טהרות פ_ג מ_ג
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות ג ד  עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**טהרות פ"ג מ"ג**

א] **טמא מת שסחט זיתים וענבים כביצה מכוון טהור,** בפסחים דל"ג. פריך מינה למ"ד דמשקין מיבלע בליעי, דלדידי' אמאי טהורין, הרי נטמאו בעודן בלועין בענבים וטומאה שבהן להיכן הלכה, ומשני דאיירי בענבים שלא הוכשרו לאימת מיתכשרי לכי סחיט להו כי סחיט להו בציר להו שיעורא, והתוס' שם הק' לדעת רש"י דאוכל מקב"ט בכל שהוא, דהא מכי נפיק מינה פורתא מתכשרי ומיד מקבל טומאה כל הנשאר דמשקין מיבלע בליעי, ותירצו דאע"פ שאוכל מקבל טומאה בפחות מכביצה אינו מקבל הכשר בפחות מכביצה.

וצ"ב דלדעת התוס' נמי קשיא, דהגם דמדאורייתא אוכל פחות מכביצה אינו מקב"ט, אך הרי מדרבנן הוא מקב"ט, וא"כ מ"ט תנן דכביצה מכוון טהור, וכבר תמה כן בחי' הרמב"ן חולין דל"ד: ע"ד התוס'.

ובתורי"ד בפסחים שם ובשבת דקמ"ד: כתב, דאע"ג דלגבי טומאה מקב"ט מדרבנן בכל שהוא, דוקא לענין טומאה גזור רבנן אבל לענין הכשר לשוויי' אוכל אוקמוה אדאורייתא דפחות מכביצה לא מקבל הכשר, וכ"כ המהרש"א שם, אך בחי' הר"ן שם כתב, דאה"נ מדרבנן ה"ז מקב"ט ובשמעתין בטומאה דאורייתא עסקינן, וכן צ"ל גם למש"כ התוס' בכריתות די"ג. דאף דפירש ר"י דפחות מכביצה אינו מקבל הכשר, מ"מ מדרבנן ה"ה מקבל הכשר, ולפ"ז בעכצ"ל דמתני' איירי בטומאה דאורייתא.

והרמב"ן בחולין שם כתב לישב קו' התוס', והובאו דבריו בחי' רבינו דוד ומהר"מ חלאוה בפסחים שם, ז"ל, כיון שסחטו משקין שבהן מיפרש פרישי ולא מיבלע ההיא שעתא וליכא האי שיעורא דאוכל לטמויי משקין, עכ"ל, ולדעתו אין מקור לחדש דאין אוכל מקבל הכשר בפחות מכביצה, וניחא בזה מה שלא הזכיר הרמב"ם לזה, שעמד בזה ביתרון האור במתני', עיי"ש מש"כ לחדש בפשט הגמ' בפסחים להיפך מד' הראשונים, ועמש"כ ע"ז בחזו"א טבו"י סימן ד' סק"ה, וז"פ.

ב] בפירש"י בפסחים שם ביאר הטעם דלמ"ד משקין מיפקד פקידי אין המשקין טמאין, ז"ל, ושנטמא הזג לא נטמא משקה בכלל זג טומאת אוכלין דלאו אוכל דכוותי' חשיבי בהדייהו, וטומאת משקין נמי לא נטמאו ואע"פ שמשקה מקב"ט בכל שהוא, דלא הי' שם משקה עליו מעולם, ואין צירוף חביריו עמו דהא זג זה לא נגע במשקין שבחבירו, עכ"ל.

והאחרונים שם כתבו, ע' צל"ח במהדו"ב ורש"ש ועוד, דב' טעמים הם, חדא דאין ע"ז שם משקה, ועוד דאף אם הי' ע"ז שם משקה מ"מ אי"ז נטמא שלא נגע בכביצה טמא, שהרי כל זג לא נגע במשקין שבחבירו.

והחזו"א טבו"י סימן ד' סק"ה העיר, דאם הי' משקה הרי הי' נטמא משום שומר כמש"כ תוס' חולין דקי"ז:, וכ"ה בתוס' הרשב"א ותוהרא"ש בפסחים שם, ועיי"ש שנקטו דאם הי' עליהן תורת משקה, היו נטמאין גם משום דחיבורי אוכלין כאוכלין, אך בתוס' חולין אין נ' כן, אך י"ל בדעת רש"י כמש"כ מהר"ם חלאוה שם, דהא דשומר מכניס ומוציא היינו בדניח"ל בהאי שומר דהיינו בעומדין לאכילה, אבל הני דלדורכן קיימי לא חשיב שומר, וי"ל גם כמש"כ במקד"ד סימן מ"ד דאין שומר למשקה, עיי"ש.

