67 יהרג ואל יעבור א - ביסוד הדין, ובדין עבר ולא נהרג
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ועש"ק חקת ו' תמוז תשע"ג

**א**

א] סנהדרין דע"ד., א"ר יוחנן משום ר"ש בן יהוצדק, נמנו וגמרו בעלית בית נתזה בלוד, כל עבירות שבתורה אם אומרין לאדם עבור ואל תהרג יעבור ואל יהרג, חוץ מע"ז וג"ע ושפ"ד.

והנה ביסוד הדין דבג' עבירות חמורות יהרג ואל יעבור, כתב הרמב"ן במלחמות בסוגיין, ז"ל, תדע שהרי ג' עבירות אלו החמורות לא מפני קידוש השם נאסרו, לפיכך אע"פ שאינו מתכוין להעבירו אסור, אבל שאר העבירות שנאסרו מונקדשתי, הותרו להנאת עצמן, דהא ליכא משום קידוש השם, עכ"ל, וכ"כ הר"ן, ז"ל, אלא ודאי דבכל אלו הג' עבירות החמורות מפני חומר שבהן אמרינן יהרג ואל יעבור והנאת עצמן לא שרי, עכ"ל, וכ"כ הנימו"י.

ומבו' בדבריהם, דחלוק הוא ביסוד הדין הא דבכל עבירות בפרהסיא יהרג ואל יעבור, מהא בג' עבירות יהרג ואל יעבור, דהא דבשאר עבירות בפרהסיא יהרג ואל יעבור הוא משום קידוש השם, וע"כ היינו רק בפרהסיא דקידוש השם הוא בפני י' מישראל, וע"כ היינו רק בשמתכוין הגוי להעבירו על דת, דבכה"ג הוא דיש בזה משום קידוש השם, ומשא"כ הא דבג' עבירות יהרג ואל יעבור, הוא משום חומר איסורן, שלא הותרו במקום פיקו"נ, וע"כ יהרג ואל יעבור אף בצינעא ואף כשמתכוין הגוי להנאת עצמו דלי"ב משום קידוש השם.

ב] והרמב"ן שם בסו"ד כתב, ז"ל, וכן מעשה נעמן הנאת עצמו הי' וכו', אילו הי' ישראל דינו שיהרג ואל יעבור, אלא שגר תושב כל בצינעא אפי' בע"ז וג"ע יעבור ואל יהרג, ולא החמירה בהם תורה בע"ז וג"ע יותר משאר שלהן שאין להם מקרא מן התורה בזה ולא כתיבי בה קראי, אבל על קדושת השם בפרהסיא שהוא דבר הנוהג בכל המצוות נצטוו, והיינו דאמרי' ל"ק הא בצנעא הא בפרהסיא, עכ"ל.

וזה מתפרש היטב לפמש"כ לעיל מינה דהא דבג' עבירות יהרג ואל יעבור, אי"ז משום קידוש השם אלא משום חומר איסורם, וזהו שכתב דאף אם ב"נ נצטוה על קידוש השם, מ"מ דינא דיהרג ואל יעבור בג' עבירות שאינו משום קידוש השם, אלא משום חומר איסורם, אינו אלא בישראל, אך באמת ד' הרמב"ן אלו מתישבים גם אי נימא דהא דבג' עבירות יהרג ואל יעבור הוא משום קידוש השם, ונת' בסימן ב' סק"?.

ג] ומצינו כן עוד בד' הרמב"ן בע"ז דנ"ד., במש"א רבא התם בדין נעבד באונס, דהכל היו בכלל לא תעבדם, וכשפירט לך הכתוב וחי בהם ולא שימות בהם יצא אונס, והדר כתב רחמנא ולא תחללו את שם קדשי דאפי' באונס, הא כיצד, הא בצינעא והא בפרהסיא, וכתב הרמב"ן, ז"ל, נראה לי שבא לומר לא תעלה על דעת דנעבד באונס לא שמי' נעבד ואפי' בפרהסיא, כיון שהעובדו פטור ממיתת בי"ד דאונס רחמנא פטרי', אלא הכל היו וכו' וכשהחזיר הכתוב לכללו מולא תחללו חזר האנוס ליקרות נעבד, ולא תאמר אי"ז ע"ז אלא קדוש השם בעלמא הוא ואין עליו שם נעבד, והך סברא רבא לר' ישמעאל אמרה ורבותא קמ"ל, הא למאי דקי"ל ע"ז בין בצינעא בין בפרהסיא יהרג ולא יעבור משא"כ בשאר מצות, פשיטא דהכל בכלל שם נעבד, שלא מפני קידוש השם נאסר אלא משום ע"ז ושמו ואיסורו עליו, ולהכי נקיט רבא מילתי' דלא כהלכתא לומר דאפי' לר' ישמעאל משכחת לה, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א שם.

