ב - בגדרי צרורות
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק כיצד הרגל

**א**

א] י"ז ב', הרשב"א הביא מירושלמי בדין ב' טבלאות דעל הטבלה התחתונה חייב ח"נ, ומבו' דאף דהוי זה עשי' גמורה דילי', מ"מ כיון שאינו נוגע בגופו בדבר הניזק חשיב כצרורות, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בדין תרנגולים שהיו מחטטין בחבל דלי, דלדעת הרי"ף הו"ל צרורות משום שאינו נוגע בדלי, וגם לפ"מ דס"ד מעיקרא דאי"ז צרורות, י"ל דהוא משום דהחבל והדלי הוו כחד מילתא, וע"כ חשיב דהוא נוגע בדבר הניזק.

אך צ"ע ממש"כ הרשב"א דאם בזרק חץ אמרינן בתר מעיקרא אי"ז צרורות, ולכאו' הרי גם התם אינו נוגע בכלי הניזק, וא"כ אף דהוי זה עשי' גמורה דילי', מ"מ לא עדיף מב' טבלאות דהוי זה עשי' גמורה דילי', ואפ"ה חשבינן לה כצרורות.

ב] והנה בעיקר הך דינא דכל שאינו נוגע בדבר הניזק חשיב כצרורות, הק' הישועות מלכו בפ"ב מנז"מ דמ"ש משליף שעלי' וכו' דלא חשיב כצרורות, ועיי"ש במש"כ ב' דרכים בזה, ועמש"כ בזה במשנת ר"א, והוסיף להק' מסוגיית הגמ' לקמן מ"ד ב' בנתחככה בכותל ונפל והזיק דאם אזיל מיני' מיני' הוי גופה, אף דאינה נוגעת בדבר הניזק, - והישועות מלכו שם תמה לפ"ז ע"ד הסמ"ע שכתב לדינא בדין עץ ארוך דמשלם נ"ש, שהרי כה"ג דמי לב' טבלאות דעל הטבלה התחתונה אינו משלם אלא ח"נ.

אך באמת תיקשי לפ"ז בד' הרשב"א, דבדבריו לעיל ו' א' משמע להדיא דבעץ ארוך משלם נ"ש, וזה דלא כמש"כ הכא בב' טבלאות דאינו משלם אלא ח"נ.

ג] וע"כ נראה דהדבר חלוק, דבשליף שעלי' כיון שהיא מזיקה ע"י השליף, והשליף נוגע בדבר הניזק, אי"ז בכלל צרורות, וה"נ הוא בכותל דאזיל מיני' ומיני', שהיא מזקת ע"י אבני הכותל והם נוגעים בדבר הניזק, ועד"ז הוא בעץ ארוך, דהנזק אינו ע"י כובד הבהמה, דכובד הבהמה הוא על חלק העץ שברה"ר, אלא ע"י שהיא דורסת עליו ומזיזתו הוא מזיק, וכיון שהעץ נוגע בדבר הניזק, אי"ז בכלל צרורות, - ומשא"כ בב' טבלאות, דהיזק הטבלה התחתונה אינו ע"י הטבלה העליונה, אלא ע"י כח הבהמה, והבהמה אינה נוגעת בדבר הניזק הוי בכלל צרורות, וה"נ הוא בחבל דלי, דהיזק הדלי אינו ע"י החבל, אלא ע"י נפילת מכח מה שפסקה הבהמה את החבל, וכיון שאין הבהמה נוגעת בדלי, הו"ל צרורות.

ד] אך אכתי צ"ע, דלכאו' איפכא מסתברא, דבב' טבלאות הוי זה טפי עשי' דהבהמה עצמה, שהיא מזקת בכחה ממש, ומשא"כ בשאר גווני שהיא מזקת ע"י דבר אחר, ומ"ט נימא דכשהיא מזקת ע"י דבר אחר אי"ז צרורות, וכשהיא עצמה מזקת הו"ל צרורות.

**ב**

ה] והנה בעיקר הא דמיבע"ל בדין צרורות אם כחו כגופו, הביא הברכ"ש להקשות, שהרי בכל התורה ודאי דכחו כגופו, וכמו שמצינו בקרא דונשל הברזל מן העץ דחייב על כחו, ומהו דמיבע"ל בדין צרורות, וכתב בשם הגר"ח דמיבע"ל דאף דכחו כגופו בכל התורה, מ"מ שמא אי"ז בכלל שור, כיון דבנזקי שור חזינן דאיכא קרן שן ורגל, והרי דכל גוונא וגוונא דהיזק חולק שם לעצמו, וי"ל דכחו אינו כלל בכלל שור.

ו] ונראה דיש להוסיף טעם בזה, דהנה בפשוטו הא דכחו כגופו דמי, היינו דכ"ה דכשעושה האדם בידים הוי זה עשי' דילי', ה"נ כשעושה ע"י כחו הוי זה עשי' דילי', שהוא עושה ע"י מה שמתיז צרורות ומזיק.

אמנם הנה הנימו"י בפירקין הק' למ"ד דאשו משום חציו, היכי שרינן עם חשיכה להדליק את הנרות והדלקתה הולכת ונגמרת בשבת, וכן מאחיזין את האור במדורה והולכת ונגמרת הדלקתה בשבת, ולפ"ז ה"ה כאילו הבעירה הוא בעצמו בשבת וכו', עכ"ל, וצ"ב דמאי קשיא לי', הרי אף דאשו משום חציו, מ"מ הרי הוא עשה את המעשה בער"ש, והיכן עשה מעשה הבערה בשבת.

ובחי' הגר"ש בסימן י' סק"ח פירש בזה, דס"ל להנימו"י בקושייתו, דגדר הא דכחו כגופו הוא דמה שנעשה ע"י כחו של אדם חשוב שהאדם עצמו עושה את זה עכשיו, ומה שהחץ פוגע ומזיק נחשב שהאדם פועל עכשיו, וכ"כ הקה"י בסימן כ"א סק"ה, - והיינו דהא דכחו כגופו, לאו היינו דבשעה שזרק את החץ ה"ה עושה ע"י החץ, אלא היינו דהחץ הוא כידא אריכתא דילי', ומה שהחץ עושה עכשיו חשיב כעשי' דילי'.[[1]](#footnote-2)

והנה הנימו"י כתב לישב, ז"ל, ל"ק לן, שהרי חיובו משום חציו כזורק החץ שבשעה שיצא החץ מתחת ידו באותה שעה נעשה הכל, ולא חשבינן ליה מעשה דמכאן ולהבא וכו', כן הדין לענין שבת דכי אתחיל מערב שבת אתחיל וכמאן דאגמרי' בידים בההוא עידנא דלי"ב איסור חשיב, עכ"ל, והקה"י והגר"ש שם פירשו דבתירוצו חזר בו הנימו"י דחיובא דכחו הוא על המעשה הראשון, דמכחו נעשה הנזק, וע"כ אין מקום לאסור בשבת, אך הקצוה"ח ורבים מהאחרונים פירשו לתי' הנימו"י בע"א, ולפ"ז לא חזר בו הנימו"י בגדר חיובא דכחו.

