דם במי רגלים - והעתקת ד_ האחרונים
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / כתמים

אור ליום ועש"ק שמות כ' טבת תשס"ו

א] נדה דנ"ט:, האשה שהיא עושה צרכי' וראתה דם, ר"מ אומר אם עומדת טמאה ואם יושבת טהורה, ר' יוסי אומר בין כך ובין כך טהורה, ובגמ' שם, מ"ש עומדת דאמרינן מי רגלים הדור למקור ואייתי דם, יושבת נמי נימא מי רגלים הדור למקור ואייתי דם, אמר שמואל במזנקת, מזנקת נמי דלמא בתר דתמו מיא אתא דם, אמר ר' אבא ביושבת על שפת הספל ומזנקת בתוך הספל ונמצא דם בתוך הספל, דאם איתא דבתר דתמו מיא אתא על שפת הספל איבעי ליה לאשתכוחי.

והנה בטעמא דמילתא דתלינן דהדם מישך שייך להמי רגלים, אשר מה"ט מטהר ר' יוסי, ואף ר"מ דמטמא הוא רק משום דהדור מי רגלים למקור ואייתי דם, אך לא חיישי' שמא עתה ראתה כדרכה, נחלקו הראשונים, דדעת רש"י דהוא משום דאין דרך דם מקור לצאת עם מי רגלים, והתוס' הוסיפו בדעתו דבשעת זינוק א"א לדם לבא כדרכו, שמחמת הזינוק נסתם המעיין של דם, ודעת התוס' דהטעם הוא דמהא דלא חזיא קודם שהתחילה לעשות צרכי', א"כ הדם לאו ממילא אתא אלא ע"י מי רגלים.

ונחלקו עפי"ז בפירוש הא דפריך דמזנקת נמי דילמא בתר דתמו מיא אתא דם, דלדעת רש"י דכל הא דתלינן דהדם שייך להמי רגלים הוא משום דאין דרך דם מקור לצאת עם מי רגלים, הרי דזהו דפריך דדילמא בתר דתמו מיא אתא הדם כדרכו ולא מחמת מי רגלים כלל, אך לדעת התוס' דהא דתלינן דהדם שייך להמי רגלים הוא מכח הא דלא חזיא קודם עשיית צרכי', הרי דמה"ט ליכא למיחש שמא באו כדרכן אחר גמר הטלת המים, שהרי מהא דלא חזיא קודם עשיית צרכי' חזינן דהדם אתא ע"י המי רגלים, וע"כ פירשו התוס' דהא דפריך דדילמא בתר דתמו מיא אתו דם, היינו דאיכא למיחש שמא בתר שהניחה מלזנק ושותתת הדור מי רגלים למקור ואייתו דם.

ב] והנה לדעת התוס' ליכא למיפרך דדילמא בתר דתמו מיא אתא דם, אלא לדעת ר"מ דס"ל דלא מטהרינן ביושבת אלא במזנקת, וזהו דפריך דליחוש דילמא בתר דתמו מיא והיא שותתת הדור מי רגלים למקור ואייתו דם, אך לדעת ר' יוסי דמטהרינן ביושבת אף בשותתת, ליכא כלל למיפרך, שהרי אף בתר דתמו מיא והיא שותתת, ליכא למיחש דהדור מ"ר למקור ואייתו דם.

וכ"כ הרא"ש בפסקיו סי' א', ז"ל, והא דמוקי הש"ס יושבת דמתני' ביושבת על שפת הספל ומזנקת לתוך הספל, נראה דהיינו דוקא לר"מ דמטמא ביושבת ושותתת, הלכך במזנקת נמי איכא למיחש דבתר דתמו מיא ופסק הזינוק ואין המים יוצאין בגבורה הויא לה כמו שותתת וחזרו מי רגלים למקור והביאו דם, אבל לרבי יוסי דמטהר עומדת בחדא לטיבותא דמזנקת, ביושבת ושותתת נמי לא חייש דלמא בתר דתמו מיא אתא דם ומטהר יושבת בכל ענין, עכ"ל.

אמנם לפ"ז בדין, דלפמש"כ הרא"ש שם דבעומדת ושותתת מודה ר' יוסי דאמרי' דהדור מ"ר למקור ואייתו דם וטמאה, הרי דה"נ איכא למיחש בעומדת דדילמא בתר דתמו מיא אתא דם, ואין להתיר אלא בעומדת ומזנקת לתוך הספל וכו'.

אמנם נחלקו בזה האחרונים, דהנה בטור סי' קצ"א כתב בשם הרא"ש, ז"ל, אבל בעומדת שהמקום צר לה אם מזנקת בתוך הספל שהמים יוצאין בקילוח טהורה אבל אם שותתין על שפת הספל טמאה, עכ"ל, ועיי"ש בב"ח שעמד על ל' הטור, דמ"ט כתב דאם שותתין על שפת הספל טמאה, הרי אפי' שותתין לתוך הספל נמי טמאה כיון דאיכא תרתי לריעותא, ועיי"ש שכתב דכוונת הטור היא, דאפי' אם מתחילה היתה מקלחת לתוך הספל, ולאחר הקילוח היו מי רגלי' שותתין על שפת הספל ונמצא שם דם טמאה, משום חששא דבתר דתמו מיא אתא דם, ודקדק כן מל' הרא"ש, דכל מש"כ הרא"ש דלר' יוסי ליכא למיחש לבתר דתמו מיא, הוא רק ביושבת דאפי' היא שותתת טהורה, אבל בעומדת דאם היא שותתת מודה ר' יוסי דטמאה, הרי דה"נ איכא למיחש לדילמא בתר דתמו מיא אתא דם, עכ"ד, וכ"כ הגאון מוהר"ל בסד"ט סי' ק"צ סקצ"ה, וכ"כ בנובי"ת יו"ד סי' ק"ל, ועיי"ש שכתב דגם בעומדת משכחת דעומדת על שפת הספל ומקלחת לתוך הספל, ושלא כד' השואל דבעומדת לא משכח"ל להך גוונא, וכ"כ בשו"ת ושב הכהן???

אמנם מד' הפרישה שם שפי' ל' הטור בע"א, נ' שדעתו דבהא דמתיר ר' יוסי בעומדת ומזנקת, לא חיישי' להא דדילמא בתר דתמו מיא אתא דם, וכן מבו' בד' הט"ז שם סק"א, וכן נקט הגר"ז שם סק"א, ודקדק כן מל' הרמ"א, וכ"כ החת"ס יו"ד סי' קמ"ח.

ובטעמא דמילתא, כתב שם הגר"ז, דהא דהחמיר הרא"ש בעומדת ושותתת, הוא משום דלא אשכחן דמטהר ר"י, אבל לא אשכחן נמי דמטמא, הלכך מידי ספיקא לא נפקא, ולכן אין להחמיר אלא בודאי שותתת, ולא בדאיכא למיחש, והלכך אם נמצא תוך הספל שהיתה מקנחת בה מתחילה, אף שהיתה שותתת אח"כ שפסק הזינוק, יש לתלות הדם שיצא בזינוק, עכ"ד.

אמנם צ"ע בזה, דלכאו' כל דיתכן דבתר דתמו מיא אתא דם, תו מהיכ"ת שיש לה מכה העשוי' להוציא דם בשעת הטלת מ"ר, שהרי כל הא דתלינן שיש לה מכה, הוא מכח הא דלא חזיא קודם עשיית צרכי', דמכח זה תלינן שיציאת הדם מישך שייכא להטלת המ"ר, ובע"כ שיש לה מכה בכליות, אך כל דיתכן דבתר דתמו מיא אתא דם דהיינו דבזמן שהיא שותתת הדור מ"ר למקור ואייתו דם, הרי ??, וי"ל.

ובחת"ס שם כתב לפרש הטעם בזה, ז"ל, אלא אפי' בעומדת ומזנקת ולבסוף שתתה נמי ליכא למיחש לר' יוסי, דלא מקרי תרתי לריעותא אלא כשהעמידה גורמת השתיתה דדחיק לה עלמא טפי, אבל כשאנו רואים שזינקה מעומד ולא דחיק לה, משום דשותת לבסוף מחמת מיעוט המים לא ניחוש לה לר' יוסי, עכ"ל, והיינו דהא דמטמא ר' יוסי בעומדת ושותתת משום דהוי תרתי לריעותא, לא סגי בזה בהא דאיכא ב' ריעותות נפרדות, דעומדת ואין רחמה נפתח, ושותתת ואין באין המים בזינוק, אלא רק היכא דאיכא ב' ריעותות יחד, דמכח שהיא עומדת ואין רחמה נפתח לא יצאו המים בזינוק, אך משא"כ בעומדת ומזנקת, דלא גרם לה העמידה שלא תהא יכולה לזנק, הרי דהגם דשתתה לבסוף משום מיעוט המים, לא מצרפינן ב' הריעותות זל"ז.

אך פר"ד והגר"ז והט"ז נקטו דאין לטמאות בזה, ופרד"ר בפתחיה לקצ"א האריך בזה, וע' חת"ס קמ"ח טעם אחר בזה.

