שיעור יב - יג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורי בשר בחלב ליל שישי

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **בשר בחלב**

##### סימן פט

##### שיעור יב - יג

* האם צריך להדיח ידיו בין גבינה לבשר, ברביעית ובכלי ?
* אכל גבינה רכה בבוקר, האם צריך לקנח פיו לבשר בצהריים ?
* האם יש להמתין ו' שעות, לאחר אכילת גבינה צהובה ופיצה ?
* חתך דבר חריף בסכין חלבית, האם יכול לאוכלו אחרי בשר ?
* באיזה אופן מותר להגעיל כלי בשרי כדי להופכו לחלבי ?

**אי בעינן רביעית וכלי ברחיצה**

**כתב** שו"ע[פט,ב] **אכל גבינה מותר לאכול
 אחריו בשר מיד, ובלבד שיעיין ידיו שלא יהא שום דבר מהגבינה נדבק בהם, ואם הוא בלילה שאינו יכול לעיין אותם היטב, צריך לרחצם וכו'. וכתב** הרמ"א [שם ג] **ואפי' לא יאכל בשר ממש רק תבשיל של בשר אחר תבשיל של גבינה** (יש ליטול ידיו) **אם נוגע בהם בידיו.** באו"ח [קעג,א] פסק השו"ע דדין מים האמצעים (שבין תבשיל חלב לתבשיל בשר) כדין מים האחרונים. וגבי מים אחרונים כתב המשנ"ב [קפא ס"ק יט] דעת האליה רבא [שם ס"ק ג] שאין להם שיעור, אלא שיהא בהן כדי להדיח את ידיו, אבל הנהגת הגר"א [מעשה רב פד] היתה ברביעית. ונראה דנחלקו בחיוב מים אחרונים ואמצעים, האם דין נטילה להם או דין רחיצה בעלמא, דהא"ר ס"ל שאינם אלא לרחיצה לכך סגי בכדי שידיח ידיו, והגר"א ס"ל דדינם כנטילה ובעי רביעית.

**וכן** מוכח מדכתב האליה רבא [שם וקעג ס"ק י]
 דמים אחרונים ואמצעים אינם צריכים כלי, דטעמו משום דרחיצה היא ולא נטילה, וכן נקט המשנ"ב [קפא ס"ק כא וקעג ס"ק ו]. ואף מה שפסק שו"ע [קפא,ד] שיטול עד הפרק השני שבאצבעות, וביאר המשנ"ב [ס"ק י] משום שאין דרך להתלכלך יותר, כתב האליה רבא [שם] שאם התלכלך יותר צריך שירחוץ אף למעלה ממקום זה, והוא מהטעם הנ"ל.

**אבל** בדעת הגר"א כתב המשנ"ב [שם ביה"ל
 ד"ה עד] שיטול עד סוף קשרי אצבעותיו, ובפשטות משום דס"ל דדין נטילה להם, וא"כ יש לדון לשיטתו אם בעי נמי כלי כדין נטילה (ולא הוזכר במעשה רב). אמנם סברתו צ"ב דכיון שלא הצריכו מים אמצעים אלא משום ליכלוך ידיו, מה שייך לתת בהם שיעור ומקום נטילה, הרי הכל תלוי בכמה התלכלך, וצ"ע.

**אופן הקינוח וההדחה**

**כתב** שו"ע[שם] **וצריך לקנח פיו ולהדיחו,
 והקינוח הוא שילעוס פת ויקנח בו פיו יפה, וכן בכל דבר שירצה חוץ מקימחא ותמרי וירקא, לפי שהם נדבקים בחניכים ואין מקנחים יפה,** **ואחר כך ידיח פיו במים או ביין.** מלשון זה משמע שיש להקדים את קינוח פיו ע"י האכילה לפני ההדחה במשקה. וכן כתבו הדרכי תשובה [ס"ק כח] בשם י"א בלבוש [פט,ב] וכנה"ג [פט בהגה"ט כט] דיש להקדים את הקינוח, וטעם הדבר משום שאחר הקינוח אפשר שישארו פירורי גבינה בפיו, ולזה מועילה ההדחה להסירם. מיהו הש"ך [ס"ק יא] כתב בשם הגהות מיימוני' [מא"א ט,כו,א] שיכול להקדים איזה שירצה, וכן נקטו רוב האחרונים.

