52 הערות בספר השבת אבידה כהלכתה
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אבידה ומציאה

מנ"א תשע"ב

א] פ"א ס"ג מכאן נלמד שחובה להזדרז בהכרזה על מציאה, כי אם יתאחר מלהכריז יתכן שהבעלים יתייאשו קודם שיכריז, ואם יטלה לעצמו י"א שעובר על מ"ע של השב תשיבם.

אין הדברים מובנים כלל, דמה ענין הא דאף אם נוטלה לעצמו עובר על השב תשיבם, דמכח זה יש לו להזדרז להכריז קודם שיתיאשו הבעלים, - אך בעיקר הדברים, לכאו' ודאי יש להזדרז להכריז דזריזים מקדימין למצוות, וגם יתכן דמכלל חובת השבת אבידה הוא להשיבו במהרה, - הגע עצמך, הרי שאבד לו חפץ של גוי המושכר לו לל' יום, הרי אם המוצא מתעכב מלהשיבו לו, ה"ה מפסיד את מה שהי' לו בחפץ, וי"ל דגם בחפץ הקנוי לו, יש להשיבו במהרה, כדי שיהיו לו גם את השימושים שבזמן הזה, וצ"ע, - והגר"ד יפה אמר בשם החזו"א, דצריך להזדרז בהשבתו, אך א"צ להפסיק באמצע הסדר לצורך כך, וצ"ע.

ב] שם, ראה אבידה ולא הגביהה וכו' אם אבדה פטור מתשלומי', ובהערות כתב דכן פסק המ"ב בסימן תמ"ז ובשעה"צ שם האריך שכן דעת רוב הפוסקים.

הפלוגתא שהביא השעה"צ שם אינה ענין לנידו"ד, דהתם איירי בשלא מכר את הפיקדון שבידו, ובזה נחלקו אם ה"ה מתחייב בתשלומין מכח חיובי השמירה או לא, אך באבידה שלא הגביהה, ודאי דאינו חייב בתשלומין אם אבדה, ואמנם בס' בית אברהם להגאון מטשכנוב נקט, דלדעת הסוברים דמצות השב תשיבם היא גם קודם שהגבי', ה"ה חייב בשמירתה, אך פשטות הדברים אי"ז כן, ונת' במק"א.

ג] שם ס"ה, אבידה שאין בה סימן לרוב הפוסקים פטור מלהגבי', אך אם מצאה במקום שת"ח מצויים שיכולים להכירה בטב"ע יגביהה.

בהערות ציין על דין קמא למש"כ במילואים סימן א', ושם נשתבש טובא בענין זה, וקישר ד"ז להמבו' בטור דבאבידה שאין בה סימן רשאי ליטלה לעצמו, והאריך בזה, ואינו ענין לנידו"ד, דודאי דאבידה שאין בה סימן שיש לתלות שנודע לבעלים שנפלה ממנו, ה"ה רשאי ליטלה לעצמו, כיון שהבעלים נתיאשו ממנה, וכל מקום הנידון הוא בגוונא שעדיין לא נודע לבעלים ולא נתיאשו ממנה, ובזה צידד הגרע"א דאינו חייב ליטלה, ועכ"פ בדבר דל"ש בו טב"ע אינו חייב ליטול, והגר"ז נקט דחייב ליטלה עכ"פ בדבר דשייך בו טב"ע, ובחמד"ש נסתפק בזה, ועי' אג"מ חו"מ ח"ב סו"ס מ"ה שנקט דחייב לקחתה.

ועל דין בתרא כתב דכן הורה הגרנ"ק, ובאמת הוא דין מפורש דבמקום דשכיחי רבנן חייב להכריז על אבידה שיכולין להכירה בטב"ע, אך לדעת הסוברים דאם אין הרוב צורבא מרבנן, אינו חייב להכריז, נראה דלדעת הסוברים דאינו חייב להגבי' אבידה שאין בה סימן, אף בכה"ג אינו חייב להגבי'.

ומש"כ בהערה שם דאם משער שהבעלים יכריזו על אבידתם ויוכלו להביא עדים שהאבידה שלהם גם יגביהה, הנה בפשוטו ודאי הוא כן, שהרי לאו דינא הוא דאבידה שאין בה סימן אינו חייב בהגבהתה, אלא היינו דכיון דאינה עתידה לחזור עי"ז לבעלים, אינו חייב להגביהה, שלא נתחייב בהגבהת האבידה, אלא כדי שתחזור לבעלים, ונת' באורך במק"א, וע"כ אם הוא משער דתשוב עי"ז לבעלים, ה"ה חייב להגביהה. - ואך דבעיקר הדברים ילה"ע, דבד' התוס' בב"מ דכ"ז. מבו' דכל שאין הבעלים נותן סימנים, אין המוצא חייב להראותה לעדים שיכירוה בטב"ע, ולפ"ז נראה דאף אינו חייב להגביהה, ואמנם מד' ש"ר שם שלא הזכירו לד' התוס' אלו, נראה דפליגי ע"ז, וצ"ע בזה לדינא.

ג\*] ?

נראה דאף אם נקבל חידוש דין זה, מ"מ כל שהוא מונח שם כמה ימים, דלפי הענין ודאי אין ידוע לבעליו את מקומו ואין עתידין לשוב לקחתו, חייב המוצא ליטלו ולהכריז, וז"פ.

ד] שם ס"ח המוצא אבידה במקום שמור וכו' אם נראה שהונח שם בכונה ואפי' אם ספק הדבר אסור ליגע בה אף כשיש בה סימן, עשה שלא כדין ונטל האבידה הנ"ל וכו' יכול לחזור ולהניחה במקומה.

בהערות ציין המקור דאפי' אם ספק הדבר אסור ליגע בה, מד' הרמ"א סימן ר"ס ס"י, אמנם הנה בחי' הגרע"א נקט דכוונת הרמ"א משום דתלינן דהוי זה הינוח, אך במקום דהוי זה ספק הינוח ונטלה אסור לו להחזירה למקומה, ולדעת התוס' צידד הגרע"א דה"ה חייב ליטלה, אך אי"ז מוסכם בדעת התוס', ואכמ"ל.

ה] פ"ב ס"ג מצא במקום שרובם גויים וכו' הרי אלו שלו, ואפי' אם נראה שהמציאה היא של ישראל הרי היא שלו וכו', ובהערה שם הביא דהט"ז חידש דכשאפשר לברר ע"י הכרזה חייב להכריז וכ"נ דעת החת"ס וכו'.

אין ד' הט"ז והחת"ס ענין לנידו"ז, דכיון דהבעלים מרגישים שאבד ממנו דה"ה מתיאשים, גם לדעת הט"ז והחת"ס א"צ להכריז, והנפ"מ בד' הט"ז והחת"ס הוא בדברים שאין הבעלים מרגישים בנפילתם, דלדעתם ה"ה צריך להכריז עליהן אף במקום רוב גוים, ולא תלינן דמגוים נפל.

ו] שם סי"ז, אבידה מדעת וכו' מסר חפץ וכו' או לקטן שאינו בר דעת וכו' דין החפץ כהפקר.

אין הדין כן, דהמוסר חפץ לקטן אינו הפקר, כמבו' בסוגיית הגמ' בב"ב דפ"ז: וכמו שהוכיחו האחרונים ז"ל, ותמהו ע"ד הב"ח בשו"ת סימן צ"ז שלא כתב כן, וגם מש"כ בהערה דרק אם אבד מיד הקטן שרי ליטלו לעצמו, בפשוטו ג"ז אינו, דכל הא דאבידה מדעת הוי הפקר, הוא רק כשהניחה במקום אבוד לגמרי, אך בהניחה ביד הקטן דאי"ז אבידה מדעת גמורה דהויא כהפקר, אף אם נאבדה מידו ל"ה הפקר, אך אם נפרש בדעת הטור, דהא דמותר ליטול אבידה מדעת לעצמו, הוא משום דאבידה דלי"ב דין השבה שרי ליטלה לעצמו, לכאו' ה"נ אם נאבדה מיד הקטן ה"ה רשאי ליטלה לעצמו, וכמדומה דכ"כ באבהא"ז בדעת הב"ח.

ומה שהביא בהערה מהנתיה"מ דרק עד גיל ו' ז' הוי בכלל אבידה מדעת משא"כ ביותר מגיל זה, לא נמצא כן בד' הנתיה"מ לפנינו, והגמ' בב"ב לא איירי רק בקטן פחות מבן ו', אלא כתב הנתיה"מ דהנותן לקטן ל"ה כלל בכלל אבידה מדעת, ומש"א בגמ' ב"ב דהוי אבידה מדעת, הוא רק לענין שהנוטל ממנו אינו חייב לשמרו יותר מהבעלים, דכלפי מה דחשיב אינו משומר במקצת הוי אבידה מדעת.

