11 בגדרי מעשר כספים
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / עניני צדקה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ג' ח' סיון תשע"ב

**א**

א] כתבו התוס' בתענית ד"ט., ז"ל, הכי איתא בספרי ולפנינו לא נמצא עשר תעשר את כל תבואת זרעך היוצא השדה שנה שנה אין לי אלא תבואת זרעך שחייב במעשר רבית ופרקמטיא וכל שאר רווחים מנין ת"ל את כל, דהו"מ למימר את תבואתך מאי כל לרבות רבית ופרקמטיא וכל דבר שמרויח בו, עכ"ל, ומשמעות ד' התוס' שפירשו דמש"א בגמ' שם עשר בשביל שתתעשר קאי על מעשר כספים, וכ"ה מבו' באו"ז הל' צדקה סימן י"ג, עיי"ש.[[1]](#footnote-2)

ומצינו עוד בתנחומא הישן פרשת ראה דהא דכתיב עשר תעשר הוא רמז למפרשי ימים להפריש א' מן עשרה לעמלי תורה, ובהגמ"ר ב"ב סימן תרנ"ט כתב דבירושלמי מפיק לה מכבד את ד' מהונך ומראשית כל תבואתך והוא בירושלמי פאה פ"א ה"א, וזה דלא כפי' המפרשים שם, ועי' עוד בפדר"א פכ"ז ובדעת זקנים מבעה"ת פרשת ויצא כ"ח י"ב ובביאור הגר"א רמ"ט סק"ב.

ומשמעות הדברים, דחיובא דמעשר כספים הוא ע"ד חיובא דמעשר דגן, דהוא חייב לעשר את מה שהרויח וליתנו לעניים, ולפ"ז אף במקום דאין עניים לפניו, ואינו חייב ליתן לעניים מכח מצות צדקה, מ"מ הוא חייב ליתן מעשר לעניים משום מצות מעשר, ובאגדה שהביאו התוס' בהמש"ד מבו', דעיקר המעשר הוא חלקו של הקב"ה, ודינו הוא ליתנו לעניים.[[2]](#footnote-3)

ב] ובספר חסידים סימן קמ"ד כתב, ז"ל, גדול הפרשת מעשר שאמר הקב"ה בחנוני וכו', אותו המעשר הוא מעשר עני לתת לעניים מעשר מכל אשר ירויח אדם הן בריבית הן להשכיר את עצמו הן מכל דברים אשר בא ליד אדם בריוח אם מצא גניבה או הביאו לו גניבה צריך לעשר ולהפריש כאשר נכתב בפסוק וכו', ואוי להם המעכבים מעשרותיהם, כי לבסוף לא ישאר להם בידם כי אם המעשר והיינו דכתיב ואיש את קדשיו לו יהיו, עכ"ל.

וכתב החיד"א בהגהותיו שם, ז"ל, ודע כי אני הדל כתבתי בספר הקטן ברכ"י יו"ד סי' רמ"ט דמעשר כספים הוא בתורת חיוב צדקה ואינו בסוג מעשר עני ע"ש באורך, והשתא חזא הוית לרבינו דקאמר דהוא מעשר עני, ויש לצדד הן בדברי רבינו הן בדברי הרמב"ם והטור כאשר המעיין ישפוט בצדק ודו"ק, עכ"ל.

ג] ולכאו' כן משמע גם ממש"כ בספר חסידים שם דמותר לנסות בזה את ד', וכ"ה מבו' בד' התוס' והאו"ז הנז', וכ"ה בספר חסידים סימן קמ"ד ובספר היראה לרבינו יונה אות ס"ג ובשטמ"ק כתובות ד"נ..

והנה בד' רבינו יונה שם נ' להדיא דבכל צדקה אסור לנסות, ורק במעשר כספים מותר לנסות, וכ"ה להדיא בד' רבינו יונה בשע"ת ש"ג אות ל', דאין לנסות בצדקה וכו' כי במצות המעשרות בלבד הותרה הבחינה, עכ"ל, וכ"כ הרמ"א בסימן רמ"ז.

