כיבוד ת_ת לט רמו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תלמוד תורה סימן רמו

**הלכה**

**שיעור לט'**

**הדינים הנידונים:**

* דיני קדימה למי יענה הרב קודם.
* כהן ע"ה וממזר ת"ח, מי קודם.
* בדין שלא ישן בבית המדרש.
* שיחה בטילה בבית המדרש.
* אמירת רפואה בבית המדרש בזה"ז.

*יורה דעה*

*סי' רמו, יד-יז*

**תלמוד תורה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף יד] שנים ששאלו, אחד שאל כענין ואחד שאל שלא כענין נזקקים לכענין, מעשה ושאינו מעשה נזקקים למעשה, הלכה ומדרש נזקקין להלכה, מדרש ואגדה נזקקין למדרש, אגדה וקל וחומר נזקקין לקל וחומר, קל וחומר וגזרה שוה נזקקין לקל וחומר.

## שואל כעניין קודם ונפק"מ לל' יום קודם החג

מקור דין זה מהתוספתא (סנהדרין פ"ז), והובא ברמב"ם (הל' ת"ת פ"ד ה"ח). והנה הט"ז (סק"ה) כתב בשם הנ"י נפק"מ מחמת דין זה, שאם בא לשאול בתוך ל' יום לחג שאלה על החג, והאחר שואל על דבר אחר, יקדים זה ששואל על החג, דהוא חשיב שואל כעניין. וכתב הט"ז שיש עוד נפק"מ בדין דל' יום קודם לחג, דאיתא בגמרא ב"ב (צז.) שאמרו תלמידיו של רבא שכיון שהוא צריך ללמדם והוא נשאל להם, א"כ אם ישאלו ממנו חפץ הוי שאלה בבעלים, ואמר להם רבא שאי"ז נכון, כיון שהוא יכול להישמט מהם וללמדם מה שהוא רוצה. ולפי"ז כתב הט"ז דל' יום קודם החג כיון שמחוייב ללמדם דיני החג, א"כ באמת אם ישאלו חפץ מהרב יהיו פטורים.

אלא שהדבר צ"ת, דהא הרב כל השנה צריך לענות בשאר הלכות ששואלים אותו, כגון הל' שבת וכדומה, ואעפ"כ אין זה טעם שיחשב שהוא שאול להם. וצ"ל שכוונתו דוקא לעניין התלמידים שלו, שהוא צריך ללמדם כל הדינים של החג. מיהו יל"ד אם שייך לומר נפק"מ זה בזה"ז, מאחר שאין רגילות שהרב משתעבד ללמד דבר מסויים.

## אגדה וק"ו מי קודם

אגדה וק"ו נזקקין לק"ו. והב"ח גרס שנזקקין לאגדה וכגירסת הפרישה. ובאמת הוא מחלוקת בגירסאות מה חשוב יותר אם ק"ו או הגדה.

[סעיף טו] היו השואלים אחד חכם ואחד ת"ח נזקקין לחכם, תלמיד חכם ועם הארץ נזקקין לת"ח, שניהם חכמים שניהם תלמידים שניהם עמי הארץ, שאלו שניהם בשתי הלכות או בשתי שאלות, שתי תשובות, שני מעשים, הרשות ביד המשיב למי שירצה יקדים. **ממזר ת"ח קודם לכהן עם הארץ**.

## חכם שלא כעניין ות"ח כעניין מי קודם

הנה מבואר כאן כמה קדימות, ויל"ד מה הדין חכם שלא כעניין ות"ח ששואל כענין, ובערך לחם כתב שנראה שמקדימים את השואל כענין, וגם בערוך השולחן (סעי' לב) נסתפק בזה, ומסיק בסו"ד ג"כ דמשמע מסדר השו"ע שיקדים את השואל כעניין.

