80 בדין ריחא
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ועש"ק תזו"מ ב' אייר תשס"ז

ע"ז דס"ו: האי בת תיהא וכו' ישראל בדגוי, אביי אמר אסור רבא אמר מותר, אביי אמר אסור ריחא מילתא הוא, רבא אמר מותר ריחא לאו מילתא הוא, אמר רבא מנא אמינא לה דריחא לאו כלום הוא, דתנן תנור שהסיקו בכמון של תרומה ואפה בו את הפת הפת מותר לפי שאין ריח כמון אלא טעם כמון, ואביי שאני התם דמיקלא איסורי'.

א] ביסוד דינא דריחא מילתא, מבו' בד' האחרונים בכ"ד שהוא מכח מה שמריחין אותו, ומכח זה הוא דהוי מכלל האיסור, וזהו גם טעמא דריח אוסר את הפת, אלמלי הא דמיקלא איסורי', משום דניכר הריח.

כ"ה בד' השעה"מ הל' מאכ"א, במש"כ דבשאינו מינו הריח ניכר ודמי לניכר בחזותא שאינו בטל, והכו"פ סי' ק"ח, במש"כ דמדאורייתא ודאי ה"ז בטל, שהרי כל דאיכא ס' ה"ז בטל הגם דאיכא ריח איסור, והיד"י שם במה שדן מ"ט בעינן ס' ולא סגי שיריח אם יש ריח איסור, וגם במה שדן בנתנדף הריח, וגם במה שדן מה ענין שיעור ס', והאבנ"ז שכתב דבריחא לאביי אין האיסור משום ממשות הריח אלא משום ריחא, עיי"ש באורך, והקה"י בפסחים.

אמנם הנה ז"ל הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"א דט"ו:, ולדידי קשיא לי וכו' היאך אפשר לאסור מב"מ בריחא בעלמא והרי הוא בעצמו מדאורייתא שרי חד בתרי וכו', וניחא לי דאילו הוה דכוותי' בשאינו מינו "הוה טעמי' נרגש ונטעם" כאילו נתערב מממשו של איסור יותר מאחד בס' וכו', עכ"ל.

ומפורש בד' הרשב"א דאיסורא דריחא הוא משום שהוא נרגש ונטעם, ולא משום שמריחין את ריחו.

וכ"ה גם בל' הר"ן בפרק גיה"נ, ריש דל"ב., בביאור מש"א דהדר האי ומפטם להאי, ז"ל, כלומר "שנותן טעם" בריחו, עכ"ל.

וכ"ה מבו' גם בד' הר"ן להדיא בד' הרמב"ן וש"ר בטעם שבבב"ח אסרו בריחא משום שמרגיש טעם בשר, עייש"ה.

וכ"נ גם בל' התוס' בסוגיין בסוה"ד, ז"ל, אע"ג דתנורים שלנו ריחא לאו מילתא נהי "דטעם" ליכא וכו', עכ"ל.

וכ"נ גם בל' פי' הרא"ש תרומות פ"י מ"ד, ז"ל, שאינו טעם כמון, דדוקא ריח של פיטום שמנונית נכנס ומתחלחל לתוך ההיתר ונותן בו "טעם" וכו', עכ"ל.

ונ' מכ"ז דודאי איסור ריחא הוא מכלל פרשת טכ"ע, דהריח יהיב טעמא, ואך שנחלקו אם איסורא דטכ"ע הוי רק בטעם שיש בו ממשות, או אף בריח דהוי ריח בעלמא ואין בו ממשות.

אשר לפ"ז הרי נמצא דבריח במין בשאינו מינו ה"ה נותן טעם, וכמש"כ הרשב"א דבשאינו מינו הוא ניכר ונרגש, וזמש"כ הראב"ד דבזה ל"ה צריך הרי"ף לטעמא דמב"מ לא בטיל, וע' שעה"מ בזה.

