ד (א) - בפלוגתת קמאי בדין נגח ב_ שוורים וחמור, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בעניני קרן שן ורגל בור ואש

אור ליום ב' ב' כסליו תשע"ה

**א**

א] ב"ק דל"ז., ואת"ל נמי איתא לדרב פפא נגח שור חמור וגמל נעשה מועד לכל, ופירש"י, ז"ל, נעשה מועד לכל, ול"ב ג' נגיחות לכל חד וחד, "מאחר שנתקיימה העדאתו ע"י ג' מינין", עכ"ל, וכעי"ז בפירש"י בחגיגה ד"ד., ז"ל, כמו שנגח שור חמור וגמל דב"ק דנעשה מועד לכל, "ולא אמרינן עד שיהא מועד בג' בכל מין ומין דהואיל והועד ג' נגיחותיו בג' מינים אי"ז מקפיד על מין אחר", עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' רש"י, דכל הא דנגח שור חמור וגמל נעשה מועד כלל, ול"ב שיגח כל מין ג"פ, הוא משום דנתקיימה העדאתו ע"י ג' מינים ואמרינן דאינו מקפיד על מין אחר, - ולפ"ז הדין נותן, דאם נגח ב' שוורים וחמור דלא נתקיימה העדאתו ע"י ג' מינים, הדר דינא דאינו נעשה מועד כלל, כיון שלא נגח כל מין ג"פ, וכן פשיטא לי' להגרע"א בגל' יו"ד סימן קפ"ט סכ"ג, והבאנו דבריו להלן סק"ב, וכ"ה מבו' בד' החוו"ד בסימן קפ"ז סק"ג\*.

אמנם הנה בשטמ"ק כתב בשם הרא"ה, ז"ל, ואם ב' שוורים וחמור או ב' חמורים ושור נעשה מועד לשוורים ולחמורים, עכ"ל, והרי דפליג ע"ד רש"י, וס"ל דבכה"ג דנגח ב' שוורים וחמור נעשה מועד למינים אלו.

ב] ומד' הרמב"ן יש ללמוד שדעתו כדעת הרא"ה בזה, דהנה ז"ל הרמב"ן בהלכות נדה פ"ו ה"ט, אין מאורעות הללו שמנו חכמים קובעות וסת מאחת לחברתה, אלא כל שפיהקה ג' פעמים וראתה או נתעטשה ג' פעמים וראתה קבעה לה וסת, אבל פיהקה פעם אחת או שתים ונתעטשה בפעם אחרת לא קבעה לה וסת, עכ"ל, והובא דין זה בשו"ע סימן קפ"ט סכ"ג, וכתב הרמ"א שם דאכלה שום וראתה אכלה בצל וראתה אכלה פלפלין וראתה, י"א שקבעה לה וסת לראיה ע"י כל אכילת דברים חמים.

ובגל' הגרע"א שם כתב ע"ז, ז"ל, בפשוטו נראה דדוקא בכה"ג כיון דראתה בג' מינים חריפים, אבל אם אכלה ג"פ שום קבעה רק לשום וכו', וא"כ ממילא גם באכלה ב"פ שום וראתה ואכלה בצל וראתה דלא הוקבע כלל, ולפ"ז קשה לי דהא משמע דמחלקים בין וסת הגוף דאין א' קבוע ע"י חבירו אבל בדברים חריפים מצרפים כולם, וא"כ אמאי נקט אם פיהקה פ"א ונתעטשה ב"פ, הא כה"ג גם באכילת דברים חריפים ל"ה קביעות כנ"ל, והו"ל למנקט פיהקה פ"א ונתעטשה וראתה וראשה ואבריה כבדים עלי' דהוי ג' ענינים שונים דלא קבעה, עכ"ל.

ומבו' בד' הגרע"א דפשיטא לי' כמש"נ מד' רש"י דנגח ב' שוורים וחמור אינו נעשה מועד כלל, וע"כ ה"נ באכלה ב"פ וראתה ואכלה בצל וראתה לא הוקבע וסת כלל, וזהו שהק' דא"כ אף אם הי' מצטרפין כמה מינים דוסת הגוף לקביעות וסת, ל"ה נקבע וסת כשפיהקה פ"א ונתעטשה ב"פ, והו"ל למינקט שראתה בג' מיני וסת הגוף, דבכה"ג אילו הי' כמה מיני וסת הגוף מצטרפין לקביעות וסת היתה קובעת לה וסת, ורק משום דאין מיני וסת הגוף מצטרפין לקביעות וסת, אינה קובעת וסת כלל.

