ציונים והערות-10 השלמת סוגית רוב
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / חזקה ורוב

**מראה מקומות - למעונינים בהשלמת הסוגיא** מנחם אב מס' 10

**שמעתא דרוב ב' - הערות (י"א. - י"ב.)**

**הילפותא מעולה, עגלה וכו'**

**אתיא מרישא של עולה.** יל"פ דה"ק דאי לא אזלינן בתר רובא יש לחוש לטריפה, ואסור להקריב טריפה ע"ג המזבח, וכן גבי פסח ואליה. וכן הוא לשון **הרמב"ן**, 'ש"מ שלא חששה **לאיסור** טריפתה, וסמך לו על הרוב'. **אבל** ראיית הגמ' מעגלה צ"ע דאין בה הקרבה, וליכא איסורא, אלא דלא תוכשר אי היא טריפה, וא"כ אולי באמת מידי ספיקא לא נפיק ועכ"פ עשו את העגלה ערופה כפי מה שיכולים לעשות,[[1]](#footnote-2) [ולכאו' אין שום נפק"מ למעשה אי הוכשר או לא], ועי' לק'.

**והנה הרשב"א** בקידושין ע"ג. הק' מסוגיין ע"ד **הרמב"ם** דמה"ת הוי ספיקא דאורייתא לקולא, דא"כ היאך מצינו למילף מפסח ומעגלה ערופה ושעיר המשתלח ושחיטה דאזלינן בתר רובא, הרי כל ספק דאורייתא מותר. ועי' **בחוו"ד** (סי' ק"י, ריש בית הספק) דכתב לישב דעת הרמב"ם, דכל הא דספיקא דאורייתא לקולא, הוא רק באיסורים, דנבילה ודאי אמר רחמנא ולא נבילה ספק, אך בפסח וכו' לא אמרינן דספיקא לקולא, דאדרבה פסח ודאי אמר רחמנא ולא פסח ספק. **אך** יש להעיר דבזה לא נתישב הא דילפינן דאזלינן בתר רובא משחיטה, וצ"ע[[2]](#footnote-3). **ובפלתי** ק"י ג' (בית הספק), תירץ דמודה הרמב"ם באיתחזק איסורא, וראיית הגמ' מהקרבת עולה ושעיר המשתלח היא מעשייתן בשבת, ושבת הא אתחזק אסורא, ואיך מחללינן בספק שבת, (ועי' תוס'), וכן הא דיליף מעגלה ערופה, הוא ממה דאסרינן לנחל איתן מחמת שנערפה שם, דדלמא הך עגלה טריפה הוה ואין כאן עריפה כלל, והנחל בחזקת היתר עומד, וכן בפרה אדומה מוציאה הטמא מחזקתו, והא דילפינן משחיטה דלמא במקום נקב קשחיט, משום דספק בשחיטה אתחזק אסורא קרינן ביה, עכ"ד. **והנה הדוחק גלוי** לומר דכוונת הגמ' לנחל איתן וכו'.

**ובעיקר** הפשט בגמ', היה נראה דהוכחת הגמ' מעגלה ושעיר וכו' דלא מסתברא דכל קיום הדין הוא בספק אע"פ שאין בזה נפק"מ. **ולפי"ז** מיושבת היטב דעת הרמב"ם דלא עסקינן הכא באיסור, דהרי בעגלה ליכא איסורא כלל, וע"כ דראיית הגמ' היא דלא מסתברא דכל קיום הפרשה הוא בספק וכהנ"ל, וצ"ע קו' הרשב"א. [ולכאו' הרשב"א ס"ל דכמו דאיסור אינו אוסר בספק, ה"ה פסול אינו פוסל בספק].

