עב - בגדרי ההיתר דפיקו_נ
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**יסוד ההיתר דפיקו"נ**

א] ביומא פ"ה ב' נחלקו במקור הא דפיקו"נ דוחה את השבת, ודעת ר"ש בן מנסיא דהוא מדכתיב ושמרו בני ישראל את השבת אמרה תורה חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה, ופרכינן עלה דאשכחן ודאי ספק מנלן, ומפרשינן דהא דפיקו"נ דוחה את השבת הוא מדכתיב וחי בהם ולא שימות בהם, ולכאו' לפ"ז אין טעם ההיתר משום דחלל עליו שבת אחת כדי שיחלל שבתות הרבה, אלא הוא היתר בפנ"ע מקרא דוחי בהם, וכ"נ ממש"כ בפירש"י סנהדרין ע"ד א' (ד"ה סברא הוא) דהא דהותרו כל העבירות במקום פיקו"נ הוא משום דיקרה בעיניו נשמה של ישראל.

אמנם הנה בשבת קנ"א ב' אמרו דהא דתינוק בן יומו מחללין עליו את השבת הוא משום דאמרה תורה חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה, ומשמע דהכי קי"ל דהתירא דפיקו"נ הוא משום דחלל עליו שבת אחת וכו', וצ"ל לפ"ז דאף דמסקינן דהתירא דפיקו"נ הוא מקרא דוחי בהם, מ"מ מפרשינן דעיקר דינא דוחי בהם הוא משום דחלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה, (ואך דמקרא דוחי בהם נלמד דאמרינן הכי אף במקום ספק).

וכ"נ ממש"כ הר"י מלוניל והמאירי ביומא פ"ה א' דהא דמחללין שבת לחיי שעה הוא משום דבההיא שעתא יכיר בוראו ויתודה על חטאתו, והרי דעיקר הא דמחללין שבת במקום פיקו"נ הוא משום ה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו', וע"כ הוצרכו לפרש דגם בחיי שעה איכא לה"ט.

ב] ומצינו כן עוד בכ"ד דעיקר הא דהותר שבת משום פיקו"נ הוא מכח ה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו', והוא חדא במש"כ הרמב"ן בתורת האדם דמחללין שבת על עובר אף דלאו נפש הוא דאמרה תורה חלל עליו שבת אחד כדי שישמור שבתות הרבה, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בנדה מ"ד ב', (ובחי' הגר"ח בפ"א מרוצח הביא מדבריהם דעובר הוי בכלל וחי בהם, וזה כנ"ל דעיקר דינא דוחי בהם הוא משום דחלל עליו שבת אחת וכו').

עוד מצינו כן במש"כ השבלי הלקט בהל' רבית סימן מ"ו לצדד דאף דנכרי שקידש בזה"ז חוששין לקידושיו דשמא מעשרת השבטים הוא, מ"מ אין מחללין עליו את השבת, משום דלי"ב לה"ט דחלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה דאין סופו לשמור שבתות הרבה, וכ"כ בתשו' גוו"ר כלל ג' סימן א' והבית מאיר בסימן ש"ל.

עוד מצינו כן במה שנסתפק המג"א בסימן ש"ו סקכ"ט דיש להתיר לחלל שבת כדי להציל בת קטנה משמד דדמי לפיקו"נ דמחללין על הקטן דאומרים חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה וה"נ בכה"ג, וכ"כ הגר"ז שם סכ"ט שאין לך פיקו"נ יותר מזה שלא תצא מכלל ישראל ותחלל שבתות כל ימיה ומוטב לחלל עליה שבת אחת משתחלל היא שבתות הרבה דמה"ט מחללין שבת בשביל פיקו"נ,[[1]](#footnote-2) וכ"כ החיי אדם בכלל ס"ח סי"ב, ועד"ז כתב בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ג לדון לפ"ז להתיר להכניס שוטה לבית הרפואה ע"מ שיתרפא משטותו אף שיאכילו אותו איסורים, (אך מסיק שם דטעם ההיתר דפיקו"נ אינו משום דחלל עליו שבת אחת וכו', ואין להתיר מכח ה"ט).[[2]](#footnote-3)

עוד מצינו כן במש"כ האוה"ח הק' בפרשת כי תשא (ל"א ט"ז) דמי שודאי לא יקום ולא יגיע לשבת הבאה לשומרו, אף שרפואות אלו יועילו לשעות או לימים לא יחלל עליו שבת.

