2 בדין בישול אחר בישול בלח
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 3 פרק כירה / כירה בישול

**בדין בישול אחר בישול בלח**

1. **במשנה דף קמ"ה ע"ב [מובא בדף ל"ט] איתא דכל שבא בחמין מלפני השבת שורין אותו בחמין בשבת,** ובראשונים הקשו מהא דמבואר בדף לד דאין טומנין בדבר שאינו מוסיף הבל משחשיכה שמא ירתיח ומבאר רש''י דחשיינן דלמא ימצאנה צונן וירתיחנה. ומבואר דיש בישול אחר בישול. וברא''ש פ''ג סימן י''א מבאר דס''ל לחלק בין לח ליבש דבלח שנצטנן יש בישול אחר בישול וכן שיטת רבינו יונה מובא בר''ן ריש פרק במה טומנין ד''ה והרב רבינו יונה, רק דהר''ן תמה עליו וז''ל, ולא ידעתי מנין לו שהרי כל שבא בחמין מלפני השבת שורין אותו בחמין בשבת אע''פ שהוא צונן גמור ולא ידעתי הפרש בין מים מבושלים למבושל אחר. וכן נקט הרשב''א ובבאור הגזירה דשמא ירתיח יעוין בחזו''א ל''ז ס''ק י''ג דההיא משום הבערה אתינן עלה שמא יחתה או דחיישינן דלמא ימצא שלא נתבשל כ''צ,

עוד מצינו את שיטת רבינו יונה המובא ברבינו ירוחם [מובא ברמ''א שי''ח ד'] דאיכא חילוק בין נצטמק ויפה לו לנצטמק ורע לו ורק היכא דנצטמק ויפה לו איכא איסורא. ובבאור המציאות דמצטמק ויפה לו ורע לו בלח יש לעיין דהרתחת מים לכאורה הוי מצטמק ורע לו כיון דברתיחה המים מתאדים ולא ניח''ל בצימוקו וכן נקט באגלי טל אופה ס''ק ה' רק דתמה מכח זה על הסתירה מרבינו יונה המובא בר''ן ר''פ במה טומנין דמים שיערה אותם מכלי ראשון איכא בהו בישול ויעוי''ש בסק''ז דמצדד דע"י שנותנו ברוטב ומתערב בהתבשיל ומקבל המים טעם התבשיל חשובים אף החמין ומצטמק ויפה להן. ויעוי''ש עוד בסק''ו דמחלק בין מים ךבשיל לח דבמים כו''ע מודו דחימומם הוא בישולם.

**ובפשטות היה נראה דכיון דבלח המשמעות של תועלת הבישול היא בחום א''כ מסברא היה נראה דבנצטנן איכא בישול מדאוריתא,** וכן באר החזו''א ל''ז ס''ק י''ג דכל שנצטנן חזר לקדמותו ויש בו בישול. וצ''ב דעת החולקים אמאי פשיטא לר''ן דליכא בזה בישול. ויעוין בחזו''א נ' סק''ט דמבאר דאיכא חילוק בין מים חיים למים מבושלים והלכך חשיב שכח הבישול קיים בהם ונקט מכח זה דבמחמם ברזל שהותך ונתקשה כו''ע מודו דהוי בישול כיון דליכא שום משמעות מהבישול הקודם. וז''ל, ואפילו לפוסקים דגם בלח אין בישול אחר בישול הכא במתכת מודים דס''ל להני פוסקים דמים מבושלין ג''כ חלוקין ממיים חיים אבל הכא במתכת היא שבה לטבע הראשון לגמרי. ויש לעיין ראשית כל דמנלן דאיכא יחס לשינוי שנעשה בבישול כיון דליכא בזה נפק''מ כלפי האדם דכלפי האדם עיקר התועלת מהחימום. עוד יש לעיין דבפשטות הא דביבש ליכא חיוב על החום הוי מחמת דתועלת החום לא נידונית כבישול דעיקר הבישול הוא בריכוך וא''כ גם אי נימא דאיכא במים משמעות בגופם ע''י הבישול עדיין לא הוי סיבה לדון את תועלת החום כתועלת חיצונית שלא שייכת לבישול.