והנה אמנם כתב הנתיה"מ בתו"ד דהנותן לקטן ודאי ל"ה אבידה מדעת גמורה, כיון דרוב האנשים נותנין חפץ ביד קטן פקח, ולפ"ז יש מקום לומר דכשנותן ביד קטן ביותר, הוי זה אבידה מדעת גמורה והוי הפקר, אך אי"ז מוכרע כלל בדבריו, אלא הוכיח מכח זה דודאי אין מכוון הגמ' דהוי אבידה מדעת גמורה, אך י"ל דגם בלא"ה אי"ז אבידה מדעת, וגם הזכיר להא דממון של קטן יש בו גזל מפני דרכי שלום, וזה הוי אף כשהוא פחות מבן ו', כל שצרור וזורקו אגוז ונוטלו, והרי דכל שנותן לקטן זה ג"כ ל"ה אבידה מדעת.

ו\*] יש לעורר עוד בענין זה, דלפ"ד הנתיה"מ, דמש"א בגמ' בב"ב דהנותן לקטן הוי אבידה מדעת הוא רק לענין שא"צ לשמרו יותר מהבעלים, הרי הדין נותן דאם נאבדה מיד הקטן, יש ע"ז חיוב השבה, ואך דסגי להחזירו ליד הקטן, וזה דבר חדש,[[1]](#footnote-2) דלפי פשטות הדברים, אף דאבידה מדעת זו ל"ה הפקר, מ"מ כיון דחשיב כאבידה מדעת, לי"ב דין השבה, אף אם נאבד טפי.

עוד יש לעורר, דלכאו' יש מקום לחלק בין מיני החפצים שנפלו מן הקטן, דבצלוחית ומעות שעשויין טפי ליפול מידו, הוי זה כאבידה מדעת, אך יש דברים דאינם עשויין כ"כ ליאבד מן הקטן, ובזה ודאי דל"ה זה כאבידה מדעת כלל, וצ"ע בזה.

ז] פ"ג ס"א, מצא אבידה במקום ציבורי כגון בים, באולם שמחות וכו', נראה שאין צורך לפרסם בבתי כנסיות שבאזור, ובהערה שם כתב דהוא פשוט כן שהרי אין בזה תועלת.

אינו מובן הטעם בזה, אלא אדרבה בפשוטו בכה"ג צריך לפרסם בכל בתי כנסיות שבעיר, ושמא נימא מאיזה טעם שלא הטריחוהו חכמים יותר מדאי, וצריך מקור לזה, - ובאג"מ או"ח ח"ה סימן ט' כתב בתו"ד, ז"ל, דהא כל הכרזה דאבידה הוא בבתי כנסיות ובבתי מדרשות, ובוודאי בעיר גדולה כנוא יארק לא מסתבר שיצטרך להכריז בבתי כנסיות של כל נוא יארק, אלא בבתי כנסיות דשייך שיבואו לשם אנשים מן המקום שבו נמצאה האבידה וכו', עכ"ל, והרי דכל הא דא"צ להכריז בכל בתי כנסיות שבעיר, הוא רק משום דאינו עומד שיבוא האובד לשם, אך במצא אבידה במקום ציבורי שבאים לשם מכל העיר, שפיר יש לחייבו להכריז בכל בתי כנסיות שבעיר, ואמנם צ"ע שלא נהגו כן, וצ"ע.

ח] שם ס"ה, המוצא אבידה באוטובוס או במונית של חברת נסיעות, מותר למסרה למחלקת האבידות של החברה וכו', ובהערה שם כתב בטעם הב', דהוא משום שלא משגיח דיו על חפציו באוטובוס, וכל הנחת החפצים באוטובוס אינה שמירה מעולה, וסגי לן למסור למחלקת האבידות הנ"ל דאין אנו צריכין להיזהר יותר מהבעלים.

אין טעם זה מובן כלל, שהרי לא הניחם הבעלים במתכוין באוטובוס או במונית ע"מ שישארו שם כשילך, דא"כ בפשוטו ל"ה בזה חיוב השבה כלל, אלא שכחם שם, ומה שייך לומר שאינו משגיח על חפצו וכו'.

ט] שם ס"ו, אחר שהתברר למוצא מיהו בעל האבידה יודיענו שיבא ליטלה, ואין חיוב על המוצא להביאה אליו.

יש לציין בזה לד' הרשב"א בב"ק דק"ה:, ז"ל, תועה בדרך מצאתיו נימא ליה אבעי לך לאהדורי, כלומר וכיון דלא אהדרתי' אין לך גניבה גדולה מזו, ולאו למימרא שהמוצא מציאה צריך לחזר אחר הבעלים ולהוליכו אחריו למדי דהא כתיב אם לא קרוב אחיך אליך ולא ידעתו ואספתו וכו' אלא שראה שהבעלים מחזרין אחר השור ושואלים אותו והוא שותק, כך פירש הראב"ד ז"ל, עכ"ל, ומפורש בדבריו דאין המוצא חייב להביאה להאובד.

אך בעיקר ד' הרשב"א צ"ע, דאף דא"צ לחזר אחר הבעלים, הרי צריך להכריז על האבידה, וא"כ מ"ט דוקא כשהבעלים מחזרין אחר האבידה והוא שותק הו"ל כגזלן, ובד' הראב"ד גופי' הי' מקום לפרש, דהגם דהוא חייב להכריז, מ"מ לא חשיב כגזלן כשאינו מכריז, ורק כשהוא יודע מי הבעלים ואינו משיבו לו, חשיב כגזלן, אך בד' הרשב"א שכתב דאינו חשוב כגזלן משום דא"צ לחזר אחר הבעלים, צ"ע כנ"ל.

י] שם ס"ז, ויכול להניחה אף במקום שאינו שמור אם הבעלים עומדים לעבור שם בתוך זמן קצר.

לכאו' לאו כללא הוא, וודאי דאינו רשאי להחזיר האבידה לרה"ר, אף שהבעלים עתידין לעבור שם, ורק במקום כגינה וחורבה דהוא מקום המשתמר קצת, הוא דמהני מה שעתידין הבעלים לעבור שם ולקחתו, וז"פ.

יא] פ"ד ס"א, סימן מובהק הוא סימן שקיים רק בחפץ זה וכגון וכו' שמו רשום עליו.

כמדומה דכל הא דהוי זה סימן, הוא רק בשלא הוחזק לפנינו שיש ב' בנ"א בשם זה, אך כל שהוחזק לפנינו שיש ב' בנ"א בשם זה, אי"ז סימן כלל, דומיא דגט דאם הוחזקו ב' יוב"ש אי"ז סימן כלל, ומשא"כ בלא הוחזקו, כל הא דחיישינן לב' יוב"ש הוא רק מדרבנן, והטעם בזה הוא, דהגם דליכא אלא עוד א' ששמו כך, מ"מ כלפי הספק אם נפל מזה שלפנינו או מהשני, ליכא סימן כלל.

עוד העירוני לנכון בזה, דלמש"כ רוב קמאי, דהא דבכל סימן לא חיישינן שמא מכרו לאחר, הוא משום דמהיכן ידע שנפל מהלוקח, א"כ היכא שמצא אבידה שכתוב עלי' שם פלוני, והוא מעצמו פנה לאותו פלוני והודיע לו על כך, א"א להחזיר לו, דשמא מכרה לאחר, אך יל"ד בזה דבשמו כתוב על הספר וכיו"ב בדר"כ אם מכרה לו, ה"ה מוחק שם זה וכותב את שמו, וגם צ"ע אם להלכה קי"ל גם כטעם השני שכתבו הראשונים דכיון דידעינן שהי' שלו, אין חוששין שמכרה לאחר, אלא מוקמינן לה בחזקתו.

יב] שם, הנותן סימן בינוני אף שמהתורה אין מחזירין לו האבידה, ובהערה שם כתב, דכ"ה הראשונים בב"מ דכ"ז. אמנם הרא"ש נשאר בספק אם מחזירין מדאורייתא או מדרבנן.

לא מצאנו חולקים על הרא"ש בזה, דודאי לא נפשט דסימנים לאו דאוריייתא, ואדרבה דעת כמה מקמאי דקי"ל דסימנים דאורייתא, דכ"ה פשטות דעת הרמב"ם, וכן דעת הרא"ה שהביא הריטב"א, וכן הסכים הריטב"א ביבמות דק"כ:, אך בב"מ נקט דלא נפשטה האיבעיא.

יג] שם הערה י"ד, אך באולם שמחות באוטובוס וכדו' דהמקום מוגדר בפנ"ע דעת וכו' שא"צ לומר את מקומו המדויק וסגי שאומר באוטובוס הנחתיו.

הדברים צ"ע, דבפשוטו סימן מקום הוא רק במסיים את מקומו, וכאשר כ"ה מוכרח מד' הראב"ד שהביא הרא"ש דבדברים קטנים ליכא סימן מקום, דא"א לכוין המקום, והרי דבעינן מקום מסוים ממש, ואף אי נימא דל"ב מקום מסוים ממש, מ"מ מקום גדול כאולם שמחות וכיו"ב בפשוטו ל"ה סימן, ועמש"נ בזה בדברינו בדין סימן מקום.

יד] שם ס"ז, ב' שהביאו עדים שחפץ זה שייך להם יהי' מונח עד שיבא אליהו, ועי' להלן בפ"ו שביארנו איך נוהגים בזה למעשה.

