תינוק שנמצא בצד העיסה - רשימות
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / ענינים שונים

**א'**

א] נדה די"ח:, אילימא למעוטי רובא דאיכא חזקה בהדי' דלא שרפינן עלי' את התרומה, והא אמרה ר' יוחנן חדא זימנא דתנן תינוק הנמצא בצד העיסה ובצק בידו ר"מ מטהר וחכמים מטמאין שדרכו של תינוק לטפח, ואמרינן מ"ט דר"מ קסבר רוב תינוקות מטפחין ומיעוט אין מטפחין ועיסה זו בחזקת טהורה עומדת סמוך מיעוטא לחזקה ואיתרע לי' רובא, ורבנן מיעוטא כמאן דליתי' דמי ורובא וחזקה רובא עדיף, ואמר ר"ל משום רבי אושעיא זו היא חזקה ששורפין עלי' את התרומה ורבי יוחנן אמר אין זו חזקה ששורפין עלי' את התרומה.

והנה בטעמא דר' יוחנן דאין שורפין ע"ז את התרומה, ול"ד לשאר רוב דשורפין עליו את התרומה, נחלקו הראשונים, דדעת התוס' בסוגיין ובקידושין ד"פ. וחולין דפ"ו:, דהוא משום דרוב תינוקות מטפחים הוי רוב גרוע, וע"כ מה"ת הוי נגד חזקה כפלגא ופלגא, וע"כ הוא דאין שורפין ע"ז את התרומה, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לעיל ד"ג. ד"ה גמר, דהכא דהוי זה רוב גרוע, הוי פלגא נגד חזקה מה"ת.

ובשו"ת חוט המשולש להגר"ח סי' י' פירש הגדר בזה, ז"ל, משום דלא אלים לר' יוחנן רוב שאינו גמור לשווי' מיעוטא דידי' כמאן דליתא, דדוקא גבי רוב גמור הוא דסברי רבנן דמיעוטא כמאן דליתא ולא מצטרף בהדי חזקה, אבל רוב שאינו גמור לא אלים כ"כ לר' יוחנן למהוי מיעוטא דידי' כמאן דליתא, וכי איכא חזקה בהדי מיעוטא מצטרפין לי' למיעוטא בהדי חזקה והוי פלגא ופלגא נגד הרוב ואין שורפין, ולא מסברא דנפשאי אני אומר כן אלא תלמוד ערוך הוא בידינו פ"ב דנדה דקרי להא דרוב תינוקות מטפחין רובא דאיכא חזקה בהדה, [ור"ל כנגדה כדפרש"י ותוס' שם], והיינו כדפרישית דזהו החילוק בין רוב גמור לשאינו גמור, דברוב גמור אמרינן מיעוטא כמאן דליתא דמי ורובא וחזקה רובא עדיף, וברוב שאינו גמור לא אמרי' דעדיף מחזקה אלא דהוי פלגא ופלגא, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ואמנם ילה"ע בזה, דא"כ בדין דברוב שאינו גמור ניחוש למיעוטא אף היכא דליכא חזקה כנגדה, כ"ה דחייש ר"מ למיעוטא בכל רוב, שהרי עיקר פלוגתת רבנן ור"מ אם חיישי' למיעוטא, הוא משום דלרבנן מיעוטא כמאן דליתא דמי וליכא למיחש לה, ולר"מ מיעוטא כמאן דאיתא דמי וחיישי' לה, ולפ"ז הרי דברוב שאינו גמור דמודו רבנן דכמאן דאיתא דמי, בדין דניחוש למיעוטא, והאמנם אם הא דחייש ר"מ למיעוטא אינו אלא מדרבנן, י"ל דלרבנן דבכל רוב מיעוטא כמאן דליתא דמי וליכא למיחש לי', ורק ברוב שאינו גמור הוא דמיעוטא כמאן דאיתא, י"ל דע"כ לא תיקנו חכמים למיחש להמיעוט, כיון דבסתם רוב הוי המיעוט כמאן דליתא, אך אם הא דחייש ר"מ למיעוטא הוא מה"ת, ורבנן דפליגי עלי' הוא רק משום דמיעוטא כמאן דליתא, א"כ ברוב שאינו גמור דמודו רבנן דמיעוטא כמאן דאיתא, בדין דניחוש למיעוטא, ומד' התוס' בסוגיין ובחולין דפ"ו: נ' מוכח דלרבנן אף ברוב שאינו גמור לא חיישי' למיעוטא, דאי נימא דמודו רבנן בזה דחיישי' למיעוטא, א"כ אף בלא הא דאיכא חזקה כנגד הרוב, הי' להם לטהר מדאורייתא, וכמש"כ התוס' כן לדעת ר"מ דהא דמטהר הכא הוא אף בלא הא דסמכי' למיעוטא לחזקה, וי"ל.

ויש להוסיף, דעיקר ענין זה דרוב שאינו גמור, ודל"מ נגד חזקה, מצינו גם בדינא דאין הולכין בממון אחר הרוב, שכתבו התוס' בסנהדין ד"ג: ד"ה דיני, דרובא לרדיא זבני לא חשיב כי הנך רובא, הלכך לא סמכינן אהך רובא בדיני ממונות, עכ"ל, והאחרונים נתחבטו בד' התוס' דמ"ט רובא לרדיא זבני לא חשיב כשאר רובי, וגם הקשו מהא דתלי הגמ' בר"פ המוכר פירות שאר רובי בפלוגתייהו.

והראוני הביאור בזה בתוס' הר"ש משאנץ כתובות דט"ז., ז"ל, דרובא דפליגי בו רב ושמואל גרוע, כגון ההוא דריש המוכר פירות, משום דהאי גברא זבין להכא ולהכא, ואע"ג דפריך התם מרוב נשים בתולות נשאות לרב, לשמואל הוה ניחא, משום דס"ד דרוב הנישאות בתולות יש להם קול מגרע לה, ודמי לההוא דפליגי בי' וכו', וההוא דגנב או קוביוסטוס ורוב פרות מתעברות ויולדות ורובא לזריעה זבני כולהו רוב גרוע נינהו, ולא אזיל שמואל בתר רובא היכא דאיכא חזקה דמכחשא להו, עכ"ל.

