מוקצה כג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שח עד שי - מוקצה

##### הלכות

##### **מוקצה**

##### או"ח סימן שט סעי' ד

##### שיעור כג

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[סעיף ד] שכח אבן ע"פ חבית, או מעות על הכר, מטה חבית על צדה והאבן נופלת, ומנער הכר והמעות נופלים, ואם היתה החבית בין החביות, בענין שאינו יכול להטות אותה במקומה, יכול להגביה כמו שהיא עם האבן למקום אחר להטותה שם כדי שיפול מעליה.

וכתב המשנ"ב (ס"ק יד) דמיירי באופן שצריך לקח מהיין שבתוכה, וכן בכר כשצריך לשכב עליו, ולכן התירו באופן זה שאינו מטלטל להדיא רק ע"י ניעור, אבל אם אינו צריך להם כלל רק שחושש מפסידת המוקצה עצמו לא התירו אפילו לנער, וסיים שם דמ"מ אם מטלטל בגופו מותר אפילו באופן זה.

טלטול מן הצד כשרוצה את המוקצה לשימוש היתר

והנה אם מטלטל שולחן שעליו מונח נר כדי שיאיר בחדר אחר, יש לדון אי חשיב טלטול מן הצד לצורך דבר המותר, דהיינו לצורך ההנאה מהאור, או דחשיב כטלטול לצורך דבר האסור כיון שרוצה לטלטל את הדבר המוקצה.

ויש להביא ראיה מדברי המג"א בסימן רעט (ס"ק ט) שהקשה סתירה בדברי הרמ"א דבסימן רעט (סעיף ד) כתב דאם התנה על נר שיטלטלו אחר שיכבה דמותר לטלטלו ע"י גוי, ומאידך בסימן רעו (סעיף ג) כתב הרמ"א שמותר לומר לאינו יהודי שילך עמו ויטול בשבילו נר דלוק, וכתב המג"א לחלק דכל ההיתר לומר לגוי היינו באופן שיכול הישראל לטלטל את הדבר בעצמו ע"י טלטול מן הצד, ולכן בסימן רעט דמיירי שרוצה לטלטל את הנר כדי שלא יגנב, וזה לא הותר ע"י טלטול מן הצד דהוי טלטול לצורך דבר האסור, ולכך לא התירו לטלטל אף ע"י גוי, אך ברמ"א בסימן רעו מיירי שמטלטל את הדבר לצורך דבר המותר, ולכן מותר לומר לגוי לטלטלו כיון שיכול לטלטלו בעצמו ע"י טלטול מן הצד. ומבואר מדבריו דמה שמטלטל את הנר כדי להאיר לו את הדרך חשיב כדבר המותר, ומותר לטלטלו מן הצד לצורך כך. וכן דקדק בבית מאיר בסימן רעו.

אמנם בשו"ע הרב בסימן רעו (סעיף י) כתב להדיא דלא התירו לטלטל נר כדי ליהנות מאורו אף ע"י טלטול מן הצד, כיון דחשיב טלטול לצורך דבר האסור.

וכן יש לדקדק מדברי המג"א לקמן (סימן שיא סעיף ח) דמבואר שם שאסור לטלטל קש שעל המיטה אלא ע"י טלטול בגופו, וביאר המג"א שם (ס"ק כד) דהטעם שאסור לטלטלו דכיון שצריך למוקצה לשכב עליו הוי כעושה לצורך המוקצה ואסור. ומבואר בדבריו שאפילו שמטלטל את הקש המוקצה בשביל לשכב עליו שהוא צורך היתר, חשיב טלטול לצורך דבר האסור כיון שדעתו לטלטל את המוקצה[[1]](#footnote-1).

וכן יש להוכיח מדברי החזו"א (סימן מד ס"ק ב והובא לעיל שיעור כא) שכתב שאם מטלטל תינוק שבידו אבן, והוא רוצה בטלטול האבן כדי שלא יבכה התינוק אסור לטלטלו, דהוי טלטול מן הצד לצורך דבר האסור. ומבואר גם כן דכיון שרוצה לטלטל את הדבר המוקצה הוי טלטול לצורך דבר האסור, ואפילו שרוצה לעשות שימוש של היתר באבן.

