סופו לטמא טומאה חמורה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / העור והרוטב / סופו לטמא טומאה חמורה

חולין קכא. סופו לטמא טומאה חמורה

**א. שיטת רש"י דבעי הכשר שרץ-**

ברש"י קכא. ד"ה השוחט נקט דסופו לטמא טו"ח אינו מועיל אלא שאי"צ הכשר מים אבל שרץ מיהא בעי.

וכ"כ רש"י לעיל מיניה גבי חרטום וכו' "מטמאים אם נגע בהן שרץ", וכ"כ רש"י עוד בבכורות י:.

ותמה ע"ז רעק"א תניינא-צט [וקדם לו בתו"ר] מגמ' נדה נא. דמבואר להדיא בגמ' דע"י ספו לטמא טו"ח אי"צ הכשר שרץ וכל נידון הגמ' אם צריך הכשר מים וגם ע"ז מסקינן דמהני סופו לטמא טו"ח [ועיין בתויו"ט ריש טהרות שתמה ע"ד הרע"ב שפי' כרש"י דבעי שרץ].

וביישוב שיטת רש"י כתב רעק"א דס"ל לרש"י דסוגיא זבחים קה. פליגא על הסוגיא נדה, דהתם בזבחים דעת ר"מ דשעיר המשתלח מטמא מחיים משום סופו לטמא טו"ח, ורבנן פליגי.

וסברת רבנן מבוארת שם בגמ' דוודאי מודו בעיקר דין סופו לטמא טו"ח אלא דס"ל דצריכין הכשר ממקום אחר, וביאור ד' הגמ' פירש"י שם דס"ל לרבנן דבע"ח א"י לקבל טומאה וה"נ לא חל בהם דין סופו לטמא.

וכתב רעק"א דרש"י בסוגיין יפרש כוונת הגמ' באופ"א, דדין סופו לטמא טו"ח אינו מועיל לטמא כלל ובעינן שרץ דוקא, וכל דין סופו לטמא הוא שאי"צ הכשר מים, אבל טומאתו היא ככל טומאת אוכלין ע"י השרץ וא"כ פשוטה סברת רבנן דהוי ככל טו"א דבע"ח א"י לקבל טומאה, וזה מקור שיטת רש"י, וכדבריו מבואר להדיא בתורי"ד נדה שם.

והוסיף רעק"א דמה שהוצרך רש"י לפרש כן בסוגיין הוא משום דדקדק לישנא דגמ' קכא. "צריכין מחשבה והכשר מים ממקו"א" ולא הזכירה הגמ' הכשר שרץ כלל, וצ"ב.

וכתב רעק"א דעיקר חידושא דר"א הוא שאין במפרכסת דין סופו לטמא טו"ח ומבואר בגמ' בע"ב הטעם הואיל ויכול להעמידה על פחות מכזית, וא"כ כל חידושו הוא לענין סופו לטמא טו"ח, וס"ל לרש"י דאף בדין סופו לטמא טו"ח מ"מ הכשר שרץ מיהא בעי ולכך לא הזכירה הגמ' חידושא דר"א אלא לענין הכשר מים ולא לענין הכשר שרץ, וזה מקורו של רש"י לפרש גךם סוגיא דידן דלא כהסוגיא נדה.

מיהו עיקר דיוקו של רעק"א יל"ד חדא דבשטמ"ק כתב דלא גרסינן הכשר 'מים', ועוד צ"ע ד' רעק"א שהרי עיקר חידושא דר"א אינו ענין לדין סופו לטמא טו"ח רק עיקר חידושו הוא דדם אינו מכשיר דלאו דם חללים הוא וכש"כ רש"י בסוגיין, וא"כ פשיטא שאי"צ לנקוט אלא דבעי הכשר מים.

**ב. בד' רש"י זבחים-**

זבחים קה: מייתינן מתני' ריש טהרות נע"ט צריכה מחשבה לטמא, ופירש"י דהיינו להצטרף להשלים לכביצה אוכלין לטו"א, והק' רעק"א למה לא פי' בפשוטו שהוא טמא מצ"ע משום סופו לטמא טו"ח אף בלא צירוף עם כביצה אוכלין אחרים, ובאמת כן פירש"י נדה נ:, עיי"ש, וצ"ב למה שינה פי'.

והנה מקורו של רש"י הוא בגמ' כריתות כא. גבי נבלת בהמה דצריכה מחשבה, ומבואר שם בגמ' הנפק"מ לענין להצטרף לבצק אחר להשלים לכביצה לטו"א, אבל התם ניחא דהתם איירי בנבלת בהמה והרי מטמאת טומאת נבילות בנגיעה בכזית אף בלא צירוף, וע"כ מה דבעי לצירוף הוא באופן שאין בו כזית וא"כ ה"נ א"י לטמא טו"ח בנגיעה, וע"כ מוקי כל הנידון לענין להצטרף עם אוכל אחר לכביצה, אבל גבי נע"ט כל טומאתו רק בבית הבליעה ולא בנגיעה הרי י"ל שיש בו כביצה ומצטרף לטמא בנגיעה משום סופו לטמא טו"ח, וד' רש"י תמוהים.

