66 המוציא אחרים בברכתו, אם בעינן שיהא המאכל לפניהן, ובדין תורמוס ובדין שיחה דהשומעין
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

יום ועש"ק תז"מ כ"ח ניסן תשע"ב

א] כתב בשו"ע סימן ר"ו ס"ה, אין מברכין לא על אוכל ולא על משקה עד שיביאוהו לפניו, ברך ואח"כ הביאוהו לפניו צריך לברך פעם אחרת.

ולכאו' נראה, דבכלל דין זה, אף כשהמאכל נמצא לפניו, ואך שאינו מסור לו לאכלו, כגון שהוא של אחר ושמא לא יתן לו לאכול ממנו, דג"ז חשוב כאינו לפניו, והרי כתב המ"ב דאף כשאינו לפניו, אם הוא ודאי שיובא אצלו שפיר דמי, וא"כ לכאו' ה"ה להיפך, דאף כשהוא לפניו, אם אינו מסור בידו ואינו ודאי שיובא אליו, לאו שפיר דמי, וצ"ע בזה לדינא.

ואמנם העירוני, דאי נימא הכי, א"כ תיקשי במש"כ הפוסקים בסימן ק"צ, דכל שנתכונו השומעין לצאת יד"ח בברכת בפה"ג שמברכין על כוס ברהמ"ז, ה"ה יוצאין יד"ח, אף שאינם יודעין אם יגיע להן, ואי נימא דכל כה"ג שאין הדבר מסור לו לאכלו חשיב כאינו בפניו, א"כ מ"ט הן יוצאין יד"ח.

ב] ואמנם נראה לדון, דאף אי נימא דהמברך על דבר שאינו מסור בידו צריך לחזור ולברך, מ"מ כל שמברך על דבר המסור בידו, ה"ה פוטר בברכתו להשומעים אף שאין הדבר מסור בידם.

והטעם בזה הוא, דהנה כתב האו"ז בסימן קמ"ד, ז"ל, ראי' משם שאין כאו"א צריך לטעום המוציא, שאם אתה אומר צריך, א"כ עדיין הם כולם זקוקין לככר שלפני הבוצע שאינם רשאים לטעום מככרם כלום עד שיטעמו מן המוציא, והיאך תמצא שיטעמו הם קודם הבוצע, הלכך מסתבר שאין צריכין לטעום כלום מן המוציא אלא בטעימת אחד מהן מאן דהוא סגי, וכן הדעת נוטה מ"ש מכוס של ברכה דאמר פ' אלו דברים דטעים לי' בידי' וס"פ בכל מערבין אמר ליתבי' לינוקא וכו', אלא ודאי בטעימת א' מהם יצאו כולם יד"ח, עכ"ל.

והנה מעיקר מה שדן האו"ז דיהיו כולם זקוקין לטעום מן הככר שלפני הבוצע, יש ללמוד, דהמברך ומוציא אחרים בברכתו, חיילא עיקר הברכה על הככר שבידו שבירך עליו, אף כלפי השומעין היוצאין בברכתו, וע"כ הי' מקום להצריך שיטעמו כולם ממנו, וזהו שחידש דבטעימת א' מהן סגי ויצאו בזה כולן יד"ח.[[1]](#footnote-2)

ג] ומצאנו הדברים מבוארים כן בד' ר"ת בשו"ת ספה"י סימן נ"ד, ז"ל, מי שברך על הכוס ונשפך והביאו לו כוס אחר די לו בברכה ראשונה, כדאשכחן ברב אשי דאגיד בקידושא רבה וגחין סבא ושתי ומה לי הוא ומה לי אחר וכו', עכ"ל, והובא בהגמי"י פ"ד מברכות ה"י, ועד"ז כתב האבודרהם בהל' ברכות בשם הראב"ד, ז"ל, וכתב הראב"ד נראה לי דהאי בעי' לקולא דלא עדיף מכוס ביד כל אחד ואחד שכולם שותים בברכתו של מברך, עכ"ל, והובא בב"י סימן ר"ו.

והנה בפשוטו צ"ב דמה מייתו מזה, הרי אף אי נימא דהמברך על הכוס ונשפך צריך לחזור ולברך, ומשום דעיקר ברכתו היתה על כוס זה, וע"כ כל שנשפך הכוס אזדא לה ברכתו, הרי לכאו' ל"ש הך דינא במברך להוציא אחרים, דהרי כל א' היוצא בברכה הויא ברכתו על הכוס שבידו, וע"כ ודאי הוא רשאי לשתות מכוסו.

