43 הוי_ ע_י טהרה במיעוט מקוה
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקוואות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום א' י"ב מנ"א תשס"ו

**בדין הוי' ע"י טהרה**

**אם בעי' שיהא כל שיעור המקוה ע"י טהרה**

**ואם ג' לוגין שבאו ע"י דבר המקב"ט פוסלין את המקוה**

א] בספר גידו"ט גבא סקמ"ג??ד? ונחל סקל"ח כתב, דהיכא שיש רוב מים כשרים, לא מיפסל אם מביא שאר המים ע"י דבר המקב"ט, שהרי מדאורייתא כל שיש רוב מים כשרים שרי למלאות בכתף ולהשלים, ולא מצינו שגזרו חכמים אלא במים שאובין, אבל במים שבאו ע"י דבר המקב"ט לא גזרו, עכ"ד, וכ"ה בס' גלות עליות פ"ה מ"ה סק"ט, וכן נקט החזו"א בכמה דוכתי קמא ה' ס"ק ב', ז' סק"ה, תנינא ג' סקי"ז, ה' סק"ז וסק"ח, ו' סק"ד.[[1]](#footnote-2)

אמנם בספר מי השילוח?? כתב שמים הבאים ע"י דבר המקב"ט פוסלין בג' לוגין, ועיי"ש מה שהוכיח כן, ובשמלה סקפ"ג דחה ראיותיו, וכן נקט בפשיטות בס' דברי אמת קונט' ג' דנ"ג. סוד"ה נחזור.

והנה כבר הביאו ד' הרשב"א המפורשים בזה, והוא בשער המים הארוך שער ח', ז"ל, וכבר נתבאר למעלה דג' לוגין מים שאובין פוסלין את המקוה בין בתחלתו בין בגמרו, ומסתברא דהוא הדין לג' לוגין שנזחלו למקוה על ידי דבר המקבל טומאה, עכ"ל, וכ"ה בקצר שם, ז"ל, ויראה לי שאפילו נפלו למקוה ג' לוגין מים על ידי דבר המקבל טומאה פוסל את המקוה כמים שאובין, עכ"ל, וכ"כ בארוך שער ט', ז"ל, ומסתברא דהוא הדין למקוה שאין בו מ' סאה שנפלו לתוכו ג' לוגין ע"י דבר המקבל טומאה ואפילו שלא ע"י שאיבה, שאינו חוזר להכשרו עד שיצא ממנו כמלואו ועוד, עכ"ל, וכ"ה בקצר שם.

וד' הרשב"א בשער ט' הובאו בב"י סי' ר"א, וכבר הביאו מזה האחרונים דהוי' שלא ע"י טהרה פוסל בג' לוגין, ועי' בנחל סקל"ח מה שדחה, וצ"ב כונתו, וכבר עמד ע"ז בשמלה סקפ"ג, וע' חזו"א תנינא סי' ו' סק"ד שדחק בד' הרשב"א, ואמנם אחר שזכינו לספר שער המים, נמצאו הדברים מפורשים דהוי' שלא ע"י טהרה פוסל בג' לוגין.

וכ"ה במאירי בפ"ה מ"ה, ז"ל, ולא עוד אלא שיש מפרשים שג' לוגין מים שבאו למקוה דרך דבר המקב"ט והושלם השיעור בהם פוסלין את המקוה, עכ"ל.

ונ' לסייע לזה מפי' הר"ש מכת"י רפ"ד, ז"ל, אפי' כלי גללים וכו', ועוי"ל דרבותא דכלי גללים משום דלא מקבלי טומאה והוי הוייתו ע"י טהרה כדפרישית לעיל בפ"ב, עכ"ל, ונ' להדיא מדבריו דאף במים שהוייתן ע"י דבר המקב"ט איכא לדינא דמתני' דהתם דהן פוסלין את המקוה.

ב] והנה בשמלה סקפ"ג הוכיח כן עוד, ממש"כ הרא"ש בפ"ד מ"ב ובפסקיו סי' ה', דהא דזקפה לידוח אינה פוסלת את המקוה, מיירי כגון דבלאו הטבלא היו המים נמשכין למקוה, דאל"ה אע"פ דאין המים נפסלין מחמת שאיבה מ"מ נפסלין משום דהויה ע"י טהרה בעינן, ואם איתא דהוי' ע"י דבר המקב"ט אינו פוסל בג' לוגין, הו"ל לשנויי דהא דאין פוסלת את המקוה מיירי בשיש במקוה רוב מים כשרים, שכ"ה משמעות הלשון פוסלת את המקוה, וע' בגלות עליות שם סק"י שעמד ע"ז, וע' חזו"א קמא סי' ה' סק"ב שכתב לדחוק בד' הרא"ש, ובתנינא סי' ה' סק"ח עמד שדבריו אינם מתישבין בל' הטושו"ע סי' ר"א סל"ה.

עוד הוכיח כן ממש"כ הרא"ש בפ"ה מ"ה ובפסקיו סי' י"א, בפי' מתניתין דנוטפין שעשאן זוחלין, ז"ל, והנכון יותר לפרש דמיירי שלא ישאר במקוה מ' סאה אם לא שיסתום הזחילה והשתא ניחא דפוסל ר' יוסי משום דשיעור הכשר מקוה נעשה על ידי דבר המקבל טומאה, עכ"ל, והרי להדיא דאע"פ שאף בלא שיסתום הזחילה ישאר רוב המקוה, מ"מ כיון שנשלם השיעור מ"ס ע"י דבר המקב"ט פסול, ועמש"נ להלן סק"ד בהמבו' בד' הרא"ש בתחילת דבריו בדעת הר"ש דפסל אף בשיש מ"ס מים כשרים.[[2]](#footnote-3)

ועיי"ש שהביא שכ"ה מבו' בד' הש"ך בסי' ר"א ס"ק ק', שכתב בהמבו' בשו"ע שם דמהני המשכה ע"ג כלי שלא הי' עליו שם כלי בתלוש, ז"ל, ומיירי כאן שהיו המים ראויים לבא למקוה זולת הכלי זה אבל אם לא היו ראויים לבא זולתם אפי' לא היה עליו שם כלי בתלוש אם הוא כלי המקבל טומאה פוסל דהוויתו ע"י טהרה בעינן, עכ"ל, והנה הרי התם איירי בשיש במקוה רוב מים כשרים, שהרי ל"מ המשכה אלא בדאיכא רבי', ואפ"ה אם יבואו שאר המים ע"י כלי המקב"ט ה"ז פסול.

