שיעורים הרחקות
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב מאיר קאופמן / הרחקות

#### ט' אדר תש"פ

# ביאור הסוגיא דהוא בבגדו והיא בבגדה

### ביסוד דין הרחקה באשתו נדה האם זה מצד שוגג או מזיד ביאור ספק הגמ' בהוא בבגדו וכו'

א] הגמ' שבת י"ג. מסתפקת האם נדה מותרת לשכב אם בעלה באותה מטה הוא בבגדו והיא בבגדה ועיין רש"י שביאר שיסוד הספק האם מה שיש כאן שינוי זה סיבה להתיר דהינו שללא שינוי ודאי אסור ורק על ידי שינוי הגמ' דנה האם יש בזה איסור [ומראיות הגמ' משמע שהנידון היה האם בכלל יש סיבת איסור ולא רק מצד השינוי שבזה] והראשונים נקטו שמסקנת הגמ' לאיסור מצד ההיקש לא"א והנה בעיקר דין הרחקה בעריות בפשוטו אין יסוד האיסור מצד שעל ידי ההתקרבות אליה ישכח שהיא אסורה עליו אלא מצד שעל ידי הקירבה שביניהם יצרו יתגבר עליו אמנם באשתו מצאנו בחז"ל שיחוד אפילו שאסור בשאר עריות אבל באשתו מותר ומצד סוגה בשושנים וביסוד החילוק עיין מעיל צדקה סימן י"ט שביאר שבכל עריות יש חשש שיצרו יתגבר עליו ולכן אסור יחוד משא"כ באשתו ללא מעשה מיוחד אין חשש שיצרו יתגבר עליו ורק במקום שנעשה מעשה קירבה מיוחד יש בזה איסור ולפ"ז יש לדון ביסוד ההרחקות שמצאנו בנדה האם זה מצד שחוששים שעל ידי קירוב הדעת מיוחד יצרו יתגבר עליו או שהחשש מצד שכחה שכיון שנוהג עמה כמנהג איש ואשתו ישכח מאיסורה ויבוא עליה אבל אין חשש למזיד ויתכן לחלק בין ההרחקות שיש הרחקות שיסודם מצד שמא ישכח שהיא נדה ויש כאלו שגם במקום שאין חשש שכחה בכל אופן יש בהם קירוב הדעת ויש לחשוש שעל ידי מעשים אלו יצרו יתגבר אליו

ועיין נודע ביהודה תנינא סימן קכ"ב שכתב לדון לגבי האיסור נגיעה באשתו נדה האם יסוד האיסור מצד שכחה או מצד שיצרו יתגבר עליו וכתב נפק"מ האם יכול לסיע בה בטבילה שאם מצד שכחה בזה יש הסברא שכיון שעסוק לטהרה בזה ודאי לא ישכח שהיא אסורה משא"כ אם מצד תגבורת יצרו א"כ כאן זה אסור אמנם דן שכיון שבעוד רגע תהיה מותרת בזה לא חששו וע"ש שהביא דהש"ך סקי"ז הביא דנחלקו הראב"ן והראבי"ה [סימן קכ"ב] בטעם האיסור אכילה בקערה אחת דהראב"ן נקט שיסוד האיסור מצד שעל ידי המעשה חיבה הנ"ל יצרו יתגבר עליו ולכן חידש שבגמר הז' נקיים שיכולה לטבול אין חשש איסור דאפילו מומר לתאבון אם יש לפניו היתר ואיסור נוקטים שודאי יעשה בהיתר והראבי"ה חלק שיסוד האיסור מצד שמא ישכח וממילא גם במקום שאין לו יצר לעשות באיסור זה סיבה לאסור [ובפשוטו זה יסוד המחלוקת האם הא"א יש גם איסור אכילה מקערה אחת שאם זה מצד שכחה א"כ בערוה שהיא לא אשתו לא שייך חשש זה וכמו שביאר הראבי"ה סימן קכ"ב בד"ה ואם נפשך וכדין אין מכירין אמנם אם זה מצד חשש התגברות היצר א"כ גם בשאר עריות זה שיך ועיין אבן העזר סימן כ"ב ס"ה דדעת הרשב"א להקל דעת הבנימין זאב להחמיר] ועיין נודע ביהודה דבפשוטו כל הנידון באכילה בקערה אחת אבל נגיעה וודאי שזה אסור מצד שיש בזה יותר התגברות היצר ובזה לא עוזר שיכול בהיתר ע"ש

ויש לדון בשכיבה באותה מטה שהגמ' דנה לאיסור האם זה מצד שכחה או שזה מצד תגבורת היצר והנידון בין בעיקר נידון הגמ' ובין בפשיטות לאיסור דומיא דא"א או מבריתא דתנא דבי אליהו דמבואר שזה אסור מצד לא תקרבו והנה גם אם זה מצד שוגג יתכן לבאר בשני אופנים יתכן שיש כאן מעשה קירוב הדעת ומצד זה יש כאן חשש לאיסור אמנם יתכן שבאמת אם מצד חשש קירוב הדעת זה ודאי סיבה למזיד רק הגמ' דנה כאן שיש חשש מצד עצם המצב שקרוב למעשה וכמו בבשר וגבינה שאין הכונה שיש כאן דבר מיוחד שגורם לאיסור ועיין בעלי הנפש דמשמע שכאן האיסור מצד שכיון שהם במטה אחת זה כמו בשר וגבינה על שולחן אחד אמנם עיין ריטב"א שהקשה למה הגמ' לא מוכיחה שאסור מרב הונא שאמר בכתובות שאסור לה אפילו להציע את מיטתו בפניו והנה שם ודאי שזה אסור מצד קירוב הדעת שבזה ומבואר שנקט שגם כאן הגמ' דנה שיאסור מצד קירוב הדעת שבזה ומבואר שגם בזה הגמ' דנה שיועיל שינוי

### בביאור דמיון הגמ' לבשר וגבינה ולאכילת זב וזבה

ב] והנה הגמ' מסתפקת האם מותר אשה נדה כל אחד בבגדו [ודעת הראב"ן שהכונה כל אחד במיטתו וכתב שקי"ל להיתר שהרי סוגה בשושנים אמנם כל הראשונים נקטו שכל נידון הגמ' באותה מיטה] ורוצה להוכיח מהא דאסור לאכול בשר כשיש גבינה על השולחן ודוחה ששם אין דיעות שיזכירו אחד לשני ורוצה להוכיח היתר בדיעות מהא דבאין מכירין מותר בשר וגבינה ודוחה דבמכירין אסור וכאן זה כמו מכירין אמנם עדין דנה שאין ראיה משם לאסור דשם אין שינוי אבל כאן יש שינוי [ובלשון הגמ' מבואר שההיתר כי יש דיעות ושינוי ודייק היבין דעת ששינוי ללא דיעות לא עוזר ונפק"מ לאדם אחד שאוכל בשר לבד ויש גבינה על השולחן שזה אסור] והנה בפשוטו מהא דהגמ' רוצה ללמוד איסור מאכילת בשר כשיש גבינה על השולחן ושם יסוד האיסור מצד שמא ישכח ויאכל הגבינה משמע שגם לגבי מטה אחת צד האיסור מצד שמא ישכח שהיא אסורה ויבוא עליה כיון שהיא מזומנת לו והגמ' מביאה משם מקור שיש כזה חשש ודוחה דיתכן שאם יש שינוי מותר שם וגם כאן זה מותר והנה בפשוטו זה עצמו ספק הגמ' האם שינוי עוזר בבשר וגבינה א"כ גם כאן זה יעזור או ששם לא עוזר א"כ גם כאן לא יעזור אמנם עיין נודע ביהודה הנ"ל שכתב לבאר שבאמת זה ודאי שבבשר וגבינה מועיל שינוי רק ספק הגמ' שאולי נדה זה יותר חמור ולא מועיל שינוי וע"ש שביאר שהסברא מצד שבשר וגבינה זה רק חשש שכחה משא"כ מטה אחת יש סברא לאסור מצד התגברות היצר ועל זה לא יעזור היכר ובאמת יש מקום לדון שגם אם זה מצד שוגג אבל במקום שיש סיבה להגביר היצר לדבר זה סברא שהשינוי לא יזכיר את האיסור ובפשוטו הדבר תלוי בראשונים חולין ק"ז: דהנה מבואר שם בסוגיא דבתפיסה אחת אסור ובשני תפיסות מותר ועיין תוס' שהביאו שיש מפרשים שהכונה שאם יש גובה ביניהם זה מותר ומצד היכר אמנם הביאו שיש שפירשו שהכונה שרק אם הם מכירים אחד את השני וזה כמו כיס אחד זה אסור ואם לא זה מותר והנה עיין ראבי"ה שכתב להוכיח שאין לאסור בנדה יותר מאשר בבשר וחלב דהרי הגמ' דנה ללמוד מהא דשם מותר שני אכסנאים ה"ה כאן חזינן שלגמ' לא היה צד איסור מצד התגברות היצר אלא כעין בשר בחלב אמנם יתכן שהגמ' רק דוחה שעד כמה שבאים להוכיח משם היתר של דיעות אדרבא יש משם מקור להיתר אבל באמת זה ודאי שגם אם שם כתוב שמותר זה לא מחיב שגם במטה אחת זה מותר

והנה בעיקר מה דהגמ' דנה שיועיל שינוי עיין ראבי"ה שזה רק עוזר על חשש שוגג אבל אם מצד התגברות היצר מה עוזר שינוי אמנם יתכן שכל שיש תזכורת בזמן ההתקרבות זה עצמו מבטל את הקירוב הדעת שבזה והנה מהא דהגמ' דנה שיועיל שינוי במטה אחת יתכן מצד שכל סיבת האיסור רק מצד שכחה בעלמא ולא מצד שיש כאן התגברות היצר וכנ"ל והנה הגמ' מוכיחה מהדין של לא יאכל הזב אם הזבה והגמ' דוחה ששם אין שינוי ומשמע שגם שם יועיל שינוי ולכן גם במטה אחת יועיל שינוי והנה שם ודאי שהחשש מצד הקירוב הדעת שבאכילה ביחד ובכל אופן הגמ' דנה שיועיל שינוי ובהכרח שגם בדבר שהוא מחמת קירבה מועיל שינוי וזה או מצד שזה מבטל הקירבה שבדבר או שכל החשש שמא ישכח וכנ"ל [ראיה זו הביא בראבי"ה בד"ה וראיתי] אמנם כל זה לראשונים שכל האיסור רק בקערה אחת או גם בשני קערות אבל בשולחן קטן שזה עצמו חיבה אבל לראשונים שגם בשני קערות אסור ומצד שמא יאכל אחד מהקערה של השני א"כ גם שם באמת כל מה שהגמ' אומרת שיועיל שינוי זה רק כלפי חשש שכחה ולא על חשש קירבה ועיין בזה לקמן