אך לדעת רש"י דהא דפריך דליחוש דילמא בתר דתמו מיא אתא דם, היינו דיש לחוש שמא בא הדם כדרכו אחר גמר הטלת מ"ר, הרי בפשוטו הך פירכא שייכא נמי לדעת ר' יוסי, שהרי כל הא דמטהר ר' יוסי הוא רק משום הא דאין דרך דם מקור לצאת עם מ"ר, שהרי בלא זה אין לנו לתלות במכה, שהרי אין ידוע לנו כלל שיש לה מכה, וא"כ איכא למיחש שמא בא הדם כדרכו אחר גמר הטלת מ"ר, ומהיכ"ת שיש לה מכה שיוצא ממנה דם בשעת הטלת מ"ר.

ולכאו' הי' מקום לומר, דאה"נ לדעת רש"י פירכת הגמ' הויא אף לדעת ר' יוסי, ולפ"ז נמצא דלפום שנויא דגמ' לא התיר ר' יוסי אלא היכא שיושבת על שפת הספל ומזנקת בתוך הספל ונמצא דם בתוך הספל.

וכ"כ בשו"ת חת"ס יו"ד סי' קמ"ח.

וכ"כ הרש"ש והחזו"א.

אך מד' הב"י שפירש שי' הרמב"ם כדעת רש"י, והרמב"ם הרי לא חילק מוכח לא כן.

אמנם באמת א"א לומר כן, ועמד בזה הבית אפרים יו"ד סי' מ"ו, והלחם ושמלה, אך מד' החת"ס נ' דאף בשותתת שייך לחלק בין שפת הספל לתוך הספל, עיי"ש מש"כ דעומדת ושותתת ונמצא דם על שפת הספל יש לטמאות לדעת רש"י.

שהרי דעת רש"י דעומדת א"א לה לזנק, וא"כ ל"ש כלל בעומדת הך גוונא דמזנקת בתוך הספל וכו', ולפ"ז הרי מהא דמתיר ר' יוסי בעומדת, ש"מ דמתיר ר' יוסי אף היכא דאיכא למיחש דילמא בתר דתמו מיא אתא דם, וצ"ב הטעם בזה.

אך עי' רש"ש שפירש דמשכח"ל דשותתת על שפתו, ונמצא דם בתוך הספל ולא נמצא על שפתו, דכה"ג ודאי ל"ה בתר דתמו מיא, דכה"ג כיון שלא יצא יחד עם המ"ר, הי' לו לישאר על שפת הספל.

והנה בפשוטו הי' נ', דהא דמודה ר' יוסי בעומדת ושותתת דטמאה, היינו משום דבכה"ג דרך הוא שיחזרו מ"ר למקור ויביאו דם, וע"כ אין לנו להסתפק כלל שמא יש לה מכה בכליות המוציאה דם בשעת הטלת מ"ר.

ולפ"ז ניחא???

אמנם מד' הטור יש ללמוד שאי"ז כן, דהנה הטור בסי' קצ"א כתב, ז"ל, ואיש ואשה שהטילו שניהם מים בספל ונמצא בו דם טהורה בכל ענין, עכ"ל, והיינו דאף דלהרא"ש מודה ר' יוסי בעומדת ושותתת דטמאה, מ"מ באיש ואשה שהטילו שניהם מים דאיכא ספק ספיקא, טהורה בכל ענין.

ומקור ד' הטור הוא, דכ"ה דלר"מ דמטמא בעומדת ומזנקת או ביושבת ושותתת, מ"מ באיש ואשה דאיכא ספק ספיקא מטהר, הרי דה"נ בעומדת ושותתת דאף ר' יוסי מטמא, מ"מ באיש ואשה דאיכא ספק ספיקא יש לטהר.

והנה אי נימא דהא דמודה ר' יוסי בעומדת ושותתת דטמאה הוא משום דבכה"ג אין לנו כלל להסתפק שמא יש לה מכה בכליות, א"כ הרי בדין לטמאות אף באיש ואשה, שהרי לא חיישי' כלל למכה, וליכא כלל ספק שבא מן האיש או ממקום מ"ר דהאשה, וה"ז ככל דם הנמצא דלא חיישי' שמא יש לה מכה ובא הדם ממנה.

ול"ד להא דמטהר ר"מ באיש ואשה דאיכא ספק ספיקא, דבעומדת ומזנקת או ביושבת ושותתת דלא שכיח כ"כ שיחזרו מ"ר למקור ויביאו דם, הרי שפיר איכא למיחש שיש לה מכה, וכדחזי' דמדמי' לה בגמ' לעיל די"ד: לעד שאינו בדוק, והרי דיש מקום להסתפק שמא יש לה מכה, ואך דכיון שיש מקור לפנינו העשוי להוציא דם, לא תלינן להדם במכה, וע"כ בזה אמרי' דמודה ר"מ היכא דאיכא ספק ספיקא לטהר, אך משא"כ בעומדת ושותתת דליכא למיחש כלל שיש לה מכה, אין מקום לטהר באיש ואשה.

ומוכח מד' הטור דמפרש, דאף בעומדת ושותתת דמודה ר' יוסי דטמאה, שפיר יש להסתפק שמא יש לה מכה בכליות, והיינו משום דאף בכה"ג לא שכיח שיחזרו מ"ר למקור ויביאו דם, וע"כ ה"ז מספקינו שמא יש לה מכה בכליות המוציאה דם בשעת הטלת מ"ר, ואך דמ"מ בכה"ג אלים הצד שבא הדם מן המקור, וע"כ מודה ר' יוסי דטמאה, ואשר ע"כ אף בעומדת ושותתת מטהרינן באיש ואשה, כיון דאיכא ספק ספיקא לטהר, וז"ב.

] ואשר ע"כ נ' בד' הרא"ש, דהא דס"ל דבעומדת ושותתת מודה ר' יוסי דטמאה, אי"ז אלא מדרבנן, דמדאורייתא ודאי אינה טמאה, דכיון דיש להסתפק שיש לה מכה בכליות המוציאה דם, דמי לבדקה בעד שאינו בדוק שטהורה, ואך מדרבנן הוא דמטמא לה, ואזיל הרא"ש לטעמי' לעיל בפרק כל היד, דס"ל דבדקה בעד שאינו בדוק טמאה משום כתם, וע"כ שפיר י"ל דה"נ בעומדת ושותתת, הגם דדמי לעד שאינו בדוק, מ"מ מטמא ר' יוסי משום כתם???ודו"ק.

ולפ"ז ניחא שפיר הא דתלי הגמ' דין עד שאינו בדוק בפלוגתת ר"מ ור"י, דלר"מ דס"ל באשה שהיתה עושה צרכי' דטמאה נדה, הגם דיש להסתפק שמא בא הדם ממקום מ"ר, הרי דה"נ בדקה בעד שאינו בדוק ומצאה דם טמאה נדה, הגם שיש להסתפק שמא בא הדם מעלמא, אך לר' יוסי דס"ל באשה שהיתה עושה צרכי' דאינה טמאה נדה, מכח הא דיש להסתפק שמא בא הדם ממקום מ"ר, ה"נ בדקה בעד שאינו בדוק ומצאה דם אינה טמאה נדה, כיון שיש להסתפק שמא בא הדם מעלמא, ואף דר' יוסי גופי' מודה בעומדת ושותתת דטמאה, אך הרי אף בזה אינו מטמא אלא משום כתם, וע"כ אף בעד שאינו בדוק אינו מטמא אלא משום כתם.

ואי דתיקשי, דמנא לן דאף בעומדת ושותתת אין מטמא ר' יוסי אלא משום כתם, ודילמא בזה מטמא ר' יוסי משום נדה, וא"כ ה"נ בעד שאינו בדוק דדמי לה מודה ר' יוסי דטמאה נדה.

אך נ', דהרי ????

ובשו"ת מהר"ם מר"ב ד"א סי' נ"ב, ז"ל, אם לא נחלק כמו שחילק ר"י, דבאשה שהיא עושה צרכי' יש להקל דרגא חת טפי, כיון שרגל"ד דמחמת מ"ר אתא, עכ"ל.

ועיי"ש שהק' ע"ז ??, ותירץ, ז"ל, אבל מורי אמר לי, דהא סברא הוא מטעם כל דהוא לאסוקי חד דרגא מלטהרה לעשותה כתם, אבל מכתם לעשותו ודאי למשרף עלי' תרומה וקדשים לא משמע לי' לתלמודא, הלכך פריך שפיר, עכ"ל.

ובעכצ"ל בזה, דלמ"ד דבדקה בעד שאינו בדוק ומצאה דם טמאה נדה, אשר היינו משום דחזקת דמים מן המקור וע"כ אין תולין הדם במילי אחריני, הרי דמה"ט אין לחלק בין דרגת החשש שבא הדם ממקום אחר, דכל דאי???