והיינו דכיון דהוי זה רוב גרוע ואין בטל המיעוט לגמרי, ע"כ לא אזלי' בתר הרוב להוציא ממון דאיכא חזקת ממון דמכחשא לי',[[2]](#footnote-3) והתם מת' היטב הא דל"מ הרוב לבטל המיעוט לגמרי, דברובא לרדיא זבני, כיון דהוא גופי' זבין להכא ולהכא, ל"ש לבטל הצד דזבין לנכסתא, וברוב נשים בתולות נשאות, כיון דאיכא ריעותא מדל"ה קול, קיים צד הספק שמא נשאת אלמנה, וזה ממש כדינא דסוגיין לדעת התוס' בסוגיין ודעימייהו, דרוב שאינו גרוע הוי נגד חזקה כפלגא ופלגא, ואך דהר"ש גופי' מפרש לדינא דסוגיין בע"א, וכמש"נ להלן סק"ב.

ב] ובתוס' כתובות ד"ט. ד"ה ואיבע"א, פירשו הטעם באופ"א, ז"ל, ואומר ר"י דהאי רובא דברצון אינו רוב גמור אלא הוי מדרבנן, והלכך במקום ספק ספיקא שרי ובמקום חד ספיקא חשבי רבנן רצון לגבי אונס רובא, ואשכחן כה"ג גבי תינוק שנמצא בצד העיסה דל"ה רובא אלא מדרבנן, ולהכי קאמר ר' יוחנן התם דאין שורפין עליו את התרומה, עכ"ל, וכ"ה באורך בתוס' הר"ש משאנץ ובתוס' הרא"ש שם, ובתוס' הר"ש הוסיף להוכיח כן דאי"ז רוב אלא מדרבנן, ממש"א בקידושין ד"פ. דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, ואם הוי זה רוב גמור, הרי אף אם אין בו דעת לישאל יש לטמאות, כיון דרוב כודאי הוא.

ובשו"ת חוט המשולש שם הק' ע"ד התוס', מהא דקרי הש"ס בסוגיין להך רובא רובא דאיכא חזקה בהדה, משמע להדיא דאי לאו דאיכא חזקת טהרה דעיסה נגד הך רובא הוי מהני הך רובא אף לשרוף.[[3]](#footnote-4)

ובדוחק י"ל בדעת התוס', דאף דרוב תינוקות מטפחין אינו רוב אלא מדרבנן, מ"מ שפיר הי' בדין לשרוף ע"ז את התרומה, דומיא דו' ספיקות ששורפין עליהן את התרומה, ורק משום דאיכא חזקה כנגדו הוא דאין שורפין ע"ז את התרומה, אך אי"ז במשמעות ל' התוס' ודעימייהו שם, דמשמעות דבריהם דהא דאין שורפין הוא משום דאי"ז רוב דאורייתא, ולא הזכירו כלל להא דאיכא חזקה כנגדה, וצ"ע בזה.

ג] והנה אכתי צ"ב לישנא דגמ' בסוגיין, דבעי' למימר דמימרא דר' יוחנן אתיא למעוטי רובא דאיכא חזקה בהדי' דלא שרפינן עלי' את התרומה, ולכאו' למש"כ התוס' בכתובות דהא דאין שורפין ע"ז את התרומה הוא משום דאי"ז רוב אלא מדרבנן, א"כ הכי הול"ל, למעוטי רוב דרבנן דלא שרפינן עלי' את התרומה, ואף אי נימא כמש"נ דגם ברוב דרבנן כל הא דאין שורפין עליו את התרומה הוא משום דאיכא חזקה בהדי', מ"מ הרי ברוב דאורייתא אף אם איכא חזקה בהדי' שורפין עליו את התרומה, וא"כ עיקר הא דבזה אין שורפין הוא משום דהוי רוב דרבנן, ומ"ט לא פירשו בגמ' לעיקר הטעם.

ועד"ז צ"ב גם לדעת התוס' בסוגיין, דהא דאין שורפין הוא משום דהוי זה רוב גמור, דא"כ מ"ט לא פירשו בגמ' לעיקר הטעם דאין שורפין דהוא משום דהוי זה רוב שאינו גמור, והניחא למה שדנו התוס' לפרש דאף הנך ג' דברים הוו רוב שאינו גמור,[[4]](#footnote-5) ואפ"ה שורפין עליהן את התרומה משום דהריעותא באה מגופה, והיינו דמה"ט ריעא בהו החזקה, ול"מ כנגד הרוב, הרי ניחא דעיקר הטעם דברוב תינוקות מטפחין אין שורפין ול"ה כהנךג' רובי, הוא משום דהכא איכא חזקה בהדי', אך למה שפירשו התוס' מתחילה דהנך ג' דברים הוו רוב גמור וע"כ הוא דשורפין עליהן את התרומה, הרי נמצא דהא דחלוק רוב תינוקות מטפחין מהנך ג' רובי, הוא משום דרוב תינוקות מטפחין אינו רוב גמור, וא"כ מ"ט לא פירשו בגמ' לעיקר הטעם, אלא פירשו להא דאיכא חזקה בהדי'.

ונ' דצ"ל בזה, לפמש"כ בתוס' הרא"ש קידושין ד"פ., ז"ל, ומ"ט אין שורפין בי' טפי מהנהו ג', אלא משום דהנהו הוו רוב גמור ומרעי לי' לחזקה, אבל האי לאו רוב גמור הוא ולא מרע לי' לחזקה לגמרי, עכ"ל, ומבו' בל' הרא"ש, דהחילוק בין רוב גמור לרוב שאינו גמור הוא, דברוב גמור מרע הרוב לחזקה, וברוב שאינו גמור לא מרע הרוב לחזקה לגמרי.

ונ' בביאורו, לפמש"כ בתוס' הרא"ש בכתובות ד"ט., דיסוד הדין דרובא וחזקה רובא עדיף, הוא משום דהרוב מגרע את החזקה, כגון ההיא דתינוק דא"א לטהר העיסה משום חזקה אם לא נבטל הרוב דתינוקות מטפחין, דאם טפח בעיסה ודאי היא טמאה, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דהיכא דאפשר להתירה מטעם חזקה בלא ביטול הרוב, אין הרוב עדיף מן החזקה, ואכמ"ל, והיינו דדינא דרובא וחזקה רובא עדיף אי"ז דהכרעת הרוב אלימא מהכרעת החזקה, אלא היינו משום דהרוב מגרע ומבטל את החזקה, והיינו משום דכל כח החזקה הוא משום דכ"ה חזקת הדבר, וכל דאיכא רוב ונסתלק הספק, ליתא לעיקר החזקה.

