ב- חובת מחאה בעושה מעצמו
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / אמירה לעכו_ם - הרב יעקב עובדיה / אמירה לגוי ב

בס"ד

**חובת מחאה כשהגוי עושה מעצמו**

## **במשנה קכב.,** נכרי שהדליק את הנר - משתמש לאורו ישראל, ואם בשביל ישראל - אסור.

**ובתוס' [ד"ה ואם בשביל],** **ולא דמי להא דאמר לעיל נכרי שבא לכבות אין אומרים לו כבה ואל תכבה והכא אסור כשעושה בשביל ישראל,** דכי אמרינן דנכרי אדעתא דנפשיה קא עביד הנ"מ בכיבוי וכיוצא בו שאין ישראל נהנה במעשה הנכרי אבל הכא שגוף ישראל נהנה במעשה של נכרי לא אמרינן אדעתא דנפשיה קעביד הואיל והנכרי מתכוין להנאתו כך פירש רבינו שמשון הזקן**.**

**א' - תמיהה בדברי התוס'**

**א.** **דברי התוספות לכאורה תמוהים מאוד,** דהתוס' מתקשים למה מחד אין חובה למחות בגוי הבא לכבות, ומאידך יש איסור ליהנות ממלאכת הגוי עבור ישראל. **ובפשטות קושייתם צריכה עיון,** דמה השייכות בין הדברים, והלא יתכן שאין דין למחות בגוי העושה בשביל ישראל, ומ"מ יש איסור ליהנות ממלאכתו. ומה עניין זה אצל זה.

**ביאור קושייתם ותירוצם**

**ב. ומקובל לבאר [עיין אורחות שבת ח"ג סימן יא']** שעומק קושייתם הוא, דהלא מבואר במשנה שאין איסור הנאה ממלאכה שעשה הגוי לעצמו. **ומעתה הקשו,** דאפילו כשעושה בשביל ישראל, היה לנו לדון זאת כמלאכה לעצמו כיון שתכלית עשייתו היא עבור תועלתו העצמית, כמבואר גבי כיבוי דליקה דחשבינן לה אדעתא דנפשיה. וזו קושיא עצומה.

**ותירצו ע"ז,** דהגם שעיקר כוונת הגוי היא לתועלת עצמו, מ"מ כשגוף הישראל נהנה ה"ז נחשב שעיקר המעשה מיוחד להנאת הישראל, ורק בכיבוי שאין המלאכה עצמה מהנה את הישראל אלא רק מסלקת ממנו נזק, שייך לדון שעיקר המעשה הוא לתועלת הגוי. **[וכן משמעות לשון המג"א שלד' סקכ"ז]**

**ונמצא, שכשיש לישראל הנאת גופו,** חשיב אדעתא דישראל, וממילא יש חובת מחאה ואיסור הנאה, **ואילו כשאין נהנה גופו,** חשיב אדעתא דנפשיה, וממילא אין חובת מחאה וגם אין איסור הנאה.

**חילוק הרשב"א בין חובת המחאה לאיסור ההנאה**

**ג. אולם הרשב"א בשו"ת [ח"א סימן נט', הו"ד בב"י סימן שד']** חילק בין דין ההנאה לחובת המחאה. וז"ל, מכל מקום נראה לי שאילו היה העבד או השפחה עושין מלאכת רבן שלא מדעתו וניכר שאינן עושין לדעתו שהוא מותר ואינו מצווה להפרישו, דומיא דקטן שאין ב"ד מצווין להפרישו בעושה על דעת עצמו, ובעושה על דעת אביו מפרישין אותו כדאיתא בפרק כל כתבי הקודש (דף קנ"א), ולא אסרה תורה גר תושב ועבד ואמה במלאכת ישראל אלא בשיש אמירה דישראל או שעושין על דעת ישראל. וכדאמרינן בפרק כל כתבי הקודש קטן שבא לכבות אין שומעין לו. ואקשינן שמע מינה קטן אוכל נבלות ב"ד מצווין להפרישו. ופרקינן בקטן עושה על דעת אביו. ואקשינן מכלל דנכרי נמי בעושה על דעת ישראל אמאי אין אומרין לו אל תכבה. ופרקינן גוי אדעת דנפשיה קא עביד.

