28 בדין אתי אוירא דה_ג ודה_ג ומבטל - ג
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובין  פ_א - פ_ג

יום ועש"ק וישב כ' כסליו תשס"ה

עירובין ד"י:, ואמאי יעשה פס אמה ומחצה וירחיק שתי אמות ויעשה פס אמה ומחצה, ש"מ עומ"ר על הפרוץ משתי רוחות ל"ה עומד, לעולם אימא לך הוי עומד ושאני הכא דאתי אוירא וכו', ויעשה פס אמה וירחיק אמה ויעשה פס אמה וירחיק אמה ויעשה פס אמה, ש"מ עומד כפרוץ אסור, לעולם אימא לך מותר ושאני הכא דאתא אוירא וכו'.

א] במש"א בסוגיין דש"מ עומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, וש"מ פרוץ כעומד אסור, נ' שנחלקו הראשונים בביאורו וג' דעות בדבר.

דהנה בחי' הר"ן פירש שמכוון מש"א ש"מ פרוץ כעומד אסור הוא, דס"ד דהגם דאמרי' אתי אוירא וכו', מ"מ היכא דשוה האויר לעומד, הרי דלמ"ד דפרוץ כעומד מותר ובכח העומד לגדור לפרוץ והוא חשוב ממנו לא נימא אתי אוירא, ואשר זמש"א דש"מ דפרוץ כעומד אסור, דאם הי' מותר הי' בדין דלא נימא בזה אתי אוירא, וע"ז משני דאפ"ה כיון דאויר א' מרובה מן העומד מהני אף אויר זה ששוה לעומד להצטרף לבטל להעומד.

ונ' שלדעתו מתפרש כן גם מש"א ש"מ דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, והיינו דגם בזה הי' הנידון כלפי דינא דאתי אוירא וכו', דהגם דכבר ידעי' מעיקרא דאמרי' אתי אוירא, וכמו שפירשו הראשונים דמה"ט הוא דל"מ נועץ קנה, מ"מ ס"ד דהיכא דעומ"ר מב' רוחות, הרי שלמ"ד דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד ומבטל להפרוץ, אף לא נימא בזה אתי אוירא, דכיון דעומד זה מצטרף לגדור הפרוץ, אין בכח הפרוץ לבטלו, ואשר זמש"א דש"מ עומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, דאם הוי עומד הי' בדין דלא נימא בזה אתי אוירא, וע"ז משני דאפ"ה אמרי' אתי אוירא כיון שעומד זה בפ"ע אין בכחו לגדור להפרוץ והפרוץ חשוב ממנו.

ב] אך הנה בחי' הרשב"א והריטב"א הקשו על מש"א ש"מ דפרוץ כעומד אסור, שהרי הוי נמי עומ"ר מב' רוחות, עיי"ש בדבריהם, ומבו' מזה שלא פירשו ד' הגמ' כפי' הר"ן, שהרי לפי' הר"ן ניחא בפשוטו וכמו שפירש הר"ן, דלמ"ד דפרוץ כעומד אסור ואמרי' בזה אתי אוירא, תו אין לנו לדון משום עומ"ר מב' רוחות, וכמו דאמרי' כבר לעיל מינה דל"מ עומ"ר מב' רוחות היכא דאיכא למימר אתי אוירא, ורק למ"ד דפרוץ כעומד מותר הוא דס"ד דל"ש למימר בזה אתי אוירא, ותו באמת מצינו להתיר גם משום עומ"ר מב' רוחות, ובע"כ מד' הרשב"א והריטב"א דהא דס"ד דהיכא דשוה האויר לעומד לא אמרי' אתי אוירא, אי"ז שייך כלל להפלוגתא אם פרוץ כעומד מותר או אסור, והיינו משום דדינא דאתי אוירא לא תלי כלל בכח העומד כנגד אויר זה, אלא הי' הס"ד דלא אמרי' אתי אוירא רק באויר מרובה ולא באויר השוה לעומד.[[1]](#footnote-2)

ועמש"נ בדברינו בדין אתי אוירא סי' ב' סק"א לדון נפ"מ לדינא בפלוגתת הרשב"א והריטב"א עם הר"ן, בגונא שמב' הרוחות הוי הפרוץ כעומד, שמבו' לקמן דט"ז. דכה"ג לא אמרי' אתי אוירא, ויש לדון אם היינו רק למ"ד דפרוץ כעומד מותר, או היינו אף למ"ד דפרוץ כעומד אסור, ונת' דזה תלוי בפלוגתא זו, עיי"ש.

