סימן ג2 בדברי החינוך שאינו לוקה משום התשלומין
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני / מעשר שני - הרב אהרן שלוש

**סימן ?**

**בדין יאכל כנגדן ובדברי החינוך בטעמא דאין לוקין על קניית בהמ"ט**

פרק א משנה ה – ז

הלוקח פרות שוגג יחזרו דמים למקומן מזיד יעלו ויאכלו במקום. ואם אין מקדש ירקבו. הלוקח בהמה שוגג יחזרו דמיה למקומן מזיד תעלה ותאכל במקום. ואם אין מקדש תקבר על ידי עורה. אין לוקחין עבדים ושפחות וקרקעות ובהמה טמאה מדמי מעשר שני ואם לקח יאכל כנגדן.

**א**

**שיטות הראשונים בדין יאכל כנגדן**

הראשונים בקידושין דף נו. נחלקו בגדר דין 'יאכל כנגדן', רש"י כתב (בד"ה והרי בהמה) וז"ל 'ותנן יאכל כנגדן הלוקח יקח מעות משלו ויאמר כל מקום שהמעות ביד מוכר יהו מחוללות על אלו ויעלם ויאכלם בירושלים' מבואר בדבריו שרבנן חייבו את הלוקח לחלל פירות על המעות ששילם למוכר ולאוכלן בירושלים בקדושת מע"ש, אבל התוס' שם כתבו ששיטת ריב"א שדין יאכל כנגדן הוא קנס דרבנן בעלמא שקנסו את הלוקח לאכול כנגדן אבל המעות נשארו קדושים ביד המוכר. [ועי' בתוס' מה שהקשו על רש"י. ועי' בריטב"א שם שתירץ את שיטת רש"י ועי' קצות סי' שנ"ד סק"ד ולא הארכתי בעניין זה].

אמנם בדברי החינוך למדנו שיטה חדשה בדין יאכל כנגדן, שהוא חיוב דאורייתא לאכול פירות בקדושת מע"ש במקום המעות. ויסוד דבריו באו ליישב את שיטת הרמב"ם כמשי"ת.

**ב**

**קושיית הרמב"ן על הרמב"ם מדוע אינו לוקה על קניית בהמה טמאה ומלבושים**

דהנה כתב הרמב"ם בפ"ג ה"י 'מעשר שני ניתן לאכילה ושתיה שנאמר ואכלת לפני ה' אלהיך וסיכה כשתיה. ואסור להוציאו בשאר צרכיו כגון ליקח בו כלים ובגדים ועבדים שנאמר לא נתתי ממנו למת כלומר לא הוצאתי אותו בדבר שאינו מקיים את הגוף'. מבואר בדבריו דהא דכתיב 'לא נתתי ממנו למת' הוא איסור לקנות בו שאר דברים חוץ מאכילה ושתיה.

וכן כתב הרמב"ם בספר המצוות (שורש ח) שאע"פ שפס' זה לא נכתב בלשון איסור לקנות למת אלא בלשון וידוי מ"מ חשיב לאו, והרמב"ן נחלק על הרמב"ם שכיון שלא נכתב בלשון איסור אינו נחשב לאו.

והקשה הרמב"ן לשיטת הרמב"ם מדוע אינו לוקה כשקנה קרקע או בהמה טמאה הרי איכא לאו, ולא מצאנו בשום דוכתא דאיכא ביה מלקות דלא קתני לוקה אלא יאכל כנגדן. וביותר קשיא לשיטת הרמב"ם שלגבי 'לא בערתי ממנו בטמא' כתב בפ"ג ה"א שלוקה וא"כ מאי שנא לא נתתי ממנו למת דלא לקי.

**יסוד החינוך והרדב"ז שכיון שיש תשלומין אין חיוב מלקות**

ותרצו הרדב"ז (פ"ג ה"י) והלב שמח (בסה"מ) שכיון שיש תקנתא בלוקח בהמה טמאה שיאכל כנגדן מש"ה אינו לוקה על הלאו דאית ליה תיקון שיאכל כנגדן.

וסברא זו מבוארת בהדיא בספר החינוך (מצוה תר"י), וזה לשונו 'ואמרו ז"ל שכל זמן שהוציא ממנו כלום לשום דבר חוץ מאכילה ושתיה וסיכה, שתשלום זה הוא שישלם מעות כנגדן ויאכל מהן בירושלים צרכי סעודה, **ומן הדומה דכיון שיש בו תשלומין אין בו חיוב מלקות**' עכ"ל.[[1]](#footnote-1)

מבואר בדברי החינוך והרדב"ז, שהדין יאכל כנגדן הוא חיוב דאורייתא לאכול במקום המעות, ואינו רק קנס דרבנן.

