שמעתתא דמלאכה לצורך ספק
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / יו_ט - הרב משה אפרים ליברמן

**שמעתתא דמלאכה לצורך ספק**

**מהו לשחטה ביו"ט וכו'**

מבואר שנסתפק הש"ס האם מותר לשחוט ספק טריפה ביו"ט וכדי להבין צדדי הש"ס עלינו לברר קודם עיקר דין מלאכה ביו"ט לצורך ספק ומצינו כמה מקורות לעניין זה.

**צידת דג טמא**

יעוי' בתוס' לעיל ג' ע"א (ד"ה גזרה) שדנו בטעם איסור צידת דגים ביו"ט וכתבו שאולי הטעם הוא משום דחיישינן שמא יעלה במצודתו דג טמא ונמצא שעשה מלאכה ביו"ט שלא לצורך ומבואר שאע"פ שבשעה שמעלה המצודה מן המים יש ספק אולי יש שם דג טהור אפ"ה כל שנתברר שהיה שם דג טמא חשוב כמלאכה שלא לצורך יו"ט ומבואר שלא הותר עשיית מלאכה לצורך ספק דספק דאורייתא לחומרא.

**אופה לצורך שמא יבוא אורחים**

ומאידך מצינו בפסחים מו ע"ב שנחלקו רבה ור' חסדא באופה מיו"ט לחול אם לוקה שדעת רבה שאינו לוקה דאמרי' הואיל ומיקלעי אורחים חזי ליה וע"ש מלחמות שטעמו של ר"ח הוא כיון שלא התכוון באפייתו לצורך האורחים ומשמע שהאופה ביו"ט לצורך האורחים שאולי יבואו מותר לכו"ע אע"פ שאין הצורך ברור ואינו אלא ספק שמא יבואו האורחים וכ"כ בשו"ת שבות יעקב ח"א סי' כ"ג והוכיח מזה שמותר ביו"ט לעשות מלאכה לצורך ספק צורך. [וכ"כ בשו"ת שו"מ תליתאה ח"א סי' שמ"ג, אך מדברי המהר"ם שיק או"ח סי' קנ"א נראה שלמד שבזה גופא נחלקו רבה ור"ח אם ספק צורך חשוב צורך, ועי' קהלת יעקב סי' תצ"ח סעיף ח', (אך דבריהם צ"ב דבפסחים מז ע"ב ודף סב ע"א הביאו דין הואיל גם לגבי דברים אחרים, ועי' שו"ת עין יצחק או"ח סי' כ"ח אות י') ועי' בקו"ש פסחים אות קצ"ג.] וכ"כ במלאכת יו"ט בהשמטות לאות פ"ט. ולכאורה מ"ש מצידת דג ספק טמא ולכאורה החילוק פשוט דספק דלהבא דשמא יצטרך לדבר זה ביו"ט חשוב כוודאי צורך וכדלהלן.

**דברי הט"ז בהוצאת סכין ביו"ט**

הנה יעוי' בט"ז סי' תקי"ח סק"ב וז"ל "אבל מ"ש רש"ל להחמיר בסכינים [והיינו שאסר לצאת חוץ לעירוב לאחר האכילה כשסכינו תחוב בבגדו כיון ששוב אין בזה צורך היום] לא נלע"ד כן דודאי סכינים כל היום מקרי צורך אוכל נפש דאי מזדמן לו איזה פרי יאכל עמהם" ע"כ. ומבואר דאע"פ שאינו אלא ספק שמא יצטרך לסכין לחתוך פרי אפ"ה הותר ולכאו' מבואר מכאן שהותרה מלאכה לצורך של ספק אולם ע"ש בט"ז שכתב וז"ל "וזה הוכחתי גם לענין שבת בסי' ש"ח סעיף ד' דאסור לטלטל אפילו בבית דבר שאין בו צורך היום כלל וא"כ היאך נושאים סכינים כל היום קשורים בחגורה בשבת אלא ודאי דהוי לצורך כל היום" ע"כ. ומבואר מדבריו שכיון שמוציאו אולי יהיה לו צורך בסכין זה חשוב כודאי צורך וכמו שפשוט שמותר לבשל ביו"ט ברווח אף שאינו ברור לו שיאכל הכל, והיינו משום שעצם העמדת האפשרות לאכול המאכלים חשוב כודאי אוכל נפש, כמו כן הוצאת סכין כדי שיהיה לו האפשרות לאכול כל פרי שיגיע לידו חשוב כודאי צורך.