1. **אלא דברבינו ירוחם** נראה דס''ל דתועלת החום נדונית רק היכא דנוכל לראות בזה דשינוי צורה במים והוי רק היכא דמצטמק ויפה לו דהיינו דאיכא לו תועלת בדרגת החום דיד סולדת בו דבזה איכא יחס לחום לא כתועלת חיצונית אלא כתועלת בגוף המים משא''כ במצטמק ורע לו [וכן מבאר החזו''א שם]. ומבואר דס''ל דביסוד הדבר איכא כח בישול בגוף המים רק דכל כמה דגם לחום איכא משמעות בגוף המים איכא תורת בישול גם על חימום המים.
2. **אלא דבעיקר באור רבינו ירוחם יעוין בט''ז** שי''ח סק''ד מבאר דבאמת איכא בזה בישול רק דמלאכת מחשבת אסרה תורה, ומכיון דאין דעתו בצימוק ליכא בזה איסור בישול, והיה ניתן לומר דהוי דוקא היכא דתועלת הבישול היא בחימום דכיון דלא הוי דבר ממשי לכן בזה המחשבה היא זו שקובעת את זה למלאכה והלכך תליא במחשבתו, אולם יעוין בט''ז סק''ו מה דמבאר על פי יסוד זה את שיטת הרא''מ דיש בישול אחר צליה למרות דלא פקע ממנו שם מבושל והוי רק שינוי בטעם, מ''מ כיון דניח''ל בצימוקו איכא בזה תורת בישול, ומבואר בדבריו דהבין דהוי יסוד בדינא דאין בישול אחר בישול דמאחר דכבר נתבשל א''כ בהא היחס למעשה הבישול השני נקבע כפי מחשבתו.
3. **ויעוין בפמ''ג במ''ז רנ''ג י''ג דמבאר לפי''ז את יסוד רבינו ירוחם דכל היכא דרובו יבש חשיב יבש** למרות דאיכא מיעוט לח הניכר דאיכא בו בישול, ומבאר הפמ''ג וז''ל, דרובו רוטב מצטמק ויפה לו ומתכוין לצימוק הוי בישול ואם רובו יבש אין דעתו לצימוק כי מצטמק ורע לו הוא ליבש עכ''ל. ומבואר דהרובו יבש הוי היכי תימצי דאין לו ענין בבישול ע''י החום אלא רק בחימום ולכן ליכא בזה בישול.

אולם בפשטות נראה ברבינו ירוחם דעצם מה דהוי רוב הוי סיבה לתת לו דין יבש ולא כהיכי תימצי למצטמק ורע לו דא''כ אמאי בעי דוקא ''רובו יבש''.

1. **ובעיקר שיטת הראשונים דאיכא בישול בלח היכא דנצטנן יש לעיין ראשית כל בהא דמבואר ברבינו יונה ריש במה טומנין דגם בעירוי מכלי ראשון חשיב ''לח שנצטנן''** למרות דיד סולדת בו [כיון דאין בכוחו לבשל אחריני], ובבה''ל שיח ד' ד''ה אם נצטנן, הביא מהפמ''ג דנסתפק בזה. והדברים צ''ב דאי הנידון בלח שנצטנן מחמת תועלת החימום א''כ כל כמה דיד סולדת בו מאי איכפת לן דנמצא בכלי שני. עוד יש לעיין הא דהוכיח הפמ''ג רנ''ד א' מסתימת הפוסקים דגם שומן שלא נאכל כמו שהוא חי ובעי לבישול בשביל להכשירו לאכילה היכא דנמחה והוי נוזל איכא בו בישול היכא דנצטנן, ובפמ''ג תמה דאמאי לא הוי כיבש דאיכא בו את כח הבישול וממילא החימום גרידא לאו הוי בישול.

**עוד יש לעיין בהא דמבואר בשו''ע שי''ח סעיף ט''ז דמותר לתת שומן קרוש כנגד האש אע''פ שחוזר ונימוח ונהיה לח** ובמג''א נקט דמותר להניחו גם במקום שהיד סולדת בו למרות דיגיע לידי בישול, ובהגהות רעק''א ס''ס רנג מבאר דדיינינן את שעת ההנחה וכיון שהניחו כיבש מה דאח''כ נעשה בישול בלח הוי ממילא ולא נכנס למעשיו, והדברים צ''ב דהרי תמיד בבישול מה שנעשה נעשה מאליו ומאי איכפת לן היחס של הדבר הנתבשל בשעת הנחתו.