## חילוקי דינים בדין קדימות לכהן

ובדברי הרמ"א שממזר ת"ח קודם לכהן עם הארץ. בש"ך (ס"ק יד) האריך בזה, והביא מספר באר שבע כמה חילוקים בזה. **א.** כהן וישראל, מצווה להקדים את הכהן מדין 'וקדשתו', מיהו אם הישראל גדול ממנו אין מצוות וקידשתו. **ב.** ואם הישראל גדול ממנו והכהן הוא עם הארץ, יש איסור לישראל שגדול ממנו לכבדו, אבל אם הכהן אינו עם הארץ, אף שמדינא הישראל קודם משום שאין דין וקדשתו, מ"מ יש מעלה שמכבדו, כמו שמצינו (מגילה כז:) לרב פרידא שאמר שזכה לאריכות ימים מחמת שלא בירך בפני כהן. **ג.** ומה שנתבאר שאם הכהן עם הארץ אסור לו להקדים את העם הארץ, אם זה רק לעניין כיבוד שרי, רק אסור לו שיאמר שכך הוא מדרך חוק ומשפט. **ד.** באופן שאין הישראל גדול ממנו שאז מחוייבים להקדים לכהן, אם מותר לכהן להקדים את הישראל, זה משתנה, שבכל הדברים מותר לו להקדימו, אבל בעליה שבבית הכנסת אין להקדים.

## אם הרב עולה שלישי אם שייך להעלות בעלייה של כהן, כהן עם הארץ

והנה לפי"ז יצא הדין למעשה, שאם יש ת"ח בציבור ורוצה ליתן לו עלייה 'שלישי', צריך ליזהר שלא יעלה כהן עם הארץ בעליה הראשונה, שהרי יש איסור להקדים עם הארץ לת"ח. אכן אין נוהגים להעלות את הת"ח בתחילה, משום חשש דאתי לאינצויי, אבל לכתחילה היה ראוי ליזהר שלא להעלות ע"ה בתחילה, כדי שלא יקדום לת"ח. אבל מנהג העולם להעלות כל כהן ולא חששו לזה, ואפשר שלא חששו לזה, משום דאם תחשוש לא יקבל הע"ה לעולם עליה, במקום שהרב מקבל שלישי.

[סעי' טז] אין ישנים בבית המדרש, וכל המתנמנם בבית המדרש חכמתו נעשית קרעים, שנאמר וקרעים תלביש נומה.

## סתירת השו"ע אם שרי לישן בבית המדרש

הנה בשו"ע באורח חיים (סי' קנא ס"ג) סותר דבריו כאן, שכתב ז"ל: אין ישנים בבהכ"נ אפי' שינת עראי, אבל בבית המדרש מותר. ושם כתב הבית יוסף בשם מהר"י בן חביב שהתיר, וכתב שאף על פי שבית המדרש חמור מבית הכנסת, נראה דמותר, דאמרינן בפרק מי שמתו (ברכות כה.) הני ציפי דבי רב דהני גנו והני גרסי.

וכתב הש"ך (ס"ק טו) ליישב סתירת השו"ע, שבאמת מדינא מותר לישון בבית המדרש שינת 'עראי', ובהכי מיירי בשו"ע או"ח, וכאן הוא ממידת חסידות לאסור אפילו שינת עראי, כדמצינו ברבי זירא (מגילה כח.) שאמר שהאריך ימים מחמת שלא ישן בבית המדרש לא שינת קבע ולא שינת עראי.

והפרי יצחק (ח"ב סי' ה) הקשה על הש"ך כמה קושיות. **א.** שמקור הדין בשו"ע או"ח להתיר שינה בבית המדרש הוא מהני ציפי דבי רב, והתם משמע שהיו ישנים שם שינת קבע, וא"כ מבואר שמדינא אפילו שינת קבע מותרת. **ב.** ועוד הקשה, שאם ס"ל להש"ך לאסור שינת קבע, ממילא יש לנו לאסור אף שינת עראי, כמו שמצינו בהל' סוכה שלגבי שינה אין חילוק בין עראי לקבע. **ג.** ועוד קשה דמשמע בש"ך שמה שהתיר השו"ע (באו"ח) לישן בבית המדרש שינת עראי, זה בכל אדם ולאו דוקא בת"ח, וזה קשה, דכל הראיה להתיר שינה בבית המדרש הוא מהנהו ציפי דבי רב, והתם מיירי בתלמידים, שכמו שהתירו להם אכילה ושתיה בבית המדרש כמו"כ י"ל שהתירו להם שינה, אבל מהיכ"ת להתיר בכל אדם.

ומחמת כן מסיק שם הפרי יצחק שבאמת מדינא מותר ל'תלמידי חכמים' אפילו שינת קבע, וכדמוכח מהנהו ציפי דבי רב. וכן באמת פסק המשנ"ב (סי' קנא ס"ק טז) עפ"י הלבוש. אבל בכל אדם יש איסור בשינה ואפילו שנת עראי אסורה.

