שיעור י יא
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / סימן קיב- קיד שיעורי עכו_ם

**שיעורי הלכה**

**בישולי עכו"ם**

**[סי' קיג, שיעור י - יא]**

**[סעי' ה]** **עובד כוכבים שבישל ולא נתכוין לבישול מותר. כיצד עובד כוכבים שהצית אור באגם כדי להעביר החציר ונתבשלו בו חגבים, הרי אלו מותרים, ואפילו במקום שעולים על שלחן מלכים. וכן אם חרך הראש להעביר השער, מותר לאכול ראשי האזנים שנצלו בשעת החריכה. אבל אם כיון לשם בישול, כגון שהסיק התנור לבשל בו והיה בו בשר תחלה ונצלה, אף על פי שלא כיון לזה הבשר שהרי לא ידע בו, אסור.**

## בישול עכו"ם כשלא התכוין העכו"ם לבשל

**הנה** בשו"ע [וכן הוא ברמב"ם] הביא שני ציורים, ובגמרא (ע"ז לח.) הובא עוד ציור 'האי עובד כוכבים דשדא סיכתא לאתונא וקבר בה ישראל קרא (דלעת) מעיקרא, שפיר דמי, פשיטא מהו דתימא לבשולי מנא קא מיכוין קמ"ל לשרורי מנא קא מיכוין'. וביאור תירוץ הגמרא לשרורי מנא קא מכוין, פירש רש"י (שם ד"ה קמ"ל) קמ"ל שאין בישול בכלים. והר"ן (טו. בדפי הרי"ף) כתב בתירוץ הגמרא, שההיתר משום שאינו מתכוין, וביאר שאע"פ שבמסכת שבת (עד:) מבואר להיפך שאמרו 'האי מאן דשדא סיכתא לאתונא חייב משום מבשל פשיטא מהו דתימא לשדורי מנא קא מכוין קמ"ל דמרפה רפי והדר קמטי'. ומבואר שיש בזה בישול ונחשב כמכוין. תירץ הר"ן שודאי כיון שלבסוף מתקשה וזה עיקר כוונתו אין בזה משום בישולי עכו"ם, ואף שבתחילה מתרכך מ"מ אינו מתכוין לזה, וגם לעניין שבת היה לנו להתיר משום אינו מכוין, אלא שפסיק רישא הוא וכל שהוא פס"ר שהוא נצרך לתיקון הסופי אין היתר משום אינו מכוין [וזה אחד מהראיות - שכל דבר הנצרך אינו נחשב אינו מכוין. ועי' ריטב"א (ע"ז לח. ד"ה קמ"ל) 'שמתחייב על הבישול שאי אפשר זולתו'].

**מיהו** כל זה נכון לשיטת רש"י (שבת עד:) שבישול היינו ריכוך דבר הקשה, אבל ברמב"ם בהלכות שבת (פ"ט ה"ו) מבואר שאיסור בישול הוא בין לרכך הקשה ובין להקשות את הרך. וראייתו מהגמרא גבי סיכתא באתונא שמבואר שאסור משום בישול, וסובר הרמב"ם שחיובו מחמת שמקשה את הרך, וא"כ צ"ב אמאי לעניין בישולי עכו"ם אמרו שאין זה בישול. ועל כרחך צ"ל שהרמב"ם סובר שתירוץ הגמרא הוא שאין איסור בישול בכלים, וכמו שכתב רש"י בע"ז הנ"ל.

**והנה** מבואר בשו"ע שכל שנתכוין שלא לבשל אין איסור בישול עכו"ם אף אם דרך אגב נתבשל דבר אחר, אבל אם כיון לבשל אסור אף דבר אחר שלא כיון לבשלו. ובאחרונים (עי' דרכי תשובה בשם חקר הלכה) כתבו לדון אם נתכוין לבשל דבר שנאכל כמות שהוא חי, ואגב זה נתבשל בלא כוונת הגוי גם מאכל שלא נאכל כמות שהוא חי, אם נאסר. וכמו"כ אם בישל הגוי דבר שכבר נתבשל כמאכל בן דרוסאי, ואגב זה בלא כוונה נתבשל אוכל שלא היה מבושל כלל קודם לכן. ובחלקת בנימין (ביאורים ד"ה אבל) כתב כדבר פשוט שאם בישל הגוי דבר שכבר נתבשל כל צרכו ודאי אינו נחשב כעושה מעשה בישול, וא"כ אף אם אגב כך נתבשל בלא כוונה מאכל אחר ודאי אין בזה משום בישולי עכו"ם.

