טהרות פ_ד מ_ו
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות ג ד  עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**טהרות פ"ד מ"ו**

א] **ב' רוקין א' טמא וא' טהור תולין וכו', הי' רוק יחידי ונגע בו וכו' ברה"ר שורפין עליו את התרומה,** פירשו הרמב"ם והר"ש דהא דתנן א' טמא היינו א' מן הרוקין הנמצאין דאם איירי שהי' ידוע שהוא של זב וזבה, מ"ט אין שורפין ברה"י את התרומה כשאר ספק טומאה, והא דתנן הי' רוק יחידי, היינו שהי' הרוק הטמא לבדו, וע"כ ברישא דהוי ספק ספיקא אין שורפין ע"ז את התרומה, ובסיפא דהוי חד ספיקא שורפין ע"ז את התרומה.

ב] אמנם מצינו שיטה חדשה בזה, בפי' הראב"ד לע"ז דל"ח:, והובא בחי' הרמב"ן ובר"ן שם, ז"ל, ותנן נמי גבי טומאה כה"ג היו שני רוקין אחד טמא ואחד טהור תולין על מגען ועל הסיטן ברשות היחיד וכו' היה רוק אחד ונגעו והסיטו ברשות הרבים שורף עליו ואין צריך לומר ברשות היחיד, ש"מ אע"ג דשני רוקין חדא ספיקא וברוק אחד חדא ספיקא, כיון דהכא שמא לא נגע בטמא והכא ודאי נגע בזה, זה טמא וזה תולין, עכ"ל.

והנה מש"כ הראב"ד דב' רוקין הוה חדא ספיקא, נ' שאין כונתו דאיירי דהרוק הטמא ידוע שהוא של זב וזבה, שכבר הוכיחו הראשונים דא"א להעמיד מתניתין בכה"ג, דא"כ היו שורפין עליו ברה"י, ואין נראה דס"ל דאין שורפין את התרומה בספק טומאה ברה"י היכא דמספק"ל אם נגע בטמא או בטהור, ובע"כ דאיירי ברוק הנמצא, והוי חדא ספיקא אם נגע ברוק הנמצא או ברוק הטהור.

ולפ"ז הרי ממש"כ הראב"ד דברוק א' הוה נמי חדא ספיקא, מבו' דמפרש לסיפא דמתניתין דלא איירי ברוק הנמצא שנגע בו, דבכה"ג הרי ליכא חד ספיקא, אלא אתיא דומיא דרישא שהי' רוק א' טמא וא' טהור, ואך דברישא איירי שהרוקין ידועין והוא יודע באיזה מהן נגע, ואילו בסיפא איירי שנתערבו הרוקין ואין ידוע איזהו הרוק הטמא ואיזהו הטהור ונגע באחד מהן, והא דתנן דהי' רוק אחד ונגע בו, היינו שהי' רוק אחד מסופק אם הוא הרוק הטמא או הרוק הטהור ונגע בו, ובזה נתחדש דשורפין עליו את התרומה אף ברה"ר.

ואמנם צ"ע, דאם בסיפא איירי בשאין ידוע אם רוק זה הוא הרוק הטמא או הטהור, א"כ מ"ט שורפין עליו את התרומה אף ברה"ר, ומ"ש מכל ספק טומאה ברה"ר דטהור.

ונ' שהטעם בזה הוא, שהרי על ו' ספיקות שורפין את התרומה אף ברה"ר, ומכלל זה הוא ספק רוקין, ואשר ע"כ אף היכא דמספקא לן אם רוק זה הוא הרוק הנמצא או הרוק הטהור, הוי בכלל תקנ"ח זו דספק רוקין, וע"כ שורפין ע"ז את התרומה אף ברה"ר, ומשא"כ ברישא שהרוקין ידועין ואינו יודע באיזה מהן נגע, לא החמירו לטמאות בזה, ופירש הראב"ד הטעם בזה, דלא החמירו אלא היכא שודאי נגע ברוק זה, והספק הוא על הרוק אם הוא טמא, אך היכא דמספקא לן אם נגע כלל ברוק הטמא לא החמירו, ומינה למד הראב"ד לסוגיא דהתם.