לכאו' נראה, דאף באופנים שרשאי למכור משום דתלינן דאין האובד מקפיד ע"ז, מ"מ בכה"ג דידוע דהחפץ שייך או לזה או לזה, א"א למכור אם אינם מתרצים לכך, ויתכן דגם אם א' מהם אומר שאינו מתרצה שימכרנו, אינו רשאי למכרו, וצ"ע.

טו] פ"ה ס"א, ואם נתייאשו הבעלים זוכה בה המוצא אף כשיש באבידה סימן, כגון שהחפץ מונח במקומו זמן רב ומסתבר שהתייאשו הבעלים, ובהערה הראה מקורו משו"ע סימן רס"ב ס"ד.

בטוש"ע שם כתבו, ז"ל, וכן המוצא דבר "שמוכיח בו" שיש זמן רב שנאבד מבעליו ונתיאשו הבעלים הוא של מוצאו, עכ"ל, ובפשוטו נראה דהוא כמש"כ התוס' בב"מ דכ"ד:, דאף באבידה המונחת במקומה זמן רב אין האובד מתייאש אף לאחר זמן רב, שסבור שהמוצא יסבור שמקרוב נאבדו ויכריז, והיינו כמש"כ הגרע"א שם דכונתם לחלק מההיא דקדחי בה חלפי, דהתם הבעלים מתיאשים משום שיודעים שיכיר המוצא שזמן מרובה נאבד, וע"כ הם סוברים שהמוצא לא יכריז דהא יראה דמזמן מרובה נאבד. ואף דלפי הדין צריך להכריז וכו', מ"מ הבעלים סוברים דהמוצא כשרואה ויודע שזמן מרובה נאבד תולה דמתייאשו הבעלים ולא יכריז, אבל באבידה דעלמא דאין ניכר בין חדש לישן לא מתייאשו הבעלים דמה שעבר זמן רב ולא הוכרז, אולי מקרוב מצאן המוצא ויסבור דמקרוב נאבדו ויכריז, עכ"ד.

ועכ"פ נמצא דלדינא אין להתיר ליטול לעצמו, רק בדבר הניכר בו שנאבד מבעליו קודם זמן רב, ולא בדבר שאינו ניכר, אלא שראה המוצא שהוא מונח שם זמן רב.

טז] שם ס"ג יש אבידות שלבטח נודע לבעלים מאבידתם וכו' וע"כ אם אין בהם סימן זוכה בהם המוצא.

לכאו' יל"ד ה' טעמים שלא להתיר ליקח מעות הנמצאין בזה"ז, א', דבזה"ז אין דרך בנ"א למשמש, ב', לפ"ד הט"ז בסימן רס"ב ס"ו דבנפלו מעט מן המעות שבכיסו אינו יודע מזה ע"י משמוש, ונת' במק"א די"ל כן לדעת רש"י והמאירי, ואך דבסתמא לא חיישינן להכי, וא"כ לפי המציאות בזה"ז בהרבה פעמים קרוב הדבר דאי"ז כל המעות שבכיסו, וא"כ אף אם הי' ממשמש ל"ה מרגיש בזה, ג', לפמש"כ רש"י וש"ר בדכ"ו: דאם מצא קודם זמן שעשוי למשמש בכיסו, ל"ה שלו,[[2]](#footnote-3) ובזה"ז לפי ההוה, כל שמצא שטרי כסף, ודאי עבר זמן מועט מאד משעה שנפל מן הבעלים, ועדיין אינו עשוי למשמש. אך צ"ע דטעם זה לכאו' הי' שייך גם בזמן חכמים, דהגם די"ל דבמעות שהיו נופלים בדר"כ לא היו משגיחין בהן בנ"א מיד, עכ"פ במקום שאינו מרוצף, אך הרי מצינו דגם בדברים גדולים אמרינן דה"ה שלו משום דממשמש בהו, ובדברים אלו הרי הדרך הרגיל שמשגיחין בהן בנ"א מיד ונוטלין אותן, ולא אמרינן דעדיין לא השגיחו בהן הבעלים ולא נתייאשו, וצ"ע, ד', דבהרבה המקומות רוב העוברים שם עם מעות הם נשים או בנים הסמוכין על שלחן אביהם, דאין המעות שלהם, ולכאו' ל"מ יאושם,[[3]](#footnote-4) אא"כ הודיעו לבעל ולאב שאבד מהם, ולזה לא סגי בשיעור זמן דאדם עשוי למשמש. ה', דדרך בנ"א בזה"ז, דמי שאבד ממנו מעות, אינו מתיאש לאלתר, אלא חוזר למקום שהלך משם ומחפש המעות, ואין לומר דאי"ז ראי' שאינו מתיאש, אלא דאע"פ שמתיאש מ"מ הוא מחפש המעות משום צד רחוק שימצאם שם, שהרי בגמ' דכ"ו: חזינן דהי' מן הדין דכל דמייתי ארבלא וקא מארבל נימא דלא נתיאש, וצ"ע בזה.

יז] פ"ה הערה ט"ו, אולם יל"ע במצא פרי או ירק בודד ברחוב שנראה שנפל משקית שהיו בה כמה מסוג זה ובודאי לא הרגיש בזה ואיך נתיר לו לקחת לעצמו, ושמעתי וכו' שאחרי שהפוסקים לא חילקו בזה וכו' הרי אלו שלו.

אמנם למש"כ הט"ז דאם היו לו הרבה מעות בכיס ונפל א' מהן, ל"ה של המוצא, דכגון זה אין אדם מרגיש עד שימנה המעות, והרי דלא אמרינן שלא חילקו חכמים בדבר, הרי דה"נ בפירות, אם מצא פרי א', דלפי הענין אין הבעלים עשויים לידע מזה, לא אמרינן דהרי אלו שלו.

יח] שם ס"ד, אם הגבי' אבידה קודם יאוש בעלים וכו' ינהג כך, אם המציאה יקרת ערך יניחנה עד שיבא אליהו וכו', ואם אינה יקרה ונראה שכבר התיאשו הבעלים מותר לו להשתמש עמה, ובהערה שם האריך בזה.

הלכה זו לא נתפרש טעמה, ואין שום מקום לחלק בזה בין מציאה יקרת ערך לשאינה יקרת ערך, וכיון דקי"ל כדעת רוב הראשונים אשר כן פסק הרמ"א דאם נטל אבידה שאין בה סימן קודם יאוש בעלים, יהא מונח עד שיבא אליהו, ואסור להשתמש בה, הרי דגם באבידה שאינה יקרה אסור להשתמש בה, ואך דבדבר המצוי כמותו, י"ל דהוא רשאי לשום דמיו ולהשתמש בו, ונת' להלן אות כ"ג, אך ד"ז הוא גם באבידה יקרת ערך, וכנראה הכותב לא כיון שמועתו בזה.

יט] שם, העצה להמנע מספיקות אם נתיאשו הבעלים או לא הוא שיכוין בהגבהתו שאינו רוצה לזכות בחפץ עד שיתייאשו הבעלים ולאחר שעבר זמן שנראה שנתיאשו הבעלים זוכה באבידה.

דין זה הוא שיבוש גמור, דודאי דכל שהגבי' נתחייב בהשבתה, ולאו כל כמיני' להתנות ע"ז, דרחמנא שעבדי' בעל כרחי', וע"כ כיון דמפורש בד' הראשונים דגם בדבר שאין בו סימן שהגביהו ל"מ מה שנתיאש אח"כ, ל"מ מידי מה שמתנה שאינו רוצה להתחייב בהשבה ולהיות שומר ע"ז, ותנאי שאינו רוצה לזכות בחפץ, בלא"ה אינו ענין לנידו"ד.

ומה שהביא בהערה פלוגתת הרמב"ן והתוס' אינו ענין כלל להכא, דפלוגתייהו הוא אם מהני יאוש בדבר שברשותו, ולדעת הרמב"ן זהו הטעם דל"מ יאוש אחר דאתא לידי', ולדעת התוס' הוא מטעם אחר, אך אי"ז ענין כלל לנידו"ד.

כ] שם ס"ה אף כשיודע מי בעל האבידה אם יודע שנתייאש הרי אלו שלו, ולפנים משוה"ד יחזיר לו אבידתו, ובהערות האריך בזה.

דינים אלו הם פשוטים וא"צ לפנים, וא"צ ללמדם ממשמעויות, דודאי דהיתר יאוש הוא אף כשיודע מי הבעלים, וודאי דלפנים משורת הדין צריך להחזיר לו, וכמש"א בגמ' בעיר שרובה גוים דצריך להחזיר לפנים משורת הדין, אף שנתיאשו הבעלים, וה"נ הכא דכוותה. - ומש"כ בהערה דל"ד לעיר שרובה גוים ולזוטו של ים, ואין כופין בזה, אין טעם לדבר, וודאי דלדעת הסוברים דבעיר שרובה גוים כופין להחזיר לפנים משוה"ד, אף שנתיאשו הבעלים, ה"נ הוא בכל אבידה שנתיאשו הבעלים ממנה.

כא] שם הערה כ"ג, אולם באשה הנו"נ בתוך הבית איכא מח' הפוסקים אם החפצים שייכים לה או לבעלה וכו'.

