מכשירין - הרב זאב קרלנשטיין
קטגוריות: ש_ס / נז מכשירין

**פ"א**

**מ"א:** כל משקה שתחילתו לרצון.

**א) במ"א כאן,** שצריך רצון בדיבור, ולא מהני מחשבה. **ומייתי שכן הוא שי' רש"י ותוס' בחולין יב' ע"ב. עיי"ש תד"ה "ומבעי". ונקט שברע"ב פ"ג מ"ו** עולה דסגי במחשבה. **והקשה עליו ממש"כ התויו"ט פכ"ה מכלים בסופו, שהוכיח מהגמ' בקידושין נט' ע"ב** שמחשבה לטומאה או הכשר הכוונה דיבור, ולכן הגמ' אומרת שם שתלוי בענין אתי דיבור ומבטל דיבור. עיי"ש. ע**"ע מ"א פ"ג מ"ה ד"ה "ר"י".**

**ענין הכשר** הוא העמדת המים למי תשמיש, והעמדת הפירות כפירות שנגמר מלאכתן. ואם עצם המחשבה מייעדת את המים לגמר מלאכה הרי שכאן יש לדון שכל עשיית ייעוד וחלות אולי צריך דוקא דיבור ולא סגי במחשבה. אולם אם עצם המצב במציאות שהמים עושים תשמיש והפירות רחוצים ונגמרה מלאכתן, אלא שהאדם יכול שלא לרצות בזה, אבל אם רוצה הרי שהמציאות קובעת את חלות ההכשר א"כ לכאורה בזה לא מסתבר שיהיה צריך דוקא דיבור ולא יהני מחשבה, ודו"ק.

**ב) עיין חזון נחום ד"ה והנה** שחקר אם רצון הוא שמחה, ואי רצון הוא נחשב שלא ברצון, או"ד רק אם אומר שאינו רוצה נחשב שלא ברצון. **ועיין אב"מ שו"ת כ'** דמייתי גינת ורדים להוכיח מסוכה לה' שמגע מים אף שלא לרצון אלא שאינו אומר שאינו רוצה בכך דחשיב הכשר. **ותי' שם האב**"**מ** דהתם הוי תחילה לרצון. **ועיין חזו"א ס"ב סק"ו וס"ו סק"ט שעדיין יקשה על שי' הר"מ שצריך אף סופו לרצון, עיי"ש. ועיין אבי עזרי פ"ז מחובל ה"ד . ומקד"ד מג ט.**

**גם כאן יש לתלות** שאם הכשר חל ע"י מחשבה א"כ מסתבר שצריך שמחה כדי שיחול הכשר, אך אם ההכשר חל מחמת המציאות שנגמר המלאכה א"כ מסתבר שאי"צ שמחה, אלא ליהפך שאם אינו רוצה לא חל ההכשר אך סתמא דמילתא מים שרחצו פירות הרי שנגמרה מלאכתן במציאות. ולכן אם רק יודע שיפלו מים מהלולב לאתרוג סגי בכך להכשר ודו"ק.

**ג) ע"ע מ"א כאן** **שלהר"מ רפי"ב מטו"א** רצון הוא דוקא של בעלים**, ולתוס' בגיטין נג ע"א ד"ה"העושה", ובב"מ דף ל ע"א ד"ה "אף" בחד תי'** שאי"צ כוונת בעלים אלא כוונת עושה מלאכה. **ועיי"ש כס"מ דמייתי רשב"א בחולין דף לא ע"ב** דמייתי להתוס'. **ובמאירי חגיגה יט. חינוך מצוה קס', ועיין קצו"ה תו שהקשה מחולין לו ע"ב** דשייך הכשר בקק"ל, והוכיח שע"כ קק"ל ממון בעלים. **עיין אבי עזרי פ"ח מנזק"מ ה"א בהערה. ועיין אחיעזר יו"ד ס"א סק"ג בסוגריים** שהקשה מכמה מקומות שמבואר ששייך בקדשים הכשר. ואוקים במים טמאים שאי"צ רצון. **ועיין קה"י טהרות סי' סז בזה. ע"ע מנח"ח קס' סק"ו שהקשה מסוכה לה** ששייך הכשר באתרוג מע"ש. **ועיין א"ר פ"ה מ"א ד"ה דחאו** שכ' שע"י מעשה לכ"ע אף חבירו יכול לעשות הכשר, ולפי"ז מיושב. **עיין שו"ת כת"ס חו"מ כח. (עיין חזו"א א'** יב' ששומר יכול לעשות הכשר, עיי"ש.)

**ד) עוד במ"א, וכן בפי"מ להר"מ, ובהל' פי"ב מט"א ה"א** שמחובר אינו מקבל הכשר שא"כ כל זרע מוכשר ע"י גשמים. (עיין רש"י עה"ת ויקרא יא' לד'). ועולה שמי גשמים שעל העצים חשיבי מים שנתלשו דאל"ה הא מ"מ אין המים יכולים להכשיר. **עיין רש"ש כאן** דהא מ"מ לא נתלשו לצורך תשמיש, **עיין תויו"ט פ"ד מ"ג.**

**ובגמ' בחולין קיח ע"ב** כשם שאין טומאה למחובר כך אין הכשר למחובר. וברש"י שם שאין טומאה במחובר מאותה סברא דא"כ כל הפירות יש עליהם שרצים. **אולם בתד"ה "וכשם**" משמע שאין חסרון בכך שכל הפירות יוכשרו, וע"כ דהוי ילפותא מטומאה. **עיי"ש תו"ר רמב"ן רשב"א ור"ן. ובמ"א הקשה למה לא מייתו לדרשת הגמ' בשבת צה' ע"ב** מכל זרוע טהור הוא. **עיין ר"ש ורע"ב מעשרות פ"ה מ"ב. בענין בצל שהושרש. ובר"מ שם** כ' משום שנפסדו משם אוכל**,עיין רש"י בפסחים לד' ע"א ד"ה "טהרו".**

**ה) עוד במ"א**  שצריך שהמים יהיו תלושין **ומייתי תויו"ט פ"ד מ"ג.ומתני' שלהי פ"ב דעוקצין. עיין ר"מ פ"ב מטו"א ה"ח** דיליף לה מקרא דכל כלי. ונקט שמשו"כ אף בתלשן למים וחזר ושפכן לקרקע אינם מכשירין. **עיי"ש כס"מ, ועיין חזו"א ס"ז סק"ח .וכן בתויו"ט הנ"ל מייתי רש"י חולין טז'** **ד"ה "לענין" כנ"ל. וברש"י** שם שאם ניחא ליה שיפלו פירות למים מחוברין הם מוכשרין, **וביאר בזה את הגמ' בפסחים טז** **ע"א** שיש ילפותא להכשר במחוברין עיי"ש. **ובחזון נחום כאן** הקשה שכמו שא"א להכשיר פירות מחוברין אף ברצון, כ"כ א"א להחשיב מים מחוברין שיכשירו. ולכן מוקים דאף לרש"י הנידון רק אם לבסוף נתלשו. **עיין אפיקי ים ח"ב סמ"ג. עיין ר"מ פי"ב מט"א ה"ג** ומשמע שבמים מחוברין לעולם לא מהני הכשר. ובדרשת הגמ' בפסחים עיי"ש תד"ה "חד" שמיירי שאחר שנפלו למים הוציאן מן המים. ועיי"ש מאירי שאם חישב על המים קודם שירדו לארץ להדיח בהם בכה"ג מכשירין.

**גדר הכשר:**

**בחולין קיח' ע"א** שע"י הכשר נגמר מלאכתן, וכמו גמר מלאכה של תנור.

**רש"י עה"ת ויקרא יא לז,( עיי"ש רשב"ם פסוק לד) ורש"י בחולין לג' ע"א ד"ה "הוכשרו" "דקיי"ל"**  שע"י הכשר נקרא עליהם שם אוכל.

**ברמב"ן עה"ת שם** שלכלוך נדבק רק ע"י שהפרי לח, ולכן גם טומאה כן וצ"ע. ועכ"פ לדעתו הענין הוא הכשר לקבלת טומאה ולא הכשר גמר מלאכת הפרי.

**בחולין קיח' ע"ב** דיינינן אם יש יד להכשר כמו שיש יד לטומאה, והנידון שם הוא אם הכשר תחילת טומאה, וא"ש טפי עם דברי הרמב"ן הנ"ל.

הכשר מהני גם לאחר שנתנגב, **עיין ר"מ פ"א בטו"א ה"ב ועיי"ש כס"מ.**

**תלישה לרצון, נפילה על האוכלין לרצון:**

**מתני':** כל משקה שתחילתו לרצון אע"פ שאין סופו לרצון, או שסופו לרצון אעפ"י שאין תחילתו לרצון הרי"ז בכ"י. **ולרוב הראשונים** (**ר"ש ורא"ש ורע"ב כאן. ורש"י שבת יא' ע"ב ד"ה "הרי", ורש"י בחולין טז' ע"א ד"ה לענין, ראב"ד פי"ב מטו"א ה"ב, יד רמה ב"ב צז' ע"א)** הכוונה שרצון יכול ליתקיים או בתלישת המים לצורך תשמיש, וזהו תחילתו לרצון. או שהניחותא מתקיים אף בנתלשו שלא לרצון אם נפלו על הפירות לשם רחיצת הפרי, וזהו סופו לרצון.

**אולם בר"מ פי"ב מטו"א ה"ב ג'** עולה בדבריו שביאר את המשנה שתחילה הוא תחילת נפילת המים על הפירות וסופו הוא שאף אם נפלו המים שלא לרצון אם בסוף שמח דמהני להכשר. עוד מבואר בר"מ שאם נתלשו שלא לרצון לא מהני מה שנפלו לרצון. ולכך הוצרך הר"מ לפרש מתני' כמש"נ, דהא א"א לפרש סופו לרצון כשי' ש"ר דבכה"ג להר"מ לא הוכשר. **עיין פימ"ש להר"מ סופ"ג.**

**ועדיין לא נתבאר בפי' להר"מ** אם תלישה לרצון בלא נפילה לרצון אם מהני. **ובכס"מ ה"ב בביאור השגת הראב"ד עולה** דלהר"מ בנתלש לרצון מכשיר אף בנפל שלא לרצון. **וכן ביאר הכס"מ את הר"מ להלן ה"ג** בכופה קערה דמהני תלישה לרצון בלא נפילה לרצון. **אולם כל האחרונים** דחו את דברי הכס"מ דבר"מ מבואר להלן בה"ג שגם בנתלשו לרצון צריך גם נפילה לרצון**. עיין מאירי חולין טז'. עיין מ"א ד"ה "אע"פ". וחזו"נ כאן.ובחי' הגר"ח פ"ב מטו"א ה"ד. ובאו"ש פי"א מטו"א ה"א ופ"ב מתרומות הי"ז. אבהא"ז פ"ח ממעה"קה"ט. ואבי עזרי פ"ז מחו"מ ה"ד.**

**ובחזו"א ס"א סק"ז וסק"יב וס"ב סק"ג** עולה דלהר"מ אם נתלשו לרצון סגי בכך שיפלו על האוכל מדעת ואי"צ רצון ושמחה.

**עיין תוס' בשבת קמג ע"ב ד"ה "חלב**" ועולה בדבריו לכאורה כשי' הר"מ עיי"ש. שכ' לגבי חלב שתחילתו לרצון הוא בשעת פרישה מהאשה. משא"כ תחילתו דמתני' הוא בשעת תחילת נפילתו על הפירות. ולכאורה כשי' הר"מ. (**עיין תויו"ט פ"ו מ"ח** דמייתי להתוס' על ביאור הרע"ב שם **ועיי"ש רש"ש** שהעיר דהא דברי התוס' כהר"מ ולא כהרע"ב) **ועיין תו"ר בשבת שם** שכ' כהתוס' ובמתני' כאן ביאר דלא כהר"מ. וצ"ע. **ועיין חזו"א ס"ו סק"ג** דנקט שאין כוונת התוס' שם לשי הר"מ, אלא שכוונת תוס' שבחלב אם לא יצא מהאשה ברצון לא יהני נפילתו לרצון, שחלב בלא מחשבה לעשותה משקה לא מהני עצם נפילתו לרצון (ובזה שאני שמן הבהמה צריך רצון, משא"כ מן האשה אי"צ רצון.) . **ועיין תו"י בכריתות יג' ע"א**  ומבואר שם שחלב אשה אי"צ רצון משום שהוא מעיין, ולכן אי"צ נפילתו לרצון, וכשי' שאר ראשונים. ( אם לא שנומר דשאני הכשר מים ע"י מים דאף להר"מ אי"צ שיהיה נפילתו לרצון, שאין ענין של גמר מלאכה כמו בשטיפת פירות אלא הוי מעין עירוב מים מוכשרין עם מים שאינן מוכשרין שמהני להכשירן ואף בלא דעת וצ"ע. ועצם סברתו שם שמכיון שמעיין מטמא שלא לרצון ה"ה הוא מכשיר שלא לרצון, הוא צ"ב.)

**באמת יש להקשות על הר"מ מב"מ כב ע"א** גבי עודנו הטל עליהם הם בכי יותן, ומבואר שאי"צ עקירה לרצון וסגי ברצון בעוד הטל עליהן. וי"ל שאם שמח בעוד הטל עליהן חשיב שמעיקרא בשעת נפילתם על הפירות היה לו רצון, והר"מ פליג דוקא אם היו על הפירות שלא לרצון ואח"כ חשב עליהן לרצון, ונבאר בזה להלן בהרחבה, ועכ"פ אם כששמח נתברר שרצה את נפילת הטל על הפירות מעיקרא הרי דחשיב בכה"ג שיש דעת ורצון הן על התלישה והן על הנפילה. **ועיין ריטב"א שבת קמג' שעמד בזה** ונראה שכוונתו למש"נ, ועכ"פ עולה בדברי הריטב"א שם דסבר כהר"מ, עיי"ש שמייתי לשי' שאר ראשונים לבסוף בשם י"א.

**מתני':**משקין טמאין מכשירין לרצון ושלא לרצון. **בפיה"מ וברע"ב כ'** הטעם משום שההכשר והטומאה באין כא' **ובר"ש כ'** הטעם משום שטומאה מחשיבה את המשקין לייחשב מוכשרין. ודימה לדין שכלי טמא מכשיר שלא לדעת כמבואר בשבת דף יז. **ועיין מהר"ם ב"ג מ"ב שכ"כ. ועיין מ"א שכ' נ"מ** לענין טומאה דרבנן דלהר"מ יכשיר, ולהר"ש לא יכשיר.**ועיין מ"א פ"ו מ"ו ד"ה אלו, וחזו"א ס"א סק"ה, ומקד"ד סמ"ג סק"ו.**

**יש לדון** אם להר"מ שדין נפילה לרצון הוא אינו כדי לתלוש את המים, אלא אף במים תלושין יש הל' שצריך שהפירות יהיו נשטפין לרצון, אם בזה נמי שייך ענין של חשיבות שכ' הר"ש שמים טמאים יש להם מעצמם חשיבות של משקה , דלכאורה מה מהני מה שהמים טמאין חשובין הא הענין הוא שיהיה דעת לעצם שטיפת הפירות (ואולי לכן הר"מ לשי' ל"כ הטעם של חשיבות אלא טעם של באין כא'). **אולם י"ל שכוונת** הר"ש היא שמגע מים בפרי או בכלי אינו נחשב מעצמו מגע עם חשיבות של שייכות כלשהי בין המים לפרי או המים לכלי, ורק ע"י כוונת ייחס שטיפת המים לפירות או איסוף המים בכלי הוא נותן חשיבות מגע לטמא או להכשיר, ובזה נתחדש שמים טמאים יש למגע המים ייחס מעצמו מכיון שהם פועלים טומאה או הכשר, ובזה אי"צ כוונה מסויימת כדי לתת ייחס בין מגע המים לפרי או לכלי, ודו"ק.

**ועיין סוגיא דשבת יז' ע"א** בענין הבוצר לגת שאין הבוצר מחשיב את היין הנוטף מכיון שהולך לאיבוד, ומ"מ מבואר שם שהיין מכשיר את הפירות אם בצרן בכלי טמא, ומייתינן שם לתוספתא פ"ד מ"ה שנחלקו בזה ר"מ ור"י, והנה התם הנידון הוא אם אסיפת מים בכלי טמא אם נחשב הכשר ותלישה לרצון, ונידון דמתני' הוא אם מים טמאים מכשירין את הפירות בלא מחשבה, ולכאורה להר"מ הוו ב' עניינים שונים, שענין אסיפת מים בכלי הוי ענין של תלישת המים, ומתני' מיירי בענין נפילת המים על הפירות שאי"צ לרצון במים טמאים. **אולם לפמש"**נ אולי הוי נידון א' אם מגע של דבר טמא שיש בו כדי לטמא הוא יוצר הגדרה של מגע חשוב, ושלכן יש בהאי מגע כדי לגרום הגדרת תלישה על המים, וכן הגדרה של שטיפת הפירות. והנ"מ בזה דהא להר"ש בהכרח מתני' אזלא דוקא לר"מ, דלר"י לככאורה כמו שאין כלי טמא מכשיר כ"כ מים טמאים אינם מכשירין, ולהר"מ נמי כן א"נ שהנידון הוא א', ועיין.

**עין ר"מ פ"ב מטו"א הי"ג שכ'** שמים טמאים מכשירין שלא לרצון, אך דוקא אם הם תלושין ולא אם הם מחוברין. והיה מקום לומר שאם מים טמאין נחשבים נתלשים אף שלא ברצון בכלי טמא , דק"ו שאם המים עצמם טמאים שיכשירו אף אם הם מחוברים בקרקע, **וא"כ עולה שהר"מ** פוסק דלא כר"מ ושאין מים נתלשים שלא לרצון ע"י כלי טמא, ומ"מ מים טמאין מכשירין ואז הוא דלא כמש"נ. **אולם נראה לומר פשוט שלפמש"נ** אין כלל הכרח, שאף אם כלי טמא גורם תלישה למים ומשום חשיבות דמים טמאים אך לפמש"נ ענין החשיבות הוא בזה שמגע המים בכלי שמועיל לטמאם הוא מחשיב את איסוף המים בכלי לתלישה, אולם אין שום סברא שמשו"כ מים טמאין מחוברין ייחשבו תלושין מחמת חשיבות דמים טמאין , שאין החשיבות הוא לעצם מים טמאין אלא החשיבות למגע מים שיש בהם כח פעולה לטמאות ואז יש חשיבות למגע וכמש"נ, וא"כ אין הכרח שהר"מ לא פסק כר"מ.

**עיין מתני' לקמן פ"ד מ"ב** שבירדו גשמים על אדם שהוא אב הטומאה אינם בני יותן, **וצ"ע** הא לר"מ כל מים הנופלים על טומאה הם בני יותן משום חשיבות הטומאה או משום בנ"א, ומ"ש נופלין על כלי טמא לנופלין על אדם טמא, **ולפמש"נ א"ש** שדוקא מים בכלי שנחשב שנאספו שם או שהדיחו את הכלי, הרי שאף שבלא דעת ל"ח שנאספו לצורך תשמיש ולכן המים אינם מוגדרים שייכים לכלי, אולם ע"י שיש כאן מגע הראוי לטומאה הוא עצמו מחשיב את מגע המים לכלי ושוב חשיבי נתלשין וראויין לק"ט. אולם מי גשמים הנופלים על אדם הם מעיקרא אינם נחשבים כ"כ שייכים לאדם, שגשמים מיועדים לשטיפת פירות או הדחת כלים, אך אדם הנשטף ממי גשמים אין פשטות הדברים שנחשב שאדם רחץ במי גשמים, ולכן כאן אין כלל תחילת ייחס בין המים לגוף האדם, ולכן מה שיש מגע טומאה לא יהני לאשווי יותר שייכות בין מגע המים לאדם שעי"כ ייחשבו מי תשמיש של רחיצה, וכאן ל"ש מגע הטומאה יוליד מגע חשוב להחשיב את המים למי תשמיש, ודו"ק.

**הא"ר במתני'** כ' שמים טמאים שאי"צ רצון מיירי במי זב וזבה, וצ"ע מדוע ל"כ מים שנטמאו, וי"ל פשוט שכל מים שנטמאו היו בע"כ גם נתלשו, ולהר"ש אם כבר נתלשו לרצון הם ממילא מכשירין שלא לרצון. **אולם לר"מ** הא שייך עדיין מים שיוכשרו ע"י שנפלו על כלי טמא שלא לרצון ונפלו על הפירות שלא לרצון, דבכה"ג הא לא נתלשו לרצון וא"כ יש לאוקים בכה"ג למתני' שמים טמאים שנפלו שלא לרצון בכלי מכשירין הפירות אף שלא לרצון, **ועיין חזו"א א' א'**  שכ' שצ"ע לאוקים מתני' כר"מ. **אולם לפמש"נ הדבר פשוט** שכל מים שנפלו לכלי טמא אין הם סתם נטמאים, אלא הם עי"כ חשיבי תלושין, ומתני' דידן בא לחדש שמים טמאים מכשירין אף אם אינם תלושין, ולכן אוקים הגר"א דוקא במי זב וזבה שמעולם לא נתלשו, ודו"ק.

**ולהנ"ל** מים שלא נתלשו לרצון ויגע בהם שרץ לא יטמאו, שאין כלל שטומאה חלה במים שאינם תלושין, אלא הכלל שטומאה גורמת למים שעל הפרי ולמים שעל הכלי לייחשב תלושין, וכמש"נ, וכן מסתבר, שא"נ שלר"מ כל מים שלא נתלשו מקבלים טומאה בלא תלישה א"כ אי"צ כלל הכשר למים, שכל מים יקבלו טומאה בלא הכשר, ולא משמע כן בכריתות יג', דא"כ הא חלב אי"צ הכשר ע"י חלב אחר אלא הוא לעולם יכול לקבל טומאה, עיי"ש.

**הר"ש פ"ד מ"ז מייתי תוספתא פ"ב סוה"ב** לענין מי שידיו טמאות ופשט ידיו שלא ע"מ לנוטלן דמבואר שם שאין המים טמאין שעל גב ידו מכשירין פירות שהוציא מהמים. **והקשה הטורי אבן בחגיגה יט ע"א** הא מכיון שהמים טמאין ע"ג ידו א"כ הם מכשירין שלא לרצון. **ולפמש"נ א"ש** שאין המים שע"ג ידו נטמאין, דמכיון שלא נתכוון להדיח ידיו א"כ לא הוכשרו, ומה שהמים נמצאים ע"ג יד טמא אינו כמו מים שעל כלי טמא, וכש"כ לענין ירדו גשמים על אדם, שכל ההכשר הוא רק ע"י שהכלי אוסף את המים וזה ל"ש במים שעל אדם או ע"ג יד אדם.

