דבר השוה לכל נפש - רשימות
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / מלאכות יו_ט

יום ועש"ק כי תשא ט"ז אד"א תשס"ח

א] בדין שוה לכל נפש, ע' פמ"ג תקי"ב במש"ז שדן דאיסור הוי אינו שוה לכל נפש, וע' אמ"ב יו"ט סו"ס ב' וסימן ג' ד"ה והפמ"ג מש"כ ע"ז.

ועי' גם באחרונים שדנו בדין אכילה שלא כדרך דחשיבא כאינה שוה לכל נפש.

ועי' באמרי בינה שם שדן באכילת סממנין המרים אם חשיב דאינו שוה לכל נפש, או דכל מידי דאכילה חשיב כשוה לכל נפש.

ואמנם כמדומני שלא מצינו בד' הראשונים אין שוה לכל נפש, רק בדברים דלשאר בנ"א אינם נצרכין, וזהו ל' הראשונים דהוי למפונקים וכו', ואף דל"ד הוא, שהרי חזינן בפירש"י דמוגמר להעביר ריח רע חשיב כאינו שוה לכל נפש, אף דכו"ע צריכין לזה אם ריחם רע, ואי"ז פינוק, וכן מבו' בתוה"א וביראים דצרכי רפואה ל"ה שוה לכל נפש, וכ"כ הפוסקים ברחיצת תינוק דאף דהיינו רביתי' ויש בזה צורך לבריאותו לא חשיב כשוה לכל נפש, מ"מ נ' דכ"ז הוא בצרכים המיותרים לשאר בנ"א, שזה לא התירה תורה, אך צרכים שהם צרכי כל אדם, והוא עושה אותם באופן גרוע דלשאר בנ"א לא סגי בזה, לא מצינו שיהא זה אסור, ועיקר דינא דשוה לכל נפש, הוא שלא התירה תורה דברים שאינם צורך מוחלט, אך דברים הגרועים ודאי הוו צורך מוחלט, ואך דלשאר בנ"א לא סגי בזה, ודו"ק.

ובמה שדנו בגמ' בכתובות בדין שחיטת צבי, צ"ע דאטו נבא לאסור בכל מאכלים שאין אוכלין אותם אלא מקצת בנ"א ועדה מסוימת וכיו"ב.

אך נ' דשאני אכילת צבי, דמה שהעשירים אוכלין אותו ואין אוכלין בשר אחר הוא משום פינוק, וע"כ חשיב זה כאכילת פינוק שאינה שוה לכל נפש, ול"ד לאכילה רגילה שהיא שוה לכל נפש.

והי' מקום לחדש, דכל פירכת הגמ' הוא רק ב"נזדמן" לו צבי ביו"ט כלישנא דגמ', ולא אמרו אלא מעתה אסור לשחוט צבי ביו"ט, והיינו דשחיטת צבי ודאי הוי צורך אכילה, וכ"ה דמותר לשחוט כל בהמה ה"נ מותר לשחוט צבי, אך כל שכבר יש לו בשר שחוט, ונזדמן לו עתה צבי ובא לשוחטו, אשר כל ההיתר בזה הוא רק משום המעלה שיש בצבי, וזה למה שפסק בשו"ע סימן תק"ו דמי שיש לו פת נקי' אסור לאפות פת הדראה, אי נימא דהוי זה מה"ת, וע"ז הוא שאמרו שאינו שוה לכל נפש, וצ"ע בזה.

עי' רשב"א דמליגת עור גדי הרך חשיב כאינו שוה לכל נפש, דאי"ז אלא למפונקים, ולא הבנתי היטב המציאות בזה, דמ"ט מפונקים אוכלין גם עור גדי הרך, ושאינם מפונקים אין אוכלין אותו.

ברשב"א שער ג' דין ל"ג מבו' דגם בהוצאה נאסר אינו שוה לכל נפש, וכ"ה בחי' ר"נ בן הרמב"ן בדי"ב., וצ"ע לפ"ז אם מותר להוציא תינוק עם מוצץ בפיו, דלכאו' כ"ה דרחיצת תינוק אין שוה לכל נפש, ורפואה אין שוה לכל נפש, ה"נ הרגעת תינוק, אך לא נשמע כדבר הזה, וצ"ב הטעם בזה.

ומאידך חזינן דמותר לילך עם מקל אי לאו משום עובדין דחול, ולא אמרי' דאי"ז שוה לכל נפש, וכן התירו התוס' לשחק בכדור, הגם דאי"ז שוה לכל נפש, ובזה נ' מל' התוס' דהטעם הוא משום דצורך טיול הוא שוה לכל נפש, וכל א' עושה לזה כדרכו, אך לפ"ז צ"ע מ"ט הוצרכנו בצבי להא דאם הי' לעניים צבי היו אוכלין אותו, תיפו"ל דאכילה הוא שוה לכל נפש, וכ"נ בחינוך שפירש כן, וע' רמב"ן במלחמות בדין מיתוק חרדל, וחי' ר"נ בנו לענין עישון פירות, וצ"ע בכ"ז.

והעירוני עוד בזה, בדין בישול מטרנה וכיו"ב לצורך קטנים, דאי נימא כדעת הסוברים דגם באכילה בעי שוה לכל נפש, ושלא כד' הרמב"ן הנז', יהא זה אסור, וזה לא שמענו, וצ"ע.