מראי_מקומות_שח-א
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**סימן שח - א-ג**

★במ"ב סק"ג "או ניר חלק שעומד לכתיבה" דגם זה נכלל במוקצה מחמת ח"כ.

יל"ע בזמננו שלא כ"כ מקפידים האם חשיב מוקצה מח"כ.

ויותר נראה דחשיב ח"כ, דבד"כ אדם שרוצה לקשקש או לנסות עט וכדו' לא יקח ניר שעומד לכתיבה.

ולפ"ז קלסר שבתוכו דפים ריקים נאסר בטלטול רק אם יש דף כתוב [אפי' דף אחד] הוה כמדוכה אגב שום ושרי.

★ברמ"א "וה"ה כלים המיוחדים לסחורה".

עיין חזו"א [מב-טז] "נראה דמיירי אף בכלים שמלאכתן להיתר כגון כפות וסכינים שבחנותו וכיון שמקפיד עליהן לשמש בהן שלא יהיו נראין כישנים ויוזלו בעיני הלוקח חשיב מוקצה אף לר"ש ואע"ג דלפעמים נשבר סכינו בשבת וחפצו ליקח לתשמיש ביתו מסכיני חנותו מ"מ חשיב מוקצה. כיון דלא שכיח כלל וכו' ונלמד מכאן דמטפחות שבחנות אם אינו מקפיד עליהן ללובשן לפעמים שרי לטלטלינהו וכו'.

ולכאורה לפ"ז **כלי שעומד ליתנו במתנה** ובד"כ מקפידים על שימושו שיראה חדש לכאורה הוה מוקצה.

וה"ה כלי שקנה וברצונו **להחזיר למוכר הוה מוקצה מחמת ח"כ** וכנ"ל.

★**אוכל שעומד למכירה** באם הוה מוקצה מחמת ח"כ.

עיין לקמן [ס' שי-ב] ובמ"ב סק"ד "דאף על גב דעומדין לסחורה דעתו עליהם לאכל מהם כשירצה".

וכן משמע במג"א ס"ג [שמקשר מקפיד או לא לשו"ע שי-ב] ע"כ דכל הטעם התם דאינו מקפיד ולו יצויר **שיקפיד על אוכלין גם אוכל יאסר** וכנ"ל.

יש שדנו שלפ"ז אתרוגים שעומדים למכירה שאינם עומדים לאכילה [למרות שבעצמותם הם אוכל] ובד"כ מקפידים עליהם הוה מוקצה מחמת ח"כ [בזמן שעומדים למכירה].

וע"ע באו"ש [הלכות שבת פכב-ט] וז"ל א"כ לגבי אכילה ל"ש מוקצה מחמת חסרון כיס דדעתיה דאיניש על כל מידי דחזי ליה, **ול"ש לאוקמי ח"כ נגד האוכל דכל אשר לא יתן האדם בעד נפשו** וכיון דאם לא יראה לו למיכל מידי אחרינא ודאי אכיל אף אם מפסיד הון ע"ז וכו'. אלא דבמידי דמיכל ל"ש הקצאה מחמת ח"כ דאם ירעה ודאי יאכל את הדבש וכו'", עכ"ל. והיינו גם **אוכלין דמקפיד לא הוי מוקצה**.

וע"ע בח"א [כלל ס"ג-ב] וז"ל "כל כתבי הקדש ואוכלין ומשקין אע"פ שיחדין לסחורה כיון שהם לצורך השבת **לא רצו לגזור** וכו' **ואפי' שלא לצורך כלל אלא לפנותן ממקום למקום מותר** וכו'".

דס"ל דאוכל לא הוי מוקצה לא מצד שלא מקפיד אלא בעצם לא גזרו מוקצה על אוכלין.

★יל"ע ביסוד מוקצה מחמת ח"כ האם משום הקצאתו ויחוד המקום **ר"ש מודה דהוה כמקצי בידים** וז"ל הח"א [כלל סו-ו] "דברים שהם מוקצים מחמת ח"כ וכו' כיון שמקפיד עליהם מלהשתמש בהם בחול שום תשמיש וא"כ **מקצה אותן מדעתו לגמרי וכן מוקצה מחמת נולד או מחמת דדחיה בידים"** וכו'.