ומצינו דכוותה לדעת הר"ן, דהנה

ואשר ע"כ לא מצינו למימר דמודה ר' יוסי בעומדת ושותתת דטמאה נדה, שהרי גם בעומדת ושותתת יש להסתפק שמא בא הדם ממקום מ"ר, דהרי לא פליגי ר"מ ור"י במציאות אם בהנך גווני יתכן דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, וכאשר כן מוכח מהא דמדמי הגמ' דין עד שאינו בדוק לפלוגתייהו, והרי דאין פלוגתייהו במציאות אם בהנך גווני הדור מ"ר למקור, ואי נימא דמודה ר' יוסי בזה דטמאה נדה, הרי בע"כ דהיינו משום דחזקת דמים מן המקור וע"כ אין תולין הדם במילי אחריני שאינם לפנינו, וא"כ הי' לו לטמאות אף בעומדת ומזנקת או יושבת ושותתת, דהגם דהתם איכא טפי למיחש למכה, מ"מ כיון שאין המכה לפנינו, אין לנו לתלות בזה, וע"כ מהא דמטהר ר' יוסי בכה"ג ש"מ דלא ס"ל להא דחזקת דמים מן המקור דמכח זה לא תלינן להדם במילי אחריני, וע"כ ממילא דאף בעומדת ושותתת דאיכא תרתי לריעותא אין לטמאותה נדה??

ל' חת"ס יו"ד קמ"ח, תו פליגי רש"י ותוס' דלרש"י בתר דתמו מי' חיישי' דלמא אתא דם המקור להדי' במקרה סמוך למי רגלים ולא בשתיתה דסוף הזינוק, ולתוס' למקרה זו לא חיישי' כלל אלא חיישי' שבסוף הזינוק הי' שותת כדרך של סוף מ"ר ואז יצא דם ע"י דהדור מ"ר למקור, ונראה דפלוגתא זו תלי' בפי' דברי הש"ס הדר מ"ר למקור ואייתי דם דמפירש"י מבואר דס"ל דע"י כח העצירה שעצרה עצמה חזרה מ"ר לאחורי' אל תוך המקור ושטפו עמם דם משום דבלא"ה לא חיישי' כלל שיצא דם המקור עם מ"ר אם לא ע"י העצירה הלזו, וא"כ כדמקשו בתר דתמו מי' וכו' ליכא לפרש כפי' התוס' דאז המ"ר שותתים וניחוש דהדור למקור וכו' ז"א דבשלמא בשעה דאיכא רוב מ"ר ושותת היינו ע"י כח העצירה אז הדור למקור משא"כ בסוף הקילוח כד תמו מי' והשתיתה היא מפני מעט מים שבשלפוחית, וסי' לדבר חרי' דעיזי במס' תענית ט' ע"ב ואין כאן דבר המכריח מ"ר למיהדר למקור ולק"מ ק' הש"ס, אע"כ החשש הוא בתר דתמו מיא לגמרי ניחוש לדם המקור שבא במקרה סמוך למ"ר, וא"כ לפ"ז גם לר' יוסי ניחוש לזו וצריכים לתי' הש"ס דלא נמצא בשפת הספל אך התוס' מפרשי' דלא כפירש"י אלא דלעולם איכא למיחש דהדור מ"ר וכו' רק בזונקת כח הקלוח ורבוי המים הדוחקים לצאת חוצה ע"י כח הדוחה לא הניחום להדור למקור אבל כל שאין כאן רבוי מים אפילו יהי' השתיתה בסוף הקלוח מ"מ השתא דליכא ריבוי מים איכא למיחש דהדור למקור בטבעם והוציאו דם עמהם ואון מצאתי לי בלשון תשו' הר"ן בכוונת התוס' למעיין שם וא"כ י"ל ק' הש"ס בתר דתמו מיא כפשוטא מחמת מ"ר דהדור למקור בסוף הזינוק.

ל' חת"ס יו"ד קמ"ח, ולתוס' חמיר לן לטמא בתרתי לריעותא מיהת וקיל לן בחדא לריעותא לא מבעי' ביושבת דאפי' שתתה להדי' טהורה אלא אפי' בעומדת ומזנקת ולבסוף שתתה נמי ליכא למיחש לר' יוסי דלא מקרי תרתי לריעותא אלא כשהעמידה גורמת השתיתה דדחיק לה עלמא טפי אבל כשאנו רואי' שזינקת מעומד ולא דחיק לה משום דשותת לבסוף מחמת מיעוט המים לא ניחוש לה לר' יוסי וזה ברור.

וחידש החת"ס דלדעת תוס' והרא"ש יש להתיר אף בעומדת בלא הא דמזנקת בתוך הספל וכו', אך בל' הרא"ש אין נ' כן, וע' ב"ח שכתב לא כן, וצ"ע בד' הפוסקים

עו"כ החת"ס, ואמנם זכינו לדין באשה ששתתה בעמידה מתחלה ועד סוף ונמצא הדם על שפת הספל "ולא בתוכו" טמאה בין לרש"י בין לתוס' בין לרש"י האיכא בשפת הספל וניחוש בתר דתמו מיא וכו' ולהתוס' האיכא תרתי לריעותא.

וזה מורה כד' הרש"ש דגם בעומדת ושותתת שייך לחלק בין נמצא על שפת הספל לנמצא בתוכו.

עוד מחודש בד' החת"ס שם, שאסר רק אם נמצא דם רק על שפת הספל, וזה אינו במשמע ד' הר"ן, וצ"ע כעת.

עו"כ החת"ס, אמנם רוב הפוסקים רמב"ם וראב"ד בס' בעלי הנפש לשער הכתמים אות קטן ג' והרמב"ן בהלכ' נדה שלו והרשב"א בתה"א דף קע"ח והר"ן בתשובה וכן הסכמת הרב"י בש"ע פסקו כר"י אליבא דר"ש שלא לחלק כלל בין ריעותא לריעותא וסתימת דבריהם "ובתשו' הר"ן מבואר כן להדי' דמפרשי בפי' תמו מיא כהתוס'" ונמצא הוה בתרתי לקולא אפי' בתרתי לריעותא יהי' טהור בנמצא על שפת הספל וכפי' התוס' הזה פי' ג"כ הרא"ש והטור וכן משמע מדברי "מהר"מ שבהגה' מיי' ובמרדכי שמפרשי בפי' תמו מיא כהתוס'" (אלא דאוסרי' תרתי לריעותא כמבואר)

ודבריו צ"ע, דל' הר"ן הוא להדיא כרש"י, וכ"ה להדיא בל' מהר"מ מר"ב, עייש"ה.

עו"כ החת"ס, וליישב קו' זו י"ל דודאי ר"מ ור"י דחיישי בעלמא למיעוטא ולדדהו מיעוטא כמאן דאיתא דמי' ודמי לעד שאינו בדוק אע"ג דהכא ליכא רוב מתנגדו מ"מ לדדהו דחיישי' למיעוטא תלי' זה בזה כנ"ל אמנם לדידן נהי דקיי"ל כרבי מחברו דס"ל כר"מ דבריעותא גדולה מטמא משום נדה ומשו"ה בעד שאינו בדוק טמאה נדה מ"מ בהא דעשתה צרכי' דלית כאן שום ריעותא דמיעוטא כמאן דליתא דמי' טהורה לגמרי וכר' יוסי ולא מטעמי'.

ובדבריו מתישב קו' האחרונים שהרי בגמ' אמרי' דהויא נדה ודאית, ודו"ק היטב.

עו"כ החת"ס, ועדיין צריך להתיישב אכתי בראתה מחמת מ"ר =מי רגלים= אמאי לא ניחוש שמא מעיקרא הוה דם וכותלי בית הרחם העמידו ועתה בבוא שטף מ"ר שטף ועבר הדם עם מ"ר בשלמא אי נימא ר"י מיירי לבעלה ומטהר אפי' לכתחלה לק"מ דלבעלה קיי"ל בית הרחם לא מוקמי דם אבל אי נימא דלקושטא דמלתא ר"י לא מיירי אלא לטהרות ק' דהא לחששא דטהרות חיישי' לבית הרחם דמוקי' דם כמבואר ריש מכלתין ג' ע"א.

ולכאו' קו' זו ק' רק לדעת רש"י, אך לדעת התוס' דהראי' היא מזה שלא יצא הדם עד עתה, ל"ק כן, אך בלשונו מ' שהמי רגלים עוברין דרך או"מ, ולפ"ז ק' גם לדעת התוס'.

עו"כ החת"ס, ואי נמי איתא לדרבינו חננאל דר"י אוסר לטהרות לכתחלה מ"מ נחזי אנן תינח לטהרות דאין הפסד אי לא תיגע בטהרות ותאכל חולין בימי טומאתה ולהדי' אמרי' בכה"ג בע"ז ל"ב ע"ב הא איכא מיא בשיקעתא דנהרא זילו טבולו אבל לאוסרה על בעלה דכל רגע פסידא ובטול פו"ר =פריה ורביה= ומצות עונה דה"ל כדיעבד מנ"ל לדמויי' ואם כי מ"מ חזינן דהש"ס מדמי להדדי הא דרבי חיי' דמיירי לבעלה לדר' יוסי דמיירי לטהרות לפי פי' ר"ח ז"ל מ"מ י"ל היינו ראתה במקרה בשעת צרכי' דלא תאסר לעולם אלא עד שתספור ותטבול אבל הרגילה בכך ואם נחמיר עליה תצא מבעלה אין שום סברא שיהיה גרוע מדיעבד טהרות ובודאי גם ר"ח מודה לכאורה דמותרת דחשיב כדיעבד וגדולה מזה בתוס' פסחי' למ"ד /ל'/ ע"א ד"ה ולשהינהו וכו' ור"י מפרש וכו' ועיין בהגה' אשר"י סוף מס' ע"ז בהגה' המתחלת אבל קדרה אי שרית וכו' ע"ש.