ושוב מצאתי בעזה"י הדברים מפורשים בד' הרשב"א במשמה"ב בית ד' ש"ד דל"ו:, ועוד אי משום קליטת טעם בלבד למה יאסור יין, שהרי אין קליטת טעמו ניכר כלל ביין אחר וכו', ועוד אנה מצא הוא "שטעם היין בלא ממש כלל" יהא אסור ואוסר, אדרבה התירוהו בגמ' לגמרי, דהא אביי ורבא איפליגו בבת תיהא דהוא כלי ששואבין טעם היין ממנו להבחין בין טוב לרע, אביי אסר ורבא שרי וקי"ל כרבא, ועוד דקא מייתי לה רבה מדתנן וכו' מותרת שאין טעם כמון אלא ריח כמון, ואפי' לאביי בכי הא יתיר דלא אמר אלא בקולט בפיו מאותה בת תיהא מטעם ממשו של יין בחבית ועושה זה כשואף וקולט בפיו מן הממש שהוא בעין, וכאילו אוכלו ממש, אבל קנקנים שהלך מהן היין לגמרי כדבריו ולא נשאר אלא ריחו אפי' אביי מודה בדבר זה, שהרי דוחה אביי אותה של כמון משום דהתם מיקלא קלי איסורא, כלומר שאין הכמון בעין שיקלוט הפת ממנו, עכ"ל.

ומפורש להדיא בד' הרשב"א דיסוד פלוגתת אביי ורבא משום דריחא הוי טעם בלא ממשות, ולזה הוא שקורין ריחא, דלי"ב ממשות האיסור אלא ריח בעלמא, והוסיף הרשב"א דאף אביי דאוסר מודה דטעם בלא ממשות אינו אסור, והא דאוסר בריחא הוא משום שקולט בפיו מאותה בת תיהא מטעם ממשו של יין בחבית ועושה זה כשואף וקולט בפיו מן הממש שהוא בעין, וכאילו אוכלו ממש, וזה להדיא כמש"נ.

שוב אחר זמן ראיתי בספר זכרון בית אהרן ב' מכתבים ממרן החזו"א זצ"ל, ומבו' שם כמש"נ בביאור ענין ריחא מילתא, ודאי"ז שייך למה שמריחין אותו, עייש"ה.

ב] ובעיקר ד' הרשב"א דלא אסר אביי אלא משום שקולט בפיו מטעם ממשו של יין בחבית, וע"כ חשיב כאוכל מן הממש שהוא בעין, ומה"ט שרי אביי בכמון משום דאין הכמון בעין, צ"ע דא"כ מ"ט לדעת אביי יש לאסור ברודה פת חמה וכו', הרי הטעם שנבלע בפת אין בו ממש, ועתה שבא לאכול הפת ה"ה אוכל טעם בלא ממש, וא"כ מ"ט ה"ז אסור.

והיינו דהגם דל"ד לתנור שהסיקו בכמון של תרומה ואפה בו את הפת, דהתם בשעה שנבלע הטעם בפת אין הממש קיים, ואי"ז טעם הבא מן הממש, ומשא"כ ברודה פת חמה וכו' דנבלע טעם היין מן הממש, מ"מ לכאו' ה"ז דומה למש"כ הרשב"א דיש להתיר בקנקנים דיין אי נימא דלי"ב ממש במה שנבלע בהן, שהרי גם התם נבלע הטעם מן הממש, ומ"מ כיון שעכשיו אין בו ממש דיין, ה"ז מותר, וה"נ הכא דכוותה.

אמנם באמת תיקשי כן גם במה שהוצרכו בגמ' לשנויי אההיא דתנור שהסיקו בכמון וכו', דשאני התם דמיקלא איסורי', ופירש הרשב"א דהיינו שאין הכמון בעין שיקלוט הפת ממנו, וצ"ב מאי בעינן לזה, הרי אף אם הי' הכמון בעין שיקלוט הפת ממנו, מ"מ עתה כשבא לאכול הפת לי"ב ממשות דהכמון, ומ"ט יהא זה אסור, ומ"ש מקנקני יין דאם לא נבלע בהן ממשות היין אינם אסורין.

ונראה לישב, דכל הא דבקנקני היין יש להתיר אם לא נבלע בהן ממשות היין, הוא רק משום שנבלע הטעם בקנקנים שאינם אוכל, והוי זה טעם גרידא, וטעם גרידא דלי"ב ממש אינו אסור, ומשא"כ בפת שבלעה טעם גרידא, הרי דאם אך נבלע טעם זה בה מן הממש, תו יש לאסור לאכול פת זו.

