השותפין ב_ב מדף ז - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא

בסיעתא דשמיא

דף ז:

**מתני' כופין אותו לבנות בית שער:** לעיל ב: בסוגיא דהיזק ראיה מוכיה הגמ' מכאן דהיזק ראיה דרה"ר שמיה היזק. והנה ידוע נדון האחרו' למ"ד שמיה היזק אם הוא מדיני מזיק או מהלכות שכנים. והנה הכא ההיזק מבני רה"ר [ואין שאר בני החצר מזיקים אותו] ומה ראיה לשמיה היזק. ומוכח דהוא מדיני שכנים וכיון דשמיה היזק יש לו חיוב כלפיהם להשתתף עמם בבית שער, וכ"כ באבן האזל שכנים פרק ו' הלכה ט"ז עיי"ש [שהוא מחיובי השותפות]. ועיין בקובץ שיעורים ס"ק מ"א שדן לחייבו כיון שלא חסר מהוצאת הדלת דהחצר שוה יותר ומדין כופין על מדת סדום. [וצ"ע דטעמא דכופין לא מהני להוציא ממון[[1]](#footnote-1)]. ועיי"ש שהקשה דבשאר חיובי שכנים ובני העיר כלחי ,קורה וס"ת מדין מה מתחייב ועיי"ש שצידד דהכא מחויב מצד השבת אבידה[[2]](#footnote-2) [דמציל החצר מהיזק] [ומשמע שלא ס"ל הסברא דמדיני השותפות, עיי"ש בסק"מ שהקשה ע"ז מיורשים]. ויל"ע קצת אמאי תנא לשון כופין ולא כתחילת הפרק דחייב ליתן. וע"ע ברמ"א קס"א סעיף ב' שבאינו דר בחצר חייב דלת ומנעול ולא שאר דברים ובנתיבות פי' ששאר דברים היינו בית שער[[3]](#footnote-3) וכיון שאינו דר בחצר לא ניזוק בהיז"ר ומשמע שתלוי חיובו במה שהוא ניזוק וצ"ע הגדר.

**בית שער ודלת:** עיין בנמוקי יוסף דדלת הוא מפני הגנבים. ועיין בחזו"א[[4]](#footnote-4) שהביא מהבית יוסף שבהיה לו בית סמוך לבית חבירו והגנבים נכנסים לבית חבירו דרך ביתו חייב לגדור ביתו וכ' דהוא מדין דמתני'. אכן אכן הביא שם מחלוקת באם לא גדר ונכנסו גנבים אם חייב לשלם ומשמע דהוא נדון כגורם ושונה ממתני'. ועיין ברמ"א סו"ס קנ"ה דיש חולקין ופוטרין מלבנות [ועיי"ש בחזו"א שתמה ע"ד הרמ"א] ומשמע דבמתני' הוא חיוב מדין בן החצר.

**והא ההוא חסידא וכו':** יל"ע מה מוסיף המעשה דההוא חסידא. ועיין בחזו"א שכ' דס"ל לההוא חסידא דכיון שמחוייב מטעם היזק ראיה לא אכפ"ל מה שמעכב העניים, וע"כ בעינן למעשה דכיון שמעכב העניים אין שיעבוד. [ויל"ע אמאי באמת מה שמעכב העניים מפקיע השיעבוד ואולי י"ל דכיון דאפשר באופן שאינו מעכב כמבואר בסוגיין, עוד י"ל דכיון שמעכב העניים לא מוגדר כשימוש החצר בכה"ג וצ"ע[[5]](#footnote-5).] ועיין במאירי שכ' דלבנות בית שער כה"ג הוא אסור ומשמע שהוא יותר ממדת חסידות.

**הא דאית ליה דלת וכו':** עיין בחזו"א שכ' דפליגי התירוצים אם אסור לעשות פותחת גזירה שמא יעשה מגואי או שהעני יחשוב שיש ביה פותחת וכה"ג בשאר התירוצים באופן שעיקר האיסור הוא לכו"ע בפותחת מבפנים.

**כשהם גובים לפי ממון וכו':** עיין ברש"י שכ' דגובים הוא לחומת העיר ומשמע דבחצר אין ספק, ועיין בשו"ע סימן קס"א סעיף ג' דבחצר גובים לפי שבח ממון[[6]](#footnote-6) וי"א שגם בבית שער הוא לפי קירוב בתים. ועיין בנתיבות שהקשה לי"א אמאי לגבי היזק ראיה ל"א דלפי שבח ממון. ועיי"ש שיישב דבהיזק ראיה חיוב הכותל הוא תביעה על השני שמזיק בהיזק ראיה, ובבית שער הוא היזק מרה"ר וע"כ נדון לפי הרוח ממון שיש לו מהבית שער. ובעיקר הספק עיין בנמוקי יוסף שפירש דהספק על מה הם באים. ועיין בקוב"ש [ס"ק מ"ב] שהקשה דאם נתפשרו על ממון מוכח שכוונתם היתה לממון עיי"ש. וע"ע בחזו"א שדן דאע"ג דבאים על ממון למה יתן כפי עשרו ועיי"ש שדן אם הוא מדיני צדקה או דכיון דיש לו יותר ריוח עיי"ש. וע"ע בריטב"א שכ' דכיון דלפעמים הם באים על נפשות צריך ליתן **אף** לפי נפשות ומבואר דבאמת אינו מוכח על מה באים. [ומחודש דביאר דמצרפים צד הנפשות].

