11 - מ_מ למפרע הוא גובה
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / שעבודים - הרב יהודה אלבוים / מ_מ שעבודים

**בס''ד**

**למפרע הוא גובה**

י''ל דקנאו לגמרי בשעת ההלואה - וצ''ל דקנה רק קנין הגוף ולא קנין פירות שהרי אין הפירות שלו כמבואר בתוס' ב''ק לג א -

י''ל דקונה בשעת ההלואה, אך קונה רק את הזמן של אח''כ, את הזמן של זמן הפרעון.

ולאופנים אלו יש לדון כיצד קנאו, י''ל דנקנה לו ע''י השעבוד, י''ל דנקנה בקנין כסף ע''י מעות ההלואה.

י''ל דקנאו משעת הגבייה למפרע, וי''ל בתרי אנפי י''ל דע''י הגבייה נעשה שלו למפרע, וגובה כעת למפרע, וי''ל דמיד כשהגיע זמן הפרעון קונהו למפרע, וא''צ גוביינא, אלא רק שומא לדעת את שווי הקרקע בכדי לדעת כמה נפרע.

י''ל דלמפרע הוא גובה אינו קנין על הקרקע למפרע אלא גדר בקנין השעבוד, ולפי''ז הנידון בהקדישו מלוה יהיה על הקדש השעבוד ולא על הקדש הקרקע.

**הסוברים דקנאו לגמרי בשעת ההלואה**

א. לשון הר''ח בפסחים והגיע הזמן ולא פרעו **נתברר** כי מאותה העת של מלוה היה ומה שעשה מאותה העת עשוי.

ב. כתב הנתה''מ סי' קצ''ט סק''ב וז''ל דס"ל דהוי כאילו קנוי ליה הקרקע להמלוה בשעת הלואה כשנותן הכסף לידו, והוי כאומר לו קנה מעכשיו ולכשאגבך, וכיון שנתרצה להגבותו מזה קנה למפרע משעת נתינת המעות, כיון דאדעתא דקנין נתן לו המעות בתחילה והגוביינא הוא רק כקיום התנאי דלא בעי קנין.

ג. ובקהלת יעקב - לבעל הנתה''מ - בסי' כ''ח סעי' ז כתב דאין המלוה צריך קנין בכדי לזכות בפרעון וז''ל והטעם דגביית מלוה א''צ קנין נראה דהנה בפסחים דף לא סבר אביי דלמפרע הוא גובה ... אלמא דס''ל דתיכף כשלוה המעות ללוה ושעבד לו נכסיו דהוי תכף הנכסים כמכורים למלוה והגוביינא נחשב רק כתנאי ... והרבה פוסקים ס''ל דאחר זמן פרעון אף רבא מודה ... דלמפרע גובה וכ''כ הבעה''ת בהדיא, אלמא דתחילת נתינת הכסף להלוה הוא הקנין ... דאביי ורבא מודו שהכסף הלואה חשוב קנין תיכף והגוביינא הוא רק כקיום התנאי ... דבשעת הלואה הכסף היה קנין גמור לאביי מעכשיו ולכשיגבנה ולרבא בשעת גוביינא בלא מעכשיו - ועי' שיעורי ר' שמואל קידושין דף מז א דהקשה דאם לרבא הוי כקנין לאחר ל' א''כ יוכל הלוה לחזור בו - ועי' בנתה''מ סי' שד''מ סק''א דכתב דא''צ קנין בפרעון חוב אך לא הזכיר דהוא משום דקנאו ע''י מעות ההלואה, ונ''מ במזיק וכד' הפורע את חובו אם נקנה לניזק בלא קנין, וכן נ''מ בנכסים שקנה הלוה אחר ההלואה -.

ד. כתב רעק''א קמא כג ולכאורה קשה איך אמרינן אא"ב למפרע גובה במה יקנה למפרע, לו יהא שמכרה לו ממש במעות דהלואה, הא נכרי אינו קונה בכסף, וצ"ל דבאמת הכי קאמר אא"ב למפרע גובה ונימא ג"כ כר"ל דדבר תורה בישראל משיכה קונה וממילא בנכרי כסף קונה או דצריך לאוקמי בשיעבד לו מטלטלין אג"ק.

ה. וכך כתב המהרי''ט אלגזי פ''ג דף טו ב אות ב וכ"כ נמי בפלוגתא דאביי ורבא, דעיקר פלוגתייהו הוא דאביי ס"ל דסתם משעבד נעשה כאומר אם לא אפרע לך בזמן פלוני נכסי קנויין לך מעכשיו, ורבא ס"ל דלא חשיב כאומר מעכשיו, אלא כאומר אם לא אפרע לך קנוייה לך באותו זמן, וכיון דענין תנאי הוא דתלוי ביד המקנה אמרינן דמכאן ולהבא הוא גובה דדעת המקנה כן היה.

