סט - סימן שכ_ח סי_ז
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## אמירה לנכרי לצורך חולה

א] השו"ע בסי"ז כתב דחולה שנפל מחמת חליו למשכב ואין בו סכנה אומרים לנכרי לעשות לו רפואה, והמג"א בסקי"א הביא מש"כ בתשו' הרד"ך בית י"ח ח"ו דכל שאפשר להמתין למוצ"ש צריך להמתין, - ולכאו' יש ללמוד כן מסוגיית הגמ' בעירובין ס"ז ב' בההוא ינוקא דאשתפוך חמימיה, דלפ"מ שפירשו רבים מקמאי דאיירי כשנשפכו החמים של אחר המילה, מבו' דלא הותר למול ע"מ לחמם אח"כ מים ע"י נכרי, וכ"כ התורי"ד שם, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בשבת קל"ד ב', והרי דאף דהותר אמירה לנכרי אף לצורך חולה שאין בו סכנה (ול"ב בזה להתירא דפיקו"נ), מ"מ אסור להביא עצמו לידי כך (ואף דוחין מילה משום זה), ולכאו' ה"נ הדין נותן דכל שאפשר להמתין למוצ"ש צריך להמתין.

ב] הרד"ך שם בתחילת דבריו צידד להתיר לזה משום דדין עשיית צרכי חולה שאין בו סכנה ע"י נכרי שוה לדין עשיית צרכי חולה שיש בו סכנה ע"י ישראל דהוא אף כשאינו צריך לה בשבת, ומבו' דדבריו קיימי בגונא דבחולה שאין בו סכנה מחללין את השבת וא"צ להמתין למוצ"ש, והיינו כשהחולי אינו ממתין, וכמש"כ השו"ע בס"ד, ולפ"ז הרי דלפ"מ דמסיק דצריך להמתין היינו אף בגונא דבחולה שיש בו סכנה א"צ להמתין למוצ"ש, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג באש"א סקי"א והמ"ב סקמ"ו דאף בגונא דבחולה שיש בו סכנה אסור להמתין, מ"מ בחולה שאין בו סכנה צריך להמתין למוצ"ש ולא הותר אמירה לנכרי, ועמש"כ בזה התהל"ד בסקי"ט, וצ"ע.

ג] בתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"א כתב דהתירא דאמירה לנכרי לצורך חולה אי"ז דחויה אלא הותרה, (ומה"ט דמי למלאכת יו"ט דמותר להרבות בשיעורים), וכ"כ הרש"ש בגיטין ח' ב' והאמרי בינה שבת סימן י"ח, וכ"ה מבו' בד' האבנ"ז בסימן קי"ח סק"ה, - אך מהא דאסור להביא עצמו לידי כך (ואף דוחין מילה משום זה) משמע דאי"ז אלא דחוי', וכ"כ בתשו' תשורת ש"י ח"ב סימן ע"ג דאמירה לנכרי לצורך חולה הוי דחויה (ומה"ט הוא דאם אפשר להמתין למוצ"ש צריך להמתין).

עשיית צרכי קטן ע"י נכרי

ד] הרמ"א בסי"ז כתב דמותר לומר לנכרי לעשות תבשיל לקטן שאין לו מה לאכול, דסתם צרכי קטן הוי כחולה שאין בו סכנה, וכ"כ הרמ"א בסימן רע"ו ס"א דמותר להדליק נר לצורך קטנים דהוא כחולה שאין בו סכנה, והגר"א בסימן רע"ו שם כתב דהא דשרי הוא כשהקטנים צריכים לכך הרבה, אך בלא"ה לא, (והוכיח כן ממה שלא התירו לחמם מים לצורך התינוק אלא אגב אמו), וכ"כ המטה יהודה שם סק"ד דאין להתיר בסתם (אלא בתינוק שהורגל בראיית הנר בלילה ואם לא יראה יצטער ויבכה),[[1]](#footnote-2) והביאו המ"ב שם סק"ו.[[2]](#footnote-3)

