שביעית פ_ט מ_ה
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ט מ"ה**

א] **הכובש ג' כבשים בחבית אחת,** בפירש"י בפסחים דנ"ב. פירש דכבשם בחבית של חומץ או של ציר, וכן פירשו הר"ש והרא"ש במשנתינו, ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דרק בכבישה בחומץ ובציר ה"ה נותנין טעם זב"ז, כאשר בפשוטו כ"ה דעת רש"י בפסחים דע"ו. וחולין דצ"ז:, או דאורחא דמילתא נקטו, דדרך כבישת כבשים היא בחומץ או בציר,[[1]](#footnote-1) - ובספה"י לר"ת סימן שנ"ו פירש למשנתינו בששלקן יחד, עיי"ש, ושמא ס"ל דקי"ל דכבוש אינו כמבושל.

ב] **ר"א אומר אוכלין על הראשון,** בפירש"י בפסחים דנ"ב. פירש דהיינו דמשעה שיכלה א' מהן מן השדה שלשתן אסורין, וכן פירשו הריבמ"צ והר"ש, ואך שנחלקו בטעמא דמילתא, דבפירש"י שם כתב דהוא משום דכבשייהו משוי להו כחד, וכ"ה בתורי"ד ובמאירי שם, אך הריבמ"צ והר"ש כתבו דהוא משום דהמין שכלה נותן בהן טעם ושביעית אוסרת בנו"ט, וכ"ה בפי' הראב"ד ורבינו הלל לתו"כ בהר פ"ג ה"ה, - ובדעת רש"י ודעימי' שהוצרכו להא דכבשייהו משוי להו כחד, צ"ל דס"ל דבהא כו"ע מודו דאין לאסור כלל משום הטעם, וכדחזינן דלר"ג לא אסרינן לשאר המינים משום בליעת טעם המין שכלה, ונת' הטעם בזה להלן אות ז' ואילך, וכל הא דלר"א אוכלין על הראשון הוא משום דע"י כבישתם חשבינן להו כמין א' הכולל את שלשתם, וס"ל לר"א דכל שכלה מקצתו ה"ה חייב בביעור.

וראיתי לדון נפ"מ רבתא לדינא בזה, בגונא שכלה הראשון והפקיר את כל הכבשים וחזר וזכה בהן, ואח"כ כלו המינים האחרים, דלדעת הריבמ"צ והר"ש, הרי כשכלה הראשון, לא נתחייבו המינים האחרים בביעור, ואך דהי' חייב לבערן משום הטעם הבלוע בהן, וע"כ ודאי דכל שביערם ואח"כ כלו מינים אלו עצמן, ה"ה חוזרין ומתחייבין בביעור, אך לדעת רש"י והרי"ד דחשבינן להו כחד וכל שכלה אחד מהן נתחייבו כולן בביעור, מסתברא מילתא דכל שביערם ואח"כ כלו מינים אלו עצמן, אין חוזרין ומתחייבין בביעור, דזמן הביעור דילהו הוא כשכלה המין הראשון, ואין מתחדש עליהן דין ביעור כשכלו הן עצמן.

ג] **ר' יהושע אומר אף על האחרון,** הריבמ"צ והר"ש הביאו מירושלמי דפרשינן דטעמו הוא משום דהאחרון נו"ט בראשון, ופירשו דהיינו, דהיאך יבער הראשון וטעם האחרון מובלע בו, והעירוני דלדעת הריבמ"צ והר"ש דביעור הוא הפקר, מ"ט א"א לחייבו לבער כשמובלע בו טעם האחרון, והריבמ"צ הק' ע"ז דהיאך מצי לאכול אפי' מן האחרון, והרי כבר בלע מן הראשון שכלה, והיינו דאף דמחד גיסא א"א לבער אף את הראשון, אך מ"מ אין בזה כדי להתיר לאכול אף את האחרון שבלוע בו טעם של המין שכלה, - והר"ש והרא"ש הביאו מירושלמי דפרכינן ע"ד דר' יהושע אין הראשון נו"ט באחרון, ולכאו' זה מתפרש כקו' הריבמ"צ, דהי' בדין לאסור אף את האחרון שנבלע בו מן הראשון, וכ"ש דיש לנו לאסור את הראשון, שהוא עצמו כלה, אף שבלוע בו מן המין שלא כלה, וכ"ה בביאור הגר"א לירושלמי.[[2]](#footnote-2)

והר"ש והרא"ש כתבו לישב, דאיירי בשביעית בזה"ז דרבנן, והיינו דבדרבנן הקילו חכמים דכיון דאף הראשון שכלה בלוע בו טעם האחרון שלא כלה, א"צ לבערו, - ובסו"ד כתבו דאפשר דמודו לר"ש דמדאורייתא כל הירק א' לביעור וע"כ הן מקילין לענין נתינת טעם, ועי' בחזו"א סימן ט"ו סק"ד שתמה ע"ז מסוגיית הגמ' בפסחים דמ' דגם בפירות פליגי, עיי"ש, - ועי' עוד בפי' הרמב"ן בפר' בהר כ"ה ז' שצידד דהא דשרי ר' יהושע משום דעיקר חובת ביעור אינה אלא מדרבנן, וכ"כ בחי' רבינו דוד פסחים דנ"ב: דמה"ט הוא שלא החמירו בזה כ"כ.

