המשך א
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / הכותב - הרב יחזקאל זילבר

**רב אשי אמר בנכסייך ולא בפירותיהן.** ובטעמא דלית ליה לר"א סברת אביי דיד בעל השטר על התחתונה, נאמרו כמה דרכים.

א. במהרש"א כתב דמדברי התוס' מוכח דהחילוק בין אביי ור"א הוא האם מותר לה לכתחילה למכור, דלאביי אסור למכור לכתחילה דהוא ספק מה היתה כוונת הבעל, וכשאשה בא להפסיד ממנו פירות יכול לומר לה התכונתי למכירת קרקע. והדין שיד בעל השטר על התחתנה הוא מכח שיש ספק, ולפיכך לאביי מספק לא תמכור לכתחילה, שהרי כשהיא בא למכור יכול לומר שסילק עצמו מהפירות ולא מהמכירה. וכשהיא בא לקחת ממנו את הפירות הוא אומר שהוא לא הסתלק אלא מהמכירה. אבל רב אשי נחלק וס"ל שהלשון קאי רק על המכירה, ולא על הפירות וכן משמע בחייה ולא לאחר מותה, וא"כ הק' התוס' למה לא תמכור לכתחילה. ותמה בזה רע"א בדו"ח דא"כ במציעתא דמתני' דליכא ספק שהרי סילק עצמו מנכסיך ומפירותיהן, א"כ יהא הדין דתמכור אפילו לכתחילה.

ובחזו"א עז סקט"ו נחלק על המהרש"א וכתב דאין הבעל יכול להחליף טענתו בכל זמן, וכשתובעת ממנו את זכות הפירות אומר לה שנסתלק ממכירה, וכשרוצה למכור יאמר שנסתלק מפירות, ולכך מסתמא הדין שהסילוק הוא מהמכירה ולא מהפירות ומכרה קיים, [ואם באמת יאמר שרצונו סילוק מפירות ולא ממכירה, מכרה בטל. והוא דלא כבית יעקב שהק' מ"ט אמרינן דהבי"ד אומדים הפחות שבזכויות, ולא יהא הבעל נאמן לפרש למה היה כוונתו. הרי שנקט שהמשנה איירי בכל גוונא]. וביארו האחרונים [הט"ז צב סק"א והתומים מב סקי"א והחזו"א] דהא דאינה מוכרת לכתחילה היינו דכשם דאמרינן מחמת שיד בעל השטר על התחתונה שכוונתו להסתלק מן המכירה, שהוא הפחות שבזכויות ולא מן הפירות, כך נמי אמרינן שנסתלק רק מזה שבדיעבד מכרה קיים, אבל לא לענין שתוכל למוכרו לכתחילה. וזה חידוש שיש כאן ב' זכויות למניעת מכירה, חדא דמכרה בטל בדיעבד, וחדא דלא תמכור לכתחילה. כמבואר במתני' לעיל עח. דיש דין דלא תמכור לכתחילה בנכסים שנפלו עד שלא תתארס, ואע"פ שאם מכרה ונתנה קיים. כמו"כ מבואר לעיל דנכסים שאינם ידועים שאין הבעל אוכל מהן פירות, ואם מכרה קיים ומ"מ לכתחילה לא תמכור, שגורמת להפקיע ירושתו. וצ"ב בכ"ז. [ונמצא דהטעם שמכרה בטל אינו רק מחמת זכות אכילה אלא הוא זכות בפנ"ע שלא להפקיע ירושתו]. אבל לר"א דלית ליה יד בעל השטר על התחתונה, אלא סובר שדין הסילוק נקבע ע"י דקדוק הלשון, שנסתלק מהדין שמכרה בטל, אין לחלק בזה בין לכתחילה לבין בדיעבד.

ב. בריטב"א בשם י"מ ובפנ"י דהנה דברי אביי דיד בעה"ש עה"ת. צ"ב, דהרי בעלמא אמרינן הכי מפני שבעל השטר בא להוציא, והכא הרי הבעל מוציא והאשה היא המוחזקת. וביאר רש"י דהכא נחשב הבעל מוחזק בתקנ"ח, והיא באה להפקיע זכותו בשטר. וצ"ב בסברא זו. ומ"מ בזה חולק ר"א וס"ל דהכא לא אמרינן יד בעל השטר על התחתונה, כיון שהבעל הוא המוציא והאשה באה להחזיק. והדבר דומה לשובר שנמצא וספק אם נפל מהלוה או מהמלוה, דלא מחזירים אותו לא ללוה ולא למלוה. ונחלקו הפוסקים האם המלוה יכול לגבות בשטר שהוא מחזיק בידו, דסו"ס כיון שיש כאן ספק שובר יש צד שאין כאן שטר. ועי' בריטב"א. ובחזו"א הק' דהרי בסמוך מסתפקינן אם עד עולם דוקא או תרוייהו דוקא, וכיון שלא נפשט בעינן תרוויהו, משום דיד בעל השטר על התחתונה, הרי דאף דקי"ל כר"א מודינן לסברא דיד בעל השטר על התחתונה, ולא אמרינן שעל הבעל להביא ראיה שהוא המוציא.

ג. בריטב"א כתב וכן הביא הט"ז סי' צב סק"א בשם המהרי"ק שגם ר"א ס"ל דאמרינן יד בעל השטר על התחתונה, ומכח סברא זו מפרשין דבריו על הזכות מכירה בלבד, אלא דאביי ס"ל דמכח יד בעל השטר על התחתונה, אמרינן שמסתלק ממה שפחות, ולר"א אמרינן שמסתלק ממה שיותר נכנס בלשון. ולדרך זו עולה דגם ר"א מודה שאינה יכולה למכור לכתחילה, וכמו שכ' התוס' בשי' אביי.

**ואימא מפירי סליק נפשיה.** היינו דיהא מכרה בטל והסילוק הוא מאכילת פירות. והדברים צ"ב דאם אין לו אכילת פירות ממילא מכרה קיים, ולא אכפת לי שלא נסתלק מהמכירה, ומה צריך סילוק מהמכירה. ועי' ברשב"א. ומצינו בזה ב' דרכים.

