10. בדין הנאה מספק מעשה עכום
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / ממצא חפציך ואמירה לעכו_ם - הרב מאיר קאופמן / שיעורים

י"ג אד"א ע"ד

**בדין הנאה מספק מעשה עכו"ם**

**ביאור שיטת רש"י**

א]מבואר במתניתין קנ"א. נכרי שהביא חללין לא יספוד בהן ישראל אלא א"כ באו ממקום קרוב עשו לו ארון וחפרו לו קבר יקבר בו ישראל ואם בשביל ישראל לא יקבר בו עולמית ע"כ ובגמ' מאי ממקום קרוב רב אמר ממקום קרוב ממש ושמואל אמר חישנן שמא חוץ לחומה לנו ומצאנו שני שיטות עקריות בביאור סוגין ונבארם בס"ד

א.עיין רש"י שביאר שלרב רק אם יודעים ברור שהגיע ממקום קרוב מותר להשתמש אבל כל שיש ספק אולי זה הגיע ממקום רחוק צריך לחכות כדי הזמן שלוקח אם זה היה במקום רחוק ולשמואל אפילו שבאו מחוץ לעיר תולים שהם לנו מחוץ לעיר תוך התחום וזה מותר וצ"ב לשון המשנה אלא א"כ באו ממקום קרוב דמשמע שרק אם ודאי שבאו ממקום קרוב ועיין רשב"א שביאר שהכונה אלא א"כ יש צד שבאו ממקום קרוב והרמב"ן ביאר שהכונה של המשנה את המעיקר הדין אלא א"כ הגיעו ממקום קרוב שיש בזה כדי שיעשו ואם באו מקום רחקו אסור ולא הוזכר במשנה מה הדין ספק ובזה שמואל אמר לקולא

ובביאור ראית הגמ' הגירסא הפשוטה ברוב הראשונים דהגמ' מוכיחה מהמשנה במכשירין כשמואל דמבואר שם דר' יהודה אומר אם יש שם רשות רוחץ בה מיד מצד שתולים שזה נעשה במוצאי שבת חזינן שספק לקולא אמנם רש"י הביא עוד גירסא דבמשנה משמע כשמואל מהא דחפרו לו קבר מותר והרי אולי זה לצורך ישראל אלא בהכרח שספק מותר ומהמשנה במכשירין משמע כרב דמבואר שמחצה למחצה אסור והרי יתכן שחשב רק על העכו"ם אלא בהכרח שמספק זה אסור ועיין ריטב"א שתמה דהרי אם חשב על שניהם זה גם סיבה לאסור ויתכן שגירסא זו ס"ל שזה לא סיבה לאסור כיון שנר לאחד נר למאה וזה נעשה מצד העכו"ם לבד אמנם בפשוטו יתכן שס"ל לגמ' שיש צד שחשב על העכו"ם לבד וכדחזינן ברש"י לעיל דביאר שלגמ' היה צד שברוב ישראל גם חושב על העכו"ם לבד והנה בפשוטו בדעת שמואל צ"ל כמבואר בחת"ס דהוא ס"ל דתולים דודאי חשב על הרוב שזה כולל את הישראל ולכן זה אסור ואין זה ענין לספק

והנה בפשוטו הצד שכאן אסור מספק ולא אומרים ספק דרבנן לקולא הוא כמבואר ברמב"ן דהוי דשיל"מ ובדעת שמואל או דחולק על הכלל שלא אומרים סד"ר לקולא גם בדשיל"מ כדעת האומרים כן ביצה ג: אמנם בפשוטו הביאור כדביאר הגר"ז הובא בשער הציון שכ"ה סקל"ה שכיון שכאן זה איסור מצד קנס הוי איסור קל ובזה אומרים סד"ר לקולא אפילו בדבר שישל"מ והנה יש לעין מה הדין דשיל"מ במקום שיש חזקה להיתר ומסתברא שזה תלוי בנידון במקום ס"ס דלמאי דקי"ל שכה"ג אומרים סד"ר לקולא דלכאורא כל הדין שאין כאן ההכרעה דסד"ר לקולא אבל אם יש עוד סיבת הכרעה בזה לא מחמירים וכן מבואר ברעק"א סימן ש"ח לענין זורק כלי בשבת ע"ש ולפ"ז צ"ב מה הגמ' מוכיחה ממרחץ הרי יש חזקה שחיממו את זה יותר מאוחר וא"כ אין סיבה לאסור משא"כ במקום שזה ספק צריך להחמיר ואולי לא השינוי הוא סיבת האיסור אלא המלאכה שנעשתה ובזה לא שייך חזקה וצ"ע אמנם הנה שיטת רש"י שבחלילין זה אסור עולמית ולפ"ז מבואר שדעת רב שמספק אסור עולמית וצ"ב דמה טעם לאסור דהרי אין כאן דשיל"מ ובהכרח שהצד לאסור הוא מצד שיש כאן איסור קל ולכן רצו להחמיר בזה חז"ל ולפ"ז הגמ' דנה האם כיון שזה איסור קל מקילים יותר מתמיד או שאדרבא כיון שאנשים מזלזלים מחמירים יותר מתמיד ולפ"ז א"ש שעד כמה שיש כאן צד לאסור זה גם נגד חזקה וצ"ע בזה ועיין לקמן סק"ה מה שביארנו לפ"ז