1. **עוד יש לעיין בהא דהוכיח הדרישה סימן שי''ח סק''ד מרבינו ירוחם דנקט בשיטת רבינו יונה דאוסר מדאוריתא דהוי רק היכא דהניחו ע''ג קרקע** וז''ל, ואין להקשות על מה שכתב רבינו ירוחם בשם ה"ר יונה וז''ל, ואפילו הגיע למאכל בן דרוסאי ''אם שהה בעודה בידו'' עד שנצטנן התבשיל אסור להחזירה אם יש בו רוטב, למה כתב לשון אסור הא כיון שנצטנן להרא"ש ורבינו חיובי נמי מיחייב ואפילו בנתבשל כל צרכו, דיש לומר דשאני התם ''דבחזרה איירי ועדיין בידו'' שהרי דקדק בלשונו וכתב בעודה בידו, דמשמע דדוקא בעודה בידו דאז אף שנצטנן ומחזירו ליכא בישול גמור שהרי עדיין לא הניחה על גבי קרקע וכמו שכתב רבינו חילוקים הללו לעיל סימן רנ"ג עכ''ל. וצ''ב מאי שיאטיה לדיני חזרה דהוי איסורא דרבנן מחמת מחזי כמבשל או שמא יחתה ובעינן דלא יהא נתינה בתחילה.
2. **עוד יש לדון בהכרעת הרמ''א רנג ה' דאיכא חילוק אם נצטנן לגמרי או נצטנן קצת** דממ''נ אי בנצטנן חשיב דחזר לקדמותו מאי איכפת לן דאיכא בו חמימות הרי בהלכות בישול ליכא בזה משמעות, ויעוין בפמ''ג במ''ז רנ''ג ס''ק י''ג וז''ל, "ומנהגא" הוא דמקילין כשלא נצטנן לגמרי, כמו שכתב הר"ב בסימן שי"ח סעיף ט"ו, לא מדינא, כי כמה פוסקים אוסרים כל שאין יד סולדת בו "בלח". ומבואר דמעיקר הדין ליכא בזה בישול רק מכח המנהג נוהגים כהך צד דאיכא בישול בלח היכא דנצטנן לגמרי. והוי הכרעה מחודשת דהוי הנהגה ולא הכרעת הצד וההנהגה נקבעת כפי המנהג.

ובחזו''א לז סק י''ג מבאר דסיבת המנהג הוא כדי שלא יבואו להקל לחמם מים שלא נתבשלו לכן הזקיקו דלכה''פ יהא חם קצת. ויעוין עוד בד''ה הרוצה, דנקט דאם היה זמן שהיה צונן בשבת ואח''כ עירה לתוכו חמין מכלי שני ועכשיו הם פושרים ליכא בזה היתרא דחם קצת מאחר דבזמן שהם צוננים קבלנו עלינו להחמיר כדעת הר''י והרא''ש דלח צונן יש בו בישול אחר בישול. ומבואר בדבריו דמאחר דגדר המנהג לדון בהנהגה כהך צד דהוי בישול א''כ כל כמה דנקבע ההנהגה כלפי הך צונן דדיינינן כלפיו כהך שיטה דיש בישול תו לא יהני מה דאח''כ הוי חם קצת כיון דלהך שיטה דאוסרת ליכא חילוק בין חם קצת לנצטנן לגמרי.

1. **אולם יעוין בהגהות רעק''א ס''ס רנג דדן בשומן מבושל שמערה עליו מים חמים מכלי ראשון אי אמרינן דכיון דכעת נעשה נוזל א''כ מה שממשיך לערות עליו הוי בישול בלח שנצטנן**, או דכיון דלא היה במצב של לח שנצטנן לגמרי וקודם שנימוח היה מבושל הלכך לא פקע שם בישולו ממנו. וז''ל, ואולי י"ל דע"י תחלת השפיכה שבא על השומן נעשה השומן רותח דכלי שני וסמכינן על הדין דבלא נצטנן לגמרי אין בשול אחר בשול כמ"ש המג"א כאן סקל"ד, אף דנלע"ד דזהו רק כשלא נצטנן לגמרי מבשולו דלא פקע שם בשול ממנה אבל בנצטנן לגמרי דאזדא שם הבשול ממנו אם אח"כ הורתחו מעט הוי דבר חדש ואסור לגמור בשולם דמ"מ כיון דבתחלה כשהיה השומן קרוש אף דנצטנן לא אזדא שם מבושל ממנו וכשנימוח ונעשה לח הוי רותח קצת נשאר שם בשול עליו והוי אח"כ בכלל אין בשול אחר בשול ודו"ק ועדיין צ"ע לדינא עכ''ל. ומבואר בדבריו דהיכא דנצטנן לגמרי לא יהני מה דהוי אח''כ חם קצת, רק בדבריו מבואר דגם בנצטנן מע''ש יהא אסור כיון דפקע בישולו ונראה דהוי איסור מה''ת ולא כמו החזו''א דרק אי נאסר בפועל בשבת נאסר גם אח''כ, כיון דמעיקר הדין ליכא בישול בלח שנתבשל והוי רק מחמת קבלת המנהג לאיסור. וצ''ב גדר הדבר דלא פקע בישולו וכי בישול הוי חלות דין בחפץ שצריך להפקיעו וצ''ב.

