הפרה
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב זאב קרלנשטיין

פרק שור שנגח את הפרה

דף מ"ז ע"א

# הכניס קדירות וכו' לחצר חבירו שלא ברשות

בהכניס קדירות שלא ברשות והוזקו ע"י בהמת בעה"ב ברגל, ובהכניס פירות והוזקו בשן, ובהכניס שור והוזק בקרן, הפטור הוא משום **רשות המיוחדת למזיק** ומשום תורא ברשותי וכו'.

נחלקו האחרונים בהכניס פירות שלא ברשות, אם בעל הבית משלם על אכילת הפירות מה שנהנית, **עיין ערוך השלחן** שצ"ב ס"א דמשלמת מה שנהנית, **ועיין אור שמח** פ"ג מנזק"מ ה"ב דסבר דאינה משלמת מה שנהנית, ובאור שמח דן משום דבכה"ג שמניח פירות בחצר חבירו לא חשיב אכילת הבהמה כמעשה בהמתו, ולפמש"נ בסוגיא דנהנה שצריך מעשה בהמתו בכדי שייחשב למעשה השתמשות בשל חבירו, א"ש דברי האו"ש דבכה"ג אין כאן משתמש בשל חבירו מכיון שהוא הכניס לחצר חבירו, ואין זה נחשב יותר שהבהמה באה להשתמש בשל חבירו.

ויש לדון נמי דמכיון שחיוב נהנה הוא מלוה הכתובה בתורה, וכדין מזיק, וא"כ יש לדון גם לענין חיוב נהנה טענת פטור דתורא ברשותי מאי בעי, אולם זהו דוקא אי סברא דתורא וכו' הוא סברא כללית במזיק, אבל להר"מ דתורא ברשותי הוא משום וביער בשדה אחר א"כ זה לא נאמר בנהנה, ודו"ק.

אלא שעדיין צ"ע מדוע לא יתחייב מדין נהנה דיורד כהש"ך, דמכיון שהבעלים מאכיל בהמת חבירו, החיוב איננו משום מזיק אלא כיורד, ואין צריך מעשה בהמתו, וא"כ שיתחייב, ובאמת יהיה חלוק שאם הכניס בעל הפירות דחייב, ובהכניס אחר פטור וכמש"נ. ועדיין י"ל שלהכניס פירות לחצר איננו חשיב מהנה, ורק להאכיל בפיו חשיב מהנה. ובכה"ג עדיין צריך מעשה בהמתו, ומ"מ מכיון שהכניס אחר לחצר כבר ליכא למעשה בהמתו ואין כאן משתמש בשל חבירו וכמש"נ, וצ"ע.

**הכניס שלא ברשות והוזקה בהמת בע"ב חייב, ומשום בור.**

**עיין חזו"א** ס"ח סקי"ז שדן אם בור בחצר הניזק חמור שחייב עליו אף בשור פקח, או לא ואכהמל"ב.

**עיין תוספתא** פ"ה ה"ו שהביא אופני המשנה, בבא שור אחר לא דבעה"ב, דבהכניס שלא ברשות חשיב רשות לא לזה ולא לזה, ופטור בשו"ר, וחייב בקרן, ולכאורה מבואר בתוספתא דרשות לא לזה ולא לזה חייב משום בור, ומשו"ה הוזקו בעל הקדירות חייב וצ"ע, ועיי"ש מצפה שמואל סק"ל דלרב דאסו"מ משום שור אתינן א"ש, וצ"ע.

## דף מ"ז ע"ב

**הכניס קדירות וכו' ברשות לרבי,**

**ובדין בור ברשות אם שייך בו הוזקו פטורים.**

**לרבי** בעל החצר פטור, והוא סברא פשוטה דהחצר הוי חצר לזה ולזה לפירות מחמת שנתן רשות להכניס פירות ולא' לשוורים, ומשו"ה פטור בשו"ר דלא הוי חצר הניזק. ובעל הפירות והקדירות פטור בכה"ג דהוי שניהם ברשות הוזקו פטורים, עיין **ר"מ וראב"ד** פ"ג הי"ג.

ובהכניס שור **הראשונים בשטמ"ק** נקטו דאף ברשות חייב לרבי דהוי הזיקו ולא הוזקו. ולסברת התוס' ד"ה אימא, הוי סברא מיוחדת שהתנו ביניהם לפטור.

**ולשי' הר"מ** דנראה דג"כ סבר דפטור, עיין פ"ז ה"ד-ה', **וביאר באבן האזל** דהר"מ לשי' פ"א מחו"מ דברשות השותפין הזיקו חייבים, הכוונה הזיקו בכוונה ושלא בכוונה לעולם הוי הוזקו, ולפ"ז כל שור חשיב שלא בכוונה והוי הוזקו, ועוד יבואר לקמן.

**והרא"ש** פליג וסבר דלרבא דמוקי למציעתא כרבנן דברשות פטור מכיון שקיבל בעל החצר שמירה, אבל לרבי שניהם ברשות בעל קדירות חייב. דאף פירות וקדירות לרבי חייבים משום בור, והרא"ש לשי' לעיל י"ד ע"ב בפרה וטלית דבור ברשות שניהם חייב.

**ובתד"ה אימא** מבואר דלא כהרא"ש, וקדירות ופירות חשיב הוזקו ופטור. ונראה שיסוד הפלוגתא הוא **אם בשניהם ברשות** מה שהוזקו פטורים **זהו סברא** במעשה ההיזק דאדם ושור המזיק, שאין מעשה ההיזק שלהם נחשב למעשה היזק, מכיון שהלך במקום ברשות, וא"כ בור ל"ש סברא זו וודאי עכ"פ היה כאן תקלה, או דלמא הסברא היא **דברשות אין עלה שם מזיק כלל** וזהו סברא גם בבור (עיין **ברכת שמואל** סי' כ"ב, **ועיין חי' ר' שלמה** סי' י"ג סק"ה).

**עיין ראב"ד בשטמ"ק** שעמד מה ההבדל בין בור ברשות בחצר חבירו דפטור, ובהפקיר רשותו ולא הפקיר בורו דחייב. עיי"ש שחילק בין כרה בשלו והפקיר שחייב, לכרה בור בשל חבירו, וכוונתו דבכרה בשל חבירו ברשות הרי שעשיית התקלה היא ברשות, משא"כ בכרה בשלו והפקיר, באמת עשית התקלה איננה ברשות ודו"ק.

**הכניס ברשות לרבנן.**

לר' זירא שניהם חייבים, ולרבא רק בעל חצר חייב. ובעל קדירות פטור.

**עיין תוס' רבינו פרץ,** ונפקא דבס"ד וכן הוא לר' זירא הרי שענין קבלת האחריות איננו קבלת שמירה, דא"כ מה שייך ענין זה על בעל הקדירות, ומה הדמיון בין בעל החצר לבעל קדירות, וע"כ יסוד קבלת שמירה דהכא הוא ענין שמירת נזקין, ומשו"ה הסברא היא ששניהם מקבלים ע"ע לשמור מנזקי חבירו.

ורבא תי' דקבלת השמירה הוא שמירה ממש, ומשו"ה רק בעל החצר מקבל ע"ע ולא בעל הקדירות, ומכיון שבעל החצר קבל ע"ע שמירת הקדירות, שוב אין בעל הקדירות חייב בנזקיהם, ומסתמא הכוונה משום דין שהשומר כבר נתחייב בנזקי הממון, וא"כ הבעל קדירות פטור.

**עיין שו"ע** רצ"א ס"ה אם שומר מתחייב בקבלה או במשיכה, ולמ"ד במשיכה ע"כ דהכא נמי מיירי במשיכה וצ"ע.

**ועיין היטב תוס' רי"ד** בסוגיין שהאריך, וכוונתו ג"כ כר"פ, והוסיף שם שיסוד קבלת השמירה הוא שבעל החצר עושה את בעל הקדירות כשותף, וממילא ע"כ שניהם מקבלים דין שמירת נזקין, עיי"ש.

לכאורה צ"ע איך שייך ענין קבלת שמירת נזקין בשן ורגל, הא מ"מ עדיין הרשות היא רשות השותפין, ואין כאן חצר הניזק ומדוע חייבין בשו"ר. **ומכאן ראיה גדולה** שיסוד הפטור של שן ורגל ברה"ר הוא אינו סתם ג"ה, אלא יסודו משום דחשיב שבעל הבהמה משתמש ברשות ויסוד חיוב של ממון המזיק בנוי ע"כ שהמזיק משתמש בממונו באופן שמזמן היזק שלא ברשות, וברה"ר וברשות השותפין שמשתמש ברשות אין לחייב על שן ורגל מכיון שמשתמש כדין המשתמשים ברשות, ולכן שייך בזה קבלה שמקבלים ע"ע שמשתמשים בחצר ע"מ שישמרו ושלא ייחשב שימוש ברשות ושעל חבירו יוטל חובת ההרחקה, אלא כל משתמש חל עליו חובת הרחקה ואם לא שמר חייב ול"ש עוד פטור על שו"ר ברה"ר, ודו"ק.

**ועצם ענין** של קבלת אחריות בקרן ובבור הוא פשוט, שהענין שמה ששניהם ברשות הוזקו פטורים, **יעוד** הענין הוא שדין ממון המזיק הוא ביסודו אם ע"י שימוש של אדם בממונו באופן שהוא משנה בהשתמשותו באופן שמזמן היזק הרי שאחריות ההיזק על המשתמש בשנוי ובאיסור, ולכן שניהם ברשות פטורים שאין כאן א' שזימן ההזק יותר מחבירו, וכ"כ בשניהם שלא ברשות, ודו"ק, ולכן שייך קבלה שקבלו ע"ע שלמרות שהם יכולים לישתמש מ"מ נוטלים ע"ע חובה לשמור ולהגדיר שכל היזק שיבא משימוש זה ייחשב שבא משימוש שהוטל על המשתמש למונעו מלהזיק, ודו"ק.

**תד"ה אימא**, וי"ל דעכשיו וכו', **עיין גרנ"ט** דע"כ אין כוונת התוס' משום מחילה, דהוי מחילה בדשלבל"ע, וכן אין לדון משום קרע כסותי, ועכצ"ל שהנידון הוא שע"י שמפרש בהדיא הרי דהוי כמזיק ברשות המזיק, דכל א' יכול להשתמש בלא לחשוש שיזיק ודו"ק.

**בא"ד** ולפי האמת וכו', **עיין חזו"א סי' ד' סק"א** שביאר דאף דהוי ברשות, מ"מ עדיין נחשב לרשות המזיק, ושור בעל החצר שנגח פטור, דע"ד כן לא נתן רשות, וע"כ ענין חצר המזיק הוא ענין של רשות הפטורה כמו רה"ר לשו"ר, וכדמשמע בר"מ דיליף רשות המזיק מוביער, ומשו"ה שייך התנאה דנותן רשות ע"ד שישאר דין חצר המזיק, ודו"ק.

**בענין מניח סם מות לפני בהמת חבירו.**

**תד"ה ד"ה הוה,** אין לפרש משום רוח שאינה מצויה, אלא היינו טעמא דבהמה מביאה נזק עליה, ומשו"ה שומר חייב, **עיין תר"פ.**

**והרא"ש** עירב ב' הטמעים יחד, דנקט מכיון שהבהמה מביאה עליה את הנזק, וגמר דלא הוי ליה לאסוקי אדעתיה, וקשה עליו קושית התוס'.

לכאורה סברת התוס' הוא לאפוקי דין ממון המזיק, אולם מלבד דין ממון המזיק אתינן נמי משום אדם המזיק, וחשיב גרמא, ומשו"ה חייב לצאת ידי שמים, וצ"ע אם כל ממון המזיק חשיב ג"כ גרמא, או דבאמת הכא מיירי דוקא במניח ממש בפני בהמת חבירו.

**עיין מאירי** שביאר דס"ד דהוי אדם המזיק, קמ"ל דהוי גרמא בעלמא.

**עיין מאירי** במתני' דבעל קדירות חייב או משום בור, או משום אדם המזיק מכיון שהוטל עליו השמירה, וצ"ע, ואולי להמאירי באמת לניים ושכיב רב במניח פירות מתחייב משום אדם המזיק ולא משום ממון המזיק.

**ועיין עוד תוס' רי"ד** לקמן בהכניס שור לחצר חבירו ועשה בור, ונפל שור דבעל החצר, דחייב בעל השור ולא חשיב שור בור, ומכיון שברשות חבירו אין זה שור אלא כאילו הוא עצמו עשה את הבור, וכמהאירי דברשות חבירו הוי כאדם המזיק, ודו"ק, וצ"ע.

**הדבר תמוה** מדוע להכניס שור לחצר אחרת והזיק השור דחשיב אדם המזיק, וכן שנחשב איש בור, **ונראה** אולי לדמות לדברי הר"מ הידועים ששומר שפשע והוזק בפשיעה שחייב משום מזיק, ולמרות שלא הזיק ע"י מעשה בידיים, ולא תלי לה הר"מ בדין גרמי וחייב בלא שום מעשה, **ועכצ"ל** שבכל מקום שיש על אדם אחריות שלא יקרה פעולת היזק בחפץ ולא מנעה הרי שאם קרה פעולת היזק בחפץ הרי האחראי חשיב כאילו עשאה, והפושע נחשב בעל פעולת ההיזק שנולדה בפשיעה, וכ"כ הכא במכניס שור לחצר חבירו הרי שיש להגדיר שמוטל על בעל השור חוב מניעת פעולות אפשריות של השור בחצר חבירו, ואם נעשו הני פעולות הזק מכיון שמוטל על בעל השור אחריות שלא יקרו פעולות אלו הריהו נחשב בעל הפעולה וחייב כאדם המזיק, **וחלוק מכל גרמי** מכיון שגרמי אין חיוב מוקדם על האדם למנוע פעולת היזק מממון חבירו, ולכן רק מעשה בידיים נחשב שהאדם אחראי על פעולות ההיזק, ואם רק זימן פעולת היזק על ממון חבירו חיובו רק משום חידוש מיוחד של גרמי, ודו"ק.

שמעתי לדון אם בכה"ג יש לחייב משום חבלה וחיוב ד' דברים, ואולי כמו של"ש באופן שקיבל שמירה על אדם ופשע והוזק דין פושע כמזיק לחייב ד' דברים, כ"כ הכא לא מהני הכנסת שור לחצר חבירו דין חיוב ד' דברים וגדר הדבר הוא שבנזקי ממון יסוד חיובו הוא על אחריות על מה שפעולתו גרמה הפסד ממון, ולכן כל פעולה שהוא אחראי עליה הוא חייב עליה, משא"כ בחבלה הוי חיוב על מעשה חבלה, וצריך דוקא מעשה בידיים, ועיין להלן בענין שניהם ברשות נמי חילוק כזה בין חבלה לבין נזק"מ בשם האבן האזל. דאף דהוי אחראי על המעשה כאילו עשאו ה"מ בהלכות נזק"מ ולא בהלכות חבלה, וצ"ע. ומ"מ לענין כרית בור חשיב איש בור ולא שור בור, וצ"ע.

**עיין חזו"א סי' ח' סק"ט** שביאר דאם היה מתחייב, היה מתחייב או משום בור המתגלגל או משום אש.

ובאמת אינו מתחייב מכיון שהבהמה התקילה עצמה אל הבור, ולא הבור התקיל את הבהמה, ואין כאן שם מזיק, ודו"ק, עיי"ש.

## דף מ"ח ע"א

**גמ': ההיא איתתא וכו'.**

לכאורה צ"ע להני ראשונים דשומר מקבל שמירה רק במשיכה, איך אפשר שההיא איתתא קבלה שמירה בנכנסה ברשות על כל הדברים שבחצר.

ורצו לומר דבההיא הנאה שבאה ללוש הוי כשומרת שכר, ואין צריך משיכה, **עיין נתיה"מ** רצ"א סקי"ב.

**עיין סמ"ע** שצ"ג סק"ד דמשמע דאף בנכנסה שלא ברשות חייבת אם נסתלקו הבעלים, ולכאורה בכה"ג לא שייך לדון משום קבלת שמירה כשומר שכר, ודו"ק.

**עיין לשון הר"מ** שכ' דמכיון שראה הבהמה אוכלת דברים המזיקים לה חייב עכ"ל, ולא משמע שהוא משום שומר, דשומר חייב בנזקי הממון סתם, ולא היה צריך להאריך מכיון שראה וכו'.

**גמ': אמר רבא הכניס שורו וכו' וחפר בה בורות וכו'.**

**כבר הובא לעיל התוס' רי"ד** דלגבי בעל החצר, לא חשיב שור בור וחייב בעל השור על נזקי בעל החצר, כאילו הוא עצמו חפר הבור, וכבר נתבאר לעיל.

**מלשון הגמ' הוי ליה למלויה ולא מליה כמאן דכריה דמי**, משמע שהכריה המחייבת הוא ההוי ליה למלוייה.

**וברש"י ד"ה הכא** משמע דההפקר הוא נחשב למעשה כריה (ורש"י לשי' לקמן נ' ע"א ד"ה בעל, דהפקיר רשותו ובורו חייב, ודלא **כהתוס'** לקמן נ"א ע"א ד"ה בור, ועוד יבואר), והגדר דמכיון שהפקיר את הקרקע שהיא חפורה אף שלא הוא עשה את החפירה, מ"מ הוי ליה למלוייה, ומשו"ה ההפקר חשיב כריה, וצ"ע אף אי לא הוי ליה למלוייה, מ"מ להפקיר את הקרקע במצב של חפירה הוא לבד סיבה לחייב, וצ"ע.

עדיין צ"ע מדוע אי אפשר לאוקמי בחפר השור בור סמוך לרה"ר, ומיד הוי בור ואין צריך את ענין ההפקר, ואולי כהדברי משפט, שיסוד בור תלוי במעשה כריה, והוי ליה למלוייה ולא מלייה לעצמו לא מספיק בשביל כרית בור, וא"כ דוקא ע"י הפקר חשוב כרית בור, ודו"ק.

