מראי מקומות עירובין -  עיר של יחיד
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב משה חדש

.כע1

.כע2~

.

בס"ד

סוגית עיר של יחיד ועיר של רבים

דף נ"ט ע"א

א) מתני' עיר של יחיד ונעשית של רבים מערבין את כולה ושל רבים ונעשית של יחיד אין מערבין את כולה. ומתבאר במשנה דעיר של רבים צריכה שיור, [ונתחדש עוד דאף שעכשיו נעשית של יחיד מ"מ כיון שתחילתה היתה של רבים צריכה שיור]. והטעם דצריכה שיור משום דדמיא לרה"ר ויאמרו שמותר לטלטל ברה"ר, ואע"ג דתקנוה במחיצות וגם עירבו, בעינן היכר שע"י שיראו שיש מקום שאסור לטלטל לשם יכירו דמשום עירוב הוא דמותר לטלטל. וזו כוונת רש"י וכדפירש בריטב"א. עיי"ש שהאריך בזה. וכ"כ בתורי"ד ובשו"ת הר"ן סי' נ'.

ומה"ט כתב הר"ן שם דבתי נכרים נמי הוי שיור, דכיון שאסורים לטלטל לשם איכא היכר, ודלא כהשואל שר"ע דהוא משום דתשתכח תורת עירוב ולא הוי היכר אלא כששייר מקום שראוי לערב עמו. דאי מה"ט הוא א"כ אף עיר של יחיד יהא צריך שיור. וע"ש עוד. אמנם בעיקר דין שיור בבתי נכרים עי' מ"א שצ"ב סק"ג שמהריב"ל החמיר בזה. ובמ"ב סק"ו כתב שטוב להחמיר.

ב) ובדברי רש"י מבואר דעיר של רבים היינו שיש בה שישים ריבוא, אבל כשאין בה ס' ריבוא חשיבא עיר של יחיד, ואזיל לשיטתו בדף ו' ע"א דכשאין בה ס' ריבוא אינה רה"ר והרמב"ם פ"ה מעירובין פירש דעיר של יחיד היינו שקנויה ליחיד וכעי"ז ברמב"ן במלחמות (בש"ס עוז והדר) ובחידושים, וכן ברשב"א וריטב"א. והרמב"ן האריך לחלוק על רש"י דאף שאין בה ס"ר חשיב רה"ר. ובביאוה"ל סי' שמ"ה (ד"ה שאין) כתב עפ"י בהגר"א שגם הרמב"ם דלא פירש כרש"י משום דס"ל דא"צ שישים רבוא ליחשב רה"ר, [ועי' גאו"י דהגר"א הוכיח כשיטה זו] ולפי"ז כתב המ"ב שגם השו"ע שהביא פי' הרמב"ם ס"ל לדינא דלא כרש"י ורק בסי' שמ"ה הביא דעת רש"י בשם י"א. ועפי"ז דחה דברי המ"א ע"ש. ונפ"מ גדולה להלכה דלפי"ז ל"מ עירוב אא"כ עשו דלתות. וע"ש שמסיק דאף שאין למחות ביד המקילין כדעת רש"י מ"מ ור"ש צריך להחמיר, וע"ע בריטב"א שאף לדעת רש"י א"צ שיהא דרים שם ס"ר אלא סגי במה שנכנסין לשם תדיר, והו"ד בביאוה"ל.

ג) והנה מלבד זה מצינו כמה תנאים ליחשב רה"ר, שיהא מפולש משער לשער, ושיהא רחב ט"ז אמה (ובמתקצר תלוי בפלוגתת הראשונים בדף ו' ועי' תוס' בסוגיין) וכן שלא תהא קנויה ליחיד כדהביאו הראשונים מהגמ' דף כ"ב. ויש לדון אם לגבי הא דעיר של רבים צריכה שיור בעינן כל תנאי רה"ר.

ולגבי דין פילוש מפורש בגמ' שאם אין לה שני פתחים לא דמיא לרה"ר כלל וא"צ שיור ולענין רוחב ט"ז אמה, רש"י כתב במתני' דאף שאין רחבה ט"ז אמה צריכה שיור וכן נקטו התוס', אולם הריטב"א ס"ל דבאין רחב ט"ז א"צ שיור.

וע' גאו"י שהאריך דאף לשיטת רש"י דבעינן שיהא שם ס' ריבוא. מ"מ מבואר שאם מתחילה לא הי' ס"ר אף שאח"כ יש בה ס"ר אי"צ שיור, אבל לענין פילוש מבואר בגמ' בע"ב דאף אם מתחילה לא היתה מפולשת מ"מ כשנעשית מפולשת צריכה שיור, וש"מ דע"י הפילוש נחשב יותר רה"ר.

ולפי"ז יש לדון קצת בדברי המ"ב הנ"ל, דאף אי נימא דבעינן ס"ר איכל"מ שגם בפחות מס"ר דמי לרה"ר וצריכה שיור, ואין מוכרח מהרמב"ם דפליג על רש"י בדין זה. אמנם בשו"ת הריב"ש סי' ת"ה הוכיח מהרמב"ם שלא הזכיר ס"ר דש"מ דס"ל דחשיב רה"ר גם כשאין בה ס"ר. ומ"מ מהשו"ע סי' שצ"ב להנ"ל אין ראי' דלא כרש"י.

ד) ובאופן שתקנוה בדלתות נעולות בלילה, נחלקו רבותינו אם צריכה שיור, רש"י דף ו' ע"ב ובדף ק' א' ד"ה הדרוה כתב דמערבין את כולה משום דהוי חצר של רבים, ומבואר דא"צ שיור, וה"ט משום דלא דמיא לרה"ר כלל. (עי' רש"ש דף ו' ותוי"ט פ"י) וכן הוכיח בעצי אלמוגים סי' שצ"ב ס"א ד"ה ומיהו, ועפי"ז ביאר דברי רש"י במשנה דמתני' מיירי דוקא באין רחב ט"ז אמה, ומה ופי' בתוס' דמתני' משמע דלא מיירי ברה"ר גמורה, וצ"ב אמאי לא קתני רה"ר גמורה ובאופן שתקנוה בדלתות נעולות (עי' בי"מ שם) ותי' העצ"א דבכה"ג א"צ שיור דלא דמיא לרה"ר, וכמש"כ רש"י הנ"ל.

אמנם הביאו שהריטב"א במשנה בתו"ד כתב דאף כשהכשירוה בדלתות נעולות בלילה צריכה שיור, והריטב"א לשיטתו דפי' מתני' ברחבה ט"ז אמה ודלא כרש"י הנ"ל וע"כ דהכשירוה בדלתות נעולות דאל"כ תיפו"ל דהוי רה"ר, (אא"כ נימא דא"צ דלתות נעולות בלילה), [ועי' עצ"א שם שהעיר בזה ולא הזכיר דבריטב"א מפורש דצריכה שיור אף באיכא דלתות, ואפשר דיש לדחות דבאופן שמתחילה לא היה דלתות נעולות חשיב כעיר של רבים ונעשית של יחיד דצריכה שיור, ועי'].

וכן הביא העצ"א מהרמב"ם בפיה"מ לדף ק"א ודלא כרש"י הנ"ל. וע' משכנ"י סי' קכ"ב שכתב דכל הראשונים פליגי על רש"י. וע"ע בביאוה"ל שצ"ב ס"ד דהאחרונים הכריעו שצריכה שיור. ושם הביא שהמהריב"ל סי' ע"ד נסתפק בכה"ג אם חשיבא עיר של יחיד לענין דאין מערבין לחצאין. ומדבריו נראה דתלוי הא בהא, ועי'.

ויסוד הנידון בכל האופנים הנ"ל הוא, שאם מצד המציאות הרי הוא רה"ר שייך הגזירה וצריך שיור אף אם אין את כל תנאי רה"ר. ובזה תלוי מהו עיקר שם רה"ר, ודוק.

ה) שם עיר של יחיד ונעשית של רבים. לרש"י היינו שנוספו בה דיורין עד ס' רבוא. והריטב"א הביא להקשות דכל עיר של רבים מתחילתה לא היה בה ס' ריבוא ואיך משכח"ל דמתחילתה היתה של רבים. וע"ש שתי' דא"צ שידורו בה ס"ר אלא שנכנסים שם. ולכאורה ר"ל דסגי במה שעומד עבור ס"ר, דאל"כ לא נתיישב. וצל"ע.

ולשיטת הראשונים דעיר של יחיד היינו שקנויה ליחיד, לכאורה פי' נעשית של רבים היינו שעכשיו קנויה לרבים. וכ"כ הרשב"א בחי' ובעבוה"ק, אך כתב דדוקא כשלא נשתקע שם הבעלים הראשון משם. אולם הרמב"ן ס"ל שאם מכרה לרבים הוי רה"ר ממש, והכא מיירי שמסרה לשימוש הרבים, או שמעלים לו מס. וע"ע בריטב"א.

ו) רש"י ד"ה מערבין את כולה כבתחילה ואין מבואותיה צריכין תיקון שהרי היא כחצר אחת. ולכאורה ר"ל דהוי כולה כמבוי אחד וסגי בתיקון שבראשיה הפונים חוץ לעיר. אמנם יל"ע לשיטת רש"י דף ו' דמבוי עקום צריך תיקון בעקמומיתו ולא סגי בתיקון בראשיו הפונים לרה"ר, וה"נ ניבעי תיקון בעקמומיתו. ועי' שו"ת מהרי"ט סי' צ"ד דהכא נעשה כחצר ולא כמבוי ולכך א"צ תיקון בעקמומיתו. אבל הבי"מ סי' שצ"ב תמה עליו ופי' דמיירי דאינו מפולש לרה"ר אלא כלפי רה"ר הוא סתום ע"י מחיצות, והיינו כמבוי סתום דא"צ תיקון אלא בפתחו לרה"ר והכא דנעשה כמבוי אחד סגי בתיקון של רה"ר העוברת בתוכו שעשה בה לחי. וכן פי' שם עפ"י דברי הריטב"א בגמ' (ד"ה ת"ר), וצל"ע. וע' בסמוך.

