פ_ט מט_ו - בדין ארון שבסלע
קטגוריות: ש_ס / נב אהלות / אהלות עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ד' ח' טבת תשע"א

א] אהלות פ"ט מט"ו, ארון שהיא רחבה מלמטן וצרה מלמעלן והמת בתוכה הנוגע בה מלמטן טהור ומלמעלן טמא.

ובפי' הר"ש כתב, ז"ל, רחב וכו' ופיו מלמעלה, ולפי שהטומאה יוצאת דרך פיו, אין טמא אלא כנגד פיו, והלכך רחב מלמטה וצר מלמעלה, הנוגע מלמטה טהור דלאו כנגד פיו הוא, ושמא משום דמה שכנגד פיו נחשב כארון אבל שבצדדין לא, ותימה אי מיירי במכוסה כדקתני בתוספתא וכו', א"כ נחזיי' כמאן דמלי טומאה ותהא טומאה בוקעת עד התהום כנגד כל החלל, ואי הוה מיירי בארון החקוקה בשן סלע שהסלע בולט מן ההר לאויר העולם, הוה ניחא, דמאחר דאין נחשב כארון אין טומאה בוקעת לשם, מידי דהוי אמעזיבה שבין בית לעלי' דאין בוקעת אלא בחצי' שכלפי הטומאה וכו', עכ"ל.

והנה בביאור קו' הר"ש כתב בחזו"א סימן ז' סק"ב, דנהי דשלא כנגד הכסוי ל"ה ק"ס, מ"מ תוכו כמאן דמלי טומאה כשאר אהל המת, ובוקעת עד התהום כדין קרקע אהל המת, ועיי"ש שכתב דהו"מ נמי לאקשויי אהא דמטהר ר"י מטפח ולמטה שכנגד הכסוי, ובביאור תי' הר"ש כתב החזו"א שם, דיש אויר פ"ט תחתיו, וע"כ הוי המקום שתחתיו אהל, ואין הטומאה שמעל האהל בוקעת לתוך האהל, ובביאור מה שדימה הר"ש ד"ז למעזיבה שבין בית לעלי' דאין בוקעת אלא בחצי' שכלפי הטומאה, צ"ל דכונתו בגונא שהטומאה היא מחצי' ולמעלן, דאינה יורדת לבית, דמזה חזינן דטומאה שמעל האהל אינה בוקעת לתוך האהל.

ומכח זה כתב החזו"א, דאין לפרש קו' הר"ש, דנחזיי' כמאן דמלי טומאה משום קבר סתום, דאע"ג דדפנותיו וקרקעו שן סלע ואין עליהן דין ק"ס, אבל אכתי חללו כמאן דמלי טומאה כדין ק"ס ומטמא למעלה ומלמטה כגנד חללו, ואין כסויו חוצץ כנגדו, דא"כ מאי משני הר"ש דבולט הסלע לאויר, אכתי כל שכנגד החלל הוא בדין ק"ס, והיינו דמ"ט אין טמא למעלה כנגד כל חללו, דע"ז ל"מ תי' הר"ש, אלא ודאי דעת הר"ש דאף כנגד חללו אין עליו דין ק"ס, עכ"ד.

אמנם צ"ע בזה, כמשה"ק החזו"א שם, מהא דאמר בסוכה דכ"א. דר"י אומר במקומו הי' עומד וממלא, ופירש הר"ש לקמן פט"ו דהוא משום דהו"ל כקבר סתום, והרי דאף בקבר שבקרקע עולם יש דין קבר על חללו, ועיי"ש שנדחק בזה, ועד"ז קשיא גם מד' הראשונים בב"ב ד"ק: דמבו' בדבריהם דכוכין יש עליהן דין קבר סתום, עיי"ש.

וגם עיקר ד' החזו"א, הם לטעמי', דס"ל דאף טומאה שבתוך אהל יש בה דין בקיעה למטה, דליכא כלל דין מסוים בטומאה רצוצה שבוקעת ועולה בוקעת ויורדת, אלא אף טומאה שבתוך אהל בוקעת, (ואך שאינה בוקעת למעלה, דהאהל חוצץ בעד הבקיעה), אך לפשטות הדברים דטומאה שבתוך אהל לי"ב דין בקיעה, והא דטהרות שבקרקע הבית טמאין הוא מדינא דארצו של בית כמוהו,[[1]](#footnote-2) כאשר כן מבו' בד' מהר"ם לעיל בפירקין, דהך דינא הוא רק במקום הטפל לבית, עיי"ש, א"כ תיקשי דמה דן הר"ש שתבקע הטומאה למטה, הרי טומאה שבתוך אהל לי"ב דין בקיעה, והאמנם די"ל דגם בקבר איכא לדינא דארצו כמוהו, אך אי"ז במשמעות ל' הר"ש, דמ' להדיא דקשיא לי' שיהא בזה דין בקיעה, (והא דבאמת לא קשיא לי' מדינא דארצו של בית כמוהו, נ' דהוא משום דכל דינא דארצו של בית כמוהו, הוא רק במקום המשמש לבית, וצ"ע בזה).

