סותר ע_מ לבנות במקומו ובדין כחס על הפתילה רשימות
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

א] בביאוה"ל סימן ש"מ כתב דהקורע אגרת כדי לקרוא המכתב, חשיב כע"מ לתפור שלא במקומו.

כמו"כ כתב דהקורע כדי להשתמש בצד השני, חשיב כע"מ לתפור שלא במקומו.

הריטב"א דע"ג: נקט דבעי' ע"מ לבנות במקומו, וכ"כ הריטב"א דל"א: דהא מילתא הוי מילתא דפשיטא דבעי' ע"מ לתפור במקומו.

וצ"ב לפ"ז מה מהני שיש לו תיקון בבגד הקרוע, או למירמי אימתא, או קיום מצוה, הרי סו"ס אי"ז ע"מ לתפור במקומו.

ובפשוטו הי' נראה, דלהריטב"א ניחא, שהרי דעתו דבעי' דוקא ע"מ לתפור.

והנה לפ"ז צ"ע בסוגיין.

וצ"ל כמש"כ האבנ"ז, וכן מצינו בריטב"א דקמ"ו. ועירובין דל"ה. בסותר את החבית, ובריטב"א ר"פ במה אשה בהתרת קליעה, עיי"ש.

אשר לפ"ז י"ל, דכל הך דינא דע"מ לבנות במקומו הוא משום דינא דע"מ לתפור, אך משום דין מקלקל מהני אף תיקון במקום אחר, ולפ"ז ניחא דע"כ הכא חשיב לעולם כע"מ לתפור במקומו, ואך דאתינן לדון מדין מקלקל, ל"ב שיהא התיקון במקומו.

אך באמת נ' שאין לומר כן, שהרי בגמ' שם אמרו כן במכבה, ובמכבה ודאי ל"ב דוקא ע"מ להבעיר, וכמבו' כן להדיא בסוגיית הגמ' בד"ל., ובאמת דגם במשכן הי' כיבוי כדי לעשות פחמין, ואמנם ברי"ד וריא"ז נ' דהיו מדליקין הפחמים, אך תוס' כתבו דהי' זה למלאכת הצורפין.

ומצינו כן להדיא בד' הריטב"א בדע"ג:, וצ"ע מאי קשיא לי' אמאי לא תני לי' במתני', ואין לומר דגם בקורע הוא רק משום משאצל"ג, שאין נראה כן בד' הריטב"א בר"פ במה אשה ובדקמ"ו., שהרי אם הוא משום משאצל"ג נ' פשוט דבעי' שתתקן המלאכה לזה, ולא סגי במה שהוא עתיד לזה, ובע"כ דדין אחר הוא, דזהו עיקר צורת המלאכה, קריעה שעתידה להתחבר, (והנה לפ"ז הי' נ', דזהו ענין ע"מ לתפור ולכתוב במקומו, דרק בכה"ג הוי זה קריעה ומחיקה העתידות להיתקן, אך לפ"ז לא א"ש מש"נ להלן דכל הא דבעי' במקומו הוא רק מדין מקלקל, וצ"ע בזה).

וע' עוד בפסקי רי"ד דע"ג: דמבו' דבקורע ע"מ לתפור ובמוחק ע"מ לכתוב בעי' כן גם לר"י דמחייב במשאצל"ג, ואילו סותר ע"מ לבנות ל"ב רק לדעת ר"ש, והדברים צ"ב, ואכ"מ.

ולפ"ז צ"ב דמיון הגמ', ונ' מזה דהא דבעי' ע"מ לתפור ולכתוב במקומו הוא משום לתא דתיקון, דאין חשיבות למלאכה כשאי"ז ע"מ לתפור ולכתוב במקומו, ולפ"ז הדק"ל דכיון דהכא הוי קלקול, מה מהני דהוי זה למירמא אימתא אאנשי ביתי'.

ב] הרמב"ם פסק כן דבעי' ע"מ לסתור במקומו, והק' האחרונים דא"כ מ"ט בנר לא הצריך לזה.

וע' קרמ"ר דכל דהוי התיקון בשעת הקלקול ל"ב לזה, ורק אם הוי התיקון אחר הקלקול הוא דבעי' לזה.

אך הק' לפ"ז במבעיר וצריך לאפרו, דהתם הרי אין התיקון בשעת הקלקול וכמש"כ התוס'.

