2
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ח

**והא קי"ל שו"כ ככסף. וברש"י** כ' דילפי' לה מנזקין. וע"ע **בתוס'** בריש **קידושין** דכ' דאיכא כלל ופרט וכלל בהקדש, דמרבי' מינה דשו"כ ככסף. ועוד כ' דילפי' לה מעבד עברי. וע"ע **בריטב"א** שם דכ' דילפי' לה מפדיון הבן.

**ובשיעורי הגרמ"ד** הק' דאם צריך ילפותא, א"כ ל"ק קו' הגמ', דשפיר אפ"ל דרבנן פליגי על הך ילפותא.

וע"ע **ברגמ"ה** דכ' דמכאן אתה למד דהקדש אינו כמע"ש, שנפדה רק בכסף.

**ת"ק סבר איסר דאיכא בחומשו שו"פ פרקינן.** עי' **בשפ"א** דכ' להסתפק אם גם כשאחר דלי"ל דין חומש פודה, אם צריך שיהיה איסור דאיכא בחומשו שו"פ, וכ' דמסתברא דצריך גם בכה"ג שיהיה החומש שו"פ.

**שם.** עי' **בשיעורי הגרמ"ד** דיש לחקור א"ז דין בעצם 'מעשה הפדיון', ואפילו אם החפץ עצמו שוה מנה, מ"מ בעינן שיהיה פדיון על דבר שיש בחומשו שו"פ. או"ד דזה דין בשוויות של הקדש, דרק דבר שיש לו חשיבות שיש בחומשו שו"פ הוא נפדה, ולפ"ז יתכן דחפץ שוה מנה שחיללו על שו"פ יהיה נפדה לכו"ע, כיון דהחפצא עצמו יש בו חשיבות.

ועי' **ברמב"ם** דפסק דבעינן שו"פ בחומש, ומ"מ בפ"ח ה"י פסק כדינא דשמואל דאפשר לחלל שוה מנה על שו"פ, ומוכח כהצד הב'. וע"ע **בתוס' בגיטין** ס"ה ע"א בד"ה ואמה, דלמ"ד דבעינן שיהיה בחומש שו"פ, א"כ בדינא דשמואל צריך לחלל שוה מנה על ה' פרוטות, ומוכח דזה דין במעשה הפדיון.

**שם.** עי' **באו"ש** פ"ו ערכין הי"ט, דר"ל דדבר שאין בחומשו שו"פ, כיון דלי"ל תורת פדיון, א"כ מעיקרא לא חייל ע"ז תורת הקדש. [ויש לדון דלכאורה גם אם החפצא אינו דבר שיש בחומשדו שו"פ, אבל יכול לחללו ביותר מדמיו. ותלוי בחקירה דלעיל. וכן י"ל דהיכא דפודה ביותר משוויו, אין כל הדמים נתפסים בתורת פדיון, ועי' להלן מש"נ].

**תוס' בד"ה ר' יוסי. ובפ' הזהב איכא פלוגתא** וכו'. וק' דא"כ נמצא דפליגי אמוראי בפלוגתא דתנאי, ואמאי לא אמרי' התם הכי. ועוד דהגמ' מק' התם על המ"ד דס"ל דא"צ שיהיה בחומש שו"פ מברייתא, והו"ל לתרץ דהך ברייתא היא כת"ק, ואילו המ"ד הנ"ל ס"ל כר' יוסי דסוגיין. **שיעורי הגרמ"ד.**

**שם.** עי' **ברמב"ם** בפ"ה ממע"ש ה"ד ובכס"מ שם, דהר"מ למד שם, דבמע"ש הנידון הוא אם 'צריך' להוסיף חומש בכה"ג שזה פחות משו"פ, אבל מ"מ עצם הפדיון חל. אבל בסוגיין הנידון הוא אם עצם הפדיון חל, ולפ"ז הוי ב' מחלוקות נפרדים.