ד] והנה אמנם אף דמבו' בד' הרמב"ן שם דלפום הס"ד לדעת ר' ישמעאל דרק בפרהסיא יהרג ואל יעבור, אינו עובר באיסור ע"ז, ואי"ז אלא קידוש השם בעלמא, מ"מ מבו' לדבריו דלפי האמת אי"ז כן, וזהו דקמ"ל רבא דאף לדעת ר' ישמעאל בע"ז בפרהסיא חזר האנוס ליקרות נעבד.

ונראה בביאורו, דאף דהא דבפרהסיא יהרג ואל יעבור הוא משום קידוש השם, מ"מ אחר שהוא מחויב למסור נפשו משום קידוש השם, תו לי"ב להתירא דוחי בהם, דלא התירה תורה את האיסור בכה"ג משום חביבות נפשו, שהרי יש לו למסור את נפשו, וע"כ חזר ליקרות נעבד.

**ב**

ה] והנה בחי' הר"ן לעיל דס"א: כתב, ז"ל, אבל הרמב"ן ז"ל פירש וכו' דהא אע"ג דבע"ז אמרינן דיהרג ואל יעבור, היינו שהוא "מצוה עליו שיהרג על שמו של הקב"ה", אבל שיהרג בבי"ד אין לנו ואי עבר פטור, וכדדרשינן בסיפא הכרת תכרת הנפש ההיא היא ולא אנוסה ולא מוטעת וכו', וראי' לדבר דהכי הוא, דהא בשאר כל מצוות התורה כל שהן מעבירין אותו בפרהסיא או בשעת הגזירה קי"ל דיהרג ואל יעבור "אע"ג דכתיב וחי בהם ולא שימות בהם וטעמא משום עשה דונקדשתי", ה"נ באלו הג' מצות והם ע"ז ג"ע ושפ"ד כל שעשאן מאונס נפשו פטור ממיתה אע"ג דהתרו בי', אלא שה"ר דוד ז"ל מחלק בין אלו הג' עבירות ובין שאר מצוות, דבשאר מצוות הוא משום עשה דונקדשתי ולפיכך אין ממיתין עלי' בפרהסיא או בשעת הגזירה, אבל באלו הג' עבירות שהם מחמת חומר עצמן אימא לך דאפילו באונס ימיתוהו בי"ד אם התרו בו, עכ"ל.

והנה משמעות ד' הר"ן, דלדעת הרמב"ן גם בג' עבירות דיהרג ואל יעבור, מ"מ האיסור עצמו הותר, ואך שמצוה עליו שיהרג על שמו של הקב"ה, וזהו דמדמי לי' לשאר מצוות בפרהסיא או בשעת הגזירה, דהאיסור עצמו הותר משום וחי בהם, ומצוה עליו שיהרג משום עשה דונקדשתי, וע"כ נקט הרמב"ן דאם עבר ולא נהרג, אינו חייב מיתה, כיון דהאיסור עצמו הותר.

ואמנם דא"כ סתרי ד' הרמב"ן זל"ז, שהרי הרמב"ן בסוגיין כתב דהא דבג' עבירות יהרג ואל יעבור הוא משום חומר עצמן, ולא הותרו כלל במקום פיקו"נ, וגם בשאר עבירות בפרהסיא או בשעת השמד יהרג ואל יעבור, מבו' בד' הרמב"ן בע"ז דהגם דהוא משום קידוש השם, מ"מ מכח זה לא הותר עיקר האיסור, וכנ"ל.