**תוס' ד"ה לפי שבח ממון:** **ואע"ג דבא במחתרת וכו':** לכאו' הקו' היא דאף אם הגיס בא על ממון, יהא חשיב נפשות כיון דאין אדם מעמיד עצמו. **כיון דהגיס ברצונו אינו בא על הנפשות דאם לא יעמדו וכו':** יל"ע מה מיושב דהא ודאי יעמדו, ואולי ע"י שמתפשרים חשיב שעדיין לא באו ליקח ולא התחדש מצב הנפשות וצ"ע. ועיין בקובץ שיעורים ס"ק מ"ג שהקשה דגבי בא במחתרת ג"כ נימא הכי דיתן כל ממונו ולא יהרוג ועיי"ש שכ' דאין חיוב כזה. ועיין בחידושי רבי ראובן סימן ו' שהאריך בענין זה [עיי"ש שדן מתי מחויב להסיר הגורם ואמרינן שהוא דין ממון ומתי אמרינן דכיון דהתוצאה היא נפשות דנים לפי נפשות עיי"ש].

**לפי קירוב בתים:** ברש"י פירש מי שקרוב לחומת העיר דהוא יהיה נפסד קודם [ועיין בריטב"א שבחצר כולא כחדא ביתא דמי ויל"ד אם מבואר דס"ל דהקירוב צריך להיות משמעותי]. ועיין ברמ"ה שפירש דקירוב בתים היינו שבגללו יש יותר היקף לחומה וע"ע בחזו"א בארוכה בזה. ובתוס' כ' דקירוב בתים היינו אף לפי קירוב בתים וע"ע ברמ"ה וברמב"ם פ"ו משכנים דלא הזכירו הלפי ממון כלל.

**א"ל ריש לקיש רבנן לא צריכי נטירותא:** בגדר פטור ת"ח ממיסים יש לדון אם הוא כיון דאינו נצרך דשמור [וצ"ע הא יש חיוב דבני העיר אף באינם נצרכים וכדכ' הרמ"א סי' קס"ג סו"ס ג'] או מדין כבוד ת"ח ומדברי רבי בהמשך נראה שהגדר כיון שבגלל הע"ה בא המס. ועיין ברמב"ן שכ' שבמס לפי גולגולת חייבים אבל הרמב"ם בפ"ו מת"ת פליג ואפשר שזה יסוד מחלוקתם [וכן יש לדייק שהביא הרמב"ם דינים אלו בהלכות ת"ת ומשמע שהוא מדין כבוד התורה]. וכ"כ בחידושי רבי ראובן סימן ו' סק"ב עיי"ש.[[7]](#footnote-7) וע"ע ברא"ש וברמב"ן דדנו בשיעור מה שתורתו אומנותו בכמה מותר לו לעסוק לפרנסתו. וע"ע בשו"ע יו"ד רמ"ג סעיף ג'.

דף ח.

**רמא כריא חדתא איתמי**: עיין ברמ"ה שפירש דס"ל דכיון דקרוב לשכר ורחוק להפסד יכולים להטיל על יתומים ורב שישא שהקשה ס"ל דרק בשכר גמור. ועיין בנמוקי יוסף וברמב"ם שכ' שמה שיתומים חייבים בצרכי העיר הוא מדין זכין. והנה בקידושין מ"ג. אמרינן דיתומים שבאו לחלוק מעמידין להם אפוטרופוס לחוב ע"מ לזכות. ופי' הריטב"א שם דלגזבר יש כח אף בזכות שאינו גמור ולכאורה ה"ה כאן. [והרמב"ן והר"ן שם פליגי וס"ל דאף אפוטרפוס הוא מדין זכין]. וע"ע בגרש"ר ס"ק קע"ט שכ' דחיובם מדין נהנה עיי"ש שדן בדין נהנה בקטן[[8]](#footnote-8). [ועיקר מה שכ' הראשונים דשייך לחייבם מדין זכין צ"ע לדעת הקצוה"ח רמ"ג סק"ח דזכין מאדם לא אמרינן [והיינו שלהוציא ממון אע"ג שהוא זכות לא מוציאים] וצ"ע דהכא הוה מאדם].

**ואי לא מצינא מהדרנא:** יל"ע למה מחזירים בלא מצאו הא חיובם מדין זכין או מדין קרוב לשכר וכדלעיל והא עצם מה שמחפשים מים הוא זכות וביותר להריטב"א דהוא מדין גזבר וצ"ע.

**אבל עמי הארץ אל יכנסו:** צ"ע אמאי לא רצה להחיותם הא משמע שהיה פיקו"נ וכן הקשה בקוב"ש ס"ק מ"ד. ועיין ברמ"ה שכ' דבעמי הארץ אין מצוה להחיותם ויל"ע כוונתו ועיין בריטב"א שכ' דכשימצא במקום אחר אין מצווה להחיותו[[9]](#footnote-9). עיי"ש שהביא הגמ' דמי שאין בו בינה אסור לרחם עליו [ומשמע דאינו מדיני קדימה שנותן לו ע"ח אחרים אלא דין ויל"ע כיצד מבטל המצוה דוחי אחיך ומה הגדר בימצא במקום אחר[[10]](#footnote-10)]. ובמהרש"א הביא מהריטב"א דלא נתן לע"ה כיון שיחסר לת"ח והיינו דמדיני קדימה וכ"כ הקוב"ש [ויל"ע הא הע"ה צריך עכשיו והת"ח בעתיד ויל"ע אם יש דין קדימה בזה.].