א. רש"י פירש 'אבל אם תמכור שמפסיד את גוף הקרקע שהיה ראוי ליירש אם תמות בחיו, יהא מכרה בטל. ולכאו' כוונתו לתקנת אושא שלאחר מיתת האשה הבעל מוציא מיד הלקוחות. ולכך אפי' שאין לו אכילת פירות מ"מ לא תמכור משום שהוא מפסיד את ירושתה. והק' הראשונים הרי אמרינן לעיל עח: דמתני' איירי בחייה ולפירות ולא לתקנת אושא, דתקנת אושא הוא לאחר מיתה. ועי' רא"ה ובתרא"ש בשם הראב"ד דאה"נ בחייה מכירתה קיימת כלפי הפירות, ומתני' איירי לאחר מיתה ולתקנת אושא, וא"ת משנותינו לית לה לתק"א וכו', ותי' הראב"ד דאפשר דתקנת אושא בימי משנותינו וכו', אלא דכוונת הגמ' לעיל דאין צורך לומר דמתני' איירי רק לאחר תק"א. אלא שיש להעיר בזה בתרתי. חדא כבר עמד בזה רע"א דלפי"ז עולה לנו חידוש גדול שמועיל סילוקו לענין מכירה, ומהני מכירת הקרקע אפי' לאחר מותה כנגד תקנת אושא. וציין לזה דברי מהרש"א לעיל נ. דכתב דלאחר תק"א לא מהני סילוק דו"ד על תקנ"א. וע"ע בקצה"ח קג סק"ט. וצ"ע. ועוד יש להעיר שהקצה"ח שם דן בדעת רש"י שגדר תקנת אושא הוא דאלמוה לקנין הפירות של הבעל למיהוי כקנין הגוף ולכך הוא כלוקח ראשון, והאריך בזה, וא"כ בגוונא דלית ליה פירות ל"ש כלל תק"א, וכיון שנסתלק מפירות לחוד יהא מכרה קיים אף להפקיע ירושתו בלא דין סילוק.

ב. עוד ביאור בתרא"ש ובמאירי, דאף שאינו אוכל פירות, מ"מ יכול לעכב עליה שלא תמכור משום ריוח ביתא, על דרך דברי הגמ' לעיל פ: דהבעל לא יכול למכור מה"ט דרויח ביתא. כך גם האשה אינה יכולה למכור משום ריוח ביתא. והביא ראיה לזה, דאמרינן בבא מציעתא דו"ד אין לי בנכסיך ובפירותיהן אינו אוכל פירות בחייה וכו', [וחל הסילוק חל גם על הפירות וגם על המכירה, והא דלא תני מתני' דמכרה קיים, כבר כתב הרא"ש דלא נקט רק מה שנתוסף בזכותה]. ולכאו' למה צריך לומר שסילק עצמו גם מן הנכסים וגם מהפירות, הרי כיון שנסתלק מן הפירות ממילא מכרה קיים גם בלא דין סילוק של דו"ד. אלא ודאי שאפי' שאין לו פירות יכול לעכב עליה שלא תמכור, אם לא שסילק עצמו מזה.

**בדין פירי ופ"פ**

א. ת"ר אלו הן פירות וכו', מכר פירות ולקח בהן קרקע וכו'. דברי הברייתא צ"ב, דממ"נ אי מיירי בסילק עצמו מן הפירות א"כ איך אמרינן 'מכר פירות הרי הפירות לא שלו. ואי מיירי בלא סילק עצמו מן הפירות א"כ כיון שהפירות הם שלו והוא לקח בהם קרקע הרי יש כאן ארעי אשבח, דמכח הפירות שלו באו פירות חדשים, ומכיון שהפירות באו ממונו א"כ פשיטא שהוא אוכל פ"פ. ומה החידוש יש בפ"פ. ובאמת שהרא"ש כתב שהברייתא קאיי בשיטת ר"י ומיירי באופן שסילק עצמו מהפירות, וצ"ב איך הוא יכול למכור את הפירות. וצ"ל שהאשה מכרה.

רבי יהודה אומר לעולם הוא אוכל וכו'. הדברים צ"ב דבפשוטת כל אדם שיש לו קנין פירות, כיון דהוי כממונו פשיטא דגם הפ"פ הם שלו דארעי אשבח, והפ"פ שלו מכח שהם פירות. וא"כ דברי ר"י צ"ב הלא כיון שנסתלק מהפירות, הרי שוב אינם שלו ומהיכ"ת שיהיה לו פירי פירות. וביותר הרי לעולם הוא 'פירות', דברגע שהאשה קנתה בפירות קרקע נכסי מלוג שוב יש כאן פירות חדשים, והם 'פירות' ומה שייך לומר שהפ"פ הם של הבעל.

ועוד קשה בהא דאיבעיא להו בסמוך באומר דו"ד אין לי בנכסיך ובפ"פ, מהו שיאכל פירות. והדברים צ"ב דאיך יתכן שיהיו הפירות לבעל והפ"פ לאשה. הלא כיון שהפירות הם של הבעל הרי הפ"פ ממילא שלו, שהרי גדלו מממנו, ואיך תזכה האשה בפ"פ. ובאמת בחזו"א עז סקט"ז כתב שהסילוק הוא מהפירות כלפי הזכות שיש לו בפ"פ. דהיינו שכמו שאדם יכול להסתלק מהזכות שיש לו בפירות לאחר ל' יום, כך יכול הוא להסתלק מהזכות שיש לו בפירות לענין הפ"פ. ועי'.