וע"ע **בשיעורי הגרמ"ד** דהק' דבסוגיין משמע דהנידון הוא גם לגבי דיעבד, ואילו שם בתוס' מבואר דהנידון הוא רק לענין 'לכתחילה', וא"כ מוכח דזה ב' מחלוקות.

**בא"ד. ונראה דכביצה היינו שו"פ.** ועי' בפ**סקי תוס'** דהוסיפו דכיון דאין מגדלין בירושלים תרנגולין, לכן ביצה היתה שווה בירושלים פרוטה.

ועי' **במעשה חושב** דהק' ע"ז, דהרי התוס' לעיל בד"ה אמר ר"י, כ' בחד תי' דאיירי הכא שלא בזמן הבית, וא"כ בטלה קדושת ירושלים וליכא קדשים, ושוב ליכא איסור לגדל תרנגולים, וא"כ ביצה הוי פחות מפרוטה. ותי' לפמש"כ התוס' ביבמות דגם אם בטלה קדושת הארץ, מ"מ קדושת ירושלים לא נתבטלה, וא"כ שייך קדשים בירושלים, ושפיר אסור לגדל תרנגולים.

**נמצא מפסיד איסר ושדהו לפניו. סתמא כרבנן.** ועיי' **בשיעורי הגרמ"ד** דהוכיח דהיכא דפודה הקדש יותר משוויו, נתפס הפדיון על כל המעות, דהרי הכא משמע דהשדה היתה שווה פחות מהאיסר, מדקאמר ל' 'מפסיד' דינר, ואעפ"כ אמרי' דהוי כרבנן, ונחשב דיש פדיון בכל האיסר. ועי"ש שהביא כנ"ל מהירושלמי**.**

**מתני'. ואחד אומר בחמישים. עי' ברגמ"ה** דכ' **דזה כשומא של תורה.**

**חזר בו של חמישים.** עי' **בתשו' צמח צדק** סי' ע"ב, דה"ה לענין מכירת העליות, דאם חזר א' מהקונים, מחייבים אותו להשלים מה שנחסר עתה ע"י חזרתו, וכו'.

**ממשכנין מנכסיו.** עי' **ברגמ"ה** שהתחייב בדיבורו, משום דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט. **ובשיעורי הגרמ"ד** הק' דא"כ א"י לחזור מעצם נדרו, וצריך ליתן את כל הנ', ומאי מהני הא דמשתתף עם אחרים, ולמה נותן רק את העשר שהפסיד להקדש. וע"ע **בר"ן בקידושין** דכ' דאמרי' דינא דאמל"ג, רק היכא דאיכא רווחא דהקדש, ולפ"ז מתיישבים דברי הרגמ"ה.

ועי' **בתוס' בקידושין** כ"ט ע"א, דנקטו דדין אמל"ג כמסל"ה, הוי רק היכא ש'מוותר' מנכסיו להקדש, אבל היכא שעושה מקח וממכר עם הקדש, ל"א דין זה.

וכ' **בתוי"ט** בקידושין פ"א מ"ו, דצ"ל דמתני' דהכא מיירי שהוא קונה מהקדש יותר מהשווי האמיתי, ולכן ה"נ דאיירי ב'מוותר'. וע"ע בתוס' **רע"א** שם שהביא מהפנים מאירות, שדקדק דמתני' קתני שהפליגו עד חמישים, ולמה לא כ' עד שלושים, דבזה נמי שמעי' דינא דמתני', אלא אשומעי' בזה דכולם הפליגו בכדי שאין הדעת טועה, ומשום דרצו לוותר להקדש.

ועוד יל"ד דמתני' קתני דכש"חזר בו של עשר, מוכרין אותו בשוויו, ונפרעין משל עשר את המותר", ומבואר דכולם הוסיפו יותר מהשווי, ווויתרו להקדש. וכ' עוד **במעשה חושב** דלכן מה שכנגד השיווי צריכים 'למכור', וא"א לכופו, משום דמה שכנגד השיווי אי"ז 'ויתור', וא"כ ל"ש בזה אמל"ג, ולכן ליכא כפיה.