**ויעוין באגלי טל** מלאכת אופה בהשמטה ב' דגם הולך בדרך זו דלא פקע השם בישול ומדמי ליה לנבילה שאינה ראויה לגר דעדיין איכא בה טומאה עד שתפסל מאכילת כלב, רק בדבריו נראה דהוי מחמת דנשאר מהחום שבו נעשה הבישול [וכן נקט להדיא באבני נזר סימן קצ] ולכן לא יהני מה דאח''כ מחממו, ולפי''ז בנידון הרעק''א פשוט דלא יהני הא דחם קצת כיון דלא הוי שיריים מבישול הצונן.

1. **והנראה בהקדם מה דיש לעיין ברא''ש סימן י''ב דהביא ראיה להא דבלח שנצטנן איכא בישול מהא דאיכא בישול ביבש לאחר שנתבשל כמאכל בן דרוסאי**, ורק לאחר מכן דחה את הראיה מבישול ביבש וס''ל דלאחר שנתבשל כמאכל בן דרוסאי ליכא איסורא, ורק היכא דנצטנן שאני. ויש שבארו דמאחר דהב''י מדמי ליה ליבש וביבש ליכא בישול א''כ בהכרח דגם בלח אין בישול ומה שנקט דאפ''ה נצטנן שאני, לא הוי רק בלח אלא גם ביבש, רק דאיכא חילוק בין נתבשל לגמרי לנתבשל כמאכל בן דרוסאי, והיכא דנתבשל לגמרי בין בלח בין ביבש ליכא איסורא. אולם יש שבארו דכונת הרא''ש דוקא ללח נשצטנן וגם לאחר דנתבשל כל צרכו איכא איסורא וס''ל לרא''ש במסקנתו דחלוק יבש מלח. [יעוין בפמ''ג במ''ז שיח ג' מה דמביא את השיטות בדעת הרא''ש]. ויש לעיין דאי נימא שהנושא בבישול הוא בתועלת החום אי נידון כבישול א''כ מאי שיאטיה תועלת הריכוך לתועלת החום ומה הראיה מבישול ממאכל בן דרוסאי לבישול גמור, וכן מה שייך לחלק ביבש בין נתבשל כל צרכו לנתבשל לגמרי אי נימא דגם ביבש איכא להאי חילוקא דלכאורה ביבש אין שום יחס לחימום בגוף הבישול וצ''ב.
2. **והנה יעוין בבהגר''א סימן שיח סעיף טו בבאור דעת המקילין בלח שנצטנן.** וז''ל, ויש מקילין. עמ"א. שמפ' מתני' כל שבא בחמין אפי' ברוטב ונצטנן ועיין בר"ן ומ"מ, **ובתוספתא ס"פ ט"ו ואופין את האפוי ומבשלין את המבושל**. ויעוין בסימן שכא סעיף יב דמביא להך תוספתא גם לענין אין טוחן אין טוחן וז''ל, ודוקא כו' דאין. תוספתא שם מוללין את המלול כו' **וה"ה לכל מלאכה** כמ"ש שם. ומבואר דהך דינא דאין מלאכה אחר מלאכה הוי כללא בעיקר איסורי מלאכות ולא מתיחס לתוצאה של המלאכה אי איכא עדיין לתוצאת המלאכה, דאי הנידון ביחס לתוצאת המלאכה מאי שיאטיה להדדי. ובאמת יעוין בחזו''א ס''ס נ''ז דמחלק בין דינא דאין טוחן אחר טוחן דהוי מחמת דחיבורי אדם לא הוי חיבור וחשיב עדיין כטחון, ולא אמרינן דהדרא לקמייתא, להא דאין בישול אחר בישול דתליא בתועלת הבישול ולכן במים נחלקו הפוסקים אי במים צוננים יש בהם את כח הבישול. ויש לעין בבאור דברי הגר''א דמה שייך להציב בזה כלל בכל מלאכה דאין מלאכה אחר מלאכה.
3. **והנראה דמלאכת בישול ענינה הבאת הדבר והכשרתו ממציאותו בטבע להעמדתו לאדם** וזה נעשה בבישול, כיון שכך צורת שימוש האדם ע''י בישול ולא איכפת לן מה מטרתו בהאי חימום כיון דסכ''ס צריך את החימום להכשרתו כלפיו. והשתא נראה דיסוד דינא דאין בישול אחר בישול הוי כלל בעיקר החפצא דמלאכת שבת דלאחר שכבר נעמד לאדם מכח הבישול הראשון תו דיינינן את התעסקותו אח''כ כ''שימוש'' ולא כ''מלאכה'' כיון שכבר החפץ עומד כלפיו ובזה יבואר דברי רבינו הגר''א דהוי כלל בכל המלאכות דנראה דכונתו לכל המלאכות שענינם הכשרת הדבר והעמדתו לאדם כמו טוחן וכדומה .
4. **ונראה דזהו יסוד הסברא דאין בישול אחר בישול בלח** דמאחר דכבר נעשה בו בישול ונעמד כבר לאדם תו החימום שלאח''כ הוי כבר התעסקות של הגברא בדבר שכבר עומד לו ולא הוי מעשה מלאכה אלא מעשה שימוש, ובפרט אי נימא כמו שמבואר בחזו''א דיש שינוי בגוף המים מחמת הבישול נמצא דלעולם ועד קיים בו הפיכתו מחי למבושל ונפק''מ לברזל שנתבשל והוקשה מחדש, דאי נימא דעצם המצב שנעשה בו בישול מגדירו כנכנס כבר לתחום שימושי האדם א''כ לא בעינן שישאר רושם מהמעשה הקודם.