**וליחוש דלמא לאו אביו הוא**

**דף י"א: וליחוש דלמא לאו אביו הוא.** לכאו' הוא דבר מפליא שצריך להכשיר משום רוב, והרי יש דברים שפשוט שאין להסתפק בהם, וא"א לומר דכוונת הגמ' לומר דקרא איירי גם בגוונא דאשה שיצא עליה קול שהיא מזנה וכדו', דהרי בתירוץ הגמ' לא מצאה דחיה לזה אלא להעמיד קרא דוקא בהיו שניהם בבית האסורים, ואמאי לא משני באשה כשרה, ועי' **חת"ס** דעמד בזה, וכתב דהחשש בזה הוא משום נטיה בטבע לעריות, דאין אפוטרופוס לעריות, ועדיין צ"ע.

**רוב בעילות -** עי' **בשו"ת בית אפרים** אבן העזר סימן ג דעמד על הלשון **רוב** בעילות, וז"ל ע"כ לא הוצרכנו להא **דרוב בעילות** אלא אם היו מרננים אחרי' שזינתה או שידוע שזינתה לענין להכשיר הוולד מטעם זה, אבל לענין החשש דלמא לאו אביו הוא פשיטא שא"צ לזה, משום דרוב נשים **אינם מזנות** תחת בעליהן, וגם לחוש שמא נבעלה באונס פשיטא דלא שכיח כלל וכו', וצ"ל דרב מרי בחולין לקושטא דמלתא נקט הא דרוב בעילות כו', ואפילו ידוע שזינתה אמרינן דודאי אביו הוא, אבל לשנויי הא דמכה אביו ואמו א"צ לזה דבלא"ה איכא רובא. ואפשר דלישנא קיטא נקט וכוונתו שאין חוששין שזינתה עם אחר. עכ"ל. **ובזה** מיושב דלכאו' יל"ע בהאי לישנא דקאמר רוב בעילות, אלמא גם לפי הרוב והטבע איכא מיעוט בעילות שאינם מהבעל ח"ו, וא"כ יקשה דהגם דלגבי הולד סגי **ברוב** בעילות אחר הבעל, אבל מ"מ ילה"ק איך מותרת אשה לבעלה אולי זינתה, ובפרט אשת כהן, וע"כ איכא נמי לרוב נשים אינם מזנות (והיינו שאצל רוב נשים **כל** הבעילות אחר הבעל). [ועי' גמ' **סוטה** כ"ז. ואל ישא 'דומה', שאינה עומדת בחזקת כשרות, וע"ש רש"י. ועי' **שו"ע אהע"ז** סי' ד' סט"ו דלהלכה אשה שיצא עליה קול שהיתה מזנה בניה מותרים, משום דרוב בעילות הלך אחר הבעל, אולם היא אסורה לבעלה].

**רוב בעילות הלך אחר הבעל**. עי' בכורות כ. דרוב התלוי במעשה לא מהני. אמנם כתבו **תוס'** שם דתשמיש דאדם לא חשיב תלי במעשה, [דכן הוא טבע העולם ונחשב כדבר דממילא], **וברמב"ן** בשמעתין כתב דדוקא כאשר המיעוט אינו תלוי במעשה והרוב תלוי במעשה, בזה אמרינן דלא אזלינן בתר הרוב, אבל כאשר שניהם תלוים במעשה שפיר אזלינן בתר הרוב[[3]](#footnote-4).