**עוד** כתב הגהות מימוני' [שם] שר"י הזקן היה
 נוהג לטבול פת במים ויוצאים בזה ידי קינוח והדחה, וכן הביאו שערי דורא [סי' עו]. מיהו הטור [פט,ב] כתב שאין לעשות כן לכתחי', אלא יעשה הקינוח וההדחה כ"א בפני עצמו.

**וכתב** הפרי תואר [פט ס"ק ז] שכשעושה הקינוח
 לא ילעס ויפלוט דלא חשיב קינוח, אלא בעי' שיבלע את הפת שקינח בה. מיהו ברמב"ם [מא"א ט,כו] מבואר דמהני הקינוח וההדחה אף בפולט, אלא דכתב הפתחי תשובה [ס"ק ה] דמצד הפסד אוכלים אין לפלוט אותם, אלא יבלעם.

**וכל** דיני קינוח והדחה שייכים אף באוכל דגים
 ובשר, כדפסק הרמ"א [קטז,ג] שיש להפסיק ביניהם ע"י קינוח והדחה (וצ"ב מש"כ שאין צריך רחיצת הפה, והרי הצריך הדחה).

**עוף אחר גבינה**

**כתב** שו"ע[שם] **בד"א בבשר בהמה וחיה,
 אבל אם בא לאכול בשר עוף אחר גבינה אינו צריך לא קינוח ולא הדחה ולא נטילה.** כתב היד יהודה [ארוך ס"ק ג] דלא פטר השו"ע בעוף (שאסור בחלב רק מדרבנן) אלא בסתם, שאין לחשוש שנדבק בידיו משמנונית הגבינה, אבל אם רואה שנדבקה שמנונית בידיו חייב לרחצן, וה"ה אם יודע שנשארה גבינה בין שיניו חייב בקינוח והדחה.

**עוד** כתב היד יהודה [שם] דדוקא לדעת השו"ע
 הקילו באוכל עוף אחר אכילת גבינה, אבל דעת הרמ"א להחמיר ומחייב ביניהם קינוח הדחה ונטילה, דכתב דיש מקילים, ואין למחות רק שיעשו קינוח הדחה ונטילה, ובפשטות איירי אף באופן שאוכל עוף אחרי גבינה רכה (שכתב לפני כן), ולא רק באוכלן אחר גבינה קשה, וכן הסיק היד יהודה [שם] להחמיר לעשות קינוח והדחה בכה"ג.

**בשר אחר גבינה** (לרמ"א)

**כתב** הרמ"א[שם] **ויש מחמירים אפי' בבשר
 אחר גבינה.** ביאר הגר"א [ס"ק יא] כוונת דברי הרמ"א, שיש להמתין שעה מאכילת הגבינה, אפי' היא רכה, כשרוצה לאכול בשר, כדאי' בזהר [משפטים קכה.]. וכן משמע בדרכי משה [פט ס"ק ב] שהביא את דברי הזהר.

**והקשה** המהרש"ל [יש"ש חולין פ"ח סי' ו] מדוע
 מצריכים להמתין הא כיון שלא הוזכרה חומרא זו בתלמוד, א"כ המחמיר על עצמו נראה כחולק על התלמוד והוי כמינות, (ודוקא מהר"ם שבא מעשה לידו, שמצא גבינה בין שיניו היה רשאי להחמיר). ותי' הגר"א [שם] דאין בזה דרך מינות, דכיון שמצינו [חולין קה.] שהחמירו האמוראים על עצמם בהמתנה בין בו"ח יותר מן הדין, חזינן שמותר להחמיר בדבר זה. מיהו כתב הש"ך [ס"ק טו, וכ"כ יד יהודה קצר ס"ק כד] דאין להחמיר להמתין אחרי אכילת גבינה יותר משעה, וכן משמע מדברי הגר"א [הנ"ל].

