נע_ט
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / העור והרוטב

חולין קכ. טומאת נבלת עוף טהור

**א. גדר טומאת נע"ט-**

חקר בחי' הגר"ח פ"ג אבה"ט בגדר טומאת נע"ט אם הוא מתורת טומאת מקום [כעין מגע, עי' לקמן] שמטמא בביה"ב ולא כתיב אשר יאכל אלא לשיעורא דבעי כזית, או שטומאתו היא מכח מעשה אכילה דוקא.

[וע"ע באתוו"ד חקר בזה ובאר בזה השקו"ט בגמ' נדה מב. אם יש ללמוד מנע"ט דטומאה בלועה מטמאה דס"ד שהוא טומאת מגע, ודחי מי דמי התם אין לו טומאה בחוץ והיינו דאי"ז טומאת מגע אלא מכח האכילה].

וכתב הגר"ח דבזה תלי אי מצטרף כזית בכא"פ, דמבואר זבחים שמצטרף היינו משום שהוא טומאת אכילה.

אבל הר"מ השמיט הדין דמצטרף כזית בכא"פ, ובאר הגר"ח הטעם שפסק שהוא טומאת מקום ולכך אין מצטרף כזית בכא"פ.

וכ"ה לשון הר"מ פ"ג אבה"ט שלא אמרה תורה לשון אכילה אלא לשיעורא, משמע שאין טומאתו מכח אכילה דוקא.

ומקורו של הר"מ דהוא טומאת מקום הוא מהספרא דממעט הקיא דלא נטמא דרך יציאה ותיפו"ל דלאו אכילה היא כלל, וע"כ ס"ל שהוא טומאת מקום, עיי"ש עוד.

ועוד שמעתי מהגר"א גרבוז להוכיח בדעת הר"מ כד' הגר"ח מד' הר"מ פיה"מ זבים ה-ט דקתני התם שאם עדיין לא בלע הנע"ט והכניס ראשו לתנור התנור טהור, וכתב הר"מ דס"ד דכשם שבולע נע"ט מטמא ה"נ מה שהוא בלוע בחלל התנור יחשיבו כבלוע ויטמא, מבואר להדיא דלא בעי מעשה אכילה אלא מה שהוא במקום הבליעה סגי, ודו"ק.

אמנם בקה"י טהרות-מג כתב דרך ממוצעת בזה [דלא כהגר"ח], דלעולם הוי טומאת מגע אלא דנתחדש תנאי בקרא דאשר יאכל דבעינן דרך אכילה, וכשם שנתמעט בספרא בהקיא ה"נ נתמעט כל שאינו דרך אכילה [ודבריו נדחים בדעת הר"מ מד' הר"מ פיה"מ זבים הנ"ל].

וסייע לזה משני ראיות:

א. מנחות ע. אם אכל נע"ט באופן שאין דרך אכילה ובטלה דעתו אינו נטמא, ומדמי לה לזר שאכל תרומה בעודה מחוברת דפטור דלא קרינן ביה אשר יאכל, ובגליונות חזו"א הוכיח מזה שלא כד' הגר"ח שהוא טומאת מקום גרידא [ולדעת הגר"ח יתכן דסוגיא דהתם ס"ל כסוגיא זבחים שהוא מכח אכילה].

ב. עוד הוכיח החזו"א מדאמרו חולין קכ. המחהו וגמעו בעי קרא דמטמא וע"כ הוא מתורת אכילה.

[ובדעת הגר"ח היה מקום ליישב דס"ל כהרמב"ן קכ. בביאור קו' הגמ' דלאו משום דכתיב ביה אכילה הוא רק משום דנשתנה מברייתו, וכל הקו' לשיטת התוס' שם שפי' קו' הגמ' משום שאין כאן אכילה.