**ג. יסוד דין סופו לטמא טו"ח-**

בעיקר הדין של סופו לטמא טו"ח חקרו אחרונים שני אופנים:

א. י"ל דעיקר דינו הוא דין טומאת אוכלין ממש שנטמא האוכל ע"י שסופו לטמא טו"ח כאילו נגע בו טומאה ממש.

ויסוד צד זה מבואר ברשב"א נדה נא. דחשיב שהיא מקבלת טומאה מעצמה [ואף שאין הכוונה כפשוטו ממש שהרי נע"ט אינה מטמאה בנגיעה, אבל מ"מ כוונת הרשב"א שיסוד דינו הוא שיכול לטמא א"ע טומאת אוכלין].

ב. אבל יל"פ שהוא דין בפנ"ע שמדיני טו"ח שמטמא גם את הנוגע בטומאה קלה, ואינו ענין לדין טו"א כלל בעצמותו רק כל דינו הוא לטמא אחרים טומאה קלה כדרגת חומרת טו"א.

ויסוד לצד זה מבואר בהגר"א ריש טהרות דפליגי תנאי בכנפיים ונוצה של נע"ט אי מצטרפין לטמא משום סופו לטמא טו"ח, והר"ש פי' שהנידון אם יש להם דין שומר להצטרף לכביצה.

אבל הגר"א פי' דלכו"ע שומר הוא ומ"מ א"י להצטרף, וטעמו דכיון דכל טומאתו הוא משום סופו לטמא טו"ח ובטו"ח אין דין שומר ה"נ א"י להצטרף לטומאה קלה שבו, וטעם מ"ד דמצטרפין הוא משום דחשיב ליה כאוכל ממש, עיי"ש.

ובחזו"א תמה עליו מ"ט אית ביה והרי סו"ס הוא טמא בטו"א ולמה לא יהיה לו שומר, עיי"ש מש"כ חידוש בגדר שומר, ואכ"מ.

ובפשוטו ביאור ד' הגר"א דדין סופו לטמא טו"ח שמטמא טומאה קלה הוא מדיני הטומאה חמורה שהוא מטמא אחרים ולא חייל ביה טומאת אוכלין ממש, ולכך שפיר לית ליה שומר כדין טו"ח.

ויש לתלות עוד בחקירה זו פלוגתת הראשונים לקמן קכט., אמרינן התם אבמה"ח שחישב עליו לאכילה ואח"כ חתך ממנו בשר נטמא הבשר מן האבר, ומקשי התם טומאת ביה"ס היא, ומשני הא מני ר"מ היא דמטמא.

ובהמשך הגמ' מקשי ל"ל הכשר והא סופו לטט"ח, והק' בתוס' ד"ה למה א"כ תיקשי מעיקרא ל"ל לאוקמי כר"מ והא אי"צ שרץ כלל דהא סופו לטט"ח, ואח"כ חתכו טמא.

ומבואר מדבריהם דאף שאחר שפירש הבשר כבר אין בו דין סופו לטט"ח מ"מ נשאר בו הטומאה קלה שנטמא מעיקרא.

וכבר העיר על דבריהם ברש"ש מנ"ל חידוש זה והרי בפשוטו כל שפקע הטו"ח ממילא אין בו גם טומאה קלה, וכדבריו מבואר בתו"ר שם שיישב קו' תוס' בזה"ל:"ונ"ל דקבלת טומאה בעי לטמאות אחר שתפקע ממנו טו"ח הלכך בעי לאוקמי כר"מ דאמר ביה"ס מטמא".

[ושיטת הר"מ פ"ג טו"א ה"ה מבואר כשיטת התוס' שהר"מ פסק כההו"א דסוגיא התם ובשר הפורש חישב עליו ואח"כ חתכו מטמא משום סופו לטמא טו"ח, והראב"ד שם השיג בתו"ד דהא סוגיא דוקא לר"מ אזלא דטומאת ביה"ס אינה מטמאת.

וכתב בכס"מ דס"ל להר"מ דכיון דסופו לטמא טו"ח הרי תו אף למאן דל"ל כר"מ מטמא, והוא כסברת התוס', ומשה"ק התוס' למה לא הק' אהא דמוקי לה כר"מ כתב בכס"מ דאה"נ הו"מ לאקשויי כן.

אבל במאירי קכט. כתב שאין בו משום מגע ביס"ה כמו שפי' בפרק בהמה המקשה, וכוונתו לסוגיא עב: דמבואר שאין בכה"ג חסרון מגע ביה"ס וכבר הק' בתוס' שם סתירת הסוגיות בזה, וס"ל להמאירי שזה ביאור שיטת הר"מ וכ"כ מדיליה בישועות מלכו בהג' על הר"מ].

