סז - סימן שכ_ח ס_ד ס_י
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**חולה שיש בו סכנה אם הותר לעשות לו כל צרכיו**

א] בשבת קכ"ט א' אמרו דדבר שאין בו סכנה אומר לנכרי ועושה,ובפירש"י שם כתב דהיינו דבגונא דאם לא יעשו לו רפואה זו אין מסוכן למות ומ"מ הוא צריך לה אומר לנכרי ועושה, ומשא"כ בדבר שיש בו סכנה דישראל עצמו עושה לו, והכס"מ בפ"ב משבת הי"ד ובב"י הכא כתב ללמוד מדבריו דאף דהוא חולה שיש בו סכנה מ"מ כיון דליכא סכנה במניעת רפואה זו לא הותר לעשותה ע"י ישראל, והביאוה"ל הכא האריך ללמוד כן מד' רבים מקמאי.

אך המ"מ בפ"ב משבת הי"ד כתב דכל שיש בו סכנה משמע דמחללין שבת לכל צרכיו ואע"פ שאין במניעת דבר שעושין לו סכנה, והמג"א בסק"ד פירש כן במש"כ השו"ע בדין מכה של חלל שעושין לו כל שרגילים לעשות לו בחול (והוא מד' הרמב"ן בתורת האדם) דמשמע דמחללין שבת לכל צרכיו אע"פ שאין במניעת דבר שעושין לו סכנה, ומשמעות דבריו שהכריע כן לדינא, וכ"כ התו"ש בסק"ו, והגר"ז בס"ד כתב דלדינא יש לנהוג דכל דאפשר ע"י נכרי לא יעשנו ע"י ישראל אף אם יש לחוש שיתעצל כלל, אך אם אין שם נכרי כלל יש לסמוך ע"ד המתירים ומ"מ כל בעל נפש יחוש לעצמו באיסור של תורה, והמ"ב בסקי"ד כתב לדינא דמהנכון להחמיר באיסור של תורה, וכ"כ בביאוה"ל שם,

ב] במש"כ המג"א ללמוד להתיר בזה ממש"כ הרמב"ן והשו"ע דעושין לו כל שרגילין לעשות לו בחול, כתב הביאוה"ל דיש לפרש לדברי הרמב"ן בע"א דכיון דמיירי שאין כאן בקי ואינם יודעין מה לעשות, ע"כ אמר שיעשו כל הדברים עושין בחול להעביר הסכנה לפי הבנתם, אבל אה"נ דגם לפי הבנתם אינם רשאין לעשות לו דברים שאפילו בחול יודעין הם בעצמם שאינה להעביר הסכנה, - ולכאו' יש לסייע לזה ממש"כ הרמב"ן לד"ז בדין מכה של חלל דא"צ אומד ולא כתב כן בכל חולה שיש בו סכנה, והיינו משום דדבריו הם במסוים במכה דא"צ אומד דמחללין עליה אף שאין כאן רופא ואין ידוע מה צריך לו, ובזה הוא כתב דעושין לו כל שרגילין לעשות לו בחול, - וכ"נ גם בד' השו"ע, שהרי בב"י הביא פלוגתת רש"י והמ"מ אם עושין לחולה שיש בו סכנה דבר שאין במניעתו סכנה ולא הכריע בזה, (ובכס"מ בפ"ב משבת הי"ד נסתפק גם בדעת הרמב"ם דהוא כדעת רש"י), ורחוק לומר דבשו"ע סתם כד' המ"מ, (ועוד, דאם מל' זה דהרמב"ן נלמד דעושין לחולה שיש בו סכנה אף דבר שאין במניעתו סכנה, מ"ט לא כתב כן הב"י דדעת הרמב"ן היא כדעת המ"מ).