והטעם בזה נראה, דהא דטעם בלא ממש כלל שרי, אי"ז משום דטעם גרידא אי"ז החפצא דהאיסור, אלא הוא משום דטעם גרידא בלא ממש אין עליו תורת אוכל, וע"כ הוא דאינו אסור, ואשר ע"כ כל שנבלע בפת טעם מן הממש, ה"ה אסורה, כיון דמעולם לא פקע מטעם זה תורת אוכל, שהרי לא הי' הטעם לבדו, אלא מעיקרא נבלע מן הממש, וגם עתה הוא בלוע בפת ויש בו ממש, ודו"ק.

ג] הערות בסוגיין

א. התוס' כתבו דרבא אמר אנא דאמרי אפי' כרב דשאני הכא שהריח מזיקו.

וק' דא"כ מאי מייתי רבא סייעתא מכמון, ומאי אמרי' דדרבא ודאי תנאי היא, וע' מהרש"א שכתב דסוגיין אתיא אליבא דלוי, דלדידי' טעמא דרבא הוא משום דריחא לאו מילתא.

אך בביאור הגר"א סימן ק"ח סק"כ מבו' בדעת התוס' דלכו"ע ריחא בפנ"ע מילתא הוא, וע"כ מודה לוי דפת חמה וחבית פתוחה אסור, וע"כ זילוף אסור, ולא שרי רבא אלא משום שהריח מזיקו, ולפ"ז תמוה טובא דמה מייתי מכמון ומה אמרי' דתנאי היא.

גם בעיקר ד' התוס' לפ"ד המהרש"א, צ"ב, דלפ"ז נמצא דבהא דשרי רבא בבת תיהא, איכא ב' טעמים דלא שייכי כלל זל"ז, דאליבא דלוי שרי משום דריחא לאו מילתא, ואליבא דרב שרי משום שהריח מזיקו, ומה ענין ב' הטעמים זל"ז, ומהיכ"ת שחידש רבא ב' טעמים להיתר.

ב. התוס' כתבו דאיכא טובא גווני דריח, דבבת תיהא קי"ל כרבא, למטה מהם פת חמה וחבית מכוסה, וצ"ב מ"ט הוי למטה מהן, הרי בבת תיהא שרי רבא משום שהריח מזיקו, וה"ט הרי ל"ש בפת חמה וחבית מכוסה, ומ' מד' התוס' דאם אסרינן אף בריח פחות כפת חמה וחבית מכוסה, הי' לנו לאסור אף בבת תיהא אף שמזיקו, וכל הא דשרי רבא בבת תיהא משום דמזיקו, הוא משום דס"ל דריחא בעלמא לאו מילתא הוא, ורק ריח חזק הוא דמילתא הוא, ובזה הוא דמצינו להתיר מכח הא דה"ז מזיקו, והדברים צ"ב רב, ואולי היינו דריח דמזיקו הוי כריח גרוע דלאו מילתא הוא.

ועכ"פ אם כן הוא, ניחא הקו' שבאות א', דע"כ שפיר שייכי ב' טעמי רבא זל"ז, וגם ניחא לפ"ז קו' המהרש"א בהא דמייתי רבא סייעתא מכמון, ולדידי' נמי תיקשי דהא אי"ז מזיקו, ולהנ"ל ניחא דהתם הוי ריח גרוע, וכמש"כ התוס' דמה"ט בפסחים לא מייתי' מינה משום דאי"ז ריח פיטום, וע"כ לרבא דריחא לאו מילתא שרי בכה"ג אף בלא הא דמזיקו, אך לאביי דלא ס"ל לה"ט דמזיקו, והיינו משום דס"ל דאף ריח גרידא מילתא הוא, קשיא מהא דשרינן בכמון, אך עיקר הדברים צ"ב רב וכנ"ל.

ג. התוס' כתבו, דהתם לא מייתי מכמון משום דדוקא בריח פיטום אסר רב, וצ"ע דא"כ מ"ט דנו לומר דלרב נמי תנאי היא מכח ההיא דרודה פת חמה, הרי התם אי"ז ריח פיטום.