**ואפשר עוד שאין גר תושב אסור במלאכת ישראל אלא בשיש שם אמירה דישראל. אבל בלא אמירה דישראל מותר ואפילו עושה על דעת ישראל. דאף הוא אינו עושה אלא אדעתא דנפשיה כיון שאינו כבוש תחת ידינו. והוא הדין לעבד ואמה במלאכת ישראל שאינו אדוניו. לפי שאף הם במלאכת ישראל דעלמא מדעת עצמן הן עושין. אבל בשל אדון כיון שהן כבושין תחת האדון על דעת האדון הן עושין וזה נראה לי נכון.** ומכל מקום לא נאמרו דברים אלו אלא לדברים שאין הישראל משתמש בהם בשבת ולא נהנה מהם. **אבל להשתמש במלאכתו בשבת וליהנות ממנה בשבת אסור. ואפילו בגוי בעלמא כל שהוא עושה לצורך הישראל או אפילו לצורך עצמו אלא שיש בו להוסיף לצורך הישראל אסור. וכאותה שאמרו גוי שמלא מים לבהמתו משקה אחריו ישראל ואם בשביל ישראל הרי זה אסור. גוי שליקט עשבים לבהמתו מאכיל אחריו ישראל ואם בשביל ישראל הרי זה אסור. וההוא גוי נמי דאדליק שרגא ואהדריה שמואל לאפיה מיניה.**

**ועולה מדבריו,** דלעולם כל היכא שעושה הגוי מעצמו חשיב אדעתא דנפשיה ואין חובת מחאה, ומ"מ איכא איסור הנאה כשעשה בשביל ישראל. ולפי"ד אזלא לה קושיית התוס', כי בעושה עבור ישראל אה"נ אין דין מחאה ומ"מ איכא איסור הנאה.

**מחלוקתם היסודית של הרשב"א והתוספות**

**ד. נמצאת מחלוקת עצומה בין התוספות לרשב"א בתרתי. חדא,** היכא דאיכא הנאת גופו **לתוספות** חשיב אדעתא דישראל ואיכא דין מחאה, **ולרשב"א** כיון שעשה מעצמו חשיב אדעתא דנפשיה ואין חובת מחאה.

**ועוד, דהתוספות** סברי דכשהגוי עושה אדעתא דנפשיה חשיב כעושה לעצמו ממש ואין איסור הנאה, **ולרשב"א** גם כאשר עושה אדעתא דנפשיה שייך איסור הנאה. [כדי שלא יבא לומר לו.]

**ב' - קושייתו העצומה של הריטב"א וחידושו בגדר איסור ההנאה**

**ה. הריטב"א [לעיל קכא.]** **מקשה קושיא חדשה,** מפני שאין שביתתן עליך. פי' דאע"ג דאמרינן בסיפא דמתני' (לק' קכ"ב א') כי כל מה שעשה נכרי בשביל ישראל אסור אף על פי שעשה אותו מעצמו, התם הוא כשעושה מלאכה שישראל נהנה במלאכתו ממש, אבל הכא אין הישראל נהנה בגופו של כיבוי אלא שסילק מעליו נזק.

והיינו דקשיא ליה דמכח האיסור הנאה יחוייב למחות בגוי מלכבות[[1]](#footnote-1), ותירץ דסילוק נזק לא חשיב הנאה.

**ונראה,** שיש חילוק עצום בין התוס' לריטב"א בטעם שאין איסור הנאה בכיבוי דליקה. **דלתוספות** אין סיבה לאיסור הנאה כי הוי כעושה לעצמו, **ואילו לריטב"א** יש סיבה לאסור הנאה, אלא שאין כאן הנאה כי הגוי רק סילק נזק.

**נידון הרשב"א בטעם היתר ההנאה בדליקה**

**ו. הרשב"א [סוף קכב.]** דן האם בדליקה שייך איסור הנאה, וז"ל, **ובתוספות התירו בגוי המלקט עשבים ומאכיל לבהמתו של ישראל שאין ישראל חייב למונעו מדתנן (לעיל קכ"א א') נכרי שבא לכבות אין אומרים לו כבה ואל תכבה, ואפשר שהוא כן אלא שאין ראייתם מחוורת בעיני דדלמא התם משום דבדליקה התירו,** ותדע שאילו בעלמא מותר רבי יוסף בן סימאי למה מנען (שם), אלא שהיה סבור דכי היכי דבעלמא אסור בדליקה נמי אסור ושלחו ליה דלא.