## ביאור מחלוקת האחרונים הנ"ל

ובאחרונים כתבו דנידון זה תליא במחלוקת החזו"א והמשנ"ב שהובאה בשיעור הקודם (שיעור כא) דהנה המשנ"ב (ס"ק י) כתב דהטעם שיש חיוב ניעור הוא דכיון שיוכל באיזה עצה לתקן שלא יטלטל את האבן, לא הקלו בזה אף שהוא בסיס לאיסור ולהיתר, ומשמע שטעם ההיתר לטלטלו כשאי אפשר לנער את המוקצה דהתירו טלטול קלוש מן הצד כדי שלא יפסד. אמנם החזו"א (סימן מז ס"ק כב) פירש דהיכא שיש חובת ניעור ואינו מנער חשיב כמטלטל לדבר האסור שהרי מדעתו מטלטלו, אך אם אינו יכול לנער מחשש שיפסד, אז שרי כיון שעיקר הטלטול הוא בדבר המותר והטלטול מתייחס רק להיתר.

ויש לבאר שבזה תליא הנידון הנ"ל, דלדעת המשנ"ב שהתירו טלטול מן הצד לצרכו, ה"נ יש להתיר לטלטל נר מן הצד כדי להאיר כיון שמטלטלו מן הצד לצורכו, אך לדעת החזו"א שכשרוצה לטלטל את דבר ההיתר אז לא מתייחס טלטולו לדבר האסור, הכא כשרוצה לטלטל את הדבר האסור לא שייך ההיתר דטלטול לצורך דבר המותר.

## טלטול מן הצד שרוצה גם את ההיתר וגם את האיסור

כתב התהילה לדוד (סימן רעז ס"ק ה) דמדברי המג"א שם (ס"ק ח) מבואר דאם מטלטל שולחן שעליו נר והוא צריך גם להשולחן וגם להנר, אסור לטלטל את השולחן עם הנר וצריך לנער את הנר מהשולחן, כיון דהוי טלטול מן הצד לצורך דבר האסור, אמנם הביא שם דמדברי השו"ע הרב (שם סעיף י) מבואר דאם צריך את השולחן וגם את הנר שעליו חשיב טלטול לצורך דבר המותר ושרי. [וע"ש בתהיל"ד שהניח דבריו בצ"ע, וקשה להקל בזה להלכה].

ונראה לבאר דגם פלוגתתא זו תליא בהנ"ל, דלדעת המשנ"ב דהתירו טלטול מן הצד לצורך דבר היתר ה"נ יש להתיר כיון שיש לו צורך היתר בטלטול זה, אך לדעת החזו"א אין להתיר אלא היכא שהטלטול מתייחס רק לדבר ההיתר, אך הכא הרי רוצה לטלטל אף את הדבר האסור, ולכך שרי לטלטלו.[[2]](#footnote-2)

## טלטול מן הצד היכא שאם ינער יפסד המוקצה

כתב השעה"צ כאן (ס"ק יז) דהיכא שרוצה לטלטל מן הצד לצורך דבר המותר ויכול לנער אך חושש שע"י שינער יפסד הדבר המוקצה, שרי לטלטלו בלא ניעור. וכן מבואר בבית מאיר (לקמן סימן שי) דסתימת דברי הרמב"ם להתיר בזה כיון שבמקום הפסד לא גזרו חכמים, ומשמע שאף אם ההפסד במוקצה עצמו יש להתיר. וע"ש שהביא דהרעק"א שלח לו דיש לאסור, והוכיח כדבריו מגמרא בשבת (קיז, א), ובבית מאיר שם האריך לסתור הוכחתו מהגמרא, ע"ש.

והנה בשלמא לדעת המשנ"ב דהתירו טלטול מן הצד לצורך היתר, ה"נ התירו טלטול מן הצד כדי שלא יפסד, וא"כ מובן שאין חילוק אם יפסד הדבר המוקצה או דבר אחר, אך לדעת החזו"א לכאורה צ"ל דס"ל כרעק"א לאסור בזה כיון שאם יכול לנער הרי נחשב שמטלטל לדבר האסור.

אכן מצינו בחזו"א (סימן מח ס"ק כב) שהקשה איך התירו לטלטל מוקצה מן הצד היכא שאם ינער יפסד דבר ההיתר, הרי הוא יכול שלא לטלטל כלל, ותירץ דלא גזרו לנער במקום הפסד. ומבואר מדבריו דאף לשיטתו היכא שמחשש הפסד אינו רוצה לנער חשיב כמי שאינו יכול לנער והטלטול מתייחס רק לדבר ההיתר. ולפי"ז י"ל דגם היכא שיש חשש שע"י הניעור יפסד הדבר המוקצה, חשיב שאינו יכול לנער והטלטול אינו מתייחס לבר האיסור.

### [המשך סעיף ד] ואם הניחם עליה מדעתו, על דעת שישארו שם בכניסת השבת, אסור להטות ולנער. וי"א דאפילו הניחם שם ע"ד שישארו שם בכניסת השבת כדי שיטלם בשבת, מותר להטות ולנער בשבת, ולא אסרו אלא במניחם ע"ד שישארו שם כל השבת.

