ט - בהא דאין קלוטה לר_י והנחה דתוך ג_ ודמגרר מפסיקין בתוך ד_א, ובהא דמהלך ל_ה כמונח מדינא דמתגלגל ודמגרר, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

אור ליום ה' ב' דר"ח תמוז תשע"ה

**א**

א] שבת דצ"ז: דתניא מרה"י לרה"ר ועבר ד' אמות ברה"ר, ר' יהודה מחייב וחכמים פוטרין וכו', ובהא קמיפלגי דר' יהודה סבר קלוטה כמי שהונחה וכו'.

והתוס' לעיל ד"פ. הק' ממש"א בעירובין דצ"ח: בדעת ר' יהודה דאף תוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, והרי דלית לי' לר' יהודה דקלוטה כמי שהונחה, וכתבו דהכא איירי במתגלגל ברה"ר ועדיף משאר קלוטה באויר והוי כמונח לר' יהודה, - והתוס' לקמן ד"ק. כתבו בזה, דהא דס"ל לר' יהודה דקלוטה כמי שהונחה, הוא רק היכא שרוצה שתנוח שם, אבל בההיא דעירובין דאינו רוצה שיפול הספר שם, בעי ר' יהודה הנחה ע"ג משהו, וכ"כ התוס' בעירובין שם, עיי"ש.

ב] והנה כתבו התוס' לעיל ד"ה:, ז"ל, ובירושלמי פריך ע"ד דבן עזאי אין אדם מתחייב על ד' אמות ברה"ר לעולם דיעשה כמי שהונחה על כל אמה ואמה ויפטר וכו', והש"ס דידן לא חשיב לה פירכא כדאמר בהזורק דד' אמות ברה"ר הלכתא גמירי לה ולהכי לא מקשה עלה, וכן קלוטה לר"ע אע"ג דכמי שהונחה דמיא, בזורק ד' אמות ברה"ר חייב ולא אמרינן כמי שהונחה תוך ד' אמות ברה"ר, עכ"ל.

ובחי' הגרע"א שם הק', ז"ל, עוד תמוה לי דאיך הונח להם בתירוצם, דמה דמשכחת לר"ע זורק ד' אמות היינו דזורק ד"א הלכתא גמירי לה, הא עדיין יקשה מסוגיא הנ"ל דלר"י חייב שתים משום הוצאה ומשום מעביר, דהא התוס' לקמן הוכיחו מסוגיא דעירובין דר"י לא סבר קלוטה באויר כמ"ש דמיא, אלא דר"י מיירי במתגלגל ע"ג קרקע ברה"ר, א"כ בזה ישאר הקושיא דנימא בכל אמה ואמה דהוי כמונח, דהא ההלכה בזורק משכחת לה באינו מתגלגל ע"ג קרקע דל"ה כמונח, וכן למה דתירצו תוס' בעירובין דלר"י ל"ה כמונח אלא באומר כל מקום שתרצה תנוח, אבל באם אינו רוצה שתנוח כאן ל"א כהונחה דמיא, בזה יקשה ג"כ כנ"ל, דר"י דאיירי באמר כ"מ שתרצה תנוח אמאי חייב משום מעביר נימא דבכל אמה ואמה הוי כמונח וההלכתא מתקיימת באינו רוצה שתנוח עד סוף ד"א, עכ"ל.

ג] והנה עד"ז צ"ע במה שנקטו התוס' לקמן ד"ק. ד"ה והא לא נח וד"ה אחזתו הרוח, דזורק תוך ד' אמות ונתגלגל חוץ לד' אמות חייב כשלא נח בתוך ד', אף לדעת ר"ח ב"ט דתוך ג' הוי כמונח, עיי"ש, וצ"ע דמ"ט לא נימא דהוי כמונח בתוך ד' אמות ויפטר.

וכבר עמד בזה המהרש"א שם וכתב, ז"ל, די"ל דלא שייך למימר קלוטה כמי שהונחה דמי אלא כשבאת לרשות אחר דאיסורא כגון המוציא מרה"י לרה"י דרך רה"ר וכגון חוץ לד' אמות, אבל תוך ד' אמות דרשות דהתירא נינהו לא שייך למימר ביה דכמי שהונחה דמי, תדע דאל"כ לא לחייב לעולם למ"ד קלוטה כמי שהונחה דמי בזורק חוץ לד' אמות דבכל תוך ד' אמות נימא דקלוטה כמי שהונחה דמי, עכ"ל,[[1]](#footnote-2) ובחי' הגרע"א לעיל ד"ה: עמד ע"ד המהרש"א שכתב כן מדעתו, ולא הביא לד' התוס' לעיל שם, וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש שם, עיי"ש.

אמנם צ"ע בזה וכמשה"ק הגרע"א, דלמש"כ התוס' לעיל דהא דמחייב ר"ע בזורק ד' אמות ולא פטרינן לי' משום דהוי כמונח בתוך ד' אמות, הוא משום דד' אמות ברה"ר הלכתא גמירי לה, הרי דכ"ז ניחא לדעת ר"ע, דלדידי' אי נימא דהנחה דקלוטה מפסקת בתוך ד' אמות לא משכח"ל לההלכתא דזורק ד' אמות חייב, אך לדידן דקלוטה לאו כמי שהונחה דמיא ורק בתוך ג' הוי כמונח, ליכא מקור בההלכה לחייב אף בכה"ג שעבר בתוך ג' והוי כמונח.[[2]](#footnote-3)

ובאמת צ"ע בד' תוס' הרא"ש שכתב לעיל ד"ה:, ז"ל, ומה שנסתפק ריב"א וכו' נראה לי שאין ראוי להסתפק, דקי"ל בכל דוכתא וכו' ולר"ע קלוטה כמי שהונחה, רק לענין תוך ד' אמות משום דד' אמות גמרא גמירי לה וא"א להתחייב בענין אחר, עכ"ל, ולהדיא דכל הא דאין הנחה דקלוטה מפסקת בתוך ד', הוא רק משום דא"א להתחייב בע"א, וע"כ נלמד מההלכתא דד' אמות, דאין הנחה דקלוטה מפסקת בתוך ד', - ולפ"ז צ"ע במש"כ התוס' הרא"ש לקמן דהא דהנחה דתוך ג' אינה מפסקת בתוך ד' אמות, הוא משום דלענין פטורא בתוך ד' אמות לא חשיב כמונח לכו"ע, דא"כ לא מתחייב לעולם זורק ד' אמות ברה"ר לר"ע, עכ"ל, וצ"ע דלמש"כ הרא"ש גופי' דהא דהנחה דקלוטה לר"ע אינה מפסקת בתוך ד', הוא משום דא"א להתחייב בע"א, היאך מצינו ללמוד מזה דה"נ הנחה דתוך ג' אינה מפסקת בתוך ד' אמות, וצ"ע בזה.