ולכאו' זה ניחא רק אי נימא דמעשר כספים תורת מעשר עליו דומיא דמעשר דגן, וע"כ י"ל דדמי למעשר דגן דמותר לנסות בזה את ד', אך אי נימא דמעשר כספים הוא בתורת חיוב צדקה, לכאו' אם בצדקה אסור לנסות את ד', בדין דגם אם נותן מעשר כספים לצדקה יהא אסור לנסות בזה, וצ"ע בזה.

ד] אמנם הנה כתב הרמב"ם פ"ז ממתנות עניים ה"ה, ז"ל, בא העני ושאל די מחסורו ואין יד הנותן משגת, נותן לו כפי השגת ידו, וכמה עד חמישית נכסיו מצוה מן המובחר, ואחד מעשרה בנכסיו בינוני, פחות מכאן עין רעה, עכ"ל.

ונתחדש בד' הרמב"ם, דשיעור מעשר הוי שיעור במצות צדקה, דליתן א' מעשרה בנכסיו הוי מידה בינונית, וצ"ע מקור דין זה.

ובביאור הגר"א סימן רמ"ט סק"ב כתב ע"ז, ז"ל, וא' מעשרה כו', ספרי הביאו תוס' דתענית ט' א' ד"ה עשר תעשר הכי איתא בספרי עשר כו', (ליקוט) וא' מעשרה כו'. בירושלמי אתמר שמעשר עני נוהג אפי' בכספים ויליף ממ"ש כבד את ה' מהונך ומראשית כל תבואתך, עכ"ל.

ולכאו' נ' מדבריו, דהרמב"ם מפרש לדינא דהספרי והירושלמי, דאי"ז חיוב מעשר דומיא דמעשר דגן, אלא הוא שיעור במצות צדקה, דיש לו ליתן לצורך המצוה עישור נכסיו, וזה כמש"כ הברכ"י בסימן רמ"ט, עיי"ש, וכן נקט גם הבית מאיר ביו"ד סו"ס של"א, וכן נקט החכם צבי בתשובתו שבשו"ת שאילת יעב"ץ ח"א סימן א', עיי"ש.

וכן נראה גם בד' המאירי באבות פ"א מט"ז, ז"ל, או שמא על הצדקה שהיו רגילים לתת עשירית מהריוח והזהירו שלא יתמיד לעשות כן דרך אומד שמא לבבו מאמץ וידו נקפצת ואינו אומד בה כראוי או בהיפך שמא לא הרויח כל כך ונמצא מבזבז ואף על פי דאפשר לו לבזבז עד חומש כמו שהתבאר בכתובות, מ"מ דרך מצוע הוא במעשר והמוסיף לא יצא מכלל מבזבז אלא ידקדק בחשבון ויוציא מעשרו לצדקה, עכ"ל.

ה] והנה הב"ח ביו"ד סימן של"א כתב, דאין ליתן ממעשר עני לכיס של צדקה ולפדיון שבויים, דהוא פורע חובו ממעות מעשר, וכתב ע"ז, ז"ל, מיהו אי"ז אלא במעשר עני מזרע הארץ שהיא מצוות עשה מן התורה אבל מה שאדם מעשר ממה שמרויח במשא ומתן ככספים ושאר רוחים אינו בכלל זה ויכול ליתן ממנו לצדקה ולפדיון שבויים שהרי אינו חייב בה לא מן התורה ולא מדרבנן, עכ"ל, והט"ז שם סקל"ב תמה ע"ז, ז"ל, ותמהתי שהרי ר"ס רמ"ט מבואר שחיוב גמור הוא כמ"ש כל הפוסקים והב"י בשם ירושלמי, עכ"ל.