וזמש"כ הרא"ש, דכל הא דהרוב מגרע את החזקה היינו רק ברוב גמור, אך רוב שאינו גמור לא מרע לי' לחזקה לגמרי, וכיון שהחזקה בתוקפה עומדת, ע"כ לא עדיף הרוב מן החזקה.

ולפ"ז ניחא מש"א בגמ' למעוטי רוב דאיכא חזקה בהדי', ולא אמרו למעוטי רוב שאינו גמור, שהרי זהו עיקר החילוק בין רוב גמור לרוב שאינו גמור, הוא דרוב גמור מרע לי' לחזקה וליכא חזקה בהדי', ורוב שאינו גמור לא מרע לי' לחזקה ואיכא חזקה בהדי', ושפיר אמרו למעוטי רוב דאיכא חזקה בהדי', דזהו טעם החילוק בין רוב גמור לרוב שאינו גמור.

ועד"ז צ"ל לדעת התוס' בכתובות, דהא דרוב דרבנן ל"מ נגד חזקה, וע"כ אין שורפין עליו את התרומה, ול"ה כרוב דאורייתא דמהני נגד חזקה, הוא משום דרוב דאורייתא מרע לה לחזקה לגמרי, ובטל כח החזקה, וע"כ מהני הרוב להכריע בודאי, ומשא"כ רוב דרבנן ל"מ להרע ולבטל כח החזקה, וקיימא החזקה כנגד הרוב, וע"כ אין שורפין ע"ז את התרומה.

ואשר זמש"א למעוטי רוב דאיכא חזקה בהדי', דזהו עיקר החילוק בין רוב דאורייתא דשורפין עליו את התרומה, לרוב דרבנן דאין שורפין עליו את התרומה, דרוב דאורייתא מרע לי' לחזקה וליכא כלל חזקה בהדי', ואילו רוב דרבנן לא מרע לי' לחזקה ואיכא חזקה בהדי', ואכתי צ"ע בזה.

**ב'**

ד] אמנם בד' הרמב"ן וש"ר מבו', דהא דאין שורפין את התרומה, אי"ז משום דאי"ז רוב גמור, אלא אף דהוי זה רוב גמור, מ"מ אין שורפין עליו את התרומה, כיון דאיכא חזקה בהדי', ומכח זה הוכיחו הראשונים דבשליא בבית ליכא חזקה כלל משום דודאי נגע, דאילו הי' להבית חזקת טהרה, לא היו שורפין ע"ז את התרומה, דכל דאיכא חזקה נגד הרוב אין שורפין ע"ז את התרומה.

וכ"ה מבו' בל' רש"י בסוגיין, ז"ל, דאיכא חזקה בהדיה, כלומר כנגדה דמרעא לה חזקה לרובא, וקאתי מניינא למעוטי דלא אזלינן בתר ההוא רובא לשוויה מילתא כודאי, ולא שורפין תרומה עלה דההיא טומאה, הא אמרה ר"י חדא זימנא, בשאר טומאות דהיכא דסתרה חזקה לרובא דלא אזלינן בתר רובא לשוייה כודאי, עכ"ל, ונ' להדיא בל' רש"י דבכל גוונא דסתרה חזקה לרובא לא אזלי' בתר רובא לשוויי' כודאי, ואין שורפין ע"ז את התרומה.

וכ"ה מוכח עוד בד' רש"י, דלא ס"ל כד' התוס' דהך רוב אינו רוב גמור, וזה ממש"כ רש"י בקידושין ד"פ. דהא דבעיסה בבית ושרצים וצפרדעין וכו' שורפין את התרומה, הוא משום דהתם רובא דאיתא קמן הוא, ומשא"כ ההיא דתינוק הוי רובא דליתא קמן, וע"כ אין שורפין עלי' את התרומה, ואי נימא כד' התוס' דכל הא דאין שורפין את התרומה בתינוק הוא משום דרוב תינוקות מטפחין אינו רוב גמור, א"כ הרי הא דבעיסה בבית וכו' שורפין את התרומה, הוא משום דהתם הוי זה רוב גמור, וכמש"כ בתוס' הרא"ש שם, וא"צ לחלק בין רובא דאיתא קמן לרובא דליתא קמן, וממה שהוצרך רש"י לחלק כן, מוכח שדעתו דרוב תינוקות מטפחין הוי רוב גמור, ואפ"ה אין שורפין עליו את התרומה כיון דאיכא חזקה בהדי', וע"כ הוצרך רש"י לחלק דהא דבעיסה בבית וכו' שורפין את התרומה, הוא משום דהתם הוי רובא דאיתא קמן, וז"ב, ולפלא ע"ד המלבויו"ט דיני חזקות סי' א' שהשוה דעת רש"י ותוס' להדדי.

ה] ונפ"מ רבתא בפלוגתא זו, דהנה התוס' והתוס' הרא"ש לטעמייהו דהא דממעטי' רובא דאיכא חזקה בהדי' דאין שורפין עליו היינו רק ברוב גרוע, פירשו דאף בהנך ג' מקומות שאמר ר' יוחנן דהלכו בהם חכמים אחר הרוב, איכא חזקה כנגד הרוב, ואפ"ה עשאום כודאי, וזהו בכלל הא דקמ"ל ר' יוחנן, דאף בדאיכא חזקה נגד הרוב הלכו חכמים אחריו ועשאוהו כודאי.

ומה"ט חידשו התוס' לעיל ד"ה אחר הרוב, דהא דפריך והא איכא ט' חנויות וכו', הוא משום דאף בט' חנויות איכא חזקה כנגד הרוב, דבהמה בחזקת איסור עומדת, אשר זה מחודש טובא, וכמו שעמדו בזה הש"ש ועוד, וגם בהא דפריך והאיכא ט' צפרדעים וכו', פירשו התוס' ותוס' הרא"ש, דמכוון הגמ' להא דאם רוב שרצים טמא אף ברה"ר, אשר איכא בזה חזקת טהרה כנגד הרוב, אשר תמהו ע"ז האחרונים, דא"כ הו"ל להגמ' לאתויי לאידך בבא דט' שרצים, ומ"ט מייתי הגמ' לבבא דט' צפרדעים.

אך לדעת ש"ר דכל היכא דאיכא חזקה כנגד הרוב ל"ה הרוב כודאי ואין שורפין עליו תרומה, הרי בע"כ להיפך, דבהנך ג' מקומות ששורפין את התרומה, וכן בט' חנויות ובט' שרצים ובעברה בנהר והפילה, ליכא חזקה כנגד הרוב, דאילו הי' בזה חזקה כנגד הרוב, הרי ל"ה הרוב כודאי ול"ה שורפין ע"ז את התרומה, ויש לבאר בכל הנך דוכתי מ"ט ליכא חזקה כנגד הרוב.