והגר"א הכא כתב ללמוד לעיקר ההיתר בזה ממה שאמרו בשבת קמ"א ב' בהא דנוטל אדם את בנו והאבן בידו דהוא בתינוק שיש לו געגועין על אביו והרי שהתירו שבות ע"י שינוי לצורך קטן וכ"ש דשרי אמירה לנכרי,[[3]](#footnote-4) - ואמנם לכאו' לפ"ז אין להתיר אלא משום דיש לחוש דאלמלי שיעשו לו צרכיו יחלה, וכמש"כ בפירש"י בשבת שם דהא דשרי בתינוק שיש לו געגועין הוא משום דאם לא יטלנו יחלה ואיכא סכנת חולי, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והריטב"א שם), וזה דלא כמשמעות ד' הגר"א בסימן רע"ו דשרי בכל דבר הנצרך לו הרבה,[[4]](#footnote-5) וצ"ע.

ה] התהל"ד בסימן ש"ח סקמ"ז כתב דהא דצרכי קטן הוי כחולה שאין בו סכנה היינו בצרכי אכילתו ולא בשאר צרכיו, (ועי' בדבריו בסימן ש"ט סוסק"ב ובסימן שכ"ו סוסק"א ובסימן שכ"ח סקע"א במש"כ להוכיח כן), - וצע"ג דלהדיא כתב הרמ"א בסימן רע"ו בדין הדלקת נר לצורך קטן דהו"ל כחולה שאין בו סכנה והרי דאף בשאר צרכיו חשבינן ליה כצרכי חולה, וכ"כ האו"ה בשער נ"ט סכ"ח דמותר לומר לנכרי לעשות לתינוק אש ושאר כל צרכיו בשבת (וכתב דהוא משום דכל מידי דאית ביה רביתא לינוקא לא גזרו ביה רבנן), וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג במש"ז בסימן ש"ב סק"ו והביאוה"ל שם ס"י דהותר שבות לצורך רחיצת התינוק דהו"ל כחולה שאין בו סכנה, (ואמנם היינו רק כשהוא רגיל ברחיצה, משום דלא הותר אלא כשהוא צריך לכך הרבה, וכנ"ל).

## חילול שבת משום סכנת אבר

ו] השו"ע בסי"ז כתב דאין מחללין את השבת על חולה שאין בו סכנה אפי' יש בו סכנת אבר, אבל מחללין עליו שבת באיסור דרבנן, ונחלקו הראשונים בזה, דהרמב"ן בע"ז כ"ח ב' הוכיח מסוגיית הגמ' שם דאין מחללין שבת באיסור דאורייתא משום סכנת אבר, וכ"כ ש"ר שם, וכ"כ האו"ז בסו"ס ר"פ בשם הראבי"ה והרשב"א בשבת קכ"ט א', - אך בתשו' ר"ת שהביא האו"ז שם מבו' בפשוטו דמחללין שבת משום סכנת אבר (לפ"מ שפירש הראבי"ה בדבריו, אך הב"ח בס"ה כתב לפרש לדבריו בע"א), וכ"כ המאירי בע"ז שם, עיי"ש, וכ"כ הספר הבתים בשערי המלאכות שער ג' בשם יש מן הגדולים, וכ"נ בד' התוס' בסוכה כ"ו א', (אך הרש"ש והשפ"א שם כתבו לדחוק בדבריהם).

**מהו דחשיב כסכנת אבר**

ז] הרמב"ן בתורת האדם כתב בתו"ד דהא דמחזירין את השבר הוא משום שהוא סכנת "ביטול: אותו אבר שנשבר, (והביאו המ"מ בפ"ב משבת ה"י), ומשמע דלא חשיב כסכנת אבר אלא היכא דאיכא סכנה שיתבטל אותו אבר מפעולתו, וכ"נ בל' הרא"ש בע"ז פ"ב סימן י' דלא התירו אלא משום חיסרון אבר, (וכ"ה בל' הטור בקיצור פסקי הרא"ש שם ורי"ו בנתיב י"ב ח"ט), וצ"ע במש"כ הקצוה"ש בסימן קל"ה סוסקי"ח ועוד מחכמי הדור דגם כשיש לחוש דהאבר לא יפעל כראוי חשיב כסכנת אבר.

