פרק ד_1
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב דוד שלמה שימל

**פרק רביעי**

**דמ"א ע"ב**

**בדין ע"ד ראשונה הוא עושה**

**ביאור כוונת רש"י בטעמא דרבנן דל"א ע"ד הראשונה**

**א.** הגמ' דנה לבאר פלוגתת ר"מ וחכמים בפיגול בעבודה אחת האם אמרי' ע"ד הראשונה הוא עושה ונתבאר בגמ' דלכו"ע לא אמרי' בזה יוכיח סופו על תחילתו. וביאר רש"י טעמא דרבנן דלא אמרי' ע"ד הראשונה אא"כ אמר אף בשני דכל מחשבה בקדשים מוציא בפה הוא. ולכאו' יש מקום לבאר דברי רש"י דס"ל דענין "ע"ד הראשונה" לא שיך במקום שלא חשב כלל אלא הוא שיך היכא שחשב ואעפי"כ בעי' דיבור ובזה נתחדש שהדיבור בתחילה [או בסוף] מהני לכל המעשה, ולפי"ז כוונת רש"י דאם פיגול היה במחשבה לא היה שיך בו נידון "ע"ד הראשונה" אלא דמשום שפיגול בעי' דיבור בפה מה"ט שיך ביה נידון ע"ד הראשונה שנחלקו בו ר"מ וחכמים.

והנה בגמ' בריש פירקין מבו' לענין מחשבת לשמה דאף אי סתמא לאו לשמה מ"מ מועיל בזה ע"ד הראשונה, ואי נימא כמש"כ בכוונת דברי רש"י יהא מוכרח בשיטתו שדין לשמה הוא ע"י דיבור [וכמו שסוברים חלק מן הראשונים לגבי לשמה בס"ת ותפילין ואכמ"ל] ומה"ט שייך בזה נידון ע"ד הראשונה [ודלא כמו שביארו התוס' שם בסוגיא].

והיותר ברור בכוונת דברי רש"י דבא לבאר טעם החילוק בין המבו' בריש פירקין דאמרי' ע"ד הראשונה והכא לרבנן ל"א ע"ד הראשונה דכל שסגי במחשבה אמרי' ע"ד הראשונה וכל שצריך דיבור לא אמרי' ע"ד הראשונה, ולפי"ז מבו' בסוגין דבדבר הצריך דיבור ל"א לרבנן ע"ד הראשונה, ואף לר"מ אמרי' רק ע"ד הראשונה ול"א יוכיח סופו על תחילתו.

והנה באמת שי' התוס' שם דאף אם סתמא לאו לשמה מ"מ סגי במחשבה ולשיטתו א"ש החילוק מ"ט התם אמרי' ע"ד הראשונה. אמנם יש מן הראשונים שס"ל דכל לשמה דעלמא בעי' דווקא בדיבור (רא"ש הל' ס"ת ועוד והובא להלכה בשו"ע) וצ"ע לשיטתם מ"ט הכא לרבנן לא אמרי' ע"ד הראשונה. ויש ליישב דגם לשי' ראשונים אלו ה"מ בציצית ותפילין וכדו' אולם בקרבנות אף אם סתמא לאו לשמה מ"מ כיון ששם הקרבן מונח בקרבן סגי במחשבה ואי"צ דיבור ומה"ט שיך בזה ע"ד הראשונה. אמנם עדין צ"ע דברא"ש שם מבו' דסגי בע"ד הראשונה גם בציצית ותפילין (וכן הוא להדיא בפוסקים) ומבו' דגם למאי דקיי"ל שיש להחמיר כהראשונים שצריך דיבור בלשמה מ"מ שיך בזה ע"ד הראשונה.

עוד צ"ע דיש מן הראשונים (הגהות מרדכי ועוד) שמבו' שגם בלשמה דקרבנות אי סתמא לאו לשמה בעי' דיבור ולא סגי במחשבה (עי' מש"כ בזה בריש מסיכתין) ולדידהו צ"ע החילוק בין הסוגיות. וי"ל כסברת הקר"א דהטעם שבסוגין ל"א ע"ד הראשונה לרבנן הוא משום שהוא מחשבת איסור דבזה אין אנו דנים שאם חשב דבר איסור בתחילה כוונתו גם בכל העבודות לדבר איסור.

**ביאור סוגית הגמ' בחולין דאמרי' יוכיח סופו על תחילתו**

**ב.** והנה הגמ' בחולין דל"ט דנה שאם חשב בסוף השחיטה לע"ז נימא יוכיח סופו על תחילתו. ובקר"א ד"ב ע"ב וברעק"א בחולין שם נקטו שענין יוכיח סופו על תחילתו שיך רק בדברים דסגי במחשבה אולם בדברים דבעי דיבור לא שייך יוכיח סופו על תחילתו. [ובקר"א בסוגין מה"ט נקט להוכיח מהסוגיא בחולין שענין השחיטה לע"ז היא במחשבה ועיי"ש מה שתמה מפיגול, אמנם הגרעק"א שם הוכיח לאידך גיסא משי' התוס' דע"כ בע"ז בעי' דיבור ואעפי"כ מהני אפי' יוכיח סופו על תחילתו ותמה מ"ט].

ולכאו' יש לתמוה יותר מסוגין דמבו' להדיא דלרבנן ל"א אפי' ע"ד הראשונה ואפי' לר"מ דאמרי' ע"ד הראשונה מ"מ לא אמרי' יוכיח סופו על תחילתו ומבו' דכל דבעי' דיבור והוא דבר איסור לכו"ע לא אמרי' יוכיח סופו על תחילתו וצ"ע מסוגיא שם.

וצ"ל דיש חילוק בין מחשבת לשמה וע"ז למחשבת פיגול דמחשבות שהם יחוד הדבר שיך בזה סברות ע"ד הראשונה ויוכיח סופו על תחילתו שכל שחשב בתחילה או בסוף מהני [או משום שמחשבה זו מפרשת כל המעשה או משום שאנו דנים שהיה מונח במחשבתו וסגי בהא] אולם במחשבת פיגול שהיא מחשבה הפוסלת [אף שהיא יעוד לאיזה דין עושהו מ"מ אי"ז הגדרת המעשה עצמו אלא מחשבת פסול] בזה פשיטא לגמ' דל"א יוכיח סופו על תחילתו לכו"ע.

עוד יש לבאר עד"ז בנוס"א דעניין הדיבור בלשמה או בע"ז אי"ז משום שנצרך עצם הדיבור אלא דבעי' דרגת לב כזאת שמפורשת ע"י דיבור וכל שהוכיח ליבו ע"י דיבור בין בתחילה בין בסוף סגי משא"כ בפיגול הדיבור עצמו הוא מעשה הפסול וכה"ג ל"מ יוכיח סופו על תחילתו לכו"ע.

אמנם אף שיש לבאר כן בשי' הגר"א שהביא המקור לדין יוכיח סופו על תחילתו במצוות מההיא דריש פירקין ומההיא דחולין מ"מ בשי' רש"י נראה שאין כוונתו לזה דא"כ מ"ט ביאר רש"י דבפיגול בעי' דיבור הא גם אם הוא מחשבה הפוסלת כיון שאי"ז פירוש מעשהו אלא מחשבה הפוסלת לא אמרי' בזה ע"ד הראשונה, ולפו"ר מבו' ברש"י שבכל מקום שצריך דיבור לא שיך סברת ע"ד הראשונה לרבנן והסוגיא בריש פירקין ס"ל דבלשמה סגי במחשבה (וכן צ"ל בסוגיא בחולין וכמו שנקט הקר"א) וצ"ע. [ואולי י"ל דרש"י מביא ההכרח שהוא דבר הפוסל ולא יעוד גרידא מהא דבעי' דיבור, ודוחק].