אך מד' הרמב"ן שכתב להך דינא דבוסת הגוף אין קובעת וסת ממקרה א' לחבירו, בגונא שפיהקה ב"פ ונתעטשה פעם א', מבו' דס"ל כדעת הרא"ה דאם נגח ב' שוורים וחמור נעשה מועד לשוורים וחמורים, וע"כ ה"נ בפיהקה ב"פ ונתעטשה פ"א, הי' בדין שתקבע וסת לפיהוק ועיטוש, ורק משום דבוסת הגוף אין קובעת וסת ממקרה א' לחבירו, הוא דלא קבעה וסת כלל.

ג] ויש להוסיף, דהנה בחי' הרמב"ן בנדה דס"ד. כתב, דכל הא דמיבע"ל בסוגיין בנגח שור שור שור חמור וגמל, הוא רק משום דעדיין לא הועד לשוורים, וע"כ י"ל דשור בתרא בתר חמור וגמל שדינן לי', אך אם כבר הועד לשוורים, ודאי דאינו נעשה מועד אלא לשוורים, וכתב עפי"ז, ז"ל, וכן נמי בשוורים שור שור ושור ושור ושור וחמור וגמל, שור בתרייתא בתר שוורים שדינן לי' דהא איעד להו והשתא הוא דקא מיעד נפשיה לשאר מיני, עכ"ל.

וצ"ע במה שהעמיד הרמב"ן לדין זה בשנגח ה' פעמים שוורים וחמור וגמל, ולכאו' ה"נ אם נגח ד"פ שוורים וחמור וגמל פשיטא דאינו נעשה מועד אלא לשוורים, כיון שכבר הועד בג' נגיחות הראשונות לשוורים, - ובדפו"ח מחקו בד' הרמב"ן לשור בתרא, ובאמת איירי בשנגח ד"פ שוורים וחמור וגמל.

ולפמש"נ בד' הרמב"ן, יש מקום לקיים גיר' הישנה, דדוקא בנגח ה"פ שוורים וחמור וגמל פשיטא לן דאינו נעשה מועד אלא לשוורים, אך בנגח ד"פ שוורים וחמור וגמל, הרי י"ל דב' שוורים בתראי בתר חמור שדינן לי', ונעשה מועד לשוורים וחמורים,[[1]](#footnote-2) - והיינו דרק בנגח ה"פ שוורים, דגם אם נשדי לב' שוורים בתראי בתר חמור, אכתי אית לן ג' נגיחות קמאי דשוורים דמכח זה הוא נעשה מועד לשוורים, תו ממילא אף ב' נגיחות בתראי דשוורים שדינן להו בתר שוורים, ואינו מצטרפים לייעדו למינים אחרים, ומשא"כ בנגח ד"פ שוורים, מצינו למישדי לב' שוורים בתראי בתר חמור, ונמצא דליכא ג' נגיחות לייעדו לשוורים, ודו"ק.

**ב**

ד] והנה הרש"ש בסוגיין כתב דאם נגח ב' שוורים ווממור נעשה מועד לב' מינים אלו, והוכיח לזה ממש"א בעירובין דצ"ז. דבודק ב' של יד וא' של ראש, והרי דאף דבעינן דאיתמחי בשל יד ושל ראש, סגי במה שבודק ב' של יד וא' ש"ר, ול"ב שיתחזק כמומחה ע"י ג' מינים.

ובאבהא"ז פ"ו מנז"מ ה"י כתב להוכיח דבכה"ג נעשה מועד לשוורים וחמורים, מדעת הסוברים דבימות החול אין קפידא מיום זה לזה, וא"כ בנגח שבת ויום א' וב', ג"כ לא נעשה הוחזק בג' חלופי ימים, דהא יום א' ויום ב' הם שוים, ואפ"ה ה"ה נעשה מועד, וה"נ בנגח ב' שוורים וחמור ה"ה נעשה מועד למינים אלו.