ובפשוטו צ"ל דבפת חמה וחבית פתוחה דאיכא ריח חזק טובא, לא גרע מריח פיטום, ואדרבה עדיף טפי, וכמש"כ התוס' דבזה לכו"ע אסור דהוי הריח החזק מכולם.

אך צ"ע דבההיא דבת תיהא לכאו' ליכא להמעליותא דריח פיטום, דאל"כ תיקשי דמה מותיב רבא מכמון, הרי שאני בת תיהא דעדיף כריח פיטום, ובע"כ דבת תיהא ל"ה כריח פיטום, וא"כ מה הוקשה להתוס' דמילתא דרבא לא אתיא כרב, הרי רב לא אסר אלא בריח פיטום, וא"כ שפיר אתיא מילתא דרבא כרב.

ולמש"נ לעיל אות ב' ניחא, דבת תיהא מצ"ע הוי כריח פיטום, וע"כ לא שרי רבא אלא משום דמזיקו, אך הא דפליג אביי ע"ז, אי"ז משום דלא ס"ל לה"ט כלל, אלא הוא משום דס"ל דאף ריח גרידא מילתא הוא, וע"כ ל"מ הא דמזיקו להתיר, וזה צ"ב וכנ"ל, וע"כ שפיר מותיב רבא עלי' מההיא דכמון, וכמש"נ.

ובעיקר הדברים ילה"ע עוד, דלכאו' למש"כ התוס' בסו"ד דבחמץ בפסח שאוסר במשהו יש לאסור אף בריח שאינו של פיטום, הרי מבו' דכל ה"ט דפיטום אי"ז רק כלפי ביטול, אך כלפי הריח בעצמו אין מקום לחלק, ולפ"ז ניחא מה שהוצרכו התוס' לפרש טעם אחר דמילתא דרבא אתיא כרב, ול"מ למימר דהוא משום דבההיא דרבא אי"ז ריח דפיטום, וכמש"כ הרא"ש, וצ"ע בד' הרא"ש פ"י דתרומות מ"ד שמבו' בדבריו דכל המעליותא דריח פיטום הוא רק כלפי לאסור פת דריח שאינו של פיטום אינו נבלע בפת, עיי"ש, ולפ"ז אי"ז טעם לגבי ריח בעיני', ואי"ז כד' הרא"ש בסוגיין דעפי"ז ישב ד' רבא עם ד' רב.

אך לפ"ז קשיא דמה פריך רבא לאביי מההיא דכמון, הרי בכמון דאי"ז ריח של פיטום יש להתיר בתערובת, שהרי אפי' רב דס"ל דריח אוסר תערובתו, לא אמר כן אלא בריח של פיטום, אך בריח שאינו של פיטום לא מצינו דאסר רב, (ומה"ט לא מותבי' על רב מההיא דכמון), וצ"ע בזה, ועמש"נ עוד להלן סק"ו.

אך אי נפרש דמש"כ התוס' דבחמץ בפסח אסור אף ריח שאינו של פיטום, לאו היינו משום דבפנ"ע אסור אף ריח זה וכל התירו הוא משום ביטול, אלא היינו משום דבאיסורי משהו שהחמירו שכל משהו דאיסור אסור, יש לאסור אף ריח שאינו של פיטום, הרי דלפ"ז באיסורים שאינם במשהו יש להתיר ריח של פיטום אף כשהוא בפנ"ע, ועי' להלן אות ז' מה שהבאנו מד' שו"ת מהרי"ל שמוכח כן, ולפ"ז לא קיימי כל דברינו, ודו"ק.

ד. התוס' כתבו דאביי אמר אנא דאמרי אפי' כלוי, ושאני הכא דהריח בפנ"ע וע"כ אף לוי מודה דאסור, ובד' הגר"א סי' ק"ח סק"כ מבו' דהיינו, דלעולם ריחא מילתא הוא, ואך שהוא בטל בתערובת, ויל"פ עוד דאין הריח אסור אלא כשהוא שייך להממשות, אך הכא שנתערב בדבר אחר, ה"ה מותר, וקשיא דא"כ מאי פריך רבא מכמון ומאי אמרי' דלאביי לימא תנאי היא, הרי לא אסר אביי אלא בריח בפנ"ע, וע' מהרש"א, וצ"ל דעדיפא מיני' קאמר, כ"ה דתיתי גם לרב, דאליבא דרב אסר אביי גם להריח בתערובת.

