כלים פרק כח
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים - הרב יעקובוביץ

**בסייעתא דשמיא**

# פרק כח משנה א

***שלש על שלש שנתנה בכדור***

א] **עי' ר"ש ורא"ש** שהטעם משום שכשנתנו בכדור בטלו, ולכאו' הטעם משום שאינו ראוי לתשמיש טלאי בבגד כשהוא בתוך הכדור, ואילו גוף התשמיש שהוא בתוך הכדור לא חשוב בשביל להיות בגד[[1]](#footnote-1),

ומאידך בסיפא מבואר דבגד שלשה על שלשה שנתנו בכדור טמא ולא נתבטל, וביאור הטעם דשלשה על שלשה חלוק משלש על שלש הוא דכיון שהוא יותר חשוב יותר קשה לבטלו ואינו מתבטל, וכן מצינו לעיל פרק כ"ז משנה י"א י"ב חילוק זה לגבי זרקו באשפה דשלש על שלש שזרקו באשפה בטל ואילו שלשה על שלשה אינו בטל.

***או שעשאה כדור בפני עצמה טהורה***

**ב]** ולכאו' הטעם מפני שנתמעט משיעור שלש על שלש, ועי' לשון הר"ש שהתפירה "מבטלתו" משלש על שלש, צ"ב הלשון מדוע לא כ' מפני שנתמעט מן השיעור, וכן יעוי בלשון הרמב"ם פיהמ"ש שכ' "שהרי הקצהו לכך", וגם לא הזכיר מיעוט שיעור. וצ"ע

יש לעי' מדוע לא יהיה טמא מדין אריג, ובשלמא אי נימא דצריך שיהיה מתחילה לכך לא קשה אב יש להקשות לשיטת הרמב"ם פיהמ"ש דאריג הוא דבר המשמש כמו אבנטים וחגורות, ויש ליישב.

ועי' קה"י טהרות סי' י' דבגד צריך שיהיה למטרה של לבישה, וא"כ יתכן דגם אריג כן, ואם אינו למטרת לבישה אינו מקב"ט, ועי' להלן מ"ב מש"כ להביא בזה כמה סברות.

***אבל שלשה על שלשה שנתנו בכדור טמא***

**ג] ברמב"ם** מבואר דטמא מדרס, כ"כ בפיהמ"ש כאן וכן ביד החזקה פכ"ב מכלים הכ"ז, אולם הראב"ד שם כ' נחלק וכ' דאינו טמא במדרס אלא רק בטומאת מת, ויש לעי' ביסוד המחלוקת.

**הקשו המשנ"א והתפא"י** לשיטת הראב"ד מדוע לא נימא עמוד ונעשה מלאכתנו שהרי עכשיו אנו עומד למדרס אלא לכדור, ועי' מש"כ בזה.

***עשאו כדור בפני עצמו טהור מפני שהתפר ממעטו***

**ד] שיטת הרמב"ם והרא"ש** כאן דטהור מן ממדרס אבל טמא בשאר טומאות, ומאידך שיטת הר"ש במסקנא וכן הראב"ד בהשגה דטהור לגמרי ואף משאר טומאות, ויש לעי' בביאור הטעם בזה,

**ולכאו' יש להקשות** דלעיל פכ"ג מבואר דכדור מקבל טומאה אלא שאינו מטמא את מה שבתוכו דאינו חיבור לו, אבל הכדור עצמו טמא אילו הכא מבואר דהוא טהור.

**ובקהילות יעקב** [סימן י'] הקשה עוד לשיטת הראב"ד מדוע לא יהיה טמא מדין בית קיבול העשוי למלאות דהוי בית קבול, ועיי"ש מש"כ בזה ליישב דהכא אינו מקבל דבר אחר אלא מקבל את עצמו, דהוא מקפל הבגד ותופרו ועושה ממנו עצמו כדור, ולכן אינו נחשב לבית קיבול אא"כ מקבל אחרים אבל אם מקבל את עצמו אינו נחשב לבית קיבול, ובזה מיושב ב' הקושיות, א' דבפכ"ג טמא מדין בית קיבול שמקבל דבר אחר, ואילו כאן אינו טמא משום שאינו בית קיבול לקבל את עצמוץ

**ה] בר"ש** כ' דהבגד נתבטל מתורת בגד, וגם באופן שהבגד פחות משלש על שלש הבגד נתבטל מתורת בגד, ויש לעי' בטעם הדבר,

עוד יש לעי' באופן שלא נתמעט משלשה על שלשה האם גם אמרי' דנתבטל מתורת בגד, שהרי משמע במתני' דבעינן שיתמעט משלשה על שלשה.

# פרק כ"ח משנה ב'

***פחות משלשה על שלשה שהתקינו לפוק בו את המרחץ לנער בו את הקדרה ולקנח בו את הריחים וכו'***

א] מבואר במתני' ג' שיטות, א' לר"א בין מוכן ובין שאינו מוכן טמא, ולר' יהושע בין מוכן ובין שאינו מוכן טהור, ולר"ע מוכן טמא ושאינו מוכן טהור.

**בגמ' שבת דף כט.** מפרש דהיכא שנתנו בקופסא הכל מודים דטמא, והיכא דזרקו באשפה הכל מודים דטהור, וכל המחלוקת היא בתלאו במגוד או אחורי הדלת, ומגוד חשיב מוכן ואחורי הדלת אינו מוכן [דלר"א לעולם טמא ולר' יהושע לעולם טהור ולר"ע מגוד טמא ואחורי הדלת טהור].

**ב] בביאור הנידון במתני'** מבואר מחלוקת בראשונים,

**א) ברמב"ם** כאן כ' וז"ל דלר"א טמא מאחר ולא השליכה באשפה טמאה "מאחר וכבר יעדה לאחד מהתשמישים" עכ"ל, ומבואר דהיחוד לתשמישים אלו הוא טעם לטמאות לר"א, אבל בלא"ה היה טהור וכן ס"ל לר' יהושע דטהור, ומבואר בזה דמגוד ואחורי הדלת חשיבי אשפה[[2]](#footnote-2).

**ב) ב**רש"י שבת כט. מקולי מטלניות כ' מטלניות הקלות בעיניו דומיא דמתוקנות לפקוק בו את המרחץ דמידי דלא חשיב הוא עכ"ד, מבואר דהתקינו לפקוק בו את המרחץ הוא טעם לר' יהושע לטהר, [ובלא"ה היה טמא].

**ג) ברי"ף בשבת** שם דמבואר דשימוש זה אינו טעם לטמאות, והיינו כרש"י ולא כהרמב"ם [אלא שהוא חלוק קצת מרש"י עי' הערה[[3]](#footnote-3)].

## מה החסרון בשימוש דלפוק המרחץ [לרש"י], ונתבארו כמה אופנים

**ג]** **הרי"ף** ביאר הטעם משום דעביד מעשה "מוך", ועי' קהילות יעקב טהרות סימן י' שביאר דבריו דאי"ז מעשה ותשמיש כלי אלא מעשה חוטים שתוחב אותם בפנים. עיי"ש

**ועי' קהילות יעקב**  סימן י' לפי שיטתו דס"ל דלא נאמר דין מטלטל מלא וריקם בבגדים, ומ"מ הוא דוקא בבגדים שהם "עשויים ללבישה", דרק בזה שם בגד עליו, אבל כל שאינו עשוי ללבישה אין שם בגד עליו[[4]](#footnote-4)

**עוד הביא שם הקה"י** בשם החזו"א [סי' ה'] דבגד צריך שיהיה ראוי לקבלה, אלא דכל לבישה היא ג"כ קבלה, שמקבל את האדם, ואילו בשימושים דלפקוק את המרחץ, בטל את האפשרות ללבוש הבגד או לקבל בו ע"י קיפול.

עוד הביא הקהילות יעקב **מהחזו"א** דהטעם הוא משום שאינם משמשי אדם, עיי"ש.

**ד]** והנה מבואר במתני' דהוא דוקא בפחות משלשה על שלשה, אבל שלשה על שלשה טמא אפילו התקינו לפוק בו את המרחץ ויש לעי' לפי הטעמים הנ"ל מדוע שלשה על שלשה נשאר בטומאתו.

עוד יש לעי' מדוע הניחו בקופסא טמא, והרי כיון דהתקינו לפוק בו את המרחץ הרי אינו עשוי ללבישה וככל הטעמים הנ"ל[[5]](#footnote-5).

**ה]** האם מיירי שקודם הניחו בקופסא ואח"כ התקינו לפקוק בו המרחץ או להפך, ובריף מבואר דקודם הניחו בקופסא ואח"כ התקינו.

# פרק כ"ח משנה ג'

***העושה אספלנית בין בבגד בין בעור טהורה***

## בגד שנתלכלך ונמאס בטל מיניה תורת כלי

**א] בר"ש** כ' מתוך שעושה אותה מחלב ושעוה נמאס הבגד והעור ומתבטל, וכ"כ ברמב"ם דהבגד מתטנף ונפסד, מבואר כאן דטינוף בבגד ועור הוא מבטל מהם תורת כלי[[6]](#footnote-6).

**ב] יש לעי' לפי מה דנקטו האחרונים בשיטת רש"י** קידושין נט. דכלי שכבר נטמא לא סגי במה דנתבטל ממנו שם כלי לטהרו אלא צריך מעשה שבירה, א"כ האם נימא דטינוף נחשב מעשה שבירה, ועי' חזו"א [סי' ל"ג סוף סק"ה] דכ' דאף אם כבר נטמא נטהר בטינוף משום דחשיב שבירה עיי"ש.[[7]](#footnote-7)

**ג] הרמב"ם כ'** "ואינו ראוי לשבת עליו, ולא לדבר אחר", מבואר דהרמב"ם הוסיף לבאר דאין הבגד ראוי אף לישב עליו [וכ"כ ביד פכ"ב מכלים הי"א שכ' שהוא מתקנח וראוי למשכב עיי"ש], ומאידך בר"ש כ' נמאס הבגד והעור ומתבטל.

**ד]. במשנ"א** הקשה דנהי דאינו ראוי לתשמיש אחר, אבל מדוע לא יהיה טמא משום תשמיש זה גופא שהוא משמש לאספלנית ולמלוגמא, ותירץ דמ"מ אינו ראוי לקפלו, ויש בו חסרון דאינו מטלטל מלא וריקם, וצ"ע מדוע לא יחשב מטלטל מלא וריקם מצד מה שמטלטל את האיספלנית שעליו וזה גופא יחשב ראוי לקפלו על האיספלנית[[8]](#footnote-8).

## אם מיירי גם בשלשה על שלשה

**ה] במתני'** לא נתפרש חילוק בין שלש על שלש לשלשה על שלשה, ומשמע דבכל גווני כל שעשאה איספלנית טהור, ואף דלעיל פכ"ז גבי זרק לאשפה מבואר דחלוק שלש על שלש דטהור, משלשה על שלשה דטמא, וכן לעיל מ"ב לעיל לענין לפוק בו את המרחץ, ואילו הכא לגבי איספלנית משמע דבכל גווני טהור.

אולם **בהגהות הגר"א** שגרס בתוספתא שהביא הר"ש, דדוקא שלש על שלש טהורה, אבל שלשה על שלשה שעשאה איספלנית טמאה, וכ' הגר"א דהוא דלא כמתני' דמבואר דבכל גווני טמאה[[9]](#footnote-9).

**ועי' בחזו"א** [ל"ג ה'] שכ' לפקפק על דברי הגר"א וכ' לצדד דגם למתני' דידן יש חילוק בין שלש על שלש לשלשה על שלשה, וכ' שם דלכאו' הדבר מוכרח דאטו בגד שנפל עליו רבב יטהר, וכ' מיהו י"ל דיש חילוק בין טינפו בידים, לבין נפל עליו מאליו דטהור, ומ"מ משמע בסוף דבריו דצידד דשלשה על שלשה שדרך לכבסו יהיה טמא, אלא שכ' אמנם מדברי הרמב"ם [פכ"ב הי"א] מבואר כדברי הגר"א דאפילו שלשה על שלשה טהור[[10]](#footnote-10).

***ר' יוסי אומר על העור טהור***

**ו] בתוי"ט** כתב דל"ג, וכן נמחק בנא"י וכן בנוס' מהר"ם ליתא, וגם בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם ליתא, ועיי"ש שכתב דהסברא נותנת דל"ג לה דאם טהור על העור כ"ש שיהא מטהר ג"כ על הבגד כדמוכח ממלוגמא, ועי' בתפא"י ובסד"ט במש"כ לישב לגיר' זו.