ויש להוסיף, דלדעת הסוברים דמחללין שבת באיסור דאורייתא משום סכנת אבר, לכאו' ודאי דהיינו כשלא יהא ראוי כלל למלאכתו דחשיב כמיתה דאותו האבר,[[5]](#footnote-6) (ודמי לדין יציאת שן ועין דהוא אף כשסימא את עינו או חירשו אף דהאבר עצמו קיים), וא"כ גם לדעת ש"ר דהתירו שבות משום סכנת אבר לא מצינו שהתירו אלא בכה"ג דיש לחוש דלא יהא ראוי כלל למלאכתו.

**סכנת שן אם חשיב כסכנת אבר**

ח] בד' המאירי בע"ז כ"ח ב' מבו' דסכנת הפלת שן חשיבא כסכנת אבר, (ועיי"ש שהק' במה שאסרו בחושש בשיניו לגמע את החומץ אם אין בה סכנת נפשות אף דיש בה סכנה להפלת השן, וכתב דהוא משום דאפשר בהיתר כגון שיהא מגמע ובולע), והיינו דגם שן חשיבא כאבר לענין זה ודמי להא דעבד יוצא לחירות כשהפיל האדון את שינו,[[6]](#footnote-7) וכ"נ בד' החוו"י בסימן קפ"ג דכל שעבד יוצא בו לחירות חשיב כאבר לדין סכנת אבר, - אך המרומי שדה בע"ז כ"ח ע"א כתב דאף דשן חשיב כאבר לענין זה מ"מ לא חשיב כסכנת אבר אלא כשאינו יכול למלאות חסרונו וכל שחסר לו שן אחד עדיין משתלם מלאכת הטחינה בשאר שיניו ולי"ב להתירא דסכנת אבר.

**אם מותר לעבור איסור כשאנסוהו בסכנת אבר**

ט] הרמ"א ביו"ד סימן קנ"ה ס"א כתב דאף בכל עבירות דדינא הוא דיעבור ואל יהרג, מ"מ אם יכול להציל עצמו בכל אשר לו צריך ליתן הכל ולא יעבור בל"ת, והש"ך שם סק"ג נסתפק בדין סכנת אבר אם דמי לממון או לנפש, וכתב דנראה לקולא, וצ"ב דמ"ש מהא דאין מחללין שבת משום סכנת אבר (והש"ך שם ציין לדין זה).[[7]](#footnote-8)

והפמ"ג הכא במש"ז סק"ז כתב דהיינו משום די"ל דאף דאין מחללין את השבת משום סכנת אבר היינו באיסור שבת דחמיר, אך בשאר איסורים מותר לעבור עליהן אף משום סכנת אבר, (ונסתפק לפ"ז דחולה בסכנת אבר מותר להתרפאות באיסור תורה דרך אכילה והנאה), וצ"ב דממ"נ אם סכנת אבר הויא בכלל וחי בהם מ"ט לא הותר לחלל שבת משום סכנת אבר, ואם אינה בכלל וחי בהם מ"ט יהא מותר לעבור שאר איסורים משום סכנת אבר.

ובד' הפמ"ג שם משמע דיש לפרש בזה בע"א, דהוא משום דאף דלא הותר להתרפאות באיסור דאורייתא משום סכנת אבר מ"מ כל שאונסין אותו בסכנת אבר שרי לעבור על איסור תורה, והאג"מ ביו"ד ח"ב סימן קע"ד ענף ד' כתב לפרש בזה דהיינו דאף דלא הותר לעשות איסור כדי לרפאות את אברו מ"מ כל שהוא אנוס לעבור על לאו אינו מחויב לחתוך האבר כדי שלא יעבור הלאו, (והיינו דאף דחייב למסור כל ממונו כדי שלא לעבור איסור, מ"מ אינו חייב למסור אבר, וממילא דהו"ל כאונס, ול"ב בזה להתירא דוחי בהם).

