כיצד הרגל
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב זאב קרלנשטיין

# פרק כיצד הרגל

# דף כ' ע"א

**סוגיא דנהנה.**

**ריש סוגיין:**

**ובנידון אם משלם כשיעור שוויות הנאת המתהנה, או כשיעור שווי הממון ששימש להנאה:**

**ומה הדין אם נהנה ואין לבעלים כלל חסרון ממון:**

**גמ':** וכמה רבה אמר דמי עמיר, רבא אמר דמי שעורין בזול. **ובמאירי במתני', ובנחל"ד ובאו"ש זכיה ו' כג'** ביארו שפלוגתתם באומדנא האם ודאי הוא שאם היה מוצא שעורין בזול היה מאכילן בשעורין. **וצ"ע** איך מוציאין ממנו הא טוען שהיה מאכילן בעמיר ומה מהני רוב העולם נגד טענתו. (וראיתי הערה זו בשם הגרש"ז אוירבך זצ"ל). **ובלשון דברי הנמוק"י** משמע שלמ"ד משלם דמי שעורין הוא אף אם לא רצה כלל לתת שעורין, וכן ליהפך, ומשמע קצת שנחלקו מחלוקת עקרונית, ועיין. **ואולי י"ל** שיסוד פלוגתתם הוא אם חיוב נהנה נקבע ע"פ ההנאה שנהנה הבעלים שלא צריך להאכיל הבהמה, או שחיוב נהנה הוא על עצם ההנאה, דמכיון שיש נוהַג של אכילת שעורין של בהמה, הרי שאם אכלה הבהמה שעורין בפועל כך נחשב שוויות ההנאה, והענין אינו הולך לפי מה שחסך הבעלים מעצמו האכלת עמיר, אלא לפי שומת ההנאה כפי שהיא נעשתה בפועל. (**וענין דמי שעורין בזול**, היינו פחות שליש בדמי שעורין, **וביארו בראשונים** משום שמא היה מוצא בזול, **וי"ל** אולי הכוונה דהלא המגדל שעורין בעצמו הוא יותר בזול, וערך שעורין בשוק כולל עניינים שונים של טורח וכד', ומכיון שחיובו לא משום מזיק אלא חיובו משום נהנה וזהו רק ערך השעורין כמות שהם ואמדוהו בפחות משליש בדמיהם.)

**אך יש להעיר דבשה"ג** פלוגתא בבהמה שרגילה לאכול קב ואכלה קביים שמשלם קב, ואף למ"ד שמשלם דמי שעורין משלם קב, והוי לכאורה סתירה, דלגבי שומת עמיר או שעורין, אזלינן בתר ההנאה שהיתה בפועל, ולגבי שומת קב או קביים אזלינן בתר כמה שחסך הבעלים, וצע"ק.

**עיין נתיה"מ רלד' ג'** בנהנה מנבילה מדרבנן, עפ"י יסודו שם שאכילת איסור דרבנן אין בזה כלל איסור, (שאם עבר על איסור וכגון בנבילה דאו' בשוגג חשיב דלית כלל הנאה מחמת שהנהנה אינו רוצה בהנאה שעבר עליה איסור), **ונקט הנתיה"מ** שמשלם כל ההנאה כפי שוויות של בהמה שחוטה, וזאת למרות שאין כאן שום שומא ושוויות מצד בעלי הנבילה, **והוכיח מכאן הגרש"ש** שחיוב נהנה אינו תלוי כלל בהפסד וכלוי ממון מצד הבעלים אלא עבור כל הנאה שנהנה מחבירו חייב משום נהנה, **וכן הוכיח מתוס' בכתובות דף ל'** בתחב בבית הבליעה חייב משום נהנה אף שכשבולע כבר נמאס ולית ליה שוויות. ויש לדון זאת להנ"ל שנקטנו שנחלקו אם חיוב נהנה כפי הנאתו או כפי כמה שנחסר הבעלים, ועיין.

**ע"ע בכמה פלוגתות בין הים של שלמה להנחל"ד בסוגיין, ובעיקר עיין שנחלקו** אם בהמה אכלה הרבה וניזוקה, דליש"ש כבר חל חיוב נהנה בעת שאכלה כדי צרכה ומה שאח"כ הוסיפה לאכול וקלקלה אינו פוטר על מה שכבר אכלה ונתחייבה, ולנחל"ד פטור מכיון שלבסוף נתברר שלא נהנה כלל, ויש לברר במה תלוי האי פלוגתא.

**עיין שה"ג בשי' הר"מ לדינא**. ע"ע נו"כ בר"מ.

**עיקרא דסוגיין:**

**גמ':** אמר ליה ר"ח לרמב"ח וכו', הדר בחצר חבירו שלא מדעתו וכו'א"ל מתני' היא וכו'

**ועולה:**

**שזה נהנה וזה חסר חייב:**

**זה נהנה וזה לא חסר זהו נידון דגמ' דסוגיין:**

**ובזה לא נהנה וזה חסר הוי פלוגתת ראשונים:**

**והכל יבואר להלן.**

**ומבואר בגמ':** שנחלקו רמב"ח ורבא אם מתני' דמשלמת מה שנהנית, האם חשיב נהנה וחסר, או חשיב ז"נ וזה לא חסר. **ויבואר לקמיה.**

**ביסוד חיוב נהנה**

**– האם הוא כתשלומי נזיקין (כמלוה הכתובה בתורה), או כחוב על קבלת ממון וכהלוואה וכד' (כמלוה שאינה כתובה בתורה)—ונ"מ אם גובה מעידית כנזיקין או מבינונית או זבורית כשאר חוב – ונ"מ האם נפטר בו משום קלב"מ – וכן נ"מ אם חל חיוב נהנה כלפי רשות שאין לה תובעין:**

**האחרונים** הביאו ראיה דע"כ חיוב נהנה הוא כמלוה הכתובה בתורה, ולא כחוב בעלמא, **מהא דשייך קים ליה בדרבה מיניה בכתובות דף ל'** גבי תוחב לחבירו בבית הבליעה דפטור על ההנאה משום קלבד"מ, ובחוב דעלמא שלא מדין מזיק וכד' ליכא פטורה דקלב"מ (לרוב הראשונים) וע"כ דנהנה חשיב מלוה הכתובה בתורה כמזיק. **עיין ברכת שמואל סי' י"ד סק"ב, ועיין שערי יושר ש"ג פכ"ה,** **ובאמת הענין צריך בירור רב,** דמכיון שבהל' מזיק פטור משום דבהמה ברה"ר פטורה משום מזיק, ע"כ דאתינן משום ההנאה שהרוויח, וכדחזינן שמשלם כפי הנאתו בזול ולא יותר. **וא"כ צ"ב** מה הוא צירוף הענין שחייב מצד ההנאה, ומשום מלוה הכתובה בתורה כמזיק.

**ולע"ע ההגדרה הנראית**, שחייב לשלם עבור ההנאה בכדי למנוע שלא ייחשב לגזלן ומזיק, אך לא שמשלם את ההיזק משום מזיק, ודו"ק ועוד יבואר להלן.

**ידוע הקצו"ה** **שצ"א' ב' וכן הוא שו"ת הרשב"א ח"ד סי' יג'** דנהנה משלם מבינונית או זבורית וודאי לא מעידית, ולכאורה נראה שזהו משום שנהנה הוי מלוה שאינה כתובה בתורה. ויסוד חיובו לכאורה שהאדם חייב על קבלת הנאה ככל משתרשי ליה וכד'. **ולכאורה הוי סתירה להנ"ל** שאם חיובו משום חוב ממון וכהלואה ובבינונית, מדוע שייך ביה קלב"מ.

**בדברי הרשב"א דלמרות שחיוב נהנה משום מזיק מ"מ אין גובה מעידית:**

**ובשו"ת הרשב"א הנ"ל** עולה **שהשואל** רצה לפטור נהנה מלשלם בעידית מכיון שלא נתכוון להזיק. **והרשב"א דחה סברא זו** מאדם המזיק באונס שחייב מעידית. **אולם הרשב"א עצמו כ'** שאם אינו משלם נזק שלם אין חייב מעידית, ולכן ח"נ דצרורות משלם רק מגופו, וכ"כ נהנה שאינו משלם את כל הנזק משו"כ אינו משלם עידית אף שאינו משלם רק מגופו, **והסברא הנראית בדבריו הוא**, שבמקום שיסוד החיוב הוא המצאת והשלמת החפץ הניזוק כולו, הרי שחייבו מן העליה כדי שיהיה אפשר בקלות לקנות החפץ הניזוק (שבאמת היה מקום לחייבו לתת לו ממש חליפין של החפץ שהזיק ולקנות עבורו כבש לעומת כבש וכידוע בשם המחנ"א ולכן אף שיכול לחח שוויו מ"מ עיקר החיוב להשלים את עצם החפץ ולכן נותן מעידית וכמש"נ), אך אם החיוב ח"נ או בנהנה שחייב פחות בח"נ הרי שהחיוב הוא חוב ממון בעלמא ולכן אינו צריך לתת מעידית אלא כל תשלום ממון ראוי הוא.

**ולפי"ז** באמת יסוד חיוב נהנה יכול ליהיות משום מלוה הכב"ת ושייך ביה קלב"מ ומ"מ ל יגבו מעידית, וק"ל.

**עיין קצו"ה** **רמ"ו סק"ב מש"כ בשם המהרי"ט, ומה שהוסיף עליו**, דידועים דברי **התוס' בחולין קל"א** ד"ה שאני שאין לחייב אדם על אכילת פירות חבירו משום משתרשי ליה משום שיכול לומר הייתי מתענה, **והקשו** א"כ מדוע בתחב לחבירו לבית הבליעה חייב משום נהנה אי לאו משום קלב"מ הא יטען שהייתי מתענה, והוכיחו דמשום משתרשי ליה שייך שיפטר משום דהייתי מתענה, ולא בנהנה **ובמהרי"ט עולה** שנהנה הוא משום מזיק ולכן ל"ש טענת מתענה, ובקצו"ה שאף אם נהנה אינו משום מזיק מ"מ ל"ש הייתי מתענה, **והגדר להקצו"ה צ"ב** אם נהנה הוא ככל חוב א"כ הוא ככל משתרשי ליה ומדוע במשתרשי אמרינן הייתי מתענה ובנהנה לא.

**ועיי"ש בענין התוס'** שם שבאוכל מתנות כהונה משום נהנה פטור משום דהוי ממון שאין לו תובעים וכמו שפטור משום מזיק, דהוי ממון שאין לו תובעים, כ"כ פטור משום נהנה, משא"כ משום משתרשי ליה חייב אלא שיכול לטעון הייתי מתענה. **ועולה שחיוב משתרשי ליה** **חל אף מול רשות שאין לה תובעין, ונהנה חייב רק מול רשות שיש לה תובעין. ובביאור הדבר י"ל**, ששוב מוכח שמשתרשי ליה הוא כהלוואה והוי ממוני גבך שחל ממילא, ואינו חיוב ועונש התורה אלא נטילתו את הממון אינו כולל את חיוב הערך שנשאר לבעלים ולכן זה חל כלפי רשות השבט אף שאין לה תובעין, משא"כ נהנה עניינו חיוב התורה וכמזיק וחלות חיוב כמזיק ל"ש שיחול אלא כלפי רשות התובעת את הנזק ולכן לא חל חיוב נהנה כלפי רשות שאין לה תובעין.

**ונפקא** שיסוד משתרשי ליה הוא משום מציאות דממוני גבך, ונהנה למהרי"ט הוא כמזיק ולקצו"ה הוא כמו מזיק וצ"ע, ומשו"ה נהנה חייב אף בהייתי מתענה משום דמ"מ כילה ממון חבירו ע"י שנשתמש בו, ועוד עלה לן שנהנה יש בו קלב"מ היינו שחיובו משום מלוה הכתובה בתורה, ומשתרשי ליה פטור בהייתי מתענה מכיון שיסוד החיוב הוא מציאות של רווח ממון, וליכא, ודו"ק. עוד עולה בחולין קלא' שמשתרשי ליה חייב אף בממון שאין לו תובעין, ונהנה פטור בממון שאין לו תובעין, וי"ל שנהנה שזהו כתשלומי היזק ומשום מהכב"ת הרי שאין חלות חיוב עונש של תורה אם אין ניזק התובע, משא"כ משתרשי ליה זהו מציאות של ממוני גבך והוא חל כלפי כל רשות ממון אף שאין לה תובעין, **ולהלן נבאר כל זאת**.

עוד **בהנ"ל עיין היטב אור שמח פ"א מנ"מ ה"ב**, בביאור פלוגתת רמב"ח ורבא לקמיה, אם אכלה ברחבה אם חשיב חסר או לא חסר, וביאר האו"ש דלרבא חשיב חסר, שאמנם שו"ר ברה"ר פטור אך כשיעור שוויות ההנאה חייב משום מזיק וחייב מעידית, ולרמב"ח שמפקר לגמרי וחייב רק משום נהנה הרי שחיובו רק כחוב ממון, ומשלם מזיבורית, ועדיין בלא חסר יהיה צ"ע מקלב"מ וכמש"נ.

**ע"ע שם באו"ש** שאף מזיק הקדש שפטור, ולהר"מ מ"מ חייב דמי ההקדש שנפסדו, אך אין זה מפרשת מזיק אלא חייב כחוב בעלמא ואינו מעידית וככל חוב, וכ"כ בנהנה חייב חוב מעלמא ולא מעידית, ועולה שם שכל מזיק אם חיובו מפרשת מזיק משלם מעידית, אולם אם יש פטור מפרשת מזיק כגון בהקדש או שו"ר ברה"ר מ"מ יש לחייבו חיוב ממון על ההפסד שהפסיד, בהקדש כנגד כל הממון ובשו"ר ברה"ר כדי ההנאה, ובזה אינו חיוב מפרשת מזיק אלא סתם חיוב וגובה מזיבורית, ועולה כאן כמה חידושים ועיין. **ע"ע אבן האזל השמטות נזקי ממון עמ' פ'** שקרן תמה ברשות המזיק שפטורה, אם נהנית משלמת חצי הנאה, ועולה או שנהנה הוא משום ליתא דשור המזיק ולכן בתם הוי חצי נזק, או ששור תם נחשב ממש חצי מזיק היינו חצי פעולת הבהמה, ולכן חשיב חצי מעשה בהמתו ה[וחצי אינו מעשה בהמתו ופטור, ועיין.

**לברר אימתי נחלקו בז"נ וזל"ח אם כוונתו לשלם ודאי חייב, ואם כוונתו לגזול הא ודאי פטור ככל שואל שלא מדעת, ולברר אם חלוק בזה מטלטלין מקרקעות:**

**ויש לברר** מתי נחשב נהנה שחייב משום נהנה ול"ח גזלן, דלכאורה אם השתמש שלא ע"ד לשלם, הלא הדין שאם משתמש בממון חבירו שלא ברשות הא הוי כמו שואל שלא מדעת, והוי גזלן, ופטור על דמי ההשתמשות, וכידוע שדין גזלן שאינו משלם של ההשתמשות משום שכל הגזלנים משלמים כשעת גזילה, ואם משתמש ע"ד לשלם לכאורה נחלקו בזה הראשונים, ויש דסברי שאז לכ"ע אף למ"ד זנוזל"ח פטור מ"מ אם נתכוון לישתמש ולשלם חייב, וכמו שיבואר.

**ועיין היטב סוגיא לקמן צז'** במשתמש בספינה, אם דעתו ע"מ לשלם שכר והספינה עומדת להשכיר שמשלם דמי השתמשות, ואם אינה עומדת להשכיר משלם פחתא, **וברש"י שם** ד"ה "עביד" שאם לא קיימא לאגרא מסתמא לא נתכוון לשלם **ועולה** שאם משמש ע"ד לשלם לעולם חייב, ואם משתמש שלא ע"ד לשלם פטור משום ששל"מ שקנה ההשתמשות בקנייני גזילה. **ואולם בנמוק"י שם בשם הרמ"ה** שאם לא קיימא לאגרא אף בכוונתו לשלם פטור. **ובתוס' כאן ד"ה "טעמא"** משמע שאם כוונתו לשלם חייב אף אם זנזול"ח בעלמא פטור.ועיין. **וא"כ לרש"י ותוס'** הא כלנהנה אם מתכוון לשלם חייב אף בלא חסר, ואם מתכוון לגזול םטור אף אם חסר. **ובמאי מוקמינן לסוגיין.**

**ובאמת בסוגיין** דמיירי במשתמש בקרקע ואינה נגזלת, וא"כ לכאורה מיושב דמיירי בנשתמש שלא ע"ד לשלם ולכן אם זנוזל"ח חייב הריהו חייב על נטילת ההנאה מכיון שלא קנה את הקרקע בקנייני גזילה, **אולם צ"ע דהרשב"א** **והרא"ש, ובשטמ"ק בשם רבינו יונתן בסוגיין ביתר ביאור כ'** בזה לא נהנה וזה חסר שפטור משום שכל הגזלנים משלמים כשעת הגזילה**, דהיינו** שאף בקרקע שייך ענין פטור השתמשות משום כל הגזלנים וכו', באופן שהיה מקום לחייב על מה שנטל את השימוש מהקרקע העומדת לישכר אלא מכיון שהגברא לא עומד לישכור ומשו"ה אין לחייב משום כל הגזלנים וכו', וא"כ צ"ע איך משכחת לה בזה נהנה וזה חסר שחייב הא לעולם הוי פטור משום כל הגזלנים וכו'. **ועיין נחל"ד שכ' דמש"כ הרשב"א** בקרקע משום כל הגזלנים וכו' הוא לאו דוקא דהא קרקע אינה נגזלת, **אולם ברבינו יונתן בשטמ"ק א"א כ"כ לדחוק עיי"ש,** וצ"ע. ועוד יבואר בזה.

**אולם במטלטלין** צ"ע איך משכחת לה ענין של נהנה, הא אם משתמש שלא מדעת בעלים הא הוי שואל שלא מדעת גזלן, ופטור מחיוב על שימושים.

**ועיי"ש ראב"ד בשטמ"ק** שביאר שנטלה לגוזלה דמבואר שם בגמ' הוא בכה"ג שנטלה ע"מ לישתמש בגזילה של שימוש בלבד וכשואל של"מ ולא גזילה ממש, ואז פטור מדמי שמוש, וע"כ שחיובו בדמי שמוש הוא בנטלה ע"מ לשלם שכר, וא"כ צ"ע דבכה"ג אף באינה עומדת לישכר מכיון שהשתמש ע"מ לשלם עבור מה שמשתמש ישלם דמי שכרה, וצ"ע.

**ולסיכום צ"ע** איך משכחת לה לכל הענין של נהנה עם חילוקי דינים של זה נהנה וזל"ח או זה לא נהנה וזה חסר במטלטלין, הא אם מתכוון להשתמש ע"מ שלא לשלם א"כ הוי שואל של"מ ופטור משמושים, ואם מיירי במתכוון לשלם לכאורה לעולם צריך לשלם. **ולהרשב"א הנ"ל** דאף בקרקע שייך לדון שפטור מדמי השתמשות משום כל הגזלנים וכו' א"כ איך משכחת לה כל הנ"ל אף בקרקע. **ואולי צ"ל** דמיירי שמשתמש וכוונתו לשלם רק אם ייחשב שנטל מהבעלים, שאז אינו נחשב שואל של"מ ול"ח גזלן, ומ"מ אין לו כוונה לשלם רק אם נחשב שהבעלים נחסר, וששימושו חיסר את הבעלים, ולכן שייך לדון זה נהנה וזל"ח פטור, וכן זה לא נהנה וזה חסר פטור, שכוונתו לשלם הוא רק אם יש סיבה לחייבו בשימושו בתשלום, אך מ"מ גזלן ל"ח, וצ"ע בכ"ז.

**עי"ל** שדין נהנה משכחת לה באופן שנשתמש ע"ד שלא לשלם, אך לא עשה משיכה כדין גזלן וכדין שואל שלא מדעת, ומכיון שלא משך לא קנה את הגזילה לאוקמה ברשותו לענין שיקנה את השימושים בקנייני גזילה, ובכה"ג דיינינן שחייב משום נהנה, וצ"ע. ובאמת יש נידון בזה אם שואל של"מ צריך משיכה או שסגי בשימוש בלבד. ועוד יבואר בענין הנ"ל להלן.

**עוד בהנ"ל, ובגדר הא דבעינן מעשיו ומעשה בהמתו:**

**בדברי הש"ך דמהני מעשה דמהנה:**

**לבאר הא שמשום נהנה משלם יותר ממה שנתן הנותן:**

**ידוע התוס' לקמן** **ק"א ע"א ד"ה או**, שדין נהנה חייב דוקא על הנאה שבאה ע"י מעשיו או מעשה בהמתו, (או ע"י הנאת גופו) **ועיין שם רא"ש** שהוסיף דהנאה שבאה ע"י אחר פטור, **ובש"ך** נשאר דהוי ספיקא דדינא דתלוי בב' תירוצי התוס'.

**אולם עיין שם בש"ך** **שצא' ב'** שכ' דה"מ בתחב אחר לפי הבהמה, אבל אם תחב בעל הפירות בתוך פי הבהמה חייב דלא גרע מיורד לשדה חבירו שלא ברשות. **ודבריו צ"ע** דמכיון דמשום משתרשי ליה ומשום יורד הא א"א לחייבו וכמבואר בתוס' בחולין משום סברא דהייתי מתענה אלא שמחויב משום נהנה, ובנהנה הכלל שצריך מעשיו ומעשה בהמתו, וא"כ מדוע בתחב לפי פרה דליכא מעשה בהמתו, חייב, אף שתחב בעל הפירות עצמם, וצ"ע.

**בהקדם לבאר גדר נהנה, ושהוא מהכב"ת ויש עליה קלב"מ, ומאידך משלם מבינונית:**

**ונראה שיסוד נהנה הוא** במקום שאין לחייב משום מציאות של משתרשי ליה ממון חבירו אצלו, (גדר משתרשי ליה הוא, כלוי ממון ע"י הלוואה, או צווי, או כלוי המוכרח להדיא עבור אדם, דבכל הני חשיב שזכה וקיבל הממון, שכל ממון המתכלה עבור אדם והכלוי מוגדר כלוי המוכרח עבורו, או ע"י צוויו או הלוואתו הרי שזכה בממון בעצם מה שנתכלה לצרכו וחל שעבוד ברשות הממון שלו מכח שממון חבירו נשתרש ברשות ממון של הזוכה) הרי דמ"מ יש לחייב על ענין השתמשות שלו בממון חבירו, דנראה לומר שהשתמשות בממון כשלעצמו זה איננו חפצא של ממון שמחוייבים עליו בתמורה, דרק בעבור זכיה בממון או כלוי ממון מחייב תמורה מעצמו משום משתרשי ליה, אולם השתמשות בממון (שלא ע"י קנין גוף להשתמשות) אין כאן קבלת ממון שמחייבת תמורה, ורק שאם קצצו עבור השתמשות מהני הקציצה שעשו שבאם ישתמש יתחייב תמורה עבור ההשתמשות ויש לחדד שגדר תמורה עבור פעולת השתמשות היא איננה תשלום עבור קנין ממון שקיבל אלא חיובו עבור ספק שרות שנותן לו המהנה וקצצו שעבור שרות העמדת החפץ להשתמשות ישלם לו תמורה כספית ע"כ. הרי שמכיון שבאמת נטילת השתמשות אינה נחשבת נטילת ממון ממש, ותשלום עבור נטילת השתמשות הוא רק עבור ספק שרות שהעמיד לו הצצון לישתמש בו, וע"י קציצה עבור העמדת החפץ ע"י הבעלים להשתמשות. הרי שאם נשתמש בלא רשות הריהו נוטל השתמשות שהיה צריך לקצוץ עליה והבעלים היה צריך להרוויח עליה, והמשתמש נטלה לעצמו בלא קציצה וגרם שיצא השתמשות בלא שיהיה גורם להרויח ממון והמשתמש העמיד לעצמו את המהנה כספק שרות הראוי לחייב קציצת תמורה כספית, ולא נתן למהנה האפשרות לממש זכותו לקצוץ תמורה עבור ספקות השרות של העמדת הממון להשתמשות, ועל זה גופא חייב המשתמש ע"י חיוב התורה. ובכדי לא ליחשב לגזלן ע"י שנשתמש בדבר שהיה ראוי לקצוץ עליו בלא שקצץ עליו, הרי שבאמת חל חיוב תשלום ע"י שהתורה מחייבת, ולא דממילא יש כאן משתרשי ליה וממוני גבך. וגדר החוב איננו תשלום על מה שגזל, אלא שחייב על מה שנהנה וקיבל שרות ללא קביעת תמורה ובכדי שלא ייחשב לגזלן, **וכמש"נ** שבאמת מכיון שנשתמש בלא קציצה אין כאן גזילה ממון, אלא שעצם הדבר שמשתמש השתמשות והעמיד את המהנה כספק שרות שהיה ראוי לקצוץ עליה ושהבעלים ירוויח מההשתמשות כפי הראוי, והנהנה נטל את ההשתמשות בלא קציצה וגרם שההשתמשות לא תפיק ממון כראוי לה, הא גופא נחשב לגזילה, ולכן חייבתו התורה לשלם עבור ההשתמשות כאילו קצץ עליה, אך אין כאן תשלום עבור גזילה אלא הוי תשלום עבור העמדת חבירו כספק שרות ללא קציצת תמורה ומשלם כדי שלא ייחשב משתמש בלא לשלם, ולכן מחד חשיב מלוה הכתובה בתורה, ושייך ביה קלב"מ דהא הוי חיוב שהתורה חייבתו כדי שלא ייחשב גזלן, ומאידך משלם מבינונית מכיון שהתשלום אינו עבור היזק או גזילה אלא הוי תשלום על ההשתמשות ועל ספקות השרות גופא, שע"י עצם התחייבות התשלום הוא נמנע מליהיות גזלן, שהגזילה הוא אם ישתמש בלא לשלם, וכשמשלם הוא מעיקרא אינו גזלן, ולכן משלם מבינונית, ודו"ק היטב.

**ונבא לבאר דין דמעשיו ומעשה בהמתו,** דמכיון שיסוד חיוב על הנאה והשתמשות, איננו חיוב תמורה עבור זכיה בממון, **וכמש"נ** שנהנה ומשתמש בממון חבירו ל"ח נטילת ממון מחבירו, **אלא באמת כל נהנה הוא באופן שאין כאן משתרשי ליה מכח טענת הייתי מתענה,** היינו , שאימתי נחשב משתרשי ליה וכלוי ממון עבור חבירו שהוא כהלוואה זהו דוקא באנסו המלך שהיה חייב להוציא ממון, ואז אם יצא ממון עבור אותו צורך שהיה חייב ליהיות, הריהו כלווה וזוכה בממון עצמו, וע"י טענת הייתי מתענה הוא מפקיע את החפצא שממון מתכלה עבורו ולצרכו עד כדי שייחשב שזכה בממון וכאילו לווה אותו, ואז כל הענין שמשלמים עבור השתמשות הוא אינו עבור שזכה בממון, אלא רק מכיון שכלוי הממון נתן למתהנה שֶרוּת והנאה , הרי שחיובו של הנהנה איננו כביכול לווה, אלא חיובו ע"כ שקיבל שֶרוּת וכעין פועל, וכמש"נ כ"ז בעיקרון חל רק ע"י קציצה, והקציצה היא עבור העמדת הבעלים את החפץ להשתמשות לחבירו, [והוי כמו פועל שמשלמים עבור שמעמיד את עצמו לשרות חבירו וזהו דוקא ע"י קציצה].

**הבאנו את דברי הנתיה"מ רלד' ג'** שהנהנה מנבילה דרבנן משלם כל דמי ההנאה אף שבע"ב לא נחסר אלא מעט, ולהנ"ל א"ש שחיוב הנהנה הוא עבור דמי שרות אכילה, ולא עבור כלוי מצד הבעלים בעבורו, והאוכל אין לו שום חסרון בקבלת שרות האכילה מכיון שאין לו שום איסור בשוגג באיסור דרבנן, ועיין.

**ולפי"ז יש לבאר ענין מעשיו ומעשה בהמתו**, דמכיון שהשתמשות כשלעצמה היא איננה חפצא של ממון, ומה שמשלמים עבור השתמשות הוא עבור העמדת החפץ ע"י הבעלים לשרות המשתמש, וצריך לזה יחס של נותן ומקבל, ולכן צריך מעשיו או מעשה בהמתו שיהיה ענין של מקבל ונוטל שיהיה שייך לדון העמדת הנאה כזו שקוצצים עליה, **ולפי"ז מובן הש"ך** דאף בבע"ב מאכיל אף שאין מעשה בהמתו מ"מ שייך לדון יחס של נותן ומקבל ושייך לדון ענין הנאה שקוצצין עליה, ורק בהנאה שבאה ממש ממילא אין כאן העמדת שרות השתמשות ופטור משום נהנה, שגדר השתמשות בשל חבירו נעשה ע"י נתינה של בעלים, או נטילה של משתמש, ובלא א' מב' הדברים אין כאן חפצא של השתמשות בשל חבירו, ודו"ק. אולם בכה"ג דהש"ך נראה ודאי שאין חיובו משום מלוה הכתובה בתורה דהא עשה ברשות, עיין ברכת שמואל שם, ויש לדון בכוונתו. ויבואר להלן.

**לבאר שנהנה נחשב מהכב"ת אף אם האכילו הבעלים, ואף באכל ע"ד לשלם:**

**ובאמת לאחר העיון נראה** שדין נהנה חשיב מלוה הכתובה בתורה גם באופן של הש"ך שבע"ב מאכיל בהמתו.

**וכן בריש הסוגיא הקשינו** מתי נחשב נהנה, הא אם משתמש ע"ד לגזול א"כ הוי שואל שלא מדעת, ואף בקרקע יש לדון שפטור מדמי השתמשות ויש דין כאשר גזל בקרקע, (עיין ר"מ פ"ט מגזילה ה"א) ואם משתמש ע"ד לשלם א"כ הא לכאורה אינו חייב משום נהנה אלא הוי ככל שוכר שמתחייב בדמים, **ובאמת צ"ע יותר** דהא נתבאר שדין נהנה הוא מלוה הכתובה בתורה, ולכן בתחב לו חבירו בבית הבליעה שייך קלב"מ, וצ"ע וכי מיירי התם דוקא באדם רשע שאינו רוצה לשלם אף אם הוא חייב, ואיך יהיה אם זה שתחבו לו בבית הבליעה חושב לשלם כדין א"כ באמת לא יהיה קלב"מ מכיון שכאן לכאורה ל"ש ענין של מלוה הכתובה בתורה מכיון שאינו מתכוון כלל לגזול.

**ולכן נראה** דבאמת כל השתמשות בממון חבירו אינו נחשב למהות של ממון אלא ע"י קציצה, שאם יקצצו על שימוש בחפץ הרי שעצם העמדת החפץ עבור המשתמש אף אם לא ישתמש חשיב שכילה ממון חבירו, וחייב ככל חוב וככל אכילת ממון חבירו ומשום מלוה שאינה כתובה בתורה, אולם העמדת חפץ לשימוש אדם באופן שלא קצצו שייחשב העמדת ממון, הרי שבכה"ג יש מצב שהממון עומד לשימוש המשתמש באופן שלא ייחשב ממון, ודין נהנה הוא הא גופא שאסור לאדם לישאר במצב שנהנה מממון, ושהממון עמד עבורו לשימושו באופן שראוי לקצוץ עליו ממון ולהחשיבו להעמדת החפץ לשימוש כנתינת ממון, ומכיון שלא קצצו הרי שאותה העמדת ממון תישאר ללא חשיבות של נתינת ממון, והוא גופא הדין נהנה שחובה על המשתמש שלא להשאיר את המצב שהממון עומד בעבורו לשימושו ובלא חשיבות ממון, ובהא נחשב שהוא מפסיד לבעלים, שמעמיד ממון לשרותו ולתשמישו באופן שלא יהיה בו תורת ממון לחייב תמורה, ולכן חייב הנהנה לשלם עבורו, ולהחשיבו מלמפרע חפץ שעמד לשימושו באופן שהביא רווח ממון, ולכן חשיב מלוה הכתובה בתורה מכיון שהמחייב ממון הוא אינו עצם קבלת הנהנה ממון מהנותן, אלא שהמחייב בממון הוא הא גופא שלא ישאר מצב שקיבל שימוש מחבירו באופן שלא יחייב ממון, דבכה"ג נחשב מזיק, שהזיק את האפשרות שהעמדת החפץ יהיה בה תורת ממון שמחייבת תמורה.

**ולפי"ז נראה** שגם אם המשתמש נתכוון ע"מ לשלם, וכן באופן של הש"ך בשצא' שהבע"ב מאכיל בהמת חבירו, הרי שכ"ז שאין קציצה בין נותן למקבל, הרי שאין השימוש נחשב לממון גמור שמחייב תמורה, אלא השימוש בממון בכה"ג נחשב שמעמיד את הממון לשרותו ולשימושו בלא שיהיה בו סיבה לייחשב ממון המחייב תמורה, ואף אם משתמש ע"מ לשלם, או אם בע"ב האכיל בהמתו, מ"מ מכיון שאין כאן קציצה הרי שהמצב הוא שחפץ של אחר עומד לשימושו בלא שיהיה בו תורת ממון לחייב בתמורה, וע"ז יש דין נהנה מלוה הכתובה בתורה שחייב למנוע שישאר המצב שחפץ עומד לשימושו באופן שהיה צריך להיות ראוי לייחשב ממון שמחייב תמורה, ושמכיון שלא קצצו ימנע ברווח ממון מבעליו, וע"ז חיובו לשלם למנוע זאת, וא"ש דלעולם כל שימוש ללא קציצה חשיב נהנה שחייב משום מלוה הכתובה בתורה, **ומאידך** הוא משלם מבינונית, וזאת מכיון שהתשלום הוא איננו תמורת ממון שהפסיד, אלא שע"י שמשלם הריהו גורם שלא נגרם מעיקרא הפסד, שיסוד ענין בהפסד הוא שהממון היה אמור להרוויח ולא הרוויח, ואם ישלם הרי שגורם שהממון ירוויח ושוב אין כאן הפסד, ולכן תשלומו בבינונית, דהתשלום הוא למנוע הפסד ולא לשלם תמורת הפסד, ודו"ק.

**דור בחצרי פטור: אכול עמי חייב:**

**עיין רמ"א שס"ג** **י'** שהביא באומר לחבירו דור בחצירי פטור**, ונקט הש"ך** **יג'** דמיירי בחצר דקיימא לאגרא והקשה **סתירה מהרמ"א ברמ"ו** גבי אכול עמי דחייב **עיין ט"ז כאן ובסי' רמו שם**. ולמש"נ הביאור הוא ששמוש שכירות הוא ודאי אינו נתינת ממון אלא רק הוי העמדת שרות ואשר חל חיובם דוקא ע"י קציצה וקביעה של העמדת שרות וקציצת שכר, ואין דירה בבית חבירו נחשב מעצמו נטילת ממון. ומכיון שאין כאן קציצה ברורה דדור עמי אינה קציצה, הרי שבא לחייבו רק משום דין נהנה ואין מקום לחייבו משום מלהכב"ת דהא דר ברשות, משו"ה פטור וחובת ההוכחה על המהנה שכוונתו היתה שלא בחינם. משא"כ באכול עמי שיש כאן כלוי ממון ממש הרי שלא אתינן לחייב משום משתמש בשל חבירו שנומר שמכיון שאין קציצה יפטר, אלא אם מחייבינן ליה זהו עבור שאולי כוונתו היתה אכול עמי בשכר ובעבור זה שנטל ממון מחבירו וחייב משום משתרשי ליה גמור, ולכן כאן חובת ההוכחה על האוכל שנתכוון לתת לו במתנה וצ"ע.

**והגר"א שם נקט** דמיירי בלא עביד למיגר, וס"ד דדור עמי הוא סיבה לחייב, וצ"ב מה ס"ד.

**ונראה דלפמש"נ** הרי שנידון זה נהנה וזה לא חסר, הוא אם שייך לדון שיש כאן השתמשות שקוצצים עליה שיתחייב עבורה דלמ"ד פטור סבר דמכיון דהוי לא חסר הוי השתמשות שאין קוצצין עליה ואין כאן חפצא של משתמש בשל חבירו, ודו"ק.

**ולפ"ז** ס"ד דכ"ז בהנאה ממילא (ע"י מעשיו וכו') אבל אם הבע"ב, נותן לו הדירה ע"י שאומר דור בחצירי הוי נתינה והנאה מחבירו אף בלא חסר, קמ"ל, ודו"ק.

**בענין זה לא נהנה וזה חסר, ובדין חסר דשחרוריתא דאשייתא:**

**תוס' בסוגיין** דז"ח וזל"נ פטור, **והרי"ף פליג**, ובאחרונים דנו בשיטתם שיהיה חייב מדין מזיק, דמזיק השתמשות והוי כמזיק פירות הדירה, עיין **גרש"ש** סי' י"ט. ובקצרה, האם שמושים הוי ממון לכל דבר, והמזיקן חייב, ובאדקי ביה אידרונא פטור משום דהוי כזורק מטבע למים צלולין, או"ד שמושים אים נחשבים ממון ואף גזל בהמה ליומא אין בהמה מעצמה מחולקת לימים, ואם לא גזלה כולה אין כאן גזילה, ויש לדון אם בהמה המושכרת שהיא כבר מחולקת לימים אם יהיה שייך בה גזילת השתמשות.

**והאחרונים דנו** שבאמת ל"ש חיוב נהנה בזה לא נהנה וזה חסר מכיון שאין כאן הנאה, וכל הנידון הוא אם שייך דין מזיק על השתמשות, **עיין גר"ש.**

**ועיין רשב"א שהקשה** מקושית הגמ' להלן לר' יהודה בבית ועליה שצריך בעל העליה לבנות בית ועליה ורק אז פטור על מה שדר בבית מכיון דהוי לא נהנה, ומיירי בשחרוריתא דאשייתא דהוי חסר אצל חבירו ומ"מ פטור מכיון שלא נהנה, וע"כ שזה לא נהנה וזה חסר פטור. **ודבריו צ"ע** דמכיון דאתינן ליישב דר' יהודה סבר זה נהנה וזל"ח דפטור, הרי שאם לא יבנה את העליה דהוי זה נהנה, ויש בבית שחרוריתא דאשייתא וחשיב זה נהנה וזה חסר הרי שיהיה חייב, ולכן צריך שיבנה העליה וייחשב שאינו נהנה, **וכן** הא השני אינו חסר מכיון שאינו רוצה כלל לבנות בית ולכן דירתו של בעל העליה איננה מחסרתו, וא"כ כלפי דיורי בעל העליה הוי זה אינו נהנה וזה אינו חסר, ומה שחסרו את השחרוריתא באמת ישלים לו או מדין מזיק או מדין זה לא נהנה וזה חסר, ומנא ליה להוכיח מהגמ' שזה לא נהנה וזה חסר פטור. דבאמת אם הזיק את כל ההשתמשות בכה"ג שחצר קיימא לאגרא אולי אף שאינו נהנה חייב, משא"כ הכא שאינו חסר אלא השחרוריתא הרי שיפטר על ההשתמשות ויתחייב על השחרוריתא, **וע"כ עולה בדברי הרשב"א הנ"ל שהבין שלהרי"ף** שזה לא נהנה וזה חסר דחייב, שאינו חייב משום מזיק אלא משום נהנה, ולכן להרי"ף אם יש שחרוריתא יתחייב בכל ההנאה, ודו"ק. **עיין שעורי הגר"ש סי' י"ח.**

**ועיין רמ"א** בשס"ג ס"ז שהביא ב' דעות בזה לא נהנה וזה חסר כדי שחרוריתא דאשייתא, אם הוא משלם כשיעור כל שווי ההנאה, ובאמת צ"ב, דמכיוון דהנאה ליכא, וחסרון נמי ליכא, א"כ מה ס"ד שישלם כל ההנאה. **עיין גר"ש סי' י"ח, ועולה בדברי הרמ"א הנ"ל [וכן הוא בב"י בשם רבינו ירוחם, עיי"ש]** דע"כ חיובו לא משום מזיק, דאם יש חיוב על היזק של ההשתמשות א"כ למה צריך שחרוריתא דאשייתא, ואם אין חיוב מזיק על היזק השתמשות א"כ מה מהני מה שהוזק קצת ע"י שחרוריתא לחייבו משו"כ על כל ההשתמשות. וע"כ עולה שחיוב זה לא נהנה וזה חסר לאלו שמחייבים הוא משום נהנה ולא משום מזיק.

**וכבר נתבאר** שגדר חיוב של נהנה הוא ע"י שנחשב שהנהנה העמיד לרשותו את החפץ, ולמ"ד זנוזל"ח פטור הרי דל"ח שהועמד לרשותו החפץ מכיון שחבירו לא חסר ולכן פטור.

**ובשחרוריתא דאשייתא**, הרי דעי"כ שיש הפסד קטן כבר נחשב כל המעשה כולו כהשתמשות דירה שמעמיד הבעלים, ורק השתמשות בלא חסר כלל סבר מ"ד זנוזל"ח פטור דל"ח השתמשות אצל חבירו, אבל ע"י חסרון קטן של שחרוריתא משום כך בלבד הועמד כל ההשתמשות לייחשב כהשתמשות אצל חבירו באופן שחייב עבור כל ההנאה, ודו"ק.

**ולפ"ז פשוט להבין,** דאף אם אינו נהנה, מכיון שמשתמש בשל חבירו כדרך המשתמשים חייב כדין כל נהנה אף שהוא אינו נהנה מ"מ הריהו משתמש בשל חבירו, דהשתמשות בשל חבירו יכולה ליחשב ע"י שהוא נהנה, וחבירו נחסר, ואם נהנה ולא נחסר חבירו נחלקו אמוראי אם חשיב השתמשות בשל חבירו, ואם חבירו נחסר אף שאינו נהנה סבר הרי"ף דחשיב משתמש בשל חבירו דהא משתמש בדרך המשתמשים. ומשו"ה אף בזה לא נהנה וזה חסר שייך לדון דמשום שחרוריתא דאשייתא דע"י שנהנה בחסרונו של חבירו חשיב שנוטל השתמשות מחבירו וחייב על כל ההשתמשות, אף שאינו נהנה ולא חסר אלא מעט, ודו"ק. ומיושב הרשב"א הנ"ל והרמ"א הנ"ל שבאמת להרי"ף בזה לא נהנה וזה חסר חיובו משום נהנה, ולכן אם יהיה חסר דשחרוריתא יתחייב בתשלום עבור כל ההשתמשות, וק"ל.

**ובאמת הרשב"א** הקשה לפי"ז על הרי"ף מהגמ' בב"מ, **וי"ל דהרי"ף יסבור** דלמרות כל הנ"ל, מ"מ יש לחלק שאם הדר עבידא לאגרא, הרי שבאמת יש מצד המקבל תורת קבלת שרות מבעל הדירה, אלא שאין אפשרות להחיל תורת נותן ומקבל שרות ללא שהנותן חל עליו שם נותן, ובאמת צריך דירה דעביד לאגרא, ובזה נתחדש שגם חסר קצת יכול להשלים תורת נותן ומקבל בעוד המקבל הוא עביד לאגרא, אולם אם המקבל אינו עביד לאגרא, אלא רוצים לחייבו שמ"מ דר כדרך הדיירים ונחשב שקיבל שרות דירוין מבעל הדירה וזה יכול ליהיות בעביד למיגר אך רק חסר של שחרוריתא לעומת דייר שאינו מעמיד תורת נתינה וקבלה בעצם דיורו מכיון שאינו עביד למיגר , וזל"נ וזל"ח ורק יש שחרוריתא לא מהני. אולם הא בעל העיטור הנ"ל סובר שבאמת זל"נ וזל"ח אלא רק חסרון דשחרוריתא וחייב כנגד כל דמי השכירות, ויקשה עליו קושית הרשב"א מהבית והעליה, וי"ל דהתם שבעל העליה להדיא נכנס שלא ע"ד ליהנות אלא רק כדי לכופו לשלם, וגם אינו נהנה ובע"ב אינו חסר רק שחרוריתא בזה כ"ע ל"פ שלא חל מכח שחרוריתא בלבד תורת נותן ומקבל בעוד דיורו אינו מוגדר מעיקרא כשימוש אלא רק כדי לכפותו לשלם, ועיין.

**דף כ' ע"ב**

**זנוזל"ח שיסוד הנידון הוא כופין על מדת סדום:**

**בתד"ה "הא", עיין גרש"ש י"ט סק"ג** דהא פשוט שאין ה"א שכופין על מדת סדום, ושיתנו לדור בבית דלא עביד למיגר, שאנו מבטלים עי"ז את בעלותו של הבעלים, וכל הנידון שכבר דר שמשום מדת סדום נתיר את הדירה למפרע.

וצ"ע אם מעיקר הדין זה נהנה וזה לא חסר חייב, היכן מצינו כפיה על מדת סדום לפוטרו מממון שכבר נתחייב.

**ובאמת צ"ע טובא**, דמשמעות התוס' שבאמת למ"ד שם בב"ב דמעלינן וכו' מ"מ סבר הכא בזנוזל"ח הוא משום מדת סדום **וכן הוא בפנ"י** בסוגיין וצ"ע כנ"ל.

**ולפי כל מש"נ יש להקל על הקושיא,** דבאמת הנידון כולו הוא אם חשיב שהמשתמש העמיד את החפץ ואת בעליו לשרותו, דכמש"נ עיקר חיוב משתמש בשל חבירו הוא על העמדת הבעלים את עצמו כספק שרות ע"י שהעמיד את החפץ לשרות המשתמש, וא"כ יש לדון ולומר שאם כבר נשתמש בחפץ של חבירו וחבירו לא חסר הרי שהנידון אם נחשב שהועמד החפץ לשרותו באופן שמחייב תמורה או לא הוא תלוי בענייני תקנ"ח של מדת סדום, ושייך לדון ולומר שלמרות שמלכתחילה כל המשתמש צריך רשות וקציצה בתמורה, אולם אם כבר נשתמש וחבירו לא חסר הרי שייחשב שלא הועמד חפץ לרשותו, אלא דמייתי ליה הנאה אגב גררא, ודו"ק היטב.

בדברי התוס' שאף אם יהבינן אחד מצרא וכופין עמ"ס, כאן מכיון שיכל למנעו מעיקרא אין כופין, וי"ל שהתם משום מ"ס חל זכות בר מצרא שקנה זכות לקנות והופקע זכות המוכר למי למכור, משא"כ כאן הא לא עקרו זכותו והא יכול מעיקרא למנעו מלדור ולכן אם דר חשיב שדר בממונו וחייב עליה. ומאידך גיסא למ"ד התם מעלינן היינו שמשום מ"ס לא עוקרים לאדם זכותו למכור למי שירצה, אולם לענין נהנה ודאי מעיקרא א"א להגדיר שמוש עכשווי שלא יחשב ספק ומקבל שרות, ורק אחרי שהשתמש יכולים להגדיר למפרע דל"ח ספק שרות על שימוש שכבר היה ולא חסר, ועיין.

**הגר"א** הוציא דין שבאמר לו צא חייב, ממעילה, וע"כ אין כאן סברות בעלמא של מ"ס שבאמר לו צא אין כאן מ"ס דא"כ מאי שייאטא למעילה, אלא יש כאן עיקרון שבשעת תשמיש א"א להפקיע שם ספק ומקבל שרות, ורק אחרי שהשתמש ובאים להחיל כעת שהועמד הא' ספק שרות של חבירו וזה מפקיעים ע"י נתינת ייחס שלא נעמד ספקות שרות אם כבר נעשה ולא חסר כלשהו.

ולפ"ז לא קשה על הפנ"י לשון הגמ' בזנוזל"ח דפטור **דאמר ליה מאי חסרתי** שזהו תולדה מכפיה עמד"ס ודו"ק.

**עיין היטב תוס' בב"מ** קי"ז ע"ב ד"ה בשלשה והעולה מדבריו שנידון זה נהנה וזה לא חסר תלוי בתקנת חכמים אם אסרו עליו או לא ליהנות בשל חבירו בכה"ג. ולכאורה הדברים צ"ע, אך לדברינו א"ש שהנידון תלוי ביד חכמים לקבוע אם בכה"ג כופין על מדת סדום או להיפך ולהחשיב לאחר מעשה השתמשות זו להשתמשות בשל חבירו ודו"ק. וצ"ע.

**פלוגתת רמב"ח ורבא:**

**ובבירור דברי הגמ' סתם פירות אפקורי מפקר, לגירסת הגליון:**

**ובדברי התוס' רא"ש בסוגיין:**

**גמ':** סתם פירות ברה"ר אפקורי מפקר להו, ומתבאר בגמ' דמשו"ה חשיב זנוזל"ח, **ועיין תוס'** שאם הופקר לגמרי ודאי פטור, אלא (**לגירסת הגליון)** שהופקר עד כדי שוויות תשלום הנאה, **וצ"ע** א"כ הוי חסר, **עיין מהר"ם משכב"ז**. **וי"ל** דמכיון שדין תשלום נהנה הוא עצמו גורם את שוויות הממון, הרי דאף שיש שוויות לשלם מ"מ חשיב זנוזל"ח, מכיון שאין כאן גרעון והחסרה לבעלים ע"י ההנאה, אלא להיפך, שההנאה וחיוב עבורה הוא ממציא את השוויות לפירות, ומשו"ה סבר רמב"ח דשייך לחייב בכה"ג רק אם זנוזל"ח חייב, דמ"מ חשיב שנטל הנאה מחבירו, אך אם זנוזל"ח פטור דהיינו שרק החסרת חבירו מגדירה שחשיב שנטל שימוש מחבירו, א"כ כאן שבעצם הבעלים מפקיר הפירות, ורק אם יקבל תשלום עבור הנאה לא מפקיר כנגד האי שווי, ולכן מעיקרא אין סיבה להגדיר שנטל שימוש מחבירו ובאמת יפטר המשתמש ויהיה באמת הפקר מעיקרא ע"י יאוש הבעלים, ודו"ק.