וכתב בחי' ר' ראובן ב"ב יז דהנה מבואר בגמ' לעיל עט: שהגונב ולד בהמת נכסי מלוג משלם תשלומי כפל לאשה, משום דפירא תקנו ליה רבנן, פ"פ לא תקנו ליה רבנן לבעל, ופי' התוס' שם דכפל כיון דאתי מעלמא חשיב כפ"פ שלא תקנו רבנן לבעל. ולכאו' אין לו מובן הא סו"ס ולד הבהמה הוי פירות של נכסי מלוג והוא שייך לבעל, וא"כ הכפל ממילא שלו ואין צורך לתקנה מיוחדת. ומכאן מוכח דדין אכילת פירות הוא זכות אכילה בלבד, ולא שנחשב שהפירות הם ממונו, ונימא שמכיון שהפירות הם שלו אם יהיה מהם רווח הזכות הוא שלו מדין ארעי אשבח, דזה אינו, דמכיון שיש לו רק זכות אכילה, אין כאן ארעי אשבח, ולכך אין הכפל שייך לו ממילא. ושפיר שייך לומר שאפי' שהוא לא הסתלק מהפירות מ"מ אין הפ"פ שלו, דאין כאן ארעי אשבח. [[1]](#footnote-1)

ולכך נמי איכא חידוש שאפי' אם לא סילק עצמו מהפירות, מ"מ אין הפירות נחשבים כממונו ואין כאן פירות שיצאו מהקרקע שלו, ואין כאן ארעי אשבח, ומחדשת הברייתא דאפ"ה דאם הוא מכר את הפירות הוא אוכל פ"פ.

ב. ועוד דן בחי' ר"א שם מה הגדר שהבעל יש לו פ"פ, האם באמת מחמת תקנה זו של אכילת פירות כיון שאין לו אלא אכילת פירות בלבד אין לו זכות בפ"פ כלל, הא דאוכל פ"פ אי"ז אלא שתקנו לו חכמים תקנה מיוחדת לענין הפ"פ, ותקנה דפ"פ תיקנו רק בדבר דאתי מגופו ולא דאתי מעלמא [כגון כפל]. ונמצא לפי"ז דדין אכילת פ"פ הוא מחמת הנכסים הראשנים שתקנו בהם ב' תקנות גם על פירות וגם על פ"פ. אך יש לבאר באופ"א דאין ה"נ הזכות שלו הם רק אכילת פירות לחוד, אלא שאם הוא משייר מהפירות וקונה בהם קרקע, הרי הקרקע שקנה מהפירות נעשים נכסי מלוג, וממילא יש לו בהם דין אכילת פירות כמו בכל נכסי מלוג. ופירי פירות הם 'פירות'.

והנה ר"י סובר שאפי' אם הוא מסתלק מהפירות הוא יכול עדין לאכול פ"פ, ובשלמא הם הם ב' תקנות מובן מאד דהסילוק מהפירות אינו סילוק מהפ"פ. אבל אם דין אכילת פ"פ הוא מדין פירות לכאו' קשה למה הוא יכול לאכול פ"פ הרי יש להם דין 'פירות'. וצ"ל שההסילוק הוא רק מהפירות שיש מהנכסים הקיימים ביד האשה, אבל מנכסים חדשים שהאשה קונה בהם אין סילוק מהפירות, ולכך הוא אוכל מהפ"פ שהם פירות של הנכסים החדשים. ופשוט.

ג. איבעיא להו כתב וכו', והנה מקשינן כיון דאכלינהו לפירות פירי פירות מהיכא, לכאו' כוונת הגמ' להק' דכיון שיש זכות לבעל לאכול את כל הפירות א"כ לא יהיה כאן פ"פ, ואין דבריו כלום, וע"כ שאם הוא אמר פ"פ כוונתו על הפירות, ותי' בדשיירא. ולטעמיך הא דתנן ר"י אומר וכו', ונחלקו הראשנים האם האשה יכולה לאכול את כל הפירות או שהיא חייבת לקנות עם הפירות קרקע חדשה. הרא"ש כתב 'מדקאמר בדשרייה משמע שהדבר תלוי בה אם תרצה תשייר, אבל אין הבעל יכול לכופה ליקח בהן קרקע'. ולפי"ז הא דאמרינן בגמ' בדשיירה הכוונה שאם נשתייר וקנתה האשה קרקע הרי הבעל אוכל פ"פ, והטעם בזה כתב באבנ"מ צב סקי"א דלא גרע מנפלו לה נכסים לאחר סילוקו, שדעת הרא"ש שלא חל ע"ז סילוק, כך גם כלפי הנכסים שהיא תקנה לא חל בהם הסילוק. אבל מ"מ מבואר ברא"ש שהאשה יכולה לאכול את הפירות ולא לקנות איתם קרקע, הרי שאחרי שהבעל הסתלק אין אנו דנים כאילו הפירות הם נכסי מלוג חדשים, דאם יש עליהם שם של נכסי מלוג הרי האשה חייבת ליקח בהם קרקע והבעל אוכל פירות, ומזה שהאשה יכולה לאכול אותם, מוכח שאין כאן נכסי מלוג חדשים, אלא שרק אם האשה קנתה בהם קרקע הרי הוא אוכל מפ"פ, וע"כ שזה זכות חדשה. והביא הרא"ש שהרמב"ם פכ"ג מאישות ה"ב כתב 'ילקח בהם קרקע והוא אוכל פירות', משמע דיכול לכופה לקנות קרקע, וכדבריו מבואר בתוספתא.

והוסיף הרא"ש דגם מבואר בגמ' ב"ב נא. דלפיגי אמוראי האם מוכר שדה לאשתו הבעל אוכל פירות, אבל כו"ע מודו שהנותן מתנה לאשתו דאינו אוכל פירות, וא"כ גם הכא כיון שהוא סילק עצמו מהפירות הרי נתן לה מתנה ואינו אוכל פירות, ולכך אינו יכול לכופה ליקח בהן קרקע לנכסי מלוג. ומה שהוא זוכה בפ"פ היינו משום שיש כאן נכסי מלוג חדשים. אלא שהביא הרא"ש שהירושלמי מבואר לא כן. דר"ז בשם ר"י אומר הכותב שדה מתנה לאשתו אין לו אכילת פירות, ורב מתנה הק' ע"ז דמיתנא לא אמרה כן, דאמרינן אלו הן פ"פ מכר פירות וילקח בהן קרקע והוא אוכל פירות, הרי שאפי' שהוא כותב מתנה לאשתו על הפירות מ"מ הוא אוכל פ"פ, חזינן מדברי הירושלמי תרתי, חדא שהבעל שעושה סילוק על נכסי אשתו הוי כמו בעל שכותב שדה מתנה לאשתו, דדין אחד הוא[[2]](#footnote-2). ועוד חזינן שכמו שהבעל יש לו עדין זכות על פ"פ הרי שהנותן מתנה לאשתו יש לו עדין זכות לפירות.