ד] והר"ש והרא"ש כתבו עוד, דשמא בעלמא מודה ר' יהושע דשביעית אוסרת בנו"ט, ושאני הכא דנעשה הג' כבשים כאחד קודם שיבואו לידי איסור, והיינו דכיון דנכבשו יחד חשבינן להו כחד, וע"כ כ"ז שלא כלו כולם, ליכא דין ביעור, ומ' בדבריהם, דגם לפי' זה, אי"ז אלא משום דשביעית בזה"ז דרבנן, ואך שכתבו דאף בשביעית דרבנן מודה ר' יהושע דאזלינן בתר נו"ט, ואך שהקילו בשביעית דרבנן לדון הג' כבשים כחד, ודכל שלא כלו כולם, אין בהן דין ביעור, וכ"ה בתשו' מהרש"ם ח"ב סימן ר"ה.

ועיקר הך מילתא דטעמא דר' יהושע הוא משום דחשבינן לג' המינים הכבושים יחד כחד, וכל שלא כלו כולם לי"ב דין ביעור, כ"ה גם בד' הגר"א בשנו"א במשנתינו, וכעי"ז כתב גם בפי' הראב"ד לתו"כ בהר פ"ג ה"ה, ז"ל, ור' יהושע סבר אף המין האחרון נו"ט בראשון, כלומר אדרבה כיון שהמין האחרון הוא נו"ט במין שכלה ראשון, נעשה כולו היתר, שהרי אם הי' המין הראשון כרישין והמין האחרון כרוב וקיבלו הכרישין טעם מן הכרוב, והרי הכרוב לא כלה מינו מן השדה, כי הטעם הוא עיקר הירק, וכיון שנמצא כטעמו של זה המין עדיין כיו"ב בשדה, ג"ז מותר וכו', עכ"ל.

ובתורי"ד פסחים דנ"ב: כתב ג"כ עד"ז, ובדבריו מבו' דהוא דינא דאורייתא, ועיי"ש שהוסיף לפרש בזה, ז"ל, ור' יהושע אומר אדרבה כיון שנעשו כירק אחד אוכלין אף על האחרון, כדין ירק א' שאם כלה בעיר אחת ובעיר אחרת לא כלה סומכין על אותה שלא כלה, וה"נ סומך הראשון על האחרון כיון דכירק א' דמי, עכ"ל, - ואך דבד' הרי"ד דמדמי לה לכלה בעיר אחת ובעיר אחרת לא כלה, נתחדש דהא דכשכלה בעיר זו ולא כלה בעיר אחרת אינו חייב בביעור, לאו היינו דכה"ג לא חשיב ככלה כלל, כ"ה דבגוונא שכלה מחלק מן השדות שבעיר זו, דודאי לא חשיב ככלה כלל, אלא לעולם כיון דכלה בעיר זו חשיב דמקצת מן הירק כלה, ונתחדש דמ"מ כיון שבעיר אחרת לא כלה, סומכין על אותו שלא כלה, וה"נ בג' כבשים דחשיבי כירק א', אף אם כלה מקצתו, סומכין על המקצת שלא כלה, ואכתי צ"ב.

ה] ובאו"ש פ"ז משמו"י ה"ו פירש בטעמא דר' יהושע, דעיקר דין הביעור, אינו שנאסר אחר שכלה מן השדה לחי', רק שהוא מצוה דרמיא על כתפא דגברא להפקיר ולבער מתוך ביתו, וכל שהוא פטור ממצות ביעור מצד עצמותו, תו אינו נאסר אח"ז באכילה,[[3]](#footnote-3) עיי"ש שכתב לדמות ד"ז לחמץ, דדעת ר"א בר יעקב בפסחים דכ"ט. דאף לר"י דחמץ אחר הפסח אסור בהנאה מה"ת, מ"מ חמצו של נכרי מותר, - ואשר זהו דס"ל לר' יהושע, דאף דמן הדין חייב המין שכלה בביעור, וגם טעמו חייב בביעור, מ"מ הרי אותו המין שלא כלה אסור להפסידו, וגם טעמו אסור להפסידו, וע"כ מוטב שיעבור בשב ואל תעשה ולא יבער, ולא יעבור בקום ועשה ויבער, ועיי"ש שכתב דר"א ור' יהושע אזלי בזה לטעמייהו בכ"ד, ואכמ"ל, וע"כ לא חלה עליו כלל חובת הביעור, וממילא דהן מותרין באכילה לאחר הביעור, כיון דרחמנא פטרינהו מביעור, עכ"ד.