וקשיא לפ"ז בד' רש"י, דנת' ללמוד מדבריו דנגח ב' שוורים וחמור אינו נעשה מועד כלל, ותיקשי דמ"ש מבודק ב' של יד וא' ש"ר דמחזקינן לי' עי"ז כמומחה, ומ"ש מנגח שבת ויום א' ויום ב' דנעשה מועד לכל הימים, אף דבפשוטו דעת רש"י דבימות החול אין קפידא מיום ליום ורק שבת חלוק מימות החול, וכמו שפירש הטעם במשנתינו, (אך בשטמ"ק כתב דד' רש"י קיימי רק ליתן טעם מ"ט נקטה מתניתין מועד לשבתות, עיי"ש, וצ"ע).

**ג**

ה] ונראה פשוט בזה, דהנה בטעמא דרש"י דנגח ב' שוורים וחמור אינו נעשה מועד כלל, וכל הא דנגח שור חמור וגמל נעשה מועד אף למינים אלו שנגח הוא רק משום שנתקיימה העדאתו ע"י ג' מינים ואמרינן דאינו מקפיד על מין אחר, פשוט דהוא משום דכל דאינו נעשה מועד לכל המינים והויא העדאתו רק למינים אלו שנגח, בעינן שיהא ג' נגיחות לכל מין, - דהרי אין העדאה מתקיימת אלא ע"י ג' נגיחות, וכל הא דבנגח שור חמור וגמל מצטרפין ג' נגיחות אלו להעדאתו, הוא רק משום דבכה"ג אין העדאתו מסוימת למינים, ותלינן דאין נגיחות אלו כלל מכח מינים מסוימים אלו, אלא הוו מכח העדאתו לכל המינים, וע"כ שפיר הן מצטרפין זל"ז, אך בנגח שוורים וחמורים דאינו נעשה מועד לכל המינים, ונמצא דנגיחות השור הם מכח העדאתו לשוורים ונגיחות החמור הם מכח העדאתו לחמורים, בעינן שיהא ג' נגיחות על העדאתו לשוורים וג' נגיחות על העדאתו לחמורים.

ו] ונראה פשוט לפ"ז, דאף דלדעת ר"פ מועד לקטנים אינו מועד לגדולים, מ"מ אם נגח ב"פ גדולים ופ"א קטנים, נעשה מועד לגדולים וקטנים, ול"ד לנגח ב' שוורים וחמור דאינו נעשה מועד כלל.

והטעם בזה הוא, דהרי כל הא דבנגח ב' שוורים וחמור אינו נעשה מועד כלל, ול"ד לנגח שור חמור וגמל דנעשה מועד, הוא משום דבנגח שור חמור וגמל ה"ה נעשה מועד לכל המינים, וע"כ שפיר מצטרפין ג' הנגיחות דשור וחמור וגמל להעדאתו, ומשא"כ בנגח ב' שוורים וחמור דאין העדאתו אלא למינים אלו, אין מצטרפין נגיחות השור ונגיחות החמור להעדאתו, - וע"כ כ"ז הוא בב' שוורים וחמור, אך בנגח ב"פ שוורים גדולים ופ"א שור קטן, הרי הויא העדאתו על כל מין השוורים, ותלינן דנגיחתו היא מכח מין השוורים, ואף נגיחתו להשור הקטן, אינה מכח קטנותו, וע"כ שפיר מצטרפין ג' הנגיחות להעדאתו.

ז] וי"ל עוד עד"ז, דהא דבנגח ב' שוורים וחמור אינו נעשה מועד כלל, ול"ד לנגח שור חמור ואדם דנעשה מועד אף שלא נגח כל מין ג"פ, הוא משום דליכא כלל חפצא דנגחנות אחת לב' מינים, ול"ש שתהא נגחנות אחת, אלא או לכל המינים, או למין א', אך לב' מינים אי"ז נגחנות אחת, דכיון דהמין גורם, הרי דכל מין ומין הוי גורם בפנ"ע, והוו ב' העדאות נפרדות, וע"כ בעינן ג' נגיחות לכל מין ומין, אך לדרך קמא, אף אי נימא דשייך חפצא דנגחנות אחת לב' מינים, מ"מ בעינן ג' נגיחות לכל מין ומין, משום דבנגיחות השוורים לא חזינן דהוא נגחן אף לחמורים, ובנגיחות החמורים לא חזינן דהוא נגחן אף לשוורים.