**ועדיין צ"ב** דא"כ מדוע מבואר בגמ' שחיובו משום הוי ליה למלויי הא נקטינן דמשום הוי ליה למלויי הוא פטור, וחיובו משום דהפקיר רשותו, **ונראה** שאם כרה ברשותו באופן שלא יכול לתקן הבור ודאי שלא ייאסר לו שלא להפקיר רשותו, דמכיון שחפר את הבור ברשות ושוב אינו יכול לתקנו הרי שא"א לחייב אדם ליהיות בעלים על הבור ועל סביבות הבור לעולם, ולכן חיובו על ההפקרה הוא רק מכיון שיכל קודם לכך לסתום הבור ואח"כ להפקיר, ומשו"ה שפיר צריך גם לענין של הוי ליה למלויי, ודו"ק.

**ומובן עפ"ז** שי' הר"מ דמפקיר רשותו ולא בורו חייב מחמת שההפקר נחשב כריה, ומ"מ מפקיר רשותו ובורו פטור, וכמש"כ שא"א לחייב אדם שלא להפקיר ממונו, ולכן אם הפקיר רשותו ובורו אין בו עוול, ורק להפקיר רשותו ולהשאיר את בורו חיוב ע"כ שהפקיר וקיים בור סמוך למקום ההפקר, **ורש"י פליג** וסבר שהפקיר רשותו ובורו נמי חייב דיכל להפקיר אחרי שיתקן את הבור, ואה"נ אם לא יכול לתקן הבור מותר לו להפקיר, וכמש"נ, ודו"ק.

**תד"ה אע"ג.**

**וא"ת וכו' דהוי ליה למרמי חיובא על בעל השור.**

וזה תימה הא בעל השור לא חפר בור ברה"ר, ורק ע"י ההפקר נעשה בור ברה"ר ואיך אפשר לחייבו, וצ"ל דמכיון דהוי בור לענין בעל החצר, חשיב אח"כ בור גם לענין רה"ר אחר שהפקירו בעל החצר, וצ"ע. ונתבאר בפרק המניח.

**בא"ד וי"ל וכו'.**

**עיין ראשונים בשטמ"**ק דמשמע מדבריהם דמכיון ששילם בעל השור על נזקי החצר, הוא עצמו סיבה שיחול על בעל החצר דין הכריה של השור, ושיחול עליו הפטור דשור בור, דכאילו ע"י התשלום קנה את עשיית השור וכאילו חפר את הבור, ודו"ק.

**ועיין היטב ר' ישעיה בשטמ"ק.**

**בא"ד דאפי' אם חפרו אדם וכו'.**

**זהו דלא כהרמב"ן** דפרק המניח בג' אנשים שהלכו זה אחר זה, ונתקל שני בראשון ושלישי נתקל במשאו של שני, דהשני פטור אף שהיה לו זמן לסלק משאו, ומשום דלא אמרינן זה כורה וזה מתחייב, ומעשה הכריה מתייחס לראשון שהתקיל את השני.

ולהתוס' דהכא אמרינן זה כורה דהיינו אדם בחצר חבירו, ובעל החצר מתחייב ודו"ק.

אולם לכאורה יוצא מסוגיין דשור בור מכיון שהוא פטור ולא חשיב כריה, הרי שאפשר לחייב את בעל החצר, ואין כאן טענה דזה כורה וזה מתחייב, דפטור דשור בור מפקיע את שם מעשה כורה, וממילא בעל החצר יכול להיות חייב.

**עך עיין אבן האזל** פי"ג ה"י דסבר דאף שור בור, ובור בור, יכול להפקיע דין אחריות בור מאחר, ובעל השור או הבור שכרה פוטר את בעל הבור, וביאר סוגיין באופן אחר.

בענין חיוב בעל השור בנזקי החצר, **עיין רא"ש** דהקשה מדוע דוקא שלא ברשות, הרי הלכה כרבי אף ברשות חייב, **ועיין אבן האזל** דמכאן המקור להר"מ אף בנגיחה ובמזיק דקרן פטור לרבי בשניהם ברשות.

**גמ': ואמר רבא הכניס שורו וכו' והרביץ גללים ונטנפו כליו וכו' דהוי גללים דבור.**

**עיין רש"י** דהכא לא חשיב שור בור, מכיון שפשע בגללים עצמם בשעת נפילתם ונהיו לבור, וחשיב כורה בור, ונראה להוסיף דזהו אחר דילפי' דכותל ואילן חשיב כרית בור ע"י פשיעה.

ועיין תוס' דפליג על רש"י **ועיין אמרי משה** סי' כ"ט סקי"ז שכ' דהכא הוי כנפילת אונס ואתינן משום הוי ליה לסלוקי ולא סלקי, דרש"י סבר דהוי ליה לסלוקי וכו' הוא סיבה להתחייב על הבור אף לאחר שהפקירו, וחשיב ככריה, משא"כ תוס' סבר דבור שהוא ממונו חייב עליו כ"ז שהוא ממונו, וחיוב בור דהוי ליה לסלוקי הוא כ"ז דהוי ליה לסלוקי, דהיינו כ"ז שהבור הוא ממונו, ובאמת צ"ע על התוס' מ"ש מכותל ואילן הא הבור נכרה ע"י פשיעתו, ואין זה דומה לנפילת אונס שכל חיוב הבור הוא רק ע"י הוי ליה לסלוקי. ושו"מ שעמד בזה **הגרנ"ט** בסוגיא דכותל ואילן, עיי"ש מה שתי', ועמדנו בהנ"ל בפרק המניח.

**ועיין מאירי ותוס'** רי"ד דנקטו דהכא לא הוי שור בור, מכיון שהכניס השור לחצר בע"ב שלא ברשות, הרי שמחויב באחריות על החפירות משום איש בור, ולשיטתם כמש"נ דלהכניס שור בלא רשות לחצר הניזק, חייב המכניס במעשה הבהמה כמו אדם המזיק, וצ"ע.

**דף מ"ח ע"ב**

## בגדרי מזיק בשניהם ברשות ושניהם שלא ברשות

**גמ': ואזדו לטעמייהו דאמר רבא שניהם ברשות וכו' אבל א' שלא ברשות חייב.**

**בדין נכנס שלא ברשות בע"ב פטור רק אי לא ידע ביה.**

**עיין ראב"ד בשטמ"ק וכן תוס'** לעיל לב' ע"ב ד"ה זה, דבע"ב חייב אף בהזיק שלא בכוונה אם רק ידע ביה שנכנס, ולכאורה אם יסוד פטור נזק בחצר המזיק משום אונס, א"ש דבידע ליכא אונס (דהא שלא ברשות יסודו חצר המזיק, ופשוט) אולם כפי המתבאר בשי' הר"מ ובעוד מקומות דיסוד פטור חצר המזיק הוא רשות שפטור עליה, וכפי שמוכח במתני' דאף ברשות לא פקע דין חצר המזיק, א"כ מה מהני מה שידע שנכנס, ומ"ש לגבי שור דחשיב מ"מ חצר המזיק, מאדם דלא חשיב חצר המזיק.

ואולי נחלק באמת דלענין ממון המזיק הרי שחצר המזיק איננה רשות לניזקין וכדילפי' מוביער, משא"כ לענין אדם המזיק הוי רק סברא דאונס, וי"ל.

(עיין להלן בשם **החזו"א** דאף שניהם ברשות הוא סברא שפקע השם מזיק, כ"ש בשלא ברשות, ודו"ק).

**בדין שניהם ברשות, או שניהם שלא ברשות, הזיקו חייב הוזקו פטורים.**

**לרש"י והתוס'** הכוונה אם עשו מעשה חייבים דשם מזיק עלה, ואם לא עשו מעשה אין כאן מי שחל עליו שם מזיק, כיון ששניהם עושים ונמצאים במקום בשופי ובהיתר, אין על א' מהם שם מזיק, ודו"ק. **אך הר"מ פסק** דחייב בשניהם ברשות או שלא ברשות, דוקא במזיק בכוונה, ובלא כוונה לעולם הוי הוזקו**. עיין חזו"א ס"ד סק"ב** שייסד שיסוד שניהם ברשות איננו דין אונס, אלא דלית עלייהו בכה"ג שם מזיק, עיי"ש.

**ועיין חזו"א סי' ד' סק"ג** שעמד דא"כ איך משכחת לה אדם ישן מזיק, ולא יתכן לאוקמי לעולם דוקא אם מזיק שלא ברשות, וע"כ צ"ל דלדברי הר"מ כ"ז רק אם לא עשה מעשה משונה אשר נותן לו דין ושם מזיק, אבל אם ישן סמוך לכלים ונתגלגל על הכלים הוי עליה שם מזיק עיי"ש, ודו"ק.

**ועיין עוד חזו"א שם** דהא להר"מ נפקא דשניהם ברשות, וא' ברשות וא' שלא ברשות שווין הם דלעולם בעל החצר אינו חייב אלא בכוונה, ובגמ' משמע דחלוקים הם ובשניהם ברשות חמור.

**ועיי"ש שדקדק את דברי הר"מ** דגבי שלא ברשות נקט שפטור בשגגה ואונס וגבי ברשות נקט דפטור שלא בכוונה, ונקט דבשלא ברשות והוזק אף אם שינה בעל החצר פטור וזהו בשגגה, דהיינו שהיה מעשה שיכול להגדירו מזיק אך הוא בשגגה, משא"כ בשניהם ברשות דוקא בשלא בכוונה דהיינו שלא היה כלל מעשה שיכול להגדירו מזיק רק בכה"ג פטור, וזה החילוק בין שניהם ברשות,לא' שלא ברשות, עיי"ש.

**ועיין אבן האזל ריש הל' חו"מ** שהקשה דהר"מ פ"א מחו"מ הי"ז פסק דהנכנס לבית הנגר וניתז עץ חייב, והתם שניהם ברשות ומדוע חייב.

ועיין שחילק בין היזק ממון להיזק גוף, דבחובל ודאי אף להר"מ בשניהם ברשות חייב אף שלא בכוונה, ומשום דחבלה נפקא מקרא דפצע תחת פצע א' שוגג א' מזיד, משא"כ בהזיק ממון יסודו הוא מדין שמירת נזיקין דאדם שמירת גופו עליו, ונראה דחילק דחובל חייב על מעשה החבלה וכעונש על פעולת החבלה, ומשו"ה מכיון שריבה א' שוגג וא' מזיד חייב אף בשלא בכוונה, ולא שייך לפטור בשניהם ברשות מחמת דליכא למעשה מזיק, דחיובו על מעשה חבלה, ולאו דוקא אם המעשה נעשה בשנוי כדי מעשה מזיק, ודו"ק. משא"כ היזק ממון חיובו איננו על פעולת הנזק, אלא שהוא אחראי על הנזק מכח ששמירת גופו עליו, וכל מעשה משונה, בשיעור שיחשב מעשה מזיק חייב עליו, ומשו"ה בשניהם ברשות אין עלה שם מעשה משונה כדי להחשיבו למעשה מזיק, ודו"ק.

**ועוד יש לדון** דבאמת בהכניס שור לחצר חבירו דלהר"מ בשניהם ברשות חשיב הוזקו ופטורים, אולם בשניהם שלא ברשות לא פסק הר"מ דפטורים, ולעיל דף י"ד ע"א נפקא דחצר לא לזה ולא לזה חייב בקרן, וצ"ע מ"ש בקרן דשניהם ברשות דפטור, ושניהם לא ברשות חייב.

ועיין אבן האזל שם דשניהם ברשות הוא דין פטור, משא"כ שניהם שלא ברשות הוא העדר סיבת חיוב, ומשו"ה בנגיחת שור בשניהם ברשות פטור, ובשניהם שלא ברשות חייב, עיי"ש.

(עיין גר"ח שכנים פ"ב, ואכהמל"ב).

יש להעיר דלכאורה רגל הוי הוזקו ולא הזיקו, וא"כ למאי בעי קרא ד"וביער" לפטור רגל ברה"ר תיפו"ל דהוי שניהם ברשות (ואולי אף שן חשיב הוזקו דדרכו וטבעו בכך, וא"כ צ"ע אף בשן).

ואולי י"ל דרגל אי לאו קרא ד"וביער" הרי דהוי שלא ברשות, מכיון שאסור לה לבא לרה"ר כיון שאורחיה להזיק, אך אין זה כך וודאי אף בלא קרא דוביער מותר לבהמה לילך ברה"ר, אך מ"מ נראה דאי לאו קרא ד"וביער" הרי דרגל דוקא מכיון שאורחיה להזיק הרי שיש להחשיבה כהזיקו ולא כהוזקו, שיסוד ענין הוזקו הוא תלוי בכך ששניהם הם בהיתר ובשופי, ומשו"כ אין כאן מעשה מזיק, אולם ברגל אי לאו קרא, הרי שעצם המציאות הרגל ברה"ר הוא נחשב למעשה מזיק, ויסוד דין המזיק שלו איננו ע"י מעשה, וכמו הסברא שנקטנו לעיל גבי בור, ודו"ק.

וא"נ דמקרא ד"וביער" ילפי' לכל ענין של רשויות במזיק, ומשו"ה בשניהם ברשות הוזקו פטורים, א"ש, אך אין נראה דמ"מ בקרא דוביער אף א"נ שלימד על ענין רשויות בנזיקין, אך ודאי שנתחדש פטור רה"ר, ועדיין צ"ע למאי הוצרך ודו"ק, וצ"ע.

# גמ': נפל לבור והבאיש מימיו

לקמן גבי כופר נפקא דנפילה לבור הוי כקרן וצריך העדאה, וא"כ צ"ע מדוע גבי נזק המים לא משמע שמשלם ח"נ, **ועיין תוס' רי"ד** והוא לשיטתו בכל הסוגיא דבאמת הוי קרן, אלא דלענין נזקין חשיב כמעשה האדם מכיון שהכניס שלא ברשות לחצה"נ, ומשו"ה משלם נ"ש, ורק לענין כופר שאדם פטור ורק בהמה חייבת, ע"כ אתינן משום מעשה הבהמה ונחתינן אם היה העדאה או לא, עיי"ש.

**ועיין סמ"ע** שצ"ח סק"ד שבאמת נקט דתם משלם ח"נ ומועד נ"ש דהוי כקרן.

**ועיי"ט ט"ז** דפליג וסבר דהוי כשן ורגל, וצ"ע מסוגיין דמשמע לגבי כופר דהוי כקרן, ודנים תמות ומועדות.

**ועיין היטב חזו"א סי' י"ב סק"ז** ד"ה יש לעי', שנקט דודאי גבי כופר מיירי בנפלה מכח בעל חי דאל"ה ליכא כופר כלל, משא"כ גבי נזיקין אף אם נפלה ממילא חשיב מזיק דרגל, ומשו"ה באמת כהט"ז דבנזיקין חייב משום רגל, וגבי כופר ע"כ מיירי שהפילה עצמה בכח בעל חי והוי קרן, ומשו"ה דנים ענין תמות ומועדות, עיי"ש דהוציא יסוד דבעינן כח בע"ח, מהא דלית כופר בצרורות, ומשום דבעינן כחו של שור כמבואר ברש"י לעיל מ"ד ע"ב, עיי"ש.

לכאורה צ"ע מדוע הוזקו המים לאחר נפילה חשיב לשמואל בור, הא השור מזיק את המים ולא המים נתקלים בשור, וא"נ כשי' **התוס' לעיל** כ"ח ע"ב דלכ"ע אסו"מ יכול ליחשב בור, ונחלקו רב ושמואל רק אם יכול ליחשב שור אף שאינו הולך ומזיק, דלשמואל אסו"מ איננו שור מכיון שאינו הולך ומזיק, א"כ יש לדון ה"ה שור שהזיק את המים לאחר נפילה שאינו הולך ומזיק, **אולם לרש"י** התם דפלוגתתם היא בפלוגתא דר"ע ור' ישמעאל גבי בור ברשותו אם חייב או לא וילפי' התם מקראי, הרי שאין עכ"פ שום סיבה שהבאשת שור את המים יחשב בור ולא שור, ודו"ק.

**ובאמת גם לתוס' צ"ע די"ל** דלשמואל אבן ל"ח שור מכיון דהוי מזיק ע"י תקלה ולא משום שאינו הולך ומזיק משא"כ שור שהבאיש מימיו ל"ה תקלה אלא היזק ע"י השור, וצע"ק.

**עיין נמוק"י** בסוגייין שדן בהבאשת מים ע"י ריחו למאן דדאין דינא דגרמי אם חייב או לא, והביא מן **הרא"ה** שפטור גרמי דבהמתו פטור, וכמו דילפי' איש בור ולא שור בור, ה"ה ילפי' איש גרמי ולא שור גרמי, וצ"ע בכוונתו בהאי ילפותא.

ונראה שיסוד גדר הפטור דאיש בור, הוא שאין אדם חייב אלא על נזקי ממונו, ולא על הכשר נזקין דממונו, וגרמי נמי חשיב שמכשיר מעשה מזיק, ולא שהאדם או השור עצמו מזיק, שיסוד גרמי הוא שהאדם מזמן אפשרות של נזק הבא ממילא, הרי דחשיב הכשר נזקין ולא מזיק בידיים, ומשו"ה שייך הפטור כמו שור בור, ודו"ק.

**עיין קהילות יעקב סי' ל"א סק"ב.**

ובאמת צע"ג מדוע אש לשי' הר"מ למסקנא דחייב משום ממונו משום חציו, וכן **להר"ן בסנהדרין** שדין אש הוא כגרמי ולא כמעשה בידיים, א"כ הוי אף למ"ד משום חציו כהכשר נזקין בלבד, ומדוע חשיב למ"ד אשו משום חציו גיריה דכלב ודגמל, וצ"ע.