ומבו' מד' ר"ת והראב"ד דאי"ז כן, אלא כל המברך להוציא אחרים, לעולם הויא עיקר ברכתו על מה שבידו, וגם כלפי האחרים היוצאין בברכתו, הויא עיקר הברכה על הכוס שביד המברך, וע"כ מהא דרשאי כל א' לשתות מכוסו, יש ללמוד דהברכה פוטרת אף לדבר שלא היתה עיקר הברכה עליו, אף שלא אכל ושתה כלל ממה שהיתה עיקר הברכה עליו. [[2]](#footnote-3)

והדברים מתבארים לפמש"נ במק"א מד' הרא"ש בפ' כיסוי הדם שלמד מהא דתניא די' בנ"א שעושין מצוה א' ברכה א' לכולן, דכ"ש יחיד שעושה מצוה אחת ב' פעמים בלא היסה"ד שאינו מברך אלא פעם א', ומבו' להדיא מדבריו, דבי' בנ"א שעושין מצוה שאחד מוציא את כולן בברכתו, לאו היינו דחשיב כבירך כל א' וא' ברכה בפנ"ע מדין שומע כעונה, אלא היינו דברכת המברך מועלת להוציא את כולם, וע"כ י"ל דלעולם חשבינן דעיקר הברכה היא על הככר ועל הכוס שביד המברך.

ד] ועיקר הך מילתא דהמברך ומוציא אחרים הוי זה חדא ברכה דהמברך, שהיא מועלת להוציא את כולם, כ"ה מבו' גם בדינא דהרוקח בסימן שכ"ט שהביא הב"י בסימן קס"ז, ז"ל, אם דיבר שאר דברים בין ברכת המוציא לאכילתו צריך לברך המוציא פעם שנית אבל אם אכל הבוצע מעט והסיחו הא נפקי כולהו כדמשמע בשילהי בכל מערבין דאי יהבי לינוקא נפקו, עכ"ל,[[3]](#footnote-4) וכ"ה גם בראבי"ה סימן קי"ב, ז"ל, ומיהו אם הסיח דברים אחרים בין נט"י אחרי קינוח ידיו לברכת המוציא אין כאן בית מיחוש ליטול שנית וכו', והיסה"ד ממש ל"ה כיון שיושב ודעתו לאכול וכו', וכ"ש אחרי שטעם המברך לבדו שאין לחוש שיצאו כולם בטעימתו אע"פ שחיבוב מצוה הוא שיטעמו כולם, עכ"ל, וכ"ה בהל' ברכות להריטב"א פ"ג הי"ח, ז"ל, ואע"פ שזה שותה וזה אוכל ואחר כך נוטל חבירו כוס אחר ושותה "ושח בינתים", שכיון שעשו צירוף ובירך זה להוציאם וטעם הוא מן הכוס ה"ה כאילו שתו כולם ונפטרו, שכן בברכת קידוש והבדלה אם טעם אחד מהם יצאו כולם, ובקידוש של ביהכ"נ הי' אדם יוצא מידי קידוש ומידי יין וכו' בהבדלה לפי שיש שינוי מקום לא יצא מידי יין, ואלמלא כן הי' יוצא, ואע"פ שהפסיק ושח בינתים, עכ"ל, וכ"ה מבו' גם בד' מהר"ם חלאוה בפסחים ד"ק: והמאירי שם דק"א., עיי"ש, [[4]](#footnote-5) וכן פסק הרמ"א בסימן קס"ז ס"ו.[[5]](#footnote-6)

והב"י שם כתב ע"ד הרוקח, ז"ל, ואיני רואה שום ראי' משם, דהתם הוא מברך ע"ד שישתה התינוק וכיון ששתה לא הויא ברכה לבטלה, אבל הכא כל אחד ואחד חייב לברך כדי לאכול, "וכשאחד מברך לכולם הוי כאילו כל אחד בירך לעצמו" וכשהוא מפסיק בין ענייתו אמן לטעימתו הוי הפסק וצריך לחזור ולברך וזה נראה לי ברור, עכ"ל.

