סימן ה_5
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / האשה נקנית שיעורים - הרב חנוך לודמיר

**סימן ה**

בענין תליוהו לבעל **וקדיש**, תליוה לאשה ונתקדשה.

ענף א'

במחלוקת הראשונים בתליוהו לבעל לקדש אי הוו קידושין.

1. אמרינן בגמ' דאי תנן במתני' האיש קונה סד"א אף בע"כ קמ"ל האשה נקנית מדעתה דייקא. עיין רשב"א : ויש מי שהקשה אפילו תניא האיש קונה היכי הוה ס"ד דנקנית בעל כרחה, דהיכי מצינו מקנה בע"כ. ואישתמיטתיה תלוה וזבין זביניה זביני, ותלוה וקדיש קדושיה קדושין, דאגב אונסא דזוזי גמרה ומקנה נפשה וכאמימר דאית ליה הכין בפרק חזקת (ב"ב מח. ב), והכא לאו בעל כרחו לגמרי קאמר, אלא כי האי גוונא. וקי"ל כרב אשי דאמר התם באשה אינה מקודשת דהוא עשה שלא כהוגן, ודוקיא דהכא כרב אשי אתיא. ואמימר מתרץ לה כתירוצה קמא משום דתנא סיפה בדידה. והאיש שאנסוהו לקדש כתב הרמב"ם ז"ל (פ"ד אישות ה"א) קדושיו קדושין, והרב בעל העיטור כתב שאין קדושיו קדושין דתלויה וזבין אמרו תלוה וקני לא אמרו. ונראין דברי הרמב"ם, דאי אגב אונסיה גמר וזבין כל שכן דגמר וקני: עכ"ל.
2. הרי לפנינו מחלוקת רמב"ם ורשב"א עם בעל העיטור, מהו דין תליוהו לבעל וקדיש, דעת העיטור דאין קידושיו קידושין דתליוהו וקני לא אמרינן ודעת הרמב"ם והרשב"א דקידושיו קידושין משום דאגב אונסא גמר וקני.
3. ובראשונה יש להעיר בשיטת הרמב"ם אמאי לא נימא אפקעינהו לקדושין דהא קיי"ל כרב אשי דאם תליוה לאשה להתקדש אף דמה"ת הוו קידושין מ"מ כיון שהוא עשה שלא כהוגן לאונסה לקידושין אפקעינהו לקידושין ואמאי לא נימא כן אף באנסוהו לבעל לקדש. עיין מג"מ אישות פרק ד ה"א ז"ל: אבל האיש שאנסוהו לקדש וכו'. זה דעת רבינו והטעם דעד כאן דלא אפקעינהו רבנן אלא כשנאנסה האשה מפני שאם היו הקידושין קידושין לא היתה יכולה להפקיע עצמה ממנו אלא ברצונו אבל האיש הרי הוא יכול לגרשה בעל כרחה והילכך הרי היא מקודשת. והרב בעל העיטור נחלק בזה וכבר הכריע הרשב"א ז"ל כדברי רבינו: עכ"ל.
4. בעיקר מחלוקתם יש להביא לדברי בעל העיטור שכתב לפרש טעם החילוק בין תליוה וזבין לתליוהו וקני. ז"ל: [ספר העיטור אות מ - מודעא דף מא טור א] ודוקא אנסוהו למכר דאגב דקביל זוזי אגב אונסיה גמר ומקני כדאמרי' מודה שמואל היכא דיהיב זוזי הילכך גבי אשה נמי כי פליגי אמימר ורב אשי דוקא תלוה וקדיש בכולהו דיהיב זוזי ואיתתא קבלינהו אבל אנסוהו לקדש ולקנותה לאו כלום. עכ"ל וברשב"א הכריע כדעת הרמב"ם וטעמא "דאי אגב אונסיה גמר וזבין כ"ש דגמר וקני". וצ"ב רב טעמו דהעיטור ובמה חלוק עליו הרשב"א.

ענף ב'

הוכחה מהנתיבות סימן רה בענין ביאור החילוק בין תליוהו וזבין לתליוהו וקני.

