינו שנותן עתה את ההלואה, אבל הרוחת זמן באופן שכבר ההלואה בידה הרי אינו נותן לה דבר שיש לה הנאה מעתה להשתמש במלוה זו. ומבואר דהרמב"ם פליג וסבר דאין לקדש בהנאת פעולת הרוחת הזמן ודלא כרש"י ודעימיה. ואולי אף זה איכליל במש"כ הרמב"ם דפירשו רבותי דברים שאין ראוי לשמען. וצ"ע מאי שנא משחוק לפני רקוד לפני שניתן לקדש בהם, ואמאי בפעולת הרוחת הזמן לא ניתן לקדש.
3. והנה בשחוק לפני נהנית מעצם הפעולה ואפשר דדוקא כה"ג חשיבא נתינת הנאה משא"כ במחילה והרוחת זמן אינה נהנית מעצם הפעולה אלא מהתוצאה של הפעולה והיא ההנאה היינו שאינה צריכה לפרוע את ההלואה ואם הנאה זו אינה חשובה הנאה כיון שאין לה ממה להנות וכל מה שיש לה הנאה היא שא"צ לשלם הא לא חשיבא הנאה. אכן יש לעיין מאדבר עליך לשלטון שאף שם אינה נהנית מעצם הדבור אלא מהתוצאה של הדבור אכן באמת יש להביא בזה דבר חדוש מהרמב"ם
4. דיעוין בהמשך הרמב"ם שם בפ"ה הלכה יט אמר לה הרי את מקודשת לי בשכר שאדבר עליך לשלטון ודיבר עליה ז לשלטון והניחה השלטון ולא תבעה אינה מקודשת אלא אם נתן לה פרוטה משלו, שההנאה שבאה לה מדבריו הרי היא כמלוה והמקדש במלוה אינה מקודשת. ובהלכה כ הרי את מקודשת לי במלאכה זו שאעשה עמך ועשה עמה אינה מקודשת אלא אם כן נתן לה פרוטה משלו, לפי שהשכירות יזכה בה הפועל מתחלה ועד סוף כל זמן שיעשה מקצת מן המלאכה יזכה במקצת מן השכר ונמצא השכר כולו מלוה אצלה והמקדש במלוה אינה מקודשת.
5. וכתב המחנ"א שכירות יד ז"ל ומדברי הר"מ ז"ל למדנו ישוב לכל זה והוא במה שנדקדק בדבריו דגבי בשכר שאדבר עליך לשלטון כתב דאינה מקודש' משו' שהנאה הבא לה מדבריו הרי היא כמלוה והמקדש במלוה אינה מקודשת, ואחר כך כתב אמ' לה הרי את מקודשת לי במלאכה זו שאעשה עמך אינה מקודשת לפי שהשכירות יזכה בו הפועל מתחלה ועד סוף והוי מלוה עכ"ל. ומדלא כיילינהו כולהו בחדא מחתא ונימא משום דישנה לשכירות מתחלה ועד סוף שמעינן דברישא באדבר עליך לשלטון אף על גב דלא שייך לומר ישנה לשכירות מתחלה ועד סוף שהרי כל עוד שלא הועילו דבריו לשלטון עדין לא זכה בשום דבר, אפי' הכי אינה מקודשת משום דהנאה זו הבאה לה מדבריו שדבר לשלטון הוי כמו מלוה דאינו אלא מבריח ארי ודמי למקדש במלוה דאינה מקודשת משום דהשתא לא מטיא לה הנאה. וכי תימא והרי נהנית במה שהיתה איהי צריכה לתת שכר לשום אדם כדי שידבר עליה לשלטון והשתא מחל לה אותו השכר, איכא למימר דס"ל דלא חשיב זה דמטיא לה הנאה השתא ואינו אלא שנפטרה מחיובא ואף על גב דבעלמא כל כי האי גוונא הנאה חשיב ואסור במודר הנאה, קידושין שאני דאינה מתקדשת עד דמטיא לה הנאה ממש ואפילו בבע"ח דוחק אמרו בירושלמי דאינו חייב לשלם משום דהוי מבריח ארי: עכ"ל
6. הנה בכאן מפורש כחילוק הנ"ל ולפ"ז מה מתקו דברי הרמב"ם גבי מלוה דאין לדון לא בהנאת המחילה ובהנאת ההרוחה אלא בהנאה שיש מהמלוה עצמה
7. ולפ"ז אף מאירים לנו דברי רש"י שיש שפירשו בכונתו דההנאה היא בחסכון של הפרוטה ולא פירש דהויא כשחוק לפני. ואולי באמת לא פירש כן משום דלא חשיבא פעולה שיש הנאה מעצם הפעולה. אלא דס"ל לרש"י דאכתי יש הנאה מחסכון הפרוטה ובזה פליג הרמב"ם דאף זה לא חשיבא הנאה להתקדש בה.
8. ולכן פריש הרמב"ם דהוא נותן לה הלואה חדשה והרי היא מקבלת דבר שיש לה הנאה ממנה. אכן יש לעין טובא דלכאורה אין לך רבית גדולה מזו, דהוא נותן לה הלואה תמורת קידושין. וצ"ל כרשב"א וריטב"א דלא חשיבא ריבית. ואף שיש לדון דנחסכה לו פרוטה והרי קיבל הנאה מההלואה וכה"ק תוס על רש"י וצ"ל דלא חשיבא ריבית מלוה למלוה, דהוא נהנה אבל היא לא נתנה לו הנאה זו. ואכתי יש לדון בזה.