עוד מצינו כן במש"כ החת"ס בכתובות ט"ו ב' לדון דלדינא אין מחללין שבת על תינוק הנמצא בעיר שרובה נכרים משום דלי"ב לה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו'.

ג] אך בתשובת הגרע"א שהביא הבית מאיר בסימן ש"ל כתב דכיון דילפינן מקרא דוחי בהם ולא שימות בהם, אין לנו לומר דהוא דוקא היכא דישמור שבתות הרבה, אלא הוא משום דהתורה חסה על נפש מזרע ישראל, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שכ"ט ס"ד דה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו' הוא לטעמא בעלמא אבל לדינא לא תלוי כלל במצוות דאין הטעם דדחינן מצוה אחת בשביל הרבה מצוות אלא דחינן כל המצות בשביל חיים של ישראל וכדילפינן לה מקרא דוחי בהם, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ב משבת ה"ג דאין משפטי התורה נקמה בעולם אלא רחמים וחסד ושלום בעולם, (וגם להני תנאי דילפי לה ממזבח וממילה וממחתרת מוכרח דאחיים של אדם קפיד רחמנא),[[3]](#footnote-4) והוכיח כן מהא דמחללין שבת על תינוק הנמצא בעיר שרובה נכרים אף דמאכילין אותו נבילות ולא ישמור את השבת, (וכן הוכיחו בתשו' חת"ס או"ח סימן פ"ג ויו"ד סימן קמ"ט וחו"מ סימן קע"ז והמנ"ח במוסך השבת בסופו), ועיי"ש שכתב דמה"ט מחללין שבת על חיי שעה דקטן אף דלי"ב לה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו', ומה"ט מחללין שבת על חרש ושוטה.

ד] ובד' הני קמאי שכתבו דהא דמחללין שבת הוא מכח ה"ט דחלל עליו שבת אחת תיקשי מהא דמחללין שבת על תינוק הנמצא בעיר שרובה נכרים, וגם תיקשי מהא דמחללין שבת על חיי שעה דקטן (כאשר כ"ה סתימת הדברים),[[4]](#footnote-5) - וי"ל כמשמעות ד' המהר"ם בן חביב בתשו' קול גדול סימן ע"ו דאף דעיקר דינא דוחי בהם הוא משום דחלל עליו שבת אחת וכו', מ"מ מכח זה לא חילקה תורה ובכל ענין מחללין שבת על נפש דישראל, (ומה"ט הוא דמחללין שבת על חרש ושוטה אף כשאינם יכולים להוליד דלא פלוג רבנן).[[5]](#footnote-6)

## אם מחללין את השבת להצלת עובר היכא דליכא לה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו'

ה] בד' המג"א בסימן ש"ל סק"ד משמע דאין מחללין את השבת ליילד קראית, (אלא דבדבר דלי"ב חילול שבת עושין משום איבה), וכ"כ הא"ר שם סק"ד והפמ"ג והמחה"ש שם והגר"ז שם ס"ב, והבית מאיר שם הביא תשו' הגרע"א שתמה ע"ז דהרי הקראים הוו ישראל אלא שהם מומרים, והולד הו"ל כתינוק שנשבה,[[6]](#footnote-7) והוי ישראל מעליא לחלל עליו את השבת לדעת הסוברים דהיתר פיקו"נ בעוברה שהריחה הוא גם משום העובר, ואף דלי"ב לה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו' מ"מ לא תלי ההיתר בכך, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן.

וצ"ע דאף אם בכל פיקו"נ מחללין שבת אף היכא דליכא לה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו', מ"מ בעובר שכתב הרמב"ן בתורת האדם וש"ר דל"ה בכלל נפש וכל הא דמחללין עליו את השבת הוא משום דאמרה תורה חלל עליו שבת אחת שמא ישמור שבתות הרבה, הדין נותן דכל דלי"ב לה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו' אין מחללין עליו את השבת.[[7]](#footnote-8)

## אם הותר לחלל שבת במקום צד סכנה דאין חיוב להציל ממנו

ו] האבנ"ז באהע"ז סימן פ"א סק"ד כתב דמותר לחלל שבת במקום חשש רחוק, אף דאם ירצה שלא לחוש לכך הרשות בידו, עיי"ש, וכ"נ ממה שמצינו שהתירו דברים רבים משום יתובי דעתא דהיולדת, אף דפעמים דגם בחול אין עושין כן במקום טירחא וכיו"ב, וכן ודאי דדינא הוא דמחללין שבת כדי לילך לרופא מומחה וכיו"ב, אף דפעמים דגם בחול אין עושין כן משום הוצאת ממון וכיו"ב.