ג] אך הנה בפי' מהר"ם כתב, ז"ל, ותימה וכו', מיהו כיון דמיירי בארון דחקוק בשן סלע הבולט מן ההר ניחא, דכל מה שאינו כנגד פיו חשוב הוא כאילו הוא מן ההר ולא מן הארון, מידי דהוי אמעזיבה וכו', וכל מה שכנגד פיו חשוב מן הארון ומטמא משום גולל ודופק, טפי לא, כיון דהטומאה כנגד פיו "ואינה בוקעת לחללו שלא כנגד פיו", הלכך הנוגע למטה בחללו שלא כנגד פיו טהור, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' המהר"ם, דאין עיקר התי' דכיון שהוא בולט מן ההר, ע"כ יש תחתיו פו"ט והוי אהל, ואין טומאה שמעל האהל בוקעת לתוך האהל, אלא עיקר התי', דכיוון דהסלע בולט מן ההר ואינו עומד לעצמו, ע"כ כל שאינו כנגד פיו חשבינן לי' כחלק מן ההר, וע"כ אין טומאת המת שכנגד פיו, מתפשטת להחלל שלא כנגד פיו, וזה חידוש רב, דאף דליכא מחיצה בתוך הקבר, מ"מ כיון שהמקום שאינו כנגד פיו הוי חלק מן ההר, אין הטומאה מתפשטת לשם, וכיוון שאינה מתפשטת להחלל שלא כנגד פיו, ע"כ אין הנוגע מלמטה טמא, שהרי המקום שאינו כנגד פיו אינו מכלל הקבר.

ולפ"ז נמצא, דמה שדימה הר"ש דין זה לדינא דמעזיבה, היינו דכ"ה דבמעזיבה חזינן דאף דהמעזיבה הויא גוף א', מ"מ אמרינן דמחצי' ולמטה הוי מכלל הבית ומחצי' ולמעלה הוי מכלל העלי', ואין בוקעת מזה לזה, ה"נ הכא, המקום שכנגד פיו הוי ארון, והמקום שאינו כנגד פיו הוי מכלל ההר, ואין הטומאה מתפשטת להחלל שאינו כנגד פיו, כיון שאינו מכלל הארון.

ולפ"ז שפיר י"ל דקו' הר"ש דמ"ט הנוגע מלמטה טהור, היא דכיון שהטומאה מתפשטת לחללו, הוי כל החלל כקבר סתום, וחשיב כטומאה רצוצה שבוקעת, ומשה"ק החזו"א דא"כ מאי משני דבולט הסלע לאויר, הרי אכתי יטמא למעלה כנגד כל חללו, הנה כ"ז הוא לפ"מ שפירש החזו"א דתי' הר"ש הוא דאיכא פו"ט למטה, ואין טומאה שמעל האהל נכנסת לתוך האהל, אך לפי המבו' בד' המהר"ם דתי' הר"ש הוא דאין הטומאה מתפשטת לכל חללו, הרי דמתישב בזה גם הא דאין הנוגע מלמעלה טמא, וז"פ.

ולפ"ז ל"ק מההיא דסוכה דכ"א. ומד' הראשונים בב"ב ד"ק: דמבו' דאף בקבר שבקרקע עולם איכא דין קבר סתום על כל חלל הקבר, דכל הא דהכא ליכא על המקום שאינו כנגד פיו דין קבר סתום, הוא רק משום דמקום זה הוא מכלל ההר, אך בקבר שבקרקע עולם, ודאי דכל חלל הקבר הו"ל כקבר סתום, וז"ב.

ד] ואמנם בעיקר הקו' מד' הראשונים בב"ב ד"ק: דמבו' דכוכין יש עליהן דין קבר סתום, הנה בחזו"א סימן כ"א סק"ח כתב, ז"ל, דאין דין קבר בקרקע עולם לטמא סביבותיו מדין קבר, אלא שהמת מטמא כנגד כל החלל, עכ"ל, וכ"ה בחזו"א סימן כ"ג סקי"ג בתו"ד, ז"ל, בקבר שהוא קרקע עולם וכו' שאין על הקבר דין ק"ס בקרקע עולם [ר"ל שיהי' הקבר עצמו טומאה, אבל המת שבקבר מטמא כנגד כל החלל עד לרקיע כדין ק"ס], עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דאף בקבר שבקרקע עולם יש על חללו דין ק"ס.

ובס' טו"ד בביאוה"ל פ"ו ה"ח הוכיח מזה, דמש"כ החזו"א בסימן ז' דליכא על חללו דין ק"ס, הוא רק במקום שלא נסתם לגמאי ע"י עפר קרקע עולם, אלא שהניח גולל בפי הקבר, דבזה י"ל דכיון שיש שם פתח אלא שמונח שם גולל לסתמו, אין טמא כנגד כל החלל, אלא מקום הגולל שהוא מקום יציאת הטומאה, דמקום זה הוא דהוי הקבר, ומשא"כ היכא דכל הקבר סתום בקרקע עולם, בודאי טמא כל החלל, עכ"ד, ועיי"ש שכתב, דמשה"ק החזו"א מההיא דסוכה דכ"א., היינו משום דהתם אליבא דר"י קאי דלית לי' טומאה רצוצה בוקעת ועולה, ובזה קשיא למאי חיישינן דהא מצד הקבר שבתהום א"צ לבקוע, עכ"ד.