והנה בההיא דשליא פירשו הראשונים, דהא דליכא חזקה כנגד הרוב, הוא משום דודאי נגעה השליא בבית, וע"כ אין חזקתו של בית כלום אלא הרי הבית כשליא.

ובההיא דט' חנויות, פשוט דס"ל להראשונים דליכא כלל חזקה כנגד הרוב, וכמש"כ האחרונים לתמוה ע"ד התוס', דכיון דהספק שלפנינו הוא על חתיכה זו אם יצאה מהחנויות הכשרות או מהחנות הטריפה, ל"מ בזה כלל חזקת איסור דבהמה, שהרי החתיכות שבחנויות הכשרות ודאי יצאו מחזקת האיסור, ואנן מספק"ל שמא חתיכה זו יצאה מחנויות אלו, וע"כ ל"ש לילך בזה אחר חזקת איסור דהבהמה.

ולדעת רש"י בקידושין ד"פ. דכל הא דאין שורפין את התרומה ברובא דאיכא חזקה בהדי' הוא רק ברובא דליתא קמן, אך ברובא דאיתא קמן שורפין עליו את התרומה אף דאיכא חזקה בהדי', והיינו דברובא דאיתא קמן חשיב כודאי אף דאיכא חזקה כנגד הרוב, הרי דאף אי נימא כד' התוס' דבט' חנויות איכא חזקה כנגד הרוב, נמי ניחא דחשיב כודאי, כיון דהוי זה רובא דאיתא קמן.

ובההיא דט' צפרדעים, נ' דס"ל דמכוון הגמ' הוא להא דהיכא דרובן צפרדעים ופירש א' מהן אף ברה"י טהור, אשר בזה ליכא חזקה כנגד הרוב.

וכ"ה מתבאר להדיא בל' רש"י ד"ה ובנמצא, ז"ל, שפירש א' וכו' ונגע בו אדם שם טהור וכו', ואמרי' כל דפריש מרובא פריש וצפרדע הוא, עכ"ל, ומסתימת דבריו נ' דמפרש דמזה הוא דמייתי הגמ' דהלכו בו חכמים אחר הרוב ועשאוהו כודאי.

ובאמת בט' שרצים ופירש א' מהן דאף ברה"ר טמא, י"ל דאין שורפין ע"ז את התרומה, כיון דאיכא חזקת טהרה כנגד הרוב, אך י"ל דג"ז חשיב כודאי נגע שאין הולכין בו אחר חזקה, דהגם דאין זה שפרש לפנינו ואין אנו דנים עליו, די"ל דכלל ל"ש לדון עליו, כיון דשייך להכיר אם שרץ הוא או צפרדע, מ"מ חשיב כודאי נגע, וכמש"כ הרשב"א במשמה"ב דאף בהא דרוב מומחין אצל שחיטה, לא אזלי' בתר חזקת איסור דהבהמה, ודימה ד"ז לדינא דשליא דבטלה חזקתה, וזה נ' מכוון הרמב"ן בחי' ובמלחמות פ"ק דחולין בטעמא דלא אמרי' בזה סמוך מיעוטא לחזקה, עיי"ש, אך לדעת הרא"ה דס"ל התם דלא חשיב כודאי נגע, ופי' המלבויו"ט דיני חזקות סי' א' שטעמו משום דאין אנו דנים על השוחט שהרי אינו לפנינו, לכאו' ה"נ דכוותה ל"ח כודאי נגע.

ולדעת רש"י דברובא דאיתא קמן שורפין את התרומה אף בדאיכא חזקה בהדי', הרי דמה"ט בט' שרצים ופירש א' מהן שורפין ע"ז התרומה, אף אם חשיב דאיכא חזקה בהדי', כיון דהוי זה רובא דאיתא קמן.

ובההיא דעברה בנהר והפילה דמביאה קרבן ונאכל, נ' דס"ל דליכא כלל חזקה כנגד, דחזקת פטור מקרבן לאו חזקה היא, ולדעת התוס' יש להסתפק, אם הא דאיכא בזה חזקה כנגד הרוב, הוא משום דס"ל דאיכא חזקת פטור מקרבן, או דהוא משום דחיוב הקרבן הוא משום טומאתה, וע"כ כיון דאית לה חזקת טהרה, מהניא החזקה גם כד דייני' על חיוב הקרבן.

אמנם בההיא דמקור ודחתיכה, לא נתפרש בד' הראשונים מ"ט ליכא בזה חזקה כנגד הרוב.???

] ר"ת בספה"י ק"ס, הק' על רש"י דהול"ל אוקי תינוק אחזקתי', ועוד דל"מ חזקה לעיסה, כיון שרואים תינוק שרוב שהוא טמא נוגע בעיסה, ועוד מ"ט לא נקט שנגע בעיסה, ורמב"ן חולין תירץ על קו' זו דנקט לה לרבותא דרבנן, ורשב"א שם הניח בקושיא.

עוד צ"ע לדעת רש"י, שנראה דעתו דכל היכא דאיכא חזקה נגד הרוב אין שורפין את התרומה, וא"כ מ"ט בשליא שורפין, וע"כ דס"ל להא דבודאי נגע ליכא חזקה, וא"כ מ"ט בתינוק ס"ל דאיכא חזקה, וכמשה"ק הראשונים.

וי"ל בדעת רש"י, דאם כבר היינו דנים על התינוק, ודאי הי' העיסה טמאה, ודלא כד' התוס' בחולין דגם היכא שכבר הוכרע הדין על פי רוב, יש לנו לילך אחר חזקה על התוצאות, עיי"ש בדין פרה אדומה.

ורק היכא שלא הי' לנו נידון תחילה, ורק עכשיו נתעורר לנו ספק על למפרע, הוא דמהני חזקה על התוצאה, וזה ע"ד מה דחזינן בדין בית המנוגע, ובדין שוטה, ובדין מקוה להסוברים דחילוק הרשויות הוא על הטהרות, דכל שהנידון למפרע יש לנו לדון גם על התוצאות.

ולכאו' יש להוכיח כן גם למש"כ התוס' דהקופה יבד"ל, ולכאו' נ' דאם באנו לדון על הקופה עצמה ודאי איבד"ל, ורק על הטהרות שנשתמש בהם בקופה חשיב יבד"ל, וג"ז צ"ב, וזה דמי ממש לד' התוס' בשוטה.