ולפ"ז שייך ח"כ גם בכלי היתר שמקפיד עליו ומיחד לו, מקום יחשב מוקצה מחמת ח"כ.

או היות ומקפיד מלהשתמש דברים אחרים. כל השם כלי שלו רק למה שעומד והוא עומד למלאכת איסור לכן נאסר, דהיינו כל כשמל"א יש לו עוד שימושים ולכן שרי לגו"מ, משא"כ אם מקפיד על שאר שימושים, אין לו שום שימוש בכלי רק שימוש המלאכתו לאיסור והוא אסור, ולכן בטל ממנו שם כלי ונאסר גם גו"מ.

ולפ"ז כל הדין של ח"כ נאמר אחרי שהוא מלכ"א, **אבל כלי היתר למרות שמקפיד עליו לא יחשב מוקצה מחמת ח"כ**.

ויל"ע "מסכין של מילה" שנחשב מוקצה מחמת ח"כ, אי חשיב כשמל"א או כלי שמלאכתו להיתר [דהותר המילה בשבת]. ואי חשיב כשמל"ה חזינן דמוקצה מחמת ח"כ נאמר גם בכשמל"ה.

ועיין בגר"א יור"ד רסג דשבת דחויה אצל מילה ונאסר לטלטל את הסכין מחמה לצל ככשמל"א, ולדבריו אין הוכחה.

וע"ע בגר"ז [שח-ד] "ואין צריך לומר כלים היקרים ביותר אע"פ שאינן לסחורה **אלא שמלאכתם לאיסור ומקפיד עליהן מלהשתמש בהם תשמיש אחר** וכו'**, וזהו הנקרא מוקצה מחמת ח"כ"**.

דנקט בפשיטות שכל המוקצה מחמת ח"כ זה רק בדברים שהם מוקצים מחמת כשמל"א [והותרו לגו"מ] ומחמת שמקפיד הוה ח"כ ונאסר גם לגו"מ.

וע"ע ברע"א [ביצה ב:] **דסכין של שחיטה ביו"ט הוה מוקצה מחמת ח"כ** הרי דגם בהיתר שייך מוקצה מחמת ח"כ [דשחיטה ביו"ט ודאי הוה הותרה לא דחויה].

וי"ל עוד "בסכיני דאשכבתא" שלרש"י פירושו סכין של קצבים, והרי לקצב אין איסור וא"כ לכאורה הוה כשמל"ה ובכ"ז הוה מוקצה מחמת ח"כ.

וע"ע בחזו"א [מג-יז] "ואפשר לפרש לולא דבריהם ז"ל דהאי קובע לה מקום הייינו שאין מטלטלין אותה אלא משמשין בה במקומה **וכל שקובעין** לה מקום לא חשיב כלי לטילטול וכו' וכ"כ אחרונים ז"ל דאסור לטלטל מורה שעות שעל הכותל וכו' ואין לו מקור נכון בגמ' אלא זכר לדבר בסוגין וכו'".

וע"ע בפנ"י [מו ע"אד"ה אלא], וב"ראש יוסף" [מו ע"א ד"ה ודע] דנקטו דאין ח"כ בכשמל"ה. וכל הדין של ממח"כ הוא רק בכשמל"א.

**ונפק"מ גבי כלי פסח כל ימות השנה** דמקפידים על שימוש בהם ולפ"ז הוה מוקצה מחמת ח"כ.

וכן **מפיות יקרות** שמקפידים על שימושם ומשתמשים בהם רק לפני אורחים חשובים האם הוה מוקצה מחמת ח"כ.

★כשמל"א הותר לצורך גופו ומקומו.

עיין רע"א [סוף ס' רסו] דכשמל"א שאין לו שימוש לצורך גופו [דהיינו אין לו גופו דהיתר] נאסר לטלטלו לצורך מקומו ואין לו את הקולא של צורך מקומו.

וז"ל "דכל שיש לו מציאות היתר טלטול בשבת לגופו היינו לתשמישים הרגילים בו בחול מותר גם לצורך מקומו אבל שופר דאין רגילים ליתן בו מים לתינוק וליכא מציאות טלטול לגופו בזה **גם לצורך מקומו אסור** וכו'.