# פרק כ"ח משנה ד'

***מטפחות ספרים***

**א] בר"ש** בתחילת דבריו כ' דהנידון כאן במתני' הוא על טומאת מדרס במטפחות[[11]](#footnote-11), אלא דהקשה דכין דהזמנה מילתא היא ואסור לישב עליהם, נמצא דאינו ראוי למדרס, ולכן כ'הר"ש דוודאי לא מטמא מדרס, אלא דהנידון במתני' הוא אם מקבל טומאת מת.

ויש להקשות דאף אם הנידון על טמא מת נמי יקשה קושיית הר"ש דכיון דהזמנה מילתא אסור להשתמש בהם, והוי כלי שאינו ראוי לתשמיש ומדוע יקבל טומאה,[[12]](#footnote-12)

**בהגהות הרש"ש** כ' דמיירי שלא התחיל להשתמש במטפחת לספרים, אלא רק ייחדם לספרים, וס"ל לב"ה דהזמנה לאו מילתא היא, ולכן לא נאסר בתשמישים ומקב"ט, [וכ' דבזה מיושב קושיית הר"ש], ועיי"ש שכ' דהטעם של ר"ג הוא משום דס"ל הזמנה מילתא היא.

## בביאור טעמא דבית הלל

**ב] מבואר לבית הלל** דמטפחות מצויירות טהורות, אבל שאינם מצויירות טמאות, ובטעם הדבר נתבארו בזה כמה דרכים

**א) ברמב"ם** כ' "מפני שהן מיוחדות לספרים ורקמתן מעידה על כך, וא"כ אינם משמשי אדם עכ"ד, מבואר דמטפחות מצויירות הם משמשים רק לספר ולא לאדם ולכן טהורים, משא"כ מטפחות שאינם מצויירות פעמים שמשתמש בהם גם לאדם ולכן חשיב משמשי אדם וכלים ולכן מקב"ט,

**ועי' חזו"א** [ל"ג ו'] שכ' דהני מטפחות אין להם בית קיבול, וטומאתם מדרבנן [באינם מצויירות לבית הלל, ולב"ש בכל גווני] ולכן צריכים שיהיה משמשי אדם וכלים, כמו פשוטי כלים [דמבואר בתו"כ דבעינן משמשי אדם וכלים, והובא בר"ש פכ"ב מ"א] [[13]](#footnote-13).

**ב) בר"ש** כ' הטעם משום ד מצויירות נעשה לנוי הוי תכשיט לכלים ואין תכשיט לכלי מקבל טומאה, וכמבואר לעיל פי"ב, וצ"ל לדעת הר"ש דהוא משום שאין להם בית קיבול וכמ"ש החזו"א, אבל אם היה להם בית קיבול אף שהוא תכשיט היה טמא.

**ג) עי' תפא"י** [פרק כד מי"ד אות סג] דכ' דהטעם דטהור משום דמיוחד לתשמיש קודש, ואסור להשתמש בו תשמיש חול,, אבל אינה מצויירות צ"ל דעומד אף לשאר תשמישי חול ולכן אינה נאסרת, [וכ"כ החזו"א דאינה נאסרת כיון שעומד גם לאדם], ועי' בתפא"י שם שהקשה מאי שנא מתפילין שהוא טמא ואף שאסור להשתמש בו לשאר שימושים מקב"ט וצ"ע.

## ביאור טעמא דבית שמאי

**ג] ברמב"ם** כ' מפני כי מרוב שימושן לספר הרי הם משמשי אדם, ויש לעי' בביאור כוונתו, **ועי' עוד ברע"ב** שכ' דמחשב מטפחות ספרים משמשי אדם שעשויים למשמש בהם תמיד ע"כ.

**וברא"ש** כ' כיון שפורסין אותם על הספרים כשקורא בהם לכן חשיבי משמשי אדם, ועי' חזו"א [לג ו'] שהכוונה למה שנותנים על הספר תורה בין גברא לגברא, או יחיד הקורא והולך עד שישוב מכסה במטפחת.

**במשנה אחרונה** הקשה דכיון דס"ת עצמו אינו מקב"ט וכמבואר בב"ב דף כ. דממעט בחלון, וא"כ הרי המטפחת היא משמשת את הספר תורה, וכיון דס"ת עצמו טהור ולא חשיב משמשי אדם, איך יתכן דמטפחת תחשב משמשי אדם, ועוד הקשה דאמאי לא יהיה כמו מתכת המשמשת את העץ עיי"ש, ועיי"ש שכ' לחדש שהוא גזירה דרבנן, [ויש לעי' אי נימא כהמבואר בדברי הרא"ש דהוא משמש את האדם לכסות הס"ת, דאפשר שאינו נחשב משמש הס"ת אלא רק את האדם וצ"ע][[14]](#footnote-14).

# פרק פכ"ח משנה ה

***כפה שהוא טמא מדרס ונתנו על הספר***

א] הטעם שכיפה טמאה מדרס, **עי' רא"ש** שפעמים מקפלתו ויושבת עליו, אולם רש"י סנהדרין מח. כ' פעמים שמקפלתו ויושבת עליה "או נשענת ראשה עליה" עכ"ל,

**ובמשנ"א** הקשה לרש"י דהרי במדרס נאמר דבעינן שיהיה רוב גופו נשען על המדרס כדאיתא בזבים פ"ד מ"ד,

**ובחזו"א** [ס' ל סקכ"ג] כ' דרק להוריד טומאה למדרס צריך רובו של זב אבל לאשווי שם מדרס סגי גם בעומד למשען מקצתו עיי"ש,

**ובמשנ"ט** כאן הביא הראב"ד על ברייתא דר' ישמעאל דהיכא דהוי תכשיט סגי אפילו במקצתו עיי"ש.

**ב] ברש"ש** הקשה מדוע טמא טמת מת, והרי במתני' לעיל נתבאר דמטפחות מצויירות לב"ה אינם מקבלים טומאה כיון דמשמשי הספר ואינם משמשי אדם, והכא כיון שהמטפחת נאסרת בהנאה בהכרח היא מיוחדת לספר ולא לאדם ואמאי מקב"ט, [יש ליישב, ועי' משנ"ט].

**ג]** **בר"ש** כאן כ' דמה שייחדה לספר הוא בלא שינוי מעשה, ואף הוכיח מהגמ' בסנהדרין דמיירי בלא שינוי מעשה, וביאר הר"ש דכיון דנאסר לתשמיש ראשון לכן מועיל ואי"צ מעשה ממש, **אולם תוס' סנהדרין מח.** כ' דמיירי שיש שינוי מעשה ובלא"ה לא יצא מידי טומאה, ויש לעי' במה נחלקו[[15]](#footnote-15).

**ד]** **יש לדקדק בשיטת הר"ש** דנקט דהא דלא בעינן שינוי מעשה כאן הוא משום דזה מתקיים במה שהוא אוסר את המדרס, אך קשה דהרי שיטת הר"ש לעיל פ" מ"ב דלבטל מדרס לא בעינן שינוי מעשה כלל.

**ה]** **עי בגמ' סנהדרין מח.** הלשון "אבל טמא מגע מדרס" ולא כדכתיב במתני' כאן "אבל טמא טמא מת", ועי' **ברמב"ם וברא"ש** כאן שכ' דלא נטמא ממש אלא רק ראוי ליטמא במדרס, ולפי"ז א"ש הלשון טמא מת, אבל ברש"י סנהדרין פירש שם דטמא ממש ולכן שייך שם מגע מדרס דנטמא מעצמו, ובדעת הר"ש כאן משמע לשונו שכבר נטמא.

***חמת שעשאה שטיח ושטיח שעשאו חמת טהור, חמת שעשאה תורמל וכו' "טמא" [להר"ש גרסי' "טהור"]***

## פלוגתת הראשונים בגירסא דמתני'

**ו] שיטת הר"ש** דמפשוט לקבול, ומקבול לפשוט, ומקבול לקבול טהור, ורק מפשוט לפשוט טמא, ולכן הר"ש כ' **דגרסי' במתני' חמת שעשאו תורמל "טהור"**, ולא גרסי' "טמא" כמו הגירסא לפנינו, כיון דמקיבול לקיבול נמי טהור.

**שיטת הרמב"ם דגרסי' טמא,** ומבואר בדבריודהמשנה מכלי קיבול לכלי קיבול [מחמת לתורמל], וכן ממדרס למדרס [כר לכסת], וכן מפשוט לפשוט [כסת למטפחת], טמא, ורק משנה מכלי קיבול לפשוט, ומפשוט לכלי קיבול [חמת שעשאו שטיח] טהור, ולכן גרס במתני' בסיפא כפי שכתוב לפנינו "טמא", והביאור בזה עי' הערה[[16]](#footnote-16), ועי' א"ר דכ' נמי לקיים הגירסא דמתני'.

## אם מיירי במתני' בשינוי מעשה

**ז] ועי' בר"ש** דכ' בזה ב' פירושים, בפי' קמא כ' דמיירי בלא שינוי מעשה, אבל באופן שהיה שינוי מעשה, גם מפשוט לפשוט טהור, וצ"ב בטעם הדבר דנטהר בלא שינוי מעשה, והרי איתא במתני' לעיל פרק כ"ה מ"ט דכל הכלים אינם עולים מידי טומאה אלא ע"י שינוי מעשה.

**ובפנ"י** שבת דף נח. ביאר במתני' כאן דהוא מדין "שינוי השם" דנחשב כשבירה. ולפי"ז יש לעי' מדוע מפשוט לפשוט יהיה טהור וצ"ל דמפשוט לפשוט לא הוי שינוי השם, אלא הוא אותו שם, ועי' בר"ש דכ' דאם יהיה שינוי מעשה דם משנה מפשוט לפשוט טהור, ועי' עוד הערה[[17]](#footnote-17).

ובפי' שני כ' הר"ש דמיירי כאן ע"י שינוי מעשה ואפ"ה מפשוט לפשוט טמא ולא מהני שינוי מעשה, וצ"ב בטעם הדבר, ועי' בר"ש וז"ל "אפילו מפשוט לפשוט לא חשיב שינוי מעשה דידיה ולא מהני", מבואר דחסר בעצם השינוי מעשה וצ"ב בטעם הדבר[[18]](#footnote-18).

## בדברי התוספתא דיש חילוק בין בגד לעור

ח] **בר"ש** הביא התוספתא דמבואר דכל החילוקים מייירי בעור, אבל בבגד הכל טמא, וכן פסק הרמב"ם פכ"ד מכלים ה"ט, [ועיי"ש שנקט דזה הביאור דלכן מכר לכסת טמא] ויש לעי' בטעם הדבר מדוע מבגד לבגד הכל טמא, **ועי' חזו"א** סי' ל' סקי"ז מש"כ לבאר בזה.

**ובמקד"ד** סי' נ"ג ס"ק ג' ביאר לפי שיטתו דטומאת בגדים אינה מתורת כלי אלא משום שם בגד, אלא שיש תנאי שיהיה חזי לתשמיש, ולכן מה ששינה לתשמיש אינו נחשב לשנוי בגוף החפצא, והיינו דאם טומאתו משום שם כלי, ממילא כיון ששינה אותו לתשמיש אחר חשיב כלי אחר, אבל בבגד דטומאתו משום שם בגד, א"כ כל ששינה מתשמיש לתשמיש אינו שינוי בגוף הדבר. [ונמצא דיסוד המקד"ד דהוא דין בכל בגד ואפילו בגד גדול].

***זה הכלל כל ששינהו לשמו טמא לשם אחר טהור***

**בביאור מתני' מצינו ב' דרכים**

**ט] א)** **בר"ש וברמב"ם** נקטו "דלשמו" היינו מפשוט לפשוט ולהרמב"ם אף מקיבול לקיבול ומדרס למדרס. "ולשם אחר" היינו מפשוט לקיבול או מקיבול לפשוט, וכדתני בתוספתא.

**ב)** **באליהו רבה** פירש מתני' באופ"א דאין חילוק בין פשוט לקיבול, אלא הוא תלוי בסוג התשמיש, דאם הוא מעין מלאכתו הראשונה טמא, ואם לאו טהור, ואין חילוק בין פשוט לקיבול, וכ' דהתוספתא הוא מדברי ר"א בר צדוק.

# פרק כח משנה ו'

***מטלית שטלייה על הקופה מטמאה אחד ופוסלת אחד הפרישה מן הקופה הקופה מטמא א' ופוסלת אחד והמטלית טהורה***

**א] מבואר במתני'** שמטלית שהיתה טמאה מדרס, וטלייה על הקופה, פקע מהמטלית טומאת מדרס, אילו בסיפא דמתני' לגבי טלייה על הבגד, מבואר להיפך דהבגד בטל למטלית וטמא מדרס כמו המטלית, ויש לעי' בביאור החילוק,

**ובר"ש** כאן ביאר הטעם משום דהקופה אינה ראויה למדרס ולכן כיון דתפר המטלית בקופה, פקע מהמטלית שם מדרס, משא"כ אבל בגד הוא ג"כ ראוי למדרס ולכן תפרה לבגד לא בטל ממנה תורת המדרס, וברמב"ם כ' לבאר דהקופה אינה מינה, משא"כ הבגד הוא "מינה" .

