מ בענין יש לה בית באותו מבוי
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**מ**

**בענין יש לה בית באותו מבוי**

א] **עירובין** דע"ט:, ומזכה להן ע"י בנו ובתו הגדולים וע"י עבדו ושפחתו העברים וע"י אשתו.

**והנה** בנדרים דפ"ח: מוקמי' להא דמזכה ע"י אשתו, בשיש לה חצר באותו מבוי דמיגו דזכיא לנפשה זכיא נמי לאחריני, [[1]](#footnote-2) ועמש"נ בסימן ל"ט באורך בפלוגתת הראשונים אם כל מה דמוקמי' לה הכי הוי רק לדעת ר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה, או דהוי זה אף לרבנן.

**ובפי'** הר"ן שם, ז"ל, כגון שנפלה לה בירושה בעודה ארוסה והוא כתב לה בעודה ארוסה דין ודברים אין לי בנכסיך דבכה"ג מהני כדאיתא בריש פרק הכותב, עכ"ל, וכ"כ הנמו"י שם, ולכאו' אי"ז מתישב לדעת הרמב"ם דבכה"ג אף אין זכאי בפירות נכסים שנפלו לה משתנשא, דלדעתו הרי לכאו' בכה"ג אין יד האשה כיד בעלה, ויל"ע בזה.

**וע'** גם בחי' המאירי בסוגיין שהביא מה ששאל הר"א אב"ד דהאי חצר דאמר רב אשי דאית לה מאין יש לה חצר וכו' הא אמר ר"מ אין קנין לאשה בלא בעלה וכו', והשיב הר"י בן פלט דהאי חצר משכח"ל אליבא דר"מ כגון שנתן לה בעלה האי חצר במתנה, או בשכתב לה בעודה ארוסה דין ודברים אין לי בנכסייך וכו', והמאירי גופי' פירש דאיירי בשנתנה לה אדם אחר ע"מ שתעשה ממנה צרכי' ויחד לה איזה דבר מיוחד יעשה מן החצר וכו' דשוב אין לבעלה כלום מאותו דבר המיוחד, עכ"ל.

**ובחזו"א** סי' קי"א סק"ג תמה ע"ד הר"ן, דאף אם אין לה קנין ממון בזה שפיר היא אוסרת, דהעיקר בפיתא תליא וכל ששובת בפיתא ולינה אוסר, והוכיח כן מהמבו' לעיל די"ז. ובפירש"י לעיל ד"ע. דאף במחנה ובשיירא שחונים בשל הפקר אוסרין, וכן ממש"א לעיל ד"כ. בחצר שראשה נכנס לבין הפסין שהן אוסרין זע"ז לטלטל לבין הפסין, אך בחי' הר"ן שם פירש דאה"נ אין אסור מדינא, וכדלהלן, וכן ממש"א לקמן דפ"ח. דיש גזל בשבת כו' דוקא גזל, אבל בשאין א' בעלים או שנתן לו רשות בפירוש אוסר, עכ"ד.

**וע'** מש"נ בסימן מ"ט סק"ד מד' ר"ש גאון וספר העיתים, שהתירו לטלטל לביהכ"נ משום דהוי דכל ישראל והוי הפקר לכל, ולכאו' נ' מזה דבעי' קנין ממון כדי לאסור, וצ"ע בזה.

**ובפשוטו** צ"ל בדעת כל הנך ראשונים, דהאמנם אדם אוסר בחצר אף אם לית לי' קנין ממון, אך מ"מ באשה כל שבעלה ג"כ דר במבוי זה, והיא גרה בבית שלו ה"ה נטפלת אליו, וע"כ אין היא אוסרת, ואף בשאינה מקבלת פרס לא חזינן לה כדיורים חלוקין מבעלה אלא בשהיא דרה בבית שלה ולא בשדרה בבית שלו.

**אך** לפ"ז הו"מ הראשונים לאוקמה בשהיא דרה בבית של אחר שנתן לה רשות לדור בו, דכה"ג שפיר היא אוסרת, דאינה חלק מדיורי בעלה, וי"ל דאה"נ ואך דסתמא דמילתא אין האשה דרה בבית של אחר.

**אך** בד' הרשב"א והריטב"א לעיל דע"ג. מבו' להדיא דאף שהאשה דרה בבית בעלה, מ"מ אם אינה מקבלת פרס ה"ה אוסרת, וכמו שהביא החזו"א סי' צ"א סקל"ב.

**וכן** נ' גם מד' התוס' בסוגיין שדנו דיזכה ע"י עבדו היכא שיש לו בית בחצר, ובעבד הרי ל"ש שיהא הבית שלו, והרי שדעת התוס' דאף בשאין הבית שלו נמי ה"ה אוסר, ואין הוא טפל לאדון.