ענף יג

שיטת הראב"ד בארווח לה זימנא

1. כתב הראב"ד בהשגות: א"א, הראשונים פירשו, כגון שהגיע זמן המלוה ליפרע, ומעותיו בידה מזומנים לפרוע, והיא היתה נותנת מיד ברצון דינר למי שמאריך לה הזמן חדש אחד, והאריך לה בשכר הקידושין מקודשת. וזהו דארווח לה זימנא וכ"ש מה שכתב הוא. עכ"ל
2. והקשה עליו הרשב"א "גם זה אינו מחוור, דכל שלא גבאם ממש מלוה היא ויכולה לפרעה לאחרים, ומלותו של זה אינה בעולם". וע"ע ברמב"ן שהקשה כן ז"ל: "דחוי הוא, שאעפ"י כן שם מלוה עליהם כיון שאם רצתה מוציאה אותם ופורעת אחרים והלה לא קנה בהם כלום".
3. ז"ל ראב"ד - תשובות ופסקים סימן קמא: ואם תאמר הלואה היאך [נקנית] אגב ארעא, אפשר לומר שהגיע זמן הפרעון ומזומנים היו המעות אלא שהיה מתירא מאונס הדרך, וכי האי גונא ודאי כפקדון דמו להקנותם אגב קרקע, שהרי לקדש את האשה נמי הרי יצאו מתורת מלוה כדאמרינן בקדושין בהנאת מלוה מקודשת ומפרשין לה דארוח לה זימנא. ומפרש לה הרב ר' יצחק ז"ל כגון שהגיע הזמן והמעות מזומנים בידה לפרוע והיא רוצה לפרעם, והכא נמי לענין אקנויי מקנו נמי [אגב] ארעא.עכ"ל.
4. והנה מבואר בדבריו להדיא דכיון שפרעון החוב מזומן כבר ביד הלוה הרי הם שייכים למלוה והם כפקדון אצלו. ולהכי יכול המלוה להקנות אגב קרקע ככל מטלטלין שנקנין אגב קרקע. והביאור להצילו מקושיות הרמב"ן והרשב"א הנ"ל ע"פ מש"נ דיסוד דין מלוה הוא זכות שימוש בדמים. ומעולם לא זכה הלוה לעצמו בדמים וכל זכותו בדמים אינן אלא כעין שואל לשימוש. ומעתה כשייחד הלוה את המעות שהם יהיו דמי המלוה הרי בזה קובע שהממון שנשתמש בו עתה הרי הוא משיבו עתה בהיותו מייחד את המעות הללו לפרעון. ויסוד זה ידוע משמיה דהנתיבות דאם ייחד הלוה את המעות זכה בהם המלוה
5. והנה עיין פ"ו ממלוה ולוה ה"ג ברמב"ם "הורו רבותי שהמלוה את חבירו ולאחר זמן תבע חובו ואמר לו הלוה דור בחצרי עד שאחזיר לך חובך ה"ז אבק רבית לפי שלא קצץ בשעת הלואה שנאמר לא תתן לו בנשך. השגת הראב"ד - הורו רבותי שהמלוה את חבירו עד שנאמר לא תתן לו בנשך. א"א חיי ראשי לא יפה הורו שאם הגיע זמן הפרעון וארווח ליה זמניה משום ההוא דירה כשעת מתן מעות דמיא וקידושין יוכיחו עכ"ל. ומה הוכיח מקידושין והרי בקידושין איירי שיש מעות בידה. והרי זה כשל מלוה משא"כ בנדון הראב"ד.
6. ונראה לבאר דבקידושין מוכח דהלואה היא ממוני גבך, ולהכי כשמעמיד מעות חשיב כשל מלוה. ובלא זה אינה מקודשת משום דממוני גבך דנותן לה אינה מעות להנות בהם השתא. אבל לענין הרווחת זמן אם חשיב כשעת הלואה. הרי כיון שיש ממוני גבך והוא נותן ללוה ממון זה להשתמש הרי זה כשעת מתן מעות שנותן ללוה את הממון עתה להמשיך להשתמש בו. והדברים ערבים עד מאד.

