ו (ב) - בדין תרתי לריעותא כשאי_ז חסר ואתאי, ובהנידון אם אזלינן בתר חזקה שעל שורש הספק
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

אור ליום ב' ט"ו כסליו תשע"ד

**א**

א] כתובות ד"ט., א"ר אלעזר האומר פ"פ מצאתי נאמן לאסרה עליו, ואמאי ספק ספיקא הוא וכו' לא צריכא באשת כהן.

וכתבו התוס', ז"ל, וא"ת ונוקמה אחזקתה שהיא כשרה לכהונה ונימא דלאו תחתיו זינתה, וי"ל דאדרבה אית לן למימר דהשתא נבעלה דאוקמה אחזקת הגוף שהיתה בתולה, עכ"ל.

ובתוס' הרא"ש שם כתב ע"ז, ז"ל, ול"ד למקוה שנמצא חסר דאמרינן כל טהרות שנעשו על גביו טמאות ולא אמרינן אוקמי' אחזקתי' והשתא הוא דחסר, דהתם ה"ט כדפרישו בריש גמ' דנדה דאיכא למימר חסר ואתאי חסר ואתאי, עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרשב"א שם.

ב] ועיקר הך מילתא דדינא דתרתי לריעותא הוא רק בגונא דאיכא למימר חסר ואתאי, מצינו כן גם בתוס' הרא"ש עירובין דל"ו., ז"ל, במקוה שלא נמדד, וא"ת אמאי לא משני כדמשני בפ"ק דנדה הרי חסר לפניך דאמרי' חסר ואתאי חסר ואתאי, וי"ל דהתם איירי בטומאה דאורייתא הלכך תלינן למימר חסר ואתאי, אבל בטומאה דרבנן לא תלינן הכי, הלכך הוצרך לאוקמה במקוה שלא נמדד, עכ"ל, ומבו' להדיא דעיקר דינא דתרת"ל הוא משום דאמרינן דחסר ואתאי, וזהו שכתב דכל הא דתלינן למימר דחסר ואתאי, אף דיתכן דנחסר בב"א, הוא בדאורייתא, אך בדרבנן לא תלינן למימר דחסר ואתאי, וע"כ לי"ב לדינא דתרת"ל.

וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בעירובין שם, ז"ל, התם ה"ט דר' יוסי קסבר העמד טמא על חזקתו, פי' אבל במשנתינו העמד עירוב על חזקתו דקאי בחזקת טהור ובתר חזקת העירוב אית לן למיזל דעלי' אתינן למידן ולא בתר חזקת גברא, והיינו דפרכינן דא"כ התם נמי אדרבה העמד מקוה על חזקתו בחזקת שלם כי עליו נולד לנו הספק והוא האחרון, ופרקינן דמתני' במקוה שלא נמדד וכו', ולי נראה פירושו במקוה שלא נמדד מזמן מרובה דחסר ואתאי כדאמרינן בפ"ק דנדה, עכ"ל, והרי דדינא דתרת"ל הוא רק בגונא דאמרינן דחסר ואתאי, וע"כ אם נמדד המקוה מזמן קרוב, דליכא למימר דחסר ואתאי, ליכא לדינא דתרת"ל, ואזלינן בתר חזקת המקוה שעליו נולד הספק.

ג] ובפשוטו מבו' כן מעיקר סוגיית הגמ' בעירובין שם, בדינא דספק עירוב כשר, עיי"ש בפירש"י שכתב דטעם הכשרו הוא משום דהו"ל חזקה נגד חזקה ובדרבנן תלינן לקולא, וקשיא דהרי הוי תרת"ל, דהעמד אדם בחזקת שלא עירב, וכ"ת הא איכא תרומה דהעמד תרומה אחזקתה שהיתה טהורה הרי טמאה לפניך, וכבר עמד ע"ז המחנ"א בפ"ג מהל' אישות, וכתב לישב דלא אמרי' תרת"ל אלא היכא דאיכא למימר חסר ואתאי, וע"כ התם דאי"ז חסר ואתאי הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, ומוכח לפ"ז כד' הני קמאי, דדינא דתרת"ל הוא רק במקום דאיכא למימר חסר ואתאי.[[1]](#footnote-2)

**ב**

ד] והנה בחולין ד"י., פליגי ר"ה ור"ח בשוחט בסכין ונמצאת פגומה, דלר"ה פסולה, ולר"ח כשרה, ומפרשינן דטעמא דר"ה הוא משום דבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת עד שיוודע לך במה נשחטה, וטעמא דר"ח הוא משום דעצם ודאי פוגם עור ספק פוגם ספק לא פוגם הוי ספק וודאי ואין ספק מוציא מידי ודאי, ומתיב רבא לסיועי' לרב הונא, מהא דתניא דטבל ועלה ונמצא עליו דבר חוצץ אע"פ שנתעסק באותו המין כל היום כולו לא עלתה לו טבילה וכו', והרי דספק מוציא מידי ודאי, ומשני דשאני התם איכא למימר העמד טמא על חזקתו ואימא לא טבל, ופריך דה"נ נימא דהעמד בהמה על חזקתה ואימר לא נשחטה, ומשני דהרי שחוטה לפניך, ופריך דה"נ הרי טבל לפניך, ומשני דהא איתילידא ביה ריעותא, ופריך דה"נ איתילידא בה ריעותא, ומשני דסכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי.

והתוס' שם הקשו בהא דמשני דסכין אתרעי בהמה לא אתרעי, דליכא לשנויי הכי אההיא דמקוה שנמדד ונמצא חסר דכל הטהרות שנעשו על גביו למפרע כולן טמאות משום דהא חסר לפניך והעמד טמא על חזקתו, ולא אמרינן מקוה אתרעאי אדם לא אתרעאי, וה"נ נימא העמד בהמה על חזקתה ואימא לא נשחטה דהרי הסכין פגום לפניך, ובתי' קמא כתבו דשאני התם דאיכא למימר חסר ואתאי כדקאמר התם, ועיי"ש שתירצו עוד בב' דרכים אחרות.

ה] והנה בחי' הגרע"א בסוגיין נקט שנחלקו תי' התוס' בהך מילתא אם דינא דתרת"ל הוא רק בחסר ואתאי, או אף כשאי"ז חסר ואתאי, ועפי"ז כתב דאין לישב דהא דהכא מוקמינן לה בחזקת בתולה, אף דהוי תרת"ל, הוא משום דאי"ז חסר ואתאי, דזה ניחא לתי' קמא דתוס', אך לאידך תירוצי התוס' דדינא דתרת"ל הוא אף בשאי"ז חסר ואתאי, לא א"ש, עכ"ד, ולפ"ז צ"ל לאידך תי' התוס', דהא דבספק עירוב אזלינן לקולא אף דהו"ל תרת"ל, אתיא כמ"ד דתרת"ל הוי ספק, או דהוא משום דבדרבנן מקילינן אף בתרת"ל, וכמש"נ לעיל סק"ג בהערה.

אמנם תיקשי לפ"ז סתירת ד' התוס' הרא"ש דבחולין שם לא פסיקא לי' תי' זה דלא אמרינן תרת"ל אלא היכא דחסר ואתאי, וכתב עוד תי' אחרינא, ובנדה ד"ב: לא כתב כלל לתי' זה דלא אמרינן תרת"ל אלא היכא דחסר ואתאי, וזה שלא כדבריו בסוגיין ובעירובין דנקט דדינא דתרת"ל הוא רק בכה"ג דחסר ואתאי.[[2]](#footnote-3)

ו] עוד צ"ע בזה, דלכאו' ד' הני קמאי דדינא דתרת"ל הוא רק בחסר ואתאי, אינם מתישבים אף לתי' קמא דהתוס' ותוס' הרא"ש בחולין, והיינו שהרי ד' התוס' ותוס' הרא"ש שם הם לדעת ר"ח דמכשיר בשוחט בסכין ונמצאת פגומה, ובזה הוא שכתבו דהא דלי"ב לדינא דתרת"ל הוא משום דאי"ז חסר ואתאי, אך לדעת ר"ה דפסל בשוחט בסכין ונמצאת פגומה, ולא מוקמינן להסכין אחזקתה, הרי בע"כ דדינא דתרת"ל הוא אף בכה"ג דאי"ז חסר ואתאי, וכ"כ הבכור שם בחולין שם, וכיון דקי"ל כר"ח בשלא שיבר בה עצמות, היאך מצינו למימר דדינא דתרת"ל הוא רק בחסר ואתאי.

עוד ילה"ע בזה, שהרי אמרו בגמ' שם דכל הא דמכשר ר"ח הוא רק משום דבהמה לא אתרעאי, אך בטבל ועלה ונמצא עליו דבר חוצץ דגברא אתרעאי, מודה ר"ח דמוקמינן להבהמה בחזקת איסור, אף דאי"ז חסר ואתאי, וא"כ ה"נ בסוגיין דהוי הריעותא בהאשה עצמה, הי' בדין דיהא לדינא דתרת"ל אף לדעת ר"ח, אך יל"ד בזה דשמא הכא ל"ד לההיא דגברא איתרעאי, ואכמ"ל.

**ג**

ז] ונראה לדון בזה, דהנה בגיטין דל"א. תנן דהמניח פירות להיות מפריש עליהן תרו"מ וכו' אם אבדו ה"ז חושש מעל"ע דברי ר"א, ובגמ' שם אמרו דחלוקין עליו חביריו על ר"א, דתנן מקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות וכו' טמאות, פשיטא דחלוקין, מהו דתימא מאי למפרע מעל"ע קמ"ל.