ועי"ש עוד **בתוי"ט** דכ' דלדעת **המ"מ**, הא דממשכנין היינו מדבריהם, שחייבוהו בדיבור בלבד, ואע"ג דאין בזה תורת נדר.

**הבעלים אומרים בכ', וכל אדם אומרים בכ' הבעלים קודמים** וכו'. עי' **בשפ"א** דכ' דאי נימא דלי' דמתני' דאיירי שהבעלים היה קודם לאחר, הוי בדווקא, א"כ מוכח דהבעלים קודמים רק מחמת דהם נותנים חומש, אבל מצד שהיו הראשונים אינם קודמים, ולפ"ז כשבאים ב' אחרים ושניהם אומרים בכ', יפילו גורל, או למי שירצה הגזבר ימכור. וכ' דיותר מסתבר דהראשון קודם, ולפ"ז לי' דמתני' אינו בדווקא.

וע"ע **במעשה חושב** דהק' דהרי בודאי דהבעלים היו הראשונים, כיון דהרי הדין הוא דעליהם לפתוח תחילה. ותי' דאיכא נ"מ היכא דהחזיק השני בממון לפני הבעלים, דמצד מה שהבעלים פתחו תחילה, לא יוציאו מהשני את הממון, ולהכי קתני טעמא דחומש, דמחמת זה הבעלים קודמים, ומוציאים מהשני את הממון.

**דף כ"ז ע"ב.**

**הבעלים נותנין עשרים ושש** וכו'. עי' **בשפ"א** דביאר דמשום הפסד דהקדש, מוכרח הגזבר למכור לבעלים, אבל כיון שאחר רצה לקנותו בכ"א, א"כ זהו השויות האמיתית, ולכן מוכרח ליתן כ"א, דאל"ה הוי כמו גזל, וכ"כ בהגהות **הגר"א** על התו"כ. אבל החומש אינו נחשב חלק מהשויות.

[ועי"ש עוד מש"כ שם בשפ"א, אם מותר לבעלים להפחית מהשווי האמיתי, כיון שיודע שבלא"ה מוסיף חומש, דלהנ"ל החומש הוא מלבד עצם שווי הקרקע, וא"כ אסור].

וילה"ק ע"ז דאם באמת השוויות היא כ"א, למה נותן חומש רק על הכ' ולא על הכ"א. ועי' **בר"ש ובראב"ד** על התו"כ פ' בחקותי פ"י, דכ' דילפי' דין זה מדכתיב "כאשר יעריך אותו הכהן כן יהיה", ולא כאשר יעריך אדם אחר על עצמו, שא"צ לשלם את החומש לפי השוויות של אדם אחר. וע"ע **בקה"י** סי' ח' דכ' דילפי' מדכתיב 'כסף ערכך', שזה תלוי בערך של האיש הפודה, או דבעינן שזה יהיה ערך לכו"ע.

וע"ע **בקה"י** דביאר באו"א, דבאמת הבעלים מתחייב לתת רק כ', כיון דרווחא דהקדש דהוא יתן, מחמת החומש, והא דצריך ליתן כ"א, היינו רק בכדי דלא ליהוי הפסד להקדש. דכיון דע"י שהוא נותן כ' עם חומש, הגזבר מוכר לו, ועי"ז מפסידים את הסלע, לכן חשיב שהוא גורם אתת הפסד וכופין אותו, אבל לעולם הך סלע אינו בכלל דמי החפץ, ואינו מוסיף חומש ע"ז.

**והגרי"ז** ביאר [בשיעורי הגרמ"ד], דאיכא דין בהל' פדיון, דכל מי שמכניס את עצמו לעסק הפדיון, שייך לכופו על הפדיון, ואפי' על מה שהוסיף חבירו. ומ"מ איכא עוד הלכה דאין מוסיפין ע"ז חומש.

**שם.** עי' **בשיט"מ** באות א', דהבעלים יכולים לומר לאחר, אתם תפדו, ואני אעלה את החומש, דאין הבעלים מחוייב לעילויו של האחר, ורק מצד הפסד החומש הוא מחוייב, ולכן אם נותן את החומש דיו.

