המשך שני המראי מקומות בענין כפל ודוה כשעת העמדה בדין בעזהשית
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / שלהי ב_ק - הרב אלימלך וינברג

בעזהשי"ת

**בביאור שיטות הראשונים בביאור המסקנא
'טלאים כדמעיקרא דמים כשל עכשיו'**

**שיטת התוס' בשם ר"י והרשב"א ורבינו פרץ**

**[א]: בתוס' ס"ו. ד"ה טלאים כדמעיקרא בשם ר"י** דהחילוק הוא דדינא דרב נאמר רק לגבי יוקר וזול בדמים דאזלינן בהו לגבי כפל ודו"ה כשעת העמב"ד, אבל כשנעשה שבח או כחש בגוף הפרה אזלינן אף לגבי כפל ודו"ה כשעת הגניבה, 'וטעמא דטלאים משום דא"ל תורא גנבי מינך, וה"ה כחושה והשמינה דא"ל שמינה גנבי מינך, אבל לגבי דמים אין שייך לומר יוקרא גנבי מינך', ועוד מקור כתבו 'ובלישנא דקרא נמי גוף צאן ובקר נזכרים בפסוק ודרשי' מינה שאם גנב שור לא ישלם תחתיו ה' נגידים דכתיב תחתיו משמע גוף השור, ומשום דגוף השור נזכר בפסוק להכי אמרינן טלאים כדמעיקרא', ובהמשך הדברים כתבו 'ואעפ"י שעל שעת טביחה בא דו"ה מ"מ כמו"כ שעת גניבה גרמה לו שאם אין גניבה אין טביחה ומכירה' [לכאו' בדברים הללו באו להסביר רק לגבי חיוב הנוסף של דו"ה בטביחה ומכירה, דלגבי חיוב 'כפל' של הגניבה סגי במה שביארו לעיל דא"ל 'תורא גנבי מינך' שמינה גנבי מינך' דכיון שמעשה הגניבה לא היה ביותר משיעור הפרה הכחושה אין לחייבו בכפל כשיעור ההשמנה שנעשה אחר הגניבה, אלא דבחיוב דו"ה הנוסף בטביחה ומכירה שע"ז מעשה הטו"מ הוא המחייבו ואז כבר שמינה היתה, וע"ז הוצרכו להוסיף ביאור דמ"מ אף מעשה הגניבה הוא הגורם לחיוב זה שאם אין גניבה אין טו"מ ולהכי א"א לחייבו בחיוב דו"ה על יותר ממה שהיה בשעת הגניבה].

ועי' **ברמב"ן במלחמות ה' פ' הגוזל עצים דף ל"ד. מדפי הרי"ף** שפירש ג"כ דהסברא דקאמר רבי חנינא **בדף ס"ה:** אטו תורא גנבי מינך דיכרא גנבי מינך הוא סברא למעטו מחיוב כפל ודו"ה שלא יחול בזה דינא דרב דאזלינן בהו כשעת העמב"ד 'כיון שנשתנה שנוי במקצת, אעפ"י שאין אותו שנוי קונה והדרא בעיניה, מ"מ תשלום כפל ג' וד' לא משלם אההוא שבחא כיון שנשתנה ולא הוי התם בשעת גניבה, וכיון דלא מחייב עליה אגניבה לא משלם אטביחה', והוא כד' התוס' הנ"ל בשם ר"י, דאין לחייב על התוספת בכפל משום שלא היה תוספת זו בשעת גניבה, וממילא גם אין לחייב אטביחה 'דכל דלא מחייב עליה אגניבה לא משלם אטביחה', [אלא שלדינא סובר הרמב"ן שם דר' אלעאי פליג אר' חנינא וסובר דבנתפטמה באופן שאין הפיטום נחשב 'שנוי' לקנות על ידו למ"ד שנוי קונה ג"כ אינו ממעט משיעור התשלומין של כפל ודו"ה כשעת העמב"ד].

