מראה מקומות פרק שואל ואמירה לעכום
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / ממצא חפציך ואמירה לעכו_ם - הרב מאיר קאופמן

**פרק שואל**

**קמ"ח. במשנה – קמ"ח: במשנה**

**א. איסור לשון הלואה – טושו"ע סימן ש"ז סי"א ועיין היטב בפמ"ג א"א סקט"ו**

**ב. הלואה לקצת זמן לרש"י – עיין רשב"א וריטב"א**

**ג. שאלה של חפץ לרש"י להרבה זמן [וכן יש לדון בהחזרת חפץ] – תו"ש ופמ"ג**

**ד. החזרת הלואה – תוס' ב"מ ע"ה. ד"ה לוין [ויש לעיין האם לרש"י מועיל שינוי הלשון]**

**ה.הלואה ופרעון שלא לצורך יו"ט – מג"א תקכ"ה סק"א ועיין ריב"ש ותרוה"ד לענין פדיון הבן**

**ה. מוטב שיהיו – תוס' נ"ה. עיין סימן תר"ח בטושו"ע ועיין בבה"ל ושער הציון שם פרטי הדינים ועיין הגהות מימוני פ"ו מדעות בדין חובת מחאה שודאי לא ישמע ועיין נימוק"י יבמות סוף פ' הבא על יבמתו**

**אי"ה יום ב' מתחילים סוגיא דשטרי הדיוטות**

א]מבואר במשנה שאסור ללוות כדי יין ורק בלשון שאלה מותר ועיין ריטב"א שהביא מהרי"ד שזה גם במקום שזה מכר אסור לומר בלשון הלואה שמא יכתוב אלא צריך לומר לשון שאלה והנה בביאור החילוק רש"י ביאר שההבדל אם זה לקצת זמן או שלושים יום וסתם הלואה זה לקצת זמן ואין חשש שיכתוב והנה עיין תו"ש ופמ"ג שנסתפקו האם לרש"י בשאלה מפורשת ליותר משלושים יום אסור או שגם הוא מודה לסברת תוס' שבדבר שחוזר בעינו לא מצאנו חשש שיכתוב ובמ"ב העתיק לאיסור והנה מפורש בלשונות הראשונים שאם אומר לשון שאלה אז באמת יכול לתובעו מיד ובזה ביארו הגמ' בע"ב שבלשון משנתינו אין איסור מצד ריבית כי הפרעון מיד ודנו הראשונים האם כשיאמר לשון הלואה אבל יגיד מפורש שזה לקצת זמן דבפשוטו אין סיבה לאסור אמנם עיין רשב"א וריטב"א שנקטו לאסור מצד לא פלוג והמג"א כתב לחדש שבמקום שסתם הלואה זה לשלם מיד אין את סיבת האיסור דהינו שלא שהיה מקרה שזה לקצת זמן שהבאינו מהראשונים לאיסור אלא שהשתנה שכל הדרך הוא לקצת זמן ועיין בה"ל שכתב להקשות שהגמ' שואלת מה זה שונה לשון שאלה או הלואה הרי מבואר שאם אין שינוי גם לשון שאלה אסור וצ"ע ששם הכונה שבסתמא זה לשלושים יום ויש את סיבת האיסור אבל כאן אין את סיבת האיסור אמנם יש לדון שזה דבר שבמנין וצריך מנין אחר להתירו

ב]עיין מג"א שכתב שכל ההיתר לקחת משכון זה רק לצורך שבת אבל שלא לצורך שבת אסור ומשמעות דבריו שעצם ההלואה מותרת אפילו אם זה לא לצורך שבת וצ"ע הרי גם הלואה שלא לצורך שבת אסור שכל ההיתר של לשון שאלה זה מצד צורך יו"ט כמבואר ברשב"א וכן מפורש בגמ' בע"ב שהלואה שניתנה ליתבע זה רק מצד צורך יו"ט וכן עיין מג"א תקכ"ה ס"א כפי שביאור המחצית השקל שכתב מפורש שאסור הלואה שלא לצורך שבת אלא שיש לעין האם זה אסור מצד שמא יכתוב ושגם כאן חוששים שמא יכתוב או שעד כמה שזה לא לצורך שבת זה גם אסור מצד מקח וממכר וכמו שמתנה אסור בשבת כמבואר במג"א סימן ש"ו ה"ה הלואה אמנם לב"י סימן תקכ"ז שדן שאין איסור לתת מתנה בשבת יתכן שגם הלואה מותר אמנם יתכן שמתנה זה עדיף שיש מזה שמחה בשבת וכמבואר ביצה י"ד משא"כ בהלואה ועיין ריב"ש שדן לגבי פדיון הבן וכתב שנתינת חפץ לפרוע חובו זה כמו מקח שלא לצורך שבת אמנם התרוה"ד דן שפדיון הבן שזה קנית הבן זה כמו מקח ומשמע שמצד עצם הקנאת הממון לפרעון זה לא סיבה לאסור [ואין כאן איסור מצד שמא יכתוב דפדיון הבן אין מה לכתוב כמבואר בפמ"ג]

ובעיקר הדין לקיחת משכון דמבואר בסוגין שהותר לצורך קרבן או הנאת יו"ט עיין ראשונים בכתובות ז. שהקשו על הגמ' ששם שהתירה להתפיס מטלטלין שיהיה מותר באשתו הרי אסור לתת משכון ותירצו או שלצורך מצוה מותר ושם זה כמו מצוה והוסיפו שכאן זה לא משכון גמור אלא רק זכרון דברים עין ריטב"א ורשב"א ורמב"ן שם ובפשוטו סתם מצוה שניתנת להידחות אין היתר מצוה ורק ששם דנו שהקיום ביאת מצוה לא חשיב ניתן להידחות ודבר זה מבואר בסוגין שלהקדיש לצורך להקריב היום מותר רק מצד שזה זמנו היום ומשמע שנדרים ונדבות למ"ד שקרבים ביו"ט אסור להקדישם היום ובהקנאת הלולב כתב המרדכי הובא בב:"י סימן תקכ"ז שיסוד ההיתר כי זה צורך מצוה אמנם עיין בגליון החת"ס סימן ש"ו שדו שמשכון זה יותר דרך מקח ממתנה ולכן מתנה לדבר מצוה שלא קשור ליום מותר ומשכון אסור ע"ש

ג]עיין תוס' ב"מ עה. ד"ה לוין שמותר לפרוע חוב אם משנה הלשון והעתיקו המג"א וצ"ע שלכאורא רק לתוס' מצאנו שגם במקום שיש את סיבת האיסור בכל אופן על ידי שינוי הלשון מותר אבל לרש"י שבלשון שאלה אין את סיבת האיסור אין מקור ששינוי הלשון מותר ויתכן שבהלואה שיגיד לשון שאלה לשלושים יום יהיה אסור וכאן שיש חשש שימחוק צריך להיות אסור וצ"ע

ד]הגמ' אומרת מוטב שיהיו שוגגין ואל יהיו מזידין אמנם עין תוס' לעיל נ"ה. ובב"ב ס. וכן ברא"ש בביצה ל. שכל זה במקום שלא ישמעו אבל במקום שישמעו ודאי שיש חיוב תוכחה אפילו בדרבנן ועיין שער הציון שהביא מהתשב"ץ שדבר זה מוכרח דאל"כ כל התורה תהרס ולפ"ז סוגין מירי שיודע שלא ישמעו וצ"ב א"כ מה הנידון ועיין מג"א תר"ח ובהגהות מימוני פ"ו מדעות שהביא מהראשונים שחיוב תוכחה זה גם מתי שיודע שלא ישמע לו ובזה יש ההיתר של מוטב וכו' ואם זה מזיד יש חיוב תוכחה גם כה"ג וכן פסק המ"ב שם [אמנם הבה"ל הביא מהברכי יוסף וכן הוא בספר אורים גדולים שציין הרעק"א דמדובר שיכול לכפותם ובזה יש הנידון שמוטב וכו' אבל סתם חיוב תוכחה שיודע שלא ישמע אין כזה חיוב כלל אמנם דעת הסמ"ג וכן משמע בחינוך שהדין מוטב וכו' זה עיצה טובה דהינו שמדובר באופן שאין חיוב תוכחה וכה"ג עדין היה מותר להוכיח ואולי יש ענין למחות והגמ' אומרת שלא כדאי להוכיח והנה הגמ' יבמות נ"ה: אומרת כשם שמצוה לומר דבר הנשמע כך מצוה שלא לומר דבר שאינו נשמע ועיין רש"י שהכונה דבר הנשמע זה מצות תוכחה ולפ"ז מבואר שדבר שלא ישמעו אין חיוב תוכחה ועיין נימוקי יוסף שהקשה דהרי הגמ' נ"ה. אומרת שגם במקום שלא ישמעו צריך להוכיח וחילק בין ביחיד לרבים דביחיד גם במקום שיודע שלא ישמע צריך להוכיח ולכאורא בזה יש ההיתר שכשם שמצוה וכו'

ה]יש לעיין בדין מוטב שיהיו וכו' במקום שיכול לדרוש בציבור ולחלק מהאנשים יש ההיתר הנ"ל ולחלק אין ההיתר והנה לראשונים שהגמ' עיצה טובה א"כ ודאי שבמקום שיש מישהו שישמע הוא חייב וכן לראשונים שהעמידו סוגין במקום שיודע שלא ישמע דהינו שרק ביחס למצות תוכחה שזה מדין מחאה מצאנו סברא זו אבל לא מצאנו סברא זו ביחס למקום שיש חיוב תוכחה שזה יעזור דהרי תמיד יש צד שמוטב וכו' וכן משמע בשער הציון ג' ע"ש

ו]עיין מג"א הובא בבה"ל ד"ה חייב דאדם שאם יוכיחנו וישנאנו וינקום ממנו אין להוכיחו והנה יש לעין בכונה האם עיקר הסברא זה הנקמה דהינו שיסבול מזה ולא חיבה התורה חיוב תוכחה במקום סבל אמנם צ"ב גדרי הדבר בזה אמנם יתכן שעיקר הטעם זה מה שישנאו א"כ הוא מכשילו באיסור לא תשנא את אחיך בלבבך

ז]עיין בה"ל שלמי שיצא מכלל עמיתך אין חיוב תוכחה שהרי התורה אמרה הוכח תוכיח את עמיתך אמנם עיין מנח"ח שדן שאחד שעל ידי שיוכיחנו הוא יחזור למוטב והא יהיה בכלל עמיתך יש עליו חיוב תוכחה וצ"ב הסברא הרי עיקר ההיתר דאדם זה אין לו זכויות היהודי שיהיו חייבים להוכיחו והרי עכשיו אין לו זכויות הנ"ל

ח]בגמ' ערכין ט"ז: אומרת שאין היום מי שיודע מצד שיאמר לו טול קורה בין עיניך יש לעיין האם זה באמת פטור מתוכחה שכל דבר שאדם יודע שהוא גם נגוע ונכשל בדבר זה אלא שמסברא הדבר צ"ע שכיון שיתכן שישמע א"כ מה סברא לפטור בזה ואולי הגמ' מדברת במקום שודאי לא ישמע ורק מצד חובת מחאה ובזה יש סברא שאדם שהוא עצמו נגוע לא שיך בזה מחאה וצ"ע וכמדומה שהח"ח בביאורו על התו"כ הביא היתר זה להלכה

ט]עיין ראשונים בביצה שהוכיחו מסוגין שתוספת יוה"כ יש לזה זמן דאל"כ כיון שודאי לא אכלו בבין השמשות ממילא לא עשו תוספת ועיין לשון הרשב"א שלא נתבאר השיעור אמנם מכולם משמע שמוכח שזה שיעור ניכר אבל לא שזה שיעור גדול וצ"ע הבה"ל סימן רס"א שכתב להחמיר עד קצת פחות משיעור מיל

י]איכא דין שאסור להלות סאה בסאה מדרבנן שמא יתיקר וזה נראה שמחזיר לו יותר ובמלוה לחם בעד לחם נחלקו רבנן והלל וטעם רבנן שמותר יש כמה טעמים בראשונים או שזה תמיד כמו יש לו או שכיון שזה דבר מועט אין דרך בני אדם להקפיד על זה ולא רואים את כריבית ולהלכה השו"ע פסק כהלל והרמ"א כתב להקל בזה והנה הגמ' שואלת שמשמע שביום חול מותר שזה דלא כהלל והקשו הראשונים דמשמעות הגמ' דבצורה שעושים בשבת אין סיבה לאסור וצ"ב הטעם וביאר הרשב"א שכיון שזה לקצת זמן ממילא אין חשש שזה יתיקר וכתב שמכאן מוכח כרש"י שבלשון שאלה זה לפחות זמן עוד הקשה הרמב"ן שלכאורא בהלואת סאה בסאה אין איסור בעצם ההלואה כל שלא קוצץ שיחזיר סאה ורק אם יתיקר אסור להחזיר סאה וא"כ למה מתניתין דלא כהלל וכתב לישב שכיון שזה דבר מועט והיא מתבישת להחזיר פחות א"כ כה"ג אסור עצם ההלואה והנה הגמ' עונה שיש הבדל אם קיצי דמיהו או לא וברמב"ן ביאר שאם קיצי דמיהו יכולה לומר שאין לה לחם וממילא מחזירה כמו שזה היה שוה בתחילה משא"כ אם לא קיצי א"כ מחזירה לחם וזה תמיד יותר וברשב"א ביאר שהכונה קיצי על גודל הלחם שאם הגודל ברור א"כ יכולה להחזיר כסף משא"כ אם הגודל לא ברור א"כ מחזירה לחם ומבואר ברשב"א שמצד שאולי הלחם יותר גדול אין כאן ריבית מדרבנן כיון שאין לה ענין להחזיר יותר ורק מצד שהמחיר עלה זה סיבה לאסור

י"א]עיין סוגית הגמ' לענין אם לא ניתנה ליתבע ועיין רמב"ן שיש סברא שזה לא ישמט דלא קרינן ביה לא יגוש אמנם משמע בראשונים שאין זה דבר ברור במהלך הגמ' עיין גירסת רש"י ועיין רמב"ם שמי שמלוה לחברו על מנת שלא יתבענו שמיטה משמטת דהינו שכל שזה לא זמן בעצם החוב שמיטה משמטת והנה עיין שיטה לר"ן שנקט שגם אם ניתנה ליתבע זה לא סיבה לשמיטה כיון שסתם הלואה שלושים יום ורק כי אמר לשון שאלה כמתניתין אמנם עיין ב"ח סימן ס"ז שנקט שדין זה הוא לא סיבה שלא קרינן ביה לא יגוש ודייק דבר זה מהרמב"ם ובפשוטו הביאור כמבואר בגרי"ז הלכות מלוה ולוה שהדין ל' יום זה לא סתם אומדנא אלא זה דין שמיטה ולפ"ז יתכן שזה לא חסרון בזכות גביה והנה בפשוטו ודאי שביו"ט לא יכול לגבות ובכל אופן מבואר שזה לא סיבה שלא ישמט ובהכרח שזה לא חסרון בזכות גביה אלא מצד איסורי יו"ט

י"ב]מבואר בגמ' שעד כמה שהתברר שזה לא יו"ט ניתנה ליתבע וכתב הרשב"א שה"ה יו"ט שני והר"ן חלק עליו דשם זה יו"ט מדרבנן ולכאורא דעת הרשב"א שכיון שנוהגים אותו הים קודש ולמחרתו חשיב שהיום הראשון מדרבנן ודאי יו"ט ויש בזה אריכות בראשונים בביצה ז.

י"ג]בעיקר הדין שלא ניתנה ליתבע צ"ב כיון דמבואר בראשונים שיש חוב ממון גמור ולכן מועיל תפיסה ואפילו יש שנקטו שחל גביה א"כ למה שבי"ד לא יגבו מצד אפרושי מאיסורא וכן פחות מש"פ דמבואר ברא"ש ב"ק ק"ה. שגובים מצד אפרושי מאיסורא אפילו שזה סוג דבר שאין על זה תביעת בי"ד מצד ממנות

**שטרי הדיוטות**

**א. קמ"ח: במשנה – קמ"ט. מפיס וכו'**

**ב. קט"ז: ומפני – המשנה**

**ג.טושו"ע סימן ש"ז סי"ג – סי"ח**

**א.בביאור מחלוקת אביי ור"ד -** **עיין בראשונים כמה ביאורים בכונת הגמ' א. דעת רש"י ובעה"מ ב. תוס' ג. רמב"ן במלחמות ד. רשב"א ועיין מג"א סקי"ב לענין הלכה בכותל**

**ב. בדין מראה – עיין בעל המאור ושאר ראשונים ובטושו"ע ש"ב סי"ג**

**ג. בטעם איסור שטרי הדיוטות – עיין רא"ש, ועיין רמב"ם פכ"ג הי"ט ובר"ן פ' כל כתבי, ובפיה"מ במשנתינו [ועיין הגהות הגרא"מ לעיל קט"ז. בדעת רש"י]**

**ג,ב. בדין אגרות הרשות וספרי מלחמות – תוס' קט"ז: ובמהרש"א שם**

**ד. בטעם לאסור בהרהור – גר"ז סכ"א ועיין פמ"ג א"א י"ט לענין שטרי מקח עצמם**

**ה. צרכי מצוה – מג"א סקט"ז ושכ"ג סק"ה ועיין א"ר ועיין שער הציון נ"ד [ועיין מ"ז סקי"א לענין קריאת שמש לטעם הרמב"ם בשטרי הדיוטות וכן הוא בשו"ת הב"ח סימן קכ"ז]**

**ו. צרכי רבים - ש"ו מג"א סקכ"ג מ"ב סקנ"א ועין רמב"ן קנ"א: ד"ה הא בסופו**

**ז. קריאה של מתענג - מג"א ש"א סק"ד ובגר"ז קו"א סק"ב ובשער הציון סק"ז [ועיין מאמר מרדכי ש"ו סק"ט לענין קריאת עיתון שנחלק אם היעב"ץ הובא בשע"ת ש"ו סק"ג ]**

**ח. שם בעלמא - שכ"ג סק"ה ובא"ר שם ובמ"ב סק"כ,**

**ט. צרכי הגוף – טור סוף סימן ש"ז לענין אגרות רשות ועיין ריטב"א קט"ז:**

**י. כתב המהלך – עיין מאירי ועיין הגהות מימוני פכ"ג אות כ', ופמ"ג א"א כ"א [ועין גר"ז קו"א ש"א ב' לענין הצורה עצמה]**

**י"א. לשון הקודש – עיין רמ"א, ופמ"ג א"א כ"ד לענין שטרי הדיוטות**

**שטרי הדיוטות**

א]עיין סוגית הגמ' ובמסקנת הגמ' מצאנו ד' שיטות בראשונים א. רש"י והבעל המאור ביארו שכונת הגמ' שרב ביבי ואביי דיברו בגבוה ורב ביבי אסר מצד שס"ל כרבה ואביי ס"ל דלא כרבה וזה לא סיבה לאסור ומצד שמא יקרא זה גם לא סיבה כי גודא בשטרא לא מיחלף [ומפורש שגם בלא חקוק לא מיחלף] ועיין בעל המאור שכתב שלפ"ז יתכן דס"ל שמיחק גם בפנקס מותר והבריתא דיברה בכתוב ודלא כרבה ב.עיין תוס' ורמב"ן בחידושים שכו"ע ס"ל דלא כרבה אלא שנחלקו האם גודא בשטרא מיחלף ורב דימי שאמר שמא ימחוק ס"ל שלא מיחלף ואביי ס"ל שמיחלף ולרבה בהכרח שהמחלוקת של רב אחא ות"ק זה בדינו של רבה ולפ"ז לכו"ע גודא בשטרא לא מיחלף גם בלא חקוק ג.עיין רמב"ן במלחמות שכונת הגמ' שנחלקו בכתב הכותל ומידלי ורב דימי דלא כרבה ולכן רק במקום שיש שמא ימחוק אסור ואביי ס"ל כרבה ולכן כל הנידון בחקוק ובזה גודא בשטרא לא מיחלף דהינו שכונתו שאם אתה מחפס מקרה להתיר זה לא סברא בשמא ימחוק אלא במקום שזה רק מצד שמא יקרא ובפשוטו חזינן מרב דימי שגם בלא חקוק גודא בשטרא לא מיחלף ד.עיין רשב"א שביאר שכונת הגמ' שמדובר בפנקס חקוק ונחלקו האם מיחלף בשטרא או לא רק הגמ' שאלה מבריתא שבהכרח מדובר בחקוק ואסור והגמ' דוחה שרבה תנאי וממילא אפשר להעמיד בלא חקוק אבל אם חקוק לא מיחלף

והנה לענין הלכה לכאורא לכו"ע גודא בשטרא לא מיחלף דהרי קי"ל כרבה ולפ"ז בהכרח שבזה המחלוקת דהינו שרב אחא נחלקו האם יש שמא ימחוק וצ"ע למה לא לאסור מצד שמא יקרא בשטרי הדיוטות ובהכרח כי גודא בשטרא לא מיחלף וצ"ע על השו"ע שכתב שרק בכותל חקוק מותר אבל כתוב אסור מצד שמא יקרא ועיין עולת שבת שהקשה כן ובמג"א סקי"ב ישב דהגמ' זה בחקוק וצ"ע שאין כזה שיטה בראשונים וכנ"ל ובאמת שכן משמעות לשון הרי"ף שכתב שקי"ל כאביי בגלל רבה ומשמע שטעם האיסור מצד שמא יקרא והרמב"ן דחק שקי"ל כדינו ולא כסברתו וצ"ע ויש בזה נפק"מ בקריאת שמות רחובות שזה לא חקוק ולא בולט דבפשוטו אין בזה גזירה אטו שטרי הדיוטות ולהכרעת השו"ע זה לא סיבה להתיר אלא שלדעת הרמב"ם יתכן שזה בכלל שטרי הדיוטות בעצם אמנם אם זה לצורך שבת לא שייך הנ"ל

ולענין הנידון האם בחקוק אסור הבעל המאור והרמב"ם פסקו שמותר ושאר הראשונים והרי"ף בכללם פסקו שאסור דהינו שהעמידו הבריתא כהילכתא ובהכרח מדובר שזה חקוק ובזה חלוק כותל מפנקס ומבואר שפנקס אסור אפילו שלא שיך שמא ימחוק כי זה חקוק ומצד אטו שטרי הדיוטות והשו"ע פסק לאיסור

ב]עיין סוגית הגמ' לענין מראה ודעת הבעל המאור דלרבנן אסור אפילו בשל זכוכית וקבועה מצד לא פלוג וזה כרבה ורק לר"מ דלא ס"ל כרבה אין איסור אלא במתכת שלא קבועה אמנם כל הראשונים כתבו שכל הדין שלרבה אם זה אותו דבר שיש בו שמא יטה ועכשיו זה במקום שלא יכול להטות אבל לא אם זה סוג מראה אחרת ולפ"ז בסוג נר אחר שלא שיך בו שמא יטה מותר וזה כמ"ב שבנרות שלנו שלא שייך שמא יטה אין איסור וצ"ע סברת החזו"א

ג]מבואר בגמ' שיש איסור מצד אטו שטרי הדיוטות ומבואר ששטרי הדיוטות ודאי אסור מעיקר הדין וצ"ב איסור זה מהו ומצאנו בזה שלש שיטות ברבותינו הראשונים א. רש"י בסוגין וכן הרשב"א כתבו שטרי מקח ובפשוטו האיסור כמבואר ברא"ש שזה מצד ממצוא חפציך ודבר דבר [ועין גר"ז ש"ז סכ"א שזה כל דבר שאסור לעשות בשבת ולכאורא ה"ה ספר בישול או ספר טלפונים] ב.עיין רמב"ם פכ"ג הי"ט וכן בר"ן קט"ז: שביארו שזה מצד שמא ימחוק דהינו שמדובר בשטרי מקח ויש בזה שמא ימחוק ולפ"ז לכאורא כונת רב דימי שיש בסוגין שמא ימחוק בפועל ואביי הוסיף שגם אם לא יהיה שמא ימחוק יאסר מצד שמא יקרא בשטרי הדיוטות דהינו שיש גזירה כללית ג.עיין תוס' לעיל שדיקו מלשון רש"י שאגרות הרשות זה גם שטרי הדיוטות וכן הביא הריטב"א בסוגין ועיין רמב"ם בפיה"מ שכתב שאסור גזירה שמא יקרא אגרות שלום שלא התירו אלא ספרי הנבואות ופירושיהם עכ"ד דהינו שהיה איסור דרבנן לקרוא בשבת דברים שהם לא קודש וכלשון הבעל המאור קט"ז: כל שאין בו סרך קדושה ועיין פמ"ג א"א כ"א שכתב שזה עובדין דחול רק שכאן שזה לצורך שבת היה צריך להתיר ורק מצד אטו שטרי הדיוטות או שמא ימחוק זה אסור ועין ר"ח ומאירי שכתב שתחת הצורה זה שטרי הדיוטות עצמו ועיין לשון הריטב"א ד"ה הא דתנן דאסור להוציא שעת שבת ולכאורא הוא על דרך הנ"ל [והנה לשון רש"י לעיל אגרות שלוחות למצוא חפץ ולכאורא הכונה ללשון ממצוא חפציך וא"כ מדובר באגרת של מקח וממכר ועיין גר"ז]

ד]דנו הראשונים האם מותר לקרוא באגרות הרשות והנה כבר הבאינו לעיל דיש ראשונים שביארו ששטרי הדיוטות זה אגרות הרשות עצמם אמנם הבאינו ראשונים שרק שטרי מקח וממכר זה שטרי הדיוטות אמנם כתבו הראשונים לדון שכיון דמבואר בגמ' שאסור אורחיו ופרפרותיו אטו שטרי הדיוטות ה"ה כל אגרות הרשות אמנם כתב הרא"ש שיש לחלק שדוקא כאן שזה דבר שיש בו צורך מה לעשות ואיך שזה חשבונות שלו א"כ זה דומה לשטרי הדיוטות אבל לא סתם דבר שאין בו צורך וכן חילק בראבי"ה וכן דעת הרמב"ן שאגרות הרשות מותר אמנם הרשב"א והרא"ש והטור והריטב"א כתבו לאיסור וכתב הרא"ש להוכיח שאסור מהגמ' שכתב המהלך תחת הצורה אסור ובדעת שאר הראשונים צ"ל שכאן יש סיבה יותר לאסור וכדחזינן מרש"י שכאן גם על גבי כותל אסור עוד כתב הרא"ש להוכיח מהגמ' לעיל שר' נחמיה אסר אפילו כתבי הקודש כדי שילמדו מזה ק"ו לשטרי הדיוטות וכל מה שרבנן התירו זה רק כתבי הקודש עכ"ד והנה לפ"ז גם ספרי חכמות אסור וכדעת הרמב"ם והבעל המאור אמנם הרשב"א התירו וצ"ל שזה הרי ודאי לא דומה לשטרי הדיוטות רק לר' נחמיה עשו איסור כדי שילמדו וס"ל לרבנן שלא עשו איסור חדש כדי שילמדו מה שלא דומה וממילא ספרי חכמה שזה לא דומה אין סיבה לאסור והנה הנידון הנ"ל הוא גם סברא לספרי מלחמות ועיין תוס' לעיל שנקטו שבאמת ספרי מלחמות אסור ולמדו מכתב שתחת הצורה ובכל אופן אגרות הרשות נקטו להתיר ומצאנו בזה כמה סברות וכדלקמן

א. עיין תוס' שכתבו שמותר לקרוא בו שמא יש בו פקוח נפש או צורך גדול ובב"י הביא מרבינו ירוחם שעצם זה שיתכן שיש שם דבר שיש לו צורך לשבת מותר וצ"ב הרי גם פרפרותיו זה לצורך שבת וצ"ל ששם זה רק שיהיה לו יותר נח אבל כאן ללא לקרוא לא יוכל לדעת עוד יתכן ששם שזה יותר דומה לשטרי הדיוטות וכמבואר ברא"ש אין חילוק זה ולפ"ז יוצא שיש שני סוגי דמיון לשטרי הדיוטות ויתכן נפק"מ ללשון הקודש וכדו'

ב.עיין טור שכתב שמא יש בהם צורך הגוף וכן הוא בלשון הריטב"א קט"ז שמא יש בהם צורך נפש דהינו דחידשו שדבר שנצרך לגופו של אדם מותר וה"ה קריאה של דבר שמא יש בו צורך הגוף זה גם סיבה להתיר וצ"ב הכונה האם שזה סיבה לדחות האיסור של אטו שטרי הדיוטות או שזה סברא שזה לא דומה לשטרי הדיוטות ונפק"מ לדבר שזה צרכי הגוף אבל עכשיו אין לו שום צורך והנה הרי באגרות יתכן שאין צרכי הגוף ובכל אופן מותר ובהכרח שהסיבה היא המתירה אמנם יתכן ששורש הדין שצרכי הגוף זה לא דומה לשטרי הדיוטות וממילא גם קריאה לכזו מטרה זה לא דומה ולא מסתבר

ג. והנה לטעמים הנ"ל אם יודע מה כתוב באגרת אסור אמנם עיין תוס' שכתבו שאם כבר יודע מה כתוב מותר דזה לא מוסיף לו ידיעה דהינו שהדומיא של שטרי הדיוטות זה חשבון שכרגע לא זוכר וצ"ע אם זוכר למה קורא האגרת וצ"ל שנהנה לקרוא הדברים והיתר זה לא הובא בפוסקים כלל וכן נקט הפרישה שלא קי"ל כן ויש שכתבו שדבר שהקריאה לא מוסיפה לו שום בהירות כגון שם של רב מתחת לצורה שיודע כבר וכדו' לכו"ע אין איסור אמנם יתכן שכל סברת התוס' שזה סוג דבר שאינו שטרי הדיוטות שאם לא יודע זה לא דומה ואם יודע זה גם לא דומה אבל בדבר שכשלא יודע זה שטרי הדיוטות יתכן שלא עוזר הסברא שגם יודע וצ"ע

ה]עיין רא"ש שדן שכל האיסור רק בפיו דומיא דמונה בפיו אבל בהרהור בעלמא מותר ולא ביאר הסברא לחלק ועיין ריטב"א ור"ן שכתבו שאית ליה היכרא אמנם כונתם ביחס לשמא ימחוק אבל אין זה סברא ביחס לשטרי הדיוטות ועיין באו"ז בשם הראבי"ה שכתב להתיר מצד שהרהור מותר אמנם הרא"ש הוכיח לאסור מלשון התוספתא שכתב שתחת הצורה אסור אפילו להסתכל ועיין מרומי שדה שיתכן שכיון שהגמ' מביאה הבריתא אחרת בהכרח שהש"ס שלנו ס"ל שרק בדיבור אסור [אמנם מעיקר הלשון לקראות עיין ריטב"א שהכונה בהרהור כמו בדין קריאה לאור הנר] והנה בעיקר ההיתר אם האיסור מצד שמא ימחוק לכאורא גם בהרהור צריך להיות אסור וכן אם האיסור מצד שזה לא תורה תלוי האם זה סיבה בעצם לאסור או מצד שמא ימחוק והנה צ"ב לראשונים שזה מצד ממצוא חפצך למה אסור הרי חפצי שמים מותר ועיין לשון רבינו ירוחם ובשיבולי הלקט שאי אפשר שלא יוציא בפיו ובגר"ז סכ"א ביאר שכל ההיתר בהרהור במקום שלא ניכר דהרי לצאת מחוץ לעיר אסור וכדו' וכאן שקורה בשטר ניכר ההרהור וודאי אסור והנה בעיקר ההיתר דהרהור יש לעין האם זה גם בשטרי הדיוטות עצמם או שזה רק בדברים שזה גזירה אטו ועיין פמ"ג א"א י"ט שכתב שבמשא ומתן עצמו לכו"ע חוששים שודאי שידבר

ו]עיין מג"א סקט"ז שהביא שאם השמש קורא מהדף הקרואים אין כאן משום שמא ימחוק אבל עדין אסור מצד אטו שטרי הדיוטות ועיין בתשובותיו סקכ"ז וכן ביאר הפמ"ג מ"ז י"א בכונת הט"ז דלשיטות שאסור שטרי הדיוטות מצד שמא ימחוק א"כ כאן כיון שלא שייך שמא ימחוק דזה לא ענין שלו א"כ גם בגזירה אטו אין בזה סיבה לאסור ועיין מג"א שכתב שכיון שזה לדבר מצוה זה סיבה להתיר דהינו שכיון שהאיסור ממצוא חפצך אין בצרכי שמים ממילא בדבר שהוא צורך מצוה אין האיסור [אמנם לכאורא על שמא ימחוק זה לא סיבה וכמבואר בפמ"ג, ועיין חמד משה שהקשה א"כ למה הגמ' לא אמרה נפק"מ בין ר"ד לאביי לדבר מצוה] ועיין א"ר שהקשה שהרי במשנה מדובר על אורחים וכתב הגר"ז שזה סתם סעודת מרעות ולא אורחים מחוץ לעיר שאין להם איפה להיות [וצ"ב למה העונג שבת שבזה הוא לא סיבה שיחשב מצוה] ועיין א"ר שהביא מהאו"ז והג"מ שאסרו אפילו לצורך לאירס וללמד תינוק תורה דהינו שגם מצוה אסור ויתכן הטעם שבגזירה אטו שטרי הדיוטות שזה גזירה חדשה גזרו על הכל והמ"ב פסק להיתר וע"ש שהביא מהשערי תשובה שדן לענין שמש שכיון ביה"ק חרב בגלל כזה דבר ודאי התירו והוי צורך גדול עוד כתב המג"א שלצורך רבים מותר דהינו שהרי לענין ממצוא חפצך זה כמו צרכי מצוה אמנם לכאורא אם אין היתר צרכי מצוה אין היתר צרכי רבים ועין רמב"ן קנ"א: שכתב היתר אגרות הרשות אם צרכי רבים אמנם עיין מג"א ש"ו סקכ"ג שכתב בשם הב"ח לענין ירידים שיש בזה תקנת הרבים שזה ודאי סיבה להתיר וצ"ב הגדרים בזה

ז]עיין מג"א שכ"ג סק"ה שאם יש רק שם של האדם על הפתק ומניח על זה גרגיר לסימן כמה יין לקח מותר דזה רק שם בעלמא ועיין א"ר שהקשה מה זה שונה מכתב שתחת התורה שרש"י ביאר שהכונה צורת חיה דמשמע שלכתוב רק שם החיה גם אסור ולכאורא החילוק דשם זה הרי ביאור לתמונה שמעל הרי זה כסיפור תוכן אבל כאן שם האדם אין לו שום תוכן ורק הוא משתמש בזה לדבר מסוים ולפ"ז רחובות ודאי אסור דזה הרי אומר מה שם הרחוב וזה ממש כמו חיה אמנם עיין מאירי שביאר שיש הסבר שלם מתחת לצורה ולפ"ז יתכן שללא הסבר הוא מותר וודאי שיש לצרף ד"ז לשם רחוב דלרוב הראשונים גודא בשטרא לא מיחלף אמנם צ"ע לשיטת רש"י שאגרות שלום זה ש"ה בעצמם אמנם בלצורך שבת זה לא שייך

ח]עיין מג"א ש"א סק"ד שמותר להסתכל דיוקנאות אם מתענג בזה ועיין גר"ז שהכונה לכתב שתחת הצורה אמנם המ"ב פסק לא כך ולכאורא כן הוא מוכרח מכל ספרי מלחמות שודאי שקריאת האדם היא כדי להתענג מזה ובפרט שלכאורא טעם האיסור מצד שמא ימחוק או יקרא בשטרי הדיוטות א"כ מה יעזור שהוא מתענג וצ"ע ועיין שבות יעקב שהתיר עיתונים שזה כמו אגרות הרשות כיון שהוא צריך לדעת מה קורה וזה כמו צורך אמנם לפ"ז אם יודע כבר הכתבה או שרואה בכותרת שזה לא דבר נצרך מה המצב הביטחוני אסור ובשאילת יעבץ כתב להתיר מצד שמתענג ועיין מאמר מרדכי סימן ש"ו סק"ט שהקשה עליו מספרי המלחמות וחלק עליו וכן מבואר מפסק המ"ב

ט]בעיקר הדין כתב שתחת הצורה עיין מאירי שביאר שיש שם הסבר שלם של מה שכתוב למעלה וכתב שזה ממש שטרי הדיוטות ויתכן שרק כה"ג אסור אבל אם רק כתוב שם בעלמא יש כאן את היתר המג"א אמנם רש"י ביאר שכותב שזה דיוקן פלוני וגם זה אסור ועיין הגהות מימוני פכ"ג אות כ' דמשמע שהביא שם שני פירושים בזה והנה בפשוטו אין כאן איסור יותר מכל גדרי שטרי הדיוטות אלא שגם לראשונים שהתירו ספרי מלחמות ואגרות הרשות דבר זה מפורש בגמ' לאיסור אלא שצ"ב החילוק ועיין ב"י שכתב על לשון הטור שזה אטו שטרי הדיוטות שכאן זה שטרי הדיוטות ממש ועיין מאמר מרדכי שהקשה שלכאורא גם כאן זה גזירה אטו וכן הוא לשון רש"י והביא כל זה בפמ"ג א"א כ"א וע"ש שדן שלרמב"ם שאסור שמא יחמוק זה רק גזירה אטו אמנם לרש"י שכל אגרות שלום זה שטרי הדיוטת בעצמם ה"ה כאן ועיין גר"ז ש"א סק"ב שדן בכונת המג"א שאסור גם צורה לבד וכן מטו משמיה דהחזו"א אמנם פשטות הגמ' והראשונים לא כך

י]עיין רשב"א וריטב"א שכתבו לענין האיסור בגמ' מצד שמא ימחוק שאם זה שנים מותר וכמו לענין לקרוא לאור הנר והנה ודאי שזה לא היתר בשטרי הדיוטות רק הכונה במקום שאין לאסור אלא מצד שמא ימחוק וכגון לצורך מצוה או בגודא בשטרא לא מיחלף בזה מותר שתים כיון שכל האיסור מצד שמא ימחוק [וצ"ע למה הגמ' לא אמרה נפק"מ זו]אמנם בב"ח שו"ת קכ"ז מבואר שכל קריאה שלא שיך בה שמא ימחוק גם בגזירה אטו לא שיך

י"א]עיין בב"י שהביא שהרשב"א התיר להסתכל באצטרלוב כמו שמותר ספרי חכמה ומשמע שאם ספרי חכמה גם זה אסור וכן הוא בדרכי משה וצ"ע שאין כאן שום קריאה של כתב ומשמע שגם ציור שמלמד תוכן אסור מצד שטרי הדיוטות וצ"ע

]מבואר בגמ' שבני חבורה עוברין וכו' ועיין תוס' שהביאו בזה שני שיטות האם הכונה שיש כאן חשש שיעברו איסור אבל לא נתחדש כאן שום איסור נוסף רק עיצה טובה המשנה אומרת שלא יעשו שום עסק בשבת או שגם דברים שבעלמא זה לא בכלל צורת מקח האסורה כאן זה מתפרש כדבר של מידה שאסור ועיין ב"י סוף סימן תקי"ז שהאריך שסתימת הרמב"ם משמע שנקט שאין כאן איסור חדש אמנם עיין סימן שכ"ב דהמג"א חידש שעצם החלוקה במקפידין אסור דזה כמו מעשה מקח אפילו חלוקה שוה אמנם בסתם אנשים אין איסור אפילו שכנים שחשיב שמקפידים עוד כתב שבגורל אסור לחלוק ופשטות לשון הרמב"ם משמע שזה איסור בעצם לחלוק בצורה זו אמנם המג"א נקט שהכונה שזה מראה שמקפידים ואסור מצד עצם החלוקה ועיין שער הציון שהביא מהפמ"ג שאחים שלא מקפידים מותר לחלוק גם על ידי גורל וצ"ע

והנה הגמ' אומרת שאדם אם בני ביתו מותר ולכאורא הכונה כי אין כאן חלות ממון דהרי יכול לתת כמו שרוצה אמנם עיין בה"ל שהביא מהתוספתא שאורחים אסור לחלוק מנה גדולה בעד קטנה אפילו שאין כאן חלות חושן משפט ואולי כיון שזה לא בעל הבית בעצמו שאני וזה דומה לחלוקת קדשים שאפילו שאין פה חלות ממוני זה אסור אמנם עיין מג"א דחלוקה של עליות ודבר שזה לא ממון ודאי מותר

]הגמ' מביאה שבביתו מותר קוביא מצד רב ועיין ראשונים שדנו האם למאי דלא קי"ל כרב ואסור להטעימן טעם ריבית האם גם בקוביא זה כך יש שכתבו שכיון שזה לא איסור דאוריתא מותר ויש שכתבו שאסור והשו"ע הביא שני דיעות והנה בגמ' מבואר שבבני אדם אחרים מותר ועין תוס' שלהלכה שקי"ל שאסמכתא כה"ג קניא א"כ זה מותר אמנם עיין ריטב"א וכן הוא במג"א שודאי שלא אריך למיעבד הכי ויש כאן חידוש שזה גם סברא לאסור בבני ביתו לחלק מהראשונים וצ"ע שבחו"מ לא הוזכר שראוי לא לשחוק בקוביא

**ממצוא חפציך ודבר דבר [סימן ש"ו ש"ז]**

**א. משנה קנ"א – קנ"ב. במשנה [ועיין רמב"ם פכ"ד]**

**ב. טושו"ע סימן ש"ו, סימן ש"ז ס"א – ס"ב, ס"ו - י"א [חוץ מעניני אמירה לעכו"ם]**

**[עניני שכר שבת ס"ד ה' כדאי להשאיר לסוף הסוגיא]**

**א. בחילוק בין ממצוא חפציך לודבר דבר – גמ' קי"ג: ברש"י ותוס' שם ועיין רמב"ם פכ"ד ובגר"ז ש"ז ס"א**

**ב. ביסוד איסור עשית חפציו ושכירות פועלים – עיין רעק"א תשובה י"ז ד"ה והנה חד [ועיין לשון הרמב"ם פכ"ד ה"ד וה"ח], ובפמ"ג ש"ז מ"ז סק"א ועיין קה"י סימן נ"ה, ועיין חת"ס בחידושיו ד"ה ולא ישכור וד"ה ולא יחזור מה שהביא מהחוות יאיר [ועיין שפת אמת בסוגין]**

**ג. האם אמירה לעכו"ם שיעשה דבר לצורך שבת אסור מצד ודבר דבר – רעק"א הנ"ל ופרמ"ג שם**

**ד. האם אמירה לעכו"ם יותר קל מעשית חפציו – גר"ז ש"ו ס"ה אגלי טל סימן רי"ז סק"ט [לקוח מאבני נזר סימן מ"ג] ורעק"א הנ"ל [ועיין תהלה לדוד סק"ה ד"ה ולכאורא]**

**ה. הנראה שתעמוד וכו' ובגדרי הרהור – עיין רמב"ם לענין היה נכון וכו' ועין מה שביאר הטעם ועין ב"י שכתב טעם אחר ובעיקר חילוק הגמ' עיין ריטב"א ומאירי ועיין ב"י בשם הרוחק באומר שרוצה לרכב ועין מג"א שזה גם דיבור על עצמו ועיין בה"ל ס"ח ד"ה אסור לגבי אמירה של סתם פירות ויש פירות מחוברים**

**ו. באיסור החשכה על התחום – עיין תוס' בע"ב ובמג"א ש"ז סקי"ג ועיין יד אפרים מה שהאריך בביאור כוונתו ובגר"ז ס"א - ס"ג, [ועיין נשמת אדם כלל ס' סק"א ובמה שכתב עליו בבה"ל]**

**ז. בגמ' לכרך פלוני אני הולך וכו' – עיין תוס' ק"נ. ד"ה מה לי ועיין ראשונים בסוגין שחלקו על איסור זה**

**ח. בביאור ההיתר דבורגנים – עיין ט"ז רס"ג סק"ג בתחילתו ועיין בגר"ז סט"ו ועיין חזו"א סימן נ"ט סק"א ד"ה והלכך [ועיין רעק"א תשובה ה' ד"ה ולזה נראה] [ועיין ביאור הגר"א רע"ו ס"ג וביאור דבריו באמרי בינה סימן י"ב שהביא כן בשם הראב"ן ]**

**ט. תוד"ה אבל - עיין מהרש"א [ועיין לשון הרמב"ם דבמחשיך לא הביא בורגנים]**

**י. באיסור מקח דמצוה אם קציצת דמים – עיין גר"ז ש"ו ס"ז ועיין תהלה לדוד סקי"ב וע"ש סקט"ז מה שהקשה על הרא"ש ועין עוד גר"ז רס"א ס"ב**

**י"א. בדין ישראל שקיבל שבת לומר לחברו שיעשה מלאכה – עיין רשב"א ר"ן וריטב"א ועין שו"ע סימן רס"ג סי"ז ובנו"כ ועיין בגר"ז קו"א סק"ח [ועיין קובץ תשובות לגריש"א ח"א סנ"ד שהאריך לענין אמירה של בן חו"ל לבן א"י לעשות לו מלאכה ביו"ט שני]**

**י"ב. ביאור דברי המג"א ש"ו סקט"ו בדין קנין בשבת – תהלה לדוד סקי"ג ועיין בית מאיר אבן העזר סימן מ"ה ובתהלה לדוד רס"א סק"א**

**י"ג. ממצוא חפציך במקום הפסד – שו"ת הב"ח הובא במ"ב ש"ז סק"א ועיין נשמת אדם כלל ס"א סק"א**

**ט"ו. שמור לי ואשמור לך – עיין ש"ז שער הציון מ"ז ובתוס' בעירובין מ"ג. ד"ה הלכה באמצעו ועיין או"ש פכ"ד משבת ועיין בגליון רעק"א ש"ז ס"י**

**ממצוא חפציך ודבר דבר [סימן ש"ו ש"ז]**

א]עיין בגמ' לעיל קי"ג. דאיכא איסור של ממצא חפציך ואיכא איסור של ודבר דבר ועיין רש"י שעשית חפציו זה המחשיך בסוף התחום או המסייר בשדהו, ודבר דבר זה הדיבור בעניני מקח אמנם תוס' שם ושאר ראשונים חלקו שההתעסקות בעניני מקח זה בכלל עשית חפציו ולכן ביארו שדבר ודבר זה הריבוי בדברים בטלים וכן נפסק בשו"ע סימן ש"ז ס"א והנה פשטות דברי תוס' שכל דיבורי מקח זה בכלל עשית חפציו שלא מצאו לאסור בודבר דבר רק דברים בטלים ועיין רש"י במתניתין שגם כתב ששכירות פועל אסור מצד עשית חפציו וכן עיין רש"י ביצה ל"ז שמקח וממכר אסור מצד עשית חפציו וברמב"ם פכ"ד משבת מבואר ששכירות פועל אסור מצד עשית חפציו אמנם כתב שהדיבור אם שותפו שמחר יעשה דבר איסור זה בכלל ודבר דבר ע"ש דהינו שיש דיבור שהוא לא בכלל עשית עסק וזה נאסר מצד ודבר דבר ע"ש עוד מבואר בדברי הרמב"ם שודבר דבר הולך על אמירה שיעשה מחר מלאכה ובגרז ש"ז ס"א ביאר שודבר דבר זה על מקרה שאומר על עצמו שיעשה מלאכה ואם מסכם אם חברו זה עשית חפציו

והנה הגמ' שואלת ולא יאמר לחברו מה לי הוא מה לי חברו והגמ' עונה בחבר נכרי ושואלת וכי לא ידעינן שאמירה לעכו"ם שבות וביאר רש"י שזה משנה לעיל ועיין שו"ת חוות יאיר סימן נ"ג שהקשה מה הדמיון שלעיל זה אמירה לעכו"ם באיסור דאוריתא וכאן זה באיסור דרבנן ועיין רעק"א שו"ת י"ז שהקשה דהרי חזינן שיש חילוק לענין הפסד וא"כ מה הגמ' שואלת אולי זה סברא לענין עיקר האיסור ועיין חות יאיר שכתב לישב דשכירות פועלים זה חמור כמו איסור דאוריתא דזה ממצוא חפציך וכן הוא בתוס' ד"ה ודיבור וא"ש דמיון הגמ' והנה בדבריו מבואר דכה"ג דמדבר אם חברו שישכור פועלים יש כאן רק אמירה באיסור דאוריתא אמנם עיין רעק"א בתשובה הנ"ל וכן הוא בחידושי חת"ס בסוגין ובתשובה סימן ס' שכה"ג הישראל שאמר לעכו"ם שישכור פועלים הוא עצמו עבר איסור של ממצוא חפציך ולפ"ז הקשה רעק"א למה הגמ' רק שואלת מצד אמירה לעכו"ם ולא שואלת שזה עצמו איסור ממצוא חפציך ועיין חת"ס שמשמע שלא הוקשה לו דהגמ' שואלת מצד שהדין אמירה לעכו"ם הוא מפורש כך ויש מקום לומר שהמשנה באה לחדש שהאיסור של ממצוא חפציך זה גם באומר למישהו אחר שישכור פועלים והגמ' שואלת שזה נאסר מצד לפני עור או מצד אמריה לעכו"ם באיסור דאוריתא ולא צריך להגיע לחידוש המשנה אבל ודאי שהדין שכה"ג זה ממצוא חפציך בעצם [ובזה מיושב קושית השפת אמת]

והנה עיין שו"ת חוות יאיר סימן מ"ו שדן שיותר אמירה לעכו"ם שיגיד לעכו"ם אחר שיעשה מלאכה ובעל העבודת הגרשוני שם בסימן מ"ט הוכיח מסוגין שאסור דאסור לומר לעכו"ם שישכור פועלים והחות יאיר סימן נ"ג דחה כנ"ל שכאן זה אמירה לעכו"ם שיעשה האיסור של ממצוא חפציו ובחת"ס דחה יותר שהוא עצמו עובר על האיסור של עשית חפציו אלא שא"כ צ"ב מה הנידון כלל של אמירה לאמירה הרי תמיד זה יאסר מצד האיסור של עשית חפציו וכמבואר ברש"י ע"ז ט"ו דאמירה לעכו"ם אסור מצד ודבר דבר ובפשוטו נפק"מ בדבר מצוה שאין איסור עשית חפציו או כמו שכתב בשו"ת חת"ס סימן ס' דנפק"מ באומר בער"ש לעכו"ם שיעשה בשבת שזה רק נאסר מצד אמירה לעכו"ם שבזה אמירה לאמירה יהיה מותר ע"ש אמנם בעבודת הגרשוני סימן נ"ג הובא כאן בחידושי חת"ס בסוף דבריו כתב שהאיסור של ודבר דבר זה רק על דיבור על עשית חפציו שזה מקח אבל לומר לעכו"ם שידליק הנר זה לא נאסר מצד עשית חפציו וצ"ע דהרי אסור לומר לחברו שידליק לו נר למחר דבפשוטו כל דבר שאסור לעשות בשבת אסור לומר לחברו שיעשה והנה רעק"א תשובה י"ז כתב שאם אומר לעכו"ם לעשות דבר לצורך שבת אין זה בכלל עשית חפציו ולפ"ז יתכן דבכה"ג שזה לאחר שבת מודה החות יאיר דהוי בכלל עשית חפציו ורק ביחס לעשיה בשבת בזה אם יש כאן שכירות פועלים זה סיבה לאסור וכל זה דוחק וצ"ע ועיין סוף הסוגיא דהבאינו הגר"ז בקו"א רס"ג ח' דכל הדין ודבר דבר זה רק לאחר שזה מעשה איסור ויתכן שבזה דן החות יאיר ודו"ק

והנה הגרעק"א תשובה י"ז נקט דמסוגין מוכח שאין איסור של עשית חפציו בשכירות פועלים מזה דהגמ' נוקטת שזה איסור של אמירה לעכו"ם שבות וע"ש דביאר שהאיסור של ודבר דבר זה דיבור של דבר שאסור ורק לאחר שרבנן אסרו מקח וממכר מצד שמא ימחוק ממילא הדיבור על מקח וממכר אסור מצד ודבר דבר וכן שכרות פועלים עצם השכירות לדבר המותר זה איסור דרבנן של מקח וממילא לומר שיעשה את זה אסור מצד ודבר דבר והנה כבר הביא הוא עצמו שרש"י ביצה ל"ז מבואר שלא כדבריו וכן הוא ברש"י במתניתין וכן עיין ברמב"ם שדן איך מותר לומר לחברו שישמור לו פרות וביאר שכיון שזה רק שמירת פירות אין זה בכלל עשית חפציו ומבואר שללא זה היה כאן איסור עשית חפציו וכן איסור ודבר דבר