עוד יש להוכיח דהנה מבואר ברש"י קכ"ב: לענין נר דביש ספק האם הדליק לצורך עכו"ם או ישראל אסור וזה הכונה מחצה על מחצה וביארו האחרונים שזה כגירסתו בסוגין שהגמ' מוכיחה מהמשנה של מחצה על מחצה כרב שספק אסור והנה בפשוטו נר לא הוי דשיל"מ וא"כ לכאורא גם לרב זה מותר אלא בהכרח כנ"ל שכאן אסור לא מצד דשיל"מ וכמו לענין עולמית [ולפ"ז להלכה אין להעתיק את דברי רש"י דכ"ז לשיטתו וצ"ע על הב"י סימן רע"ו ובגר"ז והפמ"ג והבא בבה"ל שם שנקטו לאיסור אפילו שכולם התירו בס"ס כמו כל דשיל"מ ואין שום סברא לחלק בין אחרי שבת לתוך שבת וצע"ג]

ועיין רמב"ן שהקשה שהרי מבואר בגמ' שספק מוכן דהינו ביצה שנולדה או דגים שנצודו מספק זה אסור אמנם עיין מרדכי וכן הוא בתו"י ביצה ג: שאיסור מוקצה הוי כעין דאוריתא והוא איסור חמור שלא אומרים בזה סד"ר לקולא ולנ"ל שם יתכן שודאי דהוי דשיל"מ ורק כאן שזה נידון של קנס הגמ' דנה עוד הקשה הרמב"ן דהגמ' בעירובין מ. אומרת שהעכו"ם הביאו פירות מחוץ לתחום ורבא אומר מאי אמרת שזה הגיע מחוץ לתחום הבא בשביל ישראל זה מותר לישראל אחר וכ"ש כאן שזה הגיע בשביל עכו"ם ומשמע שמספק יש מקום לאסור ועיין רשב"א שכתב שהגמ' לרוחא דמילתא קאמרה שגם לרב זה מותר אמנם עיין רמב"ן שכתב לדון שכל מה ששמואל מקיל זה רק לענין מוצאי שבת אבל לענין שבת גם הוא מודה שאסור דהינו שבשבת עצמו יש יותר סיבה לאסור מאשר במוצאי שבת וכן נקט המג"א שלענין שבת אין להקל רק לענין מוצאי שבת אמנם מכל הראשונים ששאלו מגמ' זו ולא ישבו כך חזינן שלשמואל מותר גם בשבת עצמו

עוד הקשו הראשונים מהגמ' ביצה כ"ד: דרב פפא אומר עכו"ם שהביא דורון לישראל אם יש במינו במחובר אסור למוצאי שבת בכדי שיעשו הרי מפורש שאפילו שזה ספק בכל אופן זה אסור דהינו שיש ספק אולי זה נתלש קודם שבת ועיין רבינו יונה הובא ברשב"א ובר"ן שכתב שסתם דבר שתולשים לא תולשים אלא יותר מאוחר וממילא זה מסתבר שזה נתלש בשבת והנה עדין קשה שאולי הוא תלש לצורך עכו"ם ועיין בה"ל תקט"ו דמשמע שדן שאין כזה צד ספק אמנם עיין רשב"א שכתב מפורש להקשות שאולי זה בשביל עכו"ם ואולי זה מערב שבת וצ"ע איך זה נתישב בדברי רבינו יונה וכבר תמה כן בשער המלך הלכות יו"ט פ"ב ה"י ובתהל"ד סקכ"ד ולכאורא צ"ל שעד כמה שאדם לא תולש אלא כשצריך א"כ גם יודע לשם מי תולש אמנם מקושיתם מבואר שלדעת הרי"ף גם בס"ס אסור ודלא כמו שנקטו האחרונים וצ"ע ובמג"א תקט"ו סק" כתב לישב שכל שהוא מביא דורון אינו מביא אלא פרות מובחרים דהינו שתולש כמה שיותר סמוך לנתינה וכן צד סמוך לנתינה וממילא גם ודאי תלש לצורך ישראל ואין בזה ספק ועיין חמד משה שהקשה שלגבי רבן גמליאל משמע שיש ספק האם זה ניצוד בשבת או קודם שבת ולרבינו יונה ניחא [כמו שביאר בתהה"ד סקט"ז] דשם זה לא קצירה של פירות אלא צידה ובזה יתכן שאדם צד יותר מוקדם

