סימנים
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקוואות - מורשת משה

חלק הסימנים

סימן א

בגדר דין מי גבאים

פרק א' משנה א-ד

א) מתני': "שש מעלות במקוואות זו למעלה מזו וזו למעלה מזו מי גבאים וכו' שתה טמא ונפל ככר של תרומה אם הדיח טמא ואם לא הדיח טהור". מבואר שמעלת מי גבאים היא שאינם מקבלים טומאה, למרות שאין בהם מ' סאה, כדתנן (משנה ד). וצ"ב מ"ט.

דין מים שאובין - פלו' הראשונים

הראשונים והאחרונים נחלקו בדין מים שאובין, ונשנו ג' שיטות: א' יש מהראשונים [רע"ב [כדכתב התוי"ט[[1]](#footnote-2)] ורא"ש (טהרות סוף פ"ח) וכ"כ הגר"א (כאן)] שכתבו שמעלת מי גבאים נאמרה דוקא במים שאינם שאובין, אבל מים שאובין מקבלים טומאה.

ב' יש מהראשונים [רמב"ם (בפיה"מ מ"ד[[2]](#footnote-3) וטומאת אוכלין טו-א) ומאירי (ד"ה והפרק), וכן הוכיח נזר הקודש (אות ד) מדברי הראב"ד, ע"ש, וכ"מ בראב"ד שלא השיג, כדכתב שהם וישפה (הו' בס' הליקוטים שם)] שכתבו שמעלת מי גבאים נאמרה גם במים שאינם שאובין.

ג' יש מהאחרונים [רש"ש] שנקט שיש חילוק בין מים שאובין שנאמר בהם מעלת מי גבאים רק בשיעור רביעית, כדכתב הראב"ד (שם), לבין מים שאינם שאובין שנאמר בהם מעלת מי גבאים גם בפחות מרביעית. וצ"ב במאי פליגי. [ועי' בחלק הציונים במה שפירשו האחרונים].

גדר מעלת מי גבאים

ב) נקדים לברר מהו טעם המעלה של מי גבאים שאינם מקבלים טומאה: אי' בגמ' בפסחים (יז:) גבי משקין במקדש שנטמאו "ר"ש אומר בכלים טמאין בקרקע טהורין וכו' א"ר פפא הא דאמרת בקרקע טהורין ל"ש אלא מים אבל דם לא ומים נמי לא אמרן אלא דהוי רביעית דחזי להטביל ביה מחטין וצינורות אבל ל"ה רביעית טמאין", מבואר שמים הנמצאים בקרקע אינם נטמאים רק כשיש בהם שיעור רביעית, שהוא השיעור שאפשר להטביל בו כלים קטנים. [עוד מבואר דמדרבנן מים שבקרקע טמאים, ורק במקדש לא גזרו טומאה. והא דבמתני' ליתא להך גזירה דרבנן עי' בחלק הציונים].

מקור וטעם הדין - שיטת רש"י

בטעם הדבר דבעינן רביעית הוסיף רש"י לבאר "דאיכא רביעית דאיכא תורת מקוה עלה למחטין וצינורות דמדאו' לא מקבלי טומאה כדכתיב מקוה מים יהיה טהור ורביעית הויא מקוה מדאורייתא וכו' ובציר מרביעית גמרא גמירי לה דלא חשיבי למיהוי מקוה, וכיון דבעלמא מדאורייתא לא מיטמו ורבנן הוא דבטלו רביעית דמקוה שלא יטבילו כלים בפחות ממ' סאה וכו' וגזרו טומאה אף על המשקין שבקרקע כל כמה דהוי בציר מארבעים סאה" וכו'. מבואר שהטעם למעלת מי גבאים הוא משום דהוי בכלל הכתוב "מקוה מים יהיה טהור", ולכן צריך שיהא בהם שיעור רביעית, שהוא שיעור מקוה מדאו'.

וכ"כ הראב"ד (טומ"א טו-א) ששיעור מי גבאים הוא רביעית. והביאו התוי"ט. אמנם הרמב"ם לא כתב בהדיא תנאי זה. [ועי' להלן שכ"כ החזו"א במקום א' בדעת הרמב"ם שא"צ ברביעית]. אך התפא"י (בועז א) דקדק ממש"כ "שאין בהם מ' סאה", ולא כתב שאין בהם רביעית, משמע דבעי רביעית.

נמצא מבואר שטעם מעלת מי גבאים הוא שלרביעית מים הנמצאת בקרקע יש שם "מקוה", כיון שמדאו' אפשר להטביל בו כלים קטנים, וע"כ קרינן בה "מקוה מים יהיה טהור". ומכאן המקור לדין מעלת מי גבאים, [וכ"כ רש"י (עה"ת פר' שמיני) והרמב"ן (שם)].

וכ"כ הגר"ח (טו"א ז-ה ד"ה והנה י"ל) "עיקר דין טהרתן וכו' הוא רק במה שחל עליהן בעצמן שם מקוה וכו' ונטהר מגזה"כ דמקוה מים יהיה טהור". וכ"כ הגר"ח (סי' תיט). וכ"כ החזו"א (קמא א-ח ותנינא ח-א), [ע"ש שדן בדין מים זוחלין. חלקת יואב (ח"א יו"ד סי' לב ד"ה ודע) כתב שכיון שאין חסרון בגוף המים, רק צריך שהמים יעמדו על עומדם, אינם נטמאים. והביאו, האמר"מ (א-ע), והוסיף שכ"מ בחת"ס (סי' ריג). אך שיעורי ר' שמואל (מכות ד. אות קצח) פירש בדברי הרמב"ם שזוחלין ל"מ, וכ"כ האמר"מ (א-ב), כדהבאנו בחלק הציונים].

מקור וטעם הדין - שיטת הלבוש

ג) מאידך יש להביא את מש"כ הלבוש (רא-א) "צריכה שתטבול כל גופה בבת אחת וכו' דכתיב אך מעיין ובור מקוה מים יהיה טהור, שפירושו הטובל בהן מטומאתו יהיה טהור, דאילו הם עצמן פשיטא שהם טהורים אם נפל בהן דבר טומאה שהרי הם מחוברין לקרקע ואינם מקבלים טומאה" וכו'. וכן העתיק החכמ"א (קכב-א). מבואר שמקור מעלת מי גבאים אינו מהכתוב מקוה מים יהיה טהור, אלא מסברא, דדבר המחובר לקרקע אינו מקבל טומאה.

וכעי"ז כתב החת"ס (יו"ד סי' ריג ד"ה וראיתי) בשם קדמון א' דקרא מקוה מים איירי באדם הטובל בהם, אלא דמסברא אמרי' דאם המים נטמאים מהטובל בהכרח הם יחזרו ויטמאו אותו, "אלא ע"כ קרא סמך אסברא חיצונה שירחץ במים שאינם מתטמאים". מבואר דמעלת מי גבאים אינה נלמדת מהכתוב הנ"ל, אלא זוהי סברא חיצונה. ולכאורה טעם הסברא הוא שמים המחוברים לקרקע אינם נטמאים.

וכן מבואר בדברי רש"י בפסחים (טז. ד"ה אך) שכתב "דהואיל ומחוברין נינהו לא מטמאו", וכ"כ הרא"ש (מכשירין ב-ג) "מי גשמים וכו' אבל בקרקע מחוברים נינהו ולא מקבלי טומאה", מבואר שטעם דין מעלת מי גבאים הוא שמים שהם מחוברים אינם מקבלים טומאה, ולא משום שהם "מקוה".

וכ"מ ממש"כ המאירי (ד"ה והפרק) "מי גבאים וכו' אין בהם מ' סאה עד שנכללם בשם מקוה אלא חסרות משיעור זה כמה שיהיה עד שהופקע מהם שם מקוה מעתה הרי מים אלו בכלל משקין לא בכלל מקוה", וכו', מבואר שמי גבאים אינם "מקוה", ומוכח שהטעם למעלתם הוא משום שהם מחוברים לקרקע.

וכ"מ מהא דכתבו האחרונים [הגר"א (הו' בליקוטים) משנ"א (מ"א ד"ה מי) וחזו"א (מכשירין א-ח וז-ח)] שכמו שמים המחוברים לקרקע אינן מכשירין כך אינן מקב"ט, והדין שאינן מכשירין אינו שייך למקוה, אלא משום שהמים נחשבים לחלק מהקרקע, וע"כ דינם כקרקע, ומבואר שזהו גם טעם הדין שאינם נטמאים, כיון שהם חלק מהקרקע. וכ"מ בתפא"י (יכין ב ובועז א). וכ"כ ערוה"ש (קפג-ב) "וטומאה אין מקבלין כדין מחובר".

לפ"ד ל"ש לומר שמעלת מי גבאים נאמרה דוקא ברביעית, דהא אין מעלתם נובעת מדין מקוה, אלא משום שהמים מחוברים לקרקע, ואין טעם לחלק בין יותר מרביעית לפחות מרביעית. וכ"מ מסתימת דברי הרמב"ם הר"ש וש"ר שלא כתבו דבעינן רביעית. [אך התפא"י לא פירש כן בדעת הרמב"ם, כנ"ל]. וכ"כ החזו"א [במקום א'] (מכשירין א-יח וז-ח בתחיל"ד) בדעת הרמב"ם.

וכן שמעתי מהר"א מאירוביץ שליט"א להוכיח מדעת היראים (סי' כו) דס"ל דהא דקאמר בגמ' ששיעור מקוה הוא ברביעית, דין זה נאמר לגבי רביעית הנמצאת ליד מקוה גדול, אבל רביעית דעלמא אינה כשרה לטבילת מחטין, כדפירש תועפות ראם (אות קע), ואין מקור להצריך רביעית במקוה, וא"כ מעלת מי גבאים קימת גם בפחות מרביעית.

עלה בידינו שישנם ב' דרכים מהו המקור והטעם של מעלת מי גבאים, א' מים הנמצאים בקרקע, יש להם דין טהרה, הנלמד מהכתוב מקוה מים יהיה טהור. ב' מים המחוברים לקרקע אינם מקבלים טומאה, כדין קרקע, ולא מחמת גזה"כ. [ועי' להלן (אות ד) דרך נוספת].

המשנ"א (מ"א ד"ה מי) כתב שמים המחוברים לקרקע אינם מקבלים טומאה, כדין הכשר, ומבואר שטעם הדין הוא שמים המחוברים לקרקע אינם נטמאים. מאידך כתב המשנ"א "והא דמחוברין לא מקבלי טומאה נלמד מקרא דכתיב מקוה מים יהיה טהור וכו' וניחא נמי מ"ש הראב"ד הא דאין מי גבאים מקבלים טומאה במחובר דוקא שיש בהן רביעית, מה"ט נמי הוא כיון דמקרא דמקוה מים אתי" וכו', מבואר שגם אם טעם מעלת מי גבאים הוא משום שהם מחוברים, מ"מ בעינן שיעור רביעית, משום שמקור הדין הוא מקרא ד"מקוה", ופחות משיעור רביעית אינו בכלל מקוה. [ואכתי צ"ב מהו טעם הדין להצריך רביעית, והא גם פחות מרביעית מחוברים לקרקע. ועי' להלן].

לפ"ד א"ש הא דמבואר בגמ' בפסחים (יז:) ובתוספתא (א-ב) [הובא בר"ש (משנה א')] שמעלת מי גבאים נאמרה דוקא מים ולא בשאר משקים כמו יין, כיון דכתיב בקרא "מקוה מים", וכ"ש לדרך א' דמעלת מי גבאים היא שיש להם שם מקוה, ולשאר משקים אין שם מקוה. אך לדרך ב' יש לעיין מהו הטעם שדין מחובר לקרקע נאמר דוקא במים. וכבר עמד ע"ז החזו"א (מכשירין ז-ח), וכתב שמשקים אינם מתבטלין לקרקע כמו מים. וצ"ב מ"ט.

וי"ל דמקומם הטבעי של המים הוא בקרקע, ולכן חיבורם לקרקע הוא דבר מהותי, משא"כ בשאר משקים אין מקומם הטבעי בקרקע, ולכן חיבורם הוא מקרי, ואינו מועיל להחשיבם כחלק מהקרקע. ועי' להלן בביאור אחר.

גדר הדין - שיטת הגר"א

ד) יש לדקדק בדברי הגר"א שגם הדין של מים שנתלשו דבעי "רצון" הוא מאותו טעם שמים שנמצאים בקרקע אינם נטמאים, מדכתב "כמו שאין מכשירין עד שיתלשו לרצון כמש"ש כך אינן מקבלין טומאה עד שיתלשו לרצון וכו' כי כמו שהאוכלין צריך הכשר מהמים שנתלשו לרצון כן המים צריכים הכשר בעצמן שיתלשו ברצון". בפשטות משמע שגם הדין שצריך שיהא לרצון דומה לדין הכשר, וצ"ב דאחר שנתלש שוב אינו מחובר לקרקע, ואין טעם להצריך רצון. ודוחק לפרש שענין ה"רצון" נאמר דרך אגב.

וכבר מצינו כן בדברי הרמב"ם (טו"א יב-ג) בדין הכשר, שכתב "משקין שנתלשו מן הקרקע שלא ברצון אינן מכשירין וכו' שהרי אותן המים שלא לרצון נתלשו וכאילו הן עדיין בקרקע שאינן מכשירין". וכ"כ המשנ"א (משנה א' ד"ה ונפל) שאם לא הדיח ונתלשו שלא לרצון כמחוברין חשיבי.

וי"ל דהטעם של מעלת מי גבאים הוא שאין להם שם של משקה, ולכן אינם נטמאים, ולא משום שהם מחוברים. לפ"ז י"ל דכאשר תלש אותם, וחשב עליהם שישמשו למשקה, מעתה חל עליהם שם משקה, דדוקא כל זמן שהיו במקומם הטבעי, אכתי לא חל עליהם שם משקה, ואפילו אם תלשם, אכתי לא חל עליהם שם משקה, כל זמן שנתלשו ללא רצון האדם, דאכתי אינם עומדים לשימוש האדם, אבל כאשר תלשם, וחשב שישמשו למשקה, חל שם משקה.

אך יתכן לבאר גם לפי הדרך שטעם מי גבאים הוא משום מחובר, די"ל דכל זמן שנתלשו שלא לרצון זוהי תלישה מקרית, ואין בכוחה להחשיב את המשקה כתלוש, ורק אם נתלשו לרצון זוהי תלישה גמורה, וע"כ לא חשיבי כמחוברים.

ביאור הפלוגתא בדין שאובין

ה) והשתא נשוב למחלוקת הראשונים בדין מים שאובין, ויש לפרש בתרי אנפי: א' פליגי בטעם דין הטהרה של מי גבאים, האם מים המחוברים לקרקע אינם נטמאים, א"ד מים שיש להם שם מקוה אינם נטמאים, הרמב"ם וסיעתו ס"ל שמים המחוברים לקרקע אינם נטמאים, ולכן נקטו שאין חילוק בין מים שאובין למים שאינם שאובין, דתרווייהו מחוברים לקרקע, והרע"ב וסיעתו ס"ל שמים שיש להם שם מקוה אינם נטמאים, ולכן נקטו שיש חילוק בין מים שאובין למים שאינם שאובין, כיון שמים שאובין אינם כשרים למקוה, ובפרט לשיטות הסוברות שמים שאובים פסולים מדאו', [וכדכתב גלות עליות (אות י)], ואף לסוברים שמדאו' הם כשרים, מ"מ לאחר שרבנן פסלום, מעתה לית להו שם מקוה, וע"כ הם נטמאים מדרבנן, וכדפירשו האחרונים, עי' במוסגר.

[האחרונים [גלות עליות (אות ה) [בתי' א'] חזו"א (קמא א-א) ושיעורי ר' שמואל (מכות ד. אות קצח)] פירשו את המבואר בגמ' בפסחים שגזרו טומאה על מים שבגבולין, משום דאיירי במים שאובין. אמנם הביאור הנ"ל אינו מוכרח, דיתכן שרבנן פסלו רק לגבי דין הטהרה, ולא לגבי דין קבלת טומאה, כשם שרבנן פסלו מים שאין בהם מ' סאה מדין הטהרה, ולא פסלום מדין קבלת טומאה. לפ"ז יתכן שהראשונים נחלקו האם מים שאובין כשרים מדאו'].

דרך זו מבוארת בדברי המאירי שהאריך לכתוב שמי גבאים אינם מקוה, כנ"ל, ובהמש"ד כתב "ואין בזה חלוק בין שאובין לשאינן שאובין אחר שאינן בכלל מקוה", מבואר שהמקור למש"כ שמעלת מי גבאים קיימת גם במים שאובין הוא משום שגם מים שאינם שאובין אינם בכלל מקוה, הואיל ולית בהו מ' סאה, [כנ"ל], אבל לסוברים שטעם מעלת מי גבאים הוא משום דאית להו שם מקוה, [להטביל כלים קטנים עכ"פ מדאו'], ליכא לראית המאירי, וע"כ ס"ל שבמים שאובין ליכא למעלת מי גבאין.

מקור נוסף לדרך זו יש להביא ממש"כ הרא"ש (טהרות סוף פ"ח) "הא דאמרן בריש מקוואות דמים מחוברים לא מקבלי טומאה היינו מי גבים שנקוו מעצמן אבל השופך מים לתוך גומא בר קבולי לטומאה נינהו וכן מוכח בפ"ק דפסחים גבי משקה בי מטבחיא דכן ל"ש אלא בקרקע אבל בכלים טמאים ובקרקע נמי לא אמרן אלא דהוי רביעית דחזי להטביל בה מחטין", מבואר שהרא"ש הוכיח מהא דמעלת מי גבאים נאמרה רק בקרקע ובשיעור רביעית, שבמים שאובין ליכא להך מעלה, והיינו משום דבעינן שיהא להם דין מקוה, ולכן כשם שפחות מרביעית ל"ל שם מקוה, ה"נ במים שאובין ל"ל שם מקוה, דהרא"ש אזיל לשיטתיה (הל' מקואות סי' א דף צ) דס"ל שמים שאובין פסולים מדאו'.

אך בדעת האחרונים [לבוש וסיעתו] הסוברים שטעם מעלת מי גבאים הוא משום שהם מחוברים לקרקע, צ"ב מהי סברת הראשונים הסוברים שמעלת מי גבאים לא קיימת במים שאובין, ובמאי פליגי ש"ר.

ביאור נוסף בפלוגתא הנ"ל - גדר פסול שאובין

ו) ב' יש לדון בטעם הפסול של מים שאובין, האם מים שאובין אינם נחשבים למחוברים לקרקע, אלא כתלושים, הואיל וכבר נשאבו, ואף שחזר והניחם בקרקע, זהו קשר מקרי, ואינו מועיל להחשיבם כחלק מהקרקע, וכשם ששאר משקים המונחים בקרקע אינם נחשבים לחלק מהקרקע. ויש להוסיף דמים המחוברים לקרקע אין להם שם משקה, ולכן הם יכולים להיחשב כחלק מהקרקע, אבל מים שאובין אית להו שם משקה, וע"כ אינם משתייכים ומתחברים לקרקע, כשם ששאר משקים יש להם שם משקה, וע"כ אינם מתחברים ומשתייכים לקרקע, א"ד למרות שמים שאובין הם חלק מהקרקע פסלה התורה [או רבנן] מים אלו למקוה. [אולי משום שיש בהם תפיסת ידי אדם, וכתבו הרשב"א (שעה"מ ה) והרא"ש (הל' מקואות סי' ב) שמים שנאספו ע"י אדם, פסולים, אפילו אם לא הכניסם לכלי].

בדברי תרוה"ד (סו"ס רנד) והט"ז (רא-ג) מפורש כצד א', דתרוה"ד כתב "דפסול דשאובין הוא משום דתלושין הן" וכו', וכ"כ הט"ז "דעיקר פסול שאובין הוא דהויין כתלושין ע"י אדם", וכ"כ הלחו"ש (רא-צה ד"ה ובספר) [והשיג על הגידו"ט דלהלן]. וכ"כ האגרו"מ (יו"ד ח"א קכ-ב) בדעת הסוברים שפסול שאובין הוא מדאו'. מבואר שהחסרון בשאובין הוא דלא חשיבי מחוברים, [ולכן מהני בהו השקה מטעם זריעה, שעניינה לחבר לקרקע]. וכ"כ שירי טהרה (פ"ז מ"ג), אלא שהוסיף לבאר דכיון שהם תלושים ומקבלים טומאה, אינם יכולים לטהר אחרים.

אולם הרי"ד (שו"ת סי' סב עמ' שה ד"ה אני) כתב שהחסרון במים שאובין הוא "משום דבעינן מקוה בידי שמים", [דבריו הובאו בסי' כח-א]. וכ"כ הגידו"ט (שאלה י ד"ה ועתה) ששאובין שפסולים מטעם תפיסת יד אדם או מגזה"כ, לא מהני בהו זריעה. וכן הוכיח הגר"ח (סי' תיט) "דהפסול שאיבה הוא פסול בפנ"ע ולא דין תלישה בלבד", [ע"ש בראייתו].

לפ"ז יש לפרש את דעת הרע"ב וסיעתו הסוברים שבמים שאובין אין מעלת מי גבאים, דס"ל שטעם הפסול של מים שאובין הוא משום שאינם נחשבים למחוברים לקרקע, ולכן נקטו שאין להם מעלת מי גבאים. [ול"ד לפסול זוחלין ושינוי מראה שאין חסרון בחיבור לקרקע, וע"כ שייך לומר שאין מגרעים במעלת מי גבאים. עי' בסוף הסימן].

לדרך זו תתפרש פלוגתת הראשונים בדין מים שאובין, דפליגי בטעם הדין שמים שאובין אינם כשרים למקוה, האם אינם נחשבים למחוברים לקרקע, ולפ"ז אין להם מעלת מי גבאים, א"ד למרות שהם מחוברים לקרקע אינם מועילים למקוה, ולפ"ז יש להם מעלת מי גבאים. ואכתי לא נתבארה שיטת הרש"ש.

סתירת דברי רש"י הגר"א והחזו"א

ז) בדעת רש"י בפסחים הנ"ל ישנה לכאורה סתירה, דמחד גיסא נתבאר בדבריו (בדף יז:) שטעם מעלת מי גבאים הוא משום שיש להם דין של מקוה, ולכן כתב רש"י שלאחר שרבנן ביטלו את דין המקוה של מים שאין בהם מס' סאה, בהכרח לית בהו מעלת מי גבאים. ומאידך נתבאר בדבריו (בדף טז.) שטעם מעלת מי גבאים הוא משום ש"מחוברין נינהו".

וכן יש להעיר על דברי הגר"א הנ"ל, דמחד גיסא דימה לדין הכשר, ונתבאר שהטעם המשותף ביניהם הוא שהמים הנמצאים על הקרקע נחשבים לחלק מהקרקע, ומאידך ציין את הגמ' בפסחים דילפא מדכתיב מקוה מים יהיה טהור, ומשם אין מקור לדין הכשר, אלא זהו מקור שיש למים שם מקוה, כנ"ל.

וכן בדברי החזו"א הנ"ל ישנה סתירה, דמחד גיסא כתב שטעם הדין הוא משום שיש להם שם מקוה, ומאידך דימה לדין הכשר טומאה, ומבואר שטעם הדין הוא משום שהם מחוברים לקרקע, כנ"ל.

יישוב הסתירה

וי"ל דהטעם שמי גבאים אינם נטמאים הוא משום שהם מחוברים לקרקע, כדפירש רש"י, אלא שיש לעיין מהו הטעם ששאר משקים הנמצאים בקרקע מקבלים טומאה, כדקאמר בגמ' בפסחים (יז:) גבי יין, והא גם הם מחוברים לקרקע, אלא י"ל דכדי שהמים יחשבו למחוברים לקרקע בעינן שיהא להם שם מקוה, ולכן בשאר משקים אין מעלת מי גבאים, כיון שאינם נחשבים למקוה. ולכן צריך שיהא שיעור רביעית, כדמבואר בגמ', כדי שיהא להם דין מקוה. ואכתי צ"ב אמאי מהני שם מקוה להחשיבם כמחוברים.

וי"ל דהנה מצינו שא"א לטבול בכלי, [אפילו למ"ד שמדאו' מים שאובין כשרים, משום דבעינן דומיא דמעין, כדכתבו רוב הראשונים], או בכיפין, כדאי' בגמ' (חגיגה יט. וחולין לא:), ומבואר שענין המקוה הוא לטבול במים שבקרקע, וכדכתב הרמב"ם (מקואות א-א) "כל הטמאים וכו' אין להן טהרה אלא בטבילה במים הנקוים בקרקע", והיינו משום שישנה שייכות בין המים לקרקע, כיון שזהו מקומם הטבעי, כנ"ל, ולכן מים שיש להם שם מקוה, שם זה הוא סיבה להחשיבם כחלק מהקרקע. גדולה מזו כתבו האבנ"ז (יו"ד רעא-ה) וחלקת יואב (ח"א יו"ד סי' לב ד"ה ודע) שטהרת מי מקוה אינו המים לבד, רק הקרקע שמתקבצים שם המים.

ויש להוסיף ולהטעים את הענין, עפ"ד המפרשים [רש"ר הירש (ויקרא סוף פי"א) ועלה יונה] שפירשו שענין הטבילה במקוה הוא שהאדם חוזר "לראשית הבריאה - לעולם היסודות, כדי להתחיל חיים חדשים של טהרה", וזהו הביאור בדברי ס' החינוך (מצ' קעג) שכתב שהטבילה מועילה רק במים שאינם בכלי, כדי לתת אל לבו מחשבה כאילו העולם כולו מים, והוא נתחדש בעלותו מהן, ויראה עצמו כאילו שנברא באותה שעה, כמוש היה העולם כולו מים טרם היות בו אדם, ולכן מים מועילים לטהר, דהם א' מיסודות הבריאה, משא"כ שאר משקים, וא"ש דמה"ט יש קשר בין המים לקרקע, דכשם שהבריאה מורכבת מקרקע, כך היא מורכבת ממים.

ביאור שיטת הרש"ש

ח) בדעת הרש"ש י"ל דס"ל שטעם מעלת מי גבאים הוא משום שהם מחוברים לקרקע, וס"ל שהחסרון במים שאובין הוא שהם נחשבים לתלושים, ולכן אם אין בהם שיעור רביעית לית בהו מעלת מי גבאים. אבל אם יש בהם שיעור רביעית, יש להם שם מקוה, לסוברים שמים שאובין כשרים מדאו', והשם מקוה מחשיבם למחוברים לקרקע, כיון שזוהי מהות המקוה, כנ"ל.

בענין שינוי מראה

ט) הבאנו שישנם ג' דרכים בטעם מעלת מי גבאים, א' מים שיש להם שם "מקוה", אינם נטמאים. ב' מים שמחוברים לקרקע, דינם כקרקע, ואינם נטמאים. ג' מים שנמצאים על הקרקע לית להו שם "משקה". בפשטות ישנם ב' נפק"מ בין הטעמים:

א' בדין שינוי מראה, דלית להו דין מקוה, אך הם מחוברים לקרקע, ולכאורה יש להם שם משקה. נביא את מקור הנידון:

החזו"א (קמא ח-ט ד"ה ומקוה) כתב שהיה נראה דמקבל טומאה כדין שאר משקים, והיינו משום שנקט שצריך שיהא למים דין של מקוה, וכשנשתנה המראה אין המים כשרים למקוה.

אולם החזו"א הוכיח מהא דתני בתוספתא [הו' בר"ש (משנה א')] גבא שנפל לתוכו יין ושמן הולכין אחר הרוב, מוכח דאף אם השתנה מראהו יש לו מעלת מי גבאים שאין טמא במחובר. בטעם הדבר פירש החזו"א "דמה"ת חשיב מחובר אע"ג דפסול למקוה", [והניח בצ"ע]. מבואר שהחזו"א הוכיח שגם אם המים פסולים למקוה, הם נחשבים למחוברים לקרקע. ומבואר שבתחילה נקט שצריך שהמים יהיו כשרים למקוה, כדי שיחשבו למחוברים לקרקע. ולא משמע שהחזו"א הסתפק בעצם הטעם של מי גבאים, האם הוא מטעם מחובר, או מקוה, אלא החזו"א נקט שכדי שיחשב למחובר צריך שיהא לו דין מקוה, כנ"ל, והוכיח מהתוספתא שגם אם אינו מקוה נחשב למחובר.

אמנם במקום אחר כתב החזו"א (תנינא י-יד) דאפשר דאיירי ביין לבן, ולכן ליכא שינוי מראה.

ויתכן לדחות את הנפק"מ הנ"ל, דלכאורה ישנם ב' סוגי פסולים, א' פסול שהוא חסרון בעצם שם מקוה, ב' פסול שהוא חסרון בדין הטהרה של המקוה, דאף שיש לו שם מקוה, אין המקוה מועיל לטהר. והשתא יש לדון האם שינוי מראה גורם שלא יהא שם מקוה, א"ד הוי פסול בדין המקוה. לצד ב' א"ש דלגבי מי גבאים סגי בהא דאית ליה שם מקוה, ול"ד למים שאין בהם שיעור רביעית, או לשאר משקים, שאין להם שם מקוה.

בנוסח אחר י"ל דהנה הראשונים [ראב"ד (שעה"מ ב-טו) רשב"א (תוה"ב שעה"מ יא עמ' תקנו) טור ושו"ע (רא-כח)] כתבו שמעין מטהר גם אם נשתנה מראהו. מבואר ששייך שיהא דין טהרה גם כשנשתנה מראהו, דלא פקע מהם שם מים לגמרי, ולכן סגי בהכי למי גבאים. ועי' בחלק הציונים (פ"ז מ"ג) במה שפירשו האחרונים בטעם החילוק בין מקוה למעין.

ב' בדין מים זוחלין, דלית להו שם מקוה, אך הם מחוברים לקרקע, ואין להם שם משקה. ויתכן לדחות דמים שהם זוחלין אינם קבועים במקומם, וע"כ אינם נחשבים כמחוברים לקרקע. נביא את מקור הנידון:

הרמב"ם (במשנה א') כתב "והיינו מים שהם מכונסים ועומדים בשקע", וכ"כ הרמב"ם (מקואות ט-א) "מים המכונסים בקרקע", ופירש שיעורי ר' שמואל (מכות ד. אות קצח) שכונתו לאפוקי מים זוחלין, שאינם מטהרים מדין מקוה. וכ"כ האמר"מ (א-ב).

אולם החזו"א (קמא א-ח ותנינא ח-א) הסתפק בדין מים זוחלין, האם טמאים מדאו', כיון שאינם מקוה, א"ד מ"מ חשיבי מחוברין, ונתבאר בדבריו שטעם המעלה הוא משום דהוי מחובר, אלא שהסתפק האם צריך שיהא מקוה כדי שיחשב למחובר. וכ"כ החלקת יואב שמים זוחלין מקבלים טומאה, כדכתב האמר"מ (שם-ע), והוסיף שכ"מ בחת"ס (סי' ריג), [ובתחלה כתב שבתחילה נקט שאינם מקבלים טומאה].

אמנם בדברי הר"ש (פ"ה מ"ג) והרא"ש (ב"ק פ"ז סי' ג) מבואר שהשקה מועילה בזוחלין, כדכתבו האחרונים [מי השילוח (ב-ב) מהר"ם שיק (סי' קצח) (קמא ד-יב ועי' שם ג-ב) אגרו"מ (יו"ד ח"א סי' קיב ד"ה וראיה)]. מבואר שלא פקע ממים זוחלים לגמרי דין טהרה, וע"כ סגי בהכי למעלת מי גבאים. [האגרו"מ פירש שפסול זוחלין אינו פסול במקוה, אלא פסול לטבול. ועי' בחלק הציונים פ"ג מ"ג].

סימן ב

בדין רצון בטומאת מי גבאים

שם

דין רצון - פלו' הראשונים

א) מתני': "שש מעלות במקוואות זו למעלה מזו וזו למעלה מזו מי גבאים וכו' ואם לא הדיח טהור". הראשונים נחלקו בדין רצון במים מחוברים, ונשנו ג' שיטות:

א' רוב הראשונים [ר"ש רא"ש מאירי (בסו"ד) רע"ב הרי"ד (רי"ס א) בשם ריבמ"ץ והאגודה - הו' בתוס' חדשים]. נקטו שאין מים מחוברים נטמאים כלל, אפילו היכא דאיכא רצון והחשיבם למשקה, כגון ששתה מהם, וע"כ פירשו שהטעם שאם שתה טמא ואח"כ שתה טהור, נטמא הטהור, משום שחוששים לטיפה שנפלה מפיו.

ב' הרמב"ם (בפיה"מ ובטו"א טו-א) כתב "מים שבקרקעות וכו' אין מתטמאין אלא לרצון ואין מטמאין אלא לרצון". מבואר שרצון מועיל לטמא גם מים הנמצאים בקרקע. וכן העתיק המאירי בתחיל"ד את דברי הרמב"ם. ונחלקו האחרונים האם חלה טומאה מדאו', או מדרבנן, כדהבאנו בחלק הציונים.

ג' הראב"ד (טו"א טו-א) השיג על הרמב"ם וכתב "לא מצאתי קבלת טומאה ונתינת טומאה תלויה ברצון וכו' אא"כ חשבן בתלוש לפיכך אם הדיח בהן את ידו או הככר שנפל הרי הם הוכשרו לטומאה כלומר נחשבו כתלוש ונטמאו משתיית הטמא וטמאו את הככר שהרי המחוברים עצמן חזרו להיות כתלושין לקבל טומאה שהרי נחשבו לתלוש" וכו'. מבואר שמחשבה מועילה, והיינו אם החשיבן כתלוש, דבכה"ג המחשבה מועילה במחובר, כיון דאחשביה כתלוש.

מקור לדבר שמחשבה לצורך תלוש מועילה, יש להביא ממש"כ רש"י בחולין (טז. סוד"ה ולענין) "אחשבינהו לצורך תלוש מכשירין", מבואר דמהני מחשבה לצורך תלוש להכשיר הפירות, והאחרונים דימו דין הכשר לטומאה, כנ"ל, וה"נ מהני מחשבה לצורך תלוש לטמא. [אמנם תוס' בפסחים (טז.) לא פירשו כרש"י, ע"ש].

וכן מבואר בשהם וישפה (טו"א שם) ותהל"ד (או"ח ד-ט) שפירוש הראב"ד חלוק מפירוש הר"ש, מדכתב דהא דמבואר בגמ' בפסחים שרבנן גזרו טומאה גם על מים שבקרקע, לרמב"ם מיירי ברצון, ולראב"ד מיירי באחשביה. מבואר שהראב"ד מודה לרמב"ם ששייך לטמא מים הנמצאים בקרקע, [דלא כש"ר שנקטו שאינם נטמאים כלל], אלא שנחלקו האם רצון מהני לטמא, א"ד בעינן שיהא אחשביה.

[אמנם שו"ת מהר"י הכהן (יו"ד סי' טז ד"ה והנה מיושבים) כתב שלראב"ד אין המים המחוברים נטמאים. וכ"מ בתוי"ט מרכה"מ (טו"א טו-א) משנ"א (מ"ד סוד"ה בשעת) גלות עליות (אות א) וערוה"ש (העתיד קפג-ט) שכתבו שהראב"ד סובר כר"ש, משמע דחד פירושא הוא].

מבואר שהראשונים נחלקו האם מים הנמצאים על הקרקע אינם מקבלים טומאה כלל, א"ד היכא דאיכא רצון הם מקבלים טומאה. וצ"ב במאי פליגי.

ביאור ענין ה"רצון"

ב) נקדים לברר מהו הטעם שמים הנמצאים בקרקע מקבלים טומאה היכא דאיכא רצון. וכבר התקשה כעי"ז הראב"ד וכתב "לא מצאתי קבלת טומאה ונתינת טומאה תלויה ברצון", אמנם הכס"מ ומשנ"א כתבו דמהכא שמעינן לה. וצ"ב. נביא ב' דרכים:

א' תנן במשנה ג' "או שהלך בהן הטמא ושתה טהור טהור", והקשה הראב"ד (טו"א טו-א) על הרמב"ם אמאי טהור, והא אין לך רצון גדול מזה, ותירצו האחרונים [כס"מ תפא"י גלות עליות (אות ח) וערוה"ש (קפג-ט)] דאין כוונתו אלא לעבור לצד אחר, והיה מעדיף לא ללכת במים, [והיינו דלא סגי בכונה, אלא בעינן רצון].

מבואר בדברי הראב"ד שנקט בדעת הרמב"ם שטמא ההולך במים מן הראוי שיטמא אותם, כיון שהוא מתכוון ללכת במים, וא"צ שירצה ללכת במים. בטעם הדבר יש להביא את מש"כ גלות עליות (מ"א אות ח) "דכל שרצה האדם שיתחבר הטמא לטהור נטמאו המים". וכ"מ בתפא"י (בועז א וד) שכתב "דכשמתכוון שיגעו הטומאה והטהרה אהדדי נטמאו השאובין שבקרקע". מבואר שמים הנמצאים בקרקע אינם נטמאים אא"כ מתכוון האדם שהטומאה תגע במים, ולכן אם אח"כ יתכוון האדם שהדבר הטהור יגע במים, הרי הוא יקבל טומאה. וצ"ב מהו הענין בכונה זו.

ויתכן לפרש שחיבור שנעשה בכונה ורצון הוא חיבור גמור יותר, ול"ד לחיבור שלא נעשה ברצון שהוא חיבור מקרי וארעי, ובמי גבאים צריך חיבור גמור כדי שייטמאו ויטמאו אחרים, משום שאין טומאתם טומאה שלימה, כדכתב הרמב"ם בפיה"מ "והוא טמא מחמת שהמים כבר בגדר של טומאה כל שהיא", ולכן כוחם לקבל טומאה ולטמאות אחרים הוא קלוש, וצריך חיבור חזק יותר מבעלמא, כדי שיקבלו טומאה, ויטמאו אחרים.

ב' האו"ש (טו"א טו-א) כתב שרבנן השוו מים שבקרקעות לאוכלין, שמקבלים טומאה באופן שיבוא עליהם מים ברצון. מבואר שהרצון הוא דין במי הגבאים לבטל [מדרבנן] את חיבורם לקרקע, ולהופכם למשקה. לפ"ד לכאורה מיושבת טענת הראב"ד, היכן מצינו שקבלת ונתינת טומאה תלויה ברצון, דאין זה דין מחודש שצריך רצון כדי לקבל או להעביר טומאה, אלא זהו הדין שמצאנו לגבי הכשר, דכדי שהמים לא יהיו חלק מהקרקע, אלא יקבלו שם משקה, בעינן רצון. וא"ש דשייך לומר שענין זה הוא דין דאו', כדנקטו מקצת מהאחרונים.

לפ"ז מיושבת קושית התפא"י (בועז א) היאך מהני להטביל מחטין במי גבא, והא כשמתכוון שיגעו המחטים במים נטמאו המים, [ותירץ דכיון שמתכוון לצורך מצוה, לאו כתשמישו דמי, דמצוות לאו ליהנות ניתנו], כיון שהנגיעה היא לגעת במים בתורת מקוה, כדי להטביל את המחטים, ואינה סיבה לקבוע למים שם משקה, כיון שלא השתמש בהם לשימוש דעלמא. [ואפשר שתירוץ זה נכלל בתירוצו].

נמצא שישנם ב' ביאורים בטעם ובגדר דין רצון המטמא מי גבאים, א' כונת האדם שהטומאה והטהרה יגעו זה בזה גורמת למים לקבל ולהעביר טומאה, ונתבאר דבכה"ג הוי חיבור גמור. ב' רצון האדם להשתמש במי גבאים מבטל מהם שם קרקע, וקובע להם שם של משקה.

נפק"מ בין ב' הביאורים בדין נפלו ב' ככרות למים, והדיח א', לפי הדרך הא' הככר שלא הדיח אינו טמא, דכדי שיטמא צריך שיתכוון שיגע במים, משא"כ לפי הדרך הב' גם הככר השני טמא, כיון שהחשיב את המים למשקה, וע"כ דינם לטמא כל מילי.

[יש להקשות על הדרך הב' אמאי לא סגי ברצון שהיה בשעת שתית המים או המילוי של הטמא, להחשיב את המים כמשקה, וממילא אם יפול ככר יטמא, אפילו לא ידיחנו.

וי"ל דבכל רגע שהמים נמצאים בקרקע יש סיבה להחשיבם כמקוה שאינו מקבל טומאה, ולכן כאשר הרצון הראשון נגמר, שוב אינו מטמא אחרים. והא דהטומאה אינה פוקעת, י"ל בב' נוסחאות: א' מצינו שגם באופן שאין הדבר ראוי לקבל טומאה, אין הטומאה פוקעת ממנו, כגון דבר שראוי לאכילת בהמה, ולא לאכילת אדם, דלא חלה עליו טומאה, אבל אם כבר חלה אינה פוקעת, וה"נ כיון שכבר חלה טומאה תו לא פקעה.

ב' הדין שמי גבאים אינם נטמאים הוא דין בקבלת הטומאה או בהעברת הטומאה לאחר, אבל אין חסרון בעצם הטומאה, ולכן אם בשעת קבלת הטומאה היה רצון, מקבלים המים טומאה, ושוב אין חסרון בעצם המציאות שהמים טמאים].

ביאור פלוגתת הראשונים

ג) נתבאר (בסי' הקודם) שישנם ג' דרכים בטעם הדבר שמי גבאים אינם מקבלים טומאה, א' מים הנמצאים בקרקע יש להם שם ודין של "מקוה", ומקוה אינו מקבל טומאה. ב' מים הנמצאים בקרקע, הרי הם מחוברים לקרקע, ודינם כדין קרקע שאינה מקבלת טומאה. ג' מים הנמצאים בקרקע אין להם שם משקה, ולכן אינם מקבלים טומאה.

בפשטות יש לתלות את המחלוקת בדין מחובר בגדר דין הטהרה של מי גבאים, בדעת הרמב"ם הסובר דמהני מחשבה במחובר לכאורה מבואר שהטעם למעלת מי גבאים אינו מדין מקוה, דהא גם היכא דאיכא רצון לא פקע מהמים שם מקוה, ובכל זאת מהני לקבל טומאה, אלא הטעם הוא משום שהמים מחוברים לקרקע, או משום שאין להם שם משקה, ולכן שייך לומר שבאופן שיש רצון אין המים נטפלים לקרקע, כיון דאחשבינהו, א"נ באופן שיש רצון חל על המים שם משקה.

לפ"ז י"ל דבהא פליגי הראשונים, רוב הראשונים סברו שמעלת מי גבאים היא מטעם מקוה, ולכן נקטו של"ש לומר שאם יש רצון ליכא למעלת מי גבאים, דהא שם המקוה לא השתנה, והרמב"ם סבר שמעלת מי גבאים היא משום שהמים מחוברים לקרקע, או משום שאין להם שם של משקה, ולכן נקט ששייך לומר שאם יש רצון להשתמש במים, אינם טפלים לקרקע, א"נ חל עליהם שם משקה.

אמנם כל זה לפי הדרך הב', שענין הרצון הוא להחיל שם משקה, אבל אם ענין הרצון הוא דין בקבלת ונתינת הטומאה, דין זה שייך גם אם מעלת מי גבאים היא מדין מקוה.

סימן ג

בענין מעין שרבו עליו שאובין

משנה ז'

א) מתני': "למעלה מהן מעין שמימיו מועטין [ו]שרבו עליו מים שאובין שוה למקוה לטהר באשבורן ולמעין להטביל בו בכל שהוא". בביאור דין זה נחלקו הראשונים, ונשנו ג' שיטות:

פלו' הראשונים בדין המעין

הראשונים נחלקו לגבי איזה מקום נאמר דין זה, ונשנו ג' שיטות עיקריות: א' יש מהראשונים [ריטב"א (נדרים מ.) בשם רא"ה ור"ן (שם: סוד"ה ולענין)] שכתבו של"ש לחלק בין דין השיעור של המעין, לבין הדין שמעין מטהר בזוחלין, ובהכרח כונת המשנה היא שישנו מקום שבו יש לו דין של מקוה לטהר באשבורן, וה"ה שאינו מטהר בכל שהוא, והוא המקום שלא היה זוחל אלמלא ריבוי המים השאובין, וישנו מקום אחר שבו יש לו דין של מעין לטהר בכל שהוא, וה"ה שמטהר בזוחלין, והוא המקום שהיה זוחל גם אלמלא ריבוי המים השאובין.

[והא דלא תני ולמעיין להטביל בו בזוחלין א"נ שוה למקוה שצריך מ' סאה, משום דאשמועינן תרי דיני במקוה ובמעיין, והיינו שהתנא השמיע את דיני מקוה ומעין בקיצור].

ב' יש מהראשונים [ראב"ד (שעה"מ א-ד) רשב"א (תוה"ב שעה"מ יא) רא"ש (ה-ג) ומאירי (ד"ה המעלה)] שכתבו שבמקום שהמעין היה זוחל מתחילה, הוא מטהר גם בלא אשבורן, אלא בזוחלין, ודינא דמתני' איירי במקום שלא היה זוחל תחילה, ואהא תני דאינו מטהר אלא באשבורן, ומאידך מטהר בכל שהוא.

הרמב"ן (שבת סה:) הרשב"א (שם) והר"ן (שם ונדרים מא.) בשם הרמב"ם כתבו שישנו חילוק בין גומת המעין להמשכו, דאם שפך את המים השאובין בגומת המעין, מטהר גם בזוחלין, ובהמשכו מטהר רק באשבורן. [הר"ן לשיטתו פירש שאין חילוק בין הדינים, ובהמשכו בעי שיעור מ' סאה, אך לפ"ד רוב הראשונים בהמשכו מטהר בכל שהוא, למרות שמטהר רק באשבורן ולא בזוחלין].

ג' יש מהראשונים [רמב"ם ר"ש מרדכי (סי' תשמז) בשם ר"מ ורע"ב (בפי' ב')] שנקטו שגם במקום שהמעין היה זוחל מעיקרא, אינו מטהר אלא באשבורן. ונביא את המקורות בדבריהם:

הרמב"ם (מקואות ט-ו) כתב "שוה למקוה שאין מטהרין במים הנמשכין ממנו אלא במים הנקוים ועומדין באשבורן, ושוה למעין שהוא מטהר בכל שהוא", מבואר שלא חילק בין המקום שהמעין היה זוחל מעיקרא, לבין מקום שהמעין לא היה זוחל מעיקרא, וכדכתב הכס"מ (שם-יא). וכן נקט הראב"ד בדעת הרמב"ם, וע"כ השיג על הרמב"ם והביא את חילוק התוספתא, [כדפירשו הכס"מ והדרכ"מ (רא-ה) שכונת הראב"ד להשיג]. ואף שמקור חילוק זה הוא מהתוספתא, פירשו הכס"מ והחס"ד (א-טו) שהרמב"ם סבר שמסתימת דברי המשנה שלא חילקה בהכי, משמע דפליגא.

[אמנם הר"ן (נדרים מא.) נקט בדעת הרמב"ם דס"ל כחילוק של התוספתא, ועוד נקט כפירושו גם בדעת הרמב"ם והראב"ד, דלא כנ"ל. אך הלחו"ש (רא-ט-ד ד"ה אבל) כתב שגם הר"ן לא התכון לומר שהרמב"ם סובר כן, אלא סברא דנפשיה קאמר].

הר"ש פירש את התוספתא דאיירי שעשה בריכה לפניו ונתמלאת מים, ולא פירש דאיירי במים שאובין, וכ"כ בהדיא בפ"ה (מ"ג) דהא דתנן ריבה עליו וכו' לא שריבה מים שאובין, דא"כ לא היה מטהר בזוחלין, כדתנן במתני', אלא שעשה בריכות שמי המעין יזובו לתוכן, ולכן במקום שיכל להלך מתחילתו מטהר גם באשבורן, ובכה"ג איירי בתוספתא. וכ"פ הרשב"א (תוה"ב שעה"מ יא) בשם הר"ש מרדכי בשם רבי' מאיר והרע"ב (בפי' ב'). וזהו הביאור גם בר"ש במתני'. וכ"כ האב"ע (מקואות ט-ו).

מבואר שהר"ש הוכיח ממתני' שריבה מים שאובין אינו מטהר בזוחלין גם באותו המקום שהיה יכול להלך מתחילתו, וכונתו להוכיח מסתימת דברי המשנה שלא חילקה בין המקומות, כנ"ל, והתוספתא אינה סתירה למתני', משום דלא איירי בריבה מים שאובין, אלא עשה בריכה סמוך למעין, ואין מי המעין מטהרים במקום שהאדם הוסיף בזחילתם, אלא רק במקום שהיו מהלכים באופן טבעי. בביאור שיטת הר"ש עי' בסי' כא.

ב) מבואר הראשונים נחלקו האם שייך שבאותו מקום יהא לו דין א' של מעין, והוא ששיעורו בכל שהוא, ודין שני של מקוה, והוא שאינו מטהר בזוחלין, אלא באשבורן, א"ד לא שייך לחלק בין הדינים, ובהכרח כונת המשנה לחלק בין המקומות.

רוב הראשונים הסוברים ששייך לחלק בין הדינים, נחלקו בב' מחלוקות, א' בדין המקום שהמעין היה זוחל גם מעיקרא, האם במקום זה מהני גם זוחלין, א"ד דינו כדין המקום שלא היה זוחל מעיקרא שאינו מטהר אלא באשבורן. וצ"ב.

ב' הראשונים נחלקו בדין הרחיב ועשה בריכה, יסוד הפלוגתא הוא בביאור המשנה בפרק ה' (מ"ג), הר"ש פירש דאיירי בהרחיב ועשה בריכה, ולא הוסיף מים שאובין, והרמב"ם והרא"ש פירשו דאיירי בהוסיף מים שאובין. לשיטתם אין מקור לחדש שאם עשה בריכה, ולא הוסיף מים שאובין, אינו מטהר בזוחלין, כדכתב החזו"א (קמא ו-ד), וכ"כ האו"ז (סו"ס תשפ). וצ"ב במאי פליגי.

ביאור החילוק בין "זוחלין" לבין "כל שהוא"

בביאור החילוק בין הדין שמעין מטהר בזוחלין, לבין הדין שמעין מטהר בכל שהוא נביא ב' פירושים [שאר הפירושים הובאו באות ג ובחלק הציונים]:

ביאור א' דהגר"ח

א' הגר"ח (סוף הל' מקואות) [בפי' א'] פירש שדין זוחלין הוא דין במי המעין, ודין כל שהוא הוא דין בעצם המעין. לפ"ז פירש שמים שאובין יכולים לבטל ברוב את מי המעין, ולכן אינם מטהרים בזוחלין, אך אינם יכולים לבטל את עצם המעין, כיון שהחיבור למעין יוצר את עצם המעין, ואין הרוב סותר את החיבור למעין, ולכן מטהר בכל שהוא. [ע"ש שדחה שלפ"ד הרמב"ם אין מקור [אחר] לחלק בין זוחלין לכל שהוא. אך י"ל שמכאן מקורו. ועי' להלן בפירושו הב' של הגר"ח].

ביאור האב"ע

ב' האב"ע (שם) פירש שדין זוחלין הוא דין במקום המעין, ודין כל שהוא הוא דין במי המעין. לפ"ז פירש שאם יש רוב מים שאובין [או נוטפין] יש לכל המים שם מקוה, [ולא מדין ביטול ברוב], וע"כ אינו מטהר בזוחלין, אבל חלק מהמים הם מי מעין, דהמיעוט אינו בטל ברוב, אלא הרוב קובע את שם הדבר, ולכן סגי בכל שהוא.

וכן אם הרחיב ועשה בריכה, אין המים מטהרים בזוחלין, כיון שאין לבריכה שם מעין, במקום שלא היה זוחל מעיקרא, הואיל והיא נעשית ע"י אדם, אבל המים שבאים לבריכה מהמעין נקראים מי מעין, וע"כ מטהרים בכל שהוא, אך במקום שהיה זוחל מעיקרא אית ליה שם מעין, כיון שהוא לא נעשה ע"י אדם, וע"כ מטהר בזוחלין. וכן אם המעין היה עומד, והרחיבו ונעשה לזוחל, אינו מטהר בזוחלין, כיון שהשתנה עצם המעיין, דמטבעו אינו זוחל כלל, אך מימיו הם מי מעין, וע"כ מטהר בכל שהוא.

ביאור פלוגתת הראשונים

והשתא יש לומר שהראשונים נחלקו בביאור החילוק בין דין זוחלין לכל שהוא, הרמב"ם סבר שטעם החילוק הוא כביאור הגר"ח, שהמים השאובין מבטלים את מי המעין, מדין ביטול ברוב, וע"כ נקט [לדעת הכס"מ] שאין חילוק בין המקום שהיה זוחל מעיקרא, לבין המקום שלא היה זוחל מעיקרא, דבכל גווני שישנם רוב מים שאובין, הם מבטלים את מי המעיין, ולכן אינו מטהר בזוחלין. ולכן נקט הרמב"ם שדין זה ל"ש בהרחיב ע"י עשית בריכה, בלא מים שאובין, אלא פירש גם את המשנה בפרק ה' דאיירי בהוסיף מים שאובין, דהפקעת שם המעין נעשית ע"י המים השאובין.

אך הרא"ש וסיעתו סברו שטעם החילוק הוא כאב"ע, שהמים השאובין מפקיעים את שם המעין, ולא את שם מימי המעין, וע"כ נקט שיש חילוק בין המקום שהיה זוחל מעיקרא, לבין המקום שלא היה זוחל מעיקרא, משום שבמקום שלא היה זוחל מעיקרא ליכא שם מעין, וע"כ אינו מטהר בזוחלין, [ורק מימיו הם מי מעין, וע"כ מטהר בכל שהוא], אבל במקום שהיה זוחל מעיקרא אית ליה שם מעין, וע"כ מטהר בזוחלין.

ביאור ב' דהגר"ח

ג) בביאור החילוק בין דין זוחלין לדין כל שהוא, פירש הגר"ח פירוש נוסף, ודבריו נתבארו ביתר ביאור באמר"מ (א-יא) וקה"י (נדרים סי' כז), והוא שמים שאובין המחוברים למעין אין עליהם שם מעין, אבל יש להם דין של דבר המחובר למעין, ודין זה אינו מועיל לדין זוחלין, דדין זה הוא פסול בעצם מי המקוה, אך הוא מועיל לגבי השיעור, כיון שהדין שמקוה אינו מטהר בכל שהוא אינו פסול, אלא חסרון שיעור, ולגבי חסרון שיעור סגי בהא דהמים מחוברים למעין, [עי"ל דסגי בהא דהמים מושקים למעין], כיון שלגבי השיעור המעין מועיל להשלים את חסרון השיעור של המקוה, דכל שהוא של מעין יש את הכח והדין של שיעור שלם, כשם שבמקוה יש למ' סאה כח טהרה, וע"כ המים שמחוברים למעין, יש להם את הדין של המעין. ואכתי צ"ע. [ועי' בחלק הציונים בהערה שיש נפק"מ בין ב' ביאורי הגר"ח לדינו של המעיל צדקה].

וי"ל דדין ביטול ברוב שייך רק כאשר ישנה סתירה בין הדבר המבטל לדבר המתבטל, כדכתב הר"ן בנדרים (נב.), ולכן לגבי דין זוחלין המיעוט בטל ברוב, כיון שישנו סתירה ביניהם, דדין המעין לטהר בזוחלין, ודין המקוה לטהר באשבורן, ולא בזוחלין, וכאשר המים זוחלין ישנה סתירה בין המיעוט שהוא כשר בזוחלין, לרוב שהוא פסול בזוחלין, אבל לגבי דין השיעור ליכא סתירה, ולכן המיעוט לא בטל ברוב. שו"ר שאת יסוד הסברא שהשקה אינה מועילה להחיל שם מעין, רק לסלק פסול הביא האמר"מ (א-יא) בשם הגר"ח. [ועי' בחלק הציונים בפירושים נוספים].

דין המקום שלא זחל מעיקרא - פלו' הראשונים

ד) הראשונים נחלקו האם יש חילוק בין המקום שהמעין היה זוחל מעיקרא, דבו הוא ממשיך לטהר בזוחלין, לבין המקום שלא היה זוחל מעיקרא שבו אינו מטהר בזוחלין, ונשנו ג' שיטות:

א' יש מהראשונים שנקטו שאין חילוק, וגם במקום שלא זחל מעיקרא מטהר בזוחלין. כ"מ בדברי הרמב"ם, כדכתב הכס"מ (מקואות ט-יא).

ב' יש מהראשונים שנקטו שיש חילוק מעיקר הדין, דבמקום שלא זחל מעיקרא אינו מטהר אלא באשבורן. כ"כ המהרי"ק (שורש קטו). וכ"מ ברמב"ן ורשב"א (שבת סה:).

ג' יש מהראשונים שנקט שיש חילוק מחמת מראית העין, דבמקום שלא זחל מעיקרא אינו מטהר אלא באשבורן מפני מראית העין, שמא יטעו ויחשבו שאין שם מי מעין כלל. כ"כ הריטב"א (שבת סה:) ונמו"י (נדרים מ.). וכ"פ השער"י (ג-כו ד"ה אמנם עוד) גם בריטב"א שכתב "הדברים מוכיחים שאין כאן מימי הנהר כלל". וצ"ב במאי פליגי.

עוד צ"ב מהו הטעם שמשתנה דין המים, דמעיקרא כשזחלו במקום שזחל מעיקרא, נחשבו למעין, ויטהרו בזוחלין, ואח"כ כשהגיעו למקום שלא זחל מעיקרא פקע דינם, וכה"ק השער"י (ג-כו ד"ה אמנם) דאם מטעם השקה הוכשרו המים במקום זחילתם, למה נפסלו כשהגיעו למקום שלא זחלו מעיקרא, והא לדעת רוב הפוסקים [מלבד רבינו ירוחם (כו-ה) - בצד א'] מים שהוכשרו אינם חוזרים ונפסלים. וע"כ פירש שטעם הפסול הוא מדרבנן משום מראית העין, כנ"ל.

אך [כאמור] בדברי המהרי"ק (שם ד"ה אמנם) מבואר שפסולים מעיקר הדין, מדכתב שבמקום שהמים לא זחלו מקודם אינו מטהר בזוחלין, [ואפילו אם הרוב זוחלין], ואח"כ כתב (ד"ה ועוד) שיש להחמיר [גם] משום מראית העין, ומבואר שבתחילה החמיר מעיקר הדין. וצ"ב.

וי"ל דהנה בטעם הדבר שריבה מים שאובין על המעין, דינם כמעין, פירשו הראשונים משום ביטול ברוב, ובביאור הענין מצינו בראשונים ב' ביאורים, א' הריטב"א (שבת סה:) פירשו דאמרינן קמא קמא בטיל. וכ"כ הרשב"ם (ב"ב סו.) תוס' (בכורות נו.) [בתחיל"ד] ריטב"א ונמו"י (נדרים מ.). ב' הר"ן (שבת סה: ונדרים מא.) פירש "כשנתרבה המים בגומת המעין עצמו ששם הוא חשיבות מימיו ומבטלין כל מים הבאין עליהן", מבואר שישנו כח למי מעין לבטל במקומם את המים הבאים עליהם, מחמת "חשיבותן".

והקשה המשנ"א דהא דדבר חשוב אינו בטל הוא מדרבנן, והכא כדי שהמקוה יטהר בעינן לביטול ברוב מדאו'. {אמנם מצינו בדברי חי' הרי"מ (הו' בליקוטי יהודה פר' במדבר ד"ה שאו) ושו"ת שואל ומשיב (מהדו"ר ח"א סי' קלז) שנקטו שהטעם שדבר חשוב בטל מדאו' הוא משום שמדאו' אינו נחשב לדבר חשוב, [וכגון דבר שבמנין אינו דבר חשוב מדאו', דהמנין אינו סיבה לחהשיבו בעצם, אלא זוהי החשבה שבנ"א מחשיבים אותו], וע"כ מדאו' הוא בטל, אבל דבר שיש לו מנין מה"ת אינו בטל, ובזה יישבו את קושית תוס' בב"מ (ו:) ממעשר בהמה. לפ"ז א"ש די"ל דחשיבות מעין היא חשיבות מה"ת, וע"כ מדאו' אינו בטל].

עוד העיר השער"י (ג-כו ד"ה והנה הרא"ש) דלא מצינו שהמיעוט מבטל את הרוב, אפילו כשהוא דבר חשוב.

גדר מעין ומקוה לגבי חילוקי דיניהם

וי"ל דהנה בדברי האחרונים (הו' בסי' הבא אות ד במוסגר) מבואר שכאשר באים לדון האם דין הדבר כדין מעין או מקוה אפשר להגדיר את הנידון בתרי אנפי: א' הנידון "תלוי במה שיש עליהן עצם דין מעין", והיינו שהחילוק בין מעין למקוה הוא חילוק בשם ההקואה, דכינוס והקואה של מים הנובעים ממעין יש להם שם של מעין, משא"כ הקואה וכינוס של מי גשמים יש להם שם של מקוה. ב' הנידון תלוי "במה שיש דין מעין על המים", והיינו שהחילוק בין מעין למקוה הוא חילוק בשם המים, דמים של מעין יש להם דין של מעין, ומים של מקוה יש להם דין של מקוה.

מבואר שהחילוק בין דין מעין לדין מקוה אינו חילוק בין המים, דמים של מעין מטהרים בזוחלין, ומים של מקוה אינם מטהרים בזוחלין, אלא זהו דין בעצם ההקואה, דהקואה שיש לה שם של מעין מטהרת בזוחלין, והקואה של מקוה אינה מטהרת בזוחלין.

לפ"ז א"ש דבמקום המעין יש לו חשיבות המועילה לקבוע את שם ההקואה בשם של מעין, ואפילו אם יבואו רוב מים שאובין אינם מועילים לבטל את שם ההקואה.

לפ"ז מבוארים דברי הראשונים שחילקו בין המקום שהמים זחלו מעיקרא למקום שלא זחלו, דכיון שהמים השאובין או הנוטפים אינם בטלים, אלא שיש בכח מי המעין לקבוע את שם המים, וכח זה קיים להם במקום זחילתם, דבמקום זה יש להם חשיבות לקבוע את שם ההקואה שיהא לה שם של מעין, אבל במקום שהמים לא זחלו מעיקרא אינם מטהרים בזוחלין, כיון שבמקום זה אין סיבה לקבוע את שם ההקואה לשם של מעין.

והשתא יתכן לפרש את פלוגתת הראשונים דפליגי האם המים השאובין התבטלו במי המעין, כדין ביטול ברוב, ולכן גם במקום שלא זחלו מעיקרא דינם כדין המעין שמטהר בזוחלין, א"ד המים השאובין לא התבטלו, אלא מי המעין קבעו את שם המים במקומם, אך במקום שלא זחלו מעיקרא, אין להם כח לקבוע את שם המים, וע"כ אינם מטהרים בזוחלין.

שיטת הר"ן

ה) הר"ן (שבת סה: ונדרים מא.) כתב בדעת הרמב"ם שאם שפך את המים השאובין בגומת המעין הם מטהרים בזוחלין, כל זמן שהמים זוחלין באותם המקומות שהיו זוחלים אם לא היה שופך מים שאובין, אבל במקומות שהזחילה התחדשה מכח ריבוי המים השאובין אינם מטהרים בזוחלין, ואם שפך שלא במקום הגומא אינם מטהרים בזוחלין.

מבואר שישנה מעלה למקום שבו המים היו זוחלין מעיקרא, לאפוקי מקום שהמים לא זחלו בו מעיקרא, דבו לעולם אינם מטהרים בזוחלין. אך גם המקום שבו היו זוחלין מעיקרא אינו מטהר תמיד בזוחלין, אלא רק אם שפך את המים בגומת המעין. וצ"ב.

בטעם הדבר פירש הר"ן שבגומת המעין "שם הוא חשיבות מימיו ומבטלין כל מים הבאין עליהם". וצ"ב אמאי מועילה חשיבות זו רק כל עוד שהמים זוחלין במקומות שהיו זוחלין מעיקרא.

וי"ל דחשיבות גומת המעין גורמת שיהא הכרח שכל מים הנשפכים שם יהא להם שם מעין, ולכן גם אם שפך רוב מים שאובין, חל עליהם שם מעין, כיון שהחשיבות של מי המעין במקום זה מכריחה לקבוע שם מעין למים. אך המקום שמחוץ לגומת המעין אינו מכריח שיהא למים שם מעין, אפילו במקום שהמים היו זוחלין מעיקרא, ולכן אם שפך שם רוב מים שאובין, לא חל עליהם שם מעין. אמנם המקום שבו המים היו זוחלין מעיקרא הוא מקום ששייך שיהא לו שם מעין, ולכן אם שפך בגומת המעין, אין שם המעין פוקע במקום שהיה רגיל לזחול, דאף שמקום זה אינו מכריח שיחול שם מעין, מ"מ ישנה סיבה שישאר שם המעין גם במקום זה, כיון שגם מעיקרא זחלו בו המים, משא"כ במקום שלא זחלו בו מעיקרא, אין סיבה ששם המעין ישאר.

סימן ד

בענין מחצה מעין ומחצה מקוה

פרק א' משנה ז' ופרק ה' משנה ה'

א) מתני': "למעלה מהן מעין שמימיו מועטין ושרבו עליו מים שאובין שוה למקוה לטהר באשבורן ולמעין להטביל בו בכל שהוא", הראב"ד (שעה"מ א-ג) הקשה שישנה סתירה בין הסוגיות בדין מחצה זוחלין ומחצה נוטפין:

מחד גיסא יש לדקדק ממתני' דדוקא אם רבו מים שאובין אינם מטהרים בזוחלין, אבל אם הם מחצה על מחצה מטהרים בזוחלין.

וכן דקדק מהא דקאמר בגמ' (בכורות נה: שבת סה: ונדרים מ:) "שמא ירבו הנוטפין על הזוחלין" וכו', משמע שאם הזוחלין לא רבו על הנוטפין, אלא מחצה על מחצה, מטהרים בזוחלין אלא באשבורן. הראשונים יישבו בד' אנפי:

מאידך דקדק מהא דתנן (ה-ה) "העיד ר"צ על הזוחלין שרבו על הנוטפים שהם כשרים", משמע שאם הנוטפין לא רבו על הזוחלין, אלא הם מחצה על מחצה, אינם מטהרים בזוחלין אלא באשבורן.

א' הראב"ד תירץ [בתי' א'] דכיון שא"א לצמצם, לכך קאמר דמספיקא בעינן רובא. מבואר שמעיקר הדין מחצה על מחצה מטהר בזוחלין, כדמבואר במתני' ובגמ'. והא דבדברי ר"צ מבואר שאינו מטהר, היינו משום שא"א לצמצם, וחיישינן דלמא יש פחות ממחצה זוחלין. וכ"כ הכס"מ (ט-יג) בשם הראב"ד.

וכן העלה הרשב"א (תוה"ב שעה"מ יא עמ' תקנו) אפשרות זו [בל' את"ל]. וכן מבואר בתוס' ביבמות (פב: ד"ה נתן), כדכתב האו"ש (מקואות ט-יג). וכן הוכיח שיעורי ר' שמואל (מכות מילואים לס"ק קפט עמ' תקסג) מדברי הרא"ש בנדרים (מ.).

ב' הראב"ד תירץ [בתי' ב'] דהא דקאמר ר"צ דבעינן רוב זוחלין לענין מים חיים קאמר, אבל לענין אשבורן אפילו מחצה על מחצה לא בעי אשבורן. דבריו הובאו במאירי (שבת סה: ד"ה ממה - הב'). וכתב הראב"ד שכן עיקר. וכ"מ ברא"ש בנדרים (מ.), כדכתב שיעורי ר' שמואל (מכות אות קפ). וכן דקדק הש"ך (רא-י) בל' השו"ע.

ג' הרשב"א (שבת סה: ותוה"ב שעה"מ יא עמ' תקנד ותקנו בצד א') ס' האשכול (סו"ס נח) ומאירי (שבת סה: ד"ה ממה - הב') כתבו שמחצה על מחצה פסול. והא דקאמר שמא "ירבו" לרוחא דמילתא, דאפילו לריבוי נוטפין איכא למיחש, כדפירשו ס' האשכול והמאירי, או לפי שא"א לצמצם לא דייק בלישנא, כדפירש הרשב"א. וכ"כ הש"ך (רא-י) בשם הראב"ד [בפי' א'], והוא הגירסא שהובאה בשינויי מהדורות, שבה כתב הראב"ד דבעינן רוב מים חיים, וההיא דאמרינן שמא ירבו הנוטפים על הזוחלים לרווחא דמילתא קאמרינן. [הש"ך הביא את ב' הדעות בראב"ד, והניח בצ"ע לדינא].

[וכ"מ לכאורה בדברי הר"ן בנדרים (מא.) שכתב שמי המעין "מבטלים" את המים הבאים עליהם, משמע דלא סגי במחצה על מחצה, ולכן הוצרך לביטול. ויש לדחות עפ"ד האחרונים [אמר"מ (א-סה) שער"י (ג-כו) או"ש (מקואות ט-יג) ושיעורי ר' שמואל (מכות אות קפט)] שפירשו דהא דתנן דבעינן שירבו זוחלין על הנוטפין, איירי בגונא שאין מים בשיעור טבילה, אבל כשיש שיעור טבילה, סגי במחצה].

ד' הרמב"ן בשבת (סה:) כתב שמחצה כשר רק כשקדמו הזוחלין, משום ד"במקומן חשיבי". לפ"ד מיושבת הסתירה, כדכתב ערוה"ש (רא-כז) [מדנפשיה], דהא דמבואר במתני' ובגמ' דמחצה מטהר בזוחלין, היינו משום שמי המעין או הנהר קדמו למים השאובין, והא דמבואר במתני' בפ"ה שמחצה אינו מטהר בזוחלין, היינו כאשר שכאשר הנוטפים קדמו בעינן רוב זוחלין. הרשב"א (שם) הביא את שיטת הרמב"ן. בביאור שיטתו עי' באות ו.

[חיבור לטהרה (מקואות א-יב) פירש מ"ט נקט השו"ע שרק בדאיכא רוב נוטפין פסול, משום שבמחצה על מחצה איכא תרי צדדי לקולא, א' שמא הלכה כראב"ד דאין מגרע כלל רוב נוטפין, ב' שמא איכא רוב זוחלין, דהא א"א לצמצם בידי שמים].

פלו' האחרונים בסברת מחצה

ב) מבואר שהראשונים נחלקו האם מקוה שיש בו מחצה מי מעין ומחצה מים שאובין או נוטפין, מטהר בזוחלין כדין מעין, כדין מעין שרובו מי מעין, א"ד אינו מטהר אלא באשבורן, כדין מעין שרובו מים שאובין או נוטפים. וצ"ב במאי פליגי.

האחרונים נחלקו מהי הסברא הפשוטה בדין מחצה על מחצה, נחל אשכול (סו"ס נח אות יג) וערוה"ש (רא-כז) נקטו שהסברא הפשוטה שאינו מטהר בזוחלין, וע"כ התקשו מהו הטעם דסגי במחצה על מחצה. נחל אשכול תירץ דמדאו' מעין מטהר בכל שהוא אף בזחילתו, וכל המים הבאים עליו כמעין, והא דתני שאינו מטהר אלא באשבורן הוא מדרבנן, הואיל ורבו, אבל במחצה לא.

מאידך האו"ש (מקואות ט-יג) הביא את דברי נחל אשכול, והשיג על דבריו, וכתב דאדרבה איפכא מסתברא, דכיון שהזוחלין לא בטלי, וא"צ בנוטפין להכשר טבילה, מאי איכפת לן בנוטפין. [אמנם לפ"ד הר"ש שפירש שהנוטפין מצטרפים לשיעור כיסוי גופו א"ש דבכה"ג מחצה לא מהני]. מבואר דכיון שהוא טובל גם במי מעין, סגי בהכי, הואיל וליכא רוב שאובין שיבטלו את המעין.

וכן מבואר בדברי האחרונים שהתקשו אמאי אין המים השאובין נחשבים לחציצה, [ותירצו בתרי אנפי: א' האמר"מ (א-נג וסט) תירץ שלח בלח אינו חוצץ. [אלא שהוכיח מהריטב"א (מכות ד.) דהוי חציצה. וצ"ע מדין טבילה]. ב' השער"י (ג-כו ד"ה אמנם) תירץ דמין במינו אינו חוצץ, כדאי' בגמ' ביומא (נח.)]. מבואר שבלא החסרון של החציצה, אין חסרון בזה שמחצה מהמים הם מים נוטפין, או שאובין. וכ"כ שיעורי ר' שמואל (שם) דמאחר דל"ה חציצה חשיב נגיעת מים בבשרו. [ועי' ישוע"י (רא-ה) שביאר ביאור אחר].