ובפשוטו הוא תלוי בהנ"ל, דשיטת הרש"ש דכל הטומאה הוא מכח הטו"ח ואם פקע הטומאה ממילא פקע גם הטומאה קלה, אבל דעת התוס' והר"מ שאין הטומאה מדיני הטו"ח רק דין טו"א כאילו נגע בעצמו ותו לא אכפ"ל דפקע הטו"ח.

וע"ע מש"כ בכ"ז בחזו"א עוקצין ה-ד, עיי"ש בביאור ד' התוס' קכט. ותוס' לעיל עג:.

**ד. ראיות האחרונים ששני הדינים איתנהו-**

באחרונים יצאו לחדש ששני הדינים אלו בדין סופו לטמא או"ח תרוייהו אמת, עחזו"א עוקצין ה-ג והגרי"ז זבחים קה., ונבאר הדברים.

הנה מספק"ל זבחים קה. נע"ט לר"מ מהו שיטמא בכזית, ופירש"י דלרבנן לא מיבע"ל דכשם דחי אינו נטמא משום סופו לטמא דבעי שיהיה ראוי לקבלת טומאה ה"נ בעי כביצה דוקא ובלא זה אינו נטמא, ורק לר"מ דבע"ח נמי נטמא משום סופו לטמא טו"ח ה"נ מספק"ל דאי"צ כביצה.

והנה מבואר שם עוד בגמ' שכל הספק הוא רק בדנקיט ליה אבל במחתא אארעא וודאי אינו מטמא בכזית לר"מ.

והנה בתוס' שם קה: כתבו דהיכא שיש כביצה פשוט דמטמא משום סופו לטמא טו"ח [וברש"י שם משמע דפליג ואף בכביצה אינו מטמא אי מנח אארעא], וצ"ב דעתם ממ"נ אם חשיב סופו לטמא אף במנחא אארעא הו"ל להסתפק גם בכזית בכה"ג, ואם לא חשיב סופו לטמא אף בכביצה לא יהני.

ומבואר בזה בע"כ שני דינים בדין סופו לטמא, וביאור הדברים בארו אחרונים דדין סופו לטמא טו"ח שיסודו משום דהוי כנוגע בעצמו ונטמא טו"א בזה לכו"ע בע"ח אין נטמאים וכמ"ש רבנן וכן פשוט דבעי כביצה דוקא שהוא ממש כטו"א דעלמא.

אבל יש דין סופו לטמא נוסף שהוא מדיני הטו"ח לטמא את הנוגע בו, ובזה ס"ל לר"מ לטמא אף בבע"ח ולא אכפ"ל דלית בהו טו"א דלא אתינן עלה משום שהדבר עצמו נטמא טו"א רק שכך הוא דין טו"ח לטמאות את הנוגע בו[[1]](#footnote-2).

ורק בדין זה מספק"ל בגמ' זה אם גם בכזית מהני לטמא, ומ"מ פשוט לגמ' שאין דין זה קיים אלא דוקא בנקיט ליה ולא במנחא אארעא שאינו חשוב סופו לטמא שעדיין אין כאן הטומאה ממש.

אבל לענין סופו לטמא שהוא כנוגע בעצמו פשוט להגמ' דאף היכא דמנחא אארעא שפיר יש בו דין זה שהוא כנוגע בעצמו, ולכך בכביצה וודאי יטמא [והסבר הדברים עצ"ב].

והוסיף הגרי"ז עוד שגם נידון הגמ' בע"ב שם דמספק"ח אם סופו לטמא טו"ח מונין לו ראשון ושני כל הספק הוא דוקא בכזית אבל בכביצה דהוי כנוגע בעצמו הוא ככל טו"א ולכו"ע מונין לו ראשון ושני.

ובפשוטו היה נראה דטעם רבנן דבע"ח אין בהם דין סופו לטמא טו"ח הוא משום דס"ל כל הדין הוא כנוגע בעצמו משום טו"א ממש אבל ובע"ח אין מקבלים טומאה.

אבל הגרי"ז והחזו"א נקטו דאף רבנן מודו בעיקר שני דינים הנ"ל רק ס"ל דאף בדין סופו לטמא שהוא מדין הטו"ח לטמא את הנוגע גם זה לא חייל בבע"ח דאינו מק"ט ואין לו שם אוכל לא חייל בו גם דין זה.

**ה. יישוב שיטת רש"י זבחים-**

והנה הבאנו לעיל דמבואר כריתות כא. דמצטרף נבלת בהמה לכביצה של טו"א ע"י שיש בה טומאה משום סופו לטמא טו"א.

וביאור הדבר שמצטרפים שני הטומאות כתב החזו"א עוקצין ה-ד דדין סופו לטמא ודין טו"א שיעורן וטומאתן שוה ולכך מצטרפי [עיי"ש דלכך גם אם אינו ממש טו"א רק דין מיוחד של טומאה קלה מצטרף עם שאר טו"א לכביצה].

אבל בפשוטו י"ל עפ"י הנ"ל שיש דין בסופו לטמא טו"ח שהוא כנוגע בעצמו וחייל ביה טו"א ממש, ובדין זה וודאי מצטרף לכביצה של טו"א, אבל בדין הנוסף שמדיני הטו"ח לטמא את הנוגע טומאה קלה הרי לאו מתורת טו"א הוא ואינו מצטרף לכביצה עם שאר טו"א.