ו] בספה"י לר"ת סימן שנ"ו פירש בטעמא דר' יהושע, עפי"מ דתניא בתו"כ פר' בהר, מן השדה תאכלו את תבואתה כ"ז שאתה אוכל מן השדה אתה אוכל מתוך הבית, כלה מן השדה כלה מן הבית, מכאן אמרו הכובש ג' כבשים בחבית אחת וכו', ועיי"ש שפירש, דהך קרא דמן השדה תאכלו את תבואתה, לא אתי לעיקר חובת ביעור, דזה ילפינן מדכתיב ולבהמתך ולחי' אשר בארצך וגו', אלא אתי להתיר, דכ"ז שמעורב בהן דבר שאתה אוכל מן השדה, ליכא דין ביעור, והובאו דבריו בפי' הר"ש במשנתינו ובתוס' פסחים דנ"ב., - ועיי"ש בספה"י שכתב עוד, דלדעת ר"א הא דבעינן לקרא דמן השדה תאכלו את תבואתה, הוא משום דבלא קרא הו"ל דא"צ לבער אלא את אותו המין שכלה, נ' דזהו כונתו שם, עיי"ש, וצ"ע, וזהו דילפינן מקרא דאותו המין שכלה אוסר בטעמו את שאר המינים שלא כלו, וכ"כ התוס' בפסחים שם, ונת' בזה להלן אות ז'.

ובספה"י שם כתב, דלדעת ר' יהושע הא דפירות שביעית אוסרין בטעמם, הוא בגונא שהסירו את המינים שלא כלו מן החבית, דבכה"ג אסור אותו שכלה לבדו, אבל כ"ז שהוא עמהן ה"ה מותר, ונתחדש בדבריו, דכל הא דילפינן מקרא דליכא דין ביעור, הוא רק כשג' המינים יחד בכלי, ובזה הוא שנתחדש דחשבינן להו כחד, וכל שלא כלו כולן לי"ב דין ביעור, אך כל שהסירו את המינים שלא כלו מן החבית, ולא נשתיירו בו אלא אותם המינים שכלו, יש עליהן דין ביעור, ול"מ הא דבלוע בהן טעם דפירות שלא כלו, שיפטרו מכח זה מן הביעור.

ו] **ר"ג אומר כל שכלה מינו מן השדה יבער מינו מן החבית,** הראב"ד בפ"ז משמו"י ה"ג פירש דטעמא דר"ג דאין אותו המין שכלה אוסר את המין שלא כלה בטעמו, הוא משום דאין הולכים בזה אחר נו"ט שאין כאן איסור אכילה אלא מצות ביעור בלבד הלכך דיו שיבער אותו המין בלבד, עכ"ל, ובמנחת ברוך סימן נ"ז פירש דהיינו דדינא דטכ"ע הוא רק באיסורי אכילה, ולא בחובת ביעור, ועיי"ש שכתב דאף דפירות שביעית שלא נתבערו אסורין באכילה, אך אף איסור האכילה הוא מכח חובת הביעור, וכל שמן הדין אינו חייב לבער, אף אינו נאסר באכילה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ז] והתוס' בפסחים דנ"ב. כתבו דטעמא דר"ג הוא משום דרק ממשות של כל א' שכלה מן השדה אסור, אבל הטעם הוא כמבוער,[[4]](#footnote-4) אך הר"ש והרא"ש בסו"ד כתבו דאפשר דמודה ר"ג לר"ש דמדאורייתא כל הירק א' לביעור, וע"כ הוא מיקל לענין נתינת טעם, - והרמב"ן בפר' בהר כ"ה ז' ורבינו דוד בפסחים דנ"ב: כתבו די"ל דעיקר חובת ביעור אינו אלא מדרבנן וע"כ מיקל ר"ג בנתינת טעם, ובטעמא דמילתא דחשבינן להטעם כמבוער, כתבו התוס' שם לעיל מינה, דהוא משום דל"ד איסור דביעור לשאר איסורים דהא שרי לעניים, ובל' הרא"ש במשנתינו מ' דהמכוון בזה הוא, דכיון דהוא מותר לעניים ואינו איסור חמור, ע"כ אינו אוסר בטעמו, וכ"נ בל' תוס' הרשב"א בפסחים שם.

ובקה"י סימן כ"ג סק"א הק' ע"ד התוס', דהרי ודאי דגם באיסור שאינו שוה בכל כגון תרומה ויין לנזיר אמרינן בהו דטכ"ע, ועיי"ש במש"כ לפרש ד' התוס' בדרך מחודשת, אך נראה די"ל בזה בפשיטות, דודאי דכל איסורים שאינם שוין בכל, לא חשיבי כאיסור שאינו חמור, ורק איסור האכילה לאחר ביעור שאינו אלא לעשירים, הוא דאמרינן דאי"ז איסור חמור, דבאיסור חמור, ל"ה מקום לחלק בין עשירים לעניים, שהרי לא ריבתה תורה מצוות יתירות בעשירים, ול"ד לדברים האסורים לכהנים וכיו"ב, ועוד, דבפשוטו כל שזכו בו עניים, ה"ז מותר באכילה אף לעשירים, וית' במקומו בעזה"י.