**עיין תו"י כריתות ד"ה "ועוד"** שכ' שדין משקין טמאין שמטמאין שלא לרצון הוא דוקא במים שטומאתן מחמת שבאו מגוף טמא ולא מים שנטמאו משרץ. **ולפמש"כ** שענין חשיבות מים טמאים הכוונה שמגע טומאה מחשיב את המים שיש להם מגע חשוב עם הפרי. וכ"ז לא יובן עם דברי התו"י **וצ"ב** איזה חשיבות יש למים שהם בגוף טמא. (ובאמת צ"ע שהתו"י שם כ' הטעם שמשקין טמאין מכשירין שלא לרצון שמתוך שמטמאין שלא לרצון גם מכשירין שלא לרצון, וא"כ מה הטעם שזהו דוקא מטומאה הבאה מגוף טומאה, ולשון התו"י הנ"ל עולה היטב עם כל מש"נ ועיין.)

**עוד צריך להבין** מש"כ התו"י שם שמים ממעיין מכשירין אף מגוף טהור. **ע"ע מתני' בטבו"י פ"ג ה"ו** שנחלקו ר"מ וחכמים אם משקין של טבו"י מכשירין שלא לרצון. וצ"ע על התו"י דהתם מיירי ברוק שהוא מעיין ומ"מ אתינן משום מעיין של טמא. **עיין מקד"ד מג ו. ועדיין צ"ע** מ"ש כלל ענין של הכשרו וטומאתו באין כא' בטבו"י הא התם ודאי אין המים מטמאין. **וע"כ עולה בכל הנ"ל** שענין מים טמאים שמכשירין אף שלא ברצון תלישה הכוונה שמכיון שהם אסופים בגוף הדם באיסוף שנותן להם תורת דין של מעיין הוא עצמו גורם להם תורת תלישה. שעצם זה שהם נתייעדו ליאסף בגוף אדם ושעי"כ הם מעיין הוא המחשיבם לתלושין.ועיין. **ע"ע חזו"א ס"א סק"ב.**

**עיין שו"ת רע"א ח"ג סנ"ד** שהביא קושיית הכס"מ פי"ד מפרה ה"י בענין דבילה תרומה שנפלה למי חטאת שהדבילה אינה טמאה עיי"ש. וצ"ע מדוע היא אינה נטמית אף שנפלה שלא לרצון מכיון שמים טמאים מטמאים שלא לרצון. עיי"ש מה שהאריך בכ"ז. ולהנ"ל א"ש, שי"ל שאין מי חטאת טמאים, אלא יש דין שעצם המגע במי חטאת הוא עצמו סיבה לטומאה. ולפי"ז י"ל שדוקא אם המטמא מעביר הטומאה ע"י חלות דין מגע שבין דבר המטמא לדבר הנטמא ועי"כ כבר חל שייכות מגע בין המים לפרי ולכן הוא מכשירו, אולם במי חטאת שכל תורת המטמא הוא שאם עשה מעשה מגע במי חטאת הדבר הנוגע נטמא וזה חל רק מצד הנוגע, הרי שבזה לא נאמר הדין שמתוך שמטמא מכשיר, ודו"ק.

**הובא לעיל המ"א** שנ"מ בין הר"מ להר"ש הוא בטומאה דרבנן, **ובמקד"ד מג ו כ'** נ"מ אם דם מן המת צריך רביעית דלהר"מ בעינן רביעית ולהר"ש לא, עיי"ש. **ולפמש"נ** לכ"ע בעינן רביעית, דלכ"ע היסוד הוא שמתוך שחל שם מגע לענין טומאה כבר חל שם מגע להכשר, וכמש"נ שאף שבלא הכשר לא יחול טומאה מ"מ הם באין כא' והגדר בזה שיש שם מגע הראוי להחיל דין טומאה, ולכן אף שכעת לא חל טומאה בלא הכשר אך מ"מ כבר יש ייחס של מגע הראוי לטמא בין המים לפרי והוא ראוי גם לענין ההכשר, וכן לענין טומאה דרבנן י"ל שמ"מ אם מדרבנן חל שייכות מגע בין המים לפרי יכשיר, ואולי אף מדאו', ועיין חזו"א ס"א סק"ה,ע"ע מ"א פ"ו מ"ו.

**עיין מ"א פ"ו מ"ו** שהעלה להוכיח שאף משקין שאין עליהן שם משקין אם הם משקין טמאין הם מכשירין, ודבר זה הוא צ"ע לכל מש"נ, ואולי א"ש רק אם ענין מים טמאים הוא רק ענין של חשיבות, ומחמת חשיבות אף דבר שאינו משקה יש לו חשיבות משקה, וצ"ע.

**מ"ב:** המרעיד את האילן וכו' להשיר ממנו משקין וכו'.

**ומבואר** שבמרעיד ע"מ להשיר המים, לב"ש הוכשרו כל המים שבאילן , ולב"ה דוקא המים שנפלו הוכשרו, אבל המים שעל האילן לא הוכשרו, **וטעמם של ב"ה** כמבואר במתני' "שהוא מתכוון שיצאו מכולו".

**והר"ש והרא"ש** שי' שהמים שעל האילן הכוונה למים שנפלו מהאילן על הפירות לאחר ההרעדה, דלב"ש הם הוכשרו בעודם על האילן, שמכיון שכוונתו היתה להשיר את כל המים הרי שהוחשבו כל המים שבאילן. (ובאמת אם לא נתכוון ללהשיר רק מה שיפול הרי שהמים שעל האילן לא הוכשרו.) ולב"ה מכיון שכוונתו להשיר את כל המים הרי שמה שלא יצא אינו לרצונו. (וקצת משמע שאם מעיקרא לא היתה כוונתו להשיר את כל המים אלא רק את מה שיפול אז היו גם לב"ה המים שבאילן מתכשרים, וצ"ע דלעיל עלה לן להיפך שבכה"ג מודו ב"ש שאינו מתכשר, וצע"ק.) ולכן המים שנפלו רק אחר ההרעדה אינם מכשירין.

**אולם בפיהמ"ש להר"מ**  כ' שגם לב"ש רק פירות שנגעו במים שעל האילן בשעת ההרעדה הם מוכשרין, ולב"ה מה שנגע באילן בשעת ההרעדה אינם מוכשרין. ומשמע שלכ"ע לא חל על המים שעל האילן שהם מים שהוכשרו, ורק פירות שנעשו בשעת ההרעדה הוכשרו, וכביכול המים שעל האילן הם מוכשרין דוקא בשעת ההרעדה. **והיה מקום לדחוק ולומר** שהר"מ לשי', דאף אם המים מוכשרין מ"מ, הא צריך גם נפילה על הפירות לדעת, ולכן מצריך שיהיה נפילה בשעת ההרעדה, **אך צ"ע לומר כן** דהא אי"צ הר"מ להעמיד בנגעו דוקא בשעת ההרעדה, דהא לב"ש עצם ההרעדה תחיל על המים שעל העצים שהם מים תלושין, **ונ"מ** אם אח"כ יפלו המים לרצון על הפרי שהם מכשירין דוקא לב"ש, אבל לב"ה אין נפילה מועלת אם לא היה תלישה לרצון. **אולם י"ל** דמכיון שנתבאר שהר"מ מודה שמים שנחים על פרי מדעת חל עליהם הכשר בב"א עם הכשר הפרי, ומשו"ה טל ושמח הוי הכשר, וכל פלוגתת הר"מ עם ש"ר הוא כגון בפירות שבתוך מים מחוברים, שהפירות שטופין במים ולא חל על המים שם של מי שטיפה ולכן אינם מכשירין, הרי שבכה"ג אם יצאו הפירות מהמים לא יכול לחול על אותה שטיפה הקיימת כבר שם של מים מוכשרין, וא"כ אין נ"מ בכך שחל על המים שם מים תלושין על האילן, שאם יפלו על פרי לדעת מ"מ יכשירו, ואם יפלו על פרי ויתלש הפרי הרי שמכיון שהמים כבר הם על הפרי ואינם מכשירין מכיון שהפרי אינו בתורת גמר מלאכה, שוב אם יתלש לא יתחדש להר"מ שם הכשר ושטיפת פרי. ולכן בע"כ הנידון לב"ש הוא רק על פרי שנגע במים בשעת ההרעדה.

**עיין מ"א** שכ' דהכא מיירי שכוונתו רק להסיר המים מהאילן, ואם לא היו מעולם הוי ניחא ליה, ומ"מ הוי הכשר**, והביא את דברי התוס' בכריתות טו' ע"ב ד"ה "והיוצאין"** שמכיון שטורח להוציא המים מגופו או מן האילן אחשבינהו. אך הקשה ממתני' פ"ד מ"ה בעריבה שנתמלאה בדלף ושפכה לאיבוד דאין המים מוכשרין. עיי"ש. ולכן נקט להוכיח כשי' הר"מ, שיש דין תלישה, ודין בלילה לרצון, ותלישה אי"צ לתשמיש אלא גם לאיבוד מהני, ובדלף מכיון שכבר נתלש בלא דעת כבר ל"ש בו תורת תלישה לאיבוד, עיי"ש, והדברים אינם מתיישבים כ"כ על הלב.

**עיין מפרשי המשנה** שלב"ש המים שעל העץ הוכשרו רק אם עברו ממקום למקום, **ויש לדון** שמכיון שרצה שיצאו כל המים ועשה פעולה בכולם והועיל למקצתם שבכך סגי להכשיר את המים שעל העץ אף שלא עברו ממל"מ.

**יש לדון** בלא הרעיד אלא בנטפו מאליהם מדעת, אם לב"ש מהני על מה שנשארו, ומסתברא דלא מהני, וכמש"נ שעיקר הענין שעשה פעולה בכל המים שהועיל למקצתם, אך בנטפו מאליהם אין פעולה א' על כל המים שהועילה למקצתי, **עיין חזו"א א' יט.**

אם מיירי דוקא באופן שהמים שעל האילן עברו ממל"מ א,כ יובן דלב"ה לא הוכשרו דוקא משום שנתכוון שיפלו ולא נפלו, אך אם כוונתו רק שיעברו ממל"מ יוכשרו, וייושב ההערה לעיל שבאמת לב"ש אין ההכשר משום שנתכוון להפיל כולו, אלא ליהפך מכיון שנתכוון להפיל כולו לכן לב"ה לא הוכשר מה שעל האילן.

**עיין חזו"א א' יז'** שהוכיח דמודו ב"ש שמה שעל האילן ועתיד ליפול אינו מוכשר עד שיפול, ורק מה שודאי ישאר על העץ הוא הוכשר. ואולי הגדר שאם על הנשאר לא הושלם פעולתו הרי שלא הושלם העמדתם למי תשמיש, שכ"ז ששייך שיתלשו בעצמם אין לקונם מכח מה שנעשה פעולה על כל המים אלא דנים את המים אלו עצמם אם הוכשרו, ודוקא אחר שהועמד מצב שאין עוד תכלית להרעדה להפיל המים שעל העץ הוגדר שהמים הנשארים הם ג"כ הוחשבו מכח שנעשה בהם מעשה הכשר א' עם כל המים שעל העץ, ודו"ק ועדיין צ"ע.

**הר"מ פי"ג הט"ו**  פסק כב"ה שמים הנשארים אינם מוכשרין, וכן מים שנפלו על פירות מחוברין לא הוכשרו, **ועיי"ש כס"מ דמייתי תוספתא** דבאופן שניער עץ ונפלו חלק על תלושין וחלק על מחוברין דלב"ש גם הנופלים על המחוברין הוכשרו וכמו מים שעל האילן, ולב"ה לא הוכשרו, וזה כוונת הר"מ, **ובראב"ד שם** השיג דהא מים הנופלים על מחוברין אינם מכשירין, **ועיי"ש כס"מ הט"ז** דהראב"ד הבין שהר"מ בא לומר שהפירות המחוברין לא הוכשרו, אולם אינו כן אלא כוונת הר"מ כמש"נ שהמים עצמם לא נתלשו וכדברי התוספתא שתלוי בב"ש וב"ה.

**ולעיל מייתינן למ"א** דהכא מיירי במנער המים לאיבוד, וכדברי התוס' בכריתות שאחשבינהו, וא"כ לכאורה אם נפל מן העץ אף לאיבוד הוכשר א"כ מה גרע שנפל על פירות אחרים מחוברין. **ועולה** שנפלו על הקרקע לאיבוד הוי הכשר טפי מנפלו על פירות אחרות מחוברין (שכביכול לא נעשה מלאכתו וכוונתו להסיר המים מן העץ אלא עברו מעץ לעץ).

**ונראה דהראב"ד** פליג וסבר שנפילת המים על הפירות הוי כנפילה על הקרקע, וחשיב שנעשית מחשבתו להסיר המים מן העץ והוכשרו, אלא שהפירות המחוברין לא הוכשרו מחמת שהם מחוברין, אך המים עצמם הוכשרו, ואם יגעו פירות תלושין במים שנפלו על המחוברין התלושין יוכשרו, ודו"ק, **ועיין מרכה"מ פי"א ה"א. וערוך השלחן העתיד קפ' י'.**

**מ"ג:** המרעיד את האילן ונפל על חבירו וכו'.

**הרא"ש** ביאר דמיירי שנפלו מים מאילן לאילן ומשם על פירות, דלב"ה ל"ה הכשר, וברא"ש כ' משום שיש הפסק, שכוונתו שיפול מאילן ראשון לפירות ונפלו מאילן לאילן ואח"כ על הפירות, ומהאילן השני נפלו על הפירות שלא לרצון. ולב"ש חשיב לרצון מכיון שהרעדת הראשון היתה כדי שיצאו ממנו משקין.

**ויש לברר** מדוע הנפילה מאילן לאילן הוא עצמו אינו הכשר, הא במרעיד אילן ע,מ לאבד המים חשיב הכשר, ומ"ש נפלו על הקרקע לנפלו על האילן אחר, **וי"ל או** כמש"נ לעיל שבנפלו על פירות מחוברין או על אילן אחר ל"ח שהלכו לאיבוד, שרצונו היה לסלק המים מן האילנות, ובעבר מאילן לאילן לא נתקיימה מחשבתו. **או** שמכיון שטבעם של מים שנופלים מאילן לאילן שהם עתידים ליפול לארץ, א"כ נחשב כמו מים הנשארים העשויים ליפול שבזה עדיין לא נגמר מלאכת הוצאת המים עד שיגמרו לצאת, ולכן מה שעברו מאילן לאילן ל"ח נעשית מחשבתו, וכמש"נ סברא דומה בחזו,א לעיל. עי"ל שמכיון שלא נתכוון להפיל מאילן לאילן הרי שמה שעברו מאילן לאילן ל"ה הכשר, ומה שנפלו על הפירות הוא שלא לדעת.

**והר"ש ביאר** שכוונתו להפיל מים מאילן לאילן, והיו תחתיו ירקות ונפלו עליהם, דלב"ה ל"ה הכשר מכיון שנתכוון להפיל מאילן לאילן ולא נתכוון להפיל על הירקות. **וכאן נמי צ"ב ביותר,** דמכיון שכוונתו להעביר מאילן לאילן א"כ הוי כמפיל לארץ ומדוע ל"ח הכשר בעצם מה שמעביר מאילן לאילן, ושוב בנפלו על הפירות הם מכשירין מכיון שהמים כבר נתלשו לרצון. **וכאן ל"ש כל התי' הנ"ל, וצ"ל** שגם במחשבה מתחילה להעביר מאילן לאילן ל"ח הכשר, מכיון שבמים אינו מתקן כלום, שהמים עדיין באילן ועוד ניצטרף לסלקם מאילן השני, וצ"ע.

**ועיין חזו"א א' טו'**  שביאר את שי' הר"ש שכוונתו להעביר המים מאילן לאילן, ולבסוף נפלו על הפירות שלא לרצונו (עיי"ש דמוקים שנשבר האילן ונפל על חבירו, ולא מובן כ"כ מה הענין בזה.) ולפי"ז י"ל פשוט שפלוגתת ב"ש וב"ה הוא כמו במה שעל האילן, אם סגי בתחילת קיום מחשבתו או לא, דלב"ש מכיון שנתכוון להוציא המים מן האילן מהני אף שלא נתקיים מחשבתו, וכמו במים שנשארו באילן דלעיל. **אולם בחזו"א** ביאר שפלוגתת ב"ש וב"ה הוא אם מחובר מקבל הכשר.

**ברע"ב ביאר** שהנידון שכוונתו להפיל פירות למים, ונפלו על אילן אחר ומשם למים שעל זרעים מחוברין, וצ"ב במה נחלקו וכאן צ"ע הא רצונו לכך להרטיב הפירות, וא"כ מה מגיע ההפסק, הא מ"מ מהני משום כי יותן. וע"כ מיירי שכוונתו רק לסלק את הפירות, וכמו במים שעל האילן, ונתחדש כאן חידוש שכמו שבמרעיד אילן להשיר מים שעליו הוכשרו המים אף שלא נתכוון להשתמש בהם אלא לסלקן וכדברי התוס' בכריתות טו', כ"כ במשיר פירות כנ"ל.

**אלא שצ"ע** מדוע מיירי במים שעל פירות מחוברין, וכן צ"ע מדוע במים שעל פירות מחוברין מכשירין הא להר"מ אם לא נתלשו לרצון לא מהני בלילה לרצון, **עיין חזו"א ס"א סקי"ז.**

**שי' הר"מ פי"ג טז'**  שבמרעיד אילן ונפלו המים מאילן לאילן ומשם נפלו על פירות מחוברין שאין המים מכשירין, **וכ' הכס"מ** שאם נפלו על תלושין הוכשרו המים, דהיינו שלב"ה עולה שאם הרעיד ונתכוון להפיל על מחוברין מהני להכשיר המים, אך אם נפלו מאילן לאילן שהיה הפסק ולא נתקיימה ממש כוונתו אז חלוק שאם נפלו על תלושין הוכשרו ואם נפלו על מחוברין מכיון שלא נתקיימה כוונתו לא הוכשרו.

**וביאור הענין נראה** דהא מכיון שמתכוון לסלק המים לאיבוד ותורת ההכשר הוא ע"י אחשבינהו כמש"נ תוס' בכריתות טו', הרי שבכה"ג שונה גדר ההכשר מאופן שמתכוון להשתמש במים, שאם מתכוון להפיל המים על פירות לצורך תשמיש הרי שאם היה כוונה בהרעדה ולבסוף נפל על תלושין ע"ד תשמיש שאם לא מפריע לן מה שהיה הפסק, וזאת מכיון שעיקר הענין הוא שבאמת נתקיימה עיקר תכלית כוונתו לרחוץ הפירות התלושין, אולם באופן שמפיל המים לאיבוד, הרי שצ"ל שגדר ההכשר איננו מחמת התולדה שיועדו המים לתשמיש אלא תורת ההכשר הוא מעשה התלישה או שתכליתה לסלק המים מן העץ, אך מ"מ היה כאן מעשה ופעולה של תלישת המים, ואף שאין כוונת תכלית תלישת המים ( כמלאכה שאי"צ לגופה) מ"מ פעולת תלישת מים איכא, ולכן כשכל הענין הוא פעולת תלישה הרי שאם פעולתו לא נתקיימה כרצונו פקע כחה, ולכן בנפלו מאילן לאילן ואח"כ על מחוברין ליכא מעשה תלישה שנתקיימה כוונת עשייתו. וצ"ל שבנפלו על תלושין מכיון שבפועל חל רחיצת פירות, הרי שמצטרף כוונת תלישה וקיום תכלית מי תשמיש אף שלא לרצון ומהני יחד אף שלא נתקיימה מחשבת פעולתו.

**ע"ע פי' הראב"ד על הר"מ** דמיירי שהפיל ועקר אילן וסוכה ממחובר לתלוש, ונחלקו ב"ש וב"ה אם כוונת תלישת האילן חשיב כוונה לתלישת המים. ומיירי שנפלו על פירות מחוברין שאם המחוברין נתלשו לב"ש הוי הכשר ולב"ה לא, **ובנס"מ הקשה**  דהא הוי משנה שפירות שנפלו לאמת המים והוציאן דהוכשרו, וה"ה במים שנפלו על מחוברין ונתלשו שהוכשר, **ועיין חזו"א א' יד'** שיישב דהכא מיירי שמעיקרא לא נפלו לרצון ולכן לא מהני להכשיר אחר תלישתן. ורק לב"ש דחשיב בכה"ג לרצון לכן מהני אף במחוברין ותלשן. **ובתויו"ט** תי' שבהוציאן מאמת המים מהני דוקא אם מתכוון להדיח, והכא לא מיירי בהכי ובזה נחלקו ב"ש וב"ה אם מהני.

**ע"ע מרכה"מ פי"א ה"א** בקו"א פשט אחר בר"מ.

**עיין מ"א שביאר מתני'** שבאמת במ"ב אין המים היוצאין מן העץ מכשירין אלא בעודם באויר, אבל אחר שנפלו על הקרקע שוב בטל הכשרן, וכמבואר בר"מ פ"ב מטו"א ה"ח שבשאב מים בכלי ושפכן על הקרקע אינם מכשירין, ומ"ג באה לחדש שאם נתכוון להפיל המים על פירות מחוברין המים אינם נחשבים מעיקרא כלל לתלושין, ודוקא במ"ב שנתכוון לסלקם הרי שבאויר חשיב תלושין אבל במ"ג שנתכוון לצורך מחובר אף באויר אינם נחשבים תלושים, ולב"ש מכיון שאינו מחובר אומר בפי' שמתכוון להשקות המחוברין עדיין חשיב שמתכוון להפילן סתם ולא לצורך מחובר.