וע"ע **ברש"ש** דהוסיף דאלת"ה לקתה מדת הדין, דיכול לבוא אחר ולומר קצת פחות מכ"ה, כדי שעי"ז נכוף את הבעלים, ולכן יש רשות לבעלים לומר לאחר שהוא יפדה.

**והגרי"ז** ביאר לפי דרכו, דהכפיה היא משום שהוא מחוייב בפדיון, וכ"ז הוא רק אם אין מי שיפדה, אבל אי נימא דאי"ז חיוב על הפדיון, אלא דחשבי' ליה דהוא זכה בתשלום מעות, א"כ אינו מובן איך הוא יכול להפטר מזה.

**לפי שאין מוסיפין חומש על עילויו של זה.** עי' לעיל שהובא מהראב"ד והר"ש דאיכא דרשה ע"ז, וכן מש"נ בזה בקה"י.

אמנם יעוי' **ברמב"ם בפיהמ"ש** דכ' דאין אנו מחוייבים להטריח את הבעלים להוסיף חומש על זולתן. ומבואר דאם הבעלים רוצה, יכול להוסיף חומש גם כנגד הדינר הנוסף, ורק דליכא כפיה ע"ז. ומבואר דלהר"מ הפדיון הוא בכ"א, ורק דאיכא דרשה דאינו חייב לתת חומש על הדינר, אבל אם רוצה שפיר דמי, כיון דהפדיון הוא בכל הכ"א.

**גמ'. משלשין ביניהן.** עי' פי' רש"י, ועי' **בראב"ד** בפ"ח ערכין ה"ד דפי' כדבריו. וע"ע **ברמב"ם** שם דפי' באו"א, ולדבריו היכא דא' אומר בעשר וא' בעשרים וא' בכ"ד, ואח"כ חזרו השני והשלישי, צריכים לשלש ביניהן, והיינו דמחלקים ביניהם את החוב להקדש שהוא י"ד, וכ"א נותן ז'.

ועי' **ברדב"ז** דביאר דכיון שכולם הסכימו ביחד לחזור בהם, א"כ כולם שותפים בהפסד להקדש, ולכן מחלקים ביניהם בשוה.

**והגרי"ז** ביאר דכיון דלכולם יש דין שהם מחוייבים לפדות, א"כ יש להם אחריות ביחד על הפדיון כשחזרו בב"א, ולכן מחוייבים שוה בשוה.

ועי"ש **בראב"ד** דהק' דא"כ אפשר לאוקמי מתני' נמי כשחזרו בב"א, ומשלשין ביניהן וכ"א צריך ליתן עשר. ועי' **בכס"מ** דתי' דמעיקרא ס"ד דמשלשין היינו כדברי רש"י, ולכן מק' אמתני'. אבל למסקנא דמוקמי' דחזרו בב"א וכולם שותפים בהפסד, לכן משלשין בשוה.

וע"ע **בלח"מ** דהק' ע"ז דסו"ס לפי המסקנא, אפשר להעמיד את המשנה גם בב"א. ותי' דכיון דקתני דאותו א' שאמר בעשר, פוטרים אותו בחמש, [אם נמכר בחמש], ומוכח דאינו מחוייב בכל ההפסד של האחרים. [וק"ק דלפ"ד משמע, דאם א' יאמר בעשרים, והשני יאמר במאה, יצטרכו נמי לחלוק בשוה, וזה אינו גם להר"מ, מוצל מאש].

וע"ע **במוצל מאש** דפי' דמתני' דינא קאמר, דמשלם כ"א כפי נזקו, ודין זה הוא רק בזאח"ז, אבל בב"א משלשין ביניהן, ואמנם דהציור של המשנה נכון גם לפי הדין דמשלשין ביניהן, אבל מתני' אשמועי' את עצם הדין. וקן' הגמ' למה לא נקטו ציור היכא שאין החלקים שוים, כדי שנדע גם דינא דמשלשין.