**גמ' אמר ר' יוסף דחזא ירוקא ונפל.**

**רש"י פי'** דהוי שן משונה קצת, ומשו"ה בעינן ג"פ העדאה לחייבו כופר.

**עיין תוס' לעיל מ"ד** ע"א ד"ה הכא, דבאמת חייב כופר בפעם הראשונה משום דהוי אורחיה.

**ועיין רשב"א** בשטמ"ק דאף אי הוי אורחיה מ"מ בענין ג"פ.

וכפי איך שנקטו התוס' בסוגיין לדעת רש"י דסגי בג"פ שהשור יפול אף בלא שיהרוג אדם, ע"כ דסבר דע"י ג"פ אין כאן ענין של העדאה בקרן, אלא שעי"כ חשיב אורחיה דרגל, ולא אתינן משום דין העדאה, דא"כ הא צריך העדאה דחיוב.

**ועיין הייטב חזו"א** סי' י"ב סק"ו וסק"ט שנקט דיש ב' העדאות או דהוי כאורחיה דרגל בלא נתכוון להזיק, ואז הוי העדאה אף בלא שהרג אדם ומשום דהוי אורחיה כרגל, ואם נתכוונה להזיק הוי העדאה דקרן ודווקא אם הרגה אדם, ועיי"ש שתמה מדוע השמיט הר"מ את הדין דלהנאתה שאין צריך בכה"ג ג"פ שהרגה אדם, עיי"ש.

**גמ': אתמר רב אמר הלכתא וכו'.**

במאי דנפקא בגמ' דלרבי מכניס שורו לחצה"נ לר"ט משלם נ"ש ולרבנן ח"נ, וזהו דלא כהר"מ שפסק דאף בשור פטור לרבי, עיין **אבן האזל**, וכבר נתבאר.

**סוגיא דדמי ולדות.**

**מתני': רש"י** ד"ה שור דילפי' מנקי דמי ולדות, **עיין רע"א** שהקשה שזהו רק לריה"ג אבל לר"ע דריש התם מינצו אנשים ולא שוורים, ונ"מ דלריה"ג שור מועד חייב ולר"ע פטור, ומדוע נדחק רש"י דוקא לדרשת ריה"ג**, ועיין רש"ש.**

## דף מ"ט ע"א

**גמ': חמרתא מעברתא.**

**עיין ר"מ פי"א ה"ד** דנגח שפחה מעוברת ומתה משלם רק שלשים של עבד גם עבור דמי הולדות.

**ובתוס' לעיל מ"ב** ד"ה בכוונה, עולה דאית מ"ד דשור חייב בדמי ולדות, וממילא עולה בנגח אשה משלם כופר ודמי ולדות, **ועיין ברכ"ש** סי' כ"ו שהקשה מ"ש שפחה דבכלל שלשים של עבד נמי דמי ולדות, ובאשה אין דמי ולדות בכלל כופר.

**ותי' שם בשם הגר"ח** שיסוד דמי ולדות באשה איננו שהפסד הולדות הוא במהות ההפסד ממון שמשלם תמורתו, שולדות אינם ממון, אלא שחדשה התורה תשלום על שהכה הולדות, הרי דלמ"ד התם דבשור נמי איכא דמי ולדות הרי שמשלם כופר על האשה, ודמי ולדות על הולדות, אולם בשור שנגח שפחה לדידן דלית בשור דמי ולדות, א"כ אתינן לחייב על הולדות סתם מדין נזק, הרי שהולדות הם חלק מהשפחה ותשלום שלשים של עבד כולל נמי הולדות, ודו"ק.

**ובחי' רמ"ש** מבואר דשלשים של עבד כולל את הולדות משום דעובר ירך אמו.

בתוס' הקשה מדוע עבד שנפל לבור לא אתינן משום עבדו כשורו, וע"כ דנקט התוס' דמיעוט דשור ולא אדם הוא בדין התשלום, וכמו שיתבאר שסוג תשלום דנזק אדם, נתמעט בבור, וע"כ הקשה דעבדו הוא סוג תשלומין דשורו וחמורו, אולם אם כפי שנתבאר שהמיעוט הוא באופן ההיזק, שאדם דבדרך כלל פקח הוא אין צריך ליפול לבור ומשו"ה נתמעט א"כ אין מקום כלל לקושית התוס'.

ובגדר תי' התוס' **עיין ברכת שמואל,** ובאמת צע"ק עצם קושית התוס', דהא בבור ממעטינן שור ולא אדם, **ועבד** יכול להיות בכלל אדם, ומה דהכא נקטינן חמרתא מעברתא, כי אין כאן איזה דרשא דאדם ולא שור וכד' (דהא הנידון הוא העבד הניזוק, ודרשא דאנשים ולא שוורים הוא על השור הנוגח, ופשוט), אלא דמסתברא דשור פטור מדמי ולדות, וא"כ בעבד דחשיב כחמורו מדוע שלא יתחייב עליהם כעל כל נזק ממון, וצ"ע.

ובאמת אפשר שזהו יסוד תי' התוס' וכנתבאר בברכ"ש, דדוקא **בבן חורין** שיסוד דין התשלום הוא חידוש ואין זה תשלום הפסד ממון ככל נזקין, בזה הוא דנתמעטו שוורים, משא"כ ולדות דעבד שהוא סתם תשלומי הפסד ממון מהיכי תיתי לפטור ופשוט.

**עיין רשב"א** שתי' הקושיא דהא ישראל ועבד ילפי' מוהמת יהי הלו, ולא מי שנבלתו אסורה בהנאה, א"כ ע"כ קרא דשור ולא אדם אתי לעכו"ם הקנוי מקנת כסף לישראל, א"כ שוב אין שום קושיא שכולם נתמעטו.

ובאמת התוס' לעיל ט' ע"ב וי' ע"א נקטו דדרשא דשור ולא אדם הוא דוקא על קנוי מקנת כסף ולא עבד שטבל, ועל האי עבד הקשה התוס' דלהוי כחמרתא דמעברתא.

]ועיין ברכ"ש שדן אם דין העבדות נותן דין ממון לעבד בחפצא כשורו וחמורו, או דהעבד הוא אדם, אלא שיש לאדון זכות תביעה על נזקי גופו משום דהוא כממונו ואמנם לפמש"נ דהכא מיירי בקנוי לישראל קודם טבילה. (שהדין שיכול להקדים ולטבול לשם ישראל ולהפקיע שעבוד קנין הישראל מעליו), א"כ אין כאן עבדות שתפקיע בחפצא דין אדם מהעבד, ודו"ק[.

עוד ביישוב קושית התוס' **עיין פלפולא חריפתא** על דברי הרא"ש, דהרא"ש כ' דטעם חמרתא דמעברתא איננו לכך שעבד הוא ממון, אלא שזהו טעם שאין הולד מתייחס לאביו, **וצע"ג** דמ"מ עדיין מדוע משלם לאדון אי לאו דעבדו כשורו **ועיין מהר"ם.**

# בענין דמי ושבח ולדות

**עיין רש"י** ד"ה "דמי" דשמין הולדות לחוד, ושבח הולדות באשה לחוד, ושניהם לבעל, ועיין ר"מ פ"ד מחו"מ ה"ד דשמין רק כמה היתה האשה יפה לימכר עם ולדות, וכמה בלי ולדות. ולא הזכיר כלל שבת וולדות וכנראה לרבנן דסברי דשבח ולדות דבעל אין כאן דין תשלום מיוחד של שבח וולדות, אלא כל ההריון נחשב חלק מדמי הוולדות. אולם לרש"י ששמין דמי ולדות ושבח וולדות בנפרד הרי שע"כ שיש זכות מיוחדת בשבח וולדות.

ובאמת לרש"י צע"ק עצם הילפותא שיש לבעל שבח וולדות, דלכאורה שבח ולדות עצמו באשה מדוע להוי דבעל הא אשה לאו ממונו דבעל, דלכאורה רק הולדות של בעל, ומהיכי תיתי חלק מהאשה שייך לבעל.

**ע"ע תוס' לעיל** מ"ז ע"א ד"ה וכן, שהאריך דאף לת"ק שמין הולדות לעצמם ושבח ולדות לעצמו, ודלא כהר"מ הנ"ל. **ועיי"ש תוס' ד"ה "נפחא"** שעמד בחילוק שבין נפחא דפרה שהוא של בעל פרה לנפחא דאשה, ולהר"מ אולי לא קשה כלל, עיי"ש. לכאורה נידון דסוגיין הוא רק בנפחא דאשה ולא בפטם דאשה, וכן מדוקדק בלשון רש"י ד"ה "דמי" שהנידון הוא רק מה שהיתה נראית יפה ולא השומן עצמו, ועיין לעיל מ"ז ע"א דשומן העיבור ודאי של בעל הפרה, וכן משמע בתוס' שם שהשווה נידון דסוגיין לנפחא ולא לפטם, עיי"ש.

ולהר"מ צ"ע מדוע באמת שמין דמי ולדות לפי שיעור כל האשה, שיוצא פחות מאם ישומו את הולדות לעצמם.

**ועיין היטב גרי"ז במכתבים** עמ' פ' ע"ב דנקט בביאור ענין דשומת נזקין לפי כל השדה דילפי' מוביער בשדה אחר דשמין ע"ג שדה אחר, דהתם הם סברות שכך הוא הנזק, ודנים את הנזק שהזיק את השדה ולא את הפירות, משא"כ בדמי חבלה מה ששמין הפסד עין כפי שיעור מכירת כל העבד, זהו דין בשומת נזקין ששומת אבר נמדד לפי כל האדם, וכן לענין חבלה באדם, ולפ"ז ביאר דברי הר"מ דדמי ולדות שמין לפי כל האשה, שדמי ולדות נישומין ג"כ כהיזק אבר האשה ושאבר זה שייך לבעל, וזהו דין שאבר נמדד לפי כל האדם, עיי"ש.

**ויש לדון** בדבריו, דנראה דמי שהכה אדם בראשו ועי"כ נפגע רגלו דחייב מדין חבלה ולא חשיב גרמא, הרי שיסוד דין חבלה מעיקרא הוא חבלה **באדם** באבר זה, ולא הוי חבלה מעיקרא באבר זה. משא"כ בולדות צריך מכה דוקא שסליק ביה שיחמא בבית הריון כדלקמיה, ומבואר דהסיבה שאם הכה במקום אחר לא כנגד בית הריון ועי"כ הפילה חשיב גרמא, ע"כ שיסוד דין המזיק מעיקרו הוא על הולדות ולא האשה, ודו"ק.

**היתה שפחה ונשתחררה או גיורת פטור.**

נקטו כל הראשונים דמיירי בישראלית שנישאת לגר, והנידון דאין לגר יורשים.

**עיין תוס' לעיל** מ"ב ע"ב ד"ה היתה בשם הריב"א דמיירי שנתגיירה בעודה מעוברת, וצ"ע דבשלמא לר' חסדא א"ש דלית לה בעל והיא לא בת דמי ולדות, אולם לרבה דהיכא דלית בעל זכתה איהי, ה"ה המעוברת שנתגיירה, וע"כ פי' ריב"א לא אתי לרבה.

**והר"מ פס"ק** פ"ד מחו"מ ה"ד דשפחה וגויה שנתגיירו מעוברות הדמי ולדות שלהן, ולכאורה פסק כרבה ולא כר' חסדא.

**והטור פסק** בסי' תכ"ג דמעוברת שנתגיירה אם הבעל חי נוטל, ואם הבעל מת אין לאשה (דהלכתא כר' חסדא)

**ועיין יש"ש** שהקשה דהא לא יתכן שהבועל העכו"ם יהיה לו דמי ולדות, א' דהא לא תפסי קידושין **ומבואר בירושלמי בתוס' לעיל** מ"ג ע"א ד"ה אפילו, דבא על אמו שאינו יכול להיות בעל אין לו דמי ולדות, וע"ק דהא הולד אינו מתייחס אחר אביו ולא חשיב בנו לכל דבר.

**ועיין רמ"א** בסי' תכ"ג דפסק כהטור הנ"ל, **והש"ך** שם משיג עליו, **והסמ"ע** מוקים בישראל שבא על העכו"ם ונתגיירה, דשוב יש כאן בעל הראוי בשעת נגיפה**, וצ"ע** דעדיין אין כאן בן מתייחס אחריו, **ועיין מנח"ח** מ' מ"ט אות כ"ח שהעיר דהר"מ והשו"ע השמיטו בא על אמו, והביאו רק בא על שפחה ועכו"ם.

**וע"ע מנח"ח שם** שעמד על דברי הטור הקשים דלעיל, והקשה על יישוב הסמ"ע כדלעיל.

**תד"ה אטו** דלכ"ע יורשין יש להם דמי ולדות, ונחלקו רק אם יש לאשה.

ואם יש אשה ויורשין מי קודם**, נחלקו הר"מ והראב"ד** **פ"ד ה"ב**, והיינו דמלבד דהר"מ פסק כרבה דיש לאשה דמי ולדות ונחלק עליו הרא"ש, אלא גם לרבה סבר הראב"ד דיורשין קדמי לאשה, וביאור שי' הר"מ **עיין סמ"ע** תכ"ג סק"ה דהר"מ דריש קרא דיצאו "ילדיה" שביסוד הענין הולדות של האשה, ולבעל יש קנין עליה, ולכן בדליתא בעל הרי הם של האשה.

וקשה מדברי הגמ' דלרבה ואב"א וכו' ותני זכתה, היינו דברייתא מיירי בהכה אחר מות הבעל וע"ז תני נותן ליורשיו, ולהר"מ נותן לה**, ועיין אבן האזל**.

**ועיין ברכת שמואל** שם **ובמרחשת** ח"ב סי' ל"ח ענף ד' סק"ה שביארו פלוגתא דרבה ור"ח דלרבה נמי אין דמי ולדות ממון כצררי וכמו חבלות גוף, דאין דמים לבן חורין, אלא דנחלקו אם ג"ה דדמי ולדות הוא דין זכות ממון שחדשה התורה בעצם הולדות, ומשו"ה אם מת הבעל זכתה האשה בהאי ולדות שנתחדש שהם כממון, או דלמא זכות זו נתחדשה רק בשעת הכאה שזוכה הבעל בדמים (וכן הביא הברכ"ש לשון **אור זרוע** דלא זכתה האשה מכיון דהבעל זוכה בשעת ההכאה), ומשו"ה אין אפשרות לאשה לזכות בו, ורק ירושה שייך בזה, דירושה איננה על הזכות ממון, אלא שהם יורשים הדין דדמי ולדות, וכמו ירושת מעשה ידיים, ועיין בברכ"ש.

**ועיין במרחשת** שהקשה דלכאורה מכיון דחזינן דלר' חסדא ירשי יורשים, א"כ מהיכי תיתי לדרבה אין דין יורשים (דכך נפקא דלעולם האשה ולא היורשים), ועיי"ש דתלה דלר' חסדא שיסוד הדין איננו חפצא של ממון, א"כ הירושה היא על הדין דמי ולדות ולא על הולדות עצמם ולכן זכו היורשים, משא"כ לרבה שיסוד דין דמי ולדות הוא חפצא של ממון הולדות, ולגבי יורשים הוי דבר שלא בא לעולם, ומשו"ה זכתה האשה בממון מהפקר כצררי, עיי"ש, והבאתי את דבריו כהוויתן.

ויש מקום לומר דדרשת הסמ"ע ד"וילדיה" ג"כ תליא בפלוגתת רבה ור"ח, דלרבה שיסוד הדין דמי ולדות הוא בולדות, שייך לדון דרשא ד"וילדיה" דהוו דידה, משא"כ לר"ח אין הדין חל אלא אל הבעל, ומשו"ה אין לדרוש האי דרשא, ולכן להר"מ דפסק כרבה סבר דאין הולד ליורשים אלא לאשה שמעיקרא שייך יותר לה, וכמש"נ, והבוחר יבחר.

**וע"ע ברכ"ש** התם מה שביאר דין דשבח ולדות לר' חסדא דשייך לאשה מכיון דשייכא ידה בגוויהו, שאין זה גדר כמו דמי ולדות לרבה, דלרבה הוי כזכיה בצררי בגוף הולדות כזכיה מהפקר, משא"כ לר' חסדא בשבח ולדות זהו סברא דמכיון שיסוד חידוש שבח ולדות ניתן לשניהם, א"כ יש לאשה בדין שבח ולדות דין כמו לבעל ושייך שתזכה בזה, ודו"ק.

(ויש לדון אם מתה האשה אם יזכה ממילא הבעל בחצי שבח ולדות לר' חסדא לרשב"ג, דאם כדרשת הסמ"ע זהו דוקא שהאשה זוכה במקום הבעל ולא הבעל במקום האשה, ואם כמש"נ משום תפיסת יד בדין שבח ולדות א"כ שניהם שווים, וק"ל).

## דף מ"ט ע"ב

**בענין מחזיק בשטרות הגר שמת.**

**רש"י** מוקים בשטרות ששעבד ישראל קרקעותיו לגר, **ועיין שטמ"ק** בשם ר"א מגרמיש"א **ובלח"מ** פ"א מזכיה ה"ט שהקשו דא"כ אפי' אם החזיק בקרקע לא קנה דהוי כמחזיק במשכון דישראל אצל הגר דפקע שעבודיה ויש שתי' דמיירי בשטר שכ' בו שמשתעבד לכל מי שיוציא דלא פקע השעבוד במיתת המלוה, וכן **מבואר בש"ך** סי' ס"ו סקכ"ה, **ועיין תרה"כ** סי' שס"ב (ד"ה ועפי"ז נראה בעיני לתרץ).

**ועיין דבר אברהם** סי' י"ט שהוסיף להקשות דהא בשו"ע סי' ס"א מבואר דשטר לאחר פרעון הנייר שייך ללוה, ועיי"ש שהוסיף דאף במקום שהלוה לא נתן פשיטי דספרי אית מ"ד דהנייר של הלוה, וחייב הלוה פשיטי דספרי למלוה, וא"כ איך יתכן שכשמת הגר שיזכה אחר בנייר, הא פקע שעבודיה וחוזר הנייר ללוה, **ועיין קצו"ה** סי' ס"ו סקכ"ז שהוכיח מקושיא זו דע"כ הנייר קנוי קנין גמור עד פרעון, ואם נפקע השעבוד אינו חוזר ללוה, דהוי כמתנה ע"מ שיפרע ואם אין פרעון לעולם לא יתקיים התנאי, ודו"ק.