**טעם הסוברים דחולה שיש בו סכנה עושין לו כל צרכיו ומהו דהוי בכלל כל צרכיו**

ג] בעיקר מש"כ המ"מ דחולה שיש בו סכנה עושין לו כל צרכיו אע"פ שאין במניעת דבר שעושין לו סכנה, צ"ב, דהרי הא דמחללין שבת לצורך חולה שיש בו סכנה הוא מקרא דוחי בהם, וא"כ מה מקום יש להתיר לעשות אף דבר שאין סכנה במניעתו, ומצינו בזה כמה דרכים, א] בתשו' רדב"ז סימן אלף ר' דהוא משום דבדברים שיש בהם קצת צורך אפשר שאם לא תעשה לו דברים אלו יבא לדברים שיש בהם צורך הרבה והדבר ידוע דאפילו ספק ספיקא דוחה את השבת, ומבו' דהא דשרי הוא משום דיש בזה צד סכנה,[[1]](#footnote-2) וע"כ הוי זה בכלל פיקו"נ דדוחה את השבת.[[2]](#footnote-3) - ב] האבנ"ז בסימן תנ"ג סק"ד כתב דהוא משום דכל שיש בו סכנה אף כל מה שיחסר לו חשיב סכנה, דיצטרף חסרון זה אל הסכנה שיש לו בלא"ה ויסתכן יותר. - ג] האגודת אזוב בכלל פיקו"נ סק"ב כתב דדמי לקרבנות דכיון דניתנה שבת לידחות מחללין שבת אף משום הידור, ועד"ז כתב הקוה"ע בסימן י"ח סק"ט דדמי למילה בשבת דכ"ז שלא סילק ידו חוזר אף על ציצין שאין מעכבין. - ד] בקובץ ישורון י"א (עמ' תש"י) כתב בשם מרן הגרא"מ שך זצ"ל דהוא משום דכל חולה שנמצא במצב סכנה עלול פתאום למות, וע"כ מחללין שבת כדי להוציאו במהרה ממצב הסכנה, וכל דבר שטוב לגוף החולה מועיל למהר את רפואתו ולהוציאו ממצב הסכנה. - ה] המנחת שלמה בח"א סימן ז' וסימן ח' כתב דאפשר דהוא מפני החשש דיטעו לפעמים וימנעו מלעשות דבר עבור החולה אשר עי"ז יסתכן עשו הדבר היתר גמור וכ"ז נכלל בהא דפיקו"נ דוחה.

ד] וכמה נפ"מ בדבר, חדא, הוא דלמש"כ הרדב"ז ל"ה בכלל כל צרכיו דמחללין עליהן את השבת אלא דבר שיש במניעתו צד סכנה, ולמש"כ האגודת אזוב והקוה"ע לכאו' הוא רק בדבר המסייע לרפואתו, (דאף דאין סכנה במניעתו מ"מ הוא כ"הידור" בהצלתו),[[3]](#footnote-4) אך דבר שאינו מסייע כלל לרפואתו לא הותר,[[4]](#footnote-5) (וכ"ה מבו' בד' הגרי"ז בהל' שביתת עשור, וכמש"נ להלן סק"ו), ולד' הגרא"מ זצ"ל הוא בדבר המועיל להוציאו במהרה מן הסכנה, (ומד' הבית מאיר בסי"ז מבו' דהוא אף בדבר שאינו מסייע כלל לרפואתו, וכמש"נ להלן סק"ח).

עוד נפ"מ בזה הוא אם הותר לחלל שבת לכל צרכיו אף כשא"צ לחלל שבת כלל להצלתו, דלד' האגודת אזוב והקוה"ע כל הא דהותר לחלל שבת לכל צרכיו הוא מכח הא שכבר ניתנה שבת לידחות, אך כל שא"צ לחלל שבת כלל להצלתו לא הותר לחלל שבת אין להתיר בכה"ג, אך לשאר הדרכים שרי אף בכה"ג.

עוד נפ"מ בזה הוא בגונא דאין בו סכנה אלא דצריך לחלל שבת כדי למנוע סכנה, דלד' הרדב"ז י"ל דבכה"ג לא הותר לחלל שבת לכל צרכיו, (וזה למש"נ לעיל בהערה בביאור דבריו), וגם לפ"ד הגרא"מ זצ"ל אין להתיר בכה"ג,[[5]](#footnote-6) אך לשאר הדרכים י"ל גם בכה"ג שרי.