והנה בעיקר קושית רעק"א דמה הגמ' שואלת שהרי יש איסור אמירה לעכו"ם שכאן זה באיסור דרבנן ואולי איסור דרבנן מותר לומר לו כמו שלדבר מצוה או הפסד מחלקים כך, יש מקום לומר שזה היה פשוט לגמ' שללא צד היתר עד כמה שיש איסור אמירה לעכו"ם זה ודאי אסור גם באיסור דרבנן ורק במקום צורך של הפסד או דבר מצוה בזה יש סברא לחלק ביניהם

ב]בעיקר דין אמירה לעכו"ם דמבואר בראשונים שאסור גם לומר לו שיעשה אחרי שבת בפשוטו זה אסור מצד דין ודבר דבר שכמו שאסור לומר לישראל שיעשה לאחר שבת כך אסור לומר לעכו"ם ומבואר שאמירה לעכו"ם יש לאוסרה מצד ודבר דבר וצ"ע א"כ מה צריך להגיע לאיסור המיוחד של אמירה לעכו"ם ועיין לעיל מה שהבאינו מהחוות יאיר ועיין פמ"ג ש"ז סק"א דנפק"מ א.באומר מערב שבת וכן נפק"מ לדבר מצוה או ברמז דכה"ג מצד האמירה אין איסור אבל מצד הדין אמירה לעכו"ם שיסודו שזה כעין שלוחו כמבואר ברש"י קנ"ד: אסור גם בכה"ג והנה בפשוטו איסור עשית חפציו או ודבר דבר זה יותר חמור מאמירה לעכו"ם וכן הוא בתוס' כאן שכתבו בד"ה ודיבור מי אסור פירוש מן התורה וכן הוא באחרונים הנ"ל שנקטו שלומר לעכו"ם לעשות חפציו זה נחשב אמירה לעכו"ם באיסור דאוריתא אמנם עיין גר"ז ש"ז ס"ה דמבואר דנקט דאיסור ודבר דבר ועשית חפציו זה איסור קל וזה פחות משבות וכן הוא בלשון הרמב"ם פכ"ד שכתב שיש דברים שזה לא שבות ולפ"ז א"ש מה שהתירו צרכי מצוה או שמים בדין ודבר דבר ולא התירו בדין אמירה לעכו"ם ועיין אבני נזר סימן מ"ג סק"ז שהאריך בזה ועין שו"ת ב"ח הובא במ"ב ש"ז סק"א שהותר עשית חפציו במקום הפסד מה שלא מצאנו בשאר איסורים דרבנן והנה עיין רמב"ן ור"ן בסוגין שהאריכו שהתירו לומר לעכו"ם רק שיעשה מלאכה במוצאי שבת לצורך מצוה ולא לעשות בשבת וכן לא התירו לומר לו בערב שבת שיעשה בשבת שכזה אמירה לעכו"ם לא התירו וצ"ע שדין אמירה לעכו"ם לא התירו כלל ורק ביעשה במצואי שבת שזה מדין ודבר דבר ולא מדין אמירה לעכו"ם את זה התירו וצ"ע ומשמע שבעכו"ם יש סיבה יותר לאסור מצד אמירה לעכו"ם דהינו שמא יאמר לו ולכן דנו שאם התירו לומר שיעשה לאחר שבת זה גם סיבה שיעשה בשבת

ג]בהא דמבואר במשנה שיש איסור לשכור פועלים יש לעיין האם בשכירות לצורך שבת גם יש איסור ועיין לעיל קכ"ב. דמותר לומר כל המכבה אינו מפסיד ובפשוטו כה"ג יש חיוב לשלם [כן דעת הש"ך ביור"ד רכ"א והגרעק"א הביא מהריטב"א שאין חיוב לשלם] וכן מבואר בגמ' בהמשך שיכול לומר שחור לי פרות שבתחומי ואני אשמור פרות שבתחומך והרי כה"ג הוא שומר שכר ולכאורא יש כאן חלות מקח וכן מבואר בתוס' עירובין מ"ג. כמבואר ברעק"א ש"ז ס"י ובפשוטו מבואר שכמו שמותר לקנות מחנוני לצורך שבת כל שעושה בצורת השינוי שחז"ל התירו שזה מוריד את השמא יכתוב ועובדין דחול ה"ה כאן אלא שלכאורא בפירות שבתחומי זה לא לצורך שבת ולכאורא צ"ל דכיון דמבואר ברמב"ם ה"ח ששמירת ממונו חשיב עשית חפציו שמותר בשבת ה"ה לשכור פועל לשמירת ממונו הוי בכלל ההיתר שאין זה ממצוא חפציך ולכן מותר באופנים אלו וצ"ע

ד,ב]מבואר בגמ' שיכול לומר הנראה שתעמוד עמי לערב ובפשוטו הטעם כמבואר ברש"י כיון שלא מפרש בהדיא וכןהוא במאירי ובפשוטו מצד שלא מדבר מפורש למה רוצה שיבוא עמו לערב אמנם עיין רמב"ם שכתב שאם אמר היה נכון עמי לערב אסור כיון שעשה חפציו ובפשוטו כונת הרמב"ם שאם סיכם שיבוא אפילו שזה לא מפורש אבל כאן זה עשית חפציו ממש ובזה לא עוזר שזה בהרהור אמנם עיין ב"י וכן הביא במ"ב שזה פשוט כיון שזה דיבור גמור ולכאורא הכונה שלשון זה משתמשים בתור קביעות מלאכה ומבואר חידוש שכל שזה ברור בכונת הלשון אפילו שלא הזכיר מפורש שיבוא לעבוד אצלו או להישכר זה אסור ונפק"מ בדבר המצוי שאדם אומר שילך לב"ב לאחר השבת והרי ודאי כונתו ברכב וזה אסור וצ"ע

והנה היה מקום לדון באומר לחברו שהוא רוצה מחר ליסוע לב"ב שלא הזכיר מעשית האיסור אלא רק שרצונו לעשות כך ועיין ב"י שהביא מהרוקח שאם אומר לחברו שהוא רוצה מחר לרכב למקום פלוני אסור ואולי דוקא שם שאומר לבעל סוסים זה מתפרש שרוצה מחר סוס לרכב אמנם עיין מג"א שכתב שדין זה גם אם אומר על עצמו וצ"ע

עוד יש לדון באומר שמחר יהיה בעיר אחרת בחתונה וכדו' שודאי צריך ליסוע כדי להיות שם אבל לא דיבר על חלק זה כלל והיה מקום לומר שכיון שלא דיבר רק על דבר ההיתר אפילו שצריך דרך איסור זה לא סיבה לאסור אמנם עיין בה"ל ס"ח שכתב שאם אומר שיביא פירות ממקום אחר אפילו שהם מחוברים מותר דיש פירות לא מחוברים ואולי מדבר על זה ומבואר שללא זה היה אסור וכן מבואר מתוס' שהקשו למה הגמ' לא הוכיחה את הדין של בורגנים מהדין של המשנה של אומר לשמור פרות שחוץ לתחום ומבואר שאפילו שלא מדבר על ההליכה אלא על המציאות של השמירה בכל אופן ללא היתר בורגנים היה אסור ובאמת בדעת רש"י במשנה קצת משמע שזה סיבת ההיתר ובזה מיושב קושית התוס' וצ"ע

ד]מבואר במשנה שיש איסור החשכה על התחום ועיין תוס' ובכל הראשונים שדייקו מסוגין שכל האיסור רק אם מחשיך בסוף התחום אבל ללכת בתוך התחום מותר והנה הביאו הראשונים דמבואר בגמ' שעל שפת המדינה או בשדהו אסור גם בתוך התחום וביארו הראשונים כי שם זה מוכחא מילתא שהולך לצורך שדהו ועיין ריטב"א משא"כ אם הולך לגינתו שזה לא מוכחא מילתא דהולך להתענג שם והנה מבואר שבסוף התחום אסור ובלשון השו"ע מבואר ששם זה מוכחא מילתא ועיין מג"א סקי"ג שכתב ששם זה אסור מצד שיש איסור בעצם אפילו שזה לא מוכחא מילתא והוכיח מהגמ' בעירובין שיתכן שאיבד את חמורו או משכא שמעתתיה ואין זה מוכחא מילתא ובכל אופן זה אסור ועיין יד אפרים שביאר כוונתו דבהולך לסוף התחום שזה דבר שאין דרך אדם לעשות לתענוג חשיב עשית צרכיו ועיין באחרונים שדחו ששם כיון שרק הולך וחוזר זה לא מוכחא מילתא אבל כאן שלאחר שבת עושה מלאכה זה ודאי נראה שהחשיך בשביל זה אמנם עדין צ"ב למה סוף התחום זה יותר סיבה לאסור ועיין גר"ז ס"ג שחידש שעיקר החיסרון שלאחר שבת הולך יותר רחוק א"כ בהכרח שמראש זה היה תכניתו ולפ"ז כתב שגם ללכת לאמצע התחום על מנת לצאת לאחר שבת לחוץ לתחום אסור והפוסקים סתמו לא כך וצ"ע והנה לשון הרמב"ן שהאיסור תוך התחום מצד חשד ומשמע שחושדים שהולך לצורך עשיה בשבת וצ"ע למה לא ביאר שאם זה ניכר א"כ אסור מצד ממצוא חפציך ועיין נשמת אדם שרצה לומר מהלך בדעת הרמב"ם שעשית חפציו ממש כגון שמהלך לדעת מה שדהו צריכה בזה גם ללא מוכחא מילתא אסור דזה איסור בעצם ורק מחשיך לעשות חפציו שזה עצמו לא עשית חפציו בזה אין איסור אלא אם זה ניכר ע"ש והבה"ל כתב שאין דבריו מוכרחים כלל

ה]מבואר בתוס' שיסוד האיסור של עשית חפציו זה דאוריתא והקשו האחרונים שתוס' לעיל קכ"א אומרים שאמירה לעכו"ם שיעשה בשבת זה רק איסור דרבנן ועיין חידושי חת"ס שהביא מהרמב"ן שאם מתעסק כל היום בעסקיו כיום חול זה דאוריתא אמנם עשיה של חד פעמי זה דרבנן ולפ"ז יתכן שכונת התוס' שהגמ' שואלת שאם בעיקר האיסור דאוריתא אסור צורך מצוה מדרבנן גם לא היו מתירים בצורך מצוה וצ"ע

ו]מבואר בגמ' שמותר עשית חפציו לצורך מצוה ובפשוטו הביאור שחפצי שמים אין זה בכלל האיסור כלל ולא שזה דין דחיה אמנם מלשון הגר"ז מבואר שזה דין דחיה ולא שאין זה בכלל האיסור כלל וכן ביאר באבני נזר סימן מ"ג סק"ח [אגלי טל סימן רט"ז] וצ"ע בזה וכן עיין מג"א שנקט שאסור לומר שיעשה מחר צורך מצוה ובפשוטו שכה"ג אין התועלת של מצוה כמבואר בגר"ז וצ"ע למה שיאסר הרי זה דיבור על צרכי שמים ובאמת האחרונים חלקו עליו מטעם זה אמנם בדעתו מבואר שכל ההיתר כי יצא מזה צרכי מצוה ולא שזה לא בכלל האיסור

ז]מותר לומר לכרך פלוני אני הולך למחר עיין תוס' ד"ה אני וכן בעוד דוכתי בסוגין שנקטו דמבואר מכאן שאסור לאדם לומר לחברו שיעשה מלאכה לאחרי שבת אמנם עיין רמב"ן רשב"א ועוד ראשונים שנקטו שודאי שכה"ג אין בזה איסור וכונת הגמ' שאומר לחברו בתור בקשה שיבוא עמו גם ע"ש אמנם להלכה נפסק כרא"ש ותוס' שיש בזה איסור ללא חולק

ח]מבואר בגמ' שמותר לומר שילך חוץ לתחום בשבת וכן שיביא פירות כיון שעל ידי בורגנים מותר וצ"ב מה הסברא בזה ועיין ב"ח וט"ז סימן רס"ג שביארו שהכונה שזה לא ודאי יעשה באיסור כי אולי יעשו בורגנים ועיין אבן העוזר שהקשה שהרי הדין שלא עוזר עשית בורגנים בשבת שאפילו עשית מחיצה לא עוזר ועיין חזו"א נ"ט סק"א ד"ה והלכך שביאר שהכונה שאומר שיעשה לאחר שבת ויתכן שלאחר שבת דבר זה לא יהיה איסור ולפי דבריו אם אומר שיטלטל טבל שלאחר שבת הרי יהיה אפשר להפריש לא חשיב ודבר דבר ועיין גר"ז סט"ו שביאר שהכונה שסוג איסור שהוא אינו מוכרח אינו מונח בדיבורו שיעשה האיסור ודבר זה אינו בכלל האיסור של ודבר דבר דהינו שאפילו שעכשיו במקרה זה אינו כן אבל אין זה מה שהוא מדבר שיסוד המציאות שהולך זה לא מעשה איסור ועיין רעק"א תשובה ה' שדן שכל איסור הרי מותר לצורך חולה שיש בו סכנה ודן שזה לא שכיח אבל עדין קשה שאיסורים דרבנן יש דיעות שמותר לצורך חולה והרי זה מצוי ועוד שעל ידי עכו"ם ודאי אפשר וא"כ שיותר לומר לעכו"ם שיעשה מחר איסור דרבנן וע"ש שדחה שכל ההיתר אם שיך שזה לא יהיה איסור ולא שיהיה דין דחיה ולכאורא הכונה על דרך הגר"ז הנ"ל ועיין בלשון הריטב"א בסוגין ועין לקמן לענין אדם שקיבל תוספת שבת ועין רמ"א רע"ו ס"ג דמותר לומר לעכו"ם לטלטל מוקצה כיון שיכול בטלטול מהצד וכתב הגר"א דזה כמו בסוגין שיכול על ידי בורגנים ועיין אמרי בינה סימן י"ב שהביא כן מהראב"ן וביאר שכונתו שמצד הנאה ממעשה עכו"ם או אמירה אין איסור כיון שיכול הישראל בהיתר אמנם עדין שיאסר מצד ודבר דבר ועל זה עוזר הסברא שיכול בהיתר ולכאורא הכונה שלא רואים בזה אמירת איסור ומסתבר שזה על דרך הגר"ז

והנה כתב הרשב"א שאם אדם קיבל שבת יכול לומר לחברו שלא קיבל שבת שיעשה לו מלאכה כדאשכחן שמותר לומר לחברו שמור לי פרות שבהתחומך וביאר הגר"ז רס"ג בקו"א סק"ח שכונתו להוכיח שאומר לו ללכת לשמור שזה הליכה מחוץ לתחום שלו עצמו אסור דהינו שחזינן שמותר לומר לחברו שיעשה דבר שלו עצמו אסור ועיין ר"ן שהקשה אולי דוקא שם דזה איסור שאפשר על ידי בורגנים דהינו שנידון הרשב"א לאסור מצד ודבר דבר וביחס לאיסור זה הרי מבואר בגמ' שאין בזה איסור של ודבר דבר ועיין ב"י סימן רס"ג שהקשה הרי גם כאן יכל לא לקבל שבת ועיין ט"ז שדחה שכל הסברא שם כי יש אפשרות שגם עכשיו זה לא יהיה איסור אבל כאן זה לא שייך והגר"ז דחה לנ"ל שכל הסברא כי זה סוג איסור שאין בזה ודבר דבר אבל כאן שזה איסור גמור זה לא שייך והנה עיין גר"ז שהאריך לתמוה אבל למה שלא יהיה כאן איסור אמירה לנכרי ולכן ביאר שכאן הסברא שלא קיבל שבת לגבי עשיה שעל ידי חברו ורק דנו מצד ודבר דבר אמנם יש מקום לומר שאדרבא כל נידון הרשב"א מצד הדין אמירה שלגבי זה נקט שלא עוזר הסברא דבורגנים אבל ביחס לנידון של ודבר דבר בזה מועיל הסברא של בורגנים או שלזה לא עוזר הסברא כלל ורק מצד שכאן אומר לחברו שיעשה לו לצורך שבת שבזה כתב רעק"א שאין ודבר דבר ע"ש ועין בזה לקמן ביתר אריכות

ט]**תוד"ה אבל:** עיין בדבריהם ומבואר שכל מה שהוקשה להם שיש לדיק את דינו של שמואל מהדין של אמירה שהולך למחר ובזה כתבו לישב ועיין מהרש"א שהקשה למה מעצם הדין החשכה מבואר את היסוד של בורגנים דהרי מבואר שלהחשיך לשמור מותר ובהכרח מצד בורגנים אמנם מדברי התוס' מבואר שהדין החשכה אין ראיה לסברת בורגנים ובאמת שכן הוא מדויק ברמב"ם שרק על דין שאומר שילך לחוץ התחום במוצאי שבת הביא טעם ברוגנים וכן על החשכה להביא פירות אבל לא על עצם ההחשכה לצאת מחוץ לתחום ויתכן שהחשכה לצאת אין זה בגדר מחשיך לעשית חפציו אלא שעושה חלק ממה שצריך וחלק זה מותר וצ"ע ובעיקר קושית תוס' היה מקום לומר שמצד דין המשנה של החשכה היה מקום לומר שאיסור תחומין אין זה מגדר מלאכה ואין על זה דין ודבר דבר ואין ללמוד מזה לדבר שיש בו איסור טלטול אבל שמואל שאמר שטעם ההיתר כי אפשר על ידי בורגנים ולא שזה דבר שאין בו ודבר דבר א"כ הגמ' שואלת שזה סברא גם על איסור טלטול

מבואר בגמ' שיכול לומר לו לא מצאת במנה תביא במאתים ור' יוסי אומר ובלבד שלא יזכיר סכום מקח עיין רש"י דמבואר שיש כאן מחלוקת וברמב"ם פסק את שניהם דהינו שנקט שכונת ת"ק שלא בא לפסוק מחיר אלא רק שאומר לו שאתה יכול לקנות בהרבה כסף אמנם הראשונים נקטו שכונת ת"ק להזכיר שיכול עד כזה סכום ובדעת הרמב"ם שאסר ביאר המ"מ שמה שאומר עד איזה מחיר זה רק הצלת ממונו ומבואר שללא זו מותר ועיין ב"י שהביא מרדכי שאם צריך לקצוץ עמו לצורך מצוה מותר אמנם הב"י הביא מהראשונים שאיסור עשית מקח לא הותר וביאר הגר"ז ס"ז שזה שבות מדרבנן וזה לא הותר ורק הדין ממצוא חפציך הותר ובפשוטו זה תלוי בטעם האיסור של מקח שאם זה רק מצד ממצוא חפציך א"כ מסתבר שיש בזה היתר דמצוה אבל אם זה מצד שמא יכתוב א"כ זה שבות רגיל והנה בפשוטו הגמ' שאומר לו בכמה להביא זה רק דיבור ולא עשית מקח ולכן שם הוצרך המג"א לסברתו והנה עיין טור סימן ש"ו שהביא מהמהר"ם שלשכרו ולהזכיר סכום מעות אסור ולכאורא זה דלא כמרדכי דהינו שמעשה מקח ודאי אסור והאריך בזה התהלה לדוד והנה עיין מג"א שהביא שו"ת הרא"ש שדן שנשבע שיפרע חובו ויום אחרון יצא בשבת שמותר לשום המשכון שזה לצורך מצוה והמג"א דן לאסור כיון שהשומא זה לצורך הצלת ממונו וצ"ע שכאן זה מעשה מקח גמור וזה הרי לא הותר ועיין תהלה לדוד שהקשה כן וצ"ע

**בדין אמירה לחברו שלא קיבל שבת**

י]עיין רשב"א שהביא בשם תוס' שבקיבל שבת יכול לומר לחברו שיעשה בשבילו מלאכה ולמד דבר זה מהא דיכול לומר לחברו שישמור פירות שבתחומו והר"ן דחה שאולי רק כאן כיון שיכול לעשות ברוגנים וכמבואר בגמ' ועיין ב"י שהקשה הרי גם כאן יכל לא לקבל שבת ועיין מג"א שבאמת פסק כהרשב"א מטעם הב"י שיכול לומר לחברו אמנם הב"ח והט"ז חלקו על זה שלאחר שקיבל שבת כבר אין לו צורה ואין זה דומה לבורגנים שגם לאחר שקיבל שבת אם יעשו בורגנים יוכל ללכת מרחק זה אמנם האבן העוזר חלק על זה שכה"ג שעושים בורגנים גם בשבת זה לא יעזור והחזו"א סימן נ"ט סק"א ביאר שהכוונה של בורגנים זה לאחר שבת לגבי יום אחרי ולכן זה לא עוזר לגבי אותו יום אמנם מהר"ן חזינן לא כך אמנם עיין גר"ז סט"ו ובקו"א רס"ג סק"ח שהאריך דכל סברת הגמ' בסוג מלאכה שאפשר ללכת על ידי בורגנים שזה סברא שבעצם אמירתו שהולך לא מונח איסור אבל במקום שזה איסור גמור רק שאם זה לא שבת אין בזה איסור אין שום סברא של בורגנים והארכנו בזה לעיל ובעיקר טענת הר"ן שאולי הדין של שמירת פרות זה מצד בורגנים עיין אחרונים שכתבו שמשמעות הגמ' שגם ללא היתר בורגנים זה מותר ושמעתי לבאר שתוס' הרי ביארו שהגמ' לא מביאה ראיה מהמשנה דאפשר לבאר אמירה שמור לי פרות שבתחומך ומבואר שדין זה נכון גם לא היתר בורגנים ועיין לקמן מה שיש לבאר עוד

והנה עיין קו"א לגר"ז שהקשה שאיך מותר לו לומר לחברו שיעשה בשבילו מלאכה הרי הוי שלוחו וחשיב שהוא עושה מלאכה דהינו שנקט שדין שליחות זה סיבה לאיסור שבת והנה ידוע יסודו של החת"ס [הובא בחידושים בסוגין] שבשבת כיון שהענין שיהודי ינוח ממלאכה א"כ כל שהוא לא עשה שום מעשה בשבת וזה רק יחס של שליחות זה לא חשיב מעשה מלאכה אמנם בפשוטו דבר זה נסתר כמו שהקשה הקה"י מהנימוק"י שהקשה שאם אשו משום חציו שיאסר להדליק נר בשבת אפילו שבשבת הוא נח ועיין בית מאיר אבן העזר סימן ה' שכתב בנוסח קצת אחר דכיון שיסוד האיסור שגופו עובד א"כ הוי כמו מצוה שבגופו שלא שיך בזה שליוחות ורק אם זה מעשה גמור שלו זה סיבה לאסור ואשו משום חציו זה מעשה גמור שלו ובנתה"מ סימן שמ"ח כתב שכאן כיון שמתיחס מעשה מלאכה של היתר לא שיך לאסור מצד שליחות שרק אם מיחס מעשה איסור זה סיבה לאסור אם יש שליח לדבר עבירה שלא שיך שדבר יעשה מעשה עבירה על ידי שזה מתיחס למישהו מסוים

עוד הקשה הגר"ז שיאסר מדין אמירה לעכו"ם שכמו שחז"ל אסרו לומר לעכו"ם דחשיב כשלוחו דהינו שמדרבנן מה שמתיחס אליו מעשה עכו"ם זה סיבה לאסור א"כ ישראל זה לא גרע והנה עיין בית אפרים יור"ד סימן ס"ב שהוכיח מהרשב"א שדין אמירה לעכו"ם זה דוקא בעכו"ם ולא בישראל כגון בקטן במקום שאין אתי למיסרך ולפ"ז א"ש אמנם בשער הציון של"ד סקנ"ד מבואר שאסור עוד יש מקום לדון שכל האיסור הוא רק במקום שאם העכו"ם היה ישראל זה היה מעשה איסור אבל באמת במקום שגם אם הוא היה ישראל היה מותר כי זה עדין לא שבת בשבילו כה"ג אין איסור והוא על דרך סברת הנתה"מ לעיל ורק שבעכו"ם כיון שעושה המלאכה בשבת חשיב מעשה מלאכה משא"כ אם עושה בזמן שזה לא שבת ולפ"ז בקיבל שבת יכול גם לומר לעכו"ם ואין כאן איסור אמירה לעכו"ם כלל ולא רק כדין בין השמשות וכן מבואר במג"א סימן רס"א

אמנם עיין גר"ז שחידש שכונת הרשב"א שאדם מתכוין לקבל שבת רק ביחס לעשיה על ידו אבל לא ביחס למעשה שעושה אותו דרך מישהו אחר וכל נידון הרשב"א מצד ודבר דבר שזה איסור שלו עצמו ובזה חידש שאין איסור כדהוכיח מהגמ' ועיין לקמן בטעם הדבר והנה איכא בדבריו חידוש גדול ששייך קבלה של שבת חלקית והנה עצם הדבר לכאורא זה רק שיך אם קיבל רק קבלה של שביתה ממלאכה אבל בקבלה של קדושת שבת ודאי שזה לא שיך וודאי שסתימת הרשב"א שדיבר גם על כה"ג עוד דנו האחרונים לגבי מוצאי שבת ועיין גר"ז שחידש שלגבי זה לא ממשיך את השבת והדברים צ"ע שכיון שלא אמר ברוך המבדיל איך יכול לא להמשיך את השבת

והנה באמת צ"ע למה שלא יהיה כאן חיסרון של ודבר דבר שכמו שאסור לומר לחברו שיעשה משהו לאחר שבת אפילו שאז זה לא מעשה של חילול שבת א"כ ה"ה כאן והנה בפשוטו היה מקום לומר שודאי מדובר שמבקש מחברו שיעשה דבר שהוא צורך שבת שבזה חידש הגרעק"א תשובה י"ז שאין בזה איסור ודבר דבר וגם באמירה לעכו"ם זה רק אסור מחמת איסור אמירה לעכו"ם ולא מצד ודבר דבר אמנם האחרונים נקטו שגם בדבר שלצורך שבת יש ודבר דבר כל שזה מלאכת איסור אמנם עיין גר"ז שם שביאר בזה דבר נפלא שכל האיסור של ודבר דבר שאסור לומר שיעשה לאחר שבת מלאכה או שחברו יעשה מלאכה זה רק בדבר שהוא מלאכת איסור בשבת אבל כאן שעל ידי עכו"ם מותר באמת אין לאסור מצד ודבר דבר דלא מדבר לעשות דיבור אסור [וכמדומה שזה כוונת החוות יאיר שרק בשכירות פועלים יש ודבר דבר דהינו שרק שם גם על דבר היתר יש ודבר דבר אבל ללא זה עד כמה שזה לא מלאכה האסורה בשבת כי על ידי עכו"ם מותר א"כ אין בזה האיסור]וכמו אם אומר לו לשמור פרות שאין בזה ודבר דבר ובזה א"ש ראית הרשב"א משמירת פירות בתחום חברו שלגבי המדבר זה דבר אסור אבל לגבי העושה אין בזה איסור

והנה עיין שערי תשובה סימן תצ"ו סק"ד שהביא מחלוקת אחרונים בבן חו"ל ביו"ט שני האם מותר לומר לבן א"י שיעשה בשבילו מלאכה ועיין קובץ תשובות מהגרי"ש אלישיב ח"א סימן נ"ד שיש שם אריכות גדולה שלכאורא זה תלוי בנידון סוגין ולהכרעת הרשב"א דמבואר שאין בזה איסור ה"ה שם אין איסור והנה לגר"ז שכאן זה סברא מיוחדת כי לא קיבל שבת לגבי זה א"כ שם זה לא שייך אמנם למה שנתבאר א"כ גם כאן אין סיבה לאסור אמנם יתכן שמדין אמירה לעכו"ם ודאי אסור דכאן לגבי בו חו"ל חשיב גם מה שהבן ישראל עושה כמלאכה רק שהישראל לא מצוה וצ"ע אמנם עדין יש לדון שיאסר מדין ודבר דבר אמנם חזינן מדברי הרשב"א שזה לא חיסרון אמנם לר"ן שזה רק מצד בורגנים א"כ כאן זה לא שייך וזה סיבה לאסור וצ"ע

והנה בעיקר טענת הר"ן שאפשר על ידי בורגנים לכאורא כל זה מצאנו שזה סברא ביחס לדין ודבר דבר ומבואר בדבריו שכאן אפילו אם נימא שזה מעשה היתר בכל אופן יש החיסרון של ודבר דבר וזה על דרך רש"י בע"ז שכל אמירה לעכו"ם אפשר לאסור מדין ודבר דבר והנה אין לומר שהרשב"א שהוכיח זה ביחס לאיסור אמירה לעכו"ם דהרי האריך הגר"ז שבהליכה חוץ לתחום הרי גם אם יתיחס אליו זה הליכת גופו של חברו והרי מותר לאדם להוליך דבר שלא כתחומו אם זה כתחום החפץ ובהכרח שכל נידונו זה ביחס לדין ודבר דבר אמנם יש מקום לדון שגדר אמירה לעכו,ם זה לא שמתיחס המעשה אלא שחז"ל אסרו שיעשה מעשה על ידו שאסור לו לעשות שמא יעשה ולכן שיך לדון שכיון שהוא אסור לו לעשות דבר זה כי חוץ לתחומו אסור לו גם לומר שיעשו וכן משמעות הרמב,ן והר"ן שדנו ללמוד מהא דמותר לומר לישראל לעשות אחרי השבת לדבר מצוה ה"ה שמור לעשות מלאכה על ידי עכו"ם ןמבואר ששניהם אותו יסוד איסור ולפ"ז יתכן שגם הר"ן הבין שכונת הרשב"א כנ"ל רק הוא ס"ל שגם לזה עוזר בורגנים דהרי לשיטתו יסוד האיסור של אמירה של עשיה אחרי שבת זה כמו כאן מלאכת היתר בשבת ודו"ק

והנה עיין אור לציון ח"א שיצא לחדש שיש אמירה לבהמה מדין ודבר דבר [אבל באומר בערב שבת אין איסור דלא שיך שליחות לבהמה] והנה בפשוטו לא שייך דיבור אם בהמה דאין זה בגדר דיבור אמנם באומר לחברו שידבר לבהמה שתעשה מלאכה זה צריך להאסר [ויתכן שגם בדיבורא לבהמה אין זה בגדר הרהור ויש לדון במדבר לעצמו האם זה בכלל האיסור] אמנם לנ"ל מהגר"ז שכל שזה מעשה היתר אין בזה ודבר דבר ה"ה כאן זה סיבה להתיר

**בדין מתנה בשבת – מג"א ש"ו סקט"ו**

א]מבואר בגמ' ביצה ל"ו: דאיכא איסור של מקדישין ומעריכין והגמ' אומרת הטעם אטו מקח וממכר דהינו שאיכא איסור של מקח וממכר ואסרו אטו גם הקדש וכדו' ובטעם האיסור רש"י ביאר או מצד ממצוא חפציך או מצד שמא יכתוב והראשונים כולם כתבו מצד שמא יכתוב והנה בעיקר האיסור של מקח וממכר עיין סימן שכ"ג ובסימן תקי"ז דמבואר שכל מי שמוכר ביו"ט דבר לצורך יו"ט שזה מותר אסור להזכיר סכום דמים דהינו שכה"ג שזה לצורך יו"ט התירו ועיין גר"ז שזה כעין שאלה אבל אם מזכיר מפורש לשון מכירה תמיד אסור מצד שבות ובפשוטו שמא יכתוב אמנם עיין גר"ז סימן רס"א לענין ע"ת בבין השמשות שכתב שזה מקני שביתה שזה שבות חמור כיון שמפורש בנביא ויתכן שזה גם הסיבה שאין בזה ההיתר דדבר מצוה ועיין לקמן

והנה יש לדון האם גם נתינת חפץ לחברו זה בכלל האיסור או שרק מכירה שזה כנגד ממון אסור ובפשוטו מהא דמקדישין אסור שזה נתינה משמע שמתנה סתם אסור ומצאנו דבר זה בעוד כמה דוכתי א. שהגמ' בעירובין ע"א אומרת שמיקנא רשותא בשבתא לצורך להתיר לטלטל בחצר אסור ב.עיין גיטין ע"ז: דבשכיב מרע התירו להקנות החצר כדי שתזכה בגט אבל ללא זה אסור ג. ועיין בב"ב קנ"ו: דקונים משכיב מרע אפילו בשבת ומבואר שאם הוא לא שכיב מרע אסור ובפשוטו מבואר מכל זה שאסור גם לתת מתנה בשבת וכן הוכיח מכל זה במג"א ש"ו סקט"ו ד. ועיין עוד שו"ת הריב"ש סימן קנ"ו שנקט שלתת תרו"מ בשבת מותר רק כי זה כבר שלהם וע"ש שאסר פדיון הבן כי זה דמי למקח דהינו שעצם הנתינה אסורה אמנם עיין סימן תקכ"ז דמבואר שמי שלא עשה עירובי תבשילין מקנה קמחו לאחרים וכתב הב"י בשם המרדכי שמותר להקנות כי זה לצורך מצוה והר"ן כתב שאסור על ידי קנין סודר ועיין ב"י שכתב שללא קנין סודר אין סיבה לאסור ומדברי המרדכי מבואר שאסור להקנות ורק מצד צורך מצוה מותר וע"ש שביאר שלכן מותר להקנות הלולב ביו"ט ועיין בית מאיר סימן מ"ה שהוכיח שם מהמהרי"ק שמותר מתנה בשבת וכן הביא משנה בביצה י"ד ובמג"א משמע ששם זה שמחת יו"ט ויתכן ששם שמטרת המתנה לצורך שמחת יו"ט שכן הוא הדרך חשיב מצות היום ובבית מאיר נקט שמתנה על ידי משיכה שלא ניכר הנתינה שבזה מותר ע"ש ועיין לשון רשב"ם בב"ב קנ"ו שרק על ידי סודר משמע שיש איסור שזה כעין מקח אבל מתנה בעלמא אין איסור

והנה לצורך שבת הרי ודאי מותר לתת וכן משכון מצאנו שמניח טליתו וכן לדבר מצוה וכנ"ל כגון לולב או קמחו שיבשלו בשבילו ודאי מותר אמנם להקדיש אסור וצ"ל שזה לא מצוה של היום דאפשר גם מחר וכמו שמצאנו בגמ' תחילת פרק שואל שלהקדיש קרבן של קבוע לו זמן מותר דזה מצות היום אבל אם אין מצותו היום אסור להקדיש אמנם צ"ע שלמה ביטול רשות שיהיה אפשר לטלטל בחצר זה לא סיבה להתיר

והנה מבואר בגמ' כתובות ז. דמותר להתפיס מטלטלין לכתובתה כדי שיוכל לחיות אם אשתו לאחר הנישואין והקשו הראשונים איך מותר וע"ש שיש שכתבו שזה היה קודם שבת ויש שכתבו שזה רק היה זכרון דברים כמו משכון דמניח טליתו וזה מותר והכונה לצורך שבת וכאן זה כמו צורך שבת כן ביאר התו"ש אמנם מבואר שקנין גמור של משכון לגובינא זה לא מספיק סיבה עוד כתבו הרמב"ן ורשב"א לדון שכאן זה כמו שעה דחוקה דשכיב מרע התירו להקנות קרקע או גט [כן מבואר בתו"ש ועיין תהלה לדוד שביאר אחרת ואין זה במשמעות הראשונים] והנה נישואין מבואר בירושלמי שאסור כי זוכה במציאתה ומבואר שזה לא צורך שבת וצ"ע הגדרים בזה והריטב"א כתב בכתובות שקנין גם לצורך מצוה אסור ובביאור כונתו בתהלה לדוד ביאר שזה מצוה לא של אותו יום אמנם הרי מבואר בדבריהם שלזכרון דברים מותר שזה כמו צורך שבת ובהכרח כמו שביאר בתו"ש שמשכון גמור זה קנין גמור שלא הותר גם לצורך מצוה ושבת ובעיקר ההיתר דגט בשכיב מרע הראשונים כתבו מצד שלא תטרף דעתו אמנם ברשב"א בביצה כתב שזה למנוע מעיגון דהינו שצורך גדול זה דחה האיסור שבות וצ"ע והנה בפשוטו מבואר בראשונים שמשכון של מנימצטליתו זה זכרון דברים ולפ"ז מדויק שגם זה אין היתר אם זה לא לצורך שבת והעירו דהמג"א סימן ש"ז סקי"ד כתב שמשכון שלא לצורך שבת אסור והכיח מהר"ן לענין כתובה והרי שם הכונה דוקא משכון גמור אבל זכרון דברים מותר

והנה מבואר בגמ' שמותר לפסוק על התינוק ללמדו ספר וללמדו אומנות שזה חשיב חפצי שמים ונחלקו תנאים האם מותר להזכיר סכום דמים ועיין רמ"א ס"ג שהביא מהמרדכי שיש שכתבו שאם צריך לפסוק דמים גם זה מותר ויש שאסרו וביאר הב"י שאם זה מקח גמור זה שבות דרבנן ואת זה ולא התירו לצורך מצוה דהינו שרק ממצוא חפציך או דבר שזה אטו מקח וממכר אבל מקח וממכר זה שבות גמור וכמו שביאר בגר"ז ולא התירו בשבת [ועין תהלה לדוד שביאר דעת המרדכי שס"ל כרש"י שכל האיסור במקח מצד ממצוא חפציך וכרש"י ולא מצד שמא יכתוב ובדעת החולקים יתכן שגם אם זה מצד מממצוא חפציך אבל זה שבות חמור וכמבואר בגר"ז רס"ג לענין עירובי תחומין והנה עיין חידושי הרשב"א בביצה ל"ז שהקשה על הגמ' של אין מקדישין הרי מותר לפסוק על תינוק ללמדו ספר ותירץ שזה מצוה יותר גדולה ומשמע שס"ל שלצורך תינוק מותר אפילו מקח גמור וצ"ע ועיין שו"ת הרא"ש דמבואר שמי שנשבע שיפרע חובו עד תאריך מסוים וזה יצא בשבת דאם צריך לשום המשכון כמה הוא שוה מותר דזה חפצי שמים והמג"א חלק שזה רק הצלת ממונו ומבואר שללא זה מותר ועיין תהלה לדוד שהקשה שזה מקח גמור שאסור לכו"ע ומשמע שדעת הרא"ש שגם זה מותר [ועיין ביאור הגר"א בחושן משפט שכתב שטעם האיסור מצד חפציך] והנה בדעת האוסרים מבואר בשו"ע שגם אם פוסק עמו שילמד אם בנו אם מחיר אפילו שלא חל עדין חלות פועל זה עצמו שסיכמו בפה חשיב מקח גמור ועיין תהלה לדוד שעמד על חידוש זה וע"ש שדן שאם פסקו שילמד בנו אפילו ללא שדיברו על סכום דמים יתכן שזה אסור ע"ש

והנה ברמ"א מבואר שגם לומר לשליח סכום מעות מדויק אם צריך זה תלוי במחלוקת ועיין תהלה לדוד שכל שלא עושה מעשה מקח אלא רק אומר לו בכמה רוצה זה רק איסור ודבר דבר והרי איסור זה התירו והניח בצ"ע

והנה המג"א תמה על מה שנותנים מתנה לחתן הדורש וכתב שלהתחיב כסף מותר כיון שזה לא חל ועיין תהלה לדוד שהקשה אבל אומר שיתן לו מתנה ולמה שזה לא יאסר מצד ממצוא חפציך ובפרט אם אומר שיתן לו כסף וצ"ע ובחילוק בין זה לגמ' בביצה שמותר לתת מתנה נראה שמתנה שנעשית מיוחד לשמחת היום ודאי מותר דזה כשאר צרכי היום ורק מתנה שלא קשורה כלל ליום יש בזה איסור כל שזה לא למצוה

**שכר שבת**

**טשו"ע ש"ו ס"ד ס"ה, רמ"ו ס"א**

**א. בהיתר הבלעה – עיין נוב"י תנינא סימן כ"ו [ועיין מ"ב רמ"ה סקכ"ג]**

**ב. האם יש איסור עלהנותן – מ"ב סקכ"א ותהלה לדוד ש"ו סק"ז ורמ"ג סק"א ד"ה והנה ועיין ב"י רמ"ג ד"ה ומה שכתב**

**ג. האם בהבלעה צריך להיות העיקר של היתר – מ"ב סקכ"א בשם החיי אדם**

**ד. בטעם היתר דחזנים – שו"ע ס"ו ועיין א"ר שהביא עוד טעם וכן הוא באגודה ועיין שערי תשובה סק"ג [ובעיקר ההיתר דדרך מתנה עין מ"ז סק"ד הובא במ"ב]**

**ה. שמור לי פרות שבתחומך ואני אשמור וכו' בטעם היתר – עיין סימן רמ"ו ס"א בב"י ובבה"ל שם ועיין או"ש פכ"ד משבת ועיין ש"ז שער הציון מ"ז וברעק"א שם [ועיין תוס' עירובין מ"ג. ד"ה הלכה**

**ו. בלקח שכר שבת האם מותר להשתמש – ריטב"א ע"ז כ"ו ועיין בה"ל סימן רמ"ה ס"ו ד"ה אסור [ועיין חת"ס חו"מ קצ"ד]**

**ז. מחילת חוב בשכר שבת – תהלה לדוד או"ש פכ"ד רעק"א**

**ח. בביאור הסוגיא י"ט. שאסור להשכיר בערב שבת – עיין תוס' וברשב"א שם ועיין חידושי הגר"ח בביאור השמטת הרי"ף ובגדר איסור שכר שבת, ועיין טושו"ע סימן רמ"ו ס"א ובדין שכר שבת בחפצים**

**שכר שבת – ש"ו ס"ד ס"ה, רמ"ו ס"א**

א]מבואר בגמ' ב"מ נ"ח. שאסור לשכור בן אדם לשמור הזרעים דהינו דאיכא איסור של שכר שבת ועיין בגמ' כתובות ס"ד שלכן במורד לא מוסיפים על כתובתה על שבת דזה מחזי כשכר שבת ועיין בתוס' ובראשונים שבת י"ט. וכן נפסק בשו"ע סימן רמ"ו דגם בשכירות בתים וכדו' יש איסור שכר שבת דהינו שזה לא רק בפועל ובטעם האיסור ביאר רש"י בכתובות שזה מחזי כמקח וממכר ועיין תהלה לדוד שהביא לדון האם זה רק איסור על המקבל או רק על הנותן ועיין מ"ב דמבואר דכל האיסור על המקבל ורק מצד לפני עור יש איסור על הנותן ועיין תהל"ד סימן רמ"ג שהוכיח מהא דמותר לשכור עכו"ם להביא אגרת אם קצץ אפילו שעושה בשבת ומקבל שכר על עבודתו בשבת ללא הבלעה ע"ש עוד יש להוכיח מהגמ' שכל המכבה אינו מפסיד שלכאורא זה מחיב בחו"מ ומותר לתת לעכו"ם אמנם כל זה לךדעת הש"ך אבל רעק"א הביא ריטב"א כתובות ע שזה לא מחיב ועיין ב"י רמ"ג ד"ה ומה שכתב שדן לענין לוקח עכו"ם בקבלנות להפעיל מרחץ שיש כאן שכר שבת ובפשוטו מבואר שגם על הנותן יש שכר שבת וצ"ע

ב]עיין ב"י שהביא הנידון בראשונים האם לדבר מצוה מותר כגון חזנים וכדו' ובטעם ההיתר משמע בב"י שזה סברא שלצורך מצוה לא גזרו אמנם עיין הגהות ברוך טעם סימן תקפ"ה שביאר שכיון דמבואר ברש"י שזה מחזי כמקח וממכר שיסודו מצד ממצוא חפציך א"כ כמו שחפצי שמים מותר ה"ה כאן ועיין א"ר שהביא להתיר מעוד טעם שכיון שהחזן היה עושה גם ללא התשלום ממילא כה"ג אין זה שכר שבת דהינו שרק דבר שכל סיבת עשיתו בגלל התשלום אסור ועיין שו"ע סימן תקפ"ה לענין תקיעת שופר שנקט להיתר וביארו האחרונים ששם זה שעת הדחק שלא מצאו בעל התוקע ללא שכר ועיין פר"ח סימן תקפ"ה שנקט לאיסור והוכיח מהגמ' נדרים ל"ז דמבואר שבשומרי תינוקות אם זה שכר פיסוק טעמים אסור מצד שכר שבת ומבואר שגם על דבר שהוא מצוה יש שכר שבת אמנם הב"י שם הביא מהגמ' ששכר מתורגמנים אין רואה סימן ברכה ומשמע שאיסורא ליכא אמנם האחרונים דנו שלשון זה יתכן שמשמעו איסור ומובא בשם הגר"ח דדן דגדר דין שכר שבת זה שהפעולה אסורה וממילא כל שזה מעשה מצוה לא שיך לאסור דבר זה אמנם בראשונים מבואר שזה גם בשכירות חפצים ובהכרח דלא כדבריו ועיין לקמן

ג]עיין בגמ' שאם זה שכיר שבת או חודש מותר דהינו שכל שזה לא שכר על שבת לבד אלא על עוד ימים מותר דהינו בהבלעה אמנם כתב הרמב"ם שלא יאמר לו תן לי שכר שבת ולכאורא הביאור שכה"ג זה מבטל ההיתר דהבלעה ועיין מ"ב סקכ"א שהביא מהחיי אדם לגבי שומר עגלות שישמור כמה שעות קודם שבת ולאחר שבת דהינו שיש כאן חידוש שאפילו שעיקר השכר זה על העבודה בשבת בכל אופן כל שהתשלום לא רק על שבת מותר אלא שגם הוא הוסיף כמה שעות ויתכן שהכונה שבמקום שללא שמירת השבת לא יצטרך לתת לו כלום אפילו שאם עובד קודם שבת מקבל על הכל לא חשיב הבלעה

והנה מבואר בגמ' בכתובות שבמורד הוי כשכר שבת כיון שמוסיפים כל יום וכתב הר"ן שאין זה הבלעה כיון שיכול כל יום לחזור בו ולמד מכאן שאם שכרו לחודש והתנה לשלם לו כל יום אסור כי יכול לחזור בו והובא בד"מ והא"ר הבין שכונתו שהתשלום כל יום ותמה שאין זה משנה את הקציצה אמנם הבה"ל ביאר שהכונה שבעצם הקציצה סיכם מחיר על כל יום שזה מראה שכל יום זה קציצה נפרדת ולכן יכול לחזור בו ועיין בה"ל שזה ודאי שגם במקום שאם לא יעבוד יום לא ישלם לו זה לא מחסר בהבלעה דלמעשה יש כאן שכירות של חודש ותשלום על חודש ועיין מ"ב רמ"ה סק"ו שעכו"ם שאפו בעל כרחו בתנורו אם זה גם לפני שבת יכול לקחת בתור הבלעה וצ"ע שכאן ודאי שכל יום זה מחיב נפרד ולמה שזה יחשב הבלעה ומה זה שונה מהר"ן

ועיין נוב"י תנינא סימן כ"ו דבטבילה מותר לקחת תשלום א. כיון שזה צרכי מצוה ב. כיון שיש שם תשלום העיצים ועוד דברים להעמיד המרחץ חשיב הבלעה והדברים מחודשים שודאי שיש כאן סיבה לתשלום כיון שהסיק עצים וכדו' אבל היום למעשה משלם על שכירות מים חמים והמקום והוי ממש שכר שבת ומדבריו מובאר שכל שהדבר עלה לו הוצאות חשיב שזה לא שכר שבת ויש כאן היתר הבלעה וצ"ע

ד]עיין שערי תשובה סק"ג והובא במ"ב דבחזן אם לא קצץ ולוקח דרך מתנה מותר דהינו שכל שלא חל חיוב ומשלמים לו ללא חיבו אין זה שכר שבת ועיין מ"ב סקט"ו ומקורו בפמ"ג מ"ז ד' דאם אומר שמשלם לו דרך מצתנה מותר ולכאורא הכונה רק במקרה שיודע שאסור לשלם לו וגם המקבל יודע ורק שהנותן אומר שנותן לו דרך מתנה שאין זה מצד החיוב אבל כל שנותן לו מצד חיובו ודאי דהוי שכר שבת

ה]עיין חידושי הגר"ח סטענצל שבת י"ט שיצא לחדש שהאיסור שכר שבת זה רק מגדיר שהמלאכה היא מלאכה האסורה אבל אין איסור בעצם השכר ולפ"ז כתב שבתפילה וכדו' דבר מצוה לא שייך לומר שזה מעשה איסור וכה"ג אין איסור שכר שבת ובזה ישב הרמב"ם ששכר כלים הוי שכר שבת רק לב"ש דהינו שרק לשיטתם שיש איסור שביתת כלים שייך לומר שמה שהעכו"ם שעובד אם הכלי הוי עבודה אסורה כל שלוקח על זה כסף עכ"ד והנה כל הראשונים שדנו על חזנים חזינן דלא כביאור דבריו וכן הראשונים שנקטו שיש שכר שבת בשכירות מטלטלים חזינן דלא כדבריו וע"ש דהגר' שמחה זעליג הקשה מהגמ' של מורד והגרא"ז ישב שבאמת הלשון שם מחזי כשכר שבת ע"ש ולכאורא מהרמב"ם שגם בהבלעה אסור לומר בזמן התשלום שזה שכר שבת משמע שזה איסור בתשלום

ו]מבואר בגמ' שמותר לומר שמור לי פרות שבתחומך ואני אשמור לך פרות שבתחומי עיין תוס' בעירובין מ"ג. ד"ה הלכה שכה"ג זה שומר שכר גמור ובכל אופן אין כאן איסור שכר שבת ועמד על זה בשער הציון ש"ז מ"ז וצ"ב טעם הדבר ועיין ב"י סימן רמ"ו ס"א שהביא מההגהות מימוני פ"ו אות פ' שלמד מהתוספתא שם שמותר לומר תשאיל לי ליום אחד חפץ ואני אשאיל לך ליום אחר ואין כאן האיסור של השכרת כלי בערב שבת ובטעם הדבר הב"י כתב שאין זה דרך שכירות ממש ומשמע בבה"ל שם שהכונה כי לא נותן לו כסף אמנם בביאור הגר"א מבואר כי נותן מה שקיבל ולכאורא הכונה שכה"ג לא חשיב רווח כספי שיש כאן שכר שבת אלא מקבל מה שנתן ולפ"ז אם יקצוץ שיתן לו יומים אין איסור והנה עיקר הנידון שם לגבי האיסור להשכיר בערב שבת דבר שהעכו"ם עושה מלאכה מצד שנראה כשלוחו אמנם עיין בתו"ז ובמג,א שם במה שהשיג על העולת שבת שדימה דבר זה לגדרי שכר שבת אלא שיש לעייין למה לא הביא מהדין של שמור לי פרות שבתחומך וכו' ועיין או"ש פכ"ד שכתב לבאר על פי הרמב"ם שמותר לשמור פירות שכיון שזה שמירת ממונו אין זה בכלל עשית חפציו שה"ה אם כל מה שקיבל זה שמירת חפציו זה מותר ולפ"ז באופן דהגהות מימוני אסור אמנם עיין חות יאיר שאסור לשכור פועל לשמירת פירותיו ויש בזה איסור ממצוא חפציך

ז]עיין בריטב"א בע"ז כ"ו דשכר שבת מעכו"ם צריך לקחת ויזרקנו לים דהינו שמצד לא תחנם אסור לעשות בחינם אבל אסור לקחת לעצמו ולכאורא גם אם לא יקח לעצמו יש בזה האיסור דהרי היה מקח שמחיב ממון אמנם מבואר בדבריו שאם לקח באיסור אסור להשתמש ולכן גם אם כאן מותר אבל לפחות שלא ישתמש אם זה ועיין רמ"ה ס"ו בה"ל ד"ה אסור דמבואר שאסור להשתמש אם זה ובתשובות חת"ס חו"מ סימן קצ"ד כתב שיכול לחלקו לענים דהינו שזה לא חשיב הנאה ובפשוטו הוא אירי שכבר עבר איסור שלקח הכסף וכה"ג יש כאן רק איסור של מעשה שבת אבל מראש אסור לקחת הכסף לצורך עניים אמנם בריטב"א שבת י"ט. כתב שבהשכיר לעכו"ם באיסור יחלק הכסף לעניים ומשמע שמותר לקחת הכסף לצורך זה