אך כבר כתב הבית מאיר שם בדעת הב"ח, דשיעור מעשר שמצינו בסימן רמ"ט, הוא שיעור במצות צדקה, ואי"ז חיוב בפנ"ע דמעשר, וע"כ אין מקום לאסור ליתן לכיס של צדקה ולפדיון שבויים ממעות המעשר, וכ"כ בשבו"י ח"ב סימן פ"ה ובתשו' החכם צבי בשאילת יעב"ץ ח"א סימן א'.

ואמנם דבד' הבית מאיר והחכ"צ שם נראה שנקטו דמלבד זה ליכא כלל ענין מעשר, אך בד' הב"ח אין נראה כן, דמשמעות דבריו דיש ליתן מעשר, ואך דכיון דאי"ז חובה לא מדאורייתא ולא מדרבנן ע"כ מצי ליתנו לכיס של צדקה ולפדיון שבויים, ונראה מזה כמש"כ בשבו"י שם, דודאי דהמנהג הוא ליתן מעשר דומיא דמעשר עני, וזה מלבד הא דהוי זה שיעור למצות צדקה.

**ב**

ו] ולכאו' הי' נראה דנפ"מ בנידון זה, אם מעשר כספים הוי דומיא דמעשר עני, או דאי"ז אלא שיעור במצות צדקה, מלבד מש"נ לעיל סק"א דנפ"מ בזה, אם הוא חייב ליתן מעשר אף כשאין עניים לפניו, במה שדנו האחרונים אם בחשבון המעשר מנכין כל ההוצאות שהיו לו, וכמה דעות בדבר, דדעת ההפלאה בכתובות דס"ח. דאינו מנכה אף את ההוצאות שהיו לו לצורך ריוח זה, דומיא דמעשר דגן דאינו מנכה את הזרע, אך במוכר חפץ ומקבל דמים, ה"ה מנכה את שווי החפץ, כיון שהוא בעולם, ול"ד להוצאות שכבר אינם בעולם, ונמצא דעתה בא לידו ממון חדש החייב במעשר, ודעת השבו"י ח"ב סימן פ"ו דהוצאות שהוציא על הספק אינו מנכה, ודעת שאר אחרונים דמנכה את ההוצאות, ול"ד למעשר דגן, גם נחלקו במי שהי' לו ריוח והפסד, אם מנכה את ההפסד מן הריוח או לא, די"א דכל שהיו בשנה אחת מנכה, וי"א דאף אם היו בב' עסקים בשנה אחת מנכה, וי"א דאינו מנכה.[[3]](#footnote-4)

ולכאו' ד"ז תלוי ביסוד הדין דמעשר כספים, דאם הוא שיעור בחובת צדקה, הרי ודאי דהשיעור הוא בממון שבידו, וע"כ ודאי דיש לנכות את ההוצאות וגם יש לנכות את ההפסדים שהפסיד, אך אם הוא דומיא דמעשר דגן, הי' בדין דל"מ לנכות את ההוצאות וההפסדים דומיא דמעשר דגן דאינו מנכה, אלא שהאחרונים דנו דבמעשר כספים דקייל ה"ה רשאי לנכות.

ז] אך באמת נראה לדון בזה, דמחד גיסא אף אי נימא דמעשר כספים הוא דומיא דמעשר דגן, מ"מ שפיר י"ל דהוא מנכה את ההוצאות, ואף הוא מנכה את ההפסדים שהיו לו.