**ופשוט,** שהגם שעפי"ד הרשב"א בתשובה אין דין **'מחאה'** כלל בעושה מעצמו, מ"מ דן שיהא **'חיוב מניעת הגוי'** מכח איסור ההנאה [מעין נידון **הריטב"א**][[2]](#footnote-2), וע"ז מביא תוספות שרק הנאת גופו נאסרה ולא הנאת ממונו, והוא עצמו כתב שבדליקה התירו משום הפסד ממונו.

**ג'- בירור הגדרת הנאת גופו שנאסרה**

**ז. מתבאר הן מהתוספות והן מהריטב"א, שלעניין איסור ההנאה יש חילוק בין מקום שיש לישראל הנאת הגוף, לבין כיבוי שבו אין הנאת גופו.**

ואכן, כיבוי ודאי אינו נחשב כמהנה כיון שהוא רק סילוק נזק כמבואר בריטב"א, אולם, נאמרו בראשונים עוד ב' אופנים מחודשים שגם הם דינם ככיבוי ואין בהם איסור הנאה.

**הא', דרק הנאת גופו אוסרת ולא הנאת בהמתו. כן איתא בהגהות מרדכי בסימן תו', אם ליקט נכרי עשבים בשבת ומאכיל לבהמת ישראל אין צריך לומר לו אל תאכיל כדאמרינן בדליקה נכרי שבא לכבות א"צ לומר לו אל תכבה.** ובלבד שלא יערים לעשות בשביל ישראל ואומר לעשות לעצמו. **ואף על גב דתניא נר הדלוק במסיבה אם רוב ישראל אסור אף על פי שלא אמר שבשביל ישראל עושה אסור התם שאני לפי שגופו נהנה מן האיסור אבל לבהמתו שרי:**

אמנם, **הריטב"א בסוגיין [ד"ה גמרא]** פליג עליה, וסבר שרק סילוק נזק הותר ולא הנאת בהמתו, אבל **השולחן ערוך בסימן שכה' סעיף יג',** פסק לדינא כהמרדכי.

**הב', דתוספת אורה אינה נחשבת הנאה. כן איתא בכל בו [סימן לא],** **ואומר הר"ם שצריך אדם למחות לעבדו או לשפחתו גויה שלא להדליק בשבילו את הנר, ואם ידליקו אסור ליהנות בו כדאיתא פרק כל כתבי נכרי שהדליק וכו',** ור"ף ז"ל כתב, מיהו בירושלמי שאין מטריחין אותו לצאת מביתו אם הדליק העכו"ם מדעתו בשביל ישראל, **ואם תרצה השפחה לרבות שמן בנר בליל שבת יכול הישראל למחות בידה.**

**והבעל התרומה כתב** אבל אם עשה העכו"ם בשביל תינוק או בשביל גדול חולה אפילו אין בו סכנה מותר, **ואם היה שם כבר מעט אש שראוי לחמם בו בדוחק ובא העכו"ם ונתן עצים והרבה באש או שהיה נר אחד דולק מתחלה והדליק עוד העכו"ם נרות הרבה מותר לישראל להשתמש מהאש או מאור הנרות כיון שמתחלה היה יכול ליהנות מן הנר או מן האש,** ואסור לומר לעכו"ם בערב שבת עשה האש או הדלק הנר בלילה, אבל מותר לומר מדוע לא עשית כך וכך בשבת שעברה אף על פי שמבחין לעשות הדבר לשבת הבאה עד כאן. וכן נפסק להלכה **בשו"ע רעו' ס"ד[[3]](#footnote-3),** והובא גם **במשנ"ב שז' סקי"א.**

**ד' – הכרעת ההלכה במחלוקת התוספות והרשב"א**

**ח.** לעיל **[אות ד']** הובאה **מחלוקת הרשב"א והתוספות** האם יש חובת מחאה כשנהנה גופו, דלתוספות יש חובה ולרשב"א ליכא. **ולעניין הלכה, השולחן ערוך בסימן שד' ס"א פסק כהרשב"א** וז"ל, ומ"מ אם היה עושה [א.ה העבד] מלאכת רבו שלא מדעתו, וניכר שאינו עושה לדעתו, מותר וא"צ להפרישו. (אפילו קבל עליו שבע מצות). **ולישראל אחר שאינו רבו אפי' עושה לדעת ישראל, מותר כל שאין שם אמירת ישראל. ובלבד שלא יהנה ישראל בשבת מאותה מלאכה.**

