בית הסתרים
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / ענינים שונים

מוצש"ק תצוה זכור אור לי"ב אדר תשס"ו

הראשונים חולין דע"ג. הקשו בידות הכלים, למ"ד דכקצוץ דמי, דמ"ט אי"ז חציצה, וצ"ע דלכאו' קשיא טפי, דכלל ליכא ביאת מים על מקום הכלי שמתחת היד, כיון שאין כל היד בתוך המים.

והנה יש שפירשו דמ"מ חשיב ביאת מים, כיון שאם תינטל היד ממילא יבואו המים על כל הכלי, אך אכתי העירו במש"כ הראשונים דאם אינו מקפיד ניחא, דהרי הא דאינו מקפיד אינו חוצץ בפשוטו הוא משום דה"ז בטל לגוף, אך ביד אליהו הק' ע"ז, דא"כ מ"ט אמרי' דמעוברת שנתגיירה בנה א"צ טבילה משום דאינו מקפיד, (אלמלי הא דהוי כולו), הרי התם ל"ש לומר דהאם בטלה לעובר, ועיי"ש שנקט דש"ר פליגי ע"ד רש"י בזה, וא"כ בע"כ שיבואו המים על כל היד.

אמנם יל"פ בזה, דהנה הר"ש והרא"ש בשלהי מקואות כתבו דמקום הכלי שתחת היד חשיב כבית הסתרים, עיי"ש, ולפ"ז י"ל, דכיון דבין הסתרים ל"ב ביאת מים, הרי ל"ב כלל שיהא בתוך המים, ואך בעי' שיהא ראוי לביאת מים, וכל שאינו מקפיד על החציצה הרי זה ראוי שפיר לביאת מים, דראוי להכניס כל היד בתוך המים.

וזה דמי להא דקרצה שפתותי' דעת הר"ש ועוד דכל הפסול הוא משום החציצה על השפתים עצמם, אך ל"ח מכח זה דתוך חלל הפה אינו ראוי לביאת מים, ול"ד לנמצא עצם בין שיני', ונ' שהטעם בזה הוא, משום דכה"ג חשיב שפיר ראוי לביאת מים, שהרי ראוי לפתוח הפה, ול"ד לעצם בין שיני', דאינו ראוי לטבול בכה"ג אא"כ יוציא העצם מבין השינים, אך בקרצה שפתותי' הרי זה עצם מעשה הטבילה לפתוח הפה שיכנסו המים לשם, ולזה הרי הוא שפיר ראוי, ודמי למש"נ בדהויא החציצה חוץ למים דחשיב ראוי לביאת מים, דראוי להכניס כל החציצה למים, ודו"ק.

בד' הר"ן בחולין שכתב דמקפיד היינו שמקפיד בשעת טבילה, עמד האבנ"ז שסותר לדבריו בשבועות בשם הראב"ד.

ונ' די"ל בתרי גווני, חדא הוא דשאני התם שכבר הי' זה בטל לגוף, וע' אבנ"ז שכתב מה"ט די"ל דאף שהוא מקפיד אי"ז חוצץ, אך כמדומה שזה נסתר מסוגיא דזבחים דבפסח דמקפיד על החמץ ה"ז חוצץ, אף שכבר הי' בטל, אך נ' עכ"פ דהגם דלבטל החציצה בעי' שלא יהא מקפיד גם לאחר זמן, מ"מ כל שכבר נתבטל ואתינן לבטל את הביטול, הוא רק כשהוא מקפיד עתה, ול"מ מה שהוא מקפיד לאחר זמן.

ונ' עוד, דהנה הר"ן בקושייתו הוסיף דאפי' בכלים כל שמקפיד חוצץ, והביא כן מסוגיא דפסחים, ונ' מזה דהי' מקום לומר דכלים שאני, והיינו משום דבכלים מצינו לחשוב לזה כחלק מן הכלי, וע"כ י"ל טפי דאי"ז חוצץ, וזהו שהביא דחזינן דכל שמקפיד לא חשבינן לי' כחלק מן הכלי, וה"ז חוצץ.

אשר לפ"ז י"ל, דע"ז הוא שכתב הר"ן, דכל הא דלא חזינן לי' כחלק מן הכלי, הוא מכח זה גופא שהוא מקפיד ע"ז, וזה הוא רק כשהוא מקפיד ע"ז בשעת טבילה, אך כל שאינו מקפיד בשעת טבילה, הוי זה חלק מן הכלי, ואי"ז חציצה כלל, וע"כ ל"ד לד' הר"ן בשם הראב"ד דאיירי באדם.

