זמו
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / גיטין - הרב זאב קרלנשטיין

דף יז' ע"א

**סוגיא דזמן.**

**עיקרא דשמעתא:**

**מתני':** נכתב ביום וכו'.

**ומבואר דנחלקו רבנן ור"ש** אם שטר מוקדם כשר או פסול בגט. **ובגמ'** מתבאר דהטעם דלרבנן פסול, **לר"י** משום שמא יחפה, **ולר"ל** משום שהאשה תפסיד ללקוחות פירות משעת כתיבה קודם הגירושין**. וטעמו של ר"ש שמכשיר, לר"י** משום דר"ש פליג על רבנן ולא חשש להחשש דשמא יחפה, ומשום פרות אין לחשוש שבאמת אין לבעל פירות משעת כתיבה והלקוחות יפסידו כדין. **ולר"ל** פלוגתת ר"ש ורבנן דלרבנן אין לבעל פירות משעת חתימה ולכן חיישינן שמא תפסד פירות משעת כתיבה, ולר"ש הלקוחות יפסידו כדין מכיוון שאין לבעל פירות משעת כתיבה ולכן שטר מוקדם כשר.

**ובגמ'**: אתמר מפני מה תקנו זמן בגיטין**, ולר"י** טעם הפסול של גט בלא זמן כלל הוא משום שמא יחפה שתטען האשה שנתגרשה קודם, **ולר"ל** שמא תפסיד האשה פירות שבין כתיבה לחתימה שיטעון הבעל שנתגרשה לאחמ"כ. **ומבואר בגמ'** שטעמו של ר"י שפליג על ר"ל דסבר בשי' רבנן דאין לבעל פירות רק משעת נתינה, ומשו"ה אין צריך זמן ואין חסרון בשטר מוקדם מכיון שבין כה יבררו את זמן הגירושין ולא יסמכו על השטר (לרש"י) או מתוך שיכולה להביא ביום הנתינה את הגט לב"ד ויכתבו לה שמיום זה היא מגורשת (להתוס') ועוד יבואר. **אולם ר"ש לדעת ר"י** הוא סבר שאין לבעל פירות משעת כתיבה, ולכן סבר ר"ש אף לדעת ר"י שתקנו זמן שמא תפסיד האשה מזמן הכתיבה, ומאידך אין חסרון בגט מוקדם מכיון שהלקוחות יפסידו כדין משעת כתיבה.זהו תורף הסוגיא.

**ועכ"פ עולה דבמתני'** **מבואר** שגט מוקדם פסול, **ובגמ' מבואר** שגט בלא זמן פסול, **ועיין ראשונים** **שעמדו** אם ממתני' דמוקדם פסול ילפי' ממילא שגט צריך זמן, **ועיין ר"ן** שכ' דאף אם גט אי"צ זמן מ"מ מוקדם פסול מכיון שבגט בלא זמן הרי שצרכים לברר הזמן שנתגרשה, משא"כ בגט מוקדם יסמכו על הזמן הכתוב בגט, **ועולה** שאף אם אי"צ זמן מ"מ אם יכתבו זמן ייחשב הזמן חלק מהגט ומהעדות שבגט ויסמכו עליו. **ועיין ריטב"א** שמשמע מדבריו באמת שממתני' מוכח ששטר בלא זמן פסול דאל"ה אף שטר מוקדם יהיה כשר, ואולי סבר כמש"נ שאם גט אי"צ זמן הרי שאף אם יכתבו זמן מ"מ לא יסמכו על הזמן שלא יחשיבו את הזמן כחלק מן השטר. **ויש לדון** **לפי מה שעולה בר"ן** שהזמן כלול בשטר אף אם אי"צ זמן, א"כ למה צריך לפסול שטר מוקדם משום שמא יחפה או משום פירות תיפו"ל שמכיון שהזמן הוא עדות שקר מתוך השטר, א"כ הוי שטר פסול מחמת העדות שקר שבו, ושיבטל כל העדות מדין בטלה מקצתה בטלה כולה.

**ברש"י ד"ה "משום פירות"** מבואר דהחשש שמא הבעל ימכור פירות אחר גירושין, ועיין רמב"ן ומהר"ם שעמדו דהאי חשש לאו חשש הוא דהא יכולה מיד לגבות הפירות ואיהי אפסדה אנפשה. **והביאור בגמ' לשי' כל המפרשים** הוא כמש"נ שחיישינן שמא תפסיד פירות שבין חתימה לנתינה, (**וצ"ע דברי המהר"ם** שכ' שתפסיד פירות שמכתיבה עד הנתינה, דשי' זו היא שי' ר"ש דמשו"ה הכשיר שטר מוקדם, ודו"ק.)

**תד"ה "מפני"** דמבואר שהאשה נאמנת כששטר בלא זמן יוצא תח"י לומר שגירשה מאוחר ולגבות מזונות במיגו שתטמין השטר, **והקשה** הרע"א דהוי מיגו להוציא, ויישבו דהוי מיגו בצירוף חזקת אש"א דעדיף דחשיב דהאשה מוחזקת במצב שמגיע לה מזונות, עוד תי' דהוי כמיגו דאי בעי שתיק, עיין איילת השחר.

**חזקה בספק גרושה:**

**תד"ה "משום"** דכ' דבאשה שיוצא גט תח"י בלא זמן אין סוקלין אותה אף שיש חזקת אש"א מ"מ יש גם חזקת גרושה לפניך, ועוד דיש נמי חזקת כשרות. **ועיין פנ"י** דנקט בתחילה דהוו ב' תירוצים, **וא"כ צ"ע** על תי' קמא הא חזקה דמעיקרא עדיפא על חזקה דהשתא, **ותי'** דהכא שטוענה ברי עדיף חזקה דהשתא מחזקה דמעיקרא, **עוד תי'** **עיין רע"א** דאימתי חזקה דמעיקרא עדיפא על חזקה דהשתא דוקא אם אפשר לתלות שקרה עתה ממש אבל אם ודאי קרה הדבר מוקדם בטל החזקה דמעיקרא, וכמו שמצאנו שבהמה שנמצאת טריפה ע"י סירכא כל הגבינות טריפות ולא מוקמינן על חזקה דמעיקרא אלא על חזקה דהשתא,

**ובשערי יושר ש"ב פ"ז** תי' דאם הנידון היה הנהגת איסור והיתר הוו מוקמינן על חזקה דמעיקא יותר מחזקה דהשתא דמוקמינן הנהגת הדבר על חזקתו, אולם כאן שאתה בא לענוש את האשה ע"פ חזקה דמעיקרא הרי דודאי לא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא להכריע על מעשה שנעשה מאתמול כדי לחייבה אלא דנים את הדבר כשעת מציאתו ושגט בידה והויא ספק מגורשת ואינה נהרגת, עיי"ש. **ועיין גרנ"ט שיישב** **ע"פ דברי השב שמעתתא ש"ד פ"ח** דסוקלין על החזקות דוקא אם קודם הוכרע ע"פ החזקה האיסור ואח"כ עבר על האיסור, אבל להכריע ע"פ חזקה אחרי שעבר על האיסור לענין סקילה אין סומכין על החזקות, **ועיין פנ"י** דמסיק דכוונת התוס' לתי' א' דמהני משום תרתי לריעותא, דאל"ה כל אשה שזינתה תטען גרשני בעלי ולא נסמוך על חזקה, **ועיין שע"י** **שם** דהתם אין כלל ריעותא שנתגרשה ול"ח ספק שמעידים על החזקה אלא שאין כלל ספק מחמת החזקה. ומשו"ה ודאי על האי חזקה סוקלין, עיי"ש. **יש להקשות** דבתוס' לקמן יח' ע"א ד"ה "הנהו" כ' דבזמה"ז דליכא חיוב מיתה תקנו זמן בגיטין לר"י כדי שלא יתירה ואת בניה, **ולהגרנ"ט** **צ"ע** הא דוקא לענין סקילה אין סומכין על חזקה דמעיקרא אולם לענין ממזרות ומחז"ג דהוי איסור יש לסמוך על החזקה, **אולם להגרש"ש** א"ש דמ"מ ל"ש כאן הכרעה של חזקה מכיון שאתה בא לחדש דין ממזרות ומחז"ג ולא להעמיד ע"פ חזקה האיסור על חזקתו, ודו"ק. **ועיין אבני מילואים קכז' סק"ב.**

עיין עוד בגרש"ש שם מה שביאר בכוונת התי' השני של תוס' שחזקת כשרות הוי חזקה עדיפא מחזקת אש"א.