**אך** באמת זהו קו' גדולה ע"ד הר"ן ודעימי', שהרי בגמ' לעיל דע"ג. אמרי' דכשאין העבדים מקבלי פרס ה"ה אוסרין, והרי דאף שאין הבית שלהם ה"ה אוסרין, ואולי נימא דהתם איירי בשהם דרים בבית של אחר, דבכה"ג מודו הר"ן ודעימי' שהן אוסרין, וי"ל עוד דאיירי בשאין האדון דר עמם בחצר, דכה"ג שפיר הן אוסרין, וצ"ע.

**שוב** נתבוננתי די"ל בזה בפשיטות, דהר"ן מפרש דמש"א התם ה' עבדים לא איירי בעבדים כנענים אלא בעבדים עבריים, וכמש"כ כן בס' עצי אלמוגים סי' ש"ע, ולפ"ז ניחא דשפיר הוי הבית שלהן.

**ויש** להעיר עוד במש"כ בחי' הר"ן לעיל ד"כ. דבאמת בחצר שראשה נכנס לבין הפסין אין לאסור מדינא "לפי שאין המקום בין הפסין רשות של בני החצירות כדי שתאסור זו על זו", עכ"ל, ולכאו' אזיל לטעמי' בנדרים דס"ל דלא אסרינן ברשות שאין לו בה קנין ממון, וע"כ אין לאסור בבין הפסין מדינא, ולפ"ז מבו' שדעתו דבכל גווני לא אסרינן בלא רשות ממון, ודלא כמש"נ דשאני אשה שכל שהבית של בעלה ה"ה טפילה לבעלה, וזה צ"ע וכמשה"ק החזו"א מכ"ד, וצ"ע בזה.

ב] **בעיקר** מש"א בגמ' דא"א לזכות ע"י אשתו רק אם אית לה חצר באותו מבוי דמיגו דזכיא לנפשה זכיא נמי לאחריני, צ"ע רב, דאף אם אין לה חצר באותו מבוי, ואינה צריכה לזכות בעירוב, מ"מ מ"ט ל"מ לזכות אף לה, אף שאין צריכה, ועי"ז תזכה אף לאחרים.

**ואין** לומר דכל הא דאמרי' מיגו דזכיא לנפשה וכו' הוי דין מסוים בעירוב, וע"כ כל שאינה צריכה לזכות בזה לעירוב הגם דזכיא בזה לנפשה לא אמרי' בזה מיגו דזכיא, שהרי להדיא כתבו התורי"ד הרמב"ן וש"ר בב"ב דקל"ב. דאף במזכה קרקע לאשתו ולבניו ע"י אשתו מהני משום מיגו דזכיא.

**והנה** בד' הגמ' י"ל, דאה"נ שפיר מצי לזכות ע"י אשתו כה"ג, ואך דמתני' איירי במזכה בסתמא לכל בני מבוי, ובכה"ג ל"מ ע"י אשתו היכא שא"צ חלק בעירוב, דכה"ג אינה בכלל הזיכוי, אך אה"נ אם יזכה לה להדיא שפיר מהני.

**אך** אין נ' כן בד' הרשב"א בעבוה"ק שכתב דא"א לזכות ע"י אשתו אא"כ יש לה בית באותו חצר, ונ' להדיא דאל"כ ל"מ כלל לזכות על ידה, וכ"נ בד' הרא"ש לגבי זיכוי עירוב תבשילין ע"י אשתו, וכ"נ מד' הפוסקים, וע' בשו"ע הגר"ז שכתב דהיכא שא"א בענין אחר יש לסמוך על דעה קמייתא שמצי לזכות ע"י אשתו, והרי דלדעה בתרייתא ל"ש כלל לזכות ע"י אשתו.

**ויש** שפירשו בזה דהוא משום דזכיית עירוב הוי זכי' מחודשת לעירוב, וע"כ לא אמרי' מיגו דזכיא רק אם זכתה האשה בזה לעירוב.

**אמנם** מלבד דעיקר ד"ז דזכי' לעירוב הויא זכי' מחודשת, הוא מחודש מאד, וע' בית מאיר אהע"ז סי' פ"ה סוף דמ"ד: ושו"ת הגרע"א תנינא סי' פ"ה שמבו' בדבריהם דזכיית עירוב הוא שיהא להזוכה רשות לאכלו, וע"כ נקטו דלא יהני במזכה עירוב לאשתו, אם יהא דין העירוב דאין רשאית לאכלו משום שדינו שילקח בזה קרקע ויהיו פירי פירות לבעל, ע' בדבריהם.

**גם** אף אי נימא הכי, מ"מ הרי פשוט דאם מזכה זכי' גמורה ודאי ה"ז מועיל לעירוב, וא"כ מ"ט לא יזכה ע"י אשתו זכי' גמורה לה ולכל בני המבוי, ומצי זכיא להו משום מיגו דזכיא.

**גם** צ"ב מ"ט אם אין לאשה בית במבוי ל"מ זכיא בזכיית עירוב, הרי נפ"מ בזכי' זו אם יהא לה לאחר זמן בית במבוי, וכמבו' בראשונים דמהני לזכות עתה עירוב לי שיבא לדור לאחר זמן, וביותר קשיא במש"כ התוס' וש"ר דבאשה המקבלת פרס לא אמרי' מיגו דזכיא, כיון שאינה צריכה לערב, והגם דאם מוליכין עירובן למקום אחר צריכה לערב, מ"מ הכא עירוב בא אצלו, וצ"ע דמ"מ כיון שאם יוליכו העירוב למקום אחר תהא זקוקה לחלק בעירוב, ודאי מצי זכיא בזכיית עירוב.