**בדברי הגרי"ז בסברת ע"ד הראשונה**

**ג.** ובעיקר סברת ע"ד הראשונה תמה הגרי"ז מדברי התוס' במנחות דט"ז שכ' דבהקטרת חצי קומץ אין פיגול משום שהוא כחצי סימן וצ"ב דאף שאי"ז אפי' ח"מ מ"מ שיך בזה סברת ע"ד הראשונה [ויש מקום לדחוק דדברי התוס' שם רק למאן דמפריש פלוגתייהו במפגלים בח"מ, אמנם שם בסוגיא מבו' דאיכא למאן דסבר דלכו"ע אמרי' ע"ד הראשונה ואולי מה"ט ס"ל להגרי"ז דלא מסתבר דכ' התוס' דבריהם דלא כהאי מ"ד בלא לפרש כלל, לא שהתוס' איירי שם לפי"מ שנקטה הגמ' להוכיח מהברייתא דל"א ע"ד ראשונה ולפי"ז אין ראיה]. וע"כ ביאר הגרי"ז שדין ע"ד הראשונה אין הכוונה שאנו תולים שכך היה בדעתו אלא שהגדרת המעשה בתחילה קובעת את כולו וע"כ זה מועיל דווקא כשעשה בדבר חשוב היינו בקומץ כלפי הלבונה ולא בחצי קומץ. [ועיי"ש שביאר בזה המבו' בתוס' במנחות שפיגול בהזאה ראשונה הוי כמפגל בחצי קומץ והא עכ"פ יש מחשבת פיגול בטבילת אצבע (וס"ל להגרי"ז שהוא בעבודה בפנ"ע לפגל בו) וע"כ כסברא הנ"ל. ולכאו' יש לדחות דכל שחושב בתחילת מעשהו ואנו דנים שמחשבתו כן בכל מעשהו היינו בכל מעשה הזריקה ולא במעשים שהם צורך הזריקה ויש לעי' בזה].

ובדברי הגרי"ז מבו' ע"ע בעולת שלמה דמ"א ע"א שהכריח בשי' רש"י ותוס' דגם למ"ד ע"ד הראשונה לא מצי לפגל בחלק מן ההזאות כבין הבדים אלא בכולם משום שאי"ז דבר חשוב ומבו' שאי"ז משום ש"דעתו" על הכל אלא שע"י שעושה בתחילה דבר חשוב נקבע ממילא הכל כבתחילה. עוד הביאו סייעתא לזה מדברי השיטמ"ק דמ"ב ע"ב שכ' דקו' הגמ' "כי מדי בהיכל מיא בעלמא קא מדי" היינו לר"מ ולא לרבנן משום שלרבנן אי"ז פיגול אלא לבסוף, ובהמשך דבריו כ' השיטמ"ק דלר"מ שמפגלים בח"מ הוי פיגול אחר חצי מתיר ואפי' אי טעמיה משום כל העושה בהכי אמר רחמנא דליפגל וכו', וצ"ב מ"ט הוצרך לזה הא כבר ביאר דאם בעי' לכל המתיר א"כ הפיגול חל לבסוף, ומבו' שע"ד הראשונה הוא עושה אי"ז משום שעושה הכל כמו שחשב בתחילה אלא שסגי בהתחלה לפגל [והחילוק בין מ"ד מפגלים בח"מ לע"ד הראשונה האם דווקא בחצי הראשון (שעי"ז כאן שנעשה הכל ע"ד הראשונה סגי בתחילה) או אפי' בחצי השני משום מפגלים בח"מ].

אלא דיש לתמוה על ביאור זה מהמבו' בגמ' שהו"א שפיגל בראשונה או בשלישית ובשניה לא פיגל לא נימא ע"ד הראשונה וצע"ט הא אין הנידון מצד דעתו ומ"ט לא יתפרש גם השניה ממילא ע"י הראשונה וצ"ב.

**מפלגים בחצי מתיר**

**בירור טעם הסוברים שאין מפגלים בח"מ**

**א.** במתני' במנחות איפלגו ר"מ ורבנן בפיגל בקומץ ולא בלבונה או להיפך מה דינו ונחלקו התם ובסוגין אמוראי מה ביאור פלוגתתם ולקמן דק"י נקטה הגמ' בפשיטות שפלוגתתם האם מפגלים בח"מ או לא. והנה לפו"ר טעמא דרבנן דאין מפגלים בח"מ הוא משום שאין מחשבת הפיגול חשיבא מחשבה לפגל רק אם חשב אותה במתיר שלם [והיינו משום שיסוד הפיגול הוא במה שחושב מהמתיר על הניתר וכל שאין המחשבה בכל המתיר אין בכחו לפגל את הניתר]. אמנם ז"א דהא מצינו בתוס' ד"י שיכול לחשוב במקצת הזריקה על המשך הזריקה והתם אין המחשבה "מהמתיר על הניתר" [וע"ע להלן שיתבאר להוכיח שדין המחשבה אינו ב"מתיר" שלם אלא בעבודה שלמה ולפי"ז ע"כ אין הביאור כהנ"ל].

אלא דמ"מ לכאו' ביאור הדברים דבעי' מחשבה בכל העבודה דרק מחשבה זו חשובה היא לפגל, אמנם יש לתמוה מהמבו' בגמ' במנחות די"ז ע"א דהקטרה מפגלת הקטרה היינו בחושב הקומץ על הלבונה [ולכאו' גם מ"ד דפליג שם היינו משום שב' מתירים נפרדים הם ואין יכול לחשב במתיר של הקומץ על מתיר אחר (ולהלן בעזהי"ת יבו' הטעם בזה) אולם אין חיסרון מצד שהמחשבה היא רק בחצי מתיר.

עוד יש לעי' בסוגיא שם (דט"ז ע"ב) שדנה הגמ' דאף לרבנן שאין מפגלים בח"מ אם חשב בח"מ על חצי זית ובח"מ השני על חצי זית מצטרפים [וכמו שמצינו בחשב בעבודה אחת על חצי זית ובעבודה אחרת על חצי זית אחר דמצטרפי] וצ"ב הא כל חלק וחלק מהמחשבה אינו מחשבה כיון שהוא פיגול בח"מ (וחשב בב' המחשבות ב' חצאים נפרדים). [ובדוחק י"ל דכיון שחשב בב' החצאים נמצא שחשב בכל המתיר וכל החיסרון רק בשיעור הפיגול ומה"ט יכולים להצטרף, והוא דוחק].

וע"כ הביאור (יסה"ד ביאר הגרי"ז) דענין אין פיגול בח"מ אין הביאור שדווקא מחשבה בכל המתיר בכחה לפגל אלא דגם בח"מ המחשבה בכחה לפגל וס"ל להאי מ"ד שאין מפגלים בח"מ דמה שלא פיגל בחצי מתיר השני הוא גופא סיבה שלא יתפגל מכח החצי הראשון [והוא מדוקדק מדברי רש"י (מנחות ט"ז ע"ב) ד"ה חשיבה וז"ל: דהא לאו מתיר "ואין כח באחרת לעכב" ומבו' כהנ"ל שהחיסרון בפיגול בח"מ שהחצי מתיר השני "מעכב"]. ומעתה נתחדש שם בסוגיא דענין הפיגול בחצי השני אי"צ שיהא דווקא במה שחשב **בו** מחשבת פיגול אלא גם במה שחשב עליו מחשבת פיגול חשיב שפיגל בכולו ואין חיסרון של אין מפגלים בחצי מתיר.

[עוד נתבאר שם בסוגיא חידוש גדול דאף להסוברים שאין הקטרה מפגלת הקטרה (משום שאין יכול לפגל במתיר אחד על מתיר אחר) ואין מפגלים בחצי מתיר מ"מ אם חושב בהקטרת הקומץ על הקטרת הלבונה ועל אכילת השירים למחר הוי פיגול, ובאמת הוא צע"ט ולכאו' מבו' עכ"פ דכל שחשב מחשבת פסול על הלבונה אעפ"י שאין בכח מחשבה זו לפגל מ"מ אין כאן העיכוב מצד החצי מתיר השני שלא יחול הפיגול והוא חידוש גדול].