**אמירה לעכו"ם**

**גמ' שבת קכ"א. נכרי וכו' - משנהש כופין וכו' [כתובות ע:], טושו"ע סכ"ה סכ"ו, ש"ז סי"ט**

**א. בגדרי איסור אמירה לעכו"ם – רש"י ע"ז ט"ו. מצד ודבר דבר רש"י לקמן קנ"ג. ד"ה מאי טעמא כשלוחו ועיין הגהות מימוני פ"ו ה"ב ועיין קה"י סימן נ"ה וסימן י"ד [רובו] אגלי טל רי"ד ג' ועיין רעק"א ש"ז בהגהות על המג"א סקכ"ט [ועיין ראבי"ה סימן שצ"ז בתשובה מהיראים סק"ה] [ועיין שער הציון רמ"ג סק"ז וברמב"ן פ' בא]**

**ב. הא דאין כאן איסור מצד שליחות – בית מאיר אבן העזר סימן ה' נתה"מ סימן שמ"ח סק"ד ועיין חידושי חת"ס ק"נ.**

**ג. בטעם איסור אמירה לעכו"ם – עיין רמב"ם פ"ו ה"א ועיין בראבי"ה הנ"ל שזה מצד שנראה כשלוחו ועיין או"ז סימן פ"ד לענין ערב שבת שזה מצד שמא הוא עצמו יעשה ועיין גר"ז רמ"ג ס"א [ועיין ריטב"א קכ"ב. ד"ה בשביל בסופו]**

**ד. כל המכבה אינו מפסיד שלא במקום הפסד – כתובות ע:**

**ה. אם תכבה לא תפסיד – תוס' בכתובות ד"ה באומר ועיין הגהות אשרי ובשלט"ג ובמ"ב של"ד סקס"ז ועיין שער הציון ש"ז ע"ט ועיין חידושי רעק"א בסוגין**

**ו. כל המכבה אינו מפסיד בשאר איסורים – רמב"ן ב"מ ס"ט: ד"ה שרי [ובב"י סימן ק"ס]**

**ז. כל המכבה וכו' האם חל חיוב ובלשון נוכח – עיין ריטב"א שם ועיין רכ"א ס"ח ובש"ך [ורל"ה] ורעק"א שם**

**ח. קטן על דעת אביו – רש"י עה"ת פ' יתרו [רשב"א קנ"ג.] ועיין בדבריו יבמות קי"ד. ועיין ב"י מה נחשב על דעת אביו ועיין ריטב"א ושיטה לר"ן [ועיין רשב"א ביבמות דסוגין זה מצד לא תאכילום]**

**ט. בעושה על דעת אחרים – עיין ב"י בשם רבינו ירוחם ובשער הציון נ"ד**

**לאחר מכאן ילמדו אי"ה קכ"ב. במשנה - אמר מר ובתוס' ובראשונים [דין מחאה בעושה על דעתו]**

**לאחר מכאן ילמדו בעזהשי"ת א. עניני אמירה לעכו"ם [ש"ז]**

**א. מחאה ב.אמירה ברמז ג. לצורך העכו"ם [ב"מ צ. שו"ע אבן העזר ה' יור"ד רצ"ז] ד.דבר שאפשר ללא איסור [רע"ו ס"ג שכ"ה ס"י] ה. לצורך מצוה או הפסד ממון באיסור דאוריתא ובדרבנן [סוגיא דעירובין ס"ח ש"ז ס"ה] ו. אמירה בשאר איסורי תורה [ב"מ צ.] ז. אמירה בער"ש ח. פס"ר באמירה לנכרי**

**ב.הנאה ממעשה עכו"ם –גמ' קנ"א, קכ"ב, עירובין ל"ט:,ביצה כ"ד: [שכ"ה רע"ו תקט"ו]**

**ג.אריסות וקבלנות [רמ"ג – רמ"ז]**

**אמירה לעכו"ם [קכ"א.]**

א]מבואר בסוגין דאיכא איסור לומר לעכו"ם לכבות הדליקה וביאר רש"י שזה מצד האיסור של אמירה לעכו"ם שבות עיין ב"י סימן רמ"ד שהביא מהסמ"ג שדן ממכילתא שזה איסור דאוריתא אמנם כל הראשונים הכריעו שזה דרבנן ועיין שער הציון רמ"ג סק"ז שהביא מהרמב"ן פ' בא והגר"א שגרסו במכילתא שזה הולך לומר ליהודי ולפ"ז מבואר שלומר ליהודי יש בזה איסור דאוריתא מיוחד ונפק"מ בכל דוגמא שאחד ס"ל שזה אסור אסור לומר למי שס"ל שמותר שיעשה זה ויש כאן שאלה של דאוריתא ולכאורא זה גם בקטן יאסרו וצ"ע מהרשב"א והריטב"א בסוגין שרק דנו לאסור מצד אתי למסרך וצ"ל שגדר האיסור מה שמכשילו ותלוי בגדרי החיוב שהוא מחויב אבל עדין נפק"מ בספקות של הכרעות הלכתיות ודו"ק בזה

ב]והנה דנו האחרונים למה שבאמירה לעכו"ם לא יאסר מעיקר הדין מצד שיטת רש"י בב"מ ס"ט: שיש שליחות לעכו"ם לחומרא ועיין ישועות יעקב אבן העזר סימן ה' ובבית מאיר שם שנקטו שכל דבר רש"י רק סברא מיוחדת באיסור ריבית ואין זה בכל איסורי התורה עוד הקשה הנתה"מ סימן שמ"ח סק"ג דתוס' בשבועות ג. ס"ל דבאומר לעכו"ם שתקיף לי גדול יש בזה איסור דאוריתא וביאר הנתה"מ קפ"ב סק"א שלענין שליחות מעשה יש שליחות לעכו"ם וא"כ מצד זה שיאסר אמירה לעכו"ם אמנם האחרונים דנו מצד כללי אין שליח לדבר עבירה שיתכן שזה גם מתי שלשליח אין עבירה עוד הקשה בשו"ת פנ"י סימן ג' ובגר"ז קו"א רס"ג סק"ח על הא דמבואר ברשב"א שמי שקיבל שבת יכול לומר למי שלא קיבל שבת שיעשה לו מלאכה ולמה שלא יאסר מדין שליחות אם כה"ג יש שליח לדבר עבירה [ובגר"ז ובלבוש כתבו שלגבי זה לא קיבל שבת אמנם הדברים מחודשים שבקבלה של תפילה או הדלקת נרות שייך לא לקבל לגבי דבר מסוים] ועיין טור שבטביחה ומכירה יש שליח לדבר עבירה גם אם שלחו לשחוט בשבת והקשה הקצוה"ח סימן קפ"ב הרי בנתערב איסור אחר אין שלד"ע במעילה וא"כ למה טביחה זה אחרת וע"ש מה שישב

אמנם עיין חת"ס ק"נ. ובבית מאיר אבן העזר סימן ה' ובישועות יעקב שם שדנו שבשבת האיסור הוא למען ינוח וכל שגופו לא עשה מעשה אין כאן סיבה לאסור אמנם עיין קה"י סימן נ"ה שהקשה דהנימוק"י הקשה איך מותר להדליק נר מערב שבת הרי אשו משום חציו ותירץ שחשיב שעשה הכל בשעת ההדלקה ולנ"ל אין מקום לקושיא דהרי גופו נח בשבת אמנם ע"ש באחרונים שנראה שדנו שזה כמו מצוה שבגופו דהינו שאין עיקר הנידון האם גופו טרח או לא אלא שזה סברא שצורת האיסור הוא דוקא שגופו פועל הדבר ולא שמתיחס אליו דבר ולכן אשו משום חציו שזה ממש מעשה שלו יש כאן סיבה שיהיה איסור שבת ובזה א"ש גם הקושיא מטביחה בשבת שתמיד הסברא שכיון שהאיסור לא יכול להתיחס ממילא גם הטביחה לא מתיחסת אבל כאן שגם אם השבת תתיחס זה לא סיבה לאיסור למשלח ממילא אין כאן חיסרון ובנתה"מ ישב דכל מה שמצאנו שהתיחסות של מעשה זה סיבה שיחשב איסור למשלח זה רק במקום שהדבר מצד עצמו הוא דבר מאוס בעיני המקום כגון הקפה שהמציאות היא האיסור אבל במקום שהמעשה מצד עצמו הוא לא איסור לא שיך שיחול על ידו שם מעשה חילול שבת על ידי שתתיחס לישראל אמנם לפ"ז בשולח ישראל בשבת בשוגג אם לפי התנאים יהיה שליחות יחשב איסור של המשלח אמנם יש מקום לומר שמה שזה מעשה עבירה לשליח אין זה קשור למשלח דביחס אליו זה כמו מעשה היתר ואין זה דומה להקפה שהמציאות הוא הדבר המאוס ועיין קה"י שכתב לישב שזה כמו שנים שעשו ולכן אם מצד שליחות זה לא סיבה לאסור ויש לעין בזה ועוד שא"כ זה סיבה לאסור מדרבנן ללא דין אמירה לעכו"ם שבות והנה הגמ' ב"מ צ. דנה האם אמירה לעכו"ם אסורה בשאר דיני התורה ושם לא יעזרו כל התירוצים הנ"ל ועיין בית מאיר וישעות יעקב ויתבאר בס"ד בסוגיא דשם

ובבית מאיר יצא לחדש שבאמת יש איסור מצד שליחות לחומרא אלא שזה איסור קל והאיסור אמירה לעכו"ם הוא איסור יותר חמור ע"ש מה שחידש בזה אמנם בפשוטו כונת רש"י שליחות שזה עצמו גדר האיסור של אמירה לעכו"ם כמבואר בחת"ס

ג]והנה בעיקר הא דאמירה לעכו"ם אסורה זה ודאי שאין האיסור רק מצד הדיבור שזה ממצוא חפציך דהרי הסכימו כל הראשונים דגם בערב שבת יש איסור ומבואר שאסור גם מה שהעכו"ם עושה על פי צויי והנה מצאנו בראשונים בכמה דוכתי שכתבו שזה גדר שליחות עיין רש"י קנ"ג. ובע"ז כ"א.: כ"ב. שכתב שהגוי הוי כשלוחו וכן הוא בהגהות מימוני פ"ו ה"ב ובשיטה לר"ן קנ"ג. ובמ"מ פ"ו הי"ח ועיין ראבי"ה סימן רצ"ז תשובה מהיראים סק"ה דמבואר שכתב שלא רק שזה גדר הדברים אלא שזה גם טעם האיסור דהוא מחזי כשלוחו ועיין תוס' שדנו באומר לעכו"ם שיאכל נבילה שיאסר מצד אמירה לעכו"ם ועיין רעק"א סוף סימן ש"ז שכתב לדון שכיון שגם אם היה שליח לדבר עבירה אבל מבואר בגמ' שלא מצאנו שזה נהנה וזה מתחייב א"כ גם כאן לגבי נבילה זה לא סיבה לחייב ויתכן שסברת תוס' שבדין דרבנן שמחזי כשלוחו לא שיך סברא זו ועיין גר"ז סימן רמ"ג ס"א שגם נקט שהאיסור מצד שליחות והנה לפ"ז לכאורא גם בקיבל שבת ודאי צריך להאסר מצד דין אמירה לעכו"ם דהרי גדר האיסור מצד השליחות שבזה וצ"ע דעת הרשב"א, והגר"ז ישב שלגבי זה לא קיבל וצ"ע

אמנם עיין לשון הרמב"ם פ"ו ה"א שכתב שזה כדי שלא יהיה שבת קלה בעיניו דהינו שאם אדם עושה מלאכה דרך עכו"ם בשבת אפילו אם אמר בערב שבת זה גורם שתהיה שבת קלה בעיניו ועיין או"ז סימן פ"ד שדן לגבי אמירה בערב שבת והזכיר בתוך הדברים בטעם האיסור מצד שמא יעשה בעצמו דהינו שאם מתעסק לעשות מלאכה דרך אדם אחר הוא בסוף יבוא לעשות בעצמו ועיין קה"י סימן י"ד ובאגלי טל סימן מ"א שדנו דהגמ' אומרת שאם עכו"ם אדעתא דישראל עביד זה אסור והרי שם אין זה גדר שליחות דמה שעושה בשבילי אין זה שליחות אלא מבואר כאן עוד גדר שכל שעושה למען הישראל הוא בכלל האיסור וזה א"ש יותר לסברות הנ"ל וע"ש שכתבו שיש בזה שני איסורים וצ"ע מהיכי תיתי לחדש שיש שני דינים, עוד יש לדון האם יש איסור בעצם האמירה או שכל האיסור זה מה שעושה על פי ואכמ"ל [ועיין ריטב"א קכ"ב. ד"ה בשביל וז"ל שלא יעשה אדם מלאכתו על ידי עכו"ם בשבת ונעשה השבת חול עכ"ל]

ד]מבואר בגמ' שעכו"ם שעושה אדעתא דישראל אסור מדרבנן ורק כיון שעושה אדעתיה דנפשיה דהינו לצורכו אין בזה איסור ועיין רשב"א יבמות מ"ח דנקט שעבד שעושה דבר לרבו חשיב אדעתיה דרבו אלא ששם אסר מצד איסור דאוריתא אמנם נפק"מ שגם אם נחלוק שבלא טבל אין איסור זה אבל זה יאסר מצד שעושה על דעת רבו וכן מדויק בשו"ע סימן ש"ד ס"א שמבואר שאין נפק"מ אלא לצורך חולה וכן מבואר בגר"א ש"א סכ"א לענין גבינות שעושות השפחות שגם אם לא קנויות ואין כאן איסור עבדך אבל זה אסור מצד שעושה אדעתא דישראל ועיקר גדרי אדעתיה מקומו בסוגיא דקכ"ב.

ה]מבואר בגמ' שלא התירו שבות של כיבוי לצורך הפסד וקשה דהרי בגמ' קנ"ג. מבואר לענין מי שהחשיך שנותן כיסו לנכרי והגמ' אומרת שהטעם שרבנן התירו מצד שאין אדם מעמיד עצמו על ממונו ולכן התירו אפילו איסור דאוריתא ולמה כאן לא התירו ועיין בר"ן לקמן קנ"ג שהביא מהרמב"ן ליישב דיש הבדל בין אם צריך לזרוקר ממונו כמו ארנק בערב שבת ששם יותר חששו אם לא נתיר מאשר כאן שההפסד הוא ממילא והר"ן שם ישב דכאן שהדבר בהול יש יותר חשש שאם נתיר לו עכו"ם הוא יעשה בעצמו על ידי איסור ועיין בית מאיר סימן ה' שכתב לדון שאצלינו שזה בשבת זה איסור אמירה לעכו"ם לא התירו לצורך הפסד משא"כ שם זה בערב שבת וזה רק מצד שיש שליחות לעכו"ם לחומרא וזה איסור יותר קל ולכן התירו ע"ש

ו]הגמ' אומרת שבקטן אסור מצד שזה עושה על דעת אביו וברש"י כאן מבואר שהכונה שיודע שזה רצון אביו וברש"י ביבמות מבואר שמדובר שהאב מראה לו שרוצה ועיין ב"י שביאר שהכונה שבדליקה ודאי יודע שזה רצון אביו משא"כ בשאר דברים צריך גילוי שזה רצון אביו אמנם נקט שכל זה בפני אביו אבל שלא בפני אביו ודאי שאין בזה איסור [וכן הוא בפסקי הרי"ד] אמנם כתב שהרי"ף והרא"ש העתיקו המשנה כצורתה ומשמע שתמיד אסור דהינו שתמיד זה נחשב עושה על דעת אביו דהינו שלפ"ז גם אם עושה לאדם אחר זה אסור מצד שזה עושה על דעת גדול אחר וכן הביא המ"ב מרבינו ירוחם כמבואר בב"י

והנה בעיקר האיסור בסוגין בפשוטו זה מצד לא תאכילום וכן מבואר ברשב"א ביבמות שלמד מהדין עושה על דעת אביו גם ללא תאכילום בנדרים וכן משמעות רש"י שם אמנם השער הציון כאן נקט שזה מצד האיסור המבואר ברש"י פ' יתרו של אתה ובנך וכן הוא בלשון הרשב"א קנ"ג אלא שצ"ב מה צריך להגיע לאיסור זה ואם נימא שכאן גם דבר שהוא לא בגדר לא תאכילום אלא רק שעושה לצרכו זה גם בכלל האיסור א"ש ועיין רשב"א יבמות מ"ח לענין גר תושב או עבד שלא קיבל מצות שיש איסור אתה ועבדך שכל שעושה לדעתו זה בכלל האיסור ובפשוטו זה לא גדר של לא תאכילום והנה מתי שזה לא אביו צ"ב למה לאסור ואם מדובר בדרגא שזה לא תאכילום א"ש אבל אם מצד אתה ובנך מה זה שייך במישהו אחר ועיין שער הציון דמבואר דנקט שכמו שיש איסור בעכו"ם שעושה לדעת ישראל כך יש איסור בקטן שעושה לדעת ישראל ועיין אורחות שבת שהאריך בדיני קטן האם יש כזה איסור ומתוס' קכ"ב משמע שיש איסור אמנם עיין ראשונים בסוגין שדנו בקטן שעושה דרבנן למה אסור וכתבו רק מצד שאתי למסרח ומבואר שאין כאן איסור מיוחד של אמירה לעכו"ם וכן מבואר שאין כאן איסור מצד אתה ובנך ועיין בית אפרים סימן ס"ב שכתב שזה אסמכתא בעלמא ואין כאן איסור מיוחד יותר מגדרי לא תאכילום [ועין פסקי הרי"ד רנ"ג דמבואר שכל שלא מצוהו מפורש אין בזה איסור דאוריתא וכן משמעות תוס' שם וכן בבה"ל רס"ו ואכמ"ל] ובפשוטו למה דנקט הב"י שגם שלא בפני אביו יש האיסור של על דעת אביו בהכרח שזה מצד אתה ובנך ובישראל אחר יש איסור דרבנן כנ"ל וצ"ע

ז]**בדליקה התירו לומר כל המכבה וכו':** דהינו שלא במקום הפסד לא התירו רמז זה, וכגון באומר כל המבשל אינו מפסיד ועיין ב"י סימן ש"ז שהביא כמה ראשונים שזה היתר מיוחד בדליקה כיון שהוא בהול ולא בשאר הפסידי ממון אמנם הרא"ש כאן הביא מהבה"ג שזה בכל הפסד ממון אלא שלשון הרא"ש שזה בהפסד פתאומי והב"י חידש שזה לאו דוקא והנה בגמ' בכתובות במדיר את אשתו מבואר שיעמיד פרנס והגמ' אומרת שהכונה באומר כל הזן אינו מפסיד והגמ' שואלת הרי רק בדליקה התירו ובאו למעט מקרה זה והגמ' דוחה שזה בא למעט שאר איסורי שבת ועיין רמב"ן בב"מ ס"ט: שכתב שזה סברא מיוחדת שהתירו במודר הנאה כיון שצריכה לאכול אבל וודאי שגם בשאר איסורים כגון שהלוה אומר כל מי שידאג לי להלואה לא יפסיד אסור אמנם הב"י סימן ר"ס הביא שיש חולקים

ח]והנה בעיקר ההיתר דכל המכבה אינו מפסיד עיין ש"ך יור"ד רכ"א ורל"ה שחל חיוב כה"ג ובכל אופן מותר אמנם הגרעק"א הביא דברא"ה ריטב"א ר"ן מבואר שלא חל חיוב ורק לכן מותר דאל"כ ודאי שהוא חשיב שלוחו והנה תוס' שם כתבו שמשמעות הגמ' שלא יכול לומר לאדם אם תזון לא תפסיד אמנם עיין שער הציון של"ד דלומר לאדם מסוים כל הזן אינו מפסיד מותר שכל הסברא אם מיחד התוכן שאומר לאדם פרטי והנה בריטב"א בכתובות מבואר שכה"ג חל חיוב ממון ובפשוטו זה סיבה לאסור מעיקר הדין אמנם לשון תוס' שזה יותר נראה כשלוחו ומשמע שזה לא ממש שלוחו ובפשוטו שלא חל חיוב ועיין הגהות אשר"י שנסתפק האם חומרא זו גם לגבי דליקה וכתב להקל אמנם עיין רעק"א בחידושיו שנקט שודאי אסור שהרי הגמ' מדמה נדר לדליקה וכן הוא בשער הציון סימן ש"ז ועיין רעק"א ובשער הציון שהקשו דהגמ' דייקה מהמשנה שרק לכבות אסור אבל כל המכבה מותר ולכאורא זה גם דיוק שאם תכבה לא תפסיד מותר והנה לריטב"א שחל חיוב ממון יתכן שזה ממש כמו כבה אבל אם נימא שכאן לא חל חיוב ממון א"כ צ"ע כנ"ל

והנה כתב הרא"ש שגם לקרוא לגוי מותר מכ"ש וצ"ע הרי כאן הרי מדבר בלשון נוכח וזה סברא יותר להחמיר אמנם נראה שכאן שקורא לגוי זה כמו שאומר לאדם פרטי כל המכבה אינו מפסיד שכתב הבה"ל שודאי שזה מותר דהרי כאן אין התיחסות מיוחדת להצלה על ידי האדם המדובר

**[ לאחר שגמרנו סוגיות דאמירה לעכו"ם בס"ד כמדומה שסוגיא זו היה עדיף ללומדה בסוגיא דאריסות וקבלנות]**

**חובת מחאה**

**[א. לצורך הישראל ב. בעושה בממון הישראל ג.בבית הישראל]**

**השלמת סוגיא זו אי"ה בסוגיא דשכירות וקבלנות**

**א. גמ' קכ"ב. משנה נכרי וכו', תוד"ה ואם ובישוב קושיתם עיין עוד בריטב"א, וברשב"א סוף פרקין, ובביאור כוונת תוס' עיין תהלה לדוד סימן רע"ו סק"ד ובמה שהביא מהמהר"ם וע"ש בסופו מה שהוכיח מהמג"א רנ"ב סק"ט שציין לשל"ד סכ"ה [ועיין ביאור הגר"א רע"ו ס"א ד"ה ואין חילוק וד"ה ומיהו אם עשה]**

**ב. בדין חפץ דישראל - עיין הגהות מימוני פ"ו אות ו' ובמג"א רנ"ב סק"ט רע"ו סק"ד י"ד, ש"ה סקי"ד רנ"ג סקל"ח במוסגר, ועיין נשמת אדם כלל ס"ב סק"ב [ועיין בכלל ס"ב ס"ג] ובקו"א לגר"ז ש"ה סק"א ועיין מ"ב רע"ו סקי"א ל"ז, ש"ז סקי"א ובבה"ל ש"ז ס"ב ד"ה ואפילו, ועיין סימן תר"י סקי"ג ובשער הציון, [ועיין ביאור הגר"א רע"ו הנ"ל] ובגליון רעק"א ש"ז מג"א כ'**

**ג. בדין בבית הישראל – [מקור הדברים בירושלמי הובא בב"י רמ"ד ד"ה וכ"כ הרמב"ם] רמ"ד ס"ה, רנ"ב מ"ב סקכ"ב, וע"ש רמ"ד סק"ל לגבי לצורך העכו"ם ובמג"א ש"ה סקי"ד ובמ"ב רע"ו סקכ"ז מה שהביא מהט"ז, ועיין תהלה לדוד רע"ו סק"א מהגר"ז רנ"ב ס"י שכשזה מאליו שאין האיסור הנ"ל [וע"ש בסופו מה שהביא מהב"י לענין שכיר] ועיין גליון רעק"א ש"ז על המג"א סק"כ שחילק כעין זה לענין בחפץ הישראל [עיין קו"א לגר"ז רמ"ד סק"י שהאריך שיסוד האיסור מצד מראית העין וחלק בזה על התו"ש ועיין לשונו רנ"ב ס"ה]**

**ד. בדין פתיחת אגרת – עיין מג"א ש"ז סק"כ ובגליון רעק"א ועיין גר"ז ש"ז ס"ז ובחיי אדם כלל ס"ב ס"ג ועיין ריטב"א קט"ז:**

**ה. בדין תיקון הפתילה – מ"ב סקע"ה ובגר"ז ש"ז ס"ז**

**ו. בדין עכו"ם שמאכיל בהמתו ובמערים – רא"ש ובשו"ע שכ"ה סי"ג ובמג"א סק"ל ועיין מ"ב ושער הציון ובגר"ז ס"כ [ובביאור מערים עיין הגהות אשרי ב"מ צ. מה שהביא מהאו"ז]**

**עיין אורחות שבת ח"ג סי"א שהאריך בהבאת כל המקורות בנ"ל ע"ש**

**אמירה ברמז**

**ז. טושו"ע ש"ז ס"ב ועיין סכ"ב ברמ"א ובמ"ב**

**ח. לקרוא לעכו"ם - עיין רא"ש קכ"א. ובמ"ב סקס"ט ע"א**

**ט. בטעם דרמז בערב שבת מותר – עיין ביאור הגר"א ועיין גר"ז ש"ז ס"ח**

**חובת מחאה**

א]מבואר במשנה שעכו"ם שהדליק את הנר בשביל ישראל אסור להשתמש אם זה והקשו התוס' מה זה שונה מהמשנה לעיל שעכו"ם שבא לכבות אין צריך לומר לו אל תכבה והגמ' מבארת כיון שאדעתיה דנפשיה קעביד ובפשוטו קושיתם שעד כמה שהוא עושה אדעתיה דנפשיה א"כ חשיב שעושה לעצמו וכמו שבעושה לעצמו מותר להשתמש בזה ה"ה כאן ועד כמה שמבואר שגם ללא בקשה חשיב שהוא עושה לצורך הישראל ולכן אסור להשתמש א"כ צריך למחות בו כמדויק שם בגמ' שללא שאדעתיה דנפשיה קעביד צריך למחות אפילו שלא ביקש ממנו כלל ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים וכדלקמן

א. והנה בפשוטו החילוק כמבואר בתשובות הרשב"א ח"א סנ"ט שבאמת כל שהישראל לא ביקש מהעכו"ם הוא עושה אדעתיה דנפשיה אלא שגם עשיה אדעתיה דנפשיה שהיא לצורך ישראל אפילו שאין כאן איסור אמירה לעכו"ם אבל יש כאן איסור חדש של הנאה ממעשה עכו"ם שזה לא אותם גדרים ובפשוטו זהו הדין שבקצץ שאדעתיה דנפשיה ובכל אופן מבואר סימן רנ"ב ס"ד ברמ"א שזה אסור בשבת לישראל

ב. עיין רשב"א כאן בסוף הסוגיא וכן פסק בעבודת הקודש הובא בתהלה לדוד רע"ו וכן הוא בריטב"א שנקט שבאמת גם בעושה אדעתיה דנפשיה כיון שזה לצורך הישראל יש כאן חובת מחאה וממילא יש כאן חלות איסור הנאה ממעשה עכו"ם רק שבדליקה הקילו כה"ג ומה ששם אין איסור מצד ההנאה דזה הנאה דממילא שזה לא נאסר מצד הנאה ממעשה עכו"ם

ג.פשטות לשון תוס' כמו שביאר בתהלה לדוד שחילקו בדין אדעתיה דנפשיה בין אם זה דבר שהישראל מקבל הנאה חיובית או רק סילוק מזיק דאם מקבל הנאה חיובית כה"ג לא עוזר אדעתיה דנפשיה וחשיב כנעשה לצורך הישראל ויש כאן באמת גם חיוב מחאה משא"כ בדליקה שאין גופו של הישראל נהנה מזה כה"ג בעושה אדעתיה דנפשיה מותר ועיין תהלה לדוד שהביא לזה סיוע מהמהר"ם שנקט שעכו"ם שבא לכבות הנר אין דין למחות בו אמנם אם בא להדליק הנר צריך למחות בו [אמנם אין דבריו מוכרחים דיתכן דצריך למחות מצד שהוא בהכרח יהנה מזה ולא מדובר שדעתו לצאת מהחדר] וחילוק זה הוא בן אם זה נר של העכו"ם או שזה נר של הישראל

ד.והנה עיין הגהות מימוני פ"ו אות ב' שנקט שעכו"ם שעושה מלאכה בחפץ של הישראל שהישראל יכול למחות בו לא עוזר מה שעושה אדעתיה דנפשיה וחשיב כעושה אדעתיה דישראל וחייב למחות בו והקשה מה זה שונה מכיבוי דליקה ותירץ ששם זה סוג דבר שהדרך לעשות ללא לשאול הבעלים וכה"ג זה נחשב שעושה לצורך עצמו משא"כ דבר שאין הדרך לעשות אלא אם קבלת רשות כה"ג כל שהעכו"ם עושה זה נחשב שזה נעשה אדעתיה דישראל [והנה פשטות לשונו שזה רק אסור מצד מראית העין אמנם האחרונים הביאו סברתו מצד שכה"ג באמת חשיב שנעשה אדעתיה דישראל עיין מג"א גר"ז סימן רנ"ב באריכות וחיי אדם] ולפ"ז גם בעשיה של דבר שזה הנאה של סילוק מזיק כגון לכבות הנר אבל זה סוג דבר שאדם לא עושה בחפץ חברו ללא רשות יש חיוב מחאה אלא שאם עשה אין כאן איסור הנאה דזה הנאה דממילא שזה לא נאסר במעשה עכו"ם

ה.עיין נשמת אדם כלל ס"ב ובגר"ז בקו"א ש"ה סק"א שנקטו לצרף את שני הסברות דהינו שמתי שזה ממונו [אות ד'] וגם העכו"ם עושה דבר שזה הנאה חיובית לגופו של הישראל [אות ג'] בזה חשיב שעושה אדעתיה דישראל וחייב למחות אבל אם זה לא ממון ישראל או שעושה דבר שזה הנאה דממילא אין חיוב מחאה דכה"ג חשיב שעושה אדעתיה דנפשיה ועיין נשמת אדם שהוסיף לחדש שגם במקום שהעכו"ם עושה הנאה חיובית כגון תוספת אורה או תוספת חימום אבל כיון שבגדרי הנאה ממעשה עכו"ם לא חשיב הנאה ממילא בזה עוזר הסברא של אדעתיה דנפשיה ואין כאן איסור ולפ"ז אין מקור לסברא שבדבר שדרך האדם לעשות מאליו אין חיוב מחאה כיון שהדין דליקה יתכן שהסיבה כי זה הנאה דממילא עיין תהלה לדוד שביאר הדברים ע"ש דהוכיח כן בכוונת המג"א שהביא את סברת התוס' ומשמע שם שכונתו לבאר למה בדליקה אין החיסרון שזה ממון הישראל ולא ביאר כסברת ההגהות מימוני [אמנם בפשוטו ודאי יש מקום לומר שכיון שכל האיסור דוקא בממונו של הישראל א"כ כה"ג ודאי שזה רק סברא במקום שאין לעכו"ם רשות לעשות דבר זה ללא שזה ממונו] ועיין לקמן שהאחרונים הנ"ל הוכיחו כן בדעת המג"א ועיין תהלה לדוד שדן בנוסח אחר שהמג"א לא החמיר אלא אם זה אסור מצד צירוף שיטת תוס' ושיטת ההגהות מימוני

ב]כתב בהגהות מימוני פ"ו אות ו' שעכו"ם שעושה מלאכה בדבר של הישראל שהישראל יכול למחות בו חייב למחות בו ואין זה דומה לכיבוי דשם יכול לכבות ללא ליטול רשות ולכאורא עיקר כונתו דלכבות דליקה דהדרך לעשות ללא בקשת רשות חשיב אדעתיה דנפשיה משא"כ בעשית כל מלאכה בחפץ של השני כה"ג אין דרך אדם לעשות דבר זה ללא בקשת רשות מהשני ולכן זה אסור עכ"ד ועיין מג"א שהביא דבר זה בכמה דוכתי א. עיין סימן רנ"ב סק"ט שהביא דבר זה לענין עכו"ם שקיבל מלאכה ללא קציצה ביום ג' או ד' שאין בזה איסור דבזה אפילו שזה בשכר אבל אם רואה צריך למחות בו אמנם בקצץ והוא קבלן מפורש בירושלמי שלא צריך למחות ומשמע שחשיב שלא יכול למחות ע"ש [והבה"ל הביא שיש חולקים שכיון שזה בשכר אין דין למחות ע"ש בבה"ל] ב.עיין סימן רע"ו ברמ"א דעכו"ם שהדליק בבית הישראל נר לא צריך לצאת מביתו וכתב המג"א דאם רואה אותו חייב למחות מצד שזה עצים דישראל [וע"ש שהקשה עוד שזה בית הישראל ולכאורא כאן שאין אור אחר וודאי צריך למחות דהרי יעבור על הנאה בנר של עכו"ם רק שלא חיבו לצאת מביתו ומשמע קצת במג"א שכיון שלא חייב לא חשיב שיש כאן מעשה הנאה האסור [אם לא שמדוברי שיש עוד נר ודלא כנשמת אדם וצ"ע] ג.עיין רמ"א ס"ד שעכו"ם שבא להדליק נר או להוסיף שמן מותר למחות בו ומשמע שאין חיוב למחות בו וכתב במג"א סקי"ד שכל זה בנר של עכו"ם אבל בנר של ישראל יש חיוב למחות וציין לדין רבינו שמחה ד.עיין שו"ע שימן ש"ה סכ"א שעכו"ם שעושה גבינות מחלב של ישראל מעצמן מותר כיון שלא אמר להם והקשה המג"א הרי זה חלב של הישראל וא"כ ודאי יש לו חיוב מחאה וכדין רבינו שמחה

והנה עיין נשמת אדם שהקשה על המג"א מכמה דוכתי א. דהשו"ע סימן ש"ז ס"ב הביא את ספר התרומה שיכול לומר לאחר השבת לעכו"ם למה לא עשית דבר פלוני ומקור הדברים בספר התרומה שמדובר על הדלקת האש והדלקת נר ועיין גר"ז ס"ח שהעמיד בחפצים של עכו"ם אמנם בפשוטו ודאי לא מדובר כך וע"ש שכתב לחדש שכל הסברא של חפציו של הישראל זה רק אם מקבל הנאה חיובית ולא אם מקבל דבר שזה מניעת הנאה והוסיף שה"ה תוספת אם או נר כיון שלא חשיב הנאה ממעשה עכו"ם זה גם לא בגדר הנאה חיובית ובזה יש הסברא של אדעתיה דנפשיה קעביד ואין דין מחאה ובזה ישב את דין הרמ"א רע"ו ס"ד לענין שלא צריך למחות בעכו"ם שמדליק נר דמדובר על תוספת אורה ולא צריך להעמיד בנר של עכו"ם ובזה ישב את קושית האו"ז סימן פ"ד על התרומה איך מותר לרמז הרי אסור להנות אלא שתמה מהמג"א שאומר שאסור להוסיף שמן אמנם יש לדחות ששם המטרה גם לאחר שיגמר השמן הראשון וזה הנאה חיובית גמורה ועיין אורחות שבת ח"ג סי"א שסיע לזה מדברי המג"א רנ"ג סקל"ח לענין עכו"ם שמחמם האוכל מעצמו שאם זה קר יש חיוב מחאה ואם זה חם ורק מוסיף חום אין חיוב מחאה וצ"ב החילוק אלא בהכרח כנ"ל ועיין גר"ז קו"א ש"ה סק"א שגם דן לבאר שהכרעת המג"א להחמיר בחפצי הישראל רק במקבל הנאה חיובית

והנה עיין במג"א סימן של"ד לענין דליקה שהביא את התוס' שחילקו בין נר לדליקה שכאן זה הנאה חיובית משא"כ בדליקה ועיין תהלה לדוד סימן רע"ו דבפשוטו המג"א ס"ל שעד כמה שזה לא נר של ישראל אין דין מחאה וא"כ אין מקום לקושית התוס' אמנם עיין סימן רנ"ב סק"ט שציין לדבריו כאן וע"ש שביאר שכונת המג"א להקשות שהרי בדליקה זה ממון הישראל ועל זה הביא את תוס' לחלק בין הנאת הגוף לסילוק נזק ולפ"ז מבואר במג"א כנ"ל אמנם ע"ש שהקשה שהמג"א הקשה בסימן ש"ה על גבינה מצד שזה ממון ישראל וכן בכיבוס בגדים אמנם לכאורא שם כיון שעושה דבר שלאחר שבת הישראל נהנה ממנו אפילו שזה לא מיד הוי כהנאת הגוף וע"ש בתהלה לדוד שביאר שהמג"א למד שכונת תוס' לשאול שיהיה חייב למחות מצד שאחרי זה יהנה ויש איסור הנאה ובזה ישב שאין זה איסור הנאה ודוחק

והנה המג"א סוף סימן ש"ז כתב שמותר לומר לעכו"ם שהנר לא מאיר יפה וצ"ב למה אין כאן חיוב מחאה ועיין גר"ז ולנ"ל א"ש שכאן שזה רק תוספת אורה אין בזה הדין מחאה ובפשוטו כיון שזה סוג דבר שהדרך לעשות גם ללא לבקש אין בזה החיסרון אלא דבפשוטו המג"א שהקשה מכיבוי לא ס"ל סברא זו וצ"ע וכן עיין מג"א סק"כ לענין פתיחת אגרת שיכול לומר לו שלא יכול לקרוא וצ"ע הרי יש דין מחאה ועיין חיי אדם כלל ס"ב שכתב שכאן חשיב שלא נהנה מגוף המלאכה שהעכו"ם עושה אין חיוב מחאה וזה כמו דליקה ע"ש והגר"ז ישב שכיון שזה חלק מחיוב העכו"ם שמביא א"כ זה כמו קצץ שמותר וכן הוא בריטב"א קט"ז: ולפ"ז עכו"ם אחר באמת יהיה אסור

והנה כל ביאור הנ"ל ודאי שזה לא בדעת רבינו שמחה דהוא הרי הקשה מכיבוי וישב שזה דבר שלא צריך רשות ומבואר שבכל דבר זה סיבה ודברי האחרונים הנ"ל הוא רק בדעת המג"א והנה הקשה שבכל זה שהמעיין בדברי ההגהות מימוני שלמד דבריו מדין בית הישראל ומדין מרחץ שזה מצד מראית העין דהינו שזה לא סברא כלל של אדעתיה דישראל קעביד ורק מצד זה אסר דהינו מצד שנראה ששלחו ובזה הרי ודאי שאין חילוק אם זה הנאת גופו או לא ובדעת הכל בו ועד ראשונים שהוכיח המג"א לחלק בין הנאת סילוק או הנאה חיובית זה בפשוטו על דרך תוס' ולא הזכירו כלל אם זה ממון הישראל או לא והמג"א חידש מדעתו איסור חדש של ממון הישראל שזה מצד אדעתיה דישראל קעביד ובזה השתמש בסברת התוס' ובפשוטו בדין ריבוי אש או אור בזה לא שיך סברת התוס' ובפשוטו מהספר התרומה מוכח דלא ס"ל כלל מהחובת מחאה בעושה מעצמו כלל אמנם עיין סימן רנ"ב דמבואר דס"ל דבעבדו חשיב עושה על דעתו ואסור מדאוריתא כמבואר בב"י סימן ד"ש ובכל אופן התיר לומר על הדלקת נר או חום ובהכרח כסברת הנשמת אדם ובזה מבואר חידוש יותר שזה גם סברא בדאוריתא וצ"ע בזה

והנה המ"ב ש"ז י"א לענין הדין רמז קודם שבת כתב שמותר להנות לאחר שבת או שמדובר בתוספת אורה או אש ועיין בבה"ל לענין אמירה לאמירה שדן למה אין חובה למחות וכתב שמדובר בדוגמאות המ"ב והנה בפשוטו כונתו על חובת המחאה של המג"א ולפ"ז כונתו לציין למ"ב שאם זה תוספת אין חיוב מחאה אמנם הרי בתירוץ הראשון כתב לאחר שבת וזה ודאי נאסר בדין המג"א כמבואר לענין גבינות בסוף סימן ש"ה עיין שם בשער הציון ובהכרח שכאן כונתו להקשות הרי הוא יהנה ועובר על איסור הנאה ובזה ישב כנ"ל אמנם צ"ע למה אין כאן חיוב מחאה מצד המג"א ואולי ס"ל שכל הדין מחאה הוא רק בפניו ואפילו בבית הישראל וכן הוא בלשונו סימן ש"ה סקע"ד וצ"ע בזה

ג]עיין ב"י סימן רמ"ד ד"ה כתב הרמב"ם, שהביא מהירושלמי דגם בקצץ שמותר לתת לו קודם שבת אבל אסור לעשות בביתו של ישראל ובפשוטו מצד מראית העין כמו שהאריך בזה הגר"ז רמ"ד קו"א י' לחלוק על התו"ש וצ"ע מכמה דוכתי א. בש"ה לענין גבינות שהעכו"ם עושה בביתו של הישראל ב.בדין שמותר לרמוז לעכו"ם שידליק הנר הרי מדובר בביתו של הישראל ג. ברע"ו דמבואר ברמ"א שאין למחות בעכו"ם שמדליק הנר וצ"ע הרי זה בביתו של הישראל ועיין תהלה לדוד רע"ו שהביא מהגר"ז רנ"ב ס"י וקו"א ה' שדין זה דביתו של ישראל זה רק במקום שביקש ממנו שיעשה רק שלא ביקש ממנו שיעשה בשבת כה"ג אם זה בביתו יחשבו שביקש בשבת אבל אם עושה מעצמו אין כזה חשש ובזה א"ש שהמג"א סימן ש"ה רק הקשה מצד שזה שייך לישראל ולא הקשה כלל מצד שזה ביתו של הישראל עוד הביא התהילה לדוד שכל האיסור זה רק בחפץ של הישראל ולא בדבר שזה לא שלו ע"ש והנה לענין אגרת הקשה רעק"א למה מותר לרמוז לעכו"ם לפתוח וזה לא אסור מצד שזה של הישראל ותירץ כסברא הנ"ל אמנם בפשוטו זה נסתר מהדין של חלב שהמג"א הקשה אמנם לענין הדין של ביתו של ישראל יתכן שהסברא ודאי נכונה [אמנם לענין דין שכיר שנה סימן רמ"ד מבואר במ"ב סק"ל שבזה אסור גם אם לא ביקש ממנו וכן הביא התהלה לדוד בסופו בשם הב"י והמנחת כהן וכן מבואר בגר"א ש"ה סכ"א וצ"ע שהכל נלמד מאותו ירושלמי וצ"ע בזה]

ובעיקר הדין דביתו של ישראל דמבואר בשו"ע רמ"ד ס"ה שזה סברא לאסור בשכיר למלאכה מיוחדת ע"ש עיין מ"ב שהביא מחלוקת אחרונים האם זה רק לצורך הישראל או שזה גם לצורך העכו"ם שיש כאן מראית העין שיחשבו שעושה בשביל הישראל ובמג"א סימן ש"ה הביא מההגהות מרדכי שאסור בביתו של ישראל גם לצורך העכו"ם אמנם עיין מ"ב סימן רע"ו בשם הט"ז לענין עכו"ם שמדליק נרות כדי לנקות כלים שמותר וצ"ל ששם זה בבית הישראל וצ"ל שאם זה ניכר ברור שזה לצורך העכו"ם מותר וכמו שכתב המ"ב לגבי אם תופרת בגדיה

ד]בהא דמבואר בשו"ע שמותר לומר לעכו"ם לחלוב אבל שיקנה ממנו החלב שיעשה על דעת עצמו והקשה המג"א הרי זה בבית הישראל וצ"ע שזה רק איסור מצד מראית העין וכאן שהתירו מצד אמירה גם איסור זה התירו וביותר דכל המראית העין שביקש ממנו מפורש על שבת וזה הרי כאן מותר ומשמע שבבית הישראל אסור דיחשבו שעושה לא מצד קציצה וגם בזה יש לדון שהתירו איסור זה כמו שהתירו האמירה וצ"ע

ה]כתב הרא"ש שאם עכו"ם תולש ומאכיל את בהמתו מותר ואין זה דומה לנר כיון שאין גופו נהנה ובפשוטו ודאי שחל איסור הנאה דמעשה עכו"ם להאכיל הבהמה רק שעד כמה שהעכו"ם עושה את זה והוא נהנה ממילא אין זה בכלל האיסור ועיין מ"ב שלומר לעכו"ם להאכיל בהמתו אסור ובפשוטו היה מקום לומר מצד שזה אמירה לעכו"ם שיהנה את בהמתו בדבר אסור אמנם משמעות המ"ב שכה"ג זה מצטרף אם התלישה דהוי כלדעתו שאסור וצ"ב ועיין רא"ש שהוסיף ובלבד שלא יערים וכתב המג"א שמשמע שאפילו אם זה ודאי לצורך הישראל מותר כל שהישראל לא מערים אמנם הביא מהמרדכי שעד כמה שהעכו"ם עושה לצורך הישראל אסור דהינו שאם עושה להנאת הישראל אסור וצ"ע הטעם מה זה שונה מנר של עכו"ם שעושה לצורך הישראל שאין דין מחאה וצ"ל שכאן שנותן לבהמתו גם זה חשיב הנאה שזה נאסר מצד מעשה עכו"ם וצ"ב שא"כ גם בלי שיערים זה יהיה אסור ועיין תהלה לדוד שביאר שדעת התרומה שאם תולש לעצמו ואחרי זה מאכיל לבהמת ישראל מותר אבל אם מראש תולש לבהמת עכו"ם אסור דזה חשיב הנאה וזה כמו נר ולכאורא זה על דרך תוס' שיש איסור אם הישראל נהנה אפילו שעושה אדעתיה דנפשיה אמנם צ"ב שלענין נר המג"א פסק לא כך וצ"ל ששם כיון שאסור לו להנות אין חובת מחאה משא"כ כאן וכן הוא בלשון הגר"ז סימן רע"ו והנה צ"ב הכונה בלשון הרא"ש שהערמה אסור ואולי שעושה לא לטובתו אלא לטובת הישראל אמנם בהגהות אשר"י בב"מ מבואר שהכונה שיש כאן חשש שהישראל אומר לו ע"ש

ו]מבואר ברמ"א שאסור לרמז לעכו"ם שיעשה מלאכה ומקורו מהגמ' שכל המכבה אינו מפסיד שזה היתר מיוחד רק במקום דליקה אמנם כתב המ"ב שכל זה ברמז בלשון ציווי אבל ברמז שלא בלשון ציווי מותר ויש כאן חידוש דהרי עד כמה שהעכו"ם ודאי מבין שזה רצונו א"כ עושה מחמת מה שרימז לו ומה זה משנה אם יש כאן דין דיבור או לא אמנם בגמ' מבואר שכל המכבה אינו מפסיד מותר בדליקה ועיין רמ"א ס"ב שאם מרמז לאחר שבת כגון שאומר לו למה לא עשית בשבת הקודמת דבר זה מותר וצ"ב עד כמה שזה רמז בלשון ציווי ונאסר אמירה גם קודם שבת א"כ למה כאן זה מותר ועיין ביאור הגר"א שכתב שזה כמו היתר דבורגנים דהינו שחזינן שאמירה על שבת חמורה מלאחר שבת וצ"ע הדמיון דשם זה סברא באיסור ודבר דבר אבל כאן זה נידון בדין אמירה לעכו"ם ושמעתי לדחוק דס"ל כמשמעות הרמב"ן שאמירה לעכו"ם לעשות לאחר שבת זה אסור מדין אמירה לעכו"ם וממילא חזינן שיש קולא בדיבור לאחר שבת שהרי מבואר בגמ' שרמז מותר ויש כאן דמות ראיה שגם דיבור קודם שבת יש מקום להקל וצ"ע אמנם עיין גר"ז שכתב מפורש שאסור רמז בלשון ציווי גם בערב שבת ורק שכל שאומר קודם שבת זה לא נחשב רמז בלשון ציווי ועיין בספר התרומה שכתב ובלבד שלא יערים ואם זה בלשון ציוו א"כ הרי תמיד זה הערמה אלא בהכרח שכונתו שאם זה לא בשבת אין זה משמעות בקשה ואם מערים זה אסור

ז]עיין רא"ש שכתב שלקרוא לעכו"ם שמגיע ומבין שצריך לכבות זה מותר בדליקה ומשמע שגם זה בכלל רמז שלא הותר אלא בדליקה וכן הוא במ"ב אמנם עיין מ"ב שכתב שלענין שאר הפסד גם לשיטות שאסור רמז אבל כה"ג מותר וצ"ב עד כמה שזה רמז שלא הותר וכאן זה לא חשיב הפסד א"כ למה שזה יותר וצ"ע ובעיקר דברי הרא"ש אם לא יקרא לעכו"ם רק יספר לו סתם שיש אצלו דליקה וממילא אם יבוא בפשוטו הוי כרמז שלא בלשון ציווי שזה מותר

**אמירה לעכו"ם בשאר איסורים – בדין אמירה לעכו"ם לצורכו**

**א. ב"מ צ. איבעיא להו – צ: בעי רמי בר חמא , טושו"ע חו"מ של"ח ס"ו, אבן העזר סימן ה' ס"ד, יור"ד רצ"ז ס"ד, רצ"ו [השני] ס"ב ועיין תוס' ע"ז מ"ג: ד"ה שאני**

**ב. אמירה לצורך העכו"ם – תוס' ובראשונים ועיין ר"ן בביאור דברי רש"י ובמהרש"א, ועיין ש"ך יור"ד רצ"ז סק"ד, או"ח ש"ז סכ"א ובמג"א שם, ש"ז ס"ג**

**ג. אמירה לעכו"ם שיעשה איסור בבהמתו לצורך ישראל – עיין אבן העזר סי"ד ובביאור הגר"א שם ובדבריו רצ"ו [תנינא] סק"ז [ויש לעין האם זה גם נידון לענין שבת]**

**ד. אמירה בער"ש לצורך העכו"ם – עיין ברא"ש ובנימוק"י ועיין מ"ב סקע"ד בשם הא"ר ועיין תהילה לדוד ש"ז סק"ג רנ"ב סק"ו ועיין רמ"א תרס"ד סי"א ובמ"ב סקל"ג שם**

**ה. אמירה לעכו"ם באיסור דרבנן – עיין סימן תס"ח ס"א לענין מלאכה בערב פסח ובביאור הגר"א ובמ"ז סק"ב ועיין גליון מהרש"א יור"ד סימן רצ"ז [תנינא] ס"ד מה שהביא מהש"ך [ועיין רא"ש מה שהביא מבכור ועיין רעק"א בכורות ל"ה. מה שהעיר בזה]**

**ו. בגדרי הערמה – עיין רא"ש הובא בטור [ובביאור כונתו עיין תהלה לדוד סקי"ח] ועיין פסקי או"ז ב"מ סימן פ"ו הובא בהגהות אשר"י שם ועיין ברא"ש שבת קכ"ב. הובא בשו"ע שכ"ה סי"ג [וע"ש במג"א בשם המרדכי ובביאור כונתו עיין תהלה לדוד סקל"ו ובגר"ז מהדורא בתרא סימן רמ"ג עמוד 5 ]**

**ז. בקנס דסוגין – עיין ב"י ש"ז ס"כ בשם רבינו ירוחם ועיין מג"א שכ"ה סקל"ב בישוב הרמב"ם [ועיין עוד תהלה לדוד סקי"ח בדין ההחלפה בסוגין]**

**אמירה לעכו"ם בשאר איסורים ב"מ צ. – ובדין אמירה לצורך העכו"ם**

א]הגמ' מסתפקת בחסום פרתי האם יש איסור אמירה לעכו"ם בשאר איסורי תורה והקשו האחרונים הרי כתב רש"י בב"מ ע"א: שיש שליחות לעכו"ם לחומרא א"כ מצד זה היה צריך לאסור ועיין בית מאיר באבן העזר סימן ה' ובישועות יעקב שם ובחת"ס ק"נ שכתבו שכל דבר רש"י רק באיסור ריבית החמור אבל לא בשאר איסורים אלא שהבית מאיר כתב ששבת זה חמור ורק שאיסור שליחות הוא איסור קל משא"כ איסור אמירה הוא יותר חמור ועיין ישעות יעקב שכתב שלרש"י שכאן זה בתבואת העכו"ם כה"ג אין לאסור מצד שליחות אלא מצד אמירה לעכו"ם ובזה א"ש מה שהגמ' מביאה ראיה מסירוס דשם הרי זה בפרתו דשם לא היה דיבור וכל הצד לאסור רק מצד דין אמירה ולא מצד שליחות אמנם מבואר בתוס' שבועות ג. דיש שליחות לעכו"ם בשליחות מעשה כגון להקיף קטן וא"כ צ"ע למה שכאן זה לא יאסר מעיקר הדין וצ"ע אמנם עיין תורי"ד דן שאם זה לא תבואה שלו לא שיך לחיבו דהרי אין לו רשות על התבואה וא"ש שהגמ' דנה מצד אמירה לעכו"ם וכן יש לדון לסברת הישעות יעקב הנ"ל שכאן שזה לצורך העכו"ם לא שיך לדון מצד שליחות

