שיעורי תערובת יז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – יז

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קא, ב-ג

**גבינות עכו"ם הראויות להתכבד אם בטילות או לא**

**גבינות** של עכו"ם נחלקו האחרונים אם חשיבא חתיכה הראויה להתכבד. דעת הט"ז (סק"ד) שגבינות עכו"ם אין זה חתיכה הראויה להתכבד, כיון שמבואר בטור סי' קטו שכל האיסור בגבינות גויים הוא מחשש שמעורב שם חלב טמא, ואף שחלב טמא אינו נעשה גבינה, מ"מ חוששים שיש בין נקביה מעט חלב טמא, ונמצא שאין איסורו מגופו, דעצם החתיכה החשובה היא מחלב טהור וכל החשש הוא שבלוע בה חלב טמא, והוא הרי אינו ראוי להתכבד. אמנם הש"ך בנקה"כ (סק"א) פליג, וס"ל שאע"פ שחכמים אסרו גבינות הגויים מחשש שמעורב בהם חלב טמא, מ"מ לאחר שאסרום חכמים אין האיסור רק מחמת החלב הטמא, אלא אף הגבינה הטהורה עצמה אסורה מחמת האיסור שאסרוה חכמים.

**ואף** אם איסור הגבינות מפני שמעמידים אותה בעור קיבת נבילה, כמ"ש השו"ע סי' קטו (ס"ב) והיא דעת הרמב"ם, יהיה הדין כן, דשם מבואר שאף שיש ששים כנגד טעם הנבילה שבגבינה מ"מ אסור כיון שהוא מעמיד ואינו בטל עד אלף, וזה מבואר בט"ז (סק"ד) שכל שנאסר משום מעמיד כגון מי שעשה גבינות מעור של נבילה זה ודאי חשיב איסור מחמת דבר אחר, ובפמ"ג (מ"ז סק"ד) רוצה להביא מהאיסור והיתר שגם בזה צריך להחמיר, אמנם למעשה בזה קיי"ל שאין זה איסור מחמת עצמו, דלא עדיף מחנ"נ שאינו עושה איסור מחמת עצמו. וא"כ גבינות הגויים שכל איסורם משום שמעמידים אותם בקיבת נבילה, לא יהיה עדיף ממי שהעמיד ממש בעור קיבת נבילה. אבל הנקה"כ הוכיח שגבינות העכו"ם איסור מגופיה הוא, שהרי כתב הרמב"ם שאף אם העמידו את הגבינה בפרחים אסור, ומוכח דחכמים אסרו כל הגבינות אף שאינם עומדים בעור קיבת נבילה, ויש בו איסור מחמת עצמו. אלא שהט"ז בסי' קטו (סק"י) ביאר שמה שאסורה הגבינה שהעמידוה בפרחים, הוא רק במקום שיש שמעמידים בעור קיבת נבילה, גזירה שמא יבא להעמיד בעור הקיבה, והיינו לשיטתו שאין איסור אלא מחמת החשש שיש איסור בגבינה ואין כאן איסור מחמת עצמו. אבל המ"מ ביאר שאסור אף כשאין אחד בעולם שמעמיד בעור קיבה, וא"כ מבואר שאינו גזירה שמא יבא לאכול ממה שהעמידו בעור הקיבה, וזוהי דעת הש"ך.

**והעולה** לדעת הש"ך וכן דעת הפר"ח (סק"ד) והיד יהודה (סק"ה), להחמיר שגבינות הגויים חשיבא חהר"ל, ודלא כהט"ז, אבל יהודי שהעמיד גבינות בעור הקיבה אפשר להקל שאינו חהר"ל, כיון שבזה אין איסורו מחמת עצמו אלא כל האיסור הוא רק מחמת האיסור הבלוע בו.