**אם הא דעושין לו כל צרכיו הוא רק אם שבת הותרה אצל פיקו"נ**

ה] האבנ"ז בסימן קי"ח סק"ד כתב דמש"כ המ"מ דבחולה שיש בו סכנה עושין לו כל צרכיו אף שאין במניעת אותו דבר סכנה הוא משום דס"ל דשבת הותרה אצל פיקו"נ, דלדעת הסוברים דשבת דחויה אצל פיקו"נ ודאי דלא הותר אלא דבר שיש במניעתו סכנה, וכ"כ הקוה"ע בסימן י"ח סק"ט, וכ"נ בד' הנשמ"א בכלל ס"ט סק"ג (ד"ה ונ"ל דאזלי), - אך ממה שנסתפק הכס"מ בפ"ב משבת הי"ד בדעת הרמב"ם בזה, אף שכתב שם ה"א לדעתו דשבת דחויה אצל פיקו"נ, מבו' דגם אם שבת דחויה יש מקום להתיר לעשות כל צרכיו, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז הכא שכתב בסי"ג בפשיטות דשבת דחויה אצל פיקו"נ ולא הותרה, ואפ"ה כתב בס"ד להתיר לעשות כל צרכיו, (ועמד ע"ז בתשו' צ"צ האחרון או"ח סימן ל"ח, ועיי"ש במש"כ עוד בזה), וכ"כ התהל"ד בסק"ד והמנחת שלמה בח"א סימן ז', (ולמש"כ הרדב"ז דטעם ההיתר הוא משום דיש בזה צד סכנה, ודאי דהוא אף אם שבת דחויה אצל פיקו"נ, וכמש"כ כן בתשו' אדמת קדש או"ח סימן ו').

**טעם הא דאין מאכילין חולה ביוהכ"פ אלא ע"פ בקיאין**

ו] הביאוה"ל שם הוכיח דאף בחולה שיש בו סכנה אין מחללין שבת אלא לדבר שיש במניעתו סכנה, מהא דתנן ביומא פ"ג א' דחולה מאכילין אותו ע"פ בקיאין ובלא אומדנא אין מאכילין אותו, והרי מתניתין איירי בחולה שיש בו סכנה כמש"כ הרמב"ם בפ"ב משביתת עשור ה"ח, והרי דאף דבחול בודאי היינו נותנין לו לטעום ממאכלות היפים לחולה, אפ"ה ביוהכ"פ בעינן אומדנא אם מסוכן לו התענית.

ובישוב ד' המ"מ כתב האגודת אזוב שם לפי דבריו דהא דמחללין שבת לכל צרכיו, הוא רק משום דכבר נדחית השבת לרפואתו,[[6]](#footnote-7) וע"כ הוא דביוהכ"פ אין מאכילין אותו אלא ע"פ בקיאין, משום דלא נדחה כלל איסור אכילה ביוהכ"פ לצרכו, ועמש"כ בזה הקובה"ע בסימן י"ח סק"י.

ומד' הגרי"ז בהל' שביתת עשור יש ללמוד לישב בע"א, דהנה הגרי"ז שם כתב בדעת הרמב"ם דהא דחולה מאכילין אותו ע"פ עצמו הוא רק כשידוע לנו שהוא חולה שיש בו סכנה וכמש"כ המ"מ דהותר לו כל צרכיו וע"ז מהני הא דלב יודע מרת נפשו דסמכינן עליה דיש לו צורך באכילה זו, עיי"ש, ומבו' מדבריו דדינא דהמ"מ הוא גם ביוהכ"פ ואפ"ה אין מאכילין אותו אלא ע"פ בקיאין או ע"פ עצמו, ולכאו' היינו משום דכל הא דמחללין שבת לכל צרכי החולה הוא רק בצרכים המסייעים לרפואתו, (אף שאין במניעתן סכנה), וע"כ אף דודאי דהוא צריך לאכול, מ"מ אין מאכילין אותו אלא ע"פ בקיאין או ע"פ עצמו שאומרים דה"ז מסייע לרפואתו.

