44 בדין תחילתו בפסלות - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום א' ז' אדר תשע"ג

א] ביסוד הדין דתחילתו בפסלות, בפשוטו היינו דבעינן שיהא לו הכשר עדות בשעת ראי', - ובל' הראשונים בב"ב דמ"ג. מבו', דלדעת הר"י מיגש ודעימי', לא תלי בדוקא בשעת ראי', אלא בשעה שנעשה עד על הדבר בעינן שיהא לו הכשר עדות, וע"כ כל שבשעת ראי' הוי בע"ד דאינו עד, הרי דבעינן דבשעה שנסתלק וה"ה נעשה עד, דיהא כשר לעדות, ובאמת אם בשעה זו יהא עליו פסול אחר, ודאי דיהא בזה לדינא דתחילתו בפסלות. - אך הרמב"ן שם נראה שפקפק בד' הר"י מיגש, מטעם דפסולא דתחילתו בפסלות הוא דלהעיד ע"פ ראי' בעינן דיהא לו הכשר להעיד בשעת הראי', ואם אינו עד כלל הרי אדרבה מיגרע גרע, וכן דעת הש"ך בכ"ד, וע"כ כתב דהי' יודע עדות לאשתו וגירשה אינו מעיד לה, אף שכתבו הראשונים דבעל לאשתו הוי כבע"ד ואין עליו שם עד.

אמנם הנה ז"ל הרמ"ה ב"ב דקכ"ח., וסומא דפסול לעדות נפקא לן מדכתיב והוא עד או ראה או ידע, ואפי' בעדות המתקיימת ידיעה בלא ראיה, כלומר כל היכא דקרינא ביה או ראה קרינא ביה או ידע, וכל היכא דלא קרינא ביה או ראה לא קרינא ביה או ידע, ואע"ג דהאי או ראה או ידע בשעת ראיה וידיעה קא מיירי ולא בשעת הגדה בב"ד, דאמר קרא אם לא יגיד ונשא עונו, מקיש שעת הגדה לראיה וידיעה, מה ראיה וידיעה בכשרות אף הגדה בכשרות, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דעיקר פסולא דסומא הוא בשעת ראי' וידיעה, והא דפסלינן בדהוי סומא בשעת הגדה, הוא משום דמקשינן הגדה לראי', - ועיי"ש בהמש"ד דמבו' דגם שאר אמוראי דפליגי וס"ל דמהני עדות סומא, מודו לפסולא דסומא בשעת ידיעה, ואם שמע סומא דראובן מלוה לשמעון מנה, ל"מ להעיד ע"ז, ואך דאינהו לא ס"ל להקישא דהגדה לראי', וע"כ אף דסומא פסול בשעת ראי' וידיעה, מ"מ אינו פסול בשעת הגדה.

ומשמעות ד' הרמ"ה, דכיון דאינהו לא מקשי ראי' והגדה, הרי ממילא דגם בשאר פסולין דעיקר פסולן הוי בשעת הגדה, הרי דכל דבשעת הגדה כשרים הם מהניא עדותם אף דבשעת ראי' היו פסולין, - אך שמא יש לדחוק דרק להך גיסא לא מקשי, וסמך לזה מד' הרמ"ה ב"ב דמ"ג. דנקט בלשונו דשמואל מודה לדינא דתחילתו בפסלות, הגם דבסומא ס"ל לשמואל דה"ה כשר להעיד אם אך מצי לכוין מידת מצרנהא.

והנה לפי דבריו נראה, דודאי יש לפסול גם בדהוי בע"ד בשעת ראי', שהרי דינא דתחילתו בפסלות הוא דפסולי ראי' פוסלין בשעת הגדה ופסולי הגדה פוסלין בשעת ראי', וכ"ה דבהא דפסולי ראי' פוסלין בשעת הגדה אאל"פ דהיינו דבעינן שיהא ראוי לראי', אלא הוי זה ילפותא בעלמא דהפסולין נאמרו גם על שעת הגדה ה"נ בהא דפסולי הגדה פוסלין בשעת ראי', הוי זה ילפותא דהפסולין נאמרו גם על שעת ראי', דבשעת ראי' נמי בעינן הכשר, וממילא דודאי תלי בשעת ראי' עצמה, ובאמת הרמ"ה בדף מ"ג. נחלק ע"ד הר"י מיגש ודעימי' עיי"ש באורך, ואזיל לטעמי'.

