מכות שיעורים - הרב יעקב דוד אילן
קטגוריות: ש_ס / לה מכות

### שעורי משא יד – תניינא

### שיעורים כללים על מסכת

### מכות

\* \* \*

שנאמרו בס"ד

בישיבת כנסת יצחק חדרה

**ממורינו הגאון רבי יעקב דוד אילן שליט"א**

**מח"ס משא יד עה"ת ד"ח וקובץ על יד ב"ח**

**סוף פרק ראשון דף ה:**

**קונטרס בדין נמצא קרוב או פסול**

מתני' ה: **ר"ע אומר לא בא השלישי** וכו', ברש"י מבואר דר"ע לא פליג על ת"ק ור"ש, וגם לדידי' שנים מזימים שלשה ואין נעשים זוממים עד שיזומו כולם, וכ"ה ברש"י סנהדרין מא: ועי"ש גה"ש, וכ"כ הר"מ בפה"מ, אולם הריטב"א כ' דאפשר דפליגי בלהחמיר דאע"ג דקתני ר"ש שאין נהרגין עד שיזומו כולם, דמשמע שאם הוזמו כולם נהרגין כולם, התם בשבאו כולם ביחד, אבל אם השלישי בא בפני עצמו פטור, ור"ע ס"ל דאף בבא אחרי כן בפני עצמו [היינו אחר כדי דיבור] חייב כיון דנטפל לעוברי עבירה. וכ"מ בתוס' ותורא"ש סנהדרין ט. ומקור הדברים באבות דר"נ פ"ל, ועי' בנמוק"י שהביא מהריב"א, דר"ע חולק על ר"ש וס"ל דשני הראשונים נהרגים אף כשלא הוזם השלישי, וכ"כ בתוס' סנהדרין ט. ד"ה לא בא, ובתורא"ש שם ובר' יונה בשם י"מ ורמ"ה שם עי"ש.

ועי' **ברש"י** שכ' על דברי ר"ע שלא תאמר הואיל ובלאו הוא היתה העדות מתקיימת לא יעשו בו דין הזמה לימדך הכתוב שאף הוא מן מקיימי דבר ע"כ, ומבואר ברש"י דלר"ע הוי סברא דבעי' שיזומו כולם גם השלישי, וכן דקו"פ פוסל, ובעי' לקרא דהשלישי נענש, ולר"ש הוי איפכא דבעי' לקרא דבעי הזמה על השלישי, והא דהשלישי נענש הוי סברא, וצ"ב חילוק וטעם הדבר במחלוקותם, ולכאורה י"ל דלר"ש הקרא אתי לומר דכל התלתא כעדות אחת, ולהכי לא בעי' לקרא דכולם נענשים, משא"כ לר"ע ל"ה שלשה כחד והשלישי רק מצטרף, ופוסל את העדות, ולהכי בעי' קרא לעונשו, עכ"פ לר"ע סד"א דכיון דהגמ"ד יכול להיות עפ"י השנים הראשונים, לא יהיה על השלישי עונש הזמה, ובזה ילפי' דגם השלישי הוי ממקיימי דבר, [ויל"ע לר"ע ל"ל רבוי מיוחד דאפי' מאה, ואכן התוס' הקשו כן רק בת"ק ולא בר"ע], וברש"י סנהדרין ט. משמע יותר דגם לאחר הגזה"כ אין הפי' דהשלישי הוי ממקיימי דבר, אלא דנענש משום דהוי "נטפל" לעוברי עבירה, וז"ל ששלישי זה אע"פ שלא היה נידון ע"פ למיתה וכו' אפ"ה עשה הכתוב את דינו בכיוצא באלו שאם הוזמו ייהרג אף השלישי מפני שנטפל לעוברי עבירה, ומבואר ברש"י דלר"ע ה"נ לא הוי כעדות אחת ממש כמו לר"ש ורק נענש משום דנטפל לעוברי עבירה.

ויל"ע לר"ע דבעי קרא דהשלישי ג"כ נענש, ולכאורה אם השלישי אינו נענש בלי קרא דמרבה דהוקש, ל"ה עד שיזומו כולן, והרי זה ידעי' מסברא דבעי' עד שיזומו כולן, וי"ל להנ"ל דלר"ע לולי הקרא סד"א דכיון דהשלישי ל"ה ממקיימי הדבר אין עליו עונש הזמה ולא בעי' שיהא ראוי להזמה, אמנם מלשון רש"י משמע דזה ידעי' מסברא דבעינן עד שיזומו כולן, כולל השלישי הרי דהוי בכלל העדות, אך בשון רש"י בסנהדרין הנ"ל מפורש דה"נ ל"ה השלישי בכלל "כת אחת", וגם לאחר הרבוי ל"ה ממקיימי דבר ורק דנענש דנטפל אליהם, ושפיר י"ל דלולי קרא אין חסרון במה שהשלישי אינו נענש ולא בעי' בהו שיהיה ראוי להזמה.

אך באמת בהא דבעי' **עד שיוזמו כולן**, יש לדון אם בעינן שכולם יקבלו העונש, או דסגי שיוזמו, ובאור שמח פכ"א מעדות ה"ט הביא תוספתא בסנהדרין פ"ו דאין נענשין עד שיענשו כולן, וכן נראה בבעה"מ כתובות כא עי"ש. אך הנוב"י נקט דל"ב עד שיענשו כולם, והביא מהרש"י במתני' שכ' קרא והנה עד שקר, ונראה דכ"ז לרש"י, דילפי' זה מקרא דעד, אך בתוס' סנהדרין ט. מבואר דרשה אחרת לדין עד שיוזמו כולן, דהם כ' קרא בהא דס"ד דסגי בהזמת שנים הראשונים, דכתיב כאשר זמם ויש כאן זממה עפ"י השנים, וכ"ה בקרי"ס דבשנים שהעידו אין נענש האחד לבדו לפי שאין זה כאשר זמם שהרי הוא לבדו לא זמם שאין בכוחו לחייב, ואף בשלשה כן שהרי נמצא קו"פ נפסלה כולה, היינו דמש"ה הוי ככת אחת שכולה המזמת, הרי דילפי' מקרא דכאשר זמם, וא"כ י"ל דלשיטה זו בעי' קיום עונש הזמה. ומרש"י איכא ראיה מיניה וביה, שהרי כ' דלר"ע מסברא בעי' עד שיזומו כולן, וקרא בעי על עונש לשלישי, ומוכח דבלי ההיקש השלישי אין עליו דין כאשר זמם דאין עליו עונש, ומ"מ בעי עד שיזומו כולם, הרי דקאי על עיקר ההזמה.

והנה בדינא דנמצא קו"פ כל העדות בטלה, הסתפק הגבורת ארי אם הוא דוקא היכא דנמצא אחד קו"פ בפסול הגוף, או גם היכא דנמצא אחד מהם פסול מחשש משקר, וכגון ברשע דחמס דאין פסולו אלא מחשש משקר דאפשר דאינו פוסל את כל העדים, [וכ"נ להסתפק היכא דאחד אינו ראוי להזמה אם פוסל את כל העדים וכדיבואר], ולכאורה יש לדון דבכה"ג ל"ש לפסול בכלל את העד, דהרי ידעי' משאר העדים דזאת הפעם אינו משקר, והגבו"א העיר כן דברשע דחמס הא ידעינן מהשנים שמעידין עמו דמגלים עליו שאומר אמת וא"כ גם איהו גופיה כשר ול"ש שיפסול בצירופו, וכ"כ הגבו"א דמה"ט יוכשר אף בתחילתו בפסול בשעת ראיה כיון דאינו אלא מטעם חשש משקר, ובשעורי ר"ש למסכתין אות פט כ' דודאי משום טעמא דמשקר מיפסיל לעדות, ואף אם אומר אמת אין לו נאמנות עד כלל ומיפסיל מגזה"כ דרשע, ואף אם איכא למימר דיצרו תקפו וכיו"ב יפסל לעדות אף אם ליכא חשש משקר ועי"ש.

ונראה לומר דגם בכה"ג נחשב עד פסול, כיון דרק משאר העדים ידעי' דאינו משקר וזה לא נחשב עדות מכוחו, ומצינו יותר חידוש בתוס' להלן ו. שכ' דנרבע פסול מדין שונא, וצ"ע דהרי פסול שונא הוא מחשש משקר, ומה שהוא שונאו הוא משום שהמעשה נכון שהרגו ואיך שייך לפוסלו, הא הוי תרתי דסתרי, ומצאתי הקושיא בחידושי הרי"ם בסימן לו, ואולי הנ"מ שהרגו בלי התראה וכו', אכן נ"ל דבכל חשוד לשקר אף אם ידעי' דכעת אומר אמת פסול להעיד, ולהכי בנמצא ע"א פסול בחשש משקר דפוסל, אף דידעי' דאומר אמת מחמת שאר העדים, וכן בהך שונא אפי' דיש ראיה חיצונית דאומר אמת, דמשו"כ הוי שונא, מ"מ דינו דפסול להעיד ופסל כל העדים, והטעם בזה הוא משום דבעי' שנדע העדות מכח העד ולא מחמת ראיה חיצונית או ע"י שאר העדים, והרי כל העדים נעשו ככת אחת, א"כ אף שאפשר היה לפסוק עפ"י ב' עדים הכשרים מ"מ כעת נעשו לכת אחת ופוסקים עפ"י כולם א"כ בעי' שנדע האמת עפ"י כל העדים, וכיון דעד זה ידעי' אמתית העדות ע"י שאר העדים ל"מ, וזהו הטעם דעדים הצריכים מגו או שבועה דאינם נאמנים דבעי' נאמנות מצד העדים עצמם.

ונראה דמוכח בתוס' בארבעה מקומות בש"ס דגם היכא דהעד פסול מחשש משקר דינו דפוסל את כל העדים מדין נמצא אחד מהם קו"פ, האחד בתוס' ו. גבי שונא דפוסל כל העדים, אף שפסולו הוא מחשש משקר, והשני הוא בתוס' להלן ו: שכ' דהיכא דאחד העדים הוזם פוסל כל העדים, אף דל"ה פסול בעד אלא דההזמה הכחישתו, והוברר שהיה עד שקר, ומ"מ פוסל את כל העדים, והראי' השלישית היא בתוס' יבמות כה: שכ' גבי הרוג יציל דהוא כיון דנעשה טרפה קודם מיתה, ופוסל כל העדים, אף דטרפה פסולו מחמת דא"ר להזמה, והרביעית הראי' מתוס' סנהדרין מא: שכ' דבעד שאמר איני יודע בחקירות דפסולו מדין א"ר להזמה ופוסל כל העדים, [ובר"מ עדות פ"ב הי"ג מבואר דבאמר איני יודע אינו פוסל שאר העדים כמש"כ הנתיבות בסימן לא סק"ב עי"ש שכ' דהיכא דנתבטל העד מדין בטלה מקצתה בטלה כולה אינו פוסל את שאר העדים והוכיח כן מהר"מ דא"י בחקירות לא בטלה כולם, והינו כי ליכא פסול בגוף העד אלא עדותו פסולה], אף דא"ר להזמה פסולו מחשש משקר, וראיה זו הביא הגבו"א בסו"ד והסיק מכך גם מחמת חשש משקר פוסל את כל העדים עי"ש. אכן צ"ב דאמאי פוסל כל העדים הרי איהו אינו פסול הגוף אלא משום שאמר איני יודע בחקירות, ול"ש פסול זה גבי שאר העדים, ובמושכל הראשון יש לפרש לפי"מ שכ' הר"מ ביסוה"ת פ"ח ה"ב בשני עדים שראו דבר אחד ביחד "**שכל אחד מהן עד לחבירו שהוא אומר אמת**" וכו', הרי דשני עדים שראו דבר אחד ביחד כל אחד מהם הוא עד לחבירו שהוא אומר אמת, וזהו בכלל הגדת העדות, ובצ"פ תניינא כ' דזהו טעם לדין נמצא קו"פ. ובשו"ת הרמב"ם בפה"ד סימן קפו נקט בתו"ד דקו"פ פוסל גם בדיינים [כידוע דנחלקו בזה] וביאר בתו"ד ואמרו שענשן לפי שחתמו עם מי שאינו ראוי לחתום וכיון שהטעם מצוי בין העדים בין בדיינים וכו' הא למדת שהדבר אחד בין לדיין בין להעיד וכו', ודבריו נוטים לדברי הצ"פ הנז' דכיון דהעידו עם פסולין נפסלו.

והנה קי"ל דל"מ שיחזרו העדים הכשרים ויעידו כמש"כ הט"ז בסימן לו סק"א ובש"ך שם, ובסמ"ע בסימן מה סקי"ג דא"י לחזור ולהעיד, וכ"כ הב"ש באב"ע סימן מח סק"ח הובא בשער משפט סל"ו סק"ד, [והסמ"ע סימן לו סק"ז חילק בין עדות בשטר לבע"פ והש"ך שם סקי"ב חולק דליכא נ"מ], ולכאורה אמאי לא יהני לחזור ולהעיד ובפרט להנך ראשונים דלמסק' דבמקיימי דבר הפסול חל רק בהגדה, א"כ מחמת הצירוף בראיה יהני לחזור ולהעיד עם כשרים לחודיה, ובשעורים להלן יבואר דאף להנך ראשונים הפסול חל בצירוף בראייה אלא דבעי' תנאי שיהא הגדה במקיימי דבר, ושפיר כבר נפסלו משעת הראייה, ובאב"מ סמ"ב נקט דהפסול חל משעת הגדה ואילך, [ובישועות ישראל סל"ו ובאחיעזר אב"ע סימן כה נקטו דהפסול חל למפרע משעת הראייה, ויבואר בס"ד בשיעורים להלן], ועי' אמרי בינה עדות סימן כ, ומוכרח לומר דבהגדה נעשה הפסול למפרע וכבר נתפשט הפסול גם על העדים הכשרים ולהכי ל"מ הגדת עדות הכשרים בשנית דכבר נפסלו.

ונבאר הדברים ובהקדם לשונו של הרע"א שכתב בכ"ד בדין נמצא אחד מהעדים קו"פ דפוסל כל העדים דהטעם הוא **דהפסול נתפשט בכל העדים,** [הועתקו כל דבריו ברע"א החדש בסוגין], הרי מבואר גדר חדש בדין נמצא אחד קו"פ דפוסל כל העדים דאמרי' דנתפשט הפסול בכל העדים, ואכן כ"ה להדי' האי לישנא בדברי הבעל המאור בסוף פירקין, בנידון עדים בשטר שהעידו על מתנה לראובן ושמעון והם קרובין לאחד מהם דבטלה כל העדות, וכ' בעה"מ שפסול הקורבה פושט בכל השטר כולו כשם שהוא פושט בכל העדים אפי' הן מאה וכו', הרי דגדר דין זה הוא דפשט הפסול בכל העדים, וכ"כ מד"ע באחיעזר ח"א סימן כה סקי"ב דכאילו כל העדים פסולים או קרובים הם.

אכן נראה דאין טעם זה מוסכם, ובראב"ד המובא ברא"ש בפסקים שם מבואר טעם אחר שהרי איהו כ' דחידוש המשנה הוא דלא אמרי' בעדות פלגי' דבורא היינו דלא אמרי' דמחלקים העדות ומקבלים העדות לגבי מי שאינו קרובו, והוכיח כן ממתני' דידן דמקישים שלשה לשנים וכו' דמוכח דחידוש דמתני' **דלא אמרי' דפלגינן עדותן**, אלא בעי' לקבל העדות כמו שהיא, ומה"ט כ' דבבע"ד דאין לו שם עד ל"א דנחשב לנמצא אחד קו"פ, וזוהי הבנה אחרת בענין, דהפי' הוא דחייבים לקבל כל העדים בחדא מחתא, וכ"נ ברמב"ן שכ' דכולם בטלים כי נטפלו לפסולים, ולדעת הבעה"מ ל"ש סברת הראב"ד דנימא פלגינן, דהא כבר נתפשט הפסול בכולו, וא"כ בע"כ דהראב"ד והבעה"מ תרי שיטות נינהו וכדיבואר. [והראב"ד מיירי על פסול קרוב], ובאמת מעיקר מתני' מה יעשו שני אחין וכו' מוכח הטעם דלא פלגינן העדות, דהרי אחין אינן פסולי עדות אלא הכא דוקא שבאו ביחד ואמאי פוסלין כל הכת, וע"כ דא"א לחלק עדותן מכל העדים.

ועי' ברע"א בתשובה [הועתק ברע"א החדש לפנינו] שכ' מה"ט לדון בגזלן בעדות אשה דאם נתפשט שם "פסול" הרי פסולין [שאינם חשודים לשקר] כשרין לעדות אשה, ומצד גזלן הרי הם לא גזלנים, ומשמע ברע"א דבגזלן ל"ש לומר דכולם נעשו לחשודין לשקר. וע"ע ברע"א בגיטין ג, ב [הועתק ברע"א החדש לפנינו] גבי עד שחתם שלא לשמה דנקט דדין קו"פ ה"ד בפסול בגופו דהעד דלא חזי להעיד, ולשון הרע"א שם לשיטתו דאז נתפשט הפסול בכל העדות.

ונראה לחדש בזה דטעם הבעה"מ והרע"א דנתפשט הפסול בכל העדים, שייך רק היכא דהפסול הוא בפסול הגוף, דאז נתפשט הפסול בכולן, אבל היכא דהוי פסול מחשש משקר כדוגמאות הנ"ל, ל"ש לומר דהפסול הזה מתפשט על שאר העדים, ולפ"ז בכל הדוגמאות שהבאתי לעיל בשיטת תוס', היינו דבתוס' להלן ו: דס"ל דהזמה של ע"א משוי ליה לקו"פ לפסול שאר העדים, [והרמב"ן והריטב"א חולקים מטעם דכיון דהוזם לא הוי עד בראיה כלל, ואינו פוסל שאר העדים], ומוכח בתוס' דגם באין פסול בגוף העד אלא בהגדה פוסל שאר העדים, [והגבו"א הק' דלמ"ד דמכאן ולהבא נפסל הרי בהגדה היה כשר, ומ"מ י"ל דגרע כיון דנפסל אח"כ], עוד מוכח כן מעד שהוא טרפה דפוסל שאר העדים להגמ' ו. ולתוס' ביבמות כה: דקו' הגמ' הרוג יציל הוא משום דהוי טריפה ויפסול שאר העדים, והרי אדם טרפה פסול מצד דא"ר להזמה, [ובקובץ ביאורים כ' דבזה כיון דאינו ראוי להגיד בכשרות גם זה פסול הגוף מיקרי], וכבר ציינתי לעיל למח' רש"י ותוס' בסנהדרין מא גבי עד שאמר איני יודע, דברש"י כ' דהפסול משום דבעי' עד שיזומו כולן, [וע"כ דס"ל דאית ליה שם עד, ודלא כמאירי שם שכ' דכיון דאמר איני יודע ל"ה עד, דלמאירי הרי ה"נ לא בעי' עליו עד שיזומו כולן], והתוס' כ' משום דא"ר להזמה, ומבואר בתוס' דאזלי לשיטתם דגם היכא דפסולו מחמת דא"ר להזמה פוסל שאר העדים, [והגבו"א אכן הוכיח מכאן דגם היכא דפסול מחשש משקר פוסל כל העדות], וכן מוכח לתוס' לפנינו ו. שכ' דפסול הרוג ונרבע מצד שהוא שונאו, והרי שונא פסול מצד חשש משקר [זולת לאו"ש שכ' דהוי פסול הגוף], ומבואר דגם היכא דפסול מחשש משקר פוסל שאר העדים. [ובדעת רש"י סנהדרין הנז' מבואר לכא' דבאיני יודע דא"ר להזמה אינו פוסל שאר העדים, מיהו רש"י לפנינו ו: הא ס"ל כד' התוס' דהיכא דהוזם עד אחד פוסל כל העדות וי"ל]. וע"ע בנתיבות בסימן לא סק"ב דעד שמקצת עדותו בטלה משום שבטלה מקצתה, לית ביה דין נמצא קו"פ, ומדמה ליה להר"מ דאיני יודע דלא בטל כל העדות, אמנם בר"מ י"ל הטעם כמאירי הנ"ל דל"ל שם עד.

ומצינו בתוס' כתובות לג א שכ' דעסוקין באותו ענין חשיב תוכ"ד, והוכיחו מסוגין דאפי' מאה עדים נפסלין, והיינו דס"ל דכולן נפסלין מחמת הראשון, ובקו"ש שם ביאר דא"א לומר דהאחרון יפסל מחמת שלפניו, כיון דשאר העדים שנפסלו מחמת הראשון ל"ה פסול בגוף העד וזה אינו פוסל שאר העדים, וקדמו בשו"ת הגאון רבי משולם איגרא ז"ל סימן כא, [אמנם זה אינו מתאים להמבואר בד' תוס' דגם היכא דל"ה פסול הגוף פוסל כל העדות, וצ"ל דהכא גרע כיון דאין הפסול בו מחמת עצמו אלא מחמת דנגרר אחר העד הפסול, ומצינו כן להדי' בראב"ד בתשו' שכ' דדיו בחדא גרירא וכו']. ויל"ע דהתוס' שם חולק על תוס' שלפנינו דלענין קו"פ לא בעי' הגדה תוכ"ד, שהרי כ' להדי' דבעי תוכ"ד אלא דסגי בעסוקין באותו ענין, ורק לענין עד שיזומו כולן דלא היתה ראייה בעי הגדה תוכ"ד, אך צ"ע דאמאי לא הוכיחו תוס' דבריהם מדינא דעד שיזומו כולן דבעי הגדה תוכ"ד וע"כ דהאחרון והראשון הוי עסוקין אותו ענין, ונראה מוכרח דלדינא דעד שיזומו כולן תליא במה שהם עדות אחת וסגי בזה שכל אחד הוא תוכ"ד לחברו הקודם, דחשיב עדות אחת, אבל לענין צירוף העדים לקו"פ לפסול כולן בזה בעי שיהיו כת אחת, וכדכ' הראב"ד בתש' דאין הנגרר גורר היינו דאם נפסל מחמת הקודם אינו פוסל המעיד אחריו ולהכי בעי דעד האחרון יעיד תוכ"ד של ראשון, ומיזה הוא שהוכיחו תוס' דסגי בעסוקין באותו ענין.

עכ"פ מכל שיטת התוס' המבוארת דגם היכא דהעד פסול מחשש משקר דפוסל כל העדות, הוי סתירה לדברי הרע"א דהטעם בקו"פ דנתפשט הפסול בכולו, וכאמור לעיל כ"ה בבעה"מ, דהרי טעם זה ל"ש היכא דפסול העד הוא רק מחשש משקר, וכל שכן דתמוה לרש"י בסנהדרין מא: באמר אחד איני יודע דהוי כנמצא קו"פ, והרי כאן אין פסול במה שאמר איני יודע החקירות ורק העדר העדות יש כאן, ומוכח דנמצא קו"פ, היינו דבנתבטל מקצתו בטל כולו וכד' הראב"ד שהבאתי, אבל להתפשט הפסול ל"ש כה"ג.

ונראה דה"נ בזה חלוק דהיכא דאיכא פסול הגוף בעד עצמו ה"נ נתפשט פסולו בכל העדות, וכדברי בעה"מ ורע"א, אבל היכא דעד אחד הוזם או אינו ראוי להזמה, או באמר העד איני יודע, או בכל עד דפסול מחמת דאיכא עליו חשש משקר וכיוצא, בזה הכת פסולה רק מצד דא"א לחלק העדות וכדברי הראב"ד, אכן הראב"ד עצמו כ' דבריו לענין פסול קרוב. ויתכן דגם לבעה"מ איכא ב' הטעמים, אלא דהיכא דהוי קרוב בזה כ' הבעה"מ הטעם דנתפשט הפסול בכל העדות, והיכא דהעד פסול מחשש משקר הטעם הוא דלא פלגינן העדות וכמש"נ. ויש לדון דגם מש"כ הראב"ד דבבע"ד דל"ל שם עד ל"א דפוסל כל העדות, והאחרונים הוסיפו כן לענין נמצא עד אחד קטן או אשה ועבד, [ראה בתומים סימן לו-יא גבי אשה, ובנתיבות שם סק"י גבי קטן ועכו"ם, ובנחל יצחק סימן לד גבי עבד דהוי כאשה ובנחל יצחק סו"ס לו דקטן פוסל משום נמצא קו"פ, ובאמרי בינה עדות סימן מח כ' דבעי' לקרא לפסול קטן והק' רע"א דתיפ"ל דא"ר להזמה, אלא דנ"מ דאין לפסול כל העדים, דמצד א"ר להזמה פוסל אבל לאחר המיעוט אינו עד ואינו פוסל שאר העדים], דכיון דאין להם שם עד ל"א דיפסול את כל העדות, [ובגבו"א הנז' פשיטא ליה דגם אשה ועבד פוסלין את כל העדים, וכ"ה בטו"א ר"ה כב, וכ"ה במהרי"ק החדשות סימן מז], מיהו י"ל דכ"ז להראב"ד דהטעם דפוסל כל העדות דהוא משום דלא פלגי' העדות, א"כ שייך זה רק היכא דהפסול אית ליה שם עד דתיפסל כל העדות מחמת דלא פלגי' העדות, ולהכי אם ל"ה בר עדות כלל ה"נ נימא פלגי' ונקבל רק מי שיש עליו תורת עד והוא עד כשר, אבל לד' בעה"מ ורע"א דהטעם דפשטה הפסול בכולה אפשר דשייך זה גם היכא דהעד הפסול אין לו תורת עד, כיון דבא להעיד בב"ד עם הכשרים פשטה הפסול בכל העדים.

והנה בתוס' ותורא"ש סנהדרין מא: מבואר דבר חדש דר"ש דמתני' חולק על ר"ע ולא סבר לדינא דבנמצא אחד קו"פ דפסולין כולן, ושיטה זו לא מוזכרת כלל בש"ר, [ובתורא"ש גורס במתני' רבי ישמעאל, וראה ברש"ש כאן], ובר"ן בסנהדרין שם כ' להדי' דר"ש לא פליג על ר"ע בדינא דנמצא קרו"פ כו', ועי' ריטב"א ונמק"י כאן שדנו אם הוי מח' לענין עד שיזומו כולן, אבל ל"מ כזו שיטה דר"ש חולק על ר"ע לענין נמצא קו"פ, ועמדו על דברי התוס' בקדושת יו"ט לריט"א, ובדברי חיים מצאנז עי"ש, אכן נראה דדברי התוס' מדוייקים דר"ש חולק רק גבי איני יודע דבזה ל"ה פסול הגוף אלא דל"ח הגדה, ובזה דוקא חולק ר"ש, אבל היכא דהוי פסול הגוף מודה ר"ש דנתפשט הפסול בכל העדים ונפסלו, והוא דיוק נפלא דר"ש חולק על ר"ע רק בעד פסול מחמת שאיני יודע בחקירות ולא היכא דאית ליה פסול הגוף, ויתכן דסובר כר"ע גם היכא דהוי חשש משקר, אבל באיני יודע גרע דל"ה הגדה כלל, ובזה ס"ל לר"ש דל"א נמצא קו"פ וכו'. ונראה דפלוגתא זו תליא בר"ש ור"ע דפליגי בשלשה עדים דלר"ש נעשה ככת אחת ונמצא דהפסק הוי ע"י השלשה, ולכן ס"ל בטעם קו"פ דפושט הפסול בכולו, ול"ש כן בעד שאומר איני יודע, אבל ר"ע ס"ל דהשלישי הוי רק נטפל כלשון רש"י סנהדר והיינו דלר"ע ל"ה חפצא של כת אחת אלא דהשלישי נטפל ומצטרף, ולהכי לר"ע שייך הטעם דלא מחלקים ההגדה ומשו"ה גם באיני יודע פוסל כל העדות.