ועוד נ"ל דר"ח נמי לא אמרי' למלתי' אלא בעד שאינו בדוק דלא טיהר ר"י אלא משום כתם ופסק ר' חיי' כוותי' אבל באשה שעושה צרכי' לא שמענו דפסק ר"ח כוותי' דר"י הוא דחייש למיעוטא ולא אנן וטהורה אפי' לרבינו חננאל וראיה ברורה לזה שהרי הרא"ש פ' האשה פסק כשיטת תוס' כמ"ש הטור בשמו ובפ' כל היד גבי עד שאינו בדוק פסק כר"ח וסתר עצמו ולא הרגיש אדם בזה אע"כ כנ"ל וזה ראי' ברורה שאין עלי' תשובה לענ"ד ועתה מצאתי שבלחם חמודות הרגיש בסתירת הרא"ש ר"פ האשה שעושה צרכי' ותי' בדוחק גדול מ"מ העלה לר"ח אליבא דהרא"ש טהורה לגמרי בהאשה שעושה צרכי' ולא פליג ר"ח אלא בעד שאינו בדוק וזה שבקשנו.

ודבריו אלו הם לפמש"כ לעיל, דהכא בין ר"מ ובין ר"י חיישי למיעוטא, וע"כ רק לדידהו מישך שייכא לדין עד שאינו בדוק.

ג]

פרשנים לתלמוד בבלי מסכת נדה דף נט עמוד ב

רשב"א, מזנקת נמי דילמא בתר דתמו מיא אתא דם מסתברא דלר' מאיר דוקא קאמר דכיון דאיהו חייש אפי' בא בשעת צרכיה ניחוש נמי כל היכא דאיכא למיחש אבל לר' יוסי כיון דבשעת צרכיה אתא דם חזקה עם המים בא ואפי' נמצא על שפת הספל

איש ואשה שעשו צרכיהן לתוך הספל ונמצא דם על המים רבי יוסי מטהר ורבי שמעון מטמא שאין דרך האיש להוציא דם אלא שחזקת דמים מן האשה

] יש להסתפק בדין אשה שעושה צרכים גדולים ומצאה על הרעי דם, אם דמי לדין אשה שהטילה מ"ר וראתה דם על המים.

והנה לכאו' הי' נ' שדין זה תלוי בפלוגתת רש"י ותוס', דלדעת התוס' דהא דתלינן דהדם מישך שייך להמ"ר, הוא מכח הא דלא חזיא קודם שהתחילה לעשות צרכי', א"כ הדם לאו ממילא אתא אלא ע"י מי רגלים, א"כ הרי ה"נ י"ל בנידו"ז, דמדלא חזיא קודם שהתחילה לעשות צרכי', חזינן דהדם מישך שייך להרעי.

ונ' לפ"ז דבזה יש להתיר לכו"ע, דכל הא דמטמא ר"מ הוא רק במ"ר, משום דאיכא למיחש דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, אך ברעי לכאו' ליכא למיחש להכי, וא"כ הרי דמהא דלא חזיא קודם שהתחילה לעשות צרכי', בע"כ דהדם הוא מכח מכה שיש לה במקום יציאת הרעי.

אך לדעת רש"י דהא דתלינן דהדם מישך שייך להמ"ר הוא משום דאין דרך דם מקור לצאת עם מי רגלים, ופירשו התוס' דהיינו שמחמת הזינוק נסתם המעיין של דם, הרי יתכן דכ"ז הוא במ"ר, אך ברעי לא מצינו שמחמת כן נסתם המעיין של דם, וא"כ אין מקור כלל להסתפק שמא יש לה מכה במקום הרעי, שהרי שפיר יתכן שיצא הדם כדרכו מן המקור.

אמנם הנה מצאתי בעזה"י דין זה מפורש בתוספתא במכילתין ספ"ז, דתניא התם לפלוגתא דר"מ ור"י ור"ש בדין אשה שראתה דם במי רגלים, והדר תניא, דם היוצא עם הרעי טהור.

ונ' דמכוון התוספתא הוא, דדם היוצא עם הרעי לכו"ע טהור, ונ' שהטעם בזה הוא כמש"נ לעיל, דכל הא דמטמאי ר"מ ור"ש בדם היוצא עם מ"ר הוא משום דאמרי' דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, אך בדם היוצא עם הרעי דל"ש למימר הכי, לכו"ע טהור.

אך מחודש לפ"ז דגם טעמא דר"ש הוא משום דחיישי' דהדור מ"ר למקור ואף ביושבת, ולא משום דלא ס"ל כלל לתלי' זו שאין דרכן לצאת יחד או מדלא ראתה קודם לכן, ויל"ע עוד בזה.

ולדעת רש"י נ' שהטעם בזה הוא, דכ"ה שאין דרך דם מקור לצאת עם מ"ר, ה"נ אין דרך דם מקור לצאת עם רעי, וע"כ תלינן שיצא הדם ממקום הרעי, משום דליכא למיחש שמכח הרעי יצא דם מן המקור, דומיא דמ"ר דאמרי' דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, וכנ"ל.

ומ"מ אכתי איכא נפ"מ בזה בפלוגתת רש"י ותוס', והוא אם אף בזה יש לחוש דילמא בתר הרעי יצא הדם, דלדעת רש"י לכאו' אף בזה יש לחוש, שרק בשעת יציאת הרעי אין דרך דם המקור לצאת, אך שפיר יש לחוש שמא אחר יציאת הרעי יצא הדם, אך לדעת התוס' נ' דאין לחוש לכך, שהרי כל החשש דדילמא בתר דתמו מיא אתא דם הוא דשמא יצא הדם בשעה ששותתת דבשעה זו הדור מ"ר למקור ואייתו דם, אך ברעי דל"ש כלל הא דהדור למקור ואייתו דם, ליכא כלל למיחש להכי, ודו"ק.

ולפ"ז לדעת רש"י אין להתיר בזה עכ"פ לדעת ר"מ, אלא ביושבת על שפת הספל ונמצא הדם בתוך הספל, ולדעת התוס' יש להתיר בזה בכל גווני, וצ"ע עוד בזה.

שו"ר בסד"ט סי' ק"צ סוסקצ"ג שדן בדין זה, ובתחילת דבריו דן להתיר משום דהוי ככתם ע"ג דבר שאינו מקבל טומאה, משום דמה"ת טהורה דאיכא ס"ס שמא אתא הדם ממקום הרעי, ושמא לא הרגישה, ובפרט לדעת רש"י ותוס' דמה"ת כל כתם טהור, ובתו"ד כתב דהכא איכא למיתלי דממקום שבא הצואה בא הדם הואיל והוא מונח עלי' תלינן שממקום א' אתי, והביא ד' התוס' בסוגיין שכתבו כן לגבי דם הבא עם מ"ר, ועיי"ש שנקט דלמש"כ התוס' בדעת רש"י דבשעת זינוק א"א לדם לבא כדרכו שמחמת זינוק נסתם המעיין, אין להתיר בכה"ג, ואך שכתב דהתוס' לא כתבו כן אלא ליישב פירש"י, אך אינהו גופייהו לא ס"ל כן, ובהמש"ד כתב דמ"מ במקום דהויא הצואה בכלי המקב"ט, הגם שיש להקל גם בזה משום שתלינן דממקום הצואה אתי הדם, מ"מ מסתפינא להקל, עכ"ד.

והנה לא הביא הסד"ט ד' התוספתא המפורשים להיתר, אך באמת לפ"ד הסד"ט שם, הרי יל"פ דטעם דינא דהתוספתא הוא משום דהוי זה ככתם ע"ג דבר שאינו מקב"ט, וכדלהלן דחשיב זה רק ככתם לכו"ע, וכמש"כ הסד"ט, אך אי"ז מתישב כ"כ שהרי בתוספתא לעיל מינה הובא פלוגתת תנאי בדין כתם על דבר שאינו מקב"ט, וגם עיקר ד' הסד"ט דכה"ג חשבינן לה ככתם ע"ג דבר שאינו מקב"ט מחודשים, דבפשוטו הי' מקום לומר דחשיב שנמצא הרעי והדם יחד ע"ג הספל, והוי כתם על דבר המקב"ט, ועמש"נ בזה ??.

שו"ר בשו"ת מהר"ח או"ז סי' ח', שהביא ד' התוספתא, וכתב ע"ז, ז"ל, ואיני מבין מה הוצרך להשמיענו מדם היוצא עם הרעי, והלא אפילו היוצא עם מי רגלים טהור לר' יוסי בין יושבת בין עומדת, ושמא כה"ג איירי שמחמת כאב בא הדם, כי תחלה שנה באותה ברייתא פלוגתא דר"מ ור"י וזה מיירי בלא כאב. אכן על ידי כאב שמא יש נקבים בפנים שנפתחים זה לזה, ועל כן הוצרך להשמיענו כשיצא מן הרעי, דסד"א שמא כל הנקבים נפתחים זה לזה על ידי כאב, ושמא נקבים של מטה כנקבים של מעלה, שמי החוטם נגררין דרך הפה כשיש חולי לאדם, וכן גם למטה, עכ"ל.