אמנם מד' הני קמאי מבו' דפליגי ע"ז וס"ל דכשאחד מברך לכולם ל"ה כאילו כל א' בירך לעצמו, אלא הוי זה חדא ברכה דהמברך שהיא מועלת להוציא יד"ח את כולם, וע"כ אף דדינא הוא דאין הברכה מועלת אלא בשטעם ממה שבירך עליו ולא הפסיק בינתים, סגי לזה בטעימת א' מהן דומיא דקידוש דסגי בטעימת א' מהן,[[6]](#footnote-7) וע"כ כל שטעם א' מהן ואח"כ הסיחו השומעין, א"צ לחזור ולברך.[[7]](#footnote-8)

ה] ובזה מתפרש ד' הדרכי משה בסימן קס"ז שכתב ע"ד הב"י, ז"ל, ולי נראין דברי הרוקח, דמאחר שטעם אחד מן פרוסת הבציעה יצאו כולם, מידי דהוי אטעימת כוס של ברכה וכו', וכמו שאכתוב בסמוך בשם או"ז, עכ"ל, ובביאוה"ל שם כתב ע"ז, ז"ל, והמעיין באו"ז בתחלת דבריו, יראה דלא איירי כלל בדינא דרמ"א בהפסיקו השומעים קודם שאכלו, אלא תו"ד האו"ז דשו"ט הוא דלאו חיובא הוא להיוצאים בברכה לטעום מפרוסת הבוצע בדוקא, אלא כאו"א יכול לאכול מככרו המונח לפניו, דלא הוציאם אלא בברכה, אבל לא שיאכלו דוקא מככרו, ומשום זה אע"ג דבודאי יש חיובא לטעום מככר שברכו עליו המוציא וכו', אבל אין החיוב מוטל על כל אחד מהשומעים ובטעימת אחד מהם סגי או שיטעום הבוצע או אפילו אחד משארי המסובין יכולים אח"כ כ"א לאכול מככר אשר לפניו וכו' אבל אה"נ דאסור להפסיק לכל אחד מהשומעים קודם שיאכל מככרו ואם הפסיק אבד ברכתו, עכ"ל.

ולפמש"נ נ' בביאור ד' הרמ"א, שלמד מד' האו"ז דהגם דעיקר הברכה חיילא על הככר שביד המברך, מ"מ סגי בטעימת א' מהן, והרי דכדי שיהא על הברכה תורת ברכה, סגי בטעימת א' מהן, דאל"כ הוה בעינן שיטעמו כולם מן הככר שבירך עליו, דע"ז הוא דחיילא עיקר הברכה, וזהו שדימה הרמ"א, דה"נ אם טעם המברך ואח"כ השיחו השומעין, יצאו יד"ח, דהא דשיחה מפסקת בין ברכה לאכילה, הוא משום דכל ששח בינתים אין הברכה חלה על האכילה ואין תורת ברכה עלי', וע"כ כל שכבר טעם א' מהם וכבר חלה הברכה, שוב אין השיחה מפסקת.

ו] והנה לפ"ד האו"ז דעיקר הברכה הויא על מה שביד המברך, וע"כ הי' מקום לדון דיהא על כולם לטעום מככרו מדינא דתורמוס, ואך דסגי לזה בטעימת א' מהן, נמצא דבר חדש לדינא, דהמברך ומוציא אחרים בברכתו, ונפל מיד א' מהן הככר שבידו, ובא לאכול מככר אחר, א"צ לחזור ולברך, ול"ש בזה דינא דתורמוס, שהרי בלא"ה לא חיילא הברכה על מה שביד השומעין, אלא על מה שביד המברך, והא דהן רשאין לאכול ולי"ב לדינא דתורמוס, הוא משום שטעם המברך מככרו, וא"כ ליכא חיסרון כלל במה שנפל הככר מידם.

ובאמת דהוא מבו' כן להדיא בד' האו"ז, שהרי כתב האו"ז דל"ב דוקא שיטעם המברך מככרו, אלא אף אם טעם אחר מהני, והיינו דבכה"ג רשאי המברך לאכול מככר אחר שלא בירך עליו, והרי דאף דמדינא דתורמוס בעינן שיטעם המברך מן הככר שבירך עליו, מ"מ כל שטעם אחר סגי, ורשאי המברך לטעום מככר אחר, וא"כ ה"נ אם טעם המברך מככרו, רשאין השומעין לטעום אף מככר אחר שלא הי' בידם, וז"ב.