ומבו' דעת רש"י, דאין הזגין מתחברין זל"ז ע"י האשכול, וע"כ כל זג וזג לא נגע במשקין שבחביריו.

אך הנה בתוס' הרשב"א בפסחים שם מבו' דכל הענבים מצטרפין לכביצה משום שהאשכול מחברן, וע"כ כתב דהי' יכול להסיר כל הענבים מן האשכולות וכו', אלא משום דאיכא למיחש שלא ידבקו ויתחברו יחד, וכ"ה להדיא בתור"פ שם, עיי"ש, וכפי הנראה פליגי אם מהני יד לחבר, או דכ"ה דאינו מצטרף לשיעור, אף אינו מחבר, ובחי' חת"ס שם פירש כן גם בדעת רש"י, עיי"ש.

ג] וצ"ב לדעת רש"י, דא"כ מ"ט אם סחט יותר מכביצה טמא שכיון שיצאה טיפה הראשונה נטמאת בכביצה, הרי אין הכביצה מחובר זע"ז, והיאך ה"ז מצטרף לטמא את הטיפה שיצאה, אך באמת בד' רש"י שם מבו' הישוב לזה, ז"ל, לאימת מיטמו משקין לכי סחיט להו "והנסחטין נוגעין לכל הזגין יחד", עכ"ל, וע"כ הגם שאין הזגין מחוברין זל"ז, מ"מ כיון שנוגעין המשקין הנסחטין בכל הזגין, ה"ה נטמאין.

והיינו משום דיש נוגע וחוזר ונוגע בטומאת אוכלין, וכמשמעות ד' רש"י בזבחים דל"א., וגם אי נימא דאין נוגע וחוזר ונוגע בטומאת אוכלין, מ"מ הכא שנוגעין הזגין זב"ז, י"ל דסגי בזה לצרפן לכביצה לטמאות אוכל שנוגע בכולן יחד, וכדעת הראב"ד פ"ו מטומ"א הי"ז, והוא מתישב לרש"י לטעמי' דס"ל דנגיעתן זב"ז מהניא לחשבן ככביצה לקבל טומאה, וכמו שהבאנו להלן אות ד', והאמנם החזו"א שם כתב דד' רש"י שכתב דטהור משום שכל זג לא נגע במשקין שבחבירו, אינם כדעת הראב"ד דס"ל דכל שהן נוגעין זב"ז מצטרפין לכביצה לטמאות אחרים, עיי"ש, אך הנה באמת מוכח ממתני' חלה ספ"ב דכל ד' הראב"ד שהן מצטרפין לטמאות, הוא רק אם נגעה הטהרה בכולן יחד, ולא סגי שנגעה במקצת מהן, שהרי לענין מגע מקצתו הוי מגע בכולו אינם חיבור זל"ז, ואכ"מ, ולפ"ז שפיר אתיין ד' רש"י כדעת הראב"ד.

ד] אמנם אכתי קשיא לדעת רש"י, ממש"א בגמ' שם דכי סחיט להו בציר להו שיעורא, והרי שאם הי' בהן כביצה היו מקבלין טומאה והכשר, ולא אמרי' שאינם חיבור זל"ז ולי"ב כביצה, וכבר עמד בזה בהגה' ברוך טעם לצל"ח שם, והנה אמנם בחזו"א טבו"י שם דן לומר דכל הזגין נתחברו ע"י המשקה הנסחט, אך ממה שהוצרך רש"י להא דהן נוגעין לכל הזגין יחד, נ' דס"ל דאין המשקה מחבר את הזגין.

ונ' פשוט בדעת רש"י, דאזיל לטעמי' דמבו' דעתו בחולין דקי"ח: דהגם דפחות מכביצה אינו מקב"ט, מ"מ אם כביצה אוכלין נוגעין זב"ז ה"ה מצטרפין לכביצה, ואם נגעה טומאה במקצתן נטמא מקצת זה, וכעי"ז מפורש בתורי"ד ביצה דל"ה. וחגיגה דכ"ג:, ובס' יחוסי תנאים ואמוראים ערך חנן, ואכמ"ל בזה, ולפ"ז ניחא דע"כ אם הי' בהן כביצה היו מקבלין טומאה והכשר, דהגם דאינם חיבור זל"ז לחשוב מגע במקצתן כמגע בכולן, מ"מ כיון שהן נוגעין זב"ז אית בהו חשיבות דכביצה, וה"ה מקבלין טומאה והכשר, וז"ב.