ג] **שם בר"ש, והאי דהקילו לטהר ביבש על ספק מגען ברה"ר ועל משאן בכל ענין תולין, דילמא עבוד הכירא במגען דלא לשרוף עלייהו תרומה וקדשים וכו',** לפי' זה מתבאר, דמעיקר הדין הי' לנו לטמאות ספק מגען אף ברה"ר, והיינו שהרי טימאו ו' ספיקות אלו אף ברה"ר, וא"כ ה"נ הא דעל ספק מגען תולין הי' מן הדין שיהא זה אף ברה"ר, והא דספק מגען ברה"ר ביבש טהור, הוא משום דעבוד הכירא דלא לשרוף עלייהו תרומה וקדשים, וע"כ בספק משאן ביבש דלא עבוד הכירא, תולין אף ברה"ר, ובפשוטו צ"ל לפ"ז דהא דתנן לעיל דספק מגען ברה"ר טהור, הוא רק ביבש, וצ"ע, וי"ל עוד, דאתיא כת"ק דלעיל משנה ה', לפ"מ שפירש המאירי שהבאנו שם אות ט', וע' חזו"א סימן ז' סקי"ג שנקט לפי' זה, דכל הא דטימאו חכמים אף ברה"ר, הוא רק בספק רוקין ולא בכל ו' ספיקות, וזהו דתנן לעיל דספק מגען ברה"ר טהור, והק' ע"ז דמ"ש ספק רוקין מכל ו' ספיקות.

ומה שפירש הר"ש כן, הגם דלהדיא תניא בתוספתא דהא דברה"י טמא הוא משום דכיון שנתלשו עליו נעשה רה"י, פירש החזו"א שם דהוא משום די"ל דר' יהודה בתוספתא בשיטת ר' יהושע דטהרה ברה"ר טמא, אבל לרבנן טעמא דתולין ברה"ר על מגען בלח הוא משום דגזרו על הלח אף ברה"ר, וכן ביבש על משאו והסיטו, עכ"ד.

ד] **שם, ועוד דכיון שנשאו חשיב לי' רה"י, כדאמר ר"י בתוספתא דחשיב מקום סתירה וכו', ואין לתמוה אמאי דחשבינן משאו כרה"י אע"ג דקאי ברה"ר, דכוותה אשכחן בריש מס' נדה דמטמינן מעל"ע שבנדה אפי' ברה"ר,** ביאור ד' הר"ש הם כמש"כ בחזו"א סימן ה' סק"ז, דס"ל כמש"כ התוס' בסוטה דכ"ח:, דהא דמטמינן מעל"ע אף ברה"ר, הוא משום דהספק הוא אם ראתה או לא ומקום המקור מקום סתר הוא ול"ש למימר בי' רה"ר, וזהו שהביא הר"ש דאשכחן דאף אם הוא עומד ברה"ר מ"מ אם הוי הספק במקום סתר חשיב כספק טומאה ברה"י.

ה] בעיקר הך דינא דכל דבר שעל האדם חשיב כרה"י, צ"ע דלא מצינו כן בשאר דוכתי דדבר שעל האדם דמספק"ל אם נגע בטומאה ברה"ר, יהא טמא משום דחשיב כספק טומאה ברה"י, וביותר יל"ע מדינא דתוספתא שהביא הר"ש להלן פ"ו מ"ג דמשמע התם דכל הא דבנו או חבילה על כתיפו חשיבי כרה"י, הוא רק בדהוו למעלה מי' טפחים, עיי"ש, וכן מ' מד' הר"ש הכא, שהביא להא דאיכא למ"ד לקמן בפ"ו דכל למעלה מעשרה אפי' ברה"ר הוי ברה"י, ומ' דכל הדינים שבתוספתא שם הם משום דהוי למעלה מי', ואילו הכא לא מצינו חילוק בזה, והנה אמנם בחזו"א סימן ז' סק"ה דן לומר דדינא דמתניתין דהכא הוא רק בדהוי למעלה מי' טפחים, אך בסימן ה' סק"ז כתב דמה שעל האדם חשיב רה"י משום שהאדם חולק רשות ואין חילוק בין למטה מי' לבין למעלה מי', גם ילה"ע במשה"ק הראשונים בנדה ד"ה: בההיא דחברותי' נושאות אותה במטה, דמ"ט לא חשיב כספק טומאה ברה"ר, וצ"ע דכיון שהן נושאות את המטה בדין שתהא חשובה המטה כרה"י, והוי זה ספק טומאה ברה"י, שו"ר שכבר עמד ע"ז המקד"ד סימן מ"ו סק"א ד"ה אמרינן בטהרות.