**והיכא** שממתין שעה אחרי אכילת גבינה,
 נחלקו האחרונים אם מצריכים קינוח והדחה לאכילת בשר. דעת הש"ך [ס"ק ז] שכתב על מנהג הרמ"א [סעי' א] להמתין שעה אחר אכילת בשר לגבינה, דשוב לא צריכים קינוח והדחה, וא"כ ה"ה אם המתין שעה אחרי אכילת גבינה אינו צריך קינוח והדחה. מאידך דעת הט"ז [ס"ק ב] דאף אחר המתנת שעה חייב בקינוח והדחה.

**אמנם** נראה דאין להחמיר ולהצריך קינוח
 והדחה אלא בהמתנת שעה, אבל בהמתנת ו' שעות אין לחוש, ויש להיזהר כשאכל גבינה בסעודת שחרית דאם לא עברו ו' שעות עד סעודת הצהרים, יקנח פיו במאכל וידיח במשקה לפני שיאכל בשר. ואם רק שתה חלב בשחרית כתב הרש"ש [חולין קג. פ"ח ד"ה ואסור] דאין להצריך קינוח, אלא סגי בהדחת פיו במשקה, דדוקא באכילת גבינה הצריכו שניהם. מיהו דעת האו"ה [מ,ח] דאף אחר שתיית חלב בעינן קינוח והדחה (ע"ע בשיעור יא).

**גבינה קשה או צהובה**

**כתב** הרמ"א[שם] **וכן נוהגים שכל שהגבינה
 קשה אין אוכלין אחריה אפילו בשר עוף כמו בגבינה אחר בשר, ויש מקילין ואין למחות רק שיעשו קנוח והדחה ונטילת ידים, מיהו טוב להחמיר.** ביאר הט"ז [ס"ק ד] דכוונת הרמ"א בדבריו שיש להחמיר ולהמתין ו' שעות אחרי אכילת גבינה קשה.

**וכתב** הש"ך [ס"ק טו] דחומרת הרמ"א דוקא
 כשאכל גבינה קשה שהתיישנה ו' חודשים. והט"ז [שם] הוסיף דאף בגבינה מתולעת איירי, ואפי' בשלא התיישנה יש להמתין ו' שעות אחרי אכילתה (ומותר לאכול התולעים אפי' קופצים, דאורחיהו בכך). מיהו היום אין גבינות כאלו מצויות במקומנו.

**עוד** כתב הט"ז [שם] דאף בגבינה שהעמידוה
 בקיבה איירי הרמ"א, ויש להמתין אחריה ו' שעות. והקשו האחרונים הרי כל הגבינות העמידו בקיבה ובאילו גבינות התירו לאכול בשר מיד (ע"י קינוח והדחה). ומ"מ הסיק היד יהודה [ארוך ס"ק ד] דכיון שנהגו העם להחמיר כהט"ז, הוי כדבר היתר שאחרים נהגו בו איסור ואין אתה רשאי להתירו בפניהם. מאידך הפמ"ג [מ"ז ס"ק ד] נקט דאף להט"ז יש להחמיר דוקא בגבינה חריפה וחזקה (וצ"ב גדרה), אבל לאחר אכילת גבינה רכה אף שהעמידוה בקיבה, אין להחמיר להמתין ו' שעות. ודעת החת"ס [בהג' לשו"ע] שאין להחמיר כלל בגבינה שהעמידוה בקיבה, שאינו אלא מנהג טועים.

**ויש** להסתפק בגבינה צהובה (המצויה כיום)
 שאינה קשה כ"כ מה דינה, דהרי לא הצריך הרמ"א להמתין ו' שעות אלא לאחר אכילת גבינה קשה. ויש מקילין משום דמספק אין להחמיר, וכ"כ כף החיים [ס"ק מח] בשם הדעת קדושים [פט,ב] דכיון שנחלקו הפוסקים אם צריך להמתין אחרי אכילת גבינה קשה, אין להחמיר מספק במנהג דרבנן. ואף מצד דבר שיש לו מתירים אין לחוש, כמו שהתבאר [בשיעור י'] דלא שייך בהמתנה גדר יש לו מתירים, דעל שעה זו לא יבא היתר לעולם.

