צדקה יט רנג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / צדקה

**שיעורי הלכה**

**שיעור יט'**

**הדינים הנידונים**

**מותר של צדקה**

* הגדר מתי המותר שייך לעני.
* שם שייך לזכות למת.
* האם המותר מתחשב ממעש"כ.
* כשלא נשתמשו כלל במעות אם חוזרים המעות למתנדבים.

*יורה דעה*

*סי' רנג ו-ז*

**צדקה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף ו] **עני שגבו לו להשלים לו די מחסורו והותירו על מה שצריך, המותר שלו. ואם גבו לעניים, סתם, והותירו, ישמרו לעניים אחרים.**

## מותר עני לעני

דין זה מקורו במשנה בשקלים (פ"ב מ"ה), ועי' בבדי השולחן שהעיר שבלשון המשנה לא כתוב שגבו 'די מחסורו' אלא הוא תוספת מהרמב"ם, וצ"ב למה הוצרך הרמב"ם להוסיף זה. וכתב דשמא דוקא בגבו לו די מחסורו תולים שכוונת הנותנים ליתן לו את המעות בכל אופן, ולכך המותר שלו, אבל עני שנתנו לו מעות להצילו ממיתת רעבון אין המותר שלו, כי מסתמא דעת הנותנים להצילו רק מהרעב, ולא שיהיה לו המותר, מיהו כתב שלא מצא כן בפוסקים [א"ה: לענ"ד אין סברא כלל לדברי הבדי השולחן, דהא מצינו גם שמותר שבוי לשבוי, וזה דומה ממש למי שנתנו לו בשביל רעב, שגם בשבוי הרי נתנו בשביל להצילו, ומ"מ אמדינן דעת בני אדם שנותנים את המותר למי שאספו בשבילו. ובאמת ביאור הרמב"ם נראה פשוט, דהוא ההיפך הגמור מדברי הבדי השולחן, דהיה אפשר לסבור שמה שכתוב שהמותר של העני הוא דוקא בעני שלא היה לו מאתים זוז, דהא מצינו כמו"כ שיכול ליקח אפילו אלף זוז, א"כ ה"נ המותר שלו דדמי כמו שכבר קיבל, אבל עשיר שהעני, שנותנים לו די מחסורו, הרי אינו יכול ליקח יותר ממחסורו, וא"כ אפשר שבזה לא נאמר שהמותר שלו. ולזה בא הרמב"ם לומר שאף כשאספו די מחסורו יהיה המותר שלו (והסכים לי מו"ר)].

## הטעם שהמותר שלו

והנה בטעם הדבר שהמותר שלו, הנה בתקלין חדתין (בפי' על הירושלמי שקלים פ"ב ה"ה ד"ה דלא) כתב שהטעם משום שאי אפשר לצמצם, והיינו שמחמת כן ניחא ליה לנותן שישתמש לצרכו. אולם הפוסקים לא משמע כן, אלא אפילו הותירו הרבה חשיב מותר, ושייך לעני שגבו בשבילו.

## גבו הרבה משום שסברו שצריך, ונתברר שאי"צ כל כך, מה דין המותר

ועכ"פ באופן שסברו שצריך ממון רב ואחר הגביה נתברר שאי"צ אלא מעט, בזה נראה שלא יתנו לו את המותר, דנתברר שכל הגביה הייתה בטעות. וכמו שמבואר בירושלמי (שם) שאם גבו בחזקת שאין לו ונמצא שיש לו, חוזרים המעות למתנדבים. מיהו יש להוכיח מתשובת החת"ס (ח"ו סי' מו) שיש חילוק בין מקום שנתברר שיש לו ואינו צריך כלל למעות, שבזה חוזרים המעות למתנדבים, אבל במקום שבאמת היה צריך למעות אלא שאי"צ הרבה, אפשר שכיון שירדו למעות להשתמש בהם זכה העני בכל המעות. דהחת"ס כתב לדון במקום שגבו מעות לכמה יתומות להשיאן, ונישאה אחת מהן ואח"כ מתה האחרת שעדיין לא נישאה, אם המעות חוזרים, דהנה מבואר להלן (ס"ז) מחלוקת ראשונים במת השבוי קודם שפדאוהו אם המעות ליורשים או שחוזרים למתנדבים, וקיי"ל שהמעות חוזרים, וכתב החת"ס די"ל דכיון שירדו להשתמש כבר במעות כו"ע מודו דכבר זכו העניים במעות עיי"ש, וא"כ ה"נ כשגבו הרבה ונמצא שאי"צ אלא מעט, מ"מ כבר ירדו למעות, ובזה אפשר שהמותר יהיה לעני.