תמיהת השער"י על הש"ך

ג) הש"ך (רא-י) לאחר שהביא את הנידון של הראב"ד בדין מחצה על מחצה, כתב "ועיין בפ"ב דחולין סוף דף כ"ח וכ"ט גבי מחצה על מחצה כרוב". ותמה השער"י (ג-כו בסו"ד) מה שייך ענין זה לחקירת מחצה כרוב, והא הכא במחצה על מחצה שניהם מתקיימים, ואינם מבטלים זה את זה, ואין הפסולים מגרעים את הכשרים. מבואר שהש"ך נקט שהנידון בדין מחצה על מחצה אינו מדין ביטול ברוב, דדין זה אינו שייך לסוגיא בחולין, אלא הנידון הוא מדין רובו ככולו. [וכ"כ הזכ"י (ח"ב סי' כז ד"ה ולזה) לגבי מיעוט שאובין]. וצ"ב.

גדר מעין ומקוה לגבי חילוקי דיניהם

ד) והנה בדברי האחרונים [הו' במוסגר] מבואר שכאשר באים לדון האם דין הדבר כדין מעין או מקוה אפשר להגדיר את הנידון בתרי אנפי: א' הנידון "תלוי במה שיש עליהן עצם דין מעין", והיינו שהחילוק בין מעין למקוה הוא חילוק בשם ההקואה, דכינוס והקואה של מים הנובעים ממעין יש להם שם של מעין, משא"כ הקואה וכינוס של מי גשמים יש להם שם של מקוה. ב' הנידון תלוי "במה שיש דין מעין על המים", והיינו שהחילוק בין מעין למקוה הוא חילוק בשם המים, דמים של מעין יש להם דין של מעין, ומים של מקוה יש להם דין של מקוה.

[הגר"ח (מקואות ט-ו ד"ה והנה) רצה לחלק בין דין זוחלין לדין כל שהוא, דדין זוחלין תלוי במי המעין, ודין כל שהוא תלוי בעצם שם המעין. והוכיח מגל שנתלש, וחזר בו מדבריו, ע"ש. האב"ע (סוף הל' מקואות) פירש איפכא שדין זוחלין תלוי בעצם המעין, ודין כל שהוא תלוי במי המעין. החזו"א (תנינא ב-טז) כתב שבמקום שהמעין היה מהלך בתחילה "חשיב המעין ובטלין בו כל המים באים עליו ונטפלין למימיו וכנתגדל המעין חשיב", מבואר שאין זה מדין ביטול ברוב, אלא מטעם שהמעין נתגדל, והיינו שבמקום זה נקבע שם המעין. וזהו הביאור בדברי הר"ן, כדמבואר בדברי החזו"א שהעתיק את עיקר דברי הר"ן].

ביאור הנידון בדין מחצה על מחצה

ה) והשתא יש לתלות את הנידון בדין מחצה על מחצה בנידון זה, בדעת הסוברים שמחצה על מחצה מטהר בזוחלין, י"ל שהחילוק בין דין מעין לדין מקוה הוא חילוק בין המים, דמים של מעין מטהרים בזוחלין, ומים של מקוה אינם מטהרים בזוחלין, וע"כ ס"ל שכל עוד שאין רוב מים שאובין או נוטפין, אין מי המעין מתבטלים, וע"כ הם כשרים לטבילה בזוחלין, ואין חסרון בזה שיש עוד מחצה מים שאינם מי מעין, [מלבד החסרון מדין חציצה], כיון שדין המקוה תלוי במים שבו, ולכן אם יש בו גם מי מעין הם מטהרים בזוחלין.

וכך מבואר בדברי האחרונים הנ"ל שנקטו שהסברא הפשוטה היא שמעין מטהר בזוחלין גם כשהוא מחצה על מחצה.

בדעת הסוברים שמחצה על מחצה אינו מטהר, י"ל שהחילוק בין דין מעין לדין מקוה הוא חילוק בעצם ההקואה, דהקואה שיש לה שם של מעין מטהרת בזוחלין, והקואה של מקוה אינה מטהרת בזוחלין. ולכן ס"ל שמעין שיש בו מחצה מים שאובין או נוטפין, בכוחם לפסול את המעין מלטהר בזוחלין, כיון שלמקום ההקואה יש שם א', או מעין או מקוה, וע"כ צריך לדון כשיש מחצה על מחצה, איזה שם יש למקום, ואם יש לו שם של מקוה, אינו מטהר בזוחלין, וכך סברו נחל האשכול וערוה"ש, ונקטו דבכה"ג ל"ל שם של מקוה, דכדי לחדש שם מקוה בעינן שיהיו הרוב, וע"כ התקשו מהי סברת המטהרים, והוצרך נחל אשכול לומר שזוהי קולא דרבנן.

יישוב תמיהת השער"י על הש"ך

לפ"ז מבוארים דברי הש"ך הנ"ל שדימה לדין רובו ככולו, ולא לדין ביטול ברוב, כיון שהנידון הוא מהו שם ההקואה, וע"כ נידון זה שייך לסוגיא בחולין, האם יש בכח מחצה לקבוע את שם כולו, א"ד בעינן שיהא רוב, כדי שנאמר רובו ככולו, ויקבע שם כולו כשם הרוב.

ומיושבת תמיהת השער"י דהכא אין המים מבטלים זה את זה, ולמה לא יכול לטבול במחצה הכשרים, כיון שביחס למקום המים סותרים זה את זה, וע"כ צריך לקבוע למי יש את הכח והדין לקבוע שמקום זה נקרא בשם מעין או מקוה, ובהא פליגי האם כשיש מחצה מי מעין אית ליה למקום שם מעין. ואין הכונה שפוקע שם המים, דהא לא דנים על המים, אלא דנים על ההקואה, דהיינו על מקום המים. [וכעי"ז פירש המגיה על שיעורי ר' שמואל (מכות מילואים לס"ק קפט). וכבר הבאנו שהחלקת יואב (ח"א יו"ד סי' לב ד"ה ודע) ואבנ"ז (רעא-ה) כתבו שבמקוה "המקום" מטהר, אבל במעין המים מטהרים, ולכן מעין מטהר בזוחלין, ומקוה באשבורן].

ביאור דברי החזו"א

לפ"ז מבוארים דברי החזו"א (תנינא ב-טז) שכתב "כל שרבו הנוטפין הוי זחילת נוטפין ואין כאן זחילת מעין, אבל לענין משהו בעינן שיהיה מחובר למעין והרי הוא מחובר למעין וזה כונת התה"ד, ומ"מ במקום שהיה מהלך בתחלה חשיב המעין ובטלין בו כל המים הבאים עליו ונטפלין למימיו וכנתגדל המעין חשיב". מבואר שהטעם שריבוי המים השאובין אינו פוסל את המעין, אינו מטעם השקה, אלא משום שהמים השאובין נטפלים למי המעין, וחשיב כנתגדל המעין. וצ"ב.

אלא מבואר שהנידון הוא האם יש להקואה שם של מעין או מקוה, ומים שאובין שבאים למקום שהמעין זחל בתחילה, אינם מבטלים את שם המעין ממקומו, אלא הם נטפלים ונעשים לחלק ממנו, וא"צ בדין השקה כדי לחברם, כדכתב החזו"א (ו-"מיהו במקום שהיה מהלך בתחילה נטפלין השאובין למעין אף שהשאובין רבו וחשיב כלו מעין אף שאין קטפרס חיבור לענין השקה", והיינו משום שבמקום המעין יש להקואה שם מעין גם כשיש רוב מים שאובין, ורק במקום חדש ליכא שם מעין, וצריך לחדש ולקבוע לו שם מעין, וע"כ שמו תלוי ברוב המים.

ביאור שיטת הרמב"ן

ו) הרמב"ן חילק בין זוחלין שקדמו לנוטפין או לשאובין, דבכה"ג סגי במחצה, משום ד"במקומן חשיבי", לבין נוטפין שקדמו לזוחלין, דבכה"ג לא סגי במחצה.

בביאו"ד יש לפרש ע"פ הנידון הנ"ל, האם החילוק בין דין מעין למקוה תלוי בשם המים או בשם המקום. לפי הצד הא' שהנידון הוא האם יש למים שם שם מי מעין או מקוה, וכשיש רוב הוא מבטל את המיעוט, יתפרשו דברי הרמב"ן שדבר הנמצא במקומו יש לו חשיבות, וע"כ הקודם עדיף מחצי אחר, וכשם שרוב עדיף מחצי אחר, כך גם דבר הנמצא במקומו עדיף מחצי אחר, וכעין מה שפירשו המשנ"א (א-ז ד"ה ורבו) ושער"י (ג-כו ד"ה והנה הרא"ש) את דברי הר"ן בנדרים דמשום חשיבות מימיו של גומת המעין הם מבטלים את המים הבאים עליהם.

לפי הצד הב' שהנידון הוא האם למקום ההקואה יש שם מעין או מקוה, א"ש טפי, דכאשר קדמו הזוחלין נקבע המקום למעין, ולכן גם אם באו מחצה מים שאובין, אינם מהוים סיבה להפקיע מהמקום שם מעין, כל עוד שאין רוב מים כנגד מי המעין. וכ"פ שיעורי ר' שמואל (מכות מילואים לס"ק קפט עמ' תקסד), ע"ש בביאור נוסף.

עי"ל עפ"ד החת"ס (סו"ס ריא) שכתב שהשקה [שהיא מטעם זריעה] מהני רק כשקדמו הזוחלין, דומיא דקרקע שזרע בא אל הקרקע, ולכן אם קדמו זוחלין ובאו אח"כ מים שאובין, אינם פוסלים, אלא אדרבה מי המעין מכשירים אותם מדין השקה. [אך לפ"ז אכתי צ"ב אמאי ליכא להשקה כאשר באים רוב מי גשמים].

דין מחצה הנצרך לכיסוי גופו

ז) האחרונים נחלקו בדין מים זוחלין הנצרכים לכיסוי גופו, ונשנו ג' שיטות: א' הבאנו שהאו"ש התקשה מהו הטעם דלא סגי במחצה זוחלין, וכתב שאם אין במחצה הזוחלין שיעור כדי שיתכסה כל גופו א"ש דלא סגי במחצה זוחלין, כיון שאין בהם שיעור מספיק.

ב' האמר"מ (א-סט) כתב שאפילו אם יש שיעור בזוחלין, מ"מ הרי הוא מתכסה גם במים הפסולים.

ג' החזו"א (קמא ו-ז) כתב שאפילו אם אין שיעור בזוחלין, ליכא חסרון, דכיון דהשתא טובל כל גופו בזוחלין, אין חסרון בהא דאינו יכול להכניס כל גופו במים הזוחלין בלבד.

יש לתלות בנידון הנ"ל, דאם דין טהרת מעין ומקוה תלי בשם ההקואה, א"כ בכה"ג שיש למחצה שם של מעין, אין חסרון בזה שגופו מתכסה גם במים של גשמים, כיון ששם ההקואה קובע את דין המים. אבל אם דין טהרת מעין ומקוה תלי בשם המים, א"כ גם בכה"ג שיש למחצה שם של מי מעין, אכתי שייך לומר שאם אין שיעור במי המעין, אינו יכול לטבול בו, כיון שאינו מכסה את גופו במי מעין. אך יתכן שכיון שבכל חלקיק של טיפה יש גם מי מעין, חשיב שמתכסה במי מעין, ואין גריעותא בזה שמתכסה גם במי גשמים. וצ"ע.

סימן ה

בענין שיעור מ' סאה במעין

משנה ז'

א) מתני': "למעלה מהן מעין שמימיו מועטין ושרבו עליו מים שאובין שוה למקוה לטהר באשבורן ולמעין להטביל בו בכל שהוא", מבואר שישנו חילוק בין שיעור מקוה למעין, דמעין סגי בכל שהוא, ומקוה בעי מ' סאה.

פלו' הראשונים בדין טבילת אדם

הראשונים נחלקו בביאור דינא דמתני' דתני "מעין בכל שהוא", האם דין זה נאמר גם בטבילת אדם, יש מהראשונים [ראב"ד (שעה"מ ג-כה) רא"ה (בדה"ב ז-ז עמ' שפז) סמ"ג (עשין רמח) ר"ש (ב-ה) [בצד ב'] רשב"א (שעה"מ יא עמ' תקמח) ר"ן (שבועות ה: בדה"ר) ואו"ז (ח"א סי' שלו)] שכתבו שדין זה נאמר גם באדם, דא"צ בשיעור מ' סאה, אלא סגי לטבול במים המכסים גופו. וכ"מ ברמב"ם (מקואות ט-ח), כדכתבו הטור (רא-א) והמהרי"ק (שורש נו ד"ה לכן), וכדפירש הכס"מ (שם) [ע"ש במקורו].

אולם יש מהראשונים [תוס' (נזיר לח:) ר"ש (שם) [בצד א'] רשב"א (תוה"ב ז-ז עמ' שפז) ריטב"א (מכות ד.) והרי"ד (שו"ת סי' סב)] שכתבו שדינא דמתני' איירי בטבילת כלים, אבל אדם בעי מ' סאה.

[הרא"מ (הו' בס' הישר שו"ת סי' נז) והרשב"א הוכיחו כדבריהם מהא דבמעלה הקודמת אדם יכול לטבול, וכל מעלה מוסיפה על חברתה, וא"כ מוכח שגם במעלה זו אדם יכול לטבול. אולם ר"ת (שם) דחה וכתב שאין הכרח שכל הדינים הקיימים במעלה מוקדמת קיימים גם במעלה מאוחרת, אלא יש מהם להחמיר ויש מהם להקל. וכן דחה הר"ש (ה-ב), דדוקא לגבי "להטביל" כלים קאמר שהם "למעלה מהן", ולא לגבי אדם.

ר"ת (שם) ר"ש וע"ר הוכיחו כשיטתם מהא דתני ברישא "טובלין ומטבילין", והיינו טובלין אדם ומטבילין כלים, ובסיפא תני "להטביל", או "לטהר", ולא תני "לטבול", משמע דאיירי בכלים, ולא באדם. הרשב"א (שעה"מ שם) דחה וכתב ד"להטביל" כולל הכל בין כלים בין אדם, מלא קאמר "להטביל כלים בכל שהוא". הלחו"ש (רא-א ד"ה ודעת) כתב שהגירסא "להטביל" משתמעת כלים, אבל הגירסא "לטהר" משתמעת גם אדם].

ביאור פלוגתת הראשונים

ב) בטעם הדבר שבמעין א"צ בשיעור מ' סאה בטבילת אדם, פירשו הראב"ד הרא"ה והר"ן (שם) דדוקא לגבי מקוה כתיב ורחץ את כל בשרו, ודרשינן מים שכל גופו עולה בהן, והוא שיעור מ' סאה, משא"כ בזב לא כתיב כל בשרו, וע"כ אין מקור לחדש שצריך שיעור מ' סאה. וצריך ליישב את דעת החולקים.

הרא"ש (הל' מקואות סו"ס א) כתב "וגם מסתבר הואיל ושיערו חכמים מי מקוה אמה על אמה ברום שלש אמות מים שכל גופו עולה בהן לא פלוג באדם לשער בכל אחד לפי גופו". וצ"ב.

האחרונים נחלקו בביאו"ד הרא"ש, הרבה אחרונים [פרישה (רא-ג) דרישה (שם-ג) ישוע"י (שם-ב ד"ה ואמנם) גידו"ט (רא-ג) פרי דעה (פתיחה שער ב ד"ה עד) לבנון נטע (רא-ג) וחלקת יואב (ח"ב סי' לז)] פירשו שזוהי תקנת חכמים שלא לחלק בין אדם גדול לקטן, [הואיל ואדם בינוני הוא מילתא דשכיחא].

אך הלחו"ש (רא-ב ד"ה ומה) [גם] בשם מה"ש פירש שכונת הרא"ש לומר שמסתמא לא חילקה התורה בין אדם גדול לקטן, וכ"כ הלבוש כתב "שלא חילקה התורה בשיעור גבי אדם בין גדול לקטן". וכ"פ החזו"א (תנינא ט-ב), והוסיף שמעין בעי מ' סאה מדאו', דהדרשה מקרא ורחץ את כל בשרו במים קאי גם על מקוה, ע"ש שדחק כן בל' הרא"ש הנ"ל, [דכונתו שלא פלוג באדם לחלק בין מקוה למעין, או שלא חילקו בדין מעין]. וכ"כ החכמ"א (קכב-ד) ששיעור מ' סאה הוא מדאו'. וצ"ב מהו הטעם והמקור להצריך מדאו' מ' סאה.

גדר החסרון במקוה שאין בו מ' סאה

והנה בדין המקוה ישנם ב' חלקים, א' גוף החפצא של המקוה, ב' מעשה הטבילה של הגברא. ויש לדון האם יש חילוק בין טבילת אדם לכלים לגבי עצם החפצא של המקוה. בפשטות עצם החפצא של המקוה אינו משתנה, דאין ב' סוגי מקואות, אלא החפצא של המקוה הוא אחד, והחילוק בין אדם לכלים הוא מצד הגברא, דמעשה הטבילה של הגברא הוא דין אחר ממעשה הטבילה של הכלי. אמנם שיעורי ר' שמואל (מכות אות קפה וקצא וזכרו"ש פ-ב) כתב שתרי מקואות נינהו מקוה דאדם ומקוה דכלים.

עוד יש לדון האם שיעור מ' סאה הוא דין בחפצא של המקוה, דאין למקוה שם של מקוה אם אין לו שיעור מ' סאה, [או שאין לו כח טהרה בפחות ממ' סאה], א"ד זהו דין במעשה הגברא, דמעשה טבילה במקוה שאין בו שיעור אינו מטהר.

מקור לנידון זה יש להביא ממש"כ האחרונים [אמר"מ (א-א) שער"י (ג-כז ד"ה ונלענ"ד) וזכרו"ש (פ-ב)] שיש חילוק בין גדר שיעור מ' סאה במעין לבין מקוה, דבמקוה יש דין בכח הטהרה של המקוה, שאינו מטהר בפחות ממ' סאה, משא"כ במעין זהו דין בטבילת הגברא, שצריך שיעשה מעשה טבילה במעין שיש בו מ' סאה, ולכן אין חסרון בזחילת המעין, למרות שקטפרס אינו חיבור, כיון שא"צ לחבר את הטיפות זו לזו, אלא מספיק שהאדם יטבול במים בשיעור מ' סאה, ול"ד למקוה שהגר"א (רא-ו וצא) פירש עפ"ד הריב"ש (סי' רצב) שהטעם שאינו מטהר בזוחלין הוא משום שקטפרס אינו חיבור. וכ"מ בס' האשכול (סי' נ) ותוס' חדשים (פ"ה מ"ו) לגבי גל שנתלש. ועי' ברכ"ש (גיטין סי' כח). [אמנם הזכרו"ש (שם-ו) התקשה שמקור ב' הדינים - מקוה ומעין - הוא מחד קרא, והניח בצ"ע].

[דברי מלכיאל (ח"ג סי' סד ד"ה ולכאורה י"ל) פירש שכיון שטבעו ודרכו של המעין לזחול, לכן גם קטפרס מצטרף לשיעור].

לפ"ז יש לפרש את דעת הראשונים הסוברים שאין חילוק בין מעין למקוה, דס"ל ששיעור מ' סאה הוא דין [גם] במעשה הגברא, ואין חילוק בין מעשה הטבילה במקוה למעשה הטבילה במעין, וע"כ כשם שבמקוה בעינן שיעור מ' סאה, כך גם במעין.

לדרך זו תתפרש גם דעת הראשונים [הו' בסוף הסי' הבא] הסוברים שלמרות שאדם אינו נטהר במעין כל שהוא, אלא בעי שיעור מ' סאה, מ"מ אין מים שאובים פוסלים את המעין, ול"ד למקוה שנפסל ע"י מים שאובין, כל זמן שאין בו מ' סאה. והביאור הוא משום שגם מעין שאין בו מ' סאה יש לו שם מעין, וע"כ דינו כדין מקוה שיש בו מ' סאה, שאינו נפסל ע"י מים שאובין, ואף שאדם אינו נטהר במעין שאין בו מ' סאה, אין זה מחמת חסרון במעין, אלא זהו דין בטבילת האדם, שצריך שיעשה מעשה טבילה במעין שיש בו מ' סאה.

שו"ר שכ"פ השער"י (ג-כז ד"ה ונלענ"ד) את מש"כ הרא"ש הנ"ל "לא פלוג באדם לשער בכל אחד לפי גופו", וז"ל "דכיון דלמקצת בנ"א בעינן שיעור זה שיהא כל גופו עולה בהם, משו"ה הוי הדין לכל אדם שיהיה שיעור מים שיהיה ראוי לכל אדם שיהא גופו עולה בהם, ולפ"ז י"ל דכח טהרה לטבילת אדם יש במעין כל שהוא, אלא בעינן מ' סאה לטבילה", מבואר שהטעם שצריך מ' סאה הוא משום שיש דין במעשה הטבילה לטבול במ' סאה, ולא משום שיש דין במקוה שאין לו כח טהרה בפחות ממ' סאה. וכ"פ שיעורי ר' שמואל (מכות ד. אות קצא) [חי' ר' שמואל (גיטין יז-ה ד"ה ולפי) וזכרו"ש (פ-ג)]. וכ"כ חי' ר' ראובן (סי' ב).

והוסיפו השער"י ושיעורי ר' שמואל (שם) לפרש שזהו גם הטעם שלדעת הרא"ש והטור אין מים שאובין פוסלים מעין שאין בו מ' סאה, כיון שיש למעין כח טהרה גם בפחות ממ' סאה, ורק ביחס לטבילת האדם ישנו דין שצריך שיעור מ' סאה.

ברם המהרי"ק (שורש נו ד"ה לכן) כתב "לענין טבילת אדם אף למעין אין עליו שם מקוה היכא שאין במי המעין מ' סאה וכו' שהרי אין שם מקוה עליו לגבי אדם כל זמן שאין בו מ' סאה". וכ"כ תרוה"ד (סי' רנח) "אפילו מעיין כל זמן שאין בהן מ"ס אין ראוין לטבילת שום אדם בעולם ואין עליהם שם תורת מקוה טהרה לאדם". מבואר בלשונם [הנ"ל וממש"כ להלן] שמקוה שאין בו מ' סאה "אין שם מקוה עליו", ודלא כנתבאר [בשם האחרונים] שזהו דין במעשה הטבילה של הגברא, ואין חסרון בחפצא של המקוה. וע"כ דימה תרוה"ד למעין שחסמו את זחילתו, שפקע ממנו דין מעין.

[לפ"ז יוכח כדברי ר' שמואל הנ"ל, ששייך לחלק בין שם מקוה לאדם לבין שם מקוה לכלים, וכדמבואר בדברי תרוה"ד (שם) שכתב "ל"ד למי מקוה שאין בהם מ' סאה שמים שאובין פוסלין אותו, דהתם אין עליו שם תורת מקוה כלל, משא"כ במעיין כ"ש דאיכא עליו שם תורת טהרה לכל הפחות לענין כלים"].

עוד כתב המהרי"ק (שם ד"ה ואולם) "דאפילו בפחות ממ' סאה קאמר דאין ג' לוגין פוסלים בו, ואע"פ שאין שם מקוה עליו וכו' אפ"ה אין ג' לוגין פוסלין בו אחרי שבאין ממעין נובע וכו' מידי דהוה אמי מעיין נסכרים דקוו וקיימי דבעינן בהו מ' סאה לדברי א"ז ואפ"ה מסיק דאין ג' לוגין פוסלים בו וכו' משום שבאים ממעין נובע". מבואר בדבריו שלמרות שמעין שאין בו מ' סאה אין לו שם מעין, וכן מעין שסכרו את מימיו, בכל זאת בהנך תרי גווני אין מים שאובין פוסלים את המעין, כיון שמימיו באים ממעין נובע. וצ"ב. וי"ל בתרי אנפי:

א' הגר"ח (מקואות ט-ו ד"ה והנה) כתב שישנו דין שהוא "תלוי במה שיש עליהן עצם דין מעין", והיינו דכינוס והקואה של מים הנובעים ממעין יש להם שם של מעין, וישנו דין שהוא תלוי "במה שיש דין מעין על המים", והיינו שמים של מעין יש להם דין של מעין. וכ"כ האב"ע (סוף הל' מקואות), [אלא שנחלקו הגר"ח והאב"ע האם דין זוחלין ודין כל שהוא תלויים בעצם המעין או במי המעין]. לפ"ז י"ל שמעין שאין בו מ' סאה אין לו את עצם שם המעין, אך מימיו הם מים של מעין, והדין שמים שאובין אינם פוסלים תלוי במי המעין, וא"צ שיהא להקואה שם מעין.

ב' הגר"ח (שם) כתב "דכל שהכשרו ודין מעין שלו בא ע"י חיבור, הרי הוא בהכשרו גם לאחר שרבו עליו מים שאובין, כיון דאכתי הוא מחובר למעין" וכו', מבואר שמים שאובין אינם יכולים לבטל ברוב מי מעין, כיון שמי המעין ממשיכים להיות מחוברים למקום הנביעה. לפ"ז יתכן לפרש שגדר הדין שג' לוגים מים שאובין פוסלים [מדרבנן] את המקוה, הוא דומה לגדר ביטול ברוב, דאף שהג' לוגים הם מיעוט, יש בכוחם לבטל ולפסול את המים הכשרים, וע"כ במי מעין שהם מחוברים למקום הנביעה, אין המים השאובין יכולים לבטל ולפסול אותם, כיון שהם ממשיכים להיות מחוברים למקום הנביעה.

אולם הרא"ש פירש שהמים השאובין אינם פוסלים את המעין, משום שמי המעים מטהרים את המים השאובין ע"י השקה, [ואף המהרי"ק הביאו בתחיל"ד], ולא מהטעם שנתבאר. בדעתו י"ל כדפירש השער"י, דכיון שאין חסרון בחפצא של המקוה, לכן בכחו לטהר את המים השאובין. ועי' בסי' הבא.

סימן ו

בענין השקה למעין ובגדר השקה

שם

א) מתני': "מעין שמימיו מועטין ושרבו עליו מים שאובין שוה וכו' ולמעין להטביל בו בכל שהוא", וכן תנן בפ"ה מ"ג "מעין שהוא עשוי כנדל וריבה והמשיכו הרי הוא כמו שהיה היה עומד וריבה והמשיכו שוה וכו' ולמעין להטביל בו בכל שהוא". מבואר שאין המים השאובין מבטלים את המעין, למרות שהם רוב.

פלו' הראשונים בדין השקה למעין

בטעם הדבר נחלקו הראשונים, ס' האשכול (סי' נט) הרא"ש (הל' מקואות סי' א) והמהרי"ק (שורש נו ד"ה ומאחר) [בדעת הרמב"ם והראב"ד] פירשו שמי המעין מכשירים את המים השאובין מדין השקה. וכן מבואר בריטב"א בנדרים (מ.) שכתב שיש קולא במקואות שהשקה מהני להכשיר שאובין, "אבל בזוחלין אין מטהרין לעולם אלא מימי המעין", מבואר שהשקה למעין אינה מועילה. וכ"מ ברשב"א (תוה"ב שעה"מ יא) שכתב ש"מי המעין המועטין מטהרין את השאובן בחבורן ובתערובתן", לכאורה כונתו להשקה דמהני מטעם חיבור. [אך יתכן שכונתו לביטול ברוב, כדמשמע בהמש"ד דקרי ליה "בתערובתן"]. וכ"מ ברשב"א (שעה"מ ז עמ' תקיח ושער ט) שכתב שאם נתן [מים שאובין] סאה ונטל סאה אפילו יותר מרוב כשר, "שהרי המים השאובין יש להם השקה במקוה" וכו'.

אולם יש מהראשונים שנקטו דליכא לטעמא דהשקה, וע"כ הוצרכו לפרש טעמים אחרים מ"ט ליכא לדין ביטול ברוב, הריטב"א (שבת סה:) פירש מדין קמא קמא בטיל, וכ"כ הרשב"ם (ב"ב סו. ד"ה ומתמה) ותוס' (בכורות נו.) [בתחיל"ד]. וכ"כ תרוה"ד בהדיא דלא מהני להשיק מים שאובין למעין, כדלהלן.

וכן מבואר בדברי הרא"ש בנדרים (מ.) שכתב שאין המים מטהרים בזוחלין דחיישינן שמא רבו עליו נוטפים, שמי גשמים רבו על עיקר מי הנהר ונתבטלו ברוב, ולא אמר קמא קמא בטיל וכו', מבואר שא"א להכשיר את מי הגשמים ע"י השקתם למי המעין, ולכן הם גורמים לבטל את מי המעין מדין ביטול ברוב.

מבואר שהראשונים נחלקו האם מהני להשיק מים שאובין למי מעין שיהא להם דין של מעין. [ועי' בסי' כג במקורות נוספים לנידון זה]. וצ"ב במאי פליגי.

הטעם דלא מהני השקה למעין

ב) והנה תרוה"ד (סי' רנד) הקשה מהו החילוק בין מי גשמים שפוסלים את המעין, כדמבואר במתני' (פ"ה מ"ה) ובגמ' (שבת סה: נדרים מ: ובכורות נו.), לבין מים שאובים שאינם פוסלים את המקוה, [כשיש בו שיעור מ' סאה]. ותירץ עפ"ד רש"י והרא"ש שהשקה מהני מטעם זריעה, לפ"ז יישב "דפסול דשאובין הוא משום דתלושין הן ובאים ע"י תפיסת בנ"א, כדאי' במרדכי, ומייתי לה מתו"כ, ולהך פסול מהני זריעה דכשיפלו לתוך המקוה שלם יתחשבו כולם מחוברים, אבל פסול דנוטפין שאינם מטהרים ע"י זחילה אינו מטעם זה כלל, דנוטפים במקוה שלם חשיבי שפיר מחוברים וכו' אלא ע"כ טעם אחר הוא מה שהוא או גזה"כ, ולהך פסול לא מהני זריעה, דזריעה לא מהני אלא לשוויה לתלוש מחובר".

הט"ז (רא-ג) הקשה על תרוה"ד "תמיה לי מה חילוק יש בין זה לזה מה לי שהתלוש נעשה ע"י זה כמחובר או המחובר נעשה מחובר כמוהו". וצ"ב מהי טענת הט"ז, ובמאי פליג תרוה"ד. [ועי' באות ז בקושיא נוספת של הט"ז, ובתירוץ החזו"א].

גדר השקה - ביאור פלו' הראשונים

ג) בדברי תרוה"ד מבואר שכשם שהשקה המטהרת את המים מועילה מדין זריעה, דהמים מתחברים לקרקע, [כשם שלגבי טומאה הזריעה מטהרת, משום שהזרע נעשה מחובר לקרקע, כדכתב האמר"מ (טא-יט)], כך גם השקה המכשירה מים שאובין, מועילה מדין זריעה, ולכן השקה מועילה רק להכשיר מים שאובין, שיסוד פסולם הוא משום שהם תלושים, ולכן ההשקה מועילה לחברם, אבל פסולים אחרים כמו זוחלין אין ההשקה מכשירה, כיון שאינם נובעים מחסרון של תלישה, וע"כ אין חיבור ההשקה יכול להועיל להם. וכ"פ האמר"מ (שם) את דברי התרוה"ד. [אמנם הישוע"י (רא-ו) וחזו"א (תנינא ב-טז) פירשו באופנים אחרים, עי' בהערה[[3]](#footnote-4) ולהלן אות ז]. והשתא צ"ב במאי פליג הט"ז.

הישוע"י (רא-ו) הביא שהט"ז הקשה "למה בפסול תלושים אמרינן דע"י חיבור המקוה שלימה נעשו כמחובר ובשני דברים שפסולים במחובר לא יהיה מועיל החיבור עם מי המקוה". מבואר שהט"ז נקט שגדר השקה הוא "חיבור עם מי המקוה", כל' הישוע"י, והיינו שאין המים מתחברים לקרקע ע"י ההשקה, אלא הם מתחברים לחפצא של המקוה, ולכן דינם כדין המקוה. ומבואר היטב דמה"ט טען הט"ז שהשקה צריכה להועיל גם להכשיר פסול זוחלין, למרות שפסולם אינו נובע מטעם שהם תלושים, דכל היכא שהמים הושקו למקוה, הם נעשים מחוברים למקוה, וע"כ דינם כדין המקוה.

לדרך זו תתפרש פלוגתת הראשונים האם מהני השקה למעין, דפליגי בגדר השקה, האם עניינה זריעה וחיבור לקרקע, וע"כ מהני להכשיר שאובין שעניינם תלישה מהקרקע, ולא מהני להכשיר זוחלין שאין פסולם נובע מחמת תלישה מהקרקע, א"ד גדר השקה הוא חיבור למקוה, וע"כ מהני להכשיר גם זוחלין ע"י השקה, כיון שדין המים המושקים כדין מי המקוה. ועי' בסי' ז-ג.

טעם פסול זוחלין

ד) בדרך אחרת י"ל דלכו"ע גדר ההשקה הוא חיבור לקרקע, ולא למקוה, אלא שנחלקו האם טעם החסרון בזוחלין הוא משום שאינם נחשבים כמחוברים לקרקע, דמים עומדים נטפלים ומתחברים לקרקע, אבל מים זוחלים אינם נטפלים לקרקע, כיון שאינם קבועים במקום אחד[[4]](#footnote-5), וע"כ מהני השקה לחברם לקרקע, כעי"ז פירשו חלקת יואב (ח"א יו"ד סי' לב ד"ה ודע) ואבנ"ז (סי' רעא-ה) שבמקוה אין המים גרידא מטהרים, אלא המקום מטהר, דהתרגום של מקוה הוא "בית כנישת מיא", ולכן צריך שהמים יעמדו במקומם, [ויש להוסיף את לשון הר"מ (פ"ב מ"ז) "אח"כ אמר מקוה מים יהיה טהור, והוא 'מקום' מים מכונסין"], א"ד טעם פסול זוחלין אינו משום שאינם מחוברים לקרקע, [אלא משום שקטפרס אינו חיבור, כדכתב הגר"א (רא-ו וצא) ע"פ הריב"ש (סי' רצב), וכ"מ בס' האשכול (סי' נ) ותוס' חדשים (פ"ה מ"ו), א"נ משום שאין דרך מקוה לזחול, כדכתבו הלבוש (רא-ב) עצי ברושים (סי' נא) ערוה"ש (רא-ז) וחי' ר' ראובן (סי' ה)], כדכתב תרוה"ד, וע"כ אין ההשקה מועילה, כנ"ל.

[והא דמעין מטהר בזוחלין, י"ל עפ"ד האחרונים הנ"ל שפירשו שדרך מי מעין לזחול, וע"כ גם בשעת זחילה הוא נחשב כמחובר לקרקע, ול"ד למי מקוה שאין דרכם לזחול, וע"כ אם הם זוחלים הזחילה גורמת שעמידתם על הקרקע תהא עראית, הואיל ואינם קבועים בקרקע כדרכם].

מקור דין השקה בשאובין - פלו' הראשונים

ה) הריטב"א (נדרים מ.) כתב שהדין שמים שאובין אינם פוסלים מקוה שלם הוא קולא דרבנן, והביא ראיה לדבריו בזה"ל "תדע דהא איכא במקואות קולא אחריתי שאפילו יש כאן מקוה פסול שכולה של מים שאובין, ומקוה כשר במקום אחר, וחרדלית מים עוברת ביניהם טהרו שניהם, שהשאובין שהושקו למקוה טהרה הוכשרו מדין זריעה כתרומה טמאה שמטהרת בזריעה, אבל בזוחלין אין מטהרין לעולם אלא מימי מעין". מבואר שמעיקר הדין השקה אינה מועילה להכשיר מים שאובין, כשם שאינם מכשירים מים זוחלין, אלא זוהי קולא שהקילו רבנן בפסול שאובין שהוא פסול דרבנן, כדכתב הריטב"א.

אולם הרא"ש בב"ק (פ"ז ס"ג) כתב "ובלאו ראיה נמי סברא היא, דהא בהשקה נעשו זרועין ליטהר מטומאתן וה"ה להטביל בהן וכו' דמהניא זריעתו להיות כמקוה עצמו דסברא הוא כדפרישית דכיון דמטעם זריעה טהרינן מטומאתם ה"נ הוכשרו מפסלותם וכשר להטביל בהן", מבואר שהשקה מועילה מעיקר הדין להכשיר מים שאובין, מאותה סברא שהיא מועילה לטהר מים טמאים. דברי הרא"ש מבוארים היטב עפ"ד תרוה"ד, דבתרווייהו החיבור לקרקע מועיל לסלק את הטומאה או הפסול של תלוש.

[ועי' ראב"ד (שעה"מ א-ה) שכתב שמים שאובין לא פוסלים מקוה של מ' סאה, משום דילפינן ממעין שאינו נפסל ע"י שאובין, ולא פירש דאיכא השקה כרא"ש, ולא פירש דהוי קולא דרבנן שמקוה שלם לא נפסל, משמע דהוי סברא מעיקר הדין שמעין שהוא שלם אינו נפסל, וילפינן מיניה למקוה. וצ"ב דאף מקוה שיש בו מ' סאה הוא דבר שלם, ואמאי בעינן למילף ממעין. ואולי י"ל שמים שמתווספים למעין אינם נכנסים לתוך המעין, כיון ששיעור מעין הוא בכל שהוא, משא"כ במקוה ששיעורו מ' סאה, אם נכנסים מים שאובין מתחת לגובה מ' סאה, הם נכנסים לתוך המקוה, וע"כ הם פוסלים אותו. וצ"ע].

עוד בגדר השקה

ו) בגדר השקה ישנה לכאורה סתירה, מחד גיסא אי' בגמ' בפסחים (לד:) "מי החג שנטמאו השיקן ואח"כ הקדישן טהורין הקדישן ואח"כ השיקן טמאים, מכדי זריעה נינהו מה לי השיקן ואח"כ הקדישן מה לי הקדישן ואח"כ השיקן", ופירש רש"י "ומים סלקא להו השקה דזו היא זריעתן משעברו עליהן מי המקוה ונעשה חיבור ובטלו", מבואר שגדר השקה הוא זריעה, דכשם שהזורע גרעין טמא, נטהר, הואיל והוא מחובר לקרקע, כך גם המשיק מים למקוה נטהרים, כיון שהם מחוברים לקרקע. והבאנו שכן מבואר בתרוה"ד, דמה"ט לא מהני השקה לטהר זוחלין.

[ויתכן שזוהי גם כונת ס' האשכול (סי' נט) שכתב "דכל מים מחוברים למעין ולמקוה דינן לטהר כמותם, דנעשה זרועים להם בהשקה". ועי' נחל אשכול (סי' נט אות ז) שכתב שבדברי הרא"ש בשם תו"כ משמע דלא כרש"י והאשכול].

מאידך יש להביא ב' ראיות שגדר ההשקה אינו חיבור גרידא כדין זריעה, אלא בעינן שיחול במים שם "מקוה", ומכח שם המקוה חל דין הטהרה:

א' מהא דלא מהני להשיק במקוה שאין בו מ' סאה, וכדכתב השער"י (ג-כו ד"ה אמנם), וז"ל "והנה ענין זריעה זו אינה כפשוטה שנתחברו אל מים שאינם תלושים ונעשו כ"כ מחוברים, דא"כ למה בעינן דוקא מקוה שיש בה מ' סאה, אלא דכמו דמהני מקוה שיש בה מ' סאה לטהר המים טמאים ע"י השקה, כ"כ מושכת המקוה כח טהרה על המים שאובים להכשירם מפסלותם". מבואר שגדר השקה הוא דין של טהרה הקיים במקוה, דכשם שיש במקוה כח טהרה לטהר מים טמאים, כך יש במקוה כח טהרה להכשיר מים שאובין.

ב' הגר"ח (טו"א ז-ה ד"ה והנה י"ל) הוכיח מהא דסגי בהשקה שיהא טופח ע"מ להטפיח, וא"צ שיהא בהשקה שיעור כשפופרת הנאד, שא"צ לצרף את המים למקוה שיהא אחד, "דלא צריכינן כלל לצרפן ליתר המקוה ועיקר דין טהרתן והפקעת שם שאיבה שבהן הוא רק במה שחל עליהם בעצמן שם מקוה, בזה לא צריכינן לדין עירוב, ורק דין חיבור לבד, דכל המחובר למקוה חל ביה שם מקוה, וממילא דפקע מיניה דין שאיבה ונטהר מהגזה"כ דמקוה מים יהיה טהור וע"כ שפיר סגי בזה בטופח להטפיח, דזהו שיעור דחיבור". מבואר שדין השקה הוא שחל על המים שם "מקוה", וע"כ הם נטהרים. וכן הוכיח הגר"ח (סי' תיט), [ע"ש בראיתו].

וכן משמע בל' הרא"ש (בב"ק שם) שכתב "דמהניא זריעתו להיות כמקוה עצמו", משמע שהזריעה מועילה להחשיב את המים שיהיו חלק מהמקוה. ואינו מוכרח, דאפשר שכונתו שיש למים דין כמו מקוה בעלמא. וכ"כ זכרו"ש (פ-ב ד"ה ונראה) "השקה לא מפקיעה תורת שאובין, אלא ע"י השקה למקוה גם הם מקבלים דין הכשר טהרה דמקוה".

ויש לעיין מהא דאי' בגמ' שגדר השקה הוא "זריעה", ולא מטעם "מקוה". וי"ל דאין זו זריעה קרקע, אלא זריעה במי המקוה, ולא סגי בהכי כדי לטהר, אלא זריעה זו מועילה להחיל שם מקוה על המים המושקים, ומכח שם המקוה חל בהם דין טהרה.

אך בדעת התרוה"ד אכתי תקשי, מדכתב שהשקה שייכת רק במים שאובים שהם תלושים, משום שההשקה מועילה לחבר את המים כדין זריעה. וצ"ב אמאי בעינן שיהא שם מקוה, כדמוכח מהא דבעינן שיהיו המים המשיקים בשיעור מ' סאה.

וי"ל דהנה נתבאר בסי' (א-ה) שמהות עניינו של המקוה הוא חיבורו לקרקע, וע"כ א"א לטבול בכלי, או בכיפין, כדאי' בגמ' (חגיגה יט. וחולין לא:), לפ"ז י"ל דמים המחוברים למקוה נעשים כמחוברים לקרקע, כיון שזוהי מהות המקוה, חיבור לקרקע, והחיבור של ההשקה למקוה אינו חיבור גמור המועיל לאחד אותם, אלא הוא מועיל להחשיבם כמחוברים לקרקע, מכח החיבור למקוה. ועי' נזר הקודש (אות טז ויז) שכתב "דעיקר השקה הוא מטעם זריעה לקרקע והמים הוא רק תנאי לטהרה".

ראית הט"ז ויישוב החזו"א

ז) בעצם דברי תרוה"ד הנ"ל, שפירש שהשקה אינה מועילה להכשיר זוחלין, ולכן מעין שריבה עליו מים שאובין או נוטפין אינו מטהר בזוחלין, תמה הט"ז (רא-ג) מהא דמצינו שפעמים מעין שריבה עליו מים שאובין מטהר בזוחלין, כדתנן בפ"ה מ"ג, מעין שהוא משוך כנדל והמשיכו הרי הוא כמות שהיה, [ופירשו הראשונים דאיירי במקום שזחל מתחילה, א"נ כשריבה בגומת המעין], מוכח ששייך שהשקה תכשיר זוחלין.

ותירץ החזו"א (תנינא ב-טז) "כל שרבו הנוטפין הוי זחילת נוטפין ואין כאן זחילת מעין, אבל לענין משהו בעינן שיהיה מחובר למעין והרי הוא מחובר למעין וזה כונת התה"ד, ומ"מ במקום שהיה מהלך בתחלה חשיב המעין ובטלין בו כל המים הבאים עליו ונטפלין למימיו וכנתגדל המעין חשיב". מבואר שהטעם שריבוי המים השאובין אינו פוסל את המעין, אינו מטעם השקה, אלא משום שהמים השאובין נטפלים למי המעין, וחשיב כנתגדל המעין. וצ"ב.

כבר נתבאר שהנידון הוא האם יש להקואה שם של מעין או מקוה, ואין הנידון מתייחס למים, אלא לעצם שם ההקואה, ולפ"ז א"ש דמים שאובין שבאים למקום שהמעין זחל בתחילה, אינם מבטלים את שם המעין ממקומו, אלא הם נטפלים ונעשים לחלק ממנו, ולכן כתב החזו"א דחשיב כנתגדל המעין. ומה"ט נמי א"צ בחיבור גמור [כמו בהשקה], אלא אפילו קטפרס מהני, כדכתב החזו"א (קמא ו-ד). [הר"א מאירוביץ שליט"א].

פלו' הראשונים בדין השקה למעין שאין בו מ' סאה

ח) הראשונים נחלקו בדין השקה למעין שאין בו מ' סאה, הרא"ש (ב"ק פ"ז סי' ג) והג"א (ב"ב סו:) כתבו ששוקת שחוברה למעין שאין בו מ' סאה אינה מטהרת אדם, כיון שלטבילת אדם מעין בעי מ' סאה, וע"כ א"א להשיק מים שאובין למעין שאין בו מ' סאה. וכ"כ הרי"ד (שו"ת סי' סב ד"ה ואתה).

אולם בדברי הרא"ש בהל' מקואות (סי' א) מבואר שאפשר להשיק למעין שאין בו מ' סאה, מדפירש טעם אחר למה א"א לטבול במים שבשוקת, [וכן דחה הר"ש (פ"ה מ"ג) את הפירוש הנ"ל], וכדכתב השער"י (ג-כז ד"ה כתב), [ופירש שהרא"ש חזר בו]. וכ"כ המהרי"ק (שורש נו ד"ה ומאחר). וכ"מ בשו"ת הרא"ש (ל-ד). וצ"ב במאי פליגי. וי"ל בתרי אנפי:

א' פליגי בנידון הנ"ל בביאור דין השקה, דאם ההשקה מחברת את המים למקוה, והדין מקוה מכשיר את המים, א"כ בכה"ג שאין במעין שיעור מ' סאה, כיון דלית ליה דין טהרה, אין בכחו לטהר את המים [לגבי אדם], וכדמבואר בדברי המהרי"ק (שורש נו סוד"ה ומאחר), אבל אם ההשקה מחברת את המים לקרקע, ע"י שמחברתם למקוה, א"כ גם בכה"ג שאין למעין שיעור מ' סאה, ואינו מטהר אדם, מ"מ כיון שהוא מטהר כלים, חשיב מחובר לקרקע, וע"כ המים המחוברים לו נעשים מחוברים לקרקע.

דרך זו מבוארת בדברי השער"י (ג-כז ד"ה כתב בתו"ד) שכתב שהיה מקום לומר שכיון שמעין שאין בו מ' סאה מטהר כלים לכן אפשר גם להשיק בו מים שאובין, אלא שהשער"י דחה מהא דמוכח שא"א להשיק למקוה כל שהוא, כנ"ל, וע"כ הסיק כשיטתו שגדר השקה הוא חיבור למים. ולפ"ד החולקים א"ש. שו"ר שכ"פ בית אפרים (יו"ד רי"ס נג) הגר"ח (סי' תיט) ואמר"מ (א-לח) שהראשונים נחלקו בביאור ענין ההשקה, כנ"ל. אך עי' לחו"ש (שם-צב) שכתב שביאור הבית אפרים אינו מוכרח.

ב' פליגי האם הדין שמעין אינו מטהר אדם כשאין בו שיעור מ' סאה הוא דין בעצם המעין, דזהו דין בחפצא של המעין שאינו מטהר בפחות ממ' סאה, ולפ"ז גם א"א להשיק אליו מים אחרים, דלגבי אדם לית ליה דין מעין, א"ד אין דין בחפצא של המעין שיהא בו מ' סאה, אלא זהו דין בגברא, דמעשה טבילה של אדם בעי מ' סאה, ולפ"ז אפשר להשיק אליו מים אחרים. שו"ר שכ"פ השער"י (שם) בדעת הרא"ש בב"ק דמה"ט מהני ההשקה. וכ"כ הזכרו"ש (פ-ב ד"ה ונראה).

סימן ז

בדיני השקה

שם

דין מים שנפסקה השקתן - פלו' הראשונים

א) הראשונים נחלקו בדין מים שאובים שהושקו למי גשמים, והופסקה השקתן, הרא"ש (שו"ת לא-ב) נשאל האם המים חזרו לפסולם, וענה הרא"ש דכיון שפקע שם שאיבה מינייהו אינם נפסלים עוד "מידי דהוה אמים טמאים שהשיקן למקוה דהוו כזרועים ונבטלים לגבי מקוה ופקע שם טומאה מינייהו", והאריך להוכיח כדבריו מכמה דוכתי. וכ"פ הטור והשו"ע (רא-נב).

מאידך רבינו ירוחם (כו-ה) הביא שהמפרשים נסתפקו בדבר, והובא בב"י (שם). וכן הוכיח הגידו"ט (שאלה י ד"ה ואפשר) מדברי הרמב"ם, הובא בחלק הציונים פ"ו מ"ג. [אך הלחו"ש (שם-צה ד"ה ועל) השיגו]. וצ"ב מהו הנידון.

עוד יש לעיין דהנה האחרונים נחלקו בדין מים שהתערבו ממש, הגידו"ט (שאלה י) כתב שבאופן שהמים התערבו ממש לכו"ע המים כשרים לעולם, ולא פליגי אלא באופן שהמים לא התערבו, אלא רק נגעו אלו באלו. [ולפ"ז יישב את ראית הרא"ש ממתני' (פ"ו מ"ג) כדהבאנו בחלק הציונים (שם)]. מאידך הלחו"ש (רא-צה ד"ה ועל) כתב שאין סברא לחלק בין השקה לתערובת. וצ"ב מהי סברת הגידו"ט.

[עוד כתב הגידו"ט שבג' לוגין שהוא שאובין דרבנן לכו"ע מהני השקה להכשירם לעולם. לפ"ז יישב את ראיות הרא"ש ממתני' פ"ג מ"ב ופ"ו מ"ג, כדהבאנו בחלק הציונים (שם ושם). אולם הלחו"ש (שם-צה ד"ה ועל הראיה שכתב הרא"ש מהך) כתב בדעת הרא"ש שכיון שלא מצאנו חילוק זה בפירוש, אין לנו לחלק מדעתנו. וכן מבואר בדברי הצמח צדק (סו"ס קעא) והחזו"א (תנינא ג-ז) שלא חילקו בדבר, מדכתבו שדין ג' לוגין שבראשו שהושקו למקוה תליא בפלוגתת הראשונים. וכ"מ מסתימת דברי שאר האחרונים שלא חילקו בדבר. וכך נקט מקוה ישראל (ביאור ב"י סי' עה), וע"כ כתב שמש"כ הרא"ש שהמקוה נשאר כשר גם לאחר שפסקה ההשקה, מהני גם בשאובין דאו', ומבואר שהנידון של הרא"ש נאמר גם בשאובין דרבנן].

ביאור פלוגתת הראשונים

ב) בביאור הפלוגתא י"ל בתלת אנפי: א' הבאנו (בסי' יא) שישנו נידון האם החסרון של מים שאובין הוא פסול במים, דמים שאובין הם מים פסולים, א"ד זהו חסרון בשם המקוה, דהקואה שנעשתה ע"י מים שאובין אין לה שם של מקוה. לפי הצד הא' גדר ההשקה הוא להכשיר ולטהר את המים, משא"כ לפי הצד הב' גדר ההשקה הוא שההקואה מקבלת שם מקוה, כיון שהיא מחוברת למקוה.

לפ"ז מבוארת פלוגתת הראשונים בדין השקה שהופסקה, דאם גדר ההשקה הוא להכשיר את המים, א"כ דמי למים טמאים שההשקה מטהרת אותם, ושוב אינם חוזרים לטומאתם, כפי שדימה הרא"ש, משא"כ אם גדר ההשקה הוא שהמים השאובין מקבלים שם מקוה, כיון שהם מושקים למקוה, א"כ כאשר פסקה ההשקה, שוב אין סיבה שיהא למים השאובין שם מקוה. שו"ר שכ"פ הגר"ח (סי' תיט וסו"ס תכ).

לפ"ז צ"ל שכאשר המים נתערבו לכו"ע יש בכח העירוב לטהר את המים השאובין לגמרי, כיון שהם מעורבים לגמרי.

ב' הבאנו [באות ג' וו'] שישנו נידון מהו גדר השקה, האם השקה גורמת לחבר את המים לקרקע, ולכן מים שאובין נעשים מוכשרים, הואיל וטעם הפסול הוא משום שהם תלושים, ולא מחוברים לקרקע, וההשקה מועילה לחברם בחזרה לקרקע, וזוהי שיטת התרוה"ד, א"ד השקה גורמת לחבר את המים למקוה, וע"כ דינם כדין המקוה, וזוהי שיטת הט"ז והאחרונים.

לפ"ד תרוה"ד שההשקה מחברת את המים לקרקע, יש להשוות ולדמות דין מים שאובין למים טמאים, דכשם שהחיבור של מים טמאים לקרקע מטהר אותם, דכל המחובר לקרקע טהור הוא, ושוב אינם חוזרים להיות טמאים, גם לאחר שנפסק החיבור, כך גם החיבור של מים שאובין מכשיר אותם, ושוב אינם חוזרים לפסולם, כיון שכבר התחברו לקרקע, ובטל פסולם. ומבוארת שיטת הרא"ש.

לפ"ד האחרונים שההשקה גורמת לחבר את המים למקוה, וע"כ דינם כדין המקוה, שייך לומר שההשקה מכשירה אותם רק כל זמן שהם מחוברים למקוה, אבל לאחר שהופסקה ההשקה חזרו לפסולם, כיון שסיבת הפסול לא פקעה, דאכתי הם מים שאובים, אלא שכיון שהם מחוברים למקוה, כל זמן שהם מחוברים למקוה יש להם דין של מקוה, וע"כ הם כשרים לטבילה, אבל לאחר שפסק החיבור, הדר דינא שהם מים שאובין. ומבוארת שיטת החולקים על הרא"ש.

שו"ר שכ"פ הגידו"ט (שו"ת סי' י) ובית אפרים (יו"ד רי"ס נג) שהראשונים הנ"ל נחלקו בגדר השקה.

לפ"ז יש לפרש את דברי הגידו"ט שכתב שאם המים נתערבו ממש מהני להכשירם לעולם לכו"ע, כיון שבכה"ג לכו"ע המים השאובין נעשים מחוברים לקרקע, כיון שהם התערבו לגמרי עם מי המקוה, וע"כ הכשרתם מועילה לעולם.

ויתכן שהרא"ש סבר כדברי האחרונים, ולכן הוצרך הרא"ש להוכיח שגם לאחר שהופסקה ההשקה לא חזרו לפסולם, אלא שהסתפק האם החיבור למקוה מפקיע את הפסול, ולכן גם לאחר שיסתיים החיבור, לא יהיו המים פסולים, וכדין מים טמאים שנפקעה טומאתם, א"ד החיבור למקוה רק נותן להם דין של טהרה, כיון שהם מחוברים למקוה, אבל עצם הפסול לא נפקע, ולכן כאשר פסק החיבור חזרו להיות מים פסולים.

ועי' בחלק הציונים (פ"ו מ"ח) מה שנתבאר בדברי הרא"ש וס' האשכול (סי' נד) שכתבו דבעינן שתחילת ההשקה תהא בשיעור שפוה"נ, והמשך ההשקה סגי שיהא כחוט השערה.

ג' יתכן לפרש דלכו"ע גדר ההשקה הוא יצירת שם מקוה, אלא שנחלקו האם יצירת שם מקוה נעשית ע"י הטפלת המים למקוה, ואין למים המושקים שם מקוה עצמי, אלא הם מים הטפלים למקוה, ולכן ההשקה מועילה רק כל זמן שהם מחוברים למקוה, דרק אז הם טפלים לו, א"ד ההשקה מועילה ליצור למים שם מקוה עצמי, וע"כ גם אם פסק החיבור, נשאר להם דין מקוה. א"נ יתכן דס"ל שעצם זה שהמים נעשים טפלים למקוה, זוהי סיבה להפקיע את פסולם לגמרי.

דין השקה לטהר הוייתו ע"י טומאה - פלו' הראשונים

ג) תנן (פ"ו מ"ח) "מטהרין את המקוה העליון מן התחתון כיצד מביא סלון של חרס" וכו', הראשונים [הו' בתוי"ט] נחלקו היאך מהני להכשיר ע"י סלון, והא סלון מקבל טומאה, [דפשוטי כלי מתכות מקבלים טומאה]. הרשב"א (שעה"מ ח שו"ת ח"ג סי' רכח והמיוחסות סי' רכז) פירש שהסלון אינו מקב"ט, כיון שהוא קבוע בקרקע. הרא"ש (הל' מקואות סי' יב) פירש דכיון שהמים מחוברים למקוה מהני השקה להכשירם. וכתבו הב"י (שם-מט) והב"ח (שם-נב) שהרשב"א פליג וס"ל שפסול הויתן ע"י טומאה נאמר גם במים שמחוברים למקוה.

מבואר שהראשונים נחלקו האם השקה מועילה להכשיר מים שנפסלו מדין הוייתן ע"י דבר המקב"ט. [ועי' בחלק הציונים (פ"ו מ"ח) שיש מהאחרונים שפירשו שהראשונים לא פליגי]. וצ"ב במאי פליגי.

ביאור פלוגתת הראשונים

וי"ל דפליגי בגדר השקה, האם עניינה לחבר את המים, [כדכתב תרוה"ד (סי' רנד)], וע"כ אינה שייכת כי אם בפסול שאובין שהוא מטעם תלוש, א"ד עניינה להחשיב את המים כחלק מהמקוה, שיחול בהם שם מקוה, כדכתבו הגר"ח (טו"א ז-ה ד"ה והנה י"ל וסי' תיט)) וזכרו"ש (פ-ב ד"ה ונראה), וכעי"ז כתב השער"י (ג-כו ד"ה אמנם)], וע"כ היא מועילה גם בשאר פסולים. דרך זו מבוארת בדברי האבנ"ז (יו"ד רעא-יב) וקה"י (טהרות נז-ג) [בקצרה]. [אמנם יש מהאחרונים שלא פירשו כפירוש זה, כדהבאנו בחלק הציונים פ"ו מ"ח].

עי"ל דפליגי האם השקה מכשירה את המקוה הנוסף, ולכן ההשקה עצמה נחשבת כמהוה את המקוה ע"י דבר המקב"ט, א"ד ההשקה אינה אלא מטפילה את המקוה הפסול למקוה הכשר, וע"כ לא חשיב "הויה", כיון שלא יצר דין כשרות במקוה, אלא הטפילו למקוה הכשר, וממילא הוא כשר כמותו.

יש להעיר דהנה תרוה"ד אמר את יסודו עפ"ד הרא"ש, ומבואר שנקט בדעת הרא"ש שגדר השקה הוא לחבר את המים לקרקע, וע"כ מהני להכשיר פסול שאובין, אולם הרא"ש כתב שהשקה מועילה גם להכשיר פסול הוייתו ע"י דבר המקב"ט, והתם ל"ש הך טעמא. [בני החבורה].

היה מקום ליישב עפ"ד הג' פרישה (רא-נד) ומי השילוח (סי' ה ס"ק יב) שכתבו שהרא"ש הכשיר השקה במים שנפסלו משום שהוייתו ע"י טומאה, רק כל זמן שהמים מחוברים למקוה או למעין, אבל אם נפסק הקילוח, בטל הכשרם. לפ"ד י"ל שהרא"ש מודה שבשעת החיבור גדר ההשקה הוא יצירת שם מקוה, ולכן הוא מועיל בכל הפסולים, ומה שנקט הרא"ש שגדר השקה הוא חיבור המים לקרקע, היינו ההשקה המועילה גם לאחר שהופסקה, ולגבי השקה זו כתב הרא"ש דלא מהני בשאר פסולים.

אולם הרא"ש איירי במי גשמים שירדו לתוך מי המקוה, ובכה"ג המים מחוברים כל הזמן, ובכל זאת נקט שגדר ההשקה הוא לחבר את המים השאובין לקרקע. אמנם יתכן שבגונא שרבו הנוטפין על הזוחלין, חשיב כנפסק החיבור, כיון שעתה אין בכח המים הכשרים להשיק, כיון שהם המיעוט, אלא בעינן לכח הטהרה שהיה קיים מכח החיבור מעיקרא. וצ"ע.

פרק שני - הטמא

סימן ח

בענין חזקת האדם הטמא

משנה ב'

א) מתני': "מקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו על גביו למפרע בין ברה"י בין ברה"ר טמאות". הגמ' בנדה (ב:) פירשה שדין זה הוא דין ודאי, ונפק"מ ששורפין עליו את התרומה. וכן מבואר מהא דתני בתוספתא (סוף פ"א) שר"ש פליג וסבר שברה"י תולין, מבואר שלדעת רבנן ברה"י לא תולין, אלא שורפין. וכן הוכיח החזו"א (ידים ו-ג), והשיג על המלבושי יו"ט (דיני חזקה ג) שלא כתב כן, ע"ש.

עוד אי' בתוספתא (פ"ב) "שני מקואות באחד יש בו מ' סאה ובאחד אין בו טבל באחת מהן מטומאה חמורה ועשה טהרות תלויות", והקשו האחרונים אמאי לא מוקמינן לגברא על חזקת טומאתו, ונטמאנו בתורת ודאי. ומ"ש מהא דתנן גבי מקוה שנמדד דמוקמינן לגברא על חזקת טומאתו, וע"כ הוא מטמא בתורת ודאי.

קושית המל"מ

המל"מ (מקואות י-ז) תירץ דבמקוה שנמדד איכא ריעותא קמן, דנמדד ונמצא חסר, משא"כ הכא דליכא ריעותא קמן[[5]](#footnote-6). ותמה הפמ"ג (גינת ורדים כלל סב ד"ה והנה וראש יוסף חולין יב. ד"ה והנה הר"מ) דכ"ש הוא, דהתם איכא חזקה דמקוה, ובכל זאת מטמאים בודאי מכח חזקת הגברא וחזקה דהשתא, כ"ש הכא דאיכא חזקה אלימתא דגברא.

ישוב המלבושי יו"ט

אך המלבושי יו"ט (ח"ב דיני חזקות סי' ג ד"ה אמנם) יישב דמקוה שנמדד כיון שהוא חסר לפניך, לא מהני להוציא חזקת הטמא מחזקתו, דלא איתרע חזקתו במה שטבל, משא"כ בב' מקואות כיון דאתחזק כאן גם מקוה כשר, לא מהני חזקת הטמא לומר שודאי טבל, ולכן הוי ספק טמא. וצ"ב.

וי"ל ע"פ מה ששמעתי מהגרר"ש שליט"א בשם הגרח"ש זצ"ל שגדר כל החזקות הוא לסלק את הספק ע"י העמדת המצב על פשטותו וסתמו, ולפ"ז י"ל דבכה"ג שיש בודאי מקוה כשר לפניך, אין בכח החזקה לומר שלא להסתפק, ולהעמיד את המצב על פשטותו, דכיון שברור שיש כאן מקוה א' כשר, זוהי סיבה להסתפק, ואין כאן סתמא ופשטות שלא נטהר מטומאתו. וזהו הביאור בדברי המלבושי יו"ט שנקט שבכה"ג ליכא כלל חזקה, כיון שאין בכוחה לסלק את הספק.

קושיות החזו"א

ב) החזו"א (ידים ו-ה) הביא שהמלבושי יו"ט פירש דכל דלקח מן התערובות, אחד מכשיר ואחד אינו מכשיר, ליכא דין חזקה, והוי ספק השקול. והקשה ב' קושיות:

א' לפ"ד איירי ברה"ר, דברה"י הוי ספק כודאי. וע"כ הקשה דא"כ הו"ל למתני רה"ר. וכן עמד ע"ז המלבושי יו"ט (שם ד"ה מ"מ), וכתב דאה"נ לפי הל"ק בגמ' בנדה (ג.) דס"ל שילפינן סוף טומאה מסוטה צ"ל שהתנא איירי רק ברה"י, [וס"ל כר"ש דאמר שתולין, ול"ל תרתי לריעותא], אבל ברה"ר ספיקו טהור, הואיל ואיתרע חזקת טומאה, אבל לפי הל"ב [שהרמב"ם פסק כוותה] דס"ל שלא ילפינן סוף טומאה מסוטה, צריךלהעמיד את דינא דמתני' ברה"ר.

ב' עיקר הדין לא שמענוהו. והוסיף להוכיח מהא דמצינו בכמה דוכתי שאף בלוקח מן התערובת אזלינן בתר חזקה, למרות שהצד של האיסור הוחזק לפנינו.

ג' עוד יש להעיר מהא דפירשו הרבה ראשונים [רמב"ם (בפיה"מ ובמקואות י-ו) ר"ש רא"ש ורע"ב, וכ"כ השו"ע (רא-עא)] שהטעם שספקו טמא משום דאוקי גברא בחזקת טומאה, ומשמע דקאי על כל ג' דיני מתני', ואילו לפ"ד המלבושי יו"ט בסיפא דאיירי בב' מקואות ליכא חזקה, כיון שישנו מקוה כשר לפניך.

[אמנם יש מהראשונים [ראב"ד (שעה"מ ג-ב) ורשב"א (תוה"ב ריש שעה"מ)] שפירשו שהטעם שספיקו טמא משום דהוי ספיקא דאו'. ולכאורה כך צ"ל בדעת המלבושי יו"ט (דיני חזקה סי' ג) שכתב גבי ב' מקואות, שא"א ללכת בתר חזקה, כיון שיש בודאי מקוה כשרה לפנינו. אולם המאירי הזכיר את ב' הטעמים, גם דהוי ספיקא דאו', וגם דאיכא חזקה, וא"כ יתכן שגם ש"ר מודו ליה].

וביותר, דהנה הש"ך (שם-קמה) חס"ד (א-טז ד"ה וראיתי) משנ"א ולחו"ש (לחם שם-רסז ושמלה שם-קיז) פירשו שהראשונים הוצרכו לפרש דאיכא לטעמא דחזקה, משום שדינא דמתני' איירי נמי ברה"ר, ובכה"ג ל"ש לומר שספיקא דאו' לחומרא, [ועי' בחלק הציונים בנפק"מ נוספות בטעמא דחזקה], ואילו לפ"ד המלבושי יו"ט לכאורה אין טעם לטמא ברה"ר, הואיל וליכא חזקה, וכדכתב המלבושי יו"ט בהדיא, אליבא דל"ק, כנ"ל.

ד' עוד יש להעיר דהנה ר' יוסי דס"ל שספיקא דרבנן לחומרא במקום חזקה איירי גם בדין ב' מקואות א' יש בו מ' סאה וא' אין בו, ולפ"ד המלבושי יו"ט דבכה"ג ליכא חזקה, צ"ב אמאי לא אמרינן ספיקא דרבנן לקולא, והא ליכא חזקה, כיון שיש בודאי מקוה כשר לפנינו.

פלו' הראשונים בביאו"ד ר' יוסי

אמנם בדברי הראשונים והאחרונים מבואר שנחלקו בביאור דברי ר' יוסי, אמאי סבר שספק דרבנן במקום חזקה לחומרא, דהנה בדברי הראשונים מבואר שנחלקו בדין חזקה כנגד חזקה, האם ר' יוסי מודה שספיקא לקולא, ופליגי בביאור הגמ' בעירובין (לו.) שהק' סתירה בדברי ר' יוסי, מהא דתני שספק עירוב כשר, ותירצה הגמ' "רבא אמר התם היינו טעמא דר' יוסי העמד טמא על חזקתו ואימא לא טבל אדרבה העמד מקוה על חזקתו ואימא לא חסר במקוה שלא נמדד", רש"י פירש "מתני' איכא חזקה לקולא ולחומרא העמד אדם על חזקת תחום ביתו ואימר לא עירב העמד תרומה על חזקתה ועירב ובדרבנן לקולא אזלינן", וכן העתיקו תוס' (שם לה: ד"ה אמר). מבואר שכאשר ישנה חזקה כנגד חזקה מודה ר' יוסי דאזלינן לקולא, דדוקא כאשר יש דין לפסוק כמו החזקה, לא נאמר הכלל שספיקא דרבנן לקולא, אבל כשיש ב' חזקות סותרות, אין החזקה יכולה להכריע את הדין, ולכן נאמר הכלל שספיקא דרבנן לקולא.

אולם הריטב"א (שם ד"ה התם) פירש "בתר חזקת העירוב אית לן למיזל דעלה אתי' למידן, ולא בתר חזקת גברא", מבואר שהריטב"א הוצרך לפרש שישנה עדיפות לחזקת העירוב, ולכן מודה ר' יוסי שספיקא לקולא, אבל אם היתה חזקה כנגד חזקה, לא היה מודה ר' יוסי, אלא היה סובר דלא אמרינן ספיקא דרבנן לקולא.

וכן מבואר בדברי הרשב"א (שו"ת ח"א סי' תא), והביאו הש"ך (סי' קי דיני ס"ס אות כז), שכתב שר' יוסי סובר שלא נאמר דין ספיקא דרבנן לקולא בין במקום חזקה קמא, בין במקום דאיתחזק איסורא, [כגון אם היו לפנינו חתיכה של איסור דרבנן וחתיכה של היתר, ונאבדה א', א"א להקל מדין ספיקא דרבנן לקולא, כיון דאיתחזק איסורא קמן], ומבואר דתרווייהו חד טעמא נינהו, והיינו דבמקום שיש חזקה דמי למקום שאיתחזק איסורא, שא"א להקל.

בטעם הדבר י"ל שרבנן הקילו בספיקותיהם רק במקום שאין סיבה גמורה להסתפק, אבל כאשר איתחזק איסורא, כיון שהצד האוסר קיים לפנינו, ל"ש להתעלם מהספק, ולהקל בו, וזהו הטעם שבמקום שיש חזקת איסור, א"א להתעלם מהספק ולהקל בו.

וכן נחלקו האחרונים בדין ספיקא דדינא, דאין בכח החזקה לשנות את הדין, האם מודה ר' יוסי דאמרינן ספיקא דרבנן לקולא, כנה"ג (סי' יח) [הו' בקצרה ברע"א (שו"ת קמא סי' סד)] כתב שבספיקא דדינא לא מהני חזקה, דמשום החזקה לא ישתנה הדין, והקשה המלבושי יו"ט (שם סי' ד) מהא דכתבו הראשונים שבספק האם נאכל העירוב בבין השמשות, סבר ר' יוסי דלא אמרינן ספיקא דרבנן לקולא, והא בכה"ג הוי ספיקא דדינא, ולא אזלינן בתר חזקה, וא"כ אמאי סבר ר' יוסי דלא אמרינן ספיקא דרבנן לקולא.

מבואר בדברי המלבושי יו"ט שנקט שבמקום שהחזקה אינה מכריעה את הספק, כמו ספיקא דדינא, מודה ר' יוסי דאמרינן ספיקא דרבנן לקולא, וכנה"ג נקט שגם בסיפא דדינא פליג ר' יוסי, והיינו משום דדמי לאיתחזק איסורא, דאף במקום שהחזקה אינה מכריעה את הספק, היא גורמת להעמיד את הספק לפנינו, וא"א להתעלם ממנו, וע"כ לא נאמר הכלל שספיקא דרבנן לקולא.

והשתא לסוברים שדברי ר' יוסי נאמרו גם במקום שהחזקה לא מכריעה את הדין, א"ש דר' יוסי איירי נמי בב' מקואות, ואף שבכה"ג ליכא חזקה, כיון דאיכא ריעותא, אלא "תולין", בכל זאת לא אמרינן ספיקא דרבנן לקולא, כיון שהצד לאסור התחזק לפנינו, ודמי לאיתחזק איסורא.

אך לפי מה שנקט המלבושי יו"ט בעצמו דבעינן לכח הוראת החזקה כדי שלא נפסוק לקולא, אכתי תקשי אמאי החמיר ר' יוסי בב' מקואות, והא ליכא חזקה, הואיל ואיכא ריעותא בהא דמקוה כשר לפניך, ועוד למה ברה"ר לא מטהרים מדין ספק טומאה ברה"ר.