ב]עיין טור שאם העכו"ם מעצמו חוסם אפילו לצורך הישראל אם זה שלא בפניו מותר ומבואר שבפניו אסור וצ"ע הרי אדעתיה דנפשיה קעביד וכאן הרי זה רק מניעת נזק ולא רוח גמור ובהכרח כיון שזה בממון הישראל אסור וכרבינו שמחה ואולי כאן זה בפועל ומדין קצץ בבית הישראל וצ"ע

ג]הגמ' מסתפקת בחסום פרתי ודוש בה ועיין רש"י שביאר שהכונה תבואה שלך ועיין מהרש"א שהביא לבאר דבתבואה של הישראל ודאי אסור ובפשוטו ששם ודאי שיש איסור אמירה לעכו"ם וצ"ע א"כ מה הגמ' מוכיחה מסירוס הרי שם זה בשל הישראל לצורך הישראל [אמנם עיין או"ז שדן שאם זה תבואתו יש בזה איסור דאוריתא וא"כ זה סברא מיוחדת בדישה אבל אין זה ענין לסירוס. ע"ש וכמדומה שזה כונתו] אמנם עיין חידושי הר"ן שביאר שלרש"י הוקשה למה כתוב פרתי הרי אם זה תבואתו הספק של הגמ' הוא גם בפרת העכו"ם אלא בהכרח שמדובר בתבואת העכו"ם דבזה ודאי בפרת עכו"ם מותר וכן מבואר דעת הנימוק"י שאם אחד מהם של הישראל מותר אבל אם שניהם של העכו"ם ודאי מותר דהישראל הוא רק מראה מקום לגוי ואין שום סיבה ליחס העשיה לישראל

ועיין תוס' וכן הרמב"ן ועוד ראשונים שדנו שכונת הגמ' דוקא תבואת הישראל דהינו שאין איסור אלא אם זה לצורך הישראל אבל אם זה לצורך העכו"ם ודאי שאין איסור ועיין תוס' שהקשו מה זה שונה מאכול נבילה שמותר וכתבו דשם מותר גם להאכילו נבילה והכונה גם לתחוב לו במקום שלא יכול להחזיר דזה אכילת גוף עכו"ם שאין בזה איסור ועיין ש"ך יור"ד רצ"ז דמשמעות דבריהם שללא זה תמיד אסור אפילו אם זה תבואת העכו"ם ובהמת עכו"ם אמנם דחה שכונתם רק בפרת עכו"ם ולכאורא הסברא שכל שאין שום זיקה לישראל הוא סברא פשוטה שלא שיך לדון דין אמירה וכל הנידון גם בנבלות כשזה נבילה שלו אמנם התוס' הקשו משמיטה ושם זה שדה של העכו"ם ולצורך העכו"ם וצ"ע ועיין מג"א שהביא הגהות מרדכי שכל האיסור בתבואת העכו"ם כי הישראל מרויח מזה שהעכו"ם משלם לו יותר אבל ללא זה אין שום איסור ומשמעות המג"א שכן נקט לדינא אמנם הש"ך ביור"ד נקט לעיקר הדין שכל שזה בשל ישראל אפילו אם אין לו ענין אסור

והנה המרדכי גם לאחר שכתב שכל האיסור בתבואת עכו"ם כי יש צורך לישראל הקשה למה מותר לתת לעבדו לאכול נבילה ותירץ כי זה ניכר שזה להנאת העכו"ם וצ"ע קושיתו הרי כאן אין לישראל הנאה ועיין מג"א שביאר שחשיב שיש לו הנאה כיון שמעונין שיאכל

ד]והנה עיין אבן העזר סימן ה' דהובא לשון הרמב"ם שאסור לומר לעכו"ם להרביע בהמתינו ומשמע שלומר לו להרביע בהמתו מותר וכן מבואר ברמב"ם ריש הלכות כלאים הובא בשו"ע יור"ד רצ"ו ס"ב [השני] דמותר לומר לעכו"ם שיזרע כלאים בשדהו לצורך הישראל ועיין ביאור הגר"א רצ"ו שכתב שלביאור התוס' מדויק שגם בשדה הישראל אין איסור אלא בפרת הישראל אבל בפרת עכו"ם מותר ולכן הרבעת בהמת עכו"ם או זריעה בשדה עכו"ם אפילו שזה לצורך ישראל מותר ולפ"ז תמה דהשו"ע שפסק באור"ח כרש"י שהסוגיא מדובר בתבואת עכו"ם א"כ יתכן ודאי שבתבואת ישראל אסור גם בבהמת עכו"ם וכמבואר בר"ן ובנימוק"י, אמנם לכאורא בדעת השו"ע מבואר שיש לחלק מסברא שכל שהחפץ בו נעשה האיסור הוא של עכו"ם בזה ודאי אין איסור אמנם אם החפץ הוא של הישראל אפילו שזה לצורך העכו"ם אסור דהינו שרק אם לישראל יש שיכות לחפצא בו נעשה האיסור

והנה לגבי שבת זה ודאי שיש איסור אפילו אם אומר לעכו"ם שיעשה מלאכה בחפץ של העכו"ם וצ"ל שבמקום שהאיסור הוא המעשה איסור בזה כל שזה לצורך הישראל לא איכפת לן שזה בחפץ העכו"ם ורק מתי שהאיסור התוצאה שנעשית כל שהחפץ הוא של העכו"ם בזה יש סברא להתיר והנה לכאורא לפ"ז היה מקום לומר גם לקולא שאפילו אם בפרת הישראל לצורך העכו"ם אסור כי החפץ הוא של הישראל אבל לגבי שבת כל שזה לצורך העכו"ם מותר דכאן עיקר הקובע זה המעשה ולא משנה החפץ אמנם בראשונים מבואר שדימו הדברים וצ"ע

ה]מבואר בראשונים שאסור לומר לעכו"ם קח בשר ותבשל לעצמך ועיין מ"ב סקע"ד שהביא מהא"ר שזה גם אם אומר לו מער"ש ומקורו מהרא"ש שהביא את רב סעדיה גאון שהוכיח מסוגין שאסור אמירה קודם זמן האיסור והרי כאן לצורך העכו"ם עכ"ד אמנם עיין תהלה לדוד שכתב שיתכן שדעת הרס"ג שמדובר לצורך הישראל ורק הרא"ש שדחה שזה נחשב תוך זמן האיסור אסר אפילו לצורך העכו"ם והנה מסברא לכאורא כיון שמתי שהוא מבשל זה כבר לא של הישראל א"כ אין לאסור אלא מצד זמן הדיבור ואם זה בערב שבת אין סיבה לאסור ואין זה דומה לחסימה שהבהמה נשארת שלו אלא שצ"ב איך הוכיחו מסוגין לשבת ששם בזמן המלאכה זה לא שלו וצ"ל שס"ל לרא"ש שזה ודאי שיש איסור בעצם הדיבור לעשות מלאכה רק שדן שלעשות מלאכה לצורך העכו"ם אין זה דיבור האיסור ובזה הוכיח שאינו כן אבל כאן שבזמן המלאכה זה של העכו"ם וודאי אין איסור אלא מצד הדיבור ולפ"ז מבואר שבאמירה לעכו"ם יש איסור בעצם הדיבור ודו"ק בזה

והנה מבואר בשו"ע ש"ז ס"ג שמותר לומר לעכו"ם קנה לעצמך ואני אקנה ממך לאחר שבת ומבואר שאם אומר מערב שבת שיעשה דבר בשל עכו"ם אפילו שזה לצורך הישראל מותר [ומבואר שיכול לתת לו כסף בהלואה כמבואר בגר"ז דהינו שכה"ג זה לא כמו שנותן לו בשר קודם שבת עיין תהלה לדוד] וצ"ע מה שונה מהדלקת הנר וצ"ל שכאן שזה לעצמו ורק אחרי זה הישראל יקנה לא שיך לומר שזה דבר להנאת הישראל אמנם צ"ע למה בכלאים זה אחרת דגם שם אם העכו"ם זורע בשלו א"כ צריך לקנות ממנו את זה והש"ך והגר"א נקטו שלרא"ש זה אסור ועיין ברמ"א תרס"ד סי"ד שאסור לומר לעכו"ם שיקצוץ ערבות ויקנה ממנו לאחר יו"ט וצ"ע מה זה שונה מכאן וצ"ל דשם שזה דבר שאין לעכו"ם מה לעשות אם זה חשיב עשיה ממש לישראל שאסור גם בשל עכו"ם ואפילו שההנאה לאחר שבת ועיין גר"ז רנ"ב ס"ט דאסור לומר לעכו"ם שיעשה נעלים משלו והישראל יקנה אמנם בסוף סימן ש"ז לענין גבינות כתב שמותר אפילו לומר לו שיעשה בשבת ועיין תהלה לדוד רנ"ב סק"ו שתמה בזה וע"ש שהביא שלט"ג שאם הישראל יגבה בחובו אסור לומר לו שיעשה בשבת ויתכן שכיון ששם הגוי מוכרח לתת לו גרע אמנם מבואר שעכו"ם שחימם מרחץ אסור אפילו שעושה הכל בשלו והיה עושה לצורך העכו"ם לבד וכן עיין תוס' שהקשו מר"ג שאמר לעכו"ם לעשות צורות ושם עשה בשלו ובפשוטו מבואר שכל זה היתר דוקא בקניה וצ"ע

ו]עיין ראשונים שדנו האם יש איסור אמירה לעכו"ם בערב שבת והרס"ג הוכיח מסוגין והרא"ש דחה שכאן זה כמו זמן האיסור אמנם עיין ר"ן שכתב שזה ודאי אסור כמבואר במי שהחשיך שאסור לומר לעכו"ם שיטלטל המעות ובפשוטו מוכח מכל שילוח אגרות שאסור והרי אומר לו בערב שבת והנה צ"ב נידון הראשונים להתיר כמבואר בריטב"א שהרי כל שעושה לדעת הישראל זה אסור ואולי יש סברא שאם סיכם בערב שבת מיחסים העשיה לערב שבת ועיין בראבי"ה שכתב שבאמת אין סברא לחלק כיון שזה אסור מצד שליחות לחומרא א"כ מה זה משנה מתי הוא אמר לו

ז]בעיקר ספק הגמ' האם יש איסור אמירה בלאו עיין ראשונים שכיון שאמוראים החמירו לענין סירוס ועכו"ם לא נצטוה על זה בהכרח שקי"ל שאסור אמירה בכל לאו ובפשוטו לפ"ז בהכרח שהוכרע הספק ולא שזה רק מספק אמנם צ"ע לשון הר"ן בשבת קל"ט שזה נשאר ספק ולחומרא וכן לשון הראב"ד תחילת הלכות כלאים .כן הקשה הגר"א. אמנם הסמ"ג נקט שיש איסור סירוס בעכו"ם ולפ"ז נקט שאין איסור שליחות לעכו"ם בלאו דאדרבא ספק לקולא ועיין רמ"א באבן העזר שנקט להחמיר בזה ונפק"מ שיש בזה לפני עור בעכו"ם ע"ש אמנם בפשוטו מעיקר הדין קי"ל להחמיר בזה והנה בתוס' משמע שספק הגמ' הוא גם לענין שביעית ועיין מהרש"ל שבזה אין ספק שכיון שיש דין שביתת קרקע א"כ ודאי שאסור דחשיב איסור הישראל אמנם עיין ביאור הרא"ש בשביעית פ"ד מ"ג שמותר לומר לעכו"ם שיחרוש האדמה ויקנה ממנו לאחר שביעית וצ"ע למה זה לא אסור לכל הפחות מדין אמירה לעכו"ם ואולי חשיב כעשיה בשלו לצורכו וכמו שאומר לו לקנות לצורכו והא יחזור ויקנה ממנו ולפ"ז בדבר כמו ערבות וכנ"ל אסור [ונפק"מ מצויה בשביעית שאומרים לעכו"ם לזרוע ספיחים] והנה בגמ' בע"ז מבואר שר"ג לצורך קידוש לבנה אמר לעכו"ם שיציר לו צורת חמה ולבנה והקשו התוס' הרי יש כאן אמירה לעכו"ם באיסור לאו ותירצו שזה דבר מצוה וצ"ע דבעלמא אסור איסור דאוריתא לדבר מצוה וצ"ע

ח]עיין רא"ש שהביא להוכיח מהגמ' בבכורות שאסור לומר לעכו"ם להטיל מום בבכור חזינן שאסור אמירה לעכו"ם אפילו באיסור דרבנן דהרי בזמן הזה הוא איסור דרבנן וכתב שזה חומרא דקדשים ועיין רעק"א בכורות ל"ה. שהקשה דמה הרא"ש דן הרי למה הגמ' לא הוכיחה בסוגין מהמשנה בבכורות שיש איסור אמירה לעכו"ם גם בשאר איסורים ועיין שו"ת רעק"א סימן ס"ד שהשואל דן שלהטיל מום בקדשים בגרמא אסור א"כ למה שליח זה לא כמו גרמא ומוכח מהרא"ש שזה יותר קל ולפ"ז תמה דבשבת אמירה לעכו"ם אסור וגרמא מותר חזינן שגרמא זה יותר קל ולכאורא הביאור שאם דנים שליח בתור גרמא ודאי שזה פחות מגרמא אמנם מצד גדר כעין שליחות זה אסור ומצד דיני יחס או מצד דיני אמירה שמא יגיד לו וזה סברא לאסור אמנם זה רק מצד תקנה חדשה ולא מעיקר הדין

ט]יש לדון האם באיסור דרבנן יש גם איסור אמירה לעכו"ם והנה לגבי שבת ודאי שיש איסור אמנם כתבו הראשונים שכיון שכבר גזרו באיסרי שביתה גזרו כבר בהכל [ובפשוטו גזרו גם על איסור טירחה ואיסור ודבר דבר כמבואר בכמה דוכתי עיין מ"ב שכ"א סקכ"א ש"ט סקס"ב עין אורחות שבת עמוד ת"כ] ועיין תס"ח בשו"ע שיש בזה שני שיטות האם בערב פסח מותר אמירה לעכו"ם וביאר הפר"ח והגר"א בדעת המתירים כיון שזה רק דרבנן אין בזה איסור והפמ"ג מ"ז ב' ביאר שאפילו אם זה עשה אין בזה איסור ועיין גר"א שהאוסרים ס"ל שזה דומה לשבת וכמו יו"ט וחול המועד ועיין גליון מהרש"א רצ"ז ס"ב שהוכיח מאבל שאסור לעשות מלאכה על ידי עכו"ם אמנם עיין קובץ תשובות לגריש"א שהוכיח ששם זה מצד שצריך לא להתעסק במלאכה אפילו דרך אחרים ואין זה ענין לדין אמירה לעכו"ם אמנם בש"ך שהובא במהרש"א הנ"ל משמע לא כך

י]מבואר בגמ' שהיה הערמה בסירוס ועין תוס' שביארו מר"ח שהיו קושרים שם מטבע והיו גונבים ומסרסים הבהמה וצ"ע הרי מבואר במג"א רנ"ג שדבר שאין מתכוין בעכו"ם אפילו בפסיק רישיה מותר וא"כ למה שיהיה כאן איסור אמירה לעכו"ם ואולי כאן שהאיסור הוא התוצאה לא שייך היתר זה אמנם בפשוטו הרי פס"ר הוא איסור גמור ובהכרח שזה סבר שכל שאין זה עיקר כונתו לא אסרו וא"כ ה"ה כאן וצ"ע

י"א]בענין הערמה: הגמ' אומרת שאם העכו"ם גונבים ומסרסים אסור וצ"ע הרי לא אמר להם כלום ואדעתיה דנפשיה קעביד ולמה שיאסרו צ"ל שזה אסור מצד הנאה ממעשה עכו"ם וכן ביאר בתהלה לדוד סקי"ח אמנם צ"ע הרי אם עכו"ם מדליק בביתו זה לא נאסר וצ"ל שכל שידע ולא מחה הוא כן נאסר גם בביתו וכן הוא בלשון הרא"ש והטור סימן ה' הובא ברמ"א שכל שיודעים שהעכו"ם עשה להנאת הישראל זה אסור והנה בגמ' מבואר שמחלפי אהדדי ועיין תהלה לדוד שהקשה הרי קי"ל שבדאוריתא זה אסור על כולם וכתב שצ"ל ששבת חמור [אמנם עיין הגהות מחנה אפרים על הטור שכתב שכאן שלא שיך לקנוס בכדיש יעשו ודאי לא קנסו בעכו"ם שעשה לישראל שרק אסרו ולא קנסו ע"ש] אמנם עיין או"ז ב"מ אות רפ"ו הובא בהגהות אשר"י שביאר שזה ודאי שמעיקר הדין כל שהעכו"ם עשה מעצמו אפילו כדי להתיר לישראל מותר וכמבואר בבכורות ל"ד. ורק שכאן זה רגלים לדבר שהבעלים אמרו להם וכן הביא שם בשם פר"ח ועיין רא"ש קכ"ב. אם העכו"ם רגיל לתלוש ולהאכיל לבהמת הישראל חוששים שהישראל מערים ולמד מהגמ' בב"מ והקשה התהלה לדוד דלמה שביאר הרא"ש שיש כאן איסור מעיקר הדין מצד שנהנה ממעשה העכו"ם א"כ בעשבים שזה לא חשיב הנאת גופו אין סיבה לאסור ובפשוטו מבואר מהרא"ש שלמד כדרך האו"ז שזה רק חשש שמא אמר לו ולכן רק ברגיל זה סיבה לחשוש שזה כך אמנם צ"ע סתירת דבריהם והנה מבואר ברא"ש שאם זה בקביעות חוששים להערמה וצ"ע מדין ספר התרומה שיכול לומר לו לאחר השבת למה לא עשית דבר פלוני ומשמע גם בדבר קבוע וכן בשפחות שעשות גבינות וצ"ל שבדבר שהדרך שהעכו"ם עושה ללא ציווי הישראל אין לחוש וצ"ע

י"ב]עיין מג"א שכ"ה סק"ל שכתב דברא"ש מבואר לגבי עשבים שרק חוששים להערמה של הישראל אמנם במרדכי מבואר שגם חוששים להערמה של העכו"ם וע"ש שביאר שאם העכו"ם מלקט העשבים לצורך ישראל זה אסור מעיקר הדין דחשיב שהישראל נהנה וביאר התהלה לדוד שזה הנאת ממונו זה עדיף מסילוק נזק שלא ישרף ביתו אלא שא"כ צ"ב מה הנידון של הערמה דמה המקרה שמעיקר הדין מותר ורק יש חשש הערמה והנה מקור הדברים הוא בספר התרומה סימן רמ"ז ועיין מהדורא בתרא לגר"ז סימן רמ"ג עמוד 5 שביאר שכונתו שאם הוא אומר שלוקט לעצמו ורק אחרי זה מאכיל הישראל מותר ובזה חלוק ממדליק נר ששם שהישראל נהנה הנאת הגוף תולים שעשה לצורך הישראל משא"כ כאןם שלא נהנה הנאת הגוף תולים שעשה לצורך עצמו אבל אם עשה ודאי לצורך הישראל זה אסור מעיקר הדין ע"ש

י"ג]עיין ב"י ש"ז ס"כ שהביא מרבינו ירוחם שלמד מסוגין שאם אדם אמר לעכו"ם לעשות לו מלאכה שזה אסור לעולם אמנם הביא שברמב"ם מבואר לא כך וצ"ב הישוב לסוגין ועיין מג"א שכ"ה סקל"ב שביאר שתמיד לאחר הכדי שיעשו כבר לא מרויח כלום משא"כ כאן שללא האיסור תמיד זה עדין לא בכדי שיעשו

עיין שו"ע שכ"ה ס"ח שמי שהובא לו מוץ לתחום זה מותר לאחר וכתב המג"א שאם הובא לשנים אסור להחליף ועיין תהלה לדוד סקי"ח שהביא מהא"ר שחלק והוכיח מסוגין שאמוראים החליפו וע"ש שהתו"ש תמה דהרי מבואר בתוס' שכאן זה לא נאסר מעיקר הדין וצ"ל שס"ל לא"ר שהחמירו כאילו הם הערימו ובתהלה לדוד דחה עוד דברא"ש מבואר שסוגין זה מעיקר הדין וכנ"ל ע"ש

**ספר אור זרוע חלק ג פסקי בבא מציעא סימן רפו**

מיהו נראה בעיני דהיכא דידעינן שלא אמרו הבעלים לגוים כלום אלא הגוי מעצמו גנב וסירסו ואחר כך החזירו לבעלים. נראה בעיני דלא קנסינן ליה כלל למכור דהא שלח להו אבוה דשמואל בערמה איתעבידו בהו היינו דחיישינן להערמה. דרגלים לדבר דמאחר שהגוי מכירו וגנבו וסרסו והחזירו רגלים לדבר שהבעלים אמרו להם. אבל היכא שהדבר ידוע שלא אמר לו כלום והגוי סירסו מעצמו התם ודאי לא קנסינן ליה למכור כלל. מידי דהוה אבכור דתנן הצורם אוזן בכור הרי זה לא ישחט עולמית דברי ר' אליעזר וחכמים אומרים כשיוולד מום אחר ישחט עליו. ומפרש טעמו בגמרא טעמא דמתני' משום קנס ותנן מעשה בזכר של רחלים זקן ושערו מדולדל וראהו קסטור ואמר מה טיבו של זה אמרו לו בכור הוא ואינו נשחט אלא ע"כ היה בו מום נטל פיגיום וצרם באזנו ובא מעשה לפני חכמים והתירוהו דאמר רב חסדא אמר רב קטינא לא שנו אלא דאמר ליה א"כ היה בו. אבל א"ל א"כ נעשה בו כמאן דא"ל זיל עביד ליה מומא דמי. אמר רבא מכדי ממילא הוא מרה לי היה מה לי נעשה. אלא לא שנא ותרוייהו להיתרא. והא התם אילו אמר ליה זיל עביד ליה מומא קנסינן ליה ואינו נשחט על פי אותו המום וכי עביד גוי מדעתיה שרי הכי נמי אף על גב דאי א"ל לגוי סרסהו קנסי' ליה למכור כי עביד גוי מדעתיה שרי ולא קנסינן ליה למכור כלל. אף על גב דגוי להנאת ישראל מכירו הוא מתכוין מ"מ הואיל וישראל לא אמר ליה כלל לא קנסינן ליה כלל. פר"ח שלח להו הערמה איתעבידא בהו כלומר בעליהם אמרו לגוים הסירוס אסור עלינו הראו עצמיכם כאילו אתם גונבים שוורים שלנו וסרסו אותם ואחר כך נבוא אנו ונכירם אצלכם ונקחם וישארו סריסים אצלינו. וכן פי' רש"י זצ"ל דהאי הערמה היינו דיבור. ובשאלתות דרב אחאי מפרש שקושרין דינר לשור בכיס וקושרין אותו יפה ובא הגוי לגנוב הדינר ומושך אצלו עד שמוציא הכיס והדינר והיינו הערמה. מיהו לישנא לא משמע הכי דכיון שאינם באים אלא לגנוב הדינר לא הוה ליה למימר גנבין להון:

**אמירה לעכו"ם במקום מצוה והפסד ממון וחולה**

**א. במקום מצוה - גמ' עירובין ס"ז: - ס"ח.,[ועיין גאון יעקב ד"ה ולאביי] וברי"ף שם ובשבת סוף פ' ר"א דמילה [וברא"ש בשבת] וברשב"א בתחילת הפרק שם בשם רבינו יונה [ועיין גאון יעקב ד"ה דהא] וברמב"ם פ"ו ועיין תוס' ר"ה כ"ד: ד"ה שאני, ובטושו"ע רע"ו ס"ג, ש"ז ס"ה, של"א ס"ו, של"ח ס"ב, תקפ"ו סכ"א, תרנ"ה ס"א [מ"ב תרכ"ג סק"ג ובשערי תשובה שם]**

**ב. בדין ריבוי בשיעורים על ידי עכו"ם - ועיין תוס' גיטין ח: ד"ה אע"ג, ובר"ן בביצה י"ז ד"ה ומהא, ועיין רעק"א בעירובין ס"ז: ובחידושי הר"ן שם ובקה"י ביצה סימן י"ג וברש"ש בגיטין [וריטב"א עירובין] ולענין הלכה עיין ב"י שי"ח ס"ב וברמ"א שם ובביאור הגר"א**

**ג. אמירה לעכו"ם לצורך מצוה במשאצל"ג - רעק"א תשובה י"ז ד"ה אמנם ובמג"א סימן ש"מ סק"ג מ"ב שם סק"ג תמ"ד מ"ב סקי"ח**

**ד. אמירה לעכו"ם לצורך מצוה בכלאחר יד - שעה"צ תקפ"ו ס"ק ק"כ וש"מ סק"ג**

**ה. אמירה לעכו"ם לצורך מצוה דרבנן - עיין תרנ"ה במג"א ובט"ז ועיין מ"ב ושער הציון בהכרעת ההלכה**

**ו. אמירה לעכו"ם ביו"ט שני – נוב"י תנינא סימן מ"ד ושער הציון תצ"ו סק"י**

**ז. אמירה לעכו"ם בדבר שמדאורייתא יש הואיל – רעק"א תשובה י"ז**

**ח. אמירה לעכו"ם במקום הפסד - עיין ר"ן ס"א. מדפי הרי"ף ד"ה ובמקום ובמג"א ש"ז סק"ז ובמ"ב סקכ"ב ועיין שו"ע של"ד ס"ב וש"ז סי"ט**

**[ט. איסור דרבנן במקום הפסד - טושו"ע של"ד ס"ב ועיין ר"ן ריש פ' מי שהחשיך וסימן של"ו ס"ט**

**י. איסור דרבנן במקום צער - טושו"ע שכ"ח סל"ג ובראב"ד פ"ו]**

**י"א. שבות דשבות במקום הפסד ומצוה - חזו"א נ"ו סק"ד ועיין בה"ל סוף סימן שמ"ט ד"ה ואפילו וחזו"א ק"ג סקי"ט ופמ"ג א"א ש"ז סק"ז**

**י"ב. אמירה לעכו"ם לצורך חולה – שבת קל"ט. שו"ע שכ"ח סי"ז וע"ש במג"א בשם הרד"ך**

**י"ב. אמירה לאמירה - מ"ב סקכ"ד ובבה"ל ס"ב ד"ה ואפילו, פמ"ג מ"ז סוף סימן רע"ו חת"ס חו"מ קפ"ה ד"ה אך**

**י"ג. אמירה לעכו"ם בפס"ר דניחא ליה - מג"א רנ"ג הובא במ"ב סקצ"ט ועיין שעה"צ ק"ד [מה שהביא מהגר"א] ומ"ג, ובמג"א שי"ד סוף סק"ה ובמ"ב רע"ו סק"ל**

**אמירה לעכו"ם לצורך מצוה**

א,א]מבואר בגמ' שאביי דן להקשות מהזאה על רבה עיין גאון יעקב שתמה למה לא הוכיח מרבה עצמו שלא התיר על ידי ישראל חזינן ששבות על ידי ישראל גרע ויתכן שסבר שעדיף איסור יותר קל אמנם צ"ע הרי זה מפורש בשבת ק"ל שאסור לטלטל מחצר לחצר לצורך מילה ובפשוטו צ"ל שאביי סבר שלאמירה לעכו"ם זה גדר שבות קל ודימה להזאה שנקט שזה גם שבות קל ועיין האיר יוסף שהאריך מצד שזה רק גזירה לעצמה ולא שמא יעשה איסור ע"ש

א]הגמ' עירובין ס"ז: מבארת למה מותר לומר לעכו"ם להביא מים ללא עירובי חצרות וזה לא כמו הזאה שלא הותר לצורך מצוה דיש הבדל בין שבות דאית ביה מעשה לשבות דלית ביה מעשה ובביאור כוונת הגמ' מצאנו כמה ביאורים בראשונים א.דעת הבה"ג הובא ברי"ף שהכונה ששבות דאמירה לעכו"ם זה שבות קל וזה הותר לצורך מצוה וזה בין אם האמירה היא באיסור דאוריתא ובין אם זה באיסור דרבנן אלא שדעת הרמב"ן ותוס' בדעתם שזה היתר רק למצות מילה שדוחה שבת ולא לשאר מצות אמנם בעיטור מבואר שזה גם סיבה להתיר לומר לעכו"ם הדלקת הנר לצורך שבת דהינו שזה גם סיבה להתיר בשאר מצות שלא דוחים שבת והנה לפ"ז לא גורסים בגמ' דמר לא אמר נחים ליה חמים דבאמת אם היה צורך היה אפשר לומר לו לחמם מים והקשו הראשונים דהגמ' לקמן התירו חימום מים רק בגלל שזה ריבוי בשיעורים ולמה לא התירו מצד אמירה לעכו"ם לצורך מילה ועיין רא"ש בב"ק ובר"א דמילה שכתב לישב שמדובר לא לצורך מילה אלא לאחר זמן שהתינוק כבר הבריא ואין היתר לומר לעכו"ם אלא לצורך חולה שזה האמא [ויש כאן חידוש שלא כל צרכי קטן כזה נחשב חולה שמותר בשבילו אמירה לעכו"ם] ובתוס' וברשב"א ישבו שמודבר תוך ז' מעת לעת מהלידה ועל ידי ישראל והאיסור ריבוי בשיעורים הוא רק דרבנן וכתב הרשב"א שזה שבות קל ולכן התירו אמנם הר"ן בביצה הקשה שריבוי בשיעורין זה דאוריתא וממילא זה ודאי אסור [וצ"ע ר"ח שם שביאר בגמ' בעכו"ם ולצורך מילה ולעיל התיר גם איסור דאוריתא] ועיין בה"ג שנסתיעו מהגמ' בגיטין ח: דמותר אמירה לעכו"ם לכתוב שטר מקח על קרקע בא"י לצורך מצות ישוב א"י אמנם הראשונים דחו ששם זה מצוה מיוחדת והאו"ז כתב שמדובר בכתב לועז שזה מדרבנן וחלקו עליו בזה כל הראשונים כמבואר בבה"ל סימן ש"ז

ב.עיין תוס' בגיטין ח: שכתבו שכונת הגמ' לחלק כבה"ג שאמירה לעכו"ם זה שבות יותר קל כיון שזה שבות דלית ביה מעשה אלא שכל זה רק שבות דרבנן ולא לגבי שבות דאוריתא וצ"ב א"כ למה הגמ' לא חילקה בין שבות דשבות לשבות אחד וצ"ל שהגמ' האמת נקט שיסוד הקולא רק כי זה לית ביה מעשה ובשבות על ידי ישראל אפילו אם זה שבות דשבות זה אסור ורק כאן שלית ביה מעשה זה סיבה להקל אלא שגם בזה לא הקילו אלא בדרבנן וכדמוכח מהמעשה בהמשך שלא התירו אלא ריבוי בשיעורים והנה יש שגרסו בגמ' דהא מר לא אמר ניחים ליה עכו"ם ולפ"ז הכונה להוכיח שלא כל איסור דרבנן מתירים דהרי אפילו אמירה לעכו"ם לא התירו אלא איסור דרבנן

ג.עיין רי"ף בעירובין שכתב שכונת הגמ' אית ביה מעשה זה איסור דאוריתא ולית ביה מעשה זה איסור דרבנן דהינו שכונתו לומר הרי הוא לא התיר אלא איסור אמירה לעכו"ם בדבר דרבנן דהינו שלא מתירים כל איסור דרבנן ועיין רי"ף שכתב "אבל בשבות כהאי לא אמרינן אמירה לעכו"ם שבות" והנה פשטות לשונו שלא נאסר כלל אמירה לעכו"ם באיסור דרבנן אמנם זה ודאי אינו וכדהוכיחו הראשונים א. תוס' קכ"א. מהא דאסור לומר לעכו"ם שישכור פועלים ב. הרמב"ן הוכיח שלא התירו לומר לעכו"ם לתת תרופה שזה איסור שמא ישחוק סממנים אלא מצד חולה [ועיין עוד ביאור הגר"א סימן תס"ח ובראשונים ב"מ צ.] ובפשוטו כונתו שכה"ג שזה לצורך מצוה לא אסרו אמנם יש לבאר יותר שעיקר הכונה שיש איסורים חמורים שזה בגדר שבות ויש איסורים שאינם בגדר שבות ולפ"ז כונת הגמ' לחלק שהזאה זה שבות וזה לא הותר וכן אמירה לעכו"ם באיסור דאוריתא זה שבות ולא הותר אמנם אמירה לעכו"ם באיסור דרבנן זה לא בגדר שבות וזה הותר לצורך מצוה והנה ברמב"ן מבואר שגם לדעה זו לא הותר איסור זה אלא לצורך מילה שהוא עצמו דוחה שבת ולא לשאר מצות אמנם ברמב"ם מבואר שזה סיבה להתיר גם שאר מצות כגון לומר לעכו"ם שיעלה באילן להביא שופר וכן נפסק להלכה

ד.עיין רשב"א שבת ק"ל ובריטב"א בעירובין שהביא מרבינו יונה שביאר כונת הגמ' לחלק בין שבות שמשנה את הדבר מכמות שהוא לשבות שהדבר נשאר כמו שהוא דהינו דלהביא במקום שיש איסור עירובי חצרות שלא נהיה שום שינוי בדבר זה שבות קל וזה הותר וכן הבאה מרה"ר אמנם לחמם מים שנתחדש דבר בחפץ בזה לא הותר דזה יותר עובדין דחול והנה ודאי דאין כונתו שכה"ג שלא חל שינוי בגוף הדבר מותר גם על ידי ישראל דהרי זה מפורש בגמ' שבת וכן בעירובין שאסור על ידי ישראל אלא עיקר כונת הגמ' לחלק ששבות דעכו"ם יותר קל ורק הוכיח שזה לא קולא כללית אלא אפילו באמירה לעכו"ם זה רק במקרה מסוים ויתכן שזה מוכיח שזה רק סברא באיסור הזה שהוא מצד עובדין דחול וזה לא שיך בשאר איסורים אמנם בפשוטו אין איסור אמירה לעכו"ם מצד עובדין דחול וזה רק סברא שלאחר שגזרו יש בזה גם טעם זה וצ"ע אמנם בריטב"א ביאר שהזאה זה נחשב יש בו מעשה ומבואר שגם בישראל צריך לאין בו מעשה ועיין גאון יעקב שתמה הרי ודאי שבישראל אסור גם בעירובי חצרות ותמה עוד למה הגמ' לא הוכיחה מהא דלא אמר לישראל עצמו שיביא ועיין האיר יוסף שביאר שהגמ' דנה דוקא הזאה שזה שבות כמו אמירה לעכו"ם שנקטה הגמ' שזה רק גזירה ולא שבות דהינו שהזאה זה גדר שבות קל ובזה כל נידון הסוגיא ע"ש

ולענין הלכה מעיקר הדין מבואר בכמה דוכתי שקי"ל שאין להקל אלא באמירה לעכו"ם באיסור דרבנן לצורך מצוה ובכל מצוה מותר אלא שיש דברים שנקטו שזה לא מצוה עיין שכ"ה מ"ב סק"ס שסתם דבר שהוא עונג שבת זה לא סיבה להתיר אמנם במקומות מסוימים דנו להקל גם באיסור דאוריתא עיין רע"ו סקכ"ה שלענין עירוב שהתקלקל שזה איסור דרבים אפשר לסמוך על העיטור וכן בשל"א סקכ"ב לענין מילה התיר לסמוך על הבה"ג ועיין תרכ"ג שלא התיר לענין נעילה להדליק נר אמנם השערי תשובה הביא מהנוב"י שלצורך פיוטים וודאי שאין להתיר ולצורך נעילה אין למחות ע"ש

ב]יש לעין בקטן האם מותר לו אמירה לעכו"ם באיסור דאוריתא לצורכו דהרי אצלו גם אם יעשה איסור זה רק דרבנן ואם נימא דמותר יש לדון שבכל דבר מצוה שיבקשו מהקטן שיבקש מהעכו"ם ואצלו זה לצורך מצוה באיסור דרבנן ויתכן שזה תלוי בנידון של אמירה לאמירה עיין לקמן אמנם יתכן שאם כל הקולא של איסור דרבנן שכה"ג האמירה לעכו"ם זה לא שבות א"כ יתכן שכאן שזה איסור דאוריתא אפילו שהוא לא מצווה יש לזה שם שבות וממילא אין על זה את ההיתר וצ"ע

ג]והנה בגמ' מבואר שהתירו ריבוי בשיעורים באמירה לעכו"ם ועיין רעק"א בעירובין שהקשה שהר"ן בביצה י"ז הוכיח שזה איסור דאוריתא א"כ עד כמה שלא הותר איסור דאוריתא באמירה לעכו"ם לצורך מצוה א"כ למה כאן זה הותר [והניחא לראשונים שזה דרבנן] ועיין חידושי הר"ן על עירובין שהקשה כן ותירץ שכולי האי לא מחמרינן באמירה לעכו"ם עוד תירץ שהכונה שאת המים שמחמם לאמו יקחו לתינוק ולכאורא הכונה שודאי שהגוי לא מחמם בצימצום או שיקחו ממה שחימם לאמא וממילא יוכל לחמם לאמא אחרי זה מים אחרים [והנה מבואר שאין איסור שמא ירבה באמירה לעכו"ם שעושה לחולה או שאיסור זה הותר לצורך חולה או צורך מצוה] ועיין רש"ש בגיטין ובקה"י בביצה סימן י"ג שתירצו דהנה לענין יו"ט מותר ריבוי בשיעורים ובטעם הדבר ביאר הר"ן שכיון שזה הותרה לא שיך בזה איסור ריבוי בשיעורים דהינו שרק אם המעשה הוא מעשה איסור ורק יש סיבה לדחותו בזה הריבוי אסור אבל במקום שזה מעשה היתר ממילא כאן גם על ידי הריבוי אין בזה איסור דאוריתא ולפ"ז חידשו שאמירה לעכו"ם לצורך חולה זה לא דחיה אלא שכה"ג לא גזרו כלל וכמו ביו"ט ובזה מותר רבוי בשיעורים ע"ש והנה פשטות לשון הראשונים שלא טרחו לבאר למה התירו ריבוי זה כנ"ל שזה היתר גם שלא לצורך מצוה אמנם תוס' בגיטין כתבו שיתכן שזה רק היתר לצורך מילה ועיין ב"י סימן שי"ח ס"ב שהביא ר"ן שעכו"ם שבישל לחולה אסור לבריא שמא ירבה בשבילו ובפשוטו מבואר שאסור להרבות או שלכל הפחות יש איסור שמא ירבה באיסור וכן פסק הרמ"א שם ועין ביאור הגר"א שזה כתוס' שאין זה היתר אלא במילה ע"ש

ד]יש לעיין האם כל האיסורים דרבנן הותרו לצורך מצוה או שיש איסורים חמורים שלא הותרו ועיין שו"ת רעק"א תשובה י"ז ד"ה אמנם שנקט שאין להתיר משאצל"ג [ועיקר הדבר שזה שבות חמור מבואר במ"ב לענין מת שהתירו להוציא לכרמלית ולא התירו להוציא לרה"ר מצד משאצל"ג וכן מבואר ברא"ש בכורות כ"ה לענין גוזז ע"ש] אמנם עיין מג"א סימן ש"מ הובא במ"ב סק"ג שנקט שמותר לומר לעכו"ם שיגזור צפרנים של אשה לצורך טבילה כיון שזה אמירה לעכו"ם באיסור דרבנן שזה משאצל"ג לצורך מצוה [אמנם לענין הפסד ממון מבואר בשעה"צ של"ד סקנ"ז שאסור ועיין לקמן] והיה מקום לומר שזה תלוי בראשונים דאם הגמ' רק אומרת שאמירה לעכו"ם זה יותר קל ורק שיש ראיה שזה רק בדרבנן א"כ אין להתיר אלא באיסור דרבנן שמצאנו ולא יותר משא"כ לרי"ף שהגמ' עצמה חילקה בין שבות שיש בו איסור דאוריתא א"כ כיון שזה מדרבנן זה מותר

ולענין כלאחר יד עיין שער הציון תקפ"ו סקק"כ שמותר על ידי עכו"ם ומקורו מהטור שם וכן מבואר במ"ב בסימן ש"מ סק"ג לענין אשה ששכחה ליטול צפורניה שתיטול על ידי עכו"ם כלאחר יד אמנם מטו משמיה דהגריש"א שזה רק במקום שיש שינוי בתוצאה אבל להדליק חשמל כלאחר יד ודאי אסור ובפשוטו כן מוכח מהא דהראשונים דנו בסכין של מילה האם מותר להעבירו דרך רה"ר והמג"א כתב שבמקום שאין ברירה אפשר לסמוך על השיטות שמותר איסור דאוריתא והרי יש עיצה פשוטה שיטלטל כלאחר יד וקצת משמע שכיון שאין שינוי בתוצאה בזה ודאי אסור אמנם עדין קשה למה לא כתבו שיוציא מרה"י לרה"י דרך רה"ר ללא להניח באמצע שזה רק דרבנן לרוב הראשונים ואולי דיברו שזה עומד ברה"ר [ועיין חזו"א סימן נ"ו סק"ד ד"ה ולדינא שלא חילק בזה]

ועיין רעק"א תשובה י"ז שכתב שמלאכה ביו"ט שמדאוריתא יש הואיל ומדרבנן לא סומכים בזה להתיר אמירה לעכו"ם לצורך מצוה שזה ממש צורת המלאכה אמנם דימה דבר זה למשאצל"ג ויתכן שלדידן שמתירים גם כה"ג אפשר להתיר

ועיין עוד בשער הציון תצ"ו סק"י שנקט שיו"ט שני לא דנים את כל האיסור אמירה בזה כאמירה באיסור דרבנן כיון שיסודו מצד ספק שמא זה יו"ט דאוריתא ששם אין את ההיתר וכן הוא בנובי"ת סימן מ"ד

ה]עיין סימן תרנ"ה במג"א שהביא מהמהרש"ל שלא הותר לומר לעכו"ם שיעשה איסור דרבנן לצורך יו"ט שני שזה רק מצוה דרבנן והמ"ב הביא בזה מחלוקת אחרונים ושנטו להקל בזה והנה משמעות דבריהם שזה דין דחיה ולכן דנו מה חשיב יותר דבר חשוב אבל לכאורא הגדר שכה"ג לא גזרו כלל ולא שזה דין דחיה ונפק"מ לנ"ל האם יהיה בזה היתר של ריבוי בשעורים אם נימא שלא הותר אלא מתי שזה הותרה ולא דחויה

**אמירה לעכו"ם במקום הפסד**

ו]עיין ברמב"ם שכתב שמותר לומר לעכו"ם לעבור על שבות דרבנן אם יש שם מקצת חולי או מצטער ובגירסתינו או אם הוא נצרך לזה הרבה ובפשוטו הכונה שיש לו הפסד ממון כמבואר במג"א ש"ז סק"ז והנה הרמב"ן והרשב"א ק"ל. וכן הוא בשו"ע של"ד ס"ב בשם תשובות הרשב"א וכן בריב"ש סימן שפ"ז נקטו שלא הותר שום איסור דרבנן על ידי עכו"ם והוכיחו דבר זה מהא דמבואר בגמ' שאסור לומר לעכו"ם לכבות אפילו שזה רק איסור של משאצל"ג והנה דעת הרמב"ם שזה אסור מדאוריתא אמנם זה דוחק שמשנה זו דלא כר"ש שהרי הרבה אמוראים ס"ל שהלכה כר"ש ולהלכה שזה דרבנן, ודאי קשה,

והנה מבואר בגמ' כתובות ס. שצינור שעלו בו קשקשים מותר למעכו כלאחר יד בצנעה ומבואר שהתירו איסור דרבנן במקום הפסד ממון וצ"ע מה זה שונה מהא דלא התירו אמירה לעכו"ם לכבות ועיין ריב"ש שפ"ז בסופו שכתב ששם זה בצנעה כלאחר יד שלא נראה שעושה מלאכה זה שבות קל ובר"ן ס. מדפי הרי"ף כתב תירוץ אחד ששבות כלאחר יד זה יותר קל אבל כל שבות רגיל אסור ואפילו על ידי אמירה לעכו"ם [וכן הוא בסוף פ' ר"א דמילה ועיין חזו"א נ"ו שתמה שמסברא זה חמור יותר וע"ש שכתב לדון ששם כל המתקן הוא מדרבנן גם אם זה כדרכו] אמנם כתב עוד לבאר דאדרבא מצינור חזינן שמותר איסור דרבנן במקום הפסד ממון [והא דלא כתב שזה בצינעה לכאורא זה לשיטתו שאם אי אפשר מותר גם בפרהסיא אמנם המ"ב הוכיח מהראשונים לא כך] ורק כיבוי שזה משאצל"ג זה שבות חמור דעושה ממש המלאכה ורק שהכונה אחרת כה"ג לא התירו אמנם הקשה אבל למה לא הותר אמירה לעכו"ם לכבות שהרי אמירה לעכו"ם עצמו זה דרבנן ועל זה תירץ כיון שהוא בהול הוא יבוא לכבות וכאן לא רצו להתיר כיבוי וכנ"ל והנה לביאור הנ"ל מותר אמירה לעכו"ם בכל איסור דאוריתא לצורך הפסד ממון ורק כאן שהוא בהול אסור והנה בדעת הרמב"ם שחילק שרק איסור דרבנן מותר יש לישב עוד שמשאצל"ג זה שבות חמור שזה כמו דאוריתא וכמו שכתב רעק"א תשובה י"ז ועיין מ"ב שכתב להקל אמירה לעכו"ם באיסור דרבנן במקום הפסד גדול וצ"ע מה זה שונה מדליקה וצ"ל בהכרח או שמשאצל"ג חמיר ולפ"ז אין להתיר משאצל"ג וכן הוא במ"ב סימן שט"ז סקל"ג ובשער הציון של"ד סקנ"ז והנה בפשוטו מקור התר הרמב"ם מהדין של מילה ודימה הדברים ולפ"ז לא יתכן לחלק שבמצוה מתירים משאצל"ג ובהפסד בעלמא מתירים אבל לא מתירים משאצל"ג וצ"ע ובגר"ז סימן של"ד סכ"ה העתיק התרוץ של הר"ן שדליקה שאדם בהול לכן אסור ולא שמשאצל"ג חמיר ובזה א"ש הכל ועיין מ"ב ש"ז סי"ח שהתיר על ידי עכו"ם ולכאורא בידקא דמיא או חבית שנתרועעה אדם בהול וצ"ע הגדרים בזה

העולה מהנ"ל דהמקור להתיר אמירה לעכו"ם לצורך הפסד יש כמה מקורות א. ברמב"ם התיר רק שבות דשבות ומשמע שלמד מהא דהתירו מילה ב. בראב"ד שם וכן לתירוץ אחד בר"ן מבואר שהמקור מצינור שעלו קשקשים דהינו שמותר שבות על ידי ישראל ולפ"ז מותר אמירה לעכו"ם גם באיסור דאוריתא ורק שבדליקה אסרו או שמשאצל"ג חמיר טפי או ששם הוא בהול יש חשש שיכבה ולא התירו גם איסור דרבנן ולפ"ז בדליקה אסור אמירה לעכו"ם גם לעבור איסור דרבנן וכן נקט הגר"ז אמנם המ"ב נקט להקל ולדבריו רק אסור משאצל"ג ודעת הראשונים שאין לדמות השבותים [ועיין חזו"א שדקדק מהרי"ף פרק חבית שדימה השבותים וי"ל]

ז]מבואר בתחילת פרק מי שהחשיך שהתירו איסורים דרבנן למי שהחשיך בדרך לענין הצלת כיסו ומבואר שהתירו אמירה לעכו"ם באיסור דאוריתא וכן איסור על ידי ישראל כגון טלטול פחות מד"א וכן הכנסה כלאחר יד ומבואר בגמ' שטעם ההיתר שכיון שאין אדם מעמיד עצמו על ממונו אם לא יתירו לו הוא יעבור איסור דאוריתא יותר חמור ומאידך לענין דליקה מבואר שאסור לכבות אפילו שזה רק איסור דרבנן ואפילו על ידי עכו"ם אסור ובהגדרת החילוק עיין רמב"ן שרק בכיסו כיון שצריך לזרוק כיסו חששו שאדם לא יעמיד עצמו אמנם הר"ן ריש פ' מי שהחשיך הביא להקשות בשם הרשב"א דבגמ' שם מבואר שמציאה שעדין לא הרימה לולי שזה עדין לא שלו גם את זה היו מתירים ועיין ר"ן שכתב שהחילוק בין אם הוא בהול כמו דליקה דבזה חששו שיעבור איסורים יותר חמורים אם יתירו לו מאשר במי שהחשיך שהוא לא בהול והנה בספר התרומה התיר לטלטל מעות בביתו מפני הגנבים שדימו למי שהחשיך והרשב"א חלק עליהם כי כאן אין לו סיבה לעשות איסור יותר חמור והב"ח כתב שיכול להחביא בקרקע והר"ן כתב שתמיד חשיב שיש חשש שיעשה איסור יותר חמור ורק שטען שכיון שגם כאן הוא בהול לכן אין זה סיבה להתיר ועיין שו"ע שפסק להקל [ובפשוטו צ"ל כמבואר במהר"י אבוהב שמעות זה חשוב לאדם יותר ובבה"ל של"ב ביאר שבמקום שלאחר ההצלה כבר הציל הכל אין חשש שיעשה איסור משא"כ בדליקה] וכן עיין של"ב ס"ב דגם מבואר שבמקום הפסד מותר אמירה לעכו"ם באיסור דאוריתא וצ"ע שם בפרטי הדינים

**פס"ר באמירה לעכו"ם**

ח]כתב הרמ"א סימן רנ"ג ס"ה דאם יש קדירה על התנור והעכו"ם מסיקו לצורך חימום הבית שזה מותר אין איסור מצד התבשיל כיון שזה אינו מתכוין ורק פס"ר ומקורו מתרומת הדשן סימן ס"ו שביאר שכיון שזה אינו מתכוין לא גזרו בשבות דאמירה לעכו"ם שזה קל ועיין ביאור הגר"א שתמה שכאן שזה מתכוין והוי בישראל איסורא דאוריתא מהיכי תיתי להקל והוסיף שגם בלא ניח"ל אין לזה מקור שכאן רבנן לא גזרו [ובדבריו מבואר שבלא ניחא ליה יסוד ההיתר דיש כאן תרי דרבנן] ועיין מ"ב סקצ"ט שהאחרונים נקטו להקל דלא כגר"א ועיין סקנ"א שהביא שיש אחרונים שהחמירו בזה אמנם בשער הציון כתב שכיון שזה פס"ר דלא ניחא ליה בזה יש להקל אמנם עיין סימן רע"ו סק"ל לענין עכו"ם שמטלטל נר שצריך להגיד לו שיטלטל בנחת כדי דאל"כ זה פס"ר והרי שם זה דלא ניחא ליה שאין לו בזה שום ענין ויתכן דשם שאפשר ללא זה אין סיבה להקל [ועיין של"ז סק"י] והנה בעיקר דברי התרוה"ד לכאורא כה"ג שהעכו"ם כונתו גם לתבשיל רק שזה לא עיקר כונתו חשיב מתכוין וחזינן שגם גדרי מתכוין כאן יותר קלים ובעיקר ההיתר צ"ל שזה מתחלק שמתיחס לישראל רק העשיה של עיקר כונתו ולא השאר וכמו שביאר הגר"ז רנ"ג ס"י והברוך טעם סימן רנ"ג והדבר מחודש שבגדרי התיחסות שייך לחלק מעשה לשתים ואם זה רק איסור על עשיה שמכוחי יש מקום לדון שלא דנים עשיה זו מכוחו וצ"ע ועיין גר"ז שבאמת טעם זה נקט לכתחילה להקל בס"י אמנם לענין פס"ר דניחא ליה בסכ"ח כתב שבעל נפש יחמיר ויש לדון במקום שלעכו"ם אין ענין במה שקורא מצד פס"ר אבל לישראל יש ענין כגון בחימום התבשיל והשפחה לא אוכלת מזה או בסימן של"ז ברמ"א בכיבוד הבית שיש אשויי גומות והיא אין לה ענין שזה לא בית שלה ויש מקום לומר שאפילו שכה"ג חשיב ניחא ליה אבל ביחס לאמירה לעכו"ם אין זה נכנס בכונת עשית העכו"ם וצ"ע