**וביתר ביאור נראה לבאר** את שי' התוס' הנ"ל דיסוד הענין של פירות ברה"ר אפקורי מפקר להו הוא אינו משום הפקר, אלא שהוי כאבודה ממנו וכזוטו של ים שפוקע ממנו הבעלות ממילא, וכתרנגולת שמרדה , ועד כמה שיש לבעלים עדיין אפשרות שהנהנה יתחייב עבור הפירות הרי שכנגד זה אין הממון אבוד, אולם מכיון שיסוד ענין של חיוב נהנה הוא אינו על כלוי ממון עבור המשתמש, **דבאמת כל ממון שמתכלה עבור אדם חשיב שזכה בו**, וזהו יסוד הדין של ערב, ושל מוציא הוצאות ע"פ, שמה שאדם מכלה ממונו עבור צורך או צווי חבירו חשיב שחבירו זכה בממון ומתחייב בתמורתו כאילו זכה בו, והאשה מתקדשת בהאי קבלת ממון, **אולם כ"ז** אם הוצאת הממון היתה לצוויו או לצרכו הברור של הנהנה, אבל באכילת בהמה או אדם את הפירות אין הדבר נחשב הוצאה שבאופן ברור הוא לצורך הנהנה, וזוהי הסברא של הייתי מתענה, שעי"כ לא נחשב שבכלוי הפירות להנאתו של בעל הבהמה ייחשב שנתכלה לצורכו וחייב משום משתרשי ליה, **וכאן שייך רק לדון** שלמרות שלא זכה בפירות בכך שאכלתם הבהמה, מ"מ מכיון שהפירות עמדו לו לשימושו הרי שישלם עליהם לא מחמת שזכה בהם, אלא מחמת שעמדו לשימושו, וראוי לקצוץ עליהם, **וכמש"נ שחיוב נהנה הוא במקום שאין לחייב מחמת שקיבל ממון מחבירו** כגון הלואה או הוצאה לצרכו או ע"פ צוויו שאז מתחייב מחמת שזכה בממון חבירו וחייב תמורתם, **וחיוב נהנה** **יסודו** שמתחייב ע"כ שחבירו או ממון חבירו עומד לשימושו לשרת אותו באופן הראוי לקצוץ עליו, ואם נשתמש בלא קציצה חייב בדמי השתמשות כאילו קצץ, ודו"ק. ומכיון שיסוד החיוב בנהנה הוא אינו על קבלת ממון ממש, אלא על קבלת שרות והעמדת ממון עבור שימושו, הרי שיש כאן כללים שייחשב שנעמד למשתמש ממון הבעלים באופן הראוי לקציצה, וא"כ בכל מקום שיש להגדיר שהממון בפועל עומד לשרות המשתמש אך ייחסר בהגדרה שנחשב שהבעלים מעמיד ממונו עבור המשתמש הרי שלא יחשב ההשתמשות להשתמשות הראוי לקצוץ עליה. וא"כ כאן בפירות שאבודים ע"י שעומדים ליאכל ע"י בהמה ויש בהם סיבה שיפקע בעלות הבעלים מהם, למרות שאם יחוייב בעל הבהמה משום נהנה הרי שישאר לבעלים בעלות לענין זה, אולם מכיון שעשיית ההנאה והאפשרות ליתחייב עליה הוא עצמו מה שגורם שנשאר לבעלים בעלות על הממון, ומכיון שכל חיוב עבור הנאה הוא מחמת שיש מצד הבעלים העמדת ממון הנהנה, הרי שכאן יש להחשיב שהבעלים כלל לא מעמידים ממון לשרות המשתמש, דמצידם הממון עומד ליפסד, וחיוב הנהנה הוא הגורם שישאר בעלות לבעלים, א"כ אין כאן אפשרות לדון שהבעלים מעמיד שרות לנהנה מכיון שבלא חיוב הנהנה אין לבעלים כלל בעלות**, אולם כ"ז למ"ד זה** נהנה וזה לא חסר פטור, דהיינו שיסוד ענין של חיוב נהנה הוא כמש"נ שהוא דוקא אם יש העמדת ממון לשרות הבעלים באופן שהבעלים מוותר משלו ומעמיד ממון לשרות חבירו רק אז יש כאן השתמשות הראויה לקציצה ושחייב עליה משום נהנה, ולכן בלא חסר ל"ח שהממון נעמד לשרות המשתמש תוך כדי וויתור שימוש מצד הבעלים, ולכן אין כאן חפצא של העמדת ממון המחייבת, וא"כ ה"ה בפירות אבודים מכיון שהבעלים אינם מעמידים כלום, וחיוב הנהנה הוא אמור לגרום שיש כאן ממון בעלים שעומד למשתמש, ולכן אם זנוזל"ח פטור ה"ה כאן פטור, אבל למ"ד זנוזל"ח חייב הרי שעצם מה שממון של א' עומד לשרות והשתמשות של אחר הוא שימוש הראוי לקציצה ולתשלום ואי"צ חסר אצל הבעלים להגדרה שהממון עומד עבור חבירו, הרי שה"ה כאן מכיון שאם יחייבו את הנהנה ישאר לבעלים בעלות על שיעור הנאה ואז יהיה מצב שממון עומד לשימוש חבירו והוא סיבת חיוב אף בלא שיש העמדה מצד הבעלים ולכן יהיה חייב, ודו"ק. וכמובן כל הנ"ל דוקא בנהנה אולם אם היה חייב ברה"ר משום מזיק ודאי שיסוד מזיק הוא דין לקיים בעלות הבעלים ולכן מחמת חיוב מזיק לא פקע בעלות הבעלים על הממון מחמת זוטו של ים כנ"ל, ורק משום נהנה שיסוד החיוב הוא על העמדת שרות בזה ככל הנתבאר.

**עיין ר' ישעיה בשטמ"ק** ומדבריו עולה שלרמב"ח באמת מפקיר לגמרי, ומ"מ חייב מכיון שהבהמה עצמה גרמה לכך שיפקיר, ולכן יש לחייב את הבהמה בחיוב נהנה על תחילת אכילתה, עיי"ש, **עיי"ש עוד בשם ר' ישראל ותלמידיו**, ולא זכיתי להבין דבריהם, וצע"ג.

**אולם להגירסא הפשוטה בתוס'** שמתייאש עד כדי שיעור פחות ממה שנהנה**, עיין תוס' רא"ש** ויש לבארו שלב שלב ועוד יבואר.

**עוד בגדרי נהנה: שחרוריתא:**

**אמר לו בע"ב מקודם שנכנס צא, שחייב:**

**סילק בע"ב מביתו ונכנס, שפטור:**

**ובירור דברי הרשב"א דף צז' ע"א - ועולה בדברי הרשב"א שענין שחרוריתא שמכחו משלם כל דמי השכירות נאמר בקרקעות ולא במטלטלי: -- עוד עולה ברשב"א שבזה לא נהנה וכו' שפטור על דמי השתמשות, הרי שבמטלטלי משלם דמי נזקים, ובקרקע אינו משלם, והכל צ"ב :**

**מתבאר ששחרוריתא דאשייתא** חשיב חסר **ונחלקו הראשונים** אם בהפסד מועט משלם את כל שיעור ההנאה.

**וכבר נתבאר שהגדר בזה** הוא שבאמת יסוד חיוב נהנה הוא באופו שחפץ עומד לשימוש המשתמש באופן הראוי לקציצה עבורו, ואז נאמר שחייב לשלם אף שלא קצץ, וחיוב זה הוא כדי שלא ישאר מצב שנהנה והעמיד לשרותו ממון חבירו בלא תמורה. ובזנוזל"ח למ"ד פטור, הוא משום שבכה"ג לא נחשב העמדת חפץ לשרות אחר באופן שמחייב תמורה, והוא סבר שרק אם יש העמדת הבהמה לשימוש באופן שמגרע את ייעוד הבהמה מלעמוד לשימוש הבעלים, ורק אז נחשב שהבעלים מעמיד למשתמש דבר הראוי לתשלום בתמורה, רק בכה"ג חשיב העמדת בהמה לשרות אחר המחייב תמורה, ולפי"ז מובן שכל העמדת ממון עבור השתמשות אחר שגורם הפסד כלשהו שוב נחשב שמעמיד ממון לשימוש באופן שנחשב שהבעלים מעמיד לחבירו שימוש, ורק אם אין לבעלים כלל שום הפסד הרי שנגרע האפשרות להגדיר שממון בעלים עומד לשרות שימושו של אחר, ודו"ק.

**עיין שו"ע שסג'** שבזנוזל"ח באומר בע"ב למשתמש צא דחשיב חסר וחייב, **ועיין גר"א שמקורו** מהקדש דחשיב מדעת ולכן חייב אף בזנוזל"ח, וע"כ שגם בהדיוט באומר צא חשיב חסר, **וגדרו לפמש"נ פשוט** שיסוד ענין של חסר הוא כל פעולת השתמשות שמגדירה שהחפץ נעקר מיעודו לבעלים ונעמד יעודו למשתמש, וכדי שייחשב שהחפץ עומד שלא לבעלים זה שייך, או בחסר ע"י שהחפץ היה עומד להשכרה, או ע"י חסרון דשחרוריתא, או ע"י שהבעלים קבע שלא ידור בו המשתמש הרי שאם נשתמש נחשב שהעמיד לשימושו את הבית שלא כפי הייעוד שייעד הבעלים את ענין דיורי הבית ובזה גם נחשב שהעמיד לעצמו ממון לשימושו כנגד ייעוד הבעלים ונחשב כחסר, ודו"ק.

**יש להקשות שהרמ"א שם** כ' שבמוציא את הבעלים מביתם ודר בבית הוי לא חסר ופטור מכיון שבכה"ג נחשב לא קיימא לאגרא, **ומקורו במרדכי בסוגיין**, והדבר תמוה הא בכה"ג אין לך חסר גדול מזה, דהא לפמש"נ יסודו של חסר הוא שייחשב שמעמיד לעצמו שימושי הבית כנגד קביעת ייעוד הממון של הבעלים, וא"כ אם הוציא אותם מביתם שדרים בו אין לך חסר גדול מזה, וצ"ע איך יתכן שאם אמר הבעלים "צא" חשיב חסר כמבואר בשו"ע, ואם הוציא אותם מביתם ל"ח חסר. **עוד יש להעיר** דהמרדכי מיירי בזה לא נהנה וזה חסר ודיניינן משום שבת דבהמתו, ובזה א"ש שאף אם הוציא בע"ב פטור, אולם הרמ"א מייתי לדין זה בזה נהנה וזה חסר, ולזה אין מקור מהמרדכי, וכן צ"ע כנ"ל איך יתכן שאמר לו צא חייב והוציאו מביתו פטור.

**אולם מ"מ בביאור פסק הרמ"א** שבהוציא מביתו פטור היה נראה פשוט שהכוונה הוא משום דחשיב לא חסר מכיון דהבית לא קיימא לאגרא, אולם **יעויי"ש הגר"א שכ'** הטעם שהוא משום "שכל הגזלנים משלמים כשעת הגזילה" וצ"ע מדוע הוצרך כאן לטעם הזה, וכן צ"ע הא קרקע אינה נגזלת ומ"ש כאן כלל הענין של כל הגזלנים וכו', ו**קושיא זו צ"ע גם על הרא"ש והרשב"א שכתבו** בסוגיין בענין זה לא נהנה וזה חסר שפטור משום כל הגזלנים וכו' וצ"ע מ"ש בקרקע. **ובאמת כד דייקת את דברי המרדכי** **וש"ר** (שהוא מקור הדין ברמ"א) כלל את הדין של הוציא את הבע"ב מדירתו עם הדין של זה לא נהנה וזה חסר ובזל"נ כ' הטעם משום כל הגזלנים וכו' וא"כ מסתבר שבשניהם הפטור משום כל הגזלנים וכו' **ומוכח כהגר"א, אולם צ"ב כמש"**נ **א'**, מהו הטעם כאן דכל הגזלנים וכו' של"ש בקרקע, **ב',** למה הוצרכו לזה במוציא מביתו וסגי בכך דהוי לא חסר, **ג'**, מ"ש מאמר בע"ב צא דחשיב חסר ול"א דיפטר משום כל הגזלנים וכו', וצ"ע ויתבאר להלן.

**עיין הסוגיא לקמן צז' ע"א** דתקף ספינה אדעתא דגזלנותא חייב בפחתא, ובתקף אדעתא דאגרא, בספינה העומדת לאגרא חייב דמי השתמשות, ובאינה עומדת לאגרא חייב בפחתא. **ועיי"ש היטב** **ברשב"א** שהקשה הא בחצר דלא קיימא לאגרא פטור, **ולכאורה מקשה** דא"כ מדוע משלם פחתא דהיינו שיש פחת שאינו משלם גם לא בבית**, ותי'** דהתם ניחא ליה משום ביתא מיתבא יתיב, משא"כ הכא שנפסדה הספינה חייב לשלם, **ועוד תי'** דהכא מיירי שתוקפו ונכנס שלא ברשותו, ולכאורה משו"ה משלם רק פחתא, דהא מבואר בגמ' דמכיון דהוי שדה דלא קיימי לאגרא משו"ה נותן רק פחתא וע"ז מיירי הרשב"א. **וצ"ע** דעולה שענין תוקפו בע"כ יש לו משקל על תשלומי נזיקין של פחתא וצ"ע.

**ועוד הקשה** שם מדוע מחמת הפחת שלא ישלם את כל השכר כמו שחרוריתא דאשייתא, ותי' דשאני מטלטלי מקרקעות. ודבריו סתומין.

**ודבריו צע"ג מכמה טעמים, א**. היכן מצא בדר בבית שפטור על הפחת, ושהקשה משם מדוע בספינה צריך לשלם פחתא, ועוד דבאמת איזה סברא יכולה להיות שיפטר על הנזק שעשה ומה מועיל שהספינה או הבית אינם קיימי לאגרא. **וב'**. קשה דנקט לחלק דבבית פטור על הפחת משום דמיתבא יתיב, והיכן מצא שפטור ע"ז, **וג'.** בתי' השני שתי' דהכא מיירי שתקף הספינה, ולכאורה משו"ה משלם רק הפחת, **וצ"ע** דהא בתוקף את חבירו אף בזה נהנה וזה לא חסר, אם נכנס בע"כ חייב כדמבואר בשו"ע שס"ג ס"ו. דע"י דהוי בע"כ הוי כחסר, וא"כ אי אפשר לאוקמי סוגיין בתקף דא"כ צריך לשלם שכרה ולא רק פחתא.

וסיכום דברי הרשב"א, שהקשה מדוע בספינה משלם פחת שע"י השתמשות ובדירה לא, ותי' או משום שבדירה יש רווח של שאיה יוכת שער משא"כ בספינה (ושחרוריתא דאשייתא הוא הפסד יותר מהרגיל שבדירת אנשים או בספינה ) עוד תי' דמיירי בספינה שתקף, ולכן חייב אף על פחת קטן משא"כ בבית, **והוסיף להקשות** אם מיירי בפחת שחייב עליו, א"כ מדוע אינו משלם כל דמי ההשתמשות הא הוי זה נהנה וזה לא חסר ואית שחרוריתא דאשייתא, וע"ק דהא אוקים בתקף שבכה"ג נקט השו"ע הנ"ל דחשיב כמו חסר, וא"כ מדוע פטור על דמי ההשתמשות, **ותי' הרשב"א** דיש לחלק בין קרקע למטלטלין, **וביארו האחרונים** שבמטלטלין אמרינן שואל שלא מדעת גזלן ופטור על דמי השתמשות משום כל הגזלנים וכו'. **ויכול הענין להיות פשוט,** שאם הספינה עומדת לאגרא וירד אדעתא דאגרא א"כ מתכוון שלא ליהיות ששל"מ וחייב בשכרה, אך בלא קיימא לאגרא חשיב בירידתו כשואל של"מ ושוב פטור מתשמישין, ולא מהני מה שחסר שחרוריתא. אולם צ"ע דהא אף אם ירד אדעתא דאגרא ואף שהספינ העומדת לאגרא מ"מ מכיון שלא קצצו ביניהם הרי שהחיוב הוא מכח מלוה הכתובה בתורה וכמש"נ בשם הגר"ח שחייב לשלם כדי שלא ליהיות גנב, ומ"מ ל"ח ששל"מ, והנה מבואר ברמ"ה, וכן משמעות הגמ' וכן משמעות הטושו"ע, שאם לא קיימא ספינה לאגרא אף שירד אדעתא דאגרא מ"מ הוא חשיב ששל"מ, ולמרות שירד על דעת שאם יחייבוהו כשוכר ישלם כשוכר והלא אף שאינה עומדת לשכר מ"מ יש שחרוריתא וחשיב זנוז"ח שצריך ליהיות חייב, ומ"ש אם החסר מכח עומד לאגרא שאינו נעשה ששל"מ לבין חסר ע"י שחרוריתא שנעשה ששל"מ.

**והנראה בזה** דכמש"נ יסוד נהנה הוא שהחפץ עומד לשימוש המשתמש, ויש כאן מצב של נטילת "הבהמה ליומא" מהבעלים למשתמש, (וכידוע שהשתמשות בחפץ הוא בעצם בהמה עצמה לזמן,) והאי נטילת השתמשות אם ישלם עבורה הרי שלא ייחשב שגזל ושילם בעבור הגזילה, אלא שמעיקרא כל נטילת השתמשות בתשלום אין כאן שום היזק ופסידא לבעלים ולכך עומדת בעלותו. הרי שבכל השתמשות שלא לדעת בעלים אם משלם לא נחשב גזלן אלא נחשב שוכר על הממון, אולם אם יש סיבה שההשתמשות לא יכולה לייחשב שכירות, הרי שהנטילה של ההשתמשות (שכמש"נ יסודה נטילת "בהמה ליומא") הוא גזילה של הבהמה לענין אותה השתמשות (שגזל בהמה ליומא), הרי שי"ל שבמטלטלין שהם נגזלים, הרי שכל שנוי שייעשה שלא מדעת בעלים ייחשב לגזילה , ולכן רק ספינה דקיימא לאגרא שייך שאם ישתמש יהיה כאן חיוב נהנה ויועמד המשתמש כשוכר וממילא אין כאן גזילה, משא"כ בספינה דלא קיימא לאגרא הרי שאם משתמש בה שלא כייעודה הרי שחשיב גזלן (מדין כל המשנה מדעת בע"ב נקרא גזלן) ובכה"ג שגזל בהמה ליומא ל"ש שוב שישלם עבורה ויהיה כשוכר, דמכיון שנטלה באופן של גזילה הרי ששייך בה רק ענין של תשלומי גזילה (וכמש"נ בפרק מרובה שגזלן בלא חיובי גזילה הריהו קונה את הגזילה ואינו חייב בדמים, ועיין שטמ"ק תמורה דף ו', ותורי"ד ריש הגוזל עצים) ול"ש בגזלן שום חיוב אחר מלבד חיוב והשיב, וזה נתחדש בדין חיוב "והשיב" שרק גזילת ממון מחייב בהשבה ודמים, אבל גזילת השתמשות אינו מחייב בהשבה ודמים, וזה נכלל בדין כל הגזלנים וכו' שחידוש התורה של חיוב השבת גזילה או דמיה הוא רק על גזילת גוף ממון ולא על גזילת השתמשות, ולכן אם יש גזילת השתמשות באופן של"ש עוד להגדיר שהמשתמש ישלם כשוכר, אלא הוא נקבע בנטילת ההשתמשות כגזלן שוב אין דין לשלם, שדין תשלומי גזילה אין על השתמשות. **אולם כ"ז** **במטלטלין אבל בקרקע** מכיון שקרקע אינה נגזלת הרי שכל נטילת קרקע ליומא אפי' אם נחית לדירה שאין עומדת לאגרא מ"מ מכיון שקרקע אינה נגזלת ול"ש בה ששואל של"מ גזלן הוא ולכן אף שנחית לקרקע דלא קיימא לאגרא מ"מ חייל על השתמשותו שהוא בתורת שכירות ומשלם דמי שכירות, ודוקא מטלטלין שהוגדר שנטל בגזילה הרי שפוקע בעלות הבעלים לחייב על הממון הגזול וכל כח תביעת הבעלים על ממון גזול הוא משום חיוב "והשיב", ואין חיוב והשיב על השתמשות, אולם בקרקע שאינה נגזלת הרי שנטילת ההשתמשות (הבהמה ליומא) אין בו תורת גזילה המפקעת בעלות הבעלים, ולכן לעולם שייך לחייב משום שכירות, ודו"ק. **וכמובן** לכן בקרקע אם חסר שחרוריתא משלם הכל, ובמטלטלי אינו נחשב שוכר אלא גזלן ואין השחרוריתא סיבה לשלם הכל.

**ולפי"ז נראה** דה"מ במקום ששייך עכ"פ שיהיה שוכר על הבית, אלא שלא קיימא לאגרא, אולם בבית שדרים בו הבעלים והמשתמש הוציאם משם ודר בו הרי שכאן ל"ש כלל שיחשב שוכר על הבית, הרי שלמרות שקרקע אינה נגזלת מ"מ הא המשתמש נטל השתמשות בקרקע באופן שלא יכול לייחשב עליה כשוכר, ואז השתמשות הקרקע חשיב גזילה אף בקרקע (וכמו גזילת קרקע באופן שנשתקע שם הגזלן דמהני אף בקרקע) דהא נטל השתמשות של קרקע ולא יכול לייחשב עליה שוכר ומכיון שההשתמשות ליומא ליכא וכבר עבר מן העולם הרי שחייב עליה מחמת שגזלה, אלא שפטור כמש"נ שאין חיוב השבה על גזילת השתמשות אלא רק גזילת ממון, **ומיושב היטב** דבמטלטלין דוקא בקיימא לאגרא נחשב שוכר ובלא קיימא לאגרא נחשב גזלן, ובקרקע לעולם נחשב שוכר כ"ז ששייך בה תורת שכירות אבל בית שעומד למגורי בע"ב ל"ש בה כלל תורת שוכר ולכן חשיב גזילה שנחשבת גזילה גם בקרקע ולכן פטור, **וא"ש דברי הגר"א והמרדכי** שהפטור במוציא בעלים מהבית הוא משום כל הגזלנים וכו' וכמש"נ שכל החסרון כאן דל"ש ביה תורת שוכר וממילא הוא גזלן ואין תשלומי גזילה על השתמשות, אולם כ"ז רק במי שמוציא בע"ב מביתו, אבל בחצר דלא קיימא לאגרא אף שאמר לו בע"ב צא מ"מ שייך שייחשב שוכר ולכן אף שתקף ונכנס בזמן שבע"ב אמר לו צא, מ"מ בקרקע מכיון שאינה נגזלת ומכיון ששייך בהאי השתמשות תורת שכירות, הרי שחייב, ובאמת במטלטלין אם לא קיימא לאגרא ומשתמש לעולם נחשב גזלן, אך בקרקע שאינה נגזלת הרי שלעולם נחשב שכירות מלבד במקום של"ש בה כלל תורת שכירות, וכמש"נ.

**עוד בגדרי נהנה, ובדין מקיף וניקף מהנוגע לסוגיין. ובדין הבית והעליה בנוגע לסוגיין.**

הגמ' מייתי ראיה ממקיף לרבנן דגדר רביעית חייב הניקף, **ובב"ב יש כמה צדדים** כמה משלם, אית מ"ד דהוא אגר נטירה בת זוזא, ולפ"ז באמת הענין שמשלם דמי ההנאה, אך למ"ד דמי קנים, או כפי מה שגדר, א"כ ע"כ אתינן משום שקנה הניקף חלק מן הכותל, וחייב משום יורד לשדה חבירו, וצ"ע מה הגמ' מביאה משם ראיה לענין נהנה.

**ובאמת הרשב"א שם** מעמיד סוגיין כמ"ד דמשלם נטירא בת זוזי ומטעם אחר עיי"ש, ולפ"ז מיושב. **עיין שם גרש"ש שתי'** דרק אם זנוזל"ח חייב הרי שהניקף רוצה לזכות בכותל מכיון שאינו יכול ליהנות בחנם ומשו"ה חשיב יורד משא"כ למ"ד בזנוזלח"ח פטור, א"כ הניקף אינו רוצה לזכות בכותל,

**ונראה,** דהא ע"כ ניקף חייב משום יורד לשדה חבירו, וכמש"נ, וכידוע דין יורד יסודו משום מוציא הוצאות ע"פ (משו"ה סבר הראב"ד דניקף חייב אף אם הקיף לא על חצירו של ניקף דמ"מ הוציא הוצאות ע"פ, והר"מ פליג וסבר דוקא אם בנה על חצר הניקף ואכהמל"ב).

**ויסוד דין מוציא הוצאות ע"פ** הוא מדין ערבות וכן מבואר בראשונים בב"מ ואכהמל"ב, ויסוד הענין הוא דהא גופא שכלה ממון עבור צורך פלוני חשיב כאילו זכה בממון ומתחייב תמורתו, שיסוד דין ערבות, הוא שאומר תן מנה לפלוני וחשיב כאילו קבלתי, שכלה ממון עבור צרכי ועל פי צויי, והממון כלה עבור זה, וזה נחשב שקיבל הממון ומתחייב תמורתו. וה"ה הכא במקיף את חבירו, יש מקום לדון דמכיון שבנה כותל שהוא גם לצרכו של ניקף, חשיב מוציא הוצאות לצורך חבירו והוי כמוציא הוצאות ע"פ, ופשוט. **ולפ"ז נראה פשוט,** שנידון מקיף את חבירו אם חשיב מוציא הוצאות לצורך חבירו, תלוי אם המקיף מהנה את חבירו, ושחבירו יחויב תמורת אותה הנאה, או שנחשב ההנאה כבאה מאליה, הרי שאם השימוש בכתלים ע"י הניקף חשיב שימוש שמחויב עליו תמורה, הרי שיש להגדיר את הכתלים כעומדים עבורו לשימושו, ומשו"ה חייב על השימוש שמשתמש בהם. הרי שבנית האי כותל חשיבא הוצאה לצורך חבירו, וחשיב שמכלה ממון עבור חבירו, וחייב משום מוציא הוצאות עליו, אך אם הנאה מכותל בכה"ג איננה חשובה שימוש בכותל, אלא כהנאה חיצונית הבאה לו, ושאין הוא מחויב עליה בתמורה, א"כ אין זה נחשב שהכותל עומד עבורו, אלא הכותל עומד עבור המקיף , והניקף ממילא נהנה, וא"כ בנית אותו כותל אינו נחשב להוצאה עבור הניקף ומשו"ה אין להחשיב את זה כמוציא הוצאות לצורך הניקף, ודו"ק.

**ותי' הגמ' דהקיפא יתירה, נראה** דעצם המציאות שהגדר מקיפה את כל הפנים שלה הוא קובע שההוצאה היא עבור חבירו ואי"צ לכללי נהנה, ודו"ק כי קצרתי.

**עיין היטב רמ"א סי' רס"ד ס"ד** במציל את ספריו ואגב כן הציל את ספרי חבירו, דחבירו פטור משום זנוזל"ח, **וצ"ע** דהתם אתינן משום חיוב של מוציא הוצאות ע"פ ולא משום נהנה וא"כ מ"ש לפטור משום זנוזל"ח, והתם ל"ש סברת הגרש"ש הנ"ל ודו"ק, **וע"כ כמש"נ** שענין הוצאה לצורך חבירו נמדדת לפי הכלל אם חשיב הנאה לחבירו, ואם חשיב העמדת שרות לחבירו לפי כללי נהנה שוב שייך לדון נמי משום מוציא הוצאות ע"פ, ודו"ק כי קצרתי.

### תד"ה "טעמא"

תוס' סבר דעמד ניקף אף דהוי זנוזל"ח מ"מ מכיוון דגלי דעתיה דניחא ליה בהוצאה חייב, משא"כ בדר בחצר חבירו לא גלי דעתיה דניחא ליה בהוצאה.

והקשו כולם מדר בחצר ראובן ונמצאה של שמעון דפטור למ"ד זנוזל"ח, **עיין אור שמח** מגזילה ה"ט**, וקה"י בסוגיין.**

ונראה דבאופן דמקיף וניקף, שיש כאן מעשה מצד המקיף, ואתינן לחייב את הניקף משום יורד ומשום מוציא הוצאות ורק השאלה אם חשיב הוצאות על פיו ולצרכו של ניקף, ולמ"ד זנוזל"ח חייב הרי דחשיב הוצאות לצורך הניקף ולמ"ד פטור ל"ח הוצאות לצרכו הניקף וכמש"נ.

א"כ מסתברא דבאופן שגילה דעתו ע"י שגדר את הרביעית, עי"כ מלמפרע נחשב שהמקיף הוציא הוצאות לצורך הניקף וחייב משום יורד. דהא גילה דעתו שרוצה באותה הוצאה, ושוב אין אני צריך את הענין שהמציאות ההוצאה היא לצורך הניקף ע"י דזנוזל"ח חייב, וחשיב משתמש בכתלים אלא אף אם זנוזל"ח פטור ל"ח משתמש בכתלים מ"מ ע"י גלוי דעתו שרצונו בעשית הכתלים הוא עצמו מחשיב את זה ליורד ולמוציא הוצאות ע"פ.

משא"כ בדר בחצר ראובן ונמצאת של שמעון בדלא קיימא לאגרא, דמכיון שהשימוש בא ע"י המשתמש ולא ע"י נתינת בעל החצר, וא"כ הכא אין לדון כלל מצד יורד, ומצד מוציא הוצאות לצורך חבירו, וכאן ע"כ אתינן דוקא משום נהנה (ומצד מלוה הכתובה בתורה דהגר"ח) ומכיון שעצם ההשתמשות איננה נחשבת השתמשות בשל חבירו דזנוזל"ח פטור א"כ מה מהני מה שגילה דעתו, הגלוי דעת מהני לעשותו יורד ומוציא הוצאות לצורכו, אך גלוי דעת דניחא ליה בהוצאה איננו עושה חלות השתמשות בדבר שהבעלים אינו נחסר, ודו"ק, ומיושב היטב כל הסוגיא.

**אולם במרדכי** משמע ששייך ענין גלוי דעת לחייב אף בנהנה, עיי"ש, ולע"ע צ"ע.

**דף כא' ע"א**

**גדרי שו"ר ברה"ר ורה"י:**

**סוגיא דמחזרת (דף כא' ע"א):**

**אכלה מע"ג חברתה, קופצת (דף כ' ע"א):**

**בעיא דר"ז במתגלגל (כ' ע"א):**

**פי פרה (דף כג' ע"א):**

**עוד סוגיות הנוגעות לענייננו – דף יד' חצר שאינה של שניהם דחשיב כרה"ר:**

**וכן עוד בדף יד', חצר של שניהם לשוורים ושל א' לפירות דנחלקו אם חשיב רה"י:**

**עיקרא דשמעתא דמחזרת:**

**(גמ' כא' ע"א "כיצד משלמת וכו' אמר רב ובמחזרת—עד מתני' בע"ב)**

**מתבאר במתני'** דאכלה מתוך הרחבה פטורה מדין שן, ובאכלה מצידי הרחבה חייבת.

**ובגמ'**: ללישנא קמא נחלקו רב ושמואל, דלרב אי"צ שתעמוד הבהמה עצמה בצידי הרחבה אלא סגי בכך שמחזרת ראשה לצידי הרחבה, ולשמואל אף במחזרת פטורה משום שן ברה"ר, וחייבת דוקא בעמדה בבהמה בצידי הרחבה.

**ומתבאר** דלכ"ע בעמדה ברה"ר ואכלה בצידי הרחבה בלא מחזרת, כגון בקרן זוית, דפטורה.

**ומתבאר** דלכ"ע בעמדה ברה"ר והכניסה ראשה לתוך החנות ואכלה דחייבת אף בלא מחזרת.

**ולל"ב** כ"ע ל"פ דבמחזרת אף בעמדה ברה"ר דחייבת, ופלוגתתם במקצה מקום מרשותו לרה"ר שנתן רשות לבהמה להלך שם, דלרב פטורה, ולשמואל חייבת**, ולרש"י** לרב בור ברשותו חייב וממילא הפירות מופקרים ולכן פטור על הזיקם, ולשמואל בור ברשותו פטור וממילא אין הפירות מופקרים ולכן חייב עליהם, **עיין מה** שהקשה תוס' ועוד יבואר, **וביאר התוס'** שהנידון הוא שכמו שבבור ברשותו נחשב שעושה תקלה ברה"ר, כ"כ פירות ברשותו באופן שרגיל להיות שם בהמות, דחשיב שמפקיר את פירותיו ויש כאן פטור של שו"ר ברה"ר, שיסודו של הפטור הוא שעל בעל פירות לשמור פירותיו. **ומסקינן** דלרב אף אם בור ברשותו פטור דל"ח שעושה תקלה ברה"ר ומכיון שעושה ברשותו אין לחייבו באחריות נזקי הבור, מ"מ אם מניח פירות א"א להטיל האחריות על בעל הבהמה שאוכלתם מרה"ר, ולשמואל אף אם יסבור בור ברשותו חייב הוא משום שהשור לא רואה את הבור, אבל בפירות חשיב שבעל הבהמה אחראי ולא בעל בפירות מכיון שהשור רואה את הפירות, ויבואר להלן.

**עיקרא דשמעתא דאכלה ע"ג חברתה, וקופצת:**

**(כ' ע"א - אמר אילפא וכו' – בפתילא דאספסתא)**

**ועיין לעיל דף כ' ע"א** דאילפא אמר שבהמה שאוכלת מע"ג חברתה דחייבת, ור' אושעיא אמר שם דבהמה שאוכלת בקופצת דחייבת, **ולרש"י שם וכן להבעה"מ** הוו אילפא ור' אושעיא ב' מימרות, ולאילפא בהמה שעומדת ברה"ר ואוכלת מע"ג חברתה חייבת, ור"א אמר שקופצת חייבת משום משונה ברה"ר, **ועיי"ש רי"ף רא"ש ומלחמות** שביארו דאילפא ור"א הוי מימרא א', ושבהמה שאוכלת מע"ג חברתה בלא קופצת פטורה, דהוי כמחזרת שלדינא פטורה כשמואל וכל"ק, ורק בקופצת חשיב שיצאה לגמרי מרה"ר וחשיב כעמדה בצידי הרחבה שחייבת לכ"ע.

**ולכאורה עולה שם** שאכלה מע"ג חברתה חשיב מחזרת, ובקופצת ואוכלת מע"ג חברתה חשיב עומדת בצידי הרחבה, **ולפי"ז כוונת המסקנא בסוגיין** דבמחזרת כ"ע ל"פ דהוי כמו אוכלת מע"ג חברתה דפטור, ואילפא ור' אושעיא מיירי בקופצת דהוי כמו עומדת בצידי רחבה, **ועולה** שבזה נחלקו תנאי. **וכ"ז להרי"ף והרמב"ן , אולם לבעה"מ** (וכן להרשב"א ), שאילפא מיירי באוכלת מע"ג חברתה ללא קופצת, ובהא נחלקו אבל במחזרת לכ"ע פטור, ועולה שחלוק מחזרת מאוכלת מע"ג חברתה, ויש לבאר במה תלוי פלוגתתם אם מחזרת כאוכלת מע"ג חברתה או לא.

.

**ומתבאר בגמ'** **להלן כא' ע"ב דמימרות דאילפא ור' אושעיא** בבהמה שאוכלת מע"ג חברתה וקופצת דתלוי במחלוקת תנאים דר"מ ור"י ור"י ור"א, **אבל מחזרת** לא תלוי במחלוקת תנאים.

### עוד בהנ"ל

**בפשטות ענין שו"ר תלוי בכך שהפירות והבהמה ברה"י -- ובמחזרת הנידון אם אזלינן בתר ראשה שהיא ברה"י או בתר הבהמה שהיא ברה"ר:**

**שי' תוס', ורא"ש ודעמיה, שיסוד שו"ר ברה"י הוא אם הפירות נמצאות במקום שאין מצוי שבהמות יאכלו אותם ויש לו רשות להניח אותם :**

**לברר הפלוגתא בקופצת שיכלה לאכול ללא קפיצה אם חייבת:**

**וכן בהמה שאינה יכולה לאכול ללא שנוי, אך בהמות אחרות יכולות לאכול בשופי האם אותה שאינה יכולה חייבת:**

**שי' הרמ"ה שפירות ובהמה ברה"ר וקפצה ואכלה חייבת- דהיינו שאין כלל דין שיהיו פירות ברה"י אלא כל אכילה שאינה מצויה חשיב רה"י:**

**ומאידך שי' הרמ"ה שפירות ברה"י חייבת אף ללא קפיצה:**

**ועולה שיש ב' גדרי רה"י, שאכלה אף ברה"ר ע"י שנוי, או באכלה ברה"י ללא שנוי:**

**בלשון רש"י וכן הוא בשו"ע שצא' ס"ט – יא' ובסמ"ע שם** שהנידון במחזרת הוא אם אזלינן בתר גוף הבהמה שנמצאת ברה"ר, ופטורה, או אזלינן בתר הראש שנמצא ברה"י, **ונראה לבאר** שבלא חיזור הרי דודאי הראש נגרר אחר הבהמה, שהמצאות בהמה ברה"ר מחייב שיהיה הראש ברה"י ולכן חשוב שהמזיק הוא הבהמה דקיימא ברה"ר, אבל במחזרת הרי שאין הבהמה הוא המזיק אלא הראש הוא נחשב נפרד מהבהמה דע"י המחזרת נחשב המצאות הראש ברה"י שלא בתולדה מהמצאות הבהמה הרה"ר ולכן חשוב שהמזיק ברה"י , ודו"ק.

**אולם לפי"ז צריך להבין** מדוע באוכלת מתוך החנות חייבת אף שאינה מחזרת, ומדוע לא אזלינן בתר גופה שעומדת ברה"ר .

**בתוד"ה "ובמחזרת"** מבאר שהנידון במחזרת הוא במקום שאינה יכולה לאכול אלא ע"י חיזור אם משו"כ נחשב המקום שמונח הפירות שיש לו רשות להניחם ושוב הוי רה"י או לא. **וצ"ע לפי"ז** אם הבהמה שאכלה יכולה לאכול רק ע"י חיזור , אולם בהמות אחרות יכולות לאכול בלא חיזור , דמחמת בהמות אחרות אין לו רשות להניח, וממילא אף על בהמה זו שאינה יכולה בלא חיזור מ"מ יהיה פטור דייחשב שאין לו רשות להניח שם פירות ול"ח רה"י. ובפשטות לא נראה כן אלא תלוי בכל בהמה ובהמה, **ובתד"ה "דקיימא**" דמיירי בחמור טעון גדיים, הוי חשוב החמור והגדיים כמזיק א', ולכן מחמת הגדיים אין לבעל הפירות רשות להניח ושוב פטור אף על החמור, אולם מבהמה לבהמה ל"א שאם א' יכולה לאכול בלא חיזור תתחייב חברתה אף בחיזור.

**ומתבאר בסוגיין כמה שי' ראשונים בענינן , דשי' הרא"ש לעיל דף כ'** דרשות הניזק תלוי דווקא באם הפירות מונחים במקום של"ש שתאכל מרה"ר אלא ע"י קופצת , דאז יש לו רשות להניח פירות וחשוב רה"י, אך אם הבהמה יכולה לאכול אף בלא קופצת הרי שאף אם אכלה ע"י קופצת פטורה מכיון שמ"מ לבעלים אין רשות להניח הפירות שם מכיון שיכולה הבהמה לאכול אף בלא שתקפוץ. **ונראה** פשוט לדעת הרא"ש שאם בהמה א' אינה יכולה אלא בקופצת הרי שהיא חייבת למרות שיש בהמות אחרות שיכולות לאכול בלא קופצת, וע"כ שאין כונת הרא"ש שהענין תלוי אם יש או אין רשות להניח פרות כפשוטו,וצ"ב.

**ומשמעות דברי הרמב"ן במלחמות לעיל כ'** שבקופצת הריהי חייבת אף ביכולה לאכול בלא קופצת, ולפי"ז **מסתמא ה"ה** בעמדה בצידי הרחבה שהוי כקופצת הרי שהיא חייבת אף אם יכלה לאכול מרה"ר, ולהרא"ש בעמדה בצידי הרחבה ויכלה לאכול גם ברה"ר תהיה פטורה.

**ועיין בשו"ע וברמ"א ועולה דנקטו** כהנ"ל שנחלקו בהאי פלוגתא דהרמ"א מייתי בשם י"א שחייבת דוקא אם א"א לאכול ללא קפיצה ומשמע דהשו"ע פליג.

**עיין בטור דמייתי שי' ברמ"ה** דאף פירות המונחות ברה"ר אם בהמה אכלתם בקופצת חייבת עליה נ"ש מדין שן ברה"י , **ועולה** שדין רה"י תלוי במקום עמידת הבהמה, ובקופצת ל"ח שיש לבהמה זכות להיות ברה"ר ולכן חייבת אף על פירות שעומדות ברה"ר, **אולם מאידך פסק שם** **הרמ"ה** שבעומדה ברה"ר ואכלה מע"ג חברתה וכד' דחייבת , וע"כ דאזלינן נמי בתר מקום הפירות , ולכאורה עולה שיש ב' מחייבים , בהמה ברה"י , ופירות ברה"י . ועיין נחל"ד דנקט דאף להרמ"ה מיירי דאוכלת מצידי רחבה ,עיי"ש .

**ב' הערות על שי' הרא"ש:**

**יש לדון** דלכאורה להרא"ש אין כלל ענין שבעל הפירות יניח ברשותו שייחשב פירות ברה"י אלא כל מקום שהניח בעל פירות באופן שלא שכיח שיבא לשם בהמות הרי שבעל הבהמה חייב , **וצ"ע מדברי הרא"ש לעיל דף י"ד** בהכניסו בעל הפירות ובעל הבהמה את הפירות והבהמה לחצר אחרת , דפטורים , דהוי רשות לא לזה ולא לזה, וצ"ע הא מכיון שאין רשות לבעל הבהמה להכניס לשם בהמתו א"כ בעל הפירות הניח פרותיו במקום שאין לו לחוש שיוזק , ומה אכפת לן שהניח שם שלא ברשות בעלים , **ועיי"ש פ"ח** שכ' שזהו משום שיש לבעל החצר בהמות ומחמת בהמות בעל החצר חשוב בעל הפירות שמפקיר פרותיו במה שמניחם שם, ושוב גם בהמתו של אחר פטורה, וצ"ע דלפי"ז ברשות לא לזה ולא לזה באופן שאין לבעל חצר להכניס שם בהמות ומ"מ אחר שהכניס לשם בהמות חייב ול"א דהוי אבידה מדעת , **עיי"ש רשב"א** , וע"כ שהחיוב ברה"י הוא דוקא אם בעל הפירות הכניס ברשות ולא סגי בכך שהכניס באופן שאין לו לחשוש שיהיו שם בהמות.

**עוד יש להקשות** אם יסוד חצה"נ ורה"ר להרא"ש הוא תלוי רק בכך אם הניח את הפירות במקום שאין לחשוש לבהמות ,א"כ צ"ע דברי הרא"ש בריש פרקין לגבי התיזה מרה"ר לרה"י, שתלה הרא"ש שאם בתר תבר מנא אזלינן הרי דחשיב רשות הניזק , ודן את בתר מעיקרא אזלינן אם נחשב חצר הניזק , וצ"ע הא אין הנידון היכן עשה את מעשה ההזק , אלא לכאורה כל הנידון הוא רק אם היה לבעל פרות לחשוש למציאות של היזק בהמות ואם הוי אורחיה וא"כ מ"ש בזה חילוק אם בתר מעיקרא או בתר תבר מנא אזלינן.

**והנראה בכ"ז**, ובהקדם לבאר ענין של פטור רה"ר וחיוב בחצה"נ וכמש"נ שבחצה"נ חייב למרות שהבהמה עשויה להכניס ראשה לחצה"נ בלא חזור , ואם כן צ"ע הא אין את עיקר הענין של חיוב חצה"נ ,וכמש"כ הרא"ש הרי"ף והר"מ שיסוד פטור רה"ר הוא משום רשות להלך, וחיוב חצה"נ הוא משום שאין רשות , ואם בהמה שברה"ר עשויה להכניס ראשה לחנות מדוע חייבת , ו**נראה** שיסוד חיוב ממון המזיק הוא אינו תלוי רק בכך שעשתה הבהמה מעשה היזק, אלא כדי לחייב את המזיק צריך שיהיה מצב שיחייב שהאחריות על המצאות הממון שלו במקום שהזיק הוא אינו ברשות ולכן יש להטיל על בעליו את כל התוצאות שקרו מחמת שהמציא את ממונו במקום שאין לו רשות להמציא, ובאמת בחצה"נ הרי שהמקום ביסודו צריך שלא יכנסו שם בהמות, מכיון שמקום חצה"נ מיועד להצנעת פרות, ומאידך רה"ר יסוד המקום הוא למהלך אדם ובהמה, ולכן אין כלל סבת חיוב של ממון המזיק ברה"ר מכיון שהימצאות בהמה שם הוא בהיתר, ויסוד המחייב בממון המזיק הוא ע"י שהימצאות הממון במקום ההיזק הוא באופן שמוטל על בעליו האחריות על עצם הימצאות הממון שם . אולם אף שברה"ר יש רשות לרגלי בהמה , ובהכרח גם תכנס לחנות וא"כ לכאורה נחשב שההיתר לרה"ר כולל היתר ליכנס לחנות , אולם מכיון שבתוך החנות יש סיבה לשלול קיום בהמה שם, הרי שגדר ההיתר להימצאות הבהמה ברה"ר הוא שאם תכנס לרה"י הרי שהאחריות ע"כ היא על בעל הבהמה, שבאמת כביכול היה מקום לאסור על בהמה להמצא ברה"ר שמא תכנס לרה"י, ומאידך יש סבה להתיר לבהמה להכנס לחנות מחמת הכרח של צורך העולם להשתמש ברה"ר, ולכן נקבע שמותר להשתמש ברה"ר תוך כדי נטילת אחריות על האפשרות שתכנס לרה"י .

**יש לבאר עפ"ז שי' רש"י והר"מ לעיל דף י"ד** **דנקטו שחצר של שניהם לשוורים** ושל א' לפירות דחשיב חצר הניזק וחייב בשו"ר, **והדבר תמוה** דמכיון שיש לשניהם רשות להכניס שוורים מדוע חשיב חצה"נ לפירות הא המזיק והניזק משתמשין שתיהם ברשות ומה מוסיף במה שיש למזיק רשות בפירות שמשו"כ יחשב רשות שניהם , הא בכך שיש למזיק רשות להניח בהמתו הוא הוא הסיבה שיחשב חצר של שניהם . **ולפמש"נ שיסוד** חצר הניזק הוא איננו מחמת שאין רגילות בפועל שיכנסו שם בהמות, אלא זהו זכות שמחמת שעיקר ייעודו של חצה"נ שהוא מקום להצנעת פירות , ולכן כל שימוש בבהמה אף שמותר כגון ברה"ר הוא באופן שהמשתמש יטול אחריות על אפשרות שהבהמה תיכנס לרה"י, וא"כ בחצר של שניהם ולא' לפירות, שהשימוש לפירות שייך רק לא' , הרי שלמרות שיש רשות לשותף להכניס שוורים מ"מ מכיון שיש לשני זכות לו בלבד לקיים שם פירות הרי שכאן גם נקבע שזכותו של בעל שוורים להשתמש בחצר בשוורים כמו ברה"ר, ושיש לו רשות לקיים שוורים תוך כדי נטילת האחריות על מה שהבהמה תזיק פירות, דהכא נמי הוי כמו רה"ר והוי נמי תרתי דסתרי , שמחד יש זכות לבעל השוורים להכניס השוורים לחצר, ומאידך יש זכות לבעל פירות שלא יכנסו שם שוורים למונעו מהכנסת פירות, ולכן חל זכות לקיים שוורים תוך כדי נטילת אחריות על תוצאות ההיזק כלפי בעל הפירות, משא"כ אם לשניהם יש זכות גם לפירות הרי ששניהם קובעים יחד שהחצר לשוורים ופירות יחדיו ואין להטיל עליהם אחריות כלל, ורק אם לא' יש זכות לפירות הרי שכלפיו יש התחייבות שהשוורים לא יזיקו ולמרות שמותר לקיים שוורים עדיין מוטל על בעל השוורים לקיים רה"י לפירות כמקום להצנעת פירות ושאם יזיקו השוורים יטול אחריות וישלם עליהם , וד"ק היטב. **ונידון דצידי רחבה,** שהא באמת הא הוי כולו רה"ר, שכמש"נ יסוד פטור רה"ר הוא מחמת שקיום הבהמה ברה"ר אין בה סיבה ליטול אחריות על התוצאות מכיון שזהו תכלית רה"ר לקיום בהמות, אולם אם יש מקום שאין בהמות מצויות שם חוזר חיוב דשו"ר מכיון ששוב יש לבעלים אחריות על הימצאות הבהמה שם, ונחשב שההיזק שנגרם בצידי רחבה הם ע"י שנוי מצד הבהמה ולכן יש להטיל עליה האחריות, ולא כמו שהובן בפשטות שכל מקום שאין לבעל הפירות לחשוש מבהמות הרי שבעל בהמות חייב, אלא שכל מקום שמצד בעל בהמה יש סיבה לחיוב אחריות על הימצאות הבהמה ושהוגדר שההיזק שנגרם מן הבהמה לפירות הוא באחריות של מי ששינה וגרם להמצאת הבהמה והפירות יחדיו, ובצידי רחבה מוגדר שעל בעל בהמה האחריות שהמצאת הבהמה והפירות יחדיו, **ולפי"ז מובן** **שבחצר שאינה של שניהם** למרות שהחצר אין בה בהמות ולא היה לבעל פירות לחשוש לבהמות מ"מ פטור בעל הבהמה , שמכיון שעל המצאת הבהמה והפירות יחדיו אין להטיל אחריות על בעל הבהמה יותר מעל בעל פרות מכיון ששניהם שלא ברשות, ומכיון שכמש"נ יסוד המחייב בממון המזיק הוא מה שהאחריות ע"כ שהמזיק פגע בניזק הוא על בעל הבהמה, הרי שבשניהם שלא ברשות פטור, ולא שמ"מ לא היה לבעל הפירות לחשוש לבהמות, שלא זה המחייב , אלא מה שהאחריות של בעל הבהמה מה שנמצאו המזיק והניזק יחדיו הוא המחייב, אלא שנקט הרא"ש שבצידי רחבה מכיון שאין מצוי בהמות הרי שאם נכנסה בהמה הרי שהאחריות על ההימצאות של בהמה והפירות מוטל על בעל הבהמה, משא"כ בשניהם של"ב פשוט שפטור, ודו"ק . **וכן מתבאר שבחצר של שניהם** לשוורים ופירות דחשיב כרה"ר, ומ"מ בהמה של אחר שנכנסה חייבת, למרות שהחצר יש בה בהמות של השותפין וא"כ לכאורה לסברת הרא"ש שיפטרו מכיון שהניח פרות במקום שאינו שמור, ולפמש"נ הרי שאין הענין תלוי בכך שהניח פרות במקום שיש לחשוש או אין לחשוש לבהמות, אלא עיקר סיבת החיוב והפטור הוא אם יש להטיל אחריות שווה למזיק ולניזק ע"כ שנפגשו הבהמה והפרות, או שיש א' שהוא יותר משנה מן הרגילות ולכן הוא אחראי על מה שנפגשו המזיק והניזק, וא"כ בחצר השותפין למרות שבינם לבין עצמם אין מי שיותר אחראי על זימון המזיק והניזק מכיון שהוא רשות של שניהם , אולם מ"מ בעל הבהמה אחרת יתחייב שכלפי בהמה אחרת ודאי שבעל הבהמה אחראי יותר ע"כ שנפגשו הבהמה והפירות מכיון שהפירות היו ברשות ובהמה שלא ברשות, ודו"ק.

**ולפי"ז יש ליישב מה שהקשינו מהרא"ש בריש פרקין,** דלכאורה אם יסוד פטור רה"ר וחיוב רה"י הוא מחמת שאין לבעל פרות לחשוש שמא יבואו בהמות א"כ מ"ש לתלות בבתר מעיקרא ובתר תבר מנא, אולם לפמש"נ הרי שבאמת יסוד חיוב שו"ר תלוי בכך שיש להטיל האחריות על הימצאות השו"ר על בעל הבהמה , וכמש"נ שבחצה"נ למרות שדרכו של בהמה ליכנס מרה"ר לחנות וכד' מ"מ בעל הבהמה הורשה רק להשתמש ברה"ר והוגבל זכותו שאם מחמת שימושו ברה"ר תיכנס לרה"י הרי שהאחריות ע"כ תוטל עליו מכיון שדין של רה"י שתיהיה מסולקת מרגלי בהמה, הרי שכאן שייך לידון שאם בתר תבר מנא אזלינן ונחשב שמעשה ההיזק נעשה ברה"י הרי שבכלל אחריות שמוטלת על בעל הבהמה הוא גם האבן שהושלכה מרה"ר לרה"י, ולמרות שמצוי הוא מ"מ הוטל על בעל בהמה אחריות על מה שיוולד מהשימוש ברה"ר שהבהמה נכנסה לרה"י, ואם בתר תבר מנא אזלינן הרי שנחשב שהבהמה נכנסה לרה"י והזיקה , משא"כ אם בתר מעיקרא אזלינן ונחשב שכל פעולת ההיזק הוא ברה"ר ורק שבירת החפץ ברה"י הרי שיש לדון שבכה"ג חשיב שימוש ברה"ר גופא ושלא הוטל האחריות על בעל הבהמה, שהוטל עליו רק מה שפועלת הבהמה ברה"י למרות שהוא באופן מצוי, ולא מה שנחשב שנפעל ברה"ר, וע"ז מסיק הרא"ש שילפי' מוביער שמכיון שפעולת ההיזק ברה"י אף שחיוב על הפעולה חל בתר מעיקרא מ"מ נחשב ששייך כאן הטלת אחריות על מה שגורם שיש מעשה בהמה ברה"י שעושה שם את השבירה גופא, וכמש"נ כבר לעיל בדף יז' עיי"ש ודו"ק.