ומבו' דפשיט"ל להמהר"ח או"ז, דדין דם היוצא עם הרעי, הוא כדין דם היוצא עם מ"ר, ותליא בפלוגתא דר"מ ור"י, וזהו דקשיא לי' מה הוצרך להשמיענו דין זה, אמנם צ"ע, דמ"ש דין דם היוצא עם הרעי לדין דם היוצא עם מ"ר, הרי כל הא דמטמא ר"מ בדם היוצא עם מ"ר, הוא משום דאמרי' דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, וה"ט לכאו' ל"ש כלל בדם היוצא עם הרעי, אך לפום ד' המהר"ח או"ז בתירוצו, י"ל דס"ל דאף בדם היוצא עם הרעי נמי שייך למימר דהדר הרעי למקור ואייתי דם, וצ"ע בזה, וא"כ שפיר יל"פ ד' התוספתא דאתי לאשמועינן דהגם דבדם היוצא עם מ"ר פליגי תנאי, מ"מ דם היוצא עם הרעי טהור לכו"ע, גם י"ל דקמ"ל דגם בדם היוצא עם הרעי תלינן שהדם מישך שייך להרעי, וכמש"נ לעיל לדון בזה, וכאשר מצינו דין זה בד' הסד"ט, וכנ"ל.

וילה"ע עוד לד' תשובות הרשב"א החדשות, שמבו' שם דגם בנמצא הדם בספל של צרכים גדולים תלי בפלוגתא זו, ואך דחשיב ספק ספיקא, דספק שמא יצא הדם ממקום הרעי, ושמא יצא הדם ממקום מ"ר, וזה חידוש דכה"ג חשיב ספק ספיקא, וצ"ע בזה, אך עיי"ש דאייירי שהטילה גם מ"ר, ולפ"ז ניחא, דע"כ שפיר תלי דין זה בפלוגתייהו, כיון דאיכא למימר דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, עייש"ה.

מש"כ הסד"ט שם דמדאורייתא ודאי אין לטמאות, משום דאיכא למיתלי בלא הרגשה וכו', צ"ע שהרי הדם הנמצא עם מ"ר מטמא ר"מ מדאורייתא, אך י"ל דהתם אין דרך שיהא לה מכה במקום המ"ר, וגם שלא תרגיש כאב, משא"כ בדם הנמצא עם הרעי שדרך שיצא משם דם בלא כאב, וכמש"כ הסד"ט, וצ"ע בזה.

דם המנטף בין לפני המים בין לאחרי המין טמא כתם הנתלה בגופו טהור למגעות ולהסטות הולכין אחר הרוב

שו"ת מהר"ח אור זרוע סימן ח

עוד ילמדנו, על אשה שיש לה חולי במקום השתן, ודרך אותו החולי שאין לה מכה ידועה באותו מקום. אך בשעה שמשתנת כואב לה מאד בירכים, ששם מקום השתן לפנים מן הרחם. והרחם שם יש בו שני נקבים, האחד הוא המקור הנקרא חדר בלשון המשנה ומשם יוצא דם הטמא, ולשם נכנס הזרע בו ונקלט בתוכו ומתעברת. ועוד נקב אחר בצדו, והוא מוציא השתן. והנשים החכמות, כשמכניסות אצבע שלהם ברחם, עם העד לבדוק הם יודעות להבחין בין נקב זה לזה, ואותה האשה שיש לה החולי כשמשתנת אז יוצא דם ממנה. וגם אחר שהשתינה, בודקת ומוצאה דם, אך היא אומרת שמצאה דם במקום נקב המוציא השתן. והנה יש שמטהרים אותה, אפילו אם מצאה דם בבדיקה, מטעמא דאמרינן בנדה (ד' ס"ו) נאמנת אשה לומר מכה יש לי באותו מקום שממנה יוצא דם. ואע"ג דהכא ליכא מכה שתוכל להגלע בה, מ"מ יש לומר שעל ידי כאב, עוקר הדם מן הצדדין ויש לטהר כמו במכה. גם כי אומרים, שיש לנסות וליקח מוך לבן, להכניסו באותו מקום על מקום המקור, ואחר כך להשתין בספל, ואז יראו שיש דם בשתן. ואחר כך תוציא המוך, וימצאו אותו טוב לבן ונקי מכל אדמומית כבראשונה, זה הוא הוכחה שאינו בא מן המקור. אבל יש אוסרים, ואומרים, כיון דבתר דתמו מיא אתי דם בבדיקה, אין לטהר. דאפילו רבי יוסי בפרק האשה /נדה/ (ד' נ"ט ע"ב) דמיקל, היינו דנמצא בתוך הספל, ואפילו בספל איכא למימר דלא מטהר אלא במזנקת. ואי משום שהכא ברור לנו שזה החולי רגילתו להביא דם מן הגוף אעפ"י שאין המכה ידועה באותו מקום, מ"מ אפילו הכי כאן דדחיק לה עלמא, שכואב לה להשתין, איכא למימר, הדור מי רגלים למקור ואייתי דם. אע"ג דר' יוסי לית ליה הך סברא, דאיהו אמר בין עומדת בין יושבת טהורה. שמא י"ל, היינו דוקא בראתה דם בספל כדמוקי תלמודא ביושבת על שפת הספל ומזנקת, דמוכח דלא אתו דם בתר דתמו מיא. ושמא בהא מודה ר' יוסי. ואפילו ר' יוסי פר"ח, לא מטהר אלא משום נדה, אבל טמאה משום כתם לא. ולהכי הכא שמצאה דם בבדיקה, אין לטהר כלל, ויש לחוש שחזקת דמים מן המקור. ואך כשבודקת ואינה מוצאה דם, יש להסתפק על הדם הנמצא בספל אם נטהר, כיון שברור לנו שאותו חולי מביא דם, או שמא נאמר היא הנותנת, שעל ידי הדחק מביא דם אפילו מן המקור. וכל זה שנסתפק, זהו בלא הכנסת מוך על נקב שעל המקור אכן, אם תכניס מוך על המקור בשעה שמשתנת לראות אם יגע הדם במוך, בזה שמא יש להקל לטהר ואת"ל שכך הוא ולהקל ולטהר, אכתי יש להסתפק אם צריכה להכניס מוך בכל פעם כשמשתנת. ולא דמי לשאר בדיקות, כגון אמרה יש לי מכה באותו מקום שממנה יוצא דם, או כמו בדיקה דשפופרת ומכחול, דהתם הדם בא הכל ממקום אחד, אך שאין ידוע לנו אם מן הצדדין אם מן המקור, אבל הכא, שאנו יודעים שדרך החולי שהוא מביא דם טהור, אך שאין אנו יודעים אם לפעמים אגב דדחיק לה עלמא אם מביא דם גם מן המקור, א"כ צריכה להכניס מוך בכל פעם כשמשתנת. דאע"ג דגבי חדר אמרינן (נדה י"ז ע"ב) שחזקתו מן המקור בנמצא בפרוזדור. היינו לחומרא אבל שחזקתו לקולא לא אמרינן. ועוד דאי האי אתחזק גם החדר איתחזק, והוי ספיקא ואפילו בבדיקה ג' פעמים לא נקל בספיקא דאורייתא וצריכה לבדוק בכל פעם שמשתנת.

שו"ת מהר"ח אור זרוע סימן ח ד"ה ואודות האשה

ואודות האשה שהיא עושה צרכיה ומצאה דם, כבר בא מעשה לידי כיוצא בזה, ושאלתי למורי הרב ר' שלמה ז"ל ואסר משום דשמא מחמת עצירת השתן הדור מי רגלים למקור, ואייתו דם. ומן הנקבים שכתבת לא שמעתי יותר ומי יודע שמא אחר פרוזדור ואחר עלייה או מקור ובתוספתא ס"פ נמצא על בית יד תניא, דם היוצא עם הרעי טהור דם המנטף בין לפני המים בין אחר המים טמא ע"כ הברייתא. ואיני מבין הוצרך להשמיענו מדם היוצא עם הרעי, והלא אפילו היוצא עם מי רגלים טהור לר' יוסי בין יושבת בין עומדת? ושמא כי האי גוונא איירי שמחמת כאב בא הדם, כי תחלה שנה באותה ברייתא פלוגתא דר' מאיר ור' יוסי וזה מיירי בלא כאב. אכן על ידי כאב שמא יש נקבים בפנים שנפתחים זה לזה, ועל כן הוצרך להשמיענו כשיצא מן הרעי, דסד"א שמא כל הנקבים נפתחים זה לזה על ידי כאב, ושמא נקבים של מטה כנקבים של מעלה, שמי החוטם נגררין דרך הפה כשיש חולי לאדם, וכן גם למטה. וכן נראה כי כשיצאו מי רגלים חוץ לנקב ובאים לבית החיצון למקום שהשמש דש, שוב לא תוכל כלל לעצור עצמה שיחזרו מים אחוריהם ויכנסו למקור, ואם היתה יכולה לעצור עצמה למה יכנסו למקור +נ' דצ"ל ולא למקום+ שיצאו משם. אלא כך הפירוש כשנעצרים המים קודם שיצאו חוץ לנקב שיוצאים ממנו, או מחמת חולי, או כשעוצרת עצמה, אז מתמלא מקום השתן עד שמשם דרך סדק או נקב יוצאים ונכנסים למקור, ומביאים עמהם דם, ולא כשנכנסים למקור כשהיו יוצאים +נ' שצ"ל יוצאים אח"כ+ דרך המקור, אלא כשמשתנת אז חוזרים למקומם דרך נקב שיצאו ומביאים דם המקור עמהם. והמקור לא נפתח, שאם נפתח המקור היה לה לראות בבדיקה, כי כשהוא נפתח אין נסתם כל כך במהרה, ובברור היה בא דם בתר דתמו מיא, וכפי זה לא יועיל אפילו אם תסתום הנקב בשעת הטלת מים

יל"ע בשו"ת ושב הכהן סי' ל"ב שהאריך בסוגיא זו.