**והנה** גם הט"ז (סק"ד בסוף דבריו) מסיק להחמיר שבגבינות יש דין חר"ל, אבל מטעם אחר, דכתב דאם מעמידים בעור קיבת נבילה אף שמעמיד אינו עושה חר"ל מ"מ הא נעשה בשר בחלב, ובב"ח הוי חר"ל. והק' עליו רע"א דמשום האיסור של בשר בחלב לא שייך לאסור את הגבינות כשיש ששים כנגד טעם הבשר, כיון שמעמיד שייך רק באיסורים, אבל בשר בחלב ויש ששים בחלב כנגד הבשר לא מהני זה שהוא מעמיד, כיון שמ"מ אין כאן טעם בשר בחלב, ולא חל כלל איסור בשר בחלב, כמבואר בסוף סי' פז שאם העמיד חלב בקיבת כשירה ויש ששים כנגד הקיבה שרי ואין בזה איסור משום מעמיד. והב"מ כתב ליישב דברי הט"ז, דס"ל כהתוס' (לה. ד"ה מפני) שדעתם שיש לחשוש שמא לא היה בחלב ששים כנגד הקיבה. עוד הקשה רע"א, דהט"ז לשיטתו קשה, דס"ל בסי' פז (סק"ב) שבדבר שכבר נאסר אין דין חנ"נ ולא נעשה איסור בשר בחלב, וע"כ בנבילה לא שייך לומר שנאסר משום בשר בחלב. אמנם העיקר להלכה שאף בנבילה יש דין חנ"נ [חוץ מלהרמב"ם], דהרי זה ודאי שאסור לבשל בשר נבילה בחלב [כמבואר בחולין קד.], ולהתוס' אף אסור בהנאה, והפמ"ג (ש"ד סק"ג) כתב להדיא שאף בטריפה יש דין חנ"נ [אמנם בעוף דן היד יהודה שלא יהיה חנ"נ כיון שי"ל שחכמים לא הוצרכו לאסור כיון שבין כך יש איסור חלב טריפה].

**וא"כ** מסקנת הדברים שהט"ז למעשה מחמיר משום בב"ח וכהש"ך, רק דהוא חשש להתוס' שאין ששים, ונפק"מ שלפי דעת הט"ז אם יודע שיש ששים לא יהיה חר"ל, וכשעשה בביתו גם להש"ך לא יהיה דין חר"ל כמשנ"ת.

**בשר בחלב שנאסר רק מדרבנן**

**כתב** רע"א (סק"ג) לדון בבשר וחלב שנאסרו ע"י כבישה אם יש בזה דין חר"ל, והביא מהמנח"י (כלל מ סק"י) דאין בזה דין חר"ל כיון דאין זה אלא מדרבנן, ובשר בחלב האסור מדרבנן לא נחשב איסורו מחמת עצמו. וכמו שכתב הש"ך בסי' פז (סק"ל) גבי מי שהעמיד חלב בקיבה, דהקשה הש"ך שכיון שנכבש החלב בקיבה נעשה איסור בב"ח, ואף שיש ששים מ"מ הא הוא מעמיד ואסור, ותירץ הש"ך דמ"מ בששים סגי דכיון שהוא איסור מדרבנן ל"ח גופו של איסור לאסור כמעמיד. והוכיח המנח"י דמאותו טעם לא יחשב איסור מגופו לעשות חר"ל. וכתב רע"א שלענ"ד יש לדחות ראייתו [ולא ביאר כוונתו], ואח"כ הביא שבט"ז (סק"ד) מבואר שגם בשר בחלב האסור מדרבנן יש בו דין חר"ל, וכן איתא בפמ"ג (ש"ד סק"ג) שיש בדרבנן חר"ל, וכ"כ היד יהודה (סק"ד) וביאר שכיון שנעשה איסור מביניהם א"כ יש כאן איסור והוי איסור מגופו [ומחמת זה פליג אף על הש"ך בסי' פז (שם) וביאר דשם אינו אסור אף שהוא מעמיד, משום דסמכו על שיטת הרי"ף דהקיבה הוי פירשא בעלמא ואינו אוסר משום בב"ח, וכמ"ש רע"א (על הש"ך שם)]. ודעת הפר"ת (סק"ג) שכל דבר האסור רק מדרבנן אין בו דין חר"ל, אבל אי"ז כהרמ"א שכתב להדיא (ס"א) דאפילו אינה אסורה אלא מדרבנן יש דין חר"ל.

**דבר שנאסר כדי קליפה אם שייך בו דין חהר"ל**

**כל חתיכה שלא נאסרה רק כדי קליפה בטילה שהרי הקליפה אינה ראויה להתכבד.** ובש"ך (סק"ו) הביא מהראשונים דיש הסוברים שאף קליפה הוי ר"ל, וכ' דצ"ל דמיירי בדבר שאם יקלפוהו יהיה ראויה להתכבד. אמנם צ"ע דהקליפה היא דבר מועט מאוד [כמבואר בפוסקים] ואיך יהיה אחר קליפתו בשיעור הראוי להתכבד.