## מניח בערב שבת

ובמשנ"ב (ס"ק יח) הביא שנחלקו האחרונים במניח בערב שבת בסתמא, דדעת המהרא"י דחשיב כמניח ונעשה בסיס לדבר האסור, ורק היכא שמניח בשאר ימות החול הוי סתמא כשוכח, אך הביא לדעת הבית יוסף דאפילו היכא שהניח בערב שבת אם לא היתה דעתו שיהיה מונח שם בשבת עצמה חשיב כשוכח ולא נעשה בסיס לדבר האסור.

ונראה לבאר דכל מחלוקתם היא בדבר שיש לומר שהניח את המוקצה באותו מקום שאפשר שיישאר שם בשבת, וכגון שמניחו על כסא שיתכן שאין צריך להשתמש בו בשבת, אך אם הניח את המוקצה במקום שבודאי רוצה לסלקו משם קודם השבת, חשיב שוכח אפילו אם הניחו בערב שבת, וכגון אם השאיר כסף בכיס החליפה שלו, דלא הוי בסיס לדבר האסור לכו"ע, כיון שבודאי הייתה דעתו להסיר את המוקצה מלפני השבת.

## כשהחפץ התחתון אינו משמש את העליון

כתב המשנ"ב (ס"ק יח) דלא מקרי בסיס אלא אם כן הניח עליו דבר המוקצה בשביל שיתיישב עליו בטוב, אבל מה שמניחין בדרך אקראי, כמו שרגילים להשים בתיבה חפצים אלו על אלו מפני שאין רוח לפנות לכל חפץ מקום בשולי התיבה, כי האי גוונא לא חשיב מניח אלא שוכח, ולא הוי בסיס לדבר האסור, וזוהי שיטת המג"א (ס"ק ו), אמנם הט"ז (ס"ק א) צידד כשיטת המהרא"י דס"ל דאף בכה"ג שהחפץ התחתון אינו משמש את העליון יש דין דבסיס לדבר האסור, ובמשנ"ב הכריע דיש להקל בזה במקום הצורך.

והנה המשנ"ב שם כתב דלפי דברי המגן אברהם דכל היכא שאין התחתון משמש את העליון ורק מונח עליו באקראי אין דין דבסיס לדבר האסור, א"כ מותר להסיר מפה העליונה שעל השולחן אחר שמסיר האינו יהודי את המנורה מעליה, לפי שאין צריך שתהא המנורה דווקא על המפה, ורק מפני ששאינו יכול לפנות לה מקום על השולחן הוא מניחה על גבי המפה, ולפיכך אינו אלא אקראי בעלמא ואינו נאסר משום בסיס.

והנה האגרות משה (אורח חיים חלק ד סימן עג) כתב דכל ההיתר של המשנ"ב הוא דווקא במפה העליונה, אך במפה התחתונה המונחת על השולחן עצמו אין את ההיתר של המשנ"ב כיון שמניחים אותה לייפות את השולחן, והיא כחלק מהשולחן שמיועד להחזיק את הפמוטות שעליו, והוי בסיס לדבר האסור. אכן מדברי המשנ"ב לא משמע כן דכתב שם בסוגריים דבמפה התחתונה בלאו הכי יש להתיר כיון שהדרך להניח עליה הלחם בין השמשות ונעשית בסיס לזה, ומשמע מדבריו דאף במפה התחתונה שייך היתר זה דאינו אלא אקראי בעלמא ולא נעשה בסיס משום כך, רק שאין צריך להגיע להיתר זה כיון שמניחין עליו דבר היתר מערב שבת.

## אם כל המפה נאסרת או רק מקום המנורה

השער הציון (ס"ק כד) הביא דברי הפמ"ג (משבצו"ז ס"ק א) דנקט בדעת הט"ז דאף היכא שיש על המפה דין בסיס לדבר האסור, לא נאסר אלא אותו מקום שעליו מונח המוקצה אך שאר המפה לא נאסרה בטלטול, אמנם הלבושי שרד נקט דאם מונח מוקצה על המפה כל המפה נאסרת. וע"ש שכתב להקל לעניין מפה מטעם אחר דלא נתכוין להניחו על השולחן אלא להאיר את השולחן, ונראה מדבריו שבעלמא יש להחמיר לאסור את כל המפה משום בסיס, ולפי"ז יש להיזהר שלא לטלטל את החלק של המפה היורד לצדדי השולחן דהוי מוקצה משום בסיס.

אמנם צ"ע דהנה מצינו שהקשו האחרונים (עי' תוספת שבת ס"ק יד) מדוע אם מונחת אבן על גבי החבית, נעשית החבית בסיס לדבר האסור הרי יש החבית באה לשמש רק את היין, ותירצו שהחלק העליון משמש את המוקצה, ורק תחתית החבית משמשת את היין. ולכאורה מבואר מדבריו שמחלקים את החפץ ואף אם החלק העליון נאסר משום בסיס לדבר האסור לא אמרינן שתאסר כל החבית משום כך, וצ"ע.