**כאן בב"א, כאן בזאח"ז. והגרי"ז** ביאר לפי דרכו דאי"ז חיוב נדר דאמל"ג, דא"כ גם כשחזר בזאח"ז אכתי אי"ל חיוב נדר. אלא דהכפיה היא משום שהוא מחוייב לפדות, אבל אם יש אחר שפודה, תו לי"ל חיוב, וה"נ הכא שחזר בן נ', ונשאר אחר בן מ' שפודה, א"כ חיובו הוא רק על תוספת הפדיה ממ' עד נ'.

**בעל הבית אומר.** עי' **ברמב"ם** בפ"ה ממע"ש, דכופין את הבעלים לפתוח ראשון.

**בעה"ב אומר בסלע ואחד אומר** וכו'. עי' **בביאור הגר"א** יו"ד ש"ה סקי"ז, דהוכיח מהכא דאפשר לפדות מע"ש ללא דעת הבעלים.

וע"ע **במקדש דוד** זרעים סי' נ"ח אות ד', דדחה דהכא שאני כיון דידעי' דאין הבעלים רוצה להעלותו לירושלים, אבל היכא דלא ידעי', ל"מ פדיון ללא דעת הבעלים.

וע"ע **בחזו"א** יו"ד קפ"ה, דבאמת גם בסוגיין אין רשות לשני לפדות ללא דעת הבעלים, ורק דדינא הוא דהיכא שאמר אחר שרוצה לפדות בסלע ואיסר, א"כ נקבע שזה מחירו, ולכן הבעלים א"י השתא לפדות בפחות מכך. וע"ע **בשיעורי הגרמ"ד** דכופין את הבעלים ליתן רשות לאחר לפדות.

**ואחד אומר בסלע ואיסר.** עי' **במקדש דוד** שם אות ב', דאע"פ דמבאר בירושלמי דאין פודין מע"ש ביותר מדמיו, והתוספת אינה נתפסת למעשר, מ"מ הכא שעושים הכרזה, כל מה שנותנים יותר זהו שוויו.

ועי"ש דהק' דלפ"ז יהיה מוכח בקו' הגמ', דהבעה"ב יפדה בסלע ותו לא, דאפשר לפדות גם בפחות משוויו, דהרי הכא השווי הוא סלע ואיסר. והתוס' נסתפקו אם אפשר לפדות בפחות משוויו. אמנם יעוי' בתוס' כאן דקו' הגמ' דנכפה את הבעה"ב דיתן סלע ואיסר.

**דחומשא רווחא דבעה"ב.** יל"ע אם אמרי' הך סברא גם למ"ד מע"ש ממון גבוה, **שיעורי הגרמ"ד.**

**תוס' בד"ה למימרא. דין הוא שיקדמו הבעלים מפני שהם מוסיפין. ובשיעורי הגרמ"ד** מיישב דלעולם גם במתני' עצם הפדיון הוא רק בכ', וא"כ שפיר מק' הגמ' דהרי הכא האחר נותן כ"א על הקרן, ומ"מ הבעלים קודם, והיינו משום דחומש עדיף, וא"כ ק' מאי שנא ממע"ש. והתוס' דלא כ"כ, מוכח דס"ל דהפדיון בכ"א.

**בא"ד. ושמא הוא מק' כך** וכו'. ועי' לעיל דהובא ב' ביאורים למה הבעלים מחוייבים ליתן כ"א, ולהשפ"א דחייבים כ"א משום שזהו השווי, א"ש מש"כ התס' דה"נ הגמ' מק' דבמע"ש, נמי נימא דזהו השווי. אבל להקה"י דמחוייב לתת כ"א, כדי שלא יפסיד הקדש, צ"ע דהרי הכא ליכא פסידא דהקדש. ומוכח כדלעיל, דלפי התוס' הפדיון עצמו הוא בכ"א, ומשום שזהו השיווי.

**שם.** עי' **בשיעורי הגרמ"ד** דהעיר דבל' הגמ' דקאמר למימרא דחומש עדיף, משמע דהקו' היא אם החומש או הקרן עדיף, ודלא כהתוס'.