וכה"ג מצינו בחי' הרמב"ן שבת קכד ע"ב שכתב שהטעם שמותר לשלוח תפילין ביו"ט [כדאיתא בביצה טו ע"א] הוא, "מפני שאפשר שיהו צריכים היום לאותו שנשתלחו לו להתלמד בהל' עשיית תפילין", וכן כתב לענין מה שהותר לשלוח כלים תפורים ושאינם תפורים [כדאיתא בביצה יד ע"ב] "משום דחזו לבו ביום ושמא יצטרך להם הוא", והיינו שעצם העמדת האפשרות של שימוש ביו"ט חשוב כודאי צורך אף אם בפועל לא ישתמש בהם. [ועי' מלאכת יו"ט אות פ"ט. אולם בספק שאינו מצוי מבואר בשו"ת הרשב"א ח"ג סי' רע"ז שאסור עי' ב"י סי' תקי"ד]

**ב' קושיות על הנ"ל**

אך לכאורה מצינו ב' מקומות שאע"פ שהוא ספק על להבא אפ"ה חשוב מלאכה שלא לצורך אם בסוף לר יצא מזה תועלת ליו"ט

**מוציא סכין לספק שמא ישחוט**

עי' ביצה יא ע"א שלדעת ב"ש אין מוליכין סכין אצל בהמה ביו"ט ומבואר שם דהיינו מחשש שמא ימלך ולא ישתמש בסכין ונמצא שעשה מלאכה [הנה מדברי רש"י (ד"ה אין) משמע שכל האיסור אם ימלך אינו אלא מצד טרחה [לדעת רש"י שע"י מתוך מותר אפילו שלא לצורך ודאי הוא כן] וכ"כ באו"ז סי' של"ה וברי"ו נ"ד ח"ב וכן מפורש בחי' הרשב"א ביצה י' ע"א [ומש"כ בדף יא ע"א י"ל שרה"ר הוא רק הגדרה בגדר המרחק שחששו] אולם ברשב"א בעבודת הקודש שער ב' מפורש שהחשש הוא שמא יעשה הוצאה שלא לצורך וכן צידד בחי' רבינו נחמן בן הרמב"ן ע"ש.] שלא לצורך יו"ט וגם ב"ה מודה שעשה איסור אם ימלך אלא שלא חייש לשמא ימלך וכש"כ הרמב"ן במלחמות (ד' ע"א) [ועי' מהריט"א פ"ג דבכורות אות מ"א שר"ל שלענין מלאכה דאורייתא גם ב"ה מודו דחיישינן דילמא ימלך אך כבר תמה במלאכת יו"ט בהשמטות לאות פ"ט שגם הוצאת סכין יש בה מלאכה דאורייתא בעובר דרך רה"ר.] ומבואר בצל"ח ביצה יא ע"א שכל שלבסוף לא השתמש בסכין עבר על איסור תורה, וכ"כ במהריט"א שם, ע"ש.