וע"כ נ' לפרש בע"א, ב] ונ' די"ל עוד בזה, דהנה לדעת הרמב"ם דהא דהמוחק שלא ע"מ לכתוב וקורע שלא ע"מ לתפור פטור הוא משום דהוי מקלקל, צ"ב, דא"כ מ"ט אינו חייב אלא בשמחק ע"מ לכתוב ב' אותיות, הרי הגם דשיעור מלאכת כתיבה היא בב' אותיות, מ"מ הרי אף כתיבת אות אחת תיקון היא, וא"כ כל שמחק ע"מ לכתוב אות אחת מ"ט אינו חייב, וביותר קשיא, בגונא דמחק ע"מ לכתוב אות אחת להשלים התיבה, דכה"ג ודאי הוי זה תיקון גמור, ועד"ז צ"ב דמ"ט אין הקורע חייב אלא ע"מ לתפור ב' תפירות, הרי הגם דשיעור מלאכת תפירה היא בב' תפירות, מ"מ הרי אף תפירה אחת הויא תיקון כשאינה עומדת לבדה אלא היא מצורפת עם תפירות אחרות, וא"כ כל שקרע ע"מ לתפור תפירה אחת כהמשך לתפירות אחרות מ"ט אינו חייב.

ונ' מזה, כל' הרמב"ם, דיש אופנים דכיון שיש תיקון, א"כ אי"ז מעשה קלקול כלל, אך יש אופנים דהוי זה מעשה תיקון, ואך דהוי זה ע"מ לתקן, ובכה"ג מן הדין הי' לפטרו, ונתחדש בזה מחייב חדש דהמקלקל ע"מ לתקן חייב, וכ"ז הוא בשמקלקל ע"מ לעשות מעשה מלאכה, אך אם מתקן ע"מ לעשות תיקון בעלמא פטור, וע"כ שיעורו כשיעור המתקן, וז"ב.

ועי' יראים דסותר ע"מ לבנות הוי תולדה, וכפי הנראה מה"ט לא תני לה במתניתין, וצ"ע שהרי במשכן הי' כן, וכמבו' כן בגמ' דל"א: וא"כ היאך הוי זה תולדה, ועכ"פ מבו' דאי"ז חד פעולה עם סותר לתקן, דבסותר ע"מ לבנות הוי זה פעולת קלקול, ואך דמהני הכשר הבנין לחייבו.

ונ' עפי"ז דמה"ט בעי' ע"מ לכתוב ב' אותיות וע"מ לתפור ב' תפירות, דכל תורת מלאכת מחשבת שע"ז, הוא משום שה"ז הכנה לתפירה ולכתיבה, אך אם יהא דבר שאינו מלאכה לא יהא חייב ע"ז.

ובזה נ' לבאר ד' הר"ן בס"פ הבונה, שלמד מינה דחק תוכות חייב, ונ' דהוא משום הנ"ל, דמוחק ע"מ לכתוב הרי הוי מקלקל, וכל תורת מלאכת מחשבת שעליו הוא משום הכשרת הכתיבה.

וגם בד' הרא"ש נ' כן, דאין כונתו דהמלאכה היא הכשר הכתיבה, אלא כונתו דהתורת תיקון ומלאכת מחשבת דהמלאכה הוא במה שמכשיר הכתיבה, וע"כ אין לחייב על מחשבת הכתיבה יותר מעל הכתיבה.

ולפ"ז ניחא ד' הרמב"ם, ונ' דע"כ חלוק הוא מבעיר וצריך לאפרו, דיוצר אפר שבאפר הוי זה מעשה תיקון, דהאפר הוי דבר חדש

ומשא"כ בסותר דמקלקל האבנים, דאבנים בנויות עדיפי, ואי"ז כלל מעשה תיקון באבנים, ורק אם יבנה אותם לבסוף יהא זה תיקון, וע"כ הוי זה מקלקל ע"מ לתקן, ובזה בעי' ע"מ לתקן במקומו.

אשר לפ"ז נ', דבמכבה את הנר, הרי בשמן ובנר אי"ז קלקול כלל, ואדרבה הוי זה תיקון בהם שאינם נשרפין, וע"כ בזה ל"ב כלל שיהא ע"מ לבנות במקומו, דרק בסותר וכיו"ב שאם ישאר המצב הזה יהא זה קלקול, וכל' היראים דהגם דהשתא הוי קלקול, ז"ל, סותר. אינו חייב אלא אם כן מתקן בסתירותו אבל אם מקלקל פטור. תולדה דאורייתא לסותר. [מקלקל] ע"מ לתקן חייב "אע"פ שאם הי' מניחו כמו שהוא סתור עתה הי' הדבר מקולקל אחרי שע"מ לתקן הוא חייב" כדתנן [שבת ק"ה ב'] המקלקל ע"מ לתקן חייב ותנן המקלקל ע"מ לתקן שיעורו כמתקן, עכ"ל.