## היתר שבות לצורך חולה

י] בעיקר מה שהתירו שבות במקום סכנת אבר, נסתפק הגרא"ש שמרלר זצ"ל בקובץ בשבילי הרפואה ז' אם התירו גם משום ספק סכנת אבר, ועיי"ש במש"כ בזה, והביא תשו' הגרש"ז זצ"ל להתיר בזה דמהיכ"ת נימא דהחמירו חכמים בשלהם טפי מדאורייתא דשרי אף במקום ספק, וכ"כ במנחת שלמה ח"ב סימן ס' (אות ט"ו) דכל שהותר לחולה שאין בו סכנה או במקום סכנת אבר שרי אף בספק חולה ובספק סכנת אבר.

אך הנה האג"ט טוחן סקל"ח סוף אות ו' כתב בדין ספיקא דאיבעיא דאף דאם הספק הוא אם יש בו סכנת נפשות מחללין דספק נפשות להקל, אך אם הספק הוא אם חשיב כחולה שאין בו סכנה שהתירו בו שבות הרי דכיון דהאיסור ודאי וספק אם התירו ה"ז אסור (ולא אמרינן בזה ספק דרבנן לקולא),[[8]](#footnote-9) ועיי"ש שנקט דה"נ הוא בשבות דרפואה שהותר לכל חולה שאין בו סכנה, דמ"מ כל שהוא ספק אם הוי בכלל חולה אסור, וכ"כ בתשו' אהלי יעקב למהריק"ש סימן מ"א בתו"ד, עיי"ש, וכ"נ בד' הפמ"ג הכא באש"א סק"א.

יא] ובביאור הנידון בזה נראה, דהנה בפשוטו היה נראה דמה שהתירו שבות במקום סכנת אבר או אף בכל חולי הוא היתר בפנ"ע ואינו שייך כלל להתירא דפיקו"נ.

אמנם הנה ביומא פ"ה א' אמרו דהא דתנן דמצאוהו חי מפקחין הוא לאשמועינן דאפי' לחיי שעה, והעירוני דלדעת הסוברים דהותר כל שבות לצורך חולה, א"כ היאך שמעינן מינה דמחללין את השבת משום חיי שעה, הרי התם אין האיסור אלא מדרבנן, (כמבו' ממה שדנו שם להתיר לפקח את הגל אף כשמצאוהו מת למ"ד דמצילין את המת מפני הדליקה, ואכמ"ל), וא"כ אף אם אין מחללין את השבת משום חיי שעה דלי"ב להתירא דפיקו"נ מ"מ מותר לפקח את הגל משום שהתירו שבות לצורך חולה.[[9]](#footnote-10)

ונראה מזה דהא דהותר שבות לצורך חולה אי"ז היתר בפנ"ע, אלא הוא תוספת על התירא דפיקו"נ, דאף דלא הותר איסור דאורייתא אלא במקום סכנת נפש מ"מ בשבות דרבנן התירו אף במקום סכנת אבר או אף במקום חולי, ולפ"ז הרי דהיינו היכא דאיכא חיים גמורים, דכיון שהותר לחלל שבת להצלתן, אף הותר שבות דרבנן משום סכנת אבר דידהו או משום חולי, אך אם חיי שבת לא חשיבי כחיים לחלל שבת עליהן, אף לא היה בזה להתירא דחולה, וע"כ כל הא דהותר לפקח את הגל משום חיי שעה הוא רק משום דחיי שעה חשיבי כחיים לחלל שבת עליהן.[[10]](#footnote-11)