**גם** אכתי לא נתישב, מ"ט לא יוציא הבעל העירוב מרשותו ויזכה לה ולכל בני מבוי לגמרי, וכיון שאין לבעל חלק בזה, הרי שבכה"ג יחול העירוב מכחה, ושפיר תהא זקוקה לחלק בעירוב, וצ"ע רב בכ"ז.

ג] **במה** שהבאנו מד' הבית מאיר והגרע"א דהזכי' דבעי' לעירוב הוא שיהא להן זכות לאכלו, יש להוסיף עוד בזה שכן נ' מד' הראשונים לעיל דס"ח. שפירשו דהא דאי בעו מינאי וכו' בטל שיתוף, הוא משום דאין הזיכוי זיכוי גמור, והרי דבעי' לזכות העירוב לאחרים לאכילה, דאם סגי בזכי' לעירוב א"כ מה לי שהוא מקפיד מליתן להם לאכול.

**ולפ"ז** מה שהקילו בשיתופי מבואות דרבנן מהני הגבהה טפח אף לדעת רש"י דבעלמא בעי' הגבהה ג' טפחים, וכן מהני לזכות ע"י קטן אף דבעלמא אין קטן זוכה לאחרים, נ' דאף אי נימא דבאמת לא חייל זכיית ממון בזה, מ"מ גדר הדין הוא דכלפי שיתופי מבואות דרבנן דנים שזכו בזה, כיון שזיכו להן זכי' גמורה ואך הוי הגריעותא במעשה הזכי', אך אם מעיקרא לא יזכה המזכה זכי' גמורה ודאי ל"מ מידי.

**אך** בחי' המאירי בסוגיין כתב, דהא דהכא מהני אף הגבהת טפח הוא משום דאינו משום קנין אלא משום היכר א"נ בעירוב הקילו, עכ"ד, וצ"ב.

**וע'** עוד בחי' הרשב"א לעיל דל"א: שהק' על מה שפירש"י שם דהא דקטן גובה את העירוב הוא משום דעירובי רשותא בעלמא הוא, דא"כ מ"ט כד פריך בגיטין דס"ו. היאך מזכה שיתוף ע"י אמה העברי' שקטנה היא ומשני דשאני שיתופי מבואות דרבנן, הו"ל לתרוצי דשאני שיתופי מבואות דעירובי רשותא בעלמא הוא, וכ"ה בחי' הר"ן שם, ובחי' הריטב"א שם כתב דבאמת מכוון הגמ' בגיטין דשאני שיתופי מבואות משום דהוו עירובי רשותא.

**וצ"ב** רב, שבפשוטו מש"כ רש"י הטעם דעירובי רשותא הוא דע"כ ל"ב דעת גמורה בהנחת העירוב, וע"כ שפיר מהני ע"י קטן, וא"כ מ"ש זה כד דייני' לענין זיכוי העירוב לאחרים, דבזה ל"מ מידי מה דחלות העירוב הוא עירובי רשותא בעלמא, דמ"מ היאך יחול זכיית הממון ע"י הקטן, ולכאו' הי' נ' מזה בד' הראשונים דזכיית העירוב אי"ז זכי' גמורה.

**אך** באמת אי"ז מישב, דאף אם אי"ז זכיית ממון, מ"מ כיון דבעי' מעשה זכי', מ"ט יהני לזכות ע"י קטן, ומה ענין זה לד' רש"י דעירובי רשותא בעלמא הוא, אשר זה הוי טעם דקטן גובה ומניח את העירוב, משום דעשיית העירוב א"צ דעת גמורה, כיון דהויא עירוב רשותא בעלמא.

**ולכאו'** הי' נ' מד' הראשונים, שפירשו דאין מכוון רש"י דכיון דעירובי רשותא בעלמא הוא ע"כ ל"ב כלל עשי' לעירוב, וע"כ מהני שקטן גובה את העירוב, אלא מכוון רש"י דהקילו בעירוב שיהני עשיית קטן, דאף דבתחומין דרבנן ל"מ עשיית קטן, מ"מ בעירוב דקייל מיני' דאי"ז אלא עירובי רשותא בעלמא, הקילו דיהני עשיית קטן, וע"כ ס"ל דה"נ מה"ט יועיל זיכוי ע"י קטן, דבעירוב דהוי מילתא דרבנן דקיילא הקילו דיהני ע"י קטן, אך לכאו' אי"ז מתישב כלל בל' רש"י שלפנינו שדימה ד"ז לדינא דבעה"ב שהי' שותף עם שכניו, וגם בל' רש"י שהביאו הראשונים אי"ז מתישב, וצע"ג.