וכשיטת התוס' בשם ר"י כן הוא שיטת **הרשב"א בדף ס"ו. בד"ה טלאים כדמעיקרא והתוס' רי"ד שם בד"ה אמר רבא ותוס' רבינו פרץ שם ד"ה טלאים כדמעיקרא ובשטמ"ק שם בשם תלמידי ר"פ**

**[ב]:** עוד כתבו התוס' בהמשך דבריהם 'אבל דמים שכל עיקרם תלוי בשומת ב"ד וגם אין נזכרים בפסוק סברא הוא דמוקמינן בהו אחייה לקרן דוקא כעין שגנב ולא כפל ודו"ה אלא כשעת העמב"ד שב"ד שמין באותה שעה', ולכאורה הוא סברא נוספת לחלק בין שנוי בגוף הבהמה לשנוי בשווי הדמים, דדינא דרב דכשעת העמדה בדין שייך רק לגבי דבר התלוי בשומת ב"ד שנעשית בשעת העמב"ד, וזה שייך רק לגבי שווי הדמים עצמם שהוא תלוי בשומת ב"ד ולא בשנוי בגוף הבהמה שאינו תלוי בשומת ב"ד, ועי' **בתוס' רבינו פרץ בד"ה טלאים כדמעיקרא ובשיטמ"ק בשם תלמידי הר"פ בד"ה טלאים**  מה שביארו מתחילה לפי שיטת רש"י ומה שביארו אח"כ לפי שיטת ר"י, ומתחילה לפי שיטת רש"י כתבו דשני הסברות שכתבו א. דשעת הגניבה היא ג"כ שעת החיוב על הטו"מ, ב. דהדמים תלויים בשומת ב"ד 'תרי טעמי נינהו' - מלבד הדיוק מהפסוק -, אך בהמשך דבריהם כשביארו דעת ר"י ציינו לדבריהם לעיל בדעת רש"י וכתבו עוד 'מיהו חילוק זה לא הוי רק היכא דנשתנית גוף הבהמה דהתם שייך למימר דמשלם כדמעיקרא כדפירשתי, אבל לענין יוקרא וזולא אין לחלק דלעולם משלם כשעת העמב"ד, דהא לעולם תלוי בשומת ב"ד' גם כשמשלם בהמות, וטעמא אחרינא נמי דנזכרים בפסוק ל"ש גבי בהמות', ומשמע מסוף דבריו דיש 'סברא אחת' לחלק מלבד הדיוק מהפסוק, דלא כמ"ש מתחילה ד'תרי טעמי נינהו' מלבד הדיוק מהפסוק.

**[ג]:** והנה לכאו' לפי סברא האחרונה שכ' התוס' דבדמים שתלויים ב'שומת ב"ד' אזלינן בתר שעת העמב"ד שהוא שעת השומא, מתבאר לפי"ז דהוא הדין אם נעשה שנוי במחיר אחר שכבר אין הבהמה בעולם ג"כ אזלינן בתר השווי בשעת העמדה בדין, שהרי שומת ב"ד שנעשית בשעת העמב"ד אינה תלויה אם הבהמה אז בעולם או לא, וכ"כ **בחזון איש חו"מ ב"ק סימן ז' סק"ג בד"ה בבהגר"א ובד"ה כ' ביש"ש,** וביאר דגדר דינא ד'כשעת העמדה בדין' ענינו הוא דלענין כפל ודו"ה קבעה התורה ד'לפי מידה משלם' ולא לפי דמים כדין הקרן, [וכמו לגבי תשלומי תורה **בפסחים ל"ב.** דאי אזלינן בהו 'לפי מדה' הדבר תלוי כפי השווי בשעת התשלומין אעפ"י שהתרומה כבר נאכלה ואינה יותר בעולם], וכד' החזו"א משמע בהדיא **בתוס' רי"ד בדף ס"ו. בד"ה אמר רבא** שהעלה כשיטת ר"י לחלק בין שנוי בגוף הבהמה ובין יוקר וזול בדמים, וכ' בתוך דבריו 'ורב נמי דאמר תשלומי כפל ותשלומי דו,ה כהשתא לא אמרו כגון שהוקרה הגניבה בדמים, **'שהרי איל גנב ואם הוקיר ברשות בעלים הוקיר הילכך משלם לו ד' אילים או דמי ד' אילים כהשתא',** ומשמעות דבריו כהחזו"א, דלענין כפל ודו"ה חיובו הוא כפי החפצא והמדה של מה שגנב ולא כפי הדמים, ודו"ק היטיב.