**ביאור שיטת הרי"ף**

ב]אמנם שיטת הרי"ף איפכא דכוונת רב דכל דראינו אותו מביא ממקום קרוב זה מותר ולא חוששים שהוא הביא ממקום רחוק אמנם דעת שמואל שחוששים אולי זה הגיע ממקום רחוק והלשון חישינן שמא מחוץ לחומה לנו הכוונה אפילו שמגיע בבוקר מוקדם והרי ודאי לא הספיק להביאם מחוץ לתחום בכל אופן חוששים אולי הביא את זה בלילה ממקום רחוק והנה בביאור סברת רב אפש"ל שמודה שבספק אסור רק ס"ל שבאופן הנ"ל לא מסתבר שזה בא מרחוק אמנם יתכן שרב חולק שספק לקולא ועיין רשב"א ור"ן שכתבו על אופן דשמואל דמדובר שהדרך להביא חללין ממקום רחוק ולפ"ז רב חולק שהדין לקולא ועיין לקמן

והגמ' מוכיחה מהמשנה במכשירין כרב ובביאור הראיה מצאנו כמה ביאורים פשטות לשון הרי"ף וכן ביאר הרא"ש שהראיה ממחצה למחצה דהרי אולי זה נעשה לצורך העכו"ם ובכל אופן זה אסור חזינן דספיקו להחמיר אמנם הרמב"ן ביאר עוד שני אופנים או שהראיה מהדין שאם יש בה רשות רוחץ בה מיד דהינו שיש צד שזה נעשה לצורך העכו"ם ובכל אופן ת"ק אוסר [וצ"ב שהראשונים ביארו שהראיה ממחצה למחצה ולמה לא ביארו שהראיה מרוב ישראל וצ"ל שהסברא של רשות שלכן עושים רק לצורך הרשות זה רק סברא במחצה למחצה ולא ברוב ישראל וצ"ע] או שהראיה מכל המשנה מהא דלא חוששים אולי זה התחמם מערב שבת ופקקו הנקבים והנה המג"א בסימן תקט"ו כתב שיש מחלוקת ראשונים האם מחצה על מחצה זה נחשב ספק אמנם כתב הגר"ז בקו"א שלכאורא קי"ל שזה ודאי דלא מיבעיא לרש"י שלהלכה ספק מותר א"כ בהכרח טעם המשנה כי מתכוין על כולם אלא גם לרי"ף הרי לביאור אחד ברמב"ן הגמ' מוכיחה מת"ק וא"כ אין שום מקור לומר שזה ספק ואדרבא מהא דהגמ' לא הוכיחה ממחצה על מחצה ובזה גם ר"י מודה בהכרח שזה לא ספק ובפשוטו יש להוכיח עוד מהא דהשו"ע לא העתיק את דברי ר' יהודה וכתב השער הציון שזה כשיטת הרי"ף שהראיה מת"ק וא"כ בהכרח שת"ק חולק ובאמת לרש"י הרי הגמ' מוכיחה מר' יהודה ובהכרח שהלכה כמותו ומבואר שקי"ל כביאור שהראיה לא מהדין מחצה על מחצה אלא מהדין של המשנה עצמה ובאמת דהרי"ף קכ"ב. כתב מפורש שמחצה על מחצה אסור כי אדעתא דרובא קמחממי דהינו שזה לא ספק

והנה משמעות המג"א שדן בזה נפק"מ לשיטות שספק מותר והדבר צ"ע כמו שהקשה התו"ש הובא בתהל"ד דהרי ממ"נ מבואר במשנה שזה אסור ורק הנידון למה אמנם יש בזה נפק"מ בהצטרף לזה עוד ספק למה דנקטו האחרונים שבס"ס מותר עוד יתכן נפק"מ בנר שכתב התהל"ד דבזה לכאורא לא שיך הטעם דדשיל"מ דהרי השמן יגמר עד מוצאי שבת דבזה בהדליק במקום מחצה על מחצה דאם זה ספק יהיה מותר ואם זה ודאי אסור ותוס' לעיל דנקטו שזה אסור הוא לשיטתם ועייין בזה לעיל סק"א