**ועכ"פ עולה קושיא** מדוע במ"ב המים שבקרקע או שהאילן לב"ש מכשירין הא להר"מ גם מים תלושין שנתחברו אינם מכשירין. **וי"ל בזה** שדוקא מים שנתלשו בכלי שחל עליהם שם מים תלושין מכח שיועדו לתשמיש, הרי שבחזרו לקרקע בטל הכשרן, אבל במים שלא יועדו לתשמיש אלא חל עליהם שם תלישה מכח אחשבינהו שכ' התוס' בכריתות, והכוונה בזה שעצם מה שנתכוון לתלוש ולהפקיע המים מחיבורן ומטבען אף שאין למים ייעוד תשמיש מ"מ מכיון שנעקרו מלייחשב מחוברין למקורן ואין להם הגדרה הרי שחל עליהם שם מים מוכשרין בלא סיבה ובלא ייעוד במים, ולכן כאן מה שחזרו ונתחברו לא יפקיע את שם ההכשר שלהם.

**וקושיא הנ"ל גם צ"ע על פי' הכס"מ בר"מ דלעיל** שמיירי בהפיל מים ונפלו על מחוברין שאם לא נפלו מאילן לאילן ואח"כ על המחוברין הרי שפירות תלושין שנגעו במחוברין הוכשרו, וצ"ע הא המים אף אם נתלשו הא מאחר שנפלו על המחוברין חשיבי כנפלו על הקרקע ולהר"מ בפ"ב מטו"א בטל הכשרן, וצ"ל דוקא נפלו על הקרקע חזרו להיות מי גבאים ובטל הכשרן, אבל בנפלו על פירות הא יש כאן שם שטיפת פירות, אלא שלא עלה להכשר הפירות היות והם מחוברין, אך מאידך בכה"כ לא פוקע מהמים שם מים תלושין, ודו"ק.

**במתני':** ר' יהושע וכו' תמה עצמך וכו' ובר"ש ביאר דסבר כב"ה, ובא"ר כ' דפליג על כל מתני' ב' וג' וסבר שאין הכשר אלא בשופך מדעת.

**מ"ד:** הנוער אגודה וכו'.

**בפשטות י"ל שנחלקו ב"ש וב"ה אם תלישת מים מקלח לקלח באגודה א' חשיב תלישה, או שאינו נחשב כלל שעובר ממקום למקום ולכן** ל"ח תלישה, ולכן מדמינן לקלח א' ולשק א' ובכולם הנידון אם נחשב תלישב כשכוונתו להעביר ממקום למקום בדבר א'.

**אולם לשון הרא"ש** הוא שמכיון שעובר באותו קלח משו"ה "לא חשיב לרצון", דהיינו שקלח א' לב"ש או אגודה א' לב"ה החסרון הוא שאינו לרצון, ולא הוי חסרון בתלישה. וצ"ב.

**וי"ל** שהנידון הוא במנער אגודה כדי להסיר ממנה המים לגמרי, והמים רק עברו ממקום למקום, והנידון אם חל הכשר מחמת שהתחיל להתקיים מחשבתו. ומודו ב"ש בקלח א' שלא התחיל להתקיים רצונו ומחשבתו, ונחלקו באגודה א' אם נחשב שהתחיל ליתקיים מחשבתו ורצונו. **עיין רש"ש ומ"א.**

**ולפי"ז עולה** שלב"ש את שבו דמשנה ב' מוכשר רק אם עבר ממקום למקום ומענף לענף, ודלא כמש"כ לעיל שלב"ש עצם מה שעשה פעולה בכל המים שעל העץ הוא הכשיר את כל המים שבעץ אף אם לא עברו ממקום למקום.

**עוד צ"ע** הא לב"ה בפשטות צריך שיתקיים כל כוונתו ושיפול מן העץ לגמרי, ולכן את שבו לא הוכשר, וא"כ למה הוצרכו ב"ה לטעם שהאגודה הוא דבר א'. **אלא א"נ** שגם במ"ב לב"ה ל"ה הכשר משום שאילן הוא דבר א' כאגודה.

**ואולי י"ל** דהכא מיירי בכה"ג שכל המים כולם רק עברו מקלח לקלח, ולכן לב"ש צריך שיעברו עכ"פ ממל"מ, ורק במ"ב שקצת מים שיצאו בכך סגי להכשיר את הנשארים אף שלא עברו ממל"מ, וכן לב"ה יש נידון שאולי מים שעברו ממל"מ חשיב שנתקיימה מקצת מחשבתו, ורק משום שאגודה הוא דבר א' פליגי ובמ"ב דמיירי שהנשארים לא עברו כלל ממל"מ ולכן ב"ה פליגי רק משום שאין פעולת מקצת מים מהני לחברתה. ועולה שבמ"ב הנידון שפעולת במקצת מים יכשיר שאר מים העומדים במקומם, ובמ"ד הנידון אם הזזת מים ממל"מ מהני להכשיר מדין נתקיימה תחילת מחשבתו.

**במהר"מ** מבאר נמי שאין הנידון אם מעבר מים בקלח א' או באגודה א' אם חשיב תלישה, אלא הנידון הוא אם מכיון שכוונתו לסלק המים מהאגודה, אם יש להכשיר משום שנתקיימה תחילת מחשבתו, וע"ז כ' שלב"ש מעבר מעליון לתחתון חשיב קיום תחילת מחשבתו, ולב"ה מכיון שאגודה א' אין שם וחפצא של קיום תחילת מחשבה במעבר מעליון לתחתון, **אולם במ"א** משמע שהבין את כוונת המהר"מ שבאמת לב"ה מעבר לתלחון חשיב הכשר, אלא שמכיון שהמים חלקם נשארו בעליון ולזה אין רצונו, וחלקם עברו לתחתון ונתקיימה מחשבתו, הרי שהחלק העליון שבו לא נתקיימה מחשבתו מגדיר את כל הניעור כולו שלא נתקיימה מחשבתו ולכן ל"ה הכשר, ובקלח א' כ"ע מודו שמקצת מים שלא נתקיים בהם מחשבתו מקלקל את כל ההכשר, ונחלקו ב"ש וב"ה קלחים אם המים שבעליון שלא נתקיים מחשבתו בהם אם מקלקל את המים שבתחתון.

**וייצא** שמחד אם חלק מהמים נשרו הרח שלב"ש מתוך שהוכשרו המים שיצאו הוכשרו המים שעל העץ כמבואר במ"ב, ומאידך אם לא נשרו כל המים ואתינן רק משום תחילת מחשבתו הרי שיש נידון הפוך שהמים שלא נתקיים בהם תחילת מחשבה יעכבו את כלל הכשר המים. ולב"ש מכשירין משום שאין צירוף בין מים שעל העליון למים שבתחתון, ועולה שבמ"ב אף מים שנשרו לגמרי נחשבים כחדא עם הנשארים, ובמ"ד מים שבתחתון אינם כחדא עם מים שבעליון ולכן אין העליונים מעכבים הכשר התחתונים, וצ"ב בכ"ז, אם לא שנומר שבמ"ב אין ההכשר לנשארים מחמת קיום בבכשר שבאלו שנשרו, אלא עצם מה שעברו הנשארים ממל"מ הוא סיבת ההכשר, וצ"ב בכ"ז.

**ולכל הנ"ל עולה לן** שמ"ב ומ"ד הם ב' נידונים נפרדים, שבמ"ב הנידון הוא שמרעיד את כל המים שבאילן וחלק נפלו ונתקיים בהם כל מחשבתו, ונחלקו ב"ש וב"ה אם קיום מחשבה גמור בחלק מכל המים אם גורם תורת הנשר לכל המים. **ומ"ד** מיירי שעשה בכל המים כולם מקצת מחשבתו ע"י שהעבירם ממל"מ, דלב"ש תחילת רצון כרצון ולב"ה לא, ולמהר"ם לב"ה מקצת המים שבעליון מקלקל התחתון אם גם בתחתון רק נתקיים מקצת מחשבתו. ועיין.

**הר"ש מייתי התוספתא** שפלוגתת ב"ש וב"ה הוא במתכוון להשיר אוכלין ונפלו מים אם חשיב תלישת מים לרצון, וע"ז סובב המשא ומתן של מעלה שק או ב' שקין, ועולה בתוספתא דהכל מודים שבשק א' אין הכשר ובב' שקין יש הכשר. **ויש לבאר** ששק ודאי מה שמעלהו מהנהר אינו נחשב כמו ניעור, אלא הוי כמו ניעור לצורך אוכלין, שמתכוון להעלות מהנהר וממילא שותתין המים, ולזה השוו ב"ה שכמו שבשק אין הכשר דליכא מעשה כ"כ במשיר פירות ומטפו מים. וב"ש מוכחי ממעלה ב' שקין דלמרות שאין כוונה להפיל המים מ"מ הוי הכשר, וצ"ל דב"ה יחלקו בין שק א' לב' שקין שבב' שקין אף בלא כוונה זה נחשב מצב שהמים יוצאין ונתלשין . **ולפי"ז יש לבאר המו"מ במתני'** שב"ה הוכיחו מהא גופא שבשק א' אין הכשר למרות שבב' שקין יש הכשר והיות ובב' שקין יש הכשר חזינן שיש כאילו כוונת תלישה בשק, ואז מדוע בשק א' אין הכשר, בע"כ משום דחשיב אגודה א' ומוכח שאגודה א' אף עם כוונה ל"ה הכשר, וכנראה ב"ש יאמרו שהאגודה א' אם יש כוונה יש הכשר שכל קלח עומד לעצמו, והסיבה שבשק לא הוי הכשר הוא משום שהעלאתו חשיב שאין כוונה, וב' שקין אף בלא כוונה מהני לייחשב תלישה.

**מ"ה:** הממחק כרישה, **ובר"ש ובר"מ** ביארו שר"י בא להשמיע שהל' כב"ה.

**ובמ"א** ביאר באופן מחודש, שמיירי שמוריד המים מכרישה ומשערו בכסותו, וקמ"ל שהמים שבכסות אינו בכ"י.

**ויש לברר** מ"ש להפיל לאיבוד מ"ש להעביר לכסותו הא מ"מ אין כאן באמת ייעוד מים לתשמיש אלא רק אחשבינהו ע"י שמתכוון להוריד מן העץ. **ואולי** צריך להוריד מן העץ אף בלא כוונת תשמיש אך מ"מ באופן שהמים יהיו ראויין לתשמיש, ושיהיו קיימין לפנינו, אבל להעביר לכסותו חשיב כאילו לייבש ולהעלים את המים וזה אינו אחשבינהו שמועיל להכשר, ודו"ק.

**עיין סוגיית כריתות טו' ע"ב, וברש"י שם שבממחק כרישה** מיירי במים שבפרי ולא בטל שעליהם, **ובתוס' שם הקשה**  דהא מי פירות אינם מכשירין, ולכן מוקים בטל שעליהן. **ועוד ברש"י שם שמים שבשערו** מיירי ביוצא מבית המרחץ, **והקשה שם תוס'** הא המים כבר היו תלושין, **ובשטמ"ק שם סק"ב וסקל"ב** דרש"י סבר שבלועין אינו משקה, ובעינן שור תלישה לרצון.

**עיין חזו"נ כאן, וערלו"נ שם** דנקטו דאף כוונת רש"י להוריד הטל ולא המים של הפרי.

**ובגמ' שם** שבממחק כרישה הוכשרה הכרישה. **והקשתה הגמ'** מ"ש ממוני שחין שחותכו ואינו נטמא בתלישת בשרו מגופו.

**ובגמ' שם** אמר שמואל וכרישה עצמה הוכשרה, **ומקשה הגמ'** מ"ש ממוכי שחין שתלשו בשר שאינם נטמאים  **ותי'** דהתם בכל כחו.

**והנה לרש"י** שם שכרישה ומים שבשערו וכן זב שירדו עליהם גשמים, ובכולם החסרון אינו חסרון תלישה, אלא שמחמת שהם בלעין אינם מכשירין, **ויש לדון** אם בלועין הוי חסרון חדש שאינם חשובין, או שמשו"כ שוב צריכים הכשר. **וקצת מוכח מקושית הגמ'** ממוני שחין, דהתם עד שנתלש אינו מטמא, וכן אם החסרון במים הוא חסרון הכשר הרי שעד שנתלש אינו מכשיר ולכן דימתה הגמ', אולם אם המים הבלועין הם מוכשרין אלא שזה שהם בלועין מבטל חשיבותן, וא"כ בעודם יוצאין אף שלא נתלשו חזרו לחשיבותם, וא"כ אין דמיון למוכי שחין שצריך תלישה לכך שיטמאו. ולכן נוטה יותר שהחסרון אף לרש"י הוא משום חסרון הכשר מחמת שהם בלועין.

**וכן כדי ליישב קושית תד"ה "מצד"** מהגמ' בנידה שמים טמאין הבלועין בחרס שנפלו לתנור אף שעתידין ליבלע מטמאין התנור, **וכאן כ' רש"י** שמים הבלועין בבגד ומוציאן ועתידין ליבלע בתחתית הבגד אינם מכשירין, ויש ליישב שאם החסרון במים בלועין ששוב צריכים הכשר, א"כ יש להבין שבגמ' בנידה מיירי במים טמאין, שכשנבלעו לא פקע סיבת טומאתן אלא בעודם בלועין לא חשיבי ולא נוהג דין הטומאה שלהם וכשיצאו אף שעתידין ליבלע הם טמאין ומטמאין, משא"כ בסוגיין שהמים ע"י בליעתן הם אינם מוכשרין וצריכין הכשר, הרי שיציאה ע"ד שיחזרו ויבלעו ל"ח הכשר. ודו"ק.

**מ"ו:**הנופח בעדשים וכו'. ולר"ש אינו בכ"י ולרבנן הוא בכ"י.

**ולרא"ש ולר"מ**  נחלקו אם נפיחת אויר לח מפיו אם הוי זיעה ואינו בכ"י או הוי רוק והוא בכ"י.

**אולם להר"ש והבע"ב** לר"ש אינו בכ"י מכיון שאינו מתכוון. ולרבנן בכ"י מכיון שיודע שבניפוח יוצא רוק. וצריך לברר מה מטרת הניפוח, ומלשון הר"ש והרע"ב משמע שהתכלית לללחלח את השומשמין לבדוק אם נתבשלו, **וצ"ב** א"כ הא כוונתו ממש להרטיב את האוכלין אלא שלא לצורך גמר מלאכה אלא לצורך בדיקת בישולן, **ואולי יעלה כאן** נידון חדש אם כוונת לחלוח לצורך אחר שנחלקו ר"ש ורבנן אם חשיב הכשר.

**והרש"ש** מוקי וכן עולה במ"א שכוונת נפיחתו לסלק הפסולת, ולכן לר"ש ל"ח כ"י, והקשה מדוע לרבנן הוי הכשר ומ"ש ממרעיד אילן להשיר אכלין ונשרו מים דל"ח בכ"י. **ולפמש"נ א"ש** ופשוט.

**ועיין חזו"א ס"ב סק"ב**  דנקט נמי כהמ"א שכוונת הניפוח לא היתה ללחלח את העדשים אלא רק לפזרם, ומ"מ לרבנן הוי הכשר, והקשה מהרבה מקומות שאם אין כוונתו ללחלוח ל"ה הכשר, ותי' דדוקא בטומן במים וכו' שיש ב' פעולות טמינה במים ורטיבות במים הרי שאין הידיעה שודאי ירטב חשיב הכשר, ומשא"כ בפעולה א' של נפיחה שיש בה גם רוק אין נחשב ב' פעולות , ונחשב שעשייתו היא הרטבת העדשים, וצ"ע.

**מתני':** האוכל שמשומין באצבעו וכו'

**ובכל הראשונים עולה** שהנידון הוא על הרוק שעל ידו השניה, ונחלקו ר"ש ורבנן אם בכה"ג נחשב שיש לו כוונה גם על הרוק שעל היד או רק על הרוק שבאצבעו. אולם בר"מ פי"ד מטו"א הט"ו עולה שהנידון אף על הרוק שעל אצבעו. **עיין מ"א , וחזו"א ב' ב'.**

**מתני':** הטומן וכו' **עיין מ"א וחזו"א ב' ג'** דלהר"ש מיירי במחוברין, ולהר"מ אף בתלושין דאף שיש כוונת תלישה למים מ"מ הא ליכא כוונת בלילה. ע"ע בחזו"א שם שאם היה כוונתו לבלילה במחובר אף כשמוציאו אי,צ למים מ"מ חשיב הכשר, עיי"ש. וההבנה בזה י"ל שענין הכשר הוא שיחול על המים שם פעולת שטיפת הפירות, ולכן בטמן מגנבים לא חל כלל שם שטיפת פירות, ובטמן לשם שטיפה במחובר אף שלא חל בפועל שטיפת הפרי מכיון שהמים מתייחסים לקרקע ולא לפרי, מ"מ יש סיבה שהמים ייחשבו שוטפי פירות אלא שחבורן לקרקע מונע את שם ההכשר, ואז אם נתלש מעצמו הרי שמכיון שהמים על הפרי באותו מגע ממקודם בעודם מחוברין ואז היה רצונו לפעולת שטיפה אז למרות שכעת מוציאין מהמים אין רצונו בהם מ"מ יש למגע המים שם של שטיפת פרי הנמשך מאז ש שבטלן במחובר, ודו"ק.

**ע"ע בחזו"א** שכ' שמי גשמים שנאספו לכלי בלא דעת, שהם אינם מכשירין, הרי שלבלול בתוכם ע"ד הטמנה מגנבים חשיב הכשר. ונקט כן מסברא והדבר צ"ע. וכנראה מכיון שהמים ראויים לייחשב מי תשמיש אלא של יועדו לכך בפועל, הרי שכל מגע שלהם בפירות אף בדעת הסוכה שהיא רק לטמון מגנבים תהני להכשר, וצ"ע, וכן צ"ב מקורו לזה.

**פ"ב**

**מ"א מ"ב:** זיעת הבתים, ומתבאר שרטיבות שעל קירות בית אינו משקה, **ולהר"ש** משו"כ אינו מכשיר, **ולהר"מ** אם הבית טמא אין הרטיבות מקבל טומאה. **ובמ"ב** שזיעת מרחץ טמאה, ולהר"ש מכשיר , ולהר"מ טמא. ומיירי במרחץ עם מים טמאים ואמרינן שהזיעה תולדה של המים. **עיין רא"ש מ"ב, ותויו"ט כאן.** ובית טמא הכוונה או לבית מנוגע, או שיש שרצים בקירות הבית, **עיין מ"א.**

**מתני':** שתה מים טמאים וכו' בא במים שאובין והזיע זיעתו טמאה. **ובפיהמ"ש** משמע שמכיון שגופו רטוב גם ממים משו"כ טמא מחמת המים, **ועיין חזו"א ב' ד' כנ"ל, אך מייתי גר,א באו"ח קנח' ס"ה** שכ' להוכיח שזיעה הנגרמת ע"י מים היא מכשרת מהכא שגם זיעת האדם מכיון שיוצאת מכח מים הוא ג"כ חשיבא כמים. **ועיין א"ר** כאן ואולי ג"כ כוונתו לזה שכל זיעה שבאה מחמת מים היא כמים. **ועיין שו"ת רא"ש כ' אות כו'** שהוכיח ממתני' שקדירה חולבת ההבל היוצא ממנה כחלב, וכמו שהכא ההבל שמחמת המים הם טמאים, ולכאורה עולה דסבר שהזיעה שעל גופו היא רק מהמים, אך אין הכרח די"ל דסבר הרא"ש שגם חלק גופו שלא טבל במים ג"כ טמא, וזהו מחמת הבל המים שמוציא מגופו זיעה, ועכ"פ עולה שהבל הנמים כמים כ"כ הבל חלב כחלב, ודו"ק.

**ומתבאר** שזיעת מרחץ הבא ממים טמאים טמא, ולמרות שכבר היה אד ואח"כ נעשה זיעה **ובסוכה יא'** מבואר שעוד אינו מק"ט, **עיין שו"ת ריב"ש רכה'** שחילק שאד היוצא ממים רותחין העולה כקיטור מק"ט, ובסוכה מיירי באד העולה מעצמו שאינו כקיטור. (ע"ע שו"ת רשב"ש תלה בחילוק שבין זיעת מרחץ לזיעת אדם ששתה משקין טמאין, שטבע האדם משפיע יותר על שנוי המין עיי"ש.)

**עיין חז"נ ומלאכ"ש ורש"ש** שהעירו מדוע במ"א כ' הר"ש שטבל במחוברין המים אינם מכשירין משום שנתלשו שלא לרצון, ובמ"ב מבואר שזיעת מעיין הרי הוא בכ"י הא נתלשו שלא לרכון, **ועיין חז"נ** שדייק הר"מ דמכיון שהכניס פירות למרחץ גילה דעתו שניחא ליה בתלישת המים לשימוש הפירות.

הבריכה שבבית וכו'.

**עיין מ"א** מה באה המשנה לחדש יותר ממש"כ לעיל במרחץ. **ע"ע חזו"א ס"ב סק"ה, דמייתי לגי' הגר"א** שמים שבברכהאם טהורה בכ"י. והקשה לפי"ז ממ"ג מדוע ברוב זיעה מהטהור טהור הוא יטמא מן הטיפה שמן הזיעה הטמא. עיי"ש.

**וי"ל** דהא הזיעה אינה ממש תלישה לרצון, אלא מכיון שהכניס פירות ונרטבו בזיעה היתה כוונתו לזה מעיקרא, אולם הזיעה כשלעצמה עדיין היא אינה תלישה כשלעצמה ולכן כשנתערבה הטמאה בטהורה עדיין הטהורה לא מק"ט וכבר בטל ברוב.

**בדברי הר"מ והרא"ש** שכל מה שהכניס למרחץהוכשר שא"א למרחץ בלא זיעה. **עיין חזו"א ס"ב סק"ו**  שביאר החילוק מכמה מקומות שיש פס"ר ול"ח כ"י. דבטומן מפני גנבים וכד' איכא ב' פעולות טמינה ושטיפה ואם כוונתו לטמינה ל"ח שטיפה לרצון, אולם הכנסה למרחץ לתשמיש מרחץ חשיב מעשה א' של מעשה שטיפה, עיי"ש.

