85 קבוע ג
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ועש"ק כי תבא י"ז אלול תשע"ד

**א**

א] כתובות דט"ו., ואין הולכין אחר רוב העיר גרידתא וכו, ורוב העיר נמי אי דקא אזלי אינהו לגבה כל דפריש מרובא פריש, לא צריכא דקא אזלא איהי לגבייהו דהו"ל קבוע וא"ר זירא כל קבוע כמחצה על מחצה דמי.

וההפלאה שם כתב, ז"ל, והנה צריך להבין דלמה בהלכה אצלו אמרינן דהוי לי' קבוע אע"ג דעתה כבר פירשה האשה משם וכו', ול"ד למ"ש התוס' באשה דהדרא לניחותא, דזה שייך כשידוע שאשה אחת אסורה א"כ כשהדרא לניחותא אמרינן שמא זו היא, אבל הכא דאין אנו יודעין וכו' ממי אשה זו נבעלה, א"כ כיון דבא לפנינו הספק כשכבר פירש נימא מרובא פריש, ונראה הטעם בזה דדמי לנמצא ביד פיקח שלקח במקום הקבוע אע"ג דהפקח שכח עתה אפ"ה אסור דה"ל כנולד הספק במקום הקביעות, א"כ ה"נ כיון דאשה זאת היא פקחת וראוי שתדע למי נבעלה ומה טיבו של עובר זה והיא שותקת ואומרת שאינה יודעת, אנו דנין על שעת הביאה דהו"ל קבוע, עכ"ל, ועיי"ש שכתב לפ"ז דכל דהאשה טוענת ברי, אין לאסור כלל משום קבוע, והא דאסרינן לה בכה"ג, הוא משום מעלת יוחסין.

אך הנה בד' הרמב"ם בפי"ח מאיסו"ב הט"ו מפורש דאף כשהיא טוענת לכשר נבעלתי, יש לאסור בזה מדינא דקבוע כמע"מ דמי, וכ"ה מבו' לפירש"י ותוס' בכתובות שם, דלפי דבריהם קיימא הסוגיא שם בטוענת ברי, וע"ז הוא דאמרינן דאי אזלא איהי לגבי' הו"ל קבוע וכמע"מ דמי.

ב] ונתפרש הטעם בזה בד' הבית אפרים אהע"ז סימן ה', ז"ל, שהדבר ברור דע"כ לא אמרינן כל דפריש כו' אלא בדבר האסור מצ"ע ויש לפנינו קביעות או תערובות מן רוב ומן מיעוט ופירש א' משם, אמרינן דהאי דפריש הי' בתוך הרוב ומשם נפרש ובא לכאן, וכגון ט' צבורין וחניות וכדו', משא"כ בדבר שאין בו ספק מצ"ע ומעולם לא חל עליו שם רוב ומיעוט והוא ל"ה בתוך הקביעות כלל רק שמחמת סיבת הקבועים שנגעו בו וכדומה נופל לנו ספק עליו, א"כ איך שייך לומר דפריש מרובא או ממיעוטא, שהרי ל"ה בכלל הרוב או בכלל המיעוט לעולם רק שאנו באין לדון עליו מצד הסיבה שנאסר מחמתו, והרי הדבר האוסרו עדיין הוא קבוע במקומו ולא פירש מקביעותו, ובכה"ג פשיטא דאמרינן כל קבוע כמע"מ, והגע עצמך אם הי' לפנינו ט' סכינים בדוקים וא' פגום והוליכו בהמה אצל סכין ושחטוהו ולא נודע אם בבדוק או בפגום ושוב אח"כ פירשה הבהמה משם, ה"נ נאמר כל דפריש וכו', דהא על הבהמה ל"ה מקום לדון עליו רוב ומיעוט כלל ואין הספק על הבהמה מצ"ע רק מצד הסכינים שנשחטה בהם והרי הסכינים היו קבועים במקומם, וזה מבו' ג"כ בט' צפרדעים ושרץ א' ביניהם כו' דברה"י ספיקו טמא דהו"ל קבוע, אע"פ שהטהרות שנגעו כבר פירשו משם מ"מ אנו דנין על הדבר שבא הספק מחמתו והרי השרצים קבועים במקומם וז"פ, עכ"ל.

וביאור הדברים, דעיקר דינא דכל קבוע כמע"מ דמי, הוא דכל דבצדדי הספק שיש בהן להרוב ולהמיעוט ועליהן חלה הכרעת הרוב הוי צד האיסור קבוע, הו"ל כמע"מ, ואין בכח הרוב להכריע כנגד צד זה, וע"כ בט' צפרדעים ושרץ א', ליכא נפ"מ כלל אם הוו הטהרות במקום הקביעות, דאף אם פירשו משם, מ"מ כיון דצדדי הספק הוא אם מה שנגע בטהרות הוא השרץ או הצפרדע, והצד דנגע השרץ הוא צד דקבוע, ל"מ הרוב להכריע כנגד צד זה.