והי' מקום לומר, דכל הך דינא דדבר שעל האדם חשיב כרה"י, הוא רק כלפי האדם הנושאו, וע"כ היכא דמספק"ל אם נטמא האדם מן הרוק שעליו, חשיב כספק טומאה ברה"י, אך כלפי נגיעה בדבר אחר לא חשיב כרה"י, דכ"ה דהאדם גופי' לא חשיב כרה"י, ה"נ מה שעליו לא חשיב כרה"י, ורק מגע ומשא האדם במה שעליו, חשיב כמגע ומשא במקום סתר, ואשר ע"כ בבנו ובחבילה על כתיפו דהוי הספק אם נטמאו מדבר אחר, לא חשיב כרה"י אלא בדהוו למעלה מי', וכן בההיא דחברותי' נושאות אותה במטה, דהוי הספק אם נטמאו מן הנדה, לא חשיבי כרה"י.

ו] אמנם הנה בכס"מ סוף הל' שאה"ט כתב, ז"ל, ועוד שכיון שהיא על כתיפו הוי כמונח ברה"י כמו ששנינו בפ"ד דטהרות שני רוקים וכו' וספיקו בכל ענין טמא, עכ"ל, והרי דדבר שעל האדם חשיב כרה"י אף כלפי נגיעה בדבר אחר.

וכ"ה מבו' בד' הגר"א בביאורו לתוספתא פ"ה ה"ד, אהא דתניא דהיו נגובין או שהסיטן בקיסם ברה"י תולין ברה"ר טהור, ופירש הגר"א, ז"ל, או שהסיטן בקיסם, פי' דהיינו שאין הקיסם מקבל טומאה, ולא נטמא אלא מחמת שמסיט את המונחין בארץ ולא נשא אותן כלל, עכ"ל, וצ"ב דמאי נפ"מ אם הקיסם מקבל טומאה או אינו מקבל טומאה, הרי הא דבהסיטן לא חשיב כספק ברה"י, הוא משום דל"ה הרוק על האדם, וא"כ אף אם הי' הקיסם מקב"ט הי' זה כספק טומאה ברה"ר, ופשוט דמכוון הגר"א הוא, דאם הי' הקיסם מקב"ט והוה מספק"ל אם נטמא מן הרוק, הי' זה ספק טומאה ברה"י, דכיון דהקיסם ביד האדם, חשיב כרה"י, וע"כ הספק אם נטמא הקיסם מן הרוק חשיב כספק טומאה ברה"י, אך אכתי ד' הגר"א צ"ב, דאף אם הי' הקיסם מקב"ט, מ"ט הי' האדם עצמו טמא, הרי הקיסם אינו אלא ראשון ואינו מטמא את האדם, וצ"ע, והרי דדבר שביד האדם חשיב כרה"י, אף כלפי נגיעה בדבר אחר, וצ"ע בזה.

ז] בספר משנ"א הק' ע"ד הראשונים ריש נדה, שדנו בדין מעל"ע אם מטמאינן אף ברה"ר, וקשיא דאף ברה"ר בדין שתהא טמאה, שהרי הדם שעל גוף האשה חשיב כרה"י.

ונ' לישב בפשיטות, שהרי מבו' בנדה ד"ה: דלגבי דינא דאין בו דעת לישאל ספיקו טהור, לא אזלי' בתר שורש הספק דהיא האשה עצמה, אלא אזלי' בתר הטהרות שנגעו בה, עיי"ש, וע' חזו"א יו"ד סימן צ"ז סק"ד, ואשר ע"כ ס"ל להראשונים דה"נ הוא בדינא דספק טומאה ברה"ר טהור, וע"כ הגם דספק האשה עצמה חשיב כספק טומאה ברה"י, מ"מ כיון שנגעה בטהרות ברה"ר, הוי זה ספק טומאה ברה"ר, וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' בריש נדה, דאם לא מטמאינן מעל"ע ברה"ר, הי' "מגעה ברה"ר" טהור, והרי דחילוק הרשויות תליא במקום שנגעה בטהרות.