ד] עוד צ"ע בזה, במש"כ התוס' לעיל ד"ח: ד"ה לא מחייב, דהמגרר חפץ ד' אמות ברה"ר חייב, ותיקשי דכיון דמגרר חשיב כמונח, כאשר כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בפסחים דפ"ה: ובכתובות דל"א: ולעיל דצ"א:, (ובפשוטו כ"ה מבו' גם ממש"א לעיל ד"פ. דאף מעביר תוך ג' הוי כמונח, וכ"ש מגרר, אך זה תלוי במש"נ בסימן י"א (א) בטעם הא דמעביר תוך ג' הוי כמונח, ואכמ"ל), א"כ הו"ל כמונח בתוך ד' אמות, ומ"ט הוא חייב.

והנה בד' התוס' שם מבו' שעמדו ע"ז, ופירשו דטעם חיובו הוא משום שנעשית כל המלאכה בב"א, וכ"ה בד' הרא"ש שם סימן ט"ז, ז"ל, אבל אם תפש את החבילה ומשכה עד שהוציא כולה וכו' חוץ לד' אמות חייב, לפי שעשה כל מלאכתו בב"א ולא הונחה בינתים עד שגמר מלאכתו וכו', בכל ענין שמזיז החפץ ממקומו וכו' בין במשיכה מיקרי עקירה, ובלבד שיהא מושך והולך בלא הפסק בינתים בתוך ד' אמות וכו', עכ"ל.

אך קשיא ע"ז מד' התוס' לעיל ד"ה: שעמדו בהא דהזורק ד' אמות חייב לר"ע, אע"ג דכמי שהונחה בתוך ד', ולכאו' לפי דבריהם לעיל ד"ח:, הרי אף דהו"ל כמונח בתוך ד', מ"מ שפיר הוא חייב, משום שעשה מלאכתו בב"א בלא הפסק.

**ב**

ה] והנה הרש"ש בסוגיין כתב לישב לקו' הגרע"א, דמש"א בריש פירקין דכל ד' אמות ברה"ר גמרא גמיר לה, היינו כל צדדי ד' אמות, וע"כ נכלל בההלכתא דה"ה חייב אף במתגלגל ע"ג קרקע, וה"ה חייב אף היכא שהי' רצונו שינוח שם, עכ"ד, ואי נימא הכי ניחא גם הא דמחייבינן בזורק ד' אמות בתוך ג' אף למ"ד דתוך ג' הוי כמונח, והא דמחייבינן במגרר ד' אמות, דג"ז הוי בכלל ההלכתא דד' אמות.

והנה לפי דבריו נראה, דמש"כ התוס' לעיל ד"ח: דהא דמגרר ד' אמות חייב הוא משום שעשה מלאכתו בב"א, היינו דזה גדר הדין הנלמד מההלכתא, דאף אם הו"ל כמונח בתוך ד', מ"מ כל שעשה את כל המלאכה בב"א בלא הפסק, ה"ה חייב.

ו] ויש להוסיף בזה, דהנה התוס' לעיל ד"ה: כתבו, ז"ל, וריב"א מספק"ל כיון דבד"א ברה"ר לא אמר מהלך כעומד דמי, אע"ג דבעלמא כעומד דמי לבן עזאי, אם חייב לבן עזאי אפי' עמד לפוש תוך ד"א אם לאו וכו', וכן קלוטה לר"ע אם אמר כמי שהונחה דמיא חוץ לד' אמות אפי' קלטה אחר וכו' כיון דתוך ד"א לא אמרינן, עכ"ל.

והמהרש"א שם הק', דמ"ט לא נסתפק הריב"א נמי לר"ע בזורק ונח בתוך ד' אמות, דכיון דבזורק ד"א ברה"ר לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה דמי אע"ג דבעלמא כמי שהונחה לר"ע, אם חייב לרבי עקיבא אפי' זרק ונח תוך ד"א אם לאו, דדומיא דהכי מספק"ל לבן עזאי במהלך כעומד אם עמד לפוש תוך ד' אמות, והניח בויש לישב.

ולפמש"נ בד' הרש"ש נראה דהיינו, דכיון דגדר ההלכתא דחייב אע"ג דהוי כמונח בתוך ד' אמות, הוא משום דכל שעשה את כל המלאכה בב"א בלא הפסק חייב, ע"כ ודאי דהיכא שהניח בתוך ד' אמות דהפסיק את מלאכתו ה"ה פטור, - וכל מה שנסתפק הריב"א, הוא רק לדעת בן עזאי דמהלך כעומד, דלדידי' לא חשיב כעשה מלאכתו בב"א, שהרי הנחת רגלו הוי מעשה הנחה, והוי הפסק במלאכתו, ואפ"ה ילפינן מההלכתא דחייב, וע"כ י"ל דגם אם עמד לפוש ה"ה חייב, אף שהפסיק במלאכתו.[[3]](#footnote-4)

ז] אמנם צ"ע בזה בתרתי, חדא דבד' תוס' הרא"ש לעיל ד"ה: מפורש דכל הא דילפינן מההלכתא לחייב בזורק ד' אמות לר"ע אף דהוי כמונח בתוך ד', הוא משום דא"א להתחייב בע"א, וזה ל"ש בשאר גווני דהוי כמונח, והאמנם דצ"ע בזה מד' התוס' הרא"ש לקמן ד"ק., וכמש"נ לעיל סק"ג, - עוד ילה"ע, דלדרך זו נמצא, דחלוק הוא גדר ההלכתא דחייב בזורק ד' אמות אף דקלוטה כמי שהונחה, מגדר ההלכתא דחייב במעביר ד' אמות אף דמהלך כעומד, דהא דחייב אף דקלוטה כמי שהונחה, הוא משום שעשה מלאכתו בב"א, וע"כ אם הניח הנחה גמורה ולא עשה מלאכתו בב"א פטור, והא דחייב אף דמהלך כעומד הוא דחייב אף שלא עשה מלאכתו בב"א, ובד' התוס' לעיל שם מ' דדמי זל"ז.