ובע"כ צל"פ בד' הרמב"ן, דהא דאם עבר ולא נהרג אינו חייב מיתה, אי"ז משום דהאיסור עצמו הותר, אלא הוא משום פטורא דאונס, וע"כ אף דהיכא דיהרג ואל יעבור לא הותר עיקר האיסור, מ"מ כיון דהי' אנוס באונס מיתה רחמנא פטרי', וזהו שדימה הרמב"ן דין ג' עבירות לדינא דכל עבירות בפרהסיא או בשעת השמד, שהרי גם התם לא הותר האיסור עצמו, וכמש"כ הרמב"ן בע"ז, ומ"מ אם עבר ולא נהרג פטור משום אונס, וצ"ע היכן נתפרש דין זה דבכל עבירות אינו חייב מיתה, עד שהביאו מזה מקור לדין ג' עבירות, וע"ז הוא שנחלק רבינו דוד, דדוקא בשאר עבירות בפרהסיא או בשעת השמד אינו חייב מיתה, משום דהאיסור עצמו הותר, אלא שהוא מחויב למסור עצמו משום עשה דונקדשתי, ולא ס"ל כד' הרמב"ן דאחר שהוא חייב למסור עצמו תו לא הותר האיסור, ומשא"כ בג' עבירות שלא הותר האיסור מחמת חומרתו, אף הוא חייב מיתה, ולא פטרינן לי' משום אונס, וצ"ע בל' הר"ן דלא משמע כן בביאור ד' הרמב"ן.

ו] והנה בעיקר ד' רבינו דוד דבכל עבירות בפרהסיא הותר האיסור עצמו, קשיא מהא דקאמר רבא בע"ז דבפרהסיא ליכא להתירא דוחי בהם, וע"כ הוא דה"ז אסור משום נעבד, וכמו שפירשו הראשונים שם.[[1]](#footnote-2)

ונראה לדון בזה, דהנה הראב"ד בכתוב שם בסוגיין הוכיח דבג' עבירות אף להנאת עצמן יהרג ואל יעבור, ז"ל, וממעשה דבן דמא שלא הניחו ר' ישמעאל להתרפא מאותו מין ומת, וכל מעשה שאין בו לעבורי כלהנאת עצמן דמי ואפ"ה אסור, עכ"ל.

וקשיא טובא, שהרי במעשה דבן דמא אמרינן בגמ' שם, דהו"ל למימר לי' וחי בהם ולא שימות בהם, ור' ישמעאל ה"מ בצינעא אבל בפרהסיא לא, דתניא הי' ר' ישמעאל אומר, מנין וכו' יכול אפי' בפרהסיא ת"ל ולא תחללו את שם קדשי, והרי דמה שאסרו התם להתרפאות מאותו המין, הוא משום דהו"ל בפרהסיא, דלר' ישמעאל לטעמי' אף בע"ז עצמה בצינעא יעבור ואל יהרג, וא"כ מה מייתי הראב"ד מהתם דבג' עבירות יהרג ואל יעבור אף להנאת עצמן, הרי התם לא באנו כלל משום ג' עבירות, אלא משום פרהסיא, ובדינא דפרהסיא הרי מודה הראב"ד דלהנאת עצמן יעבור ואל יהרג וכמש"א בסוגיין, וא"כ תיקשי להראב"ד לנפשי' דמ"ט אמרינן התם דאסור להתרפאות מן המין בפרהסיא.

ז] ונראה ללמוד מד' הראב"ד, דלדעת ר' ישמעאל דס"ל דבע"ז בצינעא יעבור ואל יהרג, ובפרהסיא יהרג ואל יעבור מקרא דלא תחללו, לא דרשינן לקרא דלא תחללו אלא על ע"ז, שהיא עיקר חילול השם, אך בשאר עבירות אף בפרהסיא יעבור ואל יהרג, והיינו, דהא דלדידן ילפינן מהך קרא לכל עבירות בפרהסיא, הוא משום דלדידן בע"ז אף בצינעא יהרג ואל יעבור, ובע"כ דהך קרא קאי על שאר עבירות.[[2]](#footnote-3)