**הכרח שדין המחשבה בכל "העבודה" ולא בכל "המתיר".**

**ב.** יעוי' בתחילת הדברים שכתבנו לדון שיסוד דין אין מפגלים בח"מ אליבא דרבנן היינו משום שיסוד דין הפיגול שמחשבה במתיר מפגלת הניתר וע"כ צריך שיחשוב בכל המתיר כדי שיתפגל הניתר, ולפו"ר יש לזה ראיה מסוגיית הגמ' דק"י ע"א שדנה האם הקומץ מתיר שכנגדו בשירים "משרי שרי או איקלושי מיקלש" והכריחה הגמ' דאליבא דר"מ שמפגלים בח"מ ע"כ משרי שרי, ולפו"ר ביאור הדברים דודאי גם לר"מ יסוד פיגול שמחשב במתיר על הניתר וע"כ דמפגלים בחצי מתיר משום שחצי מתיר משרא שרי כנגדו [ומה שנקטה הגמ' שם דאליבא דרבנן לא משרא שרי ולא מיקלש קליש כבר פירש"י דאין כוונת הגמ' להכריח כן (דהא אי נמי מיקליש אין מפגלים בח"מ וכמבו' מגופא דסוגין) אלא כוונת הגמ' דשמא לרבנן לא משרא שרי ולא איקלושי מיקליש].

אמנם ז"א דהנה יעוי"ש בתוס' שדנו היאך הדין בשחיטה וז"ל: וצ"ע אי שחט סימן אחד וקיבל את דמו וזרקו כיון דחשיב ח"מ אי אמרי' משרא שרי עכ"ל. הרי דלא ברירא להו להתוס' שיש דין משרא שרי בשחיטה ואעפי"כ דנה הגמ' בכל דוכתא שמחשבה בסימן אחד תלוי בפלוגתת ר"מ ורבנן אם מפגלים בח"מ. עוד יש להעיר דהנה דינא הוא שאם פיגל בקמיצת הקומץ בלא הלבונה הוי פיגול וצ"ב הא הקומץ הוא רק ח"מ והיאך מהני במחשבה בקמיצה בלא הלבונה.

עוד הבאנו ראיה לקמן מהמבו' בגמ' דמחשבה בשחיטת ד' פרים חשיב כמחשבה בכל המתיר אעפ"י שכל שחיטה מביאה רק לחלק מן ההזאות, ומבו' שאי"צ מחשבה בכל ה"מתיר". וע"כ ביאור הדברים דמה שצריך כל המתיר לרבנן (או שיהא משרא שרי לר"מ) היינו כדי שיחשב אותו מקצת לעבודה מצ"ע, ומעתה פשוט דגבי ג' שחיטות כל שחיטה ושחיטה חשיבה עבודה שלמה ולא אכפ"ל מה שהוא מביא דם של חלק מהמתיר. ובזה יש לבאר דברי התוס' שם דשמא אעפ"י שאין סימן אחד עושה משרא שרי מ"מ פשיטא לגמ' דלר"מ שחיטה בסימן אחד חשיבא עבודה לפגל בה ככל מפגלים בח"מ אעפ"י שאין עושה משרא שרי. [ביאור הדברים דדווקא בזריקה מהות העבודה מה שהוא זריקה המתרת ומה"ט ס"ל לגמ' דבלא משרא שרי אי"ז זריקה לפגל בה משא"כ בשחיטה ס"ל דגם שחיטת סימן אחד חשיבא עבודה לפגל בה אליבא דר"מ אעפ"י שהוא ח"מ].

**ביאור הראשונים בביאור פלוגתת ר"י ור"ל במנחות בפיגל בהולכת הקומץ**

**ג.** והנה הגמ' (מנחות דט"ז ע"ב) הביאה פלוגתת ר"י ור"ל בפיגל בהולכת הקומץ בלא הלבונה מה דינו, ר"ל ס"ל דהולכה כהקטרה והו"ל פיגול בח"מ [דהא פיגל בעבודת הקומץ בלא הלבונה (ושניהם יחד מתירים השיריים)] ור"י ס"ל דהולכה כקמיצה ונתבאר בגמ' טעמו "דכל עבודה שאינה מתרת עבודה חשובה היא לפגל עליה" בפנ"ע וברש"י ביאר דעבודה שאינה מתרת היינו דלא מיעכבא דיכולים להושיט מזל"ז ביאור דבריו כ' בשיטמ"ק משום שאפשר לבטלה[[1]](#footnote-1). ותמה השיטמ"ק דא"כ מהי תמיהת הגמ' משחיטה. וע"כ ביאר בשיטמ"ק כוונת הגמ' "שאינה מתרת" היינו שאינה מתרת הבשר דהתינח קבלה מקדשת הדם לזריקה אולם ההולכה אינה מקדשת ואינה מתרת.

ובביאור שי' רש"י צ"ל עפ"י הנתבאר לעיל דעיקר הנידון הוא אימתי חשיב עבודה שלמה, ומעתה אין כוונת הגמ' דאפשר לבטלה הוא הסיבה שנדון הולכת הקומץ לחודה אלא הוא סימן לדונה כעבודה בפנ"ע ולא כמתיר יחד עם הלבונה ומעתה מה שתמהה הגמ' לענין שחיטה (אעפ"י שא"א לבטלה) דהתם גם בלא סימן הנ"ל דנה הגמ' מסברא דכל שחיטה ושחיטה יש להחשיבה כעבודה בפנ"ע, והוצרכה לבאר דמשום ששניהם מקדשים הלחם חשיבי כח"מ לגבי הלחם.

**האם פיגול בפסיעות שיך לדין פיגול בח"מ**

**ד.** בגמ' ד"ל ע"א מבו' דיכול לפגל בפסיעה אחת מן ההולכה, ויעוי' בתוס' שם (ד"ה סימן) שביאר הסוגיא שם דגם למ"ד מפגלים בח"מ היינו דווקא בסימן שלם ולא בחצי סימן "ולא דמי לפסיעות", ולפו"ר כוונתם דענין מפגלים בחצי מתיר הוא כשעושה העבודה בחלק מהמתיר אולם כשעושה ההולכה בכל המתיר אף כשעושה רק חלק מן ההולכה אין לדון זאת כמפגלים בח"מ [וכן כתבו במנ"ח ובז"ת עיי"ש].

אמנם בקר"א בדט"ו דימה פיגול בפסיעות לדין פיגול בח"מ עיי"ש בדבריו, וצ"ב הא כאן עבודה בחצי מתיר. וע"כ ביאור דבריו כמו שנתבאר לעיל דענין פיגול בח"מ היינו דמה"ט נחשב כחצי עבודה וא"כ לר"מ שמפגלים בחצי מתיר שהיא חצי עבודה ה"ה מפגלים בפסיעות משא"כ לרבנן [אלא דיש להעיר דנתבאר לעיל דגם לר"מ הטעם שמפגלים בח"מ כיון שהוא משרא שרי ויש חשיבות לחצי עבודה, ואולי בהולכה לעולם יש חשיבות זו (וכמש"כ התוס' לגבי סימן אחד בשחיטה דחשיב ח"מ לר"מ אעפ"י שאין משרא שרי)].

**דמ"ב ע"א**

**בדין אין מפגלים בחצי מתיר (במ"ג הזאות דיוה"כ)**

**פלוגתת האחרונים בהטעם שבג' פרים חשיב חצי מתיר**

**א.** נתבאר בגמ' לתמוה דחזי' דנחלקו ר"מ ורבנן במפגלים בחצי מתיר מהא דנחלקו לענין מ"ג הזאות ביוה"כ אם יכול לפגל בראשונה או בשניה או בשלישית. ומבו' בגמ' לפי"ז דפיגול בהזאת הפר בהיכל חשיב חצי מתיר. ולכאו' דברי הגמ' דווקא כלפי הזאות הפר בין הבדים, היכל, ומזבח הזהב, אולם הפר והשעיר ב' קרבנות נפרדים הם ואין להחשיב ההזאות דפר בלא השעיר בחצי מתיר.

והנה נתבאר בדברי הגמ' שאם נשפך ומביא פר אחר ופיגל בהזאת הראשונה ולא בשניה הו"ל כחצי מתיר אעפ"י שהם ב' פרים נפרדים, וצ"ב הא ב' קרבנות נפרדים הם ומבו' שתלויים הם בהדדי. ובאמת בגמ' ביומא דס"א א' פלוגתא כשהביאו ג' פרים איזה מהן נשרף ואיכא מ"ד דרק האחרון נשרף שהוא גמר כפרה וקצת מבו' מהאי מ"ד עכ"פ שהם כקרבן אחד שנשלם ע"י הקרבן האחרון שהוא גמר הכפרה וע"כ רק הוא נשרף.