ו. צ''ע על הסוברים דקנאו ע''י קנין כסף מתוס' בגיטין דף מ ב וב''ק לג א דלאביי למפרע הוא גובה גם במזיק, אע''פ שאין שם קנין כסף, וכמו כן צ''ע על דברי המהרי''ט אלגזי דנח' אביי ורבא אי חשיב כאומר מעכשיו או לא, דא''כ מח' זו אינה שייכת במזיק, ובתוס' הנ''ל נראה שנח' גם במזיק.

ז. צ''ע במה נח' האמוראים אם שעבודא דאו' או לאו דאו' אם קנאו לגמרי מעיקרא או קנאו לאחר ל' ע''י קנין כסף.

ח. צ''ע מדברי ר''פ דיורשים לאו בני מעבד מצוה נינהו, הא כלל לא ירשו, ואולי י''ל דהתנאי היה אם יגבהו, וא''א לגבותו בלא שעבוד, ורק אחר שגבאו נעשה שלו למפרע, וכך י''ל למד''א שעבודא לאו דאו', אלא דצ''ע מדוע לא יקבעו דאי לא יפרע עד זמן פלוני יהיה שלו למפרע, ומדוע צריך דוקא לתלותו בגוביינא, דנימא דאין שייך גוביינא למד''א שעבודא לאו דאו'.

ט. צ''ע אי נימא דקנאו מעיקרא ע''י קנין כסף, א''כ איגלאי מילתא דאינו הלואה אלא מקח, וא''כ לא יהיה בו איסור ריבית, וכן כיצד שביעית משמטת.

י. צ''ע אי קנאו למפרע בתנאי שלא יפרע, כשהתקלקל השדה, מדוע לא נימא דיפסיד המלוה דאיגלאי דשלו נאנס, ואי נימא דהתנאי היה שהשדה שיגבה יעשה שלו למפרע, א''כ לא יגבה שדה זו ולא יעשש שלו למפרע.

יא. אי קנאו למפרע בתנאי שלא יפרע, א''כ בלוה מב' בנ''א באותו יום, הוי כמכר נכסיו לב' בנ''א, וא''כ מדוע כתבו בראשונים - בכתובות פו א - דאם תפס א' את הכל אין מוציאין ממנו, ואולי כתבו כן רק אליבא דרבא, וצ''ע.

יב. אי קנאו למפרע בתנאי שלא יפרע, א''כ כגובה מהלוקח, הרי הוא כאילו לא קנאה מעולם, וא''כ צ''ב מדוע יכול הלוקח לסלקו בזוזי, ומאי שנא ממש''כ התוס' בדף צד א דאין בע''ח מאוחר שקדם וגבה יכול לסלקו בזוזי, ואי נימא דרק אם גבה נעשה שלו למפרע, ותלוי בכל דרכי הגבייה כמו לרבא ניחא.

יג. כתב הפמ''ג או''ח סי' תמ''א מש''ז סק''א ולרבא מוקי אליבא דהלכתא כר' יוחנן דעכו"ם במשיכה דווקא, ובמה יקנה, ומשום הכי דווקא בהרהין, ואפשר לאביי בלא הרהינו ואף עכו"ם מישראל קונה למפרע, דאלים שיעבוד חוב יותר מקנין כסף, תדע, דהא כסף לחוד אף בישראל לא קנה מדרבנן, ואפילו הכי אקדיש מלוה אין יכול לחזור בו ואמאי כיון דמדרבנן לא קנה לאו דידיה הוא דומיא דהמקדש בחמץ בשש ואף שיש ליישב זה, מכל מקום קשה, אלא (דאזלינן) [דאלמינן] שיעבוד חוב יותר מקנין כסף, וא"כ לאביי אין צריך קנין כסף.

**הסוברים שאינו קנוי לו משעת ההלואה**

א. כתב השער משפט סי' קי''א סק''ג ואף שלמפרע הוא גובה היינו דשיעבוד חשיב כגבוי אבל מ"מ לא הוי כהחזיק בה לגמרי, דהא אף לאביי דס"ל למפרע הוא גובה מ"מ לא אכיל פירי עד דכתבי ליה אדרכתא כדס"ל לאביי גופיה בפרק המפקיד.