בדין תרת"ל להרא"ש דמודה ר' יוסי בזה, נקט הפר"ד דהוי רק טומאה דרבנן, והגר"ז כתב דהוי טומאת ספק, אך סד"ט ק"צ סקצ"ה נקט דהוי דינא דאורייתא, וכ"נ בנובי"ת ק"ל.

לדעת הרא"ש, כיון דבתרת"ל מודה ר' יוסי, ומבו' בטור דאף כה"ג הוי ספק, ולא דנימא דכה"ג אי"ז כלל ריעותא, וא"כ הרי חזינן דגם ר' יוסי מטמא במקום ריעותא, וא"כ מה מדמי הגמ' לעיל פלוגתא דעד שאינו בדוק לפלוגתא דר"מ ור"י דהכא.

וע"כ י"ל, דהגמ' לא מדמי רק דלדעת ר"מ דמטמא הכא נדה, הגם דאיכא ריעותא גמורה, א"כ ה"נ מטמא התם, אך בדעת ר' יוסי לא מדמי, וניחא הא דלא הביא הרא"ש הכא דטמאה משום כתם וכהר"ח, ועמד בזה הד"ח ורבים מן האחרונים.

ויל"פ טפי בזה, דטעמא דרבי דמטמא בעד שאינו בדוק, הגם דאיכא צד דמעלמא, הוא משום דאיכא חזקת דמים מן המקור, ואיכא הכרעה דאין ספק מוציא מידי ודאי, וע"כ שפיר מדמי דאף במ"ר הגם דהוי זה ספק להיתר טפי, מ"מ אם איכא בזה דינא דאין ספק מוציא מידי ודאי, יש לטמאות אף התם, וגדולה מזו פי' החת"ס דאף דהוי רק מיעוטא מ"מ שפיר מדמי, ודו"ק, משא"כ לר' יוסי דאינו מטמא אלא משום כתם, ולא ס"ל להא דחזקת דמים מן המקור, הרי דבזה שפיר יש לחלק בדרגת החששות.

ועד"ז שמעתי לישב קו' התפא"צ, דמנ"ל להרמ"א דמהני ספק ספיקא לטהר לגמרי, דילמא כל מה דמתיר ר"מ בספק ספיקא הוא רק לטמא משום נדה, אך אכתי מטמא משום כתם, וי"ל דנחית חד דרגא, וע"כ לדידן יש לטהר לגמרי, אך להנ"ל י"ל דלר"מ דס"ל חזקת דמים מן המקור, אין לחלק, ואם מטמא בספק ספיקא משום כתם, הרי יש לטמאות לגמרי.

בדעת המהר"ם ע' חידוד הלכות ולחו"ש שפירשו שדעתו דביושבת ושותתת מטמא ר' יוסי, ורק בעומדת ומזנקת מטהר, ולפ"ז זהו שכתב דל"ש חשש שתמו מיא רק לדעת התוס' ולא לפירש"י.

אך באמת בל' מהר"מ ד"א מבו' שדעתו כרש"י, ולפ"ז ע"כ לפרש כד' הבית אפרים והלחו"ש.

בד' הר"ן דשו"ט דשמואל ור"א הויא גם לר' יוסי, צ"ב מאי נפ"מ במילתא דשמואל לדעת ר' יוסי, ונ' לבאר, דבמילתא דשמואל נתחדש דגם יושבת שייך דנימא הדור מ"ר למקור ואייתו דם, ורק דמזנקת היא, אך בשותתת שייך לומר כן, ומה"ט הגם דלר' יוסי לא חיישי' להכי, מ"מ אם יהא ראי' לכך שפיר נימא לזה, אך צ"ב האופן דאיכא ראי' לכך.

בד' הר"ן מבו' דהא דעומדת אמרי' דהדור מ"ר למקור, הוא משום דלא יכלה לישב כדרכה, ולפ"ז צ"ע בעצות האחרונים שתטיל מים בעמידה וכו', וצ"ע כעת.

בשו"ת משכנו"י סי' מ"ב כתב לישב דעת הרמב"ם וכו', דהגמ' לעיל אתיא כמ"ד הכא דלר"מ ל"ה אפי' ספק, אך לר' יוחנן הכא בע"כ הוי ספק, דאל"כ אי"ז ספק ספיקא, דליכא למימר דכיון דספק א' הוא מעליא מצרפינן ספק ב', שהרי גם ספק האיש אינו כלום, ובע"כ דר"י פליג וס"ל דהוי זה ספק, וא"כ אי"ז כסוגיא דלעיל.

וצ"ל בביאור דבריו, דהוי זה פלוגתא במציאות, דאם הוי זה פלוגתא בדין, הרי לא הועלנו כלום, דאדרבה תיקשי לסוגיא דידן מ"ט הכא כו"ע מטהרי, ומ"ש מהתם, דסוגיא דהתם ס"ל דכל דאמרי' חזקת דמים מן המקור, אין להסתפק כלל במכה במ"ר, וע"כ תלי דין זה בפלוגתא דהתם, אך סוגיא דהתם פליגא.

ודרך נוספת כתב החת"ס, שהרי הר"ן כתב דטעמא דר"מ משום דחיישי' למיעוטא, והיינו דמשו"ז איכא ספק ותו מהני חזקת הדם מן המקור, וזהו דתלינן לה בפלוגתא דר"מ ור"י דגם ר' יוסי חייש למיעוטא, אך לדידן דלא חיישי' למיעוטא יש לטהר מטעם דליכא כלל חשש ול"ש בזה כלל ספק מן המקור, וע"כ אנן קי"ל כר' יוסי ולא מטעמי', וע"כ אף להר"ח דלר' יוסי טמא משום כתם, מ"מ לדידן טהור.

ממש"א בגמ' דאם נמצא בתוך הספל ידעי' שבא מתחילה, מוכח דהחשש דהדור מ"ר למקור ואייתו דם הוא שבא הדם יחד עם המ"ר ממש, ודלא כמו שדן לפרש האבנ"ז סי' רל"א, דאי נימא שהדם בא בפנ"ע, א"כ מ"ש מקום נפילת הדם בין זמן הזינוק לבין זמן השתיתה, וז"ב.

בבית אפרים סי' מ"ו פירש דאם נראה רק בקינוח טמא אף לדעת התוס'.

וכ"כ הגר"ז סקי"ב דכה"ג כיון שלא נראה הדם עם המ"ר, ע"כ הוא מן המקור.

ומשא"כ היכא שראתה דם גם בתוך הספל וגם בקינוח יש לטהר, משום דתלינן שהוא מהתמצית, וכתב הגר"ז שם דבזה יש לטהר גם לדעת מהר"ם, דרק בנמצא על שפת הספל יש לטמאות משום דאמרי' הדור מ"ר למקור ואייתו דם, ומשא"כ בנמצא אח"כ לא חיישי' להכי, וגם אין לנו לתלות שהוא דם כדרכו, והיינו מדלא בא קודם לכן

שו"ת נודע ביהודה מהדורה קמא - יו"ד סימן נה

תוספות מסכת נדה דף נט עמוד ב

וי"ל דלא הוה מצי למיתני הכי דהא מסיק דחזקת דמים מן האשה ומהא מסיק לקמן דר' שמעון מטמא אפילו באיש ואשה יושבים ורבי מאיר מטהר אפילו באשה יושבת

ומבו' מל' התוס' דמלישנא דחזקת דמים מן האשה מ' דאף הוי מן המקור, וכן מבו' ברמב"ן רשב"א ור"ן, אך כד' האחרונים מ' מל' רש"י.

ויש לדון עוד בד' האחרונים, דהנה באמת ספק איש וכו' הוי שם אונס חד, אך היינו דתחילה מספקינן שמא אי"ז כלל מן האשה, ותו מספקינן דאף אם הוי זה מן האשה שמא אי"ז מן המקור, ודמי לספק על, ואשר ע"כ כל שספק זה אינו שקול ל"מ הוי ספק ראשון, דספק שאינו שקול מצי למיהוי רק ספק שני, ודו"ק.