ז) שם ברש"י וכגון שאין בה רה"ר גמורה וכו' ואם יש בה מפרש בגמ' תקנתא לרה"ר בתוכה. וכעי"ז כ' בגמ' (ד"ה לחי) שבהיתה של רבים והרי היא של רבים כל מבואותיה המפולשין הוו כרה"ר ובתורי"ד הבין בכוונתו שצריך תיקון לכל מבוי. ותמה ע"ז דמ"ש מעיר של יחיד ונעשית של רבים דנעשית כחצר אחת. ובבי"מ (שם) כתב דאין כוונת רש"י שצריך תיקון לכל מבוי. וגם אין לומר דמש"כ דמפרשי בגמ' היינו הברייתא (אליבא דר"י) שצריך תיקון לחי בפתח של רה"ר העוברת בתוכה, דהא גם באין רחבה ט"ז צריך לחי, אלא כוונתו שצריך דלתות ומש"כ רש"י דמפרש בגמ' היינו הגמ' בע"ב דלרבנן צריך דלתות. (וכ"כ בלשון הזהב) משא"כ כשאינו רה"ר גמורה א"צ דלתות.

והא דמשמע ברש"י גמ' שצריך תיקון בכל מבוי, סי' הבי"מ דאין ר"ל מדין המחיצות, אלא דכיון דהוי עיר של רבים שצריכה שיור, ולכך צריך לערב כל מבוי בפ"ע דלהוי כשיור, וממילא צריך לחי.

.כע2~

.

בס"ד

ח) ת"ר עיר של יחיד ונעשית של רבים ורה"ר עוברת בתוכה וכו'. עי' רש"י דבעיירות שאין להם חומה עסקינן שראשי רה"ר מפולשין. עי' ב"י סי' שצ"ב שהביא דברי הראשונים דהא דאין מערבין לחצאין איירי שהעיר מוקפת מחיצות סביב אבל אם הקיפו חציה ובשאר העיר אין לה מחיצות מערבין חלק המוקף ולא חשיב עירוב לחצאין. וכתב שמדברי רש"י דפי' דמיירי באין להם חומה מבואר דלא כהראשונים. אמנם הבי"מ שם כתב דאין כוונת רש"י שאין חומה בכל הרוחות דפשיטא דבעינן מחיצות אלא מיירי באין חומה במקום הפילוש. (כ"נ כוונתו). וצ"ע לדבריו מאי קמ"ל רש"י דודאי במקום הפילוש אין מחיצות ואולי ר"ל דאין צוה"פ דלר"י לא גרע מלחי. וצ"ע. ולדעת הב"י צל"ע אמאי פירש"י דמיירי דוקא באין להם חומה. ואולי אתי לאפוקי דאם יש חומה הו"ל עומ"ר ולא חשיב רה"ר המפולשת. [ואף שלענין מבוי מפולש לא מהני עומ"ר מ"מ לא הוי רה"ר. אמנם זה תלוי בפלוגתא אם בעומ"ר אמרינן אתו רבים וכו' ואכמ"ל].

ט) שם ואין מערבין אותה לחצאין. עי' רש"י דכיון דמעיקרא חדא היא אסרי הני אהני וכו'. ומשמע דוקא משום דהיתה עיר של יחיד אין מערבין אותה לחצאין, וכן בע"ב ד"ה מבוי וכו' דכיון דמעיקרא של יחיד הוה והיו מערבין את כולה והורגלו להיות אחד אסרי אהדדי. וכ"כ הרא"ש. ולפי"ז בעיר של רבים שפיר מערבין לחצאין. ועי' מג"א שצ"ב סק"ד שהוכיח כן מדברי רש"י, וכן הביא מהגמ' פ"ה הכ"ד מעירובין. והו"ד במ"ב ס"ק י"ג.

אולם ברשב"א בעבוה"ק ש"ב מבואר דאף בעיר של רבים מעיקרא נמי אין מערבין לחצאין, וכ"מ מדבריו בחידושים, שהקשה בשם הרמב"ן איך מערבין חצי רה"ר, ותי' דדוקא כשתקנו את כולה במחיצות שראויה לערב כולה באחד אין מערבין חציה, אבל כשהכשירו רק חציה מערבין לחצאין כיון שאין ראויה לערב כולה, ובחידושים כתב לפרש כן בכוונת רש"י הנ"ל. דמש"כ דמעיקרא חדא היא כוונתו שהקיפו את כולה במחיצות וכ"ה בריטב"א עש"ה. ובסו"ד בשם הכ"מ מאיברא משמע דלא ברירא ליה, ע"ש. וזה דלא כמ"א. אכן בתורא"ש מפורש כהמ"א וכבר כתב בשו"ת מהריב"ל ח"ג סי' ע"ד דנחלקו הרשב"א והרא"ש בהבנת דברי רש"י. ע"ש.

ולמש"כ לעיל בשם הב"י שדייק מרש"י שפי' דמיירי בעיר שאין מוקפת חומה, דס"ל דאף כשהכשירו חצי העיר במחיצות אין מערבין חציה ודלא כהראשונים הנ"ל. ע"כ צ"ל דכוונת רש"י הכא דדוקא בעיר של יחיד שהורגלו לערב אין מערבין לחצאין, לאפוקי עיר של רבים וכהמ"א. וכן פשטות השו"ע סי' שצ"ב ס"ד וכמש"כ בביהגר"א שם.

ועיקר סברת רש"י צ"ל דרק כשהורגלו לערב יחד רואין את כל המבואות כמבוי אחד ואוסרים זה על זה. אבל ברה"ר מעיקרא אף שתקנוה במחיצות אפשר לראותם כרשויות נפרדות. ולפי"ז מבואר דהא דאסרי אינו משום דריסת רגל, דא"כ אף דהוי כשתי חצרות אוסרים, אלא משום דנחשב שיש לבני מבוי אחד דיורין גם במבוי השני כיון שהכל מבוי אחד. ועי' תורא"ש שאף דבעיר של רבים מערבין לחצאין, מ"מ ברה"ר עצמה (אף שתקנוה במחיצות) אוסרין זה על זה ורק המבואות מותרין. והיינו כנ"ל דהא דאין מערבין לחצאין אשמעינן שכל המבואות כחדא וזה לא אמרינן בעיר של רבים, אבל במבוי האמצעי שהו ארה"ר המשותפת לכולם ודאי דאסרי אהדדי.

ונמצא לשיטת רש"י ג' חילוקים בין עיר של יחיד לעיר של רבים. א. דעיר של רבים צריכה שיור, משא"כ עיר של יחיד. ב. דעיר של רבים צריך תיקון בכל מבואותיה. משא"כ עיר של יחיד. (עי' לעיל). ג. עיר של יחיד אין מערבין לחצאין משא"כ עיר של רבים.

ולשיטת רש"י מבואר הא דעיר של רבים צריכה שיור, ול"ק דאיך מערבין לחצאין. אך לשא"ר קשה, ועי' רשב"א וריטב"א בסו"ד שהק' כן ותי' עפ"י הרמב"ן הנ"ל, דה"נ מאחר שצריכה שיור ואין ראוים לערב כאחד יכולים לערב לחצאין.

י) בסברת הרמב"ן דכשא"י לערב אין אוסרין. בפשוטו הביאור דאין אוסר אלא כשיש לו דיורין בחצר, וזה תלוי אם אפשר לערב, שאז נחשב שיש לו דיורין משא"כ לבני רה"ר שאין יכולים לערב במבוי אין להם דיורין. אך לפי"ז צ"ב דברי הריטב"א דעיר של רבים כיון שצריכה שיור שאין יכולים לערב אין אוסרים זה על זה. דהתם ודאי שיש להם דיורין כיון שהקיפוה במחיצות, רק דמצד גזירה אין יכולים לערב, וא"כ מ"ט אין אוסרין. וע' בי"מ סי' שצ"ב שתמה על הריטב"א ואפשר דכוונתו להנ"ל.

ועפ"י דברי הראשונים הנ"ל כתב הנו"ב מהדו"ת סי' ל"ט דחצר שדרים בה עכו"ם דאסרי עלייהו. אין בני החצר אוסרים במבוי כיון שאינם יכולים לערב עמהם מחמת העכו"ם. ובחזו"א סי' צ"ה י"ח חולק ע"ז, דדוקא כשאין יכולים לערב מחמת המחיצות אין אוסרים, דחשיב כאילו אין דרים במבוי, אבל הכא שדרים שם רק שאין יכולים לערב אוסרים. וסברת החזו"א כמש"כ, אבל בריטב"א הנ"ל מבואר דלא כן וכנ"ל.

אמנם בשו"ת מהריב"ל ח"ג סי' ע"ד מבואר כהחזו"א, ע"ש דאין לומר דכיון דאיכא גויים הו"ל כאין יכולים לערב דיש לחלק וק"ל. עכ"ד. וכ"כ בשו"ת בית שלמה סי' נ"ד ע"ש שהוכיח כן מסוגיא דנכרי ה"ה כרבים. (דף עה) דמבואר שאם יש בפנימית ישראלים ונכרי אוסרים בחיצונה וצל"ע לדברי הריטב"א הנ"ל.