**ובא"ר** ביאר הטעם דשינה מטלית לטלותה על קופה, הרי הוא משנה אותה לשם אחר, וכדינא דמשנה ה' דמשנה לשם אחר נטהר, ואילו שינה מטלית לבגד אי"ז שם אחר ולכן לא בטל ממנה תורת מדרס עיי"ש. [ועי' חזו"א ל"ג סק"ה]

***טלייה על הבגד מטמא שנים ופוסלת אחד הפרישה מן הבגד הבגד מטמא אחד ופוסל אחד והמטלית מטמאה שנים ופוסלת אחד***

**ב] בביאור הדין דמטלית** בזמן שהיא מחוברת לבגד מטמאת שנים ופוסל אחד, **ברמב"ם** מבואר דהוא כמו לעיל פכ"ז ויש לעי' בכוונתו, **ובמל"מ** [פ"ו ממשכב ומושב] כ' דכוונתו לפכ"ז מ"ז, "הבגד שארג שלשה על שלשה והשלים עליו את כל הבגד", מבואר דע"י התפירה נעשה המטלית אחד בהדי הבגד, [ובדפוס לפנינו ציינו לפכ"ז מ"ג].

אולם **בר"ש** מבואר דהוא משום דמבואר בסוף זבים הנוגע במשכב מטמא שנים ופוסל אחד והיינו דבזמן שהכלים מחוברים למשכב, מטמאים אוכלים ומשקין לעשותן ראשון, וזה רק בזמן שמחובר למשכב ומושב,[[19]](#footnote-19)

**ובמל"מ** [פ"ו ממשכב ומושב ה"ו ד"ה ודע דמפרק כח דכלים], דהרמב"ם לשיטתו דלא פסק כהתוספתא בכלים דכלים הנוגעים במשכבות אינם מטמאין שנים, ולכן פי' דהוי חיבור גמור.

ובהטעם דהר"ש והרא"ש לא פירשו כהרמב"ם, עי' במל"מ שם דהוא משום דאיירי בשטלאה מרוח אחת, דתנן לקמן מ"ז דאינו חיבור, וע"כ לא חשיב כל הבגד כמחובר לטמא, עיי"ש, ובחזו"א סימן ל"ג סק"ט הק' דלא משמע כן מלישנא דמתניתין.

# פרק כח משנה ז

***שלש על שלש שאמרו חוץ מן המלל דברי ר"ש וחכ"א שלש על שלש מכוונת***

א] בר"ש כ' ב' ביאורים מהו מלל, א' דהוא מה שפירש לעיל פכ"ז מ"ו והיינו שכופל שפת הבגד לתוכו, והיינו מלל, ואינו מצטרף לפי שהדרך לכופלו, אולם לחכמים הרי הוא מצטרף[[20]](#footnote-20). ב. עיי"ש שביאר שמלל היינו חוטי שתי בלא ערב בשפתו,

בר"ש כ' להקשות לפירושו' השני, ודבר תימא הוא לרבנן באופן שיש אצבע אריג, ושני אצבעות מלל, איך יצטרף ורובו מלל, ותי' הר"ש ושמא בעינן שיהיה רובו אריג, עיי"ש. ויש לעי' מדוע הקשה כן רק לפירוש השני[[21]](#footnote-21).

## אם פליגי גם בשלשה על שלשה

**ב] עי' משנ"א** שכ' דמה דפליגי היינו דוקא בשלש על שלש, אבל בשלשה על שלשה לכו"ע אינו מצטרף, וביאר דבריו משום דשלש על שלש לרבנן הוא משום דחזי לטלאי, והיינו דכך משתמשין בטלאי באופן שכופלין אותו ואינו חסרון בשיעור, אבל בשלשה על שלשה אין לדין זה, ומשמע דהוא סברא דפחות משלשה על שלשה שלמים אינו חזי למדרס.

והנה כל סברתו לכאו' הוא דוקא לפי' קמא של הר"ש אבל לפי' השני של הר"ש לכאו' אין חילוק בין שלש על שלש לבין שלשה על שלשה וצ"ע.

**ברמב"ם** פכ"ב מכלים ה"א כ' וז"ל כמה שיעור הבגד להתטמא שלשה טפחים על שלשה טפחים למדרס, ושלש אצבעות על שלש אצבעות מכוונות עם המלל לטומאת המת או לשאר טומאות עכ"ל. מבואר דפסק כחכמים, ויש לדקדק בדבריו דהעמיד זאת רק על שלש על שלש, אבל שלשה על שלשה משמע דבעינן שיהיה מלבד המלל וכמ"ש המשנ"א.

**ג] ועי' ביאור הגר"א** שביאר דמלל היינו המחובר ותפור לבגד דהוא לא מצטרף, ועיי"ש שביאר דהא דתני לה כאן הוא משום דמיירי על מטלית, עיי"ש, ויש לעי' מה איכא במטלית. [וכ' הגר"א פי' המפרשים אינו נכון וצ"ע].

***טלייה על הבגד***

**ד] עי' בר"ש** שכ' בגד שהיה קרע באמציעתו, ויש לעי' מדוע לא פירש טלאה על הבגד סתם אפילו בלא קרע, [ואפשר דאורחא דמילתא קתני], ולעיל מ"ו איתא טלית שטליה על הבגד ושם לא נזכר זה דמיירי באופן שיש קרע.

**ובמשנ"א** כאן עמד בזה, וכ' דבכל התורה הכלל הוא דשתי תכיפות הוי חיבור, ורק כאן לא הוי חיבור משום דצריך להגן על הנקב מן הרוח, ולכן בקופה הוא דין אחר וסגי בשני תכיפות, וציין למל"מ שנסתפק בקופה.

**ה] ברע"ב** כ' דשלש על שלש טמא לענין טומאת מת ושרץ ונבילה, ועי' תוי"ט שכ' "וכן לנגעים" ובמשנ"א כאן הקשה דהרי בנגעים אפילו שתי בלא ערב טמא, וא"כ ודאי מצטרף לשיעור, וכ' דלכן הרע"ב השמיט נגעים עיי"ש.

***מרוח אחת אינו חבור משתי רוחות זו כנגד זו חבור עשאו כמין גאם ר"ע מטמא וחכמים מטהרין***

**ו] במשנ"א** עמד על הלשון ר"ע מטמא ומדוע לא אמר חיבור, וכ' דאפשר שהוא רק דין דרבנן עיי"ש.

***אמר רבי יהודה בד"א בטלית אבל בחלוק מלמעלה חבור ומלמטן אינו חבור***

**ז] עי' תוי"ט** והגהות הרש"ש

# פרק כ"ז משנה ח

***בגדי עניים אף על פי שאין בהם שלש על שלש הרי אלו טמאין מדרס***

**א]** לכאו' מבואר במתני' דבגדי עניים שאין בהם שלש על שלש מקבלים טומאת מדרס, והקשו הר"ש והרא"ש דבגמ' סוכה טז. איתא דהמטלניות שאין בהם שלש על שלש לא חזו לא לעניים ולא לעשירים,

וליישב זה נתבארו ג' דרכים בראשונים. **א)**. הרמב"ם, **ב).** תוס' שבת מז. וזבחים צה. **ג).** הר"ש והרא"ש כאן ויבואר להלן בס"ד

## א. שיטת הרמב"ם בביאור מתני'

**ב]** **ברמב"ם** פי' אע"פ שלא היה בכל מטלית מהן שלש אצבעות על שלש אצבעות, וחיבר וקיבץ המטליות דבכה"ג אם היה בבגד המקובץ שלשה טפחים מקבל טומאת מדרס, והיינו דאם תפר כמה מטליות פחותות משלש על שלש הרי הם מצטרפין להיות בגד שלשה על שלשה לטומאת מדרס, וכן פי' הרע"ב[[22]](#footnote-22).

ובמשנ"א הקשה מאי קמ"ל בזה דהרי איתא במתני' לעיל פכ"ז מ"ג דאפילו בגד ועור מצטרפין, וכ"ש דבגד ובגד מצטרפין, וכ' דשמא כאן גרע כיון שאין בכל אחד מהם שלש על שלש. [וראיתי להוסיף דהרמב"ם לשיטתו דבבגד פחות מג' לא מהני יחוד, ולכן סד"א דלא מהני צירוף קמ"ל דמועיל].

**ג]** יש לע' להרמב"ם אם הוא דוקא לעניים ולא לעשירים, או דאורחא דמילתא קתני דכך נראה בגדי עניים, [והנה הרעק"א כאן בגליון השוה הרמב"ם להרש משמע דהוא דוקא לעניים, משנ"ט].

**ב. שיטת התוס' שבת מז. זבחים צה. [והר"ש בפי' קמא] בביאור מתני'**

**ד]** בר"ש וברא"ש כ' [בתחילת דבריהם] דהגירסא במתני' בגדי עניים אע"פ שאין בהם **"שלשה על שלשה"**, ונתחדש במתני' דלעניים אפילו פחות משלשה על שלשה מקב"ט מדרס, ומה דמבואר לעיל במתני' פרק כ"ז מ"ב דמדרס הוא דוקא בשלשה על שלשה מיירי התם לעשירים. **וכ"כ תוס' שבת דף מז., וכן תוס' זבחים צה [ד"ה מעיל]**.

**בדברי הגמ' שבת מז. אבל בגדי עניים לעשירים לא**

**ה]** בגמ' שבת דף מז. איתא "בגדי עניים לעניים ובגדי עשירים לעשירים, אבל עניים לעשירים לא", **ופרש"י שם** דבגד שלש על שלש דטמא טומאת מת הוא רק לעניים, אבל לעשירים אינו מקבל טומאה כלל, וגם לטומאת מת צריכים שלשה על שלשה.

**ובתוס' שם הקשו עליו, [וכן בר"ש כאן]** דהא הריבוי של "והבגד" לרבות שלש על שלש הוא בין לעניים ובין לעשירים, ולכן פירשו דכוונת הגמ' שם הוא דמדרס לעניים הוא אפילו פחות משלשה על שלשה, ולעשירים דוקא שלשה על שלשה, והביאו ראיה ממתני' כאן דגרסו פחות משלשה על שלשה טמא מדרס,. ובר"ש פי' באופן נוסף דברי הגמ' [ויבואר להלן אות ז] **[[23]](#footnote-23)**.

**ג. שיטת הר"ש והרא"ש בביאור מתני'**

**ו] בר"ש פירש** דלעולם גרסי' שלש על שלש, אלא דמיירי כאן בטלית שבלתה כלומר שנקרעה הטלית במקומות הרבה עד שאין מן השלם במקום אחד שלש על שלש שלמות, וקמ"ל דטמאה מדרס אף על פי שאין בה שלש דחשובים חיבור, ועיי"ש שכ' דבעינן רוב שפתותיה קיימות. אכן כל זה בבגד גדול שלשה על שלשה, אבל בבגד שלש על שלש אם בלה ואין בו שלש שלמות טהור, [ וכ"כ הרמב"ם ביד החזקה כ"ב ה"כ שכ"כ וסיים שם וכן שאר בגדי עניים וקצת משמע דחזר בו לפרש כהר"ש][[24]](#footnote-24).

**ז] וביאר** דזה נמי כוונת הגמ' שבת מז. בגדי עניים לעניים ולעשירים לעשירים דנפק"מ באופן שהטלית גדולה ויש בה הרבה קרעים עד שאין בה שלש על שלש רצופים ובזה הדין הוא דלעניים הוא טמא ולעשירים טהור[[25]](#footnote-25).

**ח] הנה הרע"ב** כ' כפי' הרמב"ם **וברעק"א** בגליון כ' דהר"ש הסיק כפי' הרע"ב וצ"ע דהרי הר"ש כ' דאיירי בטלית שבלתה, והוא לכאו' פי' אחר וצ"ע

***טלית שהתחיל בה לקרעה כיון שנקרע רובה אינו חבור***

**ט] עי' רמב"ם** - שכ' דטהור "אותו הקצה", משמע דרוב הבגד נשאר טמא אלא רק אותו החלק שחתך הוא נטהר, וצ"ל דהוא מעשה שבירה רק בחלק הקטן ולא בשאר הטלית.

**י] עי' ר"ש** שהביא הגמ' בחולין קכג: דאם נשאר כדי מעפורת הוא עדין חיבור לבגד ולא נטהר, ועי' בר"ש להלן שהביא הגמ' זבחים צד: דשייר כדי מעפורת הוא טמא רק מדרבנן.