ובזה מיושב משה"ק האחרונים בסוגיא דפסחים, דמ"ט בשאר ימות השנה אי"ז חוצץ, הרי יקפיד ע"ז בפסח, ולמש"נ ניחא, דכלים שאני, וכמש"כ הר"ן, והתם עדיף טפי, שה"ז משמש את הכלי, ובזה ודאי י"ל דהוי זה חלק מן הכלי.

ובעיקר יסוד זה דכל שכבר נתבטל לכלי עדיף, העירוני להוכיח כן מהא דידות הכלים שהכניסן שלא כדרכן חוצצין, ואילו כל שהי' יד ונשבר אינו חוצץ כל שעושה מעין מלאכתו הראשונה, והנה הרי ידות הכלים שהכניסן שלא כדרכן נמי עושין מעין מלאכה ואפ"ה הן חוצצין, ובע"כ דכל שכבר נתבטל לכלי עדיף.

אך נ' דהתם הגדר הוא, דכל שנשבר ועושה מעין מלאכה, אכתי חזינן לי' כחלק מעיקר הכלי, ואין מקום לדון כלל על חציצה, וה"ז כמו שלענין שבת וטומאה כל שעושה מעין מלאכה הראשונה חשיב שאכתי הכלי הראשון קיים, ומשא"כ בהכניסן מתחילה שלא כדרכן לא חזינן לי' כלל כחלק מן הכלי.

בר"ש ובמאירי

שם בסי' צ"ז כתב דלהרשב"א דבעי' גלוי לפעמים גם בית הסתרים בכלל, וגם להריטב"א כתב דיל"פ דתלוי בטומאת משא.

שם עמד מ"ט חץ אינו חוצץ במקומו כיון דה"ז עומד לינטל וא"כ ניבעי ראוי לביאת מים במקומו דחשיב כבית הסתרים, כמו כל אבר ובשר המדולדלים, ועיי"ש שכתב דכיון דאח"ז עומד זה ליסתם ל"ח זה עתה כבית הסתרים, וכתב עוד, די"ל דבבית הסתרים שאני, עיי"ש.

ראבי"ה תשובות וביאורי סוגיות סימן תתקצא, ז"ל, וראיית דיבוקו של מעלה בקריעת העור לא מעכב דהוי כבית הסתרים. כדתנן בפ' בהמה המקשה (עב ע"א) הוציא העובר את ידו וחתכה (כולו) [כו'] הבשר טהור ועלה פריך בגמ' טומאת בית הסתרים היא ולא מטמא. והתם נמי קרם העור מלמעלה. וכן לגבי בגד דמייתי עלה. ותניא בפ"ו דמקוואות (בתוספתא ה"ד) האגוד שעל [המכה והקשקש שעל] גבי השבר והשירים והנזמים והקטלאות אדוקין חוצצין רפויין אינן חוצצין ר' [שמעון] שזורי אומר בית הסתרים באשה חוצץ ובאיש אינו חוצץ. ותנן (פ"ט מ"ג) אילו שאין חוצצין קילקי הראש ובית השחי ובית הסתרים באיש ר' אליעזר אומר אחד האיש ואחד האשה כל המקפיד עליו חוצץ ושאינו מקפיד עליו אינו חוצץ. ונ"ל שהלכה כר' אליעזר שכמה משניות ובריית' מסייעין ליה. ואין לך בית הסתרים גדול מידות כלים וציפורן במקום דיבוקן אע"פ שעתיד לקוצצן. ונ"ל דאפילו פ' בלועה הוי הילכך אינו חוצץ. ופ"ז דמקוואות (בתוספתא ה"ג) תניא כל ידות הכלים שהכניסן כדרכן הרי אילו אינן חוצצין. פי' אע"פ שתקועין לתוכו כדרך שמכניסין יד בקורדום ובמחבת. ומסיים התם נתן זפת ושעוה בין במקום הנקב בין במקום הנצוק אינן חוצצין. פי' כי רגילים האומנים להשים תחתיו שעוה כדי להדביקו שקורין שולדור. וכן עושין כשיוצקין לתוכו טבעת כדכתיב ויצק לו ארבע טבעות. וזהו פתרון נצוק. ותניא (תוספתא פ"ז ה"ג ד) כל ידות הכלים שנשתברה כגון יד המגל ויד הסכין אם משמשין מלאכתן ראשונה אינם חוצצין ואם לאו חוצצין מגל שנשברה ידה מטפח ולפנים אינה חוצצת מפני שהוא כבית הסתרים מטפח ולחוץ אם משמשת מעין מלאכתו ראשונה אינה חוצצת ואם לאו חוצצת. (וטובלת) [וטובא] קתני התם דבית (הם) הסתרים [אינו חוצץ. ובבית הסתרים] שבגוף האשה בהא פליגי ר' אליעזר ורבנן, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דמפרש דטעמא דרבנן הוא דס"ל דבין הסתרים דאשה ה"ז חוצץ אף שאינו מקפיד ע"ז, וע"ז הוא שכתב דקי"ל כר"א, וצ"ב לפ"ז דמ"ט דחכמים.