**אמנם** דעת מרן הגרי"ש אלישיב שליט"א
 [קובץ תשובות ח"א נח] להחמיר ולהמתין ו' שעות בגבינה צהובה שלנו, וכן ראיתי שהחמיר הגאון רש"ז אוירבך זצ"ל מצד מנהג ירושלים. ואף אם נתרככה הגבינה ע"י הבישול (כמצוי בפיצה) כתב בספר בדי השולחן להחמיר, ע"פ המבואר בט"ז [ס"ק ד] וערה"ש [פט,יא] שחששו בגבינה לטעם המושך בפיו, וכן נקט מרן הגרי"ש אלישיב שליט"א [שם] דגבינה צהובה היא חריפה וחזקה ומושך בה הטעם.

**מיהו** דעת היד יהודה [קצר ס"ק ל] להקל
 בנתרככה הגבינה ע"י הבישול, וכן נראית מסקנת הט"ז עצמו [שם] דכתב דדוקא בגבינה מתולעת יש להחמיר, אבל בשאר גבינות או בחמאה אין להמתין ו' שעות, ואף שיש בחמאה ריבוי שומן לא חשש לה, ומוכח בדבריו דחשש לטעם המושך בפיו רק בגבינה קשה מחמת הקושי שבה, ולא בגבינה רכה, ומסתבר דה"ה בנתרככה ע"י הבישול לא חיישי', ואין להמתין אחריה.

**ובלועס** גבינה קשה לתינוק ופולט כתב היד
 יהודה [קצר ס"ק כו] דאין להחמיר ולהמתין ו' שעות. מאידך הדרכי תשובה [ס"ק לד] חלק עליו והחמיר, וטעמו כיון שחששו באכילתה להמתין ו' שעות, אף בלועס ופולט אין לחלק.

**אכל תבשיל בשר ואחריו תבשיל חלב**

**כתב** שו"ע[פט,ג] **אכל תבשיל של בשר מותר לאכול אחריו תבשיל של גבינה והנטילה ביניהם אינה אלא רשות. הגה, ויש מצריכים נטילה.** תבשיל בשר הוא מאכל שהתבשל עם בשר בקדרה ואינו אוכל את הבשר, וה"ה בחלב. ופסק השו"ע כדעת ר"ת [חולין קה: ד"ה לא] דפי' הא דתני' מים אמצעים רשות בין תבשיל לתבשיל, היינו בין תבשיל של בשר לתבשיל של חלב, והרמ"א נקט כפי' הרשב"ם [שם] דדוקא בשניהם של בשר או של חלב הוי' הנטילה רשות, אבל אם אחד של בשר ואחד של חלב היא חובה.

**וכתב** רע"א [ס"ק ג] דמשמע מדברי הרמ"א
 דמותר לאכול תבשיל בשר ואחריו תבשיל חלב, וכן להיפך, ע"י נטילה בינתים, ולא צריך קינוח והדחה, אולם בתורת חטאת [כלל עו,ד] לפי הבנת המנחת יעקב [שם ס"ק י] משמע דדוקא אם אכל תחילה תבשיל חלב סגי בנטילה, אבל אם אכל תחילה תבשיל בשר הצריכו גם קינוח והדחה אחריו, ולא כמשמעות לשון הרמ"א דסגי בנטילה בלבד.

**מיהו** היד אברהם [בהג' לשו"ע] דייק מהדרכי
 משה [פט ס"ק ו] דאף בקינוח והדחה לא סגי, דכתב שנהגו בתבשיל של בשר כבשר עצמו, והיינו שצריך להמתין אחריו ו' שעות. וכן נראה דעתו בתורת חטאת [שם סעי' ד], אלא דבסימנים [עו,ג] כתב דסגי אחר תבשיל בשר בנטילה, קינוח והדחה.