ז] ומד' התוס' יש להוכיח כדרך זו דחיובא דכחו הוא חיוב על העשי' דכחו, ואין חיובו על העשי' דידי' ע"י כחו, וזה ממשה"ק התוס' לקמן כ"ב א' במה שאמרו דממונו אית בי' ממשא, ז"ל, וא"ת ממונו נמי לית ביה ממשא כגון צרורות ברוח שבכנפיהם וכו', עכ"ל, ואם חיובא דכחו הוא על העשי' דידי' בזריקת הצרורות, מה לי דהרוח אין בו ממשא, הרי התרנגולים יש בהן ממשא, ובע"כ מדבריהם דחיובא דכחו הוא על העשי' דכחו, ד"כחו כגופו", וכח הבהמה חשיב דהוא מכלל הבהמה, וזהו שהק' דלי"ב ממשא, וגם בתירוצם לא חזרו בהם התוס', אלא האריכו לפרש דדינא דאית בי' ממשא, הוא בפשיעת הבעלים, ובתרנגולים הוי הפשיעה בתרנגולים עצמן דיש בהן ממשות.[[2]](#footnote-3)

ח] ולפ"ז י"ל דזהו הא דמיבע"ל לרבא אם כחו כגופו, דאף דבעלמא כחו כגופו, דהוא חייב גם על עשיית כחו, מ"מ בחיוב ממונו המזיק, י"ל דלא חייבתו תורה אלא על העשי' דממונו עצמו, ולא על העשי' של הכח דממונו, וי"ל דזהו מה שאמר הגר"ח דאי"ז בכלל צורת שור המזיק, כיון דאי"ז היזק דהשור עצמו בקרן שן ורגל, אלא היזק שמזיק כחו של השור, ואי"ז בכלל צורת שור המזיק.

**ג**

ט] ולפ"ז יש מקום לפרש לגדר דינא דצרורות, דהנה עיקר הקילותא דצרורות הוא משום דאי"ז אלא כחו, וגם מש"כ הרשב"א דכל שאינה נוגעת בדבר הניזק חשיב כצרורות, בע"כ דהוא משום דבכה"ג חשיב ככחו, דא"א לומר דהוא דין בפנ"ע בצרורות דבעינן שתגע בדבר הניזק, שהרי בגמ' מבו' דגדר צרורות הוא כחו, (ובסוגיית הגמ' לעיל י' ב' מבו' בפשוטו דגם באדם המזיק כל שאינו נוגע בדבר הניזק חשיב כצרורות, וראיתי שעמד ע"ז במשנת ר"א),[[3]](#footnote-4) - ולפ"ז יש מקום לחלק, דבב' טבלאות דהדבר המזיק אינו הטבלה העליונה, אלא כחה של הבהמה, וכח זה עומד לעצמו ואינו מחובר לגופה, שהרי היזק הטבלה התחתונה הוא ע"י כח הכובד המגיע לטבלה התחתונה, וכח כובד זה אינו מחובר לגופה, הוי זה בכלל צרורות, ומשא"כ בשליף שעלי' ובשאר גווני שהכח המזיק הוא השליף וכו' והוא מחובר לגופה, חשיב דהכח הוא מכלל גופה, וע"כ אי"ז בכלל צרורות, ואכתי צ"ב.

י] ובזה מתישב מש"כ הרשב"א דאם בזרק חץ אמרינן בתר מעיקרא אי"ז צרורות, דאמנם אם הי' דין בפנ"ע דצריך ליגע בדבר הניזק, הרי דהתם לא נגע בדבר הניזק, - אך הרי ליכא דין בפנ"ע דצריך ליגע בדבר הניזק, שהרי הקולא דצרורות הוא משום דהוי כחו, וליכא דין בפנ"ע דנגיעה, אלא היינו דכל שאינו נוגע בדבר הניזק, הוי הנזק ע"י כח הבהמה שאינו מחובר לגופה, וע"כ הו"ל בכלל צרורות, ומשא"כ בזרק חץ, הרי אם בזריקת החץ נשבר הכלי, נעשה מעשה היזק זה בגופו ממש, ואף דלא נגע בכלי לא איכפת לן, - והיינו דבב' טבלאות, הרי שבירת הטבלה התחתונה, אינה במה שעלתה הבהמה על הטבלה העליונה, אלא במה שעי"ז הגיע כובד הבהמה לטבלה התחתונה, ובזה נעשה מעשה השבירה, ונמצא דמעשה השבירה לא נעשה ע"י הבהמה עצמה, אלא ע"י כחה,[[4]](#footnote-5) ומשא"כ בזריקת חץ, הרי אם בתר מעיקרא אזלינן, נמצא דמעשה הנזק נעשה ע"י הבהמה עצמה, וע"כ אי"ז בכלל צרורות.

**ד**

יא] והנה בפירש"י לקמן י"ח ב' בד"ה דדחיק כתב בתחילת דבריו דצרורות דשן משלם נ"ש, וכתב דלי נראה דל"ה תולדה דשן דשן הזיקא דגופה והני צרורות נינהו, - ומבו' בדבריו דבשן ליכא לההלכתא דצרורות דמשלם ח"נ, ודלא כמש"כ התוס' בדין חזיר נובר באשפה דהוי צרורות דשן, וע"כ לפי' קמא ס"ל דמשלם נ"ש, ולפי' קמא דמשלם ח"נ הוא משום דאי"ז

ואמנם לא נתפרש בד' רש"י, דמ"ט באמת בהטלת גללים אי"ז תולדה דשן, ומה לי דאי"ז הזיקא דגופה אלא צרורות, הרי כחו כגופו דמי.

יב] ונקוט עלמא לפרש בזה, למש"כ האחרונים די"ל דאף דבלא ההלכתא אמרינן דכחו כגופו דמי, מ"מ בההלכתא נתחדש דלא חייבה תורה על כחו כגופו, אלא איכא מחייב מחודש דצרורות, - וע"כ מכח הלכתא זו אמרינן דאף בשן לא חייבה תורה על כחו, ואין חיובו אלא מכח החיוב המחודש דצרורות, וע"כ הו"ל תולדה דרגל.

אך הדברים צ"ע, דהניחא למש"כ בפירש"י בכתובות מ"א ב' דבההלכתא דצרורות נאמר דצרורות הוי תולדה דרגל, י"ל דמה"ט אף בהטילה גללים, כיון דכל החיוב הוא מכח ההלכתא דצרורות הו"ל תולדה דרגל, - אך בפירש"י לעיל ג' ב' וט"ו ב' מבו' דבההלכתא לא נאמר דהוי תולדה דרגל, ובפירש"י לעיל ג' ב' כתב דהא דהוי תולדה דרגל הוא משום דמכח רגל אתו, וא"כ בהטילה גללים דלא אתו מכח רגל, מ"ט הו"ל תולדה דרגל.