וכבר הביאו שכד' הש"ך מפורש בד' רבינו ירוחם נתיב כ"ו, ז"ל, ואם יש במקוה כ"א סאה או יותר שהוא רוב שיעור המקוה והמשיכו מים שאובים למקוה דרך דבר שאינו מקבל טומאה עד שהשלימוהו למ' סאה כשר, ואם המשיכום וכו' או דרך המקבל טומאה וכו' פסול, עכ"ל.

ג] אמנם נ', דאף דדעת הרשב"א דהוי' שלא ע"י טהרה הויא כשאובין לפסול בג' לוגין, מ"מ בדעת ש"ר אי"ז מוכח, דלעולם י"ל כסתימת ד' הראשונים דפסולא דג' לוגין הוי רק במים שאובין ולא במים שבאו ע"י דבר המקב"ט.

ואך דהגם שאין ג' לוגין שבאו ע"י דבר המקב"ט פוסלין את המקוה, מ"מ אין מים אלו משלימין למ' סאה, והגם דמדאורייתא כל שרוב המקוה הוי הוייתו ע"י טהרה ה"ז כשר, כאשר כן מוכח למש"כ הר"ש דבשאובין ע"י כלי המקב"ט יש לפסול משום דינא דהוייתו ע"י טהרה, ואפ"ה לא פסלינן אלא ברובו שאוב, מ"מ מדרבנן אי"ז משלים לכשיעור, וכ"ה דמים שאובין אין משלימין מדרבנן למ"ס, אף בדהוו פחות מג' לוגין דאין פוסלין את המקוה, ה"נ מים שבאו ע"י דבר המקב"ט אין משלימין למ"ס.

ואשר ע"כ הוצרך הרא"ש לפרש בההיא דטבלא דמיירי כגון שבלא הטבלא היו המים נמשכין למקוה, דאל"ה לא היו מים אלו משלימין לשיעור מ' סאה, ומשמעות המשנה דמים אלו מצטרפין לשיעור מ' סאה, וביותר ניחא אי נימא דד' הרא"ש קיימי גם ארישא דאם אין לה לבזבז אין פוסלת את המקוה, וכמש"כ בקיצור פסקי הרא"ש ובטור סי' ר"א, והתם הרי העמיד הטבלא כדי להביא מים למקוה להשלים את שיעורו, וע"כ בעינן לאוקמה דאיירי שבלא הטבלא היו המים נמשכין למקוה.

ואשר זהו מש"כ הרא"ש דכל שלא ישאר מ"ס בלא שיסתום הזחילה מיפסל משום דשיעור הכשר המקוה נעשה ע"י דבר המקב"ט, והיינו משום דמים אלו שמעמידן ע"י דבר המקב"ט אין משלימין לשיעור מ"ס.[[3]](#footnote-4)

וכן נ' בל' הרא"ש בתשובה כלל ל"א ס"ז, ז"ל, אמנם, מכבר הי' קשה לי מהתוספתא דפ"ג דמקואות, לגיון העובר ממקום למקום וכן שיירא העוברת ממקום למקום וזלפו בידיהן ורגליהם שלשה לוגין למקוה כשר, ולא עוד אלא אפי' עשו מקוה בתחלה כשר, ומ"ש "מקוה הנעשה" בזילוף ידים ורגלים מנתן ידו ורגלו כדי שיעברו המים לחבית, עכ"ל, ומ' להדיא דלא קשיא לי' אלא מסיפא דתוספתא דבמקוה הנעשה בזילוף ידים ורגלים כשר, אך לא קשיא לי' מרישא דזילפו בידיהם ורגליהן ג' לוגין למקוה כשר, ונ' דהיינו משום דס"ל דמים שבאו ע"י דבר המקב"ט אין פוסלין בג' לוגין, וכמש"נ.

ועי' גם בשו"ת הרי"ד סימן א', שהק' מההיא דהמזלף, ונ' להדיא בדבריו דעיקר קושיתו היא מהא דעשו מקוה בתחילה כשר, עיי"ש.

שו"ר באבנ"ז יו"ד סי' ער"ב שכבר כתב כן בדעת הרא"ש, עיי"ש שהאריך בזה.

ועיי"ש שהעיר דל' הטושו"ע בסעיף ל"ה מ' דאם לא היו המים באין למקוה בלא הטבלא, ה"ה פוסלין את המקוה בג' לוגין, אמנם באמת נ' דל' פוסלת שכתבו אין המכוון שפוסל את המקוה, אלא המכוון שפוסלת את המים, וכמש"כ לעיל מינה אין הכלי חשוב לפסול "המים שבו" משום שאיבה וכו', והרי שדנו על פסול המים, וה"נ מש"כ הכא פוסלת קאי על המים, ושפיר י"ל דאין פוסלין את המקוה בג' לוגין, אלא דמים אלו פסולין ואין משלימין למ' סאה.

ד] והנה עיי"ש בד' הרא"ש בפ"ה מ"ה, שבתחילה פירש בד' הר"ש, דאיירי התם אפי' אם ישאר במקוה מ"ס אחר שיצאו הזוחלין, מ"מ השתא מיהא הוא טובל גם במים העליונים שהן זוחלין, עכ"ל, והנה משמעות לשונו הוא דרק המים העליונים שהן זוחלין ה"ה פסולין, אך שאר המים אין נפסלין, ולפ"ז הרי דכשסותם ע"י דבר המקב"ט ליכא למיפסל משום דינא דהוי' ע"י טהרה, אלא להמים העליונים, והרי דס"ל להר"ש דאף בדאיכא שיעור מקוה מן הכשרים, א"א לטבול במים שהוייתן ע"י דבר המקב"ט, וכ"ש שאין מים אלו משלימין לשיעור.