ב. כתב האבני נזר או''ח סי' של''ב אציע מה דמספקא לי לאביי דאמר למפרע הוא גובה אם הוא קנוי לי' לגמרי למפרע, או דילמא דאינו אלא קנין שיעבוד למפרע וכמו קנין משכון לר' יצחק דהוא קנין שיעבוד ... והא דמהני הקדש לאביי, היינו שהקדש חל על השיעבוד, וממילא כשגובה הקרקע להקדש - ועי'''ש שכתב שברמב''ן במלח' מבואר דקונה קנין גמור למפרע - וז''ל רעק''א בב''ב דף עו ב ובפסחים מיירי רק דזבין השיעבוד נכסים בלא מכירת השט"ח וזה פשוט, ולכא' לדברי הרשב''א - וז''ל בקידושין טו ב שאין אדם מוכר ולא מקדיש מלוה שיש לו על אחרים דבר תורה ... ומכירת שטרות מדרבנן היא - שכתב שא''א למכור ולהקדיש שעבוד נכסים משום שאין גופו ממון, ע''כ יפרש את דברי הגמ' על הקדש הקרקע, אלא דאולי י''ל דכוונת הגמ' מדרבנן, אלא דיעויין בתוס' בב' דף עז א דכתבו דתקנו רק מכירת שטרות ולא הקדש שטרות עי''ש.

ג. וכן הוא בכתבי הגרי''ז - ענינים סי' ח' - והנראה דבאמת לא נעשה שלו למפרע לכו"ע, ורק דמחלקותם הוא, אם מישך שייכי הגביה שעושה עתה, להשיעבוד שיש על הנכסים מעיקרא, דלאביי דלמפרע הוא גובה ס"ל דהגביה מישך שייך בשיעבודא ומתייחס אליו, ולרבא דמכאן ולהבא הוא גובה ס"ל דהגביה הוא משום החוב לחוד, ואינו שייך להשעבוד, ולפ"ז הקדשו של המלוה אינו יכול לחול על הקרקע הקדש גמור, דהא לכו"ע לא נעשה הקרקע שלו למפרע וכמש"כ. ורק דמקדיש השעבוד.

ד. השערי יושר בשער ז' פי''ח כתב דבאמת עיקר הקנין מה שזוכה למפרע, הגביה שלבסוף גורמת, וגוביינא זו אינה רק כמבררת, רק גורמת הדין שתהא שדה זו שלו מחמת זכות השעבוד דמעיקרא ... וכן מוכח שיטת התוס' לענין למפרע הוא גובה, שכתבו בב"ק דף ל"ג ע"א דלענין אם הקדיש מלוה ואח"כ גבה, מ"מ הפירות לא קדשו, כיון שלא גבה לבסוף, יעו"ש, ושם בפכ''א כתב דזה ברור דלאביי דס"ל למפרע הוא גובה, אם חפר בורות בקרקע המשועבדת באפותיקי, לא יתחייב התופס רק מדין מזיק שעבודו, משום דאינו גובה למפרע, רק מה שגבה לבסוף, וכמו שכתבו תוס' ב"ק דף ל"ג לענין שבח שאם הקדיש המלוה וגבה לבסוף את הגוף, אין השבח קדוש אם נפרד מן הגוף יעו"ש.

ובמערכת הקנינים סי' י''א כתב ואין לומר דרק מה שגבה אח"כ אמרינן למפרע הוא גובה אבל הפירות שלא הוגבו מעולם לא קדשי למפרע, דהא סוף סוף הקרקע קדוש למפרע וקא ינקי משדה הקדש, וזו תמיה עצומה

ועי' באריכות בדברי הגרשש''ק במערכת הקנינים שם, ובקונטרס בעניני קנס קונטרס ב' אות ז'.

ה. בחידושי ר' נחום ב''מ דף לד א אות כ''ד כתוב: וביאר הגרב"ד כנ"ל, דודאי גם למ"ד למפרע הוא גובה אי"ז בגדר איגלאי מילתא למפרע אלא דחלות הגוביינא חלה עתה למפרע משעת הלואה ונמצא שבאותו הזמן שקודם הגוביינא לא נשלם קנינו של המלוה, ומה"ט ל"ל זכות ארעאי אשבח ודו"ק.

ו. ישל''ע אם רק ע''י הגוביינא נעשה שלו למפרע, דהיינו שרק היום נעשה האתמול שלו, א''כ עד עתה היה זה של הלוה, וא''כ צ''ב מדוע אינו עובר הישראל שלוה מהגוי על חמצו - ואולי באמת עבר, ורק אינו נאסר בהנאה משום שכלפי היום האתמול השתנה - ואולי דבר זה תלוי במח' הרמב''ם והרשב''א אם כשידוע שמחר ישתנה ויהפך להתר למפרע, אם מותר עוד טרם שהשתנה.