1. הנה לפום ריהטא היה נראה ביאור שיטת העיטור, דהא דתליוהו וזבין הוי זבינא משום דאגב אונסא וזוזי גמר ומקני משא"כ בתליוהו וקני דליכא זוזי לא גמר ומקני. אלא דיש לעיין בזה, דהנה בנתיבות סימן רה נקט כדבר פשוט דאף באנסוהו למכור תמורת שוה כסף זביניה זביני. דכיון דאינו מפסיד מהמכר שהרי קיבל תמורתו שו"כ זביניה זביני. וא"כ יל"ע דאף באנסוהו לקנות הרי אינו מפסיד שהרי קיבל שו"כ ואמאי לא נימא אף בהא אגב אונסא ושו"כ דקיבל גמר וקני. וביותר, דהא דינא דהעיטור דלא הוי זביניה הוא אף באופן שלא אנסוהו לשלם עבור המקח, דבכל גוני אם אנסוהו לקנות לא הויא קנין. והכרח לדבר שהרי דינא דהעיטור דאם אנסו את הבעל לקדש לא הוו קידושין, והרי משכח"ל קידושין בלא כסף אלא בשטר או בביאה והרי פשוט דבכל גוני לא הוי קידושין, משום דבכל גוני שאונסים אותו לקנות לא הוי קנין. ובכאן תקשי טובא והרי אינו נפסד שהרי קיבל חפץ לרשותו ומה לי חפץ זה ומה לי שו"כ שקיבל תמורת המכר. והיא קושיא גדולה.
2. עיין נתיבות סימן רה ס"ק יח ז"ל: אבל אנסוהו למכור, אף שאנסוהו לקבל חילוף המכירה מטלטלין, כמו דאמרינן אגב אונסא וזוזי גמר ומקנה ה"נ אמרינן אגב אונסא ושוה כסף גמר ומקני, דהא יכול למכור השוה כסף בעד מעות והוי כקיבל דמים. ואין לומר הא הנאנס לא קנה החפץ שנתן לו האנס בחליפין דהא אנסוהו לקנות לא קנה, וא"כ גם האנס לא יקנה, דזה אינו, דכל המוכר בעד שוה כסף בתורת דמים אין לו קנין בגוף החפץ, רק שנעשה בחיוב על הלוקח, כמבואר בב"מ דף מ"ה [ע"ב] דהזהב מחייב את הכסף, ועיין בסימן ר"ג סעיף ג' בט"ז שם, וכיון דאין להנאנס קנין בגוף החפץ, לא שייך גביה לומר אנסוהו לקנות, רק אנסוהו למכור דגמר ומקני. ולפ"ז אם האנס ייחד לו החפץ ואנסו ואמר לו מכור לי באלו, דאז דין חליפין יש לו כמבואר בסימן ר"ג [שם בהג"ה], משו"ה כמו שהנאנס אינו קונה החפץ דהוי אנסוהו לקנות, גם האנס אינו קונה, וכעין שאמרו בסימן ר"ג [שם]. עכ"ל.
3. שמענו מדברי הנתיבות [כפי שמובנים לע"ד]
   1. את אשר כבר הבאתי לעיל דאף באנסוהו למכור תמורת שו"כ זביניה זביני.
   2. הוקשה לנתיבות דבאופן זה שאנסוהו תמורת שו"כ, איך חל הקנין והרי המוכר לא זכה בחפץ דהא אנסוהו לקנות לא קנה. ותירץ דהמקח חל עם ההתחייבות ליתן לו שו"כ ואין צורך שיזכה בשו"כ לקנין עצמו.
   3. ומכח זה חידש שאם מכר לו בחפץ זה דהיינו מתורת חליפין שהמקח חל עם זכייתו בחפץ, כיון דתליהו וקני לא הוי קנין לא חל המקח כלל.
4. ויש להעיר בדבריו.
   1. אמאי לא הוקשה לו על תליוהו וזבין בקנין כסף איך חל המקח, והרי המוכר הנאנס לא זכה במעות דתליהו וקני אינו קנין, ואמאי כל קושייתו היא באופן שהתמורה למקח היא בשו"כ. ולכאורה היה נראה לפרש בדעתו דזוזי ליכא מאן דלא גמר וקני. וכל קושייתו היא באופן שהמקח תמורת שו"כ דהשו"כ אינו קונה מאונסו.
   2. עיין גרנ"ט שפירש בדעת הנתיבות בחדוש גדול דבכסף קנין כיון שהגיע הכסף ליד המוכר אף שלא זכה בכסף חל הקנין. ולא הבנתי מה הרויח בזה, דא"כ מה הוקשה לנתיבות שלא זכה בשו"כ ואיך חל הקנין, והרי אף בשו"כ כיון שהגיע השו"כ ליד המוכר יש לקנין לחול אף שלא זכה בשו"כ. ובעיקר חדושו, הקשו על דבריו מדברי הראשונים לקמן יא דמפורש בדבריהם דכל שהאשה לא זכתה בכסף קידושין וכגון קטנה שאין לה יד לקנות, לא חיילי הקידושין. הרי להדיא דבעינן זכיה בכסף הקנין בשביל שיחול הקנין.
5. אכן בעיקר דברי הנתיבות יש לכאורה להעיר הערה גדולה. דהנה במקח זה שאנסו אותו למכור תמורת שו"כ, הרי בהא איתא לדינא דתליוהו וזבין זביניה זביני, והרי כיון דגמר ומקני תמורת השו"כ שקיבל, א"כ כל הסכמתו למכור הוא משום שמקבל שו"כ כנגדו, וא"כ פשיטא דהוא גמר וקני לשו"כ שהרי הכא אמדינן דגמר ומקני תמורת השו"כ.
6. ושמענו מדבריו דלעולם החילוק בין תליוהו וזבין לתליוהו וקני אינו כדכתבתי בריש דברינו דבזבין מתרצה למכור כיון שמקבל כסף משא"כ בקני כיון שאינו מקבל זוזי אינו מתרצה לקנות. אלא דלעולם אותה התרצות שמתרצה מחמת האונס למכור, אותה התרצות יש אף כשמתרצה מחמת האונס לקנות, והחילוק ביניהם דהתרצות זו דיה לפעול חלות מכר היינו הוצאה מרשותו, ואין דיה לפעול חלות קנין היינו הכנסה לרשותו. ולהכי הוקשה לנתיבות דאף דגמר ומקני משום השו"כ שמקבל, אולם עדין אינו קונה את השו"כ דלענין לקנות אין די בהתרצות של אגב אונסא וזוזי. אכן הוא חדוש גדול הצריך ליבון.
7. ועיין אבנ"מ סימן מב @@@@ שכתב בתו"ד דצריך יותר גמירו"ד לקנות מאשר למכור. ואולי טעם הענין דהכנסה לרשותו צריכה גמרו"ד יתירה. משא"כ הוצאה מרשותו די שמתרצה שאחר יכניסנו לרשותו. אכן יש לעיין בזה דהרי אף בהכנסה לרשותו כשיש דא"מ שיטת הרבה ראשונים דמהני אף ללא דעת הקונה כלל וכההיא דמהני דא"מ להכניס לרשותו של קטן אף שאין לו דעת כלל. והנתיבות הא איירי באופן שיש דא"מ לשו"כ שנכנס לרשותו ומ"מ ס"ל דלא מהני דעתו לקנות מחמת אונסא וזוזי. ולקמן יבואר אי"ה מהלך נוסף בזה.
8. עוד יש לתמוה בזה מדברי העיטור, שכל טעמו לחלק בין תליוהו וזבין לתליוהו וקני, כפי הנראה מדבריו דהוא דבכאן איכא זוזי ובכאן ליכא זוזי. ולהמבואר משמיה דאבנ"מ הרי אין זו נקודת החילוק כלל וכלל.

ענף ג'

בדברי הקצות סימן ט' דלא מהני כפיה לתבוע רבית או שוחד משום דינא דתליוהו וקני. ובהשגת הנתיבות ע"ד.