**וכתב** מהרש"ל [שע"ד עז, מכונות ועט"ש ס"ק ד]
 דנהגו להמתין ו' שעות אחר תבשיל בשר, וכן העיד היד יהודה [קצר ס"ק כז], והכי נקטי' להמתין ו' שעות אחר תבשיל בשר כמו אחר בשר עצמו, ודוקא אחר תבשיל חלב מקילינן בנטילה ואף בלא קינוח והדחה.

**תבשיל בשר ואחריו גבינה**

**כתב** השו"ע[שם] **אבל אם בא לאכול הגבינה
 עצמה אחר תבשיל של בשר, או הבשר עצמו אחר תבשיל של גבינה, חובה ליטול ידיו. הגה, ושומן של בשר דינו כבשר עצמו. ונהגו עכשיו להחמיר שלא לאכול גבינה אחר תבשיל בשר, כמו אחר בשר עצמו, ואין לשנות ולפרוץ גדר.** נמצא דלדעת השו"ע אחר תבשיל בשר סגי בנטילה אף לאכול גבינה, ולרמ"א צריך להמתין ו' שעות לגבינה.

**ונראה** פשוט, דאם אכל תחילה בשר עצמו,
 דלכו"ע חייב להמתין אחריו ו' שעות ואף בבא לאכול תבשיל חלב, דהרי טעם הבשר עודנו בפיו עד אז, ודוקא באכל תבשיל בשר הוא דהקיל שו"ע בנטילה לבד, כיון שטעמו קלוש, משא"כ בבשר עצמו לא, וכן נקט בספר בדי השולחן. ויש לעיין בדברי הרמ"א דמאחר שהחמיר לדון תבשיל בשר כבשר לעניין בא לאכול גבינה אחריו, מוכח דס"ל דאף תבשיל בשר טעמו חזק (וכשאוכל גבינה נמצא אוכל בב"ח), א"כ קשה אמאי היקל בבא לאכול תבשיל חלב דסגי בנטילה, והרי טעם הבשר עדיין בפיו, והוי בב"ח, וצ"ע.

**ושיטת** הרמ"א בדין שומן, ביאר הגר"א [ס"ק
 יד] בשם הרשב"א [שו"ת ח"א שז] דהוא דוקא לדעת רש"י [חולין קה. ד"ה אסור] דטעם ההמתנה אחרי בשר משום שומן המושך בפיו, לכך אף באכל שומן בשר צריך להמתין ו' שעות כבשר עצמו, אבל לדעת הרמב"ם [מא"א ט,כח] דס"ל משום בשר שבין השינים, א"כ בשומן לא שייך חשש זה ושרי. ויש לעיין בדבריו, דהרשב"א עצמו [שם] כתב דאף לרמב"ם יש להמתין אחר שומן, משם דלא פלוג רבנן בבשר בין קשה לרך, דא"כ נתת דבריך לשיעורין, וה"ה בשומן יש להמתין, וצ"ע.

**תבשיל שהתבשל בקדרה בשרית**

**כתב** הרמ"א[שם] **מיהו אם אין בשר בתבשיל
 רק שנתבשל בקדירה של בשר, מותר לאכול אחריו גבינה ואין בו מנהג להחמיר.** הקשה הש"ך [ס"ק יט] מאי אשמועינן הכא בהא דאין צריך להמתין, הרי מדינא אפשר לאוכלן ביחד, כדפסק שו"ע [צה,א]. וכתב הפמ"ג [ש"ד ס"ק יט] דלדברי הרמ"א [שם סעי' ב] שהחמיר שלא לאוכלן ביחד אתי שפיר, דקמ"ל הכא שאין צריך להמתין, מיהו לדברי הב"י [או"ח קעג ד"ה והמרדכי] קשה, דכתב נמי שאין להחמיר בהתבשל בקדרה, ולדידיה מאי איריא בזה אחר זה, אפי' בבת אחת שרי.

**ותירץ** הש"ך [שם] דקמ"ל בהא אפי' בלא
 הדיח קדרתו יפה שנשארה עליה ממשות מהבשר, דבכה"ג אסור לאוכלה עם חלב, ואפ"ה אין להמתין אחריו. וביאר היד יהודה [ארוך ס"ק ה] כוונתו דאף שאסר שו"ע [צה,א] בקדרה היכא דנותן טעם, ה"מ כשנותן בה בכוונה, אבל בכה"ג שלא הודחה יפה, דדרך בני אדם להקפיד בזה, אין להחמיר להמתין אחריו.