**כשהגיע הזמן ולא פרע האם הקרקע שלו למפרע, או רק אם גבה את הקרקע הרי הוא שלו למפרע**

א. כתבו התוס' בב''ק דף לג א תוס' שם וי"ל דלמאן דאמר למפרע הוא גובה היינו היכא דגבאו לבסוף אבל הכא אם נתרצה ניזק לבסוף לקבל המעות ולא גבאו לרבי ישמעאל אין קדוש ... אפילו למ"ד למפרע הוא גובה שבח דמזיק הוי ולא קדיש עד שיגבנו.

ב. כתב הריטב''א ביבמות דף לח ב פי' דאפילו לאביי דאמר ב"ח [למפרע] הוא גובה, היינו לאחר שגבה דאלים זכותו למפרע דהא אי קדיש או זבין מאי דעבד עבד [כדאיתא] בפ' כל שעה, אבל כל [זמן] שלא גבה נכסים בחזקת לוה קיימי ובחזקת יורשיו לגמרי, וכ''כ בכתובות דף קח א וז''ל וכי מתהני ליה מנכסיו מדידיה מתהני דבעל חוב מכאן ולהבא הוא גובה ואפי' למ"ד למפרע הוא גובה זהו כשגבאו בסוף, וכ''כ בב''ב דף קכה ב וז''ל ... בראוי ממש אינו נוטל כגון ירושה או מלוה דלא אתא לידיה דבעל חוב מכאן ולהבא הוא גובה, ואפי' למ"ד למפרע הוא גובה כל כמה דלא גבי נכסי דלוה נינהו.

ג. וז''ל השטמ''ק בב''ק דף לו ב בשם הרא''ה אפילו למאן דאמר למפרע הוא גובה התם הוא בארעא **ובתר דגביה**.

ד. וכן כתב הריב''ש בסי' שצ''ו וז''ל שלשון למפרע, ר"ל בשגבאו והוחלט בידו לבסוף אם ע"י ב"ד, אם על ידי הלוה בעצמו שהחליטו לו בפרעון חובו. ואז למפרע הוא גובה משעת השעבוד. ובכי האי גונא נמי קאמר אביי אף בקרקע למפרע הוא גובה, כגון שגבאו לבסוף דבלאו הכי ליכא למימר. וכ"כ התוספות ז"ל שם וכן מורה לשון למפרע, שגבאו לבסוף. כמו למפרע הוא נפסל, דעד זומם. וכ"כ הרמב"ן ז"ל בפ"ק דקדושין (ח':)

ה. ומאידך בבעה''תשער ג' ח''ד אות ה נראה לא כך וז''לוכן כתב בעל העיטור בשם רבינו חננאל ז"ל, גרסינן בפסחים כל שעה איתמר בעל חוב, אביי אמר למפרע הוא גובה, וכתב ר"ח ז"ל שמע מינה למאן דקבע זמן לחבריה ומטא ההוא זמן לא יהבי ליה בי דינא זמן אחר, דא"כ היכי אמר אביי דכיון דמטא זמניה למיגבה ולא פרעיה איגלאי מלתא למפרע דברשות מלוה הוה קאי ורבא אמר השתא הוא דקני, אלא לאו ש"מ דלא קבעינן זמן למאן דקבע זמן, ע"כ.

ו. ובשער מ''ג ח''ב אות ד כתב דאפי' לרבא כשהגיע הזמן ומכר המלוה המכר קיים אע''פ שעדיין לא גבאו וז''ל וממילא שמעינן דדוקא כשמכר קודם זמנו של פרעונו הוא שאין מעשה המלוה כלום, שעדיין לא קנאה ולא מכר את שלו, אבל אם הגיע ועבר זמן פרעונו ולא פרעו דברי הכל דשפיר זבין, דכדיליה דמי ועד כדי סך החוב אין הלוה יכול להוציאו מידו של קונה ואפילו שיפרענו ממון החוב, כדאמרינן בשומא דעבדו ב"ד דאי הדר וזבנה לאחריני שזוכין בה, דלא רמי עלייהו ועשית הישר והטוב, והאי נמי כיון דמכרה כנגד שעור חובו ממכרו קיים עכ''ל ועי''ש מה שיישב על הא דמבואר דבכל גוביינא צריך שומא, וז''ל התומים בסי' ק''ג סק''ו רק כל כוונתם דלא תימא כדעת המחברים דקודם שומא והכרזה אין למלוה יד בו, ואם מכר אין בו ממש דדבר שאינו שלו מוכר, ואין המכירה חל כלל, ולכך קמ"ל דלאחר זמן פרעון מודה רבא דהרי הוא שלו למכור ולהקדיש ומכירתו מכירה גמורה, רק בעי אחר כך שומא והכרזה לברר השער והמקח בכמה דמים יקח השדה וכמה נתקבל על חובו, אבל בתר שומא והכרזה נתברר למפרע דהיה שלו ושלו מכר.