**וכן מדוייק מדברי המג"א [רעו' סק"ד], וכ"ה במשנ"ב שם סקי"א, וז"ל,** אבל אם נזדמן לישראל שראה בעת שהא"י רוצה **להדליק בשבילו או לעשות המדורה צריך למחות בידו, אפילו אם היה זה בביתו של א"י ג"כ צריך למחות כיון שהנר והעצים של ישראל.** ואפילו אם דעת הישראל לצאת אח"כ לחדר אחר שלא יהנה מהנר ג"כ צריך למחות וכ"ש בבית ישראל. ומשמע להדיא דאם העצים של הגוי אין חובה למחות בו, הגם שנהנה מזה הנאת גופו, וה"ז כהרשב"א דלעולם כשעושה מעצמו חשיב אדעתא דנפשיה.

**הסתירה הגדולה בדברי המגן אברהם**

**ט. אולם, לפי"ז עומדת בפנינו תמיהה גדולה בדברי המג"א, והיא תמיהת התהילה לדוד [רעו' סק"ד ד"ה והנה לפי]. דהמג"א בשלד' סקכ"ז כתב,** עכו"ם שבא כו'. דעכו"ם אדעתא דנפשיה קעביד ואפי' יודע שנוח לו לישראל, הוא להנא' עצמו מתכוין שיודע שלא יפסיד (רש"י). **אבל בסי' רע"ו בהדלקת נר, גוף הישראל נהנה ממנו לא אמרי' אדעתא דנפשי' קעביד הואיל והעכו"ם מתכוין להנאתו (תו' דף קכ"ב): והיינו,** שהוקשה לו למה מבואר ברעו' ס"א דאסור ליהנות מנר שהדליק הגוי, והא אדעתא דנפשיה קעביד, ותירץ דכשנהנה הישראל חשיב אדעתא דישראל. ולדבריו בכה"ג ראוי גם לחייב במחאה.

**ומעתה תמוה,** דהלא אכן זו שיטת התוספות, אבל הלא להלכה נפסק כהרשב"א שגם כשנהנה הישראל חשיב אדעתא דנפשיה. **וביותר,** דכיון שפסקינן כהרשב"א היה לו לתרץ בפשיטות, דהא דאדעתא דנפשיה קעביד ה"ז סיבה שלא יחוייב למחות, אבל מ"מ איסור הנאה איכא ולכן אסור ליהנות מהנר. וצריך עיון טובא בזה.

**תירוץ התהילה לדוד**

**י.** **התהילה לדוד** כתב לתרץ, דוודאי סובר המג"א כהרשב"א, ואכן לא הוקשה לו מהא דאי"צ למחות בכיבוי להא דאיכא איסור הנאה בנר, אלא הוקשה לו להיפך, דכיון דחזינן בנר שיש איסור הנאה, א"כ בכל כיבוי יתחייב למחות מדין מניעת ההנאה, וע"ז חילק בין הנאת גופו ולסילוק נזק. **[וזה ממש כהריטב"א קכא.]**

**אולם,** הגם שדבריו מבארים את תוכן קושיית המג"א ותירוצו, **מ"מ מלשונו של המג"א משמע שבנר חשיב אדעתא דישראל**, וא"כ תעמוד בעינה עדיין הקושיא הראשונה דהלא פסקינן כהרשב"א שגם בנר חשיב אדעתא דנפשיה.

**ביאור חדש בדברי התוספות דלא 'כוונת הנאת גוף' אוסרת, אלא 'מציאות הנאת הגוף' אוסרת**

**יא. ואמרו לומדי בית המדרש לבאר [ועיין באורחות שבת ח"ג סימן יא' אות ה'],** דלא נתכוון המג"א לומר שאליבא דאמת הדלקת נר נחשבת אדעתא דישראל, **אלא כוונתו,** שאם היה מותר ליהנות מהדלקת הנר, הייתה ההנאה עצמה מחשיבה את הפעולה כפעולה עבור הישראל, אבל עתה שחז"ל אסרו את ההנאה, שוב גם אם כוונת הגוי להנות את הישראל, כיון שסוף סוף אין הישראל נהנה, לא נחשב המעשה כמעשה לישראל, ושוב גם אין חובת מחאה בזה.