**דלמא לאו אביו הוא** - **הרמב"ם** בפ"א מאיסו"ב ה"כ כתב דראי' להא דסוקלין ושורפין על החזקות, הוא ממה שדנה תורה במכה אביו ומקלל אביו שיומת, ומנין לנו ראי' ברורה שהוא אביו אלא בחזקה, ומקורו מהירושלמי. וצ"ע דבשמעתין ילפינן מזה דין רוב, ותירץ **החת"ס** י: דלכאו' גם אחר דרוב בעילות אחר הבעל, אבל מי יימר שבא עליה הבעל, ואולי לא נהג בה מנהג אישות כלל, וע"כ שמעינן מהכא נמי לדינא 'דהוחזקה', דאיש ואשה שחיים יחד מוחזקים הם לפנינו כבעל ואשתו. וכיו"ב כתב **בזכרון יוסף** [אהע"ז סי' ב'] דהגם דרוב בעילות האשה אחר הבעל אבל מי אומר דהוא ילד שלה אולי הוא אסופי מן השוק, וזהו דקאמר הירושלמי והרמב"ם דמהאי קרא שמעינן נמי לדין 'הוחזקה', ואמרינן דהוא בנה, דאשה המגדלת ילד 'מוחזק' דהוא בנה, וכ"כ **הסד"ט** ריש סי' קפ"ה, והביא כן גם בשם **הבכור שור** בקידושין דף פ. אך בתשו' **חוט המשולש** להגר"ח מוולאזין סימן ה', **והבית מאיר** באעה"ז סי' י"ט הסיקו דכוונת הרמב"ם הוא לדין רוב, דגם ההיא דסוקלין ושורפין על החזקות הוא מכח דין רוב, עיי"ש.

**אתיא ממכה אביו וכו', אתיא מהורג את הנפש וכו',** מתבאר דרוב מהני לדיני נפשות, וכן מסקנת הגמ' סנהדין ס"ט. והנה **בש"ש** ש"ד פ"ח הק' בשם אחיו דהיאך אזלינן בד"נ בתר רובא, הרי כמו דאין הולכין בדיני ממונות אחר הרוב, משום דמסייע לי' חזקת ממון, ה"נ בדיני נפשות מסייע לו חזקת גופו, ותירץ דבאמת ל"מ רוב בדיני נפשות, ורק אם הוקבע האיסור מתחילה ע"פ הרוב, ה"ז מועיל אף לחייבו מיתה, ודימה ד"ז לדינא דהאיסור עצמו בע"א יוחזק, ועי' **קובץ ביאורים** לרא"ו על ש"ש אות כ"ד, שתירץ דלא מהני חזקת גופו כלפי דיני שמים.

**משום דאזלינן בתר רובא, ההפלאה** בכתובות ט"ו: ב' הק', דכיון דאין הולכין בממון אחר הרוב, א"כ היאך מחייבינן קנס באונס ומפתה, והיאך מחייבינן דמי ולדות, הרי דילמא לאו אביו הוא, ותירץ דכיון שדנים ע"פ הרוב שהוא אביו לשאר דינים, ה"ז מועיל אף לענין ממון. וכתב דמה"ט הוא דמכה בהמה חייב, ולא אמרינן דדילמא טריפה היא. ועד"ז כתב **הגרע"א** בתשו' מהדו"ת סימן קכ"ט.

**אך** **בש"ש** ש"ב פ"ד כתב דהא דלוקח בהמה ונאבדה, ל"מ לפטור עצמו מן הדמים מכח הא דשמא טריפה היא, משום דכל היכא דליכא ריעותא לא נחתינן לספיקא, ובכה"ג מהני אף בממון, עכ"ד. **ולפי"ז** מיושב נמי שאלת ההפלאה בקנס דאונס ומפתה. **ולכאו'** צ"ע מסוגיין, דמבואר דיש לחוש לטריפה ובעינן לפרשת רוב, ומצוה ליישב. **וחכ"א** העיר בזה מדברי התוס' בכתובות מ"ז ד"ה שלא כתב לה, דהתם אנן סהדי שבאותו הספק היה רוצה ליכנס, יעו"ש, וא"כ אי"ז מדין הלך אחר הרוב אלא דכשקצצו את המחיר קצצו על בהמה שאפשר שהיא טריפה.

**תוד"ה כגון.** עי' **תוס' הרא"ש** שכתב לישב, דכנגד חזקת צדקת דהאם איכא חזקת צדיק דהבן שלא הכה את אביו, וצ"ב, דכיון דהכה את מי שסבור שהוא אביו, מה מועיל חזקת צדיק לומר שאינו אביו, ועי' **בשטמ"ק** שכנראה כונתו להקשות כן. ובעיקר דברי התוס' עי' **מהרש"א**.