**ולפמש"נ הרי שלהרמב"ן במלחמות**, הרי שלמרות שהבהמה יכולה לאכול בלא קפיצה מ"מ אם קפצה חייבת, שבאמת לא דנים מה שהניח פירות בלא חשש באופן כללי, אלא דנים את גוף מעשה ההיזק, שבאכלה בלא קופצת הרי שמכיון שהזיקה באופן של שימוש רגיל מרה"ר שוב אין להטיל על בעל הבהמה אחריות על הימצאות הבהמה והפירות יחדיו ופטור, אולם בקפצה מכיון שההיזק בין הבהמה לפירות נעשה באופן שאינו דרך השימוש ברה"ר שוב נחשב בעל בהמה ששינה בהשתמשותו ומתחייב באחריות על מעשה ההיזק, **והרא"ש סבר** שבאותה בהמה אם יכלה לאכול בלא קפיצה הרי שאם קפצה אין בכך שום שינוי שגורם ההיזק מכיון שההיזק יכל ליגרם בכל מקרה גם בלא קפיצה ולכן אין להטיל אחריות על בעל הבהמה ושייחשב שהאחריות עליו מכיון ששינה בשימוש שמחייבו באחריות, דההיזק אינו זומן בע"כ מחמת השנוי, **אולם באמת גם** **להרא"ש י"ל שידונו כל בהמה ובהמה,** דמכיון שהחיוב והפטור הוא אינו מחמת מה שלבעל פירות היה או לא היה לו לחשוש לבהמות, אלא יסוד החיוב הוא מה שיש להטיל אחריות על בעל הבהמה שמחמת השנוי שלו זימן ההיזק הרי שמסתמא יש לדון כל בהמה ובהמה, ובהמה שאינה יכולה לאכול בלא קפיצה הרי שחשיב שבעליה זימן ההיזק שרק ע"י שנוי הבהמה שייך שיזדמנו הפירות לפני הבהמה ולכן האחריות על בעל הבהמה ולא איכפת לן כלל מה שבהמה אחרת יכולה לאכול בלא קפיצה, ודו"ק.

**ויש לבאר ע"פ הנ"ל את פלוגתת רב ושמואל במחזרת**, שודאי שצידי רחבה הם מקום שאין רגילות שתעמוד שם בהמה ותאכל, אולם אם יכולה בעמידה מרה"ר לאכול בלא חיזור מצידי הרחבה הרי שודאי לא נימא כמו שאומרים בחצה"נ ובמתוך החנות שההיתר לישתמש ברה"ר הוא תוך כדי נטילת אחריות על כך שלא יהיה אכילה מתוך חצה"נ, דה"מ ברה"י ממש שייעודו להצניע פירות הרי שהשימוש ברה"ר כולל אחריות על מה שתיכנס הבהמה לרה"י, אולם צידי רחבה הם ביסודם רה"ר, אלא שעד כמה שאין שימוש שם למהלך בהמות הרי שדרכו להניח פירות, אבל אם השימוש ברה"ר מחייב שתיכנס ראש בהמה בלא חיזור לצידי הרחבה הרי שאין סברא להטיל אחריות על בעל הבהמה ונחשב לענין זה שגם צידי הרחבה עומדים לשימוש רה"ר ודלא כמו חצה"נ, ודו"ק, אולם באופן של מחזרת הרי שכאן יש לדון אם מה שאין הבהמה יכולה לאכול אלא במחזרת הרי שנחשב שמעשה האכילה אינו ע"י גוף הבהמה אלא ע"י ראשה המוטה, ואז לא מוגדר ששימוש רה"ר הוא בתוך הצידי רחבה אלא האכילה אינה מתייחסת כלל לבהמה שעומדת ברה"ר, ובזה נחלקו רב ושמואל אם הטיית הראש גורמת להגדרה שאין הבהמה דרה"ר היא האוכלת ברה"י והוי נזק בצידי רחבה וחייב, או שנחשב עדיין שגוף הבהמה שברה"ר הוא המזיק ושוב נחשב שהבהמה מרה"ר הוא המזיק, ודו"ק.

**בסוגיא דמתגלגל (דף כ' ע"א), ובסוגיא דפי פרה (דף כג' ע"א):**

**שי' רש"י: דבעיא דמתגלגל הוא בבהמה שעמדה ברה"ר וגלגלה לרה"י ואכלה, וכן ליהפך בעמדה ברה"י וגלגלה לרה"ר ואכלה, והנידון אם אזלינן בתר לקיחה או בתר אכילה:**

**קושית התוס' בדף כ': הא סוגיית פי פרה הוא בכה"ג שנטל כלב מרה"י ואכל ברה"ר ולא תלינן אם אזלינן בתר לקיחה או בתר אכילה, ולכן ביאר הסוגיא באופן אחר:**

**יישוב השטמ"ק בשם ר' ישראל את שי' רש"י , וביאור דבריו שבכלב שנטל מרה"י ויכל לאכול שם ואכל ברה"ר פקע שם נטילה מרה"י וחשיב נטילה ואכילה ברה"ר:**

**עולה דשי' תוס' דלעולם שן חייבת דוקא אם היתה אכילה ולקיחה ברה"י, ופי פרה מיירי שלא היתה נטילה כגון שאחר הניח החררה בפי פרה ואז סגי באכילה ותלי בדין פי פרה – ושי' רש"י שסגי או באכילה או בנטילה, וזהו האבעיא דמתגלגל – ורש"י לשי' שכלב שנטל ל"ח נטילה מרה"י וכחילוקו של ר' ישראל:**

**בירור בטושו"ע וגר"א בכל הנ"ל:**

**גמ':** (דף כ' ע"א) בעי ר"ז מתגלגל מהו, **וברש"י מבואר** שהנידון אם בהמה עומדת ברה"ר ומגלגלת מרה"י לרה"ר אם אזלינן בתר לקיחה וחייבת או בתר אכילה ופטורה. **וה**"**ה נקט רש"י** להאי בעיא בעומדת ברה"י ומגלגלת מרה"ר לרה"י, אם אזלינן בתר אכילה וחייבת או בתר לקיחה ופטורה. **והתוס' הקשה** מלהלן דף כג' דמתבאר שכלב שנטל חררה מרה"י שחייב דוקא אם אכלה ברה"י ולא אם אכלה ברה"ר וע"כ שבתר אכילה אזלינן**, ולכן ביאר** התוס' נידון דמתגלגל באופן שנעשה לקיחה ואכילה ברה"י באופן שעמדו הפירות לצאת מרה"י לרה"ר והנידון אם פירות שעומדים לצאת מרה"י לרה"ר אם נחשב שעומדים ברה"י או לא. **ועיין שטמ"ק בשם תלמידי ר' ישראל**[[1]](#footnote-1) שיישב שיש חילוק שבכלב שנטל חררה הרי שהכלב היה ברה"י ונטל והלך לרה"ר דבכה"ג פטור, משא"כ כאן שהבהמה עמדה ברה"ר ונטלה מרה"י הרי שכאן יש ספק**. ונראה לבאר** שבכלב שהיה ברה"י דנטל והלך לרה"ר הרי שאין עצם הנטילה שייכת לאכילה שלבסוף, והיה נטילה ברה"י שיכל כבר בשעתה לאכול והלך לרה"ר הרי שאין הנטילה מרה"י היא עצם מעצמו של ההיזק של האכילה דלאחמ"כ משא"כ במתגלגל מכיון שהאופן היחידי שתאכל הוא ע"י גלגול הרי שהנטילה והאכילה הוי מעשה הזק א' ארוך, הרי שכאן מבעיא ליה לגמ' אם חשיב שן ברה"י מכיון שניטל משם, או"ד דמכיון שנטלה לרה"ר ואכלה חשיב שן ברה"ר, ודו"ק.

**וכן בעמדה ברה"י** וגלגלה מרה"ר לרה"י הספק כנ"ל דמכיון שהגלגול הוא תחילת האכילה מסתפקינן אם אזלינן בתר נטילה ופטור או בתר אכילה וחייב, ולפי"ז בכלב שנטל חררה מרה"ר והלך ונכנס לרה"י הרי שודאי שיהיה חייב ואי"צ שיוציא מחצר דבעל חררה ויוליכו לגדיש דבעל חררה אלא מכיון שהנטילה מרה"ר אין לה שייכות לאכילה שלאחמ"כ הרי שמעשה ההיזק נחשב שהתחיל ונגמר ברה"י וחייב, **ובאמת כ"כ הטור בסי' שצא' [[2]](#footnote-2)בשם הר"מ (ובב"י שכוונתו להרמ"ה)** שבכלב שנטל חררה מרה"ר ואכל ברה"י דחייב, **אולם בשו"ע בשצא' ס"ז מייתי להרמ"ה** [[3]](#footnote-3) בשם יש אומרים, **ועיי"ש גר"א** **סקי"ב [[4]](#footnote-4) דנקט דהתוס' להלן כג' ד"ה "תפשוט" פליג**, שכ' שם וז"ל ש"מ שבעו לקיחה ואכילה בחצר הניזק עכ"ל. דהיינו ששי' התוס' דלמרות שהלקיחה אינה תחילת אכילה לענין לחייב, מ"מ חשיב תחילת אכילה לענין לפטור, וכדי לחייב בשו"ר צריך שמשעת הלקיחה עד האכילה יהיה ברה"י. **ונראה שהתוס' לשי'** שהקשה על רש"י דמתגלגל מכלב שנטל חררה דהיינו שלא נקט לחלק את חילוק תלמידי ר' ישראל וסבר שכלב שנטל חררה ובהמה שמגלגלת מרה"י לרה"ר הוי דבר א', ולא מבעיא ליה כלל למבעיא של רש"י במתגלגל אם אזלינן בתר אכילה או בתר לקיחה ולכן יכול לסבור שצריך גם אכילה וגם לקיחה, **אולם הרמ"ה יסבור כרש"י** דמבעיא לן אם אזלינן בתר אכילה או בתר לקיחה אולם כמש"נ דהמבעיא דוקא כשהלקיחה היא תחילת האכילה, אולם במקום שניתק השייכות בין הלקיחה להאכילה הרי שודאי אזלינן בתר אכילה, עיי"ש.

**ובגמ' ת"ש משוי מקצתו** וכו' ורצתה הגמ' לפשוט מהברייתא בעיא דמתגלגל, ודחי דהתם מיירי בפתילה דאספסתא, **ופרש"י** דמיירי באספתא ארוכה שמונחת מקצתה ברה"ר ומקצתה ברה"י ובכה"ג אזלינן בתר בהמה שאם אוכלת מרה"ר והחצי שברה"י נמשך אחריה פטור וזאת למרות שאם היתה מגלגלת את הפירות מרה"ר לרה"י היה חייב ואם אכלה מרה"י והחלק שברה"ר נמשך אחריה חייב, וזאת למרות שאם גלגלה את כל הפירות מרה"ר לרה"י פטורה.

**והענין טעון ביאור, מדוע הענין תלוי בתחילת האכילה, ונראה** שיסוד הענין שברה"י חייב אף שהבהמה אוכלת מרה"ר (וכמו שמתבאר באוכלת מתוך החנות) הוא כמש"נ שלמרות שיש רשות לישתמש ברה"ר, ויש רגילות שאם ישתמש ברה"ר תיכנס לרה"י מ"מ הדין שמותר לישתמש ברה"ר רק אם יוטל על הבהמה על מה שיקרה מחמת כן ברה"י, הרי שכאן י"ל שהגדר הוא שכל דבר שיוגדר כמקרה וכוביער שנעשה ברה"י הרי שהבהמה חייבת עליה אף אם נולד משימוש מרה"ר, אבל כל דבר שמוגדר שמעשה השימוש נעשה ברה"ר אלא שהנזק בפועל קרה ברה"י בכה"ג פטור, (וזהו החילוק שבמוט ארוך שדרכה ברה"ר והוזק ברה"י הרי שנחשב שמעשה ההיזק נעשה ברה"ר ופטור, ובצרורות שמנתזין ממנה חשיב שנעשה מעשה ההיזק ברה"י.) הרי שה"ה כאן אם אכלה אספסתא שמונח מרה"ר לרה"י ואכלה ברה"ר ונגרר הכל לרה"ר ואכלתם הרי שמוגדר שנעשה מעשה ברה"ר ורק ההיזק בפועל הוא גם על פירות המונחים ברה"י, ואם אכלתם מרה"י ונגרר הכל לרה"י ואכלתם הרי שנחשב שנעשה מעשה ההיזק ברה"י ורק פעולת ההיזק הוא על פירות ברה"ר ולכן חייב, משא"כ באופן שגלגלה את כל הפירות מרה"ר לרה"י או מרה"י לרה"ר הרי שכאן ודאי נעשה מעשה במקום שהיו מונחים הפירות, וכל הנידון הוא רק אם אזלינן בתר לקיחה או בתר אכילה, ודו"ק.

**ובגמ' להלן דף כג'** בעי למפשט בעיא דפי פרה מהא דכלב שנטל חררה ואכלה בגדיש דחייב, וברש"י שם מבואר שהנידון הוא דאם פי פרה כחצר המזיק א"כ איך מחייבים באכלה בגדיש דניזק הא מ"מ פי פרה כחצר המזיק, **והקשה התוס'** דא"כ מאי מוכיח דוקא מכלב שנטל חררה הא יכול להוכיח מכל שן ברה"י שאם פי פרה כחצר המזיק יהיה פטור, **ולכן ביאר התוס'** דמסברא לא אזלינן כלל בתר פי פרה מכיון שאין ללכת אחר האכילה אלא אזלינן בתר לקיחה שהיא נעשית בחצר הניזק, וכל הבעיא דפי פרה הוא כשאין כלל לקיחה ע"י פרה כגון שחש"ו או עכו"ם האכיל את הפרה בחצה"נ, ואז הנידון אם פי פרה כחצר במזיק ופטור מכיון שאין כאן כלל סיבת חיוב מצד פרה, או"ד מכיון שהבהמה עומדת בחצה"נ הוא סיבה לחייב וחשיב פי פרה כחצר הניזק, ובעי למפשט מהא דמצרכינן בסוגיא שהכלב יאכל החררה בגדיש דניזק ולא סגי בכך שנטל מחצה"נ, דהיינו דע"כ דסברה הגמ' שצריך גם אכילה בחצה"נ וא"כ ה"ה בפי פרה ל"ח אכילה בחצה"נ דהא פי פרה כחצר המזיק, ולא סגי בנטילה מחצה"נ וצריך גם אכילה בחצה"נ ופי פרה הוי חצר המזיק. וע"כ מוכח שפי פרה כחצר הניזק. עיי"ש.

**וליישב קושית התוס' על רש"י** מדוע לא מוכחינן מכל דין שן שפי פרה כחצר הניזק **נראה פשוט**, דודאי רש"י מודה שנידון דפי פרה הוא באופן שיש אכילה בלא לקיחה, ולכן דוקא בכלב שנטל חררה דלרש"י ע"כ אין הנטילה שנטל הכלב הוא חלק מהמעשה מזיק של "וביער", ומשו"ה לא שייך להוכיח מכלב שנטל חררה לבעיא דמתגלגל, דבמתגלגל הוי מעשה לקיחה מרה"י באופן שהוא לקיחה שהוא תחילת האכילה, משא"כ בכלב שנטל חררה באופן שיכל לאכול במקום שנטל ולא אכל אלא הלך למקום אחר הרי שהנטילה אין לה כבר שייכות למעשה ההיזק, הרי שלפנינו כלב שנכנס לרה"י ככר בפיו ואכלו, ואין כאן מעשה מזיק בלקיחה כלל, וכל מעשה המזיק מתחיל באכילתו בחצה"נ והוי ממש הנידון דפי פרה, ובתוס' שהקשה על רש"י הוא לשי' עם מה שהקשה על רש"י בדף כ' שלא חילק בין מתגלגל לכלב שנטל חררה וסבר שגם בכלב שנטל חררה חשיבא הנטילה לחלק מהמעשה דוביער, ודו"ק.

**ולרש"י דמבעיא לן במתגלגל** מרה"ר לרה"י אם אזלינן בתר לקיחה או בתר אכילה, צ"ל דשם ל"ש לחייב על האכילה בלבד משום פי פרה, דדוקא במקום שלא היה כלל לקיחה אלא אכילה בלבד הרי ששייך לחייב על האכילה בלבד משום שפי פרה כחצה"נ, אולם במקום שגלגלה מרה"ר לרה"י שתחילת מעשה "דוביער" נעשה בלקיחה מרה"ר הרי שכאן הוגדר שמעשה וביער הוא בלקיחה ואכילה ובזה מבעיא לר' זירא אם אזלינן בתר לקיחה או בתר אכילה, ודו"ק.

**וכבר הובא פלוגתת הרמ"ה והתוס'** אם חיוב שן תלוי רק באכילה או צריך גם לקיחה גם אכילה, דלשי' הרמ"ה סגי באכילה ובאמת כלב שנטל חררה מרה"ר ואכלה בגדיש דניזק חייב, ולהתוס' צריך שיטול מחצה"נ ויאכל בחצה"נ, **עיין גר"א שצא' סקי"ב מה שכ' בזה בדברי התוס' כג' ד"ה** "**ולחייב" וד"ה "תפשוט". ולפמש"נ רש"י** בע"כ סבר כהרמ"ה דהא אם יסבור כתוס' שצריך לקיחה ואכילה א"כ מה הבעיא דר"ז במגלגל אם אזלינן בתר לקיחה או בתר אכילה הא לעולם צריך שניהם, ובתוס' דסבר שצריך לקיחה ואכילה הוא לשי' דנקט בבעיא דמתגלגל באופן אחר, ודו"ק.

**ועולה דלרש"י** באבעיא דמתגלגל יש צד שסגי באכילה ברה"י בלבד, **ולהתוס'** בפי פרה מתבאר שצריך אכילה ונטילה מרה"י ומסברא הכל תלוי בנטילה ומג"ה צריך גם אכילה, ולרש"י דיינינן מסברא שהדבר תלוי או באכילה או בנטילה, וצ"ב הנידון בזה. **אולם הרמ"ה** יכול לסבור שבעלמא צריך נטילה ואכילה ורק בכלב שנטל סבר כסברת ר' ישראל שפקע הנטילה ולכן לכ"ע חייב רק על האכילה, ותוס' פליג בסברא זו.

**פלוגתת השו"ע והרמ"א אם בעיא דמתגלגל היא גם בעמדה ברה"ר וגלגלה מרה"ר לרה"י – ובדברי הגר"א בזה**:

**הר"מ פ"ג ה"ד והשו"ע שצ"א סי"ב** [[5]](#footnote-5)פסקו לבעיא דמתגלגל דוקא באופן שהבהמה עמדה ברה"י וגלגלה לרה"ר, אבל בעמדה ברה"ר וגלגלה לרה"י ודאי פטור, **ועיין גר"א סקכ"ג[[6]](#footnote-6) דנקט דהר"מ סבר כהתוס'** דדין שן הוא תלוי באכילה ולקיחה, ולכן בעמדה ברה"ר ודאי פטור דלא מהני מה שנטלה מרה"י, וצריך גם אכילה ברה"י, אלא שבעמדה ברה"י ונטלה מרה"ר סבר הר"מ שיש לחייב מכיון שהבהמה עומדת ברה"י וראשה גריר בתר גופא, הרי שנחשב פי פרה כחצר הניזק, דסבר הר"מ שהטעם שפי פרה כחצר הניזק הוא משום שהפרה בחצר הניזק, הרי שספק הגמ' במתגלגל הוא באופן שגופה בחצה"נ וראשה ברה"ר האם ראשה גריר בתר גופה וחשיב כחצה"נ וחייב משום פי פרה, או שראשה לא גריר בתר גופה וחשיב ראשה ברה"ר ולכן אין לחייב משום פי פרה, עיי"ש, **ושי' הגר"א הוא קשה מאד, חדא,** דמכיון דהר"מ סבר כהתוס' דצריך גם אכילה וגם נטילה מרה"י, א"כ מה מהני מה שפי פרה כחצה"נ הא מ"מ הנטילה היא מפירות שהם ברה"ר וא"כ מ"מ הא הוי נטילה מרה"ר דלהתוס' והר"מ פטור, **ועוד צ"ע** דממ"נ אם מכיון שפי פרה כחצה"נ לא איכפת לן שהפירות ניטלו מרה"ר א"כ מדוע צריכים שיתגלגל לרה"י הא אף אם נאכלו הפירות ברה"ר שיתחייב, ומ"מ מה מוסיף מה שמתגלגל לרה"י מכיון דמ"מ ניטלו ברה"ר, ואם מהני משום מה מכיון דהוי פי פרה כחצה"נ א"כ שיהני בלא שיתגלגלו לחצה"נ. **וע"כ יש להוכיח שכוונת הגר"א** שהחיוב הוא בצירוף של נתגלגל עם פי פרה, שא"נ שמשום פי פרה בלבד יחייבו אף שנאכל ברה"ר, א"כ מדוע להרמ"ה דסבר שהכל תלוי באכילה ולא צריך גם נטילה א"א לאוקים האי ספיקא, ומדוע הוצרך הגר"א לומר דהר"מ כהתוס' ודלא כהרמ"ה, דהא אף להרמ"ה יש לדון שאף דסבר שבנוטלת מרה"ר לרה"י ודאי חייב מכיון דאזלינן בתר אכילה, אך הכא שעומדת ברה"י ופיה ברה"ר ואוכלת יש לדון האם פיה בתר גופא גריר וחייבת משום פי פרה או"ד פיה לא בתר גופא גריר ופטורה, וע"כ דסבר הגר"א שכל הנידון הוא רק באופן שגלגלה, ואם לא גלגלה ודאי פטור, ולכן מכיון דמיירי בגלגלה הרי שלהרמ"ה ודאי חייב דאזלינן בתר אכילה, ולכן הוצרך הגר"א לאוקים שי' הר"מ כהתוס' ודלא כהרמ"ה, וא"כ צ"ב מהו הצירוף של פי פרה עם נתגלגלה.

**ועוד יש להכריח שכוונת הגר"א** הוא לחייב דוקא בנתגלגל, שאם כוונתו שבכה"ג שהפרה ברה"י ואוכלת מרה"ר דחייב אף בלא נתגלגל, ובזה א"כ סבר הר"מ שבמקרה הפוך שעמדה ברה"ר ופיה ברה"י דבכה"ג ליכא ספק ופטורה, ואם מיירי בלא נתגלגל א"כ בכה"ג ודאי חייבת דהוי כמו אכלה מתוך החנות, וע"כ שהכל מיירי בנתגלגל, דלהר"מ הספק בעמדה ברה"י וגלגלה מרה"ר לרה"י, ובעמדה ברה"ר וגלגלה מרה"י לרה"ר פטור מכיון דהר"מ כהתוס' דבעינן נמי אכילה ברה"י, **ועכ"פ צ"ע מהו הצירוף של פי פרה ומתגלגל.**

**והרמ"א שצ"א סי"ב** פסק דאבעיא דמתגלגל הוא גם בעמדה ברה"ר וגלגלה לרה"י, ובפשטות משום דסבר כרש"י שהאבעיא אם אזלינן בתר לקיחה או בתר אכילה, **אולם הגר"א בסקכ"ד[[7]](#footnote-7)** הקשה דהשו"ע בס"ז שם פסק דבנטלה מרה"י לרה"ר ואכלה דפטור ושם לא השיג הרמ"א, וזהו קושית התוס' על רש"י, **והגר"א לא סבר תי' שתירצנו וכדברי ר' ישראל בשטמ"ק** דשאני כלב שנטל חררה שאין האכילה נחשבת המשך הנטילה ולכן פטור, משא"כ בנתגלגל דהוי מעשה א', **ולכן הקשה הגר"א סתירה ברמ"א, ויישב** דהרמ"א מוקי בעיא דמתגלגל באופן שעומדת ברה"ר ופיה ברה"י ואכלה, והנידון אם פיה בתר גופא גריר ופטור, או שמכיון שפיה ברה"י חייב. וה"ה להיפך בעמדה ברה"י ופיה ברה"ר והנידון כנ"ל אם אזלינן בתר גופה או לא, וביאר דלא כרש"י עיי"ש, **וצע"ג** דע"כ מיירי שעמדה ברה"ר וגלגלה לרה"ר שאם אכלה בתוך רה"י א"כ פשוט שחייב דהוי כאכלה בתוך החנות, וא"כ אם מיירי שגלגלה לרה"ר א"כ מהו הנידון, דאיך יתכן שאם עמדה ברה"י ונטלה והוציאה לרה"ר שודאי פטורה, ואם עמדה ברה"ר ופיה ברה"י וגלגלה לרה"ר שיהיה ספק אם חייבת מכיון שפיה היה ברה"י, וצע"ג.

**מדוע הפלוגתא אם שן אזלינן בתר אכילה או בתר נטילה, אינו תלוי בפלוגתת הרש"י והרא"ש אם נטילה במשונה ואכילה באורחיה אם משלם ח"נ או נ"ש:**

**נראה לברר בהקדם** את הנידון העולה, **דלתוס'** מסברא אזלינן בתר לקיחה, **ולרש"י** הוי אבעיא אם מסברא אזלינן בתר אכילה או בתר לקיחה, ובפשטות הנידון במעשה של "וביער" ארוך שמתמשך משעת נטילה עד האכילה, דנקט התוס' דמסברא הענין תלוי בנטילה. **ויש להעיר מדוע ל"ה אותו נידון עם חתירת כלב דתחילתו משונה וסופו אורחיה, שנחלקו בזה הרא"ש ורש"י,** דלהרא"ש משלם נ"ש דאזלינן בתר אכילה, ולרש"י אזלינן בתר ההתחלה ולכן משלם ח"נ משום משונה. **ושי' רש"י ניתן לבאר** דשאני ענין של משונה שיסודו הוא סיבה לפטור את הבעלים בשמירה על המזיק מחמת שהיזק אינו מצוי, ולכן אם כדי להביא לנזק צריך קודם כל חתירה הרי שיש בזה סיבה לפטור את הבעלים מאחריות שמירה, משא"כ ענין של שו"ר ברה"י הרי שהענין תלוי בכך שנקבע שרה"י הוא מקום הצנעת פירות ולכן על בעל הבהמה לשאת באחריות על מקרה היזק שנעשה בחצר הניזק, הרי שכאן הדבר תלוי אולי דוקא באכילה עצמה שהוא מעשה ההיזק בפועל, וכאן לא דנים את ענין שמירת הבהמה, אלא דנים שחצה"נ אינו מקום להיזק ועל בעל הבהמה ליטול אחריות על מעשה בהמתו בחצה"נ, ולכן הנידון תלוי המעשה ההיזק גופא, ודו"ק. **אולם הרא"ש קשה בהיפוך** דנקט בקרן דאזלינן בתר אכילה, ובשו"ר דן מסברא דאזלינן בתר לקיחה, וצ"ב הטעם. **ונראה לבאר את שי' הרא"ש,** די"ל שהמחייב בקרן הוא מעשה המזיק של הבהמה, שהבעלים אחראי על פעולת מזיק של השור ולכן אזלינן בתר שעת מעשה המזיק של השור, משא"כ בשו"ר שאין כאן פעולת היזק, דההיזק נעשה אגב אורחא, הרי שהמחייב את הבעלים הוא מה שהבעלים מזמן שממונו יזדמן ליהיות עם הפירות, וענין ההיזק בפועל הוא דבר שבתוצאה, דמכיון שאם יפגשו הבהמה והפירות ודאי דרך הטבע יגרם היזק הרי שחובת הבעלים מתמקדת בעצם חובתם למנוע שיזדמן הבהמה עם הפירות, ולכן סבר הרא"ש והתוס' שעיקר חובת שו"ר תלוי בלקיחה שזהו הזמן שנפגש הבהמה עם הפירות, ולא העיקר האכילה עצמה.

**ומ"מ שייך לדון** גם להנ"ל שבשו"ר אזלינן דוקא בתר אכילה, שנומר שעיקר אחריות הבעלים למנוע מעשה היזק בפועל בחצה"נ, וכמש"נ לעיל, והנידון אם עיקר אחריות הבעלים למנוע מקרה של מעשה היזק ואז אזלינן בתר אכילה או עיקר חיובם לזמן את הבהמה להזיק ואז אזלינן בתר לקיחה, ודו"ק. ולתוס' לאחר הג"ה הרי שחובת הבעלים היא למנוע שניהם, הן את זימון המזיק והן את מעשה המזיק, ודו"ק.

**ולהנ"ל נראה ליישב את הר"מ,** שאם ראשה בתר גופה גריר והיא עומדת ברה"י, הרי שמצד הבהמה חשיב שמעשה הנטילה נעשה ברה"י מכיון ששם עומדת הבהמה, ועל אחריות בעל הבהמה שלא ייעשה מעשה נטילה מרה"י, אולם בלי שתגלגל מרה"ר לרה"י הרי שלא נומר שגם מעשה האכילה נעשה ע"י בהמה שעומדת ברה"י וכמו דחשיב נטילה מרה"י כן ייחשב אכילה מרה"י, דבאמת אף שמצד הבהמה חשיב נטילה ואכילה ברה"י, אך מאידך גם בעל פירות אחראי על ההיזק מכיון שהפירות ברה"ר, וא"כ הוי מצב ששניהם שלא ברשות, דבעל פירות לא היה לו להניח ברה"ר, ובעל פרה לא היה לו להניח לפרתו ליטול ולאכול ממקום רה"י, הרי שאם תאכל מתוך רה"ר א"כ הוו שניהם שלא ברשות ופטורים, ולכן דוקא אם גלגלה לרה"י, שהאכילה הוי רק באחריות בעל הבהמה, הרי שלמרות שהנטילה הוי באחריות שניהם וכמש"נ שבעל בהמה אחראי על כך שהבהמה נטלה מרה"י ומאידך בעל פירות אחראי על כך שהפירות עמדו ברה"ר וא"כ הוי שניהם שלא ברשות, ובזה צ"ל דמכיון שהאכילה עצמה היתה רק באחריות בעל הבהמה, ורק הנטילה באחריות שניהם הרי שבכה"ג ל"ח שניהם של"ב ובעל הבהמה אחראי בלבד, וחשיב שרק בעל בהמה של"ב מכיון שרוב הצדדים על אחריותו, שמצד האכילה רק הוא אחראי ומצד הנטילה שניהם אחראים אולם באמת אם תאכל מרה"ר מכיון שגם הנטילה וגם האכילה באחריות שניהם הרי שייחשב שניהם שלא ברשות ופטור, וזהו הספק להר"מ אם פיה בתר גופה גריר ואז חשיב שהנטילה באחריות שניהם והאכילה רק באחריות בעל הבהמה וחייב, או"ד פיה לאו בתר גופה גריר וא"כ חשיב שהנטילה רק באחריות בעל הפירות מכיון שפי הבהמה נחשב שעומד ברה"ר ואינה מוטלת על בעל הבהמה, וא"כ יש כאן רק אכילה המחייבת בלא נטילה, ופטור כשי' התוס' דצריך אכילה ונטילה, ודו"ק.

**וליישב את שי' הגר"א ברמ"א,** דעולה דנקט דאף להרמ"א צריך נטילה ואכילה בחיוב, ומשו"ה כלב שנטל חררה מרה"י לרה"ר פטור, ומ"מ נקט שבהמה שעומדת ברה"ר ופיה ברה"י וגלגלה מרה"י לרה"ר הרי שאם פיה לאו בתר גופא גריר מהני לחייב משום פי פרה כחצה"נ, וצ"ע הא מ"מ גלגלה לרה"ר ומ"ש מכלב שנטל חררה, וצע"ג, **ונראה קצת לבאר,** דסברי דמכיון שנטלה בפיה בחצה"נ וחשיב פי פרה כחצה"נ בשעת נטילה הרי דחשיב נמי פי פרה בשעת אכילה, מכיון שאותה פי פרה שנטלה מחצה"נ היא זו שאכלה ברה"ר, ומשו"ה מכיון שהנטילה היתה כולה באחריות בעל הבהמה מכיון שגם הפירות וגם הפרה היו ברה"י, הרי שלמרות שהאכילה ברה"ר אך מכיון שהאכילה של פי פרה עדיין נחשבת פי פרה דרה"י אף שעומדת עתה ברה"ר, הרי שכאן האחריות מוטלת על שניהם, דמחד הפירות ברה"ר ומאידך פי הפרה הם מרה"י, ולכן שוב אף שצריך אכילה ונטילה בחיוב, אך מכיון שרוב הצדדים על בעל הבהמה, שהנטילה היתה רק על בעל הבהמה והאכילה על שניהם הרי שמשו"ה חייב, וזהו ספק הגמ' אם פיה בתר גופה גריר והוי כנ"ל, או לאו בתר גופה גריר ואז הוי פי פרה לאו כחצה"נ ואז הנטילה באחריות שניהם והאכילה מוטלת רק על בעל הפירות מכיון שהבהמה והפירות ברה"ר, ודו"ק, וצ"ל דכלב שנטל חררה לא מיירי שנטל בפיו שיש לדון פי פרה כחצה"נ אלא מיירי שנטלם ברגליו והלך לרה"ר ושם אכלה ואז ל"ש לדון שפי פרה שבשעת נטילה היה כחצה"נ אז גם ברה"ר הוא נשאר כחצה"נ, ועדיין צ"ע. ע"כ.

**יישוב קושית הראשונים מדוע באיכא דאמרי שנחלקו רו"ש במקצה מקום רב פטר ושמואל חייב, וליהפך ממחזרת שרב חייב ושמואל פטר:**

**יש לבאר וליישב מה שעמדו הראשונים** מה הסיבה שרב ושמואל כשנחלקו במחזרת הוי לרב חייב ולשמואל פטור, וכשנחלקו במקצה מקום הוי להיפוך, דלכ"ע מחזרת חייב, ולרב במקצה מקום פטור ולשמואל חייב, **וצ"ע מה השייכות** בין נידון דמחזרת לנידון דמקצה מקום, דריהטת לשון הסוגיא משמע שיסודם נידון א', ולא"ד הראשון נחלקו במחזרת, ולא"ד השני במחזרת מודו ומ"מ נחלקו במקצה מקום אולם משמע שעניינם א'.

**לרש"י** נידון דמקצה מקום לס"ד שתולים בנידון דבור ברשותו הוא לכאורה רק נידון אם הפקיר פירותיו או לא**, ולהתוס'** הוי נידון אם יש לאדם מרה"ר להקפיד על בור ופירות המונחים סמוך לרה"ר. ועיין בראשונים מה שהקשו על רש"י, וצ"ע.

**והנראה בכ"ז** שיסוד הנידון במחזרת ויסוד הנידון במקצה מקום הוא א', שבאמת במקום שהרה"ר והרה"י מחולק מעצמו שכמש"נ הותר לבני רה"ר שימוש מהלך בהמות, ומאידך נטלו בני רה"ר אחריות על מה שיוזק ברה"י וכמש"נ. אולם נידון דמחזרת ומקצה מקום הוא באופן שרשות א' נותן מחלקה לרשות אחרת, דבמחזרת מיירי בצידי רה"ר, דהיינו שרה"ר מקצה מקום לשימוש היחיד, וכן מקצה מקום מרשותו לרה"ר הוא להיפך, שמקצה מקום מרה"י לרה"ר, הרי שהנידון כאן הוא שבמקום שהרשות צריכה מעצמה להיות רה"ר כגון צידי רה"ר אלא שניתן רשות ליחיד לישתמש שם, הרי שיש נידון אם מה שנטל רשות מרה"ר לישתמש שם שימוש של רה"י אם זהו סיבה שבני רה"ר מהשתא יצטרכו להגביל שימושם ברה"ר וליטול אחריות על מה שיוזק ברה"י הלז שניתן ליחיד לישתמש בצידי רה"ר, וכן להיפוך, במקצה מקום לרה"ר אם עי"כ שהקצה מקום שמעצמו הוא רה"י אלא שהרשה לרה"ר לישתמש שם כרה"ר, אם עי"כ הוגבל רשות היחיד ושמעתה אין על בני רה"ר להקפיד על הנזק שיגרם ברה"י מכיון שיש להם רשות לישתמש או"ד מכיון שאין המקום שהוקצה לרבים נחשב לרה"ר אלא מחמת שניתן להם רשות הרי שעדיין יש להם ליטול אחריות על מה שיוזק המקום של היחיד, **והנידון בכ"ז הוא** אם ע"י שיש נותן לרה"י או לרה"ר הרי שהנותן משייר לעצמו הזכות לישתמש בשלו כמו לפני שהקצה לשני וכל דיני אחריות נזקים שמגדירים את חיוב השן ורגל נשארים כמו קודם שנתן, או"ד מאחר שכבר ניתן צידי רה"י ליחיד ומאחר שהוקצה רה"י לרבים שוב נהפך להיות כל רשות כדינה בלא שיור.

**ובאמת זהו הס"ד של הגמ'** לדמות לדין בור ברשותו, דהתם הנידון הוא, **וכמש"נ ברש"י לקמן מט' ע"ב ד"ה "כ"ע"** שלמ"ד בור ברשותו פטור הוא משום "כי אפקרנא רשותי לאו לאחיובי וכו' עכ"ל, עיי"ש, דהיינו שזהו הנידון, במקום שמקצה מקום מרשותו לרה"ר אם אמרינן ששייר זכות שמה שלא הופקר לא ייחשב שמשתמש שלא ברשות סמוך לרה"ר ושמשו"ה יחוייב מדין בור, אלא כשהקצה שימוש לרה"ר שייר זכות לישתמש בחלקו כמו שהשתמש בתחילה, ושוב שימוש של בור סמוך למקום שהקצה לרה"ר ל"ח שנוי בשימושו ולכן אין לחייבו בהיזק הבור דחשיב שמזיק ברשות. **הרי שהוא גם הנידון** במקצה מקום, דלמ"ד בור ברשותו פטור, דהיינו שבהקצאת המקום עדיין נחשב שהרה"ר שהקצה נוהג כמו רה"י לענין זכותו של המקצה מקום כלפי המקום שנותר ברשותו, הרי שמשו"ה אם הניח שם פירות חייבים עליהם המשתמשים במקום שהוקצה לרה"ר, שכל הפטור כאן הוא שממקום שהוקצה לרבים אין לחייב עליהם על נזקי שו"ר מכיון שהמשתמשים הם משתמשים ברשות, אולם כאן שהמקצה מקום שייר לעצמו זכות שאין לישתמש באופן שפוגע בזכותו של המקצה מקום מלישתמש במקום ששייר לעצמו הרי ששוב בכה"ג יש לחייב את בני רה"ר ויש להגביל את הזכות שימושם במקום שהוקצה להם ושישתמשו רק באופן שלא יופסד המקצה מקום**, ולמ"ד בור ברשותו חייב**, דהיינו שלא נקטינן להאי סברא "דכי אפקרנא" , ומאחר שהפקיר רשותו שוב הוי רה"ר גמור ושאסור לבעל הבור להניח בור סמוך לרה"ר, הרי שה"ה שבני רה"ר יהיו פטורים על נזקי הפירות שיוזקו ע"י בהמתם, וזאת מכיון שמאחר שהמקצה מקום הקצה המקום לרה"ר הרי דחשיב רה"ר גמור, ושוב היה לו לימנע מלהניח פירות סמוך לרה"ר, ואם הניח והוזקו האחריות על המניח, ובני רה"ר פטורים, ודו"ק.

(ונראה שביאור זה עולה היטב הן לרש"י הן לתוס', ודו"ק כי קצרתי בזה).

**ולפמש"נ נראה** שבמחזרת נמי הנידון כנ"ל, שבמקום שבני רה"ר מקצים מקום בצידי רה"ר לשימוש יחידים, אם אמרינן שהצידי רה"ר נוהגים בהם כרה"י שוב הוי רה"י גמור וחייבים עליהם במחזרת (ובודאי שבלא מחזרת חשיב שהמקום כלל לא הוקצה לרה"י, ופשוט) או"ד מכיון שהצידי רה"ר ביסודו הוא רה"ר אלא שהוקצה לשימוש רה"י הרי שנקבע שאף שהמקום בשימוש היחיד אולם אין בו כדי להטיל חיוב על בני רה"ר שיתחייבו ממקומם שנשאר להם על פסידא שיגרם על המקום שהקצו ליחיד, והוי נמי ענין של "כי אפקרנא" ולהיפך, שכאן הנידון אם רה"ר שייר לעצמו זכות לישתמש ברה"ר וליפטר על המקום שהוקצה לשימוש היחיד, ודו"ק.

**ולפי"ז מתבאר היטב מדוע מתהפך רב ושמואל,** דבמחזרת לרב חייב ולשמואל פטור, ובמקצה מקום לרב פטור ולשמואל חייב. שיסוד פלוגתת רב ושמואל הוא שלרב מאחר שהוקצה מקום מרה"ר לרה"י או מרה"י לרה"ר שוב נוהג בו הכל כדין וליכא לסברת "כי אפקרנא" , ולכן בני רה"ר שהקצו מקום לשימוש היחיד בצידי רה"ר שוב נוהג בו דין רה"י ולכן מחזרת חייב, ומאידך במקצה מקום שנתן רשות לרבים הרי שחל על המקום דין רה"ר ולכן בני רה"ר פטורים כדין רה"ר שאין חיוב לשמור בהמתם שם. אולם לשמואל הוא להיפך, דשמואל סבר דנקטינן לסברת "כי אפקרנא", ולכן במחזרת שניתן ליחיד שימוש ברה"ר הרי שרה"ר שייר לעצמו זכות לישתמש ברה"ר כבתחילה ולכן פטור על נזקי שו"ר שנעשה ע"י מחזרת מרה"ר לרה"י, משא"כ במקצה מקום הוא להיפך , שמכיון שהקצה היחיד מקום לרה"ר הרי ששייר לעצמו הזכות שלא ישתמשו בני רה"ר באופן שיופסד שימושו במקום ששייר לעצמו, ומשו"ה סבר שמואל דמקצה מקום פטור, ודו"ק היטב,ומשמים הניחו כאן בקעה ליתגדר בה.

ונראה שגם למסקנא שאין פלוגתת רב ושמואל תלויה בדין בור ברשותו, מ"מ ודאי יסוד נידון דרב ושמואל הוא כמש"נ, אלא דרב סבר דאף אם בור ברשותו פטור ומשום סברת "כי אפקרנא" ה"מ לפטור את בעל החצר, אבל משום סברת "כי אפקרנא" אין לחייב את בני רה"ר, ושמואל סבר להיפוך, דאף דבור ברשותו חייב ומשום דל"ש סברת כי אפקרנא וכו' באופן שא"א לראות את הבור והוי מ"מ תקלה ברה"ר, אולם שייך עדיין סברת כי אפקרנא וכו' כדי להחשיב שהרה"ר נשאר עדיין כרה"י לחייב את בני רה"ר באחריות על נזקים שנעשים ע"י בהמה, וזאת מכיון שהבהמה יכולה לישתמש ברה"ר ושלא לאכול מהפירות, ודו"ק, ע"כ.

# סוגיא דאש

# דף כ"ב ע"א – כג' ע"א

**נקודות ראשוניות בענין אשו משום חציו או ממונו:**

**רישא דסוגיין- וביסוד הפלוגתא:**

**גמ': אתמר רי"א אשו משום חציו, דלית ביה מששא - ור"ל אמר אשו משום ממונו, דלאו מכחו קאזיל- עם רש"י, ותוס'.**

**להעיר** שר"י נתן טעם מדוע אינו ממונו, ור"ל נתן טעם מדוע אינו חציו. וכל א' טעם מדוע אינו כמו חבירו ולא נתנו טעם כל א' לברר את שי' עצמו.

**ונראה בזה כעת**, דלכ"ע אש אינו כח ומעשה האדם ולאו מכחו קאזיל, מכיון שאש הוא "יצירת כח" או "השתמשות עם כח טבע" הקיים, או הפועל מעצמו, **ומאידך** גם אין כאן "עצם ומששא" שיהיה שייך לומר שיחול בו שם ממון המזיק, ולכן **לר"י** למרות שהיה מקום לדון באש שם ממון המזיק אך א"א מכיון דלית ביה מששא לכן נתחדש באש שהוא בהכרח מיוחס אל האדם ככחו של אדם, "ונתחדש שיצירת כח, או השתמשות עם כח טבע", מתייחס לאדם כמעשיו, (לנזיקין או אולי אף לכל התורה, ועוד יבואר). **ולר"ל** אף שיש בו סיבה כלשהי לייחשב מעשיו, אך מכיון דלא מכחו קאזיל לכן אש בהכרח נשאר רק ככל ממון המזיק, וכמו שיבואר לקמיה.

**לר"י מדוע הוי הבער ולא מבעה:**

**ובפשטות** משום חציו הוי אדם המזיק ככל כחו, וא"כ מדוע אש הוא אב ד"הבער" ואינו בכלל "מבעה" זה אדם, **עיין ר' נחום כאן,** ובירר דהא כל כחו נחשב תולדה, היינו שאף כחו אינו מעשה האדם ממש, וכ"כ אש הינו פחות מכחו, שהאש יש לו כח עצמי, ולכן אף שהוא בסוף בכלל אדם המזיק מ"מ יש לו שם מזיק של הבער, ועוד יבואר.

**לית ביה מששא:**

**כלו חציו:**

**ומבואר בהמשך הסוגיא** דמודה ר"י שבכלו חציו שאש הוי ממון המזיק, **וצע"ק**, הא אם אש לר"י הינו חציו מחמת ההכרח שא"א שיהיה ממונו משום דלית ביה מששא א"כ איך יכול להיחשב לממונו בכלו חציו.

**ברש"י ובראשונים** דמכיון שאש עיקרה שלהבת ולכן לית בה מששא לר"י ולכן הוא משום חציו, ולר"ל כ' **המלחמות** כח' ע"ב ד"ה "ולעולם" דסבר שגחלת עיקר ולכן שייך משום ממונו. **וצ"ל** דמודו ר"י ור"ל שודאי שייך לדון הן משום שלהבת והן משום גחלת, ולכן ודאי בכלו חציו דיינינן הגחלת והוי ממון המזיק, ובלא כלו חציו נחלקו בשיקול דעת אם השלהבת בכחה לייחשב חציו או לא והדרינן שהגחלת עיקר.

**אש שלא במעשה הבערה אלא בפשיעה:**

**תד"ה אשו**, דנקט אשו משום חציו אף באש דע"י פשיעה. **וכ"כ מבואר בנמוק"י ביתר הרחבה,** שאש נחשב כמו בפשע ונזרק חץ ע"י קשת, ויש כאן חידוש שאף זריקת חץ ע"י פשיעה חשיב מעשה גברא, ולע"ע צ"ע, עיי"ש.

**לכאורה צ"ע** דמכיון דאשו משום חציו הוא גם בפשע ולא רק בהבעיר בידים, א"כ איך משכחת לה כלו חציו דבכה"ג אשו לכ"ע רק משום ממונו, הא בכלו חציו חייב רק בשורו ולא טפח באפיה, ושחייב בשמירה, וא"כ לא גרע מכל פשיעה דחשיב חציו, ואימתי אתינן לאשו משום ממונו, (כדמבואר לקמן כ"ג). **וראיתי בשם אחרונים ליישב** דשאני פשיעה שמחמתה נעשית הבערה דחשיב חציו, לפשיעה שמחמתה לא כבה האש והזיק דחשיב רק ממונו, ודוחק (**יונת אלם**). **ועיין בכ"ז בר' נחום** קמח', (קפג' קפח'). שדן בכוונת התוס' דמיירי שכן עשה מעשה הבערה, אלא שהדליק בשלו והלכה אצל חבירו ובזה כ' כל חיובו ע"כ שפשע שלא שמר היינו שאלולי שפשע אף שהבעיר בידיים מכיון שהבעיר ברשות ולא פשע אין לחייבו אף משום חציו, אולם באמת ודאי אין לחייבו משום חציו ללא מעשה הבערה.

**עוד יבורר בהמשך**, אם דוקא אש שהלכה מעצמה, או אם הלכה ע"י רוח חשיבא חציו גמור. ועוד עניינים.

**עוד יבורר**, שאף אם משום חציו צריך שיחול עליו שם מבעיר הבעירה ולא סגי בפשיעה בלבד, **עפ"י תוס' ס' ע"א, וגר"ש י'**.

**שי' רש"י שמשום ממונו הוא דוקא בגחלת שלו:**

**ולתוס' דפליג - האם אחריותו על האש כמו בכריית בור ומשום עשאן הכתוב:**

**שי' רש"י** דקס"ד שמשום ממונו הוא דדוקא בגחלת שלו, **ותוס' תמה, ולקמן נבאר** דמיירי שהבעיר גחלת שאינה שלו באופן שיש לחייב את בעל הגחלת, דלמ"ד אשו משום ממונו החיוב יהיה על בעל הגחלת ולא על המבעיר. **וכן נבאר** מדוע הוי רק ס"ד והיכן הנוי בין ס"ד למסקנא. **ועכ"פ כעת שי' רוב הראשונים** שהבערה באש חבירו היא ככריית בור המחייבתו ללא בעלות ממון, היינו לכאורה שענין עשאן כאילו ברשותו נאמר גם באש, וצע"ק דלא מצאנו ענין של עשאו הכתוב באש, **וכן מבואר בתוס' חכמי אנגליה פסחים** (עיין עומקא 74) שדוקא בור שהתורה קראהו "בעל הבור " צריך לענין דעשאן, ואש חייב משום "מבעיר", ועולה (וכמו שנתבאר ויבואר להלן) שבאמת אש לכ"ע מתייחס למבעירף אלא שמכיון שלא אזל מכחו נשאר שחייב עליו כמו ממון המזיק, ועדיין חייב משום מבעיר, ואי"צ לענין דעשאן הכתוב, ועיין.

**עיין פנ"י ונחל"ד** דיישבו קושיות תוס' על רש"י שכוונת רש"י דוקא במדליק בתוך שלו אז צריך שיהיה ממונו, ולא במדליק בשל חבירו, ונקטו משום שבכה"ג הוי מזיק בידיים, **עיין גרש"ש סי' כז'** שדחה דבריהם, **ועיין ר' נחום קנ'** מה שיישב בזה, ועוד יבואר.

**משום ממונו בלא הבערה אלא שקנה גחלת:**

**תד"ה אשו משום ממונו - עיין אבן האזל** פי"ג מנז"מ הי"ט ד"ה ואיברא, אם שייך חיוב אש אף במקום שקנהו ולא הבעירו או דילמא אש חייב רק אם הבעיר. ועיי"ש שהוכיח שצריך הבערה**, וכ"כ באמר"מ כט' וברכ"ש י'**. **ועולה** שאף לר"ל ענין אש הוא מיוחס אל המבעיר בדוקא אלא הוא נשאר בתורת ממון המזיק, והענין מכיון שאין וא"א שיהיה נחשב ממש מעשיו דלא מכחו קאזיל, ומאידך מכיון דלית ביה מששא ל"ה ממש ממון המזיק, ולכן א"א לחייבו רק מחמת בעלות בלבד, אלא מחמת שעשה הבערה המיוחס לבעלים חייב משום ממונו**. ועיין יד רמה ב"ב כו' ע"א אות קז', ושו"ת רא"ש פז' ו'** שחייב משום ממונו אף ע"י בעלות על גחלת ללא הבערה. **עיין שטמ"ק ה' ע"ב.**

**האם משום ממונו שייך שיחולו שעבוד נכסים עם ההבערה או רק בשעת הנזק כמו שור ובור:**

**האם משום ממונו שייך דין קלב"מ בנתחייב מיתה בשעת ההבערה, ובשור ובור ודאי אינו כן:**

**ולקמן יבואר** שנחלקו האם אף אשו משום ממונו חל שעבוד נכסים בשעת מעשה ההבערה, ודלא כמו בשור ובור, וע"כ שאין כאן רק בעלות על ממון המזיק.

**וכן יבואר** שנחלקו אם בשעת ההבערה יחול דין קלב"מ או רק בשעת הנזק, למרות שבור ושור ודאי אינו כן ואין קלמ"מ אלא בשעת הנזק.

**אישו משום חיצו:**

**תוס' סנהדרין דף ע"ז ד"ה "סוף"—מהרש"א- מהרש"ל**

**ר"ן בחידושיו בסנהדרין שם**

**עיין גר"ח הל' שכנים פי"א**

**חזו"א גליונות שם**

**עיין חזו"א סי' ב' סק"א ב'**

**הרא"ה בדף נ"ו בשטמ"ק**

**נמוק"י בסוגיין- הדלקת נירות שבת**

**שי' תוס' שאשו משום חציו מהני גם לדין רוצח (פלוגתת הגר"ח והחזו"א אם חשיב כח גברא לנט"י)**

**לתוס' הנ"ל האם דוקא אש ללא סיוע של רוח - מהרש"א- חזו"א**

**ר"ן דאש הוי רק כגרמי ומהני רק בענין נזיקין – להקשות מסוגיין דא"כ אש דבהמתו הוי כגרמי דבהמתו ופטור, ובסוגיין מחייבין**

**רא"ה בשטמ"ק דף נו' וגר"ח וחזו"א דאסו"מ בראש גגו ל"ח חציו**

**בדברי הנמוק"י בסוגיין במדליק אש בע"ש**

**בידקא דמיא וסוף חמה לבא אם חשיב חציו**

**שי' עקריות באשו משום חציו:**

דין אשו משום חציו, הוא מדרשא דכי תצא אש וגו' ישלם המבעיר וגו' כדמבואר במכילתין.

