13. מקומות האסורים בקבלנות דמטלטלין
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / ממצא חפציך ואמירה לעכו_ם - הרב מאיר קאופמן / שיעורים

ה' אד"ב ע"ד

**המקומות שאסור קבלנות דמטלטלין**

**בדין קבלנות בלא קצץ במטלטלין**

א]מבואר בגמ' דאין משלחין אגרות אלא בקצץ ובלשון הבריתא דמדובר ביום ו' ונאמרו בזה כמה שיטות בראשונים וכדלקמן א. דעת הרא"ש וסיעתו דבאמת כל קבלנות שלא קצץ אסור ביום ו' ומותר ביום ה' ובטעם האיסור כיון שמחזי כשלוחו דהינו שבפשוטו זה מתפרש שיעשה מיד אמנם כל זה במקום שזה לא אדעתיה דנפשיה גמור וכן ביום ה' זה לא שייך דאז זה לא נראה כשלוחו על שבת ב. ודעת הר"ן דבסתם קבלן ולא קצץ אסור גם ביום ה' רק שכאן מדובר בשכיר יום שקצץ לא על כל יום ויום רק שלא התנה שיעשה עמו בשבת וכה"ג ביום ו' זה מחזי כשלוחו אבל קודם מותר והנה מבואר בדבריו שבסתם קבלן אסור תמיד וצ"ע עד כמה שהדין של אגרות זה בדוקא יום ו' א"כ אין מקור לעוד איסור אמנם בפשוטו צ"ל כמו שביאר הגר"א שלשון הגמ' אם לא קבוע בי דואר במתא כלל וכלל לא משמע שגם בתחילת השבוע זה אסור [אמנם העירוני דכל האחרונים נקטו שס"ל כדעת הרא"ש רק שס"ל שגם כה"ג לא חשיב קצץ אמנם בדברי בשו"ע שפסק כן עיין מ"ב שביאר כנ"ל] ג. דעת הרמב"ם והרי"ף שתמיד קבלנות בלא קצץ אסור אפילו בתחילת השבוע אם אין לו שהות לגומרו עד שבת ועיין ב"י שהלשון יום ו' לאו דוקא רק שיש כאן חידוש שבקביע בי דואר במתא גם זה מותר אמנם צ"ע הבריתא שאומרת שביום ה' מותר וצ"ל שזה בקצץ וכת"ק דב"ש י"ח:

והנה יש לעיין לדעת הרמב"ם והרי"ף דבלא קצץ אסור מיום א' האם זה מצד שכה"ג זה לא אדעתיה דנפשיה וכשכיר יום או שזה רק מצד שמחזי כשלוחו רק שס"ל שזה שייך גם בתחילת השבוע ונפק"מ בנתן לו בזמן שיכל לגמור עד שבת ולא עשה ונודע לו שעושה בשבת שאם זה כשכיר יום שזה אדעתיה דישראל א"כ צריך למחות בו ואם זה רק מצד שמחזי כשלוחו כל שמצד הנתינה זה לא מחזי כשלוחו אין כאן סיבה לאסור והנה בדעת הר"ן שמצד מחזי כשלוחו זה לא אוסר אלא מיום ו' בהכרח שבלא קצץ שזה אסור כי זה כמו שכיר יום אמנם לדעת הר"מ אין מקור לדבר זה והנה דעת השו"ע שבחינם זה כמו קצץ ולא חילק בין אם זה הגיע מבקשת הישראל או שהעכו"ם מעצמו הציע לעשות הדבר ועיין ביאור הגר"א שמקור הדברים דהירושלמי אומר שאם הישראל רואהו עושה צריך למחות ומשמע שאם יודע שעושה לא צריך למחות והרי לדעת הרמב"ם שבלא קצץ תמיד אסור א"כ לא משכחת ליה דין זה וכונתו לכאורא שגם אם מסר לו בהיתר כגון שיודע שיספיק לגמור אבל אם לא גמר ונודע לו שעושה בשבת צריך למחות אלא בהכרח שכה"ג זה כמו קצץ עכת"ד ומבואר שלדעת הרמב"ם זה כמו שכיר יום ולא רק שזה מחזי כשלוחו ולכן גם במסר בהיתרא ויודע שעושה בשבת צריך למחות [אמנם העירוני דבגר"ז מבואר שמותר אמנם יתכן שודאי שיסוד האיסור שזה נחשב כעשיתו אלא שזה רק מתי שמצד המסירה כך זה מתפרש וצ"ע וכן לכאורא מדברי הבה"ל סימן רנ"ב שדן שבנתן בזמן שיכול לגמור קודם שבת בשכר שלא צריך למחות ולכאורא כל סברת הירושלמי ביחס לדין שמה שרואה אותו זה הגורם אבל עד כמה שזה שכיר יום גמור בזה לכאורא זה אסור מעיקר הדין ולא שיך סברת הירושלמי וצ"ע]