**פרנסני ככלב וכעורב:** עיין ברמ"ה שכ' דלא אמר לו כן דהא אמר לו שאינו יודע מקרא. ועיין בחתם סופר מה שכ' דזכות האכילה דכלב הוא דלא חרץ והעורב מה שהביא לאליהו עיי"ש.

**שלשים יום לתמחוי וכו':** בגדר מה שחייבים בני העיר בקופה ותמחוי יש לעיין אם הוא ממצות צדקה שמוטלת על בני העיר או דהוא כחיוב חומת העיר שהוא מצרכי העיר[[11]](#footnote-11) ועיין בגרש"ר ס"ק קע"ז שדן בזה ועיי"ש שהוכיח מהרי"ף והבעל המאור דהוא מחיובי בני העיר ועיי"ש שביאר בזה החילוקים דל' יום ול' חדשים דלענין זה הוה בני העיר. וע"ע בהגרי"ז ערכין דף כ"א. שהוכיח דהוא מדיני בני העיר וביאר דיש להם זכות בזה דיכולים לשנותם עיי"ש.

**רבה רמי צדקה איתמי וכו' לאחשבינהו וכו'**: משמע שמדין חינוך אין לחייבם. והנה בגיטין נ"ב. אמרי' במתני' דאפוטרפוס קונה ליתומים לולב ושופר ואע"ג שפטורין ממצות ולכאורה הוא מדין חינוך[[12]](#footnote-12) וכ"כ האחרונים שם[[13]](#footnote-13) [עיין בחידושי רבי ראובן סוכה סימן ב'] ויל"ע אם במצות צדקה ג"כ שייך לחייב מדין חינוך וע"ע בשיעורי אבי עזרי כאן שדן בזה.

דף ח:

**קופה של צדקה נגבית בשנים וכו':** והשררה הוא מה שיכולים לכפות ועיין בקובץ שיעורים ס"ק מ"ו שהקשה דהא כפיה היא כח בי"ד ובעינן שלשה ועיי"ש שר"ל דהבי"ד פוסקים כמה והם היו על הכפיה [ויל"ע א"כ למה הוה שררה וככל שליח בי"ד][[14]](#footnote-14) וע"ע בקצות סימן ג' סק"א שס"ל שכפיה על מצוות לא בעינן בי"ד אכן כאן הוא כפיה על ממון וצ"ע. וע"ע בגרש"ר ס"ק קפ"א שכ' דעצם מה שממנים אותם לגבות מן הציבור זה השררה עיי"ש.

**ולשנותה לכל מה שירצו:** עיין בתוס' שכ' דאף לדבר הרשות ופירשו הטעם [בסו"ד] כיון דע"ד הכי נותנים. אכן דעת הר"י מיגאש וכן הוא בריטב"א מהרא"ם דרק לצרכי עניים יכולים וע"ע ברא"ש בארוכה. ויל"ע אמאי לא שייך שזכו ביה עניים בין ע"י יד עניים של הגבאי בין ע"י הנדר למ"ד ששייך אמירתו לגבוה בצדקה [וכמוש"כ הריטב"א דהוה גזל עניים] וצ"ע. ועיין בענין זה באריכות באחיעזר ח"ב סימן כ"ג עיי"ש.

**ולהסיע על קיצתם:** עיין בריטב"א שכ' שהוא מדין הפקר בי"ד הפקר[[15]](#footnote-15) וכן הוא בר"י מיגאש. ועיין במרדכי [עמ' 168 טור ב'] שהביא בשם ר"ת דס"ל דלא שייך הכא דין הפקר בי"ד הפקר דהוא רק בבי"ד חשוב כרב אמי ורב אסי והכא הוא מדין הנאה דקא צייתי להדדי במידי דאית ליה רווחא עיי"ש.

**בדין כפיה על צדקה:** הנה בסוגיין ובתוס' אמרינן דשייך כפיה על מצות צדקה, והנה נחלקו הראשונים בצורת הכפיה אם היא ככפיה על מצוות [שהוא כפיה על הגברא] או ככפיה לתשלום חוב [שיורדין לנכסיו]. דהרמב"ם בפ"ז ממתנו"ע כ' דיורדין לנכסיו והרשב"א בכתובות מ"ט. ס"ל דאין יורדים [ולכאו' ס"ל דליכא שיעבו"נ בחוב צדקה אלא הוא חיוב מצוה]. ויל"ע בדעת הרמב"ם אם ס"ל דאיכא שיעבוד נכסים או שיורדין לנכסיו אף מדין כפיה על מצוות. ועיין בשיעורי הגרש"ר ס"ק @ שדן בכל כפיה על מצוות אם יורדים לנכסיו [כמזוזה דנקנה ממונו מזוזה לקיים המצוה] ועיי"ש שהביא ד' הקצות [ר"צ סק"ג] דס"ל שבכל מצוה יש שיעבוד נכסים ועיי"ש בגרש"ר דפליג [ועיין בברכת שמואל ב"ק @ חילק בין מצוה ממונית כפדיון הבן וכופר לביו מצוה שקיומה ע"י ממון כלולב ומזוזה]. ועיי"ש בגרש"ר שביאר דצדקה היא מצוה שחל בה חיוב ממון עיי"ש בארוכה. [ועיין בקצות סימן ל"ט סק"א שהקשה סתירת פסקי השו"ע שלענין צדקה כ' שיורדין לנכסיו ולענין חזרת ריבית פסק דאין יורדין והיינו שס"ל שבכל מצוה יש סיבה לירד לנכסיו]