ח] ובפי' הרמב"ן בפר' בהר כ"ה י"ב כתב דאפשר דס"ל לר"ג דמצות הביעור מן התורה אבל הטעם "כיון שנבלע מתחילה" מבוער הוא, עכ"ל, ומ' דאי"ז משום דבאיסור זה לא נתחדש דהוא אוסר בטעמו, אלא היינו משום דטעם שאינו עומד בעינו, לעולם חשיב כמבוער, ועי' בחי' הר"ן בפסחים שם שפירש כן בדעת ר' יהושע דס"ל דא"א לפרש לקרא דבא לאסור אף את הפירות שלא כלו משום שבלוע בהם טעם הפרי שכלה, דא"א שהטעם צריך ביעור שכיון שאינו בעין ה"ה כמבוער, עכ"ד.

ט] התוס' בפסחים דנ"ב. הביאו ממגילת סתרים דר"נ גאון דמפרש למשנתינו, דראשון היינו שניתן ראשון בכבוש ואחרון שניתן אחרון בכבוש, וטעמא דר"א הוא דהראשון נו"ט באחרון והאחרון אינו נו"ט בראשון, וע"כ אם כלה מן השדה אותו שכבש ראשון אוסר הכל, אבל אם כלה מין האחרון מן השדה אינו אוסר אותם שנכבשו קודם,[[5]](#footnote-5) ור' יהושע ס"ל דאף האחרון נו"ט בראשון, וע"כ כל שכלה א' מן המינים כולן אסורין דהן נו"ט זב"ז, ור"ג מיקל מכולהו וס"ל דרק אותו שכלה מינו מן השדה חייב בביעור, אך שאר המינים פטורין, דהטעם הוי כמבוער, - ובתוס' הרשב"א שם כתב בשם ר"נ גאון דלר' יהושע רק האחרון נו"ט בראשון, אך הראשון אינו נו"ט באחרון, וע"כ אם כלה הראשון מן השדה אין ב' המינים האחרים חייבין בביעור, וכ"ה בפי' הר"ש במשנתינו בשם ר"נ גאון, וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד בפ"ז משמו"י ה"ג, ובפי' המיוחס להר"ש לתו"כ בהר פ"ג ה"ה, ועיי"ש שהק' ע"ז מלישנא דר' יהושע דאוכלין "אף" על האחרון, ומ' דמודה לר"א במאי דקאמר דמיד כשיכלה הראשון נאסרו שלשתם, ובזה מתפרש משה"ק הר"ש במשנתינו ע"ד ר"נ גאון, עייש"ה, ועי' חזו"א סימן י"א סק"ח במוסגר שכתב די"ל דל"ג במתניתין אף, וע"כ פירש דלר' יהושע כולן נותנין טעם זב"ז, ואם כלה א' מהן נאסרו כולן, עיי"ש.

י] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהלכה כר"ג ולא מפני שאמר כאן הלכה כדבריו אלא מפני שהוא מחמיר, וצ"ע דהרי ר"א מחמיר טפי וס"ל דאם כלה א' מהן כולן חייבין בביעור, ובפשוטו צ"ל דד' הרמב"ם לא קיימי אלא אם הלכה כר' יהושע או כר"ג, וע"ז הוא שכתב דהלכה כר"ג מפני שהוא מחמיר, אך הא פשיטא דאין הלכה כר"א דשמותי הוא, וכמש"א בשבת דק"ל: ובנדה ד"ז:, - ובס' דרך אמונה בביאוה"ל פ"ז משמו"י ה"ו כתב דהרמב"ם מפרש כפי' ר"נ גאון, דלדידי' ר"ג מחמיר מכולן, עיי"ש, וצ"ע, דאף אי נפרש כמשמעות ד' המיוחס לר"ש בתו"כ דלר"א הולכין אחר הראשון ולר' יהושע הולכין אחר האחרון אף לקולא, וכמש"נ לעיל אות ט' בהערה, מ"מ הרי לדידהו הולכין אחריהן אף לחומרא, ולר"ג בכל ענין א"צ לבער לאותו שלא כלה מינו מן השדה, ונמצא דפעמים דר"ג מיקל, ובלא"ה אי"ז מתישב לפי נוסה"מ שבפיהמ"ש דגריס במתניתין אף, ולפ"ז אאל"פ דלר"א הולכין אחר הראשון אף לקולא, וכמש"נ לעיל שם.

יא] **ר"ש אומר כל ירק אחת לביעור,** הר"ש פירש דהיינו דאפי' כלו ג' המינים לא יבערם מן החבית, דכיון דשאר ירקות שדה לא כלו אוכל עליהן, שלא נתנו חכמים שיעור לכל ירק וירק, והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דס"ל דהירקות כולם לענין הביעור כמין א'.

ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ב הק', דכיון דאיכא מיני ירקות שאינם כלים כלל לחי', וכדתנן לעיל פ"ז מ"ב דעיקר הלוף השוטה והדנדנה וכו' אין להן ביעור, ובפירש"י פסחים דנ"ב: כתב דספיחי כרוב אין כלין לחי', א"כ לא יהא דין ביעור כלל בירק, כיון שלעולם לא כלה כל הירק מן השדה.