ועפי"ז יש לדון ליישב ד' רש"י זבחים קה:, דהנה הק' בתוס' ב"ק עז. דהא מבואר חולין קב. דמתני' דנע"ט צריכה מחשבה אתי כר"מ, והק' בתוס' א"כ למה מבואר במתני' טהרות דבעי מחשבה לתת לו שם אוכל ובלא זה לא חייל דין סופו לטמא טו"ח, והרי לר"מ אף בע"ח מקבל טומאה משום סופו לטמא טו"ח אף שאינו אוכל ולא חייל בו טו"א, ואטו חסרון מחשבה גרע מבע"ח?

ותי' דאה"נ היכא שאינו אוכל גרע מבע"ח, עיי"ש הטעם בזה [וע"ע בצאן קדשים זבחים קה. שנקט בדעת רש"י דאה"נ לר"מ אי"צ מחשבה, עיי"ש וצ"ע ממתני'].

וי"ל [תחילת הדברים עמד בקה"י טהרות-מא בסגנונו] דרש"י הוקשה לו קו' התוס' זו, וע"ז תי' רש"י דכל דינו של ר"מ דמטמא בבע"ח הוא משום דיני הטו"ח אבל לא משום טו"א עצמה וכש"כ לעיל, וא"כ לא יוכל להצרף לכביצה טו"א כשנ"ת לעיל שא"א להצטרף אלא בטו"א ממש, וא"כ בזה יודה ר"מ להצריך מחשבה וכן בע"ח אינו מק"ט בכה"ג[[2]](#footnote-3).

וא"ש היטיב בזה למה הוצרך רש"י להעמיד כל דין מחשבה רק לענין להצטרף לכביצה אוכל ולא פי' לענין שיטמא בעצמו משום סופו לטמא דבאמת לר"מ אי"צ מחשבה וכמו דס"ל דבע"ח מטמאין, ורק להצטרף לכביצה בעי מחשבה.

[ועיין כעי"ז בחזו"א עוקצין ה-ג, ושם באר באופ"א ויסוד הדברים כתב גם בקה"י טהרות-לח יו"ד לקמן, דכל מה שטימא ר"מ בבע"ח הוא בשעיר שהוא עומד לטמא את השולחו, אבל נבילה בלא מחשבה לעולם הויא כמנחא אארעא דדלמא לא יגעו בה לעולם, ומבואר זבחים דכה"ג אינו מטמא בכזית וה"נ אינו מטמא בבע"ח, שכל דינו של סופו לטמא בכה"ג הוא רק טו"א לחוד, ולכך בעי מחשבה בכה"ג].

וא"ש בזה גם מה שהעיר רעק"א דבגמ' נדה לא פירש"י דאיירי לענין להצטרף, דהתם לא הוזכר דאתי כר"מ, משא"כ בסוגיא כריתות הוצרך רש"י לומר כן כש"כ.

[ובקה"י פי' ד' רש"י בנו"א, דלמאן דמוקי מתני' כר"מ ע"כ אזיל כמ"ד כריתות כא. דפחות מכזית אינו נידון בדין סופו לטמא טו"ח, וממילא י"ל דדין המשנה איירי בפחות מכזית וצריכה מחשבה ושרץ כדי להטמא מתורת טו"א דעלמא להצטרף לכביצה, ובהכי א"ש נמי ד' רש"י קכא. שהצריך ג"כ שרץ, עיי"ש].

**ו. ביאור שיטת רש"י גבי פרה-**

מבואר פב. פרה מטמא טו"א הואיל והיתה לה שעת הכושר, והק' רש"י תיפו"ל משום סופו לטמא טו"א [כך בארו התוס' פא: כוונת קושייתו].

ובתוס' תי' דדין סופו לטמא טו"ח צריך שיהיה לו שם אוכל וכדחזינן דבעי מחשבה, וא"כ ה"נ לר"ש דס"ל לקמן קכט: דאוכל שא"א יכול להאכילו לאחרים לאו אוכל הוא אין בו דין סופו לטמא טו"ח, ובעי דוקא לטעם שהיתה לה שעת הכושר.

ודעת רש"י צ"ל דאף דהוי אוכל שא"א יכול להאכילו מ"מ לא חסר בו בעיקר תורת אוכל רק שלא חלה בו דין טו"א אבל דין סופו לטמא שפיר חייל ביה ולא הוי כחסרון מחשבה דלאו אוכל הוא כלל.

ורש"י תי' קושייתו עפ"י הגמ' כריתות כא. דנפק"מ בסברת שעת הכושר דעי"ז מצטרף עם כביצה אוכלין אחר לקבל טומאה.

ודבריו תמוהים טובא דהא מבואר כריתות שם דסופו לטמא טו"א מצטרף לכביצה ככל טו"א?