**תוס' ד"ה אכפיה לרבי נתן: משום דאית בה לאו:** עיין בקוב"ש שהקשה דא"כ אמאי עוסק במצוה לפטור מצדקה [וזהו פרוטה דרב יוסף בב"ק נ"ו:] הא אית בה לאו עיי"ש שביאר שהלאו הוא לחזק העשה. ועיין בקהילות יעקב קידושין סימן ל"ב סק"ד בזה. וע"ע בגרש"ר שהקשה לרש"י [בחולין ק"י:] דמה דאין כופין על מצ"ע שמתן שכרה בצידה הוא מטעם שהעונש הוא במניעת השכר מה מהני הלאו עיי"ש.

**מנא הני מילי וכו' והם יקחו את הזהב:** צ"ע הא במשכן הביאו בנדיבת הלב וא"כ לא היה כפיה. ועיין בקובץ שיעורים שהקשה כן ועיי"ש שכ' שהם יקחו את הזהב איירי בבגדי כהונה שבא מהשקלים, ועל השקלים כופין.

**דין אמת לאמיתו:** עיין בכתבי הגרש"ז מקלם @ שביאר עפי"ז וטהר ליבנו לעבדך באמת עיי"ש.

דף ט.

**אע"פ שיש גזבר נאמן יצור וימנה:** ברש"י פי' דבעה"ב יצור וימנה ובטעם עיין במהרש"א שפירש כדי שלא יהיה רשות למזיקים עליהם. ועיין ברבינו גרשום שכ' דהגבאים עצמם יצורו ועיין במאירי שפי' הטעם כדי להוציא עצמו מידי חשד.

**בודקין למזונות ואין בודקין לכסות וכו':** עיין ביד רמה שכ' דמועט נותנים לו מיד ואח"כ בודקין. והנה בסנהדרין מ"ה. נחלקו ר"י ורבנן לגבי אופן הסקילה אם צערא עדיף או בזיונא ולכאורה הוא המחלוקת בסוגיין תלויה בסברות אלו [וצ"ע להלכה דפסקינן דבודקין לכסות והתם פסקינן כרבנן] וכן הקשה האור שמח בפט"ו מסנהדרין ובקוב"ש. ועיי"ש באו"ש שכ' דבאדם שאין מקפיד על בזיונו ל"ח בושת ועיין בקוב"ש שכ' דהכא המחלו' היא במצות צדקה ובסנהדרין הוא מצות ואהבת לרעך כמוך עיי"ש[[16]](#footnote-16).

**מלתת שלישית השקל בשנה:** עיין בריטב"א שכ' דהוא מחצית השקל אלא שהוסיפו על המדות וכעין זה ברמב"ן על התורה שמות פרק ל' פסוק י"ב. וע"ע במהרש"א שכ' דהוא פחות כיון דצדקה דמיא לקדושת בדק הבית [עיי"ש שפי' הטעם כיון דהוא כעין קדושת דמים וצ"ע דהא גם מחצית השקל היה כן וצ"ע ובהמשך אמרינן דעני מכפר כמזבח ומשמע כקרבנות ויל"ע].

**גדול המעשה יותר מן העושה:** עיין בגנזי הגאונים הטעם כיון שמתכוון לזכות גם את הנותן[[17]](#footnote-17) וע"ע ביעב"ץ שכ' הטעם כיון שסובל בזיונות. וע"ע במאירי שנראה שהוא חיוב לעשות לצדקה וע"ע בנתיבות סימן ע"ב סקי"ט.

דף י.

**וזו שאלה ששאל וכו':** עיין בבית הלוי דרוש א' שביאר הויכוח דבמצות צדקה יש ב' אופנים. א' שיהיה לעני ב' לזכות הנותן ועיי"ש שזה החילוק בין צדקה בזמן שישראל על אדמתם [דהוה בשביל העני] לשאין על אדמתם [שלזכות הנותן] עיי"ש.

**ואחת שמצילתה מדינה של גיהנם:** עיין קובץ שיעורים שהקשה הא אין הקב"ה לוקח שוחד ועיי"ש שכ' עפ"י ד' הרבינו יונה שבעבירות שצריך יסורים לכפרתם [וכדאמרינן ביומא פ"ו: בחייבי כריתות דצריך תשובה ויסורים] דצדקה ותורה במקום יסורים עיי"ש. [ובשם הגרח"ק שמעתי דמציל מן הגיהנם היינו שיענש בעולם הזה]. וע"ע ברש"י במשלי על הפסוק לא תירא לביתה משלג שהביא מתנחומא כעין סוגיין.