### בביאור פשיטות הגמ' ובהא דפליג הר' פדת

ג] והנה הגמ' פושטת לאיסור במטה אחת מבריתא דהוקש נדה לא"א מה א"א היא בבגדו והוא בבגדה אסור ה"ה בנדה ובביאור פשיטות הגמ' עיין רש"י שביאר שהרי בא"א יש איסור יחוד וא"כ ודאי שיש גם איסור של מטה אחת וילפינן לנדה שיש כזה איסור ועיין תוס"ר שתמה על זה הרי יחוד עצמו מותר בנדה חזינן שלא לומדים אחד מהשני וע"ש שביאר שכונת הגמ' שכיון שחזינן שיש איסור יחוד א"כ ודאי שזה סיבה שרבנן יגזרו בהוא בבגדו מצד שיש שם חשש איסור ולומדים שגם בנדה צריך לגזור ומה שעל יחוד לא גוזרים מצד שזה גזירה שאי אפשר לעמוד בה אמנם עיין תוס' ור"ן וריטב"א שכונת הגמ' שבא"א פשוט לגמ' שזה אסור מצד שיש בזה פריצותא מיוחדת ממילא הוקש לנדה שגם שם יש איסור

והגמ' אומרת דפליגא הדר' פדת דאמר ר' פדת לא אסרה תורה אלא קורבה של גילוי עריות בלבד ועיין רש"י שביאר שהכונה שמדאוריתא אין איסור אלא תשמיש עצמו וממילא האיסור של קירבת בשר הוא רק דרבנן וממילא במקום שינוי אין סיבה לגזור דהינו שנקטה הגמ' שכל הצד לגזור במקום שינוי אם יש מדאוריתא איסור גם על דבר שיש בו קירוב בשר ומצד שזה גורם להביא לידי גילוי ערוה אבל אם התורה לא גזרה ורק רבנן גזרו א"כ אין מקור לאסור במקום שיש שינוי ולפ"ז גם בא"א מותר אם כל אחד בבגדו וכן הוא בתוס"ר ובפשוטו זה גם כונת תוס' בשם ר"ת

אמנם עיין ח' הר"ן ובריטב"א דביארו דהפסוק של יחזקאל מדבר על מה שאסור מדאוריתא ולמדו גז"ש שכל מה שאסור בא"א אסור בנדה והגמ' נקטה מסברא שבא"א ודאי שיש איסור דאוריתא בכל דבר קירבה ולפ"ז מבואר שגם בכל העריות יש איסור מדאוריתא בכל מעשה קירבה ועיין ר"ן שביאר שלפ"ז יש איסור דאוריתא על כל דבר שיש בו קירוב ביאה והגמ' אומרת שבר פדא אמר שאין איסור בעריות אלא גילוי עריות בלבד וכל קירבה זה רק דרבנן וזה כשיטת הרמב"ן שאין איסור דאוריתא בקירוב בשר והריטב"א ביאר שהכונה ה"ה קירוב בשר אבל לא הוא בבגדו וממילא בהכרח שלא דורשים כר' יוסף והר"ן ביאר כרש"י שאין איסור אלא גילוי עריות עצמו וע"ש שנקט שגם בא"א זה רק מדרבנן ולפ"ז באמת יתכן שמדרבנן זה אסור הוא בבגדו גם בנדה רק שמכאן אין ללמוד את זה וע"ש שכתב שקי"ל לאיסור כיון שהגמ' כך פשטה בתחילה ולכאורא משמע שהכונה שיש איסור קירבה בעצם ומדאוריתא וכמו שביאר את הגמ' וכן דעתו ע"ז ט. מדפי הרי"ף

אמנם הרמב"ן ביאר שהגמ' בתחילה נקטה שאין לאסור כאן מצד הקירוב שביניהם ורק דנה לאסור מצד חשש ביאה ועל זה עוזר שינוי אמנם לגבי א"א שם ודאי שיש איסור בעצם הקירבה ולא רק מתי שיש חשש ביאה שהרי אפילו להסתכל עליה איסור וכן במקום שאין חשש יחוד יש איסור ולכן שם ודאי יש איסור גם הוא בבגדו מצד שיש בזה קירבה והגמ' מביאה בריתא שהוקש נדה לא"א דהינו שגם בנדה יש איסור בעיקר הקירבה שבזה ולפ"ז ודאי לא יעזור שינוי שזה איסור בעצם והגמ' אומרת שפליגא הדר' פדת שבדבריו מבואר שאין בערוה אלא גילוי עריות בלבד והכונה שגם מדרבנן אין איסור אלא גילוי ערוה וכל מה שרבנן גזרו בדבר שיש חשש שעל ידי זה יגיע לגילוי ערוה וממילא יש לדון שעל שינוי אין איסור ועיין רמב"ן בספר המצות שביאר שגם בהיקש שהגמ' הביאה זה רק מדרבנן רק שהלשון לא אסרה תורה מבואר שאין איסור אפילו מדרבנן והנה להלכה קי"ל לאיסור בפשוטו מצד הת"ש של הגמ' דהינו שיש איסור מדרבנן מצד עיקר הקירבה שבזה וכן מבואר בגמ' בע"ב שאסור מצד לא תקרבו ויתכן שזה אסמכתא אבל משמע שזה מצד הקירבה שבזה

### העולה מהנ"ל ובדין שינוי בהעלאה על שולחן אחד

ד] והנה העולה מהנ"ל דבפשיטות הגמ' לאסור הוא בבגדו מבואר ברמב"ן ריטב"א ור"ן שזה מצד דומיא דא"א שזה אסור מצד שעיקר הקירבה אסורה ולכן לא שייך שיועיל בזה היכר ושינוי אמנם מבואר ברמב"ן שבאמת אין זה נידון של תחילת הסוגיא דהגמ' בתחילה דנה רק מצד חשש שכחה ורק במסקנא נתחדש איסור של קירבה בעצם ובפשוטו כן הוא מוכח מכל הראשונים שהרי הגמ' דימתה לא"א ומה ששם פשוט שאסור מצד הפריצות שבדבר כמבואר ברמב"ן ובלשון התוס' אמנם יתכן לדחוק שרק לומדים גז"ש שזה אותו דבר אבל בנדה בהכרח זה מצד ששינוי לא עוזר

והנה עיין ראבי"ה [הובא בהגמ"ר בשבת] שהביא ראשונים שנקטו שבבשר בחלב עוזר היכר ועיין ביאור הגר"א סימן פ"ח שהביא מהראשונים שזה מדויק מהגמ' שאומרת על שני אכסנאים שלא עוזר כי אין היכר ומבואר שאם היה היכר זה היה מועיל ועיין ראבי"ה שתמה הרי למסקנא הגמ' מסיקה שבנדה אסור ולא מועיל שינוי וא"כ ה"ה בבשר וגבינה וכן תמה הגר"א ובפשוטו למבואר בראשונים הנ"ל אדרבא בגמ' מבואר שאם נבוא לאסור מצד חשש ביאה זה סיבה להתיר על ידי היכר ורק הגמ' דנה לאסור מטעם אחר ולכן לא מועיל היכר אמנם דעת הראבי"ה והגר"א שהגמ' כונתה לאסור מאותו טעם שדנה בתחילה וא"כ מבואר שלא מועיל היכר וצ"ע בזה ועיין ביאור הגר"א שם שכתב לדון לתוס' בשם ר"ת דמבואר שאם אין איסור קריבה מדאוריתא א"כ ודאי שינוי עוזר וא"כ בבשר וגבינה או באכילה בשלחן אחד שאין בזה צד דאוריתא ודאי יועיל שינוי ע"ש

והנה דעת הרמב"ם שיש איסור דאוריתא של לא תקרבו על מעשה קירבה אמנם הרמב"ן חלק עליו ולמד מר' פדת וכתב שאין לומר שבזה נחלקו עליו שא"כ הגמ' היתה צריכה לשאול עליו מהתו"כ שיש איסור של קריבה אלא בהכרח שזה ודאי שאין לאו דאוריתא והפסוק זה אסמכתא והגמ' רק דנה האם יש איסור דרבנן של הוא בבגדו ובדעת הרמב"ם המ"מ פכ"א מאיסורי ביאה ביאר שבאמת רב יוסף חולק וכך קי"ל וזה כביאור הר"ן בסוגין וכנ"ל אמנם המגלת אסתר ביאר כריטב"א בסוגין שהגמ' מתכונת שרק דבר שיש בו גילוי בשר ולא שאר קירבות כגון כאן שכל אחד בבגדו

והנה עיין לקמן שהסד"ט סק"ז דייק מהטור וקיצור הלכות נדה לרא"ש שבאכילה בשולחן קטן לא מועיל היכר וצ"ב הרי הגמ' אמרה על לא יאכל הזב אם הזבה שאם יש היכר יועיל והרי לרא"ש מדובר על שולחן קטן והרי לגבי בשר בחלב מבואר ברא"ש בחולין שמועיל היכר ומשמע שנקט שלמסקנת הגמ' שלא מועיל היכר במטה אחת זה מצד שכל שיש קירבה גדולה לא מועיל היכר וממילא נקט שגם שולחן אחד זה כך ורק בשלחן גדול מועיל היכר כיון שזה צד רחוק של איסור וזה כמו בשר בחלב וצ"ע

### האם להלכה אסור הוא בבגדו אפילו ללא קירבה כלל

ה] והנה בהא דקי"ל להלכה שאסור אפילו הוא בבגדו והיא בבגדה יש לעיין האם זה רק במצב שיש כאן קירוב בשר או אפילו ללא קירוב בשר וזה נאסר מצד חשש בעלמא והנה בפשוטו למבואר ברמב"ן וסיעתו שהגמ' פשטה שזה אסור מצד איסור קירבה בעצם א"כ זה רק במקום שיש כאן קירוב בשר ולא במקום שזה רק חשש בעלמא ועיין רמב"ן שהקשה על הרמב"ם מסוגין דמבואר שדנה הוא בבגדו ולא אסרה מצד איסור קירבה ועיין מגלת אסתר ולב שמח שכתבו שסוגין מדובר שלא היה נגיעת בשר וזה ודאי אסור רק מדרבנן וכן הוא בריטב"א שכתב שבנגיעת בשר גם לרב פדת הוא דאוריתא וגם לדבריו יתכן שמדובר שיש הנאת חימום רק ללא קירוב בשר

ועיין ב"י שהביא מהרשב"ץ שבאמת כל איסור סוגין רק בסמוכים זה לזה אבל אם לא אז גם במטה אחת מותר וכן ביאר הב"ח שכל סוגין כשיש חימום זה מזה [ועיין תוס' בד"ה הואי שנקטו שמטה רחבה מותר אמנם יתכן שזה מצד שהיה חרב ביניהם] אמנם הפוסקים כולם נקטו שאסור במטה אחת אפילו במצע נפרד וזה א"ש לתוס' שיש כאן פשיטות על עיקר האיסור של הוא בבגדו ויתכן שבמעשה של אותו חסיד ללשון בגמ' מטה חדא הואי הכונה שזה היה ללא קירוב בשר והוא בבגדו ומבואר שבכל אופן זה אסור וזה באמת יותר מאשר ספק הגמ' לעיל

ולהלכה אסרו הפוסקים אפילו במטה אחת כל שזה נוגע אחד בשני שזה נחשב כמטה אחת והפתח תשובה הוסיף שאפילו אם זה כמין ר' שזה לא נראה כמטה אחת בכל אופן זה אסור ויש שנהגו שכל שהמיטות סמוכות אחד לשני להרחיק בצורה שלא יגעו השמיכות זה בזה וכן שלא יהיה קירבה שיש בה צד חיבה

