שיעור ה קסז ה-ו 
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור ה**

**~ סימן קסז סעיף ה-ו ~**

**[סעיף ה] לא י**בצ**ע עד שיביאו לפניו מלח או ליפתן (פי' רש"י כל דבר הנאכל עם הפת) ללפת בו פרוסת הבציעה, ואם היא נקייה או שהיא מתובלת בתבלין או במלח כעין שלנו או נתכוין לאכול פת חריבה, אינו צריך להמתין. הגה: ומ"מ מצוה להניח על כל שלחן מלח קודם שיבצע, כי השלחן דומה למזבח והאכילה כקרבן, ונאמר: על כל** ק**רבנך תקריב מלח והוא מגין מן הפורעניות.**

### להניח את המלח על השולחן קודם הברכה

מבואר בשו"ע שלכתחילה צריך להניח את המלח על השולחן קודם הברכה על הפת. ובמשנ"ב (ס"ק כז) הביא ב' טעמים בזה, כדי שתהא נאכלת בטעם משום כבוד הברכה, ועוד כדי שלא יצטרך אחר כך להפסיק בין ברכה לאכילה. אמנם לכו"ע אם כבר בירך לא יפסיק בין הברכה לאכילה כדי שיביאו לו מלח, וכמבואר ברמ"א בסמוך (סעיף ו) [אך להמתין קצת מותר כמבואר במשנ"ב (ס"ק כה)].

ומבואר בשו"ע שאם אוכל פת חריבה א"צ להמתין שיביאו לו מלח. וביאר המשנ"ב דאף לפי הדעות שצריך לטבול את הפת במלח כדי שתהא נאכלת בטעם משום כבוד הברכה מכל מקום כשאוכל פת חריבה שאין בדעתו לאכול בסעודה זו מלח ותבלין א"צ לטבול הפת במלח.

אמנם מבואר ברמ"א דבכל אופן מצוה להביא על כל שולחן מלח קודם שיבצע, כי השולחן דומה למזבח והאכילה כקרבן, ונאמר 'על כל קרבנך תקריב מלח'. וביאר במשנ"ב (ס"ק ל) שהשולחן דומה למזבח כי הוא נותן מלחמו לדל. עוד הוסיף בשעה"צ (ס"ק כה) דדמי למזבח משום שאומרים דברי תורה עליו.

### ברית מלח מגן מן בפורענות

עוד כתב הרמ"א שהברית מלח מגן מן הפורענות. והנה איתא במדרש (הובא באוצר המדרשים ויקרא ב יג בשם מדרש אגדה וע"ש ברבינו בחיי) שכאשר נתחלקו המים התחתונים מן העליונים, געו המים התחתונים בבכיה שיהיו במקום טומאה [דהיינו בארץ], אמר להם הקב"ה שתקו ואני אצוה עליכם ניסוך המים, ולא נתפייסו כי הם אינם כי אם פעם אחת בשנה, וכרת להם הקב"ה ברית שימלחו הקרבנות, שנאמר 'על כל קרבנך תקריב מלח' עכת"ד. [ורמז לזה ברש"י שם על הפסוק 'על כל קרבנך תקריב מלח' ע"ש].

ובאמת יש להקשות על דברי המדרש דמדוע נתרצו המים בכך, הרי גם נתינת המלח על הקרבנות נוהג רק בזמן שביהמ"ק קיים, וע"פ המבואר ברמ"א כאן מיושב היטב, כיון שברית זו מתקיימת אף בזמנינו בכך שמביא מלח לשולחנו.

### טבילה במלח בליל ראש השנה

ובליל ראש השנה שנוהגים לטבול את החלה בדבש, יש שנהגו שלא להביא מלח לשולחן כלל (ארחות רבינו חלק ב עמוד קעג), ויש שנהגו להביא את המלח לשולחן כדי לקיים עיקר דינא דהרמ"א שיהיה מלח על שולחנו, ואף שלא נהגו לטבול במלח, והביאו שכן נהג הגרש"ז אויערבך (הליכות שלמה הלכות ר"ה פרק א הערה 77). ויש מנהג שלישי שנהגו להביא מלח לשולחן ולטבול בו אפילו בראש השנה מצד אחד ואת הצד השני טבלו בדבש. וכ"כ הכף החיים (סימן תקפג ס"ק ד).