**היכא דלא אפשר לא אפשר**

**ודילמא היכא דאפשר אפשר היכא דלא אפשר לא אפשר**. עי' **קוה"ע** סימן מ"ב ס"ק י"א. ומתבאר בדבריו דיש לחקור האם ר"ל דבאמת איכא לדין רוב, אמנם יש דין מדאורייתא דבאיכא לברורי בעי לברר[[4]](#footnote-5), או דה"ק דלא נתחדש בתורה עיקר דין רוב אלא היכא דלא אפשר, אבל בדאפשר לא נתחדש דין רוב, וצ"ב.

**עי'** היטב **ברש"י** דכתב דשמא היכא דאפשר לעמוד על הבירור בודקין ולא סמכינן ארובא, משמע קצת דדין בפ"ע הוא דהיכא דאיכא לברורי מבררין. אבל בד' **התוס'** בד"ה ליחוש, שכתבו דשמא לא אזלינן בתר רובא אלא היכא דא"א לאוקמי לקרא בע"א, אבל אם איכא לאוקמי לפרשת רוצח בגוונא מסוימת דאפשר לברורי, א"כ גם בגוונא דא"א לברורי לא אזלינן בתר רוב, נראה כצד השני דאי"ז דין צדדי דאיכא לברורי אלא דלא נאמר פרשת רוב.

**וכן** נראה גם בד' **הרמב"ן** [עומקא 32] ד"ה אלא היכא, **והרשב"א** לעיל ט' א' [עומקא 43] שכתבו דאף לר"מ דחייש למיעוטא א"צ לבדוק כל י"ח טריפות, דכיון דבקדשים לא אפשר[[5]](#footnote-6) וסמכינן ארובא, אף בחולין כן, **דלחצאין לא שרא לן רחמנא.**[[6]](#footnote-7) והרי דהא דבלא אפשר מהני רוב, הוא משום דהיכא דא"א לקיים לקרא אלא ע"י רוב, סמכה תורה על הרוב, וכיון דא"א לברר שאינה נקובת הושט, א"צ לברר אף לשאר הטריפות, וה"ה בחולין, אבל אי היה דין צדדי דמה שיכול לברורי מונע ההסתמכות על רוב לא היה שייך כ"ז. **ובאמת** דעת רש"י (לטעמיה) דצריך לברר לשאר הטריפות, כיון דאפשר לבררם, וכאשר כן מבו' להדיא ברש"י ד"ה היכא דאפשר, דלפ"מ דפריך דלא יועיל רוב היכא דאפשר, צריכין לבדוק בהמה מכל י"ח טריפות, וכ"נ גם בדבריו בד"ה פסח, דכל הא דאין אנו בודקין כל הטריפות, הוא משום דאזלינן בתר רובא אף היכא דאפשר. ועי' **חידושי רע"א** כאן שעמד בכל זה. וע"ע **ראש יוסף** מש"כ בזה.

**ר"מ דחייש למיעוטא**

**א. דאלת"ה ר"מ היכי אכיל בשרא.** מדברי הגמ' עולה דמניעת אכילת בשר חשיב לא אפשר.

**ב.** **כתבו תוס'** (יב.) ד"ה פסח, דלא חייש ר"מ למיעוטא אלא מדרבנן, יעו"ש. **וחידוש** הוא, דפשטות הסוגיות דהוא דין גמור [עי' לק' מה שהבאנו מרע"א והבית הלוי], וכן מפורש **ברמב"ן וברשב"א**, שכתבו דאם ר"מ לא אכיל בישרא, מתפרש **קרא** דבשר תאוה, שהוא כנגד יצה"ר, ומבו' דמדאורייתא חייש ר"מ למיעוטא, וכן מתבאר גם ממש"כ הרמב"ן דר"מ לא גמיר להלכתא דאזלינן בתר רוב אף היכא דאפשר, וכ"כ **המרדכי** בשלהי מכילתין סימן תשל"ז, והוכיח כן מהא דפרכינן דלר"מ פסח וקדשים מה איכא למימר, ואם כל הא דחייש ר"מ למיעוטא הוא מדרבנן, י"ל דבקדשים העמידו על דין תורה.

