בונה מאוחד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שיג עד שטו - בונה

# שיעור א – ב

[סעיף א] **פקק החלון כגון לוח או שאר כל דבר שסותמין בו החלון, יכולים לסתמו אפי' אם אינו קשור, ולא אמרינן דהוי כמוסיף על הבנין, והוא שיחשוב עליו מערב שבת לסתמו בו וכו'.**

**א] דין** זה דפקק החלון, היינו שבא לסתום חלון שבקיר, בלוח עץ וכדו' שאינו מיוחד לזה, ופסק השו"ע דאע"פ דניתן לראותו כמוסיף על הבנין, דהגדיל את השטח הבנוי, מ"מ מותר לסתום בו אע"פ שאינו קשור ותלוי, והוא שחישב עליו מבעוד יום.

## בטעם שצריך מחשבה

**ב] ועיין** בבה"ל (ד"ה מער"ש) דנחלקו האחרונים בטעם שצריך לחשוב עליו מבעוד יום, דדעת הב"ח והפמ"ג, [ובפשוטו כן דעת השו"ע] דהוא משום איסור טלטול מוקצה, וא"צ לחשוב עליו דווקא לצורך זה, וה"ה דאם הוא עומד למשהו, אף אם הוא מלאכתו לאיסור, א"צ לחשוב עליו מער"ש, ומותר לסתום בו בשבת. ודעת הגר"א דהוא משום בנין, דכל שלא חישב עליו, נראה כמוסיף על הבנין, ולפ"ז צריך לחשוב על זה דוקא לסתום בו, וכל שלא חישב עליו, אסור לסתום בו אף אם הוא עומד למשהו, ודינו ככלי, משום דנראה דמוסיף על הבנין [ועיי"ש שכתב שכן משמע ברא"ש, וצ"ע דמשמעות הרא"ש (שבת פי"ז סי' ח) דמשום מוקצה הוא, ולא משום בנין].

## מהו השיעור שדרכו לפתוח ולסגור תדיר

**ג] וטעם** הדבר שאין בזה משום בונה, כתב המ"ב (ס"ק ב) כיון שדרכו לפתוח ולסגור תמיד, וכתב הבה"ל (ד"ה ולא) וז"ל "ואם אינו עומד לפתוח אלא לעיתים רחוקות, אסור, כמוסיף על אהל קבוע, כן כתבו המג"א בס"ק ז והפמ"ג, וע"כ בעינן שיהא הפקק קשור ותלוי מבעוד יום". ומבואר דכל שדרכו לפתוח ולסגור תמיד מותר, אבל אם דרכו לפתוח ולסגור לעיתים רחוקות אסור.

**אמנם** לא פי' לנו המשנ"ב מהו השיעור ליחשב שנפתח ונסגר תמיד, ומה נחשב לעיתים רחוקות. ויש ללמוד מהדין המבואר להלן בסעיף ג' וז"ל השו"ע "רחבה שאחורי הבתים, שאין נכנסין ויוצאים בה תדיר וכו', ופתח העשוי לכניסה ויציאה תדיר נועלים בו אפי' לא היה לו ציר מעולם והוא נגרר". ובמג"א שם (ס"ק ז) כתב דדומה לפקק החלון, שכיון שעשוי לפתוח ולסגור תמיד מותר לסגור בו בשבת [והוא המג"א שהביאו בבה"ל הנ"ל]. ומבואר במג"א דדין פקק החלון, שווה לרחבה שאחורי הבתים, באופן שדרכה לפתוח ולסגור תמיד. ועיי"ש בתו"ש (ס"ק ט) שכתב דשיעור הזמן הוא כדין קשר של קיימא בסי' שי"ז, ונשנו שם כמה שיטות, וסיים התו"ש דנראה לו ללמוד מאבל, דאחר ל' יום חשיב שמועה רחוקה, וכן גבי ברכת הראיה דהשיעור הוא ל' יום, וה"ה הכא כל שעשוי לפתוח בפחות מל' יום, נקרא עשוי לפתוח ולסגור תמיד, אבל יותר מל' יום אסור דנראה כמוסיף על האהל.

**והנה** בחוט שני (ח"ב פרק לב עמו' רמה) הקשה על דבריו דלא מסתבר שסתם רחבה שאחורי הבתים, היו פותחים זאת יותר מל' יום, כיון שהיה משמש אותם לכמה וכמה תשמישים [וכן מסברא צ"ב הדמיון לשמועה רחוקה דאבל, וברכת הראיה, דהם תלויים בהרגשת הלב, משא"כ הכא יש לדון אם הוא קבוע או לא]. ומסיק שם, "על כן למעשה אין להקל בזה, אמנם נראה שאם הדרך ליכנס שם אחת לשבוע מסתבר דמיקרי תדיר, וה"ה לענין פקק החלון".

## תליית וילון או פרוכת וכן תמונה על הכותל, לזמן קבוע

**ד] והנה** מצינו נידון דומה בפלוג' אחרת כמה השיעור ליחשב קבוע, דנחלקו הפוסקים אם כשתולה דבר קבוע, באופן שאינו מוסיף ממש בבנין אם חייב משום בונה, וכגון התולה וילון על הפתח, או התולה תמונה על הקיר, דדעת המ"ב ובפשוטו אף דעת הרמ"א והמג"א, דאין בזה משום בונה, ודעת החזו"א דחייב משום בונה.

**וז"ל** הרמ"א (סי' שטו סעיף א) "אבל מחיצה הנעשית לצניעות בעלמא שרי, ולכן מותר לתלות וילון לפני הפתח אע"פ שקבוע שם, וכן פרוכת לפני ארון הקודש, ובלבד שלא יעשה אהל בגג טפח". ועיי"ש במג"א (ס"ק ב) דהתיר משום כן לתלות סדינים המצויירים, וכן הוא במ"ב שם (ס"ק ז) וז"ל "מותר לתלות בשבת סדינין המצוירים על הכותל לנוי, ואפי' לקבעם שלא יהיו נזוזים ממקומם ג"כ שרי, כיון שאין עשויים כלל למחיצה". הרי דהתירו שם באלו ג' הדברים, **א.** לתלות וילון לפני הפתח, **ב.** לתלות פרוכות של ארון הקודש, **ג.** לתלות תמונות וכדו' על הכותל. אמנם דעת החזו"א (סי' נב ס"ק יג) דיש בזה חיוב בונה, וז"ל "והוא תימה דכיון דקובעות להיות תלוי על צירין הו"ל כתולה דלת על ציריה דחייב משום בונה, ואע"ג דנע ונד למטה מ"מ הוא מתקיים תמיד על ציריו וזה בניינו להיות תלוי תמיד ונוח לנטותו בכל עת שירצה, ואין מותר אלא בוילון שדרכו לתלותו ולסלקו, וכן בפרוכת לדידן מותר שאין אנו קובעין אותה, אלא מחליפין אותה בשבת, וכן מש"כ בד"מ בשם או"ז דמותר לתלות סדין בסוכה מפני הרוח, היינו נמי מפני שאינו מבטלו לבנין אלא תולאו לפי שעה, וכל שאינו אלא לפי שעה אפי' קושרו גם למטה שאינו נע ונד ברוח מצוי' נמי שרי וכו'. וכן מש"כ המג"א דמותר לתלות סדינים המצויירים לנוי ואפי' לקובעם, צ"ע אם קובעם לעולם הרי זה בונה, וצ"ל ג"כ בעשוי לתלותם ולהסירם או שתלאן רפוי שנוח להסירן וממילא דרכן להסירן".

**ומבואר** בחזו"א דאע"פ דס"ל דאסור משום בונה, מ"מ בפרוכת שמחליפים פעם בשבוע לשבת, שרי דלא חשיב בכך קבוע, ויש ללמוד מכאן לדין פקק ורחבה, דעכ"פ פחות משבוע חשיב עשוי לפתוח ולסגור תדיר ושרי.

## תליית שעון קיר בשבת

**ה] וכתב** החוט שני (שם עמו' רמב) "ומה"ט שעון קיר שפועל על בטריה מותר לתלותו במקומו בשבת, דכיון דצריך להורידו מהקיר לעיתים מזומנות להחליף את הבטריה, הרי יש הגבלה לקביעתו ולא בטל אגב הבית". ודבריו צ"ב דוודאי החלפת בטריה אינה כל שבוע, אלא לעיתים רחוקות, ומדוע לא יחשב קבוע, ומסברא נראה דדינו כתמונה דדעת החזו"א דאסור משום בונה.

## החלפת מגבת או נייר טואלט בשבת

**ו] עוד** כתב החוט שני שם שמותר לתלות נייר טואלט על קפיץ המיוחד לכך, דדרכו להחליף לעיתים קרובות, אמנם דעת הגריש"א לאסור בזה משום תקיעה. וכן במוט שתולים ע"ג מגבת, נראה דכל שאינו מחובר עם קפיץ וכדו', מותר להחליפו בשבת, דעשוי להסירו תדיר.

## הנחת מדפים ע"ג שני ווים שלהם בשבת

**ז] עוד** כתב החוט שני (שם עמו' רמו) דלדעת הרמ"א והמ"ב מותר לשנות ולהניח מדפים ע"ג הווים המיוחדים להם בארון ספרים, דנחשב כתליית וילון ותמונה, אמנם לדעת החזו"א אסור משום בונה, דמניחו לזמן ארוך.

## סכך שנפל אם מותר להחזירו ע"י גוי

**ח] לענין** סכך שנפל כולו או מקצתו בשבת, אם מותר להחזירו בשבת ע"י גוי [ודבר זה מצוי בסכך קיינע"ס שמתקפל מחמת הרוח, אם מותר לפושטו בשבת]. דתלוי אם הוא איסור דאורייתא אסור, ואם הוא דרבנן, מותר דהוי שבות דשבות לצורך מצוה. ועיין במ"ב (סי' תרכ"ז ס"ק כ) דנוטה להחמיר בזה, וז"ל שם "וכן אם מותר לומר לנכרי שיסכך לו סוכה ביו"ט באין לו אחרת, מסתפק הפמ"ג, וסיים להורות היתר חלילה לי, וצ"ע בכל זה". אמנם בסי' תרל"ז (ס"ק א) דעתו להתיר, וז"ל וע"י עכו"ם אפילו נפל הסכך כולו ג"כ יש להתיר", וצ"ע למעשה.

**ט] ויש** לידע דדין זה אם הוא קבוע או עראי, אינו כלל מוחלט בהל' בונה, דישנם דברים שבנינם עראי ואעפ"כ חייב עליהם משום בונה, וכמו חשמל דידוע דעת החזו"א דאסור משום בונה, אע"פ דאין לך עראי גדול מזה, דעשוי לכבות ולסגור. וכן לאידך גיסא ישנם דברים שהם קבועים, ואעפ"כ מותר כיון שעושה אותם דרך עראי, וכגון מש"כ החזו"א (סו"ס נג) דמותר לתלות מסננת על הברז כשהוא דרך עראי, עיי"ש.

## פקיקת חלון מפני טומאת מת

**י] כתב** המ"ב (ס"ק א) "הר"י הלוי כתב, דהא דאיתא בש"ס שפקקו את החלון בשבת קודם שימות המת, דלא הוי אלא תוספת אהל עראי וגם לא מקרי מתקן עדיין, אבל לאחר מיתתו מקרי תקון גמור. והמג"א חולק עליו וסובר דזה לא מקרי מתקן, דהכלים שהיו בתוכו כבר נטמאו, ואינו מועיל אלא להבא שלא יטמאו כל אשר יהיה אח"כ בהבית, ובשערי תשובה מצדד כהמג"א, ועיין בפמ"ג". ובפמ"ג (א"א ס"ק א) תמה על המג"א דגם מניעת טומאה מכאן ולהבא נקרא מתקן, ומה נ"מ שכבר מת. ובאמת אין כוונתו לאסור משום מחיצה המתרת, דזה מפורש לקמן דבתוספת אהל אין איסור במחיצה המתרת, אלא כוונת הר"י הלוי לאסור משום מתקן, וזה כתב הפמ"ג דאף באופן שכבר מת יש לאסור דגם תקון מכאן ולהבא מיקרי תקון.

**שיעור ב**

[סעיף ה] **שידה תבה ומגדל שפתחיהן מן הצד ויש להם שני צירים אחד למעלה ואחד למטה, אם יצא התחתון כולו ממקומו אסור להחזירו שמא יתקע, אבל אם יצא מקצתו דוחקו עד שמחזירו למקומו, כיון שהעליון נשאר במקומו, בקל יכול להחזיר התחתון, אבל כשיצא העליון אסור אפי' לדחקו ולהחזירו למקומו.**

## תוספת בנין כשאינו מחובר לקרקע

**יא] הנה** עד כאן איירי בחיבור דלת או חלון במחובר לקרקע שיש בו איסור בונה, וכאן איירי בשדה תיבה ומגדל מטלטלין, דאין בתוספת גרידא משום בונה, אלא א"כ מחברו בתקיעה דחייב חטאת [או משום בונה, אם יש בנין בכלים, ואם אין בנין בכלים חייב משום מכה בפטיש]. והוסיפו חז"ל ואסרו להחזיר אף בלא תקיעה גזירה שמא יתקע, וכתב המ"ב (ס"ק לח, בשם המג"א ס"ק ט) "ואפי' היכי שהחור הוא באמצע פתח התבה דלא שייך למגזר כ"כ שמא יתקע, אפי' הכי אסור דגזרינן באמצע אטו מן הצד, ואפי' בצירים שלנו שהם מברזל אסור להחזיר דלתי הכלים, דגזרינן שמא יראה שהציר אינו תקוע יפה ויחבר אותו במסמרים".

**יב] ופשטות** דעת הפוסקים דלא שייך חיוב דאורייתא אלא א"כ יתקע, ועיין בחזו"א (סי' נ ס"ק ט) דהוכיח מגמ' עירובין (קג.) לענין תליית נימא בכינור, דאמרו שם דמשלשל מלמטה וכורך מלמעלה חייב חטאת, ואף שהכריכה ברפוי, כיון שמניחו לעולם באופן קבוע חייב חטאת או משום בונה או משום מכה בפטיש, עיי"ש.

[סעיף ו] **מיטה של פרקים אסור להחזירה ולהדקה, ואם תקע חייב חטאת, ואם היא** דרכה להיות **רפויה, מותר לכתחילה** ובלבד שלא יהדק, **וכוס של פרקים מותר לפרקו ולהחזירו בשבת, ויש מי שאומר שדין הכוס כדין המטה.** הגה. ואם דרכו להיות מהודק, אע"ג דעכשיו רפוי, אסור.

## ביאור דין מיטה וכוס של פרקים

**יג] מקור** הדין בגמ' (שבת מז.) גבי מטה של טרסיים, שהיה מנהגם לילך ממקום למקום, והיה להם מטה מתפרקת, ומבואר שם בסוגיא דכל שמחבר ע"י תקיעה חייב חטאת, ואם מחזירה בהידוק בלי תקיעה, פטור אבל אסור, ולהחזירה ברפוי דעת רשב"ג דמותר לכתחילה, וכן פסקו הטור ושו"ע.

**וכתב** הב"י דההיתר דרפוי, היינו דבר שדרכו להיות רפוי אבל דבר שדרכו להיות מהודק אסור להחזירו אפי' ברפוי, וזה מה שהוסיף הרמ"א לבאר כאן דעת השו"ע דאין להחזיר ברפוי אלא כשדרכה להיות רפוי, ולפ"ז אין היתר להחזיר בשבת, אלא בצירוף ב' תנאים, **א.** שמחזירו רפוי. **ב.** שדרכה להיות רפוי. אבל אם מהדקו, או אפי' רפוי ודרכה להיות מהודק אסור.

**יד] ובשו"ע** הביא כאן מחלוקת לענין כוס של פרקים, וז"ל הטור "וראיתי כתוב על שם הר"מ מרוטנבורק דה"ה כוס של פרקים אסור להחזירו אלא א"כ יהא רפוי, ונראה דכוס אין דרך להדקו כל כך, ושרי בכל ענין". וזהו ב' הדעות כאן בשו"ע, דדעה הראשונה היא דעת הטור דמותר לפרק ולהחזיר כוס של פרקים, ודעה השניה היא דעת המהר"ם מרוטנבורג דדינו כדין מיטה של פרקים.

**ועיין** במ"ב (ס"ק מה) דביאר ע"פ הט"ז והמג"א, דלכו"ע אין היתר להדק כוס של פרקים, ולא נחלקו אלא כשמחזירו רפוי, כיון דכוס של פרקים אין הדרך לתוקעו אלא להדקו, ודעת הטור דכיון שאין הדרך לתוקעו, לא אסרו להחזירו רפוי אטו הידוק, כיון דאין איסורו אלא מדרבנן, אבל המהר"ם סובר דהיות וס"ס אף הידוק אסור, אין להחזירו ברפוי שמא יהדק אע"פ שאין חשש תקיעה.

**טו] אמנם** בחזו"א (סי' נ ס"ק י) הקשה על הב"י, והוכיח דאין צריך שיהא דרכו להיות רפוי, אלא כל שמחזירו ברפוי מותר אף בדרכו לתקוע, והמחלוקת בכוס של פרקים, אם מותר להדק, דדעת המהר"ם דדינו כדין מטה, דהידוק אסור מדרבנן, ודעת הטור דלא אסרו להדק אלא במקום ששייך לתקוע, ולכך בכוס של פרקים שלא שייך בו תקיעה לא גזרו ומותר אף להדק. ולדברי החזו"א לשון הטור יותר מדוקדק דכתב 'ושרי בכל ענין', הרי דלא חילק להתיר דווקא ברפוי. עוד כתב החזו"א דאף הב"י חזר בו, ולא הזכיר כאן בשו"ע שצריך להיות דרכה להיות רפוי [והוא הגהת הרמ"א]. ועיי"ש בחזו"א שפסק להקל כדעת הטור, דכוס של פרקים דאין שייך בו תקיעה מותר אף להדק.

**ואף** דעת הגר"ז (שו"ע הרב סעיף כא) דנחלקו אם מותר להדק כוס של פרקים, אלא דהכריע בזה להחמיר כדעת המהר"ם, אם לא במקום צורך גדול [אמנם לענין רפוי דעת הגר"ז כפי' המ"ב דלא התירו להחזיר ברפוי אלא בדרכו להיות רפוי, ודלא כדעת החזו"א שהתירו בכל ענין]. אמנם דעת רוב הפוסקים לא כן, אלא כמו שביאר המ"ב דהידוק לעולם אסור, ולא פליגי אלא להחזיר ברפוי, באופן שאין דרכו לתקוע אלא להדק.

## מה נחשב לתקיעה

**טז] וכתב** הבה"ל (ד"ה דרכה) "דרכה להיות רפויה. והיינו שאינו מקפיד אם יתנועע בתוך החור, מותר, דאין לגזור אלא בדבר שצריך להיות מעמידה בדוחק [כל בו בשם הראב"ד]. אבל בסמ"ג איתא דדוקא דבר שצריך גבורה ואמנות אסור, ע"כ לשון המג"א" (ס"ק יא). והנה לפי מה שביאר המ"ב במחלוקת של הטור והמהר"ם, לכאו' זהו המחלוקת של הכל בו והסמ"ג, דדעת הכל בו כדעת המהר"ם דכל שמעמידה בדוחק חשיב הידוק, ומשום כן דין כוס של פרקים כדין מיטה, ודעת הסמ"ג דלא חשיב הידוק אלא אם צריך גבורה או אומנות, וכיון שכן בכוס של פרקים שאינו גבורה או אומנות דעת הטור להתיר לפרקו ולהחזירו בכל ענין, אלא דא"כ צ"ב מה בא להשמעינו כאן הלא זה אותה מחלוקת ממש.

**ונראה** דמחלוקתם היא לענין תקיעה דחייב חטאת, דדעת הסמ"ג דדוקא כשהוא דרך גבורה או אומנות, אבל בלא"ה לא חשיב תקיעה אלא הידוק ואיסורו מדרבנן אף שהוא מהדקו בדוחק. ודעת הכל בו דאם מהדקו בדוחק חשיב תקיעה.

## הידוק ע"י הברגה

**יז] ועיין** בשעה"צ (ס"ק לב) לענין הידוק בהברגה [שרוי"ף] דדעת המג"א דחשיב תקיעה וחייב חטאת, ודעת הט"ז דנחשב להידוק ואיסורו מדרבנן. ונראה דנחלקו בפלוג' הנ"ל, דענין ההברגה הוא שמהדקו בחוזק, ומ"מ אין צריך בזה גבורה או אומנות, ודעת המג"א כדעת הכל בו דכל שמהדקו בדוחק חשיב תקיעה, ולכך ה"ה הברגה חייב חטאת, ודעת הט"ז כדעת הסמ"ג דדוקא אם צריך גבורה או אומנות, ובלא"ה אינו אלא הידוק דאינו אסור אלא מדרבנן.

**ונראה** דה"ה בקליפס העשוי להדק את השולחן מתחתיו, הרי הוא כהברגה, דהוא הידוק חזק מאוד, אלא דהוא נעשה בקלות, ולדעת המג"א יהיה בו חיוב חטאת, ולדעת הט"ז איסורו מדרבנן [וזהו באופן שסוגרו לזמן קבוע, אבל אם עשוי לפתוח ולסגור תמיד, יתבאר בעז"ה בשיעורים הבא].

## עדשת משקפים שנפלה

**יח] עדשה** שנפלה ממשקפים, נראה דבאופן שנופל לעיתים קרובות [ואין לו בורג שניתן להדקו בו] הרי הוא כדרכה להיות רפוי ומותר להחזירו בשבת. וכשאין דרכו ליפול, יש להחשיבו כהידוק בדבר שאין דרכו בתקיעה, דלדעת החזו"א שרי, ודעת הגר"ז להקל בו במקום צורך גדול. אמנם דעת המ"ב ורוב הפוסקים, דאסור דאין היתר אלא ברפוי ודרכה להיות רפוי. ואם מהדקו בחוט המקיף את העדשה, באופן שמתהדק חזק, לכאו' תלוי בפלוג' המג"א והט"ז אם יש בו חיוב חטאת.

**דינים העולים**

1. פקק החלון [שאינו מחובר ע"י צירים] שעשוי לפתוח ולסגור תמיד, מותר לסגור בו בשבת, והוא שחישב עליו. ודעת הב"ח והפמ"ג דצריך מחשבה משום מוקצה, ומהני אף כשחושב עליו לצורך אחר, או שהוא כבר עומד לשימוש מסויים, ודעת הגר"א דהמחשבה משום בנין, ולכך צריך לחשוב עליו דווקא לזה.
2. ומהו הזמן ליחשב קבוע, או עשוי לפתוח ולסגור תמיד, דעת התו"ש שהוא ל' יום [והחוט שני הקשה עליו], ובחזו"א מוכח דעד שבוע חשיב עשוי לפתוח ולסגור תמיד.
3. תליית וילון או פרוכת או תמונה שהוא לזמן קבוע, לדעת המ"ב ובפשוטו כן דעת הרמ"א והמג"א דמותר, ודעת החזו"א דכל שהוא לזמן קבוע חייב משום בונה. אמנם פרוכת שעשויה להחליף אותה בשבת מותר.
4. דעת החוט שני שמותר לתלות שעון קיר שפועל על בטריה, כיון שנצרך להחליף הבטריה לעיתים מזומנות ולכך לא חשיב קבוע, ואין נראה דוודאי הוא יותר מל' יום דחשיב קבוע.
5. נראה דמותר לתלות מגבת ע"ג המוט הקבוע לכך בקיר [כשאין מחובר בהידוק, ע"י קפיץ וכדו'], דעשוי להחליפו לעיתים מזומנות, וה"ה בקפיץ המיוחד לתליית נייר טואלט, אמנם בזה דעת הגריש"א לאסור, ואפשר משום דחשיב תקיעה.
6. הנחת מדפים בארון ספרים ע"ג שני ווים התומכים בהם, לדעת המ"ב מותר ולדעת החזו"א חייב [חוט שני].
7. סכך שנפל מקצתו או כולו, וכן סכך קיינע"ס שחלקו התקפל, צ"ע דעת המ"ב אם מותר להחזירו ע"י עכו"ם בשבת [דבסי' תרכ"ז נטה להחמיר, ובסי' תרל"ז היקל ע"י גוי].
8. דעת הר"י הלוי דאסור לפקוק החלון כדי להציל מטומאת מת, וכן דעת הפמ"ג, דאף אם מונע טומאה מכאן ולהבא מיקרי תיקון ואסור, ודעת המג"א דתקון להבא לא חשיב תקון ושרי בכל גווני.
9. הוספת חלק בבנין מחובר כל שהוא לזמן קבוע חייב משום בונה, אף אם מחזירו ברפוי. אבל במטלטלין אינו חייב עד שיתקע, ואסרו רבנן להחזיר אף ברפוי כל שיש חשש שמא יתקע, ולכך אסור להחזיר ציר של שדה תבה ומגדל שיצא ממקומו בשבת, אף אם החור רחב והוא רפוי, דגזרו חז"ל שמא יתקע.
10. מטה של פרקים שעשויה לפרקה ולהחזירה, אם דרכה להיות רפויה מותר להחזירה רפוי, ואם תקע חייב חטאת, והידוק בלי תקיעה אסור מדרבנן.
11. דעת החזו"א שמותר להחזיר המטה רפוי אף אם דרכה להיות מהודק, אמנם דעת המ"ב ורוב הפוסקים, דדווקא בדרכה להיות רפוי.
12. כוס של פרקים, דאין הדרך לתוקעה אלא להדקה, לדעת המ"ב לעו"ע אסור מדרבנן להדקה, ולהמהר"ם אף להחזירה ברפוי אסור, כיון שדרכה בהידוק [וכדין מטה]. ולדעת הטור כיון שאין דרכה בתקיעה, לא אסרו רפוי אטו הידוק, ומותר להחזירה ברפוי. ודעת הגר"ז והחזו"א דנחלקו לענין הידוק, דדעת המהר"ם דאסור, ודעת הטור שמותר כיון שלא שייך בו הידוק, וכן פסק החזו"א למעשה להקל דבדבר שלא שייך בו תקיעה מותר להדק, אמנם דעת הגר"ז להחמיר בזה, אם לא במקום צורך גדול [ומ"מ דעת המ"ב ורוב הפוסקים דלא כחזו"א ואין להתיר הידוק כלל].
13. נראה דדעת הכל בו שהידוק בדוחק חשיב תקיעה וחייב חטאת, ולהסמ"ג דוקא דבר שצריך גבורה או אומנות.
14. הידוק ע"י הברגה [שרוי"ף], לדעת המג"א חייב חטאת, ולדעת הט"ז אסור מדרבנן. ונראה דתלוי בפלוג' הנ"ל אם צריך הידוק בדוחק, או דווקא גבורה או אומונת. וכן נראה לגבי קליפס שמתחת השולחן שעשוי להדק שני חלקי השולחן מתחתיו יחד, הרי הוא כהברגה ותלוי במחלוקת הנ"ל [באופן שלא עשוי לפתוח ולסגור תמיד].
15. עדשה שנפלה ממשקפים, אם נופלת תדיר, ואין לה בורג, הרי הוא כדרכה להיות רפוי ומותר להחזירו בשבת, אך אם דרכו להיות מהודק ורוצה להחזירו רפוי, לדעת המ"ב ורוב הפוסקים אסור, ולדעת החזו"א מותר. ולדעתו מותר אף להדקו כל שלא מהדקו כ"כ בחוזק כיון שלא שייך בו תקיעה, אמנם אם שייך להדקו ע"י חוט וכדו' ומהדקנו בדוחק, לדעת המג"א חייב חטאת, ולדעת הט"ז אסור מדרבנן.

שיעור ג

## בנין בכלים לשעה

**א] כתב** המג"א (ס"ק יב) "ונראה לי דכוסות שלנו העשוים
 בחריצים סביב ומהודקים בחוזק, לכו"ע אסור, ולא דמי לכיסוי הכלים שעשוים כך, דהתם אין עשוים לקיום, רק לפתחן ולסגרן תמיד, עיין סי' שי"ד סעיף י" עכ"ל. וכ"כ במ"ב (ס"ק מה) בשם המג"א והט"ז. דנתבאר [בשיעור ב, ועיי"ש בביאור מחלוקתם] דנחלקו המג"א והט"ז לענין הידוק ע"י שרוי"ף [הברגה], דדעת המג"א דהוי כתקיעה וחייב חטאת, ודעת הט"ז דנחשב כהידוק ואסור מדרבנן [כמבואר בשעה"צ]. והתקשה המג"א, מכיסוי הכלים דמותר לסוגרו בחוזק אע"פ שהוא ע"י הברגה [ואף לדעת הט"ז מ"מ צריך להיות אסור מדרבנן], ותי' דכיסוי כלים אינו עשוי לקיום, אלא לפתוח ולסגור תמיד ולכך שרי, אבל בדבר שאינו עשוי לפתוח ולסגור לעולם אסור מדאורייתא דחשיב תקיעה וחייב חטאת.

**ונראה** מלשונו דההיתר של כיסוי הכלים הוא דהוי בנין
 לשעה כיון שדרכו לפתוח ולסגור תמיד, ולדעתם לאו דווקא כיסוי כלים, אלא ה"ה כל דבר שדרכו לפתוח ולסגור תמיד לכאו' מותר לפותחו ולסוגרו בשבת אע"פ שהוא ע"י תקיעה [וכן להיפך אפשר שיהיה אסור לסגור כיסוי שאין עומד לפותחו, וכגון לסגור בקבוק שתיה בזמן שזורקו לאשפה, ויש לדמותו לסגירת טיטול מלוכלך כשזורקו לאשפה, דדעת הגרשז"א דיש בזה חשש תופר של קיימא, כיון שאין עומד לפותחו כלל, וה"ה בסגירת פקק כשזורקו לאשפה].

**ומדוקדק** ג"כ מה שהביא ראיה מלקמן סי' שי"ד סעיף י, ושם
 מבואר דמותר לפתוח פי התנור ששרקו בטיט כיון שעומד לפתוח ולסגור. וז"ל השו"ע שם "חותמות שבקרקע, כגון דלת של בור שקשור בו חבל וכו', ודוקא כשעשוי לקיים ע"מ שלא להסירו בשבת, אבל אם אינו עשוי לקיים כלל, מותר. ומטעם זה מותר להתיר דף שמשימין אותו לפני התנור ושורקין אותו בטיט, שאינו עשוי לקיום". וכן הוא לעיל סי' רנט סעיף ז, "תנור שמניחים בו החמין וסותמין פיו בדף, ושורקין (פירוש מחליקין) אותו בטיט, מותר לסתור אותה סתימה כדי להוציא החמין" וכו'. וכמו שפי' שם המ"ב (ס"ק יט) וז"ל "שאין זה בכלל סתירת בנין אפי' מדרבנן, כיון שלא נעשה לקיום כלל". הרי דדימה כיסוי הכלים, לדף התנור ושם ההיתר כיון שהוא לשעה ואינו עשוי לקיום [והנה בסי' שיד נראה דלא הותר אלא כשעומד לפתוח ולסגור בשבת גופא, ובסי' רנט נראה דאף אם אינו עומד לסגור אלא בשבת הבאה מותר, ואולי יש לחלק בין מטלטלין דסגי לזמן מרובה יותר, מקרקע דדוקא באותו יום].