**מיהו** האליה רבה [או"ח קעג ס"ק ד] חלק על
 פסק זה וס"ל דהיכא שלא הודחה הקדרה יפה ונ"ט אסור, ולא היקל הרמ"א דסגי בהמתנה אלא בהודחה יפה. ומסקנת היד יהודה [שם] דאפשר לסמוך על טעימת ישראל, שאם אין טועם בה טעם בשר אין צריך להמתין, ואפי' דס"ל דלא סמכי' בעלמא על טעימת ישראל, בהא היקל.

**ורע"א** [ס"ק ד] תירץ קושית הש"ך, דהרמ"א
 איירי בבישל דבר חריף בקדרת בשר, דאף שאסור לאוכלו עם חלב ממש, מ"מ לא החמירו להמתין אחריו. ומה שהחמיר הפמ"ג [או"ח תצד א"א ס"ק ו] לא לאכול דבר חריף שחתכו בסכין חלבית אחרי אכילת בשר, היינו בשאכל בשר ממש דעדיין טעם הבשר בפיו והוי בב"ח, משא"כ בהא שלא אכל אלא בליעת דבר חריף מהבשר אין להחמיר בהמתנה.

**מיהו** היד יהודה [שם] נקט להקל אף כשאכל
 בשר ממש וחתך דבר חריף בסכין חלבית, היכא שאין הסכין בת יומה, דכיון שנחלקו הפוסקים בדבר חריף אם בולעת דוקא כששמנונית בשר על הסכין, או בבת יומה, או אף באינה בת יומה, נראה כדעת המיקל באינה בת יומה. ואף דנקטי' להחמיר בדבר חריף אף באינה בת יומה, ה"מ לאוכלה עם חלב ממש, אבל להחמיר בזמן שממתין מאכילת בשר לא. והדבר שכיח שבזמן המתנת ו' שעות לבשר, אוכל בצל וכדו' שנחתכו בסכין חלבית, ושרי.

**האוכל במזלג ומי שאינו אוכל**

**כתב** הרמ"א[שם] **וכן נוהגים לאכול בשר
 אחר תבשיל שיש בו גבינה או חלב, מיהו יש ליטול ידיו ביניהם, ואפי' לא יאכל בשר ממש רק תבשיל של בשר אחר תבשיל של גבינה אם נוגע בהם בידיו.** ואם אוכל במזלג נחלקו הפר"ח [ס"ק כ] והפמ"ג [ש"ד ס"ק כ] אם צריך נטילה(והתבאר בשיעור יא). והעיר בספר בדי השולחן דמ"מ בין תבשיל של בשר לתבשיל של גבינה נראה דיש להקל לכו"ע, ואינו נראה, ואף היד יהודה [קצר ס"ק לב] ציין את המח' הנ"ל בדברי הרמ"א, ומוכח שאף בתבשיל (דאיירי הרמ"א) יש להחמיר.

**כתב** הרמ"א[שם] **שמש המשמש בסעודה
 ונוגע באוכלין אינו צריך נטילה דלא הצריכו נטילה אלא לאוכלים.** אבל דעת הש"ך [ס"ק כא] ופר"ח [ס"ק כא] וכן משמע בגר"א [ס"ק יז] דיש לחלק בשמש בין חיוב מים ראשונים, דכיון שאינו אוכל פטור, לבין מים אמצעים דחיובם משום שנדבק מהתבשיל בידיו, וכל שנוגע בתבשיל חייב ליטול, אפי' שאינו אוכל, ולפ"ז כל המתעסק ונוגע בבשר אסור לו לגעת בחלב או להפך, עד שירחוץ ידיו, ויש להזהר בזה במטבחים ציבוריים וכדומה.