1. יש להביא בזה לנדון הקצות והנתיבות סימן ט. הנה הקצות איירי שם בשיטת הט"ז דמלוה שקיבל ריבית אינו חייב להחזירו ללוה אא"כ יתבענו הלוה על כך. והקצות דן באופן שלוה זה חייב חוב לפלוני ואינו פורעו, דלכאורה יש לב"ד לכפות ללוה זה לתבוע את הריבית ממלוה דיליה, למען יוכל לוה זה לפרוע את חובו למלוה דיליה ולא יהא לוה רשע ולא ישלם. אלא דיצא הקצות לידון דלא מהני כה"ג לכפותו, דכיון דקיי"ל דתליוהו וקני לא הוי קנין, ה"נ כשבאים אנו לכפותו לתבוע את הריבית חשיב ככפיה לקנות ולא למכור, דאנו כופים אותו לתבוע לקבל את הריבית, ובזה לא מהני כפיה. וכתב עוד לחדש דמש"ה א"א לכפות אדם להביא קרבן כפרה. דאף דהכפיה להביא מהני כתליוהו וזבין [וחשיב זביני ולא מתנה, משום דעצם קיום החיוב חשיב כקבלת מעות. עיין תוס' ב"ב שם] מ"מ הרי ליכא כפרה אא"כ רוצה בכפרה, וע"ז לא מהני כפיה לרצות לקבל כפרה דהו"ל כתליוהו וקני. את"ד הקצות.
2. והנה הנתיבות השיג ע"ד במהדו"ק ולאחר שהקצות השיג על השגתו במשובב כתב הנתיבות אף הוא דברים חדשים במהדו"ב של הנתיבות שנדפס לאחר מכן בשו"ע. והנה עיקר השגתו על דברי הקצות בנדון כפיה על כפרה. ז"ל הנתיבות במהדו"ק: גם מ"ש לתרץ קושיות הראשונים שהקשו בהא דאין ממשכנין חייבי חטאת, כיון דלא ניחא ליה בכפרה, כשאונסין אותו הוי כאנסוהו לקנות כו'. ולא דמי כלל, דבשלמא אנסוהו לקנות דליכא קבלת זוזי, ובלא זוזי לא גמר ומקני אגב אונסא לחוד, משא"כ בחייבי חטאת כיון שכתבו תוס' [ב"ב דף מ"ח ע"א ד"ה אילימא] דחיוב חטאות הוי כקבלת זוזי, גמר ומתרצה אגב אונסא וזוזי, דמה לי חייב במצוה או שחייב בכפרה, עכ"ל. וכפי הנראה כונתו היתה להשיג על הקצות דכל הטעם דאנסוהו לקנות לא קני הוא משום דליכא קבלת זוזי ובלא זוזי לא גמר ומקני. ולפ"ז כתב דבכופין אדם להביא כפרה חשיבא דאיכא נמי זוזי כיון דמקיים חיובו לשמים, וכה"ג אף גמר וקני לכפרה. וכבר כתבתי לעיל דהבנה זו נסתרת לכאורה מדברי הנתיבות רה דאף בכפוהו למכור תמורת שו"כ מהני המכר. וא"כ מאי שנא כפוהו למכור לכפוהו לקנות דאף כאן איכא שו"כ שמקבלם ואמאי לא נימא דאגב אונסא וזוזי היינו שוה כסף שמקבל גמר וקני.
3. אכן יש להעיר דאם זו היתה כונת הנתיבות להשיג אמאי השיג רק על דברי הקצות גבי כפרה. ולכאורה היה לו להשיג בעיקר דבריו שכתב שם דאין לכפות לתבוע את השוחד או את הריבית שנתן, דאף זה בכלל כפיה לקבל. ולכאורה היה לו להשיג דאף בכאן כיון שע"י תביעתו את דמי הריבית או השוחד שקיבל, הרי יכול לקיים בזה את חיובו לשלם את חובו לאחרים שלוה מהם ולא להיות בכלל לוה רשע ולא ישלם, א"כ אף זה בכלל קבלת זוזי ואף כאן יש לומר דאגב אונסא וזוזי גמר ומקני. ולכן נראה ודאי דכל כונת הנתיבות אף במהדו"ק היתה כדבריו במהדו"ב.
4. והקצות הבין כפשטות דבריו של הנתיבות במהדו"ק והשיג עליו ז"ל הקצות במשובב נתיבות סימן ט ס"ק ב: והבין הרב המחבר בטעמא דאנסוהו לקנות דלא קני היינו משום דהוא בלא קבלת זוזי. ואינו כן, אלא אפילו נתן למקבל חפץ ונותן לו דמים ג"כ וגם אונסו בכך, אפ"ה לא קני, דכל לקנות לא מהני שום אונס, ואם אנסוהו לקנות תרקבא דדינרי והרי כאן זוזי ואונסא, ואפ"ה כל אנסוהו לקנות לא קני, והיינו דאגב אונסא וזוזי גמר ומקנה אמרינן, אבל לא גמר וקני אפילו אגב אונסא וזוזי. וז"ל העיטור באות מודעא, ודוקא אנסוהו למכור דאגב דקביל זוזי אגב אונסא גמר ומקנה, כדאמרינן מודה שמואל היכא דיהיב זוזי, הלכך גבי אשה נמי כי פליגי אמימר ורב אשי [ב"ב מ"ח ע"ב] דוקא תלוה וקדיש בכולהו דיהיב זוזי ואתתא קבלינהו, אבל אנסוהו לקדש ולקנותה לאו כלום הוא, עכ"ל. והיינו דאי הוי אמרינן אגב אונסו גמר ומקני אפילו בלא זוזי, א"כ אין חילוק בין אנסוהו להקנות או לקנות, והוי מהני באונסא גם בלקנות, אלא כיון דלא מהני אונסא אלא היכא דיהיב זוזי וכדאיתא [שם, ע"א] מודה שמואל היכא דיהיב זוזי, וא"כ לא מהני זוזי אלא משום דאגב אונסא וזוזי גמר ומקנה, וכדרך המקנין דאגב זוזי מקנה, אבל בלקנות לא מהני זוזי, דלא שייך בזה לומר אגב קבלת זוזי גמר וקני זוזי. ועיין ברמ"א סימן ר"ה [סעיף י"ב] שהביא הך דהעיטור דוקא להקנות אבל לא לקנות, ע"ש, וכל לקנות הרי יש כאן זוזי אם נותן לו זוזי או אם נתן לו שוה זוזי, אלא ודאי דכל לקנות לא מהני זוזי, אלא דוקא להקנות אגב אונסא וזוזי גמר ומקנה כדרך המקנין אגב זוזי, וזה ברירא דהך מילתא, וא"כ דברינו בספר קצוה"ח נכונים.
5. חידש הקצות דדבר פשוט הוא דאף באנסוהו לקנות זוזי או אף אנסוהו לקנות חפץ ולא כפו אותו לשלם עבור הזוזי אלא אדרבא אף נתנו לו כסף שיתרצה לזכות בחפץ, בכל זה לא מהני תליוהו וקני, ובזה השיג על הנתיבות כפי שהיה נראה כונת הנתיבות במהדו"ק דעיקר החילוק אם מקבל זוזי או לא. ובזה השיג דאין זה החילוק דבתלוהו לקנות זוזי נמי לא קונה לזוזי.