**ב] אמנם** הקשו התהל"ד והחזו"א (סי' נ ס"ק ט), מקנה של
 סיידין דאסור להרכיבו בשבת אע"פ שאינו עשוי לקיום, אלא לפתוח ולסגור תמיד, ולדעתם אף בנין לשעה אסור עכ"פ מדרבנן. כמבואר בברייתא בשבת (מז.) "מיתיבי המחזיר קנה מנורה בשבת חייב חטאת, קנה סיידין לא יחזיר ואם החזיר פטור אבל אסור", ופרש"י, קנה מנורה, שיוצאין ממנה קנים לנרות הרבה, ונוטלין הימנה ובשעת הצורך מחזירין אותו. קנה של סיידין, הטחין ומלבנין הבית בסיד, יש להן קנים של פרקים ונותן מטלית בראשה, ושורין בסיד המחוי וטח את הבית, וכשהוא טח מלמטה א"א לו אלא בקנה קצר, וכשהוא הולך ומגביה, מוסיף קנה על קנה ומאריכו. פטור. שאין זה גמרו שהרי צריך לחזור ולפרקו תמיד". הרי מפורש ברש"י דאף קנה של סיידין צריך לחזור ולפרקו תמיד, ואעפ"כ אסור מדרבנן.

## גדר מלאכת בונה לדעת החזו"א

**ג] עוד** מבואר בחזו"א, דאפשר דאסור מדאורייתא, דביאר
 שם החילוק בין קנה של מנורה לקנה של סיידין, וז"ל וטעמא, דבמנורה עיקר תשמישה במורכבת, ופירוקה אינו בשביל תשמיש אלא לסיבה אחרת, אבל קנה של סיידין יש לו ב' תשמישים, דבמקום נמוך אין ראוי קנה ארוך ובמקום גבוה אין ראוי קנה קצר, והלכך כשמאריכו לפי שעה, אף שתקעו חשיב כהעמיד כלי ע"ג כלי כדי להגיע למקום גבוה, ולא נחית עלי' שם קנה ארוך. אבל מדברי הרמב"ן והריטב"א [כנראה כוונתו לר"ן] נראה דאורחא דמלתא נקט דקני מנורה תוקען, וקנה סיידין כיון דצריך לפורקו תמיד, אינו תוקעו בחוזק, אבל כל שתקעו חייב חטאת, וכן מוכח מהא דמטה של טרסיים דאע"ג דעומדת לפורקה, מ"מ אם תקע חייב חטאת" עכ"ל.

**ונראה** לבאר דעת החזו"א דחיוב בונה הוא על התאחדות שני
 החלקים להיות גשם וחפצא אחד, וכל שמעצם חיבורו אין מניעה להחשיבו כחפץ מאוחד, חייב עליו משום בונה, ולא איכפת לן שדעתו לפרקו מיד אח"כ, דפירוקו הוא סתירת הכלי מסיבה חיצונית אך מצד החיבור עצמו יכול לישאר לעולם, וכן הוא במנורה של חוליות שפירוקו הוא סתירת הכלי, משא"כ בקנה של סיידין דלפעמים צריך קצר ולפעמים צריך ארוך חשיב כלי גם בעודו מפורק, וכיון שכן גם כשמחברם אינם מתאחדים להיות חפץ אחד, כיון שעומד לפרקו וגם בפירוקו חשיב כלי, ונחשב שמעמיד כלי ע"ג כלי דלא חשיב בונה, דאין מבטל כלי לכלי להיות אחד כל שעומד לפרקו. ומ"מ גם בזה דעת הרמב"ן והר"ן דטעם הפטור כיון שאינו תוקע, ולעולם כל שתקעו חייב חטאת.

## לדעת החזו"א חיבור זרם חשמלי הוי 'בונה'

**ד] ועיי"ש** בחזו"א שחידש דחיבור חשמל חייב משום בונה,
 וכתב שם דאע"פ דהוא עומד לכבות ולהדליק, מ"מ לפי מה שביאר הרי הוא בנין גמור, כיון שמצד החשמל חיבורו לעולם, ומה שמכבהו הרי הוא מסיבות אחרות של חסכון וכדו' אך מעצם החיבור הרי הוא חיבור תמידי להיות אחד, ולכך לא איכפת לן שעומד לכבותו.

**וז"ל** שם, "ובפתיחת החשמל שמכניסים הזרם בהחוטין
 חשיב לעולם כתקע, דאף את"ל דקנה של סיידין אף בתקע אינו אלא מדרבנן, היינו דוקא בהרכבה של ב' גשמים שאפשר לחשבן כשנים משתתפים בפעולה אחת, אין התקיעה מכרעתן לגשם אחד כל שפירוקן נחוץ לטיח של הנמוך, אבל תיקון צורה להגשם ונעשה ע"י זה שימוש, ודאי חשיב בונה, ואף אם השימוש הוא לשעות מיוחדות ואח"כ פוסקו, דהפסיקה הוא מכאן ולהבא והצורה הראשונה אינה בת פירוד מן הגשם, וכש"כ אם גם בקנה של סיידין חייב כשתקע, דהכא חייב אע"ג דפוסקו לאחר שעה. ואחרי שהדלקה הוא בנין הכיבוי הוא סותר".

**ועיין** עוד בהשמטות (סי' קנו) במה שהשיב לגרשז"א, וז"ל
 "טענת עשוי לסגור ולנעול, אינה אלא בדלת וכיסוי שהפתיחה והנעילה יחד מטביעים את צורת הכלי, אבל כאן החיבור הוא הכלי המשמש, וההפסקה היא ביטול התשמיש ושבירת הכלי, ואם אדם יתפור בגד ע"מ לנתק את התפירות תיכף ולחזור ולתפור ולנתק, לא יתבטל בשביל זה שם מלאכה, וכאן ג"כ ההפסקה משמשת לחשך (לחסוך) תשלומי החשמל וכיו"ב, ואינו ענין לפתיחת דלת וכיסוי, ויעוין בספר בפנים" וכו', עוד שם "היתר של עראי אינו במלאכה, כמו שהתופר ע"מ לקרוע חוטי התפירה, ולחזור ולתפור, ולחזור ולקרוע, לא מקרי שימוש אלא עושה מלאכה, ולכן קנה של סיידין ומטה של טרסיים אסור לתקוע דכיון דתקיעה צורתה מלאכה, לא מהני מה שאינה לזמן מרובה, ולא דמי לדלת וכיסוי כלים שכל עיקרן להתחלפות מסתימה לפתיחה ומפתיחה לסתימה, אבל שימוש החשמל הוא בחיבור וההפסק הוא משום חשכון תשלומין וכיו"ב דבר צדדי".

**הרי** דהאריך לבאר דלעולם כל שמצד הבנין יכול להתקיים
 לזמן מרובה, חשיב בנין אף שדעתו בשעת הבנין לפרקו, כיון שאינה סתירה לעצם הבנין, והוי כתופר ע"ד לחזור ולפותחו, דבוודאי שחייב משום תופר, דפתיחת התפרים אינה סתירה לתפירה. וזה הטעם בחשמל דחייב משום בונה, דאף דעומד להדליק ולכבות, מ"מ אינו מוכרח מעצם הבנין, אלא מכבהו מסיבה חיצונית של חסכון וכדו', ומעצם הבנין יכול לישאר לעולם ובזה חייב משום בונה אף שהוא לזמן.

## טעם שמותר לסגור כלים

**ה] עוד** כתב החזו"א, "והא דכתבו הט"ז והמג"א סי' שי"ג
 דמותר לתקוע את כיסוי הכלי כיון שעומד לסגור ולפתוח, היינו בכיסוי שאין סתימת הכלי בנין, אלא שימוש, דכלי סתום לעולם אינו כלי, וכל ענין הכלי הוא להיות פתוח ולשמש בו, ולכסותו שלא בשעת שימוש, והלכך אין הכיסוי והכלי כחד, אלא שני גשמים משתתפים בשימוש, אבל הרכבה הדרושה לשימוש כמו קנה סיידין ומטה של טרסיים וזרם החשמל, אף תיקון לשעה חשיב בונה".

**והוא** דלדעת החזו"א, צריך לבאר מדוע מותר לסגור כיסוי
 כלים, דמ"ש מקנה של סיידין שעומד לפתוח ולסגור, ואעפ"כ אסור מדרבנן, או אף מדאורייתא [לדעת הרמב"ן והר"ן]. ותי' החזו"א דסגירת כלי הוא ביטול השימוש, דהשימוש בו הוא בעודו פתוח, וע"כ לעולם לא נחשב שמתאחד עמו להופכו לכלי אחד, אלא חשיב שימוש משימושי הכלי, ולכך מותר לפותחו ולסוגרו בשבת, משא"כ בקנה של סיידין שהוי כלי בהרכבתו ולכך אסור.

**ובפשוטו** לדעת החזו"א אין להתיר אלא סגירת פקק שמבטל
 את הכלי משימושו, ולדבריו יהיה אסור לסגור בקבוק תינוק, או מלחיה וכדו', והוא פלא, וכן הקשה הגרשז"א (שש"כ ח"ג פי"א הערה קלג). אמנם נראה דאף בבקבוק תינוק או מלחיה, כיון שאחר השימוש בו, אינו ראוי לשימוש עד שיפתחנו, הרי סגירתו נחשבת לביטול השימוש שבו, וע"כ מותר לסוגרו.

**ו] וכן** מבואר בחזו"א (סי' נא ס"ק יח) דנחלק על המ"ב לקמן
 (סי' שיד ס"ק כ) אם מותר לתקוע גובתא [קנה להוציא יין מהחבית] ביתדות, דדעת המ"ב דחייב חטאת, אמנם החזו"א הוכיח שמעיקר הדין אין איסור בדבר, וז"ל "ולכן נראה דגובתא שאינה אלא להוצאת היין, ואחר שהוציא היין אין הרכבת הקנה בחבית רצויה כלל, הוי ככיסוי כלי דמותר לתקוע וכמש"כ שם בסק"ט, וכן משמע סתימת הפוסקים, ומ"מ כיון דלדעת המ"ב יש כאן חיוב חטאת, אי אפשר לעשות מעשה בזה". ולכאו' אין דבריו מובנים דהרי דעת החזו"א דאף בנין לשעה חשיב בנין, וא"כ מאי איכפ"ל שאין לו ענין אח"כ בגובתא. אמנם למה שבארנו ניחא, דכיון דאין הרכבתו רצויה אחר שיגמר היין, הוי כבקבוק תינוק וכדו' דמותר לעשות כן בשבת. והסברא בזה היא, דלדעת המ"ב והמג"א הוא תלוי במציאות אם דרכו לפתוח ולסגור או לא, ובגובתא אינו עומד לפתוח עד גמר היין ולכך חייב חטאת. אמנם לסברת החזו"א אינו תלוי בזה, אלא אם חיבורו נחשב ל'אחד' או לא, וכל שאחר גמר שתיית בקבוק התינוק, או הוצאת היין, אין חיבורו רצוי כלל, א"כ אינו בכלל בונה ושרי [ושאני מקנה של סיידין, דשם אין סתירה מעצם הכלי שישאר לעולם, אלא דחפץ בו לכלי אחר, ומשו"כ אסור מדרבנן או אף מדאורייתא, משא"כ הכא דהפקק או הגובתא אינו רצוי כלל בכלי מעבר לשימוש בו, ולכך מותר לסוגרו בשבת].

## הרכבת משחקי ילדים, כגון לגו וקליקס וכדו'

**ז] דנו** הפוסקים, אם מותר להרכיב או לפרק משחקי הרכבה
 לילדים, כגון לגו, קליקס, וכדו', והנה לדעת המג"א והמ"ב כל שעומד לחבר ולפרק שרי, ואף המשחקים כיון שעומדים לפרק ולבנות שוב, אינו של קיימא ומותר כדין כיסוי הכלים. ומ"מ אם בונים משהו יפה ומחמת כן משאירים זאת על בניינו לזמן מרובה אסור, דנחשב שעומד לקיום.

**ואף** לדעת החזו"א, נראה לדמותו לגובתא דדעת החזו"א
 דמדינא שרי, דאף כאן, אינו מתאחד להיות עצם וגשם אחד, דכל ענינו הוא הרכבה ופירוק וזה הוא הנאת המשחק, ואדרבא אם ידביק את החלקים לעולם בדבק וכדו', הרי הוא קלקול המשחק, וכיון שכן אחר זמן מה אין חיבורו רצוי בו, וע"כ מעיקר הדין יש להתירו [ומלבד זה במשחקים שאינם בגדר 'תקיעה' אלא בגדר 'הידוק', כבר התבאר בשיעור ב' דדעת החזו"א דאין איסור להדק במקום שלא שייך תקיעה. אלא דדעת הרמ"א והמג"א והמ"ב לא כן, אך מ"מ אפשר דיש לצרף זאת להתיר, אלא דתלוי כל משחק לגופו אם חשיב הידוק או תקיעה, ועיי"ש בשיעור הנ"ל מהו גדר תקיעה]. אמנם בנעשה לזמן מרובה עדיין לא ברור להקל לפי החזו"א. ומ"מ ידוע דדעת הגריש"א לאסור בזה, ובחוט שני (ח"ב פרק לו עמו' רנ) הסתפק בזה וז"ל "משחקי ילדים המרכיבים חלקים זה בזה, ויש בזה מעט תקיעה, אף שהוא ע"מ לפרק מיד, צ"ע אם יש להתיר לעשות את ההרכבה הזו בשבת". א"כ למעשה אפשר דיש להחמיר בזה, ומ"מ אין צריך למנוע מילדים המשחקים בזה מעצמם.

## מתלה הנתלה בלחץ אויר, וכן מגנט

**ח] וכתב** בחוט שני, לענין מתלה הנדבק בלחץ אויר, דחשיב
 רפוי ומותר לתלותו ע"ג מטלטלין. אבל ע"ג מחובר לקרקע, תלוי בפלוג' הרמ"א והחזו"א, לענין תליית וילון ותמונה וכדו' על הקיר באופן קבוע, דדעת הרמ"א והמג"א והמ"ב דמותר, ודעת החזו"א שאסור וחייב משום בונה [ונתבאר בשיעור א]. וכן הדין במגנט הנתלה על ברזל, דתלוי אם הוא על מטלטלין או ע"ג מחובר לקרקע.

.

**דינים העולים**

1. נחלקו הפוסקים בטעם דמותר לסגור ולפתוח כיסוי כלים בשבת, דעת המג"א והמ"ב דכל בנין שאינו עשוי לקיום כיון שעשוי לפתוח ולסגור תמיד, הוי בנין לשעה ומותר, וזה טעם ההיתר בכיסוי הכלים. ודעת התהל"ד והחזו"א דאסור, ולחזו"א ישנם אופנים שאסור מדאורייתא. וטעם ההיתר כיון שסגירת הכלי, הוא היפך שימוש הכלי, דאינו עומד אלא להשתמש בו כשהוא פתוח, וע"כ אינו מתאחד להיות גשם וחפצא אחד, ומשום כן שרי.
2. סגירת בקבוק באופן שאין דעתו לפותחו כגון שזורקו לאשפה, לדעת החזו"א מותר, ולדעת המג"א והמ"ב אפשר שאסור.
3. דעת החזו"א דחיבור חשמל חייב משום בונה, ולא איכפת לן שעומד לכבות, כיון שהוא סיבה חיצונית מטעמי חסכון וכדו', אך מעצם הבנין שבו הוי בנין חשוב, וחייב.
4. התוקע גובתא [קנה שמוציאין בו יין מהחבית] ביתדות, לדעת המ"ב חייב חטאת, ולדעת החזו"א מדינא מותר, ומ"מ למעשה אין להתיר כיון דלמ"ב חייב חטאת.
5. משחקי הרכבה, כגון לגו וקליקס, לכאו' נראה דבין למ"ב ובין לחזו"א מותר, אלא אם כן בונה משהו יפה להעמידו לזמן מרובה. ומ"מ דעת הגריש"א לאסור, והחוט שני הניחו בצ"ע, וע"כ למעשה אפשר שיש להחמיר בזה, ומ"מ אין צריך למנוע מילדים המשחקים בזה מעצמם בשבת.

מתלה הנתלה בלחץ אויר, וכן מגנט, נחשב רפוי, ומותר לתלותו ע"ג מטלטלין, אבל ע"ג מחובר, לדעת הרמ"א והמג"א והמ"ב מותר, ולדעת החזו"א כל שעושה כן לקיום חייב.

שיעור ד

## סטנדר שניתן להגביהו או להנמיכו

**א] סטנדר** שניתן להגביהו ולהנמיכו, דנו הפוסקים אם
 מותר לעשות כן בשבת, ותלוי בכמה נידונים, א. אם נחשב להידוק או לתקיעה. ב. אם יש להתירו משום שעשוי לפתוח ולסגור. ג. שמא לא נחשב כלל לעשיית כלי. ובשו"ת שבט הלוי (חלק ו סי' לב) השיב לגר"נ גשטטנר זצ"ל דמותר, ודעתו דאף לדעת המג"א דחיבור ע"י הברגה [שרוי"ף] חשיב תקיעה וחייב חטאת, כאן חשיב הידוק ויהיה איסורו מדרבנן, דדווקא הברגה שנכנסת לטבעת שלה, דע"י זה מתהדק בחוזק חשיב תקיעה, אמנם בסטנדר אינו כן, אלא הבורג לוחץ עליו עד שמתהדק למקומו, ומשום כן חשיב הידוק, והרי הוא הידוק במקום שאין חשש תקיעה, דהתבאר לעיל (שיעור ב) דדעת החזו"א דפליגי בזה הטור והמהר"ם מרוטנבורג, בכוס של פרקים, ופסק להקל כדעת הטור, וא"כ לדעת החזו"א בוודאי דמותר לשנות ולהדק את גובה הסטנדר. אלא דדעת הב"י והמ"ב ורוב הפוסקים לא כן, והידוק אסור אף במקום שאין חשש תקיעה, וא"כ א"א להתיר מטעם זה להדק את הסטנדד, אלא דדעתו להתיר מטעם אחר, דשאני סטנדר שבשני המצבים שלו הרי הוא כלי אחד, רק דניתן לשנות אותו לשני מצבים שונים, וכל כה"ג אין לו שם של בנין או סתירה, משא"כ בקנה של סיידין, שמגביהו ע"י צירוף קנה לקנה, ומנמיכו ע"י שמפרקו, ולכן הוי בנין או סתירה, וכן דעת הגריש"א להתיר להדק את הסטנדר מטעם זה.

**ב] אמנם** בשו"ת מנחת יצחק (חלק ט סי' לח) השיב ג"כ
 לגר"נ גשטטנר זצ"ל, ודייק מהחזו"א (סי' י' ס"ק י) דהידוק בחוזק נחשב לתקיעה [עכ"פ לדעת המג"א], וא"כ אף בסטנדר יש לחוש בו שאיסורו מן התורה, ועיי"ש שדן אם יש לדמותו לכיסוי הכלים דדרכו לפתוח ולסגור תמיד דשרי, ולמעשה דעתו להחמיר בזה דהרבה פעמים נשאר לזמן רב. וכן מבואר בחוט שני (ח"ב פל"ו עמו' רסו) וז"ל "סטנדר שאפשר להגביהו ולהנמיכו ע"י שמהדקים אותו ע"י ברגים בחוזק, י"ל דאסור להדקו בשבת, כיון שיכול להשאר כך תמיד".

**ג] אלא** דבמה שחששו שמא ישאר לזמן מרובה, הנה
 רבים הם שבאופן רגיל משתמשים בסטנדר במצב הנמוך שלו, אלא דלפעמים מגביהים אותו לצורכם, וכיון שעיקר השימוש בו הוא כשהוא נמוך, בוודאי דיש להחשיב את ההגבהה לעשוי לפתוח ולסגור, אמנם כשמורידו בחזרה יש לחוש שמא ישאירו זמן מרובה דזהו עיקר צורתו, וע"כ יורידו בלי להדקו ושפיר דמי [ומשום גזירת שמא יהדקנו, לכאו' אפשר להקל, דמסתבר דאינו בגדר תקיעה אלא הידוק].

**ד] אלא** דבעצם הדימוי לכיסוי הכלים, כבר התבאר
 (בשיעור ג) דכן הוא דעת המג"א והט"ז והמ"ב דטעם ההיתר דאין עשוי לקיום כיון שדרכו לפתוח ולסגור תמיד, אמנם דעת החזו"א דכל שאין מניעה בעצם החיבור שלו לישאר זמן מרובה, אין להתירו משום דעשוי לפתוח ולסגור תמיד, וא"כ יש לדון אם שייך להתיר זאת בסנטדר, או דדומה לקנה של סיידין שאסור מדרבנן. ומ"מ סברת השבט הלוי והגריש"א דאינו נחשב לחיבור ופירוק כיון שהוא כלי אחד, וע"כ נראה דהמיקל אין למחות בידו.

## שולחן שאפשר להאריכו או לקצרו

**ה] שולחן** שאפשר להאריכו ע"י הנחת פלטות נוספות
 באמצעו, הנה בעצם הנחת הפלטות אין בזה שום חשש, דאין מחברו ע"י הידוק או תקיעה, אלא דיש לדון אם יש איסור לפתוח ולסגור את הקליפס התופס את השולחן מתחתיו. ונתבאר לעיל (שיעור ב) בביאור המחלוקת של הט"ז והמג"א בחיבור ע"י הברגה דפעולת ההברגה נעשית בקלות, והתוצאה שווה לתקיעה, וע"כ דעת המג"א דכיון דסו"ס יש פה מצב ותוצאה של תקיעה הרי הוא כתוקע וחייב חטאת, ודעת הט"ז דכיון דדרך עשייתו בקלות חשיב כהידוק דאיסורו מדרבנן. ונתבאר שם דאפשר דה"ה הקליפס שמתחת השולחן, הרי הוא מתהדק בקלות רבה, והתוצאה היא כמו תקיעה בחוזק, א"כ אפשר דתלוי בפלוג' הט"ז והמג"א, דלמג"א איסורו מן התורה, ולט"ז איסורו מדרבנן.

**ו] אלא** דיש לדון ולהקל מסברות שנתבארו בסטנדר, חדא
 מחמת שעשוי לפתוח ולסגור, דאף כאן בדר"כ הרי הוא נמצא במצב קצר, אלא דאם מזדמנים לו אורחים נצרך לפתוח את השולחן, וא"כ בוודאי דאין לחוש דישאיר זאת לזמן מרובה. ואם מקצרו בשבת יזהר לא להדקו בקליפס. וכן מסברת השבה"ל והגריש"א יש להקל, ועדיף יותר מסטנדר, שהרי בסטנדר כשמשחרר את ההידוק יכול לפרק את הסטנדר, ואפשר שיש להחשיבו כשני כלים, משא"כ בשולחן שמחובר ע"י המסגרת בוודאי הרי הוא כלי אחד, וע"כ נראה דמעיקר הדין יש להקל בזה, ומ"מ לכתחילה אם יודע מזה לפני שבת, יפתח את הקליפס הנ"ל מערב שבת.

## ידית דלת או ברז שהתפרק

**ז] כתב** החוט שני (שם עמו' רנ) "ידיות הדלת שיצאו
 ממקומם, אסור להחזירם בשבת משום בונה, כיון שהדלת מחובר לקרקע ומבטלם שם, ואפי' יהיה דעתו שלא לבטלם וכו', מ"מ בשעת הדחק מותר להחזירה בצורה הפוכה באופן שאין הדרך להשאיר כן וכו'. וידיות שמתפרקות באופן קבוע, נראה דמותר להחזירם בשבת, דרפוי כי האי אין להחשיבו כבנין כלל, ודמיא למ"ש החזו"א (סי' נ סוס"ק י) בענין ציר שנתפרק מהכותל, דבאופן שהתרחב החור ואינו מתהדק בתוכו מותר להחזירו, דאין דרך בנין בכך אלא כשהוא מהודק, וא"כ ה"ה כאן בידית של דלת שנכנסת ויוצאת בלא הידוק [וכמו כן בידית של ברז שמצוי שנופלת ואין זה מתהדק לברז] דמותר להחזירה כשהוא רפוי. אמנם אם ניתן לחזקו ע"י תקיעת מסמר וכדו', והמסמר או הבורג מצוי בביתו יש לאסור משום גזירה שמא יתקע.

## כיסוי בורות ניקוז בבתים

**ח] כיסוי** בורות ניקוז בבתים אם מותר לפותחם או
 לסוגרם, כתב השו"ע (סי' שח סעיף י) "כיסוי בור ודות אין נטלים, אלא א"כ יש להם בית אחיזה, דאז מוכח שהוא כלי". ומבואר שם במ"ב (ס"ק מב) דאף באופן שאינו מוקצה, אסור ליטלם משום בנין דהוא מחובר לקרקע וחמיר טפי. וכתב החוט שני (שם עמו' רנא) דה"ה בכיסוי בורות ניקוז, דכל שאין להם בית אחיזה אסור לנוטלם ולהחזירם בשבת. אמנם מסברא נראה להקל בזה, כשרגילים לפותחו ולסוגרו תמיד, דאף שאין לו בית אחיזה, מ"מ כל צורתו מוכחת עליו שהוא כלי, שהרי מייצרים אותו במפעל במיוחד לצורך כך, שיוכלו לנוטלו ולהחזירו בקלות. ומ"מ למעשה קשה להקל בזה אחר שהרבה פוסקים מחמירים בזה. והכיסוי שבתוך הכיור או האמטיה כדי למנוע יציאת המים בוודאי שרי.

[סעיף ח] **ספסל שנשמט אחד מרגליו אסור להחזירו למקומו, ולהניח אותו צד השמוט על ספסל אח יש מי שמחמיר לאסור .** ועיין לעיל סי' שח"**.**

## רגל ספסל שנשמטה ממקומה

**ט] ומבואר** דרגל שנשמטה מהספסל, אסור להחזירה
 בשבת [ולדעת המ"ב ורוב הפסוקים אפי' ברפוי, ולדעת החזו"א דווקא בהידוק]. ועוד הוסיפו חז"ל וגזרו בו איסור טלטול שמא יבוא לתקנו, ודין זה התבאר לעיל (סי' שח סעיף טז) ומבואר שם במ"ב (ס"ק סט) שזה דוקא ברגל שנשמטה אבל אם נשבר הרגל או נאבד מותר לטלטלו בשבת, כיון שאינו יכול לתקנו.

## עגלה שנשמט ממנה הגלגל

**י] ופשוט** דלאו דווקא ספסל, אלא כל דבר ששייך לתקנו,
 ומצוי שנופל גלגל מעגלת תינוק תוך כדי הילוכו, ולאמור הגלגל והעגלה אסורים בטלטול, ומ"מ דנו הפוסקים דשמא כל שלא הניחה מידיו, מותר להמשיך ליקחה לביתו, דדעת הביה"ל (שם ד"ה דאסור) נראה דדינו ככלי שמלאכתו לאיסור, דכתב שם דכל שמפנהו כדי שלא יזיק אחרים, מותר להמשיך ולטלטלו כדי להניחו על ספסל אחר, הרי דדינו ככלי שמלאכתו לאיסור שמותר להמשיך לטלטלו אחר שנטלו לצורך גופו או מקומו. וכן דקדק התהל"ד (סי' שם ס"ק כב) מהגר"ז דכתב דאסור לטלטלה לצורך 'גופה' דחיישינן שמא יתקע, הרי דלצורך מקומה שרי, דדינו כמלאכתו לאיסור. אך הביא שם מהערוך דאף לצורך מקומה אסור, [וא"כ לדעת הערוך הרי הוא אסור בטלטול לגמרי, שמא יבוא לתקנו], וכתב החוט שני (ח"ג פנ"ו ס"א) דה"ה בעגלה כל שלא עזב מידיו יכול להמשיך ולטלטלה. ועי' תהלה לדוד (רעט ס"ק ט) דשרי לטלטלו כלאחר יד, ולפי"ז כתב דשרי אמירה לעכו"ם עפ"י המבואר בסי' רעו סעי' ג.

.

**דינים העולים**

1. סטנדר שניתן להגביהו או להנמיכו, נחלקו הפוסקים אם מותר לעשות כן בשבת, דעת השבט הלוי והגריש"א להתיר, דאינו אלא הידוק, ואף בזה יש להתיר כיון שהוא כלי אחד, שמשתנה לשני מצבים. ולדעת המנחת יצחק יש להחשיבו כתקיעה ואסור. וכן דעת החוט שני לאסור שמא ישאירו לזמן מרובה. ונתבאר שמשתמש תמיד כשהוא נמוך ובא להגביהו יש מקום יותר להקל דבאופן זה לא שכיח שישאירו לזמן מרובה.
2. שולחן שניתן להאריכו ולקצרו, לכתחילה יראה לפתוח הקליפס התופסו קודם שבת, ומ"מ מעיקר הדין נראה דשרי לפותחו ולסוגרו בשבת, וקיל טפי מסטנדר הנ"ל.
3. ידית דלת או ברז שהתפרקו אסור להחזירם אפי' ברפוי דהוי תוספת בנין במחובר לקרקע [חוט שני], אמנם באופן שמרבה להתפרק נראה דאין חשיב בנין ושרי, ואם ניתן להדקו ע"י בורג או מסמר שמצוי בביתו, נראה דאסור מגזירת שמא יתקע.
4. כיסוי בור ניקוז, לכאו' נראה להקל לפותחו או לסוגרו אף בלא בית אחיזה, כיון שכל צורתו מיוחדת לזה לפתוח ולסגור אמנם רק באופן שרגילים לפותחו ולסוגרו תמיד, מיהו דעת החוט שני והרבה פוסקים לאסור, אלא א"כ יש לו בית אחיזה. וכיסוי המונע יציאת המים מהכיור או מהאמבטיה בוודאי שרי.

ספסל שנשמט ממנה רגלה, כל שהרגל קיימת אסור בטלטול שמא יבוא לתקנה, וה"ה עגלה שנפל ממנה הגלגל, ומ"מ כל שלא עזבה מידיו מותר להמשיך ולטלטלה עד ביתו, כדין כלי שמלאכתו לאיסור [חוט שני]. וכן מותר לטלטלו כלאחר יד, או ע"י גוי [תהל"ד].

# שיעור ה – ו

[סעיף ח – המשך] **ספסל שנשמט אחד מרגליו, אסור להחזירו למקומו. ולהניח אותו צד השמוט על ספסל אחר, יש מי שמחמיר לאסור.** ועיין לעיל סימן שח**.**

## דין ספסל שנשבר אחד מרגליו לענין טלטול

**א] התבאר** [בשיעור ד] דחז"ל גזרו ואסרו לטלטל ספסל
 שבור, בזמן שיכול לתקנו בקלות, שמא יבוא לתקנו, ודעת הפוסקים דלאו דווקא ספסל, אלא כל דבר שיכול לתקנו בקלות אסור לטלטלו, ובכלל זה עגלה שנשבר לה גלגל ואפשר לתקנה בקלות, אסור לטלטלה. ומ"מ כל שלא הניחה מידיו אפשר דמותר לטלטלה, כדמוכח במ"ב דיש לו דין של כלי שמלאכתו לאיסור. עוד הבאנו מהתהל"ד דה"ה דמותר לטלטלה כלאחר יד, וממילא אף כדרכו ע"י גוי, כמבואר בסי' רעו דכל מה דמותר כלאחר יד, אין בו איסור אמירה לעכו"ם.

## משקפיים שנשבר להם ידית, וחולצה שנפל לה כפתור

**אמנם** דברים שאפשר להשתמש בהם בקלות גם בעודם
 שבורים, לא חיישינן שיבוא לתקנו ומותר לטלטלו, כמבואר לעיל (סי' שח סעיף ח) דמותר לטלטל דלתות הכלים שנתפרקו, והטעם דאפשר להשתמש בהם בקלות גם כשהם מפורקים.

**והנה** משקפים שנשבר לה הידית, נראה דהוא מוקצה
 דאין נוח להשתמש בו כך, אמנם דווקא כשיש ברשותו את הבורג שיכול לתקן את המשקפיים, אבל אם הבורג נאבד [וה"ה דיכול לאבדו להדיא לצורך כך] מותר לטלטלם, דתו אין חשש שיתקנו.