ענף יד

ביאור שיטת הרמב"ם במכר במלוה דקני

1. שיטת הרמב"ם דמכר במלוה קנה. ותמהו כולם דלכאורה היא כנגד סוגיא ערוכה לקמן מז א' דאמרינן דכשם דמקדש במלוה אינה מקודשת אף במכר לא קנה. וכתב מג"מ דמקורו של הרמב"ם מסוגיא דב"מ מז דיש דמים שהן כחליפין דמפורש שם בגמ' דראובן שמכר שור לשמעון ונשאר שמעון חייב לראובן דמי שורו ולאחר מכן בא ראובן לקנות פרה משמעון יכול הוא לקנותה בדמי השור ששמעון חייב לו ואין בזה לגזירה דמטלטלין אין נקנין בכסף. הרי דניתן לקנות בחוב. ומזה הוציא הרמב"ם דהסוגיות חלוקות ופסק כההיא סוגיא דב"מ. וכתב עוד דשאר ראשונים יתרצו דההיא דב"מ איירי במוכר בהנאת מחילת החוב. וכה"ג אף בקידושין חיילי קידושין. והרמב"ם לטעמיה דלא חילק ואף בהנאת מחילה אינה מקודשת להכי הוצרך לומר דהיא מחלוקת הסוגיות.
2. ובתור"י הזקן מצאנו יישוב אחר בדעת הרמב"ם. דלעולם תליא מילתא בין ר"י לר"ל אם מעות קונות מטלטלין דבר תורה. דר"ל דאמר דמטלטלין אין נקנית במעות ורק קרקע, ויליף לה מקרא דשדות בכסף יקנו. להכי בעינן כסף ממש וכקידושין דילפינן משדה עפרון דבעינן כסף ממש היינו הנאת כסף שתבוא עתה לידה להנות בו. אבל ר"י דאף מטלטלין נקנין במעות איהו ל"ל לדרשא דשדות בכסף יקנו ולהכי די בכל כסף ואף שאין בו דבר קיים להנות בו מעתה. ומעתה מתיישבות הסוגיות דסוגיא דב"מ הא קאי אליבא דר"י דמעות קונות דבר תורה דזהו כל הדין דבדמי השור קונים מטלטלין דבהא לא גזרו דלא יקנו מעות דלא שכיחא. אבל סוגיא דילן דרב אזיל בשיטת ר"ל דמעות אינן קונות דבר תורה. ודמיא מכר דקרקע לקידושין לגמרי דבתרוייהו כסף כתיב דייקא.
3. ויש להוסיף בזה דלר"י דאמר מעות קונות מטלטלין דבר תורה, הנה רש"י כתב דיליף לה מהקדש דכתיב בקרא גביה 'ונתן הכסף וקם לו'. והראשונים פליגי בזה דיעוין בשטמ"ק הביא לרמב"ן רשב"א ור"ן דלעולם ר"י לא יליף לה מקרא אלא דכן הוא קנין העולם בכסף. ואשר לפ"ז ודאי א"צ כסף דייקא ואף קנין בחוב ודאי קני דאי משום דרך העולם הרי ודאי דרך העולם לקנות בכל מידי דמשלמים בו עבור הקנין ואין שום חילוק בין דבר קיים להנות בו מעתה לבין מלוה וכיו"ב. והא בכולהו משלמים עבור הדבר הנקנה.
4. והנה במג"מ לא פירש את יסוד החילוק להרמב"ם בין כסף קידושין לכסף דמכר. אכן באבנ"מ כתב דיש לפרשו בתרתי. האחד להמבואר דילפינן להו משדה עפרון דזהו מקורו של הרמב"ם שצריך ליתן דבר קיים להנות בו מעתה. ודוקא משום הכי אין הקידושין חלים. אבל לענין מכר דמקורו לא משדה עפרון כדכתבו התוס' לקמן כו ב', להכי די בכסף ומלוה חשיב כסף ואף שאין כאן דבר קיים להנות בו מעתה שפיר מהני לקנין כסף דעלמא. ויש לומר עוד דטעמא דבעינן דבר קיים להנות בו מעתה משום דלא מקניא נפשה בלא זה. אשר לפ"ז מבואר שפיר דדוקא בקידושי אשה מצינו לקפידה זו משא"כ במכר דעלמא.
5. ועיין אבן האזל מכירה פ"ז ה"ד פירש דחלוק קנין כסף דקידושין מכסף דמכר דהתם הוא מדין כסף החוזר וכסף שווי ואילו בקידושין הוא כסף קנין בעלמא. ואשר לפ"ז פירש דבכסף שיווי וכסף החוזר הרי הקנין יכול להתבצע באופן שהחפץ הנמכר יהא בדמי החוב שחייב, והרי כבר קיבל כסף בעבר וחייב החזרתו ועתה ההחזרה היא בחפץ הנמכר ולהכי מהני המכר. משא"כ בקידושין בעינן כסף קנין ולא מהני כסף החוזר דאין זה מדין כסף שיווי. ולהכי לא מהני אלא כסף שיש לה בה הנאה מעתה.
6. והגרא"א שליט"א הביא מאביו דקדוק בהרמב"ם דכתב להך חדושא דמכר מלוה חאיל בדיני קניית מטלטלין. ולאחר שכתב דינא דמטלטלין כתב דלפיכך קניית קרקע במלוה חאיל מה"ת לגמרי. ולהמבואר א"ש דכל המקור לקנין במלוה הוא מקנין מטלטלין דהתם לא ילפינן משדות בכסף יקנו אלא ממקורות אחרים וכהמבואר ולהכי התם ודאי מלוה חשיב ככסף מעליא. ומינה יש ללמוד אף לקרקע דאף דהתם כתיב כסף בקרא מ"מ כבר לא גרע מקנין כסף דמטלטלין. והדברים ערבים.

ענף טו

שיטת הר"י מיגאש בישוב סתירת הסוגיות – ביאור חדש בשיטתו.