שו"ת נודע ביהודה מהדורה תנינא - יו"ד סימן פז

הנה זה פשוט בכל הפוסקים והוא מפורש במסכת נדה דף ס"ו שהרואה ג"פ מחמת תשמיש נאסרה על בעלה ולא מצינו שום אחד מהפוסקים שיאמר בזה איזה ספק אולי מהבעל יצא הדם. והטעם נלע"ד משום שחזקת דמים מן האשה כמו שאמר ר"ש שם בריש פרק האשה ואף דר"מ ור"י מחשבי זה לס"ס באשה ואיש שעשו צרכיהן היינו ברואה בשעת הטלת מי רגלים ואירע מקרה פעם אחת וגם אין דרך דם נדה אז לצאת כלל ובפרט בשעת זינוק שאז נסתם המעיין של דם וכמ"ש התוס' שם בד"ה דלמא וכיון שמקרה הוא יש לספק גם על האיש אולי מקרה הוא שיוצא ממנו עתה דם ואפ"ה ר"ש מחמיר. אבל באשה הרגילה לראות מחמת תשמיש אין תולין באיש לומר שיהא רגיל להוציא דם דאם היה רגיל להוציא דם היה יוצא ממנו גם שלא בשעת תשמיש משא"כ באשה שתולין מחמת תנועת אבר התשמיש בפתח המקור גורם שנפתח ומוציא דם כאיש גבורתו ולכן תולין שאין כל הכחות ולא כל האצבעות שוות. וגם באיש שרגיל לצאת ממנו דם עם מי רגלים אפ"ה לא תלינן בו ברואה מחמת תשמיש כיון שאינו רגיל שיצא ממנו דם שלא בשעת הטלת מי רגלים. ודבר זה מפורש בב"י סוף סימן ק"צ וז"ל כתב הרשב"א בתשובותיו. שאלה מי שיוצא ממנו דם דרך פי האמה בהרגל פעם או פעמים בחודש בין ער בין ישן שלא בהרגשה ובשעת תשמיש נמצא בעדי האיש והאשה שופי דמים גם לאחר תשמיש כשהאיש מקנח וחוזר ומקנח מוציא טיפי דמים דרך פי האמה כו' ועוד שהאשה חדל להיות לה אורח כנשים זה כמה כו'. תשובה ודאי מסתברא דתולה הוא כיון דאיכא מכה בבעל שהוא מוציא דם אפילו שלא בשעת הטלת מי רגלים כו' ע"ש. הרי שדקדק לכתוב כיון דאיכא מכה בבעל שהוא מוציא דם אפילו שלא בשעת הטלת מי רגלים כו' ומשמע שאם לא היה דרכו להוציא דם כי אם בשעת הטלת מ"ר לא הוה מהני לטהר האשה ולתלות בבעלה ולתלות שכבת זרעו של האיש הפך עין מלובן לאודם זה לא תלינן כל זמן שאין לנו שום דבר המורה ע"ז,

שו"ת עונג יו"ט סימן מו

ואף דהך ספק שמא טריפה היא הוא נגד רוב בהמות כשירית הן מ"מ דעת כמה רבוותא דמיקרי ס"ס אף שספק אחד נגד רובא. ואף שמהתוס' בכתובות (דף ט') משמע דמידי דלא שכיח לא מצרפינן לס"ס כמו מוכת עץ דלא מצרפינן לי' לספק אחר. מ"מ מבואר בדבריהם בנדה (דף מ"ה) להיפוך דגם מידי דלא שכיח מצטרפין לספק השקול. בהא דאמרינן התם איבעיא להו הני בתולין מיזל אזלי ואתו א"ד אתצודי הוא דלא מתצדי עד לאחר ג' שנים למאי נפ"מ כגון שבעל בתוך ג' ומצא דם ובעל לאחר ג' ולא מצא דם אי אמרת מיזל אזלי ואתו שהות הוא דלא הויא להו אלא א"א אתצודי הוא דלא מתצדי עד לאחר ג' הא אחר בא עלי' מאי. ופריך ומאן לימא לן דמכה שבתוך ג' אינה חוזרת לאלתר שמא חוזרת לאלתר והא אחר בא עלי' אלא נפ"מ כגון שבעל בתוך ג' ומצא דם ובעל לאחר ג' ומצא דם אי אמרת מיזל אזלי ואתו האי דם בתולין היא אלא א"א איתצודי הוא דלא מיתצדי אלא עד לאחר ג' האי דם נדה מאי. וכתבו התוס' שם ד"ה האי בשם רש"י ז"ל שפירש הא דקאמר איתצודי הוא דלא מיתצד היינו דלא שכיח הוא דמיתצד אבל אם מיתצד תו לא הדרי. והקשו התוס' ע"ז דלפי"ז אמאי הדר בי' הש"ס מהא דקאמר מעיקרא נ"מ לענין זנות לאוסרה על בעלה והדר בי' למימר דנפ"מ לענין נידה. הא גם עכשיו איכא נ"מ לזנות כגון שמצא דם תוך ג' ושוב לא בעל עד י"ב שנים דגדלות ולא מצא דם. דאם מיזל אזלי ואתי האי ודאי אחר בא עלי' והוי רק ספק א' אם בא עלי' בקטנות או בגדלות ובספק א' אסורה אף לבעלה ישראל ואי איתצודי לא מיתצד שריא לבעלה ישראל משום ס"ס דאימר דם דתוך ג' דם בתולים הוי ואפילו אם הוי דם נידות אימר אחר בא עלי' בקטנות ושרי לבעלה ישראל משום דאונס הוא ע"כ. הרי חזינן דפשיטא להו דאף דאמרינן דלא שכיח דמיתצד מ"מ כיון דלפעמים מתרמי דמיתצד מצרפינן לספיקא דקטנות ומשוינן להס"ס למשרי לבעלה ישראל:

וראיתי להגאון רע"א ז"ל שהביא ראי' דספק שהוא נגד רוב אינו מצורף לס"ס מהא דפריך בב"מ (דף כ"א) למ"ד יאוש שלא מדעת לא הוי יאוש ממתניתין דככרות של נחתום ועגולי דבילה דהרי אלו שלו ואמאי הא לא ידע דנפל מיני' והאי לא ידע דנפל דקאמר לאו דודאי הוא דמהיכי תיתי לומר דודאי הוא דלא ידע וע"כ שספק דילמא לא ידע. והא ודאי דמתניתין לא מיירי אלא במקום שאין מצויין רק נכרים אלא דמיירי נמי במקום שרובן ישראל ומיעוט נכרים. א"כ הא הוי ס"ס דשמא נתייאש ושמא מנכרי נפלה ולהכי קתני הרי אלו שלו ומאי פריך לאביי. א"ו דהך ספיקא דנכרים לא מצטרף לס"ס משום דהוי נגד רובא דישראל:

ולפענ"ד לאו ראי' היא דהתם מלבד דהך ספיקא דשל א"י הוא נגד רובא איכא נמי חזקה נגד הך ספיקא דשמא נתייאש. דמוקמינן הממון בחזקת מרא קמא ובודאי לא נתייאש ולהכי לא הוה ס"ס כיון דספק א' נגד הרוב וספק א' נגד החזקה. אבל היכא דאיכא ספק א' ואין כנגדו שום סתירה שפיר מצרפינן בהדי' ספק אחר שהוא כנגד הרוב ודנין בהם דין ס"ס:

ובמק"א בארנו שלכאורה יש להביא ראי' דמיקרי ס"ס בכה"ג מהא דתנן בנדה (דף ס') האשה שהיתה עושה צרכיה וראתה דם אם עומדת טמאה יושבת טהורה דר"מ ר' יוסי אומר בין כך ובין כך טהורה ובעי שם איש ואשה עומדין מה לי אמר ר"מ כי מטמא ר"מ באשה עומדת דחד ספק הוא אבל איש ואשה דתרי ספיקא (היינו ספק מן האיש ספק ממכה שבאשה) מטהר או"ד ל"ש ופליגי שם ר"ל ור"י דר"ל סובר היא היא ור"י סובר דר"מ מודה באיש ואשה עומדין משום דהוי ס"ס. ומסיק שם הש"ס תניא כוותי' דר"י דר"מ מטהר באיש ואשה עיי"ש והתם הרי ספק מן האיש הוי כנגד רוב ואפ"ה מחשב ס"ס לר"י דהא אמרינן שם במשנה חזקת דמים מן האשה ואפ"ה מצרפינן ספיקא דמן האיש לספק מן המכה שבאשה:

ותיתי לי שאחר שכתבתי ראי' זו מצאתי להגאון ר"ע בתשובה שהביא ראי' זו. *צ"ע דהגרע"א הוכיח להיפך, דהספק מן האשה אינו שקול, ולא איירי כלל על הספק מן האיש,* אולם אחרי שהתבוננתי ראיתי דלאו ראי' היא מדברי ר"י דזה מיקרי ס"ס. דנהי דר"י סובר דלר"מ דמטמא בעומדת מודה באיש ואשה דטהור מטעם ס"ס. מ"מ הא התם בש"ס מיבעיא לי' לר"ש איש ואשה יושבין מה לי אמר ר"ש כי אמר ר"ש בעומדת דדחיק לה עלמא ויושבת דחד ספק הוא אבל בס"ס לא אמר או דילמא ל"ש. ופשיט ת"ש כיון דאמר ר"מ חזקת דמים מן האשה ל"ש עומדין ל"ש יושבין:

