כלים פכ_ו מ_ה
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"ו מ"ה**

א] **אלו עורות טמאין מדרס וכו',** הנה הא דעור שחישב עליו לשטיח ועור קטבליא ועור העריסה ועור הכר ועור הכסת טמאין מדרס, הוא משום שתשמישן לשכב עליהן, והא דשאר העורות שבמשנתינו טמאין מדרס, כתב הרמב"ם בפכ"ד מכלים ה"א, דעור סקורטיא הוא נשען עליו ברגלו, וזה לפ"מ שפירש דהוא עור שמניחין תחת השלחן בעת האכילה, ועור החמר ועור הכתן ועור הכתף ועור הרופא הוא יושב עליהן, ועור הלב של קטן הוא מתהפך עליו, ועי' בסד"ט שעמד דמ"ט עורות אלו שהוא יושב עליהן טמאין מדרס, הרי אומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, עיי"ש מש"כ בזה, ועמש"נ לעיל פ"כ מ"א אות ט"ז י"ז.

והנה בתוספתא שהביא הר"ש לקמן מ"ו תניא, דעור החמור ועור החמר ועור הכתן ועור הרופא ועור הלב שלן קטן וכו' אם יש בו ה' על ה' טמא ואם לאו טהור, עור השטיח ועור העריסה ועור הקטבליא ועור הכר ועור הכסת אע"פ שאין בו ה' על ה' טמא, ובפשוטו הטעם בזה הוא ע"פ הנ"ל, דעור השטיח וכו' שעיקרן הוא למדדרס, ל"ב בהו שיעור ה' על ה', ורק בעור החמור וכו' שאין עיקרן למדרס, אינם טמאים אלא בשיש בהן ה' על ה', וכ"כ בחזו"א סימן ל' סקכ"א לדעת הרמב"ם, ועי' בסד"ט.

ב] ממש"כ הרמב"ם דעור הלב של קטן טמא מדרס משום דהוא מתהפך עליו, יש ללמוד, דאף דאי"ז משמש להנאת מדרס, וביותר, שהרי אינו עשוי כלל לדרוס עליו, אלא דבפועל כשהוא מתהפך הוא שוכב עליו, מ"מ הוא טמא מדרס, וכ"נ גם ממש"כ הרמב"ם דעור סקורטיא טמא מדרס משום שהוא נשען עליו ברגלו, אף דבפשוטו אינו משמש להנאת מדרס, ואין עשייתו כלל כדי לישען עליו.

ומצינו כן גם בפי' הראב"ד לעדיות פ"ג מ"ד שפירש בטעם הא דסבכה של ילדה טמאה מדרס ושל זקנה טמאה ט"מ, ז"ל, של ילדה טמאה מדרס, פי' מפני שמהדקת בה את ראשה והיא תמיד על שערה וסוככת היא בראשה, של זקנה טמאה ט"מ מפני שהיא מעברת אותה מעל ראשה בשעת שכיבה, עכ"ל, וכ"נ גם בפי' הראב"ד לברייתא דר' ישמעאל ה"ה, עיי"ש, והרי דכל שאינה מעברת את הסבכה מראשה בשעת שכיבה, חשיבא כמיוחדת למדרס, משום שבפועל היא סומכת ראשה עלי' בשעת שכיבה, אף שאינה משמשת להנאת מדרס, ואין עשייתה כלל לשם כך.

והנה לפי דבריהם, הרי מה"ט רוב בגדי האדם טמאין מדרס, משום שכשהוא יושב ושוכב ונשען בעודו לבוש בהן, ה"ה יושב ושוכב ונשען עליהן, וחשיבי כמשמשין מדרס עם מלאכתן.