1. והנה בעיקר החילוק בין הסוגיות מצאנו מהלך חדש בר"י מיגאש שו"ת הר"י מיגאש סימן קיג תשובה אם היה לראובן אצל שמעון חוב ופסק עמו בו סחורה לא קנה הקונה אותה סחורה והחוזר בו אינו חייב בזה מי שפרע לאמרם אמר רב המקדש במלוה אינה מקודשת מ"ט מלוה להוצאה נתנה ואמרו עלה כתנאי המקדש במלוה אינה מקודשת וי"א הרי זו מקודשת מאי לאו בהא קא מפלגי דמ"ס מלוה להוצאה נתנה ומ"ס לאו להוצאה נתנה ותסברא אימא סיפא ושוין במכר שקנה ואי מלוה להוצאה נתנה במאי קנה והעמיד התלמוד מה שאמרו המקדש במלוה כגון שאמר לה התקדשי לי במתנה ונמצא חסר דינר ודכותה גבי מכר כגון שא"ל מכור לי חפץ זה במנה ונמצא חסר דינר ובזה הוא שאמרו קנה אבל אם אמר לו מכור לי חפץ זה במלוה שיש לי בידך לא קנה משום דמלוה להוצאה ניתנה וכמי שלא נתן לו מעות דמי. ומה שאמרו מילתא דלא שכיחא לא גזור בה רבנן הוא במי שהחליף דמי שור שאות' דמי השור אינם מלוה אצל קונה השור כדי שנאמר להוצאה נתנה אבל הם אצלו בחיוב גמור בדמי השור שקנה לפי שהם עתה לבעל השור והואיל ואינם מלוה ולא נתנה להוצאה הנה הוא כמי שהביא לו המעות בעת שקנה ממנו הפרה. ולהיות הדבר מילתא דלא שכיחא לפי שהמעות היו מוקדמים אצל בעל הפרה קודם שדבר עמו על קנייתה העמדנוהו על דין תורה וקנו לו מעותיו משום דמילתא דלא שכיח לא גזור בה רבנן אבל מי שהיה לו חוב אצל חבירו ופסק עמו בהם בסחורה אין אומרים בו דין זה לפי שאותו החוב מלוה ומלוה להוצאה ניתנה וכמו שלא נתן לו כלום דמי. וכבר בארתי לך זה ימים חלוק זה שראיתי אותו בין שני מאמרים אלו ובררתי אותו לך יפה והוא ענין טוב ומבואר ומקודם היה קשה לנו עד שנתברר לנו חלוק זה ביניהם והוא נאות מאד. עכ"ל [ובראב"ד פ"ה ממכירה ה"ד בהשגות שם משמע כשיטה זו של הר"י מיגאש וצע"ג ביאור הדברים.
2. ולכאורה היה נראה לחדש בשיטתו דהנדון דלהוצאה ניתנה הוא ע"ד פרש"י האם רשאי להוציא או להעמיד בעיסקא, ואם מעמיד רק בעיסקא יכול לקדש מדין ממוני גבך. וכמש"כ הקצות בדעת רש"י. ונראה דמעות פרעון של המכר אין דין דלהוצאה ניתנה היינו שאם יש לו כסף בעין אינו רשאי להוציא אלא צריך לשלם עבור המקח ואינו רשאי להוציא בהוצאה. והנה אדם זה ודאי יש לו שו"כ מסויים ועכ"פ את הפרה עצמה שקנה עתה, והנה יש למוכר ממון אצל הלוקח והלוקח לא רשאי להוציא בהוצאה ממון שיש לו ולכלותו, וכיון שכן יש כאן ממוני גבך אצל הלוקח. ויכול לקנות עם זה חפץ אחר.