והנה בהא דהרמב"ן ביאר שהנידון האם זה התחמם לפני שבת לכאורא יש לדון שכאן יש חזקה שזה התחמם כמה שיותר מאוחר והניחא אם אומרים ספק דרבנן לקולא גם כנגד חזקה כשיטת הפר"ח יור"ד סימן ק"י א"כ כאן בהכרח לאסור מצד סיבה מיוחדת אמנם אם נימא כש"ך שם שלא אומרים סד"ר כנגד חזקה א"כ כאן מעיקר הדין צריך להאסר והנה ידוע יסוד האבני נזר דחזקה רק עוזר לומר שלא קרה שינוי וממילא המצב נשאר אמנם במקום שכל החלות דין יהיה מחמת שחל עכשיו שינוי כגון ספק מתי נולד התינוק לא אומרים מצד חזקה שהוא נולד מאוחר לגרום שהוא יולד בשבת דכאן הלידה בשבת היא גורמת הדין ולפ"ז א"ש שכאן הרי לא מה שלא קרה שינוי קודם זה סיבת האיסור אלא מה שזה קרה בשבת ולגבי זה אין דין חזקה ובזה מיושב גם קושית הכו"פ מביצה ג: שהגמ' שואלת בביצה שנולדה שיהיה ספק דרבנן לקולא אמנם יש הרבה ראיות דלא כדבריו וצ"ע

והנה מבואר בגמ' בעירובין מ"ה: שגשמים שירדו ויש ספק האם זה מתוך התחום או חוץ לתחום מותר והקשו התוס' שם שהרי זה דשיל"מ ותירצו שכאן זה איסור קל ומותר ועיין ביאור הגר"א שכתב שלדעת הרי"ף צ"ל שהגמ' כרב ועל דרך זה מבואר ברעק"א בביצה כ"ד: בביאור סברת רבינו שמואל שם ע"ש ולכאורא צ"ע מה זה ענין לסוגין דשם הנידון על איסור תחומין שבזה מקילים וכאן הנידון מצד האיסור של מעשה שבת והרי גם אם דבר שהגיע מחוץ לתחום לא היה בו שום איסור בנעשה באיסור זה אסור והמרדכי שהקשה זה מצד הכלל של דשיל"מ אבל לא מצאנו בראשונים שקשרו דבר זה לנידון סוגין

**בביאור יש בה רשות ובצורת קביעת השיעור בכדי שיעשו**

ג]בהא דמבואר בגמ' דאם יש בה רשות רוחץ בה מיד רש"י ביאר שהכוונה שיתכן שהם חיממו את זה במוצאי שבת אמנם הרמב"ן ביאר שהכונה שיש צד שחיממו את זה בשבת לצורך העכו"ם ותמה על רש"י דכה"ג שאפשר לחמם את זה במוצאי שבת א"כ כבר הוי כדי שיעשו ובפשוטו צ"ל בדעת רש"י שבכדי שיעשו הכונה שיעור שבצורה זו שנעשה בשבת יכל להספיק להעשות במוצאי שבת ולכן הרי עד כמה שזה התחמם לישראל זה לוקח יותר זמן וממילא זה הקובע של הזמן של כדי שיעשו [אמנם יתכן שמדובר באופן שאין אפשרות כלל שהרשות יחמם לצורך הישראל ובפשוטו וודאי שהרמב"ן לא היה חולק כה"ג] והנה כתב המ"ב בשם הכנסת הגדולה דאם העכו"ם הביא בסוס הכדי שיעשו נקבע לפי ההבאה בסוס ולא לפי הליכה רגלית ומבואר שאם הביא בהליכה רגלית לא קובעים לפי הליכה בסוס [ופשטות הדברים גם במקום שמצוי ההליכה בסוס] דהינו כנ"ל שהקובע של כדי שיעשו זה לפי הצורה שהעכו"ם עשה לצורך הישראל בשבת דהרי ללא מעשה שבת היה עושה צורה זו לאחר שבת [ויתכן שבמקום שהלך לעט כי זה אל היה נצרך אלא על לאחר שבת ואם היה הולך ביום ראשון היה הולך מהר יתכן שזה אחרת וצ"ע] ולכאורא לרמב"ן הנ"ל כה"ג הקובע של כדי שיעשו זה יהיה לפי רכיבה על סוס אמנם המ"ב סוף סימן שכ"ו העתיק הסוגיא כרש"י וא"ש פסק הכנה"ג וצ"ע והנה עיין תוס' בביצה כ"ד: שדנו לגבי הלקיטה האם דנים באדם אחד או בכמה בני אדם וכונתם לכאורא שבשבת נתלש באדם אחד וזה לקח זמן מסוים שאולי נדון במוצאי שבת לפי ליקוט של עשר בני אדם ומשמע שספיקם גם באופן שמצוי שלוקטים עשרה בני אדם והב"י העתיק התוס' אמנם הפוסקים לא העתיקו ובפשוטו בדברי הכנה"ג מבואר להחמיר