והנה עיין בספר התרומות הובא בסמ"ג ובמרדכי דביארו דמה דהוזכר דין קצץ באגרות מצד שכאן זה כמו בית הישראל כיון שכתב הישראל ניכר על זה ועיין מג"א שכתב שאין כונתו שרק כה"ג צריך קצץ אלא שרק כאן בליכא בי דואר במתא אסור על הספק אמנם עיין מהדורא בתרא לגר"ז שהקשה שעד כמה שחזינן שבאגרת יש סיבה שזה כמו בבית הישראל שלכן צריך קצץ א"כ מהיכי תיתי שבסתם קבלן צריך קצץ ולכן ביאר וכן הוא בב"ח שבאמת דעת הראשונים הנ"ל שכל הדין קצץ זה רק באגרת ומטעם הנ"ל שכתב הישראל ניכר על זה אבל בעורות לעבדן באמת לא צריך קצץ וכן משמעות לשונו ובפשוטו הוא מפורש באגודה

ועיין רמ"א רמ"ז לענין אגרת שלא הקיל ביום ה' אלא בשעת הצורך אמנם לגבי שאר דברים הקיל בסימן רנ"ב לכתחילה והמג"א ביאר שאגרת גרע מצד שיותר נראה שמקפיד שימהר ליתנה אמנם עיין מהדורא בתרא לגר"ז שתמה מהיכי תיתי לחלוק זה שלא נזכר בגמ' ולכן ביאר לנ"ל שבשאר דברים שדעת התרומה וסיעתו שאין איסור כלל לכן הקיל בזה

והנה בפשוטו הקובע זה זמן הדיבור על העסק אבל אם דיבר ביום ה' שיתן לו ואח"כ העכו"ם לוקח מעצמו אין זה בכלל האיסור אמנם עיין סימן ש"ה ס"כ ששפחות שעושות גבינות מעצמם מותר והקשה הגר"א שסימן רמ"ז ס"ו שאסור שכיר שנה וצ"ע ששם הרי מבואר שרק ביום ו' אסור וכאן הרי לא דיבר כלל אלא בהכרח שכל שבזמן המעשה ניכר שזה לישראל זה בכלל המחזי כשלוחו וצ"ע

**בטעם האיסור בבית הישראל בקצץ**

ב]עיין בראשונים שהביאו מהירושלמי שכל ההיתר דקבלן בקצץ זה רק בבית העכו"ם אבל בבית הישראל אסור ובפשוטו טעם הדבר מצד חשדא כמבואר בב"י [והאריך בזה בקו"א רנ"ב סק"ה] ומהו החשד בפשוטו שמא הוא שכיר יום כמו במחובר שקי"ל שאסור קבלן כמבואר בראשונים ולגבי דבר שדרכו בקבלנות זה תלוי בנידון הבה"ל סימן רמ"ד ס"א לגבי קבלנות קרקע שאם כל ההיתר בשדה באריסות כי מקבל חלק מהרווחים אבל ללא זה תמיד חושדים בו בשכיר יום א"כ ה"ה כאן ולא יועיל שדרכו בקבלנות אבל אם שם רק הטעם שיחשדו בשכיר יום כיון שזה הדרך א"כ אם כאן דרכו בקבלנות יהיה מותר אמנם עיין מ"ב רנ"ב סקי"ז שהביא מהחיי אדם שביאר שבסוגין החשש מצד שאולי אמר לו שיעשה בשבת דהינו דלא החשש אולי הוא שכיר יום אלא שגם אם הוא קבלן אבל אולי אמר לו שיעשה בשבת ולפ"ז כתב שודאי שגם אם הדרך בקבלנות אסור והנה בדבריו מבואר שנקט שזה גם הטעם בקבלנות שדה או בית שאסור אמנם הבה"ל שם לא העתיק כלל טעם הנ"ל ורק כאן לגבי תוך ביתו העתיק סברא זו [אמנם בבה"ל בסופו ציין לחיי אדם] ומשמע קצת שנקט שחלוק הדברים שרק בתוך ביתו ממש שגר שם שייך סברא זו אבל לגבי שדהו או בנין בית שתוך התחום שהוא לא נמצא שם לא שייך סברא זו רק שהחשש אולי הוא שכיר יום