**מפרנסין עניי עכו"ם וכו':** עיין בגרעק"א שציין לדעות הראשונים בסנהדרין נ"ז. דעכו"ם מצוה על צדקה. [והוא דעת הרמ"ה והר"ן שם נ"ז. ודלא כדעת רש"י והמאירי שם[[18]](#footnote-18)] וכנ' כוונתו להקשות דאם מצוה על צדקה אמאי לא קיבל הא מחוייב וכן הקשה בקוב"ש ס"ק נ"ד. ועיין בקוב"ש שיישב דמ"מ צריך למעט המצוה ועיי"ש שדן במצות צדקה דישראל אם יש מצוה לעניי עכו"ם.

דף י:

**ע"מ שיחיה בני וכו':** ועיין בתוס' סוטה י: שהביאו סוגיין לענין מצוות שלא לשמה ויל"ע אם ס"ל דע"מ שיחיה בני הוא דין בכל מצוות. עוד יל"ע דבסוגיין אמרינן דבעכו"ם לא מועיל ובסוגיא דסוטה שם אמרינן לענין בלעם דהקרבנות היו מצוה של"ש ולכאורה לסוגיין אינה מצוה וצ"ע.[[19]](#footnote-19) וע"ע בקובץ שיעורים פסחים דף ח. שהוכיח מהסוגיא שם דבעושה רק להנאת עצמו לא הוה קיום מצוה עיי"ש.

ויל"ע בחיוב מצות צדקה אם העיקר הוא התוצאה מה שיהיה לעני או שהוא גם דין קיום בגברא שיתן צדקה. וע"ע בבית הלוי ח"ב דרוש א' שדן בזה לענין אם מצות צדקה בעי כוונה. וע"ע בפרשת דרכים סי' ג' בשם מהרי"ט, וכ"כ הביה"ל שם בשם האחרונים דלא בעי כוונה ולכאורה בסוגיין [ח:] נראה דאיכא קיום מצוה אף בלקחו העכו"ם ונתנו. אכן עיי"ש במאירי שמה שלא לוקח מהעני יותר זה הצדקה עיי"ש]

**כאן בישראל וכאן בעכו"ם:** ברש"י ביאר דאע"ג שכוונתו ע"מ שיחיה מ"מ אף בלא נתקיים אין מתחרט על המצוה[[20]](#footnote-20). ועיין ברמ"ה שפי' הטעם שמותר כיון דבישראל ע"מ שיחיה בני הוא גם לש"ש שזה ענין הולדות עיי"ש.

דף י"א.

**אין חולקין את החצר וכו':** בחיוב חלוקת שותפין: שנינו במתני' דשותף יכול לכוף את חבירו לחלוק ובחצר שאין בה דין חלוקה לא יכול. ויל"ע בגדר מה שיכול לכופו לחלוק הא כ"ז שלא חלקו יש לו זכות ממון להשתמש בכל החצר [מדיני השותפין] ולכאורה כיון שהגוף שלו יש לו תביעה שיהיה מיוחד אליו. ויל"ע א"כ בגדר מה שאין יכול לכופו באין בה דין חלוקה אם הוא כמזיק או מטעם אחר. ובתשו' הרשב"א ח"א תתקנ"ו כ' דהוא משום ועשית הישר והטוב. [ונפק"מ לכאורה לשותף עם עכו"ם דליכא ועשית וכן דלכאורה לא חייב לבזבז יותר מחומש ע"ז]. ובבית יוסף סימן קע"א הביא מהמרדכי דאם אחר החלוקה יהיה לשני ד' [כבכור ופשוט] יכול לומר בעל הג' אי אפשי בתקנ"ח ומשמע נמי שהוא מדין ועשית. אכן בקובץ שיעורים לעיל ג. [ס"ק י"ט] כ' דבחצר שאין בה דין חלוקה לא הוה שם של מעשה חלוקה אלא כהקנאת החלקים ומשמע שחסר בעיקר הזכות ממון וצ"ע [[21]](#footnote-21)[ולכאורה כ"ז נוגע למחלוקת הראשונים בר"ן נדרים דף מ"ה: בחצר שאין בה דין חלוקה אם גדר הזכיה בגוף הוא שכל אחד זכאי בכל הגוף לשימוש או דהוא כחצר שיש בה דין חלוקה ואן כאן המקום]. וע"ע במשנת רבי אהרן שכנים פרק ב' הלכה י' סי' ג' שדן בזה עיי"ש [וע"ע רמ"א ריש סימן קע"א בעשו קנין שלא לחלוק אם חשיב קנין דברים עיי"ש מהרשב"א שהוא הקנאה בגופה של קרקע ויל"ע בגדר מה מקנה הא יהיה כחצר שאין בה דין חלוקה שהוא מדין ועשית ויל"ע] וע"ע בטור סימן קע"א סעיף י"ז מחלוקת הראשונים בחצר של ג' אמות אם יכול לכופו לחלוק ויל"ע בסברות המחלוקת.