ולפ"ז הרי דה"נ הוא בגונא דאזלא איהי לגבי', דהגם דהיא פירשה משם, מ"מ כיון דעל האשה עצמה ליכא הכרעת רוב כלל, וצדדי הספק דעליהם איכא להכרעת הרוב, הם אם מי שנבעלה לו הוא מן הכשרים שבעיר או מן הפסולים, והצד דהוא מן הפסולים הו"ל צד דקבוע, ע"כ ל"מ הרוב להכריע כנגד צד זה.

ג] ובד' ההפלאה שנקט דכל כה"ג חשיב כפריש, לכאו' הי' נראה דס"ל דדין קבוע לא תלי כלל בצדדי הספק שעליהן חלה הכרעת הרוב, אלא תלי בהדבר שאנו דנים עליו בפועל, וע"כ הוא דס"ל כל שפירשה האשה יש לנו להתירה

אך צ"ע דא"כ מ"ט בשעה שהאשה שם הו"ל קבוע, הרי גם בשעה זו אין האשה עצמה קבועה, ומ"ט לא אזלינן בזה בתר הרוב, ובע"כ דכיון דהנידון הו"ל על הבועל והוא קבוע שם, הו"ל כמע"מ, וא"כ מ"ט אחר שפירשה האשה לי"ב לדינא דקבוע.[[1]](#footnote-2)

וצ"ל בזה, דהנה בפשוטו הא דבבשר הנמצא הולכין אחר הרוב, הוא משום דדוקא כשהבשר הוא קבוע, אין הולכין בו אחר הרוב, כיון דצד האיסור שבו הוא צד איסור דקבוע, אך כשפירש הבשר ואינו קבוע וצד האיסור שבו אינו צד איסור דקבוע, הולכין בו אחר הרוב, אך כנראה מד' ההפלאה דמפרש לזה בע"א, דלעולם אף אחר שפירש הבשר, כיון דעיקר הספק הוא על החנויות, וכמש"כ ההפלאה שם דהולכין אחר רוב החנויות ואף אם יש בחנות הנבילה בשר כנגד כל החנויות, (ובשע"י ש"ד פ"ט כתב דאף אם יתכן שלא הי' בחנויות הכשרה בשר כלל, אזלינן בתר רוב החנויות),[[2]](#footnote-3) הו"ל ספק דקבוע, והא דהולכין בזה אחר הרוב, הוא משום דלא נאמר עיקר דינא דקבוע אלא כשלידת הספק היא כלפי דבר הנמצא במקום הקביעות, אך כל דלידת הספק היא כלפי דבר שאינו במקום הקביעות, הולכין בזה אחר הרוב, וע"כ כל שנולד הספק על הבשר אחר שפירש ממקום הקביעות, הולכין בזה אחר הרוב, וע"כ נקט ההפלאה דגם כשנולד הספק על האשה אחר שפירשה מבית הבועל, הולכין בזה אחר הרוב, ואכתי צ"ע בזה.

**ב**

ד] והנה כתב בתוס' הרשב"א כתובות דט"ו., ז"ל, אזלא איהי לגבייהו פי' לתוך ביתם, אבל חוץ לביתם אפי' בתוך העיר לא חשיב כקבוע וכו', וכן לגבי מציאה אמר באלו מציאות הל' כרשב"א ברוב גויים, עכ"ל, ומבו' בד' הרשב"א דכל הא דבמציאה אזלינן בתר רוב גויים, הוא רק משום דהאובד הוי חוץ לביתו, וע"כ יש בזה להכרעת רוב דהוא גוי, אך אם היתה האבידה במקום שהישראלים והגויים קבועין שם, ל"ה אזלינן בתר רובא, ולא אמרינן דהאבידה שנאבדה מהן הו"ל כפריש.

ויל"ע אם מוכח מזה כד' הבית אפרים, או דאם הקביעות היתה אף בשוק, הי' חשוב שנולד הספק במקום הקביעות, דהשוק הוי מקום הקביעות, - אך לפ"ז לא א"ש דינא דביצה, וצ"ע בזה.

וזה כיסוד ד' הבית אפרים שהבאנו לעיל סקי"ד, ועי' גם בחזו"א סימן ל"ז סקכ"ב בתו"ד שנקט כן בפשיטות דהא דאזלינן בתר רוב גויים הוא משום דהוי האובד בפלטיא ואינו קבוע שם.