**מיהו** כפי הנראה אין לחלק בין הדברים, שהצד לומר שאין בזה משום בישולי עכו"ם הוא רק אם נאמר דבעינן בישול חשוב, וראיה לזה דהא חזינן שחכמים לא אסרו בישולי עכו"ם כשנאכל כמות שהוא חי, והיינו מטעם שאף שהוא דבר חשוב והגוי בישלו, מכל מקום כיון שגם בלא הבישול היה אפשר לאכלו לא נחשב הבישול כבישול חשוב, וכל שמעשה הבישול אינו חשוב אין איסור בישולי עכו"ם, וממילא שייך לומר שאף אם אגב כך נתבשל מאכל אחר, מ"מ לא נאסר כיון שלא היה כאן מעשה בישול חשוב וזה לא אסרו חכמים, ואם נסבור כן ממילא יש להתיר בין במקום שהגוי מתכוין לבשל דבר שנאכל כמות שהוא חי, ובין אם מתכוין לבשל דבר שכבר נתבשל כמאב"ד, שהרי אין זה בישול חשוב האוסר משום בישולי עכו"ם. אמנם יש צד לומר שכל מעשה בישול ע"י העכו"ם אוסר את התבשיל, ורק אם לא נתכוין הגוי כלל לעשות מעשה בישול אלא לשרוף את האגם או להעביר את השיער, בזה יש להתיר, ואם נסבור כן מסתבר לאסור אפילו אם כוונתו לבשל דבר המבושל כבר כל צרכו, דעכ"פ יש כאן מעשה בישול [אף שאין במעשה בישול זה איסור משום בישולי עכו"ם].

**והנה** יש שאלה מצויה התלויה בדין זה, בירקות קפואים שמצוי שהם מיוצרים בארצות רחוקות, והדרך היא לבשל הירקות מעט קודם הקפאתם כעין פיסטור, שעי"ז מועיל לחטא את הירקות שלא יתקלקלו זמן רב, ואחר בישול זה עדיין אינו ראוי לאכילה. והנה בישול זה אינו בא כדי לבשל את הירקות, ולכאורה דמי לחורך הראש להעביר השיער, דאע"פ שהאוזן מתבשלת אין בזה משום בישולי עכו"ם, וכמו"כ גם אותם ירקות שמבשלם כדי להוציא 'חיידקים' ו'בקטריות' הרי אין עושים כן לצורך הבישול, וא"כ אף שמתבשלים מעט לא יהא בהם משום בישולי עכו"ם.

**מיהו** אי"ז מוכרח, כיון שבאמת אחר מעשה הבישול המועט שוב מי שיבא לבשל אח"כ אינו צריך לבשל אלא חצי הזמן [ואפשר שדעתם אף לזה]. ומלבד זה אפשר לומר שלא דמי ממש למי שרוצה רק להעביר השיער שאין דעתו כלל למעשה הבישול, משא"כ בזה שדעתם לבשל, רק שעושים כן לצורך אחר ולא לצורך הכשרת הדבר לאכילה [ובאותם ירקות יש עוד טעמים להתיר, דלדעת הרמ"א (סעי' ט) אף אם נתבשל כמאב"ד ע"י עכו"ם אם ישראל גומר הבישול מותר. ואף למחבר שרי בדיעבד].