## מדוע טלית שנקרעה לא תהיה טמא מגע מדרס

**יא] הר"ש** הביא דגרסינן במתני' אינו חיבור ו"טהורה", וכן הגירסא בגמ' חולין קכג. מבואר דטהורה לגמרי, [וכן הוכיח מהגמ' זבחים צד. דאחר שקרעו מכניסו ומכבסו] והקשה ממתני לעיל פכ"ז מ"י שלשה על שלשה שנחלק טהור מן המדרס אבל טמא מגע מדרס, הרי מבואר דטמא מגע מדרס, ו

והר"ש הביא בזה כמה תירוצים.

**א). רש"י בחולין קכג.** [ד"ה טלית] עמד בזה וכ' דהתם איכא ב' טומאות גם טומאת מדרס וגם טומאת מת, ונהי דפרח טומאה אחת אבל נשארה הטומאה השניה, משא"כ כאן הטומאה היא רק מדין שלש על שלש, וצ"ב כוונתו[[26]](#footnote-26). ובר"ש הקשה ע"ז "דכיון שנשאר בטלית שיעור שלש על שלש שהוא שיעור מגע איך יהיה טהור"[[27]](#footnote-27). וכן הקשו בתוס' חולין דף ע"ג על רש"י.

**ב). בר"ש עצמו** כ' לבאר דהכא אה"נ דיהיה טמא מגע מדרס, אלא דטומאת מדרס עצמה פרחה, משום דאינו ראוי להתעטף בה אחר שנקרע, ולפי"ז באמת אי"ז טהורה לגמרי, אך הקשה ע"ז הר"ש מהגמ' זבחים דמבואר דאחר שקרע הטלית יכול להכניסה למקדש וצ"ע דהא אכתי טמא מגע מדרס.

## קרע בבגד שיש לו שם כלי

**ג). הר"ש** הביא בשם יש מפרשים דטלית וכלים שם כלי עליהם, ולכן כשנקרעו ונשברו פרחה טומאתם לגמרי, משא"כ בגד המבואר לעיל פכ"ז מ"י אף דנטהר ממדרס אכתי מגע מדרס, [ובגמ' זבחים צד:, וכן במתני' כאן מיירי בטלית וכלי שנטהרו לגמרי][[28]](#footnote-28). ולכאו' יש להקשות עוד מאי שנא מסדין שעשאה וילון דמבואר דטמא מגע מדרס והטעם משום מגע בעצמו, ולכאו' הכא נמי שיהיה כן.

## נקרע ונשאר בגד ג' על ג'

**ד). עוד תי' הר"ש** דמיירי באופן שנקרע קרעים הרבה ולא נשאר אפילו שלש על שלש במקום אחד, אלא שמחוברים כל הקרעים בסופם, ולכן טהור לגמרי, משא"כ לעיל פכ"ז מ"י נשאר ג' על ג'[[29]](#footnote-29), וכ"כ תוס' בחולין עג. ומבואר בזה דאם נשאר ג' על ג' לא פרחה טומאתם, מיהו שיטת רש"י להדיא דאפילו נשאר ג' על ג' פרחה טומאתו.

והנה רש"י הביא ראיה לדבריו ממתני' פ"ב מ"ב הדקין שבכלי חרס וקרקרותיהם ודפנותיהן יושבים שלא מסומכין, דמבואר דאף אחר שנשברו מקבלים טומאה, וע"כ דאף שנשאר שיעור לקבלת טומאה נטהר, ובתוס' חולין עג. כ' לדחות ראייתו דשאני התם דבעינן יחוד, אולם שיטת רש"י דטמא אף בלא יחוד. [וכן עי' תוס' נדה מט, וחולין נה.], וכן שיטת הר"ש דלא צריך יחוד.

ויסוד הפלוגתא ביאר בקובץ שיעורים דהנידון הוא בגדר דין שבירה דרש"י למד דהוא דין מעשה המטהר וכמו שבירה, ולכן אפילו נשאר שיעור ג' על ג' נטהר, ואילו שיטת תוס' דהוא משום שלא נשאר שיעור כלי לטומאה.

## חילוק הראשונים בין נקרע מאליו לבין קורע על מנת לטהר

**ה). רמב"ן ורשב"א** חולין קכ"ג. תי' שיש לחלק בין נקרע מאליו לבין נקרעה בידים, דנקרע בידים אפילו נשאר בו ג' על ג' נמי נטהר, [ועי' לשון רמב"ן ורשב"א דמיירי "בנתכוון לטהרה" בקריעתו נטהר], אבל נקרע מאליו תלוי אם נשאר ג' על ג' טמא, ואם לאו טהור. וביאר דהמשנה לעיל פכ"ז מיירי בנקרע מאליה ולכן כיון שנשאר ג' על ג' טמא מגע מדרס, ואילו כאן מיירי בנקרע בידים ולכן טהור[[30]](#footnote-30), ועי' משל"מ [כלים כג יא] ד"ה תנן, ועי' חזו"א [סי' ל' ו'- ז']. ועי' משנ"א כאן. ועכ"פ מבואר בראשונים כאן לדין מעשה שבירה דהוי מעשה המטהר

**בשיטת הרמב"ם "במיטה שנתפרקו אבריה" מבואר נמי הדין דמעשה שבירה הוי מעשה המטהר**

**יב]** בשיטת הרמב"ם במטה דבפכ"ו ה"י פסק כרבנן דנטלה ארוכה ושני כרעים טהורה המטה, ומאידך בפרק כ"ו הי"ג פסק דמטה מטמאה אברים בארוכה ושני כרעים וקצרה ושני כרעים טמאה דחזי למסמך אגודא, וביאר הכ"מ דמכאן ולהבא מקבלת טומאה, אבל טומאה שהיתה בה פקעה, וע"כ מבואר היסוד הנ"ל דאף דהמטה ראוייה לקבלת טומאה מ"מ בטל ממנה הטומאה.

# פרק כח משנה ט

***כסת הסבלין טמאה מדרס***

**א] ברמב"ם בר"ש וברא"ש** פירשו דהוא כסת שנותנין על הכתף הסבלים שלא יזיק להם המשאוי, והטעם דטמא מדרס כ' הרא"ש והר"ש והרע"ב משום שפעמים יושבים עליו, וברמב"ם לא פירש הטעם בזה, ואולם בקרית ספר כ' נמי לטעם זה.

מבואר כאן חידוש דגם כלי שמיוחד לשימוש אחר שאינו של מדרס, מ"מ כיון שלפעמים יושבים עליו סגי בזה לאשווי מדרס ולעיל סוף פט"ו לכאו' מבואר דפליגי בזה תנאי. [[31]](#footnote-31)

ובתפא"י כאן כ' לדמות זה לעור הכתף לעיל פכ"ז מ"ה דעשוי לישב עליו מתחילה ביני וביני, ובכה"ג חשיב מדרס, והביא ראיה ממרצופין לעל פ"כ.

ובמשנ"א כ' חידוש, דהכא מיירי שביום לובשו, ובלילה שוכב עליו, וקמ"ל דאף דביום אמרי' עמוד ונעשה מלאכתנו, מ"מ הוא עשוי למדרס לאותה שעה שהוא משמש לה, והיינו דהוא מדרס ללילה, ועי' תפא"י פרק כ"ד משנה א' [אות ג' שכ' סברא זו].

***משמרת של יין אין בה משום מושב***

**ב] והטעם ביארו הראשונים** משום דאין יושבים עליה, ולכן אינו טמא משום מושב, וצ"ב מה החידוש והרי כיון דאין עומדת למושב, מהיכא תיתי שיהיה טמא מושב, ועי' משנ"א שביאר דאפילו באופן שיחד לישיבה אפ"ה לא מועיל, משום דבטלה דעתו, וכ"כ החזו"א ל"ג י"ב, [וא"כ אפשר דזה החידוש],

אלא דהקשה המשנ"א דהא מבואר בתוספתא [הובא בר"ש] דהעושה חלוק מן המשמרת מקב"ט, וכן איתא ברמב"ם פכ"ב ה"ה, והתם הוא טומאת מדרס דהרי השיעור בשלשה על שלשה כדין מדרס, ועי' משנ"א שביאר דכיון שהוא מייחד המשמרת לחלוק אין דרך לעשותו ללא כיבוס, ואחכ כיבוס באמת שפיר עומד ללבישה.

**ג] בתוספתא איתא** משמרת של יין שבלתה אם עושה מעין מלאכתה הראשונה טמאה ואם לאו טהורה, ע"כ, והנה פי"ח מכלים ה"י נחלקו הרמב"ם והראב"ד בדין שבירה בכלים דשיטת הרמב"ם דשבירה מטהרת בכל גוונא ורק בכלי חרס נתרבו שברים לקב"ט, והקשה הראב"ד להרמב"ם דכל המשניות והתוספתות מלאות מזה שכלי שנשבר ועושה מעין מלאכתו הראשונה טמא, וכאן לכאו' מבואר בתוספתא כדבדברי הראב"ד, ויש לעי מה הרמב"ם מיישב קושיית הראב"ד. [ועי' לעיל מש"כ פ"ב מ"ב].

***סבכה של זקנה טמאה משום מושב***

**ד]** לעיל פרק כ"ד מט"ו תנן שלש סבכות הן של ילדה טמא מדרס של זקנה "טמא טמא מת" ושל יוצאת לחוץ טהורה מכלום, והנה הכא מבואר דשל זקנה טמא מדרס, ובר"ש לעיל הביא התוספתא דתני איפכא והיינו כמו במתני' כאן דשל זקנה טמאה מדרס, ושל ילדה טמאה טמא מת, וביאר הר"ש הטעם משום שהזקנה אינה מקפדת על בגדיה ויושבת עליהם.

אולם הרמב"ם כאן הקשה סתירה מלעיל פכ"ד מט"ו, והיינו דגרס כהגירסא לפנינו ותי' בתרי גווני א' דשני מיני סבכא היא, יש שדרך לישב עליה, והכי מיירי כאן, ויש שאין דרך לישב עליה ובהכי מיירי לעיל עיי"ש. ב' עוד כ' לחדש דסבכא זו מתטמאת רק משום מושב ולא בחמשה אופנים של מדרס מרכב וזהו כדין מקצע שהוא טמא בטפח על טפח למושב בלבד, ועי' חזו"א [ל"ג ז'], ועי משנ"ט.

***חלוק של יוצאת החוץ העשוי כסבכה טהור***

**ה] בעיקר הפירוש** מהו יוצאת לחוץ נתבארו ב' פירושים **שיטת הרמב"ם** דהוא בגד שאינו ראוי ללבישה אלא עשוי לצחוק, ועי' עוד רמב"ם לעיל פיהמ"ש פכ"ד פי' עוד דהוא מיועד שאם יוצאת לחוץ באותו הרחוב מניחתה על ראשה, וברמב"ם פכ"ז הט"ו כ' שעושים לשחק בה לשותי שכר טהורה מכלום לפי שאינה ממשמשי אדם עכ"ל,

ובטעם הדבר בפשוטו היה נראה משום דאין עשוי ללבישה אלא לצחוק, והוי חסרון בחפצא של הבגד, אולם מבואר ברמב"ם כאן הטעם משום שאין הבגד משמשי אדם, ולא משום דעשוי לצחוק הוא חסרון בחפצא של הבגד.

## בגד שיש בו נקבים

**ו] שיטת הר"ש** דחלוק של יוצאת לחוץ היינובגד מלא קרעים ועשוייה חלונות ובשרה נראה, ולכן טהורה, וכן ביאר בחרם שהוא מלא נקבים ובשרו נראה, ויש לעי' בטעם הדבר מדוע טהור,

**ובחזו"א** כ' בזה ב' טעמים **א).** עי' חזו"א סי' ל"ג סקי"ב שכ' שאין עליה שם בגד, והיינו דעצם זה שיש נקבים בבגד, "לאו שם בגד עליו". ולכאו' יש להוסיף כאן דברי המשנה אחרונה שהקשה "וצ"ע כיון שהיא אינה מקפדת אף על גב דעבדא איסורא כיון דניחא לה בהכי בגד מיקרי, וצ"ל דבהא נמי אמרינן דבטלה דעתה"," עכ"ל.

**ב)** עוד הביא שם החזו"א דברי הראב"ד [עדויות פ"ג מ"ד] דמבואר דהטעם הוא משום דבעינן שיהיה אריג וכדאיתא בגמ' שבת סד., ואם יש בו חורים אינו אריג אלא קלוע והוא טהור, והחזו"א ציין לדבריו לעיל סי' ל' סקכ"ח עיי"ש מש"כ החזו"א בזה[[32]](#footnote-32).