והנה בפשוטו בדבר זה נחלקו הראשונים דהנה מבואר בירושלמי אומנים עובדי כוכבים שהיו עושים אם ישראל בתוך ביתו אסור בתוך ביתם מותר אמר רשב"א בד"א בקבולת אבל בשכיר יום אסור בד"א בתלוש אבל במחובר אסור וכו' ע"כ והנה עיין ספר התרומה דנסתפק האם תלוש לצורך מחובר אסור או מותר וע"ש שהסברא לאסור דהרי אם כוונת הברייתא במחובר ממש א"כ הרי גם רבנן מודים שהרי זה חשיב בבית הישראל אלא בהכרח שמדובר על תלוש לצורך מחובר אמנם יש ראשונים שהתירו ובפשוטו לפ"ז מבואר שסתם מחובר לא חשיב בית הישראל וכן מוכח לר"ת שנקט להתיר אפילו מחובר ובפשוטו מצד שנקט שאין הלכה כרשב"א אלא כרשב"ג כמבואר בסוגין אמנם בבית הישראל הרי לכו"ע אסור כמבואר בירושלמי אלא בהכרח שכה"ג לא חשיב בבית הישראל

והנה רש"י במועד קטן באמת ביאר שטעם האיסור בתוך התחום שמא שכרו בשבת ובפשוטו זהו מקור החיי אדם שנקט שה"ה שמא אמר לו לעבוד בשבת אמנם עיין גר"ז שכתב שחשש זה רק שייך אם העכו"ם מתחיל לעבוד בשבת אבל אם התחיל לעבוד קודם שבת אין את החשש הנ"ל ולפ"ז גם קבלן שמתחיל לעבוד בשבת אפילו אם זה הדרך בקבלנות אסור ועיין תהלה לדוד שביאר שלכן חלוקים שניכר שזה של הישראל אסור שתמיד זה כמו שמתחיל לעבוד בשבת אמנם צ"ע שרש"י יאמר טעם על מקרה שמאוד לא מצוי ולא אמר טעם ששיך גם אם לא התחיל בשבת

והנה המ"ב רנ"ב סקכ"ה כתב לגבי חלוקים שזה ניכר שזה של הישראל שחשיב פרהסיא ואסור אמנם כתב שאם דרכם בקבלנות מותר אם זה לא בחצר הישראל ולכאורא כל זה לחיי אדם שבבית הישראל יש איסור מיוחד מצד שמא אמר לו שיעשה בשבת וזה טעם האיסור אבל למ"ב שחשש לאיסור מצד שמא זה שכיר יום ובדבר שאין העכו"ם אוכל בפירות תמיד אסור א"כ גם כאן צריך להיות אסור דיחשדו בו שהוא שכיר יום וצ"ל שכאן כיון שיש לצרף השיטות שכיון שלא ידוע של מי זה אין חיסרון משא"כ בחצר הישראל ניכר של מי זה וצ"ע בזה

