7 דעת הרמב_ם בדין גט המעושה
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / סוגיית אונס - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ד' כ"ה תמוז תשע"א

**א**

א] כתב הרמב"ם פ"ב מגירושין ה"כ, ז"ל, מי שהדין נותן שכופין אותו לגרש את אשתו ולא רצה לגרש וכו', ולמה לא בטל גט זה שהרי הוא אנוס בין ביד גוים בין ביד ישראל, שאין אומרין אנוס אלא למי שנלחץ ונדחק לעשות דבר שאינו מחוייב מן התורה לעשותו כגון מי שהוכה עד שמכר או נתן, אבל מי שתקפו יצרו הרע לבטל מצוה או לעשות עבירה והוכה עד שעשה דבר שחייב לעשותו או עד שנתרחק מדבר שאסור לעשותו, אי"ז אנוס ממנו אלא הוא אנס עצמו בדעתו הרעה. לפיכך זה שאינו רוצה לגרש מאחר שהוא רוצה להיות מישראל רוצה הוא לעשות כל המצות ולהתרחק מן העבירות ויצרו הוא שתקפו וכיון שהוכה עד שתשש יצרו ואמר רוצה אני כבר גרש לרצונו, עכ"ל.

והנה במש"כ הרמב"ם שאין אומרין אנוס וכו' כגון מי שהוכה עד שמכר, השיג הרמ"ך, ז"ל, מי שהוכה עד שמכר הוי כמי שהוכה עד שגירש, דהא קי"ל תליוהו וזבין זביני' זביני וכו', ואין חילוק בין גט למכר בענין זה, עכ"ל, ועי' בלח"מ וקרית מלך רב מש"כ לישב, ואכתי צ"ע ל' הרמב"ם, דכיון דגם בגט כל הא דמהני הוא משום דה"ה מתרצה מכח המצוה, וגם במכר מהני משום דהוא מתרצה אגב אונסא וזוזי, א"כ מהו שחילק הרמב"ם ביניהם.

עוד צ"ב בד' הרמב"ם, דבתחילת דבריו פירש דטעם הא דאין גט זה בטל, הוא משום דלא כפוהו לעשות דבר שאינו מחוייב מן התורה לעשותו, אלא לעשות דבר שהוא מחויב לעשותו והוא אנס עצמו בדעתו הרעה, ובסוף דבריו פירש דהטעם הוא משום שהוא רוצה לעשות כל המצות ולהתרחק מן העבירות ויצרו הוא שתקפו וכל שהוכה עד שתשש יצרו כבר גירש לרצונו, ולכאו' ב' טעמים הם.

ב] ונ' לישב, ועיקרי הדברים נתבארו מכבר, וכעת מצאתי מעיקרי הדברים מבוארים בעונג יו"ט סימן קס"ז וסימן קס"ח, דהנה כתב הרמב"ם פ"ד מיבו"ח הכ"ה, ז"ל, המוסר מודעא על החליצה חליצתו פסולה וכו', ואם הגוים אנסוהו מעצמן וכו' ואם שלא כדין אינה חליצה, עכ"ל.

והנה במש"כ הרמב"ם דבמוסר מודעא על החליצה חליצתו פסולה, ול"ה כגט דאם מסר עליו מודעא אינו גט, כתב הריב"ש סימן תפ"ב והובא בכס"מ שם הט"ז בטעם השני, ז"ל, אבל בחליצה, החליצה עצמה אינו יכול לבטל שתהי' כאלו לא נעשתה, אלא שהוא אומר שלא יתכוין לשם חליצה ולהתירה לשוק, א"כ יהי כדבריו, אינה חליצה בטלה אלא חליצה פסולה ופוסלת, כדאמרינן התם גבי חלוץ לה ובכך אתה כונסה שאינו מתכוין להתירה דהיא חליצה פסולה ופוסלת מן האחין, עכ"ל, והך מילתא דכל ענין מודעא בחליצה הוא שאינו מתכוין להתירה, ודמי לדינא דחלוץ לה ובכך אתה כונסה, כ"ה להדיא בתשו' הר"י מיגש סימן קט"ו, עיי"ש.

וצ"ב דא"כ מ"ט אם אנסוהו הגויים שלא כדין וחלץ אינה חליצה כלל, הרי הגם דנאנס ולא נתכוין להתירה, מ"מ הו"ל כחלוץ לה ובכך אתה כונסה, דהוי חליצה פסולה ופוסלתה, ואין לומר דבאנסוהו וחלץ גרע משום שלא נתכוין כלל למעשה החליצה, שהרי כתב הרמב"ם שם הכ"ח דיבמה שגדלה בין האחים וראינוה שחלצה נעלו של אחד מהן נפסלה שמא נתכוונה לחליצה, והרי דאף דהיבם לא נתכוין לחליצה כלל, הו"ל חליצה פסולה ופוסלתה.