**בגונא דספק אם הוא בכלל כל צרכיו אם חשיב כספק נפשות**

ז] למש"כ הגרי"ז בדעת הרמב"ם דמתניתין דחולה מאכילין אותו ע"פ בקיאין או ע"פ עצמו מיירי בחולה שיש בו סכנה ומאכילין אותו ע"פ בקיאין או ע"פ עצמו שאומרים דהוא צריך לאכילה זו, (אף שאין במניעתה סכנה), הרי דממה שאמרו ביומא שם דהיכא דאיכא אחרינא בהדיה דאומר לא צריך וב' אומרים צריך פשיטא דמאכילין אותו דספק נפשות להקל, מבו' דאף דודאי אין במניעת האכילה סכנה ומספק"ל אם היא נצרכת לו יש בזה לדינא דספק נפשות להקל,[[7]](#footnote-8) וצ"ע.

**שבות דהותר לצורך חולה שאין בו סכנה אם היינו לכל צרכיו**

ח] הבית מאיר בסי"ז בסו"ד כתב דאף לדעת המ"מ דבחולה שיש בו סכנה מחללין שבת לכל צרכיו, מ"מ בשבות שהותר לצורך חולה שאין בו סכנה, היינו רק לצורך רפואתו, - ולכאו' יש ללמוד מדבריו דס"ל דהא דמחללין שבת לכל צרכיו הוא אף דאין מסייעין כלל לרפואתו, ובחולה שאין בו סכנה לא הותר שבות אלא כשהוא מסייע לרפואתו, אך אי נימא דכל הא דמחללין שבת לכל צרכיו היינו כשהוא מסייע לרפואתו, הרי דאדרבה שבות דהותר לצורך חולה שאין בו סכנה ודאי דהותר לכל צרכיו אף לדעת החולקים על המ"מ, דכיון דה"ז מסייע לרפואתו ה"ז בכלל ההיתר דשבות לחולה.

**נאמנות הרופאים**

ט] השו"ע בס"י כתב דכל חולי שהרופאים אומרים שהוא סכנה וכו' מחללין עליו את השבת ואם רופא אחד אומר צריך, ורופא אחד אומר אינו צריך מחללין, והוא ממתניתין דיומא פ"ג א' דחולה מאכילין אותו ע"פ בקיאין, ועיי"ש בכל הסוגיא בפרטי הדינים בזה, - ובפשוטו הא דהולכין אחר דברי הרופאים הוא בירור המציאות בעלמא וסומכין ע"ז דמסתמא הוא כדברי הרופאים הבקיאים בדבר.

אמנם הנה כתב הרמב"ם בפ"ב משבת ה"א, ז"ל, חולה שיש בו סכנה עושין לו כל צרכיו בשבת ע"פ רופא אומן "של אותו מקום", עכ"ל, והביאוה"ל הכא (ד"ה ויש) כתב לדקדק מדבריו דכל שאין הרופא בקי אין חוששין לדבריו לחלל את השבת אף כשאין רופא אחר בקי המכחישו.

והנה בטעם הא דאין עושין אלא ע"פ רופא אומן של אותו מקום כתב בפי' רבינו מנוח בפ"ב משביתת עשור ה"ח דהוא משום דובאת את השופט אשר יהיה בימים ההם כתיב, (וציין לדבריו השעה"צ בסימן תרי"ח סק"א).

והדברים צ"ב, שהרי אם היה רופא זה במקום אחר שהיה הוא הבקי ביותר היו חוששין לדבריו, וא"כ מ"ט במקום דיש בקיאין טפי והוא אינו חשוב כבקי אין חוששין לדבריו אף דאין בקיאין המכחישין אותו, הרי כיון דחזינן דבמקום אחר חוששין לדבריו והרי דיש להסתפק דהוא כדבריו, א"כ מ"ט במקום זה לא נחוש לדבריו, (כשאין בידינו לשאול את המומחה או שהזמן בהול).

י] ונראה ללמוד מזה דבר חדש, דהא דהולכין אחר הרופאים לאו היינו משום דמסתמא הוא כדבריהם, אלא דינא הוא דיש לילך אחר דברי הרופאים, (וע"ד הא דבהכרעת ההלכה הולכין אחר דברי החכמים),[[8]](#footnote-9) וע"כ י"ל דאין הולכין אלא אחר דברי הרופא הבקי באותו מקום, ודמי להא דבהכרעת ההלכה הולכין אחר השופט שבימים ההם.[[9]](#footnote-10)

ובזה מתפרש עיקר הא דהולכין אחר דברי הרופאים אף דרואים אנו דבכל דור ודור משתנים דבריהם, ואין בכח דבריהם כלל לברר את המציאות לאמיתה, והיינו משום דדינא הוא דיש לילך אחר דבריהם ואין לך אלא שופט שבימיך.