אבל באמת גם לשיטת הרמב"ן נתבאר במקו"א דיסוד קו' הגמ' דחשיב נשתנה מברייתו הוא משום שא"ר לאכילה שהוא עיקר דינו לכך חשיב שנשתנה מברייתו ופקע מיניה החפצא דאיסורא, ואכ"מ, וא"כ אף להרמב"ן תקשי.

וצ"ל דסוגיא דהתם נמי ס"ל דטומאתו מטעם אכילה].

וכתב בקה"י דוודאי גם אם טומאתו מתורת מגע מ"מ קרא דאשר יאכל לאו לשיעורא לחוד אתא אלא דבעינן שיהיה דרך אכילה דוקא.

ובעיקר נידון זה בדין נע"ט כבר נחלקו בו קמאי, עיין כס"מ פ"ג טו"א ה"ג כתב דנע"ט עיקרו הוא טומאת מגע ולכך שייך בו דין סופו לטמא טומאה חמורה משא"כ בפרים שעיקרו הוא טומאת התעסקות ולא טומאת מגע לא שייך בו דין סופו לטמא טו"ח .

ובחכ"צ-קז תמה עליו דוודאי נע"ט אינו טומאת מגע רק טומאת אכילה דהא אינו מטמא אלא בבית הבליעה?

אבל היטיב פי' כוונתו בקה"י טהרות-מא דכוונת הכס"מ כד' הגר"ח שאינו טומאת אכילה אי"ז טומאת אכילה רק טומאת מגע בדרך אכילה, ועיין בלשון החכ"צ דג"כ נחית לעיקר הסברא שי"ל כן אבל מ"מ פשיטא ליה שהוא טומאת אכילה, והוכיח מגמ' קכ. כמו שהוכיח החזו"א בגליונות.

[וע"ע באתוו"ד-א שי"א שטומאת נע"ט בבית הבליעה הוא מתורת טומאת משא].

וע"ע אגרו"מ סוף ח"א בענייני קדשים-ל מש"כ בענין נע"ט שא"ר לאכילה.

**ב. עוד בזה ודין כזית בכא"פ-**

א. נדה מב: אבע"ל מקום נע"ט בלוע הוי או ביה"ס הוי וכו' ואביי הוכיח מדקי"ל דנבלת בהמה לא מטמאה ואם מקום נע"ט אינו בלוע רק ביה"ס הוא למה לא תטמא גם נבלת בהמה במשא.

ובתוס' שם נתקשו מה יענה רבא לטענת אביי, וכתבו דמוקי לה בתחב לו חבירו נבילה לבית הבליעה ואיירי שבית הבליעה שלו רחב כ"כ שלא יסיט את הנבילה.

אמנם זה ניחא לדעת הסוברים דטומאת משא בעי היסט, ועי' בר"ש זבים ה-ג הוכיח מדעת רבא דמשא בעי היסט וכשיטת רש"י חולין כ:, אבל שיטת הר"מ פ"א טו"מ דאפי' בלא היסט טמא ומ"מ פסק כרבא, והדרא קו' התוס' לדוכתא.

וצ"ל בפשוטו כש"כ הריטב"א דאף רבא מודה שבעומק בית הבליעה הוא בלוע ולא נחלקו אלא בחלקו החיצון של ביה"ב, ומוקי להאי דינא בתחב לו בעומק בית הבליעה דבלוע הוי.

ב. והנה ברש"ש נדה ובחת"ס או"ח-קמ הק' על עיקר ראיית אביי מנבלת בהמה דהא משכח"ל שפיר דנבלת בהמה לא תטמא, שהרי מבואר זבחים ע. דנע"ט מטמא גם באוכלו בכזית בכא"פ ואי"צ לאוכלו כולו יחד, א"כ י"ל דבכה"ג קתני בברייתא דנבלת בהמה לא מטמאה שהרי אין כזית בב"א ורק בנע"ט מטמא ע"י האכילה.