ובעיקר הדבר שהחיי אדם נקט שיש חשש בקבלנות שמא אמר לו שיעשה בשבת לכאורא יש מקום לדון שכיון שהרי באופן זה עושה אדעתיה דנפשיה שהרי זה קבלנות ורק שבכל אופן יש איסור מצד האמירה וכמו בשל לעצמך בשלי ובמקום הפסד התירו רק בכה"ג ולא בשכיר יום א"כ יתכן שביחס לאיסור זה לא מצאנו איסור של מראית העין וצ"ע

**מתי נאמר האיסור של בית הישראל**

ג]והנה בעיקר איסור זה דקבלנות אסור בבית הישראל המובא בירושלמי דהוזכר בכל הראשונים צ"ע דמצאנו בכמה מקומות שהותר מלאכה שהעכו"ם עושה בבית הישראל וצ"ע למה שלא יאסר מצד מראית העין כיון שזה בבית הישראל ואין לומר שזה שלא בפניו דהרי איסור זה הוא גם שלא בפניו כמו כל מחובר א. עיין סימן רע"ו ומקורו בטור שמותר למחות בעכו"ם שבא להדליק הנר ומבואר שאין חיוב למחות אפילו שזה בבית הישראל ב. עיין סימן ש"ז שמותר לומר לעכו"ם לאחר שבת למה לא עשית מלאכה פלונית שבוע שעבר ומקורו בספר התרומה דמדובר לגבי תוספת נר או אש ומבואר שאין חיוב למחות דאם יש כאן איסור מראית העין א"כ ודאי אסור מראש לומר לו מטעם הנ"ל ג.עיין מג"א סימן ש"ז שיכול לומר לעכו"ם הנר לא דולק יפה כדי שימחוט הפתילה וצ"ע הרי זה בבית הישראל ד. עיין מג"א לענין אגרת שהגיעה בשבת שמותר לומר לעכו"ם שהוא לא יכול לפותחה וחשיב רק רמז וצ"ע הרי זה בבית הישראל וא"כ שיאסר מצד מראית העין [אמנם הגר"ז נקט שזה חלק מהקבלנות דהישראל הראשון וזה לא ביתו] ה.עיין סימן ש"ה ששפחות שעושות גבינות מותר כיון שלא אמר להם וצ"ע הרי זה בבית הישראל וא"כ שיאסר מצד מראית העין

ובפשוטו מוכרח מזה כמו שביאר הגר"ז בקו"א רנ"ב סק"ה וכן שם בהלכות ס"י הובא כל זה בתהלה לדוד רנ"ב סק"ה רע"ו סק"א שכל החשש מראית העין שמצאנו בירושלמי זה רק מצד שבאמת הוא סיכם עמו שיעשה דבר זה א"כ עד כמה שזה יוודע יבאו לחשוד בו שסיכם על שבת או שזה היה בדרך שכיר יום אבל אם הוא לא אמר לו כלל שיעשה דבר זה והעכו"ם עושה ללא אמירתו כה"ג לא שייך מראית העין דהינו שעצם זה שעושה מאליו לצורך הישראל ודאי יחשבו שאולי הוא עושה ללא בקשתו ואין כאן סיבה לאסור ובזה א"ש כל האופנים הנ"ל שהעכו"ם עושה דבר זה מעצמו ללא בקשת הישראל

והנה עדין יש מקום לומר שבעבדו ושפחתו ששכור לכל הדברים שבזה עצם מה שעובד זה בגלל שכירותו בזה כן חשיב שהיה כאן קציצה וממילא יאסר מצד שמא ביקש בשבת אמנם עיין גר"ז במהדורא בתרא בתחילתו במוסגר שכתב שאדרבא כאן שכולם יודעים שזה עבדו אין סיבה לחשוש שאמר לו לעשות בשבת דהרי יודעים שיש סיבה לעשיתו גם ללא שאמר לו כלל שיעשה בשבת וזה כיבוי דליקה שבזה כיון שאדם עושה דבר כזה גם ללא בקשה אין בזה מראית העין וכמו שכתב הב"י לגבי עבדו שמכבה דליקה וזה גם סברא לגבי הסרת פחם שזה דבר שרגילים לעשות גם ללא בקשה ואין סיבה שיחשבו שביקש ממנו