#### כ"א אדר תש"פ

# בדין אכילה בשולחן אחד ובקערה אחת

### בדין אכילה בקערה אחת ובשולחן אחד

א] מבואר במשנה שבת י"א. לא יאכל הזב עם הזבה ודנו הראשונים האם האיסור הוא רק בקערה אחת או שאסור גם בשני קערות ודעת הרמב"ם שהאיסור רק באכילה מקערה אחת אבל בשולחן אחד כל אחד בקערה נפרדת אין איסור [וכן הוא בהשלמה ובאו"ז] וצ"ב למה שלא יאסר כמו בבשר וגבינה שמא אחד יאכל מקערה של השני והרי הגמ' מדמה נדה במטה אחת לאכילה של בשר וגבינה על שולחן אחד ועיין בעלי הנפש לראב"ד שכתב שיש חילוק גדול שבשר וגבינה זה עצמו האיסור לכן בזה יש חשש שיאכלו אחד מהשני וכן במטה אחת אבל כאן שגם אכילה מקערה אחת זה רק מצד הרחקה של הרגל עבירה בזה אין איסור בשולחן אחד ובאו"ז סימן ש"ס כתב שיש כאן היכר מה שלא אוכלים בקערה אחת ולפ"ז אם תמיד הם אוכלים בשני קערות או שאוכלים עכשיו שני מאכלים שבזה אין שום שינוי [כמבואר בסד"ט סק"ז בסופו בשם המהרש"ל] באמת יהיה אסור וכן הוא באו"ז הקצר לאסור ברגילים לאכול בקערה נפרדת

אמנם עיין ראב"ד ושאר הראשונים שהוכיחו שגם בשולחן אחד אסור מהא דהגמ' אומרת כיוצא בו לא יאכל זב פרוש עם זב עם הארץ והרי שם ודאי שגם בשני קערות אסור דאל"כ תיפו"ל שלא יכול לאכול ממאכלו ומשמע שזה אותו סוג איסור וכן נקטו הרשב"א והרא"ש אמנם הנה דעת הרא"ש [וכן הוא בריטב"א ובשיטה לר"ן בסוגין ובאגרת התשובה לר"י ובסמ"ק ובתשב"ץ ח"ג סימן רע"ט] שכל האיסור של אכילה בשולחן אחד זה רק בשולחן קטן שהיו רגילים לאכול כל אחד לבדו ורק אשתו אוכלת עמו בזה יש קירוב הדעת אבל בשולחן גדול כמו שלנו אין בזה קירוב הדעת [וסיים שיש שמניחים היכר ביניהם והוי כמו שנים שאוכלים זה בשר וזה גבינה] ועיין רא"ה בבד"ה שכתב שדוקא אם יושבים אחד ליד השני אבל אם מישהו ביניהם מותר ובריטב"א בסוגין וכן הברכי יוסף הביא מהמהריק"ש בערך לחם שאפילו אם לא יושבים ביניהם אלא עצם זה שלא יושבים ליד השולחן לבד אלא שיש עוד שיושבים עימהם אין בזה חיבה ומותר לאכול יחד והנה הרשב"א והראב"ד ועוד הרבה ראשונים לא חילקו בזה ונקטו שתמיד אסור ומבואר ברשב"א במשמרת הבית שגם אם יש מישהו ביניהם זה אסור ובפשוטו גם הם מודים שיסוד האיסור מצד שיש באכילה יחד משולחן אחד משום חיבה אלא שנקטו שזה בכל אופן שלא מצאנו בגמ' חילוק

אמנם עיין סד"ט סק"ז שביאר שיסוד מחלוקתם בטעם האיסור של אכילה משלחן אחד שהם נקטו שאין סיבת האיסור מצד שיש בזה חיבה אלא שכיון שלאכול מקערה אחת אסור ממילא גם לאכול משני קערות אסור שמא יאכל כל אחד מהקערה של השני וע"ש שהביא שהרשב"א במשמרת הקשה על הרא"ה שלגבי בשר וחלב לא מצאנו שמועיל שמישהו ישב ביניהם וביאר הנ"ל שהרא"ה שאסר מצד חיבה א"כ מה זה ענין לבשר בחלב אבל הרשב"א אסר מצד שמא יאכל אחד מהשני ונקט שזה גם אם יש מישהו באמצע וע"ש שהוסיף שמסברא לא מועיל היכר על חשש חיבה וכל מה שמצאנו הושטה בשמאל מצד ששם כיון שיש שינוי בעצם ההגשה זה מבטל החיבה אבל במקום שזה לא מבטל החיבה אין סיבה שיעזור שינוי דהינו שנקט שיסוד האיסור חיבה זה לא מצד שמא ישכח אלא זה מצד התגברות היצר [וכמו שפסק שלאחר ז' נקיים מותר לאכול מקערה אחת] ונקט שלזה לא מועיל שינוי וכתב לדייק מהרא"ש שרק בשולחן גדול מועיל היכר אבל בשולחן קטן לא מועיל היכר [עיקר הדיוק מקיצור הלכות נדה לרא"ש והטור שכתבו שבזמנם אסור בשולחן אחד והיום זה לא שיך אבל צריך היכר] וביאר שבשולחן גדול באמת מה שהרא"ש אוסר זה מצד חשש שמא יאכל מהקערה של השני ולכן מועיל היכר משא"כ שולחן קטן ששם האיסור מצד חיבה בזה באמת לא יועיל היכר וע"ש שכתב שהשו"ע שלא חילק ונקט שתמיד מועיל היכר זה מצד שפסק כהרשב"א שאין איסור אלא מצד שמא יאכל מקערה אחת כיון שיש לצרף את שיטת הרמב"ם שאין איסור אכילה אלא בקערה אחת עכ"ד ולדבריו כיון שאנו נוהגים לסמוך על היכר בהכרח שנוקטים שהאיסור מצד שמא יאכל בקערה אחת א"כ לא יעזור שמישהו ביניהם

והנה בעיקר מה דנקט שיש ראשונים שאסרו לא מצד חיבה אלא מצד שמא יאכלו מקערה אחת לכאורא כן מבואר בספר התרומה סימן צ' ובסמ"ג [הובא בב"י] שדנו להוכיח לאסור בשני קערות וכתבו שהרי בבשר וגבינה אסור בשני קערות והגמ' מדמה את זה לנדה דהינו שנקטו כמו דמיון הראב"ד בתחילתו דהינו שהגמ' מדמה איסור נדה לאיסור בשר בחלב א"כ כמו ששם יש איסור שמא יאכלו מקערה אחת כך כאן יש בזה איסור [אמנם יתכן שכיון שהגמ' מדמה את המשנה של לא יאכל בקערה ואת הדין של שני אכסנאין משמע ששניהם זה אותו דין] והנה לכאורא אי אפשר ללמוד מבשר וגבינה אלא שיש איסור של שמא יאכל מאותו קערה אבל לא שייך ללמוד משם שיש בזה חיבה ועיין רשב"א וראב"ד שכתבו שמועיל היכר באכילה על שולחן אחד כמו בשר וגבינה ומשמע שלמדו משם שמועיל היכר והנה שם זה להזכיר שלא לאכול מאותו קערה והניחא אם כאן זה אותו דבר א"ש אבל אם כאן זה כדי לבטל החיבה א"כ איך אפשר ללמוד משם והרא"ש שכתב שמועיל היכר בשלחן גדול כתב כמו בשר וגבינה ומשמע כנ"ל מסד"ט שכל מה שהחמיר מצד שמא יאכל מאותה קערה אמנם יתכן שרק לומדים שזה מזכיר וממילא נקטו מכח סוגין שכל שיש תזכורת של שינוי זה עוזר

והנה במה שנקט הסד"ט שלא מועיל היכר על חשש קירבה בפשוטו מדברי כל רבותינו מבואר לא כך א. הרא"ה שכתב שאם מישהו יושב ביניהם מותר מצד שאין חיבה ובכל אופן הסכים אם הרשב"א שגם ללא זה עוזר שינוי וכן בשיטה לר"ן כתב שאם מישהו יושב עמם על השולחן זה עוזר וגם כתב שעוזר שינוי אלא שבאמת יתכן שכונתם לאסור מצד שמא יאכל מהקערה וס"ל שמישהו ביניהם מועיל בתור היכר ובאמת זה רק מועיל במי שאין דרכו לשבת ביניהם אמנם מדסתמו משמע שבכל מקרה מותר ב. הב"ח נקט מפורש שכשיש שולחן גדול וכולם אוכלים שם והאיש והאשה אוכלים על שולחן קטן נפרד שבזה יש איסור כמו הרא"ש וכתב שמועיל היכר וכתב לחלק שבמקום שרגילים לאכול בקערה אחת ועכשיו אוכלים בשני קערות היכר זה רק מועיל בשולחן גדול ולא שולחן קטן וכונתו שבזה החשש חיבה הוא יותר קטן [ויתכן שהכונה שכיון שיש צד שזה מותר לגמרי בזה יש לסמוך על ההיכר הנ"ל] והעתיקו הש"ך אמנם עיין פרדס רמונים שהש"ך באמת לא העתיק החלק שמועיל היכר כה"ג וכן בתשב"ץ ח"ג סימן רע"ט מפורש שבשולחן קטן אסור מצד חיבה ומועיל היכר ובשולחן גדול התיר לגמרי וכן הוא בארחות חיים הט"ו ואפילו שברא"ש לא משמע כך אבל יתכן שזה מצד שנקט שבחיבה גדולה לא מועיל היכר ג. עיין משאת בנימין סימן קי"ב שכתב מפורש שנוהגים שלא לאכול בשולחן אחד מצד חיבה ועל ידי היכר אין חיבה דהינו שנקט שהרא"ש הביא יש שאוסרים מצד חיבה גם כה"ג ועל דרך הרא"ה [וכן מבואר בתוה"ש סק"י] ד. ועיין לעיל שפשטות הגמ' שכתבה על שולחן אחד שמועיל היכר ולשיטת הרמב"ם שכל האיסור רק בשולחן אחד וכן הראב"ד היה לו כזה צד וכן לרא"ש שהמשנה דיברה בזמנם שכל אחד היה שולחן לבד א"כ בהכרח שמועיל שינוי אפילו בקערה אחת שזה ודאי מצד חיבה ובאמת במשאת בנימין סימן קי"ב נקט מסברא שמועיל היכר אפילו בקערה אחת רק שהמנהג לא כך ה. עיין מאירי כתובות ד. שהשינוי של יד שמאל במזיגת הכוס זה מצד שזה מזכיר לו שהיא נדה וכן הוא בלבוש