עוד צ"ב, במש"כ בתחילה דראיית דיבוקו של העור וכו', וצ"ב שהרי פירש לעיל מינה דהוי זה בלוע, ומאי קשיא לי' תו, וגם מה כתב דהוי זה בין הסתרים וקודם לכן כתב דהוי זה בלוע.

גם צ"ב במש"כ דיש להתיר בזה משום בית הסתרים, הרי אף בית הסתרים בעי שלא יהא בו חציצה שמקפיד עלי', והכא הרי לכאו' חשיב מקפיד, ואולי דעתו כהר"ן דלא חשיב מקפיד, אך א"כ מאי קשיא לי' כלל שיהא זה חציצה, הרי אי"ז אלא מיעוט שאינו מקפיד, וגם לעיל מינה כתב להדיא דה"ז מקפיד, אך אולי זהו גופא בכלל מה שתירץ לעיל דכיון שה"ז חלק מן הגוף חשיב זה כאינו מקפיד, וצ"ב עוד בזה.

א] כתבו התוס' בדס"ז. ד"ה פתחה, ז"ל, צריך ללמדה לפתוח פיה שיהא ראוי לביאת מים, כדאמרינן לעיל דכל בית הסתרים בעינן שיהא ראוי לביאת מים וכו', ותנן נמי בהדיא במס' מקוואות בפ"ח וכו' קמצה שפתותיה כאילו לא טבלה, עכ"ל.

אמנם הנה בפי' הר"ש במקואות שם, ז"ל, קרצה שפתותי' וכו' שהדביקה שפתותי' ולא נכנסו המים לפי', ונהי דביאת מים לא בעינן ראוי לביאת מים בעינן וכו', וקצת הי' נראה דקרצה הוא לשון דוחק שדוחקת שפתותי' ביותר כמו פתחה עיני' ביותר או שעצמה עיני' ביותר דפרק תינוקת, עכ"ל, ובשלהי מקואות הסיק הר"ש כפי' בתרא, ז"ל, וקורצת שפתותיה דתנן לעיל בפ"ח לאו דבית הסתרים בעי ראוי לביאת מים וכו', אלא כדפרישית שם שדוחקת שפתותיה ביותר ומתכסה הבשר החיצון, עכ"ל, וכ"ה גם בפי' הרא"ש בפ"ח שם.

וכ"ה בבעה"נ שער הטבילה סימן ב', ז"ל, ומכאן למדנו שאין האשה צריכה לפתוח פיה בשעת טבילה, דהאי קפצה ידה קרצה שפתותיה דמהדקא להו קאמר, ומשום חתוך השפתים הנראה שהוא מסתתר בקריצתה, ואם תאמר שמא בסתימת השפתים הקפידה המשנה, הא אמר רבא נהי דביאת מים לא בעינן מקום הראוי וכו', ואם איתא דבעינן פה פתוח ממש הא בעינן נמי ביאת מים בתוך הפה, והתם במסכת קדושין אמרינן דהא דאצריך רבי טבילה אחרת לשפחתו כשנמצא לה עצם בין שניה, משום דר' זירא הוא ולא משום דצריך ביאת מים, עכ"ל.

ואמנם לא נתפרש טעם החולקים ע"ד התוס', דמ"ט באמת אין לפסול בקרצה שפתותי' משום הא דאי"ז ראוי לביאת מים, ועמש"כ בזה באג"מ יו"ד ח"א סי' צ"ח.

