ח (ג) - בביאור האיבעיא דעקירת גופו בגוונא דהוי החפץ כמונח מצ_ע ברשות
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

אור ליום ה' כ"ד סיון תשע"ה

**א**

א] שבת ד"ד: דתניא זרק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע רבי מחייב וחכמים פוטרין, וא"ר יהודה אמר שמואל מחייב הי' רבי שתים א' משום הוצאה וא' משום הכנסה וכו', הא איתמר עלה רב ושמואל דאמרי תרוייהו לא מחייב רבי אלא ברה"י מקורה דאמרינן ביתא כמאן דמליא דמיא אבל שאינו מקורה לא.

והנה לעיל ד"ג. בעי מיני' מרבי הטעינו חבירו אוכלין ומשקין והוציאן לחוץ מהו, עקירת גופו כעקירת חפץ ממקומו דמי ומיחייב או"ד לא.

ועיי"ש בצל"ח שכתב, דלרבי לטעמי' דביתא כמאן דמליא דמי, בע"כ דהוי האיבעיא ברה"י שאינו מקורה, דברה"י מקורה א"צ לעקירת גופו, דהרי יש כאן עקירת חפץ ממש, ועיי"ש משה"ק בזה.

ב] אך צ"ע בזה, חדא, דלמש"כ התוס' בסוגיין ובגיטין דע"ט. ס"ל לסוגיא דהתם דמחייב רבי אף ברה"י שאינו מקורה, ותיקשי דא"כ מאי בעי רב מרבי אם עקירת גופו כעקירת חפץ, הרי לרבי הו"ל כעקירת חפץ ממש, אך למש"כ התוס' בגיטין שם דגם לסוגיא דהתם לא מחייב רבי אלא בתוך אויר המחיצות, י"ל דאיבעיא דרב הויא כשהמשוי שעל כתיפו הוא מעל אויר המחיצות, וזה דוחק, - ואף אי נימא דאיבעיא דרב הוא לטעמי' דלא ס"ל לחייב בשלא נח, אך לרבי לטעמי' באמת אין מקום להסתפק בזה, אכתי תיקשי בהא דפשיט לי' רבי דחייב ואינו דומה לידו, והרי דאי נימא דפטור י"ל דזהו טעם הפטור בידו, ותיקשי דלרבי לטעמי' הרי הו"ל כעקירת חפץ ממש, ומ"ט הוא פטור, ועמד בזה בשיעורי הגר"נ סימן ב', עיי"ש.

עוד העירוני בזה, דהנה התוס' בסוגיין עמדו דמנ"ל לרב ושמואל דלא אמר רבי אלא ברה"י מקורה, עיי"ש, ולפ"ד הצל"ח הרי יש ללמוד לזה מהא דבעי רב מרבי אם עקירת גופו כעקירת חפץ, ומהא דס"ד דטעם הפטור בידו הוא משום דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ, אשר מזה מוכח דברה"י שאינו מקורה מודה רבי דבעינן הנחה.

עוד העירוני בזה מד' הירושלמי בפירקין דמייתי לאיבעיא דרב מרבי, ולהא דפשיט לי' דחייב ואינו דומה לידו, ואמרו ע"ז דע"ד דרבי הי' עומד וכו' וקידם וקלטה ברה"י מהו, ופריך ע"ז ולא רבי הוא דרבי עביד אויר מחיצות כממשן, עיי"ש, והרי דעל איבעיא דרב מרבי ועל הא דפשיט דחייב ואינו דומה לידו לא פריך הכי, ואף דהירושלמי שם ס"ל דמחייב רבי גם ברה"י שאינו מקורה, (ובירושלמי ר"פ הזורק פליגי בה אמוראי), והרי דזה מתישב אף אם בכל רה"י ל"ב הנחה, וזה צ"ב.

ג] ועד"ז הק' בשיעורי הגר"נ שם לדעת רבה דמוקי למתניתין כר"ע דקלוטה כמי שהונחה דמיא, דא"כ מאי ס"ד דרבי לפרש למתניתין דהא דפטרינן בידו, הוא משום דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ, הרי לפום הא דס"ל למתניתין דקלוטה כמי שהונחה, והוי החפץ מונח מצ"ע בקרקע, מה מקום יש לומר דעקירת גופו ל"ה עקירה.

ומש"כ שם לישב לזה לדעת התוס' בסוגיין דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, הנה אי"ז מתישב למש"נ בסימן ז' (א) ענף ה' ו' דהיינו רק כשהאדם עצמו ל"ה כמונח, והא דכשחפץ בידו של העני או של בעה"ב דנייחי, לא אמרינן קלוטה, הוא רק משום דידו בתר גופו גרירא, עיי"ש, ולפ"ז לס"ד דרבי דלא גרירא ידו בתר גופו, שפיר איכא בזה לדינא דקלוטה.