[סעיף ו] **כל שבישלו ישראל מעט בישולו, בין בתחלה בין בסוף, מותר. לפיכך אם הניח עובד כוכבים בשר או קדרה על גבי האש, והפך ישראל בבשר והגיס בקדרה, או שהגיס ישראל וגמר העובד כוכבים, הרי זה מותר.** הגה: ואפילו לא היה מתבשל בלא סיוע העובד כוכבים**.**

## מה צריך הישראל לעסוק בבישול כדי שיהא מותר

**הנה** בביאור דין זה יש להקדים סוגיית הגמרא, דהנה יש לבאר מאי שנא מהא דמבואר להלן סעיף י' דכתב השו"ע הניח ישראל על גבי גחלים עוממות שלא היה ראוי להתבשל עליהם כמאכל בן דרוסאי, ובא עובד כוכבים והפך בו ונתבשל אסור.

**ומקור** הדין בגמרא ע"ז (לח.) אמר רב יהודה אמר שמואל הניח ישראל בשר על גבי גחלים ובא עובד כוכבים והפך בו מותר, היכי דמי אילימא דאי לא הפך ביה הוה בשיל פשיטא, אלא לאו דאי לא הפך לא הוה בשיל, אמאי מותר בישולי של עובדי כוכבים נינהו, לא צריכא דאי לא הפך הוה בשיל בתרתי שעי והשתא קא בשיל בחדא שעתא, מהו דתימא קרובי בישולא מילתא היא קמ"ל. והקשו על זה בגמרא מדברי רב אסי א"ר יוחנן שכל שלא בא למאכל בן דרוסאי יש בו משום בישולי עכו"ם, ומתרצת הגמרא שרבי יוחנן מיירי שבלא מעשה העכו"ם לא היה המאכל מתבשל ולכך אסור. וזהו החילוק בין סעיף ו' לסעיף י', שבסעיף ו' מיירי באופן שגם בלא מעשה הגוי היה המאכל מתבשל, רק הגוי קירב את הבישול, וזה אינו אוסר משום בישולי עכו"ם.

**ומעתה** צריך ביאור הדין הראשון שכתב השו"ע שאם הניח עכו"ם והפך ישראל מותר, אמאי מותר והרי כמו שבדין השני מיירי שבלא שהיפך העכו"ם היה מתבשל, כמו"כ צריך לומר בדין הראשון שגם בלא שהיפך הישראל היה מתבשל והישראל רק קירב את הבישול, ולמה לא נאמר שקירוב הבישול לאו מילתא היא. אלא שדין זה מבואר בגמרא (שם ע"ב) איבעיא להו הניח עובד כוכבים והפך ישראל מהו, אמר רב נחמן בר יצחק ק"ו גמרו ביד עובד כוכבים מותר גמרו ביד ישראל לא כ"ש, איתמר נמי אמר רבה בר בר חנה א"ר יוחנן ואמרי לה אמר רב אחא בר בר חנה א"ר יוחנן בין שהניח עובד כוכבים והפך ישראל בין שהניח ישראל והפך עובד כוכבים מותר, ואינו אסור עד שתהא תחלתו וגמרו ביד עובד כוכבים. וביאר הר"ן וז"ל דכי אמרינן לעיל דקרובי בשולא לאו מילתא משום קולא דבישולי עובד כוכבים אמרינן הכי, דבמילי אחרינא ודאי מילתא היא וכדאמרינן בפרק ידיעות הטומאה (דף יז ב) דקרובי עבודה עבודה היא, ומש"ה דיינינן ק"ו דהשתא גמרו ביד עובד כוכבים דשייך למגזר ביה טפי משום חתנות לפי שהוא נהנה מיד של עובד כוכבים, ואפ"ה שרינן ליה משום קולא דבישולי עובד כוכבים, כ"ש גמרו ע"י ישראל.