ויש לברר היאך הדין לענין האימורים האם א"א להקטירם עד שיגמור הזאות כולם, ובחזו"י (בהשמטות לתוספתא יומא) כ' להוכיח מגמ' זו דבאמת הם נידונים כקרבן אחד שהמתיר של האימורים הוא זריקת כולם, ועיי"ש שהוסיף לבאר דכלפי הכפרה כל הזאה והזאה הוי כפרה בפנ"ע (כמבו' ביומא דכ"א דכ"א מכפר על דבר בפנ"ע) ומ"מ הקרבן נשלם ע"י כל ההזאות יחד, וכדבריו מבו' בירושלמי להדיא שאימורים על פר אחד יכול להחשב כיש בשר כלפי פר אחר אע"פ שנאבדו בשרו ואימוריו.

אמנם בחזו"א תמה על זאת דהא זריקת הפר הראשון קודם שהיה פר השני והיאך נדון שזריקת כולם מתיר בשר כולם, וע"כ ביאר בזה החזו"א באופ"א דאעפ"י שכל זריקה מתרת האימורים של הקרבן שלה מ"מ הם מתלי תלי בהדדי ואין הזריקה מתרת עד שתשלם זריקת כולם, ביאור דבריו שכל זריקה נחשבת לזריקה רק אחר שיזרקו כולם ומה"ט הוא מתלא תלי ביה, ולפי"ז נתבאר מדברי החזו"א שגם באופן זה נחשב לחצי מתיר. [וליישב תמיהת החזו"א הנ"ל על ביאור החזו"י צ"ל דכל מה שצריך הזאת כולם היינו כשקיימים כמה פרים אבל כ"ז שלא נשחטו אי"צ את הזאת הראשונים].

**ביאור דברי הגמ' דהשחיטה הוי כמתיר שלם**

**ב.** נתבאר בגמ' דאעפ"י שבזריקות נחשבות לח"מ מ"מ בשחיטה נחשבות כמתיר שלם, והדברים צ"ב דהא השחיטה ג"כ נידונים כמתיר מחמת שהם חלק מעבודת הדם המתיר לאימורים ואם הזריקה נחשבת כח"מ כלפי האימורים היאך תהא השחיטה עדיפה מן הזריקה.

ובמרומי שדה ביאר דשחיטת כאו"א ראויה להזות ממנה כל ההזאות וע"כ יש לדונה כמתיר שלם בפנ"ע. והסברא קצ"ב דאחר שהזה הראשונות ועתה שוחט בשביל שאר ההזאות מעתה אי"ז ח"מ. ויעוי' בשפ"א שביאר דברי רש"י וז"ל: והטעם נראה דבשלמא מתיר דשחיטה זו דהוא מתיר הדם הזה לזרוק הוי מתיר שלם אבל זריקת דם פר שני שהוא מתיר האימורים להקטיר וכו' וצע"ט הא ודאי הדם הוי מתיר ולא ניתר ואין אנו דנים לעולם השחיטה כמתיר הדם לזריקה אלא כחלק של המתיר של הדם לאימורים וא"כ צ"ע כנ"ל.

ויעוי' ברש"י שכ' וז"ל: "שהרי פיגל בעבודה שלמה" ביאור דבריו שענין חצי מתיר אינו חיסרון מצ"ע שהוא רק ח"מ ובעי' שיתעסק ב"מתיר" שלם אלא דמחמת שהוא חצי מתי מה"ט הוא נחשב לחצי עבודה, ומעתה י"ל דעבודת הזריקה נחשבת לחצי עבודה כשעושה חלק מן ההזאות אולם עבודת השחיטה לעולם נחשבת כעבודה שלמה שהיא מועלת לחודה להתיר הדם להזריקה (ולא משום מתיר וניתר כלל) וזהו כוונת השפ"א.

ויש להביא ראיות לזה דהנה נתבאר בתוס' ד"ל ע"א דחצי סימן לא הוי אפי' חצי מתיר משום דלא הוי דבר מסוים "ולא דמי לפסיעות" משמעות דבריהם דבפסיעות הוי חצי מתיר (וכן נקט הקר"א בסוף פ"ב בדבריהם), וצ"ב הא עושה העבודה בכל המתיר שהוא הולכת כל הדם[[2]](#footnote-2). עוד יש לתמוה לאידך גיסא דהנה נחלקו ר"י ור"ל (מנחות דט"ז) האם הולכת הקומץ בלא הלבונה הוי כחצי מתיר. וצ"ב שי' ר"י הא ודאי מתעסק הוא בחצי מתיר. והמבו' מכ"ז דאין מפגלים בחצי מתיר אי"ז משום שאין פיגול אלא כשמתעסק בכל המתיר אלא שהוא כחצי עבודה ומה"ט בפסיעות (להקר"א ספ"ק בשי' התוס' ד"ל) הוי חצי מתיר ומאידך גיסא ס"ל לר"י שהולכת הקומץ לחודיה הוי עבודה בפנ"ע לא שיך בזה החיסרון שאין מפגלים בחצי מתיר.

**בירור החילוק בין ב' כבשים ולחם לד' פרים**

**ג.** אמנם עדין יש להקשות טובא מהמבו' בשחיטת ב' כבשים המתירים את הלחם דשחיטת כאו"א הוי כח"מ לגבי הפיגול בלחם [ואף שכ"א מצ"ע הוא קרבן בפנ"ע לענין שהוא גופיה יתפגל מ"מ לענין הלחם חשיבי שניהם כחד גם לגבי השחיטה] וא"כ ה"ה הכא כיון שכולם מתירים את האימורים נדונם כחצי מתיר גם לגבי השחיטה.

ובאמת דלשי' החזו"א דאין נידונים ממש כחד י"ל דכ"מ שמתלי תלי אחד בשני הוא רק לגבי הזריקה אולם עבודת השחיטה היא לעצמה אולם להחזו"י (ולהמבו' בירושלמי) שהם ממש כקרבן אחד א"כ ודאי צ"ב מ"ט הכא לא נדונם כח"מ גם לגבי השחיטה.

**בירור תליית הגמ' בדינא דר"א (לפירש"י)**

**ד.** נתבאר בגמ' דלר"א שחייב בשחוטי חוץ בעבודה שהיא גמר כפרה ה"ה כאן כשחושב בשחיטה הראשונה או השניה אי"ז פיגול. וצב"ט הא נתבאר לעיל דאף שכלפי הזריקה הו"ל כחצי מתיר וחצי עבודה מ"מ השחיטה היא כעבודה בפנ"ע וא"כ מ"ט לר"א לא יתחייב ע"ז משום פיגול ואף שלר"א אין חיוב בהקטרה אלא בגמר עבודה מ"מ השחיטה היא כעבודה בפנ"ע, וכבר תמה בזה השיטמ"ק על פירש"י.

וביאור הדברים מתבאר מפירש"י דלעיל נידון הגמ' משום חצי עבודה ובהא ס"ל לגמ' דשחיטה חשיב עבודה שלמה אולם לר"א דס"ל בחיוב חוץ שהקטרת כזית אעפ"י שהוא הקטרה שלמה לא סגי בהא ע"כ דס"ל דבעי' דווקא גמר עבודה וכלפי זה בשחיטה אחת לא סגי.

אמנם עדין צע"ט דהא בעלמא מהני לר"א בפיגל בשחיטה וא"כ אף אם נימא דלא מהני שיפגל בשחיטה הראשונה אבל הא מיהא צריך להועיל מחשבה בשחיטה האחרונה [ועי' לקמיה בזה].

**ביאור דברי הגמ' לפי' רשב"ם**

**ה.** בתוס' הביאו פירשב"ם דכוונת תי' הגמ' דחשב בשחיטה על ההזאה הראשונה או על השניה ובזה חידשה הגמ' דלא מהני אליבא דר"א וביארו התוס' הדברים דכמו שלר"א לא חשיבא עבודה לחיוב חוץ ה"ה לא חשיבא עבודה לפגל בה. והדברים צע"ט הא ענין מחשבת פיגול היינו כשחושב על אכילת מזבח וא"כ אף אם אין אנו דנים ההזאות הראשונות והשניות כהזאות בפנ"ע מ"מ יש בהם אכילת מזבח.