וצ"ב, דלכאו' עיקר הא דפיקו"נ דוחה את השבת הוא משום החובה להציל את הנפש, וא"כ אם במקום ספק רחוק ליכא חובה להציל את הנפש, מ"ט ה"ז דוחה את השבת.

ולכאו' מוכח מכ"ז דאין הדבר כן והא דפיקו"נ דוחה את השבת אינו מכח חובת ההצלה אלא הוא דין בפנ"ע מקרא דוחי בהם, וכמש"כ כן הקוה"ע בסימן מ"ח סקט"ז, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, וכן האריך בס' משנת פיקו"נ סימן א', ועיי"ש שכתב לפרש בזה דהיינו דאף דבהתירא פיקו"נ דינא הוא דאין הולכין אחר הרוב וילפינן לה מקרא דוחי בהם, (וכמש"כ התוס' ביומא פ"ה א'), מ"מ בחיוב ההצלה מקרא דלא תעמוד על דם רעך הו"ל כשאר דינים דאזלינן בהו בתר רוב, וע"כ רשאי אדם שלא לחוש לחשש רחוק דפיקו"נ, ומ"מ מותר לחלל ע"ז את השבת, ועד"ז שמעתי מאאמו"ר שליט"א.

ומצינו כן עוד במש"כ בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן ק"מ במומר לחלל שבת לתיאבון דאף אם דינא הוא דלא מעלין ואין אנו מצווין עליו בלאו דלא תעמוד על דם רעך דיצא מכלל רעך ואינו בן ברית, אפ"ה קרינן ביה וחי בהם ולא שימות בהם ואין איסור לחלל שבת עבורו.

ז] אך צ"ע ע"ז מכ"ד, חדא, ממה שאמרו בשבת קל"ג ב' דהאי אומנא דלא מייץ סכנה הוא ועברינן ליה, ופרכינן עלה פשיטא מדקא מחללי עליה שבתא סכנה הוא, ואם הותר לחלל שבת במקום חשש רחוק אף דרשאי שלא לחוש לו, א"כ הרי שפיר אף דמחללין ע"ז שבת מ"מ י"ל דאי"ז אלא חשש רחוק ואין חייב בכך.

עוד יש להעיר ממש"כ בפירש"י ביומא פ"ה א' (ד"ה למאי הלכתא) דבעובר הנמצא במקום רוב נכרים כיון דמפקחין עליו את הגל כ"ש דמצוה להחיותו, והרמב"ן בתורת האדם כתב דלמ"ד דברוב נכרים אין מצוה להחיותו, כיון דאין מצוה להחיותו אף דאיכא פיקו"נ ולית ביה עבירה, כ"ש לגבי פיקוח גל בשבת דאיכא איסור סקילה דאין מפקחין עליו, ולכאו' הרי י"ל דאף דאין מצוה להחיותו משום דהולכין בזה אחר הרוב, מ"מ מותר לפקח עליו את הגל בשבת דלענין התירא דפיקו"נ אין הולכין אחר הרוב.

עוד יש להעיר ממשה"ק התוס' בע"ז כ"ז ב' במה שאמרו שם דלחיי שבת לא חיישינן מהא דמפקחין את הגל בשבת משום חיי שעה, והרי דאם לא חיישינן לחיי שעה ואין בזה חיוב הצלה, אף לא הותר לחלל שבת לצורך כך.[[8]](#footnote-9)

עוד יש להעיר ממש"כ הרמב"ן בתורת האדם במש"כ השאילתות דיולדת שאמרה בריאה אני ולא צריכנא מדורה וחמין ורופאין נמי אמרינן לא צריכה מ"מ עושין לה מדורה ומחממין לה חמין, דלא מסתברא כוותיה שהרי יולדות הרבה שבחול אינן עושות מדורה וחמין בכל יום, ואם הותר לחלל שבת אף במקום חשש רחוק שאין חיוב לחוש לו הרי י"ל דאף דפעמים שאין עושים מדורה וחמין בכל יום, מ"מ מותר לעשות כן בשבת, (וי"ל דמכוון הרמב"ן דאין היולדות כן בחול אף בלא שום טעם, ובע"כ דהוא משום דאין בכך צורך כלל).