וגם לפ"ז פשוט דבנגח ב"פ שוורים גדולים ופ"א שור קטן, נעשה מועד לכל השוורים, דבזה הרי ודאי דהו"ל חפצא אחת דנגחנות דשוורים בין גדולים ובין קטנים, וע"כ שפיר מצטרפין ג' הנגיחות להעדאתו.[[2]](#footnote-3)

ח] ולפ"ז מתישב היטב הא דבבודק ב' של יד וא' של ראש מחזקינן לי' כמומחה, ואף שלא הוחזק מומחה ע"י ג' מינים, והיינו משום דבכה"ג הרי מחזקינן לי' כמומחה לכל התפילין, וע"כ שפיר מצרפינן להתפילין של יד ושל ראש להחזיקו, דהו"ל כנגח ב"פ שוורים גדולים ופ"א שור קטן, דה"ה מצטרפין להעידו לשוורים, - ובזה ניחא גם הא דבנגח שבת ויום א' ויום ב' נעשה מועד לכל הימים, אף שלא הועד ע"י ג' ימים, והיינו משום דע"י העדאה זו מחזקינן לי' כמועד לכל הימים, וע"כ שפיר מצטרפין נגיחות השבת לנגיחות החול להעדאתו.

וכלל הדברים, דהא דבנגח ב' שוורים וחמור אינו נעשה מועד, אי"ז משום דרק כשנגח ג' מינים ל"ב שיגח ג"פ לכל א', אלא היינו דרק אם הויא העדאתו לכל המינים ל"ב שיגח ג"פ לכל מין, אך אם אין העדאתו אלא למקצת מן המינים, בעינן שיגח ג"פ לכל מין, וע"כ אף בהני גווני דלא הוחזק בחילוף המינים אלא ב"פ, מ"מ כיון דעי"ז הוא מוחזק מומחה לכל התפילין, והוא מוחזק מועד לכל הימים, ל"ב ג"פ לכל מין ומין.

**ד**

ט] והנה בד הרמב"ן והרא"ה דס"ל דנגח ב' שוורים וחמור נעשה מועד למינים אלו, מבו' דפליגי על יסוד ד' רש"י, וס"ל דהא דבנגח שור חמור וגמל נעשה מועד אף שלא נגח כל מין ג"פ, אי"ז מכח הא דהוא נעשה מועד לכל המינים, אלא אף אם ל"ה נעשה מועד אלא למינים אלו ל"ה בעינן ג' נגיחות לכל מין ומין, וע"כ ה"נ בנגח ב' שוורים וחמור ה"ה נעשה מועד למינים אלו.

אמנם צ"ע הטעם בזה, דהיאך באמת הוא נעשה מינים לשוורים וחמורים, הרי לא הוחזק לנו שהוא מועד לשוורים אלא ב"פ, ולא הוחזק לנו שהוא מועד לחמורים אלא פעם אחת, ואין לומר דכל דהוא מוחזק לנו כנגחן, סגי לנו בפעם א' להחזיקו כנגחן אף למין זה, דא"כ הי' בדין דנגח שור שור שור חמור וגמל, יהא עכ"פ מועד גם לחמורים וגמלים, ודו"ק.

י] ונראה הביאור בזה, דאף דליכא ג' נגיחות דשוורים וג' נגיחות דחמורים, מ"מ כיון דנגח ג' נגיחות ומדינא דחזקה אמרינן דנגיחות אלו הם מחמת טבעו ליגח, הרי דמכח זה אנו דנים על כל נגיחה ונגיחה שהיא מחמת טבעו, וע"כ מכח מה שנגח ב"פ שוורים אמרינן דהוא מועד לשוורים, ומכח מה שנגח פ"א חמורים אמרינן דהוא מועד לחמורים.

ובדעת רש"י דפליג ע"ז, נראה דהוא משום דס"ל כמש"נ בסימן ג' (א) ענף ג', דכל הא דמהני העדאה דג"פ, הוא רק כלפי מה דאיכא ג' נגיחות המורים לנו כן, אך כלפי מה דאין כל ג' הנגיחות מורים לנו, ל"מ ההעדאה כלל, דאין מדין החזקה להחזיק דכל א' מהנגיחות ל"ה מקרה, וכל כח החזקה הוא להחזיק את היוצא מבין ג' הנגיחות, וע"כ בנגח ב' שוורים וחמור, כיון דאינו נעשה מועד לכל המינים, אף א"א לנו להחזיקו כמועד לשוורים, דע"ז ליכא ג' נגיחות המורים כן, וא"א לנו להחזיקו כמועד לחמורים, דגם ע"ז ליכא ג' נגיחות המורים כן.