ובאמת במנח"ח-קסא רצה לתרץ בזה שיטת הר"מ דמשא אי"צ היסט ומ"מ פסק כרבא ותיקשי מה יענה להברייתא, ותי' דרבא מוקי לה בכה"ג.

עוד הוסיף דמבואר חולין קג: שאם אכל חצי זית והקיאו ואח"כ אכלו שוב חייב על הנאת גרונו, וחידש במנח"ח דה"נ בנע"ט חייב בכה"ג דסו"ס חשיב אכילת כזית, א"כ בכה"ג משכח"ל דנבלת בהמה לא מטמאה.

אבל ברש"ש וחת"ס הנ"ל נתקשו דא"כ מהו הוכחת אביי כלל ואטו לא ידע דאיכא לאוקמי בכה"ג.

וכתבו הרש"ש וחת"ס לחדש מכח זה [וכ"כ או"ש פ"ג אבה"ט] דמ"ש זבחים דחייב בכזית בכא"פ, נתחדש בזה דאי"צ להכניס כולו יחד לפה וסגי בהכנסה בזא"ז בכא"פ, אבל לעולם בעינן צירוף של כולו בבית הבליעה ודוקא אם כל הכזית בבית הבליעה יחד ומצטרף שם, ולכך שפיר הק' אביי לרבא דא"כ אף בנבלת בהמה יתחייב מכח משא.

ומקור לד' אחרונים הנ"ל שמעתי מהגר"א גרבוז מד' התויו"ט ריש טהרות שנתקשה מ"ט לא תני התם דחצי פרס מנע"ט פוסל את הגויה, והק' האחרונים דתיפו"ל דבכזית כבר נטמא טו"ח של נע"ט ול"ל חצי פרס לפסול את הגויה, ויל"פ כוונתו בכה"ג שאכל מעט מעט בכא"פ ולא היה כזית יחד שאין בו טו"ח דאכתי יפסול את הגויה, ועיי"ש בחי' מהרי"ח ובחזו"א טהרות-א תמה על התויו"ט דאף בכה"ג נטמא משום נע"ט, וכנראה ס"ל להתויו"ט ע"ד האחרונים הנ"ל.

ועכ"פ מבואר בזה שני חידושים, חדא דלא סגי באכילה בזא"ז ובעי שיהיה הכל בב"א, ועוד מבואר דלא סגי מה שהכל יחד בביה"ב ובעינן אכילה והכנסה לפיו בכזית בכא"פ דוקא, וצ"ב הצירוף בזה, וכבר תמה ע"ז בחזו"א ריש טהרות וכתב שד' החת"ס אין להם מובן.

ובקה"י באר ד' החת"ס ורש"ש היטיב עפ"י דרכו, דוודאי בעינן שיהיה כל הכזית ביחד בביה"ב דעיקר טומאתו מתורת מגע, אלא שצריך גם צירוף של כזית בכא"פ להחשיבו דרך אכילה.

ג. אמנם אם לא נקבל חידושו של החת"ס וכפי פשטות הסוגיא זבחים דסגי באכילת כזית בכא"פ גם בלא צירוף בביה"ב, הרי שוב תיקשי מה הוכיח אביי לרבא, וצ"ל דהנה הגר"ח שם כתב דסוגיא נדה חלוקה על הגמ' זבחים וס"ל שהוא טומאת מקום ולא מכח מעשה האכילה.

וראיה מדס"ל לרבא דמקום ביה"ב ביה"ס הוא וזה פשוט דבמקום זה אכתי לא נעשית האכילה ומ"מ מטמא משום מקום ביה"ב, וא"כ סוגיא נדה ס"ל שאין צירוף של כזית בכא"פ דלא כסוגיא זבחים, ושפיר הוכיח אביי מנבלת בהמה, ולא שייך לתרץ נפק"מ לכזית בכא"פ.