**ג**

ח] עוד צ"ע בזה, דהנה הבאנו לעיל סק"ו מה שנסתפקו התוס' לעיל ד"ה: בקלוטה לר"ע אם אמר כמי שהונחה דמיא חוץ לד"א אפי' קלטה אחר וכו', כיון דתוך ד"א לא אמרינן, - והנה אי נימא דהא דהנחה דתוך ג' וכו' אינם מפסיקין בד' אמות, הוא משום ההלכתא, הרי דה"נ יש להסתפק אם חוץ לד' אמות מתחייב בהנחות אלו, או דכיון דתוך ד"א ל"מ הנחות אלו להפסיק, ה"נ ל"מ לחייב חוץ לד' אמות.

אמנם הנה זה נסתר מסוגיית הגמ' לקמן ד"ק. דמבו' להדיא דלמ"ד דתוך ג' הוי כמונח, מהני זה לחייב חוץ לד' אמות, וזהו דמייתינן מהא דא"ר יוחנן והוא שנח ע"ג משהו, דס"ל דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, וכבר עמדו ע"ז בשו"ת נפש חי' סימן י', ובמשנת ר"א סימן ה' סק"ב.

ועיי"ש בנפש חי' שכתב לישב, דכל מה שנסתפק הריב"א דחוץ לד' אמות לא יתחייב בהנחה דקלוטה, הוא דוקא היכא דהי' קלוטה בתוך ד', דהו"ל כתרתי דסתרי, וכמש"כ כן בחי' הגרע"א בכ"ד, וע"כ כל שבא לתוך ג' לאחר ד' אמות, שפיר הו"ל כמונח, - וזהו דמייתינן מהא דר' יוחנן דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, דאל"כ הרי בגוונא דבא לתוך ג' לאחר ד' אמות, ל"ב הנחה ע"ג משהו, ועיי"ש מש"כ בטעם הא דמוקמינן למתניתין בשבא לתוך ג' לאחר ד' אמות, ואכמ"ל.

אמנם הנה סתימת הגמ' שם מ' דלמאן דס"ל דתוך ג' ל"ב הנחה ע"ג משהו, ה"ה מתחייב בהנחה זו חוץ לד' אמות בכל גווני, ולא אמרינן דכיון דכבר הי' לההנחה דתוך ג' בתוך ד' אמות, אינו מתחייב על הנחה זו לאחר ד' אמות, וצ"ע בזה.

ט] עוד ילה"ע בזה, ממש"כ התוס' לעיל ד"ח: דמגרר או מגלגל בב"א עד חוץ לד' אמות חייב, ולא אמרינן דכיון דאף בתוך ד' אמות הי' להנחה זו דמגרר, אינו מתחייב ע"ז חוץ לד' אמות, ואין לומר דד' התוס' שם הם שלא כד' הריב"א שנסתפק בזה, דבחי' הר"ן שם הביא לדברים אלו בשם הריב"א, וכ"ה בפסקי מהרי"ח שם ובראבי"ה סימן תתקס"ז.

אך באמת אין להביא מזה, די"ל דד' התוס' שם קיימי בגוונא דבסוף ד' אמות נח החפץ בהנחה גמורה, וע"כ הוא חייב, ואה"נ אם לא נח אלא בהנחה זו דמגרר, י"ל דאינו חייב.

י] והנה אי נימא דבכל הני גווני ה"ה מתחייב בהנחות אלו חוץ לד' אמות, אף דגם בתוך ד' אמות הי' להנחות אלו, הרי בע"כ דהא דאין הנחות אלו מפסיקות בתוך ד' אמות, אי"ז מכח ההלכתא, דא"כ הי' בזה לספיקא דריב"א דאף חוץ לד' אמות לא יתחייב בהנחות אלו, אלא מדינא אין הנחות אלו מפסיקות, וע"כ לי"ב לספיקא דריב"א, וזה צ"ב.

**ד**

יא] ולכאו' הי' נראה בזה, דהנה במג"א סימן רס"ו סק"ז כתב דמותר לחמר אחר בהמה הגוררת עגלה בעודה מהלכת, כיון דליכא עקירה, ובס' ישועות מלכו סימן נ"ב עמד בזה, דכיון דמגרר הוי כמונח, א"כ הויא העגלה כמונחת, ואיכא עקירה והנחה, כמש"כ הראשונים דהמגרר חפץ ד' אמות חייב.

ועיי"ש שכתב בדעת המג"א, דכל הא דמגרר הוי כמונח הוא רק לחייב משום הנחה, אך לא סגי בהנחה זו לחייב על העקירה ממנה, וע"ד שאמרו לעיל ד"ד: בדינא דר"ע דדילמא הנחה הוא דלא בעי הא עקירה בעי, ועיי"ש שנחלק ע"ז.

יב] ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דהמגרר ד' אמות חייב, ולא אמרינן דהו"ל כמונח בתוך ד' ופטור, די"ל דכל הא דהנחה בתוך ד' אמות מפסקת, הוא רק אם חזינן להמשך ההעברה כעקירה חדשה, אך כיון דלגבי עקירה לא סגי בהנחה דמגרר, ע"כ חשבינן דאכתי קיימת העקירה הראשונה, וע"כ הוא חייב, ומצינו עד"ז בחזו"א סימן ס"ב סק"ג, ז"ל, הכא לענין ביטול עקירה ראשונה, כל שאין כאן עקירה חדשה חייב משום ראשונה, עכ"ל.

