בדין כל דפריש לרובא אזיל
קטגוריות: ש_ס / מט קינים / קינים - הרב נחמן זילברמן

**פלוגתת הראב"ד והרז"ה בדין כל דפריש לרובא אזיל**

פ"ב מ"ה נתבאר במתני' דקן סתומה העומדת באמצע, מצידה האחד עומדת קבוצת חטאות ומצידה השני עומדת קבוצת עולות, ופרחו ב' הסתומות לב' הצדדים, זו שפרחו לחטאות חטאת וזו שפרחה לעולות נעשית עולה, חזרו ופרחו ב' פרידות מב' הצדדים לאמצע ונתערבו באמצע הרי האמצעיות כחטאת ועולה שנתערבו וימותו האמצעיות, חזרו ופרחו האמצעיות לצדדים ימותו כולן כדין מתות שנתערבו בקריבות.

בראב"ד כ' דחידושא דמתני' באופן שב' הקבוצות שבצדדים אינן שוות בגודלן, דסיפא דמתני' קמ"ל דאף כשלא ראינו ודאי שפרחו מן האמצע לב' הצדדין ויתכן שפרחו שניהם לצד אחד, לא תלינן לומר שפרחו מן האמצע לצד המרובין דווקא אלא חוששין לשני הצדדים, ורישא דמתני' קמ"ל דאם פרחו מן הצדדים לאמצע אין תולין שפרחו מן הצד המרובה משום כל דפריש מרובא פריש, דלגבי תערובת קדשים לא אזלינן בתר רובא דנייד, משום גזירה, כמבואר בזבחים עג:.

וברז"ה פ"ב משנה א תמה עליו, דמאי ס"ד דנאמר כל דפריש לרובא פריש עד שהוצרכה המשנה לחדש דין זה, דלא שמענו אלא כל דפריש מרובא פריש, אבל כל דפריש לרובא אזיל לא שמענו, וא"צ לפנים ולא לפני ולפנים, ואף דמצינו דין איסורא ברובא איתא, אין הכוונה שתולין שהאיסור נמצא אצל הרוב, אלא תולין על כל יחיד שפרש מן התערובת שהוא מן הרוב היתר, וממילא מחזיקים שהאיסור נשאר אצל הרוב, אבל אינו משום דכל דפריש לרובא פריש[[1]](#footnote-1). ובאמת ברז"ה במ"ה פי' חידושא דמתני' באופ"א.

וליישב טענת הרז"ה על הראב"ד נראה, דהנה אם צורת הנידון היא כלפי הפרידה הפורחת, לאיזה ציבור פרחה, בזה ודאי אין מקום לומר דתלינן שפרחה אל המרובים דווקא וכטענת הרז"ה, אולם דעת הראב"ד דכיון דהספק נולד אחר שפרחה ונתערבה, א"כ הספק העומד עתה לפנינו אחר שנתערבה אינו להיכן פרחה, אלא הספק על כל התערובת שלפנינו איזו פרידה מבין כל התערובת היא הפורחת, ובזה איכא רובא לצד אחד וס"ד דניזיל בתריה[[2]](#footnote-2).

ולכאו' עדיין היה מקום לתמוה, הא יתכן להעמיד הספק בב' אופנים, או מי היא הפורחת דבזה יש רוב, או להיכן פרחה ובזה הוא ספק השקול, ולמה נעדיף להעמיד הספק באופן הא' דווקא. אמנם באמת דבר זה מבואר בכל דיני כל דפריש שבש"ס, כגון חתיכה שפירשה מאחת מעשר חנויות, דלעולם יש מקום לדון על החתיכה בב' אופנים, או מאיזו חנות היא ובזה יש רוב, או שנדון על החתיכה לבדה אם היא מחנות טריפה או מחנות כשרה והוא ספק שקול, ומדאמרי' כל דפריש מרובא פריש מוכח דצורת הנידון הוא מאיזו חנות פרשה, א"כ ה"ה הכא דהנידון אינו אם פרחה לחטאות או לעולות אלא מי מבין הפרידות היא הפורחת.