ח] ולכאו' מכ"ז נראה דכל דבר שהותר לחלל עליו שבת בע"כ דכל דליכא בזה טירחא והוצאת ממון יתירה חייבין לעשות כן גם בחול, וכל מה שמצינו דאף דמחללין ע"ז שבת מ"מ פעמים שאין עושין כן בחול, הוא רק במקום טירחא והוצאת ממון יתירה, דבכה"ג הותר לימנע מכך, ויש מקום לפרש הטעם בזה בכמה אנפי, וצ"ע.

ט] ומצינו עוד בד' הריטב"א ביבמות ע"ב א' דאף דרשאי למול ביומא דעיבא משום שומר פתאים ד', מ"מ מי שאינו רוצה למול רשאי, וכ"נ בד' הרמב"ן בכתובות ל"ט א' והריטב"א ביבמות י"ב ב' דלרבנן דמן השמים ירחמו היינו דהן מותרות לשמש בלא מוך, אך מאידך הן מותרות לשמש במוך, ולפ"ז י"ל דבאופן המצוי דפעמים דאף בחול אין חוששין לסכנה הוא משום דדשו ביה רבים ושומר פתאים ד', ובכה"ג הוא רשאי לחוש לסכנה ולחלל שבת.

והחזו"א בסימן נ"ט סק"ד כתב אם יודעים מהנסיון, או ע"פ הרופאים שחסרון התבשיל גורם קלקול במעיים, יש לחשבו לספק סכנה, ומי שמיקל בדבר אין מזניחין אותו, ומי שבוטח בד' וקובע מזונות בנו באופן שאין מבשלים בשבת בשבילו וכבר הורגלו בכך אין מזניחין אותם, ומבו' דיש ספק סכנה דרשאי אדם לבטוח בד' ולא לחוש לכך כיון דכבר הורגל בכך, ומאידך רשאי אדם לחוש לכך ולחלל ע"ז את השבת, וצ"ע בכ"ז.

## טעם הא דג' נשים משמשות במוך

י] האבנ"ז שם כתב לפי דבריו לפרש לדעת הסוברים דג' נשים משמשות במוך קודם תשמיש, אשר צ"ב דהרי אם לא תשמש כלל לא תמות, וכיון דהתשמיש עצמו אסור היאך נדחה איסור זה דאין כאן פיקו"נ אם לא תשמש, וכתב דצ"ל דכיון דאם תיאסר לשמש במוך ישמש בלא מוך דאין איסור לשמש בלא מוך משום דהוי חשש רחוק, ומ"מ להתיר איסורים סגי בהכי, וע"כ כיון דאם לא נתיר לו לשמש במוך ישמש בלא מוך ויבא לחשש סכנה התירו לו לשמש במוך.

והאבנ"ז שם סק"ח כתב עוד עד"ז בדעת הסוברים דהא דג' נשים משמשות במוך הוא אחר תשמיש, דאף לדעת הסוברים דאסור להכניס עצמו לפיקו"נ, כ"ז הוא כגון מילה דאלמלי שיהא בידו לחמים אחר המילה היה אסור למול התינוק, וע"כ אסור למול ע"מ לחמם חמין, אך בהא דג' נשים משמשות במוך כיון דמותר לשמש בלא מוך משום דהוא חשש רחוק, ליכא איסור כלל בתשמיש דאפשר שלא תתן אח"כ מוך, ונתינת מוך אח"כ מותר משום סכנה.

וצ"ב דאף דנימא דמותר ליתן מוך אחר תשמיש מכח האי טעמא ואין בזה להאיסור להכניס עצמו לפיקו"נ, מ"מ היאך יש להתיר ליתן מוך בשעת תשמיש מכח טעם זה, הרי האיסור הוא בשעת התשמיש עצמו ובשעה זו עדיין ליכא פיקו"נ, והיאך יהא מותר לו מעשה האסור מכח הא דאלמלי כן היה משמש בלא מוך ומביא לידי סכנה.

יא] ולפ"ד האבנ"ז נמצא חידוש רב לדינא, דאף דלא הותר לחלל שבת לצורך פיקו"נ היכא שבידו לעשות כן בלא חילול שבת ע"י הוצאת ממון, מ"מ בגונא שהסכנה רחוקה דהוא רשאי שלא לחוש לה ושלא להוציא ממון, יהא מותר לחלל שבת, אף שבידו לעשות כן בלא חילול שבת ע"י הוצאת ממון, שהרי אלמלי שיהא מותר לחלל שבת ימנע מלהציל ולא יוציא ממון לשם כך, - וה"נ יהא מותר ליסוע לביה"ח אף אם בידו לילך ברגל בגונא דהסכנה רחוקה ולא ילך ברגל לצורך כך, ולא שמענו כן.