**חולצה** שנפל ממנה כפתור, מותרת בטלטול כיון שיכול
 ללובשה בלי התיקון, ואפשר שאף במקום שאינו יכול ללובשה כך מותר, דדעת הגריש"א דלא גזרו אלא במקום ששייך בו תיקון קל, אבל תפירה הוא ענין בפני עצמו, ולא חיישינן שיבוא לתפור.

## טלטול ע"י שנים יחד

**ב] עוד** כתב התהל"ד (סי' רעט ס"ק טז) דכל שאסור
 בטלטול מחמת החשש שמא יבא לתקן אפשר דמותר ששנים יטלטלו יחד, כמו שהתירו לשנים לקרות יחד לאור הנר, ותלה זאת בפלוג' דהט"ז והמג"א, דכתב השו"ע (סי' ערה סעיף א) "אין פולין, ואין קורין בספר לאור הנר ואפי' אינו מוציא בפיו, שמא יטה" וכו'. עוד כתב (שם סעיף ב) "ודווקא אחד, אבל שנים קורין ביחד, שאם בא האחד להטות יזכירנו חבירו והוא שקורין בענין אחד שאז ישגיח האחד במה שיעשה חבירו, אבל בשני ענינים לא". ודייק שם הב"ח דאין פולין לאור הנר אף בשנים, דלא הזכיר השו"ע זה ההיתר אלא גבי קריאה, ובטעם הדבר נחלקו הט"ז והמג"א, דדעת הט"ז שם (ס"ק ג) דהוי כקורין בשני ענינים, כיון שכל אחד מפלה במקומו. ודעת המג"א (ס"ק ה) דלא התירו אלא לדבר מצוה, וסתם קריאה הוא דבר מצוה, משא"כ פליה דהוא דבר הרשות [ועיי"ש שיישב בזה קו' המהרי"ל מדוע לא התירו לרכוב בשנים על הבהמה בשבת דיזכירו אחד לשני לא לתלוש מהאילן, ולפ"ז מיושב דרכיבה היא דבר הרשות ולכך לא התירו ע"י שנים. וביאר שם המחצה"ש דאף דמשכחת רכיבה של מצוה, כגון להביא לולב או שופר, מ"מ סתם רכיבה הוא לדבר הרשות, ולא פלוג רבנן, בין רכיבה של רשות לרכיבה של מצוה, אבל סתם קריאה היא של מצוה, ולכך לא החמירו אטו קריאה דרשות]. וכתב התהל"ד דאף טלטול ספסל או חפץ שנשבר ע"י שנים, תלוי בפלוגתא הנ"ל, דלדעת הט"ז שרי כיון שעסוקין בענין אחד, אבל לדעת המג"א אסור כיון שהוא דבר הרשות.

**ג] ועיין** ברמ"א (סי' שא סעיף מו) דאסור לטלטל בגד רטוב
 שמא יבוא לידי סחיטה, וכתב שם המג"א (ס"ק נח) דעשרה בני אדם מותרין לטלטל דמדכרי אהדדי, ודנו הפוסקים שם אם דווקא עשרה או דה"ה ע"י שנים, והגרשז"א (שש"כ פט"ו הערה נג) הוכיח מתוס' בשבת (קמז: ד"ה דתניא) דאף ע"י שנים מותר לטלטל. אמנם לכאו' הוא תלוי במחלוקת הנ"ל דדוקא לדעת הט"ז שרי, אבל לדעת המג"א כיון שאינו טלטול של מצוה אסור.

## טלטולו ע"י שומר

**ד] עוד** כתב שם השו"ע (סעיף ג) "אם יש אחר עמו, אפי'
 אינו קורא ואומר לו תן דעתך עלי שלא אטה מותר, וה"ה אם אומר כן לאשתו". ודעת המ"ב שם (ס"ק ה) דע"י שומר מותר אף לפלות. דשומר עדיף משנים שקורין יחד ולכך התירו אף לדבר הרשות. וא"כ לדבריו מותר לטלטל עגלה או ספסל שנשבר ע"י שומר. אמנם בפמ"ג שם (א"א ס"ק ה) הסתפק אם שומר מועיל לדבר הרשות. ודעת הגר"ז (בהלכות פסח, סי' תלא בקו"א ס"ב) דאין חילוק בין שומר לשנים, ולדעת המג"א אסור בדבר הרשות אף ע"י שומר, ולכך דעתו שדווקא ללמוד התירו ע"י שומר קודם בדיקת חמץ, אבל לא לדבר הרשות [ועיי"ש שהקשה מאי שנא מהמבואר בסוכה (כו.) דלא מועיל למסור שנתו לאחרים דערבך ערבא צריך], ומ"מ לדעת המ"ב יהיה מותר לטלטל את הספסל והעגלה ע"י שומר [ועיין בשש"כ שם דהגרש"ז הקשה מהתוס' בשבת (שם) דמוכח דע"י שנים שרי, מיהו דווקא שנים העושים יחד אבל לא סגי כשיש אחר עמו, ותי' דאפשר דלא אמר לו שם תן דעתך עלי, עוד יש לומר דכיון דהחשש של הסחיטה הוא חשש תמידי, לא מועיל בזה שומר וכמו שיבואר להלן לגבי שמנים פסולים].

**ה] והנה** יש מקומות דלא מועיל בהם שומר, דביו"ד (סי'
 פח) גבי איסור שני בני אדם לאכול על שולחן אחד בשר וחלב, כתב רעק"א (שם ס"ק א) בשם גן המלך דלא מועיל לזה שומר, ויש לבאר הטעם ע"פ המבואר לעיל במ"ב (סי' רסד ס"ק ד) בשם הט"ז, דבשמנים שאסרו חז"ל להדליק בהם בשבת, אסור לקרוא בהם אף ע"י שומר, דלא שייך ליזהר בזה, דבשמן רגיל אין חשש הטיה אלא בזמן שהולך להתכבה, וא"כ השומר ישים לב שעומד להטות ויזכירנו, משא"כ בשמנים פסולים דהחשש הטיה הוא כל הזמן ולכך לא שייך ליזהר בו ע"י שומר, וכן באכילת בשר וחלב בשולחן אחד דהחשש הוא תמידי, ולכך לא מועיל בו שומר.

**וא"כ** בגוף ההיתר של התהל"ד לטלטל ע"י שומר או
 שנים יש לדון שמא דומה לשמנים פסולים, ונראה דכל שהגלגל עמו ובקלות יכול לתקנו, הרי הוא כשמנים פסולים דלא מועיל להם שומר, אבל אם השאיר את הרגל של הספסל או הגלגל של העגלה במקומו, יכול לטלטל את הספסל או העגלה, דאם יטה מהדרך להביא ולתקן יזכירנו חבירו ע"ז.

# סימן שיד

[סי' שיד סעיף א] **אין בנין וסתירה בכלים. והני מילי שאינו בנין ממש, כגון חבית** הגה: שאינו מחזקת ארבעים סאה **שנשברה ודבק שבריה בזפת, יכול לשברה ליקח מה שבתוכה, ובלבד שלא יכון לנקבה נקב יפה שיהיה לה לפתח, דא"כ הוה לה מתקן מנא. אבל אם היא שלמה אסור לשברה אפי' בענין שאינו עושה כלי, ואפי' נקב בעלמא אסור לנקוב בה מחדש, וכו'.**

## בנין וסתירה בכלים

א] נחלקו הראשונים אם יש בנין וסתירה בכלים. דעת רש"י ועוד הרבה ראשונים דאין בנין וסתירה בכלים, ודעת התוס' והרא"ש ועוד דיש בנין וסתירה בכלים [ונ"מ בעיקר הוא לגבי סותר, דאילו בבניית הכלי בדר"כ אף לרש"י חייב משום תקון מנא דהוא מכה בפטיש]. והנה שנינו במשנה (שבת קמו.) 'שובר אדם את החבית לאכול הימנה גרוגרת, ובלבד שלא יתכוין לעשות כלי'. וכתבו התוס' (עירובין לד: ד"ה ואמאי) והרא"ש (עירובין פ"ג סי' ה) דמדובר בכלי גרוע כגון 'מוסתקי', היינו כלי שנשבר ודבקו את שבריה בזפת, וכיון שאינו כלי גמור אין בו בנין וסתירה, ולעולם בכלי גמור יש בנין וסתירה. אמנם רש"י מפרש כפשוטו, דכיון שאין סתירה בכלים מותר לשבור את החבית. ודעת השו"ע כאן כדעת תוס' והרא"ש, ולכך חילק בין כלי גרוע כגון 'מוסתקי' דאין בו סתירה [אלא א"כ עושה לה פתח נאה דאז חייב משום מתקן מנא שהוא מכה בפטיש], לבין כלי גמור שאסור לסותרו. ולהלן (סעיף ז) הביא השו"ע את שתי הדעות וז"ל "ושבירת פותחות של תיבות, יש מתיר ויש אוסר, ויש להתיר ע"י אינו יהודי". ושם הוא כלי גמור, והם אלו ב' הדעות אם יש סתירה בכלים, ועיי"ש במ"ב (ס"ק לו) דדעת השו"ע דיש סתירה בכלים גמורים וכמו שכתב בסעיף א, אלא דאפשר להקל בזה ע"י גוי.

**ב] ועיין** במ"ב (ס"ק ז) דאף לדעת השו"ע אין איסורו אלא
 מדרבנן, דאינו סותר ע"מ לבנות, והרי הוא מקלקל. עוד הביא שם דעת הגר"א דנקט לעיקר כדעת הראשונים דאין בנין וסתירה בכלים ואפי' בכלים גמורים, וכתב החזו"א (סי' נא ס"ק ו) דמ"מ אף לדעתו אסור מדרבנן, שמא יתכוין לעשותו כלי נאה, ואין להתיר אלא בכלי גרוע כגון 'מוסתקי.

## פתיחת פקק של בירה וכדו'

**ג] וכתב** המ"ב (ס"ק א) "וכתבו האחרונים לקמן בסעיף י,
 דהני חביות קטנות של מרקחת, אסור להתיר החשוקים [שקורין רייפי"ן] כדי ליקח מה שבתוכה, ולא דמי לחבית שמדבקת שבריה בזפת, דהתם דרכה מתחלה לעשות כן והוי ככלי שלמה, אך ע"י אינו יהודי בודאי יש להתיר וכלקמיה בסעיף ז". ומקורו מהמג"א (ס"ק יד) דאסור לפתוח אלו החשוקים. והנה יש לברר מה הם אותם חביות קטנות, שדעת האחרונים לאסור להתיר החשוקים שלהם, ולכאו' הוא סוג פקק שנשבר בשעת פתיחתו, ולכך יש בו איסור סתירה, וצ"ל שהוא כלי גמור, דאל"כ אף לדעת השו"ע יש להתירו וכדין המבואר ב'מוסתקי' דאין בו איסור סותר.

**ד] ויש** להעיר ממה שכתב החזו"א (שם ס"ק יא, ד"ה ולהסיר)
 להתיר לפתוח פקקים של מתכת שמהודקים סביב הבקבוק [כגון בקבוק בירה וכדו'] אף שהפקק מתעקם ואינו ראוי עוד לשימושו, וז"ל "ולהסיר המגופה הקטנה הנעשה מטס כפוף שסותמין בה את הבקבוקים שדוחקים אותה על זר הבקבוק שסביב פיו, דינו כהתזת מגופת חבית ומותר, שאינה חיבור, ואף שמסירה במפתח המעוות אותה, אין כאן משום סתירת כלי וכו', ואע"ג דכתבו תוס' דפותחת של מתכת אסור לשברה [היינו דעת התוס' דיש איסור סתירה בכלי גמור], התם נעשה להיות קבועה בכלי תמיד, והו"ל שבירת הכלי, אבל הכא נעשה רק לפקק, ועושה רק בשביל להוציא מה שבתוך הבקבוק שרי. ועוד דכיון דלבשה על הבקבוק, כבר בטלה מתורת כלי, שעומדת לשבירה". מבואר דעת החזו"א לחלק ולהתיר מב' טעמים, **א.** דהוא פקק זמני עד שיוציאו את המשקין [ולכך אין לו חשיבות של כלי שלם, אלא כ'מוסתקי' דלא שייך בו איסור סותר, וכמבואר להלן בשם הגריש"א]. **ב.** דמשעה שלבשה על הבקבוק בטלה ממנה תורת כלי, כיון שעומדת לשבירה, ולכך אין שייך לאוסרו משום סותר.

**ויש** להעיר מאי שנא מאותם חביות קטנות של מרקחת,
 דלכאו' הוא אותו דבר ממש, שהחשוקים הם זמניים ועשויים לישבר בפתיחתם, ואעפ"כ דעת המג"א והמ"ב לאסור לפותחו, וצ"ע [ואפשר דאותם חביות הם כלים אחרים, ולא נתברר לי היטב מהם אותם חביות].

## עשיית חור בפקק בקבוק

**ה] עוד** יש לדון בעשיית חור בפקק בקבוק [כששכחו
 לפתוח מע"ש] אם יש בו איסור סותר, ובאורחות רבינו (ח"א עמו' קמז) הביא בשם הקה"י דהתיר לעשות חור בפקק של בקבוק יין וכדו', ולשפוך את היין דרך החור. וכן שמעתי ממרן הגרי"ש אלישיב זצ"ל להתיר בזה משום דבלא"ה דעת הגר"א כדעת הראשונים דאין איסור סתירה בכלים, ואף לחולקים עליו נראה דגדר הפקק כ'מוסתקי' שאינו כלי גמור ואין בו איסור סותר. ובחוט שני (ח"ב פרק לז ס"ק ג עמו' רעד) כתב לאסור בזה, וסמך דבריו על דעת הריטב"א בפותח בית הצוואר בשבת דחייב משום תקון מנא, ואף כאן יש לחוש באותו נקב בפקק משום תקון מנא, עיי"ש. ודבריו צ"ב דבפותח בית הצוואר [היינו את החוטים התפורים בראש הבגד] עושה פתח גמור דמשתמש בו אח"כ כסדר, ומעוניין באותו פתח, משא"כ בחור בפקק שבוודאי לא מעונין בזה, ומיד אחר שבת יחליפנו בפקק אחר, ומסתבר דאין לדון בו אלא משום סותר, דדעת הקה"י והגריש"א להתיר [אלא דאף בזה יש להעיר מ"ש מאותם חביות קטנות של מרקחת דדעת המג"א והמ"ב לאסור, וכנ"ל].

## פתיחת קופסאות שימורים בשבת

**ו] ולענין** פתיחת קופסאות שימורים בשבת, דעת
 התהל"ד (ס"ק יב) דאסור משום סותר, וז"ל "ויצא לנו מדברי המ"א בפידעלי"ך סערדעלי"ן [קופאות שימורים של סרדינים] שהם כלים גמורים אסור לפותחם בשבת, אף דנימא שעיקר עשיית הפידעלי"ך הוא כדי שיגמרו בתוכם הסערדעלי"ן, מ"מ כיון שהם כלים גמורים אסור לפתחם משום סותר דאורייתא, דמה שמדובקים השוליים והדפנות באבר פשיטא דלא מיקרי נשברה ודבק שברי' בזפת, ועדיף טפי ממחובר ע"י חשוקים".

**ז] אמנם** דעת החזו"א (שם ס"ק יא) דקופסאות שימורים,
 אינם נחשבים לכלים בעודם מולחמים ואטומים, ולכך אין בו משום סותר, ואדרבא כל שכוונתו להשתמש בזה הכלי אחר כך, חייב משום בונה, דבפתיחת גוף אטום כזה הרי הוא עושה את הכלי. ואף כשדעתו להשליכו לאשפה אחר שימושו דן לאסור מג' טעמים, וז"ל "קופסאות של שמן או של דגים העשוין מטסי ברזל ורצופין מכל צד, וחותכין בסכין את הטס שעל הפתח, וכו', ומיהו משום סתירת כלי ליכא כאן, שאין כאן סותר כלל שהפתיחה תיקון, וסתום מכל צד לאו כלי הוא, וכשעושה לו פתח נעשה כלי. ומקום הספק בזה הוא, בשאין דעתו על הקופסא אלא להוציא מה שבתוכה ולזורקה באשפה, וזה חשיב כשובר חבית ליטול הגרורגרת, וכמתיז ראשה בסייף, וכקוטם להריח וכשובר חותמות שבכלים, ואפי' לדעת תו' דלא הותר אלא במוסתקי אבל שלמה אסור משום סתירה, הכא שרי דאין כאן סתירה כלל [דדעתו דבעודו אטום אינו כלי], אמנם יש לאסור משום גזירה דלמא יכוין לשם פתח, ומשום זה מוקי לה ביצה לג ב' במוסתקי, והרבה בני אדם דעתם על הקופסא לשמש בה להניח בה בורית או מסמרים וכיו"ב. וזימנין דאינו אוכל כל הדגים השתא, וניחא לי' בשימושה, ולא דמי למתיז ראשה בסייף דהתם בפתוחה ומגופה במגופה ואין המגופה חיבור והתזת גופה קלקול ולא בנין, אבל הכא כל דניחא לי' בשימוש כלי דידה חשיב פתח. ואפשר דאף בדעתו לזורקה, אין מתחשבין עם כוונתו, דלא מצינו היתר שבירה אלא ביש לחבית פתח, אבל גשם חלול בפנים וסתום מכל צד, כל שעושה לו פתח חשיב בנין, והרי בשובר צריך ליזהר שלא ליפות את הנקב והכא שמחליף גוף אטום לצורת כלי, בכל שבירה שעושה חשיב כנקב יפה, וכו'.

**הרי** דדעת החזו"א דאף במשליכו אח"כ לאשפה יש
 לאסור לפתוח, ומג' טעמים, **א.** דהרבה בני אדם משתמשים בו אח"כ להניח בו בורית ומסמרים וכדו', וא"כ צריך להיות אסור מדרבנן שמא יכון לשם פתח. והנה יש מהפוסקים שדעתם דהיום אין שייך טעם זה, דלא מצוי שמשתמשים באלו הקופסאות אח"כ, כמו בזמנו של החזו"א. ובשו"ת מנחת יצחק (ח"ד סי' פ"ב ס"ק לו) ג"כ ס"ל דאין משתמשים בזה כ"כ, ומ"מ כתב דיש משתמשים בזה לצורך בישול ביצים, וז"ל "אך כפי שנאמר לי, גם במדינתנו אף שרובא דרובא אנשים משליכים הקופסאות אחרי הוצאת האוכל מהם, מ"מ יש איזה ת"ח שמחזיקים אותם לצורך בישול ביצים שאם ימצא טיפת דם לא יהיה להם טורח ההגעלה אלא ישליכו אותם, וחזר חשש החזו"א למקומו"[[1]](#footnote-1). ומ"מ בוודאי ישנם קופסאות שלא שייך טעם זה.

## קופסת שימורים אי חשיב כלי בשימושה הראשון [ונפק"מ גם לטבילת כלים]

**ח] ב. עוד** טעם כתב החזו"א, דיש לחוש משום
 ההשתמשות בו עד שיגמור את התכולה שבו להחשיבו לכלי עבור זה. אמנם דעת הגרשז"א והמנחת יצחק דאין נחשב לכלי משום השתמשות זו, דאינו שימוש חשוב אלא חד פעמי [ועיי"ש במנחת יצחק דכתב דאף לדעת החזו"א אין לחוש לזה, אמנם מפורש בחזו"א לא כן], ונ"מ לענין פתיחת שקיות חלב וכדו', דבזה בוודאי לא רגילים להשתמש אח"כ שוב, ומ"מ הרי הוא משמשו עד שיגמר החלב, דלטעם זה של החזו"א יהיה אסור, ולדעת הגרשז"א והמנח"י מותר.

**והנה** בספר טבילת כלים (פ"ד הערה כ) מביא מהגר"ח
 קנייבסקי שליט"א בשם החזו"א, דסתם קופסת שימורים שבאה מחו"ל ונוצרה ע"י גוי, צריך לרוקנה אחר הפתיחה ולטובלה. ויש להעיר דאדרבה לדעת החזו"א שהפותח קופסת שימורים נחשב לעושה כלי, אף משום ההשתמשות שבו עד שיגמר תכולתו, א"כ הרי הכלי נגמר ע"י ישראל ואינו זקוק לטבילה [ואף בשימוש חוזר לא יזדקק טבילה]. ובאמת נהגו לסמוך על דעת המהרי"ל דיסקין (בקו"א סי' ה ס"ק קלו) דאין איסור בדיעבד לאכול מהכלי, וז"ל "דע דבקונה כלי עם משקה, אין צריך לשפוך המשקה ולהטבילו, דשב ואל תעשה הוי, ולא נקרא שימוש" [ומצוי שמוציאים איזה דבר מהקופסא, כגון קפה או כל דבר אחר ורוצה להחזיר , ולמתבאר יש ליזהר שלא להחזירו לשם, דהרי בזה משתמש בכלי שאינו טבול].

**ט] ג. טעם** נוסף כתב החזו"א דבגוף אטום, אף נקב
 שאינו יפה חשיב כנקב יפה, וע"כ יש לאסור משום עשיית נקב יפה, שהוא מתקן מנא.

## פתיחת שימורים ע"י שמנקב קודם בתחתיתו

**י] והנה** אם מותר לפתוח קופסת שימורים ע"י שמנקבו
 קודם בתחתיתו, תלוי בטעמים הנ"ל, דלב' הטעמים הראשונים יש להתיר, דאינו ראוי להיות כלי אחר שקלקלו, אמנם לטעם הג' יש לאסור בנקב שבתחתית הכלי, דאף שאחר פתיחתו מלמעלה נמצא דנקב זה קלקלו, מ"מ הרי הוא עושה נקב בגוף אטום, דס"ל לחזו"א דחשיב כנקב יפה. וכ"כ באורחות רבינו בשם הקה"י דלא התיר לפתוח באופן זה, וכנראה שחשש לטעם זה דיש לו חשיבות נקב.

## אם יש לדון להתיר בקופסת שימורים מדין חותלות

**יא] אמנם** דעת האגרו"מ (או"ח ח"א סי' קכב ענף ט י) דמעיקר הדין יש להתיר פתיחת קופסאות שימורים, כל שמנהג המדינה לא להשתמש באלו הכלים לשימוש חוזר, שאין בזה איסור לא משום סותר ולא משום בונה, והוכיח כן מהדין המבואר בשו"ע להלן (סעיף ח) דמותר לשבור חותלות [פי' מיני כלים] של תמרים וגרוגרות כדי ליקח הפירות, דהוי כשובר אגוזים או שקדים כדי ליטול האוכל שבהם. ובמ"ב שם (ס"ק מ) כתב בשם המג"א וז"ל "ודוקא הני דלאו כלים גמורים הן דאינם עשויים אלא שיתבשלו התמרים בתוכן, אבל כלי גמור כבר סתם המחבר בריש סי' זה לאסור". דפי' דהם כלים גרועים כמו 'מוסתקי' ומשום כן אין בזה איסור סותר, ועי' בפמ"ג (א"א ס"ק יג) שביאר בדעת המג"א דבחותלות של תמרים מותר אף בכלי שלם, כיון שאינם עשויים אלא להתבשל בהם, ודווקא בגרוגרות הטעם דאינם כלים גמורים.

**אבל** דעת האגרו"מ דדעת השו"ע להתיר אף בכלים
 גמורים דדימה זאת לשבירת שקדים ואגוזים, וטעם הדבר דכלי שנעשה רק לצורך האוכל, ואין משתמשים בו אח"כ, א"כ הרי הוא בטל לאוכל, ונחשב כקליפת האוכל, דמה לי קליפה העשויה בידי שמים לקליפה העשויה בידי אדם, וע"כ אין לו שם כלי כלל, ומותר לשוברו כדרכו. וכן נראה במשנה בכלים (פט"ז משנה ה) דחותלות שאינו יכול להוציא ממנו אלא א"כ יקרענו, הרי הם טהורים, והביאור בזה דאינם כלי אלא טפלים ומתבטלים לאוכל שבו.

**יב] ומשום** כן מעיקר הדין דעת האגרו"מ להתיר, אלא
 דסיים שם וז"ל "וכל זה מדינא, אבל למעשה אין להתיר כיון שבני תורה מועטין בעוה"ר וכו' ורואה אני שכ"ש בזה וכ"ש בדור ובמקום פרוץ כבזמננו ומקומתינו שצריך להחמיר, ואין לקרוע לא שק של בגד ולא של נייר ולא לשבור הקענס ותיבות השפראטן וכו', ואף בדברים שהם יותר צורך שבת, וכ"ש בדברים שאין בהם צורך שבת כ"כ, רק שהוא לכבוד ועונג וכו', אך אם יש צורך גדול כגון בסעודת נישואין או שהזמין אורחים ויהיה לו בושת, יקרע וישבור ע"י עכו"ם ואם ליכא עכו"ם אם הוא ת"ח ובצענא יש להתיר לו בצורך גדול" וכו'.

## העולה לדינא בכמה דברים המצויים

**יג] העולה** לדינא בפתיחת שימורים, דעת התהל"ד
 לאסור משום סותר, ולדעתו ההיתר בחותלות של תמרים משום דאינו כלי גמור וכמבואר במ"ב. משא"כ בקופסאות שימורים. ודעת החזו"א דאינו כלי ולכך לא שייך בו סותר, ומ"מ אסור משום בונה כיון שיש שמשתמשים בו אח"כ, ואף משום השימוש גופא עד שיגמר נחשב שעושה כלי, או משום תיקון מנא דבגוף אטום אף נקב כל שהוא חשיב כנקב יפה. ולדעתו אף באופן שמקלקלו קודם ע"י נקב בתחתיתו יש מקום לאסור משום הנקב גופא, וכן מבואר באורחות רבינו בשם הקה"י. אמנם דעת המנחת יצחק והגרשז"א דאין לאסור אלא אם יש שמשתמשים בו אח"כ לשימוש חוזר, וכיום אין הדרך כ"כ להשתמש בו [ודעת המנחת יצחק שיש שמשתמשים בו לבישול ביצים]. ומשום השימוש עד שיגמר אין נחשב בעבור זה לכלי. ולדעתם מותר לפותחו ע"י שמנקב בתחתיתו ומקלקלו. אמנם דעת האגרו"מ דמעיקר הדין מותר לפותחו כדרכו דהרי הוא בטל לאוכל שבו ונחשב לקליפה, וזה בכלל ההיתר לשבור את החותלות של תמרים וגרוגרות, אלא דכתב דלמעשה אין להתיר אלא במקום צורך גדול ובצנעא, כיון שהדור פרוץ בחלול שבת, וראוי לגדור בזה.

## פתיחת שקית חלב

**יד] פתיחת** שקית חלב, הנה לדעת החזו"א יש לאסור
 משום ההשתמשות שבו עד שיגמר ויחשב כעשיית כלי, וכן משום עשיית נקב בגוף אטום [אך מטעם הא' של החזו"א אין לאסור, דלא מצוי שמשתמשים בשקית חלב שוב]. אמנם לדעת המנחת יצחק והגרשז"א לכאו' יש להתיר דאין חשיב לכלי משום זה [ומ"מ בנקב יפה בודאי אסור], ואף לדעת החזו"א מותר לקרוע את השקית כולה ולשפוך החלב לכלי אחר, וכמו שיתבאר להלן דעת החזו"א דאין בזה משום קורע.

## פתיחת שלוקים, איגלו, ופחית בשבת

**טו] ונראה** דאף לדעת החזו"א יתכן שמותר לפתוח
 שלוקים או איגלו בשבת, דמשום מה שמשתמש בו עד שיגמר לא חשיב כלי, כיון שהוא שימוש אחד ארוך, ונחשב שמוציאו כולו מיד [וכן כתב בארחות שבת, ח"א פי"ב סעיף ח].

**ולשונית** של פחית שתיה נראה דאסור, דיש לו חשיבות
 פתח וכלי, מלבד מה שיש לדון בו משום איסור מחתך [וה"ה בקופסאות שימורים שחותכם ע"י משיכת הטבעת יש לדון אם אסור מחתך].

## פתיחת שקית סוכר בשבת

**טז] שקיות** סוכר וכדו' שמודבקות למעלה, נראה דנחשב
 לכלי גם קודם הפתיחה דאינו אלא מודבק, ולא דמי לקופסת שימורים שהוא מולחם ואטום ולכך אינו נחשב לכלי, ומשום כן אין לדון בו משום בונה, ומשום סותר ג"כ אין לאסור דבוודאי הרי הוא כ'מוסתקי' דמודו כו"ע דאין בו משום סותר. ומ"מ אין לפותחו כדרכו במקום הדבק משום 'קורע', וחשיב קריעה של תקון, דמשתמשים בו כך עד לגמר הסוכר.

## קריעה דרך השחתה

יז] ולענין לקורעו מצדו דרך השחתה [וכן בשקית חלב וכדו'], דעת החזו"א (שם ס"ק יג) דכל קריעה דרך השחתה כשעושה כן כדי להוציא את מה שבתוכה, אין ע"ז שם קורע ושרי, והוכיח כן מהתוספתא (הביאה המ"ב ס"ק כה) "ומותר ג"כ לקרוע העור מעל פי חבית של יין, ובלבד שלא יכון לעשות זינוק [פי' כעין מרזב], ואע"פ דגם בעור שייך קריעה, וע"כ דכל שעושה להוציא מה שבתוכה והוא דרך קלקול שרי. אמנם הגר"מ ברנסדופר זצ"ל האריך להוכיח לא כן, וכמבואר במ"ב (סי' שמ ס"ק מא) דאסור לקרוע מעטפה אף דרך השחתה כדי לקרוא מה שבתוכה, הרי דאף שעושה כן לצורך מה שבתוכה אסור משום קורע, וקריעת העור מעל פי החבית פיר שאינה קריעה בעור עצמו, אלא הסרתו מעם החבית, וכמו הסרת מכסה המצוי ב'לבן' וכדו' דשרי. ע"כ נראה דיזהר לפתוח הכל קודם שבת, ומ"מ בשעת הדחק אם לא פתח מע"ש יש להקל בפתיחת אוכלין [ולא במכתבים, בלא"ה סתם מכתבים בזמנינו אין בהם צורך דחוף כ"כ] בקריעה דרך השחתה.