וי"ל הביאור דאי לאו שעת הכושר הרי לא היה חשוב אוכל לענין טו"א וה"נ א"י לחול בו דין טו"ח מתורת טו"א, ורק היה בו הדין דמדין הטו"ח מטמא את הנוגע בו, אבל זה לא מהני להצטרף וכש"כ לעיל, ולכך בעינן לסברת שעת הכושר דעי"ז חשיב אוכל ממש וחייל ביה עיקר טו"א וממילא יכול להצטרף.

עוד שמעתי עד"ז בנו"א בשם הגרמ"ד סולובייצ'יק, דהנה כתב בחי' הגרי"ז זבחים קה. דשאני פרה ופרים שאין בהם טומאה ממש רק דינם לטמאות את המתעסק בהם, ובכה"ג לא חל בגופם דין טו"א שהרי אין בהם טומאה חמורה, רק כל הדין שיש בהם הוא שמדין הטו"ח מטמא את הנוגע בהם אבל לא חל טומאה בעצמותו, וממילא שפיר נקט רש"י שלא יצטרף לכביצה טו"א ובעי לסברת שעת הכושר.

**ז. קו' הנאו"י-**

בשו"ת נאו"י כ-ו (ובמפתחות) הק' דמבואר בסוגיין ס"ד דסופו לטמא טו"ח מועיל לטמא אף מפרכסת רק דחינן שיכול להעמידו בפחות מכזית, ובאמת הר"מ פסק גם להלכה דמטמא ודלא כמסקנא דסוגיין [ונתבארה שיטתו במקו"א].

והק' ע"ז בנאו"י דא"כ לר"מ דבע"ח ג"כ מטמאים בדין סופו לטמא טו"ח הרי כל בהמה טמאה תטמא בחייה משום סופו לטמא טו"ח שהרי עתידה למות ולטמא שאין לה היתר שחיטה כלל?

וכן כל נקובת הושט שכתבו הראשונים לג. דלא מהני בה שחיטה לטהרה מידי נבילה, תטמא משום סופו לטמא טו"ח?

[ואין לומר דדוקא מפרכסת שעומדת למות מיקרי סופו לטמא, אבל בע"ח אינו בכלל סופו לטמא שמיתתו הוא דבר המתחדש, ערש"י קכז. ד"ה וצריכין דמבואר לא כן ואף בבע"ח אמרינן סופו לטמא רק אמרינן שמא ישחטנה ולא יחול בה טומאה].

ולפי המבואר דכל מה דבע"ח מטמא לר"מ הוא רק בדיני הטו"ח אבל אין בו טו"א, י"ל דדין זה אינו אלא כשבפועל יש בו כבר הדין של טו"ח שאז י"ל דמדיני הטו"ח לטמא, אבל מה שסופו להיות בו הטו"ח לא חשיב סופו לטמא, ולא גרע ממנחא אארעא דמבואר זבחים קה. דאין בו דין זה, וכל דינו הוא משום שנטמא מעצמו ויש בו טו"א, ונתבאר לעיל דמודה ר"מ דבדין זה אין בע"ח מטמא, וע"ע אש"ל תניינא-סט[[3]](#footnote-4).

[מיהו באמת לא הונח לי דאדרבה איפכא מסתברא, דכיון שכתב הרשב"א שגדר הטו"א שבה הוא כנוגע בעצמו הרי וודאי לא שייך זה אלא שעכשיו דינו לטמא, ובאמת ד' הרשב"א צע"ג מסוגיין דאמרינן אף במפרכסת דין סופו לטמא והרי לא שייך בו הענין של כנוגע בעצמו, וצ"ע].

**ח. יישוב שיטת רש"י להצריך שרץ-**

ושמעתי ליישב לפי"ז י"ל ג"כ ד' רש"י שהצריך שרץ לדין סופו לטמא טו"ח, וי"ל דבעלמא וודאי יודה רש"י דסופו לטמא אי"צ שרץ אבל כ"ז בדין סופו לטמא שהוא מכח הדין לטמא את הנוגע, אבל דין סופו לטמא מכח שחל בו הטו"א לא שייך שיחול אלא ע"י השרץ וכל דינו הוא שאי"צ הכשר מים דסו"ס לא דומיא דזרעים אינון ואי"צ הכשר מים [ועיין לקמן מד' המשנת ר"א טהרות כז-ו שנקט גם בשיטת הר"מ שהם שני דינים נפרדים שאי"צ שרץ ואי"צ מים].

[מיהו בפשוטו עיקר הטעם דאי"צ הכשר מים לאו דין נפרד הוא רק הוא דין אחד עם מה דלא בעי שרץ כיון שטומאתו מגופו ולא מדבר אחר לכך אי"צ הכשר מים, ויש להטעים עפמש"כ הרמב"ן עה"ת דעיקר ענין הכשר דע"י המים נדבק בו לכלוך וטומאה טפי, ובדבר שטומאתו מגופו אי"צ לזה, אבל לפי הנ"ל בשיטת רש"י צ"ל דגזיה"כ דלאו דומיא דזרעים הוא].