ולפ"ז הרי דמש"א ש"מ עומד כפרוץ אסור, לאו היינו דמשום זה נימא אתי אוירא, אלא היינו דהגם דלא אמרי' אתי אוירא, מ"מ אם עומד כפרוץ אסור ניחא דאין להתיר בכה"ג, וכמו שיתבאר להלן הטעם בזה.

ונ' שלדעתם גם הא דאמרי' ש"מ עומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד, ג"כ אינו מתפרש דס"ד דבנידון זה תלי אם אמרי' אתי אוירא או לא, שהרי לדעתם דינא דאתי אוירא לא תלי בכח העומד כנגד הפרוץ, אלא בע"כ דס"ד דכה"ג שהעומד מצטרף לעומד שבצדו ואין האויר רבה עליהם ל"ש כלל לומר אתי אוירא, ואפ"ה אין להתיר רק אי נימא דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד.

והטעם בזה דאף דלא אמרי' אתי אוירא מ"מ אין להתיר רק אם עומ"ר מב' רוחות הוי עומד ורק אם פרוץ כעומד מותר, נ' פשוט, דהוא משום דהגם דלא אמרי' אתי אוירא ונתחלק הפתח לב' פתחים, מ"מ הרי בעי' תיקון לב' הפתחים, ולא סגי במה שמתקן פתח א', וע"כ כיון שנותן קורה על הפתח הגדול, ואינו מתקן הפתח הקטן, ע"כ בעי' שיהא הפתח הקטן ניתר בעומ"ר על הפרוץ, וע"כ אין להתיר רק למ"ד דעומ"ר מב' רוחות הוי עומד ורק למ"ד דפרוץ כעומד מותר, אף אה"נ אם יעשה תיקון גם לפתח הקטן, הרי דלס"ד דל"ש בזה אתי אוירא, הי' לנו להתיר לכו"ע.

וכ"ה בל' הרשב"א בחידושיו בסוגיין, ז"ל, מרחיק ב' אמות ועושה פס ג' אמות, כלומר ואח"כ נותן קורה מן הכותל ועד ראש אותו פס, א"נ מעמיד שם לחי או סמוך לפס או מצד שני, והקורה או הלחי מתירין אותו פתח עד הפס, ומן הפס ולהלן עד הכותל ניתר בעומ"ר על הפרוץ שאין אנו מקפידין בעומד מרובה על הפרוץ אלא במה שהוא מן הקורה [או] מן הלחי ולהלן.

והנה לפ"ז מבו' דהבבלי פליג על הירושלמי שהביא הרשב"א בריש הסוגיא, ולא ס"ל לדינא דקורה מתרת ב' פתחים, דאם קורה מתרת ב' פתחים, הרי כיון דל"ש הכא אתי אוירא, ל"ב כלל תיקון לפתח השני.

ויל"פ דזהו מש"כ הרשב"א בריש הסוגיא ע"ד הירושלמי דכ"ז שלא כדעת גמרתינו, ומ' דקאי גם על דינא דקורה מתרת ב' פתחים, וכן נ' להדיא גם בל' הרשב"א בסוגיין ד"ה ש"מ עומד כפרוץ, ז"ל, וכ"ש אם נתן על צד האחד לבד שאין הקורה מתרת שני פתחים וכמו שאמרנו למעלה, עכ"ל, וצ"ב מנלי' דגמרתינו חולקת ע"ז, אך לפי המבו' בדעתו ה"ז נלמד מסוגיין, דאם הי' הבבלי סובר דקורה מתרת ב' פתחים, הרי כיון דס"ד דבהנך גווני ל"ש דינא דאתי אוירא, תו הי' לנו להתיר אף למ"ד דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד ואף למ"ד דפרוץ כעומד אסור, כיון שכלל אין פתח זה צריך תיקון, שהקורה שבפתח השני מתקנתו.

ובהא דהפתח הקטן ניתר בעומ"ר, יש להסתפק אם היינו אף למ"ד דאין מבוי ניתר בעומ"ר, ונתבאר בזה באורך לקמן סק"ה.

ג] ובד' רש"י בסוגיין נ' שמפרש בע"א, דהנה ז"ל רש"י סוד"ה יעשה פס אמה ומחצה, שמעינן מינה מדלא מצטרפת להו, עומ"ר על הפרוץ בין שתי הרוחות כשתצרפם, לא הוי עומ"ר, אלא זיל לגבי כל חד וחד ונמצא פרוץ רבה עליו ומבטלו, ונמצא פתח רחב מעשר, עכ"ל.