ז. ובשו''ת הרשב''א סי' אלף קיא נח' וז''ל אפילו הגיע זמן הפרעון כגון שקבע לו זמן אין המלוה יכול להקדים או למכור קרקע של לוה כל שלא הגבוהו לו בית דין.

ח. ובשו''ע סי' ק''ג סעי' ו' הובאו ב' השיטות ועי''ש בנו''כ שם ובנתה''מ סי' קצ''ט סק''ב.

ט. בשו''ת הרשב''א הנ''ל סי' אלף קיא כתב דבע''ח מאוחר שזמנו לפני בע''ח מוקדם, אין המוקדם יכול למנוע את המאוחר מלגבות, אלא יגבה וכשיגיע זמנו יגבה ממנו, וכתב משום דקי''ל מכאן ולהבא הוא גובה, ומשמע דלאביי יכול לעכב עליו, ומשמע שלאביי יש למלוה זכות על הקרקע אף טרם הגבייה - אך שמעתי לבאר דלרבא הגוביינא חלה לגמרי למאוחר, אלא שאח''כ טורף ממנו המוקדם, ואחר שטורף ממנו, לכא' מעתה חייב הלוה למאוחר את כל חובו, ולא מנקים ממנו את הפירות שאכל, משום שלא נפרע ע''י הקנין פירות אלא חל פרעון גמור, וכיון שמעתה ואילך בטל הפרעון, מעתה והילך חייב לו הלוה את כל חובו, משא''כ לאביי אחר שגבה וחלה גבייתו למפרע, א''כ מעתה בטל הגוביינא של המאוחר למפרע, וא''כ נעקר כל גבייתו, וא''ת מדוע לא יחול גבייתו לכל הפחות על הקנין פירות, י''ל משום שאין כוונתו להפרע בקנין פירות ולנכות לו מחובו, אלא להפרע בגוף הקרקע, ולמד''א למפרע הוא גובה א''א להפרע בגוף הקרקע -

**בטעם הדבר דגובה למפרע**

א. בחידושי רבינו דוד ובחי' המיוחסים לריטב''א בב''מ סוף פ''א וסוף פ''ד מבואר, דאילו לא היה גובה למפרע, לא היה יכול לגבות מלקוחות, ורק משום שגובה למפרע איגלאי מילתא דלא קנאו הלוקח, ואף רבא מודה דלענין זה למפרע הוא גובה, ורק לענין הקדישו מלוה אמרינן דמכאן ולהבא הוא גובה, וז''ל הריטב''א שם ''לאו למימרא דלית ליה זכיה למפרע כלל דא''כ היכי טריף לקוחות מזמן ראשון ... ואם לא יקנה אותן למפרע איך יטרוף אותן'' וכעין זה כתב רבינו דוד כאן, ובריטב''א שם כתוב דאע''פ שגובהו למפרע, אך אינו ברשותו מחמת שיכול הלוה לסלוקי בזוזי, ולפי דבריו כשאין הלוה יכול לסלקו בזוזי אף רבא מודה, וכמו שכתבו תוס' בגיטין דף מ ב, ועי מהרש''א שם דאפי' אם לוה מצי לסלוקי בזוזי אם לוקח לא מצי נמי מודה רבא עי''ש.

ב. וכעין זה מבואר ברש''י בדעת רבא דרק משום שלא חל המקח יכול המלוה לטורפו, ומבואר דאילו היה חל המקח לא היה יכול לטורפו מהלוקח - ועי' באריכות בביאור דברי רש''י בפסחים -

ג. וכך מבואר בנתה''מ בסי' ל''ט סק''ב וז''ל והנה בפירושא דשעבודא דאורייתא, ליש פוסקים הפירוש דמאן דס"ל שעבודא דאורייתא הוא דשעבוד הוי כקנין ואינו יכול למכור ולהוריש, ולמאן דס"ל לאו דאורייתא, האמת דמיניה גובין מדאורייתא, **רק דס"ל דמכאן ולהבא גובה** ולא אלים בשעת שעבוד כקנין, וכשמכר והוריש קודם הגביה שוב אינו יכול לגבות מהן.