**בטעם הירושלמי שעושה בפני הישראל צריך למחות והאם זה רק בביקש ממנו ודעת ההגהות מימוני**

ג]והנה מצאנו עוד ירושלמי דהובא ברוקח הובא בב"י סימן רנ"ב דאם נתן כליו לכובס ורואה אותו מכבס בשבת צריך למחות והירושלמי אומר שזה רק אם זה בחנם ולא אם זה בשכר ודעת הב"י שגם בשכר בלא קצץ לא צריך למחות ודעת המג"א דרק בקצץ לא צריך למחות אבל אם זה לא קצץ זה כמו בחנם שצריך למחות ובטעם הדבר מבואר בהגהות מימוני שזה מצד שכה"ג חשיב אדעתיה דישראל כיון שעושה דבר זה בפני הישראל וזה לטובת הישראל זה סיבה שיעשה אדעתיה דישראל והנה יש לעין האם גם כאן זה רק סברא מתי שביקש ממנו ועושה בשבת או שזה סברא גם אם עושה מעצמו ועיין מג"א רע"ו סק"ד ובביאור הגר"א לגבי עכו"ם שמדליק נר לצורך הישראל שכתבו שזה אסור מכח הירושלמי דהינו שהיה פשוט להם שסברת הירושלמי זה לא רק אם בקש ממנו וצ"ב כיון שלגבי הדין בית הישראל בהכרח שחילוק זה נכון א"כ למה לגבי הדין בפני הישראל זה אחרת אמנם החילוק ברור שכל הסברא שצריך ביקש זה רק מתי שסיבת האיסור מצד מראית העין בזה יש סברא לחלק שרק אם ביקש יחשבו שביקש שיעשה בשבת ולא אם עושה מעצמו משא"כ כאן שזה לא אסור מצד מראית העין דהרי אף אחד לא יודע שזה שלו ובהכרח שסיבת האיסור מצד שאדעתיה דישראל קעביד כיון שרואה עושה ויכול למחות בו א"כ אין שום סברא לחלק בין אם אמר לו או לא אמר לו [אמנם הגרעק"א סימן ש"ז דן מסברא לחלק גם בדין בפני הישראל אמנם גם בדבריו לא הקשה כלל מצד בית הישראל דבזה פשיטא לו שזה רק בביקש וכנ"ל ורק דן לחדש שסברא זו שיכת גם בפני הישראל ועיין במהדורא בתרא לגר"ז בסופו שגם נקט כרעק"א]

והנה עיין בהגהות מימוני פ"ו שלמד מזה שכל שהעכו"ם עושה בממונו של הישראל בפני הישראל חשיב שעושה אדעתיה דישראל דהינו שנקט שדין הירושלמי זה לא דוקא בביקש וכנ"ל, אלא שהוא הוסיף לצמצם החידוש הנ"ל של הירושלמי שזה רק אם זה ממון הישראל שאז בזה שיכול למחות ולא מוחה חשיב שזה נעשה אדעתיה דישראל ולא אם זה ממון העכו"ם וע"ש שהוסיף שגם אם העכו"ם יעשה לצורך עצמו זה יהיה אסור כיון שיש כאן מראית העין שעושה לצורך הישראל והרי כה"ג זה אדעתיה דנפשיה וכנ"ל והנה המג"א העתיק את דבריו בכל מקום כדבר פשוט שלית מאן דפליג והטעם כנ"ל כיון שזהו דין הירושלמי ולא שחידש כאן עוד דבר מסברא ונקט שאין סברא לחלק בין אם בקש ממנו ביום חול