ענף ד'

ביאור בדברי הקצות במשובב.

1. והנה לכאורה היה נראה בדעת הקצוה"ח דיסוד החילוק בין תליוהו וזבין לתליוהו וקני, הוא, דבעינן יותר גמירו"ד לקניה מאשר מכירה. ולהכי אף אם נותנין לו זוזי וכופים אותו לקנותם לא מהני ואף דאף בהא איכא אגב אונסא וזוזי. אכן נראה ברור דאין זו כונת הקצות החשן, דא"כ הוא הרי דלפ"ז יש לתמוה תמיהה רבתי במש"כ הקצות דאף אין כופין לתבוע ריבית או שוחד, ואף אין כופין לרצות כפרה דכל זה הוא בכלל תליוהו וקני, ואם נימא דיסוד הדין דתליוהו וקני לא מהני היינו משום דבעינן גמרו"ד, הרי הוא ודאי דתביעת שוחד אינה מצריכה גמירו"ד הנצרכת לחלות קנין, דלדידי מספק"ל שמא אף תביעת קטן בר דעת מהניא לזה. ואף אם נימא דלא כן. מ"מ ודאי וודאי אין כאן צורך לגמירו"ד המיוחדת הנצרכת לחלות קנין והכנסה לרשותו ובפרט דלענין מכירה מהניא הך גמרו"ד. ולע"ד זה ברור. וביותר תמוה מש"כ הקצות דאף לענין רצון לכפרה לא מהני רצון זה מכח תליוהו לרצות כיון דהויא תליוהו לקנות ומאי שייטיה הרי רצון לחלות גמירו"ד הנצרכת לקנין.
2. וע"כ נראה דכונת הקצות שונה לגמרי. והוא, דהנה יעוין בב"ב שם בסוגיא דבתחילה מבע"ל למימר דדינא דתליוהו וזבין נלמד מכל מכר דאף שהוא מכח אונס שהוא נצרך למעות מ"מ חיילא מכר. ודחינן ע"ש. ונראה דלמסקנא דאמרינן דאגב אונסא וזוזי גמר ומקני, יסוד הסברא כדכתב הקצות: כיון דלא מהני אונסא אלא היכא דיהיב זוזי וכדאיתא [שם, ע"א] מודה שמואל היכא דיהיב זוזי, וא"כ לא מהני זוזי אלא משום דאגב אונסא וזוזי גמר ומקנה, וכדרך המקנין דאגב זוזי מקנה, אבל בלקנות לא מהני זוזי, דלא שייך בזה לומר אגב קבלת זוזי גמר וקני זוזי. וכו'. אלא ודאי דכל לקנות לא מהני זוזי, אלא דוקא להקנות אגב אונסא וזוזי גמר ומקנה כדרך המקנין אגב זוזי, עכ"ל. ומהו זה שכתב תרי זימי דכן דרך המקנין למכור אגב זוזי. ונראה כונתו דיסוד הדין דגמר ומקני משום שהוא דין מיוחד למוכרים שדי בגמרו"ד קלושה שהרי בכל פעם יש במכירתם אונסא דזוזי ומ"מ מהני המכר, והרי זה גילוי דבמכירה די בגמירו"ד כלשהיא ולהכי די בזוזי דאיתא דמחמתם חשיבא גמירו"ד.
3. ולפ"ז לעולם כל אונס בכל מלתא אחרינא לא מהני, ולאו דוקא באונס לקנות, אלא כל אונס שאינו אונס דמכירה או נתינה אינו מועיל הך אונס אף בצירוף זוזי. וא"ש הא דכתב הקצות דאף רצון לכפרה או תביעה להחזר השוחד או החזר הריבית כל הנך הוו בכלל תליוהו וקני. כיון דאינן בכלל תליוהו וזבין.

ענף ה'