יג] וע"כ נראה בביאור ד' רש"י, דהנה גם לפי' קמא דרש"י דבהטילה גללים משלם נ"ש משום דצרורות דשן משלם נ"ש, הרי בחזיר נובר באשפה ובתרנגולים שהיו מחטטין בחבל דלי דמאיס בלישה מבו' דאיכא לההלכתא דצרורות, אף דהוא עושה כן להנאתו, והתוס' כתבו דהוי צרורות דשן, ובד' רש"י בחזיר נובר באשפה מבו' דהוי תולדה דרגל, וצ"ע דמ"ש מהטילה גללים דהוי תולדה דשן.

וצ"ל בזה, דאף דלדעת רש"י לתורת שן ל"ב שיהא לה הנאה מהנזק, אלא סגי במה שיש לה הנאה מהמעשה המזיק, וע"כ בהטילה גללים הוי תולדה דשן, אף שאין לה הנאה מהנזק, מ"מ בעינן שיהא לה הנאה מהמעשה המזיק עצמו, דומיא דהטלת גללים דיש לה הנאה מהטלת הגללים, אף שאין לה הנאה מנפילתם לעיסה, ומשא"כ בחזיר נובר באשפה דאין לו הנאה מהתזת הצרורות, אלא מנבירתו באשפה, וכן בחבל דמאיס בלישה אין להן הנאה מניתוק החבל, אלא מאכילת העיסה, ע"כ אי"ז בכלל שן, ודמי לבהמה ההולכת לאכול להנאתה, ובהליכתה התיזה צרורות, דאי"ז בכלל שן.[[5]](#footnote-6)

יד] ונראה דזהו מש"כ רש"י בפי' בתרא דא"ז תולדה דשן דשן הזיקא דגופא והני צרורות נינהו, והיינו דאף שעשתה את מעשה הטלת הגללים להנאתה, אך לא חשיב כמעשה דהנאתה, אלא בהזיקא דגופה, אך הכא דצרורות הן, וחיובא דצרורות הוא על מה שהגללים עושין, הרי דעשי' זו אינה כלל להנאתה, וע"כ אי"ז בכלל שן, דדמי לחזיר נובר באשפה דאינו בכלל שן, וממילא דהוי תולדה דרגל, וכדחזינן בכ"ד דאף מעשה שנעשה להנאתו, אם אי"ז בכלל שן, (משום דאין לו הנאה מהדבר הניזק או מטעמים אחרים), הוי תולדה דרגל.

**ה**

טו] ופלוגתא זו שנתבאר דפליגי רש"י ותוס' אם יש צרורות לשן, הנה בזה תלי גם דין צרורות לקרן, דלדעת התוס' דיש צרורות בשן, ה"נ יש צרורות בקרן, אך לדעת רש"י דאין צרורות בשן, הדין נותן דה"נ אין צרורות בקרן.

ובזה מתפרש מה שנחלקו בהאיבעיא אם יש העדאה לצרורות, דבפירש"י בפי' קמא פירש דהאיבעיא בצרורות ע"י שינוי אם ע"י העדאה הן משלמין נ"ש, או דלא עדיפי ממועד מתחילתו דמשלם ח"נ, אך בצרורות כי אורחי' ודאי ל"מ העדאה, דמה לי חד זימנא מה לי מאה זימני, ובד' התוס' מבו' שפירשו לדרך זו, דהיינו דהא פשיטא לן דכל דשני ואייעד הו"ל כקרן מועדת, ובזה הוא דמיבע"ל אם מהני בזה העדאה לחייבו נ"ש, או דלא עדיפי צרורות שהועדו, מצרורות כי אורחי' שהן מועדין מתחילתן ומשלמין ח"נ, - ועיי"ש בתו"ד שעמדו בזה, מלישנא דהאיבעיא דאו"ד תולדה דרגל היא, ואם איירי בצרורות ע"י שינוי הרי אי"ז תולדה דרגל, אלא דמיבע"ל די"ל דקרן מועדת לא עדיפא מרגל דה"ה מועדת מתחילתה ומשלם ח"נ, ואי"ז מתישב בלישנא דרבא דאו"ד "תולדה דרגל" היא.

טז] והנה בהגה' מלא הרועים כתב בדעת רש"י, דצד האיבעיא דאין העדאה לצרורות הוא, דאע"פ דבפעם א' וב' ששינה הו"ל תולדה דקרן, מ"מ אחר שהועד ונעשה אורחי' הו"ל תולדה דרגל, וע"כ הוא דיש בזה לההלכתא דצרורות, ככל רגל דהו"ל מועד מתחילתו ומשלם ח"נ, ולפ"ז ניחא דזהו מה שאמרו דאו"ד תולדה דרגל היא, דהצד דאין העדאה הוא משום דאחר שהועד הו"ל תולדה דרגל, ועיי"ש שכתב לישב לפ"ז משה"ק התוס' ע"ד רש"י דבשני ואייעד נימא צד תמות במקומה עומדת.

אך צ"ע בזה בתרתי, חדא, דלפ"ז אין איבעיא זו במסוים בהל' צרורות, אלא הוי האיבעיא בכל הני דחשיבי קרן משום דהוו משונה, אם ע"י העדאה דהוו אורחי' הדר הו"ל תולדה דרגל, ואי"ז במשמע, ועוד, דבסוגיא דלעיל ט"ז ב' מבו' דארי שטרף ואכל דהו"ל משונה, אף אחר העדאה הו"ל תולדה דקרן, עיי"ש, ונתבאר במק"א, ולפ"ד המלא הרועים הרי דהך מילתא תליא באיבעיא דרבא בסוגיין.

יז] והברור בביאור ד' רש"י, דהנה בפשוטו לפ"מ שפירשו התוס' לדרך זו, הוי עיקר האיבעיא אם מצינו למימר דשני ואייעד עדיף ממועד מתחילתו, דכיון דהוא משונה ושייכא בי' העדאה, מהני ההעדאה לחייבו נ"ש, או דשני ואייעד לא עדיף ממועד מתחילתו.

אמנם הנה בפירש"י ד"ה אלא הא דבעי פירש לגיר' קמייתא, דהצד דיש העדאה הוא משום דכי גמירי הלכתא אצרורות כי אורחי' שהן תולדה דרגל גמיר, ומבו' דהצד דיש העדאה, אינו משום דשני ואייעד עדיף ממועד מתחילתו, אלא הוא משום דבשני ואייעד דהו"ל תולדה דקרן, ליכא כלל לההלכתא דצרורות, - והנה אי נימא בדעת רש"י כמש"כ התוס' דהצד דאין העדאה הוא משום דשני ואייעד לא עדיף ממועד מתחילתו, צ"ל דהא הוה פשיטא לן להך מילתא דשני ואייעד לא עדיף ממועד מתחילתו, ואך דמספק"ל אם בצרורות משונים דהוו תולדה דקרן ליכא לההלכתא דצרורות וע"כ שפיר מהניא ההעדאה לחייבו בנ"ש, או דאף בצרורות דקרן איכא לההלכתא דצרורות, וממילא דאף כשהועד אינו משלם אלא ח"נ, דלא עדיף ממועד מתחילתו דמשלם ח"נ.