?חזו"א שם סקט"ו, ז"ל, לקח כלי זכוכית מחנוני וא"י אם בית החרשת הוא של ישראל נראה דחייב לטובלו משום דרובא נכרים אע"ג דישראל קבוע חשיב פירש כפי הרגיל שאין החנוני מוציא בידו מביה"ח אלא המוכר שולח את הסחורה ללוקח והו"ל פירש ואע"ג דלא דמי לפירש דעלמא דבכשרה וטריפה כשפירש שדינן ליה בתר רובא בשעה שפירש ואע"ג דהוא נקבע אח"כ ביד הלוקח מן הנכרי כבר הוכרע שהוא כשר, אבל הכא תחלת הספק הוא כשבא ליד ישראל וקדם שבא ליד ישראל אין נפקותא אם הוא של ישראל או של נכרי, מ"מ כשבא ליד ישראל לא חשיב קבוע שאין כלי זה ידוע לשום אדם אם הוא משל ישראל או משל נכרי אף שאפשר לברר ע"י צירוף הידיעות וכמש"כ לעיל, ועוד כיון דאין בידו לברר אלא בעיר הזאת ובעיר הזאת אפשר דכולן מן הרוב לא מקרי קבוע, וכמש"כ ס"ק י"ד, ואף אם לקח מן הקבוע אפשר דאין להקל משום ספיקא דרבנן כיון דאפשר להטביל ויש לו מתירין, ואם לוקח במקום שרוב ביה"ח של ישראל והוא אינו מכירם, אפשר דבכ"מ הוי ספיקא דאורייתא מדין קבוע, אבל יש מקום לומר כיון שאין מקום הספק של חיוב טבילה חייל רק כשהוא כבר ביד הלוקח הוי כפירש, ואם המוכר שולח ללוקח ודאי אזלינן בתר רובא, ומיהו בכל ענין צריך טבילה מדרבנן כיון שקל לטובלו, עכ"ל.

וצ"ע בזה, דלכאו' הניחא כשידוע לנו שיש ביה"ח של ישראל ויש ביה"ח של גויים, ורוב בתי החרושת הם של גויים, הרי דכל שלקח מן הביה"ח עצמו הו"ל כלקח מן הקבוע, וכל שפירש ובא למקום אחר, הו"ל כפריש, אך לכאו' הרי איירי גם בגונא דאין ידוע לנו כלל דיש ביה"ח של ישראל, ובכה"ג לכאו' הכרעת הרוב היא, דכיון דרוב בנ"א שבעולם נכרים הם, ע"כ יש לנו להכריע דביה"ח זה שיוצר בו כלי זה הוא של נכרי, וכלפי ספק זה הרי ליכא נפ"מ בקבוע ופירש, שהרי הבנ"א שבעולם לעולם קבועים הם, וכמש"נ לעיל דקבוע ופירש הוא רק כלפי צדדי הספק, וע"כ ממ"נ, אי נימא דכיון דהבנ"א קבועים, ע"כ גם כלפי הספק של מי הוא הביה"ח הו"ל כספיקא דקבוע, א"כ גם אחר שפירש הכלי ל"ה לנו לילך בזה אחר רוב, וצ"ע בזה.

1. והי' מקום לפרש בזה, דכל שהיא במקום הקביעות, הוי העמדת הספק על בועל זה אם הוא מן הכשרים או מן הפסולים, וכיון דהפסולין הוו קבועין, יש בזה לדינא דקבוע דכמע"מ דמי, אך כשפירשה ממקום הקביעות, אין העמדת הספק על הבועל, אלא הוי העמדת הספק עלי' אם נבעלה לכשר או לפסול, וספק זה אינו ספק דקביעות כלל, ועד"ז הי' מקום לפרש גם הא דבלקח מן הקבוע הו"ל כמע"מ ובפירש הולכין אחר הרוב, דכשלקח מן הקבוע הוי העמדת הספק על המקום שלקח ממנו אם הוא מן החנויות המוכרות בשר שחוטה או מן החנויות המוכרות בשר נבילה, אך כשפירש הוי העמדת הספק על חתיכה זו היא עצמה אם היא שחוטה או נבילה, אך בד' ההפלאה אין נראה שכונתו לזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם לפמש"נ מד' הבית אפרים, נראה ברור דכל הא דבחנויות הולכין אחר הרוב, הוא רק כשהי' בכל חנות בשר, ואף דנימא דאין הולכין אחר רוב בשר אלא אחר רוב חנויות, היינו משום דכל הבשר שבחנות נידון כחדא, ואנו דנים מאיזה ציבור בשר פירש בשר זה, אך כל שיתכן שלא הי' בחנויות הכשרות בשר, ל"ש בזה הכרעת רוב כלל, - דאי נימא דאיכא הכרעת רוב על החנויות, הרי דכיון דהחנות המוכרת בשר נבילה היא קבועה, הי' בדין דגם אם פירש הבשר, לא ניזיל בתר הרוב, כיון דבצדדי הספק שחל עליהן הכרעת הרוב, הוי צד האיסור קבוע, וז"ב. [↑](#footnote-ref-3)