ומבו' בל' רש"י דהא דלמ"ד דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד אין להתיר, הוא משום ד"נמצא פתח רחב מעשר", וזה דלא כמש"נ בדעת הרשב"א שהגם דנתחלק הפתח לב' פתחים ואינו יותר מעשר, מ"מ ליכא תיקון לפתח הקטן, אך גם אי"ז כמש"נ בד' הר"ן, שלדעת הר"ן הא דהוי הפתח יותר מי' הוא משום דינא דאתי אוירא וכו', אך ל' רש"י הוא דכל חד פרוץ רבה עליו ומבטלו, ואי"ז משום דינא דאתי אוירא, אלא אף בלא"ה כיון שהפרוץ רבה על כל עומד חשיב פתח יותר מי', וזה צ"ב.

וגם בל' רש"י ד"ה ש"מ פרוץ כעומד אסור נ' כן, ז"ל שם, ושמעת מהכא דרב יהודה כרב הונא סבירא לי', ולפיכך כל אמת פרוץ אוסרת עומד שאצלה, ונמצא שאין כאן סתימה, עכ"ל, וג"ז מתפרש כדבריו לעיל, דכיון דהפרוץ מבטל לעומד אי"ז סתימה ולא נתמעט הפתח וחשיב פתח יותר מי', ונ' דמשו"ז הוצרך רש"י לפרש דפרוץ כעומד אסור היינו שכל אמת פרוץ אוסרת עומד שאצלה, דאם הי' הדין רק שאי"ז ניתר בעומד מחצה, שפיר הי' מהני העומד למעט הפתח, ורק משום שכל אמת פרוץ אוסרת עומד שאצלה ובטל העומד, ע"כ ל"מ זה למעט הפתח.

גם צ"ב עוד, שהרי בפירש"י לעיל מבו' דהא דל"מ נועץ קנה באמצעיתו, הוא רק משום דאתי אוירא וכו', והרי דאלמלי הא דאתי אוירא הי' מועיל הקנה לחלק הפתח לב' פתחים וכל פתח אינו יותר מעשר, ואף שהאויר שבכל צד מרובה על הקנה והוי פרוץ מרובה עליו, מ"מ מהני הקנה לחלק הפתחים, וא"כ היכא שעושה פס בגונא דליכא משום אתי אוירא, מה לי דעומ"ר על הפרוץ מב' רוחות ל"ה עומד ודפרוץ כעומד אסור, הרי מ"מ הי' בדין שיועיל הפס לחלק הפתח לב' פתחים, וליכא פתח יותר מי'.

ונ' בביאורו, דס"ל לרש"י דהא דפרוץ מרובה על העומד ל"מ, אי"ז רק דלא סגי בהעומד להתיר, אלא היינו דכה"ג אלים הפרוץ מן העומד ומבטלו, והעומד הוי כמאן דליתא, ואשר ע"כ כל כה"ג דהפרוץ מרובה על העומד, ל"מ העומד לחלק הפתח, והוי כפתח יותר מי'.

ועיקר הדבר יש ללמוד גם מד' הר"ן לקמן דט"ז:, עיי"ש שכתב דעומ"ר מב' רוחות אפשר דהיינו רק דהני עומדין לא מבטלי לי' לפרוץ, אבל דנחשבינהו פרוץ לא אמרינן וכו', עכ"ד, ונ' להדיא דכ"ז הוא בעומ"ר מב' רוחות, דהגם שאין בכחו לבטל הפרוץ, מ"מ מאידך גיסא אין בכח הפרוץ לבטל העומדין, אך משא"כ בפרוץ מרובה על העומד בטל אף העומד והוי כפרוץ.

וע' גם בחי' הר"ן להלן בסוגיא ד"ה אמר לי' לאיי פלגיתו, שכתב בביאור ד' אביי דס"ל דהו"ל לרב דימי לאשמועינן אצבעיים ומחצה מכאן ואצבעיים ומחצה באמצע ואצבע מכאן דהוי רבותא טפי דלא נימא דפרוץ מרובה על העומד מחד גיסא מבטל לי' לההוא אצבע והו"ל פרוץ מרובה על העומד, עכ"ד, והרי דכל דאיכא פרוץ מרובה על העומד הוי אף העומד כפרוץ, והא דהתם באמת לא אמרי' הכי, אי"ז משום דבפרו"מ ל"ה העומד כפרוץ, אלא הוא משום דהתם אין כח בהפרוץ לבטל העומד, כיון דמאידך גיסא איכא עומד כפרוץ וכמש"כ הר"ן בהמש"ד, וי"ל עוד דמצטרף עומד זה עם העומד שמהרוח השנית ול"מ הפרוץ לבטלו, וכמש"כ הר"ן בדט"ז: דעומ"ר מב' רוחות אין הפרוץ מבטלו.

אך בדעת רש"י י"ל דפליג בזה ע"ד הר"ן, וס"ל דגם בעומ"ר מב' רוחות מהני הפרוץ לבטל להעומד והוי כמאן דליתי', וע"כ שפיר פירש דהכא אי עומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד הוי הפתח יותר מי', כיון שהפרוץ מבטל להעומד וכמאן דליתי' דמי.