**ג**

**מקשה איך התשלום פוטר ממלקות הרי החיוב תשלום אינו שייך למחייב של המלקות**

ויש לברר מהו גדר חיוב זה מדאורייתא לאכול כנגדן. [[2]](#footnote-2)

ובעיקר דבריהם צריך ביאור, מה שייך בזה הך דינא דכיון שמשלם אינו לוקה הרי אין שייכות בין התשלום למלקות, דלכאו' כל הדין שהמשלם אינו לוקה שייך רק בגוונא שהאיסור הוא להחסיר את חבירו והחיוב לשלם הוא על חסרון חבירו שבזה אם משלים את החסרון אין את סיבת החיוב ולכך אינו לוקה, אבל הכא האיסור הוא לכאו' לא לבזות את המע"ש שקונה בו דבר שאינו ראוי לאכילה ושתיה והתשלום אינו מתקן את החסרון, ומאיזה טעם אינו לוקה כשאוכל כנגדן.

**ד**

**מבאר שגדר איסור קניית בהמה טמאה מדין גזילה, ודוחה זאת**

והיה אפשר לומר, שיסוד האיסור לקנות בהמה טמאה, הוא שגוזל את המע"ש בזה שמשתמש בו שימוש האסור והוי מלתא דגזילה, ולפי"ז החיוב יאכל כנגדן הוא ג"כ חיוב תשלום כדין גזילה, ומש"ה התשלום פוטר מהמלקות דבזה שמשלים את החסרון של המע"ש אין סיבת חיוב מלקות, והמחייב של האיסור והתשלום אחד הוא.

ויסוד הדבר כתב המקדש דוד (פרק נ"ח סי' י"ז) שהחיוב יאכל כנגדן הוא מדין תשלום למע"ש, והוכיח כן מדברי החינוך האלו ע"ש. ועפ"ז ביאר את דברי הרמב"ם שהבאנו בסימן הקודם שהמעות יוצאים לחולין, דכיון שהתחייב לשלם למע"ש ממילא המעות שכנגד יוצאים לחולין.

אמנם צ"ע, דסברא זו שהאיסור והחיוב מדין גזל, ניחא רק למ"ד מע"ש ממון גבוה, אבל לפי ר"י שמע"ש ממון הדיוט א"כ מאי שייך לומר שהחיוב תשלום הוא מדין גזל הרי אין רשות של מע"ש ששייך להיות חייב לה ממון מדין גזל, וכן ליכא למימר שגדר האיסור מדין גזילה כיון שאין רשות ממון כלל [ואי נימא שלפי ר"י הגדר של היאכל כנגדן אינו מדין גזל א"כ מדוע לשיטתו אינו לוקה על הלאו] וצ"ע.[[3]](#footnote-3)

עוד יל"ע, שאם יש חיוב גזל למע"ש, א"כ מדוע מזיק מע"ש אינו חייב לשלם כמו גזלן וגם לא מצאנו שיהיה בזה חיוב לאכול כנגדו וא"כ מ"ט ליכא בזה מלקות.

ולכך נראה שהאיסור לקנות בהמה טמאה אינו בגדר גזילה אלא הוא איסור להשתמש במע"ש שימוש מלבד אכילה ושתיה וסיכה, וא"כ הדרא קושיא לדוכתא היאך התשלום התשלום פוטר מהמלקות.

**ה**

**ביאור האבי עזרי שגדר איסור קניית בהמה טמאה הוא שמבטל את המצות אכילה בירושלים**

ובאבי עזרי (פ"ג ה"א) ביאר בדברי החינוך, שיסוד האיסור לקנות בהמה טמאה ומלבושים במעות מע"ש הוא משום שבזה שמבטל את המצות אכילת מע"ש בירושלים, ומש"ה כשאוכל כנגדן הרי הוא מקיים מצות אכילת מע"ש ולכך אינו לוקה. ועפ"ז ביאר שאין כוונת דברי החינוך שפטור מדין שהמשלם אינו לוקה, אלא שכשמחלל על הפירות נמצא שמעולם לא עבר איסור כיון שמקיים את המצות אכילה בזה שאוכל כנגדן, והאיסור אינו נגמר מכירה דעד כמה שאוכל כנגדן אין איסור כלל.