## ואם גבו לעניים, סתם, והותירו, ישמרו לעניים אחרים.

## גבו המעות עבור עני מסויים ולא פירשו לתורם

לשון השו"ע צ"ב, דהא אם גבו לעניים סתם הרי לא פירש למי גובה, וכל העניים בכלל גבייתו, וא"כ לא שייך שיהיה 'מותר'. ועל כרחך צריך לפרש כוונת השו"ע, שגבה לעני מסויים אלא שלא פירש למתנדבים עבור מי הוא גובה, ובזה לכתחילה נותן עבור העני שגבה בשבילו, אבל אם הותירו יכול ליתן לאחרים, שהרי המתנדבים לא היה דעתם ליתן דוקא לעני מסויים שהרי לא ידעו מי הוא העני שמתרימים בשבילו. וראיתי בספר בדי השולחן (ס"ק מא) שפירש בכוונת השו"ע שבאמת גבו מעות בסתם, ואח"כ כל אותם עניים שהיו באותו זמן לא הוצרכו למעות צדקה, רק באו עניים חדשים. אלא שזה דוחק.

והנה אם התרימו עבור מאה משפחות וכדו' ואח"כ נשארו מעות מיותרים, לפום ריהטא היה נראה שהמותר הולך לכל שאר המשפחות שאספו בשבילם. אכן מסתבר יותר שהמתנדבים רוצים שהגבאים ישתמשו במעות לדברים הנצרכים.

**וכן מותר שבוי לאותו שבוי, ואם גבו לשבויים, סתם, והותירו, ישמרו אותם לשבויים אחרים. וכן מותר המת ליורשיו, מותר המתים למתים. ואם ראו הפרנסים שיש צורך שעה ורצו לשנות, הרשות בידם.**

## לצורך שעה מותר לשנות לצורך מצוה

מותר המת היינו מעות שאספו לצורך קבורתו. ומה שכתב השו"ע שכל שיש צורך שעה, הרשות בידם. כן מבואר להלן סי' רנו (ס"ד), ועי"ש בש"ך (סק"ז) שהאריך שכל ההיתר לשנות הוא רק לדבר מצוה ולא לדבר הרשות.

## אם שייך לזכות מעות למת

ודין זה שמותר המת ליורשיו משמע שהוא משום אומדנא של הנותנים שדעתם ליתן למת אף אם יהיה מותר, ולכך מה שנשאר זוכים היורשים. והנה הרשב"א בתשובה (ח"א סי' שעה) כתב להוכיח ששייך לזכות ממון למת, מדין זה, שמותר המת ליורשיו, אף שהנותנים נתנו לאחר מיתתו. אולם המחנה אפרים (זכיה ומתנה סי' לא) כתב שאין זה ראיה, דכאן שפיר יש לומר שאין זה ירושה ממש, אלא שכיון שנתבזה המת בשביל המעות, אומדים דעת בני אדם שנתנו את המעות בהחלט אף אם יהיה מותר, וכן כתב החזו"א (אהלות סי' כב ס"ק לא) בפשיטות שאי אפשר לומר שהוא מדין ירושה שהרי אין זכיה למת, ולא שייך לומר שזכה והוריש ליורשיו. ועיי"ש במחנה אפרים שהביא שהוא מחלוקת ראשונים בגיטין (יד:), דאיתא שם שאם שלח מעות בשביל פלוני והלך ומצאו שמת יחזרו למשלח, ופירש רש"י (שם ד"ה הא דליתיה) משום דהוי כזכיה בטעות, שזה לא היה יודע שמת, ומשמע מדברי רש"י שמת יכול לזכות, רק שכאן הוי זכיה בטעות. אולם הרי"ף (גיטין ז.) והרמב"ם (זכיה פ"י הי"ב) והטור (חו"מ סי' קכה) פירשו משום שאין זכיה למת, וכן מבואר ברשב"א (גיטין שם ד"ה ובשכיב), ומכח זה הוכיח, דאף הרשב"א בתשובה שם מודה שאין זכיה למת, וכוונתו שזכו היורשים משום מצוה.