ז] ולפ"ז נראה לחדש, דה"נ הוא בדינא דבירך על פרי שאינו לפניו דצריך לחזור ולברך, דכ"ז הוא כשבירך המברך עצמו על פרי שאינו לפניו, אך כל שבירך המברך על פרי שהוא לפניו והוא מוציא אחרים בברכתו, ה"ה יוצאין יד"ח אף בשאין הפרי שהן עתידין לאכול לפניהן, שהרי בפשוטו יסוד הדין דאין מברכין על דבר שאינו לפניו, הוא משום דאין הברכה חלה על דבר שאינו מזומן לו, וע"כ כיון דלמדנו מד' ר"ת והראב"ד והאו"ז דכשמברך ומוציא אחרים חיילא עיקר הברכה על הפרי שבידו ואינה חלה על הפירות שביד השומעין, אין טעם להצריך שיהיו הפירות לפני השומעין, ודו"ק.

ולפ"ז מתישב הא דיוצאין השומעין יד"ח בברכת בפה"ג, אף שאין יודעין אם יגיע להן מן הכוס ואי"ז מסור בידם וי"ל דחשיב כמו שאינו לפניהם, ומשום דכלל ל"ב שיהא הכוס לפני השומעין, אלא סגי במה שהוא לפני המברך, וכמש"נ.

ח] ונ' להוסיף עוד בזה, דהנה בדברינו בדין בירך על הפרי ונפל מידו, נת' לדון בדין בירך על פרי שהוא לפניו ונפל ובא לאכול מפרי אחר שלא הי' לפניו, בגוונא דלי"ב לדינא דתורמוס אם הוא צריך לחזור ולברך, מכח דינא דאין מברכין על הפרי עד שיבא לפניו, או דכיון דבירך על פרי שהי' לפניו ה"ה רשאי לאכול תחילה אף מפרי שלא הי' לפניו.

ונ' להוכיח לזה, דהנה נת' לעיל לדעת ר"ת והראב"ד דס"ל דמהא דרשאין השומעין לטעום מכוסם יש ללמוד דהמברך על הפרי ונפל ממנו רשאי לאכול פרי אחר, והיינו משום דעיקר הברכה חלה על מה שביד המברך, וע"כ מהא דרשאין השומעין לטעום מכוסם, ש"מ דהברכה פוטרת אף לדבר שלא היתה עיקר הברכה עליו, ואף שלא טעם כלל מן הדבר שבירכו עליו.

ולפ"ז נ' לדעתם, דה"נ הוא בדינא דאין מברכין על הפרי עד שיביאוהו לפניו, דבפשוטו הוא משום דאין הברכה חלה על דבר שאינו מזומן לו, הרי דכיון דחזינן דהשומעין רשאין לטעום מכוסם, והרי דהברכה פוטרת גם לדבר שלא היתה עיקר הברכה עליו, וה"נ ודאי הן רשאין לטעום מכוס שלא הי' לפניהם, הרי ממילא דאף המברך עצמו רשאי לאכול ממה שלא הי' לפניו.

ואמנם הך מילתא תליא בפלוגתת ר"ת והראב"ד עם האו"ז, והיינו דהגם דנתבאר דהשומעין רשאין לאכול ממה שלא הי' לפניהם, מ"מ לדעת האו"ז נראה דכ"ז הוא רק כשטעם אחד ממה שהי' לפני המברך, דעי"ז חלה הברכה על מאכל זה, ותו רשאין האחרים לאכול גם ממה שלא הי' לפניהם, אף שלא חלה הברכה ע"ז, וכאשר כן חילק האו"ז גם לגבי דינא דתורמוס.

אך לדעת ר"ת והראב"ד שלא חילקו בזה, וס"ל דמהא דרשאין השומעין לטעום מכוסן, ש"מ דליתא לדינא דתורמוס, ולא אמרינן דבעינן שיטעום א' מן הדבר שבירך עליו, הרי דה"נ יש ללמוד מזה דכל שבירך על דבר שלפניו, רשאי לטעום בתחילה גם מדבר שלא הי' לפניו, ודו"ק היטב.

ט] ואמנם בעיקר יסוד הדברים ילה"ע ממש"כ בדרכי משה סימן ר"ט לדון בדינא דבירך על הפרי ונפל מידו, דצריך לחזור ולברך, דאם הוציא אחרים בברכתו א"צ לחזור ולברך, משום דאז ברכתו ברכה דהא הוציא בה אחרים, וזה מיוסד על הך מילתא דהמברך ומוציא אחרים בברכתו אי"ז כברכה בפנ"ע לכל אחד ואחד, וכמש"נ לעיל, עיי"ש.