ובע"כ מזה, כמש"כ בעוניו"ט סימן ב' וסימן קס"ז, דבאנסוהו וחלץ, כיון דהוי אנוס על החליצה, אונס כמאן דלא עביד דמי, וחשיב כלא עשה כלל מעשה החליצה, וע"כ אינה פוסלת, והיינו דהגם דבפועל האשה עושה את מעשה החליצה, מ"מ חשיב זה כמעשה של היבם, וכדתני בכל דוכתא החולץ, ועי' פיהמ"ש להרמב"ם יבמות פי"ב מ"ד, ואכמ"ל, ומשא"כ במוסר מודעא על החליצה, דאינו אנוס, דהרמב"ם לטעמי' דהא דמהניא מודעא בגיטא ומתנתא, אי"ז משום דעי"ז ידעינן דאניס, אלא אף דלא אניס ה"ז מועיל לבטל את הגט והמתנה, וכל הא דמהניא המודעא הוא משום דגלי דעתי' שאינו מתכוין להתירה, ע"כ הו"ל כחליצה בלא כוונה, דהו"ל חליצה פסולה.

ומבו' לפ"ז מד' הרמב"ם, דדינא דאונס רחמנא פטרי' שייך גם לגבי מעשה הנעשה באונס דלא יחול, ולא אמרינן דדינא דאונס פטרי' הוא רק לגבי עונשים וחיובים דלא מחייבינן לי' על מעשה הנעשה באונס.

והראוני הדברים מפורשים כן בד' הרשב"א בתשו' ח"ב סימן רע"ח, ז"ל, ואילו גוזל את חברו מנה ואנסו עד שמחל לו מי הויא מחילה, ועוד דבר תורה יש טענת אונס בכל דבר מולנערה לא תעשה דבר, עכ"ל, וכ"נ גם בתשו' מיימוני הפלאה סו"ס ו' ותשו' מהר"ם ד"פ סו"ס תתקל"ח, אך י"ל דקאי התם רק לגבי שבועה, עיי"ש.[[1]](#footnote-2)

ג] ולפ"ז נ' בביאור ד' הרמב"ם, דבתחילת דבריו לא דן כלל לבטל הגט משום דלא גמר ומגרש ולא נתן הגט לרצונו, אלא דן לבטל הגט מפני שהוא אנוס, ואונס כמאן דלא עביד דמי, וע"ז כתב הרמב"ם דלא חשיב כאנוס אלא בשאנסוהו לעשות דבר שאינו מחויב לעשותו, אך כל שאנסוהו לעשות דבר שהוא מחויב לעשותו, לא חשיב כלל כאונס, דאדרבה הוא אנס עצמו בדעתו הרעה במה שנמנע מלעשותו, ועיי"ש בעוניו"ט שכתב, דמה"ט כפאוהו ואכל מצה יצא, ולא אמרינן דאונס כמאן דלא עביד דמי, משום דהוי דבר שהוא מחויב לעשותו, ולא חשיב כאונס.

ומש"כ הרמב"ם לפיכך זה שאינו רוצה לגרש, הוא נידון אחר, ובכת"י הוא תחילת הלכה, דהגם דלי"ב משום אונס כמאן דלא עביד דמי, מ"מ הרי אין האיש מגרש אלא לרצונו, וכל שגירש בכפי' הרי אין הגירושין לרצונו, וע"ז הוא שכתב הרמב"ם דמאחר שהוא רוצה וכו' וכיון שהוכה ותשש יצרו כבר גירש לרצונו, וע"כ הוו הגירושין לרצונו.

והא דלא סגי בהא דכבר גירש לרצונו לבטל טענת אונס, דומיא דמכירה, דאינה בטלה משום טענת אונס, כיון דגמר ומקני, (ויל"פ בזה בתרי גווני, או דכיון דגמר ומקני והוא רוצה במכירה, לא חשיב כאנוס כלל, והו"ל כאונס ורצון, או דכיון דגמר ומקני לי"ב לפטורא דאונס, דהגם דאונס רחמנא פטרי', מ"מ אם הוא רוצה להתחייב אף באונס, אין האונס פוטרו, ודו"ק), נ' דהוא משום דה"ה אנוס על רצון זה עצמו, שהרי אי"ז בידו שלא להתרצות, כיון דע"י ההכאה השליטו את יצרו הטוב על יצרו הרע ומכח זה הוא רוצה, ודמי למש"א בכתובות דנ"א: דאשת ישראל שנאנסה מותרת אף דסופה ברצון, משום דיצרא אלבשה, וה"נ הכא דכוותה,[[2]](#footnote-3) וע"כ הוצרך הרמב"ם להא דכשהכוהו לעשות דבר שהוא חייב לעשותו לא חשיב כאנוס כלל, דאדרבה הוא אנס עצמו בדעתו הרעה.[[3]](#footnote-4)