ובדעת הרא"ש עי' בדברי ההפלאה לעיל עט: ד"ה פירא שכתב ליישב הלא לרא"ש ס"ל שלא מהני סילוק מנכסים שעדין אינם ברשותה, איך מועיל להסתלק מהפ"פ, הלא הקרקע של הפ"פ לא היה ברשותה. ולהנ"ל ניחא דלרא"ש לשי' דהזכות של הפ"פ הוא זכות בנכסים הראשנים, לכן יכול לסלק עצמו לענין זה.

**ולטעמיך הא דתנן וכו'.** עי' רע"א ובמהר"ם שיף שתמהו בזה לשי' הרמב"ם שיכול לכופה למכור וליקח בהם קרקע, איך קאמר ולטעמיך, והא שאני ושאני, דבמתני' אי"צ לאוקמי בדשיירה, שהרי יש לו זכות לעכב עליה ולקנות קרקע חדשה, והוא יאכל פירות, משא"כ בכתב דו"ד אם נאמר שלא סילק עצמו מהפירות הרי יכול לאוכלם, ומה זכות יש לו בפ"פ.

**תוד"ה הוה.** הו"א עד עולם אפירות שבחייה ובמותה לא יאכל פירות וכו'. נחלקו המהרש"ל והמהרש"א בכוונת תוס'. המהרש"ל פי' דבלא ה'לעולם' לא היה מסתלק אלא רק מלאכול את הפירות מדין נכסי מלוג, אבל כשהאשה תמות והוא ירש אותה, שוב יוכל לחזור ולאכול את הפירות מדין ירושה של הנכסים, ולכך בא להוסיף 'לעולם' שהסתלק מהפירות הללו [שגדלו בחייה] גם לענין שאינו יורש אותם ויש כאן גם סילוק מירושה. משמע מדבריו שגם לאחר ה'לעולם' אינו מסתלק מהפירות שגדלו אחר מיתתה, שהרי אינם פירות של נכסי האשה אלא של נכסיו. וחזינן מדבריו דדין הסילוק הוא מהנכסים ולא סילוק מהזכות, דאם הסילוק הוא מהדין מה שייך לומר שהוא מסתלק רק מהחלק מהזכות, אך במהרש"א כתב שאין הכרח לדברי המהרש"ל, ואפשר לפרש שנסתלק גם מהפירות שיגדלו לאחר מיתתה. וביאר בחזו"א עז סקי"ח שכוונת המהרש"א שאף שהוא יורש את גוף הקרקע וא"כ הפירות הם ממילא שלו, מ"מ יכול להסתלק מהקנין דקל לפירות, וממילא היו הפירות של האשה. ומוכח מזה שאין הסילוק מהשם בעל אלא סילוק מהנכסים בלבד, ולכך שייך לומר שאף שיורש הקרקע מ"מ הסתלק מהפירות, ואף שהפירות ממילא הם שלו, מהני הסילוק מהם.

**סילוק מירושת אשתו**

א. רשב"ג אומר אם מתה ירשנה וכו'. אמר רב הלכה כרשב"ג ולא מטעמיה וכו'. דאילו רשב"ג סבר ירושת הבעל דאורייתא ומתנה ע"מ שכתוב בתורה תנאו בטל, ורב נחלק וסבר דירושת הבעל דרבנן, אלא שחכמים עשו חיזוק לדבריהם כשל תורה, וכמו שבדאורייתא תנאו בטל, כך גם בירושה דרבנן תנאו בטל.

וכתב הרי"ף דהלכה כת"ק שמועיל סילוק מירושה, 'ולית הילכתא כוותיה דרב דקיי"ל כל דבר שבממון תנאו קיים', כלומר דאפי' שפסק רב הילכתא כרשב"ג, היינו משום שמודה לרשב"ג דמתנה ע"מ שכתוב בתורה תנאו בטל, אלא שנחלק עליו דירושת הבעל דרבנן, וחכמים עשו חיזוק לדבריהם כשל תורה. אבל אנן שקיי"ל כרב יהודה ודלא כרשב"ג ומתנה ע"מ שכתוב בתורה בדבר שבממון תנאו קיים, א"כ גם בדאורייתא תנאו קיים, הילכך גם בירושה דרבנן מהני סילוק וכדעת ת"ק דמתני' ודלא כרב, וכן דעת הרמב"ם פכ"ג מאישות.

אך בעה"מ והרמב"ן והר"ן הביאו שי' הר"ח שכתב שהילכתא כרשב"ג שלא מהני סילוק מירושה. והביאו הראשנים שכדברי הר"ח הוא בירושלמי 'רבי ירמיה בשם רב הלכה כרשב"ג ולא לענין דבריו, הלכה כרשב"ג שאמר שאם מתה יירשנה, אבל לא לענין דבריו, שאמר מפני שהתנה ע"מ וכו', [ובזה לא קיי"ל כוותיה משום] דהתם בתנאי גוף והכא תנאי ממון אנן קיימין, ולמה אמרו תנאו בטל 'שבסוף הוא זוכה בהן', הרי מפורש בירושלמי שלא מהני סילוק לענין ירושה מטעם אחר 'דלבסוף הוא זוכה'. ונחלקו הראשנים בביאור סברת הירושלמי 'שבסוף הוא זוכה', הר"ח ובעה"מ והר"ן פירשו דכיון דירושה ממילא קא הויא, ולא כל כמיניה דעקר ליה, היינו דכשם שאין אדם יכול להסתלק מירושת אביו, כך אין הבעל יכול להסתלק מירושת אשתו. והראב"ד פירש 'ועוד כי ירושת אשתו דבר שלב"ל הוא כמו שאמר לאביו לא אירשך וכו', ונמצא דהן אמת דקיי"ל כרשב"ג שלא מהני סילוק, אבל לא מטעמו. אלא לא שייך סילוק מירושה או מחמת דירושה ממילא הויא או דירושה הוי דשלב"ל.