**ולפי"ז** אין הכרח שהתוס' חולקים על הרשב"א, אלא התוספות ביארו את טעם האיסור הנאה, אולם אחר איסור ההנאה, שפיר יודו לרשב"א שאין חובת מחאה.

ויש סמך גדול לדברים מלשון **הגר"ז [רעו' ס"א]**, **נכרי שהדליק את הנר בשביל ישראל אסור לכל אדם להשתמש לאורו בשבת אפילו למי שלא הודלק בשבילו** שהחמירו בזה חכמים הואיל ונעשית מלאכה גמורה של תורה בשביל ישראל בשבת וכן אם הבעיר מדורת עצים בשביל ישראל אסור לכל אדם מישראל להתחמם כנגדה בשבת ואפילו אם הנכרי נתכוין לטובת עצמו כגון ששכרו הישראל וקצץ לו שכר כך וכך בעד כל יום ויום שידליק לו נרות ויבעיר לו מדורה או שקצץ לו בעד כל הדלקה והדלקה והבערה והבערה ולא צוהו להדליק ולהבעיר בשבת אלא הוא עושה מעצמו כדי להרבות בשכרו

אעפ"כ אסור ליהנות ממלאכתו בשבת **שהואיל וגוף הישראל יהא נהנה בשבת מגוף המלאכה הרי עיקר המלאכה נעשית בשבת בשבילו שהרי הנכרי אינו נהנה מגוף המלאכה אלא משכרה והוא מתכוין בעשיית גוף המלאכה בשבת בשביל שיהנה הישראל ממנה בשבת נמצא שעשיית מלאכת השבת היא בשבילו כשיהנה ממנה בשבת** ויש לגזור גזרה שמא יאמר לו לעשותה בשבת בשביל הנאתו אם יהיה מותר לו ליהנות ממנה כשעיקר עשייתה בשביל הנאתו: והרי לן שתלה את האיסור ב**'הנאה** **בפועל'** ולא **ב'כוונת הגוי להנאת הישראל'**, וממילא פשוט שאחר שאסרו חז"ל את ההנאה ולא תהא הנאה בפועל יש להחשיב זאת כאדעתא דנפשיה.

1. חידוש מעניין חידש **הב"ח [רעו' ס"ד]**, שכל שמיחה בגוי ובכל זאת עשה הגוי את המלאכה, ה"ז נחשב כעושה לעצמו ואין איסור הנאה. **והו"ד במג"א סקי"ג**, ונפסק להלכה **במשנ"ב [רעו' ס"ק לו']** [↑](#footnote-ref-1)
2. **ואין להקשות** למה בכל הדלקת נר וכיוצ"ב לא הצריך הרשב"א בשו"ת למחות מדין מניעת ההנאה, **די"ל** דרק בדליקה והאכלת בהמתו וכיוצ"ב, שמשנעשית המלאכה בהכרח נהנה, אזי מכח האיסור ליהנות מוטלת **'חובת מניעת המלאכה המהנה'** אבל בנר וכיוצ"ב שגם אחר עשיית הגוי יתכן להמנע מהנאה, אזי אין 'חובת מניעת המלאכה', כי גם כשתיעשה יכול להמנע מהנאה, אלא יש **'חובת המנעות מהנאה'**. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויש לחקור, כשבשעת הדלקת הגוי היה דלוק נר אחר ואזי זו תוספת אורה, ולבסוף כבה הנר הראשון, האם מותר להשתמש בנר הגוי. ונחלקו בזה הפוסקים, **דהשו"ע שם** כתב, מותר להשתמש לאורו בעוד נר ראשון דולק, אבל לאחר שיכבה הראשון אסור להשתמש לאור השני, **והט"ז סק"ג** פליג דכיון שהותר מתחילה אינו חוזר ונאסר.

   ובפשטות סברת השו"ע היא, דגם כשאין לישראל הנאה ה"ז נחשב כעושה לישראל, ויש סיבה לאסור הנאה, אלא שתוספת הנאה אינה הנאה, אך משכבה הראשון הרי יש הנאה. **[וזה לכאורה דלא כהתוספות שכשאין הנאה חשיב אדעתא דנפשיה. ויש להתבונן בזה.]** [↑](#footnote-ref-3)