ולפ"ז נ', דאם יקלקל ע"מ לתקן תיקון שאינו מלאכה יהא פטור, ול"ד למכבה ע"מ להבעיר לר' יוסי דהבערה ללאו יצאת, דלר' יוסי הוי זה מלאכה, והרי יש בזה לכל דיני מלאכת מחשבת, אך עי' ר"ח פסחים שאין נ' כן, אלא דאין ע"ז כרת, וע"כ שפיר איכא ע"ז תורת מלאכת מחשבת, אך בתיקון שאינו מלאכה כלל ל"מ.

ומצינו כן בד' המאירי בשם חכמי ההר להדיא, עיי"ש בדבריהם.

אך בביאוה"ל נקט לא כן, ונקט דאם יעשה לצורך תיקון אחר יהא סגי בשיעור הראוי לתיקון זה, וצ"ע וכי משום שיש מלאכת כתיבה ותפירה ונאמרו בהן שיעורים גרע, ואולי יל"פ דהוו ע"ד הבערה לר' יוסי דהגם דאי"ז מלאכה מ"מ מהני זה לדין מקלקל ע"מ לתקן.

ל' המאירי, וכן המחלקת במקלקל שתקונו באותו דבר אלא שאין התקון ניכר ואינו בא עד לאח"ז כגון סותר על מנת לבנות מוחק על מנת לכתוב קורע ע"מ לתפור וכיוצא באלו "בקלקול שהתקון הבא אחריהם הוא במלאכה אבל אם אין שם מלאכה כגון סותר לישב על האבנים אינו תקון" אא"כ הוא ניכר בשעת הקלקול, עכ"ל.

ומפורש בדבריו כמש"נ, דבסותר ע"מ לבנות וכו', אינו חייב אא"כ התיקון הבא אחריהם הוא במלאכה, וברוך ד' שהנחני בדרך אמת.

וע"כ יש לתמוה עמש"כ האבנ"ז דהמוחק ע"מ לכתוב כתב שאינו מתקיים חייב, ולמש"נ נ' דהוא פטור, וז"ב.

והנה בד' חכמי ההר מבו' דהחילוק בזה הוא, שאם התיקון ניכר ובא מיד, לא חשיב זה כלל כמעשה קלקול, אך אם התיקון בא לאח"ז חשיב זה כמעשה קלקול, ואך דהוי זה מקלקל ע"מ לתקן, וע"כ אינו חייב אא"כ הוא מכשיר מלאכה.

ובד' תוס' דק"ו. נ' להוכיח שדעתם דהוא משום דכ"ה עיקר המלאכה, שהרי כבר נתבאר דאם הוא משום קלקול, הרי בע"כ נתחדש בזה דמכח דיש מלאכת תפירה ומלאכת כתיבה, ע"כ הוא חייב, וא"כ מה הק' התוס' מזה ע"ד ר"ת, ובע"כ מד' התוס' דכל הא דבעי' קורע ע"מ לתפור ב' תפירות אי"ז כלל משום מקלקל, וכמדומה שמזה גופא הוא שלמדו התוס' לד"ז, דאם הוא משום מקלקל א"כ מ"ט בעי' ע"מ לתפור ב' תפירות וע"מ לכתוב ב' אותיות, ובע"כ דהוא משום דכ"ה הוא עיקר צורת המלאכה, ודו"ק, ולפ"ז זהו שהק' התוס' דמ"ט לי"ב משום מקלקל, דכלפי מקלקל ל"מ מידי מה דהוי זה מלאכת תפירה ומלאכת כתיבה, וז"ב בדעתם.

וילה"ע עוד בענין זה, במש"כ המאירי בשם חכמי ההר דקורע ע"מ לתפור וכו' הוי משאצל"ג, וזה חידוש דהגם דהי' כן במשכן, מ"מ הוי זה משאצל"ג ואינו חייב עלי', ועד"ז חזינן ביראים דסותר ע"מ לבנות הוי תולדה, הגם דזה מה שהי' במשכן.

והמאירי פליג עלייהו, ונ' בביאורו, דסותר דנעשית הסתירה באבנים ועתיד להשתמש בהן, ע"כ חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, ומשא"כ בכיבוי הפתילה דהכיבוי הוא בשלהבת ולא בפתילה כמש"כ תלמיד ר"י הזקן, או משום דהכיבוי הוא רק בחלק הפתילה העליונה, והוא א"צ לזה, וכמש"כ הרי"ד, או כמש"כ בשיטה להר"נ שהוא אינו עתיד להדליק בחלק פתילה זה, וע"כ הוי זה משאצל"ג, ומשא"כ בכיבוי פתילה ע"מ להבהבה, שהוא עתיד להשתמש בחלק פתילה זו.