**והנה** הטור כתב שאף אם חיתה ישראל בגחלים אחר שהניח הגוי גם כן מהני, כיון שהישראל מסייע לבישול, וכמו שאמר רבי יוחנן שאינו אסור עד שתהא תחילתו וגמרו ביד עכו"ם. אבל הבית יוסף פליג, וכתב שמה שמבואר בגמרא שאם היפך הישראל שרי, היינו שהיפך בבשר ולא שהיפך בגחלים וכמו שמבואר ברמב"ם (מאכלות אסורות יז, טז) והוכיח כן מכמה ראשונים. וביאר טעמו שלא מהני חיתוי בגחלים, דהא כתבו הראשונים שהדלקת האש לא מהני בבישול עכו"ם [וכמו שיבואר להלן סעיף ז'], כמו שמוכח בגמרא שאמרו בתחילת הסוגיא 'דאי לא הפך לא הוה בשיל, אמאי מותר בישולי של עובדי כוכבים נינהו', וא"כ כל שכן שהדלקת האש לבדה לא מהני, וממילא למד הבית יוסף שהוא הדין שחיתוי לא מהני. והדבר תימה מה עניין זה לזה, דהרי הטעם שלא מהני הדלקת האש הוא משום שנגמר ביד עכו"ם, ומעשה הישראל לבדו לא היה בו כדי לבשל. אבל אם חיתה הישראל ועשה כן לאחר מעשה העכו"ם, הרי חשיב גמרו ביד ישראל וזה מועיל אף אם מעשה העכו"ם היה בו כדי לבשל וכמו שנתבאר. וביותר צ"ב דברי הרמ"א שדעתו להתיר אף חיתוי, וכתב שמזה יש ללמוד שכל שכן שמהני הדלקת האש, ומלבד שדברי הרמ"א סותרים לגמרא [ויבואר דעתו להלן], דבריו תמוהים מה שכתב שהוא 'כל שכן', והרי ודאי חיתוי עדיף מהדלקת האש, כיון שהחיתוי הוא לבסוף, ועדיף מהדלקת האש שהיא בתחילה, שכל שבלא מעשה הגוי לא היה מתבשל אסור משום בישולי עכו"ם. ועי' בגר"א (ס"ק יח) שהעיר כן.

## ביאור הרמ"א שהתיר כנגד הגמרא כשהתחיל ישראל ולא היה מתבשל בלא הגוי

**והנה** דברי הרמ"א צריכים ביאור מה שכתב להתיר להלן סעיף ז' כשהדליק את האש לבד, והוא כנגד הגמרא וכמו שנתבאר, וגם כאן בסעיף ו' סיים שאם הגיס ישראל וגמר העכו"ם מותר 'ואפילו לא היה מתבשל בלא סיוע העובד כוכבים', והקשו כל האחרונים שזה נגד הגמרא שמבואר להדיא בסוגיא שכל ההיתר הוא רק באופן שהעכו"ם רק קירב את הבישול.

**וכתב** הט"ז (ס"ק ו) ליישב דעת הרמ"א, דס"ל שלמסקנת הסוגיא דאמר רבי יוחנן שאינו אסור עד שיהא תחילתו וגמרו ביד עכו"ם, חזרה בה הגמרא וסוברת שאף אם תחילתו ביד ישראל מותר אפילו שבלא מעשה העכו"ם לא היה מתבשל. מיהו לא משמע כן בסוגיא, ואף הט"ז לא רצה לסמוך על זה רק בצירוף דעת הר"ר אברהם שאין איסור בישולי עכו"ם כשמבשל בביתו של ישראל.

**והש"ך** (ס"ק ח) כתב לבאר בדרך אחרת, והביא שכן כתב גם באו"ה (מג, ט) כדברי הרמ"א שאף אם בלא סיוע הגוי לא היה מתבשל מותר, וביאר שבאמת הוא כנגד דברי הגמרא, אלא שסובר האו"ה שכמו שהמנהג שלנו להתיר בחיתוי והדלקת האש מכח דברים שבין בני בבל לבני ארץ ישראל, שאחד מהם הוא שבני בבל סומכים על השלכת קיסם לתנור [וכמו שכתבו התוס' ע"ז לח: ד"ה ואתא, וכן כתב הטור], ואם השלכת קיסם מועילה סובר הרמ"א שק"ו שהדלקת האש מהני. וכן מבואר להדיא באו"ה שם שהוא ק"ו, שאחר שכתב ההיתר על ידי קיסם, כתב ז"ל וכל שכן אם הניח ישראל בשר על גבי גחלים שלא היה ראוי להתבשל ולצלות ובא הא"י והיפך בהן ונתבשל שמותר. וק"ו זה הוא פלא, כמו שנתבאר שהקיסם עדיף שהרי גמרו ביד ישראל, משא"כ הדלקת האש היא בתחילה, וזה מבואר בגמרא דלא מהני כשלא היה יכול להתבשל בלא סיוע הגוי.