ובשו"ת חמד"ש יו"ד סימן ח' סק"ד הק' לדעת הני קמאי דדינא דתרת"ל הוא רק בכה"ג דחסר ואתאי, א"כ הרי דבפירות שאבדו דאי"ז חסר ואתאי, ליכא לדינא דתרת"ל, ומ"ט אמרו דפשיטא דלחכמים חוששין אף קודם מעל"ע.[[3]](#footnote-4)

ובפשוטו מוכח מזה, דאף דבכה"ג דאי"ז חסר ואתאי, ליכא לדינא דתרת"ל דהו"ל ודאי, מ"מ מהני הא דחסר לפניך, דלא אזלינן בכה"ג בתר חזקת הפירות, אף דשורש הספק הוא על הפירות, אלא הו"ל חזקה נגד חזקה, והו"ל ספיקא, וזהו שאמרו דחלוקין עליו חביריו על ר"א, דלחכמים חוששין אף קודם מעל"ע, ועי' במים חיים להפר"ח בגיטין שם ובשעה"מ פ"ה מתרומות הכ"ד שכתבו כן.[[4]](#footnote-5)

ח] ונראה דיש ללמוד כן גם מסוגיית הגמ' בעירובין דל"ה: דספק עירוב כשר, ונת' לעיל סק"ג דהא דלא אמרינן דהו"ל תרת"ל והוי ודאי דאי"ז עירוב, הוא משום דאי"ז חסר ואתאי, ולפ"ז הרי דממש"כ הראשונים שם דהו"ל ספק, וכל הא דשרי הוא משום דספיקא דרבנן לקולא, והתוס' שם דל"ה: כתבו דלמ"ד דתחומין דאורייתא אין להכשיר בכה"ג, יש ללמוד דאף בכה"ג דאי"ז חסר ואתאי, לא אזלינן בתר חזקת העירוב, אף דשורש הספק הוא על העירוב, אלא הו"ל כחזקה נגד חזקה והוי ספק, וכבר עמד ע"ז בס' ונגש הכהן כלל ח' פרט ו', עיי"ש.[[5]](#footnote-6)

ט] ולפ"ז הרי י"ל דלעולם בהא כו"ע מודו דדינא דתרת"ל הוא רק בחסר ואתאי, וכמש"כ התוס' הרא"ש בסוגיין, ומשה"ק התוס' והרא"ש בדינא דר"ח בשוחט וסכין ונמצאת פגומה, ולא ניח"ל לישב דשאני התם אי"ז חסר ואתאי, הוא משום דאף כשאי"ז חסר ואתאי וליכא לדינא דתרת"ל דהוי ודאי, מ"מ כבר לא אזלינן בכה"ג בתר החזקה שעל שורש הספק, והו"ל כחזקה נגד חזקה, וא"כ מ"ט דר"ח דמכשיר.

י] ולכאו' יש ללמוד כן גם מד' התוס' הרא"ש בחולין ד"י:, שהק' בהא דאזלינן בבית המנוגע בתר חזקת הנגע, דמ"ט לא אזלינן בתר חזקה דגברא כיון דהרי חסר לפניך, דומיא דמקוה שנמדד ונמצא חסר, וכתב לישב דשאני במקוה שנמצא חסר דאיכא למימר חסר ואתאי חסר ואתאי, וכ"כ התוס' בנדה ד"ב:, וקשיא טובא, שהרי התוס' הרא"ש גופי' לעיל מינה לא פסיקא לי' דדינא דתרת"ל הוא רק בכה"ג דאיכא למימר חסר ואתאי, וביותר קשיא כן בד' התוס' בנדה שם, שהק' בתחילת דבריהם בהא דמכשר ר"ח בשוחט בסכין ונמצאת פגומה מדינא דתרת"ל, והרי דס"ל דדינא דתרת"ל הוא אף כשאי"ז חסר ואתאי, ובסוף דבריהם כתבו דבנגע ליכא לדינא דתרת"ל משום דאי"ז חסר ואתאי, ונמצא דבריהם סותרים זא"ז בתוכ"ד, ואי נימא דס"ל דגם בסכין שנמצא פגום הו"ל כחסר ואתאי, וכמש"כ הפנ"י בחולין, ניחא, ועי' פנ"י שם שרמז להוכיח כן מד' התוס' בנדה.

ונראה מוכח מזה, דאף דבכה"ג דאי"ז חסר ואתאי ליכא לדינא דתרת"ל דהוי ודאי, מ"מ אף בכה"ג לא אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, וע"כ לא ניח"ל לפרש דטעמא דר"ח דמכשר בשוחט בסכין ונמצא פגום, הוא משום דאי"ז חסר ואתאי, אך לענין בית המנוגע דקשיא להו דיהא בזה לדינא דתרת"ל, הרי דע"ז שפיר תירצו דדינא דתרת"ל הוא רק בדאיכא למימר דחסר ואתאי.

ואמנם לכאו' אי"ז מתישב, דאף דבבית המנוגע ליכא לדינא דתרת"ל כיון דאי"ז חסר ואתאי, מ"מ מ"ט אזלינן בתר חזקת הנגע ומטמאינן להנכנס לבית בודאי, ולא אמרינן דחזקת האדם היא כנגד חזקת הנגע, והו"ל ספיקא, - אך הטעם בזה נתפרש בד' המהר"ם בנדה שם, ונת' בזה להלן ענף י'.

**ד**

יא] ואמנם אכתי צ"ע בזה, דמ"מ מאי מייתי הגמ' בגיטין מדינא דמקוה שנמדד ונמצא חסר, דה"נ במניח פירות ואבדו חושש להן למפרע, הרי בההיא דמקוה שנמדד ונמצא חסר לא מצינו כלל דבמקום ספק לא אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, והא דכל טהרות שנעשו על גביו טמאות, הוא מדינא דתרת"ל דהוי כודאי, וא"כ מה מייתי הגמ' בגיטין והתוס' ותוס' הרא"ש בחולין ובנדה מינה, דבמקום דחסר לפניך לא אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק.

וצ"ל בזה, דהרי אף בגונא דאיכא תרת"ל, הרי מ"מ אם נבא לדון על המקוה עצמו, ה"ה בחזקת שלם, שהרי ל"מ התרת"ל אלא כלפי הטמא שהוא בחזקת טומאה, אך כלפי המקוה עצמו, מוקמינן לי' בחזקתו שהוא שלם, ומהא דלא אזלינן בכה"ג בתר חזקת המקוה שהוא שורש הספק, יש ללמוד דכל דחסר לפניך לא אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, דאם הוה אזלינן בכה"ג בתר החזקה שעל שורש הספק, ל"ה מועיל דינא דתרת"ל, והך דינא מסתברא להגמ' דהוא אף כשאי"ז חסר ואתאי, וזהו שאמרו דחלוקין עליו חביריו על ר"א.[[6]](#footnote-7)

יב] אך אכתי צ"ע בזה, דמ"מ כיון דדינא דתרת"ל הוא רק בכה"ג דחסר ואתאי, והרי דהיכא דחסר ואתאי הוי זה ריעותא טפי בהחזקה דמעיקרא, א"כ הרי שפיר י"ל דגם הך דינא דכל דחסר לפניך לא אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק הוא רק בכה"ג דחסר ואתאי דריעא החזקה טפי, ושפיר הוצרך ר"א להשמיענו דחלוקין עליו חביריו על ר"א, ודאף בכה"ג דאי"ז חסר ואתאי לא אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, וא"כ מאי פריך הגמ' שם פשיטא, הרי טובא קמ"ל, ועי' חמד"ש שם שעמד בכעי"ז.

וגם בעיקר הך מילתא שנתבאר, דהגם דדינא דתרת"ל הוא רק היכא דחסר ואתאי, וכל דאי"ז חסר ואתאי ל"מ הא דהרי חסר לפניך לאורועי להחזקה דמעיקרא, מ"מ גם כשאי"ז חסר ואתאי מהני דהא דחסר לפניך לאורועי להחזקה דמעיקרא, דלא אזלינן בתרה אף דהיא שורש הספק, צריך פירוש טעם החילוק בזה, ויש שפירשו בזה, דהוא משום דבכה"ג דהרי חסר לפניך, אין החזקה מועלת לסלק הספק, ועיקר דינה הוא דאל תוציאנו מספק, וע"כ אי"ז מועיל להכריע על הדינים היוצאים מזה.

**ה**

יג] עוד יש להעיר בזה, דהנה באמת בעיקר הך מילתא שנת' דגם היכא דאי"ז חסר ואתאי, מ"מ כבר לא אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, הנה בד' הריטב"א בעירובין שם מבו' להדיא דלא כן, אלא כל דאי"ז חסר ואתאי אזלינן בתר החזקה דעל שורש הספק, עיי"ש שכתב, ז"ל, תירצו בתוס' דס"ל לרש"י דכל היכא דליכא עדים הא ודאי אלימא טובא חזקת העירוב שהיה בחזקת טהור ולית לן לאשגוחי בתר חזקת גברא דהוה קאי בחזקת ביתי' וכו', והר"מ ב"ר שניאור ז"ל נתן טעם לדבר למה אלימא חזקת העירוב, שבכל מקום אין לנו לדון חזקה אלא מדבר שהספק בא ממנו, וכן גבי מקוה אמרינן העמד אדם על חזקתו ולא אמרינן העמד טהרות על חזקתן, עכ"ל.

ומבו' בד' הריטב"א, דאף דהתם איכא ריעותא בחזקת העירוב שהרי טמא לפניך, מ"מ כיון דלי"ב לדינא דתרת"ל, כיון דאי"ז חסר ואתאי, אזלינן בתר חזקת העירוב שעליו נולד הספק.