והרי"מ ודעימי' דפליגי ע"ז, הוא משום דס"ל דעיקר דינא דתחילתו בפסלות, לאו היינו דהפסולין פוסלין בשעת ראי', אלא היינו דכל דבשעת ראי' שנעשה עד ע"ז הי' פסול, נקבע פסולו בזה, דהוי עדותו עדות פסולה, וע"כ לא תלי בשעת ראי', אלא בשעה שנעשה עד.

ויש להוסיף, מש"כ בקצוה"ח סימן ל"ג, די"ל דקרוב שהעיד ונתרחק אח"כ, ל"מ לחזור ולהעיד, משום דחשיב דהי' סופו בפסלות, עיי"ש, וביאורו ע"פ הנ"ל, דדינא דתחילתו בפסלות הוא דנקבע דעדותו היא עדות דפסול, וכל שתחילתו וסופו בכשרות ובאמצע הי' פסול אי"ז קובע את עדותו לעדות דפסול, אך כל שכבר העיד בפסלות, ה"ז קובע את עדותו לעדות דפסול.

ב] הרמ"ה בדמ"ג. כתב דהגמ' שם איירי בדיין וע"כ לי"ב משום תחילתו בפסלות, וכ"כ גם התוס' בנדה ד"נ:, ועיי"ש שהק' ע"ז דהא הפסול להעיד פסול לדון, עיי"ש, והמרדכי בב"ב דחה מכח זה לדרך זו, והיינו דגם בדיין איכא לפסולא דתחילתו בפסלות.

אמנם הדברים צע"ג, דמ"ש לדון בזה כלל שיהא פסול לדון, הרי אף דנימא דגם בדין איכא לפסולא דתחילתו בפסלות, הרי אי"ז כלל תחילתו בפסלות, דדוקא לגבי עדות דנעשה עד בשעת ראי', הוא דהו"ל תחילתו בפסלות, אך לגבי דין דבשעה שבאו לדון לפניהם ה"ה נעשים דיינים, מה לי דבשעת המעשה עצמו היו פסולין לדון, ומ"ט חשיב כלל כתחילתו בפסלות.

וכ"ה להדיא בתורי"ד בדמ"ג., ז"ל, ועלה בדעתי לומר דוקא לדון מועיל הסילוק אבל להעיד לא, "מפני שהדין הוא מיכן ולהבא", אבל העדות הוא על מה שראה מקודם לכן שרוצים להעיד כי זה גנבו, ובשעת הראי' היו נוגעים בעדותם מפני חלקם, ואע"פ שבשעת ההגדה אינן נוגעין שסילקו עצמם, אפ"ה בעי' ראי' והגדה בכשרות, וכיון שבעת הראי' היו נוגעין בעדותן בטלה עדותן, עכ"ל.

ולד' הרמ"ה דיסוד הדין דתחילתו בפסלות, הוא דגם בשעת ראי' איכא לפסולי הגדה, הרי דל"ש זה כלל בדיין, דרק בעד דהוא צריך לשעת הראי' דע"ז הוא מעיד, הרי דכל שהי' פסול בשעה זו, הוי ידיעת העדות בפסול, אך בדיין שבאין עכשיו לדון לפניו ל"ש כן כלל, וגם לדעת הר"י מיגש דיסוד הדין הוא משום דבשעה שנעשה עד הי' פסול ונקבע דעדותו פסולה, לכאו' היינו רק משום דראה את העדות ונעשה עד ע"ז, אך דיין אינו נעשה דיין עד שבאו לדון לפניו, ולכאו' ל"ש בזה תחילתו בפסול. - ובד' התוס' י"ל בדוחק דזהו כונת תירוצם, עיי"ש, אך בד' המרדכי קשיא.

והנה ילה"ע עוד ע"ד המרדכי בזה, דא"כ לא יהא ביד דיין לדון על מעשה שאירע כשהי' קטן, והרי גם בפסול קטן איכא לפסולא דתחילתו בפסלות, כמבו' בד' הריטב"א והר"ן בכתובות דכ"ח. והרמב"ם בהלכותיו, שפירשו כן להקולא דמעיד מה שראה בקטנו, דמדינא פסול משום תחילתו בפסלות, אך הרמב"ן במלחמות שם דכ"א: נקט דל"ש בקיום תחילתו בפסלות, עיי"ש, ולדעתו הקולא היא דמהני עדותו אף דקטן לא דייק, אך גם בד' הרמב"ן שם מבו' דבפסול קטן איכא לפסולא דתחילתו בפסלות, וצ"ע אם זה שלא כד' הר"י מיגש דבמי שאינו עד ליכא לפסולא דתחילתו בפסלות, או הוא משום דגם קטן יש עליו שם עד, - ועכ"פ כיון דבפסול קטן איכא לפסולא דתחילתו בפסלות, היאך דן אדם על מעשה שאירע בקטנותו, ובדוחק י"ל דהמרדכי ס"ל דליכא לדינא דתחילתו בפסלות במי שאינו עד, וס"ל דקטן אינו עד ודיין כלל, ולי"ב לדינא דתחילתו בפסלות, אך לכאו' אי"ז מתישב, דלדעתו שיישב להסוגיא בדמ"ג. בע"א, אין מקור להך מילתא דבמי שאינו עד כלל ליכא לדינא דתחילתו בפסלות.