וצ"ל בזה, לפמש"נ לעיל פ"ז מ"ב אות א' ואות י"א, דאותם המינים דמתקיימים בארץ, נתמעטו מעיקר דין ביעור, דקרא דביעור לא איירי אלא באותם המינים שאינם מתקיימים, ולפ"ז י"ל, דהא דכל ירק א' לביעור, היינו רק באותם הירקות שיש בהן דין ביעור, דזמן הביעור נקבע כשכלה הירק האחרון שבהן, - ואמנם לכאו' אי"ז מתישב למש"כ הרמב"ם דהא דכל ירק א' לביעור, הוא משום דכל הירקות חשובין כמין א', דלפ"ז הי' בדין דאם יש ממיני הירקות שאינם כלים כלל לחי', יהיו כל הירקות חשובין כאינם כלים לחי', וצ"ע בזה.

יב] הראב"ד בפ"ז משמו"י ה"ג פירש בד' ר"ש, דקאי על כובש ג' כבשים, ולחומרא פליג, דר"א ור' יהושע ס"ל דאי"ז אוסר אלא בנו"ט, ונחלקו אם הראשון נו"ט באחרון או האחרון נו"ט בראשון, ובזה פליג ר"ש וס"ל דה"ז אוסר בכ"ש, וזהו דקאמר דכל הירק אחת לביעור, דכל שכלה א' מן המינים שבחבית, כולן חייבין בביעור, ואף אם אין אותו המין נו"ט בהן, משום דה"ז אוסר בכ"ש, - ועיי"ש שהוסיף לפרש בזה, דאיכא ב' דינים בביעור, חדא, דכשכלו פירות העיר ותחומי' מוציאין כל אדם מה שבבתיהם ומביאין אותן לאוצר ליד בי"ד והם מחלקין לכל אדם ג' סעודות וכו', ואם אין שם בי"ד מוציאן לשוק ומפקירן, ואף הוא יכול לחזור ולזכות בהן ככל אדם ומותר לאכול מהן עד שיכלו הפירות מכל ארץ זו, ואחר שכלו מכל הארץ, ה"ה מתבערין לגמרי לשריפה או לאיבוד, וכתב לפ"ז, דאחר שכלו מכל הארץ, מודה ר"ש דאי"ז אוסר תערובתו במשהו, לפי שאין לו שום היתר, אך קודם שכלו מכל הארץ, ס"ל דה"ז אוסר במשהו, כיון שיש לו היתר אכילת ג' סעודות והו"ל כדשיל"מ.[[6]](#footnote-6)

ומבו' עוד בד' הראב"ד שם, דגם הא דס"ל לר"ג דכל שכלה מינו מן השדה יבער מינו מן החבית, ואין אותו המין שכלה אוסר את המין שלא כלה בטעמו, הוא רק בהביעור הראשון, דלי"ב איסור אכילה אלא מצות ביעור בלבד, ובזה הוא דס"ל דאין הולכין בזה אחר נו"ט, אך בביעור השני דהוא איסור אכילה, מודה ר"ג דה"ז אוסר בנו"ט, וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד בפט"ו ממאכ"א ה"ח, עיי"ש.

יג] **אוכלין ברגילא עד שיכלו סגדיות מבקעות בית נטופה,** בפי' הראב"ד לתו"כ בהר פ"ג ה"ה פירש, דרגלה וסגדות ב' מיני ירקות הן, והרגילא היא כלה ראשונה וסגדיות כלות אחרונות לכל הירקות, ולפ"ז הוי זה סיפא דמילתי' דר"ש, דכל ירק אחת היא לביעור, ואף את הרגילא שהיא כלה ראשונה, אוכלין עד שיכלו סגדיות שהן כלין אחרונות, ובחזו"א סימן ט"ו סק"ד צידד לפרש כן בד' הר"ש.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דרגילא מתקיימת זמן מרובה ואף אם כלתה במקום זה ה"ה מצוי' במקום אחר שהוא לח יותר ממנו, ובזה הוא דתנן דכל שיבשו סגדיות שהוא מין המתקיים מבקעת בית נטופה, תלינן שכלתה הרגילה מכל מקום, וכפי' זה צ"ל לדעת הראב"ד בפ"ז משמו"י דמפרש לדינא דר"ש דכל ירק א' לביעור בע"א, דלפ"ז אין לפרש דדינא דרגילא הוא סיפא דמילתא דר"ש, ועי' בחזו"א שם מש"כ להוסיף בזה.[[7]](#footnote-7)

יד] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהלכה כר"ג, וכ"כ הרע"ב, ובתוי"ט הק' דא"כ מש"כ הרע"ב לעיל ספ"ז דהשביעית אוסרת בנו"ט קודם הביעור, הוא דלא כהלכתא, ובשעה"מ פט"ו ממאכ"א ה"י כתב, דכל הא דלר"ג א"צ לבער, הוא רק כשאין שם אלא פליטת האיסור, דכיון דלא נשארה אלא פליטתו חשיב כמבוער, אך כל שנתערב גוף האיסור בתוכו, ליכא למימר דה"ה כמבוער, שהרי ממשו של איסור מעורב בו, וזהו מש"כ הרע"ב בספ"ז דשביעית אוסרת קודם הביעור בנו"ט.