ד. ובחזו"א טהרות-א כתב לתרץ קו' האחרונים באופ"א, וזה עפי"מ שנסתפק שם במה דקי"ל דנע"ט מטמא אדם לטמא בגדים, ויל"ע באוכל כזית בכא"פ דודאי בגדים שעליו בשעת תחילת האכילה לא יטמאו אבל צ"ע אם בגדים שעליו בסוף האכילה יטמאו כיון דאז חל בו הטומאה, או דכיון שבאכילה זו לחוד אין כדי לטמא לא יטמאו הבגדים.

ופשיטא ליה להחזו"א דלפי"ז ה"נ אף אם לבוש כל הזמן אותם בגדים לא יטמא שהרי כל חלק מהאכילה א"י לטמא.

ולפי"ז נמצא דכל דין כזית בכא"פ לא נתחדש לענין טומאת בגדים, ומדקתני בברייתא יכול תהא נבלת בהמה מטמא בגדים, ע"כ איירי בכזית שלימה בביה"ב, ושפיר הק' אביי דתיפו"ל משום משא.

[ועיי"ש באר בזה לשון הר"מ אבה"ט שלא אמרה תורה אכילה אלא לשיעורא, דעצם טומאת האדם תלי באכילה דוקא שלא כד' הגר"ח וד' הר"מ קאי על טומאת בגדים, עיי"ש].

אמנם ש"א כנראה פשיטא להו דמטמא בגדים [לכה"פ מה שלבוש מתוע"ס ואולי גם סגי במה שלבוש בסוף לחוד], וכנראה תלי בגדר טומאת בגדים שאם נטמאים מכח האדם שנטמא א"כ בסוף יטמאו שפיר כד' האחרונים.

אבל דעת החזו"א עיי"ש בלשונו שהם נטמאים מכח עצם הנבילה ולא מטומאת האדם.

ועוד חידוש חזינן בדבריו דאף דחלוק דין טומאת אדם דתלי באכילה מדין טומאת בגדים דתלי בעצם הנבילה מתורת מקום, ולכך לענין טומאת בגדים בעינן כזית יחד.

**ג. בדרכו של הגר"ח שהוא טומאת מקום ולא טומאת מגע-**

בר"מ פ"ג אבה"ט ה"ז כתב מעי של נע"ט שבלעו מקצתו בביה"ב ומקצתו בחוץ בתוך פיו אם יש כזית בביה"ב ה"ז טמא ואם לאו טהור, ובראב"ד ובכס"מ שהר"מ פי' כן בסוגיא מנחות ע., עיי"ש.

ויל"ע אם ס"ל להר"מ שהוא טומאת מגע למה לא סגי מה שהוא נוגע במקצת מן הנבילה ככל טומאת מגע דסגי בנוגע במקצתה?

ולד' הקה"י שיש תנאי של דרך אכילה שפיר י"ל דפחות מכזית לא חשיב דרך אכילה, אבל אם כש"כ הגר"ח דהוא טומאת מגע ותנאי של אשר יאכל לא נאמר אלא לשיעורא למה לא יטמא?

אבל באמת לשון הגר"ח:"דטומאתה אינה טומאת אכילה אלא טומאת מקום דכ"ה גזיה"כ בנע"ט שאם היה במקום ביה"ב שהוא מקום האכילה הוא המטמאו", הרי דנקט שהוא טומאת מקום ולא ממש טומאת מגע, ולפי"ז לק"מ מד' הר"מ.

ויש להוכיח דלאו טומאת מגע הוא ממש"כ הר"מ פ"ג אבה"ט ה"ה הכורך כזית מבשר נע"ט בחזרת ובלעו אע"פ שלא נגע בגרונו ה"ז טמא, ועי' כס"מ דמין במינו אינו חוצץ, ותמה באתוו"ד דסו"ס ליכא נגיעה, אבל לפי המבואר שאי"ז ממש טומאת מגע אלא טומאת מקום הרי כל שאין חציצה חשיב במקום ביה"ב ומטמא.