[סעיף ו] יאכל מיד ולא ישיח בין ברכה לאכילה, ואם שח צריך לחזור ולברך אא"כ היתה השיחה בדברים מעניין דברים שמברכין עליו, כגון שבירך על הפת וקודם שאכל אמר הביאו מלח או ליפתן תנו לפלוני לאכול, תנו מאכל לבהמה וכיוצא באלו, א"צ לברך. הגה: ומ"מ לכתחלה לא יפסיק כלל.

### דיבר אחר הלעיסה וקודם הבליעה

וכתב המשנ"ב (ס"ק לה) שלא ישיח עד אחר שיבלע קצת מן הפרוסה, ואם עבר ושח בדברים שאינם מצורך הסעודה בעודו לועס, הסתפק המשנ"ב אם צריך לחזור ולברך.

וספק זה הובא במגן אברהם (ס"ק טז) בשם השל"ה שהסתפק אם עיקר האכילה היא הלעיסה או הבליעה. והביא ראיה מסימן רי (סעיף ב) דהטועם את התבשיל אינו צריך לברך, ומוכח שאין מברכים על הטעימה אלא על הבליעה, ולפי זה אם שח לפני שבלע הרי זה הפסק וצריך לחזור ולברך, אא"כ אוכל אכילה ממש דהיינו שבולע.

### ביאור ראיית האחרונים מטועם את התבשיל

ובביאור הלכה (ד"ה ולא) הביא דהאחרונים פקפקו בראיה זו, דהנה מצינו שם שתי שיטות בשו"ע די"א שא"צ לברך אפילו אם בולע את האוכל, וי"א שלא פטרו את הטועם מלברך אלא דווקא כשחוזר ופולט, אך אם בולעו חייב לברך. והנה לפי השיטה הראשונה בשו"ע שאפילו אם בולע א"צ לברך, אין משם הוכחה כלל, דהסיבה שאין מברכים על טעימה בלבד, אינו משום שעיקר האכילה היא הבליעה, דהא אף אם בולע א"צ לברך, אלא שיש דין שעל טעימה לא מברכים. והראיה היא רק לפי לשיטה השניה שכשבולע מהאוכל צריך לברך, א"כ מוכח דמה שאין מברכים על טעימה היינו משום שעיקר האכילה היא הבליעה, ועל טעם בלבד א"צ לברך.

ולעניין הלכה הנה המג"א נשאר בזה בצ"ע, ובמשנ"ב הביא מהחיי אדם (כלל מט) שאם מצץ נחשב אכילה וא"צ לחזור ולברך. ומשמע קצת שאם שח צריך לחזור ולברך, ורק כשמצץ א"צ לחזור, וכ"מ קצת בשונה הלכות כאן (דין טו) שהביא רק דברי החיי אדם, ומשמע דרק במצץ אינו צריך לחזור ולברך. אמנם בשעה"צ (ס"ק ל) משמע שנוטה לומר שאינו חוזר ומברך, רק הביא כמה אחרונים שסוברים שצריך לחזור וסיים דלכתחילה יש ליזהר בזה, וכ"נ מהביאור הלכה כאן (ד"ה ולא).

### עיקר האכילה הוא הלעיסה או הבליעה

ובעיקר הנידון אם הלעיסה נחשבת כתחילת האכילה או רק לאחר הבליעה, נראה להוכיח מכמה מקומות דעיקר האכילה היא ההכנסה לפיו דהנה מצינו בגמרא (חולין קג, ב) שחייבים על אבר מן החי רק כשאכל בשר גידים ועצמות, ומבואר שם שאם חלקם אינו חייב, אך אם הכניסן לפיו, ואחר כך נחלקו בתוך פיו הרי זה חייב, ומוכח דכיון שהכניסן לפיו כאחד נחשב כאוכלן ביחד.

עוד מצינו בפוסקים שבדבר ששיעורו כזית [כגון אכילת פת לחייב ברכת המזון] נחשב שאכל השיעור אם מכניס לפיו כזית, וכן בדבר ששיעורו כביצה אף שלאחר הלעיסה קטן השיעור הדבר נידון כפי מה שהכניס לפיו, וראיה מהמרדכי (הובא במג"א סימן תעה ס"ק ד) שהקשה לדעת הלל שסובר שכורך מצה עם פסח ומרור ואוכלם ביחד, וצריך לאכול כזית מכל דבר, וא"כ איך בלע את הכל בבת אחת הרי א"א לבלוע בבת אחת אלא ביצה [שהוא ב' זיתים לשיטתו], ותירץ שהעיקר שמכניס לפיו כזית, ואחר כך הוא דוחק את הכל בפיו לשיעור של ב' זיתים. ומוכח שהאכילה היא מתחילת הלעיסה.