טו] ובתוס' הגרע"א כתב לישב, דמש"כ הרע"ב שם דה"ז אוסר בנו"ט, היינו לענין דצריך לאכלו בקדו"ש שלא לעשות בו סחורה, אבל מ"מ אינו חייב בביעור, וכ"כ בשע"צ פי"ט בינת אדם סק"ב, ובתוס' הגרע"א לעיל שם ובבינת אדם שם הוסיפו לפרש דזהו דתנן התם דורד חדש שכבשו בשמן ישן ילקט את הורד, והשמן א"צ ביעור, דהוא משום דקי"ל כר"ג דא"צ לבער משום בליעת הטעם, עיי"ש, וכעי"ז כתבו בשושנים לדוד לעיל שם (הובא בתוס' חדשים) ובשעה"מ פט"ו ממאכ"א ה"י וביד יהודה סימן ק"ה סוסק"א.

ובקונט' הגרד"ל שליט"א בהערות לחזו"א אות רי"ב הק' בזה, דלמש"כ הר"ש במשנתינו בדרך בתרא, הרי כל הא דס"ל לר"ג דא"צ לבער משום בליעת הטעם, הוא רק משום דמדאורייתא כל ירק א' לביעור, ורק מדרבנן צריך לבער כל ירק שכלה, וע"כ מקילין לענין נתינת טעם, ולפ"ז נמצא דכל הא דליכא חובת ביעור משום בליעת טעם, הוא רק קודם שכלו כל הירקות, אך כשכלו כל הירקות, ה"ה חייב לבער, וא"כ היאך תנן סתמא דורד חדש וכו' ילקט את הורד וא"צ לבער את השמן, ומ' דהיינו אף אחר שכלו כל הירקות, וצ"ע בזה.

טז] ובחי' מהרי"ח כתב לישב קו' התוי"ט, דמש"כ הרע"ב שם דה"ז אוסר בנו"ט, הוא כשנתערב שביעית בשל שישית או בשל שמינית, ובכה"ג דינו כדין איסור והיתר שנתערבו דה"ז אוסר בנו"ט, ודינא דר"ג דהכא דא"צ לבער משום נתינת טעם, הוא רק כשנתערבו ג' מינים של שביעית, דבזה ילפינן מקרא דכל שלא כלה המין עצמו, א"צ לבער משום נתינת טעם, עכ"ד, וכ"כ בחזו"א סימן י"א סק"ג, והוסיף לפרש הטעם בזה, דעיקר דינא דר"ג הוא, דכיון דאילו הי' בפרי תערובת טעמים בגידולו וא' מהן הגיע זמן הביעור, הי' אפשר לפטרו מביעור כיון שיש ממקצתו לחי' בשדה, וה"נ ילפינן מקרא דבנתערבו ע"י כבישה קודם זמן האיסור, חשיב הטעם כמקצת מן הפרי, וע"כ כ"ז הוא כששניהם משביעית, אבל אבל כשנבלע שביעית בששית שאין קדוש כלל בשביעית, ולא שייך שיש מן הפירי בשדה אלא שבפרי אין בו שביעית, בזה כו"ע מודו דע"י הטעם מתחייב בשביעית, והרי אין ממינו לחי' בשדה לא מן הפרי ולא מן הטעם, עכ"ד, ועי' בבינת אדם שם שכתב בדעת הרמב"ם לעיקר החילוק בזה, אך פירש הטעם בע"א, וכעי"ז כתב המקד"ד סימן נ"ט סק"ב, עיי"ש.

ואמנם לכאו' זה ניחא רק למש"כ הר"ן בפסחים דנ"ב. דהא דלר"ג א"צ לבער משום נתינת טעם, ילפינן לה מקרא, ובזה י"ל דגדר הדין הוא דגם הטעם לא הגיע זמן ביעורו כ"ז שלא כלה הפרי עצמו, וע"כ כ"ז הוא בשגם הפרי עצמו הוא של שביעית, אך למשמעות ד' הרא"ש במשנתינו ותוס' הרשב"א בפסחים שם דר"ג מסברא ס"ל כן דהטעם הוא כמבוער, ומבו' בדבריהם דהוא משום דאיסור דאחר הביעור אינו איסור חמור, וכל שנבלע בדבר אחר חשיב כמבוער, הרי דאין מקום לחלק בין שנבלע בשל שביעית לשנבלע בשל שישית, ועוד, דאי נימא דרק כשנבלע בשל שביעית א"צ לבער את הטעם, משום דזמן הביעור של הטעם הוא רק כשכלה הפרי עצמו, הרי אי"ז קולא כלל באיסור ביעור דאינו אוסר בטעמו, - וגם בד' ש"ר שכתבו דטעמא דר"ג הוא משום דטעם ה"ה כמבוער, מבו' דאין הטעם משום דחשיב שלא הגיע זמן הביעור דהטעם, אלא משום דהטעם הוי כמבוער, ובזה לכאו' אין לחלק בין טעם שנבלע בשל שביעית לטעם שנבלע בשל שישית וצ"ע בזה.