ולפ"ז י"ל דה"נ הוא בהנחה דתוך ג' לרחב"ט, די"ל דלא סגי בה אלא לענין הנחה, ולא לענין עקירה, וע"כ אינם מפסקת בתוך ד', ועי' במשנת ר"א סימן ה' סק"ב בתו"ד שכתב כן.

יג] אך הנה אכתי לא נתישב בזה משה"ק הגרע"א בהא דקלוטה דר' יהודה אינו מפסיק בתוך ד', דהרי קלוטה דר' יהודה מהני אף לעקירה, וכמש"א בסוגיין דמחייב הי' ר' יהודה ב', וא"כ מ"ט אי"ז מפסיק בתוך ד'.

גם באמת עיקר הדברים אינם מתישבים ומכמה טעמים, חדא, דאי נימא הכי, א"כ מה הק' התוס' בהא דזורק ד' אמות חייב לר"ע ולא אמרינן דהוי כמונח בתוך ד', הרי בגמ' לעיל ד"ד: דנו דשמא מודה ר"ע דלא סגי בהנחה דקלוטה לענין עקירה, - ובע"כ מזה חד מתרתי, או דס"ל להתוס' דאף אם לא סגי בהנחה זו לענין עקירה, ה"ה מועלת להפסיק בתוך ד', או דס"ל להתוס' דלפי האמת לא מפלגינן בין הנחה לעקירה,[[4]](#footnote-5) - ולפ"ז הרי דה"נ הי' בדין דהנחות אלו דמגרר ודתוך ג' יועילו להפסיק בתוך ד' אמות.

גם בעיקר הך מילתא דהנחה דתוך ג', ל"מ אלא לענין הנחה ולא לענין עקירה, כבר עמד בנפש חי' סימן י"א, דזה נסתר מסוגיית הגמ' בעירובין דצ"ח:, דמבו' להדיא דלמ"ד דתוך ג' א"צ הנחה, סגי בזה אף לענין עקירה, ועמש"נ להלן ענף ט' דכ"ז הוא לדעת ש"ר, אך לדעת המאירי אדרבה מוכח מסוגיית הגמ' דהתם דל"מ הנחה דתוך ג' לענין עקירה, - אך יש לדחות דאף אם לפי האמת מודה רחב"ט דלא סגי בהנחה דתוך ג' לענין עקירה, מ"מ ל"ה מצי בעירובין שם למיפרך אלא לרבא דס"ל דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, דלדעת רחב"ט מצינו למימר דסגי בהנחה זו גם לגבי עקירה, אך לפ"מ דדחי דכולה ר' יהודה היא, י"ל דמודה רחב"ט דהא דתוך ג' הוי כמונח, הוא רק לגבי הנחה ולא לגבי עקירה.

**ה**

יד] וראיתי ליישב בזה בע"א, דהנה בעיקר ד' המג"א דמותר לחמר אחר בהמה הגוררת עגלה בעודה מהלכת, יל"פ עוד, דאף דמגרר חשיב כמונח אף לגבי עקירה, מ"מ י"ל דהנחה דמגרר אינה מועלת לבטל עקירה ראשונה, וע"כ אין לחייב בזה, - וזה אי נימא דדינא הוא דכל דעקירה הראשונה קיימת אין לחייב משום עקירה אחרת.

ולפ"ז י"ל דע"כ אין הנחה דמגרר מפסקת בתוך ד' אמות, ומשום דהנחה זו אינה מועלת לבטל עקירה ראשונה, ועד"ז הוא גם בהנחה דזורק תוך ג' לרחב"ט.

ומה שעמדו התוס' בהא דזורק ד' אמות חייב לר"ע, הוא מכח מש"א בסוגיין ולעיל ד"ד: דלמ"ד דקלוטה כמי שהונחה, ה"ה חייב שתים, א' משום הוצאה וא' משום העברה, או א' משום הכנסה וא משום הוצאה, ובע"כ דהנחה דקלוטה מועלת לבטל עקירה ראשונה, דאל"כ ל"ה מתחייב ב', לדרך זו דכל דלא בטלה עקירה ראשונה א"א לחייב משום עקירה אחרת, - ועד"ז הוא גם במשה"ק התוס' לבן עזאי דמהלך כעומד, דהרי גם הנחה דמהלך כעומד מועלת לבטל עקירה ראשונה, כמבו' בסוגיית הגמ' בכתובות דל"א. דהמפנה חפצים וכו' חייב למ"ד דמהלך כעומד, והרי דהנחה דמהלך כעומד מועלת לבטל עקירה ראשונה, דאל"כ ל"ה מתחייב משום העקירה השני', וכנ"ל.

טו] אמנם הנה מלבד דעיקר הדברים מחודשים, - גם אכתי לא נתישב בזה משה"ק הגרע"א בהא דקלוטה דר' יהודה אינו מפסיק בתוך ד', דהרי לדרך זו בע"כ דקלוטה דר' יהודה מהני לבטל עקירה ראשונה, וכמבו' בסוגיין דמחייב הי' ר' יהודה ב', וא"כ מ"ט אי"ז מפסיק בתוך ד'.

**ו**

טז] ונראה לדון בזה, ובהקדם, דהנה בנפש חי' סימן י"ד הק', לדעת הסוברים דמתגלגל הוי כמונח,[[5]](#footnote-6) דא"כ מ"ט מהלך לאו כעומד, הרי האדם המהלך הו"ל כמתגלגל, ועיי"ש מש"כ לדון בזה.

ובאמת דקשיא כן גם לדעת הסוברים דמתגלגל ל"ה כמונח, שהרי אף דמתגלגל ל"ה כמונח מ"מ מגרר הוי כמונח, והטעם בזה הוא כמש"כ בישועות מלכו סו"ס נ"ב, משום דשאני מגרר דהחפץ מצ"ע נח, והאדם הוא שמגררו, ואי בעי מעכבו, וע"כ חשיב כמונח, - ולפ"ז הרי הי' בדין דאדם המהלך יהא כמונח, דכיון שהילוכו הוא מתחדש, ואי בעי לא ילך, הו"ל כמגרר דהוי כמונח.