## צ"ע מה שחילק השו"ע בזה בין ביהכנ"ס לביהמ"ד

אלא שכתב הפרי יצחק שהשו"ע שם באו"ח סותר דברי עצמו, דהנה לגבי שינה כתב השו"ע לחלק בין בית הכנסת לבית המדרש, שבבית הכנסת אסור לישן, אבל בבית המדרש שרי. וע"כ צ"ל דס"ל כשיטת הר"ן, שדעתו שהתירו לת"ח שימושים בבית המדרש דוקא ולא בבית הכנסת. אבל זה קשה דהשו"ע שם (סעי' א) דעתו כהרמב"ם שאין חילוק כלל בית בית הכנסת לבין בית המדרש, וכמו שהתירו לת"ח אכילה ושתיה בבית המדרש, ה"ה דשרי להם אכילה ושתיה בבית הכנסת. וכיון שכבר נתבאר שכל ההיתר שכתב השו"ע לישן בבית המדרש היינו דוקא לעניין התלמידים, א"כ היה ראוי להתיר להם שינה אף בבית הכנסת, כיון שלהרמב"ם אין חילוק. ומסיק שם דע"כ לשיטת הרמב"ם מותר לתלמידים לישן גם בבית הכנסת כמו לעניין אכילה, וכן פסק באמת המשנ"ב (שם סק"ו וס"ק טו) להתיר לת"ח לישן אף בבית הכנסת.

## ביאור לפי"ז שלא ישן בבית המדרש רק לחומרא

ומעתה יש לנו לבאר האיסור שכתב כאן השו"ע שלא לישן בבית המדרש. וביאר הפרי יצחק, שבאמת מדינא שרי וכמו שנתבאר, רק שכתב השו"ע שזה גורם לו שנעשית תורתו קרעים קרעים וכמו שמבואר בגמרא בסנהדרין (עא.), אבל מ"מ אין זה איסור, וכעין שמצינו להלן (הל' כב) שכל המשמיע קולו בשעת תלמודו מתקיים בידו, אבל הקורא בלחש במהרה הוא שוכח. ובכל זאת אינו עובר איסור בזה שלומד בלחש [מיהו עי' בשו"ע הרב (פ"ב הל' יב) שבאמת כתב שמי שאפשר לו להוציא בשפתיו ואינו מוציא, אינו יוצא בלימוד זה ידי חובת מצות 'ולמדתם אותם', וכמ"ש לא ימוש ספר התורה הזה **מפיך** והגית בו וגו'. וכתב שם דצריך שישמיע לאזנו כדין שצריך להשמיע לאזנו בקר"ש, אא"כ בשעת עיון להבין דבר מתוך דבר, ובשמיעת שיעור הוא מדין שומע כעונה].

## ביאור חדש, שלא ישן מדין ביטול ביהמ"ד

אמנם כתב אח"כ שבדברי הרמב"ם נראה ביאור אחר בזה, דהנה יש לדייק ברמב"ם, שהלכה זו שלא לישן בבית המדרש כתב הרמב"ם רק בהל' ת"ת (פ"ד ה"ט), אבל בהל' בית הכנסת (פי"א ה"ו) הזכיר הרמב"ם רק איסור אכילה ושתיה ולא הזכיר איסור שינה. הלה דבר הוא.

וביאר הפרי יצחק, שדעת הרמב"ם שמדינא אין איסור כלל לישן לא בבית הכנסת ולא בבית המדרש, אלא שמדין ביטול תורה וקדושת התורה אין לישן בבית המדרש, כי הוא מתנאי 'כתרה של תורה' שלא לישן כלל בבהמ"ד שהוא לומד שם, שלא להפסיק בלימוד. וכמו שהחמירו שלא להסיח בבית המדרש כלל משום ביטול תורה. ועי' באליהו רבה (סי' קנא אות ו) שכתב בשם השל"ה שאם רואה מי שישן בבית המדרש חל החיוב לגעור בו. ומכל שכן אותן שישנים בשעה שדורש הדרוש, שאז עבירה גוררת עבירה, דהוא מסיר אזנו משמוע תורה.

