ציונים והערות- 1
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / שחיטה / שחיטה ציונים והערות

אלול תש"פ מס' 1

# שחיטת ב' סימנים בעוף – שחיטת כולם בעוף ובבהמה

**א. שתי לשונות הגמ' בשיעור שחיטה לכתחילה**

**ב. רש"י ותוס' כ"א:**

**ג. 'כולו' לכתחילה מדאורייתא**

**ד. דין סימן שני בעוף**

**פתיחה** – לק' כ"ח. נתבאר דנצטוה משה על הושט ועל הקנה ועל רוב אחד בעוף ועל רוב שנים בבהמה. **ובסוגיין איתא** דהנ"מ בדיעבד, וללשון ראשון לכתחילה ישחוט גם בעוף ב' סימנים [הושט והקנה], וללשון שני לכתחילה ישחוט את כל הסימן ולא רק רובו. **ויש לברר** האם ב' הלשונות חולקים, והאם הדין לכתחילה הוא מדאורייתא או מדרבנן ומה ענינו וגדרו. **עוד יש לדון** בגדר סימן שני בעוף, האם כאשר שוחט את הסימן השני יש בזה קיום שחיטה - וכמה נפק"מ בדבר. **בקרבן חטאת העוף** נאמר איסור להבדיל את הראש מהגוף, ולכך אינו חותך את הסימן השני, אמנם שרי לחתוך את כל הסימן הראשון ולא רק את רובו, ואינו נחשב 'הבדלה', וטעם החילוק בין שחיטת כולו לסימן שני, מתבאר ברש"י ותוס' דף כ"א ע"ב.

# ב' לשונות הגמ' בשיעור שחיטה לכתחילה

**בקצרה:** **איבעית אימא אאחד בעוף** וכו' **ואיבעית אימא** וכו', - עי' **פרש"י,** ומה שדייק **רע"א**, וכן מתבאר **במרדכי** כאן, ועי' **רי"ף ר"ן ורא"ש רמב"ן ורשב"א.** **ברמב"ן** צידד דהוא דין דאורייתא וכ"כ **הכס"מ** פ"א משחיטה ה"א בדעת הרמב"ם, והאריך בכל זה **הפמ"ג** בסימן כ"א משב"ז ס"ק א'.

**איבעית אימא אאחד בעוף וכו'**, - **ופרש"י** משום הרחקה לעבירה דלמא לא אתי למעבד **רובא** דחד. ועי' **רע"א** דדייק ברש"י דל"ק פליג על ל"ב דהרי כל מה שהצריכו לשחוט סימן שני הוא דלמא יעשה פחות מרוב, אבל לל"ב דצריך לשחוט כל הסימן ולא רובו אין טעם להצריך לשחוט את הסימן השני,[[1]](#footnote-2) **ועי'** **במרדכי** [ריש פ"ב] מתבאר בדבריו דלרש"י - ל"ק ול"ב חולקים. **אמנם ברמב"ן וברשב"א** כאן מתבאר דלא פליגי הל"ק והל"ב, ותרויהו איתנייהו, וכ"כ הר"ן על הרי"ף[[2]](#footnote-3). **ועי' ברא"ש.** **ובפמ"ג** בסימן כ"א משב"ז ס"ק א' האריך בנידון זה אי פליגי הלשונות זו על זו או לא.

**ואיבעית אימא ארובו של אחד כמוהו** – כתב הרשב"א דגם דין זה מדרבנן הוא, וכ"כ **בתורת הבית** [בית שני שער ב' כ"ו:] "לכתחילה בעיא בין בעוף בין בבהמה כל שנים, ומדרבנן, דילמא לא אתי למישחט רובא"[[3]](#footnote-4). **והנה רש"י** לא פירש כאן משום הרחקה לעבירה כמו לל"ק, ודייק מזה **הזכר יצחק** ס' מ', דס"ל לרש"י דהוא מעיקר הדין, דמדאורייתא יש מצוה לכתחילה לשחוט כולו, ועי' לקמיה דכן כתב **השיטמ"ק** דף כ"א: והאחרונים מדברי רש"י בדף כ"א: [עי' לק' בהרחבה בענין כולו לכתחילה – מדאורייתא].

**עי' רמב"ן** דכתב הטעם שבעינן ב' סימנים, וכן הא דבעי כולו ולא רובו, הוא "משום שמצות שחיטה על שנים שלמים בין בעוף בין בבהמה דהכי אגמריה רחמנא למשה למשחט שנים, ורובו של אחד בעוף ושל שנים בבהמה ככולן" **והדברים צריכים ביאור טובא** דאי אגמריה לשחוט שנים, מהו גדר הדין דסגי לשחוט אחד, ובשלמא הא דסגי ברוב הוא משום דרובו ככולו, אבל סימן אחד מאיזה דין הוא -עי' בסימן ב' מש"נ באור אמיתי בכל דברי הרמב"ן. **ועי' עוד בהמשך** דבריו דהסיק דלא מצינו בדאורייתא מושג של לכתחילה ודיעבד, אלא טעם ב' הדינים הוא מדרבנן הוא, דילמא לא אתי למיעבד פלגא, וכהרשב"א.

**ברמב"ם** פ"א משחיטה ה"ט כתב "השחיטה המעולה שיחתכו שניהן בין בבהמה בין בעוף", **וכתב הכס"מ** בה"א דדעת הרמב"ם דלכתחילה מדאורייתא בעינן שני סימנים ובכולו ולא רובו, ולכך פסק לחומרא כב' הלשונות, ועי' **בפמ"ג** [שם] דלומד כן גם בדעת הרא"ש ששניהם דין דאורייתא.

# רש"י ותוס' כ"א:

**בקצרה:** יעוין בדברי **רש"י** דף כ"א: ד"ה ואינו מבדיל, ובתחילת תוס' ד"ה ואינו. **בישוב דעת רש"י** עי' **פמ"ג** ס' כ"א משב"ז ס"ק א', **ובבית הלוי** ח"ב סי' י"א ס"ק ה'. **ומהלך נוסף** עי' **במרדכי** בריש שמעתין והו"ד **בבאור הגר"א** ריש סימן כ"א. **בביאור תירוץ תוס'** עי' **בדבר אברהם** [חלק א סימן ב אות ה']. **עי' רש"י** דף כ: ד"ה כל המעכב, ובדברי **רע"א** שם **ובמלא הרועים [כ"א:], ברש"ש, ובזכר יצחק** סי' מ'.

**הנה בחטאת העוף** כתיב לאו דלא יבדיל, ואין לחתוך יותר מסימן אחד, אמנם הסימן הראשון מולקו כולו, [ובעולת העוף איכא מצוה 'להבדיל' וחותך ב' הסימנים], **ופרש"י דף כ"א:** ד"ה ואינו מבדיל, דכל מה שהוא יותר מהכשר שחיטה 'הבדלה היא', והא דשרי לשחוט בחטאת העוף כל הסימן ואינו עובר בלאו דהבדלה הוא משום דיש מצוה לכתחילה לשחוט כולו, משא"כ סימן שני אין בו מצוה, **והקשו שם תוד"ה** ואינו, דבשמעתין מבואר דאיכא מצוה לשחוט ב' הסימנים.

**ובדעת רש"י** מצינו ב' מהלכים. **א. בשיטמ"ק** דף כ"א: **ובפמ"ג** סי' כ"א משב"ז ס"ק א', **ובבית הלוי** ח"ב סי' י"א ס"ק ה' ביארו דדעת רש"י שהמצוה לשחוט את כל הסימן הוא דאורייתא, משא"כ סימן שני אינו אלא מדרבנן, וכמש"כ רש"י בשמעתין דהאי דבעינן לשחוט סימן שני הוא משום הרחקה מעבירה, וכדי שלא יחשב הבדלה ולא יעבור בלאו דלא יבדיל, בעינן מעשה שמדאורייתא מצוה להכלילו בשחיטה[[4]](#footnote-5). **ובדעת תוס'** שהקשו על רש"י עי' בפמ"ג שם ובראש יוסף בשמעתין, דביארו דתוס' ס"ל דהא דאיתא בשמעתין לכתחילה לשחוט סימן שני הוא גם מדאורייתא. **אמנם צ"ע** דהרי רש"י כתב מפורש בשמעתין שאינו אלא דרבנן, וא"כ מה הקשו על רש"י. [ועי' מגיני שלמה והו"ד במלא הרועים, דתוס' לא ראו דברי רש"י בשמעתין, ודחוק] ואין ליישב דסברו התוס' דאף מחמת מצוה דרבנן לא יעבור בלאו דלא יבדיל – דמלתא דתימה הוא לכאו', וצ"ע מה למדו תוס' ברש"י. עי' מש"נ בסימן א' בבאור קו' התוס'.