אכן **בים של שלמה בפירקין סוף סימן ג'** העלה דכיון דהדבר תלוי 'בשומת ב"ד' לא שייכא שומא אלא כשהבהמה קיימת בעולם, ואפילו אם כבר קנה אותה הגזלן בשנוי שייכא בה 'שומת ב"ד' לענין הכפל לדעת כמה ישלם הגנב, 'אבל אם נאבדה או נכלה מן העולם קודם העמב"ד, אף שנתייקרו כל הבהמות או כל הכלים אין שמין אלא כמו שהיתה שוה בסוף הכליון, דאחר שנאבדה מהעולם אין נופל עליו יוקרא וזולא כיון דליתיה קמן', **ובחזון איש שם השיג על דבריו וכתב** וחידושו של המהרש"ל ז"ל משנה כל צורת ההלכה של שעת העמב"ד, וברוב המקרים יהיה הדין להיפוך, ואיך לא הזכירוהו בגמרא'.

והנה לכאו' כשיטת היש"ש כתב גם **בחידושי רבינו חיים הלוי פ"א מגניבה הט"ו** בדעת **הרמב"ם שם בהלכה י"ד** 'דהא דתשלומי כפל ותשלומי דו"ה כשעת העמב"ד היינו דוקא כשהגניבה בעין, משום דדין זולא הרי צריכין אנו לדון בגוף הגניבה ולא שייך זאת אלא כשהגניבה בעין דאז אמרינן דכיון שהוזלה ע"כ לא מתחייב רק כפי שווי הגניבה בשעת העמב"ד, משא"כ כשאין הגניבה בעין ל"ש לדון ביה דין הוזלה כיון דאין כאן דבר שתחול ביה זולא כלל, וממילא דקיימא כדינה שמקודם ודיינינן בה כשוויה דמקודם', והוא לכאורה ממש כד' היש"ש הנ"ל, ועיי"ש בהמשך דבריו שייחס סברא זו לדברי **הרא"ש בפ' מרובה סימן ב'** [כוונתו למה שחילק הרא"ש שם דלגבי כפל שעת העמב"ד הוא כפשוטו ולגבי דו"ה אזלינן בתר שעת טביחה, ומפרש הגר"ח את דבריו דבין לגבי כפל ובין לגבי דו"ה אין ליליך אלא בתר השעה שהיא בעולם והיא של נגנב, ובד' הרא"ש יש לדון הרבה בכוונת דבריו וביאור הגר"ח בדבריו הוא מחודש וית' להלן בעזהשי"ת בהרחבה בשי' הרא"ש].

אמנם באמת יש חילוק יסודי בין שיטת היש"ש לבין דברי הגר"ח, דבד' היש"ש שם מפורש דכל שהגניבה בעולם אזלינן בתר זולא דידה אף כשכבר קנאה הגנב בשנוי, דכיון שמ"מ היא בעולם שייכא בה שומא למיזל בתר שומתה דשעת העמב"ד, ואילו בד' הגר"ח שם דהיכא שקנאה הגנב בשנוי הוי כליתא לגניבה בעין דלא אזלינן בתר זולא דידה עיישה"ט, ולכאו' הוא גם שנוי יסודי בעיקר הגדר והסברא ודו"ק היטיב.

ולסיכום יש ג' דרכיםבביאור דינא דרב דכפל ודו"ה כשעת העמב"ד לשיטת התוס' בשם ר"י דנאמר כן דוקא לגבי יוקרא וזולא דאז הוא שומת ב"ד, א. דעת **החזו"א הנ"ל** דהביאור דנתחדש דלגבי כפל ודו"ה 'בתר מדה אזלינן' ולא 'בתר דמים' כמו הקרן, וכדבריו מבואר בד' **התוס' רי"ד הנ"ל,** ב. דעת **היש"ש הנ"ל** דאזלינן בתר השעה האחרונה שהגניבה בעולם כפי שומתה בדמים אז בב"ד, ואם היא בעולם אעפ"י שכבר קנאה הגנב בשנוי מ"מ אזלינן בתר שומתה בשעת העמב"ד, אבל אחר שכבר אינה בעולם ולא שייך יותר לשומה בעינה לא אזלינן בתר היוקרא וזולא הנעשה כשכבר אינה בעין, ג. דעת הגר"ח דאזלינן דוקא בתר יוקרא וזולא הנעשית בעוד שהיא בעינה וגם היא שייכת לנגנב, דאז שייך שיחול בה הזולא להפקיע חיוב הגנב שיהיה רק כשעת העמב"ד, אבל כשכבר אינה בעולם או אפילו היא בעולם אבל כבר קנאה הגנב בשנוי לא אזלינן בתר היוקרא וזולא שנעשו כשכבר אינה של נגנב.