והנה בפשוטו לראשונים שנקטו שסיבת האיסור מצד שמא יאכלו מאותה קערה לא ס"ל שיש גם סיבת איסור מצד חיבה וכן נקט הסד"ט שלכן השו"ע הקיל שמועיל היכר אפילו בשולחן קטן אמנם עיין פרדס רימונים סק"א שכתב שיתכן שגם הם מודים לרא"ש שבשולחן קטן יש איסור של חיבה שזה כמו קערה אחת רק שהם דיברו בשולחן גדול עוד כתב שהם נקטו שמשמעות הגמ' שגם אם יש בני אדם אחרים עימהם על השולחן אסור ונקטו שכה"ג לא שייך לאסור מצד חיבה אלא מצד שמא יאכל מקערה אחת עוד כתב לדון שכיון שבעלמא רגילים לאכול מקערה אחת ואוכלים בשני קערות בזמן טומאתה ממילא ביחס לחיבה זה עצמו סיבה שלא יהיה חיבה רק שזה לא מועיל ביחס לשמא יאכל מאותה קערה שבזה צריך היכר על השולחן ולא עוזר שינוים צדדיים ע"ש אמנם לפ"ז באוכלים שני מאכלים לא יועיל היכר ואין זה במשמעות דבריהם

והנה עיין ברכי יוסף שהביא מהמהריק"ש שאם יש מישהו עמם על השולחן לא צריך היכר אמנם הוא חלק עליו וכתב שאם מקפידים תמיד לאכול מקערה נפרדת ולא אוכלים כל אחד מהקערה של השני בזה יש להקל כשיש עמהם מישהו אחר על השולחן ובפשוטו הביאור שכאן מצד שמא יבאו לאכול כל אחד מהקערה של השני אין חשש אלא שעדין יש חשש חיבה ובזה כתב שאם יש אחרים על השולחן אין חשש חיבה ולפ"ז מבואר בדבריו שנקט שאפילו שאסור מצד שמא יאכלו מקערה אחת ולכן אסור גם אם יש אחרים עמם על השולחן בכל אופן יש איסור גם מצד חבה ולכן גם במקום שאין חשש שיאכלו מקערה אחת בכל אופן יש איסור מצד חבה אמנם אינו מוכרח דיתכן שבאמת נקט שכל סיבת האיסור מצד חיבה וכאן יש שני צירופים שיש צד שזה עצמו שלא אוכלים כהרגלם זה היכר ויש צד שאם יש עוד בני אדם אין בזה חיבה

העולה מהנ"ל דבאכילה בשולחן אחד יש ראשונים שהתירו לגמרי ובדעת האוסרים יש שאסרו מצד שמא יאכל מקערה אחת אמנם יש הרבה שאסרו מצד שזה עצמו יש בו חיבה ודעת הרשב"ץ והב"ח שמועיל בכל מקרה היכר ומשמעות הרא"ש לחלק שמועיל היכר רק בשולחן גדול ולא בשולחן קטן ובביאור שיטתו הסד"ט ביאר שעל חיבה לא מועיל היכר ועל שמא יאכל מאותה קערה מועיל היכר אמנם המשאת בנימין ביאר שגם בשולחן גדול זה אסור מצד חיבה ולפ"ז החילוק שבדבר חיבה גדול לא מועיל היכר ובדבר חיבה קטן מועיל היכר וודאי שפשטות הדברים שהאיסור מצד חיבה גם בשולחן גדול שהרי הרא"ש לא ביאר שזה מטעם אחר וכן הרי מבואר בגמ' בחולין שבאיסור דרבנן אין איסור העלאה אטו אכילה

### בפרטי הדין אכילה משולחן אחד ובפסק הלכה בטעם האיסור של אכילה משולחן אחד

ב] והנה הב"י הביא בשם רבינו ירוחם שמועיל מה שהאשה משנה את מקומה ובפשוטו זה רק אם החשש מצד חיבה א"כ בזה שמשנה את מקומה זה מזכיר שהיא נדה ואין כאן קירוב אבל אם החשש שמא יאכל מקערתה א"כ לכאורא כל שאין לו היכר ביחס לאכילה זה לא עוזר וכמו שלא עוזר שינוי מקום בבשר בחלב אמנם אין זה מוכרח כלל שכאן עד כמה שהוא יזכור שהיא נדה הוא יזכור שלא לאכול מצלחתה שהרי ההזכרה היא על זה שהיא אסורה וזה מכלל האיסורים שיש בה והנה משמעות רבינו ירוחם שההיכר הנ"ל לא מועיל לאכול מקערה אחת והנה אם נימא שבאמת ההיכר זה רק ביחס לחשש שמא יאכל מאותה קערה זה א"ש אמנם גם אם נימא שההיכר עושה שלא יהיה חיבה אבל יתכן שרק בדבר שיש בו קצת חיבה מועיל היכר ולא בדבר שיש בו חיבה גדולה וכמבואר ברא"ש שמועיל היכר רק על שולחן גדול

והנה הרמ"א כתב שאם תמיד אוכלים מקערה אחת ועכשיו כל אחד אוכל מקערה נפרדת זה עצמו נחשב היכר ומקורו מההגהות אשרי וכן הוא באו"ז והשו"ע לא העתיק דבר זה ועיין פרדס רימונים מקשה זהב א' שנקט שהיכר זה רק עוזר לחיבה שכיון שיש שינוי בצורת האכילה אין בזה חיבה וכמו הושטה ביד שמאל אבל זה לא עוזר כדי שיזכור שלא יאכל מקערתה כיון שאין כאן דבר על השולחן שיזכיר לו ולפ"ז יתכן שלכן השו"ע לא העתיק הנ"ל כיון שס"ל שטעם האיסור בגלל שמא יאכל מהקערה שלה וכן לפ"ז סברת רבינו ירוחם לא שייך לשו"ע [אמנם באו"ז מפורש שהשינוי הנ"ל עוזר גם לחשש שיאכל מהקערה שלה]

עוד היה מקום לדון איפה ההיכר צריך להיות האם דוקא בין הצלחות או ביניהם דבלשון הסה"ת וכן בשו"ע שצריך להיות בין הקערות ובלשון הטור וקיצור הלכות נדה לרא"ש מבואר שההיכר צריך להיות ביניהם ויש מקום לומר שזה תלוי בנ"ל שאם צריך תזכורת ליצור שלא יהיה קירוב הדעת מועיל היכר ביניהם דהרי צריך לזכור שהיא נדה משא"כ אם החשש שיאכל מקערתה א"כ צריך היכר ליד קערתה אמנם אין זה מוכרח דיתכן שכל שיש היכר ביניהם הוא זוכר שהיא נדה ממילא לא יבוא לאכול מקערתה ועיין סימן פ"ח שלשון השו"ע שמניחים פת ביניהם ומבואר שאין לדייק מהלשון שגם ביניהם זה מזכיר להם על האכילה

והנה איכא נפק"מ גדולה במקום שפירסה נדה ולא יודע מזה ויש היכר מצד שאחד אוכל גבינה ואחד אוכל בשר האם צריכה להגיד לו כדי ליחד ההיכר לאיסור נדתה או שכיון שעכשיו אין חשש שיאכלו מאותה קערה אין חשש וכן נפק"מ במודר הנאה או סוג איסור שלא צריך היכר שאם כל האיסור מצד שמא יאכל מקערה אחת כאן אין איסור אבל אם מצד חיבה צריך היכר

עוד יש לדון נפק"מ בשולחן גדול שבזה כתב המהרש"ל הובא בפמ"ג סימן פ"ח שאין חשש שיאכלו מאותה קערה וכן הכריע היד יהודה שם ויש לדון האם גם בנדה זה עוזר ואם כל החשש שמא יאכלו מקערה אחת וכמבואר בסד"ט א"כ זה מותר אבל אם יש כאן חשש קירוב א"כ כל שזה לא מרחק יותר מדאי גדול זה אסור [ובספר המנהיג הובא בשטמ"ק החדש ח"ב סימן קצ"ה אות ח' כתב שגם שולחן גדול אסור דהגמ' לא חילקה]

עוד יש לדון נפק"מ האם מועיל היכר רק שהוא יודע והנה המרדכי דייק את לשון המשנה לא יאכל הזב אם הזבה שהאיסור עליו ולכן מותר לה לאכול משירי מאכלה ועיין חוט שני שכתב שלפ"ז תמיד מועיל ההיכר רק אם הוא יודע אפילו שהיא לא יודעת והנה סתימת הפוסקים לא כך ויתכן שלא סמכו על הדיוק הנ"ל אלא לגבי שירי מאכלה שזה חומרא אמנם בפשוטו כל זה עוזר אם החשש בגלל חיבה אבל אם החשש שמא יאכלו מאותה קערה א"כ גם אם היא תאכל הוא עובר איסור ולכן ללא שלה יהיה היכר זה אסור

והנה יש לדון האם אסור לשתות יחד על אותו שולחן ויש שדנו שזה תלוי בטעמים שאם האיסור מצד שמא יאכלו מאותו קערה א"כ בשתיה אין הדרך לשתות יחד ומצד שירי שתיתה הרי דעת רוב הראשונים שאין בזה איסור וממילא יש לצרף דעת הרמב"ם שאין איסור אכילה בשולחן אחד אמנם אם זה מצד חיבה א"כ יתכן שעצם זה ששותים יחד יש בזה חיבה ועיין ספר המנהיג סימן ק"כ [הובא בשטמ"ק החדש בתשובות ופסקים אות ט'] שכתב שבכל מקום שתיה בכלל אכילה וזה בכלל המשנה לא יאכל הזב אם הזבה אלא שהוא דן שם על שתיה יחד מאותו כוס ור' אברהם מטול כתב להקל במים אמנם אין זה מוכרח דיתכן שגם בשתיה יש חשש שישתו מאותו כוס כמה פעמים ובזה בפשוטו זה ודאי נחשב שתיה מאותו כוס וצ"ע [ולגבי כוס של קידוש יש שנקטו שאין זה עדין תחילת האכילה וממילא כיון ששותים אחד אחרי השני מותר]

והנה לענין פסק הלכה עיין סד"ט שכתב שכיון שהשו"ע התיר על ידי היכר ביניהם ולא חילק אם זה שולחן גדול או קטן משמע שפסק כראשונים שטעם האיסור מצד שמא יאכל מקערה אחת ובזה א"ש שלא הביא ההיתר שיש עוד בני אדם על השולחן או שמישהו ביניהם ולנ"ל א"ש שגם לא הביא ההיתר שרגלים לאכול מקערה אחת וכן שמשנה את מקומה שכל זה עוזר ביחס לחיבה אבל לא ביחס לשמא יאכלו מקערה אחת וכן א"ש שכתב דוקא שצרך היכר בין הקערות אם נימא שזה תלוי בנ"ל וכן הוא משמעות הב"י שהביא את הספר התרומה שלמד לאסור מבשר בחלב וכתב על זה וכן המנהג אמנם הפרדס רימונים נקט שודאי שיש גם איסור מצד חיבה רק שהשו"ע דיבר בזמנינו ובזה אין חיבה וכל סיבת האיסור מצד שמא יאכלו אבל זה ודאי שבשולחן קטן יהיה אסור רק שהרא"ש כתב שהיום זה לא מצוי [והדבר נפק"מ במגישים אוכל במגשים שהדרך שיש לכל אחד מגש והם אוכלים ממגש אחד וכן במטוס שיש לכל אחד שולחן נפרד וכן בבית חולים וצ"ע ויש שדנו במסעדות שיש שולחנות קטנים אמנם ברא"ש מודגש שהיו רגילים לאכול כל אחד בשולחן נפרד וכאן הרי הדרך לאכול כל אנשים שמכירים אפילו שנים בשלחן ובלשון המנהיג שהחומרא בשולחן קטן שמתקרבים מאוד אחד לשני וצ"ע] ויתכן שהשו"ע פסק מצד חיבה ונקט שהיכר מועיל תמיד