ביאור דברי הנתיבות במהדו"ב שלו וביאור שורש מחלוקת הקצות והנתיבות בזה

1. ועיין נתיבות במהדו"ב שהוסיף בזה דברים נפלאים. ז"ל: לא דמי כלל, דבשלמא אנסוהו לקנות ליכא קבלת זוזי, ובלא זוזי לא גמר ומקני אגב אונסא לחוד (משא"כ בחייבי חטאות), (ואפילו מקבל זוזי כיון דהאונס הוא רק על הקנין דלא מהני, משא"כ כשהאונס הוא על המכירה, אמרינן דאגב אונסי דזוזי גמר ומקנה. ולפ"ז ה"ה בחייבי חטאות דודאי כל אדם ניחא ליה בכפרה אילו לא היה צריך להוציא מעות רק שיצרו של חמדת ממון תקפו שלא ליתן בהמתו לצורך כפרה, כעין שכתב הרמב"ם סוף פרק ב' מהל' גירושין ע"ש [ה"כ], ומחמת אונסו עד שתשש יצרו, והקבלת כפרה שנחשב לזוזי, גמר ומקדיש. דכמו שכתבו התוס' [ב"ב מ"ח ע"א ד"ה אילימא] דחיוב מצוה חשיב כקבלת זוזי, הוא הדין חיוב כפרה נחשב לזוזי, וכיון דעיקר אונס הוא על הקדש בהמתו, וכפרה ודאי ניחא ליה, רק ההקדש לא ניחא ליה, וממילא כשאונסין אותו שיקדיש בהמתו לחטאת כאונסהו למכור דמיא, וכיון שכתבו התוס' דחיוב הוי כקבלת זוזי, גמר ומתרצה אגב אונסי דזוזי, דמה לי חייב במצוה או שחייב בכפרה. עכ"ל.
2. ביאר הנתיבות דלעולם מודה הוא לדברי הקצות דאף באנסוהו לקנות זוזי ואף שנותנים לו זוזי שיתרצה לקנות מ"מ לא מהני אונס לקנות. דלעולם החילוק בין קניה למכירה אינו בזה שבמכירה יש זוזי ובקניה ליכא זוזי. אלא הוא מטעם אחר שלא ביארו בכאן הנתיבות. אלא דטענתו על הקצות דבאופן של כפיה על כפרה, הרי אף שאומר הוא שאינו רוצה את הכפרה, הא ודאי דרוצה בכפרה אלא שאין רוצה ליתן בהמה עבור הכפרה, א"כ הנדון אם אגב אונסא גמר, אינו אם גמר ורוצה את הכפרה, דרוצה ועומד את הכפרה דמי איש ישראל שלא ירצה כפרה מבוראו. אלא דכל האי רצון שלו הוא על הבאת הקרבן, והרי זה בכלל תליוהו וזבין ולא תליוהו וקני. ובזה ודאי מהני אונס וחשיב אגב אונסא וזוזי דכיון שחייב בכפרה הרי קיום החיוב חשיב כקבלת זוזי כדכתבו התוס'.
3. ובזה מבואר היטב אמאי הנתיבות לא הוקשו לו דברי הקצות אלא דבריו מש"כ לענין כפרה אבל מש"כ לענין תביעת שוחד וריבית אף הוא מודה לקצות דלא מהני כפיה ע"ז דבכאן הכפיה הוא לתבוע ולקבל ולזה לא מהני כפיה.
4. ובאמת לפי הבנה זו שנתבארה השתא בקצות, אולי אף הנתיבות אזיל בהך סברא. ואולי אף בסימן רה כונתו לזה, ולהכי ס"ל דאף במקח שאנסוהו למכור מ"מ אינו זוכה בשו"כ שמשולם לו. ויל"ע בזה.
5. ובאמת יש להבין אמאי הקצות פליג על דברי הנתיבות. דלכאורה צדקו מאד דבריו, דכל האי רצון הוא על הבאת הקרבן ולא על הכפרה, דודאי אם לא היה צריך להביא קרבן והיה יכול להתכפר בלא קרבן כלל אלא ברצון כפרה, פשטא ופשיטא דהיה מתרצה מאד בכפרה. וא"כ קשה מאד קושיית הנתיבות דהא לא חשיבא תליוהו וקני אלא תליוהו וזבין.
6. ונראה דלהקצות אין דנים את הסיבה שאינו מתרצה, אלא דנים את הבפועל, דהשתא שיודע שהכפרה באה רק עם הקרבן, שוב אינו מרוצה כלל אף לא מהכפרה. ואין מחלקים את הנדונים אלא רואים את הכל שהוא אינו מרוצה לו, ולהכי אף אם אונסים אותו ומתרצה להביא הקרבן מדין תליוהו וזבין אכתי אין כאן ריצוי על הכפרה. דבפועל הוא אינו רוצה את הכפרה בנסיבות הללו.
7. והנה לשיטת הנתיבות דפליג על סברא זו יש לעיין באופן שאינו רוצה לקנות חפץ מחמת התשלום היקר שלו, אולם בחפץ עצמו מעונין בו מאד. ואנסו אותו לקנות החפץ, האם אף כאן יאמר הנתיבות, דכיון שכל אי רצונו אינו ברכישת החפץ אלא בתשלום, הרי חשיב תליוהו וזבין ולא תליוהו וקני, דהרי מעוניין מאד בקנין ואינו רוצה בתשלום ולענין זה הוא כתליוהו וזבין דהיינו כאנסו אותו ליתן דלזה מהני האונס.
8. ולכאורה נראה דיש לחלק ביניהם, דמסתברא מילתא דאף כה"ג לא הוי קנין, כיון דאף כה"ג הויא בכלל תליוהו וקני. וטעמא דמילתא דכשאינו רוצה בתשלום, הרי שוב אינו מרוצה בקניית החפץ כלל כיון שיודע שקניית החפץ עולה לו ממון רב, ולאחרי זאת הרי שוב אינו רוצה ברכישת החפץ. משא"כ בהבאת קרבן, הרי לא משכח"ל שאיש ישראלי אינו רוצה בכפרה. וודאי אף שעולה לו דמים רבים, הרי את הכפרה הוא רוצה, אלא שאינו רוצה בתשלום הדמים, ורק בזה אמר הנתיבות דאין צורך ריצוי לכפרה אלא לנתינת הקרבן. משא"כ בעסק של רכישת חפץ, בזה כיון שעולה לו דמים רבים שוב אין כאן רצון כלל לקנות. דהרצון לקנות אינו אמיתי מצד עצמו ורק באופן שלא יעלה לו דמים רבים רוצה בזה משא"כ רצון בכפרה הוא רצון אמיתי ומוחלט. ואינו תלוי במה שאינו רוצה להוציא דמים על כך. כנלע"ד.

ענף ו'

שיטת ה'דברי משפט' בהחילוק בין תליוהו וזבין לתליוהו וקני.

1. ומצאתי מציאה נפלאה בספר הנפלא דברי משפט, שיצא לידון בכל הך ענינא בפנים אחרות. הובא צילום מהספר הק' בשלהי דברינו. ויסוד דבריו הוא דלעולם בכל תליוהו וקני דלאו זביניה זביני, והוקשה לן דהא מקבל הוא חפץ שו"כ ואמאי לא נימא דאגב אונסא ושו"כ זה גמר וקני. הנה ביאר בזה ביאור נפלא, דבתליוהו וזבין הרי האי ריצוי הוא על המכירה ולא על קבלת הדמים. דבזה ודאי מתרצה הוא לקבל דמים. ואף במשלמים לו שו"כ הטעם דאינו רוצה הוא אינו מחמת התשלום שהוא שו"כ אלא מחמת שאינו רוצה למכור חפץ זה ורוצה הוא בו לעצמו. אבל השו"כ שמקבל שוה הוא לו ולכן שו"כ זה הוא מניע נוסף להתרצות. משא"כ בתליוהו וקני באמת יש לחלק אמאי אינו רוצה במקח, דדינו של העיטור איירי שהוא אינו רוצה במקח זה לקנותו ולא משום התשלום שלו, אלא שחפץ זה שבאים לאונסו לקנותו אין לו שום ענין בו. וכה"ג ודאי לא שייך לדון ולומר דאגב אונסא וחפץ זה גמר ומקני, דהרי אין לו ענין בחפץ זה כלל וכלל. ואיך יוסיף מה שזוכה בחפץ זה לגמור ולקנות והרי אינו מעונין כלל בחפץ זה. אבל לעומת זה אם מה שאינו רוצה לקנות את החפץ הוא מכח התשלום הגבוה, הרי בזה שפיר יש לדון דיהני בתליוהו, דבכאן איתא לסברא דאגב אונסא ושו"כ דקיבל דגמר וקני. דהרי יש כאן דבר שמשכנע אותו להתרצות, והוא החפץ שמקבל שחפץ בו.
2. ונמצא מדבריו דיסוד החילוק בין תליוהו וזבין לתליוהו וקני הוא כפשוטן של דברים דבתליוהו וקני אין לזוזי דגמר ומקני. ואף שיש את החפץ עצמו שמקבל בקנייתו, הרי כיון שאינו חפץ בו אינו מעלה ומוריד דלהכי יתרצה. ורק במכר באונס שהזוזי שמקבל או אף השו"כ שמקבל הרי הוא מתרצה בהם אלא שאינו רוצה למכור ובזה יש לסברא דמ"מ אגב אונסא וזוזי גמר ומקני. וא"ש דברי העיטור כפשוטן ממש.
3. ומכח זה יצא לחדש חדוש נפלא בדין תליוהו וקדיש. דחלוק הדבר, דאם אינו רוצה לקדש את האשה משום שאינו חפץ בה בזה אמר העיטור דלא מהני אונס להתרצות דאין כאן זוזי שמתרצה בהם מחמתם. דהרי האשה עצמה שהיא כעין זוזי שמקבל לרשתו הרי אינו חפץ בה. אבל אם חפץ באשה אלא שאינו חפץ לשלם עבורה התשלום שמבקשים הימנו, בזה לעולם מהני אונס לקידושין להיות קידושין, דבכאן שייך לומר דאגב אונסא ואשה גמר וקדיש.
4. ונמצא לפ"ז שבתליוהו וזבין עבור שו"כ שאינו רוצה בשו"כ ולהכי אינו מתרצה במכירה. הרי בזה לא יועיל תליוהו וזבין דה אחשיב כתליוהו וקני, כיון דבכאן ליכא טעמא דאגב אונסא וזוזי גמר ומקני. ודוק. ועוד נמצא מדבריו דאם יתנו לו זוזי שיתרצה לקנות חפץ מסוים בזה יועיל הקנין דאגב אונסי וזוזי גמר וקני. ודוק.