והוסיף עוד[[4]](#footnote-4) שכיון שהאיסור בזה שמבטל את המצות אכילה בירושלים, א"כ הוי לאו שאין בו מעשה ולכך איו לוקה, ומש"כ החינוך שהפטור מדין יאכל כנגדן, כוונתו בתור סימן שהאיסור אינו במכירה אלא במה שלא אוכל בירושלים וממילא הוי לאו שאין בו מעשה ואינו לוקה.

ויל"ע בדבריו, שאם יש איסור לבטל את המצות אכילה בירושלים, א"כ מ"ט אין איסור ליתן מע"ש במתנה הרי בזה הוא ג"כ מבטל את מצות האכילה שלו, ומדוע האיסור הוא רק כשקונה מלבושים ובהמ"ט, והרי גם כשקונה בהמה טמאה המוכר מקיים את המצות אכילה במעות אלו וא"כ מאי שנא מנתינת מע"ש במתנה שהמקבל מקיים את האכילה ולא הנותן. ובהכרח שהאיסור הוא בעצם זה שקונה מלבושים וצ"ע.

ועוד שלשון החינוך הוא שהפטור משום שיש בו תשלומין ולא משמע דהוי סימן בעלמא, וגם לא משמע כמו הנוסח הא' שכתב שאין בכלל לאו כשאוכל כנגדו.

**ו**

**מבאר את הגדר באיסור קניית בהמ"ט, ע"פ יסוד הרמב"ם שהמעות יוצאים לחולין**

ויש מקום להציע בזה ביאר נוסף, לפמש"כ הרמב"ם בפיה"מ (פ"א מ"ה) וכן בהל' מע"ש (פ"ז הי"ד) שהקונה מים ומלח אע"פ שהמים והמלח לא נתפסים בקדושת מעשר מ"מ הקדושה פוקעת מהמעות מע"ש. וכן מבואר ברמב"ם בפיה"מ בקידושין (פ"ב מ"ח) שהמקדש אשה במעות מע"ש הקדושה פוקעת מהמעות אע"פ שאינה נתפסת על האשה, ובארנו יסוד זה בארוכה בסימן הקודם בעז"ה.

ולפי"ז י"ל, שיסוד האיסור לקנות בהמ"ט ומלבושים, הוא שאסור להפקיע למע"ש את המעות, דעל ידי שהוא קונה בהמה טמאה הרי הוא מחסר למע"ש את קדושת המעות שנפקעים מקדושתם ע"י שקונה בהמה טמאה, וזה עצם האיסור.

ואשר לפי גדר זה י"ל, שגדר חיוב 'יאכל כנגדן' הוא חיוב למע"ש להשלים את הקדושה שחיסר בהפקעת המעות ע"י שאוכל פירות בקדושת מע"ש ויסוד חיובו 'לשלם למע"ש את הקדושה', ואמנם אינו חיוב ממון של תשלום דהא למ"ד ממון הדיוט ליכא רשות ממון של מע"ש, אבל מאידך גם אי"ז חיוב בעלמא כמו קנס, אלא גדר החיוב הוא להשלים לקדושת מע"ש את המעות שחיסר להם דכיון שהוא הפקיע את המעות מקדושתם מש"ה הוא חייב לאכול פירות אחרים בקדושת מע"ש ובזה נחשב שכאילו משלים למע"ש את החסרון, ואינו השלמת חסרון ממון אלא השלמת חסרון קדושה.

ואם כנים אנו בזה, יתבארו דברי החינוך שכתב שמשום התשלומין אינו לוקה, דלדברינו החיוב תשלום מישך שייך לאיסור שיסוד שתיהם אחד הוא, דהאיסור הוא שאסור להפקיע למע"ש את המעות מקדושת מע"ש, וזה גופא החיוב לאכול פירות אחרים בקדושת מע"ש ולהעמיד למע"ש דבר אחר בקדושה דעי"ז גופא מיתקן האיסור, ולכך כשמשלם אינו לוקה על חסרון המעות ודו"ק.

ולפי"ז אינו מדין לאו הניתן לתשלומין, אלא שאפשר לתקן את הלאו ע"י שיאכל כנגדו בירושלים דחשיב תיקון ללאו[[5]](#footnote-5). אמנם לא מיירי הכא בהפסד ממון שמתקנו אלא בהפסד הקדושה שנותן כנגדה.