ח] אמנם אכתי קשיא בד' התוס' בסוטה שכתבו דהא דמטמאינן מעל"ע ברה"ר הוא משום דראיית האשה הויא במקום סתר, וכ"ה מבו' בד' הר"ש וכמש"נ לעיל אות ד', והרי שדעתם דחילוק הרשויות לא תלי במקום מגעה בטהרות, אלא במקום טומאת האשה עצמה, ול"ד לדינא דיבד"ל טהור, דלא אזלי' בתר טומאת האשה אלא בתר מגעה בטהרות, וע' חזו"א סימן ה' סק"ה שביאר הטעם בזה, ועי' עוד בחזו"א יו"ד סימן צ"ח סק"ח, ואכמ"ל, ותיקשי דא"כ מה הוצרכו להא דראייתה הויא במקום סתר, תיפו"ל דהדם שע"ג האשה חשיב כרה"י, ובחזו"א סימן ה' סק"ז, כתב דאה"נ כיון דדבר שעל גוף האדם חשיב כרה"י, ע"כ ראיית נדה חשיבא כרה"י משום שהיא על האדם אף אם לא הי' בסתר, עכ"ד, אך אין מ' כן בד' התוס' בסוטה והר"ש.

ובס' משנת טהרות כתב די"ל דשאני בנדה, דאין הדם שראתה גוף הטומאה, דהאשה היא שטמאה, וטומאתה הויא ע"י הראי' ולא ע"י הדם, וע"כ כיון שהיא נמצאת ברה"ר הי' בדין שיהא זה ספק טומאה ברה"ר, וצריך להוסיף בזה, דהגם האמנם אם אתינן לטמאותה משום טומאת ראי', הוי זה ספק טומאה ברה"ר, אך הרי יש לנו לטמאותה גם משום משא הדם, וספק זה בדין שיהא חשוב כספק טומאה ברה"י, אך מלבד די"ל דאמרי' ע"ז שבעה לה טומאה, ואכמ"ל בזה, גם י"ל דאי משום הא לא היתה עושה משכב ומושב ולא היתה מטמאת את המיטה, וע"כ הוצרכו הראשונים לפרש דאף ספיקא דטומאת הראי' הוי ספק טומאה ברה"י.

ט] **שם, ספק נגע ספק לא נגע ספק הסיט ספק לא הסיט, ברה"י תולין ברה"ר טהור, ריה"ג אומר ברה"י שורפין,** פירש הר"ש להלן, דאיירי דמספקא לן אם נגע בא' מב' הרוקין, וע"כ כיון דאיכא ספק נוסף מודה ר' יוסי דברה"י תולין, וריה"ג ס"ל דאף בג' ספיקות שורפין, אך הגר"א מחק תיבת הגלילי, וס"ל דר' יוסי מטמא אף בהך בבא.

והנה ההפלאה בכתובות דט"ו כתב, דהא דלא אזלי' בתר ספק ספיקא לטהר ברה"י, ול"ה כרוב דמהני לטהר ברה"ר, והרי הרשב"א כתב דספק ספיקא אלים כרוב ואפשר דעדיף התירו יותר מרוב, הוא משום דהוי הספק כודאי, ובפשוטו כונתו דכיון דכל ספק הוי כודאי, ע"כ ל"ש בזה התירא דספק ספיקא, וכ"כ בשערי ישר ש"א פי"ט.

אמנם לכאו' מד' התוספתא הכא לפי' הר"ש מוכח לא כן, שהרי בהני ספיקות ס"ל לרבנן דבספק ספיקא תולין, ומהני הספק השני לאשוויי ספיקא, ואפ"ה אף בג' ספיקות תולין, ולא מטהרינן משום ספק ספיקא, וי"ל.

י] **שם, עוד תניא בתוספתא דם טמא שנתערב בדם טהור וכו' וחכ"א רואין אותו כאילו הוא יין במים אם בטל מראיו טהור ואם לאו טמא,** ע' חזו"א מכשירין סימן ט' סק"ו שתמה ע"ד הרמב"ם פט"ז מטו"א ה"ד שסתם דשאר משקין זולת המים בטלין במי פירות ברוב, והשמיט דין הדם דמבואר הכא דאינו בטל ברוב אלא אם בטל מראהו, ובמקואות סימן י' סקי"ד כתב, דהתוספתא איירי בדם המת ודם נדה שהן אב הטומאה, אבל בדם שנטמא לא אמרי' רואין, ועיי"ש מה שהאריך בזה.