**מהלך ב'** – עי' **במרדכי** בריש שמעתין שהביא דהרי"ף פוסק כל"ב, וכתב שכן נקט רש"י בדף כ"א:, והו"ד בביאור הגר"א ריש סימן כ"א, דלרש"י הלכה כל"ב, ודעת התוס' שם שקי"ל כתרוייהו, והיינו דמש"כ רש"י שנחשב להבדלה משום דליכא מצוה לשחוט ב' הסימנים הוא משום דלא קי"ל כל"ק, ותוס' שהקשו עליו ס"ל דקי"ל כתרוייהו[[5]](#footnote-6). **מבואר** דאע"פ שרש"י כתב דלשחוט סימן שני אינו אלא מדרבנן, משום הרחקה, אפ"ה לא נחשב 'הבדלה', ורק משום דלא קי"ל כל"ק הוה הבדלה, וצ"ע טובא. **ועו"ק** דרש"י שם הוכיח דא"צ סימן שני מהילפותא מדגים, וקשיא מה ראיה מזה דליכא דין דרבנן. בישוב הקו' ובאור דברי רש"י למרדכי עי' הערה[[6]](#footnote-7).

**תירוץ תוס'**: עי"ש שכתבו דסימן שני כיון שאינו מעכב הוה הבדלה, אבל השלמת חיתוך סימן הראשון אינו הבדלה כיון שצריך רוב, ועי' **בדבר אברהם** [חלק א סימן ב אות ה'] וז"ל, וכוונתם מבוארת דכיון דכבר שחט רוב הסימן הוי גם מיעוטו כמי שנפסק [כמ"ש התוס' משם הר"א בהיה מוליך ומביא בסכין רעה במיעוט בתרא דכיון שחתך כבר רובו הרי הוא כאלו נחתך כולו, וכשמוליך ומביא כל היום כולו באותו מיעוטא הוי כאלו מוליך ביד וברגל], ולהכי לא שייך בי' הבדלה שאינו מבדיל כלל במעשה זה שכבר הוא מובדל ועומד ולאו מידי עביד, עכ"ל. [וא"כ מבואר בתוס' דרובו ככולו היינו כאילו נעשה כולו, כבית הלוי דלק', ודלא כקה"ע עי' לקמיה].ודבריו צע"ג דנראה מדבריו דשרי משום דלא עביד מידי, ולכא' כאשר לא נשתמש בכוח של רובו ככולו אלא באמת עשה את כולו ודאי המעשה סוף המעשה הוא עשייה שלו וליכא בכה"ג לדינא דרובו ככולו אלא כוונתם לומר דאי"ז הבדלה אלא עיקר השחיטה צריכה שתהא בכולה ואם לא יעשה רק רוב נימא רובו ככולו אבל כאשר עביד בפועל את כולו הרי קעביד לגוף השחיטה ואינה הבדלה ופשוט, ותרוץ נוסף עי' בשטמ"ק זבחים דף ס"ה עמוד ב'.

**רש"י** **דף כ:** - **עי' בגמ'** דף כ: [בסוף העמוד] וברש"י ד"ה כל המעכב. **ותמצית הדברים** **הוא** דבעולת העוף מצוה להבדיל ולחתוך ב' הסימנים, וקשה דאחר סימן אחד הרי כבר מת העוף ונמצא 'דמתה עומד ומולק' ומשני אביי דסימן שני הוא רק כדי לקיים מצות הבדלה, וקפריך א"ה עור נמי, ומסיק כל המעכב בשחיטה מעכב בהבדלה וכל שאינו מעכב בשחיטה אינו מעכב בהבדלה, **ופרש"י** סימנים שחיטה תלה בהו רחמנא ולכתחילה כולהו בעי כדתנן לקמן בהשוחט הלכך גבי הבדלה מעכבי, עכ"ל. **והקשה רע"א שם** דהרי רש"י פירש בשמעתין דאינו אלא מדרבנן ועי"ש תירוצו. **ועוד הקשו האחרונים** [עי' מלא הרועים שם, ובדף ל"א:] דרש"י סותר למש"כ בדף כ"א: דליכא מצוה לכתחילה בב' סימנים, ועי' בגירסת הרש"ש שם, **ותי' בזכר יצחק** שם, דרש"י ס"ל דהדבר תלוי בפלוגתא דתנאי בדף כז: במקור הילפותא להא דעוף סגי בסי' אחד, דמה דמבואר ברש"י בדף כא ובסוגיין דליכא דין שחיטה בסימן שני הוא דוקא לדעת בר קפרא דיליף דסימן שני בעוף הוי כדגים, (ומדוייק כן ברש"י כ"א: דהביא דוקא ילפותא זו), וא"כ לית ביה דין שחיטה כלל, אכן לשאר תנאי שפיר הוי בכלל שחיטה, [וכבר כ' תליה זו בכס"מ ריש הלכ' שחיטה], וכ"כ במרומי שדה בשמעתין ולעיל כ"א:. **אמנם** עדיין צ"ע בגוף דברי רש"י דלכא' יש כאן סברות הפוכות ממש, דבדף כ"א: כתב רש"י דענין הבדלה הוא רק מה דכבר אינו שייך לשחיטה - ואפי' בתורת מצוה לכתחילה אינו בשחיטה, וכאן כתב רש"י איפכא דהבדלה הוא רק במה ששייך לשחיטה, ויש בו מצוה לכתחילה לשוחטו, ועי' מש"נ בזה בסימן ג'.

**לדינא** - הטור סי' כ"א הביא דלרי"ף סגי בסימן אחד, אבל הרמב"ם והרא"ש חולקים דלכתחילה יש לשחוט את כל ב' הסימנים, והביא הב"י דגם הרשב"א הכי ס"ל [ולגירסא שלפנינו ברי"ף לא מוכח שהוא חולק], וכך פסק בשו"ע[[7]](#footnote-8), [ובביאור הגר"א הביא את המרדכי דדעת רש"י כל"ב ושכן דעת הרי"ף וספר התרומה, ומ"מ לא נראה שם דכוונתו להקל בזה. ועי' ספר הפרדס [הלכ' שחיטה] לרש"י דפסק דכל"ק ול"ב וצ"ע המרדכי והגר"א].

# 'כולו' לכתחילה - מדאורייתא

**בקצרה:** נתבאר די"א דשחיטת כולו היא מדאורייתא, ועי' **בר"ן על הרי"ף** [ריש פ"ב], דמדאורייתא פשוט דרובו ככולו ואפי' לכתחילה [ועי' **רא"ש** סוכה פ"ג ס"י בשם הראב"ד, ותוס' פסחים ד"ה רובא], עי' **בית הלוי** שם אות ו' דביאר הטעם שהיא לכתחילה אע"פ שרובו ככולו, ועי' **קובץ הערות** בהוספות אות ד' שחולק על יסוד דבריו. עי' **תוס' בנדה** דף ס"ו: ד"ה כל, ועי' **בזכר יצחק** סי' מ'.

**נתבאר** דהאחרונים פירשו בדעת רש"י ותוס' דיש מצוה מדאורייתא לשחוט הכל, וכן נוקט הכס"מ ברמב"ם והפמ"ג בדעת הרא"ש, [וכך צידד הרמב"ן בתחילת דבריו], והיינו דאע"פ שרובו ככולו מ"מ יש דין דאורייתא לשחוט כולו, ויש לדון בזה כמה נדונים וכדלק'.