וכן יש להוכיח מהא דבריה נחשבת שחייבים עליה אף בלא שיעור, ואפילו באופן שאחר שהדבר נכנס לפיו כבר התרסק ואינו 'בריה' [וכן מבואר להדיא בדרכי תשובה (יו"ד סימן ק) באריכות בשם כמה אחרונים], ומוכח שבשעת לעיסה הוי אכילה.

עוד יש להביא ראיה משיטת כמה אחרונים (כן דעת השבט הלוי חלק ט סימן קיט אות ג, וכך מטו משמיה דהגריש"א בהגדה של פסח 'הלילה הזה' עמ' 19) שמחשבים את הזמן של כדי אכילת פרס משעת הלעיסה, ומוכח דשעת הלעיסה היא תחילת האכילה. אמנם יש מקום לומר שכיון ששם הנידון הוא על שעת הבליעה מתחיל לחשב רק משעה שמתחיל לבלוע.

ועכ"פ נראה לדינא מכמה מקומות שהלעיסה היא תחילת אכילה, ולכן נראה שאם שח לא יחזור ויברך. אמנם נראה שאם אחר שלעס הוציא את האוכל מפיו דודאי שצריך לחזור ולברך כיון שבסוף לא בלע [ואפשר שמי ששח קודם בליעה יכול להוציא את האוכל מפיו וכך יוכל לחזור ולברך לכו"ע וצ"ע].

### הפסק לצרכי סעודה

מבואר בשו"ע שאם אומר הביאו מאכל לפלוני אין בזה הפסק, ומשמע שאין הכוונה שאומר ליתן לו מפרוסת המוציא, ומבואר שכל שמפסיק לצרכי הסעודה לא הוי הפסק. ובבית יוסף כאן הביא שנחלקו הראשונים בזה דדעת רש"י ותוס' (במנחות לו, א) דרק אם אמר שיביאו לפניו מלח לא הוי הפסק משום שיש בדיבורו צורך לפרוסת המוציא, אך אם מפסיק לשאר צרכי סעודה הוי הפסק, אך השו"ע פסק כדעת הרמב"ם (פרק א מברכות הלכה ח) דכל צרכי סעודה לא נחשבים כהפסק.

### מפסיק ואומר שיאכילו את הבהמה

עוד מבואר בשו"ע שאם הפסיק ואמר שיאכילו את בהמתו לא הוי הפסק. וכתב עלה הרמ"א דמכל מקום לכתחילה לא יפסיק כלל. והיינו שלכתחילה לא יפסיק לומר לתת אוכל לבהמה.

והנה בביאור הלכה (ד"ה ומ"מ) כתב שעל פי המבואר במג"א לעיל (סימן רעא ס"ק יב) שהביא בשם תשובת מהר"ם דלאכול קודם הבהמה הוא דין דאורייתא, דלפי"ז אין היתר לאכול קודם שיאכיל לבהמתו שהרי הוא עובר בזה על איסור דאורייתא, ואסור לעבור על איסור דאורייתא ולאכול קודם האכילה, וא"כ אף לכתחילה צריך לומר שיאכילו את הבהמה קודם שיאכל ולא חשיב הפסק.

[ועיין מג"א (שם) שהקשה על דעת כמה אחרונים דס"ל שאם בירך על מאכל ונזכר שלא הבדיל, שיבדיל מיד ואח"כ יחזור ויברך על המאכל, והקשה המג"א מאי שנא מגביל לתורי דכיון שיש בזה צורך סעודה לא חשיב הפסק, ותירץ דהדין להאכיל את הבהמה הוא דין מדאורייתא ולכן לא חשיב הפסק שהרי זה כמו שאינו יכול לאכול מבלי שיאכיל את הבהמה, אך באיסור דרבנן שאין 'מציאות' של איסור, והוא רק איסור גברא שלא יאכל א"כ לא חשיב ההבדלה כצרכי הסעודה עצמה, אלא כהכשרת הגברא לאכילה. וכעין זה מצינו ע"פ המבואר בגמרא בבכורות (לז, ב) שמי שקנה בשר טריפה ואכלו, א"צ לשלם על כך למוכר, ופסק השו"ע (סימן רלד סעיף ג) דכל זה הוא באיסור דאורייתא, אך באיסור דרבנן א"צ להחזיר הדמים, והטעם כנ"ל דאיסור דרבנן אין 'מציאות' של איסור, אלא רק איסור גברא].