יישוב הר"ש

ג) וכבר התקשה בדבר הר"ש מכת"י, [והוסיף שאין ליישב שהמשנה ס"ל כר"ש, דס"ל שגם במקוה שנמדד תולין, דבכה"ג ר"ש מודה דצריך ליזיל בתר חזקת הטמא, כיון שאין חזקה כנגדה]. ותירץ "דאפילו לרבנן מודו דהכא תולין לכל הפחות ברה"ר, דלא דמי לאחריני דאוקמי' אחזקתן דאין לנו לבדות מדעתינו דנשתנה הדבר מכמות שהיה, אבל הכא דאיכא שני מקואות וחד מינייהו כשר בודאי שיש לתלות שטבל בזה כמו בזה, אמרי' תולין". ויתכן שזהו הביאור גם בדברי המאירי הנ"ל. וצ"ב.

עוד מבואר בדברי הר"ש שהסתפק בדין רה"י, ודלא כדכתבו המלבושי יו"ט והחזו"א דאיירי דוקא ברה"ר. וצ"ב אמאי ליכא לדין ספק כודאי.

[תוס' (נדה ב: סוד"ה והלל) כתבו שלמרות שחזקת סוטה איתרע ע"י הקינוי וסתירה, מ"מ אית לה חזקה שאינה טמאה ודאי, מבואר שחזקה שיש בה ריעותא מועילה להורות שלא לפסוק להיפך ממנה. לפ"ז א"ש דאף בב' מקואות שיש ריעותא בחזקה, ואינה מכריעה את הדין, אלא נשאר ספק, מ"מ ליכא לדין ספק טומאה ברה"ר, כיון שאין בכחו להכריע כנגד החזקה האומרת שלא לטהר בודאי].

יש לדקדק בדברי הר"ש שהוצרך להאריך לפרש את ענין החזקה, וביאר "דאין לנו לבדות מדעתינו דנשתנה הדבר מכמות שהיה", והא לפי הביאור הנ"ל סגי למימר "דאוקמי' אחזקתן", וא"צ לפרש מהו ענין החזקה. [וכן יש להעיר על הרמב"ם (במשנה א') שפירש "העמד טמא על חזקתו, ומאחר שנתבררה להו הטומאה לא תהיה לו ודאי טהרה עד שגם היא תתברר לנו", ואולי כוונתו לפרש מהו ענין החזקה].

והנה מצינו בדברי האחרונים[[6]](#footnote-7) שייסדו שישנם ב' סוגי חזקות, א' חזקה הפושטת ומכריעה את הספק, והיינו שהחזקה אומרת להתנהג כאילו התברר הספק, ב' חזקה שעניינה הוא לא לגרע את חזקת ההיתר בשביל הספק, דאף שנשאר ספק, א"א לשנות את הדין מחמת הספק.

עוד נתבאר [במס' נדה] שיש חילוק בין החזקות לגבי חזקה בשורש הספק, דלגבי חזקה שאין בה ריעותא כתב התורא"ש (נדה ג.) [וכ"כ הרש"ש (שם) חכמ"ב ומעיל שמואל (אספ"ז הישן שם), וכעי"ז פירש הפנ"י (שם)] שחזקת המקוה עדיפה מחזקת הטובל, משום שהספק על האדם נובע כתולדה מהספק על המקוה, ולכן ראשית דנים על המקוה, ומעמידים אותו על חזקת טהרתו, וממילא גם האדם טהור, כתולדה מדין המקוה, ואילו לגבי חזקה שאין בה ריעותא מבואר במסקנת הגמ' שמצרפים גם את חזקת האדם הטובל, [כה"ק האחרונים [ישוע"י (אה"ע יז-כט) חמד"ש (יו"ד ד-ו) ושער"י (ב-ב ד"ה אמנם)][[7]](#footnote-8).

מבואר שלמסקנא אזלינן בתר חזקת האדם, כיון שבחזקת המקוה יש ריעותא דהשתא, ולכן אין בכוחה לפשוט את הספק, אלא רק לומר אל תפסלנו מספק, וע"כ אפשר לצרף גם את חזקת האדם, כיון שהספק על המקוה לא נפשט.

[וכן מבואר בדברי הגר"א, דהנה הר"ן בתשובה (סי' סו) כתב שמקוה שהוחזקו מימיו שיהיו מתחסרים והולכים אם הוחזק שמימיו מתמעטים פחות ממ' סאה, הטובל בו טמא, כיון שבכה"ג ליכא חזקת מקוה, אבל אם הוחזק שמימיו מתמעטים מעט, אך לא הוחזק שמימיו מתמעטים פחות ממ' סאה, הטובל בו טהור, כיון דאיכא חזקת מקוה, למרות שישנה סיבה להסתפק דלמא התמעט פחות ממ' סאה, הואיל והוחזק שמימיו מתמעטים.

המג"א (ח-יא) הוכיח מהר"ן שחזקה העשויה להשתנות ל"ה חזקה. אך הגר"א (שם-ט) חלק וכתב שאין זה הטעם, אלא משום שיש חזקת טמא כנגד המקוה. וצ"ב דא"כ גם כשלא הוחזק שיהיו מימיו מתמעטים פחות ממ' סאה, איכא להך טעמא, דאיכא חזקת הטמא כנגד המקוה.

אלא מוכח שחזקה שאינה עשויה להשתנות מכריעה ופושטת את הספק על המקוה, ושוב לא דנים על הגברא, הואיל וכבר הסתלק הספק, משא"כ בחזקה העשויה להשתנות אין החזקה מסלקת את הספק, ולכן חזקת הגברא מועילה לטהר].

לפ"ז מבואר דאין כונת הר"ש לומר שאין חזקת טמא, אלא כונת הר"ש לומר שזוהי חזקה גרועה, וע"כ אזלינן בתר חזקת הטהרות, דדוקא חזקה שאין בה ריעותא מסלקת את הספק, וע"כ לא אזלינן בתר החזקה של הטהרות, כדפירש הריטב"א, ולכן במקוה שנמדד ונמצא חסר, שאין ריעותא בחזקת הטמא, בכוחה לסלק את הספק, וע"כ לא אזלינן בתר חזקת הטהרות, משא"כ בב' מקואות, כיון שיש מקוה כשר לפנינו, אין בכח החזקה להכריע ולפשוט את הספק, אלא רק לומר שלא לשנות את הדין מחמת הספק, ולכן אזלינן בתר חזקת הטהרות, כיון שהספק לא הסתלק.

והשתא מיושבות ד' הקושיות על הר"ש, א' קושית החזו"א אמאי ליכא לדין ספק טומאה ברה"ר, מיושבת, כיון שישנה חזקת טומאה של הגברא, ואף שהיא חזקה גרועה, שיש בה ריעותא, ואין בכוחה לפשוט את הספק, מ"מ בכוחה לומר שמספק לא לשנות את הדין, וע"כ ליכא לדין ספק טומאה ברה"ר.

ב' קושית החזו"א מהא דמצינו בעלמא דאזלינן בתר חזקה למרות שהצד של האיסור הוחזק לפנינו, מיושבת, דאף הכא אזלינן בתר חזקה, אלא שאין זו חזקה המכריעה את הספק, אלא חזקה האומרת שלא לשנות את הדין מספק.

ג' ההערה ממש"כ הראשונים שהטעם שספקו טמא משום דאוקי גברא בחזקת טומאה, מיושבת, דאף בסיפא דאיירי בב' מקואות איכא חזקה, ולכן כתבו האחרונים שדינא דמתני' איירי גם ברה"ר, כנ"ל.

ד' ההערה מהא דר' יוסי דס"ל שספיקא דרבנן לחומרא במקום חזקה איירי גם בדין ב' מקואות, מיושבת, דאף בב' מקואות איכא חזקה, וע"כ סבר ר' יוסי דלא נאמר דין ספיקא דרבנן לקולא. [עיקרי הסימן הנ"ל - מאות ב- שמעתי מהר"א מאירוביץ שליט"א].

סימן ט

בענין מים שאובין שנפלו לא' מהמקואות

משנה ג'

א) תנן "שני מקואות א' יש בו מ' סאה וא' אין בו נפל לאחד מהן ואינו יודע לאיזה מהן נפל ספקו טהור מפני שיש לו במה יתלה היו שניהם פחותים ממ' סאה ונפל לא' מהם ואינו יודע לאיזה מהן נפל ספקו טמא שאין לו במה יתלה". מבואר שאם נפלו ג' לוגים מים שאובין, ואין סיבה לתלות במקוה א' יותר מהשני, שניהם פסולים.

אי' בתוספתא (פ"ב) [הובא בר"ש] "ב' מקוואות שאין בהם מ' סאה ונפלו ג' לוגין לתוך אחד מהן ואין ידוע לתוך אי זה מהן נפלו ואח"כ ירדו גשמים ונתמלאו ר' יוסי אומר אומרים לו שלא יטבול באחד מהן ואם טבל באחד מהן ועשה טהרות טהורות מפני שזה ספק מים שאובין למקוה" וכו'. מבואר שאם נפלו ג' לוגין מים שאובין, ואין סיבה לתלות במקוה א' יותר מחבירו, לכתחילה לא יטבול, אבל אם טבל ועשה טהרות טהורות. וכ"פ השו"ע (רא-עב).

וצ"ב אמאי קאמר שבדיעבד הוי טבילה, והא בכה"ג א"א לתלות שהג' לוגין נפלו לתוך א' מהם, כיון שאין בשניהם מ' סאה. ומ"ש מהא דתנן במתני' שבכה"ג ספיקו טמא, כיון "שאין לו במה יתלה".

הנוב"י (רי"ס סה) עמד על שאלה זו, וכתב "כיון שטבל באחד ובשני לא טבל שום אדם מקרי יש במה לתלות", מבואר דכיון שטבל רק במקוה א', א"צ לדון על המקוה הב', וע"כ אפשר לתלות שהג' לוגין נפלו למקוה השני. וכ"כ הישוע"י (רא-לז), ע"ש. לפ"ד פירש הנוב"י דהא דתנן ש"ספקו טמא", היינו שלכתחילה לא יטבול בהם, אבל בדיעבד הוי טבילה, וא"צ לחזור ולטבול, אפילו לר' יוסי.

ויש להעיר מל' מתני' דתני "ספקו טמא", ובשלמא לפ"ד המאירי (ד"ה שני - הב') ערוה"ש (רא-רט) [והניח בצ"ע] והחזו"א (ידים ו-א וי-ד ד"ה בנו"ב) שכתבו שאם טבל, אומרים לו לחזור ולטבול, א"ש דתני "ספקו טמא", אבל לפ"ד המל"מ (מקואות י-ו סוד"ה וראיתי) [בדעת הרמב"ם] והנוב"י (שם) שכתבו שאם טבל א"צ לחזור ולטבול, קשה לפרש את דינא דמתני' דתני "ספקו טמא", שהוא רק דין לכתחילה שלא יטבול, ובדיעבד הוי טבילה, וא"צ לחזור ולטבול.

אמנם הרמב"ם (מקואות י-ב) והשו"ע (רא-סח) שינו את ל' מתני', וכתבו "כל אחד משניהם פסול", וא"ש טפי דשייך לומר שזהו פסול לכתחילה, שלא יטבלו בו, אולם בל' מתני' והרמב"ם לכאורה משמע שהוא פסול גם בדיעבד. ואף בל' השו"ע כתב המל"מ (מקואות י-ו סוד"ה ודע) שמשמע שפסול אפילו בדיעבד. וכן העיר הרב השואל של הנוב"י שמסתימת הפוסקים משמע שגם בדיעבד פסול. אך כאמור הנוב"י עצמו השיג על הרב השואל, ופירש שדינא דמתני' שוה לדינא דתוספתא, למרות שנקט שבדיעבד הוי טבילה.

חיבור לטהרה (ד-יז) דקדק בדברי הש"ך (רא-קמח) שכתב "אבל בדיעבד עלתה לו טבילה כיון שירדו אח"כ גשמים", [והעתיקו הלחו"ש], שישנו חילוק בין היכא שירדו גשמים מאליהם, לבין היכא ששפך בידיו מים [ע"י המשכה], דהיכא ששפך בידיו פסול בדיעבד, כדמצינו בדין רבה במזיד לבטל האיסור, משא"כ כשירדו גשמים מאליהם אינו פסול בדיעבד. [וע"ש בביאור נוסף]. וא"ש דבדינא דמתני' תני "פסול", כיון דאיירי בהמשיך מים ע"י מעשה אדם, ולא בירדו גשמים מאליהם.

דין נתמלא אחד

ב) דגמ"ר (רא-עג) הסתפק בדין ב' מקואות שאין בהם מ' סאה, ונפלו ג' לוגין לתוך א' מהן, ואח"כ נתמלא אחד מהם, והשני לא נתמלא, האם תולים שהג' לוגין נפלו באותו שלא נתמלא, א"ד כיון שקודם שנתמלא כבר החזקנו שניהם בחזקת פסולים שוב לא יצאו מידי פסול, כדפסק השו"ע בסעיף ע"ב, וסיים הדגמ"ר שיש לחלק. [ויש שם טעות סופר, ובמקום סעיף ע"ג, צ"ל סעיף ע"ב, וכדדימה החזו"א דלהלן]. וצ"ב.

החזו"א (תנינא י-א) השיג וכתב דזהו הדין המפורש בתוספתא ובשו"ע (רא-עב) שאם נודע בשניים אינו יכול לתלות ולומר למקום שנפלו שניים נפלו הראשונים. כאמור הדגמ"ר עמד על שאלה זו וכתב "יש לחלק". וצ"ב.

בביאו"ד י"ל בתרי אנפי: א' יש לחלק בין נפלו ג' לוגים לבין נתמלא מי גשמים, דהמקוה עומד להתמלאות ע"י מי גשמים, ואינו עומד שיפלו אליו ג' לוגין, ולכן אם נפלו ג' לוגין זהו מצב מחודש, ומעיקרא לא היה עומד לכך, וע"כ נקבע כבר הדין שב' המקואות פסולים, וכיון שהוחזקו בפסול שוב לא משתנה הדין, משא"כ בנתמלא גשמים, מעיקרא המקוה עמד שיתמלאו, ולכן ביחס למצב זה לא נקבע הדין שהמקוה פסול, אלא דינו תלוי ועומד, דאם יתמלא אחד, יוכשר, והשני יפסל.

ב' בס' לבנון נטע (ס"ק קמה) [ציינו הדרכ"ת (שם-שכו)] פירש דכיון דאין הפסול רק לכתחילה ל"ש לומר שהוחזקו שניהם בפסול. וצ"ב מהו החילוק בין הדינים, והא בשני המקרים איירי בנפלו ג' לוגין לתוך א' מהמקוואות, וכדטענו הנוב"י והחזו"א שגם במתני' דתני "ספקו פסול", הכונה לכתחילה כדתני בתוספתא.

היה מקום לפרש עפ"ד הסוברים דבמתני' איירי דוקא בבאו לישאל בבת אחת, ובכה"ג דהוי תרתי דסתרי, פסול גם בדיעבד, וכן איירי ברישא דתוספתא, אבל בסיפא איירי בבאו לישאל בזה אחר זה. אך מסתימת דברי התוספתא לא משמע כן. האחרונים פירשו ב"פ, והובאו בחלק הציונים.

סימן י

בענין ספק מים שאובין

משנה ג'

א) תנן: "ספק מים שאובין שטהרו חכמים ספק נפלו ספק לא נפלו וכו' ספקו טהור". מבואר שפסול מים שאובין הוא פסול דרבנן, ולכן ספיקו טהור. הראשונים נחלקו אימתי פוסלים מים שאובין מדרבנן, ונשנו ה' שיטות, כפי שסיכם הרדב"ז (סי' פה):

א' יש מהראשונים [רמב"ם (מקואות ד-א וב) תוס' (פסחים יז: וב"ב סו:) בשם ר"י ר"ג (ב"ב סו:) רמב"ן (שם) יד רמ"ה (שם סי' מה) תוס' הרשב"א (פסחים יז:) רשב"א (שעה"מ שער ד) ר"ן (שבועות שם וכ"כ בפסחים יז: ד"ה אלא) בשם הגאונים ור"י מיגש רע"ב (ב-ג) ועוד] שכתבו שאפילו מקוה שכולו מים שאובין אינו פסול מדאו', אלא מדרבנן. לפ"ד א"ש דמתני' איירי בכל גווני, דתמיד מים שאובין פוסלים מדרבנן.

[מי השילוח כתב שגם לשיטה זו אם הויתן נעשתה ע"י דבר המקבל טומאה, פסולים מדאו'. אך הלחו"ש (רא-טז-ה ד"ה וראיתי) הוכיח מדברי ר"י ורא"ש דלא כוותיה. וכ"כ גלות עליות (פ"ד מ"א פסקא א). וכ"מ ברדב"ז שמנה ה' שיטות, ומוכח דפליגי אהדדי].

ב' יש מהראשונים [ר"ש - כדכתבו הרשב"א (שעה"מ ד) הריטב"א (ב"ב סו:) הרא"ש (הל' מקואות סי' א דף צ) והטור (רא-ג) - תוס' (שם ושם) בשם רשב"א רי"ד (שבת טז: ושו"ת סי' א) רא"ש (הל' מקואות סי' א דף צ) ומרדכי (שבועות סי' תשמה) בשם ריב"א וכ"מ ברש"י (ב"ק סז.) כדכתבו הרי"ד (שו"ת א-א וסב ד"ה ובעובדא) והב"י (רא-ג)] שכתבו שאם רובו מים שאובין פסול מדאו', אבל אם רק מיעוטו מים שאובין כשר מדאו', ומדרבנן פסול. [וכ"פ הרמ"א (רא-ג)]. לפ"ד מתני' איירי במקוה שיש בו רוב מי גשמים, ויש ספק האם נפלו מיעוט מים שאובין, דבכה"ג אינם פוסלים רק מדרבנן.

ג' יש מהראשונים [ר"ש - כדכתב הר"ן (שבועות ה. בדה"ר)] ששאיבה ע"י דבר המקבל טומאה פוסלת מדאו', כדאי' בגמ' בזבחים (כה:) "אמר קרא אך מעין ובור מקוה יהיה טהור הוייתן ע"י טהרה תהא", ולא ע"י דבר המקבל טומאה, אבל שאיבה ע"י כלי גללים וכדו' אינה אלא מדרבנן. לפ"ד מתני' איירי במים שנפלו ע"י דבר שאינו מקבל טומאה, ולכן הוי דרבנן. [ועי' במה שהקשה הגלות עליות (פ"ד מ"א פסקא א)].

ד' יש מהראשונים [ראב"ד (ב"ק סז. ובעה"נ שעה"מ ג-ד) - הו' גם ברמב"ן (ב"ב סו:) ריטב"א (שם) ר"ן (שבועות) ומאירי (כאן) ס' האשכול (שם) [בשם יש מי שאומר, והסכים עמהם] וריטב"א (שם) בשם רבני נרבונא] שכתבו שאם המים נשאבו מאליהם ע"י כלים, [כגון צנור שחקקו לבסוף קבעו], פסולים מדרבנן, אבל אם אדם מלא בידיו פסולים מדאו'. לפ"ד מתני' איירי במים שאובים שנפלו מאליהם, ולכן הוי דרבנן. [בדברי ש"ר מבואר דפליגי על הראב"ד, כדהוכיח הלחו"ש (רא-טז-ד). וכ"ה בגירסת הראב"ד שלפנינו שדחה דעה זו, וכתב שבכולהו אסמכתא נינהו].

דברי חיים (הקדמה אות ד) התקשה מהי סברת הראב"ד, והא סו"ס הם שאובים ע"י אדם, ע"ש שתירץ דהוי כעין המשכה, כיון שלא נפלו מיד האדם. אך הלחו"ש (רא-טז-ד) התקשה איפכא, מהו המקור של ש"ר שחלקו על הראב"ד, ונקטו שגם כשנפלו מים שאובין מאליהם פוסלים מדאו', והא כלי לא כתיב באורייתא. ותירץ עפ"ד המרדכי דדדרשינן מדכתיב "מעין" - מה מעין עיקרו בקרקע אף בור שעיקרו בקרקע, ופירש דכשאינו בקרקע אלא בכלי פסול משום שאובין.

ה' יש מהראשונים [ר"ת (ס' הישר חי' סי' תרעא) - הו' ברא"ש – ריב"ן - הו' במרדכי (שבועות סי' תשמה) - והג"א (ב"ב פ"ד סי' ט), וכן דקדק הלחו"ש (רא-טז-ב ד"ה כתב) בלשון תוס' ר"ן ורא"ש] שכתבו "ג' לוגים מים שאובין פוסלים את המקוה הלכה למשה מסיני וכו' כשהיו שאובין בתחילה" וכו', מבואר שגם ג' לוגין פוסלים את המקוה מדאו', אם הם באו בתחילה, אבל אם הם באו לבסוף, אינם פוסלים מדאו', אלא מדרבנן. ונחלקו הראשונים מה נקרא לבסוף, כדלהלן באות ד. לפ"ד מתני' איירי במים שאובין שנפלו לאחר שכבר היו מי גשמים. וכן יישב המהרי"ק (שורש נו ד"ה ועוד דהיאך) את דינא דמתני'.

ערוה"ש (רא-יז) הביא מקור לר"ת מהא דכתיב "בור", והוא מיותר ללמדנו דהא דדרשינן בתו"כ דבעינן "דומיא דמעין" שנעשה בידי שמים, היינו דוקא כשהבור ריק, דסתם בור הוא ריק, אבל אח"כ לא בעינן דומיא דמעין, וע"כ אין מים שאובין פסולים מה"ת.

[חלקת יואב (ח"ב סי' לה) חידש שמים שאובין אינם פוסלים מקוה של רביעית מים דכלים].

ביאור פלוגתת הראשונים בדין מיעוט

ב) הבאנו שהראשונים נחלקו האם מיעוט מים שאובין פוסל את המקוה מדאו'. בביאור דעת רוב הראשונים הסוברים שמיעוט מים שאובין אינו פוסל את המקוה מדאו', פירשו הר"ש הר"ן (שבועות שם) ורבו של הרי"ד (שו"ת סי' סב ד"ה עוד כתב אדוני ותימה) משום "מדאורייתא ברובא בטל". וכ"כ הגידו"ט (נחל ס"ק ט). וכן נקט הלחו"ש (רא-טז-א), והביא שכן נקט האמרי אש, כדלהלן באות ג. וכ"פ שיעורי ר' שמואל (מכות ד. אות קצ) בפי' א'. [עוד פירש הגידו"ט (שם) דמהני מטעם השקה וזריעה. והק' הלחו"ש (שם-טז) אמאי מהני השקה בפחות ממ' סאה. ותירץ דכיון שברביעית אפשר להטביל מחטין מדאו', איכא שם מקוה לטהר בזריעה].

וצ"ב במאי פליגי הראשונים החולקים. אמנם ר"ת פירש שזוהי הלכה למשה מסיני. אך הרי"ד (סי' סב ד"ה אדוני הרב אני) כתב שזהו דין שנאמר בכל התורה, כדלהלן. ואף בדעת ר"ת יש לעיין מהו טעמה של ההלכה.

גדר פסול מים שאובין

הרי"ד (שם) ביאר את שיטתו בזה"ל "אנה יימצא כזה בכל התורה א"כ אם אדם אכל כזית חלב חסר בכל שהוא וחלב טהור משלימו יתחייב חטאת וכו' אלא מה יש לנו לומר שכל שיעורי תורה כך הם אם יש בו שיעור שלם מתחייב ואם חסר כל שהוא אינו כלום ואינו מועיל להשלימו בדבר אחר וכו' ואם היה ראוי לומר כאן ביטול יותר היה ראוי לומר על שאר משקין דלכו"ע מין בשאינו מינו בטל", מבואר שהרי"ד דימה מים שאובין למי פירות, וכן דימה הברכ"ש [בצד א'].

עוד מבואר דזהו הטעם של"ש ביטול ברוב, כיון שמיעוט אינו יכול להשלים ל"שיעור" של מ' סאה. וכ"כ ישוע"י (רא-כב) וזכ"י (סי' נו ד"ה ונראה וח"ב סי' כז ד"ה אמנם נראה דבאמת) דכל דבעי שיעור ל"ש שיוכשר ברוב, וע"כ ל"ש שמיעוט מים שאובין יתבטל ברוב. [אך עי' להלן שהלכות קטנות (ח"ב סי' נג) כתב שבדבר שיש לו שיעור אין אומרים רובו כמוהו, והיינו רובו ככולו, אך אומרים ביטול ברוב]. וצ"ב במאי פליג רבו של הרי"ד (שם).

וי"ל דס"ל שמים שאובין נחשבים למים, ול"ד למי פירות שאינם מים, [ועי' בסי' כח שיש חולקים], אלא שישנו "פסול" של מים שאובים, וע"כ מהני לסלק את הפסול ע"י ביטול ברוב או השקה. וכ"מ בל' האו"ז (סי' שלה) שחילק בין מי פירות שאינם נטהרים בנטל סאה ונתן סאה, טפי מרובו, לבין מים שאובים, משום שמים שאובין הם "מים הראוים וכשרים לטבילה אלא שנפסלו מחמת שנשאבו מהנהר וכו' קמא קמא נטהר ונכשר בהשקה". וכ"כ שיעורי ר' שמואל (מכות ד. אות קצ) בפי' א'. [האגרו"מ (יו"ד ח"א סי' קכ ענף א) פירש שישנם ב' פסולים, א' מה שנעשה בידי אדם, ולא בידים שמים, ופסול זה אינו פסול במים, אלא זהו דין במקוה, ולכן שייך ביטול ברוב. ב' מים שאובין הם מים פסולים, ואהא ל"ש ביטול ברוב, אלא בעינן לזריעה וחיבור לכשרים, וזריעה גמורה מועילה גם בלא שיש במים הכשרים שיעור מ' סאה, ע"ש (ד"ה וזה)].

והנה הברכ"ש (יבמות רי"ס כא) חקר בגדר הפסול של מים שאובין, האם "לא חל שם מים עליהם, והוי כמו חסרו המים או כמו מי פירות דלא חל שם מקוה עליה", והיינו דהוי דין פסול במים, דמים שאובין הם מים פסולים, א"ד "הוי דין פסול דחל עליה דין פסול לענין עשיית המקוה דע"י השאובין נעשה שם פסול דלא נעשה המקוה בידי שמים", והיינו שכדי שיהא שם מקוה צריך שיעשהו ע"י מים שאינם שאובין, אבל עשיה ע"י מים שאובין אינה קובעת להקואה שם מקוה. וכן דן שיעורי ר' שמואל (שם). הזכ"י (רי"ס נו) כתב שבפסול מים שאובין קיימים ב' הגדרים הנ"ל. וכן מבואר בדברי הט"ז (רא-כח), כדנתבאר בסי' יא-ד. תורת זרעים (תרומות פ"ה ד"ה אמנם) כתב שפסול שאובין אינו פוסל בגוף המים, אלא הוא פסול בעשיית המקוה. וכן מבואר בדברי הזכ"י במקום אחר (ח"ב סי' כז ד"ה ולזה). וכ"מ בדברי הרי"ד (שו"ת סי' סב עמ' שה ד"ה אני) שדימה פסול מים שאובין לפסול מי פירות, וכתב שהחסרון בהם הוא "משום דבעינן מקוה בידי שמים".

לפ"ז היה מקום לומר דבהא פליגי הראשונים הנ"ל, דהראשונים הסוברים שהמיעוט בטל ברוב, ס"ל דהוי חסרון במים, וע"כ שייך לומר שהמים בטלים ברוב, והראשונים הסוברים שהמיעוט לא בטל ברוב, ס"ל דהוי חסרון בעשית המקוה, דמקוה שנעשה ע"י מים שאובין לית ליה שם מקוה, ולכן ל"ש ביטול ברוב, דאין זה חסרון בגוף המים, שנבטלם ברוב, אלא זהו חסרון בעשיה.

ברם אכתי יש לעיין דאמנם ביטול ברוב לא שייך כאשר ישנו חסרון בעשית המקוה, אך אכתי שייך שיהא דין רובו ככולו. וכ"כ הזכ"י (סי' נו ד"ה ונראה) דאם נעשה רובה בידי שמים כשרה, כיון שרובה ככולה. וכ"כ הברכ"ש "דמדחזינן דמהני רוב מים כשרים ומיעוט שאובין מה"ת וחל עליה דין מקוה משום הדין דרובו ככולו, הרי מוכח דהוי שפיר שם מים עליה, ורק דחל פסול לענין עשיית המקוה, וע"כ מהני בזה דין רוב כשרים ומיעוט שאובין", מבואר דהטעם שמיעוט מים שאובין אינו פוסל את המקוה הוא מדין רובו ככולו, ולא מדין ביטול ברוב, ולכן גדר זה שייך גם אם החסרון של מים שאובין הוא חסרון בעשית המקוה, דלא חל שם מקוה כשנעשה ע"י מים שאובין, דכיון שרוב העשיה היתה ע"י מים כשרים, סגי בהכי כדי ליצור שם מקוה. וכן מבואר בדברי הש"ך, כדלהלן אות ג. וכ"פ שיעורי ר' שמואל (שם) בפי' ב'.

ביאור הענין מבואר בדברי הברכ"ש שפשט את ספיקו הנ"ל, וכתב "דאם נאמר דלא חל שם מים על שאובין והוי כמו חסרו המים ודאי ל"ש הדין דרובו ככולו דהרי חל שם דליכא מקוה כלל", מבואר שדין רובו ככלו שייך כאשר קיים לפנינו "כולו", אלא שישנו פסול ב"מיעוטו", ואהא התחדש דסגי ברובו שיהא כשר, כדי להכשיר את כולו, אבל אם לא קיים לפנינו "כולו", הואיל ומיעוטו אינו נחשב כמאן דאיתא, א"א לומר שרובו ככולו, ולכן מיעוט מי פירות פוסל, כיון שאינם נחשבים למים, ונמצא שאין לפנינו את "כולו", ול"ש לומר שרובו ככולו.

לפ"ז י"ל [כעין סברת הרי"ד] דמה"ט נמי ליכא לדין ביטול ברוב, לפי מה שייסדו האחרונים שביטול ברוב מועיל לסלק פסול, ואינו מועיל לחדש דין, ולכן מי פירות או מים שאובין שאינם נחשבים למים, אינם יכולים להתבטל ברובו, דביטול ברוב אינו מועיל לחדש להם דין של מים.

לפ"ז י"ל שהראשונים נחלקו בגדר פסול מים שאובין, האם לית להו דין מים, ודמי למי פירות דאינם נחשבים למים, א"ד יש להם דין מים, אלא שיש פסלות במים, דמים שאובין הם מים שיש בהם דין פסול, ולפ"ז שייך דין רובו ככולו, כדנקט הברכ"ש, או ביטול ברוב, כדמשמע בלשון הר"ש והר"ן, כיון שקיים לפנינו "כולו", דאף מים שאובין נחשבים למים של מקוה, אלא שיש בהם דין פסול, ומהני ביטול ברוב לסלק את הפסול, וכן מהני שיהא רוב מים שאינם שאובין, דאיכא לדין רובו ככולו.

הטעם שמיעוט אינו פוסל - פלו' האחרונים

ג) הבאנו שהראשונים פירשו שהטעם שמיעוט מים שאובין אינו פוסל מדאו', משום שהוא בטל ברוב. ונחלקו האחרונים מחמת איזה דין סגי ברוב מים שאינם שאובין, הלחו"ש נקט שמחמת דין ביטול ברוב בטלים המים שאובין ברוב המי גשמים, [וכדמשמע בפשטות בל' הראשונים הנ"ל שפירשו שהמיעוט ברובא בטל], וע"כ הביא (שם ד"ה וכתב) שהאמרי אש טען שלפ"ד ר"י דס"ל שמין במינו אינו בטל, גם מיעוט מים שאובין יפסלו את המקוה, כיון שאינם מתבטלים בשאר המים, [ע"ש בלחו"ש (ד"ה ואמנם) במה שדחה]. וכן מבואר בדברי הרי"ד הנ"ל שדימה מים שאובין למי פירות.

וכ"כ בס' הלכות קטנות (ח"ב סי' נג) "דבר שיש לו שיעור וכו' אין אומרים רובו כמוהו ודי ברובו והראיה במ' סאה הוא טובל, במ' סאה חסר קורטוב אינו טובל, אם לא מטעם ביטול כגון י"ט סאין שאובין דאזלינן בתר רובא, אבל מטעם רובו כמוהו אין שם כלל". מבואר שטעם ההכשר הוא מדין ביטול ברוב.

אולם הברכ"ש פירש שמחמת דין רובו ככולו סגי ברוב מי גשמים, כנ"ל. וכן מבואר בדברי הש"ך (רא-י) שהביא את הנידון של הראב"ד בדין מחצה מים שאובין ומחצה מי גשמים, וכתב "ועיין בפ"ב דחולין סוף דף כ"ח וכ"ט גבי מחצה על מחצה כרוב". ותמה השער"י (ג-כו בסו"ד) מה שייך ענין זה לחקירת מחצה כרוב, והא הכא במחצה על מחצה שניהם מתקיימים, ואינם מבטלים זה את זה, ואין הפסולים מגרעים את הכשרים. מבואר שהש"ך נקט שהנידון בדין מחצה על מחצה אינו מדין ביטול ברוב, דדין זה אינו שייך לסוגיא בחולין, אלא הנידון הוא מדין רובו ככולו, וה"ה מיעוט מים שאובין אינו בטל מדין ביטול ברוב, אלא מדין רובו ככולו.

נפק"מ בדין ב' גומות, בגומא א' יש כ"א סאה מי גשמים, ובגומא ב' יש י"ט סאה מים שאובין, ויש חיבור ביניהם כשפופרת הנאד, לפ"ד הלחו"ש והשער"י המקוה פסול, כיון שא"א לומר שהמיעוט בטל ברוב, משום שהמיעוט אינו מעורב עם הרוב, אלא הוא קיים ועומד בפנ"ע, ורק ישנו חיבור מועט כשפופרת הנאד המחבר ביניהם, משא"כ לפ"ד הברכ"ש המקוה כשר, כיון שסך הכל ישנו רוב מים כשרים בהקואה זו, ואמרינן רובו ככולו.

ויתכן שישנה עוד נפק"מ, בדין מקוה שיש בו כ"א סאה מי גשמים, וכ"ב סאה מים שאובין, דלפ"ד הלחו"ש בכה"ג ליכא ביטול ברוב, כיון שיש יותר מים שאובין ממי גשמים, משא"כ לפ"ד הברכ"ש יתכן שבכה"ג איכא לדין רובו ככולו, כיון שביחס למ' סאה הנצרכים למקוה יש רוב מים כשרים. [עיקרי אות זו שמעתי מהר"א מאירוביץ שליט"א].

ביאור שיטת ר"ת - פלו' הראשונים

ד) בדעת ר"ת וסיעתו הסוברים שג' לוגים בתחילה פוסלים מדאו', וג' לוגים בסוף אינם פוסלים מדאו', נחלקו הראשונים מה נקרא "תחילה", ונשנו ג' שיטות, כדסיכם הלחו"ש (רא-טז-ב ד"ה ויש):

א' ר"ת (ס' הישר שם) כתב "יש חילוק בין בתחילה כשאין שם מים, לבין בסוף כשיש מים קצת", מבואר שאם יש קצת מים חשיב "בסוף", ואין מים שאובין פוסלים מדאו', ורק אם אין בכלל מים חשיב בתחילה. וכ"כ תועפות ראם (סי' כו אות קסז) בשם כל הפוסקים ומפרשים ראשונים. [ופירש הלחו"ש ש"קצת" מים הכונה לרביעית, דאם יש רביעית מים כשרים, שוב אין מים שאובין פוסלים מדאו'. אך בדברי הגלות עליות משמע שהוא מעט ממש, כדלהלן].

ב' הג"א (ב"ב פ"ד סי' ט) כתב "קודם שיהא רוב מים כשרין, ג' לוגין פוסלים את המקוה (מה"ת), אבל לאחר שיש בו רוב מים כשרים לא פסלי אלא מדרבנן", מבואר שאם יש רוב מים כשרים חשיב "בסוף", [והיינו כ"א סאה, כדמבואר בלחו"ש שנקט שהג"א פליג על המהרי"ק, וכ"פ גלות עליות (משנה ד א-א בסו"ד)], ואין מים שאובין פוסלים מדאו'. וכ"כ תועפות ראם (שם) בשם שו"ת מבעל טיב גיטין (ד-ז).

ג' המהרי"ק (שורש נו) כתב "דוקא בשקדמו הג' לוגין למקוה בטרם רבו עליהם מי הגשמים וכו' ואין לחוש אלא לשמא אחר שנחסר המקוה כ"כ שלא נשארו שם יותר מג' לוגים מים כשרים אז נפלו הג' לוגים מים שאובין", מבואר שאם יש ג' לוגים ומשהו מים כשרים חשיב "בסוף", ואין מים שאובין פוסלים מדאו', ואם יש ג' לוגים או פחות חשיב "בתחילה", כדכתב הלחו"ש.

ביאור סברת ר"ת

ה) יש לעיין מהי סברת ר"ת וסיעתו לחלק בין מים שאובין שבאו בתחילה, וקדמו למקוה, שפוסלים מדאו', לבין מים שאובין שבאו לבסוף, שאינם פוסלים מדאו'.

בביאו"ד ר"ת שכתב שגם אם יש קצת מים כשרים, אין המים השאובין פוסלים מדאו', לכאורה נחלקו האחרונים, גלות עליות (ריש משנה ד) פירש שאם יש קצת מים אמרינן קמא קמא בטיל, [כדכתבו תוס' (בכורות כב: נו. וב"ב סו:) בשם ר"ת], ולכן מדאו' אינם פוסלים את המקוה. וכן משמע בדברי כוכב מיעקב (פ"ב מ"ד), ע"ש במה שהביא בשם הר"ן.

לפ"ז חידש גלות עליות שאם מי הגשמים נפלו בבת אחת, אינם פוסלים מדאו', גם אם השאובין נפלו בתחילה, כיון שאינם מתבטלים מעט מעט, וכן אם יהיה מעט מים כשרים, ואח"כ יפלו ג' לוגים בב"א יפסלו, כיון של"ש לומר קמא קמא בטיל, וכן אם יפלו רוב שאובין קצת קצת לא יפסלו מדאו', משום דאמרינן קמא קמא בטיל, ע"ש בנפק"מ נוספות. וע"כ פירש שכונת ר"ת לאפוקי פחות מג' לוגין, שאינם פוסלים מדאו' גם מתחילה, ואח"כ נתרבה מעט מעט, דכך היתה ההלכה דפחות מג' לוגין כמי שאינם.

אולם הלחו"ש כתב דבעינן שיעור רביעית. לכאורה מוכח שאין טעמו מדין קמא קמא בטיל, דלכאורה טעם זה שייך גם בפחות מרביעית. אמנם מצינו בריב"ש (סי' רצד ד"ה ומה שאמרו) שכתב "דפחות מרביעית לא יפול בו לשון מקוה, כיון דלא חשיבי". ואולי פחות מרביעית חשיב כמאן דליתא. ודוחק. וצ"ע.

וי"ל דהנה רבו של הרי"ד (שו"ת סי' סב ד"ה ואתה) טען של"ש לומר ששאובין דאו', באופן שיש כבר רביעית מים כשרים, כיון שהרביעית מועילה לעשות "השקה" למים השאובין, [והרי"ד דחה וטען שכיון שלגבי אדם בעינן מ' סאה, ליכא השקה]. וכן טען הגר"ח (סי' תיט).

לפ"ז מבוארת שיטת ר"ת דכאשר ישנה רביעית מים בתחילה, שוב אין המים השאובין פוסלים מדאו', כיון דאיכא השקה. והא דרוב שאובין פוסל את המקוה גם כשיש רביעית בתחילה, היינו משום שכאשר הרוב שאובין ליכא שם מקוה, ואין השקה יכולה לחדש שם מקוה, אלא רק להוריד פסול הקיים במים, כדכתב האמר"מ בשם הגר"ח, ולכן באופן שיש רק ג' לוגין שהוא דין של פסול, סגי בהשקה, אבל באופן שיש רוב מים שאובין, שהוא חסרון בעצם שם המקוה, אין בכח ההשקה לחדש שם מקוה. כ"פ בני החבורה.

הבאנו שישנו נידון בגדר מים שאובין, האם זהו פסול במים, או בעשית המקוה, בדעת ההג"א י"ל דס"ל שזהו פסול בעשית המקוה, דמקוה שנעשה ע"י מים שאובין, לא חל עליו שם מקוה, אבל מקוה שנעשה ע"י רוב מים כשרים חל עליו שם מקוה, וכדפירש חיבור לטהרה (ב-ו ד"ה והנה) שע"י רוב מים כשרים חל שם מקוה, כיון שהם ראויים לטבילת כל גופו, ולכן מים שאובין אינם פוסלים מדאו', אבל אם בתחילה היו מים שאובין, נמצא שמקוה זה נעשה ע"י מים שאובין, ואף שהם מיעוט, הם נכללים בהקואה, והקואה שנעשית ע"י מים שאובין לא חל עליה שם מקוה, ול"ד למקוה שנעשה ע"י רוב מים כשרים, שכבר חל שם מקוה, ושוב אין המים השאובין מפקיעים ממנה שם מקוה.

ויתכן שגם אם מים שאובין הם מים פסולים, אין זה פסול גמור כמו מי פירות, אלא בכוחם לעכב מלהחיל שם מקוה על המים, אך אינם יכולים להפקיע שם מקוה שכבר חל, ולכן אם כבר היו רוב מים כשרים, שאז חל שם מקוה, כנ"ל, שוב אינו פוקע ע"י המים השאובין. וצ"ע.

בדעת המהרי"ק שהצריך שיהיו מים כשרים יותר מג' לוגים, יש לתלות בגדר פסול מים שאובין, לסוברים שהוא פסול בעשית המקוה, י"ל דכאשר נפלו ג' לוגים בתחילה, נמצא שחלק מעשית המקוה נעשתה בפסול, וע"כ לא חל שם מקוה, אפילו אם נפלו אח"כ הרבה מי גשמים, אבל אם נפלו ג' לוגים לאחר שכבר היה יותר מג' לוגים מים כשרים, ליכא עשית המקוה בפסול, כיון שהמים השאובין הם מיעוט ביחס למים הכשרים, וע"כ אין עשית המיעוט נחשבת לעשית מקוה בפסול.

לסוברים שפסול מים שאובין הוא פסול במים, י"ל שנאמר בהלל"מ שמים שאובין שנופלים למקוה הם מים פסולים, ושוב א"א להכשירם, ולכן אם הם נפלו בתחילה הם נעשים למים פסולים, ושוב א"א להכשירם, אבל אם נפלו לבסוף, כיון שכבר קדמו להם מים כשרים מרובים מהשאובין, אין המים השאובין נעשים למים פסולים, כיון שהם בטלים ברוב.

סימן יא

בענין תפיסת ידי אדם

משנה ו' וז'

טעם פסול מים שמשכו מהטיט - פלו' הראשונים

א) מתני': "המסנק את הטיט לצדדין וכו' היה תולש ומשכו ממנו ג' לוגין פסול", בטעם הדבר נחלקו הראשונים, הר"ש פירש "אבל אם תלשו מן המים נחשב כשאוב", וכן מבואר בדברי הרמב"ם (בפיה"מ) הראב"ד (שעה"מ ג-ד) והרא"ש (הל' מקואות סי' ב וכ"מ בפירושו).

אולם הרשב"א (שעה"מ ה עמ' תצב) פירש "וכן כל שבאין למקוה מתוך מה שנתון בידי אדם אפילו מדבר שאינו כלי, פוסל, דמקוה דומיא דמעין בעינן, מה מעין שלא ע"י אדם, אף מקוה שלא ע"י אדם, שהרי שנינו בשני של מקואות המסנק את הטיט לצדדין וכו' פסול וכו' אבל ראיתי לר"ש שפרשו משום שאוב".

מבואר שהרשב"א נחלק עם הר"ש מהו טעם הפסול של התולש טיט, ומשכו ממנו ג' לוגין, הר"ש פירש שטעם הפסול הוא משום שהמים שאובין, [וכן מבואר בדברי הר"מ (פ"ג מ"ג)], והרשב"א פירש שטעם הפסול הוא משום תפיסת ידי אדם. וכ"מ בס' האשכול (סי' נג) שכתב "תפיסת יד אדם פוסלת את המקוה כדין שאובין", משמע שתפיסת ידי אדם אינה פוסלת מטעם שאובין, אלא כשם ששאובין פוסלים כך תפיסת ידי אדם פוסלת. [ואינו מוכרח].

וכן נחלק הרשב"א עם הר"ש בביאור דינא דמשנה ז', דתני המניח קנקנים בראש הגג לנגבן ונתמלאו מים וכו' ישבר, הר"ש הקשה דלאו שאיבה היא, כיון דלאו לכך נתכוין, כדמוכח מדין המניח כלים תחת הצנור, ע"ש במה שתירץ, [ומה שנתבאר בסי' ב-ה ובחלק הציונים] והרשב"א (שם עמ' תק) כתב שלשיטתו לא קשיא מידי, "דכל שבאו למקוה בידי אדם ל"ה כמעין ופסול", והיינו שטעם הפסול אינו מדין שאובין, אלא משום תפיסת ידי אדם, והר"ש לשיטתיה שטעם הפסול הוא מדין שאובין, ולא משום תפיסת ידי אדם.

וצ"ב מהו החילוק והנפק"מ בין פסול שאובין, לבין פסול תפיסת ידי אדם, ואמאי מיאן הרשב"א בפירוש הר"ש שפירש שהתולש טיט ומשכו ממנו מים פוסל מטעם שאובין.

[רע"א (סוף דו"ח) [הו' בלחו"ש (לחם רא-קמה)] כתב שגרמא ל"ח תפיסת ידי אדם, ולפ"ז איכא נפק"מ דמצד שאובין לכאורה גם גרמא פוסל. אך אכתי צ"ב מהי הנפק"מ בפסול תפיסת ידי אדם].

דין משכו בידו - פלו' הראשונים

ב) הראשונים נחלקו בביאור דין התולש טיט, האם התולש טיט בידו פוסל את המקוה, רוב הראשונים כתבו שגם תולש בידו פוסל, דכל היכא דשקיל להו אפילו ברגליו פסול משום שאובין, כדכתבו ס' האשכול (סי' נג) הראב"ד (שעה"מ ג-ד עמ' קמט) בשם איכא מ"ד הרא"ש (הל' מקואות סי' ב) והמאירי, וה"ה בכלי נקוב, כדכתבו ס' האשכול ושו"ת הרשב"א (המיוחסות סו"ס רלא), והביאו הב"י, א"ד איירי דוקא בתלשו ע"י כלי [שאינו נקוב], כדהסיק הראב"ד (שם בסוף ההלכה). וכ"כ המאירי (פ"ז מ"ג) בשם קצת חבורים קדומים שהתירו לעשות מקוה ע"י שאיבה בכלי נקוב.

בדברי הרשב"א מבואר כדעת רוב הראשונים, דהמושך טיט איירי במושך בידו, ולא ע"י כלי, מדכתב "וכן כל שאובין למקוה מתוך מה שנתון בידי אדם וכו' שהרי שנינו וכו' המסנק את הטיט וכו' לפי שעכשיו באין למקוה מתוך מה שבידו" וכו', מבואר שהמים נתונים "בידי אדם", ובאין למקוה מתוך מה "שבידו".

ביאור החילוק בין פסול שאובין לתפיסה בידי אדם

לפ"ז מבואר הטעם שהרשב"א פירש שטעם הפסול אינו משום שהמים שאובין, משום דס"ל שמים שאובין היינו מים שנשאבו ע"י כלי, אבל מים שבאים מתוך ידיו, ולא נשאבו בכלי, אינם נקראים מים שאובין, וכדכתב הט"ז (רא-כח) "ידיו ורגליו אינם כלים לפסול משום שאובין וכו' מ"מ פסול כיון שיוצא מתחת יד האדם", וע"כ פירש הרשב"א שטעם הפסול הוא משום תפיסת ידי אדם, דל"ה דומיא דמעין שנעשה בידי שמים, ולכן גם מים שבאו מתוך ידיו פוסלים, כיון שהמקוה נעשה בידי אדם. וזהו ביאור החילוק בין פסול שאובין לפסול תפיסה בידי אדם.

מקור לדרך זו יש להביא מדברי הב"י (רא-ג) בשם הראב"ד (שעה"מ ג-ד) שכתב [במסקנתו] "דכולהו בשאובין בכלי קא מיירי וכו' כל שלא נתקבל בכלי אע"פ שבאו מתוך ידיו למקוה מטבילים בו עד מחצה וכו' וממחצה ואילך אין מטבילים בו" וכו', מבואר שישנם ב' פסולים, א' פסול שאובין ע"י כלי, ובהא פסלו רבנן אפילו ג' לוגין, ב' פסול תפיסה בידי אדם, אפילו בלא כלי, ובהא ליכא פסול כאשר רובו מים כשרים, רק כאשר רובו נעשה בידי אדם, משום שרוב המקוה צריך להיות ע"י שמים, כדפירשו הט"ז (רא-כח).

ואכתי יש לעיין למאי נפק"מ במה שחלק הרשב"א על הר"ש, ופירש שטעם הפסול הוא משום דהוי תפיסה בידי אדם, ולא מטעם שאובין.

לדרך זו היה מקום לפרש שהנפק"מ בין פסול שאובין לפסול תפיסה בידי אדם הוא בדין מים שבאו בכלי נקוב או בידי אדם, דלסוברים שטעם הפסול הוא משום שאובין מהני לשאוב ע"י כלי נקוב, משא"כ לסוברים שטעם הפסול הוא משום תפיסה בידי אדם, לא מהני לשאוב ע"י כלי נקוב. ונמצא שהרשב"א והר"ש נחלקו בדין שאיבה בכלי נקוב או בידיו.

הדברים מתאימים למש"כ הט"ז (רא-כח) שלדעת הר"ש "אין פיסול ביוצא מתחת אדם בלא כלי", כדלהלן. וכ"כ גינת ורדים (הספרדי ח"א יו"ד ד-ד ד"ה וכתב) "דפסול שאיבה בשני מינין הא' מפני הכלי ששואבין בו, והשני משום תפיסת ידי אדם, והכלי המנוקב מוציאו מידי שאובין, וההמשכה מוציאו מידי תפיסת ידי אדם", והביא שכ"כ בס' משבית מלחמות. מבואר שיש נפק"מ בפסול תפיסה בידי אדם, שהוא שייך גם בכלי מנוקב, ויש נפק"מ בפסול שאובין שהמשכה [בכולה] לא מהני, כדלהלן.

ברם רוב הראשונים פירשו שהתולש טיט איירי בתולש בידו, למרות שפירשו שטעם הפסול הוא משום שאובין, כנ"ל. ואף הרשב"א הביא את פירוש הר"ש, ולא כתב טעם לדחותו, ומאידך כתב (שם עמ' תצה) שראה מי שנשתבש להתיר לשאוב בכלי מנוקב ולעשות מקוה, ומשמע שאין זו שיטת הר"ש, דעליו לא כתב שהוא נשתבש. וא"כ אכתי יש לברר מהי הנפק"מ בין טעמי הפסול.

ביאור נוסף מהו החילוק בין פסול שאובין לתפיסה ביד"א

ג) והנה הרי"ד (שו"ת סי' סב ד"ה אדוני) כתב שפסול מים שאובין דומה לפסול מי פירות, וע"כ כשם שמיעוט מי פירות אינו מצטרף להשלים שיעור מקוה, ה"נ מיעוט מים שאובין אינו מצטרף להשלים שיעור מקוה מדאו'. מבואר שגדר הפסול של מים שאובין הוא פסול בעצם המים, כמו מי פירות.

לפ"ד יש לפרש את החילוק בין פסול מים שאובין לתפיסת ידי אדם, דפסול תפיסת ידי אדם אינו פסול במים, אלא זהו פסול במקוה, דעשיה שנעשית ע"י אדם אינה מכשרת את המקוה, דמקוה בעי שיעשה בידי שמים, ולכן אם המים הגיעו ע"י אדם אינם יוצרים שם ודין מקוה, ול"ד לפסול מים שאובין שהוא פסול בעצם המים. ונפק"מ שא"א לצרף מיעוט מים שאובין, כיון שא"א לצרף מים פסולים לשיעור, אבל מים שיש בהם תפיסת ידי אדם שייך לצרפם לשיעור.

אך יש מהאחרונים [זכ"י (סי' נו) ברכ"ש (יבמות רי"ס כא) ועוד] שנקטו שגם פסול שאובין אינו פסול במים [גרידא], אלא זהו פסול [גם] במקוה, ולשיטתם ל"ש לפרש כפירוש זה. ועוד דבדברי הט"ז (רא-מז) מבואר שתפיסה בידי אדם היא [גם] פסול במים, כדלהלן.

נפק"מ בדין המשכת כולה - שי' הראב"ד והרז"ה

ד) הרז"ה (שעה"מ אות ד) כתב "מכאן למדנו שא"צ רבייה והמשכה אלא בשופך מתוך כלי, אבל בממשיך בידיו וברגליו וכו' דיו בהמשכה בלבד אפילו בכל המקוה" וכו', מבואר שישנו חילוק בין שאיבה ע"י כלי דקי"ל דלא מהני המשכת כולה, לשאיבה ע"י מעשה אדם דמהני המשכת כולה. וכ"כ ס' האשכול (סי' נג) בשם יש מי שאומר. [ועי' נחל אשכול (שם אות ג) וגלות עליות (משנה ו פסקא ב אות ו) שנחלקו בביאו"ד הרז"ה].

הט"ז (רא-מז) הקשה שישנה סתירה בדברי [הרא"ש ו]השו"ע, מחד גיסא פסק השו"ע (רא-לט) "זה שאמרו שכל שאינו עשוי לקבל את המים אינו פוסל את המקוה לא אמרו אלא כשנפלו מתוכן למקוה מעצמן אבל אם נתנם אדם למקוה ה"ז פוסל שכל ע"י אדם אפילו זילף בידיו וברגליו ואפילו עובר במים ונזדלפו מאליהם ברגליו למקוה פסלוהו", מבואר שמים שבאו ע"י מעשה האדם, בלא כלי, פוסלים את המקוה. מקור דין זה הוא בדברי הרא"ש (הל' מקואות סי' ב).

מאידך פסק השו"ע (שם-מ) "הרוצה לשאוב מים מהמקוה לנקותו וירא שמא יחזרו מהכלי שמוציאין בו המים ג' לוגין למקוה אחר שחסרו מ' סאה ויפסלוהו יקוב הכלי בשוליו כל שהוא ואז לא יחשבו המים שבו שאובין", מבואר שמים שלא נשאבו ע"י כלי, אינם פוסלים את המקוה, למרות שבאו מחמת ידי האדם. מקור דין זה הוא מדברי הרא"ש (סו"ס ח). נמצא לכאורה שהרא"ש והשו"ע סתרו שיטתם. ועוד צ"ב אמאי אין המים שבכלי הנקוב נחשבים לשאובין.

הט"ז (שם-מז) תירץ דכיון שהמים שבכלי נשפכים דרך הנקב למקוה, הוה חבור, ול"ח שאובין, והא דליכא חסרון שהמקוה נעשה בידי שמים, והוי פסול בעשית מקוה שלם, משום דאיירי ע"י המשכה, ואף שהמשכה ל"מ ברוב, היינו במים שאובין, אבל במים שאינם שאובין, רק יש בהם תפיסת ידי אדם, מהני המשכת כולה, כשיטת הראב"ד.

[אמנם הש"ך (שם-מו) תירץ דהיכא ששואב המים לא ניחא ליה שיפלו, והוי ממילא. הלחו"ש (רא-ע) פירש שכונתו שכאשר ישנה כונה הפוכה ליכא פסול. הקה"י (סי' מט ד"ה והש"ך) פירש דהוי פסיק רישיה דלא ניחא ליה, דשרי לשיטת הערוך, וע"כ ל"ד לכל אינו מתכוון שפוסל מטעם פסיק רישיה. ועי' גלות עליות (משנה ו פסקא ב אות ח) וחזו"א (תנינא ג-יא ד"ה והנה) במה שתמהו על הש"ך, וע"כ הסכים החזו"א עם הט"ז. וכ"פ גינת ורדים (ח"א יו"ד ד-ד ד"ה אך קשה), ע"ש במה שהוסיף. אך הגידו"ט (גבא מז) והלחו"ש (רא-סט) חלקו על הט"ז, והלחו"ש (שם-ע) הביא שהרמב"ן [-רשב"א] (שו"ת המיוחסות סי' רלא) פליג על הרא"ש בדין כלי שיש בו נקב. ועי' קה"י (סי' מט ד"ה ולענ"ד) במה שהעיר על הט"ז מל' הרא"ש והשו"ע, ובמה שביאר].

מבואר שישנו חילוק בדין המשכת כולה בין פסול שאובין לפסול תפיסת ידי אדם, דבדין מים שאובין קי"ל דלא מהני להמשיך את כולה, משא"כ בדין תפיסת ידי אדם מהני להמשיך את כולה. וכן רצה לחלק הראב"ד (א-ו מהדו"ב עמ' קל) בתחיל"ד "אלמא איכא הפרש בין שאובה לשאובה, דשאובה שלא בכוונה כלל מהניא המשכה וכו' אבל בשאובה גמורה או במניח ושוכח כלים וכו' בעינן רבויא והמשכה כדברי ראב"י", מבואר שבמניח בכונה הוי "שאיבה גמורה", ובכה"ג לא מהני המשכת כולה, משא"כ בשאובה שלא בכוונה מהני המשכת כולה. [אך ע"ש במה שדחה].

וצ"ב מהו חילוקו של הראב"ד בין שאיבה בכונה לשאיבה שלא בכונה. [היה מקום לפרש את חילוקו של הראב"ד לפ"ד הראשונים הסוברים שפסול שאובין הוא דאו', דה"מ במניח בכונה, אבל במניח שלא בכונה אינו אלא דרבנן, וע"כ הקילו בהא בשאיבת כולה, כשם שהקילו בשאיבה כשיש רוב מים כשרים. אך הראב"ד (ג-ד) הסיק שפסול שאובין הוא דרבנן. אמנם יתכן לפרש עפ"ד המשנ"א שפירש שפסול זה דרבנן, משום דמיחזי כמים שאובין, וע"כ בהא הקילו רבנן בהמשכת כולה, דאיכא היכרא, מדבעינן המשכה, ולא יבואו לטהר מים שאובין. וא"ש דבשאובין בכונה הוי פסול דרבנן מעיקר הדין, ובהא לא הקילו בהמשכת כולה, משא"כ בשאיבה שלא בכונה אין זה פסול מעיקר הדין, אלא משום דמיחזי כשאובין, וע"כ הקילו דמהני המשכת כולה].

הט"ז (רא-כח) פירש את דברי הראב"ד בזה"ל: "להראב"ד ס"ל שזילף ממים שאינם שאובין אין בו פסול, רק שאם רוב המקוה נעשה כן יש פסול מצד שלא נעשה בידי שמים, דרוב המקוה צריך להיות ע"י שמים וכו', אבל להרא"ש וכו' דס"ל דכל שמחמת ידיו של אדם יש פסול אפילו בלא שאיבה בכלי, א"כ אף אם הוליכם עם הקרקע לא מהני" וכו', מבואר שהראשונים נחלקו האם כל מים שבאו תחת ידי האדם יש בהם פסול, אפילו בלא שאיבה בכלי, וזוהי שיטת הרשב"א והרא"ש, א"ד מים שלא נשאבו בכלי אין כאן פסול, אלא שאם רוב המקוה נעשה בידי שמים לא מהני, וזוהי שיטת הראב"ד. וצ"ב מהו החילוק בין הדינים.

וי"ל דכונת הט"ז לומר שגדר פסול מים שאובין בדלי הוא פסול במים, דמים שאובין הם מים פסולים, ולכן גם במיעוט מים שאובין קיים הפסול, ונחלקו הראשונים האם מים שלא נשאבו בכלי, אלא היתה בהם תפיסת ידי אדם, יש דין פסול במים, ולא מהני המשכה לטהר מים פסולים, [דההמשכה לא משנה את מהותם], א"ד ליכא פסול במים, אלא ישנו דין בעשית המקוה שלא ייעשה רובו בידי אדם, אלא בידי שמים, ובהא מהני המשכת כולה, דבכה"ג שהמשיכה לא נעשה המקוה בידי אדם.

בדרך אחרת י"ל דהנה גנת ורדים (הספרדי ד-ד ד"ה וטעם המתירים) כתב בשם משבית מלחמות "שהכלי המנוקב מוציא מידי שאובין וההמשכה מוציאו מידי תפיסת אדם וכו' דטעם ההמשכה הוא להוציא מידי תפיסת אדם". מבואר שהמשכה מועילה להפקיעה תפיסת ידי אדם, כיון שתפיסת האדם התבטלה ע"י ההמשכה, וכדכתב גנת ורדים (הספרדי ד-ד) בשם חכמי וינציאה דבהמשכה "פסק כח גברא ובשעת נפילת המים לא יבואו מידי בשר ודם", משא"כ במים שאובין, שהמים מקבלים שם שאובין, אין ההמשכה מועילה לבטל לגמרי את שם השאובין, וע"כ לא מהני לעשות מקוה שלם ע"י המשכה, ורק הקילו רבנן לעשות מיעוט ע"י המשכה. [אמנם הזכ"י (סי' נו ד"ה ונראה) והאגרו"מ (יו"ד ח"א סי' קכ ענף א) כתבו איפכא, שהמשכה מועילה לבטל פסול שאובין, ולא לבטל פסול תפיסה בידי אדם].

לפ"ז י"ל דבמניח בכונה הוי פסול "שאובין", ובהא לא מהני המשכה, משא"כ במניח שלא בכונה, לא חשיב שאובין, אלא טעם הפסול הוא מדין תפיסה בידי אדם, וע"כ מהני המשכת כולה.

נמצא שישנה נפק"מ בין הפסולים, גם לסוברים שפסול שאובין הוא גם בשואב בידיו, בגונא ששאב בכלי נקוב, דליכא פסול שאובין, כיון שהמים מחוברים למקוה עי"ז שהם נשפכים דרך הנקב למקוה, ואיכא פסול תפיסה בידי אדם. [מאידך בפסול תפיסה בידי אדם לא החמירו להחשיב את כל המים שבבור לפסולים, כפי שהחשיבו בפסול שאובין, כדתנן בריש פ"ג, ונתבאר בחלק הציונים, ע"ש].

אולם הט"ז (שם-כח) כתב שבדברי הרשב"א הרא"ש והטור מבואר דפליגי, וגם במים שיש בהם תפיסת ידי אדם לא מהני המשכת כולה. ולשיטתם א"א לפרש שזוהי הנפק"מ בין הפסולים.

נפק"מ בדין סחיטת שער

ה) אי' בתוספתא (ג-ב) "היה בראשו ג' לוגין מים שאובין וירד וטבל במקוה ויש בו מ' סאה כשר סחטן לתוכו פסול הטביל בו את הסגוס וזבו ממנו שלשת לוגין במקוה כשר עקרו מתוכו פסול ור"ש מכשיר עד שיתכוין לתלוש". יש לברר האם ר"ש פליג גם ברישא, בדין הסוחט שער ראשו. ונחלקו בדבר הראשונים: הראב"ד (ג-ד עמ' קמח שינויי מהדורות מס' 9) הביא את דינא דתוספתא לגבי סחט שערות ראשו, והוסיף וכתב "ר"ש מכשיר עד שיתכוון לתלוש". מבואר שר"ש פליג נמי ארישא. וכ"כ גלות עליות (מ"ו אות א).

היה מקום לתלות בפלוגתת הראשונים בטעם הפסול, דאם טעם הפסול הוא משום שאובין, בכה"ג שעלה מהמקוה שלא בכונה, אינו פוסל את המקוה, הואיל והוצאת ושאיבת המים נעשתה שלא בכוונה, אבל אם טעם הפסול הוא משום תפיסת ידי אדם, א"כ בכה"ג שסחט בכונה, פוסל את המקוה, כיון שהמקוה נעשה ע"י אדם, דמעשה הסחיטה הביא את המים למקוה.

ברם הרשב"א (שם עמ' תצה) כתב "שהרי נחלק ר"ש במשנת המסנק את הטיט וכו' וכן חלק בתוספתא במה שפסק ת"ק במים שבראשו שסחטו במקוה" וכו'. מבואר שר"ש פליג גם ארישא, וס"ל שהסוחט שער ראשו אינו פוסל, כיון שלא התכוון. וצ"ב אמאי איכא חסרון בכונה, והא סחיטת השער נעשתה בכונה, וא"כ המקוה נעשה בידי אדם בכונה.

מוכח שגם לדעת הרשב"א בעינן להוצאת המים בכונה, כדי להחשיבם כתלושין, כדכתבו אחרוני זמננו [לנפש תדרשנו בשם הגרש"א שליט"א ואפיקי מים (טז-א)].

בטעם הדבר י"ל דהחסרון בתפיסת ידי אדם הוא שהאדם לא יהא שולט על המקוה ע"י עשייתו, וע"כ אם המים תלושים, הם נשלטים ע"י האדם, ועשייתו פוסלת את המקוה, אבל אם לא שאב בכונה, אין המים נחשבים לגמרי כתלושים, וע"כ אינם נמצאים ברשות האדם, ואין עשיית המקוה נחשבת כעשיה שבה השתלט האדם על המקוה, כיון שדבר שהוא מחובר אינו ברשות האדם, כדמצינו (ע"ז מה.) לגבי ע"ז וכדו'.

לנפש תדרשנו הביא בשם הגרש"א שליט"א שפירש באופן אחר, דמים שהעלה בראשו מהמקוה, ממשיכים להיחשב כחלק מהמקוה, כיון שלא הוציאם בכונה, ואפשר שהם יחזרו למקוה, דראשו עדיין נמצא מעל המקוה, וע"כ אינם פוסלים.

ברם כבר הבאנו שהט"ז כתב שכלי נקוב אינו נחשב לתלוש ושאוב, כיון שהמים הזורמים מהנקב מחברים אותו למקוה מדין גוד אחית, ובכל זאת איכא חסרון דהוי תפיסה בידי אדם, ובעי המשכה. והדרק"ל אמאי פליג ר"ש על הסוחט שער ראשו, והא איכא תפיסה בידי אדם ע"י הסחיטה.

[אמנם הרשב"א באותו קטע כתב "כל שבאין ממנו למקוה מתוך ידי אדם נחשבין כשאובין", לכאורה מבואר שהסכים [כאן] לדברי הר"ש שישנו חסרון מטעם "שאובין", וא"ש דמה"ט נקט שר"ש פליג גם על סחיטת שער, כיון דליכא שאיבה. וצ"ע. ובפרט שבהמש"ד חזר לשיטתו, ויישב את קושית הר"ש ע"פ דרכו, כנ"ל, וא"כ מוכח שלשונו הנ"ל היא לאו דוקא].

נפק"מ בגרירה

ו) היה מקום לומר שיש נפק"מ בין הפסולים בדין הגורר מים ע"ג הקרקע, ולא הגביה את המים, דפסול שאובין ליכא, כיון ששאיבה היינו לקיחה של המים, וכל זמן שלא הוגבהו ליכא לקיחה של שאיבה. אולם תפיסה בידי אדם שייכת, דכיון שהמקוה נעשה ע"י גרירת האדם, ולא בידי שמים, המקוה פסול.

אולם רוב האחרונים נקטו בפשיטות שאין המים פוסלים: הלחו"ש (רא-מה-ד ד"ה עוד נראה) פירש את דברי הש"ך (שם-נ) שגרירה אינה פוסלת. [אמנם מחצה"ש (שם) פירש שכונתו לדין המשכה]. החזו"א (תנינא ג-ח) הקשה סתירה בדברי הראב"ד, ע"ש, וע"כ פירש [בל' אולי] דכונתו שהמים לא נעקרו מן הקרקע לעולם, ולא מטעם המשכה. וכ"פ החזו"א (שם-י) בדעת הרא"ש והטור. וכ"כ התפא"י (בועז ה) וגלות עליות (סוף משנה ו'), אמנם בדברי הר"ש [והרע"ב] דקדק התפא"י דס"ל שגם אם גררו ע"ג קרקע חשיב שאובין, למרות שלא תלשו מהקרקע. [והתקשה התפא"י בטעמם]. ולפי מה שנתבאר א"ש, משום די"ל דס"ל שפסול שאובין הוא משום שיש בו תפיסת יד אדם. אולם הגלות עליות (שם) הסיק שגם הר"ש מודה דבעי הגבהה, ואורחא דמלתא נקט, ע"ש.

נפק"מ במים מחוברים לקרקע

ז) אי' בתוספתא (ג-ב) "הטביל בו את הסגוס וזבו ממנו ג' לוגין למקוה כשר עקרו תוכו פסול", בביאור דין "עקרו מתוכו" מצינו פלוגתא, הב"י (רא-סג(ב)) כתב שבפשטות הכונה שהעלאו מתוכו. וכ"כ הש"ך (שם-מו) שבדברי הראב"ד (שעה"מ ג-ד) מבואר שדוקא אם העלאו פוסל. אולם הרוקח (סי' שעב) כתב "עקרו מתוכו פירוש סחט בידים ממנו", וכתב הב"י (שם) שנראה מדבריו שאע"פ שלא העלאו, כיון שיצאו ממנו המים ע"י שסחטו פוסלים המקוה. וכן הוכיח המהר"ם שיק (יו"ד סי' קצו ד"ה וגדולה). [אמנם הלחו"ש (שם-מה-ב) פירש גם בדברי הרוקח דאיירי בהעלאו כדעת הראב"ד]. בטעם הפסול כתב מי השילוח (מעין נפתח סי' ג סוף ס"ק כח) שאין הפסול מטעם שאובין, "דאין שאובין בעודם במחובר אלא דמעשה אדם אהני למיפסלינהו", והיינו מדין תפיסה בידי אדם.

נמצא מבואר שישנה נפק"מ בין הפסולים, בדין מים המחוברים לקרקע, דפסול שאובין ל"ש במים המחוברים, ובפרט לפ"ד תרוה"ד שמהות מים שאובין הם מים תלושים, וע"כ כל זמן שהם מחוברים, ל"ש שיהיו שאובין, משא"כ פסול תפיסה בידי אדם גם במים מחוברים שייך פסול זה, לשיטת הרוקח. וזוהי כעין הנפק"מ הקודמת.

ביאור שיטת הרא"ש

ח) הרא"ש (הל' מקואות סי' ב) הוכיח מכמה דוכתי "שגם מים שאינן שאובין בכלי שיש בו בית קיבול, אלא אפילו נבלעו בכסות וכדו' וסחטן לתוך המקוה פוסלים בג' לוגין". [והא דכתב הרא"ש (בסי' ה' וו') דבעינן כלי שיהא לו בית קיבול, היינו כשהמים נכנסו מאליהם, וכדפירש הט"ז (רא-מז). ועי' במה שהקשה הקה"י (רי"ס מט)]. וע"כ פירש הרא"ש דהא דתני בתוספתא שלגיון ושיירא שזילפו בידיהם ורגליהם לא פסלו את המקוה, איירי ברוכבי בהמות, שעשו מקוה ברגלי בהמות, אבל אדם שזילף בידיו או ברגליו ג' לוגין למקוה חסר פסלו. מבואר שישנו חילוק בין מעשה אדם למעשה בהמה, דמעשה אדם פוסל גם ללא כונה.

מאידך כתב הרא"ש (שם סי' ה) "לא חשיבי שאובין לפסול את המקוה אלא כשנשאבו בכוונה כדתנן לעיל המניח קנקנים בראש הגג לנגבן ונתמלאו מים דלא חשיבי כשאובין, וכן הסייד ששכח עציץ בבור ונתמלא מים וכן המסדר קנקנים בבור ונתמלאו מים", מבואר שגם אדם אינו פוסל בלא כונה.

וי"ל בפשיטות דהא דכתב הרא"ש שאדם פוסל גם בלי כונה, היינו כאשר האדם עשה מעשה במים, כמו זילוף ע"י הידים והרגלים, דבהא המקוה נפסל גם ללא כונה, דעצם העשיה של האדם מחשיבה את המים כשאובין ותלושים, או שמחשיבה שהמקוה נעשה בידי אדם, משא"כ בגונא שהאדם הניח כלי, והמים נכנסו מאליהם, ליכא עשיה מצד האדם שתפסול את המקוה, ולכן אם לא התכוון לקבל את המים, אין המים הבאים לכלים נחשבים לשאובין ותלושין, ולא חשיב שהמקוה נעשה ע"י אדם.