והנה עצם היסוד שהגדר באיסור קניית בהמה טמאה הוא משום שנפקע קדושת המעות. הוכחנו כך בסימן הקודם מדברי התוס' בע"ז עש"ה.

אמנם לפי"ז עולה חידוש[[6]](#footnote-6), שכשאוכל כנגדן חל קדושת מע"ש על הפירות שאוכל, דאל"כ לא מסתבר שנחשב תיקון לאיסור עד כמה שלא חל באמת קדושת מע"ש על הפירות. ומצאנו כך בתשלומי תרומה וכן בהקדש למ"ד ממון בעלים ע"ש וצ"ע. [ולכאו' מצאנו כך בדין חומש למ"ד שחומש אינו מעכב שבפשטות הוי חוב על הגברא להוסיף חומש וחל ע"ז קדושת מע"ש מכח דיבורו ואינו מחמת החילול, אמנם עי' מש"כ בזה בסי' ?].

עוד יל"ע שלפי"ד עדיין לא מיושב מדוע המזיק מע"ש אינו חייב לאכול כנגדן ולשלם למע"ש את הקדושה וי"ל.

**מקשה מהא דאין איסור בקניית מים ומלח**

והנה משמעות דברי הרמב"ם (בפ"ג ה"י) שאע"פ שמים ומלח אינם נתפסים בקדושת מע"ש מ"מ אין איסור לקנותם במעות מע"ש וכל האיסור הוא רק בבהמה טמאה ומלבושים, וכך משמע גם46 במשנה. [אמנם עי' כס"מ בהלכה י"ד].

וצ"ע לפי כל הגדרים, מהו הטעם בזה הרי הוא מפסיד ע"י קנייתם את הממון של מע"ש וכן הוא מפקיע את הקדושה.

ויתכן לומר לפי הגדר שכתבנו לעיל שהאיסור מדין גזילה, דלפי"ז י"ל שבמים ומלח דהוו אוכלין לא חשיב שימוש האסור ולכך אינו אסור כדין גזילה.

?כס"מ הנ"ל?

1. ועי' ברמב"ן שהוסיף בקושייתו 'ואם כבר נאכלו פטור' וצ"ב. ויתכן שכוונתו לומר שאין לתרץ כדברי החינוך שהטעם שפטור ממלקות הוא כיון שאוכל כנגדן דא"כ כשנאבדו ילקה כיון שאין לו תקנה. ואכן עי' בלב שמח שכתב שאם לא אכל כנגדן לוקה. אמנם בחינוך משמע דחשיב לאו הניתן לתשלומין ואינו לוקה בכל גווני. ודו"ק בזה לפי כל הגדרים דלקמן. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכן צ"ע מה המקור לזה. ועי' מנ"ח שם שהיה קבלה לחז"ל שחייב לאכול כנגדן. אך עיקר כוונתו לומר שהיה קבלה שישלם ולא ילקה ע"ש. [↑](#footnote-ref-2)
3. וכמו"כ יל"ע לפמש"כ הגר"ח שגם לר"מ שמע"ש ממון גבוה אין רשות ממון של מע"ש אלא שיש למע"ש דיני גבוה כיון שיש דיני איסור למע"ש דא"כ לכאו' לא שייך בזה דין גזל. אכן באמת הא לא קשיא, שהרי ברמב"ם בהל' מע"ש (פ"ג הכ"ד) משמע בהדיא [וכן דייק הרדב"ז] שהגוזל מע"ש חייב מדין גזל, וחזינן שלמ"ד מע"ש ממון גבוה חייב משום גזל. ועי' מש"כ בזה בסימן א. [↑](#footnote-ref-3)
4. אינני יודע למה הוצרך לשתי סברות אלו ועכ"פ הבנתי מדבריו שתי ביאורים בד' החינוך. [↑](#footnote-ref-4)
5. ודחוק לפי"ז לשון הרע"ב שכתב דתליא בהא דאית ליה פדיון ועיין. [↑](#footnote-ref-5)
6. אמנם לכאו' חידוש זה מוכרח בכל אופן מדברי החינוך, שעד כמה שהדין יאכל כנגדן הוא דאורייתא מסתבר ודאי שאכילתו היא בקדושת מע"ש, וכן הוא לפי ביאור האבי עזרי הנ"ל ועיין. [↑](#footnote-ref-6)