ד. ולכא' צ''ב אם אין כח לגבות מלקוחות, א''כ כיצד יכול לגבות מהם, הרי רק אם יגבה עי''ז הוא למפרע שלו, וכיצד חלה גבייתו כדי שנאמר שעי''ז לא חל המקח.

**למפרע הוא גובה במטלטלין**

א. כתב הקו''ש ב''ב אות שפ''ח דלכא' מפורש בגמ' דבמטלטלין א''א למפרע הוא גובה, דאוקמא להא דיתומים שגבו קרקע וכו' מכח דין למפרע הוא גובה, ומבואר דרק בגבו קרקע אמרינן הכי, ולא במטלטלין.

אלא דמאידך מפורש להפך מהא דהגמ' מוכיחה כאביי ממתני' לענין חמץ שהוא מטלטלין.

ב. וכתב המהרש''א בישוב הסתירה וז''ל אבל מטלטלין אם גבו היתומים אף על גב דלמפרע הוא גובה כיון דמיחסרא גוביינא לאו כגבו מחיים דמי מיהו לגבי איסורא לאביי גבי חמץ אף על גב דמטלטלין נינהו כיון דלמפרע נקנית לו הרי הוא שלו באותה שעה אף על גב דמחסרא גוביינא ודו"ק.

ג. ולכא' לא מהני מידי למפרע הוא גובה לענין יתומים שגבו מטלטלין וכו' משום דהו''ל מטלטלי דיתמי ומה מהני מה דנחשב שבא לרשות האב בחייו, הא ירשוהו היורשים והו''ל מטלטלי דיתמי, ואין לומר דהמלוה של האב גובה למפרע, ונחשב כאילו גבאו מהאב, ומזה מוכח שא''א במטלטלין למפרע הוא גובה, דא''כ מדוע הוכיחו מהגמ' בפסחים ולא מכח דין מטלטלי דיתמי, והסברא בזה הוא דרק אם גובה אמרינן למפרע הוא גובה ומיתומים א''א לגבות וממילא אין נעשה שלו למפרע, וצע''ג בדברי המהרש''א והקו''ש שהוכיחו מסוגיין דא''א למפרע הוא גובה במטלטלין - כן הקשה בשיעורי ר' שמואל ב''ב דף קכה א אות ס''א -

ד. הרמב''ן במלח' בתחילת דבריו נקט שא''א למפרע הוא גובה במטלטלין, וביאר את דברי הגמ' הנ''ל דאמרינן בחמץ למפרע הוא גובה בשעבד מטלטלין אגב קרקע, או דבס''ד ס''ל לגמ' דגם במטלטלין אמרינן למפרע הוא גובה, וכן כתב השטמ''ק בב''ק לו ב מהרא''ה דאין במטלטלין דין למפרע הוא גובה - וכתב גם דאין דין למפרע הוא גובה במלוה על פה אפי' בקרקעות - וכן נראה בתוס' גיטין דף מ ב ד''ה הקדש, אך בסוף דבריו כתב הרמב''ן צד שיש למפרע הוא גובה במטלטלין, ונראה בדבריו שדבר זה תלוי בגדר השעבוד שיש במטלטלין, אם אלים שעבודו, ורק כשמכרן או הורישן פקע השעבוד, או דמכח הדין שאי מכרן אין גובה מהלוקח מוכח ששעבודו קלוש ולכן אין בהם דין למפרע הוא גובה - ועי' קו''ש פסחים אות קמ''ו - אלא שצ''ב אי אלים שעבודו מדוע פקע כשמכרן, וצריך לומר משום תקנת השוק, אלא שא''כ צ''ב מדוע מיורשים אין גובים - ויתיישב על פי דברי הזכר יצחק סי' י''ב והתבאר בענין גדר גוביינא מלקוחות ויתומים -

ה. בתוס' בפסחים דף לא ב ד''ה אלא וד''ה ואם, דאף במטלטלין אמרינן למפרע הוא גובה, והרמב''ן במלח' תי' את קושיות התוס' על פי מש''כ דא''א במטלטלין למפרע הוא גובה, ורק בס''ד ס''ל לגמ' כן, או דבס''ד איירי בשעבד לו מטלטלין אגב קרקע.