ועוד יל"ד ליישב ד' הר"מ עפמש"כ בביה"ל ח"א ב-ח להוכיח שאין איסור מכניס נע"ט למקדש, ובאר דכיון שאינו מטמא אלא בביה"ב הרי כל זמן שאינו בביה"ב אין עליו שם טומאה כלל ואינו חייב על הכנסתה.

והיה מקום לומר בנו"א דנע"ט לאו חפצא דטומאה כלל אלא שמעשה האכילה מטמא לכך אין איסור להכניסו למקדש, אבל בד' ביה"ל מבואר דוודאי הוא חפצא דטומאה אלא שכל דין טומאתו הוא רק בביה"ב.

ולפי"ז א"ש דדוקא אם כל הכזית בביה"ב נטמא שהרי החלק שאינו בביה"ב אין בו דין טומאה כלל, ולא דמי לכל מגע במקצת מן הנבילה, ופשוט.

**ד. אם הטומאה תלויה באיסור אכילה-**

מצאנו דדין טומאה של נע"ט תלוי בדין האיסור אכילה:

א. מבואר ק: דנבלת עוף טמא אינו מטמא בבית הבליעה שאין בו איסור נבילה שאאחע"א [שו"ר בס' חלקו של יוסף פ"ד מאכ"א ה"ג שהאריך בזה והביא סייעתא זו].

ב. רש"י ביצה ז. למ"ד יש בגידין בנו"ט מטמא נמי טומאת נע"ט, אבל לענין טומאת נבלת בהמה אינו מטמא כמבואר במתני' קיז:, ונתבאר במקו"א עפי"ד הגר"ח הו"ד בחי' הגרי"ז נזיר נ. דדין טומאת נבילה תלי באיסור נבילה, ועיי"ש שהוכיח כן ממימרא דר"י הנ"ל.

ובפשטות אינו אלא תנאי דילפינן מגזיה"כ שאינו מטמא אלא כשיש דין איסור בנבילה.

אבל שמעתי לבאר באופן מחודש דעצם דין טומאת נע"ט הוא מדיני האיסור שנתנה תורה דין באיסור של הנבילה שיהיה מטמא ג"כ, והוא הטעם שכשאין בו איסור אינו מטמא ואינו תנאי בעלמא מגזיה"כ, והוא ענין מחודש.

[ומ"מ פשוט שאין מעשה האיסור מטמא אלא שעצם הדין איסור שיש בנבילה הוא המטמא].

והנה כתב הגר"ח דדין נע"ט יסודו טומאת מגע של מקום בית הבליעה ואין האכילה מטמאת ולא כתיב אשר יאכל אלא לשיעורא דבעי כזית, והחזו"א חלק ע"ז דהוא טומאה ע"י אכילה דוקא ולא טומאת מגע.

והוכיח החזו"א מגמ' קכ. דמקשי המחהו באור אמאי חייב והא לאו אכילה הוא מבואר דבעי דוקא אכילה.

והבאנו לעיל ד' הקה"י דאף אם הוא טומאת מגע מ"מ גזיה"כ דאשר יאכל קמ"ל דדרך אכילה מיהת בעי ולא סגי במה שהוא בבית הבליעה בלא אכילה.

ולפי גדר שנתבאר לעיל הרי גדרו הוא שהאיסור מטמא לכך דוקא בפעולה שסותרת את האיסור בזה הוא נטמא.

ושמעתי ראיה למהלך זה מגמ' קכ. דס"ד למילף המחהו וגמעו בחמץ מטומאת נע"ט ודחי מה לנבילה שכן מטמאת, וצ"ב דהוא גופא בעינן למילף שיהיה מטמא ואיך שייך לפרוך מה לנבילה שכן מטמא?

ובפשוטו אינה ראיה של כלום וכוונת הגמ' דמה לשם נבילה שכן עיקר דינה לטמא יותר על חמץ לכך החמירה בו תורה שיהיה שם נבילה גם בהמחהו.