ד] **התוס'** בסוגיין הקשו בהא דמוקי הגמ' דמזכה ע"י אשתו בשיש לה בית באותו מבוי, דא"כ בנו ובתו הקטנים יזכו לאחרים בעירובם כי האי גוונא על ידי מיגו כשיש להם בית באותה חצר, וכן עבדו ושפחתו הכנענים, דהא ודאי יש להם זכי' לענין עירוב כיון שאוסרין כשיש להם חצר או בית וכו',[[2]](#footnote-3) ותירצו דלפי המסקנא דנדרים אתי כריב"ב דמתיר בעבדים ואוסר בנשים וכו' ותרוייהו מקבלי פרס ואשתו צריכה לערב אבל עבד אין צריך לערב, עכ"ל, וכ"כ הרא"ש.

**אך** בחי' הרשב"א והריטב"א פירשו דהא דאשה אוסרת בשיש לה בית בחצר, היינו בשאינה מקבלת פרס מבעלה, ובסו"ד כתב הריטב"א דלריב"ב הוא אף בשמקבלת פרס, ולדידהו הדר תיקשי קו' התוס', דבכה"ג הרי אף עבד אוסר, וא"כ נימא בזה מיגו דזכי לנפשי' זכי נמי לאחריני.

**ונ'** בדעתם כמש"כ הקר"א נדרים דפ"ח: לדון ע"ד התוס', די"ל דעבד ל"מ זכי לאחריני אף במיגו דזכי לנפשי', ופירש הטעם בזה, שהרי חזינן דלרבנן מצי לזכות ע"י אשתו כיון שיש לה קנין בלא בעלה, ול"מ לזכות ע"י עבדו הגם שיש לו קנין בלא רבו, ובע"כ דשאני עבד דלא יצא מרשותו כלל כיון דיד עבד כיד רבו מה"ת וגופו קנוי לו ומשא"כ באשה שאין גופה קנוי לה ומשו"ה מזכה על ידה וכאילו יצא מרשותו, ולפ"ז י"ל דל"מ מיגו רק באשה דלרבנן לאו בת זכי' היא והיכא דאיכא מיגו מודה ר"מ, אבך עבד דלרבנן נמי לאו בר זכי' הוא מיד רבו ה"ה המיגו ל"מ, עכ"ד.

**ויל"פ** עוד, שהרי הא דבעל שנתן מתנה לאשתו קנתה ואינו אוכל פירות, ולא אמרי' דלא תזכה בידה משום שלא יצא מרשותו, נת' בסימן ל"ט סק"ג בהערה דהוא משום דהבעל מסלק עצמו מזה, וע"כ כלפי זכי' זו אין ידה כידו כלל, ואשר ע"כ אמרי' בזה דמיגו דזכיא לנפשה זכיא נמי לאחריני, דכיון דאית לה יד בזכי' זו לגבי נפשה וחשבינן דיצא מידו, ה"נ זכיא בזה לאחריני, אך משא"כ הא דעבד מצי זכי לנפשי' בעירוב, י"ל דלאו היינו דחשיב דיצא העירוב מיד רבו, שהרי גוף העבד קנוי לרבו וידו כיד רבו וודאי לא חשיב שיצא מיד רבו, אלא הא דמהני הוי זה תקנ"ח שיזכה העבד אף שלא יצא העירוב מיד האדון, וע"כ בזה לא אמרי' דבמיגו דזכי לנפשי' יזכה גם לאחרים, שלא תיקנו חכמים אלא שיזכה לעצמו ולא שיזכה לאחרים.

**ויל"ד** עוד בזה, די"ל דאף שודאי שייך שיהא לעבד זכי' בעירוב וכמו שהוכיחו התוס', מ"מ י"ל דאין האדון יכול לזכות לו עירוב, משום דאי"ז מעשה זכי' כלל כיון שיד עבד כיד רבו ולא יצא העירוב מרשותו, ול"מ אלא בשמזכה לו אחר, וע"כ שפיר תנן דאין האדון מזכה ע"י עבדו אף בשיש לו בית בחצר.

**וי"ל** עוד למש"כ בחי' הריטב"א קידושין דכ"ג: די"א דמצי האדון לזכות לעבדו ע"י אחר, וכ"ה במרדכי שם בשם רבינו אלחנן, ולדעתם אין לנו מקור שבעירוב הקילו חכמים שיהא זכי' לעבד, די"ל דבאמת ל"מ רק אם יזכה לו האדון ע"י אחר, ולפ"ז ל"ק קו' התוס'.

ה] **אך** אכתי קשיא קו' התוס' בהא דתנן דאינו מזכה ע"י בנו ובתו הקטנים, דהיכא שיש להם בית בחצר ואינן מקבלי פרס מ"ט לא יזכו לאחרים ע"י מיגו, ואולי י"ל דאורחא דמילתא הוא שבנו ובתו הקטנים אין להם בית בפני עצמן.