ו. לכא' הדין שלמפרע הוא גובה הוא רק מכח שעבוד נכסים, אך מכח שעבוד הגוף לא נימא למפרע הוא גובה, וכדמוכח מהראשונים דס''ל דלא אמרינן למפרע הוא גובה במטלטלין, ולכא' בדלא כתב דאיקני וקנה אח''כ נכסים אין אומרים בהם למפרע הוא גובה - אא''כ מיניה יש שעבוד גם בדאיקני ורק תקנו שלא לגבות מלקוחות כמוש''כ המאירי בסוגיית דאיקני - וא''כ למד''א שעבודא לאו דאו', לכא' לא תקנו שעבוד על מטלטלין מיניה, וא''כ לדידיה לא יהיה למפרע הוא גובה במטלטלין אף בגבה מטלטלין מיניה, ולפי''ז היה אפשר לתרץ את קושיית התוס' בדף לא ב דאביי ס''ל דשעבודא לאו דאו' כמוש''כ תוס' בגיטין דף נ א ולכן אין בחמץ למפרע הוא גובה.

**לשיטות הראשונים דרק ע''י הגבייה נעשה למפרע שלו, האם ע''י למפרע הוא גובה יש דין גוביינא בדבר שרק ע''י שנעשה של המלוה למפרע יש דין גוביינא**

א. כתה הקצוה''ח בסי' קי''ז סק''ב לחלק בין היכא דבלא למפרע הוא גובה אין דין גבייה, כגון ביבם שהיה חייב לבעל, דהוא היורש והוא הלוה, ובלא דינא דר''נ א''צ לפרוע לעצמו, וא''כ לא יבא לידי גביה ולא שייך דין למפרע הוא גובה, משא''כ באופן שלוי חייב לשמעון ושמעון חייב לראובן, ומת שמעון דיכול לגבות מלוי מדין למפרע הוא גובה דהוי כאילו היה בידי מהאב בחייו, מכיון שחייב לוי לפרוע, לכן כבר יכול ראובן לגבות מלוי אף בלא שעבודא דר''נ אי אין החוב נחשב למטלטלי דיתמי - דהיינו לר''ט -

ב. הנתה''מ שם סק''ב נח' על הקצוה''ח ועי''ש מה שענה המשובב נתיבות.

ג. בתוס' בגיטין דף מ א מבואר דאביי נח' על הדין של הקדש מפקיע מידי שעבוד, וצ''ב אם רק ע''י הגבייה נעשה שלו למפרע, א''כ ע''י ההקדש פקע השעבוד ואינו יכול לגבות, וממילא לא יהיה שלו למפרע.

**לדעת רבא שאין המלוה יכול למכור את הקרקע, האם יכול למכור את החוב או את השעבוד נכסים**

א. כתב רש''י כי פליגי דאקדיש מלוה, בתוך הזמן את הקרקע המשועבד לו, ולא הקדיש את החוב אלא הקרקע ... וכתב המהרי''ק סי' פ''ט דמשמע מרש''י דלכו''ע יכול להקדיש את החוב.

ב. כתב המאירי בב''ב דף קמז ב ויש להקשות לגופן של דבריהם היאך המתנה חלה על השעבוד והרי אינו יכול להקדיש שכבר פסקנו בפסחים ל"א א' כרבא שבעל חוב מכאן ולהבא הוא גובה ואם הקדיש מלוה אינו קדוש וכל מתנה שאם הקדישה אינה מוקדשת אינה מתנה ואפשר שאע"פ שאין יכול להקדיש גוף הקרקע עד שיהא שלו חל הוא מ"מ על שטר החוב ולכשיתברר שעבודו יהא קדוש מכאן ולהבא וא"ת מי איכא מידי דהשתא לא קדיש ולקמיה קדוש מ"מ הואיל ויש עליו קנין כל שהו לגבי השעבוד מתפשט ההקדש מחמת אותו קנין וכן באומר הרי עלי מנה להקדש נשתעבדו כל נכסיו להקדש ואין ההקדש חל עליהם עד שיגבנו בחובו.

ואף לרבא שאמר מכאן ולהבא מודה שיש לו קניה באותם קרקעות למפרע שטורפם מיום ההלואה ואם לא שקנה היאך הוא טורפם מאותה שעה אלא שיש לו בהם קניה אלא שאינה מועלת לחול עליה הקדש מעכשו שכל לגבי הקדש לרשותו ממש אנו צריכים וכל שיכול לדחותו מאותו שעבוד אין זו רשותו ממש תדע שהרי מטלטלין אף על פי שיכול להוציא בדיינין אין יכול להקדישם עכ''ל המאירי, וכעין דברים אלו כתב רבינו דוד בסוגיין עי''ש.