**תד"ה "ריש לקיש",** בענין שטר מאוחר יבואר לקמן.

# דף יז' ע"ב

**עוד בעיקרא דשמעתא:**

**תד"ה "עד",** מתבאר שנחלקו רש"י ותוס' אם לר' יוחנן שאשה גובה פירות משעת נתינה אם שטר שיוצא תח"י האשה אם סומכים על הזמן או לא, **ועיין רא"ש** ב' דעות בזה, **ועיין בכל הראשונים** משנב"ז. ולרש"י לא סמכינן, ולהתוס' סמכינן, והטעם שלא תקנו זמן משו"ה הוא שיכולה האשה לבא לב"ד לקבל שטר שבו ביום נתגרשה, **וביארו לפי"ז התוס' והראשונים** מדוע כותבין גט לאיש אע"פ שאין אשתו עמו ולא חיישינן שמא יגרשה לאחר זמן ויפסידו הלקוחות ע"י שיאמינו לשטר שיוצא תח"י, **ותי'** דמכיון שמוסרים בפני עדים, או מכיון שמפרסמים זמן הגירושין הרי שיש קול שנתגרשה בשטר מוקדם.

**ועיין רא"ש ועולה נ"מ לדינא**, דדין דמתני' הוא באופן שעדים חותמים על שטר מוקדם שתקנו שהוא פסול, אולם איך הדין בעדים שחתמו על שטר ביומו והבעל מסרו לאחר זמן, שאם סמכינן על כך שיש קול שנתגרשה לאחר זמן הרי שהגט כשר, אך אם לא סמכינן אלא ע"י שבא ממדנה"י או שנתגרשה ע"י שליח הרי שבאופן שגירש שלא ע"י שליח ולא ממדה"י הרי ששטר מוקדם אף שנחתם ביום כתיבתו הוא פסול. **ועיין בהנ"ל באב"מ קכז' סק"א.**

**יש להעיר** קצת על התוס' ד"ה "נכתב" שכ' דטעמא דמתני' לר"י הוא משום שמא יחפה, הא יש לחוש נמי משום פירות שיפסידו הלקוחות, דכאן ל"ש טעמו של ר"י שאין לבעל פירות משעת נתינה ועדיין יש לחוש שמא יפסידו הלקוחות, ואם שלא ממדה"י ושלא ע"י שליח חיישינן שמא תגבה מלקוחות שלא כדין א"כ זהו טעם שנכתב ביום ונחתם בלילה פסול אף לר"י ומדוע הוצרך תוס' לומר בדעת ר"י שהוא משום שמא יחפה, וצע"ק.

**דין זמן ודרישה וחקירה בשטרות:**

**ובדין שטר שהוכחש בחקירות:**

**עין גמ' בסנהדרין לב' ע"א** שמקשה אם צריך דרישה וחקירה בעדות ממון, א"כ מדוע שטר מאוחר כשר הא הוי עדות שאינה חקורה**, ותי' הגמ' לבסוף** דבאמת מדאו' צריך בעדות ממון דו"ח, אלא שמדרבנן הקילו, **ועיי"ש נמוק"י שעמד** דא"כ גיטין צריך זמן כדי שיהיה עדות חקורה, ובמתני' לקמן פו' מבואר שגט בלא זמן בדיעבד כשר וכ' דהוא נמי תקנה דרבנן ויש כח ביד חכמים לעקור הקידושין בכה"ג משום שכל דמקדש אדעתא דרבנן מקדש. **והקשו האחרונים** דא"כ כל המגרש בלא זמן הרי שמעולם לא היתה מגורשת, **ע"ע גר"ח ריש הל' עדות** שהקשה דבגט אשה שייך אפקיענהו רבנן לקידושין, אולם בשטר שחרור הא ל"ש אפקיענהו לדין עבד, ולומר שהפקיעו את הקנין עבד הראשון ושיחזור להיות עכו"ם זה לא יתכן דהא בשחרור נהיה ישראל בע"כ ולא מסתבר שכאן יחזור להיות עכו"ם, עיי"ש. **עוד הקשה שם מסוגיין** מדוע צריך טעם לתקנה של זמן, הא להיפך מדאו' צריך זמן ותקנו שאי"צ זמן, ואם יש סיבה שיהיה זמן שיעמידוהו על דין דאו', **וכן הקשה** מיבמות לא' דבשטר קידושין לא תקנו זמן דל"ש שמא יחפה וכו' והקשה הא עיקר הדין שצריך זמן.

**וע"כ ביאר הגר"ח** ששטר שהוא תורת עדות בלא דיני קבלת עדות הרי שאי"צ דו"ח, שדין דו"ח ביסודו הא דין בקבלת עדות, ולמרות שדין דו"ח הוא בעדות עצמה שיש דין שהעדות תהיה חקורה, מ"מ זהו דין שנאמר רק בעדות שדינה להיחקר, משא"כ שטר שהוא כמאן דנחקרה הרי שאין בו דין שהעדות צריכה להיות חקורה ולכן אי"צ דו"ח. **ושי' הר"מ** דשטר ראיה מדברי סופרים, **והקשה הרמב"ן** א"כ שייך אשה נישאת ע"י גט שיוצא תח"י, **ותי' הגר"ח** דשי' הר"מ היא ששטר מדאו' הוא רק שטר שעשה את החלת, שע"י שעשה את החלות תורת שטר עליה לעדות מדאו', ומש"כ הר"מ ששטרות לראיה הוא מד"ס זהו רק על שטרי הלואה שנעשו מעיקרא לראיה, דסבר הר"מ דשטר שנעשה מעיקרא לראיה הרי שתורת עדות בכתב עליה ולא תורת שטר, שכל החפצא של שטר הוא רק בשטר שנעשה שטר ע"י שעשה את הדבר שעליו הוא מעיד, אבל לכתוב שטר על מעשה שהיה בתורת עדות הרי דהוי עדות מפ"כ ול"ה שטר**. ולפי"ז יישב הגר"ח דהגמ' בסנהדרין** **לב'** מיירי בשטר הלואה שיסודו הוא עדות ככל עדות ושתקנו רבנן שיהני עדות מפ"כ, הרי שצריך את דיני העדות ככל עדות ולכן צריך דו"ח, ומשו"ה הקשתה הגמ' אם צריך דו"ח בממון מדוע שטרי חוב המאוחרין כשרין. משא"כ שטרי גו"ק ושטרי שחרור שביסודם תורת שטר עליהם מדאון', ואין בהם דין דו"ח הרי שבאמת הם אי"צ דו"ח כלל, ולכן צריך סיבה לתקנת זמן ולפסול שטר מוקדם משום יחפה ופירי, עיי"ש.

