זבים פ_ה מי_א
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"ה מי"א**

א] **בעל קרי כמגע שרץ,** הר"ש והרא"ש הביאו למש"א בפסחים ס"ז ב', דהא דבע"ק כמגע שרץ, הוא לטומאתם, ואף דפשיטא דשוו לטומאתם דהא טומאת ערב כתיב בי' והא טומאת ערב כתיב בי', קמ"ל דבע"ק מטמא באונס דומיא דמגע שרץ דמטמא באונס.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דקמ"ל שהרואה קרי או נוגע בש"ז הם שוים ואינו אלא ראשון לטומאה כמו נוגע בשרץ, וכ"כ בחי' הגר"א דהכי הוא פשטא דמתניתין, ובמל"מ פ"ג מביאת מקדש ה"ג ופ"ה משאה"ט ה"א עמד ע"ד הרמב"ם, שהוא דלא כסוגיית הגמ' בפסחים. ?וי"ל דמקורו הוא מסוגיא דיומא, וכפירש"י שם, דגם הא דבע"ק כטמא שרץ הוא לטומאתן?.

ב] ולכאו' י"ל בזה, דהנה הר"ש בריש כלים כתב, ז"ל, ומדלא חשיב כאן בע"ק בהדי אבות הטומאות הי' נראה דאינו אלא ראשון בעלמא, וכן משמע מדתנן בסוף מס' זבים בע"ק כמגע שרץ, ומיהו על כרחין לאו לכל דבר קאמר דאינם שוין למחנותם כדאמרי' בפרק אלו דברים דלטמא באונס איירי ולא קאמר לענין דל"ה אלא ראשון, וכי פריך בריש המפלת למימרא דנוגע הוי אלא מעתה אל יסתור בזיבה, תיקשי לי' מתני' דהכא דמדלא חשיב לי' אלמא נוגע הוי, עכ"ל, ומבו' בד' הר"ש, דהא דבע"ק הוי ראשון לטומאה, הוא משום דנוגע הוי, אך אם בע"ק רואה הוי, ה"ה אב הטומאה, אך התוס' בנדה כ"ב א' כתבו, דשמא אפי' רואה הוי ל"ה אב הטומאה משום דרשא, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א שם, - ומבו' עוד בד' הר"ש, דממש"א בסוגיא דפסחים דהא דבע"ק כמגע שרץ הוא לטמא באונס, ולא מפרשינן דהוא לענין דל"ה אלא ראשון, מ' דבע"ק הוי אב הטומאה, ועי' גם באו"ז הל' בע"ק סימן קי"ח שעמד בזה דמ"ט לא פירשו בסוגיא דפסחים הכי למשנתינו.

והנה הרמב"ם בהלכותיו השמיט להא דא"ר יוחנן בפסחים שם דבע"ק משתלח חוץ לב' מחנות, ועמד ע"ז במל"מ פ"ז מביהב"ח הט"ו, וי"ל דס"ל, דהא דבע"ק משתלח חוץ לב' מחנות, הוא משום דבע"ק רואה הוי, וע"כ דמי לזב דמשתלח חוץ לב' מחנות, אך לפ"מ דקי"ל דבע"ק נוגע הוי, וכמש"כ הכס"מ בפ"ה משאה"ט ה"א בדעת הרמב"ם שם, הוי ככל טמאי מגע דאינם משתלחין מדאורייתא אלא ממחנה שכינה.

ולפ"ז י"ל, דלסוגיא דהתם דבע"ק רואה הוי, אף הוי אב הטומאה, וע"כ ל"ה מצי לפרושי דהא דתנן דבע"ק כמגע שרץ הוא לענין דל"ה אלא ראשון, אך לפ"מ דקי"ל דבע"ק נוגע הוי ואינו אלא ראשון לטומאה, מתפרשת מתניתין כפשוטה, דבע"ק כמגע שרץ לענין דל"ה אלא ראשון, וזהו שפירש כן הרמב"ם, - ועי' במי נפתוח פרפר י"ז סק"ג ופרפר כ"ז סק"ב שכתב לעיקר דרך זו בדעת הרמב"ם דסוגיא דפסחים ס"ל דבע"ק הוי אב הטומאה, עיי"ש.