וע"ע במחלוקת הרז"ה והרשב"א ב-קנד: גבי "קרני דאומנא" והוא כלי של מקיזי דם. דלרז"ה היות ומאוסין ואינם ראוים לתשמיש גופו לא הותר מקומו וברשב"א שם פליג עליו.

וע"ע במ"ב [ס"ק לד] "גבי נר שלא של שעוה או חלב דחשיב כשמל"א ומביא דבספר "מור וקציעה" **מחמיר דאפילו נר שלם ולצורך מקומו אסור לטלטל"**.

והעירו דבשעה"צ לעיל [רעט-ב] סתם דנר הוי כשמל"א.

ויש דביארו את המחלוקת כנ"ל דנר אין לו שימוש גופו דהיתר ונחלקו האם מותר לצורך מקומו בלי שיש בו צורך גופו.

ויש דביארו **דנר חסר לו בשם כלי,** דהיות ומתחסר ומתכלה ע"י השימוש בו אינו מוגדר **כלי** שמלאכתו לאיסור, וכעי"ז גבי עצי הסקה שהובא בביצה דף לג בדברי הראשונים דאינם נחשבים כלי.

וע"ע חזו"א מד-יג.

וע"ע בפרמ"ג [א"א סקי"ב ד"ה כללא] "כללא דמלתא כל שראוי לשום תשמיש שרי לגופו ואף מקומו משא"כ כשאין ראוי לתשמיש בשבת ויו"ט **אף דתורת כלי עליו מה מהני ואסור למקומו".**

ואולי זה ספיקת השו"ע [לקמן סעיף נ] דלדעת הרמב"ם דאסור ללמוד בספרי החכמות יש להסתפק גבי טלטולם דהיינו האם הוי ככשמל"א [ושרי לגו"מ] או דהוה מוקצה גמור [ונאסר גם מקומו].

והיינו כנ"ל כשמל"א שאין בו גופו האם שרי למקומו.

מכל הנ"ל מוכח דגופו בעינן גופו רגיל, דאי כל שימוש בחפץ חשיב גופו היכי משכח"ל כלי שאין בו גופו תמיד ראוי לאיזה דבר, להשליך על בהמה וחיה או כל שימוש אחר ע"כ דבעינן שימוש רגיל וחשוב.

**★לצורך מקומו**

לקמן קנד: מבואר בראשונים דכשמל"א שמונח ע"ג בהמה ופוחד שתמות לא נחשב צורך מקומו [דלא משתמש במקומו].

וע"ע ברע"א [ס' רעט] גבי קוץ ברה"ר שמקשה אמאי בעינן להיתרא מכח היזקא דרבים הא בלא"ה כיון **דצריך למקומו להילוך בנ"א** וכו'".

יש להסתפק כשמל"א שמפריע למקום אבל לא צריך את המקום, כגון פטיש המונח ע"ג שולחן בסלון וכל זמן שמונח שם אינו יכול להשתמש בחלק השני של השולחן [דמכוער הדבר בעיניו] לא שצריך את מקומו ממש, אבל הוא יוצר הפרעה למקום האם חשיב לצורך מקומו.

או תפילין [אי חשיבי כשמל"א] שמונחים בחדרו ומפריעים לד"א וי"ל.

וכן מאוורר [אי חשיב כשמל"א] שרוצה להזיזו לא מפני שצריך את מקומו, אבל הוא מהוה הפרעה, דהיינו שהרוח מפריעה לו לשימוש במקום ורוצה להזיזו, אי שרי, וכנ"ל.

וע"ע מ"ב [שיא-יג] דמת המונח במקום שכוהנים לא יכולים להכנס שרי לטלטלו טלטול מן הצד לצורך מקומו.

★במ"ב [ס"ק יב] "ומיירי כשאין לו כלי היתר לתשמיש זה דאל"ה אין לו להשתמש בכלי זה".

[ועי' ב"תוספת שבת" בהקדמתו לסי' זה שחלק על כל דברי המ"ב].

ויל"ע עד כמה מחויב לטרוח בשביל זה, וכגון שיכול ללוות משכנו כלי היתר האם מותר להשתמש בכלי שמל"א.

וכן יש לעיין שיש לו שני כשמל"א והותר לו, **האם צריך לקחת את הקרוב ביותר**, כגון שיש לו שני פטישים וצריך לפצח אגוזים ואין לו כלי אחר שהותר, האם צריך לקחת את הקרוב ביותר [לא מסתבר].