**חיוב** הנטילה התבאר לעיל [סעי' ב].

**פת שעל השלחן**

**כתב** השו"ע[פט,ד] **מי שאכל גבינה ורוצה
 לאכול בשר, צריך לבער מעל השלחן שיורי פת שאכל עם הגבינה.** ביאר האגרות משה [יו"ד ח"א לח] דלא אסר שו"ע אלא בפרוסה שחשב לאכול עם הגבינה, אבל על הככר (שפורס ממנו) אין לחוש, מאחר שעומד גם לסעודה בשרית נזהר עליו שלא יגע בגבינה, מיהו מצוה מן המובחר יש עליו, שלא יאכל עם בשר ממה שעמד בשלחן עם הגבינה. ונראה שאם יודע בודאות שלא נגע בגבינה אין לחוש עכ"פ מעיקר הדין.

**לחתוך בסכין בשרי גבינה או לחם**

**כתב** השו"ע [שם] **ואסור לאכול גבינה על
 מפה שאכלו בה בשר, [הגה, וכן להיפך אסור], וכ"ש שאסור לחתוך גבינה אפי' צוננת בסכין שרגילין לחתוך בשר, ולא עוד אלא אפי' הפת שאוכלים עם הגבינה אסור לחתוך בסכין שחותכים בה בשר, הגה, וכן להיפך נמי אסור, מיהו ע"י נעיצה בקרקע קשה שרי, אבל כבר נהגו כל ישראל להיות להם שני סכינים ולרשום אחד מהם שיהא לו היכר, ונהגו לרשום של חלב ואין לשנות מנהג ישראל.** בהיתר הרמ"א ע"י נעיצת קרקע נחלקו האחרונים, דעת הט"ז [ס"ק ו] לחלק דע"י נעיצה מותר אף לחתוך גבינה בסכין של בשר, ולחתוך לחם לאכול עם גבינה סגי אף בקינוח. והתקשה הרע"א [ס"ק ה] בהבנת החילוק הנ"ל, דאם אין הקינוח מוריד השמנונית שבסכין, אף לחתוך לחם יאסר (דסופו לאוכלו עם גבינה), ואם חיישי' רק לבליעת הסכין, ולכך שרי' לחתוך הלחם (דהוי נ"ט בר נ"ט, מהסכין ללחם) קשה, דהרי אף נ"ט בר נ"ט אסרי' לכתחי' לאוכלו עם חלב. ועי' ביד יהודה [ארוך ס"ק ז] שתירץ קושיתו.

**מאידך** דעת הש"ך [ס"ק כב] שלא התיר הרמ"א
 בנעיצה אלא לחתוך לחם שיאכל עם גבינה, אבל לחתוך הגבינה עצמה אסור אף בנעיצה. וביאר היד יהודה [שם] טעמו, דאף שינעץ את הסכין לפני שיחתוך, חיישי' שאחרי זה ישכח לנעצו שוב, ויחתוך בו בשר באיסור, ואף דבכלי שרגיל להדיחו והצריכו בו הדחה, לא חיישי' שישכח, מ"מ סכין אין רגילות לנעצו בקרקע וחיישי' טובא שישכח. ועוד ביאר היד יהודה [שם] דסתם סכין משתמש בו בחם ובלע מהבשר, ואסרו לחתוך בו גבינה צוננת שמא ישתמש בו בחם, ואף שהתיר הרמ"א [קכא,ז] בסכין של איסור להשתמש בו בצונן כשאינו בקביעות, סבר היד יהודה דבב"ח כיון שלא בדיל מיניה חיישי' טפי, א"נ חיישי' שאם יתרגל להשתמש בו יהפך שימושו לקבע. מיהו דעת הפמ"ג [ש"ד ס"ק כב] דאף הכא חשיב עראי, וחילק בין איסור דקיל לבב"ח דחמיר, וצ"ב בכוונתו, ואולי הוא כפי' הראשון של היד יהודה..