ב. והרמב"ן תמה עליהם טובא מהיכ"ת לחדש טעם שלא נזכר לא בדברי רשב"ג ולא בדברי רב, הלא בגמ' חיפשו מה טעמו של רב שפסק כרשב"ג, ולא מצאו אלא דחכמים עשו חיזוק וכו', ולא אמרו ולא הזכירו שלא מהני סילוק דירושה ממילא הויא או דהויא דבשלב"ל, אלא מחמת דרב סבר שירושה דרבנן וכו'. וא"כ שלוש מחלוקת אני רואה בדבר זה'. ועוד הק' בסברא מ"ש ירושה מפירות, הרי כמו שפירות מועיל סילוק, ולא אמרינן דהוי דשלב"ל, כך יועיל סילוק בירושה.

ולכאו היה מקום לומר שהרמב"ן ס"ל שבסילוק מירושה אין כאן סילוק מהנכסים, [ואין ה"נ כלפי סילוק מהנכסים הוי דשלב"ל], אלא הוא סילוק מהזכויות שיש לבעל בנכסי אשתו, וא"כ כמו שמועיל סילוק מהזכות לאכילת פירות כך יועיל סילוק מהזכות לירושה, דהוא מסתלק מהזכות שיש לבעל ליירש בנכסי אשתו. ומה שהק' הר"ח דהוי כמו סילוק של בן מירושת אביו כתב ע"ז הרמב"ן דלא דמי דשאני התם דהוא בא להסתלק מהשם יורש שיש לו כבר וכבר זכה בשם יורש לכך אינו יכול להסתלק, אבל בירושת אשתו בעודה ארוסה כיון שהוא עדין לא זכה בפועל בשם יורש, לכך הוא יכול יכול להסתלק לא להיות יורש, ולא הוי דשלב"ל כיון שהוא מסתלק מהזכות ירושה.

אבל הר"ח ס"ל דלא מהני כלל סילוק מזכויות, וכל הסילוק הוא רק מהנכסים, ולכך כתב שגם בעודה ארוסה לא מהני סילוק מירושה, וכשם שבן לא יכול להסתלק מנכסי ירושת אביו כיון שהוא עדין לא זכה בנכסים, ה"נ לא מועיל סילוק של הבעל מירושת אשתו כיון שהוא עדין לא זכה בנכסים.

אבל עדין קשה מאד קו' הרמב"ן למה לענין פירות מהני סילוק מהדין, ולענין ירושה לא מהני. ועי' בסמוך[[3]](#footnote-3).

**שיטת הרמב"ם**

א. כתב הרמב"ם פי"ב מאישות ה"ט התנה עמה אחר שנשאה שלא יירשנה תנאו בטל, ואע"פ שירושת הבעל מדברי סופרים עשו חיזוק לדבריהם כשל תורה, וכל תנאי שבירושה בטל, ואע"פ שהוא ממון, שנא' בה לחוקת משפט. מבואר מדברי הרמב"ם דהא דאמרינן דלאחר נשואין לא מהני דו"ד, ורק בעודה ארוסה מהני, קאי גם על ירושה ולא מהני תנאי וסילוק לאחר נשואין, ובזה כתב הרמב"ם שאפי' שירושת הבעל דרבנן היא מ"מ עשו חיזוק לדבריהם וגם זה בכלל לחוקת משפט. [וכמו שכתב הרמב"ם פ"ו מנחלות דלא מהני תנאי שלא יירש בני וכדו' על ירושה אפי' שהוא תנאי בדבר שבממון, משום דכתיב לחוקת משפט]. והראב"ד שם הק' ומה צורך לחוקת משפט, ההיאך אדם יכול להתנות על דשלב"ל, ואיך יאמר לאביו או לאחד ממורישיו דו"ד וכו' ואין אדם מקנה מה שאין לו בו שום זכות. והיינו דהראב"ד סובר שאי"צ לטעם דחוקת משפט אלא דלא מהני תנאי משום שא"א להתנות על ירושת אביו או אחד ממורישיו. ולכאו' הראב"ד לשיטתו שפסק שם ה"ד שירושת אשתו דבר תורה היא, לכך אינו יכול להסתלק כמו שאינו יכול להסתלק מירושת אביו.

והק' שם במגדל עוז דאם סברת הראב"ד דלא מהני תנאי כיון שא"א להתנות בדבר שאין לו בו שום זכות, א"כ גם בעודה ארוסה לא מהני סילוק, ומה לי ארוסה ומה לי נשואה. ועוד הק' שם ומה שדימה הראב"ד לירושת אביו או אחד ממורישיו נ"ל שהלך לפי שיטתו שירושת הבעל מה"ת, אבל הרמב"ם שפסק שירושת הבעל דרבנן אין קשה כלום.

ודבריו צ"ב מה אכפת לי אם ירושת הבעל דאו' או דרבנן סו"ס הוא מתנה בדבר שאין לו בו שום זכות, ולמה כתב המגדל עוז דלשיטת הרמב"ם ניחא. ועוד יל"ע מה הק' לשיטת הראב"ד מה לי ארוסין ומה לי נשואין. הרי גם לשיטת הרמב"ם דא"א להתנות מצד חוקת משפט נמי יל"ע מה לי ארוסה ומה לי נשואה.