**ג. עי'** לק' פ"ו. דר"מ ס"ל דאמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, ולרבנן לא אמרינן, ומבואר שם דיסוד דברי ר"מ הוא משום דחייש למיעוטא. **ולכאו'** הניחא לרמב"ן והרשב"א הנ"ל דר"מ מדאורייתא פליג, אבל לתוס' דאי"ז אלא חומרא דרבנן צ"ע מהיכ"ת דלר"מ נימא סמל"ח יותר מלרבנן. **ומתבאר** בזה דגם לדעת התוס' שורש הפלוגתא דר"מ ורבנן היא מדאורייתא, ודינא דסמוך מיעוטא לחזקה הוא מדאורייתא, כן כתב **רע"א** בתשו' [מהדו"ת סימן ק"ג סק"ב]. ועי' **ביה"ל** ח"ב סימן כ"ג, דהוסיף לבאר בזה, דעיקר הפלוגתא דר"מ ורבנן הוא דלר"מ לא אמרינן דמיעוטא כמאן דליתא, רק דהתורה גזרה שניזיל להלכה כהרוב, וע"כ חוששין לו מדרבנן, וע"כ מהני נמי המיעוט להצטרף לחזקה, אך לרבנן אמרינן דמיעוטא כמאן דליתא, וע"כ אין חוששין לו אף מדרבנן, וע"כ נמי אינו מצטרף לחזקה, וכיו"ב כתב **הראש יוסף** בסוגיין בתו"ד [עומקא].

**ד. עי' במרדכי** שם דעל רוב נחלק ר"מ וס"ל דחיישינן למיעוטא, ועל חזקה לא מצינו שנחלק, אולם **הראש יוסף** בסוגיין בתו"ד כתב, דלר"מ דחייש למיעוטא כנגד הרוב, כ"ש דחזקה לא מהני, ואין הולכין אחר חזקה היכא דאפשר, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בההיא דבית המנוגע, וכ"כ גם **בגינת ורדים** כלל ס"א, וע"ע **מהרש"א** לקמן פ"ו. שנראה כן.[[7]](#footnote-8) **והפנ"י** בכתובות י"ב ב' הוכיח מסוגיית הגמ' בעירובין ל"ה ב' דר"מ אזיל בתר חזקה, וכתב דהוא משום דחזקה עדיפא מרוב, וחזקה אמרינן ורוב לא אמרינן, ואף אנן ס"ל דחזקה מצד עצמה עדיפא מרוב, והא דרובא וחזקה רובא עדיף, הוא היכא ששניהם בענין אחד דבכה"ג הרוב משנה את המוחזקות, [ועיי"ש שרמז דזה נסתר מד' התוס' לעיל בסוגיין, שהק' דנילף דאזלינן בתר רוב מהא דאזלינן בתר חזקה, דרובא וחזקה רובא עדיף].

**בדיקת הריאה**

**דף י"ב.** כתב **רש"י** דהא דאין בודקין כל י"ח טריפות, הוא משום דסומכין על הרוב אף היכא דאפשר, והא דבודקין את הריאה, הוא משום דשכיח בה ריעותא, ובדיעבד סומכים על הרוב, **ובתשו' רש"י** סימן ס' הוסיף, דלא חילקו חכמים בין ספק סירכא בריאה, לשאר ספק טריפות, ומ"מ לכתחילה שעדיין לא הוציאו הריאה לחוץ ויכול להמתין ולברר אם יש בה טריפה, כיון דסופו להיגלות ימתין מעט, שאם יאכל תחילה ואח"כ יוציא הריאה ונמצא טריפה נמצא שטריפה אכל. **ונתחדש** בדבריו, דהא דכשאפשר לברר צריך להמתין, הוא רק משום דחיישינן שיתברר אח"כ שאכל טריפה, אבל **ברמב"ן** כאן כתב דהטעם משום דאין סומכין על הרוב במקום מיעוט המצוי היכא דאפשר לברר. ומבואר בדבריו דהוא איסור גמור מדרבנן[[8]](#footnote-9).