וכ"ה מבו' בל' הרא"ש בהמש"ד, ז"ל, והנכון יותר לפרש דמיירי שלא ישאר במקוה מ' סאה אם לא שיסתום הזחילה, והשתא ניחא דפוסל ר' יוסי משום דשיעור הכשר מקוה נעשה ע"י דבר המקב"ט, אבל אם ישאר במקוה מ' סאה ואינו סותם אלא כדי להרבות מים לא מיקרי הויתו ע"י טומאה, עכ"ל, והרי להדיא דלפי' קמא מיקרי הויתו ע"י טומאה אף אם איכא מ' סאה כשרים ומרבה המים ע"י דבר המקב"ט, ומזה מוכח דאין לפרש ד' הרא"ש מתחילה דכל שהמים העליונים זוחלין נפסלין כל המים, דא"כ הרי נמצא דהויית כל המים הויא ע"י טומאה, וא"כ מהו שכתב ע"ז הרא"ש דכיון שאינו סותם אלא להרבות מים בדין דלא מיקרי הויתו ע"י טומאה.

אמנם באמת אאל"כ, שהרי מקוה שיש בו מ"ס אינו נפסל אף בשריבו עליו מים שאובין בכלי המקבל טומאה, והרי דכל דאיכא מ"ס מים כשרים, לא פסלינן בשבאו שאר המים ע"י דבר המקב"ט.

ובע"כ צריך לחלק בזה, דהגם דהיכא דאיכא מ"ס מים כשרים יכול להביא מים אחרים ע"י דבר המקב"ט, היינו רק משום דבשעת הטבילה אין הויית המים ע"י דבר המקב"ט, ואך שבאו למקוה ע"י דבר המקב"ט, אך משא"כ בשסותם הזחילה ע"י דבר המקב"ט דנמצא דאף השתא כל הויית מים אלו היא ע"י דבר המקב"ט, שפיר י"ל דאף דאיכא מ"ס מים כשרים מ"מ מים אלו פסולין.

ולכאו' לפ"ז יש לחלק כן גם בד' הרא"ש, די"ל דכל הא דמבו' בד' הרא"ש שם דהוי' שלא ע"י טהרה פוסל במיעוט המקוה, הוא רק בגונא דאף השתא הויית מים אלו היא ע"י דבר המקב"ט, אך משא"כ היכא דבשעת הטבילה אין הויית המים ע"י דבר המקב"ט, ואך שביאת המים למקוה הויא ע"י דבר המקב"ט, י"ל דאי"ז פוסל אלא ברוב המקוה, וכאשר כ"כ בגלת עליות שהבאנו לעיל סק"ב בהערה.

אך מסברא אין נ' לחלק כן, שהרי מדאורייתא נ' דאף היכא דבשעת הטבילה הוי הויית מקצת המים ע"י דבר המקב"ט, מ"מ כיון דאיכא רוב מקוה מים כשרים, ה"ז כשר, דכיון דרוב המקוה הוי ע"י טהרה, חשיב דעשיית המקוה היא ע"י טהרה, ובע"כ דהא דפסלינן היכא שמעמיד מקצת המים ע"י דבר המקב"ט הוי זה מדרבנן, וא"כ מהיכ"ת לחלק בין היכא דהשתא הוי הויית המים ע"י דבר המקב"ט, להיכא שבאו המים למקוה ע"י דבר המקב"ט.

ה] ומש"נ לחלק כן בדעת הר"ש, נ' לפרש הטעם בזה, דהנה במש"כ הרא"ש דאם ישאר במקוה מ' סאה ואינו סותם אלא כדי להרבות מים לא מיקרי הויתו ע"י טומאה, צ"ב דמה הוצרך לה"ט דריבוי מים לא מיקרי הוי' ע"י טומאה, הרי כתב הרא"ש בפסקיו סי' י"ב דמהני השקה להכשיר מקוה שהוייתו ע"י טומאה, וא"כ הרי מה"ט יש להכשיר היכא דאיכא מ"ס מים כשרים ומרבה מים ע"י דבר המקב"ט, ומה הוצרך הרא"ש לה"ט דריבוי מים לא מיקרי כלל הוי' ע"י טומאה.[[4]](#footnote-5)

ומתחילה הי' נ', דאה"נ מש"כ הרא"ש בסימן י"ב להכשיר משום השקה, הוא משום ה"ט גופא דריבוי מים לא מיקרי הוי' ע"י טומאה, וע"כ הוא דמהניא השקה להכשיר שאר המים, דמכח ההשקה נמצא דאי"ז אלא ריבוי מים וריבוי מים לא מיקרי הוי' ע"י טומאה, אך אי לאו ה"ט י"ל דל"ה מהני השקה לפסולא דהוי' ע"י טומאה, דל"ד להא דמהני השקה לפסול שאובין, ובפרט לפשטות ד' הרא"ש דטהרת השקה הוא משום דעי"ז הוו כמחוברין ובטלה שאיבתן, אך אין מ' כן בל' הרא"ש, שהרי דימה דין זה להא דמהני השקה לפסול שאובין, והרי דחד דינא נינהו, אך יש לדחוק שכונתו להוכיח מהא דמהני השקה לפסול שאובין, ולא פסלינן משום הוי' ע"י טומאה.

ונ' מזה, דעד כאן ל"מ השקה, אלא במים שבאו למקוה ע"י דבר המקב"ט, דבזה הוא דמהני השקה להכשירן, דכיון שנזרעו למקוה בטלה הוייתן הראשונה, והשתא ל"ה הוייתן ע"י דבר המקב"ט, אך משא"כ בגוונא שמעמיד המים ע"י דבר המקב"ט, דאף השתא הויא הויית המים ע"י דבר המקב"ט, ל"מ דין השקה כלל, שהרי אף אחר ההשקה אכתי הויא הוייתן ע"י דבר המקב"ט, ול"ד להא דמהני השקה לפסולא דשאובין, ואף לטבול בתוך הכלי, ולא אמרי' דלא יהני השקה כיון דאף השתא הן שאובין, דשאני התם דכל שהן מחוברין למקוה שבקרקע לא חשיבי כשאובין בכלי כלל, אך משא"כ בגונא שמעמיד המים ע"י דבר המקב"ט, הרי פשוט דהגם שהן מחוברין למקוה, מ"מ לא מצינו למימר דאין הוייתן ע"י דבר המקב"ט, וע"כ הוא שהוצרך הרא"ש לטעם אחר, דריבוי מים לא מיקרי כלל הוי' ע"י טומאה, דרק עשיית עיקר המקוה חשיב הויית המקוה.[[5]](#footnote-6)