ולדרך בתרא שנת' לעיל סק"ז בדעת רש"י דטעמו הוא משום דליכא חפצא אחת דנגחנות דב' מינים, הרי דאף אי נימא דס"ל ביסוד הדברים דכל דמדינא דחזקה אמרינן דג' נגיחות אלו הם מחמת טבעו ליגח, דנים כן על כל נגיחה ונגיחה בפנ"ע, מ"מ בכה"ג דנגח ב' שוורים וחמור, אין מצטרפין ג' הנגיחות להעדאה, וליכא בזה כלל לדינא דחזקה.

**ה**

יא] והנה נת' בדברינו פלוגתת קמאי בטעם הא דנגח שור חמור וגמל נעשה מועד אף שלא נגח כל מין ג"פ, דדעת רש"י דהוא מכח הא דנעשה מועד לכל המינים, אך אם ל"ה נעשה מועד לכל המינים, הוה בעינן שיגח כל מין ג"פ, ודעת הרמב"ן והרא"ה דאף אלמלי הא דהוא נעשה מועד לכל המינים, ל"ה בעינן שיגח כל מין ג"פ.

והנה בד' הרמב"ם מבו' שדעתו כדעת הרמב"ן והרא"ה, וזה ממש"כ בפ"ו מנז"מ ה"י דראה שור נגח חמור לא נגח סוס נגח וכו' אינו נעשה מועד אלא לג' מינים אלו שנגח, - ולא מיבעיא לפ"מ שפירש המ"מ בדעתו דבכל גווני דנגח שור חמור וגמל אינו נעשה מועד אלא לג' מינים אלו, דלפ"ז מבו' להדיא דהא דהוא נעשה מועד אף שלא נגח כל מין ג"פ אי"ז מכח הא דנעשה מועד לכל המינים,[[3]](#footnote-4) אלא אף אי נימא כמש"כ המרכה"מ דרק בהך גוונא דראה שור נגח חמור לא נגח וכו' הוא דאינו נעשה מועד אלא למינים אלו, עיי"ש מה שפירש הטעם בזה, וכעי"ז באבהא"ז שם, מ"מ הרי מבו' עכ"פ דאף בגוונא דאינו נעשה מועד לכל המינים, ה"ה נעשה מועד למינים אלו, ול"ב שיגח כל מין ג"פ.

יב] ונראה דיש ללמוד כן גם מד' התוס' שכתבו בהא דתניא דראה שור נגח חמור לא נגח וכו' נעשה מועד לסירוגין לכל, ז"ל, וא"ת כיון וכו' לשוורים לחודיה הוי מועד לכל לסירוגין לרב זביד, וי"ל דקסבר רב זביד דרבותא קמ"ל דס"ד בהנך מיני דחזא ולא נגח ל"ה מועד ולאו בסירוגין תליא מלתא, עכ"ל, - ומשמעות דבריהם, דאף אם הוה תלינן דבהנך מידי דחזא ולא נגח ל"ה מועד, מ"מ הי' נעשה מועד לשור חמור וגמל.[[4]](#footnote-5)

ונראה דהוא מוכח כן, דאי נימא דאם הוה תלינן דבהני מיני דחזא ולא נגח ל"ה מועד, לא הי' נעשה מועד כלל, כיון שלא נגח כל מין ג"פ, הרי ודאי דמדינא דהעדאה דעיקרו הוא דיש לנו להחזיק ג' הנגיחות שהם מגורם אחד יש לנו לומר דהוא מועד לכל המינים לסירוגין, כיון דאי לא נימא הכי לא יהא מועד כלל, - וממש"כ התוס' דס"ד דיש לתלות דבהני מילי דחזא ולא נגח ל"ה מועד, מבו' דאף אם נימא הכי, אכתי הוא מועד לשור חמור וגמל, וע"כ שפיר הי' מקום לתלות בזה, והא דלפי האמת לא תלינן בזה, נראה דהוא משום דשכיח טפי העדאה לכל המינים לסירוגין, מהעדאה לג' מינים לבדם, וע"כ תולין בהעדאה דשכיחא, וע"ד שמצינו בכ"ד בוסתות דתולין בוסת השכיח.