**דינים העולים**

1. ספסל שנשבר אחד מרגליו ויכול לתקנו בקלות, אסור בטלטול שמא יבוא לתקנו. וכן הדין בעגלה שנשבר אחת מגלגליה. ומותר לטלטלה כלאחר יד או ע"י גוי. [תהל"ד].
2. נשבר הרגל או נאבד, או שאין לו את החלקים המתאימים לתקנו, וכן אם ראוי לשימוש בקלות גם בלי התיקון, מותר בטלטול.
3. משקפיים שנשבר להם הידית, אסור לטלטלם, דאינו נוח לשימוש בלי הידית, ומ"מ אם אין ברשותו בורג מתאים לתקנו מותר. חולצה שנפלו ממנה כפתורים, מותר לטלטלה, דלא אסרו אלא בתיקון של מה בכך, ולא בתפירה דהוא ענין בפני עצמו. [הגריש"א].
4. נחלקו הפוסקים אם מותר לקרוא דבר רשות לאור הנר בשנים. דעת המג"א דלא התירו אלא קריאה של מצוה, ודעת הט"ז דמותר. ודעת התהל"ד דה"ה טלטול עגלה ע"י שנים תלוי בפלוג' הנ"ל, כיון דהוא דבר הרשות.
5. עוד נחלקו הפוסקים לענין שומר, דעת הגר"ז דדינו כשנים העושים יחד, דאין להתיר למג"א אלא לדבר מצוה, והפמ"ג הסתפק בזה, ודעת המ"ב דקיל טפי ושרי אף לדעת המג"א. וא"כ לדעת המ"ב יש ה"ה כאן יהיה מקום להקל לטלטל עגלה וכדו' ע"י שומר אף לדעת המג"א.
6. נראה דכל ההיתר דווקא באופן שהגלגל או הרגל לא עמו, דאל"כ יכול כל רגע לתקנו ולא מועיל שומר, וכדין שמנים פסולים ואכילת בשר בחלב דלא מועיל לו שומר.
7. נחלקו הראשונים אם יש בנין וסתירה בכלים גמורים, ופסק השו"ע דבכלים גרועים כגון 'מוסתקי' אין סתירה, ובכלים גמורים יש סתירה, ומ"מ מותר לסתור ע"י גוי, ודעת הגר"א דאף בכלים גמורים אין סתירה, ומ"מ אסור מדרבנן [חזו"א].
8. פקק של בירה וכדו', מותר לעקמו ולפותחו ואין בו משום סותר [חזו"א]. וה"ה דמותר לעשות חור בפקק של בקבוק, ובחוט שני אוסר, וסברתו צ"ב.
9. פתיחת קופסת שימורים. דעת התהל"ד דאסור משום סותר. והחזו"א אוסר משום בונה, מג' טעמים א. שישנם שמשתמשים בקופסאות אח"כ שימוש חוזר ויש לחוש שיכוין לפתח. ב. משום דחשיב שעושה כלי מחמת שמשתמש בכלי עד שגומר תכולתו. ג. דעשיית נקב בגוף אטום הרי הוא כנקב יפה שהוא תיקון מנא. ודעת האגרו"מ דמדינא שרי, דהקופסא טפלה לאוכל שבפנים, ונחשבת לקליפה שמותר לשוברה, ובלבד שאין משתמשים במדינה בקופסאות אלו לשימוש חוזר, ומ"מ למעשה לא התיר אלא לת"ח בשעת הדחק ממש, ובצנעא.
10. פתיחת שימורים ע"י שמנקבו קודם בתחתיתו. לדעת החזו"א יש לאסור [אורחות רבינו]. ולדעת המנחת יצחק והגרשז"א מותר.
11. פתיחת שקית חלב. לדעת החזו"א אסור, דחשיב כלי עד שגומר את החלב, ולדעת המנחת יצחק והגרשז"א שרי [ובלבד שלא יעשה נקב יפה].
12. יש לדון דאף לחזו"א מותר לפתוח שלוקים ואיגלו בשבת. דחשיב שימוש אחד, ואין בזה משום עשיית כלי כלל כיון דלא חשיב כלי. ופתיחת פחית ע"י קריעת הלשונית אסור דחשיב כלי חשוב.
13. פתיחת אריזת סוכר, אסור משום קורע. ולדעת החזו"א מותר לקורעו בגופו של הכלי דרך השחתה כדי להגיע לדבר שבתוכו, אבל לא במקום ההדבקה. אמנם דעת המ"ב נראה דאסור, ובשעת הדחק יש להקל בזה.

# שיעור ז – ח

[סעיף א – המשך] **אין בנין וסתירה בכלים, וה"מ שאינו בנין ממש כגון חבית שנשברה וכו', ובלבד שלא יכון לנקבה נקב יפה שיהיה לה לפתח, דא"כ הוה ליה מתקן מנא, אבל אם היא שלמה אסור לשברה אפי' בענין שאינו עושה כלי. ואפי' נקב בעלמא אסור לנקוב בה מחדש. ואפי' יש בה נקב חדש אם להרחיבו, אסור.** הגה: ובלבד שיתכון לכך. **ואם היה סכין תקוע מערב שבת בחבית, מותר להוציאו ולהכניסו, שהרי אינו מתכון להוסיף.** הגה: ודוקא שהוציאו ג"כ פעם אחת מבעוד יום, אבל אם לא הוציאו מבעוד יום אסור, דהוי פסיק רישא דעושה נקב ופתח לחבית"**.**

## דין נקב בחבית

א] הנה בתחילה איירי השו"ע לענין סתירת כלים, וחילק בין כלי טוב לכלי גרוע [ונתבאר באורך בשיעור ו]. ואח"כ איירי לענין נקב ופתח, דכל שמנקבו נקב יפה, הרי הוא מתקן מנא וחייב משום מכה בפטיש, ולאו דווקא בכלי טוב, אלא אף כלי גרוע כגון 'מוסתקי', כל שנתכוון לכך חייב משום מכה בפטיש. ובהגהות רעק"א (ס"ק א) תמה על לשון השו"ע דכתב 'אבל אם היא שלמה וכו' ואפי' נקב בעלמא אסור לנקוב בה מחדש' וכו', דהרי אפי' בכלי גרוע אסור, ומאי קאמר בכלי שלם 'אפי נקב' ומאי רבותיה. וצ"ל כמו שביאר במ"ב (ס"ק ח) דנקב בעלמא היינו שאינו פתח, וטובא קמ"ל דאף שאינו סותר לגמרי, וגם אינו חשיב פתח, אעפ"כ אסור כל שהוא כלי שלם דהוי כסותר.

## הוצאת והכנסת סכין בחבית, ובענין פסיק רישא דלא ניחא ליה, בתרי דרבנן

ב] ומבואר דנחלקו השו"ע והרמ"א, בסכין התחוב בחבית, אם מותר להוציאו ולהכניסו כשאינו מתכון לכך, דדעת השו"ע דשרי, אע"פ שהוא פסיק רישא. ודעת הרמ"א שרק אם הוציאו פעם אחת מבעוד יום מותר, דאז אינו פסיק רישא, אבל כשהוא פסיק רישא אסור.

ג] ובביאור המחלוקת, דעת הרבה אחרונים, וכן מבואר במ"ב (ס"ק יא) דנחלקו בפסיק רישא דלא ניחא ליה באיסור דרבנן, דהשו"ע מתיר והרמ"א אוסר. וכתב המ"ב, דבעיקר הפלוגתא אם להתיר פס"ר דלא נח"ל באיסור דרבנן נקטינן כדעת הרמ"א לאסור, וכמבואר להלן (סי' שטז סעיף ג) דאסור לפרוס מחצלת ע"ג כוורת כשיש בתוכה דבורים, אע"פ שאינו מתכון לצידה, ובדבורים הסכמת הפוסקים דצידתו מדרבנן דחשיב אין במינו ניצד, כמבואר במ"ב שם (ס"ק יג), הרי דנקטינן לדינא דאין להתיר פסיק רישא דלא ניח"ל באיסור דרבנן. ומ"מ כאן נקטו האחרונים להקל כדעת השו"ע, משום שסכין שתקועה בחבית יש להקל בו עוד מטעמים אחרים, דהוא מקלקל, וכלאחר יד, ומלאכה שאצל"ג, וכל כה"ג נקטי' להקל בפסיק רישא דלא ניח"ל. ולפי"ז היתר זה אינו בדוקא בחבית מטלטלין, אלא מעיקר הדין אפשר להקל אף בסכין התחוב בכותל מחובר [או חבית שיש בה מ' סאה] מטעמים הנ"ל, אלא דכתבו דאין להקל נגד תרוה"ד והשו"ע והרמ"א שהסכימו כולם לאסור במחובר [להלן סעיף יב], אך בחבית מטלטלין דעתם להקל.

וכן מבואר במ"ב להלן (סי' שמ ס"ק יז) לגבי אכילת עוגיות שיש עליהם כתב או צורה, וז"ל שם "ועיין בספר דגול מרבבה שמצדד להקל בעיקר הדין הזה, והביאו בשערי תשובה, ויש לסמוך עליו כשאינו שובר במקום האותיות בידו, רק בפיו דרך אכילה". הרי דהתיר למחוק אותיות דרך אכילה, כיון שהוא מקלקל וכלאחר יד, וכל כה"ג יש להתיר בפסיק רישא דלא ניחא ליה.

ה] אמנם דעת התהל"ד דאין להתיר בזה, והוכיח כן מדינא דגרירת ספסל (סי' שלז סעיף א) דאסור לגרור ספסל גדול, דפסיק רישא שיעשה חריץ, ואסור משום חורש, אע"פ דהוא ג"כ פסיק רישא דלא ניח"ל, והוא גם מקלקל, וכלאחר יד. וכן דעת החזו"א (סי' ס"ב ס"ק א) שחולק על המ"ב לענין שבירת עוגה דרך אכילה, וס"ל דאסור, וכמ"ש שם דעיקר ההיתר בפסיק רישא דלא ניח"ל בתרי דרבנן, אינו מוכרע ואין לו מקור בגמ'. וא"כ לדעתם לכאו' יש לאסור להכניס ולהוציא הסכין מהחבית וכדעת הרמ"א.

ו] אלא דבעצם המחלוקת של השו"ע והרמ"א, הגר"א פי' כאן באופן אחר [ומובא כאן בשעה"צ ס"ק יג] דלעולם אף דעת השו"ע אפשר דאין להתיר פסיק רישא באיסור דרבנן, ושאני הכא דדמיא למ"ש המג"א (סי' שיח ס"ק לו) לענין קטימת קיסם, דאע"פ שעושה כלי לחוץ בו שיניו, מ"מ כל שלא מתכוון לא חשיב מלאכה כלל, וז"ל שם "וכתב המ"מ וז"ל נראה דכל שאינו מתכוין אין ראוי לומר פסיק רישיה וליחייב, מפני שכשהוא מתכוין עושה מלאכה וכשאינו מתכוין אין בו מלאכה כלל, שהרי אינו רוצה לעשות ממנו כלי, דומה לקטימת קיסם, שכל שאינו קוטמו לחצוץ בו שיניו פטור, שכל שהוא מפני תיקון כלי מי שאינו מתקנו פטור" וכו'. והיינו שישנם מלאכות שכל מהותם הוא ע"ש כוונתם, וכגון קטימת קיסם, דלא חשיב כלי כלל, אלא א"כ מתכוון לעשותו קיסם לחצוץ בו שיניו, ובלא"ה לא חשיב מעשה מלאכה כלל, ואין שייך לאוסרו משום פסיק רישא. ובזה יש לבאר דעת השו"ע כאן להתיר בסכין תקוע בחבית, משום דכל שאינו מתכוון לנקב לא חשיב תקון מנא, ולכן מותר להוציא ולהכניס אף שהוא פס"ר. ולפ"ז ניחא יותר מה שמודה השו"ע לאסור בכותל מחובר, דבכותל חשיב מלאכת בונה מ"מ ולא תלוי בכוונתו, ולכך יש לאסור כשהוא פסיק רישא, משא"כ בנקב שבחבית, דלא חשיב מלאכה כלל [משא"כ לביאור האחרונים והמ"ב, אין סברא לחלק בין מחובר למטלטלין, וכמו שנתבאר].

[סעיף ב] **היה בה נקב ונסתם, אם הוא למטה מן השמרים אסור לפתחו, דכיון שהוא למטה וכל כובד היין עליו צריך סתימה מעלייתא וחשיב כפותח מחדש, למעלה מן השמרים מותר לפותחו.**

## פתיחת נקב ישן שנסתם

ז] נתבאר, דאסור לעשות נקב יפה בחבית, וכל שעושה כן להכניס ולהוציא, הרי הוא פתח גמור, וחייב משום תיקון מנא, ואם נעשה להכניס או להוציא בלבד איסורו מדרבנן. וכל זה בנקב חדש, אבל נקב ישן שנסתם מותר לפותחו, אבל אם הוא סתימה מעלייתא וכגון נקב שתחת השמרים, דצריך לסתמו היטב כיון שכל כובד היין עליו, בטלה לה הנקב, וחשיב שעושה פתח מחדש, ודינו כנ"ל.

## פתיחת קרטון חלב או מיץ וכדו'

ח] וכתב האגרו"מ (או"ח ח"ד סי' עח) דלפ"ז אסור לפתוח קופסאות חלב בקרטון, הסגורות ע"י קיפולן מלמעלה והדבקת הקפלים זה לזה [וכן מצוי הוא בקרטון מיץ טבעי וכדו'] דאע"פ שהוא נקב ישן, מ"מ סותמים ומדביקים אותו היטב, שהמשקה לא ישפך ממנו, ודינו כנקב תחת השמרים שנסתם.

ט] והנה הבאנו (בשיעור ו, אות ח, יג) דדעת החזו"א דאסור לפתוח קופסת שימורים בשבת, משום עשיית כלי, דיש שמשתמשים בו עד גמר תכולתו, ודעת המנחת יצחק והגרשז"א, דלא חשיב כלי משום שימוש זה, ומבואר כאן באגרו"מ דס"ל כחזו"א, דהרי אחר שימושו יזרוק כלי זה ואין אדם חוזר ומשתמש בכלי כזה.

אלא דהבאנו שם, דדעת האגרו"מ (או"ח ח"א סי' קכב ענף ט י), דמעיקר הדין מותר לפתוח קופסאות שימורים בשבת, דדמי לשבירת חותלות, המבואר להלן (בסעיף ח) וכמו שביאר שם דנחשב לקליפה, דמה לי קליפה בידי שמים ומה לי קליפה בידי אדם. וא"כ יש לעיין מאיזה טעם אסר כאן האגרו"מ לפתוח קופסאות חלב, דמ"ש מקופסת שימורים דהתיר [אולי יש ליישב, דקופסת שימורים מעצם יצירתה לא נועדה אלא לשמור על האוכל שבה עד שיפתחנה, ומה שמשתמש בה אחר פתיחתה עד גמר תכולתה, אין חשיב כלי משום זה, דהרי הוא כמשמר אוכל בקליפתו עד שיגמר. משא"כ קרטון חלב, דיצירת הקרטון נעשית באופן שיהיה ראוי למזוג ממנו, מעט מעט עד שיגמר, א"כ הרי הוא נעשה להיות כלי עבור החלב, ובזה דעת האגרו"מ דכל שפותח את הנקב שנסתם חשיב שעושה כלי. ה"ה].

עוד מבואר באגרו"מ, דלא חשש לאיסור קורע שבו, ואפשר דדעתו כדעת החזו"א בזה, דלא חשיב קורע כשעושה כן להגיע לאוכל, ויתבאר להלן (אות יד).

## אם אסור מדאורייתא, או מדרבנן

י] ובגוף הדין, דנקב שסתמו סתימה מעלייתא בטל הנקב והרי הוא עושה נקב חדש, נחלקו החזו"א ורבו ר' משה טובי' אם הוא מדאורייתא או דרבנן. דבגמ' (שבת קמו:) דימו דין זה לענין בית שסתם פתחו, דכל שפרץ פצימיו, הרי הוא סתימה מעלייתא [והרי הוא כנקב שתחת השמרים] וחשיב כבית שאין לו פתח, אך אם לא פרץ את פצימיו, לא חשיב סתימה מעלייתא, ונחשב כבית שיש לו פתח [ונ"מ שם, לענין חלוקת החצר דמתחלקת לפי פתחיה. וכן אם יש שם מת בפנים, דבית שאין לו פתח דינו כקבר שמטמא כל סביביו ד' אמות]. ובחזו"א (סי' נא ס"ק יז) הביא דעת רבו ר' משה טובי', לענין בית שא"א לפרוץ את פצימיו, וכגון שהם היסודות של הבית, דחשיב סתימה מעלייתא, דדוקא באופן שעשה מעשה המוכיח שדעתו על הפתח, היינו באופן שיכול לפרוץ את פצימיו ולא פורץ, אז חשיב עדיין כפתח. אבל דעת החזו"א להיפך, דבעינן מעשה המוכיח שמבטלו מתורת פתח, והיינו שפורץ את פצימיו, אבל כל שאינו יכול לפרוץ את פצימיו, חשיב עדיין כבית שיש לו פתח. ודברי הגמ' מוכיחין כדעת ר' משה טובי', דדימתה זאת לחבית של יין, ושם אין לו פצימין שצריך לעוקרם, הרי דכל שלא עשה מעשה המוכיח שדעתו על הפתח הוי סתימה מעלייתא. וכתב החזו"א שם, דאה"נ דמדינא חשיב עדיין כנקב, ואין איסורו אלא מדרבנן. הרי דנחלקו בדין זה, אם איסורו מן התורה או מדרבנן.

[סעיף ו] **מותר להתיז ראש החבית בסיף, דלאו לפתח מכון כיון שמסיר ראשה. אבל לנקבה בצדה בין של חבית בין של מגופה אסור, אפי' ברומח שעושה נקב גדול ואינו דומה לפתח, דכיון דהוי מצדה ודאי לפתח מכון. ולקוב המגופה למעלה מותר דלאו לפתח מכוון, שאין דרך לעשות פתח למעלה אלא נוטל כל המגופה.**

## פתיחת פקקים בשבת

יא] לעיל (בשיעור ה) הבאנו דעת החזו"א (סי' נא ס"ק יא) דמותר לעקם ולפתוח פקק של בקבוק בירה וכדו', ואין בו משום סותר, משני טעמים, **א.** דאין לו חשיבות כלי שלם, אלא כ'מוסתקי' דאין בו משום סותר. **ב.** דבשעה שהלבישוהו על הבקבוק בטל מתורת כלי, וא"כ לא שייך בו סותר. וכן הבאנו שם דעת הגריש"א, שמותר לנקוב ולעשות חור בפקק רגיל, דאין לו חשיבות כלי שלם אלא כ'מוסתקי', ומקור הדין הוציא כן החזו"א מסעיף דידן, דהתירו לנקוב ולשבור את המגופה ולא חששו משום סותר.

יב] ואם מותר לפתוח פקק הסגור ע"י רצועה בשבת, דעת הגרי"ש אלישיב לאסור, מב' חששות, **א**. דהוא מתקן מנא, והוא ע"פ המבואר בחזו"א דבזמן שמולבש על הבקבוק, בטל מתורת כלי, וא"כ עושה אותו עכשיו לכלי. **ב.** משום מחתך, דנחשב שמקפיד על מדתו, שיהיה פקק ישר וטוב.

ודעת הגרשז"א, לחלק בין סוגי הפקקים, דפקק מתכת אסור משום תיקון מנא, ופקק פלסטיק שרי, כיון שניכר הדבר שאין הרצועה חלק מהפקק, דשונה ממנו בעוביו, ולכך אין בו משום תקון מנא, וז"ל (בשש"כ ח"ג פרק ט, הערה סא) "הואיל והטבעת שבקצה, עוד לפני הפתיחה ניכר שהיא דבר נפרד מגוף הפקק, וניכר הדבר שעשוי רק שבתחילה יהא ראוי לסגירה מוחלטת, ושיהא ניכר אם מישהו פתח אותו, נראה דמותר, וכו', ורואין את הטבעת כהדבקה של טיט או שעוה". ולאיסור מחתך לא חשש, וכנראה טעמו דלא חשיב שמקפיד על המדה, אלא דחותך במקום שהמפעל הכין לחיתוך, וממילא כך נוח לחתוך שם. ודעת הגריש"א נראה, שהמפעל עצמו סימן את מקום החיתוך לפי מדה, וכיון שכן כל שפותחו אח"כ חשיב כמקפיד על המדה ואסור משום מחתך. ובאמת בפקק פלסטיק, יש לחוש עוד משום קורע.

יג] אמנם שמעתי מהגרי"ש אלישיב, שמותר לנקוב את הפקק בסכין ואח"כ לפותחו כדרכו, וטעמו נראה, דמשום תקון מנא לית ביה דכבר קלקלו מלהיות כלי. ואף משום מחתך נראה דכל שאינו כלי ואין לו צורך לא בפקק ולא ברצועה [דהרי תיכף שיזדמן לו, יחליפנו בפקק אחר] לא חשיב שמקפיד על מדתו, ואין בו איסור מחתך.

## קריעה לצורך הדבר שבתוכו

יד] כתב המ"ב (ס"ק כה) "ומותר ג"כ לקרוע העור מעל פי חבית של יין, ובלבד שלא יכון לעשות זינוק". וצריך טעם מדוע אינו אסור משום קורע, דמלאכת קורע שייך גם בעור, ודעת החזו"א (סי' נא ס"ק יג, ונתבאר לעיל בשיעור ו) דכל שקורע כדי להגיע למה שבתוכו ועושה כן דרך השחתה, אין לו שם קורע, דעיסוקו להגיע למה שבתוכו. וז"ל שם "אלא ע"כ דכי עסיק להוציא היין ועושה דרך השחתה, לא חייל עלי' שם קורע, וכו' ובסו"'ד שם כתבשאפשר שהיתר זה אינו אלא באיסור דרבנן שכיון שהוא מקלקל ואינו אלא מדרבנן הקילו כשעוסק לצורך אכילה. ואח"כ הקשה החזו"א שאם נתיר גם סותר במחוסר כשעיסוקו לבא למה שבתוכו וא"כ למה אסרו לשבור חותמות שבקרקע, ותירץ וז"ל "י"ל דאה"נ דסותר אינו ראוי להתבטל, דזה שעושה דרך השחתה אינו מפקיע שם סותר, ונהי דבכלים זה שעוסק להוציא מה שבתוכה משוי לי' כשובר קליפי אגוזים שאין סתירה בכלים, אבל במחובר שם סותר עלה".

הרי דדעתו דכל שעוסק להוציא מה שבתוכה אין עליו שם קורע, וכן מטעם זה, אין איסור סותר בכלים להוציא מה שבתוכו, וכ"כ שם לגבי התרת קשר, להלן בסעיף ז. אלא דקשיא ליה מ"ש מסותר במחובר, ותי' דכל במחובר יש לו שם סותר בעצם, ולא מהני מה שעושה כן לצורך מה שבתוכו, משא"כ בקורע או בסותר במטלטלין, דאינו מלאכה ברורה, אלא עם עושה כן לתכלית הקריעה והשבירה. אלא דמ"מ ס"ל דלא התירו זה אלא בדרבנן, וכגון שמקלקל דרך השחתה.

וכן מבואר בחזו"א לגבי קריעת שפופרת של נייר, שעוטף את הבשר (סי' סא ס"ק ב), וז"ל "שפופרות של נייר הממולאים בשר, והוא מבושל או מעושן תוך השפופרת, מותר לקרוע השפופרת בשבת ולהסירה מעל הבשר, כדין קורע עור מעל פי החבית, וקריעה דאורייתא אין כאן, כיון דלעולם אין דעת בני אדם על השפופרת, ואין כאן שום תיקון בנייר השפופרת", הרי דדעת החזו"א דכל שאין חשש שישתמש בזה עוד, וכגון באופן שמקלקלו שאיסורו מדרבנן, אין לזה שם קורע כשכוונתו להגיע למה שבתוכו, אבל בדבר שחיישינן שישתמש בו שוב אסור, וכגון פתיחת מעטפה, באופן שיכול עדיין להשתמש בה, כתב שם דאסור, אבל אם מקלקלו לגמרי שרי. וכן מובא בספר דינים והנהגות מהחזו"א (פרק יא דין יז) שאסר לפתוח אריזת מצות מנייר משום קורע, כיון דהדרך שמשתמשים בו עד גמר המצות.

ובארנו לעיל דדעת האגרו"מ לאסור פתיחת קרטון חלב משום עשיית כלי, ולא חשש משום קורע, ואפשר דסברתו כדעת החזו"א שעושה כן להגיע לאוכל שבו, אמנם זה דמיא לאריזת מצות, דדעת החזו"א לאסור, וכמו שבארנו שאינו עושה כן דרך השחתה, ומשתמש בו עד שיגמר.

טו] אמנם כל זה לדעת החזו"א. אבל דעת המ"ב לא כן, דאף באופן שעושה כן להגיע למה שבתוכו, חשיב קורע, וכמו שביאר להלן (בס"ק ל) דהא דמותר להתיר קשר של חותמות שבכלים, משום דאינו קשר של קיימא, הרי דאע"פ שעושה כן להגיע למה שבתוכו, אם הוא קשר של קיימא אסור. וכן מבואר לקמן (סי' שמ ס"ק מא, ובבה"ל שם ד"ה הניר) לגבי פתיחת מעטפות בשבת, דהביא שם דעת הפר"ח דחייב חטאת משום קורע, ודעת החכם צבי דיפתח ע"י גוי. ודעת המ"ב דאסור משום קורע, אלא דאם משחיתו לגמרי אסור מדרבנן, עיי"ש שחילק דאם קורע את המכתב גופא אסור מהתורה, משא"כ אם משחית מעטפה כדי להגיע למה שבתוכו דאסור מדרבנן, ודעתו שם דאין להקל אלא ע"י שירמז לגוי. אך לא ע"י אמירה להדיא. הרי דדעת המ"ב דאף שעושה כן כדי להגיע למה שבתוכו אסור, וא"כ מה הטעם שהתירו בתוספתא לקרוע העור שע"פ החבית.

טז] ויש שחילקו דכל שהוא לצורך אוכל שרי, אבל לשאר דברים שבתוכו שאינו אוכל אסור. אמנם דעת המ"ב נראה דלא חילק בזה, דלקמן (סעיף ח' בבה"ל ד"ה חותלות) טרח ליישב מדוע אין בו איסור קורע, אף שעושה שם כדי להגיע לתמרים ואגוזים שבתוך החותלות. ובדוחק צ"ל דס'ל להמ"ב שמסיר העור מעל פי החבית, היינו כמו הסרת מכסה לבן וכדו', דדעת הגריש"א והגשז"א דאין בו משום קורע, וע"פ המבואר במנח"ח (מלאכת קורע) דאין קריעה בדבר קשה אלא בדבר רך, וה"ה בקורע רך מקשה כגון מכסה הלבן דאין בזה משום קורע. אמנם לשון התוספתא, ש'קורע העור שע"פ החבית', ונראה שהקריעה היא בעור גופא. אמנם לשון המ"ב 'קורע העור מעל פי החבית', וניחא טפי.

יז] ודעת הגרי"ש אלישיב, דלכתחילה יפתח הכל קודם שבת, ומ"מ בדיעבד מותר לפתוח לצורך שבת, כל שהוא להגיע לאוכל שבו, ומעשה שהיה קמי הגרי"ש, בחבילת שקיות ניילון ולא התיר לפתוח, ומאידך גיסא היה מעשה בכוסות ח"פ והתיר לפתוח, ויש שביארו דיש לכוסות חשיבות אוכל. אמנם נראה לבאר דדעת הגריש"א דמעיקר הדין אפשר להקל כדעת החזו"א אחר שבתוספתא מפורש כדבריו. אלא דלא יעשה כן אלא לצורך דבר חשוב, ולכך אוכל שרי דאוכל תמיד הוא כדבר חשוב. וכן נראה בתשב"ץ (ר"ה פרק ד) דכתב דמותר לשבור חבית להוציא שופר שבתוכה, דומיא דשובר חבית להוציא ממנה גרוגרות, הרי דכל שהוא צורך חשוב שרי.

# שיעור ח

[סעיף ז] **חותמות שבכלים, כגון שדה תבה ומגדל, שהכסוי שלהם קשור בהם בחבל, יכול להתירו או לחתכו בסכין, או להתיר קליעתו, ודוקא כעין קשירת חבל וכיוצא בו, אבל פותחת של עץ ושל מתכת אסור להפקיע ולשבר. וכו'. ושבירת פותחות של תבות, יש מתיר ויש אוסר, ויש להתיר ע"י אינו יהודי.**

## דין התרת וחיתוך חותמות שבכלים מטלטלין

א] מקור הדין בביצה (לא:) "אמר שמואל, חותמות שבקרקע, בשבת, מתיר אבל לא מפקיע ולא חותך, שבכלים מתיר ומפקיע וחותך" וכו'. ובסעיף זה נתבאר דין חותמות שבכלים מטלטלין, ולהלן סעיף י' נתבאר דין חותמות שבקרקע. והתירו כאן ג' דברים, **א.** להתיר את הקשר של החבל. **ב.** לחותכו בסכין. **ג.** להתיר קליעת החבל [והוא פי' 'מפקיע', ועיין בבה"ל ד"ה חותלות, דהרמב"ם יפרש שחותכם בידיו, ויתבאר להלן]. ודעת המ"ב [וכן נראה דעת רוב האחרונים] דלא נתחדש כאן היתר מיוחד, אלא כל ג' דברים אלו מותרים בעצם, ואין בהם איסור כלל.

ב] **א.** הטעם שמותר להתיר את הקשר, כתב המ"ב (בס"ק ל) "יכול להתירו. דלאו קשר של קיימא הוא, שהרי להתיר תמיד הוא עשוי". ומדוייק דאם הוא קשר של קיימא, אסור להתירו.

## חיתוך וקציצה בתלוש

ג] **ב.** והטעם שמותר לחותכו בסכין, מבואר להלן במ"ב (ס"ק מא) דאין איסור לחתוך בתלוש. ועיי"ש בביאור הגר"א (סעיף ט ס"ק ל) דהמקור שמותר לחתוך בתלוש הוא מהדין המבואר כאן, דמותר לחתוך החבל בסכין. והנה דעת הפמ"ג (סי' תרנא א"א ס"ק ג) דמותר לחתוך עלים מהלולב ביו"ט, כדי לאוגדו אגידה המותרת, שאין איסור לחתוך בתלוש, וכן הוא דעת הביכורי יעקב שם (ס"ק ה). אמנם בשע"ת שם (ס"ק ג) כתב דמדברי הפמ"ג בסי' שכב ס"ק ו, נראה שהסתפק בזה, וסיים שם השע"ת "וכן העולם נוהגים חומרא בזה, שלא לתלוש ביו"ט, ומכינים עלי לולב מעיו"ט, ודברים המותרים, ואחרים וכו'", אמנם כאן מבואר להיתר, וכמו שציין הגר"א המקור לסעיף ט.

ד] **ג.** וכן לענין התרת קליעת החבל, אין איסור בדבר, והקשה רעק"א (ס"ק ו) דלדעת הרמב"ם (פ"י מהלכות שבת ה"ח) דהפותל חבלים חייב משום קושר, ה"ה דבהתרתם חייב משום מתיר, ואיך התירו כאן להתיר קליעת החבל והניח בצ"ע. וכן הקשה בבה"ל (ד"ה חותלות) ותי' "ולענ"ד דהרמב"ם יפרש מה שאמר בגמרא 'מפקיע' היינו דמנתק וקורע, וע"כ מותר דלא עדיף ממה שהתירו לחתוך אפי' בכלי וכו', וכעין דאיתא בשבת כ"א מבלאי מכנסי כהנים ומהמיניהם היו מדליקין, ומהן היו מפקיעין, שפירושו שם שהיו קורעין, וכמו שפרש"י שם, אבל לסתור גדילת החבל אימא לך דאסור, דהוא בכלל מתיר קשר של קיימא", הרי דמבואר כאן במ"ב דבכל אלו הג' דברים אין איסור בעשייתם.

ה] והקשה החזו"א (סי' נא ס"ק יג) דבגמ' ביצה (לב.) משמע דמפקיע היינו בכלי, וא"כ מאי שנא מרישא דחותכו בסכין, וע"כ פי' דלעולם איירי אף באופן שיש בזה איסור מתיר, כגון שהוא קשר של קיימא, וכן לדעת הרמב"ם אף במתיר קליעת החבל, והטעם דמותר כיון דאין שם מתיר וקורע כשעושה כן דרך השחתה וכוונתו להגיע למה שבתוכו [ונתבאר לעיל בשיעור ו ז], וה"ה דשרי מטעם זה לשבור החבית להוציא הגרוגרות, ושאני מסתירה במחובר, דשם סותר עלה אף כשמכוון להגיע לאוכל, וכמו שנתבאר לעיל, וז"ל שם "ואפשר לפ"ז דכי היכי דשם סותר לא חייל עלי', אולי גם שם מתיר לא חייל עלי', כיון דלא עסיק בהתרת קשר, אלא עושה דרך כליון ומפקיע כדי לכלות את החבל המעכבו מליטול את התמרים" וכו', ולראיה לזה הביא את התוספתא הנ"ל [ונתבאר בשיעור ז] דמותר לקרוע העור שע"פ החבית, כיון דעושה כן כדי להגיע למה שבתוכו, ולכך אין ע"ז שם קורע ומתיר. עוד הוכיח החזו"א ממה שאמרו בירושלמי (פרק כלל גדול ה"ב) 'חוסל של תמרים וכו' קורע ומתיר וכו' ואין זו התרה, נעשה כשובר את החבית' וכו', הרי דהוקשה לירושלמי איך מותר להתיר את הקשר שבחותלות, ולדברי המ"ב מאי קשיא, הרי אינו קשר של קיימא, אלא וודאי דהוי קשר של קיימא ואעפ"כ שרי דעושה כן כדי להגיע למה שבתוכו, דומיא דשבירת חבית להוציא יינה.