[**הוספה:** והנה בעיקר מה שנקטנו שדברי ההגהות מימוני זה צמצום חידוש הירושלמי יש להקשות מדברי רעק"א סימן ש"ז שהקשה על המג,א של אגרת שני קושיות א. שזה בפני הישראל ב. מצד ההגהות מימוני שזה ממון הישראל ומשמע שיש כאן שני דינים ולכאורא מצד שלמד שבממון הישראל אסור גם שלא בפניו אמנם זה נגד לשון הפוסקים בכל מקום עוד יש להקשות דעיין מג"א לגבי מנעל שהעכו"ם תופר שכיון שיכול לקחת לעמו אין דין מחאה ומבואר שללא זה אפילו שזה לא ממון הישראל היה דין מחאה ומשמע שכל שהיה בקשה זה גרע שתמיד יש דין מחאה ולפ"ז ההגהות מימוני חידש שבממון הישראל גם ללא בקשה זה כך אמנם אדרבא יתכן שזה עיקר כונת המג"א שזה ממון העכו"ם ולכן הביא ההגהות מימוני עוד יתכן שבאמת הדין נכון אמנם לא שבבקש זה יותר סברא שעושה אדעתיה דישראל אלא זה סברא מצד המחאה שכל שלא ביקש מה שהעכו"ם עושה אין קשר אליו וממון הישראל זה אותו מצב שיש סיבת מחאה ואם נימא שבאמת הירושלמי זה מצד ביקש ושם זה גם בממון העכו"ם וההגהות מימני הוסיף דין של ממון הישראל א,ש אמנם יש כאן פלא שכיון שאופן הירושלמי זה ממון הישראל א,כ מהיכי תיתי שיש כאן עוד דין וצ"ע בזה]

והנה בדבריו של ההגהות מימוני מבואר שנקט עוד שאם זה בבית הישראל אפילו בקבלנות כה"ג כל שעושה בפניו יש לאסור גם מצד שכיון שיכול למחות בו חשיב שעושה אדעתיה דישראל דהינו שהירושלמי שקבלנות בבית הישראל אסור זה גם בלא בפניו ומצד מראית העין וכמו בכל מחובר וכנ"ל אלא שהוסיף הנ"ל שאם זה בפני הישראל אפשר לאסור גם מצד שחשיב שעושה אדעתיה דישראל ועיין גר"ז רנ"ב סק"ה בקו"א שהאריך להוכיח שבחלק זה לא פסק המג"א כמותו אלא כפשטות הראשונים שכל שזה קצץ חשיב תמיד שעושה אדעתיה דנפשיה וחלק בזה על התו"ש ע"ש אמנם צ"ע דבסימן ש"ה ס"כ בדין חלב שהעכו"ם חולב למנוע צער בעלי חיים שהב"ח כתב שאם זה שכיר שנה מותר והקשה המג"א שהרי בבית הישראל אסור והנה אם זה רק איסור מראית העין יתכן שכאן שהתירו מצד צעב"ח איסור זה כמו שהתירו האיסור של אמירה בקבלנות ומשמע שהמג"א נקט שזה אסור מעיקר הדין וכן עיין ש"ז סק"ו לגבי עכו"ם שלוקח סחורה מישראל בקצץ שהמג"א כתב לאיסור מצד ההגהות מימוני ומשמע שנקט כדבריו להלכה ולפ"ז בקבלנות כלים בבית הישראל בפניו אפילו אם הדרך בקבלנות זה אסור וצ"ע