**ונראה** להחמיר ולסמוך על נעיצה בקרקע רק
 כדי לחתוך בו לחם, וכשמדיח את הסכין יפה יש להחשיבו כנעיצה בקרקע בדיעבד, כדכתב רע"א [צו ס"ק ב, וכ"ה ביד יהודה סי' י ס"ק ג] דהיכא שהצריכו נעיצה רק כדי לקנח את השמנונית, מהני בו נמי הדחה בדיעבד, ודוקא היכא שצריך להפליט את הבלוע הוא דמעכב נעיצה. ואף שכתב מהרש"ל [יש"ש חולין קד: סי' ח] שהמדקדקים מקפידים שיהא להם ג' סכינים (לבשר, לחלב ולפרוה), נראה דשאר הפוסקים לא חשו לה, מלא הביאו חומרא זו.

**הגעלת כלי מבשרי לחלבי**

**כתב** הפמ"ג [מ"ז ס"ק ז] דאסור להגעיל כלי
 מבשר לחלב, ובאו"ח [תנא א"א ס"ק יא] כתב, דהיכא שמטריף את הכלי (בנבילה, דבבב"ח עובר בבישול) לפני ההגעלה, מותר, וכן נקט המשנ"ב [שם ס"ק כה]. ותמה על דינו בספר בדי השלחן, דמאחר שאסרו להגעיל מבשר לחלב, וביאר המג"א [שם ס"ק יא] הטעם דחיישי' שישכח להגעיל וישתמש באיסור, אמאי לא ניחוש שישכח להטריף את הכלי לפני ההגעלה, וצ"ע.

**עוד** כתב הפמ"ג [תנא א"א ס"ק ל] דמותר
 להחליף כלי מבשר לחלב אם מגעיל אותו לצורך פסח, וכן נקט החת"ס [שו"ת יו"ד קי], מאחר שלא הכשיר אותו לצורך החלפתו לא חיישי' שישכח. ומהרש"ם [שו"ת ח"ב רמא] היקל עוד, דאם מגעיל כלי מבשר לפרוה שרי, דאין כ"כ חשש שיטעו בנ"ט בר נ"ט, ואפי' אם אח"כ יעביר אותו לחלבי שרי. וכעיקר דבריו פסק היד יהודה [קצר ס"ק לו].

**עוד** התיר המהרש"ם [שם] להשתמש בכלי
 היכא שעברו עליו י"ב חודש, ונראה שהוא ע"פ דברי החכם צבי [שו"ת סי' עה] שהתיר כלי שבלע איסור אחרי י"ב חודש, משום שכלה טעמו. מיהו הקשה עליו היד יהודה [קג ארוך ס"ק כג] דכיון שגזרו חז"ל על כלי שאינו בן יומו אטו בן יומו אף שאין בו טעם, ה"ה דאחרי י"ב חודש יש לאסור, ודוקא בכלי שבלע יין נסך התירו, משום שכלה האיסור. ומ"מ הסיק להקל בחמץ, דאף דקיי"ל שנטל"פ אסור בפסח, מ"מ אם עברו עליו י"ב חודש (כגון בשנה מעוברת) אינו אוסר המאכל בדיעבד, וה"ה אם מבשל דבר חריף אחרי י"ב חודש שרי בדיעבד משום שכלה טעמו. ונראה שאין להקל למעשה בשהה י"ב חודש כדהיקל המהרש"ם, דלא מצינו דנקטו הפוסקים קולא זו.

נכתב לעילוי נשמת

ר' **משה מנחם** ב"ר **אברהם חיים** הלוי זצ"ל

ר' **אברהם בנימין זאב** ב"**ר דב אריה** הלוי זצ"ל

ר' **אפרים יהודה** ב"**ר חיים שלמה** זצ"ל

מרת **שרה מרים** ב"ר **אבא אליהו** ע"ה

מרת **פייגא אסתר ציפורה** ב"ר **משה זאב** ע"ה

ר' **שמואל** ב"ר **שלמה** זצ"ל

מרת **שרה יהודית** ב"ר **יהושע זליג** ע"ה

ת.נ.צ.ב.ה.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': 6171111-03 או [PHONE_REMOVED], קוד 3-3-3-1, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י י. ל. ע"פ הקלטה, והיה למראה עיני מו"ר שליט"א.** להשיג בטל': 5850732-02 (בערב).