והטעם בזה, למש"כ החת"ס בחולין דקל"א., ז"ל, נלע"ד ע"ד דמעשר כספים שנוהגים להפריש מריוח נכסיו אי אכלן או הזיקו אפי ליתניהו בעיניהו חייב לשלם, בשלמא לקט וכו' ומתנות ומעשר פירות דהני הוה מתנות ולא אחריני ומה שאכל אכל וכו', אבל מה שהפריש מריוח נכסיו לאו אהנהו זוזי דוקא חל חיוב מעשר אלא עשירית ריוח נכסיו ואי לא יתן היום יתן למחר וליומא אחרא ואי לא הני זוזי יתן אחרים תחתיהם א"כ לעולם הוה בעיניהו, ולפ"ז י"ל נמי בעה"ב העובר ממקום למקום ונטל מקופת מעשר כספים מודו רבנן לר"א כשיחזור ישלם, דע"כ לא פליגו אלא במתנת עניים דכשאכלן באיסור פטור מדינא א"כ כשאכלן בהיתר פטור לגמרי משא"כ במעשר כספים וכדומה באכלן באיסור ישלם מדינא י"ל אפשר אפי' באכלן בהיתר ישלם וכו', עכ"ל.[[4]](#footnote-5)

ולמדנו מדבריו, דהגם דחיובא דמעשר כספים הוי דומיא דמעשר דגן, מ"מ ל"ד מעשר כספים למעשר דגן, דמעשר דגן הוי החיוב על פירות אלו, ומשא"כ במעשר כספים אין החיוב על מעות אלו אלא חיובו הוא ליתן עשירית ריוח נכסיו.

והטעם בזה הוא, שהרי במעשר כספים ה"ה חייב, אף שקיבל ממון שכבר עישר חבירו, ול"ד למעשר דגן, והיינו משום דבמעשר כספים אין החיוב על הממון עצמו, אלא על "הריוח", וכמש"כ הט"ז בסימן של"א סקכ"ב, ז"ל, דאטו יש חיוב על הממון כאן דתוכל לומר שהממון כבר נפטר ממעשר, והלא חובת גברא הוא שהוא חייב לתת ממה שנתנו הקל ית', ומה לי שנתן לו אביו או חותנו ודאי דעת משובש האומר כן, עכ"ל.

ואשר ע"כ י"ל דא"צ להפריש דוקא מאותו הממון, ואף אחר שאכל לממון זה יש בידו להפריש, והרי הדבר פשוט דיכול אדם להפריש מעשר על מה שהרויח מממון אחר שכבר הפריש עליו, ולי"ב לדינא דמפריש מן הפטור על החיוב, וע"כ שפיר י"ל דגם אחר שאכל את הממון שהרויח, יש בידו להפריש, וניחא לפ"ז מה שנהגו להפריש בסוף השנה, אף שכבר כילה את הממון שהרויח.[[5]](#footnote-6)

ונראה דע"כ שפיר י"ל דהוא מנכה את ההוצאות ואת ההפסדים, ול"ד למעשר דגן דאינו מנכה, דשאני מעשר דגן דהוי החיוב על הפירות, וע"כ אף שלבעלים הי' הוצאות והפסד, מ"מ כיון שפירות אלו הם פירות חדשים שגדלו, ה"ה חייבים במעשר, ומשא"כ במעשר כספים דהוי החיוב על הריוח, הרי דכל שהיו לו הוצאות לצורך זה, נמצא דהריוח הוא מועט, וגם כשהיו לו הפסדים אחרים י"ל דחשבינן דהריוח הוא מועט, וע"כ שפיר הוא מנכה את ההוצאות ואת ההפסדים שהיו לו.

ח] ומאידך נראה, דאי נימא דאין מנכין את ההוצאות ואת ההפסדים במעשר כספים, י"ל דגם אם עיקר דינא דמעשר הוא שיעור במצות צדקה, ג"כ אין לנכות לההוצאות ולההפסדים.

והטעם בזה, דהנה בעיקר שיעורא דמעשר בצדקה, שכתב הגר"א דמקורו הוא מהספרי והירושלמי, צ"ע שהרי בספרי וירושלמי נראה להדיא דהוא דומיא דמעשר דגן, והיאך נימא דאי"ז אלא שיעור בעלמא במצות צדקה.