**דעת החולקים על הירושלמי וההגהות מימוני**

ד]והנה בעיקר דין הירושלמי דכל שעושה בפני הישראל צ"ע מכמה מקומות בראשונים דמבואר דהתירו כה"ג א. עיין טור סימן רע"ו דעכו"ם שמדליק נר או מוסיף שמן יכול למחות בו ומשמע שאין חיוב ב. עיין ספר התרומה שיכול לומר לעבדו למה שבוע שעבר לא הדלקת הנר או הוספת אש דזה אמירה ברמז ודבר זה הובא בכל בו ותשב"ץ ועוד ראשונים וצ"ע הרי אם יעשה בפני הישראל גם ללא דיבור צריך למחות בו ודוחק לומר שהכל זה שלא בפני הישראל ג. עיין טור סימן ש"ה שכתב ששפחות שעושות גבינה כיון שלא ביקש מהם מותר וצ"ע שהרי בפניו ובפרט אם זה בבית הישראל צריך לאסור מטעם הנ"ל ד. עיין ב"י סימן רנ"ג שהביא מהאו"ז שהעבדים היו מדליקים האש לחמם התבשיל שלא התקרר לגמרי בבית הישראל ונקט שזה מותר ולא אסר אם זה בפניו אמנם בפשוטו הביאור פשוט שהם לא הביאו בשום מקום את דין הירושלמי הנ"ל שבפני הישראל חשיב אדעתיה דישראל וא"כ מהיכי תיתי לאסור ועיין מהדורא בתרא דהגר"ז סימן רמ"ג שנקט שהם חולקים על ההגהות מימוני אמנם לנ"ל כיון שהשו"ע פסק כהירושלמי א"כ בהכרח קי"ל כהגהות מימוני דאדרבא דבריו זה רק צמצום החידוש ולא תוספת וכנ"ל והמג"א סימן רע"ו וכן הגר"א נקטו פשוט לפסוק הירושלמי הנ"ל א"כ ודאי שאין מקום להקל בזה ואין שום מקור מדביהם כיון שהם לא העתיקו הירושלמי אמנם צ"ע דהשו"ע סימן ש"ז הביא את ספר התרומה אמנם לא הביא הדוגמא ועיין גר"ז שהעמיד בממון העכו"ם ובשאר המקומות המג"א באמת חלק על זה וכתב שהדין לא נכון רק אם זה ממון העכו"ם ויש לדחוק שלא מדובר בפני הישראל

**האם דין הירושלמי וההגהות מימוני הוא בכל ההנאות**

ה]והנה בפשוטו דין הירושלמי הנ"ל זה לא משנה מהו הדבר שהעכו"ם עושה לצורך הישראל שכל שעושה בפני הישראל לצורך הישראל והישראל יכול למחות בו שלא יעשה כגון שזה בחפציו חשיב שעושה אדעתיה דישראל וכן מבואר בהגהות מימוני עצמו פ"ו שהקשה על דבריו מכיבוי האש וכתב ששם זה סוג דבר שלא צריך לבקש רשות דהינו שהדרך לעשות גם ללא בקשת רשות ומבואר שללא זה באמת גם כאן היה אסור וכגון כיבוי הנר אמנם עיין נשמת אדם כלל ס"ב שכתב לחדש שכל הסברא שכה"ג חשיב אדעתיה דישראל זה רק במקום שעושה דבר שיש בו הנאה חיובית לישראל ולא מתי שזה רק סילוק נזק ועל דרך סברת התוס' קכ"ב. וכמו שהארכנו בסימן ד' ובאמת שכן משמעות המג"א שציין בסימן רנ"ב סק"ט את מה שכתב של"ד סכ"ה ושם הביא את דברי התוס' וכן מבואר בדברי הגר"א בס"א לגבי עכו"ם שמדליק הנר שכתב שצריך למחות והקשה מה זה שונה מדליקה וציין למה שכתב לעיל ושם כתב לחלק בין אגרת לנר שחשיב שאין גוף הישראל נהנה מהמלאכה דהינו שמטעם הנ"ל שם לא צריך למחות בכיבוי והנה המג"א סימן ש"ז הביא מהרמ"מ שעכו"ם שהביא אגרת יכול לומר לו שהוא לא יכול לקרוא באגרת והא יפתח והקשה רעק"א הרי זה בפני הישראל וצריך למחות בו אמנם עיין חיי אדם שישב לנ"ל שכאן שזה רק סילוק מפריע אין דין מחאה כלל

אמנם עדין קשה דהמג"א ש"ז סקל"א כתב שאם הנר לא מאיר יפה יכול לומר לעכו"ם הנר לא מאיר יפה ועיין רעק"א שם שרמז להקשות הרי זה בפני הישראל וממון הישראל וא"כ צריך להיות אסור והגר"ז כתב להעמיד בנר העכו"ם עוד היה מקום לדון שזה דבר שדרך העכו"ם לעשות ללא בקשת הישראל ובזה לא אמרינן שעושה אדעתיה דישראל אמנם כיון שהמג"א הרי יישב שכיבוי סיבת ההיתר כי אין הנאה חיובית ולא מטעם הנ"ל חזינן שס"ל שאין סיבה לחדש סברא זו וא"כ כאן צריך להיות מותר אם לא דנימא שרצה לחדש עוד סברא אבל ודאי שגם הסברא של ההגהות מימוני נכונה ועיין תהלה לדוד סימן רע"ו שדן בזה שלא החמיר אלא כשזה ודאי אסור ודוחק