[ויש דפוסים חדשים שמחקו באיסור והיתר תיבת 'שלא', וכתוב 'שהיה ראוי להתבשל ולצלות', והוא היפך מה שהביא הש"ך בשמו, וגם אי אפשר לומר כן, דהא מבואר שם בדין יג [וכן פסק הרמ"א בסעי' ז] להתיר אף כשהדליק העכו"ם אש מהאש של ישראל, ושם ודאי לא היה ראוי להתבשל מחמת האש הראשונה, ואעפ"כ התיר, אלא ודאי הגירסא הנכונה היא 'שלא היה'].

**אולם** הש"ך מסיק שלעניין דינא צ"ע, שאף שהאו"ה והרמ"א כתבו לדמות הדלקת האש לקיסם, אין זה מוכרח, ולא דמי לקיסם כמו שכתב הר"ן בסוגיא שם דקיל טפי, ואין מזה ראיה להדלקת האש.

## העולה לדינא בזה

**והעולה** מזה שהש"ך נראה דס"ל לעניין הלכה שאין לסמוך על ההיתר של הרמ"א בהדלקת האש [וכן מבואר בש"ך להלן ס"ק יב], ורק לעניין קיסם או חיתוי פסק כהרמ"א להתיר, וכן דעת הגר"א להתיר בחיתוי ולאסור בהדלקת האש, שלדעתו אי"ז ק"ו ואין להוכיח ממנהג בני בבל להתיר בהדלקת האש.

**והחכמת** אדם (כלל סו דין ח) נקט כאן פשרה, שמצד הדין נראה לו העיקר כדעת המחבר שלא מועיל חיתוי [מיהו בגר"א נראה שהבין מהמחבר דמהני חיתוי, ואף שהבית יוסף (והדרכי משה בדעתו) כתב שחיתוי לא מהני, וגם קיסם לא הזכיר המחבר בשום מקום שאינו מועיל], ונקט ג' דרגות, **א'** כהמחבר שצריך שהישראל יעזור בבישול עצמו ולא מהני חיתוי ושאר דברים. **והב'** מפני הדחק כתב להתיר הדלקת האש או חיתוי ודוקא כשעוזר בקירוב הבישול. **והג'** בדיעבד אין למחות כשלא הועיל בחיתוי והדלקת האש בקירוב הבישול, ואפילו אם רק הדליק מאש של ישראל או שהשליך קיסם. והדרך השלישית אלו דברי הרמ"א כאן בסעי' ו' שהתיר אף כשאינו מסייע לבישול, וכן להלן סעיף ז'.

אלא שמבואר בדבריו שהדלקת האש עדיפא מהשלכת קיסם, שהרי הדלקת האש נקט בחלוקה השניה שמותרת מפני הדחק והיתר הקיסם כתב רק בחלוקה השלישית, אבל בש"ך מבואר שעדיף השלכת קיסם יותר מהדלקת האש. משום שהשלכת קיסם מקרב הבישול

**ועכ"פ** נראה ברור שבני תורה בארץ ישראל ודאי ראוי להחמיר שלא לסמוך על הרמ"א, מאחר שזה נסתר מהגמרא, ותירוץ הט"ז בזה דוחק ותירוץ הש"ך גם הוא עצמו נשאר בצ"ע לדינא, וגם הגר"א פליג ע"ז [ובדעת הגר"א יל"ד שכתב להתיר רק בחיתוי, ונראה דעתו שצריך דוקא חיתוי שמקרב הבישול].