והנה לדעת הרמב"ן לכאורא היה מקום לדון דבהביא פירות מרחוק ויש פרות קרובים שזה לא יאסר אלא בשיעור הבאה של פירות ממקום קרוב אמנם מפורש ברמב"ן וברשב"א לא כך אלא שדנים לפי הבאה של פרות אלו דעיין ברשב"א במשנה לענין חלילין שהחידוש בלשון אלא א"כ באו ממקום קרוב שאפילו שיש חללין במקום קרוב בכל אופן אסור לפי הבאת חללין אלו וכן מדויק בתוה"א וכן מפורש ברשב"א לגבי הבאת פירות שדנים לפי פירות אלו וצ"ל שיש חילוק דבאופן הרמב"ן יכול להנות מאותו חפץ בצורה יותר מהירה משא"כ בגונא הנ"ל מפירות אלו לא יכל להנות אלא על ידי הזמן בכדי שיעשו הנ"ל ולכן לא עוזר מה שיכול בפירות אחרים [וכן מבואר ברא"ש לענין לקיטת פירות ע"ש]

**כמה צריך לחכות בהגיע מחוץ לתחום**

ד]בהא דמבואר בדברי שמואל לדעת הרי"ף שבספק צריך לחכות בכדי שיעשו וצ"ב מהו השיעור שצריך לחכות ומצאנו בזה שלשה שיטות בראשונים בלשון הרמב"ן והרשב"א בסוגין מבואר שצריך להחמיר כפי הספק שיש אמנם עיין ברמב"ם דמבואר שצריך להחמיר רק עד שיעור של מחוץ לתחום ולא יותר ועיין ביאור הגר"א דמקורו מהרי"ף שביאר הלשון של המשנה אלא א"כ באו ממקום קרוב שהכונה עד שיבאו מהמקום הקרוב שמחוץ לתחום דהיינו שלא מחמירים אלא לחוש עד מקום זה ולא יותר והנה היה מקום לומר שכל זה שייך ביחס לאיסור תחומין אבל ביחס לאיסור אחר אין טעם לשיעור זה אמנם עיין בר"ן וברשב"א בביצה כ"ד: דכתבו לענין תלישת פירות שכל שלא יודעים מאיפה הביא צריך להחמיר כשיעור דחוץ לתחום ומבואר דחז"ל קבעו את זה כשיעור זמן לכל דבר ועיין תו"ש שכתב שאם במקום שחוץ לתחום אין אפשרות שזה הגיע משם צריך להחמיר עד המקום הקרוב לאותו מקום [ובפשוטו כן מתפרש לשון המשנה לרי"ף] וסתימת הפוסקים אינו כן אלא כיון שיש צד שזה ממקום יותר קרוב א"כ מצד הספק לא החמירו על יותר מזה והנה כל זה במקום ספק אבל אם זה ודאי שהגיע ממקום קרוב מבואר ברמב"ם וברשב"א שכה"ג ודאי צריך שיספיק להגיע מהמקום שזה הגיע אמנם עיין מ"מ פ"ו וברשב"א בביצה שהביא ראשונים שחז"ל קבעו שיעור זמן כדי שיגיע מחוץ לתחום וזה אפילו אם ידוע שזה הגיע ממקום רחוק ומבואר שם שזה לא דוקא לענין איסור תחומין אלא גם לענין קצירת פירות ועין עוד שיטה בריטב"א בשם פסקי הרי"ד

והנה מבואר ברי"ף דשמא מחוץ לחומה לנו הכונה שאפילו שהגיע בבוקר תולים שזה הגיע בלילה ממקום רחוק ורק שהם לנו מחוץ לחומה דהינו שאפילו שאין דרך ללכת בלילה אבל חוששים שזה הגיע בלילה וצ"ב דלענין בכדי שיעשו כתב הרמ"א שלא מחשבים את הלילה כיון שאין הדרך ללכת בלילה וצ"ל שבתור מה היה המציאות תולים לחומרא אבל בתור קביעת שיעור בכדי שיעשו צריך שודאי עבר ויש מקום לדון שאת שניהם ביחד לא יחמירו דממ"נ זה מותר