ולמדנו לפ"ז מד' התוס', שדעתם כדעת הרמב"ן והרא"ה דהא דנגח שור חמור וגמל נעשה מועד אף שלא נגח כל מין ג"פ, הוא אף בלא הא דה"ה נעשה מועד לכל המינים, ועי' באבהא"ז פ"ו מנז"מ ה"י שדקדק כן גם מתחילת ד' התוס', עיי"ש.

**ו**

יג] והנה הרש"ש בסוגיין כתב, דלפ"ד הרמב"ם דנגח שור חמור וגמל אינו מועד אלא למינים אלו, ודאי דה"נ בנגח ב' שוורים וחמור נעשה מועד למינים אלו, וכ"כ באבהא"ז בהל' נז"מ שם, והייו דכיון דלמדנו מד' הרמב"ם דהא דבנגח שור חמור וגמל נעשה מועד אף שלא נגח כל מין ג"פ, הוא אף בלא הא דנעשה מועד לכל, ע"כ בדין דאף בנגח ב' שוורים וחמור יהא מועד לב' מינים אלו אף שלא נגח כל מין ג"פ.

אך לכאו' לפ"ד המ"מ בדעת הרמב"ם מוכח לא כן, שהרי לדעתו דלעולם בנגח שור חמור וגמל אינו נעשה מועד אלא למינים אלו, הרי דממש"א בגמ' לדין זה בנגח שור חמור וגמל, ולא אמרו דאף בנגח ב' שוורים וחמור הוא כן, מוכח דבכה"ג דנגח ב' שוורים וחמור אינו נעשה מועד כלל, - ואין לומר דהגמ' נקטה לנגח שור חמור וגמל, וה"נ נגח ב' שוורים וחמור, דשוה דינם זל"ז, שהרי בסוגיית הגמ' בחגיגה ד"ד. מבו' להדיא דדינא דנגח שור חמור וגמל נעשה מועד, הוא רק משום דהו"ל ג' מינים, ומדמינן לזה דה"נ אם עשה ג' מעשי שטות חלוקים, מחזקינן לי' כשוטה.

יד] ויש ללמוד כן גם מד' החוו"ד, דהנה בחוו"ד סימן קפ"ז סק"ג וסימן קפ"ט סקכ"ט כתב, דאם נגח שור חמור וגמל ואח"כ חזר בו ג"פ משאר מינים, לא בטלה העדאתו לשור חמור וגמל, אך אם חזר בו ג"פ מאחד ממינים אלו שהועד בהן, בטלה העדאתו לגמרי.[[5]](#footnote-6)

והנה אי נימא כמש"נ מד' רש"י, דכל הא דנגח שור חמור וגמל נעשה מועד כלל, הוא רק משום דהויא העדאתו לכל המינים, אך אילו ל"ה העדאתו אלא לג' מינים אלו, ל"ה נעשה מועד כלל, הרי הדין נותן דכ"ה דאם חזר בו מא' מג' המינים בטלה כל העדאתו, ה"נ אם חזר בו מא' משאר המינים בטלה כל העדאתו,[[6]](#footnote-7) - ובע"כ מד' החוו"ד דפשיטא לי' דאף אם נגח שור חמור וגמל ל"ה נעשה מועד לכל המינים, ל"ה בעינן שיגח כל מין ג"פ, והא דבנגח שור חמור וגמל נעשה מועד לכל המינים, הוא דין נוסף, דמכח הא שהוחזק נגחן לג' מינים, מחזקינן לי' לנגחן לכל המינים, וע"כ שפיר נקט דאף אם חזר בו משאר המינים, לא בטלה העדאתו לשור חמור וגמל.

והנה בד' החוו"ד גופי' בסימן קפ"ז סק"ג\* מבו' דפשיטא לי' דנגח ב' שוורים וחמור אינו נעשה מועד כלל, והרי דאף דנגח שור חמור וגמל נעשה מועד אף בלא הא דהוא מועד לכל המינים, מ"מ נגח ב' שוורים וחמור אינו נעשה מועד כלל.