ג] אמנם הנה בד' הרא"ש לקמן פכ"ז מ"ו מבו', דהא דכל הבגדים טמאין מדרס, הוא משום שפעמים מניחם תחתיו לישב או לשכב עליהן, עיי"ש, והרי דאינם טמאין מדרס מכח הא דכשהוא יושב ושוכב בעודו לבוש בהן הוא יושב ושוכב עליהן, והיינו או משום דאי"ז משמש להנאת מדרס, או משום דאינו עשוי כלל לדרוס עליו, וכ"נ גם בד' הרמב"ן בראשית ל"ח ט"ו, דכל הא דסבכה של ילדה טמאה מדרס, הוא משום שהיא נותנת אותה על ראשה כדי לשכב עלי', עיי"ש, ונראה מדבריו שם, דאם היתה נותנת את הסבכה על ראשה כדי לכסות את ראשה או לקשט קצוותי', לא היתה טמאה מדרס, אף שבשעת שכיבה היא נשענת עלי'.[[1]](#footnote-2) - "ולדעתם צ"ל, דהא דעור הלב של קטן טמא מדרס, הוא משום דפעמים יושבין עליו. - ?ועמש"נ עוד לעיל פכ"ד מט"ז, ולהלן פכ"ז מ"ו ופכ"ח מ"ה.

ד] והנה בפשוטו הי' נראה דלמש"כ התוס' בשבת דס"ו: ובמנחות דל"א. דכל שאינו עשוי להנאת מדרס אינו טמא מדרס, ודאי דבגדים וכיו"ב שאינם עשויים להנאת מדרס, אינם טמאים מדרס, וכדעת הרא"ש, אך נראה לדון בזה דהכא גרע, דכיון דהוא יושב על הכסא ושוכב על המטה לשם הנאת מדרס, ע"כ גם הבגד שהוא יושב ושוכב עליו, הוי בכלל המדרס.

ה] בחזו"א סימן ל' סקכ"ג עמד בהא דעור הנתון על הלב וכיו"ב טמאין מדרס, דנהי דמתהפך ונעשין עליהן, אכתי אין רובו נשען עליהן, וקיי"ל זבים פ"ד מ"ד דבעינן שינשא רובו, ועיי"ש שכתב דאפשר דאע"ג שאין המשכב מיטמא עד שינשא עליו רובו של זב מ"מ לענין מיוחד למדרס סגי שיהא מיוחד למקצתו להשען עליו, והוכיח כן עוד ממש"כ הראב"ד בפ"ג דעדיות דהא דסבכה טמאה מדרס הוא משום שסומכת ראשה עלי' בשעת שכיבה, וממש"כ רש"י בסנהדרין דמ"ח. דהא דכיפה טמאה מדרס הוא משום שנשענת ראשה עלי'.[[2]](#footnote-3)

ויש להוסיף דכ"ה מבו' גם ממש"כ הרמב"ם דהא דעור סקורטיא טמא מדרס הוא משום שנשען עליו ברגלו, אף דבפשוטו אי"ז עשוי להשענת כל גופו אלא להשענת רגליו, וכ"ה מבו' גם מהא דתנן דעור הכר ועור הכסת טמאין מדרס, ותנן לעיל פט"ז מ"ד ופ"כ מ"א דהכר והכסת טמאין מדרס, ואחד מהן הוא מה שנותנין מראשותיו, ואפ"ה ה"ז טמא מדרס אף שאינו עשוי לשעינת רוב גופו, עי' משנ"א לעיל פ"כ שעמד בזה, וכ"ה מבו' גם ממה שהביא הר"ש לעיל פכ"ד מי"ד מירושלמי, דהא דמטפחת ידים טמאה מדרס, הוא משום שנותנה תחת אצילי ידיו, ואף שאינה עשוי' לשעינת רוב גופו, ועמד ע"ז במשנ"א שם, וכ"נ גם מהא דתנן לעיל פכ"ב מ"ג דשרפרף וכסא שלפני הקתדרא טמאין מדרס, אף דבפשוטו אין עשויין לשעינת רוב גופו אלא להשענת רגליו.?ועמש"נ עוד להלן פכ"ח מ"ה?.