וביותר קשיא בזה, כמשה"ק בשיעורי הגר"נ שם, לאוקימתא דרב אבהו בסוגיין דמיירי מתניתין בשלשל ידו למטה מג' וקיבלה, והוי ההנחה בקרקע מדין לבוד, וא"כ היאך ס"ד לפרש דהא דפטרה מתניתין בידו הוא משום דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ, הרי החפץ לבוד להקרקע וכמונח ממש בקרקע ואין לך עקירה גדולה מזו.

**ב**

ד] והנה אמנם למש"כ החזו"א בסימן ס"ב סק"ב דעיקר האיבעיא בעקירת גופו, הוא משום דעקירת הגוף הילוך הוא ולא הוצאה, ואי"ז מלאכה כתכונתה שלא עקר החפץ אלא גרם לי' שיצא, ועי' גם בדבריו בגליונות לקובץ כתבי בית ישראל, (שנד' בחזו"א ע"ס הדף לעיל שם) שכתב ג"כ דהאיבעיא היא משום דליכא מעשה עקירה והנחה, עיי"ש, - הרי דשפיר ניחא, דאף אם חשיב החפץ מצ"ע כמונח בקרקע, מדינא דביתא כמאן דמליא או מדינא דקלוטה או משום דהוא בתוך ג', מ"מ כל דעקירתו נעשית ע"י הילוך הגוף, מיבע"ל דשמא לא חשיבא כעקירה, וכבר כתב כעי"ז בשיעורי הגר"נ שם אות ב'.

אך למש"כ הגרע"א לעיל ד"ג: דעיקר האיבעיא היא דאפשר דאינו חייב על עקירת גופו כיון שאינו עוקר חפץ ממקומו, ונשאר במקומו הראשון, וכן לענין הנחת גופו אפשר דלא מקרי הנחה לחייב עלה, כיון דאינו מניח החפץ למקום אחר אלא שמונח במקומו בגופו, קשיא טובא, דבכל הני גווני דהוי החפץ מצ"ע כמונח בקרקע, מה מקום יש לומר דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ.

**ג**

ה] ואולי י"ל בזה, דהנה בהא דפשיט רבי דעקירת גופו כעקירת חפץ, כתב בפסקי רי"ד לעיל ד"ג., ז"ל, שכיון שחבירו הטעין על גופו גופו נח הוי וכשעוקר גופו לצאת כאילו עקרם מן הארץ דמי, "שכשהן על גופו כמונחין בארץ דמי", עכ"ל, וכ"ה בתורי"ד לקמן דק"ב., עיי"ש, - וכ"ה מבו' בפירש"י זבחים דפ"ח., ז"ל, דהא גברא בראש המזבח קאי ונקיט להו, וכה"ג לא מיבעיא לן באויר מזבח לעיל, "דהנחת גופו בראש המזבח כהנחת קרבן דמי" וכי קמבעיא לן כגון דקאי אארעא ותלינהו בקניא באויר המזבח, עכ"ל, ומבו' דהא דהנחת גופו כהנחת חפץ, היינו דחשבינן להחפץ כמונח ע"ג קרקע.

ובסימן ב' (ב) סק"ח נת', דמשמעות ד' רש"י בזבחים שם, דבזה עצמו הוא דאיבע"ל לרב אם עקירת גופו כעקירת חפץ, והיינו דמיבע"ל אם חשיב כמונח ע"ג קרקע, וממילא דעקירת גופו כעקירת חפץ, או דלא חשיב כמונח ע"ג קרקע, וממילא דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ, כיון דלא עקר החפץ ממקומו, עיי"ש.

ו] והנה בטעם צד האיבעיא דהמונח ע"ג גופו ל"ה כמונח ע"ג קרקע, כתב במשנת ר"א סימן א' סק"א היינו משום דהאדם הוא רשות לעצמו, ויש לו דין הרשות שהוא בתוכו, וע"כ ל"ה המונח על האדם כמונח ע"ג קרקע.

ולפ"ז יש מקום לומר, דלהצד דהמונח ע"ג גופו הוי כמונח ע"ג קרקע, לא יהא בזה לדינא דקלוטה כמי שהונחה.