וכ"ה מבו' בהמש"ד הריטב"א, ז"ל, אבל במשנתינו העמד עירוב על חזקתו דקאי בחזקת טהור ובתר חזקת העירוב אית לן למיזל דעלי' אתינן למידן ולא בתר חזקת גברא, והיינו דפרכינן דא"כ התם נמי אדרבה העמד מקוה על חזקתו בחזקת שלם כי עליו נולד לנו הספק והוא האחרון, ופרקינן וכו' במקוה שלא נמדד מזמן מרובה דחסר ואתאי כדאמרינן בפ"ק דנדה, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דכל שנמדד המקוה מזמן קרוב דליכא למימר חסר ואתאי, אזלינן בתר חזקת המקוה שעליו נולד הספק.

יד] וצ"ב טעם פלוגתת התוס' ודעימייהו עם הריטב"א, אם אף בכה"ג דאי"ז חסר ואתאי דליכא לדינא דתרת"ל דהוי ודאי, מ"מ מהני הריעותא דהרי חסר לפניך שלא נלך אחר החזקה שעל שורש הספק, - ובפרט, דלדעת התוס' ודעימי' מבו', דמדינא דתרת"ל יש ללמוד דאף היכא דאי"ז חסר ואתאי וליכא לדינא דתרת"ל דהוי ודאי, מ"מ לא אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, וכמש"נ לעיל סק"י, ומד' הריטב"א מבו' דאין ללמוד זמ"ז, די"ל דכל דליכא לדינא דתרת"ל דהוי ודאי, אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, וצ"ב יסוד הפלוגתא בזה.

**ו**

טו] ונראה לפרש בזה, דהנה בעיקר המבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' בריש נדה, דאלמלי הריעותא דהרי חסר לפניך, הוה אזלינן בתר חזקת המקוה, בפשוטו הטעם בזה הוא משום דשורש הספק הוא על המקוה, וכל שהוכרע לנו דין המקוה, ממילא יש לנו לטהר את הטובל בו, וכמש"כ הריטב"א בעירובין בשם הר"מ ב"ר שניאור.

אמנם הנה מד' תוס' הרא"ש בריש נדה מבו' טעם אחר בזה, ז"ל, דהו"ל לטהר משום חזקה דמקוה, אע"ג דאיכא נמי חזקה דטמא, מ"מ חזקת מקוה עדיף "שהרי הטמא טבל לפנינו", אלא שאנו אומרים שמא לא טבל טבילה הוגנת כי שמא הי' חסר המקוה, וכיון דאמרת העמד מקוה על חזקתו "נסתלקה חזקת הטמא", עכ"ל.

ומבו' בד' הרא"ש, דהא דבכה"ג אזלינן בתר חזקת המקוה, אי"ז משום דאזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, אלא הוא משום דכיון שהטמא טבל לפנינו נסתלקה חזקת הטמא, - והיינו דכ"ה דפשיטא דכל שטבל הטמא לפנינו במקוה כשרה, לאו היינו דאף דעדיין הוא בחזקת טומאה, מ"מ נתברר לנו שהוא נטהר מטומאתו, אלא בכה"ג אינו עומד כלל בחזקת טומאה, וע"כ ה"נ כשטבל הטמא במקוה ואח"כ נמצא חסר, כיון דמוקמינן להמקוה על חזקתו ודנים אותו כמקוה כשרה, ואנו רואים את הטמא שטבל במקוה מעליא, אינו כלל בחזקת טומאתו, וע"כ ליכא חזקת טומאה כלל שתעמוד כנגד חזקת המקוה, וזה ע"ד מש"כ הראשונים דבודאי נגע לא אזלינן בתר חזקה, ונראה בדבריהם דהוא משום דעי"ז נפיק לי' מחזקתי, ואכמ"ל.

טז] ונראה דעד"ז מתפרשת סוגיית הגמ' בחולין, דמש"א התם דהא דמכשר ר"ח בשוחט בסכין ונמצאת פגומה, ולא מוקמינן לה בחזקת איסור הוא משום דהרי שחוטה לפניך משום דבהמה לא אתרעאי, וע"כ ל"ד לטבל ועלה ונמצא עליו דבר חוצץ, היינו דכיון דהרי שחוטה לפניך וליכא ריעותא בהבהמה עצמה, אין הבהמה עומדת כלל בחזקת איסור, וע"כ שפיר אזלינן בתר חזקת הסכין ומכשרינן לה, או משום דאין ספק מוציא מידי ודאי, ומשא"כ בטבל ועלה ונמצא עליו דבר חוצץ, כיון דגברא איתרעאי, ל"מ הא דהרי טבל לפניך, ואכתי חזינן לי' בחזקת טומאה, וכיון שהוא בחזקת טומאה, הרי דמכח החזקה יש לנו לחוש שהיתה החציצה עליו בשעה שטבל, דהגם דמן הדין אמרינן דאין ספק מוציא מידי ודאי, מ"מ מהני הא דהעמד טמא על חזקתו לחוש שהיתה החציצה בשעה שטבל, וע"כ לא עלתה לו טבילה.[[7]](#footnote-8)

**ז**

יז] ולפ"ז נראה, דמשה"ק הראשונים בהא דמכשר ר"ח בשוחט בסכין ונמצא פגום, מההיא דמקוה שנמדד ונמצא חסר, אין מכוון קושייתם דמ"ט בשוחט בסכין ונמצא פגום ליכא לדינא דתרת"ל, אלא קושייתם היא להיפך, דכיון דנתחדש בדינא דר"ח, דכל דהרי שחוטה לפניך ובהמה לא אתרעאי, אין הבהמה עומדת בחזקת איסור כלל, הרי דה"נ בדין דבמקוה שנמדד ונמצא חסר, כיון שהטמא טבל לפניך וגברא לא אתרעאי, אינו עומד בחזקת טומאה כלל, וא"כ מ"ט מטמאינן לי' משום תרתי לריעותא, הרי ליכא תרתי לריעותא כלל, שהרי אין הטמא עומד בחזקתו.

וכ"ה מבו' להדיא בד' תוס' הרא"ש והרשב"א, עיי"ש בדבריהם שלא הזכירו כלל דבשוחט בסכין ונמצא פגום הו"ל תרת"ל, אלא הקשו דמ"ט מטמאינן במקוה שנמדד ונמצא חסר משום תרת"ל, נימא דמקוה אתרעאי ולא אדם, וזה מתבאר כדרך זו, אך בל' התוס' בחולין ובנדה נראה שעיקר קושייתם היא דגם בשוחט בסכין ונמצא פגום הו"ל תרת"ל, עיי"ש, וצ"ע.

יח] ובזה נראה לפרש מש"כ התוס' בתי' הב', ז"ל, ועי"ל דהכא טעמא משום דעצם ודאי פוגם, וכ"ת התם נמי "ודאי טבל" כדאמר הכא גבי טבל ועלה, ל"ד דמה שנתעסק באותו המין אח"כ "עושה אותו ודאי טבל" דמסתמא מאותו מין שנתעסק בא, אבל התם "מה שייך לומר ודאי טבל" הרי במקוה חסר טבל ואי"ז טבילה, עכ"ל, וכעי"ז כתב בתוס' הרא"ש בנדה שם, ז"ל, דהתם אע"ג דאיכא דבר חוצץ אורחי' למיתי בתר טבילה וכו', אבל הכא אורחי' להתחסר קודם טבילה כמו אחר טבילה, "ולא שייך למקריי' ודאי טבל", עכ"ל.

ומבו' בד' התוס' והרא"ש, דעיקר החילוק בין האופנים, הוא אם קרינן לי' ודאי טבל, או לא קרינן לי' ודאי טבל, וצ"ב, - וכמדומה דזה מתפרש כמש"נ, דיסוד דינא דר"ח הוא, דכיון דהבהמה שחוטה לפניך, אינה עומדת בחזקת איסור, וזהו שהק' התוס' דגם במקוה שנמדד ונמצא חסר, נימא דהטמא שטבל לפניך אינו עומד בחזקת טומאה, וליכא תרתי לריעותא, וע"ז הוא שכתבו דהתם דאין סיבה לתלות דבשעת הטבילה הי' המקוה שלם, לא חזינן להטמא שטבל בו כודאי טבל, ועדיין הוא עומד בחזקת טומאה, וע"כ שפיר מצטרפת החזקת טומאה לתרתי לריעותא, ומשא"כ בשוחט בסכין ונמצא פגום, כיון דעצם ודאי פוגם, אין הריעותא דנמצא פגום מבטלת להא דחזינן להבהמה כשחוטה לפניך, וע"כ אין הבהמה עומדת בחזקת איסור.[[8]](#footnote-9)

יט] ועד"ז נראה לפרש מש"כ התוס' שם בתי' בתרא, ז"ל, ועי"ל דמה לי אתיליד ריעותא בסכין ומה לי אתיליד ריעותא בבהמה אלא ע"כ הכי קאמר סכין אתרעאי פירוש ואיכא ספיקי טובא שמא בעצם נפגמה ואפי' בעור נפגמה שמא לא נשחטו הסימנין כנגד הפגימה והוי כס"ס, עכ"ל.

והש"ך בכללי ס"ס אות י"ד ואות כ"ז כתב דאין מכוון התוס' דהוי ספק ספיקא גמור, דודאי דהא דשמא לא שחט כנגד הפגימה ל"ה ספיקא כלל, דמסתמא שחט כדרך השוחטים והוליך והביא בכל הסכין, ולא כתבו התוס' רק דזה הוי כעין ס"ס, עיי"ש בדבריו.[[9]](#footnote-10)

ונראה בביאורו, דודאי דעיקר הא דמכשיר ר"ח אי"ז משום ספק ספיקא, אלא משום דמוקמינן להסכין בחזקתו, ואך שבאנו לדון דכנגד חזקת הסכין איכא לחזקת איסור דהבהמה, וע"ז הוא דאמרינן דכיון דהרי שחוטה לפניך יצאה הבהמה מחזקתה, ובזה הוא שכתבו התוס', דאף דחזינן בההיא דמקוה שנמדד דאף דהטמא טבל לפניך לא יצא מחזקתו, כ"ז הוא משום דאיכא ריעותא גמורה בטבילתו, אך בשוחט בסכין ונמצאת פגומה דאי"ז ריעותא גמורה בשחיטה, כיון דאפשר ג"כ שלא שחט כנגד הפגימה, ל"מ ריעותא זו לבטל להא דהרי שחוטה לפניך, ואין הבהמה עומדת בחזקת איסור, וע"כ הוא דמכשרינן לה.