**עיין תוס' סנהדרין** **דף ע"ז ד"ה "סוף",** ובתחילת דבריו נקט שאש ותולדותיו, כגון אסו"מ, זרק אבן ונפל למטה (ולא לצדדין), והביא אדם קשור למקום סוף חמה לבא, בכולם חייב משום חציו וחייב משום רוצח. **ותוס' שם ב"ועוד יש לפרש" וכן ברא"ה דף נו' ובגר"ח שכנים בדעת הר"מ, נקטו** שרק אש הוי חציו אך כל הני תולדות הוו רק משום ממונו. וכפי **שביאר שם המהרש"א**, דאף אשו משום חציו הוא דוקא אם הלכה האש בלא רוח אפי' לא ע"י רוח מצויה, אך אם הלכה ע"י רוח הוי נמי רק משום ממונו, ורק בכה"ג שהלכה האש בלא רוח מצויה חשיב **מעשה ע"י אש כמעשה בידיים** **וחייב אף משום רוצח** (ולגירסת המהרש"ל שם הוא אחרת ממש"כ עיי"ש).

**ואולם שי' הר"ן בחידושיו בסנהדרין שם**, שפליג על תוס' וסבר דאשו משום חציו הוא רק לענין חיוב ממון, ולא לענין מיתה. **דאשו משום חציו לא הוי אלא כגרמי** ולא כמעשה בידיים, ולכן בנזיקין חייב ובמיתה פטור, ולדברי הר"ן ע"כ דאשו משום חציו, אין הכוונה משום מעשה בידיים, דהא לא כ"ע סברי דגרמי חייב, וא"כ להר"ן צריך להגדיר את יסוד דין אש דממ"נ אם גרמי חייב א"כ הוי אש בכלל, ולמה בעי קרא, ואם גרמי פטור א"כ מהו הגדרת החיוב, הא חציו לא הוי, ומשום ממונו לא אתינן. ובאמת אם גרמי חייב, ע"כ שאש הוי פחות מגרמי, דא"כ מדוע בעי קרא לאש, ודו"ק.

**היינו ג' דעות, או** אשו הוי חציו לעולם אף לענין רציחה, **או** הנ"ל דוקא באש ולא באסו"מ וכד', **או** שחציו הוי רק לנזיקין ולא לשאר דברים.

**ויש להעיר דכבר נתבאר שמריהטת התוס' בסוגיין ד"ה אשו**, נפקא דאף באשו משום חציו, בה"א דליכא אשו משום ממונו, מ"מ חייב אף במקום שהובער בפשיעה ולא שהבעיר בידיים, וכה"ג נמי נחשב אשו משום חציו. (עצם סברת תוס' מובנת, דמכיון שאש בין כה אינו ממש כחו של אדם אלא נתחדש ששמוש בכח טבע ע"י שהאדם משתלב עמו בתחילתו מהני לייחשב מעשה אדם, הרי שאין הבדל גדול בין הבערת ניצוץ אשר מעצמו נעשה דליקה גדולה לבין פשיעה הגורמת לדליקה בין כה בשניהם אין כאן כחו וחיבורו לכח טבע נחשב מעשיו ולכן ססברת תוס' מובנת).

**ויש לדון אם לדברי התוס' בסוגיין** שייך לדון דין אשו משום חציו כמעשה בידיים ממש, מכיון דמצינו שגם הבערה דע"י פשיעה יכול ליחשב אשו משום חציו, ובודאי דלענין רציחה בכה"ג לעולם לא ייחשב מעשה בידיים דהוי גרמא בעלמא. ועכ"פ אם כן הרי שיש ב' גדרים באשו משום חציו, הא' מעשה בידיים, והשני ע"י פשיעה וכגרמי וצ"ב. (ולמש"נ לעיל לא מופקע מסברא שגם פשיעה בהבערה ייחשב מעשה לרציחה, וצ"ע).

**ולדברי הר"ן** מבואר יותר שילפי' למ"ד אשו משום חציו, דין אש ע"י מעשיו ודין אש ע"י פשיעה ושניהם הם גדר דין של חידוש שחייב על אש משום חציו אף דל"ה מעשה בידיים אלא מעין גרמי.

**עיין חזו"א** **סי' ב' סק"א** דביאר את דברי התוס' דלא כמהרש"א אלא דחלוק אם הרוח המשיכה את מעשיו חשיב חציו, ואם הרוח באה לאחמ"כ חשיב ממונו, ודו"ק. ולבסוף נקט דאף אם באה רוח אחר כך ולא מיד באש ג"כ חשיב חציו וזהו יותר חציו מאבן שהניח בראש הגג שהשלמת המזיק באש הוא מיד ובאסו"מ השלמת המזיק רק אח"כ כשבא הרוח ולכן הוי רק ממונו.

**עיין היטב בתוס' בסנהדרין שם** בתחילה דסבר דמהני אשו משום חציו ברציחה, אף במקרב הדבר אצל האש, ומ"מ בשקיל בידקא לא חייב משום רציחה, וצ"ל שמקרב הדבר אצל האש הרי שעשה פעולה בדבר הניזוק עצמו ובהכי נמי חשיב חציו או ממונו שגרם סיבה בניזוק לקבל האש, משא"כ בבדקא דמיא לא פעל לא באש ולא בדבר הניזוק.

**לשי' הר"ן** שם צ"ע דבסוגיין עולה דלמ"ד משום חציו הרי דכלב שנטל חררה, ובגמל טעון פשתן, חשיב חציו דכלב, וחייב משום צרורות**, וצ"ע דלהר"ן הא לא הוי אלא גרמי דבהמתו ופטור**, ומדוע לר"י א"ש כדמבואר בגמ' וצע"ג. וכן הא גרמי שלא בכוונה פטור, ובאש חייב , וע"כ הענין אינו ממש גרמי אלא רק הר"ן השווה בעיקרון ענין אש לגרמי, וקצרנו.

**עיין גר"ח הל' שכנים** דנקט בדעת הר"מ כתוס' בסנהדרין שם בתחילה, שרוצח חייב באש, אף ע"י רוח מצויה, וחילק שיסוד אש הוא רק חשיב מעשה בידיים, אך לא חשיב כח גברא, אף ע"י רוח מצויה ומשו"ה נטילת ידיים ע"י אש לא הוי ודלא כהתוס' שם, **ועיין חזו"א בגליונות** שהשיג עליו וסבר דאש הוי ג"כ כח גברא.

**ועיין עוד גר"ח שם** דאשו משום חציו נאמר דוקא באש ממש, ולא באסו"מ (ועיין חזו"א בגליונות שהשיג עליו) **ועיין חזו"א** סי' ב' סק"ב דנקט ג"כ כך וביאר היטב, והביא **דהרא"ה בדף נ"ו** **בשטמ"ק** נקט כן בפי', **והביא שהרא"ה** שם מחלק דאשו הוי חציו אך לא כחו, ומשו"ה חייב בנזקין ולא במיתה, עיי"ש. **ובכל הנ"ל עיין היטב הרא"ה בשטמ"ק** לקמן דף נ"ו ע"א.

**בפלוגתת התוס' ודעמיה עם הר"ן:**

**מדוע הר"ן והנמוק"י השוו אש לאדם שלא בכוונה:**

**מתבאר שלר"י** אשו משום חצו, ולא משום ממונו מכיון דלית בה ממשא, **ולר"ל** אשו משום ממונו ולא משום חצו משום דאשו לאו מכחו קאזיל, **ויסוד הנידון** הוא באב דאש, שיש מקום להשוותו לאדם המזיק, ויש מקום להשוותו לממון המזיק, ובזה נחלקו ר"י ור"ל. **ואם יסודו ממון המזיק** **הוא פשוט** שגם אש נחשב חפץ שזימונו להזיק מחייב את בעליו באחריות על תוצאת הנזק**, ואם** **יסוד אש משום חציו** הרי שנתחדש שלא רק "כח אדם" חשיב לייחס את תוצאת ההיזק שיעמוד באחריות האדם, אלא גם "יצירת כח" ע"י האדם אף שהכח עצמו אינו כח האדם אלא הוא כח עצמי של אש, אלא שמכיון שהאדם יצר את האש ואש הוא "כח מזיק" ולא "חפץ", הרי שכח שנוצר ע"י אדם חשיב כמו כח של האדם עצמו, ודו"ק.

**וכבר הובאו דברי התוס' בסנהדרין עז'** דיצירת כח דאש חשיב מעשה האדם אף לענין שאר דיני תורה כגון רציחה ושחיטה, **והר"ן שם פליג** ובדבריו האריך לברר שאש אינו מעשה אדם ממש אלא רק כגרמי, **אולם צ"ע** שהכניס בתחילת דבריו הענין שבמזיק חייב אף שלא כבוונה, ולכן רק בזה שייך לחייב משום אשו כחציו והענין צ"ב**,** **ונראה לבאר** דלהר"ן דוקא בפרשת אדם המזיק שייך שאש ייחשב מעשה אדם, וזאת מכיון שלענין מזיק אי"צ שייחשב שהדבר נעשה ע"י האדם, אלא צריך שהעשייה תתייחס לאחריות האדם, שענין אדם המזיק אינו צריך את החשיבות של מעשה אדם, אלא צריך רק אחריות של האדם על מעשיו שעשה, ושייחשב שהמעשה שעשה הוא באחריות העושה. ולזה סגי בכך שאדם יצר כח ושהכח פעל ועשה, ומשום כך אף שלא בכוונה חייב, שאין הענין להחיל שנעשה מעשה עם חשיבות של מעשה אדם אלא רק שהאדם אחראי על מעשה שעשה וזה שייך אף שלא בכוונה. אולם שחיטה ורציחה הענין שיחול חשיבות של מעשה האדם בשחיטה וברציחה, ולכן אינו חייב שלא כבוונה, ולכן ג"כ אש שאינה כח האדם ממש לא מהני להו, **והתוס' פליג** **וסבר** דיצירת אש נותנת חשיבות לכח שפועל ע"י האש שנחשב מעשה האדם עצמו, ודו"ק.

**ועיין נמוק"י** שהקשה איך מותר להדליק אש בערב שבת וכו' **ותי'** שכל זריקת חץ והדלקת אש הרי שנגמרת המעשה בזריקה ובהדלקה והיא נעשית בערב שבת, **ועולה** שבאמת סבר שדין אשו משום חצו הוא לכל ענייני התורה ומהני אף לענין חלול שבת, אלא שייסד שכל הסיבה לייחס אל העושה את זריקת החץ או הבערת האש הוא המעשה הראשון, וכבר אז חל סיבת החיוב או סיבה להחשיב את כל תוצאת המעשה מתייחס אליו, ומשו"ה בזרק חץ ומת חייב וע"כ שמה שמגדיר את המעשה לשלו הוא עצם הפעולה הראשונה ומשו"ה אם עשה בערב שבת ליכא איסור, ופשוט.

**עיין נמוק"י** בסוגיין שכ' דהחידוש של אשו משום חצו הוא דהוי דומיא דאדם שמחזיק חץ וקשת בידו דרוכים, ולא זרק החץ אלא שנזרק החץ בפשיעה ושלא בכוונה, ודבריו צ"ב מדוע השוה הבערת אש לאדם המזיק שלא בכוונה, **ולפמש"נ י"ל** דאדם שלא בכוונה הרי שאם צריך חשיבות במעשה שנחשב שנעשה ע"י אדם הרי שלא בכוונה לית האי חשיבות, דלהחשיב שאדם עשה המעשה הוא רק ע"י מעשה מדעת, אולם בנזיקין נתבאר שצריך שייחשב מעשיו כדי שיוטל עליו האחריות על התוצאה, ולא כדי שיהיה חשיבות שהמעשה נעשה ע"י אדם, ולכן באמת אדם שלא בכוונה חייב,וא"כ י"ל דהנמוק"י יסבור שחידוש של אשו משום חצו הוא רק ששייך אחריות על כח האש מחמת שיצר את הכח, ומשו"ה חיובו כמו בזורק בפשיעה ושלא מדעת, דאש לעולם לא יכול לייחשב מעשה אדם, אלא רק שייך שיוטל עליו אחריות על כח שנוצר ע"י, והוי דומיא דפעולה שלא בכוונה, ולפי"ז נוטה שהנמוק"י יפטור באשו משום רטצח, **אולם צ"ע דהנמוק"י** הקשה שמדין אשו משום חצו יתחייב בשבת ולכאורה ע"כ דסבר כהתוס' בסנהדרין ודלא כהר"ן שם, וסתר עצמו, וצ"ע. **ואולי מלאכת שבת** הוי כמו ענין של נזקין שעניינו מעשה מלאכת מחשבת, ואי"צ שהאדם יעשה את התוצאה של המעשה אלא צריך שיתקיים כוונתו ושיקום פעולה, **עיין לקמן דף ס'** גבי ליבה ולבתה הרוח שהשוותה הגמ' למלאכת שבת, ולר"א שם אף שבמזיק ל"ח מעשה מזיק בשבת נחשב מלאכת מחשבת, ויש עדיין לדון בזה ועוד יבואר.

**כבר נתבאר שהתוס' בסוגיין** נקט דהבערת אש ע"י פשיעה הוי נמי אשו משום חציו, והדבר טעון הסבר איך יתכן שייחשב מעשה בידיים שיתחיל בפשיעה בלבד, ושמעתי לדמות הענין לאדם שלא בכוונה, שבמזיק אי"צ שייחשב שעשה האדם את המעשה אלא צריך שיתייחס אל האדם שהמעשה שעשה הוא באחריותו, ולכן במזיק שלא בכוונה אף של"ש להחשיב את המעשה שנעשה ע"י האדם, מ"מ מכיון שפשע שייך להגדיר שישנו מעשה שהאדם אחראי עליו, ולכן גם אש שיסודו יצירת כח, אי"צ שיצור את הכח בידים, אלא אם פשע ונוצר הכח הריהו אחראי על מעשה, ולנזיקין בזה סגי, וברציחה ושחיטה ודאי דצריך שיבעיר בידים מכיון ששם צריך שייחשב מעשה אדם ולא רק אחריות על מעשה, ועדיין צ"ע דמכיון שלא הבעיר אלא פשע ונתלבה הגחלת מאליו א"כ במה נחשב שיש מעשה אדם שהוא אחראי עליו, ול"ד לאדם שלא בכוונה ששם עכ"פ יש מציאות שהמעשה יוצא מגופו של האדם.

**עיין הגהות מיימוני פי"ד מנזק"מ הט"ו** שכ' שבפשע באש אף שלא הבעיר חייב משום אשו משום חציו, ועולה שם שבכה"ג חייב בד' דברים בחבלה, וכמש"נ.

**ויש להוכיח מהגמ' לקמן כ"ג ע"א** דמבואר "שבנפלה דליקה" אם כלו חציו חייב משום ממונו לר"י, ואם לא כלו חציין חייב משום חציו, ומיירי בנפלה דליקה מעצמה בלא הבערה, ודו"ק.

**ביאור החזו"א בדברי תוס' דלר"י מיירי דוקא באנחי אנוחי:**

**הובא התוס' בסנהדרין** דנקט לבסוף שבסוף חמה לבא, ובאסו"מ אין אשו משום חצו, **ולהמהרש"א שם** דין אשו משום חצו הוא דוקא אם האש הולכת מעצמה ולא אם הדבר תלוי ברוח או בסוף חמה לבא, ואז הוי רק אשו משום ממונו, ולפי"ז סוגיין דלר"י אשו משום רוצו הוא דוקא בלא רוח, **ועיין חזו"א ס"ב שהקשה** דהא אש דסוגיין הוא אש דכל המשניות דמכלתין, ומבואר בפ"ק דאש כח אחר מעורב בו, וצ"ע הא להמהרש"א אש דמכלתין הוא משום חציו ודוקא בלא רוח, **ולכן ביאר את דברי התוס'** דאשו משום חציו הוא אם הרוח מזומנת מיד בשעת הבערה, אבל אם החמה או הרוח עתיד לבא אין בו משום חציו. ולבסוף נקט דאף אם באה רוח אחר כך ולא מיד באש ג"כ חשיב חציו וזהו יותר חציו מאבן שהניח בראש הגג שהשלמת המזיק באש הוא מיד ובאסו"מ השלמת המזיק רק אח"כ כשבא הרוח ולכן הוי רק ממונו **וליישב קושית החזו"א על המהרש"א** **נראה** דאש חשיב כח אחר מעורב בו מחמת עצם הדבר שאש הוא כח עצמי, ונתחדש שהוא גם כח המתייחס לאדם, ומ"מ רוח שאני, דמכיון שיש ב' סיבות לכך שהוי כח אחר, אש, ורוח,משו"ה להמהרש"א כבר נחשב ממונו, ודו"ק.

**החזו"א ביאר לשי' את דברי התוס' ד"ה "ורבי"** שבאדיי אדויי ל"ש אשו משום חציו, והוי דומיא דאש שבאה לאחמ"כ, **ונראה לבאר הענין** דאשו משום חצו הוא דוקא אם עושה בידיים כח מזיק, אבל אם רק מזמן מצב שיתפתח להיות כח מזיק אינו חייב משום חציו, ומשו"ה בהבעיר ואח"כ בא רוח ל"ח חציו מכיון שלא עשה כח מזיק אלא רק העמיד אש שלאחמ"כ ע"י הרוח הוא יתפתח להיות כח פעולה, וכ"כ בזריקת אש לרחוק אין כאן עשיית כח פעולה של אש, ולמרות שזריקת חפץ למרחוק חשיב מעשה בידיים, מ"מ זהו רק נחשב שבעשיית זריקה הוא יצר מצב שהוא אחראי על תוצאותיו כאילו הוא עשה, ולכן לדין אשו משום חציו לא מהני, דדוקא בעשה אש חייב ולא באופן שיצר מצב שעשוי ליתפתח להיות אש שאז הוי ממונו, ולכן בכה"ג דבהמה אדיי אדויי הוי פטור, עיי"ש.

**וצ"ע על החזו"א ממש"כ התוס'** שבפשיעה באש חשיב חציו**. וצ"ע** איך יתכן שבזרק גחלת באדיי אדויי לא ייחשב חציו, ובפשע בגחלת ייחשב חציו, וצע"ג.

**שי' הראשונים אם צריך שיצור בידיים אש, או סגי הבערה ע"י פשיעה:**

**עיין לקמן נט' ע"ב במתני'** בלבתה רוח פטור, ולהתוס' שם הוא בלבתה ברוח שאי"מ, דברוח מצויה ודאי חייב, **והרא"ה והר"פ בשטמ"ק שם פליגי** וסברי דלבוי אש ע"י פשיעה ברוח מצויה פטור מכיון שצריך שיתחייב על אש בצירוף רוח ולא אם הרוח עשה את כל הנזק, ולכאורה אם אשו משום ממונו א"ש שצריך שיהיה "מזיק" שפשע בו, ול"ח מזיק רק אם הוי שלהבת, ואם נוצר מזיק ע"י רוח אין אחריות עליו, אולם אם אשו משום חציו מדוע שלא יתחייב, **ולכאורה פליגי על** **תוס' דידן** ששייך אשו משום חצו אף בפשיעה ולא רק בהבערה, **ושי' תוס' שם** דמיירי במתני' בנתלבה ברוח שאי"מ, ובזה פטור, ולכאורה בהכרח בע"כ מיירי שנודע לו שנתלבתה והובערה אש אצלו ומ"מ פטור מכיון שההבערה לא נעשית באשמתו הרי שאין סיבה לחייבו על שמירתו אף שממונו נעשה שלבת, שאם מיירי בלא נודע לו ולכן פטור א"כ הא דין זה פשוט שאף אם הבעיר אש שאינו יכול להזיק אלא ברוח שאי"מ פטור וק"ו אם כל ההבערה נעשית ברשאי"מ בלא ידיעתו עד שעת הנזק. ועכ"פ עולה נמי דין מבעיר, ושאם אין הבעלים נחשבים מבעירי האש הם פטורים אף שממונו נעשה שלהבת. **ועכ"פ אין סתירה מהתוס' בסוגיין**, שאם פשע והבערה גחלת חייב משום חציו, ונחשב שיצר אש, ואם הובערה ללא פשיעה ולא יצר האש הריהו פטור. ועוד יבואר בזה.

**בדברי הר"ן:**

**כבר נתבאר בשי' הר"ן בסנהדרין** שברציחה לא מהני אשו משום חציו, **ועיי"ש שהקדים** שהחילוק בין רציחה למזיק הוא מדחזינן דברציחה צריך כוונה, ובמזיק אף אדם שלא בכוונה חייב, ודבריו תמוהין מה השייכות ביו ענין של מעשה בכוונה לנידון של אש אם חשיב חציו, **ולפמש"נ א"ש,** שאם צריך כוונה הרי שע"כ שיסוד ענין המעשה הוא שייקרא שם וחשיבות של מעשה הגברא על פעולה שנעשית, ושייחשב שנרצח ע"י מעשה רוצח וזהו רק ע"י כוונה במעשה, ואז אש לא מהני לכך דאש ל"ה כח האדם, אלא הוי כח עצמי של אש, ושייך רק להטיל על עושה ויוצר האש אחריות עליו ואם צריך שייחשב מעשה אדם לא מהני רק אם נעשה ע"י אדם ולא אם הוא באחריות אדם, ודו"ק. משא"כ במזיק דחזינן דאף שלא בכוונה חייב וע"כ שאין צריך שייקרא שם פעולת האדם להחשיב את המעשה שנעשה ע"י אדם, אלא צריך רק שיהיה תוצאת הפעולה מוטלת על אחריות העושה, ומשו"ה אף אש מהני להיות אחראי על כח שיצר למרות שהכח אינו פועל מכח האדם, ובכך סגי שיוטל עליו אחריות על תוצאת הכח שעשה , ודו"ק.

**עיי"ש בר"ן** שהכריח ששאני רציחה ממזיק, מהא דבידקא דמיא בכח שני ברציחה פטור, ובמזיק מסתמא חייב, דהוי לא גרע מגרמי דלדינא חייב, וכן הא מבואר בגמ' שם בזרק חץ ותריס בידו ובא אחר וסלקו דמשום רציחה פטור ומשום מזיק נקט הר"ן דחייב משום גרמי. **והוכיח הר"ן** דע"כ שאני רציחה ממזיק, ובאמת צ"ע מדוע בכח שני בבדקא דמיא, וכן בחץ שלוח וסילק התריס, מדוע שלא ייחשב אש גמור, דהא הוי מקרב הדבר אצל האש, ומדוע כלפי אש וחמה חשיב בכה"ג אש, וכלפי חץ או מים שכבר נזרקו ל"ח אש.וכן קשה להיפך מדוע צריך פרשת אש לחייב תיפו"ל בכל אש שיתחייב משום גרמי, **ויש להוסיף** דהא מעמיד בהמה ע"ג קמת חבירו שי' הרשב"א דף נו' דחשיב גרמי והוי אדם המזיק, ומאידך השיך את חבירו ע"י נחש לא חייב בו משום רוצח וכן בכפתו לפני הארי ל"ח רוצח, וצ"ע מדוע לא ייחשב בכה"ג אש גמור ושיתחייב בנזיקין ומיתה. **ועולה בכ"ז** שאש הוא רק ע"י מעשה ויצירת אש או עשיה בדבר הניזוק עצמו שפועל בו לקבל את היזק האש ומשום מה לי מקרב וכו' ולכן בדקא דמיא וסילוק תריס ל"ח אש שאינו פועל לא במזיק ולא בניזק, וכמש"נ אלא חשיב רק גרמי, וגרמי הוא דוקא בברי הזיקא, ופרשת אש ע"י שיוצר כח מזיק או פועל בדבר הניזוק הוא במקום שיוצר אש או מביא אדם למקום חמה שחייב בלא דין גרמי ואף בלא ברי הזיקא, ומשום דין דאשו כחציו, **ומה שכ' הר"ן להוכיח** דאש מהני בממון ולא ברציחה מהא דבידקא דמיא ומסילוק תריס הוא לא משום שדין אש הוי מדין גרמי, אלא כוונתו רק שכמו שגרמי אינו מועיל ברציחה אלא רק בממון, כ"כ אש. והסיבה לתלותם זב"ז הוא כמש"נ,שדין רציחה צריך מעשה שיתן חשיבות על העשיה שהיא עשיית אדם, משא"כ מזיק צריך רק שיהיה עשוי ע"י האדם באופן שיהיה ראוי להטיל האחריות ע"כ. ולכן בגרמי, אין נחשב שעושה המעשה עשה את פעולת ההיזק, אלא ע"י גרמי הוא רק אחראי על תוצאת המעשה. ומשו"ה גרמי ברציחה לא מחייב ובממון הוא מחייב, וכ"כ לענין אש אין נחשב שעשה את המעשה אלא הוא רק אחראי על המעשה, ומשו"ה ברציחה לא מהני, ובממון מהני, ודו"ק.

**(עוד יש לדון אולי ולומר** שיסוד דין אש משום חציו הוא ע"י שאדם עושה ויוצר אש, למרות שכח הפעולה אינה נגרמת כלל ע"י האדם,ולא דמי לאדם הזורק אבן שכל הפעולה נעשית ע"י האדם, ואף לא דמי לאדם שמותח קשת וזורק חץ שנחשב שעכ"פ טמן כח פעולה בפעולת מתיחת הקשת וחשיב פעולת אדם בלא פרשת אש, **עיין יד רמה בסנהדרין עז'** ובפרשת אש נתחדש שאם יצר דבר שיש בו כח עצמו הוא גם נחשב עשייה של יוצר האש. **ונראה** שכ"ז רק בכח כגון רוח, חמה, ואש, שהם כחות שאין הם מתייחסים כלפי העושה או גורם כלשהו, הרי שמי שמשתמש בכחות אלו יש להגדיר שהוא נחשב לעושה מעשה מחמת שיוצר או מזמן שיפעל כח ע"י אותם כחות הקיימים מאליהם, אולם חץ שלוח, מים זורמים, וכן שן ורגל של בהמה, הרי שיש להם עושה וגורם, ומחמת כן אין להגדיר שמי שמשתמש בהם הוא ייחשב שעושה פעולה, אלא הוא רק מזמן שיושלם פעולה אחרת שמתפעלת לא ממנו, ולכן דוקא רוח חמה ואש שמזמנם להזיק חשיב מעשיו, אבל שו"ר, חץ שלוח, בדקא דמיא, שהם מוגדרים כוחות הנפעלים ע"י גורם אחר לעולם אין לייחסם אל המשתמש בהם כאילו הוא עשאם, ודו"ק. ומיושב התוס' דבדקא דמיא וחץ שלוח ל"ח חציו, **וכן מיושב קושית האחרונים** מדוע כל שן ורגל לא יתחייב משום אש, וכמש"נ. וכמובן חלוק רגלי בהמה ברה"ר שבייחס לפושע בדליל נחשב אש ולגבי בעל הבהמה אינו נחשב אש וצ"ע וקצרנו).

(**להנ"ל** יש ליישב בדוחק הקושיא שבזרק גחלת למרחוק לא ייחשב חציו כמבואר בחזו"א בדעת תד"ה "ורבי", ובפשע בגחלת נחשב לחציו כמבואר בתד"ה "אשו" , דנראה שבפשע בגחלת הרי שנחשב שהעמיד מצב שיש כח פעולה באופן שאין לתלות את היצירה של אש בכח אחר שיצר, אלא הכל תלוי בפשיעתו וחשיב שהוא עשה, משא"כ בזרק למרחוק הרי שמה שייוחס אליו הוא בע"כ ע"י פעולה ולא סתם ע"י פשיעה, ואם נקבע שהדבר יתייחס אליו ע"י פעולה שוב חשיב כח כחו וכמו שביאר החזו"א, וצ"ע)

**יעויין בנמוק"י בהפרה** דגרמי דבהמתו פטור משום איש בור ולא שור בור כ"כ איש גרמי ולא שור גרמי, שלא חייבה תורה על בהמה שעושה הכשר נזקין, וגרמי חשיב הכשר נזקין, **וצ"ע** הא להר"ן יסוד משום חציו הוא כגרמי שחייב על הכשר מזיק ולא שעושה בידיים, ומבואר בסוגיין דלמ"ד אשו משום חציו חשיב חציו דכלב ודגמל ול"א דהוי שור אש, וצ"ע הא בגרמי נחשב שור גרמי ופטור ומדוע באש חשיב גריו דכלב וחייב, וצע"ג.

**הובא הגר"ח בשכנים** וכן ברא"ה בשטמ"ק דף נו' דבאסו"מ שהניחן בראש גגו ליכא דין אשו משום חצו, ובפשטות הוא משום שהאדם לא יצר את כח כובד האבן, **ועיין רמב"ן בקונטרס דינא** **דגרמ**י ומדבריו עולה שאסו"מ חשיב וחציו.

**ידוע קושית התוס' בב"ב כו'** מדוע רקתא ל"ח חציו, ופטור. **ותי' התוס' והרשב"א שם** דל"ח אש מכיון שהרקתא עצמו אינו מזיק ורק הרוח מזיקה**, ובאמת צ"ע** מדוע חמה חשיב חציו, ושימוש בכח הרוח ל"ח חציו, ואולי אם הרוח ישבור בעצמו בלא הטחה בקרקע חייב כמו בחמה, ורק רקתא שהרוח עושה שהרקתא יזיק ל"ח חציו **ועדיין צ"ע** מדוע הכח שנותן הרוח לרקתא אינו כמו לבתה הרוח בפשיעה שחשיב חציו כמבואר בתוס' בסוגיין.

**עיין רמב"ן קונטרס דינא דגרמי** שהקשה מ"ש רקתא מאסו"מ, ותי' לכאורה כהרשב"א הנ"ל עיי"ש, והוסיף להקשות מ"ש מגץ שיצא מהפטיש דחייב בהולכת הרוח, וצ"ע מדוע התי' שתי' באסו"מ לא מהני להכא, דבגץ לא הרוח מזיק אלא הגץ וצ"ע**. ועיי"ש שתי'** דברקתא פטור משום דהוי שלא בכוונה, דלא נתכוון שהרוח יוליכנו, ואש פטור בשלא בכוונה, **ועיין גר"א תיח' סקי"ט** דנקא נמי להאי תי' וביאר דהוי כמו גרמי שפטור שלא בכוונה, וצ"ע דבגרמי שאין מעשה מזיק כלל, אלא שהוא מחויב ע"כ שגרם היזק, הרי שלא בכוונה אין לחייבו, שאם אין מעשה מזיק הרי שהמחייב הוא מה שזימן בכוונה שיופסד חבירו, אולם באש שהוא משום ענין של מעשה מזיק ככל מעשה אדם מדוע בשלא בכוונה יפטר, וע"כ דסבר שאשו משום חציו הוי ממש כמו גרמי. ולע"ע צ"ע.

**אשו משום ממונו:**

**לברר האם חשיב האש כשורו ובורו, או שמ"מ נחשב מעשה האדם ומשום ממונו- ונ"מ אם נשתעבדו נכסיו משעת הבערה - ואם נפטר בקלב"מ בשעת הבערה- ולברר ענין מקרב הדבר אצל האש למ"ד משום ממונו – וכן מדוע באש לא נאמר עשאן הכ' כאילו ברשותו-**

**ובירור שי' הראשונים "בליבתה רוח פטור" שחייב רק אם עשה מעשה הבערה, אם בפשיעה דרו"מ, או שאף הבערה בפשיעת רו"מ אינו מחייבו, הן למ"ד משום חציו הן משום ממונו- ובחילוק רקתא מליבה ולבתה הרוח – ובשי' הר"מ ודברי הגר"ח**

**שי' רש"י** דצריך גחלת שלו, **והתוס' פליג** דסגי בכך שהוא הבעיר השלהבת. ושי' רש"י יבואר להלן.

**לכאורה** עכ"פ ענין אש לר"ל הוא שאש הוי כשור ובור וחייב בנזקיו.

**להלן יבואר פלוגתת תוס' ורשב"א** אם נתחייב מיתה בשעת הבערת האש אם נפטר בקלב"מ, דלהתוס' נפטר בקלב"מ, וע"כ שההבערה הוא מחייב בתשלומין, ולא רק הוי מעשה להחשיב את האש לממונו, דהא פשוט שבחפירת בור או קניית שור שנתחייב בשעה זו מיתה לא נומר קלב"מ. וצ"ע.

**וכן הנמוק"י** נוקט שבשעת הבערה משתעבדין נכסיו, **ועיין חזו"א סי"ד סקי"א** דה"ה למ"ד אשו משום ממונו כן, וע"כ שהחיוב מזיק הוא על ההבערה, ולא שההבערה רק עושה אותו לבעלים על המזיק. דהא מסתבר שאין נכסיו משתעבדים משעה שחופר בור. וצ"ע.

**עוד יש לדון** אם יש חיוב משום ממונו באש שנפלה בממונו מעצמה בלא שהיה מבעיר כלל, **ועיי**ן **אבן האזל פי"ד ה"ד** שדייק את שי' הר"מ דאף בנפלה דליקה חייב, ועיין מש"כ פי"ג הי"ט להוכיח משי' ראשונים דלא חייב בנפלה מאליה.

**עיין מתני' נט' ע"ב "בלבתה רוח פטור"** **ולר"פ ורא"ה שם** מיירי בנתלבה ברו"מ, **והם מייסדים שם** שחיוב אש ברו"מ הוא דוקא אחרי שיש אש שחייב בשמירתו שלא יזיק ברו"מ אולם אין חיוב על יצירת אש ע"י פשיעה ברוח מצויה. **ופליגי על תוס' בסוגיין** שחייב אף משום חציו ביצירת אש ע"י פשיעה, והם סברי שאף משום ממונו אין חיוב על יצירת אש בפשיעה של רו"מ אלא צריך מבעיר בידיים. **ושי' תוס' שם** דמיירי במתני' בנתלבה ברוח שאי"מ, ובזה פטור, ולכאורה בהכרח בע"כ מיירי שנודע לו שנתלבתה והובערה אש אצלו ומ"מ פטור מכיון שההבערה לא נעשית באשמתו הרי שאין סיבה לחייבו על שמירתו אף שממונו נעשה שלבת, שאם מיירי בלא נודע לו ולכן פטור א"כ הא דין זה פשוט שאף אם הבעיר אש שאינו יכול להזיק אלא ברוח שאי"מ פטור וק"ו אם כל ההבערה נעשית ברשאי"מ בלא ידיעתו עד שעת הנזק. ועכ"פ עולה נמי דין מבעיר, ושאם אין הבעלים נחשבים מבעירי האש הם פטורים אף שממונו נעשה שלהבת.

**ולכאורה** אם יסוד ענין של אשו משום ממונו הוא כשור ובור א"כ מדוע צריך הבערה בדוקא. וג"כ עולה שאף למ"ד משום ממונו המחייב הוא בהבערה ול"ה ממש כשור ובור שהמחייב הוא מעשה הבור והשור דלאחמ"כ.

**ובאמת הגמ' שם איננה תולה בנידון אם אישו משום חציו או ממונו,** והנה המשך הסוגיא התם בלבה ולבתה הרוח, הוא להנ"ל אם ההבערה צריכה ליהיות כולה מכח המבעיר או סגי בצירוף עם רוח, ולמ"ד משום חציו הא הוי כפעולת אדם ממש ומדוע לא יהיה חייב עם הרוח ככל אדם המזיק שיכול לצרף אליו את מעשה הרוח לייחשב אדם המזיק, **ועוד יבואר דברי הגר"ח בזה.**

**עוד יש לברר** דלכאורה ענין של "מקרב הדבר אצל האש" שחייב כאילו קירב האש אצל הדבר, דזהו מסתבר דוקא אם אשו משום חצו, דמחמת שהעמיד אפשרות שיפגש הקמה באש חשיב שמשתמש בכח טבע ועי"כ חשיב מעשה דידיה מדין אש, אולם אם אשו משום ממונו הא לכאורה צריך שיהיה בעלים על האש ומה מהני מה שקירב דבר אצל אש שאינו בעלים עליה, ואולי אין הכרח דבכה"ג שגורם שאש תהיה מזיק כלפי קמה חשיב בכך בעל האש, ועדיין צ"ע הא בשור ובשו"ר לא נחשב מעמיד רק במניח את הבהמה על הפירות ממש דהוי גרמי , ולא יעלה על הדעת שמקרב תבואה לשור במצב ששוב אינם שמורים מהיזק שו"ר או מקרב בהמה לבור למצב שלא יהיה שמור מהיזק בור ייחשב בעלי הבור והשור לחייבו, ומדוע דוקא באש מקרב הדבר קצת אל האש במצב שגרם אפשרות של היזק ע"י האש חייב. צ"ל דהתם שיסוד אחריותו על הבהמה הוא מחמת בעלות ממון הרי שבכך שמקרב פירות אצל הבהמה לא מתחייב ורק במעמיד גמור מתחייב, אולם אש אם נומר שבאמת אין כלל ענין של בעלות ממון באש, הרי שהדבר שמחייב באש הוא מה שמכין את האש להזיק, ולכן גם בזה שייך שבקירוב הדבר אצל האש נחשב שנעשה בעלים על האש, וצ"ע. ועוד יבואר.

**עוד יש להקשות** לשי' התוס' שאשו משום ממונו הוא בהבערה ולא בקנין ממון, וא"כ אש הוי כמו בור דהוי ברשותו מכיון שיצר את המזיק, וצ"ע א"כ מדוע בור חיובו חדוש הוא, ובאש לא מצאנו שחיובו חידוש הוא דעשאו הכתוב כאילו ברשותו, ובתרומת הכרי שצ"ב נקט שבאמת אש נמי חידוש הוא ולא משמע כן, דבראשונים בריש פ"ק משמע שבור שחידוש הוא לא ילפינן מיניה ולא משמע שבאש נמי כן.

**והנראה בכ"ז** שבאמת אין אש נחשב ממון כשור ובור, ולעולם אש נחשב פעולת אדם, דשימוש של אדם בכח טבע נחשב שעושה פעולה, ולמ"ד משום חציו הרי דחשיב פעולת אדם ממש, ולמ"ד משום ממונו הרי ששימוש בכח טבע הוי פעולתו שלו שאין לחייב עליה משום מעשיו אלא יש לחייב עליה משום בעלות אדם על פעולותיו, [והוי כמו ענין של שמירת גופו עליו דנמי חשיב ממונו, ודו"ק, **ויש להוסיף** לפמש"כ כמה פעמים שיסוד חיוב ממון המזיק הוא משום שקיום ממון לשימוש של אדם באופן שגורם סכנה לממון חבירו הרי שהותר את הממון ואת תשמישו רק אם יקח ע"ע אחריות על נזקי ממון חבירו, וזהו יסוד גדר ממון המזיק שמתירין לקיים ממון הראוי להזיק ולהשתמש בו בכפוף ללקיחת אחריות על הנזקים המיועדים לבא מחמ"כ ואז י"ל שאשו משום ממונו הוא אינו שחייב על כך שקיום האש כחפצא של ממון הוא גורם הנזק, אלא מתירין את פעולת ההבערה בתנאי שיקח ע"ע אחריות נזיקין וכמו בכל ממון המזיק, ולר"י הוי כמזיק בידיים ולר"ל דיינינן לפעות הבערה כדבר שהותר להיעשות רק אם יקח אחריות על התוצאות נזק שבו, ודו"ק.] ובאמת אש לעולם לית בה ממשא לייחשב ממון גמור, ואש לעולם נחשבת לפעולה של שריפת אש, ושאם אדם משתמש בפעולה הוא נחשב בעל הפעולה, אלא שלמ"ד משום ממונו אין הפעולה נחשבת עד כדי מעשה אדם בידיים אלא הוא אחראי עליה כמו אחריות שיש לאדם על ממונו, וכאן האחריות היא על פעולתו ולא על ממונו, אך יסוד הענין הוא חיוב אחריות על מצב מזומן להזיק ולכן חשיב אשו משום ממונו. **ומיושב לפי"ז** ששייך שאם בהבערה הוא מתחייב מיתה שיהיה פטור קלב"מ, וכמש"נ שאין האחריות על אש בוערת, אלא האחריות היא על פעולתו של הבערת אש, והוי כמו למ"ד משום חציו, שפעולת הבערה הוא לר"י מעשה אדם ולר"ל מעשה שחייב באחריותה כמו בממון המזיק, אך מ"מ החיוב הוא על מעשה הבערה. **וכן מיושב** שגם למ"ד משום ממונו ישתעבדו הנכסים בשעת הבערה, **וכן מיושב לפי"ז** ענין של מקרב הדבר אצל האש, דלפמש"נ מ"ד משום ממונו הוא כמו מ"ד משום חציו, שיסוד ענין של אש הוא עשיית פעולה ע"י שימוש בכח טבע, ועצם הדבר שמזמן חפץ לאש ומכין פעולת שריפת האש את החפץ הוא עצמו עשיית פעולה ע"י שימוש בכח טבע, אלא שלמ"ד אשו משום ממונו הרי שאת אותה פעולה אין להחשיב למעשה בידיים אלא נחשב שהוא אחראי על פעולתו כמו על ממונו המזיק, אולם א"ש שגם מקרב הדבר אצל האש יש פעולה של זימון שריפת אש שמחוייב עליה באחריות כמו על ממונו, ודו"ק.

**וכן מיושב** שדוקא בור שחיובו כמו בכל ממון המזיק מחמת בעלות על מזיק והיות שאין הבור ממונו, הרי שצריך חידוש שחייב, אולם אש אין יסודו בעלות על ממון, אלא הוי ענין של בעלות על פעולתו לא גרע מממונו ובכה"ג פשוט דל"ה חידוש, ודו"ק. **ובלשון הפסוק משמע שבבור חייב "בעל הבור", ובאש החיוב הוא ישלם "המבעיר את הבעירה",** וע"כ כמש"נ שבור הוא ממון המזיק מחמת בעלות ואחריות על ממון, משא"כ אש לכ"ע אף למ"ד משום ממונו יסוד החיוב הוא מחמת שהוא נחשב "מבעיר הבעירה" אלא שאינו נחשב מעשה בידיים אלא רק חיוב אחריות על פעולותיו לא גרע מממונו, ולכן חשיב אשו משום ממונו, ודו"ק.

**וכן מיושב שלר"פ והרא"ה** חיובו דוקא ע"י הבערה בידיים, **ולתוס'** חייב רק אם הבעיר בפשיעה של רו"מ, ואם ידלק ללא פשיעה אף שנודע לו אינו חייב ואף אם אשו משום חציו מ"מ חייב רק ע"י מעשה הבערה, **וכן בלבה ולבתה רוח** אף אם אישו משום חציו פטור משום שצריך מעשה הבערה ולא אמרינן דמכיון שאש כמעשיו ודאי יהני צירוף עם כח הרוח ככל אדם המזיק, **דלפמש"נ באמת** לכ"ע ענין אש הוא אינו ממש מעשה אדם ואינו ממש ממון המזיק, ולכ"ע יש כאן יצירת כח שהיצר אחראי עליה, ולר"י משום חציו ולר"ל משום ממונו היינו מחמת אחריות האדם על יצירת הפעולה שיצר כמו חיוב אחריות על ממונו, ולכן לכ"ע אינו ממש אדם המזיק אלא דלר"י יצירת האי כח דאש חייב באחריותו כמו חיוב של אדם על פעולותיו שלא בכוונה וחשיב אדם, אך לכ"ע תחילה צריך יצירת כחש ע"י חייב לבסוף על מעשה היצירה אם משום אדם אם משום ממונו, ולכן דיינינן אם סגי בפשיעה ברו"מ או צריך הבערה בידיים, ובשותפות עם רוח לא מהני הן למ"ד משום חציו הן אם משום ממונו, ועיין.

**ובגמ' בב"ב כו' עולה** שרקתא פטור עליה בדיני נזיקין, **והקשו הראשונים** מ"ש מאסו"מ שחייב עליה, **וברשב"א ודעמיה**, רקתא נחשב שההיחזק כולו ע"י הרוח בלבד ולא נתחדש דין אש אם רק מזמן היזק ע"י הרוח **וצ"ל** שבכה"ג אינו נחשב מבעיר, ורק מבעיר אש, או מקרב חפץ בידיים אצל האש נחשב שיוצר כח אש להזיק, וגם יצירת זימון בידיים על חפץ שיזוק ע"י האש חשיב יצירת אש לחייבו, אולם רקתא הוי **כבדקא דמיא** בכח שני שרק סילק מעכב בין האש לממון ולא נעשה בעלים על האש לא מצד יצירת אש ולא מצד יצירת זימון בידיים בחפץ הניזוק ולכן פטור. כ"כ רקתא אינו נוגע בחפץ הניזוק וכן אינו יוצר ככל שום כח ברוח אלא רק נותן לרוח הזדמנות להזיק ע"י הרקתא. ומשא"כ באסו"מ גם האבן הוא המזיק ע"י הרוח ולכן חשיב בעלים על יצירת כח מזיק כמו יצירת אש. **אולם הרא"ה בדף ס'** נקט שבאמת אסו"מ חייב רק אם האבן רק הפילתו והזיקה האבן רק מכח כובדה, ואם הרוח תטה את נפילת האבן לצדדין ויזיק מכח הכובד ומכח הרוח יחד ייחב כמו לבה ולבתה הרוח ופטור. היינו דסבר שרקתא הוא כליבה ולבתה הרוח, **וכ"כ בתוס' בב"ב שם, וכן הפוסקים הקשו סתירה בר"מ** שפסק שרקתא פטור וליבה וליבתה רוח חייב, ומוכח דסברי דלא כהרשב"א ורקתא כאסו"מ ולא יישבו שרקתא גרע מליבה ולבתה רוח. **ובגר"ח יישב הסתירה בר"מ**, דהר"מ יסבור כתי' שני בתוס' בסנהדרין וכהרא"ה דף נו' שאף לר"י באסו"מ אישו משום ממונו, ונקט הגר"ח שהר"מ פסק שבענין אישו משום ממונו הרי שחיובו של בעל האש הוא רק אם יצר לבדו האש ולא בשיתוף הרוח, אולם אם אישו משום חציו והוי ממש מעשה אדם המועיל לרציחה וכו' הרי שבזה מעשה אדם עם רוח מהני לכ"ע, וכל סוגיית דף ס' הוא במשום ממונו ולא במשום חמיו, ולכן בליבה ולבתה רוח דמיירי באש גמור ופסק הר"מ אישו משום חיציו והוי כח גברא וודאי מצטרף כח אדם עם רוח לייחשב מעשיו ולכן חייב, משא"כ ברקתא דהוי כאסו"מ שאינו משום חציו אלא משום ממונו בזה פסק הר"מ שצריך שיהיה יוצר כח הכח לבדו ללא כח רוח ולכן פטור, ועכ"פ עולה שהגר"ח לא נקט ככל מה שביארנו שאין הבדל עקרוני בין חציו לממונו ובשניהם חייב על יצירת כח ורק נחלקו אם לבסוף אחריותו על יצירת האש הוא משום חציו או משום ממונו.

**עוד בפלוגתת ר"י ור"ל:**

**מתבאר** שר"י נתן טעם מדוע אינו יכול לסבור משום ממנו דלית ביה ממשא, ור"ל נתן טעם מדוע אינו יכול לסבור חציו דלא כחו הוא, ואף א' לא נתן טעם לשי' עצמו, וצ"ע.

**מתבאר** דלר"י לית ביה ממשא משום שלהבת, ולר"ל יש בו ממשא משום גחלת, וצ"ע דנחלקו בתרתי, אם יש בו ממש ואם הוי כחו, וצ"ע. וכן למסקנא הא ר"י מודה בכלו חציו משום גחלת ומאי סבר בלא כלו חציו הא יכול לומר ממונו משום גחלת.

**צ"ע** לס"ד שלר"י לית אישו משום ממונו א"כ להני דסברי שאסו"מ אינו חציו אלא רק ממונו א"כ יהיה פטור, וצ"ע. (ובאמת י"ל שאסו"מ הוא שור המזיק עם צד השווה מכח אש דכח אחר מעורב בו וכמו אש בור ובזה מודה ר"י שהעיקר הוא שור ול"ה כלל אש, אך בתוס' בסנהדרין משמע שבאסו"מ יהיה דין רציחה).

**ידוע קושית החזו"א** מדוע שו"ר לא יתחייב ברה"ר משום אש, וכמו שרגלי בהמה חשיב אש. וכן צ"ע מדוע גחלת חציו דכלב ופשתן דגמל ולא הוו חציו דבעלים שפשעו בכלב ובגמל. ובחזו"א דהוי גזירת מלך, (ובאמת יש ליישב למש"נ לעיל, שכל מזיקין דשור אין איסור לקיים שו"ר או קרן אף מועדת ברה"ר כמבואר בחזו"א ז' ו', אלא הוי כפותקין ביבותיהן שמותר וחייב עליהן, אולם אש חייב ליהיות ע"י איסור להבעיר בעירה, ולכן שו"ר אינו יכול ליהיות משום אש).

**והנראה בכ"ז** דכמש"נ כ"ע ל"פ שאש הוא משהו ממוצע, שיש לשייכו לאדם אך אינו מעשה אדם ממש אלא פועל מעצמו ודיינינן אם האדם אחראי על האש כחציו או אחראי על הפעולה כממונו, וודאי כ"ע ל"פ שעיקר הדבר הוא השלהבת שהיא יצירת כח שהאדם עומד מאחריה ומשתמש בה, ואין הגחלת עיקר, ובזה כל א' אמר מדוע אינו יכול לסבור כחבירו, וכדמבואר בראשונים שמסברא מודה ר"י שעדיף שיהיה משום ממונו, אך סבר דל"ש שיהיה ממונו מכיון שפעולת שלהבת לפניך דלית ביה ממשא ולכן בדיעבד מחשיבים אותו חציו, ובאמת למסקנא אם אין עיצה יהיה ממונו משום גחלת. ור"ל סבר דודאי העיקר הוא שלהבת ול"ש שיהיה ממונו אולם גם אין כאן כח פעולת אדם ולכן לית ברירה אלא לאשווי כממונו ואזלינן בדיעבד בתר גחלת. ולפי"ז באמת באסו"מ ששייך להחיל את שם המזיק על שור מודה ר"י שיהיה משום ממונו. וכן שו"ר שאפשר להחיל שם המזיק על השור זה עדיף, ורק אש לא מצא ר"י הגדרה אלא אדם מכיון שכל מה שיש הוא כח פעולה בלבד, ועיין.

**בתד"ה "ממונו" הקשה** הא בור משום הבל אנמי אין בו ממשא, ובתי' קמא כ' דברים שאינם מובנים, שמכיון שאינו הולך ומזיק אין להקשות משם, וצ"ע כוונתו. ולהנ"ל ניחא, שמכיון שכל טענת ר"י שבלית בה ממשא עדיף שיהיה חציו ולא ממונו, ומודה ר"י שאם א"א שיהיה חציו אף בלית ביה ממשא יתלו את ענין ממון המזיק בקירות הבור או בגחלת, אלא כל דבריו היו דהלא כל שור המזיק שהולך ומזיק שיכול ליהיות אש (וכקושית החזו"א) אלא שמעדיפים להחשיבו כממון המזיק וזאת מכיון שאם אפשר לתלות השם מזיק בממונו עדיף ובזה מודה ר"י שכך עדיף, הרי שטען ר"י שאין עוד מזיק שאין בו ממשא, וכגון בשו"ר או קרן, שרק מכיון שיש בהם ממשא ודאי עדיף שיהיו ממון ולא חציו אך לא מצאנו כהאי שאין בו ממשא שהוא נחשב ממון המזיק, ורק באלו שיש בהם ממשא ויש במה לתלות אותו הוי ממון המזיק, משא"כ באש אין על מה להחיל שם ממון המזיק, אולם בור שאינו הולך ומזיק אלא רק מתקיל, פשוט שלא עלה על הדעת שיהיה אש וכח אדם ובהכרח בזה מודה ר"י שהוא ממון המזיק , ועיין.