ולכאו' לפי מה שנתבאר לעיל בדברי הרמב"ן יש ליישב את דברי הראב"ד כאן, דלעולם ס"ל להראב"ד דלאחר נשואין כיון שירושת אשתו מהתורה שוב א"א להסתלק מהדין יורש, כמו שא"א להסתלק מהשם 'יורש' שיש לו כלפי ירושת אביו, ולהסתלק מהנכסים א"א כיון שאין לו בו עדין שום זכות, ונמצא שיש חילוק גדול בין ארוסה לנשואה, דבעודה ארוסה הוא יכול להסתלק מהזכות שעומד להיות לו בנכסי אשתו, ושפיר מהני סילוק מהזכות ירושה, אבל לאחר שנישאת שוב א"א להסתלק מהדין, ובזה כתב הראב"ד דלהסתלק מהנכסים זה הוי דבר שלב"ל, דעדין אין לו בו שום זכות.

**וביישב קו' הרמב"ן מהסוגיא**

הרמב"ן הק' מנין לו להר"ח לכתוב טעם שלא מוזכר בסוגיא. והנה מצינו סתירה בשי' הראב"ד, דבפי"ב מאישות ה"ט פסק הראב"ד שלא מועיל סילוק מירושה דהוי דשלב"ל, כמו שביאר דברי הירושלמי הנ"ל. ומאידך בפכ"ג ה"ז כתב דתנאי דקודם נשואין מהני בירושה שלא חלו הנשואין אלא ע"מ שלא ירשנה. וביאר באבנ"מ צב סקי"ב דיש לחלק בין סילוק לתנאי, דהן אמת שסילוק לא מהני דהוי דשלב"ל, אבל תנאי מועיל גם בדשלב"ל,[[4]](#footnote-4) והוסיף האבנ"מ דלכאו' קשה למה רשב"ג במתני' אמר הטעם שלא מהני סילוק משום דהוי 'מתנה עמשכ"ב', למה הוא לא אמר שכיון שירשות אשתו מה"ת שוב לא מהני בה סילוק. וכבר הובא לעיל קו' זו. וע"כ צ"ל שרשב"ג בא להוסיף דלא רק שלא מהני סילוק מירושה אלא אפי' בדרך תנאי נמי לא מהני. והיינו דסילוק היה פשוט לו שלא מהני דהוי דשלב"ל, ורשב"ג בא להוסיף שאפי' תנאי לא מהני כיון דהוי מתנה ע"מ שכתוב בתורה. ונמצא עולה בדברי רשב"ג ב' דברים א' כלפי דין סילוק, ב' כלפי דין תנאי. ושניהם לא מהני בירושה. ובזה ביאר הר"ח דבמה שס"ל לרשב"ג שלא מהני סילוק מירושה משום דהוי דשלב"ל בזה קיי"ל כוותיה, דירושה הוי דשלב"ל, אבל מה שבא להוסיף שאפי' אם עשה תנאי לא מהני דהוי מתנה עמשכ"ב בזה לא קיי"ל כוונתיה, שהרי לדידן קיי"ל שמועיל תנאי בדבר שבממון. והדבר מדוקדק מאד בלשון הירושלמי שכתב 'הלכה כרשב"ג וכו', אבל לא לענין דבריו', והיינו דרשב"ג בא להוסיף תנאי, ובזה לא קיי"ל כוותיה, אבל לענין אחר והוא סילוק קיי"ל כוותיה. אבל הלשון בבבלי 'הילכתא כרשב"ג ולא מטעמיה', הרי דקאי על מה דהוסיף רשב"ג וגם בזה קיי"ל כוותיה ומטעם אחר, ולכך אמר רב דחכמים עשו חיזוק לדבריהם וכו'.

**אך עדין קשה קושית הרמב"ן מ"ש סילוק ירושה מסילוק מפירות.**

ולכאו' זה תלוי בביאור הראשנים מה טעמו של הר"ח. בעה"מ כתב ד'ירושה ממילא הויא', כוונתו דחלוק ירושה מזכות פירות, דזכות פירות כיון דהוי זכות בנכסי אשתו, אפשר לדון בו מעשה סילוק, משא"כ ירושת בעל דהוי מדין 'שאר' דהוא כעין קורבה כשאר יורשין, בזה י"ל דלא שייך ביה סילוק, כמו שבן לא יכול להסתלק מרושת אביו, שהרי במציאות הוא בן, כך בעל במציאות הוא שאר האשה. ובשיטת הרמב"ן י"ל שהרמב"ן סבר שגם בירושה הסילוק הוא מזכויות הבעל באשתו, ולא מהשם יורש, ולכך הק' מ"ש מסילוק דפירות.

ובסברת הראב"ד שכתב ד'לבסוף באה לו' היינו דירושה הוי דשלב"ל, אפשר לומר בב' טעמים, או שהוא מודה לסברת בעה"מ שירושת בעל הוא מדין שאר ולא שייך בו כלל סילוק, אלא דבא להוסיף למה לא נאמר שהסילוק הוא מהנכסים ולא מהשם שאר, וע"ז הוסיף שמהנכסים א"א להסתלק דהוי דשלב"ל, אבל בפירות באמת הסילוק הוא מהזכויות שיש לו בשם בעל.

או דכוונתו דבאמת זכות ירושה אינו מדין שאר, אלא מזכויות הבעל הוא, ושפיר שייך בו סילוק, וכמו שפסק שמהני ביה תנאי אפי' על ירושה, ואם מהני תנאי בירושה ע"כ מוכח שאי"ז אלא תנאי על זכויות ולא תנאי על דין שאר, וסובר הראב"ד שהסילוק הוא מהנכסים ולא מהזכויות של בעל, וזה ההבדל בין ירושה לפירות, דירושה מחיים אין לו זכות בנכסים כלל, ולכך לא שייך בזה סילוק דהוי דשלב"ל, אבל בפירות יש לו זכות אכילת פירות בהנכסים ולכך מהני ביה סילוק ולא הוי דבשלב"ל. משא"כ ירושה אין לו מחיים כלום.