ועי' בריטב"א שכ' דלפרש"י ר"ש ור"ע לא פליגי ומשמעות דורשין איכא בינייהו, [והריטב"א עצמו פירש דפליגי ולר"ע הוא גם בהעיד השלישי אחר כד"ד, וע"ע בנמוק"י ב' הפירושים מהריב"א והגאונים, ובתוס' סנהדרין ט,א]. וברש"י כ' על דברי ר"ע שלא תאמר הואיל ובלאו הוא היתה העדות מתקיימת לא יעשו בו דין הזמה לימדך הכתוב שאף הוא מן מקיימי דבר ע"כ, ומבואר ברש"י דלר"ע הוי סברא דבעי' שיזומו כולם גם השלישי, וכן דקו"פ פוסל, ובעי' לקרא דהשלישי נענש, ולר"ש הוי איפכא דבעי' לקרא דבעי הזמה על השלישי, והא דהשלישי נענש הוי סברא וצ"ב חילוק וטעם הדבר במחלוקותם, ולכאורה י"ל דלר"ש הקרא אתי לומר דכל התלתא כעדות אחת, ולהכי לא בעי' לקרא דכולם נענשים, משא"כ לר"ע ל"ה שלשה כחד והשלישי רק מצטרף, ופוסל את העדות, ולהכי בעי' קרא לעונשו וכדיבואר, עכ"פ לר"ע סד"א דכיון דהגמ"ד יכול להיות עפ"י השנים הראשונים, לא יהיה על השלישי עונש הזמה, ובזה ילפי' דגם השלישי הוי ממקיימי דבר, [ויל"ע לר"ע ל"ל רבוי מיוחד דאפי' מאה], וכבר נתבאר לעיל בדעת רש"י סנהדרין ט. דגם לאחר הגזה"כ אין הפי' דהשלישי הוי ממקיימי דבר, אלא דנענש משום דהוי "נטפל" לעוברי עבירה, דכ' רש"י וז"ל ששלישי זה אע"פ שלא היה נידון ע"פ למיתה וכו' אפ"ה עשה הכתוב את דינו בכיוצא באלו שאם הוזמו ייהרג אף השלישי מפני שנטפל לעוברי עבירה, ומבואר ברש"י דלר"ע ה"נ לא הוי כעדות אחת ממש כמו לר"ש ורק נענש משום דנטפל לעוברי עבירה וכמש"נ.

ולפי המבואר נראה בזה ליישב שיטת רש"י בסוגיא, דס"ל דדינא דתוכ"ד קאי גם לדין קו"פ, והתוס' הק' מהא דמצטרף קו"פ לפסול גם בראיה, ויבואר בשעורים להלן דרש"י קאי כרמ"ה דנ"מ בלא נצטרפו בראיה דמצטרפין בהגדה, אך הנה מסתבר דלס"ד דבראיה יש דין נמצא קו"פ וכו' דכאן ל"ש טעם הראב"ד דלא אמרי' פלגינן בעדים, דהרי עדיין לא היה הגדה כלל, ושייך כאן רק הטעם דנתפש הפסול בכולם, [ומ"מ מקשי' נרבע יציל ויהיה בזה דינא דנמצא קו"פ, ע"כ דיסבור רש"י דנרבע הוי פסול הגוף ולא רק מחשש משקר כתוס' דהוי שונא, אלא הוי פסול הגוף כמש"כ האו"ש], ומעתה י"ל בדעת רש"י דבראיה יש רק את הפסול שנתפש בכל העדים, אך ז"ש רק אם הפסול היה בגוף העדים וכדפי', אבל בעד הפסול מחשש משקר בעי' להגדה לומר דלא פלגי' העדות, ובזה כ' רש"י דבעי' שיהא הגדה תוכ"ד וא"ש היטב.

והנה בתש' רבי משולם איגרא הנ"ל בסימן כא עמוד 72 הביא תשובה מהנתיבות דאם העיד הכשר קודם לפסול ל"ש לפסול עדותו, ועד"ז כ' בישועות ישראל בסימן לו סק"ג ובדברי משפט שם, וזו שיטה מחודשת מאוד, ולכאורה י"ל דדבריהם שייכי רק בגדר דלא פלגינן העדות, דאמרי' דכבר נתקבל בהכשר, משא"כ לטעם דנתפשט הפסול בכולו, אך אינו מוכרח.

ועפי"ז יש ליישב שי' הרי"ץ גיאות דס"ל דהשלישי נענש אף אם לא הוזם, וצ"ב דאמאי חייב, והנה בתומים מבואר הטעם כיון דלמעשה הוכחש גם השלישי מאחר ובעדותו אומר על הראשונים שאומרים אמת וכשהם הוכחשו אף הוא הוכחש, ויש לחזק הדברים עפ"י לשון הר"מ ביסוה"ת פ"ח ה"ב כשני עדים שראו דבר אחד ביחד "שכל אחד מהן עד לחבירו שהוא אומר אמת" וכו', הרי דשני עדים שראו דבר אחד ביחד כל אחד מהם הוא עד לחבירו שהוא אומר אמת, וזהו בכלל הגדת העדות, ובצ"פ שם [צויין בס' המפתח] כ' דזהו טעם לדין נמצא קו"פ ודוק, וא"כ הכא כיון דהוזמו הראשונים הוי הכחשה גם על העד השלישי שהעיד שהשנים שהוזמו אמרו אמת לכן נעשו כולם זוממים.- אכן לפ"ד בד' רש"י י"ל דהרי בלא"ה השלישי לא חשיב דנגמר הדין על פיו וחסר בזמם, ומ"מ מחייבינן ליה, אף דאין החיוב על זממתו דהרי לא נגמר הדין על פיו, אלא עפ"י שנים הראשונים, וכל עונשו הוא משום דנטפל לעוברי עבירה, ולהכי ס"ל לרי"ץ גיאות דיש לחייבו אף בלא הוזם מחמת דנטפל לעוברי עבירה.

ויל"ע לר"ע דבעי קרא דהשלישי ג"כ נענש, ולכאורה אם השלישי אינו נענש [לולא קרא דמרבה דהוקש], ל"ה עד שיזומו כולן, והרי זה ידעי' מסברא דבעי' עד שיזומו כולן, ולכאורה י"ל להנ"ל דלר"ע לולי הקרא סד"א דכיון דהשלישי ל"ה ממקיימי הדבר אין עליו עונש הזמה ולא בעי' שיהא ראוי להזמה, אמנם מלשון רש"י משמע דזה ידעי' מסברא דבעינן עד שיזומו כולן, כולל השלישי הרי דהוי בכלל העדות, אלא דלעיל הבאתי מלשון רש"י בסנהדרין דנראה דה"נ ל"ה השלישי בכלל "כת אחת", וגם לאחר הרבוי ל"ה ממקיימי דבר ורק דנענש דנטפל אליהם, ושפיר י"ל דלולי קרא אין חסרון במה שהשלישי אינו נענש ולא בעי' בהו שיהיה ראוי להזמה.

ובאמת נראה דלא בעינן שכולם יקבלו העונש, אלא רק שיוזמו, אמנם האו"ש פכ"א מעדות ה"ט הביא תוספתא בסנהדרין פ"ו דאין נענשין עד שיענשו כולן. וכן היה נראה בבעה"מ כתובות כא עי"ש. אך הנוב"י נקט דל"ב עד שיענשו כולם, והביא מהרש"י במתני' שכ' קרא והנה עד שקר, [ועי' בשעורי הגרש"ר ז"ל בשיעור כללי], ונראה דכ"ז לרש"י, דילפי' זה מקרא דעד, אך בתוס' סנהדרין ט. מבואר דרשה אחרת לדין עד שיוזמו כולן, דהם כ' קרא בהא דס"ד דסגי בהזמת שנים הראשונים, דכתיב כאשר זמם ויש כאן זממה עפ"י השנים, וכ"ה בקרי"ס דבשנים שהעידו אין נענש האחד לבדו לפי שאין זה כאשר זמם שהרי הוא לבדו לא זמם שאין בכוחו לחייב, ואף בשלשה כן שהרי נמצא קו"פ נפסלה כולה, היינו דמש"ה הוי ככת אחת שכולה המזמת, הרי דילפי' מקרא דכאשר זמם, וא"כ י"ל דלשיטה זו בעי' קיום עונש הזמה. ומרש"י איכא ראיה מיניה וביה, שהרי כ' דלר"ע מסברא בעי' עד שיזומו כולן, וקרא בעי על עונש לשלישי, ומוכח דבלי ההיקש השלישי אין עליו דין כאשר זמם דאין עליו עונש, ומ"מ בעי עד שיזומו כולם, הרי דקאי על עיקר ההזמה.

והנה לפי"מ שנתבאר בדברי רש"י בסנהדרין דהשלישי ל"ה לגמרי עדות אחת עם הראשונים, צ"ע דאמאי לענין קו"פ לכ"ע פוסל את הראשונים, ונראה לפי"מ דנתבאר לעיל הגדרים בענין נמצא אחד קו"פ, דהטעם בזה דלא אמרי' פלגינן העדות, וכיון דנעשו כת אחת בראיה ממילא לא מחלקינן העדות, וגם לר"ע נעשו כת אחת וכדיבואר.

ועפ"י המבואר בד' רש"י דבלא"ה השלישי לא חשיב דנגמר הדין על פיו וחסר בזמם, ומ"מ מחייבינן ליה, אף דאין החיוב על זממתו דהרי לא נגמר הדין על פיו, אלא עפ"י שנים הראשונים, וכל עונשו הוא משום דנטפל לעוברי עבירה, וניחא דלהכי ס"ל לרי"ץ גיאות דיש לחייבו אף בלא הוזם מחמת דנטפל לעוברי עבירה.

והנה יל"ע דבעד הפסול מחמת קורבה וכיו"ב דשוב אינו ראוי להזמה וא"כ לא נתקיים עד שיזומו כולן, ומצאתי בדברי משפט בסופו בחי' מבנו הדברי חיים סימן לו שהק' דל"ל להקש דנמצא קו"פ עדות כולם בטלה, דאף אם עדות כולם לא בטלה ורק עדותו אינה מתקבלת, נמצא שאם יוזמו לא יענש הקרוב כיון שעדותו לא בטלה וא"כ גם השאר לא יענשו משום דבעי עד שיוזמו כולן, ומיזה הוכיח דהא דבעינן עד שיוזמו כולן היינו רק באותם הראויים לעדות עי"ש. אכן נראה דתליא במח' רש"י ותוס' סנהדרין מא: דלרש"י באיני יודע דא"ר להזמה ל"ה עד שיזומו כולן, ומשמע להדי' ברש"י דגם בלא נתקבלה עדותו אמרי' עד שיוזם גם הוא, ולפ"ז ק"ל דל"ל לקרא דהשלישי נענש הרי אם לא נענש ל"ה עד שיוזמו כולן, אלא דלרש"י לשיטתו ניחא דס"ל הכא דל"ב שיענשו כולן אלא עד שיבטלו עדותן וכנ"ל, וא"כ סכ"ס בטל עדותו.

**ביאור החילוק בין דיני ממונות לדיני נפשות לדין נמצא קו"פ**

בדברי רבי יוסי דס"ל דקו"פ פוסל רק בדיני נפשות, פרש"י דהוא משום דכתי' והצילו העדה וכו', וצ"ב דאיך מדין זה פסלי' כל העדות, ובתוס' הק' דנילף ממשפט אחד וכו' ועוד הק' דגם בד"מ נילף ג' מב' וכו', ותי' דשאני בממון דגם ע"א מחייב שבועה וכו' וצ"ב כוונתם, והאחרונים הק' דמ"מ תיקשי הקו' הראשונה דנילף ממשפט אחד, עוד צ"ב במאי פליג רבי. ועי' בחי' הרי"ם חו"מ סימן לו שהק' על תרוץ התוס' דבעשו"ק דליכא שבועה נימא דקו"פ מבטל כל העדות, דבזה ל"ש תי' התוס' דשאני ממון דע"א מחייב שבועה, וכיו"ב הק' באהל משה להגרא"מ ובשו"ת בית אפרים אב"ע סימן לז גבי ע"א בקנס דכ' תוס' ב"ק מו. ד"ה דאפילו דע"א בקנס אינו מחייב שבועה, א"כ נימא לרבי יוסי דקו"פ פוסל גם בממונות לענין עדי קנס, ואכן בתשובות מהריל"ד סימן לט אות ט כ' דלתוס' לפנינו פליגי וס"ל דע"א בקנס מחייב שבועה, ובאחיעזר אב"ע סימן ה סק"ה וביו"ד סימן כה סק"ז כ' דה"נ לתוס' רבי יוסי מודה בקנס דבנמצא קו"פ דבטל כל העדות. עוד יל"ע בדברי התוס' להלן שכ' דגבי גט הוי כד"נ גם לרבי יוסי, והק' ברע"א דאמאי לא הזכירו גם עדי קדושין כמו שהזכיר הרא"ש.

וליישב כל הסוגיא בביאור מח' רבי ורבי יוסי, נקדים לשון הכתוב בפ' שופטים [יז-ו] על פי **שנים** עדים או שלשה עדים יומת המת וגו', ולהלן [יט-טו] לגבי ממונות נאמר על פי "שני" עדים וגו' ויש ליתן טעם דאמאי לגבי עדי נפשות כתיב לשון "שנים" ולגבי עדי ממון כתיב לשון "שני" ועמד בזה המהריל"ד בפרשת שופטים, וכן בהעמק דבר כאן, עוד יש להעיר דלגבי נפשות סיפא דקרא הוא לא יומת עפ"י עד אחד, ולענין עדי ממונות קתני ברישא דקרא לא יקום עפ"י אחד, ובמש"ח העיר על הא דבממון קתני **על פי** שלשה, ובנפשות לא קתני עפ"י אלא קתני או שלשה עדים, וכן העיר הרש"ש, [ובמתני' הובא קרא דעל פי שנים כו' יומת המת, והגר"א הביא הפסוק השני דעל פי שני עדים יקום דבר, וברש"י בפ' שופטים הביא דרשות המשנה על הפסוק הראשון דמיירי על דיני נפשות, ובפשטות כוונת הגר"א דכיון דקי"ל כרבי ע"כ דמיתי' קרא דדיני ממונות, ועוד דבגמ' דרשי' במקיימי דבר, א"כ משמע דהמתני' קאי על הך פסוק דיקום דבר, ובגמ' ב"ב קס: מפורש כד' הגר"א דהגמ' מייתי על מתני' דידן קרא דיקום דבר עי"ש].

והנה בתומים בסימן צ סקי"ד ביאר סברת תוס' דשאני ד"מ דהעדות היא רק לברר דלא איברו סהדי אלא לשקרי משא"כ בד"נ דפוסקים עפ"י העדות וכו', ולכן בד"מ בג' עדים אף דבטל העדות נשאר האומדנא דקושטא קאמרי ולהכי לא ילפי' ממון מנפשות וכו', וצ"ב דכיון דבטל העדות ליכא אומדנא כלל, וכמו דלא פסקי' עפ"י קרוב כמשה ואהרן אף דאיכא אומדנא, וכבר ארווח בבית מדרשא לפרש כמובא בכתבי הגר"ח וכ"כ הגרש"ש בשערי יושר ש"ז פ"א דכוונת התוס' דבממון כל ע"א מהני על מחצית ונמצא דהע"א מהני גם בממון, אך בנפשות שני העדים מהני בהדדי דע"א אינו מועיל כלום, ולכן בממון ל"ש למילף ג' מב' דהרי בב' נשאר כח הכשר לשבועה וא"כ נימא גם בג' עדים דישאר ב' עדים כשרים עכתו"ד, ועדיין יקשה קו' תוס' הראשונה דנילף ממשפט אחד להשוות ד"מ לד"נ.

ולבאר הדברים נראה ובהקדם דיש לדון בדעת תוס' אם דבריהם קאי גם להלכה דמסקי' כרבי דבעדות ממון פוסל קו"פ, אם נימא דמ"מ הע"א מחייב שבועה, ובב"י סי' לו מבואר בשם הרשב"א דבקו"פ ליכא אף חיוב שבועה, וכ"ה בנמוק"י בפ' זה בורר, ובריטב"א, ועי' בנובי"ת אב"ע סימן עו ובתומים סימן לח סק"ח ובנחל יצחק סימן לו דנקטו דליכא חיוב שבועה, וכפיה"נ נחלקו בזה הרע"א והכת"ס בהבנת דברי תוס', ראה ברע"א החדש כאן שדן למצוא מקור להר"מ פ"ה מעדות ה"ג דע"א המחייב שבועה ה"ד עד כשר לעדות, דהכס"מ כ' הטעם דבע ע"א הראוי לחייב ממון בצירוף עד שני, [ובתוס' רי"ד כתובות פה משמע דע"א מחייב ממון ורק בע"ד נשבע כנגדו], **וכ' הרע"א בשו"ת קמא דמקורו מסוגין דחזי' דפסול לא מחייב שבועה, והכת"ס הגיה בדבריו דבתוס' מוכח דבעי' עד כשר לשבועה ואין הפסול מחייב שבועה,** ומשמע מדברי הכת"ס דפי' בתוס' דנשאר הדין דהכשר מחייב שבועה, ומהא דילפי' שלשה משני עדים לרבי, מוכח דגם בב' עדים בעי' להלכתא דקו"פ לפסול הע"א מחיוב שבועה, ובמאירי הביא שיטה דלהלכה דאף דקי"ל דגם בממון בנמצא קו"פ פוסל כל העדות, אמנם יהני הע"א לחיוב שבועה, והמאירי דחה שיטה זו מכח הירושלמי עי"ש, וע"ע בריטב"א ומש"כ הנוב"י שם בדבריו, וכן הביא הכנה"ג בסי' לו בשם יש מהמורים דלגבי שבועה ל"א קו"פ עי"ש, ובפנ"י בסוגין נתכוין לשיטה זו עי"ש שהסיק דגם לרבי ל"א קו"פ לענין שבועה.

וביאור שיטתם נראה ובהקדם **דיש לחקור בדין קו"פ דפוסל כל העדות האם הפסול הוא בעדות דכל העדות אינה מתקבלת, או דהוי פסול בעדים דכל העדים נפסלים,** ונראה עפי"מ דנתבאר בשעור הקודם דישנם שני טעמים בדין קו"פ דפוסל כל העדות, חדא דנתפש הפסול בכל העדים, וכדמשמע בבעה"מ וכיסוד הרע"א, ולפ"ז הוי פסול בעדים דכל העדים נפסלים, [והוספתי את דברי הרמב"ם בשו"ת פאר הדור סימן קפו דהכשרים נפסלו מחמת שנצטרפו עם הפסולים ומתאים להר"מ בהל' יסוה"ת דכל עד מעיד על כשרות העד השני, ומה"ט הוסיף הר"מ דגם בדיינים אמרו דבנמצא אחד פסול נפסלו כולן], אך הבאתי טעם נוסף דלא פלגי' העדות דא"א לקבלה לחצאין, וכדמשמע בראב"ד שהביא הרא"ש, וכן ברמב"ן בהסברו בשי' הרי"ף דקו"פ פוסל דוקא בידעו הכשרים שמעידים עם פסולין דנעשו טפלין לפסולים, הא בשוגג אמרי' נחלקה עדותן, ולטעם זה הוי פסול בעדות דאינה נחלקת דכיון דהעדי מצורפים לכת אחת שוב בבטל מקצת העדים ע"י פסולם בטלה כל העדות מחמת הצירוף, והוי כדין עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה כיון דב"ד מקבל כל העדים ולהכי גם הכשרים נפסלין דל"א פלגינן עדותן.

ובזה מבואר מש"כ תוס' דלר' יוסי שאני עדות ממון מנפשות, דבד"מ דע"א מחייב שבועה חזינן דכל עד מחייב חצי, ולהכי ע"א מחייב שבועה, א"כ לענין מה שהע"א מחייב לא בעי' לצירוף, ולהכי רבי יוסי ס"ל דבממונות באיכא כמה עדים פלגי' הכשרים מהפסולין ושפיר ל"א נמצא קו"פ פוסל כולן, דמפלגי' עדותן, כיון דבממון כל עד בכוחו לפעול בעדותו, כמו דע"א מחייב שבועה, ומה"ט פשוט דלר' יוסי לגבי שבועה ל"א דיפסל הכשר, דלגבי שבועה דלא בעי צירוף שוב אין חסרון בעדותו לחייב שבועה, וכשיטה שהובא במאירי הנ"ל, אלא דלר' יוסי בלא"ה לגבי ממון ל"א דינא דנמצא אחד קו"פ וכו' אבל הנ"מ יהיה היכא דאמרי' דינא דקו"פ אבל לא בעי לצירוף וכגון בקנסות וקדוה"ח כיבואר להלן. ורבי ס"ל דגם בממון בנמצא ע"א קו"פ פוסל כל העדים **דפשיט הפסול בכל העדות**, ולהכי י"ל דלהלכה דפסקי' כרבי, ס"ל לרוב הראשונים הנ"ל דהעד כשר אינו מחייב שבועה, והיינו משום דכבר נתפשט הפסול בכל העדים וגם העד הכשר פסול לעדות זו ולהכי אינו מחוייב בשבועה, דבעי' עד כשר לחיוב שבועה, וזה כוונת הרע"א דהר"מ שכ' דבעי עד כשר לחיוב שבועה הוציא דינו מכאן וכנ"ל.

ומבואר בזה טעמי' דר' יוסי דרק בנפשות אמרי' דבנמצא אחד קו"פ פוסל כל העדים, ולרש"י מדין והצילו העדה ילפי' דבעי' בנפשות לקבל כל העדות ול"א פלגינן, ור' יוסי ס"ל דבממון אמרי' גדר דתתקיים העדות בשאר, דבממון דע"א מחייב שבועה ממילא ל"ש היקש שלשה לשנים, דהרי גם בשנים אמרי' על הע"א דתתקים עדותו לגבי שבועה, ומה שהזכירו תוס' שבועה **אינו סיבה אלא סימן** דעדות ממון מהני חצי ע"י כל אחד, והראי' דהא מחייב שבועה, וברש"י שבועות כ' דע"א מחייב שבועה דאיכא ספק מחמת הע"א, ולפ"ז ניחא היטב קו' האחרונים הנ"ל שהק' על תוס' מע"א בעשו"ק ובקנס דאינו מחייב שבועה, דהא מ"מ ע"א לא בעי' לצירוף ושפיר להכי בכל הנך ליכא דין קו"פ לרבי יוסי.

ולפי דברינו נראה דסברת המאירי והכנה"ג והפנ"י שהביאו שיטה דגם לרבי דקו"פ פוסל גם בממונות, מ"מ לענין שבועה הע"א הכשר מחייב ול"א דבטלה עדותו, טעמם הוא משום דס"ל דגם לרבי דין נמצא קו"פ דפוסל כולם הוא משום דהוי פסול בעדות, כיון דנצטרפו לעדות אחת, אבל ל"ה פסול בעדים דנתפשט הפסול בהם כבעל המאור והרע"א הנ"ל, ולהכי לענין ע"א המחייב שבועה דלא בעי' לצירוף לשאר העדים, שפיר אינו פוסל בו בנמצא אחד קו"פ, דכיון דדין נמצא קו"פ אינו פסול בעדים להכי לגבי מה שלא צריך צירוף הרי העד הכשר נשאר כשר לעדותו והיינו לחיוב שבועה.

והנה האחרונים דנו לענין קדושין דס"ל לרב פפא בקדושין סה. דהמקדש בע"א חוששין לקדושין, אם נימא דגם בנמצא קו"פ ניחוש לקדושין מדין מקדש בע"א, ואמנם במהרי"ק סימן ב ובמהריב"ל ח"ג סימן לז, וברע"א בשו"ת הו"ד ברע"א החדש נקטו דבקידש בפני שני עדים ואחד פסול בטלה כל העדות, אך יש שכ' דישאר דינא דר"פ דבע"א חוששין לקדושין, וברמ"א בסימן מב ס"א כ' דאם היה בקדושין שני עדין ונמצא אחד מהם קו"פ דינו כמקדש בע"א ולמ"ד חוששין לקדושעין ה"נ הכא חוששין, והב"ש בסק"ח הקשה דנימא דעדות הע"א התבטלה. ונראה ביאור המח' בזה עפ"י המבואר, והיינו דיש לדון דכיון דהמקדש בע"א חוששין לקדושין, ורש"י בקדושין שם כ' הטעם דהוי כמו דע"א מחייב שבועה, א"כ כיון דלגבי חשש קדושין לא בעי' לצירוף ב' עדים, שוב מחמת העד הכשר יהיה חשש קדושין גם בנמצא אחד מהם קו"פ, ומצאתי כן בבית מאיר אב"ע סימן יז ס"ט שכ' כדברינו, ובשער"י ש"ו פ"ו השיג עליו משבועה דלתוס' בטל העדות, אכן הבאתי דלמאירי והכנה"ג גם לענין שבועה בקו"פ ה"נ איכא חיוב שבועה, ושפיר לשיטתם י"ל כן גם לענין קדושין וכמש"כ, אך הרע"א לשיטתו דדין קו"פ פוסל כל העדים דנתפשט הפסול בכל העדים להכי הסיק לגבי קדושין דבנמצא אחד קו"פ ל"ה קדושין כלל דליכא כאך אף ע"א כשר, ומדוייק בזה הא דתוס' להלן כ' דגבי גט הוי כד"נ ואמאי לא הזכירו גם עדי קדושין כמו שהק' הרע"א, והרע"א לשיטתו דנתפשט הפסול א"כ ל"ה קדושין כלל, אכן י"ל להמבואר בתוס' כמו הכת"ס דה"נ הע"א מחייב שבועה ומשום דליכא פסול בעדים אלא בעדות, ולגבי מה שלא צריך צירוף נשאר העד כשר ולהכי מחייב שבועה, וניחא קו' הב"ש הנ"ל על הרמ"א, דה"נ לשיטה זו י"ל דכיון דבמקדש בע"א חוששין לקדושין א"כ ל"ב לזה לצירוף, ולהכי גם בנמצא קו"פ עדיין הוי כדין ע"א למיחש לקדושין, ומיושב היטב משה"ק תוס' כן רק מגט דבזה ל"ה גט כלל.