סימן יב

בענין המניח קנקנים בראש הגג

משנה ז'

א) מתני': "המניח קנקנים בראש הגג לנגבן ונתמלאו מים ר"א אומר אם עונת גשמים הוא [או] אם יש בו כמעט מים בבור ישבר ואם לאו לא ישבר ר' יהושע אומר בין כך ובין כך ישבר או יכפה אבל לא יערה". מבואר שר"א ור' יהושע פליגי בדין מים שנתמלאו בקנקנים שהניח על הגג. בביאור מחלוקתם נחלקו הראשונים.

שיטת הרמב"ם והרא"ש

א' הרמב"ם [כדכתב הכס"מ (ד-ג)] ס' האשכול (סי' נב) [הראב"ד (שעה"מ א-ו) במסקנתו] והרא"ש פירשו שהנידון במתני' הוא האם יש חסרון במניח קנקנים על הגג, משום שיש בו "קצת תפיסת ידי אדם", דתני בתו"כ "אי מה מעיין שאין בו תפיסת ידי אדם אף מקוה שאין בו תפיסת ידי אדם יצא המניח קנקנים בראש הגג ונתמלאו מים ת"ל בור", לדעת ר' יהושע ילפינן מבור שגם בכה"ג שישנה תפיסת ידי אדם, כמו בהנחת הקנקן על הגג, אין המקוה נפסל, [כיון שהניחם ע"מ לנגבן, ולא ע"מ שיקבלו את המים, ונמצא ששאבו שלא בכונה, כדפירש הרא"ש (הל' מקואות סי' ה)], ודינו כדין מקוה בעלמא, ולכן בכל גווני המקוה כשר. לדעת ר"א בעינן שתהא תערובת מים אחרים, ולכן צריך שתהא עונת גשמים, או שיהיו מעט מים בבור. [כ"פ הרא"ש. וכ"פ הכס"מ (ד-ג) בדעת הרמב"ם. ועי' חי' הגר"א שפירש שר"א לטעמיה דס"ל שרביעית מים בתחלה פסולים, ולכן בעינן שיהא מעט מים בבור].

עוד נחלקו ר"א ור' יהושע האם כפיה גורמת שהמים יהיו שאובין, משום דאיכא תפיסת ידי אדם, ע"י הפיכת הכלי, א"ד דוקא עירוי שנעשה ע"י הגבהת הכלי הוי תפיסת ידי אדם, כדפירש הרא"ש. [ועי' בחלק הציונים].

ביאור פלוגתת ר"א ור' יהושע

ב) מבואר שר"א ור' יהושע פליגי בתרתי, א' בדין הנחת קנקנים לנגבן, האם אית בהו קצת תפיסת ידי אדם, וע"כ אינם כשרים לעשות מקוה לבדם, א"ד הם כשרים לעשות מקוה לבדם. ב' בדין כפית הקנקנים, האם חשיב תפיסת ידי אדם.

היה מקום לפרש שיסוד ב' הפלוגתות הוא בגדר החסרון בתפיסת ידי אדם, האם החסרון הוא שמים שהאדם "לקח" פוסלים, [ובפרט לפ"ד תרוה"ד (סי' רנד) שפירש שהחסרון במים שאובין הוא משום שהם תלושים, וע"י הלקיחה הם נעשים תלושים], א"ד מים שהגיעו למקוה ע"י מעשה האדם פוסלים, ר' יהושע סבר שמים שהאדם לקח פוסלים, ולכן נקט שאם הניח קנקנים ע"מ לנגבן, ליכא תפיסת ידי אדם, כיון שהמים נכנסו לכלי בלא כוונת האדם, וע"כ אין כאן לקיחה של האדם, [ואינם נחשבים כתלושים, אלא כמחוברים], ומה"ט נמי כפית הכלי אינה פוסלת, כיון שהאדם לא לקח את המים, אלא רק היטה את החבית על צידה, [וע"כ אינה נחשבת כתלושה, אלא כמחוברת], ור"א סבר שמים שהגיעו למקוה ע"י האדם פוסלים, ולכן נקט שאם הניח קנקנים ע"מ לנגבן, איכא קצת תפיסת ידי האדם, כיון שאלמלא הקנקנים לא היו מגיעים המים למקוה, ונמצא שהמים הגיעו ע"י האדם, ולכן נקט שכפית הכלי פוסלת, כיון שע"י הכפיה מגיעים המים למקוה, ונמצא שהמקוה נעשתה ע"י האדם.

אולם הראשונים נחלקו בדין הסייד ששכח עציץ בבור, דתנן (במשנה ח) שלר' יהושע ישבר, האם מהני כפיה, גלות עליות (ד"ה וכתב) דקדק מסתימת דברי הרמב"ם (ד-ה) דמהני כפיה, [אלא שר' יהושע קיצר, וסמך על משנה ז']. וכ"מ בדברי הר"ש והרע"ב, כפי שדקדק המשנ"א. אך הרא"ש פירש שר' יהושע מודה הכא דלא מהני כפיה, וכן דקדק הב"י (רא-מב) [גם] בדברי הרמב"ם, וכ"כ הלבוש (רא-מג).

והשתא לדעה א' שר' יהושע פליג וסבר דכפיה אינה פוסלת בכל גווני, א"ש כפירוש הנ"ל, אך לדעת הסוברים שר' יהושע מודה שכפיה פוסלת בסייד, כיון דאית ביה טפי תפיסת ידי אדם, מוכח שגם כאשר האדם לא לקח את המים, אלא רק כפה את הכלי, המים פוסלים, והיינו משום שכפיה אינה תפיסה גמורה של האדם, ולכן שייך לחלק בין סייד שיש יותר תפיסת ידי אדם, וע"כ סגי בכפיה כדי לפסול, לבין המניח קנקנים לנגבן דליכא תפיסת ידי אדם כ"כ, וע"כ גם אם כפה את הכלי אינו פוסל.

ביאור שיטת ר"א

ג) מבואר [בדעת ר"א] שישנם ב' דרגות של פסול, א' מים שאובין ממש שיש בהם תפיסת ידי אדם גמורה, ובהא לא מהני תערובת מים אחרים. ב' מים שיש בהם קצת תפיסת ידי אדם, ובהא מהני תערובת מים אחרים. [ויש לדקדק בדברי ס' האשכול שכתב "דבההיא פלוגתא ליתא לשאובין כל עיקר, ואין בהם אלא קצת תפיסת ידי אדם", שאין טעם הפסול מדין שאובין, אלא מטעם דאית ביה תפיסת ידי אדם. והא דמהני שבירה וכפיה משום שבכה"ג "אין כאן תפיסת אדם ממש אלא גרמא בעלמא", כדכתב ס' האשכול].

יש לברר האם דינו של ר"א הוא מדאו' או מדרבנן. המשנ"א פירש "ר"א מחמיר דנראין כשאובין ואתו למיטעי להכשיר שאובין וע"י תערובת מים כשרים מכשיר דאיכא היכרא כיון דבעינייהו פסולין". וכ"פ מרכה"מ בדעת הרמב"ם דמה"ט בעי רק מעט מים "דלכתחילה מחמיר טפי הואיל דמיחזי כשאובין", מבואר שמעיקר הדין מודה ר"א לר' יהושע שהנחת הקנקן על הגג אינה גורמת לפסול את המים, אלא זוהי חומרא מדרבנן, משום דמיחזי כשאובין, וע"כ סגי בתערובת מים כשרים, דאז איכא היכרא שלא יבואו להכשיר מים שאובין, כיון שהעולם רואה שגם מים אלו אינם כשרים לבדם.

ויתכן לפרש את דברי ר"א גם אי נימא שדינו אינו מדרבנן, אלא מדאו', דהנה החזו"א (קמא ד-ג) כתב שאפשר ששיעור מעט מים הוא רביעית, שזהו שיעור מקוה מה"ת, לפ"ז י"ל דהנחת קנקן היא "קצת תפיסת ידי אדם", כדכתב הרא"ש, וע"כ אין בכוח המים לחדש מקוה, כיון שאינו נעשה לגמרי בידי שמים, ואין עשיה בידי אדם יכולה ליצור מקוה, אבל אם יש מעט מים כשרים המחדשים שם מקוה, [דהא כבר ברביעית אפשר מדאו' להטביל מחטים, וע"כ חל שם מקוה ע"י מעט מים], ורק יש חסרון בשיעור המקוה, בהא סגי במים שיש בהם קצת תפיסת ידי אדם.

שיטת הר"ש וסיעתו

ד) הר"ש מהר"ם מרוטנבורג הראב"ד (שם) [בצד א'] הר"ן (שבועות ה: בדה"ר) הריב"ש (סי' פג וקכה) בשם הרשב"א והמאירי פירשו שהנחת קנקן על הגג גורמת שהמים יהיו שאובין, ובעינן להמשכה כדי להכשירם.

לדעת הר"ש והמהר"ם פליגי ר"א ור' יהושע בתרי דיני המשכה, [ולא גרסינן "או" אם יש בו כמעט מים], א' האם המשכת כולה הוי המשכה, ר"א ס"ל דל"ה המשכה, וע"כ הצריך שתהא עונת גשמים, שאז בודאי יתמלא המקוה ברוב מי גשמים, והמים שבקנקן אינם אלא מיעוט, ור' יהושע ס"ל דהמשכת כולה הוי המשכה, וע"כ ס"ל שגם כשאין גשמים המקוה כשר ע"י המשכת כולה. ב' האם רביעית בתחילה פוסלת את המקוה, ר"א לשיטתיה דס"ל שפוסלת, וע"כ חשש שמא בעת שבירת הכלי ינתזו מעט מים לפני שהכלי ישבר, ויגיע למקוה רביעית מים שאובין, דכל זמן שהכלי לא נשבר אין ההמשכה מועילה, כדלהלן, וע"כ הצריך שתהא בבור רביעית מים. ור' יהושע ס"ל שג' לוגין פוסלים, ולא רביעית, וליכא חשש שינתזו ג' לוגין קודם השבירה.

לדעת הר"ן הריב"ש בשם הרשב"א והמאירי ר"א ור' יהושע פליגי בדין המשכת כולה, והא דתני ר"א "אם יש במקוה מעט מים", פירש הר"ן היינו שיש כ"א סאה מים, ומעט לאו דוקא, אלא כיון שאין בו מ' סאה קרי ליה מעט, ולר' יהושע א"צ בחד מהנך תרתי, כיון דס"ל שהמשכת כולה מהני. וכ"פ ס' האשכול (סי' נב) בשם חד מרבואתא. וכעי"ז פירש המאירי דכונת ר"א לומר שיש רוב ע"י צירוף של מי הגשמים והמים שנמצאים בבור. [אלא שבדעת ר' יהושע פירש המאירי דס"ל שאין המים פסולים, וא"צ בהמשכה].

[עוד כתב הר"ן "אם עונת גשמים הוא נידונין משום שאובין כל עוד שהניחן בעת קשור עבים וכ"ש בשעה שהגשמים יורדים", וכ"כ הריב"ש (שם ושם) בשם הרשב"א. מבואר שר"א איירי דוקא בעונת הגשמים דאיכא דעת האדם שיקבלו מים, אבל שלא בשעת הגשמים ל"ח שאובין, כדכתב גלות עליות (אות א)].

ביאו"ד הר"ש

ה) בטעם הדבר שאין לערות את המים, אלא לשבור את הכלי פירש הר"ש "שהמשכה היא כיון דמתוך כלים שבורים נופלים בבור". וצ"ב מהו ענין השבירה. [התפא"י (יכין אות מט) פירש שע"י השבירה גלי דעתיה למפרע דלא הוה ניחא ליה שיתמלאו, וע"כ התבטלה תפיסת ידי האדם. אך התפא"י לא פירש כן בדעת הר"ש והמהר"ם, דהא בדבריהם מפורש שלאחר השבירה בעינן לדין המשכה].

עוד צ"ב מהו הטעם שלר' יהושע מהני כפיה. והנה הר"ש פירש "שכופה וכו' שלא יפלו המים מתוכן לבור אלא נשפכים לצד אחר ומשם נמשכים לבור", וכ"כ הרע"ב. וכ"מ ברשב"א (שעה"מ ה עמ' תצט) שכתב "יכפה הקנקנים לצד אחד וכו' דוקא בשכופה לצד אחד ונמשכים", מבואר שאין הכונה שיכפה לכיוון הבור, אלא לצד השני, ואח"כ יזובו המים לבור, [דהגג אינו ישר, וע"כ המים יזובו לכיוון מטה]. וצ"ב מהו הענין בשינוי זה. ואין זה דין בכל המשכה, דהא הר"ש (ב-ג) פירש את הגמ' בפסחים (יז:) שכל מים שבעזרה כשרים כיון דכי נפלו מימשכי אילך ואילך, ולא הוזכר שצריך שיומשכו לצד אחר.

אמנם הראב"ד (ג-ח) כתב "אם בשכפה והלכו מאליהם למקוה", ולא כתב שכפה לצד אחר. וכ"מ מהא דכתב הר"ש דהא דתני בתוספתא "יטה", היינו שיכפה, ול"ק שיטה לצד אחר.

לכאורה צ"ל דאיירי בגונא שהקנקנים נמצאים בשפת הגג, והמים נופלים מיד לבור, ובשביל דין המשכה בעינן שיומשכו ע"ג קרקע, כדכתבו הראב"ד (ג-ד עמ' קנ) והרשב"א (שעה"מ ה עמ' תצג), וע"כ הוצרך הר"ש לפרש שכיון שהמים באו מתוך כלים שבורים הוי המשכה, והיינו משום שמים שבאים מכלי ישר לבור פסולים, ומים שנמשכים פחות מג"ט בקרקע, חשיבי כמים שבאים מהכלי, כיון שתוך ג"ט הוי שיעור לבוד, כדכתבו ר"פ בהג' על הסמ"ק (רצד-ב) בשם ר"י והריב"ש (סי' פג)[[8]](#footnote-9), אבל הכא המים היו בכלי שבור, שבטל ממנו תורת כלי, ורק אח"כ באו לבור, וע"כ חשיב המשכה, כדין מים שבאו דרך הקרקע לבור. ואף לפ"ד הראשונים הנ"ל שכתבו דבעינן המשכה דוקא בקרקע, ולא סגי שהמים יבואו מידי האדם וכדו', מ"מ היכא שהמים באו מכלים שבורים מהני, כיון שכלי שבור מהוה סתירה למהות הכלי, וע"כ המצב של השאיבה נפקע, ודינם כדין קרקע, שהמים חוזרים לקדמותם ולטבעם.

לפ"ז יתפרשו דברי הר"ש שכתב שיכפה לצד אחר, כדי שהמים לא יפלו ישר לתוך הבור, אלא יימשכו קודם ע"פ הגג, ורק אח"כ יפלו לבור. וא"ש דבתוספתא תני "יטה", ול"ק שיטה לצד אחר, דבכה"ג שהכלי רחוק מהבור, א"צ להטות לצד אחר.

אלא שיש להעיר אמאי נקטו הר"ש והרע"ב שהקנקנים נמצאים על שפת הגג ליד הבור, ואין ביניהם כדי שיעור המשכה. ובשלמא לפי מה שדקדק נזר הקודש (פ"ה מ"ז אות ה) בדברי הגר"א דהמשכה מלמעלה למטה ל"ה המשכה, ניחא. אך לפי מש"כ התפא"י (פ"ד מ"ד בועז ג) שמים שירדו בזקיפה הוי המשכה המועילה, וכן מוכח מדברי חיבור לטהרה (ג-ז ד"ה והנה) בשם הריב"ש (סי' רצה), כדנתבאר בפ"ד מ"ד, [וראית נזר הקודש מהגר"א אינה מוכרחת, ע"ש], וא"כ המים שזבו מהגג לחצר, בודאי עברו שיעור ג"ט במאונך. וצ"ע. שו"ר שערוה"ש (רא-צט) פירש את דברי הר"ש והרע"ב "דא"א לפרש שיכפם על הצד וישפכו המים למקוה דאכתי איכא יד אדם בזה דמה לי אם הגביהם או כפאם על הצד". מבואר שכפיה הוי תפיסת ידי אדם, כמו הגבהה, ולכן צריך לכפות לצד אחר.

ויתכן לפרש באופן אחר, דהנה ענין ההמשכה הוא החזרת המים לטבע בריאתם, דע"י שהמים נמשכים בצורה טבעית, בטלה השאיבה הראשונה, והופסקה תפיסת ידי האדם, וכדכתב גינת ורדים (הספרדי ד-ד) בשם חכמי וינציאה דבהמשכה "פסק כח גברא ובשעת נפילת המים לא יבואו מידי בשר ודם", אבל אם עירה את הכלי, משיכת המים מתייחסת לעירוי הכלי, ונחשב כאילו שהמים נמשכים מחמת האדם, כיון שמים אלו הם המשך העירוי של הכלי, דעניינו ומהותו של העירוי הוא להוליך את המים, משא"כ בשבירה אין עניינה הולכת המים, אלא זוהי פעולה של שבירה בכלי, וע"כ אין הליכת המים אחר השבירה מתייחסת לאדם, אלא חשיב שהופסקה תפיסת יד האדם, והמים חזרו לטבע בריאתם.

לפ"ז י"ל שזהו הטעם ששפיכה לצד אחר מועילה, כדפירש הר"ש, דדוקא כאשר שפך לצד הבור, מתייחסת זחילת המים לשפיכה, ומעשה השפיכה נחשב כמעשה המוליך את המים לבור, ול"ח המשכה, אבל כאשר שפך לצד אחר, והמים הפכו פניהם לצד אחר, מעתה בטלה תפיסת יד האדם, דהמים לא הולכים לכיוון שהאדם שפכם, אלא הם חוזרים לטבע בריאתם, וע"כ חשיב המשכה. וזהו שכתב הראב"ד (ג-ו) שהמים הלכו "מאליהם", דהיינו שלא מחמת יד האדם, אלא מחמת עצמם.

ויש לחלק בין מים שנפלו מהכלי מאליהם, לבין מים שהאדם הוציאם מהכלי, דמים שנפלו מאליהם הוי המשכה טובה, אפילו אם נפלו לצד הבור, כיון שזחילת המים אינה מתייחסת לאדם, אלא המים חזרו לטבע בריאתם, וע"כ הסתלקה תפיסת האדם, ולכן בגמ' בפסחים (יז:) דאיירי במים שנפלו מהכלי הוי המשכה, כדפירש הר"ש (ב-ג), משא"כ במים שהאדם הוציאם, זחילת המים מתייחסת לאדם, ולכן בעינן שישבור את הכלי, או יהפכנו לצד אחר, וזהו הדין המבואר במתני' גבי קנקנים.

והנה הר"ש במשנה ג' פירש את הגמ' בפסחים (יז:) דקאמר שמים שבקרקע העזרה טהורים, "משום דא"א בלא המשכה דכי נפלו מיא ארצפה מימשכי אילך ואילך והו"ל כשאובה שהמשיכוה כולה דטהורה", מבואר שהמים שנפלו וזחלו הוי המשכה, ויש להקשות מהא דכתב הר"ש במתני' דדוקא כאשר שבר את הכלי, או ששפך לצד אחר הוי המשכה, ואילו הגמ' שם סתמה ונקטה שכל מים שבעזרה טהורים מטעם המשכה.

וי"ל דהנה הר"ש (בסו"ד) הקשה מהא דאי' בגמ' בשבת (טז:) שהשוכח כלים בחצר ונתמלאו מים, טהורים, והיינו שהם כשרים למקוה, מוכח דכיון שלא נתכוון שיקבלו את המים אין המים נעשו שאובין, והקשה על מש"כ שהמניח כלים לנגבן נעשו המים שאובין. ותירץ "דהתם בשנפלו מאליהן למקוה אבל הכא דעירה לבור אחשובי אחשבינהו", וכ"כ הראב"ד (ג-ח) "מפני שהוא מחשב אותם בשעת העירוי", וכ"כ האו"ז (סי' שלו). וצ"ב דהר"ש פירש שהנחת הקנקנים פוסלת את המים, למרות שלא התכוון, אלא שההמשכה מכשירתם, ועירוי גורם פסול בהמשכה, ולכן המים השאובין אינם נטהרים, ואילו הכא פירש שהעירוי גורם למים להיפסל, וצ"ע.

לכאורה צריך לדחוק שכונתו לחלק בדין ההמשכה, דהתם בהניח כלים בחצר לא עירה מהכלים, ולכן הוי המשכה, משא"כ הכא שעירה. לפ"ז מפורש בדברי הר"ש החילוק הנ"ל בין מים שנפלו מאליהם, לבין מים שהאדם הוציאם. ועי' בחלק הציונים שבדברי החזו"א מבואר פירוש אחר בר"ש.

אולם להלכה לא מצינו חידוש זה, שהמשכה שנעשית ע"י שפיכה של אדם אינה מועילה, אא"כ היטה לצד אחר. לכאורה מוכח כדרך א', אא"כ נדחוק שלהלכה לא קי"ל כדרכו של הר"ש.

[תוס' אנשי שם (משנה ח) הקשה על מש"כ הר"ש והרע"ב בדין סייד ששכח עציץ ונתמלא מים, דמהני לשוברו, מטעם המשכה, והא בכה"ג שהכלי נמצא בתוך הבור ל"ש המשכה. לפי מה שנתבאר בר"ש שבכלים שבורים מהני המשכה, מיושבת תמיהתו. [אמנם לשונם קצת קשה, שכתבו "דיכול להמשיך", משמע שישנה אפשרות להוסיף ולעשות פעולה של המשכה]. בדעת תוס' אנשי שם י"ל דס"ל כדרך ב', שגם בכלים שבורים בעי המשכה ע"ג קרקע, וכונת הר"ש להצריך שהכלים יהיו שבורים, כיון שההמשכה נעשתה ע"י האדם, כנ"ל].

שיטת הרע"ב

ו) בדברי הרע"ב לכאורה מעורבים ב' הפירושים הנ"ל, דבתחילה פירש "דוקא לנגבן שלא נתכוין לקבל המים לכך לא נעשו שאובין", מבואר דס"ל כפירוש הר"מ והרא"ש שהמים לא נעשו שאובין. אולם מאידך פירש דלר"א בעי שבירה מדין "המשכה", "כיון שמתוך כלים שבורים נופלים לבור", ופליגי ר"א ור' יהושע בדין המשכת כולה, ובדין רביעית בתחילה, וכדפירשו הר"ש והמהר"ם. וכה"ק רע"א (אות ה) ורש"ש. וכתב רע"א שלפ"ד הרמב"ם א"ש דאין קשר בין דינא דמתני' לדין שאובה שהמשיכה כולה, דבהא קי"ל דל"ה שאובה, למרות שקי"ל כר' יהושע, וציין שכ"כ בס' בית דוד.

נחל אשכול (סי' נב אות ב) תירץ דאין דעת הרע"ב לפרש כפירוש הר"ש, אלא כונתו לומר ששאוב כזה שאין בו אלא מקצת תפיסת אדם, כיון שמעצמו בא למקוה ע"י המשכה כשר, והיינו שאין כונתו דהוי שאוב, ובעי המשכה, אלא כונתו דכיון שנמשך מאליו ל"ה שאיבה גמורה, אלא יש בו רק קצת תפיסת ידי אדם. וכ"כ נזר הקודש (אות ו) שאין כוונת הרע"ב לפירוש הר"ש, ע"ש במה שפירש.

דין המשכת כולה - יישוב הסתירה

ז) התוי"ט התקשה בדעת הראשונים הסוברים שר"א ור' יהושע פליגי בדין שאיבה שהמשיכוה כולה, דבהא פסקו הרמב"ם והרע"ב שהמשכת כולה אינה מועילה, [וכ"פ ס' האשכול (סי' נב)], ואילו הכא פסקו כר' יהושע, דס"ל דהמשכת כולה מועילה, ולכן א"צ שיהיו מים בבור או שתהא עונת הגשמים.

בדברי הראשונים מצינו שישנם ב' אופנים בהם מהני המשכת כולה: א' הרז"ה (שעה"מ אות ד) כתב "מכאן למדנו שא"צ רבייה והמשכה אלא בשופך מתוך כלי, אבל בממשיך בידיו וברגליו וכו' דיו בהמשכה בלבד אפילו בכל המקוה" וכו', מבואר שישנו חילוק בין שאיבה ע"י כלי דקי"ל דלא מהני המשכת כולה, לשאיבה ע"י מעשה אדם דמהני המשכת כולה. וכ"כ ס' האשכול (סי' נג) בשם יש מי שאומר. [ועי' נחל אשכול (שם אות ג) וגלות עליות (משנה ו פסקא ב אות ו) שנחלקו בביאו"ד הרז"ה]. לפ"ד א"ש דהכא דליכא כלי, לכן מהני המשכת כולה.

ב' הראב"ד (א-ו) כתב בתחיל"ד "אלמא איכא הפרש בין שאובה לשאובה, דשאובה שלא בכוונה כלל מהניא המשכה וכו' אבל בשאובה גמורה או במניח ושוכח כלים וכו' בעינן רבויא והמשכה כדברי ראב"י", מבואר שבמניח בכונה הוי "שאיבה גמורה", ובכה"ג לא מהני המשכת כולה, משא"כ בשאובה שלא בכוונה מהני המשכת כולה, וכנ"ל. וכ"כ הט"ז (רא-כח) בשם הראב"ד. בביאור דבריהם עי' בסוף הסימן הקודם.

מבואר דאף למ"ד דלא מהני המשכת כולה, היינו דוקא במים שהם שאובים ממש, משא"כ הכא שלא שאב את המים בידיו, אלא רק הניח כלים על הגג לנגבן, ולא ע"מ לקבל את המים, וע"כ אין זה אלא "קצת תפיסת ידי אדם", כדכתב הרא"ש, ודוקא בכה"ג קאמר ר' יהושע דמהני המשכת כולה, ומיושבת קושית התוי"ט. וכן תירץ חי' מהרי"ח.

אולם הר"ש והרע"ב פירשו שר' יהושע ס"ל ששאיבה שהמשיכוה כולה טהורה, ומבואר שתלו את דינא דמתני' בדין המשכה דעלמא, וכדכתב התוי"ט, וע"כ הקשה את קושייתו.

אמנם בדעת הר"ש כתבו הר"ן (שבועות ה: בדה"ר) והריב"ש (סי' פג) שהוא פסק כמ"ד שהמשיכוה כולה כשרה, וכדמבואר בדברי הרי"ף (שבועות ה: בדפיו), ופירש שמקורם ממתני', וכן הביא ס' האשכול (סי' נב) בשם הרי"ץ, ופירש שמקורו מהא דקי"ל במתני' כר' יהושע. אך בדעת הרע"ב אכתי קיימת הסתירה בהלכה. ועי' בחלק הציונים בתירוצו של מרכה"מ.

פרק שלישי – רבי יוסי

סימן יג

בענין פסול ג' לוגין שאובין

משנה א' ב'

א) מתני': "רבי יוסי אומר וכו' מקוה שאין בו מ' סאה ונפלו בו ג' לוגין ונחלק לשנים פסול מפני שנקרא עליו שם פסול ר' יהושע מכשיר שהיה ר' יהושע אומר כל מקוה שאין בו מ' סאה ונפלו לו ג' לוגין וחסר אפילו קורטוב כשר מפני שחסר לו ג' לוגין וחכ"א לעולם הוא בפסולו עד שיצא ממנו מלואו ועוד". מבואר שר' יהושע וחכמים פליגי בדין מקוה שאין בו מ' סאה, ונפלו בו ג' לוגין שאובין, האם נקרא עליו שם פסול.

מבואר במתני' שישנם ב' נפק"מ בפלוגתא הנ"ל, א' בדין נחלק לשנים, לר' יהושע כשר, כיון שאין בו ג' לוגין, לחכמים פסול, כיון שנקרא עליו שם פסול. ב' בדין נחסר קורטוב, לר' יהושע כשר, כיון שאין בו ג' לוגין, לחכמים פסול, כיון שנקרא עליו שם פסול. וצ"ב מהי סברת רבנן, ובמאי פליג ר' יהושע.

הרמב"ם (מקואות ה-ה) פירש "הרי אלו פסולין שכל המקוה כולו שנפסל כמים שאובין הוא חשוב וכאילו כל מימיו נשאבו בכלי". מבואר דהא דתני שנקרא עליו שם פסול, הכונה שכל המקוה נפסל כדין מים שאובין. וצ"ב מ"ט. בדברי הראשונים והאחרונים מבוארים ג' שיטות:

שיטת הרמב"ן

א' הרמב"ן (חולין קח: ד"ה ושוב) כתב "ושוב מצאתי במסכת מקואות בפ"ג, דפליגי רבנן אמתני' דתמורה דאין המים השאובין פוסלין אלא לפי חשבון דתנן התם וכו', שמעינן מינה דמים פסולין לר' יהושע אינן פוסלין אלא לפי חשבון ולרבנן כולם נעשין שאובין ופוסלין. ופסק הרמב"ם ז"ל נמי כרבנן, וכן פסק חתיכה עצמה נעשית נבילה" וכו'. מבואר שר' יהושע וחכמים פליגי האם ג' לוגין שאובין פוסלים את כל מי המקוה, כדין חתיכה עצמה נעשית נבילה. וזהו שכתב הרמב"ם שכל המקוה כמים שאובין הוא חשוב. וכ"פ הגידו"ט (נחל כג) בתחיל"ד.

שיטת הר"ן

ב) ב' הר"ן (שם מד: בדה"ר) הביא את דברי הרמב"ן, ופירשו בזה"ל "וסובר הרב ז"ל דבחתיכה עצמה נעשית נבלה פליגי דמים פסולים שנתערבו בכשרין לר' יהושע אין פוסלין אלא לפי חשבון ולרבנן כולן נעשין שאובין ופוסלין". והקשה הר"ן "דרך זה אינו מחוור אצלי שדין מקוה חלוק הוא משאר איסורין שהרי ג' לוגין של איסור שרבו עליהן ששים של היתר כיוצא בהן בבת אחת מבטלין אותה ואילו מקוה שנפלו לתוכו שלשה לוגין מים שאובין בתחלה אפילו כל מימות כשרין שבעולם אין מכשירין אותו, אלמא שלשה לוגין שקודמין למ' סאה מחזירין כל המים לפסולן ואין לנו כיוצ"ב בשאר איסורין, ולפיכך אומרים חכמים שלעולם הוא בפסולו עד שיצא ממנו מלואו ועוד".

מבואר שלדעת הר"ן ישנו דין מיוחד בג' לוגין שגדר תקנתם הוא שיחזירו את המים לפסולן, דאל"כ היו המים הכשרים מבטלים את המיעוט מים שאובין, ומזה הכריח הר"ן שגדר הדין של מים שאובין הוא שהם פוסלים את המים הכשרים, וע"כ אין ראיה מכאן לשאר דיני התורה, וכדכתב נפש חיה (יו"ד סי' סז ד"ה אבל).

{יש להעיר מהא דפחות מג' לוגין אינם מצטרפים לשיעור מ' סאה, ומוכח שאינם מתבטלים, למרות שאינם פוסלים, ולכאורה מוכח שהטעם שאינם מתבטלים אינו משום שהם פוסלים.

וי"ל עפ"ד הרי"ד (שו"ת סי' סב ד"ה אדוני) שכתב שפסול מים שאובין דומה לפסול מי פירות, וע"כ כשם שמיעוט מי פירות אינו מצטרף להשלים שיעור מקוה, דביטול ברוב אינו מועיל להשלים "שיעור", ה"נ מיעוט מים שאובין אינו מצטרף מדאו' להשלים שיעור מקוה מדאו', ד"שיעור" בעי מים. ואף לסוברים שמדאו' מצטרפים, מ"מ גדר הדין מדרבנן שאינם מצטרפין דומה למי פירות, דאף שהמיעוט שאובין מתבטל, א"א לצרפו לשיעור, דשיעור מצריך שיהא כולו מים. והשתא א"ש דמה"ט אינם מצטרפים למרות שאינם פוסלים. הר"א מאירוביץ שליט"א.

אמנם בס' מקוה ישראל (פ"ג מ"ד אות ח) כתב דהא דפחות מג"ל מתבטלים היינו דוקא לענין שלא לאסור, אבל לענין שיצטרף למ"ס החמירו חז"ל שלא יצטרף. מבואר שזוהי חומרא שהחמירו חז"ל שפחות מג' לוגין לא יצטרפו, למרות שמעיקר הדין היה ראוי שיתבטלו ויצטרפו.

יש להעיר דא"כ למה הוצרכו רבנן לומר שג' לוגים לא בטלים, כיון שהם פוסלים, והא סגי להחמיר חומרא בעלמא שלא יתבטלו, כשם שפחות מג' לוגין אינם בטלים. ואולי רבנן העדיפו שיהא גדר לתקנה במקום שאפשר. לפי מה שנתבאר ניחא טפי דהגדר הנ"ל שיייך רק לגבי דין השיעור, ולא לגבי דין הפסול. ודוק}.

לפ"ד יתפרשו דברי הרמב"ם שרבנן תיקנו כאן שהג' לוגים פוסלים ומחשיבים את כל המים כשאובין, ולא מדין חנ"נ. וכ"פ הגידו"ט (שם) בהמש"ד והמשנ"א (ד"ה וחכ"א) שזוהי חומרא דרבנן. [אך בטעם הדבר פירש המשנ"א שהחמירו בגלל שראו העם טובלים בשאובין. ועי' בחלק הציונים].

ביאור דעת ר' יהושע

ג) וצ"ב במאי פליג ר' יהושע. בפשטות ר' יהושע סובר שאין המים השאובין פוסלים את המים הכשרים, אך הר"ן הכריח שהג' לוגין פוסלים את כל המים, דאל"כ המים הכשרים היו מבטלים את המיעוט השאובין, וא"כ תקשי לדעת ר' יהושע למה אין המים הכשרים מבטלים ברוב את השאובין.

אלא פירש נפש חיה (שם ד"ה אבל במים) "דלר' יהושע המים שנתערבו בהם הג' לוגים פסולין רק כל זמן שהג' לוגין בתוכן אז פסולין כל המים, ולאחר שנחסרו מהג' לוגין חוזרין המים להכשירן, ולרבנן נשארו בפסולן לעולם" וכו', מבואר שר' יהושע מודה שהג' לוגין פוסלים את כל המים, אלא שנחלקו האם הג' לוגין פוסלים רק כל זמן שהם מעורבים עם המים, א"ד גם אם הוציאו את הג' לוגין נשארו המים בפסלותם.

וכן מבואר בדברי עוד ראשונים, דהנה הרא"ה (משמה"ב ב"ד ש"א) הרשב"א (שם) [בשם תוס'] הר"ן (שם מד. בדה"ר) בשם חבורתא דקמאי והמאירי (חולין קח. ד"ה וכן) הוכיחו שלא נאמר דין חנ"נ בשאר איסורים, מהא ד"אין מים שאובין פוסלים את המקוה אלא לפי חשבון". והרשב"א דחה וכתב "ומים שאובין שאין פוסלים אלא לפי חשבון קל הוא שהקילו בשאובה דרבנן". וכ"כ המאירי (שם) בשם "משיבין". [ועוד תירצו שלמסקנת הגמ' בתמורה דין זה נאמר לגבי חשבון כלים].

מבואר שהראשונים נקטו שבמים שאובין לא נאמר דין חנ"נ, אלא שנחלקו האם זוהי קולא מיוחדת שהקילו במים שאובין, א"ד גם בשאר איסורים ליכא לדין חנ"נ, אך כו"ע לא סברי כרמב"ן, וכדהוכיח הגידו"ט (שם). [בביאור מקור הראשונים עי' במוסגר שבאות ד].

שיטת הש"ך בשם הראב"ד

ד) ג' הש"ך (רא-נו) הביא את קושית הראב"ד (ג-ו) מה החילוק בין ג' לוגין דתנן במשנה א' וב' דסגי שיצא כדי מילואו ועוד, וא"צ שיצאו המים השניים, למים שכולם שאובין דתנן במשנה ג' דבעינן לחשב שיצאו כל המים, ותירץ "התם כולהו כשרים הוו אלא שנפלו בג' לוגין ומן הדין הוי סגי לשער בכדי חשבון עד ג' לוגין, אלא דלחומרא בעי בכדי מילואו ועוד דהיינו מ' סאה, והלכך רואין שלא יצאו רק המים שנפסלו" וכו'. מבואר שהדין שג' לוגין פוסלים את כל המים שבמקוה הוא חומרא.

וכתב נפש חיה (יו"ד סי' סז ד"ה ושיטת) שדברי הש"ך בשם הראב"ד אינם מתאימים למש"כ הר"ן הנ"ל שעיקר דין ג' לוגין הוא שהם פוסלים את המקוה, דאחרת הם היו מתבטלים, וא"כ אין זה חומרא, אלא עיקר הדין. והוסיף שלפ"ד הש"ך מסתבר שאינו פוסל מקוה אחר, משא"כ לפ"ד הר"ן מסתבר שהמים שנפלו בהם ג' לוגין יפסלו מקוה אחר, כיון שפסול המים אינו חומרא, אלא מעיקר הדין של פסול ג' לוגין. [אולי אפשר לדחות דהכונה שלגבי כללי התורה הוי חומרא, ואה"נ הכא זהו עיקר דין מים שאובין. אך עכ"פ מוכח דלא ס"ל כרמב"ן שאסר מעיקר הדין דחנ"נ].

[מקור ראיית הראשונים שמים שאובין אינם פוסלים אלא לפי חשבון הוא מהגמ' בתמורה (יב:). אלא שהגמ' דחתה פשט זה, וכדטענו הר"ן והמאירי. ואף לפי פשט זה יש לעיין דאמנם זוהי דעת ר' יהושע, אך לדעת חכמים השאובין פוסלים את כל המים. וכבר התקשה בדבר נפש חיה (יו"ד סי' סז ד"ה והנה קשה), ע"ש ביישובו. הגידו"ט (נחל כג) הביא מקור מהתוספתא [שהובאה ברמב"ם (ד-ח)] בדין גג שיש בו כ"א סאה מים כשרים, ונתן לתוכו י"ט סאה מים שאובין, ופתח הצנור ונמשכו הכל למקום אחד, כשר, וקשה דכיון שהמים השאובין פסלו את כל המקוה, א"כ הוי המשכה בכולה, מוכח שאין כל המים נפסלים במקום אחר, אלא אף מצטרפים להשלים מ' סאה. אך הלחו"ש (רא-מט) הוכיח שלענין המשכה הקילו.

יש להוסיף ולפרש דס"ל כראב"ד שדקדק בל' מתני' שהג' לוגים פוסלים רק את המים שקדמו עליהם, אבל אינם פוסלים את המים שהביא עליהם, ול"ד למים שכולם שאובים דתנן במ"ג שכל המים פסולים, מוכח שמעיקר הדין אינם פוסלים אלא לפי חשבון, אלא שרבנן החמירו שיפסלו את כל המים שבאו עליהם, כדפירש הש"ך הנ"ל, וכדכתבו המשנ"א (סוד"ה כיצד ומשנה א ד"ה מילואו) גלות עליות (פסקא ב אות ג) והחזו"א (קמא ב-ז ותנינא ה-ב), ע"ש.

בדעת הרמב"ן י"ל עפ"ד בית שלמה (יו"ד ח"ב סי' פו) ונפש חיה (שם ד"ה אך כיון וד"ה ועתה) שביארו דכיון שע"י המים הכשרים נדחו הפסולים לחוץ, דנים כאילו כבר יצאו מקודם, כעין מש"כ תוס' (חולין ק.) דהיכא דסופו לצאת ולהתפשט בכל החתיכה ל"א חנ"נ. וא"ש דאף שכל המים נפסלים מעיקר הדין, בכל זאת המים השניים שהביא בכדי להוציא את הראשונים אינם נפסלים, כיון שאינם עומדים להשאר במקוה, אלא לצאת ממנו].

קושית הר"ן על הרמב"ן ויישובה

ה) הר"ן תמה על הרמב"ן שפירש שסברת חכמים היא מאותו דין הקיים בכל האיסורים, שחתיכה עצמה נעשית נבלה, ולכן לא סגי שיפחתו הג' לוגין, אלא צריך שיצאו כל המים, מהא דג' לוגין אינם מתבטלים אפילו בששים, מוכח שגדר תקנת ג' לוגין הוא שהג' לוגין יפסלו את כל המים, ולכן אינם מתבטלים, ולא מדין חנ"נ דכל התורה כולה.

ביישוב שיטת הרמב"ן י"ל שגדר הדין שג' לוגין פוסלים גם כשיש ששים כנגדם, הוא שמקוה שנעשה ע"י ג' לוגין שאובין, זוהי הקואה פסולה, ולכן גם אם יש ששים כנגד הג' לוגין, אינם מועילים לתקן את מעשה ההקואה, ול"ד לשאר איסורים שהחפצא עצמו אסור, וע"כ שייך לבטלו, משא"כ במקוה שהפסול מונח בעשית המקוה, ואהא ל"ש ביטול.

לפ"ז מבוארת שיטת הרמב"ן, דס"ל שהגדר הנ"ל שייך רק במקום ההקואה, אבל כאשר נחלק המקוה, כגונא דמתני', או כאשר המים נפתקו ובאו למקוה אחר הסמוך לו, כגונא דתוספתא, ל"ש לומר שעשית המקוה נעשתה בפסלות, כיון שעכשיו המים עברו למקוה אחר, דהמקוה הראשון נחלק לשנים, או שהמים נפתקו למקוה הסמוך לו. וע"כ פירש הרמב"ן דס"ל לחכמים שחתיכה עצמה נעשית נבלה, ולכן כל המים נאסרים. [כעי"ז פירשו בני החבורה].

גדר פחות מג' לוגין

ו) נפש חיה (יו"ד סי' סז ד"ה ולא עוד) טען שדין חנ"נ אינו שייך באופן שנחסר מהג' לוגין, דבשאר איסורים נאמר דין חנ"נ רק כל זמן שהאיסור עדיין בתוך התערובת, אבל אם האיסור נפרד חזר להיתרו, [לדעת הש"ך (קה-יז) בשם מהרא"י], וא"כ בכה"ג שנחסר מהג' לוגין, אין כאן איסור, דפחות מג' לוגין אינם אוסרים, דאף אם יפלו ב' לוגין שאובין ללוג אחד כשר, לא יפסלו אותו, ויצטרפו אח"כ להכשיר שיעור מקוה, אף דהוי מתחילה רוב שאובין, "מוכח דפחות מג' לוגין אינו פסול כלל ולא מקרי פסול כלל", וא"כ מוכח [בשיטה זו דס"ל] שג' לוגין הוא דין אחר, שמי המקוה נעשו פסולים גמורים, כשיטת הר"ן.

שמעתי למאר שבדין חנ"נ לא התחדש שכל התערובת נהפכת לחפצא דאיסור, וכדמוכח מהא דאם התערב כזית איסור בהיתר, אם יאכל ב' כזיתים לא ילקה פעמיים, [וכבר עמד ע"ז המהרי"ק, ואכ"מ], דהא אין כאן חפצא של איסור יותר מאחד, אלא שבדין ביטול נאמר שלא מספיק לבטל כנגד החתיכה של האיסור, אלא צריך שיהא שיעור ביטול כנגד כל התערובת. לפ"ז צ"ע דהכא כאשר נחסר חלק מהג' לוגין, נמצא שאין כאן את החפצא של הדבר הפוסל, וכדכתב המשנ"א (מ"ג ד"ה שלא) "פחות משלשה לוגין אין עליהם שם איסור כלל דלא גזרו אלא בשלשה לוגין", וא"כ תקשי אמאי כל המים פסולים.

מקוה ישראל (ביאור המשנה פ"ג מ"ד אות ח) כתב שחז"ל גזרו לפסול ג"ל משום שהוא שיעור חשוב [לניסוך או לרחיצת אדם], ולכן הוי כמו דבר חשוב שלא בטל, [ולענין שיצטרף לשיעור מ' סאה החמירו יותר שגם פחות מג' לוגין לא יתבטל. עי"ל שאף אם מתבטל אינו יכול להצטרף לשיעור, כדכתב הרי"ד, וכנ"ל]. וכ"כ הזכ"י (סי' נט ד"ה והנה) בדעת ר"מ, ע"ש. [וכ"מ לכאורה במשנ"א (ב-ג בסו"ד) שכתב "דג' לוגין דחזו לרחיצת כל הגוף וכו' עשאוהו חכמים כדבר חשוב וראוי להתכבד דלא בטיל נמי בכל שאר איסורין". אולם לפ"ז נמצא שדבריו סתרי למש"כ שפחות מג' לוגין אין עליו שם איסור כלל. מוכח שאין כוונתו לומר שהדין של ג' לוגין הוא רק ענין של חשיבות לגבי ביטול, אלא כוונתו לומר שגם ענין זה נכלל בשיעור ג' לוגין, דג' לוגין אינו בטל משום שהוא חשוב, וע"כ פחות מג' לוגין אינו בכלל האיסור כלל].

מבואר שגם מים שאובין בשיעור פחות מג' לוגים ראויים לפסול את המים, אלא שהם מתבטלים במים הכשרים, ובשיעור ג' לוגים חידשו רבנן שאינם מתבטלים, ולכן הם פוסלים. וא"ש דמה"ט גם אם התמעטו מג' לוגים, אכתי המים פסולים.

[ואכתי צריך ליישב את ראית נפש חיה מב' לוגין שנפלו לתוך לוג. וכן יש לעיין מדין מטהרת שבמרחץ, דאם יש ג' לוגין כנגד הנקב פוסלים, כדתנן במתני' (ו-יא), למרות שבכה"ג אין המים מעורבים, ול"ש דין ביטול, ובכל זאת אינם פוסלים בפחות מג' לוגין. וי"ל דלא פלוג רבנן. ויש להוסיף דכיון שאם המים האלו היו בתוך המקוה לא היו אוסרים, כיון שהיו מתבטלים, ע"כ אינם פוסלים גם כשאינם מעורבים למקוה, דשיעור שמתבטל אין בכחו לפסול. בני החבורה].

נפק"מ בין הרמב"ן לר"ן

ז) ישנם [לכאורה] ג' נפק"מ בין הרמב"ן לר"ן, האם כל המים נפסלים מדין חנ"נ, או שזהו דינם של מים שאובין. א' הגידו"ט (שם) כתב נפק"מ בדין ג' לוגין שנפלו למקוה, ואח"כ נפלו ג' לוגים מאותם מי המקוה לתוך מקוה אחר, לפ"ד הרמב"ן גם המקוה השני נפסל, ונעשה כולו למים שאובין, משא"כ לפ"ד הר"ן, אינו פוסל רק במקומו. אך הגידו"ט דחה דאף לפ"ד הרמב"ן שייך לומר שהמים פוסלים רק במקומם, כדמצינו בכמה דוכתי שעיקר חשיבות הדבר הוא במקומו, אבל במקום אחר אינם פוסלים אלא לפי חשבון [של אחוז] הג' לוגין שבהם.

ב' מים כשרים שנפלו לתוכם ג' לוגין שאובין, וחסרו ואין בהם ג' לוגין, האם אפשר לצרפם לשיעור מקוה, לפ"ד הר"ן שעיקר דין ג' לוגין הוא שהם פוסלים את המים, מסתבר שא"א לצרפם, משא"כ לפ"ד הרמב"ן שזהו דין בהל' ביטול, שהג' לוגין לא מתבטלים, בכה"ג שאין ג' לוגין הדר דין ביטול, ורק המים שממש נשאבו אינם מצטרפים. בני החבורה.

ג' ג' לוגין הנמצאים כנגד נקב במקוה סמוך, [דפוסל את המקוה, כדתנן במתני' (ו-יא)], לפ"ד הרמב"ן ל"ש לפסול את כל מי המקוה מדין חנ"נ, כיון שהמים שבמקוה זה אינם מעורבים עם הג' לוגין הנמצאים במקוה הסמוך, משא"כ לפ"ד הר"ן כל המים נהפכים לשאובין, כיון שקיים הדין שהג' לוגין פוסלים את המקוה. בני החבורה. ועי' בחלק הציונים (ד"ה אבל) נפק"מ נוספת בשם גלות עליות (פסקא ב אות ב). עיקרי סימן זה שמעתי מהר"א מאירוביץ שליט"א.

סימן יד

בענין צירוף כלים לג' לוגין

משנה ג' וד'

א) מתני': "הסוחט את כסותו ומטיל ממקומות הרבה והמערה מן הצרצור ומטיל ממקומות הרבה ר"ע מכשיר וחכמים פוסלין וכו' מכלי אחד משנים ומשלשה מצטרפין ומארבעה אין מצטרפין". מבואר שר"ע וחכמים פליגי האם פסול ג' לוגין שאובין נאמר דוקא במטיל מכלי א' וממקום א', א"ד אפילו מג' כלים, אבל מארבעה לא מצטרפין אפילו לחכמים. [ובגמ' בתמורה (יב:) ישנה דעה ג', שגם ארבעה מצטרפין]. וצ"ב מהו החסרון בארבעה כלים.

טעם הפסול בד' כלים - פלו' הראשונים

הראשונים נחלקו מהו החסרון בארבעה כלים, בדברי רוב הראשונים מבואר שהחסרון אינו נובע מהכלים, אלא משיעור הלוגים, דפחות מלוג אינו שיעור חשוב לפסול, דהנה רש"י בתמורה (יב:) כתב "בב' או בג' כלים שנפל לוג שלם מכל כלי פסול, אבל מד' או ה' כלים דאין לוג שלם נופל כאחד לא פסלוהו". וכ"כ ר"ג (שם) "אם היו באותן ג' לוגין בב' או בג' כלים ונפלו בו פסלוהו כיון דבכל כלי לוג או יותר מלוג הוי דבר חשוב ופסול, אבל אם אותן ג' לוגין מחולקין בד' או ה' כלים דאין בכל כלי לוג או יותר מלוג ל"ה דבר חשוב לפסול המקוה". וכ"כ הראב"ד (שעה"מ ד-ה) "שלשת לוגין שהן פוסלין במקוה ל"ש שנפלו בב"א ול"ש נפלו בו לוג לוג, אבל פחות מלוג לוג לא". וכ"כ הרשב"א (שעה"מ ו עמ' תקט) "דבעינן שיהא לפחות לוג א' מן הכלי, ואותו שנפל ממנו פחות מלוג כמאן דליתא". וכ"פ המאירי (ד"ה שנים וחולין קח. ד"ה וכן) והתשב"ץ (ח"א סי' יט).

מבואר בדברי הראשונים הנ"ל שטעם ההיתר אינו נובע מריבוי הכלים, אלא ממיעוט כמות המים, דפחות מלוג אינו דבר חשוב לפסול את המקוה, אלא כמאן דליתא דמי. גלות עליות (פסקא ב אות ג) הוסיף שלוג היא המדה הקטנה ביותר המוזכרת בתורה. לפ"ד כתב הב"י (רא-טו ד"ה ודע) שאם נפל מכלי א' ב' לוגין, ומשני כלים נפל לוג אחד, אינם פוסלים, דבעינן דמכל כלי לא יפול פחות מלוג.

אולם ס' האשכול הביא יש מי שאומר שאם נפל מכלי א' פחות מלוג אינו מצטרף, אף שמאחרים נפלו ב' לוגין ומה שחסר מלוג הראשון, וחלק ס' האשכול וכתב "ולשון מג' כלים מצטרפין ל"מ כן, אלא כל שיוצאין ג"ל מג' כלים פסלי".

וכן נקט הב"י (רא-טו ד"ה ודע) בתחיל"ד, וכתב שלא ראה לא' מהפוסקים המצויים שכתב כדין היוצא מדברי רש"י הנ"ל, וע"כ רצה לדחוק את דברי רש"י בתמורה הנ"ל, ואח"כ מצא שכ"כ בהדיא הראב"ד [כפשטות דברי רש"י].

וכן דקדק חי' הגרי"ז (תמורה יב:) בל' תוס' (שם ד"ה יוסף) והרמב"ם (ה-א). [להלכה הביא הש"ך (שם-מז) את דברי רש"י והראב"ד, וכתב גלות עליות (פסקא א אות ב) שאין לחוש לדברי האשכול. אולם ל' הטור והשו"ע (רא-טו) היא "ואפילו נפלו בו משני כלים או מג' מזה מעט ומזה מעט מצטרפין", ופירשו הלחו"ש (לחם רא-פז) ומקוה טהרה (רא-מח) "אפילו אינו נופל מכל כלי לוג". המקוה טהרה הניח בצ"ע את דברי הש"ך שהביא את שיטת הראב"ד].

ויש לעיין אמאי שינו רוב הראשונים את המשמעות הפשוטה של מתני', דתני שארבעה כלים לא מצטרפים, דמשמע שזהו דין בריבוי הכלים, וכדכתב ס' האשכול, וע"כ נקט הב"י בתחיל"ד שאם יפול משני כלים חצי לוג [מכל אחד], ומהכלי השלישי ב' לוגים, יצטרפו, כיון שאין כאן ארבעה כלים.

ביאור "נתכוין לרבות" - פלו' הראשונים

ב) עוד תנן "מכלי אחד משנים ושלשה מצטרפין מארבעה אין מצטרפין, בד"א בזמן שהתחיל השני עד שלא פסק הראשון, ובד"א בזמן שלא נתכוין לרבות אבל נתכוין לרבות אפי' קורטוב בכל השנה מצטרפין לג' לוגין". מבואר שכונה לרבות מועילה לצרף אפילו אם התחיל לאחר שפסק הראשון. הראשונים נחלקו מהו "נתכוין לרבות", ונשנו ג' שיטות:

א' יש מהראשונים [רמב"ם (מקואות ה-א ובפיה"מ) ס' האשכול (סו"ס נג) מאירי ורע"ב, וכ"פ הגר"א] שפירשו שנתכוון להוסיף ולהרבות מים בשפע, [שלא יחסרו ע"י הטבילות, כדפירש הב"י והכס"מ. לאפוקי הפילם שם דרך מקרה, כדכתב המאירי]. בטעם הדבר פירש הגר"א פירש דכיון שניח"ל באותו כ"ש לא בטיל. גלות עליות (פסקא ב אות ג) פירש שזוהי גזירה בפנ"ע, דכיון שהתכוון להרבות מים שאובין במקוה, פסלוהו רבנן.

ב' יש מהראשונים [ראב"ד (ד-ה) מהר"ם מרוטנבורג (הו' בתוי"ט) תוה"ב (הארוך שעה"מ ו) רבינו ירוחם (כו-ה) טור ושו"ע (רא-טו)] שפירשו שהתכוון מעיקרא להוסיף ג' לוגין, והיינו דבכה"ג מחשבתו מצרפתן, כדכתב גלות עליות (פסקא ב אות ג), לאפוקי נמלך.

ג' יש מהראשונים [תוה"ב (הקצר שם) - הו' בב"י (רא-טו(ג) סוד"ה ומ"ש)] שכתב שאם נפלו מידו במתכוין מצטרפין, לאפוקי נפלו מידו שלא במתכוין. הב"ח (רא-כד) [וכ"מ בש"ך (שם-מט)] הביא את דברי הרשב"א בתור שיטה בפנ"ע, מוכח שפירשו כפשוטו, שאם המים נפלו שלא בכונה אינם מצטרפים, ואם הפילם בכונה מצטרפים, כדפי' מחצה"ש (שם-מט). [אמנם הב"ח לא הביא את תוה"ב הארוך. ויתכן שאם היה רואהו היה דוחק שזוהי גם כונתו בקצר]. [גלות עליות (פסקא ב אות ג ד"ה והש"ך) העיר אמאי תנא "לרבות"]. ועי' בב"ח (שם) במה שפירש פירוש ד' בשם הרע"ב. ועי' ש"ך (שם-מט) שתמה על דבריו.

מבואר שהראשונים נחלקו בדין המתכוון לשפוך את כל הג' לוגין, הראב"ד וסיעתו כתבו שבכה"ג הכלים מצטרפים, אפילו אם התחיל לאחר שפסק הראשון, אך בדעת הרמב"ם וסיעתו שלא פירשו כן, אין מקור לדין זה. וצ"ב במאי פליגי.

[בדברי הראשונים הסוברים שכונה לשפוך את כל הג"ל מועילה, מבואר שנחלקו האם צריך שיתכוון בשפיכה הא' לשפוך את כל הג' לוגין, דהנה הראב"ד רבינו ירוחם הטור והשו"ע כתבו שמתחילה היתה דעתו ליתן "כל הג' לוגין", משמע שאם היתה דעתו לתת לוג ב', ואח"כ כשנתן לוג ב' היתה דעתו לתת לוג ג', אינו מצטרף לפסול. אך המהר"ם [הו' בתוי"ט] כתב "בד"א דד' וה' כלים אינם מצטרפים לפסול את המקוה בזמן שלא היה בדעתו לערות יותר, אבל אם כשעירה עתה לזה היתה בדעתו לערות למחר או ליומא אוחרא יותר אפילו קורטוב בכל פעם ופעם מצטרפין לג' לוגין", מבואר שא"צ שתהא בדעתו לערות את כל הג' לוגין, אלא סגי שתהא בדעתו לערות עוד קורטוב. וכ"מ קצת ברשב"א שכתב "אא"כ נתכוון ליתן שני אחר הראשון, או השלישי אחר השני, ולא כתב שצריך שבפעם א' תהא דעתו לשפוך את כל הג"פ].

דין ג' כלים שנפלו לבור ריק - פלו' האחרונים

ג) האחרונים נחלקו בדין ג' כלים של לוגין שאובין שנפלו לבור ריק, רוב האחרונים [ערוה"ש (רא-קיח) מקוה ישראל (אות יא) מקוה טהרה (רא-מז) גלות עליות (פ"ד מ"א פסקא א ד"ה שם) וחזו"א (תנינא ד-ט)] כתבו שגם בכה"ג צריך שיתחיל את השני עד שלא פסק הראשון. אולם החזו"א (תנינא ד-ה וליקוטים ז-א) הסתפק בדין זה, וכתב שמרהיטת מתני' והרמב"ם משמע שאין חילוק. וצ"ב במאי פליגי.

גדר פסול ג' לוגין

ד) יש לדון בגדר פסול ג' לוגין מים שאובין, האם ההימצאות של ג' לוגין שאובים במקוה פוסלתו, [והנפילה היא רק היכ"ת שהמים יגיעו למקוה], וזהו הצד הפשוט, א"ד הנפילה של ג' לוגין למקוה פוסלתו, ולא סגי בתוצאה שהמים נמצאים במקוה, אלא חלק מסיבת הפסול היא הנפילה. עי' באות ח שישנם מקורות לצד השני.

והשתא יש לתלות בחקירה זו את גדר הדין שארבעה כלים [או ב' כלים והתחיל את השני לאחר שפסק הראשון] לא מצטרפים, דאם הנפילה פוסלת, שייך לומר שצריך שיהא "צירוף" בין הכלים, כדי שתהא נפילה אחת של ג' לוגים, אבל אם התחיל את השני לאחר שפסק הראשון, אין הנפילה הראשונה מצטרפת עם השניה, ונמצא שלא נפלו כאן ג' לוגים. אבל אם ההימצאות במקוה פוסלת, ל"ש לומר שצריך שתהא נפילה אחת, כיון שהנפילה אינה אלא היכ"ת שהג' לוגין יגיעו למקוה, ובהכרח אין הכונה לחסרון בצירוף, אלא זהו חסרון במים, דמים בשיעור מועט בטלים, כדפירשו האחרונים, כדלהלן.

יש לדקדק בל' מתני' [כצד א'] שהחסרון בארבעה כלים הוא חסרון בצירוף הכלים, דתני מכלי אחד משנים ומשלשה "מצטרפין", ומארבעה "אין מצטרפין", ול"ק "פוסלים" ו"אין פוסלים", משמע שישנו דין של "צירוף" בין הכלים.

[הזכ"י (סי' נט ד"ה עתה) כתב דמהא דבעי שיפול מג' כלים דוקא, מוכח דכל דבעת הנפילה לא חל הפסול, שוב אינו חל אח"כ. ועי' באות ח].

ביאור פלוגתת הראשונים בביאור החסרון בד' כלים

ה) בדעת רוב הראשונים שפירשו שהחסרון בארבעה כלים אינו נובע מריבוי הכלים, אלא ממיעוט שיעור המים, י"ל דס"ל שפסול ג' לוגין אינו נובע מהנפילה, אלא מההימצאות במקוה, וע"כ נקטו של"ש לומר שריבוי הכלים גורם שלא יצטרפו לפסול, דכיון שקיימים במקוה ג' לוגין שאובין, הם פוסלים את המקוה, גם אם לא נפלו מכלי א', וע"כ הוציאו את המשנה מפשטות לשונה, ופירשו שכונתה לומר שאם נפל מכלי פחות מלוג אינו פוסל, והיינו משום שפחות מלוג בטל, כדכתב הלבוש (רא-טו) "הואיל ולא חשיבי קמא קמא בטיל", וכ"פ האחרונים [משנ"א אבנ"ז (יו"ד רפז-ג) ערוה"ש (רא-קיח) וחזו"א (תנינא ד-טו), וכ"מ בדברי הגר"א], וא"ש שטעם זה שייך גם אם הפסול נובע מההימצאות במקוה, דכיון שהמים כבר התבטלו, אינם יכולים לפסול.

בדעת האשכול [והב"י בצד א'] י"ל דס"ל שהנפילה של הג' לוגין פוסלת, וע"כ פירש את לשון המשנה כפשטותה, שארבעה כלים אינם פוסלים, משום שיש חסרון בנפילה, דריבוי כלים אינו מצטרף, ולא סגי בהא דאיכא במקוה ג' לוגים שאובין, אלא צריך שתהא נפילה הפוסלתם, ורק נפילה מג' כלים יכולה לפסול, ולא נפילה מד' כלים.

נמצא שיש מקור מדברי רוב הראשונים שהוציאו את המשנה מפשטותה, דס"ל שפסול ג' לוגים אינו נובע מהנפילה, וע"כ נקטו של"ש לפרש שריבוי הכלים גורם שלא יצטרפו הג' לוגין לפסול.

ויש לדחות ולבאר שהראשונים התקשו מה הטעם לחלק בין ג' כלים לד' כלים, ואה"נ בדעת ר"ע מודו שהחסרון בב' כלים הוא שא"א לצרף את ב' הכלים, משום שצריך שתהא "נפילה" מכלי אחד. אך בדעת חכמים דס"ל ששלשה כלים מצטרפים, נקטו הראשונים שאין החסרון נובע מצירוף הכלים, דאם צריך שהכלי יצרף את הלוגין לנפילה, א"כ למה ב' וג' כלים מצטרפין, ואין טעם לחלק בין ג' כלים לארבעה, וע"כ פירשו דבעינן שיעור לוג.

ביאור החילוק בין ג' לד' כלים

והשתא צ"ע מהי סברת האשכול [והב"י] לחלק בין ג' כלים לד' כלים. ויתכן לפרש עפ"ד המשנ"א (מ"ג ד"ה א"ר) שפירש בדעת ר"ע דס"ל שאין ב' כלים מצטרפין, משום דשנים המטילין לא שכיח, דכיון שאפשר באחד אין דרך לעשותו בשנים, ובמילתא דלא שכיח לא גזרו ביה רבנן. לפ"ז י"ל גם בדעת חכמים, דס"ל שד' כלים לא שכיח, דאין דרך למלאות בהרבה כלים, אלא רק בשלשה, דדרך למלאות שלשה לוגים בשלשה כלים, וע"כ אם מילא בארבעה הוי מילתא דלא שכיח, ולא גזרו ביה רבנן.

ויתכן לפרש דרך נוספת, דבשלשה כלים כיון שהתחיל לערות מהכלי השני לפני שפסק הראשון, וכן התחיל לערות את הכלי השלישי לפני שפסק השני, נמצא שעירה מהכלי השני באותה שעה שעירה מהכלי הראשון והשלישי, וע"כ יש בכח הכלי השני לקשר ולצרף את הכלי הראשון והשלישי, ולהחשיב את שלשתם כנפילה אחת, [זכר לדבר דין שמש שמצרף את כולם, כיון שהוא אוכל עם כולם], משא"כ בארבעה כלים, אין כאן כלי אחד שמקשר את כל הכלים ביחד, וע"כ א"א לצרף את ארבעתם.

ביאור פלו' הראשונים מהו "נתכוין לרבות"

ו) בדעת הראשונים הסוברים ש"נתכוין לרבות", היינו שנתכוון להוסיף מים במקוה, לאפוקי נתכוון לשפוך למקוה ואין לו ענין שיתווספו המים, פירש הגר"א "דכיון שניחא ליה באותו כל שהוא לא בטיל", מבואר שהכונה מועילה שהמים לא יתבטלו.

ביאור זה מתאים לדעת רוב הראשונים שפירשו שהחסרון בד' כלים הוא, שמים שאין בהם שיעור לוג אינם פוסלים, ופירשו האחרונים שמים מועטים בטלים, וע"כ אם נתכוון לרבות אינם בטלים.

לפ"ז יתכן לבאר את דעת הראשונים שלא פירשו את המשנה כפשטותה שהתכוון לרבות מים, אלא פירשו שהתכוון להטיל את כל הג' לוגין, דס"ל שעצם הנפילה של הג' לוגין פוסלת, ולכן נקטו שכונה להוסיף מים במקוה אינה מספיקה, דאף שהכונה יכולה להועיל שהמים לא יתבטלו, אכתי ליכא צירוף בנפילה, וע"כ פירשו שהתכוון להטיל את כל הלוגין, וא"ש שכונה זו מועילה לצרף את ג' הנפילות לנפילה אחת.

אך בדעת הראב"ד והרשב"א נתבאר דס"ל שההימצאות של הג"ל במקוה פוסלת, ולכן נקטו שאין חסרון בריבוי הכלים, אלא בשיעור המים, ומאידך פירשו שנתכון לרבות אינו כונה להוסיף מים, אלא להטיל את כל הג' לוגין. וי"ל דס"ל שהכונה לרבות אינה סיבה שהמים לא יתבטלו.

ביאור פלו' האחרונים בדין בור ריק

ז) בביאור פלוגתת האחרונים בדין ג' לוגים שנפלו לבור ריק, האם צריך שיפלו מג' כלים וכו', יש לתלות בטעם הדבר שארבעה כלים אינם פוסלים, לסוברים שמים פחות מלוג מתבטלים, יש לחלק בין בור ריק לבור מלא, דדוקא בבור מלא שייך לומר שמעט מים מתבטלים ברוב, משא"כ בבור ריק, ל"ש לומר שהמים השאובין מתבטלים, וע"כ גם מארבעה כלים פוסלים, וכ"כ בהדיא ערוה"ש "דכל שהיה הפסק הרי נתבטלו המים הקודמים במי המקוה וכו' ולפ"ז אין דין זה רק כשנפלו הג' לוגין למקוה שיש בה מים פחות ממ"ס, אבל במקוה ריקנית ואח"כ באו המים הכשרים עליהם בכל עניין פסול". וכ"כ מקוה ישראל (אות יב) מקוה טהרה (רא-מז) גלות עליות (פ"ד מ"א פסקא א ד"ה שם) וחזו"א (תנינא ב-ד וד-ט).

בדעת החולקים יש להוכיח שטעם הדין שארבעה כלים וכדו' אינם מצטרפים אינו משום שהמים השאובין מתבטלים במים הכשרים, אלא משום שצריך שתהא נפילה של ג' לוגים, דפסול ג' לוגים אינו נובע מההימצאות של הג"ל במקוה, אלא מנפילתם, וע"כ צריך לצרף אותם, לא מיבעיא לפ"ד ס' האשכול שהחסרון בארבעה כלים הוא חסרון בריבוי הכלים, דטעם החסרון הוא שריבוי כלים אינם מצטרפים לג' לוגים, וע"כ גם כשאין מים בבור אינם פוסלים, אלא אפילו לפ"ד ש"ר שפירשו שפחות מלוג אינו פוסל, יתכן לפרש דהוי חסרון בצירוף, דאין לו חשיבות להצטרף לג' לוגין, וע"כ גם בבור ריק קיים חסרון זה, דאם נפל פחות מלוג אין נפילה זו יכולה להחשב לחלק מנפילה של כל הג' לוגין.

נמצא שמשיטת הסוברים שגם בבור ריק יש חסרון של ד' כלים, לכאורה מוכח דס"ל שפסול ג' לוגים נובע מהנפילה, וע"כ גם כשאין מים בבור, שייך לומר שאין נפילה של ארבעה כלים פוסלת. שמעתי לדחות שהמים פחות מלוג מתבטלים מחמת עצמותם, ולא מחמת המים הכשרים, אלא זהו דין בהל' מקואות שמים שאין בהם שיעור לוג כמאן דליתא דמי. וצל"ע.

מקורות לגדר פסול ג' לוגין

ח) תנן (ו-ד) "הספוג והדלי שהיו בהן ג' לוגין מים נפלו למקוה לא פסלוהו שלא אמרו אלא ג' לוגין שנפלו", ונחלקו הראשונים האם איירי בדלי שפיו צר, וע"כ לא נתערבו כל המים במקוה, כדפירשו הרמב"ם (בפיה"מ) והרא"ש, א"ד איירי גם בדלי שאין פיו צר, כדמבואר בדברי ש"ר.

בטעם הדבר נחלקו הראשונים, הר"ש והרע"ב פירשו שחלק מהג' לוגים בלועים בתוך דפנות הדלי, וע"כ לא נפלו ג' לוגין לתוך המקוה. הראב"ד (ג-יד) פירש "שהרי כאן לא נפלו בו המים עצמן, ואע"פ שנתחברו מלמעלה". וכ"פ הרמב"ם (ו-ז) "שלא אמרו אלא ג' לוגין שנפלו לא כלי שנפלו בו מים שאובין", וכתב תוס' חדשים שמבואר ברמב"ם שלא העמיד בדלי שפיו צר, דס"ל כפירוש הראב"ד.

שיטת הרמב"ם והראב"ד צ"ב, דאמנם בשעת הנפילה לא נפלו המים עצמם, אלא נפל הכלי שבתוכו המים, אך לאחר הנפילה בודאי יצאו כל המים ונתערבו עם מי המקוה, דהא לא איירי בדלי שפיו צר, וא"כ צ"ב למה לא פסלו את המקוה.

וכן יש להעיר על מש"כ ס' האשכול (סו"ס נג) "בהני לא נראו הג"ל בעין שבלועים מקצתם בספוג ומקצתם דבק בדלי, ולא מקרי נפלו ג"ל למקוה, שהרי לא יצאו כל המים שבתוכן בשעת נפילה". מבואר שבשעת נפילה לא יצאו כל המים. וצ"ב למה לא נפסל המקוה מחמת המים שיצאו אחרי הנפילה.

אלא מוכח שהנפילה של הג' לוגין למקוה פוסלתו, ולא סגי בהימצאות בתוך המקוה.

מקור נוסף יש להביא ממש"כ הראב"ד (מקואות ז-יב ותשובות ופסקים עמ' עז) בביאו"ד התוספתא (ה-ח) "מקוה שאין בו מים מ' סאה ונפל לתוכו יין ונשתנה מראיו אינו נפסל בג' לוגין, ולא עוד אלא אפילו חזרו מראיו לכמות שהיו כשר", ופירש הראב"ד "הטעם לזאת הפיסקא כולה כיון שנשתנו למראה יין כאילו הוא יין, אם הוא חסר אינו נפסל בג' לוגין, שכיון שלא פסלו בשעת נפילתם שוב אין פוסלים". מבואר שזמן הפסול של ג' לוגין הוא בשעת הנפילה, והיינו משום שאין ההימצאות במקוה פוסלת, אלא עצם הנפילה פוסלת. [וכן ציין לנפש תדרשנו מקור זה].

וכ"פ מי השילוח (מקור נפתח סי' ז) את דברי הראב"ד הנ"ל [שהובאו ברמ"א (רא-כט)] "דעיקר פסול השאובן הוא בעת הנפילה, וכיון דבעת הנפילה לא פסלוהו משום שאובין כיון שלא היה לו אז דין מקוה שוב אין פוסלים אותה". וכ"פ הזכ"י (סי' נט ד"ה עתה) "וטעמא של דבר הוא דכל דבעת הנפילה לא חל שוב אינו חל אח"כ, כמו שמוכרח מהא דבעי שיפול מג' כלים דוקא". ובהמש"ד כתב דהיינו דוקא בנפל מעצמו, אבל אם התכוון להרבות לעולם פוסל.