צריך לברר לשי' הראב"ד והר"ן דירושה הוי דשלב"ל, במה נחלק ת"ק דמתני' דסבר דמהני סילוק בירושה. וצ"ל דיסוד מחלקתם הוא, דהנה הר"ח שהובא לעיל כתב שלא מהני סילוק מירושת אבותיו משום דמחיים אין כל זכות על הירושה, ורק בשעת מיתה הוא זוכה, וא"כ סילוק מירושה הוי כמו סילוק לפני אירוסין דלא מהני. וסברא זו היא בין על ירושת אביו ובין על ירושת בעל. וא"כ אפשר לומר דת"ק דמתני' סבר דחלוק ירושת בן מירושת בעל, דבן בנכסי אביו שהוא יורש מחמת קורבה, אינו יכול להסתלק מחיים כיון שאין לו שום זכות בירושה עד המיתה, אבל בעל אברבא מכיון שורש זכות בירושתה אינו קרובה דשאר אלא הוא מזכויות הבעל באשתו, ומזכות זו אפשר להסתלק גם מחיים, שהרי הסילוק הוא מזכות בעל.

ולפי"ז י"ל קו' הרמב"ן למה לא מצאו ולא הזכירו בגמ' דידן דא"א להסתלק מירושה מטעם דהוי דשלב"ל. דהראשנים הבינו דהא דאמר רב דחכמים עשו חיזוק לדבריהם כשל תורה, היינו דכמו שבדאורייתא תנאו בטל, כך גם בדרבנן תנאו בטל, דחכמים עשו חיזוק וכו', ולכך כתב הרי"ף דלדידן דקיי"ל שגם בדאורייתא תנאו קיים, לא שייך סברת רב, וממילא מהני סילוק בירושה. אך נראה דהר"ח ביאר דברי רב באופ"א, דודאי שונה ירושת בעל מירושת בן, כנ"ל דירושת בעל אין חסרון דדשלב"ל, מ"מ חכמים עשו חיזוק וכו', לדין ירושת בעל שהוא כשאר ירושת בן, וכשם שלא מהני סילוק לבן בירושת אביו, כך לא מהני סילוק דבעל בירושת אשתו. או מחמת דהוי דשלב"ל או דממילא הויא. ונמצא שהן הן דברי רב לא מהני סילוק בירושה דרבנן. ולכך לא איכפת לן שקיי"ל שתנאי מועיל בדבר שבממון, דהכא לא מהני מטעמים אחרים.

וזה ההבדל בין ירושה לזכות פירות. דפירות כיון שהם זכויות בעלמא שייך בהם סילוק, ואין בהם חסרון כלל, אבל ירושה כיון שעשו חיזוק, הרי שעשהו רבנן כמו בן בירושת אביו, שלא שייך בו סילוק או דהוי דשלב"ל או דירושה ממילא הויא.

**מתנה ע"מ שכתוב בתורה**

ע"מ שאין לך עלי אונאה, רב אומר יש עליו אונאה ושמואל אמר אין עליו אונאה. וטעמיה דרב מבואר בגמ' בב"מ דאף שתנאי בדבר שבממון תנאו קיים כר"י, מ"מ שאני אונאה דלא ידע דמחיל. אבל כשידע ומחיל סבר רב דמהני תנאי כיון דהוי דבר שבממון. וביארו התוס' בסוגיין דהא דמדמה הגמ' סילוק הבעל מירושה לדין אין עלי אונאה, היינו משום דגם בירושה איכא סברא דלא ידע דמחיל, דיתכן שהוא ימות קודם ולא יבא התנאי לידי קיום, ולכך הוי כמו אונאה דלא ידע ומחיל.

אמנם הרמב"ן נחלק על התוס' וכתב דסברת התוס' משובשת היא, שהרי אף שיש אפשרות שהוא ימות קודם ולא יבא לידי ירושה, מ"מ זכות הירושה בודאי יש לו, ואת זה הוא מוחל, ומה איכפת לן שיש אפשרות שלא יבא לידי קיום התנאי, מ"מ יש כאן מחילה מעליא, ושפיר איכא גמ"ד שכוונתו למחול גם שיש צד שלא יבא לידי מעשה. [וביותר, אם חסר במחילה למה הוצרך רב לומר דרבנן עשו חיזוק לדבריהם כו', הרי אפי' בדבר הרשות נמי לא מהני, שהרי הוא ספק מחילה]. וע"כ דסברת לא ידע דמחיל נאמר רק באונאה, דהתם היינו טעמא דהוי מחילה בטעות, שאף שעשה עמו תנאי, מ"מ בטוח היה בעצמו שלא יעשו עליו אונאה, ואינו יודע כלל שיש כאן מעשה אונאה.

וכיון לדבריו בלמ"מ פי"ג ממכירה ה"ג, שהק' סתירה בשי' הרמב"ם דבהל' מכירה פסק כרב באונאה דלא מהני התנאי דלא ידע דמחיל. ואילו לגבי מלוה ע"מ שלא תשמטני שמיטה, פסק דהוי בדבר שבממון ותנאו קיים, אף שלא ידע דמחיל דאפשר שיפרע לו קודם ולא יבא לידי שמיטה כלל. וביאר דלא ידע דמחיל הוא רק באונאה שהוא מחילה בטעות, אבל מחילה מספק שפיר הוי מחילה. וכתב ע"ז שהוא דוחק. והשיב ע"ז בתומים סז סק"י שהן הדברים מפורשים ברמב"ן הנ"ל.

ומבואר שנחלקו התוס' והרמב"ן מהו הסברא 'דידע ומחיל', דלדעת התוס' הסברא הוא שאין כאן מג"ד כיון שאינו יודע שיש כאן בודאי מחילה, ולא סגי בהא דיודע שיש כאן חלות תנאי בודאי, אלא בעינן שידע בפועל שיבא לידי סילוק מהירושה, ולכך אף שחל תנאי בנשואין שאין לו ירושה, מ"מ כיון שיש אפשרות שהוא ימות קודם שוב חסר במחילה, והוי לא ידע ומחיל, וכמו באונאה שיכול להיות שלא יבא לידי אונאה. אך לדעת הרמב"ן אין צורך שיבא לידי קיום התנאי בודאי, אלא הסברא של לא ידע ומחיל הוא סברא על התנאי שאין לו גמ"ד על התנאי כיון שיש צד שלא חל התנאי כלל, אבל אם הוא יודע שהתנאי חל בודאי, אף שיכול להיות שלא יבא לידי קיום התנאי, מ"מ נחשב ידע ומחיל.