אין הדברים מדוייקים, דהפלוגתא היא בשעשתה מלאכה שאינו יכול לכופה לכך, אם הוא זוכה בשכר המלאכה, אך סתם חפצים שתחת ידה, ודאי הם של הבעל.

כב] שם ס"ח, אם אם לא הגבי' את האבידה קודם יאוש בעלים, אלא שחצירו זכתה לו אינו יכול ליטול האבידה לעצמו אף אם אין בה סימן וכו'.

המאירי ב"מ דכ"ג: כתב דבכה"ג אינו זוכה בחצירו באבידה זו, מ"מ אם נטלה בידו זכה בה, וכן נקט הנתיה"מ בסימן ר"ס סק"ט.

ומש"כ בהערה כ"ז דהגרע"א והנתיה"מ נחלקו אם חצר מטעם יד או מטעם שליחות, אינו נכון, דבד' הגרע"א מבו' דקאי על חצר מטעם שליחות, שהרי כתב דבגט כה"ג בידה לומר שלא יהא שלוחה, וזה רק בחצר דמטעם שליחות, ומ"מ כיון שמוטל עליו ליטלו, נעשה החצר ידו מדין שליחות בע"כ. - וע"כ מש"כ דמועיל תנאי שאינו רוצה לזכות עד שיתייאשו הבעלים, הוא שלא כד' הגרע"א ז"ל, וגם להדעות דמהני התנאי, אין התנאי שאינו רוצה לזכות, אלא שאינו רוצה לקחתו להשבה, גם מה שהביא בסוף הדברים מהחזו"א אינו מובן כלל.

וילה"ע עוד, דלמש"כ האחרונים דהא דאין חצירו זוכה לו כשבא לחצר קודם יאוש, דינא הוא דל"מ היתר יאוש כשבא לידו קודם יאוש, לכאו' ל"מ תנאי שאינו רוצה לקחתו להשבה, שהרי בלא"ה אינו מתחייב בהשבה ע"י חצירו, ואפ"ה אין חצירו זוכה לו בכה"ג.

כג] פ"ו ס"א וכן כל חפץ שנראה שאין הבעלים מקפידין דוקא בחפץ שלהם וכן הוא ברוב החפצים כיום.

בהערה ציין מקורו מערוה"ש, אך הערוה"ש לא הכריע בזה, אלא הביא ב' דעות אם בכל חפצים המצויים יכול למכור, או רק בחפצי מצוה.

ובעיקר הדין צל"ע רב, דהנה הדבר פשוט דבאותם ששם דמיהם ומוכרם לאחרים, צריך לרשום לעצמו את סימניהם, דאל"כ הרי נפסדים הבעלים במכירתם, דאם היו בידו הי' חוזר לידיהם ע"י נתינת הסימן, ועכשיו לא יחזור לידיהם בודאי, ולפ"ז נראה, דכל הא דשרי לשום דמיהם, הוא רק בדבר שיש בו סימן, שגם אם ימכרם ישובו לבעלים ע"י הסימנים, אך בדבר שאין בו סימן, דאם ימכרנו ודאי לא ישוב לבעלים, ואם לא ימכרנו יתכן דישוב לבעלים ע"י עדי טב"ע, או בטב"ע דצורבא מרבנן, אין להתיר למכרו ולהפסידו מן הבעלים, אך באג"מ חו"מ ח"ב סימן מ"ה לא נקט כן, וצ"ע. - אך שמא יש מקום לומר, דבזה"ז דכפי ההוה אין עתיד החפץ לשוב לבעלים עד שיבא אליהו, ה"ה רשאי למכרו, וצ"ע, ולפ"ז יתחדש דלדעת רש"י בכה"ג יהא הדין דמותר להחזיר חפץ שאין בו סימן למי שאומר שהוא שלו, שהרי פירש"י בב"מ דל"ז: דהא דאם נטל לא יחזיר למי שאומר שהוא שלו, הוא משום דשמא יביאו הבעלים עדים.

כד] שם, ישום ערכם וירשום הסכום בכסף שערכו נשמר וכו', כמו"כ רשאי למכור את האבידה ולהשתמש בכסף שקיבל תמורתה וכו'.

צ"ע בדין זה, דהנה הרא"ש בפ' אלו מציאות סימן ט"ז נסתפק במצא תפילין דשם דמיהם, אם הוא רשאי להשתמש במעות, או דדמי תפילין הוי כמעות אבידה הואיל ולא טרח בהו, והנה ל' הרמב"ם והטוש"ע בסימן רס"ז דהא דשרי להשתמש במעות, הוא משום דטרח ליטפל באבידה, ולפ"ז אינו רשאי להשתמש במעות רק באבידה שיש טורח בטיפולה, אך עי' בהערה שנת' לדון בזה, [[4]](#footnote-5) וכ"ה להדיא בטור שם דבדמי חפץ שלא הי' לו טורח בשמירתו, אינו רשאי להשתמש,[[5]](#footnote-6) ולפ"ז הרי דגם אי נימא דהמוצא אבידה שמצוי כמותה, רשאי לשום את דמי' ולקחתה לעצמו, מ"מ אינו רשאי להשתמש בדמים, והוא חייב לשמרם בעד הבעלים, אך באג"מ או"ח ח"ה סימן ט' אות ח' וחו"מ ח"ב סימן מ"ה ובמנחת יצחק ח"ח סימן קמ"ו נקטו דהמוכר אבידה רשאי להשתמש בדמים, עיי"ש, שו"ר באולם המשפט סימן רס"ז סכ"ה שהניח דין זה בצ"ע.

ואמנם שמא יש מקום לחדש, דהא דאינו רשאי להשתמש במעות, היינו בשקיבל מעות בעד המכירה, דהמעות שייכים לבעל האבידה ואין המוצא רשאי להשתמש בהם, אך י"ל דה"ה רשאי למכור האבידה בהקפה, אם קובע זמן הפירעון כשיבואו הבעלים מיד, כיון דאין לבעלים הפסד מזה, - ולפ"ז שפיר הוא רשאי לשום לעצמו ולהתחייב לשלם לבעל האבידה את דמי' כשיבא, - אך סתימת הדברים לא מ' כן, שהרי להני קמאי דרשאי לשום את האבידה לעצמו, מ' דגם בזה פליגי ר"ט ור"ע אם הוא רשאי להשתמש בדמים, וצ"ע בזה.

כה] שם הערה ז', בחפץ המשומש ירשום הסכום שהוא שוה בשוק כחפץ משומש.

לאו כללא הוא, דזה נכון רק בדברים שמצויים לקנותם כמשומשים, ואין לאדם קפידא בין דבר שמשומש על ידו לדבר שמשומש ע"י אחר, וע"כ שפיר סגי שירשום הסכום שהוא שוה כחפץ משומש, דבדמים אלו יהא בידו לקנות חפץ משומש כיו"ב.

אך באופן המצוי, דשווי חפץ משומש בשוק, הוא פחות משויו לבעליו, משום דאין אדם חפץ בדבר המשומש ע"י אחר, ודאי דלא סגי שישום דמיו כשווי חפץ משומש בשוק, דבזה ודאי לא ניח"ל להבעלים, וע"כ כ"ה דבדבר שאינו מצוי אינו רשאי למכרו משום דלא ניח"ל לבעלים, ה"נ אינו רשאי למכור החפץ המשומש כפי שויו בשוק, דהגם דיהא ביד הבעלים לקנות בדמים אלו חפץ משומש אחר, אך הרי לא ניח"ל להבעלים בזה, וע"כ ודאי דאינו רשאי לשומו, אא"כ ישומו כפי שווי החפץ לבעלים.

ובאמת גם בזה יש מקום לדון, דגם אם ישומו כדמי חפץ משומש לבעלים לא סגי בזה, שהרי לא יהא ביד הבעלים לקנות אחר בדמים אלו, ועד"ז יש להסתפק גם בחפצים שמצוי לקנותם חדשים ואין מצוי לקנותם משומשים, אך שמא נימא דמ"מ הוא רשאי לשומם בדמים אלו, משום דניח"ל לבעלים להוסיף ההפרש ולקנות חפץ חדש כיו"ב, וצ"ע בזה לדינא.

כו] שם הערה י"ז, ומבו' בשטמ"ק שאפי' אם טרח אסור, ונראה שטעמו הוא משום לא פלוג.

לא נמצא כן בד' השטמ"ק, דעיי"ש דדבריו קיימי על מעות של יתומים, ובזה הוא שכתב דלא התירו לו להשתמש בהן אף אם טרח בהן, והיינו דרק באבידה התירו מפני תיקון העולם ולא בשאר מעות שבידו דלי"ב משום תיקון העולם, - אך במעות אבידה י"ל דאם טרח בהן התירו להשתמש בהן משום תיקון העולם, והא דמדמי הגמ' מעות של יתומים למעות אבידה, היינו דמזה חזינן דהא דשרי להשתמש הוא היתר שהתירו חכמים, וע"כ במעות אבידה אסור להשתמש בהן, דכיון דלא טרח בהן לא התירו להשתמש, וע"כ נמי במעות יתומים דליכא משום תיקון העולם, אסור להשתמש בהן, וז"ב.