כ] והדברים מפורשים כן בד' הרשב"א בחולין שם, ז"ל, א"נ יש לפרש דה"ק התם ודאי גברא אתרעאי דא"א להיות המקוה חסר או לדבר חוצץ להיות עליו שתעלה לו טבילה אלא הרי הוא ודאי כאלו לא טבל כלל, ומשו"ה בין בנמצא עליו דבר חוצץ בין בשנמדד ונמצא חסר העמד טמא על חזקתו, אבל הכא סכין הוא דאתרעאי אבל בהמה לא אתרעאי דאף כשתמצי לומר שנפגם בעור אכתי איכא למימר דלא פגעה פגימתו בסימנין כלל וכו', "הלכך לא אלימא ריעותא דסכין לאפוקי בהמה מחזקת כשרות כיון שהיא שחוטה לפניך", עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרשב"א, דיסוד דינא דרב חסדא הוא דכיון דהבהמה שחוטה לפניך אינה עומדת כלל בחזקת איסור אלא היא בחזקת כשרות, ואך שבאנו לדון דכיון דאיכא ריעותא בשחיטה לא חשבינן לה כשחוטה לפניך וה"ה בחזקת איסור, וע"ז הוא דאמרינן דכיון דבהמה לא אתרעאי, לא אלימא ריעותא דסכין לאפוקי בהמה מחזקת כשרות, ואמרינן בזה דהרי שחוטה לפניך, ואין הבהמה עומדת בחזקת איסור כלל.

**ח**

כא] ובזה נראה לפרש סוגיית הגמ' בגיטין, דמייתינן מהא דמקוה שנמדד ונמצא חסר, דחלוקין עליו חביריו על ר"א, ונת' לעיל סק"ז דהיינו דהגם דבמניח פירות ואבדו אי"ז חסר ואתאי, מ"מ ספיקא מיהא הוי, ונת' לעיל סקי"א להעיר בזה, דהיאך שמעינן לה מההיא דמקוה שנמדד ונמצא חסר, הרי י"ל דהתם הוא מדינא דתרת"ל, אך במניח פירות ואבדו דליכא לדינא דתרת"ל י"ל דאזלינן בתר חזקת הפירות.

ולפמש"נ הוא מתישב היטב, דהגם דדינא דמקוה שנמדד ונמצא חסר הוא משום דתרת"ל, מ"מ שפיר יש ללמוד מהתם דאף בלא דינא דתרת"ל לא בטלה חזקת הטמא כיון דחסר לפניך, דאי נימא דאף כשחסר לפניך בטלה חזקת הטמא, ל"ה שייך בזה כלל דינא דתרת"ל, דהטמא אינו עומד כלל בחזקת טומאה, וליכא "תרתי" לריעותא, ובע"כ מזה דכל דחסר לפניך לא בטלה חזקת הטמא, וע"כ הוא דאיכא בזה לדינא דתרת"ל, וזהו דמייתינן מינה דאף בפירות שאבדו ואי"ז חסר ואתאי וליכא לדינא דתרת"ל, מ"מ כיון דחסר לפניך לא בטלה חזקת הטבל, וכיון דחזקת הטבל עומדת כנגד חזקת הפירות הו"ל ספיקא.[[10]](#footnote-11)

כב] ולפ"ז י"ל, דזהו דפשיטא להגמ' שם דבהך מילתא אין לחלק בין היכא דחסר ואתאי להיכא דלא חסר ואתאי, והיינו משום דאף בגונא דחסר ואתאי הרי עדיין המקוה עצמו עומד בחזקת שלם, ואפ"ה אמרינן דכיון דאיכא ריעותא בטבילת הטובל, לא אמרינן דהרי טבל לפניך וה"ה עומד בחזקת טומאה, וע"כ גם בגונא דאי"ז חסר ואתאי, מ"מ כיון דג"ז הוי ריעותא, אין לנו לומר דהרי טבל לפניך, והיינו דממ"נ, אם אף היכא דאיכא ריעותא במקוה, מ"מ כיון שמעמידין את המקוה בחזקתו אמרינן דהרי טבל לפניך ואינו בחזקת טומאה, הרי בדין דגם אם חסר ואתאי נימא דהרי טבל לפניך, ואי נימא דאף דמוקמינן להמקוה בחזקתו מ"מ כיון דאית בי' ריעותא לא חשיב כטבל לפניך, בדין דאף היכא דאי"ז חסר ואתאי, מ"מ כיון דהוי זה ריעותא, לא חשיב כטבל לפניך, ועדיין הוא עומד בחזקת טומאתו.

כג] ועד"ז נראה, גם במה שדנו התוס' וש"ר בדינא דר"ח דמכשר בשוחט בסכין ונמצאת פגומה אם יש לחלק בזה בין היכא דחסר ואתאי להיכא דלא חסר ואתאי, והיינו דהגם דעיקר דינא דתרת"ל הוא רק היכא דחסר ואתאי, מ"מ בהך דינא דכל דהרי שחוטה לפניך והרי טבל לפניך, אין הבהמה עומדת בחזקת איסור ואין הטמא עומד בחזקת טומאה, י"ל דאין מקום לחלק בזה, וכמבו' כן בסוגיית הגמ' בגיטין, וכנ"ל.

ונראה להוסיף טעם בזה, דהנה מבו' בסוגיית הגמ' בחולין שם דאף היכא דאי"ז חסר ואתאי הוי זה ריעותא המועלת כנגד הא דהרי טבל לפניך, שהרי מה"ט הוא דבטבל ועלה ונמצא עליו דבר חוצץ לא עלתה לו טבילה, משום דמוקמינן לי' בחזקת טמא, ולא אמרינן דהרי טבל לפניך, משום דאיתילידא בי' ריעותא, והא דבשוחט בסכין ונמצא פגום ל"מ הריעותא שעל הסכין כנגד הא דהרי שחוטה לפניך, הוא משום דבהמה לא אתרעאי, - ונלמד מזה, דאף ריעותא המועלת כנגד הא הא דהרי שחוטה לפניך, מ"מ כל דאין ריעותא זו בבהמה אלא בסכין לא מהניא כנגד הא דהרי שחוטה לפניך, - ואשר זהו שהק' התוס וש"ר דגם במקוה שנמדד ונמצא חסר, נימא דאין הטמא בחזקתו כיון דטבל לפניך, והגם דהתם איכא ריעותא אלימא טפי דחסר ואתאי, מ"מ כיון דאין הריעותא בטובל אלא במקוה, בדין דלא תועיל ריעותא זו כנגד הא דהרי טבל לפניך, שהרי גם כשאי"ז חסר ואתאי, הוי זה ריעותא המועלת כנגד הא דהרי טבל לפניך, ומ"מ כל דאין הריעותא בטובל, אינה מועלת, וא"כ גם בריעותא אלימא טפי דחסר ואתאי, יש לנו לומר דכל דאין הריעותא בטובל, ל"מ כנגד הא דהרי טבל לפניך.

ואמנם בתי' קמא כתבו התוס' ותוס' הרא"ש דגם לענין זה יש לחלק בין היכא דחסר ואתאי להיכא דלא חסר ואתאי, וצ"ל דהגם דבסוגיית הגמ' בגיטין מבו' דאין לחלק בזה, אלא אם ריעותא דחסר ואתאי מהני כנגד הא דטבל לפניך, גם ריעותא דלא חסר ואתאי מהניא כנגד זה, מ"מ בדינא דר"ח דהיכא דלא אתיליד ריעותא בבהמה ל"מ הריעותא שבסכין כנגד הא דהרי שחוטה לפניך, יש לחלק דהיכא דחסר ואתאי והוי ריעותא דאלימא טפי, מהניא אף ריעותא דלא אתילדא בבהמה, והגמ' בגיטין שלא חילקה בזה, הוא משום דאתיא דלא כר"ח ולא ס"ל לחלק בין היכא דגברא אתרעאי להיכא דמקוה אתרעאי, וכל נידון הגמ' שם הוא דשמא ל"מ כלל הריעותא כנגד הא דהרי טבל לפניך, ובזה אין לחלק בין היכא דחסר ואתאי להיכא דלא חסר ואתאי, ועוד צ"ב בזה.

כד] ועיקר הך מילתא שנת', דאף היכא דליכא לדינא דתרת"ל, מ"מ כיון דחסר לפניך לא בטלה חזקת הטמא, והוי כחזקה נגד חזקה, יש ללמוד כן גם מדעת ר"ש בריש נדה דמקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו על גביו תולין, והתוס' שם ד"ג. כתבו בתו"ד, ז"ל, ולר"ש הוי ספק דלי"ל טעמא דהרי חסר לפניך דהשתא הוא דחסר, וכנגד העמד מקוה בחזקת שלם איכא למימר העמד טמא על חזקתו, ולכך ברה"י תולין מדינא וכו', עכ"ל, וכ"כ התוס' הרא"ש שם ד"ג:, ז"ל, ור"ש אע"ג דלא חשיב לי' תרת"ל, מ"מ כיון דאיכא חזקה כנגד חזקה וכו', עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריהם, דהא דס"ל לר"ש דספיקא הוי, לאו היינו דדינא דתרת"ל מהני לאשוויי ספק, אלא ר"ש לית לי' לדינא דתרת"ל כלל, והא דהוי ספיקא, הוא משום דהו"ל חזקה נגד חזקה.

