כלים פי_ז מ_ו
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ז מ"ו**

א] **כביצה שאמרו וכו' אלא בינונית,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו ביצה בגודל בינוני מביצי התרנגולים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ה, ז"ל, וביצה האמורה בכל מקום היא ביצה בינונית של תרנגולין, ובס' משנ"א עמד ע"ד הרמב"ם בהל' טו"א ובהל' ביכורים שלא פירש דמשערין בביצה בינונית של תרנגולת, אך באמת נתפרשו הדברים בד' הרמב"ם בהל' שבת, דזהו ביצה האמורה בכל מקום, ועי' בס' מלאכת שלמה ובס' שושנים לדוד הובא בתוא"ש שהאריכו להוכיח כד' הרמב"ם, ושלא כד' הבית דוד שתמה ע"ד הרמב"ם.

ב] **ר' יהודה אומר מביא גדולה שבגדולות וכו',** בחזו"א סימן כ"ג סק"ו כתב, דבעכצ"ל דבמין א' מתגדלין כולן ביתרון שוה, דאם אינם מתגדלין ביתרון שוה, נמצא שמחצית ביצה קטנה וביצה גדולה, אינו מכוון למידת הביצה הבינונית, ועיי"ש מש"כ לדון עוד בכמה פרטי דינים בזה.

ג] **אמר ר' יוסי וכי מי מודיעני וכו' אלא הכל לפי דעתו של רואה,** בחזו"א בקונט' השיעורים סק"א כתב, דמשמע דאילו הי' אפשר לעמוד על הגדולה ועל הקטנה הי' ר' יוסי מודה לעשות כר' יהודה, ועיי"ש שתמה לפ"ז, דא"כ הרי אפשר שבשעה שאומד את הבינונית הוא טועה ומטהר שלא כדין או מטמא שלא כדין, ועיי"ש שכתב דנראה דבין לר' יהודה ובין לר' יוסי השיעור מתחלה ניתן לפי האומד וכמו שאמרו תרומ"ע ניטלת באומד, וכשנאמרו שיעורין בסיני נאמרו על האומד ומה שנראה לו לאדם זהו שיעורו, [[1]](#footnote-2) ואמנם הדבר מסור לחכמים לקבוע גדרי השיעור לכל ישראל וכו', והנה ר' יהודה וב"ד חייבו את היחיד ליטול הגדולה והקטנה ולחלקם אף שהקטנה והגדולה הוא מסור לדעתו של רואה מ"מ זה עדיף מלמסור לו באומד את הבינוני שבזה מוסיפין לשלול הדקדוק ביותר, ור"י סבר כיון דסו"ס אין בשיעורין דקדוק מאמת אלא קירוב אין להכביד על האדם ליקח גדולה וקטנה אלא אומד לפי דעתו, ועי' עוד בזה בחזו"א כלים סימן כ"ג סק"ו.

ד] בחזו"א כלים שם כתב, דהא דלא אמרה ר' יהודה אלא בביצים, הוא משום דברמונים צריך לשער בתמונת הרמון ולא שייך מדידת המים, ובבגרוגרת סבר ר' יהודה לקמן מ"ז דמשערינן בגדולה, ובשעורה ועדשה משום קוטנן א"א למודדן, ובכזית משום שבולע את המים וא"א למודדו, וע"כ ל"ש מדידה זו דר' יהודה אלא בביצים.

וטעם הדברים, הוא כד' החזו"א בקונט' השיעורים, דמודה ר' יהודה דעיקר השיעור ניתן לפי האומד, וע"כ במקום דא"א לשער בע"א, מודה ר' יהודה דמשערינן לפי דעתו של רואה, ורק בביצה ס"ל דאין לשער כן, כיון דאפשר לשער בדקדוק טפי.

ה] בחזו"א בקונט' השיעורים סק"ו כתב, במש"כ הצל"ח ודעימי' שנתקטנו הביצים, דמ"מ ל"ה כאן מכשול לדורות הראשונים, דשפיר חשבו את מדת החלה והרביעית ע"פ הביצים דזה בכלל דעתו של רואה, כ"ז שלא נתברר להם חשבון האחר, ועיי"ש שכתב לדון, דאפשר דיש רשות לקבוע מדת החלה ע"פ הביצים אף שידוע שנתקטנו, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דאחר שנקבעה ההלכה ע"פ האחרונים לשער שיעור חלה ע"פ מידת האגודל, ל"ש בזה אמת וטעות, כיון דמסור לדעתו של רואה ודעתו של רואה הן ב"ד של גדולי הדור שקבעו כן, ומה שנראה להם זהו האמת וזהו עיקר השיעור, עיי"ש בכל דבריו.