**יש להעיר דהלא לתי' בתרא דהתוס' בסנהדרין** הרי שאסו"מ וזרק אבן ונפל למטה ולא לצדדין הוי לכ"ע משום ממונו, ולכאורה יהיה פטור מד' דברים וכממונו דר"ל. **ומאידך להר"ן** שאש ואסו"מ וכולם שהם משום אש הוי חציו לענין נזיקין בלבד, אך מ"מ יהיה אסו"מ חייב בד' דברים וקצ"ע דלתוס' שאש שייך ביה רציחה ובאסו"מ אינו חייב בד"ד ולהר"ן שאש אינו ממש פעולת אדם אלא כגרמי ובאסו"מ יהיה חייב בד"ד. ובאמת הא להר"ן קרא דאש אזיל על אש ואסו"מ כחדאף אולם לתוס' שקרא דאש אזיל על רציחה, ואם אסו"מ אינו ממש אש דקרא א"כ מנא לן לחדש ביה דין ד' דברים הא אינו אלא מונו, ועיין. **אולם בחזו"א ב' ב'** נקט מסברא שבזרק אבן ונפל למטה דהוי אסו"מ, שבזה אף לר"ל יהיה חייב ד"ד, ונקט דלמרות שלר"י אש חייב ברציחה ואסו"מ גרע ואינו ברציחה, אולם לר"ל למרות שאש אין בו ד"ד באסו"מ יהיה ד"ד, וסברתו שבכה"ג שזרק אבן ודאי הכל מתייחס לגברא, עיי"ש, ועולה סברא שבאש כמש"נ יש כאן חפצא הדומה לממון המזיק ולר"ל אין בו ד"ד אולם בזרק אבן אין כאן ממשות כלשהו שיחול עליה ממש ממון המזיק אלא יש כאן כח פעולת גברא שהוא אחראי עליה כמו בממון המזיק אך ודאי לבסוף מתייחסים שיש אדם שמזיק עם כח זה ויהיה חייב ד"ד, ואולי יש לחדש כל הנ"ל אף באסו"מ שהשווה תוס' לזרק אבן, ונפקא שבכלו חציו מודה ר"י שאין ד"ד, ובאסו"מ וזרק אבן מודה ר"ל שיש ד"ד, והכל א"ש עמש"נ שר"י ור"ל חלקו בשיקול דעת במצב אמצע בין ממון המזיק לחציו ובאש פליגי ובאסו"מ כלל ל"פ דהוי אדם, וא"ש שאף לתוס' באסו"מ יהיה ד"ד וכפי שעולה בדברי הר"ן דהא י"ל להתוס' שבזה לא נחלקו כלל ר"י ור"ל ואין להקשות מנא ליה לתוס' דבר זה מאחר וקרא נדרש לאשו דרציחה, ועיין.

**הבאנו להקשות להתוס' בסוגיין** שחציו הוא אף במבעיר ע"י פשיעה, א"כ בכלו חציו שיישב מבעיר ע"י פשיעה, **ולהנ"ל י"ל** שבאמת רק ע"י תחלת מעשה או פשיעה המעשה ההבערה נחשב האש כפעולתו וחייב אם משום חציו אם משום ממונו, ולכן בהובער ע"י רשאי"מ פטור לעולם מכיון שאין לאדם שייכות והתחברות למעשה ולתוצאה של האש שנוצר שלא מחמתו, ובכלו חציו הא היה הבערה אלא ששמר על האש וכשכלו חציו מחד עדיין הוא חייב על פעולתו הנמשכת מההבערה שעשה, אך מכיון שאין משך מעשה הראוי להזיק מכח פעולתו הרי ששוב אף לר"י א"א לייחסו אל פעולת האדם אלא הוי רק אחריות על מעשיו וכמו לר"ל, ול"ד לפשיעה על יצירת האש שעצם פעולת האש מזומנת להזיק עם תחלתה בפשיעתו וחשיב מעשיו.

**כלב שנטל חררה:**

**אישו לאו ממונו דבעל כלב:**

**ומבואר** שכלב שאכל חררה בחה"נ ושרף גדיש, על החררה משלם נ"ש, ועל הגדיש ח"נ, **ומבואר דלר"ל** דאשו משום ממונו ל"ש לחייב על מעשה הבערה של הכלב **ובתוס' ביאר** שפטור כמו איש בור ולא שור בור כ"כ איש אש ולא שור אש **ועיין שטמ"ק**.

**והנה הקשו האחרונים** (אמרי משה) איך יתכן שיהיה חייב על אסו"מ שנפלו ברו"מ והזיקו בתר דנייחי משום בור, הא אסו"מ הוי אשו משום ממונו וא"כ איך חייב על הבור הא הוי כמו שור בור, **ולכל מש"נ יש ליישב** דאף אם אשו משום ממונו מ"מ לבסוף מחייבים על פעולת ההבערה שהיתה בתחילה ולא הוי חיוב על מעשה האש וכשור וכו'. **ולכן יש לדון** שבכה"ג ל"ח שור בור אלא מכח אשו משום ממונו גם זה נחשב אדם בור, ועיין, **אולם מאידך** כששור יוצר אש לא דיינינן שמעשה האש מתייחס אל השור כאילו הוא הזיק אלא כן נחשב שור אש ופטור, ועיין.

**חציו דבעל כלב**:

**ומבואר דלר"י** האש הוא חציו דכלב וחייב ח"נ דצרורות, **ויש להעיר** מדוע פשיעת בעל הכלב על הכלב שהבעיר אינו חציו דבעלים על האש שעשה הכלב וישלם נ"ש, (בעל החררה אינו פושע כדמוקמינן לקמן דף כג') הא לתוס' הבערה בפשיעה נמי חשיב חציו דבעלים, **ועולה** שכל פעולה של הכלב נחשבת לשו"ר ולא לאש, **וכידוע וכמש"כ החזו"א** סי"א יד' שזהו גזירת מלך דאלולי כן הא כל שו"ר יתחייב ברה"ר משום אש, דהא חזינן שמתגלגל ברגלי בהמה חשיב אש, ומדוע פשיעת גלגלול הבהמה עצמה אינו נחשב אש וע"כ כנ"ל, **עוד י"ל** ששו"ר הא מותר לשלוח לרה"ר אף שיש סכנה שיכנס לרה"י, **וכמש"כ החזו"א ז' ו' בסוגריים** שכל שור מותר לו לילך ברה"ר ורק אם מזיק חייב, ולכן אין לחייב את האדם בכך ששח שו"ר לחוץ משום אש שבאש רק אם הבעיר אש באיסור נחשב חציו. **עוד י"ל** שלר"י אשו משום חציו מכיון שבאש לית ממשא ומתוך של"ש ממונו לכן הוא חציו וכדברי ר"י שהוכרח שיהיה חציו משום דל"ש שיהיה ממונו, אולם שו"ר או כלב שהבעיר הא יש כאן ממונו שיהיה אפשר לייחס את ההיזק אליו משום ממונו ולכן שוב אין לחייב משום חציו. **ובזה מיושב** מה שמקשים לס"ד שבאש אינו חייב בכלו חציו משום ממונו ולתי' בתרא של התוס' בסנהדרין שאסו"מ הוא רק משום ממונו א"כ לר"י אסו"מ פטור, ולהנ"ל הא פשיטא דבמקום דאיכא ממשא אף לר"י אישו משום ממונו ובאסו"מ חייב משום ממונו ורק באש גמור לס"ד חייב רק משום חציו ובכלו חציו פטור.

**לר"י באנחי אנוחי:**

**ובגמ':** דלר"י מיירי באנחי אנוחי וחייב על מקום גחלת נ"ש ועל הגדיש ח"נ, **ובראשונים בשטמ"ק** דהא דאוקמי לר"י באנחי וכו' הוא לאו דוקא וה"ה באדיי אדויי חייב על כל הגדיש ח"נ. **אולם תוס' ד"ה "רבי"** כ' דלר"י באדיי אדויי לא יהיה חייב ח"נ על שאר הגדיש, **ועיין גר"א כאן** דמשום דאף לרבנן בכח כחו לית דין צרורות. **ותמהו ע"כ הראשונים** ורק לסומכוס דיינינן לעיל שמחייב בצרורות נ"ש אם בכח כחו מודה שחייב ח"נ. **ועיין חזו"א ב' ב'** שיישב שודאי תוס' נמי סבר דלרבנן כח כחו חשיב צרורות, אלא שכוונת תוס' שכח כחו ל"ח עוד אישו משום חציו אלא רק משום ממונו וכתי' ב' של תוס' בסנהדרין, ועיין מש"ב לפי"ז את סוף דברי תוס' בסנהדרין, ונקט שאדם נמי דאדיי אדויי גחלת הרי שהמשך דליקת האש הוי רק ממונו ולא חציו, **וכבר ביארנו הענין** דאשו משום חצו הוא דוקא אם עושה בידיים כח מזיק, אבל אם רק מזמן מצב שיתפתח להיות כח מזיק אינו חייב משום חציו, ומשו"ה בהבעיר ואח"כ בא רוח ל"ח חציו מכיון שלא עשה כח מזיק אלא רק העמיד אש שלאחמ"כ ע"י הרוח הוא יתפתח להיות כח פעולה, וכ"כ בזריקת אש לרחוק אין כאן עשיית כח פעולה של אש, ולמרות שזריקת חפץ למרחוק חשיב מעשה בידיים, מ"מ זהו רק נחשב שבעשיית זריקה הוא יצר מצב שהוא אחראי על תוצאותיו כאילו הוא עשה, ולכן לדין אשו משום חציו לא מהני, דדוקא בעשה אש חייב ולא באופן שיצר מצב שעשוי ליתפתח להיות אש שאז הוי ממונו, ולכן בכה"ג דבהמה אדיי אדויי הוי פטור, עיי"ש.

**גמל טעון פשתן:**

**מתבאר בגמ'** דלמ"ד אשו משום ממונו הרי שהפשתן שנדלק והלכה האש ושרפה הבירה דפטור משום דהוי אשו של שור ולא של בעל השור, ויש פטור של איש אש ולא שור אש, **עיין שטמ"ק**.

**והקשו האחרונים** דהא בגמ' מוכח דמיירי באופן שיכל בעל גמל להרחיק את הגמל ולמנוע השריפה, וא"כ לאחר שנדלק פשתנו א"כ הא הוא בעלים על אש ושיתחייב על שריפתו ומחמת שלא שמר על האש שהיא שלו, **ומכאן מוכח או**, שבאמת אין חיוב על אש אלא בהבערה ולא בכך דהוי ממון שלו, והיה מקום לדון דאף שהאבהא"ז דקדק בר"מ שיש חיוב על נפילת דליקה בחצירו, יש אולי לחלק שבנפלה דליקה בחצירו הרי שמוטל עליו לסלק השריפה ושלא תשרוף מחוץ לחצירו, אולם ממונו שנדלק ברה"ר ושלא בחצירו, הרי שמכיון שהממון עומד לאיבוד שוב אין לאדם שום אחריות על האש ולכן פטור.

**אולם בחזו"א סי' יא'** יד' יישב בהנ"ל דע"כ שהפשתן מוגדר כשליף שעליה וכשנדלק הרי שנחשב פעולת בהמה שהשליף שעליה מזיק, וכ"ז שיש להגדיר את פעולת ההיזק כמעשה של הבהמה הרי שנחשב שו"ר ולא אש, וכמו שכל שו"ר לא מחייבים משום אש, עיי"ש. וצ"ע דבשלמא שו"ר הוי גזירת מלך שפעולת שו"ר יהיה שו"ר ולא אש אולם כאן הא יש פשיעת הפשתן שהוא יכול ליחשב חציו או ממונו ומדוע גם כאן יש גזירת מלך לילך בתר בהמה ולא בתר פשתן.

**נראה דלפמש"נ** שאש לעולם אינו נחשב ממונו ממש, אלא כל פשיעה באש נחשב עשיית פעולה שחייב עליה או משום חציו וכפעולתו ממש, או משום ממונו שחייב באחריות על פעולתו, אולם יסודו של אש הוא פעולה שיוצאת מתחת ידו שהוא חייב באחריותה, ומכיון שיסוד הבערת אש הוא פעולה שנחשבת פעולה שלו ע"י שהובער בפשיעה א"כ י"ל שכשבהמה הולכת ומבערת פשתן לעולם הפעולה מתייחסת למעשה הבהמה יותר ממה שהיא מתייחסת לפשיעה שפשע הבעלים בפשתן. ולכן חשיב שו"ר ולא אש, ודו"ק.

**ובעיקר השו"ט דגמל טעון פשתן:**

**דמבואר** בגמל טעון פשתן שנכנס לחצר בע"ב ונדלק הפשתן בנר חנווני דבעל פשתן חייב ובעל נר פטור ואם הניח חנווני נר בחוץ חנווני חייב**, ומבואר בגמ'** משום חציו מובן הכל. **ונראה פשוט** שבהניח נר בפנים דבעל נר פטור, הוא כמבואר במתני' לקמן נט' דזה הביא אש וזה עצים בעל העצים חייב. אולם בהניח חנווני נר מבחוץ חנווני חייב ולא בעל גמל, וצ"ב הא חנווני הביא אור שלא יכל להצית הבירה, ומדוע לא נחייב את בעל הגמל מכיון שהוא הביא את העצים, וצ"ל דמכיון שהבאת עצים היא ע"י גמל, הרי שדין שו"ר עלה, ופטור ברה"ר, **אלא שעדיין יש לדון** דאה"נ בעל גמל פטור, אולם מ"מ איך מחייבים לחנווני הא הוא הביא אש שאינו ראוי להצית הבירה, ורק ע"י הבאת פשתן הוצת הבירה, ומה איכפת לן שבעל גמל פטור הא מ"מ החנווני לא העמיד אש ברה"ר וצ"ע. וא"נ שלאחר שנודע לחנווני שבנרו הובער פשתן מחוייב הוא על שמירת אש הפשתן, א"כ מדוע בא' הביא וא' עצים האחרון חייב ולא מחייבים את הראשון לאחר שנודע לו שאשו הבעיר עצים, ואולי כ"ז שהשני בתורת חיוב לא חייל חיוב על הבאת האש, אבל אם השני אינו בתורת חיוב הרי שבאמת חל חובה על הבאת האש, והגדר בזה עדיין צ"ב.

**היה מקום לומר** שבעל הנר חייב כשהוציא לחוץ מכיון שגמל עם פשתן נחשב רוח מצויה, ובעל גמל פטור משום אונס דל"ה לאסוקי אדעתא שיש נר ברה"ר ולא משום שו"ר ברה"ר, ולפי"ז בהניח נרו בפנים פטור החנווני הוא רק משום שאין רגילות שיכנסו לשם פשתן אולם חנות בקרן זוית שרגיל ליכנס לשם פשתן הרי שבעל חנווני חייב, וזהו דוחק, **ולכן נראה שהכל תלוי בכללי שו"ר**, ומכיון שבתוך החנות אף שרגילות בני רה"ר ליכנס שם עם בהמתם מ"מ בעל בהמה חייב ובכך תלוי הענין של חיוב אש, שבתוך החנות האחריות על בעל בהמה ובחוץ האחריות על בעל הנר, ודו"ק.

**ועכ"פ מקשה הגמ'** שאם אשו משום ממונו א"כ מדוע בעל גמל חייב בנר בפנים, הא ל"ה אש של בעל גמל, **וכבר** **הובא לעיל** שאין לחייב על האש מחמת בעלות על הפשתן אלא כולו נחשב רק כגמל ומכיון שגמל שעושה אש פטור א"כ אין לחייב משום בעלות על הפשתן.

**ומתרצת הגמ'** במסכסכת, דגמל הבעיר בעצמו את הבירה והוי ממש שו"ר ואי"צ כלל לדין אש. **והקשתה הגמ'** א"כ גם בהניח חנווני נר בחוץ יחוייב בעל גמל מכיון שסכסכה. **ונחלקו הראשונים** אם רק בעל גמל יתחייב ,או שגם חנווני חייב, ותלוי בפלוגתא אם תרנגול שזרק דליל אם חייב רק בעל תרנגול או שחייב גם בעל דליל, ואכ"מ.

**ומתרצת הגמ'** בעמדה להטיל מימיה, דליכא פשיעה בשעת דליקה, וכל הנידון הוא פשיעה קודם לכן. דבנר בתוך החנות בעל הפשתן פושע, ובנר בחוץ חנווני פושע.

**והנה מבואר** שבמסכסכת חייב, ומשום רגל, וצ"ע הא הבהמה עומדת ברה"ר וא"כ תלוי בסוגיא דמחזרת, ודוקא אם שינתה בחיזור ולא אם הלכה כדרכה, **ולכאורה צ"ל** שבמהלכת כדרכה עם אש ברה"ר והאש נוגעת בדפנות הבירה הרי שחייב משום דהוי כמו אכלה בתוך החנות, ולמרות שיש לבהמה להלך כדרכה מ"מ יש גם לבעל בירה זכות שלא ישרף ביתו, ולכן בעל בהמה חייב בכה"ג כמו באכלה מתוך החנות שחייב אף שהולכת כדרבה. **ומאידך** צ"ל שלר"י משום אש אין מחייבין את בעל הגמל משום שו"ר בכך שלמרות דאזיל כאורחיה מ"מ הא שלחה אש לתוך רה"י והוי כאכלה כדרכה מתוך החנות, וצ"ל שמשום אש הוי כזריקת חץ לתוך החנות שפטורה משום אורחיה ואף אם בזריקת חץ חייב מ"מ אש גרע, אך במסכסכת נחשב שהיא ממשנכנסת בעצמה לרה"י וחייבת, וצ"ע.

**אולם לפי"ז צ"ע** דא"כ בהניח חנווני נר בחוץ ועמדה להטיל מימיה מדוע בעל בהמה פטור, הא באמת לבהמה מותר ללכת ברה"ר, ומה שחייב על מה שמדליקה הבירה הוא משום שלמרות שמותר לה והוי כדרכה מ"מ חייבת כמו באכלה מתוך החנות שחייבת אף בלא חיזור והוי כדרכה, וא"כ מכיון שחיובו אף שאין כלל פשיעה א"כ מה נוסף בכך שעמדה להטיל מימיה הא מ"מ חיובו משום שאסור מרה"ר לעשות היזק בתוך רה"י ולא מחמת פשיעה, וצ"ע. ואולי הכל תלוי בכך שאף בעושה דבר כדרכה ברה"ר מ"מ באופן מסויים מוטל על בעל בהמה לסלק אותה, ולכן אף שאין חייב לילך אחר בהמתו מ"מ אם מכניסה ראשה לתוך חנות בעיקרון מוטל עליו לסלקה ואם לא עמד שם ולא סילקה חייב. וכ"כ הכא היה מוטל על בעל גמל לסלקו מרה"ר שלא ישרוף הבירה, ואם אנוס מחמת שעמדה פטור, **ובאמת לפי"ז ה"ה** אם הכניסה ראשה לחנות ועמדה להטיל מימיה ואכלה יפטר מכיון שבכניסתה לשם אין פשיעה שזהו כדרכה ולהוציאה משם אינו יכול מכיון שעמדה להטיל מימיה, וצ"ע בזה.

**בביאור שי' רש"י בסוגיין:**

**רש"י ד"ה "משום ממונו"** כ' דבס"ד דאיכא בינייהו אם הדליק באש של אחר, דלמ"ד משום חציו חייב, ולמ"ד משום ממונו צריך שיהיה אש דוקא מממונו, **וצ"ע** מהיכן רש"י הוציא שכך היה ס"ד, **ועוד צ"ע** היכן מרומז בסוגיא שלבסוף חזרו בהם מהאי ס"ד, **ועוד צ"ע קושיות התוס'** מגץ, ומכופף קמתו, **ועיין עוד מהשה"ק התוס' ובפנ"י.**

**ונראה לומר** דרש"י מיירי דוקא באופן שמדליק באש של חבירו באופן שבעל האש יש לו נמי סיבה ליהיות חייב מחמת שפשע באש, ואז עולה נידון על מי החיוב, אם על בעל האש שפשע, או על המבעיר שהבעיר [בשוגג], ונקט רש"י דתלוי במ"ד אם אשו משום חצו או משום ממונו, **דלמ"ד אשו משום חציו** שיסוד אש הוא נחשב מעשה אדם, הרי שמסתבר שבגדרי מעשה אדם אם א' פשע באש וא' הבעיר את האש, הרי שיש לתלות את עיקר חיוב האחריות על המבעיר ולא על בעל האש, ולכן המבעיר חייב, **משא"כ למ"ד אשר משום ממונו** שיסוד החיוב הוא אחריות על כח האש כמו כל אחריות בממון המזיק, הרי שמסתבר שאם יש כח אש שא' הוא בעליו ופשע בו, והאחר הוא המבעיר, הרי שיש להטיל את האחריות על בעלי האש ולא על המבעיר, שאם משום ממונו הרי שכחו של בעלי האש שפשע בו גבר ליהיות אחראי על האש, **ומיושב לפי"ז קושיות התוס'** דבגץ וכופף קמתו וכל מבעיר אש שהפקיר עציו ודאי יש להטיל את החיוב על המבעיר, ורק אם יש כנגדו בעלים על האש שפשע בו הרי שחיובו של הבעלים מפקיע את חיוב המבעיר, ודו"ק.

**ויש להעיר** דהא רש"י לעיל דף י"ט לגבי דליל נקט, שאם בעלי הדליל פשע וקשרו אחר לרגלי בהמתו דחייב בעל הבהמה ולא בעל הדליל, ולכאורה לפמש"נ ברש"י כאן שבממון המזיק יש לילך אחר בעלי הממון ולא בתר המבעיר, כ"כ בדליל צריך לילך בתר בעל הדליל ולא בתר הקושר, **ויש לחלק** דהתם יש לדון את הדליל שנהפך להיות כרגל ארוך של התרנגול, והוי טפל לתרנגול ובטל מהדליל שם מזיק לעצמו והוי חלק מהתרנגול ולכן לרש"י שם חייב בעל התרנגול ולא בעל הדליל, משא"כ אדם שמבעיר גחלת וקונה סיבה שייחשב ממונו עדיין עדיף לתת את החיוב לבעל הגחלת שפשע ולא שמר שיתחייב משום ממונו.

**ונראה דלרש"י זהו כל השו"ט בסוגיין,** דקושית הגמ' מכלב שנטל חררה, וכן מגמל טעון פשתן, **הרי שהראשונים ביארו** דאם משום ממונו הרי שאין לחייב משום דהוי שור אש, **אולם ברש"י מדוקדק שקושית הגמ'** היא משום דל"ה אש של בעל הגמל אלא של בעל חנווני, **עיין רש"י ד"ה "לאו ממונו".** וכן לענין כלב שנטל כ' רש"י בד"ה "ועל גדיש" שהטעם שפטור על כל הגדיש מכיון דהאש ל"ה ממונו של בעל כלב, **ובאמת לשון הגמ'** מדוקדק כן שכל קושית הגמ' היתה דל"ה אש דבעל כלב ול"ה אש דבעל חררה, ולא משום דהוי שור אש אלא משום דל"ה אש דבעל כלב, **ונראה דרש"י** הבין שבאמת אין חסרון של "שור אש", ושור שעושה אש יש לחייבו, אלא שכאן שהאש הוי בבעלות דבעל חררה ודחנווני, הרי שאם אשו משום ממונו הרי שאין לייחס את האחריות על האש לבהמה אלא לבעל האש, **וקושית הגמ' לרש"י הוא הא גופא** שאם יש הבערת אש ע"י בהמה של א', והאש עצמו בבעלות של אחר, דהנידון על מי להטיל את האחריות תלוי אי אשו משום חציו או משום ממונו, **וכמש"נ** דלמ"ד אשו משום חציו ויסוד אש הוא כח פעולה הרי שיש להטיל את האחריות על הבהמה ובעליה, ולמ"ד אשו משום ממונו שיסוד אש הוא בעלות על ממון המזיק, הרי שאם יש בעלים שפשע באש, ויש בעלים שאחראי על הבערת האש הרי שיותר נוטה להטיל את שם הבעלים על הממון המזיק על בעל האש ולא על המבעיר, דמכיון שיסוד הדין הוא בעלות על ממון המזיק הרי שבעלות על האש היא יותר סיבה לייחשב בעלים על מזיק מאשר ההבערה של בהמתו. ודו"ק.

**ותי' הגמ'** דהכא מיירי שהבהמה סכסכה את כל הבירה, דהיינו דנקטה הגמ' דאף למ"ד אשו משום ממונו אם הבהמה עצמה סכסכה את כל הבירה, או באדיי אדויי, דלמרות שהנידון הוא מי בעל הממון המזיק אם בעל הבהמה או בעל האש, ובגדרי ממון המזיק נקטנו דיש להטיל על בעלי הממון, וא"כ יש להטיל את החיוב על בעל האש, אלא דמסקנת הגמ' שבאופן שיש פעולת היזק ממש ע"י הבהמה כגון באדיי אדויי במקום גחלת, או במסכסכת הרי שבזה אזלינן בתר הפעולה ולא בתר בעל האש, ולכן חייב בעל הכלב ובעל הגמל, ואין לטעון שיש לחייב את בעל האש.

**וצ"ל** דרש"י סבר דכאן הגמ' חזרה בה וסברה דבאדם שאדליק באש חבירו לעולם יש להטיל את החיוב על הגברא דחשיב לא גרע מפעולת בהמה שיש סיבה להטיל את החיוב על בעל האש ומ"מ החיוב על בעל הבהמה, וזאת מכיון שמ"מ מוטל החיוב גם בממון המזיק על בעל פעולה, וא"כ ק"ו באדם דאדליק באש של חבירו הרי שהמדליק חייב, ומיושב רש"י שכ' שבס"ד מדליק באש של חבירו פטור, ולמסקנא חייב.

**ובאמת בהמה** שעשתה אש ע"י אש חבירו ולא במסכסכת הרי שלמ"ד אשו משום ממונו הרי שהחיוב יוטל על בעל האש ולא על בעל הבהמה, וכמש"נ.

ע"מ מש"כ לעיל דף ו' בשי' רש"י ותוס' בממון המזיק שיש לו ב' בעלים מי חייב. עיי"ש.

**בפשטות** לר"י החיוב על הבירה הוא משום חציו וחייב ח"נ משום צרורות, **עיין שטמ"ק**, אולם בר"מ משמע שמשלם נ"ש **עיין מ"מ, ועיין אבן האזל שיישב זאת שהר"מ סמך על ירושלמי** דהחיוב הוא מחמת שהפשתן של בע"ב ולא מחמת דין רגל דבהמה, **ודלא כסוגיין**. עיי"ש בארוכה.

**מסר לחש"ו:**

**רש"י, תוס'**

**תורי"ד דף נט'**

**סוגיא לעיל ט' ע"ב**

**גמ': ת"ש** השולח את הבעירה וכו'. **קושית הגמ'** מדוע המוסר אש לחש"ו לר"ל ל"ה ככל מוסר שורו ובורו. ומת' דמיירי במסר גחלת, וגחלת היות ומעמיא ואזלא ל"ח כלל מסירת מזיק ולכן פטור, **וצ"ע** הס"ד דגמ' וכביכול היה טעות בקושיא, וכן **צע"ק** מדוע הדרינן הכא לכך דלר"ל חייב במסר שלהבת ולר"י חייב דוקא בגווזא ןמאי שייטא להכא הא ר"י לא הוקשה עליו כלום.

**ועכ"פ ברש"י** שפלוגתת ר"י ור"ל אם חייב במסירת שלהבת או בגווזא הוא לשי' דלר"י משום חציו צריך דוקא גווזא. **ובתוס' עולה דקשיא ליה** דהא לר"י סבר דאשו נמי משום ממונו וא"כ שיתחייב במסר שלהבת לחש"ו משום ממונו. ועולה בדבריו דלר"י אף דסבר אשו נמי משום ממונו מ"מ סבר שצריך דוקא גווזא. **ועיין תורי"ד** **לקמן נט' ע"ב** שהאריך בכך דלר"י אף אש משום ממונו צריך גווזא ןלר"ל משום ממונו סגי בשלהבת. ועולה כביכול שנחלקו ר"י ור"ל בתרתי, אם אשו יכול ליהיות חצו, ואם משום ממונו אם צריך פשיעה גדולה או קטנה, וצ"ע, **עיין תוס' לעיל דף ט'** ע"ב ועולה דבמסר שלהבת לחש"ו לר"ל החש"ו אינם שומרים ולכן חייב, ולר"י החש"ו שומר ולכן פטור, ועולה כביכול פלוגתא ג' אם חש"ו שומר או לא וצע"ג. **וצ"ל לע"ע** דלר"י יסוד חפצא של אש הוא פעולה של הגברא, אלא שבכלו חציו מתבטל הגדר של פעולת אדם ונהפך ליהיות מצב של כח פעולה שהמבעיר חייב עליה כמו ממון המזיק, משא"כ לר"ל כל החפצא של אש הוא רק אחריות על כח פעולה כמו ממון המזיק, ולכן לר"י אם חש"ו הבעיר מתבטל האחריות של בעל האש מכיון שיסוד אש הוא פעולת אדם, וכשהבעיר החש"ו נטל את האחריות על הפעולה ומתבטל מהבעלים שם של מבעיר גם לענין חיובו משום ממונו, משא"כ לר"ל אין כלל חפצא של הבערה אלא הכל ענין של בעלות על אש, ואין הבערת החש"ו מבטלת את אחריות בעלי האש על הממון המזיק, ודו"ק. ולפי"ז יש לבאר דברי תוס' דף ט' דלר"ל שלהבת היא ככל ממון המזיק ומסירה לחש"ו ודאי אינה שמירה דלכ"ע חש"ו אינו שומר. אולם לר"י שענין אש אף משום ממונו הוא מעשה הבערה ע"י בעל האש אלא שהוא אחראי על פעולתו כמו על ממונו, בזה נקט תוס' שמכיון שחש"ו הוא בתורת החלטה של האם לשמור או לא הרי שמחמת האפשרות שיהיה שומר הוא גורם צוותא דחרש ושההבערה אינה מכחו של בעל האש שייחשב פעולה שלו ליהיות חיב עליה כמו על ממונו, היינו שלכ"ע חש"ו אינו שומר כדי ליפטור בעלים אך הוא שומר בכח כדי לגרום שאי השמירה חשיבא הבערה דחש"ו ולא הבערה דבעלים.

**לדון** דהלא פשיעה בגחלת ברו"מ חשיב הבערה אולי לייחשב רוצח כמש"כ בדעת תוס' בסוגיין ובדף נט', והא מסירת שלהבת לחש"ו חשיב פשיעה ברו"מ שחייב עליה, וא"כ מדוע מסירת גחלת איננה חשיבא פשיעה בהבערת גחלת, ולמרות שגחלת אינו "מזיק" אך שלר"ל יתחייב על יצירת מזיק בפשיעת רו"מ דחש"ו, ויש לדחוק שמכיון דמעמיא ואזלא לכן חש"ו אינו רו"מ לענין הבערת גחלת. ויש לדון אם מסר לחש"ו ולבסוף הובער סתם ברו"מ ללא פעלת חש"ו שיהיה חייב, ובפשטות מסירה לחש"ו פוטר לעולם. **וי"ל** לכל מש"נ דאף לר"ל יסוד אש מתייחס לבסוף למעשה הבערה, ואז חל קלב"מ ושע"נ, וחשיב מבעיר את הבעירה וצריך מעשה הבערה אם בידיים ולא מהני אף רו"מ כשי' הרא"ה, או עכ"פ אם הובער ברשא"מ פטור אף בנטדע לו, היינו שכל החפצא של אש הוא אם יש פעולת אדם של מעשה אש חייב עליו משום אחריות על פעולתו ומשום ממונו, ועכ"פ לפי"ז אמנם אם כבר פשע והבעיר אש וחל כבר עליו שכח זה באחריותו כממונו שוב צוותא דחרש לא יפקיע זאת, אולם במעשה הבערה הראשון היוצר פעולת אדם שיהיה אחראי עליו כממומו כאן צריך שלא יהיה צוותא דחרש, ולכן אף שהפושע בגחלת חשיב כפעולת אדם ליתחייב עליה משום אחשיות דממונו מ"מ אם פשע לכך שחש"ו יבעיר, מכיון שגחלת מעצמה מעמיא ורק פעולת החרש יבעיר אותה ואז יתייחס לפעולת החרש ולא ייחשב פעולת בעל האש. ולפי"ז לר"י אף משום ממונו היינו שבכל רגע צריך שיהיה על הפעולה שם של מעשיו של בעל האש אלא רק מחמת כלו חציו הוארק אחראי עליו משום ממונו אך מסירה לחש"ו ינתק את הפעולת אש הקיימת מלייחשב פעולתו שהוא אחראי עליה, אבל לר"ל צריך רק שבעת ההבערה יהיה נחשב פעולת המבעיר ואין חסרון שאח"כ יכנס החש"ו וכבר חל על פעולה זו שהמבעיר חייב עליה משום ממונו, ועיין.

**עיין מתני' נט' ע"ב** ועיקר מתני' התם הוא שבמבעיר אש אזלינן בתר אחרון לעניןזה מביא עצים וזה אש וליהפך, וכן רוח שבא לבסוף ששניהם פטורים**.** ותחילת המשנה בחש"ו וביד פקח, והנה לר"י הא באמת המשנה בת בקתא א' שמסירה לפקח או אף חש"ו משום צוותא דחרש נחשב החרש אחרון והוא המבעיר ולא המוסר ולכן פטור ושייך לכל ענייני המשנה אולם לר"ל הא העיקר הוא במסירה לחש"ו גחלת משום מעמיא ואזלא וזהו סברא מסויימת במציאות שמסירת גחלת אינה פשיעה ןמאי שייטא לשאר אופנים דמתני' ולהנ"ל א"ש שגם ר"ל שפטר במסירת גחלת הוא משום שחסר במעשה הבערה ומשום שלענין פשיעה בגחלת שייחשב מעשה מבעיר הרי שבזה מודה ר"ל לסברא דצוותא דחרש קגרים וככמש"נ לעיל וא"כ א"ש שדברי המשנה במסר גחלת לחש"ו לר"ל הפטוןר ג"כ משום שאחר אחרון אזלינן וההבערה מתייחסת לחרש ולא למוסר, ועיין ומיושב היטב.

**במסקנת הסוגיא:**

**שי' הר"מ והגר"א:**

**שי' כל הראשונים למסקנת פלוגתת ר"י ור"ל:**

**שי' הר"מ, לביאור הגר"א:**

**פטור טמון באש ובחילוק בין מדליק בשלו לבשל חבירו:**

**למסקנת הסוגיא** עולה דאשו משום חציו ל"ש ביה פטור טמון משום דהוי אדם המזיק, ובאדם המזיק לא מצאנו הלכותיהן ופטורים שמצאנו רק בפרשת ממון המזיק, **עיין תוס' תור"פ ושטמ"ק, אולם ברש"י משמע** דל"ש פטור טמון מכיון דיסוד פטור טמון הוא מחמת שלא בכוונה ואדם המזיק חייב אף שלא בכוונה**, ובענין פטור טמון עיין** **משכב"ז בשלהי פרק הכונס**. **ובספר הישר לר"ת תקלח' עולה** דבאמת יסוד פטור טמון משום שלא ידע. עיי"ש עוד כמה ראיות לכאן ולכאן.

**ועכ"פ מסקנת הגמ' לשי' הראשונים** שפטור טמון לר"י שייך בכלו לו חציו דהוי חיוב אש משום ממונו ואז יש פטור טמון. **דהיינו שלפטור טמון צריך ב' תנאים,** א' שידליק בשלו ומשום לישנא דקרא דכי תצא אש, אבל בשל חבירו חייב, וב' שיהיה כלו חציו דאם אשו משום חציו הוי כמעשה בידיים ואין לפטור טמון, **וביש"ש כאן תמה שבהכונס** לא מוזכר רק שיהיה מדליק בשלו ולא הוזכר שצריך כלו חציו. **ומייתי הגירסא האחרת ברש"י המובא בשטמ"ק ובמהרש**"ל , שבאמת למסקנא לר"י חיב רק משום חציו, וחזרה בה הגמ' וצריך מסכסכת בגמל ומקום גחלת בכלב, ולית דין רציחה ולריך שיניח על העבד אף לר"י, וכל פלוגתתם דר"י ור"ל הוא רק אם משום ממונו חייב בד' דברים, והיש"ש דחה כ"ז שלא משמע שהגמ' חזרה בה בכל הנ"ל . ולכן ביאר שבאמת לענין חיובי נזיקין אתינן משום ממונו בלבד ולכן אף בלא כלו חציו שייך פטור טמון ור"י מודה שלענין נזקי ממון אשו משום ממונו ורק פליג שיהיה חיוב ד"ד, אולם במקום של"ש לבא משום ממונו כגון ברציחה או מעשה בהמ שאם משום ממונו הוי שור אש ופטור, הרי דהתם בע"כ אשו משום חציו גמור, **והדברים מתמיהים** שכביכול אש הוא ממוצע בין מעשה אדם לממונו המזיק, ואם אפשר להחיל תורת מעשה מדין ממונו כך עדיף וזה שייך בנזקי ממון ולכן שייך בהם פטור טמון, אולם לענין רציחה ומעשה בהמתו שללא חציו לא יחול כלל מעשה מזיק הרי שבהכרח הוי חציו, **והדברים עולים יפה עמש"נ בתחילת סוגיין** שר"י ור"ל שוללים כ"א את דברי חבירו, ובאמת לכ"ע עדיף להגדיר אשו משום ממונו אלא לר"י א"א ולכן הוי חציו ולר"ל ליהפך ולשו"כ סבר היש"ש שלמסקנא הענין משתנה בין נזקי ממון שאפשר שיהיה ממונו ולכן אינו חציו משא"כ לענין רציחה ומעשה בהמצו אין ברירה אלא שיהיה חציו.

**עיין תלמיד הרשב"א דמייתי רבינו יונה** שהקשה הא במדליק בשלו והזיק בשל חבירו פטור בטמון, א"כ ה"ה מדליק בשל חבירו והלכה לחצר אחרת נמי שייחשב כלו חציו ויפטר בטמון, **ובתלמיד הרשב"א** **יישב פשוט** וכמש"נ דהוו ב' עניינים הא' כלו חציו והב' מדליק בשלו, ולכן מדליק בשל חבירו אם לא כלו חציו אף בהזיק בחצר אחרת אין פטור טמון, **אולם הרביו"נ הבין** שאין ב' עניינים, אלא ענין כלו חציו הוא עצמו ענין של חצר שלו, שאם האש עוברת מחצר לחצר חשיב כלו חציו, ולכן הקשה שהדליק בחצר של חבירו והלכה לחצר אחרת ג"כ שייחשב כלו חציו ויפטר בטמון, **ויישב הרביו"נ** שבאמת אה"נ אין הבדל בין מדליק בשלו או בשל חבירו אלא הכלל הוא שאם המבעיר את הבעירה נמצא במקום השריפה חיובו רק משום ממונו מכיון שבכה"ג כל חיובו מכח שהיה לו לכבות השרחפה ולא כיבה והוי רק חיוב משום שלא שמר על האש והוי כממון המזיק ופטור משום טמון, אך אם הבעיר ואינו נמצא שם וא"א לחייבו מחמת טענה שהיה לכבות הדליקה אז אין ברירה אלא לחדש עליו שהוא אחראי משום מעשה בידיים ומשום אשו דחציו ולכן יהיה חייב בטמון, והדברים מחודשים, אך שוב עולה לן שאש הוא דבר ממוצע שאם אפשר אינו אלא ממונו איך אם אין אפשרות לחייבו משום ממונו מחדשינן עליו חיוב משום חציו, עיי''ש.

**אולם הר"מ השמיט** כ"ז ולא חילקשפטורטמון הוא דוקא בכלו חציו**, עיין מ"מ שעמד בזה, ועיין** **גר"א שיישב** שלר"מ היתה שי' אחרת בגמ', דקושית הגמ' "לר"י דאשו משום חציו טמון באש היכי משכחת לה", הכוונה דהא מתבאר בסוף הכונס שפטור טמון הוא דוקא במדליק בתוך שלו ולא במדליק בתוך של חבירו, והקשתה הגמ' הא למ"ד אשו משום חציו א"כ לעולם נחשב שמדליק בתוך של חבירו, ותי' הגמ' דמיירי בכלו חציו, והקשתה הגמ' א"כ שיפטר לגמרי, **ותי' הגמ' לדעת** **הגר"א בדעת הר"מ** ,דלמאן דאית ליה אשו משום חציו אית ליה נמי "משום ממונו" והכוונה שבאמת כל אשו משום חציו יסודו משום ממונו, ומשו"ה שייך פטור טמון אף אם אשו משום חציו ואף בלא כלו לו חציו מכיון שאין כאן ממש מעשה בידיים, והענין טעון ביאור**. וביאור הדבר נראה**, דהא נתבאר שיסוד ענין של אשו משום חציו הוא אינו נחשב עשיה ממש בידיים, אלא שכשאדם משתמש בכח טבע של אש וכד' הוא אחראי על אותה כח פעולה וכל עשיית אותה כח פעולה נחשב עשיית האדם, הרי שיסוד הענין הוא אחריות על אש, והוי דומיא דאחריות על ממון המזיק, אלא שאם פשע באחריות זו הוא נחשב כעושה הפעולה וחייב משום חציו, וחייב אף ברציחה וחשיב מעש דגמל וכלב (וצ"ל משום שהבעלים לא שמר וכיבה לכן חשיב חציו דכלב, וצ"ע), אך לא משום שהבערת אש מייחסת אליו את כל הדליקה כפעולה שלו שזהו רק בה"א שחידוש אש לר"י וא לייחס התחברות לכח טבע שידא אריכתא וכפעולה ממש של המבעיר, ולמסקנא חידוש של אש הוא רק שאי השמירה על אש הוא סיבה לייחס אל המבעיר המחוייב לשמור שנחשב מעשה גמור וחייב משום רציחה וחשיב מעשה גמל וכלב כמבואר בשי' הר"מ בפי'. אולם מכיון שיסוד הענין הוא אחריות על פעולה הרי ששייך ביה פטור טמון. ע"כ ביאור שי' הגר"א ביסוד דין אשו משום חצו להר"מ.

**עיין עוד בביהגר"א** שם,דהא עיקר קושית הגמ' דל"ש פטור טמון מכיון דלעולם מדליק בתוך שלו הוי כמדליק בתוך של חבירו, וביאר הגר"א דמכיון שאשו משום חציו למסקנא אינו נחשב ממש חציו אלא משום ממונו, וכמש"נ, הרי שחלוק מדליק בתוך שלו ממדליק בשל חבירו, **והיה מקום לומר** שהאי חילוק בין מדליק בשלו לשל חבירו נשאר רק ג"ה ואינו ענין לכל דברי הגר"א ורק הסוגיא ביררה מדוע מדליק בשלו אינו נחשב ג"כ מדליק בשל חבירו , **אולם לשון הגר"א משמע קצת** דמדליק בתוך שלו מכיון שיכול לשמור ולגדור שלא תצא מרשותו הרי של"ח כ"כ חציו ולכן בו פטרה תורה בטמון, משא"כ מדליק בשל חבירו אין לו אפשרות לגודרה ולכן לא פטרה תורה בטמון, וביאר זאת בדברי הגמ' "שהיה לו לגדרה ולא גדרה", ולא גריס "כגון", עיי"ש. **ויש לדון** איך יהיה מדליק בתוך שלו באופן שאינו יכול לגדרה אם באמת להגר"א לא יהיה פטור טמון, וכן איך יהיה במדליק בשל חבירו ויכול לכבות הדליקה שיהיה פטור טמון ולא מסתבר כלל לומר כן, **עיין אבן האזל. והובא לעיל תלמיד הרשב"א דמייתי רבינו יונה** שבאמת אין הבדל אם מדליק בשלו או בשל חבירו, אלא אם המבעיר נמצא שם ויכול לכבות הדליקה חייב משום ממונו ופטור בטמון ואם אינו שם אז הוי משום חציו, ותלמיד הרשב"א פליג ולכאורה נקט שמדליק בשל חבירו חייב אף ביכול לכבות, ובתוך שלו אף באינו יכול לכבות, עיי"ש והכל משום ג"ה.

**ונראה לבאר** שאין כוונת הגר"א שהדבר תלוי במציאות שבתוך שלו יכול לגדרה ובתוך של חבירו אינו יכול לגדרה, **אלא שמדליק בתוך שלו** הרי שעצם מה שמדליק בתוך שלו הוא מעשה בהיתר, ואין למנוע אדם מלהדליק בתוך שלו, ואזאםמדליק באופן שיפרוץ חוצה מחצירו הרי שיסוד המחייב הוא מה שפשע וגרם שיפרוץ ותצא אש מחצירו, והמחייב הוא על הזמן שיוצאת האש מחצירו, וגם במדליק באופן שאינו יכול יותר למנוע שתצא מחצירו מ"מ גדר החיוב הוא ע"כ שיוצאת אש מחצירו בפשיעתו ואין נ"מ בזה שהפשיעה היא כבר משעת הבערה מ"מ יסוד החיוב ע"כ שפשע ויצאה אש מרשותו לחצר חבירו, וכלישנא דקרא "כי תצא אש" דמיירי במדליק בתוך שלו, ודו"ק. **משא"כ במדליק בתוך של חבירו** אף אם יכול לכבות הדליקה מ"מ לעולם המחייב הוא עצם מה שהדליק בתוך של חבירו, ובכה"ג לא חדשה התורה פטור טמון, ודו"ק היטב.

**יש לדון היטב** דלכאורה להגר"א לדעת הר"מ עולה שאף למסקנת הסוגיא אין מקור שלר"י אית ליה נמי אשו משום ממונו, דהא הגמ' רצתה להעמיד פטור טמון בכלו לו חציו ודחתה הגמ' שבכלו לו חציו פטור לגמרי, ולכן תי' הגמ' שגם בלא כלו לו חציו אשו משום ממונו ולכן שייך פטור טמון, ועכ"פ עולה שלר"י לית ליה אשו משום ממונו, וא"כ בכלו לו חציו צריך להיות פטור לגמרי, דלכאורה ל"ש אשו משום חצו בכלו לו חציו לא גרע מזורק חץ מול תריס שכלו לו חציו ולא מחייב בסילוק התריס, ומשום ממונו לית ליה לר"י. **וצע"ג דהא הר"מ פי"ד ה"ד** פסק במדליק בתוך של חבירו ונפלה גדר ברוח שאינה מצויה שאם יכול לשמור על האש חייב כמו בשור המזיק, ולכאורהעולה שחייב משום ממונו, **עוד יש להעיר שהר"מ** היה צריך לומר שבכה"ג שכלו לו חציו פטור מד' דברים, והר"מ לא חילק וכ' דלעולם בכל אש חייב בד' דברים, וצע"ק.

והנראה בזה שבאמת מסקנת הגמ' שאשו משום חציו הוא משום ממונו הוא גם תי' על כך שאף בכלו לו חציו שייך אשו משום חציו, ול"ד לזורק חץ מול תריס שבנטל התריס אינו מחוייב מכיון שכלו לו חציו, דדוקא בזורק תריס הרי שחיובו רק על מעשה זריקת החץ ועד כמה שלא היה טמון בזריקת החץ שיפגע הרי שכלו לו חציו, אולם באש שיסודו כמש"נ הוא אינו שנחשב ממש מעשה האדם, אלא חיובו משום חציו הוא משום ממונו, ויסודו הוא חיוב אחריות על פעולת שריפת אש, הרי שכאן ל"ש כלו לו חציו, ולעולם כ"ז שאש בוערת בפשיעתו והיא נמשכת מהבערתו הוא חייב עליה ומשום חציו, ותי' הגמ' דאשו משום חציו הוא משום ממונו הוא תי' גם ע"כ שיש פטור טמון, וגם ע"כ שלמרות שכלו לו חציו הוא עדיין חייב משום חציו, ודו"ק, ומש"כ הר"מ בנפלה גדר שחייב כמו שורו הכוונה שחציו הוי נמי משום ממונו, ודו"ק היטב.

**הובא לעיל הר"מ** שכ' דמדליק גדיש ועבד כפות דפטור משום קלב"מ דוקא במדליק בתוך של חבירו, **ותמהו כולם** מה שייך קלב"מ לחילוק דבתוך שלו או בתוך של חבירו, ולפמש"נ שמדליק בתוך של חבירו הרי שחיובו הוא על מעשה ההבערה, משא"כ המדליק בתוך שלו חיובו ע"כ שיצאת אש מרשותו בפשיעה, הרי דנראה דהר"מ סובר שדוקא המדליק בתוך של חבירו שהריגת העבד ושריפת הגדיש הוא נמשך ממעשה הבערה א' ולכן שייך בזה קלב"מ, אולם במדליק בתוך שלו שהחיוב הוא על אש שדולקת בפשיעתו, הרי שכאן ל"ש קלב"מ, ושריפת בגדיש ושריפת העבד ודאי נחשבים לב' מעשים נפרדים ואין להם מעשה הבערה א' שייחשב מחמ"כ שעל מעשה א' הם באים שיפטרו בקלב"מ, ודו"ק היטב.

**בשמעתא דקלב"מ באש:**

**אם הקלב"מ משום רוצח או משום רודף:**

**גרי"ז הל' רוצח מש"כ וחזר בו:**

**תוס' דאף משום ממונו יש קלב"מ משעת הבערה:**

**ביאור שי' הרשב"א הקשים מתחילתם עד סופם:**

**ירושלמי כתובות יז' ע"ב:**

**ירושלמי בב"ק דף י' ע"ב:**

**אמרי משה סי' ל'**

**ברכ"ש סי"ז**

**אחיעזר סי' יט'**

**שער המלך פ"ג מגניבה**

**תרה"כ שצב:**

**מתבאר בגמ'** שאם אשו משום חציו הרי שהדלקת אש שנשרף בה עבד וגדיש יש פטור קלב"מ, וע"כ לכאורה שמדין אש חייב משום רוצח, **ולשי' הר"ן בסנהדרין ודעמיה** שאין דין רוצח באש הרי שע"כ לכאורה הקלב"מ הוא משום דין רודף כדברי הרשב"א דלהלן, **אלא שצ"ב** שענין רודף אינו צריך להיות תלוי אם אשו משום חציו או משום ממונו, ומדוע למ"ד אשו משום ממונו קשיא לגמ' הא הוי נמי רודף. ויבואר לקמיה.

**אולם עיין חי' מרן הגרי"ז** הל' רוצח שרצה לבאר את כל הסוגיא באופן אחר, שאם אשו משום חציו הפטור מממון על העבד הוא משום שאין חיוב דמים על הריגת אדם שלא בכוונה, ואם אין כופר אין דמים, ולא משום קלב"מ (ובאמת פטור רק על העבד ולא על הגדיש, וצ"ע.), ובאמת באש אין כלל דין רוצח, עיי"ש בארוכה ודייק ככל דבריו מלשון דברי הגמ' עיי"ש, אולם לבסוף דחה לשי' הר"מ שפסק דדוקא בבן חורין ליכא חיוב דמים על רציחה שלא בכוונה, אבל בעבד חייב בדמים ככל שורו וחמורו, ואעפ"כ פסק הר"מ שבהדליק גדיש ונשרף עבד פטור מדמים על הגדיש וזהו ע"כ משום קלב"מ, וע"כ יש חיוב רוצח באש, עיי"ש, וקצרנו.

**מתבאר בתוס'** שאם נתחייב בהבערה מיתה הרי שנפטר על כל האי הבערה משום קלב"מ גם על מה שיוזק מדין ממונו לר"ל, או לר"י בכלו חציו, ומשום שגם מדין ממונו יסוד חיובו הוא ע"י מעשה הבערה, וכלשון התוס', שעל מעשה א' הכל. **ועמדו האחרונים** דלכאורה ענין של אשו משום ממונו הוא חיוב כמו בשור ובור, וההבערה הוא רק סיבה שהאש ייחשב ממונו וכמו בכרית בור, ומסתברא שבכרית בור ליכא קלב"מ לפוטרו על נזקי הבור, **עיין תרה"כ שצב'. ועיין אמרי משה סי' ל' שנקט באמת** **שגם בבור יפטר, ועיין ברכ"ש סי"ז** דחילק בין אש לבור, שבבור הכריה הוא סיבה רק להעמיד את הבור בבעלותו, משא"כ באש אף למ"ד משום ממונו מ"מ ענין ההבערה הוא תנאי בדין חיוב התשלומין ולא רק סיבת חיוב באחריות על הבור, והענין צ"ב, **וכבר נתבאר** שמוכח מכאן שדין אשו משום ממונו הוא אינו חיוב מחמת בעלות על האש כמו בשור ובור, שבאמת אף לר"ל אש לית בה ממשא ואינו מזיק כשור ובור, אלא גם לר"ל מזיק דאש נחשב מעשה אדם אם מזיק ע"י הבערה בידיים או בפשיעה, אלא שלר"ל אין התוצאה נחשבת למעשה בידיים של המבעיר אלא שהמבעיר אחראי על פעולת הבעירה שעשאה מדין ממון המזיק, דלר"ל א"א להחשיב את מבעיר את הבעירה כמעשה בידיים אולם אפשר להחשיב את המבעיר את הבעירה שהוא אחראי על כחו שפעל ועל המעשה בידיים שעשה מדין אחריות על ממון המזיק, ופעולתו שהבעיר ולבסוף שרף הוא דבר שיש לבעליו אחריות עליו כמו באחריות על ממון המזיק (והוי דומיא דאדם שמירת גופו עליו שנחשב אחראי על פעולותיו מדין אחריות על ממון המזיק) ומשו"ה שייך קלב"מ דהא האחריות שיש לו מדין ממון המזיק הוא על פעולת ההבערה ולא על האש גופא, ואם בפעולת ההבערה הוא חייב במיתה הרי ששייך ביה פטור קלב"מ. עדיין צ"ע דמכיון שדין אש הוא לכאורה אף בלא מעשה הבערה, אלא אם הובערה אש בחצירו וידע ע"כ חייב עליה בשמירתה ובהזיקה, למ"ד אשו ממונו, וכן למ"ד משום חציו למסקנא דאית נמי משום ממונו. וא"כ בכלו לו חציו מדוע חיובו תלוי בהבערה הראשונה הא יש לחייבו על עצם קיום אשו בלא ההבערה, וא"כ מדוע נפטר בקלב"מ, **וע"כ עולה** שכ"ז שיש להגדיר את בעירת האש כנמשכת ממעשה ההבערה הרי שהאפשרות היחידה לדון את השייכות של הבעלים לאש הוא רק מחמת הבבערה ול"ש להגדיר את בעלותו על האש סתם מחמת שהאש שלו, שכ"ז שיש אפשרות להגדיר את האש לפעולת אדם בידיים בדרגה מסויימת הרי שזהו הגדרת השייכות לאש ול"ש לומר שהוא גם בעלים על האש בלא ההבערה מחמת שהוא ממונו, ומשו"ה שייך ביה פטור קלב"מ.