ומה"ט יש לדון בדברי הרע"א שכ' לדון גבי גזלן בעדות לאשה שמת בעלה אם פוסל שאר העדים, די"ל דכיון דגזלן ל"ה פסול הגוף אלא חשש משקר ממילא ע"כ אינו מתפשט פסולו על כל העדות, ולטעם השני דהעדות בטלה דל"א פלגינן, יש לומר דלגבי עדות אשה **כיון דעד אחד כשר בעדות מיתת הבעל**, שוב לא בעי לצירוף העדים, וא"כ דמי לדין קו"פ בדיני ממונות דכ' המאירי דגם לרבי י"א דמ"מ ע"א מחייב שבועה, דלענין שבועה ל"ב לצירוף ול"ש בזה דינא דקו"פ, וא"כ ה"נ לענין עדות אשה דמהני בע"א ל"ש דינא דקו"פ, [והנוב"י בסימן מא רמז לזה במש"כ דבעדות אשה דל"ב עדות גמורה להכי גם בנמצא אחד פסול עכ"פ ידעי' האמת ול"ש לפסול הכשרים], אלא דהרע"א לשיטתו דנקט בטעמי' דקו"פ דהוא משום דנתפשט הפסול בעדים ונמצא דכולם פסולים להכי שייך זה גם בעדות אשה אף דמהני בע"א.

והנה בישועות ישראל מקוטנא בהל' עדות סימן לו כ' ג"כ להק' על תוס' מע"א בקרקע ובקנס, וכ' ליישב וז"ל אלא יראה דכוונת התוס' דדוקא בד"נ דאין עדות מיוחדת מועיל כלום וצריכים שנים שיראו ביחד ושני עדים שראו וא' מהם פסול אין שום תועלת בעדותו זה שראה שא"א לו להצטרף עם אחר עוד, אבל במקום שאין עדות העד מתבטל לגמרי כו' ל"ש להקיש ג' לשנים וכו', ומעין זה כ' גם האחיעזר אב"ע סימן כה אות יב דלולי דברי התוס' היה מתרץ דלר' יוסי דקו"פ פוסל רק בנפשות, היינו דהוי פסול היכא דבעי' צירוף בעדות ועדות מיוחדת פסולה, ולהכי כיון שנצטרפו הכשרים לקרוב ופסול ובטל צירוף העדים בד"נ פסול דהוי כעדות מיוחדת, משא"כ בד"מ דלא בעי צירוף כלל דמהני עדות מיוחדת להכי העדות לא נתבטלה, ומבואר כדברינו דהפסול הוא בצירוף, ונוסחת האחיעזר שם היא דהקו"פ מחלק הצירוף, היינו דמחמת זה לא מתקבלת כל העדות [ול"א דאדרבא בטל הצירוף וישארו העדים הכשרים], ובאחיעזר שם מבואר דבזה פליגי רבי ור' יוסי, ולרבי פשט הפסול בכל העדים ונעשה כאילו כל העדים פסולים [וכדברינו לעיל בסברת הרע"א הנ"ל] ולהכי פוסל גם בד"מ, ולר' יוסי אמרי' בממון דפלגי' העדות, עכ"פ מבואר גם בדבריו דכיון דבממון מהני עדות מיוחדת ול"ב לצירוף, להכי לרבי יוסי ל"ש בזה פסול דקו"פ יבטל כל העדות, דכל היכא דלא בעי לצירוף ל"ש פסול בעדות לומר דהפסול יפסול את עדות כולם, ונמצא דטעמי' דר' יוסי דבממונות ל"א דין נמצא קו"פ הוא משום דבממונות עדות מיוחדת כשרה וחד דינא הוא, וזמש"כ תוס' ו: ד"ה בד"נ דאין לדמות ד"מ לד"נ לפסול עדות מיוחדת דעד אחד בממון דלשבועה מיהא איתה, והיינו דחזינן דבממון יש כח לעד אחד ולהכי עדות מיוחדת כשרה וכמש"נ.

והנה לעיל עמדתי על לשון הפסוקים דחלוק דגבי נפשות קתני בפ' שופטים דנא' [יז-ו] על פי **שנים** עדים או שלשה עדים יומת המת וגו', ולהלן [יט-טו] לגבי ממונות נאמר על פי "שני" עדים וגו', ונ"ל ובהקדם מה שידוע מהגר"א דלשון "שנים" בתורה הוי כגוף אחד [כמ"ש בפ' תרומה בכרובים שניים כרובים, ומה שנא' בפ' ויקהל שני כרובים י"ל דתליא בזמן שעושין רצונו וכו'], משא"כ לשון "שני" הוי שני יחידים, וכעי"ז בהעמק דבר כאן, ומעתה נראה דבד"נ הוי שני העדים כראייה אחת דכל ע"א ל"מ מידי, וגם עדות מיוחדת ל"מ בנפשות דבעי' ראייה אחת המצרפתן, ולכן בסיפא דקרא קתני לא ימות עפ"י ע"א, היינו דכל דל"ה שנים כאחד ולא עדות מיוחדת ל"מ, משא"כ בד"מ קרא כתיב "שני" כיון דכ"א הוי עד לעצמו ומהני לחייב שבועה ועדות מיוחדת מהני בד"מ, וזמש"כ תוס' הנ"ל דלא ילפי' ממשפט אחד לר' יוסי להשוות ד"מ לנפשות כיון דחלוקים בגדרם וכדפי', ושפיר מדוקדק לשון הכתוב. וראיתי בחי' המהריל"ד עה"ת בפ' שופטים שכ' דבד"נ דעדות מיוחדת פסולה והוי השני עדים כחדא ולהכי קתני "שנים" ומבואר בדבריו בקצרה כמש"כ.

ובזה ניחא הקו' הנ"ל שהבאתי מהגהות רא"מ הורביץ ועוד שהקשו מע"א בקנס דאינו מחייב שבועה, וא"כ ליהוי כד"נ, ומלבד מה שתירצתי דענין שבועה שכ' תוס' הוי רק בגדר סימן דבממון הוי סוג עדות דלא בעי לצירוף, יש להוסיף יותר דהרי עדות מיוחדת מהני בקנס, כמש"כ בקצות סימן ל סק"ד לחלוק על הט"ז בזה אלא דקנסות הוי כד"מ דעדות מיוחדת כשרה בהם, ועי' נתיבות שם, ולהכי שפיר הוי כד"מ לדין קו"פ, ועיקר כוונת תוס' שהזכירו שבועה הוי בגדר ראי' דהעדות מוחלקת ולכן אין בממון דין נמצא קו"פ, ועד"ז כ' הישועות ישראל שם בהמשך דבריו.

וי"ל עוד נ"מ בזה לתוס' רי"ד ב"ב קיד דבעדות קדוה"ח קו"פ פוסל, ע"כ דס"ל דעדות מיוחדת פוסל בקדוה"ח, ועי' מנ"ח מצוה ד אות ד שהסתפק בדין עדות מיוחדת בקה"ח, ובמתני' בר"ה כב מבואר דליכא פסול קו"פ בקדוה"ח עי"ש גבי אב ובנו דמקבלין שאם יפסל אחד השני יוכשר, והקשה המנ"ח שם דאם נפסל אחד הרי פסל את כל העדים, ובערל"נ שם הביא מס' המכריע וכ"ה בתוס' רי"ד ב"ב שם דלא התכוונו להעיד האב ובנו, [וכעי"ז במאירי שם דלא הלכו על דעת שיצטרפו שניהם לעדות אחת וכו'], ולהכי לא מצטרפין לדין קו"פ, אך י"ל כמו שרמז בערלו"נ שם דבמתני' שם ר' יוסי קאמר המימרא דאב ובנו, ולשיטתו קדוה"ח הוי כד"מ, דכיון דבקדוה"ח כשר בעדות מיוחדת, תו לא בעי לצירוף ולהכי ליכא בו פסול דנמצא קו"פ. ובטו"א שם כד. ד"ה אבל כ' דאף לר' יוסי עדות החודש דמי לד"נ כיון דל"ש בה שבועה, ובאמרי ברוך שם השיג עליו, וכנראה הטו"א למד בתוס' דהשבועה היא הסיבה, ולדברינו בתוס' ל"ש לומר כדבריו.

אמנם הש"ך בסימן לו סק"ט הביא את דברי הב"ח דגם בעדות מיוחדת יש פסול דנמצא קו"פ פוסל כל העדות, ומפורש כן בראב"ד המובא בריטב"א ו:, והריטב"א חולק דבד"מ לא חמיר בעדות מיוחדת ול"א נמצא קו"פ פוסל כל העדות, והקצות בסימן לו סק"ב ביאר דעת הראב"ד דכיון דעדות מיוחדת כשרה בד"מ קולו זוהי חומרו דהצירוף יפסול, ועי' באחיעזר הנ"ל מש"כ בדבריו, ומבואר בקצות בד' הראב"ד דגם בעדות מיוחדת פוסל קו"פ, ומ"מ ה"ד לרבי דקו"פ פוסל בד"מ, אך להמבואר בתוס' בדעת רבי יוסי ליכא בד"מ דין נמצא קו"פ מהך טעמי' גופא דעדות מיוחדת כשרה בד"מ ול"ב לצירוף, אך י"ל דלרבי שאני דאיהו ס"ל דגם בד"מ יש דין נמצא קו"פ, ואפשר דסובר דאף בעדות מיוחדת נאמר כן, אך נראה דבעדות מיוחדת שייך רק טעם הבעה"מ דהפסול נתפשט בכל העדות, אבל ל"ש הטעם דלא אמרי' נחלקה העדות, כיון דהרי בלא"ה העדות חלוקה, [וצע"ק להראב"ד לשיטתו הנ"ל דאיהו כ' הטעם דקו"פ דלא נחלקה עדותן, ומ"מ ס"ל דגם בעדות מיוחדת הפסול פוסל את כל העדות וי"ל].

ב] והנה שיטת הרי"ף דהא דבנמצא קו"פ פוסל כל העדים ה"ד שהכשרים יודעים מהפסולין, והרמב"ן הו"ד ברא"ש הביא מקור מהתוספתא לגירסתו דרבי אומר כן מפורש דהכשרים יודעים מהפסולים, ועי' ברא"ש שפי' התוספתא באופ"א, וברמב"ן מבואר הטעם דאז נעשו טפלין ומצטרפין, דהיכא שידעו שהם פסולין נטפלו לפסולין, אבל בשוגגין כאילו לא נטפלו ולא נצטרפו ונחלקה עדותן, והרא"ש חולק על שיטת הרי"ף עי' מה שהקשה דמאי נ"מ בזה, ועי' בהגר"א סימן לו סק"ג וסקי"ד מקור לשיטת הרי"ף דאמרי' למיחזי אתיתו ומציין לשי' ר"ח כהן בתוס' דבעינן כוונת הכשרים להצטרף לפסולים, וכד' הרמב"ן דכיון דנטפלו הכשרים לפסולים להכי נפסלין, ועי' בנתיבות סימן לו סק"ה דבכשרים וכשרים א"צ כוונת צירוף דדוקא בפסולים דאין עדותם כשרה לא חזו לאצטרופי כלל לכת אחת עם הכשרים, ובש"ך בסימן לו סק"ז מבואר דלרי"ף סגי במה שא' הכשרים הכיר את הפסול ומבטל כולן, ובנתיבות שם סק"ה מצאתי דברים מחודשים שהק' על הש"ך דהא שאר העדים כשרים לא כיוונו להצטרף לפסולים, וכ' דכ"ד הרי"ף הם רק בדין נמצא קו"פ דפוסל כולם כיון דבמזיד רצו להצטרף לפסולים, אבל הכא בכשרים וכשרים הוי דינא דעדות שבטלה מקצתה [הרי דס"ל דתרי דיני נינהו חדא עדות שבטלה מקצתה וכו' ועוד דין דבנמצא קו"פ פוסל כל הכת], ובזה לא אמר הרי"ף דצריך שידעו מהפסולים, והוכיח כן מאיני יודע דיש דין דבטלה מקצתה וכו' דהרי ל"ה במזיד דמנליה שבחקירות יאמר איני יודע, ולפ"ז כ' דכיון דאותו כשר נפסל הרי עדות שבטלה מקצתה בטל כולה עכתו"ד, וכל דבריו מחודשים מאוד.

ולפי המבואר לעיל יש ליישב שיטת הרי"ף דס"ל דטעם הפסול הוא דלא מחלקים ההגדה ולהכי בעי' לצירוף הכשרים לפסולין, וס"ל להרי"ף ה"ט גם היכא דהוי פסול הגוף בעד, דאין לומר דהיכא דאיכא פסול הגוף בעד, ה"נ לא בעי' שידעו מהפסולים, ורק היכא דפסולין מחשש משקר וכיוצא דל"ש לומר דנתפשט הפסול על כל הכת, ובזה הגדר דקו"פ בטלה כולה הוא משום דלא מחלקין העדות, להכי בעינן שיהא צירוף והכשרים ידעו מהפסולים, דהרי"ף מיירי שע"א היה פסולו מחמת קורבה, וזהו שהק' הרא"ש דנתבטל העדות אף בלא ידע הכשר מהקרוב, היינו דבזה נתפשט הפסול בכל הכת, [ויתכן דבגוונא דהע"א נפסל מחשש משקר דבזה הפסול מחמת הצירוף ה"נ יודו הראשונים לרי"ף דבעי' שידע הכשר מהפסול דאז נטפל לפסול ומצטרף אליו לפסול], ובמהר"ם אלשקר בסימן טז כ' בד' הרי"ף דאף שהכיר בפסול אלא שלא ידע דעדותו מתבטלת ל"א דעדותו בטלה, והיינו דל"ח צירוף ושוב אמרי' פלגינן וכנ"ל, והדברים מפורשים ברמב"ן הנ"ל שכ' **דבשוגגים אמרי' נחלקה עדותן היינו דפלגינן העדות ומקבלים רק הכשרים** ולהדי' כמש"נ. [ועי' בדברי חיים שג"כ הקשה כקו' הנתיבות הנ"ל מאיני יודע דמנליה לכשרים שיאמרו איני יודע וכו' עי"ש].

ובד' הר"מ עדות פ"ב ה"ג גבי איני יודע דייקו דס"ל כרי"ף ולהכי גבי עד האומר איני יודע כ' דל"א נמצא קו"פ, ראה באמרי בינה עדות סימן נב, ובעל"נ בסוגין, ומשמע דהר"מ ס"ל כרי"ף, וכיון דהעדים לא ידעו שהעד הזה יאמר איני יודע בחקירות להכי ליכא צירוף לפסול, ומ"מ הראי' מהר"מ כרי"ף יהיה על גוונא דאיני יודע דל"ה פסול הגוף, והתוס' בסנהדרין מא: שכ' דבאמר איני יודע אמרי' דין קו"פ, מוכח דפליגי על הרי"ף, ואולי כיון דאמר איני יודע הוי א"ר להזמה ול"ש קיום עד שיוזמו כולן וממילא כלם פסולין דא"ר להזמה. [ועוד יש לדון בד' תוס' דכיון דבראייה נצטרפו לכת אחת דהיו כולם כשרים ממילא בטלה כולה כשאחד אומר איני יודע, ודוקא כשפסול בשעת ראייה אין חלות צירוף להצטרף אל פסול גברא בלא כוונת צירוף ובלא ידעי הכשרים מהפסולים חשיב כטעות ושוגג בצירוף לד' הרי"ף, אבל אם נצטרפו בעודם כשרים לא איכפ"ל דלאחר מכן נפסלה הגדתו שלא בידיעת אחרים דכבר נצטרפו, וא"צ כה"ג כוונת צירוף, דזהו רק בדין המחודש של צירוף כשר עם הפסול וכמש"נ].

וע"ע בתומים בסימן לו סק"ח שכ' דדברי הרי"ף שייך רק לרבי ולא לר' יוסי, ואכן כ"מ בתוספתא שהביא הרמב"ן כסיוע לרי"ף, ושם אי' כן בשם רבי עי"ש, ולדברינו היה נראה איפכא דלרבי דהגדר הוא דהפסול מתפשט בכולו שפיר פוסל גם אם הכשרים לא ידעו מהפסולים, וכפיה"נ דהתומים פי' דלרבי בעי' לצירוף ולכן שייכא שיטת הרי"ף לפסול מחמת דהצטרפו לפסולים, ובאמרי בינה כ' דלר' יוסי לא בעי כוונה להעיד, וה"ה דלא בעי' שיכירו בפסולו.

בס"ד **בדין צירוף עדים בראיה ובהגדה**

דף ו. אמר רבא והוא שהעידו כולם תוך כדי דיבור וכו', וברש"י מבואר דקאי על כולא מתני' בין לענין עד שיזומו כולם ובין לענין דינא דנמצא קו"פ וכו', ובתוד"ה אמר הקשו דהא משמע בסמוך דלענין דין דקרוב או פסול אינו תלוי בהעדאה בתוכ"ד אלא בראיית מעשה גמרה עדותן דקאמר הרוג יציל וכו', וצ"ע דהרי כ"ז בקו' הגמ', אבל למסק' דמשני במקיימי דבר, הא כ' התוס' עצמם להלן ד"ה שמואל דאומר הר"י דודאי מתחילה היה סבור הש"ס לרבי יוסי כי נמי אינן באין להעיד בב"ד עדותן בטלה, ומשני במקיימי דבר כלומר כשבאין לקיים הדבר בבית דין וכו', וא"כ מה הקשו התוס' כאן על רש"י מקו' הגמ' הרוג יציל, [ואמנם לרש"י לשיטתו מבואר בדבריו בד"ה יקום דבר דמפרש באופ"א דתי' הגמ' הוא כפי' הראב"ד, דממעטי' בעל דבר דאינו עושה דין קו"פ, אולם עי' בריטב"א בד' רש"י], וראה בגבו"א בסוד"ה אמר רבא שעמד בזה.

אכן התוס' להלן הסיקו דאפי' אירע לאחר כדי דיבור עדותן בטלה, הרי דס"ל דגם בהגדה לאחר כד"ד פוסל כל העדות מדין נמצא קו"פ, ודלא כרש"י, [ובתוס' ב"ב קיד. בסוה"ד ליכא הך הוספה דאפי' העידו "אחר" כד"ד עי"ש], ואכן כל דברינו נכללים בתו"ד המהרש"א על התוס' שם שכ' "לא ידענא מי הכריח אותם לזה דהא השתא כשבאין להעיד מדבר הכתוב ולא קשיא מהך דפריך הרוג יציל דיש לפרש בפשיטות כפ"ה דהא שהעידו תוכ"ד קאי אף לענין קרוב או פסול" עכ"ל. עכ"פ מבואר דעת התוס' דלמסק' ה"נ יש דין צירוף בהגדה לפסול מדין נמצא קו"פ, אך סגי בכך בצירוף אף לאחר כד"ד, וצ"ע המקור לזה, ועוד דסותר לדברי התוס' לעיל דמשמע דלדין קו"פ תליא בצירוף דראייה.

עוד יל"ע בקו' תוס' על רש"י, ובהקדם שיטת הרמ"ה שהביא הטור בסימן לו דהא דאמרי' כשאומר שבא לראות אינו פוסל זהו דוקא שלא העידו ביחד בב"ד בתוכ"ד, אבל אם העידו יחד בתוכ"ד אפילו אומרים שלא באו אלא לראות ואפי' לא ראה זה את זה ונמצא אחד מהם קו"פ עדותן בטילה דהא עיקר קרא בשעת הגדה קאי הלכך ל"ש נצטרף עמהם קרוב או פסול בשעת ראיה להעיד ולא העיד עמהם בשעת הגדה ול"ש נצטרף עמהם בשעת הגדה ולא בא להעיד בשעת ראיה או שלא ראו כאחד עדותן בטילה ע"כ, וכבר העיר בגבו"א [ד"ה והוא] דיש ליישב כן שיטת רש"י, דאה"נ סגי בצירוף דראייה לפסול מדין קו"פ, אך כוונת רש"י דהיכא דלא הצטרפו בראייה כגון שראו משני חלונות או שאחד מהם לא כיוונו להעיד דבזה מ"מ מצטרפין בהגדה בתוכ"ד. והיינו דלרש"י מהני צירוף ראייה לדין קו"פ, ומהני גם צירוף בהגדה, והנה הא ודאי דגם לרש"י דין עד חל משעת הראייה, וכדאמרי' לרבי דבעי' כוונת להעיד משעת ראייה, ועי' רשב"ם ב"ב קיג: דהוכיח מסוגין לרבי דלאהסהודי וכו' דהוי עד משעת ראיה ואינו נעשה דיין ועי"ש בתוס' ובריטב"א, וכמו כן אמרי' בעדות דבעינן שיהא תחילתו בכשרות משעת הראייה, אלא דרש"י ס"ל דלדין קו"פ בעינן צירוף דשעת הגדה, ולרמ"ה מהני גם צירוף דראייה וגם צירוף דהגדה וכנ"ל.

ונראה בדעת התוס' ובהקדם דברי הטור שם בשם הרא"ש וז"ל וא"א הרא"ש ז"ל כתב אפי' אם כיון לראות כדי להעיד אינו פוסל אלא א"כ כיון לראות כדי להעיד ובא לב"ד והעיד, אבל אם לא כיון לראות כדי להעיד אפי' בא לב"ד והעיד או שכיון לראות כדי להעיד ולא העיד אינו פוסל ע"כ. מבואר ברא"ש תרתי, חדא דבראייה גרידא ליכא צירוף וכמש"כ דבלא העיד אינו פוסל, אך הרא"ש חידש עוד דאם בא להעיד אף דאיכא צירוף בהגדה, אינו פוסל אא"כ כיון להעיד, והיה צירוף גם בראייה, וכ' הב"ח דהיינו כשיטת התוס' דאם נתכוין בראיייה ובא להעיד אפי' אחר כד"ד פוסל, ומבואר דס"ל כן גם בד' התוס' דהצירוף דהגדה מהני רק אם נצטרפו בראייה, וכן מבואר בפרישה ודרישה שם עי"ש.

וביאור הדברים נראה דלתוס' גם למסקנא דבמקיימי דבר, הצירוף חל בשעת הראייה, והפסול דקו"פ חל בראייה, וזהו קו' הגמ' הרוג יציל, ולמסק' דבמקיימי דבר, היינו דהוי תנאי דבעי' הגדה, אבל הראייה היא הפוסלת בתנאי שיבוא לידי הגדה, וכלשון התוס' דעדותן התחיל מראיה שהיתה בב"א, דהראיה היא תחילת העדות, וגם לר' יוסי דלא בעי' כוונה להעיד, מ"מ בעי' שיהיה ראוי לילך לב"ד, ועי' עוד בתוס' וביותר בתורא"ש סנהדרין ט. דבמסקנא לא סגי שראוי לילך לב"ד אלא בעי' "שיכול לילך" לקיים דבר בב"ד, ומשו"ה ס"ל לתוס' דכיון דנהיו כת אחת בראיה, נשארים כת אחת גם אם ההגדה לא היתה תוכ"ד, כיון דכבר נהיו כת אחת בראייה, שוב מהני גם אם ההגדה היתה בזא"ז, וזהו שיטת הרא"ש שהביא הטור דדוקא היכא דנצטרפו בראייה מהני צירוף דההגדה לפסול, כיון דתחילת הצירוף הוא מחמת הראייה, אלא דכיון דהראייה היא הסיבה המצרפת שפיר מהני גם צירוף הגדה של אחר כדי דיבור לקיים הדין דמקיימי דבר וכדפי', וניחא שפיר הא דהרא"ש הביא דינא דרבא רק על רישא דמתני' דעד שיזומו וכו' ולא על הסיפא דקו"פ, דלשיטתו בזה סגי בצירוף דראייה, ולא בעי' בהגדה שיהא תוכ"ד. [ולדעת הרמ"ה בעי' דוקא צירוף בהגדה תוכ"ד, וכן לרש"י ס"ל דהצירוף חל רק בהגדה כאחת].

ובזה מיושב קו' מהרש"א על התוס' דנימא דלמסק' מודי דבעי' תוכ"ד, גם לענין קו"פ, ורק בה"א פרכי' דהרוג יציל, אכן אם נימא דגם לתוס' עיקר הצירוף הוא בראייה והגדה הוי תנאי גרידא שפיר ניחא דלהכי ל"ב הגדה תוכ"ד, וכ"כ בשעורי ר"ש עמוד רעה בהערה תקכב.

ולפ"ז נראה דבגוונא דהגבו"א דבשעת הראייה לא היה צירוף, כגון אם כל אחד רואה מחלון אחר, או שלא נתכוונו להעיד, דהקשינו דמשכח"ל דינא דרבא דבעי' הגדה תוכ"ד, וכדס"ל לרמ"ה הנ"ל, אכן נראה דהתוס' שהקשו על רש"י ולא תירצו כן, ס"ל דדוקא היכא דהוזמו דלפי האמת לא היה צירוף בראייה כלל, בזה מהני צירוף בהגדה אם תהיה תוכ"ד, אבל היכא דהיה ראייה ע"י כל העדים, ורק הפסול לא התכוין להעיד ונחלקה עדותן בראייה, או היכא דהוי ראייה מב' חלונות, בזה לא יהני צירוף של ההגדה, כיון דבתחילת עדותן היו מופרדין, ורק היכא דלא היה ראייה כלל, בזה מהני ההגדה לצרף, [ונמצא דהכלל של עד שיזומו כולן ושל נמצא אחד קו"פ חד דינא הוא, ורק הנ"מ בהיכי תימצי איך נהיו כת אחת].

ובדברינו נראה ליישב קו' הקצות על הרמ"ה ממתני ו: ויבואר בשעור להלן, עכ"פ הקצות כ' דמתני' בד"נ והרמ"ה מיירי בד"מ דעדות מיוחדת כשרה, ולדברינו י"ל דמתני' מיירי גם בד"מ, אך כיון דבראיה היו חלוקים שוב אין ההגדה מצרפן וכמש"נ בד' תוס', אכן ברמ"ה עצמו מבואר לא כן שהרי כ' גוונא דהיו חלוקים בראיה דמ"מ מצטרפין בהגדה תוכ"ד.

ובקצות בסימן לו סק"ד ובגבו"א דנו בגוונא דהיה ראיה בכשרות ואח"כ נפסל עד ההגדה, אם אמרי' קו"פ, דהרי לענין זה תלוי בראייה, או דתליא בהגדה ואז הוי פסולין, ולדברינו דלתוס' גם למסק' דבעי' הגדה, אבל הצירוף של הראיה דוקא הוא דמהני לעשותם כת אחת גם להגדה, א"כ היכא דבשעת הראייה הוי כשרים, שפיר ניחא הספק בקצות דאפשר דלא אמרי' דיש כאן נמצא אחד קו"פ, כיון דבראיה היו כשרים, או דנימא דהגדה לבד גם מצרפת לפסול.

ובזה ניחא קו' השעה"מ סימן לו סק"ד דאמאי לא יהני שהכשרים יחזרו ויעידו שנית, ובאמרי בינה בהל' עדות סימן כ הביא מדברי משפט דאף לקצות דבכשר בשעת ראיה ופסול בהגדה דאמרי' נמצא קו"פ, מ"מ יוכלו הכשרים לחזור ולהעיד, וכ"נ בשעה"מ שם, אמנם לרע"א דקו"פ היינו דנתפשט הפסול תו ל"ש לקבל הכשרים בפ"ע וכמש"נ בשיעור הקודם, דכבר נפסלו, ועו"נ דהיכא דהיו פסולים בשעת ראייה כבר נפסלו בראיייה. והנה בקרובים ופסולים בהגדה מבואר בישועות ישראל סימן לו סק"ח דחל הפסול למפרע ובטלו הקדושין, וכ"כ באחיעזר ח"א סכ"ב סק"י, והיינו דהראייה פוסלת בתנאי דהגדה דבעי מקיימי דבר, ולהכי פסולים למפרע, אך הבית שמואל סמ"ב סק"ח הובא בשעה"מ שם נקט דלא בטל למפרע עי"ש.