ולפ"ז נ', דזה טעם מש"נ בדעת הר"ש, דכל שאיכא מ"ס מים כשרים יכול להוסיף עליהם מים אחרים ע"י דבר המקב"ט, ומ"מ היכא שאף בשעת הטבילה הוי הויית מים אלו ע"י דבר המקב"ט ל"מ, והיינו משום דהיכא דבשעת הטבילה אין הויית מים אלו ע"י דבר המקב"ט, ואך שבאו למקוה ע"י דבר המקב"ט, הרי ממילא דכל דאיכא מ"ס מים כשרים ה"ז מכשיר בהשקה אף את שאר המים, ומשא"כ היכא דאף בשעת הטבילה הוי הויית מים אלו ע"י דבר המקב"ט דליכא למיתי עלה מדין השקה, בזה הוא דס"ל להר"ש דאף דאיכא מ"ס מים כשרים, מ"מ מים אלו שמעמידן ע"י דבר המקב"ט פסולין, דס"ל דאף ריבוי מים מיקרי הוי'.[[6]](#footnote-7)

ו] ונ' דיל"פ עוד בטעמא דל"מ השקה להכשיר המים שמעמידן ע"י דבר המקב"ט, וע"כ דן הרא"ש לפרש דעת הר"ש דאף אם יש מ"ס מתחת הנקב, מ"מ המים העליונים פסולין, ואף הרא"ש לא פליג ע"ז אלא משום דריבוי מים ל"ה עיקר ההוי', ול"ד להא דמהני השקה להכשיר מים שהובאו ע"י דבר המקב"ט.

דהנה כבר נת' לעיל דהא דמהני השקה להכשיר מקוה שהוייתו ע"י דבר המקב"ט, לאו היינו דמהני השקה להכשיר פסול דהוי' ע"י דבר המקב"ט, אלא הוא משום דעי"ז חשיבי כמחוברין ובטלה הוייתן שע"י טומאה, אשר לפ"ז נ', דכ"ז ל"ש אלא היכא דהוייתן דע"י דבר המקב"ט הויא שבאו למקום זה ע"י דבר המקב"ט, ובזה הוא דאמרי' דכל שנזרעו למקוה והוו כמחוברין בטלה הוי' זו, אך היכא דהכשרן הי' ע"י דבר המקב"ט, ל"מ מידי ההשקה, שהרי אכתי הוי הכשרן מכח הדבר המקב"ט, ול"מ השקה להכשיר פסול זה.

ועד"ז נת' בדברינו בדין הוי' עי"ט במפסיק אויר? סק"ה, די"ל דהא דמכשרינן בהוי' ע"י דבר המקב"ט אם הלכו המים למקום אחר, הוא רק בדהוייתן שע"י דבר המקב"ט הויא בביאת המים, וע"כ כל שהלכו למקום אחר דבמקום זה ל"ה הוייתן ע"י דבר המקב"ט מיכשרי, ומשא"כ היכא דהוייתן ע"י דבר המקב"ט הויא בהכשר המים שהי' ע"י דבר המקב"ט, ל"מ מידי מה שהלכו המים למקום אחר, שהרי אכתי קיימא הוייתן שע"י דבר המקב"ט.

ובזה ניחא הא דקשיא לפי' הרמב"ם במתני' דנוטפין שעשאן זוחלין, דמ"ט נוטפין שעשאן זוחלין ע"י דבר המקב"ט מיפסלי, הרי הן מחוברין למעין, ומ"ט לא תועיל השקתן למעין להכשירן, והרא"ש בסימן י"א הסכים לפי' הרמב"ם, ובסי' י"ב כתב דמהני השקה למקוה שהוייתו ע"י דבר המקב"ט,[[7]](#footnote-8) ולמש"נ ניחא, דכל הא דמהני השקה למקוה שהוייתו ע"י טומאה הוא רק היכא שתורת הוי' ע"י טומאה הוי משום ביאת המים למקום זה, אך היכא דתורת הוי' ע"י טומאה הוי משום הכשר המים, ל"מ לזה השקה, וכמש"נ.[[8]](#footnote-9)

ז] והנה לפי המבו' נמצא דדעת הר"ש דהוי' שלא ע"י טהרה פוסלת אף במיעוט מקוה, שהרי פירש למתני' דנוטפין שעשאן זוחלין בשהעמיד זחילת המים העליונים ע"י דבר המקב"ט, והרי דאף דרוב המים אין הוייתן ע"י דבר המקב"ט, מ"מ המים העליונים שהוייתן ע"י דבר המקב"ט מיפסלי,[[9]](#footnote-10) ולמה שפירש הרא"ש מתחילה בדעתו מבו' דל"מ אף אם יש מ"ס במים הכשרים, אך למה שדן לפרש דאיירי בדליכא מ"ס תחת הנקב, לא פסלינן אלא היכא דליכא מ"ס במים הכשרים.

אמנם כ"ז הוא למה שפירש הרא"ש בדעת הר"ש, דהיכא שהמים העליונים זוחלין לא מיפסלי אלא המים העליונים, אך אי נימא בדעת הר"ש כמבו' בד' הרשב"א דכל המים חשיבי כזוחלין, הרי נמצא דכל שמעמיד הזחילה בדבר המקב"ט, הויא הויית כל המים ע"י דבר המקב"ט, ואין להביא מזה דהוי' שלא ע"י טהרה פוסלת במיעוט מקוה.

ושמעתי להוכיח כן מד' הר"ש דלא פסלינן אלא בדהוי רוב המקוה ע"י דבר המקב"ט, ממש"כ הר"ש בפ"ב מ"ד, ז"ל, והא דפריך בפרק המוכר את הבית מכלל דשאיבה דאורייתא בתמי', דמשמע דליכא שום שאיבה דאורייתא מדלא מוקי לה בכולו שאוב דאורייתא, משום דסתמא קתני צינור שחקקו ולבסוף קבעו פוסל את המקוה דמשמע כדקי"ל אפי' בג' לוגין בסוף, עכ"ל.