ומבו' להדיא לפ"ז, דאף דאלמלי הא דהרי חסר לפניך, הוה אזלינן בתר חזקת המקוה, משום דבטלה חזקת הטמא, וכמש"כ התוס' הרא"ש, מ"מ כיון דהרי חסר לפניך, ואיכא ריעותא בטבילתו, לא בטלה חזקת הטמא, והוי כחזקה נגד חזקה.

**ט**

כה] ולפ"ז מתפרש היטב פלוגתת התוס' ודעימייהו עם הריטב"א בעירובין אם בכה"ג דאי"ז חסר ואתאי הו"ל כחזקה נגד חזקה, - דהתוס' ודעימייהו ס"ל דהא דאלמלי הא דהרי חסר לפניך אזלינן בתר חזקת המקוה, הוא משום דכל דהטמא טבל לפניך בטלה חזקת הטמא, וע"כ כל דהרי חסר לפניך ואיכא ריעותא בטבילתו, לא בטלה חזקתו, וכמבו' בסוגיית הגמ' בחולין, דכל דאיכא ריעותא לא אמרינן דהרי טבל לפניך, ולא עדיפא חזקת המקוה מחזקת הטמא, אך הריטב"א דס"ל דהא דאלמלי הא דהרי חסר לפניך אזלינן בתר חזקת המקוה, הוא משום דשורש הספק הוא על המקוה, וכל שהוכרע לנו דין המקוה, ממילא יש לנו לטהר את הטובל בו, וע"כ בזה אף בגונא דהרי חסר לפניך, מ"מ כל דליכא בזה לדינא דתרת"ל, והוכרע דין המקוה שהוא כשר לטבילה, ממילא יש לנו לטהר את הטובל בו.

כו] ולפ"ז נראה גם במש"נ לעיל סקי"ד להעיר, דלפ"ד התוס' ודעימי' מבו', דמדינא דתרת"ל יש ללמוד דאף היכא דאי"ז חסר ואתאי וליכא לדינא דתרת"ל, מ"מ הוי כחזקה נגד חזקה והו"ל ספיקא, ולפ"ד הריטב"א מבו' דאין ללמוד זמ"ז.

ולפמש"נ הוא מתישב היטב, דלדעת התוס' ודעימייהו דהא דמדינא אזלינן בתר חזקת המקוה, הוא משום דבטלה חזקת הטמא, הרי דאי נימא דאף בגונא דחסר לפניך בטלה חזקת הטמא, לא הי' בזה לדינא דתרת"ל, דהרי ליכא "תרתי", דחזקת הטמא בטלה לה.

אך לדעת הריטב"א דהא דמדינא אזלינן בתר חזקת המקוה הוא משום דשורש הספק הוא על המקוה, הרי דהגם דדין זה הוא אף בגונא דחסר לפניך, מ"מ כל דאיכא תרת"ל ליכא להך דינא, והיינו משום דיסוד הדין דתרת"ל הוא, דכיון דאיכא תרי ריעותות בחזקת המקוה, לא אזלינן כלל בתר חזקת המקוה, ובמק"א נת' להוכיח כן מכ"ד, ואכמ"ל, והגם דכלפי המקוה עצמה אזלינן בתר חזקתה, שהרי כלפי עצמה ליכא תרת"ל, מ"מ כלפי הטובל דאיכא תרת"ל, מחזיקין את המקוה למקוה חסרה, ונמצא דכלפי הטובל לא הוכרע כלל שורש הספק, - ומשא"כ היכא דליכא לדינא דתרת"ל, הרי דהגם דמן הדין הו"ל כחזקה נגד חזקה, מ"מ כיון דאין חזקת הטמא מועלת לאורועי לחזקת המקוה, הרי דגם כלפי הטמא הוכרע לנו שהמקוה שלמה, וכיון שהוכרע שורש הספק, יש לנו לטהר את הטובל, ודו"ק.

**י**

כז] ולפ"ז נראה לפרש מש"כ התוס' והתוס' הרא"ש בבית המנוגע, דהא דאזלינן בתר חזקת הנגע אף דהוי תרת"ל, הוא משום דאי"ז חסר ואתאי, וקשיא דאף דאי"ז חסר ואתאי, מ"מ הי' בדין דיהא זה כחזקה נגד חזקה, והוי ספיקא, כמבו' כן בד' התוס' ותוס' הרא"ש שם דאף היכא דאי"ז חסר ואתאי הו"ל ספק, וכמש"נ לעיל סק"י, ומ"ט מטמאינן להנכנס לבית בודאי.

ונראה לישב, ויש לכוין הדברים בד' המהר"ם בנדה שם, עיי"ש, דהנה בעיקר משה"ק התוס' דבבית המנוגע נימא דתרת"ל, כתב בחזו"א אהע"ז סימן פ' סק"כ, ז"ל, ולכאו' י"ל דדוקא במקוה וחבית וסכין פגום שאין נפקותא במקוה בהעבר לכן לא אמרינן כבר קם דינא בנידון המקוה ודינה להעמידה על חזקתה, וממילא כשרה כל טבילה שטבלו בה, אבל היכי שהדבר נוגע גם להבא אז הנידון בדבר הראשון המסופק, ולכן אם נמצא הנגע חסר תוך ז' דין הוא שהנכנס טמא, דהבית בחזקת טמא להבא, אף שאין נ"מ בטומאת הבית אלא לענין הנכנס בתוכו, והנכנס יש לו חזקת טהרה, ועי' אחיעזר ח"ב סימן ב' סוסק"י שדן ג"כ בכעי"ז, וכתב דאיכא נמי נפ"מ בטומאת הבית, שהרי יש דינים על הבית המנוגע עצמו, עיי"ש, ולפ"ז אף אם בא הכהן בסוף ז' ומצאו חסר יש נ"מ לענין טומאת הנכנס קדם שאמר הכהן טהור, עכ"ל.

כח] ובטעמא דהתוס' דקשיא להו כן, נראה דהוא משום דס"ל דכל דתרת"ל ואיכא תרי ריעותות בחזקת הנגע, הרי דכלפי הנכנס לבית לא אזלינן כלל בתר חזקת הנגע, וכמש"נ לעיל סקכ"ה, וע"כ לא אמרינן דכבר הוכרע דין הבית וממילא כל הנכנס לתוכו טמא.

ולפ"ז נראה, דזהו שתירצו התוס' דכיון דאי"ז חסר ואתאי לי"ב לדינא דתרת"ל, ולא מהניא חזקת הנכנס לבית לאורועי לחזקת הנגע, וע"כ נמצא דגם כלפי הנכנס לבית הוכרע לנו שהבית טמא, וכיון שהוכרע דין הבית, ממילא דכל הנכנס לתוכו טמא, ושו"ר כן במשנת ר"א חולין סו"ס א', עיי"ש.

כט] ונמצינו למדים לפ"ז, דמה שנחלקו התוס' וש"ר ע"ד הריטב"א דכל שהוכרע לנו דין המקוה שורש הספק, ממילא יש לטהר את הטובל בו, הוא משום דהמקוה חסרה לפניך ואין אנו דנים על המקוה עצמו כלל, אלא על הטובל בו, וע"כ כ"ז הוא במקוה שנמצא חסר וכיו"ב, אך בבית המנוגע שאנו דנים על הבית עצמו, והוכרע לנו שהוא טמא, הרי דמכח זה כל הנכנס לתוכו טמא, וע"כ דכל דאיכא תרת"ל ומהני זה לאורועי לחזקת הנגע, הרי דכלפי הנכנס לבית לא הוכרע לנו שהבית טמא, ומשא"כ היכא דליכא תרת"ל ול"מ לאורועי לחזקת הנגע, והוכרע לנו שהבית טמא, תו ממילא דכל הנכנס לתוכו טמא.

ונמצא דד' התוס' בבית המנוגע וד' הריטב"א בשאר דוכתי הם מיסוד א', דכל דמן הדין יש לנו לילך אחר החזקה שעל שורש הספק, הרי דאם יש בזה לדינא דתרת"ל, אמרינן דכלפי התוצאות לא הוכרע לנו כלל דין שורש הספק, וע"כ לא אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, ומשא"כ היכא דליכא לדינא לתרת"ל, הרי דהגם דהרי חסר לפניך, מ"מ כיון דהוכרע לנו דין שורש הספק, הרי דמהניא הכרעה זו גם לגבי הדינים היוצאים מזה.

**יא**

ל] ובעיקר ד' הריטב"א בעירובין דכל היכא דאי"ז חסר ואתאי, אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, וע"כ מקוה שנמדד מזמן קרוב ונמצא חסר, הטובל בו קודם שנמצא חסר, טהור, קשיא טובא מהא דקי"ל בשוחט בסכין ונמצאת פגומה דפסול, ולא אזלינן בתר חזקת הסכין, ומצאתי שכבר ע"ז בחזו"א אהע"ז סימן פ' סק"כ.

ונראה דצ"ל בזה, דכל הא דאזלינן בתר שורש הספק, הוא רק דומיא דמקוה, דמכח החזקה הוכרע דין המקוה שהיא כשרה, ובתולדה מזה הטובל בה טהור, ועד"ז הוא גם במש"כ הריטב"א שם בטעם הא דכל דהטובל בו טמא, אף הטהרות שנגע בהן טמאות, דכיון דהוכרע דין הטובל שהוא טמא, הרי דבתולדה מזה מטמאינן להטהרות שנגע בהן, ומשא"כ בסכין שנמצאת פגומה, הרי אי"ז דין בהסכין דסכין פגומה פסולה לשחיטה, אלא היינו דכל דהסכין פגומה אין השחיטה כהלכתה, ובזה לא אזלינן בתר חזקת הסכין, דלא יועיל שהוכרע לנו דהסכין שלימה הוא, שהרי דין השחיטה אינו תולדה מדין הסכין, ודו"ק.