ב] שי' הר"מ עדות פ"כ ה"ג כתוס' דאף דלענין הזמה בעי' הגדה תוכ"ד, אמנם לענין דבטלה העדות הוא גם בהעידו אחר תוכ"ד ועי"ש בכס"מ ולח"מ. ולשון הר"מ ואע"פ שבטלה העדות כולה "מפני שהן כת אחת", והיינו דהיכא דהוזם אחד אמרי' דין קו"פ לפסול כל העדות אף בצירוף של הגדה אחר כ"ד, ועי' במהרש"ל שהסתפק בדעת התוס' והסיק דבהוזמו מקצתן, נפסלו כולן, אף דלענין הזמה אמרי' דאם לא נצטרפו בראייה בעי' לצירוף דהגדה, דלגבי הזמה חשבינן שאינן עדי אמת, אבל לענין דין ביטול העדות חשבינן כקרו"פ, והדברים צע"ג דהרי כיון דהוזם אחד הוברר דלא הצטרף עם הכשרים בראייה, ואיך נימא דיהא בו דין קו"פ מחמת הראייה, ועי' בכס"מ שם ובלח"מ שכ' בד' הר"מ דכיון שראו כלם יחד המעשה כאחד ובאו להעיד בב"ד יחד אמרי' קו"פ וצ"ב.

ונראה עפי"מ שנתבאר בד' התוס' דעיקר הצירוף הוא מחמת הראייה, ומעתה י"ל דלדין קו"פ סגי בצירוף שעי"ז נחשבים "ככת אחת", לומר דבטלה כולה, כיון דמעידין על ראייה אחת, אף שלא הוי "עדות אחת", ואף דהרי הפסול שהוזם התברר שלא היה בראייה, וא"כ לא היה מה שיצרפו בראייה, ובהגדה הא ל"ה תוכ"ד, ומוכרח דמה דמעידים על ראיית מעשה אחד מצרפם לכת אחת, [וראיתי כעת עד"ז בס' אבי עזרי בהל' עדות פ"כ ה"ג מהדו"ק, עי"ש דברים עמוקים בשי' הרמב"ם הנ"ל, והכריח כן מהא דבעדות בשטר אמרי' קו"פ, אף דהרי הפסול ל"ה בכלל השטר וא"כ ליהוי מפי כתבם, ול"ה צירוף דשטר כלל, וע"כ דלפי מה שחתמו איכא צירוף עי"ש בארוכה וסיוע לכל מש"כ], ולענין צירוף להזמה דניבעי לעד שיוזמו כולן, בעינן שיהיה עדות אחת, וה"ד בהעידו תוכ"ד, דעד שיוזמו כולן הוי דין בהגדה, דההזמה היא לבטל ההגדה ומחיל ההזמה על כל אלו שהעידו יחד, ולהכי בעי' תוכ"ד, דאחר כדי דיבור הרי "נחלקה עדותן", ול"ס שיהא כת אחת אלא בעי' שהעידו כאחת. ויעוי' בלשון הר"מ פ"ה מעדות ה"ה גבי קרו"פ שכ' הלשון: כשיבואו לב"ד עדים מרובין "כת אחת", הרי דנקט לישנא דכת אחת, ולענין עד שיזומו כולן נקט בפה"מ לפנינו "ויהיה הכל עדות אחת", ושפיר י"ל הביאור דלגבי הזמה דנין לפי האמת וכד' המהרש"ל, אבל כשדנין לענין קו"פ [כגוונא דהמהרש"ל בתוס' והרמב"ם הנז' דאחד הוזם ובאים לפסול מחמתו את כל העדות], הרי דנין לפי מה שהם אומרים שבאו וראו ביחד ונעשו כת אחת לדבריהם, ולכן חשיב ככת אחת לפי מה שהם מעידים ופסולים כל הכת, ויעוי' בלשון הב"ח דמבואר כן דשייך בהוזם צירוף לפי דבריהם, ועי' עד"ז בתוס' שאנץ לפנינו, וכן בדברי הקצוה"ח שם במשה"ק על התוס' ממתני' להלן ו: מחלון אחר והוזמו, והרי כיון דהוזמו לא היה ראייה כלל ועי"ש תי' דדנין לפי מה שהם באו להעיד וכיון שאפילו הוזמו מ"מ הם אומרים אמת העדנו אלא שהוזמנו הו"ל שפיר צירוף בשעת ראייה עי"ש ומדבריו יש לסייע למש"כ.

**עדות מיוחדת בממון ובנפשות**

דף ו: אמר ר"נ עדות מיוחדת כשירה בדיני ממונות, ופריך אלא מעתה בד"נ תציל עי"ש ובפרש"י, וצ"ע הא דהגמ' לא פריך כך על ריב"ק בסנהדרין ל דמכשיר עדות מיוחדת בממון אף בשני מעשים וכ"ש בזה מחלון זה וכו', ובאחיעזר ח"א סימן כה סקי"ב הביא קושיא זו בשם הגר"י פיק בקשות מיושב, וכמ"כ יש להקשות על התוס' בסוגין שהק' דנילף עדות ממון מעדות נפשות לפסול בעדות מיוחדת ממשפט אחד, וצ"ע דלא הקשו כן על דינא דריב"ק, דנילף ממון מנפשות, ועיקר הסוגיא לכאורה צע"ג דמ"ש לומר דכיון דבד"מ מהני עדות מיוחדת דלהכי תציל בדיני נפשות, והא בד"מ מהני על אף דאינם מצורפים אלא דסגי בכך לד"מ, דידעי' דחייב מנה, ואיך יהני לענין ד"נ להציל הא ליכא צירוף בינייהו.

אמנם מצינו דגם בדיני נפשות באיכא עדות מיוחדת שהרג דינו דנכנס לכיפה עי' סנהדרין פא: וברש"י שם פירשה על זה מחלון זה וכו', הרי דאהני העדות מיוחדת בנפשות ורק דב"ד אינו פוסק על פיהם חיוב מיתה, אלא דא"כ קשה דאמאי לא פריך בגמ' דתציל בד"נ דהא כשרה להכניסו לכיפה, והרגיש בזה האור שמח בהל' עדות שם בתו"ד, ועי' בכס"מ פ"ו מרוצח ה"ה שכ' בד' הר"מ דבעדות מיוחדת בהרגו גואל הדם פטור, והיינו דמקרי מחוייב מיתה ורק דאין ב"ד קובעין דינו, ובאמרי יושר לר"מ אריק ז"ל דן בעד זומם שחייב מיתה אדם שדינו להכנס לכיפה אם חייב, ויסוד הספק הוא אם הכנסה לכיפה מיקרי פסק ב"ד, ואכן המש"ח בפ' מסעי כ' דמי שנתחייב מיתת כיפה הרוצח אותו חייב עליו מיתה, והיינו דלא חשיב לגברא קטילא כיון דאינו חייב מיתת ב"ד אלא מיתת עצמו, ובחזו"א סנהדרין סי' כא-ה הסתפק בזה, וכן הסתפק אם בעי ב"ד של כ"ג, ובאמרי בינה בהל' עדות סימן ה בסופו כ' דאם ב"ד הרגוהו פטורין.

ונראה בזה דרב נחמן דאמר דבדיני ממונות דעדות מיוחדת כשרה אין הפי' דסגי אף בלי צירוף ופעמיים עד אחד מהני כמו דמחייב שבועה וכו', ובשעור כללי הקודם הבאתי ביאור חדש בהבנת תוס' ו. שכ' בטעמי' דר' יוסי דקו"פ ה"ד בעדי נפשות ולא בממון, ולא ילפי' ממשפט אחד, וכ' תוס' דשאני ממון דע"א מחייב בשבועה, וביארנו עפ"י הישועות ישראל בסי' לו דבממון דעדות מיוחדת כשרה להכי ל"א דין קו"פ כיון דלא בעינן לצירוף, אכן להלכה אף דקי"ל דעדות מיוחדת כשרה בד"מ, מ"מ לא קי"ל כר' יוסי, אלא הלכתא כרבי דגם בממון יש דין דנמצא אחד קו"פ פוסל כל העדים, וע"כ דגם בממון נחשב צירוף לשני עדים, וקרו"פ פוסל כל העדים, דפשיט הפסול בכל העדים, ומוכרח כן מעיקר קו' הגמ' ו: דמקשי דעדות מיוחדת תציל בד"נ, כיון דבממון מהני עדות מיוחדת, ראה פרש"י ובר"ח, וצ"ע דהא בדיני נפשות בעינן שיהא כת עדות מצורפת לד"נ, וע"כ דגם בממון הוי צירוף של ב' עדים, דבעלמא בממון מצטרפת, ולהכי פריך דתציל בד"נ. וכן מוכרח בדברי הקצות בסימן לו סק"ב במש"כ דבממון דמהני עדות מיוחדת מצטרף הפסול לפסול מדין קו"פ דקולתו היא חומרתו וכו', וביאר בזה כוונת הראב"ד שהביא הריטב"א ו: והריטב"א השיג עליו, ונקט הקצות בד' הראב"ד דבד"מ כיון דמהני עדות מיוחדת קולתו זוהי חומרתו וה"נ פוסל בה קו"פ את כל הכת, ומוכרח כנ"ל דחשיב לעדות אחת.

אכן דעת הריטב"א דבעדות מיוחדת ליכא צירוף מהעדים לדין קו"פ, ומשום דס"ל דעדות מיוחדת חשיב ע"א ועוד ע"א אבל ליכא דין צירוף ביניהם, ולשיטתו הריטב"א כ' ע"ד רש"י בפירושו בקו' הגמ' דבד"נ תציל וכו' **דאינו מחוור**, היינו דאינו יכול לפרש כרש"י דכיון דעדות מיוחדת כשרה בד"מ תציל בד"נ כיון דליכא צירוף ביניהם, והריטב"א פי' באופ"א בשם תוס' ע"ד פירוש הרמב"ן דקו' הגמ' דנדרוש קרא על מיתה דל"מ בנפשות עדות מיוחדת ולא לענין הצלה דבזה נמעט דיהני כמו דממעטי' לענין ממון עי"ש.

אמנם נראה דאף לד' הראב"ד דבעדות מיוחדת הפסול פוסל את כל העדות, היינו דוקא בראה מחלון זה וכו', והיינו דינא דרב נחמן בסוגין, וכמש"כ הראב"ד להדי' כמובא בריטב"א דמיירי **בהלואה אחת**, אבל בדינא דריב"ק דיבואר לקמן דל"ה אלא שני עד אחד ול"ה צירוף דהא כל עד מעיד על מעשה אחר, ורק דכיון דתרוייהו ידעי' שיש חוב ממון של מנה להכי מחיבינן ליה כדיבואר, ה"נ לא יהא בזה דין נמצא קו"פ, וכך מפורש בראב"ד דהא זהו תירוצו דבעי' לדינא דר"נ לענין דהפסול פוסל דזה לא נאמר בדינא דעדות מיוחדת בהלוואה אחר הלוואה דריב"ק, ומפורש כדברינו, וכ"ה להדי' במאירי בשם גדולי המפרשים היינו הראב"ד, וכ"כ באחיעזר ח"א סימן כה סקי"ב, [אמנם הקצות נקט בראב"ד דכ"ה גם בדינא דריב"ק דהלוואה אחר הלוואה, אך כבר תמה באחיעזר שם על דבריו עי"ש], וע"ע בנתיבות וקצות בסימן ל סק"ד שנחלקו דהנתיבות ס"ל דאם מהני עדות מיוחדת בקנס ה"ד מחלון זה כו' אבל בשני מעשים אין מצטרפין, והיינו כנ"ל דכיון דבזה לא ידעי' העובדה מב' עדים ל"ש קנס, אמנם הקצות כ' דגם בזה מהני, [ולדבריו לענין קנס יהא כממונות דלר' יוסי ל"א נמצא קו"פ וכו' כיון דלא בעי לצירוף, ונתבאר הנידון בשיעור הקודם], ומתאימים הדברים לקצות לשיטתו לפנינו שנקט דגם בדינא דריב"ק חשיב צירוף לשני עדים, שהרי כ' דגם בדינא דריב"ק יהיה בזה הדין דנמצא קו"פ פוסל והיינו דס"ל דהוי ככת אחת, אולם מהראב"ד הנז' נראה דלא כדבריו וכמש"נ.

ובזה מיושב היטב דה"נ חלוק דין עדות מיוחדת לריב"ק מדינא דרב נחמן בסוגין, דלריב"ק הלואה אחר הלואה מצטרפים, ולא מקשינן דא"כ תציל בד"נ, וכמו כן התוס' הק' כאן על עדות מיוחדת דנימא משפט אחד, ולא הק' כן על דינא דריב"ק דנימא משפט אחד, והיינו דלריב"ק הפי' דהוי חצי ולא כת שלימה, והיינו דלריב"ק בממון לא בעי' כת אחת של ב' עדים, אלא אם ב"ד שומע מב' עדים על חיוב ממון דאמנה בעלמא תרוייהו קמסהדי, דלב"ד יש עדות של ב' עדים שהוא חייב מנה, סגי בכך, אף דל"ה צירוף לכת של ב' עדים וליכא ב' עדים על המעשה אלא על התוצאה מ"מ כיון דאיכא ידיעה מב' עדים סגי לריב"ק, משא"כ בתרי חלונות דמצטרפין בממונות לרב נחמן הפירוש דעדות כזו נחשבת שפיר לכת שלימה, והרגיש בזה בשעורי הגרש"ר בעמוד ש עי"ש.

ויל"ע בשיטת הרמב"ם שהביא בהל' עדות פ"ד ה"ב דעדות מיוחדת דמהני בממון בגוונא דשתי ראיות בשני מעשים, ולא הזכיר דינא דר"נ בראה מחלון זה, ולכאורה הוי כל שכן דמהני, וכן בטשו"ע בסימן ל ס"ו הביא דינא דריב"ק, וכ' הסמ"ע סק"כ דלא הביא בראה מחלון זה דהוי כל שכן מב' מעשים דיב"ק, וצ"ע דלדברינו הוי ב' דינים והכא בדינא דר"נ הו"ל כת אחת, והרי נ"מ לדינו של הראב"ד בנמצא אחד מהם קו"פ אם פוסל כל העדים, א"כ היו הר"מ וטוש"ע צריכים להביא ב' האופנים של עדות מיוחדת, וגם גוונא דראה מחלון זה כו' דמהני בד"מ, ואכן הרי"ף והרא"ש הביאו תרוייהו, וניחא היטב עפי"מ שנתבאר דתרי דיני נינהו, ובנתיבות בסי' ל כ' ד"ח בד' התומים דבעדות מיוחדת בב' מעשים מהני רק מדרבנן, משא"כ בראה מחלון זה כו' הוי מהתורה, ובדברי הראשונים בסוגין מפורש דתרוייהו דאורייתא.

והנה בד"נ אי אפשר לפסוק עפ"י עדות מיוחדת, ואין מצטרפין להיות כת אחת והוי שני עדים יחידים, ורק לגבי להכניסו לכיפה מהני גם שני עדים יחידים, ולכן בזה לא מקשי' דמשו"ז בד"נ יציל, דאין מצטרפים להציל בד"נ. ונראה מוכרח כן דעי' בבית הלוי ח"ב סימן לט סק"ח שדקדק מלשון הר"מ פ"ד מרוצח ה"ח דגם בשני מעשים מצטרפין העדים לענין להכניסו לכיפה, וכ"כ בחי' רמ"ש בסנהדרין לג, [ודלא כרש"י ו: שהזכיר מחלון זה וכו' דלא מיקטל, וראה בבית יצחק אב"ע ח"א סימן מג דבשני מעשים לא יצטרפו להכניסו לכיפה], והכס"מ הנ"ל כ' להדי' דגם בב' מעשים בהרגו גוה"ד פטור וציין לר"מ הנז' בביה"ל דבתרוייהו מכניסין אותו לכיפה, והרי בכה"ג ודאי דל"ה חפצא דעדות אחת, וכדפי' לעיל דבשני מעשים ל"ה צירוף, וע"כ דמהני לענין להכניסו לכיפה ולא בעי' לצירוף, כיון דל"ה פסק ב"ד, ולהכי לא מקשי' דתציל בד"נ דהא מכניסין אותו לכיפה כיון דזה ל"ה פסק ע"פ העדות מיוחדת וכמש"כ. [ובר"מ הביא בפ"כ מסנהדרין ה"א דבד"נ אין הורגין על פי עדות מיוחדת מקרא דנקי וכו' ולא הביאו כלל בהל' עדות, והיינו דמדיני עדות ל"ה צירוף עדות כלל, ורק מדיני סנהדרין סד"א דמ"מ איכא אומד הדעת ולזה הביא קרא דונקי וגו', ומיושב השגת הרמב"ן בסה"מ דלמאי הביא הך קרא, וניחא דהביאו בהל' סנהדרין להורות דסנהדרין לא הורג עפ"י האומדנא].

ויש להוסיף דבחי' הגרי"ז בריש סוטה ביאר בסברת ריב"ק דהחילוק בין ד"מ לד"נ הוא דבד"מ א"צ עדות על המעשה אלא על החיוב וכיון דיש עדות משנים על פלוני שחייב מנה די בזה אף דהחיוב בא ע"י ב' הלוואות, משא"כ בד"נ צריך עדות על המעשה ולא מהני עדות על החיוב בלבד, וי"ל עוד עפ"י הרע"א בגה"ש לעיל ה. דבממון החיוב נעשה ע"י המעשה מיד ובעי רק קב"ע על החיוב, משא"כ בנפשות הפס"ד הוא המחייב ולכך בעי קב"ע על המעשה עצמו. ובזה ניחא דלריב"ק אין להק' דכיון דעדות מיוחדת כשרה בד"מ דתציל בד"נ דשני סוגי עדות הם, ורק לרבנן דגם בד"מ הוי עדות על המעשה כמו בד"נ ואפ"ה לר"נ מהני מב' חלונת להכי פריך הגמ' דבד"נ תציל וא"ש היטב.

ובזה מבוארין דברי הריטב"א והראב"ד, דהריטב"א כ' דסוגין דר"נ אתי אפי' לרבנן דריב"ק והיינו דהכא עדיף ומשום דנעשה לכת אחת וכדפי', והביא מהראב"ד דנ"מ בנמצא א' קו"פ דפוסל, היינו דדוקא אם נעשה לכת אחת פוסל כולן. והביאור הוא כנ"ל דהיכא דהוי מב' חלונות כיון דהוי ראייה על מעשה אחד שפיר חשיב צירוף והוי ככל ב' עדים ומהני בממון, ולכן בזה מסתבר כדברי הקצות דיהיה בזה דין נמצא קו"פ דפוסל כולם, כיון דחשיב צירוף בראייה, אמנם בדינא דריב"ק דהוי שני מעשים בזה י"ל דלא חשיב צירוף לעדות אחת, ורק דמהני בממון כיון דידעי' התוצאה דאיכא חיוב מנה, אבל מ"מ ל"ה עדות אחת, ולכן לא יהיה בזה דין קו"פ, ודלא כקצוה"ח שם בסימן לו סק"ב שנקט דגם בזה יהיה דין קו"פ, וכבר השיגו האחיעזר ח"א סימן כה אות יב הנ"ל דבזה ליכא צירוף, וגם הראב"ד שהביא הקצות הרי דקדק דוקא דהלוואה אחת היא, דבזה דוקא יש דין דקו"פ וכמש"נ לעיל, ודבר זה מוכרח מעיקר הסוגיא דהרי מקשי' על ר"נ דבד"נ תציל, ואמאי לא מקשי' כן בסנהדרין שם על דינא דריב"ק, וכן התוס' הקשו הכא דנימא משפט אחד, ואמאי לא מקשו כן על ריב"ק, וע"כ דלריב"ק לא חשיב עדות מצורפת וכדפי'. והריטב"א בסוגיא הק' דמאי חידש ר"נ הלא זהו דינא דריב"ק, ותירץ דר"נ קאי כרבנן, היינו דמחלון זה וכו' מהני גם לרבנן וכמש"נ, ובתי' השני הביא הראב"ד דהנ"מ דיהא בזה דין קו"פ, והריטב"א חולק, וכפי המבואר לד' הראב"ד בדינא דר"נ דמחלון זה, איכא לצירוף לכת אחת ומש"ה יש בו דין נמצא קו"פ, משא"כ בדינא דריב"ק וכנ"ל, אולם הריטב"א ס"ל דגם בראה מחלון זה לא חשיב צירוף לענין דין נמצא קו"פ.

והנה בחי' הגר"ח פ"ט מרוצח הי"ד בסוה"ד כ בתו"ד דבהודאה אחר הודאה והלוואה אחר הלוואה דמצטרפין אף דליכא על כל הלואה אלא חד סהדא מ"מ באיכא הכחשה דחד כיון דעל כל דבר ליכא אלא חד סהדא הוי חד נגד חד ויכול להכחישו עכתו"ד, ויש לסייע לדברי הגר"ח ממש"כ במאירי בסנהדרין ל. בשם גדולי הפוסקים [כ"ה ברי"ף סו"פ הגוזל וכן נפסק בשו"ע בסימן פז סכ"ט] שאם הביא ע"א ונשבע על פיו ופטרוהו ואח"כ הוציא הלה עד שני שמחייבין את הנתבע והאחר נעשה חשוד על השבועה, ומ"מ דוקא כשמעידים על מנה אחד, אבל אם העידו זה על מנה וזה על מנה שני בזו הואיל וכבר נשבע כבר נפטר מעדותו של ראשון ולא יצטרפו, ועד שני על מנה אחר הוא מעיד, ועי' בפת"ת סימן לט סק"ט שהביא כן בשם זכרון יוסף, אך בשער המשפט נחלק בזה והסיק דכשבא השני חוזר וניעור עדות הראשון להוציא ממון עי"ש. [וראה בהגר"ח מהדורת המאור שהביא מגליונות הגרש"ר שציין ע"ד הגר"ח לשעה"מ הנז'].

ובד' המאירי נראה דס"ל דלריב"ק מצטרפין רק לחיוב הממון ולא על המעשה עצמו ולא חשיב חפצא דב' עדים ולהכי העד השני שבא אחר שנשבע ונפטר מעדותו של הראשון שוב ליכא בניהים כל צירוף וכיון דנשבע נפטר.

ונראה דהמאירי לשיטתו בסוגין דלריב"ק ל"ח צירוף אלא כל אחד הוי עד בפ"ע, דעי' במאירי לפנינו שכ' על קו' הריטב"א הנ"ל דמאי חידש ר"נ והא כ"ה לריב"ק, דנ"מ **במנה מניתי לך בפני פלוני ופלוני דהוחזק כפרן, ואף במנו לו סתם וראה אחד מחלון זה ואחד מחלון זה דאם אמר להד"ם דהוחזק כפרן**, ומבואר דדוקא בכה"ג הוחזק כפרן, [וכ"ה בבעה"ת שער יא ח"ב הו"ד בב"י חו"מ סימן עט ועי"ש בגדו"ת], אבל בעד אחד מעיד על מנה ביום זה ועד אחד על מנה ביום אחר ל"ה צירוף, כיון שאין מעידין שבתורת הלוואה מנה לו, והיינו דאז הב' עדים הם על חיוב מנה וה"ד במעידין על חיוב מנה, אבל כשלא מעידין על חיוב מנה ורק מחמת הוחזק כפרן בזה מודה ריב"ק דבשני מעשים לא מצטרפים כיון שאין עדות על חיוב ממון, ועל מעשה הלא הוי ב' מעשים, ורק בעד אחד מחלון זה וכו' דהוי מעשה אחד מהני צירוף להחזיקו כפרן, וזהו דין דר"נ דדוקא במעשה אחד מב' חלונות הוחזק כפרן, עכ"פ ניחא המאירי לשיטתו לחלק בין עד מחלון זה וכו' להיכא דהוי עדות מיוחדת בגוונא דריב"ק וכמש"נ. וע"ע בפי' הר"י קרקושא הועתק בשיטות קמאי כאן דמבואר כד' המאירי.

ב] ובמש"כ לעיל בדין עדות מיוחדת בד"נ דמ"מ מכניסין אותו לכיפה, הנה בר"ן ורבינו דוד ורמ"ה בסנהדרין שם כ' דהוי הלמ"מ, אמנם בשו"ת הריב"ש סימן רנא מבואר דהוי מדרבנן דהחמירו בשפיכות דמים, ולשיטה זו בעדות מיוחדת ב"נ שהוזמו אין מקיים בעדים דין כיפה כיון שבאו להעיד על עונש דרבנן וכמי לעדות בן חלוצה כמש"כ הראשונים ריש מסכתין, אבל אם הוי עונש מהתורה מסתבר דעונש זה יהיה על העדות מיוחדת כשהוזמו, וכ"נ בערל"נ, אמנם באו"ש בהשמטות להל' עדות הסתפק אם מכניסים העדים כשהוזמו לכיפה והסיק דמסתבר דלית בהו דין הזמה, והוסיף ואי קשיא א"כ אמאי מכניסין אותו לכיפה הא הוי עדות שאי אתה יכול להזימה ותי' כתוס' לעיל ב, א גבי בן גרושה משום דלוקין, עוד כ' דלענין מיתת כיפה ל"ב עדות הראויה להזמה ועי"ש.

והנה הערול"נ להלן ז: הוכיח מתוס' שם דהוי דרבנן דבהא דאמרו בגמ' שם דממעטי' דאין חיוב גלות להורג במזיד, ופריך מזיד פשיטא בר קטלא הוא, והק' תוס' דנימא במזיד ולא התרו בו, וכ' הערל"נ והפורת יוסף שם להק' דהרי גם בלא התרו אמרי' בסנהדרין שם לשמואל דמכניסין אותו לכיפה וא"כ מה הקשו תוס' הא ל"ש לומר בזה דיהא חייב בגלות דהא מכניסין אותו לכיפה, אע"כ דתוס' ס"ל דכיפה הוי רק חיוב דרבנן.

אך נראה דאינו ראי' ואפי' אם כיפה הוי מהתורה, גדרו הוא דכל שב"ד אינם יכולים לעונשו וכגון בעדות מיוחדת או שלא בהתראה דדינו בכיפה, וכפי שנתבאר לעיל דכיפה ל"ה עונש ב"ד אלא הרחקה ומיתה מפני ישובו של עולם וכו', א"כ אם היה דינו דהורג שלא בהתראה דחייב בגלות שוב לא היו מכניסין אותו לכיפה, דהא אית ליה עונש דגלות, והוי מוקמי' דין כיפה רק בהורג בעדות מיוחדת או בהוכחשו בבדיקות, דבזה הוי כמחוייב מיתת כיפה וכנ"ל, ולכן כ' תוס' דבעי קרא למעט מזיד ולא התרו בו מגלות, וממילא כיון דאין בו עונש גלות שוב ה"נ יש בו דין הכנסה לכיפה.