**ז]** **בחזו"א** סי [ל"ג סקי"ב] כ' להקשות דנהי דאינו ראוי ללבישה, אבל מדוע לא יקבל טומאת מדרס, דהרי לענין מדרס לא צריך בגד וגם לא צריך שיהיה אריג מהמינים המקבלים טומאה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' אליהו רבה כ' דכל הני כלים דמתני' הם מנוקבים ולא ראויים למילתייהו, והטעם דטהורים גם ממדרס הוא מדין בטל העיקר ובטל הטפילה עיי"ש.

***רבי אליעזר בן יעקב אומר אף העושה בגד מן החרם וכפלו טמא.***

**ח] ברמב"ם פיהמ"ש** מבואר דת"ק פליג על ראב"י ומטהר אף בכה"ג, ופסק הרמב"ם כראב"י, ועמש"כ בזה במשנ"א כאן,

**ובחזו"א** סימן [ל"ג סקי"ב] פירש טעם הפלוגתא בזה, דבגד אריג או קלוע רצוף בלא חורים חשיב טפי מעשוי רשת וכפלו ותפרו, וע"כ לרבנן עדיין לא חשיב בגד בהאי תפירה ול"ה בכלל בגד שבתורה, ולראב"י חשיב השתא בגד עיי"ש.

# פרק כח משנה י

***סבכה שהתחיל בה מפיה טהורה עד שיגמור את קורקורתה התחיל בה מקורקורתה טהורה עד שיגמור את פיה***

**א] מבואר** דלא צריך לגמור את כל הבגד, בחזו"א סי' ל"ג סקי"ד הקשה מדלעיל פכ"ז מ״ח דמבואר דבגד שהתחיל לארגו טמא, וכן מבואר בפכ"ז מ"ב דרק לשיטת ר"מ צריך שיגמר אבל לחכמים טמא מיד, וכן מבואר לעיל פכ"א דבגד באמצע האריגה מקבל טומאה, וכן פסק הרמב"ם פכ"ב מכלים הי"ב, ואילו הכא מבואר דצריך לגמור כל הבגד.

**וביאר החזו"א שם** [וכ"כ המשנ"א פכ"ז מ"ז] דהתם מיירי בחתיכת בד שארגו ועומד לחתכו ולמכור אמה לזה ולזה, ולכן כל ג' על ג' יש לו חשיבות בפנ"ע, [ועי' חזו"א שכ' בלשונו דחשיב מחוסר זמן ולא מחוסר מלאכה], אבל כאן בסבכא הוי כמו עור העומד לסנדלים ורצועות, דכל שלא נגמרה לאו בגד הוא, ועי' עוד בחזו"א סי' ל"ב סק"ג, ועי' עוד חזו"א כ"א סק"ג.

**ב] עי' עוד מקד"ד** [סי' נ"ג אות א'] דכ' לבאר דטומאת בגד לאו מתורת כלי שבו, אלא דאיכא דין טומאה בפנ"ע מדין בגד, ולכן גם מוטל באשפה מקב"ט, וכן אי"צ גמר מלאכה עיי"ש, מיהו יש לעי' לפי"ז מדוע הכא במתני' צריכים שיגמר, וכי נימא דהכא אינו מדין בגד וצ"ע

***שביס שלה טמא בפני עצמו***

ג] בראשונים מבואר דהוא בגד העשוי לנוי והטעם דטמא בפנ"ע עי' בר"ש הביא התוספתא משום שהוא מתקנו לסבכא אחרת, וכן הביאו כאן הרע"ב והא"ר, וצ"ב דהרי להתקינו לסבכא אחרת לכאו' הוא מחוסר מלאכה, ועי' חזו"א ל"ג י"ד שכ' דאי"ז נחשב למחוסר מלאכה משום שתוחבין אותה במחטין לסבכא עיי"ש.

***החוטין שלה טמאין משום חבור***

ד] מבואר דאינם טמאים מצד עצמם אלא רק משום דין חיבור***,*** ועי' משנ"א שהוא טמא מדין ידות.

***סבכה שנקרעה אם אינה מקבלת את רוב השער טהורה***

ה] ועי' חזו"א ל"ג סקי"ד שכ' דאפשר דאם נשאר בה ג' על ' יהיה טמא עיי"ש, ושוב כ' ואפשר דכיון דעומדת לתקנה טהורה מכלום עיי"ש.

# סימן א

# בשיטות הראשונים בענין מטלניות שהתקינם לפוק המרחץ

**מתני'**פרק כ"ח משנה י' משנה פחות משלשה על שלשה שהתקינו לפוק בו את המרחץ לנער בו את הקדרה ולקנח בו את הריחים וכו'

מבואר במתני' ג' שיטות, א' לר"א בין מוכן ובין שאינו מוכן טמא, ולר' יהושע בין מוכן ובין שאינו מוכן טהור, ולר"ע מוכן טמא ושאינו מוכן טהור.

ובגמ' שבת כט. מפרש דהיכא שנתנו בקופסא הכל מודים דטמא, והיכא דזרקו באשפה הכל מודים דטהור, וכל המחלוקת היא בתלאו במגוד או אחורי הדלת, ומגוד חשיב מוכן ואחורי הדלת אינו מוכן [ומגוד הוא מוכן כלפי אחורי הדלת, ואחורי הדלת אינו מוכן כלפי מגוד], דלר"א לעולם טמא ולר' יהושע לעולם טהור ולר"ע מגוד טמא ואחורי הדלת טהור.

ובביאור הנידון במתני' מבואר מחלוקת בראשונים **ברמב"ם כאן** כ' וז"ל דלר"א טמא מאחר ולא השליכה באשפה טמאה מאחר וכבר יעדה לאחד מהתשמישים, ומבואר דמה דיייחד אותה לתשמיש זה הוא טעם לטמאות, ובלא"ה היה טהור, ומשום דמגוד ואחורי הדלת הוא גופא אשפה. וכמו דמבואר לעיל מי"ב דזקו לאשפה טהור הכא נמי חשיב אשפה לטהר.

**אולם ברש"י שבת שם** משמע דלא כן דכ' רש"י שם מקולי מטלניות מטלניות הקלות בעיניו דומיא דמתוקנות לפקוק בו את המרחץ דמידי דלא חשיב הוא עכ"ד, מבואר בזה דמה דהתקינו לפקוק בו את המרחץ הוא החסרון של הני מטליות, ולא המעלה שלהם, ולכאו' כוונתו דזה גופא הטעם דר"י מטהר משום דהוא שימוש גרוע, ועוד דנתנו במגוד או אחורי הדלת, והיינו דאיכא תרתי לריעותא גם במגוד וגם אחורי הדלת וגם שימוש גרוע ולכן הוא טהור. ויש לעי' מהו החסרון בשימוש זה.

**בביאור שיטת רש"י**

מיהו גם לרש"י מבואר בגמ' דאם נתנו בקופסא טמא, ובטעם הדבר, עי' רש"י שכ' גלי דעתיה דחשיב ליה, ובסד"ט ביאר דאפשר שיחזיר זאת לטלאי, דלשימוש גרוע זה לא היה מניחו, והיינו דמבואר לפי"ז דעצם הדבר שמייחדו לשימוש של לפקוק בו את המרחץ הוא גופא המטהר, וצ"ב מדוע יטהר.

וראיתי לבאר בזה דטומאת בגדים הוי טומאה מחודשת והיא חלה רק על מה שעומד ללבישה, ולכן זה גופא דייחדו לתשמיש של לפקוק בו את המרחץ הוי חפצא המטהר, דכבר אינו עומד ללבישה ובפתחי תשובה יו"ד סי' ק"צ סקי"ח כ' לגבי נייר אם מקבל טומאה והביא מהחת"ס דלא חשיב בגד כיון דאינו עומד ללבישה עכ"ד. ולפי"ז מבואר דברי הסד"ט דהניחו בקופסא הטעם לטמאותם הוא משום דעדין לא ביטל את האפשרות להשתמש בהם לטלאי, אבל כל שנתבטל האפשרות של טלאי הוא טהור.

והנה גם זה מבואר במתני' דהוא דוקא בפחות משלשה על שלשה, אבל יותר משלשה על שלשה באמת יהיה טמא ואפילו בזרקו לאשפה, ויש להסתפק לפי היסוד האמור דלרש"י בעינן שיהיה עשוי ללבישה האם הוא דוקא בבגד פחות משלשה על שלשה שנתרבה מריבוי ד"והבגד", או דילמא דבאמת הוא דין בכל בגדים, אלא דבכל בגדים לעולם הוא ראוי ללבישה וכמו דבפחות משלשה על שלשה שנתנו בקופסא אמרי' דלא נתבטל מטלאי, ה"ה ביותר משלש על שלש מחמת חשיבותו לא בטיל מבגד ללבישה.

מיהו יתכן בעיקר שיטת רש"י והוא דבאמת אין דין שיהיה שימוש הראוי ללבישה, אלא דצריך שימוש חשוב, ולבישה הוא שימוש חשוב, [וכן צריך שיהיה מטלטל מלא וריקם, ובזה כ' החזו"א דלבישה חשיב מקבל, ובתוס' שבת סג: מבואר דחזי לקיפול מועיל בזה]. אמנם הני שימושים דלפוק בהם מרחץ הם שימושים גרועים, ולכן אם הוא גם מניחו בקופסא גלי דעתיה דחשיב ליה ומהני שימוש זה להחשיבו לבגד, וכן לאידך גיסא לכו"ע זרקו לאשפה מבטלו מתורת בגד כיון דאין אדם מחשיבו, [ואף דכל שהוא משמש לשימוש חשוב אפילו זרקו לאשפה לא יבטלו וכמו שכ' החזו"א דדמי לאריג דדינו בשלשה על שלשה הכא גרע מחמת שימושו הגרוע].

ונחלקו במגוד ואחורי הדלת דלר' יהושע בשימוש גרוע זה בעינן תרתי לטיבותא והיינו שיגלה דעתו שהוא מחשיבו ולכן צריך שיהיה בקופסא, [ולא מצד הטעם של הסדרי טהרה, דיש בו אפשרות של טלאי, אלא הוא גופא שימוש חשוב] אבל אם הוא במגוד לא גילה דעתו להחשיבו, ואין מועיל שימוש גרוע זה להחשיבו לבגד, וכיון דביטל השמוש של הטלאי נטהר, ואילו ר"א למד דגם שימוש זה סגי להחשב בגד אא"כ בטלו וזרקו לאשפה, והיינו דאף שימוש גרוע זה מחשיבו לבגד, אא"כ זרקו לאשפה [ומצב זה של מגוד ואחורי הדלת אינו לא חשיבות ולא ביטול] ודוק

נמצא לפי ביאור זה דגם שימוש שאינו של לבישה שפיר יחשב לבגד אלא צריך שיהיה שימוש חשוב ולכן כאן הוא שימוש שתלוי בדעת האדם, ולר"י צריך שיעשה מעשה של גילוי דעת להחשיבו כגון קופסא, ולר"א כל שלא גילה דעתו לבטל זה נמי מועיל להחשיב.

**בביאור שיטת הרמב"ם**

ברמב"ם כאן כ' וז"ל דלר"א טמא מאחר ולא השליכה באשפה טמאה מאחר וכבר יעדה לאחד מהתשמישים, ומבואר דמה דיייחד אותה לתשמיש זה הוא טעם לטמאות, ובלא"ה היה טהור, ומשום דמגוד ואחורי הדלת הוא גופא אשפה. וכמו דמבואר לעיל מי"ב דזקו לאשפה טהור הכא נמי חשיב אשפה לטהר.

והנה במתני' לעיל דנתבאר בגדר הדין של בגד שלש על שלש שזרקו לאשפה שהוא מטהר את הבגדים, נתבאר בזה ב' טעמים באחרונים א' להחזו"א הגדר הוא דהוי מעשה שבירה, ולהמקד"ד לא צריך מעשה שבירה, משום דכל הטומאה הוא משום שעומד לשימוש של טלאי, וכיון שזרקו לאשפה ואינו עומד לטלאי שוב אין כאן טומאה כלל.

והנה הכא מבואר לשיטת הרמב"ם דגם מגוד ואחורי הדלת שם אשפה עליה ולכן טהור לשיטת ר' יהושע, ולר"א טמא משום דייחדה להני תשמישים, נמצא דעדין הוא ראוי לשימוש, ואינו נחשב ביטול על התשמיש, והנה אי נימא כמו שכ' החזו"א דהוא בגדר מעשה שבירה, לכאו' כל זה שייך דוקא באופן שהוא מאוס באשפה דבזה ניתן להבין דהוא חפצא של שבירה, אבל כאן הרי אינו באשפה וצ"ע,

אולם אי נימא כהבנת המקד"ד א"ש שכל טומאת בגדים הוא משום שעומד לשימוש של טלאי, אבל כאן כיון שאינו שומר אותו אלא טלאו מאחורי הדלת זה גופא כבר ביטול משימוש של טלאי, אולם ר"א למד דכיון דיייחדו ויעדה לאחד מהתשמישים הוא גופא טעם לטמא, והיינו דטלאי אינו יחוד אלא הוא בסתמא, ולכן כל שקצת עומד לזרקו כיון אין אנו רואים שימוש זה אבל כל שייחדו יהיה טמא, וכ"ש אם ייחדו לטלאי, [ור' יהושע דנחלק וס"ל דלא מועיל יחוד זה י"ל דס"ל דבעינן דוקא יחוד לתשמיש של לבישה].