**אולם צע"ג לפי"ז מדוע התוס' לא דן משום רודף,** ויתחייב מיתה מיד בשעת ההבערה ואז יש לפטור על כל תוצאות ההבערה ומדוע צריכה הגמ' לאוקמי לר"ל במבעיר בגופו של עבד, הא אף בהבעיר גדיש וכעת היה רודף ונתחייב מיתה הרי שכל שריפת הגדיש ג"כ נחשב מעשה א' עם המעשה הראשון שנתחייב עליו יתה ויפטר על כל הגדיש**. ובאחיעזר** רצה להוכיח מכאן שרודף בגרמא אינו חייב מיתה ולכן לר"ל שאש משום ממונו בהבערת אש אינו נחשב רודף, ועיי"ש שלא נקט כן מסברא דהא כל מוסר משום רודף חייב מיתה אף דהוי בגרמא, ולכן נשאר בצ"ע על דברי התוס'. וי"ל שאדם המבעיר גדיש הרי שמשום רודף אין כאן פעולת אדם שחייב עליו מיתה, שרודף אינו מעשה שחייב עליו דבאמת אף אדם שזומם ושולח לרצוח הורא נחשב רודף ולכן בזמן פעולת הבערה הוא נחשב רודף בכך שזומם ומבצע רציחה, אך אין כאן מעשה שחייב עליו מיתה שנוכל לומר שכל תוצאות המעשה הם מעשה א' שיחול עליהם פטור קלב"מ אלא רק שבשעת ההבערה אם הוא רודף אם ייעשה מעשה היזק יפטר רק משום שבאותה שעה שהזיק גם היה חיב מיתה ע"כ שזמם להרוג, ולכן התוס' אינו יכול לפטור משום רודף את ההיקות שייעשו בהמשך הדליקה שאין נחשב פעולה א' של חיוב מיתה וחיוב ממון ששעת הרדיפה אינה פעולת הבערה המחייבת אלא עם ההבערה הוא גם רודף וכמש"נ.

**עיין רשב"א בסוגיין שהקשה** מדוע בנשרף הגדיש והעבד פטור על הגדיש משום קלב"מ הא שריפת העבד הוא אחרי שריפת הגדיש וא"כ ל"ש קלב"מ דהוי מתחייב בממון קודם שמתחייב בנפשו, **ויישב** דאה"נ שגם לר"י צריך שידליק קודם בגופו של העבד**, והקשה** דאעפ"כ הוא מתחייב בממון אחרי שכבר נתחייב מיתה והוי כמו שיוצא ליהרג והזיק שנחלקו רבנן ורשב"א והל' כרבנן דחייב. **ותי'** דאה"נ משום חיוב רוצח ל"ש לפוטרו בקלב"מ אולם מכיון שמבעיר אש נחשב רודף המתחייב בנפשו ומשו"ה פטור בקלב"מ, **והוסיף להקשות** שעדיין לר"ל קשה מה מהני מה שהוא רודף בשעת הדלקה על גדיש שנשרף לאחמ"כ**, ותי'** שבאמת לר"ל מיירי שנשרף הגדיש קודם שנגמר שריפת העבד.

**ודברי הרשב"א צריכים תלמוד מראשם ועד סופם, א',** שייסד שבאשו משום חציו אף שבהבערה א' הרג עבד ושרף גדיש ל"ש ביה קלב"מ אם נשרף הגדיש קודם, למרות שבמעשה א' של זריקת חץ נעשו ב' חיובים, ויבואר להלן, **ב'**, שנקט בזריקת חץ שהרג עבד ואח"כ שרף גדיש הרי שדימה ליוצא ליהרג, וצ"ע כנ"ל הא נחשב שמזיק והורג במעשה א'. **ג'**, שנקט שמשום חיוב רודף בשעת הדלקה נפטר על גדיש שנשרף לאחמ"כ, וצ"ע מ"ש אם בשעת הדלקה מתחייב משום רוצח שאין לפטור על שריפת הגדיש משום קלב"מ ואם בשעת הבערה מתחייב משום רודף פוטרו על שריפת הגדיש דלאמ"כ, **ואולי כוונת הרשב"א** שנחשב לרודף כ"ז שהאש בוערת עד שנשרף העבד למרות שאחרי ההבערה כבר אין תועלת להצלת הנרדף בהריגת הרודף, אולם קשה לומר כן דמשמע ברשב"א שנפטר על שריפת הגדיש שהיתה לאחר מיתת העבד, וצ"ע. **ד',** מש"כ שעדיין לר"ל קשה מדוע נפטר על שריפת גדיש דלאחמ"כ, ולא מובן מ"ש בהאי עניינא בין ר"ל ור"י הא אף לר"ל יש לדון שמכיון שנתחייב משום רודף שוב נפטר על הגדיש שנשרף לאחמ"כ,**וכנראה עולה דהרשב"א** **פליג על תוס'** וסבר שאם אשו משום ממונו הרי ששריפת הגדיש שאחרי מיתת העבד אין לה שייכות למעשה הרציחה, והאש ששורפת הגדיש לאחר מות העבד הוי כשורו שנגח לאחר שמת העבד ול"ש ביה קלב"מ. **ואולם הגדיש** שנשרף עד שמת העבד נפטר עליה בקלב"מ מכיון שבאותה שעה שמתחייב מיתה משום רודף ל"ש שיתחייב חיובי ממון אף שהוא ע"י ממון המזיק דאש, ולכאורה עולה שגם אם שורו יגח באותה שעה יפטר משום קלב"מ, וצ"ע.

**עיין אחיעזר סי' יט'** **ובאמרי משה** סי' ל' שכ' דהרשב"א סובר דלר"י משום רציחה לא מהני קלב"מ כ"ז שלא נהרג העבד, ומשום רודף מתחייב אף שעדיין לא מת העבד, ולא נתבאר הא ברשב"א מוקי שנשרף הגדיש אחרי שמת העבד ומ"מ קשה שאין קלב"מ משום רציחה , ונקט שיש קלב"מ משום רודף וצ"ע מ"ש. **אולם באמת י"ל דהרשב"א בתי' האחרון לר"י** נוקט שבאמת הדליק את הגדיש וחייב משום רודף על הדלקת הגדיש ולכן חשיב שחיוב הממון הוא בשעה שמתחיב מיתה, **אלא שצ"ע** דה"מ בשבולת הראשונה אולם בשאר הגדיש הדרא קושיא מדוע יפטר עליה מחמת שהיה רודף בהדלקת השבולת הראשונה. וצ"ע**. ועיין** **גרש"ש כתובות סל"ג מה שיישב בזה הרשב"א. וכן באמרי משה שם. עיין עוד באחיעזר** שם דנקט דהרשב"א פליג על תוס' וסבר שאין באשו משום ממונו קלב"מ, וכמש"נ.

**ועיין ירושלמי כתובות יז' ע"**ב דמבואר דבהדליק גדיש בשבת פטור על הגדיש רק משום שחיוב שבת הוא על שריפת כל שבולת ושבולת, ומשמע שאם חיובו רק על השבולת הראשונה הרי שאין פטור קלב"מ ולא מהני מה שבמעשה הבערה א' נעשה חילול שבת ושריפת גדיש (ונ"מ אם ישרף גדיש בחול מאש שהובערה בשבת שלא יפטר, **עיין אחיעזר שם**.) וראיה להרשב"א וקשה להתוס' דנקט דאף אשו משום ממונו פטור משום שהכל על הבערה אהם, וצ"ע**. ועיין אחיעזר שיישב** דמיירי שהצית בידיים כל שבולת ושבולת וס"ד שבכה"ג על השבולת השניה לא חייב עוד מיתה שכבר חייב מיתה ולכן יתחייב ממון, וקמ"ל שחייב מיתה על כל שבולת ושבולת, עיי"ש**, אולם** **בירושלמי בב"ק דף י' ע"ב** מבואר בפי' להוכיח כר"י דאשו משום חציו ומשו"ה במדליק בעבד פטור בגדיש וכן מדליק בשבת פטור בגדיש, אולם אם אשו משום ממונו מדוע פטור, וע"כ לכאורה עולה דלא כהתוס' ואם אשו משום ממונו אין פטור קלב"מ.

**עיין שער המלך פ"ג מגניבה שהוכיח מהרשב"א הנ"ל** שבזורק חץ וקרע שיראין ולאחמ"כ הרג אדם דל"ש ביה קלב"מ, ולא אמרינן שמכיון שבאותו מעשה היה רציחה וחיוב ממון שיפטר בקלב"מ **והוכיח כן נמי מהגמ' בכתובות לא'** דזורק חץ בשבת וקרע שיראין פטור משום שעקירה צורך הנחה, ומדוע הוצרך לעקירה צורך הנחה תיפו"ל שבמעשה א' חייב מיתה וממון, וע"כ שכ"ז שלא נקרא שם על המעשה שהוא מעשה המחייב מיתה הרי שאם אז הזיק אין פטור קלב"מ, ורק משום שעקירה צורך הנחה הרי דחשיב מעשה שיש בו חיוב מיתה מתחילה, וכן בהרג עבד ואח"כ קרע שיראין ייחשב מעשה שיש בו חיוב מיתה ופטור על הממון, אבל אם קרע שיראין ואח"כ המית חייב דכשקרע השיראין עדיין לא נחשב מעשה שיש בו חיוב מיתה, עיי"ש.

**ועיין באמרי משה סי' ל'** שבהרג עבד ואח"כ קרע שיראין דנחלקו **בזה התוס' והשטמ"ק לקמן דף ע', ועיי"ש שנקט** דה"מ באופן שזרק חץ ובשעה שזרק ל"ה לא רציחה ולא היזק ואח"כ נעשה רציחה ואח"כ היזק הרי שסבר התוס' שמה שנעשה רציחה לאחמ"כ אינו פוטר ההיזק אף שלאחר הרציחה, אבל כשהחיוב מיתה הוא ממש בשעת הזריקה כגון בסוגיין שמתחייב משום רודף, הרי שכאן לכ"ע פוטר המיתה את הממון דלאחמ"כ.

**ונראה לבאר הרשב"א** מדוע חלוק בין אם הדליק אש ושרף עבד ואח"כ שרף גדיש דליכא קלב"מ, ובהדליק אש ונתחייב משום רודף ואח"כ שרף גדיש דלר"י פטור משום קלב"מ**, דנראה** שיסוד מעשה דזריקת חץ או הבערת אש הוא, שבזריקת החץ חל על הזורק אחריות על תוצאות המעשה, אולם עדיין לא הוגדר במעשה שהוא רציחה או מזיק, דלע"ע יש לפנינו חץ שלוח בלבד בלא שום הגדרה במהות המעשה שהוא רציחה או מזיק, וכשהחץ פוגע אז הוחל על המעשה שהוא מעשה רציחה או מזיק, ומאידך החיוב מוטל על הזורק מחמת זריקת החץ ולמרות שבשעת זריקה לא הוגדר מהות המעשה מ"מ חל על הזורק אחריות כללית על תוצאות פעולתו אם מזיק או רוצח וכד', ולפי"ז יש ב' מחייבים במעשה זריקת חץ, א. עצם שילוחו שאז חל אחריות על תוצאות הזריקה, ב', הפגיעה של החץ שהוא המגדיר את המעשה לרציחה ולמזיק וכד', ולפי"ז אם זרק חץ , הרי שמכיון שעדיין לא הוגדר על זריקת החץ שהוא רציחה הרי שמעשה הזריקה הינה מעשה מחייב, ואם הזיק ואח"כ רצח הרי שההיזק חל עליו באופן שנשלמו ב' תנאי המחייב, הזריקה, והפגיעה של החץ, בזמן של"ה פטור קלב"מ, וכן בחץ שהרג ואח"כ קרע שיראין י"ל שמכיון שבזריקת החץ לא היה נחשב מעשה רציחה, ומהות המעשים נקבעים ע"י פגיעה של החץ שאז נעשה רוצח ואח"כ מזיק, הרי שכאן יש לדון אם מכיון שכשהזיק כבר הוגדר הפעולה כרוצח שיפטר על ההיזק, או"ד מכיון שהמעשה זריקה היה בלא חיוב מיתה הרי שאין לפטור משום קלב"מ אם היו ב' פגיעות נפרדות א' של רציחה ואח"כ של מזיק, דיש לחייב על ההיזק מכיון שהזריקה ל"ה בה חיוב מיתה וגם הפגיעה אין בה חיוב מיתה, ואה"נ רק אם יפגע החץ פגיעה א' ויזיק וירצח בכה"ג יהיה קלב"מ, **אולם**  אם חל חיוב מיתה בשעת זריקת החץ הרי שוב נפטר על עצם המעשה שמחייבו באחריות על כל התוצאות ומשו"ה יש קלב"מ, **ומתיישב עפ"ז** שבשרף עבד הרי שאם דנים משום חיוב מיתה של רוצח הרי שמסתמא לא מיירי שהעבד מת מיד אלא לאחר זמן מסויים, וא"כ ההבערה עדיין אין לה הגדרה של מעשה רציחה, ולא חל בה פטור, הרי שאם לבסוף נשרף העבד, ואח"כ הגדיש הרי שגם בשריפה עצמה הם נעשו בזמנים נפרדים הרי דל"ש ביה קלב"מ (ובאמת הגדיש שנשרף בזמן מיתת העבד יש לדון שבזה יהיה קלב"מ), אולם אם בשעת ההדלקה יש בו חיוב מיתה של רודף הרי שחל פטור בעצם ההבערה ויש מעשה הבערה שאינו יכול לחייב את עושהו באחריות על המעשה, ומשו"ה יש כאן קלב"מ למרות שנשרף הגדיש לאחמ"כ, או י"ל דסגי בכך שבשעה שעטשה מעשה שלבסוף מחייב בממון באותה שעה הוא מתחייב מיתה וחל כאן קלב"מ מכח שבשעה א' עשה אף אם הם ב' מעשים מ"מ אינו יכול להתחייב בשעה א' מיתה ושיחול סיבת חיוב ממון, ודו"ק.

**עכ"פ לכאורה עולה ברשב"א** שבזריקת חץ וקרע שיראין ואח"כ הרג או להיפך דל"ש קלב"מ וכמש"נ, וכבר הובאו דברי השער המלך והאחרונים לעיל בכ"ז.

**ובאמת י"ל שאין הכרח לכל הנ"ל**, ובאמת בזורק חץ והרג והזיק לעולם יש פטור קלב"מ, דלעולם חשיב הכל מעשה א', ומה שהגמ' בכתובות אומרת עקירה צורך הנחה אין הכוונה בדוקא שכבר התחיל מעשה חילול שבת בעקירה אלא העיקר דהוי מעשה א' ול"ה כגונב חלבו ודברי הרשב"א בסוגיין הם דוקא באש וכמש"נ שאש שאני מזורק חץ, שבזורק חץ ודאי המחייב היחידי הוא פעולת הזריקה ,ולכן אם לבסוף פעולה זו גרמה רציחה וחיוב ממון נפטר בקלב"מ, אולם באש שיסודו איננו שפעולת ההבערה כוללת כל מה שייגרם לאחמ"כ ע"י האש, דהא אף בפשיעה חייב משום הבערת אש ולאו דוקא במבעיר בידים, וע"כ שיסודו שהמבעיר אחראי מחמת הבערת האש שכל פעולה ופעולה של בעירת האש הוא אחראי עליה, ובפרט להגר"א בדעת הר"מ הרי שכל חיובו ע"כ שהיה לו לגודרה ולא גדרה ול"ח כלל באמת מעשה בידיים, הרי שכאן יש לדון שמה שנפעל שריפת גדיש ושריפת עבד כ"א בפנ"ע הוו כמעשים נפרדים ולכן הקשה הרשב"א דל"ש קלב"מ, ותי' דאם בשעת הבערה נתחייב משום רודף הרי שמעשה ההבערה הראשון שהוא המעמיד את כל האש של אח"כ באחריותו, הרי שפטור קלב"מ הוא מחמת שחל חיוב מיתה עכשיו והוא פוטר מחמת שבאותה שעה אינו יכול לחול עליו סיבת חיוב נזיקין ולא משום שהם מעשה א' אלא משום שסיבת חיוב נזיקין חל עליו בשעה שחל עליו חיוב מיתה. וכל קושיתו היתה רק אם דנים משום חיוב מיתה של רוצח, הרי שמכיון שההבערה עצמה עדיין אינה מוגדרת מעשה רציחה, וכשפועלת האש רציחה והיזק הם מעשים נפרדים הרי שכאן ל"ש קלב"מ, וכמש"נ שקלב"מ שייך רק או בהבערה או בשעת השריפה, ובהבערה עדיין אין חיוב מיתה ובשעת השריפה הוו הרציחה והשריפת גדיש ב' מעשים נפרדים, אך אם דנים משום רודף הרי שבשעת מעשה ההבערה עצמו כבר נתחייב מיתה והוא בפטור קלב"מ ול"ש עוד לחייבו משום ההבערה להיות אחראי על שריפה דלאחמ"כ שתייחשב שריפה המחייבתו, ודו"ק.

ובקושית השעה"מ מדוע בזרק בשבת וקרע שיראיו צריך לעקירה צורך הנחה ולא סגי בכך שנעשו במעשה א' י"ל בזה שברציחה והיזק כל חיובו לבסוף הוא רק על המעשה הראשון ורק אין לו מה ליהיות חייב עד שיוזק, ולכן במעשה א' עם תוצאות לעולם יש קלב"מ, אולם בשבת שהאיסור הוא יצירת כלי או יצירה של העברה ממקום למקום הרי שזריקה טמון רק עקירה וחסר בעצם מהות המעשה המחייב, ולכן רק משום עקירה צורך הנחה חייב, וקצרתי בזה.

**עדין צ"ע** לגבי זרוק גניבותיך לחצירי בשבת, לקמן דף ע' ע"ב **דלהשטמ"ק** לר"ע דקלוטה כמי שהונחה ונתחייב בחיוב חילול שבת בקליטה וחיוב גניבה בכניסה למחיצות ולכן יש פטור קלב"מ אבל לרבנן דקלוטה לאו כמי שהונחה וחיוב שבת חל רק כשהונח בקרקע וחיוב מכירה דגנב חל משעת קליטת מחיצות אז ל"ש קלב"מ, **ולהתוס' שם** אף לר"ע שקדמה איסור שבת מ"מ ליכא קלב"מ, ולמרות דהכל על מעשה א' ושם לא הוי אש, אך נראה פשוט ששם הא זריקת בעל הגניבה ל"ח שום מעשה מכירה, שהמכירה היא המציאות של גניבה מונחת בחצר הלוקח ודעת הגנב למכור, ולכן שם אין כלל מעשה א' שהוא מחייב חיוב מיתה וחיוב ממון, אלא הוי רק שנתחייב בשעה א', ולכן שם להתוס' צריך ממש בב"א ולהשטמ"ק כ"ז שהוא בפעולה וזימון א' חייב אם מיתה קדמה, אך אין שם שום שייכות לזריקת חץ ורצח והזיק, ודו"ק כי קצרנו.

**שי' הר"מ בסוגיין** דדוקא במדליק בתוך של חבירו יש פטור קלב"מ אבל במדליק בתוך שלו לא, **והראב"ד השיג עליו** דדוקא בענין טמון יש חילוק בין מדליק בשלו למדליק בשל חבירו, ועיין חזו"א שדחק ויישב שבאמת הר"מ הוא לאו דוקא ואף במדליק בשלו יש קלב"מ**. ועיין אבן האזל, ויבואר בסוף הסוגיא.**

**דף יז' ע"א**

**עניינים קצרים ריש מכלתין**

**מתני':** כיצד הרגל מועדת וכו' עיין פלוגתת רש"י ותוס' אם גרסינן "והבהמה".

**עיין ראשונים** שהעירו מדוע נקטינן להיתה מבעטת ומאי שייטא לצרורות.

**האם החילוק בין שן לקרן תלוי במשונה או בכוונתו להזיק:**

**תד"ה "דרסה"** נקט שקרן הוא מחמת משונה, ומחמת כוונה להזיק. וצ"ע מדוע לא סגי בכך שהוא משונה. (עיין מרומי שדה).

**ובעצם הענין ברש"י לעיל ב' ע"ב ד"ה "רביצה" בעיטה"** מבואר שהענין תלוי בכוונתו להזיק, **וברש"ש שם** שזהו למ"ד פ"נ ממונא שסתם שוורים לאו בחזקת שימור קיימא, וקרן נמי אורחיה הוא, **וכן מבואר בתוס' דף טו' ע"ב ד"ה "והשתא",** ולכן כלבא דאכל אמרא הוי קרן משום משונה ללא כוונה להזיק וכן נחש שהכיש אף שכוונתו להזיק מכיון שאינו משונה הוי רגל. **ועיי"ש מהדו"ב** מה שהקשה ע"ז מדוע קרן חשיב כוונתו להזיק הא במשונה אי"צ כוונה להזיק, ומדוע שן חשיב יש הנאה להזיקו הא במשונה אף אם יש הנאה להזיקו חשיב קרן.

**ועיין היטב תור"פ יט' ע"ב ד"ה "קרן"** ומשמע שקרן הוא או ע"י שאינו אורחיה או ע"י כוונה להזיק.

**ועיין ר"מ פ"א ה"ו, ובמ"מ שם ובאהא"ז שם, ובמרומי שדה יט' ע"ב "והנה",** ועולה שנחש מכיון שכוונתו להזיק הוי קרן מועדת וחייבת ברה"ר. ועולה שכלבא דאכל אמרא הוי קרן משום משונה, ונחש הוי קרן משום כוונתו להזיק.

**ונראה כאן בקצרה** ששו"ר הוא ממון "המזיק בגופו", וקרן הוא ממון ש"עושה פעולת היזק", וע"י משונה, או ע"י כוונה, נחשב שלא הממון עצמו מזיק אלא "נולד ע"י הממון מעשה היזק", שרק פעולה של הבהמה מטבעה בלא כוונה או שנוי חשיב היזק מהממון גופא, אבל אם הבהמה מתכוונת או ע"י שנוי נעשה הפעולה חשיב עי"כ פעולת הבהמה ולא שהבהמה עצמה מהווה חפצא של מזיק, ולכן כוונה להזיק ומשונה תכליתם א'. (עיין משכב"ז לעיל דף ב' ע"ב).

**יש לפי"ז לומר** שצרורות נמי נחשב לפעולה ע"י הבהמה, ולא להזק ע"י הבהמה עצמה, ולכן דיינינן לה כקרן בחצי נזק, ומבעיא לן אם מגופו משלם, וכמו שיבואר במקומו, שכל היזק שאינו ע"י הממון אלא ע"י פעולת הממון הוא יצא לידון בחצי נזק ואולי לדין מגופו משלם.

**יש ליישב** לפי"ז דברי המשנה, "שבהמה מועדת להלך כדרכה ולשבר" זה נחשב ממון המזיק, אבל היתה מבעטת או היו צרורות מנתזין חשיב פעולת בהמה (אם משום צרורות אם משום שנוי או כוונה להזיק) ולא מזיק שע"י הבהמה עצמה ולכן היא בחצי נזק, ועוד יבואר בכ"ז בהרחבה להלן.

**מתני':** היה דליל, קשור וכו' משלם ח"נ, **ובפשטות נקטו הראשונים** משום צרורות, **אולם בראב"ד דף יט' ע"ב, וברשב"א משמיה דהראב"ד יז' ע"ב** אין חילוק בין עגלה מושכת בקרון לבין דליל ואינו חשיב צרורות. ומשלם ח"נ משום משונה.

**ועיין טור שו"ע ונו"כ שצ'** ומשמע שדליל צריך שינתק מרגל התרנגול כדי שייחשב צרורות. **ועיין מה שדן בזה החזו"א ה' יד'** ונקט שבאדיי אדויי אף בלא ניתק חשיב צרורות.

**ועיין פנ"י לקמן יט' ע"ב** ד"ה "אלא בעל" אלא מתני' שנקט ששליף חשיב עצמו של בהמה דוקא אם נתחבר לבהמה מדעת בעליה או מדעת הבהמה, ואם נתחבר בלא דעת כלל חשיה צרורות, והענין יבואר להלן בהרחבה.

# דף יז' ע"ב

**גמ':** קמ"ל דחיה בכלל בהמה**. וברש"י** דס"ד דבחיה פטור**, ובשטמ"ק בשם ר' ישעיה** דודאי ידוע שחיה חייבת אך ס"ד שחייבת אף ברה"ר ואין לה פטור שן ברה"ר**, ועיין בית הלוי ח"ג סמ"ט,** **ועיין** **גרי"ז נזקי ממון** שביאר דלמרות דילפי' חיה מבהמה מ"מ ס"ד ששם האב ליכא בתולדה, וילפי' לה רק משום שדרכם להזיק ושמירתם עליך, ולכן אין להם ההלכותיהן שיש באב ולכן ס"ד שיהיו חייבים ברה"ר, ואכ"מ.

**[לבאר שי' רש"י** דס"ד ששן חיה פטור נראה, [לולי דמסתפינא] דכבר נתבאר בפ"ק שבאמת יסוד חיוב ממון המזיק בנוי ע"כ שיש לבעלים אחריות על "מזיק" ברה"ר, וזהו הענין ד"שמירתן עליך" **ומייתינן דבחזו"א סי' ז' סק"ו כ'** דפשוט שאין לבעלים חיוב לסלק מרה"ר שור מהלך אף שיש חשש שיכנס לרה"י וישבור דרך הילוכו, או יש חשש שמא יגח ברה"ר מ"מ מכיון שדרך שימוש אדם לישתמש אין למנוע ממנו אלא שצריך לקבל עליו אחריות שאם יגרם נזק הריהו מחוייב, הרי שלפי"ז יש לדון ס"ד שיסוד חוב אחריות המוטל על הבעלים הוא דוקא על דבר שדרכו לישתמש בו ברה"ר ומאידך דרכו להזיק הרי שעבור זה חידשה בתורה שיכול לישתמש אך בתנאי שיקבל ע"ע אחריות נזקין, אולם דבר שכלל אין דרך לישתמש בו הרי שלא חדשה תורה חיוב אחריות עליו, שאין יסוד חיוב ממון המזיק משום דנחשב כאילו הזיק, אלא יסוד החיוב שמכיון שמשתמש ברה"ר באופן שעשוי להזיק הרי שצריך ליטול עליו אחריות נזקין, אולם שימוש בחיה שאין כלל דרך לישתמש בו ברה"ר ס"ד שפטור שאין כלל פרשה בכה"ג לחייבו באחריות מכיון שבין כה אין דרך שימוש בכך, קמ"ל דלא כן, וחיוב ממון המזיק אינו תלוי בכך שהוא ע"י שימוש בממונו ברה"ר. וצ"ע].

**צרורות**

**הלכתא בצרורות ,אם נתחדש שחייב, או נתחדש שפטור מח"נ:**

**ובענין כחו דבהמה:**

**גמ':** הדר אמר רבא לעולם כגופו דמי וחצי נזק הלכתא גמירי לה.

**ובפשטות** מסקנת הגמ' להן לרבנן הן לסומכוס כחו כגופו, ומעיקר הדין משלם נ"ש, ולרבנן אתי הלכתא שמשלם ח"נ, **וכן מבואר ברא"ש בסוגיין, ולעיל דף ג'. וכן מבואר בתוס' לעיל ג' ע"ב ד"ה "פוטרו". אולם ברש"י דף ג' ע"ב** ד"ה "בחצי" מבואר שהלכתא בא ללמד שממונא ולא קנסינן שאלולי הלכתא היה פטור, או היה קנס. **ועיין רש"י כתובות מא' ע"ב** שהלכתא שצרורות משום רגל ולא קרן ולכן הוי ממונא ולא קנסא, ועכ"פ עולה שהלכתא להחמיר ולא להקל. **ע"ע בזה בשטמ"ק לעיל ג' ע"ב.**

**עכ"פ** אם ההלכתא נאמר לקולא א"ש דברי הגמ' שמעיקר הדין כחו כגופו, ואם ההלכתא נאמר לחומרא צ"ל שלמרות שכחו כגופו ישנה סברא שצרורות יפטר ומהלכתא מתחייב בח"נ. (**עיין חי' ר' אריה ליה סי' סו').**

**גמ':**אמר רבא בשלמא סומכוס קסבר כחו כגופו דמי, אלא רבנן אי כגופו וכו' ואי לאו כגופו וכו' הדר אמר רבא לעולם כגופו דמי וחצי נזק צרורות הלכתא דמירי לה**.**

**עיין ברכת שמואל סי"ט** דמייתי להקשות **(**בשם ר"ד טעבל) דהא בכל התורה כחו כגופו דמי ומה השו"ט בסוגיין לענין צרורות, **ויישב עפ"ד הגר"ח** שבממון המזיק ל"ש לחייב משום כחו כגופו, דהדין שדוקא שור המזיק חייב ולא כח שור המזיק. ומשו"ה דין כחו כגופו של כל התורה לא מהני הכא, אלא שדנים שכחו של שור ייחשב כשור עצמו, וזהו נידון דגמ' אם כחו כגופו או לא האם נחשב כשור עצמו, ומסקינן דכחו כגופו אלא דהלכתא גמירי לה בח"נ. (עיי"ש שביאר לפי"ז מדוע צרורות דקרן חשיב תולדה דרגל, ופטור ברה"ר, ועוד יבואר.)

**עדיין צ"ב** מהו הגדר שבממון המזיק חייב דוקא על מעשה השור ולא על כחו למרות שבכל התורה כחו כגופו, וכן צ"ב מהו הנידון אם צרורות חשיב גוף השור וחייב נ"ש או רק כחו ופטור לגמרי.

**וכן צ"ב** שע"כ סברת הגר"ח הנ"ל הוא שכחו דבהמה לאו כגופו, ואולם מסקנת הגמ' שכח דבהמה כגופו, ודוחק לומר שזהו ההלכתא, וע"ז שאף אי כחו כגופו יש סיבה לפטור כח בהמה מדין צרורות, וישנם ב' נידונים לפטור צרורות, א', כח דבהמה, ב', צרורות, ובאה הלכתא לפטור צרורות או לחייב צרורות בח"נ, וצ"ב בכ"ז.

**וי"ל** שנידון שכחו כגופוהוא,האם כח של אדם או בהמה הוא כא' מאבריו, או"ד כח הוא נפרד מן הדבר, ורק באדם מהני מחמת שמשתמש בכח שיצר וחשיב מעשיו, (וכמו באש למ"ד משום חציו שמשתמש בכח טבע חשיב עשייתו, הרי שבכח שיצר לכ"ע אם משתמש בו חשיב שעשה מעשה) וזה שייך רק באדם שיש לו דעת ומייחס כחו אליו, אבל בבהמה כחה נפרד ממנה ואינה מתייחסת אליה. ואם כחו לאו כגופו ודאי ל"ש שיחוייב בצרורות, **ומסקינן** שכחו כגופו, אך עדין אולי אין לחייב על כח בהמה כסברת הגר"ח, וכדיבואר להלן.

**צרורות אם הוא דוקא כח, והאם כל כח הוא צרורות:**

**גמ':** תניא אידך וכו' העלו עפר או צרורות משלמים ח"נ**, ועיין** **ר"מ** שהוסיף העלו עפר בכנפיהן או ברגליהן**, ועיין אבו האזל פ"ב מנזק"מ הי"ג** שדייק בדברי הר"מ שצרורות הוא לאו דוקא ע"י כחו אלא כל דבר שנדבק לבהמה שלא מדעת בעלים חשיב צרורות. **ועיין אבן האזל שם סי"א** שהאריך בזה. והקשה על זה מהא שבכלב שנטל גחלת דעל מקום הגחלת משלם נ"ש, וכן מהגמ' לקמן מד' דבדחף שור כותל על שור אחר דל"ח צרורות, וכן הקשה מקרן תלושה שבכל הני הרי שנוסף לבהמה חלק נוסף שלא מדעת בעלים ול"ח צרורות, **ויישב האבהא"ז** דשאני אם נטלה הבהמה מדעתה דל"ח צרורות, לבין אם נסתבך לה ברגליה דחשיב צרורות. ועוד יבואר בכ"ז**, ועכ"פ עולה** **שצרורות** אינו רק דבר שהוא "כחו של בהמה" אלא כל דבר שנוסף לה שלא מדעת, וצ"ב גדרו.

**עיין נחל"ד בסוגיין וכן בחזו"א סי"א סקי"ב** שהקשו מגמ' דלקמן נג' דשור שדחף חבירו לבור דמשלם נ"ש (אילולי שותפות הבור, עיי"ש) וצ"ע מדוע ל"ח צרורות. ועיין לקמן מד' ע"א לענין שור שהפיל כותל על אדם דפטור מכופר, ולשון הגמ' משום "צרורות", וברש"י שם מבואר שזהו ילפותא מיוחדת לפטור צרורות מכופר, ואי"ז שייך להלכתא דצרורות**, ועיין חזו"א שם** שייסד דשור שדוחף אינו נחשב צרורות אלא זהו עיקר צורת שור,ואם שור עשה דחיפה בדבר עצמו ל"ש כאן לדון בתר תבר מנא וודאי חשיב שור גמור.ודוקא בדרסה כלי בלא כוונת היזק יש נידון אם בתר תבר מנא אזלינן, אבל אם נתכוונה להזיק בדחיפתה הוי שור גמור.

**ועיין פנ"י יט' ע"ב ד"ה "אלא בעל" "ואלא מתני'"** שייסד נמי שחלוק שליף שנתחבר מדעת בעלים או דעת הבהמה דחשיב רגל לבין נתחבר מעצמו דחשיב צרורות.

**ועולה** שצרורות הוא אינו משום דכח בהמה נחשב צרורות, דמחד חזינן דבשור שדחף בכוונה חשיב שור גמור, ומאידך כמש"נ הרי שבנדבק לרגלי בהמה שלא לדעת הרי דחשיב צרורות אף שההיזק הוא במעשה הבהמה גופא ולא בכחה, וא"כ צ"ב מהו גדר צרורות.

**ונראה לבאר בזה בקצרה,** דיסוד חיוב על ממון המזיק הוא אינו שאדם חייב על מעשה היזק דבהמתו, דא"כ מכיון שכחו כגופו א"כ כח בהמה כגופה, ושיתחייב במעשה כחה, וכן אין יסוד המחייב סתם משום שפשע וגרם היזק דא"כ נמי מכיון שכחו כגופו א"כ פשע וגרם היזק, **אלא** **יסוד ענין של ממון המזיק** הוא שאדם שהפקיר נזקיו ומשתמש ברה"ר בממון שיש לו "שם מזיק" הרי שיש לו חיוב אחריות על הממון המזיק שמשתמש בו ברה"ר באופן המזומן להזיק, הרי שנאמר בזה שאחריותו של הבעלים הוא על "המזיק" שאם הזיק חייב באחריות ההיזק, אולם אם "המזיק" לא הזיק אלא הוא יצר כח להזיק הרי שע"ז אין חיוב אחריות, [ובאמת זהו היסוד של "איש בור" ולא "שור בור", שאדם חייב באחריות שהוא אחראי על מזיק שהזיק, אך אין לו חיוב אחריות על מזיק שעשה מזיק אחר]. דיסוד הענין שבכל התורה אמרינן כחו כגופו הוא איננו שבעשיית כחו נחשב שהאדם ממש עשה, אלא שאם כח עשה הרי שהאדם אחראי על עשייתו כאילו עשה, שבאמת אם אבן שנזרקה ע"י אדם ושברה הרי שבשעה ששוברת אין כאן עשיית אדם אלא שהאדם אחראי עליה כאילו עשה, וזה נאמר שבממון המזיק לא סגי בכך שייחשב שהשור אחראי על העשיה שבאה מכחו, אלא צריך שההיזק ייעשה בשור גופא, שמכיון שהשור נחשב "מזיק", והבעלים אחראי על תוצאות נזקי ממון שמחמת הפקרת "מזיק" ברה"ר באופן המזומן להזיק, הרי שכאן נאמר שצריך דוקא אם הנזק נעשה במזיק גופא ולא בדבר שמוטל עחיו כאחריות על מזיק, ודו"ק. **ויסוד הענין** שהבעלים חייב ע"כ שזימן "מזיק" להזיק, ולא שזימן מזיק ליצירת מזיק אחר שהוא רק אחראי עליו, ודו"ק.

**ולפי"ז אפשר להבין** שאין הדבר תלוי בדוקא בענין של "כחו", ויש להבין ששור שדחף בכוונה להזיק הרי דלמרות דהוי כחו מ"מ חשיב שהשור עצמו הזיק ולא שיצר כח נפרד שהוא המזיק, שאם השור דחף בלא כוונה הרי שהכח נידון כדבר עצמי שמזיק וחשיב שהשור יצר כח להזיק, אך אם השור נתכוון להזיק חשיב שמתייחס ההיזק לשור ולא לכחו, מכיון שזהו דרכו של מזיק של קרן לעשות פעולה של דחיפה, הרי שלזמן שור שידחוף והשור דחף הרי דחשיב שזימן מזיק שהזיק בגופו. **וכן מובן** דבהעלו ברגליהם ובכנפיהן עפר אף דל"ה כחו כלל מ"מ חשיב שהשור בלא כוונה עשה מזיק אחר, ואין לייחס לבעלים באופן ישיר שהם אחראים על "מזיק" שהזיק, דהמזיק רק זימן דבר אחר שיזיק, ודו"ק.

**כל שבזב:**

**ובגמ'**: אמר רבא כל שבזב טמא בנזיקין משלם נ"ש וכו' עגלה מושכת בקרון קמ"ל. **וברש"י** שכמו שקרון שזב עליו מטמא מדרס, כן עגלה מושכת בקרון ושיבר כלים משלם נ"ש. אבל זב שזורק חפץ על אחר אינו מטמא, ובנזיקין חשיב צרורות ומשלם ח"נ. והדמיון קשה, **ועיין מאירי** שהוסיף שכמו שבזב שמשך קרון שעליו טהור נטמא הטהור כ"כ בהמה שמושכת בקרון משלם נ"ש, וכאן הדמיון עולה יפה, דהא באמת צ"ב מהו החילוק בין זב שמושך קרון שמשיכת הקרון הוא בכח הזב לבין זב שזרק אבן דהוי נמי כח דזב, וע"כ ששאני, דבזרק הרי שיש כאן פעולה שפועלת מעצמה ורק היא באחריות הזורק, ובזב נאמר שצריך את עשיית הזב ממש, אבל פעולה שפועלת מעצמה באחריות הזב זה אינו נחשב מרכב זב, ולכן רק בזב המושך בקרון יש כאן מעשה של הזב כסדר ולכן מטמא, **וכ"כ לענין נזיקין**, שפעולה שנפרדת מהעושה והיא פועלת מעצמה ושהיא רק באחריות העושה הרי דחשיב צרורות, משא"כ פעולה שמחוברת כסדר לעושה הוי מעשה "מזיק" עצמו וחייב נ"ש, ודו"ק. וצ"ל שזב שיושב בקרון הוא נמי נידון שהוא עושה כח מדרס על הקרון וממנו לכלים שתחתיו, ומכיון שהכח הוא כסדר מחמת ישיבתו של הזב הרי שהכלל שכל כח שהוא כסדר מכחו של האדם ולא נפרד ממנו הרי דחשיב מעשה האדם עצמו שבזה מטמא ובנזיקין משלם נ"ש. ודו"ק.

**עוד בצרורות:**

**בתד"ה "וחמור"** משמע שענין ההידוק המשוי על הבהמה ושייכותה אל הבהמה יש לה ענין עם ההגדרה של צרורות, **ועולה נמי** שיסוד צרורות אינו תלוי בכח בהמה אלא בנידון עד כמה המשוי מוגדר כחלק מן הבהמה, ודו"ק.

**ועיין ר"י מגאש לקמן י"ח ע"ב** שכ' לחלק בין מי רגלים דבהמה דהוי מחובר לבהמה וחשיב גופה, לבין גללים יבשים שאינם מחוברים לגופה של בהמה דחשיב צרורות, ועולה נמי כנ"ל, ודו"ק.

**הרשב"א דמייתי ירושלמי** לענין זכוכית זעג"ז דחשיב צרורות, הוא מ"מ צ"ע, ואולי הכוונה ששבירת זכוכית היא מן ההדף ולא מהכח גופא, וצ"ע.

**שי' רש"י להלן י"ח ע"ב וכן בכתובות מ"א ע"ב** שצרורות דשן הוי תולדה דרגל, **ונראה לבאר** ששן יש לו סיבת חיוב של הנאה להזיקו, וקרן הוי כוונתו להזיק, אולם רגל הוי מזיק סתמא דמילתא בלא סיבה וגורם להזיק, וצרורות שהם נפרדים מהבהמה ונידונים כמזיק אחר עם דינים חדשים הרי שזהו כלול בכלל סתם מזיק של רגל בלא המאפיין של קרן ושן, ודו"ק.

**והרשב"א בדף ג' ע"ב** נקט דאי לאו הלל"מ היו צרורות תולדה דקרן, **ונראה לבאר** שמהות קרן הוא כח מחודש של מזיק ע"י כוונה, ולא הוי כשן ורגל שמזיקים מטבעם, ולכן צרורות שזהו כח מחודש שיוצא מן הבהמה ס"ד דחשיב קרן, ודו"ק.

**בענין בתר מעיקרא בתר תבר מנא, והמסתעף.**

**גמ':** ת"ר התרנגולין וכו' בעי רבא דרסה וכו' מהו בתר מעיקרא וכו' או בתר תבר מנא וכו' תפשוט ליה מדרבה וכו'.

**ומבואר** שרבא נסתפק בזרק כלי אם אזלינן בתר מעיקרא או בתר תבר מנא, **ונ"מ** לענין אם נחשב צרורות דאי בתר מעיקרא חשיב גופו ואם בתר תבר מנא חשיב צרורות. **ונ"מ** לענין אם בא אחר ושברו אם השני חייב, שאם בתר מעיקרא השני פטור ואם בתר תבר מנא השני חייב.

**ומתבאר בראשונים** נמוק"י ומאירי דלמ"ד בתר מעיקרא אזלינן הרי שהראשון חייב דחשיב שהכלי שבור בשעת הזריקה, ולמ"ד בתר תבר מנא האחרון חייב ולא הראשון**, ולא נתבאר** אם פטורו של הראשון (למ"ד בתר תבר מנא) אם הוא משום שיש אחרון שחייב, או משום שלבסוף לא נשבר מחמתו, וגם אם לבסוף נשבר מעצמו ע"י צד שאינו חייב ג"כ ראשון פטור מכיון שלא מחמתו נשבר.

**ובפשטות** הרי שהנידון אם בתר מעיקרא או בתר תבר מנא הוא אם כלי שנזרק אם נחשב שבור ולכן הראשון חייב ולא האחרון, או שכלי שנזרק חשיב שנעשה כח זריקה שתשבור אותו לכשיוטח בקרקע ולכן ראשון פטור ואחרון חייב. **ופשוט לפי"ז** שאם חפץ יזרק שלא ע"י צד כלשהו כגון שנזרק ברוח ובא אחר ושברו נמי יהיה תלוי בהני פלוגתא אם חפץ שנזרק אם נחשב שבור או לא.

**אולם יש לדון ולומר** שבאמת אין כאן נידון בהגדרת מציאות חפץ שניזרק אם נחשב שבור או לא, וודאי החפץ אינו נחשב שבור, אלא שבזרק חפץ הרי שמכיון שכבר יש בחפץ כח שבירתו הרי שחל על הזורק אחריות על שבירתו, דהיינו שלא בגלל שהחפץ נחשב שבור לכן כבר חייב, אלא מכיון שכבר נתחייב באחריות הנפילה הרי שעצם הדבר שיש אחראי לענין שבירת החפץ הוא עצמו סיבה להחשיב את החפץ שבור ושאחר לא יתחייב עליו, ודו"ק. **ולפי"ז יש מקום לדון** שאם נזרק החפץ שלא ע"י בר חיובא הרי שהשובר האחרון יתחייב בשבירה, שחיובו של ראשון פוטר את השני, וכמש"נ**.**

**ועיין רמב"ן במלחמות להלן כז'** שכ' דאף למ"ד בתר תבר מנא אזלינן מ"מ החפץ עצמו נחשב כשבור לענין שאין לחייב את האחרון , **ולשי' בע"כ** שהנידון אם בתר מעיקרא או בתר תבר מנא הוא אינו אם החפץ שבור, אלא כמש"נ שהנידון אם זריקת חיוב של הראשון פוטר את האחרון, וכמש"נ.

**התיזה ברה"ר והזיקה ברה"י:**

**עיין רא"ש להלן** בסוגיין דמסקינן דהתיזה ברה"ר והזיקה ברה"י חייב, **ועמד הרא"ש** דהא מכיון דמסקינן דבתר מעיקרא אזלינן א"כ להוי פטור דהא דנים המעשה שהיה ברה"ר, ותי' דילפי' מקרא דוביער בשדה אחר דבכה"ג חשיב שהזיק ברה"י, וצ"ע כוונתו**. אולם באמת צ"ע** הא התם מיירי בהתיזה צרורות על כלי, **ובתד"ה "זרק"** מבואר דבכה"ג לכ"ע אזלינן בתר תבר מנא, וא"כ מאי קשיא ליה להרא"ש הא בזרק צרורות ודאי דנים את שבירת הכלי ולא את זריקת הצרור לייחשב מזיק, וא"כ ודאי יש לחייב. ומדוע סבר דלמ"ד בתר מעיקרא קשיא ולמ"ד בתר תבר מנא לא קשיא ליה, הא כאן לכ"ע הוי כמו למ"ד בתר תבר מנא**. ועיין יש"ש ס"ד וקצו"ה שצ' סק"א** שהוכיח מכאן דהרא"ש פליג על תוס' וסבר דאף בזרק צרור יש נידון אם בתר מעיקרא או בתר תבר מנא**. ועיין נחל"ד, גרש"ש יח', אמר"מ לא' ה' בהגה"ה, אחיעזר יט' ו'. וצ"ע דהנמוק"י מייתי דהרא"ש סבר כהתוס' הנ"ל.**

**עוש יש להקשות על הרא"ש שכ' בריש פ"ק** דבדרכה הבהמה על עץ ארוך מרה"ר לרה"י דפטורה, **וצ"ע** מדוע בהתיזה צרורות למ"ד בתר מעיקרא אזלינן חשיב שמזיק ברה"י משום וביער בשדה אחר, ובדרכה על מוט ארוך ל"ח ביער בשדה אחר ופטורה.

**עיין ביש"ש סוף ס"ד** דבדרסה על כלי ברה"ר ונשבר ברה"י שתלוי ברא"ש ובתוס', דלהרא"ש חייב דאין חילוק בין דרסה כלי להתיזה צרורות, ולהתוס' י"ל דדוקא בהתיזה צרורות חייב אבל בדרכה כלי פטור, **אולם עיין ט"ז סי' שצ'** דפליג וסבר דבהתיזה כלי לכ"ע פטור, וצ"ע דהא נתבאר להרא"ש דבנידון דרה"י ורה"ר אף צרורות חשיב בתר מעיקרא אלא דילפי' מוביער, וא"כ מ"ש בדרכה על כלי דלא ילפי' מוביער בשדה אחר, וע"כ דבדרסה כלי הוי כמו בדרכה על מוט ארוך, דפטור, אך עדיין צריך הגדרות לכל הני חילוקים.

**ונראה לומר שעיקר הנידון אם בתר מעיקרא או בתר תבר מנא הוא,** במצב שיש זריקת כלי, האם הגדרת המעשה כמעשה מזיק מוגדר מעיקרא ע"פ מה שעומד ליהיות, דמכיון שיש מעשה של זריקת כלי המזומן בעיקר זריקתו להזיק את הכלי, הרי שבכך הוגדר המעשה כמעשה מזיק על הכלי, **או"ד** שכ"ז שלא נשבר הכלי אין למעשה זריקה גדר של מעשה מזיק, ורק השבירה שלבסוף מגדירה מלמפרע שהזריקה היא מעשה מזיק על הכלי, וזהו הנידון אם אזלינן "בתר מעיקרא", דהיינו שמה שטמון במעשה מעיקרא הוא הקובע את גדר המעשה, או"ד "בתר תבר מנא אזלינן" דהיינו שהמקרה שקורה לבסוף הוא מגדיר מלמפרע את המעשה.

**ואם בתר מעיקרא אזלינן,** הרי שחל על הזורק שכבר עשה מעשה היזק בכלי, אלא שחיובו בפועל מעוכב כ"ז שלא נאבד הממון, אך מכיון שכבר עשה מעשה מזיק בכלי כבר מתחייב עליו באחריות, ולכן אם בא אחר ושברו פטור, שהראשון כבר אחראי על ענין קיום החפץ, והשני כבר לא מתחייב באחריות על ממון שיש לראשון אחריות עליו מחמת מעשה מזיק שעשה לו. **אבל אם בתר תבר מנא אזלינן** הרי שלא הוגדר עדיין מעשה מזיק, ויש רק כח זריקה שהזורק אחראי עליו שאם לבסוף יזיק הריהו אחראי על התוצאה של השבירה מכח זה שיש לו חיוב אחריות על מעשה זריקת הכלי, אך אם יבא אחר וישבור הרי שמכיון שמעשה הזריקה שזרק לא הזיק לבסוף הרי שאין סיבה לחייב כלל את הראשון, וחייב השני. דלמ"ד בתר מעיקרא אזלינן כבר חל אחריות של הזורק על החפץ המיועד להיות מוזק, מכיון דכוונת הזריקה קובעת שיש על הזריקה שם מעשה מזיק על החפץ, משא"כ למ"ד בתר חבר מנא הרי שכ"ז שלא נשבר בפועל אין לזורק שם עושה היזק, ויש כאן רק עשיית פעולת זריקה שהזורק אחראי עליה שאם תזיק לבסוף יתחייב עליה בשעה שתזיק, ודו"ק.

**ולכן אי בתר מעיקרא אזלינן** שכבר חל שם מעשה מזיק על החפץ בשעת זריקתו הרי דחשב גופו, **משא"כ למ"ד בתר תבר מנא** שרק כשנשבר הכלי חשיב מעשה מזיק, ואז אין עוד עשיית מעשה, אלא יש מעשה שהזורק רק אחראי עליה, הרי דנפרד המעשה מהגברא, והמעשה נהפך למעשה מזיק לאחר שנפרד המעשה מהגברא, ולכן חשיב צרורות, ודו"ק.