ג] והנה הטור בסימן לו כתב בשם הרמ"ה דצירוף העדים לדין קו"פ מהני בין בראייה ובין בהגדה, ובראו אחד מחלון זה וכו' שפיר מצטרפין בהגדה תוכ"ד, והא דאמרי' כשאומר שבא לראות אינו פוסל זהו דוקא שלא העידו ביחד בב"ד **בתוכ"ד,** אבל אם העידו יחד בתוכ"ד אפילו אומרים שלא באו אלא לראות ואפי' לא ראה זה את זה ונמצא אחד מהם קו"פ עדותן בטילה, דהא עיקר קרא בשעת הגדה קאי הלכך ל"ש נצטרף עמהם קרוב או פסול בשעת ראיה להעיד ולא העיד עמהם בשעת הגדה ול"ש נצטרף עמהם בשעת הגדה ולא בא להעיד בשעת ראיה או שלא ראו כאחד עדותן בטילה ע"כ, וכבר העיר בגבו"א ד"ה והוא דיש ליישב כן שיטת רש"י, דאה"נ סגי בצירוף דראייה לפסול מדין קו"פ, אך כוונת רש"י דהיכא דלא הצטרפו בראייה כגון שראו משני חלונות או שאחד מהם לא כיוונו להעיד דבזה מ"מ מצטרפין בהגדה בתוכ"ד. והיינו דלרש"י מהני צירוף ראייה לדין קו"פ, ומהני גם צירוף בהגדה, ובקצוה"ח לו סק"ב כ' דמתני' ו: מיירי בדיני נפשות ולהכי אין מצטרפין בהגדה אח"כ שהיתה כד"ד, ודברי הרמ"ה מיירי בד"מ, דבזה סגי בצירוף בהגדה דגם בעדות מיוחדת כשר וקולתו זוהי חומרתו ושפיר כיון דעדות מיוחדת כשרה בד"מ מהני הפסול לפסול כל העדות עכתו"ד, [ועי' ברמ"ה סנהדרין ט. שהביא דינו על ד"נ, אך ברמ"ה שלהי ב"ב הביאו על ד"מ]. אך צע"ג דלדברי הקצות אמאי כ' הרמ"ה דבעי' שיהא הגדה תוכ"ד, הא סגי במה דמצטרפין בעדות מיוחדת בשעת הראייה. ולכאורה י"ל בד' הרמ"ה דס"ל כריטב"א דה"נ בעדות מיוחדת בממון ל"ח צירוף ובאיכא אחד פסול אינו פוסל כולם, וזש"כ דמ"מ אם הוי הגדה תוכ"ד מהני לצרפם לכת אחת ובזה פוסל קו"פ, אך הקצות נקט דהרמ"ה כראב"ד דגם בעדות מיוחדת בראייה פוסל את כל העדות.

אכן נ"ל דגם לקצות איכא נ"מ רבתי, דכבר הערנו בשעורים לעיל בדין נמצא קו"פ דפוסל כל העדים דנתפשט הפסול בכולו כלשון בעה"מ ורע"א, ועוד כדמשמע בראב"ד דלא מחלקי' העדות, ונראה דלראב"ד לשיטתו שכ' דבד"מ דעדות מיוחדת כשרה ה"נ בנמצא פסול פוסל את כל העדים, אך ל"ש בעדות מיוחדת טעמי' דהראב"ד דלא מחלקי' העדות, דהא העדים מוחלקים הם, וקו"פ פוסל רק מצד דנתפש הפסול בכולו, אך י"ל דכיון דבהגדה הוי תוכ"ד שוב שייך טעמי' דלא מחלקינן העדות.

ועוד נראה דהקצות לשיטתו דנקט בד' הראב"ד דגם בעדות מיוחדת בב' מעשים כריב"ק דמצטרף לדין קו"פ וכנ"ל, ולהכי כשהקצות פי' ברמ"ה כראב"ד היינו גם בעדות מיוחדת דריב"ק, דהוי ב' כתות של עדים בב' מעשים, ושפיר י"ל דאה"נ בעד אחד בכל חלון שפיר כיון דמצטרפי בממון לעדות מיוחדת, יש דין קו"פ אפי' בלי הגדה בתוכ"ד כדכ' הקצות, אבל בשתי כתות עדים דבראייה הוי ב' כיתות עדים חלוקות בעינן לצירוף בהגדה אחת, וכל שכן בעדות מיוחדת דריב"ק דבזה כיון דהוי הלואה אחר הלואה, בעי' להגדה תוכ"ד בכדי לצרפן לעדות אחת, ומדוייק **לשונו של הטור בשם הרמ"ה שלא ראו זה את זה**, ומשמע דהוי בב' כיתות עדים, [והתוס' בסוגין כבר חילקו בין עד אחד מחלון זה וכו' לשני כיתי עדים, הרי דבכת מחלון זה וכו' גרע כיון דכל כת חולקת לעצמה העדות], ובזה דוקא כ' הרמ"ה דבעי' שיהא צירוף בהגדה בתוכ"ד, וכל שכן בעדות מיוחדת דריב"ק דבזה בעי' לצירוף דתוכ"ד בהגדה לעשותן לעדות אחת לדין קו"פ וכמש"נ.

**שלא תהא שומעת מהמתורגמן**

**===========================**

הנה שיטת רש"י דקאי על העדים, דבעינן שהב"ד ישמעו מהעדים ולא מהתורגמן, ובריטב"א הביא מהר"מ דקאי גם על הבעלי דינים, ושכן מוכח בגמ' במעשה דרבא, וכ"פ הר"מ בהל' סנהדרין פכ"א ה"ח ועי"ש בכס"מ דמקורו מרבא. והנה בהא דלא ישמע העדים מהמתורגמן, כ' רש"י בסנהדרין יז. דהטעם דהוי עד מפי עד, וכ"ה ברמ"ה שם, וצ"ב דהא העד הראשון מעיד בב"ד ואמאי חשיב עד מפי עד, ובנמוק"י מבואר הטעם שמא התרגום לא יהיה כפי העדות, והך טעמא מוכרח לשי' הרמב"ם והרמ"ה הנ"ל שכ' דין זה גם לגבי הבעלי דינים, ובקרי"ס מבואר חידוש דלה"ט היכא דהמתרגמים הם שנים לא חיישי' שישנו מהעדות ושפיר מהני, אמנם לטעם דעד מפי עד לא יהני, ומעתה צ"ע דברש"י במנחות סה,א משמע דקאי גם על בע"ד, ורש"י כ' כטעם הנמוק"י, ולכא' סותר לשיטתו, וכמ"כ צ"ע בסתירת דברי הרמ"ה דבסנהדרין שם כ' כרש"י, והכא הביא הריטב"א מהרמ"ה כד' הר"מ דקאי גם על בע"ד. ובפשוטו י"ל דסד"א דע"י המתרגם ל"ה עמ"ע דרק מפרש דברי העד, להכי כ' רש"י במנחות דיכול להחליף טענותיו, אכן נראה יותר דבאמת תרי ענינים הם ובעי' לשני הטעמים.

והיינו דבמתרגם משכח"ל בתרי גווני להכשיר לולי הקרא דממעט, חדא דהמתרגם אינו אלא לבאר דברי העד ויהני מצד קבלת העדים, ולא בעי' שהמתרגם יהא בר עדות כלל, ובזה כ' הנמוק"י הטעם דיחליף העדות, אכן יש לדון עוד דהמתרגם יהני מצד עדות עצמית דהוא מעיד שכך שומע מהעד, ובזה ל"ש טעם הנמוק"י דמה לנו לחשוש לכך, הא הוא עצמו הוי עדות, [עי' לשון הר"מ ריש פי"ז מעדות גבי עמ"ע דהוא מפי חכם וירא וכו' והכוונה בזה לומר דכלפי העד שני הוי עדות שברור לו כן מפי העד הראשון וסומך עליו, ואי לאו קרא לפסול עמ"ע היה מועיל מדין עדות השני], ובזה כ' רש"י דהוי עד מפי עד, והיינו דא"א להכשיר עדות המתורגמן משום דזה הוי עמ"ע, וכך נראה בר' הלל בפ' שופטים ממש"כ דלא יהני עדות המתורגמן דהוי עד אחד, ואף דגם בשני מתורגמנים ל"מ לרש"י דהוי עמפ"ע, מ"מ כוונתו לומר דהשו"ט היא מדין עדות של המתורגמן. ומעתה ניחא היטב סתירת דברי רש"י והרמ"ה, שפיר בעינן לב' הטעמים, חדא מחסרון דעמ"ע, דמשו"ז ל"מ עדות של המתורגמן, ועוד דלא יהני מטעם פי' המתורגמן על עדות הראשון שמא יחליף וכו' ומטעם זה שייך ד"ז גם בבעלי דינים להר"מ להרמ"ה וכנ"ל.

אלא דלכא' צ"ע דמ"ש כאן חסרון דעמ"ע, והא ד"ז הוא משום דהעד שראה לא בא לב"ד, אבל הכא העד בא לב"ד אלא דהב"ד שומע מפי המתורגמן, ומוכח דכיון דב"ד אינו מבין דברי העד חשיב כמו שהעד הוא מחוץ לב"ד, ומעתה נראה דזוהי גם יסוד שיטת הר"מ דקאי על בע"ד, היינו דיליף מיניה דגם בבע"ד הוי כטוען חוץ לב"ד, דכל היכא דהב"ד אינם מבינים דברי העד והבע"ד חשיב כמו שהם מחוץ לב"ד. [ונ"מ בזה י"ל דבנפשות כה"ג ל"ה עדות כלל ואף אין מכניסין לכיפה, וכן בהרגו גוה"ד חייב עליו כיון דל"ה עדות בב"ד כלל]. ונראה דמוכח כן ממה שהר"מ הביא להלכה הגמ' דרבא, ולכא' צ"ע דכיון דבבע"ד הטעם שמא ישנה טענותיו, הא כיון דיודע דברי העד ודאי דמהני כאן מתרגם, ומה היה להר"מ להביא דין זה דאף שאינו יודע להשיב וכו', אכן לדברינו י"ל דבזה החידוש דכיון דהדיין מבין דברי העד והבע"ד שפיר נחשב שהעיד בב"ד ושהבע"ד הביא טענותיו לב"ד. עכ"פ מבואר היטב דבדין שלא ישמעו מהמתורגמן בעי' לשני הטעמים דרש"י והרמ"ה, וזוהי שיטת הר"מ.

ובספרי פ' שופטים ממעטי' דמפיהם ולא מפי כתבם ולא מפי המתורגמן וכו' ומבואר דחד דינא הוא דבעי שיהא מפיהם ותורגמן ל"ה מפיהם, ובריטב"א מפורש דגם על בע"ד נאמר שלא יהיה מפי כתבם וכ"ה בשו"ת הריב"ש.

והנה הב"ח בסימן יז ס"ט כ' דד"ז ה"ד בנפשות אבל בממון הוי רק מדרבנן, ובראשונים מפורש דלא כדבריו, וכפשטות הגמ' דמייתי מרבא דמיירי בד"מ, ואכן בכנה"ג שם הביא כן מתש' הגאונים והק' עליהם מהך גמ', ואולי כוונת הגאונים דאה"נ מחסרון דעמ"ע היכא דהמתרגם מתכוין לעדות בזה פוסל גם בד"מ, ורק טעם הנמוק"י הוא חשש רק בד"נ, וכ"ז לפלפולא, כי לשון הגאונים משמע דס"ל דבד"מ כשר מפי המתורגמן, וכפיה"נ ס"ל דזה לא חשיב עמ"ע.

בס"ד פרק שני

# **קונטרס בדיני גלות וגואל הדם**

א] ברמב"ן להלן ט. כ' דשייך לחייב מיתה על ב"נ וג"ת בשוגג הואיל וגם בישראל בשוגג דגולה **אית בהו חיוב מיתה ביצא מגלותו דגוה"ד יכול להורגו,** ולכאורה כוונת הרמב"ן רק משום דגוה"ד הורגו ביוצא מערי מקלט, אבל מה שגוה"ד הורגו קודם מחמת דלא יחם לבבו, בזה לא מיקרי חיוב מיתה, דהרי בזה ה"נ איכא איסור לגוה"ד להורגו, ורק דאינו נהרג עליו מטעם אונס כמש"כ האחרונים דהא דגוה"ד יכול להורגו בדרכו לעיר מקלט, וכן ביצא במזיד מע"מ, דתרי דיני נינהו, דבדרכו לע"מ הפי' דאף דאסור לגוה"ד להורגו, וחשיב רוצח, אך בהרגו פטור דכי יחם לבבו אמרה תורה, והוי כעין פטור אונס כמש"כ העמ"ד והישועות מלכו [והאריך בזה בשעורי הגרש"ר], אך ביצא מע"מ במזיד נחלקו תנאים אם הוי מצוה או רשות ביד גוה"ד להורגו, ובפשטות היציאה מחייבת את הרוצח במיתה.

ומעתה דברי הרמב"ן צ"ע דהרי ביצא מערי מקלט מה שנהרג אינו אלא משום היציאה מערי מקלט, ומ"ש לומר דמיקרי דאיכא חיוב מיתה בישראל בשוגג. עוד מבואר ברמב"ן דגלות הוי עונש לענין זה דביצא חוץ לתחום נהרג, וכ"נ בשע"ת שער ד, אך תמוה דאמאי נחשב משו"ז לעונש הרי הוי דין נפרד דביצא מערי מקלט חייב מיתה לגואל הדם, ומוכח דזהו מעיקר דין הגלות דגוה"ד הורגו ביצא מתחומו, וע"ע בר"מ פי"א מסנהד' ה"ב דגלות כנפשות ובעי כ"ג היינו דהוי עונש, ובמאירי כתובות לז מבואר דשייך קלבד"מ בגלות דאין לוקה ומשלם ע"כ דהוי עונש, והנה בודאי דבערי מקלט איכא ב' ענינים חדא דהוי הצלה מגוה"ד ועוד דהוי עונש וכפרה, וחזינן דגם בהורג עבד דאין לו יורשים ואין לו גוה"ד דגולה, וכן בעד זומם דסד"א דגולה אף דל"ל גוה"ד, והיינו מדין הכפרה דגלות, ועי' לשון הר"מ פ"ו ה"ד דבפשיעה אינו גולה דאין גלות מכפרת לו. [וע"ע ברש"י עה"ת בראשית ט-ה, וכן ברמב"ן בראשית ד-יא כ' דעונש הרוצחים גלות, אך הוי גם דין כפרה ובריטב"א ריש מסכתין דל"ה כפרה ממש דבעי מיתת כ"ג, ובאו"ש רוש"נ פ"ו הוכיח מהא דמוליכין עצמותיו לע"מ הרי דהוי כפרה ולא רק כהצלה מגוה"ד, ובשיח יצחק י: כ' דרק במת מעצמו מוליכין עצמותיו אבל בהרגו גוה"ד כבר נענש וא"צ כפרה ואין מוליכין עצמותיו].

ונראה ובהקדם דיש להסתפק אם דין גלות ודינא דביצא מע"מ גוה"ד יכול או מצווה להורגו חד דינא הוא, ומדיני הגלות הוא דאם יצא אפשר להורגו, או דתרי דיני נינהו ושייכא קיום דין גלות אף בגוונא דאם יצא לא יוכל גוה"ד להורגו, והנה בהורג עבד דאין לו חייס וליכא גוה"ד דגולה העיר האו"ש על המהרש"א י: שכ' דגלות הוא מפני גוה"ד, דהא חזינן דגם בלית ליה גוה"ד גולה, אכן בזה י"ל עפ"י הגמ' סנהדרין מה דמעמידין לו גוה"ד ועי' היטב בחי' הר"ן שם דהק' דלמ"ד דרק גוה"ד הורגו מאי מהני, אכן י"ל דמה שמעמידין לו גוה"ד הינו שיהא נעשה במקום גוה"ד, ומ"מ משכח"ל גוונא כגון בספק אם חייב גלות דהמשנ"ל כ' דאינו גולה דמספק איך נימא דגולה דהא אם יצא יהרג ע"י גוה"ד, והמנ"ח מצוה תי כ' דגולה משום דספק כפרה לחומרא, ולכאורה י"ל דה"נ גולה ומ"מ גוה"ד לא יוכל להורגו, וכן עפ"י הודאת עצמו דכ' הריטב"א ריש מכות דאינו גולה מפני שיתחייב ע"י גוה"ד, דמ"מ נימא דיגלה, וביצא מע"מ לא יוכל גוה"ד להורגו.

ונראה לחדש בדעת הרמב"ן דס"ל דביצא מעיר מקלט דמצוה לגוה"ד להורגו, היינו דכה"ג חייב מיתה משום רציחתו, **ומשום דגם בשוגג הוי רציחה ורק דכ"ז שהוא בעיר מקלט ומקיים את עונש הגלות חס רחמנא עליו ופטרתו ממיתה, וכדברי רש"י בסנהדרין נז ד"ה כיוצא שכ' ואילו שפיכות דמים בשוגג שפ"ד גמור הוא אלא דרחמנא חס עליה ע"כ,** ומבואר דרציחה שאני מכל העבירות וגם בשוגג הוי רציחה, והביאור הוא דברציחה אין חיובו רק משום המעשה רציחה אלא על התוצאה שאיבד נפש, ולכן ברוצח במזיד גם במצמצם וכיוצא חייב מיתה, ורציחה חמיר דגם בשוגג היה צ"ל מחוייב מיתה מחמת התוצאה, ורק רחמנא חס עליה כדפרש"י, ונמצא דגוה"ד דיכול להורגו ביצא מע"מ אין דין שחל ביציאתו מע"מ אלא דבגמ"ד חל חיוב מיתה ורק יש דין גלות להצילו ממיתה כשמקיים חובת הגלות, ויש לדון דהקלבד"מ הוא מכבר משעת גמ"ד כ"ז שהוא חוץ לע"מ, ולא רק בשעה שיצא מע"מ, וראה באו"ש חו"מ פ"ח דאכן כ' דכל רגע שהוא מחוץ לע"מ חל עליו חיוב מיתה ופוטר מקלבד"מ, [ודלא כדבר"י שנקט דהקלבד"מ הוא בשעת היציאה מע"מ].

**ונ"ל נ"מ מחודשת דהיכא דיצא במזיד מע"מ, אף בגוונא דאח"כ נכנס חזרה לע"מ יוכל גוה"ד להורגו, דכבר נעשה גברא קטילא ונתחייב מיתה על הרציחה בשוגג מחמת יציאתו מהגלות**, וממילא גם בנכנס חזרה לע"מ יוכל הגוה"ד להורגו, והוא חידוש גדול, ונראה דזה כוונת הר"מ פ"ה ה"י נכנס לעיר מקלטו ויצא חוץ לתחומה בזדון הרי זה התיר עצמו למיתה ורשות לגואל הדם להורגו עי"ש. ויש לדון מהספרי דילפי' דבעי עדים שיצא במזיד בכדי שגוה"ד יהרגהו, וע"כ דהנ"מ היא שחזר לע"מ, ובזה ילפי' דבעי עדים שיצא במזיד.

ובזה מבואר מש"כ החזו"א דגם במתעכב במזיד מלילך לע"מ הוי כיצא במזיד מע"מ, ובשעורי ר"ש תמה בדבריו, ונראה עפ"י דברינו דאף דל"ה מעשה יציאה מע"מ, אבל כיון דמתעכב ליכנס לע"מ חיובו חוזר לרציחה בשוגג דמחייב מיתה היכא דליכא חס רחמנא דגלות, וניחא בזה מש"כ הגרש"א [הו"ד בחי' הגרי"ז] דהא דכל אדם פטור עליו הוא מחמת דנעשה גברא קטילא ע"י גוה"ד, ובזה ניחא גם ד' הקצות דגם קודם גמ"ד יכול גוה"ד להורגו, והיינו כיון דמחוייב הוא מיתה גם על רציחה בשוגג.

ובזה מבואר הרש"י ב"ק מג: ובפ' משפטים שהביא מיעוט דבעי' קרא דקטן שהרג פטור, היינו דסד"א דשייך חיוב רציחה גם בקטן, ויבואר עוד להלן, עכ"פ חזינן חומר רציחת ישראל דגם בשוגג הוי בר חיובא, ומצינו בהל' נשיאות כפים בר"מ ובטוש"ע דכהן שהרג בשוגג לא ישא כפיו, והר"מ וטוש"ע הוסיפו אף בהרג באונס עי"ש, ועי' בשבות יעקב ח"ג סימן קמז שדן בהורג בשוגג אם נפסל לעדות דמקרי רשע, והסיק דאינו נפסל לעדות, ובסו"ד הביא דכ"ה להדי' במתני' להלן יא: דרוצח שגלה אינו יוצא משם לא לעדות מצוה וכו' הרי דכשר לעדות, והיינו משום דל"ל שם רשע אלא במזיד, וכ"ה בתוס' הרא"ש בכתובות לה. עי"ש, הא מיהא דגם בשוגג מיקרי רוצח ולהכי פסול הכהן שהרג בשוגג לנשיאת כפים, עכ"פ מבואר דהגלות הוי עונש ומכפר במקום החיוב מיתה דידיה, ואשר ע"כ ביצא מע"מ כיון דאינו מקיים עונש הגלות הדר דיניה וביציאתו מתחייב מיתה על הרציחה בשוגג, וכ"נ בר"ן סנהדרין מה, [וי"ל עוד דהגלות הוי כפרה על החיוב לשמים, אבל החיוב לחברו על איבוד נפשו עדיין קיים ולהכי יכול גוא"ד להורגו].

ועי' היטב בלשון הר"מ פ"י ממלכים ה"א שכ' דב"נ אין חייב על מצותיו בשוגג חוץ מרוצח דנהרג ע"י גוה"ד, הרי דגוה"ד הוי כחייב מיתה בשוגג לגוה"ד דהורגו, ומעתה ניחא מה שהוכיח הרמב"ן דשייך חיוב מיתה בישראל גם בשוגג, וכן נראה בדברי הרמב"ן לעיל ב: גבי עד"ז עי"ש דמשמע דבגלות איכא חיוב מיתה לענין דהוי בספק מיתה של גוה"ד, ולכאורה כן נראה בריטב"א לעיל שם ובסוגין שהביא את הרמב"ן ואזיל לשיטתו, וזש"כ הרמב"ן הכא דחזינן דגם בשוגג הוי רציחה שהרי חייב מיתה ע"י גואל הדם, ואם הוי חיוב חדש מחמת יציאתו מערי מקלט מ"ש למילף מהכא לב"נ דנהרג בשוגג כמו בישראל, ומוכרח להדי' כמש"נ.

ב] כתב הרמב"ם בהל' רוש"נ פ"ז ה"ח הגולה אינו יוצא מעיר מקלטו לעולם ואפי' לדבר מצוה או לעדות כו' ואפי' להציל נפש כו' ואפילו כל ישראל צריכין לתשועתו כיואב בן צרויה אינו יוצא משם לעולם עד מות הכהן הגדול, ואם יצא התיר עצמו למיתה כמו שביארנו ע"כ. [ועי' בר"מ לעיל פ"ה ה"י נכנס לעיר מקלטו ויצא חוץ לתחומה בזדון הרי זה התיר עצמו למיתה ורשות לגואל הדם להורגו], ומקור הדברים במתני' יא,ב ואינו יוצא לא לעדות מצוה ולא לעדות ממון ואפי' ישראל צריכים לו ואפי' שר צבא ישראל כיואב בן צרויה אינו יוצא משם לעולם וכו', ובאור שמח שם כתב דלהכי הוסיף הרמב"ם דהתיר עצמו למיתה, דהוסיף רבינו טעם למה אינו יוצא הלא פקוח נפש דוחה כל המצות ומכש"כ פקוח נפש דכל ישראל, אלא דכיון דהותר דמו לגואל הדם אין לו להכניס עצמו בספק סכנה עבור הצלת חבירו מסכנה ודאית, ודלא כהג"מ דחייב להכניס עצמו בספק סכנה עכתו"ד. ועד"ז כ' בערוך השלחן חו"מ סימן תכה סנ"ז דכיון דאם יצא הותר דמו א"א לומר לו שיתיר דמו בשביל אחרים, ועוד תי' הערוה"ש שם דכיון שנתגלגלה על ידו הריגת נפש רחוק הוא שיתגלגל זכות על ידו, ולהלן שם הסתפק ברוצה לצאת אם מוחין בידו או דאינו יוצא משם היינו דאין כופין אותו לצאת עי"ש, וע"ע מה שתירץ ד"ח בחשק שלמה בסוגין. ולפי תירוץ האו"ש יתחדש דהיכא דהרוצח נהי' חולה מסוכן בהיותו בערי מקלט, ה"נ שרי ליה מדין פקו"נ לצאת להתרפאות, ועי' בתפא"י במשניות שכ' דהחידוש במתני' דאף אם האויר בע"מ מזיקו וסכנה הוא לו דנשאר בע"מ, ולדברינו יש לדון דה"נ אינו יכול לצאת מע"מ דעי"ז יתחייב מיתה לגוה"ד, ואולי נימא דחשיב אנוס בזה שהוא חולה שיש בו סכנה.

והאחרונים הוסיפו להקשות דאמאי לא נימא דיוכל לצאת להקריב פסח או לעליה לרגל, או מצות כבוד אב וכיוצא שהם מצוות חמורות ונימא דדחי לאיסור של יציאה מערי מקלט, ולכאורה נראה ליישב כל הקושיות, דהכא ל"ש כלל דינא דפקו"נ דוחה כל המצות, דפקו"נ דוחה מצות ואיסורין משום דוחי בהם כתיב, אבל היכא דמחוייב עונשין בזה ל"ש דחיה מחמת וחי בהם, וכגון באחד שחייב סקילה על חילול שבת, הרי פשוט דאפי' אם כל ישראל צריכין לו לפקו"נ, לא נימא דנעכב דינו, כיון דהוא מחוייב בעונש, וכדשנינו בערכין ז. דהאשה שיצאה ליהרג אין ממתינין לה עד שתלד, [ויל"ע אם ממתינין לה עד שתניק את הולד משום פקו"נ], וא"כ ה"נ נראה במחוייב בעונש גלות, [דגלות מלבד דהוי דין הצלה עליו מגוה"ד, הוי עונש וכפרה, ולהכי בהרג בעיר מקלט גולה מעיר לעיר, וכן מוליכין עצמותיו וכנ"ל], אין עונשו נדחה מחמת פקו"נ, וכפי הנראה דהאחרונים שלא תירצו כן ס"ל דהעונש דגלות נובע מהמצוה ללכת לעיר מקלט והחיוב כפרה, ומכיון דהמצוה נדחית מפני פקו"נ או מצוה חמורה, להכי נדחה גם העונש.