והנה לפמש"נ מד' ר"ת והראב"ד והאו"ז דלעולם חיילא עיקר הברכה על מה שביד המברך, ודנו דמשום דינא דתורמוס יהא על כולם לטעום מככרו של המברך, א"כ לכאו' הי' בדין, דכל שנפל מה שביד המברך וה"ה צריך לחזור ולברך, בטלה הברכה גם לגבי השומעין, אף שלא נפל מה שבידם, ובד' הרמ"א מבו' דהוא להיפך, דהברכה חלה על מה שבידם, ומכח זה יוצא גם המברך, וצ"ע בזה.

י] עוד ראיתי בס' עדות ביעקב סימן ג' להעיר בזה, ממש"כ התוס' בפסחים דק"ו., ז"ל, וגם בהמוציא יש להוכיח מירושלמי אם יש לכל אחד ככרו א"צ להמתין ואוכל כל אחד משלו, והא דאמר וכו' דמשמע שאין אוכלין אלא מה שמחלק להם, מיירי וכו' א"נ בשבת וכגון שאין להם לחם משנה דאז צריכין לאכול מבציעתו, עכ"ל, וכעי"ז כתב הרא"ש שם סימן ט"ז, ז"ל, וצ"ל כי כוסות שלהן לא היו פגומים שהיו ראויין לברכה, שאנו רואין כאלו כל אחד קדש על כוסו, ואע"פ שאין צריכין לשתות, לכתחלה מיהו מצוה לשתות, וכן בשבת אם רצה כל א' לאכול מככרו צריך שיהא לפניו שתים משום לחם משנה, עכ"ל.

ונ' להדיא מד' תוס' והרא"ש, דלעולם חלה ברכת המברך על הכוסות ועל הככרות שביד השומעין, וע"כ כל שכוסן של השומעין אינו פגום ויש להן לחם משנה, ה"ה רשאין לשתות מכוסן תחילה, וה"ה רשאין לאכול מככר שלפניהם, דהוי הקידוש גם על הכוסות שלפניהם, והויא ברכת המוציא אף על הככרות שלפניהם.

יא] והנה אמנם מבו' בד' תוס' והרא"ש, דבכה"ג דאין לפני השומעין לחם משנה, יש להן לאכול מככרו של המברך, ובפשוטו היינו משום דאם יאכלו תחילה מככרם, הרי נמצא דלגבי דידהו חיילא הברכה על ככר שלהן, ולא יתקיים לגבי דידהו דינא דלחם משנה, וע"כ יש להן לאכול מככרו של הבוצע, כ"ה דיתקיים דינא דלחם משנה גם לגבי דידהו.

אמנם לדעת ר"ת והראב"ד והאו"ז נראה דגם בכה"ג דאין לפני השומעין לחם משנה, אינם צריכין לאכול מככרו של המברך, שהרי לדעתם רשאין השומעין לאכול אף מדבר אחר שלא חלה עליו הברכה, וע"כ אף דהברכה חלה על הלחם משנה, ועי"ז מתקיים דינא דלחם משנה, מ"מ אין השומעין צריכין לאכול מן הלחם משנה, דאף כשאינם אוכלין ממנו, חיילא הברכה על הלחם משנה גם לגבי דידהו, ושפיר דמי.

יב] ונמצא לפ"ז, דמד' תוס' והרא"ש יש ללמוד, דכדי שתחול הברכה על המאכל לגבי השומעין, בעינן שיטעמו הן עצמן ממנו, וע"כ כדי שתחול הברכה על הלחם משנה, בעינן שיטעמו הן עצמן מן הלחם משנה, וע"כ לדעתם ודאי דאם שח השומע קודם שאכל, לא יצא יד"ח, ואזלי התוס' לטעמייהו בדק"א. דס"ל כן, וכמו שהבאנו לעיל סק"ד בהערה, וז"ב.

ולפ"ז נ' לדעת התוס' והרא"ש, דאם נפל הככר מיד א' מן השומעין, יש בזה לדינא דתורמוס, וה"ה צריך לחזור ולברך, דכיון דלדעתם חלה הברכה על הככר שביד כל א', הרי דכל שנפל מידו, ה"ה צריך לחזור ולברך.[[8]](#footnote-9)

יג] ולפ"ז הי' נראה, דלדעת תוס' והרא"ש דהברכה חלה גם על מה שביד השומעים, ואין השומעין יוצאין יד"ח אלא בשחלה הברכה על מה שהן אוכלין ממנו, הרי ממילא דאף כשבירך המברך על פרי שהוא לפניו, מ"מ אם אין הפרי לפני השומעין, אינם יוצאין יד"ח, דכיון דבעינן שתחול הברכה על הפרי לגבי דידהו, הרי דכל שאין הפרי לפניהם, לא חיילא ע"ז הברכה לגבי דידהו.