**ולמעשה** הרבה אינם מקפידים בזה וסומכים על הרמ"א, ויש שמקפידים בזה, אבל אינם מקפידים שיהיו שומרי תו"מ, וכבר כתב הרמ"א (סעיף ז) שהמנהג להקל בזה, ובאמת ראוי להחמיר בזה וכמשנ"ת [ואם מניח העכו"ם את הקדירה על הכיריים קודם שיש שם אש, ואח"כ נדלקת האש ע"י שעון שכיון הישראל, נראה פשוט דלא מהני, שכל שהישראל כיון את השעון קודם לכן, לא חשיב שנעשה כאן מעשה של הישראל, מיהו יש בזמנינו אפשרות שהעכו"ם מניח את הקדירה על האש ואח"כ מדליק הישראל את האש ע"י לחיצת כפתור מרחוק, וזה מסתבר שמועיל].

## חיתה הישראל בלא כוונה

**ומה** שכתב הרמ"א שחיתוי בלא כוונה מהני, הנה בהג' או"ה (כלל מג) ס"ל דלא מהני, והביאו הש"ך (ס"ק י). מיהו המעיין שם יראה שמחמיר שצריך כוונה מחמת דס"ל דסגי בקיסם אף שלא מסייע בבישול, ודעתו שההיתר משום היכרא בעלמא, ולכן ס"ל שצריך לכוין. אמנם ברשב"א מבואר שקיסם מהני משום שמסייע בבישול, א"כ שייך לומר שמהני אף בלא כוונה. ולעניין דינא נחלקו הפוסקים, שהט"ז (ס"ק ד) והש"ך (סק"י) מחמירים, והחכמת אדם (שם) סומך על הרמ"א במקום הדחק, ובגר"א ג"כ נראה שמיקל בלא כוונה דלעיל בסעי' ד בדין השפחות כתב הגר"א דאפילו לכתחילה נוהגים להקל כמו שכתב הרמ"א, דסמכינן על דברי הרמ"א סעי' ז' ואפי' וכו' והיינו לדברי הרמ"א שהתיר בחיתוי בלא כוונה.

[סעיף ח] **נתן ישראל קדרה על האש וסלקה, ובא עובד כוכבים והחזירה, אסור. אלא אם כן הגיע למאכל בן דרוסאי, שהוא שליש בישולו, כשסילקה.**

**ואם** הגוי לקח והחזיר, הב"ח כתב להתיר משום שאז אינו נחשב שנסתלק לגמרי, אבל האחרונים חלקו עליו והחמירו בזה.

[סעיף ט] **אם בישלו עובדי כוכבים כמאכל בן דרוסאי וגמרו ישראל יש לאסור, אלא אם כן הוא ערב שבת או ערב יום טוב או שיש הפסד מרובה בדבר.** הגה: ויש מתירין בכל ענין, וכן נוהגין.

## הגיע לכמאב"ד והישראל מגיס או מוסיף בבישולו

**ודין** זה נפק"מ גם לעניין ירקות קפואים שעושים להם חליטה [כמו שנתבאר לעיל] ופעמים כבר מבושל כמאב"ד דרוסאי, ורק לרמ"א מותר לכתחילה.

**וכתב** הפר"ח (ס"ק יב) שבאופן שהגיס הישראל [דמבואר לעיל סעי' ז דמהני להתיר] אף אם הגיס לאחר שכבר בא לכמאכל בן דרוסאי מהני, שדוקא אם סילק הקדירה מהאש נאסר לדעת המחבר ולא מהני שיוסיף הישראל בישול, אבל כל זמן שעדיין התבשיל מתבשל כל שגמר ישראל שרי, והפרי תואר (ס"ק יח) חולק ומחמיר אף כשלא סילק.

**ועיקר** דין זה אם מהני שיוסיף הישראל בישול אחר שכבר בא לכמאב"ד, הוא מחלוקת הרשב"א והרא"ש, שדעת הרשב"א שכיון שהגיע לכמאב"ד חשיב מבושל ונאסר ושוב לא מהני שיבשל הישראל, אבל הרא"ש ס"ל שלקולא אין אומרים דהוי בישול. ודעת הרא"ה להתיר אפילו בנתבשל כל צרכו אם מצטמק ויפה לו [מיהו אם רק נצטנן ומחמם התבשיל מבואר להדיא באו"ה (כלל מג דין יא) שאינן זה מתיר משום בישולי עכו"ם].