ענף ז'

איך לכל השיטות הנז' מתבארים דברי העיטור.

1. ומעתה יש לנו לשוב לדברי העיטור ולראות איך כל שיטה מפרשת לדבריו. הנה כבר הבאתי לשון העיטור שכתב בזה"ל: ודוקא אנסוהו למכר דאגב דקביל זוזי אגב אונסיה גמר ומקני כדאמרי' מודה שמואל היכא דיהיב זוזי הילכך גבי אשה נמי כי פליגי אמימר ורב אשי דוקא תלוה וקדיש בכולהו דיהיב זוזי ואיתתא קבלינהו אבל אנסוהו לקדש ולקנותה לאו כלום. עכ"ל.
   1. והנה לאבנ"מ שפירש דלקנות צריך דעת יותר מאשר למכור. וכן הצענו ללמוד כן בנתיבות סר"ה. הרי לכאורה אין זה יכול להתפרש בדברי העיטור, דלדבריהם אינו ענין אם יש זוזי או אין זוזי, דאף אם יש זוזי הרי אינו מתרצה לקנות כיון דלזה בעינן ריצוי יתירה.
   2. ולהקצות סימן ט כמש"נ דבריו הרי כונת העטור דבאנסוהו למכור מהני ריצוי של אגב זוזי דכן דרך המוכרין. אבל באנסוהו לקנות דבזה אין דרך הקונים לקנות משום זוזי, בזה לא מהני אגב אונסא וזוזי גמר וקני.
   3. ולהדברי משפט דברי העיטור מכוונים ביותר, דכשיש זוזי דרוצה בהם מצד עצמם הרי זה מביא אף ריצוי באונס. אבל כשאין זוזי וכיו"ב שחפץ בהם, וכגון באנסוהו לקנות שהחפץ שמקבל אינו חפץ בו בזה ליכא זוזי דמשום הנך זוזי יגמור ויקנה.

ענף ח'

בקושיית האבנ"מ איך מהניל העיטור לכפות את האונס לשאת אנוסתו.

1. עיין אבנ"מ סימן @@ שתמה לשיטת העיטור דתליוהו וקדיש לא הוו קידושין, איך כופין את האונס אשה, לשאתה. והרי קידש באונס לא הוו קידושין. ונראה דלהדברי משפט הנ"ל א"ש היטב. דהנה באונס יש חיוב התורה לשאת והרי כתבו התוס' ב"ב דכל כפיה על מצוה או דבר שחייב בו, חשיב כתליוהו וזבין דמה שמקיים את חיובו לשמים הרי זה כקבלת זוזי. היינו הוא גורם ההתרצות כקבלת זוזי. ולפ"ז בכפיה לשאת את אנוסתו, הרי אף דתליוהו וקדיש, מ"מ הוו קידושין משום דהכא איכא זוזי, דקיום חיובו הויא כזוזי. וכל קושיית האבנ"מ היא לשיטתו דבתליוהו וקדיש או קני אף אם נותנים לו זוזי שיתרצה לקדש או לקנות לא הוו קידושין.

ענף ט'

בשורש מחלוקת הרמב"ם והרשב"א על העיטור.

1. הנה הרמב"ם פליג על העיטור. והרשב"א הכריע כדברי הרמב"ם מכח סברא דהוא ק"ו דאם מהני תליוהו למכור כ"ש דמהני לקנות. וצ"ב מהו הך ק"ו ובמה חלוק על העיטור. ונראה דהנה איתא בכ"ד דבמכר רעה הוא למוכר וטובה הוא ללוקח. ונראה דלהכי ס"ל לרשב"א דתליוהו וזבין גריעא טפי דמחייבים אותו למכור שיותר אדם רוצה שלא למכור מאשר שלא לקנות. [ובאומדנא יש בזה הגיון נוסף. דחפץ שרוצה בו לעצמו ואינו חפץ למוכרו הרי הפסדו גדול. משא"כ אם אינו חפץ לקנות הרי אף שחפץ זה מפריע לו ואינו מועיל לו אולם אין זה הפסד כאותו אחד שצריך להיפרד מחפץ שחפץ בו]
2. ולעומת זאת הרי מבואר באבנ"מ בדעת העיטור דיותר קל למכור מאשר לקנות. ולכן לעולם אף שמתרצה למכור אינו מתרצה לקנות ואילו ברשב"א מבואר איפכא דאם מהני למכור כ"ש דמהני לקנות. דיותר לא נוח לאדם למכור חפץ שמעונין בו מאשר לקנות חפץ שאינו מעונין בו. **והיינו דשורש המחלוקת האם אזלינן בתר אומדנא במה מתרצה יותר. או דאזלינן בתר החלות בזה צריך יותר גמירו"ד**. ועיין הערה[[1]](#footnote-1)