ולפ"ז נראה בדעתו, דחלוק הוא הא דלדידן בכל עבירות בפרהסיא יהרג ואל יעבור, מהא דלר' ישמעאל בע"ז בפרהסיא יהרג ואל יעבור, דהא דלדידן בכל עבירות בפרהסיא יהרג ואל יעבור, הוא משום חילול השם שמעבירו האנס על דת, אך הא דלר' ישמעאל בע"ז בפרהסיא יהרג ואל יעבור, ול"ד לשאר עבירות דאף בפרהסיא יעבור ואל יהרג, הוא משום איסור ע"ז עצמו, דע"ז עצמה היא חילול השם, וכל שהוא בפרהסיא דחמיר איסורי' טפי, לא התירה תורה את איסורו, - והיינו דלר' ישמעאל דרשינן לקרא דולא תחללו את שם קדשי, שהוא אזהרה שלא לעבוד ע"ז אף באונס מיתה, ואך דנלמד מקרא דהיינו רק בפרהסיא דחמיר טפי.

ולפ"ז נראה, דע"כ הגם דהא דבכל עבירות בפרהסיא יהרג ואל יעבור, הוא רק בשמתכוין האנס להעבירו על דת, היינו רק בהך דינא דכל עבירות בפרהסיא, דהא דיהרג ואל יעבור הוא משום דהוי זה חילול השם במה שמעבירו האנס על דת, וע"כ היינו רק בשמתכוין להעבירו, ומשא"כ בהא דלר' ישמעאל בע"ז בפרהסיא יהרג ואל יעבור, דהוא משום העבירה עצמה דע"ז, היינו אף להנאת עצמו.

ובזה ניחא גם הא דאף לדעת ר' ישמעאל אין מתרפאין בע"ז בפרהסיא, ול"ד לשאר איסורים דלכו"ע מתרפאין בהן אף בפרהסיא, ואף לדעת אביי דהא דבפרהסיא יהרג ואל יעבור הוא גם להנאת עצמן, דבשאר איסורים דהא דבפרהסיא יהרג ואל יעבור, הוא משום חילול השם שאונסים אותו לעבור על המצוות, ע"כ ל"ש הך דינא כלל במתרפאין דלי"ב חילול השם כלל, ומשא"כ בהא דע"ז בפרהסיא יהרג ואל יעבור, דהוא משום העבירה עצמה דע"ז, שלא הותרה ע"ז באונס מיתה אלא בצינעא ולא בפרהסיא, ע"כ אסור אף להתרפאות בה בפרהסיא.

ח] ולפ"ז נראה, דזהו שהק' הראב"ד ע"ד בעה"מ, דהנה כל עיקר הך מילתא שנתבאר דהא דלר' ישמעאל בע"ז בפרהסיא יהרג ואל יעבור, הוא אף להנאת עצמו, כ"ז הוא אי נימא דהא דבג' עבירות לדידן יהרג ואל יעבור, הוא אף להנאת עצמו, וה"נ הא דלר' ישמעאל בפרהסיא יהרג ואל יעבור, הוא אף להנאת עצמו, אך לדעת בעה"מ דאף בג' עבירות להנאת עצמו יעבור ואל יהרג, הרי דה"נ הא בע"ז בפרהסיא לר' ישמעאל, אם הוי להנאת עצמו יעבור ואל יהרג, וזהו שהק' הראב"ד ע"ז מסוגיא דע"ז, דלדעת ר' ישמעאל אף בלהנאת עצמו יהרג ואל יעבור.

ט] ולפ"ז מתישבים היטב ד' רבינו דוד, דס"ל דהא דבכל עבירות בפרהסיא יהרג ואל יעבור, אי"ז אלא משום עשה דונקדשתי, אך האיסור עצמו הותר, ולא תיקשי ממש"א רבא דבע"ז בפרהסיא הוי נעבד, משום דליכא בזה להתירא דוחי בהם, - והיינו משום דשאני ע"ז בפרהסיא לר' ישמעאל, דהא דיהרג ואל יעבור הוא משום איסור ע"ז עצמו שלא הותר בכה"ג, וע"כ ה"ז אסור אף ברפואה, ול"ד לשאר עבירות בפרהסיא, דהאיסור עצמו הותר, והא דיהרג הוא משום קידוש השם בעלמא.