ולכאו' מוכרח בשי' הרשב"ם כביאור הגר"ח דמחשבה על זריקה אי"ז מחשבה על אכילת מזבח אלא מחשבה על עבודה וע"כ בעי' שיחשוב על עבודה שלמה וכיון דלר"א מתנות דלא מכפרי לאו עבודות נינהו ע"כ א"א לחשב עליהם. אלא דכבר נתבאר לעיל (בדכ"ז) מהקה"י שביאר דאף אם המחשבה על האכילת מזבח מ"מ י"ל שבעבודת הזריקה אין אכילת הדם נחשבת כאכילה אלא עבודת הזריקה נחשבת כאכילה וע"כ בעי' שיהא לזה שֵם עבודה כדי שיחשב אכילת מזבח.

ועדין צ"ב דאעפ"י שהראשונה והשניה לאו גמר עבודות נינהו מ"מ השלישית שהיא גמר עבודה מ"ט לא יוכל לפגל כשחושב עליה [ודוחק לומר דרבנן דברייתא סברי כר"א שא"א לפגל בראשונות אולם פליגי עליו שא"א לפגל גם באחרונה], ולכאו' צ"ל דעד שיפגל בכל המתיר הכוונה בגמר המתיר, ולפי"ז י"ל גם בשי' רש"י לעיל דבשחיטה האחרונה יכול לפגל וצ"ע.

**דמ"ב ע"ב**

**בסוגית כי הדר מדי בהיכל מיא הוא דקא מדי**

**ביאור הסוגיא להמשל"מ שדן האם חל הפסול מיד**

**א.** בגמ' אמר מר ר"מ אומר פיגול וחייבים עליו כרת, מכדי כרת לא מיחייב עד שיקרבו כל מתיריו דאמר מר כהרצאת כשר וכו' והא כיון דחשיב ביה בפנים פסולה כמאן דלא אדי דמי כי הדר מדי בהיכל מיא בעלמא הוא דקא אדי. לכאו' כוונת הגמ' דאף שהפיגול לא חל עד שיהא קרב המתיר כמצוותו מ"מ חל פסול וע"כ תמהה הגמ' דאידך מיא בעלמא הוא. ויעוי' לעיל פ"ב (בסוגית קרב המתיר כמצוותו) שהבאנו דברי המשנל"מ שנסתפק האם עד שלא קרב המתיר כמצוותו לא חל אפי' פסול או שהוא דין רק כלפי הפיגול והכרת. ותמה האחיעזר דהוא סוגיא ערוכה כאן שחל הפסול מיד דאל"ה היאך תמהה הגמ' שמיא הוא דקא אדי. ויש ליישב דברי המשנל"מ דלמאי דמסקי' בגמ' במעילה שחל הפסול למפרע [ואי"ז חלות למפרע אלא שחל מיד ומתלא תלי רק אם יעשה המתיר כמצוותו] נמצא דכשנגמרת העבודה מתברר שהיה זה פיגול משעת עבודה הראשונה ומה"ט תמהה הגמ' דעבודה שניה מיא בעלמא הוא דקא אדי [אמנם עדין יש בזה חידוש דלכאו' י"ל דכל שבלא עבודה זו לא יחול למפרע הפיגול נמצא שעבודה זאת גורמת הפיגול ושמא מה"ט אין להחשיבה כמיא, וצ"ע]. עוד יש ליישב דיעוי"ש במשנל"מ שהסיק דעכ"פ יש לפסול משום הק"ו של הגמ' די"ד ע"א וא"כ י"ל דכוונת הגמ' שהוא פסול משום האי ק"ו.

**ביאור החילוק בין סוגין לכל דינא דמרצה לפיגולו**

**ב.** ועיקר תמיהת הגמ' צ"ע דמ"ש מכל מפגל בשחיטה דלא דנים ששאר העבודות עושה במיא בעלמא ואין כאן מרצה לפיגולו. וברש"י בסוגין ביאר בזה דכיון דרבי רחמנא בשחיטה ע"כ בהכי חייב רחמנא וכן לרבנן [או לר"מ אי טעמיה משום ע"ד ראשונה] בכה"ג אמר רחמנא לפיגול אלא למ"ד טעמא משום ח"מ אין כאן זריקה "כיון דלא גמרה מחשבת פיגול ועשה סופה לדעת כשרה זיל הכא חצי עבודה היא וזיל הכא חצי עבודה היא" עכ"ל.

ונראה דודאי אין כוונתו שצורת חיוב רחמנא בפיגול שתהא עבודה שלמה בפיגול דהא בפיגל בחצי השני ודאי הוי פיגול אלא דכוונת רש"י דכ"מ שמצינו שחידשה תורה מרצה לפיגולו הוא כשמצד העבודה שפיגל בה הוי פיגול אלא שצריך שיגמרו העבודות אולם כשהעבודה עצמה לא נגמרה בפיגול לא נתחדש בזה מרצה לפיגולו [דהתינח לרבנן (או לר"מ אי טעמיה משום ע"ד ראשונה) כיון שהמחשבה בכל העבודה היא צורת הפיגול שפיר אולם לר"מ שהפיגול בחציו הראשון ובשאר המתיר בעי' לדין כהרצאת כשר לא מצינו שגם כה"ג שהוא בעבודה עצמה שנחשב כהרצאת כשר לעשותו לפיגול והוא כוונת רש"י זיל הכא איכא חצי עבודה וכו'].

**ביאור דברי רש"י במנחות**

**ג.** עוד הביאו התוס' דברי רש"י במנחות שביאר דבעלמא באותה עבודה שפיגל בה נעשית כולה בקדושתה אבל הנך הזאות וכו' ביאור דבריו לפו"ר דבכל עבודה לא חל פסול כלל באותה עבודה עד שגומר העבודה משא"כ למ"ד מפגלים בחצי מתיר חל הפיגול באמצע העבודה ונמצא שגמר העבודה הוא אחר שנפסל. וברש"י בסוגין מבו' שפליג על סברא זו וס"ל דגם לרבנן שאין מפגלים בח"מ בעי' לסברת בהכי חייב רחמנא והיינו משום דס"ל שאעפ"י שאין הפיגול חל עד גמר העבודה מ"מ חל פסול מיד וע"כ בעי' לסברת בהכי חייב רחמנא.

**בקו' התוס' מ"ט לא תמהה הגמ' מכל חצי מתיר**

**ד.** הקשו בתוס' מ"ט תמהה הגמ' דווקא בסדרי ההזאות של יוה"כ ולא תמהה בפיגול בבין הבדים עצמו נימא שהזאה ראשונה היינו פיגול בחד מתיר ושאר ההזאות מיא בעלמא [ולכאו' תמיהתם גם בד' קרנות כשפיגל בקרן ראשונה או בקומץ ולבונה (וכמו שהקשו להלן)]. וביארו (בתירוצם הג') וז"ל: דניח"ל דלא הוו של בין הבדים אבל אותן של היכל לא תליא בהו גמר הפיגול וכו' [ונראה פשוט שאין כוונתם לתרץ דהו"ל כחצי סימן (וכמש"כ התוס' במנחות דט"ז עיי"ש) דכ"ז יתרץ רק ההזאות של בין הבדים אולם ד' דקרנות ודאי הוי כאו"א חצי מתיר (וכמו שנתבאר החילוק לעיל) וא"כ בהא אכתי תקשי כנ"ל].

ולכאו' ביאור דבריהם דגם למ"ד מפגלים בחצי מתיר היינו דסגי במחשבת פיגול בחצי מתיר אולם חלות הפיגול הוא רק בגמר העבודה (גם למאי דחל בגמר העבודות למפרע היינו מגמר העבודה שפיגל בה) ומה"ט נמצא שלא נתפגל עד שנגמרה העבודה ואין כאן מיא בעלמא משא"כ ביוה"כ שיכול להביא קרבן אחר נגמר הפיגול מיד. [וביותר יש להוסיף בכוונתם דדין הד' סדרים הם לחובת היום אולם מצד הקרבן סגי בהזאות אלו וע"כ חל הפיגול בגמר העבודה ולא בגמר כל המ"ג הזאות].

והנה הקשו התוס' מקומץ ולבונה ולכאו' כל תמיהתם היינו לפום תירוצם הראשון דמשכח"ל פיגול באחרונה והתם מבו' להדיא גם בפיגול בראשונה אולם למה שתירצו דבב' מתירים לא חל הפיגול אלא בגמר המתיר אין מקום לקושיתם מקומץ ולבונה.