כז] שם ס"ג, מ"מ למעשה אם יש ברשותו סכום זהה שיוכל לתת לבעלים מיד כשימצאו, מותר לו להשתמש בכסף, ועיי"ש בהערה.

דין זה הוא מחודש מאד, ובפשוטו המוצא כסף חייב לשמרו בעצמו, ואינו רשאי להפקידו בבנק, דזה הוי כהלואה לאחר, ואינו רשאי להלוות את האבידה לאחר. - וגם אי נימא דכיון שזהו הדרך, ה"ה רשאי בכך, וגם י"ל דהוא רשאי בכך משום דהיא שמירה מעולה טפי מלשמור בביתו, וע"כ ודאי דבהכי ניח"ל לאובד, ונימא דמכח זה גם הוא רשאי ללוותו לעצמו אם יש ברשותו סכום זהה, מ"מ בעינן שלעולם יהא בידו סכום כסף זהה, ואי"ז מצוי כ"כ, וצ"ע.

כח] שם, נגנב או נאבד הכסף פטור מלשלם לבעלים אם ימצאו, אך אם השתמש בכסף חייב, ובהערה כ' כתב דהא דאם השתמש חייב, הוא משום דאחר שהתרנו לו להשתמש בכסך, אם השתמש חייב בגניבה ואבידה כמו בכל אבידה.

הדברים באו משובשים, דאם השתמש בכסף נעשה לוה ע"ז, והוא חייב גם באונסין, ומש"כ לעיל דחייב בגניבה ואבידה הוא במקום שלא נשתמש אלא שהוא רשאי להשתמש בהן, שבזה כתבו הסמ"ע והש"ך דהוי כשומר שכר וחייב בגניבה ואבידה, - ובנידו"ד נראה דאף אם נחדש דרשאי להשתמש בהן, אינו עליהן אלא שומר חנם, שהרי אין לו רשות שימוש בהן, אלא דמי לכל אבידה שהוא רשאי לשום דמי' ולקחתה לעצמו, דלא מצינו שקודם ששם דמי' ולקחה לעצמו, הוי עלי' שומר שכר, וה"נ הכא דכוותה, - אך י"ל דבמעות שאני, דסתמא דמילתא אדם חפץ בהן, וע"כ אם הוא רשאי לקחתן לעצמו נעשה עליהן שומר שכר, וצ"ע בזה.

כט] פ"ז ס"א, אבידה שאין בה סימן שנמצא בביהכנ"ס אין ביהכנ"ס זוכה בה, ובהערה תלה לה לה בפלוגתת הראשונים.

בפשוטו דין זה הוא מפורש בברייתא דמייתינן לה בב"מ דכ"א: ודכ"ד. דהמוצא מעות בבתי כנסיות ובתי מדרשות הרי אלו שלו, ובגמ' שם דנו להעמידה בבתי כנסיות ובתי מדרשות של ישראל, וכבר הוכיח כן הקצוה"ח בסימן ר' סק"א.

ל] שם, ספרים וחפצים הנמצאים בביהכ"נ פטור מלהכריז עליהם דמסתבר שהונחו שם מדעת הבעלים, אמנם אם נראה שחלף זמן רב מאז שהונחו על מקומם, אף אם יש בו סימן רשאי ליטלם לעצמו כי מסתבר שהתייאשו הבעלים.

דין זה תמוה מאד מתרי טעמי, חדא, דכבר נת' לעיל אות ט"ו דאין להתיר ליטול לעצמו דבר המונח זמן רב, אא"כ יש בו היכר שהוא מונח זמן רב, ועוד, דודאי יש שיעור זמן שמונח החפץ בביהכ"נ, שכבר ניכר שהוא אבוד מן הבעלים, אך עדיין אין הבעלים מתייאשים ממנו, וחייב המוצא להכריז.

ובעיקר מש"כ דא"צ להכריז על חפצים הנמצאים בביהכ"נ, הנה באג"מ או"ח ח"ה סימן ט' כתב, דכ"ז הוא בשנמצא במקום שמור, אך אם נמצא במקום שאינו שמור, הוי בדין אבידה וצריך ליטול ולהכריז, עיי"ש.

לא] שם, ואולם יש גבאים שנוטלים לרשות ביהכנ"ס וכו' ורושמים בפנקס פרטי הספר.

עי' לעיל אות כ"ד מש"נ לדון בזה אם רשאים להשתמש בדמי הספר. - ובדינא דהכא ילה"ע עוד, דלאו כללא הוא, דאם הוא כרך א' מתוך סט, ואין מצוי לקנות כרך א' בפנ"ע, אין רשאים ליטלו לעצמם, וכן אם הוא ספר שקיבלו במתנה לבר מצוה מאדם חשוב וכיו"ב, אין רשאים ליטלו לעצמם, דהבעלים חפצים בשלהם.

לב] שם ס"ה, מחבר ספר שהניח את ספרו בישיבה וכו' שישמש כדוגמא, אין לזה דין אבידה שחייב בהשבתה אף כשעבר זמן רב.

דין זה אינו מובן, דאם עבר זמן רב וניכר ששכח שהניח שם, וה"ז אבוד ממנו, ודאי יש ע"ז דין השבת אבידה.

לג] שם, אם הגבאים רוצים לפנות את המקום הרשות בידם, והספר נהי' הפקר.

אינו מובן מתרי טעמי, חדא דודאי אין הרשות בידם, שהם מחויבים בהשבה כנ"ל אות ל"ב, ועוד, דמ"ט הוא נהי' הפקר, ורק אם ניכר שמונח במקומו זמן רב תלינן שנתיאשו הבעלים, וכנ"ל אות ט"ו.

לד] שם ס"ח, מצא דף שרשומים עליו חידו"ת, יתלה אותו על לוח המודעות של המקום בו נמצא.

לפי המצוי, דדבר התלוי על לוח מודעות, עשוי ליפול, ויש מקומות שיש פועלים המסירים את המודעות, וכל כה"ג, ודאי אי"ז שמירה ראוי' לתלותו על לוח המודעות, ואינו רשאי לעשות כן.

לה] שם הערה כ"ה, ולדעתו אפי' אם השתמש בחפץ ואיבדו פטור מתשלומין ואינו כגזלן שחייב באונסין.

אינו מובן, דהגם דנימא דאינו כגזלן, מ"מ כיון שהוא משתמש בשל חבירו, הו"ל כשואל, וה"ה חייב באונסין מדין שואל, ורק במקום שגם חבירו משתמש בשלו, י"ל דהוי כשוכר שאינו חייב באונסין, וצ"ע.

לו] פ"ח ס"א, מצא במקום גלוי לעין וכו' נותן לדייר האחרון.[[6]](#footnote-7) - מצא במקום שאינו גלוי לעין (כגון בבוידעם) אם יש בו סימן י"א שמכריז וי"א שהרי אלו שלו, וכשאין בו סימן הרי אלו שלו. - מצא חפץ מוחבא היטב (כגון בקופסאות התריס וכו') הרי אלו שלו, וי"א שבעל הדירה זוכה בזה.

אין הדברים מחוורים כלל, חדא, מה שחילק בין מקום שאינו גלוי לעין לבין חפץ המוחבא היטב, לא נתברר המקור לחילוק זה, שהרי לא מצינו ג' אופנים בזה אלא ב' אופנים, דבמקום שנמצא ע"י כיבוד אזלינן בתר בתרא, ובגומא שלא נמצא ע"י כיבוד לא אזלינן בתר בתרא, ויש להסתפק בבוידעם אם דמי לגומא או לא, די"ל דכיון שבידו לראות מה שבבוידעם, אי"ז דומיא דגומא, ואם דמי לגומא שוה דינו לחפץ הנמצא מוחבא היטב, ואם ל"ד לגומא, שוה דינו למצא במקום גלוי לעין.

גם מש"כ במצא בבוידעם, דאם יש בו סימן י"א שהרי אלו שלו, ובהערה ציין מקורו לנתיה"מ, לא נמצא כן בדבריו, - וד' הנתיה"מ הם בשהעלה חלודה, דבזה כתב דהרי אלו שלו אף כשיש בו סימן, עיי"ש.

גם מש"כ במצא חפץ מוחבא היטב שהרי אלו שלו, ולא חילק בין אין בו סימן ליש בו סימן, אינו נכון, דאם יש בו סימן, נוטל ומכריז, אא"כ העלה חלודה, וכנ"ל.

גם אינו מובן מש"כ די"א דהרי אלו שלו וי"א שבעל הדירה זוכה בזה, דהנה מש"כ דהרי אלו שלו, ואין השוכר הקודם זוכה בזה, הוא משום דכל דאינו הוה לימצא אין חצירו זוכה לו, וכ"כ בהערה ט', וא"כ הרי דמה"ט גם אין בעל הדירה זוכה בזה, ומה שציין בהערה לסימן שי"ג ס"ה דחצר השכורה זוכה למשכיר, אינו ענין לכאן, דהגם דחשיבא חצר זו כחצירו, מ"מ כיון שאינו הוה לימצא אינה זוכה לו.