**א. הר"ן על הרי"ף** [ריש פ"ב] כתב "ומדרבנן בעלמא הוא, דאילו מדאורייתא בכל מקום רובו ככולו ולא שאני לן בין בתחילה לדיעבד". **הנה הר"ן** מכריח דהוא דין דרבנן בעלמא - שמא יפחות מהשיעור, ואינו הלכה מדאורייתא בעיקר דין רוב - שלכתחילה אין לסמוך על רובו ככולו, מהא דבכל התלמוד אמרינן רובו ככולו ולא שאני לן בין לכתחילה לדיעבד[[8]](#footnote-9), וזו קושיא על השיטות הנ"ל [ואולי ס"ל דדין רוב בשחיטה אינו מהדין רוב הכללי, ויתבאר בס"ד בהמשך הסוגיות].

**ב. בבית הלוי** שם אות ו' נקט דרובו ככולו אין דינו לומר כאילו שחט 'הכל' אלא דא"צ שחיטה בהכל, והקשה דשחיטה שכל ענינה להתיר איסור אבר מה"ח ואיסור אינו זבוח, א"כ אחר שחידשה תורה דמה שנשאר מקצת סימן אינו מגרע בשחיטה, מה שייך להצריך לכתחילה מדאורייתא שיעשה עוד. **ותירץ** דבאמת בעינן כל הסימן, אלא דדין רובו ככולו היינו שנחשב כאילו שחט כולו, לכך יש לכתחילה לעשות באמת את שחיטת כולו, **ולכאו'** זו ההבנה הפשוטה בדין רובו **ככולו** וכדתנן במשנתינו ורוב אחד **כמוהו**, אמנם עי' **בקובץ הערות** [בהוספות אות ד'] דחולק על דבריו וכתב "דרובו ככולו אין פירושו דחשיב כאילו נעשה המעשה בכולו וכו' אין הטעם משום דהוי כאילו שחט כולו, אלא דסגי ברובו, דכי היכי דשחיטת כולו מתרת, ה"נ שחיטת רובו מתרת אף שהמיעוט אינו כשחוט".

**ג. בתוס'** **בנדה** דף ס"ו: ד"ה כל, כתבו דרק במצוה שייך לכתחילה ודיעבד אבל ב'מתיר' [כגון טהרה במקוה] לא שייך בו לכתחילה ודיעבד, [והיינו הגם דגדר רובו ככולו היינו כאילו נעשה המעשה בכולו מ"מ כיון שאי"ז 'מצוה', אין סיבה שיצטרך לטרוח לעשות את כולו] ועי' **בזכר יצחק** סי' מ', דכתב דלשיטות שבעינן כולו מדאורייתא ע"כ שחיטה היא 'מעשה מצוה' ולא רק 'הכשר ומתיר', ובאמת **הרמב"ם** בסה"מ מ"ע קמ"ח מנה למצות שחיטה כמצות עשה, וכן בפ"א משחיטה ה"א. **והראב"ד** שם חולק עליו שאין למנות זה כמצוה [וכן בתוס' בשבועות כ"ד. כתבו בשם ריצב"א שוזבחת אינו מצוה לשחוט אלא רק איסור עשה שלא לאכול שאינו זבוח][[9]](#footnote-10), **אמנם בדבר אברהם** ח"ג ס' ד' כתב דאע"פ שיש מצוה בשחיטה מ"מ כיון שענינה להתיר לא שייך לכתחילה ודיעבד, ועי' **קובץ שמועות** להגרא"ו סי' ו' דמבואר ברש"י דלא כתוס' בנדה[[10]](#footnote-11).

# דין סימן שני בעוף

**בקצרה**: עי' בגמ' דף ט. כל טבח וכו' ובתד"ה כולהו תנינהו, בשם הבה"ג. ועי' **בתורת הבית** בית שני סוף שער א' מה שביאר בזה ותמה עליו **בבדק הבית** [בתחילת שער א] ועי' **במשמרת הבית** שם. ועי' בשו"ת **בית הלוי** ח"ב ס' כ' מה שביאר בדברי הרשב"א. **שהייה בעוף בין סימן לסימן**, עי' **בסמ"ק** מצוה קצז, וכ"כ **הכל בו** ק"ז, וכ"כ **בפתחי תשובה** סימן כ"ג ס"ק ט' בשם כמה פוסקים, ועי' **נוב"י** יו"ד סי' ב'. **אמנם בצל"ח** דף ל' ע"ב **ובבית הלוי** ח"ב ס' י"א חולקים.

**עיקור בעוף** - בגמ' דף ט. איתא כל טבח שאינו יודע הלכות שחיטה - אסור לאכול משחיטתו, ואלו הן הלכות שחיטה וכו' ועיקור. ועי"ש ברש"י דעיקור היינו ששחט את הושט ופסק את הקנה, והקשו תוס' דא"כ היא טריפה, ואי"ז דומה לשאר ההלכות שהם במעשה השחיטה, והביאו מהבה"ג שנעקר הסימן ממקומו ואח"כ שחטו, ואיירי בגוונא שלא נעשה עי"ז טריפה, אלא הלמ"מ היא שאין שחיטה מועלת בסימן שמוט, ואפי' בעוף שהכשירו בסימן אחד אם נשמט האחד אין שחיטה מועלת בשני, [ומוכרח כן דהרי עיקור תניא גם בעוף]. **ועי' בתורת הבית** בית שני סוף שער א' שהקשה כיון שאינו נעשה טריפה, וכן א"צ לשחוט ב' הסימנים, א"כ לא שייך פסול זה בעוף. **ותירץ** בזה"ל, יש לומר אף על גב דהכשירו של עוף בסימן אחד בעינן שיהו שני הסימנין ראויין לשחיטה, ואפילו לרב אדא בר אהבה דאמר אין שחיטת העוף אלא במיוחד שבסימנין דהיינו ושט, מכל מקום כיון דבעלמא בר אכשורי בעוף הוא דהיינו בעולת העוף דבעיא שנים בעיא שיהא שניהן ראויין לשחיטה דהכי אגמריה רחמנא למשה כנ"ל, ע"כ, **והדברים צריכים ביאור טובא**, וכמש"כ בבדק הבית [בתחילת שער א] בזה"ל, "ויותר הפלא ופלא שהרי עוף די לו בסימן אחד וכו' וגם זה המחבר הקשה כן לעצמו ותירץ דאע"ג דהכשירו של עוף בסימן אחד בעינן שיהו הסימנין ראויין לשחיטה ע"כ, ולא הועיל לנו כלום בתירוץ אלא שריבה בתימה מה ענין הסימן האחד לחברו אחר שאין באחד מהן הפסד כדי לטרוף בו והסימן השני שלם למה לא תועיל לו שחיטה, זה דבר שאי אפשר לשכל לקבלו". ע"כ. **ועי' במשמרת** בריש שער א' דלא הסכים עם קושיית הרא"ה, וכן הוסיף בזה הרשב"א עוד טעם לפי שלכתחילה כל שאפשר צריך שנים[[11]](#footnote-12) מה"ט נפסל כשנעקר אחד מהם, ועדין צ"ב. ועי' **בשו"ת בית הלוי** ח"ב סי' כ' מה שביאר בדברי הרשב"א, ועי' מש"נ בזה בסימן ב'.

**שהייה בעוף** – הנה אחד מפסולי שחיטה הוא השהייה באמצע השחיטה ואכמ"ל, **ודעת רש"י** [ל"ב.] דשהייה בסוף הסימן השני בבהמה פוסלת, דכשהוא ממשיך ממשכת השחיטה ושייך בזה פסול שהייה, **והראשונים** חלקו עליו משום שכבר הוכשר ברוב. **ויש לדון** לרש"י, מה הדין בשהה בין סימן לסימן בעוף, **ועי' בסמ"ק** מצוה קצ"ז "והיכא ששחט הכשר שחיטה ושהה, ואחר כך חזר ושחט כל הסימנים רש"י אוסר, ואין מודים לו כי רבינו תם מתיר, אך נהגו כרש"י, ולכך כששחט אדם סימן אחד בעוף וזרק העוף מידו ועודנו מפרכס ורוצה להמיתו מיד לא יחתוך הסימן השני עם ראשו בסכין ולא בקרדום, לפי ששהה בין סימן לסימן אלא ימיתנו במקל או ברגל" עכ"ל. **וכ"כ הכל בו** ק"ז ראה לשונו בהערה[[12]](#footnote-13). וכ"כ **בפתחי תשובה** סימן כ"ג ס"ק ט' בשם כמה פוסקים דלרש"י פוסל שהייה בעוף בין סימן לסימן כמו במיעוט בתרא, **ועי' נוב"י** יו"ד ס' ב'. **אמנם בצל"ח** דף ל' ע"ב **ובבית הלוי** ח"ב סי' י"א כתבו דגם לרש"י לא יהא שהייה בעוף כיון שכל שחיטתו היא בסימן אחד.**ועי' מש"נ בזה בסימן א'. להלכה** – הו"ד הראשונים בב"י ס' כ"ג, ונפסק להלכה ברמ"א שם להטריף שהייה בסימן שני בעוף.

**לכתחילה מדאורייתא ב' סימנים** – הובא לעיל דברמב"ן בשמעתין צידד דמדאורייתא ראוי לשחוט בעוף ב' סימנים, וכן נקטו הכס"מ בדעת הרמב"ם, והפמ"ג שם בדעת הרא"ש [הו"ד לעיל], ולדבריהם **מוכרח** דגם בעוף שייך שחיטה בב' הסימנים, וכשמוסיף ושוחט את הסימן שני - אינו כמחתך בשר בעלמא.

# גמ' דף כ"ז עמוד א' – עמוד ב'

**א. המקור לשחיטה ב. גיסטרא ג. הערות בגפ"ת**

# המקור לשחיטה

**עי' בכל דברי הגמ'** דף כ"ז עד דף כ"ח. ובסוף הסוגיא איתא "רבי אומר וזבחת כאשר ציותיך, מלמד שנצטוה משה על הושט ועל הקנה, והיינו דהמקור להא ששחיטה היא בצואר וב' הסימנים, ובעוף סי' אחד הוא מהללמ"מ, וכן איתא בריש שמעתין, אלא גמרא ה"נ גמרא.

**דעת ר' כהנא** - ר' כהנא ור' יימר וכו' דקאמרי מנין לשחיטה מן הצואר, א"כ לא ידעו להלמ"מ, ולפי רש"י דעת ר"כ ורי' יימר גופייהו היא גם למסקנא, **ולתוס'** ר"כ ורי' יימר פירשו את דבריהם דידעו להלכתא, ורק דנו האם חותכים את ב' הסימנים מהעורף או מהצואר, אמנם הא דאיתא ותנא מייתי לה מהכא וכו' מדקאמר את הראש שכבר הותז מכלל דשחיטה מן הצואר, **מוכח כרש"י** דהנדון 'מנין לשחיטה שהיא מן הצואר' היינו מנין המקור לכל צורת שחיטה, ועי' **תוס'** ד"ה מדקאמר, ולטעמייהו אזלי[[13]](#footnote-14).

**שאר תנאים** - ותנא מייתי לה מהכא, דתניא ר' חייא אמר וכו', וכן להלן בע"ב והאי תנא וכו' מה בהמה בשחיטה וכו' פרש"י ד"ה אי מה בהמה, דהמקור לת"ק הוא כדלעיל דהראש אינו בכלל הנתחים כיון שכבר הותז[[14]](#footnote-15), וכן פרש"י בדעת בר קפרא בד"ה לחייבו, הרי דהמקור לשחיטה בסימנים הוא לא מהלמ"מ.וכן איתא שם ר' אליעזר אומר באיזו תורה שוותה בהמה לעוף וכו' מה עוף הכשירו מן הצואר, ומתבאר דהא דבהמה נשחטת מן הצואר ילפינן ממליקה, והא דסגי בעוף בסימן אחד כתב רש"י דהוא מקרא דולא יבדיל, ו'מזאת' שמעינן דבבהמה בעינן ב' סימנים, וא"כ מן הצואר וב' סימנים אי"ז מהלמ"מ.

**ולכאו'** הרי דברי רבי הם ממש מקרא מלא וזבחת כאשר ציויתיך, **וא"כ צ"ע** איך יפרשו הני תנאי להאי קרא. **ועי' רמב"ן** עה"ת פ' ראה פי"ב, דדברי רבי שפשט הקרא דכאשר צויתיך אינו מוכרח דציוהו בהלמ"מ, אלא אפשר לפרש כאשר ציויתיך בקרבנות, כדכתיב ושחט והתם ידעינן שהוא בסימנים משום המשמעות של ושחט או משום ש'כבר הותז', וכך צ"ל אף לרש"י בדעת רב כהנא ושאר אמוראי שם.

**והעולה משמעתין** דאיכא ד' מקורות לשחיטה מן הצואר, או מדרב כהנא, רב יימר, דבי רבי ישמעאל [לרש"י גם למסקנא] או מהא דהראש אינו בכלל הנתחים, או מההיקש למליקת עוף, או הלמ"מ. **הרמב"ם** פ"א משחיטה, והטור יו"ד סימן א' הביאו את דברי רבי דכאשר ציויתיך, ועי' בב"ח ובט"ז שם דהאריכו בביאור דרשה זו.

# גיסטרא

**בקצרה:** עי' **בתוס' ובתורא"ש**, ובדעת **רש"י** עי' **במרדכי** סימן תר"ב ובמהר"ם על דברי התוס', **ועי' ט"ז** סי' כ"ד ס"ק ב', **וטעם נוסף בדעת רש"י** עי' **ברשב"א** ד"ה ה"ג וכן **במשמרת הבית** [בית ב' שער א' כ"ב.] **ובבדק הבית** שם חולק עליו.

**וקרא למאי אתא דלא לשוייה גיסטרא**, [גיסטרא היינו 'דבר החלוק לשנים' - רש"י כ"א.] **ופרש"י** דממשמעות לשון שחיטה [שח - חטא] שמעינן שלא יחתוך אלא את הסימנים, ולא ימשיך ויחתוך גם את המפרקת, **והקשו תוס'** מהיכן שמעינן זאת, [ועי' תורא"ש ד"ה במקום דלפירוש דחטא לשון ניקוי הדם, ניחא]. **ועוד הקשו** מהיכ"ת שימשיך ויחתוך יותר מהסימנים [וכדאמרינן בריש שמעתין עד כמה לשחוט וליזיל], **ולכך פירשו תוס'** דגיסטרא היינו השוחט מן העורף ולא מהני דבעינן שחיטה דוקא מהצואר, שיפגע תחילה בסימנים ולא במפרקת, **ועי' תורא"ש** ד"ה שחיטה דממקום ששח הוא הסימנים דשם כופף תחילה, **ובאור זרוע** [שחיטה סימן שעה] כתב "חטהו טהרהו מן הדם, ואין הדם יוצא כ"א מן הסימנין שהוא דם הנפש" – ומהא שמעינן ששחיטה שמתחלת מהעורף אינה 'שחיטה' אלא מעשה 'גיסטרא'.

**ובדעת רש"י עי' במרדכי** סימן תר"ב, דמהר"ם מרוטנבורג פירש דר"ל **שאין צריך** להמשיך ולחתוך גם המפרקת, אבל ראבי"ה ס"ל דכוונת רש"י דאי ימשיך - יפסול למפרע את השחיטה דאינה 'שחיטה' אלא מעשה 'גיסטרא', ובטעם הפסול עי' הערה[[15]](#footnote-16), ועי' מה שבארנו בסימן בדין שחיטה ונחירה בסימנים. [**לראבי"ה** מיושבים קו' התוס', דלק"מ מה שהקשו אמאי ס"ד וכו' וכן מה שהקשו מהיכן משמע זאת - דשחט בעינן ולא גיסטרא, שהוא שם אחר של מעשה], **וכ"כ מהר"ם על דברי התוס'** וכתבבשם תרוה"ד סימן קפ"ז דתוס' נקטו דאין טעם לפסול למפרע, ולכך פירשו ברש"י דר"ל דקרא קמ"ל דא"צ לחתוך המפרקת, וכן מבואר בתורא"ש ד"ה במקום, וכמו שפירש **מהר"ם מרוטנבורג** בדעת רש"י.

**עי' ברשב"א** ד"ה ה"ג, וכן במשמרת הבית [ב' שער א' כ"ב.] דהאריך שם לבאר כפרש"י שלא יחתוך המפרקת אחר הסימנים, **וכתב שם לחדש** דהטעם משום הדם, דכיון שמצטערת מאוד מחיתוך המפרקת אינה גונחת ולא ייצא הדם, ולר"כ היא הלכה בקדשים בלבד דבעינן לדם, ולר' יימר דין זה גם בחולין ומשום איסור אכילת דם יעו"ש,[[16]](#footnote-17) וברא"ה בבד"ה האריך לתמוה בדברי הרשב"א.

**לדינא** – פסק השו"ע בסימן כ"ד ס"ה כרש"י, ולשו"ע אינו נפסל בדיעבד, [ע' בהגר"א דהשו"ע פוסק כרשב"א דהאיסור הוא משום דם ולפיכך אינו פוסל בחולין]. אולם הרמ"א כתב 'והמנהג להטריף אפ' לא חתך רק רוב המפרקת, ואין לשנות כי יש מרבוותא שסוברים כן" [ועי' בט"ז שבכל מקרה של ספק בדבר יש להקל, כיון שהסברא נותנת שלא ייפסל אחר ששחט הסימנים].

# הערות בגפ"ת - דף כ"ז.:

**מתני' דף כ"ז. תד"ה השוחט**, בסוגיא לקמיה מבואר דר"י לא קאמר הלכה בהלכות שחיטה אלא בדין איסור אכילת דם, דבשביל שייצא הדם יש לשחוט גם את הורידין, וס"ל שהשעה הראויה לכך היא בשחיטה שהדם חם, וכן דעת כל הראשונים, **ועי' ברא"ש** סי' א' שהוסיף ביאור, שלפי דהדם שבוורידים מרובה אין דינו כדם הבלוע באברים ולא פירש שהוא מותר, ובסימן ג' כתב שבשעת השחיטה הדם מקלח ומזנק דרך מקום השחיטה ונעקר ומזדעזע ממקומו כל דם הנפש לצאת וכשלא נחתכו הוורידים הרי הוא נשאר בהם, ואכמ"ל.

**תד"ה חצי וכו'** עי' היטב בדבריהם דחידוש המשנה הוא דלא נימא דסה"כ איכא רוב, וצריך לבאר מה הסברא דיהני, ומה המסקנא דלא מהני[[17]](#footnote-18).

**גמ', השוחט** דיעבד אין – הגמ' מדייקת את הלשון השוחט, ועי' מש"כ רש"י במשנה [ועי' דף ב.], והנה לל"ק אתי שפיר לשון השוחט אבל לל"ב קצ"ע ויש לישב.

**עד כמה לשחוט וליזיל**, משמעות הדברים דאין קושית הגמ' משום דיש הלכתא דשוחטים ב' סימנים, אלא דמסברא אין מה לשחוט יותר מזה.

**רש"י ד"ה חטהו וכו' לישנא אחרינא חטהו הוצא את דמו ונקהו – הנה מבואר** דפירוש המילה 'שחיטה' היא ניקוי הדם מהבשר, וצ"ע דהא תנן לק' ל"ג. השוחט ולא יצא דם כשר, ואי עיקר השחיטה הוא הוצאת הדם אמאי כשר, ועו"ק הרי ידוע [וכן א"ל שוחטים] שמחיתוך הסימנים לחוד לא יוצא דם [אלא מעט כמו כל פציעה] ורק בחיתוך הורידים יוצא הרבה דם, והרי א"צ לחתוך הורידים [וגם לר"י אין צריך לחתוך הורידין אלא בעוף עי' לק' כ"ח:], **וא"כ איך אפשר** לומר ששמה של שחיטה הוא ע"ש הוצאת הדם שבה, ועי' בשיטמ"ק על המשנה שם בשם גליון תוס' "הוצרך להשמיענו, דה"א **עיקר** השחיטה אינו אלא להוציא את הדם ולנקות מן הדם, כדאמר לעיל במקום ששח חטהו", וא"כ מיושב דאדרבה ממתני' דהתם מוכח דיש בשחיטה קיום גם בהוצאת הדם, ורק קמ"ל התנא דאי"ז **עיקר** השחיטה ואינו מעכב.[[18]](#footnote-19) אבל עדיין קשה דהרי בחיתוך הסימנים לא יוצא הרבה דם ואת הורידים א"צ לחתוך, וצ"ע. ו**עי' ברשב"א במשמרת הבית** בית ב' שער א' כ"ב. "ממקום ששח חטהו כלומר נקהו מן הדם וכו' והיינו דוקא לגבי קרבנות דאמר רחמנא חטהו, נקהו מן הדם, שצריך דם להזאה, אבל לגבי חולין לא דהא קרא לגבי קרבנות הוא דכתיב", וא"כ לק"מ דבקדשים באמת חותכים הורידים, ונקוי הדם הוא חלק מדיני השחיטה. אמנם צ"ע דהנה הרשב"א כתב כן על מסקנת הגמ', דילפינן מינה פסול גיסטרא ולדעתו ענין הפסול הוא דמחמת הגיסטרא לא יוצא דם, ולפיכך כתב דבחולין ליכא פסול גיסטרא, אבל יש לעיין לפי מה דאמר הש"ס בתחילה דילפינן משם את המקור לשחוט מן הצואר, הרי ודאי קאי גם על חולין [ולכאו' מוכרח כשיטמ"ק הנ"ל דהדרשה דחטהו קאי גם על חולין], וצ"ל דאת מקום השחיטה ילפינן מקדשים[[19]](#footnote-20).

**ואימא מאוזנו וכו' ואימא מזנבו** – פשוט דהיינו באוזנו בעומק עד שמגיע קרוב למוח וכן זנבו בעומק עד שיגיע לחוט השדרה וכדו' מקום שמטריף ומוציא החיות.[ומ"מ דם הנפש אינו יוצא שם דאע"פ שיוצא דם בשעת יציאת הנםש, אינו נחשב דם הנפש - אלא בסימנים או בלבו וצ"ב].

**גמ' ותו שהייה דרסה חלדה הגרמה ועיקור** - אכמ"ל, ובעזהי"ת בסוגיות לקמיה נעסוק בגדרי כל פסולים אלו[[20]](#footnote-21). **וקרא למאי אתא** צ"ב קו' הגמ' הרי אי"ז יתור, וכי קו' הגמ' מה בא ללמד המשמעות שדרשינן שח חטא.

**רד"ה מנין לרבות** צ"ע דבסוף דבריו דהביא לקרא דוהקטיר הכהן את הכל, והרי הכא ילפינן דאינם בהפשט מהא דלא נכללו בניתוח, ועי' מהרש"א ומהר"ם, ועי' בדברי הרמב"ן בפרוש פשט שמעתין.

**וראשו ופדרו למה לי מבעי ליה לכדתניא מנין לראש ופדר שקודמים לכל הנתחים וכו'.** וצ"ע מדוע ברייתא העוסקת בשחיטה מן הצוואר מרמזת בסופה לדין קדימה בהקטרה, **ועי' בראב"ד על הת"כ** [פרשתא ד' פרק ו' ג'] דלולי דהיה קרא לקדימה לא היינו שומעים שחיטה מן הצוואר דהו"א דקרא כתב ראש כדי להקדימו.

# דגים

**דף כ"ז: באסיפה בעלמא סגי להו** - בחי' **הרא"ה** לקמן ס"ז ב' כתב דמה שאמרו התם דדגים באסיפה בעלמא משתרו, לאו היינו דבעו אסיפה, אלא כלומר דלא בעו שחיטה, וזהו פשטות הדברים, **אמנם עי' ברמב"ם** פ"א משחיטה ה"ג דגים וחגבים א"צ שחיטה אלא **אסיפתן היא המתרת** אותן וכו' אסיפת דגים כשחיטת בקר וצאן וכו' **נראה ברמב"ם** שהאסיפה היא מעשה המתיר וצ"ב.[[21]](#footnote-22) **ועי' כס"מ** שהקשה על מש"כ הרמב"ם שם שגם דגים שמתו בים מותרים והיינו דמעשה האסיפה מתיר אותם גם במותם, מנ"ל אולי צריך לעשות את האסיפה בעודם חיים דוקא כמו שחיטה, [ובאמת דעת רבינו סעדיה דמתים אסורים] יעו"ש מה שתירץ בזה.

**וכתב הרמב"ם שם** שמותר לאכול דגים חיים [ועי' הגהות מיימוני שם דלמעשה אסור משום בל תשקצו ור"ל דמשום אבר מן החי ליכא, וכ"כ תוס' ס"ו.], ועי"ש **בכס"מ** דתוספתא ערוכה היא בתרומה פ"ט ה"ו אוכל אדם דגים בין חיים בין מתים ואינו חושש. **[בדין חגבים** עי' **ברמב"ם** שם דמותרים מדכתיב 'אוסף החסיל' ועי' **בחידושי הרשב"א בשמעתין.** ועי' וברש"י דף ס"ו. ד"ה ומר כי אתריה]. **לדינא** - קי"ל ביו"ד סי' י"ג ס"א שדגים וחגבים נאכלים בלא שחיטה, וגם מצאן מתים, וחיים יש בהם משום בל תשקצו, וכתב הרמ"א דמותר לחתוך מהן אבר ולאכול. עי' מש"נ עוד בסימן בענין אסיפה בדגים.

**דרש עובר גלילאה** – עי' **מהרש"א** בחידושי אגדות.

1. **וצ"ב**, דאם כל מה דהצריכו לשחוט הסימן השני הוא משום דבראשון סגי ברוב, מ"ט הוצרכו לכך ולא אמרו שישחוט כל הראשון וכמו דתקנו לפי ל"ב. עו"ק דחשש הנ"ל עדיין קיים בבהמה בסימן השני, דלמא לא ישחוט רובו ובבהמה מעכב ב' הסימנים, וצ"ע. ולכאו' צ"ל דגדר התקנה היתה להשוות שחיטת עוף לשחיטת בהמה, ובנו"א י"ל דתקנו שישחוט כל מה ששייך שיהא בו קיום שחיטה מדין תורה, והיינו ב' הסימנים, [ויתבאר לק' דגם בעוף שייך חלות שחיטה בב' סימניו] אמנם לל"ק לא הצריכו שישחוט כולו ולא רובו, כיון דע"י דין רובו ככולו כבר נחשב ששחט הכל. [↑](#footnote-ref-2)
2. **והנה הרשב"א** וכן הר"ן, כתבו כלשון רש"י דגזרו שמא לא ישחוט רוב, ואעפ"כ כתבו דב' הלשונות לא פליגי והצריכו חכמים שיעשה את כל ב' הסימנים, ומבואר בזה דלא כסברת רע"א, אמנם באמת צ"ב מ"ט הצריכו סימן שני וכמו שהקשינו בהערה לעיל, וצ"ל כהנ"ל דגדר התקנה היה לעשות כל עשייה שיהא בה שם שחיטה, ולכך הצריכו שישחוט – כל ב' הסימנים.[והנה דברי רע"א צ"ע מה ראה לדייק כן ברש"י, והרי באותו לשון שכתב רש"י כתב הרשב"א בתורת הבית והר"ן וכעי"ז ברמב"ן, ואפ"ה נראה מדבריהם דלא פליגי הלשונות, וי"ל הנה השטמ"ק כ"א: והאחרונים נקטו בדעת רש"י דהא דצריך לל"ב לשחוט כולו ולא רובו הוא לכתחילה מדאורייתא, וא"כ מוכרח דפליגי הלשונות וכדברי רע"א, דאין מקום לגזור גזירה שמא לא יעשה רוב כאשר מדאורייתא הוא מצווה לעשותו כולו, וע"כ דל"ק פליגי דליכא דין מדאורייתא לשחוט כולו ולא רובו, והרשב"א הרמב"ן והר"ן כתבו להדיא דכולו ולא רובו הוא מדרבנן ולטעמייהו באמת אפשר דלא פליגי הלשונות – ואם רע"א למד כאחרונים ברש"י דכולו הוא דין תורה א"כ יש לבאר בדבריו כהנ"ל [וכן יש משמעות בלשונו דל"ב לית לה הך חששא ואי ענין ל"ב הוא מדרבנן הרי יש לה הך חששא דדלמא לא ישחוט רובה אלא דס"ל דתקנו להצריך ב' סימנים]. [↑](#footnote-ref-3)
3. **וכן מבואר בד' הרי"ף** שפסק כהך לישנא דקאי על רובו של אחד כמוהו, וכתב הרא"ש בסימן ב' דהוא משום דהני תרי לישני פליגי בדרבנן ואזלינן לקולא, והרי דאף להך לישנא דצריך לכתחילה כולו ולא רובו אי"ז אלא מדרבנן.

   [עי' בפמ"ג שם שכתב דאין הכרע בד' הרשב"א הנ"ל - ואפשר דדבריו שם קיימי רק על הא דצריך לשחוט כל הסימנים ולא סגי ברובם, ושמא הא דצריך לשחוט את ב' הסימנים הוא מדאורייתא, ודבריו צ"ע]. [↑](#footnote-ref-4)
4. **וכן הוכיח הבית הלוי** מסוף דברי רש"י דסימן שני לא בעינן כדתניא לחייבו בב' סימנים א"א שכבר הוקש לדגים, ואי סגי בדין דרבנן כדי שלא ייחשב 'הבדלה' א"כ מה הראיה מהברייתא דאיירי בדין תורה. [↑](#footnote-ref-5)
5. **ולל"ק** דיש מצוה בב' סימנים, צ"ל דשרי לחתוך בחט"ה ב' הסימנים, ולא יחשב 'הבדלה', אלא רק אם מבדיל הראש מהגוף [עי' רמב"ם פ"ז ממעשה"ק ה"ו ובראש יוסף בשמעתין]. **והנה** אי נימא כרע"א הנ"ל דל"ק פליג על ל"ב, א"כ לכא' צ"ע לל"ק - היכי שרי לגמור הסימן הרי בזה אין מצוה לכתחילה. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ונראה דאין** כוונת רש"י לומר דליכא לא יבדיל - משום הא גופא שלכתחילה מצוה לעשות כן, אלא משום שאף אחר ששחט רוב, מתקיים וממשיך מעשה השחיטה, משא"כ בסימן שני דילפינן מדגים שאין בהם שחיטה, א"כ בסימן שני אין שייך קיום שחיטה, ומש"כ רש"י משום מצוה לכתחילה, היינו בתורת ראיה והוכחה דיש לזה שם מעשה שחיטה, דהרי לא מסתבר דתקנו 'עשייה בעלמא' אלא תקנו שימשיך את השחיטה, **ותוס' הקשה** דא"כ סימן שני נמי דאם תקנו לעשותו ע"כ יש בו קיום שחיטה, ואהא כתב המרדכי דדעת רש"י דלא קי"ל כל"ק, ויש לבאר הטעם בזה כי לתקן לחתוך סימן נוסף אין בזה 'קיום שחיטה', ואינו אלא מחתך בשר בעלמא, דמדגים שמעינן דלא שייך בסימן שני קיום שחיטה כלל, ולפיכך לא שייך שיצריכו חכמים לחתוך סימן נוסף, וכיון שאין בזה קיום שחיטה אם חותך סימן נוסף הוא נחשב 'מבדיל', ודעת ל"ק או דס"ל דהמקור הוא לא מדגים, אלא ממיעוטא ד'זאת' עי' בגמ' כ"ז: או דס"ל דגם אי ילפינן מדגים אפשר ללמוד זאת כילפותא בעלמא למעט בסימניו ולא באותם הגדרים, ויותר נראה כוונת המרדכי דהנה קאי על דברי הרי"ף דפסק כל"ב וביאר הר"ן משום דס"ל דדינא דל"ק אינו אלא מדרבנן וספק דרבנן לקולא, אבל ל"ב הוא דין תורה ולכך אין להקל בו, ואהא הביא המרדכי דגם ברש"י דף ל"א: מתבאר דהמצוה דכולו ולא רובו היא מדינא משא"כ המצוה לחתוך ב' הסימנים אינה מדינא אלא מדרבנן ממילא יש להקל, [וכפסק הרי"ף, אמנם צ"ע אי משמע כן בלשונו דהמרדכי, ועי' באור הגר"א שם].והיינו כמש"כ השטמ"ק והאחרונים בבאור דברי רש"י דף כ"א: והוספנו בזה באור עי' סי' ב' וסימן ג'.