**[ד]:** והנה בעיקר שיטת התוס' בשם ר"י והראשונים ההולכים בשיטתו, דלגבי פיטום הנעשה אחר הגניבה אין לחייבו כדהשתא משום דקא"ל 'שמינה גנבי מינך כחושה גנבי מינך', הקשה על זה **הרמב"ן במלחמות הנ"ל** דאמנם כן סבר ר' חנינא **בדף ס"ה:** לגבי טלה ונעשה איל, דאע"ג דלשיטתו אינו נחשב שנוי לקנות על ידו, מ"מ אינו משלם כפל ודו"ה אלא כעין שגנב, משום דא"ל 'תורא גנבי מינך דיכרא גנבי מינך', אבל ר' אילעא הרי חולק עליו והקשה על דבריו דאי ס"ד לא קני בכה"ג בשנוי א"כ לישלם כי השתא, ועל טענת ר' חנינא הנ"ל השיבו ר' אילעא 'רחמנא ניצלן מהאי דעתא', וכיון דאנן קיי"ל כר' אילעא לענין טלה ונעשה איל דהוי שנוי לקנות על ידו, לכאו' קיי"ל נמי כוותיה לדחות הטענה של ר' חנינא דאף היכא שלא קנה בשנוי אינו משלם כפל ודו"ה על השבח והפיטום

**שיטת הרי"ף [לביאור הרמב"ן במלחמות והרא"ש]**

**הרי"ף בפירקין [כ"ו: מדפיו]** פסק לדינא דרב, ובכחושה והשמינה משלם כעין שגנב משום הסברא דא"ל אנא מפטימנא ואת שקלת, **ובדף כ"ז. מדפי הרי"ף** כתב דבגנב טלה ונעשה איל משלם כפל כעין שגנב 'והיינו דקאמר רבא טלאים כדמעיקרא דמים כשל עכשיו', ודו"ה אינו משלם כלל משום דקנאו בשנוי כדר' אילעאי עיי"ש.

**והרמב"ן במלחמות ה' בפרק הגוזל עצים [ל"ד. מדפי הרי"ף]** מבאר בדעתו, ותוכן דבריו, דפליגי ר' אילעאי ור' חנינא **בדף ס"ה:** לגבי טלה ונעשה איל, דר' חנינא סובר דאינו שנוי לקנות בו ואעפ"כ משלם כפל ודו"ה כעין שגנב משום דא"ל אטו תורא גנבי מינך דיכרא גנבי מינך, 'כיון שנשתנה קצת אע"פ שאין אותו שנוי קונה והדר בעיניה מ"מ תשלום כפל ודו"ה לא משלם אההוא שבחא כיון שנשתנה ולא הוה התם בשעת גניבה וכיון דלא מיחייב עלה דגניבה לא משלם אטביחה', ור' אילעא אמר ע"ז רחמנא ניצלן מהאי דעתא, אכן גם לשיטתו קיימא עיקר הך סברא באופן שנעשה 'שנוי גמור' הקונה למ"ד שנוי קונה, ולכן הברייתא דמוקי לה ר' אילעא לבית שמאי דסברי דשנוי אינו קונה שפיר קאמרה דמשלם כפל ודו"ה כעין שגנב, דאע"פ דלדידהו אין שנוי קונה כלל מ"מ אהני השנוי לענין דא"ל אטו תורא גנבי מינך דיכרא גנבי מינך 'דכיון שנשתנה שנוי גמור אינו משלם דו"ה אשבח דלא גנביה מיניה, וזהו פירוש טלאים כשל מעיקרא דמים כשל עכשיו', והרי"ף שפסק דבטלה ונעשה איל נעשה שנוי לקנות בו פסק דאינו משלם כלל דו"ה דשלו הוא טובח שלו הוא מוכר, ומ"מ הוצרך לסברא דטלאים כדמעיקרא לגבי שאינו חייב בתשלומי הכפל כשל עכשיו, והעולה לדינא לשיטת הרי"ף, דבשבח שאינו נחשב שנוי לקנות בו משלם כפל ודו"ה כשעת העמדה בדין, חוץ משבח הנעשה בידים דאינו משלמו משום הסברא דאנא מפטימנא ואת שקלת, ושבח שהוא חשוב שנוי לקנות בו אפי' בשבחא דממילא אינו משלם תשלומי כפל אלא כעין שגנב והיינו הסברא דטלאים כדמעיקרא.