**מ"ג:** שתי בריכות וכו'.

**עיין רש"ש וחזו"א פ"ב סק"ז** שעמדו מהו ההיכי תמצא של מע"מ, ובחזו"א הקשה הא בבריכה גדולה וקטנה אין הדבר תלוי בקרוב ורחוק, **עיין מ"א** שדן משום רוב וקרוב. ובחזו"א מוקים דמיירי באופן שבא או מהטהורה או מהטמאה, או משניהם יחד ואז הרוב נטמא מהמיעוט, ויישב עפי"ז הקושיא על הגר"א הנ"ל, ואה"נ המיעוט מטמא את הרוב, ועיי"ש איך שביאר באופן הפשוט יותר. **ובאמת** אם הזיעה הטהורה הוכשרה א"כ מע"מ פשוט שטמא מכיון שנטמא זמ"ז, וברוב טהור נטהר כמש"כ שכבר בטל הטמר לפני שנגע בפירות, וכ"ז שלא נפל על פירות עדיין לא הוכשר.**ואם** מיירי באופן שהטהורה לא הוכשרה ואינו בכ"י, הרי שצ"ל שבמע"מ כל המים מכשירין, ולא משום ספק הכשר אתינן. **עיין מ"א.** וצ"ל שיש כלל שמים מוכשרין המעורבין עם מים שאינם מוכשרין הכל הוכשר, ומיעוט המוכשר אינו מכשיר מכיון שהוא בטל ברוב.

**גסטראות וכו'.**

**עיין מ"א וחזו"א פ"ד ב'** הא מ"ר הם מים מוכשרין ושיטמאו מהמ"ר דנכרים. ובחזו"א תי' דהכוונה רק לענין טומאת משא עיי"ש. **ועולה** דלמרות שהמ"ר לא בטלים ומטמאים אך לאחמ"כ הם בטלים ואינם מעיינות הזב אלא רק מגע מעיינות הזב **ויש לדון בזה** שאם המ"ר לא בטל לענין מגע ה"ה לא יבטל לאחמ"כ, וצ"ע.

**מי שפיכות וכו'**

**ברא"ש ביאר (ועיין מ"א )** שמ"ג שנפלו תחילה נתייעדו לשתיה ולכן נטמאים מהמי שפיכות, אבל בנפלו מ"ג למ"ש אין רצונו במ"ג, ולכן אינם נטמאים, וברא"ש מוקים דמיירי שנפלו לכלי דאל"ה אין המ"ג מתכשרין מ"מ שכל מים המחוברין לקרקע אינם מתכשרין. **עיין חזו"א ד' א'** שבקדמו מ"ג בקרקע אף שאינם נטמאים מ"מ אם יגביהן יחזור וייעור המים טמאים שאין השקה בכה"ג, דהיינו ששאורין בקרקע אינם מק"ט אך אינם משיקין ומטהרין וחוזר וניעור כמבואר בריש מקואות. **ולפי"ז** כ' החזו"א די"ל מתני' בקרקע ובקדמו מ"ש ובאו מ"ג נטהרו והושקו המ"ש, משא"כ בקדמו מ"ג ושפך לתוכו מ"ש אף שלא נטמא מ"מ לא נטהר ואם ימלא בכלי יחזור וייעוד. עיי"ש. **והראב"ד והכס"מ פב"י מטו"א הכ"ו** נקטו שצ"ע ביאור המשנה מ"ש קדמו מ"ש לקדמו מ"ג, ובחזו"א ביאר דסברי דמיירי שאין רוצה בהכשר המ"ג ולכן אין מובן מדוע בקדמו מ"ג לא טיהרו המ"ש. ע"ע חזו"א שלדעת הר"מ שמים מחוברין נטמאין במגע טמא לרצון א"כ פשוט שבקדמו מ"ג הרי שהמ"ש ששכך אדם מדעת מטמא את הגבא, משא"כ בקדמו מ"ש הרי שהמ"ג מעצמם באים ואין מגע אלא לרצון מטמא, והדברים מאירים.

**ע"ע חזו"א ד' ג'** שע"כ מתני' דלא כר"מ דסבר שכלי טמא מכשיר ומטמא, דה"ה מים טמאים מכשירין ומטמאין, וכבר כ' לעיל שדוקא כלי גורם ע"י טומאתו להחיל על המים שם מים נאספים, אך שרץ ומים טמאים אינם מכשירין במגען. **ע"ע תפא"י ומ"א.**

**מ"ה ומ"ו:** עיר שרובה וכו'.

**עיין סוגיא שבת קכב' וברש"י שם ע"|ב ד"ה "אדעתא"**  ועולה שברוב ישראל דעת עושה המלאכה עבור ישראל, ולכן נאסר אף שלא בפניו ולית היתר דנר לא' נר למאה עיי"ש, ובמחצה על מחצה הוי ספק שמא עיקר העשיה לישראל.

**ועיין סוגיא דשבת קנא' ע"א וברש"י ד"ה "רוחץ"** ומבואר דלל"ק שם במע"מ הוי ספק ומוכחינן כרב דהתם שמספק אסרו מעשה שבת, ולל"ב ליהפך מספק מותר ובמע"מ ל"ח ספק מכיון שהוכן לעכו"ם וישראל יחד. וא"כ בע"כ שנר לא' נר למאה הוא מחמת שעיקר הכוונה לעכו"ם ולא לישראל. ובמע"מ שנתכוון לשניהם אסור.

ובאמת כל פרקין מיירי בגדרי רוב ומיעוט ומע"מ ולכן מסתבר שהענין הוא גדר חימום המרחץ הוא לפי ייעוד המרחץ, ואם הוגדר ייעודו לישראל אסור ולעכו"ם מותר, והדבר תלוי ברוב, ובמע"מ הרי שכל מחצהב הוא גורם הגדרה לכל המרחץ שהמרחץ מיועד גם עבורו. ובאמת גם בענין ברזל טמא ומים טמאין הנידון האם הטמא מרכיב את הכלי ואם אסיפת המים מוגדרת מי שופכין או מים מחוברין, וע"פ מחצה הוגדר כל הכלי, והוגדר כל אסיפת המים למי שופכין, וכ"כ כאן הוגדר יעוד המרחץ כולו לצורך ישראל מחמת המחצה. ועיין מפרשי המשנה שעמדו שיהיה ענין של קבוע , וכן רוב וקרוב, וכמש"נ, שרק אם כוללים את כל העיר לייעוד א' יש לדון ע"פ רוב ומיעוט ומחצה להגדרת ייעוד המרחץ, אולם אם מדין קבוע כל אדם הוא דבר עצמי ולכן ייעור המרחץ הוא אינו ייעוד א' אלא יש בו הרבה יעודים להרבה אנשים, וסגי באדם א'ישראל לקלקל ולומר שיועד המרחץ לצורך ישראל, ודו"ק. וכן אם קרוב עדיף מרוב הרי שיותר יועד המרחץ לקרוב מאשר לרוב.

**עיין מפרשי המשנה במ"ו** שעמדו מהו הרבותא במצא ירק יותר ממרחץ עיי"ש, וכן עמדו שבאמבטי קטנה נחלקו ר"י ורבנן ובירק וביש רשות לכ"ע מותר. ונראה שבלקיטת ירק יש מקום יותר לומר שהירק נלקט עבור מי שיקח אותו, ול"ח שנלקט עבור כל העיר ואינו דומה למרחץ שהוחם עבור כלל בני העיר, ולכן כאן לכ,ע ביש רשות ודאי עבורו נלקט ול"ד לרשות במרחץ דמ"מ הוחם לכל העיר. ומ"מ ודאי חידשה המשנה שאף בלקיטת ירק יש לדון ע"פ רוב העיר, ועיין.

**בפהמ"ש** שמעשה עכו"ם אסור משום שמא יאמר לעכו"ם **ועיין ביה"ל תקטו' ד"ה "ויש"**  בענין מעשה עכו"ם ביו"ט ראשון שהר"מ מתיר ביו"ט שני דממ"נ ל"ח מעשה שבת עיי"ש, ואף דהא להר"מ האיסור משום שמא יאמר לעכו"ם עיי"ש מש"כ. **ע"ע בביה"ל ד"ה "ושיעור"** בענין כמה שיעור בכדי שיעשה אם שיעוור מועט דתלישה או שעור ארוך דהבאת עכו"ם, ובעקרון זה תלוי אם מעשה עכו"ם אסור שמא יאמר לו הרי שצריך שעור ארוך, ואם משום מעשה שבת סגי בשעור תלישה בלבד **עיין תוס' וראשונים ערובין לט' ע"ב.**

**פ"ג**

**מ"ב:** חבית וכו'. **ברא"ש עולה** ששאר משקין שהם עדין אינם מלחלחים, **ובר"מ עולה** שאף אם ילחלחו לא יכשירו, ועיין מפרשי המשנה שכ' משום של"ה דעתו עליהם וחשיב שלא מדעת, וא"ש לשי' דצריך לדעת בתלישה ובנפילה, אולם אם סגי בדעת לתלישה וא"כ הא חלב ודבר הוו נתלשו לרצון וא"כ מדוע אינם מכשירין ומה מהני מה דהוי שלא לדעת.

**ובמהר"ם גריס** ששאר משקין טמאין, וביאר שלמרות שאינם מכשירין, מ"מ אם הם טמאים הם מכשירין וכר"מ בשבת שכלי או משקה טמא מכשיר שלא לדעת. **ועיין מ"א** שהעיר דע"כ מיירי שנתלחלחו אף בחלב ודבש, ומ"מ לא מכשירין מכיון שאין דעתו עליהן, ולכן טמאין מכשירין אף שלא לדעת, וצ"ע דהא המהר"ם אזיל כשי' שאם נתלש לרצון מכשיר שלא לרצון, וא"כ מדוע דבר וחלב טהורין אינם מכשירין מכיון שנתלשו לרצון. וצע"ג. ודוחק להעמיד שנתלש החלב והדבר שלא לרצון.

**והנראה בזה,** שמכיון שענין הכשר הוא גמר מלאכה של שטיפת פירות, וסברי הני ראשונים שבנתלשו לרצון המים כבר מיועדים לשטיפת פירות ואי"צ דעת ואם המים המיועדים לשטיפת פירות נפלו על פירות כבר יש שם והגדרה שהמים שטפו הפירות ומכשירין אותם. ובזה י"ל שמי דבש וחלב שאין טבען ללחלח דרך כלי חרס, הרי שבטל מהם שם שהצשקין יועדו בתלישתן לשטוף הפירות בכה"ג ושוב אין כאן חפצא של שטיפת הפירות לרצון מחמת רצון שהיה בתלישתן. משא"כ בדבש טמא הרי שאי"צ דעת להכשר ולכן מכשירין. ודו"ק.

**פ"ג מ"ג** הרוצה וכו' ובר"ש מייתי דהמשנה בתרומות פ"י היא אותה משנה לענין לאסור הפת לזרים ע"י בליעת יין תרומה. ובגמ' בע"ז סז' ביארו שהנידון הוא אם ריחא מילתא, ויש לדון אם ריחא מילתא מהני להכשר, שלאסור פת משום ריחא א"ש מחמת טעם כעיקר ואי"צ ממשות, אולם הכשר צריך רטיבות ולא טעם. **ועיין שו"ת רע"א סוף ח"ד בעניינם סי' ל'** ועולה שם שלהכשר נמי אי"צ רטיבות אלא סגי בריחא, וכ' שענין הכשר אי"צ מים אלא סגי בכח המים, ועולה חידוש גדול שלהכשר אי"צ שטיפת מים אלא סגי בפעולת כח מים כלשהו אף שאינו אלא ריחא, וצ"ע.

**עיין גר"א בתרומות שם** ועולה שחילק באמת שאם המים אינם נוגעין אלא רק נותנים ריחא זה לא מהני להכשר.

אולם בר"ש כאן משמע שהשווה מתני' דידן למתני' בתרומות ולסוגיא בע"ז שם, ועולה שריחא מילתא מהני להכשר, וכשברי הרע"א. **ע"ע חזו"א ס"ב סק"ח. ובקה"י פסחים סי' נא'.**

**מ"ד :** המרבץ וכו' ואם מחמת הסלע וכו'. **עיין מ"א** שהכוונה שהיה ידוע שהסלע יש בו זיעה, ואז אם נתלחלח אינו מכשיר מספק שמא בא הרטיבות מהסלע ולא מן המים. **ובחזו"א ס"ב סק"ח** שאף אם נרטב מהמים מ"מ המים נחשבים בעצמם כזיעה של הסלע. **ואולי י"ל** שמכיון שבין כה היו מתלחלחים מהזיעה של הסלע משו"כ הליחלוח של המים הוא שלר לרצון. ואף אם מיירי במים שנתלשו לרצון דלרוב הראשונים מכשרי שלא לרצון, וכבר ביארנו שהכוונה שעצם ייעוד המים לשימוש הרי שאם השימוש רחיצת הפרי נעשה מאליו חשיב שנתקיים שטיפת פרי לדעת, ובזה י"ל שאם הפרי ירטב מזיעת הקרקע שוב אין דעת האדם כלל על המים, ולכן בזה לא יהני מה שנתלשו מעיקרא לרצון.

המכבס וכו'. **ועיין תיו"ט** שכ' דהמהר"ם פי' שמחמת עצמן אינו בכ"י הכוונה שמחמת החיטין יצא לחות, וכ' שנ"כ הראב"ד פי"ד מטו"א ה"ח, ולכאורה הראב"ד פי' באופן אחר שודאי יצא לחות מהעריבה והנידון הוא אם כוונתו היתה להניח החיטין לקבל את אותה לחות ואז הוי בכ"י, ואם סתם נתכוון להניח שם חיטים מחמת שאין לו מקום אז ל"ה בנ"י, **ועיין חזו"א ס"ב סקי"ב שהקשה, וכן ברש"ש ,**הא המים שבעריבה כבר נתלשו לרצון בשעת כבוס ומה מהני מה שהניח החטין שלא ע"ד להכשירן, וברש"ש תי' שאין כוונתו אלא למים הנצרכים לכבוס ולא לנותרים וכמו ברוק שע"ג אצבעו לשומשמין, ועיין חזו"א שדחה.

**מטנן בחול עיין חזו"א ב' יד'** דמים שבחול אינם נחשבים בלועים אלא מעורבין ולכן מכשירין, ועיין מ"אדמיירי חול שבכלי דאל"ה מחובר אינו מכשיר.

**מ"ה:** מטנן וכו' אם יש בו משקה טופח. **עיין פיהמ"ש** שטופח תמיד הוא ע"מ להטפיח, **ועיין מ"א** שכ' בשם הר"מ ליהפך וצ"ע. **ועכ"פ יש לדון** אם צריך שהמים שבחול יהיו ע"מ להטפיח, ועל הפרי סגי בטופח בלבד, או"ד. שעור הכשר על הפרי עצמו צריך טופח עמלה"ט. **והראב"ד רפי"ג מטו"א** נמי מיירי במים שבקילון שצריך להיות טועלה"ט ןולא סתר את דברי הר"מ כאן. ודלא כהמ"א.

**המרבץ את גרנו** וכו' להרא"ש אינו חושש דמסתמא כבר נתייבש, **בתויו"ט מייתי מהר"ם** שאינו חושש לחיטין לחין מאשתקד שמסתמא נתייבשו. **ובר"מ פי"ב מטו"א ה"י** עולה שאף אם הם לחין מכיון שנתכוון לכך שישאר לחות משו"כ חשיב שלא לרצון. **ועיין תויו"ט** שלמרות ששמח בחיטין שהניח במים, מ"מ מכיון שמעיקרא לא ניחא ליה במים שרוצה שיתייבשו משו"כ ל"ח לרצון. וצ"ע הא מ"מ יש כאן סופו לרצון **עיין מפרשי המשנה.** וכן צ"ע מ"ש מרבץ את ביתו דפסק הר"מ ה"ח שמכשיר, למרבץ גרנו שאינו מכשיר, **עיין רש"ש וחזו"א ב' יא'. ועיין תפא"י יז'** שהר"מ לשי' שסופו לרצון לא מהני, וצ"ע הא מ"מ מאי שנא מירד הטל עליהם, וסופו לרצון מהני דחשיב תחילה וסוף בב"א.

**המוליך חיטין וכו'.**

**ומ"ו: היו זיתיו וכו'.** ובפשטות נחלקו ת"ק ור"י אם הכשר צריך מעשה או סגי בדעת. **ובפהמ"ש משמע** דסגי בדעת לכ"ע, ורק שמחה דלאחר ירידת הגשם לא סגי דל"ה דעת כ"כ אא"נ יש בו גם מעשה. **ועיין א"ר** שתלה פלוגתת ר"י ורבנן בפלוגתתם בפרה פ"ב מ"ד לגבי פסול על זכר בפסול פרה.

**עיין נחל"ד ב"מ דף כב'** דמייתי תוספתא רפ"ג דלר"י מהני מחשבה בלא מעשה להכשר, **וחילק הנחל"ד** דלפיהמ"ש כאן, הרי דדוקא שמחה צריך מעשה, אבל מחשבה גמורה אי"צ מעשה, והתוספתא מיירי בכוונה גמורה דאף לר"י מהני בלא מעשה. **ומייתי שכ"כ התויו"ט רפ"ו. ע"ע חזו"א ו' ו'** שגרס בתוספתא שהיתה כוונה בעוד הטל יורד עליהם. דהיינו שלכ"ע אם כשירד הטל נתכוון הוי הכשר, ואם אחר שירד הטל נתכוון לשם הכשר להנחל"ד מהני אף לר"י, ואם אחר שירד הטל רק שמח אז לר"י צריך מעשה.

**נראה לבאר,** דיסוד דין הכשר הוא גמר מלאכת הפרי, והיה מקום להחשיב פרי שכבר נשטף ונתגנב, וכמו מחשבת כלי, אולם כנראה בהכשר הקפידה תורה שיהיה דעת על מעשה גמר מלאכה ולא סגי בדעת על מצב של גמר מלאכה (המועיל בגמר מלאכת כלי כגון עוד שייחדה לישיבה), וכאן נאמר כי יתן כי יותן, דמעשה גמר מלאכה הוא ע"י מקרה הכשר מדעת בלא מעשה אדם, ולרבנן סגי בשמח, אך לא סגי בישל"מ, שישל"מ הוא מצב שאדם היה רוצה בו ולכן חל החלות מעצמו, ומקרא דני יתן ילפי' שלא סגי בכך וצריך עשיית גמר מלאכה ולא שהתורה תייחס גמר מלאכה למצב שבו אנשים רוצים את אותה גמר מלאכה, (ויש לדון אם ישל"מ מהני בגמר מלאכת כלים.) ולר"י נראה לומר דסבר שמים שנפלו על פירות ושמח ל"ח דעת פועלת אלא רק דעת על התוצאה של הגמר מלאכה, דשמח כישל"מ שאין בו כדי דעת לאשווי מעשה, ולכן בכה"ג צריך מעשה כלשהו שיחול ההכשר מחמת מעשה הכשר, אולם אם יש כוונה כשנופל המים על הפירות חשיב עשיית הכשר גם לר"י, שיש כאן חשיבות של פעולת הכשר ולא רק שמחה על מצב של הכשר.

**מ"ז:** החמרים וכו'. לכאורה מיירי ששמחו בשעת נפילה למים, ומ"מ פליג ר"י, וזהו לכאורה דלא כמש"נ לעיל שבשמח בשעה שירד הטל בזה לא נחלקו. **ומאידך** בסיכא דמתני' שבבהמה טמאה ואדם לכ"ע אי"צ מעשה, ועולה שאין הל' שלר"י לעולם לא מהני כוונה וצריך מעשה. וצ"ע. **ועיין מ"א** דנקט שבכל הנ"ל נחלקו ר"י ורבנן בדרשת כי יתן כי יותן אם העיקר הוא מעשה או העיקר הוא מחשבה, אולם במתני' דהכא הא מיירי בתלישת מים ולא בנפילת מים על הפירות, דהנידון הוא אינו כי יתן, אלא ילפי' מקרא דוכל משקה וגו' , ובזה מודה ר' יהודהשאי"צ מעשה. **וכ"ז** לא לפי הבנתנו שיסוד הכשר חד הוא, והענין הוא או בתלישה או בנפילה, שיחול על המים שהם מי שטיפה הראויין לגמר מלאכה, ולכן בשניהם הנידון אם צריך מעשה או סגי במחשבה חד הוא. וצ"ע. **יש להעיר** לר' יהודה מהו תחילתו לרצון אף שאין סופו לרצון, דלהר"מ הכוונה שנפלו על הפרי שלא לרצון ולבסוף שמח ורצה, הא לר"י צריך מעשה לדין הכשר, ויש ליישב.

**הר"ש מייתי תוספתא** שבהמה שירדה מאליה ושתתה מים שבפיה בכי יותן, **עיין חזו"א ב' טו'** דעולה שאף… של"מ, ובחזו"א יישב דצ"ל דהכא חשיב מדעת שיודע שהבהמה תרד לשתות, עיי"ש

**מ"ח:** המוריד את הגלגלים וכו'. **באמת יש לדון כאן ובמתני' דלעיל** הא הניחותא הוא בעוד הגלגל במים, וכן לעיל הניחותא בעוד בהבהמה במים, ואז לא חל הכשר, וכשמוציא את הבהמה והגלגלים כבר אין ניחותא.

**עיין מ"א** שהחידוש במתני' הוא שלא רק המים שנצרך לחוץ הסדקים או לשתית הבהמה הם בכ"י, אלא גם המים הנותרים הם בכ"י מכיון שא"א זרל"ז, עיי"ש.

**ע"ע מ"א** שאם לבסוף הוציא הגלגל לפני שיחוצו סדקיו אם נתברר שלא נתקיימה מחשבתו ואינו בכ"י, ותלה בפלוגתת ב"ש וב"ה לעיל כ"א מב"י **וצ"ע** הא מיירי שכל ההכשר חל רק כשמוציא הגלגלין לבחוץ, ואז ודאי כבר נודע שאין כאן שום שמוש במים ולכאורה אין הכשר.

**ובאמת יש לחקור,** דהא כמש"נ לעיל הא צ"ע דמכיון שהשמוש בעוד המים מחוברין, ובזמן התלישה אין רצון, ומדוע הוי הכשר וע"כ עולה שאם משתמש שימוש במים ויודע שלבסוף יוציאם מהמים חשיב בכך תלישה לשם שימוש, וכאן יש לחקור, אם יש ההכשר ומי התשמיש חלין בעודם מחוברין שאז משתמש בהם, והם חלים כשתולשם, או"ד הדעת בשעה שתולשם מהני מכיון שחשיב שיודע שהוא תולש מים שכבר נשתמשו בהם, וכוונת תלישה לשם תלישה להגדרת מים שנשתמשו בהם הוא עצמו חשיב תלישה עם מחשבת הכשר, ונ"מ בנידון המ"א, שאם כוונת ההכשר חל בשעה שמשתמש שיחוצו המים א"כ הוי הכשר אף אם לא נתקיימה מחשבתו, ואם המחשבה חלה בעת התלישה א"כ אם עד שתלש נתברר שלא נתקיימה מחשבתו א"כ פשוט שאין כלל הכשר. **יש לדון**  אם במוריד גלגלים אם צריך להוציא הגלגלים מן המים ברצון, או שמכיון שהורידן לרצון לא איכפת לן שיתלשו מאליהן ותלוי בחקירה הנ"ל ודו"ק.