ולפ"ז הדר צ"ע בהא דיוצאין השומעין יד"ח בברכת בפ"ה שמברכין על כוס של ברהמ"ז, אף שאינו מסור בידם בשעת הברכה, אשר לכאו' חשיב כמו שאינו לפניהם.

יד] אמנם נ' לדון בזה, דהנה בדברינו בדין המברך על הפרי ונפל מידו, נת' ללמוד מד' השערי אפרים והמ"ב, דאם בירך על פרי שהוא לפניו ונפל ובא לאכול מפרי אחר שלא הי' לפניו, בגוונא דלי"ב לדינא דתורמוס, א"צ לחזור ולברך, ולי"ב משום הא דאין מברכין על הפרי עד שיביאוהו לפניו.

ועיי"ש שנת' הטעם בזה, דהא דאין מברכין על אוכל ומשקה עד שיביאוהו לפניו, אי"ז משום לתא דהפרי דל"מ הברכה לחול על פרי זה אא"כ הוא לפניו, אלא הוא משום לתא דהברכה, דא"א לברך כשאין לפניו את הפרי, וכאשר כן מ' בל' רבינו מנוח פ"ד מברכות ה"י, עיי"ש, וע"כ כל שהי' פרי לפניו ובירך, שפיר מצי מכח ברכה זו לאכול פרי אחר שלא הי' לפניו, עיי"ש, אך לדעת ר"ת והראב"ד יש בזה טעם אחר, וכמש"נ לעיל סק"ח.

ולפ"ז י"ל, דכיון דהברכה מצי חיילא גם על פירות שאינם לפניו, וכל הא דבעינן שיהא הפרי לפניו הוא משום לתא דהברכה, הרי י"ל דלזה סגי במה שהי' הפרי לפני המברך, דעי"ז יש על הברכה תורת ברכה, ויוצאין השומעין ידי חובתן.

ואמנם כ"ז הוא לפמש"נ לעיל סק"ג מד' הרא"ש, דהמברך ומוציא אחרים בברכתו, לא חשבינן לה כבירך כל א' וא' ברכה בפנ"ע, אלא הוי זה ברכה אחת דהמברך שהיא מועלת להוציא את כולם, וע"כ י"ל דסגי במה שהי' הפרי לפני המברך דיש על ברכה זו תורת ברכה, אך אי נימא דחשבינן לה כמברך על א' וא' ברכה בפנ"ע, ודאי דיש להצריך שיהא פרי לפני כל א' וא', וז"ב.

?בעיקר הדין דבעינן שיהא הפרי לפניו, הנה ז"ל הרוקח סימן ק"כ, וקודם עשייתו צריך לברך ולא בשעת עשייתו כדאמרינן בפרק הרואה מצות מאימתי מברך עליהן רבי יוחנן אומר קודם עשייתן ורב הונא אמר בשעת עשייתן. ורב הונא תלמידיה דרב היה בפרק מפנין ובכולי תלמודא. וקיימא לן בפ' קמא דיום טוב רבי יוחנן ורב הלכה כרבי יוחנן וכל שכן הכא שהלכה כרבי יוחנן דבעינן קודם עשייתן. ושמואל אמר הכי בפרק א' דפסחים (דף ז) ואין לברך קודם שיטלם דגרסינן בירושלמי בפרק כיצד מברכין אין בני אדם מברכין על הפת אלא בשעה שהוא פורס. אמר רבי חייא הדא אמרה הדין דנסיב עיגולא ומברך עילוי והוא לא איתאי בידיה צריך למברכא עליה זמן תניינות. ובמנחות בפרק הקומץ רבה (דף לה) תפילין בשעת הנחתן ולא קודם לכן אלא מצוה לטלטלו שלא דרך גדילתו ואינו יוצא בהגבהתו ומברך על נטילת לולב. ונוטלו כדרכו דרך גדילתו. כדאיתא בפרק לולב וערבה ומנענעו, עכ"ל.