**אולם כ"ז א"ש להר"מ** דשטרי הלואה אין עלייהו תורת שטר, אולם להרמב"ן דסבר דשטר הלואה הוי שטר מדאו', א"כ אם בגמ' בסנהדרין מקשינן שצריך זמן ודו"ח בשטר הלואה הרי דע"כ דלית לסברת הגר"ח דשטר אי"צ דו"ח, ושוב הדרא קושיא מדוע גו"ק אי"צ זמן מעיקר הדין שעדות צריכה דו"ח, **ותי' הגר"ח** דודאי גם הרמב"ן סובר את היסוד ששטר אי"צ דו"ח מכיון שהוא עדות כמאן דנחקרה, וקושית הגמ' בסנהדרין היא דשטר מאוחר הוי הוכחשו בחקירות, דהשטר מעיד על זמן אחר ממה שהיה ושיפסל מחמת הוכחשו בחקירות, דלמרות ששטר אי"צ דו"ח ואי"צ זמן אולם אם יש בו זמן מאוחר שיפסל מחמת הוכחש בחקירות, וע"ז תי' הגמ' שתקנו מפני תקנת הלווים שלא לפסול השטר למרות שהוכחש בחקירות. והרמב"ן דסבר דשטר שהוכחש בחקירות כשר, עיי"ש בגר"ח. **ולפי"ז מיושב גמ' דידן דבאמת** שטר אי"צ זמן אלא שבזמן מאוחר יש לפסול משום הוכחשו בחקירות, וע"ז היה תקנה דרבנן שלא לפסול השטר מחמת שהוכחשו בחקירות,**אולם הקשו האחרונים** דבתוס' מבואר דגט עם זמן מאוחר כשר טוכן נוטה דעת הרמב"ן וצ"ע הא הוי הוכחש בחקירות, ול"ש קולא דרבנן דהא לא מהני אפקעינהו בשטר שחרור וככל קושיות הגר"ח לעיל**. ובאמת יש להוסיף ולהקשות** במתני' בנכתב ביום ונחתם בלילה מדוע צריך לחשש יחפה ופירות הא הוי ממש הוכחשו בחקירות שחתמו על שטר מוקדם. **עוד יש לבאר** דלהגר"ח עולה פלוגתא בין הר"מ להרמב"ן אם השטר נכתב בזמן שאינו נכון אם חשיב הוכחשו בחקירות ,דלהרמב"ן חשיב הוכחשו בחקירות, ולהר"מ ע"כ ל"ח הוכחשו בחקירות, דשי' הר"מ דשטר שהוכחשו בחקירות פסול, וא"כ ע"כ שתי' הגמ' להכשיר שטר בלא דו"ח משום תקנת הלוין הוא ע"כ אינו כולל תקנה להכשיר על שטר שהוכחש בחקירות, וא"כ מדוע באמת שטר מאוחר כשר להר"מ וע"כ ששטר מאוחר ל"ח הוכחש בחקירות , ולהרמב"ן חשיב הוכחש בחקירות, וצ"ב . **עוד צ"ב** אם להרמב"ן כמש"ב הגר"ח הרי ששטר מאוחר הוי הוכחש בחקירות, ובזה רבנן הקילו שכשר, וצ"ע מהו יסוד פלוגתתם . מ"ש קולא כשהעדות נחשבת לעדות שקר, דבישלמא לומד שהכשירו עדות בלא דו"ח א"ש , אך איך יתכן להכשיר עדות פסולה, וצע"ג.

**עיין בית הלוי ח"ג סי' ו'** דמייתי נוב"י דנקט דעדות ערוה אי"צ דו"ח מכיון שיסוד דו"ח הוא משום עדות שאתה יכול להזימה ובעדות ערוה ל"ש כאשר זמם ולכן אי"צ דו"ח. **והביה"ל חולק עליו שם באריכות,** (להנוב"י מיושב כל קושיות הגר"ח והאחרונים, דגו"ק אי"צ דו"ח דאי"צ עדות שאיל"ה, ופשוט.) והטעם הראשון שהוא חולק עליו עיי"ש דביאר שיסוד הענין שצריך דו"ח הוא אינו רק כאופן וכהיכי תמצא שיוכל להזימה. אלא שמפרשת הזמה ילפי' שכל עדות על מעשה הרי שזמן המעשה הוא חלק מהמעשה, והוא נכלל בתוך עצמה של עדות, ומשו"ה שייך הזמה לבטל העדות, דע"י שהזמן הוא מעצמו של עדות הרי שבהוכחש בזמן בטל העדות. ומשו"ה נקט הביה"ל דאף בעדות ערוה דל"ש הזמה מ"מ כבר ילפי' שזמן הוא חלק מהמעשה, ודו"ק.

**וא"כ י"ל** שפלוגתא דהר"מ והרמב"ן אם שט"ח מאוחר אם יש בו חסרון דהוכחשו בחקירות, הנידון הוא אם שטר שאי"צ זמן אם יש בו זמן שאינו נכון אם הוי חסרון ופסלות או לא, דלהר"מ מכיון שאי"צ את הזמן הרי שזמן אינו כחלק מהמעשה אלא אם הוא נצרך לדין דו"ח, ומשו"ה בשטר שאין דין דו"ח הרי שאם יש זמן שאינו נכון אין פסול מכיון שהזמן אינו חלק מהעדות,והרמב"ן יסבור שזמן הוא חלק מהעדות בלא סיבה של דו"ח, ומשו"ה שטר עם זמן מאוחר יש לפוסלו משום הוכחשו בחקירות.

**עדיין צ"ב** מהו התקנה דרבנן משום תקנת הלוים להכשיר שטר מאוחר, והאם יתכן שהכשירו שטר ועדות שהוכחשה ונפסלה, וצ"ל דהתקנה דרבנן היתה הא גופא להוציא את הזמן מכלל היותה חלק מהעדות, והלא מצאנו בר' יהושע בן קרחה דב' הלואות מצטרפות וע"כ ששם אין זמן להלואה והעדות היא רק על החיוב, כ"כ שייך שע"י תקנ"ח ייקבע מעיקרא שתתקבל עדות ממון רק על החיוב או על המעשה בלא שהזמן ייחשב חלק מהמעשה.

**ולפי"ז נראה** דהטעמים בסוגיין, שמא יחפה או חשש פירות הם סיבות שהזמן יחזור וייחשב כחלק מהעדות גופא מכיון שהזמן בכה"ג הוא חלק עיקרי מהעדות כדי לברר מתי נתגרשה, אולם מכיון שהחשש הוא רק למוקדם ולא למאוחר כמש"נ כאן בראשונים שבמאוחר אין שום חשש הפסד, הרי שבשטר הוא רק לברר שלא נתגרשה מוקדם ולענין זה הוי הזמן מעצם המעשה, אולם לברר שלא נתגרשה לאחר זמן הכתוב בשטר לזה אין שום חשיבות ומשו"ה נידון זה אינו כלול כחלק מעדות המעשה של השטר, ומשו"ה שטר לאוחר ל"ח הוכחש בחקירות מכיון שאין לזמן תוקף של חלק מהמעשה לענין לשלול שנעשה המעשה בזמן מאוחר, ודו"ק.

**עיין פהי"מ להר"מ** שכ' דהטעם דלרבנן נכתב ביום ונחתם בלילה פסול שהוא משום שבנחתם בלילה על זמן של היום שקודם לו הוי עדות שקר, ולר"ש כשר מכיון שאין לזמן חשיבות שאין לחשוש לחפוי בהפרש שבין יום ללילה, וצ"ע דלכאורה לא נקט הר"מ הטעם המבואר בגמ', ולפמש"נ א"ש דמשום שמא יחפה הוא סיבה ליתייחס לזמן כחלק מהמעשה ושוב המוקדם הוי הוכחש בחקירות והוי עדות שקר ופסול, ולר"ש מכיון שאין לחשוש לחפוי כ"כ שוב הזמן אינו מעיקר המעשה ומשו"ה כשר ול"ח עדות שקר, ודו"ק היטב.

**אולם עיין בר"מ פ"א מגירושין הכ"ד כה'** ופסק ששטר בלא זמן וכן נכתב ביום ונחתם בלילה או מוקדם או מאוחר כולם פסולים רק מדרבנן ולא מדאו', ולכאורה זהו סתירה למש"כ בפיהמש"נ.