**עיין מקד"ד** מג' ט' ד"ה "כתבו התוס'" שהביא תוס' בנידה נ' ע"א ד"ה "שזרען" שכ' שעולשין ששטפן לשם בהמה לא הוכשר, **והקשה המקד"ש** מה גרע מבהמה שירדה לשתות דמה שבפיה הוכשר **,** ואם נפל על הפירות שלא לדעת הוכשרו, וא"כ ה"ה כאן המים שעל העולשין לשם אכילת בהמה הם כבר נתלשו, ושוב רגע אח"כ הוי לא גרע מנפלו שלא לדעית ויכשירו. ועיי"ש שייסד שתלישה לרצון אז נפילה מהני שלא לרצון רק אם יהיה נפילה נוספת, אבל אותה נפילה אינה יכולה לייחשב גם תלישה וגם נפילה, ולכן אותה תלישה שחל על המים שעל העולשין אינה יכולה לייחשב גם נפילה להכשר העולשין. ובאמת נראה שקושיא מעיקרא ליכא, דמכיון שמתכוון להפיל המים על העולשין לשם בהמה הרי שהופקע מדעת בהדיא שאינו רוצה לשם אדם, ורק מים שכבר נתלשו לרצון, ונפלו שלא לרצון על פרי הרי שאם הפרי מיועד למאכל אדם חל בו ממילא שטיפה לשם אדם, אבל אם הכוונה היא להדיא שלא לשם שטיפה לאדם הרי של"ש שיחול הכשר, ול"ד למתני' שהנידון תלישת מים, וזה חל ע"י צורך בדמה, ואז אם נפלו שלא לדעת ולאוכל והאוכל מיועד לאדם הרי שחל ההכשר שלא מדעת, ופשוט.

**מתני':** בשעת היחץ וכו' **עיין חזו"א ב' טו'** דבכה"ג אי"צ כלל ידיעת בעלים, דהיינו שהכשר יכול לחול ע"י ישל"מ היכא דאיכא דעה כללית ויש לדמות לזוטו של ים שמהני יאוש של"מ לכע"י, אך צ"ע היכא איכא בכה"ג יתן דומיא דיותן דלכאורה כמו שלמ"ד ישל"מ הרי יאוש בהכשר ל"מ כ"כ ישל"מ שמועיל לכ"ע כגון זוטו של ים לא יהני בהכשר, דכמש"נ ישל"מ ל"מ משום שאינו מעשה הכשר אלא הכשר שהתורה עושה אותו מכח מצב שאנשים רוצים אותו, ויש לדון אם אומדנא שלזוטו של ים מהני בכה"ג לייחשב עשיית מעשה ע"י אדם**. עוד יש להעיר** דנפקא שאם בהמה ירדה מאליה בשעת היחף המים שבפיה הוכשרו, ואם אח"כ נפלו מאליהם על פירות הוכשרו, וא"כ בכל מים שיפלו מאליהם עך פירות המיועדים לרחיצה שיוכשרו שלא לדעת, ומ"ש מהנ"ל שכל ההכשר כולו נעשה שלא לדעת ומהני, ןצ"ע. אא"כ נחלק ונומר ששלל"ד כהאי דשעת היחף מהני דוקא לתלישה שאין בה האי קרא דכי יתן כי יותן, אבל בנפילה על הפירות לעולם צריך דעת או ידיעת בעלים. וכן יש לדון דלכאורה ר' יהודה כאן ל"פ, וא"כ בכה"ג יהני לר"י בלא מעשה. וא"ש להר"מ שאי"צ מעשה אלא רק צריך מעשה להוכיח הכוונה, אך בכה"ג שאי"צ דעת כלל ל"פ ר"י שכאן אין שום סיבה שצריך להוכיח את הכוונה אם בין כה ל"צ כוונה.

**יש לברר** מדוע במוריד גלגלים הוי הכשר, **הא הגר"ח פ"ב ממכשירין** נקט בדעת הר"מ שבהכניס פירות למים מחוברין אף שחל עליהם בלילה המחובר מ"מ לא חל בהם תלישה במחובר ואינם מוכשרין דהיינו שמים הנוגעים בפרי במחובר ולא חל עליהם תורת הכשר שוב לא יחול עליהם תורת הכשר לאחר שיצאו מן המים, וא"כ ק"ו כאן בגלגלים שאין מוציאין מהמים לרצון מדוע חל הכשר.

**ודברי הגר"ח הם על הר"מ פי"ב מטו"|א ה"ג** שכ' שמים שנתלשו שלא לרצון (כגון שנתמלא מים בקערה במטרה שלא ילקה הכותל) הרי שאם יפלו המים על פירות לא יוכשרו, והשיג הראב"ד הא בעת שנפלו על הפירות הם נתלשו לרצון והוכשרו. ותי' הגר"ח שאם נגעו הפירות במים מחוברים שוב לא מהני מה שתלשן לפירות עם המים שעליהם. **ונראה** לע"ע שדברי הר"מ מיירי במים שנספו לכלי שלא לרצון והכניס לתוכם פירות דהא ל"ח תלישת המים, ואינו דומה להכניס פירות למים והוציאם דחשיב תלישה. ע"כ לע"ע "**. ע"ע מש כב"ז פ"ד מ"ג**.

**מתני':** הורידה חש"ו וכו' **ובמ"א** שבהורידה לשתות הוי בכ"י אף בחש"ו והוי מעשה המוכיח שדרך להורידה לשתות, משא"כ הורידה לרחוץ רגליה הוי מעשה בעלמא. **ועיין חזו"א ב' טו'** שבשעת היחף אף קטן הוי בנ"י. ונראה פשוט כן דאם בשעת היחף מהני שלא לדעת וכמו שזוטו של ים וכמו למ"ד דמהני ישל"מ, ומבואר בתוס' בב"מ נב' ע"ב ד"ה "דלאו" שישל"מ מועיל אף בקטן עיי"ש.

**פ"ד**

**מ"א:** השוחה וכו' **ברש"י וברא"ש** כתבו שבפיו ובשפמו הוי בכי יותן משום אחשבינהו, **וברא"ש הוסיף** מידי דהוי במלאכת שבת דפס"ר חשיב מכיון שמים שבראשו ושפמו אינם מוגדרים מעשה א' עם השתיה, וכדיבואר להלן.

**עיין חזו"א פ"ג ס"א, ופ"ב ס"ב ג',** דהא במטמין פירות בנהר מפני גנבים או עובר בנהר וכד' אף שפס"ר שיתלשו מים ל"ח בכ"י, ומ"ש הכא, **וביאר החזו"א** שרק מעשה א' כגון שטיפת ידיו במים וישארו המים עליו הרי שמשום פס"ר הוי בכ"י, אולם כשעובר בנהר אין כלל מעשה במים, ומשום פס"ר רוצים שמעבר במים יחיל שם כ"י על תלישת המים, וזה לא אמרינן, ולכן נקט ששפמו הוי פעולה א' ושייך בו פס"ר, משא"כ בחוטמו אף דהוי פס"ר מ"מ ל"ה ב' פעולות. ובמפרשי המשנה כ' שהחילוק הוא שבחטמו ל"ה פס"ר שיבא בו מים.

והא שהוצרך החזו"א לחילוק בין פעולה א' לב' פעולות הוא כדי ליישב ההבדל בין טומן פירות מפני גנבים או עובר בתוך מים שהתם אין הפס"ר מועיל לכ"י. **ונראה** שאי"צ כלל לזה, אלא במתני' פס"ר מהני רק בעושה פעולת שתיה עם הוצאת מים בשפמו דמשום פס"ר חשיב פעולה א', וגם הוצאה כשהוא מוגדר תשמיש במים שהוא בא כחדא עם פעולת השתיה, אולם טבילת פירות וידיים במחובר שיש פס"ר שיוציא הפירות או ידו י"ל דלהא לא מהני פס"ר (והחזו"א עמד בזה שפס"ר בכה"ג שהמעשה בא אח"כ הוא עוד חי' בפס"ר ), אלא התם הוי גדר אחר, שכשמשתמש במים במחובר ויודע שיתלוש הרי דהוי כאחשבינהו, אם משום שתולש המים על דעת שיהיו מים תלושים שנשתמשו בהם. אם משום שכל תלישה לשם תלישה מהני אם יש לו רצון בעצם התלישה וכמבואר במרעיד אילן, אלא שכאן שאין לו אף רצון בתלישה אך מ"מ מכיון שיש לו רצון לישתמש ויודע שמחמ"כ יתלש משו"כ הוי חפצא של תלישה אף שאינו לשם תשמיש , ודו"ק. וכ"כ י"ל בגלגלים שתולש מים אחר שנשתמש בהם במחובר חשיב תלישה לשם מים שנשתמשו בהם, או שמחמת שנשתמש בהם הוי לא גרע מתלישה של מרעיד אילן דהוי כאחשבינהו, ולצד קמא אי"צ כלל פס"ד, אלא כל מים שנשתמש בהם ותלשן הוי תלישה לצורך הגדרת מים שנשתמשו בהם אף דל"ה פס"ר, ודו"ק.

**ויש לברר הענין דלכאורה** ענין של פס"ר הוא רק שנחשב מתכוון לפעולה השניה, או אולי שאף בלא שמתכוון מ"מ ידוע לן שיהיה הפעולה השניה, ולכן אם גורר ספסל וודאי ייחרש, הרי או שודאי כוונתו לחרישה, או שאף בלא כוונה יש כאן שם חרישה, אולם רק ניתן הגדרה למלאכה שאינו חושב עליה, אולם כ"ז אינו יכול ליהיות כאן, שחושב על מים שבפיו ולא על מה שבשפמו ומה שייך לומר כאן ענין פס"ר להחיל ענין של רצון על מה שבשפמו, וע"כ עולה גדר חדש בענין פס"ר שיש כאן גדר שכשיש ב' פעולות המחוייבות א' מחברתה הרי שם פעולה א' חל על חברתה, ולכן אם מה ששותה חשיב תשמיש גם מה שבשפמו חשיב תשמיש. והענין בזה שאם עושה תלישת מים לרצון על חלק מן המים ובהכרח יוציא עוד מים הרי שהגדרת ההוצאה חלה על כל הפעולה. וצ"ע היכן מצאנו מושג כזה במלאכת שבת, דהתם רק נחשב שהוא מתכוון למלאכה או שבעצם יש כאן מעשה מלאכה, ואיך זה מועיל כאן שניחותא במקצת מים חל על כל המים וע"כ שהרא"ש סבר שאם באמת בשבת יחול רק שמעשה גרירת ספסל הוא גם מעשה מלאכה עדיין לא יהני מכיון שמעשה האדם הוא גרירה אלא צ"ל שמה שנאמר בשבת הוא שכל גורר ספסל מדין פס"ר הרי שגרירת ספסל מקבל שם של מעשה חרישה, וממילא ה"ה שאיבת מים נותן שם מים שאובין על כל מה ששאב אף בלא רצון, וצ"ע. יש ליישב עפי"ז רש"י בכתובות ה' ע"ב וזבחים צא ע"ב שאם עושה מעשה בפס"ר באופו שיכול היה לעשות המעשה שלא בפס"ר דבכה"ג ל"ח פס"ר והוא תמוה מאד, ולהנ"ל קצת יש ליישב שאם ענין פס"ר אינו רק לומר שמעשה מוכרח חשיב כוונה במעשה אלא גדר פס"ר הוא שהגרירה עצמה נחשבת לנעשה נטפל לחרישה מחמת שא"א להבדיל בין המעשים הרי שיכול ליהיות שאם זילוף וביאה אינם מוכרחים בעצם ליהיות יחד שוב א"א להגדיר שע"י שעשאן באופן המורח ליהיות יחד שמשו"כ שם זילוף ייחשב נטפל למעשה כבוי ושם ביאה להוצאת דם ע"כ בקיצור דברים.

**העירוני שהתוספתא המובא בר"ש** שכ' לבאר שמים שעל החבל אינם פוסלים מי פרה, ושם בע"פ אין הענין רק כוונה ע"י פס"ד, אלא בע"כ שפעולת השאיבה ע"י החבל אינה חשובה שאובה בחבל אלא היא טפילה ונחשבת שאיבת כלי, שכך הגדר שמים שעוברים מהחבל לכלי גם היא צורת שאיבה לתוך הכלי, וצ"ע בכ"ז.

**מ"ב:** מי שירדו וכו'. עיין מה שביארנו בפ"א מ"א. ונקטנו שנפילת מים על אדם טמא אינו דומה לנפילת מים לכלי טמא. **עיין כאן א"ר.**

**עיין גמ' בכריתות דף טו' ע"ב** שאם ירדו המים על גופו מלמעלה למטה שאינו בכ"י, וכמבואר בתוספתא כ"א, דה"מ אם התיזן בכל כחו,**ועיין ר"מ וראב"ד פי"ב ה"ו,** שלהראב"ד הוא כפשוטו שאם יצאו מכל גופו מהני דוקא אם הוציאם בכל כחו, **ועיין חזון נחום** שביאר שבלא כל כחו אין כאן חשיבות של תלישה, אולם הר"מ ביאר שבעברו המים על גופו מלמעלה למטה ויצאו מגופו בלא ניעור אם לא סילקם בכל כחו הרי שהם מטמאים ומכשירין מחמת מגען דשעת יציאתן. ומש"כ במשנה שאם ניער הרי הוא בכ"י מיירי בניער על גופו ממעלה למטה. דהיינו שאם יצאו מגופו בלא ניעור נמי הם מוכשרין, ולכן צריך כל כחו כדי שלא יהיה מגע מים מוכשרין בגופו בשעת יציאתן מהגוף. **עיין חזו"א א' ז'.**

**מ"ג:** הכופה קערה וכו' **עיין גמ' בחולין טז' ע"א,** ופסק הר"מ כר"פ שכותל מערה חשיב מחובר, אבל כותל של תלוש ולבסוף חברו הוי תלוש לענין מכשירין. **ולכן** אם נתכוון שלא ילקה הכותל, או להדיח כותל מערה, אין המים שנאספו בכלי נחשבים מוכשרין. וכבר הבאנו שהר"מ פי"ב ה"ג והראב"ד שם פו בכלי בכהכ"ג שאינם מוכשרין, אם יכניס לשם פירות במחשבת הכשר אם יוכשרו, דלהר"מ לא הוכשרו דעדיין המים לא נתלשו, ולהראב"ד הם יוכשרו, ולכ"ע אם ישפוך המים על פירות ודאי יהיה הכשר, ורק אם יכניס פירות לתוך הכלי בזה נחלקו. **ובגר"ח שם** ביאר שלהר"מ שמחשבת תלישה ומחשבת בלילה הם ב' עניינים נפרדים. ולכן כל פרי הנבלל במחובר הוא אינו מחייב שייחשב נתלש, ולכן אם הפרי הנבלל במים שנאספו בכלי אף שהוא נחשב נבלל מ"מ אינו נחשב נתלש. ויש להוסיף ולהקדים, שמכיון שהמים אסופין בכלי והכנסת הפירות לתוכן אינו נחשב מעשה במים אלא הוא מעשה בפרי שנבלל במים, ולהראב"ד כל בלילה יש בה תלישה, ולהר"מ אין בלילה מחייבת תלישה ולכן אין בלילת הפירות במים גורמת דין על המים שנתלשו, וכן נקט הגר"ח בבולל פרי במים מחוברין שלהר"מ כשנתלשו אין הם מוכשרין שהבלילה של המים בפרי אינו מחייב חום יתלשו יחשבו תלושין לרצון, ולהראב"ד הבלילה במחובר מחיל דין שאם יתלשו ייחשבו תלושין לרצון.

**עיין רש"י בחולין טז' ע"א** שכ' שהגמ' בפסחים שמחוברין מכשירין הכוונה או שהכניס פירות לתוך כלי שנאסף שם מים כדי שלא ילקה הכותל או שהכניס ידיו שיודחו ויוכשרו לאחר שהדיחן, וי"ל דסבר את סברת הגר"ח בדעת הר"מ שבב' מקרים אלו של מים שנאספו בכלי וכן כשיתלשו, וסבר רש"י לסברות הנ"ל, ובאמת אין כאן תלישה ואי"צ להכשיר, אלא שיש ילפותא בכה"ג שמחוברין כה"ג מכשירין, ודו"ק היטב.

**מ"ד:** חבית וכו' ב"ש וכו'. **ובפיהמ"ש** משמע דלב"ש צריך שישבר החבית מיד כשנודע לו, דאל"ה מכשירין. **ומאידך** משמע שההכשר ע"י שהוציא ראשון ראשון, ולא ע"י שהשהה המים בחבית. וצ"ע אם לב"ש הרצון בשהיית המים הם הכשר א"כ למה נקט שההכשר ע"י שהוציאן . ובאמת צ"ע הא אין כוונתו לבלול המים בפרי אלא לסלק המים, **ועיין תפא"י, ורש"ש** שהשוו לב"ש וב"ה דנוער אגודה, **וכן אולי משמע בגר"א. ובר"מ בפי"ב ה"ז** משמע שהנידון הוא עצם השהוי במים, שלב"ה ל|"ח רצון ומשמע שלב"ש זהו החסרון. **וצ"ע** הא השהוי במים הוא כמו מפני גנבים שאין כאן כוונת בלילה, וצ"ע. **ובא"ר** ביאר שנחלקו ב"ש וב"ה אם ערוי כתלישה. **והגר"א הנ"ל** שהשוה שסיכת המים לניעור אגודה, **וצ"ע** הא לעיל ב"ה מודו שע"י ניעור לגמרי מהאגודה הוי הכשר, ומדוע כאן שפיכת המים מהכלי לא יודו ב"ב שייחשב הכשר, **ועיין חזו"א ס"ג סק"ב** שחילק בין ניעור מים הנדבקין באגודה לבין מים שבכלי, וכביכול מים שבכלי הוא "שופכן" ומים שבאגודה הוא "מנערן", וצ"ע כוונתו.

**וי"ל** שיסוד ניעור הוא אחשבינהו, ועניינו שיש כוונת האדם לשנות את מצב המים ממים מחוברין, או ממים שהם עדיין על אגודה אף שהיא תלושה אולם מ"מ המים לא נאספו לכלי, וא"כ כוונת האדם שהמים עכ"פ יצאו מלהיות מים שטבען להיות מים שאינם מוכשרין, ואחשבינהו ליתלש ולהיות מיועדים לא להיות מים מחוברין, אולם מים שנאספו לכלי אף שלא היה כוונה לישתמש בהם שהניח הכלי ע"ד שלא ילקה הכותל, אך מ"מ המים נמצאים במצב שהשפיכה איננה מקדמת עוד את המים להיות יותר לתלודשין ואין בפעולת שפיכה מעשה שיש בו כדי לתלוש את המים תוך ידיעה והחשבה שהמים נעשו יותר במצב שנחשב מיועד יותר להיות מים שאינם מחוברין ולכן אינו מכשיר.

**ועכ"פ** עולה שבר"מ בהל' כ' שהנידון הוא אם רצון השהוי בכלי מכשיר, **וצ"ע** הא הוי רצון כמו רצון לגנבים. **ובר"מ בפיהמ"ש** נקט שלב"ש מה שהשהה ולבסוף שכך הוא גורם ההכשר, וצ"ע ממ"נ אם השהוי הוי הכשר למה צריך שפיכה.

**ולהנ"ל** י"ל שמודו ב"ש שעצם השפיכה אין בה אחשבינהו, וכמש"נ שאין שפיכה כתלישה או ניעור , שמים שכבר נאספו בכלי הרי ששפיכתן אין בו משום מעשה המועיד את המים להיות מי תשמיש. ולכן ב"ש הצריכו קודם כל שיהיה לבעלים רצון שישהו בכלי אף שזהו רצון כמו רצון גנבים, אולם כאן יש כבר מחשבה לאסוף המים בכלי והרי כמו כל אחשבינהו, אלא דליכא מעשה אלא מחשבה בלבד, ובזה נקטו שאם לבסוף שפך הרי שמצטרף כוונת השהיה דהוי כאחשיבנהו עם השפיכה ביחד הוי כמו ניעור והוי אחשבינהו, ודו"ק כי קצרתי.

**מ"ה:** עריבה וכו'. **ומבואר** שמלוי מים בעריבה שלא לרצון אין בה דין כ"י. ואם עירה נחלקו ב"ש וב"ה, **ועיין רא"ש** שזהו פלוגתת ב"ש וב"ה דלעיל מ"ד. **וצ"ע**  שלעיל כ' הרא"ש שההכשר לב"ש בערוי בלבד, וכאן כ' שההכשר דוקא בהגבהה. **וברע"ב** הוסיף ששפכן במקום אחר, ולעיל כ' שעצם מה שמערה ולא שובר הוא עצמו שהוי לרצון, וצ"ע מדוע כאן השהוי לרצון דוקא ע"י שמעביר למקום אחר. **ובפיהמ"ש** שלב"ש אם הגביה אז גם פירות שנפלו לכלי קודם שהגביה הוכשרו, שלאחר שהגביה נתברר שכבר היו המים מוכשרין וצ"ע.