**הטעם שלתירוץ הגמ' אין חיסרון משום הכסידרן**

**ה.** נתבאר בגמ' לתרץ (אליבא דרבה) דאיירי דווקא בד' פרים דמה"ט הזאות ההיכל הוי קרבן כשר ולא מיא נינהו. וצ"ע הא עכ"פ בעי' שיהא כסידרן והוא לעיכובא, ובאמת בשיטמ"ק במנחות מבו' שמתחיל ההזאות מתחילה וכן נקט החזו"א (יב, ז) וכן נקט בכתבי הגר"ח. [ונמצא שכלפי הכשר אי"צ לההזאות פיגול וכלפי הפסול אין דנים את ההזאות שעשה פעם נוספת כהזאה ושאר ההזאות גמרו הכפרה]. אמנם ברש"י במנחות מבו' שהשני מתחיל מן ההיכל.

ונראה בביאור פלוגתתם האם עיקר תמיהת הגמ' דמכח פסול הראשון ע"כ ההזאות השניות הוו מיא בעלמא או שתמיהת הגמ' שההזאות הראשונות נפסלו ע"כ אין כאן הזאות **שניות**, ובכתבי הגר"ח דקדק את לשון הגמ' (לגירסתנו) "כמאן דלא אדי" וכו' ומבו' שקפידת הגמ' על כך שאין כאן הזאות ראשונות וע"כ גם כשיבוא פר אחר ע"כ יצטרך לחזור על הזאות אלו אולם בשי' רש"י צ"ל שכל תמיהת הגמ' רק שההזאות השניות פסולות אולם כלפי הכסדרן כן דנים שמרצה לפיגולו להחשיב שהיו ראשונות ודו"ק.

ועי' במנח"א שהביא תמיהת הגרי"ז דיש חיסרון ששחיטת הפרים הם אחר התפינה ומבו' בגמ' שיש עיכוב שתהא החפינה אחר השחיטה [ולכאו' תמיהתו רק להשיטמ"ק דשהוא חיסרון בכסדרן וצריך להתחיל מתחילה] ועי"ש מש"כ בזה.

**דמ"ג ע"א**

**סוגית פקע פיגולו**

**בהטעם שהוצרכה הגמ' לדין "פקע פיגולו" כדי שירצה לפיגול**

**א.** בגמ' אמר עולא קומץ פיגול שהעלו ע"ג המזבח פקע פיגולו ממנו אם אחרים מביא לידי פיגול הוא עצמו לא כ"ש וכו'. עיקר חידושא דעולא ש"פקע פיגולו" אינו רק שיש בו דין הקטרה אלא שפקע גם האיסור אכילה וכמבו' בגמ' בכריתות די"ד ע"א (והובא בתוס' ד"ה הקומץ). וביאור ראיית עולא מהא דמביא אחרים לידי פיגול דאם לא היה פקע פיגול לא היה בזה חיוב הקטרה להיות מרצה לפיגולו, וצ"ב הא כל עבודות הדם אנו דנים מרצה לפיגולו גם בלא הפקע פיגולו [ובאמת דלעיל תמהה הגמ' "אידך מיא בעלמא" ותמהו הראשונים מ"ט מכל שחיטה וזריקה וביארו דהתם נתחדש מרצה לפיגולו (וכמו שנתבאר שם באורך כמה שיטות בביאור החילוק בזה) וא"כ גם לענין הקטרה נימא כן]. ועוד צ"ע דאם אמרי' פקע פיגולו מ"ט תמהו התוס' (ד"ה כי מדי) היאך בקומץ ולבונה מפגלים הא הוי כעפרא והא פקע כשיקטיר הלבונה יהא פיגולו ממנו. עוד העירו האחרונים (קר"א, שפ"א) ע"ד התוס' שדנו אם אמרי' פקע פיגולו בדם והא ראיית עולא שאם מביא אחרים לידי פיגול הוא עצמו לא כ"ש יש גם כלפי דם.

והביאור בזה דודאי לענין "מעשה עבודה" היה פשוט לגמ' דכלפי זה נתחדש דינא דמרצה לפיגולו אלא שדנה הגמ' דכלפי קיום "הקטרה" לא סגי במרצה לפיגולו אי לא פקע פיגולו וביאור הדברים דענין "קיום הקטרה" הוא מה שנאכל ריח ניחוח לה' וכל שהוא פסול אין כאן קיום הקטרה. ומעתה י"ל דכלפי מעשה ההקטרה שיחשב "מעשה עבודה" בקרבן בעי' שיהא בו הלכות מרצה לפיגולו ורק אחר שהיה מעשה הקטרה אנו דנים פקע פיגולו כדי שיהא בו קיום של הקטרה. ומעתה מה שדנו התוס' לעיל היינו כלפי המעשה עבודה של הקטרת הקומץ והלבונה דכל שהוא ח"מ ועשה פיגול רק באחד אידך הוי כעפרא ואין כאן עבודה במתיר שלם שירצה לפיגולו ולא דנו התוס' מצד קיום ההקטרה.

ובזה יש ליישב תמיהת האחרונים מנידון התוס' האם יש פקע פיגולו בדם, דכלפי עבודת הדם נתבאר דלהחשב "עבודה" סגי במה שמרצה לפיגולו ונידון התוס' היאך לדון הזריקה והתקבלות הדם האם סגי להחשיבו כ"עבודה" וסגי בדין מרצה לפיגולו גרידא או שגם קבלת הדם יש לדונה כהתקבלות במזבח שצריך לה לדין פרע פיגולו כדי שיתקיים דין הקרבן ודו"ק.

**בביאור חידוש עולה (וראייתו ממרצה לפיגולו) למסקנת הגמ'**

**ב.** מסקי' בגמ' דעולא איירי במשלה בו האור ועיקר דין משלה בו האור אם ירדו ועלו כבר אמרה עולא במימרא אחריתי וכאן חידש עולא דאפי' קומץ דמיפרת מהני משלה האור בחלק מן הקומץ להקפיע הפיגול מכל הקומץ. אלא דצ"ב מה ראיה לזה ממה שאחרים מביא לידי פיגול ואם בא להביא ראיה שבקיום דין הקטרה בחלקו מתקיים דין ההקטרה בכולו מ"ט לא הביא ראיה מכל הקטרה שנחלקו אמוראי האם סגי במקצתו או ברובו להתיר הבשר באכילה וע"כ דגם במשלה האור בחלקו מקיים מצוות הקטרה. וצ"ל פשוט דבכל הקטרה י"ל דסגי בהקטרת מקצת לקיום דין הקטרה [דבזה מקיים דין כולו] ואי"ז ראיה לדין "פקע פיגולו" בהחלק שעדין לא הוקטר אמנם מהא שמהני הקטרה בחלק מן הקומץ גם בפיגול ע"כ שמהני הקטרה זו גם לכל הקומץ דאל"ה השאר הוי עפרא ואין כאן קיום הקטרת בשיעור קומץ שלם שעי"ז יחשב מרצה לפיגולו.

**האם ירדו יעלו מחמת ה"פקע פיגולו"**

**ג.** והנה בפשטות עיקר דין "פקע פיגולו" יש ללמוד מדברי עולא שחידש (בפ"ט) דבמשלה בו האור אם ירדו יעלו וביאור הדברים דעצם מה שנעשה לחמו של מזבח ויש בו דין הקטרה שאפי' אם ירדו ועלו מכריח שהכשירה התורה פסולו [ואף שמצינו בפיגול שלא משלה בו האור שאם עלה לא ירד ואעפי"כ אם ירד לא יעלה ומבו' מהא לפו"ר דשיך שיהא לחמו של מזבח ולא נפקע פסולו, אמנם י"ל דבאמת בשעה שהוא לחמו אין הוא פסול דהא התורה הכשירתו אלא שעדין לא פקע ממנו סיבת פסולו כיון שכל מה שהוא לחמו דווקא משום שהוא על המזבח אולם מהא שבמשלה בו האור דינו שאם ירדו יעלו מוכח דכשמשלה בו האור נעשה לחמו מצד החפצא עצמו (שנעשה בו הקטרה) וע"כ הוכשר פסולו לגמרי].