**עיין טור קכז'** דמייתי בשם הרא"ש ששטר מוקדם בטל מדאו', **ומאידך מייתי הטור** דשטר שנכתב ביום ונחתם בלילה כשר בדיעבד**, ויישב הב"י** דבאופן שנכתב ביום ונחתם בלילה חשיב שחתמו אמת שיודעים שנכתב בזמנו , ולכן כשר מדאו', משא"כ בשטר מקדימים זמנו הכתיבה הרי דהוי חתימה על עדות שקר ופסולו מדאו'. עיי"ש, ובר"מ משמע שפסולו לעולם מדרבנן.

**ועיין שו"ע קכז' ס"ב ונו"כ שם ועולה** דלרוב הפוסקים גט בלא זמן או מוקדם או אף מוקדם שהקדימו בכוונה מדאו' הוי גט כשר ולכן צריכה גט משני, אולם הרא"ש פליג וסבר דגט מוקדם שהקדימו את זמנו הוי גט בטל מדאו'.

**יש להקשות דבשו"ע חו"מ מג' ס"ח** פסק שאם העדים הקדימו בכוונה את זמן השטר הוו פסולים ונפסל השטר, וצ"ע מדוע לגבי גט נידון הנ"ל עולה כפלוגתא בין כל הראשונים להרא"ש, ולגבי מלוה לכ"ע הוי פסול דאו' בשטר, **שו"מ שעמד בזה בתורת גיטין קכז' סק"ג** ויישב דבגט הא יכול להיות שכוונתו למסור בעדי מסירה ואז לא פוסל מה שהקדים זמנו,ומשו"ה לא נפסלו העדים, שבשעה שחתמו לא נתכוונו להיות העדים על הזמן אלא מעיקרא ידעו שיהיו עדי מסירה, משא"כ בשט"ח דל"ש ע"מ הרי שאלו שהקדימו בכוונה נפסלו לעדות, עיי"ש.

**תד"ה "ריש לקיש"** ומתבאר דשטר מאוחר כשר מכיון שהגירושין חלין רק בזמן שכתוב בשטר, ומשו"ה מפסדת פירות רק לזמן ההוא דקודם לכן הגט אינו ראוי לגרושין. **ועיין רא"ש ור"ן** שכ' דהטעם לזה הוא משום דזמנו של שטר מוכיח עליו והוי כמו אמר מהיום ולאחר זמן. **ושי' הראב"ד** דמגורשת בשטר מאוחר לאלתר אלא שאינה מפסדת פירות אלא בזמן הכתוב בו, **ועיין רשב"א** שביאר בתחילה שזהו משום ששייר בגירושין שלא הפסיד הפירות עד זמן השטר ודן בזה אם שייך כהאי שיורא, **ולבסוף מסיק** שאין הכוונה ששייר פירות, אלא שמכיון שעשה כן מדעת האשה הרי שלמרות שתפסיד פירות שלא כדין לא פסלו השטר, ועוד שיכולה לקיים בב"ד ביום הנתינה ושוב לא תפסיד (ומיירי שביום שנכתב נמסר דאל"ה הא מפסדת הפירות משעת חתימה עד שעת נתינה), **וכן כ' הרא"ש**, ויש לדון אם כוונתם שבאמת בלא שתסכים האשה הרי ששטר מאוחר פסול, וכן משמע ברשב"א ולא משמע כן ברא"ש.

**שי' הר"מ** ששטר מאוחר פסול, ועיין מה הראשונים הקושיות עליו.

**והקשו הפוסקים לשי' הראב"ד** מדוע לא חיישינן שמא יחפה,שיתן לה גט מאוחר,ותוציא הגט ויראו שלא הגיע הזמן עדיין ואז יהיה כשטר בלא זמן ושוב לא יוכלו להרגה ,**ועיין רע"א** שתי' דהסיבה שכשאשה באה עם גט בלא זמן שאין סוקלים אותה משום שיש חזקת מגורשת לפניך כמבואר בתוס', וא"כ אם באה עם שטר מאוחר ששייך לדון אולי היא אינה מגורשת רק בזמן הכתוב בשטר א"כ יש להעמידה על חזקת א"א ולומר שעדיין לא נתגרשה ועי" תיסקל,ולכן ל"ח לשמא יחפה,(וצ"ע מדוע אם באה עם גט בלא זמן נמי נוכל לומר שמא עדיין לא גירשה וקבע שתיגרש לאחר זמן, ומ"ש גט מאוחר מכיון שיכול כבר עתה לגרשה ומ"מ מכיון שאולי גירשה לזמן הכתוב בו מוקמינן על חזקתה שעדיין לא ניתגרשה,א"כ גם כשיש לה גט בלא זמן אולי נתן לה גט שתתגרש לאמ"כ,ויש ליישב בקל,דבכה"ג שאין סיבה ודררא לפנינו שעדיין לא גירשה לא נקטינן ולא חישינן לצד כזה,ורק בשטר מאוחרשיש סיבה לדון ולחשוש לצד זה אולי עדיין לא גירשה הרי שמוקמינן לה בחזקת אש"א כדברי הרע"א).

**עיין עוד גרנ"ט מה שהאריך בזה ע"ע מה שישבו בזה הב"י קכז' והלח"מ פ"א הכ"ה ואב"מ סקי"א.**

**עיין גרנ"ט אבי עזרי פ"א הכ"ו שיישבו שי' הר"מ** דגט מאוחר פסול מהקושיא של התוס' מגט מקושר, דמכיון ששי' הר"מ דגזייה לזמן כשר, וע"כ ששי' הר"מ שאין דין שזמן הוא עצמו של תורף הגט ושבלא זמן הוי שינוי ממטבע שטבעו חכמים, שלא היתה תקנה שצריך שיכתבו זמן ולאסור על העדים לחתום בלא זמן שעי"כ יהיה תקון לחשש חפוי ופירות, ולכן אם חתמו העדים כדין שוב אין לפסול בכך שאין זמן, ולכן בגזיה לזמן כשר מכיון שנתקיימה התקנה שחתמו העדים בשטר עם זמן, **ולפי"ז** אם בגט מקושר מכיון שבשעת חתימה היה הגט מקושר והיה הזמן כדין ,והוא נהיה מאוחר רק אחרי שעשוהו גט פשוט, אולם כבר נתקיימה התקנה והעדים חתמו כדין.

**עיין עוד באבי עזרי** שיישב הקושיא על הר"מ מהא דלא תניא בתוספתא דגט מאוחר פסול, עיי"ש.

**עלה לן** שתקנת זמן היא שהזמן הוא מתורף הגט, ולכן צריך שהזמן יכתב לשמה, **אולם יש לדון** האם כשנכתב הזמן אם הוא חלק מעדות השטר או לא. וכבר הובא דהא שטר מוקדם ושנכתב ביום ונחתם בלילה הוי פסול מדרבנן. וצ"ע מדוע לא ייחשב עדות שקר ויבטל העדות, **ובאמת הרא"ש בשו"ת** כ' דבאופן שהקדימו את הזמן בכוונה ודאי נפסלו העדים והשטר בטל לגמרי, **והר"מ לא חילק**. ולכאורה להר"מ אין הזמן נחשב כלל חלק מהעדות ולכן אף בחתמו על זמן שקר בכוונה אין פסול דאו' לשטר. **ולהרא"ש** הזמן הוא חלק מהעדות הגט ולכן בחתמו על זמן שקר הוי פסול עדות שקר, אלא שצ"ב מדוע בנכתב ביום ונחתם בלילה ל"ה עדות שקר, ומה מוסיף מה שיכולים העדים לומר שחתמו על שטר שנכתב מזמן של אתמול ושמשו"ה אין כאן שקר במזיד, אך הא מ"מ יש כאן שטר שמעיד על זמן שקר והוי עדות שקר.