והנה כתב המג"א סימן שכ"ה סקי"ח לגבי אם הביא בסוס שלא צריך לחוש אלא כשיעור שהלך ביום ולא לחשוש שהלך בלילה והקשה מהרי"ף דמבואר שחוששים שהלך בלילה ותירץ ששם הנידון לגבי לאסור בשבת משא"כ כאן הנידון לאסור במוצאי שבת ובביאור כונתו עיין גר"ז סי"ג ועל דרך זה בפמ"ג שהכונה שיודעים מאיפה זה בא ובדרך הלכיה רגיל זה לא מספיק לתלות שזה הגיע מהבוקר ובכל אופן כתב המג"א שתולים שהוא הגיע מהר והספיק ללכת בבוקר וביאר החילוק דבגמ' הנידון האם לאסור כלל ובזה תולים לחומרא משא"כ כאן שודאי יש בכדי שיעשו רק השאלה כמה ובזה תולים לקולא והנה בדברי הרי"ף מבואר שכה"ג תולים לחומרא גם לענין מוצאי שבת וכן הוא בתו"ש וצ"ל הסברא שחז"ל רצו שיהיה קנס ולכן במקום שכדי לקנוס צריך לומר שזה היה רחוק ממילא זה לגבי הכל משא"כ כאן אלא שעדין צ"ב הרי עד כמה שבסוגין היה גם הוצאה מרה"ר א"כ תמיד יש גם קנס לגבי מוצאי שבת רק השאלה כמה וצ"ל שיש ענין שיהיה קנס של שיעור חוץ לתחום שזהו שיעור ניכר והדברים מחודשים

**מתי נאמר האיסור עולמית**

ה]מבואר במשנה שבקבר לישראל אסור עולמית ולענין חללין מבואר במשנה שעד שיגעו ממקום קרוב ועיין רש"י שביאר שגם בחללין אסור עולמית רק כוונת המשנה שאם זה הגיע ממקום קרוב אין סיבה לאיסור כלל והנה הגמ' שואלת מה שונה קבר מחללין וביאר רש"י ותוס' שהכונה למה קבר לעכו"ם לא אסור דאולי זה נעשה לישראל ועל זה הגמ' עונה שזה במקום שזה ודאי לעכו"ם אמנם הראשונים הביאו בשם הגאונים שהכוונה של הגמ' לשאול על הסיפא למה בקבר זה אסור עולמית מה זה שונה מחללין דמבואר שזה רק בכדי שיעשו ועל זה הגמ' עונה שקבר זה פרהסיא דהינו שכל האיסור רק אם זה פרהסיא אמנם לרש"י לא מצאנו מקור לחילוק זה וכן נקט הטור בדעת הרא"ש שלא חילק בין צינעה לפרהסיא עוד מצאנו דנחלקו הראשונים האם הדין של עולמית זה בכל מעשה שבת דכן שיטת הרמב"ם וכן מדויק ברש"י שדן שגם במרחץ אסור עולמית ורק כיון שזה לא ניכר שזה לישראל מותר וכן דעת המג"א להלכה אמנם בשאר הראשונים מבואר שזה סברא מיוחדת למת וכן דעת הט"ז להלכה והמ,ב כתב שבמקום הצורך יש להקל

והנה הבאינו לעיל דרש"י נקט שגם חללין אסור עולמית אמנם כל הראשונים דייקו מהמשנה שלא הזכירה עולמית בזה וכן מהגמ' ששואלת שגם בקבר יצטרכו כדי שיעשו משמע שהכונה כמו חלילין ומבואר שחלילין צריך רק בכדי שיעשו ולביאור הרי"ף הרי זה כונת המשנה שהשיעור לחכות כמו מקום קרוב וצ"ב החילוק ומצאנו בזה כמה חילוקים בראשונים תוס' כתבו שיש חילוק בין אם זה למת מסוים או שזה הבאה כללית [וכן ביאר במהרש"א בכונתם] דבקבר מדובר למת מסוים ובחללין זה הבאה כללית וכה"ג זה לא בזיון למת שמשתמשים בזה ובר"ן כתב שההבדל שחללין מדובר שזה בצנעה משא"כ קבר זה בפרהסיא וכתב שלפ"ז חללין אם זה יהיה בפרהסיא זה יהיה אסור וכן הביא מהתוספתא ובאו"ז סוף הלכות יו"ט וכן משמע מתוס' בב"ק שכיון שכל החיסרון הוא רק במת זה רק לענין לקבור אותו בקבר של חילול שבת ולא לקונן עליו שזה דבר זמני והנה הרא"ש בביצה כ"ד: כתב שלגבי חוץ לתחום אין דין בכדי שיעשו ודחה הראיה מהמשנה שכאן מדובר למת שזה חמור ועיין או"ז שהקשה הרי בחללין אין החומרא דמת אמנם בפשוטו הרא"ש למד כתוס' וממילא יש כאן גם חומרא דמת רק שזה דרגא פחות ולראשונים שזה סברא בפרהסיא א"כ כאן שזה בצנעה אין שום סברא להחמיר ולפ"ז כל דברי הרא"ש זה לשיטתו בביאור החילוק ולפ"ז למה דמחמירים שזה לא רק במת וכן שבחלילים גם אם זה לא ליחיד אסור אין מקום לדחית הרא"ש וצ"ע [ועיין תהל"ד שהאריך בזה]