ו] הרמב"ם בהלכותיו השמיט להך דינא דמשערינן לביצה בינונית כפי דעתו של רואה, ולא הביא להך דינא דדעתו של רואה, אלא בפ"ו מכלים ה"ב בשיעור מוציא רמון, וצ"ע הטעם בזה.

ז] בעיקר הא דמשער ר' יוסי לשיעור ביצה, כפי ביצה בינונית לדעתו של רואה, קשיא ממש"א בשבת דט"ו. דאמר ר' יוסי, דה' רבעים קמח פטורין מן החלה, ה' ועוד חייבין, ופירש"י, ז"ל, דסבר ר' יוסי מדה מדברית היו ביצים גדולים משלנו, וה"נ אמר ר"י בעירובין בפרק כיצד משתתפין, כמה שיעור חצי פרס ב' ביצים שוחקות, והתם מפרש האי ועוד א' בביצה לכל ביצה, עכ"ל, ועד"ז כתבו התוס' בעירובין דפ"ג. סוד"ה יתירה, וא"כ מ"ט הכא משער ר' יוסי בביצה בינונית, ול"ב להוסיף עלי' א' מכ', כפי שיעור ביצה מדברית, ועי' חזו"א או"ח סימן ק' סק"ד שעמד על עיקר הדברים.

ובס' מידות ושיעורי תורה פט"ו כתב לישב היטב בזה, דשאני שיעור חלה ושיעור חצי פרס, שלא נמסר בהלמ"מ עיקר השיעור בביצים, אלא עיקר השיעור הי' באיפה וחלקי', ואך שקבלה הי' בידם שהוא כו"כ ביצים, וע"כ כל שנתקטנו הביצים, יש לנו להגדיל השיעור, אך משא"כ בשיעור כביצה לטומאת אוכלין שנמסר עיקר השיעור בביצה, משערינן בביצה שבזה"ז, ואף שידוע לנו שנתקטנה הביצה מביצה מדברית, וז"ב.

ח] ועפי"ז יש להסתפק בטעמא דרבנן דפליגי על ר' יוסי, ולא ס"ל להגדיל שיעור החלה ושיעור חצי פרס, אם הוא משום דס"ל שלא נתקטנו הביצים מביצים שהיו בזמן המדבר, וכמשמעות ל' רש"י שם, או הוא משום דס"ל דאף בשיעור חלה ושיעור חצי פרס נמסר השיעור בביצים, וע"כ כל שנתקטנו הביצים, יש לנו לשער בביצים שבזה"ז.

ונפ"מ בזה, במש"כ הצל"ח שלהי פסחים, דנתברר ע"פ המדידה דנתקטנו הביצים שלנו, וע"כ יש להגדיל מידת החלה, והאריכו בזה האחרונים ז"ל, וזה תלוי בספק זה, דאי נימא דטעמא דרבנן דלא ס"ל להגדיל שיעור החלה, הוא משום דס"ל שלא נתקטנו הביצים, הרי שאם נתברר שנתקטנו הביצים שלנו, יש להגדיל שיעור החלה, אך אי נימא דטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דאף שנתקטנו הביצים יש לשער כביצה שבזה"ז, הרי דאף אם נתברר שנתקטנו הביצים ששלנו יותר, אין להגדיל מידת החלה, ועי' בס' שלום יהודה מועד סימן פ"ג שעמד ע"ז.