ועפי"ז א"ש היטיב ד' רש"י דבסוגיין דאיירי במפרכסת לא שייך בו הדין שמטמא את הנוגע, וכל דינו הוא שאי"צ הכשר מים לחוד אבל אינו נטמא אלא ע"י שרץ [ולא ס"ל כש"כ הרשב"א דהוי ממש כנוגע בעצמו רק דדינא הוא שאי"צ הכשר שרץ ויכול לחול בו טו"א.

[ובזה א"ש טפי דכל הסוגיא היא לענין סופו לטמא של טו"א שהרי לענין מפרכסת אינו אלא משום זה, וממילא קו' הגמ' מנבילה צריכה מחשבה הוא ג"כ בע"כ משום סופו לטמא של טו"א, ולכך הוצרך רש"י לפרש דאיירי לענין להצטרף לכביצה טו"א שבזה הוא נידון משום טו"א, וע"כ הוכרח לומר דסוגיין העמידה מתני' כר"מ דלענין לקבל טומאה נטמא אף בלא מחשבה וכל הנידון לענין להצטרף לכביצה וכשיטת רש"י זבחים ודלא כרש"י נדה, וככל שנתבאר לעיל].

וכן יש להסביר בזה הא דלענין חרטום דמצטרפין נקט רש"י שהוא דוקא ע"י שרץ, דכל דין צירוף של חרטום אינו אלא בדין טו"א אבל בדין טומאת נבילה מבואר במתני' קיז: שאינו מצטרף להחשב נבילה וה"נ בדין סופו לטמא שהוא מדיני הטו"ח אינו מצטרף לטמא רק בדין טו"א ולכך הצריך רש"י שרץ.

**ט. עוד בד' רש"י פב.-**

בתוס' ב"ק עז. הק' על מה שהעמיד רש"י פב. הא דפרה מטמא טו"א איירי בחיפהו לכזית בשר עם בצק ומצטרף לכביצה טו"א לקבל טומאה אם יגע בו טומאה.

ובתוס' ב"ק עז. כתבו דמה שהצריך רש"י שיגע בו טומאה אחרת לאו דוקא הוא, דכיון דאיירי שיש כזית בנבילה [ולכך דנים עליו משום סופו לטמא טו"ח] אי"צ שיקבל טומאה מדבר אחר ויכול הנבילה לטמא את הבצק והוא גם מטמא וגם מצרף לכזית.

ובדעת רש"י כתב בקו"ש ב"ק שם וכיון לד' התור"פ בשטמ"ק דס"ל שא"א לכזית נבילה גם לטמא טומאת אוכלין וגם להצטרף לכביצה, ורק אם נטמא הבצק מדבר אחר מצטרף כזית נבילה דסופו לטמא לכביצה, והסברא צ"ב, וע"ע קה"י טהרות-לח באורך בביאור ד' רש"י ותוס'.

אבל לפמש"כ י"ל בנו"א, דאזיל רש"י לשיטתו כש"כ לעיל דלענין להצטרף סופו לטמא עם עוד אוכל לכביצה של טו"א הרי צריך שיהיה הכל בדין טומאת אוכלין ממש, וס"ל לרש"י דסופו לטמא לא חייל ביה טומאת אוכלין אלא ע"י הכשר שרץ, ולכך הצריך שיקבל טומאה ממקו"א.

אבל באמת לא סגי בזה דסו"ס הכזית נבילה עצמו יוכל לטמא את הבצק והוא ייחשב כשרץ, וצ"ע.

**י. בדין פרה ופרים-**

בר"מ פ"ג ה"ג מאבה"ט נקט להלכה דפרה ופרים הנשרפין צריכים שיקבלו טומאה משרץ ואין בו דין סופו לטמא טו"א והראב"ד השיג עליו דמקשי לרבנן מ"ש שעיר מפרה ופרים ומשני לה, משמע דאף בהם יש דין סופו לטמא טו"ח.

ובראב"ד עמד על ביאור הסוגיא זבחים שם, ובאר בשני אופנים:

א. כרש"י שם דעיקר תי' הגמ' דבבע"ח לא נתחדש דין סופו לטמא טו"ח דלא עדיף מעיקר טו"א.

אבל מ"מ הוסיף הראב"ד שם דאף בסופו לטמא טו"ח מ"מ הכשר מים מיהת בעי, וטעמו י"ל דס"ל דהכשר מים הוא נצרך לתת לו שם אוכל וכש"כ רש"י עה"ת פ' שמיני, וכדאמרינן קיח. כדבר שלא נגמרה מלאכתו דמי, וכל שאין לו שם אוכל לא חייל בו דין סופו לטמא טו"ח, שו"ר כן ברש"ש זבחים שם.

אבל מ"מ צ"ע מסוגיין אמרינן לגי' שלפנינו דע"י סופו לטמא טו"ח אי"צ הכשר מים, עיין בשטמ"ק.