ה. ר"ת ובעה"מ כתבו דטעמא דרבא הוא משום שאינו מתכוין להנאת הריח, ותמוה דבגמ' אמרו דהטעם משום דריחא לאו מילתא הוא, גם צ"ע דא"כ מה מייתי רבא מכמון, ומה אמרי' דדרבא ודאי תנאי היא, וע' בראשונים שכבר הקשו כן.

ובע"כ לפרש דלא פליגי אביי ורבא אם הוא מתכוין להנאת הריח או לא, אלא דלאביי דריחא מילתא ל"מ מה שאינו מתכוין להנאת הריח, ואילו לרבא דריחא לאו מילתא, הגם דאכתי יש לאסור, מ"מ כל שאינו מתכוין להנאת הריח שרי, וצ"ב רב בביאור הדברים.

ו. הרי"ף כתב דביש לו מתירין אסר לוי, ותמהו הראשונים שהרי אף בפנ"ע שרי, ול"ד רמב"ן דלהלן אות ח' יש לישב, ודו"ק.

עוד תמהו הראשונים שהרי במבשא"מ לא אסרו בדשיל"מ, אך אין הדבר מוסכם ודעת ר"ת וראב"ן דדשיל"מ אסור אף באינו מינו, ואכ"מ, וע' יד יהודה מש"כ לישב היטב ד' הרי"ף.

ז. הרי"ף כתב דרב לטעמי' דמב"מ במשהו, והק' הראשונים מאידך גווני דאסרינן אף דהוי מבשא"מ, וכתב הראב"ד דהתם ה"ז ניכר, עייש"ה.

והרא"ה והר"ן הקשו מהא דאסר אביי, הגם דס"ל דמב"מ בששים, וצ"ב מאי קשיא להו, הרי אביי איירי בריח בעיני', ובזה אין שייך כלל לדון מדין ביטול מב"מ.

ועד"ז צ"ע בד' מהרי"ל סימן קנ"ו, דהוכיח דריח שאינו של פיטום לאו מילתא אף באיסורי משהו, מריח דבת תיהא דשרי רבא אף דסתם יינם במשהו, וצ"ב דבריח בפנ"ע מ"ש לחלק בין איסורי משהו לאיסור הבטל בששים, והאמנם י"ל למש"נ במק"א דיל"פ ד' התוס' דבדבר האוסר במשהו אסור אף ריח שאינו של פיטום, דהוא משום דכ"ה דאפי' באלף לא בטל אשר היינו משום דאף משהו בעלמא אסור, ה"נ אסור ריח שאינו של פיטום, ולפ"ז ניחא דאף בדהוי הריח בפנ"ע יש לחלק כן, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' מהרי"ל שדימה דאם באיסורי משהו אסור ריח שאינו של פיטום, ה"נ יש לאסור במב"מ למ"ד דלא בטיל, ולהנ"ל אי"ז מתישב, ודו"ק.

ח. הרי"ף כתב דמודה לוי דלכתחילה אסור, וצ"ע מפלוגתת אביי ורבא, וע' רמב"ן מש"כ לישב.

עוד צ"ע מהא דמייתי' מההיא דאין צולין ב' פסחים כאחד, וע' ראב"ד ורמב"ן מש"כ בזה.

ט. הרמ"א פסק ע"פ התוס' דאף דריחא לאו מילתא מ"מ בדבר הנאסר במשהו ה"ז אסור, וצ"ב רב דתוס' ס"ל דקי"ל כרב דבריח גמור הוי ריחא מילתא, וע"כ י"ל דאף ריח קלוש הוי כמשהו ואסור בחמץ בפסח, אך לפ"מ דקי"ל כלוי דריחא לאו מילתא הוא, א"כ מהיכ"ת נימא דמ"מ הוי כמשהו, וע' גר"א שתמה כן.

י. עוד צ"ב במש"כ הרמ"א דרק בתנור קטן אסור, שהרי התוס' אסרו אף בתנור גדול, וע' ש"ך דנחתינן חד דרגא, דהתוס' דס"ל דריחא מילתא, אסרו בחמץ אף בתנור גדול, ולדידן דריחא לאו מילתא לא אסרינן אלא בתנור קטן, וצ"ב.