**ובאמת צ"ע,** דהא בפשטות עדות וחתימת עדים היא על הזמן של חתימתם, ויסוד הענין שעיקר עדות העדים היא ע"כ שהם חותמים מדעת המתחייב וע"ז גופא הם מעידים בחתימתם, שחתמו מדעת המתחייב,ולכן הזמן צריך להיות הזמן שנעשה החתימה, וכן מבואר בגמ' בסנהדרין לב' דשטר מאוחר היה צריך להיות פסול משום שזמן המעשה שהעדין מעידים עליו הוא שעת החתימה ולכן דין דרישה וחקירה שצריך להיות עדות על השעה של המעשה שעליו מעידים העדים הרי שהמעשה הוא איננו ההלואה אלא שעת החתימה של העדים. **ועיין היטב גר"ח פ"ה מעדות ה"ו** שהאריך לבאר זאת כנ"ל, **וכן דברי הקצו"ה** **סי' ל' סק"ג ובמשובב שם, ועיי"ש נתיה"מ** דפליג וסבר שזמן שבשטר הוא זמן הצווי של המתחייב, ולכאורה זהו דלא כהמבואר בגמ' בסנהדרין, עיי"ש היטב בכל הנ"ל. וא"כ מדוע בשטר שנכתב ביום ונחתם בלילה אומרים שהזמן שחתמו הוא זמן הכתיבה הא דין זמן הוא זמן של המעשה שעליו מעידים וזהו החתימה, וכי שייך שהעדים יפרשו הכוונה של חתימתם על הכתוב בשטר איך שיראה להם, וצ"ע. (מש"כ הקצו"ה ובמשובב שם דע"י חתימת העדים חשיב שנתקיים הנחקרה אם יודעים בשעה שחותמין על המעשה הלואה, וזהו מכיון שמיד חייל נחקרה ולא איכפת לן שלאחמ"כ לא ידוע הזמן, וצ"ע הדבר איך יתכן שיחול נחקרה על מעשה חטתימה שאין שום אפשרות להוכיח זמן החתימה וזמן המעשה, וזהו תמוה מאד, ופשוט שצריך חתימה עם זמן בשעה שחותמים כדי שייחשב שיש בו תורת נחקרה על זמן עדותם או זמן המעשה. ועוד הרבה יש לתמוה על דברי הקצו"ה שם. וקצרנו.)

**משי' התוס' ודעמיה** שגט מאוחר חלין הגירושין בזמן הכתוב בגט, וצ"ע דעולה שהזמן הכתוב בשטר הוא זמן החלות של הגירושין ולא זמן החתימה, ועיין לשונות הראשונים שהסיבה שחל רק לאחר הזמן הוא משום דזמנו של שטר מוכיח עליו וכאילו אמר כן בפי', ולשון הרמב"ן הוא משום דהגט אינו יכול לגרש אלא לפי הכתוב בו דשיחול גירושין קודם הזמן הוי "לאו כרות גיטא", והכוונה נ"ל דל"ש שיחול הגט והכריתות אלא לפי התנאים הכתובים בשטר וזהו בזמן הכתוב בו, ועכ"פ עולה שזמן של שטר הוא במהותו זמן החלות ולכן כריתות הגט הוא כפי הזמן הכתוב בו, וזהו דלא כמו שהוכחנו שזמן הגט הוא זמן חתימות העדים. וצ"ע. **עוד יש להקשות** דלהתוס' דמאוחר חל בזמן הכתוב בשטר הרי שע"כ שזמן הוא חלק מהשטר, מדאו', וא"כ במוקדם וכד' צריך להיות פסול מדאו' דהוי הוכחש בחקירות, והשו"ע פסק דמוקדם מדאו' כשר למרות שפסק דבמאוחר חל הגט בזמן הכתוב בשטר.

**השו"ע באבה"ז קכז'** פסק כהתוס' ששטר מאוחר חל בזמן הכתוב בו, **ומאידך בחו"מ בסי' מג' ובסי' רלח'** לגבי שטר קנין פסק ששטר מאוחר פסול מחמת חשש שמא יקנה מראובן וימכור לו בחזרה וישוב ויקח הקרקע מראובן ע"י שיוציא השטר שכתוב בו שקנה ממנו בזמן מאוחר, עיי"ש, **ועכ"פ עולה בפי'** ששטר מקח מאוחר חל מיד, וצ"ע מ"ש מקח מגט בזה.

**עוד יש להקשות** דמבואר דגט שכתוב בו שזה חשיב שיש בו זמן ושכר, וצ"ע מדוע שלא יחול בסוף השנה כמו בשטר מאוחר, ובאמת בממון הוי פלוגתת רב ושמואל כתובות צב' אם קנין חל בסוף היום, ובגט לא מצאנו ולכ"ע חל מיד בשעת נתינה, וצ"ע דהוי סתירה הפוכה, דבשטר מאוחר בגט חל בסוף הזמן ובממון חל מיד, ובשטר שיש בו זמן של יום או שנה בממון חל בסוף היום או סוף השנה ובגט חל מיד, וצ"ע.

**הרא"ש דימה** הנידון דשטר מאוחר לדברי ר' יוסי לקמן עב' ובב"ב קלו' דזמנו של שטר מוכיח עליו, והתם מיירי שכתב הזמן של החתימה ואמר לאח"מ דמכיון שזמנו של שטר מוכיח עליו אמרינן דחשיב כאילו אמר מהיום ולאח"מ, עיי"ש, ושם בפשטות זהו אומדנא שמכיון שכ' זמן של היום הרי שע"כ כוונתו למהיום ולאח"מ, והרא"ש השווה דה"ה בשטר מאוחר זמנו של שטר מוכיח, וצ"ע דהא פשוט שלהתוס' והרא"ש בשטר מאוחר אם יאמר שרוצה שיחול מיד הגירושין דלא מהני. דהא כתבו דחשיב שטר שאינו ראוי לגרש בו השתא, וע"כ שיסוד הגדר הוא כמש"נ ששטר מאוחר ל"ש שיחול גירושין אלא עפ"י הזמן הכתוב בו, ואם הטעם של שטר מאוחר הוא משום זמנו מוכיח עליו, וכפי הפשטות שזהו משום אומדנא שרוצה שיחול ע"פ היום בכתוב בשטר, א"כ ודאי צריך להיות שיוכל לומר בפי' שרוצה שיחול מיד, וע"כ דהרא"ש סבר דסברת ר' יוסי דזמנו של שטר מוכיח עליו הוא איננו אומדנא אלא זוהי סברא כנ"ל של"ש שיחול חלות ע"י שטר אלא ע"פ הזמן הכתוב בו. (וצ"ע לפי"ז מדוע שטר מוקדם כשר מדאו' הא ל"ש שיחול חלות עפ"י הזמן הכתוב בו דל"ש שיחול החלות מלמפרע, ויש ליישב.)

**ויש להעיר דהשו"ע** פסק כהתוס' והרא"ש שגט מאוחר חל רק בזמן הכתוב בשטר, **ומאידך השו"ע בסי'** **קמה'** מסתפק אם הל' כר' יוסי דזמנו של שטר מוכיח עליו, דהא נחלקו הראשונים אם הל' כר' יוסי בגט ובממון, או שהל' כמותו רק בממון ולא בגט, והשו"ע מסתפק בזה. דבחו"מ רנח' פסק לגבי ממון שזמנו של שטר מוכיח עליו, ורק בגט הוי ספק. ועכ"פ צ"ע דהא האפשרות לחלק בין גט לממון הוא אם יסוד סברת זמנו של שטר מוכיח עליו הוא סברא דהוכחה, **ועיין כס"מ פ"ח מגרושין ה"א,** דבממון יש הוכחה מהא שכ' זמן ובגט לא. אולם לפמש"נ ברא"ש וכן פסק השו"ע לדינא דיסוד זמנו של שטר מוכיח עליו הוא גדר ששטר פועל רק ע"פ מה שכתוב בו, וא"כ מ"ש בזה חילוק בין גט לממון, **ועוד צע"ג** דמכיון שהשו"ע מסתפק אם הל' כר' יוסי בגט, א"כ מדוע לגבי שטר מאוחר נוקטים בתורת ודאי שזמנו של שטר מוכיח עליו וצע"ג.