ועיין נשמת אדם שהביא את ספר התרומה שהתיר רמז בהדלקת תוספת נר או אש ומכח זה חידש שכל האיסור דבפניו וממון הישראל זה רק בהנאה מחודשת ולא בתוספת הנאה וכמו שלענין איסור הנאה ממעשה עכו"ם זה לא נאסר גם אין בזה הסברא שאדעתיה דישראל קעביד והנה הוא בנה יסודו מהראשונים שהתירו הדלקת נר וכנ"ל אמנם כבר כתבנו שהם הרי לא העתיקו את דברי הירושלמי וממילא אין להביא מקור מדבריהם וע"ש שכתב דבפשוטו זה נסתר מהמג"א שכתב שבהוספת שמן אסור בממון הישראל והיה מקום לדחות ששם האיסור מצד הזמן של אחרי זה אמנם בפשוטו ודאי שכונת העכו"ם להוסיף עכשיו אור ולא לאחרי זה וזה עיקר עשיתו והמ"ב ראה את הנשמת אדם ולא התיחס לזה ומשמע שנקט כדעת המג"א לאסור תוספת הנאה וכן מסברא הדבר קשה ובפרט שהירושלמי הרי אוסר אפילו כיבוס בגדים שזה דבר שלאחר זמן ולא הנאת הגוף מידית [והאורחות שבת ציין למג"א סימן רנ"ג שעכו"ם שמדליק אש שיש הבדל אם המאכל התקרר לגמרי או לא וכתב שבהתקרר לגמרי צריך למחות מצד סימן רנ"ב ומבואר חילוק הנ"ל אמנם שם יתכן שעיקר הנידון מצד בישול המאכלים דמצד חזרה זה נגד המדורה ולכן בלא נתקרר לגמרי אין איסור מצד שאין בישול אחר בישול ורק בנתקרר לגמרי וצ"ע שם] והדבר תימא שהמג"א לא יכתוב דין זה אלא ברמז שם

אמנם לעיקר סברת הנשמת אדם שתוספת הנאה זה גם סברא שלא יהיה אדעתיה דישראל משמע קצת בספר התרומה סימן רכ"ב רנ"ב שכתב להקשות מה ההבדל בין שלוח אגרת שמותר על ידי עכו"ם בקצץ והדלקת הנר נקט שאסור ותירץ ששם אין גופו נהנה מיד דהינו שבגופו נהנה מיד חשיב אדעתיה דישראל וכתב שלכן עבדו שמדליק נר בשבילו אסור וגם מצד שיש איסור שיעשה בשבילו מלאכה אמנם אחרי זה כתב שאם מרמז לעבדו שידליק נר או אש מותר ובהכרח כונתו לתוספת נר או אש כמו שכתבו האחרונים ונקט שאין איסור השתמשות וצ"ע כיון שנקט מסברא שצריך למחות בו שלכן הקשה משילוח אגרת שמותר א"כ בתוספת אש או נר אפילו שאין איסור הנאה אבל שיאסר מצד שאדעתיה דישראל קעביד ואפילו אם נימא שאין כונתו לאסור אלא את ההשתמשות אבל בעבדו ודאי שעצם המלאכה אסורה כמבואר בדבריו אלא בהכרח שכה"ג לא חשיב אדעתיה דישראל קעביד כי זה רק תוספת ובאמת הדבר מחודש שזה סברא גם לענין איסור דאוריתא והנה הא"ר סימן רס"ד נקט שכל שנהנה אין ההיתר דקצץ לענין השתמשות ותמה על השו"ע שהתיר במנעלים להשתמש בשבת אמנם עיין במהדורא בתרא בתחילתו שביאר שכונת התרומה רק אם עושה להנאה מידית דהינו לשבת ע"ש וצ"ע פרט זה