ג] **בועל נדה כטמא מת,** הר"ש והרא"ש הביאו למש"א בפסחים ס"ח א' דהא דבועל נדה כט"מ, לאו לטומאתן, דמילתא דפשיטא היא דהאי טומאת ז' כתיבא בי' והאי טומאת ז' כתיבא בי', אלא הוא למחנותן, וקמ"ל דבועל נדה הוא כט"מ ואינו משתלח אלא חוץ למחנה אחת, וכתב הר"ש דביומא ו' א' רוצה לדקדק מכאן דבועל נדה טבילתו ביום ולא בלילה כנדה, דקאמרינן התם בועל נדה כט"מ, מאי לאו לטבילה, לא לטומאה, ופריך לטומאה בהדיא כתיב בהו האי טומאת ז' כתיב בי' והאי טומאת ז' כתיב בי', ומשני סיפא איצטריכא לי' אלא שחמור ממנו בועל נדה וכו'.

והרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהא דבועל נדה כט"מ היינו דטומאתו היא ז' ימים כמו ט"מ, וזה כסוגיית הגמ' ביומא, - אך צ"ע, דכיון דקי"ל דבועל נדה טבילתו ביום, הו"ל לפרושי דהא דבועל נדה כט"מ, הוא לטבילה, דטבילתו ביום כט"מ.

ד] בעיקר הך דינא דבועל נדה אינו משתלח אלא חוץ למחנה אחת, עמד במשנ"א דכיון דכתיב ותהי נדתה עליו, מנלן דאימעיט לענין שילוח.

ומצאנו ישוב לזה בד' התוס' ביומא שם, עיי"ש שכתבו בהא דבפ' אלו דברים מפרשינן למשנתינו דהוא למחנותם, ז"ל, דהא מסקינן הכא דבועל נדה כטמא מת לטבילתו וטובל ביום וכו', ולהכי לא הוה מצי לשנויי התם לטומאתו, דהא ע"כ בועל נדה כט"מ נמי לטבילתו וכו', והשתא מ"ט הוי כט"מ לטבילתו, אלא ש"מ דכנדה הוי לכל מאי דכתיב בהדיא, אבל למאי דלא רבינהו קרא יש לנו לדמותו לט"מ מסברא משום דהוי טומאת מגע כמותו, וא"כ ה"ה למחנותם, עכ"ל, ונתישב בזה קו' המשנ"א, דל"ב קרא למעוטי דאינו משתלח חוץ לב' מחנות, אלא מסברא מדמינן לי' לט"מ לכל מאי דלא רבי קרא בהדיא, וכ"ה דטבילתו ביום כט"מ, ה"נ אינו משתלח חוץ לב' מחנות כט"מ.

ה] ויש להוסיף עוד בביאור ד' התוס', דהנה בעיקר טומאת בועל נדה יש להסתפק, אם הוי זה קבלת טומאה מן הנדה, דהוא נטמא ממנה ונעשה כיוצא בה, או דאי"ז קבלת טומאה מן הנדה, אלא טומאה חדשה היא מצד עצם היותו בועל נדה, דע"י מעשה זה הוי אב הטומאה, ונפ"מ בזה, דאי נימא דהוי זה קבלת טומאה מן הנדה, לא חשיבא טומאתו כטומאה היוצאת מגופו, אך אי נימא דהוי זה טומאה חדשה מצד עצם היותו בועל נדה, חשיבא טומאתו כטומאה היוצאת מגופו.

והנה בד' התוס' שכתבו דהוי טומאת מגע כמותו, מבו' דטומאת בועל נדה הויא קבלת טומאה מן הנדה, ודמי לטומאת מגע, וזהו שכתבו התוס', דע"כ מסברא יש לנו לדמותו לט"מ לכל מאי דלא רבי קרא בהדיא, וע"כ מדמינן לי' למת דטבילתו ביום, ודאינו משתלח חוץ לב' מחנות.

ו] ובמי נפתוח פרפר כ"ז כתב לפ"ד התוס' אלו, דבהך מילתא גופא פליגי אמוראי דהתם אם בועל נדה טבילתו ביום או טבילתו בלילה, דמ"ד דטבילתו ביום הוא משום דטומאתו היא כטומאת מגע, וע"כ דמי לט"מ דטבילתו ביום, ומ"ד דטבילתו בלילה הוא משום דטומאתו חשיבא כטומאה היוצאת מגופו, וע"כ הוי כנדה דטבילתה בלילה.