ועוד הק' רעק"א-צט מגמ' נדה נא. דמבואר שם דיותר פשוט שאי"צ הכשר מים מהכשר שרץ, דהא קרא דעל כל זרע איירי בהכשר מים ומהתם דרשינן סופו לטמא טו"ח, וצ"ע, ועיין בקה"י טהרות-מב הביא מד' החזו"א שהגיה בד' הראב"ד.

ועיין עוד בקה"י שם שהאריך להקשות על שיטת הראב"ד ממתני' אהלות-יג דמשמע להדיא דנע"ט אי"צ הכשר מים ודוקא בנע"ט בעי הכשר מים, ועיי"ש שרצה לאוקמי כר"מ דאף בע"ח מק"ט משום סופו לטמא ולדידיה ה"נ אי"צ הכשר מים ורק לרבנן שהוא נידון ככל דין טו"א בעי הכשר מים.

ומה דקתני התם במתני' דצריכה מחשבה ולר"מ לכאו' אי"צ מחשבה כלל, עיי"ש בקה"י שהאריך דמבואר בגמ' זבחים דבעי לאוקמי מתני' יש טהרות דנע"ט צריכה מחשבה ואי"צ הכשר ומטמאה טו"א בכביצה, מאי לאו ר"מ היא, ומבואר דאף לר"מ בעי מחשבה.

ובאר בקה"י דאף להר"מ בעי מחשבה לאכול את הנע"ט ולא בשביל לתת לו תורת אוכל אלא כדי לתת לו שם סופו לטמא טו"ח, דאל"ה הוי כמו מנחא אארעא דאינו בכלל סופו לטמא טו"ח, ורק לענין שעיר המשתלח אי"צ מחשבה שהרי מצ"ע עומד להשתלח ולטמאות את המשלח והוי בכלל סופו לטמא, אבל נע"ט בעי מחשבה לאוכלו.

ב. עוד כתב הראב"ד לפרש כוונת הגמ' דרבנן פליגי אדרי"ש וס"ל דאף דסופו לטמא או"ח צריך להטמאות ע"י שרץ וממילא בבע"ח לא מהני וככל דין טו"א.

ובכס"מ כתב דלא פליגי רבנן על דין סופו לטמא טו"ח לגמרי רק הכשר שרץ בעו אבל הכשר מים לא בעי וכשיטת רש"י והתורי"ד.

אבל בחכ"צ-קז כתב שאי"ז משמע בכוונת הראב"ד רק כוונתו דפליגי על כל הדין דתנא דרי"ש, ובהג' רעק"א הצדיק דבריו.

ובאר הכס"מ סברת הר"מ דכיון שאין טומאתו אלא למתעסקין בו לא חשיב סופו לטמא טו"ח, ולא דמי לנע"ט דמטמא במגע.

ובחכ"צ-קז תמה עליו דהא אינו מטמא בבית הבליעה, אבל היטיב פי' כוונתו בקה"י טהרות-מא דס"ל להכס"מ אי"ז טומאת אכילה רק טומאת מגע וכדעת הגר"ח [ועיין בלשון החכ"צ נחית לזה אלא דפשיטא ליה שהוא טומאת אכילה].

ועפי"ז יישב שיטת הר"מ מסוגיא זבחים הנ"ל, דס"ל להר"מ דזהו גופא ביאור תי' הגמ' זבחים קה. דצריכין הכשר טומאה ממקו"א, והכוונה דשאני פרים דאין בהם דין סופו לטמא וממילא בעי הכשר שרץ.

ובחכ"צ באר תי' הגמ' לשיטת הר"מ ע"ד הכס"מ דעיקר התי' הוא דבפרים אין דין סופו לטמא טו"ח ובעי הכשר שרץ, אבל חלק ע"ד הכס"מ שאין כוונת הגמ' לבאר החילוק ומשום דאינו אלא טומאת מתעסקין רק לעולם הגמ' דינא קאמר, ויסוד החילוק לא נתפרש בגמ'.

ובטעם החילוק כתב החכ"צ דטו"ח בעי מחשבה לתת לו שם אוכל, וגבי פרים לא שייך מחשבה כיון שאם יאכלם שוב לא יהיה בהם טומאה משא"כ בנע"ט [וע"ע לקמן מה שהבאנו מהשטמ"ק ב"ק עז. ליישב הסוגיא].

והנה בעיקר ד' הר"מ יש דיוק גדול דמשמע בר"מ דאף בפרה ופרים אי"צ הכשר מים משום סופו לטמא טו"ח [שהרי דם קדשים אינו מכשיר כמבואר חולין לג.] ורק לענין שרץ כתב הר"מ דבעינן.

ובחכ"צ כתב דטעמו של הר"מ משום שיש בו חיבה"ק אי"צ הכשר.

אבל תמה ע"ז במשנת ר"א טהרות כז-ו מתוספתא ופסק כן הר"מ דמחשבה מיהא בעי אף בפרים וע"כ אינו בכלל חיבה"ק, ועיי"ש מש"כ הטעם בזה ובחי' הגרי"ז זבחים קה. משכ"ב.