**ולימרו הבעלים אתא גברא בחריקין.** עי' **ברש"ש** דהק' דאכתי הבעלים צריך להיות קודם, משום מצות גאולה באדון. ועי' **בהגהות הרד"ל** דתי' דנהי דאיכא מצוה בבעלים, מ"מ אי"ז סיבה ל'כפיה', ושפיר מק' הגמ' למה כופין.

ועי' **בהגהות הגר"א** דביאר דהיכא דהקרנא שוה כמו קרנא וחומשא, קרנא לחודא עדיף. והביאור בדבריו, דצריך לפדות את ההקדש בשוויו, וכיון דהאחר אמר כ"ה, א"כ זהו שוויו, ולכן עדיף הפדיון של הקרנא, אבל החומש אינו נחשב חלק מהשווי. [וע"ע בשפ"א שהובא לעיל על מתני'].

וע"ע **בהגהות הרד"ל** דהביא לתרץ מהגר"א [על התו"כ], דקו' הגמ' קאי רק לפי הטעם דכופין מחמת חומש, וכמבואר במתני' דצריך לתת ל', דהבעלים קודמים מחמת החומש, והגמ' מק' דהכא דאתא גברא בחריקין, א"כ החומש אינו סיבה לכפיה. אבל באמת מצד מצות גאולה באדון יש סיבה לכופו.

**לא שנו אלא דלא נישום בג'** וכו'. והחילוק דכשלא נישום בג', הפדיון עצמו הוא רק בכ', ולכן א"צ להוסיף חומש ע"ז, ומה שהבעלים נותנים כ"א זה דין כפיה כדי שלא יפסיד הקדש. ומשא"כ היכא דנישום בג', דאז הפדיון עצמו הוא בכ"א. **שיעורי הגרמ"ד.**

**רש"י בד"ה אבל.** ואע"ג דשומא דהקדש בעי עשרה וכו'. וע"ע **בפסקי תוס'** אות ע', דתי' דרק הפדיון צריך להיות בעשרה, ולא עצם השומא.

וע"ע **בקהילות יעקב** דתי' לפמש"כ התוס' בתמורה, דכלפי הבעלים אין שומת עשרה מעכבת.

וע"ע **במוצל מאש** דבאמת השומת עשרה דמעיקרא היתה בעשרים, ואח"כ באו ג' אחרים והוסיפו ע"ז. והק' דמאי מהני הני ג' כנגד השומת עשרה, ותי' דכיון דהבעלים מודים לדבריהם, הוי הודאת בע"ד.

וע"ע **בעולת שלמה** דכ' דבודאי היה שומת עשרה, ורק דהיו ז' מתוך העשרה שאמרו בעשרים, ועוד ג' אמרו בכ"א, ואע"ג דאזלי' בתר הרוב, מ"מ כיון דיש כאן א' שרוצה לפדות בכ"א, אמרי' דאי"ז סתם עילויא, אלא הוי חלק מהקרן, וא"כ הבעלים צריכים ליתן כ"א.

**ודינר מאי עבידתיה.** עי' **ברש"ש** דהק' דאפ"ל דהא דאין מוסיפין חומש על העילוי של האחר, היינו רק היכא דהחומש הוא כנגד העילוי, אבל הכא שהאחר אמר כ"ו, א"כ על התוספת של אותו סלע, צריך להוסיף חומש, דהיינו דינר.

**דף כ"ח ע"א.**

**ואם לאו אומר לו הגעתיך. וברש"י** כ' אומר לו 'לזה', דאמרי בעלים אתא גברא בחריקן. ויל"ע מהו 'ואם לאו', דעי' **ברע"ב** דפי' ד'ואם לאו', היינו שהבעלים לא אמר מעיקרא ליתן כ"א, אלא אמרו כ', וא"כ יהיה מבואר כהגר"א דבכה"ג קרנא עדיף, מקרנא וחומשא דהבעלים.