והוסיף הפרי יצחק שם ראיות להתיר שינה מדינא בין בבית כנסת ובין בבית המדרש, דהנה מצינו שהר הבית קדושתו חמורה מבית הכנסת שהרי רקיקה ומנעל בהר הבית אסור ובבהכ"נ שרי, ומ"מ מצינו (תמיד כה:) שזקני בית אב היו ישנים בבית המוקד. ועל כרחך דאין איסור שינה בבית הכנסת. ועוד כתב שכן הוא מסברא, דכל האיסור אכילה ושתיה בבית הכנסת הוא משום קלות ראש כדמשמע בגמרא במגילה (כח:), אבל שינה אין זה נחשב קלות ראש, כדמוכח מהל' תפילין דמבואר (סוכה כו:) שאסור לישן עם תפילין מחשש שמא יפיח, ולכך לדעת חכמים שרי לישן עם תפילין שינת עראי. הרי מבואר שאי לאו טעמא דשמא יפיח, היה מותר לישן עם התפילין, אף שגם עם התפילין אסור קלות ראש ואסורה אכילה, ומוכח ששינה אינה כקלות ראש. ובזה יבואר טעמו של הרמב"ם דס"ל דמדינא יש רק איסור אכילה ושתיה בביהכ"ס ובית המדרש אבל שינה לא אסור, אלא מדין קדושת התורה.

[סעי' יז] אין משיחין בבית המדרש אלא בדברי תורה. אפילו מי שנתעטש, אין אומרים לו רפואה בבית המדרש. וקדושת בית המדרש חמורה מקדושת בית הכנסת.

## דיבור בבית המדרש לצורך פרנסתו

ובמשנ"ב (סי' קנא סק"ב) כתב דהיינו אפילו שיחת חולין שהיא לצורך פרנסה, דבחוץ שרי בביהכ"נ אסור [ועיי"ש במשנ"ב שהאריך בחומרת דיבור בבהכנ"ס ובהמ"ד בדברים האסורים, שאם זה בבית ה' הרי זה מגביר את חומר האיסור]. ומבואר במשנ"ב שם שהאיסור הוא בין בבית הכנסת ובין בבית המדרש. ויש לעיין אם בתלמידי חכמים שהתירו להם אכילה ושתיה בבית המדרש, אם שרי ג"כ שיחה לצורך פרנסתו.

## אמירת רפואה בזה"ז

ומה שכתב השו"ע שאף מי שנתעטש אין אומרים לו רפואה, בפרישה כתב שאיסור זה הוא דוקא בזמנם שלא היו משיחים כלל בבית המדרש, אבל בזמנינו שבלא"ה אין נזהרים בשיחה בבית המדרש ממילא אומרים רפואה. והב"ח תמה ע"ז דכי משום שעושים איסור ומשוחחים בבית המדרש נתיר להם לעשות עוד איסור. וגם הט"ז לא הסכים עם הפרישה. אמנם הש"ך העתיק דברי הפרישה להלכה, ונראה הביאור דודאי אין כוונת הפרישה לתלות בזה שעושים איסור, אלא שבזמנם לא היו מדברים אפילו בדברים המותרים, אלא רק בדבר שהם עוסקים בו בלימודם, לכך אין צריכים לומר אסותא, אבל בזה"ז, שמדברים בשאר דברים המותרים, כגון בדברי מוסר או לצורך פרנסה [כמו שנתבאר לעיל דיש לומר דשרי לת"ח דיבור לצורך, כמו שהתירו להם אכילה ושתיה].

## צ"ע למעשה בשו"ע אם דינים אלו מדין קדושת ביהמ"ד או משום ביטול תורה

וסיום דברי המחבר שכתב דקדושת בית המדרש חמורה. משמע דבית הכנסת שרי בכל הדינים האלו, דהם דינים דוקא בבית המדרש, וגם ברמב"ם כל הדינים של שיחה וכדו' כתב בהל' ת"ת. וכבר נתבאר לעיל דברי פרי יצחק שביאר שהוא מדיני תלמוד תורה, ולא מדין קדושת בית המדרש. אבל לשון השו"ע נראה שהוא מדין קדושת ביהמ"ד. וכעת צל"ע דעת הרמב"ם והשו"ע, דמצד אחד הוזכר דין זה בהל' ת"ת ולא בהלכות תפילה ששם הוזכר דיני ביהכנ"ס וביהמ"ד, ובסו"ד נראה שהוא מדין קדושת ביהמ"ד, וצ"ע.