אמנם יעוי' במשנל"מ שדקדק דברי הר"מ דלענין דינא דאם ירדו ועלו כ' (בפ"ג ה"י) דסגי בהקטרת מקצת הקומץ ולגבי פקע פיגולו כ' (בפי"ח הכ"א) שרק משמשלה האור בקרבן פקע איסורן מהן, וביאר החילוק בזה דענין פקע פיגולו למד עולא מהא שמביא אחרים לידי פיגול והאי דינא אינו אלא ע"י הקטרת הרוב [דקי"ל שהרצאת בשר משחצית האור ברובו] אולם דינא דעולא דמשמשלה בו האור נעשה לחמו של מזבח ויעלה היינו אפי' במקצתו, מבו' מדברי המשנל"מ שדין עלו ירדו להעשות לחמו של מזבח שאם ירדו יעלו אינו מחייב פקע פיגולו ולגבי האי דינא סגי בהקטרת מקצתו ודינא דפקע פיגולו הוא ע"י הקטרת רובו.

ויש לתמוה טובא להמשנל"מ מנ"ל שאחרים מביא לידי פיגול מחמת ה"פקע פיגולו" שמא הוא משום שחל בו דין הקטרה מחמת שנעשה לחמו של מזבח וא"כ לא יהא ראיה לדין פקע פיגולו, ושמעתי לבאר בזה דכל שלא פקע פיגולו ומשום בו הקטרה מדין לחמו של מזבח אי"ז הקטרה מדין הקרבן וכה"ג לא יהא כקרב המתיר כמצוותו וע"כ הוכרח לדין "פקע פיגולו" כדי שנדון זאת ללחמו של מזבח.

אמנם בקר"א ובחזו"א נקטו בפשטות דלא כהמשנל"מ וס"ל דמסוגית הגמ' משמע שהירדו יעלו והפקע פיגולו חד דינא הוא. [ובהגהות לקר"א (רודנסקי) העיר דיש חילוק בין הערת החזו"א להערת הקר"א דהחזו"א ס"ל דדינא דעולא בכל הפסולים והוא משום דס"ל דלא נעשה ללחמו של מזבח אם לא פקע הפסול אולם הקר"א ס"ל דבכל הפסולים אין פקע פיגולו ואעפי"כ אם ירדו ועלו וע"כ כוונת תמיהתו דמדברי הגמ' "והא אמרה עולא חדא זימנא" נראה שחד דינא אית להו]. ולכאו' יש להכריח כהחזו"א מסוגית הגמ' דמשמע שלא הביאה הגמ' הנפק"מ לגבי פקיעת האיסור אכילה בדינא דעולא כאן ומשמע דבמשילת האור דעולא ג"כ פקע האיסור אכילה, אמנם אי"ז ראיה דהקומץ עצמו בלא"ה אין איסור פיגול ושמא איסור פסוה"מ לא פקע, ומה"ט דנה הגמ' לבאר מה הנפק"מ בדינא דעולא לגבי דין הקומץ עצמו.

ועיי"ש שכ' להוכיח דלחמו על מזבח אינו דווקא בפקע פיגולו מהא דאיכא לחמו של מזבח בעצמות או בדברים שיש בהם חיסרון זריקה דהתם לא שיך "פקע פיגולו". אלא דיעוי"ש בגר"ח שהוסיף לבאר דאף שיש ראיה שלחמו של מזבח הוא דין בפנ"ע ולא רק כשנפקע הפסול והו"ל כשר מ"מ י"ל לאידך גיסא דכל שלא פקע פיגולו לא יהא לחמו של מזבח וכמו שנתבאר לעיל בארוכה, ובגר"ח כ' שהוא דוחק.

**ד.** בתוס' (ד"ה הקומץ) הביאו פירש"י במנחות שתמה מ"ט איצטריך למעט קומץ מפיגול משום שהוא מתיר תיפו"ל דכל שאכלו לא קרב המתיר כמצוותו. וביאר רש"י באופן שהקטיר רובו דכה"ג קיים מצוות ההקטרה ואם אכל השאר אין חיוב משום פיגול ותמהו התוס' דהא במשלה בו האור פקע פיגולו ממנו [ועי' לקמן בענין נפרד בביאור שי' רש"י]. וע"כ ביארו דאיירי באופן שחציו העלה וחציו לא העלה דכלפי רוב המתיר כמצוותו סגי כהקטרה שהעלה (ולכאו' ע"כ מוכרח מהא דמש"כ "חציו" הוא לאו דווקא והכוונה חלקו ובעי' שיהא רובו כדי שתתקיים ההקטרה) וכלפי פקע פיגולו כל שלא העלהו לא פקע וכמבו' בגמ' בכריתות, ועיקר דבריהם צ"ע דאם מהני לקיום ההקטרה מ"ט לא מהני שיהא פקע פיגולו.

וי"ל בביאור לדבריהם דכלפי קיום ההקטרה סגי בשיעור רובו גרידא אולם לגבי פקע פיגולו בעי' שתתקיים בו ההקטרה וע"כ דווקא כשהוא ע"ג המזבח חשיב שנעשה גם בו ההקטרה וע"כ פקע פיגולו. עוי"ל בנוס"ח דכלפי קיום דין ההקטרה סגי במה שעשה בחלקו דבזה הרי הוא כמו שעשה בכולו אולם לגבי פקע פיגולו בעי' שיעשה בו ממש ההקטרה והיינו דווקא כשכולו ע"ג המזבח והקטיר חלקו דבזה תחשב כאילו נעשה ככולו].

והנה לשי' התוס' יש לתמוה מה הוסיף ר' אחאי הא גם לדידיה היינו דווקא כשעלה ע"ג המזבח. ולהנתבאר לעיל מהמשנל"מ דעולא איירי ברובו דווקא (דומיא דאחרים מביא לידי פיגול שהוא דווקא ברובו) יש לבאר דר' אחאי הוסיף דכלפי ירדו יעלו אפי' בחציו יעלו ואי"צ רובו. [אמנם הוא דחוק טובא דלהדיא לשון התוס' "חציו העלה ע"ג מזבח וחציו לא העלה" וכוונתו שרובו העלה דאל"ה אין כאן קיום דין הקרבן, וא"כ מה שאמר עולא "פלגא מחית אארעא וכו'" אין הכוונה דווקא חציו ולא רובו, וצ"ע].

והנה העולה לשי' התוס' דאעפ"י שלא פקע פיגולו מ"מ יש בו קיום הקטרה להחשב קרב המתיר כמצוותו (מהסברות שנתבארו לעיל). וצע"ט הא נתבאר לעיל דהראיה של עולא ממה שאחרים מביא לידי פיגול הוא עצמו לא כ"ש דאפי' קומץ דמפרת דאי לא פקע פיגולו היה נידון כעפרא ולא היה נחשב כקרב המתיר במצוותו ולהמבו' בתוס' ששיך שיהא קיום דין הקטרה אעפ"י שלא פקע פיגולו צע"ט מה ראיה של עולא ממה שאחרים מביא לידי פיגול [והראוני שכעי"ז עמד בחזו"א ( ) עיי"ש].

**בביאור הגר"ח בסוגין**

**ה.** בגר"ח עמד בתמיהת המשל"מ הנ"ל בסתירת דברי הר"מ ובתחילת דבריו דן האם פקע פיגולו ולחמו של מזבח חד ענינא הם וע"כ ביאר הגר"ח דאין הכוונה שלחמו על מזבח הוא **מחמת** הפקע פיגולו אלא אותה הרצאה הגורמת שיהא לחמו של מזבח הוא הגורמת שיהא פקע פיגולו, ונמצא שעיקר ראיית עולא שהוא הקטרה המרצית וממילא מסברא פקע פיגולו. עוד הוסיף הגר"ח דבאמת י"ל דנעשה לחמו של מזבח גם בלא דין הרצאה אולם כדי שיהא "כמאן דמיחבר" הוא דווקא בהקטרה המרצית ומעתה כוונת עולא להוכיח דמהא שמועילה ההקטרה להחשב מרצה לפיגולו אפי' בקומץ דמיפרת ע"כ שיש בזה דין שהוא הקטרה המרצית והיא גורמת הפקע פיגולו.