יז] ועיי"ש בנפש חי' שכתב בשם חותנו הגאון מקוטנא, דאף דחפץ הנגרר על הארץ דחשיב כמונח, מ"מ אדם הנגרר על הארץ לא חשיב כמונח, דבאדם אף בעומד לכתף לא חשיב כמונח כיון שתלוי בדעתו ואין דעתו לנוח במקום הזה ומכ"ש במהלך, אבל בחפץ שנח בארץ אף שלא נח חשיב כמונח, עכ"ד.

והנה זה מתישב טפי לדעת הסוברים דמתגלגל ל"ה כמונח, ורק מגרר הוי כמונח משום דהחפץ מצ"ע מונח והאדם מגררו, דבזה י"ל דבאדם שהילוכו הוא מדעת עצמו, דמי למתגלגל דל"ה כמונח, - אך לדעת הסוברים דמתגלגל הוי כמונח, אף שאינו ראוי לנוח כלל במקום זה, הוא חידוש טפי למימר דכיון דאדם תלוי הילוכו בדעתו ל"ה כמונח, אך י"ל דמ"מ שאני מתגלגל דאין כח ההילוך מכח החפץ עצמו, אלא הוא מכח דבר מבחוץ, וע"כ חשיב כמונח טפי מאדם המהלך שהילוכו הוא מכח עצמו.

יח] עוד צ"ע בזה, במש"כ רש"י לעיל ד"פ. דהא דמעביר בתוך ג' חייב ול"ב הנחה, הוא משום דמנחא בידו דידו סמוכה לקרקע, - ובפשוטו מבו' בדבריו, דכל הא דמעביר תוך ג' חייב, הוא משום דידו הוי תוך ג' וחשיבא כמונחת, וע"כ אף המונח בה חשיב כמונח, - ואי נימא דהא דאדם המהלך לא חשיב כמונח ול"ד למגרר ולמתגלגל, הוא משום דהילוכו הוא מדעת עצמו, א"כ לכאו' אף היד שבתוך ג' ל"ה כמונחת כלל, וא"כ מ"ט מחייבינן במעביר בתוך ג', אמנם יש מקום לדון בזה, למש"נ בסימן ב' (א) סק"ח בדעת רש"י דהמונח ע"ג אדם המהלך חשיב כמונח, וכל הא דפטרינן במניחו עלי' כשהיא מהלכת וכו', הוא משום דבכה"ג אין לחייב משום עקירת גופו, ולפ"ז יש מקום לישב ד' רש"י דהכא, ודו"ק.

**ז**

יט] ונראה לדון בזה, דהנה במשנת ר"א סימן ה' כתב, דהא דמעביר תוך ג' חשיב כמונח, ומעביר למעלה מג' ל"ה כמונח, אי"ז רק משום דלמעלה מג' אין הנחה זו מועלת כיון דליכא מקום ד', וגם דליכא מקום הנחה כלל, אלא היינו דכל הא דסגי בהנחה דמעביר, הוא רק בתוך ג', אך למעלה מג' ל"מ כלל הנחה קלישא זו, - ועיי"ש שכתב כן גם בהא דמהני הנחה דנח ע"ג משהו, ומבו' בד' קמאי דמלבד הא דאי"ז אלא הנחה ע"ג משהו, גם אי"ז אלא הנחה משהו, שהרי הוא ממשיך והולך אח"כ מכחו, ונמצא דאי"ז הנחה גמורה, וכתב דכל הא דמהניא הנחה זו הוא רק בתוך ג', אך למעלה מג' ל"מ כלל הנחה זו, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.

ויש להוסיף בגדר הדברים, למש"נ בסימן ח' (ב) סק"ד מד' הרמב"ן, דהא דברה"י ל"ב מקום ד', הוא משום דרה"י עולה עד לרקיע ואף כשנח ע"ג קנה חשיב כהנחה ע"ג עיקר הרשות, ובהנחה ע"ג עיקר הרשות סגי בהנחה כ"ד, ול"ב הנחה מעליא, - ונת' שם מד' הרמב"ן והרשב"א דמה"ט הי' מקום לחלק דאף דברה"ר לא אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, מ"מ ברה"י אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, והיינו משום דכל הא דלא סגי במה שהחפץ קלוט ברשות לחשוב שמקומו הוא ברשות, אלא בעינן שיהא מונח ברשות, הוא רק כשאינו בעיקר הרשות, אך כל שהוא בעיקר הרשות, סגי במה שהוא קלוט בה, לחשוב שמקומו הוא ברשות, - ועמש"נ בסימן ח' (א) סקי"ג לפרש עד"ז לדינא דרבי דביתא כמאן דמליא, ושם סקכ"ג נת' לפרש עד"ז לדינא דרחב"ט דתוך ג' הוי כמונח, עיי"ש.

ולפ"ז י"ל דה"נ הוא בהנחות אלו דמעביר ודנח משהו ע"ג משהו, דלא סגי בהנחות אלו לחשוב שמקום החפץ הוא ברשות, אלא בדהוי החפץ בתוך ג' שהוא על עיקר הרשות, אך כל דהוי החפץ למעלה מג' שאינו בעיקר הרשות, בעינן הנחה מעליא ולא סגי בהנחות אלו.

כ] ולפ"ז נראה לדון, דה"נ הוא בדינא דמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח, ובהא דמגרר הוי כמונח, דכל הא דסגי בהנחות אלו, הוא רק בחפץ שהוא ע"ג קרקע, או עכ"פ בתוך ג' לקרקע, שהוא בעיקר הרשות, ובזה סגי בהנחה קלישתא דמתגלגל או דמגרר, אך כל דהוי החפץ למעלה מג', בעינן הנחה מעליא לקבעו ברשות, ולא סגי בהנחות אלו.[[6]](#footnote-7)

ולפ"ז י"ל, דמה"ט הוא דמהלך לאו כעומד ולא חשבינן לה כמתגלגל ע"ג קרקע או כמגרר דהוי כמונח, דהאמנם כלפי האדם עצמו שהוא מהלך ע"ג קרקע הוי כמונח, אך כלפי החפץ שעל האדם שאינו בתוך ג' לקרקע, לא סגי בהנחה זו דמתגלגל ודמגרר לקבעו ברשות, וע"כ ל"ה כמונח.