**ג**

י] ובעיקר מש"כ רבינו דוד, דבג' עבירות אם עבר ולא נהרג ה"ה חייב מיתה, קשיא טובא מסוגיית הגמ' בע"ז שם, דאמר רמב"ח דנעבד באונס הוא כגון שאנסוהו גויים והשתחוה לבהמתו דידי', ומתקיף לה ר' זירא אונס רחמנא פטרי' דכתיב ולנערה לא תעשה דבר, והתוס' וש"ר שם פירשו, דהא דמוקמינן לה באנסוהו גויים והשתחוה לבהמתו, היינו שאנסוהו באונס מיתה, ודינו הוא דיהרג ואל יעבור, והא דמתקיף לה ר' זירא דאונס רחמנא פטרי', היינו דהגם דדינו הוא דיהרג ולא יעבור, מ"מ אם עבר ולא נהרג אינו חייב מיתה, והרי להדיא דאם עבר על ג' עבירות ולא נהרג אינו חייב מיתה, וזה שלא כד' רבינו דוד, וילה"ע גם בד' הרמב"ן שלא הביא דדין זה הוא מפורש בגמ', וכבר עמד ע"ז בס' אור גדול סימן א' כג: עיי"ש במש"כ בזה.

יא] ונראה פשוט בזה, דהנה בע"ז שם משני רבא, דהכל היו בכלל לא תעבדם, וכשפרט לך הכתוב וחי בהם ולא שימות בהם יצא אונס, והדר כתב רחמנא ולא תחללו את שם קדשי דאפי' באונס, הא כיצד הא בצינעא והא בפרהסיא, ובשו"ת חמד"ש או"ח סימן ל"ח סקט"ו עמד בזה, דכיון דעיקר כוונת רבא הוא לומר דבמקום דיהרג ואל יעבור חשיב כנעבד, מ"ט האריך רבא דהכל היו וכו' דלכאו' הוא שפת יתר.

ולמדנו הביאור בזה מד' הריטב"א שם, ועד"ז כתב החמד"ש שם, ז"ל, וסבר ר' זירא דכיון שפטורין בדיעבד לא חשיב עובדי ע"ז ואינם בכלל לא תעבדם אלא שמצווים ליהרג משום קידוש השם, וכיון שהוא לא נקרא עובד ע"ז אף הבהמה שעבדו לה אינה נקראת נעבד, והיינו דפליג עלי' רבא דודאי עובד ע"ז הוא והכל הי' בכלל לא תעבדם וגם הבהמה נקראת נעבד, עכ"ל.

ומבו' בד' הריטב"א, דעיקר פלוגתא דרבא ור' זירא לא הויא אם מהני הא דאונס רחמנא פטרי' בדיעבד דמכח זה אף לא חשבי כנעבד, דהא מילתא דפשיטא דאף אם הוא פטור בדיעבד מ"מ חשיב כנעבד, וטעמא דר' זירא דס"ל דלא חשיב נעבד, הוא משום דס"ל דמכח פטורא דאונס ל"ה כלל בכלל לא תעבדם, אלא שמצווה ליהרג מפני קידוש השם, והיינו דס"ל דהא דאונס רחמנא פטרי', אי"ז רק פטור מעונשין, אלא הוי זה פטור מעיקר האזהרה, דבאונס אין מוטל עליו לימנע מן האיסור, וכיון דבאונס אינו מוזהר על לא תעבדם, ע"כ לא חשיב כנעבד, ובחמד"ש שם כתב דטעמא דר' זירא הוא דאונס ל"ה מעשה כלל, וע"כ ל"ה נעבד.

ובזה הוא שנחלק רבא וס"ל דל"מ הא דאונס רחמנא פטרי' לפטור מעיקר האזהרה דלא תעבדם, וזהו דקאמר דהכל היו בכלל לא תעבדם, ואף האנוס באונס מיתה, וכל הא דבאונס מיתה יעבור ואל יהרג, הוא רק משום וחי בהם, וע"כ בפרהסיא דהוא מצווה למסור נפשו על קדושת השם וליכא להתירא דוחי בהם, הו"ל עובד ע"ז גמור, וע"כ אף הבהמה אסורה משום נעבד.