ומבואר שכל שלא השתמש בפועל עם מה שעשה ביו"ט נחשב כחילול יו"ט ולכאורה צ"ע הרי כיון שעשה המלאכה ע"ד להשתמש בו, חשוב שפיר מלאכת אוכל נפש אף שלבסוף לא השתמש בו, וכש"כ השיטמ"ק ביצה כה ע"א, וע"ש שהוכיח כן מביצה טו ע"ב, וכ"כ בשו"ת מהר"ם שיק או"ח סי' רע"ג. וכבר עמד בזה בקו"ש ביצה אות מ"א ובמלאכות יו"ט בהשמטות לאות פ"ט. וק"ו לפי הנתבאר שאפילו כשמתחילה יודע שאינו ברור שישתמש בו אפ"ה מותר לעשות מלאכה לעצם הספק א"כ מה לי שלבסוף לא השתמש בו.

**אפיית מצות ספיקות**

הנה אמנם יעוי' במטה משה סי' תקצ"ט שכתב שאסור לאפות מצות ספיקות ביו"ט, [היינו לאלו שנהגו להקפיד לאפות שלשה מצות של ליל הסדר מעשרון א' והיו אופים עוד שלשה מצות כדי שאם ישבר או יחמץ מצות הראשונות שישתמש בשניים] כיון שאין בזה אלא ספק צורך והובא להלכה במג"א סי' תנ"ח סק"א ובשו"ע הרב סעיף ט"ז. ולכאורה צ"ע מ"ש מהוצאת סכין לאחר סעודתו שמא יזדמן לפניו פרי לאכול, שנתבאר שחשוב ודאי צורך מה שיהיה לו הפת בסלו לאכול כל פרי שיזדמן לפניו, וא"כ גם מצות ספיקות יחשב כודאי צורך של פת בסלו.

**סיכום מהנ"ל**

ועכ"פ זכינו לדין שיש חילוק בין ספק דלהבא לספק דלשעבר שאם הוא ספק דלהבא חשוב כודאי צורך ומותר לעשות מלאכה לצרכה ואילו ספק דלשעבר חשוב כספק צורך וספק דאורייתא לחומרא

**הטעם להתיר שחיטת ספק דרוסה ביו"ט**

ולפי זה יש לעיין מה היה הצד של הגמ' להתיר שחיטת ספק דרוסה ביו"ט מ"ש מצידת דג שאסור שמא יוציא דג טמא עי' במוריה שנה י"ח גליון א-ב בהערות הגאון בעל קובץ שיעורים לביצה לד ע"א (אות צ"ח) שביאר שטעם ספיקת הש"ס הוא משום שזהו ספק לשעבר וצ"ע מהו באמת טעם ההיתר. [עי' רא"ה שהביא איכא מאן דאמר שלדעת הפוסקים כר"ע דנפש בהמה במשמע אז אין בזה אלא איסור דרבנן שמה"ת מותר מדין הואיל וממילא אמרי' שספק דרבנן לקולא וכתב ע"ז שזה אינו שכיון שמדרבנן אסור מדין מוקצה שוב לא שייך בזה הואיל והיינו כדעת הגרע"א בתשובה סי' ה' שכל שיש איסור דרבנן שוב לא שייך לומר הואיל ואסור מן התורה, אולם לדעת השאג"א סי' ס"ד שמה"ת נשאר סברת הואיל עי' להלן שפיר יש לקיים סברת איכא מאן דאמר אך בדעת הרשב"א אין לומר כן שהרי פסק כר"י הגלילי לאסור מלאכה לבהמה.]

**מחלוקת הראשונים בהכרעת הדין למעשה**

הנה דין שחיטת ספק דרוסה ביו"ט כתב הר"ן שלא הוכרע ואזלינן לחומרא דהו"ל ספק דאורייתא אולם הרא"ש כתב דנפשטה הבעיא לקולא ועי' מה שהאריך השאג"א סי' ס"ד בכוונתו וביש"ש.

אולם עי' ברמב"ם בפ"ב ה"ד מהל' יו"ט שג"כ פסק לקולא וע"ש ה"ה שמספק הקיל ומבואר נקט שהוא רק ספק דרבנן וצ"ב למה אין בזה ספק דאורייתא.