ונראה הביאור בזה, דהנה כתב הרמב"ם בפ"ז ממתנות עניים ה"ה, ז"ל, ולעולם לא ימנע עצמו משלישית השקל בשנה וכל הנותן פחות מזה לא קיים מצוה, עכ"ל, ול' השו"ע סימן רמ"ט ס"ב לא קיים מצות צדקה, וצ"ע דהרי דינא דשלישית השקל אינו דין מסוים בצדקה, שהרי עיקר שיעורא דשלישית השקל נלמד מקרא דהיו נותנים לזה לעבודת ביהמ"ק, וא"כ היאך נימא דמי שלא נתן שלישית השקל לא קיים מצות צדקה.

ונראה מזה, דהגם דעיקר שיעורא דשלישית השקל, אינו שיעור כלל במצות צדקה, אלא הוא שיעור בממון שחייב האדם ליתן לצורך מצוות, מ"מ כיון דמן הדין חייב אדם ליתן לצדקה כפי צורך העני, ואך שבאנו לפטרו משום דאין ידו משגת, הרי ממילא אחר דחייב האדם ליתן שלישית השקל, ואינו רשאי להניחו לעצמו, תו הוי זה בכלל השגת ידו, וע"כ הדר דינא דהוא חייב בזה ממצות צדקה, וכל שלא נתנו לצדקה לא קיים מצות צדקה כדינה.

ונראה דה"נ הוא בשיעורא דמעשר, דהגם דדין מעשר כספים הוא ע"ד מעשר דגן, דראוי ליתן מנכסיו עשירית לגבוה, מ"מ מכח זה אמרינן דבמידה בינונית חשבינן דהוי זה בכלל השגת ידו, כיון דשיעור זה אין ראוי לו להניחו לעצמו אלא ליתנו לגבוה, וע"כ יש לו ליתנו לצדקה.

ומדוקדק בזה ל' הרמב"ם שכתב דנותן לו "כפי השגת ידו" וכמה וכו' ואחד מעשרה בנכסיו בינוני, ומשמע דשיעורא דמעשר הוא שיעור בהשגת ידו, וזה מתפרש כמש"נ, דכיון דמן הראוי ליתן מעשר לגבוה, ע"כ הוי זה בכלל השגת ידו, ויש לו ליתנו לצדקה.[[6]](#footnote-7)

ט] ולפ"ז נראה, דאי נימא דבדין מעשר כספים אין מנכין ההוצאות וההפסדים, הרי דגם לגבי שיעורא דמעשר בצדקה, אין לנכות ההוצאות וההפסדים, דכיון דראוי לו ליתן שיעור זה לגבוה, הוי זה בכלל השגת ידו.

ונ' עוד לפ"ז, דכל שנתן מעשר נכסיו לשאר מצוות להסוברים דיכול ליתן המעשר לכך, תו אינו חייב ליתן מעשר לצדקה, דאף דמעשר הוי שיעור בצדקה, הרי היינו מכח דראוי לו ליתן מעשר לגבוה, וע"כ הוי זה בכלל השגת ידו, אך כל שכבר נתן המעשר לגבוה לשאר מצוות, תו אי"ז בכלל השגת ידו, וא"צ ליתן מעשר לצדקה.

ט] ועד"ז נראה גם בשיעורא דחומש, דמשמעות ד' הרמב"ם דג"ז הוא שיעור בהשגת ידו, ונ' דג"ז מתפרש כנ"ל, דעיקר שיעורא דחומש, הוא דמצוה מן המובחר ליתן לגבוה חומש מנכסיו, וכדדרשינן לה בכתובות ד"נ. מדכתיב עשר אעשרנו לך, וע"כ כל שהוא נוהג במצוה מן המובחר, הוי זה בכלל השגת ידו, ויש לו ליתנו לצדקה, ומה"ט אם נתן חומש למצוות אחרות, א"צ ליתן לזה לצדקה.