**אולם יעוין בדרשות הר''ן** דרוש ח' בד''ה ההקדמה השלישית, וז''ל, שהענין כאשר קיבל צורה אחת גם כי תסתלק הצורה ההיא מן הענין ההוא שיקבל הדבר ההוא הצורה ההיא שנית יותר בקלות במעט פעולה, וזה מבואר נגלה כי המים שהוחמו וקיבלו צורת החום גם כי נתקררו יקבלו החום שנית יותר בקלות מפני שהחום הראשון חלחלו ודקדקו חלקיהם ולכן יקבלוהו שנית בקלות יותר וביחוד כאשר לא עמדו בקרירותם זמן רב עכ''ל, ומבואר ג''כ דאיכא משמעות בתפיסת החום וחלחולו בכל חלקי המים וא''כ ניתן לומר דאמנם מצד הך תועלת לא הוי סיבה להחשיבו כמבושל לענין דאין משמעות בחימום שיעשה בו אולם לענין שנוכל לדון בו עדיין את מעשה הבישול שנעשה בו כהפיכתו מחי לעומד לצורך האדם להא סגי הך שינוי שנעשה במים, ולכאורה יש להכריח דבר זה דהרי נראה בר''ן שם דהיכא דנתקרר זמן רב אפשר דפקע ההשפעה של הבישול הקודם וא''כ צ''ב אמאי ליכא בזה איסור בישול, אולם אי נימא דהענין בהשפעה של הבישול במים הוא רק להעמיד את מעשה הבישול כעשיה במים וכהפיכתם מחי למבושל א''כ סגי בהא דבשעת הבישול לא הוי חימום גרידא אלא הוי שינוי במים רק דלפי''ז שוב יש לעיין בברזל שהוקשה מחדש.

**ודעת הסוברים דנצטנן שאני** ס''ל דכיון דהביטוי של הבישול הוא בחימום הצונן הלכך כל כמה שנצטנן אזל ליה בישולו וחזר להיות כמים חיים.

1. **והא דמבואר ברבינו יונה דבעירה מכלי ראשון חשיב נצטנן** למרות דעדיין יד סולדת בו, דנראה דעיקר מטרת הצינון להפקיע בו את היחס של הבישול, ומאחר דחלק מהעמדת הדבר כמבושל הוא היותו בכלי ראשון וכל כמה דיצא מכלי ראשון ועומד ומצטנן דאין מה שיחזיק את חומו שוב פקע ממנו יחסו כמבושל והדר דינא דנדון כמים שלא נתבשלו, ונראה דמה דנקט רבינו יונה דכלי שני אין לו כח לבשל לאחריני כונתו לבאר את קלישותא דכלי שני דע''י שמצטנן והלך החום לא נשמר בו ולא מצי לבשל לאחריני הלכך הוי סיבה לדונו כמצטנן כיון דהיחס לכלי שני הוא להא דעומד ומצטנן.

**ויש שבארו דכונתו דלגבי בישול דמים גמר בישולם הוא עד שיגיעו לדרגת חום שיוכלו לבשל לאחריני** ועד גמר בישולם איכא בהו תורת בישול, ולמרות דביבש ס''ל לרבינו יונה דלאחר שנתבשל כמאכל בן דרוסאי ליכא איסור בישול הוי רק ביבש דעיקר הבישול הוא הריכוך, משא''כ במים דהבישול הוא בחימום המים ובזה כל הוספת דרגת חום הוי חידוש בכל המים וצ''ב.