אמנם הנה אי"ז מתישב היטב בל' רש"י בד"ה אלא הא', ז"ל, ור"א סבר דצרורות כי אורחי' כרבנן דפליגי אסומכוס, ושני ואייעד נפקא מתולדה דרגל ונעשה תולדה דקרן ויש להן העדאה לשלם נ"ש החצי מגופו דצד תמות במקומה עומדת, עכ"ל, ואי נימא דעיקר האיבעיא היא אם ההלכתא דצרורות היא אף בצרורות דקרן, הרי העיקר חסר מן הספר, דהרי לכו"ע שני ואייעד נפקא מתולדה דרגל, ועיקר טעמא דר"א הוא דההלכתא דצרורות לא נאמרה בצרורות דקרן, וזה לא נתבאר בד' רש"י, ועי' במלא הרועים שעמד בכעי"ז, - וגם צ"ע בזה מד' רש"י בד"ה דדחיק, דמבו' דפשיטא לי' דההלכתא דצרורות לא נאמרה בצרורות דשן, וי"מ דבצרורות דשן משלם נ"ש, ורש"י גופי' ס"ל דכיון דהוי צרורות אי"ז בכלל שן, אלא הו"ל תולדה דרגל, וע"כ יש בזה לההלכתא דצרורות, וא"כ בדין דגם בצרורות דקרן לא נאמרה ההלכתא דצרורות.

ולפ"ז הדר צ"ב צד האיבעיא דיש העדאה לצרורות, דכיון דההלכתא דצרורות לא נאמרה אלא בצרורות דרגל, א"כ בשני ואייעד דהוי תולדה דקרן, ליכא כלל לההלכתא דצרורות, וא"כ מ"ט נימא דאינו משלם אלא ח"נ.

יח] ולמדנו הביאור בזה מד' רש"י בכת"י שהובאו בס' שנו"ס, ז"ל, ולישנא ראשון ק"ל דא"כ היינו בעיא דבעי ר' ירמי' לקמן גבי בעטה והתיזה ברה"ר, עכ"ל, ומבו' בד' רש"י דהך איבעיא אם יש העדאה בצרורות, הויא חדא איבעיא עם האיבעיא דר' ירמי' בבעטה והתיזה, ובאמת לישנא דגמ' בצדדי האיבעיא בב' האיבעיות חד הוא, לקרן מדמינן לה או"ד תולדה דרגל היא.

והנה הרי איבעיא דר' ירמי' להגירסא דגרסינן ובעטה והתיזה היא אם צרורות דע"י שינוי הוו תולדה דקרן וע"כ הן חייבין ברה"ר, או הוו תולדה דרגל והן פטורין ברה"ר, - ומבו' לפ"ז בד' רש"י, דגם האיבעיא אם יש העדאה לצרורות היא בהך מילתא, אם צרורות דע"י שינוי הוו תולדה דקרן, וממילא דיש בהן העדאה לחייבן נ"ש, דכיון דתולדה דקרן הן לי"ב לההלכתא דצרורות דהויא רק בצרורות דרגל, או דאף צרורות דע"י שינוי הוו תולדה דרגל ויש בהן לההלכתא דצרורות, וממילא דאף אם הועדו לא עדיפי ממועד מתחילתו דמשלם ח"נ.

יט] ומתישב היטב לפ"ז לישנא דגמ' דאמרינן או"ד תולדה דרגל היא, דהרי הצד דאין העדאה הוא משום דאף צרורות ע"י שינוי הוו תולדה דרגל, וע"כ ל"מ בהן העדאה לחייב נ"ש, והוי עיקר הספק אף בהא דצרורות ע"י שינוי משלמין ח"נ בתחילתן, אם הוא משום דין קרן תמה, (ולי"ב לדין צרורות כיון דהוי צרורות דקרן), או הוא משום דין צרורות והוי תולדה דרגל, ובזה הוא דתליא אם יש בהן העדאה, - וכ"ה בל' רש"י שעל הרי"ף, ז"ל, לקרן מדמינן לה הואיל ומשונה הוא וכו' או"ד כל צרורות תולדה דרגל היא וכו', עכ"ל, והרי דעיקר האיבעיא היא אם צרורות דע"י שינוי הוו תולדה דקרן, או דכל צרורות הוו תולדה דרגל.

וזהו שפירש"י דטעמא דר"א דיש העדאה הוא משום דשני ואייעד נפקא מתולדה דרגל ונעשה תולדה דקרן, דבאמת זהו עיקר טעמא דר"א, ובזה הוא דפליג על רבנן, דרבנן ס"ל דאף דשני בצרורות לא נפיק מתולדה דקרן ואכתי הוי תולדה דרגל, ויש בזה לההלכתא דצרורות, וע"כ ל"מ בזה העדאה, - ומש"כ רש"י בד"ה אלא הא דבעי, דהצד דיש העדאה הוא משום דכי גמירי הלכתא אצרורות כי אורחי' שהן תולדה דרגל גמיר, לאו היינו דבזה עצמו הוי האיבעיא, אלא לעולם עיקר האיבעיא היא אם צרורות ע"י שינוי הוו תולדה דקרן או תולדה דרגל, ואך שפירש"י דהא דלהצד דהוו תולדה דקרן יש בהן העדאה, הוא משום דההלכתא דצרורות היא רק בצרורות כי אורחי' שהן תולדה דרגל.

ומש"כ רש"י דטעמא דרבנן דאין העדאה לצרורות הוא משום דשני ואייעד לא חמור ממועד מתחילתו, נראה דהיינו דהי' מקום לומר דרק בצרורות כי אורחי' ליכא העדאה, משום דל"ש בהו עיקר החפצא דהעדאה, אך בצרורות דע"י שינוי דשייכא בהו העדאה, תועיל בהן ההעדאה לחייבן נ"ש, וע"ז הוא שכתב רש"י דשני ואייעד ל"ה טפי ממועד מתחילתו, וכיון דבמועד מתחילתו משלם ח"נ, ה"נ בשני ואייעד אינו משלם אלא ח"נ.

כ] והתוס' שלא פירשו כן להאיבעיא, ומכח זה עמדו על דרך זו, ממש"א או"ד תולדה דרגל היא, הוא לטעמייהו דס"ל דדההלכתא דצרורות ל"ה במסוים בצרורות דרגל, אלא אף בצרורות דשן איכא לההלכתא דצרורות, ולפ"ז הרי דה"נ בצרורות דקרן איכא לההלכתא דצרורות, ובע"כ לפ"ז דהאיבעיא אם יש העדאה לצרורות הוא, לדרך זו דמיבע"ל בצרורות דע"י שינוי, אם שני ואייעד עדיף ממועד מתחילתו, או דלא עדיף ממועד מתחילתו, וזהו שעמדו ע"ז מלישנא דגמ' דאו"ד תולדה דרגל היא.

