ו - שבת ד_ ב_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / מראי מקומות

**ד' ב' - תוד"ה דאמרינן, - במש"כ התוס' דלמ"ד דקלוטה, א"א לחייב בזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר למעלה מי' מדינא דמושיט, כיון דנח במקו"פ, עי' רמב"ן ותוס' הרא"ש דפליגי ע"ז, ועי' אבנ"ז סימן ר"מ ותוצ"ח סימן ד' סק"ו וקה"י סימן ו' מש"כ לפרש בזה, - ועי' תו"י דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה לחומרא, ועי' תוס' ורמב"ן לקמן ה' ב' בטעם הא דלא אמרינן קלוטה לפטור בזורק ד' אמות ברה"ר, ועי' בחי' הגרע"א בסוגיין.**

**ודילמא הנחה הוא דלא בעיא הא עקירה בעיא, - בפירש"י כתב דהוא מדלא קתני ר"ע מחייב ב', ועי' רשב"א משה"ק ע"ז, - ועי' תוס' רשב"א ריטב"א ומאירי מש"כ לפרש בזה.**

**תוד"ה אלא, - במשה"ק דמ"ט לא אמרינן דמחשבתו משויא לי' מקום, עי' בעה"מ ותוס' הרא"ש מש"כ בזה, ועי' בחי' הגרע"א בטעם הא דלא ניח"ל להתוס' בזה, ועי' בחי' הרמב"ן לקמן ה' א' מש"כ בזה.**

**ד' ב' - או"ד למעלה מי' פליגי וכו' דר"ע סבר ילפינן זורק ממושיט, - עי' תוס' בתי' בתרא דלפ"ז בע"כ דס"ל לר"ע דקלוטה לאו כמי שהונחה, דאם הויא כמי שהונחה אין לחייבו בזורק כה"ג דומיא דמושיט, דהו"ל כזורק מרה"י למקו"פ וממקו"פ לרה"י, ועי' תוס' הרא"ש דמסיק, דכיון דר"ע יליף זורק ממושיט, מחייב אפילו למעלה מי' ולא חשבינן לי' כנקלט במקו"פ, וצ"ב, - ועי' אבנ"ז סימן ר"מ שהוכיח מד' התוס' דקלוטה הויא כמונחת באויר, וע"כ חשיב כהנחה במקו"פ, ועיי"ש שכתב דזה דלא כמש"כ רש"י בד"ה ובתוך י', דלמעלה מי' דל"ה אויר רה"ר אלא אויר מקו"פ אפי' קלוטה ליכא, והיינו משום דקלוטה הויא כמונחת בארץ, ולמעלה מי' דאיפלוג רשותא, לא מצינו לחשבו כמונח בקרקע, ועי' רמב"ן שכתב כן ע"ד התוס', דכיון דאתפליג לי' רשות מקרקע דהאי רשות ליכא למימר כמי שהונחה לפטרו, ועי' תוצאות חיים סימן ד' סק"ו וקה"י סימן ו' מש"כ בזה.**

**עי' תו"י שנחלקו על עיקר ד' התוס', דלא אמרינן קלוטה אלא להחמיר, דאי להקל נמי אמרו, א"כ זורק ד"א ברה"ר דחייב היכי משכח"ל, - ועי' תוס' לקמן ה' ב' שעמדו בזה דמ"ט זורק ד' אמות חייב, וכתבו דהלכתא גמירי לה, וכתבו כן גם בדינא דמהלך כעומד, וית' בעזה"י במקומו, - ועי' רמב"ן שם דהוא משום דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה אלא כשנכנסה לרשות אחרת דקלטוה מחיצות אבל בחד רשות לא אמרינן, ועי' קה"י סימן ו' דהיינו דהא דקלוטה כמי שהונחה, אי"ז בקרקע שתחתיו, אלא הוא קלוט ברשות, וצ"ע ממש"א לקמן צ"ז ב' דמרה"י לרה"ר ועבר ד' אמות ברה"ר חייב משום הוצאה ומשום העברה, ואם ההנחה דקלוטה אינה בקרקע שתחתיו אלא ברשות, מ"ט הוא חייב משום העברה, - עו"כ הרמב"ן די"מ דהוא משום דלא אמרינן קלוטה אלא לחייב אבל לא לפטור, וזה כעין ד' התו"י, ועי' רשב"א שהק' ע"ז ממש"א קלוטה לענין גט, והתם ליכא חיוב ופטור, ובדעת הני קמאי י"ל דעיקר המכוון הוא דקלוטה לא חשיבא כהנחה אלא לחייב, ולא חשיבא כהנחה להפסיק המלאכה, ועי' בחי' הגרע"א שעמד ע"ד התו"י, די"ל דכל הא דלקולא לא אמרינן קלוטה, הוא רק במקום חיוב, ולא במקו"פ, וע"ד שכתבו התוס' בכתובות ל"א א' והמהרש"א שם, עיי"ש.**