**ונראה דיש להוכיח דאיכא יחס לאופן מעשה הבישול ולא לחום גרידא** מהא דלא מהני בלח לחמם אותו בשיעור בן דרוסאי ע''י כלי שני [יעוין בר''פ כירה שיש שיעור בן דרוסאי בחום ובשו"ע הגרש"ז סי' רנ"ד סעי' ד כ' שהוא כדי חצי חמום,ולכארוה גם בלכי שני ניתן להגיע לחום זה ויש לעיין] ולאחמ''כ יהא ניתן לבשלו על האש עד שיעורא דיד סולדת בו לשיטת הראשונים דביבש שנתבשל כמאכל בן דרוסאי ליכא איסור בבישולו אח''כ, ומוכח דכל כמה דלא נעשה בו מעשה בישול לא נקבע בו היחס של הפיכתו למבושל ועומד לאדם אלא הוי רק כמחמם את המים החיים. אולם בעיקר גדר מאכל בן דורסאי בחימום מים יעוין באגרות משה ח''ד סימן ע''ד אות כד דיד סולדת הוא שיעור מאב"ד וזהו שליש בשול מדרך חשיבות אינשי להחשיב למים מים מבושלין שהוא דוקא כשיעלו רתיחות הרבה ומ"ד חצי בשול גם למאב"ד צריך יותר מעט מיד סולדת. ויעוין עוד בשביתת השבת באר רחובות סס''ק י''ד דמבאי מהמיוחס לר''ו דיד סולדת בו הוי כמאכל בן דרוסאי ביבש. ולפי''ז נראה דמוכרח בישול בכלי ראשון להגיע למצב זה, רק דיש לעיין אי עירוי מכלי ראשון הוי ככלי שני אי נוכל להגיע לרמת חום זו.

1. **ובשיטת רבינו ירוחם נראה** דס''ל דלמרות דלא פקע מהמים היחס שלהם כמים מבושלים מ''מ מאחר דכל מה דמהני יחסם כמבושל לענין לאשוויי את ההתעסקות של החימום כחימום של הדבר המבושל ולא כעשיה מחודשת של בישול, הלכך תליא אי החימום שעושה כעת הוא מצטמק ויפה לו או מצטמק ורע לו דרק במצטמק ורע לו דיינינן את פעולתו כחימום גרידא של הדבר המבושל, אולם אי מצטמק ויפה לו דיינינן ליה כגמר הבישול.
2. **ולפי''ז נראה לבאר הא דנקט רבינו ירוחם גם בשיטת האוסרים דתליא אי הוי בידו או ע''ג קרקע,** דנראה דס''ל לרבינו ירוחם דגם לשיטת האוסרים לא דיינינן ליה דחזר לקדמותו רק דכל מה דמהני הא דאיכא בהם יחס של מים מבושלים לאשווי להתעסקותו כהתעסקות במים המבושלים ולא כהתעסקות מחודשת של בישול הוי רק היכא דהוי בידו דבהא כו''ע מודו דהוי המשך לעשיה הקודמת ודיינינן ליה רק כהתעסקות בדבר המבושל בחימומו, וזה ניתן למילף מאיסור חזרה אימתי דיינינן להאי מעשה כהמשך או כעשיה חדשה.
3. **והשתא ניחא היטב הא דהוכיח הרא''ש מהא דליכא איסור בישול היכא דהגיע למאכל בן דרוסאי להא דליכא איסור בישול בלח שנצטנן**, דנראה דשרש הנידון בבישול ממאכל בן דרוסאי לא הוי ביחס לתועלת אי תועלת זו חשיבא לאינשי, אלא דהנידון הוא מהו השלב שבו כבר רואים את הפקעת הבשר מ''בשר חי'' ל''בשר מבושל'' וכל כמה דנתבשל כמאכל בן דרוסאי כבר הופקע מתורת ''בשר חי'' ונמצא דכבר נעמד לאדם בהאי בישול, ותו ההתעסקות שעושה אח''כ לא הוי ''מלאכה'' אלא ''שימוש במה שעומד לו'', והרא''ש הבין דהצד לאסור הוא מחמת דכל תועלת שהבישול מעמיד נכנס לגוף מעשה הבישול ולכן גם חימום דבר לח למרות דכבר לא חשיב מים חיים דכבר נעשה בהו בישול [בפרט אי נימא דיש משמעות בגוף המים בהפיכתם מחי למבושל והוי ממש כמאכל בן דורסאי לענין זה שכבר נקבע בו עצמו מציאותו כמבושל ולא כחי ] מ''מ כל תוספת בבישול נכנס לגוף מעשה הבישול.

**ולמסקנת הרא''ש דהיכא דנתבשל כמאכל בן דרוסאי ליכא איסורא,** **מ''מ בנצטנן שאני,** אי נימא דהוי רק בלח צ''ל דביבש כיון דמה שממשיך לבשלו עומד בפני עצמו לכן לא נידון כחלק מהבישול, משא''כ בחימום דהוי עשיה מחודשת בכל המים הלכך חשיב המשך הבישול. ונראה דהיכא דכבר הגיע החימום לשיעור מאכל בן דרוסאי גם בלח ליכא איסורא במה דממשיך להרתיחו דבזה כבר דיינינן ליה רק כתוספת חימום ולא כעשיה מחודשת במים.