**ולפי"ז י"ל דהרא"ש סבר** דאף אי בתר מעיקרא אזלינן, אולם להחשיב שחל אחריות מזיק על הכלי זהו דוקא אם זורק את הכלי, אבל אם זורק אבן על כלי הרי שא"א לתת הגדרה שיש לפנינו כלי שיש בו תורת מעשה מזיק, ושיש לזורק אחריות על הכלי, מכיון שעל הכלי גופא אין מעשה מזיק, ולכן בא אחר ושברו השני חייב, וכן חשיב צרורות מכיון שעל הכלי חייל מעשה מזיק רק בשעת פגיעת האבן בכלי ואז הפעולה נבדלת מהאדם, ורק בזרק כלי שחל חובת אחריות של מזיק על הכלי גופא הרי דחשיב שמעשה האדם ממש הזיקו את הכלי. אולם כ"ז לענין לדון את הכלי גופא אם נעשה בו מעשה מזיק, **אולם עדיין סבר הרא"ש שיש לדון** ענין של בתר מעיקרא ובתר תבר מנא לגבי עצם הגדרת המעשה, דלמ"ד בתר מעיקרא הרי שעצם המצב שהמעשה של זריקת חץ מיועד להזיק את החפץ, בכך הוחל על המעשה גופא מעשה מזיק, ולמ"ד בתר תבר מנא הרי שגם עצם מעשה הזריקה אינו מקבל שם של מעשה מזיק, ורק כשהפעולה מזיקה בכך חייל מלמפרע שהמעשה נחשב מעשה מזיק, ולכן נקט הרא"ש בס"ד דלמ"ד בתר תבר מנא הרי שזריקת אבן מרה"ר לרה"י חייב מכיון שמעשה הזריקה נעשית מעשה מזיק בשעת פגיעת האבן ברה"י והוי רגל ברה"י, משא"כ למ"ד בתר מעיקרא שכבר הוגדר מעשה המזיק בשעת הזריקה ע"י ייעוד ותכלית הזריקה שהיתה מיועדת להזיק ומשו"ה בזריקת האבן מרה"ר לרה"י יחשב מעשה מזיק מרה"ר ופטור, ודו"ק.

**ומסיק הרא"ש** דג"ה "דוביער" הוא שהקובע הוא אינו מתי מתחייב האדם על מעשהו כמעשה מזיק, אלא הקובע היכן נעשה פעולת ההיזק, ופעולת ההיזק נעשית ברה"י, וכמש"נ דאף למ"ד בתר מעיקרא הרי שבזריקת אבן הרי שפעולת ההיזק בממון נעשה בפגיעת האבן, ורק האחריות על המעשה כמעשה מזיק נעשה בשעת זריקה, והקובע לענין שו"ר ברה"י הוא עשית ההיזק גופו ולא ההתחייבות באחריות על מעשיו כמעשה מזיק, ודו"ק.

**ולפי"ז מובן היטב חילוק בין זריקת חץ למוט ארוך,** דבמוט ארוך כל פעולת ההיזק נעשית ברה"ר ורק השבירה בפועל נעשית ברה"י ולכן פטור, משא"כ בזריקת אבן הרי שיש כח זריקה שנכנסת לרה"י ושם שוברת ועי"כ חייל מעשה מזיק בחפץ, ואף אי בתר מעיקרא אזלינן ה"מ לענין הגדרת המעשה, אבל לענין הגדרת עשיית ההיזק בחפץ זהו ע"י פגיעת האבן בחפץ, הרי שיש כאן מצב שפעולת אדם שהוא אחראי עליה מדין מעשה מזיק, הרי שפעולה זו נכנסת לרה"י ומזקת שם ובכך חייל חיוב אחריות שבירה על החפץ, הרי שיש כאן כניסת פעולת אדם לרה"י שפועלת היזק ולכן חייב, משא"כ במוט ארוך הפעולה של דריכת המוט נשארת ברה"ר ורק השבירה נעשית ברה"י, ולכן פטור, ודו"ק היטב.

**ומיושב שי' הט"ז** שבזרק כלי מרה"ר לרה"י פטור, דבכה"ג כבר ברה"ר חייל שם מעשה שבירה על הכלי גופא, וכמש"כ שבזריקת כלי יש כבר אחריות מעשה מזיק על הכלי גופא ולא רק על מעשה הזריקה, ולכן הכא הוי ממש כמו במוט, שכל פעולת המזיק נעשה ברה"ר ורק השבירה בפועל ברה"י ולכן פטור, ומיושב היטב.

**עוד בענייני בתר מעיקרא:**

**עיין קצו"ה שצ'** שהקשה על תוס' דבזורק חץ לכ"ע אזלינן בתר תבר מנא, דחזינן במדליק אש ואחר הרבה עצים באופן שמצד הראשון כבר היה היזק בלא השני, דהשני פטור, והקשה הא הראשון שהדליק הוי כמו זרק אבן, ולכ"ע בתר תבר מנא אזלינן, וא"כ שיחוייב גם השני**. ומאידך** **הקשה** על הרא"ש א"נ דאף בזרק חץ שייך בתר מעיקרא, מהטור תיח' בגמל שהדליק קצה בירה שחייב על כולה ח"נ דצרורות, אך אח"כ הלך הגמל וסכסך כל הבירה חייב על כולה נ"ש, והקשה דמכיון שכבר הדליק מקצת בירה ומדין אישו משום חציו אזלינן בתר מעיקרא וחשיב כל הבירה שרופה, א"כ מה יהני מה שאח"כ יסכסך כל הבירה וישרוף הא כבר הבירה כשרופה.

**עיין להלן כו' ע"ב** דסבר רבה דבזרק אדם מראש הגג ובא אחר והרגו דהשני אם חייב או לא דתלוי דריב"ב ורבנן אם על מקצת נפש חייב, והדבר תמוה, דפלוגתא דריב"ב ורבנן מיירי שעשה מקצת מן המכה דמיירי בהכוהו י' בנ"א, אולם כאן השני עשה את כל המכה אלא שכבר היה ראוי האדם למות ממכה אחרת שלבסוף לא הגיעה לתכליתה, וצ"ע מדוע חשיב משו"ה מקצת נפש.

**ועיי"ש ברמב"ן במלחמות** דסבר שאם בתר מעיקרא הרי שהזורק אדם יהיה חייב מיתה והמקבלו בענין פטור, וזהו חידוש גדול שגם לענין רציחה נחשב הראשון רוצח למרות שלא מכח מכתו מת לבסוף. **עיין ברכ"ש יא', וחי' ר' שלמה סי' ד'.**

**עוד ברמב"ן שם** שבאמת רבה סבר בתר תבר מנא אזלינן, ומשו"ה הראשון פטור, ומ"מ השני פטור מכיון שמנא תבירא תבר, ובאמת שי' רש"י צ"ע מדוע השני חייב אף אי בתר תבא מנא אזלינן מ"מ הא השני שבר כלי שאין לו ערך, **ועיין חזו"א** שמכיון שיש מעשה דראשון שאם לא ישבור השני יתחייב הראשון, הרי שמחמת האפשרות שהראשון יתחייב משו"ה לא נחשב החפץ שאין לו ערך, **וצ"ע דרש"י בדף כו' ע"ב** כ' דמיירי שזרק בע"ב א"כ ל"ש לומר שהשני שובר חפץ שיש לו ערך ממון. **עוד הקשה החזו"א** שכל משליך כלי אם בתר תבר מנא אזלינן הרי שהוא פטור דלפני שנשבר הכלי הא כבר אין לחפץ ערך ושלא יתחייב.

**והיה מקום לבאר בקצרה** שחפץ נידון שאין לו ערך רק אם זהו המצב של החפץ מעצמו, אולם אם לפנינו מעשה אדם להזיק החפץ הרי שמשו"ה ל"ח שהממון אין לו ערך אלא אם בא אחר ושברו חשיב שנסתלקה מעשיו של הראשון ושוב שבר השני חפץ שיש לו ערך, כן נראה בקצור.

**עיין חי' הגרי"ז סוף גו"א ובאמרי משה סי' לא' סק"ו** שדנו מדוע החפץ אינו הפקר משום אבודה ממנו ומכל אדם, ותי' הגרי"ז דמכיון שאין הפקעה על כל הממון דעדיין יש לבעלים שברים הרי שאין כאן כלל הפקעת בעלות, ולפמש"נ י"ל שמעשה אדם אינו גורם הגדרה בממון שהוא אבודה ממנו ומכל אדם, ודו"ק.

**עיין ברכ"ש יא' וחזו"א יא' ה'** שחילקו בין נידון דמרבה בחבילה שפטור לבין למ"ד בתר מעיקרא שהשני פטור, **וביאור החילוק הוא פשוט** שבמרבה בחבילה ובה' שישבו על ספסל הרי שהשבירה נעשית ע"י הכח הראשון, והאחרון לא מוסיף כח היזק, משא"כ כאן השבירה נעשית ע"י האחרון בלבד, ומ"מ פטור מכיון שבתר מעיקרא אזלינן, ופשוט.

**עיין לשון הר"מ פ"ז מחו"מ הי"ב** שפטור השני הוא משום שהחפץ כשבור, **ועיין בהרחבה בשו"ת ריב"ש תקו'.**

**עיין עוד בר"מ** שהשני פטור משום גרמי, **ועיין גר"ח סטנציל** דס"ד דמכיון שהשני גורם שלא יהיה אפשר להצילו שחייב משום גרמי, עיי"ש.

**במסקנת הגמ' דקאזיל מיניה מיניה.**

**ידועה קושית הראשונים על הרי"ף והר"מ** שפסקו בתר מעיקרא, ופסקו בדלי דקאזיל מיניה מיניה.

**ועיין רא"ש** שהביא מהראב"ד ליישב בב' אופנים, הא' דבאמת על החבל הוי משונה, ועל הדלי הוי אורחיה משום דאזיל מיניה וא"נ דמכיון דאזיל מיניה והוי אורחיה על הדלי ממילא הוי אורחיה על החבל, כמו בנהמא דסלא.

**והר"מ פסק** דבלא מאוס בלישה חייב על הדלי נ"ש בקאזיל מיניה, ובמאוס בלישה בכה"ג חייב אף על החבל נ"ש, **ועיין ריטב"א ויש"ש** בסוגיין דהר"מ כתי' הראשון בהרא"ש , והראב"ד בהשגתו סבר כתי' השני דאף דלא מאוס בלישה על החבל חייב נ"ש משום דלי, עיי"ש היטב.

**ובאמת להא"נ הראשון** ברא"ש וכן להיש"ש לדעת הר"מ, צ"ע איך יתכן שחטיטה א' לענין הדלי חשיבא אורחיה, ולענין החבל חשיב משונה.

**ועיין הרשב"א שתי' על הסתירה דהר"מ** והרי"ף דחטיטת חבל לא חשיב מעשה בגופו ומשו"ה חשיב כצרורות, ומשו"ה ע"כ מיירי בדאזיל מיניה מיניה.

**ועיין אבי עזרי** בביאור שי' הר"מ וכנראה נתכוון להרשב"א, וביאר דמעשה חטיטה ושהחפץ נופל ממילא הוי תולדה דאש דכח אחר מעורב בו.

**ובאמת צ"ע** דודאי חטיטת חבל ע"י אדם ייחשב לרציחה ואין זה רק אש, אלא מעשה בידיים.

**ולהברכת שמואל א"ש** דבנזקי ממונו צריך שם ממון המזיק, ומשו"ה חטיטה לא חשיב ממון המזיק, אולם ודאי דייחשב לאדם המזיק, וכמש"נ שבדין אחריות על מעשה הרי שכחו כגופו, וגם מה שמשתמש גם כח הטבע שע"י חטיטה הדלי נופל לקרקע , חשיב נמי כחו לענין שחייב באחריות על תוצאת הפעולה, אולם בענין ממון המזיק הרי שהענין שיהיה הנזק בגופו של הממון המזיק הוא איננו כדי לייחס את האחריות אל בעל הממון, אולם יסודו שיהיה מוגדר שהיה נזק בממון המזיק ולא שע"י ממון המזיק נתגלגל נזק, הרי שכאן מסתברא שחטיטת חבל ונפילת הדלי ל"ח מעשה היזק בגוף הממון, ואין כח הטבע של נפילת הדלי מתקשר לבהמה לענין להגדיר שנעשה היזק בגופה של בהמה.

**הקשו האחרונים** דהא בתוס' לעיל מבואר שאם בזריקת חץ היה ג"כ ענין של בתר ממקרא הרי דל"ח צרורות למרות שלא נגעה הבהמה בגוף החפץ, וא"כ מדוע בחטיטת חבל חשיב צרורות אף אי בתר מעיקרא אזלינן משום שהבהמה לא נגעה בגוף החפץ, **ועיין חי' הגר"ש סי' יז', ולפמש"נ** **מתבאר שפיר** דבזריקת חץ אי הוי אזלינן ביה נמי בתר מעיקרא הרי שהיינו מגדירים שהכלי כבר במצב של היזק בעצם זריקת החץ אליו, וא"כ חשיב שהכלי ניזוק בבהמה עצמה, ורק בחטיטת חבל ונפילת דלי הרי שאין כאן כלל כח של התרנגול אלא לשימוש בכח כובד הכלי, הרי שלמרות שבהל' מעשה בידיים חשיב מעשה, מ"מ במקום שצריך היזק בגופו של בהמה הרי שבכה"ג ל"ח היזק בגופה של בהמה.

ודו"ק וע"ע אבי עזרי, ואבן האזל שהאריך.

ויש עדיין ליישב דכל התירוצים מיישבים שצריך דקאזיל מיניה, אך אין צריך דקאזיל מיניה מיניה, וע"ע באחרונים הנ"ל ע"כ.

**דף יח' ע"א**

**כח כחו לסומכוס ורבנן:**

**גמ':** ואלא הא דבעי ר' אשי כח כחו לסומכוס וכו'. **ועיין רא"ש להלן דף יט'** שכ' דהא ודאי דלרבנן כח כחו ככחו וחייב ח"נ כדין צרורות, ומשום שכח כחו ככחו, וכל האיבעיא אולי לסומכוס אתי הלכתא לגרוע מכח כחו להעמידו בח"נ, **ועיין תוס' לקמן כב' ע"א ד"ה "ורבי", וכן בר"מ פ"ב** **מנזק"מ הי"ז** שנקטו דל"כ, ובאמת לרבנן כח כחו לאו ככחו ופטור לגמרי, ורק לסומכוס מסתפקינן אי כח כחו אתי מהלכתא לחצי נזק, **ועיין רא"ש** שהקשה דהא לפי"ז אתי הלכתא לאחמורי מפטור לגמרי לח"נ, ובפשטות ההלכתא אתי להקל ולא להחמיר**. ועיין חי' הגר"ש סי'** **טז'** שיישב דהלכתא באה להקל שכחו וכח כחו אינו כגופו, וכמש"נ שבממון המזיק צריך דוקא שהשור יזיק. ולרבנן טעם הפטור בכח כחו הוא ג"כ רק מחמת ההלכתא שכח בהמה אינו נחשב ממון המזיק אלא הוי חיוב חדש שנתחדש בכחו לח"נ ובכח כחו פטור, **ועיי"ש שהוכיח כן דהר"מ** פסק לגבי רציחה וחיוב גלות שכח כחו ככחו ומה שפטור מגלות הוא משום אונס, ומאידך נתבאר שהר"מ פסק שכח כחו בממון המזיק פטור, וע"כ כמש"נ שההלכתא ממעטת כחו וכח כחו מלייחשב כגוף השור, ומיושב שגם לסומכוס חשיב שההלכתא באה להקל.

**ועיין גר"א שצ' סקי"ג** שהקשה דלשי' הר"מ הנ"ל והתוס' בדף כב' שבעיא דר' אשי היא גם לרבנן דאם כח כחו לאו ככחו הרי שלרבנן פטור לגמרי, א"כ מדוע הגמ' בסוגין שואלת ממתני' דתרנגולים שהיו מחטטין בחבל דלי ונשבר הדלי וניתז ממנו על כלי אחר דעל דלי משלם נ"ש ועל הכלי שנשבר מהנתז משלם ח"נ, דאם כרבנן ע"כ בתר מעיקרא ואם כסומכוס ע"כ דכח כחו משלם ח"נ, ומדוע אם מתני' כרבנן לא מוכח דכח כחו ככחו ומשו"ה משלם על הכלי השני ח"נ, דאם כח כחו לאו ככחו היה צריך להיות פטור, **ועיין גר"ש הנ"ל שיישב** שאם אתיא כרבנן ומשום דבתר מעיקרא אזלינן א"כ הנתז שניתז אינו נחשב כח כחו, שאם הכלי עצמו חשיב בתר מעיקרא וחשיב גופו א"כ הנתז שניתז ממנו הוי כחו ולא כח כחו, עיי"ש שהאריך בסברא זו.

**עוד בענייני בתר מעיקרא, וצרורות:**

**נתבאר** שהשי' העקרית הוא שלמ"ד ב"מ ראשון חייב ושני פטור, ולמ"ד בת"מ ראשון פטור ושני חייב, **ושי' הרמב"ן** שאף למ"ד בת"מ שני פטור משום שהזיק כלי שאין לו דמים, **ושי' הרשב"א** דף כו' משמיה דהראב"ד שאף למ"ד ב"מ ראשון פטור מכיון שלא נגמרו מעשיו ובסוף ע"י אחר.

**הרמב"ן** הוכיח שלהל' בת"מ מהא דזורק אדם מהגג ואחר הרגו אין מחייבים את הראשון, וכן בבא שור וקבלו בקרניו השור חייב בכופר ול"א שהראשון כבר הרג את האדם וע,כ שאזלינן בתר ת"מ.

**ולפמש"נ** שנידון דב"מ הוא אם ניתן הגדרת שם לפעולה ע"פ ייעודה, או שניתן הגדרה למעשה רק ע"פ פעולתה בפועל, ולמ"ד ב,מ הרי שייעוד המעשה זריקה וייעוד החפץ להיות ניזוק ע"י מעשה זריקה מגדיר שיש מצב של מעשה היזק שהזורק חייב עליה באחריות, ולכן חל על הזורק חיוב אחריות על החפץ ולכן שני פטור, שאין לחייב את השני אם כבר יש אחראי למצב של אפשרות שיאבד וינזק הממון. (וכמו שעל גזילה לא חייבים משום מזיק, ואכ"מ.) **הרי שלפי"ז א"ש** שדוקא חיוב תשלום נזיקין יש לומר שאם נאבד הממון חיב בתשלומיו, ואם ייעודו לינזק ע"י אדם הרי שהאדם אחראי על המצב שהחפץ עומד לינזק וחל עליו חיוב אחריות, אולם לענין חיוב רוצח או חיוב כופר , אין חפצא של חיוב אחריות על אדם שעומד למות ע"י רוצח שמשו"כ יחול חיוב אחריות, ולכן אף אי ב"מ אזלינן מ"מ זורק אדם מראש הגג אין חפצא שעל הזורק חל אחריות שתפטור את השני.

**פשוט** שאין כוונתנו שחיוב אחריות בפועל שעל הראשון פוטר את השני, **דהא רש"י דכ"ו** מוקי למימרא דרבה בבעלים שזרק חפץ ובא אחר ושברו, אלא הכוונה שאם יש אחראי על מעשה הזריקה ועל ייעוד הממון לשבירה ל"ש תורת חיוב לשני, ומ"מ ברציחה ל"ש אחראי על מעשה המתה, ועד שלא המית בפועל אין אחראי להמתה, ולכן ודאי אף אי ב"מ אזלינן השני או השור שקבל בקרניו חייב ודו"ק.

**הובא החזו"א יא יב' שהקשה מגמ' דנ"ג** בשור שדחף אדם שחייב כופר,והקשה מדוע למ,ד בת"מ לא נפטור מכופר כמבואר בדמ"ד שצרורות פטור מכופר, (ולעיל הבאנו שהחזו"א יישב שבחיפה בכוונה ודאי ל"ה צרורות אף אי בת"מ אזלינן , וכבר נתבאר.) **ועוד יישב החזו"א** שלענין כופר אם השור דחף אדם ודאי אזלינן ב"מ, שהעיקר בכופר הוא מעשה שור באדם, ולכן בצרורות אף לסומכוס פטור, מכיון שהשור לא נגע באדם, ולכן אף אי בת"מ ל"ח צרורות מכיון שהשור נגע באדם, והדברים צ"ב.

**ונראה לייסד** שדוקא במעשה מזיק שייך לדון ענין של בת"מ, שיסוד חיוב נזיקין הוא איננו על עוון מעשה מזיק, אלא יסוד פרשת חיוב נזיקין הוא חסרון הניזק, וכשיש נזק שנחסר מטילים את האחריות על האחראי והגורם לחסרון הניזק. הרי שכאן יש לדון שכ"ז שלא נעשה בפועל נזק לניזק לא מוגדר עדיין מעשה המזיק כמעשה מזיק, וזהו בת"מ , שאין הגדרה למעשה עד שיתברר השלמת פעולתו. אולם רציחה וכופר חיובם על עוון הרציחה, הרי דל"ש כלל לומר שזריקת האבן לא יהיה לה הגדרת מעשה רציחה עד שיפעל רציחה בפועל, דא"כ יצא שבשעה שזרק אבן לא היה בו עוון מעשה רציחה, וע"כ שבדבר שחיובו על מעשה עוון שעשה צריך להגדיר את מעשה זריקת האבן ע"פ ייעודו שאם הוא מיועד להרוג הזורק נחשב מעיקרא שעשה מעשה רציחה, ולכן בשור שדחף אדם שבאים לחייבו בעוון הריגת אדם ודאי שאם לבסוף נהרג האדם נחשב שהשור מעיקרא עשה מעשה רציחה שיש לו ליתחייב עליה כופר, ובזה ודאי ב"מ אזלינן. (וכן משו"כ בשור שדחף כותל אף לסומכוס השור פטור, שבנזיקין יסוד המחייב הוא חסרון הניזק ומטילים חיוב על האחראי, וסבר סמומכוס שאף ע"י דחיפת כותל על אדם ע"י השור הוא חייב אולם לכופר הענין הוא עוון רציחה, ולזה צריך דחיפת שור באדם, ודחיפת כותל ע"י שור על אדם ל"ח רציחה, אך יכול לייחשב סיבת אחריות על הפסדו של הניזק, ודו"ק.) ולמרות שבזרק אדם ושור קבל בקרניו חייב כופר, ולכאורה עולה שבכופר לכ"ע בת"מ אזלינן, וכמש"נ פשוט הוא, שודאי אם דחף שור אדם ומת מכח דחיפתו בהכרח מוגדר מעשה הדחיפת אדם כמעשה עוון שיחוייב בכופר, והוי ב"מ אזלינן, אך אם יזרק אדם מן הגג וקבל השור בקרניו, מכיון שזריקת האדם מן הגג לא הושלמה להיות המעשה ש הרציחה, וכמש"נ אף אם ברציחה מוגדר המעשה מעת ייעודו להרוג, אולם לפטור את השני משו"כ א"א, שדוקא בנזיקין שייך לומר שכבר חל על הראשון שהוא אחראי על ענין החפץ, אולם ברציחה וכופר החיוב הוא על עוון רציחה וזה תלוי במי שהרג בפועל, **ועולה** שלענין כופר בזרק שור אדם ומת מחמתו אזלינן ב"מ, ואם זרק שור אדם וקבל שור אחר בקרניו שלא הושלם מעשיו של ראשון הרי שבתר ת"מ אזלינן, ודו"ק היטב בזה.

**ונראה עפי"ז** לבאר את שי' הרשב"א בשם הראב"ד שאף אם ב"מ הראשון פטור, דסבר שגם בנזיקין אין מושג של חיוב אחריות על חפץ שעומד לינזק, ולכן אף אי ב"מ אזלינן ולכן לענין צרורות חשיב גופו, מ"מ אף שמעשה זריקת כלי המיועד לנזק נחשב כמעשה נזק, מ"מ מכיון שאין חפצא של חיוב אחריותעל מצב של חפץ שעומד ליאבד א"כ הוי כמו רציחה שאין חיוב של ראשון שימנע שיחול חיוב של שני, ודו"ק כי קצרתי בזה.

**הובא הרשב"א** שתרנגול שמחטט בחבל דלי מכיון שאינו נוגע בכלי חשיב צרורות אף אי ב"מ אזלינן, עיין משב"ז, **ועוי"ל** שמכיון שנתבאר שממון המזיק הוא דוקא על ממון שזימן בעלי הממון, ואם נוסף ממון של מדעת בעליו ושלא בכוונה של הבהמה ל"ח ממון המזיק שבאחריות בעלי הממון, הרי שי"ל שכ"כ אם הבהמה עושה מעשה חטיטה ויוצא נפילת דלי ג"כ אין נחשב מצב שבעלי הממון אחראים ע"כ, שאחריות הבעלים על הממוןכפי שזימן, ועל פעולות אף שלא בכוונה של הבהמה, אולם אם הבהמה נתכוונה למעשה א' ויצא באקראי מעשה אחר בכה"ג חל פטור שמעשה כזה שנולד לצידו של מעשה אחר אינו באחריות הבעלים, ודו"ק היטב. **עוי"ל** שבחטיטת חבל דלי הא הוי השתמשות בכח כובד הכלי, ואף שבאדם אולי אינו נחשב אש, מ"מ בהמה אינה יכולה לייחס אליה כח אחר לייחשב מעשב דידה, ואף שבגמ' דף כג' מבואר שגיריה דכלב חשיב צרורות , וזהו אחרי שנתחדש צרורות שבהמה חייבת לא רק על עשייתה, אלא שממון או פעולה שנוסף ממנה חייב ח"נ, ואז גם על חטיטת חבל יש לחייב ח"נ מחמת שאחריות הבעלים על כח הנוסף מהבהמה לח"נ, אולם לייחשב ממש גוף הבהמה א"א כמש"נ שאין אפשרות לייחס כח אחר לייחשב גופה של הבהמה, ויכול ליתחייב עליה רק משום צרורות. ויעויין.

**בענין הקושיא שמקשים על הרמב"ן** אם בת"מ אזלינן מדוע הזורק כלי חייה הא עד הת"מ כבר אין לו דמים, ולפמש"נ הא פשוט שלאחר הת"מ הא הוגדר מעשה הזריקה למפרע כמעשה מזיק וחייב עליה , דנידון דבתר מעיקרא או בתר ת"מ הוא רק אם המעשה מקבל הגדרתו לאחר שבירה למפרע , או"ד עצם ייסוד המעשה להזיק מגדיר את המעשה , אולם פשוט שלאחר שבירה הוגדר המעשה למפרע, ולכן ודאי חייב עליו. **וכן לפי"ז י"ל** שאף בזורק כלי והוא עצמו שברו באויר ולכאורה שיפטר משום שהזריקה לא שברה , ומה שהוא עצמו שברו באויר כבר אין בו שוויות. וי"ל שדוקא אחר ששברו באויר הוא הפקיע את שייכות ואחריות הראשון משבירת הכלי, אבל אם הוא עצמו שברו באויר יש להחשיב את השבירה באויר כהמשך סיבת אחריות על הזורק ולא יפקע חיובו, וצ"ע בכ"ז.

ב**עיא דמגופו או מעליה:**

**צד תמות במקומה עומדת:**

**משונה בחצר הניזק:**

**בגמ'**: בעי רבא ח"נ צרורות מגופו משלם או מעליה, מגופו משלם דלא אשכחן ח"נ דמשלם מהעליה, או"ד מהעליה משלם דלא אשכחן אורחיה דמשלם מגופיה.

**ועולה** שדין מגופו תלוי, או, בח"נ, או באורחיה.

**ועיין קה"י סט"ז** שהקשה מהא דמשונה בחצר הניזק דלר"ט משלם נ"ש מגופו, וכן לר"י דכל מועד משלם נ"ש וחצי מגופו משום צד תמות במקומה עומדת, וא"כ עולה שדין מגופו אינו תלוי בח"נ. עיי"ש.

**עיין תוס' לקמן מה' ע"ב ד"ה "לא**" שביאר שיסוד דברי ר' יהודה דצד תמות במקומה עומדת הוא מסברא לענין שאף שור מועד צריך שמירה מעולה, דמכיון שנעשה מועד לא יופחת דין שמירתו, וכ' התוס' דממילא מסברא נמי דין התשלום הוא בח"נ מגופו, שאם שמירתו כתם הרי שנשאר גם דין תשלום ח"נ כתם מגופו, **ועולה בדברי התוס'** שדין מגופו תלוי בכך שצריך שמירה מעולה ולא שמירה פחותה דהא כאן משלם נ"ש והוי אורחיה לאחר שהועד, ומ"מ מכיון שנשאר דין שמירה מעולה משו"ה משלם ח"נ מגופו. **ועולה צד שלישי** שדין מגופו תלוי בחיוב שמירה מעולה, וצ"ע דבסוגיין עולה שתלוי או בח"נ או באורחיה.

**עיין תוס' בסוגיין בע"ב ד"ה "היכא"** לענין שי' ר"ט במשונה בחצר הניזק דיליף בק"ו שחייב נ"ש ומבואר בגמ' דמשום דיו מ"מ משלם מגופו, והקשה תוס' מדוע לא נילף מק"ו שמשלם מהעליה ומדיו נלמד שמשלם ח"נ, ותי' התוס' שאם נילף כן יצא שמשלם ח"נ מעליה והוי עקירת הדין יותר מאם נומר שמשלם נ"ש ומגופו שאז הח"נ שיש בשור תם לא נשתנה אלא נוסף עליו לשלם נ"ש, וצע"ק דסתר עצמו מיניה וביה, דמחד סבר שלומר ששור תם בחה"נ ישלם ח"נ מעליה הוי עקירה של הדין, דהיינו שישנו דין שח"נ הוא מגופו, ומאידך ייצא אליבא דאמת שילפי' שמשלם נ"ש ומגופו, ושוב עדיין הוי אותה עקירה דהא אמרינן שדין מגופו תלוי בח"נ א"כ מ"ש לומר שמשלם ח"נ מעליה מלומר שמשלם נ"ש מגופו, ודו"ק, וצע"ק.

**והנראה בכ"ז**, ובהקדם נבא לבאר ולתת טעם לגזית הכתוב של "חצי נזק" בשור תם, ובצרורות.

**ונראה לבאר** שבשור מועד הרי שענין ההיזק תלוי רק בשמירת הבעלים, דמצד "המזיק" הרי שיש לפנינו מזיק גמור, וכל הנידון הוא אם המזיק שמור או לא, הרי שאם לא שמר הבעלים את המזיק הוא זימן מזיק להזיק ולכן חייב נ"ש, משא"כ בשור תם, שאינו נחשב למזיק, הרי שענין זימון ההיזק תלוי בב' דברים, א', שהשור יגח ויהפך בכך ליהיות מזיק, ב', שלא ישמרנו בעליו ועי"כ מזמן את השור להזיק, הרי שענין אי השמירה הוא רק גורם א' מב' גורמים שמביאים לידי זימון מזיק, שצריך שהשור יהפך למזיק, ושבעליו לא ישמרנו, ולכן הבעלים חייבים רק חצי נזק מכיון שהם רק חצי גורם לזימון המזיק להזיק, ודו"ק.

**וכן יש לבאר את ענין של צרורות,** דמכיון שאין השור עצמו מזיק אלא השור יוצר כח אחר שאינו כלול בשור דמעיקרא, הרי שענין זימון המזיק להזיק נמי תלוי בב' גורמים, א', שיווצר ע"י השור כח להזיק, ב', אי שמירת הבעלים, ולכן מכיון שאי שמירת הבעלים הוא רק גורם א' מב' גורמים לזימון ההיזק לכן חייב ח"נ, ודו"ק.

**ונראה לבאר ענין של מגופו בשור תם,** דכבר ביאר הגר"ח שיסודו שדין מזיק חל על השור ולא על הבעלים, ונראה לבאר, שמכיון שהבעלים בכך שלא שמרו הם לא זימנו מזיק, אלא השור מעצמו הזיק, אלא שהבעלים אחראי עליהם בכך שיכל לשמור ולמנוע שיזיקו, אך עצם דין המזיק אינו חל על גופם של בעלים, דדוקא אם זימנו "מזיק" החיוב חל עליהם, אך בשור תם הא השור עשה עצמו למזיק בנגיחתו, ולא הבעלים זימנו מזיק ולכן החיוב לא חל על הבעלים אלא על השור, אלא שהבעלים אחראי על כך שלא מנע מהשור להזיק ולכן גובים מהשור שהוא ממונו של בעלים, ודו"ק.

**ולפי"ז יש לבאר בעיא דגמ' בצרורות אם משלם ח"נ מגופו או מן העליה,** והנידון הוא האם מכיון שהשור יצר את כח המזיק, ומשו"ה הא חיובו ח"נ, הרי שמשו"כ יש לדון שעיקר המזיק חל על השור שיצר את המזיק, וכמו בשור תם שהשור יצר את המזיק, ולא הבעלים זימן מזיק. הרי שמשו"כ בצרורות נמי ישלם מגופו דהשור הזיק ורק הבעלים אחראי ע"כ שלא מנע את השור מלהזיק, **או"ד מעליה משלם** דהא באמת צרורות הוי אורחיה, הרי שהבעלים זימן שור שיוכל ליצור כח דצרורות, אלא דמכיון שכדי שיווצר המזיק צריך גם את עשיית השור הרי שמשו"כ הוסר חצי אחריות מהבעלים וחייב רק ח"נ, אך החצי אחריות שחייב הבעלים הרי דהוי אי שמירת מזיק המזומן להזיק, ויש סיבה להטיל חצי אחריות של הבעלים על גופם של בעלים מחמת שהם זימנו מזיק ליצור מזיק דצרורות, ולא דמי לשור תם שכל יצירת וזימון המזיק הוא כולו ע"י השור ולכן דין המזיק חל על השור ולא על הבעלים, ודו"ק.

**ונבא לבאר את שי' ר' יהודה דצד תמות במקומה עומדת,** ויסוד הנידון הוא אם שור מועד צריך שמירה מעולה, **ונראה לבאר** הענין ששור תם צריך שמירה מעולה ושור מועד סגי בשמירה פחותה, שבשור מועד יסוד החיוב הוא בכך שהבעלים מזמן מזיק להזיק, הרי שלהגדיר שזימן מזיק להזיק הוא רק ע"י פשיעה, שע"י פשיעה מוגדר שהמזיק הזיק ע"י שהבעלים זימן אותו להזיק ע"י שהפקירו ופשע בו. אולם בשור תם כמש"כ הא עצם המזיק הוא השור עצמו, וחיוב הבעלים הוא רק שמחייבים את השור למרות שהוא ממונו מכיון שהבעלים לא מנע את ההיזק, אך לא אתינן לומר שהבעלים זימן את ההיזק כדי לחייבו, אלא רק לא פוטרים את השור אף שזהו על חשבון הפסד בע"ב משום שבע"ב לא מנע את השור מלהזיק, **ולכן עד שמירה מעולה עדיין יש להחשב שיש לחייב את הבעלים** בהפסד השור מכיון שלא מנע את השור מלהזיק, ודוקא אם באים להטיל דין מזיק על הבעלים צריך פשיעה לחייבם, אבל כשדין מזיק הוא על השור הרי שאין בעלות הבעלים מעכבת את גביית השור כ"ז שהיה בכחם למנוע את היזק השור ולכן לא סגי לפטרם אלא בשמירה מעולה, ודו"ק היטב. **הרי שרבנן ור' יהודה נחלקו** דלרבנן אחרי שהועד השור פקע מיניה שם שור המזיק, והוי מזיק כשן ורגל שחיוב הבעלים הוא ע"ע זימון המזיק להזיק ולכן סגי בשמירה פחותה, ולר"י אף שהועד השור מ"מ לא בטל המהלך שיש כאן שור שהזיק וחייב מגופו ח"נ, דגם שור מועד אפשר ליתייחס אליו שהשור הזיק וחייל עליה דין תשלום בגופו של שור, והבעלים יפסיד ח"נ מכיון שהבעלים אחראי בחצי אשמת המזיק, ומה שהשור נעשה מזיק גמור זהו כלפי הח"נ השני, ולכן אם שמר שמירה פחותה שא"א לחייב את הבעלים על הח"נ השני מכיון שבשמירה פחותה אין עוד לחייב את הבעלים ע"כ שזימן מזיק, אך עדיין יש לחייב את השור ע"כ שנגח וישלם מגופו ח"נ מכיון שלענין מה שהשור עצמו הזיק הרי שהבעלים אחראי רק בחצי ע"כ שלא מנע את השור מלהזיק, ולכן משלם ח"נ מגופו עד שישמור שמירה מעולה.

**ועולה** דלא הוי סתירה מה שבסוגיין מצאנו סיבה למגופו או משום ח"נ או משום אורחיה, וכמש"נ שהנידון אם צרורות נמי חשיב שאין כאן זימון מזיק ע"י הבעלים ומשו"כ חיובם ח"נ ואשר ע"כ גם חיובם מגופו, או"ד צרורות מ"מ משום דהוי אורחיה הרי שחשיב שהבעלים מזמנים מזיק ולכן חיובם מן העליה, אך עדיין תלה התוס' לקמן מה' הנידון דר' יהודה דצד תמות במקומה עומדת, שנידון תשלום מגופו תלוי באם צריך שמירה מעולה, וכמש"כ שאם חיוב הבעלים הוא מגופו דהיינו שאין הבעלים חייבים על זימון המזיק אלא חיובם ע"כ שלא מנעו את המזיק ולכן גובין מגופו של שור אף שמפסידים, הרי שלזה יש לחייבם כ"ז שלא שמרו שמירה מעולה, ולכן לר"י שור מועד שעדיין יש חיוב שמירה מעולה הרי שרואים שמחייבים את הבעלים ע"כ שלא מנעו את ההיזק, אך המזיק הוא השור עצמו, ולכן דין התשלום מגופו של שור, ודו"ק היטב.

**הקשינו מהתוס' להלן** בענין שור תם בחצר הניזק לר"ט, דנקט התוס' שעדיף שיהיה נ"ש מגופו, ולא שיהיה ח"נ מהעליה דחשיב בכך עקירה טפי, וצ"ע מ"מ דאם יש כלל שח"נ הוא מגופו ונ"ש מן העליה א"כ מ"ש הא מהא, **ונראה לבאר שי' ר"ט** דסבר דשור תם בחצר הניזק יש כאן בעצם שור תם שאינו מוגדר מזיק, ולכן יש סיבה שדין התשלום יהיה מגופו, מכיון שא"א לומר שהבעלים זימן מזיק להטיל החיוב על גופם של בעלים, ולכן עיקר החיוב חל על השור ככל שור תם, אלא דנקט דמכיון שהשור הזיק בחצר הניזק הרי שעצם פשיעת הבעלים שהכניס את השור לרשות האסורה זהו סיבה להטיל עליו את כל אחריות זימון השור להזיק, דדוקא שור תם ברה"ר דינו בח"נ מכיון שהבעלים אחראי על חצי זימון ההיזק אבל בחצר הניזק שבע"ב אחראי ע"כ שהבהמה נכנסה לרשות ניזק שלא ברשות זהו סיבה להטיל על הבעלים את האחריות על כל הנזק ול"ש לומר שהבעלים רק זימן חצי סיבת מזיק, אך מ"מ מכיון שהשור אינו "מזיק" אלא השור עשה מעשה היזק מעצמו הרי שעיקר החיוב מוטל על השור ולא על הבעלים, ורק שמכיון שהבעלים זימן את השור לחצה"נ זהו סיבה לומר שהבעלים אחראי בכה"ג על נ"ש ול"ש לומר שהבעלים אחראי רק על זימון חצי נזק,ולכן יש יותר סברא לומר נ"ש מגופו, ועדיף מלומר ח"נ מן העליה, דל"ש כלל מן העליה בשור תם מכיון שאין סיבה להטיל תשלום ההיזק על הבעלים, ודו"ק היטב.

**יעויין לקמן דף מ'** בשאלו בחזקת תם ונמצא מועד דמשלם ח"נ, וצ"ע שיפטר לגמרי דשור תם ליכא ושור מועד לא קבל ע"ע, וע"כ עולה דלכ"ע בכל שור מועד שייך לדונו כשור תם, אלא דלרבנן דר"י אם נוהג דין שור מועד בטל דין שור תם, אבל בשאלו בחזקת תם שאין נוהג דין שור מועד הרי שלכ"ע נוהג דין שור תם, ודו"ק היטב.

**בעיא דהעדאה לצרורות:**

**בעיא דשנוי לצרורות לרביע נזק:**

**בעיא דהיתה מהלכת במקום שודאי מנתזת:**

**בעיא** דגמ' אי יש העדאה לצרורות, **וברש"י לל"ק** מיירי בצרורות בשנוי, דאל"ה ל"ש בהו העדאה מכיון דהוו אורחיה, **ולל"ב** מיירי אף בצרורות דאורחיה ומ"מ מבעיא ליה אם יש שנוי מכיון דלקרן מדמינן לה דהא קאים בחצי נזק כקרן.

**ובאבן האזל** ביאר לל"ב דהנידון אם יש שנוי הוא משום דצרורות יש בהם ג"כ ענין של משונה, ויישב עפ"ז את השמטת הר"מ הני בעיות דמכיון דפסק מהעליה משלם ע"כ שאין כאן ענין של משונה, עיי"ש, **ויש להאיר** דא"כ מדוע רש"י והראשונים העירו על ל"ב דהא הוו אורחייהו ול"ש העדאה, הא להגרא"ז הוי צרורות משונה, וצע"ק.

**ובאמת יש לבאר** דאף אי צרורות אין בהם כלל ענין של משונה מ"מ יש מקום לדון אם שייך בהו העדאה, דלפמש"נ יסוד הענין של צרורות הוא שגדר ההיזק אינו מתייחס לגוף הבהמה, אלא שהבהמה יוצרת כח נגד ממנה שמזיק, ולכן אין הענין תלוי דוקא בכחו, אלא אף עפר ברגלי תרנגול חשיב צרורות, וכמש"כ, וא"כ י"ל שע"י ג"פ שבהמה מנתזת צרורות שוב חשיב האי רגילות כדבר שהוא מתייחס לגופה של הבהמה, וכמו שנגיחה מדעת השור חשיב גופו אף אי אזלינן בתר תבר מנא, וכמו שביארנו לעיל שמכיון שדרכו של שור לדחוף חשיב הדחיפה כגופו של מזיק, כ"כ אם ינתז צרורות ג"פ ייחשב ענין הניתוז כדבר שהוא מגופה של בהמה, ולא ייחשב עוד דבר שנולד ע"י הבהמה ושמשו"כ ייחשב צרורות ולא גופו של "מזיק", ודו"ק.

**ומ"מ** דיינינן דאולי אין שום מעלה בג"פ מכיון דהא הוי אורחיה ואין שום תוספת בכך שנעשה ג"פ, והא גופא האבעיא בגמ', ודו"ק.

**וכן לל"ק** דרש"י י"ל דבאמת מכיון דהוי אורחיה אין שום מעלה בג"פ להחשיבה גופה של בהמה ולא צרורות, אולם בצרורות ע"י שנוי יש לדון דמכיון שהוי משונה ואייעד ג"פ, הרי שע"י ג"פ חשיב גופה של בהמה ולא ייחשב עוד כח המתיילד להזיק ושייחשב משו"כ צרורות.

**מתבאר בגמ'** דהא בעיא אם יש שנוי לצרורות לרביע נזק הוא דוקא אם אין העדאה לצרורות, ואם יש העדאה לצרורות אין נידון אם יש שנוי לצרורות, ולאבן האזל א"ש דאם יש נידון מועדות בצרורות ע"כ שיסודו משום שנוי ושוב ל"ש לדון שנוי לצרורות דהא כל ענין צרורות הוא שנוי, ול"ש ב' פעמים שנוי, **אולם כבר הערנו לעיל** דלא משמע שנידון צרורות הוא משום משונה, וביארנו שנידון דהעדאה לצרורות הוא שע"י העדאה ג"פ נחשב התזת הבהמה כגופה של בהמה ול"ח עוד כח מתחדש, **וא"כ צ"ע** מדוע ל"ש לדון שע"י ג"פ יחול עם העדאה לשנוי שע"י ג"פ הוי המשונה לאורחיה, וע"י אותם ג"פ שיחול גם גדר הנ"ל שההתזה אינה נחשבת כח מחודש אלא גופה של בהמה, ומדוע מבואר בגמ' דל"ש שג"פ התזה יוכלל לחייב מרביע נזק לנ"ש. **ונראה לבאר** דכ"ז שהשור תם, וכמש"כ בשור תם הרי של"ח שיש כלל "מזיק", אלא יש רק מעשה היזק של בהמה, אולם הבהמה אינה נחשבת "למזיק", הרי שסברה הגמ' שג"פ נגיחה שאינה נחשבת מעשה של "מזיק" אלא רק מעשה היזק מזדמן, הרי שבכך לא נעשה שבג"פ יהפך ענין ההתנה כדבר שהוא מגופה של בהמה, ועדיין נחשב ענין ההתזה כדבר נפרד מהבהמה ועניינה צרורות, ודו"ק.

**בעצם האבעיא דגמ' אם יש שנוי לרביע נזק, מתבאר כמה שי' ראשונים בזה, דשי' הרא"ש** דהא פשוט שע"י שמבעטת חשיב קרן לענין שחייבת ברה"ר, וכל האבעיא רק אם יש צירוף דמשונה וצרורות לחייב רביע נזק, **ויש לבאר את הנידון,** דכמש"נ הא יסוד ענין של ח"נ הוא ע"י שמוגדר שהבעלים הם אחראים רק על חצי מזיק, או מחמת שהבהמה איננה נחשבת מזיק בשור תם, או בצרורות שהבהמה יוצרת מזיק אחר, ועכ"פ מכיון שב' הסיבות הם סיבות לגרום לכך שהבעלים אינו אחראי גמור על המזיק הרי ששניהם יחד נמי אין בהם אלא להעמיד על ח"נ ולא על רביע נזק, או"ד מכיון שענין משונה יסודו שהבהמה איננה "מזיק" ולכן הוקלש אחריות הבעלים, וענין של צרורות הוא ענין שהעמדת "המזיק" נעשית ע"י הבעלים וע"י מעשה הבהמה, הרי דהוו ב' סיבות למעט חיוב הבעלים, ולכן הוי בצירוף סיבה למעט לרביע נזק, ודו"ק.

**שי' רש"י** בסוגיין דהא פשיטא דצרורות אף בשנוי פטורים ברה"ר דהוו תולדה דרגל, וכל האבעיא רק לענין רביע נזק. **ונראה דרש"י לשי'** שכ' לעיל דצרורות דשן הוו נמי תולדה דרגל, וביאור הדבר דצרורות שהם אינם מגופה של בהמה הרי של"ש בהם עניינים של הגדרה מסויימת של כוונה להזיק או של הנאה להזיקו, ולעולם נחשב כבהמה שהזיקה סתמא דמילתא אגב אורחא, ולכן דמי לרגל והוי כל צרורות תולדה דרגל, ודו"ק, **אולם נראה** שדוקא עניינים שקשורים לצורת מעשה הבהמה, כגון "כוונה להזיק", או "הנאה להניקו" הרי שי"ל של"ש בצרורות, וכמש"נ מכיון שצרורות הם נחלקים מן הבהמה ול"ש לדון עליהם שצורת המזיק יש בו חומר של כוונה להזיק או הנאה להזיקו, אולם ענין של "משונה" י"ל שזהו איננו צורה במעשה המזיק של הבהמה, אלא זהו סברא בכל המזיקים, שמכיון שהוא משונה יש פחות סיבה לשמור ממנו, ואין מעשה משונה מחשיב את הבהמה "למזיק" בעבור מעשה משונה ולכן אין לבעלים אחריות כ"כ על מעשה של משונה, **ולכן מצאנו בגמ' לדון אם יש שנוי לצרורות, ולא מצאנו נידון אם יש כוונה להזיק או הנאה להזיקו בצרורות,** וכמש"כ שכוונה להזיק והנאה להזיקו הם ביסוד "המזיק", ולכן צרורות שהם פעולות שנפרדות ממעשה הבהמה כולם רגל הם והא סתם ענין של הזיקן מצוי ול"ש בהם סיבות לחייב מצד כוונה להזיק או הנאה להזיקו, **ורק ענין של משונה** שיסודו הוא סיבת פטור אחריות על הבעלים מצד שאין השור מזומן להזיק במשונה, הרי שנידון זה שייך בכל הג' אבות דשור ולכן יש לדונו אף בצרורות. [וכן מדוקדק בר"מ שקודם הביא לענין של תם ומועד, ולאחמ"כ חילק ענייני קרן שן ורגל, וע"כ שענין של משונה שייך בכל המזיקים ואין זה דבר שהוא נידון רק בקרן, ודו"ק]. **ומשו"ה סבר רש"י** דבאמת ודאי צרורות הוו תולדה דרגל, ול"ש בהם אפיונים מסויימים של כוונה להזיק והנאה להזיקו, ולכן ודאי פטור ברה"ר מכיון שיסוד ההיזק הוא ככל אורחיה שפטור ברה"ר, ורק ענין של משונה להעמידו ברביע נזק בזה דיינינן, דמשונה הוי נידון בכל המזיקים, וזהו האבעיא אם יש שנוי לצרורות לרביע נזק, ודו"ק היטב.

**ושי' הר"מ** דבעיא דשנוי לצרורות הוא באמת לב' העניינים, האם הוי תולדה דקרן וחייב רביע נזק וחייב ברה"ר, או"ד הוי תולדה דרגל ופטור ברה"ר וחייב ח"נ. דהיינו **דלהרא"ש** צרורות דקרן הוי כקרן וחייב ברה"ר, וספק הגמ' הוא רק אם ב' סיבות לח"נ הוי סיבה לרביע או לא, **ולרש"י** צרורות דקרן הוי ודאי תולדה דרגל ופטור ברה"ר, ובעיא דגמ' הוא אם שנוי הוי סיבה להעמיד אף רגל לחצי נזק וממילא קיימא ברביע נזק, או לא, **ולהר"מ** הא גופא אבעיא לן אם צרורות דקרן הוי קרן וממילא חייב ברה"ר וקאים ברביע נזק, או"ד הוי תולדה דרגל ופטור ברה"ר ונשאר בח"נ.

**והנה בגמ' אבעיא לר' אבא בר ממל,** בהלכה במקום שאינה יכולה שלא לנתז וביעטה אם הוי שנוי, או"ד מכיון שבין כה היתה מנתזת חשיב כמו אורחיה. **ויש להעיר** מדוע אבעיא לן דוקא בשנוי לצרורות, הא איכא למבעיא בכל שור שיכל לאכול באופן של אורחיה ואכל באופן של משונה אם חשיב שנוי או לא, וכן הוי ליה למבעיא בכל שור שמוכרח להזיק בלא כוונה להזיק והזיק ע"י כוונה להזיק אם נחשב בכה"ג מזיק עם כוונה להזיק, וכנ"ל בהנאה להזיקו. **ונראה לומר** שבאמת בכל ממון המזיק, אם יכל להזיק באורחיה והזיקה בכוונה להזיק וודאי הוי נחשב כוונה להזיק וחייב ברה"ר, דמכיון שבפועל צורת המזיק היה ע"י כוונה להזיק הרי שאחריות הבעלים הוא על מזיק של כוונתו להזיק ולא איכפת לן מה שהיתה בין כה עשויה להזיק ע"י אורחיה, **וכן** בהמה שבין כה היתה צריכה להזיק כדרכה והזיקה במשונה י"ל דמכיון שענין של משונה הוא סיבה למעט בחובת השמירה של הבעלים, הרי שאם בין כה היתה הבהמה מזומנת להזיק ע"י אורחיה וחל על הבעלים חובת שמירה על המזיק, שום לא יגרע חיובו מה שבפועל הבהמה הזיקה ע"י משונה.