והנה הרי הר"ש לעיל מינה כתב דא"א לומר בשום ענין שכולו שאוב דרבנן, שהרי בעי' שתהא הוייתו ע"י טהרה, ואפשר דשאיבה שע"י כלי גללים כלי אבנים כלי אדמה אפי' כולו שאוב דרבנן, דהוייתן ע"י טהרה, עכ"ד, והר"ן בשבועות נקט שכ"ה מסקנת הר"ש דרק שאיבה ע"י כלי המקב"ט פוסלת מדאורייתא, וא"כ הרי ממשה"ק הר"ש ע"ז מסוגיא דב"ב דאמרי' דשאיבה דרבנן, הרי מוכח דפירש דהתם איירי בגונא שיש לפסול משום הוי' ע"י דבר המקב"ט, ולא איירי בשמפסיק אויר ודכוותה, (שו"ר בחת"ס יו"ד סי' קצ"ח סק"ט שהעמידה בכה"ג שאין חטיטת הצינור בסופו, ונמצא שלא בא מן הכלי המקב"ט למקוה).

וקשיא דא"כ מה יישב הר"ש דסתמא קתני וכו' דמשמע אפי' בג' לוגין בסוף, וע"ז הוא דפריך דבזה לא הי' לנו לפסול, כיון שאי"ז פסול אלא מדרבנן, וצ"ע דמ"מ כיון דלענין מילי דאורייתא חשבי' לי' ככלי, א"כ הרי נמצא דצינור זה מקבל טומאה, וכיון שהוא מקבל טומאה ממילא יש לנו לפסול בשבאו על ידו ג' לוגין למקוה, דהוייתן הויא ע"י דבר המקב"ט, והגם דלענין דינים דרבנן לא חשבי' לי' ככלי, מ"מ כיון שטומאת הצינור הוי מידי דאורייתא ולגבי זה חשיב ככלי, ממילא יש לפסול המים שבאו על ידו, דלכאו' ל"ש לומר דכלפי דינים דרבנן אין הצינור מקבל טומאה, ועד"ז קשיא גם בהא דמשני התם דלעולם רבנן היא ושאני שאיבה דרבנן, וקשיא דמ"מ כיון דלדינים דאורייתא חשיב ככלי, הרי ממילא דהוא מקבל טומאה, וא"כ מ"ט אין המים שבאו על ידו פוסלין את המקוה בג' לוגין, הרי הוי הוייתן ע"י דבר המקב"ט, ובע"כ דהוי' ע"י דבר המקב"ט אינו פוסל כלל בג' לוגין.

ולכאו' מוכח מזה, דאין הוי' ע"י דבר המקב"ט פוסלת אלא ברוב המקוה, וע"כ כיון דהתם באו רוב המים בהכשר, ליכא למיתי עלה אלא משום פסולא דשאובין, ובזה הוא שאמרו דלענין שאיבה דרבנן אין צינור זה פוסל.

אמנם הנה מצאתי בשו"ת חת"ס יו"ד סי' קצ"ח, דמבו' דפשיטא לי' דאם ל"ה פסול הוי' ע"י דבר המקב"ט אלא מדרבנן שפיר הי' לנו להכשיר בכה"ג דקבעו ולבסוף חקקו, הגם דלגבי מילי דאורייתא חשיב ככלי וה"ה מקבל טומאה, עייש"ה, והרי דס"ל דשפיר שייך למימר דכלפי דינים דרבנן אין הצינור מקב"ט, ולפ"ז אין להוכיח משם.

ח] והנה החזו"א הוכיח מכ"ד דאין הוי' שלא ע"י טהרה פוסלת אלא ברוב המקוה.

בקמא סי' ה' סק"ב הוכיח כן ממתני' רפ"ד דב"ה מטהרין בשוכח כלים תחת הצינור, ומ"ט לא פסלינן משום דהויית המים הויא ע"י דבר המקב"ט,[[10]](#footnote-11) וכתב דדוחק לומר דאיירי בהמשכה פחות מג"ט, ויש להוסיף שהרי דעת הרשב"א דאף לפסול שאובין סגי בהמשכה כל דהו, ואמנם יש לדחוק דאיירי בשבאו דרך אויר למקוה.

ובסי' ז' סק"ה הוכיח כן, מהא דתנן בשק וקופה מטבילן ומעלה אותן כדרכן, דכיון דתנא מטבילן ע"כ הוא מקבל טומאה, ומ"מ מעלין אותן כדרכן ולא חיישי' לג' לוגין, ועיי"ש שכתב די"ל דכיון שלא נעקרו המים מן המקוה לא חשיב הוי' שעדין מחוברין הן ולא גזרו משום ג' לוגין, וכתב דאכתי יש להוכיח מרישא דקתני היו נתונים תחת הצינור אינם פוסלין, והק' עוד דבסיפא נמי משמע שמעלין אותן כדרכן משום שאינם כלים לפסול, עכ"ד, וכנראה כוונתו דחזינן דאילו היו כלים לפסול, הי' בזה פסול ג' לוגין, וא"כ ה"נ בדין דאם הוי' ע"י דבר המקב"ט פוסל בג' לוגין, נפסול אף בכה"ג.

ובתנינא סי' ה' סק"ז הוכיח כן, ממה שהוכיחו הראב"ד והרשב"א דכל שבא מיד אדם למקוה פוסל בג' לוגין, מהטביל את הסגוס וזבו ממנו ג' לוגין ומסוחט כסותו, ואם איתא דכל שאין הויתו בטהרה פוסל בג' לוגין, כי זבו מעצמן למקוה נמי פוסלין כל שבאו המים מהן להדיא למקוה, ולעולם איכא למימר דע"י אדם אינו פוסל בניתז מרחוק, אמנם מד' הראב"ד אין להוכיח, שהרי לדעתו במקוה ל"ב שיהא הוייתו ע"י טהרה, אך יש להוכיח מד' הרשב"א.

והנה אחר שנתבאר מד' הרשב"א דג' לוגין שבאו למקוה ע"י דבר המקב"ט פוסלין את המקוה, עלינו לישב ראיות אלו.

והנה לפמש"כ הרא"ש בפ"ד מ"ב דלא חשיב הוי' ע"י דבר המקב"ט אלא בשלא היו באין המים בלא"ה, מתישב היטב הא דבשק וקופה לא פסלינן משום הוי' ע"י דבר המקב"ט, שהרי אף בלא השק והקופה היו באין המים למקוה.