## לוחות של שולחן המיועדים להאריך אותו

והנה בחוט שני (פרק עג ס"ק א) הסתפק היכא שמונח מוקצה על השולחן דאמרינן שנעשה השולחן בסיס לדבר האסור, האם נאסרו גם לוחות עץ המיועדות להארכת השולחן או לא. ונראה שאחר שחיברו ודאי נעשה עליו שם כלי אחד עם השולחן ונעשה בסיס לדבר האסור, וכעין מה שמצינו (עי' לדוגמא במתני' דכלים פרק יח משנה ח ופרק יט משנה ה) לגבי קבלת טומאה שאחר שחיברו חלק נוסף אל החפץ הוא מקבל טומאה כמותו, אמנם עדיין יש לדון בחלקי השולחן כשעוד לא חיברו אותם אל השולחן האם נאסרים משום בסיס. ובאמת יש לחלק בין היכא שהחלקים נפרדים לגמרי מהשולחן שבכהאי גוונא מסתבר שלא יאסרו אגב השולחן, לאופן שהחלקים הנוספים מחוברים עם ציר לשולחן עצמו דבזה י"ל שנעשים אף חלקים אלו לבסיס לדבר האסור. וצ"ע לדינא.

***הדינים העולים***

1. נחלקו האחרונים אם כשמטלטל שולחן שעליו מונח נר כדי שיאיר בחדר אחר אי חשיב טלטול לצורך דבר המותר או לדבר האסור.
2. עוד נחלקו האם מותר לטלטל מן הצד היכא שצריך גם להיתר וגם לאיסור.
3. עוד נחלקו אם מותר לטלטל מן הצד היכא שאם ינער יפסד המוקצה.
4. נחלקו האחרונים במניח בערב שבת בסתמא אי חשיב שוכח או לא.
5. ביארנו דלכו"ע היכא שמניח במקום שבודאי רוצה לסלקו קודם השבת, (כגון בכיסו) הוי כשוכח.
6. נחלקו האחרונים היכא שהחפץ התחתון אינו משמש לעליון אלא מונח עליו באקראי, אי נעשה בסיס, וכתב המשנ"ב דיש להקל במקום צורך.
7. מפה התחתונה שבשולחן לדעת האגרות משה חשיבא כשולחן עצמו, אך במשנ"ב משמע דחשיב שמניח עליו באקראי.
8. נחלקו האחרונים אם כשמונח מוקצה על מקום אחד, אם נאסר כל החפץ, או רק המקום שהמוקצה מונח עליו, ומשמע במשנ"ב להחמיר בזה, אלא שבמפה כתב להקל מטעם אחר.
9. נראה שאם מונח חפץ על שולחן דנאסר אפילו החלק שחיברו לשולחן להאריכו, אך יש לדון אם נאסרים אותם חלקים אף קודם שהאריכו אותו, ואם החלקים נפרדים מהשולחן יש להקל לטלטלם קודם שחיברו אותם לשולחן.

1. ולכאורה צ"ע דדברי המג"א סותרים עצמם, דלעיל הבאנו שמשמעות המג"א דכשמטלטל מן הצד נר להאיר לו את הדרך שרי, והכא משמע שאסר לטלטל את הקש לצורך שכיבה עליו, אכן י"ל לפימש"כ השו"ע הרב (סימן רעו סעיף י) בדעת המג"א שם דלא התירו לטלטל מן הצד מוקצה לצורך שימוש היתר בו, אך טלטול בגופו לצורך היתר שרי, וי"ל דלגבי טלטול קש כיון דהוי טלטול מן הצד לא התירו] [↑](#footnote-ref-1)
2. אמנם צ"ע לפי"ז דדברי השו"ע הרב סותרים עצמם דלעיל ס"ל כדעת החזו"א ולכן לא התיר לטלטל נר לצורך אורו, והכא סבר שיש להקל לטלטל שולחן שעליו נר אם צריך גם לדבר ההיתר, וכדעת המשנ"ב. וע"כ י"ל דאף אם ס"ל להגר"ז כדעת המשנ"ב שהקלו לטלטל מן הצד לצורך היתר, מכל מקום לא התירו לטלטל לצורך השתמשות במוקצה עצמו, או די"ל להיפך דס"ל כדעת החזו"א והכא ס"ל להקל כיון שיש עיקר בטלטולו גם בשביל השולחן שהוא מותר בטלטול. [↑](#footnote-ref-2)