ו] ומ"מ דעת המ"ב אינה כן, וכן נראה דעת רוב האחרונים, דהגר"א ביאר דמותר לחתוך בסכין, דאין איסור לחתוך בתלוש, ומבואר דס"ל דלא התירו כאן אלא משום דאין בזה איסור. ואף רעק"א שהקשה על דעת הרמב"ם שצריך להיות אסור משום מתיר, מבואר דס"ל דלא התירו איסורים. וכן מבואר במג"א (ס"ק יד) דדוקא באופן שאינו עובר איסור. וכן נראה דעת הפמ"ג לקמן (סי' שיז א"א ס"ק כ) ויתבאר בסעיף ח' בדין חותלות. הרי דדעת הגר"א, רעק"א, מג"א, פמ"ג, ומ"ב, דלא כחזו"א. ואין להתיר קריעה וכדו', כדי להגיע למה שבתוכו, ומ"מ נתבאר [בשיעור ז] דדעת הגריש"א דבדיעבד כל שלא פתח קודם שבת, יש להקל כשעושה כן כדי להגיע לאוכל שבתוכו, או דבר חשוב אחר. דסו"ס פשטות התוספתא משמע כדעת החזו"א, אלא דצריך להיות צורך חשוב [וכגון מה שכתב התשב"ץ דמותר לשבור חבית כדי להוציא ממנה שופר], אך לכתחילה בוודאי יראה לפתוח הכל קודם שבת.

## סתירת כלים ע"י גוי

ז] ובמה שכתב השו"ע "ושבירת פותחות של תבות, יש מתיר ויש אוסר, ויש להתיר ע"י אינו יהודי". ואלו הם ב' הדעות שנתבאר לעיל (סעיף א) אם יש סתירה בכלים גמורים, ודעת השו"ע שיש סתירה, והביא כאן דעת המתירים דס"ל דאפשר להקל ע"י אינו יהודי, כמבואר במ"ב כאן. ובפשוטו נראה דהוא כלל לדינא, דכל פלוגתתא דרבוותא אפשר להתיר ע"י אינו יהודי. והאחרונים הביאו כאן דעת המהרש"ל, דלא התירו אלא במקום הפסד מרובה, או שנחפז הרבה לצורך מצוה, כמבואר במ"ב (ס"ק לז).

[סעיף ח] **חותלות (פירוש, מיני כלים) של תמרים וגרוגרות, אם הכסוי קשור בחבל, מתיר וסותר שרשרות החבל וחותך אפי' בסכין, ואפי' גופן של חותלות, שכל זה כמו ששובר אגוזים או שקדים כדי ליטול האוכל שבהם".**

**טעם שמותר לשבור חותלות**

ח] ובטעם ההיתר לשבות חותלות כתב המ"ב (ס"ק מ) "ודווקא הני דלאו כלים גמורים הן, דאינם עשויים אלא שיתבשלו התמרים בתוכן, אבל כלי גמור כבר סתם המחבר בריש סי' זה לאיסור" וכו', וכן מבואר כאן בפמ"ג (א"א ס"ק יג). וכוונתם דאינו כלי גמור, ולכך דינו כ'מוסתקי' דאף לדעת השו"ע אין חייב עליו משום סותר, וכמו שנתבאר לעיל סעיף א'. ונתבאר לעיל (שיעור ו) דהאגרו"מ ביאר דההיתר, הוא כיון דחשיב כקליפה, דמ"ל קליפה בידי שמים לקליפה בידי אדם, ועיי"ש דהתיר מטעם זה לפתוח קופסת שימורים בשבת [ומ"מ למעשה החמיר בזה למיגדר מילתא, עיי"ש].

## קריעה בחבל וכדו', שלא שייך בו תפירה

ט] ובבאור הלכה (ד"ה חותלות) יישב דעת הרמב"ם, דמפקיע, היינו שקורע וחותך בידיו, וכמו שנתבאר לעיל, ועוד כתב "ואין שייך לאסור מחמת קורע גופא דהוא אסור מדרבנן, אפי' בשלא ע"מ לתפור, דאין שייך שם זה אלא בקריעת הבגד דשייך בו קורע ע"מ לתפור, משא"כ בזה". ונראה כוונתו, דחבל הוא דבר שלא שייך לתופרו, וכן נראה כוונת הפמ"ג לקמן (סי' שי"ז ס"ק כ) דבחוט אחד שחותכו לשנים אין שייך קורע, עיי"ש. דאין שייך תפירה בחוט שנחתך לשנים, ומשום כן לא שייך בו קורע, וכמ"ש הבה"ל [ויש שרצו לפרש דהוא סוג דבר דלא שייך בו תפירה, ודנו דשמא ה"ה בכל אריזות מפלסטיק לא יהיה קורע, דאינו דבר שרגילות לתופרו, אמנם אין נראה כן, דאפשר להדביקו דחשיב ג"כ כתופר, אלא כוונת הבה"ל דלא שייך לתפור חבל או חוט אחד שנחלק לשניים].

[סעיף ט] **מותר להפקיע ולחתוך קשרי השפוד, שקושרים בטלה או בעוף הצלויים.**

י] וביאר במ"ב (ס"ק מא) "דפסיקת החוט מותר בדבר תלוש, כנ"ל בסי' זה". וכמו שנתבאר לעיל דהגר"א ציין המקור לזה בסעיף ז' דמותר לחתוך בסכין חותמות שבכלים, דאין איסור לחתוך בתלוש.

## הפרדת גביעי לבן אחד מהשני

יא] עוד כתב המ"ב (שם) "ואין בו משום מלאכת מחתך, שאינו מקפיד על מידה. ודנו הפוסקים אם מותר להפריד שני גביעי לבן המחוברים יחד, דדעת הגריש"א דאסור משום מחתך דמקפיד על המידה, אמנם דעת הגרשז"א דאין בו משום מחתך, כיון דחותך במקום זה כיון שנוח לו החיתוך בו דהמפעל עשה לו בו סימן, אך לא חשיב שמקפיד בעצם על המדה [ונראה דזהו סברת הגרשז"א דאין מחתך בפתיחת פקק בשבת, ונתבאר לעיל בשיעור ז דלא מקפיד בעצם על המידה, אלא עושה כן משום שכך יצרו זאת ונוח לו פתיחתו במקום זה]. אולם דעת הגריש"א דסו"ס המפעל סימן את המקום שהכי נוח לחיתוך, א"כ גם הוא שחותך חשיב שמקפיד על המדה. ולענין קורע, הנה נתבאר דדעת המנח"ח דאין איסור קורע בדבר קשה אלא בדבר רך, ובהפרדת הלבן, יש לעיין אם חשיב רך או קשה.

[סעיף י] **חותמות שבקרקע כגון דלת של בור שקשור בו חבל, יכול להתירו דלאו קשר של קיימא הוא שהרי עומד להתיר, אבל לא מפקיע וחותך משום סתירה, ודוקא כשעשוי לקיים ע"מ שלא להסירו בשבת, אבל אם אינו עשוי לקיים כלל, מותר ומטעם זה מותר להתיר דף שמשימין אותו לפני התנור ושורקין אותו בטיט, שאינו עשוי לקיום.** (ועיין לעיל סי' רנט)**.**

## התרה וחיתוך ושבירה, במחובר

יב] כאן דין סתירה במחובר, דלא התירו אלא בעשוי לשבור בו ביום בשבת, אבל בלא"ה אסור. ולענין התרת הקשר כתב המ"ב (ס"ק מד) "שעשוי לקיים שלא להסירו בשבת. אלא במוצאי שבת, אבל אם אין דעתו להסירו אף במוצאי שבת, גם להתירו אסור, דהוי קצת קשר של קיימא". דלענין סותר הצריך דווקא שעשוי לפתוח ולשבור בו ביום, אבל לענין התרת קשר תלוי בדיני קשר של קיימא כמבואר להלן סי' שי"ז סעיף א' ושם הביא הרמ"א ב' דעות אם דווקא קשר של שבוע, או אפי' מעת לעת, וזה מ"ש כאן המ"ב דכל שעשוי לפתוח במוצ"ש שפיר דמי, אך יותר מזה אסור כדין קשר מעת לעת.

ונתבאר לעיל (בשיעור ג) דדעת המג"א (סי' שיג ס"ק יב) לענין כיסוי הכלים בהברגה, דכל שעשוי לפתוח ולסגור תמיד שרי, ודימה לסעיף זה. ולכאו' כאן לא התירו אלא בעשוי להתיר ולשבור בו ביום, ושם עשוי לסגור עד שיצטרכו לדבר שבו, אף אם אינו באותו יום. ושמא כוונתו לדמותו למה שהתירו כאן להתיר קשר שאינו עשוי לקיום, והוא ע"פ מה שמבואר לקמן (סי' שיז ס"ק כא) לענין קשר שעשוי להתקיים עד שיקחנו בעה"ב לביתו וישתמש בזה, דיש דעות באחרונים בזה, ודעת השו"ע נראה שם דלא חשיב של קיימא, ודמיא לכיסוי הכלים שעשוי עד שיצטרכו לזה דשרי.

[סעיף יא] **אסור ליתן שעוה או שמן עב בנקב החבית לסתמו, מפני שהוא ממרח, אבל בשאר דברים דלית בה משום מרוח, מותר, ואם היה היין יוצא דרך הנקב אסור לסתמו, וכו'.**

## נתינת שעוה או שמן עב, ע"ג הנקב

יג] הממרח שעוה חייב דהוא תולדה דממחק, ואסרו חז"ל ליתן שעוה אף שאינו ממרח, שמא יבוא למרח, ואף בשמן עב דלא שייך מירוח, אעפ"כ גזרו אטו שעוה, ודווקא בשמן עב דשייך בו קצת מירוח, ולכך אתי לאחלופי. ואף בדבר שלא שייך מירוח אסור להכניסו בתוך הנקב באופנים מסויימים דמיחזי כמתקן.

## מריחת משחה ע"ג מכה בשבת

יד] ולענין מריחת משחה בשבת, כתב החזו"א (סי' נב סוף ס"ק טז) "וכשמושחין על הפצע לא ימרחו רק ישליכו את המריחה" [ויש שהעידו בשמו דמותר למרוח משחה כרגיל בשבת, אמנם בספר כתוב לא כך]. הרי דס"ל דמריחת משחה חשיב ממרח. ואע"פ שלא שייך ממחק על גוף האדם, דהרי מותר לסוך גופו בשמן. צ"ל דחיובו משום המשחה עצמה, דמורח שכבה דקה על הפצע, וכשממרחו ומחליקו חייב משום ממחק.

## משחה שנבלעת בתוך גופו

טו] ולענין מריחת משחה שנבלעת בגופו, דעת המהרש"ם (דעת תורה סי' שכח סעיף כו) והמנחת יצחק (ח"ז סי' כ) דאין בו איסור מירוח, והוכיחו מהדין המבואר להלן (סי' שטז סעיף יא, ובמ"ב שם ס"ק מט), דלא חששו במירוח רוק על הקרקע אלא משום אשווי גומות, ולא משום ממרח כיון שכוונתו שיבלע בקרקע, וה"ה במשחות שנבלעות בגופו. ומ"מ סיים המנחת יצחק "אמנם נראה דכל זה במשחה שיש קפידא עפ"י דרכי הרפואה שלא להשאיר כלל בעין, רק להבליע כולו בתוך הגוף, דאל"כ בודאי משאירים ג"כ בעין, והרבה פעמים יש ג"כ תועלת לרפואה מהנשאר בעין ובאים לידי חשש מלאכה דאו' כנ"ל".

טז] ואף באופן שאינו מעונין בהחלקת המשחה, אלא במריחה שיגיע לכל גופו, נראה דחייב משום ממחק, דכיון דרוצה שיגיע לכל מקום במכה ובשביל זה מוכרח למרוח, חשיב דניחא ליה במירוח והחלקה, וקצת ראיה לזה, מדינא דסיכתא באתונא (שבת עד:) דחייב משום מבשל, אף שאין כוונתו אלא ליבוש העצים, דכיון דמוכרח לזה קודם היבוש, חשיב שרוצה בזה. וכעי"ז מבואר בתוס' הרא"ש ביבמות (דף ו:) דהקשה על רבי ישמעאל שקרא לאור הנר והטה, וכתב דכשיבנה ביהמ"ק אביא חטאת שמנה, והקשה הרי דעת רבי יוסי דהבערה ללאו יצאת, ולא מחוייב בקרבן, ותי' דחיובו משום בישול השמן בתוך הפתילה. הרי דאע"פ דלא נצרך לבישול זה, מ"מ כיון שמוכרח לזה כדי להבעיר הפתילה חייב חטאת, וה"ה במריחת המשחה דחייב.

יז] ובמה שכתב החזו"א 'רק ישליכו את המריחה' כתב החוט שני (ח"ד פפ"ט ס"ק לח, בשעה"צ ס"ק שעו) דבדווקא הוא, דהרי מבואר כאן דאסרו ליתן שעוה או שמן, אף כשאינו ממרח, ומשום כן הצריך שינוי דישליך המשחה. אמנם באמת נראה דכאן לענין סתימת הנקב אסור אף בשינוי זה שמשליך, דלא התירו בשינוי, אלא בחולה שמותר למרוח משחה בשבת, ולא גזרו בו משום שחיקת סממנים, ולכך ס"ל לחזו"א דה"ה דלא גזרו גזירה זו שמא יבוא למרח, ולכתחילה הצריך החזו"א לעשות שינוי נוסף. וכן מבואר בחוט שני (שם), ובשו"ת שבט הלוי (ח"ה סי' לא אות ג) דהתיר משום כן ליתן משחה על גוף התינוק במקום אדמימותו, דגבי קטן לא גזרו משום שחיקת סממנים, וחשיב כחולה שאין בו סכנה [ודעת התהל"ד בסו"ס שכח, דלא התירו גבי קטן אלא לענין מאכלו. אמנם פשטות הפוסקים לא נראה כן]. ונראה דאף החזו"א שהצריך שינוי להשליך המשחה, אינו אלא לכתחילה, ובאופן שאינו יכול להשליך מותר ליתן כדרכו ובלבד שלא ימרח.

## שימוש בסבון נוזלי בשבת

יח] דעת החוט שני (ח"א פי"ד עמו' קיז) שאסור להשתמש בסבון נוזלי בשבת, דומיא דשמן עב דאף שלא שייך בו מירוח אעפ"כ אסרו זאת דמיחלף בשעוה, וז"ל "וכיון שלא נתבאר מהו השיעור והגבול של שמן עב, נהגו להחמיר מלהשתמש בשבת בסבון נוזלי שהוא עב קצת. ועכ"פ מותר לערב [גם בשבת] את הסבון הנוזלי הנ"ל במים עד שיהיו במצב נוזלי ממש". ולענ"ד נראה דלא אסרו אלא בשמן עב ששייך לסתום בו נקבים כמבואר כאן, דבזה מיחלף בשעוה, אבל שום סבון נוזלי אינו יכול לסתום נקבים שלא יצא בהם יין, וע"כ לכאו' נראה דלא גזרו בו כלל, ומותר להשתמש בו, גם בלי שמדללו. ולענין ג'ל, יש לעיין אם דומה לשמן עב, או לסבון נוזלי, וצ"ע.

**דינים העולים**

1. העושה נקב יפה בחבית, אסור מדרבנן, אטו נקב שעשוי להכניס ולהוציא, ואין נ"מ אם הוא חבית שלימה או 'מוסתקי'. ואם הוא פתח שעשוי להכניס ולהוציא חייב משום מתקן מנא, ובחבית שלימה, אף נקב בעלמא [שאינו יפה] אסור משום סותר.
2. סכין שתחובה בחבית, אם כבר הוציאו והכניסו מבעוד יום, מותר להוציאו ולהכניסו, כיון שאינו מתכוון להרחבת הנקב, ואינו פסיק רישא שיתרחב. אבל אם לא הוציאו מבעוד יום, דפסיק רישא שיתרחב. לדעת השו"ע מותר, ולדעת הרמ"א אסור. ודעת רוב האחרונים דסברת השו"ע דפסיק רישא דלא ניחא ליה באיסור דרבנן שרי, והגר"א פי' משום דלא חשיב מלאכה, כשלא מתכוון לכך, וע"פ המג"א (בסי' שיח ס"ק לו) גבי קטימת קיסם.
3. להלכה נקטינן, דאין להתיר פסיק רישא דלא ניחא ליה באיסור דרבנן, ובאופן שהוא גם מקלקל, וכלאחר יד, דעת הרבה אחרונים להקל בזה, וכן דעת המ"ב, אמנם דעת התהל"ד והחזו"א דאסור.
4. נקב שנסתם מותר לפותחו שוב, אבל אם נסתם סתימה מעלייתא, וכגון נקב שתחת השמרים, בטל מתורת נקב, והפותחו חשיב כעושה נקב חדש. ולדעת החזו"א כל שלא עשה מעשה המוכיח לבטלו מתורת נקב, אינו אסור אלא מדרבנן. ולדעת רבו ר' משה טובי', אין צריך מעשה המוכיח, ואיסורו מן התורה. וה"ה קרטון חלב הדבוק למעלה, דחשיב סתימה מעלייתא, ואסור לפותחו בשבת. [אגרו"מ].
5. לדעת הגריש"א, אסור לפתוח ולחתוך פקק מהרצועה שלו בשבת, **א.** משום מתקן מנא. **ב.** משום מחתך. [ובפקק פלסטיק יש לדון גם משום קורע]. ודעת הגרשז"א דבפקק מתכת אסור, ובפקק פלסטיק מותר, דניכר שאינו חלק מהפקק, אלא שונה בעוביו ובצורתו. ואף לדעת הגריש"א, מותר לעשות חור בפקק, ולחותכו כדרכו.
6. דעת החזו"א דאין איסור לקרוע דרך השחתה, כדי להגיע למה שבתוכו, דכל כה"ג אין על זה שם קורע. ודעת המ"ב דחשיב קורע, וכשעושה כן דרך השחתה, אסור מדרבנן. ודעת הגריש"א דלכתחילה יפתח הכל קודם שבת, ובדיעבד ולצורך שבת, יש להקל כדעת החזו"א כשהוא לצורך חשוב, וסתם אוכל הוי כצורך חשוב.
7. הסרת כיסוי הלבן, מותר ואין בו משום קורע, דהוא קריעת רך מקשה, וקריעה לא שייך אלא בדבר רך.

**שיעור ח**

1. חבלים שבחותומות הכלים, מותר לחותכם בסכין, דאין איסור לחתוך בתלוש. [הגר"א]. ובשע"ת כתב דהעולם נהגו להחמיר לא לקוץ מהלולב ביו"ט לצורך האגד.
2. דעת השו"ע דיש סתירה בכלים גמורים, ומ"מ מותר לסתור ע"י אינו יהודי. ובפשוטו נראה דהוא כלל לדינא, דכל שהוא פלוגתתא דרבוותא יש להתיר ע"י גוי, אמנם דעת המהרש"ל דלא התירו אלא במקום הפסד מרובה, או שנחפז הרבה לצורך השבת.
3. נחלקו הפוסקים אם מותר להפריד גביעי לבן אחד מהשני, דעת הגריש"א דאסור משום מחתך, ודעת הגרשז"א דמותר.
4. חותמות שבכלים מחוברים, אין לשוברם או להפקיעם, אלא אם עשויין להתיר באותו יום. ולענין התרת הקשר, כל שעשוי להתיר במו"ש, שרי.
5. הממרח שעוה, חייב משום תולדה דממחק. וחז"ל אסרו ליתן שעוה ע"ג הנקב, אע"פ שאינו ממרחו, גזירה שמא ימרח, עוד גזרו בשמן עב, דשייך בו קצת מירוח, דמיחלף בשעוה. ואף בדבר שאינו בר מירוח כלל, אסור ליתנו בתוך הנקב, באופנים מסויימים משום חשש מתקן.
6. מריחת משחה, יש בו משום ממחק של המשחה. ואף אם כוונתו למריחה ואל להחלקה, מ"מ כיון שא"א בלי מירוח חשיב שמתכוון לזה. ודעת החזו"א דבחולה שהתירו בו המריחה ולא גזרו בו משום שחיקת סממנים, [וה"ה למרוח משחה לקטן במקום אדמומיתו] ה"ה דמותר להשליך המשחה בשינוי, בלי שימרח. וכשא"א יכול ליתנו כדרכו, ובלבד שלא ימרח [חוט שני, ושבט הלוי].
7. משחה הנבלעת בתוך הגוף, דעת המהרש"ם דאין בו איסור מירוח, וכן דעת המנחת יצחק ובמקום שהרפואה מחייבתו להבליע את כולו בעור, ובלא"ה אסור.
8. דעת החוט שני דאף סבון נוזלי יש בו גזירה אטו שעוה, וכמו שמן עב, ומ"מ מותר לדללו ולהשתמש בו מדולל. ולדעתי נראה דאין בו איסור כלל, ולא גזרו אלא בשמן עב שיכול לסתום נקבים מפני היין. ויש לעיין מה גדר של ג'ל.

# שיעור ט

# סימן שטו

[סימן שטו סעיף א] **אסור לעשות אהל בשבת ויו"ט אפי' הוא עראי, ודווקא גג, אבל מחיצות מותר, ואין מחיצה אסורה אלא א"כ נעשית להתיר סוכה או להתיר טלטול. הגה: אבל מחיצה העשויה לצניעות בעלמא שרי, ולכן מותר לתלות וילון לפני הפתח אע"פ שקבוע שם, וכן פרוכת לפני ארון הקודש, ובלבד שלא יעשה אהל בגג טפח. וכן מותר לעשות מחיצה לפני החמה או הצנה או בפני הנרות שלא יכבה אותן הרוח, אבל אסור לעשות מחיצה בפני אור הנר כדי שישמש מטתו, וכן לפני ספרים כדי לשמש או לעשות צרכיו, אם לא שהיה מבעוד יום טפח, שאז מותר להוסיף עליה בשבת.**

## אהל קבע ואהל עראי

א] בסי' זה התבארו דיני אהל, והעושה אהל קבוע, אסור מדאורייתא משום תולדה דבונה, ורבנן גזרו ואסרו אף באהל עראי, וז"ל המ"ב (ס"ק א) "דהעושה אהל קבע, כגון שפורס מחצלת או סדינין וכיוצא בזה לאהל ועושה אותן שיתקיים, אף דאין זה בנין ממש, חייב משום בונה, דעשיית אהל הוא תולדת בונה, והסותרו חייב משום סותר. וגזרו על אהל עראי משום אהל קבע, וכן על סתירת אהל עראי משום סתירת אהל קבע". הרי דרבנן גזרו ואסרו לעשות ולהרוס אהל עראי.

## מחיצה בלא גג

ב] ודעת רש"י דאין איסור באהל אלא בעשיית גג, אבל מחיצה שרי, אמנם דעת ר"ת והרבה ראשונים, דאף במחיצה, כל שהיא מתרת לענין טלטול וכדו', אסור לעשותה בשבת ויו"ט, וכן פסק השו"ע דכל שהיא מתרת או פועלת דין כל שהוא מחמת המחיצה, אסור לעשותה, וכגון מחיצה המתרת טלטול בתוכה, או מחיצה שלישית בסוכה, שמתירה באכילה ושינה, ואפי' מחיצה כדי לעבור בפני המתפלל, כל אלו וכדו' חשיב מחיצה המתרת ואסור, אבל מחיצה רביעית לסוכה, שאינה אלא לצניעות, וכן מחיצה הנעשית להגן מפני החמה והרוח, ואפי' מחיצה לצניעות להפסיק בין גברים לנשים (מ"ב ס"ק ה) כל שהיא מחיצת עראי מותר לעשותה ביו"ט ואפי' בשבת, כיון שלא צריך לשם 'מחיצה' שבו, דה"ה אם תזוז ברוח וכדו', כל שמגינה עליו ומסתירה הנשים מראייתו שפיר דמי, וכל כה"ג לא גזרו בה משום אהל.

## בנין מחיצה עראי באבנים

ג] ובבה"ל (ד"ה ואין) הקשה דבביצה (לב:) התירו לצדד אבנים בבית הכסא, כיון דאהל בלא גג אינו אסור אלא מדרבנן, וכאן בבית הכסא משום כבודו לא גזרו ביה, והקשה דכיון דאינו מחיצה המתרת צריך להיות מותר לגמרי, ולאו דווקא בבית הכסא משום כבודו. ותירץ. **א.** דשאני בנין אבנים דדרך בנין קבע הוא, וכל שמצדדן בקרקע דרך קבע חייב, ולכך החמירו בו טפי ורק משום כבודו הותר, והיתר מחיצה שהקילו אינו אלא בדבר שאין דרך בנין בכך וכגון וילון או מחצלת. **ב.** דצדוד אבנים בבית הכסא לאו משום מחיצה אסורה, אלא משום גזירת אצטבא. עוד אפש"ל כמ"ש באבן האזל (פ"י מהלכות שבת הי"ז) דיסוד מלאכת בנין הוא קבוץ חלקים ואבנים זה לזה, משא"כ מלאכת אהל עניינה להפריד בין הרשויות ולחוץ ביניהם ולכך אינו בונה ממש אלא תולדת בונה, וא"כ אפשר דזהו גם הטעם דכל שהוא עראי, לא חשיב שחולק רשות לעצמה, ולכך לא גזרו אלא באהל ממש דהיינו גג, משא"כ בצדוד אבנים דהוא דרך בנין דקבוץ חלקים זה לזה, הוי דרך בנין ממש, ובזה אף שהוא מחיצה עראי גזרו ביה, ורק משום כבודו הקילו בה.

## תליית וילון, פרוכת, ותמונה ע"ג הקיר

ד] וכתב הרמ"א דמותר לתלות וילון לפני הפתח אע"פ שקבוע שם, דכיון דאינו בא להתיר, אין בו משום איסור עשיית אהל עראי, וכתב המ"ב (ס"ק ו) "שקבוע שם. ר"ל שאינו עשוי להסיר משם אלא תלוי שם תמיד, אפ"ה חשיב מחיצת עראי כיון שהוא נע ונד ברוח מצויה, וגם אינו מעכב לעוברים דרך שם. אבל לחברה למעלה ולמטה ומן הצדדים בענין שאין נזוז ממקומו, אסור משום בנין, דסתימת קבע הוא". ועוד כתב (ס"ק ז) "וכן פרוכת. זה פשיטא דשרי, דכיון שיש בלא"ה דלת לארון הקודש, א"כ הפרוכת אינו תלוי רק לצניעות בעלמא וכו'. מותר לתלות בשבת סדינים המצוירים על הכותל לנוי, ואפי' לקבעם שלא יהיו נזוזים ממקומם ג"כ שרי כיון שאין עשויים כלל למחיצה". ומקורו מהמג"א (ס"ק א - ב) ובב"י בביאור דעת רש"י.

והוא דהתבאר לעיל (סי' שיג סעיף א' ובמג"א שם ס"ק ז, ונתבאר לעיל שיעור א) גבי פקק החלון דמותר לסתום בו בשבת, כיון שאינו עשוי להיות שם תדיר, אבל בדבר שעשוי להיות קבוע, הוי מוסיף על בנין קבוע, וחייב משום בונה, וא"כ כאן בוילון ופרוכת, אף שאין בזה משום איסור מחיצה ואהל, כיון שאינו גג, ואינה מחיצה המתרת, מ"מ צריך להיות אסור, כיון שמוסיף על בנין קבוע, והרי הוא עשוי לקיום, כמ"ש הרמ"א דהרי הוא קבוע שם. ולזה יישב דכיון שהוא נע ונד ברוח מצויה, ואינו מעכב מפני העוברים ושבים, לא חשיב תוספת קבועה ולכך אין לדון בו אלא משום מחיצה. אמנם לגבי פרוכת מיושב טפי, דכיון דיש כבר דלת לארון הקודש, ואינו אלא לצניעות בעלמא, לא חשיב תוספת על הבנין, דדוקא גבי פקק החלון דמוסיף בבנין, דסתם את החור שבו, משא"כ הכא דאינו אלא תוספת חיצונית על הבנין, ובזה שרי אף שהוא קבוע, ומטעם זה כתב להתיר אף בקביעת תמונה על הכותל, אע"פ שקבוע ולא זז ברוח, דאינו מוסיף בבנין, אלא תולה על הבנין לחוד [אמנם זה פשוט דכל שתוקעו בכותל, חייב משום בונה, ולא התיר כאן אלא שתולהו על מקום המוכן לו, בלא תקיעה והידוק].

ה] אולם דעת החזו"א (סי' נב ס"ק יג) לאסור בזה, דס"ל בכל אלו ג' דברים **א.** וילון לפני הפתח, אע"פ שנע ונד. **ב.** פרוכת. **ג.** תליית תמונה ע"ג הקיר. דאסור מדאורייתא משום תוספת בנין וכמבואר לעיל גבי פקק החלון, ולא התירו כאן אלא כשהוא לזמן מועט, דומיא דפקק החלון, ולא לזמן קבוע. וז"ל ".....דכיון שהוא נע ונד ברוח מצוי' לא מקרי קבע. והוא תימא דכיון דקובעו להיות תלוי על צירין הו"ל כתולה דלת על ציריה דחייב משום בונה, ואע"ג דנע ונד למטה, מ"מ הוא מתקיים תמיד על ציריו וזהו בנינו להיות תלוי תמיד ונוח לנטותו בכל עת שירצה. ואין מותר אלא בוילון שדרכו לתלותו ולסלקו, וכן בפרוכת לדידן, מותר שאין אנו קובעין אותה אלא מחליפין אותה בשבת, וכו'. והיכא שתולה להיות קבוע אין מקום לחלק בין תולה בפתח פתוח, או בתולה על הדלת, שהרי לא משום מחיצה אתינן עלה אלא משום בנין וכל שקובע הדבר הוי בנין וכו'. וכן מש"כ המג"א דמותר לתלות סדינים המצויירים לנוי ואפי' לקובעם, צ"ע אם קובעם לעולם הרי זה בונה, וצ"ל ג"כ בעשוי לתלותם ולהסירם או שתלאן רפוי שנוח להסירן, וממילא דרכן להסירן".

## תליית וילון כשמחבר גם מלמטה

ו] ובאופן שקובע את הוילון גם מלמטה והצדדין, כו"ע מודו דאסור משום תוספת על בנין קבע. אמנם דעת השעה"צ (ס"ק ו) דכל זה כשעושה אותו לכמה ימים, אבל בלא"ה יש להתירו וכמו לעיל בפקק החלון, וז"ל השעה"צ "ועיין בפמ"ג דמשמע מינה דהוא מן התורה, דתוספת קבוע באהל קבוע אסור מן התורה, ומ"מ נראה דזה דוקא אם דרך הוילון ששוהה שם כמה ימים בסתימה זו, אבל אם הדרך הוא להיפתח תמיד, לא חשיב סתימה קבוע מן התורה, ואפשר דאף מדרבנן אין איסור בזה, דמאי גריעא מפקק החלון" וכו'.