והנה בפשוטו לראשונים שהחילוק בין צנעה לפרהסיא א"כ לא מצאנו מקור לחלק בין אם זה ליהודי אחד או לכמה יהודים וכן מבואר ברמב"ן בחידושיו שכתב שהתוספתא שרק אסור לאדם אחד מדובר שנעשה לצורך יהודי מסוים אבל אם זה נעשה לצורך ישראל סתם זה אסור סתם אמנם בלשון הרשב"א משמע שכל הקנס עולמית רק אם זה היה ליהודי מסוים ולא אם זה היה לישראל סתם ולכן חללין מותר ע"ש וכן ביאר בדבריו הפמ"ג א"א כ"ב וכן האריך בזה התהל"ד מדברי הרמב"ן בתורת האדם ועיין בתהלה לדוד שהקשה על זה קושיא עצומה דמה הגמ' שואלת מה שונה קבר מחללין ומחלקת בין צנעה לפרהסיא הרי יש חילוק אחר שזה לאדם מסוים וזה לא לאדם מסוים והניחא לתוס' שנקטו כרש"י שכונת הגמ' לשאול שבקבר יצרכו כדי שיעשו א"כ אין שום התיחסות לגבי העולמית אבל לביאור הגאונים צ"ע וצ"ל שאמנם בתוס' מבואר שזה סברא לחלק גם לענין צנעה אמנם לרשב"א כל הסברא לחלק רק עד כמה שצריך בפרהסיא בזה יש חילוק שזה פחות פרהסיא אבל אם לא צריך פרהסיא אין בזה חילוק אם זה למת אחד או כמה מתים

ועיין רעק"א שהקשה לרש"י שחללים אסור עולמית לגירסא הראשונה מה הגמ' מוכיחה כרב ממרחץ אולי דוקא במשנה שמואל מתיר דזה לא דשיל"מ אבל במרחץ שזה דשיל"מ לכן זה אסור מצד ספק והנה יש לדון בגדר האיסור עולמית האם הכונה שאותו קנס של בכדי שיעשו כאן עשו ליותר זמן וא"כ במקום שיש עולמית לא היה הדין של בכדי שיעשו או שבמת יש שני תקנות דרבנן א. בכדי שיעשו וזה תמיד ויש עוד קנס של עולמית ואם נימא שזה שני קנסות א"כ אין מקום לקושית רעק"א דהרי שמואל התיר מיד ולא צריך בכדי שיעשו שהרי דבריו זה בביאור המשנה וא"כ חזינן ששמואל מצריך אפילו לענין בכדי שיעשו ומדברי רעק"א חזינן שנקט שאם יש עולמית זה כל הקנס וממילא לא שיך לומר שיהיה לכל הפחות בכדי שיעשו ועיין מג"א סימן שי"ח כה"ג לענין מעשה שבת על ידי ישראל לענין ביטול ברוב דנקט שזה לא בטל ויש לבאר כסברא הנ"ל והגרעק"א והחו"ד יור"ד סימן ק"ב בסופו נקטו שזה סברא שאם לאחד זה לא בטל גם לשני זה לא בטל וע"ש מה שהקשו ולנ"ל אין מקום לקושיתם

עוד יש לדון למה דנתבאר לעיל סק"א דיסוד נידון סוגין האם הדין מעשה עכו"ם הוא דרבנן קל וזה ודאי סברא לדון שהוא קל כיון שזה רק קנס רק שיש צד שאדרבא מסיבה אחרת להחמיר כי יש בו תועלת גדולה שללא זה יתבטל איסור אמירה לעכו"ם ולפ"ז יתכן שזה ברור לגמ' שאין כאן מקום לדון דשיל"מ ורק מצד הסברות הנ"ל