יב] ובזה תליא דין ספק סכנת אבר וספק חולי, דאי נימא דהא דהותר שבות במקום סכנת אבר או אף במקום חולי הוא היתר בפנ"ע ואינו שייך להתירא דפיקו"נ, הרי לא מצינו שהתירו חכמים אלא בודאי ולא בספק, (ואין ללמוד להתיר בזה מהא דהותר איסור דאורייתא במקום ספק פיקו"נ, דאף דהתירא דפיקו"נ מתיר אף בספק מ"מ מה שהתירו חכמים משום סכנת אבר או משום חולי הוא רק בודאי), אך אם הוא תוספת על התירא דפיקו"נ יש מקום לומר דכיון דהתירא דפיקו"נ מתיר אף בספק, ה"נ מה שהתירו שבות דרבנן במקום סכנת אבר או במקום חולי הוא אף בספק.

יג] ונפ"מ עוד בזה במש"כ הבית מאיר הכא דאף לדעת הסוברים דבחולה שיש בו סכנה הותר לחלל שבת לכל צרכיו, מ"מ בהתירא דשבות לחולה שאין בו סכנה לא הותר לכל צרכיו, (ועמש"נ לדון בזה בגליון מס' 67 בסק"ח), וי"ל דכ"ז הוא אם התירא דשבות לחולה הוא היתר בפנ"ע, אך אם הוא תוספת על התירא דפיקו"נ מסתברא מילתא דאם בחולה שיש בו סכנה מותר לחלל שבת לכל צרכיו, ה"נ מה שהתירו שבות לחולה הוא אף לכל צרכיו, וצ"ע.

## אם הותר משאצל"ג במקום חולי ובמקום סכנת אבר

יד] השו"ע כתב די"א דהותר שבות במקום חולי אף אם ליכא סכנת אבר וי"א דלא הותר אלא במקום סכנת אבר, והנה אף דדעה קמייתא היא לקולא דהותר שבות במקום כל חולי, מ"מ מצינו תרי גווני דדעה קמייתא היא לחומרא ומחמרינן טפי לדעת הסוברים דהותר שבות במקום כל חולי מלדעת הסוברים דלא הותר אלא במקום סכנת אבר.

דהנה בשבת ל' א' אמרו דאף לדעת ר"ש דמשאצל"ג פטור עליה לא הותר לכבות את הנר בשביל החולה שיישן, והרמב"ן בתורת האדם כתב דהוא משום דלא התירו שבות כדרכו לצורך חולה, וכן הוכיח הגר"א בסימן שכ"ח סי"ז, - ובדעת הסוברים דהותר שבות כדרכו לצורך כל חולה כתב התו"ש בסימן שכ"ח סקכ"א דהא דלא הותר לכבות את הנר בשביל החולה שיישן הוא משום דכיבוי חמיר טפי כיון דאם הוא צריך לפחמין יש בו איסור דאורייתא ואין הכל בקיאין לחלק בכך, וכ"כ השעה"מ בפ"ב משבת ה"י והפמ"ג במש"ז סימן רע"ח סק"א והביאוה"ל שם ס"א ד"ה מותר.[[11]](#footnote-12)

ולפ"ז נמצא דאם נבא לדון אם הותר איסור משאצל"ג במקום סכנת אבר, הרי דלדעת הסוברים דהותר שבות במקום כל חולי, בע"כ דשבות דמשאצל"ג חמיר ולא הותר, וממילא דאף במקום סכנת אבר לא הותר, (דליכא היתר בפנ"ע במקום סכנת אבר), אך לדעת הסוברים דלא הותר שבות אלא במקום סכנת אבר, הרי דאף שבות דמשאצל"ג הותר, (דלא מצינו שהחמירו טפי במשאצל"ג ולא התירוהו במקום סכנת אבר).[[12]](#footnote-13)

## אם הותר שבות במקום חולי ובמקום סכנת אבר היכא דאפשר לשנויי

טו] עוד נפ"מ בזה, דהנה הרמב"ן בע"ז כ"ח ב' כתב דאף דהותר שבות לצורך חולה שאין בו סכנה, מ"מ היכא דאפשר לשנויי משנינן, ומה"ט הוא דלא התירו לחושש בשיניו לגמע את החומץ משום דבידו לגמע ולבלוע, ומה"ט אמרו בשבת קל"ד ב' דאין נותנין חמין ושמן ע"ג מכה, משום דאפשר ליתן חוץ למכה ושותת ויורד למכה.