מאידך יש להביא דהנה אי' בתוספתא (רפ"ג) "גיסטרא שהיא משוקעת בקרקע בור של גת וירדו גשמים ונתמלאת הרי אלו פסולין מפני שהן גדורין ע"ג כלים ור"א מכשיר שאין המים שאובים פוסלים את המקוה עד שיפלו לתוכו". וכתב הלחו"ש (לחם רא-פא) "אם בשעת הנפילה לא היו שאובין אלא שבתוך המקוה נעשו שאובין ג"כ פוסלים, דהכי איתא בתוספתא גיסטרא וכו' וידוע דהלכה כת"ק". מבואר שחכמים ור"א פליגי בדין ג' לוגין שלא היו שאובין בשעת הנפילה, אלא נעשו שאובין בתוך המקוה, וקי"ל כת"ק שפוסלים. נזר הקודש (אות ב) פירש שגם ר"א מודה לרבנן, אלא דס"ל שמים שגדורין ע"ג כלי אינם נחשבים כמוחזקים בתוך הכלי. וע"ש (אות ח) בתוספת ביאור. [ועי' לנפש תדרשנו (ליקוט הראב"ד פ"ז מ"ד אות לג) שפירש שרבנן מודו בהא לר"א ששעת הנפילה פוסלת]. ועי' בדברי הר"ש (פ"ו מי"א) בביאו"ד ר"א, ובחלק הציונים (שם).

וכן מוכח ממש"כ התשב"ץ (ח"ג סי' יב) שמקוה שמשכו לתוך י"ט סאין מים שאובין, ואח"כ נחסר, ועתה ליכא רוב מים כשרים, המקוה פסול, כיון דקי"ל שהמשכה כשרה רק אם יש רוב מים כשרים. מבואר שמים שאובין שבשעת נפילה לא פסלו את המקוה, כיון שהיו רוב מים כשרים, אם אח"כ נחסר הרוב, פוסלים המים השאובין את המקוה, וא"צ שיפסלו בשעת הנפילה.

יישוב הסתירה

והנה יש לעיין מהו הטעם שגדר תקנת ג' לוגין הוא שהנפילה פוסלת, ולא ההימצאות במקוה, ובפרט לפי מש"כ הראשונים שטעם התקנה הוא שמא יבואו לטבול בכלי, וא"כ גם אם בשעת הנפילה לא היו המים שאובין, אלא לאחר הנפילה, אכתי איכא לטעם התקנה, דאם יטבלו בשאובין, יבואו לטבול בכלי.

וי"ל שכאשר בשעת הנפילה המים הם שאובין, ניכר הדבר שהם שאובין, אבל אם נעשו שאובין רק לאחר הנפילה לא ניכר הדבר שהם שאובין. וע"כ תיקנו רבנן שהנפילה של ג' לוגין פוסלת, ולא ההימצאות. ולכן מים שנפלו ע"י ספוג, אינם פוסלים, כיון שבשעת הנפילה לא נפלו המים למקוה, ואף שאח"כ המים השאובין התערבו עם מי המקוה, לא ניכר הדבר שיש כאן מים שאובין, כיון שלא נפלו מים שאובין.

לפ"ז יתכן לפרש דהטעם הנ"ל שייך רק כאשר סיבת הפסול של המים נובעת משאיבה שקדמה לנפילה, כגונא דספוג, אבל אם סיבת הפסול נובעת מתוך המקוה, כגונא דגיסטרא, שיש בתוך המקוה כלי שהופך את המים לשאובין, בכה"ג המים פוסלים גם לאחר הנפילה, כיון שניכר הדבר שיש כאן מים שאובין בבור, הואיל והגיסטרא ניכרת. ומיושבת הסתירה בין דין ספוג לגיסטרא, דבספוג לא ניכר הדבר עתה שהמים שאובין, וע"כ בעינן שבשעת הנפילה יהיו המים שאובין, משא"כ בגיסטרא ניכר הדבר שהמים שאובין, ולכן עצם ההימצאות של המים במקוה פוסלת.

ביאור דין ד' כלים בבע"ק

ט) תנן במתני' "בעל קרי החולה שנפלו עליו ט' קבין מים וטהור שנפלו על ראשו ועל רובו שלשה לוגין מים שאובין מכלי אחד משנים ושלשה מצטרפין מארבעה אין מצטרפין", הראב"ד (שעה"מ ג-ז) כתב "ואני תמה על בע"ק למה אמרו בו שנים ושלשה כלים ולא ארבעה. ואפשר מפני שאין פחות משלשת קבין נראין כטבילת הגוף ומש"ה אינם חשובין להצטרף". ביאור קושייתו הוא דלשיטתיה הטעם שארבעה לא מצטרפים הוא משום שאין שיעור לוג בכל כלי, ובבעל קרי איכא טפי משיעור לוג. [ודוחק לומר דתלי בשליש השיעור].

יש להעיר דמסתימת דברי הראשונים שלא הקשו את קושית הראב"ד, ולא הוצרכו לתרץ כתירוצו, משמע שלא התקשו בקושיא זו. ובפרט שהראב"ד כתב את תירוצו בל' "אפשר", ומבואר שלא ברירא ליה האי תירוצא, וא"כ היה לראשונים לחדש תירוץ זה. וכן נראה שנקט גלות עליות (בפי' הקצר), וע"כ פירש דבעינן ג' כלים ושיתחיל הב' עד שלא פסק הא', דבלא"ה אינם מצורפים, מבואר דאיכא חסרון בצירוף. וצ"ב.

והנה בביאור סיפא דמתני' דתני "ובד"א בזמן שלא נתכוין לרבות אבל נתכוין לרבות אפילו קורטוב בכל השנה מצטרפין לג' לוגין", פירשו הראשונים [ר"מ ר"ש ס' האשכול (סי' נג) רא"ש רע"ב ומאירי] דהך דינא אמקוה קאי. מבואר שבע"ק שנפלו עליו ט' קבין, וטהור שנפלו עליו ג' לוגין, א"א לצרף ד' כלים אפילו בנתכוין לרבות. וצ"ב מ"ט, ומ"ש מג' לוגין דמקוה.

ויש לחלק בין גדר הדין של בע"ק וטהור לבין גדר הדין של ג' לוגין שאובין דמקוה, דבבע"ק וטהור מעשה הנפילה הוא המטהר או הפוסל, משא"כ במקוה ההימצאות של הג' לוגין במקוה היא הפוסלת, [כנ"ל בצד א'], לפ"ז א"ש דדוקא במקוה שייך לצרף את ב' ההטלות של המים למקוה, כיון שהמים נמצאים ביחד בתוך המקוה, אלא שאם לא נתכוון לרבות, לא היה קשר בין הטלה אחת לשניה, ואם הטיל פחות מלוג הוא היה מתבטל, משא"כ בבע"ק וטהור שמעשה הנפילה הוא המטהר או הפוסל, א"א לצרף את ב' ההטלות אפילו אם התכוון לרבות, כיון שאין שום קשר ושייכות בין הטלה אחת לחברתה, דלכל א' יש מעשה נפילה נפרד.

לפ"ז י"ל בדעת רוב הראשונים שלא התקשו למה אין ד' כלים מצטרפין בבע"ק וטהור, דס"ל שישנו חסרון בצירוף של הכלים, כיון שמעשה הנפילה הוא הפוסל או המטהר, ולכן צריך לצרף את מעשה הנפילה של הג' לוגין, ואהא תנן שא"א לצרף ד' כלים, מהטעם שנתבאר לעיל, ול"ד לג' לוגין דמקוה, דהתם ההימצאות במקוה פוסלת, וע"כ נקטו שאין חסרון בריבוי כלים, אלא החסרון הוא בכמות המים, דפחות מלוג בטל.

בדעת הראב"ד שלא יישב כפירוש זה, י"ל דס"ל שגם במקוה הנפילה פוסלת, וכדנתבאר בדברי הראב"ד, וע"כ לא חילק את החילוק הנ"ל. אך אין הכרח לחדש שהראב"ד חלק על מש"כ הראשונים דדין נתכוון לרבות קאי רק על מקוה, די"ל שהראב"ד הודה לדבריהם, אך לאו מטעמם, אלא מחמת ב' הטעמים שפירש גלות עליות (פסקא ב אות ג):

א' לדעת הרמב"ם וסיעתו שנתכוון היינו להוסיף מים שאובין במקוה, דהוי גזירה בפנ"ע, [שמא יבוא לטבול בשאובין], טעם זה ל"ש בבע"ק וטהור. אך הראב"ד לא פירש כשיטת הרמב"ם, כנ"ל.

ב' בבע"ק וטהור הלוג הראשון כבר התייבש, ול"ש לצרפו לשני, משא"כ במקוה שהלוג הראשון עדיין קיים במקוה, וע"כ שייך לצרפו.

פרק רביעי – המניח

סימן טו

בגדר כונה לשאיבה

משנה ב'

א) מתני': "המניח טבלא תחת הצנור אם יש לה ליזבז פוסלת את המקוה וכו' זקפה להדוח בין כך ובין כך אינה פוסלת את המקוה". מבואר שהזוקף טבלא ע"מ להדיחה אין המים נחשבים למים שאובין. בטעם הדבר נחלקו הראשונים:

דין המניח להדיח - פלו' הראשונים

רוב הראשונים [ר"ש ראב"ד (ג-ט) רשב"א (שעה"מ ה עמ' תצט) רא"ש רע"ב ומאירי] פירשו דכיון שהטבלא אינה עומדת דרך קבלתה אין המים פסולים, והיינו שכלי שעומד בדרך קבלתו גורם שהמים שבו יהיו שאובין, אבל כלי שעומד שלא כדרך קבלתו, אינו הופך את המים לשאובין.

לשיטתם הטעם שאינה פוסלת הוא משום ש"זקפה", ולא משום שמטרת הזקיפה היתה להדוח. והא דנקט התנא שמטרת הזקיפה היתה "להדוח", פירשו האחרונים ד"פ, והובאו בחלק הציונים.

אולם בדברי ג' מהראשונים מבואר שטעם הפסול הוא משום שמטרת הזקיפה היא "להדוח":

א' ס' האשכול (סו"ס נו) כתב "זקפה לידוח כלומר הניחה תחת הצנור לא לקבל המים אלא שתטהר מטנופת ולכך זקפה". מבואר שטעם הפסול הוא משום שזקפה בכדי שתטהר מטנופת, ולא כדי לקבל המים. עוד מבואר בדבריו דלא איירי דוקא בזקפה על צדה, אלא בהניחה כדרכה, ולכן כתב "כלומר הניחה" וכו'.

ב' הראבי"ה (סי' תתקפט) כתב "ותו תנן התם המניח טבלא תחת הצנור וכו' זקפה לידוח וכו' אינה פוסלת את המקוה משמע כיון דכוונתו לידוח ל"ח שאיבה, ואע"ג דתנן בפ"ג דמקוואות המניח קנקנים בראש הגג לנגבן וכו' ומה לי לנגבן ומה לי אם זקפן לדיוח" וכו', מבואר שהטעם שאינה פוסלת הוא משום שהתכוון לידוח, ולא משום שזקפה. [בהמש"ד הביא בשם הראשונים שחלקו, ודחה את דבריהם].

ג' המאירי כתב "ובתוספתא יראה שאף בעומד דרך קבלה כל שהיתה כונתו להדיח אינו פוסל, והוא שאמרו שם טבלה שנתנה תחת הצנור להדיח וכו' ולא חלק בה בין זקפה ללא זקפה", והיינו מדתני "טבלא שנתנה" וכו', ול"ק שזקפה. וכן דקדקו חס"ד (ד-א) וחיבור לטהרה (ד-ח ד"ה המניח). וכ"פ גלות עליות בדעת הרמב"ם בהל' (ו-ה) שכתב "זקפה תחת הצנור כדי להדיחה", ולא כתב שזקפה על צדה. ועוד פירש הרמב"ם "אינה פוסלת שהרי לא עשאה לקבל", ולא פירש שאינה עומדת דרך קבלתה, כדפירשו ש"ר. מבואר שכיון ששפת הטבלא לא נעשית לקבלה, אינה פוסלת. וכבר כתב כן שלה"ג (ב"ב לה: בדה"ר) בביאו"ד הרמב"ם דאם עשאה לקבל אפילו עומדת בענין שאינה ראויה לקבל פוסל.

[אך המאירי הביא שיש מפרשין את התוספתא בהעמידן זקופות. וכ"מ מסתימת דברי הר"ש. וכ"כ החזו"א (קמא ה-ג), והניח בצ"ע. וכן חלק שיירי כנה"ג (סי' רא אות ל) על שלה"ג הנ"ל בביאו"ד הרמב"ם, ופירש שכוונתו למש"כ ש"ר].

ביאור פלוגתת הראשונים

ב) מבואר שהראשונים נחלקו בדין המניח כלי ע"מ שיכנסו המים להדיחו, לדעת רוב הראשונים המים נעשים שאובין, ופוסלים את המקוה, לדעת ס' האשכול וסיעתו אין המים נעשים שאובין. וצ"ב במאי פליגי.

והנה הראשונים כתבו שטבלא פוסלת רק אם הניחה לקבל מים ע"מ להמשיכם למקוה, כדכתבו הר"ש הרשב"א (תוה"ב שער ה עמ' תצח) הרא"ש המאירי והרע"ב, הרשב"א והמאירי הוסיפו שה"ה אם נתכוין לקבל מים מן הצנור לצורך, או שנתכוין לקבל בו מים, שאם לא כן אינה פוסלת הואיל ואינה עשויה לקבלת מים.

מבואר שפסול שאובין נאמר רק כאשר הכלי הונח לצורך קבלת מים לאיזה צורך. ונחלקו הראשונים האם הדחת הכלי נחשבת לקבלת מים, לדעת רוב הראשונים גם הדחה הכלי נחשבת לצורך, כיון שרוצה שהמים יכנסו לכלי ע"מ לנקותו. בדעת ס' האשכול וסיעתו י"ל דס"ל שכיון שאינו רוצה שהמים יתקבלו בכלי בתורת בית קיבול, אלא רק שהמים יכנסו לכלי וינקוהו, ל"ח קבלה, וע"כ אין המים פוסלים מדין שאובין. ואכתי צ"ב במאי פליגי.

והנה בטעם הדבר דבעינן כונה שהמים יתקבלו בכלי, כתב הר"מ (מ"א) לגבי המניח כלים תחת הצנור בזה"ל: "בשעת פזור עבים ד"ה אלו ואלו טהורים לפי שירידת הגשמים אינה מכחו וכאילו נתמלאו שלא בידי אדם", מבואר שכדי שהמים יחשבו לשאובין, צריך שהמים יבואו מכחו, אלא שאם התכוון שהמים יתקבלו בכלי, הכונה מועילה לייחס את כניסת המים לכלי, כאילו שהאדם הכניסו, כיון שהאדם הניח את הכלי ע"מ שהמים יתקבלו בכלי, אבל אם לא התכוון שהמים יתקבלו בכלי, אין כניסת המים מתייחסת אל האדם, וע"כ ל"ח שאובין.

[לכאורה צריך שהאדם יניח את הכלי. אולם החזו"א (תנינא ח-י ד"ה והנה) הסתפק באופן שהאדם לא הניחו, אלא בהמה או חש"ו הניחוהו, האם סגי בהא דהאדם התכוון שהמים יכנסו].

לפ"ז מבוארת דעת רוב הראשונים שגם אם התכוון שהמים יכנסו לכלי ע"מ להדיחו, חשיב שאובין, כיון שכניסת המים נעשתה בכונה, וע"כ היא מתייחסת לאדם.

בדעת החולקים יתכן לפרש דענין שאיבה הוא לקיחת המים לצורך האדם, וכאשר כלי מחזיק את המים בתורת בית קיבול, חשיב לקיחה לצורך האדם, [וקרינן ביה שאובין, א"נ חשיב שהמקוה נעשה בידי אדם, כיון שהמים נלקחו לצורך האדם, ול"ה דומיא דמעין], אבל אם המים נכנסים לכלי ע"מ להדיחו, אין כאן החזקת מים, כיון שהמים לא נכנסו ע"מ להתקבל בכלי, אלא לנקותו, וע"כ ל"ח שאובין.

סימן טז

בדין צינור שיש בו חקק

משנה ג'

א) מתני': "החוטט בצנור לקבל צרורות בשל עץ כל שהוא ובשל חרס רביעית ר' יוסי אומר אף בשל חרס כל שהוא" וכו'. מבואר שצנור שיש בו חקק קטן פוסל את המים מדין שאובין.

דין הצנור שלא במקום החקק - דקדוקי ל' הראשונים

בדברי הראשונים מבואר בפשטות שנחלקו מהו המקום בצנור שפוסל מדין שאובין. יש מהראשונים שמבואר בדבריהם שרק מקום הגומא פוסל:

א' הר"מ כתב "הרי כל המים הנמשכים באותו הצנור מן מים שאובין לפי שאותו המקום החקוק כלי הוא", מבואר שרק המקום החקוק כלי הוא, וא"כ מים שעברו על הצנור שלא במקום החקק אינם פוסלים. כן דקדקו האבנ"ז (יו"ד רפ-ג) בתחיל"ד ודעת תורה (מקואות רא-לו ד"ה ועשו"ת). [ומש"כ הר"מ "הרי כל המים הנמשכים באותו צנור", צ"ל שאין כוונתו לכל המים ממש, אלא לכל המים העוברים על החקק. וי"ל עפ"ד החזו"א (קמא ה-ג וב-ח) דדרך לעשות את החקק באופן כזה שכל המים יעברו עליו, כדי שהמים יהיו זכים, כדכתב הר"מ, ולכן כל המים פוסלים].

ב' תוס' (ב"ב סה: ד"ה צינור) כתבו "דבהאי בית קיבול חשיבי מים שאובים שעוברים על אותו בית קיבול", מבואר שרק המים העוברים על הגומא נחשבים לשאובין. כן דקדקו שלה"ג (שם לה: בדה"ר) בתחיל"ד [ולבסוף חזר בו לדינא, כדלהלן] ודעת תורה (שם).

ג' הרא"ש (הל' מקואות סי' ו) כתב "והמים העוברים על הגומא הוו שאובין", מבואר שרק המים העוברים על הגומא נחשבים לשאובין. מבואר שכל הצנור נעשה כלי. כן דקדקו הש"ך (כדכתב בנקוה"כ) שלה"ג (שם) בתחיל"ד גידו"ט (נחל ל) דעת תורה (שם) ואבנ"ז (שם) בתחיל"ד. [והא דכתב הרא"ש בפיה"מ "וכל המים העוברים בצינור חשיבי שאובין", גם הר"מ כתב כן, כנ"ל, ויש לפרש ברא"ש כדנתבאר בדברי הר"מ]. ועי' בחלק הציונים במה שדחה האבנ"ז. ועי' במה שדחה שבט הלוי (ח"ג סי' קלה).

ד' הראב"ד (שעה"מ ג-י) כתב "אבל אם נתמלא מן הצרורות, והמים מתחלחלין בתוכו בין חלל הצרורות הרי הוא פוסל", לכאורה כוונתו לפרש שהמים נפסלים מדין שאובין, כיון שהם התחלחלו בין הצרורות, ומוכח שרק המים הנכנסים לתוך הגומא פוסלים. [ועי' באות ב בדחית הראיה].

מאידך יש מהראשונים והפוסקים שמבואר בדבריהם שכל הצנור פוסל, ולא רק מקום הגומא: א' הרמב"ם (ו-ו) כתב "שהרי כל המים שיורדים באין מתוך כלי שנעשה לקבלה", משמע שגם המים שיורדים בצנור שלא במקום הגומא פוסלים, כיון שהצנור הוא כלי שנעשה לקבלה. כן דקדק גלות עליות (סוף פסקא ג).

ב' הטור והשו"ע (רא-לו) כתבו "אפילו אין הגומא מחזקת אלא כל שהוא נעשה כולו על ידי כלי וכל המים שעוברים עליו חשובים שאובין". כן דקדקו הש"ך (נקוה"כ שם) שלה"ג (שם) רש"ש חיבור לטהרה (ד-ט) אבנ"ז (שם-ד) מהרש"ם (ח"א סי' ב ד"ה ומה) וגידו"ט (נחל ל) [בתחיל"ד. ובהמש"ד דחה בתרי אנפי, והובאו בחלק הציונים].

פלו' האחרונים בדין הנ"ל

ב) האחרונים נחלקו בהדיא בנידון הנ"ל, יש מהאחרונים [ש"ך (רא-עז) ב"ח (שם-לט) [בפי' ב', ע"ש] גידו"ט (נחל ל) מהר"י אסאד (יו"ד סי' ריב) [בשמו] ותפא"י (יכין יז)] שכתבו שרק המים שעוברים ע"פ הגומא פוסלים מדין שאובין. אולם יש מהאחרונים [ש"ך בנקוה"כ (שם) שלה"ג (שם) ב"ח (שם-לט) בפי' א' ומהרש"ם (שו"ת ח"א סי' ב ד"ה ומה)] שכתבו שגם המים שעוברים בצנור שלא מעל בית הקיבול פוסלים מדין מים שאובין.

בדעת הסוברים שאין כל הצנור פוסל מדין שאובין, אלא רק מקום הגומא, יש להסתפק בדין המים שאינם נכנסים לתוך החקק, אלא עוברים מעליו, האם גם הם נפסלים מדין שאובין, א"ד רק המים שנכנסו ממש לתוך החקק נעשים שאובין.

יש לדקדק בל' הראשונים הנ"ל פליגי בדין המים שלא נכנסו לתוך הגומא, אלא עברו מעל מקום הגומא, דהנה תוס' כתבו שהמים "שעוברים על אותו בית קיבול" פוסלים, וכ"כ הרא"ש "והמים העוברים על הגומא הוו שאובין", יש לדקדק בלשונם שלא כתבו שהמים הנכנסים לגומא פוסלים, אלא כתבו שהמים העוברים "על" הגומא פוסלים, מבואר שגם המים שלא נכנסו לגומא, אלא עברו מעליה, פוסלים. וכן הוכיח החזו"א (תנינא ה-ט). וכ"כ האבנ"ז (רפ-ט) כיון דקי"ל (זבחים כה:) דאויר כלי ככלי דמי.

מאידך לכאורה יש לדקדק מהא דכתב הראב"ד "המים מתחלחלין בתוכו בין חלל הצרורות הרי הוא פוסל", דהמים שעוברים מעל הגומא לא פוסלים, וע"כ פירש הראב"ד שהמים מחלחלים בתוך הגומא. וכן נקט החזו"א (קמא ה-ג וב-ח), וע"כ התקשה שרוב המים אינם נכנסים לחקק כל שהוא, ותירץ שכיון שנעשה לקבל צרורות, סתמא דמילתא הוא באופן שכל המים עוברים בתוך החקק, דאל"כ לא היה החקק מקבל צרורות. [והא דטען האבנ"ז דאויר כלי ככלי, יש לבדוק דלמא דין זה נאמר רק באויר הנמצא כנגד דפנות הכלי, ואילו הכא האויר הוא מעל דפנות הגומא. ויתכן להביא מקור לנידון זה ממתני' בטבול יום (פ"ב מ"ו)].

ויש לדחות עפ"ד החזו"א (תנינא ה-ט) שכתב שבזמן שמקצת המים עובר תוך הכלי אזי גם המים שעוברים ע"פ הכלי פוסלים, [מבואר דכדי להחשיב את המים שעל הגומא כשאובין, צריך שיהיו מים גם בתוך הגומא, דאז נחשבים כל המים כיחידה א', וכאילו שגם המים העליונים נמצאים בתוך הגומא. לפ"ז אין ראיה מהראב"ד שרק המים הנכנסים לגומא פוסלים, דאף לסוברים שהמים העוברים מעל הגומא פוסלים, היינו דוקא כאשר נכנסו מים גם בתוך הגומא. [אמנם לפי סברת האבנ"ז שאויר כלי ככלי דמי, לכאורה א"צ שיכנסו מים לתוך הגומא].

נמצא שישנם ד' אפשרויות בדין צנור שחקק בו גומא קטנה, א' המים שנכנסים בתוך הגומא פוסלים, אבל המים שמעל הגומא אינם פוסלים. ב' כאשר המים נכנסים לתוך הגומא, אזי גם המים שמעל הגומא פוסלים, אבל אם לא נכנסו מים לתוך הגומא, אין המים שמעל הגומא פוסלים. ג' המים שמעל הגומא פוסלים, גם אם לא נכנסו מים לתוך הגומא, אבל מים שנמצאים שלא במקום הגומא אינם פוסלים. ד' כל המים הנמצאים ע"ג כלי שיש בו גומא פוסלים, אפילו אם אינם עוברים ע"פ הגומא.

ראיות האחרונים שכל הצנור אינו פוסל

ג) האחרונים הקשו מתרי דוכתי על הסוברים שכל הצנור פוסל מדין שאובין: א' מהא דתנן (ה-א) "העבירו ע"ג שפה כשר", מבואר דאף ששפת הכלי היא בודאי חלק מהכלי, אינה פוסלת מדין שאובין, ומוכח דבעינן שהמים יתקבלו בבית הקיבול של הכלי, כדי שיפסלו מדין שאובין, וא"כ גם מים הנמצאים ע"ג צנור שלא במקום החקק אינם פוסלים מדין שאובין, כיון שהמים לא התקבלו בבית קיבול. כה"ק האבנ"ז (יו"ד רפ-ד).

חיבור לטהרה (ד-ט) יישב שיש לדקדק בל' הב"ח (רא-טו) והש"ך (שם-כז) שכתבו שעל שפת הכלי היינו "אצל" שפת הכלי, משמע שלא פירשו שהמים עוברים על שפת הכלי ממש, כדכתב הלבוש [והט"ז (שם-טז)] שהמים עוברים "על" שפת הכלי, ומוכח דס"ל ששפת הכלי פוסלת, וע"כ הוצרכו לפרש שהמים עברו ליד שפת הכלי. לפ"ז תלה את פלוגתת הפוסקים בדין הצנור בפלוגתת הפוסקים בדין שפת הכלי.

ויש להעיר מסתימת דברי הפוסקים שלא כתבו שישנו נידון בדין שפת הכלי, משמע שפירשו גם את דברי הב"ח והש"ך דכוונתם לשפת הכלי ממש. שו"ר שהגידו"ט (נחל יג) והלחו"ש (שמלה רא-לא ולחם שם-נב) כתבו עפ"ד הב"ח והש"ך שהמים הלכו על הקרקע אצל שפת הכלי. וכן הסתפק החזו"א (תנינא ז-ב) האם שפת הכלי הכונה לקרקע הסמוכה או לשפה ממש. עוד יש להעיר מהו החידוש בהא דתנן שמים שעוברים ליד שפת הכלי אינם פוסלים. וצ"ע.

ב' מהא דתנן (ד-ב) "זקפה להדוח וכו' אינה פוסלת את המקוה", ופירשו רוב הראשונים [ר"ש ראב"ד (ג-ט) רשב"א (שעה"מ ה עמ' תצט) רא"ש רע"ב מאירי טור ושו"ע] שהניח את הכלי על צדו, שלא כדרך קבלתו, וע"כ אין המים העוברים עליו פוסלים מדין שאובין. לכאורה מוכח דאף שצדי הכלי הם חלק מהכלי, בכל זאת אינם פוסלים מדין שאובין, כיון שהמים לא התקבלו בבית הקיבול. וקשיא על שיטת הפוסקים הסוברים שכל הצנור פוסל מדין שאובין, למרות שהמים לא התקבלו בבית קיבול. כה"ק חיבור לטהרה (שם).

והנה יש לדקדק בל' הראשונים הנ"ל שכתבו שהטעם שזקיפת הכלי אינה פוסלת, היא משום שלא העמיד את הכלי דרך קבלתו, ולא כתבו שהמים לא נכנסו למקום בית הקיבול, משמע שאם העמיד את הכלי כדרכ, והמים עברו על צדו, פסולים מדין שאובין, למרות שלא נכנסו לבית הקיבול. וכן תירץ חיבור לטהרה (שם) דדוקא כשאינה עומדת דרך קבלתה אינה פוסלת, אבל אם הכלי עומד דרך קבלתו, כל הכלי פוסל את המים הבאים עליו, ולא רק בית הקיבול.

וצ"ב דהנה הטעם שכלי שזקפו אינו פוסל, למרות שלא פקע ממנו שם כלי, משום שצריך שהמים יתקבלו בבית קיבול כדי שיחשבו לשאובין, וא"כ גם אם העמיד את הכלי כדרכו, צריך שהמים יתקבלו בבית הקיבול כדי שיחשבו לשאובין.

ויתכן לפרש דלעולם א"צ שהמים יתקבלו בבית קיבול כדי יחשבו לשאובין, אלא כלי שנמצא במצב של קיבול הוא כלי שבכחו להחשיב את המים לשאובין, אבל אם הכלי נמצא במצב שאינו עומד לקיבול, אין בכחו להחשיב את המים שבו שאובין, כיון שמהות הכלי היא לשמש כבית קיבול, ואם אינו עומד באופן שביכולתו למלא את תפקידו, נפגמת מהותו, וע"כ הוי גריעותא וחסרון בכלי, ושוב אינו יכול להחשיב את המים שבו כשאובין, למרות ששם הכלי לא פקע. והשתא א"ש דצנור שעומד במצב של קיבול, כל הצנור פוסל מטעם שאובין, ול"ד לכלי שזקפו על צדו, שאינו עומד במצב הראוי לקיבול, וע"כ אין המים שבו נחשבים לשאובין.

בענין המשכה ע"ג צנור

ד) הש"ך (רא-עז) הקשה למה המים שעוברים על הצנור פסולים מדין שאובין, והא איכא המשכה, דלשיטתו רק מקום הגומא פוסל מדין שאובין, כנ"ל, וע"כ המקום שבשאר הצנור יכול להכשיר את פסול שאובין מדין המשכה. והוצרך להעמיד דאיירי בגונא דליכא רוב מים כשרים.

האחרונים [גידו"ט (נחל ל) תפא"י (שם) אבנ"ז (יו"ד רפ-ו) וחזו"א (קמא ה-ג)] השיגו על הש"ך, וטענו דכל הצנור חשיב כלי, ול"מ המשכה ע"ג כלי, אלא ע"ג קרקע, כדפסק השו"ע (רא-מו) ע"פ הראב"ד (ג-ד עמ' קג). מבואר דהא דהצנור אינו פוסל מדין שאובין שלא במקום החקק, הוא משום שצריך שהמים יתקבלו בבית קיבול, וע"כ טענו ששאר הצנור אינו יכול להכשיר מדין המשכה, הואיל וכל הצנור חשיב כלי.

בדברי החזו"א (תנינא ה-ח) מבואר שפירש שזוהי כונת נקוה"כ במה שחזר בו, מדכתב "ובנה"כ חזר בו וכו' דכל הצנור חשוב כלי ולא חשיב המשכה" וכו', מבואר שהש"ך חזר בו מהא דנקט דאיכא המשכה, והסיק דאף ששאר הצנור אינו פוסל, מ"מ אינו ליכא המשכה, כיון שכל הצנור הוא כלי.

אולם מהא דכתב הש"ך בנקוה"כ שלשון הרא"ש שכתב שהמים העוברים על הגומא הוי שאובין, הוא לאו דוקא, מבואר שחזר בו לגמרי, וס"ל שכל הצנור פוסל מדין שאובין, וכדנקטו רוב האחרונים. [בני החבורה].

והנה יש לדקדק בל' נקוה"כ שכתב "אבל באמת הוא לאו דוקא אלא כל הצנור חשוב כלי ע"י אותם הגומת", מבואר שבתחילה סבר שכל הצנור אינו חשוב כלי כלל, ואף שלענין טומאה חשיב כלי, מ"מ לענין שאיבה ל"ח כלי, דגדרי כלי לענין שאיבה חלוקים מטומאה, כדכתב החזו"א (תנינא ה-ז).

והשתא א"ש הא דנקט הש"ך דמהני המשכה ע"ג שאר הצנור, דדוקא על כלים ל"מ המשכה, אבל אי ל"ל תורת כלי, דינו כקרקע דמהני המשכה, והיינו משום שהכלי מחובר לקרקע, וע"כ חשיב כהמשכה בקרקע.

שמעתי להוסיף ולבאר עפ"ד הגר"ח (מקואות פ"ו ד"ה ונראה) שכתב "דכל שקבועין ועומדין בקרקע חשובין המים שבתוכן כאילו הן בקרקע, ואך דבכלים הוי דינא דאפילו אם הן קבועים בקרקע יש להם דין קבלה בפ"ע, והמים שבהן אינן בקרקע", מבואר שמים הנמצאים ע"ג כלי המחובר לקרקע נחשבים כנמצאים בקרקע, אלא שהקבלה של הכלי מפקיעה אותו מלהחשיב את המים שבו כנמצאים על הקרקע.

לפ"ז המים הנמצאים על הצנור במקום שאין לו בית קיבול, נחשבים כמחוברים לקרקע, וע"כ נקט הש"ך דמהני המשכה ע"ג הצנור, למרות שהמים נמצאים ע"ג כלי, כיון שהכלי מחובר לקרקע, ואין לו בית קיבול שיעכב את התייחסות המים לקרקע. ומיושבת תמיהת האחרונים מהא דקי"ל דאין המשכה בכלים, כיון שאין דין בכלים דלא מהני בהו המשכה, אלא זהו דין בקרקע, לעשות את ההמשכה ע"ג קרקע, דאז המים נחשבים למחוברים בקרקע, כדכתבו האחרונים [ס' ישוע"י (מנכד המחבר סי' רא) הגר"ח (מקואות פ"ו ד"ה ונראה) והביאו הגרי"ז (מקואות ו-ג ד"ה והנה בתוספתא) מקוה ישראל (על השו"ע סעיף ז אות כג) חזו"א (כלים יט-ד) ומנח"ש (ח"ב עה-ד)], ולכן הסתפק החזו"א (תנינא ה-ח בסו"ד) דלמא א"א לעשות המשכה על כל דבר תלוש, וע"כ מהני לעשות המשכה ע"ג הצנור, למרות שהוא כלי, כדין שפת הכלי, מ"מ במקום שאין לו בית קיבול, נחשבים המים שעליו כמים הנמצאים בקרקע.

סימן יז

בענין המשכת כולה

משנה ד'

א) מתני': "מים שאובין ומי גשמים שנתערבו בחצר ובעוקה ועל מעלות המערה אם רוב מן הכשר כשר ואם רוב מן הפסול פסול מחצה למחצה פסול", מבואר שמים שאובין שהומשכו כשרים, ובלבד שיהא רוב המקוה ממים כשרים.

הראשונים נחלקו בדין מקוה שיש בו רוב מים כשרים, כגון כ"א סאה, והמשיך לתוכו מים שאובין, עד שרבו על הכשרים, כגון כ"ב סאה, הרמב"ם (ד-ח) כתב "מקוה שיש בו כ' סאה ומשהו מים כשרים והיה ממלא ושואב חוץ למקוה והמים נמשכין ויורדין למקוה וכו' כשר ואפילו השלימו לאלף סאה" וכו', וכ"פ השו"ע (רא-מד). אולם בדברי הראב"ד (שעה"מ א-ה) מבואר שבכה"ג פסול, כדכתב הגידו"ט (נחל לה). וכ"פ הלחו"ש (שם-קיא) בדברי התוספתא. אלא שכתב (שם-עח) שבדברי הראב"ד אין הכרח לכך. ועי' לנפש תדרשנו (אות יח) שביאור את ראית הגידו"ט.

מבואר שהראשונים נחלקו מהו "רוב מן הכשר", האם צריך רוב שיעור מ"ס, ואז גם אם יוסיף אלף סאה שאובין כשר, למרות שאין רוב מים כשרים, כיון שיש רוב שיעור מ' סאה כשר, או שצריך רוב שיעור המים, ואם הוסיף אלף סאה שאובין למקוה שהיה בו רוב מ' סאה כשרים נפסל, כיון שרוב המים הם שאובין. וצ"ב במאי פליגי.

הטעם שהמשכת כולה לא מהני

ב) צ"ב מהו הטעם שהמשכת כולה אינה מועילה כמו המשכת מיעוטה. מצינו ד' טעמים [ונוסיף טם ה']: א' הראשונים נחלקו האם המשכת כולה מהני מדאו', כדכתב תורת זרעים (תרומות פ"ה ד"ה אך). יש מהראשונים [ראב"ד (שעה"מ ג-ג) רמב"ן (ב"ב סו. ד"ה ונראה) וריטב"א (שם ד"ה ולענין)] שכתבו דמ"ד דהמשכה בכולו מהני, בהכרח ס"ל שכולו שאוב דרבנן. [וכן הוכיח אמרי אש (סי' כו) מדברי הראשונים, כדכתב הלחו"ש (שם)]. אולם יש מהראשונים [תוס' בב"ב (סו:) בשם ה"ר משה מפונטייזא הרי"ד (שו"ת א-א ד"ה פליג) ר"ש (ב-ג) - כדכתבו אמ"ט ולחו"ש (רא-עד ד"ה והנה לדידן) גם ע"פ המהרי"ט (סו"ס יז) - מרדכי (קידושין סי' תקס) ותשב"ץ (ח"ג סי' יב)] שכתבו דמ"ד שהמשכת כולה מועילה, ס"ל דמהני מדאו'. [ונחלקו הראשונים האם גם מ"ד דד מהני המשכת כולה, מודה דמדאו' מהני, ורק מדרבנן החמירו, א"ד מדאו' לא מהני, כדהבאנו בחלק הציונים].

והשתא לסוברים שהמשכת כולה מועילה מדרבנן, מבואר היטב הטעם דבעינן רוב מים כשרים, כדכתבו הישוע"י (רא-כח ד"ה ואמנם וד"ה ובחידושי) ותורת זרעים (תרומות פ"ה ד"ה דין) [בפי' א'], דבכה"ג המים השאובין אינם פוסלים מדאו', אלא מדרבנן לדעת הרבה ראשונים (הובאו בחלק הציונים ב"פ מ"ג), כיון שהמיעוט בטל ברוב, כדכתבו הראשונים, ולכן מהני המשכת כולה, אבל כשאין רוב מים כשרים, המים השאובין פוסלים מדאו', וע"כ ל"מ המשכת כולה, דאינה מועילה לגבי דאו', אלא רק לגבי דרבנן.

אולם לפ"ד הראשונים הסוברים שגם אם כולו שאובין כשר מדאו', וכן לפ"ד הראשונים הסוברים שהמשכת כולה מהני מדאו', א"א לפרש כפירוש זה.

ב' הראב"ד (שעה"מ סו"ס א עמ' קלב) כתב "ומעיקר המדרש אתה למד דדרשינן מה מעין בידי שמים אף מקוה בידי שמים, ואם איתא דשאובה שהמשיכוה כולה מטבילין בה, הרי מקוה זו נעשה בתחילה בידי אדם, ואם גזרו על ג' לוגין מים שאובין שיפסלו את המקוה כ"ש שיש להם לגזור על המשוכה כולה שלא יטבילו בה משום גזירת ידי אדם, אלא ש"מ דבעינן רובא בידי שמים וכי משלים עליה מיעוטא בהמשכה ולא גזרו על המיעוט שיפסול את הרוב אלא בזמן שנתנו שם בידים אבל בהמשכה לא גזרו", מבואר [בסו"ד הראב"ד] שהמשכת כולה היא גזירה אטו שלא בהמשכה, וכדהביא המהדיר לגידו"ט (שאלה יד) בשם הראב"ד במקו"א שכתב דמה"ט דוקא בכלי ששכיח לעשות ע"י מקוה גזרו, ולא כששפך מים בידיו דלא שכיח.

מבואר שהטעם שהמשכת מיעוטה מהני, ולא כולה, משום שבהמשכת כולה רבנן גזרו שמא יבוא לטבול במים שאובין, אבל הגזירה שגזרו שהמיעוט יפסול את הרוב, [ולכן המיעוט אינו מתבטל, כדכתב הר"ן, כדלהלן], לא התחדשה בהמשכה, אלא רק כשנתנו שם בידים.

ג' הראב"ד (שם) בתחיל"ד כתב "ומעיקר המדרש אתה למד דדרשינן מה מעין בידי שמים אף מקוה בידי שמים, ואם איתא דשאובה שהמשיכוה כולה מטבילין בה, הרי מקוה זו נעשה בתחילה בידי אדם", מבואר שהחסרון בהמשיכוה כולה הוא שהמקוה נעשה בידי אדם. וכ"פ הזכ"י (סי' נו ד"ה ונראה וח"ב סי' כז ד"ה ולזה ס"ל) שהמשכה מועילה לסלק את הפסול של שאובין, אך אכתי קיים החסרון שהמקוה נעשה בידי אדם, [ועי' בחלק הציונים שנחלקו בדבר האחרונים], וחסרון זה אינו קיים כשרוב המקוה נעשה בידי שמים, דאמרינן רובו ככולו, ולכן מהני המשכה כאשר הרוב כשרים.

ד' הגרי"ז (תמורה יב:) ותור"ז (שם) פירשו שהמשכה מועילה לבטל את ה"פסול" של שאובין, [דג' לוגין פוסלים את המים הכשרים], כיון שהמים לא נפלו מכלי, כדמבואר ברמב"ם (ד-ח), אך אכתי קיים הדין שאינם מצטרפים, כדין מים שנפלו מד' כלים, [דמים שאובין אינם מצטרפים לשיעור מ' סאה, ואפילו פחות מג' לוגין], ולכן בעינן שיהא הרוב כשר, דאז המיעוט בטל.

[אמנם גם לגבי דין צירוף למ' סאה, בעינן לכח ההמשכה, דהא לא סגי בדין ביטול ברוב לצרף מים שאובין פחות מג' לוגין לשיעור מ' סאה, ומוכח דהכא שאני דאיכא המשכה. ואכתי צ"ע מהו ביאור הצירוף בין דין הביטול לדין ההמשכה].

ביאור נוסף

ה' יש לדון בגדר מי מקוה, האם כל מים שאינם שאובין [וכדו'] הם כשרים למקוה, [וזהו הצד הפשוט], א"ד בעינן שיהא למים שם של מי מקוה כשרים. לצד ב' יש לדון האם המשכה מועילה להכשיר את המים שיהיו מי מקוה כשרים, א"ד אינה מועילה רק לסלק את שם הפסול של מים שאובין, אך אינה מועילה לחדש למים שם מי מקוה כשרים.

לפי הצד הב' מבואר החילוק בין המשכת כולה למיעוטה, דכאשר המשיך את כולה, אין המקוה כשר, למרות שנפקע שם הפסול של שאובין, כיון שלא חל על המים שם של מי מקוה כשרים, אבל כשהמשיך את מיעוטה המקוה כשר, כיון ששם הפסול של מים שאובים נפקע, ואינו פוסל את כל המים, וחל על המקוה שם מי מקוה כשרים, כיון שרוב המים הם כשרים, דרוב המים קובע את שם המקוה.

ביאור פלוגתת הראשונים הנ"ל

ג) יש לתלות את פלוגתת הראשונים האם צריך רוב מ' סאה, או רוב מים, בטעם הדבר דלא מהני המשכת כולה, לפי הטעם הא' צריך שרוב המים יהיו כשרים, דרק אז מדאו' המיעוט בטל ברוב, ואין המים השאובין פוסלים מדאו', ומהני המשכה מדרבנן, ומבוארת שיטת הראב"ד.

וכן לפי הטעם הב' שלא גזרו על מיעוט, מסתבר יותר שצריך שרוב המים יהיו כשרים, דכיון שהמיעוט בטל ברוב, לא החמירו רבנן לגזור שהמים המועטים יפסלו את הרוב [כדמבואר בדברי הראב"ד], הואיל והמשיכם. ומבוארת שיטת הראב"ד [לשיטתיה].

וכן לפי הטעם הד' שהמשכת כולה אינה מועילה לבטל את הדין שמים שאובין אינם מצטרפים לשיעור מ' סאה, אא"כ הם בטלים ברוב, צריך שרוב המים יהיו כשרים, כדי שהמיעוט יתבטל ברוב, ולא סגי ברוב של מ' סאה.

וכן לפי הטעם הה' שהמשכת כולה אינה מועילה, כיון שאין למים שם של מים כשרים, אא"כ הם בטלים ברוב, צריך שרוב המים יהיו כשרים, כדי שהמיעוט יתבטל ברוב.

מאידך לפי הטעם הג' שהמשכת כולה אינה מועילה, כיון שהמקוה נעשה בידי אדם, ולכן צריך שרוב המקוה יעשה בידי שמים, דאמרינן רובו ככולו, לכאורה מסתבר דסגי ברוב שיעור המקוה, דאף אם רוב המים שאובין, מ"מ כיון שיש כ"א סאה מים כשרים, נמצא שהמקוה נעשה בידי אדם, ושפיכת שאר המים אינה חלק מעשית המקוה, וע"כ שייך לומר שרובו ככולו של המקוה נעשה בידי שמים. ומבוארת שיטת הרמב"ם.

אמנם יש ליישב את שיטת הרמב"ם גם לפי הטעם הד' והה', לפ"ד הסוברים [הו' בסי' יא-ב ויב-ד] שפסול שאובין אינו פסול במים, אלא פסול בעשית המקוה, ואם הרוב אינם שאובין, מהני מדין רובו ככולו, ולא מדין ביטול ברוב, וע"כ סגי ברוב המקוה, כיון ששפיכת שאר המים השאובין אינה חלק מעשית המקוה, ולכן אם יש רוב מ' סאה כשרים, אמרינן שרובו ככולו, והוי עשיה בכשרות. שו"ר שכ"כ הזכ"י (ח"ב סי' כז ד"ה ועוד) דבדברי הרמב"ם מבואר שא"צ בביטול ברוב, אלא מדין רובו ככולו, ע"ש בהכרחו.

סימן יח

עוד בענין המשכת כולה

שם

ביאו"ד מתני' - פלו' הראשונים

א) מתני': "מים שאובין ומי גשמים שנתערבו וכו' אימתי בזמן שמתערבין עד שלא יגיעו למקוה היו מקלחין בתוך המים אם ידוע שנפל לתוכו מ' סאה מים כשרין עד שלא ירדו לתוכו ג' לוגין מים שאובין כשר ואם לאו פסול". מבואר שישנו חילוק בין הרישא שבו המים השאובין מוכשרים ע"י השקה, לבין הסיפא שבו המים השאובין אינם מוכשרים ע"י השקה. בביאור שיטת מתני' נחלקו הראשונים, ונשנו ב' שיטות [עיקריות]:

א' יש מהראשונים (דלהלן) שפירשו דברישא המים השאובין התערבו עם המים הכשרים לפני שירדו למקוה, ולכן מהני המשכה, משא"כ בסיפא שלא התערבו עד שירדו למקוה, אין ההמשכה מטהרת.

ונחלקו הראשונים האם מתני' פליגא על ראב"י דאמר דמהני המשכה גם במים שאובין שהתערבו במקוה, כדכתב הר"ש, א"ד ראב"י הוסיף אח"כ על דינא דמתני' דאף אם לא התערבו לפני הירידה למקוה מהני המשכה, כדפירשו הרא"ש (בפיה"מ ובהל' מקואות סי' ז) ורבינו ירוחם (כו-ה), א"ד ראב"י אמר שהמשכת כולה מועילה לגבי זה שהמים השאובין אינם פוסלים את המקוה, אך אינם מצטרפים למ' סאה, וע"כ תני במתני' דאם נתערבו קודם שירדו למקוה, דמצטרפים למ' סאה, כדפירש ס' האשכול (סי' נב).

ביאור שיטת הר"ש

וצ"ב מהו הענין שהמים השאובין יתערבו לפני שהגיעו למקוה. [היה מקום לדקדק בל' הכס"מ והב"י שכתב "כיון שגם השאובים אינם יורדים למקוה בפנ"ע אלא מעורבים על הכשרים ובדרך המשכה כשרים", שא"צ שיהיה רוב מים כשרים בעת העירוב, אלא הענין שהוא שהמים השאובין לא יעמדו בפנ"ע, אלא יהיו מעורבים עם המים הכשרים, דענין ההמשכה הוא לבטל את השייכות וההתייחסות של המים לאדם, ע"י המשכתם בקרקע, ולכן צריך שיתערבו עם מים כשרים, דאז ההשתייכות וההתחברות עם המים הכשרים מסייעת להם לבטל את ההשתייכות לאדם. ולפ"ז יצא חידוש שלסוברים שיש שיעור להמשכה, א"צ שבמשך שיעור ההמשכה יהא הרוב כשרים. ברם בדברי הראשונים מבואר דלא כפירוש זה, כדלהלן].

הר"ש (פ"ו מ"ג) כתב "ומה שנתערב ממנו עם כל אחד נתבטל ברוב קודם שירדו למקוה ומים שאובין המתבטלין חוץ למקוה אין פוסלין אותו כדתנן לעיל פרק רביעי גבי מים שאובין ומי גשמים שנתערבו בחצר ובעוקה". מבואר שהענין בתערובת הוא כדי לבטל את המים השאובין לפני שירדו למקוה, וע"כ צריך שיתערבו בתוך רוב המים הכשרים, ולא סגי שיתערבו עם המים הכשרים, אלא צריך שיתבטלו בהם, [דלא כדנתבאר במוסגר]. וכ"פ השיטמ"ק (תמורה יב: השמטות אות ל) ערוה"ש (רא-נקח) וחזו"א (תנינא ה-ט).

השיטמ"ק (שם) הקשה בזה"ל: "ודבר תימה הוא איך בטלו חוץ למקומו יותר מבתוך המקוה". מבואר שהשיטמ"ק התקשה מהו החילוק בין מיעוט מים שאובין בתוך המקוה שאינם בטלים ברוב מים כשרים, לבין מיעוט מים שאובין שמחוץ למקוה, שבטלים ברוב מים שאובין.

בביאור הדבר יש להביא את מש"כ הר"ן (חולין מד: בדה"ר) "מקוה שנפלו לתוכו שלשה לוגין מים שאובין בתחלה אפילו כל מימות כשרין שבעולם אין מכשירין אותו, אלמא שלשה לוגין שקודמין למ' סאה מחזירין כל המים לפסולן", מבואר שגדר תקנת ג' לוגין הוא שהם פוסלים את המים הכשרים, וכדכתב נפש חיה (יו"ד סי' סז ד"ה אבל).

לפ"ז א"ש דחידוש זה התחדש ב"מקוה", דמים שאובין פוסלים את מי המקוה, ולכן אינם מתבטלים, אבל לפני שהגיעו למקוה לא התחדש חידוש זה, שהמים השאובין פוסלים את המים האחרים, [דכל זמן שהמים לא הגיעו לבור, אלא הם זוחלין, אינם כשרים למקוה], אלא המים השאובין מתבטלים ברוב המים הכשרים.

ואכתי יש לעיין דא"כ אמאי בעי המשכה, ולא סגי בדין ביטול ברוב. ודוחק לומר שההמשכה היא רק היכ"ת שהמים יתערבו עם המים הכשרים, ויתבטלו ברוב, דהא איכא נפק"מ לסוברים שישנו שיעור המשכה, דאם לא המשיכם כשיעור המשכה, לא מהני, למרות שהתבטלו ברוב המים הכשרים.

וי"ל דאף שהשאובים התבטלו ברוב, מ"מ א"א לצרפם לשיעור מ' סאה, ד"שיעור" בעי כולו, ולא רובו, כדכתבו הרי"ד והאחרונים (הו' בסי' יא-ב), ולכן צריך להמשיך את המים השאובין, ולהופכם למים כשרים, ואז אפשר לצרפם למ' סאה. [אך לפ"ז יצא חידוש שאם יוסיף מ' סאה כשרים במקום, א"צ להמשיך את השאובין]. ואין להקשות מהא דיש מהראשונים (כדלהלן) שפירשו שהמשכת כולה אינה מועילה לצרף את השאובין למ' סאה, דהתם איירי בהמשכת כולה, והכ אייריא בהמשכת מיעוטה.

ב' יש מהראשונים [ר"מ רע"ב תוס' (תמורה יב: בסו"ד) וס' האשכול (סי' נב)] שפירשו שבין אם המים התערבו לפני שירדו למקוה, בין אם התערבו במקוה, מהני המשכה להכשיר את המים השאובין, ובסיפא דמתני' איירי במים שאובין שלא הומשכו, אלא נשפכו ישר למקוה.

והא דתני במתני' "נתערבו", פירש ס' האשכול דאתא לאפוקי שאם הפסולים נמשכו תחילה במקוה לא מצטרפי. [וכ"פ גלות עליות (פי' הקצר והארוך פסקא א אות ג)].

הכס"מ (ו-ח) [והב"י (רא-מד)] הוסיף לפרש דאתא לאפוקי היכא שלא נפלו רוב כשרים ברישא, אלא כגון שנפלו י"ט סאה כשרים, ואח"כ נפלו ג' לוגים שאובין, ופסלו את המקוה, ושוב נפלו כ"א סאה כשרים, למרות שעתה הרוב כשרים, ל"מ, כדמבואר ברמב"ם (ד-ח). וכ"פ הגר"א (רא-עו). [ועי' בחלק הציונים שישנם פירושים נוספים בטעם הדבר דתני "נתערבו"].

דין המשכת כולה לגבי "פסול" המקוה - פלו' הראשונים

ב) אי' בגמ' בתמורה (יב:) "כי אתא רבין א"ר יוחנן שאובה שהמשיכוה כולה טהורה", בביאור דין זה נחלקו הראשונים, ונשנו ג' שיטות: א' יש מהראשונים [רש"י ר"ש ורי"ף - כדכתבו רוב הראשונים (הו' בחלק הציונים)] שפירשו שגם אם כל מי המקוה הם מים שאובים שהמשיכום מהני. ולכן כתב הר"ש שתנא דידן פליג על ראב"י.

ב' יש מהראשונים [ס' האשכול (סי' נב) כל בו בשם ר"פ ראב"ד (א-ו עמ' קלא) תוס' (תמורה יב: ותענית יג.) סמ"ג (עשין רמח) ומרדכי (שבועות סי' תשמה) בדעת השאלתות] שפירשו ששאובה שהמשיכוה כולה טהורה, היינו אם באו אח"כ מ' סאה מי גשמים, דאין המים השאובים שנמשכו "פוסלים" את המקוה, כשאר שאובין, אך אינם מצטרפים לשיעור מ' סאה, ולכן תנן דבעי רבייה מלבד ההמשכה, דתנא דמתני' וראב"י לא פליגי, וכדכתב הלחו"ש (רא-עד-ג) בדעת תוס' וראב"ד. [אמנם לדעת הסמ"ג פליגי בהא, דלראב"י מצטרפי נמי לרובא, ולר' יוחנן לא מצטרפי, כדכתב הלחו"ש (שם)]

ג' הרמב"ם (ד-ח) כתב "וכן גג שהיה בראשו כ' סאה ומשהו מי גשמים ומלא בכתיפו ונתן לתוכו פחות מכ' שנמצא הכל פסול ופתח הצנור ונמשכו הכל למקום אחד ה"ז מקוה כשר, שהשאובה שהמשיכוה כולה כשרה הואיל והיה שם רוב כשר". ופירש הכס"מ והב"י שהרמב"ם פירש את המימרא ששאובה שהמשיכוה כולה כשרה, דהיינו כשהיה רוב מי גשמים, אלא שהמים השאובים פסלום, כדין ג' לוגים, ואהא קאמר דמהני להמשיך את כולו למקום אחר.

ביאור פלוגתת הראשונים

ג) יש לעיין מהי סברת הראשונים שחילקו שהמשכת כולה מועילה שהמים לא יפסלו את המקוה, אך אינה מועילה לצרפם לשיעור מ' סאה. בדעת ש"ר שנקטו שדברי ר' יוחנן פליגי אמתני', לכאורה מוכח דפליגי וסברי שלתנא דמתני' המשכת כולה ל"מ כלל, ולר' יוחנן מהני לכל מילי. וצ"ב במאי פליגי. ברם רע"א (על הש"ך ס"ק צ"ט) כתב שי"ל שאין מחלוקת בין הראשונים. עוד יש לעיין במאי פליגי ש"ר שנקטו שהמשכת כולה אינה מועילה כלל, והמים פוסלים את המקוה.

הבאנו (בסי' הקודם) ה' טעמים למה המשכת כולה לא מהני, ויש לתלות את פלוגתת הראשונים בטעמים אלו, לפי הטעם הא' שהמשכת כולה מועילה מדרבנן, ולכן אינה מועילה רק כשיש רוב מי גשמים, שאז מדאו' המיעוט בטל, א"ש דהדין שמים שאובים "פוסלים" את המקוה הוא מדרבנן, ולכן המשכת כולה מועילה להפקיע פסול זה, אך אינה מועילה לצרף את המים לשיעור מ' סאה, כיון שזהו דין דאו'.

וכן לפי הטעם הב' שרבנן גזרו על המשכת כולה שמא יבואו לטבול בשאובין, א"ש דטעם זה שייך רק כאשר מצרפים את המים לשיעור מ' סאה, אבל לגבי דין הפסול ליכא להך גזירה, ולכן המשכת כולה מועילה שהמים לא יפסלו את המקוה, ואם יוסיף מ' סאה מהני.

וכן לפי הטעם הד' שהמשכת כולה אינה מועילה לבטל את הדין שמים שאובין אינם מצטרפים לשיעור מ' סאה, אא"כ הם בטלים ברוב, א"ש שטעם זה שייך רק לגבי דין הצירוף לשיעור מ' סאה, אבל לגבי הדין שמים שאובים פוסלים את המקוה, מהני המשכת כולה.

וכן לפי הטעם הה' שהמשכת כולה אינה מועילה, כיון שאין למים שם של מים כשרים, אא"כ הם בטלים ברוב, א"ש שטעם זה שייך רק לגבי דין הצירוף של המים השאובין למקוה, דבעינן שיהא למים שם מי מקוה כשרים, אבל לגבי הדין שהמים פוסלים את המקוה סגי בהא דההמשכה הפקיעה את השם שאובין של המים.

מאידך לפי הטעם הג' שהמשכת כולה אינה מועילה, כיון שהמקוה נעשה בידי אדם, ולכן צריך שרוב המקוה יעשה בידי שמים, דאמרינן רובו ככולו, טעם זה שייך גם לגבי הדין שהמים השאובין פוסלים את המקוה, דמים שנעשו בידי אדם פוסלים את המקוה.

אופן דמהני המשכת כולה - שיטת הראב"ד

ד) כתב הראב"ד (שעה"מ ג-ד עמ' קנ) "ומפני כך ראוי לומר דהך מתניתא דלגיון דקתני אפילו מקוה לכתחלה כשר, דוקא שזלפו למקוה שלא בכוונה, דהא דומיא דבהמה העוברת קאמר, וכיון שלא בכוונה נעשה, בידי שמים קרינא ביה, וגם לא נתחשבו בכלי, אבל אם הביא בידיו למקוה בכוונה אינו כשר, אא"כ יש שם רוב מים כשרים". הב"י הביא בשם הראב"ד (הו' בש"מ] "אע"ג דשאובה שהמשיכוה כולה אין טובלין בה, הכא כיון דלא היו שאובין מעיקרא שהרי בידיהם וברגליהם הביאום מן הנהר דרך עברתם עושין מהן מקוה בתחילה. פסקו של דבר כל שלא נתקבל בכלי אע"פ שבאו מתוך ידיו למקוה מטבילים בו עד מחצה ממתני' דסילון וממחיצה ואילך אין מטבילים בו אא"כ הולכים עם הקרקע" וכו'.

רוב הראשונים לא פירשו את התוספתא דלגיון כפירוש הראב"ד, כדהבאנו בחלק הציונים (פ"ב מ"ט), ובפשטות משמע דפליגי על הראב"ד, וכדכתב הב"ח (רא-כו) בדעת הרא"ש וש"פ.

הפוסקים נחלקו בביאור דברי הראב"ד, ונשנו ג' שיטות: א' הב"ח (רא-כו) והש"ך (שם-צו) פירשו שאם המשיך שלא בכוונה, מהני, אפילו המשכת כולה, והא דקי"ל שהמשכת כולה לא מהני, היינו כשהמשיך בכוונה. אלא שלהלכה הב"ח לא פסק כראב"ד, אלא כדעת הרא"ש וש"פ.

ב' הט"ז (סוף ס"ק מז) [והו' בגליון מהרש"א (סעיף מד)] פירש שאם שלא שאב בכלי, אלא ע"י תפיסת אדם, מהני המשכת כולה, למרות "שמביאם ע"י המשכה", והיינו שהמשיך בכוונה. דבריו מתאימים לראב"ד שהובא בב"י.

ג' רע"א (על הש"ך ס"ק צט) וגידו"ט (גבא נד) השיגו על הש"ך [והט"ז], ופירשו דבעינן תרתי, א' שהמים לא היו בכלי, אלא נפסלו מחמת ידי אדם, ב' שלא המשיך בכוונה, בכה"ג מהני המשכת כולה. דבריהם מתאימים לראב"ד שלפנינו שהצריך תרתי. אך המהדיר העיר שהראב"ד בהמש"ד לא הזכיר שההמשכה צריכה להיות שלא בכוונה.

וצ"ב מהי סברת הראב"ד שבכה"ג מהני המשכת כולה. ויש לתלות בטעם הדבר דל"מ המשכת כולה. לפי הטעם הא' שהמשכת כולה מועילה מדרבנן, ולכן אינה מועילה כי אם כשיש רוב מי גשמים, שאז מדאו' המיעוט בטל, י"ל דדוקא המשכה בכוונה אינה מועילה מדאו', דאית בה תפיסת ידי אדם, כדטען הראב"ד (א-ו עמ' קלב), אבל המשכה שלא בכונה מועילה מדאו', ולכן מהני המשכת כולה, וכשיטת הב"ח והש"ך בדעת הראב"ד.

לפי הטעם הב' שרבנן גזרו על המשכת כולה שמא יבואו לטבול בשאובין, כבר הבאנו שהמהדיר לגידו"ט (שאלה יד) כתב בשם הראב"ד במקו"א שדוקא בכלי ששכיח לעשות על ידו מקוה גזרו, ולא כששפך מים בידיו דלא שכיח, וע"כ לא גזרו שמא יבוא לטבול במים שאובין. ומבוארת שיטת הט"ז שאם לא שאב בכלי מהני המשכת כולה. [אך בל' הט"ז לכאורה לא משמע כפירוש זה].

וכן לפי הטעם הה' שהמשכת כולה אינה מועילה, כיון שאין למים שם של מים כשרים, אא"כ הם בטלים ברוב, י"ל דה"מ במים שנשאבו ע"י כלי, דהוי פסול במים, לדעת הרי"ד וסיעתו, אבל מים שלא נשאבו בכלי, אלא אית בהו תפיסת ידי אדם, אין המים פסולים, אלא זוהי עשיה פסולה, ולכן מהני להמשיך את כולה, דבטלה העשיה הפסולה, והתחדשה עשיה בכשרות, וממילא המים כשרים למקוה.

לפי הטעם הג' שהמשכת כולה אינה מועילה, כיון שהמקוה נעשה בידי אדם, ולכן צריך שרוב המקוה יעשה בידי שמים, דאמרינן רובו ככולו, מבוארת שיטת ש"ר דס"ל שבכל גווני לא מהני המשכת כולה, כיון שעשית המקוה נעשתה בידי אדם.

וכן לפי הטעם הד' שהמשכת כולה אינה מועילה לבטל את הדין שמים שאובין אינם מצטרפים לשיעור מ' סאה, אא"כ הם בטלים ברוב, מבוארת שיטת ש"ר דס"ל שבכל גווני לא מהני המשכת כולה, כיון שא"א לצרף את המים השאובין לשיעור מ' סאה.

סימן יט

בענין כלי נקוב

משנה ה'

א) מתני': "נקובה מלמטה או מן הצד ואינה יכולה לקבל מים כל שהם כשרה וכמה יהיה בנקב כשפופרת הנוד". מבואר שמים הנמצאים בכלי נקוב אינם פוסלים את המקוה.

דין טבילה בכלי נקוב - פלו' הראשונים

הראשונים נחלקו האם דין זה נאמר רק לגבי פסול מים שאובין, או שאפשר גם לטבול בכלי נקוב. יש מהראשונים שמבואר בדבריהם שאפשר גם לטבול בכלי נקוב: א' הרמב"ם (ו-ד) כתב "הלוקח כלי וכו' ונקבו נקב המטהר אותו וקבעו בארץ ועשהו מקוה ה"ז כשר", מבואר שכלי נקוב ראוי לשמש כמקוה. וכ"כ הסמ"ג (עשין רמח). וכן הביא המאירי את דברי הרמב"ם [בשם גדולי המחברים], והוסיף שכן היא "דעת קצת".

ב' הרא"ש (הל' מקואות סו"ס ח) כתב "למדנו מזה שמותר לעשות גיגית וכו' ויעשה למטה בשוליה נקב כל שהוא וכו' ויטבול בה". וכן דקדקו רע"א (שו"ת קמא סי' מ) ומקוה ישראל (אות ב) מסתימת דברי הר"ש והרא"ש. אך הב"י (רא-ז ד"ה ולכך) דקדק בדברי הרא"ש בתשובה דלא מהני לטבול בה, ע"ש, וע"כ דחק דמש"כ "יטבול בה", היינו לטבול על ידה, שהמים היורדים ממנה למקוה לא נפסלו ומותר לטבול בהם.

ג' הטור (רא-ז) כתב "גיגית וכו' אין טובלין בה וכו' ואם יש בשוליה נקב כשפופרת הנאד שרי", מבואר דשרי לטבול בה, כדכתב הב"י (סוד"ה והשתא). וכן דקדק המשנ"א (ד"ה ניקבה) מהא דשינה התנא לשונו מהרישא דתני "אינה פוסלת את המקוה", והכא תני "כשרה", ופירש דקמ"ל דשרי לטבול בתוכה.

מאידך הראב"ד (שם) השיג וכתב דבעי נקב כשפה"נ ושיהיו המים מעורבים עם המקוה, וכן הביא המאירי שישנה שיטה אחרת הסוברת שלא הותרה טבילה בתוך הכלי, וראוי להחמיר כדבריהם, וכן כתבוה גדולי המגיהים. וכ"פ הב"י (רא-ז ד"ה ולכך) בדעת הר"ש הרא"ש [כנ"ל] ורבינו ירוחם (כו-ה). וצ"ב במאי פליגי. [ועי' בחלק הציונים שהאחרונים פירשו ג"פ בביאור החילוק בין פסול שאובין לטבילה בכלי]. וי"ל בתרי אנפי:

הטעם שכלי נקוב אינו פוסל - פלו' הראשונים

ב) בדברי הראשונים והאחרונים מבואר שנחלקו בביאור ענין הנקב, המכשיר את הכלי שלא יפסול מדין שאובין, ונשנו ג"פ:

א' בדברי רוב הראשונים מבואר שהנקב מבטל ומפקיע שם כלי. ונצטט את דבריהם: הר"ש הראב"ד (שעה"מ ג-יב) הרא"ש והרע"ב כתבו שהנקב מועיל "לבטלו מתורת כלי". וכן מוכח מעצם שיטת הר"ש שפירש שאם הכלי מקבל מים כל שהוא, שוב לא סגי בנקב כשפוה"נ, ומוכח שמטרת הנקב לבטל את הכלי, ולכן אם מתחת לנקב הכלי מקבל מים, ל"ש שיפקע ממנו שם כלי, וכדכתב הטור והשו"ע (רא-מ) "אם מקבל שום מים למטה ממנו לא נתבטל מתורת כלי".

הרשב"א (שעה"מ ג עמ' תעו) כתב "שנינו בתוספתא וכו' נוקבן וכו' נקב קטן כשער זקנו שבכך יוצא מתורת כלי לענין זה וכו' אלמא דוקא נקבו ויצא מתורת כלי" וכו'. וכ"כ הרשב"א במקו"א (שער ה עמ' תקב) "נקובין אינן נחשבין כלים לפסול את המקוה וכו' וכמה יהא בנקב כשפופרת הנוד כלומר דאז בטלה מתורת כלי שלא לפסול את המקוה". מבואר שהנקב מועיל להפקיע מתורת כלי.

הרא"ש (הל' מקואות סי' ח) כתב "כמה יהא בנקב לבטלו מתורת כלי שלא יפסול את המקוה וכו' בנקב כל שהוא נתבטלה מתורת כלי". המאירי פירש "אם ניקבה מן הצד הרי אותו הנקב מפקיעו מתורת כלי לענין מקוה וכשר וכו' וכמה יהא בנקב זה שיהא אותו נקב מבטלו מתורת כלי שלא יפסל המקוה ממנו מדין שאובה כשפופרת הנאד וכו' כל שהוא נחשב נקב לעירוב מקואות נחשב נקב להפקיעו מתורת כלי" וכו'. מבואר שהנקב מבטל ומפקיע שם כלי, ולכן המים שבכלי נקוב אינם נעשים לשאובין. וכ"כ הרמב"ן והריטב"א (ב"ב סה:) דע"י הנקב "נפק ליה מתורת כלי". וכ"כ הכס"מ (ו-ד) הב"י (רא-ז ד"ה והרמב"ם) הב"ח (שם-יג) הש"ך (שם-כו) [בשמו] התוי"ט והגר"ח (מקואות פ"ו).

ויש לעיין דלגבי טומאה שיעור הנקב המפקיע מתורת כלי, אינו כשיעור שפופרת הנוד, וכדטען הגרי"ז (מקואות פ"ו ד"ה והנה בתוספתא), [וע"כ פירש שהנקב לא בא לבטלו מתורת כלי, כדלהלן], ולכן כתב המאירי שהנקב מבטלו מתורת כלי "לענין מקוה". [וכה"ק מקוה ישראל (על השו"ע סעיף ז אות יג) בדעת הסוברים דנקב למטה סגי בשיעור כמלא מחט, מ"ש מדין קבל"ט דלא סגי בשיעור זה. ופירש דלגבי קבל"ט לא סגי בנקב כמלא מחט, משום דאמרין דמשתמשים עדיין למשקים ע"י העמדת גיסטרא תחתיו, ולגבי מקואות לא החמירו כן. אך לגבי נקב כשפוה"נ ל"ש טעם זה].

ויש לפרש שלגבי טומאה ושאר מילי, שם כלי נפקע כאשר הכלי אינו עומד לשימוש, ואף אם אחד ירצה להשתמש בו, בטלה דעתו, אבל לגבי שאובין שם כלי לא נפקע כל זמן שאפשר להשתמש בו בתורת בית קיבול, ולכן צריך שיהא נקב גדול, שאז המים אינם מתקבלים בכלי כלל, אלא מיד יוצאים החוצה, משא"כ בנקב קטן שהמים שוהים מעט זמן בכלי, כדכתב החזו"א (קמא ה-ט) [שנקב פחות משפה"נ מחזיק את המים לשעתו], אינו מבטל תורת כלי לגבי פסול מקוה, כיון שהכלי ראוי לשימוש, למרות שאין דרך להשתמש בו.

ב' ס' האשכול (סי' נז) כתב "אין המים בתוכה פוסלת את המקוה, אע"ג דעדיין כלי הוא, מ"מ אינה ראוי לקבלת המים ולפסול מקוה מ' שאובין, דכל שלא נעשה לקבלה לא מקרי המים הנכנסים ויוצאין בו שאובין". מבואר שהנקב אינו מבטל את הכלי, אלא הוא גורם שהכלי לא יהא ראוי לקבלה, וכלי אינו מחשיב את המים לשאובין, אא"כ המים התקבלו בבית הקיבול של הכלי, כמבואר במתני' (פ"ד מ"ב ומ"ג), ולכן צריך שהכלי יהא ראוי לקבלה, ונקב פחות משפוה"נ נחשב ראוי לקבלה, משום שהוא ראוי לקבל לזמן קצר, כדנתבאר בדברי החזו"א.

[ס' האשכול כתב שנקב כשפוה"נ עדיין כלי הוא. ויש להוסיף שכלי העשוי למשקה אינו נחשב כלי כבר בשיעור פחות משפוה"נ. ומוכח שמים שהתקבלו בבית קיבול פסולים מדין שאובין, גם אם אינו כלי. והדברים מתבארים יותר לפ"ד תרוה"ד (סי' רצב) שפירש שפסול שאובין הוא משום שהמים השאובין נעשים תלושים, ולכן אם המים נמצאים בבית קיבול, שהוא מקום שעומד לשימוש האדם, נעשים המים לתלושים].

ג' הריטב"א (ב"ב סה:) כתב בשם הרא"ה "דההיא וכו' שפתוח הכלי למקוה המטהר כמו הכלי סגי בשפוה"נ וכו' אבל ים שעשה שלמה לטהר באשבורן ופתחו למעיין שמטהר בזוחלין ל"ה חיבור, וצריך כמוציא רימון להוציאו מתורת כלי". מבואר ששיעור שפוה"נ אינו מועיל להוציאו מתורת כלי, אלא הוא מועיל מטעם חיבור ועירוב מקואות, ודין זה אינו שייך בחיבור למעיין, דאינו דומה לכלי, וא"א לחבר מימות שונים.