ועיי"ש שהוסיף בזה בביאור ד' התוס', דבפסחים ס"ז ב' אמרינן דחומרא דזב מטמא מת דמה"ט הוא משתלח חוץ לב' מחנות, הוא משום דטומאה יוצאת מגופו, וע"כ כיון דבועל נדה לא חשיב כטומאה היוצאת מגופו, הוי כט"מ דאינו משתלח אלא חוץ למחנה אחת.

ועיי"ש בהגה"ה שכתב דלפ"ד התוס' ניחא הא דלא משני התם דהא דבועל נדה כט"מ הוא למחנותם, ועמד בזה המהרש"א שם, שהרי כל הא דבועל נדה אינו משתלח חוץ לב' מחנות, הוא רק למ"ד דבועל נדה טבילתו ביום כט"מ, וה"נ אינו משתלח חוץ לב' מחנות כט"מ, אך הגמ' שם הרי קיימא למ"ד דבועל נדה טבילתו בלילה, דדמי לנדה לכל דיניו, משום דהוי כטומאה היוצאת מגופו, ולדידי' אף ה"ה משתלח חוץ לב' מחנות כנדה.

ז] **אלא שחמור ממנו בועל נדה שהוא מטמא משכב ומושב וכו',** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, דהא דטמא מת אינו מטמא משכב ומושב, הוא כ"ש מהא דמת עצמו אינו מטמא משכב ומושב, - ונראה ללמוד מדבריו, דהא דמת אינו עושה משכב ומושב, הוי זה קולא בטומאת המת שאינו מטמא משכב ומושב, ואי"ז משום דשכיבת וישיבת המת לא חשיבא כמשכב ומושב, וזהו שכתב הרמב"ם דאם המת עצמו לי"ב לטומאת משכב ומושב, כ"ש דטמא מת לי"ב לטומאת משכב ומושב.

ועמש"נ בכלים פכ"ג מ"ד אות ג' דמוכח כן למש"כ הרמב"ם בפי"ג מטומאת צרעת הי"ג דבגד המנוגע עושה משכב ומושב, והרי דאף דבגד המנוגע אינו בר משכב ומושב, מ"מ הוא מטמא משכב ומושב, וזה כפי המבואר בנדה נ"ד ב' דאף אבן המנוגעת ודם הנדה דלאו בני משכב ומושב נינהו, בעינן קרא למעוטי שאינם עושין משכב ומושב, ובע"כ דהא דמת אינו עושה משכב ומושב, הוא משום דטומאת המת קיילא מטומאת זב וחבריו, ולי"ב לטומאת משכב ומושב, - ועיי"ש שנת' לפ"ז דמה"ט דעת הרמב"ם שם דכר וכסת המיוחדים למשכב המת, חשיבי ככלי המיוחד למדרס, והן טמאין מדרס, ואכמ"ל.?ועמש"נ עוד בכלים פ"א?.

ח] **שם בר"ש, תניא בתוספתא הנוגע בנדה ובע"ז מטמא א' ופוסל א',** לגיר' זו מבו' דבועל נדה אינו מטמא אדם במגע לטמא בגדים, וכ"כ הר"ש והרא"ש בפ"ק דכלים מ"ג, וכ"כ התוס' הרא"ש בנדה ל"ג א' בשם השר מקוצי, והוכיח כן מהא דתנן הכא דבועל נדה כט"מ אלא שחמור ממנו וכו', ולא תני דחמור ממנו דמטמא אדם לטמא בגדים, והרא"ש דחה דתנא ושייר, דהא שייר נמי מעיינות דבועל נדה יש לו מעיינות, וכ"כ המזרחי בפר' מצורע ט"ו כ"ד בשם הרי"ד והר"א זעירא.

אך בפירש"י בנדה שם ד"ה מה היא, כתב דבועל נדה מטמא אדם לטמא בגדים, וכן דקדק המל"מ בפ"ג ממטמאי מו"מ ה"א מד' הרמב"ם שם, וכן הוכיח ממש"כ הרמב"ם בפ"ו משאה"ט הי"ב דכל אב שמטמא במגע ובמשא הנוגע בו או הנושאו מטמא בגדים, ולא הוציא מן הכלל אלא נבילה ומרכב לענין מגע דוקא, משמע ששאר האבות שוין הן.

ועיי"ש במל"מ שכתב לסייע לזה מהא דתני הכא דפירש מטמא א' ופוסל א', משמע דאם לא פירש מטמא ב' ופוסל א', והא דתני ברישא מטמא א' ט"ס הוא וצ"ל מטמא ב', והא דתני דע"ז מטמא ב' ופוסל א', אתיא כר"ע דע"ז הוקשה לנדה, ובחס"ד הק' ע"ז, דהרי השתא כת"ק קיימינן דע"ז כשרץ ואכתי לא נזכרה סברת ר"ע, ואיך שייך לומר דהא דתני ע"ז אתאן לר"ע.