ולשיטה זו יסוד דינא דרב דכפל ודו"ה כשעת העמדה בדין אינו משום דלגבי כפל ודו"ה אמרינן 'לפי מידה משלם', דהרי בכחושה והשמינה באופן שאין השנוי קונה משלם כשעת העמדה בדין אעפ"י שאינו אותה המידה שגנב, ולכאו' צ"ל בביאור השיטה זו ע"ד מה שפירשו **בחידושי רבינו מאיר שמחה ובחידושי הגרנ"ט בסוגיין,** ויסוד הדברים מבואר גם **בחידושי רבינו חיים הלוי פ"א מגניבה הט"ו בד"ה ונראה לומר** דשעת העמדה בדין היינו שעת 'גמר הגניבה', וציינו את דברי הגמ' **בב"ק דף ס"ח ודף ע"ו** דאם חזרה קרן לבעלים אינו משלם תשלומי כפל [אף כשאין את הפטור של מודה בקנס עיי"ש], וילפינן לה מדכתיב 'אם המצא תמצא בידו הגניבה' דאין חיוב כפל אלא כשנשאר בגניבתו ומצאו הגניבה בידו, וע"ז חידש רב דחיוב כפל ודו"ה אינו כתחילת הגניבה כמו הקרן אלא כפי גמר הגניבה דהיינו שעת העמדה בדין, דהרי לפני שעת העמדה בדין שהיא גמר הגניבה עדיין לא נשלם חיוב כפל ודו"ה שלו שהרי אם יחזור אז הקרן לבעלים אינו חלייב בכפל, וכד' הגר"ח שם 'דכ"ז שהגניבה קיימת ויכול לומר הרש"ל ואי חזרה קרן לבעלים מיפטר כמבואר **בב"ק דף ס"ח ודף ע"ו** וא"כ הא לא נשלם עדיין חיובו בכפל ודו"ה, ורק בשעת העמב"ד הוא שנגמר חיוב שלו וע"כ הך זולא משנה את דינו' עיי"ש, ואמנם אעפ"י דאזלינן בתר 'גמר הגניבה' לגבי שומת התשלומין, אם הוי חפצא אחרת ממה שהיה בתחילת הגניבה אין לחייבו ע"ז והיינו הסברא דטלאים כדמעיקרא ודו"ק.

אמנם צ"ע לפי"ז בד' הרי"ף, דבאופן דטלה ונעשה איל דנעשה שנוי בידו וקנאו, הרי אין לחושבו כשנעשה איל שהוא אז 'גמר הגניבה', שהרי כבר נעשה שלו ושלו הוא טובח ושלו הוא מוכר כר' אלעאי וכמו שפסק הרי"ף, וא"כ למה הוצרך הרי"ף לסברא שאינו חייב כפל משום דא"ל טלאים כדמעיקרא, והרי כיון שקנה הגניבה ודאי עכשיו כבר אינו 'גמר הגניבה' ואיך נחייבו כשל עכשיו, ובאמת **בחידושי רבינו חיים הלוי שם** כתב בהדיא לפי דרכו הנ"ל, דהיכא דליתא לגניבה או היכא 'דקני בשנוי' שוב לא שייך למיזל בתר שעת העמדה בדין כיון דבשעת שבח זה כבר אינו נחשב יותר 'גניבה' ותו ליכא למיזל בתר ההיא שעתא, ובע"כ צ"ל גדר אחר בדינא דכשעת העמב"ד, דהוא גזה"כ בעלמא לענין שומת הגניבה דאזלינן כפי שהיא בשעת העמב"ד, ואפילו אם בשעה זו כבר אינה של הנגנב, אילו לא נשתנית לגמרי בשנוי גמור ממה שהיתה מעיקרא, אפילו אם קנאה הגנב [כגון ביאוש למ"ד יאוש קונה או ביאוש ושנוי רשות או יאוש ושנוי השם לדידן], אזלינן כפי שעת שויה של עכשיו בשעת העמדה בדין, אפילו אם שנוי השווי נובע מחמת שנתגדלה הבהמה ביותר בשר, והדברים מחודשים ומופלאים וצ"ע רב.