והא דלדעת לוי עושה קנה באמצעיתו ודיו, ואף הא דאנן לא ס"ל הכי הוא רק משום דאתי אוירא וכו', אך אין הטעם משום הא דהוי קנה זה פרוץ מרובה, נ' פשוט דהרי עד"ז ילה"ק גם בשעושה פס ג' אמות דהיאך מהני, הרי הפתח הגדול הוי י' אמות, וא"כ הוי זה פרוץ מרובה כלפי הפס, וא"כ היאך מועיל הפס לחלק הפתחים, ותיקשי כן גם ע"ד הר"ן בדט"ז: הנז' שמבו' דעתו דבפרוץ מרובה בטל העומד וכמאן דליתי', וא"כ היאך מהני פס ג' הרי הוי פרוץ מרובה.

ונ' פשוט דכ"ז לק"מ, דכיון שעושה קורה לפתח הגדול, ודאי לא חשיב האויר שתחת הפתח כפרוץ לבטל העומד, דהגם דלגבי דינא דאתי אוירא חשיב האויר שתחת הקורה כאויר, אך לגבי דינא דפרוץ מרובה ודאי ל"ח כפרוץ, וע"כ אינו מבטל להעומד שבצדו, וחזינן כן עוד, דחלוק דין פרוץ לגבי דינא דפרוץ מרובה מדין אויר לגבי דינא דאתי אוירא, שהרי אויר הניתר בעומ"ר פשוט שאינו מבטל עומד שבצדו הגם שהוא רבה עליו, וכמש"כ בחי' הר"ן להלן בסוגיא, ואילו דינא דאתי אוירא הוי אף באויר הניתר בעומ"ר, וכמו שהוכיח החזו"א במכתבו, ונת' בזה בדברינו בדין אתי אוירא סי' א' סק"??.

ואשר ע"כ גם בההיא דלוי, שפיר מהני מה שנותן קנה באמצעו, ואינו בטל משום פרוץ מרובה, כיון שעושה לחי או קורה לב' הפתחים, וכל כה"ג לא חשיבי הפתחים כפרוצים, וע"כ אינם מבטלין להקנה העומד, וז"פ.

ד] והנה נמצא לפ"ז, דלדעת רש"י וכן לדעת הרשב"א והריטב"א, כל הא דאמרי' בס"ד דגמ' דל"מ משום הא דעומ"ר בב' רוחות ל"ה עומד ומשום הא דפרוץ כעומד אסור, הוא רק משום שלא עשה לחי או קורה לפתח הקטן, אך אם הי' עושה לחי או קורה לפתח הקטן ודאי הי' מהני, והיינו לדעת רש"י משום דכה"ג ל"ח כפרוץ לבטל העומד, ולדעת הרשב"א והריטב"א משום דכל הא דל"מ הוא משום דליכא תיקון לפתח הקטן, וע"כ כל שתיקנו שפיר מהני, אך משא"כ לדעת הר"ן אף אם עשה לחי או קורה לפתח הקטן ל"מ, דכיון דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד ודפרוץ כעומד אסור, ע"כ אמרי' בזה אתי אוירא וכו', וע"כ ל"מ מידי מה שיעשה לחי או קורה לפתח הקטן.

ולפ"ז יש להוכיח שדעת התוס' היא כדעת הר"ן בזה, דהנה התוס' בד"ה ועושה פס, ז"ל, וצריך לחי אחר דהאי פס לא מהני הואיל ומופלג מן הכותל שלש דאמר לקמן דלא הוי לחי, ומשו"ה פריך מדר' אמי ומדר' אסי שהיה לו להתבטל לאותו התקון, עכ"ל, והנה אי נימא דכל הא דאמרי' בס"ד דגמ' דל"מ למ"ד דעומ"ר ל"ה עומד ודפרוץ כעומד אסור הוא רק היכא שלא תיקן הפתח הקטן, הרי דמזה גופא מוכח דהך פס ל"ח כלחי, דאם הי' חשוב כלחי א"כ הרי הי' תיקון מעליא לפתח הקטן, ומ"ט ל"ה מצי למעבד הכי, ובע"כ שדעת התוס' כדעת הר"ן דלמ"ד דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד ולמ"ד דפרוץ כעומד אסור יש לאסור אף אם תיקן הפתח הקטן.