יז] בד' הגרע"א ודעימי' שהבאנו לעיל אות ט"ו מבו' דס"ל, דכל הא דלר"ג אין הטעם חייב בביעור, הוא רק כשנתערב קודם שהגיע זמן הביעור, אך כל שנתערב אחר שהגיע זמן הביעור וחל על העיקר חובת ביעור, חייב אף הטעם בביעור, וזהו דתנן לעיל שם דורד ישן שכבשו בשמן חדש חייב בביעור, - וכ"ה משמעות ד' הרמב"ן בפר' בהר כ"ה י"ב שכתב דטעמא דר"ג הוא דהטעם "כיון שנבלע מתחילה" מבוער הוא, עכ"ל, ומ' דרק כשנבלע בתחילה קודם זמן הביעור, הוא דאמרינן דהטעם הוי כמבוער ואין עליו חובת ביעור, אך כל שנבלע אחר הביעור, לא בטל דין ביעור מיני'.

ובתוס' חדשים במשנתינו כתב דלפ"ז צ"ל דהא דתנן הכא דכל שכלה מינו מן השדה יבער מינו מן החבית, היינו דקודם שכלה יבער מינו מן החבית, דאם לא ביער קודם שכלה, ה"ה צריך לבער גם את שאר המינים, ועיי"ש מש"כ לדון בזה.

יח] אמנם הנה בד' הראב"ד בתו"כ פר' בהר פ"ג ה"ה משמע, דאף אם נתערבו אחר הביעור אין אוסרין בנותן טעם, ורק אם נתערבו פירות שביעית שכבר נאסרו משום שלא ביערם, ה"ה אוסרין בנו"ט כשאר איסורין שבתורה, עיי"ש, ולפ"ז ניחא הא דתנן הכא דכל שכלה מינו מן השדה יבער מינו מן החבית, דאף אחר שהגיע זמן הביעור, סגי במה שיבער מינו מן החבית, וא"צ לבער את שאר המינים.

ולמש"כ הראב"ד בפ"ז משמו"י דמשנתינו איירי בביעור הראשון, ובזה הוא דס"ל לר"ג דאין הולכין אחר נו"ט שאין כאן איסור אכילה אלא מצות ביעור בלבד, הרי דלפ"ז מסתברא מילתא דאף אחר שעבר זמן הביעור ולא ביער, אין הולכין אחר נו"ט, כיון דאף אם לא ביער בביעור הראשון אין הפירות נאסרין, וליכא אלא מצות ביעור בעלמא, ובזה אין הולכין אחר נו"ט.

יט] ובחזו"א סימן י"א סק"ג נקט, דלעולם כל שנתחייב הפרי בביעור ואח"כ נבלע מטעמו בפרי אחר של שביעית, ה"ה חייב בביעור, ואך שכתב דכ"ז הוא כשלא נבלע ממנו אלא אחר הביעור, אך במשנתינו דכבשן קודם זמן הביעור, אף שהגיע זמן הביעור והן כבושין, אין הטעם מחייב בביעור, דכיון שכבר יש בו טעם מקדם הביעור שאין מחייבו בביעור, גם טעם הנוסף לא חשיב טעם, דהוי כלא יהיב טעמא, כיון שכבר יש בו טעם וכל שנכנס נתהפך כפירי עצמו והרי יש ממקצת טעמו לחיה בשדה, עכ"ד.

כ] בירושלמי אמרינן, דחזקי' אמר כיון שהתחיל באוצר כמבוער הוא, ובד' הרמב"ם בפ"ז משמו"י ה"ו מבו' דמפרש דקאי על כובש ג' כבשים בחבית, ובזה הוא דאמרינן דאם התחיל בה הרי הכל כמבוער, ובפי' הרש"ס כתב דהטעם בזה הוא משום דכיון שפתחו לאכלו לבני הבית בני הבית יכלוהו וככלה דמי, עיי"ש, ובשע"צ פי"ט בינת אדם סק"א פירש דהוא משום דכל שהתחיל בה בע"כ הוא צריך לגמור דאל"כ יפסיד, וע"כ הו"ל כמבוער, ועיי"ש שדמה ד"ז להא דתנן במע"ש פ"ה מ"ו דהתבשיל ה"ה כמבוער, ופירש הרמב"ם בפיהמ"ש שם דהוא משום דכשישאיר יפסיד, עכ"ד, אך הר"ש והרא"ש במע"ש שם פירשו דהא דה"ה כמבוער, הוא משום דאין ממשו ניכר, והרא"ש והרע"ב שם כתבו דה"נ הוא בתבשיל שיש בו מפירות שביעית, וצ"ע, דלכאו' אי"ז אלא כדעת ר"ג במשנתינו דליכא חובת ביעור על טעם, וגם מבו' לפ"ז דאף בטעמו וממשו ליכא דין ביעור, כל שאין ממשו ניכר, וגם מבו' דאף כשנתנו פירות שביעית טעם בפירות ששית ליכא דין ביעור, וצ"ע בזה.