**ועי' רש"י וש"ר לקמן צ"ח א' שנחלקו אם בזורק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע דמצרפין ד' אמות מב' הרה"ר, מהני מה שהי' קלוטה באמצע לפטרו, ותליא בהנ"ל, וגם למש"כ התוס' דהלכתא גמירי לה דחייב, י"ל דהוא רק במקום חיוב ולא במקום פטור, וכמש"כ הגרע"א.**

**עי' תוס' לקמן שם בשם הריב"א שנסתפק דשמא לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה לחייב חוץ לד' אמות, כיון דבתוך ד' אמות לא אמרינן, ועיי"ש בתוס' הרא"ש שכתב דחייב, דרק בתוך ד' אמות ל"מ לפטור, משום דד"א גמרא גמירי לה וא"א להתחייב בע"א, - ועי' בחי' הגרע"א שם שהק' ממש"א לקמן צ"ז א' דזורק מרה"י לרה"ר ועבר ד"א ברה"ר חייב משום הוצאה ומשום העברה, והרי דדינא דקלוטה כמי שהונחה מהני אף לגבי דין העברת ד' אמות, ועיי"ש מש"כ בזה, - ועיי"ש משה"ק עוד בזה, וית' עוד בעזה"י לקמן שם.**

**ודילמא הנחה הוא דלא בעיא הא עקירה בעיא, - בפירש"י כתב דהוא מדלא קתני ר"ע מחייב ב', ועי' רשב"א משה"ק ע"ז, ועי' בחי' הגרע"א מש"כ לישב, - ועי' תוס' שפירשו דהוא משום דבמשכן היו נוטלין מתיבתן שיש בה דע"ד ונותנין ליד הגזבר שאין בו דע"ד, ועוד משום דקרא דאל יצא איש ממקומו מיירי בעקירה, - ועי' רשב"א דהוא משום דדוקא בגמר מעשה בכ"ד סגי לי' אבל בתחילת מעשה עקירה חשובה בעינן, - ועי' ריטב"א ומאירי מש"כ עוד בזה.**

עי' אבנ"ז סימן ר"מ סקי"א, שהק' דאי נימא דקלוטה חשיבא כהונחה בארץ ומתקיים בזה דין דע"ד, היאך מצינו לחלק בין הנחה לעקירה, ועי' קה"י סימן ו' מש"כ בזה, - ועמש"נ להלן דבד' תוס' הרא"ש והרשב"א מבו' דמכוון הגמ' דלענין עקירה ל"מ כלל דינא דקלוטה, ולפ"ז ניחא, ועי' משנת ר"א סימן ג' סק"ב.