**והנראה בכ"ז** דנראה שיש חילוק בין מעשה שטר קנין למעשה שטר של גט, דלמרות ששניהם ביסודם הוא עשיית שטר בהל' שטרות שייסודו עשיית עדות, מ"מ חלוקים הם דיסוד שטר קנין הוא שהעדים עשים שטר לראיה על כך שהקרקע של הקונה, והמקח נעשה ע"י שנמסר ליד הלוקח ע"י המוכר שטר שיש בו ראיה שהקרקע שלו ובזה טמון המקח. משא"כ בגט אין הענין רק בכך שנותן לאשה שטר שכשיהיה בידה יש לה שטר שהיא פנויה, אלא כח השטר הוא שהגט הוא המגרש, דחזינן דלשון גט הוא הרי את מגורשת, שכתוב בשטר את עשיית הגירושין, וזהו משום שהגט עצמו הוא כורת, משא"כ בשטר קנין אי"צ שיהיה כתוב בו את ענין מעשה המכירה, אלא הלשון הוא באופן שיש בו ראיה ושטר שהקרקע של הלוקח, ואולם בגט הדין ששטר הוא בגדר עדות שכתוב בו את ענין מעשה הגירושין הרי שהגט עצמו פועל את חלות הגירושין, משא"כ במקח עיקר הקנין הוא בכך שנמסר ראיות ללוקח שקונה במסירת ראיות ע"כ שהקרקע שלו, ודו"ק.

**ולפי"ז נראה ששטר מקח** יסודו הוא עשיית עדות בלבד, וכהעדים חותמים הם רק מעמידים שטר שיש בו עדות ע"כ שהקרקע של הקונה, ולכן הזמן הכתוב בשטר הוא בע"כ הזמן שהעדין חותמים בו, וכמש"נ בגר"ח בהל' עדות דלמרות שעיקר עדות השטר הוא לאחר שנמסר מ"מ הזמן שבו העדים נותנים תוקף לשטר הוא בשעת חתימתם, ולכן הגדרת מעשה החתימה הוא שמעידים בחתימתם שחתמו כדין, ובאמת החתימה הוא מהווה ב' דברים, א', שהוא המעשה שעליו מעידים העדים, ב', שהוא מעשה העדות שלהם, שכשחותמים הם חותמים ומעידים ע"כ שהם חותמים על השטר כדת. ולכן הזמן הכתוב בשטר הוא בע"כ הזמן של שעת חתימה. **משא"כ בגט** שלאחר שנעשה שטר הריהו כח מגרש, וישנו גדר שמעשה וחלות הגירושין פועל ע"פ הכתוב בגט, הרי שמסתבר שהזמן הכתוב בגט הוא איננו זמן מעשה החתימה, אלא הוא הזמן של פעולת הגירושין, דהדין שפעולת הגירושין תיפעל ע"פ הכתוב בשטר, ולכן הזמן הכתוב בגט הוא קובע שיחולו הגירושין באותו זמן, וא"א לומר שהזמן הוא רק הזמן של החתימות, דדוקא במקום שהחתימה היא איננה אלא עשיית עדות הרי שהזמן הוא זמן עשיית העדות, אבל אם השטר הוא עשיית כח הפועל חלות הרי שהזמן הוא בע"כ הזמן של כח פעולת החלות, ודו"ק.

**ולפי"ז נראה פשוט החילוק** בשטר מאוחר בין גט לשטר מקח, דבגט שהזמן הוא זמן החלות משו"ה נקטו התוס' והרא"ש והשו"ע שחל הגט בזמן הכתוב בו, משא"כ במקח שאין גדר שהמקח חל ע"פ מה שכתוב בשטר, אלא שהקנין חל במסירת ראיות, ועשיית השטר הוא רק עשיית שטר לראיה והזמן הוא זמן החתימה בלבד, הרי שבכתב שטר מאוחר הוי בעצם הוכחש בחקירות אלא שמדרבנן הכשירו שטר מאוחר, אולם מ"מ המקח יכול לחול מיד, דמכיון שביטלו את הזמן הרי דהוי כמו שטר בלא זמן שחל מיד במסירתו המקח, וע"ז נפסק בשו"ע שמ"מ פסלוהו שמא יחזור הקונה וימכור למוכר ויוציא השטר המאוחר ויטען שקנה לאחר שמכר, ודו"ק.

**ומאידך בשטר שכתב בו חדש או שנה** הרי שבמקח מכיון שיסוד המקח חל ע"י מסרת ראיות הרי דלרב חל רק בסוף החדש מכיון שרק אז יש ראיה מהשטר, ול"ד לשטר מאוחר שמעיקר הדין חל מיד, דמכיון שהזמן כמאן דליתא שהזמן הוא שקר הרי שחל מיד,משא"כ בשטר שכתוב בו חדש או שנה הרי שהזמן אמת ומכיון שאין ראיה אלא מסוף החדש הרי שהקנין חל לפי הראיה שבו, משא"כ בגט אין הגדר שהחלות חל במסירת הראיה שבו, אלא שהגט חל מכח מה שכתוב בשטר, ובשטר כתוב שמגרש בחדש זה הרי שכל רגע ורגע מהחדש ראוי להחיל גירושין, ולכן חלין הגירושין מיד, ודו"ק.

**ולפי"ז יש ליישב הקושיא שקשה על הרמב"ן** אם מאוחר חשיב הוכחש בחקירות ורק רבנן הכשירו שטר הלואה א"כ איך גט כשר, ולפמש"נ פשוט הוא דדוקא שטר הלואה ומקח חשיב הוכחש בחקירות מכיון שעיקר הזמן הכתוב בו הוא רק זמן החתימות ואם הוי מאוחר הוי עדות שקר, משא"כ בגט שהזמן הכתוב בו הוא זמן החלות ובאמת הגירושין חלין בזמן הכתוב בשטר הרי ששטר מאוחר אין כלל סיבה לפסלו, ודו"ק.

**וכן מיושב דמחד נקטו הפוסקים** דמאוחר ומוקדם מדאו' כשר, וע"כ שזמן אינו עיקר בגט, **ומאידך נקטו** **הפוסקים** דגט מאוחר אינו חל אלא בזמן הכתוב בשטר, וא"כ ע"כ שזמן הוא ממהות השטר,ואיך יתכן שפסלו והוציאו את הזמן מהשטר ומאידך הזמן קובע שהגירושין יחולו רק בזמן המאוחר, ולפמש"נ הא גופא שזמן בגט אינו זמן החתימה אלא זמן החלות, ומשו"ה זמן מוקדם אינו ענין לעדות שקר, אלא שעושה כביכול גט שכחו לגרש כבר מזמן מוקדם ולכן בכח הגט לגרש מ"מ מהשתא, ובשטר מאוחר הריהו חל בזמן הכתוב בו, אולם משום עדות שקר לעולם אין לפסול השטר, ודו"ק.

**וכן מיושב** מה שעלה לן ששטר מקח מוקדם פסול מדאו' (אם הקדימו העדים הזמן בכוונה) ובגט כשר מדאו', דבמקח שעיקר עשיית השטר הוא עשיית עדות והזמן הוא זמן החתימות הרי שבמוקדם הוי פסול מדאו', דדוקא מאוחר הכשירו ולא מוקדם, משא"כ גט שיסוד הזמן הוא אינו זמן החתימה אלא זמן החלות לכשיחול הרי שאין לפסול משום עדות שקר, אלא שיש לדון אם שייך שיחול חלות גירושין היום עם גט שקובע שהחלות שחו להיות מאתמול, דלהרא"ש לא מהני, ולשאר פוסקים מהני שיחול חלות מהיום, ודו"ק.