ובאמת **בפסקי הרא"ש בפירקין סוף סימן ב'** הביא לשיטת הרי"ף הנ"ל, וביאר דבריו כנ"ל דבנתפטמה מאליה באופן שאינו נחשב שנוי לקנות בו משלם כפל ודו"ה כשעת העמב"ד [חוץ מפיטום בידים משום הסברא דאנא מפטימנא ואת שקלת], ואע"ג דלר' חנינא אמרינן הסברא דאטו תורא גנבי מינך אף כשאינו שנוי לקנות בו 'כיון דהלכה כר' אילעאי ליתא להא דר' חנינא דאמר תורא גנבי מינך, והא דמשלם תשלומי כפל כעין שגנב **משום דקנייה בשנוי,** אבל פיטום דממילא [כשאינו שנוי] משלם כי השתא, והכי מסתבר, **והא דקאמר טלאים כדמעיקרא משום דקנייה בשנוי',** ומפורש בד' הרא"ש, דעצם ה'קנין בשנוי' הוא המפקיע את השומא כשעת העמדה בדין לפי שיטת הרי"ף, וזה עולה יפה מאוד לפי ביאור האחרונים הנ"ל דכל שאינו נחשב 'גמר הגניבה' ליכא למיזל בתריה וכנ"ל.

אך מש"כ הרא"ש 'והא דקאמר טלאים כדמעיקרא משום דקנייה בשנוי' הוא תמוה מאוד, דהא הך ברייתא קתני בה בהדיא דמשלם אף דו"ה כעין שגנב, ומוקי לה ר' אילעאי כבית שמאי דאמרי שנוי במקומו עומד ואינו קונה, ועל ברייתא זו הוא דמקשינן לימא תהוי תיובתא דרב ומשנינן טלאים כדמעיקרא וכו', והרי בהדיא דהסברא דטלאים כדמעיקרא אינו משום 'דקנייה בשנוי' אלא דעצם השנוי גורם שלא נשום כדהשתא כמו שביאר הרמב"ן, ואיך כתב הרא"ש דטעצמא דטלאים כדמעיקרא משום 'דקנייה בשנוי', וכבר עמד ע"ז **בחידושי הגרעק"א בדף ס"ה: בד"ה גמרא א"ל ואלא מאי שנוי לא קני** וכתב 'ומ"ש הרא"ש דקנייה בשנוי הוא לאו דוקא, אלא דהוי כמו קנין לענין זה דאינו משלם כדהשתא', והוא דוחק גדול, שהרי הרא"ש חוזר ע"ז פעמיים הטעם שמשלם כפל כדהשתא 'משום דקנייה בשנוי' וצע"ג.

**שיטת רבינו תם**

**[א]: בתוס' ס"ו. בד"ה טלאים כדמעיקרא בשם ר"ת,** בפי' תי' הגמ' טלאים כדמעיקרא דמים כשל עכשיו, דדינא דרב נאמר רק היכא שנשתנה הבהמה לגריעותא בין בזולא ובין בכחש, דע"ז חידש רב דדין הכפל ודו"ה אינו כדין הקרן דשמין כעין שגנב אלא אין שמין אותו אלא כזולו ופחתו דשעת העמב"ד, אבל היכא דנשתנה למעליותא שהשמינה הבהמה או שהוקרה בזה מודה רב דאזלינן כעין שגנב, וכ' **התוס' שם** דלפי"ז צ"ל בפי' תי' הגמ' **בדף ס"ה.** על הברייתא דבשמינה והכחישה משלם כעין שגנב משום דאמרינן 'מה לי קטלה כולה מה לי קטלה פלגא' היינו דוקא בהכחישה בידים, והוא כפי' השני שהביאו **התוס' בדף ס"ה. בד"ה מה לי קטלה כולה בשם ר"י.**