ק' על תוס' דפרה אדומה, וצריך לחלק בזה בין חזקה לרוב וצ"ע.

לפמש"נ נראה, דבסוגיין אף אלמלי הרי חסר לפניך ל"ה אזלינן בתר חזקת הגוף, דהכא ל"ש לומר שבטלה חזקת היתר דילה, שהרי אינה בעולה ודאי לפניך, ול"ד להיכא דודאי טבל.

לעיקר מש"נ יש לסייע מד' התוס' בדע"ה: דמבו' דאף דחזקת הגוף עדיפא, ומן הדין הי' לילך אחר חזקת הגוף, מ"מ מהני דינא דתרת"ל כנגד זה, ולכאו' זה דלא כמש"נ דמוכח דל"מ דינא דתרת"ל אלא בגונא דגם אלמלי דינא דתרת"ל ל"ה אזלינן בתר חזקת המקוה, ולמש"נ ניחא, - אך כל ראי' זו היא אי נימא דמש"כ התוס' מעיקרא דחזקת הגוף עדיפא, הוא אף בכה"ג דחסר לפניך, ולא הק' התוס' אלא מתרת"ל, וזה כמש"כ בבנין עולם דהו"ל כחסר ואתאי.

עי' פמ"ג בכ"ד שכתב דחזקת אינה שחוטה איתרע, וכ"ה ל' המהר"ם בחולין ד"י: והחת"ס בסוגיא שם, וזה כעין דברינו.

ובד' הרא"ש מבו' דהוי זה דין נוסף, דתלינן דחסר ואתאי, וע"כ ה"ז מרע להחזקה, ובדרבנן לא תלינן למימר דחסר ואתאי, וממילא דהחזקה היא בתקפה.

ויש להוסיף, דבד' הרא"ש בקידושין מבו' דלדעת רב מהני חזקה דהשתא כנגד חזקה דמעיקרא, וחזקה דהשתא עדיפא, ותיקשי ע"ז מנגע דלא אזלינן בתר השתא, ובע"כ דהיכא דחסר ואתאי שאני.

יש להוסיף, דדעת הטור שעמדו עלי' המחנ"א אישות סימן ג' ועוד רבים, מתפרשת היטב כמש"נ מד' הרא"ש דטעמא דרב הוא דחזקה דמעיקרא עדיפא מחזקה דהשתא, ובמומין הוא רק בצירוף הא דהשתא הוא דאתו, - ולפ"ז א"צ התם להא דחזקת פנוי'. - ועי' היטב בשו"ת בנין עולם יו"ד סימן א', ועיי"ש שכתב דמומין הו"ל כחסר ואתאי, ובזה ניחא ד' הרא"ש בדע"ה: שהק' דבמומין הו"ל תרת"ל ולא כתב דשאני התם דאי"ז חסר ואתאי.

ואין לישב, לד' הרא"ש התם, דהגם דאי"ז חסר ואתאי, ספיקא מיהא הוי וכמש"נ בדברינו, דמלבד דאי"ז מתישב בל' הרא"ש שהק' דהוי תרתי במקום חדא, גם לכאו' בלא"ה אי"ז מתישב, שהרי התם קיימינן דחזקת הגוף עדיפא מחזקת פנוי', וכיון דחזקת הגוף עדיפא, א"כ בדין דכל דליכא תרתי לריעותא ניזיל בתר חזקת הגוף, דכבר נת' דכל הא דאף בלא חסר ואתאי הו"ל ספיקא, הוא משום דבכה"ג לא בטלה חזקת הטמא, וע"כ הו"ל חזקה נגד חזקה, אך אם חזקת הגוף עדיפא, הרי לכאו' היינו אף אם חסר לפניך, אם אך לי"ב לדינא דתרת"ל.

ומעיקר ד' הראשונים שם, מוכח דתרת"ל אי"ז משום דחזקה נגד חזקה והו"ל ספיקא וחזקה דהשתא מכרעת, שהרי התם קיימינן דחזקת הגוף עדיפא, וא"כ הרי אי"ז ספיקא, - וגם אין נראה דהוא משום דחזקה שלימה עדיפא מחזקה דאיתרע, דכיון דחזקת הגוף עדיפא, שמא היינו אף כשהיא שלימה, ובע"כ דהיינו דאיכא תרי ריעותות בחזקה, ובזה ס"ל להתוס' דהיינו אף בחזקת הגוף.

וזה נראה בפי' מה שתירצו התוס' דחזקת פנוי' לא חשיבא חזקה כלל במקום חזקת הגוף, ובתוס' הרא"ש כתב דהוא משום דעומדת לינשא, וצ"ע דאם אכן חזקת פנוי' אינה חשובה חזקה כלל כנגד חזקת הגוף, א"כ מה הוצרכו התם להא דמודה ר' יהושע דאזלינן בתר חזקת הגוף אף דיש חזקה אחרת כנגדה, הרי בלא"ה חזקת פנוי' לא חשיבא חזקה כלל במקום חזקת הגוף, ובע"כ צ"ל בזה, ועיקר הדברים כתב בכ' הגרא"א, דודאי דגם חזקת פנוי' חזקה היא, וע"כ כל הא דאזלינן בתר חזקת הגוף כנגד חזקת פנוי' הוא משום דחזקת הגוף עדיפא, אך כאשר באנו לדון בדינא דתרת"ל, דעיקר דינו הוא כמש"נ דהתרת"ל מרע לחזקת המקוה, וה"נ הכא נימא דהתרת"ל מרע לחזקת הגוף, וע"ז הוא שכתבו התוס' דחזקת פנוי' ל"מ להרע לחזקת הגוף, ופירש הרא"ש דהוא משום דעומדת לינשא, והיינו דמה"ט אי"ז ריעותא בחזקת הגוף המורה ע"ז שנשאת, שהרי היא עומדת לכך, ואכתי צ"ב.

ועיקר הך מילתא דדינא דתרת"ל הוא דהוי זה ריעותא בהחזקת הגוף, הוא מבו' בשטמ"ק חולין ד"י: בשם הר"ש משאנץ, בהא דבבית המנוגע אזלינן בתר חזקת הנגע ולא אמרינן דהוי תרת"ל, ז"ל, דל"ד **דהתם כשתאמר העמד טמא על חזקתו והרי חסר לפניך א"כ בשעת העסק דהיינו בשעה שטבל לא הועילה לו טבילתו כלום, אבל הכא גם אם באת לומר הרי בצר שיעור הנגע לפניך והעמד אדם בחזקתו שבשעה שנכנס האדם לבית בצר הנגע מ"מ טמא כיון שבשעת הסגר היה בו כשיעור, ואין לומר דבשעת הסגר הוא דחסר הנגע דמנין לך זה אין החזקה מועלת אלא בשעת העסק אבל לגבי קודם שעת העסק אין החזקה מועלת כלל. עכ"ל**, וצ"ב דהרי לעולם מהני חזקה גם אם הספק הוא על נידון הקודם לחזקה, דומיא דאלמנת עיסה וכיו"ב, ובע"כ מכוון הר"ש דבדינא דתרת"ל בעינן שחזקת הנכנס תהא ריעותא בחזקת הנגע, וכיון דחזקת הנכנס ל"מ להורות אלא על שעת כניסתו, אי"ז ריעותא בחזקת הנגע, ודו"ק.

וזה מקור למש"נ בדברינו, דהא דבמקום תרת"ל לא אזלינן בתר שורש הספק, הוא משום דהתרת"ל הויא ריעותא בהחזקה שעל שורש הספק, ואף דכלפי שורש הספק ליכא תרת"ל, הא מיהא מהני התרת"ל דכלפי התוצאות לא הוכרע כן גם על שורש הספק, אך כל דהוכרע על שורש הספק, ל"מ דין תרת"ל לגבי התוצאות, וכמש"נ.

מעיקר דינא דחסר ואתאי, נ' דדינא דתרת"ל הוא משום דההרי חסר לפניך הוא ריעותא בחזקה דמעיקרא, ובזה הוא דאמרינן דרק אם תלינן דחסר ואתאי הו"ל ריעותא גמורה.

בכור שור דטעמא דר"ה דגם בלא חסר ואתאי אמרינן תרת"ל, ועי' חזו"א סימן פ' סק"כ.

התורת יקותיאל בסימן י"ח הק', דאם ר"ה לא ס"ל כן, תיקשי ע"ז קו' התוס' מנגע, ולמש"נ ניחא, דב' ענינים הם.

לכאו' בטבל ועלה ליכא כלל חזקת הגוף, ובע"כ דנידון הגמ' אינו כלל משום הכרעת החזקה, אלא היינו דכל הא דיש לנו להסתפק שמא הי' בו דבר חוצץ, הוא מכח חזקת הטומאה, וע"ז הוא דאמרינן דאדרבה הוי בחזקת טהרה ואין לנו מה שיספקנו, וע"ז הוא דדחי דכיון דהוי ריעותא בטובל אינו בחזקת טהרה, ושוב יש לנו להסתפק, ודו"ק היטב.

וכ"ה מוכח מהא דפריך התם מספק שהה וספק דרס, והתם הרי ליכא חזקה כלל, ובע"כ היינו דהתם איירי בספק רחוק, דמן הדין אין לנו לחוש לזה, רק משום חזקת איסור, וע"ז הוא דפריך דלדעת ר"ח הרי אדרבה קיימא הבהמה בחזקת היתר.

עי' רמב"ן בד"ג: שכתב דמן הדין לא הי' לילך אחר רוב מצויים אצל שחיטה, כיון דאיכא חזקת איסור, ואך דסמכינן על הא דבהמה לא איתרעאי, וזה מתפרש כנ"ל, דחזקת הבהמה גריעא, וע"כ שפיר הולכין אחר הרוב.