**ר"י הלוי** [רבו של רש"י, נדפסו דבריו בתשו' רש"י סימן ס"א], כתב לרש"י דיש לאסור כשנאבדה הריאה, דאף דהולכין אחר רובא דליתא קמן, מ"מ בריאה שיכול לעשות כתיקון חכמים, **אין הולכין** אחר הרוב, ועיי"ש בתשובת רש"י (תשובה ס') דרש"י הוכיח דלא אסרינן בדיעבד, דקודם השחיטה אכלנו את חלבה ולא חששנו לספק סירכא, ועכשיו שנשחטה והוציא הריאה בלא בדיקה, נאסור אותה ונחזיק בה ספק איסור. **ובטעם האוסרים** מצינו כמה דרכים, עי' **בתשו' ר"י הלוי** (שם) דתירץ שאף שאכלנו מחלבה, שאני חלב דחידוש הוא דאתי מן החי ושרי, ומשא"כ בבשר הבהמה דבחייה בחזקת איסור עומדת, וע"כ אף אחר שנשחטה, כיון דהריאה צריכה בדיקה, הו"ל בחזקת איסור ואסורה מספק. וכעי"ז כתב **הש"ש** ש"ה פ"ט, [עומקא 400] יעו"ש.

**בתשו' ר"י ב"ר יהודה** (שם סימן ס"ב) כתב בסו"ד בשם הל' בדיקה שסידרו הראשונים, דיש לאסור בנאבדה הריאה, משום דטריפות הריאה הוו מחצה, ועי' לעיל מינה שכתב דהטעם דהחלב מותר בחיי הבהמה, הוא משום דהחלב הוא בחזקת היתר, אך בשר הבהמה דאינו בחזקת היתר, אסור, (ויל"ע אי מחצה הוא מ"ט החלב בחזקת היתר, וצ"ל דהמחצה טריפות לא נעשה מלידה). אך **הרמב"ן** בסוגיין **והרשב"א** לעיל ט. הוכיחו **דרוב** בהמות אין בהן טריפות הריאה, מהא דמכשרינן בעגלה ערופה ובפרה אדומה בלא שום בדיקה.

**בראב"ן** בסימן ר"ט כתב דכיון שנהגו לבדוק הריאה משום שהיא עלולה ליטרף, ע"כ אם נאבדה בלא בדיקה אין סומכין על הרוב, כדמסקינן הכא דאין סומכין על הרוב היכא דאפשר, והביאו **הגר"א** בסימן ל"ט סק"ז. ונתחדש בדבריו, דלמסקנת סוגיין אין הולכין אחר הרוב היכא דאפשר, וכ"כ **האו"ז** בהל' טריפות סימן תי"א, וצ"ע.[[9]](#footnote-10)

**לדינא** – פסק **הרמ"א** בסימן ל"ט ס"ב לאסור היכא שנאבדה הריאה, ולא התיר אלא במקום הפסד מרובה, או בגדיים וטלאים וחיות שאין הסירכא מצוי' בהן, ועמש"כ בזה **הש"ך** שם סק"ח.

**מקור דין רוב למסקנא**

**הנה** בגמ' דחינן ה"נ היכא דאפשר וכו', וא"כ צ"ע המקור להיכא דאפשר, **ורש"י** כתב דהלמ"מ, או דלקושטא ילפינן לה נמי מסנהדרין, והעתיקוהו **הרא"ש** וכמה ראשונים[[10]](#footnote-11).