**ו**

כא] ואמנם צ"ע לפ"ז בד' רש"י בד"ה אמר לך רבא, דמבו' בדבריו דהא פשיטא לי' לרבא דצרורות ע"י שינוי משלם מגופו, עייש"ה, ואי נימא דהצד דאין העדאה לצרורות הוא משום דהו"ל תולדה דרגל, א"כ מ"ט הוא משלם מגופו.

ובאמת דקשיא כן גם בהא דבעי רב אשי לקמן בסוגיין אם יש שינוי בצרורות לרביע נזק או אין שינוי בצרורות לרביע נזק, ואמרינן התם דהויא האיבעיא להצד דאין העדאה לצרורות, ולפמש"נ בדעת רש"י דהצד דאין העדאה לצרורות הוא דאף צרורות דע"י שינוי הוו תולדה דרגל, א"כ מאי מיבע"ל אם יש בהן שינוי לרביע נזק, הרי כיון דהו"ל תולדה דרגל, ל"ש בהוא עיקר ההלכתא דמשונה.

ואין לומר דאף דהו"ל תולדה דרגל, מ"מ שייכא בהו ההלכתא דמשונה לשלם ח"נ ומגופו, דהא דמשונה משלם ח"נ ומגופו אינו דין מסוים בנזקי קרן, וכמש"כ כן במק"א בדעת הרמב"ם, - שהרי כבר נתבאר שם דבד' רש"י בכ"ד מבו' דפליג ע"ז וס"ל דכל עיקר ההלכתא דתם משלם ח"נ, הוא רק בתולדה דקרן, עיי"ש.

כב] ויש להוסיף, דבאמת דלפמש"נ צ"ל דאדרבה עיקר האיבעיא אם יש שינוי לצרורות לרביע נזק הוא רק אם צרורות דע"י שינוי הו"ל תולדה דרגל, דאם הוו תולדה דקרן, הרי לי"ב כלל לההלכתא דצרורות, וא"כ ודאי דהן משלמין ח"נ, וכאשר כ"ה להדיא בד' רש"י בסוגיין דלהצד דיש העדאה לצרורות לא גמירי לההלכתא דצרורות אלא בצרורות כי אורחי' שהן תולדה דרגל, ובע"כ דכל האיבעיא היא משום דאף צרורות דע"י שינוי הוו תולדה דרגל, ויש בהן לההלכתא דצרורות, ובזה הוא דמיבע"ל אם מהני בהו השינוי שלא ישלמו אלא רביע נזק.[[6]](#footnote-7)

ונראה דלפ"ז מתפרש בענין אחר מש"א התם דתפשוט לי' מדרבא דבעי רבא יש העדאה לצרורות או אין העדאה לצרורות מכלל דאין שינוי, והיינו דאם יש העדאה לצרורות, אשר היינו משום דצרורות דע"י שינוי הוו תולדה דקרן ולי"ב לההלכתא דצרורות, הרי ודאי דאין שינוי לצרורות לרביע נזק, וכנ"ל, ואמנם בל' רש"י שם ד"ה מכלל, משמע שפירש בע"א, עיי"ש, אך י"ל דהוא לפום דרך בתרא דהאיבעיא הויא בצרורות כי אורחי', אשר דרך זו נקט רש"י לעיקר.

ואמנם צ"ע בזה וכנ"ל, דאם אף צרורות ע"י שינוי הוו תולדה דרגל, א"כ מאי מיבע"ל בהן אם יש בהן שינוי לשלם רביע נזק, הרי הא דמשונה משלם ח"נ הוא דוקא בנזקי קרן.

**ז**

כג] ובפשוטו הי' נראה לפרש בזה, דאף להצד דכל צרורות דע"י שינוי הוו תולדה דרגל, והיינו בפשוטו ע"ד מש"כ רש"י בד"ה דדחיק, דכיון דהו"ל כחו, אי"ז בכלל קרן, הרי מ"מ לכאו' פשיטא דאלמלי הא דקרן חייבת בנזקי גופו, ל"ה חייב בצרורות דע"י שינוי, ול"ה אמרינן דאף דקרן פטורה, מ"מ כל דהו"ל צרורות הוי תולדה דרגל, ורק משום דקרן חייבת בנזקי גופו, הוא דאמרינן דאף צרורות דקרן חייבין, וכיון דצרורות הן הוו תולדה דרגל.

ולפ"ז י"ל, דאף דצרורות דע"י שינוי הוו תולדה דרגל, מ"מ כיון דבעינן בזה גם לחיובא דקרן, ע"כ יש בזה לההלכתא דקרן תמה משלם ח"נ, דכ"ה דאם ל"ה כלל חיוב בקרן, ל"ה חייב אף בצרורות דע"י שינוי, ה"נ כיון דקרן תמה אינה משלמת אלא ח"נ, ה"נ בצרורות דע"י שינוי איכא להך הלכתא, וזהו דבעי אם מהני בהו השינוי שלא ישלמו אלא רביע נזק, או דל"מ השינוי לכך משום דלא אשכחן תם דמשלם בציר מפלגא, - ולענין דינא דמגופו פשיטא לן דמהני לזה השינוי, כיון דכל הצד דאין שינוי הוא משום דלא אשכחן תם דמשלם בציר מפלגא, וכמבו' כן בד' רש"י בד"ה אמר לך רבא, וכנ"ל.

**ט**

כד] ויותר נראה לפרש בזה בע"א, דהנה בפירש"י לקמן כ"ג א' כתב, דאם סתם דלתות ל"ה חתורות אצל הכלב, ל"ה חייב על החררה נ"ש, משום דמשונה הוא ופלגא נזקא משלם, והרא"ש בסימן ג' למד מדבריו, דאף דמעשה ההיזק עצמו הי' כי אורחי', מ"מ כיון דה"ז בא ע"י שינוי, אינו משלם אלא ח"נ, ועיי"ש שכתב דלדעתו ה"נ הוא במה שאמרו לעיל ט"ו ב' בכלבא דאכל אימרי דמשונה הוא ואינו משלם אלא ח"נ, דהוא אף דמי הנבילה, דהגם דאכילת הנבילה ל"ה שינוי, מ"מ כיון דהמיתה הויא שינוי, אינו משלם אלא ח"נ, ועיי"ש שנחלק ע"ז, ואכמ"ל.

כה] והנה עיקר מש"כ רש"י בסוגיין דצרורות דע"י שינוי הוו תולדה דרגל, לכאו' הוא מתפרש ע"ד מש"כ רש"י בד"ה דדחיק, דכיון דהוי כחו אי"ז תולדה דקרן אלא תולדה דרגל, והי' מקום לפרש בזה דכיון דהוי כחו, אין חיובו אלא מההלכתא דצרורות, דהו"ל תולדה דרגל, דהגם דבלא ההלכתא אמרינן דכחו כגופו, מ"מ בההלכתא דצרורות נתחדש דכחו ל"ה כגופו, ואין חיובו אלא משום ההלכתא דצרורות, וע"כ אין חיובו אלא משום רגל, - אך למש"נ לעיל נראה דהטעם בזה, דכיון דהוי כחו, לא חשבינן לה כמשונה דהוא תולדה דקרן, כיון דהתזת הצרורות עצמה, הו"ל ככל התזת צרורות, שהיא תולדה דרגל.