והנה ודאי דר"ש מודה בכה"ת דמהני ס"ס להתיר והכא מטמא בס"ס וע"כ מטעם דלא הוי ס"ס משום דחזקת דמים מן האשה. וא"כ אף דר"י פשיט דלר"מ זה מיקרי ס"ס. מ"מ הא ר"ש פליג עליו. ובעירובין (דף מ"ו) בעי שם ר"מ ור"ש הלכה כדברי מי וקיימא בתיקו ובאיסור דאורייתא בעינן לחוש לדברי ר"ש דכה"ג לא מיקרי ס"ס. ובנ"ד דהס"ס הוא לאיסורא בעינן לחוש לדעת ר"מ שסובר דגם כה"ג מקרי ס"ס ואסור. ומה שדימה הגרע"א ז"ל להביא ראי' מהא דאמרינן ביבמות יצתה מלאה אינה חוששת משום דסמכינן מיעוטא דנפלים למחצה דנקיבות והוי לי' רובא שאינו זקוק ליבום הרי דמצטרפין דבר שהוא רק מיעוטא ויש רוב כנגדו לספק אחר. וראי' זו יש להביא ג"כ מפ' אלמנה לכ"ג בכהן שהניח מעוברת ובנים זכרים דיאכלו העבדים בתרומה ואין העובר פוסל משום חלקו דהוי מיעוטא דנפלים ומחצה דנקיבות. אלמא דבסמוך מיעוטא לפלגא מיקרי רובא ולא אמרינן דהמיעוט כבר נתבטל ולא חזי לאצטרופי כלל לספק אחר:

נ"ל דלאו ראי' כלל דכל דבר שהוא במנין מחצה על מחצה ממש הדבר ידוע שאם ניתוסף על מחצה האחת עוד אחד ממקום אחר נעשה מהמחצה רוב בלי ספק. וא"כ כשאנו דנין על וולדות הנולדים ואנו אומרים שמחצה מהם זכרים הפוסלים העבדים שבמעי אמן מתרומה ומחצה נקיבות שאינן פוסלין אם מוסיפים על מחצה שאינם פוסלים מיעוט וולדות נפלים שאינם פוסלים ג"כ הרי ניתוסף מיעוט נפלים על מחצה נקיבות והוי לי' וולדות שאינן פוסלין רובא דהכי הוי בודאי אם ניתוסף מעט על מחצה נעשה מהמחצה רובא והמחצה שכנגדה הוי רק מיעוטא. ולא שייך לאמר דהמיעוט כמאן דליתא דמי ולא ליצטרף להמחצה דהא כל דבר שבמנין אם ניתוסף על מנינו אם הי' מעיקרא רק מחצה נעשה ע"י הוספה רובא. וכן גבי זיקה ליבום ניתוסף על מנין הנקיבות שאינן זוקקות ליבום מיעוט המפילות ונתרבה מנין הוולדות שאינן זוקקות והזוקקים ליבום הוי לי' מיעוטא. וכן נמי בהא דאמרינן בפסחים (דף ז') גבי מעות שנמצאו לפני סוחרי בהמות לעולם מעשר. ופרש"י ז"ל מפני שרוב אוכלי בשר בירושלים ממעות מעשר הם שלא היו מספיקים לאכול כל המעות מע"ש שלהם ברגל ונותנים אותם לבני העיר והן אוכלין אותם בקדושת שלמים ואע"ג דאיכא למימר מיד המוכר נפל וכבר נתחלל המעות על הבהמות מ"מ ספק איסורא לחומרא. והקשו בתוס' שם דנימא סמוך מיעוט דחולין לפלגא דמוכר והויא לי' רובא להתירא עכ"ל התם נמי שפיר הקשו דנימא סמוך מיעוטא לפלגא דהתם נמי ליכא למימר דהמיעוט נתבטל לגמרי עד שאין ראוין לצרפן כלל לפלגא כיון דניתוסף מיעוט מעות מלקיחת בהמות חולין על הפלגא חולין שביד המוכר הרי נעשה מעות חולין רובא ומעות שלמים מיעוטא ככל דבר שבמנין שניתוסף במנינו. ולהכי הקשו התוס' דנימא סמוך מיעוטא לפלגא אבל גבי ס"ס דמוכ"ע דאמרינן דמוכ"ע לא שכיח שפיר אמרינן דכיון דמוכ"ע הוי מיעוט ולא שכיח שתהא אשה מוכ"ע לא מצטרפין לי' לספק אחר ואף אם יש ספק תחתיו או אינו תחתיו לא מצרפינן ספק מוכ"ע לספק אינו תחתיו שספק מוכ"ע כבר נדחה ונתבטל מחמת שאינו שכיח. ולא שייך כאן לאמר שהספק אינו תחתיו נעשה רובא להתירא מחמת שניתוסף עליו מיעוט מוכ"ע דאטו ספק תחתיו ספק אינו תחתיו דבר שבמנין הוא להוסיף על מנינו בהאי מיעוטא דמוכ"ע הא לאו דבר שבמנין הוא רק בהאי אשה שנמצא פ"פ מספקינן מעשה היכא הוי אם תחתיו או אינו תחתיו אם מוכ"ע היא או אינה מוכ"ע וכיון דמוכ"ע לא שכיח ונתבטל הך היתרא דמוכ"ע משום דע"כ מרובא היא דלאו מוכ"ע נינהו היכי נצרפו לספק אינו תחתיו כיון שכבר נתבטל. דהתירא דאינו תחתיו ומוכ"ע לאו בכמות הוא דנימא שניתוסף ההיתר במנינו דלאו על הכמות דיינינן אלא על איכות מעשה האשה דיינינן וכיון דמוכ"ע לא שכיח הוי לי' ספק תחתיו ספק אינו תחתיו ספק איסורא לחומרא וזה חילוק נכון מאוד. ולפ"ז גם בענין שאלתינו מותר לשחוט בהמה המסוכנת ביו"ט ולא אמרינן דהוי ס"ס ספק שמא לא תפרכס וגם ספק שמא תמצא טריפה משום דטריפות הוי מיעוטא דלא שכיח ולא מצרפין מיעוט דטריפות לספק שלא תפרכס משום דמיעוט דטריפות כמאן דליתא דמי ומתבטל ברוב כשירות כמי שאינו ולא שייך לאמר שניתוסף על פלגא דשאינן מפרכסות דהא תרי מילי נינהו ופרכוס שייך רק במסוכנת וטריפות הוא בכל בהמה ובהמה ולאו דבר שבמנין הוא דנימא דניתוסף מיעוט טריפות על פלגא דאינן מפרכסות דהא רק על אכילת הבהמה דיינינן אם תפרכס ויש בה חיות וכן אם כשירה או טריפה הוא וכיון שהחשש טריפה נתבטל מחמת רובא הוי רק ספק פירכוס ספק השקול ומותר כמו עוף הנדרס שמותר לשוחטו ביום טוב:

שו"ת אבני נזר חלק חו"מ סימן סז

ומ"ש רעק"א סי' ל"ז זצ"ל דלמה דמחמירין כדעת הפוסקים חלב אינו פוטר משום סמוך מיעוטא דחולבות אעפ"י שאין יולדות לחזקה דלא ילדה ממילא בלא ראינוה חולבת אין כאן ספק כלל דאוקמא אחזקה דלא ילדה וס"ס שיש נגד ספק אחד חזקה לא חשיב ס"ס. הנה למ"ש מהרש"א חולין (פ"ו ע"ב בסוף העמוד) הא דלר"מ דחייש למיעוטא לא אזיל בתר חזקה לבד ג"כ משום דטעם חזקה משום סמוך מיעוטא לפלגא והו"ל רובא ולר"מ הא לא מהני רוב. והנה בספק ספיקא שאין הספיקות שקולין כתב הפנ"י דלדעת הרשב"א ס"ס מטעם רוב ה"נ סמוך מיעוטא לפלגא. וכתב שראה כמה ראשונים ואחרונים סוברין דמהני ס"ס ספק אחד שקול ואחד אינו שקול. וע"כ יש לצרף הפוסקים דחלב פוטר [דלא חשיב חזקת שלא ילדה דיש אחרת כנגדה חזקת הוולד שבעל אמו לא הי' קדוש] עם הפוסקים דא"צ שיהי' הספיקות שקולין. ומה שהוכיח בשב שמעתתא מהא דנדה כיון דחזקת דמים מן האשה לא הוי ס"ס אף דאינו אלא רוב שאני התם דמסייע חזקת האדם לרוב כמ"ש התוס' נדה (י"ח. דה"מ ותו ליכא). ואדרבא מהתם יש להוכיח להיפוך מדלר"מ עומדת טמאה ובגמ' (י"ד ע"ב) ר"מ מטמא משום נדה מוכח דשכיח יותר הדור מי רגלים למקור ומ"מ באיש ואשה מטהר ר"מ והא את"ל מן האשה אין כאן ספק שקול ואעפי"כ הוי ספק ספיקא: