ציונים 4 פרקמטיא
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / מועד קטן פ_ק - כולל פונוביז

בס"ד  **[אינו מוגה כה"צ]** [א.י.קרלנשטיין] [4]

**פרקמטיא**

**הני תמרי תוחלני**

**מיגזרנהו שרי-** פרש"י לחותכן לשנים ולאוכלן, ויל"ע מה המלאכה בזה. אכן ברש"י כת"י וכן הרא"ש (סי' כ"ב) והנמוק"י פי' דהיינו ללוקטן, והא דקרי ללקיטתן מיגזרנהו מפרש הנמוק"י דהוא כיון שנלקטין עם העוקצין, עיי"ש.

**טעם ההיתר-** הא דשרי פרש"י דהייינו לאוכלן, וכן פי' הרא"ש לפי דרכו שהנידון על לקיטתן, דהא דשרי היינו ללקטן לאכילה, אבל הנמוק"י מפרש דהוי דבר האבד שמתקלקלין אי יתעכבו אילן, ומשמע דשרי ללוקטן גם שלא לאכילה.

**מייצינהו אסור-** יל"ע הא שפיר טען ר"פ דהוא דבר האבד[[1]](#footnote-1), ועי' בקרן אורה (בסו"ד) שדן לבאר דההפסד אם לא יכבש לא פסיקא כל כך ולכן אסר רבא.

**רב פפא אמר כיון דמתלעי כפרקמטיא האבד דמי ושרי-** הקשה הריטב"א מה נזקק ר"פ להביא מדבר האבד דפרקמטיא, הא הוי ככל דבר האבד דמכילתין, ומתרץ דהכא הוי הפסד מועט ואיכא מ"ד לקמן (דף יב.) דאין זופתין כוזא כיון שהפסד מועט אינו דבר האבד, וע"ז הוכיח ר"פ מפרקמטיא, עיי"ש. ולכאו' כוונתו שגם שם הוא הפסד מועט ואפ"ה שרי.

**ללקוט ע"מ לכבוש-** כתב הרא"ש דכ"ז לכבוש מה שליקט לאכול ונשאר לו, אבל ללקוט ע"מ לכבוש אסור, וכ"כ בטוש"ע (סי' תקל"ג סעי' ג'). אמנם לנמוק"י הנ"ל שההיתר בלקיטה הוא גם שלא לאכילה, ומחמת שהוא דבר האבד, א"כ לכאו' יהיה שרי גם בזה.

**טעם איסור פרקמטיא**

**רא"ש ותוס' וריטב"א-** כתב הרא"ש (סי' כ"ג) דפרקמטיא אסורה משום טירחא. וכ"כ תוס' לקמן (דף יב: ד"ה מכניס ודף יד. ד"ה ושאר) שאיסורה משום טירחא, ומשמע שמצד שמא יכתוב לא היה נאסר, ולכאו' הוא משום שאין שבותין במועד, עי' מש"כ בזה עוד לעיל (בענין שבותין במועד). וכן כתב הריטב"א בתו"ד (ד"ה ובדבר האבד), וכ"כ המג"א (סי' תקל"ט ס"ק א') הו"ד במ"ב (שם ס"ק א').

**נמוק"י- אכן** הנמקו"י כתב באמת שדהאיסור משום גזירת מו"מ שאסור מדבריהם ביו"ט שמא יכתוב, וכן כתב המ"מ (פ"ז הכ"ב).

**ראב"ד-** הנמוק"י לקמן (דף יא.) מביא מהראב"ד דטעם איסור מו"מ הוא משום מעשה חול, וכן הוא ברמב"ן (תורת האדם) בשם הראב"ד.

**פרעון דמי המקח**

כתב הטור (ריש סי' תקל"ט) דבכלל האיסור גם לתבוע דמי המקח, אא"כ למחר לא יהיה מצוי דבזה הוא דבר האבד, ומבאר הב"י דמקור הדין הוא ממעשה דרבינא דבסוגין.

**אי שרי בצנעא**

**רוקח ואגור-** כתב הרוקח (הו"ד בב"י סי' תקל"ט) דסחורה בצנעא שרי, וכ"כ האגור (הו"ד בב"י שם), ומבאר הטעם, דאיסור מו"מ שאפי' בשבת הוא איסור קל ע"כ שרי במועד בצנעא.

**יראים-** עוד מביא הב"י (שם) דברי היראים דמתיר בצנעא מטעם אחר, דדוקא בשוק אסור דאיכא טירחא משא"כ בצנעא.

**דעת רמב"ם והרא"ש-** וכתב הב"י דמדברי הרמב"ם והרא"ש שלא חילקו בזה נראה שאסור גם בצנעא.

**באין לו מה יאכל או לשמחת יו"ט**

**רא"ש-** כתב הרא"ש (שם) דאי אין לו מה יאכל מותר למכור, ומוסיף עוד, דגם ביש לו כל שאם ימכרנו יהיה לו ברווח לשמחת יו"ט שרי, והו"ד בטור (סי' תקל"ט).

**ב"י-** ומבאר הב"י (שם) דהיינו כשכעת יש לו מעות מצומצמים וחס עליהם שלא להוציאם כדי שלא יצטרך לשאול מהבריות, דבזה שרי למכור להרויח שעי"ז יהיה לו ברווח לשמחת יו"ט, אבל ביש לו הרבה כדי שמחת יו"ט ואומר אמכור וארויח וברווח אוסיף בשמחת יו"ט בזה אסור. וכ"כ בשו"ע (סי' תקל"ט סעי' ד').

**מניעת רווח אי שרי בפרקמטיא כדבר האבד**

**תוס'-** כתב תוס' (ד"ה ובדבר) דרק כשיחסר מהקרן חשיב דבר האבד משא"כ כשלא ירויח כ"כ אין זה חשיב דבר האבד.

**רא"ש**- וכ"כ הרא"ש דלא חשיב דבר האבד אלא כשיחסר מן הקרן, אבל בבא יום השוק שבו יכול להרויח טפי ולאחר המועד לא ירויח כ"כ, כה"ג אסור, ומביא כן מירושלמי דאי פוחת מקרנא מזדבן.

אלא שמביא מהירושלמי שאמרו הדא שיירתא שרי למיזבן מיניה בחולא דמועדא, וכתב 'משמע מהא ירושלמי אם נזדמן במועד דבר שאינו מצוי מיקרי שפיר דבר האבד, כגון אם באו שיירות של סוחרים במועד והביאו הרבה סחורות ומוכרים בזול ולא ימצאו אחר המועד, ואף השיירות קונין עתה הסחורות ביוקר, קונין מהן ומוכרין להן, דמניעת הריוח הוא הפסד כיון דדבר שאינו מצוי הוא'.

והיינו דמחלק דמניעת רווח בדבר שאינו מצוי הוי דבר האבד ודאי ומותר, משא"כ בסתם יום שוק אם לא ימכור ביום שוק זה ימכור ביום שוק אחר, ומשום ספק שמא לא ימכרנו כ"כ ביוקר לא שרינן, דאפשר שביום השוק הבא ימכרנו ג"כ ביוקר, וכן מבאר בשו"ת הרא"ש (הו"ד בב"י בהמשך).

אלא דכיון שעולה לן שבעצם מניעת רווח ודאית חשיבא הפסד, א"כ יקשה דלקמן (דף יא.) גבי נהר בדיתא אסר רבא לאסוף הדגים שלא לצורך המועד, אלמא מציאה אסורה בחוה"מ אע"פ שבודאי אינה מזדמנת כל יום, וע"כ שמחמת עצם זה שהוא רק הרווחה אינו דבר האבד.

עי' ברא"ש לקמן (סי' כ"ח) שמביא מהראב"ד שהקשה כן ומתרץ, 'דשאני מציאה דליכא שום פסידא אלא רווחא בעלמא הוא, אבל פרקמטיא ביטול דידה פסידא הוא. א"נ ע"כ לא שרינן משום רווחא אלא מקח וממכר שהוא דרך כל אדם לא מיקרי מלאכה, וגם ליכא טרחא, אבל מליחת דגים מיקרי מלאכה ואיכא טרחא, לא שרינן לה משום רווחא'. ועי' לקמן בארוכה בביאור חילוקו השני.

הב"י (שם) כתב לחלק עוד בין מו"מ למציאה, 'דמידי דפרקמטיא הוא, ולפי שבני אדם מרויחים בו פרנסתם דעתם עליו, והלכך חשיב דבר האבד, אבל מציאה שמתוך שאינה מצויה כלל כמעט אין דעתם של בני אדם עליו לא חשיב דבר האבד'. והיינו כעין החילוק הראשון של הראב"ד.

אכן גם במציאה כתב הריטב"א (ד"ה ובדבר אבד מותר) דאחר שזכה במציאה וכעת אם לא יעשה מלאכה יתקלקל חשיב דבר האבד ומותר, ומוכיח כן מההיא דבדיתא לקמן (דף יא.) דמה דכבר ליקטו התיר להם רבא לכבוש, עיי"ש.

**רמב"ן-** הרמב"ן (פסקי חוה"מ ד"ה אבל יש לי לעיין) כתב דמניעת רווח אינה נחשבת דבר האבד. ומוכיח מההיא דלקמן (דף יא.) גבי נהר בדיתא שאסר רבא ליקח דגים שלא לצורך המועד, ואע"ג שלא ימתינו להם הדגים עד אחר המועד. וכן בתורת האדם מביא ג"כ ראיה זו וכתב 'אלמא הפסד דבר שברשותו נקרא דבר האבד הנחת ריוח לא קרא דבר האבד'. ועי' לעיל שהובא דברי הראב"ד לחלק משם.

וכן מדלקמן (דף יא:) החמרין והגמלין לא יעשו, ואע"פ שאחר המועד לא יזדמן להם שוכר כמו זה, ועוד דאפי' ימצא אחר המועד שוכר אחר הא עכ"פ שכירות היום אבד ממנו. ועוד מוכיח מאיסור שטרי קבלנות ואריסות עיי"ש.

וההיא דהירושלמי דוחה הרמב"ן (שם), דהתם שאני שהיו דברים צריכים לו ודעתו ליקח אותם אחר המועד, ובזה אם נזדמן לו במועד בזול, חשיב הפסד ומיעוט כיסו, ודמי למכירת פרקמטיא שמזלת אחר המועד דשרי אבל להשתכר במקחה אסור, עיי"ש. והיינו דלא חשיב דבר האבד אלא בסיפוק צרכיו כשיכול להשיגם כעת בזול. וע"ע בריטב"א (ד"ה ותניא נמי הכי).

עוד כתב בדבריו הנ"ל להתיר למכור 'פרקמטיא שמזלת אחר המועד', אבל 'להשתכר במקחה' אסור. ובפשטות כוונתו שאם רק לא ירויח היינו 'להשתכר' ואסור, אבל אם 'מזלת' דהיינו שאחר המועד תוזל עד כדי שיפסיד מהקרן שרי, והיינו כתוס' והרא"ש הנ"ל.

אכן בריב"ש (סי' ש"כ) הו"ד בב"י (סי' תקל"ט) כתב דגם אי נמצא כעת קונה ביוקר ולאחר המועד לא ימצא אלא בפחות רווח, חשיב הפסד, 'דכיון שהפרקמטיא בידו והוא מוצא עתה מי שקונה אותה ביוקר ולריוח גדול, ולאחר המועד לא יתנו לו כל כך ריוח, אין לך הפסד מן הקרן גדול מזה, שהרי עתה שווה סחורתו כמה שנותנים בה'. ולפ"ז מה שנחשב מניעת רווח ואסור לפי הרמב"ן, הוא רק ברוצה לקנות ע"מ למכור ולהרויח.

**רמב"ם ונמוק"י וראב"ד-** הנמוק"י מביא דיש שלמדו מהירושלמי הנ"ל שמניעת רווח חשיבא דבר האבד, וכן מבואר ברמב"ם (פ"ז הכ"ב) שהעתיק דברי הירושלמי בסתמא. וכן הוא דעת הראב"ד ברמב"ן (תורת האדם הובא בליקוטים דף י:).

אלא דמקשה הרמ"ך (שם) הא בבבלי מוכח שאסור, מההיא נהר בדיתא, וכן בכל הגמ' דידן (דף י:), וכתב ליישב 'ושמא י"ל דשניא סחורה משאר מלאכות, דסחורה כיון דלית בה טורח כל כך התירו עבורי רווחא אבל במלאכה אחרת לא התירו'.

וכ"כ המ"מ (שם) שהטעם שהתירו גם במניעת רווח במו"מ, הוא משום שאין בכל אלו מלאכה גמורה אלא רק גזרת מו"מ שמא יכתוב, ולכן התירו מפני העברת רווח.

**מרדכי-** וכן מביא המרדכי בשם ר"ת כדברי הרא"ש לאסור פרקמטיא המזדמנת במועד, ומוסיף להוכיח כן בשם ריב"א, דאם זה מקרי דבר האבד א"כ כל סחורה הוא כך, שלכך הוא רוצה למכור עתה דחושב שאם לא ימכור לזה לא יוכל למכור כ"כ בטוב.

עוד כתב (שם) דהטעם שבאמת לא חשיב דבר האבד הוא משום, דכמו כן לפעמים ימכרנה אחר כך ביוקר. עיי"ש. והיינו כמש"כ הרא"ש דלעיל.

**העולה מהנ"ל אי דבר האבד דפרקמטיא מתיר גם מלאכה**

**תירוץ בתרא בראב"ד-** הובא לעיל דברי הראב"ד שהביא הרא"ש (סי' כ"ח) בתירוצו השני, דמניעת רווח חשיבא דבר האבד לענין איסור פרקמטיא אבל לא לענין להתיר מלאכה. ומבואר דכללי דבר האבד בפרקמטיא אינם תלויים בכללי דבר האבד לענין מלאכות.

**דעת המ"מ והנמוק"י בחילוק הראב"ד-** אכן בלשון המ"מ (פ"ז הכ"ב) שהובא לעיל משמע שעיקר החילוק הוא בין להתיר 'מלאכה' לבין להתיר מו"מ שהוא רק גזרה שמא יכתוב[[2]](#footnote-2).

וכן בנמוק"י (דף יא.) כשמביא חילוק הראב"ד כתב רק דמו"מ אינה מלאכה אבל מלאכה לא התירו, ומוסיף דמליחה הויא מלאכה והיינו שזה עיקר החילוק, ורק בסו"ד מוסיף עוד דמליחה הוי גם טירחא יתירא. וכן מתבאר לכאו' בדבר הראב"ד גופיה (בתורת האדם) שהובאו לקמן.

**דעת הגר"א והחזו"א בחילוק הראב"ד-** אלא דאכתי יל"ד, דהראב"ד מזכיר בדבריו גם מלאכה וגם טירחא, ויש לברר מה עיקר המחלק, ועי' בהגר"א (סי' תקל"ז סעי' ח') שכתב דרק המליחה אסורה שהיא מלאכה וטירחא, משא"כ עצם הצידה מותרת משום דבר האבד[[3]](#footnote-3).

וכן איתא בחזו"א (סוף סי' קל"ה ד"ה רא"ש) שמדייק לשון הראב"ד דמו"מ הוא 'דרך כל אדם', ומבאר, דבעצם מליחת הדגים אינה מלאכה, דקיי"ל (שבת דף ע"ה) דאין עיבוד באוכלין[[4]](#footnote-4), וע"כ החילוק הוא בין מליחה שצריך עמל וטורח לבין מו"מ שאינה מלאכת עבודה ועמל אלא טורח בעלמא וגם מפונקים רגילים בזה, וזהו שאמר שהוא דרך כל אדם. עיי"ש.

**מהר"ם מרוטנבורג וא"ר-** וכן איתא בשו"ת מהר"ם מרוטנבורג (סי' ס') שחלוק מלאכה ממו"מ, דאסר לצרוף כסף לגוי שרגיל אצלו, אע"פ שאם לא יעשה יניחנו וילך לצורף גוי, ואע"פ שבפרקמטיא כה"ג שרי (כדהובא לקמן לבי הלואה ברבית), 'התם לאו מלאכה גמורה אבל מלאכה כי האי אסורה'. עיי"ש שמוכיח כן.

וכן מביא הביאוה"ל (סי' תקל"ט סעי' ה' ד"ה אינו) מהא"ר דבמלאכה ליכא היתר במה שהנכרי הרגיל אצלו יעזבנו וילך לנכרי אחר. עיי"ש.

**תירוץ קמא בראב"ד והרמב"ן-** אכן הראב"ד (שם) בתירוצו הראשון מבואר שלא נחית לחלק כן, ומשמע שסבר שמה שמתיר בפרמטיא מתיר גם בשאר מלאכות, וכן מוכח ברמב"ן שהוכיח מההיא דבדיתא שמניעת רוח אינה דבר האבד, מבואר לכאו' דלא מחלק בין מלאכות לפרקמטיא.

וכן מפורש ברמב"ן בתורת האדם, דאחר שמביא חילוקי הראב"ד פליג וכתב, 'ועוד אין במועד חילוק בין מלאכה שחייבים עליה בשבת למלאכת פטור, שעשאוהו כחול להתיר בו מלאכה גמורה בדבר האבד, ועשאוהו כיו"ט בשאינו אבד לאסור אפילו שבות'. וכלפי מה שחילק בטירחא ג"כ מקשה עיי"ש.

**מ"ש מהשקאת שדה הבעל-** הנמוק"י (דף יא.) מקשה דאי מניעת רווח חשיבא הפסד א"כ מדוע תנן (דף ב.) דאין משקין שדה הבעל במועד כיון שהוא רק הרווחה, וכתב כתירוץ שני.

וכן איתא בראב"ד גופיה (ברמב"ן בתורת האדם) שכתב דבמו"מ טירחא ליכא ומלאכה ליכא, משא"כ במליחה איכא טירחא יתרתא, וכן לא שרינן מלאכה משום הרווחה כמבואר בבית הבעל, וממשיך דמליחה מלאכה גמורה וטירחא יתירה. הרי שנחית ג"כ להוכיח מבית הבעל שבמלאכה גמורה אסור הרווחה.

מעתה יל"ע מה יענה התירוץ הראשון, וגם לתירוץ ראשון הניחא הנמקו"י לשיטתו א"ש, דהוא מבאר דהעיקר משום שהוא מלאכה, אבל להגר"א והחזו"א שהוא רק מחמת הטירחא יקשה[[5]](#footnote-5).

**דעת השו"ע-** כתב השו"ע (סי' תקל"ג סעי' ג') דדבר שאינו נמצא אחר המועד שרי לקנותו ולכבשו, מבואר דהתיר גם לכבוש שהוא מלאכה, וכתב הגר"א ורע"א (שם) דהיינו כתי' ראשון דהראב"ד שרק מציאה אסור. ועי' בביאוה"ל (שם ד"ה מותר) בארוכה. וכן פסק השו"ע (סי' תקל"ט סעי' ו') דמציאה אסור לטרוח ולחפש עליה, והיינו כתירוץ ראשון, עי' במ"ב (ס"ק כ"ד) ובשעה"צ (ס"ק כ"ג).

וכן מבואר בהמשך (סי' תק"ט סעי' ט') שהתיר באינו מוצא לאחר המועד לקנות יין ומוסיף דשרי ג"כ לתקן החביות ולזפתן. אלא דעי' בחיי אדם (כלל ק"ו סעי' ו') שמבאר דהתם שרי גם לתי' בתרא, דכיון דשרי לקנות שוב אחר שקנה נעשה דבר האבד גמור אם לא יתקן החביות ויזפתם, וכ"כ במ"ב (שם ס"ק ל')[[6]](#footnote-6).

**מג"א-** אכן המג"א (סי' תקל"ג ס"ק ו') כתב דמלאכה גמורה אסורה גם במניעת רווח, ומפרש בזה מה שאסר השו"ע ללקוט הפירות, עיי"ש. אלא דקשה מהמשך דברי השו"ע שהתיר לקנות ולכבוש וכדהובא לעיל. עי' ברע"א שם ובביאוה"ל (ד"ה מותר).

**הלואה ברבית אי חשיב פרקמטיא**

**נמוק"י ורמב"ן-** בפשטות לאסור הלואה ברבית חשיב מניעת רוח ותליא בפלוגתת הראשונים הנ"ל, וכ"כ הנמוק"י, דאחר שמביא הירושלמי שמניעת רווח חשיבא דבר האבד, כתב דלפ"ז שרי גם להלוות ברבית, וכן הרמב"ן, אחר שפליג בפשט דברי הירושלמי וכדלעיל, כתב דבאמת אסור להלוות ברבית במועד.

**תוס'-** אכן תוס' (ד"ה פרקמטיא) כתב דהלואה ברבית אינה בכלל איסור פרקמטיא, וההיא דרבינא היה סחורת יין, וכן מביא הרא"ש (סי' כ"ד) מר"ת שהתיר הלואה. ובהמשך כתב להוכיח קצת דשרי מדתנן (דף יח:) אין כותבין שט"ח במועד, משמע שרק לכתוב לא אבל ללוות שרי, עי' בקרב"נ שם. אלא שמביא מהמהר"ם מרוטנבורג שראוי להחמיר, וכן המנהג של יראי השם באשכנז.

ומבואר דהגם שתוס' והרא"ש סברי שמניעת רוות אינה דבר האבד וכנ"ל, אעפ"כ מתירים הלוואה ברבית, והטעם עי' בקרב"נ (אות ג') שמבאר, דפרקמטיא יש טורח גדול משא"כ בהלואה, עיי"ש עוד.

**הגהות אושר"י-** כתב הגהות אושר"י (ברא"ש סי' כ"ד) דר"י היה מורה להלוות שבת ראשונה בחינם ורבית רק מלאחר המועד. וכן מביא הטור (סיף סי' תקל"ט) מהמהר"ם מרוטנבורג.

**שולחנות בקביעות-** עוד כתב תוס', דלעשות שולחנות בקביעות וחילוף כן חשיב פרקמטיא ואסור גם לשיטתו, והו"ד בב"י (סוף סי' תקל"ט) ובשו"ע (שם סעי' י"ד). אכן בב"ח גרס בתוס' דלא חשיב פרקמטיא.

**לצורך שמחת יו"ט-** וכתב הרא"ש (שם) שרגיל לומר למלוים שיקבלו הרבית של השבוע הראשון מיד הנכרים ויוציאוהו לשמחת יו"ט, שעי"ז יהיה ההיתר הנ"ל של לצורך שמחת יו"ט. וכ"כ בשו"ע (סי' תקל"ט סעי' י"ג),

וכתב המ"ב (שם ד"ק מ"ה) דמהני בזה גם אם יש לו מעות ברווח, שבכי האי לא התיר הב"י והשו"ע לעיל (סעי' ד') להחשיבו כמו"מ לצורך יו"ט (הו"ד לעיל), הכא בהלוואה שרי עיי"ש הטעם.

**ברגיל אצלו-** עוד מביא הרא"ש (שם) דבכה"ג של נכרי הרגיל ללות ממנו ואם לא ילוה לו ילך ויתרגל ללות מאחר, דבזה יש להתיר דהוי פסידא, עיי"ש. וכ"כ בשו"ע (שם). ועי' לעיל שהובא דברי המהר"ם מרוטבורג והא"ר שאמרו, דזה נחשב דבר האבד רק בפרקמטיא ולא להתיר מלאכות. עיי"ש.

**הלוואה בחינם**

**הגהות אושר"י ולבוש -** כתב ההגהות אושר"י (ברא"ש סי' כ"ד) דר"י התיר הלואה ברבית ע"י שלא יקח רבית על השבוע הראשון, הרי להדיא שבלא רבית אין איסור.

וכן בהמשך כתב דאם לוה ישראל לנכרי שלא ברבית על הסחורה ע"מ שם לא יפרע אחר ח' ימים שתהא הסחורה קנויה, אפשר דמותר ומ"מ יש להחמיר דחשיב פרקמטיא. ומבואר שמצד עצם ההלואה לא דן לאסור כיון שהיא בחינם. וכן איתא להדיא בלבוש (סי' תקל"ט סעי' ב') דהלואות בחינם שרי.

**פמ"ג-** בפמ"ג (סי' תקל"ט א"א ס"ק א') מקשה דלטעם הנמוק"י והמ"מ דפרקמטיא אסורה משום שמא יכתוב, א"כ שיהיה אסור הלואה גם בחינם, עיי"ש. ועי' עוד בסמוך.

ומבואר שהפמ"ג נקט בפשיטות שלא נאסר בחינם, עד כדי שמקשה מזה על טעם המ"מ. ועוד מבואר בדבריו דלטעם הרא"ש ותוס' שהוא משום טירחא ניחא ליה שאין איסור בלא רבית, עי' הערה[[7]](#footnote-7).

**נמוק"י-** אמנם בנמוק"י מפרש מעשה דרבינא על הלואה בחינם, וע"ז אמרו שאסור לגבות אם אינו דבר האבד, ומבואר שנקט דבאמת גם הלואה בחינם בכלל פרקמטיא, וא"ש דלשיטתו הוא.

**לקנות יין ושאר צרכיו שלא לצורך המועד**

**תוס' וקרן אורה-** כתב תוס' (ד"ה ובבר) דלקנות יין כשר לכל השנה מותר, והר"ר יוסף אסר, ומקשה הקרן אורה במה איירי, אי ביין לצורך המועד מדוע אוסר הר"ר יוסף, ואי לכל השנה מדוע התיר תוס'.

ומבאר הקר"א דאיירי בקונה יין לכל השנה, וההיתר בזה הוא כדברי הרמב"ן הנ"ל בפי' הירושלמי, דדבר שהוא לצרכו נזדמן לו בזול במועד יכול לקנותו לכל השנה.

**דעת הר"ר יוסף-** הר"ר יוסף פליג ואסר הגם שאחר המועד יהיה ביוקר. ובס' קדושת המועד מדייק שמשמע דרק אי עכ"פ ביוקר ימצא אבל אם לא ימצא כלל שרי.

ומביא דכעי"ז כתב החיי אדם הו"ד במ"ב (סי' תקל"ט ס"ק ל"ב) בדינא דהרא"ש שהתיר שיירא באינו מצוי, ונקט החיי"א דהיינו באינו מצוי אח"כ לקנות כלל, משא"כ ביהיה מצוי ורק ביוקר אסור.

**רא"ש-** ומצינו דין זה ברא"ש (פ"ב סי' ט"ו) שהתיר לקנות יין לכל השנה בזמן הבציר אם לא ימצא אח"כ לקנות כמו כעת, דהוי דבר האבד. והביאו השו"ע (סי' תקל"ט סעי' ט'), ובהגר"א (שם) מציין על זה דברי הרמב"ן הנ"ל בפי' הירושלמי[[8]](#footnote-8).

**מגיד משנה ורמ"א וספר הישר-** כתב המ"מ (פ"ז הכ"ב) דלקנות חפצם לצורכו שלא ע"מ למכור, שרי בכל גווני גם שלא לצורך המועד, [מלבד בתים עבדים ובהמה שבהם אסור משום אוושי מילתא כמבואר שם], עיי"ש. והו"ד ברמ"א (סי' תקל"ט סעי' י"ב). וכן איתא בספר הישר (חידושים סי' תל"ב).

אכן מדברי הרמב"ן ותוס' והרא"ש הנ"ל נראה דפליגי ע"ז, ולא התירו אלא כשאחר המועד לא ימצא כמו עכשיו.

1. וכתב ידידי רא"ע, דלמש"כ הריטב"א (הו"ד בסמוך) דהכא הוי הפסד מועט, היה אפשר לבאר דלכן אוסר רבא, אלא דבריטב"א (שם דף יב. ד"ה מר חייש לטירחא) מביא מרבא גופיה שהפסד מועט חשיב דבר האבד כדמוכח מפרקמטיא. [↑](#footnote-ref-1)
2. ובדברי הרמ"ך שהובא לעיל יל"ד, דמסיים דבמלכה אחרת לא התירו, אבל בהיתר סחורה כתב כיון שאין בה טורח כל כך. [↑](#footnote-ref-2)
3. אלא דבאמת כלפי הצידה אפשר שמותרת מצד אחר, דעי' בנמוק"י (דף יא.) שפי' דאיירי שנתייבש הנהר ומתו הדגים, וא"כ ליכא בכלל צידה אלא אסיפה בעלמא, וכן משמע בשו"ע (סי' תקל"ט סעי' ו') שכתב 'אסור לאספם ולכבשם', דמשמע דאיירי בגוונא שסגי באסיפה בעלמא. [↑](#footnote-ref-3)
4. אכן בנמוק"י (דף יא.) כשמביא תירוץ הראב"ד כתב דמליחה הויא מלאכה. [↑](#footnote-ref-4)
5. ויש להעיר דדבריהם הם רק בביאור לשון הראב"ד שברא"ש אבל בדברי הראב"ד אלו שבתורת האדם מבואר להדיא שמחלק גם מצד מלאכה, וכדהביא בשמו גם הנמוק"י הנ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
6. ובס' קדושת המועד הקשה דא"כ גם לגבי דגים (דף יא.) נימא שיהיה מותר לאוספם ושוב יהיה דבר האבד גמור שלא לכבשם, כמו שאם אסף ושייר שהתיר רבא לכבוש. עיי"ש בארוכה. [↑](#footnote-ref-6)
7. והעיר ידידי רא"ע דהרא"ש מוכיח דשרי להלוות מדקתני אין כותבין שט"ח במועד (הו"ד לעיל), ומי יימר שהיה שם רבית, ומשמע לכאו' דגם בלא רבית אסור, וצ"ע.

   וכן היה נראה להוכיח מתוס', דאחר שמתיר מתקשה מדרבינא, ומשמע שלולי דבריו ניחא ההיא דרבינא, והרי שם לא הוזכר שהיה ברבית, אלא דאינו הכרח, דשפיר י"ל דאי אסור ברבית נוקים שהיה שם רבית. [↑](#footnote-ref-7)
8. ומבואר שהגם שבפי' דברי הירושלמי לא פי' הרא"ש כן אלא באופ"א וכדהובא לעיל, אעפ"כ לדינא מודה לדברי הרמב"ן אלו. [↑](#footnote-ref-8)