**והנה** אמנם באו"ז בסי' קפ"ב כתב, ז"ל, וצריך לעיין בנו ובתו הקטנים כשיש להם בית באותה חצר אם זוכים לאחרים מיגו דזכי לנפשייהו, עכ"ל, והאו"ז ס"ל כדעת הר"ש הזקן שמפרש דקטן קטן ממש, וי"ל שכ"ה דעת הרשב"א והריטב"א דל"מ לזכות ע"י בנו ובתו אף בשיש להן בית בחצר ואינן מקבלי פרס.

**וצל"פ** הטעם בזה, דרק באשתו דהא דל"מ זכיא הוא משום זכות הבעל בפירות, בזה אמרי' דכל שמזכה לה דבזכי' זו ליכא זכות להבעל בפירות, מצי זכיא אף לאחריני, ומשא"כ בבנו ובתו הקטנים דהא דל"מ לזכות על ידם הוא משום שהן סמוכין על שלחנו וטפלין אליו, או משום שהן קטנים, לא אמרי' בזה מיגו דזכי, ולפ"ז הרי מה"ט גם במזכה ע"י עבדו לא אמרי' מיגו דזכי, וא"צ למש"כ לעיל, ואכתי צ"ב.

**ובאמת** כן מ' קצת מד' הרשב"א והריטב"א, שהקשו דאם האשה סמוכה על שלחנו היאך מצי מזכה על ידה הרי ידה כידו, ומ"ש מבנו הסמוך על שלחנו, וצ"ב דמאי קשיא להו הרי בסוגיא בנדרים מוקמי' לה בשיש לה חצר באותו מבוי, וכמו שהביאו בהמשך דבריהם, ובפשוטו צ"ל שכונתם, דבסוגיא דנדרים לא מוקמי' הכי אלא לדעת ר"מ דאין קנין לאשה בלא בעלה ולא לדעת רבנן, אך לפי הנ"ל יל"פ דס"ל דאם האשה סמוכה על שלחנו ודינה כבנו הסמוך על שלחנו, ל"ה מצי לזכות על ידה אף בשיש לה בית בחצר, וכדמוכח מהא דתנן דאין מזכה ע"י בנו ובתו אף דמתני' איירי בשיש להן בית בחצר.

**אך** התוס' לטעמייהו ל"ה מצו לישב כן, שהרי נת' בסימן ל"ט סק"ד שדעתם דהא דלמסקנת הגמ' ל"מ לזכות ע"י אשתו, אי"ז כלל משום דינא דאין קנין לאשה בלא בעלה, אלא הוא משום דהבעל זכאי במציאתן ודמי לבנו הסמוך על שלחנו שאין מזכה על ידו, ולפ"ז שפיר הקשו התוס' דה"נ יזכה ע"י בנו ובתו היכא שיש להן בית בחצר, דדמי ממש לדין אשה שמזכה על ידה היכא שיש לה בית בחצר.

**ומטעם** נוסף ל"ה מצו התוס' לישב כן, דכל דברינו הם רק למש"נ בסימן ל"ח סק"ז לדעת הרשב"א דהא דל"מ לזכות ע"י בנו ובתו הסמוכין על שלחנו, הוא משום שהם טפלים אליו, וע"כ י"ל דל"מ בזה מיגו, אך למש"נ שם סק"ה בדעת התוס' דהא דל"מ לזכות ע"י בנו ובתו הסמוכין על שלחנו הוא משום דמציאתן שלו, ודאי דמי למזכה ע"י אשתו דמהני בזה מיגו.

**וי"ל** עוד, אי נימא דלדעת ר"ת ל"מ האב ליתן לבנו גדול הסמוך על שלחנו מתנה, עמש"נ בזה בסימן ל"ח סק"ב ואילך, וכן בבנו קטן למש"כ הר"ן והנמו"י בב"מ דאינו זוכה במתנה שנותן לו האב, הרי י"ל דאף בעירוב ל"מ לזכות לו העירוב, ולא יועיל לו אלא עירוב שיזכו לו אחרים, דבזה הקילו חכמים שיזכה, וכמש"נ לעיל לגבי עבדים, גם י"ל דלא יהני רק אם יזכה לו האב ע"י אחר, אי נימא דבכה"ג שפיר מצי לזכות, וע"כ אף בשיש לו בית באותו חצר ל"מ לזכות על ידו, דאף איהו ל"מ זכי וליכא בזה מיגו דזכי לנפשי', וצ"ע בזה.

**שו"ר** בעבוה"ק ש"ד פ"ד, ז"ל, וכן ע"י אשתו "שאינה סמוכה על שלחנו" וכשיש לה בית באותו מבוי מתוך שהיא זוכה לעצמה זוכה לאחרים, עכ"ל, וצ"ב מ"ט הצריך הרשב"א שלא תהא סמוכה על שלחנו, ואין לפרש הטעם משום דאילו סמוכה על שלחנו, אינה צריכה כלל לערב, כיון שמקבלת פרס מבעלה, שהרי דעת הרשב"א שם בפ"ב דבאשה ל"מ קבלת פרס.