שיעור סיכום קצר / יום ה טו תמוז תשעט / מקדש במלוה

1. אמר אביי, המקדש במלוה, אינה מקודשת. בהנאת מלוה, מקודשת ואסור לעשות כן מפני הערמת ריבית. מהו האופן של מקדש במלוה ואמאי אינה מקודשת ומהו האופן של מקדש בהנאת מלוה ואמאי מקודשת.
2. מקדש במלוה, ישנן שלש אפשרויות לקדש במלוה:
   1. במחילת המלוה.
   2. במעות המלוה שנמצאות אצל האשה ועדין לא הוציאתם.
   3. בהקנאת החוב - שיש לבעל על האשה – לאשה
3. רש"י בסוגיין פירש דאביי בא לחדש דאף באופן שמעות המלוה עדין קיימות אצל האשה, אינה מקודשת. אכן מוכח בכ"ד דאיכליל בדינא דאביי אף באופן שאין מעות קיימות ויש רק חוב ממון ובא לקדשה בחוב דאינה מקודשת.
4. והיאך מקדשה בחוב, רש"י פירש בכתובות עד דמקדשה במחילת המלוה. ותוס' פליגי דאפשר דמקדש במחילת המלוה מקודשת דכשם שמקדשה בהנאת המחילה מקודשת ה"נ כשמקדשה במחילה מקודשת דאין לחלק ביניהם. ולכן פירשו דמקדשה בהקנאת החוב שהאשה חייבת לו לה עצמה. כ"נ פירוש דבריהם וכן המשמעות בריטב"א בסוגיין.
5. בגמ' לקמן מז מבואר דדין מקדש במלוה אי הוו קידושין תליא בנדון אם מלוה להוצאה ניתנה. וכן מפורש ברש"י בסוגיין. יש להקדים ולבאר מהו הנדון אם להוצאה ניתנה:
6. שיטת רש"י אם זכות הלוה להוציאן לגמרי או דאין לו זכות אלא להניחן בעיסקא ולא לכלותן. ולהצד דלאו להוצאה ניתנה יכול הוא לקדשה במעות כשעדין הן קיימות בעין, ואפשר דאף אם כבר הניחן בעיסקא עדין ניתן לקדשה בזכות הממון שיש לו בעיסקא.
   1. וכ"כ הקצות [ ] לדינא דאם נתן מעות לחבירו להניחן בעיסקא, יכול הנותן לקדשה בממון שיש לו בעיסקא.
   2. ונתבאר דהרמב"ם אף הוא מפרש כן ולהכי אף כשהמעות אינן בעין פירש הטעם דאינה מקודשת משום דלהוצאה ניתנה. דאם לאו להוצאה אף כשלא היו בעין היה ניתן לקדשה בעיסקא שהניחן בה. וכהקצות.
   3. ונתבאר הטעם בזה, דבאופן זה שהלוה לצורך עיסקא, אף שהחפצא של המעות של הלוה מ"מ השויות הממונית שייכת למלוה. וכהקצות [ ] שכתב במק"א דניתן לחלק בחפץ בין הבעלות על החפצא לבין הבעלות על הממונות שבחפצא. ולהכי כשנותן לשני מעות שיניחם בעיסקא הממונות שבמעות וכן הממונות שבעיסקא שרכש במעות, הרי הן של הנותן, אבל הגוף של העיסקא שייך למקבל, ולכן הרווח של העיסקא שייך למקבל ורק השויות הממונית בשעור שנתן שייכות לנותן. וזהו שורש הדין דלמ"ד לאו להוצאה ניתנה רשאי רק להניחן בעיסקא כיון שהשויות הממונית שבממון שייכת למלוה ואינו רשאי לכלותה. ומציאות זו קיימת אף לאחר שהניחן בעיסקא, דהשויות הממונית נשארה כפי שהיתה, אבל אם מכלה אותם הרי מכלה את השויות הממונית שאינה שלו אלא של הנותן.
7. שיטת תור"י הזקן האם כשעדין המעות בעין, זכה הלוה במעות לשימוש ואין המלוה יכול לחזור בו, או שיכול הוא לחזור בו, דלצד זה שיכול המלוה לחזור בו, נמצא שהלוה עדין לא זכה במעות, ולהכי אם זיכה אותם לאשה בקידושיה הרי היא מקודשת.
8. שיטת הרי"ד דהא ודאי לכו"ע דיכולה היא להוציא להמעות ואין המלוה יכול לחזור בו, אלא דנחלקו אם זכות הוצאה זו היא כבר סיבה דאין המלוה יכול לקדשה במעות הללו, או דכיון דסוף סוף עדין לא הוציא להמעות והם של המלוה אלא דללוה יש זכות בהם להוציאם, הרי היא מקודשת. ולאו להוצאה ניתנה היינו דלא אכפ"ל במה שלהוצאה ניתנה. ולשיטה זו עם המעות בעין יכול הוא לקדשה בהם.
9. הא מיהת חזינן דלכו"ע אין המעות נעשות של הלוה לגמרי, אלא דיש לו זכות שימוש בהם, ובזה הנדון אם יכול המלוה לחזור מזכות שימוש זו. והביאור בזה דגדר הלואה אינה הקנאה גמורה של המעות תמורת קציצה של התחייבות נגדית. אלא נתינת זכות שימוש במעות, ותו לא. ולהכי כל שעדין לא הוציאם הרי הן שייכות למלוה אלא שהלוה יש לו בהם זכות שימוש. והראיות ליסוד זה:
   1. תשובת הרשב"א דגדר חיוב ריבית הוא מדין דמי שכירות של הכסף וזמן החיוב תליא בדין דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף. ולהכי כתב דאפשר דאין למכור ריבית שבשטר, דכלפי הרבית אין כאן חיוב בשטר אלא הוא מלוה ע"פ.
   2. תשובת ראנ"ח דכשיש נדון בין הלוה למלוה על זמן הפרעון, המלוה חשיב מוחזק בממון והלוה הוא המוציא.
   3. ריטב"א לקמן מז ב' כתב לפרש דמיון הגמ' אם מלוה ניתן לחזרה בנדון דשואל מקרדום לחבירו, דשורש הטעם דשואל קרדום אינו קונה במשיכה כיון דלא בא לקנות את גוף החפץ לא מהני קנין משיכה שהיא בגוף החפץ שהרי הוא לא בא לקנות אלא זכות שימוש בחפץ. וה"ה במלוה כיון שבא לזכות רק בזכות שימוש במעות ולא בגוף המעות לא מהני משיכה. ודחיית הגמ' דלעולם אף מאן דסבר דמהני קנין משיכה במעות מודה לר"ה בשואל קרדום ושאני מעות דלא הדרי בעינייהו. ונראה ברור שאין כונת הגמ' דאין זה קנין שימוש אלא קנין הגוף ממש, אלא כונת הגמ' דהואיל ומזכות השימוש יכול אף להוציא את המעות להכי מהניא משיכת המעות. ועכ"פ מ"ד דמצי הדר ביה ודאי טעמיה כדר"ה דכשם דבשאלה לא מהני קנין משיכה ה"נ בהלואה. ואף למסקנא כתב הריטב"א שם דקיי"ל דלא מצי הדר ביה דהא קיי"ל כר"א דתקנו משיכה בשומרין וה"ה בהלואה. ולהכי קיי"ל כרב דמקדש במלוה אינה מקודשת. הנה מפורש דאף למסקנא הא דלא מצי הדר ביה הרי זה משום תקנת משיכה בשומרין.