עי' תוס' שהק' דמ"ט לא מחייבינן בהנחה בידו מכח הא דמחשבתו משויא לי' מקום, וכתבו בשם ר"ת והוא בספה"י סימן ר"א דלא אמרינן מחשבתו משויא לי' מקום אלא היכא דא"א בע"א, - ועי' בעה"מ דאף דבנותן לתוך ידו של חבירו י"ל דמחשבתו משויא לי' מקום, אך בנוטל מתוך ידו של חבירו ליכא למימר דמחשבתו משויא לי' מקום, דאינו מחשב מאיזה מקום הוא נוטל, וכעי"ז כתב בתוס' הרא"ש, ועי' בחי' הגרע"א בטעם הא דלא ניח"ל להתוס' בכך, - ועי' רמב"ן לקמן ה' א' בשם י"מ דלא אמרינן מחשבתו משויא לי' מקום אלא כשנעשית מחשבתו לגמרי, ומשא"כ הכא דלא נעשית מחשבתו לגמרי דאין עיקר מחשבת נתינת אוכלין אלא משום אכילתן וכו', - ועיי"ש שכתב דל"ש בזה אחשבי' כלל, דכיון דנתכוין להניח על מקום שאין בו ד', נמצא דאין מחשבתו למלאכה כלל, ומש"א דאחשבי', הוא רק כשהוא מחשב למלאכה ועושה אותה, כזורק בפי הכלב דהוא מתכוין להאכילו והוא מאכילו וכו', מיגו דהויא מלאכה לכך הויא מלאכה לענין שבת.

עי' רמב"ן שם בתו"ד שכתב דהא דמהני אחשבי', הוא משום דעי"ז הו"ל מלאכת מחשבת, ומבו' דדינא דמקום ד' הוא מדין מלאכת מחשבת, ומהני הא דאחשבי' לחשבו כמלאכת מחשבת, ועי' חי' מכת"י גיטין ע"ט א', דגם הא דלית להו לרבנן דקלוטה כמי שהונחה, הוא מדינא דמלאכת מחשבת, וע"כ לענין גט מודו, (והעירו ע"ז מד' הראשונים שהק' דלר"ע מ"ט אין הנחת קלוטה מפסקת בתוך ד', ואם טעמא דרבנן הוא מדינא דמלאכת מחשבת, לכאו' אף לרבנן הי' לזה להפסיק), וכ"ה מבו' ממה שדימה שם להא דבהוצאה שלא כדרך לא אמרינן דמחשבתו משויא לי' להוצאה, עיי"ש, אך בדעת התוס' ודעימייהו י"ל דדינא דמחשבתו משויא לי' מקום הוא במסוים בדינא דמקום ד', דמהני מחשבתו לחשבו כמקום הנחה.

ועי' בסוגיית הגמ' לקמן ק"ב א' ובפירש"י שם, דמבו' דמדמינן דינא דהוצאה שלא כדרך לדינא דהנחה שלא ע"ג מקום ד', אך בפי' ר"ח לקמן שם פירש לסוגיית הגמ' שם בעא, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן צ"ב א', עיי"ש, ולפ"ז שפיר י"ל דדינא דמקום ד' הוא דין בפנ"ע, ול"מ הא דאחשבי' אלא לגבי דינא דמקום ד'.

אילימא הא רבי וכו', - עי' תוס' שהק' דמ"ט לא אמרינן דדילמא הנחה הוא דל"ב הא עקירה בעיא, ולד' רש"י דמש"א לר"ע דדילמא עקירה בעיא, הוא מדלא מחייב תרתי, ניחא, וכתבו דס"ל לרב יוסף דדוקא בקלוטה דר"ע דליכא הנחה כלל איכא למיפרך הא עקירה בעיא, אבל ברבי דבעי זיז כ"ש ה"ה להנחה, ועי' תוס' הרא"ש ורשב"א דהיינו דבקלוטה דר"ע דל"ב הנחה כלל, אין נראה לומר כן גבי עקירה, ומשא"כ ברבי דבעי הנחה ע"ג זיז כ"ש, מצינו למימר דסגי בזה אף לגבי עקירה, ומבו' לפ"ז, דלהצד דר"ע לא אמר לגבי עקירה, היינו דלגבי עקירה ל"מ דינא דקלוטה כמי שהונחה, - ועי' מהר"ם שפירש דכיון דלרבי בעינן מקום להנחה, ואפ"ה סגי בזיז כ"ש, והרי דחשיב כמקום להנחה, אף סגי בזה לעקירה, ועי' בחי' הגרע"א במערכה סקי"א ד"ה ונלע"ד שפירש בע"א.