**ונ'** מוכח מזה בדעת הרשב"א כמש"נ, דבבנו ובתו הסמוכין על שלחנו ל"מ לזכות על ידם אף אם יש להם בית באותו מבוי, ואשר ע"כ כל שהאשה סמוכה על שלחנו, דמיא לבנו ובתו הסמוכין על שלחנו שאין מזכה על ידם אף בשיש להם בית באותו מבוי, ורק היכא שאינה סמוכה על שלחנו, אשר בזה אתינן עלה רק משום דינא דיד אשה כיד בעלה דא"א לזכות ע"י אשתו, בזה הוא דמהני מה שיש לה בית באותו מבוי, ולפ"ז אזיל הרשב"א לטעמי', שדעתו בחידושיו בסוגיין דאשה הסמוכה על שלחנו דמיא לבנו ובתו הסמוכין על שלחנו, ושלא כדעת הריטב"א דאף שסמוכה האשה על שלחן בעלה ל"ד לבנו ובתו הסמוכין על שלחנו דבשכרה קא אכלה, וז"פ.

**והנה** למש"נ לעיל לדון דהא דבבנו ובתו הסמוכין על שלחנו ל"מ שיש להן בית באותו מבוי הוא משום דל"מ האב ליתן להן מתנה, הרי דאי"ז שייך באשתו דקי"ל דהבעל שנתן מתנה לאשתו קנתה.

**ומוכח** מד' הרשב"א דהא דבבנו ובתו הסמוכין על שלחנו ל"מ מיגו דזכי, הוא כמש"נ מתחילה, דהוא משום דל"מ מיגו דזכי רק בדינא דא"א לזכות ע"י אשתו משום זכות הבעל בפירות, דבזה מיגו דזכיא לנפשה ובזכי' זו לית לי' זכות בפירות זכיא נמי לאחריני, ומשא"כ בדינא דא"א לזכות ע"י בנו ובתו הסמוכין על שלחנו אשר הוא משום שהם סמוכין על שלחנו וטפלים אליו וע"כ ל"מ לזכות על ידם, לא אמרי' מיגו דזכי לנפשי', הרי דלפ"ז ניחא דה"נ באשתו כל שסמוכה על שלחנו ונטפלת אליו, ל"מ מה שיש לה בית באותו חצר, כיון דל"מ בכה"ג מיגו דזכיא לנפשה, וצ"ע עוד בזה.

ו] **במרדכי** פ"ק דקידושין סי' תצ"ג, ז"ל, ואור"י דאינם שוים ממש שהרי אם הרב נותן מתנה לעבדו לא קני, דהא דאהני גבי גט כשהוא מקבלו מיד רבו היינו טעמא דגיטו וידו באין כאחד אבל שאר מתנה לא מהני, ואם הי' הבעל נותן מתנה לאשתו קנתה ואין הבעל אוכל פירות, ואומר הרב ר' אלחנן דההיא יש לדחות דמיירי דמזכה לה על יד אחר דכה"ג אפי' בעבד מהני, ואור"י דנ"ל דאפי' על ידי עצמה דקנתה, מההיא דפ' חלון דמזכה להם ע"י בנו ובתו ואשתו, עכ"ל, וע' בשו"ת מים עמוקים להראנ"ח סי' ב' שהוכיח מד' ש"ר דס"ל דאף ע"י עצמה קנתה.

**והנה** מכוון ראיית ר"י הוא, כמו שפירש הראנ"ח שם, שהרי הא דמזכה ע"י אשתו מוקמי' לה בשלהי נדרים בשיש לה בית באותו חצר דמיגו דזכיא לנפשה זכיא נמי לאחריני, והרי דמצי זכיא לנפשה.

**וצ"ע** לדעת רבינו אלחנן דס"ל דל"מ לזכות לאשתו אלא ע"י אחר, דא"כ מה מהני שיש לה בית באותו חצר, הרי אף לעצמה ל"מ לזכות.[[3]](#footnote-4)

**ואין** לישב, דאף דבעלמא אין לה זכי', מ"מ בעירוב הקילו שתזכה כדי שיהא לה היתר, וכמש"כ התוס' לגבי עבדים, שהרי שפיר מצי הבעל לזכות לה ע"י אחר, ומהיכ"ת להקל דאף תזכה ע"י עצמה.

**ויל"ד** לישב בזה, דהנה לא נתפרש בד' רבינו אלחנן, אם מכוון דבריו הוא דכה"ג שמזכה ע"י עצמה לא זכתה האשה כלל, או דאף בכה"ג זכתה ואך שהבעל אוכל פירות, דומיא דהיכא שנתן לה אחר מתנה שהגוף שלה והבעל אוכל פירות וכמש"כ המרדכי בהמשך דבריו, והביא דהר"י מקורביל חולק ע"ז, וכ"נ דעת רש"י בקידושין דכ"ג: ובפ' בן סורר ואכמ"ל, ומ' דע"ז לא פליג רבינו אלחנן, אך בד' הראנ"ח שם מבו' דגם ע"ז פליג רבינו אלחנן, ולפי דבריו ודאי דלדעתו בשנתן לה הבעל מתנה ע"י עצמה לא זכתה כלל, וכמש"כ כן להדיא הראנ"ח שם.