י] ועד"ז נראה לפרש גם מה שתיקנו באושא דהמבזבז אל יבזבז יותר מחומש, שמא יעני ויצטרך לבריות, וצ"ב דמאי פסקה דכשמבזבז חומש אין לחוש שיעני וכשמבזבז יותר מחומש יש לחוש שיעני, הרי לכאו' הוא תלוי כמה ממון יש לו, דאם אדם שיש לו י' אלפים ויבזבז יותר מאלפיים יש לחוש שיעני, א"כ באדם שיש לו ה' אלפים יש לחוש שיעני גם כשיבזבז מעט.

ונראה דזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דהרי עיקר שיעורא דחומש ילפינן לה בכתובות ד"נ. מדכתיב עשר אעשרנו לך, דהיינו ב' עישורים דהו"ל חומש, ונראה דלאו היינו דמהך קרא ילפינן דאין לבזבז יותר מחומש, שהרי בפשוטו הא דאל יבזבז יותר מחומש הוא תקנת אושא, אלא היינו דמהך קרא נלמד דראוי ליתן לגבוה חומש ממה שנתן לו, וע"כ לא תיקנו שלא להפריש כדי שלא יעני ויצטרך לבריות, ורק כשבא ליתן יותר מחומש דאי"ז מדרך הראוי' והוי זה בזבוז בעלמא, הוא דתיקנו דלא יבזבז כן.

יא] ובזה מתפרש מש"כ בחזו"א או"ח סימן קמ"ט סק"ג, ז"ל, ואם נימא דלעולם חייב להפריש חומש למצות, וכל שלא הפריש ואכל כל מה שהרויח, כשבאת מצוה לידו חייב בה עד כדי שהי' חייב להפריש וכו', עכ"ל, ולפמש"נ נראה דהטעם בזה הוא, דאף דיש לחוש בכה"ג דיצטרך לבריות, שהרי אין לו ממון אחר כלל, מ"מ כיון שהוא חומש ממה שהרויח, ראוי לו ליתנו למצוות, וע"כ לי"ב להא דהמבזבז אל יבזבז יותר מחומש.

ספרי זוטא נשא פר' ה', וילקוט שמעוני דמעשר כספים הוי לישראל, ולכאו' היינו דהוא ניתן לו לעשות בזה כל צרכי מצוותיו, וזה מקור דמעשר כספים ניתן גם לצרכי מצוה, וצ"ע בזה.