ט] והחזו"א בקונט' השיעורים סק"ו הביא מתשובת גאון שכתב, ז"ל, ויש להוסיף בזה תשובת גאון שהביא החזו"א בקונטרס השיעורים, ז"ל, ודאי שיעור חלה מ"ג ביצים וכו', ולכך נתנה לנו התורה שיעור בביצים ובפירות שדברי סופרים על הר סיני ניתנו וכו', לפי שהביצים והפירות נמצאים בכל מקום וכו', ולכן תלו חכמים השיעור בפירות ובביצים שהן קיימין בכל עת ואינם משתנים וכו', עכ"ל, ולכאו' נ' מדבריו דס"ל, דכך נמסר עיקר שיעור חלה, לפי הביצים, ולפ"ז לכאו' בדין, דאף ביצים שלנו נתקטנו, יש לנו לשער כמותם, ולא לשער במידת האצבעות, אך בד' החזו"א שם מ' שנקט אף לד' הגאון, דאם נתברר לנו שע"פ מידת האצבעות הוי שיעור חלה אחר מאשר ע"פ מידת הביצים יש לנו לתפוש מידת האצבעות לעיקר, וצ"ע בזה.

י] והנה בשו"ת תשב"ץ ח"ג סימן ל"ג כתב, ז"ל, והדבר נראה לעין כי כשתשער המקוה באמות שלנו היום ותכוין אותו למדת הביצים במקומות אלו תמצא שהביצים הם קטנות מהשיעור הרבה, וכשיש שני שיעורין לפנינו בלתי שוים ראוי להחמיר בשל תורה, וכן בתוספתא דמקואות אמרו כל שהוא מד"ת ושיעורו מד"ס הולכין בספיקו להחמיר וכ"ש אם שיעורו ג"כ מדברי תורה, עכ"ל, ולכאו' כונתו, דיש להסתפק אם שיעור האמות עיקר או שיעור הביצים עיקר, וע"כ יש להחמיר לענין מקוה שהוא מדאורייתא, ונ' מזה דאילו הי' מוכרע דשיעור הביצים עיקר הי' לנו לילך אחר ביצים שבזה"ז אף שנתקטנו הביצים, אך יש לדחות דלעולם אין לנו לילך אחר הביצים והאצבעות שבזה"ז, אלא אחר השיעור האמיתי, וספיקא דהתשב"ץ הי' אם הא שאין משתוין השיעורים הוא משום שנתקטנו הביצים, או שהוא משום שנתגדלו האצבעות, אך הצל"ח נקט שאין לומר שנתגדלו האצבעות בזה"ז יותר ממה שהיו בימי חכמים, וצ"ע בזה.

יא] אך בעיקר הדברים צ"ע ממש"כ בשו"ע סימן תפ"ו דשיעור כזית י"א דהוא כחצי ביצה, והרי דאף שזית שלנו הוא מועט הרבה מחצי ביצה, מ"מ משערינן לי' בחצי ביצה, והיינו לכאו' משום דזית שבזמן המדבר הי' כחצי ביצה, וכ"ה ביש"ש חולין פ"ג סו"ס פ"ח, והרי דאף דעיקר שיעורא דכזית נמסר בזיתים, וכמש"א בעירובין ד"ד: ובסוכה ד"ו. ארץ שרוב שיעורי' בזיתים, לא אזלינן בתר זית שלנו, אלא בתר זית שבזמן המדבר, וצ"ע בזה, ויתבאר בעזה"י עוד בזה לקמן מ"ח אות ד' ואילך.

1. ושם סקט"ו כתב לדון בטריפות הנאמרין בשיעורין, דאם באנו לשער לפי דעתו של רואה, א"כ יתכן שבי"ד זה יכשיר וזה יטריף, והלא יסוד הטריפה שאינה חי', ואם באמת נתרסקו אברי' מה יועיל דעתו של רואה ששיער את הטפחים לפי דעתו והכשירה, או אם לא נתרסקו אברי' למה נטריף אותה, וכתב לישב, דשורש ההלכה נאמרה לפי דעתו של רואה, ואם בעיניו שאין כאן י"ט הרי היא כשרה מן הדין ואף דאינה חי' דינה כשאר מסוכנת ולא אסרתה תורה, וכן אם הכריע שיש כאן י"ט היא אסורה אף שלא נתרסקו אברי', עו"כ דאפשר דחיי' תלוי' בהוראת החכם אם היתה ההוראה בחיי', דומיא דמש"א בירושלמי דבת ג' שנים ויום א' ונמלכו ב"ד ועיברו את השנה בתולי' חוזרין, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-2)