הרשב"א (שעה"מ ג עמ' תסט ובשו"ת ח"ג סי' רכח) כתב "ומה שאמרו נקב כשפופרת הנוד לא משום שיצא מתורת כלי בכך, אלא משום עירוב המקוה". מבואר שהנקב מועיל לחבר את המים שבכלי למי המקוה. אולם כאמור הרשב"א במקו"א פירש שהנקב מפקיע שם כלי, מוכח שאין כונת הרשב"א לומר שנקב כשפופרת הנוד אינו מפקיע מתורת כלי, אלא כונתו שא"צ להגיע להפקעת הכלי, אלא הנקב מועיל גם מטעם עירוב מקואות.

וכעי"ז כתב הגרי"ז (מקואות ו-ג ד"ה והנה) "דלענין ביטול כלי לא נאמר כלל שיעור דכשפוה"נ, וגם אין חילוק בזה בין מלמטה למן הצד, רק דעיקר הכשר המים הוא מפני שנעשו מים שבקרקע ע"י הנקב, דכיון שהכלי קבוע בארץ והוא נקוב חשיבי המים שבתוכו כנחין ע"ג קרקע, והוויין עי"ז מים שבקרקע", מבואר שהטעם שנקב כשפוה"נ מכשיר מפסול שאובין הוא [רק] משום שהמים נחשבים כמונחים בקרקע מחמת הנקב.

מבואר שהראשונים נחלקו מהו הטעם שנקב גורם שהכלי לא יפסול מדין שאובין, האם הנקב מפקיע ומבטל שם כלי, או שהוא גורם שהכלי לא יקבל, או שהוא מחבר את המים.

ביאור פלו' הראשונים בדין טבילה בכלי נקוב

ג) ויש לפרש את פלוגתת הראשונים בדין טבילה בכלי, דתליא בפלוגתא הנ"ל, לפ"ד הרשב"א והמאירי שהנקב מבטל שם כלי, א"כ אפשר לטבול בתוך הכלי הנקוב, כיון שפקע ממנו שם כלי. וכן לפ"ד הגרי"ז שהמים חשובים כמונחים בקרקע אפשר לטבול בתוכו, כדכתב הגרי"ז: "ובזה הוא עיקר הכשרן מדין שאיבה ולענין לטבול בתוכו מפני שהמים חשובים ע"י הנקב כמונחין בקרקע ודין מים שבקרקע עליהם" וכו'. לפ"ד האשכול שהנקב גורם שהכלי לא יקבל, אך לא בטל ממנו שם כלי, א"כ א"א לטבול בתוך הכלי הנקוב, כיון שא"א לטבול בכלי, אלא בקרקע.

לפ"ד הרשב"א בטעם א' שהנקב מערב את המים, לכאורה א"א לטבול בכלי, כיון שאינו טובל בקרקע, אלא בכלי, ורק המים שבכלי מחוברים למקוה. ברם בדברי הרא"ש (פ"ה מ"א) והר"ש (פ"ה מ"ב) מוכח שמים שמחוברים אין בהם חסרון של טבילה בכלי, כדהוכיח בית אפרים (יו"ד סי' נג), והיינו שכלי מצד עצמו אין בכחו לקבוע שם מקוה, אבל אם המים מחוברים למקוה, שייך שיהא שם מקוה גם על מים שבכלי, כיון ששם המקוה נובע מהמקוה שבקרקע, ולא מהכלי.

וכ"פ בית אפרים (יו"ד סי' נג ד"ה ועפ"ז וד"ה אך לענ"ד) את שיטת הסוברים שא"א לטבול בכלי נקוב, דס"ל שנקב בשיעור שפה"נ מועיל רק שהמים שבתוכו יצאו מכלל שאובין, כיון דל"ח שאובין בכלי שלא יכילו המים בקרבו, אבל אינו מבטלו מתורת כלי, ולכן חשיב טבילה בכלי. וכעי"ז פירש החזו"א שכדי לפסול בעינן 'קבלה', ובכלי נקוב ליכא קבלה, אבל כדי לטבול בו בעינן שהמים יהיו מחוברים לקרקע. [וכן הביא רע"א (שם) חילוק זה בשם תפארת שמואל בביאו"ד השו"ע].

דין כלי שעשאו נקוב

ד) כתב חיבור לטהרה (ד-ו) דדוקא אם ניקב כלי שלם מהני לטבול בתוכה, אבל אם מתחילה עשה כלי נקוב אפילו כמוציא רמון אינו מועיל, כיון שלדעת הרמב"ם (כלים י-ג) כלי שעשאו מתחילה מנוקב מקבל טומאה, ואף שהראב"ד (שם) פליג, לשיטתו א"א לטבול בכלי מנוקב.

ויש לתלות את דין כלי שעשאו מתחילה נקוב בנידון הנ"ל, לסוברים שהנקב מפקיעו מתורת כלי, שייך לחלק ולומר שאם מתחילה עשאו מנוקב אית ליה תורת כלי, כיון שכך היתה צורת עשייתו, ול"ד לכלי שניקב לאחר עשיה, שהנקב מהוה פגם וחסרון בכלי, וע"כ הוא מבטלו מתורת כלי, משא"כ כשמתחילה עשאו נקוב, אין הנקב מהוה פגם בכלי, כיון שכך היא צורת הכלי. לסוברים שהנקב מועיל לחבר את המים שבכלי לקרקע, אין חילוק בין כלי שניקב לאחר עשייתו, לבין כלי שעשאו נקוב, דבכל גוונא שישנו נקב בכלי, הוא מחברו לקרקע.

גדר החסרון בטבילה בכלי

ה) יש לדון האם החסרון בטבילה בכלים הוא דין בכלי, או שהוא דין לטבול בקרקע. בפשטות יש להוכיח מהא דתקנת שאובין נאמרה רק בכלי, כדמבואר בפרק ד' (משנה ב וג), וכתבו רוב הראשונים [ר"ש (פ"ב מ"ג) תוס' (ב"ב סו:) רמב"ן (שם) רשב"א (תוה"ב שעה"מ ש"ד) ר"ן (שבועות ה: בדה"ר) מרדכי (שבועות סי' תשמה) בשם ר"י ורא"ש (הל' מקואות סי' א)] שהטעם לתקנת שאובין הוא גזירה אטו טבילה בכלי, מוכח שגדר הדין הוא שהכלי אינו ראוי לטבילה, ולכן גם בתקנת שאובין תיקנו רבנן שכלי פוסל.

אולם הגר"ח (מקואות פ"ו ד"ה ונראה) כתב "הך דינא דאין טובלין בכלים איתא בספרא על הקרא דבור מקוה מים יכול אף בור שבספינה יהא טהור ת"ל מעין מה מעין שעיקרו בקרקע אף מקוה שעיקרו בקרקע, הרי דהא דאין טובלין בכלים לא תלי עיקר הפסול בדין כלי, אלא דכל שאינו בקרקע אין מטבילין בו, וגם אם המים אינם בכלי אלא בשבר כלי ג"כ אין מטבילין בהן, כיון דבעינן שיהיו המים בקרקע". והביאו הגרי"ז (מקואות ו-ג ד"ה והנה בתוספתא). מבואר שכיון שהמקור לפסול טבילה בכלי, הוא מדדרשינן דבעינן דומיא דמעין שעיקרו בקרקע, ע"כ גדר הפסול אינו נובע מחמת הכלי, אלא משום דבעי קרקע, וכדכתב המנח"ש (ח"ב עה-ד). וכ"כ מקוה ישראל (על השו"ע סעיף ז אות כג). וכ"כ בס' ישוע"י (מנכד המחבר סי' רא), ודימה לטבילה באויר.

בדברי החזו"א (כלים יט-ד) מבואר שהסתפק בדבר, מדכתב "ואפשר שאין פסול בכלי, אלא מחמת דהמים תלושין, ובעינן מים מחוברין". אמנם בשאר דוכתי כתב החזו"א (קמא ה-ט תנינא ב-יג ועוד) [בלשון ודאי] "דמים תלושים פסולים למקוה כדאמר בת"כ יכול אף בור שבספינה" וכו'. מבואר שגדר הדין הוא שמים תלושים פסולים, ולא משום שטבילה בכלי פסולה, אלא משום שצריך לטבול במים המחוברים לקרקע.

[לפ"ז תקשי מהא דלגבי מים שאובין תיקנו רבנן שכלי פוסל, למרות שטעם התקנה הוא גזירה אטו טבילה בכלי, והתם אין החסרון נובע מהכלי, כנ"ל. קושיא זו הובאה בס' ישוע"י (מנכד המחבר סי' רא). ותירץ דלא משכחת לה לפסול מתורת פסול כלי, דממ"נ אם פסק החיבור למעין, בלא"ה הוה זוחלין, ואם לא פסק אין כלי פוסל בהם. ואף לסוברים שמים שבאו ממעין אף שנפסקו, אין להם דין מעין, לא חיישינן שמא יפסוק מן המעין, ובאותו זמן יטבול בעוד שהמים בצנור, ולא יצאו, דמילתא דלא שכיחא הוא].

לפ"ז י"ל דבהא פליגי הראשונים בדין טבילה בכלי, דהרמב"ם וסיעתו סברו שהחסרון בטבילה בכלי הוא דין בכלי, ולכן נקטו שאם הכלי נקוב, אפשר לטבול בו, כיון שהנקב הפקיע וביטל ממנו דין כלי, והראב"ד וסיעתו סברו שהחסרון בטבילה בכלי אינו נובע מהכלי, אלא משום שצריך לטבול בקרקע, ולכן נקטו שגם כלי נקוב שאין לו תורת כלי, א"א לטבול בתוכו, כיון שאינו טובל בקרקע.

ויש לדחות עפ"ד הגר"ח שפירש שהסיבה שמים המונחים בכלי שע"ג הקרקע, אינם נחשבים כמונחים בקרקע, הוא משום שיש להם דין קבלה בפנ"ע, ולכן המים שבהם נחשבים כמונחים בכלי, כיון שיש לכלי קבלה בפנ"ע, אבל כלי נקוב שהנקב הפקיע את הקבלה שלו, כדכתב ס' האשכול, אין המים שבו נחשבים כמונחים בכלי, אלא כמונחים בקרקע, כיון שהכלי מונח על הקרקע, ואין לו קבלה בפנ"ע.

פרק חמישי - מעין

סימן כ

בענין מעין שהעבירו ע"ג בריכה

משנה א'

מעין שהעבירו ע"ג בריכה ריקנית - פלו' הראשונים

א) מתני': "מעין וכו' העבירו ע"ג בריכה והפסיקו הרי הוא כמקוה", בביאור דין זה נחלקו הראשונים, האם הכונה שמעין שהעבירו ע"ג בריכה ריקנית, והפסיק את חיבור מי המעין למקורם, דינו כמקוה, כדמבואר בדברי הרבה ראשונים [מאירי, ר"מ - כדכתב הב"י (רא-י), ראב"ד (ב-יט) - כדכתב המהרי"ק (שורש קנו), והביאו הב"י (שם), רשב"א (שעה"מ יא עמ' תקמט) ותוס' בבכורות (נה: ד"ה שמא) - כדכתב הלחו"ש (שם-לה-ב), וכ"פ הפרישה (שם-כא) בדעת הטור, וכן דחקו הב"י והפרישה בדעת הרמב"ם], או שהכונה שהעבירו ע"ג בריכה שיש בה מים, כדכתבו מקצת מהראשונים [רמב"ם (ט-ט), וכדפירשוהו המהרי"ק (שורש קנו) והכס"מ (שם), וכ"פ הטור, כדכתב המהרי"ק (שם), וכ"מ בר"ש ורא"ש, כדכתב הב"י (שם ד"ה מעין)].

ביאור פלוגתת הראשונים

המהרי"ק (שם) פירש שהראשונים נחלקו האם מעין שהעבירו ע"ג בריכה ריקנית והפסיק את חיבורו למעין, פקע ממנו דין מעין, כדנקטו הראשונים שפירשו את מתני' דאיירי בבריכה ריקנית, א"ד בכה"ג לא פקע ממנו שם מעין, כדנקטו הראשונים שפירשו את מתני' דאיירי בבריכה מלאה. דברי המהרי"ק הובאו בדרכ"מ (שם-יג). אמנם הב"י (שם) הסתפק בדבר. וצ"ב במאי פליגי הראשונים. וי"ל בתרי אנפי:

א' הבאנו (בסי' ד-ד) שבדברי האחרונים (הו' שם במוסגר) מבואר שישנם ב' דרכים לקבוע את דין המים כדין מעין, א' הנידון "תלוי במה שיש עליהן עצם דין מעין", והיינו שכינוס והקואה של מים הנובעים ממעין יש להם שם של מעין, משא"כ הקואה וכינוס של מי גשמים יש להם שם של מקוה. ב' הנידון תלוי "במה שיש דין מעין על המים", והיינו שמים של מעין יש להם דין של מעין, ומים של מקוה יש להם דין של מקוה.

והשתא י"ל שהראשונים נחלקו בנידון זה, דאם דיני מעין נאמרו על עצם המעין, והיינו על כינוס המים של המעין, א"כ כאשר העבירו ע"ג הבריכה והפסיקו, מעתה אין המים שבבריכה שייכים למעין, [ובפרט לפי מה שנתבאר בסי' כב שמעלת המעין היא שהמים נמצאים במקום נביעתם, לאפוקי מקוה שהמים באו ממקום אחר, ולכן צריך שיהא חיבור למעין, כדי להחשיב שמים נמצאים במקור נביעתם, ולא באו ממקום אחר], וע"כ פקע דין המעין שבהם, אבל אם דיני המעין נאמרו במים שבאים ממעין, א"כ גם אם העבירו ע"ג הבריכה והפסיקו נשאר למים דין מעין, כיון שמים אלו באו ממעין.

ב' לכו"ע דיני מעין נאמרו על עצם המעין, ולא על מים שבאו ממעין, אלא שנחלקו האם צריך שיהא חיבור בין המים לגומת המעין, כדי שהמים יחשבו חלק מעצם המעין, א"ד כל המים של המים נחשבים לחלק מעצם המעין, גם אם אינם מחוברים למעין.

שיטת הרמב"ם בפיה"מ והאו"ז

ב) הר"מ פירש "ואם העביר את מי המעין ע"ג בריכה והפסיקו והיינו שהיו המים נשפכים לתוך הבריכה ונקוים בה ואינם יוצאים ממנה הרי דין אותה הבריכה כדין המקוה". בפשטות מבואר שמעין שהעבירו ע"ג בריכה ריקנית, אפילו אם לא הפסיק את חיבורה, פקע ממנה דין מעין, וכדפירש הכס"מ והב"י (רא-י) שהפסיקו היינו שהמים נכנסים לבריכה, ולא יוצאים ממנה, דלא כדפירשו ש"ר ש"הפסיקו" היינו שהפסיק את חיבור המים למעין. וצ"ב מ"ט פקע ממנו דין מעין. וכן התקשה החזו"א (תנינא ב-טו) למה נפקע מהמעין דין מעין, ע"ש. [ועי' מש"כ בחלק הציונים].

והנה הראשונים נחלקו בדין מעין האם הוא מטהר באשבורן, רוב הראשונים [תוס' (שבת סה: ובכורות נה:) ס' האשכול (סי' נט) רמב"ן (שבת סה:) רשב"א (שם ותוה"ב שעה"מ ח עמ' תקכז) רא"ש (נדרים מ.) ור"ן (שבת כט: בדה"ר ד"ה והוי ושבועות ה: בדה"ר) ועוד] כתבו שמעין מטהר באשבורן. אולם השיטמ"ק בביצה (יז:) כתב בשם הרא"ה שמעין אינו מטהר באשבורן. [והביאו הלחו"ש (רא-ו)].

והשתא לשיטת הרא"ה מבוארים דברי הרמב"ם, דמעין שהעבירו ע"ג בריכה, אפילו אם לא הפסיקו, פקע ממנו דין מעין, כיון שמעין אינו מטהר אלא בזוחלין, וע"כ בכה"ג שהמעין נעשה לאשבורן, פקע ממנו דין מעין, ואם יש בו מ' סאה הוא מטהר מדין מקוה, כדכתב חקר הלכה (אות מ הל' מקואות ס"ק יח) בדעת הרא"ה.

אולם שיטת הרא"ה היא שיטת יחיד, וקשה לפרש כן בדעת הרמב"ם. ואף בדעת הרא"ה כתבו שו"ת שו"מ (מהדו"ג ח"ב סי' נז) ובית יצחק (יו"ד ח"ג סי' לג) שהוא ט"ס, וכן הביא הריטב"א (מכות ד.) בשם הרא"ה.

והנה האו"ז (שלז-ח) כתב "וכתב מורי רבינו שמחה זצ"ל בפירושיו מתו"כ כמדומה דבעי למימר מעיין הנסכרים וקוו וקיימו בטל מהן דין מעיין הואיל ואינו טובל בהן דרך זחילתו ובעי מ' סאה, ובפחות מכאן לא סלקא ביה טבילה לאיתתא, אא"כ יש בהן נקב כל שהוא שמחוברין לנהר, וכמדומה דראייתו מהא דתנן בפ"ה מעיין שהעבירו ע"ג בריכה והפסיקה ה"ה כמקוה כ"ז שהוא בגומא ובעי מ' סאה" וכו'. מבואר בדבריו שפירש כפירוש הרמב"ם, שמעין שגרם לו להיסכר, ולהיעשות אשבורן, והיינו כגון שהעבירו ע"ג בריכה, דמעתה אינו זוחל, פקע ממנו דין מעין.

עוד מבואר שהטעם שפקע ממנו דין מעין, אינו משום שמעין אינו מטהר באשבורן, כשיטת הרא"ה, מדכתב שאם יש בהם נקב כל שהוא מהני, ולשיטת הרא"ה לכאורה פשוט שנקב אינו יכול לשנות את דין המעין. נמצא מוכח שהמחיצות של הבריכה גורמות להפסיק את החיבור של המים למעין.

נמצא מבואר שכדי שיהא למים דין של מעין, צריך שיתקיימו א' משני התנאים הבאים, או שיהיה למים תכונה של מעין, והיינו שיהיו מים זוחלין, ולא אשבורן, או שהמים יהיו מחוברים למעין, ולא יהיו מחיצות המפסיקות ביניהם, ולכן אם סכר את המעין, ומעתה המחיצות מפסיקות בין המים שבבריכה למעין, והמים שבבריכה אינם זוחלין, לכן פקע מהם דין מעין, אבל מעין דעלמא שהפסיק לזחול, ונעשה אשבורן, לא פקע ממנו דין מעין, כדנקטו רוב הראשונים.

ביאור שיטת הרמב"ם

ג) בדעת הרמב"ם פירש הכס"מ (ט-ט) דהא דקתני במתני' והפסיקו, היינו לומר שמי המעין היו יורדים לבריכה, ולא היו יוצאים חוצה לה, ולפיכך הרי הוא כמקוה, דכיון דאין מי המעין נמשכים ויוצאים מהבריכה וכו' אינם מעלים את המים שבתוך הבריכה מדין מקוה, ואם אח"כ המשיכו כלומר שעשה שימשך ויצא מהצד האחר פסול לזבים וכו' עד שידע שיצאו המים הראשונים שירדו מהמעין לבריכה וכו' ומ"מ דינם כמעין לענין טבילה שמאחר שמי המעין נכנסים לה ויוצאים ממנה מעלים הם את המים שבבריכה להיות כמעין". מבואר שמעין שנכנס לבריכה מלאה אם הוא נשאר בבריכה, אינו מטהר את המים שבבריכה, אבל אם המעין ממשיך ויוצא ממנה, הוא מטהר את המים שבבריכה. וצ"ב מ"ט.

והנה המהרי"ק (שורש קטו וקנו), כתב דהא דתנן במתני' שמעין שהפסיקו חשיב כמקוה, היינו דוקא כשהופסקה זחילתו, אבל אם הוא זוחל חשיב מעין גם אם הופסק חיבורו, והביאו הב"י (רא-י). בפשטות מבואר שעיקר מהות מעין הוא מים זוחלין, אלא שכל זמן שהמים מחוברים למעין נשאר להם דין מעין, גם אם אינם זוחלין, אבל אם הפסיק את החיבור, מעתה פקע מהמים דין מעין, כיון שמים שאינם זוחלים אין להם את מהות מעין.

לפ"ז י"ל שאם המעין נכנס לבריכה ויוצא ממנה, יש למים את מהות המעין, שהוא זוחל, ולכן דינם לטהר את המים, אבל אם המים אינם יוצאים, אין להם את מהות מעין, כיון שאינם זוחלין, אלא שכיון שהם מחוברים למעין, לא פקע מהם שם מעין, אך אין בכוחם להכשיר מים אחרים, כיון שאין להם דין עצמי להחשב כמעין, אלא רק מכח זה שהם מחוברים למעין, ואין בכח דבר המחובר להכשיר אחרים, דמחובר למחובר לא מהני, וכעין מה דמצינו בעלמא דתרי דברים מחודשים לא אמרינן.

סימן כא

בענין מעין משוך כנדל - שי' הר"ש

משנה ג'

א) מתני': "מעיין שהוא משוך כנדל ריבה והמשיכו הרי הוא כמו שהיה היה עומד וריבה והמשיכו שוה למקוה לטהר באשבורן ולמעיין להטביל בו בכל שהוא". הראשונים נחלקו כיצד ריבה והמשיכו, רוב הראשונים פירשו שהוסיף מים שאובין, ונחלקו האם הכונה שהוסיף רוב מים שאובין, כדמבואר בדברי הרבה ראשונים [רמב"ם (מקואות ט-יא) ראב"ד (שעה"מ א-ד) ס' האשכול (סי' נט) רמב"ן (שבת סה:) רשב"א (נדרים מ. ושעה"מ יא עמ' תקנה) ריטב"א (שבת שם ונדרים שם) נמו"י (נדרים שם) ר"ן (שם מא. ושבת ל. בדה"ר) רא"ש (ה-ג) ומאירי (פ"א ד"ה המעלה)], או מיעוט מים שאובין, כדפירשו הראב"ד (שם) בשם איכא מ"ד רמב"ן (שבת סה:) בשם י"א רשב"א (שם) ריטב"א (שבת סה:) בשם ראב"ד (ונדרים מ.) [ו]בשם ר' פנחס ומהרי"ק (שורש קטו).

אולם הר"ש כתב "לא שריבה לו מים שאובין דא"כ לא היה מטהר בזוחלין כדתנן לעיל בסוף פ"ק אלא ריבה עליו היינו שעשה בריכות לכל המקומות שהיה מוליך ונתמלאה כל אחת מים". מבואר שאין כונת המשנה שריבה מים שאובין, אלא שהרחיב ועשה בריכה, ועי"ז המים זורמים לבריכה, ונמצא שהזחילה של המעין נעשתה על ידו.

לפ"ד פירש הר"ש את דינא דמתני' "הרי הוא כמו שהיה", בזה"ל "דבמקום שהיו מימיו זוחלין קודם שריבה עליהם והרחיבן שם מטהר בזוחלין ומן הצדדין אין מטהר אלא באשבורן", מבואר שאין כונת המשנה לומר שדין המעין נשאר כמו שהיה, לטהר באשבורן וכל שהוא, כדפירשו ש"ר, אלא הכונה שדין המעין הוא לטהר במקום שהיה, לאפוקי המקום שמעיקרא מימיו לא היו זוחלים שם, ועתה ע"י הבריכה הם זוחלים שם, דאינו מטהר כי אם באשבורן.

וכ"פ הר"ש את הסיפא דתני "היה עומד וריבה והמשיכו שוה למקוה לטהר באשבורן ולמעיין להטביל בו בכ"ש", ופירש הר"ש "ואין מטהר בזוחלין מאחר דעיקר מקום המעיין אינם זוחלין", והקשה הלחו"ש (רא-י-א ד"ה וגם) מהו החילוק בין הרישא לסיפא, והא גם ברישא שעיקר מקום המעיין זוחל, הדין הוא שבמקום שלא זחלו המים מעיקרא אינם מטהרים אלא באשבורן.

בית מאיר (רי"ש רא קונטרס א) גלות עליות (פסקא ה אות יב) והחזו"א (קמא ו-ב) כתבו שבמעין עומד אפילו במקומו הראשון אינו מטהר, והיינו בגומת המעין, דברישא גם במקום שלא היה זוחל מעיקרא מטהר בזוחלין, משא"כ בסיפא. וכ"מ באב"ע (סוף הל' מקואות). לפ"ז מיושבת קושית הלחו"ש, דבסיפא התחדש שגם במקום שהמים עמדו מעיקרא אינם מטהרים בזוחלין, והיינו משום שגם גומת המעין השתנתה מגומא המוציאה מים בידי שמים, לגומא המוציאה מים בידי אדם.

פירוש הר"ש הובא גם ברשב"א (תוה"ב שעה"מ יא עמ' תקנד) ורע"ב [בפי' ב']. [הרשב"א בתחילה פירש את ל' מתני' "הרי הוא כמות שהיה" כפירוש ש"ר, וע"כ הקשה על הר"ש דבל' מתני' לא משמע כפירושו, ולבסוף פירש כפירוש הר"ש הנ"ל].

טעם החסרון בעשית הבריכה

ב) צ"ב מהו הטעם שהולכת המים ע"י עשית הבריכה גורמת שהמעין לא יטהר כי אם באשבורן, במקומות שלא זחל מעיקרא. [הגידו"ט (שאלה ב) ונזר הקודש כתב שאם שינה את כל אפיק המעין דינו כמעין, כדהבאנו בחלק הציונים].

הלחו"ש (רא-ה) כתב שאינו יודע מהו טעמו של הר"ש. והביא שמצא בס' מי השילוח (ס"ק יד) שכתב "דטעמיה הוא משום דאמרי' בת"כ מה מעין בידי שמים וכו' והיינו כפי מה שנברא בידי שמים ולא בהרחיבו ע"י פעולה", מבואר שזחילת המעין צריכה להיעשות בידי שמים, אבל אם היא נעשתה ע"י אדם אינו בכלל דין מעין. וכעי"ז כתב הגידו"ט (נחל רא-ו בסו"ד) "דכך היא המדה דלא נקרא מעין אלא מה שזוחל מעצמו בלי סיוע של אדם", מבואר שישנו חסרון בעצם המעין כאשר זחילתו היא בידי אדם.

[גלות עליות (פ"א מ"ז ה-ט בסו"ד) הסתפק האם דין זה הוא דאו' או דרבנן. לפ"ד מי השילוח שהמקור לדין זה הוא מהתו"כ, יש לתלות בפלוגתת הראשונים האם דרשה זו היא דרשה גמורה, ומים שאובין פסולים מדאו', או אסמכתא, ומים שאובין כשרים מדאו'].

ויש להקשות מהא דכתב הר"ש שמעין זה אינו מטהר בזוחלין, אלא באשבורן, ולא כתב שמעין זה אינו מטהר בכל שהוא, מבואר שדינו לטהר בכל שהוא כדין מעין, ואי נימא דממעטינן ליה מהדרשה הנ"ל, א"כ צריך למעטו גם משיעור כל שהוא, כשם שממעטים מים שאובין. בדברי האחרונים מבוארים ג' ביאורים:

א' החזו"א (קמא ו-ב) כתב "דין הוא במקוה שאין מטהר אלא אשבורן ולא הותר זחילה במעין אלא זוחל בידי שמים, אבל כשרבה והמשיכו זחילתו זחילת מקוה ופסול, ומ"מ מטהר בכל שהו שהוא מעין בעצם". מבואר שמעין שזוחל בידי אדם לא נפקע ממנו שם מעין, וכדכתב החזו"א "שהוא מעין בעצם", ובכל זאת אינו מטהר בזוחלין, כיון שלא הותר זחילה במעין אלא זוחל בידי שמים.

מבואר שדין זחילת המעין הוא דין בפנ"ע, וע"כ שייך לומר שישנם דינים שנאמרו ביחס לזחילה, ולא נאמרו ביחס לעצם המעין. וזהו ביאור דינא דמתני', בדין זחילה בידי אדם, דאין הזחילה מפקיעה את עצם המעין, כיון שהמעין עצמו לא השתנה, וע"כ הוא מטהר בכל שהוא, אלא זהו דין ופסול בזחילה, דזחילת מעין היא זחילה בידי שמים, אבל זחילה בידי אדם אינה בכלל הדין שמעין מטהר בזוחלים, וע"כ אינו מטהר אלא באשבורן.

ב' החזו"א (שם) פירש [בפי' ב'] "כיון דנעשה אשבורן אזל ליה מה שחידש בו האדם שהרי בטלה זחילתו". מבואר שאלמלא דאזל ליה מה שחידש האדם, לא היה מטהר בכל שהוא, ומוכח שזחילה שנעשית בידי אדם פוסלת לגמרי את המעין, וע"כ דינו כדין מקוה לגבי השיעור. אלא שפסול זה קיים רק כל זמן שהוא זוחל בידי אדם, אבל אם פסקה זחילתו, חוזר לדין מעין. ומיושבים דברי מי השילוח שלמד את הדין מהדרשה מה מעין בידי שמים, דלעולם הוי מיעוט גמור גם מהשיעור.

ג' האב"ע (סוף הל' מקואות) פירש שלענין לטהר בזוחלין בעינן שיהיה לו שם מעין, ואם נעשו זוחלין ע"י עשית בריכה, במקום שלא היה זוחל מתחילה אין עלה שם מעין, אך המים הם מי מעיין, וע"כ מטהר בכל שהוא [ובאשבורן]. מבואר שזחילה בידי אדם מפקיעה שם מעין, דמעין הוא מקור מים שזוחל באופן טבעי, אך אם הוא זוחל ע"י אדם לית ליה שם מעין. אך יש למים שם מי מעין, ולכן הם מטהרים בכל שהוא, שהוא דין במי מעין.

דין בארות

ג) כתב הב"י (רא-א ד"ה כתב מהרי"ק) "כתב מהרי"ק בשורש נו דבארות העשויים בידי אדם שמים נובעים מהם אע"פ שאין מימיהם יוצאים לחוץ דין מעין גמור יש לו, אע"ג דאמר בתו"כ מה מעין בידי שמים אף מקוה בידי שמים והני בארות הם עשויים בידי אדם האי בידי שמים לא קאי אחפירת קרקע אלא אהויית המים שנתהוו בידי שמים לאפוקי מילא בכתף וכו' וכן נראה מבעל תרוה"ד (סי' רנח) ומדברי תשובות (המיוחסות) לרמב"ן (סי' רלא)". מבואר שחפירת הבאר אינה נחשבת לעשיה בידי אדם, כיון שהתהוות המים נעשתה בידי שמים, והיינו שהאדם פעל בקרקע המעכבת את יציאת המים, ולא פעל במים עצמם. והחסרון בידי אדם שייך רק כאשר האדם "לקח" את המים, ולא כאשר סילק את הקרקע כדי להגיע למים.

לכאורה משמע מסתימת דברי הב"י שלית מאן דפליג על המהרי"ק, שדין הבאר שנחפרה בידי אדם כדין מעין, מדהביאו ללא חולק. וכ"כ ערוה"ש (רא-לז) כדלהלן.

ברם הב"ח (רא-ד ד"ה ונראה) הביא את דברי המהרי"ק, והוסיף שממש"כ המרדכי בשם ר"מ [שהוא פירוש הר"ש כנ"ל] שאם חפר בריכה ליד המעין, אין המים מטהרים בזוחלין, מוכח דלא כמהרי"ק. הלחו"ש כתב שפירוש הר"ש והמרדכי בשם ר"מ הוא פירוש יחיד, דשאר הראשונים לא פירשו כותייהו, וכן דחה המהרי"ק פירוש זה, וע"כ אין להחמיר בדין באר. [עכת"ד]. המשכנ"י (סי' מה ד"ה עתה) כתב דהא דכתיב "באר מים חיים" היינו דוקא כשמוצאים מעין נובע מעצמו, אבל אם המים נובעים מנהר קרוב, לא מיקרו מים חיים, ולא חשיבי מעין.

בדעת הב"י [שנראה שנקט שדברי המהרי"ק אינם סותרים למרדכי] י"ל שישנו חילוק בין חפירת באר, לעשית בריכה, דבעשית בריכה האדם פעל את זחילת המים, דהמים זוחלים בבריכה מחמת מעשה אדם, משא"כ בבאר המים נשארו במקומם, והאדם רק סילק את המפריע והמעכב מלהגיע למים. שו"ר שכ"כ ערוה"ש (שם) וגם לא דמי לבארות החפורים דשם לא עשה האדם בהמים עצמם רק בהכיסוי שע"פ המים משא"כ כשהמשיך מי המעיין עצמן דאז אין להם דין מעיין.

אולם יש לדקדק בל' הב"י שכתב "אע"פ שאין מימיהם יוצאים לחוץ", ומקורו מלשון הרב השואל של המהרי"ק. מבואר דאיירי נמי בבאר שהחפירה גרמה ליציאת המים, דהקרקע חסמה את מעבר המים, וע"י החפירה התאפשרה יציאה למים, ובכה"ג דמי לעשית בריכה ליד המעין, דע"י החפירה התאפשר מעבר למי המעין.

נמצא לפ"ז שדין באר שיצאו ממנה מים תליא בפלוגתת הראשונים בדין החופר בריכה ליד המים. וצע"ק מסתימת דברי הב"י דמשמע דלא פליגי בהך דינא, כנ"ל.

סימן כב

בענין ימים כמקוה או כמעין

משנה ד'

א) מתני': "כל הימים כמקוה שנאמר ולמקוה המים קרא ימים דברי ר"מ ר"י אומר הים הגדול כמקוה לא נאמר ימים אלא שיש בו מיני ימים הרבה ר' יוסי אומר כל הימים מטהרין בזוחלין ופסולים לזבין ולמצורע ולקדש מהם מי חטאת". מבואר [לפ"ד רוב הראשונים] שהתנאים נחלקו בב' מחלוקות:

א' האם הכתוב "מקוה" נאמר בכל הימים, וכך סברו ר"מ ור' יוסי, [ולדעת הרמב"ם (פרה ו-י ויא) ר' יוסי סבר כר"י שהכתוב נאמר רק בים הגדול, וכדכתב החזו"א (פרה יג-יג)], או שהכתוב נאמר רק בים הגדול, וכך סבר ר"י.

ב' האם הכתוב "מקוה" נאמר גם לגבי דין זוחלין, שהים אינו מטהר בזוחלין כמקוה, וכך סברו ר"מ ור"י, או שהכתוב נאמר רק לגבי מים חיים, שהים פסול לזבין מצורעין ומי חטאת, שצריכים מים חיים, וכך סבר ר' יוסי. וצ"ב במאי פליגי.

דין ים - מסברא

ב) בדברי ר"מ ור"י מבואר שמסברא ים אינו כמקוה, אלא כמעין, וע"כ בעינן למילף מקרא שים הוי מקוה. ואף בדעת ר' יוסי אין מקור שחלק עליהם בפרט זה, דהא אדרבה לשיטתו ים הוי טפי כמעין, דהוא מטהר בזוחלין.

וכן יש לדקדק מהא דתני ר"מ "כל הימים כמקוה", ולא תני כל הימים הם מקוה, וכן מהא דתני ר"י "הים הגדול כמקוה", ולא תני הים הגדול הוא מקוה.

הדברים מבוארים בדברי הב"י (רא-ה בסו"ד) שכתב "שלפי האמת הוא מעין". וכ"כ החזו"א (קמא ו-ו) שים במציאות הוא מעין. ואכתי צ"ב מ"ט.

המשנ"א (פרה פ"ח מ"ח ד"ה ר"י) הוכיח מהגמ' בחולין (סז.) שימים הם נובעים, מדקאמר שימים הם "מים נובעים". וכ"כ התפא"י (יכין לא) "שיש מעיינות מתחתיהן". וא"ש דמה"ט מסברא ים הוי מעין. ולכן כתב החזו"א שים 'במציאות' הוא מעין.

אולם תוס' בשבת (קט.) כתבו בשם ריב"א שמי הים "אינם נובעים", ולכן סבר ר' יוסי שים אינו מים חיים. וכ"פ התוי"ט (פרה פ"ח מ"ח) בדעת הרע"ב וסיעתו [שלא פירשו כתוס' בדעת ר' יוסי, בטעם הדבר שמטהר בזוחלין]. וצ"ב דאם מי הים אינם נובעים, אמאי בעינן לילפותא מקרא שים הוי כמקוה.

ביאור החילוק בין מקוה למעין

ג) וי"ל דהנה חזינן שישנה מעלה למעין טפי ממקוה, ולמשל מעין מטהר בכל שהוא, ומקוה בעי מ' סאה. [אמנם מהר"ם שיק (יו"ד רי"ס קצ) פירש שמעין מטהר בכ"ש מפני שהוא מחובר למעיינות אחרים, דכל מעיין חלחולי מחלחלא. אך פירושו מחודש הוא]. וצ"ב מהו הטעם למעלת המעין.

וי"ל שמעלת המעין היא שמקור מימיו הם במקומו, משא"כ במקוה שמקור המי גשמים הוא ממקום אחר, ומים שנמצאים במקומם יש להם מעלה של קביעות, משא"כ מים שבאו ממקום אחר אין להם את המעלה של הקביעות, אלא הם ארעיים ומקריים, ולכן כח טהרתם חלש יותר. [ועי' להלן בתוספת ביאור].

הטעם שמי מעין הם מים חיים

לפ"ז מבואר הדין שמי מעין נחשבים ל"מים חיים", לטהר מצורעין זבין ולקדש מי חטאת, ומי מקוה אינם נחשבים ל"מים חיים", כיון שמים חיים היינו שהמים נמצאים במקום חיותם, ומי מעין נמצאים במקום נביעתם, וע"כ הם נקראים מים חיים, משא"כ מי מקוה שבאו ממקום אחר, אינם נקראים מים חיים, כיון שהמים לא נמצאים במקום חיותם.

[והשתא מבוארים דברי הראב"ד (שעה"מ א-ב) שפירש את מתני' "והנוטפין כמקוה", שהכונה לטיפות היורדות מהמעין, שאינן מחוברות למעין, [כשיטת הרמב"ם (בפיה"מ ובהל' ט-יג), דעת ש"ר הובאה בחלק הציונים שם], והטעם שדינן כמקוה [לענין מים חיים], "כיון שהם נוטפין נפסלו ממי חטאת ומזבין וממצורעין מפני שדומין מצד למי גשמים הואיל ונעקרו ממקום חיותן מן הארץ" וכו'. לפי מה שנתבאר כונת הראב"ד לומר שמים חיים היינו מים שנמצאים במקום חיותם, ולכן טיפות שנעקרו ממקום חיותן, אינם נחשבים למים חיים].

ויתכן להוסיף דהנה נתבאר [בסי' א-ז] שיסוד דין הטבילה הוא לטבול במים שבקרקע, וכדכתב הרמב"ם (מקואות א-א) "כל הטמאים וכו' אין להן טהרה אלא בטבילה במים הנקוים בקרקע", [ולכן א"א לטבול בכלי, אפילו למ"ד שמדאו' מים שאובין כשרים, ולכן א"א לטבול בכיפין של הגל, דאין טובלים באויר, כדאי' בגמ' (חגיגה יט. וחולין לא:), וכדכתבו הגר"ח (מקואות פ"ו ד"ה ונראה) מקוה ישראל (על השו"ע סעיף ז אות כג) וחזו"א (תנינא ב-יג), וכדנקט בס' ישוע"י (מנכד המחבר סי' רא), כנ"ל בסי' הנ"ל], והיינו משום שישנה שייכות בין המים לקרקע, כיון שזהו מקומם הטבעי. לפ"ז י"ל שמעין שמקורו הוא מהנביעה הנמצאת במקומו, נחשבים מימיו למחוברים לקרקע יותר ממקוה, כיון שמקור המקוה הוא מהגשמים שבאו ממקום אחר, ולא מהמקום שבו נמצאים המים.

לפ"ז י"ל שים נחשב למעין מסברא, למרות שאין מימיו נובעים, כדכתבו תוס', משום שהים שנברא במקומו, במעשה בראשית, ולכן יש לו את המעלה של מעין, שמקור נביעתו הוא במקומו, ול"ד למקוה שמקורו ממי גשמים הבאים ממקום אחר.

ויתכן לבאר שענין זה שהמים באים ממקומם, ולא ממקום אחר, נקרא בשם "נביעה", והשתא א"ש דאין סתירה בין מש"כ בגמ' בחולין שים הם מים נובעים, לבין מש"כ בתוס' שמים אינם נובעים, דמי הים נובעים ממקומם, אך אין נביעתם ממשיכה כל הזמן, ולכן מסברא דינם כמעין, כיון שמקור המים לא בא ממקום אחר, אבל לאחר דילפינן מהכתוב מקוה המים שיש להם דין מקוה, אמרינן דלגבי מים חיים אינם כמעין, כיון שאינם נובעים, דהיינו שאין להם מקור נביעה כמו מעין שיש לו מקור קבוע ומתמשך שממנו באים המים. וזהו שכתבו תוס' שאינם נובעים, דהיינו שאין להם את הנביעה המתמשכת של מעין.

לפ"ז מיושבת קושית החזו"א (קמא ה-טו) על מש"כ תוס' שר' יוסי אומר שים מטהר בזוחלין, כיון שכל שעה הולכים ושבים מכאן לכאן והוי כזוחלין, והקשה החזו"א דכיון שאינם יוצאים לחוץ לא מיקרי זוחלין, וי"ל דאין כוונת תוס' לומר שזחילת הים הוי זחילה גמורה, הפוסלת מקוה, אלא כווונתם לומר דכיון שיש לים קצת זחילה, לכן מוקמינן לקרא רק לדין מים חיים, וכ"כ אפיקי מים (לד-ג).

ביאור המסקנא הנלמדת מקרא ד"מקוה המים"

ד) והשתא יש לדון מה התחדש בכתוב "מקוה המים קרא ימים", האם התחדש שכדי שיהיה למים מעלת מעין, לא סגי בהא דמעיקרא המים לא באו ממקור אחר, אלא ממקומם, אלא צריך שתהא לו נביעה מתמשכת, כדי שיהא לו דין מעין, דמים שיש להם עכשיו מקור במקומם יש להם דין מעין, מהטעם שנתבאר, ולכן ים אינו נחשב כמעין, כיון שאינו ממשיך לנבוע, אלא רק בשעת בריאתו הוא נוצר במקום זה, א"ד התחדש שלמרות שמעלת המעין נובעת מזה שמקור נביעתו נמצא במקומו, ולא ממקום אחר, החמירה התורה על ים, ולא נתנה לו דין מעין, אלא מקוה.

בדברי הב"י הנ"ל מבואר כצד ב', מדכתב "שלפי האמת הוא מעין", משא"כ לצד א' לפי האמת אינו מעין.

לפי הצד הב' מבואר דקדוק לשון ר"מ ור"י שהגדירו את הים "כמקוה", ולא אמרו שים הוא מקוה, כנ"ל, משום שיש לים את המעלה של מעין, ולכן אינו מקוה, אלא שהתורה החמירה על ים טפי ממעין, ודינו כמקוה.

ביאור פלוגתת ר"מ ור"י

ה) ויתכן לבאר דבהא פליגי ר"מ ור"י האם הפסוק נאמר רק לגבי הים הגדול, דר"י סבר [כצד ב'] שהתורה חידשה שלמרות שיש לים את מעלת המעין, הוי גזה"כ להחמיר עליו שלא יהא לו דין מעין, וע"כ העמיד ר"י את הפסוק רק לגבי הים הגדול, כיון דהוי חידוש לקרוא לים שהוא זוחל בשם מקוה, ואין לך בו אלא חידושו, וכדפירש המשנ"א (פרה שם) שזהו הטעם שר"י העמיד את הכתוב רק על הים הגדול, דאין מקור לחדש שהכתוב נאמר גם על שאר ימים, דאין לך בו אלא חידושו, אבל ר"מ סבר [כצד א'] שהתורה חידשה שמעלת מעין נובעת מזה שבכל רגע הוא נובע במקומו, ולכן אין לים דין של מעין, וע"כ ס"ל שאין זה בגדר "חידוש", שנאמר אין לך בו אלא חידושו, אלא הוי גילוי מילתא מהי מעלת המעין, ולכן העמיד ר"מ את הפסוק לגבי כל הימים. [אך לפ"ז א"א לפרש את דקדוק לשון ר"י "כמקוה" כביאור הנ"ל].

ביאו"ד ר' יוסי - פלו' הראשונים

ו) הראשונים נחלקו בביאו"ד ר' יוסי דס"ל שכל הימים מטהרין בזוחלין, רוב הראשונים פירשו שדרך הים לזחול, [ונחלקו הראשונים האם דרך הנחלים ההולכים לים לזחול, כדפירשו רש"י (שם) ר"ש (שם) רא"ש (שם) רע"ב (שם) ומאירי (כאן), או שמי הים עצמם כל שעה הולכים ושבים מכאן לכאן, כדפירשו תוס' (שם) בשם ריב"א. ועי' ס' האשכול (סי' נח) שצירף את טעמי רש"י ותוס', כדכתב גלות עליות (אות ג). בביאו"ד עי' בחלק הציונים].

מאידך מדברי תוס' בבכורות (נה: סוד"ה שמא) הוכיח החיבור לטהרה (ב-לח ד"ה אמנם) דפליגי על הראשונים הנ"ל, וס"ל שאין דרך הים לזחול, אלא שהכתוב "מקוה" נאמר רק לענין שלא יהיו כשרים למים חיים, ולכן אינו מטהר בזוחלין, כיון שאין מקור מהדרשה לחדש שאין לים דין מקוה לשאר מילי. [וע"כ הוכיחו תוס' שמעין מטהר באשבורן, דאי נימא שדרך הים לזחול, אין ראיה שים מטהר גם באשבורן. ויש לעיין האם יש ראיה מתוס' דלא ס"ל כפירוש הראשונים שדרך הנחלים בלבד לזחול]. וצ"ב במאי פליגי.

[לשיטת תוס' בבכורות מבוארת שיטת ר' יוסי, כדפירש המשנ"א (שם) [מדנפשיה], דר' יוסי סבר שגם לים הגדול א"א לקרוא מקוה, כיון שהוא זוחל, אלא רק לענין מים חיים קראו מקוה].

ויתכן לפרש דפליגי בנידון הנ"ל, רוב הראשונים נקטו [כצד א'] שהכתוב גילה שמעלת המעין אינה נובעת מזה שמקור המים הוא במקומם, אלא צריך שתהא נביעה בכל רגע כדי שיהיה למים דין מעין, ולכן נקטו דילפינן מקרא ד"מקוה הימים" שים הוי מקוה לכל מילי, ולא רק לענין מים חיים, כיון שאין לים את התכונה של מעין, וע"כ הוצרכו לפרש שהטעם שמטהר בזוחלין הוא משום שדרך המים של הים לזחול.

מאידך תוס' בבכורות נקטו [כצד ב'] שהכתוב החמיר על ים שיהא לו דין מקוה, למרות שיש לו את המעלה של מעין, הואיל ומקור מימיו הם ממקומו, וע"כ נקטו שאין כאן גילוי מילתא שים הוי כמקוה, אלא זוהי חומרא שהחמירה התורה על ים, ואין לך בו אלא חידושו, וע"כ ילפינן רק לגבי מים חיים, שיש לים דין של מקוה, ולא לשאר מילי.

שיטת הרמב"ם

ז) הרמב"ם (פרה ו-י ויא) כתב "הים הגדול כמקוה ואינו כמעין לפיכך אין ממלאין ממנו לקידוש וכו' ושאר הימים כמעין, והמים הנגררין משאר הימים והם הנקראים זוחלין פסולין". [ועי' בחלק הציונים שרוב הראשונים חלקו על הרמב"ם].

ויש לתמוה על הרמב"ם שכתב בהל' פרה העוסקים בדיני מים חיים ש"שאר הימים כמעין", והא ר' יוסי אמר שהימים פסולים לזבין וכו', וכדפסק הרמב"ם בהל' מקואות (ט-יב). כה"ק הכס"מ (מקואות ט-יב) והב"י (רא-ה), [ע"ש בסתירה נוספת].

ותירץ שמבואר ברמב"ם שר' יוסי הסכים לדברי ר"י שחילק בין הים הגדול לשאר ימים לגבי פסול מים חיים, אלא שהוסיף דה"מ באשבורן, אבל בזוחלין גם שאר ימים פסולים. ולכן כתב הרמב"ם ששאר הימים כמעין, דהיינו כשהם באשבורן, אבל כשהם זוחלין המשיך הרמב"ם וכתב שהם פסולים.

בדברי האחרונים [משנ"א (פרה שם) לחו"ש (רא-כ ד"ה לכן) וחזו"א (פרה יג-יג)] מבואר שהוסיפו לפרש דהא דקאמר ר' יוסי "ופסולין לזבין", דין זה קאי ארישא דתני "ומטהרין בזוחלין", ואהא קאמר שזוחלין פסולים למים חיים.

וצ"ב מהו הטעם לחלק בדין שאר ימים בין זוחלין לאשבורן. הכס"מ והב"י (שם) פירש בל' אפשר, דכשהם זוחלין דמו לנהרות, וכיון דכל הנהרות פסולים למים חיים, גזרינן בזוחלין דשאר ימים אטו נהרות, ולכן הפסיק הרמב"ם בין ים הגדול לשאר ימים, והביא את דין כל הנהרות, כיון שזהו טעם הפסול של שאר ימים זוחלין.

אולם החזו"א (קמא ו-ו) כתב שמסתימת הדברים משמע דפסול מדאו', ולא מטעם גזירה. וצ"ב מהי הסברא.

וי"ל דנתבאר שהטעם שים נחשב כמעין הוא משום שמימיו אינם באים ממקום אחר, אלא הם נבראו במקומם, ולכן הם נקראים מים חיים, שעניינם מים שנמצאים במקום שממנו נובעת חיותם, ולא באו ממקום אחר. לפ"ז י"ל שהמים שנגררין מהימים אינם נחשבים למים חיים, כיון שמים אלו אינם נמצאים במקום שבו נבראו, וע"כ דמי למקוה שהמים באו ממקום אחר, ולכן פסק הרמב"ם שמים שנגררים משאר הימים פסולים, ול"ד לזוחלין מן המעין שכשרים, כיון שהמים האלו באו מכח הנביעה, דמחמת ריבוי הנביעה זחלו המים, ולכן הם נחשבים למים חיים, משא"כ בימים שאין נביעתם מתמשכת, אלא שמעיקרא נבראו במקום מסוים, וע"כ אם המים זחלו ויצאו מאותו מקום, שוב אינם מים הנמצאים במקום בריאתם, ולכן אינם נחשבים למים חיים. [אמנם לגבי שאר מילי דין הימים כמעין, גם אם זחלו. ואולי משום שדרך מי הים לזחול, כדכתבו הראשונים, ולכן לא נשתנה דינם, ורק לענין מים חיים בעינן שישארו במקומם].

אולם האחרונים פירשו ב"פ אחרים: א' הלחו"ש (רא-כ ד"ה לכן) פירש דלענין מים חיים כיון שאין דרכם להיות נגררים ונזחלים, לכן מים אלו שנגררו מהם לחוץ פסקה חיותן ושוב לא נקראו מים חיים.

ב' החזו"א (פרה יג-יג) פירש "דהמים שחוץ מגדותיו הוי כנפסק מן המעין, ולאו חיותיה דים הוא, דדרך המעין להמשיך מימיו ולזחול, וכל הניגר מהמעין מים חיים הן, אבל הניגר מהים אין זה מים חיים שחיות המים של ים בים הם, ומה שנמשך מהם במאורע אינו ים, ואין נפקותא אם הן זוחלין או לאו דאפילו העמידן שיהיו אשבורן פסולין".

שו"ר שבדברי תוס' שאנץ (עדויות ז-ד) מצינו סברא אחרת, מדכתב "ולהכי תנן כל הימים כמקוה פוסלין לזבים שאינם מקלחין ודאי הן כמעיין רק לא מקלחין ולא קרינן בהו מים חיים", מבואר שים חשיב מעין, אלא שכיון שאין מימיו מקלחין, לא מיקרו מים חיים. וכך י"ל בדעת הרמב"ם.

סימן כג

בדין מקוה שמקצת מימיו זוחלין

משנה ה'

מקוה שישארו בו מ' סאה - פלו' הראשונים

א) מתני': "ונוטפים שעשאן זוחלים סומך אפילו מקל" וכו'. הר"ש וסיעתו פירשו שכדי שהמקוה לא יפסל מחמת זחילת מימיו, לכן הוא סומך מקל לעצור את הזחילה. הראשונים נחלקו בדין מקוה שנסדק, והמים העליונים יוצאים, אך ישארו מים בשיעור מ' סאה, [והיינו שהנקב נמצא מעל הגובה של מ' סאה, כדכתב התשב"ץ (ח"א סי יז), ועי' באות ו]:

יש מהראשונים [רשב"א (שעה"מ שער ב עמ' תסב) מרדכי (שבועות פ"ב רי"ס תשסה) והאגור (סי' אלף תו) בשם אביו - הו' בדרכ"מ (שם-כו)] שכתבו שבכה"ג לא מהני לטבול, דהוי זוחלין, וכן החמירו הרמ"א (רא-נ) והב"ח (שם-נד). ויש מהראשונים [רא"ש (בפיה"מ הל' מקואות סי' יג ושו"ת לא-ד) רבינו ירוחם (כו-ה) בשם הגאונים ותשב"ץ (ח"א סי' יז וח"ג סי' לד) בשם י"מ] שכתבו שבכה"ג מהני לטבול. וכ"פ השו"ע (שם). וצ"ב במאי פליגי.

ביאור שיטת הפוסלים

בדברי הראשונים הפוסלים גם אם ישארו במקוה מ' סאה, מבואר בפשטות דפליגי בטעם הדבר, ס' האשכול בשם יש מי שאוסר הרא"ש [בצד א'] והתשב"ץ פירשו שאפילו אם ישאר במקוה מ' סאה אחר שיצאו הזוחלין, פסול, כיון דהשתא הוא טובל גם ב"מים העליונים" שהן זוחלין.

לכאורה מבואר שרק אם טובל במים העליונים לא מהני, אבל אם טובל במים התחתונים מהני, כיון שמים אלו אינם זוחלין. כן דקדקו הלחו"ש (שם-פז) עצי ברושים (סי' נב) וחזו"י (ג-ג ד"ה אין), [והוסיף שלפ"ז מיושבת ראית הגר"א (רא-צא) מהתוספתא, ע"ש]. וכ"כ מקוה ישראל (ביאור הרא"ש רי"ס יא), והוסיף לפרש שהרא"ש סתם לאיסור, כיון שא"א לטבול במים התחתונים לחוד, כי אם בדוחק גדול.

אולם הרשב"א כתב "לפי שנעשו כלן זוחלין". וכ"כ הטור (רא-נ) "שכיון שמים העליונים ננערין לצאת חשוב כולו כזוחלין". מבואר שכל המים נחשבים זוחלין, ואסור לטבול גם במים התחתונים. כן דקדקו הלחו"ש (שם) עצי ברושים (שם) וחזו"י (שם) [בדברי הטור]. וכ"כ הב"ח (שם-נד) "דכל המים שבמקוה אפילו מה שהוא מן הסדק ולמטה חשוב כזוחלין". וכ"כ הלחו"ש (לחם שם-קצג) שאפילו אם ירכין ראשו תוך המים שלמטה מהסדק לא מהני. וצ"ב מ"ט.

בפשטות הביאור הוא דמחמת הבילה מתערבים המים כל הזמן, וע"כ הסדק גורם גם ליציאת חלק מהמים התחתונים, וע"כ במציאות כל המים זוחלין. דרך זו מבוארת בדברי החזו"א (תנינא ח-ד) שביאר את דעת הרא"ש דס"ל ד"לא אמרינן דכל המים מקרי זוחלין דמיא מבלבלי וכולו זוחל", מבואר שלדעת הפוסלים אמרינן דמיא מבלבלי, ולכן כל המים מקרי זוחלין.

אך אולי אפשר לבאר שפסול זוחלין אינו פסול במים, אלא הוא פסול במקוה, או בעשית המקוה, וכיון שהמים העליונים הם חלק מהמקוה, ע"כ חל שם פסול במקוה, ושוב אין חילוק בין המים העליונים והתחתונים. [ועי' להלן שנתבאר סברא הפוכה]. אך בל' הרשב"א שכתב שנעשו כלן זוחלין, מבואר כביאור א', שכל המים זוחלין.

ביאור שיטת המכשירים

ב) בדעת הראשונים המכשירים כתבו האחרונים [לחו"ש (שם) דברי מלכיאל (ח"ג סי' סד ד"ה ולכאורה י"ל) ועוד] שמבואר בדבריהם שמותר לטבול גם במים העליונים, מהטעמים דלהלן, וע"כ לא הצריכו שירכין ראשו בעת הטבילה.

יש לברר בדעת הראשונים המכשירים, האם דבריהם נאמרו גם באופן שלא סתם את הנקב, [ונחלקו בדבר האחרונים, כדלהלן], דהנה ס' האשכול והרא"ש איירי בדין הסותם בדבר המקב"ט, ואהא קאמרי שבכה"ג אין הוייתו ע"י דבר המקב"ט, וא"כ יש לברר האם דבריהם נאמרו רק בכה"ג.

התשב"ץ (ח"ג סי' לד) כתב "הרא"ש ז"ל סובר שאין זה אלא כשלא נשאר במקוה מ' סאה אבל אם נשאר במקוה מ' סאה טובלין אע"פ שהוא זוחל", מבואר שא"צ לסתום את הנקב, אלא גם אם המים זוחלין, מהני. וכ"כ החזו"א (תנינא ח-ד ד"ה ומבואר) שראה שכ"כ בשם התשב"ץ, [ותמה דליכא מ"ד הכי].

הרא"ש כתב "אבל אם ישאר במקוה מ' סאה ואינו סותם אלא להרבות מים לא מיקרי הויתו ע"י טומאה, ולהך פירושא אם ישאר במקוה מ' סאה לכ"ע מותר לטבול בו אף שהוא זוחל מלמעלה כיון דעיקר המקוה אינו זוחל", בפשטות מבואר שבתחילה כתב הרא"ש שסתימת הנקב בכה"ג אינה גורמת שיחשב שהוייתו ע"י טומאה, כיון שאינו סותם אלא להרבות מים, וכ"כ ס' האשכול. ואח"כ הוסיף הרא"ש וכתב שעצם הטבילה מותרת, "כיון דעיקר המקוה אינו זוחל".

וכן יש לדקדק בדברי הטור שכתב "אם ישארו בו מ' סאה וכו' כשר", ואח"כ הזכיר את דין הסתימה, משמע שגם אם לא יסתמנו כשר. אמנם בדברי ס' האשכול שהזכיר רק את דין סתימת הנקב, י"ל דס"ל שדוקא אם סתם את הנקב מהני.

ביאור הלחו"ש

ג) ונחלקו בדבר האחרונים, הלחו"ש (שם-פו) וצ"צ (קסד-ה) פירש את סברת שיטה זו המתירה לטבול במים העליונים, דכיון שיש מ"ס כשרים באשבורן, גם העליונים נטהרים בהשקה. מבואר שגם אם לא סתם את הנקב, המים כשרים, ע"י השקה. וכ"כ בהדיא מקוה ישראל (על השו"ע רי"ס יא) שמותר לטבול גם במים העליונים. אולם שו"ת עמק שאלה (יו"ד סי' נה) החמיר שלא לטבול במים העליונים. וצ"ב במאי פליגי הראשונים הפוסלים, ואמאי ליכא לדין השקה.

ביאור פלוגתת הראשונים - לשיטת הלחו"ש

והנה הבאנו [בסי' ו] שישנו נידון האם השקה מועילה להכשיר פסול זוחלין, כדכתב הט"ז (רא-ג), א"ד השקה אינה מועילה להכשיר פסול זוחלין, כדכתב תרוה"ד (סי' רנד), דהשקה מהני מטעם זריעה, וע"כ לא מהני אלא לשוויה לתלוש מחובר. בביאור מחלוקתם עי' בסי' הנ"ל שנתבאר דפליגי בביאור דין השקה, או בביאור פסול זוחלין. לפ"ז מבוארת פלוגתת הראשונים האם מהני השקה להכשיר פסול זוחלין.

וכ"כ צ"צ (קסד-ה) דברי מלכיאל (ח"ג סי' סד ד"ה ולכאורה י"ל) ומקוה ישראל (רי"ס יא) שלפ"ד תרוה"ד שהשקה לא מהני בזוחלין, מבוארת שיטת הסוברים שא"א לטבול במים העליונים, ואין התחתונים משיקים את העליונים. אלא שהוסיפו לפרש בתלת אנפי, גם לפ"ד החולקים על תרוה"ד, [ע"ש במקוה ישראל שכתב שהיא שיטת הב"י], וסוברים שהשקה מהני להכשיר זוחלין:

א' צ"צ פירש דכיון שאין כל המים זוחלין ממקום למקום, אלא רק מקצת המים זוחלין מחמת הנקב, אין זה פסול דאו', דלא דמי למעין שכולו זוחל ממקום למקום, אלא זהו פסול דרבנן, והיינו שבפסול דרבנן לכו"ע מהני השקה.

ב' מקוה ישראל פירש שהסוברים דמהני השקה להכשיר זוחלין, היינו דוקא במי מעין שמטהרים בזוחלין, אבל הכא המים התחתונים הם מי מקוה, שאינם מטהרים בזוחלין, וע"כ אין בכוחם להכשיר את המים העליונים לטהר בזוחלין, כיון שאין בכוחם להכשיר יותר מהדין של עצמם.

ג' דברי מלכיאל פירש שדברי תרוה"ד נאמרו באופן שקצה א' בלבד מחובר, ואהא קאמר דלא סגי בהא בכדי להשיק זוחלין, אבל הכא שכל המים הנזחלים עומדים מעל למים התחתונים הנמצאים באשבורן, מהני חיבורם להכשירם.

ביאור מקוה ישראל

ד) עוד כתב מקוה ישראל (שם) "דכיון דעיקר המקוה מ"ס אינו זוחל לא מיקרי זוחלין". [לכאורה] מבואר דאף בלא טעמא דהשקה, כשרים המים העליונים, והיינו משום שפסול זוחלין אינו פוסל במים, אלא הוא פסול ב"מקוה", וכיון שישנם מ' סאה שלא זוחלין, נמצא ששם מקוה חל ע"י מים שאינם זוחלין, וע"כ שוב אין חסרון בזה שיש מים עליונים שהם זוחלין, כיון ששם מקוה נוצר בלעדיהם, ואין דין במים שלא יזחלו. וכ"כ החזו"י (ג-ג ד"ה אין) דס"ל "שפסול זחילה אינו במים אלא במקוה" וכו'.

[והא דג' לוגים פוסלים את המקוה לרשב"א ורא"ש, כנ"ל, מוכח דבכה"ג החשיבו רבנן שחלק מהמקוה נעשה בפסלות. ואכתי יש להקשות מהא דהוכיחו האחרונים [מי השילוח (ב-ב) מהר"ם שיק (סי' קצח) חזו"א (קמא ד-יב ועי' שם ג-ב) ואגרו"מ (יו"ד ח"א סי' קיב ד"ה וראיה)] מדברי הרא"ש (ב"ק פ"ז סי' ג) [הר"ש (פ"ה מ"ב) הריטב"א (מכות ד. סוד"ה והא) והאו"ז (סי' שלה) בשם ר"י ב"ר שמואל] שמים זוחלין מטהרים מים שאובין ע"י השקה, ובטעם הדבר פירש האגרו"מ (שם) משום שפסול זוחלין אינו פסול במקוה, אלא פסול בטבילה, והוכיח כדבריו ממים שנשתנו מראיתם. וכ"כ החזו"א (קמא ז-יב). לכאורה מוכח שאין זה פסול במקוה, אלא במעשה הטבילה. וצ"ע].

לפ"ז תתפרש פלוגתת הראשונים דפליגי האם פסול זוחלין הוא פסול במים, וע"כ גם אם יש במקוה שיעור מ' סאה שאינו זוחל, המים העליונים הזוחלין פסולים, א"ד פסול זוחלין הוא פסול במקוה, וע"כ אם יש במים התחתונים שאינם זוחלין שיעור מ' סאה, אין המים העליונים פסולים. ואכתי צ"ב במאי פליגי.

ביאור פלוגתת הראשונים - טעם פסול זוחלין

והנה הבאנו שישנם ג' טעמים עיקריים לפסול זוחלין, א' אין דרך מקוה לזחול, וע"כ הזחילה מגרעת ממנו את שם המקוה, ול"ד למעין שדרכו לזחול, כדחילקו הלבוש (רא-ב) עצי ברושים (סי' נא) ערוה"ש (רא-ז) וחי' ר' ראובן (סי' ה).

ב' מקוה בעי שיעור מ' סאה, וכשהמים זוחלין ליכא שיעור, כיון שקטפרס אינו חיבור, כדכתב הגר"א (רא-ו וצא) ע"פ הריב"ש (סי' רצב), וכ"מ בס' האשכול (סי' נ) ותוס' חדשים (פ"ה מ"ו) [לגבי גל שנתלש, כדהבאנו בחלק הציונים שם].

ג' במקוה אין המים גרידא מטהרים, אלא המקום מטהר, דהתרגום של מקוה הוא "בית כנישת מיא", ולכן צריך שהמים יעמדו במקומם, כדכתבו חלקת יואב (ח"א יו"ד סי' לב ד"ה ודע) ואבנ"ז (סי' רעא-ה). ויש לדקדק כן בלשון הר"מ (פ"ב מ"ז) שכתב "אח"כ אמר מקוה מים יהיה טהור, והוא 'מקום' מים מכונסין".

והשתא יש לתלות את הנידון הנ"ל בטעמי פסול זוחלין, לפי הטעם הא' מסתבר שזהו פסול במים, דדין טהרת המים נאמר רק באופן שלא שינו את דרכם, אבל אם שינו את דרכם וזחלו, פקע מינייהו דין מקוה. ואינו מוכרח, דיתכן הענין שמקוה מטהר רק כפי דרכו, אינו דין במים, אלא דין במקוה.

לפי הטעם הב' פסול זוחלין הוא דין במקוה, דבעי שיעור מ' סאה, אך אינו פסול את שאר המים, אם יש מ' סאה שאינם זוחלין, כיון שיש כבר שיעור במקוה. שו"ר שכ"פ דברי מלכיאל (ח"ג סי' סד ד"ה ולכאורה י"ל) דכיון שהמים הנזחלין מחוברים למקוה שיש בו שיעור מ' סאה באשבורן ליכא פסול זוחלין.

וכן לפי הטעם הג' מסתבר שפסול זוחלין הוא דין במקוה, דבעינן שיהא לו "מקום" כדי שיהא לו שם מקוה.

הראוני שבדברי עצי ברושים (סי' נא) מבואר שתלה את פלוגתת הראשונים בנידון הנ"ל, דמבואר בדבריו שפירש את מש"כ הגר"א שהרשב"א שהכשיר זחילה שאינה ניכרת, אזיל לשיטתיה דס"ל שאם ישאר מ' סאה במקוה אין הזחילה פוסלת, דהיינו משום שלשיטתו טעם הפסול הוא משום שאין דרך המים לזחול, ולכן זחילה שאינה ניכרת אינה פוסלת, כיון שדרך המים לחלחל מעט בקרקעית הבור, ולכן גם אם ישארו מ' סאה במקוה, איכא פסול זוחלין במים העליונים, כיון שאינם עומדים כדרך הרגילה, משא"כ לסוברים שהמים העליונים כשרים, ס"ל שזוחלין אינם מצטרפין לשיעור מ' סאה, וע"כ למעלה ממ' סאה אינו פסול, דאינו נצרך לשיעור, וכדכתב הגר"א (שם-צא), ומה"ט נמי זחילה שאינה ניכרת פסולה, דגם בכה"ג איכא חסרון בצירוף. ועי' משנת ר' אהרן (שו"ת כד-ח) שפירש את דברי הגר"א באופן דומה. [ועי' להלן פירוש נוסף].

ביאור החזו"א

ה) החזו"א (קמא ו-ז ד"ה סומך ותנינא ח-ד ד"ה ומבואר) ודברי מלכיאל (ח"ג סי' סד ד"ה אנן) [בדעת המהרי"ק] כתבו שהרא"ש וס' האשכול הכשירו רק בכה"ג שסתם את הנקב, וציינו שכן מבואר בהדיא במהרי"ק (ריש שורש קנו) שכתב בדעת הרא"ש שצריך לטבול במים התחתונים, והיינו משום שפירש את הרא"ש שהכשיר לטבול במים העליונים רק אם סתם את הנקב. כאמור דברי החזו"א מתפרשים היטב בדברי הרא"ש, אך בדברי הטור משמע טפי כדעה ב'.

בטעם הדבר שסתימת הנקב בדבר המקב"ט אינה נחשבת כהוייתו ע"י דבר המקב"ט, פירש הרא"ש דכיון שאינו סותם אלא כדי להרבות מים לא מיקרי הוייתו ע"י טומאה. לסוברים שגם אם לא סתם המקוה כשר, א"ש דאין הסתימה מהוה את המקוה, דאף בלעדיה הוא היה כשר. אך לסוברים שאלמלא הסתימה א"א לטבול במים העליונים, הואיל והם זוחלין, צ"ב למה מהני הסתימה, והא הוית המים העליונים נעשתה ע"י דבר המקב"ט. עוד צ"ב במאי פליגי הראשונים.

[החזו"א (שם) [בפי' א') פירש דכיון שהמים העליונים מחוברים למקוה שלם הרי הם כשרים, שכל המחובר למקוה כמקוה, אף שיש בהם פסול. אולם מהא דפירש הרא"ש דכיון שאינו סותם אלא כדי להרבות מים לא מיקרי הוייתו ע"י טומאה, לכאורה מבואר שאין במים העליונים פסול].

ביאור פלוגתת הראשונים

וי"ל דפסול הוייתו ע"י דבר המקב"ט אינו דין במים, אלא זהו דין במקוה, דאם שם מקוה נוצר ע"י דבר המקב"ט אינו כשר לטבילה, אבל אם יש במקוה מ' סאה שהתהוו בטהרה, ורק הוסיף מים נוספים ע"י דבר המקב"ט, אין המים הנוספים פסולים, כיון שלא חידשו שם מקוה, והפסול הנ"ל הוא פסול בשם מקוה, ולא במים. וזהו שפירש החזו"א (שם) [בפי' ב'] שלא נאמר הויה ע"י טהרה אלא בעיקר המקוה, ולא במה שהוא מחובר אליו. וכ"כ מקוה ישראל (שם) דאף אם המים העליונים פסולים, מהני לסתום, כיון שגם בלעדי הסתימה יש כאן מקוה כשר, וע"כ ל"ח הויה ע"י טומאה.

לפ"ז תתפרש פלוגתת הראשונים דפליגי האם פסול הוייתו ע"י טומאה הוא פסול במים, וע"כ גם אם ישארו מ' סאה, המים העליונים שזוחלין פסולים, א"ד זהו פסול במקוה, וע"כ המים המחוברים למקוה אינם נפסלים.

ביאו"ד ס' האשכול

ו) ס' האשכול (סי' ס) הקשה על פירוש הר"ש וסיעתו כמה קושיות, ובסו"ד הקשה ב' קושיות, א' "אם מי מקוה זוחלין מעט לא מקרי זחילה, כל שאינו זוחל כמעין, מדשרי הכא לגדור בכלים לעכב הזחילה, וא"א להעמיד כלים כ"כ סמוכים זה אל זה שלא יצא מים מביניהם" וכו'. ועוד הקשה "דבתוספתא שנינו ב"ה מודה שמטבילין בחרדלית וכו' אלמא כל שיש מ"ס נשארים במקוה לא מפסל בזחילת היתרון" וכו'. ויש לעיין מהי השייכות של הקושיא הא' לנידון דידן.

וכבר התקשה בדבר נחל אשכול (אות א), וע"כ כתב שזהו דין חדש, ול"ש לדלעיל. אך בל' ס' האשכול [לכאורה] מבואר שיש קשר בין הדברים, דהא אחר קושיא זו כתב "ואי תימא נמי הכלים עומדים דחוקים כ"כ שלא יצאו מים כלל אכתי קשיא דבתוספתא שישנו ב"ה מודה שמטבילין בחרדלית" וכו', מבואר שהקושיא הב' שייכת לקושיא הא', וצ"ב.