אך העירוני די"ל, דהגם דבעד איכא לדינא דתחילתו בפסלות אף בקטן וכו', היינו משום דה"ה נעשה עד מכח ראייתו, וע"כ לעולם יש לנו לדון על שעת ראי', אך בדין י"ל דכל הא דבעינן שבשעת המעשה יהא כשר לדון, הוא משום דיש עליו תורת דיין, אך כל שאין עליו תורת דיין כלל, י"ל דל"ש דינא דתחילתו בפסלות.

ויותר נראה, דכל ד' המרדכי הם רק בשהי' פסול לדון משום נגיעת ממון, דהוי הפסול דאינו ראוי לדון דין זה, אך היכא דהי' עליו פסול הגוף ל"ש בזה דינא דתחילתו בפסלות, אך טעם הדברים צ"ע.

ג] בתורי"ד ב"ב דמ"ג. נקט מסברא בפשיטות דבפסול נוגע ל"ש תחילתו בפסלות, וכל שנסתלקה הנגיעה ה"ה כשר, ולכאו' היינו משום דכל פסולו הוא משום דיש לחוש שהוא מעיד מחמת הנגיעה, וכמו שפירש הרי"ד שם ובפסקיו באורך דמה"ט ה"ה פסול גם על חלקו של חבירו, ול"ש בזה פלגינן, וכל דעכשיו אינו נוגע ואינו מעיד מכח נגיעתו, הרי דלעדות זו הי' כשר מתחילה.

אך בתחילת דבריו נקט הרי"ד דיש בזה לפסולא דתחילתו בפסלות, משום דעל חלקו פסול הוא, וממילא דבטלה כל העדות מדינא דבטלה מקצתה בטלה כולה, ושוב מסיק דקי"ל דפלגינן דיבורא וממילא דכל ביטול העדות מתחילה הוא רק משום הנגיעה, ובזה ליכא לדינא דתחילתו בפסלות וכנ"ל.

ואמנם בד' ש"ר מבו' שלא דנו דיהא לדינא דתחילתו בפסלות מכח מה דבתחילה הי' בזה לדין עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, ועי' בחי' ר' ראובן שהאריך בזה.

ובפשוטו נראה דהטעם בזה הוא, דדינא דעדות שבטלה מקצתה ל"ש רק בהגדה, דכל שהעיד על שניהם בטל כל העדות, אך בראי' עצמה ל"ש דין זה כלל, שהרי אם יעיד על א' מהם בפנ"ע עדותו קיימת, ומה לי שראה את שניהם יחד, - הגע עצמך, הרי אף אם הי' הדין דכל שמעיד על ראובן ועל שמעון שלוו והוא פסול לא' מהם בטל כל העדות, מ"מ ודאי דאם ראה ב' הלואות בשעה אחת, דל"ש לומר דאיכא פסול בשעת הראי', שהרי בידו להעיד על הלואה אחת בפנ"ע, - ואף אי נימא דהכא א"א להם להעיד על חלק בני העיר בפנ"ע, אלא להעיד על הכל יחד, אכתי לכאו' ליכא פסול בשעת הראי', אלא דבפועל א"א להם להעיד, וא"כ מ"ט יהא בזה לדינא דתחילתו בפסלות, ואי דנימא דדינא דתחילתו בפסלות הוא דבעינן דיהא ראוי להעיד בשעת ראי', וע"כ כל שבפועל אינו ראוי להעיד משום דכשיעיד על הכל יחול דינא דבטלה מקצתה בטלה כולה, יהא לדינא דתחילתו בפסלות, - אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרי"ד גופי', דא"כ גם בפסול נגיעה הי' שייך דינא דתחילתו בפסלות, דסו"ס בפועל א"א לו להעיד, וצ"ע עוד בזה.