יא. ע"ד התוס' דבחמץ בפסח אוסר אף ריח שאינו פיטום, הק' הצל"ח דא"כ לרב דמב"מ במשהו, יש לאסור אף בריח שאינו של פיטום, ומ"ט נקט רב רק ריח פיטום, וע' מהרי"ל סימן קפ"ו שהוכיח דריח שאינו של פיטום שרי אף בחמץ בפסח, מהא דשרי לוי אף למ"ד דמב"מ במשהו, ועיי"ש מש"כ עוד, ועי' לעיל אות ז' מש"נ בד' מהרי"ל.

יב. התוס' ובעה"מ כתבו דבפת חמה וחבית פתוחה כו"ע מודו דאסור, וראב"ד ורשב"א תמהו ע"ז דא"כ מה מייתי' מכמון דדמי לה, וע' יד"י סקי"ב.

יג. רמ"א כתב דתחת מחבת אסור לכו"ע, וצ"ב דהתוס' לא כתבו כן, אלא כתבו דהוי כתנור קטן.

ד] והנה במתני' מכשירין פליגי ר"מ ור"י ור"י, וע' שעה"מ ופליתי ובית מאיר שפירשו דתרי פלוגתי נינהו, וכ"נ ברא"ש ורע"ב שפירשו דהתם איירי שלא ראה מיד אם יש לחלוחית.

אך להנ"ל י"ל כמש"כ הגרע"א, דנידון ריחא הוא אם הכח שיוצא חשיב כגוף הדבר או לא, ואם חשיב כגוף הדבר ה"ז מכשיר, ואף ה"ז אסור, וז"פ.

ה] בפי' הרא"ש לתרומות כתב דבכמון לא אמרי' ריחא מילתא, משום דאי"ז ריח פיטום וע"כ אינו נבלע בפת ואין טעמו נרגש, ולפ"ז נמצא דכל ה"ט דריח פיטום הוא רק לגבי לאסור הפת, אך לגבי בת תיהא אין לחלק כן, אך הרא"ש בפסקיו בסוגיין כתב דמה"ט שרי רבא בבת תיהא ול"ד לההיא דרב, משום דהתם הוי ריח פיטום.

וצ"ע ד' הרא"ש מה ביקש טעם אחר ממש"א בגמ' דטעמא דכמון לאביי הוא משום דמיקלא קלי איסורי'.

ו] בתוס' ילה"ע, מ"ט לא פירשו דרבא מודה לרב משום דהוי זה ריח פיטום, וכמש"כ כן הרא"ש.

אך י"ל, למש"כ התוס' בסוף דבריהם דבחמץ בפסח דבמשהו אוסר אף ריח שאינו פיטום, אשר לפ"ז ניחא דבבת תיהא דליכא ביטול אין להתיר אף דאי"ז ריח פיטום.

אלא דלפ"ז יקשה דמאי פריך רבא מכמון, הרי יל"פ דהתם הטעם הוא משום ביטול, דהגם דריחא מילתא מ"מ אי"ז אלא כמשהו, ותו ה"ז בטל, ובע"כ דאין לומר כן, ויל"פ ע"ד האבנ"ז, דאם ריחא אינו אלא כמשהו, והיינו משום דריח אינו כטעם, אף אין לאסור להריח, דאי"ז מעשה שתי', ורק למ"ד דריחא מילתא הוא דיש לאסור להריח, ע' בדבריו שביאר דבזה עיקר פלוגתת רב ולוי, דהגם דלתרוייהו אי"ז אלא משהו, מ"מ לרב "ריחא" מילתא, וללוי אין ה"ריחא" מילתא, אלא הממשות שבריח, וע"כ לדעת רב יש לאסור להריח, ולדעת לוי אין לאסור להריח, וע"כ נמי לרב אין לבטל הריח דה"ה ניכר, ואך שדן הרי"ף שיתבטל ריח הנבילה בריח השחוטה, וע"ז כתב דמב"מ לא בטל, ומשא"כ ללוי מצינו לבטל הריח בממשות דהשחוטה, וזה הוי מבשא"מ, עכ"ד.