**ועי' ברשב"א** במשמרת הבית (ז:) דכתב "ואף על גב דדחי ליה רב כהנא דלמא היכא דאפשר אפשר, מכל מקום רב אשי דלא רמי אנפשיה האי טעמא קא סבר דרובא עדיף מחזקה ומיעוטא כמאן דליתיה דמי, ורבה בר שילא נמי דמייתי לה מפרה אדומה הא לית ליה האי טעמא דהיכא דאפשר אפשר. וכן נראה ברשב"א ב"ב כ"ד. דלמסקנא ילפינן מהתם רובא דליתא [אמנם אפשר לדחות דכוונת הרשב"א ללמוד משם רק לגוונא דלא אפשר, וצ"ע].

**ועי'** בספר **צרור החיים** (חמץ ומצה פ"ב), דכתב דדחייה בעלמא הוא ולא סמכינן אדחוייא, ושפיר ילפינן רוב מכל הנ"ל. אבל **בביאור הגר"א** סימן ל"ט ס"ק ז' הביא דברי ראב"ן דבהיכא דאפשר לא סמכינן ארוב, וצ"ע.

# סמוך מיעוטא לחזקה

העתקנו כאן מ"מ קצרים למעונינים בלימוד סוגיית סמוך מיעוטא לחזקה. [סוגיא זו כוללת הרבה פרטים ולכך בתחילה יש ללמוד הכל בזריזות, סוגיא זו נראית ארוכה אבל הרבה מן הדברים חוזרים על עצמם].

**סדר הלימוד המומלץ** ללמוד סוגיא **דיבמות** קי"ט: היטב עם הראשונים שם [רמב"ן רשב"א ורא"ש], ולאחר מכן סוגיא **דבכורות** י"ט: - כ: ת"ר, עם הרא"ש שם, וע"ש במהרש"א כ:, [דברי התוס' כולם נצרכים לעיקר סוגיין, אמנם את החלקים בגמ' של טינוף והשאר, אין זה נוגע לענינינו]. לאחר הנ"ל כדאי גם לראות **תוס' חולין** י"א: והרא"ש.

לאחר מכן יש ללמוד הסוגיא **בקידושין** פ., **ובנדה** י"ח. אמר ר' יוחנן – י"ח: אלא למעוטי דר"י. **חולין** פ"ו. במשנה, ובפ"ו: הורה רבי וכו' [וברמב"ן ובמהרש"א שם]. לאחר מכן סוגיא **דקידושין** נ: גמ' אתמר, וברמב"ן ובעל המאור והשגות הראב"ד שם.

אח"כ יש ללמוד הנידון **לגבי סמוך מיעוטא לחזקה** **ברוב מצויין אצל שחיטה**, עי' רמב"ן במלחמות ובחידושיו ג:, ועיין תוה"ב ו: - ח: ובבד"ה ובמשמרת הבית שם, רעק"א תנינא סימן ק"ג, בית הלוי ח"ב סימן ז', וסימן כ"ג.