**עיין קצו"ה** סי' ס"ו סק"י שהוכיח מסוגיין דלא כהש"ך שפסק בשטרות הפקר קונה ע"י משיכת השטר את השעבוד, באופן שכ' בשטר שמשתעבד לכל מי שיוציא את השטר, ולכן ל"ש דבמיתת המלוה פקע השעבוד, ובקצו"ה הקשה מהכא דמיירי במשיכת שטרות הגר (ויש להעמיד הקושיא דע"כ מיירי בכה"ג דכ' בשטר שמשתעבד לכל מי שיוציאוהו, וכמש"נ לעיל, וא"כ להש"ך באמת מדוע במשיכת השטר לא קנה השעבוד).

**גמ': ושטרא נמי לא קנה דלאו דעתיה אשטרא.**

ע**יין תוס' ב"ב** נ"ד ע"א ד"ה אדעתא, שהוכיח דע"כ קנין צריך דעת, ואין זוכה בקרקע רק ע"י מעשה הקנין שעל הניירות.

**ועיי"ש שהקשה** דמ"מ יקנה בידו מדין חצר שקונה שלא מדעתו, ותי' שם דחצר אינו קונה במקום שיודע שהדבר מונח בחצירו ואינו מתכוון לקנות, ודין שקונה שלא מדעתו הוא רק בכה"ג שאינו יודע שהדבר בחצירו.

ובאמת תימה דמכיון דהא נתכוון לזכות בשטר עכ"פ יחד עם שעבוד הקרקע, אלא שעל שעבוד הקרקע אינו חל, א"כ שיקנה את השטר עצמו מדין קנין המועיל וקנין שאינו מועיל, דהא יש כאן כוונה לזכות בשטר עכ"פ בתור שטר שעבוד, וצ"ל דקנין המועיל הוא דוקא אם נתכוון לזכות אותו סוג זכיה אלא ע"י מעשה קנין אחר, משא"כ זכיה בנייר בתורת שטר על השעבוד, הוא מהות של זכיה אחר מסתם לקנות את הנייר, ולכן לא מהני, ודו"ק. **עיין מחנה אפרים** קנין משיכה סי' ד'.

הרי"ף והרא"ש השמיטו הבעיא**, ועיין ש"ך** רע"ה סק"ד דסברי דודאי קונה בחצר, ודלא כהתוס' הנ"ל, ועיי"ש **נתיה"מ**.

והר"מ פסק דקנה, עיין לח"מ, **ועיין דברי יחזקאל** סי' נ"ה **סק"ב** דהר"מ פסק דמהני משום קנין המועיל וקנין שאינו מועיל (וכקושיה דלעיל), ובעיא דגמ' למ"ד בב"מ דלא מועיל בכה"ג, עיי"ש.

**בדין משכון דגר שמת**

**עיין מאירי בשטמ"ק** דמכאן דמחילת החוב היא ממילא מחילה על שעבוד המשכון, ולכן מיתת הגר מפקעת שעבוד המשכון.

**הרמ"א** בסי' רמ"א ס"ג פסק כהמאירי הנ"ל **ועיי"ש קצו"ה** שהביא שהרשב"א והריטב"א בקידושין פליגי וסברי דבמשכון שוב לא מהני מחילה.

**ועיי"ש נתיה"מ** דסבר דאף דמהני מחילה זהו דוקא שלא יוכל לגבות, אולם בכל משכון יש למלוה קנין בחפץ להחזיקו ולא להחזירו עד שיפרענו, וזה לא מהני להפקיע ע"י מחילה אלא ע"י קנין גמור עיי"ש.

**עיין שו"ע** סי' ס"ו ס"ל שפסק דמכר שט"ח לחבירו עם משכון דאינו חוזר ומוחל, ואם יסוד דין מוכר שט"ח וחזר ומחלו דמחול הוא ביסודו שע"י מחילת שעבוד הגוף פקע שעבוד הנכסים, א"כ צ"ע על הרמ"א שם שלא השיג על השו"ע על אף דסבר דמשכון פקע שעבודו ע"י מחילה, וצ"ע.

**ועיין שו"ע שם סעיף ל"ז** בגר שמכר שטרותיו ומת דהוי כמחילה ופקע מכירת השטר והלוקח אינו גובה, **ועיי"ש ש"ך ס"ק קי"ח** שהשיג על זה, והביא לשון הריטב"א ועד שימחול לעולם הוי כאמר משעבדנא לך ולכל הבאים מחמתך, וצ"ע. והש"ך עצמו לא הוצרך להאי סברא אלא כ' סתם דשאני מחילה מהפקעת השעבוד דע"י מיתה, והדברים כולם צריכים ביאור ואכהמל"ב**. עיי"ש קצו"ה ס"ק מ"ב.**

**עיין רא"ה** שחילק בין זכיה בעבד הגר, דבאופן שמחזיק בו קודם מיתת הגר סמוך למיתת הגר קני, אבל אח"כ כבר זכה העבד בעצמו, אבל במשכון אף אם יחזיק קודם מיתת הגר לא מהני ופקע השעבוד מהמשכון, וחילק דעבד שהקנין הוא בגוף העבד הרי שזכית האדם קודמת לזכית העבד את עצמו, משא"כ משכון שביסודו הוא ממון בעלים שיש למלוה בו שעבוד, בכה"ג לעולם הלוה קודם לזכות בו, ועיין **דבר אברהם** סי' י"ט שהאריך בסברא זו.

**ועיין מחנה אפרים** הל' זכיה מהפקר סי' ט' שדן בסוגיין, ודן שם בדין גר ששכר בית ושילם מראש ומת, ובא אחר לזכות בקנין השכירות, ומסיק דלא מהני דהוי כמשכון שכבר זכה בו המשכיר.

ונראה שהגדר הוא דעבד שקנוי לגר ועד שמת הגר העבד אין לו דין בעלים כלל, ובמיתת הגר הוא בא לזכות ולחדש דין בעלות ע"ע, הרי דשייך להקדימו אם החזיקו בו סמוך למיתת הגר, משא"כ במשכון ושכירות שהזכיה היא על ממון חבירו, והממון בבעלות הלוה, והגר יש לו זכות גביה או שכירות להוציא מממון הלוה או המשכיר, ומשו"ה אם פקע הזכות, נשאר ממילא הממון ביד בעליו ול"ש להקדים ולזכות.

**בדין גביה מנכסי הגר אחר שמת.**

**עיין רשב"א** בשטמ"ק דגר שמת גובין מנכסיו לאו דוקא מחמת משכון, אלא דלא פקע שעבוד אחר מותו, ובאמת זה תוספתא ספ"י בכתובות דגר שמת ובזבזו ישראל נכסיו וכו' דגובין וכו'. אולם מהרשב"א משמע דאף ממטלטלי, **ועיין רשב"א בשו"ת** מובא **במחנה אפרים** הל' זכיה מהפקר סי' ה' שביאר דדוקא אם יש יורש לא גבינן מטלטלי דיתמי דזכו כבר הירושים, אבל גר שמת גובין ממטלטליו.

וכן יש להוכיח מהרשב"א הלז דעל אף דפקע שעבוד הגוף לגמרי, עדיין שייך שעבוד נכסים **ודלא כהתומים סי' ס"ו סקמ"ג** דיסוד פריעת יתומים הוא דחל עליהם שעבוד הגוף, דהא הכא ל"ש שעבוד הגוף, **וכבר העיר מזה הקצוה"ח במשובב סי' ל"ג, ועי' ג"כ אמרי בינה דיני הלואה סי' ב' ד"ה אך.**

**עיין מאירי בשטמ"ק** דאם זכה אחר במשכון, אין יכול לסלק לבע"ח בזוזי, וזכה המלוה כנגד חובו במשכון, ובאמת יסוד יכול לסלקו בזוזי דלוקח משכון או קרקע משועבדת הוא קשה (דבשלמא הלוה עצמו פורע את החוב מדין מיניה, אך הלוקח צ"ע), ועכ"פ יסוד הדין הוא זכות דיכול לסלקו בזוזי שיש גם ללוקח הקרקע או המשכון, ומשו"ה אחר מיתת הגר אם זכה אחר מהפקר אין לו זכות זו דיכול לסלקו בזוזי.

או נימא דשעבוד בנכסי גר קודם שמת הוא זכות ממון בחפץ בתורת זכות גביית החוב, ומשו"ה אם מסלק החוב בזוזי פקע השעבוד. אולם משמת הגר ופקע שעבוד הגוף ואין לוה, ע"כ הזכות הפכה להיות מיד זכות וקנין סתם בחפץ, דשוב ל"ש ענין של זכות גבית החוב מהחפץ, ומה שיש לו הוא מיד קנין בחפץ, ומשו"ה שוב ל"ש ענין דיכול לסלקו בזוזי, מכיון שהשעבוד איננו כפוף לדין גבית חוב, אלא הוא סתם זכות גביה בחפץ, ודו"ק.

**גמ': ואמאי תקנה לו חצירו.**

**צ"ע לשי' הש"ך** סי' ר"ב סק"ג דחצר אינה קונה חפץ שכבר היה בחצר קודם, ורק בשעה שנכנס לחצר יכול לקנות בחצר, וצ"ע מסוגיין, אמנם **עי' חזו"א סי' ג' ס"ק י"ד** שלפי"מ שביאר שם את דברי הש"ך לק"מ. **והקושיא תיסוב על דברי התוס' חצוניות שהביא השיטמ"ק בב"מ כו' ע"א והובא בחזו"א שם.**

**בענייני כרית ופתיחת בור**

**תד"ה ברה"י ולפי פי' ר"י קשה וכו' כיון שהחופר משלם וכו' על בעל החצר למלויי.**

כאן נקטו התוס' דבעל החצר אחראי על הבור מכיון שכבר הכורה שילם דמי הבור, ובתוס' לעיל מח' נסתפקו באדם שכרה בחצר חבירו אם יש להטיל את עיקר החיוב על בעל החצר **אולם ברבינו** **פרץ דן** הכא נמי את הסברא דזה כורה וזה מתחייב, הרי שגם באדם שכרה בחצר חבירו הרי שיש לדון את עיקר חיוב הבור על בעל החצר ולא על הכורה, וכמו שנסתפקו התוס' בדף מ"ח, וכדנקטו התוס' בדף כ"ט.

ובאמת צ"ע אף אם בור חייב על ממונו בלא כריה, אך מדוע יתחייב בעל החצר לבד, ומדוע עכ"פ הכורה לא ישתתף עם בעל החצר, ומהיכי תיתי בעל החצר חשיב עיקר בעל הבור, ויבואר להלן בהמשך.

(עיין אמרי משה סי' כ"ט אות ח-י)

גמ': אמר רבה בבור ברה"ר כ"ע ל"פ דחייב מ"ט א"ק "כי יפתח ויכרה וכו' שעל עסקי פתיחה וכריה באה לו.

**עיין רש"**י ד"ה באה וז"ל שאין לו חלק בו אלא שכרהו וכו' שאין הקרקע שלו, עכ"ל.

היינו **דילפי' מהכא יסוד חיוב בור דהוא ע"י כריה ויצירת מזיק ושלא מכח בעלות ממון,** ובזה לרבה, ר"ע ור' ישמעאל לא נחלקו.

## דף נ' ע"א

**מתבאר דלרבה** לר"י בור הוא דוקא ברה"ר, ולר"ע בור הוא אף בור ברשותו**, ולר' יוסף** לר"ע בור הוא דוקא בור ברשותו ולר"י בור הוא אף בור ברה"ר. **ולכאורה לר' יוסף** עולה שבור הוא חיוב מחמת בעלות על מזיק כמו שור, ואין מושג שכורה בור חייב מחמת שעשאן הכתוב כאילו ברשותו, ולר' ישמעאל יש בור שמחמת כריה**, ולרבה** פלוגתת ר"י ור"ע הוא להיפך, דלכ"ע יש בור מחמת כריה ונחלקו אם יש בור ברשותו, ורש"י כ' שהנידון אם אמרינן כי אפקרנא וכו' ולתוס' נחלקו אם אמרינן תורך ברשותי וכו'.

ועיין לעיל דף כח' ע"ב שביארנו שגם לרבה יסוד פלוגתת ר"י ור"ע הוא אם דין בור הוא מחמת "בעל הבור" ויסודו בעלות ממון על מזיק דבור, או שבור יסודו בעלות על עשיית תקלה, ומזה מתגלגל פלוגתתם אם אמרינן כי אפקרנא וכו' או תורך ברשותי וכו', עיי"ש.

**עיין ירושלמי דמאי פ"ג ה"ג** דדריש מקרא דבעל הבור דהופך גלל מתחייב משום בור מכיון שזכה בו, **ועולה נמי** שיסוד הילפותא דבעל הבור הוא שיש מחייב בבור מחמת בעלות ממון.

**עיין ר"מ פי"ב ה"ג ובשו"ע תי' פ"ד** דמקבל בור במתנה או הלוקח בור דחייב **ובגר"א שם סק"ה** דיליף מקרא "דבעל הבור" ענין של בור דבעלות ממון. **ועולה** דילפותא דבעל הבור לר"ע הוא אינו סתם גלוי לדין כי אפקרנא וכו' או תורא ברשותי וכו' ,אלא הוי ילפותא שיש מחייב בבור מחמת בעלות ממון. ודו"ק.

ועולה דלר"ע יליף קרא ד"בעל הבור" **דיש יסוד בור הנולד מבעלות ממון,** וזהו בור ברשותו, ור' ישמעאל פליג ולא דריש האי דרשא, ולכאורה לר' ישמעאל נשאר שבור הוא רק ע"י כריה ופתיחה, ועוד יבואר.

**ועיין רש"י** ד"ה כ"ע לא פליגי, דר' ישמעאל סברתו דאמר כי אפקרנא לרשותי לאו לחיובי אנא בהזיקא עכ"ל וצ"ע **מה צריך סברא מאחר שפלוגתתם בקראי** ויבואר להלן.

ושוב צ"ע מכיון דיסוד בור דע"י כריה הוא עיקר לכ"ע, ולר"ע ילפי' נמי בור שע"י בעלות ממון, **א"כ צ"ע מנין להתוס' לחדש שבור דע"י בעלות ממון עדיף וחשוב טפי על בור שע"י כריה**, ושכורה ובעלים, בעל הבור הוא הבעלים ולא הכורה, ולע"ע צ"ע.

**עיין רש"י** ד"ה בעל דאף לר' ישמעאל הפקיר רשותו ובורו חייב, דהכא הוי בור ברה"ר, וצ"ע דמכיון דלר' ישמעאל ילפי' רק בור דכריה ופתיחה, א"כ מנלן ששייך לחייב משום בור שהיה פעם בבעלותו והפקירו, ואפשר לדחוק שסבר שהפקר חשיב ממש ככריה, שבשניהם הוא מזמן תקלה ברה"ר.

והנה נראה בפשטות לר' ישמעאל דדחי "בעל הבור בעל התקלה", הוא רק דחיה לדרשת ר"ע, ולכן סבר ר' ישמעאל דיסוד בור הוא לעולם משום כריה ופתיחה וצ"ע כמש"נ, אולם נראה שבאמת ר' ישמעאל נמי דריש דרשא ד"בעל הבור", אלא דסבר דלא דרשינן ליה "לאית ליה בעלים" ולבור ברשותו, אלא דדרשינן ליה "לבעל התקלה", היינו שבור איננו בהכרח ע"י כריה ופתיחה, אלא בור יסודו יכול להיות משום בעל התקלה (דהיינו אחריות ובעלות על קלקול ותקלה ברה"ר) ומשו"ה מפקיר רשותו ובורו אף שאין הוא כורה הבור, אך שייך לדונו כבעל התקלה, ועדיין צ"ב מדוע הפקיר רשותו ולא בורו אין לדונו משום בעל התקלה.

ונראה בקצרה דלכך הוצרך רש"י לטעם "דכי אפקרנא", שיסודו הוא שאם מפקיר הרי שיכול לשייר לעצמו זכות, ואם הפקיר רשותו ולא בורו, שייר לעצמו רשות להניח רה"ר החדש הזה עם בור ברשותו, ומשו"ה אין כאן שם תקלה ברה"ר ואין הוא בעל התקלה, אך בהפקיר רשותו ובורו אין לו אפשרות לשייר שהכל הפקיר, הרי שהוא מתחייב בבור של בעל התקלה, דהיינו שאם לא הפקיר כל רשותו, עדיין יש לדון שהשאיר לעצמו זכות שרשותו תישאר קיימת עם בור, ורה"ר שהפקיר משועבד לכך, משא"כ אם הפקיר כל רשותו אין על מה שיחול זכות להשאיר את הבור, ודו"ק.

משא"כ לר"ע ל"ש סברת כי אפקרנא, דלר"ע חייב על בור ברשותו, ויש בור שחיובו מחמת בעלות ככל ממון המזיק, דדוקא לר' ישמעאל שצריך בעל התקלה היינו שיסוד בור לעולם הוא תקלה וקלקול ברה"ר, הרי שאם שייר לעצמו זכות להחזיק סמוך לרה"ר בור שוב אין כאן קלקול ותקלה ברה"ר, מכיון שכך הוא הרה"ר עם בור, משא"כ לר"ע חייב על עצם מה שממונו מזיק בצורת בור ומשו"ה ל"ש סברת כי אפקרנא, ודו"ק.

**שי' התוס' לעיל כ"ח** ע"ב ד"ה ה"מ, דאף אם נסבור כר"ע דהפקיר רשותו ולא בורו חייב משום בור כר"ע, מ"מ אסו"מ הוי חייב גם מטעם שור ומשמע מריהטת הענין שגם להיפוך דאף אי אסו"מ חייב מטעם בור אם הניחם ברה"ר, מ"מ שייך שבור ברשותו פטור, כר' ישמעאל לדעת התוס'.