טו] ובאמת דיש ללמוד כן גם מד' הגרע"א שהבאנו לעיל סק"ב, דהנה מבו' בדבריו, דאף דבפיהקה פ"א ונתעטשה ב"פ פשיטא דלא קבעה וסת, מ"מ אם פיהקה וראתה ונתעטשה וראתה וראשה ואברי' כבדים עלי' וראתה הי' מקום לומר דקבעה וסת, - והנה אי נימא דהא דבב' מינים לא קבעה לה וסת, הוא משום דכל הא דמצטרפין כמה מינים לקביעות, הוא רק כשהוחזקה לכל המינים, הרי הי' לנו לומר דאף אם ראתה בג' מקרי הגוף לא קבעה לה וסת, שהרי בוסת הגוף ל"ש לומר דכל שהוחזקה בג' ממקרי הגוף, קבעה וסת לכל מקרי הגוף, ונתעוררתי לזה מס' פתחי נדה, - ובע"כ מד' הגרע"א, דהא דבהוחזקה בג' מינים קבעה לה וסת, אי"ז מכח הא דהוחזקה לכל המינים, ואפ"ה ס"ל דדוקא ג' מינים מצטרפין לקביעות וסת, אך ב' מינים אין מצטרפין.

טז] והטעם בזה נראה, דכ"ה דבעשה ג' מעשי שטות שונים תלינן דעשה לכולם משום שטות, ואם לא עשה אלא ב' מעשים אמרינן דשמא הא דלן בבית הקברות הוא כדי שתשרה עליו רוח טומאה והא דיצא יחידי בלילה הוא משום דאימור גנדריפס אחדי', ופשוט דהוי הדין כן אף אם לן בבית הקברות ב"פ, דליכא נפ"מ כלל אם לן פעם אחת או לן ב"פ, ה"נ הוא בשור המועד, דרק אם נגח ג' מינים, אמרינן דכל נגיחות אלו הם מחמת נגחנות אחת, ואף דלשאר המינים אינו מועד, מ"מ הו"ל נגחנות אחת דשוורים חמורים וגמלים, וע"כ מצטרפין ג' נגיחות אלו לעשותו מועד, אך אם נגח ב' שוורים וחמור, אמרינן דנגיחת שוורים היא משום נגחנות דשוורים, ונגיחת החמור היא משום נגחנות דחמורים, וכיון דליכא ג' נגיחות על נגחנות דשוורים ועל נגחנות דחמורים, אינו נעשה מועד כלל.

ואמנם כ"ז הוא רק משום דיש עוד מינים אחרים שאינו נעשה מועד להם, וע"כ אמרינן דנגיחת השוורים היא משום נגחנות דשוורים ונגיחת החמור היא משום נגחנות דחמורים, אך אם ל"ה אלא ב' מינים והי' נעשה מועד עי"ז לכל המינים, הוה תלינן לכל ג' הנגיחות בנגחנות אחת והי' נעשה מועד, וזה כמש"נ לעיל סק"ח בישוב קו' הרש"ש והאבהא"ז, עיי"ש.