ענף י'

בשיטת הסמ"ג החדשה, דתליוהו לאשה להתקדש לא הוו קידושין מה"ת לכו"ע. ובשיטת הרמב"ם

1. [[2]](#footnote-2)והנה יש בכל זה שיטה חדשה היא שיטת הסמ"ג דלעולם אם כפו את האשה להתקדש לא מהני מה"ת. והוא דילפינן מוהלכה והיתה דבעינן דעת האשה. וכל הסוגיא דב"ב איירי שאנסו את האיש לקדש והוא מועיל מה"ת וכשיטת הרמב"ם – אכן הוא דלא כשיטתו של הרמב"ם במה דהוא סבר דאף מדרבנן מהני ואילו להסמ"ג ע"ז נאמר בגמ' אפקעינהו.
2. והיינו דחלוק על כל הראשונים בשלש פנים
   1. דתליוהו וקדיש הוו קידושין מה"ת ודלא כבעל העיטור דתליהו לקנות לא מהני
   2. דתליוהו וקדיש אפקעינהו לקידושין ולדא כדפירש מג"מ בדעת הרמב"ם.
   3. דתליוה לאשה להתקדש לא הוו קידושין מדין חדש דוהיתה דבעינן דעת
3. והיינו דיש גזיה"כ מחודשת דהולכה והיתה דבעינן רצון קידושין באשה ולא מהני שום כפיה. והנה אף ברש"י יבמות יט הביא לגזיה"כ זו. וכבר הקשינו סתירת דברי רש"י. וראיתי בקונטרסי שעורים שיצא לידון בדבר החדש בשיטת רש"י דלעולם הך גזיה"כ מהניא דאף אונס לא מהניא והוא דין מחודש של והלכה והיתה. ורצה לומר דלמש"כ רש"י לקמן מד טעמא דבעינן דעת מקנה רש"י איירי שם על אב המקדש בתו, ובזה יש לומר דלא בעינן לרצון מעליא ומהני אף תליוה וזבין לדעת הסמ"ג דאצלו הוא כקנין בעלמא דמהני דעת של תליוה וזבין.
4. וייסד דבריו על הירושלמי בהלכה ב דבאב המקדש ב' סדר מכירה כך הוא אני פלוני מכרתי בתי לפלוני סדר קידושין כך הוא אני פלוני קידשתי בתי לפלוני רבי חגיי בעא קומי רבי יוסי החליף ואמר אני פלוני לקחתי בתו של פלוני אני פלוני קידשתי בתו של פלוני אמר ליה ומה בכך אבל אם החליף לשון מכירה בלשון קידושין או לשון קידושין בלשון מכירה לא עשה כלום ע"כ ופירש הפני משה שם וז"ל סדר מכירה כך היא שהמוכר כותב השטר אני פלוני מכרתי וכו' וכן האב אם מקדש בתו לאחר הוא כותב אני קדשתי בתי לפלוני החליף והקונה כתב אני לקחתי וכן המקדש אני קדשתי בתו של פלוני מהו ומה בכך בין שכתב המקנה או הקונה בין במכירה בין בקידושין שפיר דמי עכ"ל ותמוה איך קאמר סדר קידושין האב כותב אני קדשתי בתי הא בקדושין בעינן כי יקח ולא כי תקח ולקמן בשיעור דעבד עברי נקנה בכסף אות א נבאר בס"ד איך מהני בעבד עברי אם החליף והקונה כתב הא בכל שטרי מקח בעינן ספר המקנה עיי"ש עכ"פ בקדושין ודאי קשה וראיתי בביאור הגר"א אה"ע סי' לב ס"ק ה' הביא הירושלמי הנ"ל וכתב שטעות סופר בירושלמי וז"ל הגר"א שם וט"ס בקדושין וצ"ל ברישא אני פלוני לקחתי בתו של פלוני וכמ"ש בברייתא הביאו בבבלי ט' א' ת"ר בשטר כיצד כו' ואר"נ כו' ואמר שם הא לא דמי כו' התם כו' ובבעיא צ"ל אני פלוני קדשתי בתי לפלוני וז"ש החליף כו' ר"ל שמכירה בשל קדושין ואמר אבל אם החליף כו' ומיהו בגמי דידן מ' דאפילו בדיעבד לאו כלום הוא כמ"ש שם ה' ב' נתן הוא ואמרה היא ספיקא כו' וכ"ש בשטר עכ"ל ואפילו לפי גירסת הגר"א הוא חידוש גדול דמהני בדיעבד כשהאב כותב השטר ומצאתי בחי' הגאון ר' מאיר שמתה הכהן על הירושלמי כתב דנראה לו ברור דדוקא בקדושי אביה סובר הירושלמי דמהני גם אם האב כותב דהוה כמוכר בתו או שדהו אבל גדולה המתקדשת על ידי עצמה ודאי אם כתבה בשטר הריני מקודשת לך אינן קדושין אפילו בדיעבד דכי יקח ולא כי תקח וכתב דלפי"ז אפשר דתלמודין לא פליג על הירושלמי עיי"ש אלו דבריו
5. ולפ"ז יצא לידון דכיון דאב הוא מקדש את בתו בתורת מכר ולא בתורת קידושין דעלמא להכי בהו לא בעינן לכל דיני קידושין דוהלכה והיתה ומיושב סתירת דברי רש"י.
6. בשיטת הרמב"ם הנה הרמב"ם כתב פ"ד מאישות אין האשה מתקדשת אלא לרצונה והמקדש אשה בעל כרחה אינה מקודשת אבל האיש שאנסוהו עד שקידש בעל כרחו הרי זו מקודשת. עכ"ל והמג"מ פירש דאינה מקודשת משום אפקעינהו. אכן יש שפירשו דהרמב"ם אזיל בשיטת הסמ"ג דמה"ת אינה מקודשת דבעינן והיתה. ובאיש שקידש בע"כ מקודשת אף דלהסמ"ג נחלקו בזה אמימר ורב אשי, היינו דס"ל להרמב"ם דפסקינן כאמימר דל"א אפקעיהו.
7. והנה הרמב"ם בגירושין פ"ב ה"כ לפיכך זה שאינו רוצה לגרש מאחר שהוא רוצה להיות מישראל רוצה הוא לעשות כל המצות ולהתרחק מן העבירות ויצרו הוא שתקפו וכיון שהוכה עד שתשש יצרו ואמר רוצה אני כבר גרש לרצונו. והקשו דכל זה הוא לפום ס"ד דהגמ' ב"ב אבל למסקנא דתליהו וזבין זביניה זביני מה הוצרך הרמב"ם לכך ויש שפירשו דס"ל להרמב"ם דאף בגט בעינן דין רצון מיוחד עיין לשון הרמב"ם ריש הלכות גירושין ועשרה דברים הן עיקר הגירושין מן התורה ואלו הן שלא יגרש האיש אלא ברצונו וכו' (ב) ומנין שעשרה דברים אלו מן התורה שנ' (דברים כ"ד) והיה אם לא תמצא חן בעיניו וגו' וכתב לה ספר כריתות ונתן בידה ושלחה מביתו אם לא תמצא חן בעיניו מלמד שאינו מגרש אלא ברצונו ואם נתגרשה שלא ברצונו אינה מגורשת אבל האשה מתגרשת ברצונה ושלא ברצונה:. הרי דאף בגיטין איתא קרא דבעינן רצון דיליה והוא לכאורה צ"ב והא בעינן דעת מקנה אכן אם נימא דהוא דין דלא מהני אונס א"ש ונפ"מ לענין אם מגרשה ומקבל זוזי דלא נימא אגב אונסא וזוזי גמר ומגרש.
8. ![](data:image/png;base64...)
9. ![](data:image/png;base64...)