**דעת השאג"א**

ועי' בשאג"א סי' ס"ד שעמד בזה וע"ש שר"ל שעיקר חובת בדיקה בנפולה אינו אלא מדרבנן ולכן דנה הש"ס אם החמירו ביו"ט ע"ש. [עי' בזכרון שמואל סי' ע"ו שי"ל שגם הר"ן מודה שבדיקת דרוסה אינו אלא מדרבנן ואפ"ה אסור מן התורה לשחטה ביו"ט שטעם התירו באכילה הוא מכח חזקה וזה אינו מתירו בשחיטה כיון שאינו ידוע שימצא כשר] וכן מבואר בב"ח סי' תצ"ח אות ז' ואות י"א [ע"ש פר"ח אות ח' ובמאמר מרדכי אות י"ג] וכ"כ שם בדרישה סק"ג ולפי דבריהם מתבאר שבהמה שיש בה ספק השקול אם היא טריפה אסור לשוחטה ביו"ט אולם עי' ב"י סי' תצ"ח שכתב שמה שהחמיר באור זרוע לא לשחוט בזמננו בהמות כיון שמצוי בהם טריפות, אינו אלא לדעת המחמירים בעוף הנדרס ע"ש ולדברי השאג"א לכו"ע אסור כיון שהוא ספק השקול וכבר העיר הב"ח על דברי הב"י, ע"ש. אולם בשאג"א שם ר"ל שכיון שמה שמצוי טריפות בזמנינו אינו משום שמצוי יותר טריפות בזמנינו, אלא משום שהחמירו מדרבנן בכל מיני טריפות שמן התורה מותר, וא"כ הרי מן התורה שייך לומר הואיל ומיקלעי אורחים, ע"ש. אך עי' בשו"ת הגרע"א סי' ה' שהעיר שפשטות הדברים נראה שכל שהבהמה אסורה מדרבנן שוב יש בזה איסור תורה כיון שאורחים לא יאכלו אותה.

ולפי זה יהא מוכח לדעת הב"י שחובת בדיקה בדרוסה הוא מן התורה ואפ"ה הקילו לשחוט מספק, ועי' בשו"ת עונג יו"ט סי' מ"ד שהעיר שכן מבואר ברשב"א בתורת הבית בית שני שער ג' (מח ע"ב) ולכן כתב שם שהיה מן הדין להחמיר במחלו' ר"י ור' חייא בר אשי אם הלכה צריך בדיקה כיון שאיסורו מן התורה ע"ש. [אולם עי' פמ"ג יו"ד סי' נ"ח משב"ז סק"א שר"ל שדעת השו"ע לחלק בזה בין שהתה מעת לעת לעמדה, שבעמדה הוא דאורייתא משא"כ בשהתה אינו אלא מדרבנן. (אולם במשב"ז שם סק"ג ר"ל שבעמדה אינו צריך בדיקה אלא משאר טריפות ואילו בשהתה צריך בדיקה גם מריסוק אברים וחילו מכח קושיית הדרישה שאם נאמר שאין ריסוק אברים ניכר עד לאחר מעת לעת היכי מועיל בדיקה לאחר שעמדה ודבריו צ"ע שעיקר קושיית הדרישה כבר עמד עליה הרשב"א בחידושיו ובתורת הבית ויישבו בטוב טעם ע"ש) וביאר ע"פ זה שספיקת הש"ס בביצה אינו אלא בשהתה שהחיוב בדיקה אינו אלא מדרבנן, וע"ש שרצה להוכיח מדברי הר"ן בחולין (יד ע"ב) שכל הבדיקה אינו אלא מדרבנן, ע"ש. אך בדעת הר"ן ע"כ אין לומר כן שהרי כתב בביצה שספיקת הגמ' הוא ספק דאורייתא. ובשו"ת חת"ס יו"ד סי' ס"ו ג"כ כתב להוכיח שנפולה הוא ספק דאורייתא, [והביאו בשעה"צ סי' תצ"ח ס"ק מ"ח] אך ר"ל שזהו גופא ספיקת הש"ס בביצה לענין יו"ט, ודבריו הק' צ"ב שהרי א"כ היאך הוכיחו לאסור מדין ליבון רעפים הרי שם ליכא חזקת היתר, וכה"ג תמה הט"ז ביו"ד סי' ט"ו סק"ב, ע"ש. וע"ע יד יהודה יו"ד סי' נ"ח סק"ג שג"כ האריך להוכיח שחובת בדיקה בנפולה היא מן התורה, וכ"כ באמרי בינה דיני טריפות סי' ה'.]