וטעם הדבר לכאו' הוא, מפני שאין אנו דנים את החתיכה כלפי עצמה מהי אם כשרה או טריפה, אלא דנים באופן כללי על מאורע הפרישה מן התערובת, וא"כ ה"ה הכא ראוי לדון באופן כללי את מאורע ההתערבות היינו מי מבין הפרידות היא הפורחת, ולא לדון את הפרידה כלפי עצמה. ועוד דהא אפי' בחתיכה שפרשה מבין חתיכות אמרי' כל דפריש, אף ששאר החתיכות אין עליהן שום ספק דנשארו במקום שהיו ואינן שייכות לספק, וא"כ כ"ש דנימא כל דפריש הכא גבי פרידה ביחס לכל הפרידות, דכל הפרידות בכלל הספק, דנקבע דין מיתה על כל פרידה מספק שמא היא הפורחת, א"כ כל הפרידות הם גוף הספק.

אמנם נת' דהרז"ה נקט בפשיטות דיש חילוק בין כל דפריש מרובא פריש, לכל דפריש לרובא פריש [ואולי גם הראב"ד ס"ל הכי למסקנא], וצ"ב טעם החילוק.

וצ"ל דסברת הרז"ה דלעולם דנים את הספק במקום היותר שורשי ומוקדם, ולכן גבי פרישה מרוב, אף באופן שהנותרים ברוב אינם בכלל הספק, מ"מ שורש הספק הוא כבר על שעת הפרישה מהיכן פירש, וב' הצדדים על החתיכה עצמה מה היא הם רק תוצאה משורש הספק, אבל בפרידות שורש הספק היותר מוקדם הוא להיכן פרחה, והתוצאה היא דמעתה כל אחת מן הפרידות שבתערובת מסופקת שמא היא הפורחת.

ונראה דגם הראב"ד מודה ליסוד זה דדנים את הספק בשורשו, ומש"כ דהכא יש לדון כלפי כל התערובת מי היא הפורחת [עכ"פ להו"א], הוא מפני שלעולם העמדת הספק היא עפ"י הנידון ההלכתי שבו אנו צריכים להכריע, ולכן דווקא בחתיכה שהנידון ההלכתי שמביאנו לדון על הפרישה הוא, מה דין החתיכה, א"כ מוטל עלינו לדון על מהות החתיכה ע"י שנברר את מאורע הפרישה, וכיון שישנם ב' אופנים לדון את מאורע הפרישה, אנו דנים אותו באופן היותר שורשי היינו מהיכן פרשה, ואין אנו דנים אם היא מן הכשרות או הטריפות, אבל הכא הנידון ההלכתי העומד לפנינו אינו על דין הפרידה הפורחת, אלא הנידון הוא על כל התערובת מי מבין הפרידות ראויה להקרב, א"כ אין אנו דנים את מאורע הפריחה באופן היותר שורשי היינו להיכן פרחה, אלא אנו דנים את הספק שלפנינו מי מבין הפרידות היא הפורחת, והנידון להיכן פרחה הוא רק גורם לספק ואינו הספק עצמו.

1. אמנם ברש"י זבחים עג: מבואר דדין איסורא ברובא איתא הוא אף במקום שפרשו הרוב, דתולין שהאיסור פרש יחד עם הרוב. [↑](#footnote-ref-1)
2. בפשטות נראה דגם לדעת הראב"ד סברת כל דפריש לרובא פריש היא הו"א בעלמא, דמתני' קמ"ל דאין תליה כזו שכל דפריש לרובא אזיל בכל דיני התורה, אולם יתכן דס"ל דאף למסקנא נשאר דין זה דכל דפריש לרובא אזיל, אלא דגבי קינים דווקא קמ"ל מתני' דל"א הכי, משום שאין הולכין אחר רובא דנייד בקדשים, כמש"כ הראב"ד בהמשך דבריו גבי דין כל דפריש לרובא פריש שנאמר בכל דיני התורה לבד מקדשים. [↑](#footnote-ref-2)