ועיקר ד' הרמב"ן דמדינא לא הי' לנו לילך אחר הרוב, מצינו כן בד' מהר"ם חלאוה בשו"ת סימן ס"א, עיי"ש שדן בדין חנות שנמכרו בו שיין ביום אחד בזאח"ז וכו', ואח"כ נמצא שא' מהן הי' נבלה, שלא נשחט רוב הושט ואין אנו מכירין אותו, אם נאסור כל הבשר, והשיב דהבשר מותר, וכתב בזה, ז"ל, ואם נפשך לומר, והא אמרינן ביבמות ריש פרק האשה רבה וכו' סמוך מיעוטא לחזקה והו"ל פלגא ופלגא וכו', וה"נ כל חתיכה וחתיכה נימא שהטלה שחתיכתו זו פרשה ממנו הוחזק לאסור אבמה"ח וכו', וסמוך אותו שה שלא נשחט כראוי דהוי מיעוטא לחזקה שהיו כלם בחזקת איסור בעודן חיין, והו"ל פלגא ופלגא וספיקא דאורייתא לחומרא ולתסרו כלהו, לאו מילתא היא וכו', "וכן נמי גבי ט' חנויות כלן מוכרות בשר שחוטה וא' מוכרת בשר נבלה אמרי' ובנמצא הלך אחר הרוב, ולא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקת הבהמה בחיי' בחזקת איסור עומדת". ועיקר הטעם הוא מש"כ הרשב"א וכו' דלא אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה אלא וכו' משום דאותו רוב המתעברות אית בי' מיעוט מפילות, הילכך אותו רוב ריע וכו', אבל היכא דהוי רובא לחוד ומיעוטא לחוד כנדון שבפנינו, וכההיא דתינוקות מטפחין לא אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה אלא מיעוטא כמאן דליתי' דמו ואזלינן בתר רובא וכו'. מיהו הרמב"ן ז"ל לא כך כתב אלא כללא הוא דקא כאיל, שכך כתב לשם רובא כנגד חזקה לרבנן חוששין באיסורין, ואין עושין בו מעשה, אפ"ה מוכרע הדבר שאין חזקת איסור בהמה בחיי' בכלל זה, וכדאמרינן בנמצא הלך אחר הרוב וכן רוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן, וטעמו של דבר שאין אותה חזקה עצמית שהרי נעשה בה מעשה שחיטה, עכ"ל.

והרי דדעת הרמב"ן דאף בלא דינא דסמוך מיעוטא לחזקה, אין לנו לעשות מעשה באיסורין ברוב כנגד חזקה, וזה מיוסד על הגמ' בנדה די"ח. דלדעת הרמב"ן אמרינן התם דכל רוב נגד חזקה ל"ה כודאי, וע"כ אין שורפין ע"ז את התרומה, וע"כ ה"נ חוששין לזה באיסורים, וע"ז כתב הרמב"ן דמ"מ כיון שנעשה מעשה שחיטה יש להתיר, וכמש"כ הרמב"ן דהוא משום דבהמה לא אתרעאי.

אך נ', דכ"ז הוא משום דיש רוב, וכל שיש רוב, ליכא לעיקר החזקה, ומשא"כ היכא דליכא רוב, ודו"ק.

לד' הרמב"ן דאף בלא נמצא הסכין פגום אסר רב הונא, הרי בע"כ דאי"ז מדינא דתרת"ל, אלא הוא דין בפנ"ע, דהואיל והבהמה בחזקת איסור חיישינן שלא נשחטה כראוי, וע"ז הוא שנחלק ר"ח דאדרבה כיון דלפנינו היא שחוטה, ליכא להחזקת איסור, ואין לנו לחוש שלא נשחטה כראוי.

עי' חמד"ש יו"ד ד' ו', דמבו' דענין תרתי לריעותא הוא דחזקת הטמא מרעת את המקוה, ופירש דכ"ז הוא משום דעיקר דין המקוה הוא לטהר טמאים, עיי"ש

בד' הריטב"א בעירובין, צ"ע, דאם היכא דאי"ז חסר ואתאי אזלינן בתר שורש הספק, א"כ מ"ט בשוחט בסכין ונמצאת פגומה, לא אזלינן בתר שורש הספק, דהרי שורש הספק הוא על הסכין, והתם הרי ליכא לדינא דתרת"ל, דאי"ז חסר ואתאי, וא"כ כמו שכתב הריטב"א דבמקוה שנמדד מזמן קרוב ונמדד אח"כ ונמצא חסר הטובל בו טהור, ה"נ בדין דבשוחט בסכין ונמצאת פגומה, כיון שבדקה קודם השחיטה ואי"ז תרתי לריעותא, ניזיל בתר חזקת הסכין, שהיא שורש הספק.

וצ"ל בזה, דכל הא דאזלינן בתר שורש הספק, הוא רק במקוה או בטמא או בעירוב, דהוי זה דין בהמקוה ודין הטובל הוי בתולדה מדין המקוה, אך בסכין, הרי אי"ז דין בהסכין דסכין פגומה פסולה לשחיטה, אלא הוי הגריעותא בהשחיטה עצמה, ובזה לא אזלינן בתר שורש הספק, והיינו דהא דאזלינן בתר שורש הספק, הוא משום דהוכרע לנו דין השורש, ובתוצאה מזה יש להכשיר, ומשא"כ הכא.

יל"ד דבסוגיין לא חשיב כאיתיליד ריעותא באשה, דהגם דהמומין הוי באשה, אך אי"ז חיסרון בגופה שאינה ראוי' להתקדש.

התוס' ותוס' הרא"ש בחולין די"א. דבפרה אדומה יש חזקה כנגד הרוב, וצ"ע, דעכ"פ לר"ח יש לנו לילך אחר שורש הספק, ובפרט דהוכרע כבר ואנו דנים כן, ולפמש"נ נראה דלדעת התוס' כל מש"א דהרי טבל לפניך, הוא רק משום דהוי טבילה ודאית בלא שום ריעותא, ומה שנמצא אח"כ חסר אינו מספקינו על למפרע, אך כל דאיכא ריעותא ובאנו לדון משום הרוב, הרי דבזה לא אמרינן דהרי טבל לפניך, שהרי הספק קיים לפניך בשעת מעשה אם טבל או לא, ודו"ק, - ויש להביא דוגמא דכה"ג גרע, מספק טומאה למפרע דלי"ב לדין ספק טומאה, משום דכל הריעותא הוא מכח מה שנמצא השתא., - ובאמת אם יהא לנו סכין שספק אם נפגם ויהא לו חזקה דמעיקרא שלא נפגם, ואח"כ ישחוט בו, ודאי דלא נימא דלא אתרעאי, אלא יהא זה ספק בשחיטה, ודו"ק.

ולפ"ז יתכן, דאם משכחת גוונא דספק מכח ריעותא, ויהא רוב לסייע לריעותא, לא יהא בזה לדינא דרובא וחזקה רובא עדיף, ולא מצינו לדין זה, אלא היכא דיש ספק לפנינו בשעת מעשה, וצ"ע, - ולפ"ד הגר"נ ז"ל ודאי דהוא כן, ודו"ק.

וניחא קו' הגרע"א ע"ד התוס' מכל מקוה שלא ידענו שנחסר דמהני לטהר, ולהנ"ל ניחא, דמקוה שלא נחסר עדיף מרוב, - והגע עצמך, אטו לדעת הסוברים דלר"מ גם ל"מ חזקה, לא יועיל חזקה אף בכה"ג דליכא ריעותא כלל לפנינו.

והנה בתוס' הרא"ש בסוגיין מבו' דלא עדיפא חזקת בתולה מחזקת היתר, וצ"ע דמ"ש ממש"א דאדרבה העמד מקוה על חזקתו, ובאמת התוס' כתבו דאדרבה, והפמ"ג דקדק מדבריהם דחזקה זו עדיפא, - ולפמש"נ י"ל בתרי גווני, חדא דהואיל והרי חסר לפניך, הרי דהגם דאי"ז חסר ואתאי, מ"מ כבר לא אזלינן בתר חזקת בתולה, - וי"ל עוד, דהכא לא עדיפא חזקת בתולה, דכל הא דעדיפא חזקת המקוה, הוא כמש"כ הרא"ש דהטמא טבל לפנינו, וכיון שהעמדנו מקוה על חזקתו, נסתלקה חזקת המקוה, אך הכא שלא נבעלה לפנינו, אלא מכח החזקה אנו אומרים שנבעלה תחתיו, לא נתבטלה חזקת היתר, והיינו דרק כאשר מעשה הטבילה ידוע לנו בודאי, ואך דהי' לנו להסתפק אם היא טבילה המועלת, הרי דבזה אמרינן דכל שהוכרע לנו שהמקוה שלם, נמצא שידוע לנו בודאי שטבל טבילה מעליא, ונסתלקה חזקת הטמא, ומשא"כ הכא, דאין ידוע לנו כלל שהי' מעשה זנות תחתיו, אלא מכח החזקה, הרי דזה ל"מ לבטל לחזקת היתר.

יש לדון לחדש, דל"ש דין חזקה כלל היכא שהי' ידוע לנו בשעת הספק ורק עתה נסתפקנו, והגע עצמך, הרי חזקה שלא נתבררה בשעתה אינה מועלת, אף שעכשיו ידוע לנו, וכ"ש דאם הי' ידוע לנו להיפך דלא תועיל החזקה, וניחא לפ"ז ההיא דבריא ושכ"מ דכיון דבשעה זו הי' ידוע לנו, לא מהניא החזקה מידי, וכן ניחא קו' הגרע"א בכל ספק בן ט' דנדון חזקת מעוברת, וכן ניחא מש"כ הפוסקים בספק וסתות, דחזינן בדבריהם דלא אזלינן בזה בתר חזקה, אך בהני תרי גווני י"ל דהוא משום דכל שהי' ידוע לנו, אין מעמידים הספק על הראי' ההיא, אלא על דינו עכשיו אם הוא בן ט' ועל דיני הוסתות עכשיו, וע"ז ליכא חזקה כלל, והיינו דהיכא דליכא חזקה על מציאות זו עצמה, אלא על הגורם, הרי דכ"ז הוא היכא שמעמידין הספק על הגורם.