והנה בפשוטו גם הרמ"א פסק שטעם האיסור מצד שמא יאכל מקערה אחת אמנם אם נימא שהרא"ש אסור הכל מצד חיבה א"כ בפשוטו ודאי שהרמ"א פסק כדעת הרא"ש וכן מבואר שנקט הב"ח שמועיל היכר גם בשולחן קטן וודאי שכן הוא פשטות הדברים שיסוד האיסור ברא"ש הוא מאותו טעם והנה בפשוטו לא עוזר שמישהו יושב עימהם על השולחן שכן סתם השו"ע ובחכמת אדם, אמנם עיין משאת בנימין סימן קי"ב שכתב שמסברא עוזר אפילו באכילה בקערה אחת אם עוד בני הבית אוכלים עימהם ומצד היכר ורק שנהגו לאסור ומשמע שבשולחן אחד מותר וכן נקט כאן בפתחי תשובה [ובסימן פ"ח הביא את דבריו לגבי בו"ח והוא פלאי דשם אין בזה שום היכר וכמבואר ברשב"א ורק כאן זה מחסר בחיבה] וכן הביא הברכי יוסף מהמהריק"ש וכן הוא בריטב"א, וברא"ה ובשיטה לר"ן מבואר שמישהו על השולחן לא עוזר אבל מישהו ביניהם עוזר וכן הורה החזו"א לכתוב בטהרת בת ישראל ויתכן שזה מצד היכר וממילא אם זה הדרך שיושב ביניהם מותר ויתכן שזה מצד שזה מחסר בחיבה ולפ"ז הוא סיבה להתיר תמיד

והנה בפשוטו מצד עיקר הדין כיון שהוא מילתא דרבנן ויש דיעות שמותר בשולחן אחד וגם האוסרים יש הרבה שנקטו שזה מצד חיבה וכן הוא פשטות הרא"ש וממילא ביש אחרים עימהם בשולחן או ביניהם מסתבר שמותר וכן הוא דעת הרבה ראשונים ממילא ודאי שמעיקר הדין זה מותר ורק שהב"י כתב שהמנהג להחמיר אמנם עיין דרכי משה שכתב שהמנהג להקל לגמרי [והסד"ט כתב שזה רק בזמנו שהיו רגלים לאכול מאותה קערה בזמן טהרתה אמנם בדרכי משה משמע שנהגו להקל כרמב"ם] ואפילו שכתב להחמיר אבל הרי המשאת בנימין התיר ביש עוד על השולחן וכן הוא בפתחי תשובה א"כ ודאי ביש אחר ביניהם אפשר להקל וכהוראת החזו"א [וראיתי מביאים מהשערי דעה והמקור חיים שהביאו המנהג להקל ביש אחר עימהם על השולחן]

### האם ההיכר צריך להיות גבוה

ג] עיין דרכי משה סימן פ"ח שהביא מהאיסור והיתר שההיכר צריך להיות גבוה ומקורו עיין יד יהודה שכיון שהמקור של היכר מהגמ' של תפיסה אחת ולשון זה לגבי ע"ז מבואר שזה גובה ביניהם ממילא גם כאן מועיל רק דבר גבוה שזה כמחלק ביניהם והנה עיין יד יהודה שהקשה שהרי מבואר בראשונים שמועיל גם שכל אחד אוכל במפה נפרדת ושם הרי זה לא היכר גבוה וכתב שלדעת האיסור והיתר באמת זה לא עוזר בתור היכר אלא שזה לא נחשב שאוכלים על שולחן אחד אמנם ברשב"א מפורש שזה עוזר מדין היכר וכן הוא בלשון השו"ע סימן פ"ח ולפ"ז אין סיבה להחמיר שיצטרכו דבר גבוה וכן סתימת שאר הראשונים והנה החכמת אדם לא כתב שצריך דבר גבוה אפילו לגבי בשר בחלב ובפשוטו כך קי"ל מעיקר הדין אמנם לכתחילה יש מקום להחמיר אבל בנדה שיש הרבה שיטות שמותר לאכול בשולחן אחד בזה ודאי לא צריך להחמיר שיהיה דבר גבוה וכסתימת הפוסקים שלא הדגישו דבר זה

### בדין שיורי מאכלה ושתיתה

ד] עיין ב"י שכתב דפשטות הראשונים שאין איסור לשתות משירי מאכלה או משירי שתיתה דהינו שזה לא נחשב שאוכלים יחד מאותה קערה כיון שזה לא באותו זמן אלא אחד אחרי השני [אמנם אם אוכלים לסירוגין כמה פעמים מבואר באחרונים שזה נחשב אכילה יחד מקערה אחת] אמנם הביא מהיראים שנקט שזה אסור ודייק מהגמ' שאמרה שתה עמי ולא כתוב אכלנו יחד משמע שיש איסור מיוחד מה שהוא שותה עמה דהינו ששותה אחריה וע"ש שכתב שהיא מותרת לשתות אחריו שהרי כתבו לא יאכל הזב אם הזבה ומשמע שהאיסור עליו והנה בפשטות מבואר שאיסור זה הוא גם בשירי מאכלה דהרי הדיוק בגמ' זה אכל עמי ושתה עמי ועוד שהרי למד מהמשנה של לא יאכל הזב אם הזבה דהינו שנקט שזה בכלל המשנה וכן הוא בש"ך שעיקר האיסור כתוב באכילה ומזה נלמד לשתיה והנה משמעות הדברים שזה אותו איסור של אכילה יחד דהינו שנתחדש שזה גם נחשב אכילה יחד דהרי המשנה לא כתוב שני דינים שלא קשורים אחד לשני אמנם יתכן שכל מה שזה נחשב אכילה יחד זה רק במקום שזה מוגדר כשירי מאכלה ולא סתם מה שאוכל מאותו כלי שהיא אכלה ולכן האחרונים דנו מה נחשב שיירי מאכלה

אמנם עין ב"י שהביא מהאורחות חיים שבאכילה זה מותר דהינו דמבואר שם שלגבי שתיה הביא שני דיעות ולגבי אכילה כתב שמותר ועיין סד"ט שכתב בזה שני סברות לחלק א. שבאכילה שאפשר לאכול יחד ואוכלים בנפרד יש בזה היכר ב. שבשתיה אין הדרך של אדם לאכול משירי שתיה של חברו לכן יש בזה חיבה מיוחדת ומשמע שיש כאן איסור חדש וכן לטעם הראשון הרי בעלמא לא מועיל היכר באכילה מקערה אחת וכן משמע בב"י שביאר שעל ידי זה נותן דעתו עליה וכמו בשיגור הכוס ובפשוטו אין זה כמו כל אכילה יחד שיש בזה קירוב הדעת אלא כתב כאן טעם אחר ומשמע שיש כאן איסור חדש של שירי שתיתה ולכן באיסור זה יש מקום לחלק בין אכילה לשתיה

והנה עיין פתחי תשובה שהביא מהמשאת בנימין שבאכילה בקערה אחת אם עוד אנשים אוכלים עימהם מותר והפ"ת אסור מצד שיורי מאכלה דהינו שכלפי האיסור אכילה מקערה אחת נקט שמועיל היכר אבל כלפי שיורי מאכלה לא מועיל ובפשוטו זה רק אם יש כאן איסור חדש אבל אם זה מצד אכילה מקערה אחת אם כה"ג שיש אנשים אחרים זה מותר דזה מחסר באכילה יחד א"כ גם בתור שירים אין סיבה לאסור ובעיקר טענתו בפשוטו כיון שמראש זה לא נתיחד אליה לבד אלא לכולם יחד אין לזה שם שירי מאכלה ובאגרות משה כתב שכל שיש שם חתיכות וכל אחד לוקח חתיכה אין לדון מצד שירי מאכלה רק מצד אכילה מקערה אחת

### מה נחשב אכילה מקערה אחת

ד] עיין ט"ז שהביא מהמהרש"ל שאם אוכלים מאותה קערה אפילו שאוכלים לא ביחד אלא כל אחד מתי שהשני לא אוכל זה נחשב אכילה מקערה אחת ובפשוטו אם אנשים אחרים אוכלים עימהם זה לא מגדיר שלא אוכלים יחד אלא שיתכן להתיר מצד שכה"ג אין חיבה וכמו לשיטות בשולחן אחד שעוזר שיש אנשים אחרים והמשאת בנימין כתב מסברא להתיר אמנם כתב שנהגו לאיסור ובפשוטו זה גם בפיצוחים וכדו' ובפרט למה שנוהגים שלא עוזר שמישהו יושב על השולחן א"כ ה"ה כאן ויתכן שזה מצד גדרי לא פלוג

והנה עיין ט"ז שכתב שאם יש קערה מרכזית שיש שם חתיכות גדולות וכל אחד מניח בכלי שלפניו וחותך ממנו ואוכל זה מותר והביאו הסד"ט והחכמ"א והנה בדבריהם מבואר שההיתר במה שמניחים בכלי אחר וכן שגם שם צריך לחתוך לחתיכות קטנות דהינו שהאכילה מתיחס לקערה השניה ומשמע שאם לוקחים חתיכות קטנות ואוכלים בכלי אחר זה אסור ובסד"ט לא הביא כלל שזה תוך כלי אלא העיקר שזה חתיכה שצריך לחותכה אמנם בפשוטו כל שהאכילה מתיחסת לקערה השניה זה מותר אמנם דבר שלא צריך כלי וכל מה שעושה כדי להתיר בזה יתכן שזה לא מגדיר שלא אוכלים מהקערה המרכזית ובחוט שני החמיר בזה ולפ"ז בפיצוחים צריך לקחת כמות שזה מתיחס שאוכל מהכמות שלקח ולא מהקערה וצ"ע

# הערות לסימן קצ"ה

### ביסוד איסור הושטה וזריקה וכדו'

א] מבואר בגמ' בכתובות שיש איסור של מזיגת הכוס ועיין ספר התרומה סימן פ"ט שרש"י למד מכאן שאסור להושיט דבר מידו לידה דהינו שנקט שזה לא דוקא כוס אלא ההוה נקט וכן שמזיגה זה לאו דוקא אלא שנתחדש כאן איסור הושטה מידו לידה והראשונים כולם חלקו על המקור הנ"ל וכתבו ששם זה איסור מיוחד מצד חיבה ולפ"ז מדויק שמצד עיקר ההושטה זה לא סיבה לאסור וכן מבואר ברמב"ם אמנם הראשונים כתבו שכאן לא מדובר שהיה הושטה מידו לידה אלא יש כאן איסור של חיבה של מזיגת הכוס עיין לקמן ולפ"ז יתכן שלמסור לידו זה אסור תמיד ויתכן שאין כזה איסור ועיין רמב"ן ורשב"א בכתובות שנקטו שזה אסור וברא"ש כתב לדיק מהגמ' בשבת י"ג: שאליהו טען לה שזה לא בסדר שמסר לידה שמא יגע בה ולפ"ז מבואר שיסוד האיסור של הושטה זה מצד שיש איסור נגיעה אפילו שלא בכונת נגיעה וחוששים שמא יגע בה וכן הוא בלשון הרשב"א בקצר ועיין ב"י שהביא מרבינו ירוחם שגם דבר ארוך אסור שמא יגע בה ויתכן שלאחר שגם ארוך אסור ממילא גם ארוך מאוד שאין צד נגיעה אסור מצד לא פלוג רבנן