לז] שם ס"ב, שכר דירה וגר בה יחד עם בעה"ב ומצא בה אבידה שברור שאינה שייכת לבעה"ב, אם יש בה סימן חייב להכריז ואפי' אם נראית שנמצאת שם זמן רב, ואם אין בה סימן הרי היא שלו.

בהערה ציין מקורו לש"ך סימן ר"ס סקי"א, - ולא נתבארו הדברים, דהנה הש"ך שם כתב דכשבעה"ב דר שם נוטל ומכריז כשיש בה סימן אפי' העלה חלודה, משום דבעה"ב אינו מתיאש מחפצו ימים רבים, ולפ"ז הרי פשיטא דכ"ז הוא כשיתכן שהוא של בעה"ב, אך כשברור שאינה שייכת לבעה"ב, ל"מ מידי מה דבעה"ב דר שם. - גם בעיקר ד' הש"ך נחלק ע"ז הנתיה"מ שם סק"ז וס"ל דאם בעה"ב אינו דר שם לבדו, הרי היא של המוצא כשהעלתה חלודה אף כשיש בה סימן, ואם בעה"ב דר שם עתה לבדו, זוכה בה בעה"ב בקנין חצר אף כשאין בה סימן, עיי"ש, ובמק"א נת' להעיר ע"ד הנתיה"מ, ממש"כ הרא"ש בפ' אלו מציאות סימן ט', דאין בעה"ב זוכה בקנין חצר, כיון דאין הוה לימצא לו, ונת' דכ"ה מוכח גם מד' התוס' בסוגיא שם, ואכמ"ל.

גם מש"כ דכשאין בה סימן הרי היא שלו, לכאו' כל שידוע שאינה של בעה"ב, יש לילך בתר בתרא, וה"ה של השוכר האחרון שדר שם, ורק בגונא דליכא למיזל בתר בתרא, הרי היא שלו, ואמנם יתכן דדין זה נכון בגונא שלא ידע השוכר האחרון שיהא הוכחה שאי"ז של בעה"ב, ובכה"ג י"ל שהוא מתיאש, כיון שכשימצאנו השוכר שאחריו יתלהו בבעה"ב, - אך לכאו' נראה דאינו מתיאש, דהוא סבור דשמא ימצאנו בעה"ב עצמו וישיבנו לו, וצ"ע.

לז] שם ס"ג, השוכר חדר בבית מלון וכיוצ"ב ומצא שם אבידה אם יש בו סימן ישיבנו למי שגר שם אחרון וכו' ואם אין בו סימן הרי אלו שלו.

אינו מובן, שהרי הך גוונא דמי לכל שוכר בית ומצא בו חפץ, דאף אם אין בו סימן הרי הוא של הדר בו אחרון, משום דאזלינן בתר בתרא, וכשיש בו סימן נחלקו הש"ך והנתיה"מ אם נוטל ומכריז או מחזירו למי שדר אחרון, וכמו שהביא לעיל ס"א.

לח] שם, וכ"ז דוקא בבית מלון שאין בעה"ב נכנס ויוצא לחדרים וכו', ובהערה כתב דבכה"ג אי"ז משתמר, וע"כ אין חצירו קונה לו.

כפי ההוה בבית מלון, דאין השני בא מיד אחר הראשון, אלא יש זמן בינתים שאינו מושכר לאחר, נראה דודאי חשיב כחצר המשתמרת, שהרי בשעה זו אין אחר רשאי ליכנס לשם והיא משתמרת לבעלים, ומה לי שאין דרך בעה"ב ליכנס לשם.

ואמנם מטעם אחר יל"ד בזה, והוא למש"כ הרא"ש בדין פונדק, ז"ל, וחצירו לא קני ליה אחר שיצאו מרשות הנכרים דכיון שהוא פונדק ומשכירו תמיד אין עתיד לימצא לבעל החצר, עכ"ל, וה"נ הוא בבית מלון, דאינו עתיד לימצא לבעלים, וע"כ אינו זוכה בזה.

לט] שם ס"ד, מציאה שנמצא בחצר השותפין, י"א ששניהם זוכין בה, וי"א שהמשכיר זוכה בה.

צ"ל מציאה שנמצאה בחצר של שמעון שראובן דר בה עמו ומעלה לו שכר, י"א וכו', - דבחצר השותפין דעלמא, ליכא משכיר ושוכר.

מ] שם הערה י"ט, וכ"ז דוקא בלא קדם א' ותפס, דאם א' קדם ותפס וכו' לקצוה"ח וכו' התופס זוכה וכו'.

בדבריו נראה דעיקר הדין שכתב בסעיף זה דמציאה הנמצאת בחצר השותפין שניהם זוכין בה, היא לכו"ע, ורק אם קדם אחר ותפס ס"ל להקצוה"ח דהתופס זוכה, ואין זה כן, אלא לדעת הקצוה"ח כלל אין שניהם זוכין בה, וגם בשלא קדם אחר ותפס אין שניהם זוכין בה.

מא] שם ס"ה, מצא אבידה במקלט וכו', אם נראה על חפץ מסוים במקומות הנ"ל שמונח שם זמן רב ורוצה ליטלו משם, חייב להכריז וכו', לא נמצאו הבעלים אף כשיש בו סימן יכול לקחתו.

אינו מובן כלל, דאם כשלא נמצאו הבעלים יכול לקחתו אף כשיש בו סימן, משום דתלינן שהבעלים נתיאשו משום שהוא מונח שם זמן רב, ועמש"נ לעיל אות ט"ו לחלק בזה בין האופנים, א"כ מ"ט מעיקרא הוא חייב להכריז, ול"מ ליטלו לעצמו. - ועוד דבאמת במקלט וכיו"ב שדרך בנ"א להניח חפצים זמן רב, אין שום הוכחה מזה שנתיאשו, וודאי דאינו רשאי ליטלו, ורק אם בירר אצל כל השכנים הדרים כעת בבנין, ואינו שלהם, ונתברר עפי"ז שהוא של דייר שעזב את הבנין, הוא די"ל דנתיאש מזה, ואכמ"ל.

מב] שם ס"ו, מצא מהדלפק ולפנים וכו', אם טוען המוכר שאין המציאה שלו, אם אין בה סימן זוכה בה המוכר.

לדעת רבים מקמאי דמציאה שבאה לחצרו קודם יאוש, אינו זוכה בה, אשר כן הכריע הש"ך בסימן רס"ח, אין המוכר זוכה בה, כיון שבאה לחצרו קודם יאוש, דקי"ל כאביי דיאוש שלא מדעת ל"ה יאוש, - וגם לדעת הסמ"ע ר"ס סק"ב שנקט לדינא דאין חצר זוכה שלא מדעתו באבידה אף לאחר יאוש, אין החצר זוכה לו. - ועפי"ז גם לא נתחוור מש""כ להלן סוף הע' כ"ט.

מג] המוצא במשלוח שקיבל מחנות מצרכים שלא נקנו על ידו, יכול להשתמש בהם, וכפי הכללים שכתבו בפ"ו ס"א.

באופן דלפי הענין ידוע שהמצרכים האלו הם של בעל החנות, ודאי אינו רשאי להשתמש בהם, אלא יש לו להחזירם לחנות, אלא באופן דבלא"ה הוא רשאי ליטול מצרכים מן החנות ולשלם לו אח"כ. - והדין שכתב יש לקיימו באופן שיש להסתפק שהם של לקוח אחר, ועדיין לא נודע לו שנחסרו מוצרים אלו מהמשלוח שלו, דבכה"ג הוי ככל אבידה שאין בה סימן שמצאה קודם יאוש, די"א דהוא יכול לשומה לעצמו, אך עמש"נ לעיל אותיות כ"ג כ"ד לדון הרבה בדין זה.

מד] שם הערה ל"ו, ובאין בו סימן חייב ג"כ להכריז כי המקום סימן.

עמש"נ לפקפק בזה לעיל אות י"ג, דסימן מקום הוא רק במסיים המקום, ו"חנות" ודאי דאי"ז מקום שהוא סימן.

מה] שם ס"ט, חפצים הניתנים לטכנאי וכו', עבר זמן ולא באו הבעלים לקת את החפץ יכול הטכנאי להפקירו.

תמוה מאד, דאם שכחו הבעלים מקיום החפץ ביד הטכנאי, פשוט דהו"ל כאבידה וחייב הטכנאי להודיע ע"ז לבעלים.

מו] פ"ט ס"א, המוצא אבידה שהוקנתה לקטן להיות שלו וכו', יהא מונח עד שיבא אליהו, עיי"ש ובהערות.

עירוב דברים אני רואה כאן, דיש בזה תרי גווני, הא', בדין דבר שהקנו לקטן או שמצא הקטן ואביו זוכה ממנו, ובכה"ג אם עבר שיעור זמן שנודע לאב מן האבידה, ונתיאשו ממנה, רשאי המוצא ליטלה לעצמו. - והב', בדין דבר שאין האב זוכה ממנו, כגון קטן שאין לו אב, או שנתנו לו ע"מ שאין לאביו רשות בו, או שנתן לו האב עצמו (אי נימא דמהני הקנאתו ונהי' שלו), או בגדול הסמוך על שלחן אביו שנתנו לו מתנה, דבכה"ג אין המוצא רשאי ליטלה לעצמו משום דל"מ יאוש הקטן.