ובזה מתישב גם מה שהוכיח הרשב"א מסגוס ומסוחט כסותו דתפיסת יד אדם פוסל בג' לוגין, דליכא לפרושי דהתם פסלינן משום דהוי הוייתו ע"י דבר המקב"ט, שהרי לא באו המים למקוה מכח הסגוס והכסות, אלא אדרבה הסגוס והכסות עצרו המים מלבא למקוה, והוצרך לסחטן כדי שיבואו המים למקוה, ובע"כ דהא דפסלינן התם הוא משום תפיסת יד אדם.

ואמנם ילה"ע, דהגם דלא פסלינן משום הסגוס והכסות, אכתי יש לפסול משום שהאדם סחט המים, ובאו המים מכח האדם שהוא מקב"ט.

אמנם באמת קשיא הכי בעיקר מה שהוצרך הרשב"א להוכיח דפסלינן היכא שבאו המים מיד אדם למקוה, משום תפיסת יד אדם, וקשיא דמה בעי' בזה לפסולא דתפיסת יד אדם, תיפו"ל דכל דהוי הוייתו ע"י האדם יש לפסול משום דינא דהוי' ע"י טהרה.

ובע"כ שדעת הרשב"א דלא חשיב הוי' ע"י דבר המקב"ט, אלא בשבאו המים מן הדבר המקב"ט עצמו למקוה, אך כל שבאו למקוה מדבר שאינו מקב"ט, הגם שבאו ע"י סיוע דבר המקב"ט, לא חשיב כהוי' ע"י דבר המקב"ט, ואשר ע"כ ליכא למיפסל בכל הני גווני משום דינא דהוי' ע"י טהרה, וז"פ.

ועד"ז ניחא גם מה שהעירו במש"כ הראשונים דכשמנקין המקוה יש לשאוב בכלי מנוקב, כ"ה דלא יפסלו המים בשאיבה, והראבי"ה כתב דאף בלא שינקב הכלי אי"ז פוסל משום דהוי כשאיבה שלא לדעת, ולא פסלינן בזה משום דהוי הויית המים ע"י דבר המקב"ט, והיינו משום דאף בלא הכלי היו המים באין למקוה.

אך אכתי קשיא במש"כ הרא"ש דיכול להביא כלי המקב"ט ולנקבו ולטבול בו, ובטור סי' ר"א כתב דכל דניקב כשפוה"נ כשר לטבול בו, הגם דאי"ז נקב המטהרו, ותמוה דמ"ט ל"ח הוי' ע"י דבר המקב"ט, ויש שפירשו דאיירי בשקבעו בארץ, ומהני קביעותו בארץ לטהרו, ונ' דהרא"ש לטעמי' דמניעת זחילה ל"ח כהוי', אך החזו"א תנינא ח' סק"ב כתב דהרא"ש מודה בכה"ג דכל מקום המים נעשה ע"י דבר המקב"ט, וצ"ע.?

אך אכתי קשיא מהא דמטהרי ב"ה בשוכח קנקנים, דמ"ט לא פסלינן בזה משום דינא דהוי' ע"י טהרה, ומש"כ החזו"א דיש לדחוק דאיירי בהמשכה פחות מג"ט, אי"ז מישב לדעת הרשב"א דגם לפסול שאובין סגי בהמשכה פחות מג"ט, וגם מה שישב דאיירי בכלי גללים, צ"ב וכמש"נ לעיל בהערה, ואולי צריך לדחוק דאיירי בדמפסיק אויר, גם צ"ע, שהרי בפי' הר"ש מכת"י במתני' שם רפ"ד פירש, דהא דתנן אפי' כלי גללים, הוא משום דהוי הוייתו ע"י טהרה, ונ' מדבריו דאיירי התם בגונא שיש לפסול משום הוי' ע"י דבר המקב"ט, וא"כ הדר קשיא מ"ט ב"ה מטהרין בשוכח ולא פסלו משום הוי' ע"י דבר המקב"ט, שהרי מתני' איירי אף בכלים המקבלין טומאה, וצ"ע בזה.

1. והנה בחזו"א תנינא סי' ה' סק"ח כתב להוכיח דאי"ז פוסל אלא ברוב המקוה, ז"ל, תדע שהרי הכשירו בסעיף מ"ח במחבר לפי הסילון של אבר סילון של עץ, ואם יש בזה משום פסול ג' לוגין בעי' המשכה גמורה, וזה לא חשיב המשכה כדאיתא סעיף מ"ו, ועוד דל"מ המשכה בכל המקוה, עכ"ל, וצ"ב מה הביא מזה, דלכאו' אף שיש בזה משום פסול ג' לוגין, מ"מ לא חשיב כהוי' ע"י דבר המקב"ט אלא בשבאין המים מן הדבר המקב"ט למקוה בלא הפסק, אך כל שבאין דרך מקום אחר ל"ח כלל כהוי' ע"י דבר המקב"ט, וע"כ הוא דכשר, וראיתי לפרש מכוון החזו"א, דפשיטא לי' דאם פסולא דהוי' ע"י דבר המקב"ט הוא פסול בעשיית המקוה, אין מקום לומר שה"ז פוסל בג' לוגין, וכל הצד לומר דה"ז פוסל בג' לוגין, הוא משום דהוי זה פסול בהמים שהוייתן ע"י דבר המקב"ט, והוו כמים שאובין הפוסלין בג' לוגין, ואשר זהו שהוכיח החזו"א דבע"כ לא חייל פסול על המים, דאם היו המים נפסלין הוה בעי' המשכה גמורה, וגם ל"ה מהני המשכה בכולה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובגלת עליות שם כתב דהגם דאין הוי' ע"י דבר המקב"ט פוסלת במיעוט המקוה, מ"מ התם גרע משום שאף בעת הטבילה הוחזקו המים ע"י דבר המקב"ט, ומשא"כ בשהמשיך מים ע"י דבר המקב"ט דבשעת טבילה אין שם דבר המקב"ט.