**חתיכה שחסרה תיקון**

[ס"ג] **תרנגולת בנוצתה שנתערבה באחרות בטילה שהרי אינה ר"ל לפני האורחים כמות שהיא ואע"פ שאחר שנתערבה הסירו הנוצה.** והוא מצוי מאוד, שאם נתערב עוף טרף בשנים כשרים אם היא בנוצתה בטילה ברוב [ועל כן אם יש שלש שוחטים ואחד מהם מוצא שסכינו פגומה, הרי העופות הטריפות מעורבים ברוב עופות כשירות, ואי"צ לפסול כל מה ששחט למפרע]. אמנם הפמ"ג (ש"ד סק"ח) הביא מהפרי תואר (סק"ה) שדוקא אם נודע האיסור בשעה שהתרנגולת בנוצתה אמרינן שבטילה, אבל אם הסירו הנוצות ורק אח"כ נודע האיסור, כיון שבשעה שנודע האיסור היה חהר"ל, אינה בטילה. ולפי"ז אם מצאו סכין פגומה יש לנו להתיר את כל העופות שעדיין לא הסירו נוצתם, אבל אותם עופות שכבר הסירו מהם הנוצות אסורות משום שהם ר"ל.

**נודע האיסור לאחר שהסירו הנוצות**

**מיהו** כתב הפמ"ג שאם נודע קודם הבישול בהפסד מרובה בשעת הדחק יש לצדד להקל, דיש לסמוך על דעת הרשב"א שחתיכה חיה לא חשיבא ר"ל, וע"כ בטל. ועולה מדברי הפמ"ג חידוש גדול, דהא פשטות דברי הראשונים שאזלי' לעולם אחר ידיעה, ומדברי הפמ"ג נראה דס"ל במקום הפסד להקל ולסמוך שאף קודם ידיעה יש ביטול, ולכן צירף שיטה זו שחתיכה חיה לא חשיבא חהר"ל.

**אמנם** היד יהודה פליג על הפמ"ג דאין לצרף שיטה זו שחתיכה חיה לא חשיבא חהר"ל, דהיא שיטת יחידאה, וכתב שם שמה שהביא הפמ"ג כן מהרשב"א אינו כן, ואדרבה הרא"ה כתב בבדק הבית (כה:) שאי"ז חר"ל, ובמשמרת הבית שם פליג עליו, וא"כ אין לצרף שיטה זו של חתיכה חיה להקל. ואף מה שנראה מדבריו שיש לסמוך על הדעות שלא אזלי' בתר ידיעה קשה מאוד, דהא עיקר שיטת הראשונים כך היא.

**ומ"מ** כתב היד יהודה שבמקום שבשעה שנודע עדיין היתה חתיכה גדולה שאין מביאים אותה לפני האורחים בצורתה, בזה יש להקל, דכן שיטת הרבה ראשונים שבזה לא חשיב חהר"ל [והוא סברא שחתיכה גדולה יותר הוי אינו ר"ל מחתיכה שלא נתבשלה, משום דחתיכה גדולה כיון שחסר בעיקר החתיכה תיקון ואין החתיכה בצורתה ראויה להתכבד, לכן יש סברא יותר שאי"ז חשוב ראוי להתכבד, אבל חתיכה חיה שמצד החתיכה היא חשובה רק שחסר בה בישול, כיון שבחתיכה עצמה לא חסר תיקון הוי חהר"ל]. ואף שאזלינן לעולם בתר ידיעה כאן יש להקל, דמבואר בתשו' הרשב"א [המיוחסות סי' קפא והיא תשובה למהר"ם כ"כ היד יהודה] דחתיכה הר"ל אינה בטילה דוקא כשנודע האיסור קודם התערובת, אבל אם נתערבה החתיכה באחרות ורק לאחר שנתערבה נודע האיסור, בטילה, ואין בזה חומרא של חהר"ל, וא"כ כל שנודע האיסור לאחר שכבר נתערבה באחרות, יש להקל שאין בזה דין חתיכה הראויה להתכבד בצירוף זה שהיא חתיכה גדולה.

**אמנם** דוקא חתיכה גדולה שאין מביאים אותה כך לפני האורחים כלל, אבל תרנגולת אפילו שלמה כתב היד יהודה (קצר סקט"ז) דחשיבא ר"ל דיש המביאים אותה כך לפני האורחים [ומה שצריך לחתוך ממנה הרגליים והראש לא חשיב תיקון גדול].

**והעולה** לפי"ז שאם נמצא סכין פגומה אין להתיר את העופות שאין להם נוצות אף שהם שלימות ולא נתבשלו עדיין, אבל בעופות גדולים וכן בבהמות, יש להתיר הכל אף שנודע האיסור רק לאחר שהסירו נוצתן או עורן..

**● השיעור נמסר בימי שישי בשכונת נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי יום ו' בשעה 12:30 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**