והנה בהערה ו' כתב דהטעם דיהא מונח הוא משום דל"מ יאוש הקטן, וזה נכון באופן השני שנתבאר, אך מאידך מש"כ בהערה ג' דה"ה נערה ואפי' אינה סמוכה על שלחן אבי', וכן מש"כ בהערה ו' דחפצים של בחור הסמוך על שלחן אביו דינו כקטן, הוא נכון רק באופן הראשון שנתבאר, אך באופן השני שנתבאר דהחפץ הוא של הבן, ודאי דמהני היאוש אף בנערה או בגדול הסמוך על שלחן אביו, שהרי גדולים הם ויש להם דעת.

מז] שם הערה ב', אולם אם לא הוקנה לקטן אלא רק נתנו לו חפץ שישתמש בו, בזה קי"ל דהוי אבידה מדעת והמוצא חפץ זה יכול ליטלו אף ביש בו סימן, ועי' גם בהערה ז' מש"כ בזה.

כבר נת' לעיל אות ו' דאין הדין כן, ודבר הניתן לקטן לכו"ע ל"ה הפקר.

מח] שם ס"ב, המוצא אבידה הנמצאת בשימוש של קטן או נערה הסמוכה על שלחן אבי', אבל לא הוקנתה לו להיות שלו וכו'.

דין זה אינו שייך לקטן או לנערה הסמוכה על שלחן אבי', ובלא"ה בנערה ליכא נפ"מ אם סמוכה על שלחן אבי' או לא, אלא אף בבנים גדולים, דאם הוא מין חפצים שאינם בכלל מש"א בב"ק דק"ב: שהאב מקנה לבניו כסותם וכו', תליא אם נתיאש מהם האב או לא, ומש"כ בתו"ד דאם נפל ממנו החפץ כשהי' צמוד להוריו והוריו הרגישו בכך הרי אלו שלו וכו', אינו נכון אלא בשהי' אביו שם, אך אם היתה רק אמו שם, הרי ל"מ יאושה, וכמש"כ בפ"ה ס"ו, - אך שמא יש מקום לדון, דכל שנתן להם האב ממון זה לעשות בו כרצונם, אף אם בדיני ממון אינו שלהם, מ"מ שפיר מהני יאושם, דדעת האב היא שיהא כפי דעת הבן, וצ"ע.

מט] שם ס"ג, ילדים הסמוכים על שלחן אביהם תיקנו חז"ל שהאב זוכה במציאתן, וע"כ אם מצאו מציאה שחייבין להכריז עלי' חיוב ההכרזה חל על האב.

לא נתפרש טעם דין זה, דאף דתיקנו חכמים שהאב זוכה במציאתן, מה טעם יש בזה שיתחייב האב בהשבת אבידה שהגביהו הם.

נ] שם הערה י', קטן שניזון מסבו מציאתו לאביו ולא לסבו כ"כ בשו"ת אג"מ.

אינו נכון, דאם הוא ניזון מסבו, אף שאין מציאתו לסבו דהוי ככל יתום הסמוך על שלחן אחר שאין זוכה הלה במציאתו, מ"מ גם אין מציאתו לאביו, שהרי אינו סמוך על שלחנו, ורק באופן שהוא סמוך על שלחן אביו ואביו עצמו ניזון משל אבי אביו, הוא דהוי מציאתו לאביו, עיי"ש באג"מ.

נא] פ"י ס"ג, אינו חייב להוציא ממון על השבת אבידה וע"כ אם יגרם לאדם נזק כספי ע"י ההשבה פטור מלהשיב, ובהערה ציין מקורו מד' הרא"ש בפ' בן סורר.

אי"ז ענין לד' הרא"ש, דד' הרא"ש קיימי בהשבת גופו, והתם ה"ה חייב להציל את חבירו גם אם יפסיד משלו, ואך דאם יש לחבירו לשלם חייב לשלם לו, ואילו בהשבת אבידה אינו חייב להשיב כשיש לו הפסד ואין ביד חבירו לשלם לו ע"ז, וזה דינא דמתניתין בהי' בטל מן הסלע דפטור מלהשיב, ובאבידתו ואבידת חבירו דפטור מלהשיב.

ואמנם צריך להדגיש, דבאופנים שיהא חבירו חייב לשלם לו את הפסידו, ה"ה חייב להשיב, וכן אם יש בידו להתנות ע"ז בפני בי"ד או שהבעלים שם והתנו עמו שישלמו לו את הפסידו, ואמנם כ"ז הוא בבטל מן הסלע, אך בהפסד ממון בעין אין הדין ברור, ונת' במק"א באורך.

נב] שם הערה ד', ונ"ל שלהודיע בטלפון לבעל האבידה לא מיקרי הפסד וחייב בזה וכו'.

פשוט דאין הדין כן, אלא אינו מחויב להפסיד אף הפסד פרוטה, ואף אם הדרך לעשות כן לצורך ההשבה, - אך באמת מן הדין חייב חבירו לשלם לו את הוצאות הטלפון, וע"כ הוא חייב להשיב.

נג] שם ס"ד, מכאן נלמד שאם ע"י התעסקותו בהשבת אבידה יאחר למקום עבודתו וינכו לו ממשכורתו פטור מלהשיב, ובהערה דינה ד"ז למש"כ בס' אבני ישפה.

דין זה הוא משנה ערוכה בב"מ ד"ל: דהי' בטל מן הסלע ואין שם בי"ד להתנות בפניהם, פטור מלהשיב. - אך אם יש שם בי"ד להתנות בפניהם, או שהבעלים נמצאים שם ומתנים עמו, או במקום שטירחת השבת האבידה היא כטירחת מלאכתו דכה"ג מן הדין חייב האובד לשלם לו את כל הפסדו, ה"ה חייב להשיב.

נד] שם הערה ז', ופשוט שבתוך זמן עבודתו כשכיר אצל בעה"ב אסור לו להשיב, וכ"נ בגמ' ב"מ וכו'.

יש מקום לדון בזה?, ומה שהביא מגמ' ב"מ לא ראיתי משמעות שם לדין זה.

נה] שם ס"ה, המוצא אבידה בשעה שממתין לאוטובוס והטיפול בה יעכבו ועשוי להפסיד את האוטובוס פטור מלהגביהה.

לא נתפרש טעם דין זה, שהרי מחויב האדם להפסיד מזמנו לצורך השבת אבידה, וא"כ מה לי אם ע"י ההשבה יפסיד את האוטובוס אא"כ ע"י שיפסיד את האוטובוס יתבטל ממלאכתו, - ושמא יש מקום לומר, דלא נתחייב להפסיד מזמנו אלא אם הפסד זמנו הוא בעיסוקו בהשבה, אך בכה"ג שיפסיד את האוטובוס ועי"ז יאבד מזמנו שלא בעד ההשבה, אינו מחויב בכך, וזה חידוש רב, וצ"ע.

נו] פי"א ס"ח, איבד חפץ ומצא במקום שאיבד חפץ הדומה לשלו אך מסופק אם זהו חפצו יקחנו וימתין לראות אם אדם מחפש אחר חפץ זה וכו'.

שמעתי מהראי"ט לדון בדין זה, דהוא רשאי לקחתו לעצמו וא"צ להמתין, והיינו משום דהגם דאין ידוע לו בודאי שהוא שלו, ואי"ז אלא ספק, מ"מ מספק הוא רשאי לקחתם לעצמו, וכמש"נ במק"א ללמוד מסוגיא דספ"ק דכתובות ומד' הרא"ש בפירקין סימן ט', וכל הא דבספק אינו רשאי ליקח לעצמו, הוא רק בדהוא נגד המר"ק, אך בנידו"ז דליכא הכרעה דחזקת מר"ק כנגד זה, שפיר הוא רשאי ליקח לעצמו, עכ"ד.

אמנם למש"נ במק"א דכל דיתכן דיתברר ע"י ההכרזה שהוא של אחר, אינו רשאי לקחתו לעצמו אף אם ליכא חזקת מר"ק, הרי דכ"ז הוא באבידה שאין בה סימן, אך באבידה שיש בה סימן דיתכן דיתברר ע"י ההכרזה שהיא של אחר, וכן אף באבידה שאין בה סימן אם יש לחוש לטב"ע דצורבא מרבנן, (ובזה יל"ד למש"כ הגרע"א בב"מ דכ"ד: דלפ"ז י"ל דכה"ג לא חשיב כיכול להתברר), לא יהא רשאי לקחתו לעצמו.

נז] פי"ב ס"ג, המוצא שט"ח יקרענו ולא יחזיר.

אינו מובן, דמ"ט הוא רשאי לקרעו, וודאי דינו הוא שיהא מונח בידו, עד שיביא א' מהם עדים שנפל מידו, או שיודו זל"ז.

נח] שם סי"ב, מצא ד' מינים בסוכות וכו' מותר לו להשתמש בהם וירשום בפנקס מציאותיו ערך הנאתו מהם, ובכל אופן אינו יוצא יד"ח המצוה אא"כ ברור לו שנתייאשו הבעלים קודם שהגיעו לידו.