## גדר ההיתר דספק פיקו"נ

יב] במה שאמרו ביומא פ"ה ב' דהא דספק נפשות דוחה את השבת הוא מדכתיב וחי בהם ולא שימות בהם, פירש"י דדרשינן לקרא דאשר יעשה האדם המצות שיחיה בהם ודאי ולא שיבא בעשייתה לידי ספק מיתה, ועד"ז כתבו התוס' שם פ"ה א' דהא דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב הוא משום דכתיב וחי בהם ולא שימות בהם שלא יוכל לבוא בשום ענין לידי מיתת ישראל, עכ"ל, ונקוט עלמא דהיינו דהוא היתר ודאי שהותר לחלל שבת במקום ספק פיקו"נ ואף אם נתברר שלא היה פיקו"נ או אם לא עלה בידו להציל לא עשה איסור כלל דמכח צד הפיקו"נ הותר האיסור בודאי, וכ"כ הקוב"ש בחולין אות י', עיי"ש.

ובד' התוס' בחולין י"א א' (ד"ה אבל היכא) משמע קצת דזהו גדר הדין דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, דהוא משום דהוי זה היתר ודאי לחלל שבת במקום צד פיקו"נ, וע"כ לא אזלינן בזה בתר הרוב, דאף דבשאר דינים אזלינן בתר רוב, מ"מ כיון דאף אחר דאזלינן בתר רוב אכתי קיים צד המיעוט, סגי בצד המיעוט להתיר לחלל שבת.

יג] אמנם הנה במנחות ס"ד א' אמר רבה דחולה שאמדוהו לגרוגרת אחת ורצו עשרה בנ"א והביאו י' גרוגרות בב"א פטורין אפילו בזאח"ז אפי' קדם והבריא בראשונה, והרמב"ן במלחמות ביומא פ"ג א' כתב דמה שהשמיט הרי"ף לדין זה הוא משום דלענין קרבן איתמר אבל לענין היתר מותר ודאי וכל הקודם ה"ז משובח, ומבו' מדבריו דאף דפשיטא דמותרין כולן להביא גרוגרת וכל הקודם ה"ז משובח, מ"מ היה מקום לחייבם קרבן והוצרך רבא להשמיענו דאין חייבין קרבן.

ולכאו' יש ללמוד מזה דלעולם עיקר ההיתר דפיקו"נ הוא רק על הצד דה"ז מועיל לפיקו"נ, ועל הצד דאי"ז מועיל לפיקו"נ ליכא היתר כלל, אלא דדינא הוא דספק נפשות לקולא ויש לחוש לכל צד דפיקו"נ אף כנגד צד האיסור, וע"כ אם נתברר שלא היה הדבר נצרך להצלתו היה מקום לחייבו בקרבן דנתברר שעשה איסור, והוצרך רבה להשמיענו דבכה"ג אינו חייב קרבן, ובד' הרמב"ם בפ"ב משבת ה"ז משמע דהא דאינו חייב קרבן בכה"ג הוא משום דברשות עשה, והיינו דאף דנתברר שהיה הדבר אסור, מ"מ כיון דהיה הרשות בידו לעשות הו"ל כאנוס ואינו חייב קרבן, (ושמעתי מח"א שליט"א להוכיח כן עוד מכ"ד, ואכמ"ל).

יד] ובזה שמעתי לפרש למש"כ המ"ב בסימן תרי"ח סק"ה דבמקום שמאכילין אותו א"צ כפרה ע"ז דאונס רחמנא פטריה וכו' וכפרה לא נאמר רק על השוגג, ונתבאר בגליון 66 להעיר בזה דלכאו' כשמאכילין אותו ביוהכ"פ הותר ונדחה איסור האכילה, ומ"ט הוצרך להא דאונס רחמנא פטריה, ולהנ"ל י"ל דדבריו קיימי באופן הרגיל דאי"ז ודאי דהאכילה מועלת לצורך הפיקו"נ, ובהתירא דספק פיקו"נ י"ל דלהצד דאי"ז פיקו"נ לא הותר האיסור ואי"ז אלא כאונס.