ט] **שם, ר"ע אומר כנדה ומשמשי' כנדה,** הגר"א הגי' דמשמשי' כשרץ, והוא ע"פ הא דתניא בשבת פ"ג א' דר"ע אומר ע"ז כנדה ומשמשי' כשרץ, ושם פ"ב ב' אמרינן דלר"ע הא דאיתקש ע"ז לשרץ הוא למשמשי', וכ"כ החס"ד, - אך הרמב"ן והמאירי בשבת שם הביאו מירושלמי (שם ובע"ז פ"ג ה"ו) דפליגי בה תנאי, דאית מתניתין אמרה ע"ז כנדה ומשמשי' כנדה ואית מתניתין אמרה ע"ז כנדה ומשמשי' כשרץ.

י] **שם, המכניס ראשו ורובו לבית ע"ז טמא,** הר"ש כתב דאין טומאתו משום הע"ז, דאינה מטמאה באהל, אלא משום דא"א דליכא תקרובת, ואתיא כריב"ב דתקרובת ע"ז מטמאה באהל, - והתוס' בע"ז ל"ב ב' כתבו בשם ר"ת, דאף רבנן מודו דתקרובת כעין פנים מטמאה באהל, ולפ"ז י"ל דברייתא דהכא אתיא אף כרבנן, ומשום דא"א דאין בבית ע"ז תקרובת כעין פנים, דהיא מטמאה באהל.

והנה בד' הר"ש מבו', דאף לריב"ב אין ע"ז עצמה מטמאה באהל, ורק תקרובת ע"ז מטמאה באהל, ועי' בתוי"ט ע"ז פ"ג מ"ח שהוכיח כן מד' התוס' בחולין י"ג ב', ועיי"ש שעמד ע"ז דאין סברא לומר דתקרובת ע"ז חמירא מע"ז עצמה, וכתב לישב דמצינו כן לענין ביטול, דלע"ז עצמה מהני ביטול, ותקרובת ע"ז אין לה בטלה עולמית.

יא] והנה הר"ש כתב, דאע"ג דילפינן לה מדאיתקש למת וכו', מ"מ ל"ה כמת ממש דאם הכניס אפי' אצבעו באהל המת טמא, ובע"ז עד שיכניס ראשו ורובו, והוכיח מזה דטומאת תקרובת דרבנן, אך התוס' בחולין י"ג ב' כתבו דטומאתה היא מדאורייתא, עיי"ש, - ובירושלמי ע"ז פ"ג ה"ו אמרינן דהא דאין ע"ז מטמאה משיכניס ראשי אצבעותיו דומיא דמת, הוא משום דגמר נתיצה נתיצה מבית המנוגע מה בית המנוגע משיכניס ראשו ורובו אף ע"ז משיכניס ראשו ורובו, עיי"ש.?וזה ניחא טפי לדעת הסוברים דגם במצורע ילפינן ממת, ואפ"ה גזה"כ הוא דבעינן שיכניס ראשו ורובו?.

יב] הרמב"ם בהקדמתו לכלים כתב דהא דהמכניס ראשו ורובו לבית ע"ז טמא, הוא משום דבית הע"ז טמא משום משמשין, וכ"ה מבו' בדבריו בפ"ו משאה"ט ה"ו, - וממה שהביא הרמב"ם לזה לדינא מבו', דאף דקי"ל דלא כריב"ב ואין תקרובת ע"ז מטמאה באהל, מ"מ כל שבא ראשו ורובו בבית ע"ז ה"ה טמא, ועי' במי נפתוח אמנה צ"ז שפירש הטעם בזה, לפמש"כ הרמב"ם בהל' שאה"ט שם, ז"ל, המכניס ראשו ורובו לבית המנוגע נטמא "כנוגע", ומבו' דטומאתו היא משום דכל שהכניס ראשו ורובו חשיב כמגע, וכן דקדק המל"מ בפט"ז מטו"צ ה"ג, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