והנה מה שהוצרך הרמב"ן לזה הוא לטעמיה שם דהותר שבות לצורך חולי, אך לדעת הסוברים דלא הותר שבות אלא במקום סכנת אבר י"ל דא"צ לשנות מדרכו בחול, וכ"נ ממש"כ הרמב"ן בתורת האדם ועוד מקמאי להוכיח מהא דאסרו לגמע את החומץ ואסרו ליתן חמין ושמן ע"ג מכה דלא הותר שבות לחולה שאין בו סכנה, ומשמע דבמקום סכנת אבר שהותר כל שבות, א"צ לשנות מדרכו בחול, ונמצא דאם נבא לדון במקום סכנת אבר אם שרי שבות כשאפשר לשנות, הרי דלדעת הסוברים דהותר שבות במקום כל חולי בע"כ דלא הותר שבות היכא דאפשר לשנות וממילא דאף במקום סכנת אבר לא הותר, (דליכא היתר בפנ"ע במקום סכנת אבר), אך לדעת הסוברים דלא הותר שבות אלא במקום סכנת אבר, הותר שבות אף אם אפשר לשנות, וצ"ע.

**אם הותר שבות ע"י ישראל אף כשאפשר ע"י נכרי או בענין אחר**

טז] הגנזי חיים בס"ז כתב דאף לדעת הסוברים דהותר כל שבות לצורך חולה, מ"מ כל דאפשר ע"י נכרי לא הותר לעשותו ע"י ישראל, שהרי אף במקום סכנה י"א דלא הותר ע"י ישראל כשאפשר ע"י נכרי, ובחולה שאין בו סכנה אסור לכו"ע, וכ"כ התו"ש בסקכ"א בתו"ד.

אך הנה בפי' הר"ן שבת קמ"ה ב' משמע להדיא דבגווני שהותר שבות לצורך חולה הותר אף כשאפשר ע"י ישראל, (וזהו שכתב דאף בגונא דלא הותר שבות לצורך חולה מ"מ כל דא"א ע"י נכרי הותר ע"י ישראל), וכ"נ בל' הרמב"ם בפ"ב משבת ה"י, וכ"נ מסתימת ד' הראשונים והפוסקים, (אך שמא דבריהם קיימי כשאין נכרי לפנינו וא"צ לחזר אחר נכרי, ואה"נ דכל שיש נכרי לפנינו לא הותר לעשות ע"י ישראל), וכ"כ הקרית מלך רב בפ"ב משבת ה"י בסו"ד והחיי אדם בכלל ס"ג סי"ג והמ"ב הכא בסקנ"א.