יא) שם ואין מערבין אותה לחצאין אלא או כולה או מבוי מבוי בפ"ע. ובגמ' בע"ב מפרשינן דאין מערבין לחצאין משום דאסרי אהדדי, והא דמערבין מבוי מבוי בפ"ע היינו כשעשו דקה בפתחי המבואות. עי' תורי"ד דהא דאין מערבין לחצאין היינו שהמבוי האמצעי נאסר ומשמע דהמבואות עצמם מותרים ע"ש שמדמה זאת לחצרות שעירבו בפ"ע ולא נשתתפו במבוי דהמבוי אסור. וצ"ע דלכאורה גם כשעירבו מבוי מבוי בפ"ע ועשו דקה מ"מ המבוי האמצעי אסור דאסרי אהדדי. וא"כ משמע דכשלא עשו דקה כל המבואות אסורין. וכ"מ בתורא"ש שהובא לעיל דהמבוי האמצעי אסור אף בעיר של רבים אף לשיטתו דמערבין לחצאין. ומבואר דבעיר של יחיד כל המבואות אסורים דנעשו כמבוי אחד וכדמשמע ברש"י.

דף נ"ט ע"ב

יב) אמר רב פפא לא אמרו אלא לארכה אבל לרחבה מערבין. מכאן דלא כר"ע. עי 'תוס' בע"א דנתקשו דלרבנן מ"ש לאורכה דאין מערבין, ולמש"כ לעיל בדתע רש"י דהא דאסרי אהדדי אינו משום דריסת רגל אלא משום דנחב דיורין גמורים דהכל כמבוי אחד. ל"ק קושית התוס' דלאורכה דאין מערבין לחצאין משום דנחשב דיורין בכל הרה"ר. משא"כ כשמתחלקין לרחבה דנסתלקו מדיוריהן אלא דהגמ' שו"ט אם יאסרו מצד דריסת רגל וזה תלוי בפלוגתא דרבנן ור"ע. ואפשר שזה גופא תי' התוס' ודו"ק. [אמנם אם הא דאסרי אהדדי משום דהוי דיורין גמורים לכאורה צ"ב מ"ש לאורכה מלרחבה. ועי'].

.כע1

.כע2~

.

בס"ד

יג) שם, אבל לרחבה מערבין, עי' ריטב"א דמ"מ בעינן ב' פסין או צוה"פ כדי שלא יהא פרוץ במלואו למקום האסור לו, וכ"כ התור"פ וכ"ה ברא"ש בשם התוס', ולפי"ז משמע דלארכה דאין מערבין לחצאין וכמו"כ לרחבה למ"ד דאין מערבין לחצאין, אפי' צוה"פ לא מהני, וכ"כ הריטב"א להדיא.

אמנם הרא"ש הביא בשם הר"מ דיכול לחלק מבוי לחצאין בצוה"פ או בשני לחיים ע"ש, ולכאורה משמע דר"ל דאף לחלק הרה"ר לארכה מהני צוה"פ. וכנראה דכן פי' הב"י, וכן פסק בשו"ע ס"ו דהא דאין מערבין לחצאין היינו בלחי וקורה אבל ב' פסין או צוה"פ מהני. אך צ"ע דכיון שכתב הרא"ש דלרחבה אף למ"ד דמערבין לחצאין צריך ב' פסין א"כ מאי נפ"מ בין ארכה לרחבה. ובאמת הרמ"א שם כתב דלמ"ד דלרחבה מערבין לחצאין מהני לחי וקורה. וכ"כ מהרש"א בתוד"ה מבוי. אך קשה מדברי הרא"ש דמפורש דבעינן ב' פסין, וכ"ה המ"א והגר"א שם. ובביהגר"א נראה דמפרש מש"כ הרא"ש דלחלק מבוי מהני ב' פסין היינו מבוי מבוי בפ"ע (עי' להלן). [או דשאני מבוי מרה"ר, דרה"ר א"א לחלקה אף שתקנוה במחיצות, אבל מבוי אפשר לחלק, עש"ה וצל"ע]. ועי' ביאוה"ל דמסיק עפ"י הגר"א ועוד אחרונים שגם השו"ע מיירי לתקן מבוי מבוי בפ"ע. [וע"ע שו"ע סי' שס"ג, סעי' ל"א שגם לחלק אמצע מבוי מהני, וצ"ל דדוקא ברה"ר המתוקנת ל"א וכנ"ל].

וכן בדעת הרמ"א כתב דיש לדחוק דכוונתו שעושה לחי בפתחי המבוי והיינו תיקון מבוי מבוי בפ"ע, אבל לחלק לחצאין בעינן ב' פסין [ולפי"ז מבואר דלענין מבוי מבוי, לארכה בעינן ב' פסין, ולרחבה סגי בלחי, וצ"ב].

יד) ומצינו דאיכא נפ"מ בין מבוי מבוי לחילוק רה"ר גופה לחצאין, דבגמ' מבואר דמבוי מבוי אפשר לערב ע"י שמניחים דקה בכל מבוי, ומ"מ כתב הראב"ד פ"ה הכ"ד מעירובין דלערב הרה"ר עצמה (אף כשתקנוה במחיצות ונעשית מבוי) לא מהני לחלקה לחצאין ע"י דקה, וכ"כ המ"א ס"ק ח' וע"ש במחה"ש וכ"כ הבי"מ שזה מוכח בגמ' דמשמע דוקא כשמערבין מבוי מבוי מהני דקה דבכה"ג אין זה לחצאין, אבל לחצאין ל"מ דקה. ולפי"ז ה"ה ב' פסין יש לחלק כן, וכמש"כ הגר"א.

והנה הסברא דמבוי מבוי עדיף, יל"פ דהוי מחיצה לקבוע שכאן מסתיים המבוי, כלומר דאף שבלא דקה אמרינן שכל העיר אחת, [כמש"כ רש"י דהורגלו לערב יחד] מ"מ בעשו דקה גילו דשוב לא הוי כרשות אחת, אבל לחלק המבוי אחד לשנים ל"מ דקה, וה"נ נימא במחיצה דפסי חצר.

אמנם יל"פ דדקה שאני דלא מהני מדין מחיצה אלא משום דגלו דעתייהו דנסתלקו מן הרה"ר (וזה תלוי בביאור הראשונים מהו דקה) ולכך לא מהני אלא בפתח המבוי לרה"ר משא"כ באמצע רה"ר לא שייך גילוי דעת דנסתלקו, ולפי"ז אין לדמות לזה ב' פסין.

טו) עוד מצינו חילוק זה בריטב"א בשם הרב מאיברא, דס"ל דאף עיר של רבים אין מערבין לחצאין, ומ"מ כתב דלערב מבוי מבוי בעיר של רבים אין מערבין לחצאין, ומ"מ כתב דלערב מבוי מבוי בעיר של רבים סגי בלחי בפתח המבוי אבל בעיר של יחיד שהורגלו לערב יחד בעינן פסין או צוה"פ, דכיון דהורגלו לערב יחד נעשה כחצר אחת ואין לחי מועיל לחצי חצר, משא"כ בעיר של רבים דאינה כחצר אחת מהני הלחי לחלק המבוי מהרה"ר אף שנעשית כחצר שאינה מעורבת כמו דמהני לחלק מבוי מרה"ר. עש"ה.

[ובעיקר דברי הריטב"א בשם הרב מאיברא, נראה דבאמת חדא שיטה היא עם הרא"ש דאף דס"ל דעיר של רבים מערבין לחצאין, הרי כתב בתורא"ש דמ"מ ברה"ר עצמה אסרי אהדדי ורק המבואות מותרים, והיינו דלא נעשו כל המבואות חצר אחת כנ"ל. והרי ודאי שצריך לחי בפתחי המבוי, וא"כ הן הן דברי הריטב"א. מיהו עי' בי"מ שצ"ב ס"א דנראה שלדעת הרמב"ם דעיר של רבים מערבין לחצאין, אף הרה"ר עצמה מערבין לחצאין. ודלא כתורא"ש. וצ"ע הסברא].

טז) שם בביהגר"א הנ"ל דלערב לחצאין לארכה לא מהני ב' פסין, מ"מ כתב דצוה"פ ודאי מהני דחשיב כסתום. ובחזו"א סי' צ"ה ד' תמה ע"ז דמהרא"ש נראה דאין חילוק בין צוה"פ לב' פסין, ושם ביאר כיון דהן באין לרה"ר ודרים שם לא מהני מחיצה, ואף דלתות ל"מ. ובריטב"א הנ"ל מפורש כהחזו"א דאף צוה"פ לא מהני, וכ"מ בדברי המ"א ס"ק י"א ע"ש. ובחי' המאירי מבואר גם כהחזו"א דאף דלתות ל"מ.

אמנם מדברי רש"י משמע דצוה"פ מהני, דכתב (למ"ד אין מערבין ברחבה לחצאין) בד"ה אבל הכא וכו' שאין בו חילוק באמצע אורכו ולא רמז של מחיצה, ומבואר שאם יש רמז של מחיצה שפיר מערבין אף למ"ד דאין מערבין לחצאין, ורמז של מחיצה הוא לכה"פ צוה"פ. [ועי' תוס' סוד"ה אבל, ואפשר שכוונתם לחלוק בזה גופא. וכ"מ בבי"מ ס"א]. אמנם י"ל דלרש"י גם ב' פסין מהני ורק לחי לא מהני וכפשטות דברי הרמ"א. אבל אין ראי' לדברי הגר"א דצוה"פ עדיף מב' פסין לענין זה.