יג] **שם, כלי חרס שהכניס אוירו לבית ע"ז טמא,** הגר"א בביאורו לתוספתא גריס שהכניס "רוב" אוירו, והיינו משום דלא עדיף אויר כ"ח משאר כלים, דרק אם הכניס רובן לבית ע"ז ה"ה טמאין, אך הנה ז"ל הרמב"ם בפט"ז מטו"צ ה"ו, וכן טלית טהורה שהכניס ממנה גע"ג לבית טמא נטמאת וכן כ"ח שהכניס אוירו לבית טמא נטמא, אבל שאר כלים עד שיכניס רוב הכלים, עכ"ל, ומבו' להדיא דבכ"ח א"צ שיכניס רוב אוירו וכל שהכניס מקצת מאוירו לבית ה"ה טמא, ובחזו"א נגעים סימן י' סקי"ז פירש הטעם בזה, דדוקא בכלי נגרר מיעוטו אחר רובו, אבל מיעוט אויר אינו נגרר בתר רוב אויר, ובסד"ט אהלות רסד. פירש דדוקא בכלי בעינן שיעור, אך באויר ל"ב שיעור, דכל חלק וחלק אויר שיעור שלם הוא בפנ"ע.

יד] **שם, יין שראה שהגוי מנסכו, אם יש בו כזית מטמא טומאה חמורה, ואם לאו אינו מטמא אלא טומאת משקין בלבד,** בד' הרמב"ם בפ"ו משאה"ט ה"ח מבו' דמפרש, דהא דתני ואם לאו וכו', היינו דאם לא ראה שהגוי מנסכו, ואינו אסור אלא משום סתם יינם, אינו מטמא אלא טומאה קלה כשאר משקין טמאין, וכן פירש בביאור הגר"א, אך במנחת ביכורים פירש דהא דתני ואם לאו, היינו דאם אין בו כזית, אינו מטמא טומאה חמורה אלא טומאת משקין, ועיי"ש שהוכיח מזה דהא דגזרו על יי"נ לטמא טומאת משקין, הוא אף בשאין בו רביעית, ועי' במקד"ד סימן מ"ג סק"ד.

טו] **שם, כרכה בחזרת ובלעה טמא, בסיב ובלעה טהור,** הר"ש פירש דכרכה בחזרת יש שם אכילה עלי', אבל כרכה בסיב אי"ז דרך אכילה, ואכילה כתיב בה, ובכס"מ פ"ג משאה"ט ה"ה הוסיף לפרש בזה, דהוא משום דחזרת מין מאכל הוא ומין במינו אינו חוצץ, משא"כ בסיב, ובחס"ד הק' ע"ז, דמ"ט בשר וחזרת חשיבי מין במינו משום דהכל מין מאכל, ובעלמא לא חשיב כמין במינו אלא מין במינו ממש, ועיי"ש שכתב לפרש דאי"ז מדינא דמב"מ אינו חוצץ, אלא הוא משום דכשכרכו בסיב אין דרך אכילה בכך, שאין דרך אכילה לכרוך המאכל בדבר שאינו ראוי לאכילה, אבל כרכה בחזרת הוא דרך אכילה, דכן דרך בנ"א לכרוך מאכל במאכל אחר ולאכלו, עכ"ד, וכן נראה בד' הגר"א בביאורו, ז"ל, כרכה בחזרת וכו' טמא כיון שדרכו בכך ל"ה הפסק, בסיב ובלעו פי' שאין דרכו, טהור, דהוי הפסק, עכ"ל.

טז] והנה בפסחים קט"ו ב' אמר רבא, בלע מצה ומרור ידי מצה יצא וכו', כרכן בסיב ובלען אף ידי מצה נמי לא יצא, ובלח"מ פ"ו מחו"מ ה"ב עמד בזה, דמ"ט בבלע מצה ומרור יצא ידי מצה, ול"ה ככרכן בסיב, וכתב דהוא משום דמרור איתעביד בי' נמי מצוה, ואע"ג דלא יצא ידי מרור, מ"מ ל"ה הפסק כיון דמעין המצוה הוא, ומשא"כ בכרכן בסיב דאין הסיב כלל מעין המצוה, אך בגל' הגרע"א שם כתב דהטעם בזה הוא כדינא דהכא, דכל שכרך בסיב הוי חציצה, וכל שכרך בחזרת דהוא מין מאכל, מין במינו אינו חוצץ, וכ"כ הפר"ח באו"ח סימן תע"ה סק"ג, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דל"ד בלע מצה ומרור יצא, אלא ה"ה אם כרך את המצה בדבר מאכל אחר ואכלו, יצא, וכ"כ המ"ב שם סקל"ג.