והעירוני בזה, דלרש"י לטעמי' דאף אורחי' הבא ע"י שינוי דינו כמשונה, א"כ מה לי דהתזת הצרורות גופה ל"ה מעשה דקרן, הרי מ"מ ה"ז בא ע"י מעשה הבהמה דהוא משונה, - והגע עצמך, הרי שחתרה ע"י שינוי ונכנסה לחצר הניזק, אטו נימא דאם אכלה שם או דרסה על הכלים כדרכה, הו"ל כדין משונה, ואם התיזה צרורות, ל"ה כדין משונה, הרי גם כשאכלה או דרסה כדרכה, הו"ל מעשה דשן ודרגל, ואפ"ה דינו כמשונה כיון דה"ז בא ע"י שינוי, ומה עדיפי צרורות מינייהו לחשבו כתולדה דרגל.

וקו' זו קשיא טפי לדרך בתרא, דהא דצרורות ע"י שינוי הוו תולדה דרגל, הוא משום דהתזת הצרורות עצמה הו"ל ככל התזת צרורות, ובזה קשיא טובא, דהרי גם כשחתרה ע"י שינוי ואכלה, הויא אכילתה ככל אכילה, ואפ"ה כיון דה"ז בא ע"י שינוי דינו כמשונה, וכ"ש כיון דה"ז בא ע"י שינוי דינו כמשונה, וא"כ מה לי דהתזת הצרורות דע"י שינוי דמיא לכל התזת צרורות, הרי מ"מ כיון דה"ז בא ע"י שינוי, הי' בדין שיהא דינו כדין משונה, - אך נראה דגם לדרך קמא קשיא כן, דהגם דההלכתא היא דכל מעשה דכחו חייב מדין צרורות דהוא תולדה דרגל, מ"מ ל"מ זה אלא לחשוב את התזת הצרורות עצמה כרגל, אך כיון דאף מעשה דשן ודרגל הבא ע"י שינוי דינו כמשונה, הי' בדין דאף צרורות דע"י שינוי, יהא דינם כדין משונה.

**י**

כו] ונראה לישב, דהנה בעיקר ד' רש"י דאורחי' הבא ע"י שינוי דינו כמשונה ומשלם ח"נ, יש להסתפק אם היינו משום דחשבינן לכל מעשה הבהמה כמעשה א', וכיון דתחילתו בשינוי, חשבינן לכל המעשה כמעשה דמשונה, והו"ל תולדה דקרן, וזה ניחא טפי בכלבא דאכל אימרי, אך בחתירה הוא מחודש טפי לחשוב הכל כמעשה אחד, או דהיינו דאף דההיזק עצמו הו"ל אורחי' והו"ל תולדה דשן, מ"מ כיון שבא ההיזק ע"י מעשה דמשונה, אינו חייב אלא ח"נ, דכיון דלא נעשה ההיזק אלא בצירוף פשיעה דקרן, אין לחייבו יותר מח"נ, והיינו דהא דקרן משונה משלם ח"נ, היינו דפשיעה דקרן אינה מחייבת אלא ח"נ, וע"כ גם אם הוי ההיזק עצמו היזק דשן, מ"מ כיון שלא בא אלא ע"י פשיעה דקרן, אינו חייב אלא ח"נ, ועמש"נ להלן אות ? לבאר עוד בזה.

ונפק"מ רבתא בזה, אם בהני גווני ה"ה חייב אף ברה"ר, דאי נימא דחשבינן אף למעשה ההיזק עצמו כמשונה והו"ל תולדה דקרן, הרי בדין דיהא חייב אף ברה"ר, ואמנם י"ל, דגם אם אף ההיזק עצמו הוי תולדה דקרן, מ"מ בעינן בזה גם להצד השוה משן, ותליא בפלוגתת קמאי אם בכה"ג יש בו גם לפטורא דשן, אך אי נימא דמעשה ההיזק עצמו הו"ל תולדה דשן, והא דאינו משלם אלא ח"נ, הוא משום דליכא בזה טפי מפשיעה דקרן, הרי דכ"ז אינו אלא דל"מ לחייבו טפי מקרן, אך מ"מ כיון דהו"ל תולדה דשן, פשיטא דאינו חייב ברה"ר, - ובד' היש"ש בפירקין בסימן ט' מבו' דפשיט"ל דבכה"ג ה"ה חייב אף ברה"ר, וזה ממש"כ שם בההיא דארי דטרף ואכל, עיי"ש.

כז] ונראה דיש ללמוד לזה ממש"כ התוס' לקמן כ"א א' בשם רש"י, דהא דמחזרת לצידי הרחבה חייבת הוא משום דמשונה הוא והו"ל קרן, ומבו' בתו"ד שם, דה"נ למאן דמחייב בשבקה לרחבה ואזלה וקמה בצידי רחבה, הוא משום דמשונה הוא והו"ל קרן, וכ"ה להדיא בתור"פ שם.

והנה לפ"ז הרי מבו' להדיא, דאחר שעלתה לצידי הרחבה, תו אין בזה שינוי כלל, מ"מ כיון שעלייתה לצידי הרחבה הויא שינוי, הויא אף האכילה תולדה דקרן, וע"כ ה"ה חייבת ע"ז ברה"ר.

אמנם הנה בפירש"י שעל הרי"ף שם ובכמה כת"י שהובאו בס' שנו"ס פירש, דהא דמחזרת חייבת הוא משום דאין דרכה להחזיר ראשה דרך הילוכה והו"ל קרן, והא דשבקה לרחבה וכו' חייבת הוא משום דאין דרך שוורים לילך שם והלכך לאו כרה"ר דמי, והיינו דהוי החיוב בזה משום שן, וכ"ה מבו' בשטמ"ק שם מתוס' הרא"ש, דאף לפ"ד רש"י דבמחזרת הוי החיוב מטעם קרן, מ"מ בשבקה לרחבה וכו' הוי החיוב מטעם שן, עיי"ש, וכ"ה בתור"פ שם בע"ב, (וזה שלא כדבריו בע"א, וצ"ע), ולגיר' זו, הרי אין ללמוד מד' רש"י דאורחי' הבא ע"י שינוי דינו כקרן לחייב ברה"ר, - ואדרבה י"ל דממה שהוצרך רש"י לפרש דבשבקה וכו' הוי החיוב מטעם שן, ולא פירש דגם בזה הוי החיוב מטעם קרן, דניחא טפי לפרש כן דמשמע דשוה החיוב במחזרת להחיוב בשבקה לרחבה, וכמו שעמד ע"ז הרא"ש שם, הוא משום דס"ל דאף אם עלייתה לצידי הרחבה הו"ל משונה, מ"מ כיון שאכילתה היא כדרכה, דבשעת האכילה ליכא שינוי כלל, אינה חייבת ע"ז ברה"ר, ובע"כ דהא דמחייבינן בזה, הוא משום דלאו כרה"ר דמו, והו"ל כשן בחצר הניזק.[[7]](#footnote-8)