10. ובאמת זו זכות שימוש משונה מכל זכות שימוש דבכאן הזכות שימוש הוא אף באופן שמוציא את המעות להשתמש בהם. דאין שימוש במעות אלא להוצאה. ואף שהם אינם בעולם שכבר כילה אותם מ"מ אין זה אומר שזכה במעות זכיה גמורה אלא רק בזכות שימוש ומכלל הזכות שימוש הוא באופן של הוצאה וכילוי.
11. ובזה מבואר היטב הא דכל זמן שלא הוציא את המעות, הרי הן של המלוה אלא שללוה יש זכות להוציאם. וכן מבואר היטב הצד דבעינן להניחו בעיסקא. ויתבאר בהמשך בעז"ה עוד דברים בזה.
12. עד עתה נתבאר מקדש במעות ההלואה עצמם. אכן בכלל מקדש במלוה הוא אף באופן שהוציא את המעות שאף בזה איכא חדוש דאינן קידושין. ולרש"י איירי במחילת המלוה, והיינו בעצם זה שנחסך ממנה החוב ובזה חידש אביי דאינה מקודשת. דהא לא מהני לקידושי כסף. והתוס' כתובות פליגי דכשם דמקדש בהנאת מחילת מלוה מקודשת ה"נ במחילת מלוה מקודשת. וטעמייהו דבכל מחילת מלוה איכא לההנאה דהמחילה ואף שלא פירש כן, בדבריו שמקדש במחילת המלוה איכליל דהיינו בהנאה. ובדעת רש"י צריך לומר דכל שלא פירש להדיא דמקדש בהנאת המחילה כונתו לקדשה בחוב שנמחל ולא בהנאה שיש לאשה מהמחילה עצמה.
13. ואפשר לדמות מחלוקת זו להא דמצינו דנחלקו תוס' ורמב"ן ורשב"א ה ב' בנתנה היא לאדם חשוב ואמר הוא דלהרמב"ן ודעימיה אינה מקודשת עד שיאמר שמקדשה בהנאה שיש לה ממה שמקבל את המתנה. והרא"ש פליג דדי בזה שיאמר שמקדשה בכסף שנתנה לו. ואף בתוס' שתירצו דלהכי לא דייקינן אנתנה היא ואמר הוא דלפעמים הרי היא מקודשת וכגון באדם חשוב ולא הוקשה לו מה שהראשונים הקשו על תירוץ זה מוכח דפליגי ואזלי בשיטת הרא"ש. ושורש המחלוקת בזה האם כשמקדש בפעולה שיש לה ממנו הנאה צריך שיקצוץ כסף עבור פעולה זו ויפרש שמקדש בשכר פעולה זו שעושה לה שהיא נהנית ממנו. או דאף בלא פירוש וקציצה יכול הוא לקדש בהנאה זו שבאה לו ממנה.
14. שיטת תוס' בכתובות עד דמקדשה במעות ההלואה שהיא חייבת לו. פירוש דמקדשה בעצם החוב שהיא חייבת לו. וכ"כ הריטב"א בסוגיין. והיינו שמקנה לה את חובה שהיא חייבת לו באופן של הקנאת החוב ולא באופן של מחילת החוב. ובזה ס"ל לתוס' דודאי דעתו לקדשה בעצם הקנאת החוב.
15. והיאך מקנה לה את החוב. והרי להקנאת חוב בעינן כתיבה ומסירה. ואולי איירי דעשה כן. ואין משמע כן. והגרשש"ק פירש דמהני מדין כסף החוזר, דכיון שהיא משועבדת לו בחובה והם מסכמים ביניהם שפרעון החוב ייעשה בזה שמתקדשת לו, והרי כל קנין כסף הוא באופן זה שמקנה את החפץ שיפרע את השעבוד שנוצר מחמת נתינת הכסף. וטעמא דבאמת לא מהני משום דאין כאן נתינת כסף לקנין.
16. והנה לקמן מז ב' אמרינן דמקדש בשט"ח דאחרים מקודשת [אי לאו דחוששת למחילה ולא סמכה דעתה] וצ"ע מאי שנא מקדשה בחוב דילה מבחוב דאחרים. ותירצו תוס' שם דלעולם הקנאת חוב אף שאין כאן דבר בעין מ"מ נתינת זכות זו חשיבא כבעין. אבל חוב דילה אין כאן נתינת דבר חדש ולהכי אינה מקודשת. ובר"ן תירץ באו"א דבחוב דאחרים הכונה לקדש היא בהנאת נתינת החוב ואילו בחוב דילה הכונה בחוב עצמו. ובקצות ייסד דנחלקו האם נתינת חוב חשיבא נתינת ממון או לא. והוציא מינה נפ"מ האם חוב משתעבד.
17. ולכאורה להגרשש"ק הנ"ל יש חילוק אחר, דבחוב דאחרים הוא מקנה לה את הזכות. משא"כ בחוב דילה אינו מקנה לה מידי אלא שבא לקנות אותה בפרעון השעבוד וכה"ג אין כאן נתינה חדשה. ומדהתוס' לא חילקו כן שמענו דפירשו באו"א.
18. מבואר בגמ' דאם הלוה ארבעה בחמשה זוזים ובא לקדשה בזוז החמישי, אינה מקודשת מדין מקדש במלוה. ולבר מן דין יש בזה משום ריבית מעלייתא. עוד מבואר בגמ' דאם ארווח לה זימנא ובשכר זה מקדשה, אין זה אלא הערמת ריבית. והא דלא חשיבא ריבית גמורה, ומה החילוק בין אופן זה לבין מקדש בזוז החמישי דהויא ריבת מעלייתא. יש בזה ארבעה מהלכים.
    1. האחד, דהרוחת זמן אינה חשובה כשעת הלואה ולהכי לא חשיבא ריבית קצוצה. וכשיטת הרמב"ם ודלא כהראב"ד דס"ל דחשיב שעת נתינת מעות. ועדין צ"ב אמאי לא הויא ריבית דרבנן ככל ריבית שלא בשעת קציצה. ולפ"ז מבואר היטב דבזוז החמישי הויא ריבית גמורה.