ובאמת שלדעת הרשב"א בתורת הבית שם [וע"ש במשמרת הבית] ובחי' לחולין נא ע"ב, שחובת בדיקה בנפולה אינו כמו שפירש"י [בחולין נא ע"ב ובביצה לד ע"א] והר"ן והרא"ה בבדק הבית שם שהוא רק לחשש טריפות של נפסק השדרה וכדו' אלא הוא משום ריסוק אברים והיינו שכל זמן שלא שהתה מעת לעת או לא עמדה אין ראייה מהבדיקה דשמא עדיין לא נשתנה המקום מחמת הנפילה [ומשמע מדבריו שאין המעת לעת פועל כלום בהיתר והוא היכ"ת שאפשר לבדוק לריסוק אברים] וכן דעת הרמב"ם בפ"ט מהל' שחיטה הי"ז, [כ"כ בדעתו הרשב"א והר"ן, אולם עי' ב"ח יו"ד סי' נ"ח אות ו' ובקו"א שנקט שגם דעת הרמב"ם כדעת רש"י שעיקר הבדיקה אינו אלא משום שאר טריפות, ע"ש.] והרמב"ן בחולין שם וכן נפסק בשו"ע יו"ד סי' נ"ח סעיף ב' ע"ש ט"ז סק"ג וביאור הגר"א סק"י ולפי זה ע"כ שהבדיקה הוא מן התורה כיון שכל זמן שלא נבדקה עדיין לא יצאה מחשש ריסוק אברים, וכבר העיר בזה בברוך טעם (בדין הפריס ע"ג קרקע) ובשו"ת חלקת בנימין סי' ק"ז.

[ועי' שו"ת חת"ס יו"ד סי' ס"ו שר"ל שחלוק עוף מבהמה לעניין זה, שבעוף שיש בה חיות מועטת כל ששהתה מעת לעת מוכח שלא נטרפה, ולכן אין בזה אלא חשש דרבנן משא"כ בבהמה, ולכן רק לעניין עוף דנה הש"ס להתיר שחיטתה ביו"ט. אך כבר העיר בשו"ת חלקת בנימין סי' ק"ז מדברי הרמב"ם פ"ב מהל' יו"ט ה"ד, שפסק להדיא שגם בבהמה שנפלה שמותר לשחטה ביו"ט ולא חיישינן לטריפות, אולם י"ל דהרמב"ם לטעמו דס"ל דספק דאורייתא מן התורה לקולא ואינו אלא מדרבנן עי' שו"ת חת"ס ח"ו סי' ק', ולכן השו"ע שינה והביאו רק לענין עוף, ודו"ק. ועי' פמ"ג יו"ד סי' ט"ו שפ"ד סק"ג שר"ל שהשוחט עוף ביו"ט ונמצא טרפה ליכא איסור תורה כיון שהוא מקלקל, ואע"פ שבפסחים עג ע"א אמרו שהשוחט טריפה לעובד כוכבים לא חשוב מקלקל כיון שמוציאו מידי אבר מן החי לבן נח, שאני התם שכוון לזה משא"כ הכא ומלאכת מחשבת אסרה תורה, ע"ש.]