ג. כתב רעק''א בב''ב דף עז א על דברי התוס' שם וז''ל תמוה לי היכן מצינו דאינו יכול להקדיש שט"ח ואי מסוגי' דפסחים דאיקדיש מלוה, הא שם איתא ג"כ דזבין מלוה, והיינו דתקנו רק למכור השט"ח, אבל בלא מכירת השטר רק שמוכר החוב ושיעבוד הנכסים לא קנה. ובפסחים מיירי רק דזבין השיעבוד נכסים בלא מכירת השט"ח וזה פשוט, א"כ גם אקדיש מלו' י"ל דרק בכה"ג היא, אבל מקדיש שט"ח י"ל דמהני וכדקיי"ל בהגהות ש"ע יו"ד סי' רנ"ח, וצע"ג, עכ''ל ועי' בדברי האבני נזר שהובא לעיל.

------------------------------------

א. כתב הקו''ש ב''ב שפז ומ"ש תוס' גיטין דף נ' דס"ל לאביי שיעבודא לאו דאורייתא צ"ל, דהא דקאמר למפרע גובה, הוא מדרבנן, ולמ"ד שיעבודא דאורייתא, למפרע גובה מדאורייתא, ועי' בר' יונה בב''ב דף קכד ב דכתב להדיא דאמרינן למפרע הוא גובה גם למד''א שעבודא לאו דאו', ואולי כוונתו דמדרבנן אמרינן למפרע הוא גובה - ולא מצינו מי שיאמר שלמפרע הוא גובה אינו מכח שעבוד נכסים, וברמב''ן מפורש שהוא משכח שעבוד נכסים ולכן דן במטלטלין אי אמרינן למפרע והא גובה - והפני יהושע בגיטין הקשה על זה ממה שהקשו בסוף גט פשוט על רבה דס''ל שעבודא לאו דאו' מגבו קרקע יש לו, ואי למד''א שעבל''ד נמי אמרינן למפרע הוא גובה מדרבנן א''כ מה הקשו על רבה הא י''ל דס''ל דמדרבנן אמרינן למפרע הוא גובה.

ב. ההחזו''א באה''ע סי' נ''ו סקט''ז, כתב דמדליק גדיש דכתב הנמוק''י שיש שעבוד משעה שהדליק אף לפני הנזק, לאביי למפרע הוא גובה יהיה רק משעת הנזק.

ג. הקצוה''ח בסי' רמ''א סק''ט כתב דאי אמרינן למפרע הוא גובה, וגבה אתרוג, לא יצא הלוה ידי חובה דע''י למפרע הוא גובה לא הוי לכם, והגרשש''ק בקונ' בעניני קנס כתב דאי נימא דלאביי זכה בחפץ דלמפרע חשיב שלו, א"כ אם אחד גבה אתרוג אחר החג שהיה משועבד לו כבר קודם החג, וכי נאמר דלא יצא המשלם ידי חובתו, וכן בסוכה נימא שלא יצא ידי חובת סוכה, **וזה ודאי שאינו**.

ד. עי' בחי' מרן רי''ז הלוי הלכ' שכנים שהוכיח מסוגיין דהיכא דגובה מדין מיניה, ויש גם שעבוד נכסים, חלה הגוביינא גם מכח השעבוד נכסים, דאל''כ לא יהיה דין למפרע הוא גובה בגבייה מיניה.

ה. יש שדייקו מלשון הגמ' כיון דמטא זמניה ולא פרעיה איגלאי מילתא למפרע דמעיקרא ברשותיה הוה קאי, ושפיר אקדיש ושפיר זבין דא''א למפרע הוא גובה בפרע לו תוך זמנו, ויתבאר על פי הנ''ל דתוך זמנו אין הגוביינא מכח שעבוד נכסים.

ו. יש לעיין למד''א דקנין פירות כקנין הגוף, ואין בעל הגוף יכול למכור את הגוף, מדוע לאביי יכול המלוה למכור, הא אין הפירות שלו למפרע, אלא רק הגוף, ואולי דמי למכר הבן בחיי האב ומת האב דחלה מכירתו.

ז. עי' בשו''ת הרא''ש כלל, ע''ט סי' י' ונראה בדבריו דיתומים שמכרו קרקע משועבדת, ואין המלוה יכול להוציאו מיד הלקוחות, לרבא דמכאן ולהבא הוא גובה, מכרו היתומים קרקע שלהם, וממילא אין המלוה יכול לתובעם את דמי המכירה, משא''כ לאביי דמכרו את הקרקע של המלוה יכול המלוה לתובעם את דמי הקרקע.