ז] אמנם בשעה"צ (ס"ק יא) הקשה במ"ש המג"א דאיסור עשיית מחיצה בפני הנר, הוא דווקא שעושה מחיצה י' טפחים, והוי מחיצה גמורה דקושרה גם מלמטה שלא יזוז ברוח מצויה [אבל אם עושה מחיצה על כל החדר, כתב שם דאפשר לדונה ככיסוי ולא כמחיצה ושרי, כמבואר במ"ב ס"ק י] ואז אסור משום מחיצה המתרת, והקשה השעה"צ דכשקושר מלמטה אסור בלא"ה משום תוספת בנין. ותי' "ולפמ"ש מקודם, דדוקא אם עשויה להיות עומד כן כמה ימים, ניחא בפשיטות דהכא הוא רק לפי שעה, א"נ דשם שעשויה לסתום פתח של בנין קבוע חמיר טפי". הרי דתי' ב' תי' **א.** דכאן הוא ליום אחד ומותר אף בחוזק, **ב.** דמחיצה שעשויה לסתום פתח של בנין קבוע חמיר טפי.

ויש להסתפק בתי' הב' אם בא לחלוק לקולא או לחומרא, והיינו אם בא לומר דבמחיצה בפני הנר כיון שלא עושה אותו כדי לסתום פתח של בנין קבוע, שרי אף בקובעו שלא יזוז, אף שהוא לכמה ימים, אך יותר נראה אדרבא להיפך דבא להחמיר, דבפתח של בנין קבוע, אסור לקבוע את הוילון אף שהוא ליום אחד, וחזר בו ממ"ש קודם דדוקא לכמה ימים.

ח] ונ"מ במה שדנו פוסקי זמנינו, במחיצה מתקפלת העשויה לפתוח ולסגור תמיד, אם מותר לחלק בה חדר אחד לשנים, ובשבות יצחק (מהדורת בקורת) הביא ששאל לרבינו הגריש"א זצ"ל והשיב לו לאיסור, כיון שהמחיצה באה לחלק. ולדעתי נראה דזהו כוונת השעה"צ כאן, דמחיצה כזאת שמחלקת את החדר לשנים וכן סוגרת פתח של בנין קבוע, יש במחיצה זו חשיבות של בנין, דעושה כאן שני חדרים, ואף אם הוא לזמן מועט כל שמהדקהו היטב אסור. אבל סתם מחיצה כגון מפני הנר, שאינו מבדיל ומחלק את החדרים לשנים, אלא רק לענין דינא, דחוצץ בינו לבין הספרים והנר, אמרינן דכל שעושהו לזמן מועט אינו משום תוספת בנין, והרי הוא כפקק החלון דשרי, אלא דיש לאוסרו משום גזירת אהל דהוי מחיצה המתרת.

## מחיצה המבדלת בין חדרים, ומחוברת במסילה כעין צירין

ט] אלא דבהרבה מאלו המחיצות יש להם מסילה קבועה, ויש לדון אם נחשב כדלת שתולה בציר, שאין שום איסור לסגור ולפתוח. והנה בחזו"א (סי' נב ס"ק ו) כתב דמותר לפתוח שמשיה על צירים שתקועה בארץ, ואין לחוש בו משום אהל, וכמ"ש שם "ומ"מ כיון שהוא גוף אחד וכן דרך תשמישו, אין כאן אהל וכו', והיינו נמי טעמא דמתירין לפתוח דלת הגג שעל הסוכה ולסתום בעת הגשם, וה"נ אם קבעו עמוד בארץ וסביביו מחיצות תליות על צירים לפותחם ולנועלם לשבת תחתם לצל מותר". ועיי"ש דבמטריה גדרו גדר ואסרו משום פירצה דשבת ואוושא מילתא, עיי"ש. אמנם בפתיחת סככת צל, או גגון של עגלה התיר מטעם שהוא מחובר לצירים והכל גוף אחד לא חשיב שעושה אהל. וכתב בשש"כ (פכ"ד הערה נה) בשם הגרשז"א, וז"ל "דאף שהחזו"א מתיר לעשות כן וסובר נמי דבכה"ג ליכא אוושא מילתא ועובדין דחול, מ"מ צ"ע אם גם במחובר לקרקע מותר לעשות לגמרי את כל האוהל מתחילה ועד סוף בגלל ההיכר של צירים, וחושבני שאם יהיה בית כזה אשר הגג והמחיצות כולם מתקפלים ונפתחים ע"י צירים, שאסור לפתוח ולעשות אוהל כזה בשבת, אף אם אין לחוש לשמע יתקע, וגם כאן הרי נהפך כולו ממקל לאוהל" וכו'. הרי דדעת הגרשז"א דפשוט שלא בכל גווני התיר החזו"א משום דעשוי על צירין, דכל שעושה בית ממש מתחילתו ועד סופו אין להתיר משום צירין, וא"כ שמא אף בעושה מחיצה כזאת שמחוברת למסילה, כיון שאינו כצירין ממש אסור אפי' באופן עראי, ובוודאי שאסור לעשות כן באופן שהוא יכול להיות קבוע לכמה ימים.

## מחיצה בבית אם צריך לעמוד ברוח מצויה בחוץ

י] עוד כתב הרמ"א ומותר לעשות מחיצה בפני אור הנר כדי שישמש מטתו. וכתב המ"ב (ס"ק י) בשם המג"א דדוקא אם עושה מחיצה בשביל דין 'מחיצה' ואז חשיב מתרת, והיינו כשעושה מחיצה י' טפחים דאע"פ שנראה עדיין האור מתוכה מותר לשמש מטתו דהוא חדר אחר, ואז צריך ג"כ שיהיה קשור למטה ומהצדדין שלא יזוז ברוח מצויה דאל"כ לא חשיב מחיצה, אבל אם עושה כיסוי גמור עד למעלה שלא יראה הנר מבעדו, אין דין מחיצה אלא דין כיסוי ומותר לעשותו בשבת, וגם א"צ לעשותו בקביעות שלא יזוז ברוח, כיון דמהני מדין כיסוי ואין צריך שיהיה לו דין מחיצה.

והחזו"א (סי' נב ס"ק יד) חולק וס"ל דבתוך בית א"צ לקושרו היטב כיון שאין שם רוח, והוי מחיצה גמורה, וז"ל "אבל נראה דאם חוצץ ביתו בסדין א"צ לקשור למטה, דהרי בביתו אין הרוח מצויה שכותלי הבית חוצצין בפני הרוח ואין רפיון המחיצה פוסלתה אלא תנועתה ונדנודה פוסלתה, אבל כיון שהיא קבועה שפיר חשיבא מחיצה וכו', דמה לי קושרה ומה לי העמיד כותל להגן בפני הרוח שלא תנוע את המחיצה" וכו'. אמנם בעמק ברכה (סוכה סי' יט) הוכיח לא כן אלא דהוא דין והלכה בהלכות מחיצה, דצריך להיות סוג מחיצה שאילו נמצאת בחוץ יכולה לעמוד ברוח מצויה, ואין נ"מ מה המצב בפועל, והביא ראיה לזה מסוכה דף כג. דס"ל לר"ע דסוכה ע"ג ספינה הנמצאת בים כשרה דיכולה לעמוד ברוח מצויה דיבשה, והקשה שם דסו"ס במקום שנמצאת הספינה, אינה עומדת ברוח מצויה, אלא ודאי דהוא הלכה בהלכות מחיצה, דצריך להיות סוג מחיצה שעומדת ברוח מצויה דיבשה. ומכח זה כתב שם דה"ה אף שהמחיצה בבית לא סגי בלא קשירה, דכדי להיחשב מחיצה צריך שמצד עצמותו, חשיב יכול לעמוד ברוח מצויה, אכן בחזו"א (שם) יישב את הקו', וז"ל "ואע"ג דבאינה יכולה לעמוד ברוח מצוי' דים מכשיר ר"ע, היינו לקולא דמ"מ חשיבא מחיצה, אבל לבטל המחיצה בשעה שהיא קבועה לא שמענו, וכו'. הרי דס"ל לחלק דיותר קל לעשות מחיצה מלבטל מחיצה.

יא] וכן בחזו"א בעירובין (סי' עז ס"ק ו) כתב דכל צורת הפתח שהרוח מנידו ועדיין החבל בתוך הקנים שלה, חשיב מחיצה לענין עירוב, ורק אם הרוח כופפת את החבל למטה מעשרה או מרחיקה החבל חוץ למבוי פסול. והחזו"א לשיטתו, דס"ל שכל דין מחיצה שאינה עומדת ברוח הוא מצד שהמחיצה נחשבת כמחיצה ארעית. אך העמק ברכה (שם) חולק ע"ז דהוא דין במחיצה, וכיון שהוא זז במקצת אין לו דין מחיצה והרי הוא פסול, והביא ראיה לזה מהמבואר בסוכה (כד:) דהעושה סוכה בין האילנות, צריך לקשור את הענפים, ואע"פ שמסתמא אינו זז אלא מעט, צריך לקושרם [ומ"מ גם לדעת העמק ברכה ברור שאם זז מעט ממש, לא חשיב ליפסל, וגם דפנות סוכה שלנו זזות מעט], אמנם החזו"א (שם) יישב דצ"ל שזז הרבה ומתרחק יותר מג"ט בין ענף לשני, ולכך צריך לקושרם דמבטל מהם שם מחיצה.

**דינים העולים**

1. העושה אהל או סותר אהל קבע חייב משום תולדה דבונה, ואסרו רבנן אף לעשות ולסתור אהל עראי, ומ"מ דוקא בגג או במחיצה המתרת, אבל מחיצה שאינה מתרת מותר לעשותה עראי. ומחיצה מקבוץ אבנים זה על זה, אף שאינה מתרת אסור [בה"ל].
2. דעת הרמ"א והמג"א והמ"ב, דאין איסור להוסיף [בלי תקיעה והידוק] על בנין קבוע, וילון שנע ונד ברוח, וכן פרוכת או תמונה אף שאינו נע ברוח וקבוע היטב, כיון שהוא תוספת צניעות או נוי בעלמא, אבל וילון שקובעו מלמטה או מהצדדים אסור. ודעת החזו"א דבכל גווני כל שעושהו לזמן קבוע, חייב משום תוספת בנין, ולשבוע אחד שרי.
3. ודעת השעה"צ דכל שעושהו לזמן מועט, מותר אף לקבוע את הוילון מלמטה והצדדים, אמנם בוילון שבא לסגור פתח של בנין קבוע, אפשר שלתי' הב' בשעה"צ אסור אפי' ליום אחד.
4. מחיצה הבאה לחלק חדר לשנים, דעת הגריש"א דאסור לקובעה בשבת, אף שעושה אותה לזמן מועט, ויש לדון באופן שמחוברת למסילה, אם דינה כדלת שמחוברת לצירין, או שאסור.

דעת המג"א והמ"ב והעמק ברכה, דגם מחיצה הנעשית בתוך הבית, אין לה דין מחיצה אלא אם קושרה שתוכל לעמוד ברוח מצויה שבחוץ, וכן אם זזה אפי' שלא יוצאת מהמסילה, אין זה מחיצה. ודעת החזו"א, דכל שאינו יוצא משני הקנים, וכן במחיצה בבית שאין שם רוח א"צ לקושרה מלמטה, ובכל גווני חשיב מחיצה, ואינה נפסלת רק באופן שהרוח מבטלת ממנה שם מחיצה.

# שיעור י

[סעיף א - המשך] הגה: אבל מחיצה הנעשית לצניעות בעלמא שרי, וכו'. אבל אסור לעשות מחיצה בפני אור הנר כדי שישמש מטתו, וכן לפני הספרים כדי לשמש או לעשות צרכיו, אם לא שהיה מבעוד יום טפח, שאז מותר להוסיף עליה בשבת.

## עשיית מחיצת עראי, כשהיא מתרת

א] נתבאר [לעיל שיעור ט] דחז"ל גזרו ואסרו לעשות ולסתור אהל עראי, ואהל שאסור היינו גג, או מחיצה המתרת [לדעת ר"ת, וכן פסקו השו"ע והרמ"א] כגון שבא להתיר לטלטל על ידה, או מחיצה שלישית של סוכה, אבל מחיצה שאינה מתרת, אלא נעשית לצניעות בעלמא, ואפי' אם נעשית להפריד בין גברים לנשים, כל שנעשית עראי מותר לעשותה בשבת [ולרש"י אף מחיצה המתרת שרי, אמנם קיי"ל כדעת ר"ת וכמו שפסקו כאן השו"ע והרמ"א].

## מחיצה בפני הנר או הספרים, להתיר תשמיש

ב] וכתב הרמ"א דמחיצה הנעשית בפני הנר כדי שיוכל לשמש מטתו, או החוצצת בינו לבין הספרים, כדי לעשות צרכיו או לשמש, חשיב מחיצה המתרת, ואסור לעשותה בשבת. ומקורו ממ"ש המרדכי [פרק כירה סי' שיא] וז"ל "בחדר שהיה ישן בו מהר"ם היו בו ספרים, ובכל לילה היה עושה מחיצה עשרה טפחים גובה בפני הספרים, ובכל ערב שבת היה עושה מחיצה מבעוד יום, לפי שלפעמים היה משתין בלילה, והיה כורך המחיצה לצד מעלה ונותנה על המוט ומשייר בה רוחב טפח, ובליל שבת פושטה למטה ונותנה על המוט ומשייר בה רוחב טפח, ובליל שבת פושטה למטה לפי שבשבת אסור לעשות מחיצה, כל מחיצה שאינה לצניעות אסור לעשותה בשבת" וכו', הרי דס"ל דמחיצה החוצצת בינו לבין הספרים כדי להתיר לו לעשות צרכיו, חשיב מחיצה המתרת.

## מחיצה המאפילה לגמרי את האור והספרים

ג] וכתב המ"ב (ס"ק י) "וכתב המג"א דהיינו דוקא אם עושה מחיצה גבוה עשרה טפחים, והנר גבוה ונראית למעלה, דמאפיל בטליתו ומשמש, כדמשמע בסי' ר"מ סעיף י"א בהג"ה [ובשל"ה משמע דאף באופן זה יש ליזהר מאוד, ועיין בא"ר שם], דכיון שהנר נראית, א"כ ההיתר בזה הוא רק משום דיש על זה שם מחיצה שגבוה עשרה, וחשבינן ע"י זה להנר כעומד בחדר אחר, ואז צריך שיקשרנה ג"כ שלא תניד אותה הרוח, דאל"ה אין שם מחיצה עלה. ולכן אסור לעשותה בשבת, דחשיבא מחיצה המתרת, אבל אם המחיצה מכסה את הנר עד שאין נראית, דאין צריך שתהיה המחיצה גבוה עשרה דוקא כיון שהנר מכוסה, א"כ ההיתר בזה לאו משום מחיצה אלא מחמת כיסוי בעלמא, ולכן אף שהיתה המחיצה גבוה עשרה מותר לעשותה דלא חשיבי מחיצה המתרת, רק כיסוי. וה"נ במחיצה לספרים, אם המחיצה גבוהה עד שאין הספרים נראין מותר לעשותה, דלא חשבינן לה כמחיצה המתרת, רק ככיסוי בעלמא, ולכן לא בעינן אז ג"כ שיהיה קשור לצד מטה [ועיין באחרונים שפרשו דבריו, דמ"מ בעינן כשעושה אותה בשבת שיהיה על הספרים עוד כיסוי, דאז יהיה נחשב כאילו מונחין בכלי תוך כלי]".

דדעת המג"א (ס"ק ג) דאינו אסור אלא באופן שעושה כדי להשתמש בדין 'מחיצה' שבו, וכגון שעדיין הנר נראה מתוכה, אלא דע"י שיש מחיצה עשרה חשיב כחדר אחר, ומותר לשמש ע"י שמאפיל בטליתו [דאל"כ אסור לשמש משום האור, ודעת השל"ה דאף באופן זה יש להיזהר מאוד, אולם הרמ"א בסי' רמ היקל בזה], אבל אם המחיצה מכסה את כל אור הנר, אין צריך לדין 'מחיצה' שבו, ואז אע"פ שהוא עשרה טפחים, אפשר להחשיב זאת ככיסוי בעלמא ומותר לעשותה בשבת. ובזה הרויח המג"א שם, את קושיית הדרכי משה, דבביצה (דף כב.) משמע דמותר לעשות מחיצה בפני הנר כדי לשמש מטתו, וכן הביא שם הרבה ראשונים דמבואר בדבריהם דמותר לעשות מחיצה כדי לשמש מטתו, ולדבריו מיושב, דבביצה איירי במחיצה שמכסה את כל הנר, ובאופן זה התירו הראשונים, אבל כשנראה הנר מתוכה, אינה מועלת אלא מדין 'מחיצה' ואסור לעשותה בשבת.

ד] וכן נקט החזו"א (סי' נב ס"ק יד) לדינא כדעת המג"א, והוסיף לבאר דכשעושה מחיצה שמאפילה את האור, הרי הוא כנתכבה הנר, וזה פשוט דאם עושה מחיצה שלא יפריע לו הנר לישון, דמותר לשמש מטתו אחר שנתכבה הנר, וה"ה כאן כל שהאפיל את הנר, הרי הוא כנתכבה, וממילא מותר לשמש, והמחיצה אינו אלא כיסוי להאפיל, ואין אסור אלא במחיצה שא"א להחשיבה 'כנתכבה הנר', דהיינו מחיצה עשרה טפחים שנראה הנר מתוכה, וה"ה לגבי ספרים דלא נחשב כמחיצה אלא ככיסוי בעלמא ושרי, אלא דאז צריך שני כיסויים כמ"ש המ"ב כאן.

ה] אמנם דעת המ"ב דאין לסמוך ע"ז לכתחילה כמ"ש שם, "והנה אף שיש אחרונים שמפקפקין על חילוקו, וסוברין דכיון דסוף סוף ע"י המחיצה הותר עתה לשמש ולעשות צרכיו, חשיבא מחיצה המתרת ואסור לעשותה, מ"מ נראה דבשעת הדחק יש לסמוך על דבריו".

## בזמן שיכול להתיר באופן אחר

ו] ובטעם שהיקל המ"ב בשעת הדחק, ביאר בשעה"צ (ס"ק יג) דאחר שהרבה ראשונים סברי דמותר לעשות מחיצה כדי לשמש מטתו, וכמו שהביא המג"א, נראה טעמם כמ"ש הט"ז (סי' תקי"ד ס"ק ב) דכל שיש אפשרות להתיר את הדבר בלי מחיצה, מותר לעשותה בשבת, ובזה ביאר את הסוגיא בביצה, דס"ל דמותר לכבות את הנר כדי לשמש מטתו [אלא דהלכה ואין מורין כן], ומשום כן התירו שם לעשות מחיצה, דלא חשיב מחיצה המתרת, כיון שיכול לכבות את הנר, וה"ה בשבת יכול לכסות את הנר בכלי, וסיים השעה"צ "והנה ביו"ט בודאי יש לסמוך על הט"ז, וגם הא"ר מצדד שם כמותו, אך לענ"ד דגם בשבת יש להקל וכמו שכתבתי" וכו'.

אמנם בחזו"א (שם) תמה על כך מאוד, דמאי איכפת לן שיכול להתיר באופן אחר, דהא סו"ס עכשיו ההיתר הוא משום המחיצה שעשה, ודינו כמחיצה המתרת שאסור לעשותה, דאל"כ נתיר לעשות דופן שלשית בסוכה, כיון שיכול לישב בסוכה אחרת, וכן נתיר לעשות מחיצה כדי לטלטל בתוכה, כיון שאפשר לקרות בספר במקום שהוא נמצא [וסברא זו אפשר לדחות, דסו"ס במקום שהוא רוצה לקרוא, ובסוכה שרוצה לישב א"א להתיר באופן אחר], אלא ודאי דאינו כן אלא דכל שבפועל הוא מתיר את הדבר חשיב מחיצה המתרת, ומה שהביא המ"ב דהרבה ראשונים התירו כן, יותר נראה דסברתם כמג"א דכשעושה מחיצה המאפילה ומכסה את הנר, אינו דין 'מחיצה' אלא כיסוי.

ז] ולמעשה נראה דיש להקל בשעת צורך כדעת המג"א וכמבואר בחזו"א, דיעשה מחיצה המכסה את כל הנר או הספרים, אבל ההיתר של השעה"צ צ"ע וכמו שהקשה החזו"א.

ח] והנה לדעת השל"ה דלא מועיל לעשות מחיצה עשרה בפני הנר, ע"כ דמה דהתירו בגמ' בביצה לשמש ע"י מחיצה, היינו מחיצה שלמה שמכסה את כל אור הנר, וכמו שבאר המג"א, ובזה אפשר דכו"ע מודו דשרי, דבאמת אינו אלא כיסוי, דה'מחיצה' שבו, אינה מועלת להתיר לשמש, ולכך לא חשיב מחיצה המתרת, ודווקא לדעת הרמ"א (סי' רמ סעיף יא) דמותר לשמש ע"י מחיצה, דעת האחרונים והמ"ב דאף שהמחיצה מאפילה ומכסה את כל אור הנר, סו"ס הוי גם מחיצה, ודינה כמחיצה המתרת שאסור לעשותה בשבת.

## מחיצה שנראין ממנה הספרים, אם מהני להתיר תשמיש

ט] והנה מתוך דברי המג"א כאן מתבאר, דמחיצה עשרה חוצצת בפני הספרים, ומותר לשמש מטתו אע"פ שהספרים נראין, והנה דעת המג"א (סי' רמ ס"ק טו) דמחיצה העשויה מסריגין שהספרים נראין מתוכה, לא מועילה להתיר תשמיש, ובעינן דווקא מחיצה שמכסה את הספרים מעיניו, וכבר הק' כן המג"א עצמו דסיים שם דבסי' שטו משמע דשרי. ואפשר ליישב דהנה במ"ב כאן כתב דכשמועילה מדין כיסוי, צריך שיהיו שני כיסויים, ובכך יחשב ככלי בתוך כלי [ומבואר בדבריו דגם לענין עשיית צרכיו בעי ב' כיסויים, וכבר תמהו דמה המקור לכך], וא"כ אפשר דאיירי הכא שהספרים מכוסין ואינם נראים אלא שיש רק כיסוי אחד, ובנוסף עושה כאן מחיצה עשרה, דבאופן זה לא מועיל אלא מדין מחיצה, ולכך חשיב מחיצה המתרת.

## סתירת אהל עראי ומחיצה המתרת

י] כבר נתבאר דה"ה דאסור לסתור אהל עראי, ופשטות הפוסקים נראה דה"ה במחיצה המתרת דאסור לסותרה (ועי' בשש"כ פכ"ד סל"ח ובהע' קלג, ובחלק ג שם, מש"כ בשם הגרשז"א בזה).

יא] וכתב החזו"א (סי' נב ס"ק ז עיי"ש) דמסתבר דכמו דמותר לפרוס מחיצה שהיה בה טפח מבעוד יום, ה"ה דמותר לסותרה עד טפח, ומ"מ דוקא אם פרסה בשבת, אבל כשפרסה כולה מבעוד יום, אסור לסותרה אף שמשאיר בה טפח.

## מחיצה על ידי אנשים

יב] מבואר בגמ' (עירובין מג: - מד:) דאפשר לעשות מחיצה ע"י אנשים לטלטל בתוכה, ובלבד שלא ידעו מכך, אבל לדעת אסור, וכן פסק השו"ע (סי' שסב סעיף ה) "בכל עושים מחיצה, וכו', ואפילו באנשים שעומדים זה אצל זה, בפחות משלשה, ואפי' כשהם מהלכים, חשובים מחיצה וביניהם רשות היחיד, והוא שלא ידעו שהועמדו לשם מחיצה ואפילו אחד מהם יודע אסור" וכו', אלא דצריך ליזהר שיהיה מחיצה כשרה, היינו שיהיה לבוד בין רגליהם, ולא יזוזו ממקומם באופן שיפסלו את המחיצה.

יג] ונחלקו הראשונים בטעם החילוק בין מדעת לשלא מדעת. רבינו יהונתן (יב. בדפי הרי"ף) ביאר דכל מדעת דינו כמחיצה הנעשית במזיד דאסור לטלטל בה כמבואר בעירובין (כה.), אבל שלא מדעת הוי בשוגג, דאין איסור לטלטל בה בדיעבד [ואף כאן יש איסור בעשיית המחיצה, משום מחיצה המתרת, ולענין דיעבד יש חילוק בין שוגג למזיד]. והקשה הט"ז (שם ס"ק ג) דלדבריו צריך להיות תלוי בגברא המעמידם למחיצה, דהוא עובר על האיסור, וא"כ אף בשלא מדעת אסור כיון שהוא לדעת העושה, ומשום כן כתב דנראה כדברי רש"י שם (מד: ד"ה שלא) דאינו אסור משום עשיית מחיצה, כיון דאין דרך בנין בכך, ובמזיד אסור כמ"ש הרשב"א [והביאו הב"י שם] דאוושא מילתא בכך ויבואו לזלזל בשבת. ובריטב"א שם ביאר באופן אחר, דשלא מדעת לא דמיא לבנין, כיון שכל רגע יכולים לזוז משם, דאינם מודעים לכך שהם משמשים כמחיצה, אבל מדעת דמיא טפי לבנין. כן ביאר הבית מאיר (שסב, ה) בדעת הריטב"א.

עוד אפשר לומר [וכן ראיתי בגאון יעקב שם] דלעולם אין הפעולה מתייחסת לגברא המעמידם למחיצה, כיון דעומדים שם אדעתא דידהו, ודומה למה דקיי"ל דאין שליח לדבר עבירה, דאין העשיה מתייחסת למשלח, ה"ה כאן אין עמידתם מתייחסת אליו, ולכך אין לאסור אלא מחמתם, ולכך כשיודעים מכך אסור, אבל שלא מדעת, אין מי שעושה כן מדעת שיעבור באיסור.

## טפח מבעוד יום, כשלא חשיב מחיצה

יד] ומבואר ברמ"א דכל שיש בה טפח מבעוד יום, מותר להוסיף עליה בשבת. ולכאו' לענין מחיצה המתרת, הרי בטפח לבד לא מתיר כלום ואסור לשמש מטתו כך, וא"כ נמצא דעושה אותה 'למחיצה המתרת' בשבת, ואמאי שרי. אלא דכבר כתב בביה"ל (ד"ה שהיה) דבב"י הביא בשם המרדכי שהיה עושה טפח למעלה מן הגג, והקשה התו"ש דטפח מלמעלה לא קרוי מחיצה כלל, ותי' הפמ"ג דא"צ שם מחיצה ובכל גווני מותר, והביאור דאין דין שיהיה מחיצה כבר מבעוד יום, אלא דחז"ל לא אסרו אלא באופן שעושה מתחילה, אבל כשהוא המשך למה שהתחיל קודם שבת, אף שבמה שהתחיל לא חשיב מחיצה, מ"מ נחשב להמשך ושרי.

ובחזו"א (סי' נב ס"ק ח) מדוייק, דלא התירו אלא להמשיך מאותו טפח ולא ממקום אחר [דכתב 'אלא מתחיל לפרוס מהלבוד והלאה'], ולהנ"ל מבואר שפיר, דלא התירו אלא כשנחשב המשך.

[סעיף ב] **עצים שתוקעין ראשן האחד בדופן הספינה, וכופפין ראשן השני בדופן השני של הספינה, ופורסין מחצלת עליהם לצל, אם יש ברחבן טפח או אפילו אין ברחבן טפח, אם אין בין זה לזה שלשה טפחים, חשיבי כאהל ומותר לפרוס עליהם בשבת מחצלת, דהוי לה תוספת אהל עראי ושרי, ומטעם זה מחצלת פרוסה כדי טפח מותר לפרוס שאר המחצלת בשבת, וטפח שאמרו חוץ מן הכריכה.**

ונתבאר כאן, דלא אסרו חז"ל אלא לעשות אהל עראי בתחילה, אבל להוסיף על האהל שרי, ומשום כן אם יש בעצים שעל הספינה [היינו כדוגמת פרגולה] רוחב טפח מותר לפרוס עליהם סדין, דלא חשיב אלא שמוסיף על האהל, וכן אם יש בין עץ לעץ פחות מג' טפחים, הוי לבוד, וחשיב שיש בה רוחב ג' טפחים, ומותר לפרוס עליה סדין, אף שרוחב העץ עצמו פחות מטפח.

## אם שרי להמשיך ממקום שיש לבוד

טו] וכתב המ"ב (ס"ק יג) "ברחבן טפח. שרוחב העץ העגול היה טפח, ואפילו רק באחד מהן. וכן מה שכתב אם אין בין זה לזה וכו' היינו ג"כ אפילו רק במקום אחד, ואמרינן לבוד והוי כאלו היה ג' טפחים מכוסה במקום אחד". והיינו דכיון דבמקום אחד יש כבר אהל, או ע"י טפח או ע"י לבוד, מותר להוסיף עליה על פני כולה, דהוי תוספת אהל. אמנם דעת החזו"א (שם ס"ק ח) דדוקא בטפח ממש, אבל לענין לבוד אסור להוסיף עליה, ולא התירו לפרוס אלא על הלבוד עצמו, דמה דטפח מהני, משום דמצינו כן לענין טומאה דהוי אהל טפח, וכמבואר במ"ב (ס"ק לד) בשם הר"ח, ואין לבוד מועיל לענין טומאה, ולכן דווקא על הלבוד עצמו דחשיב כסתום, אך לא נחשב שיש כאן אהל טפח, להתיר להוסיף עליו. עוד כתב דאף אם יפרוס עכשיו על הלבוד טפח אין היתר להמשיך משום כן, דלא התירו אלא כשהיה פרוס טפח מבעוד יום. והסתפק שם כשיש חצי טפח מכאן וחצי טפח מכאן ולבוד באמצע, אם הוי כטפח מבעוד יום. אמנם בעומד מרובה על הפרוץ בוודאי מותר להמשיך האהל [וכן כתב בסי' ב ס"ק ט, לענין ציצית, דצריך ליזהר שלא יהיה נקב בית הצוואר, מרובה על שום כתף לצד רוחבו, אבל אם כל כתף רחב יותר מהנקב הוי עומד מרובה על הפרוץ וכשר].

## מחצלת כרוכה ויש ברחבה טפח

טז] ומבואר בשו"ע דהמחצלת עצמה לא מועילה ליחשב כטפח, אלא צריך שיהיה פרוסה [חוץ מרוחבה] טפח, אמנם כבר כתב המ"ב (ס"ק טז) דהיינו דווקא לחומרא, אבל אסור ליתנה במקום אחר כשהיא כרוכה לשם אהל. ובטעם הדבר, מבואר בשעה"צ (ס"ק כ) בשם הט"ז דנחלקו בזה רש"י ותוס' בעירובין (קב.), ודעת רש"י דא"צ לפורסה טפח אלא אף כשכרוכה כל שרוחבה טפח שפיר דמי, והשו"ע פסק להחמיר כתוס' דצריך לפרוס, אבל לאידך גיסא נקטינן לחומרא כדעת רש"י דחשיב אהל. עוד כתב בשם המאמר מרדכי דאף תוס' מודים בזה, דלא אמרו אלא לענין להוסיף עליו, דבאופן שלא נפרס ממנו טפח מבעוד יום, מיחזי כנותן בתחילה, דאינו נראה שנתן שם את הכריכה לשם אהל, אבל כשעושה כן מתחילה בודאי דאף בכרוכה חשיב אהל. וכן נקט בחזו"א (שם) בפשיטות, דבודאי אם ירצה להוסיף ולפרוס על המחצלת הכרוכה [כשאינה פרוסה טפח] מחצלת אחרת, חשיב תוספת ושרי, הרי דחשיב מקצת אהל, וא"כ פשוט דאף התוס' מודו דאסור ליתנה במקום אחר לשם אהל, וסיים החזו"א "ודעת אלו שנאדו מזה שהביא שם אינו מובן".