והסברא בזה פשוטה כמש"נ שנידון דרב ושמואל הוא אם אסו"מ שאינו הולך ומזיק יש לדונו כשור או כבור, אך ודאי שייך לדון אם הניחם ברה"ר משום כורה בור אף לר' ישמעאל ולא איכפת לן שהוא ג"כ ממונו, ואם לא הניחם יש לדון אם חייב או לא, אם צריך דוקא עסקי כריה או לא, ודו"ק.

**אולם רש"י שם** ד"ה דאפקרינהו וד"ה אבל, כתב דפלוגתא דרב ושמואל **דרב דסבר דאסו"מ חייב** **רק משום שורו** **ולא משום בורו**, סבר דבור דוקא הפקר, אבל ממונו לעולם חייב משום שורו, ולא משום בור, וסבר שזהו סברת ר' ישמעאל דהפקיר רשותו ולא בורו, מכיון שהוא ממונו אין לחייב עליו משום בור, ואף שאין לחייב עליו גם משום שור, ופטור.

ושמואל סבר דבור חייב אף אם הוי ממונו, ומכיון דאסו"מ שייך לחייבו משום בור שוב אין לחייב משום שור

עכ"פ לרש"י עולה דפלוגתא דר"ע ור' ישמעאל הוא אם בור שהוא ממונו הוי סיבה להפקיע ממנו שם מזיק דבור, אף באופן שהוא תקלה גמורה ע"י כריה ברה"ר כגון שהניח אסו"מ ברה"ר, דאף בכה"ג נחלקו ר"ע ור"י, וצ"ע מה שייכות לענין הגדרת בור דע"י כריה ופתיחה, ובור דבעל הממון, דילפי' בסוגיין מקראי, הא פלוגתתם אף בבור שע"י כריה ופתיחה שיפטר מכיון שהוא ממונו, וצע"ג.

וכן צ"ע מה הסברא שבור שהוא ממונו שיפטר עליו משום בור.

ועוד כמה תמיהות יש לשי' רש"י, ודוחק לומר דרב ושמואל לא נחלקו בדיוק בהמחלוקת דר"ע ור' ישמעאל, שריהטת רש"י משמע שבזה נחלקו, וצ"ע. **ועיין מה שביארנו בכ"ז בפרק המניח**.

נראה דרש"י לשי' דסבר לעיל דף מ"ח דבחפר סמוך לרה"ר אין חייב, ורק בהפקיר רשותו ולא בורו חייב דחשיב ע"י מעשה ההפקר כמעשה כריה, דלרש"י אף לר' עקיבא ליכא קרא דבעלות על ממון מחייב משום בור, אלא קרא אתי דאף אם החפץ הוא ממונו חשיב בור ולא שור, אך באמת עדיין אתינן ע"י מעשה כריה, ודו"ק.

יש להעיר על דברי רש"י לעיל כ"ח דנקט דרב סבר להבלו ולא לחבטו, דלמאי הוצרך לכך, דאף אי סבר רב אף לחבטו, מ"מ מכיון דרב כר' ישמעאל שבור שהוא ממונו אינו חשיב בור אלא שור א"כ בשור ודאי לחבטו הוי גרמא בעלמא, ודו"ק.

**עיין ר"מ** פי"ב ה"ב-ג' שפסק דין כרית בור וכלל בתוכו הפקיר רשותו ולא הפקיר בורו, ואח"כ פסק דין בור שע"י הוי ליה למלויי, ומשמע דהפקיר רשותו ולא הפקיר בורו, איננו משום הוי ליה למלויי, אלא שההפקר נחשב לכרית בור, ומאידך פסק הר"מ דבהפקיר רשותו ולא הפקיר בורו פטור, וע"כ דיסוד הפקיר רשותו ולא בורו הוא משום הבעלות, ולא משום שההפקר נחשב ככריה וצ"ע.

**צ"ע לר' יוסף** דלר"ע בור הוא דוקא בור שע"י בעלות, ולית כלל מושג של בור ע"י כריה ברה"ר א"כ מאי ס"ד לחלק בין כריה לפתיחה, וכן מהו הס"ד שבכורה צריך לטמום, ובפותח ס"ד שאי"צ כסוי, **ונראה** לפמש"נ בהמניח דברי הראב"ד בשטמ"ק שם שיסוד בור הוא קלקול רה"ר, וגם בור ברשותו יסודו קלקול ברה"ר ואסו"מ שיכול ליטלו ואינו קבוע כרה"ר ויש עליו בעלים שעתיד ליטלו הרי דמשו"ה ל"ח קלקול רה"ר אלא חשיב ממון המזיק, עיי"ש, וא"כ ס"ד שבמקום שיסוד החיוב הוא קלקול רה"ר הרי שחיובו לתקן ולסלק את עצם הקלקול, והקלקול הוא שע"י הבור ברשותו נעשה רה"ר מקום תקלה ולכן ס"ד שחיובו דוקא לטמום, קמ"ל, ודו"ק.

# דף נ' ע"ב

**סוגיא דבור להבלו, ובור לחבטו**

**בגדר בור לרב ושמואל**

**מתני':** **עיין ראשונים בשטמ"ק** מאירי ור' יונתן אם במת בפחות מי' משלם עכ"פ דמי נזק, או שפטור לגמרי.

**ועיין חזו"א** ס"ב סקי"ד שהאריך לבאר, וחילק דבנשבר רגלו ומת הרי ששבירת הרגל אין לה שייכות למיתה, ולכן יותר מסתבר בכה"ג שחייב, משא"כ בנתנוון ומת מובן יותר שי' המאירי שפטור. ועוד דן שם דאף בנתנוון ומת זהו דוקא בפטור שור בט' שהוא מחמת אונס, אבל אדם שנפל ומת פטור אף מנזקין, מכיון שפטורו הוא מגזירת הכתוב. **ועיי"ש שהקשה** דמכיון שהשור הולך למות א"כ שיפטר בנזקין כמו בזרק כלי מראש הגג ובא אחר ושברו, **ותי**' דלענין נזקין נחשב הבור כדוחף וכגורם הנזק, אולם לענין מיתה מכיון שהבור איננו מזיק לגביו, א"כ עד שמתה הבהמה אין כאן מעשה מזיק וכח מיתה על הבהמה, ומשו"ה נזקין קדמו וחייב עליהם, עיי"ש.

**ועוד הקשה** מדוע בעי קרא דמזיק פטור על פחת נבילה, לילף לה מהכא שאם חייב על פחת א"כ לעולם חייב על מיתת הבהמה בבור ט' מדין פחת נבילה.

**ותי**' דמכיון דלענין מיתה נחשב שהבהמה נפלה מעצמה, א"כ הפחת מיתה לעולם מתייחס למעשי הבהמה שהפילה עצמה, ואין זה מתייחס לתולדת הנזקין שקדם למיתה ואין אני דן את המיתה כתוצאת נזק ופחת נזק, אלא המיתה מלכתחילה מתייחסת לדחיפת הבהמה את עצמה לבור, ודו"ק עיי"ש.

**רש"י ד"ה מאי בינייהו** שכ' דאף אם נחבט מ"מ יש לתלות בהבל, **עיין תור"פ** שעמד הא הוי דבר הנראה לעניים, ועיי"ש מה שתי' והענין צ"ב.

ונראה, דבאמת הלא רב מודה דחבט דאסו"מ חייב משום בור, הרי דסבר דחבט הוי בור, ורק חבט דחפירה לא הוי בור, ושמואל הלא סבור דחבט דע"י קרקע דאחורי הבור אינו חייב, ע"כ דלשמואל נמי בעינן חבט דהבור עצמו (ומשו"ה בהוחלק במים דוקא בנחבט בקרקע שתחת המים, דנחשב שנחבט בבור עצמו), הרי דלכ"ע חבט חשיב מזיק דבור, ולכ"ע בענין חבט בבור ולא אחורי הבור, ולא עוד אלא דאף בחבט דקרקע הבור אם הוי בור ברשותו וממונו חייב אף לרב, כדמבואר לקמן נ"ג ע"א אמר ר' חסדא וכו' עיי"ש, וכל מחלוקתם אם תחתית הבור נחשב חבטה בבור, או דהוי חבטה בקרקע עולם, דהיינו דנטילת העפר לרב איננו אלא זימון לכך שיחבט בקרקע עולם בקרקע דאחורי הבור, משא"כ לשמואל עצם חבט בקרקע נחשב ג"כ חבט בבור ולא בקרקע עולם ודו"ק.

ולפ"ז י"ל שמודה רב אם החפצא של הבור כולל ב' דברים ע"י חבט וע"י הבל, דסגי ליחשב שהנזק בבור ולא בקרקע עולם, והחבט וההבל נחשבים לגורם א' שהבור מצרפם וע"י ההבל נחשב החבט ג"כ שייך לבור, וכמו שחבט דקרקע תחת המים מייחס את החבט לבור ושאינו חבט דקרקע עולם, ודו"ק.

**עיין חזו"א שם** שעמד מדוע לא יפטר על הבל משום דכבר הבהמה תמות מחמת החבט, והוי כזרק כלי מראש הגג וכו', עיי"ש, וכן עיי"ש במה שעמד אם חייב על הבל ומשום דחבטה לא הוא גרם, א"כ בפותח בור שלא הוא גרם ההבל מדוע חייב, עיי"ש.

**תד"ה לשמואל, א"נ דוקא התם וכו':**

**עיין רא"ש** דנקט כתי' הזה של התוס', ומאידך פסק לעיל פרק ג' שנתקל באבן ונישוף בקרקע פטור, עיין **פלפולא חריפתא** שעמד בזה, **וכן בדרישה סי' תי"א סק"א** שעמד בסתירת הרא"ש והטור, עיי"ש מה שתי' על הטור דסביבות הגובה חשיב בור, משא"כ בנישוף בקרקע, אולם עדיין קשה מדוע צריך הרא"ש והתוס' בנפל אחורי הבור לאוקמי משום חצי תקלה, תיפו"ל דנתקל בקרקע עולם כמו בנישוף בקרקע.

**בא"ד י"ל דקסבר שמואל שאין לחייב בעל הבור וכו'**

ביאור הדברים נראה שאם דנים משום ההכשלה הרי דחצי תקלה איננה נחשבת לתקלה, משא"כ לר' נתן דסבור דבור נחשב לתקלה גם אם אבן מתקיל בתוכו, דהיינו שהבור עשוי להזיק למי שנתקל בסמוך לו באבן, וחשיב תקלה שלימה, משא"כ אם נתקל באבן ובקול כריה לאחורי הבור הרי דאתינן משום התקלה הראשונה ואין חצי תקלה. ועצם היסוד דחצי תקלה נראה דבכח מזיק כגון דחיפה הרי שמכיון שהנזק בא מכח הדחיפה של כל א' הריהו שותף בנזק, משא"כ בתקלה שאין כחו גורם הנזק אלא שהוא יוצר מציאות של תקלה, הרי שאם מה שיצר לעצמו אינו תקלה הרי שלא עשה כלום, ודו"ק.

**בא"ד ולפ"ז א"ש וכו' נתקל באבן ונפל לבור.**

**התוס' לעיל** כ"ח ע"ב ד"ה ונישוף, סבר אף אם נומר דלשמואל נתקל בקרקע פטור מ"מ בהניח אבן חשיב שמשתתף בבור ומרחיבו וחייב על הניח אבן משום דכבר על הבור יש שם תקלה וחשיב שהוזק בבור ולא בדבר שהוא חוץ לבור.

אך התוס' נקט דלרב הוא צ"ע, **ועיין חזו"א סי' ה' סקי"ג** שתמה מ"ש רב ושמואל הא גם לשמואל צריכים שיוזק דוקא בבור ולא חוצה לו, ואם האבן נחשב שהוא המשך ותוספת לבור לענין חבטה לשמואל, ה"ה שיחשב לענין הבל לרב. וודאי שהדברים מצריכים להגדרה אחרת בפלוגתא דרב ושמואל, וצ"ע. והארכנו בזה בפרק המניח.

**עיין רמב"ן במלחמות** שלהי פרקין, דנקט דלרב על אף דחבט דקרקע הבור פטור מ"מ נחבט בקרקע ע"י שנתקל באסו"מ חייב, וביאר בב' אופנים משמיה דהראב"ד, ומשמיה דידיה, משמיה **דהראב"ד ביאר** דלרב חבטה אינה בכלל בור דוקא בבור שיסודו הוא סילוק הקרקע וזימון תקלה ע"י, הרי שבכה"ג סבר רב שצריך הבל לחייב, משא"כ אסו"מ אף של הפקר מ"מ הכורה ע"י שהניחם הוא הניח דבר שהוא תקלה, ולא איכפת לי שהחבט היה בקרקע עולם.

**וביאור הדברים נראה** דלהרמב"ן (משמיה דהראב"ד) אף רב מודה שיסוד בור הוא תקלה, ולא איכפת לי כלל מעשה מזיק, אלא יסוד בור הוא הכשלת האדם ע"י תקלה, ובתוצאה יזוק, וא"כ באסו"מ הרי שיש כאן תקלה ע"י דבר ממשי שעליו חייב בעל הבור באחריות, משא"כ בחפירה אין כאן דבר ממשי שהוא מהוה תקלה שהכורה יהיה ע"ז אחראי ככל ממון המזיק, דהלא אין כאן אלא סילוק הקרקע, וממילא נופל הנופל, ומשו"ה צריך הבל שהוא כאבן וסכין שיהיה אחראי עליו שלא יזיק בדרך תקלה, ודו"ק.

**ועיין שם** איך שביאר לפ"ז מה שמבואר בסוגיין **דלרב גובה פטור**, דמיירי דוקא באופן שחפר צד א' ונשאר גובה, אך אם היה בונה גובה ברה"ר היה מתחייב אף לרב גם אם היה נחבט בקרקע.

**והרמב"ן משמיה דידיה** כ' דדוקא אסו"מ שהוא ממונו יש לחייב על דחיפתו ועל התקלה שבו אף אם נחבט בקרקע עולם, משא"כ בבור הפקר לרב צריך שמעשה הנזק יהיה ע"י הבור ולא ע"י הקרקע עולם, ויש לדון אם כוונתו דרב לשי' דאסו"מ שהוא ממונו משורו למדנו, ולכן חייב בהניח אבן ע"פ הבור משום שורו, אך מלשונו ומסתימתו לא כ"כ משמע כן, וא"כ נפקא הגדרה נוספת לרב, דבור שהוא ממונו שאני לרב וסגי בהתקלה שבו אף אם החבטה בקרקע עולם, ובור שהוא ע"י מעשיו צריך דוקא הבלו או חבטה בו ולא סגי בכך שהוא מתקיל, ומשום דבור שהוא ממונו דומה לשור, וחייב על דחיפתו, והכל צ"ב.

**ועיין שם בעל המאור** שהלך ג"כ בשי' הרמב"ן**, והקשה א"כ הוחלק במים** מדוע לרב אינו חייב משום בור אף אם נתקל בקרקע, ותי' דמים אינם מחליקים אלא בצירוף עם הקרקע, ומשו"ה חשיב קרקע עולם, ודבריו צ"ב, עיין **חזו"א** ס"ה סקי"ב שכ' דדבריו סתומין.

**והחזו"א תי'** דמים שכל תקלתם הוא רק להתקיל בקרקע עולם פטור, ורק אבן שהוא לעצמו תקלה חייב אף בנישוף בקרקע, וצ"ע.

**עיין היטב ר"מ** פי"ב הט"ו ופסק בתל גבוה י' חייב על מיתה, ופחות מי' חייב בנזקין, ומשמע דמיירי בנתקל בתל, **וצ"ע חדא** מדוע לא מוקים בנפל מהתל**, וב'** אם נתקל בתל מהיכי תיתי שיעור ט' וי', ואין לזה שייכות לשיעור נפילה בתוך בור, **וג**'. דמלשונו בסוף משמע דבפחות מי' פטור ממיתה משום אונס, ובה"י בבור עמוק משמע שזהו דין וג"ה שפטור משום שעור בור למיתה י' טפחים.

**ועיין ר"מ** פי"ג ה"ג שפסק דאסו"מ חייב דוקא אם נתקל בהם, ועיי"**ש לח"מ** שהקשה ממה שפסק שם הי"ג דהוחלק במים והוזק בקרקע חייב אף לא בקרקע שתחת המים, וצ"ע.

**ע"ע ר"מ** פי"ב הי"ח שפסק דבנפל מקול הכריה אחורי הבור הוי ספיקא דדינא, דהיינו שנסתפק אם חייב מכיון שנחבט בקרקע עולם, ולא בתוך הבור, וצריך ליישב את כל דברי הר"מ **ועיין אבן האזל.**

## דף נ"א ע"א

**איתביה כי יפול הנופל ממנו וכו'.**

**עיין דבר אברהם** ח"א סי' ל"ז ענף א' שביאר שדין עשיית מעקה מחויב רק מי שמרשותו יכולים ליפול, ואין חיוב למי שברשותו יפלו, ולכן אין בעל הבית מחויב במעקה מרה"ר מכיון שאין לחייב ע"כ שרשותו היא החבטה, ורק אם ברשותו משם יפול הנופל חייב עיי"ש.

גמ': אלא מתני' דאגנדר לבור.

**עיין רשב"א** בשטמ"ק דבור שדברה עליו תורה הוא רק בור שבכל צורה יפול י' טפחים ומשו"ה אף בלא אגנדר צריך י' טפחים.

**ועיין ר' אפרים** בהגהות על הרי"ף שפסק שבאמת בעומדת על רגלים מחשבים גובהה של בהמה לי' טפחים עם הבור.

וכן הוא בטור סי' ת"י ב' דעות, הרא"ש והרמ"ה.

**עיין רשב"א** שהקשה דא"נ דבעמדה חייב אף בבור ו', א"כ באגנדר שיתחייב משום תחילתו בפשיעה וסופו באונס עיין **אבן האזל** פי"ב ה"י שתי' שבדין אומד לנזקין לא אמרינן תחילתו וכו', **עיין רי"ף ורא"ש** והרי"ף פסק דיש חבטה פחות מי', ומשום שפסק כרב.