1. **ובשלמא** בראיית מפרה אדומה, עי' שו"ת מהרי"ט ח"ב סי' א', שביאר דאי לא אזלינן בתר רובה ויש ספק על כשרותה, הרי לא תוציא את הטמא מטומאתו. [↑](#footnote-ref-2)
2. **וי"ל** דהתם דהחשש הוא שמא במקום נקב קשחיט אי"ז שחיטה כלל, והויא בחזקת איסור, כ"כ מהרי"ט שם וכד' הפלתי שבסמוך. [↑](#footnote-ref-3)
3. **והנה** הטעם דרוב התלוי במעשה לא הוה רוב, בפשוטו הוא משום דלא הוה רוב בטבע (עי' רמב"ן וריטב"א קידושין נ דרדל"ק הוא רק רוב בטבע, וכמש"כ ש"ש ד' ו'), אמנם בדברי הרמב"ן אלו מתבאר, דעיקר דינא דרוב הוא שלא לחדש מהמוחזק לך, ולכך כאשר המיעוט בלא מעשה והרוב תלוי במעשה, לא הוה 'חידוש ושינוי' לנקוט כהמיעוט, וכן מדוקדק בלשונו שם. - שמעתי מהגרא"ז שוורצמן שליט"א. [↑](#footnote-ref-4)
4. **ועי"ש** שהקשה דלא מצינו בדאורייתא חילוק בזה, אמנם נראה הביאור דכאשר איכא לברורי הוא חסרון בשם 'ספק'. [↑](#footnote-ref-5)
5. **הטעם** המסוים שיש בקדשים שא"א לברר, עי' חשק שלמה בסוגיין דף י"ב. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ויש** להעיר ממש"כ הרמב"ן לעיל מינה לגבי רוצח, דלא חיישינן לטריפות הנסתרות, דהו"ל כאי אפשר, אך חיישינן לטריפות הגלויות, ולא אמרינן דכיון דלא חיישינן למיעוטא דטריפות, אין לחוש אף לטריפות הגלויות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. **אך** באמת צ"ע בד' התוס' הרא"ש שם, שהק' דמ"ט שרי ר"מ לשחוט אחריהן מכח הא דרוב מעשיהן מקולקלין, הרי ר"מ חייש למיעוטא, ותירץ דכיון דאיכא נמי חזקת איסור הו"ל כמיעוטא דמיעוטא דלא חייש ר"מ. והרי דלא אתי עלה משום החזקה בפנ"ע, אלא רק משום דעי"ז הו"ל מיעוטא דמיעוטא, ומבו' דאלמלי כן הוה חייש ר"מ למיעוטא אף במקום חזקה. ובאמת כך מבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' ביבמות קי"ט ב', דכל הא דבמקום רוב וחזקה לא חייש ר"מ למיעוטא, הוא רק משום דהוי מיעוטא דמיעוטא, אך עי' בקר"א שם שעמד ע"ז, וכתב דהתם א"א להתיר מכח החזקה, כיון דאיתרע. [↑](#footnote-ref-8)
8. **ואפשר,** דגדר האיסור דרבנן הוא דלית ביה שם ספק כיון דיכול להתברר, אבל בנאבדה שאינו יכול להתברר שפיר הוה ספק. והריב"ש בסימן תצ"ח כתב דאם במזיד לא בדקו את הריאה, הו"ל כמבטל איסור לכתחילה דאסור, וכ"כ הש"ך בסימן ל"ט סק"ו. [במשכנות יעקב יו"ד סימן ט"ז כתב דמדאורייתא צריך לחוש למיעוט המצוי, ובראשונים כאן מתבאר דלא כדבריו]. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ואמנם** אי"ז כדינא דר"מ דחיישינן למיעוטא היכא דאפשר, דלר"מ חוששין למיעוט אף בקטן וקטנה, ואף דא"א לברר **עכשיו,** אך לדידן, כל הא דאין סומכין על הרוב בריאה, הוא רק משום דיכול **עתה** לבודקה וע"כ חשיב כאפשר. **ועוד** דדינא דצריך לבודקה הוא משום דעלולה ליטרף, אך בשאר טריפות דא"צ לבדקם, חשיב כאי אפשר. **ונתחדש** עוד בדבריהם, דאף אחר שנאבדה הריאה, מ"מ כיון שמתחילה הי' אפשר לבדקה, חשיב כאפשר דלא אזלינן בזה בתר רוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. **ויל"ע** היכי ילפינן מסנהדרין, והא לכאו' לא אפשר הוא, דלא יהא קיום לבתי הדין, (ובפרט בדיני נפשות דקי"ל דכולם מחייבים - פוטרים אותו), וצ"ל דכל החילוק בין אפשר ללא אפשר הוא סברא רק ברדל"ק, דאינו אלא דין להחזיקו כטבעו של עולם, ולא ברדא"ק דהוא דין הכרעה. ולמש"כ רש"י דרדל"ק נלמד מרדא"ק ע"כ יהא גדרו וענינו דרדל"ק כרדא"ק. [↑](#footnote-ref-11)