והנה בפשוטו עד כמה שאין עיקר ההושטה דבר שיש בו סיבת איסור בעצם אלא זה רק אסור מצד שמא יגע בה א"כ בזריקה אין סיבה לאסור וכן הוא בשו"ת התשב"ץ ח"ג סימן נ"ה [הובא בשטמ"ק החדש] שאין איסור לזרוק מידו לידה אמנם הד"מ הביא משו"ת בנימין זאב וכן הביא הב"ח מהמהר"ם שגם לזרוק מידו לידה אסור ובפשוטו מבואר דס"ל שההושטה עצמה דהיינו ההתעסקות ביניהם יש בו סיבת איסור וחידשו שגם זריקה זה סיבה לאסור וכן משמע בשו"ת הרשב"א ח"א סימן אלף ר"פ ובשטמ"ק כתובות ס"א. בשם תלמידי רבינו יונה שיסוד האיסור מצד שיש בזה חיבה ועד כמה שגם זריקה אסור גדר הדבר שכל העברה של דבר מידו לידה יש בו התעסקות של דרך חיבה

### בפרטי איסור הושטה וזריקה

ב] והנה יש לדון האם לישא דבר כבד ביחד זה בכלל האיסור של הושטה והנה אם האיסור מצד שמא יגע בה לכאורא ודאי שגם כאן זה שייך אבל אם האיסור בגלל שזה עצמו חיבה א"כ יתכן לחלק שרק המסירה זה מעשה חיבה אבל לא ההתעסקות לסחוב דבר יחד ובחיי אדם הלכות פסח סימן ק"ל בקצר לגבי קערה של ליל הסדר פשיטא ליה שזה אסור וכן הוא באגרות משה ח"ב סימן ע"ה אמנם בחוט שני כתב שבמקום הדחק יש להקל וצ"ע שהרי עיקר הטעם מצד שמא יגע וזה ודאי שייך כאן

והנה מבואר בגמ' שנדה אסורה הרחצת פניו ידיו ורגליו ועיין ט"ז לקמן סק"ח שכתב שאין הכונה כפשוטו שהרי יש כאן נגיעה וזה אסור מעיקר הדין גם ללא חיבה אלא הכונה שזורקת עליו מים ועיין הגהות דו"פ ובמהריק"ש שכתב שאם גם זריקה אסור א"כ זה ודאי לא גרע מזריקה שזורקת המים עליו ומזה הוכיחו שאין איסור זריקה אלא אם זה דרך חיבה ועיין סד"ט שכתב לישב שכיון שזורקת מהכלי ולא מידה לכן זה יותר קל דהינו דכל האיסור זריקה זה רק אם ממש זורקת מידיה ולפ"ז אם יש לאשה דבר בכלי יכולה לזורקו לידי הבעל וכן לכאורא מסתבר שאפשר לזרוק לתוך כלי שבידי הבעל אמנם ע"ש שכתב עוד לישב שמדובר שנותן בכלי וזה זב במקום אחר או לרבינו יונה שיש איסור בהגשה של המים ולפ"ז יתכן שגם זריקה לתוך כלי או מכלי יש בו ההתקרבות שיש בכל זריקה ובאמת יתכן שמעיקר הדין אין איסור זריקה ורק הראשונים חידשו הנהגה זו ואין להקשות מדין הגמ' שמותר

והנה עיין פתחי תשובה סק"ג שהביא מהיד אליהו שאם אשה מחזיקה נר בידה ובעלה מתחמם מזה או שמדליק נר שבידו זה אסור מצד דמבואר במכשירין שהבל שעולה מהקדירה זה חיבור למה שבקדירה עכ"ד דהינו שעד כמה שזה נחשב כמחובר א"כ זה נחשב שהבעל לוקח מכלי שבידה וגם זה אסור דהינו שנקט דלא כסד"ט הנ"ל אלא שיש איסור לקחת מדבר שבידה אמנם יתכן שכאן זה לא בגדר זריקה אלא בגדר הושטה וצ"ע והנה גם אם יש איסור אבל כאן שזה הבל בעלמא יתכן שזה לא בכלל הגזירה אמנם הוא נקט שגם זה בכלל הגזירה ועיין דרכי תשובה שכתב שאסור לבעל להאכיל תינוק שבידי האשה דהינו שנקט שזה כמו לתת בכלי שבידה שאסור אמנם מסברא כאן שהתינוק הוא דבר לעצמו זה ודאי מותר

והנה עיין מחצית השקל שהביא מהמנחת יעקב שאסור לאשה לנפח ולהוריד נוצה שעל בעלה וביאר שזה מצד שכוחו כגופו וזה לא גרע מזריקה וממילא זה כמו שמוריד דבר בידו מבגדה שזה אסור דהינו שנקט שיש איסור להוריד גם מה שבבגדיה ובפשוטו זה כמו כלי שבידה ואולי בגדים זה חמור יותר עוד כתב לאסור מצד שיש בזה חיבה וכדמצאנו דחשיב שוחד ועיין כו"פ שתמה שודאי שיש בה טוה"נ אבל אין בזה חיבה שיאסור באשתו נדה ומצד כוחו כגופו כאן זה צריך גדרי נגיעה גמורים ורק בזה יש איסור נגיעה ולא נגיעה דרך ניפוח וכיון שזריקה זה חומרא בעלמא אין להחמיר אלא ממש זריקה ולא דבר שיש בו חילוק וצ"ל שזה גרע מזריקה דשם מעביר דבר מידו לידה אבל כאן רק מוריד דבר ממנו וצ"ע

עיין פתחי תשובה שהביא מהתשב"ץ שאם יש תינוק שעובר מידי הבעל לידי האשה מותר מצד שהחי נושא את עצמו וצ"ב הקשר אבל ודאי שזה עובר מידו לידיה וצ"ל שכונתו שכיון שחזינן שיש שותפות במעשה של התינוק ממילא אין זה בכלל האיסור והנה בפשוטו לפ"ז כל שיש בו דין חי נושא את עצמו אפילו שהוא לא עובר מעצמו אין כאן איסור כיון שהוא משתתף במעשה ההושטה וכן משמע בפתחי תשובה שדן בגדרי חי נושא את עצמו אמנם עיין בלשון התשב"ץ ח"ג הובא בפ"ת שכתב שכיון שהתינוק עובר מעצמו דהינו שרק אז זה מחשיב שהעשיה של התינוק ולא של האיש והאשה והנה עיין פרדס רימונים שכתב לדון שזה רק התשב"ץ לשיטתו שאין איסור של זריקה אלא רק הושטה ממש מידו לידה ממילא כה"ג אין סיבה לאסור אבל לדידן שאסור זריקה דהינו שעצם המציאות שעבר דבר מידו לידה א"כ גם כאן זה אסור אמנם אין זה מוכרח דיתכן דשם האיסור מצד שהפעולה זה שלו אבל כאן שהפעלה מתיחס לתינוק זה יותר סיבה להקל וכדחזינן בפתחי תשובה שהביא את זה אפילו שקי"ל שזריקה אסורה וכן בספר טהרת בת ישראל הביא קולא זו

### בדין ישיבה על ספסל אחד

ג] עיין ב"י ס"ו דהראשונים הביאו מרש"י שיש איסור לשבת על ספסל שאשתו נדה יושבת עליו ועיין ב"י שהביא מהא"ח וכן הוא בהגהות שערי דורא שכל זה בספסל המתנדנד אבל בספסל מחובר מותר ועיין ש"ך בנקוה"כ שכתב שאפשר לבאר איסור זה בשני אופנים או מצד שזה נגיעה על ידי דבר אחר דהינו שכיון שגורם שתזוז לכן זה אסור או שזה כמו שכיבה על מיטה אחת דהינו שמה שיושבים יחד יש בזה איזה שהוא חיבה שגורם להרגל דבר והנה כביאור זה שזה מצד חיבה מבואר בב"י ס"ה שדן האם אסור שכיבה על מיטה אחת כשלא נוגעים אחד בשני והוכיח מהאיסור לשבת על ספסל אחד שכ"ש שאסור לשכב במטה אחת והנה שם ודאי האיסור מצד חיבה וכן עיין ט"ז שלמד מכאן שכ"ש שלא ישב על מיטתה שזה יותר מביא לידי הרגל דבר ובפשוטו מסתבר שגם לטעם המבואר בש"ך שזה מצד נגיעה על ידי דבר אחר הכונה שישיבה יחד בצורה שמזיזים אחד את השני יש בזה יותר חיבה ולא שסיבת האיסור מצד התזוזה

והנה בפשוטו עיקר החילוק אם יש כאן תזוזה או לא ולכן ספסל תלוש שלא זז כגון שהוא כבד וכגון ספה מותר וכן ספסל מחובר שהוא זז אסור אמנם עיין סד"ט שהביא מהנחלת שבעה סימן ז' שהתיר בקורות כבדות כיון שמבואר בגמ' שכובדן קובען דהינו שזה כמו מחובר ומשמע קצת שנקט שכל שזה מחובר שאין הדרך שזה זז אין זה בכלל האיסור אפילו אם זה זז אמנם בספה שיש מזרון רך שאדרבא הדרך שמרגישים אחד את השני מקובל לאסור [אמנם יתכן שנדנדה ודאי זה אסור דכל דבריו בדבר שיש חשש תזוזה] אמנם בלשון התרוה"ד באמת מבואר החילוק בין תלוש למחובר ולא הזכיר כלל שזה מתנדנד והיה מקום לבאר שמחובר זה כמו שיושבים יחד על גבי קרקע משא"כ דבר תלוש ולפ"ז אין זה ענין כלל למה שזה מתנדנד וא"ש סברת הנח"ש אמנם בגהות שערי דורא הלשון מתנדנד ומשמע כש"ך

והנה עיין אגודה הובא בהגהות שערי דורא ובדרכי משה שאם יש מישהו ביניהם או תיבה ביניהם מותר דהינו שיסוד האיסור מצד החיבה שבזה וכל שיש מישהו ביניהם אין בזה חיבה והנה היה מקום לומר שבאמת אם טעם האיסור בגלל מתנדנד לא עוזר שמישהו ביניהם אמנם הרמ"א הרי העתיק את שני ההיתרים חזינן שגם אם זה מצד מתנדנד זה בצירוף שיש כאן חיבה בישיבתם יחד באופן זו