אך בעיקר הדין דאין יוצא מעיר מקלט, יש להעיר דכיון דיצא להצלת כלל ישראל ליהוי כיצא בשוגג דאסור לגוא"ד להרגו, [ועמדו בזה בכלי חמדה ובשעורי ר"ש], ואם הרגו נהרג עליו כמש"כ הר"מ בפה"מ, אמנם בר"מ בהל' רוש"נ פ"ה הי"א הזכיר רק דביצא בשוגג מע"מ והרגו גוה"ד בשוגג גולה ולא הזכיר דבהרגו גוה"ד במזיד נהרג, והמנ"ח נקט בד' הר"מ דה"נ בהרגו גוה"ד נהרג, אך בערל"נ להלן יב בתו"ד כ' לחדש דביצא בשוגג והרגו גוה"ד במזיד פטור כמו בהרגו בדרך וכו' ודבריו מחודשים דבהרגו בדרך היינו מדין פן יחם לבבו [וכ' העמ"ד ועוד אחרונים דהוי פטור מעונשים מחמת דהוי כעין אנוס בהריגת הרוצח וכנ"ל], וזה רק בדרכו לע"מ, אבל בהיה בע"מ בעונש גלות ויצא, כבר פקע פטורו של הגה"ד בהרגו מחמת לא יחם לבבו וכמש"נ במקומו. עוד יש להעיר דאמאי אינו יכול לצאת מע"מ להצלת אחרים, ומש"כ האו"ש והערוה"ש דהוי סכנה מחמת הגוא"ד, נימא לגוא"ד שבכה"ג אסור לו להורגו, או שנעמיד שומרים שלא יוכל להורגו, [ובאו"ש בפ"ב כ' דהתורה ירדה לטבעו דלא יהני לגזירת המלך למונעו מכי יחם וכו' וצ"ב בדבריו דלאחר גמ"ד לע"מ ליכא דין דכי יחם], וכן נ"מ בגוונא דליכא גוה"ד כגון בהרג עבד דיהיה מותר לו לצאת מע"מ להצלת כלל ישראל, ולגבי כל אדם שניחוש שיהרגוהו נעמיד שומרים.

ונראה לומר בזה, דהנה האחרונים נקטו דברוצח שיצא במזיד מערי מקלט דגוה"ד יכול או מצוה להורגו, היינו דחיובו הוא מחמת דיצא מעיר מקלט, ולהכי ה"ד ביצא במזיד ולא ביצא בשוגג, ובספרי אי' דהרוצח בעי התראה, ומשמע דחיובו הוא משום היציאה, אך לעיל נתבאר דרך חדשה דיציאתו מערי מקלט מחייבו כיון דאינו מקבל עליו עונש הגלות, ושוב חייב מיתה על רציחתו בשוגג עי"ש, ולפ"ז יש לדון בעיקר דברי האור שמח והערוה"ש שנקטו דהא דאפי' כל ישראל צריכין לו אינו יוצא, דה"ט דאינו מחוייב להכניס עצמו לספק סכנה בשביל הצלת חבירו, ונראה דשאני הכא דביוצא מעיר מקלט חל עליו דין אין לו דמים, ומתיר עצמו למיתה ע"י הגוה"ד, כלשון הגמ' והרמב"ם, ומבואר היטב עפי"מ שנתבאר לעיל בדעת הרמב"ן והרמב"ם ורש"י דעל ידי שיוצא מערי מקלט חל עליו דין מיתה מחמת רציחתו, ושפיר י"ל דמש"ה אינו חייב בשביל הצלת חבירו להתחייב בחיוב מיתה, דהרי ביציאתו הוי גברא קטילא ומסתמא אין מחללין עליו שבת להצילו בפקו"נ כיון דנעשה למחוייב מיתה, ולכן אף היכא דנשמור אותו מגוה"ד או היכא דליכא גוה"ד שיהרגהו וליכא ממנו סכנה, ג"כ אינו יוצא מע"מ להצלת כלל ישראל, כי עי"ז מחיל על עצמו חיוב מיתה על רציחתו והוי גברא קטילא, אף אם בפועל גוה"ד לא יהרגהו. ובתפא"י במשניות הנ"ל כ' דהרבוי דישב לעולם בע"מ אתי לומר דאף אם המקום סכנה לו מחמת אויר והוי פקו"נ אינו יוצא משם, ולדברינו מבואר היטב כיון דזה מצוותו ומקומו.

ונראה עוד בזה דיש לחקור בהא דביצא מע"מ במזיד דגוה"ד הורגו, אם הטעם בזה הוא מחמת האיסור שיצא מע"מ, או מחמת המציאות דכיון דאינו בע"מ הותר דמו לגוה"ד או לכל אדם, וגם בהיכי תימצי שלא עבר איסור ביציאתו מותר לגוה"ד להרגו, וכגון ביצא לדבר מצוה או לפקו"נ דאפי' נימא דל"ל איסור מ"מ כיון דאינו בע"מ ואינו מקיים עונש הגלות יכול גוה"ד להרגו, וכן נ"מ כגון בנשטתה בע"מ ואינו עובר איסור ביציאתו, וכן נ"מ היכא דלא היה יציאה בפועל מע"מ, אלא דבטל ממנה דין ע"מ, כגון דאין בה כעת זקנים [עי' ספק המנ"ח אם תליא בשעת קליטה], דבזה י"ל דכיון דאין יציאה מע"מ ובודאי לא עבר איסור, א"כ גוה"ד שהרגו חייב עליו.

ויש להוסיף ולחדד הדברים דנראה דבהרג בשוגג דדינו בגלות, נעשה מחוייב מיתה לגואל הדם לגבי שאם יצא מע"מ הגוה"ד יכול או מצוה להורגו, וכפי שכ' האחרונים בד' המרדכי דקרובי הנרצח פסולים להעיד כיון דהרוצח חייב גם משום החיוב לנרצח, ה"נ הרוצח בשוגג נעשה כמחוייב מיתה או גלות לגואל הדם, ומסתבר דקרובי הנרצח אינם יכולים לחייבו בגלות בעדות כמו דאינם יכולים לחייבו מיתה דבתרוייהו הוי חיוב לחברו הנרצח ולהכי הקרובים פסולים, ויסוד הדבר דגלות הוי חיוב לגוה"ד מפורש כן בש"מ כתובות לז: ד"ה ואין לי וז"ל **חומר הוא שהחמירה התורה עליו דבלאו הכי נמי היה מתכפר אלא להפיס דעתו של גואל הדם הוא** ע"כ, וכעי"ז לשון הריטב"א לפנינו דבגלות הוי מחוייב לגוה"ד, ונמצא דגואל הדם הוא התובע לגלות, ובספרי מפורש דמצוה ביד גואל הדם לרדוף את הרוצח לעיר מקלטו, וכ' הגרי"פ על הרס"ג ל"ת רעח דהוי חובת על גוה"ד ומפורש כמש"כ, ולפ"ז ניחא היטב הא דאינו יוצא מערי מקלט, אף לדבר מצוה, דמשועבד הוא לגואל הדם להיות בגלות. ומעתה מיושב היטב קושית האור שמח והערוה"ש דאמאי אינו יוצא משום פקו"נ, והם תי' דאינו מחוייב להכניס עצמו לספק סכנה בשביל הצלת חבירו, אך נראה דכיון דהרוצח מחוייב בגלות להתכפר והוא חיוב לגוה"ד כדפי', א"כ שפיר אין עליו חובת הצלת אחרים למנוע חיובו לגוה"ד בעונש הגלות, וגם להציל עצמו אינו יכול לצאת מע"מ, שהרי הוא מחוייב מיתה וגלות לגוה"ד, וכמו דאי' בב"ק ס: דאינו יכול להציל עצמו בממון חבירו, ה"נ הכא דהוא מחוייב בגלות לגוה"ד, שוב אינו יכול לצאת להציל אחרים או את עצמו ולגרע זכותו של גואל הדם ודוק היטב. [ויל"ע דמקרי מחוייב מיתה לגואל הדם ולא לאחרים, ולכן לגבי אחרים יחללו עליו את השבת דל"ח לגברא קטילא].

ונראה דכן מוכח ממש"כ הר"מ בהל' רוש"נ פ"ז הי"ג רוצח ששב לעירו אחר מות הכהן גדול הרי הוא כשאר כל אדם ואם הרגו גואל הדם נהרג עליו שכבר נתכפר בגלות ע"כ, הרי דטעם דגוה"ד נהרג עליו הוא משום שנתכפר על חטא הרציחה בגלות, ואם נאמר דטעם דהותר דמו הוא משום יציאתו באיסור מע"מ, א"כ לא צריך לטעם הר"מ דנתכפר, אלא פשוט דכיון דמת כ"ג אין לו מצוה וחיוב להשאר בע"מ ומותר לו לכתחילה לצאת וממילא ליכא חיוב מיתה ביציאתו, אלא מוכח דטעם דהותר דמו הוא משום דביציאתו חייב מיתה לגוה"ד על הרציחה, כיון דבשוגג יש לו חיוב גלות כלפי הגוה"ד ואם יוצא מהגלות חייב מיתה לגוה"ד, ולהכי כ' הר"מ דבמת כ"ג כבר נתכפר בגלות על הרציחה, ולהכי גוה"ד שהרגו חייב.

ומשה"ק רבותינו האחרונים דנימא דמה שיצא להציל חשיב כיצא בשוגג ואין גוה"ד יכול להורגו, אכן לפ"ד ניחא דזה לא חשיב שוגג, דמ"מ ביציאתו מבטל מעליו עונש הגלות כיון דמ"מ יוצא מרצונו, ואף דיוצא לצורך הצלה, אך מ"מ כל יציאה מרצונו חשיב דמבטל עונש הגלות ולהכי גוה"ד יכול להורגו, דהרוצח מחוייב מיתה לגואל הדם וזה זכות של הגוה"ד להורגו מדין קרובי הנרצח וכנ"ל, והא דביצא בשוגג אסור לגוה"ד להרגו וחייב עליו, היינו משום דביצא בשוגג נחשב שעדיין הוא בעיר מקלט, דכיון ששגג במקום התחום נחשב שעדיין הוא בע"מ, ועי' בריטב"א יב. שכ' דשוגג היינו ששגג בתחום או באומר מותר, ונראה דגם באומר מותר י"ל דנחשב שעדיין הוא בתוך התחום דלא נחשב שביטל עונש הגלות כיון דהיה אומר מותר ביציאתו וכדיבואר, ולשון הריטב"א להלן דבשגג כיון דדעתו לחזור הוי עדיין כקלוט בע"מ, ולהדי' כמש"נ, [ובזה נראה לדחות מש"כ בשעורי ר"ש עמוד שעז גבי ספק במיתת כ"ג דחשיב יציאתו כשוגג, דלדברינו זה לא חשיב שוגג], וניחא היטב דביצא בשוגג מערי מקלט גוה"ד חייב עליו, אף דמ"מ אינו בע"מ ולא מקיים את עונש הגלות, אכן החילוק בזה הוא כנ"ל דדוקא ביצא בזדון בזה מבטל מעליו עונש הגלות ולהכי מתחייב מיתה לגוה"ד, דכיון דאינו מקיים עונש הגלות מה שחס רחמנא עליו שוב ממילא הוי בר חיוב מיתה על רציחתו כמש"נ לעיל, אבל ביצא בשוגג חשיב שעדיין הוא בגלות בערי מקלט, לענין שלא מבטל עונש הגלות, וכ"נ בריטב"א יב. שכ' דביצא בשוגג דעתו לחזור ולא נפקע מיניה דין קליטה, והביאור דאין ההצלה רק מחמת היותו בערי מקלט, אלא ההצלה היא מחמת שמקיים עליו "דין גלות", והיינו דמחמת דמקיים עונש הגלות להכי נפטר מחיוב מיתה על רציחת השוגג, ומתבאר דתרי ענינים הם דין ערי מקלט ודין גלות, דערי מקלט ה"נ הוי הצלה מגוה"ד, אבל דין גלות הוא המפקיע מהחיוב מיתה, והרי חזינן דבהרג בערי מקלט גולה מעיר לעיר, אף דכבר אית ליה הצלה בערי מקלט, וע"כ דבעי לעונש "גלות" להפטר מחיוב מיתה, וכנ"ל לענין בן לוי דגולה משכונה לשכונה.

ועי' בהדר זקנים לבעה"ת פ' משפטים שדנו בהרג ב' בנ"א בשוגג אם גולה ב' פעמים, והסיקו דסגי בגלות אחת, עכ"פ כוונתם דאפשר דבעי' לעונש גלות על כל רציחה להפטר מחיוב מיתה, ועי' בתוס' זבחים קיז. דמבואר דגם בן לוי שגולה משכונה לשכונה וחזר לשכונתו הוי כיצא חוץ לתחום וגוה"ד פטור עליו, ומוכח דהדין עונש גלות הוא המפקיע לדין מיתת גוה"ד, ולכן ה"ד כשמקיים עונש הגלות וכדפי'.

ובדברינו נראה ליישב קו' האחרונים דבהוציאוהו מע"מ לב"ד אמאי גוה"ד יכול להורגו נימא דחשיב שיצא בשוגג מע"מ דהא כבר היה בגלות קודם הגמ"ד ולמנ"ח הוי עליו דין גלות, ונ"ל דדוקא כשיצא בשוגג דהוי כטעות ואם היה יודע היה חוזר בזה חשיב כמו שנמצא בע"מ, אבל כשמביאין אותו לב"ד שוב אין מקומו כעת בע"מ ול"ה כנמצא שם ולכן ס"ל להר"מ והמאירי דגוה"ד פטור עליו גם כשהרגו בדרך לב"ד, כיון דבמציאות אינו בע"מ וקודם גמ"ד אזלי' בתר המציאות, משא"כ אחר גמ"ד והיה בע"מ ויצא בשוגג בזה נחשב דעדיין הוא בע"מ.

ועי' במנ"ח מצוה תי שכ' גבי קלטו מזבח דאח"כ בגמר עבודה הולך לע"מ, וכ' שם דבדרך הוי כיצא בשוגג וגוה"ד חייב עליו, ויש לדון בדבריו דזה ל"ח יציאה בשוגג, כיון דהא עדיין לא היה בע"מ, וקליטת מזבח לא חשיב לענין זה כע"מ, דקליטת מזבח הוי הצלה גרידא אבל ל"ח דין גלות להפקיע מגוה"ד דין כי יחם לבבו, ועי' ברמב"ם פ"ו הי"ב המזבח קולט וכו' לפיכך ההורג בשגגה וקלטו מזבח והרגו גוה"ד הרי זה נהרג עליו כמי שהרגו בתוך עיר מקלט, ומבואר דמזבח קולט דנהרג עליו גוה"ד ה"ד בהרגו שם היינו כשקולטו מזבח ממש, וכן מבואר בר"מ שם בהי"ג שכ' דאין קולט אלא כהן ועבודה בידו אבל זר או כהן שאינו עובד בשעה שנהרג כו' אינו נקלט, ומבואר דכל שאינו עובד בשעה שנהרג ממש דליכא בזה דין קליטה דמזבח, ולכאורה נימא דהוי כיצא בשוגג, ומבואר להדי' דמזבח ל"ח דין גלות וע"מ למיחשיב כמי שיצא בשוגג, דודאי הרוצח אינו נחשב דנקלט בע"מ לומר דהוי כיצא משם בשוגג, והמנ"ח שם כ' דבהניח עבודתו במזיד הו"ל כיוצא מעיר מקלט במזיד וכל ההורגו אינו נהרג עליו וכן אם גמר עבודתו ולא הלך במזיד הותר דמו, אך לדברינו זה אינו כיון דבמזבח ליכא קיום דין גלות והוא רק דין דמזבח קולט ומציל ולכן כ' הר"מ דמי שקלטו מזבח מוסרין לו שומרין ומגלין אותו לעיר מקלטו, וא"כ למש"נ דיציאה מחייבתו משם דיצא מגלות ז"ש רק ביצא מעיר מקלט ולא ביצא ממזבח וכדפי'.

ועי' בר"מ פ"ז הי"ג דבמת כ"ג נתכפר לו בגלותו, ומשמע דהיכא דנגמר דינו ולא גלה לא נתכפר ואולי גוה"ד שהרגו פטור, אך היכא דיצא מע"מ במזיד ל"מ מיתת כ"ג, וכן הסיק החשק שלמה יב., אולם בחזו"א נקט דגם ביצא במזיד נתכפר במיתת כ"ג, אולם לכ"ע ביצא בשוגג נתכפר במיתת כ"ג, ועי' בזה בערל"נ, והביאור מוכרח כמש"כ משום דביצא בשוגג חשיב דעדיין הוא בע"מ דמקיים עונש הגלות שעליו.

ולפי דברינו יהיה חידוש דביצא במזיד מע"מ כיון דנתחייב מיתה א"כ בהרגו גוה"ד אף אחר מיתת כ"ג יהיה פטור עליו, דכיון דיצא במזיד שוב חייב מיתה על הרציחה, [וכמ"כ יש לדון דביצא במזיד מע"מ אין מחללין עליו את השבת כיון דנתחייב מיתה לגואה"ד הוי כגברא קטילא הוא, מיהו לגבי כ"ע אינו חייב מיתה].

והנה ברמב"ם בפ"ה ה"ג כ' דבהרג גר תושב גולה, והכס"מ מחקו וכפי שהשיג הראב"ד, אך בכל הנוסחאות אי' כן בר"מ שם וכן בפה"מ, וצ"ע דבפ"ב כ' הר"מ דבהרג במזיד גר תושב אינו חייב מיתת ב"ד, וא"כ איך שייך לומר דבמזיד גולה, הרי בודאי בהורג טריפה או עובר בשוגג אינו גולה, כיון דבמזיד אינו חייב מיתת ב"ד על רציחה, וא"כ מהיכי תיתי דעל הריגת ג"ת בשוגג חייב גלות, ובשו"ת הרדב"ז [שציינו בס' המפתח שם] כ' דגולה מחמת חיוב כפרה, וכ"נ בריטב"א ט. אלא דלפ"ז נראה דאם יצא מע"מ אין יכול גוה"ד להורגו, דל"ש לומר דגוה"ד יכול להורגו כשדינו דבהרג במזיד אינו חייב מיתת ב"ד, ובס' המפתח ציינו לצ"פ תניינא שדן בזה עי"ש.

ג] מתני' ט: ריבר"י אומר בתחילה אחד שוגג ואחד מזיד מקדימין לע"מ, ובגמ' י: הובא דרבי פליג על ריבר"י וס"ל דמעצמן הן גולין והן אינן יודעין שבשוגג קולטות במזיד אינן קולטות, ומבואר דגם לרבי ע"מ קולטת מי שהרג בשוגג ונכנס לתוכה אחר הרציחה, והר"מ פ"ה ה"ז פסק כריבר"י, וכ' המנ"ח מצוה תי אות יח ואות כב דבגלה בשוגג קודם גמ"ד גוה"ד חייב עליו דחשיב דין גלות, ובחזו"א ליקוטים סימן כג כ' דקולטת גם רוצח במזיד, ונ"מ לחייב את גוה"ד אם נכנס לתוך עיר מקלט והרג את הרוצח במזיד, ומבואר בדבריו דהא דלרבר"י בתחילה אחד שוגג ואחד מזיד גולין וכו', והפנ"י נקט דהוי עצה טובה וכו', אך לחזו"א מוכח דהוי דין גלות, וכ"נ בריטב"א יב. עי"ש. ובתוס' י: ד"ה והא תניא מבואר דהגלות דאחר הרציחה לריבר"י הוי חיוב גמור, וצ"ב דהא עדיין לא היה גמ"ד ואמאי הוי חיוב לגלות, ועו"ק דנימא גם בזה"ז חיוב גלות של מיד אחר הרציחה, ואמאי כ' החנוך תי דאין גלות בזה"ז הואיל ובעי' גמ"ד ואין לנו ב"ד סמוכין, ולכן נראה דגם לתוס' ל"ה חיוב גמור אלא הוי חובה לגלות עד שיתברר דינו, אך ביסודו הוי רק בגדר של ונשמרתם על הרוצח בכדי שלא יהרגנו גואל הדם, ולפ"ז בליכא גוה"ד ה"נ אינן צריך לגלות אחר הרציחה, ולהכי בזה"ז דליכא מיתת גוה"ד אינו גולה, עכ"פ מבואר דיש דין גלות של כפרה ועונש אחר גמ"ד, ויש דין קודם גמ"ד כדי להינצל מגוה"ד, והרי חזינן דמיתת כ"ג מכפרת רק משנגמר דינו של הרוצח ולא במת כ"ג קודם שנגמר דינו דאכתי לא נתחייב בגלות, אמנם המנ"ח שם אות כב נקט דגם בנמצא בע"מ קודם גמ"ד יוצא במיתת כ"ג ואזיל לשיטתו דנחשב גלות. [ובמנ"ח שם אות יח דייק ברמב"ם דאיכא דין קליטה גם קודם גמ"ד].

ומעתה יל"ע אם דין לא ייחם לבבו פוקע בהך גלות, או דדוקא היכא דמצווה בגלות לאחר גמ"ד ונכנס לע"מ מתוך עונש הגלות בזה פוקע הדין דלא ייחם לבבו, וכן מסתבר, ומוכח כן דהנה הר"מ פ"ה ה"י כ' דביצא מע"מ לדון בב"ד והרגו גוה"ד בשעה שמחזירין אותו פטור עליו, ולכאורה אי נימא דבהיותו מרצונו בתחילה בע"מ הוי דין גלות ופוקע דין לא ייחם לבבו, כדברי המנ"ח הנ"ל, איך יחול עליו אח"כ דין אין לו דמים לגבי גוה"ד הא כבר היה בגלות, ומשמע לכאורה דדוקא מה שנמצא בע"מ מתוך חיוב "גלות ועונש גלות" דזהו המפקיע דין לא ייחם לבבו, ולהכי גוה"ד שהרגו בחזרתו מב"ד פטור עליו, אלא דצ"ב דלענין מה חשוב גלות מה שהלך בתחילה לע"מ, הא הוי דין הצלה גרידא מגוה"ד, ואם נימא דאם גוה"ד יכנס לע"מ ויהרגהו לא יהיה חייב, א"כ למאי גולה כלל, ומוכרח לומר דכיון דל"ה חובת עונש גלות ע"י פסק ב"ד ל"ה דין גלות, אך המנ"ח כנראה נקט דכיון דמ"מ נמצא בגלות נקלט שם ולכן גוה"ד שהרגו שם חייב עליו, והיינו דגם בנכנס לע"מ קודם גמ"ד קולט לענין שאם הרגו גוה"ד בע"מ חייב עליו, אבל ל"ה חובת גלות, ודמי לנכנס לתחום ע"מ דל"ה קיום גלות אך מ"מ מציל מגוה"ד כדמשמע בר"ח ובריטב"א [ודלא כמאירי, ועי' בר"מ שם בה"י נכנס לע"מ ויצא חוץ לתחומה, הרי דביצא לתחום אף דבתחום ל"ה עונש גלות והוי רק קליטה מגוה"ד, ומ"מ ביצא לתחום ל"ח שיצא מע"מ לענין שהתיר עצמו למיתה]. ולשון הגמ' והר"מ פ"ה ה"ז דאח"כ כשפסקו עליו ב"ד גלות מחזירין אותו **למקומו**, וכדכתיב בקרא "מקלטו" ומשמע דכבר התחיל הגלות, ולהכי אינו גולה לעיר אחרת אלא מה שהיה בתחילה, אכן בהרגו גוה"ד אח"כ יהיה פטור כ"ז שלא נכנס לע"מ, ובר"ן בסנהדרין מה. מבואר דגם לפני גמ"ד בהלך לע"מ חל עליו דין קליטה לענין דאינו יוצא משם לעולם עי"ש.

ולדברינו ניחא הערת האחרונים דביצא לב"ד דגוה"ד יכול להורגו בדרך מהעיר מקלט לב"ד, ונימא דיצא מחמת ב"ד והוי כיצא בשוגג דל"ח יציאה מע"מ, והרי להמנ"ח כבר התחיל הגלות ושוב נימא דגוה"ד חייב על הריגתו, ולדברינו ניחא דאכן לא נחשב לקלוט בעיר מקלט כיון דלא היה מחוייב בגלות שהרי לא נגמר דינו. וע"ע במנ"ח שם דהק' דבג"ת שהרג גוי חמיר יותר דכיון דאינו גולה יוכל גוה"ד להרגו נמצא קולו חומרו ותירץ דגם בהרג לגוי אף דאין חיוב גלות מיהו ערי מקלט קולטות אותו מגוה"ד, ויל"ע בדבריו דלהנ"ל רק היכא דמחוייב גלות אמרי' דחל בה דין קליטה לינצל מגוה"ד, וכ"ה לשון הר"מ פ"ו ה"ד דקולטות "אלא המחוייב גלות בלבד", אכן המנ"ח אזיל לשיטתו דנקט דגם בהא דמתחילה בין מזיד ובין שוגג הלכו לערי מקלט, חשיב גלות לענין דגוה"ד שהרגם בע"מ חייב, אף דל"ה גלות המחוייבת וכמש"נ.

והנה האחרונים נקטו דפטור גוה"ד מחמת דיחם לבבו הוא גם בהרגו קודם גמ"ד, ראה במנ"ח ובקצות ובחזו"א ועוד, ומפורש כדבריהם במאירי, וא"ש להנך דהוי פטור אונס, אך באבי עזרי חידש דרק לאחר גמ"ד שייך פטור זה, ונדחק בלשון הר"מ דמשמע בדבריו דגם בהליכתו גוה"ד פטור והעמידה לאחר גמ"ד, אולם באורים שהביא הקצות, וכן בחוות יאיר בתשובה סימן קמו מבואר כדבריו. אמנם הא מיהא נראה דבנ"ד לכ"ע רק גלות שחל מחמת גמ"ד נחשב לעונש גלות ומפקיע פטור דכי יחם לבבו, משא"כ גלות שהולך מעצמו, ולהכי בהוליכו מע"מ לב"ד בהליכתו וחזרתו גוה"ד פטור עליו, מיהו בלשון הר"מ משמע קצת דרק כשמחזירין אותו לע"מ גוה"ד פטור עליו, ואפשר דבהליכתו מע"מ לב"ד ה"נ חשיב כמו יצא בשוגג וגוה"ד יהיה חייב עליו, וסברא זו רמוזה בחזו"א ובאבי עזרי שם, אך א"כ יקשה דגם כשב"ד מחזירין אותו ליהוי כשוגג ויהיה גוה"ד נהרג עליו, ונראה פשוט דזה אינו דדין שוגג ומזיד נאמ' אחר גמ"ד כשהיה בגלות דביציאתו מע"מ יש חילוק בין יצא בשוגג ליצא במזיד, אבל קודם גמ"ד ל"ש דין זה, ושוב אם גוה"ד הרגו בין בהליכתו בין בחזרתו מב"ד לע"מ, יהיה גוה"ד פטור עליו מדין כי יחם לבבו, כיון דלהפקיע היתר דכי יחם בעי לדין עונש גלות מחמת גמ"ד וכדפי'. ובלשון המאירי מפורש דגם כשהרגו בדרך לב"ד מע"מ גוה"ד פטור עליו, הרי דל"א דליהוי כיצא מע"מ בשוגג, ומבואר כמש"כ.