**ואי נימא דהוי גם ביבש** א''כ הרא''ש נשאר בהשואה ללח וכמו שהעמדתו כמבושל מכח שיעורא דבן דרוסאי מהני להגדיר את העשיות שנעשו אח''כ כהתעסקות בדבר המבושל ולא כהמשך הבישול, ה''ה בלח שנתבשל היה צריך היה מן הראוי להגדיר את החימום כהתעסקות בדבר מבושל [ודבר זה יתבאר יותר אי איכא שינוי במים מכח החימום]. ורק חידש הרא''ש דהיכא דנצטנן גם ביבש הוי סיבה להעמיד את עשיתו אח''כ כעשיה מחודשת כיון דהחימום הוי עשיה מחודשת בכל המים. רק דבמבושל כל צרכו כיון דנתבשל לגמרי בהא עצם מציאותו כמבושל לגמרי משווי לעשיה של אח''כ כשימוש בעלמא וליכא בזה תורת בישול.

1. **והשתא נראה לבאר באופן אחר את החילוק בין יבש ללח לענין הא דביבש ליכא חיוב על החימום** דלא הוי מחמת השינוי בין לח ליבש בתועלת החימום, אלא דמאחר דביבש איכא לבישול יחס בגוף הדבר ע''י ריכוכו לכן לעולם דיינינן את החימום כעשיה בדבר המבושל ולא כעשיה מחודשת, משא''כ בלח דליכא שינוי ממשי בגופו ועיקר היחס של מעשה הבישול הוא בחימום, [גם אי נימא דאיכא שינוי במים מ''מ עיקר היחס של מעשה הבישול במים הוא בחימום] לכן דנים את החימום לאחר שנצטנן כבישול ונמצא לפי''ז דעיקר החילוק הוא ביחס למעשה החימום אי הוי מעשה מחודש או כגמר והתעסוקת בבישול הקודם.
2. **ולפי''ז מיושב קושית הפמ''ג על הא דמבואר במג''א דגם בשומן דלא ניתן לאוכלו חי היכא דנמחה והיה לח איכא בישול בחימומו** **למרות דהבישול נצרך לעצם הכשרתו לאכילה** והוי כיבש, דבשלמא אי החילוק בין לח ליבש הוי ביחס לתועלת של הבישול א''כ בשומן הוי כיבש דהחימום הוא דבר נוסף, אולם מאחר דהנושא איך להגדיר את התעסקותו א''כ העיקר תליא באופן עמידתו לפנינו בשעת מעשה הבישול ולאחר שנמחה ונעמד כדבר לח א''כ כעת דיינינן את התעסקותו כהתעסקות בדבר לח שבזה עיקר התעסקות הבישול היא בחימום ולא דיינינן ליה כהמשך העשיה בשומן הקרוש.
3. **ובזה יתישב היטב הא דמבואר במג''א דאזלינן בתר שעת ההנחה,** דאי בשעת ההנחה היה יבש לא איכפת לן מה דנימוח אח''כ, למרות דבמצבו כנוזל החימום הוי בישול, ונראה דמאחר דעיקר הנושא בבישול הוא הגדרת ההתעסקות שלו כהתעסקות בדבר המבושל הלכך היחס נקבע בשעת ההנחה דזה קובע את אופן התעסקותו בהאי בישול, ומאחר דמניחו כיבש הלכך גם אח''כ במצבו כלח חשיב כהתעסקות ביבש, דבתחילה ממיסו ולאחמ''כ מחמם את מה שיצא ממנו, ובזה שאני מדבר יבש שנימוח ''וכעת באים לבשלו'', להיכא דהבישול נעשה בהיותו יבש.
4. **ולפי''ז ניתן לבאר הא דמבואר ברבינו ירוחם דתליא ברוב ומיעוט** ואי רובו יבש חשיב יבש, דמאחר דהנושא הוא הגדרת ההתעסקות שלו בהאי בישול, אי חימום הנוזל הוא כחלק מהתעסקותו בדבר היבש או כהתעסקות בפני עצמה, א''כ בהא איכא למימר דתליא ברוב ומיעוט דע''י דרובו יבש דיינינן את התעסוקתו ביבש.
5. **והשתא נראה לבאר את דינא דהרמ''א דאי חם קצת ויש משמעות לחימום ליכא איסור בישול,** והבאנו מהרע''א דנקט דע''י כך לא אזדא שם מבושל ממנו, והדברים צ''ב דאי מצד עצמו איכא בו בישול כיון דהוי כנצטנן, א''כ איכא כעת תועלת בבישול. ולפי מה שנתבאר שבישול ענינו לקבוע בדבר את הפיכתו כעומד לאדם, א''כ כל כמה דעדיין יש בו חום דיינינן את ההתעסקות כעת ברתיחתו כגמר בבישול שנעשה בו, והלכך לא חשיב שמעמידו בהאי מעשה כמבושל אלא כעת מתעסק בדבר במבושל כבר וליכא בזה תורת מלאכה. וזהו כונת הרעק''א ''דלא אזדא שם מבושל ממנו'' דעדיין לא פקע ממנו יחסו בחפצא כמבושל ועומד לאדם ולא חזר להיות כדבר שמנותק מהאדם דבעי הכשר להעמדתו שוב לאדם.