1. תוספת דברים שנכתבה כהכנה לשעורים ולא נכתב עתה מחדש -- עיין בית הבחירה למאירי מסכת קידושין דף ב עמוד א ואם אנסו את האיש וקדש יראה לי גם כן שאע"פ שאמר רוצה אני הואיל ומתוך האונס אמר כן אין קדושיו קדושין וכן מצאתיה אחר כן לגדולי פרובינצה בחבוריהם ולא עוד אלא שלדעתי אף לדעת האומר בתלו את האשה וקדש שקדושיו קדושין התם הוא דשקלה זוזי וכל שיש שם נתינת מעות אנו אומרים אגב אנסי גמר ומקני כמו שאמרוה בתלוה וזבין ותלוה וזבין אמרו תלוה ויהיב לא אמרו שבמתנה הואיל ואין שם מעות אינו גומר ליתן באונס אף באומר רוצה אני ואף כל שאנסוהו לקדש הואיל ואין כאן מעות אין קדושיו קדושין ומכל מקום יש אומרים שלא הצריכו נתינת מעות לגמר קנין אלא במקום שהמקנה מתחסר כגון מכירת קרקע אבל בקדושין שאין כאן חסרון ממון כל שאמר רוצה אני וגמר הוא לקנות או להקנות מקדשת וחסרון פרוטה ואיסור קרובות אינו קרוי חסרון לענין זה והרי בגיטי נשים באלו שכופין אותן להוציא מצינו שכופין אותו עד שיאמר רוצה אני ואף גדולי המחברים כתבו בהדיא שהאיש שאנסוהו וקדש קדושיו קדושין ונראה לי כעין סעד לדבריהם שהרי מצינו באונס שכופין אותו לכנוס ואף גדולי המגיהים ראיתי שמודים בה כשיאמר רוצה אני ומכל מקום יש לפקפק בה שאם האונס בא מצד האשה אף זה שלא כהוגן ואיפשר שמתוך שאין מצוי כלל לא כללוה בדין הפקעה והדברים סתומים ואין לנו בהם אלא לדון אחר המחמיר:

   ולמדנו מדבריו:

   תליהו וקדיש לא הוו קידושין משום שאין כאן מעות. והוא כנתיבות מהוד"ק. והאשה עצמה לא חשיבא כקבלת מעות. ואולי יש לומר דהוא דוקא באשה דלא חשיבא שו"כ אבל בכפוהו לקנות יש כאן מעות שמקבל את המקח עצמו. ולא משמע כן.

   דעת החולקים דמהני הוא משום דכל שאינו מפסיד אין צריך קבלת זוזי וכל הדין קבלת זוזי הוא בכדי שלא יפסיד וכן משמעות הרשב"ם ב"ב. ולפ"ז כל אונס מהני כל שאינו מפסיד וכתב דהפרוטה ואף האיסורים שנאסר בקרובותיה לא חשיבא הפסד, ואכתי צ"ע אמאי החיובים שהבעל מתחייב לאשתו לא חשיבא הפסד.

   כתב לסייע דמהני מההיא דאונס דכופין אותו לשאת את האנוסה.

   והנה באבנ"מ כתב דלולי דברי הרשב"א הו"א דטעמא דהוי קידושין אף למ"ד דלתליוה וקני לא קני הכא שאני מיהו לולי דברי הרשב"א נראה לענ"ד דאפי' נימא תלויה וקני לא קנה היינו משום דלקנות בעי רצון טפי וכל שבע"כ לא קנה אבל קידושי אשה אינו קנין לגבי בעל דנימא דלא קנה וכמ"ש הרשב"א פ"ק דקידושין (דף ו') גבי המקדש בהנאת מלוה דה"ל הערמת רבית וכתב שם הא דלא הוי רבית קצוצה בזה דקונה אשה בהמתנת מעות משום דאין גופה קנוי לבעל ולאו מידי שקיל ע"ש, **וכיון דאין גופה קנוי לבעל ואין בקידושין כי אם שנאסרה ע"י לכל העולם**, **וכל כה"ג אפי' ע"י אונס מהני כיון דמחויב בדברו הוי לי' כעין מכר ומשום תלויה וקני לית בי' כיון דאין אשה בתורת קנין לגבי בעל דאין גופה קנוי לו ואין לו זכי' בגוף האשה** וא"כ טעמא די"א דלא מהני באנסוהו לקדש משום אפקינהו רבנן לקדושי מיני' וכמ"ש בח"מ. והוא לטעמיה דאף לאחר קידושין יכול אחר לזכות בו לולי האיסור. ולכאורה הוא סתירה לקנין איסור דאבנ"מ והרי לפנינו ב' אבנ"מ הסותרים למש"נ. [↑](#footnote-ref-1)
2. מכאן הועתק מהנכתב כהכנה לשעורים. ולא נכתב מחדש מחמת חוסר זמן. [↑](#footnote-ref-2)