יב] והנה הראשונים ביומא פ"ג א' כתבו דאף דאין הולכין בפיקו"נ אחר רוב דעות, מ"מ כל דאחד אומר צריך וב' אומרים אינו צריך אין מאכילין אותו משום דאין דבריו של אחד במקום שנים,[[10]](#footnote-11) ומשמעות דבריהם דהיינו משום דמן הדין יש לילך אחר רוב דעות, וכל הא דבב' אומרים צריך וג' אומרים לא צריך אין הולכין אחר רוב דעות הוא משום דתרי כמאה, אך באחד אומר צריך וב' אומרים אין צריך דליכא לה"ט הולכין אחר הרוב, וכ"כ רבינו מנוח בפ"ב משביתת עשור ה"ח דהא דבאחד אומר צריך וב' אומרים אינו צריך אין מאכילין אותו הוא משום דאזלינן בתר רובא.[[11]](#footnote-12)

ונראה מזה כמש"נ דהא דהולכין אחר הרופאים אי"ז משום דמסתברא מילתא דהוא כדבריהם, אלא דינא הוא דהולכין אחר דבריהם וע"ד הא דבהוראת או"ה הולכין אחר דברי החכמים, וע"כ יש בזה לדינא דאחרי רבים להטות דיש לילך אחר דברי הרוב, (דאם הא דהולכין אחר הרופאים הוא משום דמסתברא מילתא דהוא כדבריהם, הרי דכל דאחד אומר צריך וב' אומרים אינו צריך יש לנו לדון אם יש לחוש שהוא צריך, אך לא היה שייך בזה דינא דאחרי רבים להטות).[[12]](#footnote-13)

יג] ויותר יש ללמוד כן ממש"כ הרמב"ן בתורת האדם דבמנין שוה ברופאים הולכין אחר חכמה ובקיאות, אך באחד במקום שנים כיון שכולן רופאים ויודעים במלאכה זו אין דבריו של יחיד במקום שנים, (ורק כשהוא מופלג מהם בחכמה חוששין לדבריו להחמיר אפי' במקום רבים, ואין הולכין אחר דבריו להקל).

והנה אי נימא דהא דהולכין אחר דברי הרופאים הוא משום דמסתברא מילתא שהוא כדבריהם, והא דהולכין אחר הרוב הוא משום דמסתברא מילתא דהוא כהרוב, ודאי דלא היה לנו לילך אחר רוב מנין כשהמיעוט גדולים בחכמה, ומהא דהולכין אחר הרוב אף כשהמיעוט גדולים בחכמה מבו' דדינא הוא דיש לילך אחר דברי הרופאים והא דהולכין אחר הרוב הוא מדינא דאחרי רבים להטות ודומיא דהא דבהוראת או"ה הולכין אחר הרוב, וע"כ הוא דהולכין אחר הרוב אף כשהמיעוט גדולים בחכמה.

וביותר מוכח כן ממש"כ המ"מ בפ"ב משביתת עשור ה"ח בדעת הרמב"ם דכל שאין המנין שוה הולכין אחר הרוב ואין הולכין כלל אחר הבקיאות, ואף דהאומרים צריך מופלגים הרבה בחכמה מהמרובים האומרים אינו צריך, מ"מ לא חשיב אף כספק נפשות ואין מאכילין אותו, והרי דאף דכיון דהאומרים צריך מופלגים הרבה בחכמה מהרבים האומרים אינו צריך ודאי דקרוב הדבר שהוא צריך אפ"ה לא חשיב אפי' כספק נפשות, והיינו משום דדינא דיש לילך אחר דברי הרופאים, וכל שרוב הרופאים אומרים אינו צריך יש לילך אחריהם, ולא איכפת לן דהמיעוט מופלגים בחכמה טפי.