אמנם בל' הראשונים בדצ"ד. נ' דבכיבוי פתילה בעי' לפרש דהטעם הוא משום דהכיבוי מתקן את הפתילה דההבהוב נעשה ע"י הכיבוי, עיי"ש בדבריהם

ונפ"מ בזה, בטעם הא דסותר ע"מ לבנות חייב אף אם אין הבנין השני מתקן יותר, דהתוס' דימו ד"ז לפתילה, וס"ל דבעי' שהכיבוי יתקן יותר, אך לדעת הראשונים הנז' ל"ב לזה, ובעי' שיהא צריך לדבר שכיבה, וה"נ הוא צריך למה שסתר.

אך לד' הראשונים דבעי' שהכיבוי יעשה תיקון, נ' דהוא משום דהכיבוי הוא בשלהבת, וכלל אינו בפתילה, וע"כ רק אם הכיבוי יוצר תיקון הוא דחשיב צריכה לגופה, ומשא"כ סתירה שהיא בבנין, ולפ"ז בסותר ל"ב שיהא הבנין האחרון טוב מן הראשון.

ע"פ הנ"ל דהכיבוי הוא בשלהבת, נ' דמה"ט צריך ע"מ לבנות במקומו ול"מ לבנות באותן אבנים במקום אחר, דהרי כיבוי הוא בשלהבת, וכלל אינו עתיד להחזיר שלהבת זו, ול"ב אלא שיבנה במקום דליקת השלהבת, וה"נ בעי' שיבנה במקום בנין הבית, וכיון שהבנין מתייחס לחלל, ע"כ בעינן שיחזור ויבנה בחלל זה, ועי' שבה"ש בשם האר"י דהי' שם אויר א"י, והגם דאי"ז אותו קרקע, והרי דבעי' אותו חלל, ודו"ק.

כל משה"ק התוס' בדצ"ד. הוא לטעמייהו דבעי' אותו צורך שהי' במשכן, וע"כ הי' בדין דמכבה ע"מ להשתמש בפתילה יהא חשיב כמלאכה הצל"ג, והוצרכו לפרש דבעי' צריכה לגופו ולגופה.

אך לדעת הראשונים ניחא, דמכבה שאינו צריך להבהבה, אינו צריך כלל לגוף המלאכה, וכמש"נ דהמלאכה נעשית בשלהבת, ולא בפתילה, וע"כ הוי זה אצל"ג, ומשא"כ בסתירה, וע"כ בסתירה ל"ב לזה כלל.

נמצא דבהא דבכחס על הפתילה חשיב אצל"ג, מצינו כמה דרכים, להתוס' משום דבעי' צריך לגופו ולגופה, ואין הפתילה נתקנת ע"י הכיבוי, משא"כ בצריך להבהבה נתקנת הפתילה ע"י הכיבוי, להראשונים משום דהכיבוי אינו מתקן כלל להפתילה, וכיון שהכיבוי נעשה בשלהבת, נמצא שא"צ כלל לכיבוי, ומשא"כ בצריך להבהבה שה"ז מתקן להפתילה, ברש"י נ' דבצריך להבהבה הי' צריך שידלק, וע"כ הוי מעשה הכיבוי ברצונו ובדעתו, וחשיב מלאכה הצריכה לגופה, ברי"ד מבו' דהכיבוי הוי במקום הדולק, ובעי' שיהא צריך למקום זה, וע"כ רק בצריך להבהבה דעתו על מקום זה, אך בכחס על הפתילה אין דעתו על מקום זה, והגם שעתיד להשתמש בו מ"מ הוי זה אצל"ג, בשיטה להר"נ פירש דהוא משום דעתיד לחתוך מקום זה, ויל"ע אם לדידי' בצריך להבהבה אינו חותך מקום זה, או דהגם דחותך מקום זה חשיב צל"ג משום דהכיבוי מתקן את הפתילה.

ויל"פ עוד, דבכיבוי אי"ז מועיל כלל לפתילה, שהרי גם בלא"ה היא דולקת, ורק ה"ז מועיל שלא תכלה וכו', וזה הוי אצל"ג, ומשא"כ בסותר שה"ז מועיל לאבנים שאפשר לבנותם בצורה אחרת, אך לפ"ז אם אין האש דולקת בצורה טובה, והוא מכבה ע"מ להדליק בצורה טובה יותר, חשיב שפיר כמלאכה הצריכה לגופה, וצ"ע בזה.