   ועי' חזו"א תנינא סי' ח' סק"ג שכתב דהא דמכשרינן היכא דמיעוט המקוה בא ע"י דבר המקב"ט, ולא פסלינן מכח הא דהכשר כל המקוה הוא ע"י השלמת שיעורו, ונמצא דכל המקוה הוי הוייתו שלא ע"י טהרה, הוא דלא נאמר דין הוי' ע"י טהרה אלא על הגעת המים לבור ולא על שאר הכשרים, ואף לדעת הר"ש דמניעת זחילה ע"י דבר המקב"ט פוסלת, היינו משום דבשעת טבילה בעי' שלא יהא שום הכשר ע"י דבר המקב"ט, אך כל שסתם הזב והלך לו כשר אף שהזב הכשירו, עכ"ד, ולדבריו ניחא דע"כ פסלינן התם הגם דמעמיד רק מיעוט המים ע"י דבר המקב"ט, דכיון דעי"ז מכשיר כל המקוה, נמצא דהכשר כל המקוה הוא ע"י דבר המקב"ט, ובשעת טבילה בעי' שלא יהא שום הכשר ע"י דבר המקב"ט.

   אך עיקר הדברים מחודשים, דמהיכ"ת לחלק דהיכא דבשעת הטבילה הוי הוייתו ע"י טומאה גרע, ועמש"כ ע"ז להלן סק"ד.

   ומשה"ק החזו"א דמ"ט לא פסלינן מדאורייתא בשבא מיעוט המקוה ע"י דבר המקב"ט משום הא דהכשר כל המקוה הוא ע"י דבר המקב"ט, לכאו' דאף דמניעת זחילה ע"י דבר המקב"ט פוסלת, היינו משום דהמים הזוחלין הוו מים פסולין, וכל שמעכב הזחילה ומכשיר המים מפסולן ה"ז חשוב כהוייתן, אך השלמת השיעור דאי"ז מכשיר שאר המים מפסול שבגופן, אי"ז נידון כהוייתן, וכן מוכח מדינא דמתניתין פ"ו מ"ג דרידו ב' וטבלו המקואות טהורין, והרי דאף דחיבור המקואות נעשה ע"י אדם המקב"ט לא חשיב כהוי' ע"י טומאה, (ועמש"נ עוד בזה ב?), ועיי"ש בחזו"א שעמד דהתם חזינן דאף דבשעת הטבילה הוי הכשרו ע"י אדם אי"ז פוסל, ועיי"ש מה שדחה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם לפ"ז יש מקום לדחות, דלעולם לענין הוי' ע"י טהרה לא גזרו רבנן, וכל היכא איכא רוב מים כשרים ה"ז כשר אף בשמיעוט המים באו למקוה ע"י דבר המקב"ט, ואך דהרי הא דמהני מדאורייתא בדאיכא רוב מים כשרים, פירש הר"ש בפ"ב מ"ד דהוא משום דבטלי ברובא, ואשר ע"כ ל"ש כ"ז אלא היכא שנתערבו זב"ז, אך משא"כ התם דמעמיד המים העליונים ע"י דבר המקב"ט, ל"ש כלל ביטול ברוב, וע"כ לא מכשרינן אלא היכא דאיכא מ"ס מים כשרים.

   אך באמת מסתבר דהא דבדין הוי' ע"י טהרה סגי בשהויית רוב המים הויא ע"י טהרה, אי"ז משום ביטול ברוב, אלא הוא משום דדין הוי' ע"י טהרה הוי דין בעשיית המקוה שתהא עשייתו ע"י טהרה, וכל דעשיית רובו הויא ע"י טהרה, חשיב דעשייתו היא ע"י טהרה, ומה"ט גם ל"ש בזה דין ביטול ברוב, כיון דאי"ז פסול במים, אלא בעשיית המקוה, ולפ"ז הרי דכל היכא דאיכא רוב מקוה מן הכשרים, יש להכשיר מדאורייתא אף בשמעמיד המים העליונים ע"י דבר המקב"ט. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומאידך יש להעיר, דאחר שכתב הרא"ש בסימן י"א דריבוי מים לא מיקרי הוי' ע"י טומאה, א"כ מ"ט הוצרך בסימן י"ב להכשיר מטעם השקה, ומ"ט לא הכשיר משום דמקוה זה מחובר למקוה כשר, ואי"ז אלא ריבוי מים, ולא מיקרי הוי' ע"י טומאה.

   ונ' פשוט, דהתם אתי להכשיר אף אחר שתפסק ההשקה, וכמו שצידד הש"ך בסי' ר"א ס"ק ק"ה, וע"כ הוצרך הרא"ש לטהרת השקה, דאם משום דריבוי מים לא מיקרי הוי', ל"ה לנו להכשיר אלא כ"ז שההשקה קיימת דאי"ז אלא ריבוי מים, וז"פ.

   וי"ל עוד, דהך מילתא דריבוי מים לא מיקרי הוי' ע"י טומאה ל"ה פסיקא לי' להרא"ש, שהרי מתחילה פירש בדעת הר"ש דס"ל דאף ריבוי מים חשיב כהוי' ע"י טומאה, ועדיפא מינה קאמר שיש להכשיר בזה משום השקה. [↑](#footnote-ref-5)
5. וילה"ע למש"נ בדעת הרא"ש דל"מ השקה להכשיר היכא דאף השתא הוי הוייתו ע"י דבר המקב"ט, דא"כ היאך הכשיר הרא"ש בסימן י"ב במים שהביאן למקוה דרך סילונות המקבלין טומאה משום השקה, הרי המים שבתוך הצינורות הויא השתא הוייתן ע"י דבר המקב"ט, ול"מ להו השקה להכשירן, וא"כ היאך מהניא ההשקה להכשיר המים שבמקוה, הרי ל"מ השקה בדהוי חיבור המים ע"י מים פסולין.

   ובפשוטו צ"ל בזה, דהרא"ש לטעמי' דס"ל דמניעת זחילה ע"י דבר המקב"ט אין פוסלת, ואשר ע"כ אף המים שבתוך הצינור אין הוייתן השתא ע"י דבר המקב"ט, וע"כ שפיר מהניא ההשקה.