ובמשנת ר"א פי' הטעם שאי"צ הכשר משום דאף שאין בו סופו לטמא טו"ח שהרי אין בעצמו דין טומאה מ"מ לאו דומיא דזרעים הוא ואי"צ הכשר, ושני דינים הם, משא"כ בנע"ט דטומאתו מגופו ממש יש בו דין סופו לטמא טו"ח לגמרי ואי"צ הכשר שרץ נמי.

[ובפשוטו ה"נ בשאר דין סופו לטט"ח אי"צ הכשר שרץ מלבד פרים, כדמשמע בלשון הר"מ פ"ג אבה"ט דכייל להו בהדדי, ועיין חזו"א עוקצין ה-י שעמד שלא הוזכר כן בר"מ להדיא בכל הנך כ"א בנע"ט].

ובשטמ"ק ב"ק עז. הביא שיטת ר"ת דעת ר"ת דפרה ופרים בעו ג"כ הכשר מים והטעם באר ע"ד הכס"מ שאינו אלא טומאת מתעסקין, ודלא כדיוק הנ"ל בלשון הר"מ.

ועיי"ש שעמד בפי' ד' הגמ' זבחים ע"ד החכ"צ דמסקינן שפרה ופרים אין בהם דין סופו לטמא טו"ח [ומ"מ אי"ז כוונת לשון הגמ'], ומבואר שם מדבריו דנקט דמה"ט אף הכשר מים בעי, דעיקר הטעם דאי"צ הכשר מים לאו דין נפרד הוא רק הוא דין אחד עם מה דלא בעי שרץ כיון שטומאתו מגופו ולא מדבר אחר לכך אי"צ הכשר מים [ויש להטעים עפמש"כ הרמב"ן עה"ת דעיקר ענין הכשר דע"י המים נדבק בו לכלוך וטומאה טפי, ובדבר שטומאתו מגופו אי"צ לזה].

1. וכנראה אף אם נימא עיקר הטעם דבע"ח אינו מקבל טומאה משום דחיותו מטהרתו כנראה היינו דוקא לקבל טומאה מאחרים, אבל להיות בעצמו מקור טומאה אין בו חסרון.

   וסייעתא לזה מהא דבהמה נעשית גולל ופי' הגרי"ז וקה"י וקו"ש משום שאינו מקבל טומאה מהמת רק דין מקור טומאה בפנ"ע הוא.

   ואמנם הבאנו במקו"א מד' הזכ"י דנקו"ה הויא נבילה מחיים ומ"מ אין בה טומאה משום חיותו מטהרתו, הרי מבואר דאף מקור הטומאה א"א לבהמה להיות, וכן מבואר בבכור שור שאין בה טומאת תקרובת ע"ז [ונתבאר ליישב דין גולל לפי"ד באופ"א], אבל זה לכאו' נתסר מדינא דר"מ דסופו לטט"ח, וצ"ע, ע"ע משי"ת בדין מפרכסת וטומאת בע"ח. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובמש"כ הקה"י דע"כ לר"מ מה דמטמא אף בבע"ח הוא משום דין מדיני הטו"ח ולא משום טו"א, הנה בשיעורי הגרא"ו פי' באופ"א עפמש"כ במקו"א בשם כמה אחרונים דיסוד הטעם דבע"ח אינו מטמא טו"א הוא משום חיותו מטהרתו והוא דין בקבלת הטומאה דבע"ח אינו מקבל טומאה.

   ועפי"ז י"ל דלעולם יש בו תורת אוכל אלא שיש בו חסרון אחר דחיותו מפרעת לו לקבל טומאה וכשם שמצאנו ברש"י פב. בדעת ר"ש דאוכל שא"א יכול להאכילו לאחרים מקבל טומאה ע"י סופו לטט"ח ה"נ הכא.

   מיהו בפשוטו גם אם יש בבע"ח חסרון דחיותו מטהרתו מ"מ יש בו גם חסרון שאין בו שם אוכל כדמשמע בתוס' קכח., עיי"ש.

   [ובאמת גם בהא דר"ש דא"י להאכילו לאחרים לכאו' הוא חסרון בדין אוכל ולא חסרון בקבלת הטומאה לחוד, וצ"ב היאך מהני ביה סופו לטט"ח, עיין לקמן בדעת רש"י]. [↑](#footnote-ref-3)
3. עוד היה ניתן לצדד בזה דל"ש דין סופו לטמא טו"ח מכח מה שיש בו השתא דין לטמא טו"ח שהרי השתא אין בו שם נבילה, ותינח לשיטת הר"מ דנקו"ה נבילה מחיים שפיר י"ל דמהשתא אית בה שם נבילה אלא דלענין טומאה אין בה טומאה כש"כ בזכ"י דחיותו מטהרתו, אבל לשיטת הרא"ש דנקו"ה טריפה צ"ע לומר כן, אמנם י"ל דבפסוה"ג הרי מודה הרא"ש דהויא נבילה לכה"פ לאח"מ ואולי גם בזה סגי להחשב שיש בו הסיבה לטומאה כבר מהשתא. [↑](#footnote-ref-4)