**חצר מתחלקת לפי פתחיה וכו':** נחלקו הראשונים באיזה שותפות איירי **א.** ברש"י פירש דאיירי בשכ"מ ועיין ברשב"א שכ' דלפי רש"י מחלוקת רב הונא ורב חסדא הוא באומדן דעת הנותן וכ"כ בשם הגאונים. **ב.** אכן הר"י מיגא"ש פירש דאיירי בחצר הפקר וכ"א בנה בית ואח"כ גדרו החצר ועיין בגרש"ר ס"ק ר"ג שדן בביאור המחלוקת עפי"ז אם הוא באומדנא של הקנין המשותף בחצר או דבעצם חזקת הבית קנה ד"א לכל פתח. ועיין ברשב"א שכ' דמדברי שניהם נלמוד שבחלוקת שותפין או יורשים כ"א נוטל ד"א בלבד[[22]](#footnote-22) אין **ג.** וע"ע ברשב"א שכ' דאיירי שחלקו לפי שווי בסתמא והמחלוקת אם כוונתו גם לפתחים עיי"ש. [וברשב"א בהמשך הביא ראיה דהד"א קונות לו קנין גמור ממה שמתחלק לפי פתחים ויל"ע אם ס"ל שנחלקו בזכות גם קודם החלוקה]. וע"ע ברש"י סוכה ג: שפי' דהוא אף בחלוקת אחין וצ"ע לסוגיין.

ועיין עוד בשיעורי הגרש"ר שכ' דהדין דאין חולקין עד שיהיה ד"א לזה חלוק מדין זה ואף אם אין לו זכות ממון לקבל יותר מ"מ חשיב אין בה דין חלוקה וכ"כ הרא"ש סימן ל"ט ועיי"ש שהביא מהרמב"ם בפ"ב משכנים שנראה שהוא דין אחד וכן הקשה הבית יוסף סימן קע"ב עיי"ש.

ועיין בראשונים שנחלקו בגדר הזכיה בד"א [קודם החלוקה] דדעת הרמב"ן דאינם קנין אלא כעין שיעבוד דהם מיוחדות לו לפירוק משאו אבל יש לשותף השני זכות שימוש בזה אכן דעת הרשב"א דהוה קנין גמור ועיין ברא"ש שהביא הפלוגתא בזה.

דף י"א:

אכסניא מתחלקת וכו': ברש"י פי' לענין חיל המלך וברמב"ם פירש לענין מס. וע"ע בחתם סופר שהביא מתשו' צ"צ דלפי בני אדם היינו גם לפי שבח ממון עיי"ש.

דף י"ב.

**פרץ את פצימיו**: יש לעיין אמאי הפסיד זכותו על ידי שפרץ ולכאורה תלוי בגדר הזכות אם הוא קנין או שיעבוד ועיין ברא"ש ש

דף י"ג:

**ת"ר מדביק אדם תורה נביאים וכתובים כאחד:** עיין ברמב"ם פ"ז מהלכות ס"ת הלכה ט"ז שכ' שכרך זה אין לו קדושת ספר תורה אלא כחומש מן החומשין "שדין החסר כדין היתר" וביארו האחרונים כוונתו דכיון שהוסיף על הספר הרי זה מגרע והוה כס"ת חסר. והנה נחלקו הראשונים לענין חומשין [היינו שכ' חומש אחד כספר] אם יש בו קדושת ס"ת, דדעת הרשב"א בתשו' [ח"א קמ"ד] ס"ל שיש בחומשים קדושת ס"ת, אבל הרמב"ם [בפ"ז מהלכות ס"ת הלכה י"ד] ס"ל דאין בחומשין קדושת ס"ת. ויש לעיין אם הרשב"א דס"ל דחומשין קדושין ס"ל דגם בספר תנ"ך כן או רק בחומש ועיין בגרש"ר ס"ק ר"ס שהביא מספר תוספת ביכורים להגר"ב מוילנא שכ' דה"ה לכאן ועיי"ש בגרש"ר דפליג. וע"ע בגרש"ר ס"ק רנ"ט שהקשה להרמב"ם כיצד מותר לכרוך הא מוריד הס"ת מקדושת ס"ת לקדושת חומשים עיי"ש. [ולכאורה תלוי בהנ"ל אם יש בו קדושת ס"ת עיי"ש.]

**מעשה ובא לפני רבי והכשרנום:** עיין באור שמח פ"ז מהלכות ס"ת שדייק הלשון והכשרנום דכשר לקריאה ודלא כהרמב"ם דס"ל דהוה כחומשים. ועיי"ש שיישב דוהכשרנום היינו אם יחתוך[[23]](#footnote-23). והנה עיקר הדין דאין קורין בציבור בחומשין הוא מפני כבוד ציבור כמבואר בגיטין ס.[[24]](#footnote-24) ויל"ע א"כ נימא דכרך המדובק יש בו כבוד ציבור. ועיין בגרש"ר ס"ק רס"ו שהוכיח מד' הכס"מ דהחסרון דכבוד ציבור הוא עצם מה שקורין בספר שאין בו קדושת ס"ת עיי"ש. [והרשב"א ס"ל דהטעם הוא או שלא יראה הציבור עני או כדי שלא תהא נפשם עגומה עליהם עיי"ש ברשב"א גיטין ס.].

**תוס' ד"ה מדביק:** אע"פ שא"א שלא יתן וכו': עיין ברש"ש שהקשה ממגילה כ"ז. דאמרינן דאע"ג דבגלילת ס"ת כל דף נעשה שומר הוא כיון דלא אפשר ולתוס' הא במדביק אין חסרון עיי"ש שיישב שכוונת התוס' שאין לו קדושת ס"ת. ובדבר אברהם ח"ג סימן כ"ו פליג על דבריו עיי"ש. ועיין בגרש"ר שחילק בין החסרון דנעשה שומר לדין קדושה דמניח ע"ג ס"ת. ויל"ע לגרש"ר אם מדויק בד' התוס' דלס"ת יש יותר מקדושת חומשין וצ"ע. [ואפ"ל לפי מה שצידד הגרש"ר שם שחסרון הקדושה מה דאינו כשר לקריאה אולי מה שכשר לקריאה אחר שיחתכם הוא יותר קדושה].