ראבי"ה תרצ"א, ולא מצית למימר יברך קודם שיתפוס לולב ואתרוג בידו, דהא גרסינן בירושלמי ברכות אין מברכין על הפת אלא בשעה שהוא פורס אמר רבי חייא הדא אמרה דנסיב עיגולא ומברך עילויה והוא לא אתי בידיה צריך לברך עליה זמן תינינות, אלמא דמי שמברך המוציא או שאר ברכות המצות קודם תפיסות המצוה ברכה לבטלה היא וצריך לחזור ולברך שנית. וכן משמע במנחות דקאמר תפילין מברך עליהן משעת הנחתן, משמע משעה שתפסן להניח ולא קודם לכן. וכן משעה שהוא פורס חתיכה מן הלחם, דגרסינן <בחלה> ירושלמי <סוף פרק ראשון> עשר מצות אדם עושה עד שלא יאכל הפרוסה משום בל תחרוש בל תגרע תחסום מפריש לקט שכחה ופאה מפריש תרומה ומעשר ראשון ומעשר שני וחלה אמר רבי יצחק כד אתי ומיסב לידוי הוא פשיט עשרת אצבעתיה ופרוס ואמר הרי קיימתי עשר מצות. ומכאן שצריך אדם לפרוס בעשר אצבעות המוציא

רבינו מנוח פי"ג מתפילה ה"ה דמה"ט יש לפתוח הס"ת קודם שמברך עליו.

1. ועי' גם בחי' הרא"ה בברכות דמ"ז. שכתב, ז"ל, ומההוא דפסחים ומההיא דירושלמי שמעינן שאין האחרים טעונין לשתות מאותו כוס של ברכה, וה"ה שאין צריכין לטעום מאותו ככר שבירכו בו וכו', עכ"ל, ויש להסתפק אם היינו כד' האו"ז, דאף דעיקר הברכה היא על מה שביד המברך, מ"מ בטעימת המברך סגי, או דזהו עצמו שחידש הרא"ה דאין הברכה חלה על מה שביד המברך, אלא על מה שביד כל אחד ואחד, - ומהא דמדמי לה הרא"ה להא דאין האחרים טעונין לשתות מאותו כוס של ברכה, נ' כדרך קמא, שהרי בכוס של ברכה מבו' בד' הרא"ה דעיקר הברכה הויא על הכוס שביד המברך, וכמש"כ שם דלא הצריכו כוס שאינו פגום אלא לאותו כוס שמברכין עליו בלבד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם נמצא לפ"ז, דבהך מילתא פליגי ר"ת והראב"ד עם האו"ז, דלדעת ר"ת והראב"ד הא דרשאין השומעין לשתות מכוסן בלא לשתות מכוסו של המקדש, הוא משום דהברכה פוטרת גם לדבר שלא היתה עיקר הברכה עליו, ומזה הוא שלמדו דלא קי"ל לדינא דתורמוס, ואילו לדעת האו"ז הוא משום דסגי בטעימת א' מהן, והיינו דהרי מבו' בד' האו"ז דאם לא טעם א' מהן מפרוסת המוציא לא יצאו יד"ח, והיינו מכח דינא דתורמוס, והאמנם האו"ז בסימן קמ"ב מסיק דלדינא לא קי"ל לדינא דתורמוס, אך בסימן קמ"ד אזיל להצד דקי"ל כדינא דתורמוס, וכאשר כ"ה מבו' גם בדבריו בסימן קמ"ב שכתב דאם טעם א' מהן יצאו, ואם לא טעם א' מהן תליא בדינא דתורמוס, עיי"ש, ואך דסגי לזה בטעימת א' מהן, דעי"ז יש על הברכה תורת ברכה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש בביאוה"ל שכתב להגי' בד' הרוקח דאין כונתו לכך, אך כמדומה דאחר שמצאנו עיקר הדין מבו' בד' כמה מקמאי, א"צ להגי' בד' הרוקח. [↑](#footnote-ref-4)
4. שפירשו להא דידי יין יצאו, דאיירי אף בשלא שתו מן היין, עיי"ש, - אך התוס' בפסחים שם כתבו דהוא דוקא בששתו בביהכ"נ, דאם לא שתו הו"ל הפסק, עכ"ד, ומבו' דפליגי ע"ד הרוקח ודעימי', וכבר הוכיח כן המג"א בסימן קס"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובשו"ת גו"ר כלל א' סימן מ"ג הוכיח כן עוד, לפ"ד השבה"ל דאם הפסיק בין ברכה לטעימה יותר מתוכ"ד הוי הפסק, והרי בסעודות גדולות מפסיקין השומעין יותר מכ"ד עד שטועמין, ואף דהוי זה כצורך סעודה, הרי לכתחילה אין להפסיק אף לצורך סעודה, ובע"כ דכל שטעם המברך לא איכפת לן בהפסק שמפסיקין השומעין.