והנה אמנם נראה דבמגרר ב' חפצים זעג"ז והוי התחתון בתוך ג' לקרקע, שפיר חשיב אף החפץ העליון כמונח, והיינו משום דחשבינן לב' החפצים כחדא, וחשיב אף החפץ העליון כמונח בעיקר הרשות, דומיא דחפץ גדול שתחתיתו בתוך ג', דחשיב כולו כמונח בעיקר הרשות, אך שאני חפץ דע"ג האדם דלא חזינן להאדם והחפץ כחדא, ולא חשיב החפץ העליון כמונח בעיקר הרשות, וע"כ לא סגי בזה בהנחה דמתגלגל ודמגרר, אך צ"ע אם זה מתישב להני קמאי שכתבו דהמונח ע"ג האדם הוי כמונח בין רגליו, וי"ל.

כא] ולפ"ז ניחא מש"כ רש"י דהא דמעביר תוך ג' הוי כמונח, הוא משום דהוא מונח בידו שהיא סמוכה לקרקע, דאף דהאדם הו"ל מהלך, מ"מ כל דהויא ידו תוך ג' לקרקע, הויא כמונחת, דכל הא דמהלך לאו כעומד, הוא רק כלפי מה שאינו בתוך ג' לקרקע, - והא דבעינן שתהא ידו בתוך ג' לקרקע, ולכאו' למש"נ דהאדם עצמו המהלך הוי כמונח, חשיבא ידו כמונחת אף שהיא למעלה מג', הוא מתפרש היטב לרש"י ל לטעמי' לעיל ד"ג. דידו לא נייחא ע"ג קרקע, וע"כ כל הא דחשבינן לידו כמונחת אף שהאדם מהלך, הוא רק כשהיא בתוך ג' לקרקע, ודו"ק

**ח**

כב] ואם כנים הדברים אולי י"ל, דמה"ט הוא דאין הנחה זו דמגרר מפסקת בתוך ד' אמות, דכל מה שנקטו התוס' בהנחה דקלוטה דמן הדין הי' לה להפסיק בתוך ד', הוא משום דהנחה דקלוטה הויא הנחה גמורה, והיא מועלת בכל מקום שהוא, וע"כ אף יש לה להפסיק בתוך ד', אך הנחה דמגרר דאינה הנחה גמורה, וכדחזינן דאינה מועלת אלא בתוך ג' לקרקע, ועד"ז הוא בהנחה דזורק תוך ג' לרחב"ט ומעביר תוך ג' לרבא, דאין הנחות אלו מועילות אלא בתוך ג', אינה מפסקת בתוך ד' אמות, - והיינו דכיון דהנחה זו אינה הנחה גמורה, ע"כ חשבינן דאכתי העקירה הראשונה קיימת ולא בטלה לגמרי, וע"כ שפיר יש לחייבו בהעברת ד' אמות מכח העקירה הראשונה.

כג] ולפ"ז י"ל עד"ז גם במש"כ התוס' לעיל ד"פ. בדעת ר' יהודה דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה אלא במתגלגל ע"ג קרקע, או במש"כ התוס' לקמן ד"ק. ובעירובין דצ"ח: לדעתו דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה אלא בשרוצה שתנוח שם, - וי"ל דמה"ט הוא דל"מ הנחה זו דקלוטה לר' יהודה להפסיק בתוך ד' אמות, דכיון דלדעתו אי"ז הנחה גמורה, דמה"ט אין הנחה זו מועלת לדעת התוס' לעיל אלא במתגלגל ע"ג קרקע, ולדעת התוס' לקמן ובעירובין אין הנחה זו מועלת אלא בשרוצה שתנוח שם, ע"כ אין הנחה זו מועלת להפסיק בהעברת ד' אמות, ודוקא בקלוטה דר"ע, דהויא הנחה גמורה המועלת בכל ענין, הוא שדנו התוס' דמ"ט אין הנחה זו מפסקת בתוך ד' אמות, וצ"ע עוד בזה.[[7]](#footnote-8)

**ט**

כד] נת' לעיל סוסקי"ג דבסוגיית הגמ' בעירובין דצ"ח: מבו', דלמ"ד דתוך ג' הוי כמונח, מהני הנחה זו גם לענין עקירה.

אמנם הנה נראה דלדעת המאירי מוכח מסוגיית הגמ' שם להיפך, דלא סגי בהנחה זו לענין עקירה, - דהנה הראשונים לעיל בסוגיין ולקמן ד"ק. עמדו דלרבא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, תיקשי לי' ברייתא דלעיל דתוך ג' לדברי הכל חייב, והמאירי לעיל בסוגיין כתב בזה בדרך בתרא, ז"ל, ויש חולקין לומר וכו' ולא נאמרו דברי רבא אלא בזורק ברה"ר עצמה מתחלת ד' לסוף ד' וברשות אחת אין אומרים קלוטה כמי שהונחה, שא"כ אף כשזורק י' אמות מרה"ר ונחה בכרמלית יהא חייב מטעם קליטה, אבל מרשות לרשות אף בלא הנחה חייב, עכ"ל, - והיינו דהא דתוך ג' הוי כמונח, הוא משום דבתוך ג' מודו רבנן דקלוטה כמי שהונחה, ועמש"נ בזה לעיל סק"ג בהערה, וע"כ כ"ז הוא ברשות אחרת, אך באותה הרשות ל"מ הנחה דקלוטה, וכמש"כ הראשונים לעיל ד"ה:.