**בלשון פיהמ"ש** שמשמע שלב"ש עצם ההגבהה ממקום למקום מכשרת המים שבתוכה אף ללא שפיכה, **וי"ל** שהוא עצמו נחשב רצון לשהוי שרוצה שיאספו המים כדי להעבירם ממקום למקום, ולכן חל הכשר במים שבתוך הכלי. **וא"ש** מש"כ הר"מ שהוכשרו גם פירות שהניח בכלי קודם שהגביה, שכשמגביה חל ההכשר על המים ועל הפירות. **וצ"ל** שעצם רצונו שהמים יאספו ולא ישפכו בבית אינו הכשר, דמכיון שאין כאן הכשר לייעד מים לתשמיש, אלא מייעדן להיות אסופין, הוי הכשר כאחשבינהו, שרוצה שהמים לא יהיו מחוברין. ולזה צריך דוקא מעשה ולא מחשבה. **ולפי"ז במ"ד חידש ב"ש** שאם עירה ,או השהה ושבר הרי שמחשבת שהוי עם שפיכה מכשרת את המים הנשפכים, **ובמ"ה חידש ב"ש** שמעשה שהוי של העברה ממקום למקום מכשיר את המים שבתוך הכלי, **וא"ש הרא,ש והרע"ב**  שכ' במתני' דמיירי בהגביהן ממקום למקום ובמ"ד כתבו רק עירה במקומו, שבמ"ד אתי לאשמועינן ערוי המכשיר בשעת ערוי, ובמ"ה קמ"ל שהגבהה מכשרת המים שבתוך הכלי.

**עוד במתני'** הניחה שירד הדלף וכו' ומבואר דלב"ש אף הצפין בכ"י ולב"ה רק מה שבתוכה בכ"י, **ועיין א"ר** שסיפא שנטלה לשפכה אלו ואלו מודים שהוא בכ"י זהו לאו דוקא, אלא אף בלא שפיכה מה שבתוכה בכ"י. **ובר"ש** מוקי שרצה שהמים יכנסו לכלי לא כדי לישתמש במים אלא לאצולי לחצר מטינוף. וברא"ש כ' שבתחילה רצה המים ולבסוף רוצה לשפכן, ומ"מ חשיב כ"י לכ"ע. **ובר"מצ בי"ב מטו"א** עולה שגם בהניח הכלי מ"מ אינו בכ"י אלא אם שפכה, **ועיין חזו"א ג' ג'** משכב"ז. עפ"ז **והר"ש ביאר הגמ' בשבת יב'** שמדמה סיפא דמתני' לכיס של זב שרוצה להציל מטינוף, עיי"ש. וצ"ע הא התם רוצה משא"כ את הכיס וכאן רוצה את איסוף המים וצ"ע הקשר ביניהם. עיי"ש היטב הסוגיא, **והעולה** שלבסוף מדנמינן כיס של זב לסיכא דמתני', שכמו שאיסוף מים בכלי כדי שלא יתלכלך החצר חשיב ייעוד מים לתלישה ותשמיש, כ"כ שימוש בכיס לאסוף הזיבה שלא יתלכלך נמי חשיב חפצא של תשמיש ושמשו"כ הוי הוצאה שחייב עליה. דהיינו שאין איסור טלטול רק אם יש בכיס שם כלי תשמיש, והנידון אם כלי שדרכו לאסוף עבור המתאחסן בתוכואם איסוף כלי המיועדשיאסף אליו כדי שלא יתפזר אם גם זה נחשב תשמיש של כלי איסוף, ועיין. **ויש לדון** דהא חזינן שלהחשיב מים כנתלשין מדין אחשבינהו צריך מעשה ולא סגי בעצם המצב שהמים נאספין שלא ילקה הכותל. וא"כ גם לענין הוצאה יצטרכו דוקא חיבור הכיס לגוף במעשה דבלא"ה לא ייחשב מעשה אצולי טינוף ופעולת תשמיש. ואולי כאן עצם הדבר שהכיס ראוי לתשמיש ע"י שיחברוהו שוב הוי כלי האסור בטלטול בכל אופן.

**ברש"י בשבת שם** משמע שיש חילוק בין כפאה לכלי שאז גילה דעתו שאי"צ כלל את האיסוף ואינו בכ"י, לבין לא כפאה שאז גילה דעתו שרוצה את האיסוף לאצולי טינוף והוי בכ"י, ויש לדון (אולי אף בכוונת רש"י ) שאם צןרכו רק להרחיק את המים ואי"צ כלל באיסוף שלא יתפזר אז ל"ה בכ"י אף בלא כפאה , ורק אם צריך את איסוף המים שלא יתפזרו ויטנפו אז הוי בכ"י. **עיי"ש שכ"א, ועיי"ש רע"א.**

**מתני':** המטביל וכו'. **עיין מפרשי המשנה** אם רבנן פליגי על ר"א, ואם פליגי מדוע לעיל גבי ממלא בחבית, **ובתיו"ט** למד דלא פליגי. בתפא"י נקט דמכיון שאין הכרח בכל מקום שיהיה נטנפו רעליו ל"ה פס"ר, **וצ"ע** הא השתא יש פס"ר, ויש לדמות למזלף במזבח דל"ח פס"ר שיכבה שיכול לזלף מעט מעט, ולפמש"נ שענין הפס"ר להגדיר שם פעולת שתיה וכבוס על טינוף הרעכלים א"ש, ודו"ק. **ועיין חז"נ** שיישב דהכא אף דהוי פס"ר מ"מ אינו רוצה בזה. ונמי א,ש לפמש"נ ודו"ק. **ע"ע מ"א וחזו"א ג' ד'.**

**מ"ו :** קופה וכו'. **ולהר"ש** הנידון לענין הכשר, ומיירי שמכניס קופה עם תורמוסין ע"ד לשטוף הקופה ולא את התורמוסין, ולכן הוצאת התורמוסין אינה מכשרת, והוצאת הקופה מכשרת את המים שעליה, ולכן תורמוסין הנוגעין בקופה אחר שהוציאוה מוכשרין. **ועיין חזו"א ג' ה'** שכ' שהחידוש במתני' שלא נומר שהתורמוסין הוא כמו חבל דלי, וכוונתו להדיח הקופה חשיב רצון לתורמוסין, ובאמת צ"ב דמכיון שמוכרח התורמוסין לישטף ע"י שטיפת הקופה א"כ להוי פס,ר, **וע"כ** דל"א פס"ר אם יכל לטבול אחר שיוציא מהקופה את התורמוסין, וכמש"נ שפס"ר הוא להגדרת שם פעולה על השפם והחבל, וכאן אין הגדרת שם שטיפה שעל הכלי חל על התורמוסין שהם אינם בהכרח עמה. ודו"ק.

**עוד כ' החזו"א** שהחי' הוא שלמרות שהמים שהיו בדפנות הקופה יצאו מן המקוה ע"י התורמוסין (שעברו המים מקופה לתורמוס, והוציא את התירמוס) , מ"מ לא נחשב בכה"ג פס"ר להכשיר את המים, שכוונת הרחיצה היתה בקופה והתלישה ע"י התורמוס ואינו מצטרף. ויש לדון היטב בסברא זו, דלעיל נקטנו שאם שוטף פירות במחובר אף שהתלישה אינה לרצון מ"מ הוי הכשר, או משום פס"ר, או משום שכוונת התולש הוא לשם תלישת מים שהוגדרו כמשמשי הפרי בעודם מחובר, ונחשב שתולשם לשם להיות מים ששימשו ושנתלשו.

וא"כ מ"ש אם נתלשו ע"י הקופה או נתלשו ע"י התורמוסין, וצ"ל אולי שמכיון שחלק מהמים יתלשו ע"י הקופה וחלק ע"י התורמוסין וחלקם ישארו במקוה, הרי שרק מה שיתלש ע,י הקופה חשיבי, אך מה שיתלש ע"י התורמוסין אין להחשיבן שאין הכרח כלל שהמים ששטפו הכלי הם אלו שנתלשו, אלא שמ"מ מה שנתלש עם הכלי מוגדר משום מה שהם המים ששטפו הכלי, אך מהשעבר לתורמוס אין להם חשיבות מים ששטפו הכלי שאין לידע אם הם אותם מים או מים שנתחלפו כבר, ודו"ק היטב. שי"ל שאם הכניס פירות למים, אף שכשמוציאם כבר נתחלפו המים מ"מ דעת בנ"א שהמים שעל הפרי הם אלו ששטפו הפרי, ולכן חשיבי שתלשם ע"ד שייחשבו מים ששימשו, אולם מים שעל התורמוס ודאי אין בנ"א מחשיבים אותם למים ששימשו אלא למים אחרים ולכן אין להם הכשר.

**הר"מ והרא"ש** ביארו שמ"מ המים שעל התורמוסין הוכשרו והכשירו את התורמוסין בהוצאת הקופה, אלא שרק הנוגעין בקופה טמאין שאין שני עושה שלישי. **ועיין חזו"א ג' ה'** שהקשה מדוע לא יטמאו כל המים להיות תחילה ויטמאו הפירות, **וישליישב עפ"י הגר"א** כאן דמיעי בקופה עם נקבים ויצאו כל המים, ואז אין לתורמוסין לחים שם של מים מחוברין כחדא, ועיין.

**מתני':** צנון שבמערה, **עיין חזו"א ג' ו'** שהקשה הא לר"י היוצא מהמקוה כל מים שעליו הם כמחובר למקוה, וא"נ גם המים שעל הצנון כן ומדוע מכשירין בהוציא מקצתם. עיי"ש.

**מ"ז:** פירות שנפלו וכו'.

**לכאורה ביאור המשנה** הוא פשוט, שאם ידיו טמאות, הרי שלחולין אי"צ כוונת טבילה, ולכן טבילת ידים אינה נחשבת תשמיש במים, ולכן אין מים שעל ידיו מוכשרין ולכן אין הפירות מוכשרין מחמת המים שעל הידיים, אבל אם כוון לטבילה, כגון לתרומה שצריך כוונה הרי שטבילת ידיים חשיב תשמיש במים. **אך לשון הר"ש** קשה שמשמע שהוא דן את נפילת הפירות למים, שאם לא נתכוון לטבול הידיים לא אחשבה נפילת הפירות, ואם נתכוון לטבול הידיים אחשבא לנפילת הפירות, וצע"ג. וכנראה סבר הר"ש שאם הכניס ידיו להוציא פירות וכוונתו שבזה גם יטבול ידיו חשיב משו"כ שהפירות הנמצאים במים הם מעתה שם ברצון, וכמו שפם של השותה, ולכן הוי סופו לרצון אע"פ שאין תחילה לרצון. **ובאמת לשי' הר"מ** שלא מהני תלישה לרצון בלא נפילה לרצון, א"כ אם משום המים שעל ידיו הא אף שנתלשו לרצון מ"מ לא נפלו על הפירות לרצון, ולכן צריך שייחשב שעצם המים שעל הפירות נחשבים מים מוכשרין שנתלשים ונבללים עם הפרי לרצון, אולם לשי' הר"ש צ"ע למה הוצרך לזה הא סגי בתלישה לרצון בלא בלילה לרצון. **ואולי יש להוציא מדברי הר"ש כאן** שמכיון שעיקר כוונת מעשיו הוא נטילת הפירות, אלא שניחא ליה גם בהדחת ידיו, ויש לדון בכה"ג אם חל שם מעשה הכשר ידיו (ויש לדון גם בשבת, בגורר ספסל ובפועל ג"כ חורש וניחא ליה בחרישה , די"ל דמ"מ מכיון שאלולי רצונו לגרור לא היה חורש, וכוונתו לגרירה ואין לו כוונת עשית פעולת חרישה, אלא שרצונו בתוצאה של שדה חרוש, אם בכה"ג הוי איסור של מעשה חרישה.) ונקט הר"ש שבכה"ג אין להחשיב כאן שיש מעשה שטיפת ידיים, אלא יש כאן רק מעשה נטילת פירות, אלא שבכה"ג שניחא ליה בנטילת פירות שיודחו ידיו הרי שאפשר רק להגדיר את נטילת הפירות שהם חלק ממעשה של הדחת ידיו, הרי שמה שחל כאן הוא שמעשה נטילת הפירות הוא טפל לתכלית הדחת ידיו, הרי שבכה"ג הפירות יש עליהם שם פעולת הדחה, ולכן המים שעל הפירות נעשים ומתהוים השתא למצב של רצון, אך חשיב רק סופו לרצון מכיון שתחילת הכנסת הפירות היו שלא לרצון, ורק השתא ע"י נטילתם עם רצון הדחת ידיים חל על המים שעל הפירות שהם לרצון. ודו"ק.

**הטו"א בחגיגה דף יט'** הקשה הא מכיון שהידיים טמאות א"כ הא מים מוכשרין בכלי טמא בלא כוונה לר"מ, **ועיין או"ש פי"ב מטו"א ה"י** שבטומאת ידים לא נאמר דין זה. **ועיין לעיל פ"א משכב"ז** שבאדם ל"א שטמא מכשיר בלא כוונה אלא רק בכלי, ועיי"ש.

**מ"ח:** קדירה וכו'. ובפשטות המים שבקדירה אינו מק"ט מחמת שהם מושקים למקוה. והחרס טמא ואין לו טהרה במקוה. **אולם עיין רע"ב ותיו"ט** ועולה שיש גירסא ישנה בפיהמ"ש שהכלי אינו נטהר משום שהמים חוצצין, ועיין כל מפרשי המשנה שתמהו ופי'. **ועיין מרכה"מ פ"ב מטו"א הכ"ה** שיישב, וכפי איך שהבנתי את דבריו העמוקים והסתומין, דהא מצינו שחבית מלאה במים שנפלה לים ויש בה ג"ל, טבילה מדעת ושם הא נפלה החבית בלא דעת. אולם אם ל"ה בחבית ג"ל הרי שאם יפול שם שרץ איןמים נטמאין כלל, ולכן אי"צ השקה לדעת לטהרן לתרומה, **והטעם כנראה** שרק אם יש ג"ל וחשיבי מים מכונסים לענין לטמא את הטובל כדין טובל בג"ל שאובין, הרי שמשו"כ יש עיכוב לדין השקתן והם יכולים לקבל טומאה ע,י הטובל בהם שנטמא מהם ומטמאו, אולם אם הם פחות מג"ל שאין להם דין מים שאובין המכונסין לעצמם לענין לטמא הטובל בהם, שוב הם נחשבים נטפלים ומושקין ואינם מק"ט כלל, ולכן אין הם צריכים השקה לטהרן ולכן אי,צ השקה לדעת לטהרן לתרומה. **ונקט המהר"מ** שכ"כ לענין קדירה מלאה מים, שדוקא אם נגע אב הטומאה בכלי, והלא כלי השקוע במקוה נטמא וחוזר ונטהר ביציאתו כמבואר בתוספתא כאן. ונקט המהר"מ שגם המים שבתוך הכלי נטמאים, דחשיבי אסופין בכלי ומקבלים טומאה, ואז מכיון שהם מושקין שלא לדעת נטהרו לחולין ולא לתרומה, ומכיון שלתרומה הם חשיבי מים אסופין ולא מושקין הרי שהם חוצצין את הכלי מהמקוה (ויש לדון אם כוונתו שהכלי טמא רק לתרומה או אף לחולין, ודו"ק. ) אולם אם ראשון לטומאה שאינו מטמא את הכלי יגע במים הם לא יקבלו טומאה מעיקרא, שהם נחשבים מושקין למקוה, שכל גדרם כמים אסופין הוא רק אם הכלי מק"ט ואגב הכלי הם אסופין לכלי ומקבלים טומאה ממנו, אך הם כשלעצמם בלא טפלות לכלי ולטומאת הכלי הרי שהמים נחשבים מים מושקין שאינם מק"ט. וכמו שמים שבחבית נחשבים אסופין אגב הטובל בהם שנטמא בג"ל, כ"כ המים שבכלי נחשבים אסופין לכלי אם הכלי נטמא ומטמא את המים שבתוכו ואז המים חשיבי נמי חציצה לטבילת הכלי, ודו"ק היטב.

**הר"מ מעמיד** בכלי חרס ונגע בו האב טומאה, ולא סגי ליה בנגע בתוך הכלי, **ועיין זכר יצחק נא' ה' שביאר שהר"מ לשי'** בפ"ח מטומאת מו"מ ה"ד שאין זב ונידה מטמאין תוך כלי חרס, עיי"ש ואכ"מ.

**התוספתא מובא בר"ש כאן** שאדם במקוה הנוגע בשרץ נטמא ונטהר, משא"כ מים מושקין אין מק"ט מעיקרא, **עיין מ"א כאן.**

**מ"ט:** הממלא וכו'. ומבואר שת"ק ור"ע לא נחלקו. ואם לא בדקו הקילון הרי שעד ג' ימים מסתמא יש בו מים והוכשרו. ואם בדקו הכל לפי הבדיקה. **עיין ר"ש ורא"ש.**

**אולם בר"מ כ'** שרבנן ור"ע נחלקו, דלרבנן אחר ג' ימים אף אם נשאר מים בקילון אינו מכשיר מכיון שאז כבר אין רצונו במים וחשיב מעתה שלא לרצון. **ועיין מפרשי המשנה, ועיין מרכה"מ, ועיין חזו"א ג' ח'** שביאר שלהר"מ אם יש רצון לזמן מסוים הרי שלאחר הזמן ל"ח לרצון, והקשה ממנער אילן וכו' עוד כמה מקומות שחשיב הכשר אף שודאי אין רצונו במים רק בשעה שניער, עיי"ש.

**ויש לבאר** שבמרעיד אילן, או ניער מעליו גשמים, וכן גלגלים, הרי שכוונת התלישה היא מעיקרא לא לתשמיש, אלא הוי תלישה דאחשבינהו, דהיינו שרוצה שיובדלו המים מחוברן, או בגלגלים תולש תוך ידיעה שיתלשו ויעמדו בהגדרת מים ששימשו, וייעוד זה לא בטל לעולם. משא"כ כשתלישתו הוא לתשמיש ולזמן, הרי שבכה"ג אולי חשיב שתלש לזמן מסויים, ועיין חזו"א שם, **ועיין ר"מ וראב"ד.**

**ועיין א"ר** שכ' דח"ק ור"ע נחלקו, דלת"ק הכל תלוי בג' ימים ובתוך ג' ימים הוכשר אף אם ידוע שניגב, ולאחר ג"י לא הוכשר אף אם ידוע שלא ניגב, ולר"ע הכל תלוי בידוע שניגב, ולא נתבאר לי אם לרבנן הוכשר תוך ג' ימים מחמת שלא סמכינן על הניגוב ואולי לא ניגב היטב, ולאחר ג"י ודאי אזלו מים ישנים ובאו חדשים, או"ד שגם אותם מים לאחר ג"י אינם מכשירין כהר"מ, ואף בניגב המים שבאו לאחמ"כ בתוך ג' ימים חשיב שיש עליהם רצון ודעת, וצ"ע.

**מ"י:** עצים שנפלו וכו', ולהר"ש ודעמיה מיירי במים טמאים שנפלו על עצים, והנידון אם מי גשמים נטמאו, ותלוי אם המ"ג נתלשו לרצון או לא, **ועיין חזו"א ד' ג'** דע"כ מתני' דלא כר"מ דלר"מ כמו שכלי טמא חושב משקה כ"כ מים טמאים מחשיבים מ"ג להיות מוכשרין. **וכבר נתבאר** שר"מ אמר רק במים על פרי או על כלי, שיש מגע הראוי ליחשב אסוף בכלי או שוטף פרי ומתוך שיש מגע זה הוא גם חושבהו ליחשב תלוש, אך תערובת מים במים אין בו שום סיבה שאם יש מים טמאים הם יחשיבו את המ"ג לתלושין. **עיין רש"ש.**

**להר"מ** אין הנידון במים טמאים אלא לענין הכשר.

**מתני':** בלעו וכו' ובפשטות בכה"ג המ"ג אינם נוגעין במים טמאים שנבלעו, **ובר"מ בפיהמ"ש** משמע שהמים הבלועין טהרו. ורק כשיפלטו וחזרו להיות מים טמאים, ועיין**.**

**מתני':** ולא יסיקם אלא בידים טהורות, **וביארו הראשונים** שבידים טמאות יטמאו המים ויטמא התנור מהמים. **ומפרשי המשנה** הקשו הא להר"מ אין מים הנעשים תחילה מידים מסואבות מטמאות כלים. **ועיין או"ש פ"ח מטו"א ה"ט** שכ' שאם יטמאו המים ישובו ויחשבו מחוברין למים הבלועין ויטמאו המים הבלועים את התנור, וצ"ע. ובמ"א מייתי הר"מ בהל' שכ' שחיישינן שמא טמא בכל גופו יסיק, ואז ודאי נטמאו המים לטמאות התנור.

**ובר"ש** שבידיים טהורות יסים, ואין לחשוש שהמים טמאים יצאו ויטמאו, שמים הבלועים בעציםהם כלים ונשרפים בתוך העצים. ומה שר' שמעון אוסר בעצים לחים כ' הר"ש דמיירי או במדורה , או שהרבה מים, או שעצים לחים אין האור נאחז בהם. ולא פליג ר"ש את"ק. **ולהר"מ** ר"ש פליג וסבר שהמים בעצים מטמאים אלולי שיש רוב מים טהורים בעצים הלחים.

**עיין סוגית נידה סב' ע"ב** שלר"ל משקין חמורין (רוק ומי רגלים של זב ) מטמאים בחרסים אף בלא היסק, ומים קלים (כגון דמעת עינו וכו') דוקא בהיפך מטמאין מדרבנן, וכן פסק הר,מ פ"ד מכלים ה"ו, וצ"ע מדוע כאן בעצים לא חילק הר"מ שמשקין חמורין מטמאין בעצים אף בלא היסק ,ואכ"מ.