ולכל הפירושים ניחא הא דבסותר ל"ח אצל"ג, לתוס' משום שמתקן יותר ממה שבתחילה, ולראשונים משום שהסתירה הויא בבנין והוא צריך לו, ולרי"ד ולר"ן משום שדעתו ועתיד להשתמש במקום הבנין.

ולפ"ז לדעת ש"ר ל"ב שיהא הבנין השני עדיף מן הראשון, ודלא כמש"כ התוס'.

ועי' ריטב"א ר"פ במה אשה, ולקמן דקמ"ו. דנקט דחשיב סותר ע"מ לבנות, הגם שאי"ז בנין עדיף, אך י"ל דהתם בלא"ה לא אזיל לדעת ר"ש, שלדעתו ודאי הוי זה משאצל"ג, ומשו"ז לא מקילינן, וז"פ.

א] בד' רש"י דל"א: מפני שהוא מתכוין לעשות פחם הק' הגרע"א מסוגיית הגמ' בדק"ג.

ועי' בד' הרי"ד דמפורש כן דבעי' שיתכוין לזה, עיי"ש באורך, והרי"ד גופי' פירש בדק"ג דהוא משום חורש, וע"כ אין לישב ע"ד הרמב"ן.

ונ' לפ"ד הרי"ד, אשר לפ"ז ניחא דהתם הוי דבר שבנ"א צריכין אותו, וע"כ ל"מ שהוא אינו צריך לזה, ורק בעביד בארעא דחברי' דהוא א"צ לזה הוא דשרי.

ובפשוטו נ' כן בדעת רש"י דק"ז., וזהו שפירש דאין במינו ניצוד וגם הוי משאצל"ג, ולפ"ז ניחא ד' רש"י.

אך באמת יל"פ ד' רש"י דק"ז. דכל דאין במינו ניצוד ל"ח כצידה רק אם צדן לצורך, אך לעולם מודה דאין במינו ניצוד הוי פטור בפנ"ע, ומה שכתוב בפירש"י דהטעם הוא משום שאצל"ג, כמדומה שאי"ז מד' רש"י, וחזינן דכל הראשונים לא הביאו לזה, ולפ"ז הדק"ל.

לדעת רש"י נ' דצריכה לגופה היינו שהוא צריך את המלאכה והויא המלאכה לדעתו ולרצונו, וע"כ בחופר גומא ובקורע בחמתו הרי אינו צריך כלל את המלאכה, דאינו צריך את הבנין ואינו צריך את הבגד הקרוע, וע"כ ודאי הוי זה מלאכה שאצל"ג, אך במוציא מת הרי עתה הוא צריך להוצאתו, וע"ז הוסיף רש"י דברצונו לא באה לו, והיינו כמו שפירשו תוס' בדרך קמא וכ"ה באורך בתוס' תלמיד ר"י הזקן, דהגם דהשתא הוא צריך לפעולה זו, אך ברצונו ל"ה נצרך לשלהבת זו שהוא פועל בה, וע"כ חשיב דהמלאכה נעשית שלא ברצונו, ול"ד לכל מלאכה שברצונו ל"ה נעשית, דהגם דא"צ לפעולה, מ"מ הוא צריך להחפץ שנעשית בו פעולה זו, וע"כ ל"ד למוציא מת לקברו דברצונו הי' שלא יהא מת ולא יהא צריך לקברו, אך בקורע יריעה שנפל בה דרנא הרי הוא רוצא שיהא לו את היריעה, וכיון שצריך לעשות בה מלאכה זו, הרי נעשית מלאכה זו ברצונו.

ונמצא שדעת רש"י דומה לד' הראשונים, אך חלוקה מהם, דלהראשונים העיקר תלוי אם יש לו תועלת במלאכה, או אי"ז אלא סילוק נזק, אך לדעת רש"י העיקר תלוי אם המלאכה נעשית ברצונו, ובכל דבר שברצונו לא הי' כלל דבר זה שהוא פועל בו, א"כ נמצא שאין המלאכה נעשית ברצונו כלל, שהוא לא רצה כלל בדבר זה.

ונפ"מ בפתילה שצריך להבהבה, דלרש"י יש לאסור גם אם אין צריך כלל לכיבוי, אך לש"ר אין לאסור בזה.

ועוד נפ"מ במש"נ במק"א בדעת רש"י דכל חובל ומבעיר חשיב צריך לגופה, כיון שהוא צריך למלאכה, ול"ש לומר דברצונו לא באה לו, ומשא"כ לש"ר כיון שהתועלת היא חיצונית לרש"י לטעמי' דמבעיר עצים תחת קדירתו חשיב אצל"ג, א"כ לא מצינו לחשבה כמלאכה הצל"ג, ודו"ק.