אך בשוטה וקופה י"ל, דכיון דעליהם ליכא נפ"מ, ע"כ אי"ז גורר את התוצאות, ובשוטה י"ל עוד, דעל גוף הטומאה כלל ליכא דין ספק טומאה, אך זה נסתר מד' התוס' לקמן דכ"א., עיי"ש, אך י"ל כן בדעת החולקים.

אמנם יש לפקפק בכ"ז, די"ל דכל הך מילתא הוא רק היכא דכל הספק נוצר ע"י ריעותא דהשתא, אך היכא שהספק הוי מעיקרא הגם שלא דנו עליו, מ"מ י"ל דמועיל להכריע, ודמי למש"נ במק"א דכה"ג ל"ח ספק טומאה למפרע, אך י"ל דאף הכא ל"ה נידון על התינוק מתחילה, שהרי יש הרבה תינוקות ידועים, ורק עתה שבא לפנינו יש לנו להסתפק עליו.

ועד"ז י"ל בעיסה בבית וכו', דמבו' ברש"י דאי"ב חזקה, וע"כ הוצרך לחלק דרובא דאיתא קמן עדיף, וי"ל דאף התם הוי הספק על למפרע שעת נפילת השרץ, ובשעה זו ל"ה נידון עליו שהי' ניכר, ומכח מה דהשתא יש חתיכות עליו י"ל דאין לטמאות דשבעה לה טומאה, ודו"ק.

ויש להוסיף, דבאמת בד' התוס' חולין די"א. מבו' דהגם שכבר הוכרע הדין על שורש הספק, מ"מ שפיר יל"ד דין חזקה על התוצאה, וכבר עמד ע"ז הגרע"א בכ"ד, וכן עמד בזה החת"ס שם, ועוד מן האחרונים.

ונ' מוכח כן גם מד' הראשונים, דהוכיחו לדין ודאי נגע משליא בבית, ומ"ט לא פירשו דהתם הוא משום שכבר הוכרע שורש הספק, ותו ליכא ספק כלל על התוצאה, ול"ש להעמיד על חזקה, ובע"כ דס"ל כד' התוס' בזה.

ואין לפרש דזהו גופא מכוון דינא דודאי נגע, שהרי בד' הרשב"א במשמה"ב מבו' דמה"ט דודאי נגע ליכא חזקת איסור היכא דאיכא רוב מומחין, עיי"ש, וע' מלבויו"ט דיני חזקות סי' א', וכן נ' גם דעת הרמב"ן בחי' ובמלחמות פ"ק דחולין, בטעם דליכא התם חזקה.

גם נ' מוכח כן ממש"כ הרמב"ן בסוגיין לישב דעת רש"י, דכיון שאי"ז ודאי שנגע התינוק בעיסה, ל"ח כודאי נגע, והרי דאף דלא אתינן לטהר מכח צד זה, מ"מ סגי בזה דכבר לא איתרעא החזקה.

אך בדעת רש"י י"ל דפליג, וס"ל להך דינא, וע"כ משום הך דינא ליכא חזקה בשליא בבית, ומשא"כ בתינוק שלא נפסק הדין על התינוק עד שראינוהו, שהרי יתכן שבזמן שנגע בעיסה הי' ידוע מצבו, והי' עדין שמור ע"י אביו וכה"ג, ע"כ בזה ליכא להך דינא, שהרי בזמן ספק הטומאה דהעיסה עדין לא הוכרע דין התינוק, וז"ב.

] לפמש"נ בדעת הרא"ש, דהטעם הוא משום דבטל חזקת הטמא, משום דמעיקרא הי' המקוה מעליא, והי' עומד שכשיטבול בו יטהר, לפ"ז נמצא דבטהרות שנגעו בנדה ל"ש ה"ט כלל, וע"כ בהו אזלי' בתר חזקה, ורק שחידש הרא"ש דטומאה דידהו משום לתא דידה, וזה ע"ד מה שפירש החזו"א דטומאה נמשכת מטומאה הראשונה.

ומשא"כ בטובל שפיר שייך ה"ט, וע"כ ניחא דלא אזלי' בתר חזקת הטהרות, והא דאזלי' בתר חזקת הטמא הוא משום דחזקת המקוה איתרע, וכה"ג שפיר קיים חזקת הטמא, ודו"ק היטב.

ובזה ניחא קו' הראשונים על רש"י ודעימי' מהא דלא אזלי' בתר חזקת הטהרות, ולמש"נ ניחא דל"ד לתינוק שבאנו לחדש טומאה עליו, וכה"ג ל"ה מעולם חזקה על הטהרות שאם יגעו בתינוק יטמאו.

ויסוד הדברים נלמד מסוגיא דחולין ד"י. ומסוגיא דיבמות ד"ל:, דליכא חזקת איסור, אלא אדרבה איכא חזקת היתר לכשתשחט ולכשימות הבעל, ואך דכל דאיכא ספק בשחיטה הרי דע"ז אכתי יש חזקת איסור, אך כל שהסכין בחזקתו, שפיר איכא חזקת היתר.

ולפ"ז ניחא דאף שדעת התוס' דלא אזלי' בתר שורש הספק, מ"מ כל שנשחט בסכין שאינו פגום וטבל במקוה דלי"ב ריעותא, ל"ש לאסור כלל משום חזקת הבהמה וחזקת הטמא, דאדרבה חזקתם מסייעת להתיר, וכדעת רב חסדא, ואף ר"ה לא פליג אלא היכא דאיתרע.

ולפ"ז אדרבה משם מקור לד' התוס', וזה מהא דר"ה אוסר, ולא מ' שטעמו משום תרתי לריעותא, והרי בעי' חסר ואתאי, דבגמ' אמרו שטעמו משום דבחזקת איסור עד שיודע וכו', והיינו דס"ל דכל שאינו ברור שנשחטה בסכין כשרה, אכתי הויא הבהמה בחזקת איסור, וממילא דל"מ חזקת הסכין, דלא אזלי' בתר שורש הספק, ור"ח דפליג הוא משום דנתבטלה חזקת הבהמה, וכמש"נ.

ולפ"ז נ', דמשה"ק הראשונים מסוגיין, נ' מל' הרא"ש וש"ר, דלא הקשו דיהא שם דין תרת"ל, אלא אף בלא"ה יהא בזה ספק, דהוכיחו מסוגיין דלא אמרי' שנתבטלה חזקת הטמא, כיון דאיכא ריעותא במקוה, ולא אמרי' טובל לא איתרעאי, וע"ז תירצו בכמה אנפי, וז"ב התירוץ דאינו ברור שפסול, וכמבו' בל' הרשב"א, דהיינו דמה"ט לא איתרע חזקת הכשר דהבהמה.