וי"ל עוד בדעת המאירי דס"ל דדוקא כשיצא בשוגג דהוי כטעות ואם היה יודע היה חוזר בזה חשיב כמו שנמצא בע"מ, אבל כשמביאין אותו לב"ד שוב אין מקומו כעת בע"מ ול"ה כנמצא שם ולכן ס"ל להמאירי דגוה"ד פטור עליו גם כשהרגו בדרך לב"ד, כיון דבמציאות אינו בע"מ וקודם גמ"ד אזלי' בתר המציאות, משא"כ אחר גמ"ד והיה בע"מ ויצא בשוגג בזה נחשב דעדיין הוא בע"מ. ועי' במנ"ח שכ' גבי קלטו מזבח דאח"כ בגמר עבודה הולך לע"מ, וכ' שם דבדרך הוי כיצא בשוגג וגוה"ד חייב עליו, ויש לדון בדבריו דזה ל"ח יציאה בשוגג, כיון דהא עדיין לא היה בע"מ, וקליטת מזבח לא חשיב לענין זה כע"מ.

ובמשנ"ל פ"א הט"ו הסתפק אם שרי ליה לרוצח להרוג את גוה"ד דהבא להרגך השכם להרגו, ומסתבר דספיקו הוא דוקא כשיצא הרוצח מהע"מ דאז רשות או מצוה לגוה"ד להרגו, אבל בדרך הליכתו מיד אחר הרציחה דאסור לגוה"ד להרוג את הרוצח ורק בהרגו אינו נהרג עליו, בזה ודאי דמותר לרוצח להשכים ולהרוג את הגוה"ד, וניחא דבהליכה ראשונה א"צ למסור לרוצח שומרים דהא יכול בעצמו להרוג את גוה"ד, ולכן דוקא כשמשיבין אותו מב"ד לעיר מקלט מוסרין לו שני ת"ח, והמאירי כ' דגם בדרך מע"מ לב"ד מוסרין לו. [ונראה נ"מ דבדין כי יחם לבבו בדרכו לע"מ רק הגוה"ד יכול להורגו ול"מ ע"י שליח, וכ"כ בחזו"א, אבל ביצא מע"מ במזיד דנעשה מחוייב מיתה לגוה"ד בזה יוכל הגוה"ד לעשות שליח להורגו].

והנה ביצא מע"מ בשוגג דבפשטות גוה"ד שהרגו חייב, כמש"כ הר"מ בפה"מ, אמנם בר"מ בי"ד הזכיר רק דינא דהרגו גוה"ד בשוגג דגולה, ועמדו בזה המנ"ח והערל"נ, והמנ"ח כ' דאה"נ בהרגו במזיד חייב, אך הערל"נ ר"ל דיהיה פטור כמו הרגו בדרך, ולפ"ד זה אינו דהרי בהרגו בדרך דפטור מכי יחם לבבו ז"ש רק קודם שהיה עליו עונש גלות, אך לאחר שהיה בעונש גלות בע"מ, ליכא פטור דכי יחם לבבו וכדפי'.

ד] וביסוד דין גוה"ד דלא יחם לבבו פוטרו, יל"ע דה"ד היכא דהרגו מחמת זה, אבל היכא דהרגו במזיד [ולא ידע כלל מענין הרציחה] ה"נ יהא חייב עליו, מיהו י"ל דכבר חל על הרוצח דין דאין לו דמים, [ובפרט למש"כ לעיל דרציחה בשוגג מחייבת מיתה ורק דרחמנא חס עליה לפוטרו בעונש גלות, כדברי רש"י בסנהדרין הנ"ל, וא"כ כל היכא שהרגו גוה"ד אף מסיבה אחרת יהיה פטור], וכפיה"נ בסברא זו נחלקו המנ"ח והערל"נ, דהערל"נ יב. כ' ע"ד הר"מ הנ"ל דאם הגוה"ד הרגו בשוגג דינו בגלות, דכאן ל"ש סברה דלא יחם לבבו, וכדבריו נראה ברד"ק בשמואל דבעי' שההריגה תהא רק מחמת דיחם לבבו, אולם המנ"ח כ' דפשוט דאינו גולה, ודבריהם תלויים בסברא זו דנימא דהרוצח כבר אין לו דמים, או דכל ההיתר דגוה"ד הוא דלא יחם לבבו וחשיב מעשה רציחה, ורק הוי פטור מעונשין [מגדר אנוס וכיוצא וכנ"ל] היכא דהרגו מחמת דלא ייחם לבבו וכמש"נ. ובדברי יחזקאל סימן כג כ' דהגוה"ד יש לו איסור רציחה בהרגו בהליכתו לע"מ ופטורו הוא כאונס דלא יחם לבבו וכאחרונים הנ"ל, והגרי"פ על הרס"ג דייק בדברי הרס"ג דאין לו איסור רציחה אבל הוי לאו דפן ירדוף גוה"ד והשמר ופן הוי ל"ת.

**והנה הר"מ בהל' מלכים פ"י ה"א כ' דבב"נ בעבר על מצותיו בשוגג פטור חוץ מרוצח בשגגה דגוה"ד פטור עליו**, ומשמע בר"מ דב"נ יש לו חיוב מיתה על רציחה בשוגג לענין גוה"ד, ומסתבר דזהו דין גוה"ד של לא ייחם לבבו, דבב"נ דלית ליה דין גלות נשאר על הגוה"ד כה"ז דין כי יחם לבבו, והרי הר"מ לא הזכיר דכל אדם פטור עליו, דזה נאמר רק ביצא מעיר מקלט, ובב"נ ליכא דין ערי מקלט, וע"כ דקאי על גוה"ד של לא יחם לבבו, ומעתה צ"ע דהרי בד"ז הוי רק פטור מעונשין אבל איכא איסור רציחה על הגוה"ד, וא"כ גבי ב"נ נימא דאזהרתן זוהי מיתתן ויהא חייב, [וראה בשעורי ר"ש אות שפג], וצ"ל דבדין לא ייחם לבבו הוי פטור מדין אונס וכנ"ל, וז"ש גם בב"נ דלהכי גוה"ד בב"נ פטור מדין אונס וכיוצא, והא דלא כ' הר"מ האי לישנא גם בישראל דחייב על רציחה בשוגג מיתה ע"י גוה"ד, נראה דבישראל בכי יחם לבבו הרי אסור לו להרוג ורק דא"ח עליו, **אבל בב"נ דל"ל ערי מקלט נראה דליכא אף איסור לגוה"ד להורגו ושפיר כ' הר"מ האי לישנא.**

ויל"ע דבר"מ בהל' רוש"נ פ"ה כ' לענין שוגג קרוב למזיד דאין גלות מכפרת ובגוה"ד שהרגו פטור, ויל"ע בזה אם הפי' דפטור ומותר, או דהוי כגוה"ד בפן יחם לבבו דמ"מ אסור.

ולחידודא י"ל דלד' רש"י הנז' בסנהדרין דברציחה גם בשוגג היה צריך להיות חייב מיתה, ורק דרחמנא חס עליה דסגי בגלות, א"כ י"ל ביסוד דין גוה"ד דהוי חד דינא דיכול להרוג את הרוצח, ורק דבהולך לגלות כיון דמקבל עליו עונש גלות מעמידין לו שני ת"ח וכו' כדי שלא יהרגו, ורק ביצא מערי מקלט שמבטל עונש הגלות מעליו הדר דיניה לחיוב מיתה וכנ"ל, אבל י"ל דמה"ט גם בלא ייחם לבבו ל"ל לגוה"ד איסור רציחה, כיון דהרוצח מ"מ חייב מיתה, אלא דאומרין לגוה"ד למונעו מכך כיון דהרוצח הולך לגלות וכנ"ל, אבל אם הרגו אינו עובר על איסור רציחה, ובזה י"ל דלהכי לרש"י לשיטתו ס"ל דב"נ שהרג בשוגג חייב מיתה, דהיינו דכיון דאין לו עונש גלות ממילא הדר דיניה דבלי גלות חייב מיתה, אמנם הרמב"ם דפסק דבב"נ בשוגג אינו חייב מיתה אף דל"ל גלות, מוכח דלא כסברא זו, אולם הא מיהא י"ל דגם להר"מ איכא חילוק דאפי' נימא דבישראל בגוה"ד בהרגו בלא יחם לבבו דאית ליה איסור, בב"נ בגוה"ד ל"ל איסור, דדוקא במחוייב בגלות והולך לגלותו אית לגוה"ד איסור בהריגה, משא"כ בב"נ דל"ל כפרת גלות, בזה בגוה"ד שהרגו מחמת לא ייחם ל"ל כל איסור רציחה, וניחא שפיר הקו' הנ"ל, ומדוייק היטב בר"מ פ"י ממלכים שכ' האי לישנא דבב"נ בעבר על מצותיו בשוגג פטור חוץ מרוצח בשגגה דגוה"ד פטור עליו, דנראה דאפי' נימא דבישראל בגוה"ד בהרגו בלא יחם לבבו דאית ליה איסור, ורק אינו נענש מטעם אנוס וכנ"ל, אבל בב"נ בגוה"ד שהרגו ל"ל איסור, דדוקא במחוייב בגלות והולך לגלותו אית לגוה"ד איסור בהריגה, משא"כ בב"נ דל"ל כפרת גלות, בזה בגוה"ד שהרגו מחמת לא ייחם ל"ל כל איסור רציחה וכמש"נ.

ובפרמ"ג העיר בהא דקתני במתני' דרבי יהודה אומר דסומא אינו גולה ויליף לה מקראי, ותיפ"ל דר"י אמר בב"ק פז דסומא פטור מהמצות, ותי' הפרמ"ג דמוכח כהנך ראשונים דסומא פטור רק ממ"ע אבל חייב בלאוין, וצ"ב אמאי גלות הוי לאו הא הוי חיוב עשה לגלות, ולכא' כוונתו כדברינו דהגלות מישך שייכי ללאו דרציחה ולהכי מקרי לאו, [ובלא"ה האחרונים כ' דבז' מצות דב"נ חייב בהם, לכ"ע סומא חייב בהן דלא יהא גרוע מב"נ ואכ"מ].

# בדין אומר מותר ובחיוב רוצח בשוגג

דף ז: פרט לאומר מותר. ובתוד"ה אלא, וכ"כ בתוס' שבת סח, ב דשאני הכא דכתיב שגגה יתירא למעוטי אומר מותר, והריטב"א הוסיף דבעלמא סגי בכך דהוי שגגה כל דהו משא"כ בגלות דכתיב טובא שגגה בעי' שגגה גמורה לאפוקי אומר מותר, עוד כ' בשם י"מ דודאי באומר מותר דסבור שמותר להרוג חשיב שוגג לקרבן וה"ה לגלות, והכא מיירי באומר מותר כה"ג שהיה לו לעיין וכו', וברמב"ן תירץ דשאני קרבן דתלה השגגה בחטא, משא"כ בגלות דכתיב מכה נפש בשגגה בעינן שתהא ההכאה עצמה בשוגג, וכיון דהוי מזיד בעיקר ההכאה אינו גולה, דקרוב למזיד הוי בהריגה, והרמב"ן דחה חילוק זה עי"ש, עכ"פ מבואר לתוס' דגבי רציחה אומר מותר אינו גולה דהוי קרוב למזיד דשגגה טובא כתיבי, ובתוס' סנהדרין סב: כ' כן גם לענין ע"ז, ועי' חת"ס ביו"ד סימן פח שכ' דברציחה וע"ז משום חומרתם נחשב אומר מותר לקרוב למזיד.

ונראה בזה ובהקדם גדרי רוצח בשוגג דגוה"ד יכול להורגו בדרכו לעיר מקלט, וכן ביצא במזיד מע"מ, ואף דתרי דיני נינהו, דבדרכו לע"מ הפי' דאף דאסור לגוה"ד להורגו, אך בהרגו פטור דכי יחם לבבו אמרה תורה, והוי כעין פטור אונס כמש"כ העמ"ד והישועות מלכו [והאריך בשעורי הגרש"ר], אך ביצא מע"מ במזיד הוי מצוה או רשות ביד גוה"ד להורגו, ובפשטות היציאה מחייבת את הרוצח במיתה, אך כל הענין צ"ב דכיון דהרג בשוגג אמאי שרי לגוה"ד להורגו, ומבואר דזהו היתר מיוחד על רוצח בשוגג דגרע מכל העבירות וכיון דשפך דם דמו הותר לישפך, והגוה"ד זכותו בכך.

ונ"ל ובהקדם דברי הרמב"ן להלן ט. שכ' דשייך לחייב מיתה על ב"נ וג"ת בשוגג הואיל וגם בישראל בשוגג דגולה אית בהו חיוב מיתה ביצא מגלותו דגוה"ד יכול להורגו, ולכאורה כוונת הרמב"ן רק משום דגוה"ד הורגו ביוצא מערי מקלט, אבל מה שגוה"ד הורגו קודם מחמת דלא יחם לבבו, בזה לא מיקרי חיוב מיתה, דהרי איכא איסור לגוה"ד להורגו, ורק דאינו נהרג עליו ופשוט. ומעתה דברי הרמב"ן צ"ע דהרי ביצא מערי מקלט מה שנהרג אינו אלא משום היציאה מערי מקלט, ומ"ש לומר דמיקרי דאיכא חיוב מיתה בישראל בשוגג. עוד מבואר ברמב"ן דגלות הוי עונש לענין זה דביצא חוץ לתחום נהרג, וכ"נ בשע"ת שער ד, אך תמוה דאמאי נחשב משו"ז לעונש הרי הוי דין נפרד דביצא מערי מקלט חייב מיתה לגואל הדם, ומוכח דזהו מעיקר דין הגלות דגוה"ד הורגו ביצא מתחומו, וע"ע בר"מ פי"א מסנהד' ה"ב דגלות כנפשות ובעי כ"ג היינו דהוי עונש, ובמאירי כתובות לז מבואר דשייך קלבד"מ בגלות דאין לוקה ומשלם ע"כ דהוי עונש, והנה בודאי דבערי מקלט איכא ב' ענינים חדא דהוי הצלה מגוה"ד ועוד דהוי עונש וכפרה, וחזינן דגם בהורג עבד דאין לו יורשים ואין לו גוה"ד דגולה, וכן בעד זומם דסד"א דגולה אף דל"ל גוה"ד, והיינו מדין הכפרה דגלות, ועי' לשון הר"מ פ"ו ה"ד דבפשיעה אינו גולה דאין גלות מכפרת לו.

ונראה לחדש בדעת הרמב"ן דס"ל דביצא מעיר מקלט דמצוה לגוה"ד להורגו, היינו דכה"ג חייב מיתה משום רציחתו, ומשום דגם בשוגג הוי רציחה ורק דכ"ז שהוא בעיר מקלט ומקיים את עונש הגלות חס רחמנא עליו ופטרתו ממיתה, וכדברי רש"י בסנהדרין נז ד"ה כיוצא שכ' ואילו שפיכות דמים בשוגג שפ"ד גמור הוא אלא דרחמנא חס עליה ע"כ, ומבואר דרציחה שאני מכל העבירות וגם בשוגג הוי רציחה, והביאור הוא דברציחה אין חיובו רק משום המעשה רציחה אלא על התוצאה שאיבד נפש, ולכן ברוצח במזיד גם במצמצם וכיוצא חייב מיתה, [ויבואר בשעורים להלן חילוקי הדינים בין חיוב רוצח במזיד לרוצח בשוגג], ורציחה חמיר דגם בשוגג היה צ"ל מחוייב מיתה מחמת התוצאה, ורק רחמנא חס עליה כדפרש"י, ובזה מבואר הרש"י ב"ק מג: ובפ' משפטים שהביא מיעוט דבעי' קרא דקטן שהרג פטור, היינו דסד"א דשייך חיוב רציחה גם בקטן, ויבואר עוד להלן, עכ"פ חזינן חומר רציחת ישראל דגם בשוגג הוי בר חיובא, ומצינו בהל' נשיאות כפים בר"מ ובטוש"ע דכהן שהרג בשוגג לא ישא כפיו, והר"מ וטוש"ע הוסיפו אף בהרג באונס עי"ש, ועי' בשבות יעקב ח"ג סימן קמז שדן בהורג בשוגג אם נפסל לעדות דמקרי רשע, והסיק דאינו נפסל לעדות, ובסו"ד הביא דכ"ה להדי' במתני' להלן יא: דרוצח שגלה אינו יוצא משם לא לעדות מצוה וכו' הרי דכשר לעדות, והיינו משום דל"ל שם רשע אלא במזיד, וכ"ה בתוס' הרא"ש בכתובות לה. עי"ש, הא מיהא דגם בשוגג מיקרי רוצח ולהכי פסול הכהן שהרג בשוגג לנשיאת כפים, עכ"פ מבואר דהגלות הוי עונש ומכפר במקום החיוב מיתה דידיה, ואשר ע"כ ביצא מע"מ כיון דאינו מקיים עונש הגלות הדר דיניה וביציאתו מתחייב מיתה על הרציחה בשוגג, וכ"נ בר"ן סנהדרין מה, [וי"ל עוד דהגלות הוי כפרה על החיוב לשמים, אבל החיוב לחברו על איבוד נפשו עדיין קיים ולהכי יכול גוא"ד להורגו], ובזה מבואר מש"כ החזו"א דגם במתעכב במזיד מלילך לע"מ הוי כיצא במזיד מע"מ, ובשעורי ר"ש תמה בדבריו, ונראה עפ"י דברינו דאף דל"ה מעשה יציאה מע"מ, אבל כיון דמתעכב ליכנס לע"מ חיובו חוזר לרציחה בשוגג דמחייב מיתה היכא דליכא חס רחמנא דגלות, וניחא בזה מש"כ הגרש"א [הו"ד בחי' הגרי"ז] דהא דכל אדם פטור עליו הוא מחמת דנעשה גברא קטילא ע"י גוה"ד.

ונ"ל נ"מ מחודשת דהיכא דיצא במזיד מע"מ, אף בגוונא דאח"כ נכנס חזרה לע"מ יוכל גוה"ד להורגו, דכבר נעשה גברא קטילא ונתחייב מיתה על הרציחה בשוגג מחמת יציאתו מהגלות, וזקני זצ"ל בענ"ל הסתפק בזה, ובקוה"ב הביא ראי' מהספרי דילפי' דבעי עדים שיצא במזיד בכדי שגוה"ד יהרגהו, וע"כ דהנ"מ היא שחזר לע"מ, ובזה ילפי' דבעי עדים שיצא במזיד ועי"ש.

ועי' היטב בלשון הר"מ פ"י ממלכים ה"א שכ' דב"נ אין חייב על מצותיו בשוגג חוץ מרוצח דנהרג ע"י גוה"ד, הרי דגוה"ד הוי כחייב מיתה בשוגג לגוה"ד דהורגו, ומעתה ניחא מה שהוכיח הרמב"ן דשייך חיוב מיתה בישראל גם בשוגג, וכן נראה בדברי הרמב"ן לעיל ב: גבי עד"ז עי"ש דמשמע דבגלות איכא חיוב מיתה לענין דהוי בספק מיתה של גוה"ד, ולכאורה כן נראה בריטב"א לעיל שם ובסוגין שהביא את הרמב"ן ואזיל לשיטתו, וזש"כ הרמב"ן הכא דחזינן דגם בשוגג הוי רציחה שהרי חייב מיתה ע"י גואל הדם, ואם הוי חיוב חדש מחמת יציאתו מערי מקלט מ"ש למילף מהכא לב"נ דנהרג בשוגג כמו בישראל, ומוכרח להדי' כמש"נ.

ולפ"ז נראה ביאור חדש בהא דבאומר מותר גולה, וכ' התוס' דשאני בגלות דאיכא קרא וכו', דנראה לדון דאומר מותר שייך רק בעבירה דשבת ואכילת חלב, אבל ברציחה דחמיר והוי איסור מסברא דיהא חרב העולם אם מותר לרצוח בזה ל"ש דין אומר מותר. ונראה יותר דבעבירה דגם גוי חייב [כשבע מצוות ב"נ] בזה ישראל לא גרע מגוי, ולכן כיון דגוי חייב גם על רציחה בשוגג [לרש"י ט. חייב מיתה, ולר"מ הנ"ל באומר מותר בגוי הוי מזיד דהיה לו ללמוד] ממילא גם אצל הישראל הוי קרוב למזיד, ומעתה י"ל דלהכי באומר מותר בגואל הדם שהרגו פטור, משום דנחשב לגבי הישראל רציחה דלא גרע מגוי, דחייב באומר מותר. וכיו"ב מבואר באור שמח פ"ג ממלכים ה"י בביאור שי' הרמב"ם רוש"נ פ"ו ה"ה דגם בהרג עפ"י עד אחד [ובלי התראה] אם גוה"ד הרגו פטור, והראב"ד השיגו, וכ' האו"ש דהר"מ ס"ל דכיון דב"נ נהרג בע"א הוי דבר מושכל גם בישראל לענין דהוי רציחה לפטור גוה"ד, וה"נ י"ל בנ"ד, [ויל"ע דהרי בב"נ שהרג טריפה חייב, וא"כ נימא דבישראל שהרג טריפה, אם גוה"ד הרגו פטור, או בישראל שהרג עובר, דב"נ נהרג על העוברים אטו נימא דבגוה"ד שהרגו יהיה פטור, ויש ליישב, ובתפא"י בגיטין ע: כ' דהההורג טריפה בשוגג גולה, והמנ"ח תי כ' דאינו גולה, והמנ"ח שם כ' דבהרג לא כלו חדשיו אינו גולה, והמרכבת מילה פ"א ה"ג כ' דגולה. עוד יל"ע מה דין ב"נ באומר מותר בכל הז' מצות, דהר"מ במלכים פ"י הביא דב"נ חייב באומר מותר בעריות ורציחה, ולא הזכיר שאר מצות דידיה].

והנה ברש"י שמות כא,יד מובא דממעטי' בישראל דא"ח מיתה בשוגג, ותמהו דל"ל מיעוט, ולכא' י"ל לרש"י לשיטתו במכות ט. דב"נ חייב בשוגג שפיר סד"א דגם ישראל חייב, והגור ארי' פי' ד' רש"י דקאי על אומר מותר, וי"ל כנ"ל. ועי' בכלי חמדה משפטים שכ' בהא דממעטי' ברש"י שם כא,יב קטן בחיוב הכאה וגניבה, וברש"י ב"ק מג: הביא המעוט דקטן שהרג אינו נענש, דס"ד דבגוי הרי חייב בהגיע לכלל דעת וה"נ ישראל קטן שהגיע לכלל דעת, [ועי' במנ"ח מצוה תי דחש"ו שהרגו בשוגג אינם גולים, אך הצ"פ שו"ת סימן קלג ומהדו"ת עמוד 72 כ' דהקטן גולה, ויבואר עפי"ד], וכיו"ב כ' האו"ש פ"ג מאסו"ב ה"ב ד"ה אולם ראיתי בהא דממעטי' איש פרט לקטן בניאוף דס"ד דחייב כמו ב"נ, ומתאימים הדברים לאו"ש לשיטתו כנ"ל.

ובדברינו י"ל בישוב קו' התוס' בסוגין בהורג בלא התראה, דשפיר י"ל דכיון דב"נ נהרג שלא בהתראה כדאי' בסנהדרין נז: שייך לומר דחשיב כמזיד גם בישראל ואינו גולה.

ולפי המבואר יש ליישב דברי מהרש"א בח"א י: ד"ה א' שוגג דמשמע בדבריו דגוה"ד יוכל להרוג ברוצח בהודאת עצמו, ותמה על דבריו בשעורי ר"ש, אך נראה ביאור דבריו דכיון דמהני הודאת בע"ד ברציחה בב"נ [כחנוך מצוה כו ומצוה קצב, ועי"ש מנ"ח] ושפיר י"ל דישראל לא גרע, ומצאתי בערוך השולחן חו"מ סימן תכה סמ"ד שכ' כן דלשי' הרמב"ם בפ"ו מרוצח ה"ה דבהרג בעד אחד גוה"ד פטור עליו, ה"נ בנהרג בהודאת עצמו, ומבואר להדי' כמש"כ.

ומעתה ניחא דלהכי באומר מותר בישראל אמרי' דהוי קרוב למזיד, וזהו מהלך מחודש, ויתכן לבאר כן דברי החת"ס הנ"ל מש"כ דברציחה וע"ז אומר מותר נחשב קרוב למזיד בישראל, והיינו משום דלא גרע מב"נ.

בס"ד

בחיוב גלות

כ' הר"מ פ"ו מרוש"נ ה"ג ויש הורג בשגגה ותהיה השגגה קרובה לאונס והוא שיארע במיתת זה מאורע פלא שאינו מצוי ברוב מאורעות בני אדם ודינו שהוא פטור מן הגלות ואם הרגו גואל הדם נהרג עליו. ולהלן בה"ז סתרו לאשפה כו' הרי זה קרוב לאונס וכו'. ולהלן בהי"ב גבי דרך עליה דפטור כ' הר"מ מי שהיה דולה את החבית להעלותה לגג כו' פטור מן הגלות "שזה כמו אנוס הוא" שאין זה דבר הקרוב להיות ברוב העתים אלא "כמו" פלא הוא. ומבואר בר"מ דהפטור בדרך עליה הוא משום דהוי כמו האונס, והערל"נ ובאו"ש כ' דמקור הר"מ מהגמ' דף ט והתוס' שם שכ' דדרך עליה קל הוא דהוי אונס ולהכי אמרי' שם ק"ו דאין ג"ת נהרג, וכ"כ הריטב"א שם, אך ברש"י כתובות בפרק אלו נערות לח. מבואר דהוי פטור מגזה"כ, ונ"מ בזה דאם הוי פטור מגזה"כ י"ל דגוא"ד שהורגו יהיה פטור, כדין קרוב למזיד, אך אם הוי פטור מדין אונס גוא"ד שהרגו חייב עליו, [וכן בשעורי ר"ש עמוד שסו כ' דאם הפטור מגזה"כ דינו כשאר רוצח בשגגה דאם הרגו גוה"ד אינו נהרג עליו מאחר דל"ל עיר מקלט]. והר"מ להלן בהט"ו לענין כח כוחו כ' דהוי כמו אונס, וצ"ע דמ"ש פטור אונס לענין כח כוחו הא ל"ה אנוס אלא דל"ה מעשה גופו, עוד יש לדקדק דהר"מ כ' לישנא דהוי כמו אונס, וכ"כ לגבי דרך עליה, ולא כ' לישנא דקרוב לאונס כדכ' בה"ג. ובהי"ד לגבי כמה דינים כ' לישנא דקרוב לאונס.

ונראה ביאור כל הענין דהנה התוס' בגיטין ע: ד"ה חיישינן [וכן בתוס' בכתובות לז: וביבמות קכ: ובשבועות לד:] כ' לבאר הסוגיא שם דמחלקי' גבי בלבלתו הרוח דלענין מזיד רוצח הוא ולענין שוגג ליכא גלות, וכ' התוס' דלענין גלות בעי' ויפל עליו וימות שימות מיד, והוסיפו דכמו דבשוגג הקילו בדרך עליה, ה"נ בבלבלתו הרוח וכו', ובאבן האזל כ' דע"כ ס"ל דהפטור דדרך עליה הוא מגזה"כ, דאם הוי פטור אונס, ל"ש זה במזיד, וע"כ דהפטור מגזה"כ, [ובזה חילקו דבעי' בשוגג שימות מיד, ועי' באור החיים פ' משפטים דדריש כן בפסוקים לחלק בין מזיד לשוגג], ודלא כרמב"ם הנ"ל, אולם בתוס' להלן ט. כ' להדי' להוכיח מהגמ' שם דהפטור דדרך עליה הוא דהוי אונס וכנ"ל. [ומסתבר דבשחט בו שני סימנים ועמד מעט דאינו גולה, אמנם גוה"ד אינו נהרג עליו דל"ה פחות בדרגת השגגה ורק גזה"כ הוא לענין גלות, ודן בזה בערל"נ ביבמות קכא, ועי' חזו"א חו"מ סימן יז סק"ד שכ"כ לענין קרוב למזיד דהגוה"ד פטור גם אם לא מת מיד וא"כ לכאו' גם בשוגג כן].