**גט שכתוב זמנו מהיום:**

**דין זמן לר"א דע"מ כרתי:**

**עיין היטב גמ' ב"ב קעב' ע"ב** בענין גט שכתוב בו הרי את מגורשת "מהיום" דהוי כשר, ומפרשת הגמ' שהטעם שכשר מכיון שמהיום הכוונה שיחול הגט ביום שתוציא את הגט תח"י ותראה לב"ד, ומשו"ה חשיב גט עם זמן (ורוצה הגמ' לתלות בזה דה"ה שטר שכתוב לויתי "ממך", דכשר מכיון שהכוונה שלוה מזה שיוציא את השטר.) ודחתה הגמ' שבאמת אולי "מהיום" הכוונה ליום שכתב ונתן השטר, ומהני משום דסברינן כר"א דע"מ כרתי, **ונחלקו שם הרשב"ם והרמב"ן דלהרשב"ם** מכיון דסברינן כר"א הרי שאי"צ זמן כלל בגט, דהרשב"ם סבר דלר"א אי"צ זמן בגט, ומשו"ה אין שום סיבה לפסול שטר שכתוב בו מהיום למרות שאין ידוע הזמן דהא אי"צ זמן בגט, **והרמב"ן סבר** דודאי אף לר"א יש תקנת זמן בגט, או משום שע"מ אינם זוכרים את הזמן, או משום דגם לר"א מהני ע"ח לגירושין, **ומשו"ה נקט הרמב"ן** שבאמת בשטר שכתוב בו "מהיום" אף אם פירוש המהיום הוא הזמן שנמסר ולא הזמן שיוצא הגט תח"י, ולמרות שאין ידוע הזמן מ"מ חשיב שיש כאן קיום תקנ"ח דזמן, ונידון דגמ' הוא רק משום שאם כתב מהיום והכוונה ליום שנמסר ומכיון שא"א להוכיחו הרי דהוי שטר שאינו מוכח מתוכו ופסול, ולזה מוכיחה הגמ' דע"כ מהיום הכוונה מיום שתוציא הגט מתח"י, וע"ז תי' הגמ' שבאמת מהיום הוא יום המסירה ומה שאינו ידוע הזמן אינו חסרון מכיון דסברינן כר"א דע"מ כרתי ואי"צ מוכח מתוכו, עיי"ש.

**ועולה שנחלקו הרמב"ן והרשב"ם בתרתי, א'** דלהרשב"ם שטר שכתוב בו "מהיום" אם פירוש המהיום הוא שחל בשעה שנתן, הרי דמכיון שאין ידוע הזמן חשיב כשטר בלא זמן, **ולהרמב"ן** חשיב בכה"ג שטר עם זמן ואין כאן חסרון של שטר בלא זמן. **ועוד נחלקו** דלהרשב"ם לר"א דע"מ כרתי הרי שאי"צ זמן כלל ואפי' בשטר שנעשה בע"ח אי"צ זמן, ולהרמב"ן אף לר"א ואפי' בגט שנעשה בע"מ בלבד יש בו תקנת זמן.

**שי' שלישית מצאנו בהנ"ל, דהרע"א לעיל ג' ע"ב דייק את הר"מ פ"א מגירושין הכ"ד** , דדוקא גט שיש בו חתימות צריך זמן אבל גט שאין בו חתימות ונמסר רק בע"מ אי"צ זמן, **ועולה ג' שיטות** הרשב"ם דלר"א לעולם אי"צ זמן, להרמב"ן לר"א לעולם צריך זמן, ולהר"מ לר"א בע"ח צריך זמן ובע"מ בלא ע"ח אי"צ זמן.

**תוס' לעיל ג' ע"ב ד"ה "כתב"** סבר לכאורה כהרמב"ם, דהא נקט שם התוס' דבכתב בכת"י, ואין עליו עדים שהחסרון משום אין בו זמן. ובזה ודאי פליג שם ר"א וסבר שאי"צ עדים אלא מפני תקון העולם ומהני כת"י, וע"כ דלר"א אין בו זמן כשר אם אין עליו עדים, ודו"ק.

**עיין רמב"ן שם בב"ב** דר"א דמתני' פו' פליג רק על אין בו עדים ולא על אין בו זמן, וע"כ שכת"י חסרונו אינו כמבואר בתוס' דף ג' משום שאין בו זמן, דא"כ הא ע"כ בזה פליג ר"א וסבר דאי"צ זמן אם אין ע"ח, ודו"ק.

**שי' הר"מ לכאורה מבוארת** דבגט בע"מ בלא ע"ח מכיון שבין כה סמכינן רק על הע"מ הרי שיזכרו הזמן ואי"צ זמן בגט. ובאמת בע"ח אף אם יש ע"מ מכיון שיש לחשוש שיסמכו על הע"ח הרי שצריך זמן.

**שי' הרמב"ן נמי מבוארת** דסבר דמכיון שע"מ אינם זוכרים הזמן וסומכים ע"כ שכתוב בשטר משו"ה צריך זמן אף בע"מ בלא ע"ח.

**אולם שי' הרשב"ם צ"ב** דסבר דגט אף אם יש בו ע"ח, או אולי אם סבר דלר"א מהני ע"ח בלא ע"מ ומ"מ מסתמא סבר דאי"צ זמן, וצ"ע מדוע שלא יהיה לר"א תקנת זמן אם יש ע"ח ומדוע לר"א ל"ש חשש חפוי ופירות.

**והנראה בזה** דהא כדי לפסול גט שאין בו זמן אתה צריך לקבוע שזמן הוא חלק מתורף הגט, ואז שייך לפסול הגט בהלכות גיטין, ומכיון שבהל' גיטין אי"צ כלל את הזמן מכיוון שיש ע"מ שעושים את השטר לשטר אף בלא זמן וכל מה שצריך את הזמן הוא שמכיוון שיש גם ע"ח יש לחשוש שמא יסמכו עליהם, אולם מכיוון שהע"ח הם באים רק לשטר ראיה שבגט שהוא דין שטר סתם לראיה, אך אינו כלל לאשווי לגיטא, הרי דל"ש שבאין בו זמן יפסל הגט מלהיות גט, דהע"ח והזמן נצרך לשטר ראיה ולא לכשרות הגט, ול"ש לומר שמתוך שהשטר ראיה פסול גם הגט יפסל. וי"ל דלהרשב"ם אף בגט עם ע"ח בלבד נמי אי"צ זמן די"ל שהע"ח מועילים לאשווי גיטא לא ע"י עצם חתימתם אלא ע"י שהם מעידים על המסירה כמבואר בדף פו' ,ומשו"ה שוב עדיין מתחלק חתימתם לב' עניינים, אשווי גיטא, ואשווי שטר ראיה, ולענין אשווי גיטא הוו ככל ע"מ שאי"צ זמן מכיוון שיודעים הזמן, ומה שכאן אין ידיעה על הזמן ע"י ע"ח י"ל שאין סברא לתקן תקנה מיוחדת לאופן שבו אין ידיעה ע"י הע"מ דבדרך כלל ע"מ יודעים הזמן של המסירה, וכל החיסרון הוא הע"ח מחמת השטר ראיה שבו שאז מועיל עצם העדות שבחתימתם ובזה אין ידיעה על הזמן, אולם שוב מכיוון שהסיבה לפסול הוא רק את השטר לראיה הרי שאין סיבה לפסול את הגט.

**ונראה דהר"מ דסבר** לחלק ששטר שיש בו ע"מ וע"ח צריך זמן, למרות שמצד האשווי גיטא אי"צ לע"ח ומשום ע"מ הא אי"צ זמן, **וא"כ צ"ע** מדוע פסלו שטר שאין בו זמן, וי"ל דסבר דהוי כמו מזויף מתוכו, דמכיוון שיש בפועל ע"ח בשטר הרי שהם מעצמו של גט ולא הוו רק שטר לראיה באופן נפרד מענין האשווי גיטא (וכמש"נ בארוכה בדף ד') ומשו"ה אחרי שיש ע"ח יש לדון שיש כאן אשווי גיטא גם ע"י הע"ח, ומשו"ה שייך לפסול שטר בלא זמן משום שחסר בצורת עשיית הגט, ודו"ק.