ולפ"ז י"ל דמה"ט לא תי' הרא"ש בסוגיין חסר ואתאי, וגם בחולין כ' ב' תירוצים, הגם דלגבי בית המנוגע בעכצ"ל כן, אלא די"ל דל"ב חסר ואתאי רק כלפי דין תרת"ל, אך מ"מ לא נתבטלה חזקת הטמא.

והא דבבית המנוגע לא אזלי' בתר חזקת הנכנס, י"ל ע"פ ד' הרא"ש הנ"ל דטומאה דידהו משום לתא דידה, ומבו' לפ"ז דעת התוס' דנר' דעתם בכ"ד דלא אזלי' בתר השורש, וצ"ע מבית המנוגע, וע' מהר"ם וצ"ב, ולהנ"ל טומאה שאני, ודו"ק.

במש"א בגמ' דתניא כותי' דר' יוחנן, פירש"י דמדמי לתרוייהו, וכ"ה בחי' הריטב"א בסוגיין, אך לכאו' הי' מקום לפרש דהוא משום דאין טמא מדינא אלא משום עשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, וע"כ אין שורפין ע"ז את התרומה, ויל"פ עוד, דמדהא דבעי' להא דעשאוהו ש"מ שאינו רוב גמור, דאם הי' זה רוב גמור ל"ה בעי' להא דעשאוהו, וכ"נ מד' התוס'.

ויש להוסיף, דהנה בפירש"י לעיל ד"ב: מבו', דכ"ה לטמאות בספק טומאה ברה"ר, בעי' שיהא זה כודאי, ואשר ע"כ הוא דבעי' להא דעשאוהו, כיון דהכא הרי אי"ז כודאי, וכמש"א ר' יוחנן דאין שורפין ע"ז את התרומה, וע"כ מן הדין הי' לטהר ברה"ר, ואך דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל.

ולפ"ז נמצא, דברובא דאיתא קמן, דדעת רש"י דשורפין ע"ז את התרומה, ל"ב להא דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, אלא כיון דהוי ודאי וכדחזי' דשורפין ע"ז את התרומה, ממילא דאי"ז ספק טומאה.

ומקור ברור לזה, מהא דבט' שרצים ופירש אף ברה"ר טמא, והרי דמהני רוב בספק טומאה ברה"ר, ול"ב לעשאוהו, ובע"כ דרובא דאיתא קמן שאני, דבזה הוי כודאי.

ובזה נמצא כדינא דהשאג"א דרובא דליתא קמן ל"מ ברה"ר, וכדחזי' הכא דבעי' בזה לדינא דעשאוהו, והיינו משום דסמוך מיעוטא לחזקה ואי"ז ודאי, וע"כ אין לטמאות בספק טומאה ברה"ר.

ונ' דגם כוונת רש"י לזה, דהא דתולין הוא משום דעשאום ל"מ לשרוף, ורק דהא גופא מנלן ושמא עשאום מהני לשרוף, וע"ז פירש"י דמדשנינו בחד מינייהו תולין, מכלל דעשאום ל"מ לשרוף וע"כ אף באידך תולין, וצ"ע בל' הריטב"א.

ואמנם למש"נ בדעת התוס' דהא דעשאום לאו היינו דאי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, אלא ביטלו ממנו דינא דספיקו טהור, הרי נמצא דתו דמי לשאר דיני התורה, וממילא ודאי דאין שורפין, דהרי בהכרח אי"ז רוב גמור, דא"כ ל"ה בעי' לדינא דעשאוהו, וכיון שכן ודאי דאין שורפין, אך כפי הנראה פירש"י דמכח הא דעשאוהו הי' בו דינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, וע"כ הי' מקום לדון שישרפו, וע"ז פירש"י דמאידך מילתא מבו' דאין שורפין מכח הא דעשאוהו, ודו"ק.

אך לעיל נת' ע"פ רש"י בחולין דלא עשאוהו שיהא בו דינא דספק טומאה ברה"י, וצ"ע בזה.

ועכ"פ לפ"ז נ', דהא דמייתי' בגמ' מהא דשליא בבית דעשאוהו כודאי, וצ"ב דמנ"ל דשורפין ע"ז את התרומה, אך לדעת רש"י ניחא, דהרי בע"כ איירי ברה"ר וכמש"כ הרמב"ן, וע"כ מהא דטמא ולא מטהרינן לה משום ספק טומאה ברה"ר, ש"מ דהוי ודאי, דאם ל"ה זה ודאי לא היו מטמאין ברה"י, וע"כ אף שורפין ע"ז את התרומה, וכמו שפירש רש"י לעיל ד"ב:.

אמנם התוס' ותוס' הרא"ש ד"ב: פליגי ע"ד רש"י ומפרשי בע"א, ונ' דעתם דאף אם אין שורפין את התרומה, י"ל דאי"ז אלא חומרא דרבנן, ומדאורייתא הוי זה ודאי, וע"כ אף ברה"ר טמא, אך בדעת רש"י נ' דכל הני דאין שורפין את התרומה, הוי זה דינא דאורייתא, וע"כ מהא דמטמאינן אף ברה"ר, ש"מ דאף שורפין ע"ז את התרומה.

ובאמת לפ"ד השאג"א גופי' דרובא דליתא קמן גרע ול"מ לטמאות ברה"ר, יל"פ דע"כ הוא דמחלקין לענין שריפת תרומה בין רובא דאיתא קמן לרובא דליתא קמן, דברובא דאיתא קמן דטמא מדינא אף שאין בו דעת לישאל, ע"כ שורפין עליו את התרומה, אך ברובא דליתא קמן דמדינא ל"מ באין בו דעת לישאל, וכל הא דטמא הוא רק משום דעשאוהו וכו', ע"כ אין שורפין עליו את התרומה.

אך אי"ז במשמע ד' הגמ' ומתרי טעמי, חדא דלפ"ז נמצא דהא דאין שורפין עליו את התרומה אי"ז כלל משום דאיכא חזקה בהדי', ואין נ' כן בגמ', ועוד דלפ"ז נמצא דרק משום דהוי זה ספק טומאה ומדאורייתא יש הלכה לטהרו הוא דאין שורפין, אך בשאר דינים או בספק ראי' דלי"ב לדינא דספק טומאה שפיר ישרפו אף בכ"ה רובא, ואי"ז כלל במשמעות ד' הגמ', אך למש"נ בד' רש"י נמצא כדינא דהשאג"א ומטעמא אחרינא, והיינו דאדרבה מכח הא דאין שורפין את התרומה הוא דבעי' לעשאוהו, ולא להיפך, ודו"ק.