ונראה דבתורא"ש בגיטין הוסיף דוגמא דמצמצם חייב במזיד ובשוגג פטור מגלות, [ונתכוין לזה בצ"פ], והוסיף תורא"ש בהאי לישנא "שמא הרוח בלבלתו, ודוקא בשוגג ולענין גלות אבל במזיד חייב מיתה אע"פ שבלבלתו הרוח דהא אפי' מצמצם בתוך המים וכפתו לפני ארי חייב, וה"ט משום דגבי גלות כתיב ויפל עליו וימות דמשמע מה שהפיל עליו גרם לו המיתה ולא דבר אחר" עכ"ל. ומבואר בתורא"ש [ועד"ז נראה גם בתוס' שבועות הנז'], דאין החילוק רק דבמזיד סגי שמת אח"כ ובשוגג בעי' שימות מיד, אלא עיקר החילוק הוא דלענין רציחה במזיד החיוב הוא על התוצאה, ומש"ה גם היכא דמת מחמת מכתו אף דל"ה לגמרי ע"י גופו, וכגון בכח כוחו או במצמצם, ובבלבלתו הרוח וכיוצא, חייב מיתה, אבל בשוגג בעי' מעשה גמור דידיה, וכל היכא דל"ה מעשה גמור שלו לא חשיב הכאה לענין גלות. ולהכי בכל גוונא דאינו נהרג ע"י מכתו גרידא, וכגון בכח כוחו ובמצמצם ל"ח הריגה על ידו לענין חיוב גלות. וכ"נ בדברי הרשב"א סופ"ב דב"ק, וכמש"כ הברכ"ש בב"ק סימן לח אות ב בביאור הרשב"א דהוא גזה"כ דאם בשוגג הרגו אינו חשוב רוצח כי אם כשכל ההריגה היתה מכוחו. ובתוס' סנהדרין עז: ד"ה רוצח משמע דבמצמצם חייב בגלות, והתוס' לשיטתם בכתובות לז: כ' בסוה"ד דבנפל ברוח מצוייה גולה, ולתורא"ש נראה דאינו גולה.

ונראה דזהו הביאור בר"מ במש"כ דדרך עליה הוי "כמו" האונס, ולעיל בה"ג כ' דין "קרוב" לאונס, היינו דגדר אונס הוא שלא עלה בדעתו ול"ה מעשה דידיה, ובה"ג כ' הר"מ גוונא דהוי כאונס גמור דהוי דבר פלא וכו', אבל בדרך עליה דלא העלה בדעתו שיפול ויהרוג ולכן הוי "כמו" אונס, לענין זה דלא חשיב שכל ההריגה ע"י מכתו, כיון דלא מתייחס אליו, ומש"ה לא סגי ליה בגלות, ואינו כדוגמת הר"מ בה"ב דהוי קרוב לאונס, דהכא גרע ורק דמי לכמו האונס, וכן בבלבלו הרוח, וכן בדברי הר"מ הנ"ל שכ' גבי כח כוחו פטור כמו האונס, [והיינו דל"ש לסוגיא בב"ק ממשה"ק הרש"ש, אלא כמו שכתב התבו"ש יו"ד סימן ב דאף דבשחיטה הוי כוחו מ"מ בגלות פטור דל"ה מעשה דידיה וכנ"ל], היינו דמ"מ ל"ה מעשה גמור דידיה ובזה ליכא גלות. וכן נראה נ"מ באשו משום חיציו דלא יהיה גלות כיון דל"ה מעשה גמור דידיה, וכמ"כ נראה לגבי ממציא עצמו דאינו גולה דלשי' הר"מ הטעם בזה דל"ח שהוא עשה כל המעשה שהיה הנהרג המציא עצמו, נמצא דהכלל הוא דלענין חיוב גלות בהריגה בשוגג בעי' שיהא נהרג ע"י מכתו, כתורא"ש הנ"ל, ובעי' שתהיה התיחסות אליו מחמת מכתו, וזה אינו בדרך עליה או בכח כוחו וכדפי'.

ונראה דזהו גם ביאור שיטת הרמב"ם בכל הסוגיא במה דגורס בהי"ג בסוגין דבירידה לצורך עליה דאינו גולה, וגרס פרט וכו', ודלא כרש"י וש"ר דבזה חייב, ונראה דטעם הר"מ משום דאזלי' בתר מטרתו וכוונתו, וכיון דהוי לצורך עליה ליכא התייחסות אליו כעושה מעשה ההריגה, [והמרכבת המשנה כ' דהר"מ קאי דוקא גבי עולה בסולם וכו' וכדכ' בהמשך בהלכה הבאה, וניחא יותר לדברינו], ומה"ט י"ל דהיכא דהוי עליה לצורך ירידה דיהא חייב, וכן נקט בערוך השולחן, ומפורש כדבריו בחינוך מצוה תי עי"ש, וכמ"כ נראה דבזה יבואר שיטת הר"מ שם בדינא דקצב דמפרש באופ"א מרש"י עי"ש בהי"ג כל שימות בהולכה וכו' ועי' בערל"נ בסוגיא ונראה דהר"מ לשיטתו בזה ודוק. [ויל"ע דלשון הר"מ בהי"ד לגבי ירידה לצורך עליה דהוי קרוב לאונס וי"ל].

ונראה לחדש דהיכא דכ' הר"מ דין קרוב לאונס בזה הרי דינו דגוה"ד שהרגו חייב כיון דהרוצח פטור מדין אנוס, אבל בדוגמאות הנ"ל דכח כוחו ודרך עליה [וכן במצמצם ובאשו משום חיציו דבמזיד חייב ובשוגג אינו גולה, וכן בבלבלתו הרוח וכיוצא], דהוי כמו האונס בזה גרע, דרק לא סגי ליה בגלות, אבל מ"מ הא הוי מעשה על ידו ורק ל"ה מעשה דידיה לגמרי, ובזה אם הרגו גוה"ד יהיה פטור כיון דבמזיד כה"ג הוי רציחה, ורק דלענין גלות אינו חייב משום דל"ה מעשה דידיה לגמרי וכמבואר, ולפ"ז בכל הנך כמצמצם ובלבתו הרוח בשוגג גוה"ד יהיה פטור עליו, והיינו דעד כמה שבמזיד חייב מיתה שפיר היה שייך גלות בשוגג ורק יש תנאי דלחיוב גלות בעינן מעשיו גמור, ולהכי בגוה"ד פטור עליו שהרי אותו אופן במזיד מחייב מיתה, וא"כ בשוגג בהך גוונא וכיוצא גוה"ד שהרגו פטור. [אמנם במאירי מפורש דבדרך עליה הוי קרוב לאונס, ובגוה"ד שהרגו יהיה חייב ודלא כמש"כ].

ועי' בחזו"א חו"מ סימן יז שהסתפק בהרגו בפשיעה דכ' הר"מ שם בה"ד דגוה"ד אינו נהרג עליו, אם בזה בעי' מת מיד כדין שוגג, א"ד כיון דלענין מזיד ל"ח לפרכוס ה"נ בפשיעה לענין גוה"ד ל"ח לה, והנה אף דמוכח בחזו"א דבנ"ד דהוי שוגג כמו אונס כפיה"נ ס"ל דגוה"ד יהיה חייב, אך עיקר דברי החזו"א תלוים במש"כ, היינו דספק החזו"א הוא אם פטור גוה"ד וחיובו נמדד לפי המזיד.

וביסוד דברינו י"ל במשה"ק הקצות בסימן שמח גבי שליח ב"ד דנחייב הב"ד המשלחים בגלות [אם ישלד"ע בשוגג], די"ל דל"ה מעשה דב"ד כיון דהוא נהרג בצירוף מעשה השליח, והוי כל שכן מכח כוחו דל"ה מעשה דידיה לחיוב גלות, א"כ הכא נמי הרי הב"ד בעי' למעשה השליח, דאפי' דמהני שליחות לדבר עבירה בשוגג, [וכן לשמאי הזקן דישלד"ע ברציחה] מ"מ לענין גלות הא גם בכח כוחו אינו גולה, א"כ אמירת הב"ד להלקות צריכה צירוף למעשה של השליח ולהכי אינם גולים, ומצאתי קצת עד"ז במהר"ץ חיות ב"ק לב: שכ' על קו' הקצות דהא הב"ד רק אמרו והשליח עשה המעשה, ואולי כוונתו כנ"ל, וניחא היטב עפ"י המבואר.

והנה חזי' דאף דבכה"ת אינו מתכוין מותר וכן במתעסק כמה מאחרונים חלקו על הרע"א שו"ת סימן ח וס"ל דבמתעסק ליכא איסור, ומ"מ חזינן דאיכא חיוב גלות בכה"ג, וע"כ דחיוב גלות ל"ה ככפרה על חטא אלא הוי כפרה על רציחת האדם מישראל ולא בגלל העבירה ולהכי כ' הרמב"ן גבי אומר מותר דאם הוי מזיד על הרציחה אף דהוא שוגג על האיסור חייב גלות וא"ש היטב.

ובקו"ש ח"ב סימן כג סק"ז כ' בנו"א דרציחה האיסור התוצאה שלא ירצח ולהכי חייב גם באינו מתכוין ומתעסק. אמנם בחובל באביו מבואר בתוס' סנהדרין פה. ד"ה ור"ש דיש פטור דאינו מתכוין דעי"ש שכ' בתוס' דמיירי בפס"ר, ולפ"ז יל"ע דאמאי אמרי דבחובל באביו כיון דחייב בחנק ל"ש גלות, והא לגבי חובל פטור באינו מתכוין ואז חייב מצד רציחה סייף ושוב יהא דינו בגלות דהוי שגגת סייף, והעירוני דנשאל כן בקהל"י, והשיב דדוקא בחבלה בעלמא בזה באינו מתכוין פטור אבל בהורג אביו כיון דלגבי רציחה חייב אף לגבי האיסור דמכה אביו נמי חייב באינו מתכוין, ודוחק.

בס"ד

**בדין מזבח קולט ובדין עבודת חלל**

כ' הרמב"ם בהל' רוש"נ פ"ה הי"ב: המזבח קולט שהרי נאמר בהורג בזדון מעם מזבחי תקחנו למות מכלל שההורג בשגגה אינו נהרג במזבח, לפיכך ההורג בשגגה וקלטו מזבח והרגו שם גואל הדם הרי זה נהרג עליו כמי שהרגו בתוך עיר מקלטו ע"כ, ומבואר מלשון הר"מ דכיון דמזבח קולט נהרג עליו גוה"ד, אבל ה"ד בהרגו שם היינו כשקולטו מזבח ממש, ועי' במנ"ח מצוה תי אות כב שכ' גבי קלטו מזבח דאח"כ בגמר עבודה הולך לע"מ, וכ' שם דבדרך הוי כיצא בשוגג וגוה"ד שהרגו חייב עליו, ויש לדון בדבריו דזה ל"ח יציאה בשוגג, כיון דהא עדיין לא היה בע"מ, וקליטת מזבח לא חשיב לענין זה כע"מ, דקליטת מזבח הוי הצלה גרידא אבל ל"ח דין גלות להפקיע מגוה"ד דין כי יחם לבבו, ולהדי' מוכח כן ברמב"ם הנ"ל שכ' דלפיכך ההורג בשגגה וקלטו מזבח והרגו גוה"ד הרי זה נהרג עליו כמי שהרגו בתוך עיר מקלט, ומשמע דבהרגו גוה"ד כשהוא במזבח בזה הגוה"ד חייב, משא"כ בהרגו כשהלך מהמזבח, וכן מבואר בר"מ שם בהי"ג שכ' דאין קולט אלא גגו של מזבח בית העולמים בלבד ואינו קולט אלא כהן ועבודה בידו אבל זר או כהן שאינו עובד בשעה שנהרג, או שהיה עובד ולא היה על גגו אלא סמוך למזבח או אוחז בקרנותיו אינו נקלט, ומבואר דכל שאינו עובד בשעה שנהרג ממש דליכא בזה דין קליטה דמזבח, ולכאורה נימא דהוי כיצא בשוגג, ומבואר להדי' דמזבח ל"ח דין גלות וע"מ למיחשיב כמי שיצא בשוגג, דודאי הרוצח אינו נחשב דנקלט בע"מ לומר דאחר העבודה הוי כיצא משם בשוגג, ומה"ט יש לדון על המשך דברי המנ"ח שם שכ' דבהניח עבודתו במזיד הו"ל כיוצא מעיר מקלט במזיד וכל ההורגו אינו נהרג עליו וכן אם גמר עבודתו ולא הלך במזיד הותר דמו, אך לדברינו זה אינו כיון דבמזבח ליכא קיום דין גלות והוא רק דין דמזבח קולט ומציל ולכן כ' הר"מ דמי שקלטו מזבח מוסרין לו שומרין ומגלין אותו לעיר מקלטו, וא"כ למש"נ דיציאה מחייבתו משם דיצא מגלות ז"ש רק ביצא מעיר מקלט ולא ביצא ממזבח וכדפי'.

[ובגמ' לעיל י. דאמרי' דרבו שגלה מגלין ישיבתו מקשי' דהא תורה קולטת וכו' וצ"ע דהרי מ"מ בעי גלות וכמו דמזבח קולט מגוה"ד ומ"מ אחר עבודתו בעי לגלות משום כפרה עונש, והנה בריטב"א שם נראה דיוק שכ' דבית המדרש קולט, היינו דאין הקליטה מחמת שלומד תורה אלא מחמת שלומד בבית המדרש ודוק היטב ושפיר להכי סד"א דלא בעי לגלות דהבית המדרש הוי הערי מקלט, עוד מוכח בגמ' דרק ברבו שגלה גולה ישיבתו אבל בתלמיד שגלה דמגלין רבו, אין מגלין ישיבתו וכ"כ בעל"נ, והיינו משום דבזה רבו יכול לצאת לישיבתו ורק ילמד עם תלמידו בגלות ויחזור לישיבתו].

והנה במש"כ הר"מ שם הנ"ל ואינו קולט אלא כהן ועבודה בידו אבל זר או כהן שאינו עובד בשעה שנהרג וכו', ויל"ע בכוונת הר"מ שכ' דאינו קולט זר או כהן שאינו עובד, דהא כיון שכ' הר"מ דבעי' כהן העובד א"כ פשיטא דאינו קולט זר, ואולי הר"מ אתי לרמז על טעות דיואב דזר היה כדאמרי' בסוגין, אך נראה לחדש בזה ובהקדם דברי המנ"ח במצוה תי אות כב שכ' דחלל כיון דעבודתו כשרה ה"נ המזבח קולטו דלענין זה הוי ככהן אף שהוא כזר לכ"ד וכו', ונראה דהר"מ אתי לאפוקי מסברת המנ"ח, דאדרבא דאף דחלל שעבד עבודתו כשרה היינו אף דהוי זר, אבל ל"ה עבודת כהונה, ונקדים לזה כמה יסודות בדין עבודת חלל כדלהלן.

דכבר חקר בדב"א אם עבודת חלל כשרה בתורת עבודת כהונה או דאף דהוי זר עבודתו כשרה, ועי"ש דתלי ליה בפסוקי הבבלי והירושלמי בהא דעבודת חלל כשרה, אך הנה בכמה ראשונים מבואר דעבודת חלל אף דכשרה עובר באיסור זרות כמש"כ המנ"ח מצוה רעה ובמצוה שצ, ולשון רש"י בפסחים עב: דחלל נחשב כזר, ועי' בגבו"א בתענית יז: ד"ה דבר בד' תוס' שם, והתוס' שם ס"ל דאינו אוכל בקדשים, ובתורע"א זבחים רפ"ב ציין לתוס' בתענית והעיר דאיך עבודתו כשרה נימא דא"ע ל"מ, מיהו ברמב"ן בסה"מ ל"ת עג כ' דחלל שעבד אנו חייב מיתה מצד זרות, ועי' בדב"א ח"א סימן כו אות טו, וכן מצינו לענין דין מנחת כהן כליל תהיה דכ' הפרמ"ג והמנ"ח קלד דלא נחשב למנחת כהן, ובתו"כ אמור מרבי' דחלל מטמא למתים דאינו בכלל בני אהרן, [ראה ברמב"ן אמור ובכלי חמדה שם דהטעם דחללים אינם בכלל קדושת כהנים], ובתוס' קדושין לו: מבואר בחד תרוצא דבחלל שעבד ל"ב בגד"כ והיינו דאין עבודתו כשרה מתורת כהונה.

ובאמת כן מוכרח מכל סוגין דדנינן בנודע שהוא חלל אם מתה כהונה או בטלה כהונה, וע"כ דדינו כזר, והר"מ ברוש"נ פ"ז הי"ב פסק דבטלה כהונה וכאילו נגמר דינו בלא כ"ג ואינו יוצא משם לעולם, והיינו דדוקא לעבודה כשר ולא מחלל מדין זר, אבל לשאר מילי הוי כזר.

ועי' בשו"ע או"ח סימן קכח סמ"ב דחלל אינו נושא כפיו, והפר"ח העיר מד' הר"מ דגם להבא עבודתו כשרה, דהנה שי' הר"מ בפ"ו מביאמ"ק ה"י דעבודת חלל כשרה גם מכאן ולהבא, אך בשעורי זבחים כתבתי מהאבן האזל לדייק בדברי הר"מ שכ' דעבודתו כשרה לשעבר ולהבא אם עבד "לא חילל", ולא כ' דעבודתו כשרה, והיינו דאה"נ אין עבודתו כשרה מחסרון כהונה ורק דילפי' מהך קרא דבחלל ליכא פסול זרות בעבודתו ונ"מ בחלל וכהן שעבדו ביחד דעבודתם תהיה כשרה, ובאבן האזל כ' הנ"מ לענין לחזור ולעשות את העבודה עי"ש ואכ"מ, ומתבאר דגם לד' הר"מ עבודת חלל אינה כשרה מצד עבודת כהונה אלא מרבוי מיוחד, ובזה ניחא קו' הפר"ח דלהכי אינו נושא כפיו דהא אין עבודתו כשרה מתורת כהונה, והנה הגבו"א בסוגין הק' ע"ד הר"מ [והתוס' בתענית שם] דעבודתו כשרה גם מכאן ולהבא, דא"כ אמאי אמרי' בגמ' דלרבי יהושע יש לחלק דלרוצח בטלה כהונה, הרי כיון דעבודתו כשרה גם מכאן ולהבא אין כאן הפסק כהונה להחשב כמתה כהונה, וממנ"פ כיון דעבודתו כשרה מכאן ולהבא ע"כ דהוי דין מיוחד לעבודה, ועי' בערל"נ ובדבר"י סימן כב שכ' דבהא גופי' פליגי האמוראי דמ"ד מתה כהונה ס"ל דכל שלא נודע פסולו כהן הוא ולכן כשנודע פסולו הוי כמתה כהונה וא"כ מכאן ולהבא ה"נ עבודתו פסולה, ולאידך מ"ד התורה הכשירה עבודת חלל מתורת זר ולהכי בטלה כהונה למפרע, ולהכי הר"מ לשיטתו דפסק כמ"ד בטלה כהונה וכנ"ל, להכי ס"ל דהתורה הכשירה עבודת חלל גם מכאן ולהבא, ולדברינו מיושב היטב כיון דגם מכאן ולהבא אינו כשר מדין עבודת כהונה ורק לא חילל מדין זר ושפיר להכי הר"מ לשיטתו פסק דבטלה כהונה. ולפ"ז נראה דהר"מ לשיטתו יסבור בדין קליטת מזבח דבעי גברא כהן ועבודת כהן, ואשמעינן הר"מ דבעי' תרתי דעבודתו תהא כשרה והגברא יהיה כהן, וזהו שכ' הר"מ לשיטתו דזר או כהן שאינו עובד אין המזבח קולטו, דזר היינו לרבות חלל דעובד, אבל כיון דהוא זר ועבודתו היא עבודת זר שהותרה ולא עבודת כהונה להכי אין המזבח קולטו.

והמנ"ח שם כ' דכל היכא דעבודתו כשרה בדיעבד מזבח קולטו, ולכן בחלל ובפרו"ר וכו' מזבח קולטן, ונראה ברור דלא כדבריו אלא דבעי' דמצווה עליו לעשות העבודה, ולפ"ז בחלל כיון דאף אם עבודתו כשרה הרי אינו מצווה בעבודה, וגם להנך דליכא עליו איסור זרות אבל ודאי דאין מצווה בעבודה, להכי אין המזבח קולטו.

**ונראה מוכח כן דהרי למ"ד דבטלה כהונה ואינו מחזיר את הרוצח לכא' הא כיון דלגבי עבודה כשר אם מת הך כ"ג חלל נימא דמחזיר הרוצח ככ"ג שמת, אך בסוגיא דכ' רש"י דבטלה כהונה ולמפרע ל"ה כ"ג, משמע דהיינו גם אם עבודתו כשרה דחשיב נגמר דינו בלא כ"ג, וכ"ה בר"מ שם פ"ז, וע"כ דאין עליו דין כ"ג ורק לעבודה כשר, ומוכח דכיון דעובד מדין חלל דזר הוא וכשר רק לעבודה ל"ח כ"ג שמת.**

והנה ידוע התוס' בכתובות כג ובקדושין יב שכ' דמשכח"ל בחלל חילול שבת בעובד בשבת או ביוהכ"פ, ותמהו כל האחרונים הא עבודתו כשרה ואמאי הוי חילול שבת, וההפלאה חידש דכשרה רק בתורת כה"ד ולא לעבודת כ"ג, אך המנ"ח תמה בדבריו מסוגין דמשמע דכשרה גם לדיני כ"ג דהא אמרי' דמהני להחזיר הרוצח כמיתת כ"ג, והמש"ח מיישב דדוקא לעבודת כה"ג כל השנה דמהני בכה"ד להכי כשר בכ"ג, משא"כ לעבודת יוהכ"פ, ובתש' ר"א גורדון זצ"ל סימן טו כ' דד' הר"מ קאי בכה"ד ולא בכ"ג דבזה בנמצא חלל נסתלק מהכהונה, דהרי כ"ג מתמנה ע"י סנהדרין ולהכי אם נמצא חלל למפרע בטל המנוי ולהכי אינו כשר לעבודת כ"ג בכל השנה עכ"ד. וביסוד הדברים אם עבודת חלל כשירה גם בעבודת כהן גדול דנו האחרונים, וההפלאה בכתובות שם הוכיח מתוס' הנ"ל דבכהן גדול שנמצא חלל עבודתו פסולה ואם יעשה עבודה בשבת חייב מיתה, והמנ"ח מצוה קפה העיר מסוגין דפשטות משמע דגם בכהן גדול נידון החלל ככהן גדול להחזרת הרוצח, וכן נקט המשך חכמה בפ' פינחס, ועי' בדב"א שם באות ט שכ' לתלות בדרשות חז"ל בהכשר חלל, דאם ילפי' ליה מקרא דאפי' חללין שבו וכו' הוי רבוי רק להכשר עבודה ולא לגבי החזרת הרוצח דאינו ככהן כשר, אבל למ"ד דיליף מקרא דהכהן אשר יהיה בימים ההם הוי רבוי דחלל הוי ככהן כשר וממילא גם יחזיר את הרוצח, וראה בשעורי הגר"ש אות שפט.

וברש"ש קדושין יב. כ' דכיון דחלל אסור לכתחילה לעבוד שוב אינו דוחה שבת, ומדמה ליה לרש"י יבמות לג: דזר אינו יכול לשחוט ק"צ בשבת, והארכתי בזה בספרי משא יד ח"ד בפ' ויקרא דלענין לדחות שבת בעי' מי שמצווה בהקרבה וזה ל"ש על זר, וכ"ש על חלל, ולהכי עבודת חלל אינו דוחה שבת ויוהכ"פ, והרש"ש שם נקט דלשי' הר"מ דעבודת חלל כשרה גם מכאן ולהבא שרי גם בשבת, ולדברינו זה אינו כיון דגם לד' הר"מ אין עבודתו כשרה מתורת כהונה, ולהכי פשוט דאינו דוחה שבת, כיון דאינו מצווה בעבודה מתורת כהונה, [ובזה ביארנו שם את הרש"י יבמות סד: דבמתו אחיו מחמת מילה אין מילתו דוחה שבת, ויבואר בס"ד בשעורי יבמות שם], ולפ"ז שפיר י"ל דעל חלל לא נאמר דמזבח קולטו דלכ"ע אינו מצווה בעבודה וכמש"נ.

ויל"ע דאמאי קתני דכה"ג שהרג אינו יוצא משם לעולם, והרי משכח"ל בנעשה חלל דמתה כהונה ויחזיר את עצמו, אך נראה למש"כ הר"מ שם הי"ג והי"ד דרוצח אף שנתכפר לו אינו חוזר לשררה, וא"כ הורידוהו מכ"ג, ול"ש מתה כהונה דכבר ירד מכהונתו, ואכן המנ"ח מצוה תי דן אם בכ"ג שסרח יחזיר הרוצח כדין מתה כהונה, אולם המרכבת המשנה כ' דבסרח הוי כחלל, וראה בדב"י שם בסוף סימן כב שהק' דא"כ אמאי כ"ג שהרג אינו יוצא לעולם הרי כיון דהוא עצמו מסולק מכ"ג הוי כמתה כהונה, ותי' דסילוק הכהונה הוי כמת קודם גמ"ד, ושוב דחה דרק לאחר גמ"ד סילקוהו והוי כמת כ"ג לאחר גמ"ד, ולהלן שם תירץ דדוקא מיתת כ"ג מחזיר לאחרים אבל לא לעצמו.

אך נ"ל נראה למש"כ האו"ש פ"ה מאסו"מ והגר"ח בכתביו דבכ"ג שסילקוהו, גם בסילקוהו לכ"ג היינו מעבודה של כ"ג, אבל עדיין הוי בקדושת כ"ג לה' דברים ואסור באלמנה וכו', דדין קדושת כ"ג עליו, ורק אינו ראוי לעבודת כ"ג, ומעתה נ"ל פשוט דלהכי בסילקוהו לא חשיב כמתה כהונה, דרק היכא דפקע קדושת כ"ג הוי כמתה כהונה, וכמו חלל דפקע מיניה כל דין כהונה לגמרי, והמנ"ח עצמו כ' שם דבנעשה בע"מ כיון דעדיין אסור באלמה וכו' ל"א מתה כהונה אלא דס"ל דבסרח והורידוהו פקעה קדושתו עי"ש, ולפ"ז נ"ל ליישב הקו' הנ"ל דמשכח"ל בכ"ג שהרג מתה כהונה אם נעשה חלל, די"ל דכבר אינו ראוי לעבודה מחמת דסרח שוב במה שנעשה חלל ל"ש לומר מתה כהונה, כיון דבלא"ה אינו ראוי לעבודת כ"ג.