מבואר כדברי החזו"א (תנינא ח-ד בפי' ב' וליקוטים ד-ג) שכתב שבדברי שו"ת הרא"ש (לא-ד) [שדן האם צריך שהמים יתנענעו לצאת] מבואר שסדק ונקב בכותל אינו בכלל זחילה, ואין חילוק בין אם הנקב נמצא למעלה או למטה, [כדכתב התשב"ץ, וכדנקטו שאר האחרונים הנ"ל], אלא נעור המים במקצת אינו נחשב לזחילה של המקוה. וכתב שצריך לדחוק כן גם בדברי השו"ע. וזהו שכתב הרא"ש (הל' מקואות שם) "משמע שלא בא למעט אלא דומיא דמעיין שכולו זוחל והולך וכו' ולפירוש זה אין לפסול מקוה שמימיו יוצאים לחוץ".

[לפ"ז ביאר את דברי הגר"א (שם-צו) שטען שמש"כ הרשב"א שזחילה שאינה ניכרת ל"ה זחילה, היינו משום דלשיטתיה נקב הגורם לניעור מעט מים חשיב זחילה, ובזה הצריך זחילה הניכרת, אבל לפ"ד הרא"ש המעט שזוחל ממש ודאי חשיב זוחל, והשאר לא חשיב זוחל אף בזחילה הניכרת. אמנם החזו"א (תנינא שם) בפי' א' פירש את הגר"א גם לפ"ד שאר האחרונים].

דין זחילה לתוך המקוה - פלו' הראשונים

ז) הלחו"ש (רא-פח ד"ה אבל) כתב שהריב"ש (סי' רצב) והתשב"ץ (ח"ג סי' לד) נחלקו בדין זחילה מבחוץ לתוך המקוה, האם הוי זחילה הפוסלת מקוה. וצ"ב במאי פליגי.

יש לתלות בטעמים הנ"ל, לפי הטעם הא' שאין דרך מקוה לזחול, וע"כ הזחילה מגרעת ממנו את שם המקוה, י"ל שדרך המקוה שזוחלין לתוכו מים, דמי הגשמים באים לתוך המקוה גם ממקומות הסמוכים למקוה, וע"כ אין זו זחילה שלא כדרכו.

לפי הטעם הב' שמקוה בעי שיעור מ' סאה, וכשהמים זוחלין ליכא שיעור, כיון שקטפרס אינו חיבור, גם זחילה לתוך המקוה פסולה, כיון שבמצב של זחילה ליכא חיבור.

לפי הטעם הג' שהמקום מטהר, ולכן צריך שהמים יעמדו במקומם, לכאורה גם זחילה לתוך המקוה פוסלת, כיון שכל זמן שהמים לא נחו במקומם, אין המים מטהרים, כיון דבעינן שהמקום יטהר.

פרק ששי – כל המעורב

סימן כד

בענין עירוב מקואות - שיעור המים

משנה ז' וט'

קושית הראשונים מדין טופח להטפיח ויישוביהם

א) מתני': "ערוב מקוואות כשפופרת הנוד" וכו'. "נפרצו זה בתוך זה על רום כקליפת השום ועל רוחב כשפוה"נ". הראשונים הקשו מהא דתנן (טהרות ח-ט) "הנצוק והקטפרס ומשקה טופח אינן חבור", מבואר שטופח ע"מ להטפיח הוי חיבור, ואמאי בעינן כשפוה"נ, או כקליפת השום, ולא סגי בטופח ע"מ להטפיח. ונחלקו הראשונים בישוב הקושיא, ונשנו ד' שיטות עיקריות:

א' יש מהראשונים [ס' היראים (סי' כו) ור"ת - הו' בתוס' (חגיגה כא: יבמות טו. וגיטין טז.) ורשב"א (שעה"מ י) - וכ"כ הסמ"ק (סי' רצד) בשם תוס' ס' האשכול (סי' נד) בשם איכא מרבואתא ומאירי (מ"א) בשם י"מ] שפירשו דהא דתנן ערוב מקוואות כשפוה"נ, הכונה לשיעור הנקב, אבל א"צ שהנקב יהא מלא מים, אלא סגי שיהיו בנקב מים בשיעור טופח להטפיח, כדמבואר במתני' דטהרות. והא דתנן (מ"ט) שאם נפרצו זה לתוך זה בעינן רום כקליפת השום, זהו אותו שיעור של טופח להטפיח, כדכתבו הראשונים [רשב"א (שעה"מ ו) מאירי (מ"א) וריב"ש (סי' רצב ד"ה איברא)] בדעת ר"ת.

ב' יש מהראשונים [ר"י (בפי' א') - הו' בתוס' (שם שם ושם) - וסמ"ג (עשין רמח ד"ה שנינו)] שפירשו דהא דתנן ערוב מקוואות כשפוה"נ, הכונה [גם] לשיעור המים. והא דמבואר בטהרות דסגי בטופח להטפיח פירשו ב"פ: א' לפי ההו"א בגמ' בגיטין (טז.) איירי לענין השקה, ולא לענין חיבור מקוואות. ב' למסקנא דאיירי לענין מקוואות, הך מתני' ס"ל כר"י, אבל לרבנן לא סגי בטופח להטפיח.

ג' יש מהראשונים [ר"י (בפי' ב') - הו' בתוס' (שם) ומרדכי (שבועות סי' תשמו)] שפירשו שהטעם שטופח להטפיח הוי חיבור היינו משום דהתם איירי בגונא דאיכא גוד אחית, דאיירי ר"י שהיו רגליו של האדם נוגעות במים, אבל בקרקע שוה לא סגי בטופח להטפיח, אלא בעינן כקליפת השום או כשפוה"נ. [בטעם הדבר עי' באות ז].

ד' יש מהראשונים [ר"ש (טהרות סוף פ"ח) [בפי' ב', והו' ברשב"א (שם)] תוס' בחגיגה (כא:) מרדכי (שם) בשם ר"ת ס' האשכול בשם א"ד ומאירי (מ"א) בשם י"מ] שפירשו שאם המים מתערבים דרך נקב או פרצה למעלה, לא סגי בטופח להטפיח, אלא בעינן שיהא שיעור מים כשפוה"נ - בנקב, או כקליפת השום - בפרצה למעלה, אבל אם המים צפין ע"ג הכותל, [או בקרקע שוה - תוס'], ואינם פורצים פרצה בכותל, סגי בטופח להטפיח. [הר"ש כתב דה"מ לר"י, אבל לרבנן בעי כקליפת השום]. [בטעם הדבר עי' באות ו].

דין שיעור המים - פלו' הראשונים

ב) מבואר שהראשונים נחלקו לגבי מה נאמר שיעור זה, ונשנו ד' שיטות: א' לדעת ר"ת וסיעתו זהו שיעור הנקב, ולא שיעור המים, אלא סגי בטופח להטפיח.

ב' לדעת ר"י וסיעתו זהו שיעור הנקב והמים, דבעינן שיהא נקב מלא מים בשיעור שפוה"נ.

ג' לדעת הר"ש וסיעתו אם המים מתערבים דרך נקב, או דרך פרצה של מעלה, צריך שיהא שיעור הנקב והמים כשפוה"נ, אבל אם המים עוברים מעל הכתלים, בלא פרצה, א"צ בשיעור מים כשפוה"נ, [אלא סגי בטופח להטפיח].

ד' הראב"ד (ג-טז) כתב בשם איכא מ"ד דלא בעינן שיכנסו המים במלא נקב השפופרת אלא אפילו ברום כקליפת השום על רוחב השפופרת סגי, [כדתנן במ"ט]. מבואר ששפוה"נ הוא גם שיעור הנקב, וגם שיעור רוחב המים, אך א"צ שהנקב יהא מלא, דאין זה שיעור גובה המים, אלא רק שיעור רוחב המים.

וצ"ב מהי סברת ר"ת שצריך שהנקב יהא בשיעור שפוה"נ. וכן התקשה גלות עליות (אות א) בדעת ר"ת וסיעתו מהו הענין שיהא נקב שיעור שפוה"נ, אם אינו מלא מים. וכתב שהוא הלכתא בלא טעמא.

עוד צ"ב במאי פליגי הראשונים האם צריך שהנקב יהא מלא מים בשיעור שפוה"נ, א"ד סגי שהנקב עצמו יהא בשיעור שפוה"נ.

וי"ל דפליגי האם צריך שהמים יעברו בפועל בין המקוואות, כדי לערב אותם, א"ד סגי בהא דהמים ראויים לעבור, כדי לערב אותם. ואכתי צ"ב במאי פליגי.

גדר הדין שיהא הנקב מלא מים

ג) בדעת הראשונים הסוברים שזהו שיעור הנקב והמים, דבעינן שיהא הנקב מלא, יש לברר מהו הענין בשיעור שפוה"נ, האם הענין הוא שיהא שיעור מים כשפוה"נ, וממילא צריך שהנקב יהא בגודל זה, א"ד ישנו ענין בפנ"ע שהנקב יהא בגודל שפוה"נ, מלבד הענין שהמים יהיו בשיעור שפוה"נ.

ונראה שנחלקו בדבר הראשונים, דהנה הר"ש (טהרות סוף פ"ח) כתב "דכל מקום שהמים מתערבים וכו' שיעור המים כשיעור הפרצה" וכו', וכ"כ הרשב"א (שעה"מ י עמ' תקמב) בשמו "דכל מקום שהמים מתערבים דרך פרצה או דרך נקב, בעינן מים כשעור הפרצה והנקב", יש לדקדק בדבריהם שכתבו דבעינן מים "כשעור הפרצה והנקב", שישנם ב' דינים, א' שיעור הפרצה, ב' שיעור המים, [לאפוקי מדעת ר"ת דס"ל שישנו שיעור רק לנקב], וע"כ כתבו ששיעור המים הוא כשיעור הפרצה, ולא כתבו שהוא שיעור המים בלבד, וממילא הפרצה צריכה להיות בגדול זה, כדי שהמים יוכלו לעבור שם.

שו"ר שהגרי"ז (מקואות ו-ג ד"ה והנה בתוס') הסתפק [בדעת ר"י] האם שיעור שפוה"נ הוא דין במים. והוכיח (ממשנה ט') מהא דאם נפרץ למעלה א"צ בשיעור שפוה"נ, דאין זה שיעור במים, אלא גם שגם לדעת ר"י הוא שיעור הנקב, [ולכן שייך לחלק ולומר שרק בנקב שיש מחיצות מהצדדים בעינן שיעור כשפוה"נ], אלא דס"ל שאותו מקצת נקב שאין בו מים אינו מצטרף, משום דהרי הוא כנקב מחוץ למקוה. [ועי' בסי' כו בדחית הראיה].

אולם המאירי (מ"א) כתב "ולא הזקיקו לכשפופרת אלא שיהא הנקב כשפופרת שיהיו מים הרבה ראויים ליכנס בו", מבואר שהנקב כשפוה"נ הוא היכ"ת שיעברו מים בשיעור שפוה"נ, אך אין דין בנקב עצמו שיהא כשפוה"נ. וצ"ב במאי פליגי.

גדר עירוב מקוואות

ד) נקדים לדון ב' נידונים, א' יש לדון מהי הסיבה שהמקוואות מתערבים, כאשר יש ביניהם נקב כשפוה"נ, האם עניינו [רק] לערב את המים של ב' המקוואות, דכאשר מימי כל מקוה עומדים לעצמם, אין קשר בין המקוואות, אבל אם מי המקוה עוברים מאחד לשני, הם מתערבים ומצטרפים למקוה א', א"ד עניינו [גם] לבטל את ההפסק בין המקוואות, דהמחיצה שביניהם מפרידה ביניהם, ומחלקת אותם לב' מקוואות, [כדמוכח ממתני' (מ"א) דחורי וסדקי המערה א"צ חיבור בשיעור שפוה"נ, אלא סגי בכל שהוא, כיון שאין מחיצה מפסיקה ביניהם, כדכתבו המשנ"א תפא"י (שם) והגרי"ז (מקואות ו-ג), וכן מוכח מדין נפרצו למעלה דא"צ בשיעור שפוה"נ], אבל אם יש נקב כשפוה"נ ביניהם, אין המחיצה מפסיקה ביניהם. אמנם לא סגי בנקב, בלי שיהא מים בשיעור טופח להטפיח או קליפת השום, דבעינן נמי לערב את המקוואות.

ב' יש לדון האם מטרת העירוב היא לצרף את המים של ב' המקוואות, או לצרף את עצם ההקוואה, דהיינו לצרף גם את מקום המקוואות, ולהחשיבם כמקוה א'.

ויש לתלות את ב' הנידונים זה בזה, דאם מטרת העירוב היא לערב את המים, א"כ א"צ לבטל את המחיצה המפרידה בין המקוואות, אלא סגי לערב את המים, אבל אם מטרת העירוב היא לערב את מקום המקוואות, א"כ בעינן נמי לבטל את המחיצה המפסיקה ביניהם.

מקורות לגדר עירוב מקואות

דין רביעית - פלו' הראשונים

הראשונים נחלקו האם צריך שיהא שיעור רביעית במקוה: הראב"ד (שעה"מ ג-יט) כתב "למדנו מכאן שיש הפרש בין חורים שבמערה לעוקה שבצדה, דבחורים לא בעינן כשפוה"נ ובעוקה שבצדה בעינן, ומסתברא דבחורי המערה לא בעינן נמי רביעית, מ"ט חד מקוה הוא, אבל בעוקה בעינן רביעית משום דהויא כמקוה בצד מקוה ואין מקוה פחות מרביעית אפילו ע"י עירוב". והביאו הב"י (שם-נח(א)). וכן דקדק גלות עליות (פסקא ב סוף אות ב) בל' הר"מ, כדהבאנו בחלק הציונים.

מבואר שישנם ב' סוגי עירוב מקואות, א' חורי מקואות, שגדר חיבורם הוא דהוי "חד מקוה", כל' הראב"ד, וכ"מ בל' הר"מ (מ"א) שכתב "לפי שהן נחשבין בכלל המקוה". וכ"כ המהר"ם "לפי שהן חשובין כמו המערה עצמה" וכו'. ב' עוקא ועירוב שני מקואות, דאין העוקא נחשבת כחלק מהמקוה, אלא הוי כמקוה בצד מקוה, כדכתב הראב"ד.

ויש לפרש שהעירוב מועיל לחבר את המים שבהם, ולא את גוף המקוה, וכדמשמע בל' הר"ש שכתב "לחבר מימיו למי המקוה". וע"כ איכא תרי נפק"מ, א' שיעור החיבור, בחורי המערה סגי בחיבור כ"ש, ובעוקא ושני מקואות בעינן שיעור כשפוה"נ. ב' שיעור המקוה, בחורי המערה א"צ שיהא בהם רביעית, ובעוקא וב' מקואות בעינן שיהא שיעור רביעית.

וכ"כ חי' ר' ראובן (סי' ז וח) שהראשונים נחלקו האם נקב כשפוה"נ מועיל לחבר, וזוהי שיטת הראב"ד, א"ד הנקב מועיל לעשותם למקוה א', וזוהי שיטת תוס', ע"ש.

מאידך האחרונים [חיבור לטהרה (שם) גלות עליות (פסקא ב אות א) מנחת פתים (ס"ק נב) וחזו"א (תנינא ט-י)] כתבו שרש"י ותוס' (שם) שלא פירשו כפירוש הראב"ד, פליגי וסברי שא"צ ברביעית. בדעתם י"ל דס"ל שגדר עירוב מקואות הוא שב' המקואות נעשים למקוה א', ולכן א"צ שיהא שיעור רביעית. וכ"כ הדב"א (ח"א יח-י) שהעירוב מועיל לחברן למקוה א'. [ועי' בחלק הציונים שישנה שיטה ג', והיא שיטת הש"ך].

דין זחילה בב' המקואות

כתב הריב"ש (סי' רצב) "צריך שהמים המערבים שני המקואות הם מערבים אותם בהשקט בעומדם במקומם הטבעי שזהו אשבורן לא בהיותם זוחלין", וכתב הלחו"ש (רא-צד) דמבואר בדברי הריב"ש שאם המים הולכים וזוחלים ממקוה למקוה לא מהני. והשיג על מי נדה שכתב דמהני, כיון שהמים זוחלים למקום שיש בו מחיצות. וכ"כ החזו"א (יו"ד קכז-ב) שכיון שהמקואות מחוברים, הוי כזוחלין במקוה עצמו ממקום למקום, והסתפק החזו"א באופן שהנקב ביניהם פחות משפוה"נ, אי מיקרי זוחלין, ובעינן שיסתום את הנקב, והביא ששו"ת בית שלמה (יו"ד סי' נ) כתב דלא מיקרי זחילה, וכתב שאין לדבריו מקור.

וצ"ב למה יש חסרון בזחילת המים ממקוה למקוה, והא מים שזוחלין באותה מקוה אינם פסולים, וה"נ לאחר עירוב המקואות נעשו שני המקואות כמו מקוה אחד, וכדטען החזו"א, וכך י"ל בדעת מי נדה.

אלא מוכח [בדעת הריב"ש ולחו"ש] שעירוב מקואות אינו עושה שיהיו מקוה אחד, אלא הוא רק עושה שיהא חיבור בין המקואות. א"נ האיחוד מתייחס רק למים של המקוה, ולא לגוף המקוה.

ביאור שיטת ר"ת

ה) בדעת ר"ת וסיעתו י"ל דס"ל שבעירוב מקואות ישנם ב' עניינים, א' לערב את המים, ב' לבטל את המחיצה המפסיקה ביניהם, וסבר ר"ת ששיעור שפוה"נ נצרך בשביל לבטל את המחיצה המפסיקה ביניהם, אבל כדי לערב את המים א"צ בשיעור זה, אלא סגי בחיבור המים, הנעשה ע"י שיעור טופח להטפיח או קליפת השום. שו"ר שכ"פ הדב"א (ח"א יח-יא-א).

והשתא מיושבת שאלת גלות עליות מהו הענין להצריך נקב אם אינו מלא מים, דמטרת הנקב אינה רק שיעברו מים, כדי לחבר את המים, אלא לבטל את המחיצה המפסיקה בין המקוואות, וע"כ סגי בנקב בלא מים.

וכן מבואר בדברי הגרי"ז (שם) שכתב "הא דבעינן שיעורא כשפוה"נ לענין עירוב היינו דוקא היכא דאיכא הפסק מחיצה, דנחשבו כשני מקואות שאין בכ"א מהם כשיעור, אבל בלא הפסק מחיצה הרי קי"ל דסגי בכ"ש, וכדתנן בפ"ו דמקואות מ"א דחורי המערה וסדקי המערה מטביל בהם כמה שהם וכו', וע"כ סובר ר"ח דעיקר שיעור זה הוא על הנקב, דכל שיש בהנקב כשפוה"נ הרי הם נחשבין כמקוה א' ע"י הך נקב המחברן, אבל המים עצמן ליכא שיעורא ובטופח להטפיח סגי" וכו'.

וכך י"ל בדעת הר"ש [בפי' ב'] דס"ל שאם הנקב עובר דרך המחיצה, צריך לבטל את כח המחיצה, וע"כ שיעור הנקב המועיל הוא כשפוה"נ, אבל אם המים עוברים מעל המחיצה, אין המחיצה מפסיקה את החיבור, וע"כ א"צ בשיעור שפוה"נ. וכ"פ הברכ"ש (גיטין סי' כח) בשם הגר"ח. [ועי' בחלק הציונים שהאחרונים נחלקו מהי המעלה של רואה את פני האויר].

נמצא שמטרת נקב כשפוה"נ הוא לבטל את כח המחיצה המפסיקה בין המקואות, אלא שנחלקו הראשונים האם המחיצה מפסקת רק כאשר המים עוברים דרך המחיצה, אבל אם המים עוברים מעליה, אין המחיצה מפסקת את חיבור המים, וע"כ א"צ בשפוה"נ, א"ד גם אם המים עוברים מעל המחיצה צריך שיעור כשפוה"נ, כיון שהמחיצה חולקת את ב' המקואות לשנים, וכדי לחברם צריך שיעור כשפוה"נ.

לפ"ז יש לפרש דבהא פליגי הראשונים בדעת ר"י וסיעתו, האם ישנו דין שיהא נקב בשיעור שפוה"נ, המאירי סבר שבעירוב מקוואות ישנו עניין א', לערב את המים, וע"כ כתב ששיעור הנקב הוא כדי שיוכלו לעבור בו מים בשיעור שפוה"נ, דאין ענין בנקב עצמו לבטל את המחיצה, אלא העירוב נעשה ע"י חיבור מים.

אולם הר"ש סבר שבעירוב מקוואות ישנם ב' עניינים, א' לערב את המים ב' לבטל את המחיצה, וסבר ששיעור שפוה"נ נצרך לשניהם, דכדי לערב את המימות צריך שהנקב יהא מלא מים כשפוה"נ, אבל מים בשיעור פחות משפוה"נ אינם יכולים לחבר את המקוואות. שו"ר שכ"פ הדב"א (שם).

[ויתכן להוסיף טעם לשיעור שפוה"נ, דהנה מצינו (פ"ד מ"ה) ששיעור הנקב לבטל את הכלי מלפסול מדין שאובין, הוא נקב בשיעור שפוה"נ, ופירש החזו"א (קמא ה-ט) שנקב פחות משפוה"נ מחזיק את המים לשעתו, והיינו שאם הנקב כשיעור שפוה"נ חשיב שהמים עוברים על הכלי, ואין הכלי מחזיק את המים כלל, אבל אם הנקב פחות משפוה"נ המים נכנסים לכלי ואח"כ יוצאים ממנו, וע"כ אין הנקב מבטל שם כלי.

לפ"ז י"ל דאם יש נקב בשיעור שפוה"נ המים עוברים מיד למקוה השני, ואין המקוה מחזיק את המים אפילו לשעתו, ולכן המקוואות מצטרפים, ואין המחיצה מפסקת ביניהם].

ביאור שיטת הר"ש

ו) הבאנו (באות א) שלדעת הר"ש וסיעתו אם המים עוברים דרך נקב או פרצה בכותל, בעינן שיהא נקב מלא מים בשיעור שפוה"נ, אבל אם המים עוברים מעל הכותל, סגי בקליפת השום או בטופח להטפיח. מבואר שמים שעוברים דרך הכותל צריך שיהא שיעור מים כשפוה"נ, ויש לעיין דבשלמא אם בכה"ג היה צריך נקב יותר גדול ניחא, דהכותל מעכב את צירוף המקוואות, וע"כ בעינן שהנקב יהא יותר גדול, אך הר"ש פירש שבכה"ג צריך שיהיו שיעור מים יותר גדול, וע"כ בעינן שהנקב יהא מלא בשיעור שפוה"נ. וצ"ב מ"ט.

וי"ל דהסיבה שנקב בכותל מועיל לצרף את המקואות אינו משום שהנקב מבטל וסותר את המחיצה, דהא בעינן שיעברו מים דרך הנקב, ומוכח שאין עצם מציאות הנקב גורמת לבטל את כח המחיצה, אלא יש לדמות להא דמצינו בעירובין (עו.:) שאם יש מחיצה בין ב' חצרות אינם יכולים לערב, אא"כ יש פתח ביניהם, וה"נ הנקב משמש כעין פתח בין המקואות, ולכן צריך שיעברו מים מזה לזה, [כדכתב הגידו"ט (שם-סד) דמה"ט פסק הרמב"ם שגם יבחושין וכדו' שדינם כמים אם הם נמצאים בנקב, הם מפסיקים את העירוב מקואות, כיון שצריך שיהא 'קילוח' מים מזה לזה], וע"כ אם הנקב אינו מלא מים אינו מועיל לצרף ולערב את המקואות, כיון שאין כל הנקב משמש כפתח ומעבר.

ביאור שיטת ר"י - גוד אחית

ז) הבאנו (באות א) שלדעת ר"י טופח להטפיח הוי חיבור באופן שיש גוד אחית, כגון בגונא דמתני' (פ"ז מ"ו) ששנים ירדו וטבלו זה אחר זה, והיו רגליו של ראשון נוגעות במים, השני טהור, [למרות ששיעור המקוה מצומצם]. וצ"ב מהו הצירוף בין גוד אחית לטופח להטפיח.

הגר"ח (טומאת אוכלין ז-ה ד"ה והנה י"ל) כתב מדנפשיה כחילוק זה, וביאר שישנם ב' דינים, א' דין עירוב, לצרף ב' מקואות שיהיו חשובים מקוה אחד, ושיעורו כשפוה"נ, ודין זה מהני גם במקוה חסר, ואף גוד אחית מועיל לערב. ב' דין חיבור, לחבר את המים למקוה, ושיעורו טופח להטפיח, ודין זה מהני רק במקוה שלם, דמים שמחוברים למקוה יש להם דין מקוה, ונפק"מ להכשיר מים שאובין ולטהר מים טמאים. אך גוד אחית אינו מועיל לחבר, כיון שבפועל אין המים מחוברים. וע"כ היכא דאיכא גוד אחית - המועיל ליצור דין עירוב, סגי בטופח להטפיח - המועיל ליצור דין חיבור. וכ"פ הברכ"ש (גיטין סי' כח) את דברי ר"ת עפ"ד הגר"ח.

דין דבר העומד במקום הנקב

ח) תנן "כל שיעמוד כשפופרת הנוד ממעטה", המשנ"א (ד"ה כל) העיר דמהא דלא תני דבעינן שיבטלנו התם, משמע שגם אם לא ביטלו הוי הפסק, ול"ד לדין טומאה, דתנן באהלות (פ"ו מ"ב) לגבי מיעוט החלון דבעינן שיבטלנו שם. ויתכן שחידוש זה נכלל בהא דתני "כל" לרבות גם דבר שלא ביטלו שם.

בטעם הדבר פירש המשנ"א דלהחמיר אמרו וכאן להקל לא. ולא נתבאר בדבריו מהו הטעם לחלק בין להקל לבין להחמיר.

וי"ל דאזיל לשיטתיה (אהלות פ"ח מ"ב ד"ה ונ"ל) שחידש שדין הביטול [לגבי טומאה] הוא מדרבנן, גזירה שמא יטלנו, ואתי לטהר כבתחילה, ולכן כתב שדין זה נאמר רק להחמיר, ולא להקל. אך התפארת למשה (יו"ד סי' שעא) כתב שדבר שלא ביטלו אינו חוצץ מדאו', וכ"מ בדברי הראשונים, כדכתבנו במס' ב"ב (יד-ב), וא"כ צ"ב מ"ט א"צ שיבטלנו במקום הנקב.

ויש לתלות בנידון האם שיעור שפוה"נ הוא שיעור בנקב או במים, לסוברים שהוא שיעור במים א"ש, דכדי לחבר את המקוואות צריך שיהא חיבור של מים בשיעור שפוה"נ, וע"כ אם יש דבר המפסיק את החיבור, לא קיימת הסיבה המערבת והמחברת, ואף אם לא ביטל את הדבר במקום הנקב, מ"מ כיון שבמציאות אין המים עוברים מזה לזה, ליכא חיבור. ובפרט לפ"ד הגידו"ט (שם-סד) שכתב שצריך שיהא 'קילוח' בין המקוואות, ולכן דבר הבא מבריית המים מעכב את החיבור, למרות שדינו כמים, דמה"ט גם אם לא ביטל את הדבר במקום הנקב, מ"מ כיון שהדבר מעכב את הקילוח, ליכא עירוב מקוואות. לסוברים ששיעור שפוה"נ הוא שיעור בנקב, ל"ש לפרש כפירוש זה. וי"ל כפירוש המשנ"א.

סימן כה

בדין עירוב מקוואות חסרים

שם

פלו' הראשונים בדין ב' מקואות חסרים

א) הראשונים נחלקו בדין עירוב ב' מקוואות חסרים, הר"ש הרא"ש (בפיה"מ ובהל' מקואות סי' טו) והרע"ב כתבו שדין עירוב מקוואות כשפוה"נ איירי נמי בב' מקואות חסרים. וכ"פ הטור והשו"ע (רא-נב).

מאידך הראבי"ה (סי' תתקפח) כתב "חיבור לא מהני אלא כשהאחד מן המקואות שלם והשני חסר, וכ"פ רש"י בחגיגה לפי דרכו, אבל אם שניהם חסרות ובין שניהן יש מקוה שלם והן מחוברין אפילו כשפוה"נ לא מהני הך חיבור ואין מטבילין בשניהן". מבואר שאם שני המקואות חסרים לא מהני עירוב מקואות.

הראבי"ה פירש כן בדברי רש"י (חגיגה כא: ויבמות טו.) שפירש את דין עירוב מקואות דאיירי במקוה א' חסר וא' שלם, ולא פירש דאיירי בב' מקואות חסרים. [וכן דקדק הלחו"ש (שרא-צו), אלא שדחה דהתם בגמ' איירי בכה"ג שאין ב' המקואות חסרים, וע"כ פירש רש"י ציור זה].

וכ"מ בל' המרדכי (שבועות סי' תשמו) [בשם הראבי"ה] שכתב "בשאין באחד מהן מקוה שלם לבדו דאז אפילו כשפוה"נ לא מהני". מבואר דאפילו אם יהא נקב א' כשפוה"נ לא מהני, כיון שב' המקואות חסרים, וכדכתבו הבית מאיר (שם-נב) ומקוה ישראל (ביאור הב"י עד-א).

ברם השו"ע פסק כדברי הרא"ש, כנ"ל, ומאידך הביא את דברי דברי המרדכי, וכבר התקשה בדבר הלחו"ש (שם-צו), וציין שכה"ק שיח יצחק. אמנם כבר כתב הב"מ שהב"י גרס בשם המרדכי "לא מהני נקבים", וע"כ פירש שדברי המרדכי נאמרו רק לגבי צירוף נקבים קטנים, אבל בנקב א' גדול מודה לרא"ש. וכ"כ מקוה ישראל (שם) שהב"י דחק כפירוש זה בדברי המרדכי. [הב"מ העיר מהא דכתב המרדכי ש"אפילו" כשפוה"נ לא מהני, ולפי גירסת הב"י תקשי מהו אפילו, והא פשיטא דבלא שפוה"נ לא מהני, וע"כ הוכיח כגירסא דידן].

ערוה"ש (שם-קעה) פירש בדעת רש"י [הנ"ל] שאם שניהם חסרים סגי בטופח ע"מ להטפיח, כיון ששניהם צריכים זה לזה.

נמצא שישנם ד' שיטות בדין ב' מקוואות חסרים: א' דין עירובם הוא בכשפוה"נ, כדכתבו הרא"ש הטור והשו"ע (רא-נב). ב' לא נאמר בכה"ג דין עירוב מקואות, כדכתב הראבי"ה. ג' דין עירובם הוא אפילו בטופח ע"מ להטפיח, כדכתב ערוה"ש בדעת רש"י. ד' אם יש נקב א' גדול כשפוה"נ, מהני לצרף ב' מקואות חסרים, אבל אם יש כמה נקבים קטנים א"א לצרפם לשיעור שפוה"נ להכשיר ב' מקואות חסרים, כדכתב השו"ע. ויתכן שגם הרא"ש מודה לחילוק זה, וא"כ ליכא אלא ג' שיטות. וצ"ב במאי פליגי.

ביאור פלוגתת הראשונים

ב) נתבאר (בסי' הקודם) שיש לדון בגדר עירוב מקואות, האם נקב כשפוה"נ מערב את המים שבמקואות, אך אין מקום המקואות נחשב כמקום א', א"ד הוא מערב את המקואות עצמם, ואף מקום המקואות נחשב כמקום א'. וי"ל דבהא פליגי הראשונים בדין שני עירוב מקואות חסרים:

בדעת הרא"ש י"ל דס"ל שהנקב מערב את המקואות, וע"כ נקט שגם אם שניהם חסרים מהני נקב כשפוה"נ לערבם, כיון דחשיבי מקוה א', ונמצא שיש מ' סאה במקום אחד. אולם בדעת הראבי"ה י"ל דס"ל שהנקב אינו מערב את המקואות, אלא הוא מערב את המים, דהמים שבמקוה מחוברים למקוה השני, וע"כ אם שניהם חסרים לא מהני עירוב מקואות, כיון דבעינן שיהיו מ' סאה במקום א', כדאי' בגמ' בחגיגה (כב.), ואין בכח הנקב להחשיב את ב' המקואות כמקוה א'.

ביאור דעת השו"ע

ג) הבאנו שהשו"ע פסק כדברי הרא"ש והטור שעירוב מקואות מהני גם בב' מקואות חסרים, ומאידך פסק כדברי המרדכי בשם הראבי"ה שא"א לצרף נקבים קטנים כאשר ב' המקואות חסרים. וצ"ב מהו הטעם לחלק בין נקב א' גדול שמועיל לערב גם ב' מקואות חסרים, לבין כמה נקבים קטנים שאינם יכולים לערב ב' מקואות חסרים. [שו"ר שכבר עמד הדב"א (ח"א יח-ז) על הענין, ופירש שהחסרון בנקבים קטנים הוא שצריך שיהא תורת מקוה על הנקב המערב, ואם אין בו שיעור שפוה"נ לית ביה תורת מקוה, וה"מ במקואות חסרים, אבל כשא' שלם א"צ שיהא תורת מקוה על המערב, וע"כ סגי בנקבים קטנים, ע"ש]. וי"ל בתרי אנפי:

א' נתבאר שבעירוב מקואות ישנם ב' עניינים, א' לבטל את המחיצה המפסיקה ביניהם, ב' לערב את המים שבמקואות. לפ"ז י"ל שנקב גדול מועיל לבטל את המחיצה, ולעשות את המקוה למקוה אחד, אבל נקבים קטנים אין בכוחם לבטל את המחיצה, כיון שאין שיעור נקב במקום א', אלא הם מועילים רק לערב את המים, כיון שסך הכל עוברים מים בשיעור שפוה"נ ממקוה למקוה.

והשתא מבואר היטב דמה"ט אם ב' המקואות חסרים בעינן נקב אחד בשיעור שפוה"נ, כדי לבטל את המחיצה ביניהם, ולהחשיבם כמקוה א', ואז יש מ' סאה במקום אחד, אבל אם יש כמה נקבים קטנים, אינם מועילים לחבר את המקואות, וע"כ ליכא מ' סאה במקום אחד, ורק במקום שיש מקוה אחד שלם, ואיכא מ' סאה במקום אחד, הם מועילים לחבר אליו את המים שבמקוה השני, ועי"ז הם מכשירים גם את המקוה השני, גם אם הוא חסר או שאוב.

[בדעת החולקים י"ל דכדי לחבר את המים צריך שיהא זרם וקילוח מים מצד לצד, ולכן לא סגי בנקבים קטנים, דאין המים זורמים בהם בקילוח. אמנם לפ"ד הגרי"ז שפירש שהענין במים הוא כדי שהנקב יהא בתוך המקוה, אין ענין בקילוח של מים. בני החבורה].

ברם הגידו"ט (שאלה יא ד"ה עוד) כתב "עוד יש להתישב בדין זה דאפילו אם נתפוס להלכה דנקבים קטנים מצטרפין מ"מ ודאי דאין סברא שאם מפוזרים ומרוחקים זה מזה הרבה שיצטרפו וע"כ דיש שיעור לדבר ונ"ל דמשערין אם הנקבים סמוכים זל"ז כל כך שיהא הפרוץ מרובה על העומד דבכל דוכתי בשבת ועירובין בכלים וסוכה בעינן פרוץ כעומד או מרובה על העומד" וכו', לכאורה מבואר שנקבים קטנים מועילים לבטל את המחיצה, וע"כ בעינן שיהא הפרוץ מרובה על העומד, כדי לבטל את המחיצה, משא"כ לפי מה שנתבאר שנקבים קטנים מועילים רק לחבר את המים, אין ענין להצריך שיהא הפרוץ מרובה.

ב' י"ל דהנה הגר"ח (טומ"א ז-ה ד"ה והנה י"ל) כתב "דבאמת תרי שיעורי ודינים נפרדים נינהו מד"ת בכה"ת, דין עירוב ודין חיבור, ודין טופח להטפיח הוא שיעור בדין חיבור, והיכא דצריכינן לדין עירוב הוי שיעור כשפוה"נ, וזהו הדין דעירוב מקואות כשפוה"נ, משום דלצרף שני מקואות יחד שיהיו חשובין חד מקוה ויהא בהם שיעורא דמ' סאה לא סגי בדין חיבור לבד מה שהמים מחוברין זל"ז, כי אם דצריכינן לדין עירוב וכו' משא"כ לענין דין השקה של שאובין וטהרת מים טמאים דלא צריכינן כלל לצרפן ליתר המקוה, ועיקר דין טהרתן וכו' הוא רק במה שחל עליהן בעצמן שם מקוה, בזה לא צריכינן לדין עירוב" וכו'.

יש להסתפק האם כוונת הגר"ח לחלק בין דין מקוה שחסר בו השיעור, דבעינן לדין עירוב כדי להשלים שיעורו, וע"כ שיעורו כשפוה"נ, לבין מקוה שמימיו שאובין, דסגי בחיבור למקוה כדי לתת לו שם מקוה, וכדמבואר בסו"ד שכתב שלענין השקת שאובין א"צ בדין עירוב, משמע שלענין דין מקוה חסר צריך דין עירוב בכל גווני, א"ד כוונת הגר"ח לחלק [גם] בין דין שני מקואות חסרים, דבעינן לדין עירוב כדי להשלים שיעורם, לבין מקוה א' חסר וא' שלם שא"צ בדין עירוב, אלא סגי בדין חיבור, לחברו למקוה השלם, וכדמשמע בתחיל"ד שכתב שדין עירוב נצרך לצרף ב' מקואות שיהא בהם שיעור מ' סאה, משמע ששניהם חסרים.

החזו"א (גליונות שם) חי' ר' שמואל (גיטין יז-ה ד"ה ולכאורה) וזכרו"ש (פ-ג) כתבו שלפ"ד הגר"ח אין דין כשפוה"נ אלא בדליכא שיעור מקוה במקום אחר, אבל באיכא שיעור מקוה במקום אחד סגי בטופח להטפיח. מבואר שנקטו כצד ב'. [וע"כ הקשו דמוכח מכמה דוכתי שגם אם א' חסר וא' שלם בעינן לדין עירוב. עי' בחלק הציונים במה שיישב חי' ר' שמואל. וי"ל בדעת הגר"ח כצד א'].

לפ"ז י"ל דכאשר יש נקב גדל כשפוה"נ בכוחו ליצור דין עירוב, ולעשות שב' המקואות יהיו מקוה א', וע"כ גם אם שניהם חסרים מהני נקב כשפוה"נ לערבם, וחשיב דאיכא מ' סאה במקום אחד, אבל כאשר יש נקבים קטנים, אין בכוחם ליצור דין עירוב, אלא רק ליצור דין חיבור, דאף שאינם ב' מקואות, מ"מ ישנו קשר וצירוף ביניהם, ולכן אם יש מקוה א' שלם, אפשר לצרף ולחבר אליו מקוה אחר ע"י נקבים קטנים, אבל אם שניהם חסרים לא מהני, כיון שאין מ' סאה במקום אחד, דנקבים קטנים אינם מאחדים את ב' המקואות שיהיו אחד, אלא רק מקשרים ומצרפים אותם.

סימן כו

בענין כותל שנסדק

משנה ט'

שיעור הסדק - פלו' הראשונים

א) מתני': "כותל שבין שני מקואות שנסדק לשתי מצטרף ולערב אין מצטרף עד שיהא במקום אחד כשפופרת הנוד ר"י אומר חלוף הדברים". בביאור הנידון במתני' נחלקו הראשונים:

הר"מ כתב "וענין מצטרף שמצטרפות יחד שתי המקוות ונשלם השיעור משתיהן יחד". וכ"מ בהל' (מקואות ח-ה) שכתב "כותל שבין שני מקוות שנסדק לשתי מצטרפין ואם היה בשניהן מ' סאה מטביל בכל אחת מהן", וכתב הב"י (רא-נד ד"ה ובפירוש) שבדברי הרמב"ם מבואר שהנידון במתני' הוא לצרף ב' מקוואות שאין בכל א' שיעור מ' סאה, וא"צ שבכל הסדק יהא שיעור כשפוה"נ. וע"כ שינה הרמב"ם מל' מתני' דתני "מצטרף" בל' יחיד, וכתב שהמקוואות "מצטרפין" בל' רבים.

וכן דקדק גלות עליות (סוד"ה כותל) מסתימת דברי ס' האשכול [המאירי] והרא"ש. וכן דקדק מקוה ישראל (ביאור השו"ע סעיף נד אות א) בל' הטור והמחבר כדעת הרמב"ם, ע"ש, [אך הפרישה (שם-נז) הסתפק בדעת הטור]. ועי' משנ"א שהביא מקורות לרמב"ם.

מאידך רבינו ירוחם (כו-ה) כתב "נסדק לשתי מצטרף כל הסדק לשפופרת הנאד", וכתב הב"י (שם) שמשמע מדבריו שסדק שאין בכולו שיעור כשפוה"נ, אינו מועיל. וכן דקדק גלות עליות (שם) מהא דתני "מצטרף" בל' יחיד. וכ"כ המשנ"א שכ"ה פשטא דמתני'. והוסיף שלפירוש זה איירי במקוה חסר או שאוב בצד שלם.

מבואר שהראשונים נחלקו האם הנידון במתני' הוא לצרף את ב' המקואות לשיעור מ' סאה, או לצרף את הסדק לשיעור שפוה"נ. ישנם ב' נפק"מ:

א' האם צריך שיהא בסדק כשיעור שפוה"נ, לדעת הרמב"ם א"צ בשפוה"נ, לדעת רבינו ירוחם צריך.

ב' האם צריך שאורך הסדק יהא מלא מים, לדעת רבינו ירוחם צריך, כדין כל שיעור שפוה"נ, [לדעת הראשונים החולקים על ר"ת], לדעת הרמב"ם א"צ, הואיל וליכא דין שיעור, כדכתב המשנ"א (ד"ה מצטרף). [אך לפ"ד הגרי"ז שפירש שצריך שהנקב יהא מלא מים, כדי שיחשב שהנקב נמצא בתוך המקוה, א"כ [לכאורה] לכו"ע בעי שיהא הסדק מלא מים, דאל"כ יחשב כמחוץ למקוה]. וצ"ב במאי פליגי.

ביאור פלוגתת הראשונים

ב) והנה בעירוב מקואות ישנו ב' עניינים, א' לערב את המקואות ע"י חיבור המים, ב' לבטל את המחיצה המפסיקה בין המקואות, ונתבאר (בסי' כד-ג) בדברי הראשונים שנחלקו האם שיעור שפוה"נ הוא דין במים, דכדי שהמים יחברו את המקואות צריך שיהא בהם שיעור שפוה"נ, [לדעת הראשונים הסוברים שצריך שכל הנקב יהא מלא מים], א"ד שיעור שפוה"נ הוא דין בנקב, דכדי לבטל את המחיצה המפסיקה בין המקואות צריך שיהא בו נקב בשיעור שפוה"נ.

[הגרי"ז (מקואות ו-ג ד"ה והנה בתוס') הוכיח כצד ב', ששיעור שפוה"נ הוא שיעור בנקב, מהא דתני בסיפא נפרצו זה בתוך זה על רום כקליפת השום ועל רוב כשפוה"נ, ואי נימא ששיעור שפוה"נ הוא שיעור במים כדי לערב המקואות יחד, א"כ גם אם נפרץ למעלה צריך שהמים יחברו בשיעור שפוה"נ, מוכח שאין זה שיעור במים, אלא שיעור הנקב, ולכן שייך לחלק ולומר שרק בנקב שיש מחיצות מצדדיו בעינן שיעור כשפוה"נ, אבל אם הוא פרוץ במילואו לא בעינן בו שיעור כשפוה"נ.

ויש ליישב את דעת הראשונים שנתבאר בדבריהם ששיעור שפוה"נ הוא שיעור במים, דס"ל שאם יש מחיצות מסביב המים, הן מגבילות את כח החיבור של המים, כיון שישנו חילוק גמור בין המקואות, ואין בכח המים לחברם אא"כ יש בהם שיעור גדול של שפוה"נ, אבל אם הפרצה רואה פני האויר, אין הגבלה לכח המים, כיון שהמחיצות לא מגבילות את מעבר המים, [ואינן מגבילות את הפרצה], וע"כ סגי בחיבור מים כקליפת השום כדי לחבר את המקואות].

לפ"ז יש לפרש את פלוגתת הראשונים בדין כותל שנסדק דפליגי בנידון זה, הרמב"ם סבר ששיעור שפוה"נ הוא דין בנקב, כדי לבטל את המחיצה המפסיקה בין המקואות, וע"כ ס"ל שבנסדק הכותל א"צ בשיעור שפוה"נ, כיון שהסדק מגרע טפי את הכותל, מהטעמים דלהלן, וע"כ א"צ בשיעור שפוה"נ כדי לסלק את כח המחיצה, ורבינו ירוחם סבר ששיעור שפוה"נ הוא דין במים, כדי שהמים יערבו את ב' המקואות, וע"כ ס"ל שגם בנסדק הכותל בעי שיעור שפוה"נ, דכיון שצריך שהמים יחברו את המקואות, לא סגי בשיעור מים פחות משפוה"נ.

ביאור החילוק בין שתי לערב לדעת הרמב"ם ורי"ו

ג) והנה בביאור החילוק בין נסדק לשתי לבין נסדק לערב, מצינו ה' פירושים:

א' המאירי פירש "שסדק האורך מזיל את המים ביותר ועשוי להתפרק בכל יום ויום".

ב' הט"ז (שם-סד) פירש שכותל שנסדק מלמעלה למטה הוה כאילו נפל, כיון שאין לו קיום באמצע, אבל נסדק מצד לצד יש לו קיום גם לחלק שלמעלה מהסדק מחמת החלק שלמטה.

ג' התוי"ט ומעדני יו"ט (הל' מקואות סי' יח אות ג) פירש דסדק לערב מחשבין את הכותל שעל הסדק כאילו סותמו לגמרי ואין כאן סדק.

ד' המשנ"א (ד"ה ונ"ל) פירש שסדק לשתי עומד להתפרק, וע"כ הוא מבטל את המחיצה, אבל לערב כיון ששוכבים זה על זה הם מחזיקים זה את זה, ואינם קרובים ליפול. וכ"פ התפא"י (יכין עב) שסדק מלמעלה למטה לא יסתם, אבל סתם מצד לצד יסתם מחמת כובד חלק העליון, וע"כ כסתום דמי.

ה' גלות עליות פירש שהסדק של שתי יגרום שכל מי המקוה יעברו לשני, אבל בסדק לרוחב המקוה המים שמתחת לסדק אינם יכולים לעבור.

ויש לעיין דבשלמא לשיטת הרמב"ם שהנידון במתני' הוא האם הסדק מצרף את ב' המקואות, א"ש דסדק לשתי מועיל יותר לבטל את המחיצה, כיון שהכותל עשוי להתפרק, כדכתב המאירי, או כיון שאין מה שיחזיק אותו שלא יפול, כדכתבו המשנ"א ותפא"י, או כשאר הטעמים, אבל לפ"ד רבינו ירוחם שהנידון הוא האם שיעור הסדק מצטרף לשפוה"נ, לכאורה ל"ש לפרש כטעמים הנ"ל, דטעמים אלו אינם סיבה לצרף את שיעור אורך הסדק של שתי יותר מערב. וכעי"ז כתב המשנ"א שהרמב"ם הוכיח כפירושו, ולא כפירוש רבינו ירוחם, מהחילוק בין שתי לערב, ע"ש [שפירש טעם אחר]. וי"ל בתרי אנפי:

א' נתבאר שבעירוב מקואות ישנם ב' חלקים, א' עירוב המים, ע"י חיבור המים, ב' ביטול המחיצה, ע"י הנקב. לפ"ז י"ל דהא דבעינן לצרף את הנקב או הסדק לשיעור שפוה"נ, זהו בשביל הענין הב', לבטל את המחיצה, דאם לא יהא בנקב או בסדק שיעור שפוה"נ, לא יהא בכח הנקב לבטל את המחיצה, אך לגבי שיעור המים גם אם אין הנקב מצטרף לשיעור מהני חיבור המים. והשתא א"ש דהטעם לחלק בין שתי לערב הוא שסדק לשתי גורם לבטל את המחיצה טפי מסדק לערב, מהטעמים הנ"ל, וע"כ גם אם אין בנקב שיעור שפוה"נ במקום אחד, אלא הוא סדק ארוך מהני.

אך בל' מתני' משמע טפי שכאשר יש סדק לשתי הנקב מצטרף לשיעור שפוה"נ, ואילו לפי מה שנתבאר בכה"ג א"צ לצרף אותו לשיעור שפוה"נ.

ב' הסיבה שצריך לצרף את הנקב או הסדק לשיעור שפוה"נ במקום אחד, כיון שהכותל מפסיק בין חלקי הנקב או הסדק, וע"כ הוא מגרע את כח הנקב או הסדק, לפ"ז י"ל שסדק לשתי שהוא מגרע טפי את הכותל, מהטעמים הנ"ל, לכן אין בכח הכותל להפסיק בין חלקי הסדק או הנקב, אלא הסדק מצטרף לשיעור שפוה"נ.

מקור לסברא זו יש להביא מהא דתנן (פ"ו מ"ו) "גסטרא שבמקוה והטביל בה את הכלים טהרו מטומאתן", ופירשו הר"ש והמאירי שכיון שהוא שבר כלי, לכן מימיו בטלים, ומבואר שא"צ בחיבור, כדכתבו גלות עליות (אות א) מקוה ישראל (אות א) וחזו"א (קמא ז-ו), לאפוקי מפירוש הרא"ש שפירש שמי המקוה מעורבים דרך הפגימות שבכלי. וכ"פ התפא"י (יכין לה)]. והוסיף מקוה ישראל לפרש דאיירי בגסטרא שיש בה כמה נקבים פחותים משפוה"נ. מבואר שדין עירוב מקואות בגסטרא נובע מתרתי, א' גסטרא אינה כלי שלם, אלא שבר כלי. ב' יש בגסטרא נקבים קטנים. וצ"ב מהו הצירוף בין הטעמים.

לפי מה שנתבאר א"ש דדפנותיו של כלי רגיל חוצצות בין נקב לנקב, וע"כ בעינן שיהא שיעור כשפוה"נ במקום אחד, ולא סגי בהרבה נקבים קטנים, משא"כ שבר כלי אין בכח דפנותיו לחצוץ בין נקב לנקב, ולכן הנקבים מצטרפים לשיעור שפוה"נ.

פרק שביעי – יש מעלין

סימן כז

בדין עשית מקוה משלג

דין עשית כל המקוה - פלו' הראשונים

א) מתני': "יש מעלין את המקוה ולא פוסלין וכו' אלו מעלין ולא פוסלין השלג והברד והכפור והגליד והמלח והטיט הנרוק אר"ע היה רי"ש דן כנגדי לומר השלג אינו מעלה את המקוה והעידו אנשי מידבא משמו שא"ל צאו והביאו שלג ועשו מקוה בתחלה". הראשונים נחלקו בדין עשית כל המקוה משלג ברד כפור וגליד, ונשנו ג' שיטות, כדכתב הב"ח (שם-לד):

א' הרא"ש (הל' מקואות סי' יח) כתב "אפילו עשה כל המקוה מאלו והביאו לתוך המקוה בכלי כשר". וכ"כ ס' האשכול (סי' נה) בשם איכא מ"ד. וכ"מ בראב"ד (תשובות ופסקים עמ' עו). וכ"פ הטור (רא-ל). ופירש הב"י דאף שלג בעין כשר. וכ"פ השו"ע (שם).

{אמנם הש"ך (שם-עא) כתב שהרא"ש וש"ר איירי רק לאחר שריסק את השלג ועשאו מים, והביא שכ"כ האגור. וכ"פ מקוה ישראל (ביאור הב"י נח-יז), [והוסיף שכונת הרא"ש לומר גם שאם עשה כל המקוה משלג אינו פוסל מדין שאובין]. וכן הסכימו גלות עליות (אות ב) וחזו"א (תנינא ו-ג ד"ה והנה). [אך במוסגר כתב החזו"א שפשט דברי הרא"ש משמע כב"י, ע"ש]. וכן צידד הפרי דעה (שפתי לוי עא בסו"ד) לפרש בדעת השו"ע. אך הגר"א (שם-סה) כתב על פשט זה שאינו נראה. וכן דחה הלחו"ש (שם-סב-ג) את טענות הש"ך, ע"ש במה שהקשה על הש"ך}.

וכ"כ המרדכי (שבת סי' שלב) בשם רבי שמריה שנדה שטבלה בשלג שאינו מפושר הוי טבילה, וראיה מדתנן השלג והברד מעלין את המקוה. מבואר שאפשר לטבול במקוה שעשוי כולו משלג. ומהא דהוכיח מרישא דמתני' משמע שזהו גם הדין של ברד וכדו'. [ואף הש"ך הסכים שלדעת רבי שמריה מהני לעשות מקוה אפילו משלג שאינו מופשר]. וכן הוכיחו תוס' אנשי שם משנ"א ולחו"ש (שם-סב-ד) מרש"י בשבת (קמד: ד"ה רב) שכתב "כל דבר שאין עושין ממנו מקוה שאינו מים או שלג או ברד פוסל את המקוה", מבואר ששלג וברד דינם כמים שעושים ממנו מקוה לכתחילה. וכ"כ התפא"י (יכין ה).

ס' האשכול הוסיף להוכיח מהא דאנשי מידבא עשו את כל המקוה משלג. משמע בדבריו שגם ת"ק לא פליג. אולם הראב"ד (שם) כתב "עושין ממנו מקוה מתחילה כדברי רי"ש", מבואר שת"ק פליג. וכ"כ הב"ח (שם) בדעת המרדכי. וכ"פ הלחו"ש (שם-סב-ד) בדעת רש"י דס"ל דפליגי בהא ת"ק ורי"ש, וס"ל שהלכה כרי"ש שעושים מקוה לכתחילה, ולפ"ז יישב את סתירת דברי רש"י בסוכה (דלהלן), דהתם אזיל רש"י אליבא דת"ק.

לסוברים שת"ק פליג, א"ש הא דתני "מעלין", משום שלדעת ת"ק א"א לעשות מהם את כל המקוה, אבל לפי מה שנתבאר בדעת ס' האשכול שת"ק מודה שאפשר לעשות מהם את כל המקוה, מוכח דהא דתני "מעלין" אין הכונה להשלמה, אלא ה"ה שאפשר לעשות מהמינים הנ"ל את כל המקוה. והא דנקט "מעלין", צ"ל דנקט הכי אגב הסיפא דתני ואלו אין מעלין.

{המרדכי הוסיף שרבינו שמחה התיר מצד דין השלג, אלא שחזר בו משום שא"א שכל השלג יגע בבשרה, ועוד שאין מטבילין בכיפין. [ועי' במה שהתקשה הב"י (רא-ל(ב)), ובמה שפירשו החת"ס (יו"ד סי' ר) שירי טהרה (כאן) דברי חיים (ס"ק מד) וחזו"א (תנינא ו-ג)]. החזו"א (שם) כתב שלפ"ד סגי שיהא מיעוט מים. [הטור לא הזכיר טיט הנרוק, וכתב הב"י שאף הרא"ש לא התכוון לכלול אותו. וכן הוכיח הלחו"ש (שם-סב-א) מדברי הרא"ש. ועי' מקוה ישראל (ביאור הב"י נח-ג) שיישב את ל' הרא"ש למה לא חילק בין טיט הנרוק לשאר]}.

ב' הרמב"ם (ו-ג) כתב "אפילו הביא מ' סאה שלג כתחלה והניחו בעוקה ורסקו שם ה"ז מקוה כשר", ופירש הכס"מ והב"י דבשלג חזינן שהתיר רי"ש לעשות ממנו את כל המקוה, אך לא גמרינן מינה לאינך, דאם איתא לא הוו שתקי מינה במשנה ובתוספתא. והא דפסק הרמב"ם כרי"ש, פירש הכס"מ (שם) והב"י (רא-ל) [בפי' א'] משום דעבד מעשה, ומעשה רב. עוד פירש (שם) [בפי' ב'] דת"ק נמי סבר כרי"ש, והא דתנא "מעלין" הוא משום אינך, ולא משום שלג. [אמנם ערוה"ש (שם-קמו) פירש שיתכן שהרמב"ם נקט שלג משום שהמעשה המובא במתני' איירי בשלג, ולאו דוקא שלג].

ג' ס' האשכול [בל' אפשר] הראב"ד (שעה"מ ב-ד וד-יא) ומאירי בשם י"מ כתבו שא"א לעשות את כל המקוה או רובו משלג, דהא דתני "מעלין" היינו שהשלג מצטרף לרוב כשר.

[הב"י (שם בסו"ד) כתב שמבואר בדברי הראב"ד שאם עשה כל המקוה מהם פסול "אי מדדו בכלי ומשום שאוב", ותמה הלחו"ש (שם-סב-ב) דמשמע שאם לא מדדו בכלי כשר, ובדברי הראב"ד מבואר שבכל ענין פסול].

וכ"כ הרז"ה (שעה"מ אות ד) שדין השלג כדין המים בין לפסול בין להכשיר, ופירש רע"א (הו' בגליון שם) שא"א לעשות מקוה מתחילה משלג, אלא הוא רק מצטרף לרוב מים כשרים. ובהא פליג ת"ק על רי"ש שאמר לבני מידבא לעשות מקוה בתחילה. וכ"פ נחל אשכול (שם אות יז).

וכן הוכיחו הכס"מ הב"י (שם) והב"ח (שם-לד) ממש"כ רש"י (סוכה יט:) דהא דתנן מעלין את המקוה היינו משלימים אבל בפנ"ע לא, משום דקי"ל כת"ק. וכן דקדק המשנ"א (ד"ה יש) בדברי הרע"ב שפירש "מעלין – משלימין למ' סאה". [אלא שהסתפק האם גם שלג בכלל]. והא דמבואר ברש"י בשבת שאפשר לעשות את כל המקוה משלג, יישב החת"ס (יו"ד סי' ר) דאיירי בשלג שהפשיר. [אמנם הלחו"ש כתב שהוא דוחק, וע"כ פירש כפירושו הנ"ל]. {הב"ח הוסיף לפרש שר"ע לא הסכים עם רי"ש שטען שהשלג אינו מעלה, ולא הסכים עם בני מידבא שטענו שאפשר לעשות בתחילה, אלא ס"ל שהוא יכול להצטרף לרוב מים כשרים}.

ס' האשכול הוסיף שאפילו אם יתפשר אח"כ ויעשה מים פסול, כיון שבשעת הבאתו לא היה ראוי לטבילה. וכ"כ רע"א (גליון השו"ע שם) לחו"ש (שם-סב-ב) ושאילת דוד (הל' מקואות סי' ק) בשם הראב"ד, והובא בשינויי מהדורות. אולם החת"ס (יו"ד סי' ר) כתב בדעת הראב"ד שאם השלג הפשיר כשר. וכ"מ בסתימת דברי הראב"ד שלפנינו. ועי' לנפש תדרשנו שהביא שמשנת ר' אהרן (תשובות כט-לא) ואגרו"מ (יו"ד קכ-ב) פירשו פירוש אחר בדברי הראב"ד (בשינויי מהדורות).

מבואר שהראשונים נחלקו האם אפשר לעשות מקוה שלם משלג וברד, א"ד הם מצטרפים לרוב מים כשרים, אך א"א לעשות מהם את כל המקוה או רובו. וצ"ב במאי פליגי. [אגרו"מ (יו"ד ח"א קכ-ב) פירש שהראשונים נחלקו האם צריך שהמים יהיו ראויים להיות מוחזקים וכנוסים בבור, ואין הבור מחזיק את השלג, דהוא עומד גם ע"פ הקרקע, וע"כ ל"ל שם מקוה, אלא שבפסול מקוה אזלינן בתר רובו, א"ד א"צ שיהיו המים ראויים להיות כנוסים בבור]. עוד צ"ב מהי סברת הרמב"ם שחילק בין שלג לש"ד.

דין שלג לפני שנמס - פלו' הראשונים

ב) עוד נחלקו הראשונים האם הדין ששלג מועיל להשלים את שיעור המקוה נאמר דוקא בשלג שנמס, או גם בשלג לפני שנמס, ונשנו ג' שיטות: א' ס' האשכול (שם) וראב"ד (ב-ג) כתבו שהשלג מעלה כמות שהוא, אלא שצריך לכבוש את השלג בחוזק, שלא יהא בו חלל, כדי שלא יחסר שיעורו אם יהא נמוח. וכ"כ הרמב"ם (ז-ג) ומהר"ם מרוטנבורג (סי' קצג) שצריך לרסקו. וכתב הכס"מ והב"י שהרמב"ם סובר כראב"ד.

ב' המרדכי (שבת סי' שלב) כתב בשם ר"ש שהכשיר אשה שבעלה אנסה לטבול בשלג. משמע שטבל בשלג כמו שהוא, וא"צ לרסקו.

ג' המרדכי (שם) כתב בשם ר"א מפיהם שהשלג מעלה את המקוה רק לאחר שהפשיר, וקמ"ל שאין דין שאובין עליהם. וכ"כ המאירי שיש שסוברים שאפשר לטבול בשלג עצמו קודם שיותך, ואין לחוש לדבריהם, אלא בעינן שהשלג יותך. משמע שצריך שימס, ולא סגי בריסוק. [ופירש כן גם בדעת הראב"ד]. וכתב ערוה"ש (שם-קמה) שעד שנמוחו אין להם שם מים. [הב"י (שם-ל(ב)) הקשה מהא דתני בתוספתא (ה-ו) שעיגולי שלג מעלין, ומדקרי להו עגולין משמע שלא הופשרו. ועי' במה שתירץ החזו"א (תנינא ו-ב)].

מבואר שהראשונים נחלקו האם יש לשלג דין של מים, א"ד אין לשלג כלל דין של מים, וע"כ בעינן שהשלג ימס ויעשה למים.

גדר שלג וברד - ביאור פלו' הראשונים

ג) בדעת הראשונים הסוברים שגם לפני שהפשיר השלג דינו כמים להעלות את המקוה, יש לדון מהו טעם הדבר ששלג וברד "מעלין" את המקוה, האם הם נחשבים למים, משום שתולדות מים מים נינהו, כדכתב החת"ס (יו"ד סי' ריג), א"נ משום שמיני מים נינהו, כדכתב הלחו"ש (שם-סב-א), ורק אינם פוסלים מדין שאובין, משום שטעם גזירת ג' לוגין אינה שייכת בהם, [מהטעם שנתבאר בחלק הציונים], א"ד אינם נחשבים למים, ולכן אינם פוסלים את המקוה, והא ד"מעלין" משום שביכולתם להצטרף למים, דכיון שהם דומים למים, הם נעשים טפלים למים, אך אינם נחשבים בעצמם למים, וכדמבואר בחזו"א (תנינא ו-א) שכתב ששלג אינו מים גמורין, אלא הוא מצטרף כמו טיט הנרוק, ולגבי טיט הנרוק כתב המשנ"א (פ"ב מ"י) שהוא "טפל" למים.

יש לדקדק בלשון הראב"ד (שם-ד בשינויי מהדורות) והמאירי כצד ב', מדכתבו "דלאו מים גמורים נינהו", מבואר שתולדות המים אינם נחשבים כמים גמורים.

לפ"ז יש ליישב את קושית המשנ"א (ד"ה ולא) וגלות עליות (אות א) על מש"כ הראב"ד (שעה"מ ב-ד בשינויי מהדורות) [הובא בב"י (רא-ל) ותוי"ט] וס' האשכול (סי' נה) בטעם הדבר ששלג וכו' אינם פוסלים, והא כיון דחשיב להו כמים לאשלומי, למה לא פסלי בשאובין, ופירש הראב"ד "מקוה מים הוא דאיתקש למעין, מה מעין בידי שמים אף מקוה בידי שמים, אבל שאר משקין לא איתקשו". והתקשו המשנ"א (ד"ה ולא) וגלות עליות (אות א) דאי ל"ה מים, למה מעלין, ואי חשיבי מים, א"כ הם נכללים בהקש. לפי מה שנתבאר א"ש דלעולם לא חשיבי כמים גמורים, וע"כ אינם בכלל ההקש לפסול, והא דמעלין, למרות שאינם מים, כיון שהם יכולים להיות טפלים למים, ולכן אם הכניסם למי המקוה, הם נעשים טפלים להם, ומשלימים את השיעור.

מקור נוסף לצד ב' יש להביא ממה שהעיר החזו"י (ה-ו חדושים) על לשון התוספתא, למה תני "המושקים במקוה", ול"ק מביא עגולי שלג ומשיקן, כדקתני לגבי טיט הנרוק. ותירץ דכיון ששלג אינו כמים ממש, כדחזינן מהא דבעינן לרסקן ולעשותן מים [לדעה הנ"ל], ע"כ בעינן שיהא משוקע בתוך מי המקוה, כדי שיחשב כמי המקוה. מבואר שכדי שהשלג יחשב כמים, צריך שיהא משוקע בתוך המים, והיינו שרק אז השלג נעשה טפל למים. אמנם הפוסקים לא הזכירו תנאי זה.

והשתא מבוארת פלוגתת הראשונים בדין עשית כל המקוה משלג וברד, דהרא"ש וסיעתו סברו ששלג וברד הם מים, וע"כ נקטו שאפשר לעשות מהם מקוה שלם. הרז"ה וסיעתו סברו ששלג וברד אינם מים, אלא הם רק מצטרפים למים, ונעשים טפלים להם, וע"כ נקטו שא"א לעשות מהם מקוה שלם.

ביאור שיטת הרמב"ם

הרמב"ם סבר ששלג נחשב למים, וע"כ אפשר לעשות ממנו מקוה שלם, וברד כפור וגליד אינם נחשבים למים, וע"כ א"א לעשות מהם מקוה שלם. וצ"ב מ"ט.

וי"ל ששלג נמס בקלות, ובפרט בבואו למים הוא נמוח מיד, כדכתבו התפא"י (יכין ו), וע"כ הוא נחשב למים, משא"כ ברד כפור וגליד שאינם נמסים בקלות, ע"כ אינם נחשבים למים, וא"א לעשות מהם את כל המקוה. שו"ר שכ"פ המשנ"א (ד"ה יש).

עי"ל ששלג הוא רך, וע"כ דמי למים, משא"כ ברד כפור וגליד שהם קשים, אינם דומים למים, וע"כ לית להו שם מים.

שיעור השלג - פלו' הראשונים

ד) הראשונים נחלקו כיצד מודדים שיעור מ' סאה בשלג, הראב"ד (ב-ג) כתב "לא נתברר אם נחשב אותו סאה של שלג כמות שהוא או לכשיפשר נחשוב המים היוצאים ממנו, כי המים היוצאים ממנו דבר ידוע הוא שאינן מגיעין למדתו, אבל ממה ששנינו השלג דומיא דברד וגליד וטיט הנרוק דכמות שהן משלימין, נראה שהשלג נמי משלים כמו שהוא" וכו'. מבואר שהראב"ד הסיק שמדידת שיעור השלג נמדדת לפי גודל השלג לפני שנמס, ולא לפי כמות המים הנוצרת לאחר שנמס.

אולם הרא"ש (הל' מקואות סי' יח) כתב "ונראה דלהכי תנא בתוספתא עיגולי שלג דצריך שיהא נכבש יחד וקשה כדי שלא יחסר ממנו כשיהיה נימוח", וכ"כ ס' האשכול (סי' נה). מבואר שצריך לשער שיהא שיעור מ' סאה לאחר שהשלג יהא נמס, ולכן צריך לכובשו. ואף שגם הראב"ד כתב שצריך למעכו, כדי שלא יהא חלול, היינו משום שהשלג "תפוח וחלול" כלשונו, ואין האויר מצטרף לשיעור, ולא כדי שלא יחסר שיעורו אח"כ.

וכן השיג המאירי (ד"ה אמ"ר) וכתב "ואין הדברים נראים כלל לשער אלא כפי המדה שיש להם משהותכו ונפשרו למקוה". [ע"ש שפירש בדעת הראב"ד שדבריו נאמרו בשלג שהותך, ואז משערים כפי השיעור שהיה השלג מתחילה. וצ"ע].

מבואר שהראשונים נחלקו האם משערים את שיעור השלג לפי מצבו הנוכחי בעודו קפוא, או לפי השיעור שיהא לאחר שימס ויהפך למים, שהוא שיעור פחות. וצ"ב במאי פליגי.

ביאור פלוגתת הראשונים

והנה יש לדון מהו הטעם ששלג נחשב למים, האם השלג עצמו נחשב למים, משום שתולדות מים מים נינהו, כדכתב החת"ס (יו"ד סי' ריג), א"ד השלג נחשב למים [גם] בגלל שהוא עומד להיות מים. וכן נקט מקוה ישראל (ביאור הב"י נח-כז), שכתב ששלג מועיל להשלים "משום דסופן להפשיר ולהיות מים וכו' דכך קבלו חז"ל דלענין השלמה למ' סאה נחשבין כמים אף קודם שנפשרו משום דסופן להפשיר למים".

יש לפרש דבהא פליגי הראשונים הנ"ל: הראשונים שכתבו שמודדים לפי השיעור הנוכחי של השלג, ס"ל ששלג עצמו נחשב למים, ולכן אם יש שיעור מ' סאה בשלג מהני, למרות שלאחר שהשלג ימס לא ישאר שיעור מ' סאה.

הראשונים שכתבו שמודדים לפי שיעור המים לאחר שהשלג ימס, ס"ל ששלג עצמו אינו נחשב למים מחמת מצבו הנוכחי, אלא משום שהוא עומד להיות מים, וע"כ ס"ל שמודדים לפי השיעור של השלג לאחר שימס ויהפך למים.

עוד י"ל דלכו"ע אין השלג נחשב למים מחמת מצבו הנוכחי, ולכן סברו מקצת מהראשונים שהסיבה שדין השלג הוא כדין המים הוא מחמת העתיד שיהפך למים, וע"כ מודדים לפי שיעור המים שיהיו בעתיד, והראשונים החולקים סברו שלמרות שמצבו הנוכחי אינו סיבה שיחשב למים, מ"מ ביכולתו להיות טפל למים, כנ"ל, ולכן משערים אותו לפי שיעורו הנוכחי.

סימן כח

בענין מי פירות

משנה ב'

א) מתני': "אבל שאר המשקין ומי פירות וכו' פעמים מעלין ופעמם שאינן מעלין כיצד מקוה שיש בו מ' סאה חסר אחת נפל לתוכו סאה מהם לא העלוה", מבואר שמי פירות אינם כשרים למקוה.

טעם פסול מי פירות - פלו' הראשונים

הראשונים [ראב"ד רא"ש ועוד] כתבו שמקור הדין הוא מדכתיב מקוה ימים, כדאי' בגמ' (חולין פד.) "אמר קרא אך מעין ובור מקוה ימים יהיה טהור הני אין מידי אחרינא לא וכו' למעוטי שאר משקין דלא איקרו מים" וכו'. בפשטות מבואר שהחסרון במי פירות הוא שאין להם שם מים, אלא יש להם שם עצמי.

אולם הראשונים נחלקו בטעם החסרון של מי פירות, הרי"ד (שו"ת סי' סב עמ' שה ד"ה אני הוכחתי) כתב "דפסול שאיבה הוא מדאורייתא ומאי דתניא בסיפרא עיקר ולא אסמכתא בעלמא, דכי היכי דשאר משקין פסולין מה"ת דהא מים כתיב ואילו עשה מקוה מיין וחלב או משאר משקין לא עלתה לו טבילה משום דבעינן מקוה בידי שמים, ומנין ראיתי שהמים שאובין פסולין הם ודומין לשאר משקין" וכו', מבואר שלדעת הרי"ד טעם הפסול של מי פירות הוא משום "דבעינן מקוה בידי שמים", ומי פירות נעשים בידי אדם, וע"כ דמי למים שאובין שפסולם נובע מזה שעשייתם בידי אדם, ולא בידי שמים.

אולם רבו של הרי"ד (שם ד"ה ואתה) השיג וכתב "מנין לנו להקיש מים שאובין למי פירות כי מי פירות מימעטי משום דכתיבי ג' מיעוטי כדאמרינן בכסוי הדם אבל מים שאובין איכא למימר מיד שנפלו למקוה הוו להו זרועים ומחוברים למי המקוה וכו' אבל במי פירות אין שייך בהן חיבור על כן אינן נטהרין במקוה כשהשיקו על כן אין לדמות מים שאובין למי פירות" וכו', מבואר שרבו חלק ונקט שחיבור אינו שייך במי פירות, והיינו משום דס"ל שהחסרון במי פירות אינו דומה לשאובין, אלא משום שמי פירות אינם נחשבים למים.