יד] וכ"נ גם ממש"כ הראשונים דהא דאין הולכין אחר רוב דעות הוא משום דתרי כמאה, ואם הא דהולכין אחר דברי הרופאים הוא משום דמסתברא מילתא שהוא כדבריהם ל"ה שייך בזה כלל דינא דתרי כמאה, ומהא דיש בזה לדינא דתרי כמאה מבו' דדינא הוא דיש לילך ולסמוך על דברי הרופאים, וע"כ דמי לעדות דתרי כמאה.

טז] והנה הרמב"ן בתורת האדם כתב להוכיח כדעת הסוברים דאזלינן בתר רוב דעות אף בנפשות ממה שמצינו בדיני נפשות דאית בהו אומדנא כגון אם יש באבן כדי להמית, על ציפר נפשו הכהו או על שוקו הכהו, ואזלינן בזה בתר רובא, שהרי בכל מילי דסנהדרין אזלינן בתר רובא, וכתב לדחות דשאני סנהדרין דכולהו דיינין נינהו, ומשא"כ הכא דכיון דאיכא תרי דאמרי צריך ואינך לא צריכי לן לאומדנא כלל כמאן דליתנהו דמי, וצ"ב.

ולכאו' ביאור הדברים הוא דבסנהדרין דכולן דיינין בע"כ יש לנו לדון על דעת כולם והולכין בזה אחר הרוב, ומשא"כ הכא דכיון דהאומרים צריך אינם בטלין, (ול"ד לאחד האומר צריך וב' אומרים לא צריך דדברי היחיד בטלים דאין דבריו של אחד במקום ב'), רשאים אנו לדון על פיהם, (ועד"ז מתפרש מש"כ הרמב"ן שם בטעם הא דבסנהדרין אין הולכין אחר רוב חכמה, ואכמ"ל).

והנה אמנם אם הא דהולכין אחר דברי הרופאים הוא בירור המציאות בעלמא משום דמסתברא מילתא שהוא כדברי הרופאים, לא היה מקום לומר כלל דרשאים אנו לדון ע"פ דברי רואים אלו ולא להשגיח על דברי האחרים.

ומד' הרמב"ן יש ללמוד כמש"נ דדינא הוא דיש לילך אחר דברי הרופאים וע"ד הא דבהוראת או"ה הולכין אחר דברי החכמים, וע"כ הוא דכל שלא בטלה דעת רופאים אלו מצינו לדון ע"פ דבריהם ולא להשגיח ע"ד האחרים, (וע"ד הא דבהוראת או"ה רשאי לסמוך על חכם פלוני).