**והנה** בפשוטו הי' נ' דכה"ג לא זכתה האשה כלל, שהרי היכא שהבעל נותן לה מתנה ה"ה מסתלק מזכות פירות, וכדחזי' דבמזכה לה ע"י אחר אינו אוכל פירות, ואילו בשנתן לה אחר מתנה לכאו' פשוט שהבעל אוכל פירות אף בשמזכה לה הלה ע"י אחר, ואך דל"מ לזכות לה ע"י עצמה, משום דידה כידו ואי"ז מעשה זכי' כלל כיון שלא יצא הדבר מרשותו, וכ"ה דלא מצי לזכות על ידה לאחרים, ומה"ט בדין שלא תזכה אף בגוף, דאם מצי זכיא בגוף והוי זה מעשה זכי', לכאו' אין טעם שיהא הדין חלוק ממזכה לה ע"י אחר ולא יהיו הפירות שלה.

**אך** אי נימא דמודה רבינו אלחנן דכה"ג זכתה האשה בגוף ואך שהבעל אוכל פירות, יל"פ דע"כ שפיר מצי לזכות לה עירוב, דכיון שזכתה בגופו סגי בזה לעירוב, ול"ב שתזכה בפירות, ומיגו דזכיא לנפשה לגוף, זכיא לאחריני אף להפירות, וז"פ.

**ובדעת** הר"י שהוכיח מהתם נ', לפמש"כ הבית מאיר והגרע"א שהבאנו לעיל סק"ב, דבזכיית עירוב בעי' שיהא העירוב קנוי לו לאכילה, ואי לאו הכי ל"מ, ואף אם ל"מ לאכלו משום זכות הבעל בפירי פירות ל"מ, ולפ"ז אי נימא דבעל שנתן מתנה לאשתו ע"י עצמה הוי הפירות שלו, ל"ה מהני לה לעירוב, ומזה הוא שהוכיח הר"י דאף בשנותן לה הבעל ע"י עצמה קנתה ואינו אוכל פירות.

**אך** בדעת רבינו אלחנן י"ל דפליג, וס"ל דבזכיית עירוב סגי שיהא הגוף שלו, וע"כ שפיר מצי לזכות עירוב לאשתו ע"י עצמה, וכמש"נ, וצ"ע עוד בזה.

1. והנה לפנינו בגמ' שם הגירסא שיש לה חצר באותו מבוי וכ"ג הר"ן והשטמ"ק שם, וכ"ה בשו"ת הרמב"ם סי' קי"ט, וכ"ה בשאלת הר"א אב בי"ד ותשובת הר"י בן פלט שהביא המאירי בסוגיין, וכ"ה בתורי"ד בסוגיין ובב"ב דקל"ב: וברמב"ן ב"מ די"ב: ורשב"א ב"ב דקל"ב. וריטב"א בביצה דט"ו: ובעה"ע הל' יו"ט, ואו"ז סי' קפ"ב, ושבלי הלקט סי' רמ"ו, ומ"מ פ"ד מזכי' ה"ו, אך התוס' בסוגיין העתיקו שיש לה בית באותו מבוי וכ"ה גירסת התוס' בנדרים שם, וכ"ה גם בחי' המאירי בסוגיין, ויל"ד מזה לפלוגתת הראשונים והאחרונים אם כל בית שבמבוי צריך ליתן חלק בשיתוף או סגי שכל חצר תתן חלק א', ועי'.

   וצ"ע בל' ספה"י סי' של"ג דמוקמי' לה בדאית לה בית באותו חצר, וכ"ה ל' הרשב"א והריטב"א בסוגיין והרא"ש בפירקין סי' ח' ובביצה פ"ב סי' ו', והגהות ר"פ לסמ"ק קפ"ב ובתור"פ בסוגיין, והכל בו סי' ל"ג, ורי"ו נ"ד ח"ג וני"ב חט"ז, וצ"ב שהרי מתני' איירי בשיתוף, וא"כ לכאו' אף אם יש לה בית באותו חצר של הבעל א"צ ליתן חלק בשיתוף, ולא זכיא לנפשה, שהרי חצר שמניחין בו שיתוף א"צ ליתן חלק בשיתוף וכמש"כ כן בביאוה"ל סי' שפ"ו ס"א, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ תוס' וש"ר בסוגיין דאם האשה מקבלת פרס מבעלה לא זכיא לנפשה, דסתמא דמילתא העירוב בא אצלו, ועמש"נ בדברינו בסימן כ"ו סק"י ללמוד מד' הראשונים דאף שאין האשה דרה בחצר הבית איכא בזה לדין מקבלי פרס, והרי הא דבעירוב בא אצלן א"צ לערב פירש"י לעיל דע"ב: דהוא משום דינא דבית שמניחין בו את העירוב א"צ ליתן חלק בעירוב, והרי דאף בשיתוף חצר שמניחין בה את השיתוף א"צ ליתן חלק בשיתוף, ועמש"נ עוד להוכיח כן בסימן כ"ה סק"ב, אך אולי י"ל דהגם דחצר שמניחין בה את השיתוף א"צ ליתן חלק בשיתוף, מ"מ היכא שמניחין השיתוף בבית י"ל דאף שאר הבתים שבחצר זו צריכין ליתן חלק בשיתוף, ולפ"ז שפיר ניחא דאם יש לאשה בית בחצר צריכה ליתן חלק בשיתוף, אך זה ניחא רק לדעת הסוברים שמניחין שיתוף אף בבית, וצ"ע בזה.