ובעיקר ההיתר צ"ע דמבואר ב"מ צ. שהני רמאי שהיו מסרסים וחשיב על דעת הישראל וכתבו התוס' שמדובר שקשרו מעות בכיס והיו תולשים לקחת הכסף ועל ידי זה היו מסתרסים ולכאורא אין לך אינו מתכוין גדול מזה אלא שזה פס"ר ולגר"א שכל ההיתר כי זה רק דרבנן מצד מלאכת מחשבת א"כ זה רק בשבת אבל זה לא שייך בשאר דיני התורה אבל אם זה גם במתכוין א"כ זה רק סברא מיוחדת באמירה לנכרי אולי כל הסברא רק בשבת ששם עיקר העשיה זה המעשה ולא התוצאה וצ"ע

**בדין אמירה לאמירה**

ט]עיין בה"ל סימן ש"ז ס"ב שהביא מהאחרונים לדון שאמירה לאמירה מותר ועיין שו"ת חת"ס או"ח סימן ס' שביאר שזה כעין אין שליח עושה שליח דהינו שכה"ג לא מיחסים את מעשה העכו"ם לישראל הראשון אלא לעכו"ם שביקש ממנו והנה משמעות דבריהם שגם אם העכו"ם אומר לעכו"ם השני שזה לצורך הישראל ובזה יש חידוש גדול שהרי אומר לו שאמר להגיד לו ויתכן שמדובר רק בכה"ג שמבקש מצד עצמו לצורך הישראל והנה הבה"ל הקשה על זה מתשובות הרשב"א שאסור לומר לעכו"ם לשכור פועלים אמנם הרי מבואר בחות יאיר שזה חשיב שהעכו"ם עושה שבות גמור ולא רק איסור אמירה ע"ש שזה חשיב עשית חפציו ובמ"ב סקכ"ד הביא בשם ספר החיים להקל במקום צורך גדול ובמקור הדברים מבואר שזה מצד דהוי שבות דשבות דהינו שאומר לעכו"ם שיעשה איסור אמירה לעכו"ם ולצורך הפסד ממון אפשר להקל ועיין פמ"ג סוף סימן רע"ו במ"ז שכתב שאם העכו"ם השני חשב שזה לצורך העכו"ם ולא לצורך הישראל כה"ג אין איסור לכו"ע אמנם בחת"ס חו"מ סימן קפ"ה כתב שיש כאן איסור אמירה לעבודת הגרשוני שכיון שהוא עושה מכח אמירה של עכו"ם שאמר מחמת עכו"ם אחר אלא שנקט שזה לא נאסר בהנאה והיה מקום לדון שכיון שהכל על דעת הראשון זה גם אוסר בהנאה ואל"כ יש כאן חידוש שזה אסור אבל לא אוסר בהנאה ותמיד זה הפוך

**הנאה ממעשה עכו"ם**

**א. תוד"ה משתמש – עיין ר"ן ועיין סימן שכ"ה בטור בשם הסמ"ג ועיין שכ"ה ס"ד שיטת הבעל התרומות ועיין מ"ב סקכ"ז שמחמירים כשיטת בעל התרומות [ועיין עוד סימן תקט"ו ס"ב בבה"ל ד"ה שהא"ר החמיר כתוס' ביצה כד: בסופם שיש בזה איסור בכדי שיעשו]**

**ב. תוד"ה משקה בשיטת ר"ת – עיין רמב"ן ערובין מ"א. בסופו מה שהקשה ועיין ריטב"א סוכה ל"ז: ועיין או"ז ביצה סימן שנ"ח בסופו מה שדן בסברת ר"ת הובא בהגהות אשרי בביצה שם [ועיין מהר"ח או"ז סימן פ"ה][ומבואר נידון בסברת ר"ת האם שאין שמא יאמר לו או שלא חשיב הנאה ונפק"מ למעשה שבת דישראל], עיין רא"ש בענין אפשר בנר אחר ובפמ"ג שכ"ה א"א סקכ"ד**

**ג. האם ר"ת זה היתר באמירה – עיין ריטב"א בסוגין ועיין שכ"ה ס"י במג"א ובביאור הגר"א ומקורו מהב"י ש"ז בשם ההגמ"ר [ועיין א"ר ש"ז ס"ה שהוכיח שההגמ"ר זה רק לדבר מצוה], ועיין רע"ו ס"ג ברמ"א ובמג"א ובביאור הגר"א שם**

**ד. בדין טלטול מוקצה על ידי עכו"ם – רע"ו ס"ג ועיין מג"א רע"ט ס"ד ובביאור הגר"א שם ועיין גר"ז רע"ו בביאור דברי המג"א [ובקו"א שם] ועיין מחצית השקל רע"ו סקי"א שכתב שדין הרמ"א עדיף מר"ת וכן מוכרח מהכרעת המ"ב**

**ה. תוד"ה משקה,בדין מעשה שבת של חש"ו – בה"ל שכ"ה ס"י ד"ה א"י**

**גמ' מכירו עד סוף הפרק – עיין ראשונים וטושו"ע שכ"ה ס"י י"א וסימן רע"ו**

**הנאה ממעשה עכו"ם קכ"ב. [א]**

א]מבואר במשנה שעכו"ם שעשה מלאכה בשבת אם זה לצורך ישראל אסור להשתמש בזה ואם זה לצורך עכו"ם מותר להשתמש בזה ועיין תוס' שהקשו הרי מבואר בגמ' בביצה ג. שפרות הנושרים אסור מדרבנן מצד שמא יעלה ויתלוש וכן משקין שזבו א"כ גם בעכו"ם שעשה זה לא גרע מנעשה מאליו שצריך לאסור ומצאנו בזה כמה ביאורים בראשונים א. עין תוס' בסוגין וכן בביצה ג. שרק בדבר שזה קל לעשותו יש חשש שמא יעשה אבל בדבר שיש בזה טירחא עד שיעשה הוא יזכר ולכן כתבו שדבר שצריך מרא וחצינא מותר וזה רק אסור מצד מוקצה

ב.עיין רמב"ן וסיעתו הובא בר"ן שכתבו שרק בדבר שנעשה מאליו יש לחשוש שאם ישתמש יבוא לעשות אבל בדבר שנעשה על ידי עכו"ם הוא לא יבוא לדמות שגם הוא יעשה והוסיף הרמב"ן שבפרות שתלשן העכו"ם אפילו שזה על ידי מעשה אבל לא פלוג רבנן ממקרה שזה נתלש מאליו אמנם הטור סימן שכ"ה הביא מהסמ"ג שזה מותר [אם אין איסור מצד מוקצה] ועיין ר"ן שהביא מהרמב"ן עוד לחלק שדבר שנעשה על ידי עכו"ם זה לא שכיח שיגיע לישראל ולכן לא גזרו אפילו ששיך הטעם [ועין רמב"ן שדן שיתכן שלא פלוג ואסרו גם דבר שצריך מרא וחצינא]

ג.עיין ספר התרומה הובא בטור ובשו"ע שהחילוק בין מידי דאכילה לשאר דברים ולכן המשנה דיברה על שתית בהמתו כי אם זה שתיתו אסור מצד גזירת פרות הנושרים ולכן אסר פת שאפאה עכו"ם בשבת לצורכו וע"ש שיש שדנו לאסור מעוד טעם שזה נולד והרא"ש נקט שזה גמרו בידי אדם ובפשוטו קי"ל שכה"ג זה לא נולד וכמבואר בהלכות יו"ט תקי"ז שמותר לאכול והשו"ע כאן כתב שראוי להחמיר ורק לצורך מצוה אפשר להקל וביאר המ"ב סקט"ז שעיקר הטעם מצד הנ"ל שיש כאן גזירת פרות הנושרים ומשקין שזבו ועיין מג"א וביאור הגר"א והנה בפשוטו מצד זה אבל ודאי לא צריך לחכות בכדי שיעשו לאחר שבת כמו כל פרות הנושרים אמנם עיין תוס' ביצה כ"ד: בסופם שהביאו מרב יהודה שדבר שנתלש או ניצוד בשבת מותר לאחר שבת רק בכדי שיעשו וכן הביא הב"י תקט"ו ס"ב מהמרדכי וביאר שזה כשיטה זו דהינו שיש חילוק בין מידי דאכילה למידי דלאו בר אכילה דהרי בדף קנ"א. מפורש שאם עשה דבר לצורך העכו"ם מותר במוצאי שבת מיד ובפשוטו מבואר שנקט שגם פרות הנושרים יש בכדי שיעשו וצ"ע ועיין בה"ל תקט"ו ס"ב שהביא מהא"ר שראוי להחמיר כשיטה זו והבה"ל חלק עליו והנה צ"ע מדבר שבא מחוץ לתחום לצורך עכו"ם שמותר כמבואר עירובין מ. וצ"ל ששם זה איסור דרבנן אין על זה גזירת פרות הנושרים אמנם צ"ע דבגר"א סימן רנ"ב הובא בבה"ל ס"ה ד"ה אסור מבואר לגבי מחוסרין דיכה שאפילו שכל הסחיטה זה מדרבנן יש גזירה דמשקין שזבו וצ"ע עוד צ"ע דמפורש לענין ירק הנלקט במשנה במכשירין שאם רוב עכו"ם מותר ולא צריך בכדי שיעשו

ב]בעיקר הדין דמעשה עכו"ם שעשה לצורך הישראל עיין ראשונים שהקשו מה זה שונה ממעשה שבת על ידי ישראל שבשוגג זה מותר לר"מ ותירצו שכאן יש חשש שמא יאמר לו לעשות משא"כ בישראל אין חשש שמא יאמר לו לעשות דהרי הוא לא יסכים ויש לעין מה הדין במומר דהוא הרי יסכים אמנם יתכן שכאן לא חוששים שהישראל יגיד לו כיון שיש כאן לפני עור ועיין פמ"ג שכ"ה סקכ"ב שנקט שלדעת תוס' שזה מצד שמא יאמר לו זה אסור אבל לדעת רש"י שזה מצד מעשה שבת וכאן החמירו יותר כיון שזה דבר מצוי שעכו"ם עושה א"כ גם במומר צריך להחמיר ע"ש והנה לדעת ר"ת שזה מצד שמא יאמר לכן כתב שזה אסור גם במוצאי שבת ועיין רא"ש פ"ג דביצה שהביא מר"ת שזה רק אסור למי שזה נעשה בשבילו ולא לשאר ישראל ועיין שער הציון תקט"ו י"ד שהביא שיש ראשונים שחולקים וכתב שכן דעת הרא"ש בסוגין וכן הוא בביאור הגר"א שם אמנם יש מקום לחלק בין בשבת שכיון שיש לאסור מצד מעשה שבת ממילא אסרו לכולם בצירוף של שמא יאמר משא"כ במוצאי שבת שזה רק מצד שמא יאמר לא אסרו אלא למי שזה בשבילו ובפשוטו כן משמע ברא"ש בקושיתו על ר"ת עיין לקמן

ג]מבואר במשנה שמילא מים להשקות בהמת ישראל לא ישקה הישראל וכתבו התוס' בשם ר"ת שכל זה דוקא לצורך בהמתו שלא יכולה לרדת לבד ולשתות שם אבל אם זה לצורך הישראל שיכול לרדת ולשתות זה לא נאסר והקשו מהגמ' של עשבים ותירץ שזה היה בשני עברי הנהר שהבהמה לא יכולה ללכת שם ולשתות ובבעל המאור תירץ שמדובר שזה מפוזר שלא יכול קאי באפה והקשו הראשונים שלא מצאנו איסור אלא בתלוש שזה נידון של איסור מוקצה ולא במחובר ועיין תוס' שהביאו מרבינו אליהו שהוכיח מהא דמצאנו בפירות שיצאו חוץ לתחומן שלא הפסידו תחומן הראשון ולכאורא כוונתו דאפילו שנעשה כאן איסור אבל כיון שאם זה לא היה יוצא יכל להשתמש חשיב שיכל להשתמש ללא האיסור וזה כסברת ר"ת ועיין תוס' שדחו ששם זה איסור דרבנן וכן הוא ברא"ש והקשו התוס' שלגבי האדם עצמו לא מצאנו חילוק אמנם יתכן שכונת רבינו אליהו שהגמ' שם מדברת לגבי אדם אחר ועיין רמב"ן בעירובין שכתב לישב שכאן הרי ללא האיסור יכל להנות באותו מקום ואותו צורה ולכן זה סברא שזה יותר טוב ע"ש ובהגהת הגרא"ז [ועיין ביאור הגר"א שצין לתוס' בעירובין ע"ש מה שישבו] והנה עיין רא"ש שהקשה למה שזה לא יאסר בשבילו שמא יאמר לעכו"ם וצ"ע למה הקשה רק בשבילו ולא לכולם הרי כתב קודם שהאיסור בדאוריתא הוא לכולם ורק בתחומין זה למי שהביאו לו ולכאורא מבואר שהבין שיסוד סברת ר"ת שכיון שהאיסור הוא הנאה לא חשיב הנאה וממילא ס"ל לרא"ש שזה לא עוזר לגבי האיסור של שמא יאמר לו דהרי וודאי שי לו סיבה לומר לו ולכן הקשה רק ממנו עצמו דנקט שבשבת עצמו יתכן שגדר האיסור מצד מעשה שבת ולכן אסור לכולם אבל כאן זה לא שייך ולכל הפחות שיאסר לו עצמו ואין להקשות דהרי כתב להקשות מה זה שונה ממבשל ותירץ שכאן זה שמא יאמר לו וא"כ מבואר שמצד מעשה שבת אין לאסור בשבת דבאמת לאחר שיש כאן שמא יאמר ס"ל שעשו גם מעשה שבת והחמירו שזה לכולם ולכן הקשה שגם במקום שלא שיך מעשה שבת אבל שיאסר מצד הדין בכדי שיעשו שזה רק גזירה שמא יאמר לו שזה רק לאדם עצמו וצ"ע

ועיין רמב"ן בעירובין מ"א שהקשה שכיון שלו עצמו זה מותר א"כ גם לבהמתו זה צריך להיות אסור דלא מצאנו דבר שלו זה מותר ולבהמתו אסור דהינו שנקט שהחלות איסור שחל על החפצא זה לגבי הכל ולא שייך לחלק בזה [ועיין סוף סימן רנ"ג דבעשה איסור חזרה זה אסור גם לאחר שזה נתקרר] וכתב לדחות שיסוד האיסור שאסור להנות ממעשה העכו"ם ולגביו לא חשיב הנאה [ויש כאן נידון בגדרי איסור הנאה דמעשה עכו"ם]אמנם עיין גמ' סוכה ל"ז: דמבואר שהדס מותר להריח בהו במחובר והקשו הריטב"א והר"ן שהגמ' עירובין מ. אומרת שהעכו"ם גזזו הדס וזה נאסר לישראל במקומם והרי יכלו להריח במחובר והר"ן דחה שזה הגיע מחוץ לתחום אמנם הריטב"א כתב שכל סברת ר"ת אם עשה לצורך שתית הישראל אבל אם עשה לצורך הבהמה ממילא חל איסור לכל שימוש

דהינו שיש לחקור בסברת ר"ת האם זה סברא שלא שיך כאן גזירה שמא יאמר לו כיון שיכול להשתמש ללא שיגיד לו או שעיקר דבריו שכיון שיסוד האיסור הוא איסור הנאה ממילא כה"ג לא חשיב הנאה והרמב"ן נקט שלא חשיב הנאה והריטב"א נקט שזה רק סברא שאין הגזירה אבל אם יש הגזירה כגון שזה מים לבהמתו ממילא זה נאסר בהכל וגם כה"ג חשיב הנאה ובפשוטו נפק"מ האם סברת ר"ת זה גם במעשה שבת בישראל שאם דבריו זה סברא באיסור הנאה א"כ זה גם סברא בישראל משא"כ אם זה סברא שאין כאן החשש שמא יאמר לו א"כ יתכן שבישראל שהאיסור מצד שלא יהנה ממעשה שבת זה יהיה אסור והנה בפשוטו מראית רבינו אפרים חזינן שזה גם במעשה שבת דישראל אמנם הרמב"ן בעירובין העמיד בעכו"ם ועיין או"ז סימן שנ"ח שנקט שמדובר גם לענין מעשה שבת דישראל דע"ש שהביא מר"ח לגרוס בגמ' סוכה ל"ז: דהדס אסור להריח בו ואתרוג אסור והחילוק שאתרוג אם יהיה מותר הוא יקצוץ אותו משא"כ אתרוג וביאר האו"ז לסברת ר"ת שהדס אם יקצוץ זה לא יאסר כיון שיכל להריח במחובר משא"כ אתרוג שלא יכל לאוכלו זה יאסר ממילא אין חשש שיתלוש ומבואר שסברת ר"ת זה גם במעשה שבת דישראל וע"ש שהביא גמ' קמ"ו: שטלטלו דבר בכרמלית ורב לא רצה לישב על זה ובפשוטו זה מצד מעשה שבת ואפילו שיכל להשתמש בזה במקום הראשון בכל אופן זה אסור ויתכן ששם החמיר על עצמו שלא ילמדו ממנו והנה כל זה קשה אם סברת ר"ת גם באמירה לישראל וכנ"ל

ד]עיין רא"ש שהקשה לר"ת וכי יעזור מה שיש נר במקום אחר שיכול להנות מזה ועיין עולת שבת שלמד מזה להתיר כה"ג לר"ת אמנם עיין מג"א שזה ודאי אסור כמבואר בלשון הרא"ש וצ"ל שכל סברת ר"ת אם יכול להנות מאותו דבר ללא איסור אבל אם יכול להנות אותה הנאה מחפץ אחר בזה אין ההיתר וכן הוא בא"א שכ"ה סקכ"ד

ה] יש לעיין האם סברת ר"ת זה רק לגבי איסור הנאה או שזה גם סיבה להתיר שיאמר לו ובפשוטו הסברא בזה שחז"ל לא אסרו האמירה כיון שיכול להשתמש בהיתר אין חשש שהוא עצמו יעשה דבר זה ובפשוטו זה תלוי בנ"ל דאם סברתו שאין כאן חשש שיאמר לו ממילא יתכן שזה גם סברא בעצם שאין חשש שיעשה כיון שיכול בהיתר אבל אם זה רק סברא שלא חשיב הנאה אין שום מקור וסיבה לומר שיהיה מותר לומר לו [אמנם יתכן שהמקור להתיר דאם היה איסור באמירה ודאי ההי צריך לאסור ההנאה מצד שמא יאמר] והנה בד"מ הביא שו"ת מהרי"ל שאסור וכן וכן הוא בריטב"א ובעל המאור בסוגין

אמנם עיין ד"מ סימן שכ"ה דהביא שיש מתירים אפילו לכתחילה וציין לב"י סימן ש"ז דשם הובא הגהות מרדכי בשם הראבי"ה שמותר לומר לעכו"ם דבר שהישראל יכול וכתב כגון להביא ברה"ר כי אפשר לעשות מחיצות של בני אדם ועיין סימן רע"ו דהרמ"א הביא מהגהות מימוני פי"ב משבת הובא בב"י דמותר טלטול נר על ידי עכו"ם כיון שאפשר על ידי טלטול מהצד ועיין מג"א שלמד בכוונתו שלא רק שההנאה מותר אלא גם האמירה מותר ועיין ביאור הגר"א שציין שזה כר"ת דהינו שלמד שסברת ר"ת זה גם היתר על האמירה והנה היה מקום לומר שגם לר"ת כאן אסור דשם יכל לקבל השימוש במקום הראשון ללא איסור אבל כאן ללא העשיה לא יכל לקבל השימוש רק שיכל בהיתר אמנם יש גם סברא לומר איפכא כמבואר במחצית השקל רע"ו סקי"א שרק כאן מותר כיון שיכול לקבל דבר זה ללא איסור אבל באופן ר"ת הרי במקום שעכשיו נמצא לא יכול ללא איסור רק יכול להשתמש במקומו ועיין סימן רע"ו ס"ג דלבני תורה המ"ב הקיל אמירה במוקצה ובסימן שכ"ה ס"י כתב שאין להקל כר"ת ובהכרח שכאן זה גרע [ובעיקר מה דהרמ"א נקט דההגהות מימוני התיר האמירה לכאורא אין זה מוכרח וכמו שלגבי הדלקת הנר שדן שם ודאי אסור האמירה כמבואר במשנה ה"ה בשאר הדברים וכן מביאים דמפורש בשו"ת מהר"ם סימן סימן תקנ"ח שאסור האמירה]

והנה בעיקר הסבר של ר"ת בטלטול מוקצה יש לבאר שכונתו רק בתור סימן שכיון שהישראל יכול בהיתר ממילא חשיב שהישראל אמר לו הדבר בצורה של היתר ורק הוא מצד עצמו עושה בצורה של איסור ויתכן לומר שזה סברא שדבר שיש צורה של היתר לעשותו אין בזה איסור אמירה לעכו"ם ולדברי הגר"א שזה ר"ת לשיטתו הכוונה שכיון שגם ללא האמירה לעכו"ם לעשות יש לו הדבר לשימוש ממילא אין על זה איסור אמירה לעכו"ם והנה המג"א הביא מספר הזכרונות שלא מדובר בנר שמן דשם הרי בקל זה מתנדנד ויש כאן מבעיר ובפשוטו כונתו דממילא אין להתיר על ידי עכו"ם כיון שיש כאן איסור מבעיר ועיין מג"א סק"י שכתב שזה אינו דהרי מותר פס"ר באמירה בעכו"ם ועיין רעק"א שהקשה שכאן שכל יסוד ההיתר כי יכול לעשות בהיתר בטלטול מהצד וכיון שאם הולך מהר הוא ודאי מטה ממילא חשיב שהוא לא יכול ועיין מ"ב שבשמן יגיד לו ללכת בנחת דהינו שנקט שטענת רעק"א שאם אומר לו ללכת מהר הרי בצורה זו הישראל לא יכול מצד מבעיר ממילא גם בעכו"ם זה אסור מצד המוקצה וצ"ע שהרי זה עצמו שיכול לומר לו ללכת בנחת זה סיבה להתיר ויש מקום לומר שעיקר הכונה שבטלטול מהצד אי אפשר לקחת בצורה שזה לא יטה הנר והנה לכאורא כל קושית רעק"א אם יסוד ההיתר על דרך ר"ת אבל אם יסוד ההיתר כנ"ל שזה סוג איסור שאין בו אמירה לעכו"ם ומצד סברות הנ"ל א"כ הרי ביחס לאיסור טילטול מוקצה זה מותר וביחס לאיסור מבעיר זה אינו מתכוין שאין בזה איסור ודו"ק

ו]עיין מג"א שהקשה דבסימן רע"ו ס"ג הרמ"א התיר אמירה לעכו"ם בטלטול מוקצה ובסימן רע"ט התיר רק אם עשה תנאי ותירץ ששם מדובר לצורך המוקצה וכאן לצורך דבר המותר דהינו שמשתמש בנר כן ביארו הבית מאיר והדרך החיים דהינו שכיון שכל יסוד ההיתר כי אפשר בטלטול מהצד והרי זה רק לצורך דבר המותר ולא לצורך דבר האסור ולפ"ז נתחדש שהשימוש בנר חשיב צריך דבר המותר ואכמ"ל אמנם עיין ביאור הגר"א סימן רע"ט שכתב ששם כוונתו שגם לא לר"ת מותר אבל לר"ת מותר אפילו לצורך דבר האסור ועיין גר"ז שהקשה שהרי קי"ל כרא"ש שבטלטול בגופו מותר אפילו לצורך דבר האסור וא"כ יש להתיר מצד שאפשר על ידי טלטול בגופו ובפשוטו זה טעם הגר"א וע"ש שכתב שר"ת ס"ל שגם טלטול בגופו יש הבדל אם זה לצורך דבר האסור ולא רוצים להקל מצד סברת ר"ת אלא מה שלר"ת מותר והנה מבואר לקמן ק"נ: שיש איסור לומר שיטלטל מוקצה במוצאי שבת ועיין גר"ז שהקשה שלכאורא הרי יכול על ידי טלטול מהצד וכמו שכאן זה סברא להתיר בשבת עצמו ובהכרח שלצורך המוצה אין סברא זו

ז]בעיקר מה דמבואר בהגהות מרדכי שכיון שאפשר על ידי מחיצה של בני אדם לכן אין איסור אמירה לעכו"ם עיין א"ר ש"ז ס"ה שהקשה ממשנתינו דמפורש דמילא מים יש איסור אפילו שזה איסור הוצאה וכן קשה שהרי יש איסור לומר לעכו"ם להביא אגרת וכתב דבהכרח דכל דברי הראבי"ה רק לענין מצוה וכמו שצידד הב"י ולפ"ז זה היתר על דרך הגמ' שכיון שאפשר בורגנים זה איסור יותר קל וזה הותר באמירה לעכו"ם לצורך מצוה ולפ"ז אין זה ענין לדברי הרמ"א רע"ו ס"ג וצ"ע על ביאור הגר"א והב"ח שנקטו שזה היתר תמיד ובעיקר הדברים עיין ראבי"ה סימן שצ"א שכל דבריו להתיר אמירה לעכו"ם לענין מוצאי שבת ודברי המרדכי באו בקיצור [והנה עיין אמרי בינה סימן ל"ב שהביא ראב"ן שהתיר לומר לכתחילה והביא הגמ' של בורגנים אמנם עיין שם שביאר שעיקר ההיתר ס"ל מסברא שכל שהישראל יכול ללא האיסור מותר אלא שדן עדין שיאסר מצד ממצוא חפציך ועל זה עוזר הסברא של בורגנים ע"ש]

ח]תוד"ה משקה הקשו מהגמ' שקטנים הביא מחיצות ודבר זה הובא בכל הראשונים עיין מג"א שכ"ה ס"י והובא בבה"ל שם דחזינן מהכא דיש דין מעשה שבת על ידי קטן כמו באמירה לעכו"ם דהרי אם מצד ישראל זה ודאי כמו שוגג ולשיטת תוס' זה מותר לאחרים ועיין בה"ל שכתב שלכן אסור עד בכדי שיעשו והנה בפשוטו מוכח שיש דין אמירה לעכו"ם בישראל אמנם יתכן שזה רק בקטן שביחס לגדול זה כמו עכו"ם אבל לא בישראל גדול וכגון בדבר שיש בו מחלוקת ועיין אורחות שבת שהאריך בזה

**הנאה ממעשה עכו"ם [ב]**

**א. רש"י ד"ה מאכיל – הגהות רעק"א שכ"ה ס"י ועיין בה"ל ד"ה להשקות ומ"ב סק"ע ועיין מהרש"א על תוס' בע"ב**

**ב. בדין שמא ירבה לענין לאחר שבת - מג"א סקכ"ח ובהגהות רעק"א**

**[ג.בדין שמא ירבה – עיין תהלה לדוד שי"ח סק"ט ד"ה ז"ל הב"י]**

**ד. בביאור הנידון של שלא בפניו – עיין ט"ז סקי"א ובמ"ז שם, מג"א סקכ"ח ועיין בה"ל שהאריך בזה [ועיין ב"י ומג"א לענין חשש של פעם הבאה [ועיין חמד משה סימן רע"ו סק"ו שהאריך האם החשש שמא הרבה או שמא ירבה]**

**ה. בדין עושה לצורך ישראל ועכו"ם יחד – רש"י ד"ה קכ"ב: אדעתיה ועיין רש"י לקמן קנ"א. ד"ה רוחץ [ועיין תהלה לדוד שכ"ה סקט"ז ד"ה וי"א] ועיין לשון הרי"ף בביאור דין מחצה למחצה**

**ו. בדין מרחץ והיה עושה לעכו"ם לבד – אגרות משה ח"ד סימן ס"ד**

**ז. בדין עושה לצורך עצמו ולישראל יחד בנר ובדבר שיש בו ריבוי – עיין רשב"א וריטב"א בסוגין בביאור הירושלמי ועיין ב"י סימן רע"ו שהביא את דעת הסמ"ג וספר התרומה ועיין בה"ל רע"ו ס"ב ד"ה ואם שהאריך בזה [ועיין חמד משה סימן רע"ו סק"ד ד"ה אלא שהקשה בדבר שיש ריבוי כל שעושה גם לצורך ישראל מה צד להתיר הרי חלק זה הוא רק לישראל]**

**ח. ברוב עכו"ם ועושה גם לצורך ישראל – עיין בה"ל הנ"ל בסופו [ויש לעיין מהרשב"א שהעמיד סוגין דכבש שהפועל לא ירד בזה]**

**ט. בדין תוספת נר או אש טעם ההיתר [האם זה סברא מיוחדת במעשה עכו"ם או באיסור הנאה] – ביאור הגר"א רע"ו ס"ד מג"א רס"ד סק"ד ומג"א רע"ו סק"ז [ועיין פמ"ג רס"ד מ"ז א' ד"ה עוד] ועיין סימן רנ"ג במג"א סקי"ג ועיין הגהות ברוך טעם בהלכות חנוכה סימן תרע"ג [וכן בהגהות מקור חיים שם] ועיין שו"ת רמ"א סימן ק"ב הובא במג"א רנ"ט סקי"ב מה שחילק בין מעשה שבת של ישראל לעכו"ם**

**[י. בדין תוספת שמן – עיין מנחת שלמה סימן ה' ענף ג' ד"ה וכמו כן לענין הוספת מים במיחם]**

**י. בדין אמר לו באיסור להוסיף נר – מג"א סק"ז ועיין פמ"ג שהביא חולקים ועיין בה"ל רנ"ג ס"א ד"ה ואם**

**י"א. בדין עושה לצורך חולה וישראל – מ"ב רע"ו סקל"ט**

**י"ב. הנאה ממעשה עכו"ם לצורך מצוה – טור ושו"ע סימן תרנ"ה ועיין בה"ל רע"ו ס"א לענין ללמוד ומקורו בחיי אדם כלל ס"ב ס"ו**

**י"ג. לא הטריחו לצאת מביתו – עיין רע"ו ס"א ברמ"א [ועיין ריטב"א סוף פרקין] ועיין מג"א רנ"ג סקל"ח ומקורו בד"מ בשם האו"ז ועיין מ"ב סקצ"ו וצ"ע**

**י"ד. רע"ו ס"ג ועיין בגליון רעק"א ובמ"ב סקכ"ז – עיין פמ"ג סק"ה [ועיין הגהות מימוני שיש חולקים על דין השו"ע]**

**ט"ו. נאסר בהנאה לאחר שנתקרר ואין ההנאה – רשב"א הובא סימן רנ"ג ס"ה ועיין בה"ל ד"ה להחם בשם הפמ"ג לענין איסור דרבנן ועיין מ"ב סקצ"ו בעשה מעצמו ועיין בזה בתהלה לדוד סק"כ ד"ה ודע**

**הנאה ממעשה עכו"ם [ב]**

א]מבואר בלשון המשנה שמאכיל לאחריו ישראל ועיין רש"י שזה דוקא שאז ניכר שזה לצורך העכו"ם ועיין רעק"א סימן שכ"ה ס"י שתמה למה השמיטו הפוסקים דבר זה ועיין בה"ל ס"י שכתב שעיקר הכונה שאז מוכח שזה לצורכו ואם יודעים שזה לצורכו ללא זה אז גם מותר דהינו דבפשוטו מבואר שרעק"א למד שיש כאן הלכה שיהיה ניכר שזה לצורך העכו"ם והבה"ל חלק על זה והנה עיין שו"ע סי"ב שגם באינו מכירו אם לוקט עשבים והולך שזה מוכח שזה לצורך הישראל אסור וכתב המ"ב סק"ע דמשמע שאם הוא עדין נמצא שם מותר שמסתמא זה לצורך עצמו ועיין מ"ב שהעיר שלכאורא זה דלא כרש"י והנה מבואר בגמ' בע"ב ששמואל בתחילה לא רצה להנות מהנר ורק לאחר שהעכו"ם השתמש לעצמו נהנה מהנר וביאר המהרש"א דאם גוי אחד וישראל בפשוטו ודאי עושה לעצמו אמנם מתי שיש רוב ישראל כה"ג ללא הוכחה מסתמא עושה לעצמו ויתכן שכל דבריו בנר שבזה לא מבואר בלשון המשנה שצריך אחריו דכל ששיך ששניהם ישתמשו תולים שעשה גם לעצמו והוא עיקר וצ"ע

ב]מבואר בגמ' שבמכירו אסור שמא ירבה בשבילו והנה עיין ב"י סימן שי"ח ס"ב שדן האם מותר ריבוי בשיעורים באמירה לעכו"ם והוכיח מהר"ן שאסר מה שעשה לצורך חולה מצד שמא ירבה בשבילו חזינן שאסור ללהרבות וע,ש בתהלה לדוד שהקשה קושיא עצומה שלכאורא כיון שמבואר בגמ' שבמכירו יש חשש שירבה בשבילו א"כ בעושה לצורך הישראל ודאי שיש חשש וא"כ לכן זה אסור אבל באמת אין איסור לבקש ממנו שיוסיף לו ובפשוטו מבואר שבאינו מכירו ורק עושה כי ביקש אין חשש שיעשה יותר מה שביקש

ג]מבואר בגמ' דעכו"ם שעושה לצורך עצמו מותר ולצורך ישראל אסור אמנם חידשה הגמ' שבמכירו אסור וביארו הראשונים שמא ירבה בשבילו ודעת רבא דבדבר שיש בזה הסברא של נר לאחד נר למאה לא שייך סברא זו ובפשוטו הביאור שכיון שכל החשש שמא ירבה בשבילו א"כ בדבר שזה אותה עשיה לא שיך חשש זה ולחוש שיעשה לישראל לבד ועכשיו רק עושה הרי לצורך עצמו וממילא הישראל נהנה לזה לא חוששים [ויש להוסיף שכל החשש שאם נתיר לו עכשיו פעם הבאה שבאמת יוסיף לישראל גם ילמד להתיר אבל ממקרה שזה נר לאחד וידליק רק לישראל הוא לא ילמד מזה להתיר אמנם לתוס' בביצה זה אינו] והנה אביי יישב שלא בפניו הוי והנה דעת תוס' רשב"א ריטב"א ר"ן וראב"ן ורבינו ירוחם [כמבואר בבה"ל] דרבא וודאי מודה לסברת אביי ששלא בפניו אין חשש שמא ירבה בשבילו ורק רבא חידש שגם בפניו מותר בנר לאחד נר למאה אמנם עיין ב"י שכתב שמסתימת לשון הרי"ף רא"ש ורמב"ם שלא העתיקו דין זה נראה דס"ל שרבא חלק על אביי וס"ל שבמכירו אסור אפילו שלא בפניו והנה עיין מ"מ שנסתפק בנ"ל בדעת הרמב"ם ואחר כך כתב וז"ל ודע שמהדינים הנזכרים יש ללמוד שפת שאפה גוי בשביל עצמו או בשביל גוי אחר מותר לישראל אלא א"כ מכירו ויודע שצריך לו שיש לחוש שמא ירבה בשבילו עכ"ל ומבואר שהוסיף שכל האיסור רק ביודע שהוא צריך ועיין ט"ז שכתב שאפילו שלהלכה קי"ל שאסור גם שלא בפניו אבל זה רק ביודע שהוא צריך ועיין פמ"ג דבפשוטו גם בפניו אין איסור רק ביודע שהוא צריך [ובשער הציון נסתפק בזה] והנה הב"י כתב על דברי המ"מ האלו וכן בדין לפי שיטתו דבעי מכירו ובפניו נמי ודאי שאם אינו יודע שישראל צריך לאותו דבר ליכא למיחש למידי עכ"ל וצ"ב הכונה שלשיטתו ועיין פמ"ג דמשמע שביאר שלשיטתו בהכרח שכונת המ"מ שמדובר גם בפניו שאין איסור אלא ביודע, ודוחק

אמנם עיין מג"א סקכ"ח [לכאורא זהו כונתו] דאם יודע שהוא צריך לכו"ע אסור גם שלא בפניו ואם וודאי שהוא לא יודע אין איסור אפילו בפניו רק הנידון בסתמא שבפניו ודאי אסור דמסתמא חושב עליו ושלא בפניו בזה נחלקו האם חושב עליו והנה לכאורא הכונה כלשון הט"ז שיודע שמה שישאר הישראל יקח ובזה במכירו חוששים שירבה בשבילו ובאין מכירו לא חוששים ובאינו יודע הכוונה שאין לו ידיעה כלל שיש לישראל צורך בזה וכה"ג תמיד מותר ושלא בפניו הכוונה שלא ידוע לנו שהוא יודע שמה שישאר הישראל יקח ובזה נחלקו האם כיון שמכירו מסתמא חושב עליו או ששכח ממנו והנה הב"י הביא תוספתא שגם אם עכשיו ודאי לא חשב על הישראל אבל חוששים ששבת הבאה יעשה בשביל הישראל וכתב המג"א דבפשוטו זה תלוי בדין שלא בפניו ובפשוטו כונתו שזה כונת הב"י דהינו שהסברא ששלא בפניו מותר למ"מ דאז עכשיו הוא לא חושב עליו אבל אם חוששים מצד שבת הבאה א"כ גם אם לא חשב עליו זה סיבה לאסור מצד שאם עכשיו ישתמש פעם הבאה יעשה בשביל הישראל ועיין מג"א שהקשה שרבינו ירוחם העתיק התוספתא וגם כתב ששלא בפניו מותר וכתב לחלק שההיתר של הגמ' זה בכבש שזה לא דבר קבוע שבזה לא צריך לחשוש לפעם הבאה או בדבר שזה נר לאחד נר למאה [אמנם צ"ע דרבינו ירוחם כתב את דברו גם על עשבים ומים שזה צורך קבוע]

ועיין בה"ל שהקשה איך אפשר להעמיד הסוגיא שלא יודע שצריך הרי הגמ' שואלת ממרחץ ששם העכו"ם ודאי יודע שהישראל צריך אמנם עיין מג"א שאדרבא דייק מסוגין כדבריו ומשמע שכונתו יודע שהוא גם עושה בשביל זה ולא סתם שיש לו ידיעה ועכשיו לא חושב על הישראל דבזה איירי סוגין דהינו דכונת המג"א דאם בפועל חשב עליו ודאי אסור ואם לא חשב ודאי מותר וכל נידון הראשונים בסתמא דבפניו ודאי עשה גם בשבילו ושלא בפניו בזה נחלקו האם חושב עליו או לא

ד]מבואר בגמ' בפשוטו דדעת אביי דגם בנר אסור במכירו בפניו ורבא התיר מצד נר לאחד נר למאה והנה עיין רש"י בתחילת הסוגיא שביאר שהדין מכירו זה מצד שעושה אדעתיה דישראל אמנם בדעת רבא ביאר שסיבת האיסור מצד שמא ירבה בשבילו ולכן בנר זה לא שייך ובפשוטו את סיבת האיסור של אדעתיה דישראל עביד לא ס"ל והנה יש מהראשונים דס"ל שלרבא גם שלא בפניו אסור וכנ"ל וצ"ע דמנ"ל דבר זה הרי רבא בא לבאר שגם אם זה בפניו אבל מהיכי תיתי שחולק על אביי וביותר דלשונו אפילו תימא וכו' דמשמע שמודה לסברת אביי והנה לדעת המג"א שהאוסרים זה אפילו אם לא ידע שצריך כי פעם אחרת יעשה בשבילו א"כ ודאי א"ש שכל סברת אביי שאין סיבה שעכשיו יחשוב בשבילו אבל עד כמה שזה סברא ביחס לפעם אחרת בזה כו"ע מודים אמנם מבואר במ"ב שיש צד שלא חוששים לפעם אחרת ואם עכשיו לא ידע שצריך מותר ובכל אופן אם יודע אז גם שלא בפניו אסור וצ"ל שאם זה אותו דבר בזה אביי חידש ששלא בפניו לא חושב על השני ורבא מודה לו אלא שס"ל שגם בפניו לא חושב על השני וכדלקמן אבל בדבר ששיך בו ריבוי בזה גם שלא בפניו זה סיבה שיחשוב על השני

והנה כתב המג"א דבשמא ירבה בשבילו מותר למוצאי שבת מיד והקש רעק"א א"כ איך הגמ' רצתה להוכיח ממרחץ שגם שלא בפניו אסור וגם בנר לאחד וכו' הרי שם מבואר שזה גם אסור למוצאי שבת עד בכדי שיעשו ואם מצד שמא ירבה זה לא סיבה לאסור אמנם למבואר ברש"י שבאביי הסברא מצד שחשיב גם לצורך הישראל ולא מצד חשש שמא הרבה בשבילו שרק לכן זה אסור א"כ ודאי זה סיבה גם לאסור במוצאי שבת ובדעת רע,א צ"ל שכמו שבשמא הרבה זה לא סיבה לאסור גם בשמא עשה גם לצורך הישראל זה לא סיבה לאסור אמנם יש לדון שאם גם שלא בפניו זה חשיב שעושה לצורך הישראל ממילא זה חשש יותר גדול עוד היה מקום לדון שכל דברי המג"א בשמא ירבה פעם אחרת ולא בשמא הרבה עכשיו וצ"ע

ה]והנה מבואר דעת רבא לענין נר שלא ס"ל סברת אביי המבואר ברש"י שכיון שמכירו עושה אדעתיה דישראל ויש לבאר דבר זה בשלשה אופנים א. יתכן שרבא ס"ל שכל שזה עשיה של אותו דבר ויש כאן סיבת עשיה בשביל העכו"ם בלבד בזה לא איכפת לן שעושה גם לצורך הישראל כיון שהמעשה נעשה גם לעכו"ם בלבד ולפ"ז גם אם עושה לצורך ישראל ועכו"ם וחושב על שניהם יחד מפורש זה מותר אמנם יתכן שכה"ג ודאי אסור ורק בעושה לצורך עצמו ואחר מותר ובזה יש לבאר בשני אופנים או שזה אפילו אם חושב על השני אבל ודאי כל שחושב על עצמו עיקר כונתו על עצמו והישראל טפל וכלשון הרשב"א ולפ"ז גם אם יחשוב מפורש על הישראל מותר אמנם יתכן שזה רק סברא שכה"ג אין מחשבתו אלא על עצמו אבל אם יעשה מפורש גם לצורך הישראל גם כה"ג אסור

והנה מבואר בגמ' שמחצה על מחצה אסור ועיין רש"י ד"ה אדעתא מצד שזה ספק לשם מי התכוין ומשמע שאם התכוין לשם שניהם מותר אמנם עיין רש"י קנ"א. ד"ה רוחץ שכתב מפורש שזה מצד שהתכוין לשם שניהם ולכן זה אסור ועיין תהלה לדוד סימן שכ"ה סקט"ז שכתב שכאן שרש"י דיבר על שבת כתב לאסור מצד ספק אבל לקמן שביאר את המשנה ושם מבואר שזה גם אסור מצד לאחר שבת והרי ס"ל שמצד ספק זה לא סיבה לאסור [וכמבואר ברמב"ן] לכן ביאר מצד שעושה לצורך שניהם והנה עיין לשון הרי"ף והרא"ש שהטעם שמחצה על מחצה אסור מצד שאדעתיה דרובא קעביד ולכאורא הכוונה שכיון שהרוב מורכב גם מישראל לכן זה סיבה לאסור ומבואר מזה שבעושה לצורך ישראל ועכו"ם אסור אמנם עדין יש לדון בדין שעושה לצורך עצמו דאמרינן נר לאחד נר למאה אפילו אם יש רוב ישראל כמבואר בראשונים במעשה דשמואל האם כה"ג זה גם אם יחשוב לצורך הישראל שכיון שעושה לעצמו תמיד זה עיקר כונתו וכלשון הרשב"א שתמיד הישראל טפל או שזה רק שבסתמא חושב על עצמו אבל אם מפורש יעשה לצורך שניהם יהיה אסור

ובפשוטו מצאנו דנחלקו בזה הראשונים דעיין רשב"א דהביא ירושלמי דשמואל היה אצל גוי והעכו"ם הנ"ל הדליק את הנר ושמואל סיבב את פניו ואחרי זה ראה שהוא קרא בשטרותיו והחזיר פניו והירושלמי אומר ש"מ לצורכו ולצורך הישראל מותר והירושלמי דוחה שאני הכא שאין מטריחין את האדם לצאת מביתו והירושלמי שואל א"כ למה הפך פניו ובביאור מסקנת הירושלמי נחלקו הראשונים והנה בפשוטו הבינו הראשונים שזה ודאי גם לאחר שהגוי קרא בשטרותיו זה לצורך הישראל והעכו"ם וכמו שהאריך בבה"ל שכמו שבתחילה זה היה לצורך הישראל דבר זה לא נשתנה ולכן דן הירושלמי להוכיח כנ"ל אמנם דעת הרשב"א והריטב"א שהירושלמי נשאר אם ראיתו והסברא שאין מטריחין וכו' אינה נכונה דא"כ למה בתחילה סיבב פניו ולפ"ז מטריחין האדם לצאת מביתו אלא שבסיבוב פניו זה מועיל אמנם עיין טור ובספר התרומה ובסמ"ג שנקטו שהירושלמי דחה הראיה והסיבה ששמואל לא יצא כי אין מטריחין והראיה שסברא זו נכונה שהרי בתחילה רק סיבב פניו ומה שהוא סיבב פניו עיין ב"י או שאפילו שלא מטריחין שיצא מביתו אבל צריך לסובב פניו או שעשה את זה ממדת חסידות אלא שרק עשה דבר זה כשחשב שעשה רק בשבילו ע"ש והנה המג"א סימן רע"ו סק"ג פסק לענין נר כדעת הסמ"ג שאם עושה גם לצורך הישראל אסור וציין לסימן תקט"ו ס"ו דהרמ"א שם כתב שגם ברוב עכו"ם אם עשה גם לצורך הישראל אסור ועיין ביאור הגר"א שם שצין שהמקור מהירושלמי ועיין בה"ל שתמה למה לא הביא מהדין של סימן שכ"ה ס"ו לענין ליקוט שכתב שאם ליקט לצורך שניהם שאסור וכתב ששם זה חידוש יותר גדול שגם שיש רוב עכו"ם זה מותר אמנם עיין ביאור הגר"א סימן שכ"ה שכתב שהמקור מהירושלמי הנ"ל והנה הבה"ל כתב שבמקום הדחק יש לסמוך על הרשב"א וצ"ע שכיון שיש כאן צד חומרא שמטריחין אותו לצאת מביתו ובזה קי"ל לקולא ממילא בהכרח שקי"ל שלצורכו ולצורך הישראל אסור וצ"ע [אמנם המ"ב הביא את הרשב"א ושראוי להחמיר]

והנה בעיקר מה דהמג"א הוכיח דבנר בעביד לצורך הישראל והעכו"ם אסור אפילו שזה גם לצורך עצמו מסימן תקט"ו והבה"ל דן להוכיח מסימן שכ"ה עיין בה"ל שהביא שהא"ר דן ששם זה אסור מצד שמא ירבה בשבילו והבה"ל דחה שזה לא סיבה לאסור למוצאי שבת והרי השו"ע בשני המקומות הנ"ל כתב שאסור גם למוצאי שבת אמנם עיין חמד משה סימן רע"ו סק"ד ד"ה אלא שהקשה דאין שום דמיון בין נר לאחד ללקיטת פירות דשם עד כמה שחשב גם על הישראל א"כ יש כאן חלק מהמלאכה שנעשה בשביל הישראל משא"כ בנר שזה אותו נר בזה יתכן שודאי כל שיש כאן סיבה של עשיה לצורך העכו"ם מה שחושב שעושה בשביל הישראל זה לא סיבה לאסור אמנם קושיא זו קשה על הסמ"ג שדן לגבי ליקוט פירות והוכיח מהירושלמי הנ"ל וצ"ב מה הנידון הרי בליקוט פירות יש כאן פעולה מיוחדת לצורך הישראל ובפשוטו מוכח מכאן שכיון שיש לו כמות מדויקת שהוא מביא ובין אם זה היה רק לצורך העכו"ם או גם לצורך הישראל מביא אותה כמות ממילא לא חשיב שיש כאן עשיה על חלק לצורך הישראל אלא דנים שהכל נעשה לצורך שניהם וכמו בנר לאחד נר למאה וסברא זו גם מוכרחת בדברי המג"א שהוכיח מהרמ"א בתקט"ו לסוגין

והנה עיין רשב"א בסוגין שלאחר שהוכיח מהירושלמי הנ"ל שלצורכו ולצורך הישראל מותר נקט שזה גם בלקיטה של עשבים והקשה מה הגמ' שואלת מכבש ונר הרי שם גם אם עושה לצורך הישראל אבל כיון שזה גם לצורך העכו"ם זה לא סיבה לאסור וכתב לדון שאולי כל סברתו זה מצד סברת רבא שנר לאחד נר למאה אמנם כתב לישב עוד שרבן גמליאל הוא היה אדם חשוב ועיקר העשיה זה בשבילו עוד תירץ שהגוי שעשה הוא לא היה מיורדי הספינה והנה צ"ע כנ"ל מה שיך לדון בדבר כמו מים ועשבים שגם אם חושב לשם מישהו אחר מותר הרי חלק מהדבר נעשה לצורך הישראל ובהכרח כנ"ל כיון שעושה אותו כמות אם הישראל ישתמש או לא לכן זה נחשב תמיד שעושה גם לצורך עצמו [אמנם צ"ע למה אין חשש שירבה בשבילו וצ"ל שמדובר באין מכירו ומבואר חידוש שגם כשחושב על הישראל באין מכירו אין חשש ועיין תהלה לדוד שי"ח ס"ב]

והנה עיין ריטב"א שהקשה על הרשב"א דמה ראיה מנר לאחד נר למאה בדבר ששיך בו תוספת והרי הירושלמי דיבר בדבר שיש בו הסברא של נר לאחד נר למאה שבזה עושה לצורך עצמו ובפשוטו צ"ל שסברת הרשב"א שכיון שבעיקר הדין בעושה לצורך שניהם אסור ובכל אופן אם זה לצורך עצמו זה עדיף והסברא שהוא עיקר והישראל טפל א"כ גם בדבר ששיך בו ריבוי יש סברא זו ועיין שו"ע רע"ו ס"ג דאם אדם אומר לעבדו שיקח נר כדי להביא לו משהו חשיב שעיקר עשיתו הוא לאדונו וכתב הגר"א שהמקור לסברא זו דהרי מבואר בשמואל שאפילו שרוב ישראל אם עושה לצורך עצמו מותר וא"כ קשה מה הגמ' שאלה דהא ר"ג מכירו הוי ובהכרח שר"ג היה אדם חשוב וכה"ג עיקר העשיה בשבילו וגם בזה נחלק רבא דנר לאחד וכו' אבל בעבדו ודאי שעיקר כונתו לרבו ע"ש ולפ"ז מבואר שיתכן שמקור הרשב"א שמשמע שגם אביי ס"ל הדין של שמואל אפילו שלא ס"ל נר לאחד נר למאה וכו'

והנה הרשב"א תירץ בתירוץ אחד שמדובר שהפועל לא ירד בספינה ולכאורא לפ"ז בהכרח מדובר ברוב עכו"ם דאל"כ למה שיהיה מותר ובכל אופן מבואר בגמ' שלאביי במכירו אסור וגם רבא חולק מצד נר לאחד וכו' אבל אם יחשוב מיוחד גם לצורך הישראל יהיה אסור וכנ"ל וזה ראיה לרמ"א סימן תקט"ו שגם ברוב עכו"ם בעושה לצורך הישראל אסור ודלא כב"י שם עיין בה"ל סימן רע"ו שהאריך בזה