ומצאנו הדברים מפורשים בפי' הראב"ד לברייתא דר' ישמעאל ה"ה, ז"ל, וכשאמרו על סבכה של ילדה שיהא טמאה מדרס ועל כיפת ראשה שהיא טמאה מדרס, לא מפני סמיכת הראש בלבד הן טמאות מדרס, דהכא ליכא לא רוב גופה ולא רוב משענתה, ואע"פ כי הסבכה וכיפת הראש אינן מיוחדות לישיבה ולא לדריסת הרגל, כיון שהן משמשות לישיבה עם מלאכתן, ול"ב שידרוס עליהן כעין מלאכתן, אלא אפי' ישב על המנעלים או שם הקתדרא תחת רגלו שאין דרך תשמישן בכך טמאות מדרס, עכ"ל.

ו] אמנם הנה בפי' הרש"ס שהביא במלאכ"ש פ"ק דעדיות מי"א כתב בסו"ד, ז"ל, ואע"ג דגבי מלבן וכו' קא מטמא ר' יוסי, שאני הכא דכיון דסומכת גופה בשעת לישה על זרועותי' "ונשען רוב גופה" הו"ל מושב, עכ"ל, ומבו' בדבריו דלא חשיב ככלי המיוחד למדרס, אלא בשהוא מיוחד לנשיאת רוב האדם, וכן נקט במשנ"א לעיל פ"כ מ"א ופכ"ד מי"ד ולקמן פכ"ח מ"ה, וכן צידד במקד"ד סימן נ"ב סק"א.

ז] **עור הסרוק עור הסורק, ר"א אומר מדרס וחכ"א טמא מת,** בחזו"א סימן ל' סקכ"ב פירש דהא דפליגי בה, הוא משום דישיבה עליו לא שכיחי כולי האי, ונחלקו אי מקרי בזה מיוחד למדרס, ועי' בסד"ט מש"כ בזה.

ח] וצ"ב בטעמא דחכמים דהן טמאין טמא מת, הרי פשוטי כלי עור שאינם ראויים למדרס טהורין לגמרי, והנה בעור הסרוק י"ל לפי' הרמב"ם והא"ר שלופפין בו את הצמר הסרוק, וי"ל דחשיב ככלי קיבול, אך לפי' הר"ש והרא"ש שמשימין אותו על מתניהם, תיקשי, וכן תיקשי בעור הסורק שאינו כלי קיבול.

והנה לדעת הרמב"ם י"ל כמש"נ לעיל מ"ג אות ה' בדעתו, שגזרו חכמים טומאה על כל פשוטי כלי עור שיש עליהן צורת כלי, וע"כ גם עורות אלו שיש עליהן צורת כלי טמאין מדרס, ולדעת ש"ר י"ל שהיו משמשין גם לתשמיש קבלה, וע"ד שכתב הר"ש לעיל מ"ג בזון ובורכייר, וי"ל עוד לפמש"כ התוס' בשבת דס"ג: דפשוטי כלי עור הרכים טמאין משום שראויין לקפלן ולישא בתוכם, ולפ"ז י"ל דעור הסרוק ועור הסורק דרך לעשותם מעורות הרכים, וע"כ הן טמאין טמא מת.

1. ובפירש"י סנהדרין דמ"ח. כתב בהא דכיפה טמא מדרס, ז"ל, שאף הוא ראוי למדרס פעמים שמקפלתו ויושבת עליו או נשענת ראשה עלי', עכ"ל, ויש להסתפק במש"כ דנשענת ראשה עלי', אם היינו דכששוכבת בעוד הסבכה עלי', ה"ה נשענת עלי', או היינו דהיא נותנתו תחתי' כדי להשעין ראשה עלי', ועמש"נ להלן פכ"ח מ"ה אות א' בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש שרמז להעיר בזה, ממה שפירש"י בשבת דס"ו:, ז"ל, הא לתרוצי סוגיא, לתקן פסיעותיו ולזקוף קומה, מפני שרגליו ושוקיו רותתות, ולא לסמיכת כל גופו, עכ"ל, ומ' דבעינן שיהא עשוי לסמיכת כל גופו, אך לפי המבו' בד' רש"י בסנהדרין דאף העשוי למקצתו לישען עליו טמא מדרס, צ"ל דעיקר מכוון רש"י בשבת הוא דאינו עשוי לסמיכת גופו אלא לתיקון פסיעותיו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)