וע"ע רש"י ד"ה מבוי נמי אסרי אהדדי וכו' ואפי' איכא לחי או קורה למבוי לא מהני. ומשמע דב' פסין וכ"ש צוה"פ מהני. וכן דייק הבי"מ סי' שצ"ב, אמנם כ"ז לערב מבוי מבוי אבל אין ראי' שיועיל גם לערב לחצאין באמצע המבוי (או רה"ר המתוקנת).

יז) עוד שם ברא"ש אחר שכתב דלרחבה דמערבין לחצאין צריך צוה"פ או ב' פסין שלא יהא פרוץ למקום האסור, הוסיף עוד וכן כתבו על שיור של עיר של רבים. ולמשנ"ת עפ"י הגר"א דהיכא דאין מערבין לחצאין ל"מ אף צוה"פ, ע"כ דבשיור של עיר של רבים אין הנדון משום דאין מערבין לחצאין, אלא משום שלא יהא פרוץ למקום האסור לו, דומיא דלרחבה. וכן מוכרח לשיטתו לעיל דבעיר של רבים מערבין לחצאין וכשיטת רש"י.

והנה בשו"ע סי' שצ"ב ס"א הביא הדין דעיר של רבים צריכה שיור וסיים שאם רצו מערבין מבוי מבוי דאין שיור גדול מזה. והרמ"א שם כתב שצריך שיעשו שני פסין וכו'. ובמג"א שם תמה דלפי דברי רש"י דבעיר של רבים מערבין לחצאין א"צ ב' פסין. ולכאורה משמע דפי' שצריך תיקון פסין משום דאין מערבין לחצאין, אבל להאמור דאי משום דאין מערבין לחצאין לא מהני גם ב' פסין לדעת הרא"ש, אלא כוונת הרא"ש משום דלא יהא פרוץ במלואו, א"כ א"ש דברי הרמ"א. וכמדומה שלזה נתכוון הנתיב חיים שם (וכן בקרב"נ).

אמנם במ"ב ס"ק י"ג מבואר כוונת המ"א באו"א, דפי' דברי הרמ"א שאף במערבין מבוי מבוי צריך ב' פסין. וע"ז הקשה דבעיר של רבים סגי בלחי, וביאור דבריו דבין מבוי למבוי א"צ ב' פסין אף כלפי החסרון דפרוץ למקום האסור, וכדמוכח בגמ' דס"ד דאף בעיר של יחיד מערבין מבוי מבוי בלו"ק (כמש"כ רש"י) ורק משום דאסרי אהדדי מסקינן שצריך דקה, וא"כ בעיר של רבים א"צ פסין אלא סגי בלחי. ומש"כ הרא"ש דבשיור צריך פסין היינו כשמשייר חצי מבוי, דכלפי המבוי חשיב כעיר של יחיד דאין מערבין לחצאין, כיון שהורגלו לערב יחד. וע"ש במ"ב דהאחרונים פי' דבאמת הרמ"א לא מיירי בתיקון שבין מבוי למבוי.

אמנם צ"ב מ"ט במערבין מבוי מבוי א"צ ב' פסין משום דנפרץ למקום האסור, ואי סגי בלחי א"כ גם במערבין לחצאין לרחבה יהא סגי בלחי, ועי' קרב"נ אות ס'. וצ"ב.

יח) ולמבואר לעיל בדעת הרא"ש נמצא דהיכי דאין מערבין לחצאין, לא מהני ב' פסין [ובפשוטו אף צוה"פ לא מהני וכמש"כ החזו"א, כמבואר בריטב"א, ורק להגר"א מהני] אבל כשמערבין מבוי מבוי בפ"ע מהני אף ב' פסין וכמו דמהני דקה. וכמו"כ במקום שמערבין לחצאין כגון לרחבה לל"ב בגמ' וכן בעיר של רבים נמי בעינן תיקון שלא יהא פרוץ במלואו, והיינו ב' פסין או צוה"פ. [ובאופן שמערבין מבוי מבוי בעיר של רבים שלא נעשו כלל רשות אחת, מבואר להגר"א דסגי בלחי. וגם בריטב"א בשם הרב מאיברא משמע הכי]. ועי' בשו"ע סי' שס"ג.

ולפי האמור הקשה הכו"מ על קושית הראשונים איך מהני שיור בעיר של רבים דהא אין מערבין לחצאין, והרי להנ"ל דבמבוי מבוי מהני אף בעיר של יחיד ב' פסין וכמו דמהני דקה, א"כ י"ל דמשו"ה מהני שיור דהוי כמו מבוי מבוי בפ"ע. ולמש"כ לעיל דבעיר של רבים מהני גם לחי לחוד. יתכן דהראשונים סברו דמהני אף לחי. ועי'.

יט) ובעיקר הנדון אם מהני צוה"פ לערב לחצאין, לכאורה תלוי בהנ"ל אי אסור משום דהוי כחצר אחת או משום דיש להם דיורין ע"י דריסת רגל בכל העיר, דאי משום דהוי כחצר אחת שפיר מהני צוה"פ, אבל אי משום דריסת רגל לא מהני דסו"ס יש להם דיורין גם בצר השני ע"י דריסת רגל. ולזה נתכוון החזו"א בסי' צ"ה ד'. ועי' ב"י סי' שס"ג סעי' ל"א שהביא מהריב"ש סי' ת"ה דל"מ צוה"פ דלא כנ"ל ושם הרא"ש כמו דל"מ בחצר הפתוחה לחיצונה. וכנ"ל דאיכא דריסת רגל. וע"ש בב"י מה שדחה.

ולפי"ז א"ש רש"י לשיטתו דס"ל דאסרי משום דהורגלו לערב והוי כחצר אחת ולכן מהני צוה"פ. מיהו יל"ע דרש"י מפרש כן בגמ' דשו"ט אי לרבנן דר"ע אסרי, והתם הרי הנדון משום דריסת רגל, וגם בגמ' להצד דלרחבה אין מערבין לחצאין למאי דס"ד שזה רק לר"ע א"כ משמע שזה משום דריסת רגל. וצל"ע.

.כע2~

.

.כע1

.כע2~

.

בס"ד

כ) בדברי השו"ע ס"ו הנ"ל דמהני ב' פסין או צוה"פ אף לערב לחצאין לארכה. עי' ביהגר"א שהשו"ע הוכיח כן מקושית הגמ' מ"ש לחצאין דלא דאסרי אהדדי מבוי מבוי נמי אסרי אהדדי, ואי פסין ל"מ לחצאין הו"ל למימר דמערבין מבוי מבוי בב' פסין דאע"ג דלחצאין לא מהני מ"מ מבוי מבוי מהני. והגר"א בסו"ד דחה דהגמ' סברה דמיירי בסתם מבוי דעשוי לו לחי בפתחו. ע"ש. [מיהו עיקר הראי' צ"ב דכמו דמתרצינן דעשו דקה דמהני אף שלחצאין לא מהני (כדכתב הראב"ד) ה"נ י"ל דה"ה ב' פסין].

כא) בדברי הרא"ש בשם הר"מ דאפשר לחלק מבוי לחצאין ע"י פסין או צוה"פ, עי' לעיל אות י"ג דהאחרונים כתבו דא"א לומר דכוונתו שאף לארכה דאין מערבין לחצאין מהני ב' פסין. (כדמשמע פשטות השו"ע) דא"כ מ"ש לארכה מלרחבה, והבאנו בשם הגר"א דכוונת הרא"ש י"ל דמערב מבוי מבוי. אולם לשון הרא"ש ל"מ הכי, וכן בשו"ע סי' שס"ג סל"א כתב שאפשר לחלק מבוי ע"י ב' פסין, וכעת נראה שהגר"א לא נתכוון לפרש כן בדברי הרא"ש, אלא אף באמצע מבוי מהני, וכדכתב שם בתו"ד, וצריך לחלק בין חלוקת מבוי לחלוקת עיר באמצע ארכה. וכ"כ בחזו"א סי' צ"ה ג' בתו"ד, [ומה שסיים ול"מ הכי צ"ב ומ"מ לדינא ודאי ס"ל הכי כמש"כ שם ס"ק י"א] וכ"כ בס' חבל יוסף סי' שצ"ב בכוונת הגר"א שדווקא לחלק רה"ר א"א ע"י פסין. וביאור הדבר נראה דהא דאין מערבין לחצאין משום דא"א להסתלק מרה"ר דע"כ יש לכולם דריסת רגל שם וכמש"כ רש"י ד"ה אלא לארכה, ולזה ל"מ פסין, אבל במבוי דאסרי אהדדי הוא משום דהכל רשות אחת וכיון שיש להם דיורין בחלקו חשיב כל המבוי רשותם ובעיר של יחיד כל המבואות כחצר אחת כמש"כ רש"י משום דהורגלו לערב. וא"כ שפיר מהני פסין דמחלקים המבוי לשנים. וכמו דמהני בעיר של יחיד לחלק המבואות זו מזו. [מיהו התם עדיף דע"י פסין אמרינן שאין כל המבואות כחצר אחת].

ובבית מאיר סי' שס"ג סל"א פי' דברי השו"ע שם בב' אופנים, או שהמבוי סתום וחשיב כחצר דאפשר לחלקה ע"י פסין. וגם לדבריו צ"ל ע"ד הנ"ל דבעיר של יחוד דהרה"ר מפולש ועוברים מצד לצד אף שתקנוה ע"י צוה"פ או אף בדלתות עדיין דרסי רבים ולכך ל"מ פסין. משא"כ במבוי.