### פרטי דינים באיסור לאכול קודם שיאכיל לבהמתו

ובעיקר דין שאסור לאכול קודם שיאכיל לבהמתו, הנה איתא בביאור הלכה לקמן (סימן שלד סעיף א) שכמו שמותר להציל מן הדליקה מזון ג' סעודות, ה"ה שמציל ג' סעודות עבור בהמתו, ומבואר דכיון שהבעה"ב אוכל ג' סעודות, צריך להאכיל גם לבהמתו ג' סעודות, ואף שבהמותיו אינם רעבות, מכל מקום צריך ליתן להם לאכול בכל סעודה אמנם השש"כ (פרק מא הערה יט) העיר דלכאורה החיוב להאכיל בהמתו קודם שיאכל דווקא באופן שהבהמה רעבה, אך אם הבהמה אינה רעבה יכול לאכול אף קודם שיאכיל אותה. וכן דקדקו מדברי המאירי (שבת קיז, ב) שכתב שם שמצילים לצורך הבהמה כפי פרנסתה, ומשמע שא"צ לתת לה ג' סעודות.

### אם חייב להאכיל דגים קודם שאוכל

ולגבי האיסור לאכול קודם שמאכיל דגים, יש סברא נוספת להקל דהנה מצינו ביד יהודה (סימן יג בארוך ס"ק א) שהוכיח שאין איסור צער בעלי חיים בדגים, מהא דהתירו לתלוש אבר מן החי מן הדג, ואף שבשאר בעלי חיים אסור לתלוש אבר מן החי משום צער בעלי חיים, וא"כ מוכח שאין איסור צעב"ח בדגים. וכיון שאין איסור צער בעלי חיים בדגים אין חיוב להקדים ולתת להם, דהא הטעם שצריך ולהקדים ולתת לבעלי חיים לאכול הוא משום צער בעלי חיים [כ"מ בשאילת יעב"ץ (אורח חיים סימן יז), אכן לדעת המשנ"ב שיש דין להאכילם לפני כל סעודה, ואפילו שהם אינם רעבים נראה שאינו משום צעב"ח וצ"ע.] ובדגים ליכא צער בעלי חיים.

### להקדים את הבהמה בשתיה

כתב המשנ"ב (ס"ק מ) בשם הספר חסידים שבשתיה אין דין להקדים את הבעלי חיים לאדם, והוכיחו מרבקה שאמרה 'שתה וגם לגמליך אשקה' ומשמע שהוא שתה קודם. עוד מצינו ביד אפרים שכתב דאם מינה שליח שיאכיל את הבעלי חיים מותר לאכול אף קודם שמאכיל את הבעלי חיים. וע"ש שהעלה שאם מינה שליח והפסיק בין ברכה לאכילה ואמר שיאכילו את בהמתו אפשר דהוי הפסק וחוזר ומברך, ויתכן דה"ה שאם מפסיק ואומר להשקות את הבהמה דהוי הפסק וצריך לחזור ולברך.

**הדינים העולים:**

1. צריך להביא מלח על שולחנו, ובפת חריבה מצוה להביא.
2. בראש השנה שטובלים במלח י"א שמביא מלח לשולחן וי"א שאף טובלים בו וי"א שלא מביאים כלל מלח.
3. דיבר אחר הלעיסה וקודם הבליעה נראה דא"צ לחזור ולברך.
4. שעור האכילה לברך עליו ברכה אחרונה נמדד מקודם הלעיסה כדמצינו בדין בריה ובכ"מ.
5. י"א דמשום כך מחשבין כדי אכילת פרס מתחילת הלעיסה, ויש מקילין לחשב מהבליעה.
6. המפסיק לצרכי סעודה לא הוי הפסק בדיעבד.
7. וכן המפסיק ואומר להאכיל בהמתו.
8. י"א שאם הבהמה איננה רעבה א"צ להקדים ולהאכילה. ובמשנ"ב משמע שבכל סעודה צריך להקדים וליתן לה וצ"ע.
9. י"א שמי שיש לו דגים יכול לאכול קודם שמאכילם.
10. יכול לשתות אף קודם שמשקה לבהמתו.
11. אם שלח שליח להאכיל את בהמתו יכול לאכול אפי' קודם בהמתו.