יא] **שם, רוק טמא שנתערב ברוק טהור וכו' וחכ"א רואין אותן כאילו הן מים,** הגר"א הגי' דרואין אותן כאילו הן יין במים, וגירסת הר"ש צ"ב, דמ"ש מי רגלים טמאין שנתערבו במי רגלים טהורין, שרואין אותן כאילו הן יין במים, ואמרי' רואין על המתבטל ועל המבטל מרוק טמא שנתערב ברוק טהור שאין רואין אותן כאילו הן יין במים, אלא רואין אותן כאילו הן מים, וצ"ע בזה.

יב] **שם, נפל למים וכו' אם בטל טעמיו ומראיו טהור ואם לאו טמא,** משמעות הדברים דהכא לא אמרי' רואין, אלא אם בטל מראיו טהור, והא דבעי' נמי ביטול טעמו, צ"ב, שהרי בביטול דטומאה לא אזלי' בתר טעמא, והגר"א מחק תיבת טעמיו, וצ"ב הטעם בזה, ובחזו"א מקואות תנינא סו"ס י' כתב דהא דתני בטל מראיו היינו אם יהי' יין במים דהא האי תנא אית לי' רואין, אך סתימת הלשון לא מ' כן.

ובפשוטו הי' נ' בזה, דעד כאן לא מצינו דין רואין, אלא בדשוו בחזותא, שלא נאבד המראה בתערובת, ואך דאי"ז ניכר משום דשוו זל"ז, ובזה הוא דאמרי' רואין, אך משא"כ היכא דחלוקין הן בחזותא, שנאבד המראה בתערובת זו, לא אמרי' בזה רואין כאילו הוא מין אחר והי' ניכר המראה, ואמנם היכא שחלוקין מעט בחזותא, נ' דלא חשיב שנאבד המראה בתערובת זו, דהגם שהמראה שחלוק בו מחבירו נאבד, מ"מ עיקר מראהו לא נאבד, ומצאתי שכתב כן בספר יבין דעת סי' צ"ח סק"א דצ"א:, דפשיטא שאם נתערב דם בחלב שנאבד חזותו, ודאי לא אמרי' רואין כאילו הוא מים, אלא כיון שאין לו מראה דם נדחה מכיסוי, וה"נ באיסורי מאכלות שלא במינו וליכא טעמא, ל"ש רואין, עכ"ד, וע' קר"א זבחים דע"ח: במש"כ ע"ד הרמב"ם, שמבו' בדבריו חילוק זה.

אך זה נסתר מד' התוספתא להלן, דתניא דבמי רגלים שנתערבו ביין רואין אותן כאילו הן מים, נתערבו במים רואין אותן כאילו הן יין, והרי להדיא דאף שנאבד מראה המי רגלים, מ"מ אמרי' בזה רואין, וצ"ע בזה.

יג] **שם, מי רגלים שנתערבו ביין רואין אותן כאילו הם מים, נתערבו במים רואין אותן כאילו הן יין,** הגר"א בביאורו פירש דרואין "אותן" קאי על המי רגלים, וכן מ' מדתני אותן ולא תני אותו, דהיכא שנתערבו ביין רואין כאילו נתערב מים ביין ואם בטל מראיו טהור, והיכא שנתערבו במים רואין כאילו נתערב יין במים ואם בטל מראיו טהור, ולמש"נ להלן אות י"ח בדעת הרמב"ם מתבאר דפירש ד' התוספתא, דבנתערבו ביין רואין את היין כאילו הוא מים, ובנתערבו במים רואין את המי רגלים כאילו הן יין, עיי"ש, וכן פירש החס"ד.

וצ"ע דהיכא שנתערבו ביין, מ"ט לא אמרי' דרואין את המי רגלים כאילו הן יין ואת היין כאילו הן מים, דומיא דסיפא דנתערבו במי רגלים אחרים, דרואין אותן כאילו הן יין במים, והרי דאמרי' רואין בין על המתבטל ובין על המבטל, וי"ל.

