ד. הערות בפרק ב משנה ב
קטגוריות: ש_ס / נט טבול יום / טבול יום - הרב אהרן שלוש

**הערות בפרק ב' משנה ב', ובדברי התוספתא שהובאה בר"ש**

# מח' הראשונים בכלים שנגעו במשקין שנטמאו מטבול יום או מידים

בשבת דף י"ג: איתא בכלל הי"ח דבר שגזרו טומאה 'והכלים שנטמאו במשקין'. ואמרי' בדף י"ד: והכלים שנטמאו במשקין כלים דאיטמאו במשקין דמאי אילימא במשקין דזב דאוריי' נינהו דכתיב וכי ירוק הזב בטהור מה שביד טהור טמאתי לך אלא במשקין הבאין מחמת שרץ וגזירה משום משקין דזב'.

ונחלקו הראשונים בדין זה, שיטת התוס' שם והר"ש (בטבול יום פ"ב מ"ב) והראב"ד שאף משקים שנטמאו מחמת ידים או מטבול יום מטמאים כלים, ושיטת הרמב"ם שדוקא נקטו משקין הבאים מחמת שרץ אבל משקים הבאים מחמת ידים או מחמת ראשון לטומאה אינם מטמאים את הכלים.

וכתב הכס"מ שהרמב"ם דייק את לשון הגמ' דדוקא נקט שרץ, ועוד הביא ירושלמי כהרמב"ם.

ותוס' כתבו שהגמ' נקטה משקין הבאים מחמת שרץ לחדש שאפי' בזה הוא דרבנן, והביא ראיה מהמשנה בברכות שלב"ש הידים מטמאים את המשקין של הכלי והם חוזרים ומטמאים את הכלי, ועי' כס"מ בשם מהר"י קורקוס שדחה דהתם מיירי לב"ש ומה שב"ה לא חלקו עליהם מטעם זה היינו דקאמרי לדבריהם דב"ש.

וסברת הרמב"ם י"ל דלא גזרו בדרבנן טומאת משקין שהיא ג"כ דרבנן. והר"ש ותוס' סוברים שלאחר שתקנו שתי תקנות אלו אף שנפגשו ביחד המשקין דרבנן מטמאים כלים.

והנה רש"י בברכות דף נ"ב. כתב וז"ל 'אלא ע''י משקין. שהמשקין נעשין ראשונים מדרבנן וא''ת כלי אינו מקבל טומאה אלא מאב הטומאה הני מילי מדאורייתא וחכמים גזרו שיהו משקים ראשונים מטמאים כלי גזרה משום משקים זב וזבה שהן אבות הטומאה כגון רוקו ומימי רגליו', מבואר בדבריו שכל התקנה שכליים מקבלים טומאה ממשקים היינו רק לאחר התקנה שמשקים נעשים ראשונים אבל לולא התקנה שמשקים נעשו תחלה לא היו הכלים נטמאים מחמת המשקים. וצ"ב דגזירה זו לכאו' שייכא אף אילו המשקים לא היו נעשים ראשונים אטו מימיו של זה.

וצ"ל שאילו המים היו נעשים שני לא היה שייך לתקן שהכלים יטמאו מהמשקים וייעשו שלישי דאין טומאת שלישי בחולין וכל גדר התקנה שייך רק לאחר שהמשקים נעשו תחלה שתקנו חכמים שאע"פ שמדאורייתא אדם וכלים לא נעשים שני הכא החמירו עליהם להחשיבם כמו אוכלים שנעשים שני. ונמצא שאע"פ שטעם התקנה שייך אף אילו המים היו נעשים שני אבל גדר התקנה אינו שייך אא"כ המים נעשו תחלה.

# טומאת ידים בטבול יום

בתוספתא (טהרות פ"א ה"ג) איתא 'אחד טבול יום ואחד טהור שידיו טמאות מטמא משקה חולין ופוסל אוכלי תרומה ור"א בר"ש אומר אין ידים תחלה לטבול יום'.

ומצאנו שני פירושים בתוספתא, הגר"א מבאר דמיירי בטבול יום שלא הסיח דעתו מהידים לאחר הטבילה ואעפ"כ ידיו מטמאות את המשקין, וראב"ש סובר שכיון שטבל מועילה הטבילה אף לידיו. וצ"ב מהו הטעם של ת"ק למה הטבילה לא מועילה לידים הרי הוא טבל אף את ידיו. (ומשמע מדבריו בטעם השני שלפי הטעם הראשון הוא דין בטבול יום שלא מועיל לו טבילת ידים עד הערב שמש אבל לאחר הערב שמש טהור וע"ז כתב ועוד שלא יועיל אף הערב שמש ומשמע משום שנשאר עליו טומאת טבו"י, ויל"ע דא"כ אף אם יטול ידיו נשאר עליו טומאת ידים).