עוד כתב דלמ"ד דלרחבה מערבין לחצאין ומהני ב' פסין כמבואר ברא"ש, א"כ גם מבוי מפולש דמי לחילוק עיר לרחבה. אמנם בדעת השו"ע כתב דא"א לומר כן דהא פסק דלרחבה אין מערבין לחצאין. מיהו בדעת הרא"ש דס"ל דמערבין לחצאין שפיר יל"פ כן.

כב) והנה הב"י סי' שס"ג הביא בשם הריב"ש שחולק על דין זה דכתב שם שצוה"פ לא מהני לחלק מקום דריסת רבים, והוכיח כן מחצר שלא עירבה במבוי שאוסרת אף שיש לה צוה"פ, ודוקא דקה מהני או דלתות, והב"י דחה דהתם שאני דאית להו דריסת רגל על המבוי אבל הכא החיצונים אין להם ד"ר בפנימים. [והוכיח כן דלדברי הריב"ש גם דלתות לא יועיל דומיא דחצר שאוסרת במבוי] ומדבריו משמע דהחיצונים באמת אסורים משום ד"ר דפנימים. וכ"כ המ"ב שם בשם הפמ"ג שאם יש להם ד"ר אסורים, ורק אם גם לפנימים יש פתח אחר מותרים. וזה דומה להא דלרחבה מערבין לחצאין משום דאית להו פתח בפ"ע. ואף דהשו"ע כתב דלרחבה אין מערבין לחצאין י"ל כנ"ל (אות כא) דהתם הוי רה"ר ממש. ועי' חזו"א שם. וזה דלא כמש"כ הבי"מ, ולדבריו דמיירי במבוי סתום, לפי"ז החיצונים יהיו אסורים משום דריסת רגל.

אולם לפי"ז צ"ב במה חולק הריב"ש, דלכאורה החיצונים ודאי דלא אסרי על הפנימים כיון שאין להם דריסת רגל. והריב"ש מיירי דוקא בעיר שהמבוי האמצעי מפולש. [דאף דאיכא קולא משום דאית להו פתח אחר וכהאחרונים הנ"ל, איכא נמי חומרא כלפי הפנימים דבסתום אין מי שיאסור עליהם מצד ד"ר].

וכעי"ז העיר באבהעו"ז עי"ש שדייק מהפוסקים שהר"מ שהתיר לחלק המבוי ע"י ב' פסין לא התיר אלא את הפנימים, אבל החיצונים אסורים משום ד"ר, [ואף דהוי רגל המותרת אסרי ולא דמי לחצר, ע"ש מש"כ עפ"י דברי התוס' בע"א ד"ה כמאן] ולפי"ז כתב דליכא פלוגתא ודלא כהב"י, ועכ"פ מבואר מדבריו דלדעת הב"י גם החיצונים מותרים, וצ"ע לשון הב"י. ובחזו"א סי' צ"ה י' עמד בזה ונדחק דט"ס בב"י וצ"ל הפנימים אין להם ד"ר על החיצונים. וביאר שם דהוי רגל המותרת במקומה, ומש"כ הב"י דאין להם ד"ר היינו שאין להם תשמיש מבוי בחיצונה, משא"כ בחצר שאוסרת במבוי דהוי טפי מד"ר דעיקר תשמישם במבוי. עש"ה [ודבריו הם להיפך מסברת האבהעו"ז ומ"מ בדעת הריב"ש צ"ל כהאבהעו"ז]. וע"ש בחזו"א שהשיג על המ"ב בשם האחרונים הנ"ל שכתבו דהב"י מיירי במפולש שיש פתח אחר וליכא ד"ר, דודאי הב"י מיירי בסתם מבוי שהוא סתום, וזה כהבי"מ הנ"ל. רק שהבי"מ הכריח כן משום דנקט דבמפולש תרוויהו אסירי, ולהיפך מהאחרונים הנ"ל. ומ"מ להנ"ל י"ל גם לבי"מ דאף החיצונים מותרים. [אמנם עי' בי"מ סי' שצ"ב ס"ו שביאר דברי הר"מ (שהביא הרא"ש) במבוי מפולש ע"ש דמפולש גרע מד"ר דפנימים על החיצונים. ובסי' שס"ג כתב כן רק לדעת השו"ע שפסק דלרחבה אין מערבין לחצאין וכדכתב שם שתלוי בזה].

כג) שם ברא"ש הביא קושית התוס' על המבואר בגמ' וברש"י דלחי לא מהני לחלק המבוי לשנים, ואסרי אהדדי, דמ"ש מהא דעשה לחי בחצי מבוי דמותר מלחי ולפנים. ודחה תי' התוס' דמיירי שאין חצר מחוץ ללחי, ומסיק עפ"י הירושלמי דשאני התם דליכא לחי בסוף המבוי, ולעיל הובא כן בשם הרמב"ן והריטב"א. אמנם בלשון הרא"ש נראה דאין זה ממש סברת הרמב"ן, דהרמב"ן ביאר הטעם דאין יכולים לערב עמהם ולכך אין אוסרים עליהם. אבל הרא"ש כתב דכיון שאין יכולים לטלטל שם אין אוסרים על הפנימים. ומשמע דמשום איסור טלטול הוא דחשיב שאין להם דיורין. [והעירו דלשיטת רש"י דעיקר האיסור משום דכחד חצר נינהו, מסתבר כן דכשאסור בטלטול אין נחשב כחצר אחת]. ועי' ב"י ס' שס"ג סל"א אחר שהביא דברי הרא"ש כתב שהריב"ש כתב הטעם מפני שא"י לערב עם הפנימיים (וכהרמב"ן) ומשמע דתרי טעמי נינהו. אמנם בפרישה (במהדורת המאור) נראה דתרוויהו חד טעמא הוא.

כד) והנה בביהגר"א סי' שס"ד ס"א כתב עפ"י דברי הרא"ש דכשחצי המבוי שמחוץ ללחי אינו מתוקן אין אוסרים על הפנימים, דה"ה כשמתוקן אלא שלא עירבו ביניהם אין אוסרים על הפנימים, דכיון דטעמא משום שאסורים לטלטל שם, ה"נ כשלא עירבו. ועפי"ז ביאר דברי השו"ע שם דמבוי מפולש לחצר שאינה מעורבת סגי בלחי וא"צ שני פסין כחצר. וביתרון האור על המשניות פ"ט מ"ד (ד"ה הן אמת) תמה, דדוקא כשאין יכולים לערב אין אוסרים משא"כ הכא דיכולים לערב. ובדעת הגר"א מבואר דלהרא"ש אין הטעם משום שא"י לערב אלא משום דאסורים לטלטל לא חשיב דיורין. וכנ"ל דתרי טעמי נינהו.

וביתרון האור שם כתב דהשו"ע ס"ל דהיכי דמערבין לחצאין מהני לחי, וכמש"כ הרמ"א סי' שצ"ב ס"א ובסעי' ו'. אמנם הגר"א לשיטתו בסי' שצ"ב שתמה על הרמ"א הוצרך לטעם הנ"ל, מיהו למש"כ הגר"א שם דכשמערבין מבוי בפ"ע ברחבה דמערבין לחצאין סגי בלחי, שפיר יל"פ כנ"ל, דהא גם במבוי מפולש לחצר הוי כעירוב מבוי מבוי בפ"ע.

ועי' שו"ע הגר"ז שם שביאר הטעם משום דא"צ תיקון אלא משום דפרוץ במלואו סגי בלחי, ולכאורה זה דלא כהגר"א ומ"מ גם לדבריו צ"ל דהיינו דוקא בפתח המבוי, אבל באמצע המבוי בעינן ב' פסין כמבואר בסי' שס"ג סל"א ועי'.

ובעיקר דברי הרא"ש דלחי ל"מ בחצי מבוי, עי' בחי' מרן רי"ז הלוי הל' עירובין שביאר דהיכי דאסור משום דיורין ליתא לתקנתא דלחי. וצל"ע.

כה) בגמ' דף ו' א' פליגי במבוי עקום אם תורתו כמפולש או כסתום. ועיי"ש ברבינו יהונתן דהלכה כרב שתורתו כמפולש וצריך לחי בעקמומיתו (כפירש"י שם), וכתב שם שיכולים לערב כל מבוי בפ"ע ולא אסרי אהדדי כיון שיש להם פתח בפ"ע וכופין על מ"ס שלא יעברו אלו על אלו. והב"י סי' שס"ד הביאו [וכתב דלמאי דקי"ל רגל המותרת במקומה אינה אוסרת שלא במקומה אפי' דרסי אין אוסרים]. והבי"מ שם כתב דד"ז דמי להא דסוגיין דפליגי אם לרחבה מערבין לחצאין, ולמאי דפסק השו"ע שצ"ב ס"ו דאין מערבין לחצאין התם נמי אין מערבין לחצאין ולכך לא הביאו השו"ע. אך לפי"ז תמה על ר"י שפסק דלרחבה אין מערבין לחצאין [וצ"ל דחשיב כשני מבואות, דאל"כ אף אי מערבין לחצאין בעינן ב' פסין כמש"כ הרא"ש].

ועי' בביאוה"ל סי' שס"ד ס"ב שהביא דברי הבי"מ. והוסיף שלדידן דאין מערבין לחצאין בעינן צוה"פ בעקמומיתו אם מערבין כל מבוי בפ"ע. ועי' חזו"א סי' צ"ה ט"ו דאף דלמ"ד דאין מערבין לחצאין ל"מ צוה"פ (אם לא כהגר"א הנ"ל) כ"ז ברה"ר אבל הכא דהוי מבוי מהני צוה"פ ע"ש, אמנם להנ"ל דהוי ב' מבואות א"צ לזה, דהוי כמבוי מבוי ודו"ק.

.כע1

.כע2~

.