יב] ולפ"ז ל"ק כלל ע"ד רבינו דוד מהא דקאמר ר' זירא דבאנסוהו גויים והשתחוה לבהמתו אונס רחמנא פטרי', דהאמנם לדעת ר' זירא דאיכא פטור בפנ"ע דאונס מיתה, ומכח זה אף אינו מוזהר על האיסור ואף בלא דינא דוחי בהם, הרי ודאי דאף בג' עבירות שלא הותרו במקום פיקו"נ, מ"מ כיון דהוא אנוס באונס מיתה, ה"ה פטור,[[3]](#footnote-4) - וכל פלוגתת הרמב"ן ורבינו דוד הוא לפ"מ דקי"ל כרבא, דכל הא דבאונס מיתה יעבור ואל יהרג, הוא משום וחי בהם, ובזה הוא שנחלקו, דהרמב"ן ס"ל דלא פליג רבא אלא דאונס רחמנא פטרי' אינו מתיר לכתחילה, וכל הא דמותר לעבור הוא רק משום התירא דוחי בהם, אך מודה רבא דאם עבר ולא נהרג ה"ה פטור משום פטור אונס, ורבינו דוד ס"ל דרבא פליג וס"ל דבאונס מיתה ליכא כלל לפטורא דאונס, כיון שיש בידו למות ולא לעבור, וע"כ כל שעבר באונס מיתה בגונא דליכא להתירא דוחי בהם, ה"ה חייב מיתה.

יג] והנה קי"ל דבמצות עשה א"צ להוציא מממונו אלא עד חומש, והנה פשוט, דהגם דא"צ להוציא ממונו יותר מחומש, מ"מ אף בכה"ג לא נפטר מעיקר המצוה, אלא כיון דא"צ להוציא ממונו ע"ז, הו"ל כאנוס.

ולכאו' מוכח מזה דאונס הוי היתר לכתחילה, דאי נימא דאונס אינו אלא פטור מעונשין, א"כ היאך מותר לו לימנע מעשיית העשה משום האונס, וצ"ע מזה על מש"נ דלדעת רבא דקי"ל כוותי' אין אונס מתיר לעבור על האיסור לכתחילה.

ונראה די"ל בזה בתרי גווני, חדא דכל הא דאונס אינו מתיר לכתחילה, הוא רק בשעובר בקום ועשה, דבזה בעינן דבר המתיר לעבור על האיסור, ובזה הוא דאמרינן דאף דאנוס הוא וא"א לו לימנע מעשיית האיסור, מ"מ לא הותר לו לעבור על האיסור, ומשא"כ בביטול עשה בשוא"ת, ל"ב דבר המתיר לבטל את העשה, אלא אדרבה בעינן שיהא מוטל עליו לקיים את העשה, וע"כ כיון שאין מוטל עליו להוציא כל ממונו לצורך קיום העשה, ה"ה פטור מן העשה.

וי"ל עוד עד"ז, דגם בעובר על עשה בקום ועשה יש להתיר בכה"ג, והטעם בזה, דכל הא דאונס אינו מתיר לכתחילה, הוא רק באיסור ל"ת, דל"מ האונס להתיר לעבור על איסורים, אך במצות עשה דעיקרה הוא חיוב עשיית המצוה, הרי דכל שהוא אנוס ואין מוטל עליו לעשות את המצוה, מותר לבטל את העשה אף בקום ועשה.

ובב' דרכים אלו תלוי מה שנחלקו האחרונים בהא דבעשה א"צ להוציא יותר מחומש, ובל"ת צריך להוציא כל ממונו, אם עיקר החילוק הוא בין עשה לל"ת, או עיקר החילוק הוא בין עובר בשוא"ת לעובר בקום ועשה, ואכמ"ל.