יד] **שם, שתה הימנו כ"ש המסיטו טמא מפני משקה פיו, ר"ש אומר רבו משקין שבו על משקין שבפיו,** צ"ב דמ"ט דת"ק דמטמא, ואין משקה פיו בטל במשקין שבתוך הכוס, ובזר זהב נ' שטעמו משום דחיישי' לרוק תפור שאינו בטל, וכ"ה בחזו"א סימן ז' סקי"ד, ועיי"ש משה"ק ע"ז.

טו] ובעיקר הא דמטהר ר"ש הכא ולקמן משום ביטול ברוב, צ"ב, שהרי אמרו בבכורות דכ"ג. דטומאה כמאן דאיתא דמי ול"מ ביטול ברוב לענין טומאת משא, ועד"ז קשיא גם בד' התוספתא שהביא הר"ש לעיל מ"ד בפשתן שטוואתו נדה וכו' אם הי' לח המסיטו טמא, ר"י אומר אף הרוטבו טמא מפני משקה פי', אמרו לו כיון שנתנוהו במים רבו עליו וטהור, וקשיא דמה מהני ביטול ברוב לגבי טומאת משא, ולמש"כ הכס"מ פ"א משאה"ט הי"ח בשם המהר"י קורקוס דבביטול דלח בלח ל"ה כמאן דאיתא וה"ז בטל אף שלא לטמא במשא ועי' מל"מ פ"א ממטמאי מו"מ הי"ד ניחא, ועי' חזו"א סימן ד' סקט"ז.

טו] **נשך מן הפת ומן הבצל המסיטן טהור, מן הקישות ומן המלפפון המסיטן טמא מפני משקה פיו,** כ"ה גם גירסת הרמב"ם פ"ב ממטמאי מו"מ ה"ד, וטעם הא דבנשך מן הפת ומן הבצל לא מטמאינן לי' משום משקה פיו, פירש הגר"א בביאורו, דהוא משום שהם דברים קשים ואין משקה פיו נדבק בהן, וע' חזו"א סימן ז' סקי"ג שהק', דמ"ש מהא דתני בסיפא דקליפי פולין וקליפין תורמסין שפסטן הגוי במסיטן טמא, אלמא דבדבר גוש נדבק משקה פיו, ואולי י"ל דבקילוף בפיו נדבק טפי משקה פיו מבנשיכה, אך הראב"ד בהשגות שם כתב, ז"ל, מצאתי בשתי נוסחאות טמא בשתיהן, ומה שחילקן ולא עירבן מפני שר"ש חולק בקישות ומלפפון ואינו חולק בפת מפני שרבו משקין שבו על משקין של פיהן, עכ"ל.

טז] **שם, קליפי פולין וכו' שבשווקין הולכין אחר הרוב, ופירש הר"ש, דאם רוב הגויים המסיטן טמא, ואם רוב ישראל המסיטן טהור,** בחזו"א סימן ז' סקי"ג הק' דמה מהני רוב, הרי גזרו על רוק הנמצא אף ברוב טהורים, וכמבו' במתני' לקמן פ"ה מ"ז, וכתב דצ"ל דכה"ג לא גזרו.

יז] כתב הרמב"ם פ"ב ממטמאי מו"מ ה"ו, ז"ל, דם טמא שנתערב במים אם בטלו מראיו הכל טהור, נתערב בדם טהור וביין רואין אותו כאילו הוא מים, וכן רוק טמא שנתערב במים אם היה קרוש כברייתו הרי זה טמא ואם נמחה במים אם בטלו מראיו הכל טהור, נתערב ברוק אחר רואין אותו כאילו הוא מים, וכן מי רגליו של טמא שנתערבו במים אם בטלו מראיהן הכל טהור ואם לאו טמא, נתערב ביין או במי רגלים טהורין רואין אותו כאילו הוא מים וכו', עכ"ל.

והנה ד' הרמב"ם אינם כפי התוספתא שלפנינו, דתניא דדם טמא שנתערב בדם טהור רואין אותו כאילו הוא יין במים, ובפשוטו היינו דמראה יין ניכר טפי ממראה דם, וע"כ אמרי' דרואין את הדם כאילו הוא יין, אך עי' חס"ד שפירש בע"א, וע' חזון יחזקאל קרבנות פ"ח ה"ו, והרמב"ם כתב דרואין אותו כאילו הוא מים, ובמי רגלים שנתערבו במי רגלים תניא דרואין אותן כאילו הן יין במים, והרמב"ם כתב דרואין אותו כאילו הוא מים, ובמי רגלים שנתערבו במים תניא דרואין אותן כאילו הן יין, והרמב"ם כתב דאם בטלו מראיהן טהור ולא אמרי' רואין, וק' לומר שהרמב"ם גריס כן בד' התוספתא, שהרי בפיהמ"ש לעיל מ"ה הביא מתוספתא דמי רגלים שנתערבו במי רגלים רואין אותן כאילו הן יין במים.