ובפשוטו צ"ל בזה, דהנה יש להסתפק בגדר הך דינא דאף בבית הסתרים דל"ב ביאת מים מ"מ בעי' שיהא ראוי לביאת מים, אם היינו דהגם דל"ב ביאת מים, מ"מ חציצה שם פוסלת, או"ד דכ"ה דל"ב ביאת מים, אף אין חציצה פוסלת, ואך דבעי' שיהא הבית הסתרים ראוי לביאת מים, וכל דחשיב "ראוי לביאת מים", מהניא הטבילה אף אם איכא חציצה בהבית הסתרים.

והנה התוס' בסוכה ד"ו: ד"ה דבר תורה כתבו, ז"ל, וא"ת כיון דאתא הלכתא לרובו ולא למעוטו א"כ קרא למאי אתא דדרשינן בשרו שלא יהא דבר חוצץ בינו לבין המים, וי"ל דאצטריך לבית הסתרים כדאיתא בפרק קמא דקדושין, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריהם דדינא דבית הסתרים הוא דהגם דל"ב ביאת מים מ"מ חציצה שם פוסלת, ואשר זמש"כ דדרשא דשלא יהא דבר חוצץ בין בשרו למים איצטריכא לבית הסתרים.

והנה לפ"ד התוס' בסוכה, ודאי דיש לפסול בקרצה שפתותי' משום דה"ז חציצה על תוך הפה.

אך בדעת הר"ש והראב"ד י"ל דס"ל דהא דבעי' שיהא בית הסתרים ראוי לביאת מים, לאו היינו דחציצה שם פוסלת, אלא הוי זה דין בפנ"ע דבעי' שיהא בית הסתרים ראוי שיבואו בו המים, והיינו כמו שפירשו התוס' לעיל דס"ו: דבעי' שיהא ראוי לעשות הטבילה הגמורה.

ולפ"ז י"ל, דבקרצה שפתותי' שפיר חשיב ראוי לביאת מים, ????

ומצינו כן באבנ"ז יו"ד סי' רס"ב סק"ג, ז"ל, אך נראה עצה שתכנוס אצבעה הקטנה במי מקוה ותתחוב בנקב התולדה שבאזנה כל מקום הגלוי ומעט מים כזה בודאי לא יזיק לפי השכל, וכן תתחוב אצבעה שני במים ותניח בנקב שעשה לה הרופא כל מקום הגלוי. ואם קשה לה לעשות בעצמה תוכל לעשות ע"י אשה אחרת עמה בתוך המים במקוה, והשאר היינו מה שאינו גלוי הוי בה"ס. וצריך רק שיהי' ראוי לביאת מים. וה"נ ראוי אם תסלק אצבעותי', עכ"ל.??

שוב אחז"ר ראיתי בשו"ת חסדי אבות סימן כ"א, שהק' ע"ד האבנ"ז מקרצה שפתותי' דלא עלתה לה טבילה, והביא שדן בזה עם השם משמואל, ועיי"ש מש"כ לישב בזה ודבריו צ"ע, אך למש"נ ד' האבנ"ז מתאימים עם דעת הסוברים דהא דקרצה שפתותי' לא עלתה לה טבילה אי"ז משום דינא דראוי לביאת מים, וכנ"ל.

] וי"ל עוד בזה, דהנה בפי' הר"ש בשלהי מקואות פירש דהא ???

ויל"פ דבאמת אם נבא לדון מדין חציצה, ודאי ד???ו הוא משום דבעי' ביאת מים, ??

ולפ"ז נמצא דבבית הסתרים דל"ב ביאת מים, ואתינן עלה מדין חציצה, ממילא דאין לפסול בדבר שמגופה שאינו חוצץ???

ובל' הר"ש שלהי מקואות נ' טעם אחר בזה, ?? ונ' מדבריו דהטעם הוא משום דחשיב אינו מקפיד???

ויל"פ עוד, עפמשה"ק האג"מ, שהרי עומד להוציא החץ, וא"כ יהא זה כידות הכלים דבעי' ראוי לביאת מים במקום שתחתיהם, וע"כ הוצרכנו לטעמא דבלוע??

ועי' עוד בזה באבנ"ז, ודבריו צ"ב.