והאו"ש (הל' שאר אבות הטומאה פ"ח ה"ח) ביאר בתוספתא שלדעת ראב"ש לא תקנו בטבול יום טומאת ידים כלל ואף טבול יום שהסיח דעתו מהידים לא תקנו בו טומאת ידים. וביאר שהטעם שטבול אינו מטמא את המשקים להיות תחלה דדברי תורה אי"צ חיזוק כמש"כ רש"י בפסחים דף י"ד, וא"כ אף הידים של טבול יום אינם עושים תחלה כיון שבלא"ה הוא אסור בתרומה מחמת שהוא טבול יום וד"ת אי"צ חיזוק וכתב שזה כלל בכל מקום שד"ת נפגש עם דרבנן שלא תקנו. ות"ק חולק בזה שכל מקום שדרבנן נפגש עם דאורייתא תקנו אפי' שמחמת הד"ת אי"צ חיזוק.

ועפ"ז ביאר את המשנה בפ"ב מ"ב דקתני ואם היו ידיו מסואבות דמשמע שיש ידים לטבול יום וזה כדעת רבנן ולא כר"א בר"ש.

ולדברי הגר"א י"ל שהמשנה באה לרמז להיפך שסתם טבול יום ידיו טהורות כיון שטבל ורק אם היו ידיו מסואבות מטמא משקין, והיינו כדעת ראב"ש ולא כת"ק.

# חידוש בגדר הדין שאין יד למשקין

בתוספתא איתא [הובא בר"ש פ"ב מ"ב] שאין יד למשקין, וביאר הגר"א שאם יש אוכל שמחובר למשקה אינו נעשה לו יד וכן משקים שאין להם דין קבלת טומאה שמחוברים למשקה שיש להם דין קבלת אינם נעשים להם יד.

ויש לחקור האם הגדר שלא נעשה יד ל"טומאת משקין" אבל נעשה יד למשקין לגבי "טומאת אוכלים" דהיינו שאם שני לטומאה נוגע ביד של המשקה אינו נעשה לזה יד כיון שהוא טומאה ששייכת רק במשקין ובזה התמעט מדין יד אבל אם ראשון לטומאה נוגע ביד של המשקה נעשה יד דדין טומאה זה אינו שייך לתורת משקה שבו אלא אף אם היה אוכל היה מקבל טומאה, או דלמא אין יד למשקים אף לגבי הדינים שתלויים בשם אוכל ואינם שייכים לשם משקה שבו.

והנה תוס' בחולין (דף קי"ז:) הקשו על הגמ' בפסחים דף ל"ג דאמרי' שאם טמא נגע בענבים לא נטמאו המשקים שבתוכו כיון שמשקין מיפקד פקידי וקשה למה המשקים לא נטמאים מדין שומר שהענבים יד למשקים שבתוכם, וקשה שהרי מבואר בתוספתא שאין יד לשומר ומהכת"ת לחלק בזה דין יד לשומר.

ולהאמור י"ל דהתם מיירי בראשון בטומאה שנגע בענבים ולכך הם עצמם נטמאו ובזה יש יד אף למשקין כיון שטומאה זו אינה שייכת לדין משקין וכל הדין שאין יד למשקין היינו לטומאה שקיימת רק במשקה. ונמצא שאין חילוק בין יד לשומר כלל אלא בין

ובטעם הדבר י"ל שהדין יד מועיל לעשות את היד לאוכל דבטל לאוכל וחל עליו שם אוכל אבל אינו מועיל לעשות עליו תורת משקה דסו"ס אינו משקה וכל הטפילות לאוכל מחשיב אותו כחלק מהאוכל אבל אינו נהפך למשקה.

ודברים אלו מחודשים וצל"ע.

עוד איתא בתוספתא זו שאוכלים אינם צריכים מחשבה ואילו משקין צריכים מחשבה, וביאר הר"ש שמשקין שיצאו מהפירות מעצמן צריכים מחשבה וכן מי גשמים צריכים מחשבה, וצריך להבין למה פרי שנפל מהעץ מעצמו אי"צ מחשבה ואילו משקין שנסחטו מהפירות מעצמן צריכים מחשבה.

ואולי י"ל שאוכלין אינו דבר חיובי כ"כ אלא כל מידי דראוי לאכילה נחשב אוכל אבל משקה הוא דבר שעומד לשתיה ולכך צריך לחשוב עליו וצ"ב.

עוד איתא בתוספתא שאוכלים לא יכולים להיות אב הטומאה לעולם. והנה רש"י בחולין דף קכ"א. ד"ה זרעים כתב שהטעם דכל דבר שאין לו טהרה במקוה לא נעשה אב הטומאה ואוכלים אין להם טהרה, ויסוד זה מצאנו גם לגבי כלי חרס דכתב רש"י בעירובין דף ק"ד שכלי חרס אינו נעשה אב הטומאה כיון שאין לו טהרה במקוה.

אך הרמב"ם בהקדמה לסדר טהרות כתב שהטעם שכלי חרס לא נעשה ראשון מדכתיב טמא הוא, ולדבריו צ"ב מהו הטעם שאוכלים לא נעשים אב הטומאה, והרי הרמב"ם עצמו שם הביא את התוספתא שאוכלים לא נעשים אב הטומאה.

הנה יש קושיא בדברי הר"ש, שבמשנה א' הר"ש כתב שטבול יום אינו מטמא חולין ואפי' משקין והביא ראיה מהמשנה שטבל ועלה אוכל במעשר ועוד הביא ראיה מהמשנה בנדה. וצ"ע למה הביא ראיה ממשנה ב' שמבואר בהדיא שמשקים חולין אינו מקבלים טומאה מטבול יום.