   עוד אפשר לומר בדעת המרדכי והגר"א דהנה הרי"ף כתב להקל וביאר הרא"ש משום ספק דרבנן לקולא והקשה התו"ש דא"כ ליקל בתרוויהו ותירץ הפמ"ג דדינא דל"ב הוא מדאורייתא, והרי"ף חידש דל"ק היא מדרבנן ולכך אי"צ להחמיר זאת – [וכן נראה בלשון הרא"ש דהוא פליג וס"ל דל"ק היא דאורייתא ויש להחמיר ולא איירי שם מידי על ל"ב] -ומעתה כתב המרדכי דגם בדברי רש"י מבאר דיש לפסוק כן דהרי ברש"י עולה דל"ב היא מדינא ול"ק אינה אלא מדרבנן ואין ללמוד מזה להבדלה. [↑](#footnote-ref-7)
7. **עי' ברא"ש** דלרי"ף ב' הלשונות פליגי, וסד"ל. והק' בתבו"ש [כ"א א'] דא"כ הו"ל להקל גם דאי"צ לשחוט כל הסימן, דהרי ל"ק פליגא על דין זה. **ובפמ"ג** שם צידד דרק לישנא בתרא פליגא על ל"ק. לרמב"ן הרשב"א והר"ן ליכא פלוגתא כלל בין הלשונות, וכן דעת הרמב"ם (כן ביארו המ"מ) , אכן הכס"מ בד' הרמב"ם נוקט דפליגי, אלא דספק דאורייתא לחומרא, דהנך חומרות מדאורייתא הם. ובתבואות שור שם הק' דא"כ סגי בעוף לשחוט סימן אחד שלם ורוב סימן שני, דבזה יוצא ממנ"פ לשני הלשונות, ועי' בפמ"ג דל"ק לא פליגא על ל"ב, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. **והנה מצינו** ברא"ש בסוכה פ"ג ס"י בשם הראב"ד, דמצוה לכתחילה שיהא כל ההדס משולש ובדיעבד סגי ברובו, ולכאו' הטעם משום דלא סמכינן על רובו ככולו לכתחילה, ונפסק כן בשו"ע תרמ"ו ס"ה. וכן בפסחים ק"ח: גבי שתיית ד' כוסות איתא בגמ' דסגי ברוב, וכתבו בתוד"ה רובא, דלכתחילה ישתה הכל, ובשו"ע סי' תע"ב ס"ט כתב "וישתה כולו או רובו", וביארו הפוסקים והמ"ב שר"ל לכתחילה כולו ובדיעבד רובו, [**והא דבכל קידוש** לא בעינן לכתחילה כל הכוס, הביאור הוא ע"פ מש"כ **בחדושי מרן רי"ז הלוי** עמ' ח' וז"ל "בקידוש עיקר מילתייהו הוא הברכה שעל הכוס, אלא דדינא הוא דהמברך צריך שיטעום, בזה הוא דהוי שיעורא דמלא לגומיו, אבל גבי ד' כוסות המצוה היא 'שתיית הכוס' ע"כ צריך לשתות כולו דוקא ורק דברובא סגי משום דרובו ככולו" ויל"ע שם באריכות דברי הגרי"ז, ועי' בב"ח שם נקט בפשיטות כמה פעמים שד' כוסות הוא דין שתיית כוס ולפיכך יש לשתות כולו לכתחילה]. ומדנקטו כן תוס' מעצמם בפשיטות - נראה דאי"ז תקנה מסוימת בשתיה שמא לא ישתה רוב, אלא הוא דין כללי בעיקר דין רוב שאי"ז לכתחילה לסמוך על רובו ככולו, וא"כ מיושבת קו' הר"ן. [דאע"פ שלא מצינו בדבריהם שהוא לכתחילה מדאורייתא, מ"מ אזדא לה ראיית הר"ן, שבפשטות ראייתו היא - מדסתמו בכל מקום רובו ככולו ולא אמרו דאינו לכתחילה, ולדבריהם באמת בכל מעשה מצוה אי"ז לכתחילה לסמוך על רובו ככולו]. **אולם יש להעיר** דלא הביאו הראשונים והפוסקים הנ"ל ראיה משמעתין, **ועו"ק** אם הוא דין כללי מסברא א"כ מהו החידוש בשמעתין, אלמא הוא תקנה מסוימת בשחיטה שקשה לצמצם ולהבחין אם שחט רוב, **וע"כ צ"ל** שהוא דין מסוים בד' כוסות והדס, והדרא ראיית הר"ן, וצ"ע לדינא אם יש להחמיר בכל מעשה המצוות שלא לסמוך על רובו ככולו, [ועי' בדברי הפוסקים והמ"ב סי' תרמ"ה לגבי פסול נחלק במיעוטו שמהני מדין רובו ככולו ועי"ש שהוא לכתחילה, ואולי יש לחלק דיש מקומות שמסתלק עיקר הפסול כגון נחלק דאינו נחשב נחלק במיעוט זה, ועוד יש לידע דבצילתו מרובה מחמתו דלכא' בפשטות דהוא מדין רובו ככולו [עי' רש"י ריש סוכה] ודאי לא נראה להצריך כולו לכתחילה דאי"ז מעשה המצוה אלא דע"י רובו ככולו יש לן מציאות סוכה]. [↑](#footnote-ref-9)
9. **בפמ"ג** בפתיחה להלכות שחיטה שורש ב' ד"ה ואני חוזר, כתב שבעוף לכו"ע אין מצוה, וא"כ צ"ע מדברי התוס' בנדה הנ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. **ועי' בית הלוי** הנ"ל דמעמיד שלפי דבריו יש הבנה דגם בדבר שהוא מתיר ולא מצוה שייך רוב. **אמנם** לכאו' בתוס' הנ"ל נראה דלא כדבריו, ואע"פ שדין רובו ככולו היינו כאילו היה המעשה בכולו, אבל בדבר שהוא מתיר ולא מצוה מ"ט יש לטרוח ולעשות את המתיר וההכשר ע"י כולו, ועי"ש תו"ד דלתוס' גופייהו דינא דשמעתין אינו אלא מדרבנן. והבית הלוי ח"ב ס' י"ד ציין דתוס' במנחות דף י"ח לא תרצו כתוס' בנדה הנ"ל, אלמא לא ס"ל יסוד זה. [↑](#footnote-ref-11)
11. **וצ"ע** דהרי הרשב"א גופיה כתב שם בריש שער ב', שאינו אלא מדרבנן דלמא לא ישחוט רובא, וכ"כ בחידושיו בשמעתין, ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-12)
12. **והר"ש ז"ל** החמיר בזה ואמר דכיון דלכתחלה צריך לכוין ולשחוט כל הסימנין, באמת דעתו מתחלה לגמור שניהם, וכששהה באמצע שהייה מקרי ומפסלה השחיטה בהכי, ולפי זה מי ששחט בעוף רוב האחד או אפילו רוב השנים ועדיין העוף חי ורוצה להמיתו, מוטב שירצץ את מוחו או יכנו באבן או בעץ לא שיחזור ויגמור השחיטה, שאם יגמור אותן בשחיטה גלי אדעתיה שעדיין לא גמר שחיטתו וכבר שהה באמצעה, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-13)
13. **ועי' רש"י ד"ה** ותנא מייתי ליה מהכא, ולטעמיה אזיל, דגם ר"כ וכולהו אמוראי דנו על המקור של שחיטה בסימנים. [↑](#footnote-ref-14)