ועי' דרכי משה סי' תצ"ח סק"ה שר"ל דהיינו טעמא שמותר לשחוט עוף שנדרס כיון שמוקמינן לה אחזקתה הראשונה שהיתה כשרה, וצ"ע שהרי כבר נתבאר שמן התורה יש ספק בכשרותה הרי שלא מעמידים אותה בחזקתה וכבר עמד על זה במאמר מרדכי שם ס"ק י"ג ובשעה"צ ס"ק מ"ח [ובשו"ת כת"ס או"ח סי' נ"ד וסי' ע"ב כתב שע"כ דעת הדרכי משה שאינו אלא ספק דרבנן, ע"ש.] ועי' שו"ת רעק"א ח"ד [מהדורת המאור] סי' מ"א שביאר כוונת הדרכי משה שאע"פ שלא סמכינן אחזקה זו מ"מ לעניין יו"ט מקילים בסברא מועטת, ע"ש. [אך מדברי הנקודת הכסף יו"ד סי' ט"ו משמע שהיא חזקה טובא וכבר תמה עליו הגרע"א] והיינו לכאו' רק משום שמדאורייתא מותר לעשות מלאכה במקום ספק.

**היתר ספק דרוסה מדין מתוך**

מצינו בהרבה אחרונים שנקטו שמה שהתירו ספק דרוסה וכן שאר ספק צורך אין התירו אלא במתוך, עי' בפר"ח סי' תצ"ח, וצל"ח ביצה לד ע"א, ובפמ"ג בפתיחה להל' יו"ט, והגהת הגרע"א סי' של"א סעיף י', ובקהלת יעקב סי' תצ"ח, ובברוך טעם בדין הפריס ע"ג קרקע, ובשו"ת משיבת נפש או"ח סי' י"ד. וכבר כתב כן בפסקי הריא"ז. ודבריהם צ"ב דממנ"פ על הצד שיצא מזה תועלת יש בזה צורך אוכל נפש ממש, ואם לא יצא מזה תועלת אינו אפילו צורך קצת, וכבר תמה בזה בשו"ת חת"ס ח"ו סי' ק', וכן במהר"ם שיק או"ח סי' רע"ז ורפ"ג לא ברירה ליה סברא זו, וע"ש סי' רע"ג. אך במאמר מרדכי סי' תצ"ח ס"ק י"ג נקט שספק אוכל נפש חשוב כאוכל נפש ממש, וכן משמע בשבות יעקב שם, ובחוות יאיר סי' קנח, ויש בזה נפק"מ לגבי מכשירין לדעת האומרים שמכשירין דחוים ולא שייך בהו מתוך, וכ"כ בחי' חת"ס עה"ת בסוף שמות מפנקס תלמידו ר' פישל סופר עמ' קס"ט פר' בא.

**אדם שלא מל למול בשבת**

והנה עי' במרדכי חולין סי' תרנ"ח, "ועוד שאלו אם יכול למול בשבת אדם שלא מל מעולם מי חיישינן שמא יקלקל ונמצא מחלל שבת או לא והשיב דודאי לא ימול מדאמרי' במס' ביצה גבי קדרה חדשה מפני שצריך לבדקו". והובא להלכה בשו"ע סי' של"א סעיף י', ועי' בשו"ת חוות יאיר סי' קנ"ח שהובא מבעל שו"ת עבודת הגרשוני לתמוה על סתירת דברי השו"ע בענין זה, שהרי להלכה נפסק בשו"ע סי' תצ"ח סעיף ח' שמותר לשחוט עוף שנדרס אע"פ שצריך בדיקה, הרי שמספק מותר לעשות מלאכה, וא"כ היאך העתיק השו"ע בסי' של"א סעיף י' דברי המרדכי הנ"ל לעניין מוהל, וצ"ע.