ד] ולפ"ז מתישב היטב מש"כ הרמב"ם דאין אומרים אנוס אלא למי שהוכה וכו' עד שמכר, אשר קשיא דהרי קי"ל דתליוהו וזבין זביני' זביני, משום דאגב אונסי' גמר ומקני, ודמי ממש לגט מעושה כדין דכשר משום דנתרצה משום המצוה, ומהו שחילק הרמב"ם ביניהם.

ולפמש"נ ניחא, דבהוכה עד שמכר מן הדין יש טענת אונס, ואך דכל דגמר ומקני לא חשיב כעושה מחמת האונס, וע"כ המכר קיים, ומשא"כ הכא, הרי חשיב דעשה מחמת האונס, דאף דגירש לרצונו, אך כ"ז הוא מחמת האונס, ואפ"ה מהני משום דכל שאנסוהו לעשות דבר שהוא חייב לעשותו לא חשיב כאונס.

ה] והנה כתב הרמב"ם שם, ז"ל, לא הי' הדין נותן שכופין אותו לגרש וטעו בי"ד של ישראל או שהיו הדיוטות ואנסוהו עד שגירש ה"ז גט פסול, הואיל וישראל אנסוהו יגמור ויגרש וכו', עכ"ל, וצ"ב ל' הרמב"ם "יגמור" ויגרש, ולכאו' הול"ל גמר ומגרש.[[4]](#footnote-5)

גם ילה"ע, דבגט המעושה כדין פירש הרמב"ם דטעם הכשרו הוא משום דכבר גירש לרצונו, ואילו בגט המעושה ע"י ישראל שלא כדין פירש הרמב"ם טעם הכשרו משום דיגמור ויגרש, ומ' דתרי מילי נינהו, וזה צ"ב.

ו] ולפמש"נ נראה, דבגט המעושה ע"י ישראל שלא כדין, לא מצינו להכשיר מכח ה"ט דכל שהוכה עד שתשש יצרו כבר גירש לרצונו, ואף שהוא שלא כדין, מ"מ הוא סבור שהוא מחויב בכך, דהגם דהוו הגירושין לרצונו, מ"מ כיון דהוא אנוס עליהן, והוא אנוס גם על רצון זה, ל"מ הגירושין, ול"ד לגט המעושה כדין דלא חשיב כאנוס, משום דאנסוהו לעשות דבר שהוא מחויב לעשותו, אך בגט המעושה שלא כדין דאנסוהו לעשות דבר שאינו מחויב לעשותו חשיב כאנוס.

וע"כ פירש הרמב"ם, דטעם הא דגט המעושה ע"י ישראל שלא כדין הוי גט מדאורייתא, הוא משום דהואיל וישראל אנסוהו יגמור ויגרש, והיינו דכיון דהוא סבור דמצוה לשמוע דברי חכמים לגרש, הו"ל כתליוהו וזבין, דאגב אונסי' וזוזי גמר ומקני, וה"נ אגב אונסי' וקיום המצוה גמר ומגרש, וע"כ לא חשיב כאונס, כיון שהוא מגרש מדעתו ולא מכח האונס, דומיא דתליוהו וזבין דזביני' זביני, ולא חשיב כמוכר באונס, ול"ד לגט המעושה ע"י גויים כדין, דחשיב כאנוס, אף שהוא מגרש ברצונו, וכל הא דמהני, הוא רק משום דאנסוהו לעשות דבר שהוא מחויב בו, דהתם הוא אנוס על רצון זה גופא, ומשא"כ בגט המעושה ע"י ישראל, שהוא גומר ומגרש מדעתו, לא חשיב כאנוס.

ונ' דזהו שכתב הרמב"ם דהואיל וישראל אנסוהו "יגמור" ויגרש, ולא כתב "גמר" ומגרש, ובא להשמיענו, דמה שישראל אנסוהו, הוא טעם שיגמור ויגרש, וע"כ הוא דלא חשיב אונס, ול"ד לגט המעושה ע"י גויים, דאי"ז טעם שיגמור ויגרש, ואך דממילא הוא גומר ומגרש כיון שהוכה ותשש יצרו, ודו"ק.