גם עיקר ד' הרמב"ם צ"ב, דמ"ש מי רגלים שנתערבו במים דלא אמרי' רואין, מהיכא דנתערבו ביין דאמרי' רואין, וע' קר"א זבחים דע"ח: שעמד בזה, עיי"ש.

יח] והנה בביאור עיקר הדין לדעת הרמב"ם נ', וכן מבו' בחזו"א מקואות תנינא סו"ס י', דלא אמרי' רואין אלא בהמבטל ולא בהמתבטל, וע"כ בדם טמא שנתערב בדם טהור או ביין רואין את הדם הטהור והיין כאילו הן מים, ואין רואין את הדם הטמא כאילו הוא יין, ובמי רגלים שנתערבו במי רגלים רואין את המי רגלים המבטלין כאילו הן מים, ואין רואין את המי רגלים המתבטלין כאילו הן יין, ומה"ט במי רגלים שנתערבו במים לא אמרי' רואין ובשנתערבו ביין אמרי' רואין, דהיכא דנתערבו במים ל"ש רואין על המי רגלים המבטלין דאדרבה אילו היו יין הי' בטל מראה המי רגלים הטמאין טפי, ורואין על המי רגלים המתבטלין לא אמרינן, ומשא"כ היכא שנתערבו ביין אמרי' רואין על המי רגלים המבטלין דכאילו הן מים.

יט] ולפ"ז נ' ברור, דמקור ד' הרמב"ם שלא לפסוק להלכה כד' התוספתא, הוא מהא דתנן בזבחים דע"ז: דדם שנתערב במים אם יש בו מראית דם כשר, נתערב ביין רואין אותו כאילו הוא מים, נתערב בדם וכו' רואין אותו כאילו הוא מים, והרי בתוספתא הכא תניא דדם שנתערב בדם רואין אותו כאילו הוא יין במים, ואמרי' רואין על הדם המתבטל כאילו הוא יין, ואילו במתני' דזבחים לא אמרו רואין על הדם המתבטל כאילו הוא יין, ומזה הוא שלמד הרמב"ם דמתני' דזבחים פליגא על עיקר דינא דהתוספתא, וס"ל דלא אמרי' רואין על המתבטל, וע"כ אין רואין את הדם המתבטל כאילו הוא יין.

ושוב מצאתי בעזה"י בתוספתא דזבחים פ"ח ה"ו דתניא התם, דם שנתערב במים רואין אותו כאילו הן יין וכו', נתערב בדם הבהמה או בדם החיה רואין אותו כאילו הן יין במים אם בטלו מראיו פסול ואם לאו כשר, ע"כ, והרי להדיא דהתוספתא פליגא אמתניתין דהתם, וס"ל דרואין את הדם המתבטל כאילו הוא יין, ולמש"נ בדעת הרמב"ם יסוד הפלוגתא בזה הוא, אם אמרי' רואין אף על המתבטל.

כ] אמנם עיקר הדבר שנתבאר בדעת הרמב"ם דלא אמרי' רואין על המתבטל, צ"ע מסוגיא דזבחים דע"ח: דמבו' דבדלי שיש בו יין לבן או חלב והטבילו, אמרי' רואין על היין והחלב כאילו הוא יין אדום, וכבר הוכיחו התוס' שם דע"ט. מזה דאמרי' רואין על המתבטל, ודין זה מבו' בד' הרמב"ם פ"ב ממקואות הי"ט, עיי"ש שכתב דהא דבדלי שיש בו יין לבן או חלב והטבילו הולכין אחר הרוב, הוא מפני שטומאתו מדבריהם, (ומפרש כן לשנויא דרבא בזבחים דע"ט. דמה"ט הוא דלא אמרי' התם רואין), והרי דהיכא דטומאתו מדאורייתא אמרי' רואין על היין והחלב ואינם בטלין במים, וכבר עמד בזה החזו"א שם, וצ"ע בזה.