**ומניח ד' שיטין וכו' שאם בא לחתוך חותך:** עיין בתוס' ריש גיטין שכ' דבעינן י"ב שורות בגט כנגד ההפסקים שבס"ת ועיין בגרש"ר פה מש"כ בזה. [וברמב"ם פ"ז מהלכות ס"ת השמיט הדין דמתחיל מלמעלה ומסיים מלמטה וכ' הדין דאם בא לחתוך חותך והתקשו האחרונים בזה עיין בגרש"ר פה מש"כ ובאבי עזרי שם.]

דף י"ד.

**ס"ת שכתבו משה:** בתוס' כ' דבס"ת שמונח בארון לא היה שימוש אכן ברש"י בע"ב כ' דכה"ג ומלך היו קוראים בו וכ"כ הראב"ד בשיטמ"ק[[25]](#footnote-25). [והנה בתוס' הקשו אמאי לא נזכר בסדר המשניות שהיו מוציאים הספר, והנה יל"ע דלכאו' ס"ת זה היה בכתב עברי והא בבית שני נשתנה הכתב עפ"י נבואה לאשורית ואע"ג דלא נראה שנפסלו הס"ת שקודם הנבואה ומ"מ יל"ע בדין לקרוא בתורה אם היו קוראים בס"ת דכתב עברי וצ"ע]

דף י"ד:

**נביאים וכתובים:** בגדר החילוק בין נביאים לכתובים: עיין בחידושי הגר"ח סטנסיל ס"ק ה' שביאר דנביאים היינו שהנבואה היתה להאמר בע"פ ואח"כ כתבוה, ובכתובים דין הנבואה היה להכתב עיי"ש.

דף ט"ו.

**אפשר ס"ת חסר אות אחת וכו':** בדין ס"ת שחסר אות אחת אם פסול: עיין בתוס' מגילה דף ט. שס"ל שדווקא בחסר יריעה אבל בחסר אות כשר[[26]](#footnote-26) [ויל"ע בגדר החילוק בין יריעה לאות] וברשב"א בגיטין ס. פליג וס"ל שאף בטעות אות אחת פסול ומ"מ כלפי חומש כשר. [ובביאור הגר"א או"ח סי' קמ"ג ס"ד הביא שברא"ש בהלכות קטנות בהלכות ס"ת סימן ט"ז דביריעה אף שכתובה אלא שלא חיברה לס"ת פסול אבל טעות באות אחת פוסלת].[[27]](#footnote-27) אכן יש לחלק בין קריאה בס"ת לבין אם הס"ת כשר עיין בר"ן מגילה י"ז. בזה והאריך בזה הגרש"ר כאן.

ולענין מצות כתיבת ס"ת בחסר אות אחת, עיין במנחת חינוך מצוה תרי"ג שדייק מסוגיין דאף בחסר אות אחת פסול ובשאגת אריה סימן ל"ו כתב דכיון דבזמן הזה אין בקיאין בחסירות ויתירות ע"כ אין מחוייבין במצות כתיבת ס"ת והמנ"ח שם פליג ועיי"ש שהקשה ממצות תפילין דג"כ אין אנו בקיאין. ועיי"ש שייסד שמה שבחסר אות אחת פסול הוא דווקא במקום שמשתנה הקרי וכתיב ע"י זה עיי"ש. וע"ע באבי עזרי הלכות ס"ת שפליג ע"ז עיי"ש.

**ח' פסוקים שכתבם משה:** עיין רש"י מנחות ל. דאיכא גי' דבכל התורה משה אומר וכותב ובח' פסוקים היה כותב ועיין בהגר"ח סטנסיל ס"ק ה' שביאר החילוק לפי"ד לעיל דאיכא נבואה להאמר ואיכא להכתב. ובכל התורה היה את שני הדינים אבל בח' פסוקים דין הנבואה היה להכתב עיי"ש. ועיי"ש מה שביאר עפי"ז אמאי לא חייש ר"ש לסברא דמשה חי וכותב וימת שזה חסרון רק באמירה עיי"ש.

**תוס' ד"ה בא על ואע"ג דב"נ אינו מצוה:** צ"ע הא בקידושין י"ז: אמרינן שעשו ישראל מומר וא"כ דינו כישראל. [ואולי י"ל דכיון שהיא לא מצוה גם עליו אין איסור וצ"ע].

**בא על נערה המאורסה:** עיין בתוס' שהוא דבר מכוער והביאור בזה לכאורה עפי"ד הרבינו ניסים גאון בהקדמה לש"ס [המודפס בתחילת מס' ברכות] שכ' שיש מצוות שהשכל מחייבם ודימה לזה החיובים שקודם מ"ת עיי"ש ונראה שס"ל שחיוב מצוות בני נח הוא מה שהשכל מחייבם[[28]](#footnote-28). וע"ע בתורי"ד שכ' שאע"ג שאין נהרגין מ"מ אסור. והנה יל"ע כיצד שייך אירוסין הא לא התחדש כזה קנין עד שניתנה תורה כמבואר ברמב"ם בתחילת אישות, ומבואר ששייך לקנות אשה לנישואין [ואולי אף יש בזה זכויות אישות] ע"י ממון ומה שהתחדש במתן תורה הוא האיסור שבזה, וכן נראה במאירי בתחילת קידושין, וצ"ע.