והעירוני להוכיח כן טפי, שהרי התוס' כתבו דכל מה דל"מ הפס משום לחי הוא משום שמופלג מן הכותל, ולפ"ז הרי דבגונא שעושה פס אמה ומחצה ומרחיק ב' אמות ועושה פס אמה ומחצה, הרי שפיר מהני הפס אמה ומחצה הסמוך לכותל משום לחי, וא"כ מ"ט אמרי' בגמ' דלמ"ד דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד ל"מ בכה"ג, הרי עשה תיקון מעליא לפתח הקטן, ובע"כ שדעת התוס' כדעת הר"ן דמכוון הגמ' דלמ"ד דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד אמרי' בזה אתי אוירא וכו', וע"כ הגם שעשה תיקון לפתח הקטן ל"מ זה מידי.

ולדעת רש"י וש"ר דמה שאמרו דש"מ דעומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד וע"כ ל"מ, הוא רק בשלא תיקן לפתח הקטן, אך אם תיקן לפתח הקטן שפיר מהני, הרי בעכצ"ל דפליגי ע"ד התוס' וס"ל דהאי פס ל"מ בתורת לחי, וזה כמש"כ הגרע"א בתשובה י"ח בדעת רבינו יהונתן דהא דהפס ל"מ בתורת לחי הוא משום דאין הפס עושה ב' דברים, עיי"ש, ואכמ"ל בפרט זה.

ה] ובעיקר המבו' בסוגיין לדעת הרשב"א והריטב"א דהפתח הקטן ניתר בעומ"ר, וכמש"נ בזה לעיל סק"ב, יש להסתפק בזה, אם היינו רק לדעת ר"ה ברי' דר"י לעיל ד"ה: דמבוי ניתר בעומ"ר על הפרוץ, דלמ"ד דאינו ניתר בעומ"ר, וכאשר כן נקטו הרשב"א ודעימי' שם בדעת ר"ה, אין להתיר הפתח הקטן בעומ"ר, או דנימא דאף להך מ"ד שפיר יש להתיר, דהגם דעומ"ר ל"מ להתיר במבוי, אף הרי היינו רק בפתח העיקרי דהמבוי, שהרי חזינן דפרצה מצידו פחות מכשיעור אינה אוסרת, והיינו שהיא ניתרת בעומ"ר והגם דל"מ עומ"ר במבוי, ונת' במק"א לפרש בזה בב' דרכים, או דנימא דהגם דעומ"ר ל"מ לתיקון מבואות, אך בפרצה שמצדו כל שהיא פחותה מכשיעור, אין היא צריכה כלל תיקון בהל' תיקוני מבואות, או דנימא כמש"כ הראשונים דהקורה מתרת כל פתחי המבוי, ואשר ע"כ הגם דעומ"ר ל"מ לתקן לפרצה זו, מ"מ ה"ה ניתרת בהתיקון שבראש המבוי, ואשר ע"כ יל"פ דאף בסוגיין כל דהוי הפתח הקטן עומ"ר ה"ה מותר לכו"ע, או משום דכה"ג אין הוא צריך תיקון כלל, דרק הפתח העיקרי דהמבוי צריך תיקון אף היכא דהוי עומ"ר, או משום דמהני לי' התיקון שבפתח הגדול.

והנה מל' הרשב"א נ' שהפתח הקטן "ניתר" בעומ"ר, ובעי' מדין תיקוני מבואות להעומ"ר לתקנו, ולפ"ז אי"ז כדעת ר"ה.[[2]](#footnote-3)

ובדעת הריטב"א נ' דפליג ע"ד הרשב"א, דהנה בחי' הריטב"א בסוגיין כתב, ז"ל, וא"ת ומאי האי דפרכינן דניחוש דשבקי לפתחא רבה ועיילי בפתחא זוטא, ומה בכך כיון ששתיהם בתחלת המבוי וקורה על גביהן הרי המבוי מוכשר שהרי יש בשתי אמות שיעור פתח, יש לומר שאילו הניח קורה מכותל לכותל הכי נמי, אבל מיירי שלא הניח קורה אלא מן הפס של שלש אמות לכותל ונשארו שתי אמות אלו פרוצות בלא הכשר קורה ולא לחי, וכן פירש הראב"ד ז"ל, עכ"ל, ומבו' דעתו דהא דשבקי וכו', לאו היינו דעי"ז הוי הפתח הגדול כפרצה ול"מ לי' לחי, וכאשר כן נ' בל' הרשב"א, אלא היינו דאף הפתח הקטן צריך תיקון, וע"כ כל דאית לי' קורה יש להתירו, וצ"ב לפ"ז דמ"ט לא יהא הפתח הקטן ניתר בעומ"ר, ונ' שהטעם בזה הוא דאף דעומ"ר מתיר במבוי, אך הכא הרי אי"ז עומ"ר על כל הרוח, אלא עומ"ר על פתח זה בפנ"ע, וזה ל"מ מידי, אמנם צ"ע בזה, שהרי אף בלא הא דשבקי וכו' נמי כל ההיתר הוא משום דהוי עומ"ר, והרי דאף דאי"ז עומ"ר על כל הרוח ה"ז מועיל להתיר, וכמו שפירש הרשב"א הטעם בזה שאין אנו מקפידין בעומ"ר על הפרוץ אלא במה שמן הקורה או הלחי ולהלן, וא"כ מה ניתוסף ע"י הא דשבקי דמשו"ז ל"מ העומ"ר להתיר.