והנה עיין תרוה"ד שדן האם מותר ליסוע בעגלה אחת ממקום למקום וכתב שאין לדמות למה שרש"י אסר לשבת בספסל אחד שכל זה כדרך אוהבים שמתועדים יחד ויש בזה חיבה אבל כאן שנוסעים לעיסקיהם אין ישיבתם בדרך חיבה ומותר ואחרי זה הוסיף ששמע שאם זה מחובר לכותל מותר וסיים שאם זה נסיעה לטיול לא ברירא ליה להתיר והנה בספר אגודה דן לגבי נסיעה בעגלה או ספינה המתנדנדת וכתב להתיר במישהו יושב ביניהם והנה משמעות הדברים שסתם עגלה זה בגדר מתנדנד ולכן דן לאסור לרש"י וכל מה שהתיר כשמישהו ביניהם דהינו שלא ס"ל את ההיתר של התרוה"ד והנה בפשוטו לפ"ז גם התרוה"ד שאסר לגנות ופרדסים זה רק מחמת שזה זז ויש כאן הדמיון לספסל המתנדנד וחידש שכל שזה סוג ישיבה שאין בה חיבה מותר ולפ"ז אם זה מחובר בזה גם לטיול מותר ועיין חכמת אדם שלכן התיר גם בטיול במישהו יושב ביניהם דהינו שאין כאן איסור חדש אלא זה אסור מצד חידושו של רש"י של ספסל המתנדנד, ואין זה מוכרח דיתכן דדימה ההיתר דבשניהם זה מחסר בחיבה [ועיין בדי השולחן שהביא מספר שערי צדק שנקט שהאיסור של עגלה לטיול זה איסור של חיבה חדש] והנה יש לדון האם זה רק כשיושבים בספסל אחד או על הקרקע שזה נחשב שיושבים יחד או שגם בשני ספסלים אבל זה עצמו שזה עגלה אחת זה כמו ספסל אחד ויתכן עוד שכיון שגורם לתזוזה של השני ממילא זה סיבה לאסור [אמנם בתרוה"ד משמע שעיקר האיסור לא מצד התזוזה ורק אחרי זה הביא חידוש זה] והנה התרוה"ד כתב שיושבים זה לפנים וזה לאחור ומשמע שיש כאן שני מקומות ובכל אופן כיון שזה עגלה אחד זה כמו ספסל אחד וסתימת הפוסקים ודאי משמע שיושבים על ספסלים בעגלה ולא דוקא אם יושבים על הקרקע וצ"ע

והנה יש לדון האם במכונית יש איסור ליסוע יחד לטיול והנה אם נימא שכל האיסור מצד מתנדנד יש לדון האם מכונית זה נחשב מתנדנד ובאגרות משה ח"א סימן צ"ב כתב שזה כמו דבר קבוע וצ"ע מה זה שונה מעגלה אמנם ביושבים בשני כסאות זה תלוי האם גם כה"ג זה כמו ספסל המתנדנד וכנ"ל אמנם אם יושב מאחור שזה לא דרך חיבה יש יותר מקום להתיר וצ"ע אמנם בכל נסיעה לטיול יש לדון שאם יש בזה קירבה מיוחדת אסור וכמו כל דיבור שמביא לידי הרגל דבר ועיין ערוך השולחן שכתב שלא ראוי ליסוע לטיול בזמן האיסור [עוד יש לדון שאם הוא מנהיג המכונית זה נחשב שהוא מזיזה על ידי עגלה שודאי שזה אסור וצ"ל שכאן זה מתיחס שהוא מסיע את עצמו וממילא היא נוסעת וצ"ע]

ולהלכה אסרו הפוסקים אפילו במטה אחת כל שזה נוגע אחד בשני שזה נחשב כמטה אחת והפתחי תשובה הוסיף שאפילו אם זה כמין ר' שזה לא נראה כמטה אחת בכל אופן זה אסור ויש שנהגו שכל שהמיטות סמוכות אחד לשני להרחיק בצורה שלא יגעו השמיכות זה בזה וכן שלא יהיה קירבה שיש בה צד חיבה

### בדין מזיגת הכוס

ד] מבואר בגמ' בכתובות שנדה אסורה למזוג כוס לבעלה והנה הראשונים הביאו מרש"י שלא רצה להושיט דבר מידו לידי אשתו נדה והראשונים דנו שלמד דבר זה מסוגין דהינו שהאיסור במזיגת הכוס הכונה הושטת הכוס וזה לא דוקא במידי דאכילה אלא ההוה נקט וכן הוא בספר התרומה סימן פ"ט וע"ש שלפ"ז אביי ורבא שהניחו על הספסל זה לא בתור שינוי אלא זה רק היכי תימצי שלא לתת בידו וע"ש שהביא בשם מורו שדחה שדוקא כאן אסור כי זה מידי דחיבה אבל סתם מסירה מידו לידה מותר וברמב"ן הביא בשם היראים שדחה שכאן כל האיסור רק אם עושה שני דברים גם המזיגת הכוס דהינו הכנתו וגם מסירתו אבל מסירה לבד אין בזה איסור ועיין רמב"ן רא"ש ורשב"א שכתבו שאין כונת הגמ' שמוסרת בידו אלא הכונה שמניחה לפניו והאיסור במה שמכינה הכוס ומניחה לפניו דהינו שנקטו גם כיראים שאין הכונה הושטה לבד אלא זה כולל גם הכנה אלא שביארו שמניחה לפניו והנה יתכן שהכונה להניח לפניו וזה לבד אסור גם ללא הכנה וכמו דמבואר ברש"י וכן הביא הב"ח ממנהגי מהר"ש שאסור להגיש המאכל לפניו על השולחן ובפשוטו שלמד כרש"י שזה איסור של הושטה לבד והוסיף שגם אם רק מניחה לפניו והנה בפשוטו לא מצאנו שיטה שאסור למזוג הכוס בפניו ללא להגיש לו אמנם עיין לבוש שכתב שיש שני איסורים א. להכין הכוס לפניו ב. גם אם מישהו אחר הכין או שהכינה שלא בפניו אסור להגיש לפניו וצ"ב מהיכי תיתי להמציא שני איסורים אמנם עיין ב"י שהביא מההגהות מימוני שבתחילה דן שמזיגה זה רק ביין אבל למזוג לכוס אין מזיגה אבל ההושטה לפניו ודאי אסור אמנם הביא מר"ח שביאר שכל האיסור שניהם יחד מזיגה והושטה ומבואר שבתחילה נקט שבאמת כונת הגמ' שיש איסור בעצם המזיגה ובכל אופן למד מזה שזה ודאי שיש חיבה בזה שמגישה לפניו ויתכן שהלבוש ס"ל כך אמנם לכאורא זה שיטת יחיד ואין סיבה להחמיר בזה אחרי שכל הפוסקים סתמו להקל בזה וצ"ע החוט שני שהחמיר בזה

והנה הרמ"א כתב שכל האיסור רק אם מוזגת ומגישה לפניו אמנם הש"ך הביא את ההגהות מהר"ש שגם הגשה לבד אסור ודיק מדבריו שזה לא דוקא ביין אלא בכל אוכל והנה בהמשך הביא את הב"ח שנקט שגם אם מוזגת שלא בפניו ומגישה בפניו זה אסור והש"ך חלק עליו שכל שעשתה שלא בפניו זה כאילו רק מגישה לבד ועיין מחצית השקל שהקשה שכיון שהש"ך הביא את הנהגת מהר"ש שהגשה לבד אסור א"כ אין נפק"מ בנידון לפי היראים וע"ש שביאר שזה ודאי שמעיקר הדין קי"ל שאין איסור רק שניהם יחד ורק לחומרא כתב כמהר"ש וא"כ הנידון בשלא בפניו האם זה אסור מעיקר הדין [ובאמת נפק"מ לחולה דשם משמע בש"ך שאין לאסור אלא מה שזה מזיגת הכוס מעיקר הדין] ובשפתי לוי [נדפס בטושו"ע שירת דבורה] כתב שכוס שהדרך שעושים המזיגה בפניו כל שלא עשתה המזיגה אין איסור בהושטה לבד ורק דבר שהדרך רק להגיש בזה יש איסור להגיש לבד וצ"ע מהיכי תיתי להמציא דבר זה ואם הגמ' זה דוקא שניהם דוקא א"כ בפשוטו תמיד זה כך

והנה בגמ' מבואר שינוי של יד שמאל ודעת הרא"ש שהכונה שאת המזיגה עשתה ביד שמאל אבל את ההושטה עשתה ביד ימין ומסתבר שזה עוזר רק כי אין איסור על ההושטה לבד אמנם הראשונים ביארו שהכונה שעשתה הגשה ביד שמאל ובפשוטו כל זה רק ברגילה תמיד להגיש ביד ימין אבל אם לא מקפידה על זה אין כאן היכר ומסתבר עוד שאם עכשיו יש לה משהו אחר בידה לכן מגישה ביד שמאל דאין זה היכר

עוד מבואר בגמ' שינוי להניח על הכר או על דבר אחר וצ"ב למה הגמ' לא אומרת להניח רחוק ממנו ויתכן שבזמנם זה היה שולחן קטן שלא היה שיך להניח רחוק או שמדובר שהביא לשתות ולא היה שולחן לפניו אמנם בלשון השו"ע מבואר שלא להניח על השולחן ובזמנם היה שולחן גדול וצ"ע ולכאורא במזיגת הכוס שזה מעיקר הדין דהינו ביין או כוס קפה וגם הכינה אותו יש מקום להחמיר בזה וצ"ע

### בדין הרחקה בשאר עריות

ה] והנה עיין ב"י סוף סימן כ"א שהביא משו"ת הרשב"א אלף קפ"ח שבא"א מותר הושטה והדרכי משה נקט שכונתו גם להתיר אכילה מקערה אחת [וכן הוא בראבי"ה סימן קכ"ב] אמנם הדרכי משה הביא מהבנימין זאב שאסור כמו אשתו נדה וכן הביא הרמ"א וסתימת הרמ"א שם שהיקל בזה ובחכמ"א קכ"ה ס"ד הביא בזה שני דיעות והנה בשו"ת הרשב"א שם הובא בביאור הגר"א מבואר שאם יש איסור קירבה מדאוריתא א"כ אין כל קירבה אסורה אמנם אם זה דרבנן א"כ כל האיסור דבר שמביא לידי הרגל עבירה וודאי שיש לחלק בין אשתו שלבה גס בה לשאר עריות אמנם בפשוטו גם לרמב"ם שזה דאוריתא אבל כל האיסור מעשה של קירבת אשות אבל לא כל הושטה וכדו' ולכן מבואר ברמב"ם שחלקו דין הרחקות באשתו משאר עריות וכן להלכה אפילו שקי"ל כרמב"ם שזה איסור דאוריתא בכל אופן מקילים בהרחקות בשאר עריות וכנ"ל

אמנם עיין טור שכתב שאסור לשפחה לעשות מזיגת הכוס והצעת המטה ורחיצת פניו וידיו ורגליו והד"מ הביא שיש שנוהגים להקל ומשמע שרק במקום שזה שפחות שזה דרך עבדות אבל בשאר עריות זה אסור וכן נקט הבית שמואל שם אמנם בזה יתכן שאין להחמיר אלא מה שמעיקר הדין דהינו למזוג ולהגיש אבל הגשה לבד או בדברים שזה לא יין אין להחמיר וצ"ע ובפשוטו באחותו אין להחמיר בג' דברים כמבואר בחכמת אדם שמותר לעיין ברישיה אפילו שיש איסור של חיבוק ונישוק וכמבואר ברמב"ם