    2. השני, דקבלת אישות לא חשיבא קבלת ריבית אי משום דלאו ממונו היא [רשב"א] ולפ"ז הא דבזוז החמישי הויא ריבית גמורה הוא משום דהו"ל כאומר לדידי שוה לי זוז. דהואיל ומקבלה בחוב הזוז חשיבא קבלת האישות כקבלת הזוז החמישי. והוא על דרך הגרשש"ק הנ"ל דאופן הקידושין בחוב הזוז החמישי היינו שמקבל את האישות בעבור שעבוד הזוז החמישי. וכ"כ באבנ"ז לבאר ענין זה.
    3. השלישי, על דרך זה והוא דהואיל וכנגד קבלתו אף הוא מתחייב לה בכמה מילי, הרי הוא כקונה אדון לעצמו. [ריטב"א]. ולפ"ז יל"ע איך יבאר לההיא דבזוז החמישי חשיבא ריבית גמורה. [דהכא לא שייכא שינויא דהרשב"א] ונתבאר לן בדעתו דאיהו ס"ל דהואיל וקידשה במחילת או בהקנאת הזוז החמישי חשיב כקבלו שהרי נשתמש בו לקידושי האשה. והשימוש חשיב כקבלתו. ולעולם אין קבלת האישות הריבית אלא השימוש בזוז החמישי לקידושין. [ומדהוקשה לרשב"א חזינן דלא ס"ל הכי וכבר נתבארה דעתו בזה]
    4. הרביעי, היא שיטת הר"י מיגאש דבשעת הלואה דאף ריבית דברים אסורה מה"ת אף קבלת אישות חשיבא ריבית גמורה דלא גרעא מריבית דברים. ושלא בשעת הלואה לא הויא אף לא רבית דרבנן דלא גזרו ארבית דברים שלא בשעת הלואה.
19. אביי אמר דבהנאת מלוה מקודשת. מהו האופן שמקדשה, נאמרו בזה כמה שיטות בראשונים:
20. שיטת רש"י דמקדשה בהנאת הרוחת זמן המלוה. והנה פשטות דברי רש"י דהויא כשחוק לפני דכשעושה עבורה פעולה שנהנית ממנה ושוה פרוטה הרי היא מקודשת וה"נ פעולת הרוחת הזמן נהנית היא ממנה. אכן לשון רש"י שחסך לה פרוטה שהיתה נותנת לפייסו. ויש בראשונים שלמדו דמקודשת בחסכון זה, ולא בפעולה עצמה שנהנית ממנה. [תלמיד הרשב"א ועוד לשונות בראשונים] וצ"ב אמאי לא פרשו כשחוק לפניי. ולא הויא ריבית דלא קץ לה מידי ולא מידי שקל מינה ונתפרשו דבריו לעיל.
21. שיטת תוס' דכה"ג הויא רבית גמורה. כיון שנחסך לו מכח הרוחת הזמן פרוטה שהיה לו ליתן לה לקידושין ולכן פרשו דהמקדש פעל אצל מלוה שלה שירויח לה הזמן והויא הערמת ריבית כיון שהיא נותנת לו קידושין עבור זה, נראה שעשה כן בשליחותה.
22. שיטת הרמב"ם שנותן לה עתה מעות להלואה. וכיון שנותן לה דבר חדש להנות ממנו מעתה הרי היא מקודשת בזכות השימוש במעות. והא דלא הויא ריבת תורה צ"ל כהרשב"א דקבלת אישות לא חשיבא קבלת ממון. [ודלא כר"י מיגאש דעכ"פ הויא ריבית דברים]
23. שיטת הראב"ד דהכין מעות לפרעון והרויח לה את הזמן ורק כה"ג מקודשת. דחשיבא שנותן לה מעות אלו עתה להלואה. ואזיל לטעמיה דהרוחת הזמן חשיבא כשעת נתינת מעות. והטעם בזה כדברי הנתיבות דכשהמעות מוכנים לפרעון זכה בהם המלוה ללא קנין. והביאור לדברינו דהממוני גבך נמצא עתה במעות הללו דלזה מהני ייחודו של הלוה.
24. ועכ"פ הן הרמב"ם והן הראב"ד ס"ל דאין לקדש בהנאת הרוחת הזמן. וכן בהנאת מחילת מלוה. ונתבאר ע"פ דברי המחנ"א שכירות יד דדקדק בשיטת הרמב"ם דבאדבר עליך לשלטן אינה מתקדשה בהנאה של הפעולה עצמה כיון דאין לה הנאה מהפעולה אלא מהתוצאה. וה"נ בכאן והרי מהתוצאה לא חשיבא הנאה שיש לקדש איתה, כיון דאינה אלא חסכון של כסף ואין כאן דבר קיים להנות בו מעתה.
25. מכר במלוה, מפורש לקמן מז דדמיא למקדש במלוה ואין זה מכר. לבר מהרמב"ם דכתב דחל המכר [בקרקע, או במטלטלין למי שפרע או בדמי דבר אחר דחל לגמרי] וכתב מג"מ דאיהו ס"ל דמוכח מסוגיא דב"מ מזד מכר בדמי שור שחייב לו הויא מכר. והסוגיות חלוקות. משא"כ ש"ר ס"ל דהתם המכר בהנאת המחילה. והרמב"ם לשיטתו דאף בהנאת המחילה לא חשיבא נתינת ממון דמהניא לקידושין.
26. ותור"י הזקן יישב דאין זה מחלוקת הסוגיות אלא מחלוקת ר"י ור"ל דלר"ל דמטלטלין אין נקנין בכסף ורק קרקע מקרא דשדות בכסף יקנו בעינן כסף דייקא. וסוגיין כר"ל. משא"כ לר"י דאף מטלטלין נקנין בכסף ונמצא דיש מקור אחר לקנין כסף וממקור זה אין לחלק בין כסף ממש למלוה. ונתבאר בשיטתו כשיטת הרמב"ן רשב"א ור"ן דהמקור לקנין כסף משום דכולי עלמא קונים בכסף. וכסף דעלמא שנועד לפרעון אין שום חילוק בין כסף בעין לנתינת מלוה.
27. אכן צ"ב מהו טעם החילוק בין מכר לקידושין ונאמרו בזה תרי אנפי שהם שלשה.
    1. אבנ"מ פירש דבקידושין בעינן כסף קיים שיש לה להנות בהם מעתה. והוא דין בקידושין דייקא או משום דילפינן לכסף קידושין משדה עפרון והתם היה זה כסף ממש להנות בהם עתה. או משום דלא מקניא נפשה בדבר שאין לה הנאה בה השתא. וכדחזינן שיטת הרמב"ם במתנה ע"מ להחזיר דאינה מקודשת מה"ת מה"ט
    2. יש לחלק בין כסף דמכר דהוא מדין כסף החוזר. והוא המהלך של קנין כסף דבעלמא קונים בה. וכסף קדושין דהוא כסף לקנין בעלמא ולא כסף שווי. ובדעת התור"י הזקן יש לומר דלר"ל דאינו לומד מקנין כסף דעלמא קנו לה, איהו ס"ל דאין חילוק בין כסף מכר לכסף קידושין.