ועי' בשו"ת שבות יעקב ח"א סי' כ"ג שר"ל שודאי הב"י שהעתיק דברי המרדכי אינו מטעמו, אלא שדעת הב"י שיש לחלק בין ליבון רעפים ושחיטת עוף שנדרסה לבין קלקול במילה, והיינו שבליבון רעפים ושחיטת עוף שיש בה ספק טריפה אין שום קלקול וחסרון בעשיית האדם, רק החסרון הוא בחפצא שיש צד שהרעפים אינם יכולים לקבל החום הזה והעוף נטרפה, ולכן כיון שמצד מעשיו יש כאן עשייה גמורה של אוכל נפש אף שיש ספק שמא לא יצא מזה תועלת, הו"ל כשאר ספק דלהבא שחשוב כודאי צורך לעניין יו"ט וכנ"ל, אבל במילה שהקלקול הוא מצד עשיית המוהל, ואם יקלקל נמצא שלא עשה כלל מעשה כתיקונו, לכן לא חשוב אלא כספק מילה ואינו דוחה שבת. וע"ש שלפי זה מי שלא אימן ידיו לשחוט אסור לשחוט ביו"ט שמא יקלקל במעשיו. [וע"ע שו"ת חוות יאיר שם]

**ספק צורך מחר**

כתב השיטמ"ק לעיל כב ע"א בשם הריטב"א "אמימר שרא למכחל עינא ביו"ט שני פירוש ע"י ישראל ולא חיישינן לשחיקת סמנין כיון דביו"ט מותר לשחוק פלפלין ותבלין לצורך יו"ט ולא אסרו אלא בשבת ששחיקתן אסורה דבר תורה ולית בהו מתוך ואילו ביו"ט ראשון אסרו כיון שאין בדבר שום סכנה ואינו יודע בבירור אם תהא ההנאה מגעת ביו"ט", ומבואר לכאורה שלא הותרה מלאכה ביו"ט אלא כשהתועלת ממנו ודאי, וצ"ע מכל הנזכר אך לכאורה י"ל דשאני התם שהספק אינו אם יועיל התרופה או לא אלא שהספק הוא שמא התועלת מהרפואה יגיע רק לאחר יו"ט ונמצא שיש ספק במעשיו שמא הוא מעשה הנעשה לצורך חול ומעשה הנעשה לצורך חול י"ל שגרע ממעשה הנעשה שלא לצורך וכש"כ החת"ס בחי' לביצה יב ע"ב בדעת רש"י שמעשה הנעשה לצורך חול נחשבת מלאכת עבודה ואינו רק שחסר הצורך במלאכה ולכן בזה ודאי אסור מדין ספק דאורייתא ורק ביו"ט שני שהוא מדרבנן הקילו בזה.

**עשיית מלאכה בבין השמשות שהוא ספק יו"ט**

הנה הגרע"א בהגהותיו לסי' תצ"ה העיר שלכאורה אין היתר לעשות מלאכה ביו"ט בין השמשות כיון שיכול להיות שבשעה שעושה המלאכה הוא יו"ט, ואילו בשעה שנהנה ממנו הוא כבר חול ונמצא שעשה מלאכה מיו"ט לחול ועי' תשובות והנהגות ח"ב סי' שכ"ה שר"ל שכמו שכתבו האחרונים שספק צורך מותר מדין מתוך, כמו כן בספק בין השמשות ג"כ יש להתיר מהאי טעמא ע"ש. אך להמבואר בשיטמ"ק אינו דומה כלל, שספק בין השמשות הרי הוא ספק לצורך חול וזה אסור.