1. והתוס' שם כתבו דה"נ איכא באגדה היוצא השדה שנה שנה וכו', ומעשה באדם א' שהי' עשיר והי' לו שדה שעשתה אלף כור והיה אותו עשיר נוטל ק' כורין למעשר ומפריש כל שנה ושנה וכו', ואחר שמת לא הפריש בנו בשנה השני' ונתמעט השדה ולא עשה אלא מאה כורין, ואמרו לו, קרוביו שגרם לעצמו הרעה האת, כי מתחילה כשבא השדה לידך היית בעה"ב והקב"ה כהן שהי' המעשר חלקו ליתן לעניים, ועכשיו שלא הפרשת חלקו לו הי' הקב"ה בעה"ב ואתה כהן וכו', עכ"ד, וצ"ע בתרתי, חדא דמהו שאמרו שהי' נוטל ק' כורין למעשר, הרי בתבואה נוטלין ב' מעשרות מעשר ראשון ומעשר שני, ועוד דמהו שאמרו שהי' המעשר חלקו של הקב"ה ליתנו לעניים, הרי בשנה ג' וו' נותנין מעשר עני, אך כל שנה ושנה אין המעשר ניתן לעניים כלל, ונ' דבאמת לא איירי התם כלל במעשר דגן, אלא במעשר כספים, והיינו דמעשה זה הי' בחו"ל דאין חייבין במעשר דגן, אלא הי' מפריש מעשר כספים עישור מן התבואה שגדלה, וע"כ לא נזהר בנו בזה, ולא הי' אוכל טבלים, ונ' דזהו שהביאו התוס' לזה בהמשך למש"כ דבכלל עשר תעשר נכלל מעשר דשאר רוחים, וזהו שהביאו דה"נ איכא בהגדה, דקרא דהיוצא השדה שנה שנה קאי גם על מעשר שאר רוחים, וכנ"ל, וז"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם יש להסתפק בזה, אם היינו דהוי זה ממש כמעשר עני, שנתנו הקב"ה לעניים ואינו מקיים בזה מצות צדקה כלל, וכן נ' ממש"כ התוס' דהמעשר חלקו של הקב"ה ליתנו לעניים, או היינו דחובת המעשר הוא ליתן מעשר נכסיו לצדקה, ולפ"ז ודאי דהנותן מעשר ה"ה מקיים בזה מצות צדקה, ובצוואת השל"ה אות ו' וביוסף אומץ ח"ב ריש פרק הצדקה והמעשר נקטו דאינו מקיים מצות צדקה בנתינת מעשר, אך בד' שאר אחרונים נראה דהוא מקיים בזה מצות צדקה, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולמש"נ לעיל סק"א בהערה דמה שהביאו התוס' באדם א' שהיתה שדהו עושה אלף כורין והי' מפריש ק' כורין למעשר, היינו מדין מעשר כספים, מ' מזה דאין מנכין ההוצאות, וכד' ההפלאה, דאל"כ מ"ט לא ניכה הוצאות הזרעים ושאר ההוצאות שהיו בזה, ויש לדחות דאה"נ ל"ד אמרינן דהי' מפריש ק' כורים. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולא זכיתי לעמוד על דבריו, דלכאו' מה לי דהחיוב אינו על מעות אלו, הרי מ"מ כל שהפריש ונתקיים כבר חיובו במעות אלו, הרי אף אם נאבדו אינו חייב ליתן אחרים תחתיהן, וא"כ ה"נ אם אכל, וי"ל דכונתו, דאינו נפטר בהפרשה כשחזר ולקחן לעצמו, וע"כ הוא חייב לחזור ולהפריש, וצ"ע.

   גם אכתי צ"ב במש"כ עפי"ז דבעה"ב ההולך ממקום למקום צריך לפרוע את המעשר כספים, וצ"ע דהניחא אם לקח ממעשר כספים של עצמו, ניחא, אך בבעה"ב ההולך ממקום למקום שהוא לוקח ממעשר כספים של אחרים, הרי גם אם הזיקו בידים לכאו' אינו חייב דהו"ל ממון שאין לו תובעים, ומה לי דאותו שהפריש לא הי' חיובו על מעות אלו, הרי לא גרעי מעות אלו מכל ממון שהפריש אדם לצדקה דהמזיקו פטור, וצע"ג.

   שוב העירוני דיל"פ דכונתו היא, דכיון דהמעשר כספים אינו בדוקא על מעות אלו, ע"כ אמרינן דאין רשאי הבעה"ב ההולך ממקום למקום ליטול מן המעשר כספים אלא ע"ד ליתן אחר תמורתו, ול"ד למעשר עני דא"א ליתן אחר תמורתו, אך אי"ז מתישב בל' החת"ס שכתב דאם אכלן באיסור ישלם מדינא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם אם אכל שלא ע"מ להפריש, י"ל דאין בידו להפריש, וכאשר כ"ה מבו' בד' התשב"ץ ח"ב סימן קל"א, אך התשב"ץ שם קאי על מי שנדר ליתן מעשר ולא על דינא דמעשר כספים, אך לכאו' אין לחלק בזה, וזה שלא כד' החת"ס, אך כל שלא נטלו לעצמו אלא אכלו ע"מ ליתן מעות אחרים למעשר, י"ל דודאי יש בידו להפריש אח"כ. [↑](#footnote-ref-6)
6. ונמצא לפ"ז, דהרמב"ם מודה להא דראוי לאדם ליתן מעשר ממונו, אף בדלא קיימי עניים, ומה שלא הביא הרמב"ם לזה, י"ל דהוא משום דאי"ז חיוב [↑](#footnote-ref-7)