ו]בעיקר הא דמבואר במג"א שגם בנר לאחד נר למאה אם עושה מפורש לצורך הישראל זה גם אסור והנה יש בזה שלשה אופנים א. שבשביל הישראל לבד לא היה עושה ובשביל העכו"ם לבד היה עושה ובזה היה מקום מסברא לדון שזה ודאי מותר דמה שחושב שהישראל יהנה אבל אין זה סיבת עשיתו אמנם סתימת הפוסקים לאסור תמיד וצ"ע ב. במקום שלא היה עושה אלא מצד שצריך גם לישראל ומסתבר שכה"ג ודאי אסור וגם לרשב"א זה כך ג. במקום שמצד העכו"ם לבד היה עושה ומצד הישראל לבד היה עושה ועיין אגרות משה ח"ד סימן שדן שכה"ג מותר כיון שגם מצד העכו"ם לבד היה עושה אמנם לכאורא במעשה דר"ג אם הכבש ודאי שגם בשביל העכו"ם לבד היה צריך לעשות שהרי היו צריכים לרדת ובכל אופן הגמ' דנה שבמכירו יהיה אסור וכל ההיתר כי נר וכו' ועד כמה שעושה לצורך הישראל זה סיבה לאסור וכן בפשוטו במרחץ ודאי כשהגמ' שאלה שברוב ישראל יהיה מותר [כמבואר בשיטה לר"ן ובריטב"א] זה רק מצד שגם מצד העכו"ם לבד היו עושים ובכל אופן מבואר שאסור וכן פשטות במרחץ ודאי שגם לעכו"ם לבד היו עושים שזה לא גרע מיש בו רשות וצ"ע

ז]עיין טור סימן רע"ו ובשו"ע ס"ד דאם העכו"ם הוסיף נר מותר להשתמש בו והנה היה מקום לבאר שזה מצד סברת ר"ת שכיון שיש לו אור ללא זה א"כ לא חשיב שנהנה ממעשה העכו"ם וכמו דמובא בהגהות מימוני לדון שגם בהדליקה עכו"ם נר כיון שגם ללא הנר יכל להסתדר מותר ועיין מהר"ח או"ז סימן פ"ח שכתב להתיר בהדלקת נר מצד סברת ר"ת אמנם בספר התרומה מבואר שאפילו שסברת ר"ת לא ברירה ליה אבל סברא זו דתוספת נר ודאי מותר דהינו דמבואר שתוספת אור זה לא נאסר מצד הנאה ממעשה עכו"ם ובפשוטו הטעם שיש כאן סברא שלא חשיב הנאה שכיון שהיה לו אור גם ללא הנר הנוסף וכל מה שיש לו זה תוספת אין זה בגדר הנאה ובפשוטו כן מבואר מדברי המג"א סימן רס"ד סק"ד שלמד מכאן לענין הדלקה בנרות שאין מדליקין שאם יש עוד נר אפשר להשתמש בזה וכן מבואר במג"א סימן תרע"ג בנר חנוכה שלמד מסוגין לשם שנר של חנוכה אם נר היתר אפשר להשתמש אמנם עיין ביאור הגר"א שכתב שהמקור מצד שכיון שהאיסור בכדי שיעשו א"כ כאן זה כמו בכדי שיעשו וכונתו שחזינן שהאיסור היה שלא יהנה ממה שהעכו"ם עשה א"כ כאן שיכל גם ללא העכו"ם חשיב שלא נהנה והנה לפ"ז במעשה שבת שעל ידי ישראל ששם גדר האיסור שאסור להנות ממעשה שבת יהיה באמת אסור ולפ"ז מבואר שבעכו"ם היה רק החשש שלא יאמר לו ולא היה גם דין של מעשה שבת לגבי השבת עצמה והנה מבואר ברמ"א סימן רנ"ג ס"א שעכו"ם שהחזיר אם היה אפשר לאכול ללא החזרתו שזה היה קצת חם מותר להשתמש בזה ומבואר שזה רק בחזרת עכו"ם ולא בישראל וציין המג"א לדין סוגין ומשמע כנ"ל שזה דין מיוחד במעשה עכו"ם וכנ"ל שזה מצד שמא יאמר לו ועיין הגהות הגרב"פ סימן תרע"ג שהקשה כנ"ל על המג"א שאין לדמות איסור הנאה לדין הנאה ממעשה עכו"ם שזה מצד שמא יאמר לו והוכיח חילוק זה מתוספת שמן שעכשיו הרי זה דולק משמן האיסור ומותר ובחנוכה כה"ג ודאי אסור ועיין מג"א רנ"ט סקי"ב שהביא שו"ת רמ"א סימן ק"ב דעכו"ם שקירב בישול שהיה בין מתבשל מותר שזה כמו תוספת נר ובישראל זה אסור ע"ש ובמ"ב

[והיה מקום לישב סתירת המג"א דבאמת הדין מצטמק זה היתר כללי והראיה דלר"מ ל"ח. מותר גם בישראל במזיד ורק לר"י היה איסור מיוחד על מזיד ולא על שוגג ועכו"םגם בחזרה זה כמו שהיה ולפ"ז היום יסוד ההיתר הוא מעיקר הדין ורק שבישראל בשהיה וחזרה יש חומרא מיוחדת וצ"ע בסוגיא דשם וע"ש שהארכנו בזה]

והנה נחלקו הראשונים בתוספת אש למדורה האם מותר להשתמש וביאר הב"י שיש שדנו שזה כמו נר שאין כאן הגזירה שמא ירבה בשבילו ויש שדנו שיש בזה הגזירה של שמא ירבה בשבילו ועיין ב"י שהביא רוקח שאסור שמא אם הישראל ישב לצידו הוא יוסיף עוד לאחרי זה ולפ"ז כתב שאסור אפילו אם אין העכו"ם מכירו ועיין ב"י שגם בהוסיף העכו"ם על מדורה של הישראל יש את אותה מחלוקת וצ"ע לנ"ל שיש כאן סברא שתוספת הנאה לא נאסר בדין מעשה עכו"ם א"כ למה שכאן יאסר ואפילו אם בשמא ירבה זה אסור הוא מצד ששם כל ההדלקה חשיבה איסור אמנם באמת זה אינו דגם בירבה הרי עיקר ההדלקה לצורך העכו"ם שלא חישינן שידליק בשביל הישראל לבד וצ"ל דבמרבה זה מגדיר שכל ההדלקה נעשתה גם לישראל ואסור וכמו בעשה לשניהם אמנם א"כ במוסיף על דליקת הישראל אין סיבה לאסור וצ"ע ומצאתי בחמד משה שכתב כן שיש כאן מחלוקת אחת בהיה אש והוסיף על זה האם זה כמו תוספת נר או לא ויש כאן עוד מחלוקת האם שמא ירבה ואם יש שמא ירבה אפילו שבתוספת אש יהיה מותר אבל כאן שמראש מדליק כמות יותר גדולה הכל אסור וז"ב ונפק"מ בגוי שמדליק הרבה אורות בחדר גדול שמצידו היה מדליק פחות שאסור לישראל להשתמש בהכל [אמנם צ"ע על הב"י שכתב שהטרו שס"ל שיש שמא ירבה גם אוסר בעכו"ם שהוסיף במדורה של הישראל ולנ"ל אין זה דומה]

והנה מבואר במג"א סק"ז וכן פסק המ"ב שאפילו שהישראל אמר לעכו"ם להדליק שעשה איסור אמירה בכל אופן כיון שזה רק תוספת זה לא נאסר אמנם עיין פמ"ג שהביא מהב"ח שכה"ג זה נאסר וכן עיין רנ"ג ס"א דמבואר במצטמק ויפה לו שבעכו"ם זה לא נאסר והבה"ל הביא מהלבוש שבאמר לו ישראל זה נאסר והבה"ל חלק עליו דהינו שנחלקו האם יש קנס מיוחד באמר לעכו"ם יותר מגדרי הנאה ממעשה עכו"ם והנה מבואר בגמ' בב"מ שאם ישראל אמר לעכו"ם שיסרס לו צריך למכור הבהמה ובפשוטו זה קנס מיוחד ולכאורא שם תמיד זה רק כמו תוספת הנאה שהבהמה שוה יותר וצ"ע ובעיקר מחלוקתם יתכן שהמג"א שס"ל שזה היתר שלא חשיב הנאה א"כ גם בתור קנס זה לא אוסר ולב"ח שזה רק סברא שאין סיבה לאסור כי מסתמא לא יאמר א"כ באמר יש סיבה לקנוס

והנה הרמ"א רנ"ג ס"ה הביא שו"ת הרשב"א שישראל שאמר לעכו"ם לחמם מאכל זה נאסר גם לאחר שזה נצטנן דהינו דמבואר שאפילו שזה כמו לאחר בכדי שיעשו אבל עד כמה שזה נאסר זה אסור בשבת לגמרי שזה חפצא דאיסורא ולכאורא זה דלא כדברי הגר"א הנ"ל שדן שתוספת אור מותר מצד שזה כמו לאחר כדי שיעשו דהינו שגם בשבת לא חל האיסור אלא מצד מה שמרויח ואולי אם כבר זה נאסר זה אחרת ואם נימא דבמזיד דהינו שהיה אמירה של הישראל זה כמו מעשה שבת של הישראל וזה חמיר א"ש ויש שדנו שחלוק איסור אכילה ששם זה חל בחפצא מאיסור הנאה כגון נר וחימום שזה רק שלא יהנה ועיין מנחת שלמה סימן ה' שהאריך בזה בגדר איסור אכילה במעשה שבת והנה שם מבואר מלשון הרשב"א שהדין שזה אסור גם לאחר שזה נתקרר זה רק בעבר על איסור אמירה ומבואר שזה חמיר אמנם בגר"ז שם וכן מדויק במ"ב סקצ"ו דאם הישראל ראה ויכל למחות זה אסור גם לאחר שזה נצטנן ועיין בה"ל שהביא מהפמ"ג שזה רק באיסור דאוריתא אבל באיסור דרבנן אם זה נצטנן מותר והחזו"א חלק על זה ע"ש

ו]בהא דמבואר דעכו"ם שהוסיף שמן מותר להשתמש עד הזמן שזה בין כה היה דולק וצ"ע הרי למעשה עכשיו דולק השמן הנוסף ובפשוטו מבואר שכיון שזה בין כה היה דולק לא שייך לאסור דכל סברא מצד שמא יאמר לו וכאן שדבר זה בין כה יכל להנות לא שיך סברא זו והנה יש לדון בעכו"ם שהוסיף מים למיחם שיש שם כבר הרבה מים ובפשוטו הוא כמו כאן אמנם אינו דומה שכאן ההנאה זה מהאש והשמן רק יוצר האש משא"כ במיחם משתמש במים של איסור ובמנחת שלמה סימן ה' ענף ג' ד"ה וכמו כתב עוד שבאכילה יש איסור אכילה ולא רק הנאה ומצד זה זה אסור ע"ש והנה במעשה שבת של ישראל וודאי כדבריו אמנם במעשה עכו,ם לא ברור שיש איסור מאכלות אסורות

ז]עיין רמ"א ס"א דפסק כירושלמי שאין מטריחין אותו לצאת מביתו אמנם עיין מ"ב ששימוש שלא יכל לעשות ללא הנר אסור להשתמש דהינו שיש כאן קולא כיון שללא הנר היה נשאר כאן ועכשיו יש כאן הנאה לא הטריחו לצאת מהבית ומשמע שאם זה בחדר שהוא לא רגיל להיות ואין לו טרחא מיוחדת לא התירו וברשב"א מבואר שמסקנת הירושלמי שהטריחו לצאת מביתו ועיין ריטב"א שכתב מפורש שצריך לצאת מביתו והנה עיין רנ"ג ס"ה מג"א סקל"ח דהביא מהאו"ז דאם עכו"ם חימם תבשיל קר שאין הדרך לאוכלו כך וזה נעשה שלא מדעת הישראל לאו כל כמיניה לאסור על הישראל אמנם המ"ב סקצ"ו כתב סברא זו רק שלאחר שזה מצטנן מותר אבל לאוכלו חם אסור ואולי סברתו שלחכות קצת שיתקרר אין זה נחשב לאסור לאדם השימוש בשל עצמו ועיין גר"ז וכן מדויק במ"ב שאם ראה שהעכו"ם מחמם אין סברא זו וזה נאסר עליו עד מוצאי שבת ולכאורא סברא זו היא מצד שכיון שחלקו של הישראל נשאר מותר לא עושים קנס אם יאסר שימוש שיכל ללא זה ולכאורא זה גם סברא שלא להטריחו לצאת מביתו ואולי זה באמת אותה כונה ובפשוטו הרשב"א והריטב"א יחלקו על האו"ז ואולי רק שם שיכול לסובב פניו ולא מפסיד אלא ההנאה של העכו"ם וצ"ע

ח]עיין רע"ו ס"ג דמבואר שאם אומר לשפחה שתבוא עמו ומדליקה האור כדי שתוכל ללכת וא"כ יש מקום להתיר כי עושה לצורך עצמה בכל אופן אסור שכיון שהולכת אם אדוניה והדבר שעושה הוא לצורך אדוניה חשיב שעיקר הדלקתה זה לצורכו ועיין ביאור הגר"א שהביא לזה מקור וכן הוא ברשב"א בסוגין שאם עבדו מדליק נר לעצמו וגם לאדונו חשיב שעיקר עשיתו זה לאדונו אמנם עיין הגהות מימוני פ"ו שהביא שמהר"ם היה אומר לשפחה ללכת להוריד הנעלים לבחורים וממילא היתה מדליקה הנר שתוכל לעשות צרכיה דהינו שגם כה"ג שכל המטרה לצורך אדוניה חשיב שעושה לצורך עצמו וצ"ע הרי יש איסור גם לומר לעכו"ם שיעשה מלאכה לצורך עצמו וצ"ל שכה"ג שלא אורמ מפורש אין איסור ועיין אורחות שבת הערה רמ"ט

ועיין ט"ז סק"ה שכתב שאם אומר לשפחתו שתדיח כלים וממילא מדליקה הנר כדי להדיח מותר וביאר המ"ב שעושה דבר זה לצורך עצמה כדי שתוכל להדיח הכלים דהינו שלא דנים שבזה שאמר לה לנקות הכלים חשיב שאמר לה להדליק הנר אלא דנים הדלקת הנר לצורכה שתוכל לעשות מלאכתה והנה יתכן שזה דוקא במקרה שיכולה לנקות ללא נר וזה יצא אותו דבר וזה רק מקיל עליה אמנם סתימת הדברים לא כך והנה צ"ב למה מותר לו אחרי זה להשתמש בכלים הרי היה כאן מעשה שבת לצורכו שהרי כל הנקיון זה לצורכו וא"כ חשיב שהדליקה לצורכו ועיין פמ"ג שביאר שכאן זה כמו קצץ והיא עושה לא להשתמש בשבת ומותר כמו ללבוש בגד בקצץ אמנם סתימת המ"ב משמע שגם אם זה לשבת מותר ואולי זה נחשב שלא נהנה מעצם המלאכה אלא זה רק היכי תימצי לנקות ואם נימא שזה רק מקיל עליה א"כ ודאי א"ש וצ"ע בכל זה

ט]עיין סימן תרנ"ה שאם עכו"ם עשה הביא לולב לישראל מותר להשתמש בו כיון שמצוות לאו להנות ניתנו ובב"י סימן תקפ"ו הביא מהמרדכי עוד טעם שאדם לא חשוד שיאמר לעכו"ם בשביל לקים מצוה ממילא אין כאן האיסור דרבנן ועיין בה"ל סימן רע"ו שכתב שאסור גם ללמוד לאור הנר שהדליק הגוי ומקורו מהחיי אדם כלל ס"ב ס"ו שביאר שכאן יש לו הנאת הגוף ובזה אין ההיתר של לאו להנות ניתנו ועיין אורחות שבת שהעיר דהרי כאן הרי לא הטריחו לצאת מביתו א"כ בין כה נהנה מאור הנר וכל מה שנוסף לו שיכול ללמוד והרי לאו להנות ניתנו וצ"ע

י]עיין מ"ב סימן רע"ו סקל"ט שעכו"ם שהדליק נר לצורך חולה ומי שאינו חולה זה כמו מחצה ישראל ועכו"ם ועשה לצורך שניהם שזה אסור דהינו גם בדבר שאין שמא ירבה בשבילו כגון נר או מדורה ויש כאן חידוש ששם הרי זה דבר שלא הותר לישראל לומר לו עצם ההדלקה אבל כאן שהותר לו לומר לו על עצם ההדלקה ודאי יתכן שממילא גם אפשר להנות דהרי אם עשה לצורך הקטן אין איסור הנאה לגדול דבכלל ההיתר אמירה כלול היתר הנאה לכולם וסתימת הראשונים שכתבו להתיר להדליק כשיש קטנים ודאי משמע שגם כה"ג שהרוב זה גדולים בכל אופן כיון שיש היתר לומר לו להדליק ממילא מותר להשתמש וצ"ע ונפק"מ גדולה בעכו"ם שמחזיר החשמל [לצורך חולה] צריך להדגיש לו שזה לצורך החולה ושיעשה לצורך זה

י"א]עיין שערי ציון סימן ח' שהביא מהבית הלוי שהיה מורה לגבי להביא דבר לדבר מצוה שלומר לעכו"ם להביא מרה"י לרה"י דרך רה"ר זה רק דרבנן ומותר א"כ בזה שאומר לו להביא לחברו כיון שהעכו"ם יכול בצורה של היתר זה אדעתיה דנפשיה והנה לכאורא זה סברא ביחס לאמירה שלא מונח כאן אמירה של איסור אבל ביחס להנאה כיון שלמעשה הניח ברה"ר א"כ נהנה ממלאכת העכו"ם וצ"ל שחלק זה של המלאכה חשיב שזה נעשה רק לצורכו אמנם צ"ע דבהניח הרי מה שעכשיו מביא את זה כבר יש כאן מלאכה ממש לצורך הישראל ולכאורא רק לר"ת מצאנו סברא זו כיון שאפשר בהיתר זה לא בכלל האיסור וגם לר"ת מצאנו רק שאפשר בהיתר על ידי ישראל ובפשוטו כל הראשונים שדנו שדרך רה"ר אסור להביא ורק דנו שהיום זה כרמלית והוי תרי דרבנן ולא דנו מצד סברא הנ"ל חזינן שלא ס"ל כן אמנם בעבדו השכור לו שיכול לומר לו שיקח ללא להניח ואמר לו והוא הניח לצורך עצמו יש מקום גדול לסברא זו אבל בעושה בחינם כיון שיכול לעשות לצורך חברו כרצונו מסתבר לאיסור וכסתימת כל הפוסקים

י"ב]עיין מג"א סימן שכ"ה סקכ"ה שהביא מהמהרי"ל שאם העכו"ם מביא שכר והוא גם נהנה מזה מותר ודחה המג"א שהרי זה מכירו ויש חשש שירבה בשבילו ועוד שעיקר אדעתיה דישראל קעביד דהינו שעיקר מה שמביא לישראל ורק דרך אגב הוא נהנה והנה יש שנהגו לומר לעכו"ם שיקח משקה והא מדליק האור בשביל זה ואם באמת גם לצורך זה לבד יבוא יש להתיר אמנם אם רק בא מצד צורך הישראל רק שממילא לוקח משהו יש לאסור עוד יש לדון שזה בבית הישראל ובממון הישראל וזה נראה שזה לצורך הישראל וכמו בשפחות בבית הישראל שאסר המ"ב וצ"ע

**ספק הנאה ממעשה עכו"ם בשבת ובמוצאי שבת ובדין בכדי שיעשו ובדין קבר דאסור עולמית**

**א.גמ' קנ"א. במשנה – המשנה, רמב"ן ורשב"א בסוגין טושו"ע סימן שכ"ה [ועיין תהלה לדוד שהאריך בגדרי האיסור עולמית]**

**ב. בדיני בכדי שיעשו ובאיסור לאחרים – ר"ן קכ"ב. גמ' ביצה כ"ד: אמר רב פפא ובתוס' וברא"ש שם, ועיין גמ' עירובין מ. ההוא ליפתא – ר' דוסא, טושו"ע סימן תקט"ו סימן תצ"ח ס"ג ד' ש"ז סי"ד ובביאור הגר"א שם**

**ספק מעשה עכו"ם ובדיני בכדי שיעשו**

**גמ' קנ"א. ביצה כ"ד: - טושו"ע השלמת שכ"ה וסימן תקט"ו**

**א. ישוב שיטת רש"י – עיין רמב"ן ור"ן בשם רבינו יונה ועיין מג"א שכ"ה סקי"ג י"ד ,תקט"ו סקי"א י"ב ועיין שם בבה"ל ס"ג ד"ה אפילו ובשער הציון שכ"ה סקל"ז [ועיין שער המלך פ"ב מיו"ט ובקה"י ביצה סימן י"ט ועיין רעק"א ביצה כ"ד: ד"ה ולזה נראה וע"ש עוד בביאור תוס' ד"ה ולערב] ועיין רעק"א בסוגין מה שהקשה על רש"י**

**ב. בביאור ראית הגמ' לשיטת הרי"ף – עיין רא"ש ורמב"ן ובגר"ז קו"א סימן תקט"ו סק"ו ועיין סימן שכ"ו בשער הציון כ"ז**

**ג.ב. בטעם האיסור לרי"ף – עיין רמב"ן מצד דשיל"מ וכן הוא במ"ב וצ"ע מהבה"ל רע"ו ס"ב לגבי נר ועיין תהל"ד**

**ג. בדין ס"ס – תקט"ו מ"ב סקכ"ז ובבה"ל שם ועין רשב"א בסוגין בקושיתו על רש"י מהגמ' בביצה ועיין שער המלך פ"ב מיו"ט ה"י**

**ד. כמה זמן צריך להחמיר בבא מחוץ לתחום – עיין רמב"ן ורשב"א ועיין רמב"ם פ"ו ועיין מ"מ שם וברשב"א ביצה כ"ד: ובשער הציון תקט"ו סקל"ז**

**ה. בדברי המרדכי פ"ג בביצה – ד"מ סימן שכ"ה ובביאור הגר"א שכ"ה ס"ט ועיין תהלה לדוד סקט"ו**

**ו. בבאו ממקום קרוב למה אין איסור מצד ד"א ברה"ר – עיין פיה"מ, תוס', ועיין רמב"ן עירובין מ"א ד"ה ואם מה שביאר בשם ר"ת ועיין בדבריו בסוגין ועיין ריטב"א בשם פסקי הרי"ד ועיין מג"א שכ"ה סקל"ד [ובגר"ז סכ"ב] ועיין תהלה לדוד סקי"ז כ"ג מ"ב מ"ה**

**ז. בגדרי איסור קבר עולמית – עיין מ"ב סקע"ג ורמ"ד סקי"ט ובשיטת רש"י עיין רעק"א בסוגין מה שהקשה וברש"ש ועיין תוד"ה נכרי ובמהרש"א [ועיין פמ"ג א"א ל"ב מה שנקט בדעת הרשב"א] ועיין תהל"ד**

**ח. תוד"ה דייקא – עיין מהרש"א וברעק"א**

**ט. אם יש בה רשות – עיין רש"י ובעל המאור ובמה שהקשה הרמב"ן ועיין מ"ב סקל"ט ועין תוס' בביצה כ"ד: בסופם לענין לקיטה בעשרה בני אדם**

**י. בחשש הליכה בלילה – עיין רמ"א שכ"ה ס"ח ועיין מג"א סקי"ז ובביאור דבריו בגר"ז סי"ג ובמחצית השקל שם ועיין תו"ש שם**

**בביאור דין בכדי שיעשו [ביצה כ"ד:]**

**י"א. בטעם איסור הנאה ממעשה עכו"ם – עיין רש"י ותוס' בביצה וברא"ש שם ועיין יש"ש שם ובסימן ח' ובשפת אמת ובבית מאיר תקט"ו ד"ה ובודאי ועיין ביאור הגר"א ש"ז סי"ד ובתור"פ בעירובין ועיין ביצה כ"ד. במהרש"א ומהרש"ל שם ובבית מאיר ס"ה ועיין מג"א סימן תקט"ו סקכ"ה ובמג"א שם ועיין א"ר שם ועיין בה"ל תקט"ו ס"א ד"ה ויש מחמירין [מה שהביא מהריטב"א] ועיין תחילת שי"ח לגבי כדי שיעשו במעשה שבת דישראל [ועיין תו"ש שכ"ה סקכ"א] [ועיין גר"ז תקט"ו ס"א בהגהה]**

**י"ב. האם כדי שיעשו אסור לכולם – עיין רא"ש בביצה ועיין שער הציון תקט"ו סקי"ד שהקשה סתירת דברי הרא"ש ועין בית מאיר ס"ה**

**י"ג. האם יש כדי שיעשו במומר – פמ"ג שכ"ה סקכ"ב**

**י"ד .בדין כדי שיעשו בתחומין ובמת לענין אחר – עיין רא"ש בביצה ובתהל"ד סקמ"ב**

**ט"ו. בדברי תוס' בשם רבינו שמואל – עיין רעק"א**

**ט"ז. בדברי תוס' בשם רבינו יהודה – עיין קושיא עצומה בשעה"מ פ"ב מיו"ט ה"י בסופו**

**י"ז. בדין הנאה שאינה מגופה של מלאכה – עיין ביאור הגר"א ש"ז סי"ד בענין אגרת וברעק"א שם ובחיי אדם כלל ס"ב ס"ג ובמג"א תקי"ח סקי"ד והאריך בזה במנחת שלמה סימן ה' עיין פמ"ג שי"ח א"א ב' לענין מאכל שנצטנן ובמ"ב רנ"ג סקצ"ו**

**ספק הנאה ממעשה עכו"ם [א]**

א]עיין בגמ' מחלוקת רב ושמואל ודעת רש"י שרב ס"ל שצריך שידעו ודאי שבאו ממקום קרוב ושמואל ס"ל שחוששים שבוא ממקום קרוב דהינו שגם בספק מותר וצ"ב לשון המשנה אלא א"כ באו שמשמע שיודעים ודאי ועיין רמב"ן שביאר שכונת המשנה שבאו ממקום רחוק אסור ובאו ממקום קרוב מותר ומשמע שספק מותר וברשב"א ביאר אלא א"כ יש מקום לחשוש שבאו ממקום קרוב וע"ש שכונת המשנה לומר שאפילו שאפשר להביא אחרים ממקום קרוב אבל אם זה בא ממקום רחוק זה אסור [ואין זה דומה לחימום מים שאפשר את אותם מים לחמם במהירות במוצאי שבת] ובביאור ראית הגמ' רוב הראשונים נקטו כגירסא שהגמ' רק מביאה ראיה לשמואל וביאר רש"י שהראיה מר' יהודה שמתיר בספק וכתב שאין להקשות למה מחצה על מחצה אסור דשם ודאי מכונים לכולם ולכן אסור עוד גירסא הביא רש"י שמהמשנה משמע כשמואל וזה מהא דבעשו לו קבר מותר ויש ראיה לרב מהמשנה שלמה מחצה למחצה אסור דהינו שזה ספק [ולכאורא אבל גם לביאור זה הישוב על שמואל ששם מכונים לכולם וכן הוא בחידושי חת"ס]

והנה הקשו הראשונים על רש"י מהגמ' ביצה כ"ד: דבספק נצודו היום אפילו ממילא זה אסור חזינן שבאיסור של שבת אומרים לחומרא מצד דשיל"מ ובפשוטו צ"ל שאיסור מוכן חמיר כמבואר בתו"י ביצה ג: ובזה לכו"ע לחומרא וכן הוא בביאור הגר"א ס"ז [ודעת הרשב"א שזה רק במוקצה שמחמת מלאכה כגון צידה וקצירה אבל לא של חוץ לתחום עיין שו"ע תצ"ח ס"ג ד' ובביאור הגר"א ודעת שאר הראשונים שזה בכל מוקצה כמבואר במ"ב שם] עוד הקשו הראשונים מרב פפא שאומר שנכרי שהביא דורון לישראל אם יש במינו במחובר אסור במוצאי שבת עד כדי שיעשו והקשו הראשונים הרי אולי זה נתלש מערב שבת ובב"י משמע שנקט שמדובר שיודעים שנלקט היום ועיין רשב"א ור"ן שהביאו מרבינו יונה שהדרך ללקוט רק כשצריכים ולא קודם ולכן בסתמא זה נלקט היום אמנם ברמב"ן הקשה הרי אולי הוא לא עשה לצורך הישראל והיה מקום לומר דבספק זה אזלינן לחומרא כיון שיש כאן ודאי מעשה שבת אמנם יתכן שלרבינו יונה מיושב שכל שלא לוקטים אלא כשצריכים ממילא זה סיבה לומר שלא תלש אלא לצורך הישראל [וכן מוכח ברשב"א שהקשה גם מצד שאולי זה מער"ש וגם מצד שאולי זה לעכו"ם ועיין שער המלך פ"ב מיו"ט ה"י שהקשה א"כ למה לרבינו יונה זה מיושב ולנ"ל א"ש] ועיין ב"י שהביא מהסמ"ג מפורש שרש"י מתיר גם בספק אם זה נעשה לצורך הישראל ועיין מג"א סימן שכ"ה וסימן תקט"ו שכתב לחלוק על הב"ח ונקט שבמתנה רוצה להביא טוב וממילא ודאי תלש היום וכן מסתמא תלש בשבילו ונקט שגם בדבר שתלש לצורך מכירה ורק מתי שהישראל בא לקחת מהעכו"ם בביתו ממה שכבר תלוש בזה יש להסתפק וכנ"ל ע"ש [והנה בפשוטו לראשונים שהוכיחו מגמ' זו כרי"ף מבואר שגם בס"ס אסור אמנם המ"ב הביא מהאחרונים להקל וע"ש בבה"ל סימן תקט"ו ס"ג ד"ה אפילו דלא מצאנו בראשונים שהקשו את שני הקושיות אמנם ע"ש מהחמד משה דבפשוטו ממעשה דר"ג מבואר שזה ספק תמיד האם זה נלקט היום וצ"ע] עוד הקשו הראשונים מהגמ' בעירובין מ. שאומרת מאי אמרת מחוץ לתחום באו וכו' דמשמע שזה לא היה ודאי וכתבו שזה לרוחא דמילתא אמנם עיין רמב"ן בחידושיו שכתב לדון שרש"י מודה לענין יומו וכל מה שיחולק זה רק לענין הדין בכדי שיעשו ועיין מג"א סקי"ד שגם דן מסברא לחלק כן בדעת רש"י [וכן נקט בשער הציון ל"ז שלצורך מצוה אין להקל כרש"י אלא במוצאי שבת] אמנם מכל הראשונים שהקשו מהגמ' בעירובין ולא תירצו כן חזינן שנקטו שסברת רש"י גם על שבת וכמו שדיק הב"י סימן תקט"ו מהסמ"ג ובעיקר הסברא לחלק צ"ב הרי זה אותו איסור ואם נימא דבשבת זה גדר שלא יהנה ולאחר שבת זה מצד קנס א"ש ובפשוטו צ"ל שבטעם האיסור יש פחות במוצאי שבת

והנה יש לעיין בספק מתי זה נתלש למה שלא נעמיד על החזקה והניחא אם אומרים ספק דרבנן לקולא גם נגד חזקה אבל לאחרונים שנקטו לא כך א"כ למה כאן זה אחרת וצ"ל שכאן שזה קנס גרע וצ"ע ויתכן עוד דהרי זה דשיל"מ ורק הנידון האם בספק קנס יש סברא שלא גזרו כלל וכמבואר בגר"ז אמנם צ"ע מה הראיה מר' יהודה של מרחץ הרי לביאור רש"י שהספק מתי זה התחמם א"כ יש כאן חזקה שזה נעשה במוצאי שבת

ב]אמנם דעת הרי"ף דרב ס"ל שמקום קרוב הכוונה שאם באו בבוקר מוקדם תולים שבאו ממקום קרוב ולא חוששים שבאו בלילה ולנו ליד העיר [ובפשוטו כי זה צד רחוק אבל בספק גמור רב מודה שאסור אמנם בדברי הגר"א מבואר לא כך] ושמואל אומר שחוששים אולי באו בלילה מרחוק והלכו משתחשך ולנו ליד העיר ובטעם להחמיר עיין רמב"ן שביאר מצד שזה דבר שיש לו מתירים ובביאור כוונת המשנה ברמב"ן וברשב"א [וכן בשו"ת ח"א סימן ל"ט] ביארו שהכונה שאם יודעים שבאו ממקום קרוב מותר אבל מספק תמיד אסור אמנם בלשון הרי"ף מבואר שביאר לשון המשנה שימתין עד שיבוא ממקום קרוב והכונה אלא אם יש זמן שיבאו ממקום קרוב והכונה מחוץ לתחום דהינו שנתחדש כאן קולא שאפילו שיתכן שבאו ממקום יותר רחוק בכל אופן לא החמירו יותר בזה [וכן מבואר בבר"ן וברשב"א בביצה ועיין שער הציון תקט"ו סקל"ב ועיין ביאור הגר"א תקט"ו ס"א שעמד על דיוק זה] ועיין ברמב"ם דמבואר שזה רק מתי שיש ספק אבל אם יודעים ודאי שהגיע ממקום יותר רחוק צריך להחמיר בזה אמנם ע"ש בכס"מ שהביא מהרמ"ך וכן הביא המ"מ פ"ב מיו"ט ה"י וברשב"א ביצה כ"ד: דתמיד השיעור הוא כמו מחוץ לתחום [ויש כאן חידוש שהרי יש כאן איסור מצד רה"ר ולגבי זה מה ענין לשיעור חוץ לתחום וביותר שלגבי אחרים הרי כל האיסור מצד הוצאה]

ובביאור ראית הגמ' עיין רי"ף שביאר מהא דמחצה למחצה אסור דהינו שיש כאן ספק אולי עשה רק בשביל העכו"ם ובכל אופן מותר כן ביאר הרא"ש אמנם עיין רמב"ן שכתב לבאר שהראיה או שלמה לא חוששים אולי זה הוחם מערב שבת או מת"ק שחולק על ר"י וביאר הרמב"ן שהכונה שיש ספק אולי עשה את זה לצורך עכו"ם והנה עיין גר"ז קו"א סימן תקט"ו סק"ו שנקט שלדינא קי"ל שמחצה על מחצה זה ודאי ולא ספק [ונפק"מ בהצטרף עוד ספק] וראית הגמ' מת"ק דר"י והנה זה מוכרח שנוקטים שת"ק חולק דהרי בסימן שכ"ו בסופו לא הועתק דינו דר"י וכמו שביאר בשער הציון שם ומצד שמחצה על מחצה זה ספק לכאורא השו"ע העתיק בכמה מקומות שגם אם עושה לצורך שניהם מפורש אסור [אמנם יתכן לדחוק שיש אבל ספק אולי עשה רק לצורך העכו"ם] והנה יש לעיין איך אפשר להוכיח מהא דאולי חיממו המים מערב שבת הרי יש כאן חזקה שחיממו כמה שיותר מאוחר ואם נימא שסד"ר זה גם נגד חזקה א"כ כאן בהכרח שזה לא ככללים הרגילים אמנם אם נימא שלא אומרים נגד חזקה א"כ צ"ע כנ"ל [ולאבני נזר שחזקה שהאיחור גורם הדין אין דין חזקה א"ש]

ג]והנה עיין גמ' עירובין מ"ה: דמבואר לענין מי גשמים שיש ספק האם הם מחוץ לתחום שמותר להשתמש בהם והקשו תוס' למה לא נימא דהוי דשיל"מ וכתבו שאיסור תחומין זה איסור קל ולכאורא זה סברא גם לרי"ף דהוא החמיר מצד האיסור מעשה שבת ולא מצד האיסור תחומין ובגר"א כתב שגמ' זו כרב אמנם עיין מרדכי פ"ג דביצה שכתב שכל הדין דשיל"מ רק במקום שיש חזקה לאיסור כגון ביצה שנולדה או דבר שניצוד או פרות שנתלשו ולכן כתב שאם יש לעכו"ם שני בתים אחד תוך העיר ואחד חוץ לעיר והעכו"ם הביא פירות מותר להשתמש בהם דאין כאן חזקה לאיסור והשו"ע העתיקו בס"ט ועייין ד"מ שהקשה שכל זה לשיטת רש"י אבל השו"ע שפסק כשיטת הגאונים ודאי שזה אסור ועיין ביאור הגר"א ס"ט שכתב שבאמת גם הרי"ף לא החמיר אלא במקום שיש חזקה דהינו שדבר שבא מוץ לתחום וזה ספק מתי בא גם שיך לומר חזקה אלא שצ"ע דבספק האם עשה לשם עכו"ם או ישראל זה לא שיך וצ"ל ששם זה ודאי נעשה בשבת חמיר ומסתבר שעיקר סברת הגר"א שצריך שצד האיסור יהיה אלים וצ"ע בזה ועיין תהלה לדוד סקט"ו שכתב לדון שכיון שבשבת זה אסור מצד מוקצה ממילא יש כאן חזקת איסור לאסור במוצאי שבת ועיין מ"ב שם ובסימן תקט"ו שכתב שטעם השו"ע שהעתיק המרדכי מצד שכאן נמצא כאן היה דהינו שאין סיבה לדון שפירות אלו הגיעו מבחוץ כשיודעים שהיו כאן ודאי פירות תוך התחום [והנה בעיקר הנידון לדמות סוגיא זו דספק תחומין לנידון סוגין צ"ב דהרי זה ודאי קי"ל דבדרבנן דשיל"מ אסור רק שכאן זה ספק קנס לכן יש סברא שזה גרע וא"כ אין זה דומה לנידון תחומין וצ"ע]

ד]עיין מ"ב סקל"ב שכתב בשם האחרונים שגם לרי"ף אם יש ס"ס דהינו ספק האם לצורך הישראל וכן ספק האם זה נעשה בשבת מותר והנה בפשוטו זה נסתר מהרשב"א שהקשה מדורון שזה ספק לצורך העכו"ם וספק אולי מערב שבת ומבואר שלרי"ף זה ניחא אמנם יתכן כונתו שאם זה לצורך הישראל א"כ ודאי לקט היום שרצה להביא לו דבר טוב ובפשוטו כן הוא מוכרח מישובו לרש"י וצ"ע ועיין שער המלך הלכות יו"ט

ה]**אלא א"כ באו ממקום קרוב:** עיין רש"י שביאר שהכונה תוך התחום דהינו דמבואר בסוגין שאין איסור אלא א"כ זה חוץ לתחום וצ"ע גם אם זה תוך התחום אבל למה שלא יהיה איסור מצד ד"א ברה"ר ועיין רמב"ן שכתב דבאמת הכונה שבמקום קרוב גם צריך כדי שיעור מקום קרוב רק שתמיד ההספד לא נהיה מיד לאחר שבת ועובר זמן זה [וכן מבואר בפיה"מ] ולכן תמה על רש"י שכתב שאסור עולמית דא"כ גם במקום קרוב צריך לאסור וע"ש מה שביאר שמדובר שהביאו לביתו והישראל בין כה צריך לקחת מבית העכו"ם וכה"ג מה שזה יותר קרוב אין זה לצורך הישראל אמנם עיין תוס' שכתבו שכה"ג לא מהני כל כך הבאתו וצ"ב הסברא בזה ועיין רמב"ן בעירובין מ"א. בסופו שביאר בשם ר"ת שזה כמו מילוי מים מהבור כיון שיכל להנות במקום פלוני לכן זה לא נאסר אמנם אנן לא קי"ל כר"ת וצ"ע וכי בדיוק ההבדל בין תוך התחום לחוץ לתחום הוא דבר שנחשב תועלת והנה דנו הראשונים האם יש דין בכדי שיעשו בתחומין והרא"ש בביצה נקט שאין והקשה מסוגין וכתב שהחמירו במת ועיין ביאור הגרא סט"ו שכתב לדעות שבתחומין אין בכדי שיעשו שהמשנה זה מצד רה"ר ועיין תהלה לדוד סקמ"ב דצ"ל שס"ל שלא מצוי רה"ר וא"כ זה נידון דרבנן כמו תחומין וצ"ע ועיין שו"ע סט"ז שכתב לחלק שברה"ר אסור ובכרמלית מותר וצ"ע הרי יש כאן איסור דרבנן ושיאסר כמו בתחומין ועיין גר"א שכתב שזה כדעות שבדרבנן אין איסור אחרי שבת והניח בצ"ע ועיין גר"ז סכ"ב דמשמע שאם זה תוך התחום א"כ יכל ללכת שם בשבת ורק להביא במוצאי שבת א"כ לא מרויח הרבה ע"ש ועיין תהלה לדוד סקי"ז שלפ"ז כל הקולא זה כי הנידון לשבת אמנם הוכיח מהמג"א שנקט קולא זו גם לגבי שבת עצמו וצ"ע ועיין ריטב"א שהביא בשם פסקי הרי"ד שהשיעור כדי שיעשו זה כשיעור המלאכה ולכן זה רק כשיעור ד"א וביאר הריטב"א שזה רק בדבר שאין בו שינוי בעצמו משא"כ בקצירה וכדו' אמנם עיין תהלה לדוד סקמ"ה שכתב שמכל הראשונים שבמקום רחוק צריך יותר מוכח לא כך

ובעיקר מה שנקט הרא"ש שכאן זה חומרא מיוחדת למת עיין תהלה לדוד שהביא מרבינו ירוחם שזה סברא גם לאסור לאחרים אמנם מהרא"ש דייק לא כך

ו]מבואר במשנה שבעשו לו קבר לא יקבר בו עולמית אמנם לענין חלילים נקטו רוב הראשונים שמספיק בכדי שיעשו וצ"ב החילוק ועיין תוס' דמשמע שההבדל אם זה לישראל מסוים שזה אסור עולמית או שזה סתם לצורך ישראל וכמו שביאר במהרש"א וכן משמע קצת ברשב"א כמו שדיק הפמ"ג א"א ל"ב [וכן הוא בשו"ת הרי"ף שהובא בבעל העיטור הלכות יו"ט מחלוקת ה' ובתמים דעים סימן קכ"ב], ובר"ן משמע שסתם חלילים זה דבר של צנעה ולא דבר שבפרהסיא ועיין רמב"ן שנקט שגם קבר וחלילים אם זה פרהסיא ולא לישראל מסוים זה אסור לכולם עולמית והנה בתוספתא מבואר שאיסור זה הוא רק לו עצמו ולא לאחרים והעמיד הרמב"ן שמדובר שעשו לצורך ישראל מסוים וכה"ג זה לא נאסר לאחר והנה בפשוטו נקטו הראשונים שהאיסור כאן זה רק סברא במת שזה בזיון שיקבר בכזה קבר וכן נקט הט"ז אמנם הרמב"ם נקט שזה בכל מילי דפרהסיא וכן החמיר המג"א וכן מבואר ברש"י שדן שמרחץ מותר כיון שיתכן שזה לגוים ועיין רמ"ד סקי"ט בבית שנבנה באיסור בפרהסיא שהמג"א כתב שאסור מעיקר הדין כמו כאן והט"ז כתב שרק ראוי להחמיר

ז]**אם יש בה רשות:** עיין רש"י ובעל המאור שביאור שהכונה שאולי חיממו את זה במוצאי שבת ועיין רמב"ן שהקשה א"כ הרי יש כאן בכדי שיעשו ובדעת רש"י צ"ל שכיון שאם עשו לצורך הישראל אי אפשר כזה מהר לא עוזר שאפשר בצורה אחרת [ולכאורא ביאור הרמב"ן יתכן גם לביאור רש"י בסוגיא וצ"ב ברמב"ן דמשמע שזה קשור אחד לשני] ועיין מ"ב סקל"ט שהביא מהכנה"ג שאם הביא בסוס משארים כהליכה אם סוס ואם הביא ברגל משאירם ברגל ולא אומרים שהרי בסוס זה יותר מהר א"כ השיעור יותר קצר ולכאורא תלוי במחלוקת הנ"ל והנה הרשב"א ביאר שאם הביא ממקום רחוק אפילו שאפשר להביא ממקום קרוב זה אסור ומבואר שכל מה שהקל במרחץ כנ"ל דאת אותם מים יכול יותר מהר אבל כאן שהביא משהו אחר לא שיך סברא זו אמנם הרא"ש בביצה לגבי שיעור בכדי שיעשו כתב לפי הפירות הקרובים לעיר

והנה הרי"ף כתב שחוששים שהלכו בלילה ועיין רמ"א שכ"ה ס"ח שכתב שכדי שיעשו לא דנין שיכל בלילה דאין הדרך להביא בלילה וצ"ל שגם הרי"ף זה רק לחומרא ולא לקולא ועיין מג"א סקי"ז שכתב שאין צריך להמתין אלא בכדי רכיבת היום והקשה מהרי"ף וכתב ששם הנידון לגבי שבת ובפשוטו כונתו כדביאר הגר"ז סי"ג ועד"ז בפמ"ג שיודעים מאיפה זה הגיע ובהליכה רגילה אי אפשר להגיע אלא אם הלך בלילה אמנם אם נסע מהר יתכן שהלך ביום ובזה כתב להקל וצ"ב מה שחילק מהרי"ף הרי הוא דיבר על מוצאי שבת ועיין מחצית השקל שהכונה שלא חשש לרי"ף אלא לענין שבת ובתו"ש ביאר שבמקום שאם לא נחוש שבא ממקום רחוק לא נאסור כלל חששו גם למוצאי שבת וצ"ע למה לפסוק דלא כרי"ף ועיין מחצית השקל שביאר שבא בסוס ולא תולים שהלך גם בלילה והגיע ממקום רחוק וצ"ע שהרי במקום ספק בין כה לא צריך להחמיר אלא בבא שיעור חוץ לתחום כמבואר ברי"ף בביאור כונת שמואל

ח]הגמ' שואלת על קבר שיהיה בכדי שיעשו וביאר רש"י שהקושיא למה זה מותר מיד שמספק זה יאסר ומה שלא שואלת לעולם כיון שכאן זה לא מוכח שזה לישראל ומבואר ברש"י שמספק זה לא סיבה לעולמית וצ"ב שלשון רש"י בד"ה תניא כותיה דבמשנה בספק אם זה בא ממקום רחוק שזה אסור לעולם וכן בפשוטו מוכח מדברי רב שדיבר על המשנה ורש"י נקט שזה לעולם ועיין רעק"א וצ"ל ששם אם זה בא ממקום רחוק יש כאן מפרסמא מילתא ואסור אבל כאן שלא ברור למי זה לא חשיב פרסום וכעין זה מבואר ברש"ש אמנם עדין צ"ע בדעת רש"י שאסר עולמית הרי כל הסיבה שלא אומרים ספק דרבנן לקולא מצד דשיל"מ ולכאורא אם זה אסור עולמית אין זה יש לו מתירים ובאמת שזה קשה בגמ' מה מוכיחה מהא דבמרחץ לחומרא ה"ה כאן הרי כאן זה איסור עולמית ולא הוי ישל"מ וכבר הקשה כן רעק"א ואולי הגמ' רק דנה על החלק של בכדי שיעשו אם נימא שגם בפרהסיא זה עוד איסור ויש כאן הנידון הרגיל ואם נימא שלאחרים לא אסור עולמית א"כ הוא לא גרע מאחרים וצ"ע בזה ועיין מג"א ריש סימן שי"ח וברעק"א ובפמ"ג, ועיין קה"י ביצה סימן י"ט והנה לכאורא לרש"י כל קושית הגמ' רק לרב שספק אסור אבל לשמואל לא קשה כלל וכן הוא במהרש"א ובפשוטו זה הביאור שהרא"ש לא העתיק גמ' זו כמבואר בט"ז וצ"ב דברי הב"י

ועיין מהרש"א שכתב לדון שלרש"י יתכן שכל שמואל רק לגבי עולמית אבל לא לגבי כדי שיעשו ולכן לא קשה קושית התוס' אמנם עיין רעק"א שתמה על זה דהגמ' מביאה ראיה ממרחץ ששם הנידון על כדי שיעשו ויש מקום לומר שכונתו שסוגין זה נידון מצד ספק קנס אמנם יש מקום להחמיר מצד דשיל"מ ובזה לא שיך לדון במרחץ כיון שאפשר הרי להתרחץ פעמים ולצל"ח כה"ג לא הוי דשיל"מ

ובשאר ראשונים ביארו שכונת הגמ' לשאול על הסיפא למה לא יקבר עולמית הרי אולי זה לעכו"ם והגמ' עונה שזה היה בפרהסיא והנה הרי"ף השמיט גמ' זו ועין רשב"א שביאר כרש"י אמנם בר"ן ביאר שכונת הגמ' שזה הדרך הרגילה ולא שיש כאן אוקימתא וצ"ב לרשב,א למה לביאור רש"י א"ש מה שהשמיט גמ' זו וצ"ל שלרש"י זה כפי הכללים הרגילים משא"כ לגאונים יש כאן חידוש דין וצ"ע

**בדיני בכדי שיעשו [ביצה כ"ד: סימן תקט"ו]**

א]הגמ' אומרת אמר רב פפא נכרי שהביא דורון וכו' וביאר רש"י מצד מוקצה והקשו הראשונים מה הוצרך לזה הרי כיון דמבואר שאסור לאחר שבת עד כדי שיעשו וזה הרי לא מצד מוקצה א"כ יתכן שזה גם הסיבה בשבת עצמה ותירצו שרש"י בא לחדש שגם בעשה לעצמו אסור אמנם עיין חידושי רעק"א שכתב לדון דהנה לשון הגמ' אם יש במינו במחובר ומשמע שגם מספק אסור וביארו הראשונים שזה מצד דשיל"מ אמנם הרי דעת ר"פ לעיל ד. שסד"ר לקולא גם בישל"מ ולכן ביאר רש"י שבשבת זה ספק מוקצה וממילא גם למוצאי שבת זה כך מצד נתגלגל מדאוריתא לדרבנן ובזה מיושב קושית הראשונים שהרי לשמואל ספק מותר ע"ש

ב]בעיקר הדין כדי שיעשו ביאר רש"י שזה מצד שלא יהנה ממלאכת שבת ולכן כתב שאם יש שני יו"ט מותר לאחר בכדי שיעשו בליל יו"ט שני כיון שממ"נ הוא לא נהנה ממלאכת שבת והנה בפשוטו הכונה כמו שביאר היש"ש שזה גנאי שהוא נהנה ממלאכת שבת ויתכן שהכונה שזה יגרום זלזול באיסור שבת ועיין בית מאיר שתמה א"כ למה בעשה לצורך עצמו זה אחרת הרי חזינן שזה לא נר ששבת [ובפשוטו דבר זה הוקשה לרא"ש שבביאור דעת ר"ת כתב שדבר זה א"ש] וצ"ל שלגבי דין מעשה שבת רק בנעשה לישראל חשיב מעשה שבת [וכדחזינן לדין ממצוא חפציך] ועיין ראשונים שהקשו הרי מעשה שבת בשוגג לר"מ מותר ועיין רשב"א קנ"א. שהביא מהראב"ד שלכן מעשה עכו"ם מותר לאחר כמו בעושה במזיד דהינו שנקט שזה דומה למזיד אמנם הראשונים נקטו שזה דומה לשוגג ומשמע שלא הקשו אלא מצד שקי"ל כר"מ אבל לר"י א"ש וכן הוא בב"ח תחילת סימן שי"ח אמנם הרא"ש הוסיף שגם לר"י זה רק מצד שקנסו שוגג אטו מזיד וכאן זה לא שייך

וברא"ש בביצה תירץ שכיון שזה לא שכיח לא גזרו והקשה היש"ש מה סברא בזה הרי יש כאן סיבה בעצם לא להשתמש ובפשוטו צ"ל שצריך לזה תקנה דרבנן וכיון שזה לא מצוי לא גזרו אמנם בעכו"ם שזה מצוי גזרו ועיין רש"י חולין ט"ו. דמשמע שטעמו דר' יהודה שאסור בשוגג מצד שלא יהנה ממעשה שבת ועיין מהרש"א שם שהסוגיא חולקת על סוגיא דגיטין שזה מצד קנסו שוגג אטו מזיד [ועיין תור"פ בעירובין דמבואר שקושיתו שגם מזיד אסור רק מצד קנס ולא מצד שלא יהנה ממלאכת שבת ולזה הביא ירושלמי בשבת שאסור מצד שלא יהנה ממלאכת שבת ודו"ק בזה] וברשב"א ובריטב"א בעירובין הובא בבה"ל תקט"ו ס"א כתבו דכאן החמירו יותר כיון שיש חשש שיאמר לו דהינו דעיין לשון הריטב"א וכן הוא בלשון הרמב"ן חולין ט"ו. שהדין בכדי שיעשו כדי שלא יהנה ממעשיו הרעים אלא שסיבת הגזירה כדי שלא יאמר לו ולכאורא הביאור כמבואר בשפת אמת בביצה ובבית מאיר ס"ה דהטעם הוא כתוס' רק שגדר הדין שלא יהנה ממעשה שבת ולכן ביו"ט שני זה מותר ובבית מאיר כתב שהטעם שאם יהנה ממעשה העכו"ם יבוא לזלזל באיסור להגיד לו ע"ש ועיין רמב"ם שביאר פ"ו כר"ת ומאידך דייק הב"י בהלכות יו"ט שס"ל כרש"י ולנ"ל א"ש ובביאור הגר"א ש"ז סי"ד כתב לדון עוד שגם אם הטעם מצד שמא יאמר אבל לא אסרו אלא כדי שיעשו במוצאי יו"ט ולא כדי זמן הראוי לעשיה ויתכן שכונתו כנ"ל ועיין גר"ז תקט"ו ס"א בהגהה שכתב שהאיסור מצד שמא יאמר אלא שלא גזרו אלא על מוצאי יו"ט ראשון ולא יותר ע"ש