**ולעיל** סימן קיב (סעיף יב) כתב השו"ע גבי פת להתיר כל זמן שהפת צריך לתנור ומשביח באפייתו עדיין. ויש סוברים להתיר אף כשהוציא הפת מהתנור [וכתב המקור מים חיים (שם) שגם כשמצטמק ויפה לו מהני]. ולכאורה המחבר סותר דינו כאן שאחר הבאת שליש א"א לתקן. והנה לדעה ראשונה [בשו"ע שם) שמהני רק כשלא הוציא הפת מהתנור, לדעת הפר"ח אי"ז דין מיוחד בפת, שאף בתבשיל יש להתיר ע"י חיתוי אף לאחר שכבר נתבשל, אולם לדעת הפר"ת בבישול לא מהני וצ"ל שבפת הקילו יותר, וכן צ"ל לכו"ע לדעה השניה שאף לאחר שהוציא את הפת מהני, ובתבשיל הרי כתב המחבר להדיא שלא מהני אלא ודאי בפת הקילו יותר, ובאמת הרבה אחרונים (עי' מהרש"ם בדעת תורה סעי' ט) מתירים גם במצטמק ויפה לו אף בתבשיל וכדעת הרא"ה.

**ולדעת** הרמ"א דמהני כשמוסיף הישראל בבישול אף לאחר שבא לכמאב"ד, יצא דבר מחודש שקודם שבא הישראל לבשל המאכל אסור משום בישולי עכו"ם ואם בא הישראל ומוסיף בבישול חוזר להיתר וכן לעניין הבלוע בקדירה שנתבאר לעיל לאסור כלים שבישול בהם עכו"ם, לדעת הרמ"א כל שהוסיף אח"כ הישראל בבישול תחזור הקדירה להיתר.

**ובהג'** רע"א כתב שמה שהתיר הרמ"א אם גמרו ישראל אף לאחר שכבר בא לכמאב"ד, היינו דוקא אם גמר הישראל ממש הבישול אבל היפוך לבד לא מהני, אולם דעת שאר הפוסקים וכן מבואר בגר"א שמועיל היפוך, כמו שנתבאר לעיל סעיף ו' שמועיל היפוך [אולם הפר"ח דחה שיש חילוק בין אמצע הבישול לשני בישולים].

## נתבשל כמאב"ד הרי אינו עולה על שולחן מלכים

**והנה** יש להקשות בעיקר הדין שמבואר שאם בישל כמאכל בן דרוסאי אסור ואף לדעת הרמ"א דוקא אם אח"כ הוסיף הישראל בבישול שרי אבל כל זמן שלא בישל יותר מבואר שאסור, והדבר צ"ב דהרי דבר שנתבשל רק כמאכל ב"ד אינו עולה על שולחן מלכים, ולמה נאסר משום בישולי עכו"ם. ומוכח מזה שכיון שעשה מעשה בישול אף שזה עצמו עדיין אינו עולה על שולחן מלכים ראוי הוא לעלות אם יבשל, ואסור.

**ומזה** נראה לומר לגבי הרבה מאכלים שמכינם באופן שאין המלכים מעלים על שולחנם, מ"מ יש לאסור כיון שאם היה מבשלם בדרך המלכים היה עולה על שולחן מלכים פשלא גמר את הבישול באופן הרגיל אצל מלכים אי"ז טעם להיתר, שאחר שהוא בישול אין מדייקים בצורת הבישול. וכן מוכח כאן ברמ"א, וברור. והערוך השולחן כתב לגבי תפוחי אדמה שאי"ז עולה על שולחן מלכים, אולם הגר"ש וואזנר (שבט הלוי ח"ב סי' מה) כתב שפשוט שצריך להחמיר שעולה על שולחן מלכים.