**יא**

כח] ולפ"ז נראה במשה"ק בהא דצרורות ע"י שינוי הוו תולדה דרגל, דמי עדיפי מאורחי' הבא ע"י שינוי דדינו כמשונה, ונראה דזה תליא בב' הדרכים הנ"ל, דאי נימא דהא דאורחי' הבא ע"י שינוי דינו כמשונה, הוא משום דחשבינן לכל מעשה הבהמה כמעשה א' והו"ל מעשה דמשונה, הרי דשפיר י"ל דצרורות שאני, - והיינו, דלא מיבעיא אי נימא דהא דצרורות ע"י שינוי הו"ל תולדה דרגל הוא משום דההלכתא היא דכל מעשה דכחו חייב מדין צרורות דהוא תולדה דרגל, דע"כ אף דה"ז בא ע"י שינוי, מ"מ הו"ל תולדה דרגל, דכל הא דאורחי' הבא ע"י שינוי דינו כמשונה, הוא משום דחשבינן דגם מעשה ההיזק עצמו הו"ל כמשונה והו"ל כקרן, ומשא"כ בצרורות דמכח ההלכתא חשבינן להתזת הצרורות כרגל, - אלא אף אי נימא דהא דצרורות דע"י שינוי הוו תולדה דרגל, הוא משום דהתזת הצרורות עצמה אינה משונה, נמי י"ל דהיינו משום דבצרורות דאי"ז מעשה דהבהמה אלא כח היוצא ממנה, לא חשבינן לי' כמשונה, עי' כן בחזו"א סימן י"ב סק"ג בתו"ד בדעת הרמב"ם, ז"ל, דאין ענין שינוי אלא בנזק גופו, אבל כחו היוצא לא דיינינן בי' דין שינוי, עכ"ל, וע"כ אף דה"ז בא ע"י שינוי, מ"מ כיון דכל הא דאורחי' הבא ע"י שינוי דינו כמשונה, הוא משום דהוי הכל כמעשה א' דהוא משונה, ל"מ זה על הצרורות הניתזיים ממנה ואי"ז בכלל המעשה דידה, דלא חשבינן לי' כמשונה, וע"כ הו"ל תולדה דרגל.

אך אי נימא דהא דאורחי' הבא ע"י שינוי דינו כמשונה, הוא משום דלא נעשה מעשה ההיזק אלא ע"י פשיעה דקרן, הרי הדין נותן, דאף דהתזת הצרורות הו"ל תולדה דרגל, מ"מ כיון דה"ז בא ע"י מעשה דמשונה, לי"ב טפי מפשיעה דקרן, וא"כ מ"ט מחייבינן לה כדין קרן.

כט] אמנם נראה דאדרבה בזה רווחא שמעתתא, דבאמת אף דצרורות דע"י שינוי הוו תולדה דרגל, מ"מ כיון דה"ז בא ע"י מעשה דמשונה ולי"ב טפי מפשיעה דקרן, ע"כ אין מתחייב בהן טפי מקרן משונה, וע"כ הוא דאינו משלם אלא מגופו, וע"כ נמי מיבע"ל אם יש בהן שינוי לרביע נזק, וכל הצד דאין שינוי לרביע נזק, הוא משום דלא אשכחן תם דמשלם בציר מפלגא, - וכל מה שאמרו דצרורות דע"י שינוי הוו תולדה דרגל, הוא לפטרם ברה"ר, וגם דמה"ט יש בהן לההלכתא דצרורות, שלא נאמרה אלא בצרורות דרגל, דע"ז ל"מ הא דהן באין ע"י שינוי, דדמי לאורחי' הבא ע"י שינוי דאף דיש בו לפטורא דמשונה, מ"מ הו"ל תולדה דשן ודרגל ופטור ברה"ר, וכנ"ל.

**יב**

ל] נתבאר בדברינו דבהא דאורחי' הבא ע"י שינוי משלם ח"נ, י"ל דהיינו משום דפשיעה דקרן משונה אינה מחייבת אלא ח"נ, וע"כ אף דההיזק עצמו הו"ל תולדה דשן, מ"מ כיון שבא ע"י מעשה דמשונה ולי"ב טפי מפשיעה דקרן, אינו חייב אלא ח"נ.

וצריך להוסיף בזה, דזה ניחא אף למש"נ לעיל אות ? בדעת רש"י דהא דמשונה משלם ח"נ הוא דין מסוים בקרן, והיינו, דהגם דבמעשה דשן ה"ה חייב נ"ש אף אם משכח"ל דהוי משונה, היינו משום דפשיעה דשן מחייבת נ"ש אף בדהוי משונה, אך כל שבא היזק דשן ע"י מעשה דקרן משונה, כיון דפשיעה דקרן משונה אינה מחייבת אלא ח"נ, הרי דגם על מעשי ההיזק שבאו מכח זה, אינו חייב אלא ח"נ, וז"פ.

לא] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה לפ"ז מבו', דאף הא דקרן תמה אינה משלמת אלא מגופו, לא תלי במה דהוי ההיזק היזק דקרן, אלא במה דהוי הפשיעה פשיעה דקרן תמה, דפשיעה זו אינה מחייבת טפי מגופו, שהרי פשיטא דבאורחי' הבא ע"י שינוי אינו משלם אלא מגופו.

והעירוני דלכאו' אי"ז מתישב עם המבו' בכ"ד דחיובא דמגופו הוא חיובא דשור, עי' תור"פ לקמן דל"ד. ותלמיד ר"ת לקמן דל"ו., ועי' בכ' הגר"ח לעיל די"ג:, וכיון דבשו"ר ליכא לחיובא דשור אלא הוי חיובא דבעלים, היאך יהא בהן לחיובא דמגופו.

אך נראה פשוט בזה, דודאי כ"ה דבקרן תמה איכא לחיובא דשור, ה"נ בשו"ר שייך שיהא לחיוב זה, ולא אמרינן דחיובא דשור הוא רק בקרן דהוא "מעשה מזיק", ואך דכיון דנתחייבו בהן הבעלים בחיוב מהעלי', ע"כ לא חייל בהו חיובא דמגופו, דלא נתחייב בתרתי, וכאשר כן יש ללמוד מד' התוס' לקמן דמ"ה: בהא דצד תמות במקומה עומדת, ונתבאר במק"א, אך כל דל"מ חייל בהו חיובא דמהעלי', שפיר שייך בהו חיובא דמגופו.