וע' המקנה בקידושין ד"פ. שכתב, דלפ"ד רש"י דהספק התם על התינוק, יש תרי חזקות לטהר, וע"כ הוא דמטהר ר"מ, ולפ"ז אין להביא משם, אך ג"ז אינו מתישב בסוגיא דחולין, וגם אי"ז נ' כלל בסתימת ד' רש"י, וע"כ צ"ל דליכא חזקה לתינוק דעשוי ליטמא, ורוב תינוקות מטפחין, וצ"ע בזה.

ריטב"א יבמות דס"ז:, א"נ דשאני התם דאיתתא בחזקת כשרות קיימא ומשום מיעוטא לא מפיק לה ר' יוסי לחזקת פסול, עכ"ל, ומבו' דאף מאן דחייש למיעוטא מודה דאזלי' בתר חזקה, וכ"ה מבו' בתוס' הרא"ש חולין דפ"ו. עייש"ה.

אך צ"ב בד' תוס' הרא"ש שם שבסוף דבריו הק' דהגם דרוב מעשיהן מקולקלין, מ"מ היכי שרי ר"מ לשחוט אחריהם, הרי חייש למיעוטא, ותי' דאיכא חזקת איסור והוי מיעוטא דמיעוטא, וצ"ע שהרי בדבריו לעיל מינה מבו' דאף אם הי' פלגא ופלגא הי' מותר לשחוט אחריהם לדעת ר"מ, והיינו משום דמודה ר"מ דחזקה מהניא, וא"כ מאי קשיא לי' הכא, והוצרך לשנויי דהוי זה מיעוטא דמיעוטא, וצ"ע רב בזה.

אמנם מסוגיית הגמ' יבמות דקי"ט: דבעי' להא דהוי מיעוטא דמיעוטא, ולא אמרי' דר"מ אזיל בתר חזקה, מ' דר"מ לא אזיל בתר חזקה, וכ"ד הפמ"ג בכ"ד, וכ"נ בד' הש"ש, וכ"ה בשו"ת פנים מאירות סי' ט"ו, וע' מרדכי שלהי חולין בזה.

אך הקר"א ביבמות שם כתב, דצ"ל דהתם ריעא החזקה וע"כ אין להתיר מכח הכרעת החזקה, וצ"ע בזה.

וע' עוד במהרש"א חולין דפ"ו. ע"ד התוס' שם שכתב דלר"מ ל"מ החזקה, אך בזכרון שמואל כתב דהתם שאני, משום דהתם מבו' בל' התוס' שלא הקשו מכח הכרעת החזקה, אלא מכח דנימא סמוך פלגא לחזקה ואיתרע לי' פלגא, ובזה שפיר כתב המהרש"א דל"מ זה להתיר, אך התוס' הרא"ש ג"כ נקט ל' זה, ומ"מ נקט דמהני זה גם לדעת ר"מ.

וע' עוד בד' הראשונים ביבמות דקי"ט: דפליגי ע"ד רש"י, אלא דלדעת ר"מ אף אם חזקה עדיפא כרובא, מ"מ ל"מ להתירה, משום דהגם דסמכי' מיעוטא לחזקה ועדיף מצד הרוב, מ"מ הרי ר"מ חייש למיעוטא, עיי"ש בדבריהם.

ובעיקר ענין זה שכתב בזכרון שמואל, דהתם אין מכוון התוס' משום הכרעת חזקה, אלא משום סמוך מיעוטא לחזקה, צ"ב ענין זה, דמ"ט בכל חזקה לא נימא דשרי משום סמוך פלגא לחזקה, ומ"ט בעי' להכרעת חזקה.

ועד"ז צ"ב בד' התוס' בסוגיין שהקשו דבכל ספק טומאה מ"ט לא מטהרינן משום דסמוך פלגא לחזקה, והנה לא הקשו התוס' מ"ט ל"מ הכרעת החזקה בספק טומאה, שהרי זה ילפי' מסוטה, רק הקשו דכיון דסמוך וכו' והו"ל צד הטומאה כמיעוט, א"כ הרי כ"ה דרוב מהני בספק טומאה, ה"נ בדין דיועיל דין סמוך בספק טומאה, וע"ז הוא שתירצו דזהו דילפי' מסוטה, דגם דין סמוך ל"מ בספק טומאה.

וגם בדבריהם צ"ב, דמהו יסוד דין סמוך, ומ"ט בעלמא בעי' לדין חזקה.

והי' מקום לפרש, דל"ש דין סמוך, אלא היכא דאתינן לחדש טומאה, ובזה ע"י סמוך לחזקה הוי הצד שכנגד כמיעוט, ואין אנו מסתפקין בזה, אך משא"כ היכא שיש ספק לפנינו ל"ש דין סמוך, אך זה נסתר מסוגיא דחולין דפ"ו. דמדמי' דין חש"ו ששחטו לדין תינוק דנימא סמוך, ולהנ"ל מאי מדמי, וגם התוס' בחולין הק' דנימא סמוך על חש"ו ששחטו, וצ"ב.

ובעכצ"ל, דהאמנם בלא דין חזקה, גם ל"ה דין סמוך, אך אחר דאיכא הכרעה דחזקה, תו ה"ז מועיל גם להרע הצד שכנגד ולעשותו כמיעוט, וצ"ב.

וע' גם בד' הראשונים ביבמות דקי"ט: במה שנחלקו שם עם ד' רש"י, דמבו' ענין זה דסמוך.

גם ממש"א בגמ' דע"י רובא וחזקה הוי זה מיעוטא דמיעוטא, נ' ג"כ ענין זה דהחזקה מגרעת להצד שכנגד.

אך בד' רש"י נ' שביאר דינא דסמוך מיעוטא לחזקה, דתרתי עדיף מחדא, וכ"נ מל' הריטב"א, ולפ"ז כלל אין המכוון דעי"ז בטל הכרעת הרוב, ובמק"א נת' לא כן בד' בעה"מ בקידושין ד"נ:, וצ"ע בכ"ז.