14. **ומהא שמעינן** נמי ב' סימנים, דמחמת סימן אחד לא נחשב 'שכבר הותז', והא דסגי בסימן אחד בעוף שמעינן לה ממיעוטא דזאת. בר קפרא ס"ל נמי דילפינן משכבר הותז, וסימן אחד בעוף ילפינן מדהוקש לדגים, ולר"א סימן אחד בעוף הוא מלא יבדיל. [↑](#footnote-ref-15)
15. **הב"ח** בסימן כ"ד כתב דאם שבר המפרקת ה"ה פסולה **מגזה"כ** מאחר שחותך המפרקת בשעת שחיטה, והבאור דכשחותך כל המפרקת א"כ 'שם המעשה' אינו מעשה שחיטה אלא מעשה גיסטרא – היינו מעשה חיתוך הראש מהגוף [עי"ש בב"ח דדימה זאת לשהייה במיעוט בתרא וצ"ע הרי שאני התם דמהני רק מדין רובו ככולו ולכך הוא חלק מהשחיטה וצ"ע], **והט"ז** שם סק"ב כתב לפרש דיסוד הדין הוא **שלא** **ימית את הבהמה אלא ע"י הסימנים ולא בדבר אחר**, ועיי"ש שכתב לפ"ז דלא קפיד אלא על חוט השדרה שהחיות תלוי בו. **ועי' באשכול** [שחיטת חולין סימן י'] דאם שהה בין המפרקת לסימנים - אי"ז כשחיטה חדא וכשר, וכבר מפורש כן בתוספתא שהביא המרדכי שם דבעינן דהפסול כאשר עושה זאת בב"א יעו"ש. [↑](#footnote-ref-16)
16. **הנה לגרסא לפנינו** דגם בר' יימר אמרינן הכי על קרא דוזבחת, אלמא הוא גם בחולין ופירש שם הרשב"א דהוא רק משום איסור דם שמחמת הגיסטרא אין יוצא הדם יעו"ש, **אמנם צ"ע** דמשמעות הגמ' והפסוק דהוא **דין בשחיטה**, ובשלמא לר"כ דהוא דין בקדשים הרי שפיר הוא דין בשחיטת קדשים שעיקר ענינה להוציא הדם דהוא חלק הגבוה [כדלק' כ"ט. ול"ג. הוא עצמו לדם הוא צריך, ועי' רש"י בזבחים י"ג: ד"ה בשלמא קומץ] אבל בחולין דאינו אלא משום איסור דם צ"ע, וכעי"ז הקשה בט"ז ס"ק ה'. [↑](#footnote-ref-17)
17. **ביאור**, הנה בשחיטת עוף סגי בסימן אחד להוצאת חיותו, ובבהמה בעינן ב' סימנים, **ואין הכוונה לומר** שאע"פ שיש 'שם' שחיטה כבר בסימן אחד, מ"מ הכשרה הוא בב' מעשי שחיטה, **אלא** דבבהמה אין משמעות לשחיטת סימן אחד אלא רק בב' הסימנים יחד יש משמעות של הוצאת החיות, כמש"כ רש"י לק' כ"ז: ד"ה מן היבשה, שהחיות של בהמה היא חזקה ויוצאת רק בב' סימנים, וכמש"כ רש"י בזבחים ס"ה: ד"ה ת"ק "דטעמא דבהמה בעיא ב' סימנים משום דלא נפקא חיותא בסימן אחד אבל עוף בסימן אחד פסקא חיותא", **ולפי"ז יש לבאר** את דברי התוס' דס"ד דיהני מה דסה"כ שחט רוב משום דהחשיבו את ב' הסימנים כאחד, דהחיות היא בסימנים ושחט רוב חיותו, וקמ"ל דסוף כל סוף חצי לא נחשב עשייה כלל, **ויש משמעות בתוס'** דבעוף אפי' בשחט חצי מכל סימן אין בזה חידוש הנ"ל [עי' מהר"ם]. **ויש לבאר זאת** ע"פ הנ"ל, דדוקא ב' סימנים דבהמה יש בהם צירוף והשחיטה נעשית בשניהם, [אמנם בסוגיא נתבאר דאפשר שגם בעוף אם שוחט ב' הסימנים יש בזה שם שחיטה], ומצאתי שכ"כ בספר **תפארת יעקב**. [↑](#footnote-ref-18)
18. **וכן חזינן** בכמה מקומות בשמעתין דיש שייכות בין שחיטה להוצאת הדם, **עי' רמב"ם** פי"ד משחיטה, שכיסוי הדם הוא מדיני השחיטה, ועי' **מהרש"א** דף כ"ז: בב' סימנים דאיירי בשחיטה של חולין וכתב "ועיקר מצות שחיטה היא להוציא דם הנפש" ועי' **בחינוך** מצוה תנא "על צד הפשט כי מצות השחיטה היא מאותו הטעם, לפי שידוע כי מן הצואר יצא דם הגוף יותר מבשאר מקומות הגוף, ולכן נצטוינו לשחטו משם טרם שנאכלהו, כי משם יצא כל דמו ולא נאכל הנפש עם הבשר", אמנם עדיין יש לתמוה כיון שחיתוך הסימנים אינו מוציא הדם, ואת הורידים א"צ לחתוך איך אפשר שזהו חלק מדיני השחיטה וצ"ע. **ועי' רש"י** קי"ג. ד"ה הרי זה, ובדף קכ"א: ד"ה יפה יפה, דמבואר דחיתוך הסימנים גורם לה להאנח ולהפליט הדם – אם ינקבו את הורידים. ובזה - מעשה השחיטה גופא אהני להוצאת הדם, וכן מבו' ברא"ש ס' ג', דע"י חיתוך הסימנים הדם בגוף נעקר ומזדעזע, ואם חותכים את הורידים הוא מיד יוצא דרך בית השחיטה, וזהו דם הנפש. [↑](#footnote-ref-19)
19. **ולפי"ז צ"ל** שהטעם ששוחטים בצואר, אינו משום ה'חטהו' [היינו הוצאת הדם] אלא דקרי לשחיטה בלשון 'חטהו' - כיון דאיירי בקדשים, אבל אי יסוד הדין שחיטה מהצואר הוא משום הוצאת הדם, לא היה שייך ללמוד מקדשים לחולין, ועי' מש"כ מספר החינוך בהערה הקודמת, וצ"ע. ולפי מש"כ הרמב"ן עה"ת פ' ראה דכאשר ציויתיך היינו דתעשה בחולין כמו שציויתיך בקרבנות - מבואר היטב הא דילפינן מהכא לחולין. [↑](#footnote-ref-20)
20. **ומ"מ פשט הדברים הוא**, **דשהייה** - היינו הפסקה באמצע מעשה השחיטה כשיעור זמן שיש בו כדי שחיטה. **דרסה** -שחיטה שלא בהולכת והבאת הסכין אלא בדחיקותו לתוך צואר הבהמה. **חלדה** - מלשון חולדה וענינו מכוסה, ששחט בסכין התחובה בתוך צואר הבהמה. **הגרמה** - שחיטה שלא במקום הראוי לשחיטה. **עיקור** - שחיטה בבהמה שנעקרו סימנה ממקומם, ותוס' לעיל ט. פירש ששוחט בסכין פגומה הקורעת את הסימן. [↑](#footnote-ref-21)
21. ?? בבאור הגר"א בתיקוני זוהר [תיק' כ"א ס"ו:] שמיתתם ביד השכינה וכמש"כ כבוד ה' יאספך וז"ש אסיפתן וכו' הה"ד ויאסף אל עמיו, ובתורת חיים איתא דכל המתים ע"י מלאך המוות הוה נבילה ובמת ע"י שחיטה אינו מת ע"י מלאך המוות. [↑](#footnote-ref-22)