ונתחדש בדבריו, דחוץ לד' אמות חשיב כאותה הרשות, ול"מ בזה ההנחה דקלוטה, וכן נקט בחי' הגרע"א לעיל ד"ה: עיי"ש במש"כ בנו בשמו, אך למש"כ הראשונים לקמן ד"ק. דהא דהנחה דתוך ג' אינה מפסקת בתוך ד' אמות, הוא משום דהויא באותה רשות, הרי דממה שנקטו שם דהנחה זו מועלת לחייב חוץ לד' אמות, מוכח דחוץ לד' אמות הוי כרשות אחרת, - ומאידך בדינא דהראב"ד שהביאו הראשונים לעיל ד"ח: דעקירת הרשות הויא עקירה, חזינן דחוץ לד' אמות ל"ה כרשות אחרת, וצ"ע בזה.

כה] ואמנם קשיא טובא ע"ז מסוגיית הגמ' בעירובין דצ"ח: דמפרשינן להא דא"ר יהדוה דאפי' אינו מסולק מן הארץ וכו', דהוא משום דבעינן הנחה ע"ג משהו, ופריך עלה, ואלא הא דאמר רבא תוך ג' לרבנן צריך הנחה לימא כתנאי אמרה לשמעתי', - ולפ"ד המאירי, הרי כל הא דס"ל לרבא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, הוא רק באותה הרשות, אך ברשות אחרת מודה רבא דל"ב הנחה ע"ג משהו, וא"כ הרי דהתם דאיירי בספר שנתגלגל מרה"י לרה"ר, שפיר ניחא הא דלרבנן ל"ב הנחה ע"ג משהו.[[8]](#footnote-9)

ולכאו' בעכצ"ל בזה, דלפמש"א רבא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו באותה רשות, והיינו משום דל"ה כמונח אלא מדינא דקלוטה כמי שהונחה, וע"כ אי"ז מועיל אלא ברשות אחרת, - ע"כ אף ברשות אחרת דהו"ל כמונח, אין הנחה זו מועלת אלא לענין הנחה ולא לענין עקירה, דהאמנם אם הו"ל הנחה גמורה המועלת אף באותה הרשות, חשיב כמונח אף לגבי עקירה, אך כיון דאין הנחה זו מועלת אלא מדינא דקלוטה, ל"ה כמונח אלא לגבי הנחה ולא לגבי עקירה, - וע"כ בההיא דעירובין דאיירי לענין עקירה, לא סגי בהנחה זו דתוך ג', וזהו דפריך לרבא דלימא כתנאי אמרה לשמעתי'.

אך אין הדברים מתישבים היטב, דאף די"ל דאף ברשות אחרת לא סגי בהנחה דתוך ג' אלא לענין הנחה ולא לענין עקירה, מ"מ מאי פריך לרבא, הרי י"ל דסגי בהנחה זו אף לגבי עקירה, שהרי בסוגיית הגמ' לעיל ד"ד: לא פסיקא לן דלא סגי בהנחה דקלוטה לענין עקירה, (ועי' מאירי שם דנראה דנסתפק אם לפי האמת מחייב ר"ע גם בעקירה, עיי"ש), וגם בדינא דקלוטה לר' יהודה מבו' בסוגיין לדעת שמואל דה"ז מועיל גם לגבי עקירה, וצ"ע בזה.

1. ומבו' בד' המהרש"א דהא דתוך ג' הוי כמונח, הוא מדינא דקלוטה, דבתוך ג' מודו רבנן דקלוטה כמי שהונחה דמיא, וכ"ה מבו' בד' המאירי בסוגיין שכתב בפי' בתרא דהא דתוך ג' הוי כמונח הוא רק ברשות אחרת, דברשות אחת אין אומרים קלוטה כמי שהונחה, ובד' הריטב"א לקמן ד"ק:, ובל' היראים במצוה ער"ד, וכ"נ בל' התוס' לקמן ד"ק. ד"ה אחזתו הרוח, וכ"נ ללמוד מד' התוס' בעירובין דצ"ח: סוד"ה אלא, עיי"ש שכתבו די"ל דהא דאית לי' לר"י קלוטה כמי שהונחה, הוא כשתחילת זריקתו בתוך ג', ומבו' דהא דתוך ג' הוי כמונח הוא מדינא דקלוטה, ועמש"נ עוד בזה בסימן ח' (א) סקכ"ג. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובאמת הפמ"ג במש"ז סימן שמ"ו סק"ז כתב דהנחה דתוך ג' מהני להפסיק בתוך ד' אמות, כיון דמשכח"ל לההלכתא כשעבר למעלה מג', וכ"כ בספרו ראש יוסף לעיל ד"ה:, אך כבר עמדו ע"ז האחרונים דזה שלא כד' התוס' לקמן ד"ק., וצ"ע בזה.

   עוד יש להוסיף בזה, דלמש"כ הרמב"ן וש"ר לעיל ד"ה: דהא דהנחה דקלוטה אינה מפסקת בתוך ד', הוא משום דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה אלא ברשות אחרת, עיי"ש, ניחא, דמה"ט גם אין הנחה דתוך ג' מפסקת בתוך ד' אמות, וכ"ה להדיא בחי' הרשב"א והריטב"א לקמן ד"ק, עיי"ש, ואך דבד' הרשב"א שם נראה דלא פסיקא לי' אם הוא משום ה"ט, או הוא משום דהנחה זו דתוך ג' אינה הנחה אלא לחייב ולא לפטור, עיי"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובאמת דצ"ע בד' המהרש"א שכתב לדון דלר"ע יש להסתפק דאף אם נח הנחה גמורה בתוך ד' חייב, ולכאו' למש"כ המהרש"א גופי' לקמן ד"ק. דהא דזורק ד' אמות בתוך ג' חייב, אף דהוי כמונח בתוך ד', הוא דומיא דהא דמחייבינן לדעת ר"ע דקלוטה כמי שהונחה, הרי דאי נימא דלדעת ר"ע ה"ה חייב אף אם נח הנחה גמורה בתוך ד', ה"נ יש לחייב לדידן אף אם נח הנחה גמורה בתוך ד', וגם לרבא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, מ"מ הרי המגרר ד' אמות חייב, וג"ז נלמד מההלכתא, וא"כ נימא דאף אם נח הנחה גמורה בתוך ד' יהא חייב, וזה דבר שא"א, שהרי להדיא תנן לקמן ד"ק. דאם נח בתוך ד' ונתגלגל חוץ לד' פטור, וכ"ה מבו' עוד בכ"ד, - ובע"כ מזה דאף דנתחדשה בההלכתא דהנחות אלו ל"ה הפסק, מ"מ אם נח הנחה גמורה בתוך ד' חייב, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכן נראה מד' התוס' לעיל ד"פ. ולקמן ד"ק. שהק' דהכא אית לי' לר' יהודה קלוטה, ובעירובין ס"ל לר' יהודה דאף תוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, והראבי"ה בסימן תתקס"ח כתב לישב, דכל הא דס"ל לר' יהודה קלוטה הוא רק לגבי הנחה ולא לגבי עקירה, וזה לפ"מ דדחי בסוגיין דלא מחייב ר' יהודה אלא חדא, ומד' התוס' דלא ניח"ל בזה, אף דבדבריהם בעירובין מבו' דשפיר ניח"ל לישב רק לפ"מ דדחי דאינו חייב אלא חדא, מבו' דס"ל דלפי האמת אין לחלק בין הנחה לעקירה, וכבר כתבו כן בישועות מלכו סי' נ"ב ובנפש חיה סי' י"א ובמשנת ר"א סימן ה' סק"ב, עיי"ש.