   ויותר נ' דמש"כ הראשונים בית באותו חצר היינו בעירוב, ואה"נ בשיתוף בעי' שיהא לה חצר אחרת באותו מבוי וכלישנא דגמ'. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה כתבו התוס', ז"ל, ולענין עירובי תחומין דאמרינן בריש כיצד משתתפין שהרב מערב על ידם, אטו אם ליתי' לרבם נאמר שלא יוכלו לערב, סתמא דמלתא תקינו להו רבנן זיכוי לענין עירוב, עכ"ל, והנה בחזו"א סי' ק"א סק"י, ז"ל, מערב אדם ע"י בנו ובתו הקטנים וכו' מיהו נראה דא"צ לזכות כיון דמערב בע"כ מיקרי איהו מערב ומערב משלו, מיהו אין להביא ראי' מעבדים דהא לית להו דכי', דלענין עירוב יש להם זכי' וכמש"כ תוס' לעיל ע"ט ב' ד"ה ועל, ומיהו מבו' בדבריהם דבעירובי חצירות צריך לזכותם, וע"כ אמרי' בזה מיגו דזכי לנפשי', ומשמע דה"ה בעירובי תחומין, ונראה דגם עירובי חצירות מערב עליהן בע"כ, עכ"ל.

   והדברים צ"ע, דלכאו' מפורש בד' התוס' דא"צ הרב לזכות להן עירובי תחומין, שהרי לא הוכיחו דיש להם זכי' מהא דהרב מערב על ידם, אלא מהא דאטו אם ליתי' לרבם נאמר שלא יוכלו לערב, והרי דהא דהרב מערב על ידם ניחא אף דלית להו זכי', והיינו משום דא"צ כלל לזכות להם, וז"ב, ול"ד לעירובי חצירות שצריך לזכות להן, משום דבעירובי חצירות לא מצינו שבכח הרב לערב עליהן בע"כ, דרק בתחומין הוא דזכאי האדון לערב על עבדו בע"כ משום דהוא משועבד לו וע"כ בכחו לקבוע מקום שביתתו, אך בחצירות אין בידו לערב עליו בע"כ.

   אמנם במ"ב סי' תי"ד סק"ב כתב בדינא דמערב אדם ע"י בנו ובתו הקטנים, דהיינו שמזכה להם ע"י אחר את העירוב, וצ"ע דמ"ש מהא דמערב ע"י עבדו דא"צ לזכות להם וכמבו' בד' התוס', וע"ז באמת לא כתב המ"ב דצריך לזכות, וצ"ל דשאני עבדו ושפחתו דהא דמערב על ידם הוא משום שידן כידו, וע"כ בידו לערב עליהם בע"כ, שהוא בידו לקבוע מקום שביתתן, והוי זה עירוב דילי', וע"כ גם מהני פת שלו, אך משא"כ בנו ובתו הקטנים דהא דמצי לערב עליהם בע"כ, הוא משום דעליו מוטל לחנכם במצוות, וע"כ הוי כאפוטרופוס לערב עליהם, והוי זה עירוב שלהם, וע"כ ל"מ לערב עליהם בפת שלו ובעי' לזכות להן.

   אך בעיקר הדין במערב ע"י בנו ובתו הקטנים אם צריך לזכות להם עירוב, ע' ברשב"א בעבוה"ק ש"ה שהביא ב' דעות בזה, ודעתו דא"צ לזכות להן, והמ"ב גופי' בשעה"צ סקי"א רמז לד' הרשב"א הללו, (וכתב דקטן בן שש ששרוי אצל אביו, י"ל דמודו כו"ע דא"צ לזכות לו, דדמי לאמו, עיי"ש, וע' בבית הבחירה ב' דעות בזה), וע' גאו"י לקמן דפ"ב בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש בראנ"ח שכתב דאה"נ לא אמר כן רבינו אלחנן רק שיש לדחות הראי' מההיא דחזקת הבתים, אך אה"נ מודה שלפי האמת זוכה אף ע"י עצמה כדמוכח מעירוב, ודקדק כן מל' המרדכי, אך בגליון הגרע"א לשו"ע אהע"ז סי' פ"ה ס"ז כתב שדעת רבינו אלחנן דל"מ רק אם מזכה לה ע"י אחר דאל"כ אין קנין לאשה בלא בעלה, ובסו"ד ציין לשו"ת מים עמוקים, והרי שמפרש דאף לפי האמת ס"ל לרבינו אלחנן דאינה זוכה ע"י עצמה. [↑](#footnote-ref-4)