1. וזה כמש"כ הרש"ש בסוגיין דבנגח ג' שוורים וחמור ה"ז תלוי באיבעיות דסוגיין, אך במלבושי יו"ט ח"ב סימן כ"ד כתב דכל האיבעיא היא רק בנגח לבסוף חמור וגמל, אך אם נגח לבסוף רק חמור, ודאי דאינו נעשה מועד אלא לשוורים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם בשטמ"ק בסוגיין בשם הרא"ה מבו' דאלמלי דינא דנגח שור חמור וגמל נעשה מועד לכל, והוה בעינן ג' נגיחות לכל מין ומין, אף אם נגח ב"פ שוורים גדולים ופ"א שור קטן, ל"ה נעשה מועד כלל, - אך פשוט דאי"ז ענין לנידו"ד, שהרי הא דלהס"ד הוה בעינן שיגח ג"פ כל מין ומין, אי"ז משום דהו"ל העדאה נפרדת לכל מין ומין, שהרי מכח ה"ט אף ס"ד דנגח שור חמור וגמל אינו נעשה מועד לכל, וע"כ ה"נ ס"ד דבנגח ב"פ גדולים ופ"א קטנים אינו נעשה מועד, ומשא"כ לפ"מ דמסקינן דנגח שור חמור וגמל נעשה מועד לכל, הרי דאף דנימא דנגח ב' שוורים וחמור אינו נעשה מועד כלל, מ"מ אם נגח ב"פ שוורים גדולים ופ"א שור קטן, ודאי דה"ה נעשה מועד לשוורים, וז"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם אי נימא דלעולם בנגח שור חמור וגמל מחזקינן שהוא נגחן לכל המינים, וע"כ ה"ה נעשה מועד, והא דאינו נעשה מועד אלא למינים אלו הוא משום דמהלכות העדאה דאינו נעשה מועד אלא להמינים שראינו להדיא שנגחם, ולפ"ז ניחא כמה מילי, ואכמ"ל, יל"ע אם יש ללמוד מזה דהא דל"ב שיגח כל מין ג"פ, הוא אף בלא הא דמחזקינן לי' כמועד לכל המינים. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך הנה בד' המהרש"א בע"ב במש"כ דלא מצי לאשכוחי וכו', עי' פנ"י מה שפירש במכוון דבריו, וצ"ע, מוכרח לכאו' דס"ל דאם נגח בג' ימי השבוע ובשאר הימים ראה ולא נגח, אינו נעשה מועד כלל, ולכאו' זה כמש"נ בדעת רש"י, ודלא כמש"נ בדעת התוס', - וגם בד' המהר"ם בע"ב על תוד"ה שור, נראה דס"ל כן, דהעדאתו להנך ג' מינים הויא רק מכח הא דהויא העדאה על כל המינים, - וכ"נ גם מד' המהר"ם שי"ף בסוגיין במש"כ ע"ד רש"י בע"ב בד' שמואל, מברייתא דראה שור נגח חמור לא נגח, עייש"ה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך בד' ההשלמה בסוגיין מבו' דאף אם ראה א' ממינים אלו ג"פ ולא נגח לא בטלה העדאתו משאר המינים, - ובד' תלמיד ר"ת לעיל בסוגיין מבו' דדין זה תליא בפלוגתא דרב זביד ורב פפא, ולדעת רב פפא לא בטלה העדאתו משאר המינים.

   וכ"נ גם מד' התוס' לעיל ד"ב: שכתבו דמועד לאדם שהי' מועד לכל וחזר בו מבהמה ונשאר מועד לאדם הוי מועד לבהמה דחזרה דבהמה לאו חזרה היא, אבל מועד לכל וחזרה מאדם ל"ה מועד לאדם דחזרה דאדם חזרה היא, עכ"ל, והנה בפשוטו דבריהם קיימי בגונא שנעשה מועד לכל ע"י שנגח אדם שור וחמור, וכמש"כ לעיל מינה דבכה"ג הוי מועד לכל, ובזה הוא שכתבו דאם חזר בו מאדם ל"ה מועד לאדם, ומ' דאכתי הוי מועד לבהמה, וכן מ' גם ממש"כ דאם חזר בו מבהמה הוי מועד לבהמה דחזרה דבהמה לאו חזרה היא, ומ' דגם אם היתה החזרה מבהמה חזרה, ל"ה בטלה העדאתו לאדם, והרי דאף דנתקיימה העדאתו ע"י אדם שור וחמור, וחזר בו מאחד מהן, לא בטלה העדאתו לשאר המינים, ולד' החוו"ד צ"ל דד' התוס' קיימי בשהועד ג"פ לאדם וג"פ לבהמה, (ומחודש לפ"ז, דאף בכה"ג אמרינן דחזרה דבהמה לאו חזרה היא, אף דהוו ב' העדאות נפרדות, ואכמ"ל). [↑](#footnote-ref-6)
6. ומה שלמד החוו"ד לדין זה מהא דלרב זביד אף דמועד למינו הוי מועד לשאינו מינו, מ"מ כשחזר בו מאינו מינו לא בטלה העדאתו למינו, הנה לפ"ד רש"י ל"ד זל"ז, דבמועד למינו לרב זביד, דהעדאתו למינו נתקיימה אף בלא הא שהועד גם לשאינו מינו, ע"כ אף אם חזר בו מאינו מינו, לא בטלה ההעדאה למינו, ומשא"כ בנגח שור חמור וגמל, דכל הא דנעשה מועד למינים אלו, הוא רק מכח הא דהויא העדאתו לכל המינים, הרי דכל שחזר בו משאר המינים, בדין שתתבטל כל ההעדאה. [↑](#footnote-ref-7)