יז] אמנם הנה בד' המאירי בפסחים שם מבו' דאף אם כרך את המצה בדבר מאכל ואכלו לא יצא, ופירש דכרכו בסיב איירי בסיב של דקל הראוי לאכילה, וכ"ה מבו' בחי' רבינו דוד שם קט"ו א', ופירש בזה מש"א דמצוות מבטלות זא"ז, עיי"ש, - וכ"נ מד' המ"מ בהל' חו"מ שם, עיי"ש שפירש מש"כ הרמב"ם דהא דבלע מצה מרור כאחד ידי מצה יצא וכו' מפני שהמרור כטפילה למצה, דהיינו דהא דיצא ידי מצה אף שהמרור מפסיק בין מצה לפיו ואינו חשוב הפסק, הוא משום שהמרור כטפילה למצה, - ולפ"ז צ"ע דמ"ט הכא אם כרכה בחזרת ואכלה יש שם אכילה ע"ז, ומ"ש ממצה דאף שכרכו בדבר מאכל אין שם אכילה ע"ז.

ובתשו' כת"ס או"ח סימן צ"ז כתב בתחילת דבריו לפרש בזה, דגם הא דתני הכא דכרכה בחזרת ובלעה טמא, היינו דוקא בחזרת שהוא טפל לבשר שדרך לאכלו בחזרת, אבל שאר מאכל חוצץ, אך זה שלא כד' הכס"מ דכל מין מאכל אינו חוצץ, - וע"כ כתב לפרש, דדוקא לענין טומאה יש חילוק בין מאכל לדבר אחר, דכל שיש הפסק בינו לטומאה אינו מקב"ט, וכל שהוא מין מאכל הו"ל כמב"מ שאינו חוצץ, אבל במצה דבעי עכ"פ הנאת גרונו, כל שכורך המצה בדבר אחר החוצץ בינו לפיו וגרונו ולא מרגיש בגרונו כלום לא יצא ידי מצוה, ועיי"ש שהק' ע"ז דא"כ מאי מהני הא דהמרור כטפלה למצא, הרי סו"ס כיון שהוא מפסיק בין המצה לגרונו, אינו נהנה.

יח] ואמנם צ"ע בזה, דאחר דהכא חזינן דאף דאם כרכה בסיב ואכלה לא חשיב כאכילה, מ"מ אם כרכה בדבר מאכל ואכלה חשיב כאכילה, א"כ מהיכ"ת נימא דלענין מצה ל"מ אף אם כרכו בדבר מאכל, הרי אדרבה מהא דנקט רבא להא דלא יצא בכרכן בסיב, משמע דדוקא אם כרכן בסיב דאינו דבר מאכל לא יצא, אך אם כרכן בדבר מאכל יצא, ושמא י"ל למש"כ המאירי דאיירי התם בסיב הראוי לאכילה, אך הא גופא צ"ע, מהיכ"ת נימא דהתם לא יצא אף בכרכן בסיב הראוי לאכילה, ומ"ט לא נפרש דדמי לכרכה בסיב דהכא, דאיירי בסיב שאינו ראוי לאכילה.

והנה אמנם בד' הכת"ס נראה שפירש, דהא דהכא אם כרכה בסיב ובלעה ה"ה טהור, הוא משום דהנבילה מטמאה את האדם בבית הבליעה בנגיעתה בו, וכל דהסיב מפסיק בינו לטומאה, אינה מטמאתו, ולפ"ז ניחא, דכ"ז הוא לענין טומאה, אך לענין אכילה אין לחלק בין כרכו בדבר שאינו ראוי לאכילה לכרכו בדבר הראוי לאכילה.

אך בעיקר דבריו צ"ע, דאם הא דכרכה בסיב ואכלה טהור, הוא משום דהוא מפסיק בינו לנבילה ואין הנבילה נוגעת בו, א"כ מ"ט אם כרכה בחזרת ואכלה טמא, הרי אף דאי"ז חשוב כחציצה, מ"מ הרי אין הנבילה נוגעת בו, ובע"כ דטומאת נבילת עוף טהור בבית הבליעה, אינה כלל מטעם נגיעתה בו, והוכיחו כן באתוו"ד כלל א' סק"ז ובקה"י סימן מ"ג, וא"כ מ"ט אם הסיב מפסיק בינו לבין הנבילה טהור, וצ"ע בכ"ז.