1. וי"ל עוד בטעם שפירשו כן, דהנה בתוי"ט תרומות פ"י מ"י הק' דמ"ט לא מותבינן ממתניתין דהכא למ"ד בחולין דקי"א: דכבוש אינו כמבושל, ובס' הון עשיר שם כתב די"ל דפלוגתא דהתם היא בכבוש בשאר משקין, אך בכבוש בחומץ וציר מודו כו"ע דהוא כמבושל, וכעי"ז כתב השערי צדק בבינת אדם פי"ט סק"ב, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא שפירשו הר"ש והרא"ש למשנתינו בשכבש בחומץ וציר, כ"ה דלא תיקשי מינה למ"ד דכבוש אינו כמבושל. [↑](#footnote-ref-1)
2. אך ממש"כ בתירוצם, דשמא בעלמא מודה ר' יהושע דשביעית אוסרת "בנותן טעם", מ' להדיא דלא קשיא להו אלא על הא דהאחרון מותר אף שקיבל טעם מן הראשון שכלה, אך הא דהראשון שכלה מותר, ניחא להו, וכן נראה גם ממש"כ בשלהי מתניתין, דאפשר דר' יהושע ור"ג מודו לר"ש מדאורייתא ולכן מקילין לענין "נתינת טעם", אך לא נתפרש לן הטעם בזה, דלכאו' ודאי דיש לאסור טפי את הראשון שכלה גופו ובלוע בו טעם מן המין שלא כלה, מן האחרון שבלוע בו טעם מן המין שכלה והוא עצמו לא כלה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובס' אשר לשלמה כתב דלפ"ד האו"ש פירות של נכרי או של הפקר דאין עליהן חיוב בפיעור בפועל כיון דאין מי שיהא מצווה עליהן בביעור, אין נאסרין גם לאחר הביעור, אף לדעת הרמב"ם דאחר הביעור אסורין הפירות באכילה, ועיי"ש שהביא דבחזו"א סימן ט' סקי"ז וסימן י"א סק"ז נקט בפשיטות דלדעת הרמב"ם אסורין פירות לאחר הביעור אף אם היו ביד נכרי, וכ"ה מבו' בתשו' מהרי"ט ח"ג סימן מ"ג, עכ"ד, - אמנם באמת בד' האו"ש גופי' מבו' דפירות שביד הנכרי אסורין לאחר הביעור, עיי"ש שכתב דכל הא דאינם נאסרין, הוא רק כשהפטור הוא מצד עצמותו, ולא באופן שהפטור מצד בעלים שאינו בר מצוה, וכ"ה מבו' גם במש"כ שם בטעמא דמ"ד דחמץ של נכרי מותר לאחר הפסח אף לר' יהודה, דהוא משום דבחמץ של גוי ליכא מצוה להשביתו, דגם הישראל מותר להשהות חמצו של גוי ברשותו, ומבו' דרק משום דאף הישראל מותר להשהות חמץ זה ברשותו, ואין החמץ עצמו מחויב בהשבתה, הוא דאינו נאסר, אך בפירות שביעית דאף פירות של נכרי איכא בהו לעיקר חובת ביעור, ואך דהנכרי אינו מצווה, אי"ז טעם שלא יאסרו לאחר הביעור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. והמהרש"ל שם נסתפק אם ר"ג יליף לה מקרא דמן השדה, או דל"ב קרא להכי, ומד' תוס' הרשב"א שם והרא"ש במשנתינו שכתבו דר"ג סבר כטעמו של זה וכטעמו של זה, מבו' דמסברא ס"ל כן, אך בחי' הר"ן בפסחים שם כתב דר"ג יליף לה מהך קרא. [↑](#footnote-ref-4)
5. ובד' תוס' הרשב"א ותוס' והר"ן שם מבו', דהא דלר"א אוכלין על הראשון היינו לחומרא, דאם כלה הראשון צריך לבער את שאר המינים, אך אם כלה המין האמצעי או האחרון ולא כלה הראשון, צריך לבער את המין שכלה, ולפי גירסתם דלר' יהושע אוכלין אף על האחרון, ופירשו דהיינו דלדידי' אוכלין בין על הראשון ובין על האחרון, הוא מוכרח כן דדינא דר"א הוא רק לחומרא, ודו"ק, - אך בפי' המיוחס להר"ש לתו"כ פר' בהר פ"ג ה"ה משמע דמפרש דלר"א הולכין כולן לביעור אחר הראשון אף לקולא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
6. ובשעה"מ פט"ו ממאכ"א ה"י תמה בזה, שהרי הא דדשיל"מ אוסר בכ"ש הוא רק במינו, וג' כבשים הם מין בשאינו מינו, ועי' גם בחזו"א סו"ס י"א שעמד בזה, וכתב דצ"ל דס"ל דכל מיני ירקות חשיבי כמין א' דשם ירק א' הוא והו"ל כמין במינו דלא בטיל אפי' באלף, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
7. ולפי' זה לא מצינו מאן דפליג על הך דינא דרגילא וקי"ל הכי, ומה שלא הביאה הרמב"ם בהלכותיו, נראה דהוא משום שאין ידוע לנו מין זה דסנריות מהו, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש. [↑](#footnote-ref-7)