ועי' **בשיטמ"ק ס"ו. בד"ה טלאים כדמעיקרא בשם תלמידי הר"פ** שהק' על פיר"ת 'ולא יתכן דהא אמרינן לעיל מה לי קטלה כולה וכו'', והוא לשיטתו כמש"כ **בשיטמ"ק ס"ה. בד"ה מה לי קטלה כולה בשם תלמידי הר"פ** כפירוש הראשון של **התוס' בדף ס"ה. בד"ה מה לי קטלה כולה בשם ר"י** דהוא סברא גם על כחש הנעשה מאיליו, ובתור"פ שם הוסיפו בביאורו ודימו אותו לפירוש ר"י בדף ס"ו. בפי' טלאים כדמעיקראא דכל שנעשה שנוי בגוף הבהמה אזלינן כדמעיקרא, אכן ר"ת מפרש כפירוש השני של ר"י דהוא סברא דוקא על כחשא דבידים וכמ"ש התוס' בדף ס"ו. וכנ"ל.

**[ב]: וביש"ש בפירקין סימן ג'** הקשה על ר"ת, מה טעם הוא לגרע כוח הכפל מהקרן לחושבו דוקא לקולא כשעת העמב"ד, והא הכפל ודו"ה כמידת הקרן של גניבה משלם, אלא ודאי עיקר טעם החילוק שחילק רב בין הקרן לבין הכפל ודו"ה הוא משום שחיוב הקרן חייל עליו מיד בשעת הגניבה ולכן אזלינן בתר אותה שעה ומשא"כ חיוב כפל ודו"ה חייל עליו רק בשעת העמב"ד כיון דקנס הוא ואי מודה ביה מיפטר ולכן אזלינן ביה כשעת העמב"ד וא"כ אין מקום לחלק בין להקל ובין להחמיר, ולכן חולק על פיר"ת עיי"ש.

ואמנם לפי ביאור **חידושי רבינו מאיר שמחה וחידושי הגרנ"ט בדף ס"ה. וחידושי רבינו חיים הלוי פ"א מגניבה הט"ו בד"ה ונראה לומר** דיסוד דינא דרב הוא משום דלגבי כפל ודו"ה חידשה תורה דאזלינן בתר 'גמר הגניבה' שהוא חלק מהמחייב של הגניבה לגבי כפל, וכמבואר **בדף ס"ח ובדף ע"א** דילפינן מקרא דאם המצא תמצא הגניבה בידו שאם חזרה קרן לבעלים אינו משלם כפל, ולפי"ז מבואר היטיב שיטת ר"ת, דאמנם לגבי כפל ודו"ה בעינן גם את 'גמר הגניבה' כדי לחייב אבל בעינן גם את 'תחילת הגניבה' כדי לחייב, ולכן לגבי קרן דחיובו רק על 'תחילת הגניבה' אזלינן לעולם כעין שגנב בין לגבי יוקרא ושבח ובין לגבי זולא וכחש, אבל לגבי כפל ודו"ה דכדי לחייבו בעינן גם את 'תחילת הגניבה' וגם את 'גמר הגניבה', אין לחייבו אלא כשיעור הפחות שבהם ודו"ק.