**ד**

יד] ועיקר מש"נ בדעת רבינו דוד דפליגי ר' זירא ורבא בהך מילתא, אם כשאנסוהו באונס מיתה ועבר ולא נהרג ה"ה חייב מיתה, נראה דיש ללמוד כן גם מד' התוס' בשבת דע"ב:, שכתבו בהא דפטור רבא בעובד מאהבה ומיראה, ז"ל, וא"ת והא אמר בפרק בסו"מ דע"ז וכו' יהרג ואל יעבור, א"כ אפי' לא מקבל לי' חייב, ואין לומר דרבא לטעמי' דאמר וכו' דאפי' בע"ז בצנעא וחי בהם ולא שימות בהם וכו', וי"ל דסבר רבא דאפי' למ"ד דחייב למסור את עצמו אם לא מסר עצמו לא מיחייב מיתה בבי"ד, וקשה לרשב"א דאמר רבא במסכת ע"ז הכל היו בכלל לא תעבדם כשפרט לך הכתוב וחי בהם יצא אונס, משמע דלא מפיק אלא אונס מיתה אבל שאר אונסין הוו בכלל לא תעבדם וחייב, והכא פטור אפי' מאהבה דליכא אונס מיתה, עכ"ל.

ועיי"ש במהרש"א שפירש, דמשה"ק מהא דקאמר רבא דהכל היו בכלל לא תעבדם וכו', הוא משום דמשמע להו דבחיוב מיתה איתמר, וע"כ קשיא להו דמשמע דלא מפיק אלא אונס.

ולפ"ז הרי מבו' להדיא בד' התוס', דלדעת רבא אם אנסוהו באונס מיתה ועבר ולא נהרג ה"ה חייב מיתה, ונחלק בזה על ר' זירא דס"ל דאף דבע"ז דינא הוא דיהרג ואל יעבור, מ"מ אם עבר ולא נהרג ה"ה פטור משום דאונס רחמנא פטרי', וע"ז הוא דקאמר רבא דהכל היו בכלל לא תעבדם אף באונס ואף לענין חיוב מיתה, כשפירט לך הכתוב וחי בהם יצא אונס בצינעא, וס"ל לרבא כר' ישמעאל דבע"ז בצינעא יעבור ואל יהרג, אך בפרהסיא שדינו הוא דיהרג ואל יעבור, אם עבר ולא נהרג ה"ה חייב מיתה, - וכ"ה מבו' גם בד' התורי"ד בע"ז שם, והבאנו דבריו בדברינו בדין מאהבה ומיראה סימן ג', עיי"ש.

טו] ועיקר מש"נ בדעת התוס', דכל דדינא הוא דיהרג ולא יעבור, אם עבר ולא נהרג ה"ה חייב מיתה, כ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' בקושייתם דהכא פטר רבא אפי' במאהבה דליכא אונס מיתה, ומבו' בדבריהם דבהא דפטר רבא במיראה, יש מקום לפרש דהיינו באונס מיתה, וע"כ לא קשיא להו אלא בהא דפטר רבא במאהבה דלי"ב אונס מיתה, ולפ"ז הרי דמהא דמחייב אביי בעובד מיראה, אף דאיכא אונס מיתה, מבו' דבעבירות דיהרג ואל יעבור, אם עבר ולא נהרג ה"ה חייב מיתה.

וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' שם בתו"ד, ז"ל, וי"ל דסבר רבא דאפי' למ"ד דחייב למסור את עצמו אם לא מסר עצמו לא מיחייב מיתה בבי"ד, עכ"ל, וכעי"ז כתבו התוס' לעיל דס"א:, ומבו' להדיא מדבריהם, דכל הא דאם לא מסר עצמו לא מיחייב מיתה בבי"ד, הוא רק משום דהעובד מאהבה ומיראה פטור, אך אלמלי כן הי' חייב מיתה בבי"ד, ול"ה פטרינן לי' משום אונס, - ושו"ר בקו' עצומות להגרע"א לעיל שם שהק' כן ע"ד התוס' שם, דבמקום אונס גם לאביי פטור בדיני אדם, עיי"ש.