**דינים העולים**

1. אסור לעשות בשבת מחיצה בפני הנר, או הספרים, כדי לשמש מטתו [או לעשות צרכיו בפני הספרים] דחשיב מחיצה המתרת. ודעת המג"א דדוקא במחיצה י' טפחים שהנר נראית מתוכה [ומותר לשמש ע"י שמאפיל בטליתו], אבל במחיצה המכסה את כל הנר מותר, דחשיב כיסוי ולא מחיצה, ובמ"ב הביא דיש מהאחרונים שאוסרים אף באופן זה, ודעתו דאין להקל אלא בשעת הדחק, אמנם דעת החזו"א דאפשר להקל לכתחילה כמג"א, וכל שמכסה את הנר כולו, מותר לעשותו בשבת.
2. דעת הט"ז דכל שאפשר להתיר הדבר באופן אחר, לא חשיב מחיצה המתרת, ומשום כן התיר לעשות מחיצה ביו"ט כיון שאפשר לכבות את הנר בשביל זה [הלכה ואין מורין כן]. וה"ה בשבת יכול לכפות עליה נר, ודעת השעה"צ להקל ביו"ט כהט"ז ואף בשבת בשעת הדחק, אמנם החזו"א פליג דאף באופן זה חשיב מחיצה המתרת ואסור לעשותה בשבת או יו"ט.
3. מחיצה החוצצת בינו לבין הספרים, אך עדיין רואין את הספרים, דעת המג"א דאסור לשמש מטתו, וכתב דכאן בסי' שטו נראה דשרי, ויישבנו, דלא התירו כאן אלא כשהספרים מכוסין בכיסוי אחד דאז נצרך לדין 'מחיצה' שבו.
4. אסור לסתור אהל עראי, וה"ה למחיצה המתרת, ולסותרה ולהשאיר בה טפח, אם פרסה בשבת, מותר, ואם היתה פרוסה מבעוד יום אסור. [חזו"א].
5. מחיצה ע"י אנשים הוי מחיצה, ודווקא בשלא יודעים מכך, אבל ביודעים מכך אסור לטלטל בה [וכן לעשותה], והתבאר בראשונים כמה ביאורים בטעם החילוק בין מדעת לשלא מדעת.
6. כל שיש בה טפח מבעוד יום, מותר להוסיף עליה, אע"פ שאין על הטפח שם 'מחיצה' או שאינה מתרת. וימשיך מאותו טפח הפרוס, ולא ממקום אחר [כן מדוייק בחזו"א].
7. מותר לפרוס סדין על גבי קורות שיש בהן טפח [וכן להמשיך משם והלאה] וכן ע"ג לבוד, ואם יש לבוד במקום אחד, דעת המ"ב דמותר להמשיך לפרוס. ודעת החזו"א דאף אם יפרוס ע"ז טפח אסור להמשיך לפרוס משם והלאה. והסתפק בחצי טפח מכאן וחצי מכאן, ולבוד מחברו, אי חשיב טפח שיכול להמשיך לפרוס ממנו והלאה. אך בעומד מרובה על הפרוץ בוודאי שרי.
8. דעת השו"ע דצריך שיהיה פרוס טפח בדווקא, אבל אם המחצלת כרוכה אע"פ שיש ברחבה טפח לא מהני. ומ"מ אסור ליתנה במקום אחר כרוכה לשם אהל, [לדעת הט"ז משום דחיישנן לדעת רש"י, אבל לדעת התו' שרי דלא חשיב אהל כשהיא כרוכה, ולדעת המאמר מרדכי והחזו"א אף התו' מודו דאסור]. ומ"מ מותר להביא לידה מחצלת אחרת ולפורסה. [חזו"א].

# שיעור יא

[סעיף ג] **מטה כשמעמידים אותה, אסור להניח הרגלים תחילה ולהניח עליהם הקרשים, אלא ישים הקרשים תחילה באויר ואח"כ הרגלים תחתיהם, והני מילי כשהרגלים הם דפים מחוברים כמו דפני התבה, אבל רגלים של מטות שלנו, וכן רגלי השולחן מותר בכל גונא.**

## סדור מחיצות ואהל על גביהן

א] נתבאר כאן דאסרו חז"ל להעמיד מיטה וכדו', באופן שנעשה אהל מתחתיו, דדמי לבנין. אולם לא אסרו אלא כשעושה זאת כדרכו, שמניח קודם את המחיצות ואח"כ את הקרשים למעלה שהוא הגג, והיינו מלמטה למעלה, אבל מלמעלה למטה שרי, דמניח קודם את הקרשים של הגג ומניח את המחיצות תחתיו, דלאו דרך בנין בכך.

## אהל ע"ג עמודין

ב] ומקור הדין בגמ' בביצה (לב: - לג.) אמר רב יהודה, האי מדורתא מלמעלה למטה שרי, מלמטה למעלה אסור, וכן ביעתא וכן קדרה וכן פוריא וכן חביתא. וכתבו שם התוס' (ד"ה מלמטה) דלא אסרו אלא כשעושה האהל ע"ג מחיצות המגיעות לארץ אבל ע"ג רגלים לחוד שרי, ומשום כן מותר להניח קרש שולחן ע"ג רגליו. עוד כתבו דאין אסור אלא כשעושה את שניהם יחד, גם את המחיצות וגם את הגג, אבל הגג לבדו שרי, ולכן מותר להחזיר קדירה ע"ג כירה בשבת [באופן שאין איסור חזרה] אע"פ שמחיצותיו מגיעות לארץ, כיון שהמחיצות נעשו מבעוד יום [ומ"מ בבכלי רחב הרבה אסור אף בגג לבדו, ויתבאר להלן]. וזה מה שכתב השו"ע כאן 'וה"מ כשהרגלים הם דפים מחוברים כמו דפני התבה, אבל רגלים של מטות שלנו, וכן רגלי השולחן מותר בכל גווני'.

ג] אמנם כל זה הוא דעת התוס' [וכן פסק השו"ע] אבל דעת הרשב"א (שבת קלח.) דאין חילוק אם זה מחיצות או רגלים, ובשניהם אסור, ומ"מ בשולחן וכדו' שרי כיון שאינו משתמש באויר שתחתיו, משא"כ במיטה שמשתמש באויר שתחתיו להניח שם מנעליו, חשיב אהל ואסור. ובבה"ל (ד"ה מטות) כתב דמעיקר הדין יש להקל כדעת התוס' וכמו שפסק השו"ע, דאין לאסור אלא במחיצות גמורות, אלא דכתב "ומ"מ לכתחילה נראה שטוב לחוש לדברי הרשב"א וסיעתו להחמיר, אם לא בשעת הדחק". אמנם לקמן בשעה"צ (סי' תק"ב ס"ק יז) כתב שהמנהג להקל בזה כדעת השו"ע, דאין איסור אלא במחיצות גמורות, ולא ע"ג רגלים וכדו' אף כשמשתמש באויר שתחתיו.

## כשאינו משתמש באויר שתחתיו

ד] ולהלן בשו"ע (סעיף ז) כתב דמותר להניח שני ספרים, אחד מכאן ואחד מכאן, ועוד אחד על גביהם, והוא ע"פ סברת הרשב"א דאין אסור אלא כשמשתמש באוויר שתחתיו, הרי דפסק בתרוויהו לקולא, **א.** כדעת התוס' דאינו אסור אלא ע"ג מחיצות, ולא ע"ג קונדסין. **ב.** דאף ע"ג מחיצות דווקא כשמשתמש באויר שתחתיו, אבל אם אינו משתמש, מותר.

ה] והנה דעת הט"ז (ס"ק ד) דהשו"ע לא התיר במקום שלא משתמש תחתיו, אלא כשעושה אהל על ב' מחיצות, דבזה איירי בסעיף ז', דאינו עומד מצד עצמו לשימוש תחתיו. אבל כשעושה ד' מחיצות, הרי הוא עומד מצד עצמו לשימוש באויר שתחתיו, ובזה אף כשאינו עומד להדיא לשימוש תחתיו, וכגון במחיצות השולחן, אסור. ודעת המ"ב (ס"ק כב) דיש לחוש לדעתו. אמנם דעת החזו"א (סי' נ"ב ס"ק יד) דלא מצינו בראשונים שחילקו בזה, ואין הבדל בין ד' מחיצות לב' מחיצות, ובכל גווני כל שאינו עומד לשימוש באויר שתחתיו, מותר לעשות זאת כדרכו אף מלמטה למעלה.

ו] ובגוף החילוק בין מיטה לשולחן, הקשה הגרשז"א (שש"כ פכ"ד הערה סח) מדוע שולחן לא נחשב שצריך לאויר שתחתיו להניח שם את רגליו, ולכאו' אפש"ל דאינו צריך דווקא לגג השולחן, אמנם באמת הרי ניחא ליה בגג שהוא מגן עליו וכגון אם ישפך משהו באמצע הסעודה, גג השולחן מגן עליו שלא יתלכלכו רגליו. ותי' ז"ל שם "ושמעתי מהגרש"ז זצ"ל, דאפשר דלא דמי למיטה שרוצים להטמין שם נעליים וכדו', משא"כ הכא אין אדם בא להכניס רגליו מתחת לשולחן, רק בשעה שמשתמש במשטח של השולחן נוח לו שהרגליים יהיו מתחתיו, ולכן אין זה חשיב כמשתמש באויר שתחתיו, עכ"ד. וצ"ב יישובו.

## עשיית אהל לחוד

ז] והנה לעיל (בסעיף ב, ונתבאר בשיעור י) מבואר דאסור ליתן מחצלת ע"ג העצים שבראש הספינה [באופן שאין באחד מהן רוחב טפח, או חיבור ע"י לבוד], אע"פ שהמחיצה עצמה עשויה כבר מערב שבת, ומאי שנא ממטה שאין אסור אלא אם עושה המחיצות והגג יחד, ותי' המג"א (ס"ק ז) בשם הרא"ש (ביצה פ"ד סי' יא) דשאני התם שעיקר כוונתו לעשות אהל לצל, משא"כ במטה אין עיקר כוונתו אלא למטה עצמה לישון על גבה [וכמבואר בשעה"צ ס"ק כה דזהו עיקר תי' של הרא"ש].

ח] ומבואר במ"ב (ס"ק כ) דלאו דווקא לצורך צל, אלא כל שעושהו להשתמש תחתיו אסור, וכמ"ש "והיכא שפורס סדין או מחצלת לשם אהל, כגון להגן מפני החמה והגשמים או כדי שיהיה ראוי להשתמש תחתיו באיזה דבר, אסור אף בלא מחיצות, וכההיא דסעיף ב". וכמו שכתב בשעה"צ (ס"ק כו) "פשוט, דדוקא כשאינו פורס בשביל תשמיש שלמטה באוירו, אז שרי בלא מחיצות". אמנם לכאו' סותר למה שבארנו דדעת השו"ע (בסעיף ז) דכשלא משתמש באויר שתחתיו, מותר לעשות כדרכו את המחיצות והאהל, אפי' מלמטה למעלה. אבל כשמשתמש תחתיו מותר לעשות בשינוי מלמעלה למטה, ואילו כאן במ"ב מבואר דאף אהל לבדו אסור כשמתמש תחתיו.

ותי' החזו"א (סי' נב ס"ק ט) וז"ל "וצ"ל שכוונתו שהאדם משמש תחתיו בפועל וצריך לגגו, והעיקר שתחתיו כעין הגנת דירה". והיינו דכל שמשתמש תחתיו לדיורין, הוי אהל חשוב, ואסור אף כשהיו המחיצות מבעוד יום, אבל כל שימוש אחר, וכגון כיסוי החבית שלא יפלו שם לכלוכים, או הנחת קרשי המיטה, ששימושו להשים שם מנעליו, אינו אסור אלא אם בונה גם את המחיצות, ועושה זאת כסדר מלמטה למעלה.

## סתימת פי ארובה

ט] עוד כתב המ"ב (שם) "כתב המג"א (ס"ק ז) דלסתום נקב שהעשן יוצא [ארובה] בכר של תבן וכיוצא בו, אפשר דאסור, דכיון שיש לאותו המקום מחיצות בפני עצמו הוי כעושה אהל בתחלה". אמנם לכאו' הרי הוי אהל לבד בלי מחיצות ומה הטעם שאסור [ועיין בשעה"צ ס"ק כז מ"ש בזה], וכתב החזו"א (שם) דשאני סתימת ארובה דהוי בנין חשוב [ולחד תי' ברא"ש תלוי בבנין חשוב, וכמו שביאר שם החזו"א]. ולדעתי אפש"ל דסתם סתימה מפני הרוח וכדו', וא"כ חשיב שימוש של דיורין שאסור וכמו שביאר החזו"א בדעת המ"ב, אמנם לשון המג"א משמע כתי' החזו"א דהוי בנין חשוב.

## עשיית אהל לצל כשמחזיקו בידיו

י] והנה בפשוטו כל אהל הנעשה לצל, אסור אף בלי מחיצות כלל, וכמבואר בסעיף ב', אמנם בתהל"ד (ס"ק ז) ובחזו"א (שם ס"ק ב, וכן בסוף ס"ק ט) הוכיחו מהגמ' (שבת מג:) דאף זה אינו אסור אלא כשהוא ע"ג קונדסין וכדו', אבל אם מחזיק האהל בידיו, מותר להניח תחתיו קונדסין וכדו', דהוי מלמטה למעלה דאין דרך בנין בכך [דמבואר שם בגמ' דמותר לפרוס סדין מפני החמה, כשבאין לשמור על המת באופן זה, דאיתא התם "וכן תנא שילא מרי, מת המוטל בחמה, באים שני בני אדם ויושבין בצדו, חם להם מלמטה, זה מביא מטה ויושב עליה. וזה מביא מטה ויושב עליה. חם להם מלמעלה, מביאים מחצלת ופורסין עליהן, זה זוקף מטתו ונשמט והולך לו, וזה זוקף מטתו ונשמט והולך לו, ונמצאת מחיצה עשויה מאליה" הרי דאף כשעושה כן לצל, כל שמחזיקה בידיו, לא חשיב אהל ושרי, ושוב מותר להניח תחתיו קונדסין].

## פריסת טלית בשמחת תורה, מעל החתן תורה ובראשית

יא] ועיי"ש בתהל"ד דהקשה מהמבואר לעיל (סי' שא סעיף מ) שכובע ששוליו רחבים טפח יש בו משום איסור אהל, והרי אין שם עמודים וכדו', וכתב לחלק דראש של אדם הוא דבר יציב ומשום כן חשיב אהל, משא"כ כשמחזיקו בידיו. [ומטריה דחששו הפוסקים שיש בו משום אהל, ויבואר להלן שיעור יב, הוי כמונח על קודנסין, כיון שהמקל מחזיקו בחוזק. ויש להסתפק בחופה המוחזקת ותלויה ע"ג עמודים, ומחזיק את העמודים, אם נחשב שמחזיקו בידיו, או שתלוי בעמודים]. עוד כתב שם (בס"ק ט) דמה שנהגו לפרוס טלית בשמחת תורה, מעל החתן תורה וחתן בראשית, ג"כ שרי מטעם זה, דאין כאן שום קונדסין אלא מחזיקן בידיו. ומבואר דס"ל דטלית ע"ג חתן תורה וכדו', חשיב שימוש של דיורין, ולכן אף בלא מחיצות אסור, אלא דמ"מ צריך שיהיו ע"ג קונדסין ולכך שרי. ולדבריו בית הכנסת שירצו לפרוס בשמח"ת ע"ג עמודים, יש בזה משום איסור אהל.

## כלי רחב הרבה

יב] והנה באופן שהמחיצות עשויות מבעוד יום, כל שהוא רחב הרבה אסור, וכמבואר להלן (סעיף יג) דמשום כן יש בכיסוי החבית משום אהל, והוא דעת התוס' בביצה (שם) דהוכיחו דברחב הרבה, אסור אף אם לא עושה את המחיצות, וביאר החזו"א (שם ס"ק י) דמתוך שהמחיצות רחוקות זו מזו, נחשב שהאהל מחברן זו לזו, ולכך נחשב שעשה גם את המחיצות וז"ל "דכיון שהמחיצות רחוקות זו מזו, כשעושה הגג הוי כעושה גם המחיצות, דע"י הגג משתתפות המחיצה לחטיבה אחת ולשימוש אחד". עוד כתב שם (ד"ה אמנם) דשיעור 'רחב הרבה' לא ידוע לנו.

**המביא תבה ממקום למקום**

יג] וכתב המ"ב (ס"ק מח, וכן מדוייק כאן בס"ק כב) "ותיבה שאינה רחבה כ"כ, מותר לכסותה ואין בזה משום חשש אהל, הואיל והמחיצות כבר עשויות. והיכא שמטלטלה ממקום זה להעמידה במקום אחר ושם מכסה אותה, אסור בכל גוני, דהוי ע"י העמדתו כאילו עושה המחיצה עם הכסוי ביחד" וכו'. ומבואר דעתו דכל שמזיז המחיצות ממקום למקום, אף שמחובר במסגרת, חשיב שעושה המחיצות והכסוי ביחד ואסור. אמנם דעת החזו"א (שם) דלא חשיב שעושה המחיצות, דאל"כ יהיה אסור לכסות קדירות כשהזיזן ממקום למקום. וכן דעת התהל"ד (ס"ק ה) דהוכיח מהדין המבואר לעיל (סי' רנג סעיף ג) דמותר ליתן קדירה ריקנית ע"ג האש ולהניח עליה התבשיל, הרי דאע"פ שהביא לשם את הקדירה הריקנית, מותר לכסותה ולא חשיב שעשה את המחיצות.

**דינים העולים**

1. חז"ל אסרו לעשות דבר עראי, שיש בו מחיצות ואהל, דדמיא לבונה, ודווקא כשעושה כדרכו, קודם את המחיצות ואח"כ את האהל, אבל מלמעלה למטה, קודם את האהל ואח"כ את המחיצות, מותר כיון דאין דרך בנין בכך.
2. ודווקא כשעושה את המחיצות והאהל בשבת, אבל אם היו המחיצות מבעוד יום, מותר ליתן ע"ג את האהל, ובלבד שאינו עושה כן להגין מפני החמה או הגשמים, אבל אם עושה כן לצורך זה, אסור אף באהל לבד, וה"ה כשעושה כן לצורך שימוש של דיורין תחתיו דאסור [מ"ב, חזו"א].
3. העושה מחיצות ואהל, דעת התוס' וכן פסק השו"ע, דדוקא כשעושה מחיצות גמורות, אבל העושה קונדסין ומניח אהל על גביהם שרי [כשאינו לצורך צל]. ודעת הרשב"א דאין חילוק בזה. ובבה"ל כתב דלכתחילה טוב לחוש לדעת הרשב"א, אמנם בשעה"צ לקמן כתב דנוהגים להקל כדעת התוס', וכמו שפסק השו"ע.
4. דעת הרשב"א דדוקא במקום שמשתמש באויר שתחתיו, וכגון מיטה שמניח שם את מנעליו, אבל שולחן וכדו' שאינו משתמש באויר שתחתיו, מותר לעשותו כדרכו, היינו מלמטה למעלה, וכן פסק השו"ע. ולדעת הט"ז דווקא ע"ג ב' מחיצות, אבל העושה ד' מחיצות אסור, כיון שעומד מחמת עצמו לשימוש באויר שתחתיו, וכן דעת המ"ב לחוש לדעת הט"ז, אמנם דעת החזו"א דאין חילוק בזה, וכל שאינו משתמש באויר שתחתיו שרי.
5. כתב המג"א דאסור לסתום נקב של ארובה, ואע"פ שאינו עושה אלא גג לבד, מ"מ הוי בנין חשוב ואסור [חזו"א].
6. אף העושה אהל לצורך צל וכדו', אינו אסור אלא במניחו ע"ג קונדסין וכדו', אבל מותר למתוח אהל ולהחזיקו בידיו, וממילא שרי להעמיד אח"כ תחתיו מחיצות, דהוי שינוי מלמעלה למטה [תהל"ד וחזו"א]. עוד כתב התהל"ד, דמשום כן מותר לפרוס טלית בשמחת תורה, על גבי חתן תורה ובראשית, אבל אסור לפרוס הטלית ע"ג עמודים וכדו'.
7. הביא חבית או תיבה ממקום למקום, דעת המ"ב דנחשב שעשה גם את המחיצות ואסור ליתן ע"ג אהל, ודעת התהל"ד והחזו"א דלא נחשב שעשה את המחיצות, דאל"כ יהיה אסור לכסות קדירות כשהזיזן ממקומם.

# שיעור יב

[סעיף ד] **מטה שהיא מסורגת (פי' נארגת) בחבלים, אם יש בין חבל לחבל ג' טפחים, אסור לפרוס עליהן סדין משום דעביד אהלא. וכן אסור לסלק בגד התחתון מעליה, משום דקא סתר אהלא. ואם היה עליה כר או כסת או בגד פרוס מערב שבת כשיעור טפח, מותר לפרוס בשבת על כל המטה.**

## פריסת סדין ע"ג מיטה מסורגת

א] נתבאר דאסור לפרוס או להסיר את הסדין ממיטה המסורגת בחבלים, משום איסור עשיית או סתירת אהל, אבל אם יש שם כר או כסת ברוחב טפח, הוי תוספת אהל עראי דנתבאר לעיל בסעיף א' וב' דשרי.

ב] וכתב המ"ב (ס"ק כד) "ולפי המבואר לעיל בסעיף ג' ע"כ מיירי הכא בשיש לה מחיצות המגיעות לארץ אבל במטה שלנו מותר בכל גווני". דכבר נתבאר (בשיעור יא) דאהל שאינו נעשה להדיא להגין עליו מפני החמה והגשמים, או כל שימוש של דיורין תחתיו, אין איסור אלא א"כ עושה את המחיצות והאהל כדרך עשייתן [היינו מלמטה למעלה] ודווקא מחיצות ממש, וכן דווקא כשמשתמש באויר שתחתיו, אבל ע"ג קונדסין וכדו', או אפי' ע"ג מחיצות ואין משתמש באויר שתחתיו, מותר לעשותו כדרכו ואפי' מלמטה למעלה שרי, ובאמת מיטה חשיב שמשתמש באויר שתחתיו, דמניח שם את מנעליו, אך מ"מ בעי מחיצות, ולכך כתב המ"ב דאיירי במחיצות גמורות, אבל במטות שלנו שאינם מחיצות אלא ע"ג קונדסין שרי. רק שבביה"ל סעיף ג' (ד"ה מטות שלנו) חשש קצת לרשב"א, מיהו בשעה"צ (תקב ס"ק יז) העיר שהמנהג להקל באין מחיצה.

ג] אלא דעדיין יש לבאר, דאף אם יש למיטה מחיצות, הרי מדובר במיטה מסורגת, א"כ המחיצות עשויות מבעוד יום ובאופן זה מותר לפרוס את האהל, ועמד על זה השער הציון (ס"ק לא) וז"ל "וגם מיירי שהעמיד עתה אותה בשבת במקום הזה כדי לפרוס עליה, וכן מדוקדק לשון הטור, דאם היתה עומדת פה מבעוד יום, הרי נעשו המחיצות מבעוד יום, ולית בזה משום אהל עראי, וכנ"ל" וכו'. ואזיל לשיטתו [וכמו שנתבאר בשיעור יא] דכל שמזיז ממקום למקום, חשיב שעושה גם את המחיצות, ואסור ליתן על גביו את האהל. אמנם כבר נתבאר דהתהל"ד והחזו"א חולקים עליו, ולדעתם אף בהזיז ממקום למקום מותר ליתן על גביו את הכיסוי, דחשיב שעושה אהל לבדו, וא"כ לדעתם צריך ביאור מדוע אסור לפרוס את הסדין על המיטה.

## פריסת דבר שנמתח

ד] ובאמת דעת החזו"א (סי' נב ס"ק ב' וי') דאיסור פריסת סדין הוא גם באהל לבדו, ולאו דווקא ע"ג מחיצות, אלא ה"ה ע"ג קונדסין אסור, דהוכיח מהגמ' (שבת קלח) דאסור למתוח אהל בשבת, אע"פ שהוא אהל לבד, והוכיח שם מהרמב"ן דלאו דווקא כשמותח, אלא ה"ה כל דבר שבר מיתוח, אסור לפורסו בשבת משום גזירת אהל. ובזה ביאר את הדין המבואר להלן בסעיף ט' דיש במתיחת משמרת משום אהל, אע"פ שאינו עושה אלא את האהל לבדו, דכיון דהוא דבר שמותחים אותו יש בזה איסור אף באהל לבדו [ולדעת המ"ב צריך לדחוק שמדובר שהביא לכאן את המשמרת]. ומ"מ כתב החזו"א דאינו אסור, אלא כשעושה אותו כדרכו, היינו שמותחו ע"ג העמודים וכדו', אבל מותר למתוח אותו בידיו, ואח"כ להניח תחתיו עמודים וכדו', דחשיב שינוי כיון דאין דרך בנין בכך.

ה] נמצא דנחלקו המ"ב והחזו"א בהבנת הסעיף כאן, דלדעת המ"ב הרי הוא כדיני אהל המבואר למעלה, ויסוד האיסור כאן משום דעושה את המחיצות והאהל יחד, ובצירוף התנאים דלעיל, היינו שיעשה את המחיצות והאהל, וכן דווקא ע"ג מחיצות ולא ע"ג קונדסין, אבל לדעת החזו"א א"צ כאן לתנאים דלעיל, דהאיסור פה הוא משום דהוא בר מתיחה, ואף ע"ג קונדסין, או אפי' שעושה את האהל לבדו אסור.

## מיטה שרחבה הרבה

ו] ונפקא לן לדינא, דלכו"ע מותר ליתן מזרון וכדו', שאינו בר מתיחה, ע"ג מיטה שהיתה כאן מערב שבת, דיש כאן עשיית אהל לחוד בלי מחיצות דשרי. אמנם באמת כבר נתבאר במ"ב (ס"ק יח) דבמיטות שרחבות הרבה, אסור להניח את הקרשים למעלה, אף שהדפנות היו מונחים שם מבעוד יום, וכדין כיסוי החבית המבואר להלן (בסעיף יג) ואין ידוע לנו שיעור רחב הרבה [כמשנ"ת מהחזו"א סי' נב סק"י], ומסתבר דמיטות שלנו נחשבות לרחבות הרבה, וא"כ כל שיש להם לכל הפחות שני דפנות, אסור להניח עליהם קרש או מזרון, וכדין עשיית אהל לחוד בדבר שרחב הרבה.

## סתירת אהל עראי בלא המחיצות

ז] עוד כתב השעה"צ (שם) "ולפי זה משכחת לה לענין איסור דרבנן דסתירה חמור מבנין, דבסתירה בוודאי אפילו הכל נעשה מבעוד יום שייך בהו שם סתירה". דהנה מבואר כאן בשו"ע דהסותר את הסדין מהמיטה, הוי כסותר אהל, ובזה לא שייך לחלק אם המיטה הייתה כאן מבעוד יום או לא, הרי מצינו דסתירה חמורה מבנין. ומדברי השעה"צ דייק הגרשז"א (שש"כ פכ"ד הערה יז, ועו) דבסותר יש איסור לסתור את האהל לחוד, אע"פ שהמחיצות קיימות. אמנם דעת האבנ"ז (או"ח סי' רכג אות יא) דאף בסותר אין איסור אלא אם שובר גם את המחיצות, דהא דגבי בונה צריך גם שיעשה מחיצות, הוכיחו התוס' בביצה (לג.) מהא דמחזירין קדירה ע"ג הכירה בשבת, ולא חששו שעושה אהל, וע"כ משום דהמחיצות עשויות מבעוד יום, וסברא זו שייכת גם גבי סותר, דאם בסותר אסור על הגג לבד, איך מותר להוריד קדירה מע"ג כירה בשבת, אלא ע"כ דצריך לסתור גם את המחיצות.

ונראה ליישב, דשאני כירה שכשמוריד את הקדירה אין זה נחשב לסתירת המחיצות כלל, אלא מוריד את האהל מהמחיצות, וניתן להניח קדירות אחרות ע"ג הכירה, משא"כ במיטה דבהורדת הסדין אין יותר שימוש למיטה, וא"כ נחשב ששבר גם המחיצות דאינם ראויים להיות מיטה, ולפ"ז אף לדעת השעה"צ צריך לסתור את המחיצות, אלא דבסתירת הסדין מהמיטה נחשב גם לסתירת המחיצות.

[סעיף ה] **כסא העשוי פרקים, וכשרוצים לישב עליו פותחין אותו והעור נפתח, וכשמסירין אותו סוגרים אותו והעור נכפל, מותר לפותחו לכתחילה.**

## פתיחת וסגירת כסא מתקפל בשבת

ח] מקור הדין בגמ' (שבת קלח.) דאיתא התם "אבל מטה וכסא טרסקל ואסלא, מותר לנטותן לכתחילה", וכן פסק כאן השו"ע דמותר לפתוח ולסגור כסא מתקפל בשבת, אע"פ שכשפותחין אותו העור נפתח והרי הוא אהל. ושם ברש"י (ד"ה ואסלא) כתב דשרי כיון דהוא עביד וקאי.

## פתיחת מטריה, סככה, גגון של עגלה בשבת

ט] והנה ידוע דעת הנודע ביהודה (או"ח תנינא סי' ל) דאסור לפתוח וללכת במטריה בשבת, וכמו שהאריך שם דאפשר דיש בו איסור דאורייתא, ובתו"ד שם רצה להוכיח מסעיף דידן להיתר, וע"פ מש"כ רש"י דכסא טרסקל שרי כיון שהוא עביד וקאי, ואף מטריה עביד וקאי. וכן נראה דעת המג"א (ס"ק ח) דכתב "דלאו מידי עביד אלא ליתובי בעלמא [רש"י], ומהאי טעמא שרי להעמיד החופה ולסלקה" וכו'. הרי דסמך ע"ז להתיר העמדת חופה [כשמחוברת בער"ש לעמודים], הרי דעיקר הטעם משום דעביד וקאי, ולכאו' ה"ה במטריה יש להתיר משום זה.

אלא דהנוב"י דחה שם את הראיה, וכתב דעיקר הטעם משום דעשוי לישיבה על גביו, ולא לאהל שתחתיו, ומה שהוצרך רש"י לסברא דעביד וקאי, הוא כדי שלא יהיה בו איסור משום תיקון מנא, אבל משום אהל בלא"ה שרי, דעשוי לישיבה על גביו, וא"כ מטריה שעשויה להיות אהל אסור. ומה שכתב המג"א להתיר חופה משום כן, עיקר הטעם כיון דעשוי לכבודם ולא לשם אהל [ודלא כמו שנתבאר לעיל בשיעור יא, דדעת התהל"ד דחשיב שימוש של דיורין תחתיו, ולכן אסר לפרוס בשמחת תורה, טלית ע"ג עמודין מעל החתן תורה וחתן בראשית, ודוקא כשפורסין בידים לא חשיב אהל], אבל בדבר שעשוי לאהל אסור אפי' כשעביד וקאי ככסא טרסקל.

י] עוד רצה להוכיח שם ממה שכתב הרמ"א בהלכות סוכה (סי' תרכו סעיף ג) וז"ל "וכן מותר לעשות הסוכה תחת הגגות העשויות לפתוח ולסגור, ומותר לסגרן מפני הגשמים ולחזור ולפתחן, ואפילו ביום טוב שרי לסגרן ולפתחן, אם יש להם צירים שסוגר ופותח בהן, ואין בזה לא משום סתירה ובנין אהל בי"ט, ולא משום תעשה ולא מן העשוי", הרי דכל שמחובר בצירין מותר לסוגרו ולפותחו ביו"ט, וה"ה מטריה נחשב שמחובר בצירין, ומ"מ דחה הנוב"י, דשאני התם דאינו עושה אלא את האהל לבדו, אבל במטריה חמיר טפי שנחשב שעושה גם את הדפנות היינו צידי המטריה, ועוד אפשר דשם אינו מכסה את כל האהל, משא"כ במטריה שמגין על כולו.