**נתבאר שעולה פלוגתא נוספת בין הרשב"ם לרמב"ן** ,דלהרשב"ם שטר שזמנו "היום" אם הכוונה ליום המסירה הרי דחשיב כשטר בלא זמן, ולהרמב"ן חשיב שטר עם זמן, וצ"ע שי' הרמב"ן דלכאורה מכיוון שהזמן אינו מוכיח על הזמן ועדיין יש חשש חפוי ופירות א"כ מדוע חשיב זמן. **וצ"ל** דהא נתבאר דתקנת זמן היתה רק שיחתמו העדים על זמן, דהא אף כשחתמו בזמן נכון עדיין יש חשש לגזייה לזמן, וכן בשבוע חדש שנה עדיין לא נסתלק חשש חפוי ופירות, הרי שרואים שהתקנה היתה שבגט יהיה זמן, ולכן סבר הרמב"ן דזמן של מהיום נמי חשיב זמן, ויש להוסיף דמכיון שגט דרכו ליכתב וליחתם ולימסר באותו יום ויכולה האשה מיד לבא לב"ד ויתירוה לינשא ע"פ הגט של אותו יום ואז הזמן נכון הרי שנחשב שנעשה זמן שיש לו תועלת באופן מסוים לבירור זמן הגירושין, ומשו"ה חשיב שבהכי נתקיים תקנת זמן, ודו"ק.

**עדיין יש להעיר** דהא מה שעולה שתקנת זמן הוא רק דין שעדים יחתמו כדין ואף אם לא נסתלק חשש חפוי מ"מ אם כבר נעשה הגט כדין שפיר דמי, ה"מ אם תקנת זמן הוא משום חשש חפוי, אבל אם הוא משום חשש פירות הרי שהתקנה היא שישתמשו בגט שאין בו חשש פירות, **ועיין אב"מ קכז' סק"ח**, וא"כ עדיין צ"ע בכ' מהיום אם הכוונה לזמן הנתינה א"כ יש עדיין חשש פירות ולא סגי בכך שמ"מ חתמו על שטר כדין.

**ועיין היטב אב"מ שם** סק"ט שהוכיח דמ"ד דתקנת זמן משום פירי סבר ע"כ דמהיום הכוונה מיוםהנתינה שאם מיום שיוצא הגט תח"י א"כ תפסיד האשת פירות שבין חתימה להוצאת הגט, דמסתמא הבעל מפסיד פירות מיום החתימה, וע"כ דסבר דמהיום הכוונה מיום הנתינה ואז אין הפסד פירות משעת חתימה מכיוון שאינו מונח מתוכו ול"ח גט שראוי לגרש בו ואולם משעת נתינה מפסיד פירות מכיוון שראויה לילך לב"ד להראות שנתגרשה וחשיב ראוי לגרש בו.עיי"ש. וא"כ לכאורה צ"ע דלר"ל דמשום פירות איך מכשיר מהיום הא עדיין לא נסתלק חשש פירות, אולם מיניה וביה י"ל דמכיוון שהבעל מפסד פירות רק משעת נתינה ואז יכולה לילך לב"ד הרי שבאמת נסתלק חשש פירות בכ' מהיום, ועיי"ש ודו"ק היטב.

**הטור בקכז' כ'** דלפני תקנת זמן חיישינן שמא יחפה דע"י שתוציא גט בלא זמן לא יהרגוה, אבל לאחר תקנת זמן אם תוציא גט בלא זמן יהרגוה, ועיי"ש נו"כ, ועמדו האחרונים מ"ש תקנת זמן יהרגוה הא עדיין אפשר להעמידה בחזקת צדיקת ובחזקה דהשתא דמגורשת לפניך. **ועוד הקשו** דבסוגיין מתבאר דלר"מ המגרש בלא זמן הולד כשר והועילו חכמים בתקנתם דלכתחילה לא תינשא, ומשמע שאינה נהרגת. **ועיין אב"מ**, וחי' ר' אהרון קוטלר כאן.

**ולפמש"נ נראה ליישב** דהא לר' מאיר דסבר ע"ח כרתי י"ל שתקנת זמן הוא תקנה של מטבע שטבעו חכמים בעשיית שטר גט, אם שתקנו שזמן הוא חלק מהתורף, או שתקנו שהעדים צריכים לחתום עם שטר שיש בו זמן ואם לא הוי שנוי במטבע שטבעו חכמים. אולם לר"א דע"מ כרתי להני, דסברי דלא מהני כלל ע"ח אלא צריך דוקא ע"מ הרי שכבר נתבאר שאז ל"ש שתקנת זמן יהיה שזמן הוא מתורף הגט, דע"כ מכיון שע"מ כרתי וע"ח הם רק לראיה הרי דל"ש שלהצריך שעדים יחתמו על זמן שייחשב שזמן הוא מתורף הגט, (ולכן נקטנו דלהרשב"ם לר"א אי"צ זמן) אולם הטור שפסק שצריך זמן, ופסק כר"א דע"מ כרתי ושלא מהני ע"ח לר"א. **ועכצ"ל** שהתקנה דזמן להטור לר"א הוא שתקנו שצריך גירושין מבוררים ע"י אפשרות לבררם בע"ח באיזה זמן נעשו, (והוי דומיא דתקנת בכ"נ ובכ"נ שתקנו שצריך גירושין מבוררים), הרי דלפי"ז י"ל דלר"מ שתקנת זמן הוא סתם תקנה שזמן הוא מתורף הגט הרי שאין סיבה שאחרי תקנת זמן לא יהיה עוד חזקת כשרות להעמיד אשה בגט בלא זמן בחזקתה, דמכיון שבאה עם גט כשר מדאו' ופסול מדרבנן רק משום שהתורף נעשה שלא כדין הרי שאין כאן שום סיבה להרע את חזקתה ומשו"ה לא הורגים אותה, משא"כ לר"א דע"כ כמש"נ תקנת זמן הוא שרבנן הצריכו גט שאפשר לברר אימתי נתגרשה, הרי דמכיון שהתקנה היתה בענין זה גופא שאסור לגרש בלא שיהיה אפשר לברר אימתי נתגרשה, הרי שבזה י"ל שאם באה עם גט בלא זמן הרי שיש ריעותא להעמיר שנתגרשה קודם שזינתה, דמכיון שהתקנ"ח היא להעמיד גירושין שאפשר לברר זמן הגירושין, הרי שאם לא נתברר ודאי שיש ריעותא ולא מעמידים אותה על חזקת צדיקת ועומדת היא בחזקת אש"א ומשו"ה סקלינן לה, ומיושב דסוגיין הוא לר"מ, והטור פסק כר"א ושלא מהני ע"ח כלל, ולכן בסוגיין אין סקלינן, ובטור פסק דסקלינן אם הוי גט בלא זמן, ודו"ק.

**עדיין צ"ע** מדוע לדינא גט שכתוב בו מהיום כשר מכיון שהמהיום הכוונה יום שמוציאה את הגט, הרי להר"מ גט מאוחר פסול, וא"כ מהיום הא הוי ממש כמו גט מאוחר שנקטינן שכוונת מהיום הוא היום שתוציא את הגט והוי שטר מאוחר, ויישבו לי דמכיון שכשחתמו העדים הרי שהיה שייך שבאותו יום יימסר ותוציא הגט בב"ד, הרי דחשיב נמי שנתקיים התקנה שהעדים חתמו על זמן כדין, ובזה נתקיימה תקנת זמן ואין לפסול עוד משום מאוחר, ודוחק.

**תד"ה "גזייה" עיין קצו"ה** ס"ל סק"א, ועיין מה שהקשה עליו **הגר"ש** ביבמות דל"א, **ובקה"י** סי' יב', עיי"ש. **ע"ע תורת גיטין.**