ונ' לבאר בזה, דבלא הא דשבקי הרי הפתח דהמבוי הוי הפתח הגדול, והפתח הקטן הוי כפרצה מן הצד שאינה אוסרת כל שיש עלי' עומ"ר, ולזה שפיר מהני מה שיש עומ"ר מן הקורה או הלחי ולהלן, אך משא"כ כל דשבקי וכו', דאף הפתח הקטן צריך תיקון, הרי שכיון שב' הפתחים צריכין תיקון והעומ"ר ל"ה עומ"ר כנגד ב' הפתחים, ל"מ עומ"ר זה לתקן אף להפתח הקטן, ובעי לחי או קורה בפתח זה, ואכתי צ"ב בזה, ועכ"פ איך שיהי' הטעם בד' הריטב"א, מוכח דס"ל שאין הפתח הקטן צריך תיקון כלל, שאם ה"ז צריך תיקון ואך שניתר בעומ"ר, א"כ מה ניתוסף ע"י הא דשבקי, הרי כל דינא דשבקי הוא שאף הפתח הקטן צריך תיקון, והרי בלא"ה הי' הפתח הקטן צריך תיקון והי' ניתר בעומ"ר, ובע"כ דבלא הא דשבקי אין הפתח הקטן צריך תיקון כלל.[[3]](#footnote-4)

ו] ובעיקר הנידון, הנה שו"ר בזה בחזו"א סי' ה' סק"י דפשיטא לי' דכל הא דאין הפתח הקטן צריך תיקון, הוא רק למ"ד דמבוי ניתר בעומ"ר, ועיי"ש שכתב דהא דלא הוכיח ר"ה בדר"י ממימרא דר' יהודה דמבוי ניתר בעומ"ר, הוא משום דיש לדחות דעושה ב' לחיין לחי לכל פתח, עכ"ד.

אמנם צ"ע בזה בד' תוס' לעיל ד"ו. והריטב"א בסוגיין, שפירשו דדינא דר' יהודה אתי אף כדעת רב הונא שם, והרי לדעת ר"ה ל"מ עומ"ר במבוי, וא"כ היאך ניתר הפתח הקטן, ואין לומר דאיירי בשעשה לחי לפתח הקטן, דא"כ מאי פריך וליחוש דילמא שבקי וכו', הרי דעת התוס' והריטב"א בסוגיין דהיכא דעושה לחי גם לקטן מהני שפיר אף אם שבקי, ואמנם בדעת התוס' י"ל שדעתם דלפי האמת מהני עומ"ר במבוי גם לדעת ר"ה, עמש"נ בזה במקומו, אך לדעת הריטב"א לעיל דס"ל להדיא דלר"ה ל"מ עומ"ר במבוי תיקשי, ובע"כ מוכח מזה שדעתו דהא דהפתח הקטן ניתר בעומ"ר היינו שאינו צריך כלל תיקון, דהוי כפרצת מבוי מצידו שא"צ כלל תיקון, וזה כמש"נ בדעתו, ובדעת הרשב"א שמ' מדבריו דהפתח הקטן צריך תיקון וניתר בעומ"ר, אין להוכיח מהתם, ומתרי טעמי, חדא שלדעת הרשב"א בלא"ה לא אתי מימרא דר' יהודה כדעת ר"ה, וכמש"נ במק"א שדעתו דלר"ה אף פרצה בראשו שאינה בקרן זוית הויא בד', ועוד, שלדעתו שפיר מצינו לפרש דאיירי בשעשה לחי לפתח הקטן, ואפ"ה פריך וליחוש דילמא שבקי, משום שלדעתו היכא דשבקי ל"מ אף אם עושה לחי לקטן, וכמש"נ במק"א בדעתו.