ג]אמנם דעת ר"ת שהאיסור מצד שמא יאמר לו כדי שיוכל להשתמש במוצאי יו"ט לכן אסרו עד הזמן שהוא ראוי לעשיה שזה בכדי שיעשה לאחר יו"ט שני ועיין רא"ש שכתב שנפק"מ מה השיעור של בכדי שיעשה האם שיעור המלאכה או שגם זמן ההליכה לשם דלרש"י זה רק זמן המלאכה ולר"ת זה גם זמן ההבאה אמנם הראשונים ביארו כרש"י ובכל אופן כתבו שזה כולל גם את זמן המלאכה עוד כתב הרא"ש דנפק"מ האם זה אסור לכולם או רק לו עצמו דלרש"י זה אסור לכולם ולר"ת זה רק שיך עליו עצמו דלא חוששים שיאמר בשביל חברו דאין אדם חוטא ולא לו אמנם הב"י הביא מהסמ"ק שלא חילקו בזה אלא אסרו על כולם והנה בפשוטו לפ"ז בדבר שאין בו מוקצה גם באותו יום לאחר זה יהיה מותר וכן מבואר בגר"א שם שכתב שתוס' ביצה כ"ה. זה כסמ"ק

אמנם צ"ע דהרא"ש בשבת דייק מלשון המשנה שזה אסור לכולם [ועיין לקמן סק"ז עוד ראיה מהרא"ש לאסור] וכן עיין שער הציון סקי"ד שהקשה סתירה זו ברבינו ירוחם וכן בטור כתב בסימן רע"ו וסימן שכ"ה כדבר פשוט שזה אסור לכולם ורק בסימן תקט"ו הביא המחלוקת ובפשוטו משמע מזה דכל מחלוקתם רק לגבי כדי שיעשו אבל לגבי יום השבת עצמו זה ודאי אסור לכולם וכן הוא ביש"ש ס"ח וכן נקט בבית מאיר ס"ה אלא שצ"ב טעמא דמילתא ובא"ר סוף סימן תקט"ו הביא מהעולת שבת שלגבי שבת עצמו ר"ת מודה שזה נהנה ממעשה שבת ויש לזה קצת משמעות ברמב"ם שלא ביאר הטעם של שמא יאמר לו אלא כשמבאר הדין של לאחר שבת בה"ח אמנם תמה על זה דהרי תוס' הקשו משוגג דר"י אמנם יתכן שבגדר הדברים הוא כנ"ל שבשבת אסרו בתור נהנה מעשה שבת ובמוצאי שבת מצד שמא יאמר לו ובאמת שכל לשונו של הרא"ש רק לגבי החשש שמא יאמר לו לצורך מוצאי שבת ומשמע שלצורך שבת הסברא היא גם לאחר ויתכן שגם אם זה לא מצד מעשה שבת אבל כאן הטעם שזה עצמו שישתמש בשבת בדבר שהעכו"ם עשה לצורך הישראל יבוא לומר לו לעשות וצ"ע ויתכן עוד שרק במוצאי שבת שהרוח הוא קטן שהרי זה יהיה מותר רק יותר מהר בזה זה לא סיבה לאסור לאחרים משא"כ בשבת עצמו דנים שחשיב שלא יהיה לו שימוש כלל ועל ידי האמירה יהיה לו [ועיקר הסברא מבואר ברשב"א בתוה"ב עמוד י"ח שבישראל אסור מצד שמא יעשה אבל לא חוששים לזמן קטן עיין לקמן] [ועיין ב"ח וקרבן נתנאל שנקט שגם ביו"ט שני אסור לכולם ורק בבכדי שיעו במוצאי יו"ט שני לא נאסר אלא לו עצמו אמנם דבר זה נגד לשונו הטור והרא"ש וכמו שהאריך שם]

והנה עיין רא"ש קכ"ב. שהקשה על ר"ת שהרי אסרו במרחץ לאחר שבת בכדי שיעשו וצ"ב מה הוקשה לו שם יותר מאשר במשנה של מילא מים או עשבים ובפשוטו הביאור כנ"ל דבמשנה יש לבאר שזה מצד שלא יהנה ממעשה שבת אבל כאן בהכרח זה מצד שמא יאמר לו וא"ש שכתב שלפחות שלו עצמו יהיה אסור וזה כשיטתו בביצה אמנם יתכן שכונתו להקשות שלאחר שבת זה אסור מצד קירוב הזמן וזה דומה לכאן שזה קירב לו ההנאה ובאמת לכן זה אסור רק לו עצמו וא"ש שהקשה על ר"ת רק שלו עצמו יהיה אסור וכנ"ל

והנה מצאנו באמת חומרות מסוימות בשבת יותר ממוצאי שבת עיין רמב"ן שנקט בדעת רש"י לגבי ספק שרק מקיל במוצאי שבת ולא בשבת [אמנם בדעת רש"י שזה מצד שלא יהנה לכאור אזה אותו דבר] וכן לגבי הסברא של תוס' שתוך התחום מותר כי אין בזה הרבה הנאה אמנם בפשוטו זה רק סברא לגבי שבת ולא לגבי מוצאי שבת דהרי קי"ל דלא כר"ת לגבי תוך הבור אם לא שנחלק ששם זה לא נוח בבור וכאן זה כן נוח אמנם בפשוטו במת רוצה להספיד במקום המת ועיין תהלה לדוד וצ"ע

ד]עיין רש"י שהוכיח כדבריו מרב אשי שדן שמותר בכדי שיעשו ביו"ט שני ותוס' דחו או שלא ס"ל כלל בכדי שיעשו וזה פלא הרי זה משנה מפורשת במרחץ וראיתי לאחד מהאחרונים שחילק בין שבת ליו"ט עוד כתבו לדחות שביו"ט שני ס"ל לרב אשי שאין בכדי שיעשו אבל ביו"ט ראשון אסור עד מוצאי יו"ט שני וצ"ע כונת רש"י להוכיח מכאן וצ"ל שלשיטתו שזה מצד שלא יהנה נקט שאם ביו"ט שני אין דין בכדי שיעשו לא יתכן שלגבי יו"ט ראשון זה יאסר וצ"ב ובעיקר דברי רש"י עיין גאון יעקב שהקשה שגם אם זה מצד שלא יהנה אבל כיון שלמעשה מספק לא יכול לעשות מלאכה ביו"ט שני ממילא גם אם הקדושה זה של היום הראשון הוא נהנה ממעשה שבת ובזה ישב ראית התוס' מהירושלמי ע"ש וצ"ע

ה]עיין רש"י בחולין ט"ו. שנקט שבמעשה שבת דישראל אסור בכדי שיעשו וזה כשיטתו שגם עכו"ם לכן אסור ויש דין בכדי שיעשו וכן הוא ברמב"ן שם אמנם לדעת ר"ת א"ש שבמעשה שבת דישראל שזה רק מצד שלא יהנה ממעשה שבת זה לא סיבה לאסור במוצאי שבת והנה השו"ע נקט לעיקר כרש"י ובכל אופן פסק בסימן שי"ח שלא צריך בכדי שיעשו ועיין ב"י שמקורו מהרשב"א בשם רבינו יונה שכיון שזה לא שכיח לכן לא גזרו בכדי שיעשו דהינו שקבעו גדרים אחרים בדין שלא יהנה ממעשה שבת וצ"ע דהמג"א צין לתוס' בחולין ולכאורא כונתם לחלוק על רש"י ולבאר שהאיסור של עכו"ם אינו בישראל וזה איסור אחר אמנם עד כמה שעכו"ם זה מצד שלא יהנה א"כ זה כמו ישראל ובגר"א ציין לרא"ש וצ"ע שהרא"ש ביאר שבלא שכיח אין הדין שלא יהנה אבל מתי שיש מה פתאום שזה גדר אחר והנה בפשוטו מה שנקטו שכדי שיעשה זה לא סיבה בישראל מצד ששם האיסור הוא קנס וקנסו רק על שבת אמנם עיין רשב"א בתורת הבית י"ח. שכתב שדינו שאסרנו לשבת שכבר לא חוששים שיעשה בשביל להרויח קצת זמן דהינו שנקט שמצד השל איהנה זה סיבה לאסור בכדי שיעשו רק שבמלאכת ישראל הקילו בזה אלא שצ"ע המקור לזה ואולי סתימת הדברים שלא הוזכר בכדי שיעשו בישראל

ועיין פמ"ג שכ"ה סקכ"ב לענין מומר שלתוס' לא צריך בכדי שיעשו דאין חשש שיאמר לו אבל אם הטעם כי זה לא שכיח א"כ כאן זה שכיח שיעשה מלאכה ויאסר בכדי שיעשו

ו]עיין סוף סימן תקט"ו דמבואר דבבא מחוץ לתחום על ידי שליחות מותר למי שנשתלח לו דאין חשש שיאמר לו להביא שאין סיבה שהישראל ישמע לו דהרי הוא הביא מצד מי ששלחו ועיין מג"א שהביא מהמהרש"ל להקשות שכל זה טוב לר"ת אבל ללרש"י שזה מצד שלא יהנה ממלאכת שבת הרי עכשיו הוא נהנה ממלאכת שבת ועיין מג"א שכתב שכאן לא נהנה מגופה של מלאכה דהינו שבתחומים שאין שינוי בעצם לא שיך לדון מצד שלא יהנה [כן ביאר הגר"ז באריכות וצ"ע דהרי בהוצאה מבואר במשנה וראשונים שאסור גם לאחר] ועיין א"ר ומחצית השקל שביארו שהכונה שכאן מה שאסור זה רק מצד שמא יאמר לו גם לרש"י וכן גרס המהרש"א בדבריו כ"ה. אלא שצ"ע אם רש"י ס"ל כן למה לא ביאר שזה טעם האיסור וכן הקשה הגר"א בסימן ש"ז סי"ד וצ"ל שהוקשה לו שא"כ היה צריך להיות שלאחרים זה מותר אמנם קשה אם יש כזה טעם למה תמיד לא נאסר עד מוצאי יו"ט שני לכל הפחות לו עצמו וצ"ל שס"ל שבתחומין באמת למוצאי יו"ט מותר מיד וכדעת הרא"ש עיין בית מאיר שהאריך בזה

והנה מבואר בסימן תקפ"ו שעכו"ם שהביא לולב או שופר יכול הישראל להשתמש מצד מצות לאו להנות ניתנו ובמרדכי הוסיף עוד שאין חשש שיאמר לו לעכו"ם לצורך מצוה שזה מצוה הבאה בעבירה ועיין גר"א ש"ז סי"ד שכתב לדון שלרש"י מספיק הטעם של מצות לאו להנות ניתנו אמנם לר"ת צריך להגיע לטעם השני ומבואר חידוש שלר"ת כשהטעם שייך אפילו שהגדר לא שייך אסור ועיין מג"א סימן רנ"ט שעכו"ם שהקדים הבישול כשיגיע הזמן שזה בין כה היה מתבשל זה מותר ולכאורא הניחא לר"ת אבל לרש"י למעשה הוא נהנה ממעשה שבת וצ"ע ובפשוטו מבואר שגם בשבת כל האיסור עד בכדי שיעשו ולא יותר ולא שזה עוד איסור לאחר שבת וצ"ע בכ"ז ועיין לקמן

ז]עיין ברא"ש שדן לענין תחומין האם יש בכדי שיעשו והביא מהרי"ף ועוד ראשונים שיש והא עצמו נקט שכיון שחזינן שזה לא אסור לאחר ה"ה שאין בכדי שיעשו ולכאורא גם מכאן מוכח שבשבת עצמו אסור לכולם דאם נקט שמותר א"כ אין שום קולא בתחומין יותר מכל איסור דאוריתא שאין בזה מוקצה וע"ש שהקשה דהרי מבואר לגבי חלילין שאסור ותירץ ששם זה מת אמנם עיין או"ז שהקשה הרי כאן אין איסור עולמית שכל החומרא בנקבר בו אמנם דעת הרא"ש שגם בחלילין אם יהיה פרהסיא יהיה אסור עולמית כמבואר בר"ן והנה לפ"ז יש לדון האם במת זה נאסר לכולם ועיין תהלה לדוד שהביא כן מרבינו ירוחם אמנם ברא"ש הוכיח להיתר ועיין מג"א לענין הלכה שאפילו שמחמירים כר"ת אבל בתחומין כיון שיתכן שאין בכלל כדי שיעשו לא צריך להחמיר בשני יו"ט והנה קשה מה הרא"ש הקשה מחלילין הרי שם זה שבת ויש איסור הוצאה ואין לומר כמבואר בתוס' שזה לא רוח גדול שהרי כשזה מחוץ לתחום זה רוח גדול ועיין תהלה לדוד שבהכרח שנקט שבסתמא אין זה רה"ר אלא כרמלית וממילא גם זה דרבנן אמנם עיין או"ז וסה"ת שמחוץ לתחום מצוי רה"ר דאוריתא כי זה מחוץ לעיר ולפ"ז אין מקום לקושית הרא"ש כלל

והנה כתב הרא"ש דבשני יו"ט ויש שבת לאחריהם לא מחמרינן כה"ג לאסור עד אחרי שבת דהינו שלא חוששים שיגיד בשבת בשביל שני ימים אחרי אמנם הביא שיש אוסרים [ורעק"א הביא מהיש"ש שחילק שלגבי שבת אסור כי זה רוח של יום שלם משא"כ לגבי מוצאי שבת שזה רק בכדי שיעשו] והשו"ע ס"ח הקל בזה והרמ"א החמיר בשני יו"ט של ר"ה עוד הביא לגבי תחומין דגם בר"ה לא מחמירים והראשונים הביאו דבר זה בשם חכמי לוניל והנה הרא,ש הביא את זה שכיון שאין בזה בכדי שיעשו וכל האיסור ליומו ממילא אין בזה החומרא דר"ה זה קדושה אחת ולכן התיר יו"ט הסמוך לשבת אמנם לדעות שצריך בכדי שיעשו לא מצאנו להקל אמנם הר"ן העתיק דבר זה וכן השו"ע ובהכרח הביאור כמבואר בגר"א שכיון שתחומין זה קל ממילא לגבי זה לא מחמירים שיחשב קדושה אחת וכן ביו"ט לאחר שבת לא מחמירים יותר מיום אחד והדברים צ"ע מהיכי תיתי לחדש לבד שכאן הגדר של שלא יהנה או שמא יאמר לו הוא אחר וצע"ג ולכאורא רק הרא,ש לשיטתו שאין בכדיש יעשו שיך גדרים אלו

והנה הט"ז הביא שלאחר שבת שלאחר ר"ה לא צריך בכדי שיעשו וכתב רעק"א שכל זה דוקא לר"ת אבל לרש"י זה אסור מעיקר הדין כמו שבת ויו"ט ששניהם אסורים בתורת ודאי וחלק בזה על הט"ז ע"ש ס"ד והגר"ז העתיק הט"ז וצ"ע והיה מקום לומר שלגבי הדין בכדי שיעשו לא דנים את ר"ה כיום אחד אמנם בס"א מפורש לא כך ורק בס"ח לענין תחומין הקילו וצ"ע

ח]עיין תוס' בשם רבינו שמואל דבתחומין ספק לקולא והקשה רעק"א שזה תלוי ברב ושמואל ובגירסאות בקנ"א. ומה דן כאן ולכאורא לולי דבריו היה מקום לומר שכן דן לא על מעשה שבת אלא על האיסור של דבר שבא מחוץ לתחום האם מותר לטלטלו חוץ לד"א שזה לא קשור למעשה שבת שעל זה מדובר בגמ' שם אמנם גם מדברי הגר"א שדימה הדברים והעמיד הסוגיא כרב חזינן שנקטו שהדין מעשה שבת הוא לא יותר מהדין תחומין וצ"ע מה ענין זה לזה וע"ש ברעק"א שביאר שס"ל כרש"י אלא שהיה מקום לדון כרמב"ן שכל הנידון לגבי אחרי שבת ולא לגבי שבת ולזה הוכיח מתחומין שהנידון גם לגבי שבת ע"ש

ט]עיין תוס' שהביא מרבינו יהודה לדון שמדין פרות הנושרים יאסר מידי דאכילה בכדי שיעשו במוצאי שבת והקשו ממרחץ וכתבו ששם זה לא אכילה ועיין מרדכי שהיו שהחמירו בזה ועיין שער המלך פ"ב מיו"ט שהקשה קושיא עצומה דהרי במשנה במכשירין מבואר הנידון מפורש על ירק שזה מידי דאכילה וכתב לדחוק ששם זה ספק אולי תלשו את זה לפני שבת וצ"ע

ט.ב]עיין תקט"ו ס"ב דעכו"ם שתלש לצורך עצמו והביא לישראל מותר לאחר שבת מיד והקשה רעק"א הרי טלטל מוקצה בשבילומ ושמעתי לבאר למה דהקיל בשו"ע שכ"ה סט"ו לגבי כרמלית במוצאי שבת מיד דלא חשיב הנאה מה שזה קרוב א"כ ה"ה כאן

י]מבואר בשו"ע ש"ז סי"ד שאגרת שעכו"ם הביא יכול השתמש עמה ועיין טור שהקשה למה אין כאן איסור הנאה של מעשה עכו"ם ועיין ביאור הגר"א שכתב לדון שחשיב שלא נהנה מגופה של מלאכה וציין לראשונים שחלקו בין אגרת להדלקת נר כנ"ל וצ"ע ששם דנו שהמשלח נהנה ובזה חילקו אבל כאן הנידון שמי שנשתלח לו נהנה ובזה מה שיך הסברא שלא נהנה מגוף המלאכה ובפשוטו הכונה שקריאת אגרת זה סוג הנאה שלא נאסר מצד הנאה ממעשה עכו"ם וצ"ב ועיין מ"ב דהאחרונים ביארו שכיון שזה לצורך המשלח מי שנשתלח לו זה כמו אחר אמנם כתב המג"א שאם שלח מראש שזה יגע בשבת אסור כדין ביטול איסור לכתחילה שאסור גם למי שנתבטל בשבילו וצ"ב מאיפה נלמד שיש כאן שני דינים

והנה עיין מג"א דמותר לומר לעכו"ם שלא יכול לקרוא האגרת וממילא הוא פותח וצ"ע למה אין כאן איסור הנאה ממעשה עכו"ם ויתכן שכיון שזה חומרא בעלמא לגבי איסור הנאה ממעשה עכו"ם לא החמירו בזה וצ"ע מה ההבדל בין האיסור אמירה לאיסור הנאה אמנם בחיי אדם כלל ס"ב ס"ג ביאר שכיון שלא נהנה מגופה של מלאכה מותר דהינו שהרי פתיחת האגרת זה רק סילוק מפריע ולא שנהנה מיצירה חדשה וזה לא נאסר במעשה עכו"ם ובפשוטו זה כמו שכיבה דליקה וממילא יש לו הבית ויש לחלק אמנם עיין מג"א סוף סימן תקי"ח שאם עכו"ם פתח בור שאסור להשתמש אם מה שבפנים ומבואר שגם סילוק מפריע יש איסור מעשה שבת ועיין מנחת שלמה שהאריך בזה ועיין מרדכי שבלוקח הקדירה וזה מחתה בגחלים זה לא נאסר מצד מעשה שבת ובפשוטו זה מטעם הנ"ל כמבואר בפמ"ג אמנם מבואר שזה לא ברירא ליה

והנה עיין פמ"ג שי"ח א"א ב' שעכו"ם שחימם מים וזה נצטנן אסור להשתמש עד סוף שבת אלא שכתב שלא שיך בכדי שיעשו לאחר שבת וצ"ע במ"ב רנ"ג סקצ"ו שיש כה"ג בכדי שיעשו במוצאי שבת אמנם צ"ע הפמ"ג שכאן הבכדי שיעשו נגמר כבר תוך השבת והניחא לרש"י שיסוד האיסור שלא יהנה יתכן שדבר ראשון זה נאסר לשבת ויש כאן עוד תוספת לאחר שבת אבל לר"ת לכאורא אין כאן אלא איסור שלא יאמר לו והנה מקור הפמ"ג משו"ת הרשב"א סימן רנ"ג אבל שם משמע שזה רק באמר לו ויש כאן קנס חדש מדין מעשה שבת דישראל אמנם במ"ב שם מבואר שללא אמר לו רק כיון שלאו כל כמיניה לאסור לישראל את תבשילו ולפ"ז בחפץ עכו"ם זה באמת יאסר והנה מבואר בסימן רע"ו שתוספת אור מותר וכתב הגר"א שזה כמו לאחר בכדי שיעשו ויש שדנו שבישראל זה יהיה אסור ולפ"ז כוונת הגר"א שכיון שכל האיסור הוא רק בכדי שיעשו לכן זה מותר בשבת עצמו דאם זה איסור שלא יהנה ממעשה שבת ודאי זה יהיה אסור אלא שצ"ע א"כ מה ראית הגר"א הרי כאן לא עבר בכדי שיעשו שהרי נהנה משהו שיש כאן תוספת אור ולכאורא צ"ל שכונתו לדון שכל שעשו בחפץ מלאכה זה נהיה חפצא דאיסור וממילא גם תוספת הנאה אסור ולזה הוכיח מלאחד בכדי שיעשו שזה מותר ויתכן שהרי נשאר לו הרוח של העשיה שנעשה בשבת אלא בהכרח שלא דנים היצירה כחפצא דאיסורא וממילא בתוספת זה מותר ולפ"ז דבריו גם בישראל ועיין רנ"ג לענין מצטצק ורע לו שגם כתב שלאחר כדי שיעשו מותר ושם ודאי כונתו כנ"ל והנה עיין מג"א רנ"ט שעכו"ם שקירב בישול שהיה צריך להעשות לאחר זמן שלאחר זמן זה מותר וחזינן דלא אמרינן שכיון שזה כבר נאסר בזמן שזה היה מבושל עד שהגיע הזמן שבין כה היה מתבשל שזה נאסר ולכאורא זה דלא כפמ"ג של נצטנן ואולי שם כיון שאם היה נשאר חם זה היה עדין אסור ובלשון אחר שהרי אם היה שומר החום על יד הטמנה היה אסור א,כ מראש חל איסור על החפץ עד לאחר בכדי שיעשו משא"כ כאן מראש חל איסור רק עד הזמן שזה יתבשל ולפ"ז לכאורא גם במוצאי שבת צריך לחכות בכדי שיעשו כמ"ב

והנה בעיקר הנידון האם האיסור בכדי שיעשו זה כל שם האיסור וממילא גם באמצע שבת זה מותר וכגון במיהר הבישול לכאורא לרמב"ן שגם במעשה שבת דישראל צריך בכדי שיעשו ועיין רא"ה בבדק הבית שכיון שיסוד האיסור שלא יהנה א"כ גם שיהנה מיד במוצאי שבת הוא נהנה משמע שזה כל האיסור דאם יש כאן עוד איסור א"כ מי אומר שיש איסור שלא יהנה אמנם לראשונים שחולקים יתכן שגדר הקנס שאסרו ליומו ולכן נקטו שאין מקור לעוד איסור וצ"ע [אמנם במקה שמיהר הבישול יש מקום לדון שנהנה ממציאות הבישול רק שזה היה נעשה ללא זה ובשבת אסרו כה"ג אבל כגון בורר פסות מאוכל וחזר ועירב או בנצטנן יש מקום יותר להתיר וצ"ע בכל זה

**אריסות וקבלנות בית שדה ומרחץ**

**גמ' ע"ז כ"א: סימן רמ"ג רמ"ד**

**א. קבלנות שדה ובית – תוס' בע"ז [ובביאור כוונת הר"מ שם עיין ב"י סוף סימן רמ"ג ובב"ח שם] ובר"ן שם [ובביאור כונתו עיין פמ"ג רמ"ג מ"ז ב' ורמ"ד א"א ז'] נשמת אדם כלל ג' סק"ה [ועיין רש"י מו"ק י"ב. ובגר"ז רנ"ב קו"א בתחילתו ובתהל"ד רמ"ד סק"ב] בה"ל רמ"ד ס"א ד"ה או שהביא השיטות ועיין מ"ב רנ"ב סקי"ז כ"ה [ועיין נוב"י תנינא י"ב ]**

**ב. קבלנות דמרחץ – ב"י בשם המהרי"א, ב"ח וט"ז [רק משום מראית העין ועיין גר"ז רמ"ד סי"א בביאור הסברא להיתר], מג"א רמ"ג סק"ב [ובביאור כונתו עיין לבושי שרד ובגר"ז רמ"ג ס"ג ובנוב"י תנינא ל"ח ועיין שער הציון י"ד שהביא מהפמ"ג ביאור אחר ועין מג,א רמ"ד סק"א ובלבושי שרד שם ובגר"ז קו"א רמ"ד א'] [ועיין ביתר אריכות גר"ז בקו"א רנ"ב סק"ו ורמ"ד סק"א ובהלכותיו רנ"ב ס"ה] ובפשוטו הוא נידון הרמב"ם והראב"ד סימן רמ"ד ס"ה ובאחרונים שם ועיין בדגול מרבבה שם ועיין רמ"ז ס"ו ובתהל"ד שם ועיין מ"ב רמ"ד סקל"ב לענין מלח ועיין מ"ב רע"ו סקמ"ה ושם בבה"ל ס"א ד"ה בקבלנות**

**ג. בדין שכיר יום – עיין ראשונים בשם הירושלמי ועיין תו"י י"ח. מה שלמד מזה ועיין מ"ב רנ"ב סקכ"ג ובגר"ז רמ"ג ס"ד ובקו"א שם [ועיין שו"ע רמ"ז ס"ג ובגר"ז שם ס"ז] ועיין שלט"ג בשם הרי"ד ובריטב"א י"ט.**

**ד. בדיני חשד של אורחים – רמ"ג ס"ב ובמג"א וט"ז ובמ"ב, רמ"ד ס"א ובמג"א שם ועיין נוב"י או"ח סימן י"ב תנינא ל"ח**

**ה. בדין מטלטלים בפרהסיא – עיין מג"א רמ"ד סק"ב ורנ"ב סק"י ובגר"ז רמ"ד קו"א סק"ג**

**ו. בדין מסכם אם העכו"ם שלא יעבוד - רמ"ד ס"ד בבה"ל ד"ה והא"י ועיין תהל"ד רמ"ג סק"ב**

**ז.בדין אריס שאומר לו לעבוד בשבת – אגלי טל רי"ד סק"א חזו"א יור"ד קע"ז סק"ט ד"ה נראה גר"ז רמ"ג ס"ז מ"ב רמ"ה סקי"ח**

**קבלנות שדה ומרחץ ובית**

א]מבואר בגמ' ע"ז כ"א: דשדה באריסות מותר וכן בשכירות [ועיין בה"ל דזה רק ברוב האנשים עושים כן ובריטב"א משמע שמספיק שזה מצוי] אבל מרחץ אסור בשכירות כיון שאריסא דמרחץ לא עבידי אנשי דהינו שמעיקר הדין כל שהרוח של השדה או אפילו חלק מהרוח זה לעכו"ם מותר אמנם בשכיר יום זה אסור ונתחדש שבמרחץ אפילו אם עושה שכירות זה אסור מצד מראית העין שיגידו שהוא לקח שכיר יום והנה מבואר בגמ' בשבת שקבלנות גם מותר מעיקר הדין ולכן נותנים כלים לכובס וכן הוכיחו הראשונים משליחות אגרת בקצץ שמותר ודנו הראשונים האם בשדה שמותר אריסות או שכירות האם מותר קבלנות ועיין ריטב"א וכן משמעות הרא"ש [וכן הביא הרמב"ן במו"ק בשם יש מפרשים] שמותר שכיון שרוב האנשים לוקחים באריסות יגידו שזה באריסות ובר"ן הוסיף שדרכם של אנשים לעשות בקבלנות דהינו שגם אם זה לא אריסות אבל יתלו בקבלנות אמנם שיטת הרמב"ם וכן נקט הר"ן ועוד ראשונים כמבואר בבה"ל באריכות סימן רמ"ד ס"א שאסור ובטעם הדבר מבואר ברמב"ם וכן ברמב"ן שאנשים יראו שהעכו"ם לא אוכל הפירות וידעו שזה לא אריסות וממילא יחשדו בו שהוא שכיר יום ובפשוטו שכיון שמי שלא עושה אריסות יש שני אפשרויות ויתכן שזה שכיר יום ממילא יחשדו בו שזה שכיר יום והנה לפ"ז אם רוב אנשי העיר זה בקבלנות וודאי מותר שכה"ג לא יבאו לחשוד בו דיתלו שעושה כמו הרוב

אמנם עיין תוס' שהביא מהר"ם שכל היתר הגמ' רק בדבר שהעכו"ם אוכל הפירות שהוא כמו שותף אבל אם אינו אוכל הפירות אסור [ועיין ב"י סימן רמ"ג בסופו שנקט שבמרחץ גם אם יקח חלק מהשכר אסור ועיין ב"ח שחלק עליו] ועיין לשון הר"ן שכיון שאין העכו"ם לוקח חלק מהפירות זה מחזי להו לאנשי כשכיר יום ועיין פמ"ג רמ"ג סק"א ובסימן רמ"ד וכן בבה"ל תחילת סימן רמ"ד שאפילו אם הדרך בקבלנות זה אסור ועיין פמ"ג שביאר דלאנשים נראה שקבלנות זה כמו שכירות ולכן אפילו שיודעים שזה קבלנות זה סיבה לאסור [ועיין תהל"ד רמ"ד סק"ב שהביא כן מהמהריט"ץ] וצ"ע שהרי מחוץ לתחום או במטלטלין מותר אפילו שהבעלים יודע שזה קבלנות והוא לא ידמה לשכירות וא"כ למה לגבי אנשים אחרים זה אחרת ואולי הכונה שכל שמחמת צורת השימוש לא ניכר שיש לו חלק בפירות אנשים חושדים אפילו שרובם באריסות וצ"ע ובמג"א נקט כטעם הרמב"ם [ועין פמ"ג א"א רמ"ד ז' שנקט שדעת המג"א שזה גם כונת הר"ן] ולפ"ז ברוב העיר בקבלנות מותר וכן נקטו רעק"א והנוב"י, והבה"ל נקט להחמיר מכח לשונות כמה מהראשונים ולא הבנתי איך מבואר בלשונם דלא כטעם הרמב"ם

ועיין תוס' שהביא מר"ת שנקט שגם בתים מותר בקבלנות דהינו שאין בזה איסור מראית העין וצ"ע מה זה שונה ממרחץ וצ"ל שמרחץ הגמ' אומרת שאין דרך אנשים לעשות אלא על ידי שכיר יום אבל כאן שדרך אנשים לקחת קבלנים אפילו שגם הדרך בשכיר יום בכל אופן זה מותר והראשונים כולם חלקו ומקורם מהגמ' במו"ק ומהירושלמי ונקטו שזה אסור ובפשוטו דהינו שכיון שהדרך בשכיר יום כמו שהדרך בקבלנות לכן זה אסור אמנם לר"ן הנ"ל ודאי גם כאן אסור ובט"ז הוסיף עוד שבשדה מותר כי יש שני אפשרויות של היתר נגד אחד של איסור משא"כ בבתים זה אפשרות נגד אפשרות ולא עוזר בזה רוב ע"ש

ועיין נשמת אדם כלל ג' ס"ה שכתב שהרי מבואר בירושלמי דבבית הישראל אסור אפילו קבלנות וע"ש ס"י שביאר הטעם שמחזי שהישראל ציוהו לעשות בשבת דהינו שכאן לא החשש שאולי הוא שכיר יום אלא שגם בקבלנות זה אסור כיון שאומר לו לעשות בשבת ודבריו הובאו בסימן רנ"ב מ"ב סקי"ז וסקכ"ה ומקור דבריו מרש"י מו"ק י"ב. שכתב שתוך התחום אסור שיגידו שלקחו בשבת והכונה בפשוטו כנ"ל והנה מבואר ברא"ש ותוס' ובתרומה שנקטו שמחובר זה תמיד כמו בית הישראל ולכן חידשו שכונת הירושלמי מחובר זה לצורך מחובר ולפ"ז גם אם דרך כל העיר בקבלנות אסור מטעם הנ"ל וכן נקט הנשמת אדם הנ"ל והנה היה מקום לומר שהאיסור של בבית הישראל זה רק אם הוא נמצא שם ולא בקרקע שלו שאינו שם כלל אמנם מדברי הראשונים חזינן שלא ס"ל כך ועיין תהל"ד רמ"ד סק"ב שהביא מהגר"ז קו"א רנ"ב שכל דברי רש"י רק אם מתחיל לעבוד בשבת ולא אם התחיל קודם וצ"ע בזה

ובעיקר כונת הירושלמי עיין ב"י שהביא מרבינו ירוחם שנקט שגם דברים לצורך מחובר זה רק חומרא ומבואר שפירש הירושלמי כפשוטו שמחובר זה מחובר ממש והב"ח העמיד בבית מחובר בקרקע עכו"ם ויתכן דס"ל כנ"ל שבית הישראל זה רק מקום שממש גר שם וכנ"ל

ועיין בה"ל שכתב להכריע לגבי מקום שהדרך בקבלנות דבשדה אפשר להקל ובבית לא ובפשוטו צ"ב דאם בשדה מותר דהינו שגם במקום שלא לוקח חלק מהשדה זה לא סיבה לאסור א"כ למה שבית זה יהיה אחרת וצ"ל שכונתו שגם אם סברת הר"ן נכונה אבל בשדה יש מקום להקל מצד שיחשבו שזה אריס שלוקח חלק מהפירות אבל כאן שודאי לא לוקח חלק מהפירות יש יותר סיבה שיחשבו אולי זה שכיר [וצ"ב שהעתיד יהיה סיבה לעכשיו] או כדרך הט"ז הנ"ל ועיין מ"ב סקכ"ה לגבי חלוקים שאם הדרך בקבלנות מותר אפילו שזה מפורסם של הישראל ולכאורא זה דלא כהכרעתו כאן ואולי שם יש צירוף שלא ידוע של מי זה והוסיף שבבית הישראל ודאי אסור וזה כחיי אדם הנ"ל

ב]עיין ראשונים דהביאו מהירושלמי דבקבלנות יש הבדל אם זה בבית הישראל או בבית העכו"ם אבל בשכירות תמיד אסור ובפשוטו זהו מעיקר הדין וכן הראשונים שכתבו שתמיד אסור שיחשדו אותו בשכיר יום ומבואר ששכיר יום ודאי אסור ובפשוטו לא מדובר שאמר לו שיעשה בשבת דא"כ גם בקבלנות אסור כדעת רוב הראשונים וכן נפסק להלכה והאריך בזה הגר"ז רמ"ג סק"א וע"ש ס"ד שביאר הסברא בזה דכיון שהמלאכה מוטלת על הישראל והישראל משלם על מעשה המלאכה ממילא חשיב ממש כשלוחו שזה אסור והנה מבואר בשו"ע רמ"ז ס"ג דשילוח אגרת אם זה לא ביום ו' אפילו שמשלם לפי כל יום בכל אופן מותר וצ"ע הרי זה שכיר יום [ובעיקר דברי הר"ן שחילק בין זה לקבלנות היה מקום לומר שס"ל שכל ההבדל בין שכיר יום לקבלנות שחשיב שאמר לו לעשות היום אבל לא שזה הבדל בדין ובתהל"ד רמ"ג סק"א דן לבאר שס"ל שקבלן מותר אפילו אם אמר מפורש שיעשה בשבת ע"ש] ועיין גר"ז שם ס"ז שביאר שכיון שהוא אחראי על המלאכה לגומרה כה"ג זה כמו קבלנות עוד קשה דבסימן רמ"ד ס"ה מבואר ששכיר שנה מותר והרי שם משלם על פעולתו וא"כ מצד זה צריך שיחשב כשלוחו ועיין קו"א הנ"ל שביאר שכיון שקיבל עליו לעשות כל המלאכות שיצטרך משך השנה זה כמו קבלן וצ"ע

והנה עיין תו"י י"ח. שכתבו שקבלן באמר מפורש אסור והוכיחו מהירושלמי של שכיר יום וצ"ב הראיה דשם הסברא כנ"ל שכיון שמשלם כאילו הוא שלוחו ומשמע שנקטו שעיקר הסברא דבשכיר יום חשיב כאילו אמר לו מפורש שיעשה בשבת ולפ"ז יתכן שזה גם כונת הר"ן לעיל וכנ"ל

ג]מבואר בגמ' דבמרחץ מועיל להשכירו וכן אם זה באריסות וביאר רש"י שכה"ג חשיב שעושה את העבודה של עצמו וכתבו הראשונים כולם לענין שדה ובית שמועיל גם קבלנות מעיקר הדין כמבואר בגמ' לענין אגרת ולענין נתינת עורות לעבדן והנה בשני אופנים אלו אין ענין לבעל הבית שיעבוד בשבת ובזה מבואר שעוזר אדעתיה דנפשיה קעביד אמנם יש לדון במרחץ ששם הרי כל יום עבודה יש לבעל הבית תוספת רווח וכה"ג יתכן שחשיב שעושה אדעתיה דישראל והנה עיין טור סימן רמ"ג דהובא שם לענין מרחץ שאם דרכו להשכירו מותר בקבלנות והב"י הביא מהמהרי"א לגרוס בהבלעה דבקבלנות ודאי אסור כיון שהישראל נהנה מזה והב"י כתב שזה לכל הפחות נאסר מצד מראית העין וכמו קבלנות שדה שקי"ל שאסור וכשיטת הרמב"ם וכן נקטו הט"ז והב"ח שאין לאסור אלא מצד מראית העין ובדעת המהרי"א מצאנו שני ביאורים דבלשון המג"א מבואר שטעם האיסור כיון שגם אם לא יעבוד יצטרך לשלם לו וביארו הלבושי שרד והגר"ז ס"ג שמדובר ששכרו לקבלנות של חודש וכדו' וכה"ג גם אם לא יעבוד יום אחד לא יוריד לו משכרו וממילא יוצא שכל מה שעובד זה רק רווח לבעל הבית ולכן אסור אמנם אם זה יהיה בצורה שמקבל על כל הסקה של המרחץ שאם לא יסיק באותו יום הוא יוריד לו דכה"ג עושה לצורך הרוח שלו זה כמו אריס ומותר מצד עיקר הדין אמנם הפמ"ג הובא בשער הציון סקי"ד נקט לאיסור שכיון שהישראל מרויח זה אסור ובפשוטו אין זה דומה לאריסות דשם יש לו חלק מהרוח וכאן הרווח הוא רק לבעל הבית וכל שיש לו ענין דוקא שיעבוד באותו יום ויש לו מזה רווח ממון חשיב כעושה בשליחותו ובפמ"ג כתב שהעכו"ם הרי יכול לעבוד במקום אחר ע"ש והנה הט"ז שהתיר אפילו באופן הראשון צ"ב טעמא דמילתא ובפשוטו הביאור כמבואר בגר"ז שכיון שהוא עושה כי חושב שחייב לעשות א"כ לא עושה את זה מצד צורך הישראל אלא אדעתיה דנפשיה א"כ אפילו שאליבא דאמת זה לא כך אבל זה לא סיבה לאסור והנה גם למג"א שאסור במקום שזה רווח לישראל עיין תו"ש שנקט שאם הישראל צריך את זה מיד במוצאי שבת גם אסור ודייק זה מלשון המג"א רמ"ד סק"א אמנם עיין גר"ז בקו"א שם שנקט שאם אין לו בזה רווח ממון ודאי מותר ועיין רנ"ב ס"ה מה שכתב לדון בזה ועין ריטב"א בע"ז הובא בהגהות ברוך טעם שכתב מפורש שבמרחץ מותר קבלנות ומבואר לכל הפחות דלא כריטב"א

והנה בעיקר מה שחידשו המהרי"א והמג"א שאם יש לישראל רוח מזה ולעכו"ם אין רוח שזה אסור יש לדון מלשונות הראשונים דהתוס' והרא"ש שדנו על קבלנות שדה כתבו כ"ש מאריסות מצד שכאן אין הישראל נהנה כלל ומשמע שגם אם הוא נהנה מותר ורק בלא נהנה זה כ"ש ומבואר דלא כפמ"ג אמנם עדין יתכן שמדובר שגם העכו"ם נהנה אמנם עיין לשון הר"ן [באחד המקומות] שלא כתב כ"ש אלא שה"ה קבלנות והוסיף שהישראל לא נהנה ומשמע שאם הוא נהנה אסור אמנם יתכן שזה רק בגונא שהעכו"ם לא נהנה וכנ"ל

והנה עיין ב"י שהביא הגירסא בקבלנות והקשה על המשך הלשון בהבלעה שמבואר על המשכרי וצריך להגיד על הפועל וצ"ע מה שיך כאן שכר שבת על פועל גוי ובפשוטו מבואר שגם על הנותן יש איסור שכר שבת וצ"ע עוד צ"ע מה שיש שגרסו קבלנות שלכאורא כל אדם שיכנס למרחץ זה שכר שבת

ג]ובפשוטו מצאנו דנחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד בס"ה דכתב הרמב"ם דאם יש לו שכיר לשנה מותר אם עושה לו פעולה והראב"ד חולק שכיון שהישראל משתרשי ליה לכן אסור אמנם בביאור דעת הרמב"ם נחלקו הט"ז והמג"א דהט"ז ביאר שמדובר שבעל הבית לא מקפיד אם הוא לא עובד יום אחד ובכל אופן מותר אמנם המג"א ביאר שהוא שאם לא יעשה היום יעשה מחר והוא לא עסוק כל הזמן ממילא אין רווח ליהודי אבל באמת אם יש רוח ליהודי אסור וזה כשיטתו והנה כתב הרמ"א שאם הוא שכור לכל המלאכות אסור דהינו שאז הוא ודאי מרויח וזה כמג"א אמנם לדעת הט"ז צ"ע למה זה סיבה לאסור הרי הוא עושה את זה מחמת קציצתו ואדעתיה דנפשיה ועיין גר"ז רנ"ב קו"א ה' שהקשה שביאור הט"ז נסתר מהרמ"א והנה מבואר סימן רמ"ז ס"ו שגם בשכור לכל המלאכות אם שולחו באגרת לא בערב שבת מותר עיין לבושי שרד שזה מצד שלב"י היה צד שמותר ולכן אם זה לא בערב שבת צירף להתיר וע"ש שהצירוף מצד שגם בלא קצץ מותר אם זה לא בערב שבת ומבואר מכל זה שסברת המהרי"א מספקא לב"י

ועיין סוף סימן רמ"ד הובא במ"ב סקל"ב דמבובא שו"ת מהרש"ל דבשוכר לעשות מלח מהמלך ויש לו פועל בקבלנות על כל כמות דאם עובד בשבת חשיב שעושה אדעתיה דנפשיה וזה מפורש דלא כפמ"ג שכל שהישראל נהנה אסור וכן האריך שם הגר"ז בקו"א ע"ש דזה לא הותר מצד הפסד אלא שזה מטלטלים ואין בזה מראית העין ולכן מותר

והנה לכאורא עד כמה שאסור כל שהישראל נהנה אין סברא לחלק אם זה בערב שבת או קודם דכאן אין האיסור מצד עצם המסירה אלא דמה שעובד חשיב באמת אדעתיה דישראל ולפ"ז צ"ע מה שהשו"ע הקיל ברמ"ז ס"ו באגרת בשכיר שנה ביום ה' הרי עד כמה שחוששים מצד רוח הישראל א"כ זה תמיד צריך להיות אסור ובפשוטו משמע שכל האיסור כאן זה רק מצד המסירה וממילא לראשונים שתמיד האיסור בלא קצץ רק ביום ו' ה"ה כאן אלא שצ"ע שבמרחץ זה לא ביום ו' אמנם שם כיון שזה מפורסם א"כ עצם המצב הוא הבעיה אמנם עיין מ"ב רמ"ג סק"י שכתב שזה כמו שכיר יום וצ"ע ועיין תהל"ד שהקשה כן

והנה הרא"ש אסר להשכיר כלים בערב שבת דנראה כשלוחו כיון שאם לא יוכל לעבוד הישראל יפסיד והנה כאן הרי יש הנאה גם לעכו"ם שהוא משתמש אם החפץ ובכל אופן מבואר שזה סיבה לאסור וגם הרי"ף שחולק זה מצד שבשכירות כלים הרי כל עבודתו רק לעצמו דהישראל הרי יקבל כספו גם אם העכו"ם לא יעבוד ולא ס"ל שמחזי כשלוחו של הישראל אבל בעיקר הדין יתכן שס"ל לאסור אמנם עדין יתכן שזה רק ביום ו' וכנ"ל [וכ"ז מבואר בגר"ז]

ובעיקר הדבר עיין ב"י שהביא מהרא"ם שעבדו שבא לכבות מותר וכתב לדון שזה רק קולא בדליקה והנה עד כמה שבמקום שיש רוח לישראל אסור א"כ זה מעיקר הדין ולמה שבדליקה יהיה מותר ובפשוטו מבואר שס"ל שגם בישראל מרויח אם זה בקבלנות מותר וכן נקט בגר"ז רמ"ד סי"א שבמקום הפסד יש לסמוך על שיטות אלו אמנם יש לדחות שדעתו כהגהות מרדכי פ"ד סימן תנ"ט שבקצץ מותר אפילו אמירה מפורשת ומקורו מראבי"ה סימן שצ"ז תשובת הרא"ם ע"ש ועיין ספר התרומות סימן רכ"ב שיכול לומר לעבדו למה לא הדלקת הנר שבוע שעבר ומבואר שגם בשכירו מותר מלאכה שעושה בשבילו אמנם עיין תהל"ד רע"ו בסופו שהביא בשם המנחת כהן שגם שכיר לכל המלאכות אם עושה מעצמו ולא כי בקש ממנו שיעשה רק לא בשבת כה"ג אין איסור והעמיד שזה כונת הרא"ם אמנם מדברי הב"י מבואר שכיון שעושה את זה מכח שכירתו זה כמו שהיה אמירה ועיין סימן ש"ה דמבואר שהשפחות שעושה גבינות אין בזה איסור והקשה הגר"א הרי זה שכיר יום ומבואר גם בדבריו שגם אם עושה מאליו אסור ואולי שם מדובר שזה עבודתה בעלמא לעשות הגבינות ובמ"ב רמ"ד סק"ל נקט לאיסור וצ"ע בכ"ז

ד]עיין נוב"י תנינא כ"ט שכתב שגם בשכיר יום אם נותן לו עוד פרוטה על כל כמות שיש כאן לעכו"ם רווח מותר דכל האיסור בשכיר יום דאין רוח אלא לישראל ועיין אורחות שבת שהקשה דהרי משמעות רש"י שיסוד ההיתר דהעבודה זה של עצמו וכל שזה עיקר סיבת עבודתו מה יעזור שירויח מזה קצת כסף ועיין מ"ב רמ"ג סק"י בסופו

ה]בהא דמבואר שאסור להשכיר מרחץ עיין תהלה לדוד רמ"ג סק"ב דדן במתנה אם העכו"ם שלא יעבוד האם מותר והביא מהב"ח שאסור דלא קי"ל כרשב"א וע"ש שחלק עליו אמנם כתב לדון שכאן שהעכו"ם מפסיד בזה שלא מפעיל המרחץ יתכן שודאי לא ישמע לו וזה אסור ועיין בה"ל רמ"ד ס"ג שדן בכל זה

ו]עיין סוף סימן רמ"ג דהרמ"א כתב שמרחץ שנמצא בבית דירה ואין רוחצין שם אלא בני החצר אין בזה חשש מראית העין כי הם יודעים שהשכיר לעכו"ם ועיין ב"ח שהביא עוד ר"ח שאם המרחץ ברחוב העכו"ם שלא יודעים שזה של הישראל והשכנים יודעים שזה מושכר לעכו"ם מותר ובפשוטו כל דין הוא נכון כמבואר במג"א ובמג"א הקשה על הדין הראשון הרי בין כה לא רוחצים בשבת ולא נכנסים בפנים אלא בהכרח מדובר שרואים בחוץ שזה מוסק וא"כ כל מי שעובר יש מראית העין לכן ביאר שמדובר שיש את שני הסברות דהינו שהמרחץ לא בבית היהודי אלא בבית אחר וגם שם רק שכניו רוחצים והם יודעים שזה שכור לעכו"ם דאם היו גם אחרים רוחצים הם לא היו יודעים שהשכיר לעכו"ם והיה חשד ע"ש אמנם עיין מ"ב שהאחרונים ישבו הרמ"א שאנשים שרואים אש לא יודעים שזה היסק מרחץ ועיין ט"ז שהקשה למה אין מראית העין מצד אורחים ועיין א"ר שתירץ שאורחים בעיר לא נכנסים לביתו רק רואים שדה וחצרו ע"ש ועיין לקמן שאם גר תוך תחום ביתו אסור מצד בני ביתו וצ"ע מה זה שונה מכאן ועיין מג"א שם שהם יודעים האם זה מושכר לעכו"ם או שהרוחים שלו אבל לדעת אם זה קבלנות או שכיר יום בזה הם לא יודעים

והנה בעיקר הא דמבואר דחוששים לאורחים עיין נוב"י סימן י"ב ותנינא ל"ח שהקשה א"כ מה עוזר מנהג העיר הרי הם לא יודעים המנהג וכתב לחדש שכל החשש אורחים אם זה בחצרו אבל אם זה רחוק הם לא יודעים כלל שזה של היהודי ולפ"ז חידש שבבית היהודי לא עוזר מנהג העיר ואין זה משמעות הפוסקים אמנם הגרעק"א הביא מאחי הט"ז שמי שמגיע למקום שומע על מנהגי העיר והנה צ"ע לנוב"י החשש דמבואר בסימן רמ"ד הרי מדובר שזה רחוק מביתו וצ"ל ששם החשש מבני ביתו ולשון הרמ"א של אורחים זה רק אם זה קרוב לביתו והנה המג"א הקשה שלגבי שביעית מבואר שלא חוששים לאורחים וכתב ששם זה יותר קל ועיין נוב"י שביאר כי זה דרבנן וצ"ע שכל אמירה לעכו"ם זה דרבנן ועין בגליון חת"ס שישב דשם יתלה שאם זה איסור ודאי כולם היו מוחים בו משא"כ כאן שהוא דר לבד ולפ"ז א"ש שאין חיסרון של אורחים במנהג קבוע בעיר שלא יחשדו בו כי זה דבר של פרהסיא

ז]עיין רמ"ד ס"ג שאם עכו"ם עשה בפרהסיא לצורך ישראל ראוי שלא יכנס לא הוא ולא אחרים והנה מבואר סימן שכ"ה שבפרהסיא לו אסור מעיקר הדין עולמית ולאחרים מותר בכדי שיעשו ועיין מג"א שכאן זה קבלנות וזה רק מראית העין ולכן זה יותר קל משם שזה לא מעיקר הדין אמנם כאן שזה נעשה באיסור זה יותר חמור שגם לאחרים ראוי להחמיר ובפשוטו כל הדין להחמיר לכתחילה גם לאחרים זה רק מצד פרהסיא ועיין מ"ב דלט"ז הדין שם הוא רק בקבר וא"ש שכאן גם באיסור זה רק ראוי להחמיר ע"ש