**עיין גר"א** שאין ליגע בעצים בידים טמאות, ואין להסיק אף בידים טהורות. ודלא כהר"ש.

**פ"ה**

**מ"א:** מי שטבל וכו'. **עיין חזו"א ס"ה סק"א** שהטובל בנהר אף שלא ניחא ליה בתלישה מ"מ הוי הכשר או משום שנתכוון לרצון במחובר ויודע שיתלשו, **או,** שהתלישה הוא מעשה א' עם הטבילה והכל א'. ונקט החזו"א שאם עבר מנהר לנהר בלא שיצא החוצה, א"כ מסתבר שטהרו שניים את הראשונים משום שעברו הראשונים ועל גופו מים שניים, אך אין לדון משום שהושקו לנהר השני, דהא כבר חל על המים שעל גופו שהם מי תשמיש לכשיתלשו ומה מוסיף מה שעבר לנהר אחר. ודן דלשון המשנה שטיהרו שניים את הראשונים וביאר שהכוונה מדין ביטול ברוב. וכמש"נ שהוחלפו רוב הראשונים עם המים השניים. **עוד כ' לפרש** דמיירי שיצא מנהר א' ונכנס לשני ואז יש לדון משום שהושקו המים של גופו בנהר השני. **ובר"ש ובגר"א מייתי תוספתא** שבאותו נהר אף ששהה הרבה מ"מ לא הוכשרו המים, וצ"ע בעיקר לחזו"א הא המים הוחלפו כבר במים אחרים שלא הוכשרו לכשיתלש. ונקט החזו"א שאם דנים את ההכשר משום מעשה א', א"כ עצם הוצאת המים האחרים הם המשך כעולה של הרחיצה במים הראשונים ולכן הוכשרו וכמו מים שעל השפם. **עי"ל** ולחדש שאין ענין דוקא לאותם מים שרצה בתחילה לרחיצת גופו, אלא כל מים שישארו על גופו בהכרח מצד רחיצת גופו, אף ששהה הרבה ונתחלפו, מ"מ שם הדבר הוא שמי רחיצת גופו עליו. שכל אדם הנכנס לרחוץ ויודע שיצא רטוב, אף ששוהה ונחלף המים שם הדבר הוא שמי רחיצת גופו עליו, וזהו המכשיר אף שאין האמת כן, ואין אותם מים רחצוהו מ"מ החשבת האנשים את המים למי רחיצתו הוא עצמו מחשיב ומכשיר, ודו"ק

ובדברי החזו"א עולה חידוש שאם אדם נתכוון להשתמש במים ולבסוף תלש בפס"ר מים אחרים בלא המים הראשונים נמי הוי בכ"י, וכ"כ ברכן לשתות ולא שתה אלא רק העלה על שפמו יהיה בכ"י, וכן יש לדון ברוחץ כאן ובפס"ר יצא מים מהקצה השני יהיה בכ"י אף שלא יצא כלל מים של שימוש, ולדברינו אין הכרח, ורק מים שעל גופו נחשבים מי רחיצה אף שנתחלפו.

**מתני':** דחאו חבירו לשכרו וכו' ואם כמשחק וכו'. **עיין חזו"א ה' ב'** שלשכרו אף שחשיב דעתו חשובה כדעת כל אדם, מ"מ כוונתו רק לדחיפה ולא להפילו למים, משא"כ במשחק כוונתו למים. והוסיף החזו"א שנתחדש כאן שלמרות שההכשר הוא מחמת היציאה דהא נרטב במחובר, מ"מ מהני רצון נפילה של דוחף עם יציאה של הנופל. ולעיל חקרנו אם בכל פס"ד, אוכל בלילה שביציאתה אינה לרצון, אם עצם הנפילה ע"ד לצאת היא המכשרת, ועצם מה שהמים רוחצים אף שהם במחובר חל עליהם שם מי תשמיש לכשיצאו, או"ד רק בשעת יציאה חל עליהם שם שהמוציא מוציאם ע"ד שיוגדרו מי תשמיש. ולכאורה לצד הראשון א"ש כאן שע"י כוונת הדוחף חל על מים הרוחצים שהם מי תשמיש אף בעודם מחוברים, ואז אף שיצאו ללא דעת כלל הם מוכשרין, אולם לצד ב' שהיציאה היא המכשרת מחמת דעת להוציא המים עם שם של תלישת מים ששימשו. והא כאן איו היוצא מתכוון, שהוא לארכה לא את הנפילה ולא את היציאה, אך נראה שכמו בגלגלים אם א' יכניס וא' יוציא מהני, ואף שאולי הכל תלוי ביציאה מ"מ המוציא יודע שמוציא עליו מים שיועדו לרחיצה ע"י המפיל. ודו"ק.

**עיין גר"א** שכוונת הדוחף מהני אף שאינו בעלים על גופו של הנדחף, אך ע"י מעשה מהני הכשר בלא דעת בעלים אלא סגי בדעת דוחף, **ובמ"א כאן ובריש מסכתין** נקט שהכשר דבלילת פירות צריך בעלים, אך הכשר דתלישת מים אי"צ דעת בעלים.

בר"מ עולה שבמשחק הרי דחשיב רצון של הנדחף, שרצה לשחק ולבסוף מחמ"כ נפל למים, **ועיין חזו"א שם** שלהר"מ לא ניחא ליה שמצטרף רצון רוחץ עם יציאתו של הנדחף.

**מ"ב:** השא וכו'. ואם נתכוון להתיזו וכו'. בפשטות המשנה באה לחלק בין התזה עם כוונה לבלי כוונה, **ועיין מעשה אורג** שמתני' קמ"ל דאף שהנכנס למים הרי שהמים שעל גופו הם מוכשרין מכיוטן שא"א בלא שיתלשו, מ"מ הנכנס לשוט הרי שההתזה אינה מוכרחת כ"כ ולכן ל"ח הכשר מחמת שבא בתולדה ממה שנכנס למים. **ועיין ר"מ פי"ז מטו"א ה"ז** ונמי משמע כן שכ' שמים שעל גופו בכ"י ומים הניתזין אינם בכ"י, ומשמע כנ"ל. **ויש לדון** אם הכוונה שנכנס לשוט בלבד, דא"כ נפקא שלשוט בים חשיב תשמיש שהוא בכ"י, וי"ל שכוונתו לרחוץ במים ואז מה שעל גופו בכ"י, ומה שיצא מחמת שמתיז אינו פס"ר ואינו בכ"י. ועיין.

**מתני':** העושה צפור וכו' ומיירי שהמים לבסוף נתלשו דאל"כ ל"ש כלל תורת הכשר עליהם, ולהר"ש מיירי שמי האבעבועות שיצאו לבסוף אינם בכ"י, ובתוספתא אית מ"ד דפליג, וצ"ע במאי פליג, **ועיין מ"א, וחזו"א ס"ה סק"ג.**

**ובר"מ כ'** שמתיז מים למשחק, ועיין חזו"א שהעיר מ"ש ממודד את הבור, והחילוק פשוט, שבמודד הרי שהמים נותנים את הסימן בקנה משא"כ כאן אין לו שום תשמיש במים עצמם. ופשוט.

**מ"ג:** פירות שירד וכו', ומיירי שלא ניחא ליה בצל, אך פיזר המיםשיתייבשו מהר, ולרבנן הוי בכ"י **וברא"ש** כ' דהוי כמרעיד האילן, שרוצה שנידנוד המים ממקום למקום, **ובמהר"מ כ'** שפיזור המים חשיב דניחא ליה. **וצ"ע** דברי הרא"ש שכ' דלרבנן אינו בכ"י משום דהוי כמרעיד אילן, והא במרעיד אילן הנוטפין ודאי בכ"י. **ועיין א"ר** שכתבו לטעם זה בר"ש שמשו"כ הוי בכ"י, **ובטעם דרבנן** כ' שמכיון שפיזרן שינוגבו ל"ח כלל הכשר. **וצ"ב** מ"ש ניעור מים מאילן דאחשבינהו שתלשן אף שכוונתו לסלקן מהאילן, ומדוע בניעור לייבוש ליכא להאי אחשבינהו. **והיה מקום לומר שאחשבינהו** הוא דוקא בתולש ע"ד לסלק, אבל במעביר ממקום למקום במחובר לא מהני אלא אם יש בו כוונת תשמיש ולא לדעת דאחשבינהו. אולם צ"ע דנפקא שבזה נחלקו רבנן ור"ש אם אחשבינהו נאמר שמעביר ממל"מ במחובר. **עדיין צ"ע דברי המהר"מ** שע"ד לייבש חשיב ניחא יותר ממרעיד ע"ד לסלק מים מהאילן.

**מ"ד:** המודד וכו' ושי' ר"ע פשוטה ומבוארת שלעמקו הוא צריך את סימון המים על הקנה, והמים שלמטה הם כמים שבחבל כמבואר בתוספתא, משא"כ לרחבו אי"צ כלל את המים על הקנה. וצ"ע מהו שי' ר"ט שגם לרחבו בכ"י **ועיין חזו"א ה' ד'** שנקט אולי להגיה שס"ד דר"ט שהן לעמקו והן לחרבו אינו בכ"י דסבר שאי"צ את סימון המים על הקנה ולכן עמקו כרחבו ואינו בכ"י, וצ"ע. **ועיין מעשה אורג** שהשווה את ר"ט לכביסה שגם מה שברגליו בכ"י, **וצ"ע** הא בכביסה מ"מ יש שמיוש במים, ואז אמרינן שמה שברגליו הוא פס"ד, אך כאן לרחבו אין כאן שום צד של תשמיש במים, וצ"ע.

**מ"ה:** פשט ידו וכו'. ואת שבאבן טהורים, **ובר"מ וברא"ש** שהמים שעל האבן אף שהם מחוץ למים אינם כתלושין אלא כמחוברין וצ"ע למה הוצרכו לזה הא תיפו"ל שהם טהורין וכמו שהניתזין טהורים , **ובא"ד** נקט באמת שהניתזין בכ"י, דהיינו שאם צריך את התזת מים לידע אם יש בו מים הוי נמי בכ"י, ויש כאן חי', שבקנה הוא צריך את פעולת המים שעושים סימן על הקנה, משא"כ בהתזת מים אין כאן שמוש שעושים המים אלא ע"י ההתזה יודע שיש שם מים, ועיין. ועכ"פ להגר"א א"ש שמה שעל האבן הם כמחוברין וטהורין ולא הוכשרו מחמת חיבורן. **עיין חזו"א ה' ה'** שביאר שהניתזין טהורין משום שאי"צ התזת המים אלא יכול לידע אם יש מים ע"פ קול חבטת האבן, וצ"ע למה הוצרך לזאת, אלא כמש"נ שאין ניתוז מים נחשב שימוש במים גם אם ע"י יוודע אם יש מ ים בבור. ע"ע בחזו"א מה שביאר שאם הניתזין אינם בכ"י הרי שהנ"מ שעל האבן טהורין הוא לענין אם ייעד את המים שעל האבן לשימוש, שאם הם כמחוברין א"א לייעדו לתשמיש. **ע"ע** שהעיר דהא מים שעל האבן הם זוחלין ואין להם חיבור עם המי גבא עיי"ש. וי"ל שאבן כקרקע ומה שעליה הוא עצמו חפצא של גבא. ועיין.

**מ"ו:** החובט וכו'. **עיין מעשה אורג וחזו"א ה' ו'** שלת"ק החובט בתוך המים אין כוונתו כלל להוצאת מים ולכלוך אלא הוי הכאה לצורך עבוד בלבד לרכך את הלכלוך, ולר"י הוי בכ"י דמ"מ ודאי יוצא מים וניחא ליה בכך, ולת"ק סתמא ניחא ליה אינו בכ"י. **ובמ"א ומלא"ש** משמע שודאי מתכוון לסחוט העור שיצא המים עם הלכלוך, ונחלקו אם חשיב הוצאת מים כשמיד נכנס מים אחרים, או"ד מ"מ מכיון שהמים פועלים בכניסתם ויציאתם שהם מוציאים עוד ועוד צואה דחשיב משו"כ הכשר ותשמיש במים. **עיין א"ר** שהשווה את ר' יוסי למרעיד אילן וא"ש עם המעשה אורג ולא עם מש"כ. **וכן הוא בתויו"ט.**

**העירוני שכוונת החזו"א** היא דמיירי שמכה לצורך עיבוד הן במים הן חוץ למים, וחוץ למים ענין הסחיטה הוא כשעת היבש שודאי ניחא ליה ולכן לכ"י הוי בכ"י, ובתוך המים נחלקו אם צורך יציאת וכניסת המים לנקות הצואה אם הוי ג"כ ניחותא כשעת היבש, ולכן לרבנן חוץ למים הרי רק מרעיד אילן לסחוט העור, ובתוך המים לר"י הרי ממש תשמיש במים, ועיין.

**מ"ז:** המים העולין וכו' ומבואר שמים הנדחפים והדוחפין הספינה לשוט אינה בכ"י, **ובמעשה אורג** שאם נתכוון לשוט להנאה ונהנה משיט במים הוי בכ"י. ורק ברוצה לעבור ממקום למקום הוי כמהלך בנהר שאינו בכ"י, **ויש לדחות** ולומד שכל פעולת שיט וכן שוחה במים אין כאן שום פעולה המנתקת את המים מחבורן ולייעדן להיות תלושין ומי תשמיש, אלא האדם משתמש עם היד המחובר ולא עם מים ולהפרידן מן הים לתלשם ולייעדם להיות מי תשמיש.

**ומבואר** שאם ניער המים שבעקל הוי בכ"י, **ועיין חזו"א ה' ז'** שהקשה שלעיל פ"ד מ"ד נפקא שניעור מים מכלי ל"ח ניעור ואינו דומה לניעור אגודה, שכ' שם שיש לחלק בין מים דבוקין ללא דבוקין ומדוע הכא חשיב הכשר. עוד הקשה מדוע באמת האיסוף בעקל לא ייחשב משום אצולי טינוף שהוא מכשיר.

**ונראה** דלפמש"נ לעיל שהענין שניעור מכלי אינו משווי אחשבינהו הוא, שדוקא מי גשמים על אגודה, הרי שניעור אף שלא לדעת תשמיש מ"מ הוא משווי יותר שם עצמי על המים, שהיו מי גשמים, והפכו להיות אגודה לחה, ואין שם עצמו למים, וע"י ניעור המים קבלו שם עצמי ואם נעשה במעשה מדעת חשיב בכה"ג אחשבינהו, ולכן מים שבכלי אין לשפיכתן שום עשיה של בידול המים להחשיבן יותר מהיותן בכלי. ובזה י"ל שמים שבתחתית הספינה עדיים שם מי ים ונהר עליהם ואינם לגמרי כמים שבכלי, ולכן ניעורן משווי אחשבינהו.

**בר"ש מיייתי תוספתא** שמניח מסמר לכבותו אינו בכ"י. **עיין משנ"א, וחזו"א ה' ז', ומקד"ד מג' ט',** ועכ"פ קשה מאד מדוע לישתמש במים אינו חשיב שמוש, ומה גרע מזורק אבן לבור לבדוק אם יש מים בבור. **ונ"ל** שבכבוי אין פעולה במים לייוודן להיות מי תשמיש, אלא בדרך טבען ומהלכן הם מכבין את האור, ולא יעלה על הדעת שאם ירצה מי גשמים שיכבו שריפה בשדות שייחשבו המים מי תשמיש, ואם ירצה שירחצו פירות שבשדות ייחשבו מי תשמיש, ובע"כ כמש"נ שמים המכבים אש אינם משנים טבעם ומהלכם ולכן ל"ח הכשר.

**מ"ח:** קסיא וכו' **עיין מא' וחזו"א ה' ח'** דהוי אצולי טינוף , מ"מ מכיון שנפלו על כלי שאין לו בית קבול ל"ה הכשר. דהיינו שרק איסוף מים לצורך אצולי טינוף חשיב תלישה, אך כאן המים לא נאספו כלל ולכן לא הוכשרו.

**מתני':** אם ניער בכ"י, **עיין ר"ש** שזהו משום שנתכוון להדיח, **וברש"ש העיר** הא תיפו"ל משום מנער אגודה. **עיין חזו"א שם, עיין ראב"ד פי"ג מטו"א הי"א** שכ' שבניער אף שלא נתכוון על ניעור לדבר כשלהו, אם נפלו על הפירות הוכשרו המים, **ועיין חזו"א שם** שהקשה מדוע אם נפלו המים על הקרקע ל"ח ניעור והוכשרו המים, עיי"ש. עוד הקשה מדוע אם אין לו שום כוונה היכן להפיל את המים חשיב רצון, **וי"ל** שהראב"ד חידש שאם אדם מנער מים בדעת שמה שיקרה יקרה, הרי שאם נפל על פירות הוגדר המעשה למפרע כמעשה כ"י, דהיינו שאם נתכוון לתשמיש מהני אף בנפל על קרקע, ואם נתכוון כל מה שיקרה, הרי שאם נפל על פירות נתברר למפרע שכך היתה מעשיו מעיקרא והוכשר.

**מ"ט:** כל הניצוק וכו' מדוע מגע טומאה לא מטמא את כל הניצוק משום טיפה נוגעת בטיפה, **עיין שע"י ש"ג פכ"ז, ומקד"ד מד' ג' ועיין חזו"א ה' ט'** דמייתי שכן הקשה **הגר"א ספ"ח דטהרות** ותי' שם והחזו"א הקשה עליו ממשנתינו. ועולה דלהגר"א אה"נ בניצוק תחילה של"ש אחלופי עם מים שנטמאו בשרץ. ולמקד"ד כל טיפה נוגעת בחברתה רק בטופח ואין לזה שעור מטמא. ולגרש"ש הוי טומאת ביה"ס.

**עיין חזו"א ה' יא'** שהוכיח שסולדת לאחוריה הוא משום שעי"כ חשיב עצם הניצוק חבור, ולכן דיינינן בגמ' בנזיר נ' ע"ב אי צריך רירי או סגי בסמיכי, דהיינו שאין עצם הרירי מטמא ע"י שחוזר לאחוריה, אלא רירי הוי שעור חבור שבכה"ג ניצוק הוי חבור. **אולם לשון הרא"ש ופיהמש"נ כאן** שסולדת לאחוריו הוא משום שהמים חוזרין לאחוריהם ומטמאים, ודלא כמש"נ, **עיין חזו"א שם.**

**מ"י:** המערה וכו' מצונן לחם טמא, **ובר"ש** משום שההבל עצמו מטמא העליון, **ולהר"מ והרא"ש** משום ההבדל מחברן לניצוק, ומשמע שבכה"ג הניצוק עצמו נהיה חבור והוא המטמא את העליון. ולהר"ש צע"ק מדוע מחם לחם ותחתון כחו גדול לית מ"מ הבל המטמא לעליון, ולהר"מ והרא"ש א"ש דמ"מ אין ההבל משפיע כ"כ כדי שעי"כ ייחשב הניצוק חבור. ועיין מפרשי המשנה ומשמע שנקטו בפשיטות שאי"ז ניצוק, אלא ההבל לבד מטמא, ולרבנן מחם לחם הרי שההבל מהתחתון מתבטל בהבל של העליון, ובזה פליג ר"ש.

**מי"א:** האשה וכו' כאן עולה לכאורה שההבל מחבר בין יד למים שבכלי בלא ניצוק, **ובמ"א** ביאר את כל מתני' במגע יד האשה בכלי, ודיינינן לזיעה כמשקה המטמא יד האשה והנטמא מיד האשה. **ועיין תויו"ט** שהקשה דלא מצינו שעליון צונן מטמא תחתון חם. **ועיין תוס' חדשים** שיישב שכאן שאין אלא הבל הטמא אז הוי חבור אף מתחתון לעליון, ול"ד ללעיל שגם העליון הוא מים ויש בהם הבל שאז רק תחתון חם מטמא עליון.

**מתני':** אם נטפו, עיין ר"ש ב' פירושים, **ועיין חזו"א ה' יב'** שהעיד דל"ה ב' פירושים ושניהם פשוט שהם אמת.

**מתני':** השוקל ענבים וכו' והנידון הוא שייך שיצא מהענבים ואין כוונתו לסחוט לשתיה שלא הוכשר. **ועיין מ"א** שאם נתכוון לאכול את הענבים היין הוכשר, וכאן מיירי שנתכוון למכור ולכן לא ניח"ל בסחיטתן. **ועיין חזו"א ח' יב' סי' ו' ד'** שדן אם אף בבצרן לאכילה אין למשקה הוצא שם

משקה, או אף בבדרך לגת ולשתיה מ"מ הנוטף במשקל ל"ח שיצא לשם משקה ולא הוכשר. ונראה שאין כוונת המ"א שאף בבדרך לאכילה שיש לה הכשר, אלא בדרך לגת אם נטלו לאכילה הוכשרו ונטלן למכירה לא הוכשרו, ואכ"מ.

**הר"ש מייתי תוספתא** שאם לבסוף ניחא ליה באותם משקין מ"מ לא הוכשרו, וצ"ע מ"ש מניחא ליה בטל דהוי כי יותן. ותי' **המ"א** שכאן אינו שמח בפעולת הסחיטה, אלא בדיעבד אין לו ברירה אלא לשתותן. וזהו חי' שלא מהני רצון של ניחותא בדיעבד, ועיין מש"כ בריש מסכתין אם רצון הכוונה ממש ניחותא או אף שיודע ואינו אומר שאינו רוצה כן, עיי"ש וצ"ע. **ובחזו"א ס"ו ג'** כ' שדוקא יין וחלב צריך רצון בשעת יציאתו, אבל מים מהני ניחותא אחר שכבר יצא ונתלש. עיי"ש שביאר בן בדברי תוס' בשבת קמד'.

**עיין סוגיא דב"ב צז' ע"א וברשב"ם שם ד"ה** **"לא צריכא"** ועולה שמי גשמים שנתמדו מאליהם בשמרים ודין יין עליהם, הרי שהם אינם צריכים תלישה לרצון, **ועיין חזו"נ להלן פ"ו מ"א שהשקה ע"ז ממתני'** שייך שיצא מאליו לא הוכשר. אולם י"ל שייך שבמשקל הולך לאיבוד, אך קשה מדברי התוספתא שאף אם רצונו ביין לא הוכשר, וצ"ע מה גרע מיין שנתמד מאליו, **וחזינן** שאם מעיקרא בשעה שנתמד חל עליו חשיבות יין והוכשר. אך אם בשעה שנסחט ל"ה עליו שם חשיבות יין מחמת שהולך לאיבוד לא יהני מה שרצונו בהם, וכאילו שם הדבר נקבע כשעת יצירתו, ודוחק.

**פ"ו**

**מ"א:** המעלה וכו'. **עיין פ"ו תוס' ב"ב צז' ד"ה "לא"** שהקשה על תוס' ממתני', דהתם עולה שחלוק מ"ג שצריך שיהיה משקה מלבד רצון לתלישתם, משא"כ ביין אי"צ רצון שיהיה משקה, והקשה שם תוס' ממתני' שכאן אין רצון על הטל שיהיה משקה ומ"מ מכשיר. **וחילק תוס'** שטל נחשב מעצמו משקה יותר מגשמים, **וצ"ע ממתני' פ"ג מ"ה ו' ז'** שמבואר שגם בגשם אם שמח הוי בכ"י אף שלא חשב עליהם שיהיו משקה. ודברי תוס' שם צע"ג. עיין **חזו"א א' יא', ומקד"ד מג' ז'.**

**מתני':** העלם חש"ו וכו'. **עיין חולין יב' ע"ב** סוגיא דקטן יש לו מעשה ולא מחשבה , ולרש"י שם מעשה גמור דהיפוך עם אמירה הוי כ"י דאו', היפוך ללא דיבור אף דהוי מעשה הניכר מחשבתו הוי בכ"י דרבנן, ואמירה בלבד לא מהני כלל, ולתוס' שם אין כלל ענין בדבור ומעשה הניכר הוי דאו' דמעשה שאינו ניכר הוי דרבנן, **עיין מל"מ פי"ד מטו"א ה"ב.**

**מ"ב:** המעלה וכו' בשביל שימתינו וכו' בר"מ וברא"ש שזהו מלשון המתנה, **ובמהר"ם** שהכוונה שיתלחלחו אלא שלא נתכוון ללחלוח מהגשמים אלא מעצמם ואעפ"כ אינו בכ"י.