**שי' הר"מ** דאף בשחיטה אין חילוק בין עמדה בין אגנדר, לעולם צריך שתפול מגובה והר"מ פסק כשמואל, וזה צ"ע, עיין יש"ש, **ובאבן האזל** פי"ב **פ"י.**

**גמ': אי דשוו שליח ואמרי ליה זיל כרי אין שליח לדבר עבירה.**

**עיין רש"י לקמן** נ"ג ע"א ד"ה נפל, דהוי עבירה משום שאסור לקלקל רה"ר.

**עיין מל"מ** פ"ב מרוצח ה"ב שהוכיח מכאן דעל איסור דרבנן נמי שייך אין שליח לדבר עבירה, דהא קלקול רה"ר הוא איסור דרבנן.

אם יש איסור לפני עור בחופר בור, **עיין מנח"ח** מצוה רל"ב אות ד' שדן בזה, **ועיין משך חכמה** פ' קדושים על הפסוק ד"לפני עוור", שכ' שזהו המקור לאיסור חופר בור, וכך פי' שם גמ' דידן דהוי עבירה דאו' משום לפני עור.

**ועיין יד רמה** בב"ב פרק לא יחפור אות ק"ז שכ' שכל מזיק איסורו או משום לפני עור, או משום דרכי נועם, עיי"ש.

**עיין נודע ביהודה** קמא אהע"ז סי' ע"ח סקי"ג שהקשה על הגמ' הא משכחת לה ב' שותפין בבור, בשליח שלא ידע דהוי עבירה לשי' התוס' דבכה"ג יש שליח לדבר עבירה, ותי' שם דבכריית בור דהוי מזיק דל"ש אונס דאדם מועד לעולם, א"כ מכיון שהשליח אינו נפטר משום שלא ידע א"כ אף בשוגג אין שליח לדבר עבירה, **ומוכח בדבריו שהעבירה היא איסור מזיק** ומשום איסור מזיק דולא ישמרנו אתינן, ולא ככל מש"נ לעיל, ודו"ק.

וע"כ שכריית בור הוא תחילת מעשה מזיק כהבערה, ואינו רק אופן לקניית אחריות על המזיק כמו בשור, ודו"ק.

**שו"מ שכן הוא בדבר אברהם** ח"א סי' כ' סקי"ד.

**עיין רשב"א שהקשה** הא אפשר לאוקמי ששלחו עכו"ם, וסבר דבעכו"ם ל"ש סברת דברי הרב וכו' ויש שליח לדבר עבירה ותי' דאין שליחות לעכו"ם, וזהו דלא **כהנתיה"מ** קפ"ב סק"א שכ' דבשליחות מעשה מועיל גם עכו"ם וקטן.

**בענייני בור השותפין, ובור ט' ובור י'**

**גמ': אמר ר' יוחנן כגון שעקרו חוליא בב"א.**

**עיין רשב"א** שהקשה הא רבנן דרשי לקמן "איש בור" ולא שנים, ותי' דה"מ אחד אחרי חבירו.

**וצ"ע** דמכיון דס"ד בגמ' דמהאי דרשא דאיש, הראשון חייב ולא השני, א"כ ע"כ שעכ"פ דרשינן שחיוב בור שייך רק בכורה א' ולא שנים, וא"כ אפי' בב"א, ודו"ק.

וצ"ל דהדרשא אינה על "איש", אלא שבור חייב על כריה א', ולא שייך שבור א' יצורף ע"י ב' כריות, ולפי"ז א"ש דשנים שכרו חשיב ב' שעשו כריה א' ולכן חייבים אף לרבנן, ודו"ק.

גמ': ת"ר אחד חופר בור י' ובא אחר והשלימה לכ' וכו' כולן חייבים.

ללישנא קמא דר"ז, לרבנן נמי בכה"ג שניהם חייבים, וצ"ע הא ילפי' מקרא דאיש בור שאין ב' בעלים בבור, ולפמש"נ שזהו דרשא שאין ב' כריות לבור, וי' וכ' חשיב ב' כריות לב' בורות, וכאילו בור א' יש בו ב' פעמים י' ודו"ק. וצ"ע.

ויש להקשות לפ"ז על דברי התוס' ד"ה בור, דעכ"פ ס"ד דאף בי' וי"א הכי, וכאן ל"ש תי' הנ"ל.

לישנא בתרא דר"ז סברה לדרבנן אף בור י' ובור כ' אחרון חייב.

**עיין מהרש"א** על תוס' ד"ה האחרון דאף לל"ב דלרבנן בור י' ובור כ' רק אחרון חייב, מ"מ חפר א' ח' ובא שני וחפר ט' שניהם חייבים, ונפקא מדבריו שדין "איש" ולא שנים הוא ג"ה דוקא בבור דמיתה, ולא נאמר האי ג"ה בבור דנזקין, וצ"ע.

בפלוגתת הראשונים **דלהתוס**' בסוגיין בח' וט' אף לרבנן שניהם חייבים, **ולהרא"ה** בסוגיין **ור'** **יונת**ן לעיל דף י' אחרון חייב, למש"נ נראה דפלוגתתם אם בור ח' וט' הוא בור א' שגדל כמו ט' וי', או דלמא ח' וט' גבי נזקין חשיב ב' בורות כמו י' וכ', ומשו"ה ל"ש האי דרשא כמש"נ, ודו"ק.

**תד"ה בור עיין מהרש"ל** דרק למאי דס"ד המקשן לדמות י' וכ' לסייד וכייד א"כ ה"ה י' וי"א שניהם חייבים.

**ועיין מהר"ם** שביאר דלרבי באמת י' וי"א שניהם חייבים לענין מיתה, ולרבנן הדבר תלוי בבור כשיעור מיתה ומשו"ה דוקא י' וכ', וצ"ע כוונתו מאי תליא רבי ורבנן לענין תוספת בור לענין חיוב מיתה.

ולענין נזקין **עיין רא"ה** דחפר א' י', ובא אחר והוסיף ג"ט רק הראשון חייב, ונראה דהכא דרשינן "מי שהמת שלו", להראשון שהוא עשה כריית מיתה, ולכן השני פטור משום "איש" ולא שנים, ודו"ק.

ביאור דברי המהר"ם, דלרבי לא מצאנו ב' בורות דמיתה ודנזקין, אלא חילוק ט' וי' הוא באומד, שעד י' הוא בור לנזקין ומי' הוא בור דמיתה, וכמו שבין ז' לח' יש אומד אחר לסוג הנזק, הרי שמי' האומד הוא גם למיתה, ומשו"ה שייך לדון שמי' ואילך כל חפירה כל שהוא הוא סיבה לקנות בעלות בבור דמיתה, אולם לרבנן ובור דמיתה ובור דנזקין הם ב' דיני בור, ושע"י חפירה די' אף לענין נזקין חשיב בור חדש ואחרון חייב וא"כ מי שהוסיף טפח על י' אין לו שום דין נוסף עד שיכרה בור שיעור בור דמיתה דהיינו כ', ותוספת טפח איננה שום תוספת לבור י', ודו"ק.

**עיין שו"ע** סי' ת"י ס"ג שפסק דבור ח' ובא אחר והוסיף טפח כ"א משלם כפי מה שחפר, ומצאתי ב' ביאורים באחרונים, הא', כפי אומד ח' מול תוספת טפח, וב', שהראשון משלם ח' חלקים, והאחרון משלם חלק א' כנגד ח' טפחים וטפח א', דהיינו שהם מתחלקים בתשלום כפי הבעלות על הבור כ"א כפי כמה שכרה, וזה צ"ע.

**ועיין ערוך השלחן** סקט"ז שעמד דהא ודאי דלענין מיתה אינו כן, ואם חפר א' י' וא' כ' שניהם חייבים בשווה, עיי"ש.

**גמ': אמר רבא הניח אבן וכו' פשיטא מהו דתימא וכו'.**

לכאורה מהא דס"ד דפטור משום דלאו הבלא דידיה גרם, הרי דאזלינן לשי' רב דבור חייב משום הבל, וא"כ צ"ע מדוע באמת לרב חייב, כקושית התוס' לעיל כ"ח ע"ב בהניח אבן ע"פ הבור, דהכא נמי איננו אלא כמניח אבן ע"פ הבור, דלרב בכה"ג אינו צריך להיות מחויב ודו"ק.

## דף נ"א ע"ב

גמ': בעי רבא טם טפח וכו' תיקו.

**עיין טור** דשניהם פטורים מספק, דהיינו דלמ"ד לא נסתלקו מעשה ראשון הרי שהשני לא נחשב כלל לכורה.

**ועיין מאירי** דנפקא מדבריו שהשני ודאי חשיב כורה וחייב ודאי בחצי, והראשון ספק אם נסתלקו מעשיו ומשו"ה פטור, אך צ"ע דנקט דהשני מספק משלם הכל, וצ"ע שהיה צריך לשלם רק חצי, וצ"ע.

**גמ': בעי מיניה ר' שזבי וכו'.**

**תד"ה אי** שהקשה דמ"מ ההיזק נעשה רק מחמת שהרחיב ומדוע פטור.

**עין רמ"ה בשטמ"ק** שתי' שהנידון אם נפל מהצד שלא הרחיב, ואעפ"כ אם מחמת חבטה הוזקה, הרי שמה שהרחיב חשיב שותפות בכל הבור, ואם מחמת הבל מתה חשיב שלא הוסיף בבור כלום אלא מיעט ומשו"ה פטור.

וצ"ע דכביכול בכל בור לשמואל יש ב' גדרי בור א' להבל וא' לחבט, ולכאורה היה צריך להיות דכמו שאם הרחיב בצד א' נחשב לבעל הבור אף לענין אם נפל בצד שני, א"כ ה"ה אם מתה בהבל כבר נחשב בעל הבור לענין הכל, וצ"ע.

**ועיין פנ"י** שתי' את קושית התוס' דנ"מ אף אם נפל מצד שהרחיב, דאם מתה מחמת חבט רק האחרון חייב לרבנן שהוא נחשב כורה כל הבור, אך אם מחמת הבל מתה הרי דאינו אלא כמניח אבן על פי הבור דשניהם חייבים, ודו"ק.

לאיכא דאמרי צ"ע אם באמת הכל נידון אם מה שהרחיב גרם לנזק, א"כ מדוע אם נפל מצד שני צריך להגיע לטעם דמיעט הבלא, הא אף בלא זה פטור מכיון שאין הוא גרם הנזק, וצ"ע.

**לכאורה להפנ"י** דלעיל עיקר מה שחלק האיכא דאמרי על לישנא קמא, הוא שאם נפל מצד שהרחיב, המרחיב חייב על כל הנזק לבד, ואף אם מתה בהבל, ואינו דומה להניח אבן ע"פ הבור, משא"כ לישנא קמא לענין הבל חשיב כמניח אבן ע"פ הבור, וצ"ב הטעם.

**ולהרא"ה** עיקר הפלוגתא אם הרחיב הוא סיבה לקבל דין אחריות דבור גם על הצד השני אולם בצד של ההרחבה לא נחלקו לשנא קמא ולישנא בתרא, ולשניהם חייב לכאורה רק האחרון המרחיב.

**עיין רא"ש** דפוסק כל"ב.

**עיין ר"מ** שערב ל"ק ול"ב, ופסק שאם מת מצד שני חייב במת בחבט, ופטור במת בהבל, וכהרא"ה דלישנא קמא, ואולם אם נפל בצד שהרחיב חייב אף על הבל, וצ"ע אם חייב לבדו או בשותפות.

**ובפשטות משמע בר"מ ובשו"ע** שהמרחיב חייב לבדו, וצ"ע מדוע לר' נתן לא מחייבים את בעל הבור מכיון שהחבטה וההבל נעשה בתוך בורו, והמרחיב רק התקיל לתוך הבור, וא"כ הוי כמניח אכן ע"פ הבור דלר"נ בעל ההבל חייב חצי, ומדוע הוא בעל הבור פטור, **ונראה מוכח** דאף לר"נ א"א לחייב על חבלה בלבד, ובמניח אבן ע"פ הבור הרי שהבור נחשב לתקלה וחבטה, דהבור מתקיל את הנופל ע"י האבן, ולכן בעל הבור חייב, אולם בהרחיב את הבור הרי שהתקלה היא רק ע"י המרחיב ובעל הבור אחראי רק על החבטה, ולכ"ע אין חיוב משום בור על חבטה בלא תקלה, ודו"ק עיין מש"נ בפרק המניח דף כ"ח ע"ב.

בפלוגתא דראשון מאימת מפטר אם משעה שמניחו משתמש, או ממסר לו דליו, לכאורה צ"ע הא מוקמינן לעיל מתני' בבור ברה"ר דב' שותפין בעקרו חוליא והוי בור דעשאן הכתוב כאילו ברשותו, וא"כ מ"ש מניחו משתמש או מסר לו דליו, ובאמת צ"ע מאימתי נסתלק הראשון בכהאי בור, דהא לא שייך בבור כזה ענין של שואל, וצ"ע.

עכ"פ בסוגיין מיירי בבור שכבר חל עליהם דין כורה על הבור, והנידון הוא השמירה על הבור, ובמסר דליו או בנשתמש דין השמירה על השני דהוי כשואל על הבור בחלקו של שני, ומכאן דבור הוי ממון המזיק כשורו, ושייך דין שואל עליו שחייב השואל בנזקי הבור.

ובלא מסר לו דליו לכאורה מסתברא דשניהם חייבים, וכן מוכח מדברי הגמ' דהטעם דבלא מסר דליו האחרון אינו חייב, משום דיש ברירה ואינו נעשה שואל על כל החלק, וממילא מסברא שניהם חייבים.

**אך עיין ר"מ** פי"ב ה"ז דמשמע בדבריו דבלא מסר דליו רק הראשון חייב, **וכן טור** סי' ת"י, **ועיין שו"ע** שם סכ"ה ב' דעות בזה, **ועיי"ש ועיי"ש גר"א** שהוכיח מהגמ' דיש ברירה דלא כהר"מ וכמש"נ.

**ועיין חזו"א** סי' ח' סק"ב.

**ועיין היטב באבן האזל**, והעולה מדבריו שאם היה בור פתוח ועבר הראשון ואח"כ השני ודאי שניהם חייבים בלא מסר דליו, אך אם הראשון כרה את הבור וחל עליו דין כורה הבור ועבר אח"כ השני בלא שמסר לו דליו, הרי שהאחריות לעולם על הראשון לכסות.

בענין יש ברירה דר' אליעזר בן יעקב, **עיין רא"ה** בשטמ"ק שאין זה ברירה דבכל הש"ס, ועיין **ר"ן** בנדרים ריש פרק השותפין בארוכה, ואכהמל"ב.

**ובתד"ה השותפין**, דשאני גבית חוב, דהקדש לא מפקיע מידי שעבוד, ובשכירות הקדש מפקיע מידי שעבוד, ובתוס' בכמה מקומות בש"ס כ' דשאני שכירות שאינו לוקח את כל החפץ לעצמו, הרי דממילא משתמש בממון שמעורב בו הקדש, משא"כ גביית חוב שגובים את כל הקרקע לעצמו, ויש לבאר (ושמעתי בשם מו"ר הגרא"מ שך זי"ע דברים דומים להנ"ל) דגבית חוב יסודו שהגובה נוטל את שלו, ואין בגביית חוב גדר שנוטל ומוציא ממון מהקדש, אלא שהוא מוציא וגובה את שלו, משא"כ שכירות יסודה זכות בממון חבירו להוציא ממנו השתמשות ומשו"ה יש בה מעילה, וזהו הכוונה שבגביה שנוטל את הקרקע לגמרי הרי שיסוד הדבר שנוטל את שלו, משא"כ בשכירות שהחפץ של הקדש, ויש לו זכות ליטול השתמשות מהחפץ, הרי שנוטל מהקדש וחשיב שנוטל ממון שמעורב בו הקדש, ודו"ק.

**ועיין קובץ הערות** סי' נ"ב דהתוס' סבר דמעילה יסודה באיסור הנאה, ומשו"ה אף בשכירות יש מעילה, והר"ן פליג וסבר דאף בשכירות אין מעילה, ומכיון שיסוד מעילה הוא משום גזל ובשכירות אין זה גזל, וק"ל.

**דף נ"ב ע"א**

**מתני': כסהו הראשון ובא השני ומצאו וכו'.**

כבר נתבאר דהכא מיירי בבור **שכבר חל על השותפין דין כורה בור, והבור הוא כשור שחייב** **בשמירתו**, וע"י שכסו את הבור עדיין אין כאן הפקעה ופטור מעצם השם כורה בור, עד שיטמום את הבור בעפר, ומשו"ה אם המכסה ירד בפשיעה הם חייבים משום כרית הבור דלכתחילה, והנידון אימתי הראשון והשני הם אחראים משום פשיעה בשמירת הבור, ולא משום כרית בור.

**ויש לעיין מדוע בשור לא מצינו גדרי דינים בשור השותפין**, למשל שאם מסר הא' לחבירו את השור להשתמשות, שחבירו חייב לבד ולא הראשון, או שאם ימסור לחבירו את החבל לקשור את השור שהשני חייב וכד', ושם לא מצאנו גדרי דינים בזה, וצ"ע דהא הנידון הוא אותו נידון.

**מובא מפסקי הרי"**ד דכסהו ראשון ובא שני ומצאו מגולה, דמבואר במתני' ובגמ' דלבסוף שניהם חוזרים ומתחייבים, דמיירי שאחר נטל את הכסוי,

**וברש"י מבואר** דמיירי שהתליע, דבאמת תימה אם אחר נטל הכסוי א"כ הרי הוא כורה בור, ע"כ שבור מכוסה עדיין הכורה הראשון בעלים, והשני איננו כורה, וכמש"נ שיסוד הענין שכבר נכרה הבור והנידון הוא שמירת הבור, אלא שצ"ע דהשני עכ"פ יתחייב כפורץ גדר בפני בהמת חבירו, ובאמת אה"נ, אלא דעכ"פ הראשון איננו נפטר.