בס"ד

דריסת רגל

כו) גמ' עד כאן לא קאמר ר"ע התם וכו' דפנימית לית ליה פתחא אחרינא אבל הכא הני נפקי בהאי פתחא וכו'. עי' שו"ת באר יצחק או"ח סי' י"ז שלמד מכאן דדריסת רגל אינה אוסרת אלא אם אין אפשרות לצאת אלא דרך חצר חבירו, אבל באופן שיוצא מביתו דרך מקו"א אף שיש לו ד"ר בחצר חבירו אינו אוסר. והוסיף שגם ברגל האסורה אינו אוסר אלא בכה"ג, וכ"כ בחזו"א סי' צ"ה ט"ז. וכ"כ בנו"ב מהדו"ת סי' ל"ט.

האחרונים שו"ט בביהכנ"ס שבעיר שחצר ביהכנ"ס מוקף במחיצות ועירבו בני החצר, אם הדרים חוץ לחצר ביהכנ"ס אוסרים משום דריסת הרגל שבביהכנ"ס. ובבאר יצחק התיר עפ"י סברא הנ"ל. אולם בחזו"א סי' פ"ו ט"ז כתב דהכא לא מהני פתחא אחרינא, דמ"מ לביהכנ"ס אין יכולים ליכנס אלא דרך החצר וחשיב לית ליה פתחא אחרינא. וע"ש שמדמה זאת לעיר שחלקה לארכה דאין מערבין לחצאין. ועש"ה בכל דבריו. וצל"ע היטב.

אמנם יש לדון לל"ב דלרחבה אין מערבין לחצאין, דלכאורה משמע דפליג על סברא הנ"ל ואף דאית להו פתחא אחרינא אוסרים. אמנם למסקנא לל"ב דאסור אף לרבנן דהכא ליכא למימר אחדא דשא. יש לדון אם האיסור משום דריסת רגל וש"מ דפליגי על סברא הנ"ל דל"ק, או שהאיסור אינו משום ד"ר. ובחזו"א סי' פ"ו ט"ז כתב להדיא דל"ב לא פליגא בסברא זו.

כז) והנה בטעמא דל"ב דליכא למימר אחדא דשא פליגי רש"י ותוס', רש"י פי' משום דליכא רמז מחיצה, ומשמע דבאמת שייך לומר אחדא דשא רק דהכא ליכא צוה"פ. אבל בתוס' כתבו דטעמא משום דשייך להני כמו להני והיינו כמבואר בדבריהם בע"א דהכא הוי במקומה ואוסרים. ויל"פ כוונתם דמה"ט אין יכולים לסלקם משם. ולפי"ז גם לתוס' אסרי משום ד"ר, אלא דהכא ליכא למירמ אחדא דשא (והיינו כרש"י רק מטעמא אחרינא) וא"כ משמע דאף דאיכא פתחא אחרינא חשיב ד"ר ודלא כל"ק. אמנם יל"פ עפ"י התוס' בע"ב דאף דאחדא דשא לא נסתלקו לגמרי ועדיין יש להם זכות הילוך אלא דהילוך גרידא אין אוסר, אבל כששייך להני כמו להני אוסרים אף בהילוך. (עי' חזו"א סי' פ"ב י' סברא דומה לזו), וכ"מ בשו"ע הגר"ז סי' שפ"ו ט' ועי' להלן. ועפי"ז י"ל דלהכי אסרי אף דאית להו פתחא אחרינא. דפתחא אחרינא חשיב כאחדא דשא, אבל עדיין יש להם זכות להלך שם ובכה"ג דשייך להני כמו להני אוסרים אף בהילוך. וא"ש דברי החזו"א הנ"ל דבעיקר הסברא מודה ל"ב דפתחא אחרינא מהני. [מיהו יש לדון דביהכנ"ס נמי חשיב דשייך להני כמו להני ול"א אחדא דשא. ורק בחצר ביהכנ"ס שיש שם בתים אחרים דשייך להם לעיקר הדיורין, אין דריסת רגל גרידא אוסרת עי' בחזו"א סי' פ"ב י' סברא דומה לזו].

כח) [בעיקר דברי רש"י דהכא ליכא רמז מחיצה, לעיל כתבנו דמשמע דצוה"פ מהני גם במקום שאין מערבין לחצאין. אמנם למש"כ דמשמע מדברי רש"י שזהו טעם דליכא למימר אחדא דשא, ואסרי משום ד"ר. לפי"ז י"ל שכ"ז בלרחבה, אבל לארכה הא דאין מערבין לחצאין הוא משום דא"א להסתלק מתשמיש רה"ר. וס"ל דלאו חד טעמא הוא. ובזה י"ל דמודה לרא"ש דצוה"פ וכ"ש פסין ל"מ. ויתכן לפי"ז שגם השו"ע שכתב בס"ו דצוה"פ מהני, כ"ז דוקא לרחבה אבל לארכה מודה. ועי' ביאוה"ל שצדד דמיירי לרחבה, רק דסבר שהוא כמ"ד דמערבין לחצאין וע"ז דחה דא"כ לא פליג בזה על הרמ"א. אבל להנ"ל א"ש. אמנם זה חידוש].

כט) תוד"ה דפנימית. ומה שפי' בקונטרס שלא יהא לה דריסת רגל על החיצונה לאו דוקא דליכא קפידא בדריסת רגל וכו' אלא תיחוד דשא מלהשתמש בחיצונה קאמר. ומכאן למדו האחרונים דהא דד"ר אוסרת היינו רק כשיש זכות תשמיש, אבל דריסת רגל גרידא שעוברים שם אינה אוסרת. עי' נו"ב מהדו"ת סי' ל"ט ושו"ע הגר"ז סי' שפ"ו ס"ט.

ולעיל הובאו דברי רבינו יהונתן דף ו' שבמבוי עקום שתקנוהו בעקמומיתו [בצוה"פ או אף בלחי ע' לעיל] יכולים לערב כל מבוי בפ"ע. והר"י הוסיף שם שכופין על מ"ס שלא יעברו זה על זה בשבת. והב"י סי' שס"ד כתב ע"ז, דכיון דקי"ל רגל המותרת אינה אוסרת שלב"מ א"צ להסתלק מלעבור שם. וכוונתו לדברי התוס' דידן דסגי במה שמסתלקים מלהשתמש שם, וא"צ להסתלק מלעבור.

ל) אמנם המ"א סי' שס"ד ס"ק ג' דחה דברי הב"י, עפ"י מש"כ התוס' לעיל ד"ה כמאן ולהלן ד"ה אבל, דהיכי דאית להני רשות כמו להני א"י להסתלק, ומבואר דפי' דברי התוס' דבכה"ג ל"מ אחדא דשא משום דאף לאחר שנסתלקו משימושים מ"מ אוסרים במה שעוברים דרכם, ואחדא דשא לא מסלקם מזה. עי' שו"ע הגר"ז שפ"ו ס"ט שביאר כן. ועפי"ז כתב שגם חצר שבין ב' מבואות היכי דאמרינן כופין על מ"ס ומסלקים אותה ממבוי צריכים להסתלק גם מלעבור שם. (וכמש"כ הר"י).

והבי"מ שם מיישב דברי הב"י, דכ"ז תלוי בפלוגתא אי מערבין לחצאין, וכמבואר בתוס' דתלו זאת אי לרחבה מערבין לחצאין. והרי דברי ר"י שיכולים לערב לחצאין ע"כ כל"ק דלרחבה מערבין לחצאין, וא"כ בכה"ג דמי לחצר פנימית וחיצונה דא"צ להסתלק אלא מתשמישים ולא מד"ר. [ועפי"ז הוסיף דהשו"ע לא כתב דין זה משום דס"ל כל"ב דאין מעריבן לחצאין אלא שתמה על הר"י דפסק כל"ב ומ"מ ס"ל דיכולים לחלק המבוי. ועי' לעיל מש"כ בזה].

וכעי"ז כתב הגאו"י דף ו', אלא שהוסיף דכשעשו צוה"פ ביניהם אף לל"ב מערבין לחצאין ומשום דהוי כשני מבואות. ומעתה בזה לכו"ע אמרינן אחדא דשא וסגי במה שמסתלקים מתשמישים. ודוק.

לא) ובנוב"י מהדו"ת סי' ל"ט כתב דהא דהילוך לבד לא אוסר בלא תשמיש, כ"ז ברגל המותרת במקומה. אבל ברגל האסורה אוסר אף הילוך לבד. ומבואר דס"ל דהא דרגל האסורה לא אמרינן אחדא דשא הוא משום דהילוך לחוד אוסר ואחדא דשא ל"מ לסלקם מהילוך כדכתבו התוס'. אמנם ברש"י בסוגיין נראה דאף ברגל האסורה היה מועיל אחדא דשא אלא שא"א לכפותם לסגור הדלת. מיהו סברת רש"י צ"ב. [ושמעתי לדחות דכוונת רש"י שברגל האסורה דהילוך אוסר, א"א לכפות לסגור הדלת מהילוק. וא"ש דברי הנו"ב].

ובאמת שבשיטת רש"י אף שהתוס' כתבו דדבריו לאו דוקא ומשמע דמפרשים כן בדעתו, מ"מ פשטות דבריו נראה דס"ל דע"י אחדא דשא מסתלקים גם מהילוך לחוד. ועי' רשב"א וריטב"א שפי' בשם רש"י פי' אחר, דאחדא דשא אין הכוונת שבאמת מסתלקים אלא שרואים כאילו נסתלקו מאחר שהחיצונים אין להם ד"ר אצלם. ע"ש.