   ולמש"נ בהערה הקודמת י"ל עוד, דאף לדעת הר"ש דס"ל דמניעת זחילה ע"י דבר המקב"ט פוסלת, מ"מ אף המים שבצינור כשרים, דהגם דל"מ השקה להכשירן, מ"מ כיון שהן מחוברין למקוה מ"ס, הוי זה ריבוי מים ע"י דבר המקב"ט ולא מיקרי הוי' ע"י טומאה, וממילא דשפיר מהניא ההשקה להכשיר את המים שבמקוה, ויוכשרו אף אחר שתיפסק ההשקה.

   ולפ"ז נמצא דאה"נ למה שפירש הרא"ש מתחילה בדעת הר"ש דאף היכא דאיכא מ"ס מים כשרים ומעמיד שאר המים ע"י דבר המקב"ט פסול, אין להכשיר בנידון הרא"ש בסימן י"ב, דכיון דהמים שבצינור ל"מ להו השקה משום דעמידתן הויא ע"י דבר המקב"ט, אף ל"מ ההשקה להכשיר המים שבמקוה, כיון שחיבורן למקוה הכשרה הוי ע"י מים פסולין.

   שוב נתבוננתי דאף לדעת הר"ש דהמים שבתוך הצינור הוי הוייתן השתא ע"י דבר המקב"ט, מ"מ בדין דיהני השקה דרך מים אלו, שהרי הא דחשיב דהוייתן ע"י דבר המקב"ט, הוא משום דבלא הדבר המקב"ט היו הן זוחלין והצינור מעמידן מלזחול, והנה הרי מבו' בד' הר"ש בפ"ה דמקוה זוחלת מטהרת שאובין בהשקה, וא"כ הרי אף אם היו המים שבצינור זוחלין הי' מהני ההשקה דרך מים אלו, וא"כ כל שהעמידן ע"י צינור המקב"ט לא גרע, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולפ"ז נמצא, דלפמש"כ הרא"ש מתחילה בדעת הר"ש דאף ריבוי מים חשיב כהויית המקוה, יש לפסול טבילה בכלי המקב"ט המחובר למקוה, בגונא שאם יסיר הכלי יזחלו המים,, דאין להכשיר בזה משום השקה, כיון דאף השתא הוי הויית המים ע"י דבר המקב"ט, אמנם בכלי המחובר למעין שפיר יש להכשיר, דכיון דמעין מטהר אף בזוחלין, נמצא דאין הויית המים ע"י דבר המקב"ט, ואף דבלא הכלי יפסק חיבור המים למעין, י"ל דחיבור המים למעין ל"ח כהוייתו, וכמש"נ ב???.

   אך קשיא ע"ז מהא דתניא בתוספתא פ"ה, עריבה שהיא מלאה כלים והשיקה למקוה צריכה שפוה"נ וכו', והרי דמהני טבילת הכלים בתוך העריבה, ואולי איירי בגונא ששיקע העריבה בתוך המקוה, דבכה"ג אין הויית המים השתא ע"י העריבה, וכמש"נ כן ב?? לגבי שידה ולגבי גיסטרא, אך בפי' הרא"ש פ"ה מ"א מבו' דמפרש דמיירי בשלא שקעה במקוה אלא השיקה למקוה מן הצד, וראיתי בקה"י סי' נ"ז שהוכיח דע"כ איירי בכה"ג, דאם שקעה במקוה הרי פשיטא שיש בפי העריבה כשפוה"נ, וצ"ע בזה, ואולי איירי בעריבה הבאה במידה שאין מקב"ט, וכאשר כ"כ בקה"י שם דע"כ צריך להעמיד כן הא דתניא דמביא טיט הנרוק בעריבה ומשיקו וטובל בו, עיי"ש, ועמש"נ בפרט זה ב???. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך י"ל בפשיטות, דכל מש"כ הרא"ש דמהני השקה להכשיר פסול הוי' ע"י דבר המקב"ט, הוא רק אי נימא דאף במקוה בעי' הוי' ע"י טהרה, דלפ"ז מוכח דמהני השקה להכשיר פסול זה, אך לדעת הרמב"ם דרק במעין בעי' הוי' ע"י טהרה, אין הכרח דמהני השקה להכשיר פסול זה, וגם י"ל דמסברא ל"מ השקה להכשיר בזה, בפרט אי נימא דאי"ז פסול לכל דיני מעין, אלא אך פקע מיני' תורת מים חיים לזבים ומצורעים ולמי חטאת. [↑](#footnote-ref-8)
8. ולכאו' י"ל עוד בזה, דל"מ השקה למעין ליתן לו דין מעין, ע' אמר"מ סי' א' סקי"א בשם הגר"ח, אך באמת הכא ל"ש ה"ט, דכ"ד הגר"ח הם במי גשמים דל"מ השקתן למעין שיחול עליהן תורת מעין, אך במי מעין שהזחילן ע"י דבר המקב"ט, הרי דאי נימא דמהניא השקה להכשיר פסול זה, תו ממילא לא פקע מינייהו תורת מעין, וגם עיקר הדבר דל"מ השקה למעין ליתן לו דין מעין, מצינו לא כן בד' הראשונים, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואמנם בגלות עליות שם סק"ט כתב, דאיירי היכא שאין רוב מקוה מתחת הנקב, וע"כ הוא דמיפסל משום דאין הויית רוב המקוה ע"י טהרה, אך אין נ' כן מסתימת ד' הר"ש, גם אי"ז מתישב בפשט המשנה, שהרי אף אם איכא רוב שיעור מקוה מתחת הנקב איכא בזה פסול זוחלין, וא"כ גם על כה"ג קאי פלוגתא דר' יהודה ור' יוסי, דמשמעות המשנה דפלוגתייהו היא בכל גווני שצריך לסתום את הנקב כדי להכשיר את המקוה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובתנינא סי' ה' סק"ז כתב החזו"א, דאי נימא דהוי' ע"י דבר המקב"ט פוסל בג' לוגין, צריך לדחוק דשוכח קנקנים איירי בכלי גללים או בהמשכה פחות מג"ט, עכ"ד, וילה"ע דלכאו' א"א להעמידה בכלי גללים, שהרי תנן התם א' כלים קטנים וא' כלים גדולים, וקמ"ל דאף דאין מקבלין טומאה ה"ה פוסלין וכמו שפירשו הר"ש והרא"ש שם, והרי דאיירי מתני' במיני כלים המקבלין טומאה. [↑](#footnote-ref-11)