ולפי"ז ביאר הגר"ח שי' הר"מ דלענין ירדו יעלו סגי שיהא לחמו של מזבח וע"כ אפי' בהקטרת מקצת יעלו אעפ"י שלא פקע פיגולו אולם להחשב הקטרה המרצית שיהא פקע פיגולו הוא דווקא ע"י הקטרת רובו. אלא שדברי הגר"ח תמוהים מאד דהא הר"מ איירי שהקטיר מקצתו וחציה למטה ואנו צריכים ל"כמאן דמיחבר" כדי שיהא דין יעלו גם על מה שלמטה (וכמו שהוכיח מהא ר' אחאי) ולדברי הגר"ח כל שאין הקטרת רובו אין כאן הקטרה המרצית כדי שנדון כמאן דמחבר.

וצ"ל בביאור דברי הגר"ח דאי"צ "קיום ההרצאה" כדי שיהא כמאן דמחבר אלא עיקר נידון הגמ' האם הוי הקטרה שהיא קיום דין הקרבן ומהא שמביא אחרים לידי פיגול מוכח שמתקיים בזה דין הקרבן, דאל"ה לא שיך כמאן דמיחבר (וכמו שביאר שם הגר"ח דכל המיחבר הוא משום "קיום דינו"), ומעתה תחילת הקטרת הקרבן [אף שעדין לא נתקיימה ההקטרה עד שיקטיר רובה] כיון שהיא הקטרה מגוף הקרבן היא גורמת שנדון כמאן דמיחבר גם על מה דמחית אארעא אולם שיהא פקע פיגולו בעי' שיהא הקטרה שמתקיים בה הריצוי שהיא רק בהקטרת רובו [ונמצא לפי"ז שהגמ' לא הביאה ראיה לעצם דין פקע פיגולו אלא הוא סברא מאחר ויש כאן הקטרה המרצית].

ובזה א"ש גם מה שתמהנו ע"ד התוס' דעיקר ראיית עולא רק שהיא הקטרת דין הקרבן וממילא מסברא פקע פיגולו אלא שלפקע פיגולו בעי' שיהא בו מעשה ההקטרה וזה אין שיך אלא כשהוא ע"ג המזבח ועשה הקטרה במקצתו דעי"ז הוי ממש הקטרה בכולו לעשות פקע פיגולו, ודו"ק [ועיי"ש בדברי הגר"ח במש"כ ע"ד התוס'].

**חילוק בין פיגול לנותר וטמא עפ"י הגר"ח**

**ו.** והנה בעול"ש דקדק בשי' הר"מ שבדין הקטיר מקצת הקומץ יעלה כולו כ' הר"מ האי דינא רק לענין פיגול ובדין פקע פיגולו לענין איסור אכילה כ' הר"מ האי דינא גם בנותר וטמא, וצ"ב החילוק בזה. והעירו לבאר בזה עפ"י סברת הגר"ח דענין "כמאן דמחבר" שיך רק בקיום דין הקרבן ומעתה י"ל דלגבי פיגול שחידשה תורה ש"מרצה לפיגולו" בהא חידש עולא דהוי כקיום דין הקרבן ומהני להחשב "כמחבר" אעפ"י שהוא קומץ דמיפרת משא"כ לגבי שאר פסולים אעפ"י שפקע פיגולם מחמת שנעשו לחמו של מזבח אולם לא נתחדש שגם בקומץ דמיפרת נדונם כמאן דמחבר. [אלא דהא מיהא מבו' לפי"ז דלא כהגר"ח דענין פקע פיגולו הוא מחמת ה"לחמו" ולא מחמת ההרצאה ודו"ק].

**הערה בדין פקע פיגולו (באיסור אכילה)**

בגמ' אמר עולא קומץ פיגול שהעלו וכו' מאי קמ"ל וכו' צ"ב הא טובא קמ"ל דפקע האיסור אכילה וכמבו' בגמ' בכריתות (די"ד ע"א) [וכמו שהביאו התוס' בד"ה הקומץ]. והביאור פשוט דבקומץ בלא"ה אין בו איסור אכילת פיגול כיון דמתיר הוא וע"כ דנה הגמ' במה נתחדש פקע פיגולו כלפי הקומץ.

אלא דבעיקר המבו' בגמ' בכריתות שפקע האיסור אכילה צ"ע בזה בשי' רש"י במנחות שתמה מ"ט איצטריך לחדש שאין בו איסור פיגול מחמת שהוא מתיר והא בלא"ה אם אכל ממנו לא קרב המתיר כמצוותו, וביאר רש"י נפק"מ במשלה האור ברובו שנתקיים דין ההקטרה וכ"מ שאין איסור פיגול בהחלק שלא הוקטר רק משום שהוא מתיר, והקשו התוס' הא במשלה האור ברובו פקע פיגולו ממנו. וכבר כ' הב"ח להלן דמ"ג ע"ב בביאור שי' רש"י דהנה אי' בגמ' לקמן דמ"ג ע"ב אמר רבי יצחק אמר ר"י הפיגול והנותר וכו' פקע איסורן מהן ופירש"י וז"ל: פקע איסורן מהן איסור פיגול לכדאמרן שאם ירד יעלה ואיסור נותר וטמא נמי להכי פקע שלא יתחייב האוכלו מידו. וביאר הב"ח שי' רש"י דס"ל שאין פקע פיגולו לגבי איסור אכילה, ומה"ט א"ש מה שפירש"י דאיירי במשלה בו האור ואעפי"כ יש בו איסור פיגול אי הוי מתיר, אלא דיש לתמוה הא גמ' ערוכה הוא בכריתות דפקע פיגולו גם לענין איסור אכילה.

והביאו שביאר בזה הגר"ח קמיל זצ"ל דשמא יש לחלק בין אימורים לקומץ דלענין אימורים שהכשירתו תורה להקטרה ע"כ פקע פיגולו לגמרי משא"כ לענין הקומץ אף שכשר להקטרה מ"מ אכתי נפסל מלרצות וע"כ לא פקע פיגולו לגמרי ובהא נשאר גם איסור אכילה.

עוד ביאר בשי' רש"י (דלא כהב"ח) דבאמת ענין פקע פיגולו היינו דווקא איסור הפיגול ולא איסור פסוה"מ ומעתה א"ש החילוק בין סוגין לסוגיא דבכריתות, דהתם איירי לענין חיוב חטאת וכל שפקע הפיגול אין איסור כרת ואין ע"ז חיוב חטאת [וע"כ דנה הגמ' דכשפקע פיגולו אין איסור אכילה והיינו של פיגול] משא"כ בסוגין (במימרא דר' יצחק אמר ר' יוחנן) ס"ל לרש"י דאיירי בכל פיגול ואפי' בקומץ ובהא הנידון אם מותר לאכילה וע"כ כ' רש"י דהפקע פיגולו נפק"מ לאם ירד ועלה ולא לענין איסור אכילה, אלא דצ"ב מ"ט לענין נותר וטמא כ' רש"י שמותרים הא אף שפקע איסורם אכתי יהא בהם פסוה"מ. וצ"ל בזה עפ"י המבו' באו"ש דבשר שנטמא או נעשה נותר אין בו איסור "פסוה"מ" כיון שהקרבן כשר ולפי"ז א"ש מש"כ רש"י דבנותר וטמא ע"י הפקע איסורן ליכא לאיסור אכילה כלל ודו"ק. אמנם לפי"ז אכתי תקשי תמיהת התוס' על פירש"י לעיל דבמשלה האור פקע פיגולו ואין איסור פיגול בשאר וצ"ע.

1. והנה ברש"י דקדק לבאר שאינה מתרת דלא מיעכבא משום הושטה זל"ז ולא ביאר רש"י כמו שפירש בשאר דוכתי ענין יכול לבטלה שיכול לשוחטו בצד המזרח, וביאור הדברים דס"ל לרש"י דלנידון סוגין דלא יחשב כמתיר כדי שיוכל לחשוב עליה בפנ"ע בעי' שגם כששחט רחוק יהא יכול לבטלה וע"כ פירש"י דהיינו בעשרה כהנים [אלא דבגוף דברי רש"י יעוי' בעול"ש שביאר דבריו דהיינו [↑](#footnote-ref-1)
2. ובזב"ת (די"ב ע"ב) פשיטא ליה דמחשבה בחלק מן ההולכה לא הוי חצי מתיר וכן נקט בפשיטות במנ"ח (מ' קמ"ד) והיינו משום שאין שיעור להולכה. [↑](#footnote-ref-2)