1. ועיי"ש שכתב ללמוד לזה ממש"כ השו"ע שם ס"ה דבארצות קרות מותר לנכרי לעשות מדורה בשביל הקטנים, והרי דאף לעשות לצורך הקטנים לא הותר אלא בארצות קרות. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להוסיף דמקור דברי הרמ"א שם הוא מד' המרדכי בסימן ר"נ (שהובא בדרכ"מ שם), ודברי המרדכי קיימי בנכרי שהדליק אש בשביל תינוק, ובמקור דבריו בסה"ת סימן רנ"ב הוא כשהדליק בשביל תינוק לחממו או כדי לעשות לו מאכלו, ובהני גווני הוא שהתירו להדליק ע"י נכרי משום דהתינוק נצרך לכך מאד. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועמש"כ התהל"ד בסימן ש"ט סוסק"ב לתמוה ע"ז, - וקושייתו הראשונה נתישבה בד' השעה"צ בסקל"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. והיינו דאי נימא דלא הותר אלא כשיש לחוש שיחלה, הרי דלא תלי אם הוא צריך לכך הרבה או לא, אלא תלי אם יש לחוש שאם לא יעשו לו כן יחלה. [↑](#footnote-ref-5)
5. דבגונא דאין לחוש שלא יהא ראוי כלל למלאכתו אלא שלא יפעל כראוי הרי גם בסכנה דכל גופו אין מחללין את השבת וכ"ש בסכנת אבר. [↑](#footnote-ref-6)
6. בתשו' שבה"ל ח"ח סימן צ"ב נקט בפשיטות דסכנת שן לא חשיב כסכנת אבר משום דשן אינו בכלל האברים כדתנן באהלות פ"ג מ"ג וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מטו"מ ה"ז ובפ"ג הי"ג, - אך בד' המאירי נראה דהא דאין השינים בכלל מנין האברים הוא משום דלא נבראו עמו, (וע"ד שאמרו בנדה נ"ה א' דמה"ט אינם מטמאין במת), אך לענין סכנת אבר חשבינן ליה כאבר, וכדחזינן לענין יציאה בראשי אברים דחשיב כאבר. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובד' החוו"י בסימן קפ"ג משמע דמפרש דדברי הש"ך קיימי בסכנת קטיעת ידו וכיו"ב דהו"ל סכנת נפשות ככל מכת חרב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועיי"ש שכתב לדמותו למה שאמרו בחולין פ"ג ב' דאם שחט כוי ביו"ט אין מכסין את דמו אף דגם אם הוא בהמה ליכא אלא איסור דרבנן ולא אמרינן בזה ספק דרבנן לקולא כיון דהאיסור הוא ודאי והמתיר הוא ספק, ויש להעיר דלמש"כ האג"ט גופיה באבנ"ז סימן קי"ח סק"ה דבשבות שהותר לצורך חולה אי"ז דחויה אלא הותרה, (דמ"ט יגזרו חכמים איסור ושיהא נדחה הרי מוטב שלא יגזרו כלל בכה"ג ולא יהא צריך לדחות איסור), ל"ד כלל להתם. [↑](#footnote-ref-9)
9. ושמא י"ל דהא דמצאוהו חי מפקחין קאי על גונא דהוא ספק נכרי ספק ישראל, ובכה"ג אין להתיר מכח הא דהותר שבות לצורך חולה, (למש"כ המהריק"ש ודעימיה דלא הותר במקום ספק), וכל ההיתר בזה הוא משום התירא דפיקו"נ. [↑](#footnote-ref-10)
10. ואמנם הנה המנ"ח במוסך השבת בסופו כתב בדעת האוה"ח דכל הא דמחללין שבת על חיי שעה הוא באיסור דרבנן, אך באיסור דאורייתא אין מחללין שבת על חיי שעה, אך הפוסקים בסימן שכ"ט נקטו דלא כן. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך הפמ"ג במש"ז בסימן ש"ב סק"ו והביאוה"ל שם ס"י נקטו דיש להתיר משאצל"ג לצורך חולה, וצע"ג, וגם בעיקר דבריהם שם צ"ב, דהרי הכא קי"ל לעיקר דלא הותר שבות כדרכו לצורך חולה שאין בו סכנה, (וצ"ע כן גם בד' הפמ"ג בסימן רע"ח שם שכתב בפשיטות דבחולה שאין בו סכנה הותרו שבותים, וכ"כ הביאוה"ל שם דקי"ל הכי). [↑](#footnote-ref-12)
12. ויש להוסיף דמד' הרמב"ן והגר"א שהוכיחו דלא הותר שבות במקום חולי מהא דלא הותר לכבות את הנר בשביל חולה שיישן, מבו' דאם היה בזה סכנת אבר היה מותר לכבות את הנר, והרי דהותר שבות דמשאצל"ג במקום סכנת אבר. [↑](#footnote-ref-13)