ועי' ברמב"ם פ"א מכלים הי"א דכ' כל שהוא אריג בין מבגד בין מצמר ופשתים וכו' הוא הנקרא בגד, ולא הזכיר שצריך שיהיה ללבישה והוא א"ש היטב למה דנתבאר בדברי הרמב"ם כאן דאין דין שיהיה עשוי ללבישה.

ועי' עוד במשנה לעיל בענין כדור ואפשר שהוא שייך לזה. [ולכאו' מבואר שם ג' שיטות].

**בשיטת הרי"ף**

עי' ברי"ף שכ' דהתקנה של לפקוק בו המרחץ וכו' הוי מעשה מוך בעלמא ודבר שאינו מקבל טומאה, אלא דכ' דאם הניחו בקופסא הרי הכינו לבגד ומה דאח"כ התקינו לנער בו את הקדירה אינו מפקיע מתורת בגד, ולאדך גיסא אם זרקו לאשפה לכו"ע פקע ממנו תורת בגד ואין צריכים גם להכינו לפקוק בו את המרחץ דעצם מה שזרקו לאשפה כבר נתבטל, והמחלוקת היא במגוד דלר"י הרי הוא כמו אשפה, ולכן טהור ואפילו לא התקינו למרחץ, ולר"א הוא טמא ומשום דנחשב הכנה כמו קופסא ולכן אפילו הכינו אח"כ למרחץ אינו מפקיע היחוד לבגד.

מבואר בדבריו א' דשימושים אלו הם שימושים גרועים שאינם ראויים לקבלת טומאה, ומ"מ אין בכחם להפקיע בגד שכבר חל עליו תורת בגד, וצ"ב בטעם הדבר, [ואולי משום דאין כאן מעשה שבירה, אכן יותר מסתבר דאי"ז סיבה להפקיע, אלא הוא "מוך" בעלמא והיינו דאינו כלום ואינו לא מעלה ולא מוריד], ואם כבר זרקו לאשפה נתבטל מצד עצמו. ומשמע בדבריו דאם היה מייחדם לשימושים אלו קודם שהניחו בקופסא כבר היה בטל מתורת בגד, ורק משום שכבר חל עליו תורת בגד אינו מבטל שימוש זה ויש לעי' בזה.

ולכאו' מבואר כאן שיטה שלישית, דלרש"י שימושים אלו הם גרועים ומבטלים מתורת בגד, ואילו להרמב"ם לר"'א שימושים אלו מעלים את הבגד לשם בגד, ואילו להרי"ף אינו לא מעלה ולא מוריד, והכל תלוי אם הוא בקופסא דהוי יחוד חיובי, או באשפה דהוי שלילי והפלוגתא היא במגוד ואחרוי הדלת אם הוי כמו קופסא או כמו אשפה, [אלא שאם מעיקרו ייחדו לזה אינו שימוש של בגד, ומשמע קצת שאם יניחו בקופסא לא יועיל].

**בדברי הקהילות יעקב מדוע לא יהיה טמא מחמת שימוש זה של לפקוק המרחץ**

**פחות משלשה על שלשה שהתקינו לפוק בו את המרחץ, טהור,** ולכאו' קשה מדוע לא יהיה טמא מחמת שימוש זה ומה גרע בשימוש זה.

ובקה"י סימן י' כ' לבאר זה בג' אופנים, א) משום החזו"א דכל לבישה היא ג"כ קבלה ואילו באלו כלים אין קבלה כלל, כיון דאינם עשויים לקיפול, ב) הביא מהחזו"א דהטעם הוא משום שאינם משמשי אדם, עיי"ש, מבואר דבעינן שיהיה משמשי אדם, ג), ביאר הקה"י לפי שיטתו דס"ל דלא נאמר דין מטלטל מלא וריקם בבגדים, הוא דוקא בבגדים שהם עשויים ללבישה, דרק בזה שם בגד עליו, אבל כל שאינו עשוי ללבישה אין שם בגד עליו וא"כ צריך שיהיה מטלטל מלא וריקם מדין כלי עיי"ש.

והנה הקה"י כ' זאת לבאר לפי שיטתו דטומאת בגדים היא טומאה מחודשת ולא משום כלי ולא נאמר בה דין מטלטל מלא וריקם, אולם באמת לכאו' היה נראה עוד דגם אי נימא דגם בבגדים נאמר דין מטלטל מלא וריקם [חזו"א מקד"ד] הנה כבר נתבאר לעיל דהוא דין בפנ"ע של שימוש כלי אבל החפצא של הכלי הוא בגד, והתורת כלי של הבגד הוא מה שיש בו אפשרות של לבישה, אבל אם הוא מופקע מלבישה לית ביה שם כלי של בגד. [ונתבאר דהוא לא צריך שיהיה משמש בפעל דאפילו חזי לטלאי סגי בשביל החפצא של הבגד וכמו שמבואר בחזו"א].

והנה עוד מצינו חידוש של המקד"ד באופ"א דבגד פחות משלש על שלש שנתרבה מקרא דוהבגד לית ביה שם כלי אלא הוא דין מסויים דכיון דחזי לטלאי הוא טמא, ולכן כל שהשליכו באשפה טהור ואפילו בלא דין שבירה המטהר, ולפי"ז נמי מבואר היטב דבעינן שימוש חשוב, ואילו שימושים אלו של לפקוק אינו חשוב, כיון דמיירי כאן בבגד פחות משלש על שלש

ועוד הביא הקה"י לבאר לפי שיטת הרי"ף, דשם מבואר סברא בפנ"ע דהני מעשה מוך בעלמא, והיינו דלפקוק הוא משמש תשמיש של הרבה חוטים דגם הם יכולים לפקוק, ואינו עשוי לתשמיש כלי, ולכן טהור.

ויש לעי' לפי' כל הביאורים הנ"ל מה הדין בבגד שיש בו שלשה על שלשה, שמשמע דאין בו חסרון זה, וצ"ע בטעם הדבר ולדון לפי כל ביאור וביאור כאן..

# בענין שינוי מעשה לטהר מדרס

פכ"ח משנה ה' כפה שהוא טמא מדרס ונתנו על הספר טהור מן המדרס אבל טמא טמא מת, ובר"ש כ' להוכיח מהגמ' סנהדרין מח. דהכא מיירי בלא שינוי מעשה, אך קשה לו דהרי כל הכלים אינם יוצאים מידי טומאה אלא ע"י שינוי מעשה, וביאר הר"ש דכיון דבזה שייחד הכפה למטפחת הוא אוסר את המדרס סגי בזה להחשב כשינוי מעשה,

אך קשה דהרי שיטת הר"ש לעיל פ"ז מ"ב לגבי כיסא שעשאו דכון דלבטל מדרס לא בעינן שינוי מעשה, וביאר הר"ש דלבטל מדרס חלוק מכל הכלים, דבכל הכלים בעינן שינוי מעשה, משא"כ מדרס כל שמייחד אותו למטרה אחרת הוא כמו שאומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו נטהר, ומעתה קשה מדוע הוצרך הר"ש כאן לבאר שנאסר להשתמש בו כמדרס, והרי בלא"ה נמי עצם הדבר שמייחדו לספר הוי כמו שאומר עמוד ונעשה מלאכתנו ונטהר.

ויתכן לבאר בזה דהנה יעויי"ש בתוספתא פ"ז מ"ב דבאופן שנטמא כבר לא יועיל לטהרו ביחוד בעלמא אלא צריך מעשה שיקבענו במסמר עיי"ש, הרי מבואר דכל שכבר חל טומאה גרע טפי וצריך מעשה להפקיע טומאה, ומעתה י"ל דהר"ש למד דכאן "כפה שהוא טמא מדרס" מיירי שכבר נטמא, ולכן צריך מעשה להפקיע טומאה, [וברמב"ם וברא"ש מבואר דלא חל טומאה אלא דהוא ראוי ליטמא במדרס, אכן בר"ש י"ל דלמד דכבר חל טומאה וכן משמע לשון הר"ש, ועי' רש"י סנהדרין מח. דלמד נמי דחל טומאה].

ויש להוסיף בזה דאף מדרס נטמא סגי במעשה פורתא, ולא בעינן מעשה גמור כמו בכל הכלים, דהנה הרי מבואר בתוספתא דמועיל לקבוע במסמר, וקשה דהרי בגמ' שבת נח: דזוג שקבעו בדלת במסמר אינו נחשב שינוי מעשה, ומדוע כאן יחשב שינוי מעשה, ואשר מבואר בזה דבכדי להפקיע שם מדרס לא צריך שבירה גמורה אלא סגי בזה שעושה מעשה שהוא ודאי לא יחזיר את המצב הקודם, ולכן מועיל מסמר, וכן מועיל לאסור את השימוש הקודם דגם זה הוי מעשה פורתא המפקיע ממנו תורת מדרס.

העולה מזה דלענין לטהר מדרס מצינו ב' דרגות, א' קודם שנטמא מועיל "יחוד" בעלמא לשימוש אחר, דמצד יחוד האדם אינו עומד למדרס, וזה מועיל מדין עמוד ונעשה מלאכתנו, ב. אחר שכבר נטמא בעינן להפקיע מהחפצא שם מדרס, ולזה צריך שינוי גמור בחפצא, אך מועיל בזה מעשה פורתא שכבר לא יוכל להחזיר את המצב הקודם של המדרס, ג. ואילו בשאר כלים בעינן מעשה שבירה גמור ודוק.

## הערה בענין כפה שהיא טמאה מדרס

**ברא"ש** מבואר דמה שהיא טמאה מדרס היינו משום שפעמים מקפלתו ויושבת עליו, וברש"י בסנהדרין מח. הוסיף 'או נשענת ראשה עליה', והק' המשנה אחרונה על דבריו מהמבואר בזבין ד' ד' שבעינן שרובו של זב ינשא עליו, ובחזו"א ל' כ"ג העיר ג"כ בזה וכתב ליישב וז"ל 'ואפשר דאע"ג וכו' מ"מ לענין מיוחד למדרס סגי שיהא מיוחד למקצתו להשען עליו'.

**נראה לבאר** דבריו דלהגדיר הכלי כמדרס דנים אנו מצד החפץ מה שימושו וגם בנשען עליו במקצתו מ"מ הכלי מיועד לזה, משא"כ לענין להוריד טומאה בזה המבט הוא מצד היושב האם יושב או רוכב על הכלי ובזה כדי להחשיב שישיבתו על הכלי צריך שיהא רובו עליו דאם הוא במיעוטו הלא אינו יושב על כלי זה.

**הרש"ש הק'** מאי שנא כפה שנתנו על הספר שטהורה רק מן המדרס ממטפחות ספרים שטהורים לגמרי במיועדות לספרים, ונראה פשוט לחלק בין מטפחות שנעשו לספר מלכתחילה [עי' משנ"א] אלא שיש אופנים שאין זה ניכר בגוף הדבר ואפשר לשנותן [באינן מצוירות], ולכך במטפחות אין מק"ט כלל, משא"כ בכפה שהיא כלי המק"ט ביעודו ובנתינתו על הספר מחמת איסורו בטל ממדרס אבל אין זה נחשב כשבירה לטהרו מכל וכל.

**ובחידושי הגר"א** כתב על דין כפה שטהור מן המדרס אבל טמא טמא מת 'ר"ל אם היה טמא מת נשאר בטומאה', וצ"ב למה לא ביאר כפשוטו דמק"ט מכאן ולהבא.

ואולי יש לומר בכוונתו לפי הנ"ל שיש כאן חידוש דאף שנטהר בנתינתו לספר אין זה אלא ממדרס שע"י נתינתו אינו עומד למדרס, אבל אינו נטהר משאר טומאות דאין זה שבירה.