**ב**

ז] בעיקר הך מילתא שנתבאר דכל שכופין אותו לקיים דבר שהוא מחויב בו לא חשיב כאנוס, לכאו' מוכרח כן מסוגיית הגמ' בקידושין ד"נ., דמסייעינן לר"ה דדברים שבלב אינם דברים, מגט המעושה כדין דכופין אותו עד שיאמר רוצה אני, ולכאו' קשיא, למש"כ הרשב"א דיש טענת אונס במחילה באונס, וה"נ ודאי יש טענת אונס בנתינת גט באונס, וא"כ הגם דאם בליבי' ניח"ל, י"ל דלא חשיב כאנוס, אך כל דבליבי' לא ניח"ל, הרי חשיב כאנוס ולא חיילי הגירושין משום ולנערה לא תעשה דבר, ומה יועיל בזה הא דדברים שבלב אינם דברים.

ובע"כ מזה, דכל שהגט מעושה כדין וכופין אותו לקיים את חיובו, לא חשיב כאונס, ואך דמ"מ אם לא ניח"ל ל"מ משום דאין האיש מגרש אלא לרצונו, וזהו שאמרו דכל שאומר רוצה אני מהני אף אם בליבי' לא ניח"ל, משום דדברים שבלב אינם דברים.

ובזה מתישב משה"ק הראשונים בקידושין שם, דלפ"מ דס"ד דטעמא דגט המעושה כדין כשר הוא משום דדברים שבלב אינם דברים, תיקשי לי' דא"כ מ"ט גט המעושה שלא כדין פסול, ולהנ"ל ניחא, דבגט המעושה שלא כדין לא חייל הגט משום טענת אונס, וע"ז ל"מ מידי הא דדברים שבלב אינם דברים, וכבר כתב כן בעונג יו"ט סימן קס"ז ובהג"ה שם, ועיי"ש מש"כ עפי"ז לישב הא דמייתינן לה ממתניתין דערכין דכופין אותו עד שיאמר רוצה אני, ולא מייתינן ממתניתין דגיטין דגט המעושה כדין בישראל כשר, אך בפשוטו צ"ל כמו שהעירוני, דכיון דמייתינן מרישא דמתניתין דהתם בקרבן, מייתינן נמי מסיפא.

ח] ולפ"ז הרי נמצא, דמד' הראשונים בקידושין שהקשו דתיקשי לי' מ"ט גט המעושה שלא כדין פסול, מוכרח דס"ל דבגט הניתן לאונסו, לא מצינו למיתי משום דינא דולנערה לא תעשה דבר, אלא משום דבליבי' לא ניח"ל, וצ"ע עוד בזה.

1. ומצאתי בתשו' רה"ג שהובאה בס' השטרות לר"י ברצלוני שכתב בתו"ד, ז"ל, וכן מי ס"ד דל"ה מודעא, והא אונס רחמנא פטרי', והיכי מחייבינן לי' במידי דאתניס בי' וכו', עכ"ל, ומ' דמכר באונס בטל מדינא דאונס רחמנא פטרי' דעלמא. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ל דל"ד למש"כ הרמב"ם בפ"א מאיסו"ב דאנסוהו לבעול אינו פטור משום אונס דאין קישוי אלא לדעת, ובפסקי רי"ד ס"פ בן סורר ומורה דימהו לכופין אותו עד שיאמר רוצה אני, ולכאו' הרי התם הוא אנוס על הרצון, וצ"ל דכיון דא"א לכפותו לרצות, ע"כ לא חשיב כאנוס ע"ז, ול"ד להכא דע"י ההכאה השליטו את יצרו הטוב על יצרו הרע, ואי"ז בידו שלא לרצות. [↑](#footnote-ref-3)
3. וי"ל עוד בזה, וכ"נ בד' העוניו"ט סימן קס"ז לפי דרכו, דה"ט שכתב הרמב"ם דכבר גירש לרצונו, אי"ז דבר ברור, ואך דכיון דיתכן דכבר גירש לרצונו, תו אף אם לא רצה הו"ל דברים שבלב ואינם דברים, וע"כ הוצרך הרמב"ם לפרש דאי"ז אונס, משום שאנסוהו לעשות דבר שהוא מחויב בו ואדרבה הוא אנס עצמו בדעתו הרעה, דאם הי' זה אונס, הרי דהגם דאם נתרצה לא חשיב כאנוס, מ"מ לפי הצד שלא נתרצה אין הגט גט, ול"ש בזה דינא דדברים שבלב אינם דברים, וכמש"נ להלן סק"ז. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועי' במאירי גיטין דפ"ח:, שנראה דמכח זה פירש ד' הרמב"ם, דלעולם הגט בטל מדאורייתא, ומש"כ דיגמור ויגרש, הוא שיתנו לו עצה בכך, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)