יש לעיין האם מותר **כשמל"א לצורך נכרי**, דהיינו פטיש שישראל יטלטלו לצורך נכרי שצריך לפצח בו אגוזים, וע"ע במ"ב ס"ק לד.

★במג"א סק"ח שאפי' **עיקר** כונתו למחמה לצל שרי שישתמש בו לגופו.

ויל"ע לפי המ"ב שיש לו כלי אחר אסור, חזינן שזה לא הותרה לגמרי אלא כעין דחיה, דא"א בענין אחר וא"כ אמאי שרי הערמה.

וי"ל דכל דברי המ"ב בשימוש הזה עדיף לחסוך, אבל אין ענין לא להצטרך. כגון שיכול לאכול ד"א, וכי יש ענין לא לאכול אגוזים ויאכל דברים אחרים בשביל לא לטלטל פטיש לפצח אגוזים, ודאי שלא.

ה"נ במג"א אמנם בעצם לא צריך את הד"א, ועיקר כוונתו מחמה לצל אבל אחרי שרוצה [בגלל הערמה] ואין לו דבר אחר, שרי.

★לטלטל לצורך גופו שיצטרך לאח"ז בתוך השבת מסתבר דשרי, וכעי"ז גבי שמלאכתו להיתר לקמן ס"ק כא.

**ויש לעיין לצורך מקומו** שיכול להשתמש במקום אחר, האם שרי לטלטל את הכשמל"א לצורך מקומו או שנאמר לו תשתמש במק"א.

ולהנ"ל שרי איה"נ אני יכול לרצות מקום אחר, אבל אחרי שברצוני למקום זה אין עדיפות לזה שיכול במקו"א בלי טלטול.

ולקמן בס"ק נז מביא מחלוקת אחרונים האם שרי לטלטל כשמל"א לצורך מקומו, שיכול להגיע למקום בלי טלטול בידיים.

וכעי"ז בחזו"א [מט-ח] וז"ל: "ואף שאפשר בניעור לא מצינו בכשמל"א שיהיה אסור לטלטל לצורך מקומו היכא דאפשר בניעור וכו'".

★"ומותר לו ליטלו משם ולהניחו באיזה מקום שירצה".

עיין פמ"ג [א"א-ז] שמביא מחלוקת האם שרי גם לחדר אחר.

ועיין באחרונים שדנו האם מותר להעביר מיד ליד, ועיין "חכמת שלמה" [ריש הסי'] שמותר לתת לחברו וחברו יוליכנו למקום שרוצה.

וע"ע במ"ב [שלט-ט] "אף דקימא לן דמוקצה כל זמן שהוא בידו מוליכו למקום שירצה מכל מקום הכא יתן הנרות לאינו יהודי **דכל שאפשר לסלק המוקצה מידו חייב לסלק".**

★עיין פמ"ג [רע"ז משב"ז-ח] "ובאותן כלי זכוכית שקורין לאנטערי"ן שנותנין נר בתוכן ל"מ אם הוא תלוש דאסור לטלטל דהוה כשמל"א, ואפילו קבוע במסמרים על העמוד יראה **דאסור לסגור הדלת קטן** שבו דמ"מ כשמל"א הוה בזה".

והיינו שס"ל כמשל"א הוא לא רק בעושה מעשה איסור כגון פטיש, אלא כלי שמיוחד לשמש עבור האיסור [ויבואר לקמן בעז"ה].

עכ"פ יש לדון לפ"ז האם מותר לסגור את דלתות התיבה של זכוכית שמדליקין בהן נרות שבת.

★יש לעיין אם ספר טלפונים נחשב כשמל"א השימוש בו אינו איסור רק מיוחד לשימוש עבור דברים שנאסרו.

★יש לעיין נעליים שנאסרו בלבישה ביוה"כ האם חשיבי ביוה"כ כשמל"א.

או דאזלינן בתר רוב שבתות השנה וא"כ **חשיבא רוב תשמישם להיתר**, בעיקר מה דמצניו רוב **באותה שבת** שיש לו שני שימושים בזה אזלינן בתר רוב, ומנ"ל דאזלינן בתר רוב כה"ג.