1. וכבר מצינו כעי"ז לעיל פכ"ז מי"א בתוספתא פנודיון צרור בתוכה טהורה, והטעם כ' החזו"א משום דאי"ז שימוש חשוב להחשיבו לקבלת טומאה. [↑](#footnote-ref-1)
2. והנה יש לעי' מדוע נטהר באופן שנתנו במגוד דבשלמא באשפה כ' החזו"א דהוא מעשה שבירה, אבל כאן שעזבו על המגוד קשה לומר דיחשב שבירה, [מיהו עי' לשון הרמב"ם שהזניחה וזלזל בזה], והמקד"ד סי' נ"ג עמד וכ' לבאר זאת לפי שיטתו שנתרבה מקרא ד"והבגד" דגם פחות משלשה שאין עליו תורת כלי מ"מ יטמא מחמת האפשרות של השימוש, ולפי"ז ביאר דכאן שיחד הכלי לשימוש הרי כל טומאתו הוא מחמת היחוד לשימוש המיוחד,ומעתה עצם הדבר שעזבו והזניחו כבר אינו עומד לתשמיש שיחדו, ושוב אין לו את התנאי של "והבגד" לקבלת טומאה. [↑](#footnote-ref-2)
3. דברש"י קצת משמע דזה גופא הטעם לטהר לר' יהושע, אלא שבדברי הרי"ף מבואר דגם בלא יחוד יהיה טהור לר"י משום דס"ל דמגוד הוא כמו אשפה, ואילו ר"א למד דמגוד ואחורי הדלת הוא כמו הניחו בקופסא וכבר חל עליו תורת כלי ואינו יכול לבטלו ביחוד זה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. וכיסוד זה הביא בפתחי תשובה [יו"ד סי' ק"צ סקי"ח] לגבי נייר אם מקבל טומאה ,והביא מהחת"ס דלא חשיב בגד כיון דאינו עומד ללבישה עכ"ד.. [↑](#footnote-ref-4)
5. ועי' סד"ט דביאר דהניחו בקופסא הוא נחשב דהשימוש של טלאי לא בטל, והיינו דאף דהתקינו הוא לפקוק בו המרחץ מ"מ כיון שהחשיבו בקופסא הוא ראיה דאינו מבטלו. וא"כ אפשר דגם בשלשה על שלשה שהוא חשוב בעצם ללבישה לא ביטל אותו ביחודו, ועדין הוא נשאר ראוי.. [↑](#footnote-ref-5)
6. לכאו' מיירי באין יכול לכבס הבגד, דאם היה יכול לכבס הבגד ולהעביר ממנו הכתם לכאו' לא בטל ממנו תורת כלי, ומסתבר דגם באופן שיכול לכבס אבל אם אין דרך לכבסו טהור, כיון דבטל ממנו תורת כלי, ויש לעי' באופן שרוב העולם זורקים אבל הוא עצמו מכבס הבגד, האם אזלי' בתר כו"ע לטהר הבגד, או לפי עצמו, ובחזו"א ל"ג סק"ה כ' דבטלה דעתו אצל כל אדם ויהיה טהור, ולפי"ז יש לדון בכלי חד פעמי שהדרך לזרקו לאחר פעם אחת, אף שאפשר להתשמש בהם פעם נוספת אם יקבל טומאה, [ועי' לעיל פט"ז בדברי התוספתא לגבי כלי ארעי שהדרך לזרוק אותו לאחר פעם אחת דטהור, ועיי"ש דהוכיחו מהתוספתא דאם האדם עצמו חוזר וישתמש יקב"ט, ואפשר שיש לחלק בזה]. [↑](#footnote-ref-6)
7. ולכאו' צ"ל דהכא הטינוף הוא גופא מעשה שבירה, ויש לעי' בבגדים שעשויים לאסיפלנית וזהו גופא השימוש שלהם האם נימא גם בהם דחשיב מעשה שבירה או דנימא דכיון דזה אופן השימוש שלהם לא יחשב מעשה שבירה, ואם כבר היה טמא לא יטהר וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
8. אכן יתכן ליישב באופ"א ע"פ דברי הקה"י סימן י' דכ' דבבגד לא נאמר דין מטלטל מלא וריקם וביאר דנאמר דין שיהיה בגד הראוי ללבישה, ולכן ביאר דהתקינו לפוק בו את המרחץ לא הוי מספיק שימוש חשוב ואינו נחשב לבגד, ועוד מצינו בחזו"א ל"ב ט"ו שהביא מרש"י שבת כט. דבגד שלש על שלש טמא מדום דחזי לטלאי, והקשה החזו"א דהרי הוא מחוסר מלאכה של תפירה, וביאר דמצד שימוש הבגד סגי בראוי לקפלו, ומ"מ בכדי לאשווי תורת בגד לא סגי בראוי לקפלו אלא צריך שיהיה חזי לטלאי עיי"ש, ומעתה י"ל דהכא באספלנית אף דראוי הבגד לקפל על האיספלנית, מ"מ זה בפנ"ע לא מהני, וכיון דעכשיו אינו ראוי לטלאי לית ביה שם בגד.

   ובעיקר דברי המשנ"א, עי' קובץ תשובות ח"ג קל"ד מש"כ לדון בכתמים בנייר העשוי לזרקו אם מקב"ט ומטמא, והביא מהמשנ"א כאן להוכיח דמקב"ט עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
9. וביאור הסברא לחלק בין שלש על שלש לשלשה על שלשה, עי' בחזו"א ל"ג ה' בתו"ד דכ' דשלשה על שלשה טרח עליה ומכבסה עיי"ש, עוד י"ל ע"פ דברי המקד"ד דביאר הטעם דזריקה לאשפה מועיל לטהר בבגד אף דלא הוי מעשה שבירה, משום דבגד פחות משלשה על שלשה נתרבה מקרא ד"והבגד" ולא נאמר כאן שם כלי, אלא נתחדש בגזה"כ דאע"פ שאינו כלי כל שהוא חזי לטלאי הוא מקב"ט, ולכן כל שזרקו לאשפה כבר בטל האפשרות לטלאי, ובזה לא נתרבה לקבלת טומאה, ואפילו בלא מעשה שבירה נטהר, וא"כ י"ל דטינוף של אספלנית נמי אינו נחשב למעשה שבירה, אלא דאינו ראוי לטלאי ולכן נטהר, אבל יותר משלשה על שלשה דהוא כלי בזה צריך מעשה שבירה ולא נטהר. [↑](#footnote-ref-9)
10. וז"ל הרמב"ם העושה אספלנית בין על העור בין על הבגד אף על פי שיש בהן שיעור טהורין עכ"ל ומהלשון יש בהם שיעור משמע אפילו שלשה על שלשה טהור.

    ועיי"ש בחזו"א [לג ה'] שהביא ראיה לדברי הגר"א ממתני דמיירי בעור, ובעור בע"כ מיירי על שיעור ה' על ה' ואפילו כי מבואר דאספלנית מטהרו וא"כ ה"ה בשלשה על שלשה בבגד, אלא דכ' לדחות א' דאפשר דמיירי בעור שהוא בית קיבול ואפילו עור קטן, ועוד כ' דלכאו יותר נוח לכבס בגד מעור, ולכן אפילו דעור ה' על ה' טהור, אבל בגד שלשה על שלשה יהיה טמא, [↑](#footnote-ref-10)
11. עי' במלאכת שלמה שכ' דמתני' אזלא כב"ה, **מיהו יעוי' ברש"ש** [הובא להלן] שביאר דלב"ה אין הזמנה אוסרת ובזה תי' קושיית הרש"ש דלכן לא נאסר במדרס, ולפי דבריו יקשה כמאן אזלא מתני' לעיל פכ"ד דמטפחות ספרים אינם טמאים מדרס אלא טמאים טמת מת, דלב"ה כיון שלא נאסר צריך להיות שיטמא גם מדרס, ולר"ג הרי טהור גם טמא מת שהרי נאסר בהזמנה, אכן נראה דאף דהזמנה אינה אוסרת מ"מ אינו טמא טומאת מדרס כיון דיחדו לשימוש ספר כבר בטלו מן המדרס, [וכפי הני דס"ל דלבטל ממדרס לא צריך שינוי מעשה]. [↑](#footnote-ref-11)
12. וי"ל בזה דהנה לענין הדין של כלי האסור באיסור הנאה האם מקבל טומאה, עי' קובץ שיעורים [בב"ב אות שי"ז] שהביא דנחלקו בזה הראשונים, ושיטת הראב"ד בתמיד כט: דכלי של איסור הנאה מקבל טומאה עיי"ש, ומשום שבחפצא הוא ראוי לשימוש ואין האיסור מבטל ממנו שם כלי, ומעתה י"ל דאף הר"ש למד כן, אלא דבמדרס צריך שבפעל יעמוד למדרס וכדאמרי' בכל דוכתא עמוד ונעשה מלאכתנו, ולכן כל שיש איסור אינו עומד לשימוש מדרס, ולכן הוא חסרון גם כלפי מדרס, וא"ש היטב, וברש"ש כאן מבואר דס"ל כהשיטות איסור הנאה מבטל שם כלי ולכן הוכיח דלב"ה הזמנה לאו מילתא היא. [↑](#footnote-ref-12)
13. וביאור הדברים דכלים שיש להם בית קיבול אף שאינם משמשי אדם מקב"ט, דהבית קיבול עצמו משוי להו שם כלי, אלא דהכא אין להכלי בית קיבול, ולכן נאמר דין משמשי אדם וכלים.

    אך יש להקשות מדוע מטפחת אין לה בית קיבול, דהרי יכול לקפלם, ויחשב בית קיבול כפי שכ' תוס' שבת סג:, ועי' בחזו"א [ל"ג ו'] דהביא המשנה לעיל [פט"ז מ"ח] העשוי לתיק טמא "ולחיפוי טהור", והכא נמי הוא עשוי לחיפוי הספר ואינו נחשב בית קיבול, אך באמת גם המשנה לעיל פט"ז צ"ב מדוע לא יחשב בית קיבול משום שעשוי לקפלו, אכן י"ל דהביאור בזה דכיון דיחד אותם למטפחות הרי זה מטרה אחרת, ועי' תוס' שבת דף סד. דבעומד למטרה אחרת אינו נחשב ראוי לקיפול [וביאור דבריהם נתבאר לעיל פכ"ז מ"א].

    אך יש לעי דהתינח בכל הכלים דצריכים בית קיבול מדאוריתא, דפשוטים טמאים מדרבנן ובזה נאמר דין משמשי אדם וכלים, אבל אי נימא כהסוברים דבגד מדאוריתא אין צריך בית קיבול א"כ קשה מדוע צריכים משמשי אדם וכלים [וכן נקט הקה"י בדברי תוס' שבת סג: דלא נאמר דין מטלטל מלא וריקם, וכן שיטת הריטב"א שבת סד.], אכן י"ל דהביאור הוא כמ"ש הקה"י דבגד צריך להיות עומד ללבישה, וכאן אינו עומד ללבישה כיון שיחדו לספר, ולכן צריך שיהיה משמש אדם. [ואי"ז מדין התו"כ, אלא מדין עומד ללבישה ויש לעי']. [↑](#footnote-ref-13)
14. העירו במ"ש לעיל בפשיטות דכל הדין של משמשי אדם וכלים הוא דין רק בפשוטי כלים ולא בבית קיבול, מנ"ל הא, ועי' לעיל פ"ג וכמדומה דכן מבואר בראב"ד בתו"כ להדיא.