שאלות לסיכום וחזרה. סוגיית מקדש במלוה. טו תמוז תשעט

מקדש במלוה אינה מקודשת. מה הדין ומה הטעם באפנים דלקמן:

1. אם מקדש במעות ההלואה, כשהם עדין בידה ולא הוציאתם.
2. אם נתן לה מעות בכדי שתתעסק בהם, אבל אינה רשאית לכלותם, אלא להניחם בעיסקא. האם מקודשת במלוה זה -
   1. כשהמעות עדין בעין ולא הוציאתם.
   2. כשכבר הוציאתם ורכשה מהם דבר אחר.
3. מקדש בחוב, כשהמעות כבר אינן בעין כלל.
   1. אם מקדשה במחילת החוב. שיטות הראשונים וטעמיהם.
   2. אם מקדשה בהנאת מחילת החוב. שיטות הראשונים וטעמיהם.
   3. אם מקדשה בהקנאת החוב. שיטות הראשונים וטעמיהם.
4. אם מקדשה בחוב דאחרים, האם היא מקודשת. וא"כ מה החילוק בין חוב דילה לחוב דאחרים.
5. הלוה לה עתה מעות ומקדשה במה שנותן לה עתה השימוש במעות האם היא מקודשת. והאם הויא ריבית גמורה, או דרבנן או אין זה אלא הערמת ריבית.
6. הגיע זמן פרעון המלוה, והרויח לה זמן ומקדשה במה שמרויח לה את הזמן.
   1. האם היא מקודשת. שיטות הראשונים וטעמיהם
   2. וא"כ במה חלוק אופן זה מכל מקדש במלוה שמוחל או שמקנה לה את המלוה שאינה מקודשת.
   3. והאם יש לחוש בזה לריבית גמורה, ריבית דרבנן, ריבית תורה.
7. הגיע זמן הפרעון, והאשה הלווה כבר הכינה אצלה את המעות לפרעון, ובא המלוה וקידשה במעות הללו האם היא מקודשת. שיטות הראשונים וטעמיהם.
8. הגיע זמן הפרעון, ומעות ההלואה עדין ביד האשה [לא הוציאתם כלל ונשארו כפי שקיבלתם] ומקדשה במעות הללו, האם היא מקודשת. שיטות הראשונים וטעמיהם.

1. תמוז תשעט. והנה דחיית הגמ' דאף מ"ד בשואל קרדום שיכול לחזור בו הכא בהלואה מצי סבר דאין יכול לחזור בו משום דשאני הלואה משאלה דהלואה לא הדרא בעינה. נראה פירושו דכיון דמצי להשתמש במעות ואף להוציאם וזהו שימוש מחודש, צ"ל דהבעלות על החפצא נעשית של הלוה והבעלות הממונית של המלוה. ועל פי מה שייסד הקצות דבעלות יכולה להתחלק בין שתים שהאחד הוא בעלים על החפצא והשני הוא בעלים על הממונות. וא"כ הרי יש מקום ודאי לומר שקונה במשיכה את הבעלות על החפצא. ואף אם לא נימא כן אלא נימא דלעולם הבעלים הוא המלוה אלא שבכלל זכות השימוש יש אף להוציא ואין זה אלא שימוש, מ"מ שאני מקרדום שאף בזכות השימוש שלו אין לו זכות שימוש להוציא את החפצא אלא רק להשתמש בו כמות שהיא. ובזה ס"ל להך מ"ד דלהכי הלואה ודאי נקנה במשיכה ושאני מקרדום. אבל הא מסתברא לי דאין כונת הגמ' דכיון דלא הדרא בעיניה הרי זה מוכיח דהלואה אין ענינה זכות שימוש אלא הקנאה גמורה. ואף אם נתעקש ונאמר כן, מ"מ הרי חד תנא ודאי סבר דמצי הדר ביה והיינו משום דהלואה דמיא לשאלה. ואף למסקנא אמר הריטב"א דהא דקיי"ל דלא מצי הדר ביה אין זה משום דפסקנו להלכה כהך מ"ד דשאני מקרדום, אלא לעולם לא פסקנו בזה הלכה אי דמיא לקרדום אלא דקייל דלא כר"מ דאמר דמשיכה בקרדום לא קני אלא כרבי אלעזר דתקנו משיכה בשומרין ותקנו משיכה אף באופן שלא קונה את גוף החפץ ואף בקרדום קניא משיכה ולהכי אף בהלואה קיי"ל דקניא הלוה להלואה במשיכת המעות דהרי אף בקרדום קונה. ולהכי קיי"ל כרב דמקדש במלוה אינה מקודשת. הרי דאף למסקנא לא הוכרע שורש המחלוקת האם דמיא לקרדום או לא. וכשלעצמי חושבני כמש"כ בתחילה דאף מ"ד דלא דמיא לקרדום אין זה משום דס"ל דהלואה היא הקנאה גמורה אלא כמש"נ דאף דאינה אלא שימוש מ"מ שאני מקרדום וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-1)