אך בד' הר"ן בתשו' סימן ס"ו שעמד בהא דאמרינן דאזלינן בתר חזקה דהשתא אם בריא או שכ"מ ואף שבתחילתו הי' בריא, והוצרך לפרש דהוא משום דהו"ל עשוי' להשתנות, מבו' לכאו' שלא כדברינו.

1. ועיי"ש במחנ"א שכתב די"ל דר"מ ור"י ס"ל כדעת ר"ש דתרת"ל הוי ספק, - ובשעה"מ פ"ה מתרומות כתב לישב עוד, דהגם דתרת"ל הוי ודאי, מ"מ בדרבנן מקילינן בזה לחשבו כספק ומקילינן בספיקו, וכ"כ במלבויו"ט דיני חזקות סי' ג', ואמ"ב דיני שחיטה סו"ס ח', וחזו"א אהע"ז סי' פ' סוסק"ו, אך אי"ז מתישב כ"כ בל' רש"י שם, דנראה דמהל' חזקות הוי זה ספק גמור. - וכבר נת' במק"א דמד' התוס' שם ד"ה א"ר ירמי' מבו' להדיא דמדינא הוי זה ספק גמור ול"ח כתרת"ל, וכ"נ מד' הרשב"א שם, ואכמ"ל, ובע"כ היינו משום דאי"ז חסר ואתאי, וכמש"כ המחנ"א. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם י"ל בזה, דלעולם גם אידך תי' דתוס' ותוס' הרא"ש ס"ל דדינא דתרת"ל הוא רק בחסר ואתאי, ואך דס"ל דגם סכין שנפגם הו"ל כחסר ואתאי, וכמו שדן בזה הפנ"י בחולין שם, ועי' כעי"ז בפמ"ג מש"ז סימן א' סק"ו, וע"כ הוצרכו לישב בע"א. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובחזו"א אהע"ז סימן פ' סק"כ כתב לישב די"ל דאבדו סתמא קתני אפי' הרקיבו או שאכלום עכברים דהו"ל חסר ואתאי, עיי"ש, - והנה אמנם בחי' הרשב"א בגיטין שם כתב דלא איירי בהרקיבו, עיי"ש, אך אכתי י"ל דאיירי בשאכלום עכברים. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובזה מתישב היטב משה"ק המחנ"א אישות סימן ג', ע"ד רוב קמאי דתרת"ל הוי ודאי, דמשמעות הגמ' בגיטין דאם הוה מפרשינן דלמפרע הוא מעל"ע, ל"ה אמרינן דחלוקין עליו חביריו על ר"א, אע"ג דר"א חוששין קאמר, ואי"ז אלא ספק, ולהנ"ל ניחא, דהגם דתרת"ל הוי ודאי, מ"מ בפירות שאבדו דאי"ז חסר ואתאי, אי"ז אלא ספק. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להוסיף בזה, דעיקר הך מילתא דגם בכה"ג דאי"ז חסר ואתאי הו"ל ספק, מבו' כן בד' המהר"ם בנדה ד"ב: ע"ד התוס' שם ד"ה התם, - ואך דהמהר"ם שם אזיל לטעמי', דס"ל דאף בלא תרת"ל הו"ל כחזקה נגד חזקה, עיי"ש שפירש דמש"א התם דאדרבה העמד מקוה על חזקתו, היינו דהוי חזקת טהרה כנגד חזקת טומאה ול"ה ודאי טמא אלא ספק טמא, וכ"כ המהרש"א שם, וכ"ה בתו"י קידושין דע"ט., ולדעתו הרי ודאי דאף בכה"ג דאי"ז חסר ואתאי וליכא לדינא דתרת"ל, מ"מ הו"ל ספק.

   אך הנה בתוס' הרא"ש בנדה שם פירש במש"א התם דאדרבה העמד מקוה על חזקתו דהיינו דחזקת מקוה עדיף, עיי"ש, וכאשר כ"ה מוכח בפשוטו מהא דפריך התם מחבית, וכמו שעמדו ע"ז המהרש"א והמהר"ם שם, ולפ"ז צ"ל דכ"ז הוא בלא הריעותא דהרי חסר לפניך, אך אחר שאמרו דהרי חסר לפניך והוי זה ריעותא, הרי דאף כשאי"ז חסר ואתאי, ולי"ב לדינא דתרת"ל, מ"מ כבר לא אזלינן בכה"ג בתר החזקה שעל שורש הספק. [↑](#footnote-ref-6)
6. וי"ל עוד עד"ז, למש"כ האחרונים דיל"פ לדינא דתרתי לריעותא, דהוא דחזקת הטמא עומדת כנגד חזקת המקוה, והו"ל ספיקא, החזקה דהשתא מכרעת, ולפ"ז י"ל, דאילו הי' הדין דגם היכא דהרי חסר לפניך אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, ל"ה שייך כלל דינא דתרת"ל, שהרי אין חזקת הטמא עומדת כנגד חזקת המקוה, ובע"כ מזה, דכל דהרי חסר לפניך לא אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, ונמצא דחזקת הטמא עומדת כנגד חזקת המקוה, ומועלת החזקה דהשתא להכריע. [↑](#footnote-ref-7)
7. ולפ"ז זהו עיקר הפלוגתא בין ר"ה לר"ח, דלא פליגי בדינא דתרת"ל אם הוא אף כשאי"ז חסר ואתאי, אלא עיקר פלוגתייהו היא אם אף בכה"ג דהרי שחוטה לפניך הויא הבהמה בחזקת איסור, - ולפ"ז נראה דגם לדעת ר"ה דהויא הבהמה בחזקת איסור, מ"מ כיון דלי"ב לדינא דתרת"ל, שהרי אי"ז חסר ואתאי, אין השחיטה פסולה אלא מספק, וניחא ל' הפוסקים שעמדו ע"ז הפמ"ג ריש סימן י"ח וסימן כ"ו שפ"ד כ"ז והש"ש ש"ג פט"ו.

   ובזה מת' גם הא דפרכינן על ר"ח מהא דטבל ועלה ונמצא עליו דבר חוצץ, אף דהתם לכאו' ליכא חזקה שלא הי' עליו חציצה, דאין החציצה שינוי בגופו דיהא ע"ז לדין חזקה, - ומת' לפ"ז גם ביאור הסוגיא שם לדעת הרמב"ן ודעימי' דר"ח פסל אף בשנאבד הסכין, - ואכמ"ל עוד בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויתכן להוסיף בזה, דטעם החילוק בזה הוא, דבשוחט בסכין ונמצאת פגומה, הרי מן הדין לא הי' לנו לחוש כלל שהיתה פגומה בשעת שחיטה, דאין ספק מוציא מידי ודאי, ואך שבאנו לדון דמשום חזקת איסור דהבהמה יש לנו לחוש שהיתה הסכין פגומה, וע"ז אמרינן דאדרבה ליכא כלל חזקת איסור דהבהמה, דכיון דאלמלי הכרעת החזקה אין לנו לחוש לכך, דליכא ריעותא ע"ז, ממילא דאין הבהמה עומדת כלל בחזקתה, ומשא"כ במקוה שנמדד ונמצא חסר, כיון דגם בלא חזקת הטמא איכא ריעותא דהי' המקוה חסר בשעת טבילה, הרי דהגם דבלא חזקת הטמא הוה אזלינן בתר חזקה דמעיקרא דהמקוה שהי' שלם, מ"מ כיון דהריעותא קיימת, ל"מ טבילת הטמא במקוה זה לבטל לחזקת טומאה דילי', וע"כ ה"ז מצטרף לתרתי לריעותא. [↑](#footnote-ref-9)
9. ונראה דיש להוכיח כן דאין מכוון התוס' דההכשר בזה הוא משום ספק ספיקא, שהרי בגמ' בחולין שם מפרשינן דטעמא דרב הונא הוא משום דל"ש לומר העמד בהמה על חזקתה ואימר לא נשחטה דהרי שחוטה לפניך, ואך דאיתיליד ריעותא, סכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי, ואי נימא דההיתר בזה הוא משום ס"ס, הרי נמצא דאף דהבהמה בחזקת איסור, מ"מ שרינן לה משום ספק ספיקא דעדיף מחזקה, ובגמ' לא אמרו כן, אלא אמרו דהרי שחוטה לפניך ולא קיימא בחזקת איסור, ורחוק לומר דכד משני דבהמה לא איתרעאי, הדרינן בן מהא דמפרשינן דטעמא דר"ה הוא משום דהרי שחוטה לפניך, - ובע"כ חד מתרתי, או דלא חשיב ספק ספיקא גמור וכמש"כ הש"ך, או דל"מ ספק ספיקא במקום חזקת איסור, וכמש"כ בתשו' משאת בנימין סימן ל"ח. [↑](#footnote-ref-10)
10. ולפ""ז נמצא, דטעמא דר"א דאין חוששין אלא למעל"ע, הוא משום דס"ל דאף בגונא דחסר לפניך, מ"מ כיון דכלפי פירות אלו אזלינן בתר חזקה דמעיקרא, אמרינן דהרי הפריש תרו"מ לפניך, ובטל חזקת הטבל, ועד"ז מתפרש דעת ר' טרפון בקידושין דס"ו:, לפ"מ שפירשו התוס' שם בדעתו דמקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו על גביו טהורות, משום חזקת המקוה, - ובחזו"א אהע"ז סימן פ' סק"כ פירש בזה בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-11)