ובעיקר ענין זה אי ר"מ אזיל בתר חזקה, נ' דיל"פ דהגם דודאי מודה ר"מ דאזלי' בתר חזקה, אך היינו משום דהא דס"ל לר"מ דחיישי' למיעוטא, לאו היינו דל"מ הכרעת הרוב, אלא היינו דהגם דאיכא להכרעת הרוב מ"מ ס"ל לר"מ דיש לנו לחוש להמיעוט, כיון דמיעוטא כמאן דאיתא, וכאשר כן מבו' להדיא בד' הר"ן בר"פ כל הצלמים, ובמק"א נת' כמה ראיות לזה.

ואשר לפ"ז י"ל, דע"כ הגם דרובא וחזקה רובא עדיף, מ"מ מודה ר"מ דאזלי' בתר חזקה, שהרי אף אזלי' בתר רוב, ואך דברוב כיון דאיכא להמיעוט, וכמאן דאיתא, יש לנו לחוש לכך, אך בחזקה ליכא מיעוט לחוש לו.

אשר לפ"ז נמצא, דאף בחזקה אילו הוי הספק ספק שיש בו רוב ומיעוט, יש לנו לחוש להמיעוט, וכ"ש אם הוי מחצה על מחצה, וניחא הא דבעי' להא דהוי מיעוטא דמיעוטא

1. ועיי"ש בהמש"ד שכתב עפי"ז, דהגם שכתבו התוס' בכתובות ד"ט. דספק שכנגד רוב אינו מצטרף לספק ספיקא, היינו דוקא היכא דהוא כנגד רוב גמור, אך היכא דהוא כנגד רוב שאינו גמור ה"ז מצטרף לספק ספיקא, דכ"ה דמצטרף מיעוט זה לחזקה, ה"נ מצטרף מיעוט זה לספק ספיקא, וכמש"כ לעיל מינה דלר"מ דס"ל דמיעוטא כמאן דאיתא ומצטרף המיעוט לחזקה, ה"נ מצטרף מיעוט לאשוויי ספק ספיקא, ועיי"ש שישב בזה קו' התוס' בכתובות ד"ט. ד"ה ואיבע"א, לדעת התוס' בסוגיין, דהתוס' בכתובות שם ישבו ע"פ דבריהם שם דרוב תינוקות מטפחין הוי רוב מדרבנן, וה"נ רוב רצון אינו רוב אלא מדרבנן, אך לדעת התוס' בסוגיין דרוב תינוקות מטפחין הוי רוב דאורייתא, לא מצינו דאיכא רוב דרבנן, וא"כ ה"נ רוב רצון הוי רוב דאורייתא, ותיקשי היאך מצטרף ספק אונס לספק ספיקא, ולהנ"ל ניחא, די"ל דרוב רצון הוי רוב שאינו גמור, ומודו בי' רבנן דמיעוטא כמאן דאיתא דמי, וע"כ הוא מצטרף לספק ספיקא, עכ"ד, וצ"ב דלכאו' א"צ לכ"ז, דאיך שיהי' הטעם בהא דרוב שאינו גמור נגד חזקה הוי פלגא ופלגא, הרי כיון דמ"מ הוי כפלגא, הרי דשפיר מצטרף ספק אונס לספק ספיקא, דהגם דאיכא רוב רצון, מ"מ איכא חזקת היתר כנגדו, והוי זה פלגא ופלגא, וע"כ שפיר ה"ז מצטרף לספק ספיקא. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובפשוטו מה"ט נמי ל"מ רוב זה למיתה ואף לדעת רב, כמבו' בל' התוס' בסנהדרין ד"ג:, דרק רוב שמסלק הספק לגמרי הולכין אחריו, אך כל דהמיעוט קיים אין הולכין אחריו בדיני נפשות, אך באמת אף לדעת ר"מ דחייש למיעוטא ואין הרוב מסלק הספק, מ"מ הולכין בדיני נפשות אחר הרוב, והרי דאף דאין הרוב מסלק הספק לגמרי, מ"מ הולכין אחריו בדיני נפשות, וי"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש שהק' עוד ע"ד התוס' בכתובות, ממש"א בשלהי קידושין דב' דברים כו' ועשאום חכמים כאלו יש בהן דעת לישאל כו' תינוק הך דאמרן, הרי משמע להדיא דעיקר דוקא דאין שורפין הוא משום דמדאורייתא הרי התינוק אין בו דעת לישאל, הא אי הוי התינוק מדאורייתא יש בו דעת לישאל הוי טמא באמת אף לשרוף, והיינו משום דמדאורייתא הוי נגד חזקה כפלגא ופלגא וכמש"כ התוס' בנדה, (דהא ודאי על טומאה דרבנן לא שורפין תרומה לבד מו' ספיקות שמנו חכמים עיין רש"י פ"ק דשבת דף ט"ז סוף ע"א), עכ"ד, ולא זכיתי להבין, דלכאו' אף לדעת התוס' בכתובות דאי"ז אלא רוב אלא מדרבנן, ומדאורייתא אי"ז רוב ואזלי' בתר חזקה, מ"מ שפיר ניחא הא דאם הי' התינוק מדאורייתא יש בו דעת לישאל הי' טמא אף לשרוף, דהרי כל שיש בו דעת לישאל ספיקו טמא ואף בדאיכא חזקת טהרה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובעיקר ד' התוס' העירוני, דהיאך מצינו למימר דבהנך ג' דברים אי"ז רוב גמור, הרי בדם הנמצא בפרוזדור דאמרי' דרוב דמים מןהמקור, הרי אדרבה עדיף טפי משאר רוב, וכדדחי רבא בב"ב דכ"ד., דאף אם רוב וקרוב אין הולכין בתר הרוב, מ"מ בדם הנמצא בפרוזדור הוי זה רוב ומצוי, וע"כ אזלי' בתרי', ולהמבו' בד' התוס' לעיל בסוגיין סוד"ה ותו ליכא דרוב דמים מן המקור הוי רובא דליתא קמן, הרי בע"כ דמש"א דהוי רוב ומצוי, היינו דהוי זה רוב דאלים טפי, כיון דדמי החדר מצויין ביותר, וכל' התוס' לעיל סוד"ה ואין שורפין, וא"כ היאך אפ"ל דאי"ז רוב גמור, ובתוס' הרא"ש לעיל בסוגיין כתב להיפך, דבהנך רובי אף ר"מ דחייש למיעוטא מודה דלא סמכי' בהו מיעוטא לחזקה, משום דמיעוטא דלא שכיח הוא כמו מקור שרוב דמי המקור מצויין, עכ"ד, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)