ח]עיין סימן רמ"ד ס"ד דדבר שנעשה בפרהסיא וגם מפורסם שזה של ישראל אסור מעיקר הדין וכן ביאר המג"א הדין סימן רנ"ב ס"ג אמנם בתחילה ביאר ששם מדובר בדבר של העכו"ם רק שעושה לצורך ישראל וזה יותר קל שזה רק חומרא כמבואר ברשב"א הובא בסימן תרס"ד והנה המג"א רמ"ד סק"ב כתב שאם נעשה בפרהסיא אפילו שרק מקצת יודעים שזה של הישראל מותר ומשמע שאם זה בפרהסיא אסור וצ"ע שבסימן רנ"ב מבואר שגם צריך שיהיה מפורסם ועיין גר"ז רמ"ד קו"א ג' שביאר שלמה דסבר בתחילה שסימן רנ"ב זה חומרא דמדובר שזה עדין של העכו"ם ממילא דוקא שם צריך מפורסם אבל למסקנתו חזר בו וגם בשלו צריך מפורסם ע"ש

**שליחות אגרת וביתו דהישראל**

**גמ' י"ח: ב"ש אומרים – י"ט. ת"ר אין צרין**

**שו"ע סימן שכ"ה ס"א – ס"ג, רמ"ו ס"א, סימן רמ"ז, סימן רנ"ב ס"ב – ס"ד, רע"ו ס"א, ש"ה ס"כ כ"א ובמג"א וגר"א שם**

**א. בדין נתינה לעכו"ם שמוציא לצורך עצמו – סימן רמ"ו ס"ב, רנ"ב ס"א ברמ"א, שכ"ה ס"א – ס"ג**

**ב. באיסור השכרה כלים לעכו"ם ביום ו' – עיין רשב"א ורא"ש וטושו"ע רמ"ו ס"א וברעק"א שם**

**ג. בדין שליחות אגרת – בביאור הדין בלא קצץ עין שיטת הרא"ש והר"ן והרמב"ם ועיין ספר התרומה סימן רכ"ב רנ"ב ובמה דביארו דבריו בב"ח ובמג"א סימן רמ"ז [ועיין מהדורא בתרא בתחילתו דהוכיח בכונת התרומה כב"ח]**

**ד. בדין קבלנות בבית הישראל – רנ"ב ס"ב ובטעם הדבר במ"ב סקי"ז ועיין גר"ז רנ"ב סק"ה בתחילתו וברעק"א ש"ז סי"ד [ובגר"ז הנ"ל ד"ה והאמת גם כתב כן] [ועיין הגהות מימוני פ"ו שדימה לדין עושה בחינם ועיין גר"ז הנ"ל ד"ה וז"ש] ועיין מג"א רע"ו סק"ד וסימן ש"ה סקי"ג**

**ה. בדין מחאה בעושה בחינם – ירושלמי הובא בב"י סימן רמ"ז בשם הרוקח ועיין ביאור הגר"א סימן רע"ו ס"א ובמג"א סק"ד ובסימן ש"ה סקי"ד ובמ"ב שם [וצ"ע ש"ז ס"ב ומ"ב סקע"ו ועיין מהדורא בתרא בתחילתו במוסגר]**

**ו. בדין עצי הישראל – מג"א רנ"ב סק"י ,כדאי לראות ההגהות מימוני הנ"ל בחזרה ואת המג"א רע"ו סק"ד י"ד ש"ז סק"ו ש"ה סקי"ד שכ"ה סק"ל**

**ז. עיין ב"י ריש סימן רע"ו בחילוק בין אגרת להדלקת נר בקצץ ועיין ביאור הגר"א שם ועיין בדבריו סימן ש"ז סי"ד**

**ח. בדין עורות בקצץ להשתמש בשבת – רנ"ב ס"ד ועיין רע"ו ס"א בב"י ובביאור הגר"א שם [ועיין בדבריו ש"ז סי"ד] ובבה"ל שם ועיין תקט"ו מג"א סק"ג ובבה"ל שם [ובעיקר החילוק בין אגרת לנר עיין במקור הדברים בסה"ת סימן רכ"ב רנ"ב] ועיין סימן ש"ז שער הציון סקי"ז**

**בדין שלוח אגרות וקבלנות דמטלטלין - גמ' י"ט.**

א]מבואר בגמ' דיש היתר מיוחד לתת מזונות לנכרי וביארו הראשונים כיון שמסתמא הוא יאכל את זה אבל אם זה דבר שהוא ודאי יוציאו אסור מצד מראית העין שזה נראה כשלוחו מה שמוציא חוץ מביתו וכן נפסק סימן רמ"ו ס"ב ורנ"ב ס"א ושכ"ה ס"א ועיין סימן שכ"ה דבמזונות יש שדנו שלא יתן בידו שמא יצא ויוצא שהישראל עשה עקירה אמנם הא"ר נקט שאם גופו בפנים לא חשיב שהישראל עשה עקירה אבל אם גופו בחוץ ודאי חשיב שהוא עשה עקירה ואסור ועיין מ"ב שבשעת הצורך יש לסמוך על הא"ר והנה בעיקר סוגין דיש כאן איסור של מראית העין עיין מ"ב סימן שכ"ה שאם החפץ של העכו"ם מותר לתת לו לקחת את זה אמנם בסימן רנ"ב לגבי אם מכר לו חפץ בע"ש בזה לא רצה להתיר אלא בלילה שאין אנשים ברחוב שלא שייך כאן מראית העין ויתכן מצד ששם החשש שיגידו שמכר לו וכיון שבאמת מכר לו קודם שבת יגידו שמכר לו בשבת ועיין רמ"א רנ"ב ס"א שיש שדנו שאם יחד לו מקום בער"ש מותר והאחרונים חלקו על זה והנה לכאורא כל עכו"ם שעושה מלאכה בבית הישראל לצורך הישראל ודאי שיש יותר מראית העין מאשר שיוצא אם חפץ מבית הישראל וצ"ל שכאן שיוצא לרחוב יש יותר מראית העין עוד יש לעיין בנותן לו כמות שודאי כונתו להוציא למה שלא יאסר מצד אמירה לעכו"ם שיעשה מלאכה לצורך עצמו ועיין אורחות שבת הערה רמ,ט שהוכיח מכאן שאין איסור רק אם אומר לו מפורש וכן מבואר בפשוטו סימן רע"ו ס"ג וצ"ע בזה

ב]לשון הבריתא שנותנים מזונות לפני הכלב וביאר רש"י כלב רמי עליה לזונו וביאר המג"א שיש כאן התר שגם כלב שאין מזונותיו עליך דבעלמא אסור לזונו כאן מותר מצד שלא חרצו לשונם לעם ישראל ביציאת מצרים והנה הגמ' שואלת מה החידוש בעכו"ם הרי אפשר למוד מכלב והגמ' אומרת שאין מזנותיו עליך והנה בעכו"ם היה מקום לומר מצד שזה מראית העין של אמירה לעכו"ם ולכאורא בכלב אין איסור וממילא אין ללמוד משם שאין חשש ועיין אור לציון דפשטות הגמ' שיש איסור אמירה לבהמה כמו אמירה לעכו"ם וע"ש שביאר שזה מצד ממצוא חפציך אמנם לגר"ז שאמירה לעכו"ם ללא האיסור דרבנן אין איסור של ממצוא חפציך גם כאן זה לא שייך וצ"ע

ג]מבואר בגמ' שלא ישכיר כליו לעכו"ם ביום ו' והרמב"ם והרי"ף לא העתיקו דבר זה וביארו הראשונים שזה כב"ש שיש איסור שביתת כלים והקשו הראשונים שא"כ גם ביום ה' שיאסר ועיין רא"ש שהביא מהראב"ד וכן במלחמות שכל הדין שביתת כלים אם זה לצורך הישראל ולא אם זה לצורך העכו"ם ובכל אופן ביום ו' זה אסור שזה נראה ברור שנותן למלאכה שיש כאן שביתת כלים מדרבנן

אמנם רוב רבותינו הראשונים נקטו שכמו שהמשך הבריתא זה כב"ה גם חלק זה ועיין תוס' שביארו שזה אסור מצד שמחזי כשכר שבת דהינו שזה ודאי שגם בהשכרת כלים יש איסור שכר שבת ומדובר שמשכיר בהבלעה ובכל אופן ביום ו' זה אסור כי מחזי כשכר שבת אמנם מבואר בלשון הבריתא שזה דוקא בעכו"ם ולא בישראל ועיין רא"ש שתמה מה סברא לחלק ועיין רשב"א שביאר שבישראל לא יחשדו שזה שכר שבת כי הוא ודאי לא יתן שכר שבת משא"כ בעכו"ם שאין לו איסור שכר שבת ועיין רשב"א שתמה שגם בעכו"ם יש הסברא שהישראל לא יקח שכר שבת וצ"ל שלקחת שהוא מרויח יש מקום לחשוש משא"כ לתת בזה יש פחות מקום לחשוש

וברא"ש ורשב"א ביארו בשם רבינו יונה שהאיסור מצד שמחזי כשלוחו דהינו שכיון שהישראל לוקח כסף על הכלי לשבת ואם לא ירשה לעכו"ם לעשות מלאכה בשבת ודאי יוריד לו משכרו א"כ מחזי כשלוחו וזה רק ביום ו' והקשו מנתינת עורות לעבדן ותירצו ששם הישראל לא מרויח כלום שעושה מלאכה בשבת עכ"ד ומבואר שאם הוא מרויח שעושה מלאכה בשבת זה יאסר מאותו טעם של כלים ומצד שמחזי כשלוחו וכן נקט הגר"ז קו"א רמ"ד סק"א שקבלן של מרחץ אפילו שהעכו"ם גם מרויח אבל ביום ו' להשכיר לו אסור ע"ש ועיין רעק"א שכתב לדייק שכל האיסור רק בדבר שעושים בו מלאכה דאוריתא ועיין עוד בדבריו שהדין המבואר ברמ"א שלהחליף דבר מותר ואין בזה שכר שבת זה גם סברא שאין בזה מחזי כשלוחו לענין עשית מלאכה ע"ש

ד]מבואר בלשון הברייתא אין משלחין אגרות ביד נכרי וברבעי וחמישי מותר ועיין רא"ש שכתב שבקצץ תמיד מותר אמנם בלא קצץ האיסור מצד שמחזי כשלוחו ולכן זה רק ברבעי וחמישי שזה ניכר שזה מלאכה לשבת אבל ביום ה' מותר וע"ש שגם הדין של המשנה של עורות לעבדן זה רק בקצץ אבל בלא קצץ אם זה יום ו' אסור אמנם הרמב"ם והרי"ף סתמו דבלא קצץ תמיד אסור ובפשוטו צ"ל שהבריתא זה בקצץ וכת"ק דר"ע אבל לדידן תמיד מותר ובלא קצץ תמיד אסור ועיין ר"ן שגם נקט שבלא קצץ תמיד אסור אמנם את הבריתא שמחלקת העמיד ששכרו לפי ימים ולא איכפת לו מתי ילך דכה"ג ביום ו' זה מחזי כשלוחו והנה צ"ב עד כמה שיש איסור של מחזי כשלוחו וזה סיבה לאסור רק ביום ו' אולי זה כל האיסור ומנ"ל שבלא קצץ תמיד אסור ועיין ביאור הגר"א שכתב שלשון הגמ' כלל וכלל לא משמע שתמיד אסור ועיין ספר התרומה סימן רכ"ב רנ"ב דמבואר שכל דין סוגין רק באגרת שכתבו ניכר על זה ובפשוטו הכונה כמבואר בב"ח סימן רמ"ז ובגר"ז במהדורא בתרא בתחילתו שס"ל שבלא קצץ בעורות מותר ורק כאן יש סברא שכיון שכתבו ניכר על זה שזה כמו בית הישראל ולכן אסור אמנם באגרת כיון שכתב הישראל ניכר על זה לכן חשיב כביתו של הישראל ואסור וצ"ב א"כ למה יום ד' זה יותר טוב עוד צ"ב מה עוזר על זה קצץ והמג"א דחק שכונתו שהדין לחשוש עד בית הסמוך לחומה זה סברא מיוחדת באגרת אבל בשאר דברים לא צריכים לחוש מספק

ה]עיין בר"ן לגבי קצץ שמותר שכתב שגם הישראל יכול להשתמש בזה דהינו שהסברא שזה אדעתיה דנפשיה זה גם סברא לענין איסור השתמשות ובהגהות אשר"י ובא"ז ועוד ראשונים נקטו שזה אסור ועיין דרכי משה שזה מצד שכיון שזה נעשה לצורך הישראל ממילא חשיב שנהנה ממעשה שבת וע"ש שמשמע שזה רק לשיטת רש"י אבל אם הטעם מצד שמא יאמר לו זה לא שייך ולכן כתבו האחרונים שביו"ט שני זה מותר ממ"נ ועיין במחצית השקל ובגר"ז כאן ובסימן תקט"ו שביארו שכל שקצץ והעכו"ם עושה למלאות קציצותו גם אם יהיה אסור לישראל להשתמש זה לא סיבה שלא יעשה דהרי הוא עושה להשלים קציצתו ולכן אין לאסור אלא לשיטת רש"י ועיין סימן ש"ז שער הציון י"ז שכתב שבמקום שאמר לעכו"ם לאסור קנית דבר לכו"ע מותר וצ"ע שלכל הטעמים אין סיבה להתיר ועיין מג"א תקט"ו שכתב לדון שגם בקצץ שיביא לו פירות והביאם ביו"ט זה מותר אלא שכתב שכאן שזה לצורך שיהנה בשבת גרע ועיין בה"ל שהאריך להוכיח דלא כדבריו ומטעם שרוצה להנות בשבת [אמנם מה שהביא מהאו"ז יש לדחות שהוא הרי ס"ל כמבואר בד"מ שגם בקצץ צריך בכדי שיעשו] אמנם לולי דבריהם היה מקום לומר שהקובע של האיסור של הנאה ממעשה עכו"ם לא משנה מה המניע שלו לעשות אלא לתועלת מי זה נעשה ולכן כאן זה אסור

והנה עיין ב"י תחילת סימן רע"ו שכתב שלגבי הדלקת הנר ודאי לא מהני קצץ וצ"ב החילוק ועיין מג"א שכתב שכאן שזה נעשה לצורך שהישראלי הנה בשבת זה גרע דהינו דבעורות לעבדן שבאמת אין לישראל ענין מיוחד לשבת א"כ כל מה שהמלאכה נעשתה בשבת זה אין זה לצורך הישראל משא"כ אם העכו"ם עשה שהישראל יהנה מזה בשבת א"כ חשיב שעשה לצורך הישראל וכה"ג ודאי אסור דהינו שבאמת יסוד הסברא של אדעתיה דנפשיה זה גם סיבה להיתר הנאה ממעשה עכו"ם רק כל שזה לצורך היום אין זה לגמרי אדעתיה דנפשיה וכה"ג זה סיבה לאיסור הנאה ועיין ביאור הגר"א שהמקור לאסור דהגמ' קכ"א. אומרת שהעכו"ם עושה אדעתיה דנפשיה ודומיא דהכא בהדלקת הנר מבואר בדף קכ"ב שאסור חזינן שבהדלקת הנר גם באדעתיה דנפשיה אסור דהינו שנקט שאין בקבלנות סברא יותר שזה אדעתיה דנפשיה מאשר בעושה מעצמו לצורך הישראל אמנם לכאורא היה מקום לומר שז יותר אדעתיה דנפשיה ונפק"מ דגם לשיטת הרשב"א שעכו"ם שעושה מעצמו לישראל צריך למחות ורק בדליקה הקילו אבל בקבלן לא צריך למחות וכן נפק"מ לשיטת התוס' קכ"ב. שנקטו שכל שזה נעשה להנאת הישראל לא חשיב שזה אדעתיה דנפשיה אמנם לדבריהם שהאיסור הנאה זה אותו נידון העשיה א"כ כיון שקי"ל שגם בקבלן אסור להשתמש בהכרח שגם כאן אין הסברא של אדעתיה דנפשיה

והנה בספר התרומה הקשה מה זה שונה מאגרות ותירץ ששם אין גוף הישראל נהנה וכאן גוף הישראל נהנה וצ"ע איפה מבואר באגרות שמותר לישראל שמקבל את זה להנות מזה אדרבא בדברי הטור סימן ש"ז מבואר שבאמת אסור וגם אם מותר אבל אין לזה מקור ובפשוטו כונתו להקשות שהעכו"ם הרי הולך בשליחות הישראל א"כ הוא נהנה מזה ומבואר שכיון שזה קצץ אין איסור מצד ההנאה שבזה וא"כ גם בהדלקת הנר זה צריך להיות סברא להתיר ובזה כתב שיש חילוק בין אגרת שאין גוף הישראל נהנה מאשר נר שגוף הישראל נהנה ולכאורא למג"א לעיל עיקר החילוק שכיון שלצורך הישראל אין ענין שזה יגע מיד אין כאן הנאה כלל ועיין ביאור הגר"א שהוסיף שלא נהנה מגוף השליחות אלא מהאגרת ומשמע שלמד שהכונה לישראל שקיבל האגרת ובזה כתב שבהבאה חשיב שנהנה מהאגרת ולא מהמלאכה וצ"ב הכונת ועיין סימן ש"ז שכתב שזה סברא מיוחדת באגרת ולכאורא הכונה שקריאת אגרת זה לא בגדר הנאה וצ"ע

אמנם המעיין היטב בלשון ספר התרומה משמע שנקט שבעבדו ושפחתו שזה קצץ מה שאסור בהדלקת הנר זה לא רק ההנאה אלא שכה"ג זה אדעתיה דישראל ובזה הקשו מה זה שונה מאגרת ולזה כתבו לחלק שאגרת אין גוף הישראל נהנה משא"כ כאן שגוף הישראל נהנה דהינו שבכה"ג לא שייך ההיתר דקצץ ויש דין מחאה כמו בקבלן שלא קצץ וגרע מזה שכאן זה ממש אדעתיה דישראל ולכאורא זה על דרך תוס' לקמן קכ"ב שאם גוף הישראל נהנה חשיב שעושה אדעתיה דישראל אלא שצ"ע שגם מנעלים חשיב שעושה אדעתיה דישראל ומותר וצ"ל שכל שלא עושה שיהנה מזה הנאה מידית כה"ג זה כמו אגרת וכמו שדיק הגר"ז במהדורא בתרא ע"ש וצ"ע בזה

ו]הראשונים הביאו מהירושלמי שכל ההיתר של קבלנות בקצץ זה רק בבית העכו"ם אבל בבית הישראל אסור ובטעם הדבר מבואר בכל הראשונים שזה מצד מראית העין ובפשוטו הביאור כי יגידו שהוא שכיר יום ובחיי אדם ביאר הובא במ"ב סקי"ז שזה מצד שיגידו שהוא אמר לו לעשות עכשיו ולכן אסר אפילו במקום שמנהג כל העיר בקבלנות והנה הבה"ל האריך לענין קבלנות בקרקע הישראל במקום שזה הדרך והביא הרבה ראשונים להתיר וגם האוסרים זה מצד שתמיד יש חשש שכיר יום אבל לא מטעם החיי אדם אמנם עדין יתכן שכל דבריהם לגבי הדין מחובר אבל כאן שזה בבית הישראל והא נמצא שם זה יותר סיבה לחשוש שיגידו שאמר לו לעשות היום אמנם כל זה טוב לשיטת שלא אסרו לצורך מחובר ולמדו הירושלמי שקרקע זה דין מיוחד ורבנן חולקים אפילו שבביתו מודים אמנם לתוס' והרא"ש וספר התרומה שלמדו שזה אותו דבר ואסרו במחובר מצד בית הישראל א"כ בהכרח שזה אותו טעם וכדהאריך בזה הגר"ז בקו"א רנ"ב סק"ה בתחילתו ובהכרח שטעם האיסור מצד שיחשבו שהוא שכיר יום

והנה יש להקשות מכמה דוכתי דמבואר שמותר מלאכה שהעכו"ם עושה בבית הישראל א.עיין סימן רע"ו ס"ד דכתב הרמ"א דמותר למחות בעכו"ם שמכבה הנר ומבואר שאין חיוב למחות וצ"ע הרי מדובר בבית הישראל ב. עיין שו"ע ש"ז ס"ב דמותר לומר לעכו"ם אחר שבת למה לא עשית דבר זה בשבת הבאה והמטרה שבשבת הבאה יעשה דבר זה מעצמו לצורך הישראל והמקור מסה"ת דמדובר על הדלקת הנר והאש [והחיי אדם העמיד בתוספת אור ותוספת חום] וצ"ע הרי זה בבית הישראל והרי יש חיוב למחות בו [ובמ"ז סק"ב העמיד בבית העכו"ם והוא דוחק] ג.עיין שו"ע ש"ה סכ"א דשפחות שעושות גבינות מחלב הישראל אין צריך למחות בהם וצ"ע הרי בפשוטו זה בבית הישראל וא"כ חייב למחות בהם ובפשוטו הביאור כמבואר בגר"ז רנ"ב ס"י ובקו"א שם סק"ה הובא כל זה בתהלה לדוד רנ"ב סק"ה רע"ו סק"א וכן כתב רעק"א ש"ז סי"ד שכל זה דוקא במקום שאמר לעכו"ם שיעשה דבר זה רק שלא אמר לו שיעשה בשבת דבזה כל שעושה בבית הישראל יחשדו בו שאמר לו שיעשה בשבת אבל כל שלא אמר לו כלל שיעשה אפילו שעושה בשבת בבית הישראל אין כאן חשד דעצם זה שיש כאן בית הישראל לבד זה לא סיבה לחשוב שאמר לו שיעשה בשבת [וזה מדויק במג"א ש"ה שלגבי חלב שזה מקרה שאמר בקבלנות הקשה מרנ"ב ולגבי גבינות הקשה רק מצד רבינו שמחה] והנה בספר התרומה מבואר שהתיר דבר זה גם בעבדו ושפחתו ושם זה יותר חידוש שלא חשיב כמו שאמר לו שהרי עושה בתור קיום שכירותו אמנם עיין מהדורא בתרא בתחילתו במוסגר שכתב ששם כיון שכולם יודעים שהוא שכיר שנה דהרי נמצא בביתו כל הזמן ממילא אין סיבה שיחשדו אותו שאמר לו מפורש דאדרבא כיון שזה בכלל תפקידו מסתמא עשה מצד זה אמנם בסתם אומן זה לא שיך וכן סתם עכו"ם שנמצא בביתו [אמנם עין ביאור הגר"א רע"ו ס"א בסופו דמשמע שלמד שבבית הישראל אסור כמו קבלנות ע"ש היטב בק"ו שעושה שם [אמנם לענין שכיר שנה שעושה מעצמו משמע שגם בלא אמר לו כלום אסור עיין תהלה לדוד סימן רע"ו בסופו שהביא כן מהב"י לענין כיבוי דליקה וכן הוא בגר"א סימן ש"ה לענין שפחות שעושות גבינות אמנם שם דנו מצד עיקר הדין ולא מצד הדין מראית העין]

ז]עיין ב"י שהביא עוד מהירושלמי שאם העכו"ם עושה בחינם והישראל רואה אותו צריך למחות בו אמנם מבואר בירושלמי שזה רק בחנם אבל לא בשכר ובפשוטו מבואר בב"י שבשכר אפילו שזה לא קצץ אלא כגון שמסר לו ביום ה' לשיטות שמותר או כגון שמסר לו בזמן שיכול להספיק קודם שבת כה"ג חשיב כמו שכר שאין האיסור הנ"ל אלא רק בבית הישראל זה אסור אמנם המג"א נקט שכל שאין התר מצד המסירה ממילא אסור בפני הישראל והנה מבואר בשו"ע שנקט שבחינם אפילו אם אמר מעצמו אסור ועיין ביאור הגר"א שלרמ"א שיש חילוק אם הציע מעצמו או לא א"כ יתכן שבהציע מעצמו שזה כמו קצץ מותר אמנם הרמ"א לא השיג ובפשוטו שלגבי הדין מחאה אין חילוק

והנה בטעם האיסור היה מקום לבאר שזה מצד מראית העין אמנם זה לא מסתבר דהרי לא יודעים שזה שלו ועיין הגהות מימוני פ"ו שהביא מרבינו שמחה וכן ביארו המג"א והגר"ז שזה מצד שכה"ג העכו"ם עושה אדעתיה דישראל שכיון שזה בפניו מחשבתו לצורך הישראל והנה היה מקום לומר שזה בין בממון הישראל ובין אם זה לא בממון הישראל אמנם עיין הגהות מימוני הנ"ל שצמצם חידוש זה דוקא אם זה בממון הישראל דשם כיון שיכול למחות בו שלא יעשה לכן חשיב שעושה אדעתו ולא אם זה בממון העכו"ם [וודאי שכל דבריו בפני הישראל שהרי כל מקורו מהירושלמי כמבואר בדבריו וכן הוא בגר"א סימן רע"ו] והנה היה מקום לומר שכל זה דוקא כי הישראל ביקש ממנו בתחילה רק לא על שבת אבל כל שלא ביקש ממנו זה אחרת [ובפשוטו לגבי הסברא שזה אדעתה דישראל אין סברא בזה לחלק] אמנם ההגהות מימוני נקט לא כך וכן מבואר במג"א רע"ו ובביאור הגר"א לגבי הדלקת הנר שנקטו שזה גם בעכו"ם שעושה דבר זה מעצמו בממון הישראל אמנם קשה דבמשנה מבואר שבכיבוי לא צריך למחות בו ועיין הגהות מימוני דישב ששם זה דבר שרגילים לעשות ללא בקשת רשות אמנם עיין ביאור הגר"א רע"ו שכתב ס"א בסופו שהחילוק כנ"ל ולכאורא כונתו כמו שחילק בין אגרת לנר וכן המג"א רנ"ב סק"ח ציין למה שכתב סימן של"ד ושם הביא את התוס' שחילקו בין אם יש כאן הנאת הגוף או לא ומשמע שכל האיסור רק בדבר שגופו של הישראל נהנה ולא אם זה רק מניעת נזק ועל פי זה הוסיף החיי אדם שגם תוספת הנאה מותר ומשמעות המג"א לא כך ועיין גר"ז ש"ה בקו"א שדן לומר שרק בדבר שיש לו הנאה מידית אמנם זה נסתר מהירושלמי שזה מקור הדברים שמדובר על אומן שעושה סתם מלאכה והנה רוב הראשונים לא העתיקו הירושלמי הנ"ל ולכן התירו בעבדו ושפחתו ברמז ולא מצאנו מי שהעתיק הירושלמי והתיר ברמז והשו"ע העתיק הירושלמי וכן המג"א והגר"א נקטו פשוט לפסוק כך ולפ"ז מהיכי תיתי לחלוקים הנ"ל

והנה בעיקר חידושו של רבינו שמחה מבואר בדבריו שם שבבית הישראל גם בקבלנות כיון שהישראל יכול למחות בזה גם יש הסברא שזה לא אדעתיה דישראל אם הישראל רואה ומה שהראשונים כתבו מראית העין דכאן זה סיבה גם אם לא רואה ועיין גר"ז קו"א רנ"ב סק"ה שהאריך שלהלכה המג"א לא פסק כדבריו אלא שבקצץ זה רק אסור מצד מראית העין ולא מצד שזה אדעתיה דישראל אמנם יתכן דבשפחות ששם גם אם זה קצץ אבל כיון שיכול למחות ולשפחה זה לא איכפת זה כן אסור מעיקר הדין ויתכן שלכן המג"א ש"ה סקי"ד ציין להגהות מימוני ולא לשו"ע אמנם צ"ע דבסימן ש"ה לגבי לחלוב הבהמה הקשה המג"א על הב"ח שהתיר בקבלנות שכאן זה בבית הישראל וצ"ע ששם הרי גם התירו האמירה ולא חששו למראית העין ורק רצו שיהיה קבלנות שזה אדעתיה דנפשיה קעביד וכן עיין סימן ש"ז סק"ו לגבי קצץ אם העכו"ם שציין להגהות מימוני אלא שצ"ע למה לא מספיק השו"ע ומשמע שנקט ששם מצד מראית העין זה לא סיבה לקנוס רק אם זה מעיקר הדין וצ"ע

ח]עיין בהגהות מימוני שהביא מספר התרומה שאם העכו"ם עושה לצורך עצמו מותר ושרבינו שמחה אוסר ובפשוטו כה"ג אפילו שהישראל יכול למחות אבל לא חשיב שעושה אדעתיה דישראל וזה רק אסור מצד מראית העין ויתכן שלכן הביא בהמשך הדין של מרחץ להוכיח שבמקום ששם הישראל נקרא על המקום אסור והמ"ב הביא בזה המחלוקת ונטה לאסור וכן משמע במג"א אמנם כתב הגר"ז דבדבר שניכר שזה לצורך עצמה מותר ולכן התיר במדליקה האור לנקות כלים וכן בתופרת בגדיה והגר"ז התיר גם במדליקה אש להתחמם שניכר שז לצורכה שמתחממת בזה

**שותפות עכו"ם – גמ' ע"ז כ"ב.**

**סימן רמ"ה, יור"ד רצ"ד סי"ג י"ד ט"ו, ת"נ ס"ג**

**א. ואם באו לחשבון אסור – עיין ר"ן בסוגין ובש"ך סימן רצ"ד ובגר"ז קו"א א'**

**ב. סתמא מאי – עיין מג"א סק"ג בשם רבינו ירוחם ובבה"ל שם**

**ג. בביאור סברת ר' אלחנן המובאת בתוס' – הגהות אשרי מג"א סק"ג סק"ו ועיין מחצית השקל בביאור כונתו ועיין שער הציון ז' ועין גר"ז סי"א בביאור הקנין לעולם המובא בהגהות אשר"י**

**ד. בדין ערלה ואיסורי הנאה – עיין יור"ד רצ"ד סי"ג - ט"ו, ועיין חזו"א יור"ד קע"ז סק"ט, ובסימן ת"נ ס"ג בביאור הגר"א ובמג"א שם**

**ה שותפות עכו"ם – גמ' ע"ז כ"ב.**

**סימן רמ"ה, יור"ד רצ"ד סי"ג י"ד ט"ו, ת"נ ס"ג**

**א. ואם באו לחשבון אסור – עיין ר"ן בסוגין ובש"ך סימן רצ"ד ובגר"ז קו"א א'**

**ב. סתמא מאי – עיין מג"א סק"ג בשם רבינו ירוחם ובבה"ל שם**

**ג. בביאור סברת ר' אלחנן המובאת בתוס' – הגהות אשרי מג"א סק"ג סק"ו ועיין מחצית השקל בביאור כונתו ועיין שער הציון ז' ועין גר"ז סי"א בביאור הקנין לעולם המובא בהגהות אשר"י**

**ד. בדין ערלה ואיסורי הנאה – עיין יור"ד רצ"ד סי"ג - ט"ו, ועיין חזו"א יור"ד קע"ז סק"ט, ובסימן ת"נ ס"ג בביאור הגר"א ובמג"א שם**

**ה. האם סוגין מצד שבת או מחזי כשלוחו – עיין ב"ח ד"ה ור"י היה מתיר ועין רש"י ד"ה אסור ובתהלה לדוד סק"ב ובבה"ל ס"ו ד"ה על כרחו ובגר"ז ס"ב**

**ו. בהא דכתב הר"ן שבעובד העכו"ם לבד זה רק מחזי כשלוחו – גר"ז ס"ח**

**. האם סוגין מצד שבת או מחזי כשלוחו – עיין ב"ח ד"ה ור"י היה מתיר ועין רש"י ד"ה אסור ובתהלה לדוד סק"ב ובבה"ל ס"ו ד"ה על כרחו ובגר"ז ס"ב**

**ו. בהא דכתב הר"ן שבעובד העכו"ם לבד זה רק מחזי כשלוחו – גר"ז ס"ח**

**גמ' ע"ז כ"ב. – סימן רמ"ה**

א]מבואר בגמ' שישראל ועכו"ם שקיבלו שדה ושותפות אם התנו מתחילה שהישראל לא יעבוד בשבת והעכו"ם יעבוד כנגדו ביום חול מותר ואם לא התנו אסור ומבואר בגמ' שיש נפק"מ בשעת חלוקה וצ"ע וכי אפשר לדעת מה גדל מחמת העבודה של שבת וביאר הב"י בשם ספר התרומה שהכוונה שהחלוקה לפי כמה שעבדו ונתחדש כאן שללא תנאי הישראל צריך לקחת ברווח הפירות פחות ממה שעבד נגד יום השבת שלא יחשב שהעכו"ם כשלוחו והטעם שהוא נחשב כשלוחו כיון שבעיקרון היו צריכים שניהם לעבוד כל הזמן או שביום השבת הישראל צריך לעבוד ועכשיו החליפו שהעכו"ם יעבוד במקומו והוא יעבוד ביום של העכו"ם ולכן חשיב כשלוחו ועיין תוס' שכתבו שהיה מקום לדון שזה רק כאן שהרוח של העבודה בשדה הוא לשניהם אבל במרחץ שהנידון שחולקים שביום שהעכו"ם עובד בזה הרווחים הם רק לו בזה לא חשיב שהוא שליח של הישראל אמנם הוכיחו מתוספתא וכן הוא בכל הראשונים שגם כה"ג דנים שהוא כשליח של הישראל כיון שמצד עיקר ההסכם כך היה צריך להיות ויש כאן חידוש גדול שאי אפשר לדון שהם מחלקים אחרת את הסכם העבודה והנה נתחדש שאפילו שעכשיו העכו"ם עובד אדעתיה דנפשיה זה אסור מצד שנראה כשלוחו

ב]עוד מבואר בבריתא דבבאו לחשבון אסור ובביאור כוונת הבריתא רש"י ביאר שהכונה שאם לא התנו בתחילה ובשעת חלוקה העכו"ם מחשב שאני עבדתי בשבת ואתה עבדת ביום חול דהינו שהחליפו עבודתם ועל דעת זה עושים החלוקה אסור וכתב רש"י הטעם ששכר שבת הוא נוטל דגלי אדעתו דעובד ככבים שלוחו וצ"ב למה הוסיף שזה שכר שבת [ועיין תהל"ד שנקט שרש"י כתב שני טעמים] ולכאורא הכונה שכאן הרי זה לאחר העבודה ובזמן העבודה לא דיברו א"כ מצד מחזי כשלוחו לא שייך רק שאם בזמן החלוקה זה נראה כשכר שבת וצ"ב בשדה מה שיך שכר שבת בזה שהישראל עבד נגד מה שעבד העכו"ם הרי אין איסור לתת שכר שבת ורק לקבל אסור והרי הישראל לא מקבל כלום נגד עבודתו בשבת וצ"ע ובהכרח שכונת רש"י שכיון שלוקח השכר לכן זה מחזי כשלוחו ואין הכונה שזה איסור שכר שבת והר"ן השמיט תיבות אלו ועיין בה"ל סוף הסימן ועיין ש"ך ביור"ד שדייק מלשון הרמב"ם שזה הולך על התנו אמנם הכוונה שהתנו מראש שידאגו שהשכר יהיה שוה ולא יהיה בין רב ובין מעט וא"כ ההתנו לא מתיר [ולכאורא זה רק שייך בערלה אבל בשדה זה לא שיך וצ"ע] ועיין ר"ן שהביא מהראב"ד שזה הולך על התנו ובשעת החלוקה עשו חשבון כמה העכו"ם קיבל יותר בגלל השבת א"כ זה מראה שזה הערמה בעלמה ואסור והמג"א פסק כן והט"ז פסק להקל בזה ועיין גר"ז שאין לדיק מרש"י שלא ביאר כן סוגין שס"ל שבהתנו מותר כיון שכאן החלוקה היתה מטעים לתנאי כיון שהרי מדובר בשדה שחולקים בשוה ולא שהנידון על רווחים כמו בחנות ע"ש

ג]והגמ' מסתפקת סתמא מאי ורש"י ביאר שלאחר שהעכו"ם עבד בשבת והישראל עבד יום אחד כנגדו חלקו סתם ללא לומר כלום והמג"א הביא מרבינו ירוחם שבאו לחשבון הכונה שלא בזמן החלוקה אלא קודם השבת העכו"ם אמר לישראל אני יעבוד בשבת ואתה בחול ועיין פמ"ג ולבושי שרד שלפ"ז ביאר שהספק של סתמא זה שלאחר שהעכו"ם עבד בשבת אמר לו הישראל אני יעבוד בחול וגם זה בכלל ספק הגמ' אמנם עיין בה"ל שנקט שלא מסתבר שיש כאן מחלוקת אלא שרבינו ירוחם למד שסתמא הכונה שחלקו בסתמא כל אחד את יום עבודתו לפי הרוח שהיה דהינו בחנות וכדו' ע"ש

ד]והנה הגמ' מביאה אותו נידון לגבי ערלה ששנים קבלו שדה בשותפות והישראל אומר לעכו"ם שיקח את שני הערלה והוא יקח את השנים האחרות וביאר רש"י שכאן גם ללא התנו מותר מצד שלא שיך איסור שליחות דהרי מותר לעבוד בשדה של ערלה ומצד שהוא נהנה מערלה כתב רש"י שאין חיסרון כיון שזה הכלל שמי שעובד הוא מקבל הפירות ועיין ר"ן שתמה על זה א"כ מה הגמ' מוכיחה משבת בהתנו לכאן דממ"נ אם יש סברא שכאן לא חשיב נהנה א"כ לא צריך ראיה ואם יש מקום לדון שחשיב נהנה א"כ איך אפשר להוכיח משם שהתנו ולכן מותר ועיין חזו"א יור"ד קע"ז סק"ט שביאר שיש כאן מקום לאסור מצד רוצה בקיומו דהינו שיהיה כאן טבע של הוצאת פירות ערלה [איסור זה מבואר בגמ' לענין ע"ז] ואם זה היה סיבה לאיסור גם בשבת בהתנו היה צריך להיות אסור וצ"ב כונתו ע"ש אמנם ברמב"ם מבואר שגם בערלה ללא התנו אסור דהינו שיש כאן איסור הנאה מערלה שחשיב שהחליפו את פירות הערלה והנה בפשוטו היה מקום לדון שכל שלא התנו בתחילה א"כ חשיב פירותיו ממש ושמחליף ערלה בפירות אחרים ויש כאן איסור הנאה גמור אמנם עיין חזו"א שאין כאן איסור הנאה דאוריתא דגם בלא התנו בתחילה אבל כונתם שהישראל מקנה לו הדקל לפירותיו של הפירות וממילא לא חשיב שנהנה מערלה ורק שזה אסור מצד רוצה בקיומו של הערלה שכיון שאם הטבע לא היה מצמיח פירות ערלה לא היה סיבה שיקבל השנים שכנגד זה גם בכלל רוצה בקיומו ורק שנתחדש שהתנו מתחילה שאף פעם זה לא היה שלו אין חיסרון והנה בשו"ע סימן רצ"ד סי"ג מבואר שגם בסתמא אסור ועיין ביאור הגר"א שזה מצד שספק הגמ' לחומרא וצ"ע דבערלה אם לא דיברו מראש א"כ הוא זוכה בפירות וודאי שיש כאן איסור גמור ואולי זה עצמו שהעכו"ם יורד לשדה בערלה והישראל לא עובד זה כמו הסכם ברמז ועיין גר"ז בקו"א שרמז להערה זו ונקט שבערלה ודאי אסור

והנה הב"י הביא שו"ת הרשב"א שאם אדם אומר לעכו"ם שנותן לו את שדהו שיעבוד בה ויאכל את שנות ערלה ונגד זה יתן לו את שדהו שזה לא ערלה מותר ועיין ש"ך שהקשה שלכאורא זה רק לרש"י אבל לרמב"ם זה אסור וכן נקט שם הגר"א אמנם עיין ש"ך שכתב לישב שכאן מקנה לו הדקל לפירותיו לגמרי והרי מותר לתת דבר זה לעכו"ם דהינו שנקט שבלא התנו מתחילה גם כשעושים אחרי זה תנאי זה לא מתפרש שמקנה לו דקל לפירותיו אמנם עיין חזו"א שודאי שמקנה דקל לפירותיו דאל"כ באמת זה וודאי אסור ובכל אופן אסור מצד רוצה בקיומו וא"כ גם באופן זה אסור ולפ"ז גם הדין שאסור למכור דקל לפירותיו אינו נכון לרמב"ם והאחרונים שם לא העירו בזה וצ"ע

והנה בעיקר ספק הגמ' סתמא מאי הרא"ש פסק לקולא מצד שספק דרבנן לקולא והרמב"ם פסק לחומרא וביאר הר"ן שכיון שנקט שבערלה ודאי מדובר בהתנו דאל"כ אין שום צד להתיר א"כ אין שום מקור לומר שבסתמא מותר ורק ללשון הראשון שרבא נקט שמסברא מותר והגמ' רק מביאה בריתא לאסור א"כ יש מקום להסתפק בסתמא

עיין סימן ת"נ ס"ג לענין תנור ששיך לישראל ועכו"ם בשותפות לענין לאפות בו בפסח שהישראל אומר לעכו"ם שהוא ישתמש בפסח והישראל ישתמש בו לאחר פסח כנגד זה ועיין ביאור הגר"א שזה כשיטת רש"י שבערלה אין חסרון שמתנים אחרי זה דהינו שכל צד האיסור כאן שחשיב שהישראל נהנה מזה שהעכו"ם מרויח ממה שאופה חמץ שמקבל נגד זה לאחר זמן ובזה הוא דומה לשם ועיין מג"א שדחה שכאן הרי נותן לו זכות האפיה ויכול לאפות חמץ וא"כ לא חשיב שנהנה נגד האיסור ועיין מ"ב שאם מסכמים שהישראל יקבל לאחר פסח לאפות בתנור כמה שהעכו"ם הרויח בזה אסור ולכאורא מצד שזה כרוצה בקיומו של החמץ אמנם כתב המ"ב שאם מקנה התנור מותר וצ"ב מה זה עוזר

ה]עיין מג"א סק"א שכתב שאם אין בעל התנור אופה בעצמו אלא כל מי שרוצה בא ואופה בתנור ומשלם שכירות שכה"ג אין כאן איסור מצד שמחזי כשלוחו ורק שאסור מצד שמשכירו בשבת ואם זה בהבלעה מותר והנה לכאורא גם אם העכו"ם מביא לו לאחר שבת על כמה ימים אבל לכאורא העכו"ם שאפה שילם כל פעם בנפרד מחיר אחר ומזה זה משנה מתי הישראל קיבל הכסף ועיין במגיה בתו"ש שהביא להקשות כן מהמהר"ם שיק אמנם חזינן מהמג"א כאן ומעוד כמה מקומות בסימן שדנים שזה הבלעה וכן מוכח מהר"ן לקמן וכן מוכח בפשוטו מכל דין אריסות במרחץ עוד צ"ע דבפשוטו העצים היו שיכים לבעלי המאפיה ולא שכל אחד היה צריך להביא עצים וא"כ לנובי"י זה עצמו סיבה להחשב הבלעה וצ"ע ועיין תהלה לדוד שהקשה אבל העכו"ם הרי צריך לגבות הכסף מהאופים וא"כ איסור זה דממצוא חפציך העכו"ם עושה בשליחות הישראל וכמבואר במג"א סוף סימן רמ"ד וצ"ע

ו]עיין תוס' שהביאו מעשה לענין תנור שישראל גבהו בחובו והיה שם אופה שהיה מקבל קבוע חלק מימי השבוע בתור שכר על עבודתו ובתחילה ר"י דן שכאן שהעכו"ם לוקח השכר לעצמו אין חיסרון ור"ת חלק וכן הוכיחו תוס' מתוספתא שגם כאן זה מחזי כשלוחו עוד כתבו התוס' בשם ר"א שכאן שלאופה אין חלק בתנור לא יעזור התנו בתחילה מצד שזה כמו שהישראל השכיר התנור לעכו"ם בשבת ומשלם מה שאופה משך השבוע בעבודתו ועיין ב"י דמהא דר"ת אמר לבטל ההסכם ולעשות מחדש חזינן שלא ס"ל שר"א דאל"כ ישאר כאן סיבת איסור מצד סברא הנ"ל אמנם עיין מג"א סק"ג שכתב שהרא"ש הביא את ר"ת על מעשה של עכו"ם שהיה חלק בתנור ומהא דשינה מתוס' חזינן אדרבא שס"ל כר"א וכתב שגם ר"ת מודה אלא מדובר שעשו בהבלעה דהינו שהחליף שלשה ימים בעד שלשה וממילא מצד שכר שבת אין חיסרון אמנם מבואר שגם כה"ג צריך תנאי דהינו אפילו שהתנור נשאר של הישראל והעכו"ם כמשכירו בהבלעה וצ"ל הסברא שכיון שמראש האופה לא לקח את השבת ועכשיו קובע לו שיקח השבת זה גם סיבה שיחשב כשלוחו ועיין מ"ב שהביא אחרונים שחלקו שעד כמה שזה בהבלעה אין כאן סיבת איסור כלל גם ללא התנה וכדלקמן

והנה בלשון ההגהות אשרי מבואר שלא מועיל אלא א"כ מקנה לו לעולם וצ"ב כונתו ועיין גר"ז שביאר שהכונה שמקנה לו היום הנ"ל אפילו אם לא יאפה לו ביום חול דעד כמה שכל מה שמקנה אם אופה ביום חול זה עצמו חשיב שמשכיר לו ויש כאן איסור שכר שבת

והנה כתב הר"ן דבמקרה שמשך השבוע עובדים יחד ובשבת רק העכו"ם עובד כה"ג לא שיך מחזי כשלוחו דהרי הישראל לא עובד נגד מה שעובד העכו"ם רק שצריך שיקבל הרוח של שבת בהבלעה דמחזי כשכר שבת ולכאורא הכונה דמה שמשכיר את זה לאנשים הוי שכר שבת ולזה מועיל הבלעה מה שמקבל את זה מהעכו"ם אם שאר ימי השבוע אמנם צ"ב הלשון שזה מחזי כשכר שבת ולמה זה לא שכר שבת גמור ועיין גר"ז שביאר שכיון שהעכו"ם עובד לבד א"כ לא מגיע לישראל וזה מתנה בעלמא אמנם צ"ב הרי ודאי שחלק מהשכר מגיע לו דהרי התנור שלו אפילו שלא עבד כלל וא"כ מצד זה לבד יש כאן שכר שבת וצ"ע בזה ועיין מג"א שלפ"ז באופה אם מקבל כל יום חלק ודאי מותר כיון שאין המלאכה מוטלת על הישראל והקשו האחרונים שא"כ בתוס' במעשה דר"א לא צריך כלל התנו כיון שאין המלאכה מוטלת על הישראל אמנם בפשוטו יתכן שכל סברת הר"ן במקרה שעשיה זו היא מתנה לישראל אבל במקום שאדרבא זה נעשה בתור פרעון חיובו בזה כל שיש כאן שינוי מההסכם הראשון חשיב כשלוחו והא"ר באמת התיר מכח זה כמובא בשער הציון

ז]עיין מג"א סוף סימן רמ"ד שדן האם במקום הפסד זה מתיר גם איסור שכר שבת וצ"ב למה שלא יותר הרי הותר איסור אמירה לעכו"ם דבפשוטו זה יותר חמור וצ"ל שהכונה כיון שיש צורה של היתר לכן זה סברא שאין להתיר ועיין מ"ב שהביא שרוב האחרונים נקטו שזה סיבה להתיר והמג"א החמיר בזה

ח]בעיקר מה דמבואר בסוגין דמועיל התנו מעיקרא לכאורא מבואר שמותר אריסות אפילו שאומר לו מפורש שיעבוד בשבת אמנם עיין חזו"א שכתב שאין זה ראיה שכאן זה סברא כיון שבאמת השדה שלו וקובעים שזה הסכם השותפות אבל באריס שהכל של בעל הבית אסור אמנם האגלי טל סימן רי"ד סק"א נקט שמותר אמנם יש לדון בראיתו שם ולדבריו חזינן שאריסות קיל בקבלנות וא"ש המהרי"א שחלק שאם בעל הבית נהנה שבאריסות מותר ובקבלנות אסור ועין גר,ז רמ"ג ס"ז וכן במ"ב רמ"ה סקי"ח שנקטו לאיסור

ט]עיין ב"ח שהביא מהמרדכי שביאר סוגין לא מצד מחזי כשלוחו אלא הכל מצד שכר שבת וע"ש לענין עכו"ם שאפו בע"כ שנקט שאסור לקחת שכר בגלל שכר שבת והוכיח שהשכר אסור מהגמ' של באו לחשבון אסור דהינו שגם אם כבר התנו אסור לקחת את הכסף ונקט הב"ח שכונת המרדכי מצד שכר שבת אמנם הדבר מחודש שהוא ביאר נגד כל הראשונים שזה מצד מחזי כשלוחו אמנם בלשון המרדכי מפורש שזה מחזי כשכירו ומבואר שזה מצד מחזי כשלוחו רק שדימה את דין הדמים מצד מחזי כלשוחו לדין שכר שבת ועיין בה"ל

**סימן ד"ש**

א]מבואר בגמ' יבמות מ"ח דאיכא איסור מלאכה בגר תושב ובעבדו והביאו הראשונים מהגמ' בכריתות שאם עושה לעצמו מותר וביארו הראשונים שכל האיסור אם עושה לצורך הישראל וכגון באומר לו שיעשה ומצאנו בזה שלשה שיטות שיטת הרמב"ם שגם עבד זה רק אסור בגלל שהוא תושב ולפ"ז אם לא קיבל עליו שבת מצות אין איסור שיטת הרשב"א שבעבדו גם אם לא קיבל עליו שבע מצות יש איסור שרבו יאמר לו שיעשה לו מלאכה ולא דוקא אם רבו אומר לו שיעשה מלאכה אלא ה"ה אם ישראל אחר אומר לו שיעשה לו מלאכה דעבדו דישראל הוא כמו גר תושב והגר"א והעו"ש ביארו בדעת השו"ע שהביא דיעה שבעבד אפילו אם אסור ללא קיבל עליו שבע מצות אבל כל זה בעושה לרבו אבל בעושה לישראל אחר אין איסור

ב]עוד מבואר ברשב"א חידוש שבעבדו אפילו אם עושה מעצמו חשיב שעושה אדעתיה דרביה ויש בזה איסור דאוריתא וחייב למחות בו ויש לדון בשכירו לשנה דמבואר בשו"ע שלא חשיב עבדו האם בכל אופן זה יאסר מצד שאדעתיה דרביה קעביד וכן מדויק בשו"ע בס"א לגבי עבד שלא קיבל על עצמו שבע מצות שכתב שהנפק"מ בזה לגבי אם עושה למי שהוא אחר ולא כתב אם עושה לאדונו ללא לבקש דשם תמיד אסור מצד אדעתיה דרביה קעביד ויש לדון בשכיר לשנה לכל דבר דמבואר בשו"ע שכיון שאין בזה קנין הגוף אין בזה איסור שביתת עבדו האם בכל אופן חשיב תמיד שעושה אדעתיה דאדוניו ועיין שו"ע סימן ש"ה ששפחות שעושת גבינות לאדוניהם כיון שהוא לא אמר להם מותר ועיין ביאור הגר"א שהקשה הרי בשכיר תמיד עושה אדעתיה דאדוניו ובדעת השו"ע צ"ל שכיון שלא קנוי לו קנין הגוף זה אחרת וכן דייק התהלה לדוד מהשו"ע ע"ש וע"ש בגר"א שהקשה עוד מסימן רמ"ז ס"ו דהינו דשם מדובר על שכיר שנה לענין אגרת שאסור וצ"ע דשם מבואר שרק ביום ו' אסור אבל קודם מותר ומבואר שזה לאחשיב שזה אדעתיה דרביה וצ"ע ועיין מ"ב מה שכתב בזה עוד

ג]והנה עיין ספר התרומה דמבואר גם דנקט שבעבדו ושפחתו אם עושים לצורך רבם חשיב שעושה אדעתיה דרביה ויש בזה איסור דאוריתא אמנם כתב בסוף דבריו דיכול לומר לו למה לא הדלקת הנר בשבוע שעבר וצ"ע מה יעזור שאין כאן אמירה אבל שיאסר איסור דאוריתא כי עושה אדעתיה דרביה ובפשוטו מוכח שנקט שבריבוי הנאה זה אל אדעתיה דרביה וכסברת החיי אדם וצ"ע

**הוספה: עיין יור"ד סימן רצ"ז בפתחי תשובה שהביא מהחוות יאיר דאומר לעכו"ם להביא לו משהו ויודע שיעשה דבר זה בשור וחמור כיון שמצד אמירתו יכול אחרת לא חשיב אמירה לעכו"ם והניח דבריו בצ"ע ולכאורא כיון שהיום במציאות ודאי שזה הצורה שזה יעשה חשיב אמירה לעכו"ם**