ומקור לזה הוא ממש"כ הר"ח לעיל בסוגיין דלהצד דאמרינן צד תמות במקומה עומדת אף במועד מתחילתו, הי' לדין זה גם בשן, והרי דגם בשן שייך עיקר חיובא דמגופו, אך צ"ע במש"כ הר"ח שם כן גם באש, ומ"ש באש דינא דמגופו, - וכ"ה מבו' גם מעיקר הא דבעי רבא בח"נ צרורות אם מגופו משלם, ואי נימא דבנזקי שו"ר ל"ש כלל חיובא דמגופו, א"כ היאך נימא דבצרורות דרגל איכא לחיוב זה.

ובאמת דעיקר הדברים מפורשים בד' התוס' לעיל י"ד ב', ז"ל, דלא ס"ד וכו' דמה שאמרה תורה מן העלי' זהו ליפות כחו של ניזק וכו', אבל ביתמי דאי משתלמי מן העלי' הוה פסידא דניזק וכו' והו"א דמשלם מגופו, עכ"ל, - וגם לפ"מ דקמ"ל התם דאין הדין כן, נראה דהוא משום דכל דחייל חיובא דמן העלי', ליכא לחיובא דמגופו, אך כל דלא מצי להתחייב בחיובא דמהעלי', ודאי דמצינו לחייבו בחיוב דמגופו.

1. והקה"י שם הק' לפ"ז, דמ"ט פטרינן בזורק חץ ותריס בידו וקדם וסילק את התריס, הרי מ"מ כחו הזיק, - והיינו דאם חיובו הוא על מה שעשה ע"י שזרק החץ, הרי דכיון דבזמן שזרק מיפסק פסיקי גירי אי"ז בכלל עשייתו, אך אם חיובו על עשיית כחו, מה לי דבזמן שזרק מיפסק פסיקי גירי, והרי בפשוטו בדין שחיטה דבעינן כח גברא, ליכא גריעותא בזה, - וראיתי מובא בשם אא"ז הגר"ח זצ"ל, דמה"ט השמיט הרמב"ם לדין זה, משום דקי"ל דבדין כחו חיובו הוא על מעשה כחו, וע"כ לא איכפת לן דבשעת הזריקה מיפסק פסיקי גירי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"ה מבו' ממה שהוסיפו התוס' שם לפרש דבחץ יש חץ שאין בו ממשות כגון שיבר כלי ברוח פיו, והרי דהי' מקום לחלק בדין חץ אם יש בחץ ממשות או לא, והרי דאין חיובו על העשי' דידי' ע"י החץ, אלא חיובו על עשיית החץ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם שמא פליגי הראשונים בזה, וי"מ דהא דחשיב כצרורות אי"ז משום שהאדם נסמך עליהן ואינו יושב על הספסל, אלא גם כשהוא יושב על הספסל חשיב ככחו במה שהוא נסמך עליהן ומעכבן מלעמוד, ולפ"ז אי"ז ענין לנידו"ד, אך בפירש"י שם (ד"ה לא צריכא) מבו' דכל הא דהוי כחו הוא משום דאינו יושב על הספסל. [↑](#footnote-ref-4)
4. והיינו דכח הכובד המגיע לטבלה התחתונה הוא דבר העומד בפנ"ע, - והרי מצינו דע"י שמכה על החומה נייד מה שעל החומה, כמש"כ התוס' בב"ב כ"ו א', והתם ודאי דהוא כח בפנ"ע המגיע לשם. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך העירו ע"ז מפירש"י לקמן מ"ח ב' בחזי ירוקא ונפל דהוי תולדה דשן, אף שפירש דחזי ירוקא על שפת הבור, ונמצא דנפילתו לבור אינה להנאתו כלל, ואפ"ה הו"ל תולדה דשן, - ושמא כל שהמעשה שעושה להנאתו מכריח את עשיית המעשה המזיק, סגי בזה לחשוב את המעשה המזיק כמעשה דשן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. והך מילתא דהאיבעיא אם יש שינוי לצרורות אתיא אף דצרורות ע"י שינוי הוו תולדה דרגל, הוא מבו' כן להדיא בד' רש"י לקמן שם בהא דבעי בהיתה מהלכת במקום שא"א לה אא"כ מנתזת וכו', ופירש"י שם בתרי אנפי, חדא דמיבע"ל להצד דיש שינוי לצרורות, והב' דמיבע"ל להצד דיש העדאה לצרורות דע"י שינוי, וכתב רש"י ע"ז, אבל הראשון עיקר, ובפירש"י שלפנינו לא נתפרש טעם הא דהראשון עיקר, אך בפירש"י שעל הרי"ף שם, ובכמה כת"י שהובא בס' שנו"ס, כתב, ז"ל, דהא אמרינן לקמן דאפי' הזיק מחמת ביעוט הוי תולדה דרגל, עכ"ל, והיינו דכיון דמסקינן לקמן דהוי תולדה דרגל, ודאי דאין בזה העדאה, דכל הצד דיש העדאה לצרורות דע"י שינוי, הוא משום דהוו תולדה דקרן, - ומבו' להדיא בד' רש"י, דלפי' קמא ניחא, דאף דמסקינן דתולדה דרגל היא, שפיר י"ל דיש שינוי לרביע נזק.

   ובעיקר ד' רש"י שם ילה"ע, דהתם הק' רש"י מהא דמסקינן דתולדה דרגל היא, ואילו הכא באיבעיא דרבא הק' רש"י בכת"י רק דהיינו איבעיא דר' ירמי', ולא הק' מהא דמסקינן התם דתולדה דרגל היא, - אך נראה פשוט, דרק התם דעמדו בגמ' בתיקו, הוא דקשיא לי' לרש"י דהרי מסקינן דתולדה דרגל היא, ומה עמדו בזה בתיקו, אך באיבעיא דיש העדאה דלא עמדו בזה בגמ' בתיקו, שפיר י"ל דלרבא מיבע"ל ולר' זירא פשיטא לי', ע"ד איבעיא דרבא אם מגופו משלם, דאמרינן לעיל ד"ג: דלרב פפא פשיטא לי', ואיבעיא דרבא אם בתר מעיקרא אזלינן, דאמרינן לעיל די"ז: דלרבה פשיטא לי', וע"כ לא קשיא לי' לרש"י ע"ז, אלא דהיינו איבעיא ד' ירמי', ובגמ' לא תלי האיבעיות זב"ז, וגם לא אמרינן דמילתא דמיבע"ל לרבא פשיטא לי' לר' זירא. [↑](#footnote-ref-7)
7. והעירוני דיש ללמוד עוד לזה, ממש"כ בתור"פ ובשטמ"ק בשם הרא"ש לקמן דכ"ג., דלדעת רש"י דאם אין סתם דלתות חתורות, הו"ל משונה ותולדה דקרן, ניחא משה"ק התוס' שם דיתחייב משום תחילתו בפשיעה וסופו באונס, וכ"כ המהרש"א שם, עי' בדבריהם, - ואי נימא דאף לדעת רש"י חשיב עיקר ההיזק כהיזק דשן, והא דאינו חייב אלא ח"נ הוא משום דליכא בזה אלא פשיעה דקרן, הי' בדין דיועיל בזה דינא דתחילתו בפשיעה וסופו באונס לחייבו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-8)