**ומבואר** שאגודות טמאות מפני שמלחלחים אותם ונוגעים בהם טמאים, ובלחים אין חשש שילחלחו אותם ולר"מ חיישינן ללחלוח הפה אף בלחין. **עיין חזו"א ו' ז'** שודאי רק מיעוט מלחלחים במים ובפה, אלא שגזרו והחמירו משום מיעוט.

**עיין חזו"א ו' ח'** שדן מדוע רוק מכשיר ביצא שלא לדעת, להגר"א שכוונתו להתיר הקשר בפה, עיי"ש **.**

**מ"ג:** כל הביצים וכו', **ברא"ש** כ' שהנידון הוא הכשר, **ובר"מ** כ' שהנידון שמים שעל הביצים נטמאים מידים טמאות ומטמאות את הביצים, ויש לדון אם להר"מ ביצים אי"צ הכשר. ולהרא"ש הנידון הוא אם הביצים הוכשרו במים. דהיינו שביצים צריכים הכשר. **אולם עיין במ"א** בדעת הר"מ שכוונתו שאף שהמים נתלשו לרצון מ,מ לא נבללו בביתים ברצון, ולהר"מ צריך תרתי, ולכן אוקים בר"מ שהמים מכשירין ע"י שהם מטמאים ומשום מים טמאים מכשירין ומטמאין שלא לרצון, **ועיין חזו"א ו' ט'** שהוכיח מכאן שלהר"מ מים שנתלשו לרצון אי"צ בלילה אלא סגי בלילה מתוך ידיעה, ולכן אף להר"מ הביצים מוכשרין.

**מתני':** כל הדגים וכו', בטעם פלוגתת ת"ק ור"י **עיין מ"א. ועיין חזו"א ו' י'** שדן אם ניעור מים על דגים חיים ואח"כ מתו אם הוי הכשר להר"מ ואם בכה"ג נמי מהני ידיעה על בלילה בלא רצון ושמחה על בלילה.

**מתני':** ועל כולם ע"ה נאמן, **עיין מפרשי המשנה** אם זהו משום נאמנות, או שההיתר משום ס"ס.

**מתני':** ראבי"א ציר טהור וכו'. **בר"ש מייתי** לסוגיא בבכורות כג', שסתם ציר הוא מע"מ עם מים , וטיפה נוספת משוה ליה למשקה ומכשיר. **אולם בר"מ בפיהמ"ש** משמע שציר אף בלא מים כלל מוכשר בטיפת מים, וכן בהל' פט"ז מטו"א **ה"ד ה'** עיי"ש. עיי"ש ראב"ד, **ועיין חזו"א ד' ד'. ועיין חזו"נ כאן.** ועיין א"ר נמי דנקט בדעת ראב"י במתני' שטיפה א' מים מכשרת את כל הציר אף שאין בו כלל מים, **ובר"מ בה"ה שם** מבואר כגמ' בבכורות שציר שחציו מים מכשירו, וע"י טיפה חוזר וניעור,

**ונראה** שציר בעיקר עשייתו עד חצי בטל המים במלח, אך אם נשפך טיפה א' אח"כ אף לכולו מלח הטיפה מכשרתו, וא"ש דברי הא"ר, וא"ש שי' הר,מ ועיין. ועיין ר"שפ"ב מ"ג דמייתי תוספתא שציר שנפל טיפה מים מכשרתו, וי"ל כמש"נ שסוגיית בכורות כג' מיירי בעיקר עשיית הציר,ותוספתא מיירי בטיפה שנפלה לאחמ"כ, **ועדיין צ"ע** שסוגיית בכורות מייתי למתני' דראב"י שנפל טיפה טיפהמכשרתו ומוקי במחע"מ. **שו"ר שכ"כ באו"ש פ"ר מבכורים הי"ב.**

**מ"ה:** תולדות למים וכו', **עיין תוס' כריתות יג' ע"ב ד"ה "וחלב"** שכל התולדות מדרבנן, וקרא אדמכתא. **עיין מג"א וחזו"א ד' ט'** שיישבו לפי"ז מדוע דמעת עין ומ"ר מכשיר הא משקה סרוח אינו מכשיר, עיין ר"מ פ"א מטו"א ה"ב, ומיישבים דמ"מ הא הוי רק מדרבנן. **אולם במקד"ד מג' ב'** הוכיח דמ"ר דאו', מהא דהתוספתא (לעיל מ"ד) לא דרשי קרא למ"ד , וע"כ שמ"ר הוי ממש מים, וא"כ הדרא קושיא הא הוי מים סרוחין. **עיין מקד"ד שם.**

מ"ר גחלים, **עיין תויו"ט ומלאכ"ש** שהקשו ממ"ז שמי טבריה ששתה כדי לשלשל אינם מכשירין, ותי' או שמי טבריה כוונתו לשלשלם והוו כאוכל וכרעי ממש, משא"כ משקין היוצאין מפי הטבעת הוי משקה, עיי"ש שהשוו לחלב בפי דד הוי משקה ובפי תנוק הוי אוכל. או שיישבו שלרפואה שאני עיי"ש.

**בא"ר וכן משמע בר"מ פ"י ה"ב** שהכוונה מ"ר בין של אדם גדול בין של קטן, **ועיין חז"נ** משבב"ז.

**ובמתני':** בין שלא לדעתו, ועולה שרוק אי"צ דעת, **והקשה החזו"א ו' יב'** ממתני' פ"א מ"ו דרוק היוצא מפיו צריך כוונה עיי"ש. **בענין** מלח שנמס דבר,מ פ"י ה"ב נקט דהוי מי פירות, ובכ"ז ממקואות ה"ג דמשלים למקוה, **עיין חזו"א ד' ח', ונוב"י או"ח נז'.**

**בענין** דם שחיטה, **נחלקו המ"א והמלאכ"ש** אם הוא תולדה ומכשיר מדרבנן או שהוא משקה מדאו'. **ובר"מ סי' ה"ג** משמע דהוי דאו'. **עיי"ש ר"מ** בענין דם שמקלח בעוד בהבהמה חיה שאינו מכשיר, ועיין **תויו"ט** פ"ה מכריתות מ"א. **וחזו"א ז' ב'.**

**עיין מ"א שהשקה שהר"מ בפ"י מטו"א ה"ג** פסק שדם קלוח אינו מכשיר, ובמאכלות אסורות פ"ו ה"ג פסק שדם קלוח אסור עליו משום דם הנפש. **וי"ל** שלענין הכשר הענין הוא שרק אם שוחט את הבהמה, דהיינו שבא להפריד הדם מהבשר ואז יש לדם שם משקה, אולם כל דם שמתכוון להוציא את הדם שלא ע"ד להרוג את הבהמה הרי שאין לדם חשיבות והוא כמו פירשא בעלמא, ולכן דם קלוח שאינו מתכוון אלא להקיז דם מהבהמה אין לו דין הכשר, **וכדחזינן בסוגיא בחולין לו'** שענין ישנה לשחיטה או אינה לשחיטה מתחילה ועד סוף הוא סיבה לדין הכשר,ולא מצאנו שענין איסור כרת בדם אם נחשב דם הנפש שיהיה תלוי בישנה או אינה שלחיטה מתחילה וע"ס, וע"כ כמש"נ שלענין הכשר צריך שיחול שם שחיטה על הוצאת הדם ואז יש לדם חשיבות משקה ול"ה פירשא בעלמא, משא"כ לענין איסור כרת הכל תלוי בדם הנפש כפשוטו. ולכן דם קלוח חשיב דם הנפש, אך עדיין אם אינו בתורת שחיטה אף דהוי דם הנפש עדיין יכול לייחשב כדם קלוח, ודו"ק.

**עיין היטב סוגיא דחולין לה' ע"ב לו' ע"א** ועולה דלר' אסי ר"ש סבר שדם שחיטה אינו מכשיר, ומבואר שם דלר"ש רק דם חללים מכשיר ולא דם מת, ורש"י סבר שדם חללים הוא של בהמה שנהרגה, ודם מת הוא של בהמה שמתה מאליה, וס"ד שם שדם מתה מכשיר ודם שחיטה אינו מכשיר, ובפשטות דם שחיטה אינו מכשיר אף בדם שהנפש יוצאת בו.

**ועולה** שדם שחיטה יש לו סיבה כלשהי שאינו מכשיר לר"ש אף שאותו דם בנהרגה מכשיר, ועיין המשך הסוגיא שדם שמכשיר לרש"י הוא דוקא הדם שמשחיר, וילפי' מדם חללים שדם קלוח אינו מכשיר, ועכ"פ דם שחיטה אף בכה"ג אינו מכשיר **וכן שם** שדם מכה ס"ד שמכשיר אף שדם שחיטה אינו מכשיר, וע,כ שלר"ש דם שחיטה יש לו סיבה שאינו מכשיר אף שבכה"ג דם הריגה או דם פצע יהיה מכשיר.

**ומאידך עולה בסוגיא שם** שלרבנן דם שחיטה מכשיר ולמ"ד ישנה לשחיטה מתחילה וע"ס הרי שאף דם של תחילת שחיטה נמי מכשיר, דהיינו שאם בבהמה שנהרגה לרש"י ההכשר הוא רק בדם שמשחיר שיוצאת בו הנשמה, הרי שבשחיטה הדם מכשיר כבר מתחילת יציאתו.

**ועולה** לר"ש הן לרבנן דם הריגה בבהמה מכשיר רק בדם שהנשמה יוצאת, ואינו מכשיר בקלוח, ובשחיטה לרבנן מכשיר אף בדם קלוח, ולר"ש אינו מכשיר אף בדם שהנשמה יוצאת בו, וצ"ב במאי פליגי.

**ונראה בזה**  שהחילוק בין דם שהנשמה יוצאת בו לדם קלוח הוא שכ"ז שלא הוגדר שהדם הוא לשם הריגה והוצאת נשמה הדם חשיב פירשא בעלמא, **אולם סברי רבנן** ששחיטה אם ישנה לשמותע"ס הרי שחל כבר על תחילת יציאת הדם של חשיבות משקה מכיון שחל על הקלוח הראשון שהוא לשם הוצאת נשמה והפרדת הדם מהבשר, ול"ה פירשא בעלמא. **ור"ש סבר** שכמו שדם קדשים אינו מכשיר מכיון שאינו כמים, ומחמת שהוא מיועד לזריקת מזבח, כ"כ דם בהמה שנשחטה לא נכלל בכלל שם משקה, דר"ש לא יליף קרא דעל הארץ תשפכנו כמים, ולכן אדרבה כל שחיטה מייעדת את הדם להיות דבר חשוב (הראוי למזבח אם היה קדש) ולכן הוא עצמו מפקיע שם משקה, והא חזינן דלרבנן דם חללים מכשיר ועדיין צריך קרא לדם שחיטה וע"כ שיש ס"ד ששחיטה תפקיע שם הכשר, ודו"ק.

**מ"ו:** אלו וכו' זובו וכו' **עיין מ"א** שנתחדש במתני' שאף למ"ד שאין כלי טמא חושב משקה מ"מ משקה טמא או היוצא מאדם טמא חושבהו להכשר בלא רצון. ואף שאינו מז/ משקין שטומאה כמו שהיא מחשבת דבר שלא נתלש לרצון כ"כ היא מחשיבה דבר שאינו משקה למשקה. **עיין חזו"א א' ב'.**

**מ"ז:** אלו וכו' ודם הקזה לרפואה, שאינו מכשיר. **והנה בר"מ** לא כ' כלל דם אדם שמת, אלא רק הקזת דם אדם לשתיה מכשיר ולרפואה אינו מכשיר, ועולה דסבר כרש"י בחולין שדם מת ודם חללים מגפתה הוא כולו אזיל שם על בהמה, ובאדם אין כלל דין שדם מכשיר, ורק דם שהוציא לשתיה מכשיר, ודם בהמה מכשיר בלא כוונת שתיה, ודם אדם דוקא בכוונת שתיה, וגם אדם שנהרג אין הדם מכשיר אא"כ יועד הדם לשתיה, משא"כ לתוס' שם דדם מת וחללים ומגפתה הוא בדם אדם, ושם לא מוזכר כלל שצריך שיוציא את הדם לשתיה, אז באמת כל דם מת ודם מגפתה אי"צ כוונה לשתיה, ואז צ"ב מדוע דם הקזה מבואר כאן במתני' שצריך כוונה לשתיה, ובזה כבר **עמד החזו"א ז' א'** שדם הקזה הוא פחות מדם מגפתה, שדם מגפתה יש בה מה לי קטלא כולה וכו'. אך עכ"פ נפקא דלתוס' דם אדם שמת או נהרג או מגפתה מכשיר בלא כוונת שתיה, ולהר"מ כולם חד הוא כדם היקז ומכשיר דוקא בכוונת שתיה. **עיין חזו"א ז' ג'** שכ' שהר"מ סמך עמש"כ בה"ה שם, וצע"ק. ועכ"פ לדברינו ז"ל שדם היוצא הם הליחה סרוחה ל"ה מכשיר אף שהוציאו לשתיה, ועיין.

**ובמתני'** שדוקא רביעית מן המת, בין אם מיירי באדם בין אם מיירי בבהמה, צ"ב מדוע צריך רביעית, **ובמ"א** עולה שחי' דמתני' הוא שמחמת טומאתן חל עליהם שם משקה, וכמו כלי טמא חושב משקה, וא"ש לפי"ז שצריך רביעית הראוי לטמא, אך צ"ע מ"ש זה בדם בהמה שאינו טמא. (דם שחיטה דם מגפתה), ויש לדון אם מוציא דם אדם בכוונה ךהשקות ולשתות שאי"צ לדין טומאה לאשווי משקה אם אז באמת אי"צ רביעית.

**עוד צ"ע** דעולה במ"ה שדם הקזה לשתיה מכשיר ובמ"ז שהקזה לרפואה אינו מכשיר, ובחולין לה' עולה שדם מגפתה מכשיר לרבנן, וצ"ב מ"ש דם לרפואה מדם פצע. וזה קשה הן לרש"י שמוקים המשניות כאן ובחולין בבהמה, בין לתוס' דמוקים הכל באדם. **עיין נוב"י ת' קז' קח',** ועולה שם דנקט שלהר"מ דם הקזה דבהמה אף לשתיה אינו מכשיר, ורק דם הקזה דאדם לשתיה מכשיר, **והר"ש** במ"ח כ' דל"כ ואף בבהמה הקזה לשתיה מכשיר.

**עיי"ש עוד** דבמתני' מ"ה ומ"ז ומ"ח מבואר שדם הקזה לשתיה מכשיר ולרפואה אינו מכשיר, ויש לדון אם כל הוצאה שלא לשתיה היא כלרפואה, ומוכח מהר"ש במ"ח, דנקט שדם לשתיה אף בבהמה מכשיר, ולרפואה אף באדם אינו מכשיר, ומ"מ יש דם הקזה שבאדם טמא ובבהמה טהור, וע"כ שיש דם שאינו לרפואה ואינו לשתיה, ובזה בהמה חלוקה מאדם.

**ובאמת יש להעיר** שהרא"ש והר"ש במ"ה כ' שדם הקזה לשתיה לאפוקי לרפואה, ומדוע לא כתבו לאפוקי דם שהוקז לא לזה ולא לזה. והנה י"ל, וכ"כ בנוב"י שם סברא, שדם נידה אינו דם נפש היות וזהו רפואת האשה, וא"נ י"ל שכל דם הקזה הוא דם כמו דם נידה שאינו מכשיר משום דם נפש, ורק אם הקיז לשתיה אף שאינו דם נפש הוא מכשיר משום שהקיזו גם לשתיה. וא"כ פשוט שהראשונים כתבו שדם הקזה מטמא בלשתיה למעט אם נעשה רק לרפואה, אולם אם נעשה שלא לשם הקזה הוי דם הנפש, ודם הנפש נחלקו רש"י והר"מ אם בבהמה הוא מכשיר, דלהר"מ אינו מכשיר ולרש"י מכשיר. **וכן י"ל עפי"ז מש"כ בפיהמ"ש להר"מ** שדם הקזה לשתיה הוא דוקא לשתית אדם ובהמה, והכוונה שדם הקזה יש בו חסרון שהוא אינו דם הנפש וצריך דוקא כוונה לשתיה, **ויש לדון** אם לר"ש שדם אדם אינו מכשיר, וכמבואר בחולין לה' דם שבו יוצאת הנפש מכשיר, ורק דם מת ומכפתה אין בריביעית דם משום דם חללים, האם לכה"פ יהיה לא גרע מדם הקזה שלשתיה מועיל, ויש לדון אם ר"ש חלק אף על דם לשתיה בהקזה שאינו מכשיר, או י"ל דהא ר"ש מודה שדם הנפש מכשיר, וע"כ מה שדם מגפתה ומת אינו מכשיר הוא דחשיב כסחיטת פרקי וכמבואר במ"א שאין המים מכשירין, וא"כ לא יהני לשתיה, ועדיין י"ל שהקזה אינה כסחיטה ולשתיה מהני, וצ"ע בכ"ז.

**מ"ח:** חלה האשה וכו'. ומבואר דלרבנן חלב אשה אי"צ הכשר, וחלב בהמה צריך הכשר, ולר"ע ק"ו שחלב בהמה שראוי לקטנים ולגדולים שאי"צ הכשר. ומוכח שיחקר פלוגתתם, דלר"ע חלב מכשיר כמו כל משקה, וצריך דעת המכשרתן לשם משקה, ולכן אם חלב אדם סתמא הוא משקה משום קטנים, ק"ו חלה בהמה הראוי אף לגדולים. ולרבנן חלב מכשיר משום שהוא תולדה דדם, או שכמו שדם מכשיר בלא שהוא מיועד למשקה כ"כ כל מה שיוצא מגוף האשה. ולכן לרבנן רק חלב אשה הוא משקה כמו שדמה משקה וחלב בהמה אינו משקה כמו שדםמגפתה אינו משקה. ור"ע הוכיח מהא שחולב לרפואה מכשיר ודם לרפואה אינו מכשיר, וע,כ שחלב הכשרו מחמת שהוא מיועד לשתיה וצ"ע מה סברו בזה רבנן, שאם חלב אדם מכשיר משום שהוא דומה לדם א"כ לרפואה אינו מכשיר, ואולי סברי רבנן שבשלא לרצון חלב לרפואה באמת אינו מכשיר. ורבנן הוכיחו ממי פירות שצריך רצון , ומדוע חלב לר"ע הוא משקה מעצמו, ואמר להם ר"ע שמי פירות צריך דעת להפכן מאוכל למשקה משא"כ חלב אי"צ שום ייעוד למשקה שמעולם היה משקה, וכן אמרו לו מדוע מי גשמים צריך דעת, ואמר להם שמי גשמים רובם שלא לתשמיש אדם.

**ודמעות ומי רגלים** שמכשירין אף שלא לרצון, לרבנן אם כמש"נ הר"ש שאין חלב מכשיר הוא לא משום דם נעכר אלא כל משקה בגוף האשה הוא כדם א"כ א"ש, ואם הוי כרש"י בשבת קמו' שזהו משום דם נעכר, וכן לר"ע שחלב מכשיר משום שהוא מיועד לשתיה, א"כ צ"ע מדוע דמעות ורוק ומ"ר מכשירין, וצ"ל שכולם מעיינות הן ואי"צ הכשר כמבואר בסוגיית כריתות יג'. ורוק שצריך הכשר אף שהוא מעיין עיין חזו"א.

**עיין היטב סוגיא בשבת קמד'** ומבואר דמתני' דידן דלרבנן חלב אשה מטמא לרצון ושלא לרצון, דס"ד שלרצון הכוונה לשם שתיה, ושלא לרצון בסתמא, ומסקינן שם, דלרצון היינו סתמא ושלא לרצון היינו שדעתו שלא לשתות, **והר"מ בפיהמ"ש** כאן כ' כס"ד דגמ' שם, דלרצון היינו בכוונת שתיה ושלא לרצון היינו בסתמא, דהיינו שבאמת אם היתה כוונתו שלא לשם שתיה מידו רבנן שאינו מכשיר, **וכן פסק הר"מ פ"י ה"ד, וזהו כסוגית הגמ' בכריתות דף יג' ע"ב**  דמסקינן שלא לרצון דמתני' הכוונה בסתמא, אבל אמר שרוצה שלא לשתות אינו מכשיר , אלא שצע"ג לפי"ז מהו השו"ט במתני', דבמתני' כביכול עולה שלרבנן חלב מכשיר כמו דם, ולר"ע הוא מכשיר דהוי משקה, ולהנ"ל הא מודו רבנן שאם כוונתו שלא לשם שתיה אינו מכשיר, והכשרו רק משום שסתמא עומד למשקה וא"כ באמת צ"ע מדוע חלב בהמה שונה, והר"מ פסק בפ"י ה"ד שחלב בהמה אינו מכשיר, וחלב אדם מכשיר רק אם חלב סתמא ולא אם חלב שלא לרצון, וצ"ע ככל הנ"ל. **ובאמת צ"ע** לרבנן שחלב אדם מכשיר לא משום רצון אלא משום דם נעכר א"כ מדוע חלב איש אינו מכשיר, וצ"ל שהוי פירשא בעלמא, ואף דם נעכר לא מועיל לכהאי פירשא כחלב אדם, וא"כ ה"ה י"ל שסברה הסוגיא בכריתות שחלב אשה שלא לשתות כלל הוי פירשא והוי כחלב איש ובזה ל"פ רבנן ולזה לא מהני סברת דם נעכר, ועיין ע"כ.