לב) ובחזו"א סי' צ"ה י"ז הביא דברי הנו"ב שאחדא דשא היינו שמסתלקים בפועל מלהשתמש, ופעמים שצריכים להסתלק מהילוך. והחזו"א חולק על כ"ז, וס"ל דא"צ להסתלק בפועל, אלא רק שמסתלקים מזכות שימוש, ומשתמשים בתורת אורחים ע"ש. ובמ"ב שפ"ו ס"ט לענין חצר שבין ב' מבואות שצריך להסתלק מהילוך, כתב שלא יעבור בשבת וכהנו"ב, והחזו"א ס"ק כ' חולק ע"ז וכנ"ל. וכמדומה שמדברי התוס' ורבינו יהונתן והאחרונים הנ"ל מבואר דלא כחזו"א. מיהו החזו"א פי' כן בכוונת תוס'. וצ"ע. אמנם ברשב"א יל"פ כחזו"א, ועי'.

לג) גמ' מ"ש לחצאין דלא דאסרי אהדדי מבוי מבוי נמי אסרי אהדדי. למבואר לעיל דברה"ר אסרי אהדדי משום דא"י להסתלק מתשמיש רה"ר, ובמבואות אסרי משום דנעשו כחצר אחת. צ"ב דמיון הגמ', וצ"ל דכוונת הגמ' דכיון שהמבוי הוא חלק מרה"ר ממילא איסור דרה"ר חל גם על המבוי. ודו"ק.

והלומדים העירו דלמ"ד דלרחבה מערבין לחצאין מ"ט מבוי מבוי גרע. ואמנם הרא"ש ס"ל דבתרוויהו מהני צוה"פ או ב' פסין, מ"מ משמע דלרחבה צריך צוה"פ רק משום פרוץ במלואו, אמנם לאידך גיסא משמע ברא"ש דמדמה להו אהדדי מדהוכיח דבמבוי מבוי מהני פסין מהא דלרחבה מהני. [ועי' חזו"א סי' צ"ה ג' שעמד בזה] ואפשר דמש"כ הרא"ש משום פרוץ במלואו כוונתו דהוי רשות אחת. וצל"ע.

ומדברי החזו"א (סי' פ"ו י"ב) למדנו דמבוי מבוי גרע. דלרחבה נסתלקו אלו שבצד זה מצד זה של רה"ר. והוי שני רשויות, משא"כ מבוי מבוי מאחר שברה"ר עצמה כולם דרים בה ממילא גם המבואות הם חלק מהרה"ר ואסרי גם המבואות, וגרע מרה"ר עצמה דכיון שמשמשת לאותם שימושים כשחילקוה אין להם שייכות זה על זה. ודו"ק.

לד) שם הב"ע כגון דעבוד דקה, וברא"ש (הו"ד לעיל) כתב דה"ה דשני פסין או צוה"פ מהני, אמנם נראה דשני ענינים הם, דדקה מהני למבוי האוסר שלא יאסור משום שנסתלק מרה"ר, אבל צוה"פ ל"מ שלא יאסור כיון שיש לו דריסת רגל ברה"ר, אלא דמהני לנאסר, שבני מביאות האחרים אין אוסרים אותו, וה"ט דאין להם דיורין ממש אצלו, רק דחשיב רשות אחת עם רה"ר ולזה מהני צוה"פ. ונפ"מ בזה דכשעשו מקצתם דקה והשאר עירבו אין אוסרים. אבל כשעשו מקצתם צוה"פ אוסרים על האחרים, כיון שהם לא נסתלקו ואף שעירבו דהוי רגל המותרת. וכמש"כ התוס' בע"א ד"ה כמאן. ולפי"ז בעשו דקה ליתא לדברי התוס' הנ"ל. אכן בחזו"א סי' צ"ה ו' פי' דברי התוס' בעשו לחי אבל צוה"פ מהני ומשמע דס"ל דצוה"פ מהני להסתלק שלא לאסור המבואות, וכ"כ בסי' פ"ו י"ג וצ"ע.

.כע1

.כע2~

.

בס"ד

סולם תורת מחיצה ותורת פתח עליו

לה) גמ' סולם מכאן ופתח מכאן מהו. ומסקינן דתורת מחיצה עליו ותורת פתח עליו, והכא לקולא חשיב כמחיצה. ולענין לערב כאחד אם רצו חשיב כפתח.

ויש לפרש ד"ז בב' אופנים. א. דאי חשיב כפתח אינו כמחיצה [היינו במקום הסולם אבל מהצדדים ודאי דחשיב כמחיצה. רק דחשיב במקום זה כאילו אין כאן מחיצה] אלא דלקולא אמרינן שנדון כמחיצה ולא כפתח. ב. דתרוויהו איתנהו גם דחשיב מחיצה וגם כפתח. וה"ט דכיון שנוח לעבור מצד לצד אע"ג דאיכא מחיצה מ"מ הוי כפתח לענין לערב שניהם כאחד. ונפ"מ היכא דהוי תרתי דסתרי אם אפשר ליחשב גם כמחיצה וגם כפתח, דלצד ב' חשיב כפתח אע"ג דהוי כמחיצה. ועי' גאו"י ושפ"א שדנו בזה.

והגאו"י כתב נפ"מ בנידו"ד אי חשיב כעיר של יחיד גם לחומרא, ע"ש דבעיר של רבים שיש פתח רק מצד אחד דינה כעיר של יחיד גם לחומרא, לענין שאין מערבין לחצאין אף לדעת רש"י שבעיר של רבים מערבין לחצאין, ולפי"ז נסתפק אם גם בסולם דינא הכי. ומסיק שם כצד ב' דחשיב כמחיצה וגם כפתח, וכיון דסו"ס מחיצה הוא דינה כעיר של יחיד אף לחומרא דאין מערבין לחצאין. עוד כתב שם שגם לצד א' דהוי מחיצה רק לקולא, מ"מ הכא חשיב כנדון אחד ולא כשני נידונים נפרדים, דהא דאין מערבין לחצאין הוא משום דאפשר לערב כולה וא"צ שיור. [ולכאורה כ"ז לדעת הרמב"ן דבאופן שצריך שיור שא"א לערב כולה אין אוסרים עליהם, וממילא כשא"צ שיור אסרי אהדדי, אבל לשי' רש"י דתלוי אם הורגלו לערב, אף אם אפשר לערב כולה מ"מ כיון שאין רגילים לערב כולה לא אסרי אהדדי וצל"ע].

ובשפ"א כתב נפ"מ באופן דאיכא סולם לחצר אחרת הפתוחה מצד שני לרה"ר, ומערבין כאחד משום דחשיב פתח. אי בכה"ג אפשר לדון גם כמחיצה להתירה בלא שיור, או דאחר דע"כ נידון כפתח א"א לדונה כמחיצה, ונוטה להחמיר. אמנם למה דנקט הגאו"י דאף דחשיב מחיצה חשיב נמי כפתח, לכאורה בכה"ג אפשר להקל בתרוויהו דיערבו כאחד ויחשב עיר של יחיד דא"צ שיור. ודו"ק.

והעירו שלדברי הגאו"י דתרוויהו איתנהו ולכך חשיב פתח אף לחומרא, לפי"ז צ"ל דלענין עיר של רבים לא סגי בפתח גרידא ליחשב כרה"ר להצריכה שיור, אלא רק אם בטלה המחיצה צריכה שיור, ורבה דס"ל דצריכה שיור ע"כ דסבר דלא הוי מחיצה כלל. ודוק.

ופשטות לשון רש"י שכתב בד"ה ומי אמר ר"נ דתורת מחיצה עליו להקל, משמע דכשמערבין אחד לא חשיב כמחיצה. וזה שכתב רק דלהקל הוי מחיצה. אמנם יש לדחוק דהא גופא קאמר דאף דחשיב פתח מ"מ הוי גם כמחיצה ונפ"מ כשבאין להקל לא איכפת לן דהוי גם פתח. אבל בלשון רש"י דף ס' ד"ה תורת מחיצה עליו בסוה"ד דכל בעירובין להקל מבואר דהוי תרתי דסתרי. וכבר הרגיש בזה הגאו"י שם אלא שהוא חולק ע"ז. וע' בסמוך.

ועי' תוס' דף ע"ד א' ד"ה עד בא"ד דסולם תורת מחיצה עליו להקל אף בשעה שיש עליו תורת פתח להקל. ומבואר דאפשר לומר תרוויהו בהדדי, וכהגאו"י. ועי' תוס' דף פ"ג ב' ד"ה קא סלקא דעתך בא"ד ואע"פ שיורדין בה מן העליות וכו' אינה אוסרת כיון דסולם תורת מחיצה עליו. ובחזו"א סי' ק"ב א' הוכיח מזה דאף לחומרא חשיב מחיצה רק דחשיב גם פתח. ולכאורה היינו כהגאו"י, וצ"ע דהגאו"י בדף פ"ג הקשה קושית החזו"א על תוס' ולא תי' כנ"ל.

דף ס'

לו) גמ' אנשי חצר ואנשי מרפסת ששכחו ולא עירבו אם יש לפניה דקה אינה אוסרת ואם לאו אוסרת. ומתבאר בסוגיא דלמ"ד דסולם תורת פתח עליו להחמיר ה"נ אוסרת אף דאיכא סולם, אבל לר"נ דתורת מחיצה עליו להקל אינה אוסרת אלא באינה גבוהה עשרה דחשיב פתח אבל בסולם אינה אוסרת.