**גונב ע"מ למיקט:** עיין בקובץ שיעורים שהקשה דהא בעכו"ם אסור גונב ע"מ למיקט ועיי"ש שיישב דאפשר דב"נ לא נצטוו על זה דהא בישראל ילפינן לה מקרא. [ויל"ע בחידושו דהנה בחי' הגר"ח סטנסיל הובא מהגרי"ז דשאני גזל בב"נ מגזל בישראל, דלגבי ישראל החיוב על החסרון ממון לחבירו, ובב"נ החיוב על מעשה הגזילה גופא, וא"כ בנוטל ע"מ למיקט ודאי דהוה מעשה זילה, ואולי הגדר דכשנוטל ע"מ להשביח ל"ח מעשה גזילה וצ"ע] ועיין בגרנ"פ שכ' דהיינו דווקא בקרקע אבל במטלטלין לא עיי"ש.

1. כמוש"כ תוס' י"ב: וברבינו יונה לק' צ"ט:. [↑](#footnote-ref-1)
2. ומ"מ צ"ע דהא חבירו יכול לבנות משלו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובחזו"א לא פירש כן עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. ב"ב סימן א' סק"ג. [↑](#footnote-ref-4)
5. ויל"ע אם שייך למימר סברא דכיון שאינו הגון לעכב העני אין שיעבוד לדבר שאינו הגון. [↑](#footnote-ref-5)
6. יל"ע אם הטעם הוא כיון שיש לו יותר רוח או דכן הוא הסכם השותפין. [↑](#footnote-ref-6)
7. וע"ע במחזור ויטרי פרק ג' כל המקבל ע"ע עול תורה מעבירין ממנו עול ד"א וציין לדינא דסוגיין. [↑](#footnote-ref-7)
8. [ונוגע לגדר חיוב נהנה אם מדין ממוני גבך או לאו]. [↑](#footnote-ref-8)
9. עיי"ש שכ' במקום אחר ואפילו בעיר אחרת. [↑](#footnote-ref-9)
10. ועיין בקידושין ז: דמשמע דהמצוה להציל מוטל על כל אחד וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
11. [ולעיל משמע דדווקא בדבר שיש לו הנאה מזה שייך לחייבו וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-11)
12. המוטל על הקטן כראשונים בברכות מ"ח: [↑](#footnote-ref-12)
13. ועיין בחזו"א אהע"ז סימן מ"ט. [↑](#footnote-ref-13)
14. ואולי יש להם כח להחליט על אופן הכפיה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
15. ויש לדייק בדבריו דס"ל ששייך הפקר בי"ד לחבירו עיי"ש. [↑](#footnote-ref-15)
16. ועיי"ש שדנו לענין מצטער במצוה עשה בשוא"ת או באיסור דרבנן אם פטור מק"ו מכבוד הבריות. [↑](#footnote-ref-16)
17. וכעי"ז בחכמת אדם כלל קמ"ד. [↑](#footnote-ref-17)
18. וע"ע ברמב"ם פ"י ממלכים הלכה ה'. [↑](#footnote-ref-18)
19. [ושמא ראיה לד' הנצי"ב דשל"ש דהתם היינו שיצא מזה לשמה ולא דהוה קיום מצוה של הגברא. [↑](#footnote-ref-19)
20. [ואולי י"ל שרק בכזה אופן מותר בשלא לשמה וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-20)
21. וע"ע בשיעורי הגרש"ר לעיל ג. שהאריך בדברי הקוב"ש [↑](#footnote-ref-21)
22. עיי"ש מה שהוכיח מהסוגיא לעיל ז. [ולכאורה כוונתו דכשם שאין לו זכות אויר כך אין לו זכות פתח] [↑](#footnote-ref-22)
23. ועיין באבי עזרי שם מה שהקשה עליו. [↑](#footnote-ref-23)
24. ומזה הוכיח הרשב"א שיטתו דיש בהם קדושת ס"ת דאי לא נימא הכי אמאי בעינן לטעמא דכבוד ציבור. [↑](#footnote-ref-24)
25. ועיי"ש בראב"ד שהקשה למה לא היה קורא בס"ת שבזרועו וע"ע בזה בספר מאורות נתן חנוכה סימן פ"ט. [↑](#footnote-ref-25)
26. [והוכיחו כן מהסוגיא בגיטין ס.]. [↑](#footnote-ref-26)
27. ועיין ברשב"א בגיטין ס. שהביא שיטה שלישית מדעת רבותיו [והוא דעת הרמב"ן במגילה י"ז.] דס"ל שבאמצע הס"ת נפסל אף באות אחת ובתחילתו בעי יריעה עיי"ש שתמה בסברתו עיי"ש. [↑](#footnote-ref-27)
28. [וע"ע בתורת אברהם [גרודז'ינסקי] מאמר ? בזה]. [↑](#footnote-ref-28)