## אם הנותן יכול לחשב את המותר ממעשר כספים

ועי' בחזו"א (שם) שכתב בביאור הדבר, דאמדינן דעת הנותנים שרצונן שיעשו בצדקתן את המובחר, ואמרו חכמים שהמובחר הוא ליתן ליורשיו, וכתב שם דחשיב צדקה. ודבריו נפק"מ גדולה, דאם הטעם שנותנים ליורשים הוא משום שרצונם של הנותנים ליתן ליורשים, א"כ אינו יכול ליתן זה ממעשר כספים, שאי"ז אלא מתנה בעלמא. אבל לפי מה שמבואר בחזו"א שהוא מדיני הצדקה, שכך ראוי ליתן, א"כ יכול ליתן את זה ממעשר כספים. ואם לא נאמר כדברי החזו"א צ"ע איך יחשבו את המעות, כמה מהם הולך לצדקה ונכלל במעשר כספים. וכגון אם מחצה היה מותר, אם נאמר שכל אחד שנתן מחשב חצי מהנתינה כמעשר, או שנאמר שהולכים אחר הקודם, וא"כ כל אחד אינו יודע אם יכול לחשב המעות ממעש"כ.

[סעיף ז] **מעות שגבו לפדיון שבוי, ומת קודם שנפדה, יש מי שאומר שהם של יורשיו ויש מי שאומר שלא זכו בהם יורשיו, ולזה הדעת נוטה בזמן הזה, דאמדינן דעתייהו שלא התנדבו על דעת כך.**

## מת השבוי קודם שפדאוהו אם חוזרים המעות, והחילוק בין זה למותר

בבית יוסף הביא מחלוקת במקום שגבו מעות לשבוי ומת השבוי, שדעת הרשב"א (שו"ת ח"ד סי' נה) שהמותר ליורשיו כדין מותר שבוי לשבוי, אבל הרא"ש בתשובה (כלל לב סי' ו) כתב שאין נראה כן, שדוקא אם נשתמשו במעות ונשאר מותר בזה אומרים שהמותר לשבוי או ליורשיו, דנתקיימה מחשבתם של המתנדבים, אבל אם מת השבוי שאין צריך את המעות בשביל הדבר שהתנדבו בשבילו, אין נותנים את המעות ליורשים אלא המעות חוזרים למתנדבים. וכתב השו"ע שהדעת נוטה כדברי הרא"ש.

והרמ"א ציוה לעיין בחו"מ סי' רפג, ושם (ס"ג) כתב השו"ע ז"ל: **לאה נשבית ואמה קבצה מעות לפדיונה, ואחר כך שמעה שהמירה ונטמעה בין העובדי כוכבים, אם א"א להחזיר לכל אחד מה שנתן יהיה הקרן קיים לפדיון שבוים, ואם יתכן לפדות באחרית הימים אותה שבויה, תפדה בהם.** והיינו כדעת הרא"ש, שאם לבסוף אין באים לפדות את השבוי אין השבוי זוכה במעות. והרא"ש כתב כך שלכתחילה היה צריך להחזיר את המעות לכל אחד מה שנתן, אבל אם אי אפשר יעשו בהם צרכי רבים, ויותר טוב שילכו המעות לפדיון שבויים. ובאור זרוע (צדקה סי' ז) כתב שלעולם צריך לעשות דוקא פדיון שבויים, ודעתו שאפילו כשאפשר להחזיר ונותנים את המעות למי שנתנם, מ"מ צריכים הם לעשות עם המעות פדיון שבויים. וראיתי מי שכתב שהשו"ע לא הזכיר מחלוקת זו, אבל באמת בשו"ע חו"מ סי' רפג מבואר להדיא כדעת הרא"ש.

וכתב הרמ"א: והוא הדין אם נדר א' ליתומה מעות להשיאה, ומתה, דלא זכו בהם יורשים. ומיהו כל זמן שהיא חיה הם של היתומה וצריך לתת לה מיד, ואין ממתינים עד נשואיה. ואם מתה המעות חוזרין. ועיין בחושן משפט סימן רנ"ג סעיף י"ו דיש חולקין.