והטעם בזה, דהנה נת' בסימן ז' (א) ענף ה', דמש"כ התוס' דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, **הוא משום דלא חשיב כלל שהחפץ קלוט ברשות, אלא הוא קלוט ביד האדם, - ונת' שם דכ"ז הוא רק כשהאדם עצמו נייד, דכיון דהאדם עצמו אין מקומו ברשות, ע"כ אף החפץ שבידו אינו קלוט ברשות, אך כל שהאדם נח, דהוא עצמו חשיב כמונח ברשות, ודאי דהחפץ שבידו קלוט ברשות, ויש בזה לדינא דקלוטה, דכל דהאדם עצמו מונח ברשות, אין טעם כלל שיפקיע את החפץ שבידו מליחשב כקלוט ברשות.**

**ולפ"ז נראה די"ל, דכל הא דכשהאדם נח אמרינן קלוטה בחפץ שבידו, הוא רק לפ"מ דקי"ל דעקירת גופו כעקירת חפץ, וחשיב המונח ע"ג האדם כמונח ע"ג קרקע, ואין הנחתו ביד האדם מפקיעתו מליחשב כמונח בעיקר הרשות, - אך לפ"מ דס"ד דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ, ומשום דההנחה ביד האדם מפקיעתו מליחשב כמונח ברשות, אף לא חשיב החפץ שבידו כקלוט ברשות וליכא בזה לדינא דקלוטה, - ובכה"ג הויא כל תורת ההנחה שעליו, מכח מה שהוא מונח על האדם, וע"כ שפיר אמרינן דלא חשיב כעקירה והנחה, כיון דלא נשתנה החפץ ממקומו.**

**ז] ועד"ז הוא גם בדינא דביתא כמאן דמליא דמיא, וזה לפמש"נ בסימן ח' (א) בדעת התוס' ודעימייהו דהא דמחייב רבי בזה, הוא משום דבכה"ג אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, דלפ"ז הרי דלהצד דעקירת גופו כעקירת חפץ, ל"ה חשוב החפץ שביד האדם כקלוט ברשות עצמה, ולי"ב לדינא דקלוטה.**

**אך אכתי צ"ע בזה למש"נ שם בדעת רש"י דהא דמחייב רבי הוא משום דהוי כהוי כמלא חפצים וחשיב כמונח ע"ג קרקע, ולפ"ז לכאו' אין לישב כן,[[1]](#footnote-2) - וכן אכתי קשיא לדעת רב אבהו דאיירי בשלשל ידו למטה מג' וקיבלה, דאיכא הנחה גמורה ע"ג קרקע, וא"כ מה לי שהוא מונח בידו.**

**ח] אמנם נראה דיש מקום לדון בזה, דהנה הרי חזינן דכל שידו היא ברשות אחרת ה"ה פטור לדעת רב אבהו, אף כשהיא בתוך ג', והיינו משום דבתר גופו גרירא ואינה מכלל רשות זו, וע"כ לא חשבינן להחפץ שבה כמונח ברשות זו, וכבר כתב החזו"א בסימן ס"ב סק"ח דדינא דאגד יד, אי"ז משום דין אגד, אלא היינו דאין ידו ברה"ר חשובה כרה"ר, וע"כ אין החפץ שבידו חשוב כמונח ברה"ר.**

**ולפ"ז נראה די"ל, דע"כ ה"נ לפי צד האיבעיא דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ, אשר היינו משום דהמונח ע"ג גופו לא חשיב כמונח בקרקע, משום דהאדם הוא רשות לעצמו, הרי דאף אם ידו בתוך ג', נמי לא מצינו לחשוב להמונח בידו כמונח ע"ג קרקע, אלא מקום הנחתו היא ביד, דדמי להיכא דידו היא ברשות אחרת, דלא חשבינן להחפץ שבידו כמונח ע"ג קרקע, ובזה הוא דאמרינן דלא חשיב זה כעקירה והנחה, כיון שלא נשתנה החפץ ממקומו.**

**ועד"ז הוא לדעת רש"י דהא דמחייב רבי ברה"י מקורה הוא משום דהוי כמלא חפצים וחשיב כמונח ע"ג קרקע, דמ"מ לצד האיבעיא דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ, לא מצינו לחשוב להמונח בידו כמונח ברשות עצמה דהויא כמאן דמליא, וכל תורת ההנחה שעליו הוא משום שהוא מונח ביד עצמה, ובזה שפיר אמרינן דלא חשיב כעקירה והנחה, ואכתי צ"ע בכ"ז.**

1. **ואמנם י"ל בזה בפשיטות, דאה"נ למ"ד דלא איירי רבי אלא ברה"י מקורה ומשום דביתא כמאן דמליא דמיא, הרי דהא דאיבע"ל לרב מרבי והא דס"ד דטעם הפטור בידו הוא משום דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ, הוא רק ברה"י שאינה מקורה, וכמש"כ הצל"ח, ומשה"ק לעיל דאכתי תיקשי לסוגיא דגיטין דאמר רבי אף ברה"י שאינה מקורה, הנה הרי לסוגיא דגיטין הוי טעמא דרבי מדינא דקלוטה כמי שהונחה, ובזה שפיר י"ל כמש"נ דלהצד דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ, אף ליכא בזה לדינא דקלוטה, וכמש"נ.** [↑](#footnote-ref-2)