ה] בפירש"י בפסחים דל"ג: פירש להא דתנן דיותר מכביצה טמא, ז"ל, וכשיוצאת טיפה ראשונה עדין יש באוכל כביצה ונטמאת הטיפה וחוזרת "ומתערבת במשקין", עכ"ל, וכן פירש גם להא דתנן דאם הי' זב או זבה אפי' גרגיר יחידי טמא, ז"ל, נטמאו משקין שעל העץ במשא וכו' וכשחזר ונתנו לתוכו נתערב טהור בטמא והכל טמא, עכ"ל.

ועיי"ש בתורי"ד שמבו' בדבריו דרש"י לטעמי' אזיל שפירש שם דאין משקין מטמאין אחרים אלא ברביעית, וע"כ הא דאם נטמאת טיפה הראשונה טמא, אי"ז משום שהיא מטמאת את שאר המשקין שהרי אין בה רביעית, אלא הוא משום שהיא מתערבת בהן, ועיי"ש מה שתמה ע"ז, ונתבאר בזה לעיל משנה א' אות י"ב, עיי"ש.

ו] **אם הי' זב או זבה אפי' גרגר יחידי טמא, שכיון שיצאת טיפה הראשונה נטמאת במשא,** הרא"ש פירש שהוסטה באויר במשא הזב, והיינו דבמעשה הסחיטה עצמו הוא מסיט את הטיפה באויר, אמנם בפירש"י פסחים דל"ג: פירש, ז"ל, דכיון שיצאת טיפה הראשונה ונטבל העץ והגביהו, נטמאו משקין שעל העץ במשא דמשקה מקבל טומאה בכל שהוא, וכשחזר ונתנו לתוכו נתערב טמא בטהור והכל טמא, עכ"ל, והרי דס"ל דמשום הסחיטה עצמה אין המשקין נטמאין במשא, ודלא כפשטות ל' מתני' דמשיצאה טיפה הראשונה נטמאת, רק משום שאח"כ מסיט אותן כשמגבי' את העץ, וע"כ פירש דהא דהכל טמא, הוא רק משום תערובת טהור בטמא, דהמשקין שיצאו בסוף שלא הגבי' את העץ אחר שיצאו, אין נטמאין במשא, וכנראה דעתו, דהסחיטה גופה לא חשיבא כמשא, כיון שבשעה שהוא סוחט אכתי אין ע"ז תורת משקין, וע"כ הגם שמכחו יוצאין המשקין וניסוטין באויר, לא חשיב היסט, ודוגמא לסברא זו מצינו בד' הראשונים בע"ז ד"ס. לגבי יי"נ, עיי"ש, וע' אבנ"ז או"ח סימן קכ"ח סק"ד.

ז] בחי' מהר"ם חלאוה בפסחים דל"ג: שהבאנו לעיל אות ב' מבו' דעתו, דאף למ"ד דמשקין מיפקד פקידי, מ"מ הן ראויין לקבל טומאה, וע"כ הוצרך לפרש דהא דאינם נטמאין בהנגיעה בענבים משום שומר, הוא משום דלא ניח"ל בהאי שומר, וצ"ע דא"כ בזב או זבה שמטמאין בהיסט, הי' בדין שיטמאו המשקין אף קודם שיצאו, ובמתני' מבו' דרק משיצאת טיפה הראשונה נטמאת במשא, ונ' דהטעם בזה הוא, דקודם שיצאו המשקין כיון שלא באו לכל מגע אין נטמאין בהיסט, דומיא דפכין קטנין שאין נטמאין בהיסט.

ח] **שם בר"ש, דאע"ג שאין משקה הנבלע באוכל מקב"ט עמו משלים הוא את שיעורו, דכוותה אשכחן בסמוך בכזית מן המת ומן הנבילה שנתמעטו בחמה והניחן בגשמים ותפחו, דגשמים המובלעין משלימין לשיעורי',** כעי"ז פירש"י בפסחים דל"ג:, ובתור"פ שם הק' דל"ד להתם, דהתם מעיקרא הי' בהן שיעור ומשו"ה דין הוא שנעשים הגשמים כמו חלב כל כמה שהן בתוכו, וכמבו' במנחות דנ"ד: דכל מה שהן משלימין לשיעור הוא רק משום שמעיקרא הי' בהן שיעור, אבל הכא ביתר מכביצה מעולם ל"ה בהן שיעור אי לא הוו המשקין, וא"כ ליכא למימר דחשיב משקה כמו הזג, עכ"ל, ועיי"ש שפירש בשם הר"ש מאיוור"א דהא דהן מצטרפין, הוא דומיא דעצם שבתוך הבשר שמצטרף לבשר להשלימו לשיעור, וגרעין של תמרה שמצטרף לתמרה עצמה כ"ז שהוא בתוכו, וע' להלן משנה ד' אות ט' מש"נ בביאור ד' רש"י והר"ש.