והנה רש"י פירש דסוגיין בעירבו בני מרפסת לעצמן, וכתבו הרשב"א והריטב"א דאע"ג דהוי רגל המותרת אוסרת בפתח משום דהוי טפי מד"ר, משום דבני מרפסת שייכי בחצר טפי. וכוונתם דהוי שותפות ממש ולא רק זכות ד"ר אצל חבירו. ודמי למש"כ התוס' לעיל נ"ט א' דדוקא שלא במקומה אינה אוסרת, אבל במקומה אוסרת. ע"ש. אמנם בסולם למ"ד דתורת מחיצה עליו להקל אינה אוסרת אף דהוי שותפות ממש.

ולהלן דף פ"ג ב' פירש"י במתני' שם במרפסת וחצר, דמיירי שבני מרפסת עירבו לעצמן. והא דלא אסרי על בני חצר פירש שם משום דסולם תורת מחיצה עליו. והקשה הבעה"מ שם דתיפו"ל דהוי רגל המותרת ואינה אוסרת וכן הקשה הריטב"א שם ונדחק דרש"י כתב כן לפרש מתני' אף לר"ע דרגל המותרת אוסרת. אך הקשה הגאו"י וכן בחזו"א סי' ק"ב ס"ק כ' דהריטב"א סותר דבריו בסוגיין דבני מרפסת שייכי טפי בחצר והוי טפי מד"ר ואף לדידן אוסרת, וכבר הרגיש בזה הבי"מ, וכתב דפלוגתא היא. [ועי' ביאורי ענינים לדף פ"ג ואכמ"ל].

לז) ובשו"ע סי' שע"ה ס"א כתב דבני מרפסת אין אוסרין בחצר משום דסולם תורת פתח עליו, והוא שעירבו לעצמן כדי שתהא רגל המותרת ומקורו בטור ומבואר שאם היא רגל האסורה אוסרת. ובביהגר"א שם ציין מקור דברי השו"ע מרש"י שם ובסוגיין. ונראה מדבריו דמה"ט פירש"י כן משום דאי הוי רגל האסורה אוסרת. אמנם לכאורה יל"פ ברש"י להיפך דהא דאוסרת [בסולם למ"ד דלא הוי מחיצה, או בפתח ממש] היינו אף ברגל המותרת וכדפירש הריטב"א הכא, אבל באופן שאין אוסרת אף ברגל האסורה אין אוסרת. וכן נקט בחזו"א סי' צ"ו י"ח דלמש"כ הריטב"א דחשיב דיורין טפי מד"ר, ואעפ"כ מהני סולם דכיון דלא חשיב כפתח ממש אין אוסרים, כ"ש בד"ר האסורה. ותמה על הטור.

ובסי' ק"ב כ' הוסיף דלסברת הריטב"א דף פ"ג דלא חמיר מד"ר [ופי' דברי רש"י שם דהוצרך להא דסולם תורת מחיצה אליבא דר"ע דרגל המותרת אוסרת]. א"כ מפורש דמהני סולם תורת מחיצה על ד"ר, וא"כ ה"נ ברגל האסורה לדידן. וכן נראה בבעה"מ וכעי"ז הקשה הבי"מ. אמנם באמת השו"ע כתב דטעמא דרגל המותרת אינה אוסרת משום דסולם תורת פתח עליו, ולפי"ז כתב הבי"מ דשפיר כתב דרגל האסורה אוסרת כמבואר בסוגיין דלמ"ד דתורת פתח עליו אף לחומרא אוסרת, ואף דסוגיין מיירי אף ברגל המותרת תי' שם דקאי לר"ע, אך הקשה דהא גופא צ"ע דבסוגיין נקטינן כמ"ד דסולם תורת מחיצה. ולכאורה צ"ל דכוונת השו"ע דאף תורת פתח עליו, ובפרט לגאו"י דתרוויהו איתנהו. והדק"ל.

[ובאמת דצ"ע עיקר הסוגיא לדעת הגאו"י דכיון דתרוויהו איתנהו והוי גם פתח מ"ט לא יאסרו, ואין לומר משום דהוי רגל המותרת דא"כ גם למ"ד דהוי פתח ולא מחיצה לא יאסרו. וע"כ דעדיף מד"ר או דמיירי בלא עירבו וכנ"ל. ובחזו"א שם פי' דהוי כשלשול דאין אוסר כלפי פתח. וכן פי' בסי' ק"ב א' בדברי התוס' דף פ"ג].

לח) אמר רב יהודה אמר שמואל כותל שרצפו בסולמות אפי' ביתר מעשר תורת מחיצה עליו. ולכאורה היינו דינא דלעיל דאף דתורת פתח עליו מ"מ תורת מחיצה עליו. אך לשון הגמ' אפי' ביותר מעשר משמע דאיכא בזה רבותא, ובדוחק י"ל דלענין מערבין שנים אשמעינן דלא רק בפחות מעשר דאפי' בפתח גמור חשיב מחיצה מחמת מחיצה שבצדדים, אלא אף ביותר מעשר חשיב מחיצה.

ועי' שפ"א דהכא רבותא הוא דאף שאם יחשב הסולם כפירצה מתבטל תורת מחיצה, תורת מחיצה עליו להקל. ועצ"ב. ובשו"ע הגר"ז סי' שצ"ב ס"ב לענין עיר של רבים דבסולם א"צ שיור, כתב דאפי' ביותר מעשר אין מתבטל מתורת מחיצה (וציין לסוגיין), ומבואר דהוי חידוש טפי בכה"ג שרחב בשיעור פירצה שגם בזה לא בטלה המחיצה, וכמו שמדויק בגמ'. והיינו כהשפ"א.

לט) וברש"י ד"ה תורת מחיצה עליו וכו' רצו שניהם מערבין דלחומרא לא אמרינן דליבטליה למחיצה דכל בעירובין להקל. ומבואר דאי משכחת לה שאם יחשב פירצה הוי קולא, חשיב פירצה ודנים כאילו אין כאן מחיצה. ובפשוטו זה מבואר בגמ' לעיל דבפחות מעשר חשיב כפתח לקולא, וה"ה ביותר מעשר חשיב פירצה.

ובביהגר"א סי' שנ"ח שו"ט לענין קרפף שלא הוקף לדירה דבעינן לפרוץ הכותל ושוב לבנותו. אי מהני סולם ברוחב יותר מעשר, דחשיב כפירצה. והוסיף דאף דתורת מחיצה עליו זהו לחומרא ולא לקולא, וציין לדברי רש"י, [אמנם שם מסיק דלענין קרפף לא מהני. ע"ש מש"כ ע"ד תרוה"ד] ויש לדקדק מ"ט לא הוכיח זאת מהגמ' לעיל.

אמנם לדברי הגאו"י דפי' הגמ' לעיל דתרוויהו איתנהו, דאף דחשיב מחיצה מ"מ כיון שנוח לעבור עליו סגי ליחשב כפתח, א"כ אין מזה ראי' דחשיב פירצה להקל, דלזה בעינן לבטל תורת מחיצה, וזה לא שמענו לעיל. לכך הוכיח זאת הגר"א מרש"י. ועי' שפ"א שמבואר חילוק זה. ולהאמור לעיל דבסולם יותר מעשר יותר מבטל המחיצה במקומו כדמשמע מהגר"ז, יתכן שגם לדינא כל דברי רש"י דחשיב פירצה להקל זהו דוקא ברחב מעשר, ומדויק כן ברש"י, ודו"ק.

ולפי"ז אין ראי' מרש"י שגם לעיל דחשיב פתח ומחיצה הוי תרתי דסתרי, דהתם י"ל כהגאו"י דאף דחשיב מחיצה חשיב פתח. ונפ"מ כנ"ל אם שייך לומר תרוויהו. אמנם הגאו"י גופיה מפרש גם בגמ' כאן דהוי מחיצה לגמרי ולא רק לקולא ורק דחשיב נמי פתח. ודלא כרש"י, [והיינו דקמ"ל שמואל דלא חשיב פירצה כלל] ולפי"ז לא יחשב פירצה לקולא ודלא כהגר"א. ועי' שלום יהודה סי' כ"ט שביאר כן בדעת התרוה"ד. וע"ש מה שחידש בדעת רש"י.

מ) הנהו בני קקונאי. ברש"י ד"ה פירא דבי תורי בסוה"ד כל חד וחד באנפי נפשיה בעי עירובי ובעי לחי וקורה ככל עיירות של רבים. עי' מהרש"א שגם בעיר של רבים השיור עצמו צריך לחי. ומשמע דמהני לחי וא"צ פסין וברא"ש לעיל נ"ט מבואר דבעינן פסין, אמנם למש"כ המג"א שצ"ב ס"ק ד' הרא"ש מיירי בשיור באמצע מבוי, אבל בפתח המבוי סגי בלחי. אמנם הבי"מ שצ"ב ס"ק ה' כתב דרש"י מיירי באופן שמערבין מבוי מבוי בפ"ע שבזה סגי בלחי. וכתב שזה דלא כמהרש"א, [ומשמע שר"ל דבמשייר מבוי אחד צריך פסין. ובסוגיא לעיל ביארנו דאף פסין ל"מ להסתלק רק מהני שלא יאסר ע"י האחרים דמהני לחלק הרשות, אבל לא מבטל ד"ר שברה"ר. ורק במבוי מבוי מהני פסין דכל המבואות עשו פסין ואין נאסרים דנתחלקו מרה"ר, ובעיר של רבים מהני לזה לחי. ולפי"ז בשיור של עיר של רבים אף פסין ל"מ לסלק את השיור מרה"ר שכולם מעורבין בה ועדיין אוסר עליהם, ואפשר שלזה נתכוון הבי"מ אך במהרש"א מפורש דאף בזה סגי אפי' בלחי, ודלא כמש"כ].