אמנם עיין שם ברמ"א שיש אומרים שכל האיסור רק במקום יחוד וי"א שכל האיסור רק דרך חיבה אבל דרך עבדות מותר והחכמ"א כתב שכן נוהגין ויתכן שזה מקום להתיר לבעלת הבית או הבנות שמגישות האוכל אמנן בכלה שמגישה לבעלה יש בזה איסור ובפשוטו שינוי מועיל ובכמו באשתו נדה

### בדין שילוח הכוס

ו] הראשונים הביאו מהשאילתות שאסור לאשה לשתות מכוס של בעלה וביאר הראב"ד שהכונה בכוס של ברכה דאסור לאיש לשלוח לאשתו שעל ידי זה נותן דעתו עליה והנה חוץ ממה שנתחדש כאן הרחקה חדשה שאין לה מקור בש"ס [ודבר זה מבואר גם מהאיסור ישיבה על מטתה שהראשונים דימו מסברא להצעת המטה] נתחדש כאן שיש איסור הרחקה גם על הבעל דבגמ' מבואר שיש הרחקות על האשה ועיין שו"ע שמזיגת הכוס אסור גם לאיש למזוג לאשתו והביא מקור מכאן אמנם לגבי אכילה משולחן אחד מבואר במרדכי שעיקר האיסור זה מה שהוא אוכל עימה והנה בפשוטו ה"ה בכל שאר הרחקות וכגון רחיצת פניו או הצעת המטה זה גם על האיש וכן הוא בחכמת אדם לגבי הצעת המטה

והנה יש לדון האם מתי שהיה שילוח הכוס באיסור האם מותר לאשה לשתות ובפשוטו כיון שבלשון השאילתות כתוב שאסור לה לשתות וביארו הראשונים שהכונה שאסור לו לשלוח א"כ מבואר שאם שלחו אסור לשתות ויש לדון האם זה בכל מזיגת הכוס או שזה סברא מיוחדת בשילוח הכוס והנה הגר"א למד מכאן לכל מזיגת הכוס שאסור לבעל ומשמע ששם זה יותר חמור אמנם יתכן שזה סוג קירבה אחרת ולגבי מזיגת הכוס עיקר החיבה זה המזיגה ולא מה שמשתמש בזה משא"כ כאן יש משהו מיוחד במה שהיא שותה את זה וכמדומה שהמנהג להקל בזה

### בדיני הרחקות בחולה

ז] עיין ב"י שהביא את הנידון בדין חולה האם כה"ג יש הרחקות והנה עיין במיוחסות סימן קכ"ז דמבואר שנקט שאין סיבה להקל באיסור הרחקות יותר מכל דרבנן ולכן כתב שכיון שבעלמא לא מצאנו שמקילים באיסור דרבנן לצורך חולה א"כ ודאי שאין להקל עוד כתב שגם במקומות שמצאנו להקל זה רק בליכא אפשרות לעשות על ידי היתר אבל כל שאפשר על ידי היתר צריך בהיתר אמנם עיין שו"ת תשב"ץ ח"ג סנ"ח שכתב שכיון דמבואר בגמ' שמותר להתרפאות באיסורי הנאה דרבנן ורק באיסורי אכילה אסור דזה דבר שנכנס לגוף א"כ כאן זה דומה לאיסורי הנאה שמותר לעבור איסור דרבנן לצורך חולה [וכן נקט ברדב"ז ח"ד ס"ב] אמנם מצד זה הוא ככל היתר של כל האיסורים דרבנן שאם אפשר בהיתר כגון שאפשר על ידי אחר אין להתיר על ידי הבעל או האשה

והנה הטור הביא מהרא"ש שאם הבעל חולה ואין לו מי שישמשנו מותר לאשה לשמשו אבל שתזהר ככל שתוכל מהצעת המטה ורחיצת פניו ידיו ורגליו והנה זה ודאי משמע שהתיר מזיגת הכוס ובטעם הדבר משמעות הב"ח שהכונה שכיון שמעיקר הדין אסור רק המזיגה בפניו וההושטה א"כ יכולה להיזהר מזה אמנם החכמת אדם והבאר היטב נקטו שכיון שחזינן שלא אסרו אלא באופנים מאוד מסוימים ממילא זה סברא שזה לא איסור חמור וצ"ע

אמנם כתב הב"י שמשמע שהותרו עוד דברים ולא רק מזיגת הכוס וע"ש שכתב שזה ודאי שהותר גם הושטה או נגיעה על ידי דבר אחר אלא שהביא מהתרוה"ד שנסתפק האם הותר גם להקימו ולהשכיבו ולסומכו ולכאורא הכונה שזה נגיעה לא של חיבה וכתב שגם אם זה הותר אבל יתכן שרק אם הבעל חולה שאין בזה חשש אבל לא אם האשה חולה והנה הדברים צ"ב דהרי זה ודאי שגם בחולה יש דין הרחקות וכמבואר בדבריו שזה רק באין לו מי שישמשנו ובהכרח שיש כאן סברא להתיר מצד חולה א"כ מה ההבדל מי חולה ומשמע שבאמת יש כאן היתר מיוחד לגבי הרחקות כיון שזה הרחקה בעלמא ובזה כתב שבמקום שיש יותר סרך איסור זה סיבה לאסור אמנם עיין דרכי משה שהביא מהמרדכי והגהות שערי דורא שגם אם הוא חולה הותר הרחקות וכנ"ל וצ"ל דמה שנגיעה זה יותר קל ממלאכות שאשה עושה לבעלה שכאן זה דרך עבדות ושם זה דברים שהם נחשבים דרך חיבה

[עיקר הקולא בהוא חולה מבואר בתרוה"ד שכיון שהוא חלש ותש כוחו אין הוא מתאוה לעבירה ואין בו כח להתקשות ולפ"ז אם הוא נכה או שבר את רגלו ושאר סיבות שצריך עזרה אבל לא שכל גופו חלש אין בזה מקום להתיר]

והנה השו"ע כתב שאם הוא חולה מותרת לשמשו רק שתזהר כמה שתוכל מהרחצת פניו והצעת המטה ולגבי אם היא חולה כתב שאסור לבעלה ליגע בה כדי להקימה ולהשכיבה ובפשוטו משמע שמזיגת הכוס והושטה התיר תמיד ושימוש שיש בו נגיעה בזה חילק שאין להתיר אלא אם הוא חולה והרמ"א כתב להתיר אם צריכה הרבה לכך ועיין לחם ושמלה שביאר בשם הרדב"ז שכתב שאם היא חולה צריך אפילו לשכור בכסף משא"כ כשהוא חולה

והנה נחלקו הראשונים האם יש איסור דאוריתא של לא תקרבו דהינו נגיעה של חיבה ודעת הרמב"ם שיש בזה איסור דאוריתא ודעת הרמב"ן שזה רק דרבנן ועיין ש"ך סימן קנ"ז שכתב שקי"ל כשיטות שיש בזה איסור דאוריתא דהרי ודאי שאין יהרג ועל יעבור באיסורים דרבנן והרי מבואר בגמ' סנהדרין ע"ה. שהיה אדם שרפואתו היה שתעמוד לפניו ערומה או שתספר מאוחרי הגדר ולא התירו [ובאמת שכן הוא בר"ן ע"ז ט. מדפי הרי"ף אמנם ברמב"ן ובביאור הגר"א למדו מכאן שגם באיסורים דרבנן שזה אביזריהו דגילוי עריות יהרג ואל יעבור עיין סימן קנ"ה] והנה עיין ב"י שכתב שאם הבעל רוצה למשש הדופק לאשתו במקום פיקו"נ אם זה דאוריתא זה אסור ואם זה דרבנן זה מותר ועיין ש"ך שתמה הרי גם לראשונים שזה אסור כל זה אם זה דרך חיבה אבל כאן שזה לא דרך חיבה ודאי שאין בזה איסור דאוריתא והביא ראיה מהמנהג שרופאים מטפלים בנשים אפילו א"א אפילו שזה דרך נגיעה ועיין כו"פ שגם השו"ע החמיר רק באשתו שבזה חשש שבכל נגיעה יש חשש של נגיעה של קירבה ולכן בסתם רופא אין איסור והנה בפשוטו לדעת הש"ך אין איסור אפילו מדרבנן ונפק"מ שבמקום שאין חשש הרהור מותר לאשה ללכת לאיש רופא וכן מותר לאיש לעשות בדיקת דם אצל אחות [אמנם ודאי שאם אפשר איש שילך לאיש ואשה לאישה זה עדיף מצד גדרי צניעות וכמבואר סימן של"ה לגבי חולי מעיים ע"ש וכן באיש שנוגעת בו אחות הרבה פעמים יש בזה הרהור עבירה וזה איסור גמור והכל לפי הענין]

והנה צ"ב מה דהשו"ע התיר בהוא חולה גם לסומכו הרי בפשוטו זה על ידי נגיעה וא"כ מה זה שונה ממה שממשמש הדופק ודוחק לומר שמדובר שנוגעת בבגדו ולא בגופו שזה נגיעה בהפסק בגד שזה ודאי לא נידון מדאוריתא אלא רק הרחקות מדרבנן דהרי לשון השו"ע בהיא חולה שלא יגע בה להקימו ולהשכיבו ומשמע שבהוא חולה שיכולה להקימו זה גם ליגוע בו ובשו"ת רב פעלים ח"ג סי"ב כתב שבאמת צריך להפסיק שיהיה הפסק בגד אמנם בפשוטו ודאי משמע שגם ללא זה מותר ובספר בדי השולחן הביא מספר בית שערים שאיפה שסומכת אותו וכדו' כיון שטרודה להיזהר שלא תיפול בזה אין סיבה לחוש שזה יהיה נגיעה של חיבה עוד יש שחילקו בין אם מתעסק בפעולה אחרת רק שיש כאן נגיעה לבין אם כל הפעולה זה מעשה נגיעה שבזה יש יותר חשש לנגיעה של קירבה ולכאורא היה מקום לחלק מי הנוגע שכשהיא חולה והנגיעה שלו בזה יש אצלו חשש שזה יהיה נגיעה בחיבה משא"כ כשהוא חולה והאשה נוגעת בו

והנה כתב הרמ"א שלמשש הדופק לפי מה שכתב שנוהגים להקל ודאי יש להקל אם היא מאוד צריכה לכך ויש בזה סכנה וצ"ב הרי לעיל התיר גם ללא סכנה ועד כמה שכאן זה כ"ש משם א"כ למה צריך סכנה ועיין בדי השולחן שהביא בשם הצמח צדק שביאר שמשוש הדופק הצורך בזה הוא רחוק ולכן ללא סכנה אין בזה צורך ורק כשיש צד סכנה זה יש להתיר מכ"ש משאר צרכים שמותר והנה הפתחי תשובה הביא למשש על ידי הפסק בגד וצ"ע אם יש סכנה מותר אפילו ללא הפסק ואם אין סכנה משמע ברמ"א שאין להתיר ועד כמה שהסיבה כי זה לא צורך מסתבר שגם בהפסק בגד אסור שודאי שעובר על איסור הרחקות ויתכן שכונתו לשו"ע וצ"ע