אבל שמעתי לבאר דעיקר הילפותא הוא כלפי האיסור של נע"ט כיון שדין הטומאה תלוי בדין האיסור, וע"ז פרכינן דשאני איסור זה מאיסור חמץ שאיסור זה גם גורם טומאה של נע"ט והחמירה בו תורה [וכעי"ז דקדק בנהור שרגא יבמות נד. לענין טומאת בועל נדה דפרכינן גם לענין האיסור מה לנדה שמטמאה את בועלה משמע דהטומאה מכח האיסור].

וא"ש בזה גם מה דפרכינן התם מה לנבילה שלא היתה להם שעת הכושר ופי' בתוס' בחד פי' דבחיים היתה אסורה באבמה"ח, ואף שאין בה טומאה מ"מ עיקר הילפותא הוא כלפי איסור ולא כלפי טומאה.

אבל זה חידוש גדול מאוד ואינו נראה כ"כ בסברא שלא מצאנו בשום דוכתא שיהיה איסור גורם דין טומאה.

[רק יש מקום לומר היסוד בנו"א, דוודאי הנבילה עצמה היא המטמאת אלא שנתחדש בתורה דהכא אינו מספיק קשר של מגע והקשר הוא במה שעובר על הדין איסור שבה, אבל לפי"ז לא הרווחנו ד' הגמ' קכ. הנ"ל, וע"כ צ"ל כש"כ בפשוטו וא"כ אי"צ לכל יסוד הנ"ל].

והנה בעיקר חקירת הגר"ח והחזו"א אם עיקר טומאת נע"ט הוא ע"י אכילה או שהוא דין מגע, הנה במנח"ח-קסא הוכיח דדין נע"ט אינו דין אכילה מדמבואר נזיר נ. דאף שנפסלה מאכילת אדם ופקע מיניה איסור אכילה מ"מ לא פקע מינה טומאה למ"ד טומאה חמורה עד לכלב.

וכתב בקה"י שיל"ד דסגי במעשה אכילה אף שאין בו דין איסור אכילה למאכ"א.

אבל לפי גדר הנ"ל דהטומא תלויה ממש בהאיסור ולכך בעי אכילה הרי צע"ג מסוגיא הנ"ל.

ובאמת הוא סתירה מהסוגיא חולין ק: דאמרינן כל שאינו בבל תאכל אינו מטמא, ובפשוטו צ"ל כש"כ בתחילת דברינו שכל תנאי זה הוא גזיה"כ בעלמא בתחילת הטומאה אבל אחר שחל תו לא פקעה, אבל אם נימא כש"כ לצדד שהאיסור הוא המוליד את הטומאה צע"ג.

ועיין בהגר"ח שהובא בגרי"ז שכבר עמד בזה לפי דרכו שנע"ט הוא תלוי באיסור אכילה, עיי"ש מש"כ לתרץ.

עוד יש לעיין אם עיקר האיסור הוא מדיני הטומאה היאך מצאנו יבמות לד. זר שאכל מליקה עובר באיסור נע"ט, והרי ע"י מליקה אין טומאה אף בזר כמבואר זבחים סט., ומבואר דאף שיש איסור מ"מ לא נטמא, ושו"ר קו' זו בס' חלקו של יוסף בהשמטה בספ"ד מאכ"א, עיי"ש משכ"ב.

אח"כ ראיתי באחיעזר ח"ב ז-ד שכתב בפשיטות דכל שהוא עובר על איסור נבלת עוף טהור ממילא נטמא, וכתב דמה"ט איצטריך באמת ילפותא לומר דע"י מליקה יוצא העוף מידי טומאה [משא"כ בשאר דוכתי דאמרינן עריפתו זו היא שחיטתו הוא מסברא], עיי"ש והו"ד בקיצור בקה"י-י.