**ונראה לומר דבעיא דר"א בר ממל הוא דוקא** בצרורות שהיתה בין כה מנתזת וביעטה, דלפמש"נ בצרורות לית ביה ענייני צורת מזיק של כוונה להזיק וכו' ומשו"ה סברה הגמ' שצרורות תולדה דרגל, [ואף להראשונים ששייך צרורות בקרן ושן מ"מ הא חזינן דסברה הגמ' בדף ו' שענין צרורות ילפי' בעיקרו מרגל, וכמש"כ שע"י צרורות מתבטל ענין צורת המזיק והכל נחשב כרגל, ודו"ק]. הרי שכאן יש לגמ' ליסתפק האם מכיון שמ"מ ביעטה ועשתה מעשה של כוונה להזיק שוב לא איכפת לן מה שבין כה היתה מנתזת, או"ד דמכיון דבצרורות אין שום משמעות לכך שיש צורה של כוונה להזיק וכד' מכיון שהמעשה נפרד מהבהמה משו"ה תמיד הוי רגל, הרי שכל החילוק ששייך בצרורות הוא ענין של משונה, וענין של משונה הוא רק סיבה בחיוב שמירה של הבעלים ושע"י שנוי חסר בשם מזיק שמוטל על בע"ב לשמרו, ובזה הסברא שאם בין כה היתה מנתזת שוב חייב הבעלים בשמירה אף אם לבסוף ביעטה, ואז צריך ליהיות חייב אף בביעטה, והאי ספיקא שייך דוקא בשנוי לצרורות, מכיון שדוקא בצרורות הוי מצב שלא כ"כ דנים את ענין צורת ההיזק אם הוי בכוונה להזיק, וכל מה שיש לדון הוא רק ענין של משונה וכמש"כ, ולכן מסתפקת הגמ' אם מכיון שעיקר הנדון הוא משונה הרי שאם בין כה היתה מזיקה באורחיה אין פטור שמירה ע"י מה שבפועל שינתה, או"ד מכיון שבפועל נתכוונה להזיק בבעיטה הרי שאף בצרורות אמרינן שאם למעשה ביעטה יש לה דין קרן ולא איכפת לן מה שיכלה להזיק ע"י התזה, ואזלינן בתר מה שנעשה בפועל, וכמש"כ שבענין כוונה להזיק אזלינן בתר הצורה שהזיקה בפועל, ולענין משונה יש לדון דאזלינן בתר מה שבין כה היתה מנתזת, דו"ק היטב.

**בענין תרנגול שהושיט ראשו לאויר כלי זכוכית:**

**מבואר בגמ'** דתרנגול שהושיט ראשו לאויר כלי זכוכית ותקע, דאם אית ביה בזרני הוי אורחיה וחייב לרבנן ח"נ דצרורות ולסומכוס נ"ש, ואם לית ביה בזרני משלם ח"נ דמשונה.

**והרי"ף** פסק דבאית בזרני משלם נ"ש ולא חשיב צרורות, **ועיין רשב"א** דלאחר דמוקמינן דאית ביה בזרני ואורחיה הוא הרי דל"ח צרורות**, והדבר טעון ביאור**, ונראה דמאחר שדרכו של תרנגול להכניס ראשו לתוך כלי שיש בו בזרני הרי שמעשה ההיזק נחשב שהוא מתחיל בהכנסת הראש של התרנגול ולא בתקיעתו, ולכן חשיב שנעשה מעשה היזק בגוף הכלי, שהכנסת ראש לאויר כלי חשיב מעשה בעצמו של כלי, ודו"ק. **וצ"ל** שלס"ד דלא מוקי באית ביה בזרני הרי שהכנסת הראש משונה היא ואין היא מצטרפת כמעשה א' עם התקיעה שתקע התרנגול, ולכן רק התקיעה נחשב למעשה ההיזק, ולכן חשיב צרורות.

**הר"מ פסק** דבאית ביה בזרני אורחיה הוא ומשלם ח"נ משום צרורות, ובלית ביה בזרני משונה הוא ומשלם ח"נ דמשונה, **ותמהו הנו"כ** הא מכיון שהר"מ פסק דאולי יש שנוי לצרורות לרביע נזק א"כ מדוע בלית ביה בזרני לא כ' הר"מ שחייב מספק רק רביע נזק, דהוי צרורות, והוי משונה. **עיין ראב"ד, ועיין מ"מ** שיישב דהר"מ סבר דשנוי לצרורות לרביע נזק הוא דוקא אם נעשה שנוי בצרורות עצמם דהיינו דההתזה היתה משונה, אולם כאן שהשנוי הוא קודם התקיעה ע"י הכנסת הראש, אבל התקיעה עצמה הוי אורחיה, הרי שבכה"ג סבר הר"מ שאין נידון דשנוי לצרורות לרביע נזק, דהיינו שבעיא דשנוי לצרורות הוא אם הצרורות בשנוי , ולא אם הצרורות הם אורחיה אלא שמעשה הבהמה בשנוי, וודאי שעצם הדבר עדיין צ"ב. **אולם עדיין צ"ע** דא"כ הרי שבתרנגול שהכניס ראשו בדלית בזרני היה צריך להיות שייחשב צרורות ולא שנוי, ובר"מ מבואר שמשלם ח"נ משום משונה, ומשמע שהר"מ נתכוון שכאן ל"ח צרורות, וצ"ע, וזהו לכאורה דלא כפי שעולה במ"מ, ובאמת המ"מ עצמו גמר דבריו "שהוי תולדה דקרן" וצ"ע הא לדבריו אין כאן נידון דשנוי אלא הוי צרורות ומה שייך לגמור הענין דהוי תולדה דקרן, עיי"ש וצע"ג.

**והאור שמח יישב,** דהא הכנסת הראש של התרנגול הוי שנוי, אולם התקיעה באויר הוי אורחיה, ומאידך הכנסת הראש לכלי הוי מעשה בגוף הכלי, והתקיעה הוי צרורות, וא"כ אם נילך אחר הכנסת הראש דהוי שנוי א"כ ל"ח צרורות אלא מעשה בגופו, ואם נילך אחר התקיעה הא הוי אורחיה ולא משונה, **וצ"ב** מדוע לא נומר שמכיון שמעשה המזיק הוא ע"י הכנסה ותקיעה, א"כ ההכנסה הוי שנוי והתקיעה הוי צרורות, **ונראה לבאר** שבאמת או שדנים שעיקר מעשה שמחויב הבעלים למנוע ושהוא מוגדר מעשה המזיק הוא הכנסת הראש והתקיעה רק ההזק בפועל, או שדנים שההכנסה אינה כלל מעשה מזיק ורק התקיעה הוי מעשה מזיק, והוי ב' אפשרויות להגדיר את מעשה המזיק אם עיקרו ההכנסה או התקיעה, וממילא ממ"נ אם דנים שההכנסה הוא המזיק, דהיינו שהמעשה שעליו לבסוף חייבים באחריות הנזק הוא עצם ההכנסה א"כ הוי מעשה בגוף הכלי, ואם דנים שבהכנסה אין כלל שום דבר גרוע ורק התקיעה של לאחמ"כ הוא הוא המזיק א"כ חשיב מזיק באורחיה. ודו"ק.

**עוד נראה ליישב את הר"מ,** די"ל דשאני אם הכניס את ראשו סתם שאז נחשב הכנסת הראש למעשה המזיק והוי כמעשה בגופו של כלי ולא צרורות, ורק אם הכניס לבזרני והיזק הכלי נעשה אגב גררא הרי שיש להחשיב את ההיזק של הכלי כצרורות, דבהכניס סתם הרי שמעשה המזיק על הכלי הוגדר כבר ע"י הכנסת הראש עצמה וחשיב מעשה בגופו של כלי, ורק בהכניס עבור בזרני הרי שדנים את מעשה הכנסת הראש לכלי שאינו נחשב מעשה בכלי אלא מעשה בבזרני, ונמצא שיש ראש תרנגול בכלי ממילא מחמת המעשה שנעשה בבזרני, ואז מעשה המזיק על הכלי הוא מחמת התקיעה ולכן דנים דהוי צרורות, אולם בהכניס התרנגול ראשו סתם לכלי הרי שעצם הכנסת הראש לכלי הוא מעשה שהיה על הבעלים למנעו כדי שלא יוזק הכלי ולכן חשיב מעשה בגופו וחייב ח"נ רק משום דהוי משונה. ודו"ק.

**עדיין צריך ליישב את דברי המ"מ** שכ' דהר"מ סבר שבעיא דשנוי לצרורות הוא דוקא בשנוי בצרורות עצמם, וצ"ב הגדר בזה, ויש קצת לבאר, דהא לפמש"נ שתמות וצרורות הם סיבה לח"נ מכיון שבשניהם יש סיבה לדון שהבעלים רק חצי אחראי על המזיק, בתם מכיון שהשור ל"ח מזיק, והשור נעשה למזיק עם הנגיחה, הרי שמה שלא שמר הבעלים הוא רק חצי גורם, דהיה צריך גם את ההתחדשות של הנגיחה, וכן בצרורות חשיב יצירת כח מחודש ולכן הבעלים רק חצי אחראי, ונראה א"כ שאם יש ב' סיבות שהבעלים אינו אחראי לבדו הרי שמ"מ ישאר ח"נ ולא רביע נזק, דכמו אם יהיה ב' משונה לא נומר ח"נ כ"כ אם יש ב' סיבות א' צרורות ב' משונה הוו עדיין רק ב' סיבות לכך שהבעלים אינו האחראי היחידי וממילא יעמוד על ח"נ ולא איכפת לן מה שיש ב' סיבות לכך, ורק באופן שהבעלים רק חצי אחראי על יצירת כח הצרורות, ועל כח הצרורות עצמו שמזיק הוא ג"כ רק חצי אחראי עליו מכיון שהוא משונה בזה יש לדון שיעמוד הבעלים על רביע נזק, שאם יש ב' סיבות על מעשה הבהמה גופא אין נידון שיהיה רביע נזק, אבל אם יש סיבה א' במעשה הבהמה שהבעלים יהיה אחראי על התזתה רק חצי אחריות, ועל כח ההתזה עצמו הבעלים רק אחראי עליה בחצי אחריות מכיון שהוא משונה, בזה יש לדון שנוי לצרורות לרביע נזק, ודו"ק היטב.

**דף יט' ע"ב**

**גמ':** כשכשה בזנבה מהו וכו' כשכוש יתירא מבעיא ליה.

**ובראשונים עולה** שהנידון הוא אם כשכוש יתירה חשיב שנוי או לא**, אולם עיין בראב"ד בשטמ"ק** שודאי כשכוש יתירה הוי משונה, אלא מכיון שכשכוש קטן הוי אורחיה א"כ מאי הוי ליה למעבד בכשכוש יתירה, ולא מובן הא כל פעם י"ל ששלח שור דלענין שו"ר הוי אורחיה ופטור ואח"כ כשנגח מאי הוי ליה למעבד, וצ"ל שנאמר כאן גדר שבאמת כשכוש יתירה הוא איננו מעשה אחר מהכשכוש הקטן, וכשכוש דרכו בתחילה ככשכוש קטן ולבסוף נגמר בכשכוש יתירה והוי מעשה א', וכללי אורחיה ומשונה נקבעים ע"פ מעשה ומעשה, ומכיון שמעשה כשכוש יתירה תחילתו כשכוש קטן שהוא מותר ואינו משונה הרי שכל המעשה הותר אף אם לבסוף נגמר ככשכוש משונה, ודו"ק**. ועיין נחל"ד.**

**גמ'**: בעי ר' עינא כשכשה באמתה מהו.

**והנידון** אם מכיון שהוא מחמת תקיפת יצר הוי כקרן, או מכיון שהוא בלא כוונה להזיק הוי כרגל**, והקשו הראשונים** הא ממ"נ אם הוי משונה מאי איכפת לן מה שאין כוונתו להזיק, ואם הוי אורחיה מאי איכפת לן דהוי יצרא תקפה, ועיין מה שיישבו , ונראה לבאר כוונתם, שיסוד קרן הוא אם נעשה מעשה מחודש של היזק ברה"ר, ולא כרגל ושן שהוא טבע רגיל בבהמה שיהיה היזק אם ימצא ברה"ר כלים ידרסו, ואם פירות יאכלו, דאם הוי אורחיה כשו"ר הרי שמכיון שברשות הבעלים לשלוח לרה"ר בהמות הרי שבכלל זה הוא היתר על הני הזיקות שהם מוכרחים בעצם העמדת בהמה ברה"ר, אך קרן שהוא דבר מתחדש שאינו מוכרח בעצם טבע הבהמה הרי דהאי היזק חייב ברה"ר, **ולכן כל משונה** **חשיב קרן** מכיון שההיזק אינו מוכרח בעצם קיום הבהמה ברה"ר, אלא הוא ע"י איזה ענין שנתחדש במעשה בהמה ובהכי חשיב קרן, ונראה שבדבר שהוא ממש משונה כגון הכנסת ראש לכלי הרי שפשוט שאין הדבר תלוי כלל בכוונה להזיק, **ובעיא דגמ' בכשכשה באמתה** הוא שבאמת אין כאן ממש משונה, מכיון שדרכה של הבהמה שתתקוף אותה יצר, ולכן כאן הנידון בכל מקום דל"ה שנוי ממש, אם הדבר תלוי בכוונה להזיק, דע"י כוונה להזיק חשיב מעשה מחודש שמגדיר קרן, אך אם אין כוונה להזיק, ומכיון דל"ה משונה הרי דחשיב כמו אורחיה וכרגל, או"ד עצם מה שאין ענין כשכוש באמתה נחשב דבר רגיל ממש כמו שן ורגל, אלא צריך שיתקוף היצר הרי דמשו"ה נמי נחשב שנוי וחידוש פעולת מזיק שייחשב מחמתו קרן, ודו"ק.

**והתוס' לעיל טו' ע"ב** דנקט דלמ"ד פ"נ ממונא אין כלל מושג של משונה, מכיון שקרן תמיד דרכו להזיק ומשו"ה ממונא הוא, וא"כ צ"ע דהא לשי' זו הרי שיסוד קרן הוא תלוי רק בכוונה להזיק, וא"כ מהו בעיא דגמ', ואפשר לדחוק שהגמ' כאן הוא לדינא דפ"נ קנסא.

**דליל:**

**מתבאר** שתרנגול שהזיק בדליל בקשור ברגלו בדאדיי אדויי, הרי שבעל התרנגול חייב, והקושר או המפקיר, **לרש"י** פטור,**ולהתוס**' חייב משום אסו"מ שהניח ברוח מצויה. **וסברת רש"י** שמכיון שהדליל קשור לתרנגול הרי שהמעשה מייוחס לתרנגול, ושם המזיק הוא תרנגול והאחריות על בעליו, ובעל הדליל אינו נחשב בעלים על מזיק, מכיון שהדליל אין לו שם מזיק כשלעצמו, וודאי שיסוד הדבר הוא שדין חיוב על ממון המזיק אינו מחמת גרם פשיעת הבעלים, דא"כ אין סברא לפטור את בעל הדליל, אלא יסוד חיוב ממון המזיק הוא ביסודו אחריות על דבר שיש לו שם "מזיק", ודליל הקשור לתרנגול הרי ששם המזיק הוא תרנגול, ולכן רק בעל התרנגול חייב באחריות על המזיק, ומכיון שהדליל אין לו שם מזיק כשלעצמו הרי שבעל הדליל אין לו חיוב אחריות על מזיק, ודו"ק, ובתוס' פליג וסבר ששייך לומר שיש דליל שהוא עצמו נידון "כמזיק" בעת חבורו לתרנגול ולכן בעל הדליל נמי חייב, ודו"ק.

ויש לדון לשי' רש"י איך הדין בדליל שנקשר בפשיעה ברגל בהמה הפקר, א"נ דמכיון שהדליל נטפל לבהמה והיא הפקר א"כ פטור לגמרי, או"ד הא שאני דלית לבהמה בעלים הרי שבעל הדליל חייב, **ועיין נחל"ד** שביאר שדליל שמזיק רק מכח זריקת התרנגול הוי נזק של התרנגול ולפי"ז ודאי ה"ה בתרנגול הפקר **ועיין באבן האזל כאן שדימה לרשב"א** **בב"ב כו'** דרקתא ל"ח מזיק משום אש ונמי מכח סברא זו דרקתא אין לה כח להזיק אלא ע"י הרוח, ויש לדחות הדמיון, ואכ"מ.

**והביאור בזה הוא** שהאבן טפלה לתרנגול רק אם יש לתרנגול שם "מזיק", ושם מזיק שייך רק אם יש בה תורת חיוב מזיק, ואם יש לבהמה בעלים שאחראים עליה, הרי שיש לבהמה שם מזיק ושוב הדליל הקשור בה נטפל אליה, אבל אם אין לבהמה בעלים על מזיק מכיון שאין לבהמה שם אחר של "מזיק", והבהמה נחשבת לרוח מצויה ואין לה שם "מזיק", ולכן הדליל או האבן מקבל את השם מזיק, ודו"ק.

**ויש להוכיח** קצת מלעיל דף ו' גבי בור המתגלגל דרש"י לא גרס אי בהדי דקאזלי כחו הוא, וביאר התוס' דרש"י לא גרס משום שאדם אינו חייב משום כחו דאין דרכו להתבונן בדרכים, אולם עדיין צ"ע מדוע משום בהמה לא נקשה דהא כחה של בהמה הוא, ול"ש ליישב אין דרכו להתבונן בבהמה, וע"כ שמכיון שמיירי ברה"ר ובהמה פטורה ברה"ר, הרי שבאמת בעל האבן חייב והבהמה הוי כרוח, וכמש"נ שאם יש ב' כחות היזק של ממון המזיק וא' הוא בפטור הרי שהוא הופך להיות כרוח והשני הוא המזיק היחיד, וכ"כ הכא בבהמה של הפקר שאדיי אדויי דליל בעל הדליל חייב אף לרש"י, עיי"ש.

**ועיין בשטמ"ק בשם מהר"י כהן צדק** שהקשה בדליל שהזיק לבתר דנייח הרי שבעל הדליל חייב משום בור המתגלגל, והקשה בשטמ"ק הא מכיון שגם התרנגול עשה את הבור א"כ נחייב את בעל הדליל רק בחצי, ולמרות שבעל התרנגול פטור אולם מדוע בעל הדליל חייב נ"ש, ובישלמא לר"נ מחייבים משום כי ליכא וכו' אולם לרבנן דלא מחייבים משום כי ליכא וכו' מדוע בעל הדליל חייב נ"ש. עיי"ש שתי' ונראה כוונת סוף דבריו, דמכיון שהתרנגול אין לו שם מזיק לענין עשיית בור הרי שהוא נחשב כרוח בשימוש בעל הדליל לעשיית בור, ולכן בעל הדליל חייב נ"ש ואי"צ לדין כי ליכא וכו' מכיון שבעל הדליל הוא המזיק היחיד והתרנגול אינו נחשב למזיק אלא הריהו כרוח, ודו"ק. וא"כ נראה דה"ה י"ל לשי' רש"י בתרנגול הפקר שאין כאן מזיק מצד התרנגול הרי שבעל הדליל יתחייב עבור הנזק, וכמש"נ.

**שי' הר"מ כאן היא** שדליל שנתחבר מאליו בבהמה והזיק באדיי אדויי, בעל בהמה פטור, ובעל הדליל אם קשרו בבהמה, הריהו חייב חצי נזק, ודברי הר"מ תמוהין מדוע בעל הדליל חייב ח"נ ולא נ"ש, הא אם נתחייב על הדליל משום אסו"מ שהניח בראש גגו וכשי' התוס' א"כ שיתחייב נ"ש**. ועיין אבן האזל שביאר** דקושר דליל בבהמה אין לחייבו משום אסו"מ שהניח בראש גגו מכיון שהדליל מזיק מכח בהמה ואין לו כח עצמי להזיק כלל ול"ד לאש ולאסו"מ, אלא יש לחייב ע"כ שהוסיף לבהמה דליל שיזיק מכח הבהמה, והקושר מתחייב בחיוב הבהמה, וייסד שדוקא שליף שעליה חשיב גופה של בהמה מכיון שנקשר מדעת בעלים, אבל מה שנתחבר שלא מדעת בעלים אף שיש קושר שקשר מדעת, מ"מ חשיב רק כמו צרורות, דחשיב כלפי הבעלים כדבר שנוסף מעצמו והוי צרורות (כמו בהעלו עפר ברגליהן וכבר נתבאר בריש מכלתין), ובאמת "המזיק" היא הבהמה, ולכן אם הדליל נחשב גוף המזיק הוא תלוי בדעת בעל הבהמה, ורק הקושר גורם להגדיל את "המזיק" של בעל הבהמה, ומתחייב הקושר על מה שהוסיף, אך מכיון שכלפי הבהמה הוי צרורות הרי שהקושר שיסוד חיובו הוא על מה שהוסיף והגדיל את "המזיק" של בעל הבהמה, הרי שגם הקושר אינו חייב אלא ח"נ. (ועולה בדבריו שיש מושג של ממון המזיק "דשור" שיסודו אינו מחמת בעלות ממון אלא מחמת יצירת מזיק כמו בכריית בור. ודו"ק.)

**והמשך דברי הר"מ** שאם בעל הדליל לא שמר על הדליל ונקשר ברגלי הבהמה והזיק דחייב ח"נ משום בור המתגלגל, **והדבר תמוה מאד** אם חיובו משום בור וההיזק לאחר דנייח א"כ מ"ש בזה כלל ענין של ח"נ דצרורות, **ועיין אבן האזל** שביאר דהכא הא הוי הדליל כחלק מהבהמה רק ע"י פשיעה, וזה ילפי' מבור המתגלגל שכרית בור ע"י פשיעה ברגלי בהמה חשיב כרית בור. והדבר קשה דהא בור המתגלגל ילפי' משור שרגלי בהמה בפשיעת בעלים מחייב באחריות, וא"כ הכא שור עצמו חוזרים ולומדים מבור המתגלגל. וצ"ע.

**והנראה בזה דמכיון שנתבאר כפי שביאר באבהא"ז** שהקושר אינו חייב על "הדליל", אלא עיקר חיובו ע"כ שהוסיף לבהמה דליל, ובאמת "שם מזיק" הוא על הבהמה ולא על הדליל, והדליל הוא רק תוספת לבהמה, והקושר חייב ע"כ שהוסיף והגדיל את "המזיק" שהיא הבהמה, ומשו"ה נקבע שהדליל הוא צרורות ול"ח מזיק כשלעצמו, וכמש"נ. **ולפי"ז נראה** שבאמת הא יסוד ענין ממון המזיק מתחלק, לבעלות ממון המזיק וזהו שור קרן שו"ר, וכן בור (ואולי אש) שיסודם יצירת מזיק וכרית בור, וכאן בקשירת דליל ברגלי בהמת חבירו נתחדש ענין של "כריית שור" וחיובו לא משום בעלות על מזיק דשור, אלא על יצירת תוספת שור בבהמת חבירו, הרי שנתחדש שבשור נמי שייך לחייב ע"כ שיצר מזיק לעצמו וכמו שיש "כריית בור" כ"כ יש כביכול חיוב על "כריית שור" ,**ולפי"ז א"ש דברי הר"מ** שכ' שבפושע בדליל אך לא קשרו, ונסתבך ברגלי בהמה הרי דמכיון שאין כאן אפשרות לדון משום בעלות על דליל, וכמש"נ שדליל טפל לבהמה, אלא יסוד החיוב משום יצירת תוספת לשור, הרי שס"ד דמשום "כריית שור" אין לחייב אם לא קשר בידיים, וקמ"ל דאם "נוצר שור" ע"י פשיעה חשיב יצירת מזיק כמו שמצאנו שבור שנעשה ע"י פשיעה חשיב כריית בור ומדין בור המתגלגל, ודו"ק היטב.

**ולפי"ז יש ליישב** את שי' הר"מ בתחילת דבריו שבעל הבהמה אינו חייב על כך שפשע ונסתבך דליל הפקר ברגלי בהמתו, דמכיוון שנתבאר שדליל שנוסף בבהמה יסוד חיובו הוא משום ענין של יצירת מזיק, ודומה לכריית בור, א"כ כמו שבבור הדין "דאיש בור" ולא "שור בור", כ"כ אם השור יצר תוספת ע"י שנסתבך ברגליו דליל בפשיעת הבעלים לא יתחייב הבעלים דחשיב ששור כרה את התוספת ופטור מדין "שור בור", וכמש"נ שיצירת שור יסודו כמו בכרית בור, ורק פשיעה בדליל מחייב משום כריית שור כמו שפשיעה באבן ברגלי בהמה נחשב מחייב מדין כריית בור, ודו"ק היטב.

**צריך להוסיף** דהר"מ סבר שהדליל מוגדר כחלק מהבהמה ושייך רק לדון אם הוא נוסף לייחשב מזיק כחלק מהבהמה, אולם להחשיבו ככלי שנזרק ע"י הבהמה לחייבו ע"י צרורות א"א, דהא גופא שהוא חלק מהבהמה הוא מפקיע את האפשרות לדונו כסתם אבן שנזרקה ע"י הבהמה לחייב משום צרורות.

עוד בעניינים הנוגעים לסוגיא דדליל והמסתעף, עיין לעיל דף ו' ע"א משכ"ש.

**דף כ"ב ע"ב**

**הכלב והגדי שנפלו.**

**ובענין תחילתו בפשיעה וסופו באונס:**

חזינן בשמעתין, דשייך למ"ד תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב, לחייב באופן שפשע לענין רגל, ונאנס לענין נפלו הכלב והגדי, דלכאורה נפלו אין זה רגל ואין זה אורחיה, אלא הוי כמו אבנו וסכינו שנפלו דחייב במה הצד. (אם משום אש ובור, או שור ובור, ובור הוי דומיא דכותל ואילן ויש לדמותו לתוס' לעיל ג' ע"ב לרב דמשורו למדנו, עיי"ש ודו"ק).

**ובאמת עיין חזו"א** סי' א' סק"ב שדן דמסוגיין משמע דבנפלו חייב משום רגל, ותמה מדוע ל"ה כבור במה הצד, ותי' דכמו דחזינן דבנתקל פושע דאדם אף בצורה של בור נחשב אדם המזיק **עיי"ש בחזו"א סק"א**. ה"ה בכלב וגדי שהזיקו באופן של בור, מ"מ דינן כשור המזיק וכרגל, וזהו חידוש.

**אולם עכ"פ מתד"ה דאפיך**, שהקשה דאם פשע ברגל והזיק בקרן דלהוי תחילתו בפשיעה וסב"א, ורק תי' דבקרן ל"א הכי, עכ"פ משמע דשייך תחילתו בפשיעה ממזיק למזיק, ע"כ משמע דשייך תחלבפוסב"א אף ממזיק למזיק. והטעם בזה הוא פשוט דמכיון שבאמת כל אבות נזיקין הוא דבר א' לאחר שילפי' במה הצד, ואין חילוק באבות אלא להלכותיהן ולכן ממון המזיק יש לו שם מזיק א' ואם פשע לענין א' הוי פשיעה לכולם, ודו"ק.

**ולפ"ז** אם יניח אדם אבן תקלה ברה"ר שחייב עליו משום בור, ולבסוף האבן תזיק ע"י רוח שאינה מצויה ולא בצורה של בור אלא בצורת אש יהיה חייב, ואולי יש לחלק בינהם, וצ"ע.

**מדברי התוס' הנ"ל הוכיח האור שמח פי"ב מנז"מ ה"י ד"ה לכן,** שדין תחילתו בפשיעה וסופו באונס הוא שחשיב כאילו פשע בדבר השני שנאנס בו, ולא שחייב משום הפשיעה הראשונה, ומשו"ה בקרן מכיון שאף אם פשע לגמרי חייב רק ח"נ שוב לא יהני דין תחלבוסב"א ,ודו"ק.

**עיין חזו"א** סי' י"ב סק"ז שדן אם פשע לענין קרן ולבסוף הוי רגל אם יתחייב, ובתחילה כתב דלא דמי דדוקא פשיעה דרגל אינו מחייב בקרן נ"ש, אבל להיפוך אם פשע בקרן, ולבסוף הוי רגל יתחייב נ"ש, ולפי האור שמח הנ"ל כך צריך להיות, ודו"ק, אך החזו"א שם התחבט בזה, וצ"ע.

**ובאמת עיין נמוק"י בסוגיין** דל"א תחילתו בפשיעה לקרן וסופו באונס לרגל, וזהו מכיון שקרן ל"ח פשיעה לדין תחילתו בפשיעה, **והענין צ"ב** הא שייך שיפשע פשיעה גמורה לקרן, ומשמע שלעולם לא אמרינן תחילתו בפשיעה לקרן סופו באונס לרגל, (ושמעתי לדקדק דברי האשר"י בסוגיין שנקט דל"א תחילתו בפשיעה וס"ב מאב לאב, ויש לדון אם כוונתו כך.)

**עיין רשב"א בסוגיין** שכ' שפשיעה לענין קפיצה אף דחשיב אורחיה לענין לייחשב רגל, מ"מ חשיב משונה קצת לענין שלא ייחשב תחילתו בפשיעה ושיתחייב מחמת כן בסופו בנפילה, **והענין טעון** **הסבר** ומכיון שיש כאן פשיעה שמחייבת באחריות על מזיק של רגל א"כ מדוע לא מתחייב על כל אופני רגל שאם היה שומר את הבהמה לא היו קורים.

**והנה ידוע ב' צדדים** בענין תחבופסב"א, או דבאופן שהיה אונס מחמת הפשיעה הרי דחשיב פשיעה, דמ"מ המעשה נולד מחמת פשיעה, או שבעצם הפשיעה כבר חל חיוב אחריות ושוב לא איכפת לן שסופו באונס**, עיין רע"א בב"מ פרק המפקיד בסוגיא של שומר שמסר לשומר, ועיין אבי** **עזרי במכתב (סוף שופטים) שהקשה** דבשומר שייך שיתחייב על עצם הפשיעה (שעצם הפשיעה הוא הפסקת העמדת החפץ לבעלים, שהשומר חייב בכל רגע להעמיד את החפץ לבעלים במקום שמור, ואם פשע חייב בהעמדתו) אולם בממון המזיק לכאורה ל"ש לחייב על פשיעה וודאי החיוב רק על שעת פעולת ההיזק וא"כ מ"ש תחבפוסב"א לביאור הרע"א. ולכן הוכיח שכל אונס שקרה בפועל מחמת פשיעה בדבר אחר חשיב פשיעה, **עיי"ש שדימה** לבא על אשה סמוך לוסתה וראתה דם דחייב בחטאת למרות דהוי אונס מ"מ מכיון שהיה אסור לבא עליה מחמת ווסת שוב הוי חשיב מזיד, כ"כ כל אונס שנעשה במצב שפשע מחמת דבר אחר הרי שהפשיעה בדבר אחר מחשיבה את כל מה שנגרם מחמתה כמזיד, **עיי"ש דמייתי רמב"ן ב"מ צג'** דש"ח ששמר כראוי והבהמה נגחה אדם, דלר"א דאין שמירה אלא סכין השור יסקל, ודן שם הרמב"ן דמשו"ה יתחייב השומר לבעלים את דמי השור מדין תחבוסב"א, ופטר רק משום דחשיב תחילתו בגו"א וסופו באונס, והדבר תמוה דהתם הוי תחלתו בפשיעה לענין נזיקין וסופו באונס לענין שומרין, והוכיח האבי עזרי שיסוד הענין שמכיון שבפועל מדין נזיקין היה צריך לשמור שוב חשיב שכל מה שנגרר מזה נחשב באשמת הפושע, ודו"ק עיי"ש. ו**יש להקשות** א"כ מדוע תחילתו בפשיעה לקרן לא מהני לחייב בסופו באונס בשו"ר הא מ"מ מכיון שפשע ומחמת הפשיעה נתגלגל היזק לעולם יש לחייבו דהא ההיזק נגרם בפועל מחמת מעשה שלא היה צריך להעשות, וצ"ע.

**עוד יש להקשות דהנה הרי"ף בב"מ ל"ו** נקט שנחלקו אביי ורבא אם באונס שלא מחמת הפשיעה שייך ענין של תחילתו בפשיעה וסופו באונס, **ועיין תוס' לקמן נ"ב ע"ב ד"ה "ושכיחי"** דנקט נמי להאי פלוגתא בין אביי לרבא ומשמע מתוך השו"ט של התוס' שגם בענין נזקין יחלקו אביי ורבא, ולאביי תחילתו בפשיעה וס"ב חייב אף באונס שלא מחמת בפשיעה, ולחייב על אונס שלא מחמת הפשיעה שייך דוקא אם יסור חיוב של תחילתו בפשיעה הוא מחמת שכבר נתחייב על הפשיעה, אבל אם יסוד החיוב בתחילתו בפשיעה הוא שנחשב שפשע על האונס זה ודאי ל"ש באונס שלא מחמת הפשיעה, **עיין שו"ע וגר"א שצ"ו** ומשמע נמי ששייך פלוגתא דאונס שלא מחמת הפשיעה גם בנזיקין, וע"כ ששייך גם בנזיקין לחייב מחמת בפשיעה אף שלא ייחשב שפשע באונס, וצ"ע.

ונראה שאם יסוד החיוב על ממון המזיק הוא שאם נעשה היזק ע"י פשיעת בעלים דחשיב כאילו הזיקו הבעלים א"כ מסברא זהו רק על היזק שנעשה בגרמת פשיעתו, ולכאורה ל"ש כלל ענין של תחבוסב"א, אולם אם יסוד חיוב בממון המזיק הוא אחריות על "מזיק", ושחיובו של הבעלים הוא על עצם העמדת ממון במצב המזומן להזיק, ולא מחמת שמעשה ההיזק מתייחס לבעלים, אלא מעשה ההיזק מתייחס לממון שעומד במצב משונה שמזמן היזק, ולכן מי שאחראי על הממון במצבו המזומן להזיק עליו אחריות חובת התשלום על ההיזק, הרי שהגדר הוא שמה שהחפץ עומד במצב משונה המזומן להזיק הוא סיבת החיוב, הרי שי"ל שאם הממון יש בו תורת ממון משונה שיש להטיל עליו אחריות על מעשה היזק, הרי שגם היזק שנעשה בלא פשיעה מ"מ מאחר שאם היה הממון שמור לא היה היזק וכבר חל על הממון שבמצבו שאינו שמור הרי שההיזק שבא ממנו מתייחס לאחריות בעל הממון הרי שכל היזק שנמשך ממצבו המשונה חייב עליו בעליו ולא איכפת לן שההיזק שנעשה הרי שמחמתו מעיקרא לא היו מחייבים בשמירה, ודו"ק.

**ולפי"ז באמת מיושבת קושית האבי עזרי והקושיות הנ"ל על הרע"א**, ושייך לדון בנזיקין ענין של תחבפוסב"א כמו בשומרין, וכמו בשומרין בפשיעה חל חיוב אחריות, כ"כ בנזיקין ע"י הפשיעה חל על הפושע חיוב אחריות על "המזיק" ושוב כל נזק שיגרם מחמתו חייב עליו לאו דוקא מחמת שנחשב שפשע, אלא מחמת שכבר חל על הפושע חיוב אחריות על המזיק, וכל היזק שיגרם ע"י המזיק חייב עליו, ודו"ק.

**ולפי"ז באמת י"ל** שבין לאביי ובין לרבא יסוד ענין של תחילתו בפשיעה וסופו באונס הוא מחמת שכבר חל עליו חיוב בשעת פשיעה, ובהקדם נבאר הענין בשומרין, שיסוד חיוב שומר הוא להעמיד בכל עת החפץ לבעליו, ואם פשע נחשב שאינו מעמיד את החפץ לבעליו, ומתחייב ע"כ בעצם מה שמוגדר שאינו מעמי דהחפץ לבעלים, וכאן יש ג' נידונים, דלמ"ד תבוסב"א פטור הוא סובר דאם החפץ נשבר באונס הרי שכלפי זה לא נחשב שלא העמיד את החפץ לבעלים, דהחפץ אינו עומד לבעלים רק לענין שהוא עשוי ליאבד מחמת הפשיעה, אבל כלפי אפשרויות של אונס הרי שהחפץ נחשב שמור, ואכן בסוף נשבר החפץ באונס הרי שכביכול נחשב שהחפץ עמד לבעלים. ולמ"ד תבוסב"א חייב הוא סובר שמכיון שמוגדר שהחפץ אינו עומד ברשות הבעלים מחמת האפשרות של האיבוד בפשיעה שוב נחשב שלא העמיד את החפץ לבעלים, וכאן נחלקו אביי ורבא, דלאביי מכיון שהוגדר שהחפץ אינו הועמד לבעלים והשומר לא קיים את חיובו להעמיד החפץ לבעלים הרי שאם מתוך המצב הזה נשבר החפץ הריהו חייב אף אם נשבר שלא מחמת הפשיעה כלל, ורבא סבר דרק אונס מחמת הפשיעה כלול בהגדרה שהחפץ אינו עומד לבעלים, דמכיון שהחפץ נאבד מחמת מצב שמוגדר שאינו עומד לבעלים הרי שהשומר חייב עליו, אבל אם נאבד החפץ שלא מחמת הפשיעה כלל הרי דכלפי אותה שבירה נחשב החפץ מלמפרע שמור אף אם תבוסב"א חייב, ודו"ק.

**ונראה שגם לענין נזיקין כן,** וכמש"נ שהמחייב הוא שבכך שפשע הוא העמיד את החפץ במצב המזומן להזיק ולכן מתחייב באחריות על תוצאות ההיזק שייגרם ע"י החפץ, וגם כאן יש את אותם ג' נידונים, דלמ"ד תבוסב"א פטור הוא סבר דשייך לחלק את הגדרת המצב בחפץ, ושייך לומר שכלפי האפשרות שהחפץ יזיק מחמת הפשיעה הרי שנחשב שהחפץ אינו שמור והבעלים אחראים על מצבו, אולם כלפי האפשרות שהחפץ יזיק שלא מחמת בפשיעה הרי שנחשב החפץ שמור והבעלים אינם חייבים על מצב החפץ, ולמ"ד תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב הוא סובר שמאחר והבעלים מחוייבים באחריות על החפץ מחמת שהעמידוהו למצב העשוי להזיק שוב איך לחלק בין היזק להיזק, וכבר חל חיוב אחריות על בעלי המזיק על כל תוצאות החפץ, **וכאן נחלקו אביי ורבא,** דלאביי מאחר שנתחייב באחריות על החפץ הרי שכל נזק שיגרם מהחפץ חייב עליו, שמכיון שהעמיד את החפץ במצב שיש בו כדי שיטול עליו אחריות הרי שאין לחלק וחייב על כל ההזיקות שיגרמו ע"י החפץ, **ולרבא** אף למ"ד תבוסב"א חייב מ"מ שייך לחלק ולומר שרק הזיקות שייעשו ע"י המצב שבחפץ שמזומן להזיק, אולם היזק שאינו בא כלל מחמת הפשיעה איננו נחשב שהוא באחריות הבעלים, שאחריות הבעלים הוא על המצב המשונה והמזומן להזיק על כל תוצאותיו, ולכן חייב אף על היזק שאין בו פשיעה אבל הוא תוצאה של המצב המשונה בחפץ, אבל על מעשה היזק שאינו קשור כלל לפשיעה פטור, **ועולה** שלכ"ע יסוד ענין תבוסב"א הוא משום שכבר חל חובת אחריות בפשיעה, ולא שנחשב שפשע באונס, ודו"ק.

**ולפי"ז נראה לומר דהא באמת מצאנו ענין של תחיבוסב"א לענין שו"ר בסוגיין ולענין בור לקמן דף נב'. ונראה שבאמת דוקא "בור" "ורגל"** שייך בהו ענין של תחילתו בפשיעה וס"ב, וזהו מכיון שבאמת העמדת בור ברה"ר ושו"ר ברה"י הוא נחשב ממון המזומן להזיק דרך טבעו ושלא ע"י התחדשות פעולה מסויימת, ושייך לדון ולומר שהממון במצבו ללא כל שנוי חשיב מזיק מכיון שדרך טבעו יביא ההיזק, ומכיון שחל חיוב אחריות על הממון שההיזק שיבא בתוצאה ממנו חייבים עליו שוב לא איכפת לן אם נעשה ההיזק באופן שעליו לא היה מחוייב מעיקרא לשמור, מ"מ מכיון שנעשה נזק שאם היה שומר לא היה בא הנזק חייב לשלם, אבל "בקרן" שיסוד חלות שם מזיק חל עליו רק בשעה שהוא עושה נגיחה, שכל המציאות של קרן לייחשב מזיק הוא תלוי בפעולה מתחדשת, ודלא כמו שו"ר ובור שמציאות טבעם להזיק, הרי שקרן ל"ש בו כלל ענין של תחלבוסב"א , דדוקא אם עצם העמדת הממון נחשב שמעמיד מזיק הרי שכל מעשה היזק שבא בתוצאה מהעמדת הממון חייב עליו, אולם במקום שהדבר נחשב מזיק רק בשעה שנעשית פעולת נגיחה וכו', הרי שרק פעולה זו מחשיבה את הממון לממון המזיק, אבל פעולה אחרת אינה נחשבת לממון המזיק, ודו"ק היטב.

**ולפי"ז יש לבאר את דברי הרשב"א**, דבבהמה קופצת לבראי, דכ' הרשב"א דחשיב קצת משונה לענין שלא יהיה בו תחבפוסב"א אך ל"ח משונה גמור שיהיה ח"נ דקרן, והדברים תמוהים, **ולפמש"נ** שכל החילוק בין קרן לשו"ר הוא שבקרן הוי מזיק רק בשעת נגיחה משא"כ בשו"ר ובור הוי עצם המצב של העמדת הממון במצב של "מזיק", הרי שהרשב"א כ' דבקופצת אבראי אף דל"ח משונה לדין קרן ועדיין חשיב שו"ר, מ"מ מכיון שהוי משונה קצת הרי ששם המזיק הוא רק בשעה שקופצת כמו בקרן ואין להחשיב את עצם מצב העמדת הבהמה כמזיק מכיון שאין ענין הקפיצה ממש טבעה של בהמה אלא הוי משונה קצת ולכן אף דהוי רגל מ"מ הוי מזיק דרגל רק בשעה שקופצת ולא בשעת העמדת הממון, ומשו"ה כאן ל"ש תחבפוסב"א וכמו בקרן, וכמש"נ של"ש תחבוסב"א במקום ששם "מזיק" חל בשעת פעולת הבהמה, דבכה"ג מפרידים בין פעולה לפעולה, ורק אם עצם העמדת הבהמה חשיב מזיק הרי שוב כל מעשה שנולד מהעמדת הבהמה חייב עליו, ודו"ק.

**יש להקשות מהגמ' לקמן כו'** בפשע בכותל רעוע וחתרה ונגחה דחייבת, ומשום תבוסב"א עיי"ש, ולכאורה להנמוק"י בפשע בקרן ל"ח פשיעה לדין תבוסב"א, וצריך להעמיד שם בשור מועד, **עיי"ש יש"ש.** עוד יש לחלק דהתם הוי תחילת בפשיעה וסב"א בשמירה, שהנידון היה נגיחה, ולבסוף היתה נגיחה, והנידון אם שמר, הרי שמכיון שלא שמר לענין דבר א' חשיב שלא שמר אף אם נאנס, וכאן לא איכפת לן שהוא קרן, ורק במקום שבאים מדין תבוסב"א לחייב ממזיק למזיק, ומקרן לרגל, הרי שאמרינן שפשיעה בקרן לא נחשבת העמדת מזיק לייחשב תחילתו בפשיעה, משא"כ שם אין הנידון שפשע וכבר העמיד מזיק אלא נחשב שפשע שלא שמר, ודו"ק. וצ"ע.

**עוד יש להקשות** מהתוס' לקמן כ"ג ע"א ד"ה "סתם" שהקשה שאף שהגחלת שמורה יתחייב בעל הכלב מתוך שפשע אם היתה הגחלת אינה שמורה, וצע"ג הא בפועל השתא לא פשע כלפי אותה גחלת בכלום, ופשיעה בגחלת אחרת ל"ח ת"ב כמו שאין דין תבוסב"א מממון לממון, וצ"ע. ואולי התם מכיון שהנידון הוא נטילת חררה, וזה היה לבסוף, הרי שאין שם תבוסב"א ממזיק למזיק אלא מאי שמירה לאי שמירה, הרי שבכה"ג אם העמיד את הכלב במצב שאינו שמור אף שלא כלפי דבר מסויים בפועל זהו כבר סיבה לחייב, ודו"ק כי קצרנו.

**עיין היטב ברכת שמואל סי' ו'** מש"כ להוכיח מהראב"ד בשטמ"ק לעיל דף י"ד דבפשיעה גמורה אי"צ לדין תבוסב"א, ואם פתח דלת השור ולא שמר כלל הרי שאי"צ כלל לדין תחילתו בפשיעה, אלא כאן ודאי הוא חייב מכיון שיש שם מזיק גמור על השור וחייב עליו, ורק אם עשה שמירה ופשע בשמירה ולבסוף נאנס אתינן משום תחבוסב"א, עיי"ש.

# סוגיא דאש

**כמה הערות בדברי הגמ' בסוגיא דאשו.**

**תד"ה ועל,** שדן במסר לכלב דהוי כמסר לחש"ו.

**עיין נחלת דוד** שהקשה על דברי התוס' דהכא לא מיירי בחיוב דאש ודבעל האש, אלא מייתינן משום צרורות דכלב ואף גחלת חשיב עכ"פ צרורות וכחו דכלב על מקום הגחלת, ונקט שדברי התוס' אזלי על הגמ' לקמן דניחייב לבעל גחלת.

ועל עצם דברי התוס' כ' דמ"מ שאני מסר לחש"ו ששומר קצת, משא"כ מסר ביד כלב.

**ונראה לבאר** [וכבר נתבאר לעיל ט' ע"ב] שבחש"ו מכיון ששומר קצת הרי שיש לייחס את ההבערה לייחשב חציו דחרש, ולכן אם הובערה גחלת אצל חש"ו פטור, משא"כ בכלב הרי שאין הכלב נחשב רשות ששייך לייחס אליה את ענין ההבערה, ונחשב הכלב כרוח מצויה שמחמתה חייב בעל גחלת על הבערה בפשיעה, משא"כ חש"ו למרות שאינו שומר לפטור את הבעלים מ"מ נחשב שהאש שנגרמת בפשיעתו מתייחס אליו לייחשב מבעיר ואין החש"ו נחשב כרוח, ודו"ק. אולם כ"ז לרש"י בע"ב דר"י ור"ל לשיטתייהו אם אשו משום חצו או משום ממונו, אולם להתוס' בע"ב דנחלקו סתם אם שלהבת חשיב ברי הזיקא א"כ צ"ל כדברי הנחל"ד בלא שום הוספה, וק"ל.

1. **שיטה מקובצת מסכת בבא קמא דף כ עמוד א**

   **תלמידי הר"י**

   מתגלגל מהו. כתוב בתוספות פירש הקונטרס דמספקא ליה וכו'. וקשה דלקמן גבי כלב וכו'. ונראה דהקונטרס יישב קושיא זו שפירש כגון שהבהמה עומדת ברשות הרבים וגלגלתו ברשות היחיד ולמה לא פירש שהבהמה והוא ברשות אחד אלא דעת הקונטרס מאחר שעומדת ברשות הרבים הרי הוא כאילו לקחתו נמי לשם ולא דמי לכלב דבשעת לקיחה היה הוא וחררה במקום אחד. אבל קשה מאי מייתי ממשוי מקצתו בפנים נימא דאיירי שהיו במקום אחד. ושמא אכלה בפנים משמע ליה אפילו עומדת בחוץ. תלמידי ה"ר ישראל ז"ל. [↑](#footnote-ref-1)
2. **טור חושן משפט הלכות נזקי ממון סימן שצא**

   ג אין חיוב השן אא"כ אוכלת ברשות הניזק אבל לקחה בחצרן והוציאה משם ואכלה בר"ה פטור אבל לקחה בר"ה והלכה ואכלה ברשות הניזק כתב הרמב"ם [צ"ל הרמ"ה] שחייב פי פרה כחצר הניזק דמי ונ"מ אפילו במקום שאין לחייב על הנטילה כגון שהיו הפירות מונחים במקום שאי אפשר ליטלם משם ובא ראובן והושיט פירות של שמעון שבחצר שמעון לפי פרת לוי חייב לוי אם המושיט חש"ו או שאין לו לשלם שאם היה אפשר להשתלם ממנו היה הוא חייב ובעל הפרה פטור לשון הרמב"ם כלב שנטל בחצר הניזק והוציאו לר"ה ואכלו שם משלם מה שנהנה אכלו בשדה של בעל החצר משלם נ"ש כמו אכלו בתוך החצר שהרי ברשות הניזק אכלו כל מה שנקרא חצר הניזק לגבי רגל כפי מה שפירשתי למעלה(א) חייב בו על השן: [↑](#footnote-ref-2)
3. **שולחן ערוך חושן משפט הלכות נזקי ממון סימן שצא**

   **סעיף ז**

   אין חייב השן לשלם נזק שלם אלא אם כן אוכלת {ט} ברשות הניזק, אבל אם לקחה בחצרו והוציאם משם ואכלה בר"ה או בחצר של אחר, פטור מלשלם יא] יותר ממה שנהנית. יב] ואם לקחה בר"ה והלכה ואכלה ברשות הניזק, יש מחייבים לשלם נזק שלם יג] משום {י} דפי פרה כחצר הניזק דמי, ונ"מ אפילו במקום שאין לחייב על הנטילה, כגון שהיו הפירות מונחים במקום שאי אפשר ליטלם משם ובא ראובן והושיט פירות של שמעון שבחצר שמעון לפי פרת לוי, חייב לוי יד] אם המושיט חרש, שוטה וקטן טו] או א (א) שאין לו לשלם, שאם היה אפשר להשתלם ממנו היה הוא חייב ובעל הפרה פטור. [↑](#footnote-ref-3)
4. **ביאור הגר"א חושן משפט סימן שצא ס"ק יב**

   [יב] ואם לקחה כו'. כ"כ הטור בשם הרמ"ה ואין דעת התוס' כן שכ' שם בד"ה סתם. ש"מ דבעי לקיחה ואכילה כו' ודעת הרמ"ה דאובער דהיינו אכילה קפדינן ובזה א"צ לדחוקי מ"ש תוס' בד"ה וליחייב. האי לישנא כו' אלא דהחררה מונחת על גחלת של אחרים ברשות אחרים וכן פי' הרשב"א בשם הראב"ד אף שלפ"ז לא מוכח דין של התוס' דבלקיחה לא סגי דהא שפיר קאמר תפשוט מ"מ מוכח מדקאמר שם אלא שן דחייב כו' ועתוס' הנ"ל ועמ"ש בסי"ב: [↑](#footnote-ref-4)
5. **שולחן ערוך חושן משפט הלכות נזקי ממון סימן שצא**

   **סעיף יב**

   כג] בהמה שהיתה עומדת ברשות הניזק, ותלשה פירות מר"ה ואכלתן ברשות הניזק, {כא} הרי הדבר ספק, הגה: כד] {כב} והוא הדין אם הבהמה עומדת ברשות הרבים ונטלה האוכל מרשות הניזק ואכלה ברשות הרבים, דהוי הדבר ספק. ודוקא בכי האי גוונא שהמאכל ברשות אחד והבהמה גלגלה המאכל לרשות שני, {כג} אבל אם המאכל דבר ארוך, מקצתו מונח בפנים ומקצתו מונח בחוץ, וכשמושכת ראש האחד ראש השני נגרר אחריה, בכל מקום שהיא מתחלת למושכו חשבינן ליה כאלו אכלן שם, בין ברשות היחיד בין ברשות הרבים (טור). לפיכך אינה משלמת אלא מה שנהנית. ואם תפס הניזק כמה שהזיקה, אין מוציאין מידו. הגה: וכבר נתבאר סי' ש"צ ג {כד} דיש חולקין וסבירא להו דלא מהני תפיסה בספיקא דדינא. [↑](#footnote-ref-5)
6. ביאור הגר"א חושן משפט סימן שצא ס"ק כג

   [כג] בהמה כו'. כגי' דל"ג עמיר וס"ל כתוס' דשניהם ברשות הניזק בעינן אלא כיון דקי"ל דפי פרה כרשות הניזק דמי ר"ל אם עומדת ברשות הניזק ה"נ כיון דעומדת ברשות הניזק שדינן הפה בתר גופה או לא אבל לדעת הרמ"ה דס"ז א"א לפרש אלא כפי' תוס' וכ"כ הרשב"א דהכל בתר אכילה ופי' כפי' תוס': [↑](#footnote-ref-6)
7. ביאור הגר"א חושן משפט סימן שצא ס"ק כד

   [כד] וה"ה כו'. כגי' שלנו וכפירש"י וכבר הקשו תוס' ורשב"א וש"פ מהא דס"ז ודברי רש"י י"ל דפי' שם כ"ג א' כמ"ש בס"ז לדברי הרמ"ה ואף שרש"י שם ד"ה ה"ג וליחייב כו' כ' וקס"ד כו' האמת כן כמ"ש רש"י בברכות טו א' וש"מ אבל דברי הרב צ"ע וצ"ל דה"ק ואכלה בר"ה ר"ל שעמידתה בר"ה ואכלה אבל פיה ברשות הניזק וקמיבעיא להו אם פיה בתר גופא גריר או לא וכן ברישא אף שרש"י לא פי' כן ובזה ניחא אף לשיטת התוס': [↑](#footnote-ref-7)