מריהטת הפוסקים משמע דהשני חייב דמתני', הוא שהוא חייב בכל הנזק, וצ"ע דהא לא מיירי שחל על השני אחריות בהכל, דהא לא מסר דליו ולא הניחו משתמש, וא"כ הראשון פטור רק משום אונס ומדוע השני חייב בכל, ויש לדון רק משום כי ליכא וכו', **ועיין חזו"א סי' ה' סקי"ח** שעמד בזה, ודן להרמב"ן דל"א כי ליכא וכו' בחד גופא, דהא הכא הוי בור א' כמו בשר ואימורין, ועיי"ש מה שכ' לחלק ביניהם, ודו"ק.

**ועיין רש"י** ד"ה ובא השני להשתמש בו עכ"ל, **ועיין מהרם** **שי"ף** דבלא נשתמש אין השני חייב בחלקו של הראשון. וצ"ע דממ"נ אם האי משתמש הוא ממש כהניחו משתמש, א"כ אף בלא כסהו ראשון פטור הראשון וחייב השני כדלעיל, ע"כ דהכא אין כאן ממש שאלה דאינו מניחו להשתמש, וא"כ מדוע באמת מועיל מה שמשתמש לחייב על חלק הראשון שנפטר משום אונס, וצ"ע.

**גמ', וראשון אד אימת מיפטר, אמר רב בכדי שידע, ושמואל אמר בכדי שיודיעוהו, ור"י אמר בכדי שיודיעוהו וישכור פועלים וכו'.**

**לרב** לרש"י עד שיבא **ויראה** שמגולה, ולתוס' עד **שידע** שמגולה**, ועיין ר"י מגאש** בשטמ"ק דאם עבר זמן שהיה צריך לבקר את הבור לראות אם עדיין הבור מכוסה ולא בא, זה מחייבו באחריות, וזה הכוונה בכדי שידע.

**ולשמואל** לרש"י סגי בידע ולא צריך שיבא לראות, וצ"ע לרש"י בסברת רב מה החילוק בין יודע לרואה, וכנראה שאינו צריך לחשוש ולהאמין למה שאומרים עד שרואה.

ולהתוס' החילוק בין רב לשמואל אם סגי בקול או צריך שיודיעוהו.

**והר"י מגאש כ'** דשמואל נחלק בגוף הדין אם צריך לבקר את הבור אחר שכסהו עיי"ש.

ופלוגתת רב ושמואל עם ר' יוחנן, הוא דלר' יוחנן חיוב בעל הבור הוא **לסלק המזיק ברה"ר ולתקן** **את הבור ולכסותו**, ומשו"ה אינו חייב עד שיש זמן לשכור פועלים וכו', משא"כ לרב ושמואל חיוב בעל הבור הוא **לשמור את הבור מלהזיק**, ומשו"ה חייב מיד, כמבואר בכל הראשונים שחייב מיד לעמוד ולהושיב שומר על יד הבור, ודו"ק.

**עיין רא"ש בשם ר"י, וכן בשטמ"ק** דדוקא לראשון נותנים זמן עד שישכור פועלים, ומשום שכסהו כראוי, אבל השני שראה הבור מגולה, מיד צריך להניח שומרים ואין לו זמן שכירות פועלים, ועיין רא"ש שתמה, וודאי שי' זו צ"ב.

**עיין רא"ה בשטמ"ק** דשמואל דסבר דראשון חייב רק בהודיעוהו ע"י שליח, ולא ע"י קול, או לר' יוחנן דנותנים לו זמן שיביא פועלים, זהו דוקא למי שכסהו כראוי, ובא השני ומצאו מגולה, דהשני חייב עד שידע הראשון כשיעור זמן דשכירות פועלים, אבל **אם שניהם כסוהו** כראוי ובא א' ומצאו מגולה, השני חייב לכשידע לכ"ע**, וכן אם הראשון שכסהו כראוי מצאו מגולה, השני חייב לכשידע, וכ"ע סברי כרב.**

**וצ"ע מה הצירוף** דכסהו כראוי וזה שחבירו מצאו מגולה שמחמת כך אחריות הראשון פחותה לכשידע ולא לכשיודיעוהו ולא לכשישכור פועלים, וצע"ג.

**עיין טור** ת"י סקי"ב שפסק דמכיון שנותנים לו שיעור שיקנה ארזים, אם הם ביוקר ממתינים עד שימצא ארזים, ונקט שכן הוא בכל המזיקים שאם אינו יכול עתה למצוא פועלים --- למשל לסלק שורו--- אינו חייב לסלק בעצמו אם אינו רגיל בכך ופטור, אך כ"ז אם לא פשע בעצם מה שמונח שם, ובכה"ג שלא פשע כ"ז שאינו יכול לסלק כדרכו חשיב אונס, עיי"ש הייטב, **ובשו"ע**.

**עיין ר"מ והראב"ד** שם בהשגות נקט דלר' יוחנן אין צריך שידע, אלא נותנים לו שיעור שרגיל בו לידע, ומוסיפים לו הזמן שיכל לשכור פועלים, ובזה מתחייב אף אם עדיין לא נודע לו כלל, ודומה להר"י מגאש, ודו"ק.

ועיין אבן האזל.

## סוגיא דתבפוסב"א, ובדין מיגו בכרית בור

**תד"ה ואתו.**

**עיין תוס' רי"ד.**

וביאור גדר הענין הוא דלענין גמלים חשיב הבור מזיק, ומה שהגמלים אינם מצוים, אין זה מפקיע מהבור שם מזיק לענין גמלים, אלא שאין מצוי שיהיה נזק בפועל מכיון שאין כאן גמלים, וכלשון התוס' רי"ד דעל הבור יש שם מזיק על א' מיני אלף שיעבור כאן גמל.

משא"כ לענין שוורים הבור מכוסה ואין לו שם מזיק, הרי שאת הגמלים צריכים אנו בכדי להפקיע מהבור את הכסוי ולתת לו שם מזיק, ובזה מכיון דלא שכיח אין לקרות על הבור שם מזיק מחמת גמל דלא שכיח, וק"ל.

## דף נ"ב ע"ב

**גמ': איכא דאמרי וכו' מי אמרינן מיגו דהוי פושע נמי לענין התלעה**, ופשטינן מהא דלא אמרינן מגו דהוי פושע לחרש הוי פושע נמי לפקח.

בעצם סברת מיגו **עיין ברכת שמואל** סי' **ו' ובאבן האזל** פי"ב סוף הי"ט, ויסוד הדברים דמכיון שנחשב לכורה בור מחמת גמלים, שוב כבר חל על הבור דין מזיק דבור, ומחמת כך כבר חייבים בכל נזקי הבור גם של שוורים.

ומסקינן דמהא דחזינן דבור לחרש אינו בור לפקח, ע"כ דל"א מיגו, ושייך להגדיר שיש שם בור לענין זה ולא לענין זה.

**והתוס' והרא"ש**, **וכן הטור** בסי' ת"י דדוקא אם הגמלים יעברו ויסלקו לגמרי את הכסוי, הרי דשור פקח לא יפול שם ואם נפל אנוס הוא, ולבסוף התליע, הרי דלא אמרינן מיגו דהוי בור לגמלים שחושבים שהבור מכוסה ועוברים ונופלים הוי בור לענין שוורים, אלא כמו דל"א מגו מחרש לפקח, כך ל"א מיגו מגמלים לשוורים אבל אם הגמלים רק יקלקלו את הכסוי ולא יסלקוהו, א"כ יש כאן שם בור גם לענין שוורים אם יעברו גמלים ויקלקלו, והשוורים יחשבו שהבור מכוסה ויפלו בתוכו, וחשיב פשיעה לענין שוורים אחרי גמלים, ובכה"ג אף דל"א תחבוסב"א מ"מ בכה"ג אמרינן מגו, והסברא לחלק היא דהכא יש כאן שם בור לשוורים, ושוב חייב אף על נפילת אונס, ודו"ק**. עכ"פ פסקינן סברת מיגו להל' במקום שהם על השוורים עצמם.**

**הקשו הראשונים** מדוע צריך לדין מיגו, תיפו"ל משום תחבפוסב"א, ותי' או דבענין אונס מחמת הפשיעה וליכא, **והבעל המאור** תי' דבור שמצינו פטור כלים ע"כ אין דין תחבוס"א, וסברתו כנראה שיסוד פטור כלים הוא מכיון שכלים אין שייך שהם נתקלו בבור שאין הם הולכים, ואי שייך בבור דין תחבוסב"א היה צריך לחייבו אף שאין חפצא של מזיק דבור בכלים, ודו"ק. וצ"ע מ"ש גדר זה בפטור כלים במחוברים לבהמה שדרכם ליפול, ויבואר להלן.

**עוד תי' מובא בבעה"מ בשם ר' אברהם** דתחבפוסב"א אומרים רק אם היה פשיעה ואונס באותו דבר שלבסוף ניזוק, משא"כ הכא פשע בגמלים ונאנס בשוורים, והקשה עליו בעה"מ מהא דשור בלילה ל"ח פשיעה לשור ביום, וכ' שדוחק לחלק דהוי נמי ב' מינים.

והתוס' כ' חילוקים אלו בסברת מיגו וא"ש, דבור ללילה אינו בור ליום, ובור לגמל אינו בור לשור **אך ר' אברהם** נקט סברא זו בתחבפוסב"א, וצ"ע מה שייכות שנוי מיני המזיקים בדין תחבפוסב"א.

**והתוס' ודעמיה** דסברי לחלק דתחבפוסב"א דוקא באונס מחמת הפשיעה, מסתברא דנקט שיסוד הדין הוא שהפשיעה מתייחסת גם לגבי האונס כשבא מחמת הפשיעה, אולם הר' אברהם שלא תי' כן וסבר דאף אונס שלא מחמת הפשיעה חייב ע"כ דסבר שזהו דין שפשיעה מחייבתו באחריות על הדבר שפשע בו, והוי כמו סברת מיגו, שכבר חל עליו ע"י פשיעתו דין אחראי על המזיק בכל צורה אף ע"י היזק דאונס, ומשו"ה לר' אברהם שייך ששנויי שמות המזיק יהיה סיבה שהפשיעה אינה כוללת אחריות על שם מזיק אחר, למשל דבור ביום אינו בכלל פשיעת בור בלילה, ודו"ק.

**עיין ר"מ** פי"ב ה"ה שפסק בכסוי לשוורים ולא לגמלים ומצוי גמלים (אף שהם רק יקלקלו את הכסוי ולא יסלקוהו, דלא כהתוס') והתליע פטור, **והראב"ד הביא שהרי"ף** השמיט הסוגיא, וע"כ דסמך על הדין דתחבפוסב"א חייב, **והקשה הלח"מ** דהא הרי"ף בהמפקיד חילק בין אונס שמחמת הפשיעה לאונס שלא מחמת הפשיעה.

**ועיין אבן האזל** שתי' דהתם הפשיעה איננה שייך כלל לאונס, וא"כ אין סיבה לחייב את השומר, משא"כ הכא דכרה בור והוא בעל המזיק, ולא שמרו כראוי, הרי שאף שהנזק באונס מ"מ אין לפטרו מחמת שלא שמר את המזיק, ונקט ב' סברות בזה או דבכה"ג זה נחשב לאונס מחמת הפשיעה, שהפשיעה כוללת כל ענין אי שמירת הבור, עיי"ש ודו"ק, או שזהו סברא בממון המזיק שהוא נפטר ע"י שמירת המזיק, ולא שהוא מתחייב ע"י הפשיעה, ומשו"ה כ"ז שלא שמר כדין עדיין בחיובו הוא עומד, עיי"ש. **ועיין רע"א לקמן נ"ו שיישב את הרי"ף.**

**עיין ברכת שמואל** סי' כ"ג סק"ד שהביא מן הגר"ח לבאר דהנידון אם שייך דין תחבפוסב"א בבור הוא אם כסוי לשוורים נחשב שמסלק את דין הבור לגמרי לענין שוורים וחשיב ששוב אינו נחשב לכורה בור לענין שוורים, וכך סבר הר"מ ומשו"ה ל"ש דין תחבפוסב"א מכיון שדין תחבפוסב"א איננו נותן דין של כורה בור, או דלמא כסוי איננו אלא שמירה על הבור ועדיין הוא נחשב בעל הבור, ומשו"ה שייך לדון דין תחבפוסב"א, שאין צריך כאן אלא ענין של פשיעה, ותחבפוסב"א חשיב פשיעה, וכך סבר הראב"ד, עיי"ש ודו"ק, ועוד יבואר.

**עיין תוס' ר"פ** שתי' בשוורים וגמלים דלא הוי תחבוסב"א משום דלא הוי אונס מחמת הפשיעה כהתוס', ובפקח וחרש תי' דלא הוי מין נזק א' כבעה"מ, עיי"ש.

**במש"כ התוס'** לבסוף שאם גמלים לא הוי שכיחי לא שייך מיגו, כנראה דהסברא בזה הוא שאין לבור דין בור מכיון שאין מצוי בו נזק, ומ"מ אם באים גמלים חייב.

וע"כ נפקא שבבור חייב אם יש לבור שם תקלה אף בדבר שלא פשע בו ומכיוון שהוא בעל הבור, ואף בבור שאינו תקלה ולא חשיב בעל הבור, מ"מ אם קרה שבאו גמלים ונפלו חייב על המעשה תקלה, **דהיינו שיש ב' חיובי בור א' שהוא בעל התקלה** ובעל הבור **אף אם אין כאן פשיעה** על תקלה מסוימת, **וב'.** אף אם אינו בעל הבור **ואין כאן שם תקלה דבור מ"מ חייב על מעשה תקלה** **מסוים** של באו גמלים במקום דלא שכיחי, ודו"ק.

**עיין בעה"מ** סברא דשור פקח איהו דאזיק אנפשיה, ולא רק שאין לבור שם תקלה לגבי פקח, אלא אף אם יש שם בור, מ"מ פטור מכיון שהפקח הזיק את עצמו, ולכן הקשה בעה"מ א"כ איך ס"ד לחייב משום מגו הא איהו אזיק אנפשיה, **ותי'** דנ"מ בנפל שור פקח שהלך אחרי שור חרש שנפל, דבכה"ג השור פקח רגיל ליפול אחרי החרש, **ועיין מלחמות שהקשה** דבכה"ג הא ודאי יהיה חייב אף על שור פקח, ולכן כ' דודאי שור פקח שנופל ל"ח איהו אזיק אנפשיה, דאיבעי ליה לעיוני אינו סיבה שייחשב איהו אזיק אנפשיה, ונראה דל"ד לאוכלת סם המוות דהתם הבהמה עושה את מעשה ההיזק לעצמה, ובאמת אם בהמה תפיל עצמה לבור בכוונה הוי פטור משום איהו אזיק אנפשה, אבל מה שבהמה אינה נזהרת ונופלת לבור ודאי דמ"מ חשיב שהבור עושה מעשה תקלה, אלא שבעל הבור פטור מכיון של"ח פשיעה בכה"ג, דלא מצוי שבהמה פקחת תיפול לבור, ודו"ק, **עדיין צ"ע** דברי בעה"מ שפקח שנפל אחרי חרש פטור, וצ"ע הא בכה"ג שרגילות הפקח ליפול מדוע פטור, וע"כ עולה שלבעה"מ הכל תלוי בגדר הבור אם חשיב בור לשור פקח, דמכיון ששור פקח כדרכו אינו נופל לבור שוב ל"ח בור לשור פקח גם אם נופל באופן שפשע כלפי זה כגון בפקח שהלך אחרי חרש.

**יש לבאר עפ"ז** מה דנקט הבעה"מ שפטור כלים יסודו מכיון שכלים איך דרכם ליפול לבור שאינם מהלכים, ומ"מ פטור כלים הוא גם בכלים המחוברים לבהמה, וע"כ כמש"נ שמכיון שכלים אין דרכם ליפול שוב ל"ח בור לכלים ולא חייב אף בנפלו באופן שפשע כגון שהיו מחוברים לבהמה, ודו"ק. עיי"ש.

**דף נ"ג ע"א**

**בדין נפל מקול הכריה, ובדין דרך נפילה בבור**

גמ': נפל לפניו מקול הכריה חייב לאחריו פטור.

**לרב** לפניו לפניו ממש, לאחריו לאחריו ממש.

למאי הוצרך לרב קול הכריה, **עיין רשב"א** בשטמ"ק דלאו דוקא.

**ובחי' הראב"ד** דהבור חשיב דוחף ובקול הכריה פטור רק ממחצה (וזהו דלא כמש"נ במלחמות בשם הראב"ד דבור דחפירה אין לחייב בכלל משום הדחיפה, ועכשיו צ"ע).

**ולשמואל לפניו** בתוך הבור, ולאחריו הכוונה אחורי הבור, ולכאורה אין חילוק בין נפל השור לפניו או לאחריו.

**עיין תוספתא** פ"ו סוף ק"ג, ונפקא דנפל אחורי הבור חלוק בין אם נפל על פניו דחייב, ואם נפל לאחריו פטור, אבל נפל לתוך הבור לעולם חייב בין לפניו בין לאחריו.

**הר"מ פי"ב הי"ח** פסק בנפל לתוך הבור חייב דוקא בנפל לפניו ולא לאחריו, **ולכאורה כרב**, על אף **שפסק בהי"ד כשמואל**, ועוד פסק הר"מ דאחורי הבור חלוק בין אם נפל לפניו דספק חייב, ואם נפל אחריו פטור.

**עיין ראב"ד** דהר"מ נסתפק אם הל' כרב או כשמואל, אך עדיין קשה דא"כ היה צריך להיות בנפל בבור לאחריו ספק, ואחורי הבור ודאי פטור, עיי"ש.