והנה לכאו' מוכח כן עוד, שהרי ר"ה גופי' ס"ל דפרצת מבוי מראשו בד', ופחות מד' אינו אוסר, ותיקשי דהיאך פתח זה ניתר, הרי לר"ה ל"מ עומ"ר להתיר המבוי, ובע"כ דכה"ג אין פתח זה צריך תיקון, אך ע"ז י"ל דס"ל כרב אחלאי דפתח פחות מד' א"צ תיקון, וביותר מוכח כן למש"כ התוס' שם דהא דפריצת מבוי מראשו בד' לרב הונא היינו רק בקרן זוית, אך בשאי"ז בקרן זוית הוי בי', וכן דן בזה והריטב"א בסוגיין, והרי דאף דלדידי' ל"מ עומ"ר להתיר, מ"מ אין הפרצה אוסרת עד י', ובע"כ דהוא משום דכה"ג אין פרצה זו צריכה תיקון, או דמהני לה התיקון שבפתח העיקרי, ואף לדעת התוס' דמודה ר"ה דעומ"ר מהני במבוי, אכתי מוכח כן, שהרי לא למדו בסוגיא ד"ה. לדינא דעומ"ר מתיר במבוי, מהא דאין פרצה אוסרת עד י', ובע"כ דבזה ל"ב כלל לדינא דעומ"ר מתיר במבוי, וז"ב.

ולכאו' קשיא מזה עמש"נ בדעת הרשב"א דאף הפתח הקטן צריך תיקון וניתר בעומ"ר, והרי מהתם חזינן דכל דהוי פחות משיעור אי"ז צריך תיקון כלל, ואך דהרשב"א פליג ע"ד התוס', וס"ל דהא דאמר ר"ה דמראשו בד' היינו אף שלא בקרן זוית, אך מ"מ לאידך מ"ד דאף בראשו בי' נ' שאי"ז משום תיקון דעומ"ר, וכאשר כן משמע מסוגיא ד"ה: דלא מייתי' מינה דמבוי ניתר בעומ"ר, וצ"ל בדעתו, דשאני התם דהוי זה פרצה שנפרץ המבוי לבסוף, וכל כה"ג אינו צריך תיקון כלל, או דמהני לי' התיקון שבראש המבוי, אך משא"כ הכא שבתחילת המבוי הוי פתחו אף בפתחא זוטא, ה"ז צריך תיקון, ובעי' להעומ"ר להתירו, ובאמת דכ"ה מוכרח להרשב"א לטעמי', שהרי הרשב"א בסוגיין פי' ההיא דהתם דאיירי אף בשהפרוץ מרובה על העומד ואפ"ה שרי משום דסוף מבוי הוא, וכתב הרשב"א דאם הי' זה בתחילת מבוי ל"ה מהני, משום דאמרי' אתי אוירא וכו', וגם משום דאין הקורה מתרת ב' פתחים, והרי להדיא דהא דהפרצה התם מותרת אי"ז כלל משום תיקון דעומ"ר, שהרי פרוץ מרובה הוא, אלא היינו משום דבסוף מבוי מהני תיקון הקורה לתקן גם לפרצה זו.

ויש להעיר עוד בזה, במה שהוכיח החזו"א סי' א' סקע"ד, דבמבוי הניתר בראשו בעומ"ר ליכא לדינא דר"א ור"א, דעומ"ר אינו נפסל מכח הא דשבקי, והוכיח כן מהא דפתחא זוטא ניתר בעומ"ר הגם שאין הולכין בו אלא הולכין בפתחא רבא, עכ"ד, וכל ראי' זו היא לטעמי' דאף פתחא זוטא צריך תיקון וניתר בעומ"ר, אך למש"נ בדעת הריטב"א דפתחא זוטא א"צ כלל תיקון אין להוכיח כלל מהתם, וזה דמי למה שפרצה מצדו פחותה מכשיעור מותרת משום דאיכא עומ"ר, הגם שאין הולכין שם כלל, והיינו משום דפרצה זו א"צ כלל תיקון מדין תיקוני מבואות, וה"נ הכא דכוותה, ודו"ק.

1. ובעיקר פלוגתת הראשונים אם הנידון בדין אתי אוירא באויר השוה לעומד תלי בפלוגתא דפרוץ כעומד, צל"פ בזה, דהר"ן ס"ל דדינא דאתי אוירא הוא משום דעומד זה בפנ"ע אין בכחו לגדור להאויר, והאויר חשוב ממנו, וע"כ בכה"ג שהאויר שוה לעומד יש לתלות לזה בפלוגתא דפרוץ כעומד, אך הרשב"א והריטב"א ס"ל דדינא דאתי אוירא לא תלי כלל אם יש כח להעומד לגדור להאויר, אלא בכל גווני האויר מבטל להעומד, ובזה יש לדון אם האויר מבטל לעומד רק בשהוא מרובה ממנו או אף בששוה לו, אך אי"ז שייך לפלוגתא דפרוץ כעומד.