טו] ויש להוסיף דהנה כמדומה ששמעתי בימי נעורי מהגרי"ג אדלשטיין זצ"ל ומדודי הגר"ר זצ"ל שעמדו בטעם הא דודאי דאסור אדם לומר לחבירו בשקר שיש לו צורך פיקו"נ ושיחלל חבירו את השבת, אף דכיון דהלה סבור שיש בכך צורך פיקו"נ הותר לו לחלל שבת ולא עביד איסורא כלל, (ופירשו דהוא משום דגם בכה"ג איכא לאיסורא דלפני עור, ואכמ"ל), וכל מקום הנידון בזה הוא אם התירא דפיקו"נ הוא היתר ודאי ואף אם נתברר דלא היה פיקו"נ לא עביד איסורא כלל, אך למש"נ מד' הרמב"ן דכל שנתברר שלא היה פיקו"נ היה הדבר אסור, ודאי דאסור להכשיל חבירו בכך.

1. ועיי"ש שכתב דאף אם היא קטנה שאינה מחוייבת עדיין במצוות יחלל עליה להצילה שלא תחלל שבתות הרבה כשתגדיל דמטעם זה מחללין שבת לפיקו"נ הקטנים, (וצ"ע דאטו אין מחללין שבת לחיי שעה דקטן, וי"ל למש"נ להלן עפי"ד המהר"ם בן חביב דלא חילקה תורה). [↑](#footnote-ref-2)
2. החכמת שלמה בסימן שכ"ח כתב לדון להתיר לחלל שבת במקום סכנת עיורון משום דסומא פטור מכל המצוות ויש בזה לה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך הרשב"א והריטב"א בשבת קל"ב א' כתבו דהא דילפינן ממילה לפיקו"נ הוא משום דפיקו"נ הוא לקיום כל המצוות שישמור ויעשה כל המצוות. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובהא דמחללין שבת על תינוק הנמצא בעיר שרובה נכרים י"ל כמש"כ בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן קמ"א דהוא משום דסופו להתגייר ולשמור שבתות הרבה, אך אכתי תיקשי מהא דמחללין שבת על חיי שעה דקטן. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך לא נתישב בזה מש"כ השבה"ל דאין מחללין שבת על נכרי בזה"ז דאין סופו לשמור שבתות הרבה, ומש"כ האוה"ח דאין לחלל שבת על מי שלא יגיע לשבת הבאה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. צ"ב דמ"ט חשיב רק כתינוק שנשבה ואין דינו כישראל גמור, דמ"ש עובר זה מכל עובר, וצ"ל דכיון דלפי מצבו הוא שייך לכת המומרים יש לנו לחשבו כמומר, אלא דמ"מ הוי כתינוק שנשבה, - אמנם הנה בתשו' ר"י שהביא המרדכי במו"ק סימן תתפ"ו וסנהדרין סימן תשט"ז כתב בדין קטן שהמיר עם אמו ומת דמתאבלין עליו, משום דמה שהכניסוהו בדת אחרת מה מעלה ומה מוריד והוי כאילו לא המיר, (וכתב עוד דכיון דאין יודע בין ימינו לשמאלו חשיב כישראל), ומשמע דלא חשיב כמומר כלל, - אך בל' הרמ"א ביו"ד סימן ש"מ ס"ה מבו' דטעם הסוברים דמתאבלין עליו הוא משום דהוי כאנוס, וכ"ה להדיא בד' הגר"א שם סקי"ב דמדמי לה לדין תינוק שנשבה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואף די"ל כמש"נ לעיל סק"ד מד' המהר"ם חביב דלא חילקה תורה ובכל ענין מחללין שבת על נפש דישראל וי"ל דמה"ט מחללין שבת אף על עובר בן הקראית, אך בד' הגרע"א מבו' דהא דמחללין עליו שבת הוא משום דהא דפיקו"נ דוחה שבת אי"ז כלל מכח ה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו' אלא משום דהתורה חסה על נפש דישראל, וזה צ"ב דהרי עובר לא מיקרי נפש וכל הא דמחללין עליו שבת הוא מכח ה"ט דחלל עליו שבת אחת וכו' וכמש"כ הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואמנם י"ל דלענין זה אין מקום לחלק, ואם חיי שעה לא חשיבי כחיים לחיוב הצלה, אף אין מחללין שבת ע"ז, אך לכאו' הוא דלא כמש"כ המהר"ם שיק דאף דליכא חיוב הצלה במומר מ"מ הותר לחלל שבת להצלתו. [↑](#footnote-ref-9)