**עיין לח"מ** שתי' דהר"מ פסק הדרשא דרב דונפל עד שיפול כדרך נפילה, ולא דרש דע"כ להבלו ולא לחבטו, ומשו"ה בגובה חייב כשמואל, אבל לאחוריו פטור דל"ה כדרך נפילה, ומשו"ה פסק בנפל לאחוריו בתוך הבור פטור, והר"מ נסתפק אם נפל לפניו לאחורי הבור אם חשיב דרך נפילה ומשו"ה פסק ספק, עיי"ש.

**עיין קרית ספר** שכ' נמי דפסקינן כשמואל דלא בעינן הבלו, וגם חבטו חייב, ומאידך פסקינן כרב דדרשינן לקרא דדרך נפילה, ומשו"ה נפל לאחריו בתוך הבור פטור.

**והענין כולו תמוה** דבפשטות הדרשא לרב הוא גלוי מילתא דמהא דמשמע דבעינן דרך נפילה, ע"כ דבור משום הבלו ולא משום חבטו, ומדברי הקרית ספר ודעמיה נפקא דדרשינן לרב ב' עניינים א'. דמהא דבעינן דרך נפילה ע"כ סבור להבלו, ועוד דבעינן דרך נפילה, ופסקינן בראשון כשמואל ובשני כרב, וצ"ע איך יש אפשרות לדרוש את ב' הדברים דממ"נ או הא או הא, וצ"ע.

**יש גם להעיר** אם יסוד הדין דלפניו חייב ולאחריו פטור הוא מדרשא דצריך דרך נפילה, א"כ למאי כ' הר"מ דמיירי שנפל השור מקול הכריה, ובאמת צויין לעיל הערת הרשב"א ע"ז ותי' דבאמת לאו דוקא ומתני' אגב רישא נסבא, אך הר"מ שכ' פסקי הלכות ודאי תימה רבה למאי הוצרך דנפל מקול הכריה, וצ"ע.

**שי' התוס'** לעיל דף נ' ע"ב בתי' השני דלשמואל חייב אף בנישוף הקרקע ובנפל אחורי הבור, ורק אם נפל מקול הכריה אין חצי תקלה, וכבר נתבאר שבור יכול ליתחייב על עצם המתקיל שבבור, וזהו דוקא אם הבור עצמו ולבדו היה סיבת תקלה בלא קול כריה, אך עדיין יש לחייב בבור משום מזיק דבור, וכמו רב דהבלו, דמודה שמואל לרב ביסוד דין מזיק דבור דע"י הבל.

ולפ"ז א"ש דבנפל מקול כריה שאין כאן תקלה אלא מזיק דבור, ע"כ אתינן רק משום הבל, דלשי' התוס' בתי' השני נראה לומר דשמואל פליג על רב רק שיש לחייב על חבט משום תקלה, אך במקום שהתקלה נעשית ע"י קול כריה ובאים לחייב משום מזיק דבור בזה מעולם לא נחלקו רב ושמואל וגם לשמואל חייב רק בהבל ולא בחבט, ומשו"ה דוקא נפל לפניו ולא לאחריו כמו לרב, וגם לשמואל דרשינן לדרשא דונפל במקום שאין אתה בא משום תקלה אלא משום מזיק דבור שיתחייב רק משום הבל ולא משום חבטה.

וא"כ בודאי מיושב הר"מ ברווח מה שפסק דבנפל מקול הכריה חייב רק בנפל לפניו ולא בנפל לאחריו וק"ל.

אך עדיין צ"ע מה נסתפק הר"מ בנפל לפניו אחורי הבור, וי"ל דמכיון שהבור דחף לאחוריו, על אף דנשתתף קול הכריה, מ"מ יש לדון דחשיב כח הבור שפעל דחיפה לאחורי הבור, משא"כ בנפל לבור מחמת קול כריה אין כאן במציאות שום פעולה של הבור, אלא מקול הכריה השור נפל מאליו לתוך הבור, ודו"ק.

אך עדיין יקשה דא"כ אף בנפל לאחוריו לאחורי הבור שיהיה ספק, ומדוע צריך לאחורי הבור דוקא נפילה לפניו, ועכשיו צ"ע.

עוד נ"ל ע"פ **דברי הרמב"ן במלחמות** דשאני אבן ומים שהם דבר ממשי ששייך עליו אחריות ודין שמירה והם ככל ממון המזיק, משא"כ בור הוא חידוש שאין כאן דבר וממון המזיק שעליו הכורה אחראי, אלא שהכורה אחראי על מעשה כריה שלו, ובור איננו אלא מעשה ברה"ר, וסבר הר"מ דבור (שהוא האב המזיק, משא"כ כל הדברים אבן ומים וכד' הם תולדות) המקורי איננו אלא כדרך נפילה, מכיון שגדר החיוב הוא על שעושה ומזמן נפילה ע"י כרית בור, והוא אחראי על כך, הרי שבור איננו אלא בדרך נפילה, שאם יסוד המזיק הוא זימון אפשרות לנפילה גרידא, וע"ז הוא אחראי, הרי שעכ"פ הנפילה צריך כדרך נפילה, ומשו"ה סבר הר"מ דאף בדחף הבור לאחורי הבור צריך דרך נפילה. דהיינו דלשמואל דרשינן לקרא לא להבל, אלא לדרך נפילה, ודו"ק, ויש עוד להאריך.

**עיין מה שהארכנו בזה בפרק המניח.**

עוד יש להאריך בסוגיין (מה שכבר נתקשינו ברש"י לעיל) דלרב סגי נפל לפניו ונתהפך מכיון שכבר היה קצת הבל, ולכאורה איך יתכן שזה מספיק להחשיב שהנזק ע"י הבל, עיין מש"כ לעיל ברש"י דף נ' ע"ב ד"ה מאי.

**בסוגיא דכי ליכא וכו'**

כבר נתבאר לעיל בדף י"ג דאף לרבנן בשור שדחף חבירו לבור יש לבור סיבת מזיק ואין להפקיע מחמת הדחיפה לגמרי השם מזיק, ומשו"ה **לתוס' שם** בעל השור חייב רק חצי, ולדעת **רש"י** בשור תם לרבנן היה צריך להיות שהבור ישלם חצי נזק מדין כי ליכא, ומכאן הוכיח דרבנן פליגי על כי ליכא, ורבנן סברי רק שכ"ז שיש לדון מזיק דשור אין לע"ע לדון את המזיק דבור ובזה פליג ר"נ.

למ"ד האי פלגא נזקא קעביד וכו', לשי' התוס' א"כ נידון דכי ליכא וכו' שייך רק בשור ובור, דבשור ושור לעולם אינו משלם יותר מחצי כמבואר בתוס' בע"ב ד"ה האי וצ"ע דא"כ למ"ד האי פלגא נזקא וכו', מהיכי תיתי דרבנן פליגי על דין כי ליכא וכו', בשלמא לרש"י לעיל י"ג דמוכחינן מהא דבעל הבור אינו משלם השאר א"ש דבור יש סברא דאנא אשכחנא, אך לתוס' שם דהראיה מהא דלרבנן בעל השור אינו משלם חלק בעל הבור צ"ע הא האי פלגא נזקא וכו', ועכשיו צ"ע.

**נדון אם כולה נזקא או פלגא נזקא קא עביד**, הוא בעצם השם מזיק אם לכל א' דין מזיק בכולה או יש לו דין חצי מזיק.

**ונראה** שגם אם בלא דחיפת השור לא היה נתקל השור בבור, ובלא הבור לא היה השור ממית את השור, ובאמת הבור והשור יחד עשו את ההיזק מ"מ שייך לדון האי כולא נזקא והאי כולא נזקא, שיסוד הנידון אם האי כולה נזקא או פלגא נזקא עבד, הוא אם השור והבור יצרו מעשה מזיק א' ואז כל א' אחראי על חצי מהמעשה, או"ד דנים כל א' וא' כמעשה מזיק עצמי ושכל א' מצרף אליו את השני כדי להחשב מזיק לבד, שבור מצרף אליו את מעשה השור כרוח מצויה ואז הבור הוא מזיק לבד, וכן השור משתמש עם הבור והשור מזיק לבד, ויש לדון שזוהי כוונת רש"י ד"ה "אי קסבר" וצ"ע.

**ונידון כי ליכא** וכו', אם האי והאי כולה נזק קאעביד הוא דעל אף שיש לכל א' דין מזיק שלם הוא איננו אלא סיבת לחלות חיוב, אך החיוב למעשה חל חצי לזה וחצי לזה, ולא רק החיוב בפועל חל כך, אלא שיש לכל א' רק סיבה להתחייב בחצי מכיון שעל חצי עומד האחר להתחייב, והופקע סיבת החיוב של א' בחצי מחמת שלשני יש סיבת חיוב עליו, ומשו"ה אף אם משום מה לא חל החיוב לא', השני אינו נוטל חיוב חבירו שכבר חל הפקעה בסיבת החיוב לא' מפני חבירו, ולמ"ד אמרינן כי ליכא הרי דבאמת לא נפקע סיבת החיוב, אלא שרק נדחה חיוב א' מפני חיוב חבירו, ואם על א' לא חל בפועל החיוב שוב אין שום סיבה לא לחייב את חבירו בכל הנזק, ודו"ק.

(**שו"מ בברכת שמואל סי' י"ב** בשם הגר"ח שאם האי כולה הזיקא קאעביד לא צריך לדין כי ליכא עיי"ש).

ולהני שי' (רמ"ה הובא לעיל דף י"ג) דסברי דאף בברח אמרינן כי ליכא, ע"כ שזהו גדר אחר, והם סברי שבאמת חלות חיוב תשלום איננו חל לפי ערך ממון, דא"כ ודאי לכל א' כבר חל חיוב רק בחצי היזק, ואיך יתכן שא' ישלם חוב חבירו, ע"כ שכל א' חייב בהעמדת הנזק לבעלים, וכסברת המחנ"א שהחיוב הוא העמדת החפץ, וזה חל על כל א' וא', ומשו"ה שייך דין לתבוע א' על כל החוב אם ברח חבירו (ומאד לא מסתבר שיחול חיוב של מנה א' על ב' בנ"א, ורק אם החיוב הוא העמדת החפץ שייך לדון שחיוב זה מוטל על שניהם, ודו"ק).

**אנא תורא בבריך אשכחיתיה וכו'.**

**לשי' תוס'** אם האי פלגא נזקא, בב' שוורים ל"א כי ליכא וכו' רק בבור.

**הרמב"ן במלחמות** פליג עיי"ש, ואף אם פלגא נזקא עביד שייך דין כי ליכא וכו', **ועיין חזו"א** סי' ה' סק"י, **הר"מ** פסק בשור ושור פסהמ"ק כי ליכא, אע"פ שהביא הטעם דאנא תורא בבירא אשכחתיה, וכן צ"ע דפסק דאינו גובה מבשר כנגד אימורין, ונתבאר לעיל י"ג שזהו רק למ"ד האי פלגא נזקא, עיין רמב"ן במלחמות **ועיין קה"י** סי' כ"ב ועיין **ברכת שמואל** סי' י"ב.

בעצם ביאור דברי התוס' דבור נחשב פלגא נזקא, ומ"מ בתם משלם ג"ח כאילו כוליה נזקא, נראה לבאר בפשיטות דבשור ושור יסוד הפלגא נזקא הוא מחמת עצם מעשה המזיק, דדחיפת ההיזק מתחלקת בין שנים, ולכן השם מזיק מתחלק בכפוף משא"כ בשור ובור הרי דעכ"פ לגבי הבור יש כאן מעשה תקלה גמור, וכל התחלקות המזיק לפלגא הוא מחמת שיש בהיזק א' ב' גורמים ליתחייב עליהם, ולא מחמת שמתחלק עצם מעשה ההיזק, אלא מכיון שההיזק יש עליו ב' גורמים שעומדים ליתחייב עליו. ולפ"ז בשור מועד ובור שיש ב' גורמים ליתחייב, הרי שבור פלגא נזקא עביד, משא"כ בשור תם הרי שעל חצי נזק שמתחייב עליו התם, הרי הם שניהם שוים ששניהם גורמים חיוב ליתחייב בהאי פלגא נזקא ומתחלקים בו רביע רביע, אולם על החצי שהשור תם איננו מזיק, הרי ממילא הבור נחשב עליו מזיק, מכיון שכל דין פלגא נזקא שלו הוא מחמת שיש עוד גורם מזיק ולא בעצם מעשה המזיק, וממילא בשור תם בפלגא אין ב' גורמים ליתחייב, וממילא מתחייב בעל הבור לבדו, ופשוט.

אך צע"ק ע"ז דלפ"ז אין זו סברא מיוחדת בבור, אלא זוהי סברא בכל מקום שאין הצירוף במעשה, אלא ע"י שיש ב' גורמים במעשה הנזק, ובאמת בעקרון השור נמי יש לדון אותו ככולה נזק קא עביד אלא שאין נ"מ דבבור לעולם מזיק שלם ומשו"ה לעולם הם ישארו פלגא נזקא, ורק בור לגבי שור תם שייך הנ"מ ואין זו קושיא כ"כ.

ועוד נראה לבאר בקצרה דהא לרבנן כבר נתבאר דבור הוי מזיק, אלא שכלפי שור אין לדון את הבור כמזיק, ור"נ פליג, ונראה דפליג רק שאין לפטור את בעל הבור לגמרי לעומת השור, דבאופן כללי אין להתעלם לגמרי מכך שהבור הוא ג"כ מזיק בכה"ג, אולם עדיין כח השור אלים לענין שאין לנו לבא להחשיב בחלק ממעשה המזיק שהבור הוא המזיק ולא השור, ולא יתכן שהבור יהיה נחשב בפלגא מזיק יחידי, דלעולם עיקר מעשה ההיזק נעשה ע"י השור ולא ע"י הבור, ולפ"ז באמת בור נחשב כוליה נזקא קא עביד, אלא שאין אפשרות דעל פלגא יחשב הבור מזיק ולא השור, שהשור תמיד נחשב יותר מזיק מהבור, וכסברת רבנן, ודו"ק. ולשון התוס' הוא כפי' הראשון.

בביאור סברת הרמב"ן דאף דהאי פלגא נזקא וכו' מ"מ שייך כי ליכא, עיין ברכ"ש הנ"ל, דלהתחייב בתשלום מספיק מי שהשלים המזיק, ולא דוקא מי שעשה את כל המזיק. עיי"ש.

## דף נ"ג ע"ב

גמ': לענין כופר ושלשים של עבד.

**עיין תור"פ** שהקשה דא"כ השור הוי משלם חצי כופר, ותי' דאזיל כר"נ דאמרינן כי ליכא וכו', עיין **חזו"א** סי' ה' סק"ט שכ' דלענין כופר ודאי נחשב רק השור עושה ההריגה ולא הבור, דעד כמה שלא דנים את הבור הרי שהשור לבד נחשב שעושה ההריגה, ודן שם גבי האדם עיי"ש.

עוד עמדו האחרונים מדוע דחיפה לבור חייב בכופר אי בתר תבר מנא אזלינן, הא הוי צרורות ומבואר לעיל מ"ד ע"ב שאין כופר בצרורות (ולרש"י שם זה אינו משום צרורות אלא בדרשא דמגופו של השור), **והחזו"א נקט** סי' י"א סקי"ב, דהכא אף אי בתר תבר מנא אזלינן, זהו דוקא דחשיב צרורות, אולם לענין כופר הענין תלוי אם הוי בגופו של שור, וכמבואר ברש"י לעיל מ"ד ודחיפת שור לבור חשיב בגופו של שור.

**רש"י ד"ה אדם** שאדם פטור מכופר משום תנא דבי חזקיה, **עיין מהרש"א** משום קרא דעליו

**עיין קצו"ה** תי' סק"ד שהוכיח מרש"י דע"כ אמרינן כי ליכא אף בברח, דאל"ה א"כ בשור מדוע חייב הא הוי חצי כופר, וליכא לתרץ כמו שתי' התור"פ דהוי משום כי ליכא, דהא האדם באמת חייב בכופר, ואינו נפטר אלא משום קים ליה בדרבה מיניה ומשום תנא דבי חזקיה, וקיי"ל דקלב"מ הוי חייב לצאת ידי שמים, וא"כ הכא ל"ש כי ליכא דהוי כברח, **ע"כ דשי' רש"י כהרמ"ה דאף בברח אמרינן כי ליכא, עיי"ש.**

**תד"ה לענין**, ונראה וכו' כל א' בפני עצמו, עיין **רשב"א** שחילק בין עשרה מקלות, לי' אנשים במקל א', ודימה לב' אנשים שעקרו חוליא דנחשבים לכורי הבור, אע"פ שא' אחרי השני הם פטורים אינם חייבים שניהם עיי"ש, ויש להאריך.

**דף נ"ד ע"א**

**תד"ה חמור עיין קצו"ה** סי' תי' סק"א דלדברי התוס' לעיל ט' ע"ב דאדם הכוונה עכו"ם הקנוי לישראל שאינו אלא הפקעת שעבוד ולר' יהודה חייב, א"כ אין למעט שוב שטרות, עיי"ש.

## דף נ"ה ע"א

**בעי רחבה** המנהיג בעיזא ושיבוטא, ביארו ספק הגמ' ע"פ דברי הרמב"ן עה"ת דברים כ"ב ח' שאיסור הנהגה הוא גדר לרביעא, וממילא הספק בעיזא ושיבוטא דל"ש הרבעאה, הרי דל"ש איסור הנהגה. [דברות משה[

**שי' הר"מ** פ"ט מכלאים ה"ח שאיסור הנהגה הוא רק בבהמה טהורה עם טמאה, ושאר כל בע"ח שאסורים בהרבאה אסורים בהנהגה רק מד"ס. **ועיין הלכות קטנות דכלאים** שלהי סק"ה שהקשה על הר"מ מסוגיין ד"ב מינים שבים ועיזא ושיבוטא דהוו מינים כשרים ולוקה עליהם, ועיי"ש רדב"ז ושער המלך.