    והנה בתו"כ ילפי לדין זה משק, והעירו דאפשר דלעולם בעינן משמש אדם וכלים, אלא שכל בית קיבול נחשב שהוא משמש גם אדם וגם כלים ומשום דכיון דהוא מטלטל מלא וריקם הרי הוא נחשב משמש אדם, ונמצא דבכל בית קיבול איכא גם תשמיש אדם וכלים. [↑](#footnote-ref-14)
15. ועי משנת ר' אהרן סי' ל' שביאר דיש לחקור מהו הדין שינוי מעשה האם הוא דין בכדי שלא יחזור בו לשימוש הקודם, או דהוא דין מעשה להפקעת טומאה, וביאר דהר"ש למד דהוא בכדי שלא יחזור לשימושו הקודם, ולכן כאן שנאסר השימוש הראשון סגי בזה, אבל תוס' בסנהדרין למדו דהוא דין דאין טומאה פוקעת אלא רק מעשה שבירה המטהר. [↑](#footnote-ref-15)
16. לכאו' הביאור דהוא אותו ענין של תשמיש ואינו נחשב לשינוי במהות הכלי, ועי' עוד ברמב"ם דמבואר דאפילו עשה שינוי מעשה נמי לא יטהר אותו, דכ' בסוף דבריו דאם שינה הכר לכסת אינו מטהר אותו משום שהם ענין אחד, ועי שכ' הרמב"ם דאם התיר תפירתו ועשה סדין נמי נשאר מדרס, ואין זה שינוי מעשה, [משמע דחסר בשינוי], ועי' רמב"ם פכ"ד מכלי ה"ט דכ' הטעם משום דמיירי בבגד ואי בתוספתא בבגד הכל טמא. [↑](#footnote-ref-16)
17. ראיתי להגר"ר שמואלביץ שליט"א שכ' בזה "נראה דהוא משום דכל הא דבעינן שינוי מעשה היינו כשבאנו לטהרם מכח שבטלו מתורת כלי, ובזה הוא דאמרינן דאין בטל תורת כלי מהן אלא בשינוי מעשה, אך הכא הרי בלא"ה לא בטלו מתורת כלי, והא דמטהרינן להו הוא משום דכששינהו לשם אחר הו"ל פנים חדשות וחשיב ככלי אחר, ובכה"ג ל"ב שינוי מעשה, ועי' בחזו"א סימן ל' סקט"ז מש"כ בזה בע"א קצת. והנה לפ"ז צ"ל, דהא דכששינהו לשמו טמא, היינו משום דכל ששינהו לשמו לא חשיב כפנים חדשות, וע"כ אינו עולה מטומאתו, אך לפ"ז צ"ע דמ"ט אם עשה בו שינוי מעשה טהור, הרי הרי כיון דכששינהו לשמו לא חשיב כפנים חדשות, א"כ מה יועיל שעשה בו שינוי מעשה, הרי אכתי תורת כלי עליו, ואף שנשתנה לכלי אחר, הרי לא חשיב זה כפנים חדשות, ומ"ט הוא טהור, ועי' בחזו"א סימן ל' סקי"ז שעמד בכעי"ז, עיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-17)
18. ועוד ראיתי לבאר בזה דאף דנעשה שינוי מעשה מ"מ לא היה כאן מעשה שבירה, ואף לא בטל מיניה תורת כלי דמעיקרא כלי והשתא הכלי, אלא דאם היה נחשב פנים חדשות הוא גופא טעם לטהר, דהכלי הקודם נשבר ונעשה כלי חדש, אבל כל שהוא מפשוט לפשוט ואינו נחשב לפנים חדשות לא יועיל מה דיש כאן שינוי מעשה. [↑](#footnote-ref-18)
19. במשנת טהרות העיר דהתם סוף זבים מיירי על אדם הנוגע במשכב, ואילו כאן מיירי על הכלים הנוגעים במשכב, ודין זה הביא הר"ש בפ"ה בזבים מ"א בשם התוספתא והוא דין דרבנן. [↑](#footnote-ref-19)
20. ואולי הטעם משום שהמלל נכלל בהשיעור של טלאי, והיינו שחז"ל קבעו השיעור של ג' על ג' משום דחזי לטלאי היינו בכה"ג שהוא מולל לתוכו את הקצוות. [↑](#footnote-ref-20)
21. ולכאו' ההסבר הוא דלפי' קמא אינו חסרון בעיקר החפצא של הבגד, אלא החסרון הוא באופן שימושו שהוא מקפל אותו, ולכן ס"ל לרבנן דגם הקיפול אינו חסרון, אבל שתי בלא ערב הרי הוא חסרון בעיקר החפצא של הבגד, ואיך יתכן דלרבנן לא בעינן שתי וערב דחסר לו בעיקר השם בגד, אכן אחר שתי' דסגי בזה שיש רוב של בגד א"כ השאר מצטרף. [↑](#footnote-ref-21)
22. ויש לעי' מדוע לא קאמר במתני' דמצטרפין זה לזה להטמאות בשלש על שלש, וצ"ל דריבותא קמ"ל דמצטרף אפילו למדרס שנצרך בגד יותר חשוב. [↑](#footnote-ref-22)
23. ולפי רש"י בהכרח דהמשנה לעיל פכ"ז מ"ב מיירי בבגדי עניים, דהרי מבואר דשלש על שלש מקבל טומאת מת, וא"כ גם מבואר דלענין מדרס אף בעניים צריך שיהיה שלשה על שלשה, וא"כ בהכרח רש"י יפרש המשנה כאן או כהרמב"ם או כהר"ש יבואר להלן.

    היוצא מזה דפליגי רש"י ותוס' בתרתי, א. בטומאת מת ב. בטומאת מדרס, והא בהא תליא, **דרש"י** [ס"ל דלענין טומאת מת לעשירים אינו מקב"ט עד שיהיה שלשה על שלשה, ואילו מדרס בין לעניים ובין לעשירים צריך שלשה על שלשה, [ומתני' פכ"ז מ"ב מיירי בעניים], ואילו **שיטת תוס'** דלענין טומאת מת בין לעניים ובין לעשירים טמא בשלש, ולמדרס לעניים אפילו פחות משלשה, ומתני פכ"ז בעשירים. [↑](#footnote-ref-23)
24. ויש להעיר דהנה לעיל פכ"ז משנה יב איתא "שלשה על שלשה שנקרע אם נתנו על הכסא ובשרו נוגע בכסא טהור", והתם בע"כ איירי בשפתותיה קיימות דאם אין שפתותיה קיימות הרי נתמעט משלשה על שלשה, ומעתה קשה דהרי הכא משמע להר"ש דגם בכה"ג טמא, וי"ל בתרתי א' דהתם מיירי בעשירים, והכא הוא רק לעניים וכמו שכ' הר"ש להדיא, ועוד י"ל דהכא מיירי שיש הרבה קרעים אבל אין בשרו נוגע בכסא. [↑](#footnote-ref-24)
25. ולפי"ז ביאר הר"ש הא דמבואר בזבחים צד. אמר אביי מטלית פחותה משלש על שלש איכא בייניהו, למ"ד ראוייה הא נמי ראויה דאי בעי מחשב עליה, והקשה הר"ש דהרי לא מהני יחוד ומחשבה על פחות משלש על שלש, וא"כ קשה דהרי הכל מודים דבעינן שלש על שלש, ולפי שיטתו ביאר דמיירי באופן שיש הרבה קרעים בטלית גדולה ואין בה אפילו מקום אחד שיש בו שלש על שלש, ובכה"ג הדין הוא דאם חישב עליה טמאה, ומיירי שם שהבגד ביד עשיר דצריך לחשבו עליו, דבעני אין צריך לחשוב עליו אלא מקב"ט גם בסתמא. [↑](#footnote-ref-25)
26. ביארו בשיטת רש"י בגדר טהרת שבירה דהוא בגדר מעשה המטהר, [ולא משום דאינו כלי], ולפי"ז י"ל דמטהר רק טומאה אחת, ולא שני הטומאות, ובשחיטת חולין הביא לזה דוגמא מתוס' שאנץ דיש שבירה המטהרת ועדין יש בו הערב שמש ואחר הערב שמש אם שברו מטהר לגמרי, ואכתי צ"ב בטעם הדבר, ועי' עוד מקד"ד סי' נ"ג מש"כ לבאר ברש7"י באופן מחודש. [↑](#footnote-ref-26)
27. ועי' בתחילת דבריו שכ' ואין סברא לחלק בין טומאה אחת לשני טומאות, ואפשר דכוונת הר"ש להקשות בתרתי, חדש לשיטת רש"י דהוא מדין מעשה שבירה מה לי טומאה אחת מה לי שני טומאות, והרי המעשה שבירה היה בהכל, ועוד הקשה הר"ש שהרי אין בכלל דין טהרה אלא רק אם לא נשאר כלי ואין טהרה מצד מעשה שבירה. [↑](#footnote-ref-27)
28. ביאור הדברים לכאו' נראה דאף דהוא ראוי לקבלת טומאה מכאן ולהבא שהרי יש לו ג' על ג', מ"מ אינו מעין מלאכתו הראשונה, שהרי מעיקרא היה טלית ועכשיו אינו טלית, נמצא דאף דיש כאן ג' על ג' לקבלת טומאה מ"מ הוי דבר חדש ולכן נטהר מטומאתו שהיתה בו, [ולכאו' אף דאין דין מעשה שבירה אלא הוא משום שאין כאן כלי ה"ה כאן אין כאן הכלי הקודם]. [↑](#footnote-ref-28)
29. אלא שהקשה דבזבחים מבואר דלענין טומאה לאו בגד ולענין כיבוס הוי בגד, ואם נקרעה קרעים הרבה מדוע לענין כיבוס הוא בגד, ותי' דכיון דמועיל יחוד לכן הוי בגד לענין כיבוס, וצ"ע בטעם הדבר, ויש ליישב דשם כלי עליו אלא דלענין טומאה לא בעינן שיהיה כלי מעשה. [↑](#footnote-ref-29)
30. ועיי"ש שמבואר בדברי הרשב"א דאפילו היה ראוי למדרס כיון דנתכוון לקרעה ולטהרה נטהר לגמרי, ומשמע שם דבזה נחלק על רש"י, דלפי רש"י בכה"ג נטהר רק מן המדרס ולא נטהר מן מגע מדרס. [↑](#footnote-ref-30)
31. דאיתא במתני' פט"ו "רבי יהודה אומר האירוס טמא מושב מפני שהאלית יושבת עליו", וברמב"ם פיהמ"ש ביאר שם שהוא כלי שסופדין בו, ויש שהיא יושבת עליו בעת שהיא מקוננת, ועי' ברמב"ם בסוף המשנה שכ' "ואין הלכה כר' יהודה", וביאר "כי הכלי הזה לא נעשה לישב עליו" עיי"ש. ולכאו' מבואר דיש פלוגתא דתנאי, בכלי שלא נעשה לישב עליו, אבל פעמים שיושבים עליו, האם בכה"ג דין מדרס עליו או לאו, ונחלקו בזה דר' יהודה ס"ל דהוא טמא מדרס, ולרבנן אינו נעשה למדרס. ופסק הרמב"ם דלא נעשה מדרס.

    והנה פט"ו מ"ג איתא "נפה של סלתים טמא, ר' יהודה אומר של גודלת טמא מושב מפני שהבנות יושבות בתוכו וגודלות" ע"כ, ושם כ' הרמב"ם הלכה כר' יהודה, ובחזו"א סי' כ' סקכ"ו כ' דהרמב"ם בחיבורו לא הביא דהלכה כר 'יהודה ומשום דס"ל דרבנן פליגי על ר' יהודה, והרמב"ם פסק כחכמים, [וחזר בו ממש"כ בפיהמ"ש], וזה מהאי טעמא דכל שאינו עומד לישב בתוכו וישבים בתוכו תלוי בפלוגתת ר'י יהודה ורבנן אי נעשה מדרס, והלכה כרבנן דטהור.

    ולקמן פכ"ג מ"ד איתא "המטה והכר והכסת של מת הרי אלו טמאים מדרס", ובטעם שטמאים מדרס, יעוי' בר"ש שם שהביא התוספתא משום שיושבים עליהם המקוננות, הרי מבואר דגם מטה של מת שאינה עשוייה לישב עליה אפילו הכי כיון שהמקוננות יושבות עליהם בשעה שמקוננות הרי הוא טמא משכב ומושב. וצ"ע מאי שנא הכא דמבואר דפליגי רבנן ור' יהודה ואף אין הלכה כר' יהודה, ואלו התם מבואר דלכו"ע חשיב מדרס, ועי' בסדרי טהרות שם שעמד בזה ומש"כ בזה.

    והנה ברמב"ם שם לא פירש כהתוספתא דטמא משום הנשים שיושבות עליהם, אלא משמע בדבריו טעם אחר עיי"ש, ובספר משנת טהרות שם ביאר בזה משום דהרמב"ם נקט דהתוספתא אזלא כר' יהודה דמתני' דאף שלא נעשה לצורך ישיבה כל דבפעל יושבים עליו נעשה מדרס, וכיון דהרמב"ם נקט דאין הלכה כר' יהודה, אלא כרבנן, לכן פירש שם במתני' באופ"א ולא כהתוספתא, והנה לפי כל הנ"ל יש לדון בנידון דידן ולכאו' קשה דהכא פסק הרמב"ם דטמא מדרס, והא לכאו' הוא תלוי בפלוגתת ר' יהודה וחכמים והרמב"ם פסק כר' יהודה, אולם לדברי המשנ"א א"ש דיש חילוק בין היום ללילה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-31)
32. והיה אפשר עוד לבאר בזה דהנה לעיל נתבאר דגם בגד צריך שיהיה מטלטל מלא וריקם והקשו תוס' שבת סג: דהרי בגד אינו מטלטל מלא וריקם ותי' משום שראוי לקפלו ולצרור בו, ומעתה בגד שיש בו נקבים אין ראוי לצרור בו גם ע"י קיפול וא"כ הרי אינו מטלטל מלא וריקם, מיהו לכאו' י

    היה תלוי בביאורי האחרונים בדין, דלפי מה דנקט הקה"י בדעת תוס' באמת אי"צ שיהיה ראוי לקפלו, ורק באריג נאמר דין זה, והנה החזו"א סי' ה' ג' נקט דחשיב בית קיבול משום מה שמקבל את האדם, וא"כ יש לעי' בבגד מלא נקבים אם נחשב שמקבל האדם וצ"ע. [↑](#footnote-ref-32)