## נדבו מעות לנישואי יתומה ומתה קודם הנישואין

ומשמעות הרמ"א שאפילו אם כבר קיבלה את המעות בחייה אם מתה קודם נישואין חוזרים המעות, וכן מבואר בשו"ע חו"מ סי' רנג (סעי' טז), שדעת המחבר שם שאם מתה קודם שתנשא זכו היורשים במעות, והרמ"א הביא דעת החולקים דאם אמר ליתן להשיאה ומתה לא זכו בהם יורשיה, וכתב שכן עיקר. ומחלוקת זו נתבארה במרדכי בכתובות (סי' קעו), שדעת הר"ר חיים כהן שאם נתחייב מעות לנישואין ומתה פטור, והראבי"ה חולק שכיון שנדר ליתן ליתומה נעשה נדרי צדקה, וזכו היורשים במעות כדין מותר המת ליורשיו.

והנה המעיין בדרכי משה יראה שהבין שמחלוקת הר"ר חיים כהן והראבי"ה היא ממש כמחלוקת הרשב"א והרא"ש, שדעת הראבי"ה כהרשב"א ולכך ס"ל שזכו היורשים, אבל הר"ר חיים כהן ס"ל כהרא"ש, שאין אומרים שהמותר ליורשים אלא כשנשתמשו במעות והותירו, אבל אם לא נשתמשו במעות חוזרים המעות למתנדבים, ולכך פסק הרמ"א כדעת הר"ר חיים כהן שהרי קיי"ל כהרא"ש.

אבל דעת המחבר לחלק, שהרי פסק כהרא"ש, ואעפ"כ ס"ל להלכה כדעת הראבי"ה. וביאור דעתו, שדוקא בשבוי סובר הרא"ש שהמעות חוזרים, כיון שאין השבוי עני אלא צריך לפדותו, וכיון שאי"צ לפדיון למה יזכה השבוי במעות, אבל ביתומה שהיא עניה ודאי מתכוין להקנות לה את המעות עכ"פ.

## לעניין הלכה אם צריכה להחזיר או יכולה לומר קי"ל כדעת המחבר

ויש לדון לעניין הלכה, כיון שדעת הרמ"א שצריכה להחזיר את המעות לנותנים, אם יכולה היתומה לומר 'קים לי' כדעת השו"ע שאי"צ להחזיר. דהנה כיון שפסק הרמ"א שצריכים להחזיר את המעות, הרי מבואר דס"ל שאין לומר קי"ל, שהרי פסק להוציא מידה את המעות, וכן כתב מהר"י בן לב (ח"ב סי' סז, הובא בפת"ש ס"ק ד). אכן דעת החתם סופר (שו"ת ח"ב סי' רלח) שיש לחלק בין אם באו המעות ליד אביה שבזה אומרים שיחזרו המעות, לבין אם באו לידי היתומה ממש שכבר זכתה במעות ואינה צריכה להחזירם [ועי' בפת"ש חו"מ סי' רנג ס"ק יד שהעתיק באריכות דברי החת"ס חו"מ סי' קמז שג"כ כתב כן]. אלא שברמ"א לא נראה כדברי החתם סופר, דמשמע בדבריו שכבר זכתה במעות, ואעפ"כ פסק שצריכה להחזיר [וע"ע במנחת יצחק (ח"א סי' קיד אות יח) שכתב שנראה שכיון שהרמ"א כתב שהעיקר כדעת הר"ר חיים כהן רק בחושן משפט, ושם לא הזכיר שכבר גבו את המעות, א"כ י"ל שדוקא כשלא גבו את המעות פסק שהוא פטור ואינו צריך ליתן את המעות, אבל אם כבר קיבלה היתומה את המעות מודה הרמ"א, שיכולה לומר קי"ל כדעת הראבי"ה והשו"ע שאינה צריכה להחזיר את המעות].

וצריך עיון למעשה אם נחייבה להחזיר או לא, ומ"מ אם כבר נישאה ואח"כ מתה ודאי זכו היורשים במעות ואי"צ להחזיר, וכן מבואר בפת"ש (סק"ג), והוא פשוט.

## נתנו לעני ומת

ובבית לחם יהודה כתב שאם נתנו לעני ומת, אע"פ שלא הספיק להשתמש במעות אי"צ להחזיר, ואי"ז דומה למקום שנתנו בשביל נישואין, שדוקא שם הרי נתנו לצורך מסויים, וכיון שאין כאן נישואין צריך להחזיר.