**[ג]:** והנה לעיל **בדף ס"ה.** מקשינן על רב היכי קאמר קרן כעין שגנב כשנתייקר, והא רב איירי בטבח ומכר ולימא פליגא אדרבה דאמר דבהוקרה ותברה או שתייה משלם כי השתא, ומשני דרב איירי כשהוזלה, והנה בד' רבינו תם דסבר דבהוקרה אינו משלם כפל ודו"ה אלא כעין שגנב, מפורש לכאורה דסובר דדינא דתברה או שתיה אינו יכול לחייבו אלא קרן אבל לא כפל ודו"ה, וכן הוכיחו בשיטתו **בחידושי הגרש"ש ב"ק סימן ל"ו סק"א בד"ה והנה זה דוקא ובאמרי משה סימן ל"ב סק"ל,** ובטעם הדבר ביאר **בחידושי הגרש"ש שם** דבדין תברא או שתיה יכול להתחייב רק משום 'גזלן' אבל לא משום 'גנב' יון שגניבה זו שנעשית ע"י תברה או שתיה אינה 'מבית האיש', וזה לפי המהלך דמיעוטא דגונב מן הגנב הממעטו דאינו חייב כפל הוא דוקא לגבי חיוב כפל ולא לגבי חיוב קרן [ודלא כד' **הקצוה"ח בסימן ל"ד סק"ג** דס"ל דנתמעט אף מחיוב קרן], ועיי"ש בחידושי הגרש"ש שהאריך בנידון זה אי נעשה גם 'גנב' בתברה או שתיה או לא, **ובאמרי משה שם** כ' די"ל ב' דרכים בשיטת ר"ת, או כד' הגרש"ש הנ"ל דחיובו רק משום גזלן ולא משום גנב וכנ"ל, או דסובר דחיוב תברה או שתיה הוא משום מזיק ולא משום גזלן וכמבואר **בקצוה"ח שם** וכן מבואר **בר"ן ב"מ דף מ"ג.** עיי"ש.

וכדבריהם לדינא בדעת ר"ת דבתברה או שתיה אינו משלם כפל ודו"ה כשעת היוקר מבואר לכאו' **במהרש"א ס"ה: ע"ד התוס' בד"ה אלמא קרן** עיי"ש, וכן הוא **במהר"ם ע"ד התוס' שם** עיי"ש.

**[ד]:** אמנם **בפני יהושע ע"ד התוס' בדף ס"ו. בד"ה טלאים כדמעיקרא בא"ד ור"ת מפרש** וכו' כתב דמש"כ ר"ת דבנתייקר אינו משלם אלא כפל כעין שגנב איירי כלפי היוקר שנעשה בין הטביחה והעמדה בדין, דאילו הוזל אז אינו משלם אלא כשעת הזול דהעמב"ד מכוח דינא דרב וע"ז אמרינן השתא דאם הוקר אז אינו משלם אותו היוקר, אבל את היוקר של שעת הטביחה עצמה ודאי משלם אף בכפל ודו"ה דאין אנו מחמירים בכפל יותר מהקרן כיון דאף את הקרן משלם כדהשתא מכוח דינא דרבה דתברה או שתיה משלם כדהשתא עיי"ש, ויש לדון בדבריו אם הטעם דסובר דיש לחייב בדין תברה או שתיה אף מדין 'גנב' [וכמש"כ הרבה אחרונים בשיטת הרמב"ם בסוגיין וכמו שית' אי"ה], או דסובר דאעפ"י דתברה או שתיה אין חיובו אלא מדין גזלן או מדין מזיק מ"מ ראוי לחייב כפל ודו"ה כשעת היוקרא של הטביחה, דכל שמיהא מתחייב בקרן כשעת היוקרא אף בכפל ודו"ה יש לחייבו כשעת היוקרא 'מכוח דינא דרב דאזלינן בכפל ודו"ה כשעת העמב"ד', דכל הסברא דר"ת דלהחמיר עליו לא אמר רב היינו רק היכא דאין הקרן חוזר לו כשעת היוקר אין להחמיר בכפילו ודו"ה יותר מהקרן שאינו חוזר לו, אבל אם הקרן חוזר לו מטעם גזלן או אפילו מטעם מזיק שוב ראוי לחייבו אף בכפל ודו"ה כשעה זו מכוח דינא דרב דכפל ודו"ה כשעת העמב"ד, ועי' **באבן האזל פ"א מגניבה הי"א בד"ה והנראה לי בהסבר הענין** שכ' מהלך זה [בשיטת הרמב"ם, ולפי"ד הפנ"י י"ל כן גם בשיטת ר"ת].

והפנ"י לשיטתו אזיל במש"כ **בפני יהושע בדף ס"ה: בתוספות ד"ה אלמא** לפרש דברי התוס' שם דאף לרבינו תם בתברה או שתיה אחר שהוקרו אין לחלק בין הקרן לבין הכפל ודו"ה עישה"ט.

**שיטת רש"י [ורבינו יהונתן בדעת הרי"ף]**

**שיטת הראב"ד**

**בדברי הרא"ש בסימן ב' [בחילוק בין כפל לדו"ה]**

**פסקי הרמב"ם**

**פסקי הטור**