ורק דחדית הרעק''א דגם היכא דהוי דבר יבש ועמידתו כמבושל הוי בתורת יבש, וכעת נהפך ללח דאיכא למימר דדינינן כעת את התעסוקתו בלח, מ''מ ע''י דלא הוי צונן ניתן לראות את ההתעסקות גם בלח כגמר בהתעסקות במצבו כיבש דבתחילה המיס אותו וכעת מחממו.

**ועיקר היסוד דע''י דנשאר במים החימום מבישולם הקודם חשיב דנשאר עדיין הבישול מבואר כן גם בדעת בדעת הב''י** דיעוין בדבריו דתליא ביד סולדת בו והיכא דנשאר חום דיד סולדת בו מותר להרתיחו למרות דס''ל דבדברי יבש שנתבשל כמאכל בן דרוסאי איכא איסור בישול היכא דמבשלו לגמרי, אא''כ נימא דיד סולדת בו הוי גמר בישול דמים, אולם יעוין בשביתת השבת --- דמביא מהשיטה לר''ן דף מ' דיד סולדת בו הוי שיעור מאכל בן דרוסאי במים. ויעוין בתהלה לדוד סימן שי''ח ס''ק י''ז דמבאר דגם לדעת הב''י דשייך בישול לאחר שנצטנן מ''מ היכא דאיכא חום דהיד סולדת בו בהא מודה הב''י דדינינן דנשאר בו הבישול הקודם.

1. **ונראה לבאר על פי זה את הפלוגתא אי יש בישול אחר צליה או אפיה וכן להיפך**, יעוין בשו''ע שי''ח ה' ויעוין בב''י דשרש מחלוקתם אי בישול מפקיע את הצליה וכן להיפך [ןתליא בקושית הגמ' בפסחים דף מט בקרבן פסח שצלאו ואח''כ בשלו דחייב ייעוין ב''י ובב''ח], ויש לעיין אמאי תליא בהפקעת ''שם מבושל'' או ''שם צלוי'' ולכאורה עיקר הנידון צריך לעמוד אי האי תועלת דצליה לאחר שכבר נתבשל איכא לה משמעות להתחייב בזה מדין בישול. ומבואר ג''כ דהיחס הוא לחפצא והצד לחייבו משום בישול הוא רק אי נפקע היחס הקודם בחפצא, דכל כמה שקיים בו יחסו הקודם תו דיינינן את עשיתו כהתעסקות בדבר המבושל והמתוקן כבר לאדם ולא כעשיה מחודשת. רק דיעוין בפמ''ג שיח בא''א סקי''ז מובא בבאור הלכה סעיף ה', דמוכיח דאיכא את שתי ההתיחסויות בחפץ גם כמבושל וגם כצלוי, ומחדש מכח זה דבצליה אחר בישול מצי אח''כ לבשלו כיון דלא נתבטל שם הבישול הראשון, ובבאור הלכה נקט דהפעולה האחרונה נקבעת בו יותר ולכן רק בבישול אחר צליה מצי לבשלו אח''כ למורת דקיים בו גם את היחס של צלוי.

ונראה דגם בזה הבאור דבשביל לדונו כעשיה בפני עצמה סגי למימר דיש משמעות לתרוייהו בחפץ, כיון דכל חד מנייהו נידון בפני עצמו בחפץ, ורק ביחס לפעולה שעשה אח''כ בהא מהני מה דאיכא בו תורת מבושל לדון את מעשה הבישול שעושה אח''כ כהתעסקות בבישול הקיים ולא כעשיה מחודשת, והפמ''ג נקט דגם היכא דהבישול היה בתחילה דיינינן ליה כהתעסקות בבישול הקיים בו, והבאור הלכה נקט דכל כמה דהפעולה האחרונה הוי צליה א''כ עיקר היחס בחפץ הוא למצבו כצלוי ולכן הבישול נידון כעשיה מחודשת.