**ספק חיוב מצוה**

הנה יעוי' תוס' חולין פד ע"ב (ד"ה תקיעת) שכתבו שלא הותר הוצאת לולב ושופר לצורך טומטום ואנדרוגינוס כיון שאינם מחויבים אלא מחמת ספק ומבואר שלא הותר מלאכה לעשות מלאכה לצורך ספק חיוב ויסוד הדברים מבואר בגמרא שם שאסור למול ספק מילה בזמנה ביו"ט ולכאורה היינו משום שהוא ספק דלשעבר ואסור מדין ספיקא דאורייתא וכנ"ל אך לכאורה צ"ע שבספק חיוב מצוה הרי מחמת הספק מחויב הוא ודאי לעשות המצוה וא"כ למה שלא יחשב מחמת זה כודאי צורך ועי' במאמרו של הגאון בעל הדברי יחזקאל [במאמרו הנדפס בספר זכרון וזאת ליהודה, (ובספר אהל אברהם עמ"ס כתובות גנזי אחרונים ה' ע"ב) וע"ע בדברות משה פ"ק דכתובות סי' י"ג ענף ג' מש"כ לבאר בזה בגדר חיוב ספיקא דאורייתא לחומרא.] שכתב לבאר שכיון שלא הותרה מלאכה אלא לצורך מצות היום לכן כל שחיובו אינו אלא מחמת ספק נמצא שאינו אלא ספק מצות היום שעל הצד שהיא אשה והיא פטורה ממצות תקיעת שופר אין בתקיעתה שום קיום במצות היום ולכן אע"פ שהטומטום מחמת ספק מחויב הוא לתקוע בשופר מ"מ אין זה נחשב כחובת היום והיינו כנ"ל שגם מצוה שמחויב לעשות ביו"ט כל שאינה מחובת היום אינה דוחה יו"ט.

אולם יעוי' בשאג"א סי' ק"ז שנקט שמותר להוציא לולב ושופר לצורך טומטום ואנדרוגינוס אע"פ שחיובם במצוות אלו אינם אלא מספק, ולכאו' צ"ע מ"ש מספק מילה בזמנה שלא הותר, וע"ש בשאג"א שעמד בזה וכתב, "דהתם נמי היינו טעמא דאין ספיקה דוחה יו"ט דחבלה לצורך דבר הרשות אסורה ולא הותרה אלא לדבר מצוה הילכך מספיקה אינה דוחה דילמא אין כאן מצוה אבל הוצאה ביו"ט כל שהיא לצורך אפילו לדבר הרשות הותרה הילכך לצורך ספק מצוה נמי הותרה", ומשמע שמחלק בין מלאכת הוצאה למלאכת חבלה, ודבריו לכאורה סתומים, ויש לבאר כוונתו, דהנה עיקר ההיתר של עשיית מלאכה לצורך מצוה אע"פ שיסודו מדין מתוך, אין פירושו שע"י שמחויב בה היום חשוב כשאר צרכיו, שהרי מצינו שלא הותר עשיית מלאכה לצורך מצוה אלא באופן שנחשב כמצות היום וכנ"ל, ולכן נחלקו בדין שריפת חמץ ביו"ט [בסי' תמ"ו ס"א] ובדין קבורת המת [בסי' תקכ"ו ס"א] והיינו שאע"פ שמחויב כעת במצוות אלו סו"ס אינם נחשבים כמצוות היום והיינו שעצם השם מצות היום מחשיבו כצורך היום אבל מצד צורכו אין לדון כלל כיון שהוא בא לקיים מצות בוראו ואינו מתעסק בצרכיו ולכן כל שהוא ספק מילה אין להחשיבו כודאי צורך מחמת ודאי חיוב של הגברא וכנ"ל.

משא"כ במכשירי מצוה שאין זה עשיית צורכי גבוה ואינו אלא שמחמת חיובו לגבוה עליו לעשות מלאכה להגיע לזה, בזה שפיר יש להתירו גם מצד צרכו, שסו"ס זהו צרכיו כדי שיוכל לקיים את חיובו, ולכן בזה אף בספק יש להתיר כיון דסו"ס מחויב הוא בודאי מחמת הספק. [ועי' מנחת שלמה תנינא סי' מ"ד אות ג' שכתב כן מדנפשיה, אך לפי זה יהא מותר לעשות מה שצריך למצוה גם כשאינה מוגדרת כחובת היום, וצ"ע.]