ז] ז"ל מהרי"ל סימן קפו, כמדומה שנסתפקת כיון דחמץ בפסח במשהו אי ריחא מילתא היא ע"י חמץ דאיכא פיטום. ונראה דאין חילוק למ"ד לאו מילתא היא. וראייה דלוי +דס"ל דלאו מילתא היא, פסחים עו, ב+ שרי בשר שחוטה עם בשר נבלה בכל ענין אפי' שניהם מין אחד אפילו למאן דאסר מין במינו במשהו. וכן מוכח התם בפ' כיצד צולין +שם, ועיין במחצית השקל או"ח סי' תמז סק"ד באריכות ביאור דברי רבינו. וע"ע חמד משה סי' תמז סק"ה, ובשו"ת חתם סופר או"ח סי' קז+ דפריך למ"ד משום תערובת טעמים מה לי גדי וגדי מה לי גדי וטלה, נימא דלא מבעי' גדי וגדי דהוי מין במינו ולר' יודא (ולרב) [ולרבי] שסידר המשנה הוי מין במינו במשהו +חולין קט, א+ אלא אפי' גדי וטלה דמין בשאינו מינו +לענין מה שכתב רבינו דגדי וטלה הוי מין בשאינו מינו עיין או"ז ע"ז סי' רנג וחמד משה הנ"ל.+ ורב +שם בפסחים+ נמי סבירא ליה מין במינו במשהו +ע"ז עג, ב.+ ועוד ראייה מבת תיהא +ע"ז סו, ב+ דשרי רבא אפי' למען דאסר סתם יינם במשהו, דר"ת +דס"ל דסתם יינם בטל בששים, לא סמך על דברי עצמו, או"ז ע"ז סי' רפא, הגהות אשרי שם פ"ה סי' כח+ גופיה נהג לערב קיתון של מים כו' +ז"ל תשובת מה"ר יוחנן במה"ר מתתי' מפריז למהרז"ך בכ"י ה' דף נ"ח, ב (נדפס במוריה שנה ו' גליון ח - ט) ומה ששאלת אם אסור נצוק לעניין חמץ בפסח וריח מילתא בפסח לפי המחמיר נותן טעם לפגם וכתבת אין לדקדק מכת' (?) ור"ת לטעמיה, איני מבין בנצוק למה לא יאסור אפי' למאן דמיקל בנותן טעם לפגם והלא הם מחובר ונמס זה בזה. וריחא מילתא אפי' לר"ת דאית ליה ריחא מילתא (תוס' פסחים עו, ב ד"ה אסרה) הרי כתב לא מצינו ריח פת בפת (מרדכי פסחים סי' תקע) ה"ה פת בד"א והדבר דלא מצינו בפת הנותן, דבמקבל הרי מצינו בחבית פתוחה ופת חמה (ע"ז סו, ב - סז, א) וכ"ש דבר אחר שהיה לו ריח יותר מיין ופטום דריח יין אינו כ"כ חזק כפי' ר"י בתשו' שאלה, וא"כ אפי' יתערב חמץ בדבר המפטם למה נחמיר חומרא על חומרא ונימא שיתן ריח ואין בו בנאסר יותר מבאוסר. ועיין ברמ"א או"ח סי' תמז סעיף א, ובמג"א שם ס"ק ג' וד' שדוחה דברי מהרי"ל ובחק יעקב סק"י שדחה את דבריו+, עכ"ל.

ח] הרי"ד בספר המכריע סי' ל"ה הק' היאך אמר רבא דריחא לאו מילתא והרי אסר רבא להריח בקטורת, ותירץ דשאני ריח דיין נסך דלא חשיב ריחא דיין לברוכי עלי' כ"ה דחשיב ריחא דבשמים, וכ"ה דלענין ברכה לא חשיב ריחא ה"נ לענין איסורא ל"ח ריחא.

וזה ע"ד מש"נ בד' מהר"מ מר"ב, דהיכא דאי"ז עומד לריח אין הריח מכלל החפצא, וע"כ אין מברכין ע"ז וגם אי"ז אסור.

עוד הביא הרי"ד שם דעת הרי"ף דלכתחילה אסור, ותמה ע"ז מדשרי בבת תיהא לכתחילה, ועמש"כ הראב"ד לישב בזה.