עוד הקשה רעק"א דמבואר הרי בדברי רב שמספק אוסרים עולמית א"כ קשה למה בקבר הגמ' שואלת שזה יאסר בכדי שיעשו הרי עד כמה שיש צד שזה לישראל זה צריך להאסר עולמית ולכאורא צ"ל שבמשנה שלנו לא ידוע מאיפה זה הגיע אבל זה ודאי לצורך ישראל כל שזה הגיע מרחוק יש סיבה לאסור עולמית משא"כ כאן זה כמו מרחץ גם אם באמת זה נעשה לישראל אבל זה לא ניכר שאין סיבה לאסור עולמית בתורת ודאי

**בדינא דמעשה שבת במתניתין מצד הוצאה**

ו]מבואר במשנה אלא א"כ הגיע ממקום קרוב וביאר רש"י שהכונה בתוך התחום והקשו הראשונים כיון שמתניתין בשבת א"כ אפילו תוך התחום אבל שיאסר מצד איסור הוצאה ועין רמב"ן ורשב"א שביארו שהכונה שאם זה הגיע ממקום קרוב א"כ מצד איסור הוצאה הרי לא מספידים מיד וודאי עבר הזמן ולפ"ז תמה הרמב"ן לרש"י שזה אסור עולמית א"כ גם כאן שזה יאסר עולמית והנה לפי הרמב"ן אין מכון המשנה חוץ לתחום ותוך התחום אלא הכונה קרוב ורחוק והכל לפי הענין אמנם רש"י ביאר את לשון המשנה לא כך ועיין תוס' וכן הובא בסמ"ג שכתבו שזה לא רוח גדול ולכן מותר ובפשוטו הכונה לסברת ר"ת לעיל קכ"ב. שכיון שיכל לרדת לבור ולשתות א"כ לא חשיב נהנה ממלאכת שבת ולכן זה מותר וכן מבואר ברמב"ן בעירובין שסוגין א"ש לר"ת אמנם צ"ע דהראשונים הרי חלקו על ר"ת ועיין גר"ז שכתב שרק כאן שהנידון ביחס למוצאי שבת חשיב שזה לא רוח גדול דהרי ודאי יהיה לו זה רק השאלה מתי משא"כ בשבת שהסברא שאין לו את זה כלל בזה לא ס"ל כר"ת אמנם הנה הרא"ש בביצה כתב שבדרבנן אין דין בכדי שיעשו והקשה ממתניתין ותירץ שכאן זה מת חמיר וצ"ע שכאן הרי יש איסור הוצאה ואפילו לתוס' אבל כל סברתם אם זה תוך התחום ולא אם זה חוץ לתחום [והגר"א בסט"ו כתב לישב כן] וכתב התהל"ד דבהכרח צ"ל שס"ל שסתמא אין רה"ר דאין ששים רבוא והמשנה לא חילקה ומבואר שגם כה"ג זה אסור

אמנם עדין צ"ב דהרא"ש שם בביצה כתב שלענין חוץ לתחום אין דין בכדי שיעשו ומה שלא חוששים לרה"ר כיון שלא שכיח רה"ר וצ"ע כיון שבהכרח מדבר בשבת [כדביאר התהל"ד דאל"כ אין איסור מצד הוצאה] א"כ גם תוך התחום זה יאסר מצד כרמלית והניחא בספר התרומה שזה מקור הדברים ומדובר על שבת שם יתכן שמדובר על מוצאי שבת וכנ"ל אמנם הרא"ש הרי נקט שאין איסור במוצאי שבת בדרבנן וא"כ בהכרח הנידון לגבי שבת וא"כ בזה גם תוך התחום צריך להיות מותר ובהכרח שס"ל כתוס' וזה סברא גם לגבי שבת וצ"ע הרי לא פסקו כר"ת וכתב התהלה לדוד לדחוק שדוקא שם שבבור מאוד לא נוח לשתות משא"כ כאן שיכול ללכת למקום אחר ולאכול וצ"ע

והנה השו"ע תקט"ו ס"ב מבואר שעכו"ם שתלש פרות לצורכו ואחרי זה הביאם לישראל אם זה תוך התחום מותר במוצאי שבת מיד והקשה רעק"א למה שלא יאסר למי שהובא בשבילו מצד מוקצה ושמעתי לבאר למה דהשו"ע פסק שכ"ה סט"ו דלענין כרמלית מותר במוצאי שבת מיד ומצד סברת התוס' א"כ ה"ה לענין מוקצה דהינו שלגבי כל קירוב הדבר בתוך התחום אין לאסור במוצאי שבת