אינו מובן, דאם נתייאשו הבעלים קודם שהגיעו לידו, הרי אלו שלו, וכל מש"כ דצריך לרשום בפנקס וכו', הוא כשלא נתייאשו הבעלים קודם שהגיעו לידו, ובכה"ג י"ל דהוא רשאי ליטלם לעצמו, דומיא דתפילין דשם דמיהם ומניחם, - אך מש"כ דסגי לרשום ערך הנאתו מהם, אינו נראה, דכיון שהוא צריך לקנותם לעצמו, אין בידו לקנותם לעצמו אלא בכל דמיהם. - וכ"ז הוא ביום הראשון, אך בשאר ימי החג, דא"צ לקנותם לעצמו, הוא רשאי להשתמש בהם, דניח"ל לאינש דלעבד מצוה בממוני', וא"צ לשלם ע"ז כלום, כמבו' באו"ח סימן תרמ"ט ס"ה.

נט] שם סי"ד, לא מסרו לבנק, ועבר זמן שכבר נודע לבעלים מאבידתם וביטלוהו, יכול לזורקו, ובהערה כתב דהוא משום דשוב אין בו שו"פ.

הוא טעות גמורה, שהרי המוצא אבידה שיש בה שו"פ, ואחר שבאה לידו הוזלה ואינה שו"פ, חייב בהשבתו, כמש"כ בשו"ע סימן רס"ב ס"א. - ואך דהכא יל"ד דאחר שביטלוהו הבעלים כבר אינו שוה כלום, וע"כ י"ל דליכא ע"ז חיוב השבה, די"ל דכל הא דאבידה שהי' בה שו"פ חייב להשיבה אף אם הוזלה אח"כ, הוא רק משום ששוה כ"ש, אך אם אינה שוה כלל, אין עלי' דין השבה, והכי מסתבר, דכיון דאינו שוה כלום, אין לבעלים צורך בזה כלל ואין לו ענין בהשבתה, וצ"ע בזה, וצ"ע אם כן הוא דאינו שוה כלום.

ס] שם סט"ו, בא א' ואמר שאיבד מפתח, מותר לתת לו מפתח זה שיבדוק אם הוא המפתח שאיבד.

אינו מובן כלל, דמ"ש מכל אבידה שאינו רשאי ליתנה למי שאומר שהיא שלו אם אינו נותן בה סימן, וא"כ ה"נ במפתח, מ"ט יהא רשאי ליתנו לזה שאומר שאיבד מפתח, ומ"ט לא נחוש שיטלנו לעצמו אף שאינו שלו, והרי לא מצינו חילוקי דינים בדין השבת האבידה למי שאומר שהיא שלו בלא שנותן סימן, ואף אם שוי' מועט אינו רשאי ליתנה לו, - ולכאו' האופן להשיבו, הוא ע"י שילך עם זה שאומר שאיבד לביתו, ויבדוק אם המפתח מתאים למנעול שבביתו, ואם אכן הוא מתאים לזה ישיבנו לו.

סא] שם עבר זמן ולא נמצאו הבעלים רשאי המוצא לזרקו, ובהערה פירש דהוא משום דסביר להניח שהבעלים יחליפו את המנעול במשך הזמן.

אינו מובן, דמ"ט לא יהא עליו לשמרו עד שיעור הזמן שיש לתלות שהחליפו הבעלים את המנעול, שמא יבואו הבעלים ויתבעוהו, וכבר נת' במק"א דעיקר החיוב לשמור את האבידה אחר זמן שלא באו הבעלים, אי"ז כדי להשיבה להם כשיבא אליהו, אלא משום דשמא יבואו הבעלים ויתנו סימנים או יביאו עדים. - ועוד, דגם אם החליפו הבעלים את המנעול, לכאו' אכתי איכא דין השבה על המפתח, דאף אם אינו שו"פ עכשיו, הוי ככל אבידה שהוזלה אחר המציאה ואינה שו"פ, דחייב להכריז, ואך דבאופן דאחר שהחליפו את המנעול אין המפתח שוה כלום, יש מקום לומר דא"צ להשיבו, עמש"נ לעיל אות נ"ט.

1. ומתישב היטב לפי דבריו מה שדנו בגמ' שם דכל שנטלה נתחייב בה דומיא דזקן ואינו לפי כבודו דהכישה דנתחייב בה, וצ"ע דמאי מדמי זל"ז, הרי בזקן ואינו לפי כבודו אי"ז אלא פטור שפטרתו תורה מהשבה, אך האבידה עצמה יש עלי' דין השבה, ומשא"כ באבידה מדעת, ועמד ע"ז ביונת אלם, ולפ"ד הנתיה"מ ניחא, - אך מד' רבינו יונה שם שלמד מסוגיא דהתם לכל אבידה מדעת שאם הכישה נתחייב בה, נראה לא כן, הגם דיש לדחות דלמסקנא דהחיוב הוא משום אנקנטינהו ניגרי ברייתא אין לחלק בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וז"ל תלמיד הרשב"א שם, מאחר שאמרנו שאדם עשוי למשמש בכיסו בכל שעה ושעה, כיצד אתה מוצא נטילת סלע לפני יאוש, נראה לומר שבודאי א"א לומר שמיד שנפלה ממש הוא מכיר חסרונו, שאם כן הרי הוא שוחה ונוטלה, אלא לאחר שעה הדברים אמורים, הילכך הרואה בשעת הנפילה ממש, דבר ידוע הוא שעדיין לא הרגישו הבעלים, וה"ז לפני יאוש ועובר, ולפיכך מוכרח אתה לומר שמה שהתרנו בראה שנפל מג', אינו בשראה בשעת נפילה ממש, אלא בשראה ג' בנ"א עוברים ואח"כ מצא שם מציאה, עכ"ל, - אך עי' בתור"פ שם שנחלק ע"ז, וצ"ע, - ועי' גם בחי' הריטב"א שם שנקט דהוא זמן מועט מאד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להוסיף, דלכאו' נראה דאף בדבר מועט דביד האשה להקנותו, מ"מ ל"מ יאושה, דהרי יאוש אי"ז עשיית חלות, דנימא דנתן לה הבעל רשות לכך, אלא הוא מידי דממילא, דכל שנתיאשו הבעלים מן החפץ התירה התורה לזכות בו, וע"כ אף דהיא נתיאשה, מ"מ כיון שהבעל לא נתיאש, לי"ב להיתר זכי' דיאוש, ויל"ד עוד מטעם אחר, דכיון דאין צורך בכך, אין לאשה רשות ע"ז, וצ"ע בזה לדינא. [↑](#footnote-ref-4)
4. דהנה לא נתפרש בד' הרא"ש, טעם מה שנקט מתחילה דרשאי להשתמש בדמים, והרי לא טרח בהו, והנה בחי' תלמיד הרשב"א בסוגיא שם כתב דמש"א דטרח בהו, היינו שמצא חפצים ומכרן ובאו המעות לידו, והרי דהטירחא אינה בהטיפול באבידה, אלא במכירה, וי"ל דזהו טעמא דהרא"ש, אך הדבר צ"ב, שהרי טירחא זו שטרח במכירת התפילין, אינה כלל לצורך בעל התפילין, שהרי אי"ז אלא רשות שנתנו להמוצא למכרה ולא לטרוח בשמירתה, וא"כ מה טעם יתירו לו מכח זה להשתמש במעות. - וע"כ שמא י"ל דטעמא דהרא"ש הוא משום דלא פלוג רבנן, ובכל דמי אבידה התירו לו להשתמש בהן, ולפ"ז אין ללמוד מל' הרמב"ם והשו"ע לאסור להשתמש בשלא טרח בטיפול האבידה, דאף שפירשו דהטעם שהתירו לו להשתמש הוא משום שטרח ליטפל בה, מ"מ י"ל דלא פלוג רבנן בזה, ובכל דמי אבידה הוא רשאי להשתמש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומש"כ דל"ה טורח בשמירתו, לכאו' אין המכוון דסגי במה שנתעסק בשמירתו, שהרי גם במעות אבידה הוא טורח להצניעם ולשמרם, ואפ"ה אינו רשאי להשתמש בהן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ילה"ע בדין זה, דהוא תלוי בפלוגתת הראשונים, ולדעת התוס' בכה"ג אינו של האחרון, דכיון שכבר אין האחרון דר שם, אין לנו לתלות באחרון טפי מבראשונים, ואמנם בד' הש"ך סימן ר"ס סק"י נ' דס"ל דהתוס' לא פליגי לדינא על ד' רש"י, אך הנה בשטמ"ק בשם תוס' שאנץ ובתור"פ מבו' להדיא דפליגי לדינא ע"ד רש"י דס"ל דאף אם כבר אין האחרון דר שם יש לילך אחר האחרון משום שאם שכחוהו הראשונים כבר הי' האחרון מוצאו, וע"כ הוא שהוצרכו להעמידה כשהבעה"ב דר שם, עיי"ש. - ועכ"פ לדינא נראה דקי"ל כדעת רש"י ודעימי' דאף בכה"ג שכבר אין האחרון דר שם, תולים שהוא של האחרון. [↑](#footnote-ref-7)