   ואמנם יש מקום לדון בזה, דאף אי נימא דאף כשטעם המברך והפסיקו השומעין בשיחה צריכין לחזור ולברך, היינו רק בהפסק דשיחה דהוא משום היסח הדעת, וכמש"כ התוס' בברכות ד"מ., אך בהפסק דשהי' דאינו משום היסה"ד, אלא משום דאין צירוף בין הברכה לאכילה, וכדמדמי לה השבה"ל לדינא דהירושלמי דא"א לברך על הברקים אחר כ"ד, היינו רק משום דכה"ג אין על הברכה תורת ברכה, דלא הויא כברכה על אכילה, וע"כ כל שטעם המברך בתוכ"ד, סגי בכך.

   אך באמת נראה, דלדעת השבה"ל גופי', גם דינא דהפסק בין ברכה לאכילה אינו משום היסה"ד, אלא הוא משום דכל שהסיח בטלה הברכה, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרי"ד בס' המכריע סימן ס"ו, ז"ל, אבל אם הסיח דברים בטלים "אע"פ שלא הסיח דעתו מלאכול" צריך לחזור ולברך המוציא מפני "שברכה ראשונה בטלה" כיון שהסיח קודם שיתחיל לאכול ונמצא אוכל בלא ברכה, אבל אם התחיל לאכול ואח"כ סח אין בכך כלום, שכל מה שאוכל על סמך ברכה ראשונה, וה"ה נמי במצוה אם סח קודם שהתחיל המצוה אע"פ שלא הסיח דעתו חייב לחזור ולברך, שהשיחה "מבטלת הברכה" ונמצא שעושה המצוה בלא ברכה, אבל אם סח בתוך המצוה אין בכך כלום "שהרי חלה הברכה הא'" וכל מה שעושה על סמך ברכה הראשונה הוא עושה, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. כ"ה משמעות ל' הריטב"א, דהא דמדמי לה להא דסגי בקידוש בטעימת א' מהן, היינו דכ"ה דבקידוש סגי בטעימת א' מהן ועי"ז יש על הקידוש תורת קידוש לגבי כולן, ה"נ בברכה סגי בטעימת א' מהן ועי"ז יש על הברכה תורת ברכה לגבי כולן. - אך מכבר נת' בביאור ד' הרוקח בע"א, דס"ל כדעת רש"י בעירובין ד"מ: דדינא הוא בכוס של ברכה לברך עליו בפה"ג, ואי"ז רק כדי להתיר את הטעימה, וע"כ ס"ל דבעינן דיצאו כולם יד"ח בפה"ג, וע"כ מהא דסגי בטעימת א' מהן, ש"מ דכל שטעם א' מן היין, יצאו כולם יד"ח בפה"ג, וע"כ רשאין הן לטעום אף ששחו בין הברכה לשתייתן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
7. וזה מת' היטב לפ"ד הרי"ד שהבאנו לעיל בהערה, דעיקר דינא דשיחה בין ברכה לאכילה, הוא דעי"ז בטלה הברכה, וכל שחלה הברכה אין השיחה מפסקת, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' ראבי"ה שהבאנו, דהא דאין שיחת השומעין מפסקת, הוא משום דליכא בשיחה משום היסה"ד, - ואמנם נראה, דגם לדעת התוס' דדינא דשיחה הוא משום היסה"ד, יל"פ דמכח היסה"ד זה בטלה הברכה, כיון דל"ה ברכה על אכילה, שהרי אי"ז היסה"ד גמור, דבאמצע הסעודה לי"ב משום היסה"ד, וז"פ. [↑](#footnote-ref-8)
8. ונ' דכל שהיתה דעתו לאכול מככרו ולא לאכול מן הככר שביד הבוצע, הרי דכל שנפל הככר שבידו ה"ה צריך לחזור ולברך אף אם בא לאכול מן הככר שביד הבוצע, דכל מש"כ תוס' והרא"ש דסגי במה שיש לחם משנה ביד הבוצע, הוא רק כשהי' בדעת השומעים לטעום ממנו, וע"כ חיילא הברכה על הלחם משנה שבידו גם לגבי השומעים, אך כל שדעתם לאכול ממה שבידם, חיילא הברכה על מה שבידם, ואינם רשאים לאכול ממה שביד המברך בלא ברכה. [↑](#footnote-ref-9)