ה] ובעיקר מש"נ לדעת מהר"ם, אכתי צ"ע בזה בהא דתנן דר' יהושע אומר מטפח ולמטה טהור, דמ"ט אין הטומאה בוקעת למטה עד התהום, שהרי חלל המקום שכנגד פיו הוי קבר, וא"כ תבקע טומאתו למטה, והחזו"א לפי דרכו כתב דהוא משום דאיכא אהל טפח למטה, ואין טומאה שמעל האהל בוקעת לתוך האהל, אך למש"נ מד' מהר"ם דאי"ז מכוון תי' הר"ש, (אלא איירי אף בשאין אהל טפח למטה), תיקשי דמ"ט אין הטומאה שכנגד פיו בוקעת למטה עד התהום.

אמנם באמת מל' הר"ש שכתב, ז"ל, הנוגע בה מכל מקום טמא לר"א שהכל נחשב כארון והכסוי מבקע הטומאה בכולה שעולה כד הכסוי וחוזרת ויורדת ע"פ כולו, ור' יהושע מטהר מטפח ולמטה דאין נחשב כארון אלא טפח הסמוך לחלל הארון, הלכך אין בוקעת מטפח ולמטה, עכ"ל, נ' דמהני הא דמטפח ולמטה אינו נחשב כארון, דמכח זה אין הטומאה בוקעת שם, ולאו היינו דכל הא דמטפח ולמטה אינו נחשב כארון, הוא כלפי שלא יהא מקום זה עצמו מכלל הקבר, אלא גם הא דליכא במקום זה דין בקיעה, הוא משום שאינו נחשב כארון.

ואולי יל"פ בזה, דכ"ה שכתב המהר"ם, דחלל הקבר שאינו כנגד פיו, חשיב מן ההר ולא מן הארון, וע"כ אין הטומאה מתפשטת לשם, אף דליכא מחיצות בין מקום הטומאה לבין מקום זה, ה"נ המקום שמטפח ולמטה שאינו מכלל הארון, הוי מכלל ההר, וע"כ אין הטומאה בוקעת לשם, דכל הא דטומאה רצוצה בוקעת עד התהום, הוא משום דהמקום עד התהום אינו מקום חלוק מהמקום שלמעלה, אך הכא דהמקום שמטפח ולמטה הוי מכלל ההר, והוא מקום החלוק מן הארון, אין טומאת הקבר בוקעת לשם, וצ"ע בזה.

1. ובזה ניחא מה שתמה החזו"א ע"ד הראב"ד דטומאה שבאויר לא חשיבא כטומאה רצוצה לבקוע עד התהום, דמ"ש מטומאה שבתוך בית שהטהרות שבקרקע הבית טמאין, אך להנ"ל הרי אדרבה בטומאה שבתוך בית גם לדעת הרמב"ם לי"ב דין בקיעה עד התהום, וכן נקט הגר"ח בכ"ד, דטומאה שבתוך אהל לי"ב דין טומאה רצוצה לבקוע, והא דהטהרות שבקרקע הבית טמאין, הוא מדינא דארצו של בית כמוהו, וז"פ.

   והנה על עיקר ד' הראב"ד, תמה החזו"א סימן ז' סקי"ג מהא דתנן לעיל מי"ד דהיתה פחותה או פקוקה בקש וכו' טומאה בוקעת ועולה בוקעת ויורדת, ולד' הראב"ד מ"ט הטומאה בוקעת מתחת הכוורת, הרי אינה טומאה רצוצה.

   אך לכאו' נ' דכל ד' הראב"ד דאין הטומאה בוקעת הוא רק למקום שבתוך הקרקע, אך לתחת הכוורת שפיר הטומאה בוקעת, שהרי באמת ל"ב בזה לדין בקיעה דטומאה רצוצה, אלא כיון דתחת הכוורת ליכא פו"ט, וליכא בזה חציצת אהל, שפיר טמא כנגד הכוורת, דחשיב שהטומאה מאהלת על מקום זה, ורק במקום שבתוך הקרקע, דכיון דהקרקע קבועה שם, ע"כ חשיב המקום שבתוך הקרקע מקום חלוק לעצמו מהמקום שמעל הקרקע, ולא חשיב כלל שהטומאה דהוי מקום חלוק לעצמו, ולא חשיב כלל שהטומאה מאהלת על מקום זה, ובזה הוא שכתב הראב"ד דכל דאי"ז טומאה רצוצה שבוקעת ויורדת עד התהום, אין הטהרות שבמקום זה נטמאין, וז"ב, וצריך בדיקה בד' הראב"ד שם אם ה"ז מתישב בדבריו. [↑](#footnote-ref-2)