   וראיתי להעיר דמצינו דהר"ן לטעמי' אזיל, דהראשונים בר"פ עושין פסין הק' דנימא בפשוטין אתי אוירא, ע' בדבריהם, ובחי' הר"ן שם כתב, ז"ל, דלא אמרי' אתי אוירא וכו' אלא היכא שא' מן האוירין מרובה על העומד, אבל בפסי ביראות שפרוץ מרובה על העומד ניתר בהן, הרי הוא כאילו הי' עומד כפרוץ דל"ש למימר בי' אתי אוירא דה"ג ומבטל לי', עכ"ל, והיינו לטעמי' דהא דרק באויר שרבה על העומד אמרי' אתי אוירא הוא משום דאין כח להעומד לגדור לאויר זה, וע"כ בפסין שהתרת פרוץ מרובה ל"ש כלל דינא דאתי אוירא, אך לדעת הרשב"א והריטב"א דפליגי עליו בסוגיין, אין לישב כן התם, וז"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה ז"ל תורי"ד שם, מרחיק ב' אמות ועושה פס ג' אמות, פי' ואותן ב' אמות שהן פתח קטן אינו צריך שום תיקון, מידי דהוה אכל פתחים שבצדי המבוי שהן עד עשר שהן מותרין בלי שום תיקון, ואע"פ שהן פרוצין לרה"ר, ולא צריך תיקון אלא פתח ראשון של מבוי שהוא פרוץ במלואו וכו', עכ"ל, ול' זה נראה שדעתו דהפתח הקטן א"צ כלל תיקון, ודלא כדעת הרשב"א שהוא צריך תיקון ועומ"ר מתירו, אך באמת נ' שאין לדקדק בזה, שהרי כתב הרי"ד שרק פתח ראשו של מבוי שהוא פרוץ במלואו צריך תיקון, והרי דאם הוי עומ"ר א"צ תיקון, והתם הרי הגדר הוא שהוא צריך תיקון והעומ"ר מתקנו, וא"כ אין ללמוד מלשונו דלא ס"ל כהרשב"א. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם יל"ב בד' הריטב"א, דהא דהיכא שעשה לחי או קורה לב' הפתחים אין לחוש לשבקי, אין הטעם בזה דדינא דשבקי הוי רק שאף הפתח השני צריך תיקון, דלעולם היכא דשבקי ל"מ לתקן הפתח הגדול בלחי או קורה, דבטל תורת פתח המבוי מיני', והא דמהני היכא שעושה לחי או קורה לשניהם הוא משום דמדין תיקון מבוי סגי לתקן הפתח העיקרי, וע"כ אם באמת ילכו בני המבוי בפתח הקטן, סגי לתקן הפתח הקטן, והפתח הגדול א"צ כלל תיקון, וע"כ היכא שעושה לחי או קורה לב' הפתחים ה"ז מועיל ממ"נ, ומ' כן ממה שהוצרך הריטב"א שם להוסיף דבהפתח הקטן איכא שיעור פתח, ודו"ק, ולפ"ז ניחא דע"כ ל"מ מה שלהפתח הקטן איכא עומ"ר, דכל מה דמהני הא דהפס ג' הוי עומ"ר להקטן, הוא רק היכא שהגדול מתוקן בלחי או קורה, אך היכא דשבקי שבטל תיקון לחי וקורה דהגדול, ודאי ל"מ מידי הפס ג', שאי"ז עומ"ר כלל, וז"פ.

   אך נ' שאין לומר כן, דלפ"ז הרי מהא דהיכא דשבקי סגי בלחי או קורה לקטן, יש ללמוד דכל היכא שתיקן פתח העיקרי דהמבוי, ניתרים שאר הפתחים שבראשו ואף בלא הא דהוו עומ"ר, שהרי הפתח הגדול ליכא עומ"ר כנגדו. וא"כ מ"ט אמרי' בגמ' דאם עומ"ר מב' רוחות ל"ה עומד ואם פרוץ כעומד אסור ניחא דל"מ לעשות פס וכו', הרי לדעת הריטב"א ס"ד דליכא בזה משום אתי אוירא, וכמש"נ לעיל סק"ב, וא"כ מ"ט בעי' שיהא עומ"ר מב' רוחות מותר ושיהא פרוץ כעומד מותר, וחזי' מזה דאין להתיר הפתח הקטן רק משום דאית בי' עומ"ר, וא"כ אין לפרש דהיכא דשבקי מהני התיקון לפתח הקטן ותו אין הגדול צריך תיקון, שהרי חזי' דלא סגי בתיקון לפתח העיקרי שיהא ניתר פתח אחר בלא דהוי עומ"ר, וא"כ כיון שהגדול לית בי' עומ"ר אין להתירו בלא תיקון לחי או קורה בו, וז"ב. [↑](#footnote-ref-4)