יא] עוד דן שם לדמותו למבואר להלן סעיף י' גבי טלית כפולה דכל שיש לה חוט תלוי מער"ש שרי. ואף כאן חשיב שיש חוט תלוי, ודחה הנוב"י דשם לא מועיל אלא באיסור דרבנן, וכאן שיש אהל טפח אפשר דהוא דאורייתא, ולא מועיל לו החוט מערב שבת.

וע"כ דעת הנוב"י דאסור לפתוח מטריה בשבת, ואפשר דיש בו גם איסור דאורייתא, וכמו שביאר שם, ולדעתו ה"ה כל פתיחת אהל שעשוי לצל, אף שמחובר ע"י צירין אסור, ובכלל זה פתיחת סככה או גגון של עגלה בשבת דאסור.

יב] והנה במ"ב כאן (ס"ק כז) העתיק בפשוטו את לשון המג"א, ומשמע דס"ל דהטעם שכתב רש"י דעביד וקאי, בא להתיר את איסור אהל. ולפ"ז יש מקום להתיר מטריה בשבת. אלא דלהלן (סעיף ח) כתב בבה"ל (ד"ה טפח) לאסור, וז"ל שם "ואינו דומה לכסא טרסקל המבואר בסעיף ה' להיתר, דהתם אינו עושה שום מעשה בשבת, רק שמרחיב ופושט הקמטין שהיו בו מאתמול, משא"כ בזה שצריך לקשור אותו ברצועות אחר פריסתו, או להעמידו ולהדקו אח"כ מתחתיו בחוט של ברזל כמנהגנו, כדי שלא יתמוטט הגג ממצבו, דאסור, וכן מצדד ג"כ הפמ"ג בא"א ס"ק ח' עיי"ש שכתב שקושרין ברצועות וכדומה". ומבואר ג"כ דס"ל דטעם ההיתר בכסא טרסקל, משום דעביד וקאי, אלא דבמטריה דעתו לאסור, כיון דצריך לקשור הגג ברצועות, ולא חשיב דעביד וקאי. ולפ"ז במטריות שלנו, שיש להם קפיץ, ואינו צריך לקושרן שלא יתמוטט הגג,לכאו' הוא עביד וקאי, וצריך להיות מותר.

אלא דהבה"ל שם סיים "ובפרט לפי מ"ש הרמב"ם בפרק כב הלכה כח, וז"ל ומותר להניח מטה וכסא וטרסקל, ואע"פ שיעשה תחתיהן אהל, שאין זה דרך עשיית אהל, לא קבע ולא עראי, שהוא מפרש וכו', בוודאי אין שום ראיה להקל מזה לעניננו, ונהפוך הוא, דיש ראיה לאסורא, מדכתב במטה וכסא מפני שאין זה דרך אהל, משמע בזה הפראסקא"ל שפריסתו דרך אהל הוא אסור" וכו', וסברא זו דומה למ"ש הנוב"י דבכסא אין עושה אהל אלא עושהו כדי לישב עליו, משא"כ במטריה שכל מטרתו הוא בשביל אהל.

יג] אמנם בחזו"א (סי' נב ס"ק ו) דחה את דברי הנוב"י, דמשמעות רש"י והמג"א כאן דדימה לזה דמותר לפרוס חופה כיון דעביד וקאי, משמע דזהו ההיתר כאן לאיסור אהל [ולא משום דאינו עשוי לאהל אלא לישיבה], וכן פשטות דברי הרמ"א בהלכות סוכה משמע דכל שהוא על צירין שרי. וז"ל החזו"א "דברי הנו"ב וכו' אינם מתיישבים, דזה ממש דין כסא טרסקל וכו', וה"נ אם קבעו עמוד בארץ וסביביו מחיצות תלויות על צירים לפותחם ולנועלם [סככה], לשבת תחתיו לצל מותר, וכו'. מן האמור נלמד דעגלות של תינקות שיש עליהן סוכה הנמתחת ונקפלת, מותר למותחה, ומותר לקפלה, אע"ג דכשמותחה עושה גג ומחיצות, וגם כוונתו לצל ויש בגגה טפח, מ"מ כיון דהסוכה קבועה בעגלה, ועשויה לנטותה ולקפלה, חשיב כדלת הסובבת על ציריה, וככסא טרסקל".

יד] ומ"מ אף שדעת החזו"א להתיר לפתוח סככה וגגון של עגלה וכדו', במטריה דעתו לאיסור, וכמ"ש שם "ומה שיש לדון הוא משום תיקון מנא, כיון דבפתיחתו ראוי לשמש בו בכל מקום, חשיב תיקון מנא טפי מפריסת אהל במקום זה, וגם אוושא מילתא טפי, וניכר בו עובדא דחול, וגורם פרצה, והרי אסרו כילה מפני שאינן בני תורה, והרי הדבר מסור לחכמים לגדור גדר במקום הפרצה, וזה יותר חמור מאיסור פרטי ליחיד, כי זה גדר לעם כולו ולדורות". דדעת החזו"א דיש בו משום תיקון מנא, כיון שראוי להיות אהל בכל מקום, וגם יש לאוסרו משום דאוושא מילתא, והדבר מסור לחכמים לגדור בו גדר.

## פתיחת מטה מתקפלת בשבת, אם אסור משום טירחא

טו] ובבה"ל (ד"ה לכתחילה) דן לענין פתיחת מטות מתקפלות, ובתו"ד שם כתב "אך מ"מ עצם דין הפשטת המטה זו רפיא בידי, דמצינו בכמה מקומות שאסרו חז"ל משום טרחא דשבת וכו', ובזה נמי אפשר דיש בפשיטתו משום טרחא, וצ"ע", וכו'. ומבואר דאסר לפתוח בשבת מטה מתקפלת, משום טירחא בשבת. אמנם בחזו"א (שם ס"ק י, ד"ה בבה"ל) כתב "ואין לאסור משום טורח, ולא משום קיפול, שאין מדמין דברי סופרין זה לזה", הרי דלא חשש לטירחא שבזה. ומ"מ הסכימו הפוסקים, דאף הבה"ל לא איירי אלא במיטות מתקפלות שלהם שהיה בזה טורח בפתיחתו, אבל מיטות מתקפלות שלנו, אין בזה טורח גדול, ובוודאי דשרי.

**דינים העולים**

1. פריסת סדין ע"ג מיטה מסורגת [באופן שלא היה טפח מבעוד יום], לדעת המ"ב הרי הוא כאהל ע"ג מחיצות, ותלוי בדינים המבוארים לעיל בסעיף ג', דבמיטה שיש לה מחיצות, ועושה את המחיצות [וכמו שביאר השעה"צ, דמביא את המיטה לכאן, דבכך נחשב שעשה את המחיצות], אסור לעשותו כדרכו, אבל במיטות שלנו שאין להם מחיצות, או שהיתה המיטה מונחת כאן מערב שבת שרי. אמנם דעת החזו"א דסדין הוי בר מתיחה, ואסור ליתנו אף ע"ג מיטות שלנו, אף שאין להם מחיצות, ואף באופן שהיו המחיצות מער"ש ג"כ אסור.
2. מטות שלנו, אפשר דנחשב לרחב הרבה, ולכן אסור ליתן את המזרון או הקרש מלמעלה, ובלבד שיש לה לכל הפחות ב' דפנות, אבל ע"ג רגלים כגון קונדסין שרי.
3. סתירת אהל בלא סתירת המחיצות, לדעת השעה"צ אסור, ולדעת האבנ"ז מותר. ונראה דאף לשעה"צ, דווקא במקום שאפשר להחשיבו כסתירת המחיצות, וכגון מיטה, שבסתירת האהל נחשב שסתר גם את המחיצות, אבל בכירה וכדו', לא נחשב שסתר את המחיצות, ומשום כן מותר להוריד קדירה מע"ג כירה בשבת.
4. מותר לפתוח ולסגור כסא מתקפל בשבת, אע"פ דבפתיחתו נעשה אהל מתחתיו. ובפשוטו, וכן דעת רוב האחרונים, טעם ההיתר משום דלא עביד מידי כיון דעביד וקאי, ולדעת הנוב"י טעם ההיתר, כיון שעשוי לישיבה על גביו, ואין דרך אהל בכך.
5. דעת הנוב"י דכל דבר שעשוי לשם צל וכדו', אסור אף כשמחובר ע"י צירין וכדו', ולדעתו אסור לפתוח סככה, או גגון של עגלה בשבת. אבל דעת החזו"א דמותר לפותחו ולסוגרו בשבת.

הסכמת כל הפוסקים דאסור לפתוח ולסגור מטריה בשבת, ולדעת הנוב"י אסור משום אהל, ואפשר דיש בו גם איסור דאורייתא, ולדעת החזו"א איסורו משום מתקן מנא, וכן משום דאוושא מילתא, וגדרו בו גדר.

# שיעור יג

[סעיף ו] **כשמסדרים חביות זו על גבי זו אחת על גבי שתים, אוחז בידו העליונה ויסדר התחתונות תחתיה, אבל לא יסדר התחתונות תחלה, ויניח העליונה עליהן. [סעיף ז] מותר להניח ספר אחד מכאן ואחד מכאן ואחד על גביהן. הגה. הואיל ואין צריך לאויר שתחתיהן.**

## סידור חביות וספרים בצורת אהל

א] התבאר כאן, דכל שצריך לאויר שתחתיו, חשיב אהל עראי ואסור מדרבנן, והמסדר חביות זו על גב זו, נצרך לאויר שתחתיהן כדי שלא יתעפשו [מ"ב ס"ק כט], אבל בספרים א"צ לאויר שתחתיהן, ולא חשיב אהל [ונתבאר בארוכה בשיעור יא].

## אם הוי בזיון לספרים שמניחם זה על גב זה

ב] ובעיקר הדין דהנחת ספרים זה על גב זה, כתב המ"ב (ס"ק ל) בשם הט"ז שדוקא כשצריך ללמוד משניהם או שהספר התחתון מונח שם כבר שרי, אבל אסור ליתן ספר כדי להגביה ספר אחר אף שהוא רוצה ללמוד בו משום בזיון, אבל הביא שבמג"א מצדד להתיר וכ"כ בח"א דיש להתיר. ובמ"ב לעיל סי' קנב (ס"ק לא) סתם להקל בזה.

[סעיף ח] **כל אהל משפע שאין בגגו טפח, ולא בפחות משלשה סמוך לגגו רחב טפח, הרי זה אהל עראי, והעושה אותו לכתחילה בשבת פטור.**

## אהל טפח ופחות מטפח, קבע ועראי

ג] סעיף זה [וכן סעיפים יא יב], מקורו בגמ' בשבת (דף קלח) לענין טלית כפולה (סעיף י) וכילת חתנים (סעיף יא). ונחלקו שם הראשונים באיזה אהל איירי התם, דעת רש"י והרא"ש דאיירי באהל שיש בגגו טפח, ובזה הדין דפטור אבל אסור מדרבנן [ונ"מ שמועיל לו חוט או משיחה התלויים בו, להלן סעיף י], אבל באין בגגו טפח מותר לנטותו ולפרקו [ואין צריך שום חוט או משיחה שיהיו תלויים בו מערב שבת]. אבל דעת הרי"ף, דכל שיש בו אהל טפח, הוי אהל קבע ואסור מדאורייתא, וכל הסוגיא שם איירי באין בגגו טפח, ובזה הדין דפטור אבל אסור מדרבנן [ואם יש לו חוט תלוי בו מערב שבת מותר, כדלהלן סעיף י]. וכן דעת הרמב"ם (כב, כט) וכן פסק השו"ע.

ד] וכתב המ"ב (ס"ק לב) "היינו אפי' עשאו לקבע שיתקיים כמה ימים, מ"מ כיון שאין בגגו טפח לא חשיב רק אהל עראי". עוד כתב (ס"ק לד) שאין בגגו טפח וכו'. ודוקא שעשאו לקבע, אבל לעראי כגון שפרס מחצלת ע"ג ארבעה עמודים, אף שיש בגגו כמה טפחים איסורו רק מדרבנן". דדעת המ"ב דאף לדעת הרי"ף והרמב"ם, אינו איסור מה"ת אלא באהל קבע היינו שעשוי לכמה ימים, דאז כל שיש בגגו טפח חשיב אהל קבוע וחייב, אבל באהל עראי, אפי' יש בו כמה טפחים אינו אסור מהתורה אלא מדרבנן, וכן כתב החזו"א (סי' נב ס"ק ד) גבי טלית כפולה, דאיירי בעשויה לכמה ימים, ולכך ביש בו גג טפח, חשיב אהל קבע וחייב (וכן מבואר בפמ"ג משב"ז ס"ק ז). אלא דא"כ צריך לבאר מדוע פחות מטפח אסור רק מדרבנן, הרי הוא עשוי לקבע, ושיעור בונה בכל שהוא, ותי' החזו"א וז"ל "ונראה דתליית בגד שאין בו אהל טפח, אין עשוי להתקיים ובטלה דעתו".

ה] אמנם דעת הנודע ביהודה (או"ח תנינא סי' ל הובא בשעה"צ ס"ק לט) דפשטות הסוגיות שם, נראה דאיירי באהל עראי, ואעפ"כ דעת הרי"ף דבאהל טפח אסור מן התורה, וע"כ דאף באהל עראי כל שיש בו גג טפח חשיב אהל קבע וחייב. וכתב שם דלפי"ז לדעת הרי"ף יש איסור דאורייתא בפתיחת מטריה בשבת, דאע"פ שהוא עראי, אחר שנעשה לצל ויש בגגו טפח הרי הוא בכלל חיוב סקילה.

אלא דהקשו עליו בשו"ת חת"ס (או"ח סי' עב) ובחזו"א (שם), מהמבואר בעירובין (קב.) דכל שפרס עליו טפח מבעוד יום מותר להמשיך ולפורסו [וכדלעיל בסעיף ב], וע"כ דאיסורו מדרבנן, ומשום כן לא גזרו אלא בעושה מתחילתו ולא במוסיף על אהל עראי, אבל לדעת הנוב"י כיון שעושה גג טפח הוי דאורייתא, ומה מועיל שהתחיל מבעוד יום. ועמד ע"ז בנוב"י שם, ותי' דשאני התם שעושה אהל לבדו, אבל אם עושה גם מחיצות, הרי הוא אסור מן התורה, ואף במטריה חשיב שמעמידו כולו האהל עם המחיצות, ולכך אסור מן התורה. ואע"פ דמבואר בראשונים [גבי עושה אהל ומחיצות שלא לשם דיורין תחתיו, וכדלעיל בסעיף ג] דצריך מחיצות המגיעות לארץ, כתב הנוב"י דלאו דווקא כתבו כן, אלא כל שעושה מחיצות הוי דאו', אף שאינן מגיעות לארץ.

אמנם דעת החת"ס והחזו"א דאינו כן, דבוודאי צריך מחיצות המגיעות לארץ, ובלא"ה לא מסתבר דבאהל עראי יש חיוב חטאת, ולכך פי' דכל דברי הרי"ף איירי דווקא באהל קבע שעשוי לכמה ימים, וכמו שפי' המ"ב, ולכך אין במטריה איסור דאורייתא [ומ"מ דעתם דיש בזה איסור, וכמו שנתבאר לעיל בשיעור יב].

[סעיף ט] **משמרת שתולין אותה לתת בה שמרים לסננן, ומותחין פיה לכל צד, חשוב עשית אהל ואסור לנטותה.**

## איסור תליית משמרת

ו] בטעם האיסור דתליית משמרת, נחלקו הראשונים (בשבת קלח.), אם הוא משום עובדא דחול, או מטעם אהל, והשו"ע כאן פסק כדעת הרשב"א דאיסורו משום אהל. ונתבאר לעיל (בשיעור יב) דלכאו' הרי מחיצותיו עשויות מבעוד יום, ובאופן זה אין איסור לעשותו בשבת, וצריך לדחוק דהביא את המשמרת לכאן בשבת, וכדעת המ"ב (ס"ק מח) דבאופן זה חשיב שעשה גם את המחיצות. אמנם דעת התהל"ד והחזו"א [כמשנ"ת לעיל שם] דאין חשיב בכך לעשיית מחיצות, וא"כ לדעתם צריך לבאר מדוע חשיב עשיית אהל. אלא דכבר ביאר החזו"א (שם ס"ק א) הטעם דחשיב כאן אהל, משום דמותח את המשמרת, והוכיח שם מהגמ' והרשב"א והרמב"ן שם, דכל דבר שמותחו חשיב אהל עראי ואסור מדרבנן, אף שמחיצותיו עשויות מבעוד יום. ומה שכתב רש"י שם (ד"ה אלא) דאיסורו משום עובדא דחול, ביאר החזו"א דס"ל לרש"י דאינו מתוח דיו כדי להחשיבו אהל, אבל להרשב"א והרמב"ן נחשב מתוח כדי להחשיבו לאהל. ועוד כתב (שם ס"ק ב, דינים העולים אות ה) דאף אם אינו מותחו, כל שהוא בר מתיחה אסור מדרבנן מגזירת אהל.

[סעיף י] **טלית כפולה שהיו עליה חוטין שהיתה תלויה בהם מערב שבת, מותר לנטותה ומותר לפורקה, וכן הפרכת.**

## אהל עראי כשיש לו חוט או משיחה מבעוד יום

ז] ובמ"ב (ס"ק לז) פי' כאן כדעת הרי"ף שם, דיש שם מוט בין שני כתלים, ותולה על המוט טלית, ושני ראשיה משולשלין ומגיעין לארץ [כדוגמת תליה על חבלי כביסה] ונכנס לישון בין שני קצותיה מפני החמה, וכיון דאין בה רוחב טפח [וכמו שכתב המג"א ס"ק יב] אין איסורו אלא מדרבנן, ומשום כן כל שהיה עליה חוט או משיחה מערב שבת, שמתוקן לנטותה ולפרקה בכך, נחשב כאילו עשוי בה טפח מבעוד יום, ואינו אלא מוסיף על אהל עראי ושרי, אבל ביש בה רוחב טפח שהוא אהל חשוב, לא מועיל לו חוט או משיחה מבעוד יום [אבל רש"י והרא"ש פי' דאיירי באהל טפח, וס"ל דאסור מדרבנן ומועיל לו חוט או משיחה, וכבר בארנו דהשו"ע פסק כדעת הרי"ף והרמב"ם].

ולפי המתבאר לעיל דדעת המ"ב דכל דברי הרי"ף הם דווקא באהל קבע שעשוי לכמה ימים, א"כ נ"מ גם באהל שיש ברחבה טפח, וכגון באהל עראי דאיסורו מדרבנן, דמועיל לו חוט או משיחה שתלויין בו מבעוד יום.

ח] וכתב השו"ע 'וכן פרוכת', וביאר המג"א (ס"ק טו) בשם המגיד משנה (כב, כט), דהיינו מחיצה בלא גג, ואף לא מחיצה המתרת, וכמו פרוכת שלפני ארון הקודש, ומותר לנטותה ולפרקה וכמ"ש הרמ"א לעיל (בסעיף א) וא"צ לזה חוט או משיחה מבעוד יום. ולפ"ז הוא דוחק גדול השייכות לסעיף זה, דאינו דומה לטלית כפולה כלל. ובאמת במ"ב (ס"ק לט) הביא מפי' הר"ח וכן מוכח מביאור הגר"א, דאף בפרוכת צריך חוט או משיחה מבעוד יום, וע"כ דאיירי בפרוכת שיש לה גג אלא דהוא פחות מטפח, ולפ"ז דמיא ממש לטלית כפולה, דאיסורו מדרבנן, וכשהיה בו חוט או משיחה נחשב כטפח פרוס מבעוד יום ושרי.

## אם מועיל חוט או משיחה במחיצה המתרת

ט] עוד הביא המ"ב (שם) דדעת המג"א דלא מועיל חוט או משיחה במחיצה המתרת, והוכיח כן מהמ"מ (שם). אמנם דעת התוספת שבת (ס"ק יט) דמחיצה המתרת, קיל טפי מאהל, דהלא לדעת רש"י שרי לגמרי, ובוודאי דמועיל לו חוט או משיחה, ומה שהמ"מ לא פי' דין זה במחיצה המתרת, כיון שסתם וילון ופרוכת לא משמע ליה אלא מחיצה בעלמא, שאינה מתרת. ונראה פשוט דמחיצה המתרת הקבועה במסילה, אף לדעת המג"א מותר לסוגרה ולפותחה, דהוי כדלת הקבועה בצירין.

[סעיף יא] **כילת חתנים שאין בגגה טפח, ולא בפחות משלש סמוך לגגה רוחב טפח, הואיל שהיא מתוקנת לכך מותר לנטותה ומותר לפרקה והוא שלא תהא משולשלת מעל המיטה טפח.**

## כילת חתנים, שאין בה טפח

י] דין כילה מפורש שם בגמ' (קלח:) ואיירי בכילה קטנה מאוד שאין בגגה טפח, וכיון שמתוקנת לכך לנטותה ולפרקה, אין צריך חוט או משיחה, ומותר לעשות כן בשבת.

וכתב השו"ע 'והוא שלא תהא משולשלת מעל המיטה טפח' ופי' במ"ב (ס"ק מב) דאף שאין בגגה טפח, כיון שהכילה יורדת אויש לה אפח זקוף תחת המיטה הוי כמחיצות, וממילא נחשב כל השיפוע שעליה כאהל למחיצות, וכיון שבכל השיפוע יש טפח הוי אהל טפח שאסור מדאורייתא [לדעת הרי"ף והשו"ע, והנה כיון שעשוי לדיורין סגי באהל לבד אף בלי מחיצות, וכמו שנתבאר לעיל בשיעור יא, אלא דבלא המחיצות, אף אהל אין כאן, והמחיצות עושות את השיפוע לגג, וממילא יש כאן אהל ומחיצות יחד]. ולכך כתב המשנ"ב שהפורס סדין במיטות שלנו, שאין להם כלל שיפוע, א"כ אף שעושה מחיצות טפח שרי, דהוא מחיצות בלא אהל כלל.

[סעיף יב] **הנוטה פרוכת וכיוצא בה, צריך ליזהר שלא יעשה אהל בשעה שנוטה, לפיכך אם היא פרוכת גדולה תולין אותה שנים, אבל אחד אסור. ואם היתה כילה שיש לה גג, אין מותחין אותה ואפי' עשרה, שא"א שלא תגבה מעט מעל הארץ ותיעשה אהל עראי.**

## איסור נטיית פרוכת ביחיד

יא] ביאר המ"ב דמדובר בפרוכת שאינה מחיצה, ואסור לנטותה ביחיד, כיון דפסיק רישא הוא (כמבואר בשעה"צ ס"ק נג), שתוך כדי התליה הפרוכת תתקפל ויהיה כאן גג טפח, אבל בשנים מותר דיכולין ליזהר בכך. ותמה בזה החזו"א (שם ס"ק ה) דכיון שאוחז האהל בידו מותר לכתחילה לעשות כן, וכמבואר בשבת (מג: ונתבאר לעיל שיעור יא) דמותר לעשות אהל לצל כשאוחזו בידיו, וכ"ש הכא דהוא רק חשש בעלמא ואפי' על עמודין וכלונסאות שרי. וע"כ פי' דאיירי בפרוכת שיש לה אהל, אלא דאין ברחבה טפח, ולכך אסור לנטותה ביחיד, דא"א ליזהר שלא יהיה תוך כדי התליה אהל טפח [ובאמת צ"ב מדוע לא פי' כן המ"ב, וכמו שפי' לעיל בסעיף יא, ע"פ הר"ח והגר"א דפרוכת דהתם היינו שיש לה גג].

[סעיף יג] **בגד ששוטחין ע"פ החבית לכסות, לא ישטחנו על פני כולו משום אהל, אלא יניח קצת ממנו מגולה. וה"מ כשהכובא (פי' כלי) חסרה טפח, אבל אם אינה חסרה טפח מותר דאין כאן אהל.**

## כלי רחב הרבה

יב] וטעם האיסור נתבאר לעיל (שיעור יא) דאע"פ דאהל שאינו משתמש תחתיו לדיורין, אין איסור לעשותו אלא א"כ עושה אהל ומחיצות יחד, ומלמטה למעלה כסדרן. מ"מ בכלי רחב הרבה אסור אף באהל לבד, וכמבואר בתוס' (ביצה לג. ד"ה מלמטה) וכביאור החזו"א (שם ס"ק י)וז"ל "דכיון שהמחיצות רחוקות זו מזו, כשעושה הגג הוי כעושה גם המחיצות, דע"י הגג משתתפות המחיצה לחטיבה אחת ולשימוש אחד". עוד כתב שם (ד"ה אמנם) דשיעור 'רחב הרבה' לא ידוע לנו.

## כלי אכילה שרחב הרבה

יג] וכתב השו"ע דדוקא כשחסרה טפח, וביאר במ"ב (ס"ק מט) דהכלי לא מלא עד למעלה, אבל אם הוא מלא עד למעלה לא חשיב אהל ושרי, עוד הביא המ"ב דעת הראב"ד והרשב"א דבכל גווני אין בכיסוי כלים משום אהל, ומסיק ונכון להחמיר כדעת השו"ע והנוהגין להקל בזה אין למחות בידם. ויש להעיר דלפ"ז אין לכסות סירים רחבים הרבה, ומצוי בישיבות שיש בהם סירים גדולים, ומסתמא נחשב רחב הרבה, וראיתי מי שאומר (כ"כ באורחת שבת פ"ט הערה נד) דעד חמישים סנטימטר בוודאי שרי דלא נחשב לרחב הרבה, דכך היה פעם שיעור מטותיהם, ומבואר לעיל (סעיף ג) דמיטה שלהם לא חשיב רחב הרבה, אמנם כבר הבאנו מ"ש החזו"א דאין ידוע לנו השיעור בזה.

## להחזיר מגירות למקומם

כתב המ"ב (ס"ק מח) "עוד כתב [חיי אדם] דטי"ש קעסטי"ל [מגירת שולחן] שנשמט כולה מן השולחן, אם יש טפח בעומק חללה, אסור להחזירה שעושה אהל" וכו'. והיינו מגירות הקבועין מתחת גג השולחן, ודעת החיי אדם, דכשמחזירה בשבת נחשב שעושה אהל, ותמה ע"ז בחזו"א (שם ס"ק יד) דהלא הגג כבר עשוי מקודם [היינו גג השולחן] ומה איסור יש בעשיית מחיצות לחוד, וע"כ דעתו דאין בזה איסור אהל, אלא דיש לדון בו משום בנין בכלים, ותלוי אם הוא רפוי או תקוע. ובדעת החיי אדם נראה, דבהכנסת המגירה, הרי הוא עושה את גג השולחן לאהל על המגירה, דהרי הוא מאהיל על מקום שלא האהיל קודם, ולכך נחשב שעושה מחיצות ואהל יחד.

יד] ובשעה"צ (ס"ק נו) הביא שהקיצור שו"ע דחה את דבריו, דהרי הוא עושה מחיצות אחר האהל, ונחשב כמלמעלה למטה, דמבואר לעיל (סעיף ג) דשרי. ויישב השעה"צ דכל ההיתר מלמעלה למטה, כיון שהוא שלא כדרך, וכאן שהוא דרכו בכך לא חשיב שינוי. אמנם למה שבארנו דעת המ"ב מיושב טפי, דהרי הוא עושה בבת אחת אהל ומחיצות [דעושה את הגג לאהל] ולא שייך להתיר משום שינוי דמלמעלה למטה.

**דינים העולים**

1. סדור חביות, אחת ע"ג שתים למטה, כיון שצריך לאויר שתחתיהן שלא יתעפשו, נחשב שעושה אהל, ומלמטה למעלה אסור, אבל מלמעלה למטה [שאוחז החבית למעלה ומניח התחתונות תחתיה] שרי דאין דרך בנין בכך. ומותר להניח שני ספרים, מכאן ומכאן, ואחד ע"ג כדי להגביהו, כיון שאינו צריך לאויר שתחתיו.
2. בהנחת ספרים באופן הנ"ל, דעת הט"ז דדוקא אם צריך ללמוד בספרים שתחתיו, אבל בלא"ה אסור, משום בזיון הספרים, אלא א"כ היה מונח שם קודם. ולדעת המג"א אין בו משום ביזוי ספרים, וכן סתם המ"ב.
3. דעת הרי"ף והרמב"ם, דאהל טפח חשיב קבע ואסור מן התורה, ודעת הנוב"י דאף באהל עראי אפשר דחייב לדעת הרי"ף [באופן שעושה גם את המחיצות, ולכך יש במטריה חיוב סקילה חשיב שעושה את המחיצות ג"כ, אבל החת"ס והחזו"א חולקים דצריך דווקא מחיצות המגיעות לארץ], אבל דעת החת"ס והמ"ב והחזו"א, דדוקא באהל קבע שעשוי לכמה ימים, אבל אהל עראי אסור מדרבנן.
4. העושה אהל שאין בה טפח, לדעת רש"י והרא"ש מותר [ובמ"ב הביא בשם הפמ"ג דאף הם מודו באהל קבע שאסור]. אבל דעת הרי"ף והרמב"ם וכן פסק השו"ע, דאסור מדרבנן [ואף שעשוי לכמה ימים אין בו איסור תורה], ואם יש בו חוט או משיחה מבעוד יום, שמתוקן לפתוח ולסגור בו, דינו כטפח פרוס מבעוד יום, דהוי תוספת אהל עראי ושרי. וה"ה אהל שיש בו טפח, אלא שהוא עראי, דאסור מדרבנן, ומותר ע"י חוט או משיחה.
5. מחיצה המתרת, דעת המג"א דלא מועיל בה חוט או משיחה, ולדעת התו"ש מהני.
6. כילת חתנים שאין בה אהל טפח, א"צ בה חוט או משיחה, כיון שמתוקנת לכך. ובלבד שלא יהיה בה טפח משולשל מעל המיטה, דחשיב מחיצות, ומחשיב את השיפוע לאהל שיש בה טפח. אבל מיטות שלנו, שאין בהם שיפוע כלל, אין איסור שישתלשלו ממנה מחיצות טפח.
7. אסור לנטות פרוכת גדולה ביחיד, אבל בשנים שרי. ולדעת המ"ב היינו פרוכת בלי גג, ופסיק רישא שתוך כדי התליה יהיה בו אהל טפח. ודעת החזו"א דאין בזה איסור, אלא דווקא בפרוכת שיש לה אהל פחות מטפח, ובזה אסור לתלותה ביחיד, דא"א שלא יזהר שלא יהיה בה אהל טפח.
8. משמרת, אסור לתלותה משום אהל, ופי' החזו"א דכיון דהוא דבר הנמתח, הוי אהל גם אם המחיצות עשויות מבעוד יום, ולאו דווקא אם מותחן, אלא כל דבר שהוא בר מתיחה אסור אף בלי מתיחה.
9. כלי רחב הרבה [וכתב החזו"א דלא ידוע לנו השיעור בזה] אסור לכסותו כולו, אע"פ שהמחיצות עשויות מבעוד יום. ובלבד שאינו מלא עד למעלה אלא יש שם חלל טפח. ובכלי אכילה נחלקו הראשונים, וכתב המ"ב דיש להחמיר בזה, אבל אין למחות ביד המקילין דיש להם על מה שיסמוכו.

המחזיר מגירת שולחן, לדעת החיי אדם יש בו משום אהל, ולחזו"א אין בו אהל, וצריך לדון בו משום בנין בכלים אם הוא רפוי או תקוע.

1. ובאמת יש הרבה שמחמירים בזה, דכל שמצאו דם בביצה אחר הבישול צריך להגעיל את הסיר או המחבת, אך באמת יש מקום להקל בזה אחר כ"ד שעות וכדעת היד יהודה (סי' סו בפירוש הקצר ס"ק יא). [↑](#footnote-ref-1)