מקור הפסול - דאו' או דרבנן - פלו' הראשונים

ב) הראשונים נחלקו האם מי פירות פסולים מדאו', ונשנו ג' שיטות: א' המרדכי (שבועות סי' תשמה) כתב בשם ריב"א שמי פירות פסולים מדרבנן.

ב' רוב הראשונים [תוס' רמב"ן רשב"א ריטב"א נמוק"י ומאירי (יבמות פב:)] כתבו שמי פירות פסולים מדאו', אא"כ הם מתבטלים ברוב, ע"ש בראייתם מהגמ' בפסחים (יז:). וכ"כ המרדכי (שם) בשם ר"י שאם כל המקוה עשוי ממי פירות פסול מדאו', וכתב פרי דעה (פתיחה לסי' רא ד"ה וליישב) שמשמע שאם מיעוטו עשוי ממי פירות אסור מדרבנן. [ישוע"י (רא-כב) כתב שאם יש להם מראה מי פירות פסולים מדאו', ואם יש להם מראה מים, פסולים מדרבנן].

וכן הוכיח החזו"א (תנינא ה-יד) מהא דכתבו הראב"ד (מקואות ז-יב) וס' האשכול (שם) שמקוה שאין בו מ' סאה, ונפל לתוכו יין ונשתנו מראיו, ונפלו לתוכו ג' לוגין שאובין, וא"כ חזר למראיו, גם היין כשר להצטרף לשיעור מ' סאה, מגו שהמים חזרו לכשרות, ופירש החזו"א שפסול מיעוט משקין הוא מדרבנן, דמדאו' בטל ברוב, וע"כ הקילו בכה"ג, כיון שאין ניכר כ"כ שיין משלימו, הואיל ובשעה שנכנס היין למקוה הוא היה פסול, ועכשיו הוא נכשר.

ג' בדעת רש"י (חולין פד.) הוכיח פרי דעה (שם) דס"ל שגם אם מיעוטו מי פירות פסול מדאו', מדפירש דהא דקאמר דממעטים שאר משקין זוחלין, מדכתיב מים, היינו שאם נתן י"ט סאין במקום מדרון והזחילן למקוה פסולים, מבואר דאף מיעוט מי פירות פוסלים את המקוה. הקרי"ס (מקואות פ"ז) כתב "ופיסול מקוה בשינוי מראה נראה דהוי דאוריתא דאע"ג דבמים איכא רוב לא בטיל דם ברובא כיון דמראית הכל דם" וכו', משמע שגם מיעוט מי פירות פוסל, אם השתנה מראה המקוה.

מבואר שלדעת רוב הראשונים פסול מי פירות הוא מדאו', ונחלקו הראשונים האם גם מיעוט מי פירות פוסלים את המקוה מדאו'. וצ"ב במאי פליגי. וי"ל בתרי אנפי:

ביאור פלוגתת הראשונים בדין ביטול מיעוט

א' בדין מים שאובין נחלקו הראשונים האם מיעוט מים שאובין אינו פוסל מדאו', כיון שהוא בטל ברוב, כדכתבו הר"ש (פ"ב מ"ג) הר"ן (שבועות ה. בדה"ר) ורבו של הרי"ד (שו"ת סי' סב ד"ה עוד כתב אדוני ותימה), א"ד כיון שצריך שיהא "שיעור" של מ' סאה, לא מהני ביטול ברוב להשלים לשיעור, ולכן גם מיעוט מים שאובין פוסלים מדאו', כדכתב הרי"ד (שם ד"ה אדוני הרב אני), וכ"כ ישוע"י (רא-כב) וזכ"י (סי' נו ד"ה ונראה וח"ב סי' כז ד"ה אמנם נראה דבאמת) דכל דבעי שיעור ל"ש שיוכשר ברוב, וע"כ ל"ש שמיעוט מים שאובין יתבטל ברוב. [בדעת שאר הראשונים הנ"ל לכאורה מוכח שגם בדבר שיש לו שיעור מהני ביטול ברוב להשלים לשיעור, כדכתב הלכות קטנות (ח"ב סי' נג)].

לפ"ז תתפרש פלוגתת הראשונים בדין מיעוט מי פירות, דפליגי האם מיעוט שהתבטל ברוב יכול להצטרף להשלים שיעור, ולכן מיעוט מי פירות מועיל להשלים לשיעור מ' סאה, כיון שהוא התבטל ברוב המים, א"ד מיעוט שהתבטל ברוב אינו יכול להצטרף לשיעור, וע"כ מיעוט מי פירות פוסלים את המקוה מדאו'.

ב' יש לדון האם מי פירות יש להם שם של מי מקוה פסולים, א"ד לית להו כלל שם של מי מקוה. בדברי האו"ז (סי' שלה) משמע כצד א', מדכתב בשם ר"ת שחילק בין מי פירות שאינם נטהרים בנטל סאה ונתן סאה, טפי מרובו, לבין מים שאובים, "התם וכו' במי פירות שאינם כשרים לטבילה כלל וכו' אבל שאר משקין וכו' פעמים מעלין ופעמים אין מעלין אבל מים הראוים וכשרים לטבילה אלא שנפסלו מחמת שנשאבו מהנהר וכו' קמא קמא נטהר ונכשר בהשקה". מבואר שישנו חילוק בין מים שאובין, שהם מים ראויים שנפסלו, לבין מי פירות שאינם כשרים כלל. לפי מה שנתבאר י"ל שכוונתו שאין להם שם מים כלל. וכ"כ שיעורי ר' שמואל (מכות ד. אות קצ) [בפי' א'] ואגרו"מ (יו"ד ח"א קכ-א ד"ה והנה).

יש לתלות בפלוגתת הראשונים (באות א) בטעם החסרון במי פירות, האם החסרון במי פירות הוא שאין להם שם מים, או שאינם נעשים בידי שמים. לצד א' אין למי פירות שם של מים כלל, ודמי למקוה שאין בו שיעור מ' סאה, כדדימה הברכ"ש (יבמות רי"ס כא), משא"כ לצד ב' יש למי פירות שם מים, אלא שהם פסולים, משום שנעשים בידי שמים, ודמי למים שאובין, דהוי דין פסול, כדכתב הברכ"ש (שם) בצד ב'.

לפ"ז תתפרש פלוגתת הראשונים דפליגי האם מי פירות יש להם שם מים, ולכן מיעוט מי פירות יכול להתבטל ברוב מים, דדין ביטול ברוב מועיל לסלק את הפסול, וממילא הדר דינא שיש למי פירות דין מים, א"ד מי פירות אין להם שם מים, ואין בכח הרוב לחדש שם מים למיעוט.

סימן כט

בענין פסול שינוי מראה

משנה ג'

א) מתני': "נפל לתוכו יין ומוחל ושנו את מראיו פסול" וכו'. מבואר שמקוה שנפל לתוכו יין וכדו' ונשתנה מראהו, פסול.

דין שינוי מראה שלא מחמת משקה - פלו' הראשונים

הראשונים [והאחרונים] נחלקו מהם הדברים הפוסלים מדין שינוי מראה, הרמב"ם (מקואות ז-יב) כתב "לא אמרו אלא שנשתנה מחמת משקה אחר", ודקדקו המשנ"א וגלות עליות (פסקא א אות א) דדוקא משקה פוסל. [וכן דקדק המשנ"א בדברי הראב"ד (שעה"מ ב-ז). ראייתו צ"ע, כדלהלן]. וכן דקדק המשנ"א מהא דנקט "יין ומוחל", ול"ק דיו וכו' כדקאמר במתני' דידים (א-ג), משום דבעינן שיהא 'משקה' כדי שיפסול, ולכן דיו וכדו' אינם פוסלים, כיון שאינם משקה.

מאידך הראב"ד (שם מהדו"ק) וס' האשכול (סי' נה) כתבו שאוכלים וסממנים אינם פוסלים, אם "נמוחו", [ובמהדו"ב כתב הראב"ד "שאין בהם מגוף הדבר"], מבואר שאם לא נמוחו, אלא היה בהם מגוף הדבר, היו פוסלים, כדהוכיחו גלות עליות ולבנון נטע (ס"ק עג), כדכתב דרכ"ת (שם-קכט). [והא דנקט התנא יין, יישב גלות עליות (פסקא ג אות א) דכיון שעיקר הגזירה היתה מחשש יין ומוחל שהם מז' משקים, נקט להו].

הרשב"א (שעה"מ ט) כתב "אם הדיח במקוה סלי זתים וענבים ושנו את מראיו לא פסלוהו וכו' לפי שאין במה ששנו את מראיו מגוף המשנה את מראיו ממש אלא חזיתא בעלמא" וכו', מבואר שאם היה מגוף המשנה היה פוסל את המקוה, למרות שגוף המשנה אינו משקה, אלא זיתים וענבים, כדהוכיחו גלות עליות ומשנ"א. [אמנם המשנ"א דחק ופירש בדברי הרשב"א כדעה א', ע"ש]. וכ"כ המשנ"ב (קס-ד) שצבע פוסל את המקוה.

וכן יש להוכיח מהא דכתבו הראשונים [ר"ש רשב"א (שעה"מ ט) רא"ש ס' האשכול (שם) ורע"ב] שמי צבע לא פוסלים כיון דלית ביה ממשא, לכאורה מוכח שא"צ משקה.

שמעתי לדחות שהנידון הוא שהמים ששרה בהם את הסמנין יפסלו את המקוה, ולמים יש שם משקה. אך בדברי הרשב"א מבואר שהנידון הוא שהסמנין יפסלו, ולא מי הצבע. יתכן לדחות עפ"ד גלות עליות (אות ב) שפירש בדעת ר"מ דס"ל שמי צבעים דמי למי משקים, לפ"ד י"ל דאף ר' יוסי מודה בהא, וע"כ הוצרכו הראשונים לפרש טעם אחר.

מבואר שהראשונים נחלקו האם פסול שינוי מראה נאמר דוקא כשנפל "משקה" למקוה, א"ד כל דבר שנפל למקוה ושינה את מראהו, פוסל. וצ"ב במאי פליגי.

מקור הנידון - גמ' בשבת

האחרונים הנ"ל הביאו מקור לנידון זה מהגמ' בשבת (קמד:) דקאמר שמי תרדין פוסלים את המקוה "כיון דאחשבינהו הו"ל משקה", וכן אמר אביי, ומבואר דאם ל"ה משקה אינם פוסלים. אולם ר"פ ורבא אמרי משום דהוי דבר שאין עושין ממנו מקוה לכתחילה וכל דבר שאינן עושין ממנו מקוה לכתחילה פוסל את המקוה בשינוי מראה, מבואר שא"צ שיהא משקה. גלות עליות (שם) כתב דקי"ל כרבא לגבי אביי, וע"כ מוכח שא"צ שיהא משקה. וכן הוכיח דברי מלכיאל (ח"א סי' נו וח"ד סי' עו ד"ה ולכאורה קשה). אולם המשנ"א הוכיח מדעת אביי כשיטתו. וצ"ע. לבנון נטע (שם) כתב שסמנים פוסלים בשינוי מראה, כיון דמיחזי כמי פירות. מבואר דמעיקר הדין לכו"ע ליכא פסול שינוי מראה בדבר שאינו משקה, אלא דפליגי האם דיו וכדו' פוסל, משום דמיחזי כמי פירות. ועי' חיבור לטהרה (ב-לג ד"ה ובזה) שפירש בתרי אנפי את פלוגתת אביי ורבא. ועי' במה שפירש הזכ"י (סי' נח).

ביאור פלוגתת הראשונים

ב) והנה מקור הדין יליף בתו"כ (ט-יד) מדכתיב "מקוה מים ולא מקוה כל משקין פרט לשנפל לתוכן מי כבשים ומי צבעים ושינו מראיו", והובא בס' האשכול (סי' נה) וראב"ד (שעה"מ ב-י), [ע"ש]. לכאורה משמע דהוי פסול דאו'.

וכן מבואר בדברי הרשב"א הריטב"א והנמו"י (יבמות פב:) [בשם הרמב"ן] שכתבו שמי פירות כל זמן שלא שינו מראיהם כשרים מדאו', משמע שאם שינו מראיהם פסולים מדאו', כדהוכיח חיבור לטהרה (ב-לב ד"ה מי). וכ"מ בשיטמ"ק (זבחים כב:) שכתב "גלי קרא" דאם נשתנה מראית המקוה פסול.

וכ"כ הקרי"ס (מקואות פ"ז) "ופיסול מקוה בשינוי מראה נראה דהוי דאוריתא דאע"ג דבמים איכא רוב לא בטיל דם ברובא כיון דמראית הכל דם" וכו'. [חיבור לטהרה (ב-לב ד"ה מי ושם-לד) פירש בשם דברי חיים (ס"ק מ) שטעם פסול שינוי מראה הוא מדכתיב "מים", וכל שנשתנה יש לו שם לוואי, וע"כ לא הוי בכלל "מים". אך דברי חיים הקשה דא"כ מים סרוחים יפסלו, וע"כ פירש כפירוש דלהלן]. דברי חיים (שם) פירש "טעם הפסול בשינוי מראה הוא משום דהוי כמי פירות דממעטינן מקרא מים פרט למי פירות".

אולם הראב"ד (שם-ד וי שינויי מהדורות) כתב שהוא פסול דרבנן, וקרא אסמכתא, והוסיף לפרש (שם, והו' בב"י) "משום דמתחזי כמקוה של שאר משקין". [והתקשה האגרו"מ (יו"ד קכ-ח) למה ליכא פסול מדאו', משום דחזותא לא בטלה, עכ"פ היכא דליכא כי אם מ' סאה].

האבנ"ז (יו"ד רפא-ב) ובית יצחק (יו"ד ח"ב מב-ח) [בשם הרי"ש] כתבו שאם נשתנה מראהו למראה יין [וכדו'] ממש, פסול מה"ת, ואם נשתנה מראהו ממראה מים, ולא הגיע למראה יין, פסול מדרבנן.

דעת הראשונים הסוברים שגם שינוי מראה שלא ע"י משקה מבוארת היטב, בין לסוברים ששינוי מראה פוסל מדאו', כיון שהמשקים אינם בטלים, מפני שהם ניכרים ע"י החזותא, דטעם זה שייך גם בדבר שאינו משקה, ובין לסוברים ששינוי מראה פוסל מחמת גזירה שמא יטבול במקוה שכולו מי פירות, דגזירה זו שייכת גם בדבר שאינו משקה, שמא יבוא לטבול בו. והשתא צ"ב מהי סברת החולקים.

הזכ"י (סי' נח) פירש שפסול שינוי מראה הוא משום שיסוד טבילת המקוה הוא שיטבול בדבר שהוא טהור, והטובל במשקה הוא טובל בדבר שהוא מקבל טומאה, וכל שיש בו חזותא לא בטל, וע"כ פסולה הטבילה, משא"כ דבר שאינו משקה אינו מקבל טומאה, וע"כ אין הטבילה פסולה, ע"ש. ועי' במה שביאר שירי טהרה (ד"ה מעתה).

היה מקום לפרש בדעת הסוברים שפסול שינוי מראה הוא מדרבנן, דגדר הפסול של שינוי מראה הוא, ששם המים השתנה לשם הדבר המשנה אותו, דכדי שלא יבוא לטבול בדבר המשנה, תיקנו רבנן שבכה"ג שהשתנה מראהו פקע שם המים, וחל עליהם שם הדבר שהתערב בהם. לפ"ז י"ל שדבר שאינו משקה שמתערב עם המים אינו משנה את שם המים, משא"כ משקה שמעורב עם מים יש לו שם משקה מזוג, כדקאמר בגמ' (מכות ג:) לגבי יין, וכדכתב הגידו"ט (נחל כה) גם לגבי שאר משקין, ולכן הוא פסול. ברם לגבי שמן ל"ש הך טעמא, דהא בשמן ליכא מזיגה במים, וצ"ע על דברי הגידו"ט הנ"ל.

שו"ר שכ"כ ב' מהאחרונים: א' חיבור לטהרה (ב-לג ד"ה והנה) פירש שבנתערב משקה גם על המקוה יש שם חמרא מזיגא, משא"כ בנתערב מוחל אין על המקוה רק שם מים. והוסיף שבמקוה לא כתיב מים יתירא [כמו בכיור], וע"כ אין מקור למעט רק מי פירות, דשם חמרא מזיגא עלייהו.

ב' החזו"א (או"ח כב-ט) השיג על מש"כ המשנ"ב (או"ח קס-ד) שצבע שנפל למקוה פוסלו מדין שינוי מראה, וכתב החזו"א "אף אם נמוח כשר דהמראה לא מקרי ממש וגוף הנמוח נמי בטל שגם הוא נהפך למראה, ואם יש בו מן הגוש הוא כעפר המעורב, ולא נפסל מקוה אלא ביין ומי פירות דכיון דנהפך למראה של היין חמרא מזיגא מקרי, וכן במי פירות, אבל הכא מי צבע מקרי" וכו'. מבואר שהטעם שמקוה אינו נפסל אלא במשקה, הוא משום שכאשר המקוה נהפך למראה של היין חמרא מזיגא מקרי, וכן במי פירות. וצ"ע משמן, כנ"ל.

ויתכן שהחשש הוא שיטעו לחשוב שאפשר לטבול בכל המשקים, כמו מים, דאף מים הם א' משבעה משקין, אך אין חשש שיבואו לטבול בדבר שאינו משקה, דאין דמיון בינו למים, ולכן אינו פוסל את המקוה.

ואולי י"ל שמשקה סותר את שם המים, כיון שהוא מתייחס לאותו ענין, וע"כ אם נפל משקה למקוה, הוא משנה את שם המים לשם המשקה, משא"כ דיו אינו סתירה למים, כיון ששמו ומהותו של הדיו שונים לגמרי ממים, וע"כ אם נפל דיו למים, דמי לנפלו עצים למים, שאינם סותרים את שם המים. ואכתי צ"ע.

דבר שאין בו ממש

ג) מתני': "הדיח בו סלי זיתים וסלי ענבים ושנו את מראיו כשר ר' יוסי אומר מי הצבע פוסלין אותו בג' לוגין ואינם פוסלין אותו בשנוי מראה". בטעם הדבר שהדחת סלי זיתים וענבים או מי צבע אינם פוסלים את המקוה בשינוי מראה, פירשו הראשונים [ר"ש ראב"ד (שעה"מ ב-ז) ס' האשכול (סי' נה) רשב"א (תוה"ב ז-ז עמ' תקלה ו עה"מ ט) רא"ש רע"ב ומאירי] משום ששינוי מראה אינו פוסל אא"כ התערב בו דבר שיש בו ממש. וצ"ב מ"ט בעינן שיהא דבר שיש בו ממש.

והנה הבאנו שישנו נידון האם פסול שינוי מראה הוא מדאו', או מדרבנן, לסוברים ששינוי מראה פוסל מדאו', כיון שהמשקים אינם בטלים, מפני שהם ניכרים ע"י החזותא, א"ש דמה"ט בעינן שיהא דבר שיש בו ממש, כדי שאותו דבר יפסול, אבל כשאין במקוה דבר שיש בו ממש, כשר, כיון שעצם שינוי המראה אינו גורם לפסול, אלא המיעוט שנפל לתוך המקוה, פוסל, וכשאין בו ממש ליכא מיעוט שנפל למקוה.

לסוברים ששינוי מראה פוסל מדרבנן, פירש גלות עליות (אות א) דכיון שטעם הפסול הוא משום "דמתחזי כמקוה של שאר משקין", כדכתב הראב"ד (ב-ד בשינויי מהדורות, והו' בב"י), לכן צריך שיהא בו ממשות של משקה, אבל אם אין בו ממשות, ל"ש לגזור שמא יבואו לטבול בדבר שאין בו ממשות. וכ"מ במשנ"א (ד"ה ושנו) שכתב שאם יש בו מגוף המשקה המשנה ה"ז כמקוה של שאר משקין, אבל אם אין מגוף המשנה ה"ז כנשתנה מחמת עצמו.

החזו"א (קמא ח-ח) ביאר שאם נפל ממשו של משקה חשוב לבטל שם מים, אבל אם ליכא ממשות "לא חשובי לבטל שם מים". וכעי"ז פירש האגרו"מ (יו"ד ח"א קכ-ז) שגדר הפסול של מי פירות הוא ששם המקוה לא נקרא על שם המים, אלא על שם מי הפירות, ול"ש לקרוא את שם המקוה על שם דבר שאין בו ממש. לפ"ז א"ש גם לסוברים דהוא פסול דאו'.

מים שנשתנו מחמת האור - פלו' האחרונים

ד) והנה האחרונים נחלקו בדין מים שנשתנו בעצמותם, כגון ע"י עשן ואש, המשכנ"י (יו"ד סי' מו ד"ה ולבד) כתב שבכה"ג א"צ שיהא בהם ממש, כיון שהמים בעצמם השתנו, ול"ד למי צבע שהשינוי נובע מחמת התערובת, אך המים בעצמם לא השתנו, וע"כ בעינן שבדבר המעורב יהא ממש, [ולפ"ד יישב את קושית תוס' (סוטה טו:)], א"ד גם בכה"ג בעינן שיהא בהם ממש, כדכתבו הפת"ש (שם-יט) וחיבור לטהרה (ב-לג ד"ה אמנם וד"ה והנה), [וכדמשמע לכאורה בדברי תוס' הנ"ל]. וצ"ב במאי פליגי.

ויש לתלות בטעמים הנ"ל, לפי הטעם הא' אין סיבה לפסול, כיון שאין כאן מיעוט שיפסול. וכן לפי הטעם הב' אין טעם לפסול, דכיון שאין דבר שיש בו ממש, ל"ש לגזור שמא יבואו לטבול בדבר אחר, וכדכתב הפת"ש דבכה"ג לא מיתחזי כמקוה של שאר משקין. [ועי' ב"י (שם-כז) שכתב שהמקור לדברי הרמב"ם (סוף פ"ז) שמקוה שנשתנה מחמת עצמו כשר, הוא מק"ו ממי צבע. אך יתכן שכונתו למש"כ המשנ"א (ד"ה ושנו) שאם אין שם מגוף הדבר המשנה, לא דמי למקוה של שאר משקין, אלא ה"ז כנשתנה מחמת עצמו וכשר].

לפי הטעם הג' מבוארת שיטת המשכנ"י דדוקא בתערובת בעינן שיהא ממשות, כדי לשנות את שם המים, אבל כשהמים בעצמם השתנו פקע שמם מחמת שינוי מהותם, וע"כ א"צ שיהא בהם ממש.

פרק שמיני – ארץ ישראל

סימן ל

בענין קרצה שפתותיה

משנה ה'

ביאור דין קרצה שפתותיה - פלו' הראשונים

א) תנן "קפצה ידה קרצה שפתותיה כאילו לא טבלה", בביאור דין זה נחלקו הראשונים, ונשנו ג' שיטות: א' יש מהראשונים [תוס' (נדה סז. ד"ה פתחה) ר"ש [בפי' א'] וספה"ת (סי' קב)] שפירשו שהכונה לסגירה רגילה של הפה, המונעת כניסת מים לחלל הפה, והוי חסרון בבית הסתרים, דאינו ראוי לביאת מים.

ב' רוב הראשונים [ראב"ד (שעה"ט ב-ג) ר"ש [בפי' ב'] רשב"א (נדה שם) ראב"ן (סי' שכו) מאירי (שם סו: ד"ה לעולם) רא"ש (כאן) ורשב"ץ (שם סז.)] פירשו שהכונה לסגירה חזקה של השפתיים, הגורמת לכיסוי הבשר החיצון של השפתיים, והוי חסרון במקום הגלוי, ולא בבית הסתרים.

ג' יש מהראשונים [ר"י מלוניל (שבועות פ"ב) ור"י קרקושה (קובץ שיטות קמאי שם עמ' תתקנח) וכ"מ במאירי (כדלהלן)] שפירשו שהכונה לסגירה חזקה של השפתיים, המונעת כניסת מים לפה, והוי חסרון בבית הסתרים. וכ"מ בדברי החכמ"א (קיט-ב) שכתב "לא תעצים פיה ביותר עד שלא יהיה ראוי לביאת מים". וכ"מ בדברי תפארת צבי (קצח-כג) ומקו"ח (שם-קלז) שכתבו שאם קרצה לא מהני כיון שלא יכולים המים לבוא בתוכה. וכ"כ ערוה"ש (קצח-פו) את ב' הטעמים [דעה ב' וג']. וכן החמיר הלחו"ש, כדלהלן. [אמנם האגרו"מ (יו"ד ח"א צח-א ד"ה וא"כ וקב-ב) תמה על ערוה"ש, דהר"ש הראב"ד והרא"ש הנ"ל לא פירשו כדבריו].

לפ"ז כתב תפארת צבי [הו' בדרכי תשובה (שם-קכט)] שצריכה לפתוח פיה קצת, מחשש שתסגרנו בחוזקה, ולא יהא ראוי לביאת מים, [משא"כ לדרך ב' מסתבר שאין לחשוש שמא תקרוץ עד כדי כך שתכסה את המקום הגלוי]. אך שי' שבט הלוי (קצח-לח-א) חלק.

[וז"ל הר"י מלוניל (שבועות פ"ב) "סתימת הפה כי אורחא שרי דכיון דלא עביד בחוזק ראוין המים להכנס לתוך הפה", [יתכן שהכונה שע"י לחץ ראוים המים להכנס, או לאחר זמן. וכן משמע בדברי המאירי (סו: ד"ה לעולם) שכתב "אלא שתעמידם סתומות כדרכן שיהו ראויות לביאת מים", דסגירת הפה כדרכו אינה מעכבת בעד המים מלהכנס, וע"כ הוי ראוי לביאת מים].

לפ"ד החסרון בקרצה שפתותיה הוא שהמים אינם ראוים להכנס לפה, ול"ה ראוי לביאת מים. ברם הר"י מלוניל הוסיף וכתב "דהא קרצה שפתותיה דמהדק להו קאמר ומשום חתוך השפתים הנראה שהוא מסתתר בקריצתה", וכ"כ המאירי (שם) ור"י קרקושה (שם). ויש לעיין אמאי הוצרכו לפרש שהמקום הגלוי מסתתר, והא סגי בהא שהפה אינו ראוי לביאת מים.

וי"ל עפ"ד גלות עליות (ח-ה-ב) שכתב שמזה שהמשנה כללה קרצה שפתותיה עם נתנה שערה בפיה וקפצה ידה, מוכח שישנו חסרון בטבילת המקומות הגלויים. והוסיף להוכיח מהא דקס"ד בגמ' (סו:) שא"צ שבית הסתרים יהא ראוי לביאת מים, מוכח שאפשר לפרש את המשנה לגבי המקום הגלוי.

דין קרצה שיניה

ב) נפק"מ בין ג' השיטות הנ"ל, בדין קרצה שיניה, באופן המונע כניסת מים, לפי הדעה הא' והג' ל"ה טבילה, כיון דבעינן שהפה יהיה ראוי לביאת מים. לפי הדעה הב' הוי טבילה, כיון שלא גרמה שהמקום הגלוי יהא נסתר, ועצם סגירת השינים אינה מעכבת, כשם שסגירת הפה אינה מעכבת.

בדין זה נחלקו הפוסקים, הפת"ש (שם-יז) הביא בשם חמודי דניאל שכתב שאם קרצה שיניה לא הוי חציצה. אולם הלחו"ש (שם-ל) כתב שיש לחוש דהוי חציצה, ואף דקי"ל שא"צ לפתוח את פיה, י"ל דבדיבוק בינוני ראוי לביאת מים, משא"כ בדיבוק חזק לא מיקרי ראוי לביאת מים. מבואר שהלחו"ש חשש [מדנפשיה] לדעה ג'.

הטעם שא"צ לפתוח את הפה - ביאור הר"ש

ג) מבואר שהראשונים נחלקו האם סגירת פה המונעת כניסת מים פוסלת את הטבילה, כיון שהפה אינו ראוי לביאת מים, וצ"ב מהי סברת רוב הראשונים שנקטו שסגירת פה אינה פוסלת את הטבילה, למרות שהיא מונעת את כניסת המים.

הר"ש (שם י-ח) הקשה על הפירוש הא' מהא דתני בתוספתא (שם ו-ד) דבית הסתרים דפנויה אינו חוצץ, משום דלא קפדי אחציצה בבית הסתרים, וא"כ אמאי קאמר שאם קרצה שפתותיה הוי חציצה, והא הוי מיעוט שאינו מקפיד. מבואר בדברי הר"ש שהטעם שא"צ לפתוח את הפה בשעת הטבילה הוא משום דלא קפדי אחציצה בבית הסתרים. [בביאו"ד עי' בסוף הסימן].

ברם האגרו"מ (יו"ד ח"א קב-א) כתב שצריך לדחוק שאין זו כונת הר"ש, [מחמת הקושיא שהובאה בסוף הסימן], ע"ש במה שפירשו. וכן מבואר בדברי האחרונים דלהלן שלא הביאו את פירוש הר"ש. וצ"ע. ויתכן שאין כונת הר"ש לומר שזהו הטעם היחידי, אלא כונתו להכריח כדבריו מחמת הך טעמא, ולעולם ישנו טעם נוסף. וצ"ע.

ביאו"ד הסד"ט

ד) ברם בדברי האחרונים מבואר [לכאורה] שפירשו בדעת הר"ש[[9]](#footnote-10) שישנו טעם אחר למה א"צ לפתוח את הפה: זכרון יוסף (יו"ד סי' י) כתב שקרצה שפתותיה או קפצה ידה הוי פסול מדאו', משום של"ש לומר ששפתותיה וידיה מיחשבי כגופה ובשרה, [והיינו שאינם בטלים לגופה], וע"כ הוי פסול מדאו', והוסיף לבאר דאין טעם הפסול מדין חציצה, אלא משום שאין המים ראוין לבוא לתוכן, וזהו פסול מדאו'.

וכ"כ צ"צ (יו"ד סי' קס) גלות עליות (ח-ה-ד) ונחל אשכול (הל' מקואות סו"ס סא). צ"צ וגלות עליות הוסיפו לדקדק כדבריהם מל' מתני' דתני "כאילו לא טבלה", משמע דהוי חסרון מה"ת בעצם הטבילה.

הסד"ט (קצח-כג ד"ה ומדי) תמה על הזכרו"י שדבריו שייכים לפי מה שפירשו מקצת מהראשונים שצריך לפתוח את הפה, כנ"ל, אבל לפי מה שפירשו רוב הראשונים [וכ"פ השו"ע (קצח-לח)] שא"צ לפתוח את הפה, כנ"ל, מוכח ד"הא דאמרינן דביה"ס בעינן ראוי לביאת מים ע"כ לענין חציצה איתמר שלא יהא שם דבר החוצץ", וע"כ ל"ש לפרש כדבריו.

וצ"ב אמאי כתב הסד"ט שלפי פירוש רוב הראשונים בהכרח הצורך שיהא ראוי לביאת מים הוא משום חציצה, ולא משום שמדאו' בעינן שהמים יהיו ראויים לבוא לתוכם. וכבר התקשה בדבר גלות עליות (ח-ה-ב), וכתב שהסד"ט דחה דבריו בקש.

[אמנם מהא דנימק הר"ש שהטעם שא"צ לפתוח את הפה הוא משום דהוי מיעוט שאינו מקפיד, ולכן ל"ה חציצה, מוכח שאין חסרון שהפה לא ראוי לביאת מים, אלא רק משום חציצה, וע"כ שייך הטעם שאינו מקפיד. אך הסד"ט לא הביא את טעמו של הר"ש, ומוכח שהקשה מעצם דינו]. וי"ל בתלת אנפי:

א' כוונת הסד"ט להקשות שלדעת הסוברים שהחסרון בקרצה שפתותיה הוא שהמקום הגלוי מתכסה, א"כ אין זה בית הסתרים, [וא"א ליישב שמשכחת לה בכה"ג שיהא חסרון מדאו' בבית הסתרים, הואיל ואין זה חסרון בבית הסתרים], וע"כ הדרא קושיא היאך דרשינן שצריך שבית הסתרים יהא ראוי לביאת מים, והא אינו אלא מיעוט, ואינו מעכב מדאו'. בני החבורה.

ב' הסד"ט נקט שהטעם שא"צ לפתוח את הפה הוא משום שגם פה סגור חשיב ראוי לביאת מים, הואיל ואפשר לפותחו, וכדכתב האבנ"ז (סי' רסב) לגבי הנחת אצבע באוזן, דחשיב ראוי לביאת מים, כיון שאפשר להסיר את האצבע.

ואכתי צ"ב מ"ש מעצם בין שיניה דהוי חציצה, למרות שביכולתה להוציא את העצם, כשם שביכולתה לפתוח את הפה. וי"ל בג' נוסחאות:

א' פה עומד לפתוח ולסגור, ולכן פה סגור ל"ח שאינו ראוי לביאת מים, כיון שהוא ראוי להפתח, ופתיחה היא פעולה רגילה של הפה, ול"ד להוצאת עצם שאינה פעולה רגילה.

ב' פתיחת פה אינה מוגדרת כפעולה, כיון שהיא מעשה הנעשה ללא מאמץ וטרחה, ול"ד להוצאת עצם שנחשבת לפעולה, כיון שאינה מעשה טבעי, אלא הוא מעשה הדורש מאמץ וטרחה.

ג' סגירת הפה נעשית ע"י החלטת האדם, וכל רגע ורגע האדם מחליט האם להשאירו סגור או לפותחו, ואינו מצב קבוע, ולכן אין סגירת הפה נחשבת למצב של חציצה, כיון שביכולתו למנוע את קיום המצב, ול"ד לעצם בין השיניים שא"צ בדעת האדם כדי שתשאר שם, אלא היא נמצאת במצב קבוע, ורק האדם יכול לשנות את המצב, וע"כ היא חוצצת.

והשתא מבוארים דברי הסד"ט דל"ש לומר שקפצה ידה וכדו' הוי חסרון בטבילה משום שאינו ראוי לביאת מים, דהא מבואר בדברי הראשונים דבכה"ג שביכולתה לפתוח את הפה או היד, חשיב ראוי לביאת מים. ולא משכחת לה שבית הסתרים לא יהא ראוי לביאת מים, אא"כ יש שם דבר החוצץ, הבטל לגופה. [ועי' להלן ביאור ג']. שו"ר שהאחרונים פירשו ב' דרכים אחרות מ"ט סגירת הפה אינה פוסלת את הטבילה:

הטעם שא"צ לפתוח את הפה - ביאורי האחרונים

א' לחו"ש (קצח-כא) כתב דהא דאמרינן דבית הסתרים צריך שיהא ראוי לביאת מים, "זהו רק לאפוקי חציצה במקום אחר, דהיינו שלא יהא דבר אחר חוצץ שם, אבל בחציצת גופה בעצמו לא איכפת לן ולכן א"צ לפתוח דלתות ביה"ס", מבואר שבבית הסתרים לא נאמר שצריך שיהא ראוי בפועל לביאת מים, אלא נאמר שלא יהא שם דבר אחר החוצץ, ולכן אם סגרה את פיה הוי טבילה, כיון שאין כאן חציצה ע"י דבר אחר שאינו חלק מגופה.

וכן מבואר בדברי התוי"ט (מקואות ח-ה) שכתב "לא בעינן שתפתח פיה וכו' ודבעינן ראוי לביאת מים היינו שלא יהא בו דבר חוצץ כמו עצם בין שיניה", מבואר שהטעם שאצ" לפתוח את פיה, כיון שא"צ שיהא הפה ראוי לביאת מים, אלא בעינן שלא יהא בו דבר חוצץ.

לפ"ד תתפרש פלוגתת הראשונים דפליגי בגדר הדין שבית הסתרים צריך שיהא ראוי לביאת מים, האם הכונה לאפוקי שלא יהא דבר אחר החוצץ, או שהכונה שצריך שיהא ראוי בפועל לביאת מים.

ב' אגרו"מ (יו"ד ח"א צח-א ד"ה ולכן הנכון) פירש בדעת הר"ש שהטעם שסגירת הפה כדרכו ל"ה חציצה, משום שבבית הסתרים בעינן ש"המקום" יהא ראוי לביאת מים, ולכן דבר הדבוק לבית הסתרים חוצץ, אבל דבר שאינו דבוק לבית הסתרים אינו חוצץ, כיון שהמקום מצד עצמו ראוי לביאת מים, וע"כ אם קרצה שפתותיה הוי טבילה, כיון שסגירת הפה היא דבר חיצוני המעכב את כניסת המים, אך אין חסרון בעצם המקום, הואיל ואין כאן דבר הדבוק לפה, [ע"ש שדקדק כן מהא דכתב הר"ש "מקום" בית הסתרים].

לפ"ד תתפרש פלוגתת הראשונים דפליגי האם צריך שהמקום של בית הסתרים יהא ראוי לביאת מים, א"ד צריך שבית הסתרים יהא ראוי לביאת מים.

לפ"ד הלחו"ש והאגרו"מ מבוארת טענת הסד"ט הנ"ל, שלפירוש הר"ש הב' ל"ש לומר שקרצה שפתותיה ל"ה טבילה משום שאינו ראוי לביאת מים, דהא ליכא "חציצה" [לדעת הלחו"ש], וליכא חסרון במקום, דהמקום עצמו ראוי לביאת מים [לדעת האגרו"מ].

ביאור החילוק בין עצימת עינים לסגירת הפה

ה) הבאנו שהראשונים נחלקו בביאור דינא דמתני' "קפצה ידה קרצה שפתותיה כאילו לא טבלה", האם הכונה שסגרה שפתותיה ביותר, כדין סגירת העין, או שהכונה שסגרה שפתותיה כדרכה. וצ"ב מהו החילוק בין סגירת השפתים שלדעת מקצת מהראשונים ל"ה טבילה, למרות שלא סגרה בחוזקה, לבין עצימת עינים רגילה, דל"ה חציצה, כמבואר מהא דקאמר בגמ' (נדה שם) "א"ר יוחנן פתחה עיניה ביותר או עצמה עיניה ביותר לא עלתה לה טבילה", מבואר שאם לא עצמה ביותר ל"ה חציצה. ואף בעצמה עיניים ביותר נקטו הרבה ראשונים (הו' בחלק הציונים) שלמסקנא ל"ה חציצה המעכבת את הטבילה לענין בעלה, אלא רק לטהרות.

וי"ל עפ"ד הרמב"ן הרשב"א (בחי' ותוה"ב ב"ז ש"ז) חי' הר"א והר"ן שפירשו ב"פ מהו הטעם שלגבי סגירת העין ישנה גירסא בגמ' שרק לטהרות החמירו, ואילו קרצה שפתותיה הוי חציצה גם לבעלה:

א' בעצמה עיניה [ביותר] לא מהדקי קמטין כולי האי שיהיו מעכבים מלבוא בהם מים, ול"ד לקרצה שפתותיה שאין מים יכולים לבוא.

ב' בעצמה עיניה קמטים בעלמא הוא דעבדה במקום שדרכן בכך. יש להוסיף את מש"כ הר"ן (נדה שם) בדעת הרי"ף "דדרך גדילתה הואי, לפי שאין אדם נמנע מלפתוח ולעצום עיניו" [ואפילו כשסגרה ביותר, צ"ל דלא חשיב פעולה אחרת, אלא הוי בכלל עצימת עיניים].

ואכתי צ"ב דאף קרצה שפתותיה דרך גדילתה הואי, דאין אדם נמנע מלסגור את פיו, ודרכה בכך.

וי"ל דשיעור הטבילה צריך להיות כדרך שהאדם נמצא במים, ולכן עין סגורה כדרכה אינה חוצצת, הואיל ודרך העין להסגר מאליה במים, משא"כ בשפתיים, אין דרך השפתיים להסגר מאליהם, אלא צריך שהאדם יחליט לסוגרם, וע"כ סגירת השפתיים הוי חציצה, דאין הימצאות במים גורמת לסגירת העין.

הר"ש (סוף מקואות) הקשה על הפירוש הא' הסובר שסגירת השפתיים הוי חציצה, מהא דקאמר בגמ' שמיעוט שאינו מקפיד אינו חוצץ, וע"כ פירש כפי' ב' שסגרה שפתותיה ביותר, דבכה"ג גם החלק החיצון של השפתיים מתכסה, והוי חציצה בדבר הגלוי, ולא בבית הסתרים.

ויש להעיר מהא דכתבו הראשונים (הו' במס' נדה סי' קכ-א) שא"צ שיקפיד בשעת טבילה, אלא גם אם מקפיד בשעת רחיצה או לישה חשיב מקפיד, וא"כ ה"נ בכה"ג שקרצה שפתיה הוי מיעוט המקפיד, כיון שאדם מקפיד ששפתיו לא יהיו סגורות בשעת אכילה ושיחה. [עוד יש להעיר דבכה"ג לכאורה ל"ש לומר דבטל לגופיה, דאין זה דבר זר שיכול להתבטל לגופו, אלא זהו שפתיו, ואין שפתיו בטלות לגופו, כדטען הזכרו"י, הובא בסד"ט (קצח-כג)]. ובזה מיושבת קושית הר"ש על הפירוש הא', ושיטת הר"ש צ"ע.

וכבר התקשו בדבר בגדי ישע (כג-יא) ואגרו"מ (יו"ד ח"א צח-א ד"ה וא"כ קב-א ד"ה ומש"כ וקב-ג), וכתב האגרו"מ שצריך לדחוק בר"ש שאין זו כוונתו, ע"ש. בגדי ישע תירץ שבכה"ג מין במינו אינו חוצץ, ע"ש.

ויתכן לבאר דכיון שדרך הפה להיות פתוח וסגור, לכן דינו תלוי בשעת הטבילה, ולכן אין הגדרה אחת לפעולה זו, דהיא משתנית כל הזמן, וע"כ דינה תלוי כפי שעת הטבילה, ול"ד לשאר האברים שאין דרכם וטיבעם להיות פתוחים וסגורים, וע"כ יש להם הגדרה אחת, ולכן דינם לא נקבע לפי שעת הטבילה, אלא לפי מצבם הכללי. ודוק. וצ"ע.

פרק עשירי - כל ידות

סימן לא

בענין בית הסתרים בכלים

משנה א' וב'

א) תנן (י-א) "צלוחית שפיה שוקע אינה טהורה עד שינקבנה מצדה, קלמרין הדיוטות אינה טהורה עד שינקבנה מצדה", מבואר שכלי שצדדי דופנו העליונה כפופים לתוכו, טעון טבילה, וכיון שהאויר מונע מהמים לחדור, צריך לנקבו.

יש לעיין אמאי צריך לטבול את המקום שמאחורי הדפנות, והא לכאורה אינו אלא בית הסתרים, כיון שאינו גלוי, ובכלי אין חציצה בבית הסתרים, לדעת הראשונים דלהלן (בסי' הבא). וכבר התקשה בדבר המשנ"א (ד"ה עד), והניח בקושיא.

עוד תנן (שם-ב) "הכר והכסת של עור הרי אלו צריכין שיבואו בהם המים", [כיון שדרך לפותחו להוציא את המוכין, כדכתבו הר"ש והרא"ש, והיינו כדי לכבס, כדכתב התוי"ט], מבואר שלמרות שהכר סתום צריך שיבואו בו מים, ומשמע שצריך שיבואו בו מים בפועל, כל' מתני' "צריכים שיבואו בהם המים", לאפוקי ביה"ס דתני (סוף פ"ז) שא"צ שיבואו בהם המים.

וכן מוכח ממש"כ התפא"י בסיפא, דתנן "כסת עגולה וכו' א"צ שיבואו בהם המים", ופירש התפא"י "דאין דרך לפותחן והו"ל ביהס"ת", מבואר שברישא ל"ה בית הסתרים. [אמנם בדברי הרמב"ם בפיה"מ לכאו' ל"מ כן, מדכתב שכסת עגולה למרות שיש לה חלל, כיון שלא נעשה להכניס ולהוציא, דינה כגוף אטום בלי חלל, משמע שהחלל נחשב כמי שאינו, והיינו כמקום בלוע]. וצ"ב אמאי לא חשיב בית הסתרים.

וביותר יש לעיין מ"ש מפה דחשיב בית הסתרים, כדאי' בגמ' בנדה (סו:), למרות שדרך לפותחו ע"מ לאכול או לדבר, טפי מאשר דרך לפתוח את הכר ע"מ להוציא את המוכין, ולכבסם.

אמנם בתוספתא (סוף פ"ז) פליגי בהא, וז"ל "צלוחית ששפתה שפעת לאחוריה [שפתה איננה זקופה אך יורדת וסרוחה קצת לאחורי הכלי כלומר על גב הכלי – חזו"י] מורידה דרך פיה והופכה ומטבילה ומעלה אותה דרך שוליה דברי ר"ע, ריב"נ אומר מטביל כדרכו ואינו חושש מפני שהיא כבית הסתרים, צלוחית שאוגנה חוזרת לתוכה ר"י אומר משום ריב"נ מטביל כדרכו ואינו חושש מפני שהוא כבית הסתרים". מבואר דלדעת ריב"נ כלי ששפתו כפופה א"צ שיהא ראוי לביאת מים, ואין חציצה פוסלת בו, מפני שהוא כבית הסתרים, והיינו משום שאין חציצה בבית הסתרים של כלי פוסלת, וכדפירשו חס"ד (סוף פ"ו) וחזו"י.

וצ"ב מהי סברת ר"ע דפליג. ובשלמא לפ"ד הראשונים שנקטו שחציצה פוסלת גם בבית הסתרים של כלי, א"ש די"ל דר"ע פליג בהא גופא, וכדפירש חס"ד (שם) בתחיל"ד, אך לסוברים שחציצה אינה פוסלת בבית הסתרים, למרות שקי"ל כר"ע, א"א לפרש כן, כדטען החס"ד, וכ"כ הב"י (קצח-מג) דר"ע ס"ל שא"צ שביה"ס יהא ראוי לביאת מים, וא"כ צ"ב מהי סברת ר"ע.

היה מקום לפרש שהחסרון באויר המונע כניסת מים, אינו משום דהוי חציצה, ואין המקום ראוי לביאת מים, אלא משום שחסר בעצם הטבילה, כדין שערה היוצאת מחוץ למים, כיון שהאויר חולק שם לעצמו, [ול"ד לדבר החוצץ שהוא מונח על האדם, ואף דומה לו במקצת, וע"כ הוא בטל אליו, משא"כ אויר שאינו מונח על גוף האדם, ואף שונה ממנו לגמרי], וע"כ הכלי שעומד כנגד האויר אינו נחשב כנמצא בתוך המים, אלא כנמצא בתוך האויר.

[ויש להקשות מהא דכתב הגלות עליות (ח-ה-ב) שמש"כ תוס' שצריך לפתוח את הפה, היינו כשיש הבל בפה המונע את כניסת המים, ולכן אין זה אלא ראוי לביאת מים, מוכח שגם כשיש אויר ליכא חסרון בטבילה. וי"ל דשאני התם שהאויר נמצא בתוך החלל הפה, וע"כ האויר בטל לאדם].

ברם הראב"ד (בעה"נ שעה"מ ה-ג) כתב "וכן הכלי שהוא צר מפיו ורחב באמצע צריך שיטנו על צדו מפני הרוח, וכ"ש כשהוא רחב משוליו שהוא קשה לשקעו והוי חציצה", מבואר שהחסרון בכלי שיש בו רוח הוא דהוי "חציצה". וכ"פ חס"ד (שם) שר"ע וריב"נ פליגי האם המקומות הנ"ל חשיבי בית הסתרים. וכן נקט המשנ"א, וע"כ התקשה אמאי יש חסרון בהא דאינו ראוי לביאת מים, והא בבית הסתרים של כלי א"צ שיהא ראוי לביאת מים, כנ"ל.

ביאור החילוק בין אדם לכלי

ב) וי"ל דחלוק גדר בית הסתרים שנאמר באדם מבית הסתרים של כלים, דלגבי אדם קאמר בגמ' (סז.) ששיעורו כדין נגעים, דכל מראה עיני הכהן חשיב גלוי, ומה שנסתר ממראה עיני הכהן חשיב בית הסתרים, אבל לגבי כלים כל מה שעומד להכנסה והוצאה לא מיקרי בית הסתרים, למרות שהוא נסתר מעיני הכהן.

והביאור הוא דכלי עומד לשימוש, וזוהי מהותו ועניינו, ולכן כל מקום שעומד להכנסה והוצאה נחשב למקום גלוי, ורק מקום שאינו עומד להכנסה והוצאה נחשב לבית הסתרים, משא"כ אדם אינו עומד לשימוש מסוים, אלא יש לו מהות של אדם, ולכן גם מקום שעומד להכנסה והוצאה כמו פה, אינו נחשב למקום גלוי. וי"ל שדבר זה נכלל בהא דתני "זה הכלל כל שאין דרכו להכניס ולהוציא טובלין סתומין", ואין זה רק ענין שבכה"ג אינו מקפיד, אלא בכה"ג הוי בית הסתרים.

בנוסח אחר י"ל דלאדם יש צורה מהותית, וכיון שצורת האדם היא שהפה הוא מקום סתר, מיקרי בית הסתרים, משא"כ כלי אין לו צורה מהותית, אלא צורתו תלויה ברצון היוצר, ותלוי באופן שימושו, ולכן גם מקום סתר אינו צורתו המהותית, אלא שאם הוא תמיד סגור, כיון שזוהי צורתו הקבועה מיקרי בית הסתרים, אבל אם דרך לפותחו לפעמים, ל"ח בית הסתרים. שמעתי.

לפ"ז א"ש דחלוק דין פה מדין כר, דאצל האדם נקבע שם ביה"ס לפי צורת האדם, וכיון שפה הוא מקום פנימי באדם, ואינו גלוי תמיד, חשיב בית הסתרים, משא"כ בכלים שם ביה"ס נקבע לפי שימושו, ולכן גם מקום פנימי, שאינו גלוי תמיד, נחשב מקום גלוי, אם האדם משתמש בו, ולכן כר חשיב מקום גלוי, כיון שדרך האדם לפתוח לפעמים את הכר, וכיון שביחס לשימוש האדם הוי מקום גלוי, לכן לא חשיב ביה"ס.

אמנם יש להעיר מסתימת דברי המפרשים, שלא פירשו יסוד זה, שישנו חילוק בין בית הסתרים של אדם לבין בית הסתרים של כלי. וצ"ע.

סימן לב

בענין ידות בכלים

משנה ה'

א) תנן "כל ידות הכלים שהם ארוכין ועתיד לקצוץ מטבילם עד מקום המדה ר"י אומר עד שיטביל את כולו", מבואר דלדעת רבנן א"צ להטביל את כל היד, משום דאמרינן כל העומד ליחתך כחתוך דמי, כדקאמר בגמ' בחולין (עב:). [להלכה נחלקו הראשונים, כדהבאנו בחלק הציונים]. יש לברר במאי פליג ר"י. בדברי הראשונים והאחרונים מבוארים ב' פירושים:

ביאור דעת ר"י – פלו' הראשונים

א' המרדכי (שבועות סי' תשנ) פירש "ובהא פליגי דר"מ סבר כל העומד ליחתך כחתוך דמי, כמו שסובר בשערו כל העומד ליגזז כגזוז דמי, ור"י פליג", משמע שר"י פליג בהא מילתא, וס"ל דלאו כחתוך דמי. וכ"פ גלות עליות ומשנ"א שר"י אזיל לשיטתיה באהלות (טו-ח) דס"ל שכל העומד ליחתך לאו כחתוך דמי.

וכן דקדק בגדי ישע (כג-כד) בלשון הגמ' בחולין (עב: עג.) דקאמר "כל העומד לחתוך כחתוך דמי כמאן כר"מ" וכו', משמע שר"י פליג וסבר דכל העומד ליחתך לאו כחתוך דמי.

ברם בתוספתא (ח-א) איתא "ר"י אומר צריך להטביל את כולו מפני החתך", [המרדכי (שם) גרס "מפני שהחתך אינו נגלה"]. וכבר הביא המאירי את לשון התוספתא, ופירש "ר"ל שחשש לומר להיות העתיד לקוץ חציצה למקום החתך". מבואר שר"י מודה שכל העומד ליחתך כחתוך דמי, אלא דס"ל שאם לא יטבול את כולו, נמצא שחלק היד העומד לקציצה מעכב את ביאת המים במקום החתך, והוי חציצה. וכעי"ז פירש זר זהב (תוספתא שם) שמקום החתך אינו מכוסה במים.

ביאור שיטת ר"י – לפ"ד המאירי

ב) נתבאר בתוספתא שלדעת ר"י צריך להטביל את כל הכלי, כיון שהיד הארוכה חוצצת במקום החתך, כדפירש המאירי. וצ"ב אמאי מהני לטבול את כל היד, והא אכתי קיים החסרון שיד שעומדת ליקצץ הוי חציצה במקום החתך, הואיל ומודה ר"י שכל העומד ליקצץ כקצוץ דמי.

אמנם המאירי בחולין (עג.) הקשה בשם גדולי המפרשים שמקום החציצה מיהא צריך לשקעה במים, דכיון שהיד אינה נמצאת במים, נמצא שמקום החתך אינו מכוסה במים. וכ"פ זר זהב הנ"ל בדעת ר"י, דאיכא חסרון בעצם הטבילה, דמקום החתך אינו מכוסה במים. לפ"ד א"ש דמה"ט מהני שיטביל את כל היד, כדי שמקום החתך יהא מכוסה במים, כיון שהחסרון אינו מדין חציצה, אלא משום שהמקום אינו טבול במים, וע"כ אם מכניס את כל היד ליכא חסרון בטבילה.

אך המאירי בסוגין נקט כרוב הראשונים שהקשו שהיד תהא "חציצה" במקום החתך, ולא התקשו שיש חסרון בעצם הטבילה, שמקום החתך אינו מכוסה במים. [בטעם הדבר עי' בחלק הציונים בביאורי האחרונים]. לפ"ד צ"ב אמאי ליכא להך חסרון כשמטביל את כולו.

דין המכניס את כל היד – פלו' האחרונים

ג) והנה האחרונים נחלקו בדין המכניס את כל ידות הכלים לתוך המים, מרומי שדה (חולין עג.) כתב "וחכ"א עד שיטביל את כולו, לחכמים ודאי לא קשה הרי חוצץ, דכיון דצריך טבילה אע"ג שעתיד לקוץ ממילא אינו חוצץ וכו' דקושית התוס' רק אם לא יטבילו כולו אבל אם יטבילו כולו לק"מ שכ"ז שהוא גופו אינו חוצץ". וכ"כ גלות עליות (ט-ד-ב) "דמה דקאמרי התוס' והר"ש דמקום המחובר בעינן ראוי לבית מים זהו באם מטביל רק עד מקום המדה שאז היוצא למעלה מן המים חוצץ על הנטבל תוך המים, אבל אם היה טובל כל היד לא איכפת לן מה דמקום המחובר חייץ". [וכעי"ז מדוקדק בדברי החזו"א (מקואות קמא י-א) בקושייתו [בדעת הר"ש], ע"ש].

מבואר דהא דהקשו הראשונים שהיד תהא חציצה, היינו דוקא כשאינו מטבילה, אבל אם מטביל את כולה ל"ה חציצה. אולם זר זהב (בהג' על או"ה שער נח אות כ) כתב שאין סברא לחלק, וגם בכה"ג הוי חציצה. וצ"ב מהי סברת שאר האחרונים, והא גם בכה"ג שהכניס את כל היד קיים הטעם שהיד עומדת ליקצץ, וע"כ היא צריכה להיות חציצה.

מבואר שלדעת רוב האחרונים דין ידות הכלים תלוי במעשה האדם, דדוקא באופן שלא הכניסם למים, אין הידות נחשבות לחלק מהכלי, אבל אם אם הכניסם למים, נחשבות הידות כחלק מהכלי.

טעמם אכתי צ"ב, דקשה לומר שגדר הידות תלוי בדעת האדם, וע"כ אם הטביל את כל היד, והתייחס אליה כאל חלק מהכלי, חשיבא חלק מהכלי, ואם לא הטבילה, ולא התייחס אליה כחלק מהכלי, אינה חלק מהכלי, דמסתבר שגדר הידות הוא ענין קבוע, ואינו תלוי ביחס של האדם.

לכאורה מוכח שידות הכלים הם במקצת חלק מהכלי, [כיון שכעת הם משמשים את הכלי], וישנו חילוק בין דין חציצה לדין טבילה, דכדי שהדבר לא יחשב לחציצה, בעינן שיהא לגמרי חלק מהכלי, משא"כ לגבי דין טבילה סגי בהא דהדבר הוא במקצת חלק מהכלי, וע"כ ביחס לדין חציצה, היד נחשבת לחציצה, כיון שאינה חלק גמור מהכלי, וע"כ אם לא טבל את היד, היא חוצצת, אבל ביחס לדין הטבילה נחשבת היד כחלק מהכלי, וע"כ אם הטביל את כולה, הוי טבילה לכל היד, וחשיבא חלק מהכלי, וממילא אינה חוצצת. [בני החבורה]. ואכתי צ"ע.

לפ"ד מבוארת שיטת ר"י דמהני לטבול את כל היד, ואין היד חוצצת במקום החתך, כיון שבכה"ג נחשבת היד לחלק מהכלי, וע"כ אינה חוצצת.

הטעם שהיד אינה חוצצת – פלו' הראשונים

ד) הראשונים הקשו אמאי אין החלק הארוך של הידית חוצץ, דהוא מונע מהמים לבוא למקום החתך. ותירצו ד' תירוצים:

א' רוב הראשונים [ר"ש רא"ש (שם והל' מקואות סי' ל) מאירי ורע"ב] תירצו שבבית הסתרים של כלי לא חיישינן בחציצה, וא"צ שיהיו ראויים לביאת מים. וכן העתיקו רוב הפוסקים [לבוש (רב-ט) ט"ז (שם-ט) ועוד].

ב' יש מהראשונים [תוס' בחולין (עג:) וספה"ת (סי' קד) בשם רבו] שתירצו דאיירי בכלי של חוליות, ובטבעת של חוליות, ולכן אין הידות חוצצות, אלא המים מגיעים לכל הטבעת.

ג' המאירי בחולין (שם) פירש שהוא מיעוט שאינו מקפיד. [ולא נתבאר טעמו]. הר"ן בחולין (עג.) תירץ דמקפיד עליו היינו שקשה עליו כשעומדת שם בשעת טבילה ולפיכך חוצץ, אבל כאן ניחא ליה שיעמוד שם עד שעת קציצה וכו'. [בביאו"ד עי' מש"כ במס' נדה סי' קח-ה].

[המאירי (שם) הוסיף להקשות בשם גדולי המפרשים שמקום החציצה מיהא צריך לשקעה במים, דכיון שהיד אינה נמצאת במים, נמצא שמקום החתך אינו מכוסה במים, [וכה"ק האחרונים, כדהבאנו בחלק הציונים, ע"ש בתירוציהם]. וע"כ פירש דהא דקאמר מטביל עד מקום מדה היינו שעד מקום מידה תורת טבילה עליו, וחציצה פוסלת בו, לאפוקי מה שבדעתו לקוץ שאין חציצה פוסלת בו, ואה"נ בעינן שיכניס את כל היד למים].

ד' הראבי"ה (סי' תתקצא) - הו' באו"ז (רי"ס שסב) - תירץ דחציצה ל"ש אלא בדבר שאינו מגופו ונראה לכולם. בהמש"ד דימה לקוץ התחוב באדם, ובסו"ד כתב דהוי בלוע, וע"כ אינו חייץ. וכ"כ המרדכי (שבועות סי' תשנ) דהוי כמובלע ובית הסתרים דלא חייצי. ויתכן שזוהי כונת ספה"ת (סי' קד) שסתם וכתב שמכאן מוכח שגם דבר שעומד ליקצץ אינו חוצץ, ולא כתב את סברות הר"ש והר"ן. [בביאו"ד עי' במס' נדה סי' קח].

הטעם שחציצה בביה"ס של כלים לא פוסלת

לכאורה מבואר שהראשונים נחלקו האם חציצה פוסלת בבית הסתרים של כלים. [חס"ד (ח-ג ד"ה סוד"ה ברם) דקדק בדברי הרמב"ם (מקואות א-י) שגם בית סתרים כל כלים צריך שיהא ראוי לביאת מים]. בטעם הדבר שחציצה אינה פוסלת בבית הסתרים של כלים פירשו הר"ש (סוף מסכתין) והרע"ב (כאן) לפי שאין אדם מקפיד על חציצה בבית הסתרים. האבנ"ז (רסו-כג) פירש שהמקור לרבות בית הסתרים מדכתיב "כל בשרו", נאמר בטבילת אדם, וע"כ לא מרבים בית הסתרים של טבילת כלים. וכ"כ האגרו"מ (יו"ד ח"א צז-ה ד"ה והנה צריך וד"ה נמצא) דבכלים לא איתרבי דין ביה"ס.

נפק"מ באופן שיש עוד חציצה במקום גלוי, שאינו מקפיד עליה, לפי הטעם הא' מצטרפות ב' החציצות לרוב, וחוצצות גם אם אינו מקפיד, משא"כ לפי הטעם הב' אינן מצטרפות.

דין צפורן - פלו' הראשונים

ה) מבואר שהראשונים נחלקו האם ידות הכלים הן דבר החוצץ, כדנקטו רוב הראשונים הנ"ל, [אלא שנחלקו האם חציצה בבית הסתרים של כלים פוסלת], א"ד כיון שהן חלק מגוף הכלי, אינן חוצצות, ודמי לדבר בלוע שהוא חלק מגוף האדם, ואינו חוצץ.

וכן נחלקו הראשונים והפוסקים לגבי צפורן, הראב"ן (סי' שכו) כתב "צריכה לחתוך צפרני ידיה ורגליה דכיון דעתידה ליטלן חייצי השתא", [והביאו הש"ך (קצח-כה), וכ"כ הב"ח (שם-יט) בשם איכא מ"ד]. אולם רוב הראשונים [ספה"ת (רי"ס קד) הרוקח (סי' שעד) וכ"מ ברשב"א (תוה"ב) רא"ש (הל' מקואות סי' לה) ר"ן (שבועות פ"ב ו: בדה"ר) רבינו ירוחם וטור (קצח-כ)] כתבו שצפורן [אפילו גדולה] אינה חוצצת, ומוכח דאף שעומדת ליגזז אינה חוצצת. וכן מבואר בסתימת דברי השו"ע (קצח-כ). וע"כ כתב הסד"ט (שם-לט) שאין לחשוש לדעת הראב"ן, כיון שדעת יחיד היא.

בטעם הדבר פירשו הראבי"ה (סי' תתקצא) האו"ז (סי' שסב) והמרדכי (שבועות סי' תשנ) משום דהוי חלק מגוף האדם, וחשיב בלוע, כנ"ל. וכ"פ הלבוש (קצח-כ) הט"ז (שם-כ) ופרדס רמונים (שפת"ח שם-כה ד"ה וכזה).

ביאור החילוק בין ידות לצפורן

מבואר שהראשונים והפוסקים נחלקו האם צפורן שעומדת ליגזז שוה לידות הכלים שעומדות ליחתך. וצ"ב מהו הטעם לחלק ביניהם. וי"ל בתרי אנפי:

א' יש לחלק בין כלי לאדם, דכלי עומד לשימוש, ולכן יד ארוכה שעומדת לקציצה, ולא לשימוש, אינה חלק מהכלי, ול"ד לאדם שאינו עומד לשימוש, ולכן גם צפורן שעומדת ליגזז יכולה להחשב כחלק מגופו.

ב' יש לחלק בין ידות לדבר שהוא חלק מהכלי או האדם, דידות אינן חלק מהכלי, כדמוכח מהא דבעינן לילפותא להחשיבם כחלק מהכלי, וא"כ י"ל דאף לאחר הילפותא זהו דין מחודש שדין הידות כדין הכלי, אך אינן חלק ממש מהכלי, וכדכתב הגר"ח (סי' שצג), [והוכיח כן מהא דלשאר מילי לא חשיבי חלק מהכלי], וע"כ אם הן עומדות ליגזז הן חוצצות, אבל אם הכלי עצמו יהא עומד ליחתך ל"ח חציצה.

[לפ"ד האחרונים הנ"ל שכתבו שגם גבי ידות הכלים אם הכניסם למים ל"ה חציצה, א"ש שיש חילוק בין צפורן לידות, דשאני צפורן שנכנסה למים. אך לפ"ד זר זהב (בהג' על או"ה שער נח אות כ) שכתב שאין סברא לחלק, תקשי]. חלק מעיקרי סימן זה שמעתי מהר"א מאירוביץ שליט"א.

בריך רחמנא דסייען

1. ועי' בחלק הציונים שיש חולקים. [↑](#footnote-ref-2)
2. בביאו"ד הרמב"ם במשנה א' עי' בחלק הציונים. [↑](#footnote-ref-3)
3. הישוע"י פירש את תרוה"ד שפסול מים שאובין הוא פסול במים, ואהא מהני השקה להכשיר את המים, אבל פסול זוחלין הוא דין באופן טהרת האדם, דמים שבאים בזחילה אינם מטהרים, ואהא ל"מ השקה, דאין זה פסול במים. [↑](#footnote-ref-4)
4. כעי"ז מצינו בהל' בציעת הפת (סי' קסז-יב) ובהל' קידוש (סי' רע"א משנ"ב ס"ק מו) דליכא קביעות מקום כאשר הולכים הנה והנה. [↑](#footnote-ref-5)
5. בדברי האחרונים מצינו ד' יישובים נוספים: א' חס"ד (ב-ו ד"ה שני) פירש דבמקוה שנמדד ונמצא חסר ליכא קמן במה לתלות, אבל הכא כיון דאיכא לקמן מקוה א' שלם, ולטהרות ליכא חזקת גופא, לכן הן תלויות, דאיכא למיתלי שמא בשלם טבל. [וכתב החס"ד (שם ד"ה אחר) שפירוש המל"מ הוא כעין פירושו, אלא שלא ביאר כל הצורך].

   וכעי"ז כתב המאירי (ד"ה שני - הג') "הרי הטהרות תלויות שמאחר שאחד מהם כשר בודאי יש לו מקום לתלות בענין הטהרות לתלייה".

   ואכתי צ"ע אמאי לא אזלינן בתר חזקת הטמא, והא סברות הריטב"א הנ"ל דאזלינן בתר חזקת הטמא, ולא בתר חזקת הטהרות, [משום דאזלינן בתר שורש הספק, או משום שהורעה חזקתן עי"ז שודאי נגע בהן], שייכות גם בדידן. ואפשר שבכה"ג שיש מקוה א' שלם, איכא ריעותא בחזקה, וע"כ לא נפשט שורש הספק.

   ב' הפמ"ג (גינת ורדים שם וראש יוסף שם ד"ה עוד) פירש דאיכא חזקה להדי חזקה, וע"כ הוי ספק, והיינו חזקת הטהרות. אך המלבושי יו"ט (שם) הקשה מ"ש ממקוה שנמדד דלא אזלינן בתר חזקת הטהרות, מהטעמים שפירש הריטב"א הנ"ל.

   ג' החזו"א (שם) פירש דכיון שמצוי שיתברר איזה מקוה כשר ואיזה פסול, ע"כ הטהרות תלויות עד שיברר, ואף אם שכח היכן טבל, אין ממהרים לשרוף שמא יזכר. עוד פירש החזו"א דאפשר שמכיון שאם נשרוף ישרפו בין כשטבל בזה ובין כשטבל בזה, ואחד מהם ודאי טהור, לכן החמירו חכמים דלא ישרפו.

   ד' נזר הקודש (אות ג) פירש שיש חילוק בין מקוה חסר למקוה פסול, דבמקוה חסר ליכא גריעותא בחזקת הטובל, דכיון שחסר שיעור מ' סאה, הרי זה כאילו לא טבל כלל, וע"כ כשמסתפק באיזה מקוה טבל הוי כנסתפק אם טבל בכלל, ומוקמינן לטמא על חזקתו, אבל כשהנידון הוא על פסול במקוה, הוי ריעותא בחזקת הטמא, כיון שבודאי בא ראשו ורובו במים, ורק יש ספק האם המקוה כשר. [↑](#footnote-ref-6)
6. מצינו ה' חילוקים: א' האם חזקת האם מהני לבת, דחזקה המבררת את הספק מועילה גם לבת, כיון שהספק של האם נפשט, אבל החזקה האומרת אל תפסלנה מספק אינה מועילה לבת, כיון שהספק לא נפשט, ורק א"א לשנות את הדין מחמת הספק, ולכן לא מוציאים את האם מחזקתה, אך אצל הבת שאין חזקה הוי ספק. כ"כ הבית יעקב (כתובות יד:) חי' הרי"מ (חו"מ לא-א-ד) ועולת שלמה (הגריי"ל בלוך, ח"ב עמ' רעו), וכ"כ [בקצרה] מי נדה (ב: ד"ה ולפ"ז). ב' בדין ע"א כנגד חזקה, הפנ"י (קדושין קו"א אות פט) ורע"א (קמא סי' קכד ד"ה ואף דהיתה) כתבו שע"א נאמן כנגד חזקה דאיתרע, ופירש אשר לשלמה (תנינא יג-ב ד"ה ובת') משום שבכה"ג אין החזקה מכריעה את הספק, אלא רק אומרת לא לשנות את הדבר ממצבו. ג' בדין רוב כנגד חזקה, הפנ"י (שם) כתב שרוב לא מהני כנגד חזקה דלא איתרע. [ויש לדון האם כשישנה סיבה להסתפק, כמו באלמנת עיסה, מהני חזקה כנגד ע"א ורוב]. ד' בדין תו"ת האם מהני ברי כנגדם, הר"ן בכתובות (ט: בדה"ר) כתב שבשנים אומרים נתגרשה ושנים אומרים לא נתגרשה, אף אי מוקמינן אחזקה מ"מ אין הולד ממזר ודאי, ומהני ברי שלה, כיון שבתו"ת אין החזקה מכריעה את הספק, וכדכתב חי' הרי"מ (שם). ה' באופן שיש ספק על ענין מציאותי, כגון בהמה שאכלה עשב, ויש ספק האם אכלה חלתית, הגורמת להטריפה, דחזקת הכרעה אינה שייכת, דא"א להכריע שהעשב אינו חלתית, אך אין לשנות את דין הבהמה שהיתה כשרה עד עתה, כדכתב הבית יעקב (בסו"ד). [↑](#footnote-ref-7)
7. האחרונים הנ"ל תירצו דכיון שהמקוה נחסר, לא דנים על המקוה, ולכן א"א להעמידו על החזקה, דלא מעמידים על חזקה אם אין נידון על הדבר, ורק משתמשים בחזקת המקוה לגבי האדם הטובל, וע"כ איכא תרתי לריעותא. וכ"כ החזו"א (יו"ד רטו ב, ב תוד"ה התם). [האחרונים הוסיפו שהמקוה נועד לטהר טמאים, וכ"פ פני אריה (אספ"ז עמ' סט), ע"ש בטעם נוסף. אך לפ"ד יצא חידוש לדינא שאם האדם שטבל במקוה ימות או יטמא, לא נעמידו על חזקתו, אלא נעמיד את הטהרות על חזקתם, ולא שמענו דין זה. כה"ק הגר"ר שמולאביץ שליט"א. ועוד קשה דהריטב"א בשם הר"ם בר שניאור איירי בעירוב שנטמא, ואין נידון על העירוב, כי אם על האדם, ובכל זאת לא מעמידים את האדם על חזקתו. כה"ק מו"ח שליט"א. [↑](#footnote-ref-8)
8. אמנם לפ"ד גנת ורדים (הספרדי יו"ד ד-ד ד"ה ויראה) בשם משבית מלחמות שכתב "ההמשכה צריכה להיות רחוקה ג"ט כי בזה שיעור שפסק כח גברא", לכאורה אין חילוק בין כלי שלם לשבור, דטעמו שייך גם בכלים שבורים. [↑](#footnote-ref-9)
9. והא דכתב הר"ש שישנו חסרון בבית הסתרים דלא קפדי, כנ"ל, י"ל דאין כונת הר"ש לומר שזהו הטעם שאין חסרון בבית הסתרים של השפתיים, אלא כונת הר"ש להכריח שהחסרון בקרצה שפתותיה אינו משום שהפה אינו ראוי לביאת מים, דהא אין טעם לחלק בין נשואה לפנויה, דאו שכולהו קפדי או שכולהו לא קפדי, ואילו בתוספתא מבואר שבבית הסתרים ישנו חילוק בין נשואה לפנויה. אלא מוכח שהחסרון בקפצה שפתותיה הוא מחמת המקום הגלוי. ומעתה י"ל שהטעם שאינו חציצה במקום הסתרים של הפה הוא מחמת טעמי האחרונים. [↑](#footnote-ref-10)