   ובאמת דלמש"כ התוס' לעיל ד"ד: דהטעם לחלק בין הנחה לעקירה, הוא משום דילפי' ממשכן שהיו נוטלין מתיבתן שהיו בהן דע"ד ונותנין ליד עושי המלאכה, הרי דלפ"מ דמסקינן דידו של אדם חשובה לו כדע"ד, נמצא דגם בהנחה הי' דע"ד, ואין מקום כלל לחלק בין הנחה לעקירה, אך למש"כ התוס' שם בטעמא בתרא דהטעם לחלק ביניהם הוא משום דקרא דאל יצא איש ממקומו בעקירה איירי, שפיר י"ל כן גם למסקנא, אך נראה דגם לטעם זה, אין לחלק ביניהם בדין מגרר וכו', דכיון דחזינן דאף בהנחה בעי מקום ד', והרי דילפינן הנחה מעקירה, אין מקום לחלק ביניהם בדין מגרר, וזה ע"ד שנת' בסימן ח' (ב) סק"ח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. אשר כ"כ התוס' בד"פ. לדעת ר' יהודה, וכ"ה מבו' בד' רש"י לקמן ד"ק: וכמו שדקדק הגרע"א לעיל ד"ה:, וראיתי שכבר עמד ע"ז הראבי"ה בסימן תתקס"ז, עיי"ש, אך מבו' שם בדבריו די"ל דמטעם אחר אין לחייב במתגלגל בקרקע בתוך ד' אמות, משום דכבר פסק כחו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש מקום לדון לפ"ז בדעת רש"י לקמן ד"ק., דהא דמתגלגל בתוך ג' ל"ה כמונח, ול"ה כמתגלגל ע"ג קרקע דהוי כמונח, אי"ז משום דבמתגלגל ל"ה כלבוד, וכמש"כ הגרע"א במערכה לעיל ד"ד: בתו"ד, וכ"נ בד' המאירי לעיל בסוגיין, אלא הוא משום דלא סגי בהנחה זו דמתגלגל, אלא במונח ע"ג קרקע ממש, ולא במונח תוך ג' לקרקע, אף דהוי כלבוד, - ויתישב בזה מש"כ רש"י לקמן ד"ק. דאף כשהחפץ הוא ע"ג משהו בעינן שינוח, ואם הוא מתגלגל ע"ג משהו ל"ה כמונח, והתם צ"ע אם מצינו למימר דהוא משום דאין לבוד בדבר המתגלגל, שהרי בפשוטו בנח ע"ג משהו, ל"ב לחשוב החפץ כלבוד לקרקע, אלא כיון דמשהו זה שנח על גביו הוי לבוד לקרקע, חשבינן לי' כמקום ד', ואינו מוכרח, ואי נימא דהוא משום דל"מ הנחה דמתגלגל אלא ע"ג קרקע ממש, ניחא. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן ד"ק. פירש דהא דזרק תוך ד' ונתגלגל חוץ לד' פטור, הוא משום שלא נתכוון לזריקה של אסור, וצ"ע דמ"ט הוצרך לכך, ולא פירש דהוא משום דנח ע"ג משהו בתוך ד', דומיא דסיפא דזרק חוץ לד' ונתגלגל לתוך ד' דחייב דהוא מה"ט.

   ולפמש"נ י"ל, למש"כ במשנת ר"א סימן ה' להוכיח מד' הרמב"ם דהנחה זו דהונח משהו אינה מועלת אלא בתוך ג', אך למעלה מג' לא סגי בהנחה זו, ולפ"ז י"ל דמה"ט אף אין הנחה זו מועלת להפסיק בתוך ד' אמות, דרק הנחה גמורה מפסקת בתוך ד' אמות, וכמש"נ.

   אך הנה בד' ש"ר לקמן שם מבו' דהנחה זו דנח משהו ע"ג משהו מועלת להפסיק בתוך ד', ואי נימא דמודו דהנחה זו דנח משהו ע"ג משהו אינה מועלת אלא בתוך ג', יש ללמוד מדבריהם דאף הנחה דאינה מועלת אלא בתוך ג', מפסקת בתוך ד' אמות, ודלא כמש"נ, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואולי יש מקום לומר, דכל הא דתוך ג' הוי כמונח ברשות אחרת, הוא רק בגונא דמיד בתחילת ביאתו לרשות הי' בתוך ג', אך כל שבשעת ביאתו לרשות הי' למעלה מג', ואח"כ הגיע למטה מג', הו"ל כבאותה רשות דל"ה כמונח, ולפ"ז הרי דבההיא דעירובין דנפל הספר לתוך ג', ובתחילת ביאתו לרה"ר הי' למעלה מג', לא חשיב כמונח, וצ"ע אם י"ל כן. [↑](#footnote-ref-9)