1. האגודת אזוב בכלל פיקו"נ סק"ד כתב דאי"ז מתישב בל' המ"מ והמג"א שכתבו דאף אם אין במניעת אותו דבר סכנה עושין לו ומשמע דלי"ב סכנה כלל, ועיי"ש שכתב דזהו שהוסיף הגר"ז שם ס"ד דאע"פ שאין סכנה "כלל" במניעת הדבר ההוא דהוא שלא כד' הרדב"ז ולי"ב צד סכנה כלל. [↑](#footnote-ref-2)
2. צ"ב דאם יש בזה צד סכנה א"כ פשיטא דמחללין ע"ז את השבת, והגרמ"מ פרבשטיין שליט"א בקובץ אסיא נ"ג (אות י"א י"ב ט"ו) האריך לפרש דהיינו דאי"ז אלא צד סכנה רחוק דאין מחללין ע"ז את השבת, ורק בחולה שיש בו סכנה הוא דכל צד סכנה חשיב כפיקו"נ, משום דבדעת בנ"א דבחולה שיש בו סכנה כל מה שנצרך להצלתו אף לחשש רחוק הוא בכלל הפיקו"נ, עיי"ש, (ועמש"כ בס' משנת פיקו"נ סימן כ"ז סקי"א לפרש לזה בע"א). [↑](#footnote-ref-3)
3. האבנ"ז בסימן תנ"ג תמה ע"ד אביו דל"ד לקרבנות דאף שדחה הקרבן את השבת מחללין שבת אף משום הידור, אך בחולה אם אין במניעת אותו דבר סכנה אינו כלל ממצות הצלת נפשות אף לכתחילה, והאגודת אזוב שם סוסק"ד השיב דכל מה שעושין לחולה כדי שיהא בריא יותר הוא בכלל וחי בהם, ולפ"ז היינו רק בדברים המועילין לרפואתו. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"נ בד' הביאוה"ל הכא גם לד' המ"מ לא הותר אלא דבר המסייע לרפואתו, וזהו שכתב די"ל דמש"כ המאירי דמחממין חמין לרפואתו משום דממהרת היא בחיזוק אבריו ואין משהין לה שום דבר תועלת "לגמור רפואת החולה", הוא כד' המ"מ. [↑](#footnote-ref-5)
5. וזה ע"ד מש"כ בחי' הגרי"ז בהל' שביתת עשור בשם הגר"ח דבחולה שיש בו סכנה א"צ להאכילו פחות פחות מכשיעור ובחולה שאין בו סכנה שאם לא יאכילוהו יכבד החולי עליו ויסתכן מאכילין אותו פחות פחות מכשיעור. [↑](#footnote-ref-6)
6. בס' משנת פיקו"נ סימן י"ז סק"ה כתב לישב בזה משה"ק התהל"ד בססק"ד במש"כ השו"ע דכל שיודעים באותו חולי שממתין דאין מחללין עליו את השבת אף דלא גרע זה משאר צרכיו, ושם סק"ז כתב לישב בזה משה"ק החלקת יואב בח"א סימן י"ד ממה שאמרו שבת קל"ג ב' דפשיטא דמציצת הדם היא סכנה דאל"כ לא היו מחללין שבת עלי'. [↑](#footnote-ref-7)
7. ממש"כ הביאוה"ל הכא להחמיר באיסור של תורה "ובפרט שהוא שלא במקום סכנה", משמע קצת דלי"ב לדינא דספק נפשות להקל, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-8)
8. ונראה דכ"ה גם בדין אומדנא בנפשות ובממון שדנים כפי מה ששמין השמאין, ולכאו' תיקשי דהיאך ממיתין ומוציאין ממון עפי"ז, ובע"כ דכך נקבע הדין ע"פ שומת השמאים ודינא הוא שדנים ע"פ דבריהם. [↑](#footnote-ref-9)
9. אמנם הנה בתשו' הרשב"א ח"ב סימן שכ"ב משמע דהא דהולכין אחר השופט שבימיך הוא משום דלא בשמים היא, ולפ"ז לכאו' הוא טעם מסוים בהכרעת ההלכה ולא שייך הך דינא בנאמנות הרופאים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. שמא יש מקום לחדש דהיינו רק בגונא דאיירי ביומא שם דבלא דאיכא רופא האומר צריך אין מאכילין אותו ולא באנו להאכילו אלא מכח דברי הרופא האומר צריך ובזה הוא דאמרינן דאין דבריו של אחד במקום שנים ודברי הרופא האומר צריך אינם מועילין לעורר ספק דהוא צריך לאכול, אך בגונא דהמצב מצ"ע מעורר ספק גם בלא דברי הרופאים, הרי דאף שאין דבריו של אחד במקום שנים, מ"מ לא נתבטל הספק ומאכילין אותו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן בתורת האדם דכל שהיחיד מופלג בחכמה חוששין לדבריו להחמיר, וכתב לדמותו למה שאמרו דלא אזלינן בתר רובא היכא דהמיעוט מחדדי טפי, ועד"ז כתב הר"ן ביומא שם, והרי דעיקר הא דאין דבריו של אחד במקום שנים הוא משום דאזלינן בתר רובא. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועד"ז הוא בהא דתניא בב"ב ק"ז א' דג' שירדו לשום שדה אחד אומר במנה ושנים אומרים במאתים או אחד אומר במאתים ושנים אומרים במנה בטל יחיד במיעוטו, ופי' רשב"ם, ז"ל, כלומר בטלו דברי היחיד מפני שהוא המעט וכתיב אחרי רבים להטות, עכ"ל, ומבו' דגם בשמאים שייך אחרי רבים להטות, וזה כמש"נ לעיל בהערה דדינא הוא דהולכין אחר השמאין ונקבע הדין ע"פ דבריהם, וע"כ יש בזה לדינא דאחרי רבים להטות. [↑](#footnote-ref-13)