**ה**

טז] והנה בתשו' הרשב"א ח"ז סימן מ"א, ז"ל, גר שחזר לסורו מחמת יראה וכן ישראל שנשתמד מחמת יראה, אע"פ שחטא ישראל הוא, אף שהי' לו ליהרג ואל יעבור מדכתיב ונקדשתי בתוך בני ישראל, מ"מ כיון שמחמת יראה הוא עושה ר"ל מפחד שלא יהרגוהו, כיון שאין עליו חיוב בבי"ד בשביל כך שהרי מפחד שלא יהרגוהו עשה כן "וכתיב וחי בהם ולא שימות בהם", ישראלים הם ושחיטתן מותרת, עכ"ל, והובאו ד' הרשב"א בתשו' הריב"ש סימן י"א ובב"י יו"ד סימן קי"ט.

והנה בפשוטו בכה"ג שחזר לסורו או שנשתמד, יש בזה גם משום ע"ז, ומבו' לפ"ז בד' הרשב"א, דגם בג' עבירות דאף בצינעא יהרג ואל יעבור, מ"מ לי"ב אלא משום קידוש השם, אך עיקר האיסור הותר משום וחי בהם, וזהו שכתב הרשב"א דאין עליו חיוב בבי"ד וכו' וכתיב וחי בהם ולא שימות בהם, והרי דאף באיסורים אלו דיהרג ואל יעבור, מ"מ אית בהו להתירא דוחי בהם, וכ"נ גם בד' הריב"ש בסימן ד' ובסימן י"א דגם בע"ז דיהרג ואל יעבור אף בצינעא, אינו עובר אלא משום ואהבת, ואם עבר ע"ז ברבים עבר משום חילול השם וביטל מצות קידוש השם, עיי"ש.

אך יותר נראה, דמש"כ הרשב"א דאינו חייב משום דכתיב וחי בהם ולא שימות בהם, אין כונתו דיש בזה להתירא דפיקו"נ דדוחה לאיסור ע"ז, דודאי דג' עבירות אין נדחים מכח פיקו"נ, אלא כונתו דיש בזה להתירא דאונס, ומה שהביא הרשב"א לקרא דוחי בהם, היינו דבלא הך קרא ל"ה חשבינן לי' כלל כאונס, שהרי בידו למסור עצמו למיתה, ומקרא דוחי בהם ולא שימות בהם, ילפינן דאין המצוה מחייבת את האדם למות, ומכח זה הוא דחשבינן לי' כאנוס.

ובזה יש מקום לישב מה דקשיא ע"ד הרשב"א מסוגיית הגמ' בע"ז דיש בזה משום נעבד, וגם קשיא מד' הרשב"א גופי' בע"ז שם שפירש דבג' עבירות לא משום קידוש השם נאסר אלא משום ע"ז ושמו ואיסורו עליו, ולפי הנ"ל יש מקום לישב לזה, וצ"ע בזה.

1. ובס' זכרון שמואל סימן ס"ה כתב לישב לזה, לפ"ד ההפלאה בכתובות די"ט. דר' ישמעאל מודה דאין מתרפאין בע"ז, עיי"ש בכל דבריו, והדברים תמוהים למאד, דלהדיא מבו' בע"ז דכ"ז: דלר' ישמעאל מתרפאין בע"ז, וההפלאה שם לא כתב כן אלא בדעת רבא, עיי"ש, ואמנם דלפי דבריו י"ל סוגיית הגמ' בדנ"ד. כדרכו של הגר"ש ז"ל, דהרי התם רבא קאמר לה, אך אי"ז כד' רוב קמאי שכתבו דרבא גופי' ס"ל כדעת רבנן, וגם עיקר ד' ההפלאה שחילק לדעת רבא בין אונסין למתרפאין מחודשים מאד. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונמצא לפ"ז דפליג הראב"ד ע"ד התוס' ותוס' הרא"ש בע"ז דכ"ז: והתוס' בכתובות די"ט., שכתבו דלר' ישמעאל אין חילוק בין ע"ז לשאר איסורים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. והיינו דאף דבג' עבירות אלו דחמירי לא התרתם התורה במקום פיקו"נ, מ"מ כיון דהוא אנוס באונס מיתה, איכא בזה לדינא דאונס רחמנא פטרי', ומכח זה אינו מוזהר כלל בלא תעבדם, ואך דמ"מ כיון שהאנס אונסו על כך, הו"ל חילול השם, ומכח זה הוא חייב למסור את נפשו. [↑](#footnote-ref-4)