ושורש מחלקתם תלוי בבאור טעמו דרב יהודה דע"מ שאין עלי שאר כסות וכו', דבדבר שבממון תנאו קיים. שי' הרשב"א שאין ה"נ א"א להתנות לעקור דבר מה"ת אפי' בדבר שבממון, אלא שכל שעושה תנאי בממון מפרשין דבריו שכוונתו ע"מ שתמחול לי, ומחילה מועילה גם בממון שהוא זוכה מדין תורה. אך בקצה"ח רט סקי"א הביא שרש"י בסוגין כתב 'ע"מ שאין עלי דין שאר כסות וכו', הרי שהתנאי מועיל לעקור הדין תורה. והביא שכ"כ הרמב"ן, אלא הטעם שמועיל התנאי 'שלא אמרה תורה אלא לרצונו', היינו שהתורה חייבה רק לרצונו, וכיון שאינו רוצה לא אמרה תורה דין חיוב. וצ"ל לפי"ז שנחלקו מהו 'דידע ומחיל', דלדעת הרשב"א שכל מה שמועיל התנאי הוא מחמת המחילה שמונח כאן, א"כ בלא ידע ומחיל ליכא מחילה וחוזר להיות מתנה ע"מ שכתוב בתורה, וא"כ שפיר יש סברא לומר שצריך שידע שיש כאן מחילה בפועל, בשביל שהוא יעשה מחילה, ולא סגי בהא שיודע שיש כאן חלות תנאי, אלא בעינן שודאי ימחול, וכיון שחושב שלא יבא לידי ירושה חסר בעיקר המחילה. אבל הרמב"ן ס"ל שמהני תנאי נגד התורה שהרי לא אמרה תורה אלא לרצונו, ולפי"ז צ"ל דכל שלא ידע דמחיל חסר בעיקר הרצון שלו, דמי אמר לנו שאינו רוצה, ולכך שפיר י"ל דאי"צ שידע שיש כאן מחילה בפועל, אלא סגי בזה שמסכים לעשות חלות תנאי נגד התורה, וכיון שהוא יודע שיש כאן עשית חלות תנאי נגד התורה, שוב לא אמרה תורה אלא לרצונו. ואפי' שיש צד שלא יבא לידי קיום.

והנה המהרש"א הק' על דברי התוס' דאם גם בירושה אין מחילה משום דלא ידע ומחיל, א"כ מ"ט דת"ק שמועיל סילוק מירושה, ואף דשי' ת"ק שירושת בעל דרבנן היא, מ"מ הא לא ידע דמחיל. [וכקו' הרמב"ן לעיל]. ותי' מהרש"א דסברת לא ידע דמחיל הוא רק במקום דהוי מתנה ע"מ שכתוב בתורה, בזה אמרינן דאע"ג דבדבר שבממון תנאו קיים, מ"מ כשלא ידע ומחיל יורד המעליותא של דבר שבממון וחוזר להיות מתנה ע"מ שכתוב בתורה. אבל בירושה דרבנן שאין עוקר דבר מה"ת, אע"ג דלא ידע ומחיל מהני תנאו. וצ"ב בסברא זו.

ולהנ"ל ניחא מאד, דהתוס' סברי כרשב"א דתנאי בדבר שבממון מהני משום שכיון שהתנאי מצד עצמו לא יכול לחול כמות שהוא, לפיכך מפרשין דבריו שכוונתו ע"מ שתמחול לי, וכל שלא מוחל חוזר להיות הדין דמתנה ע"מ שכתוב בתורה, בזה כתב המהרש"א דכ"ז הוא רק למ"ד ירושה דאורייתא דלדבריו ע"כ צ"ל שמונח כאן תנאי על מחילה ומחילה מספק לא מהני, וחוזר להיות מתנה ע"מ שכתוב בתורה ולא מהני. אבל למ"ד רבנן הוא לא בעינן כלל להכניס בדבריו תנאי של מחילה, אלא תנאי בעיקר הדין נמי מועיל, לכך לא איכפת לן שלא ידע דמחיל. אבל הרמב"ן שסבר שלמ"ד מתנה בדבר שבממון אפשר לעשות תנאי נגד דין תורה, שהרי לרצונו אמרה תורה, ולזה בעינן ידע ומחיל, ואי לא ידע לא נחשב לרצונו, וא"כ לא מהני גם בתנאי על דרבנן נמי, שהרי חסר ברצונו. [אלא דמ"מ סבר הרמב"ן דסגי שידע שיש כאן חלות תנאי, אף שיכול להיות שלא יבא לידי קיום].

בדברי הגר"ח

הגר"ח בכתובים דייק שהרמב"ם חולק על התוס', דבפי"ג ממכירה ה"ג פסק כרב באונאה דלא מהני התנאי כיון דלא ידע דמחיל, ובפי"ב מאישות ה"ט פסק דסילוק מירושה לא מהני כרשב"ג, והוסיף 'דאע"פ שהוא תנאי שממון, מ"מ נא' בה חוקת משפט', הרי שהביא קרא מיוחד שלא מהני תנאי, ובלא זה היה מהני תנאי משום דהוי תנאי שבממון, הרי דנחשב דידע ומחיל ומהני בו תנאי. הרי שדין סילוק הבעל ודין אונאה לא דמו. ועוד הק' בלח"מ דלגבי שמיטה פסק הרמב"ם דאם התנה ע"מ שלא תשמטני השבעית תנאו קיים משום דהוי דבר שבממון כנ"ל, אף שאיכא סברא דיפרע לו קודם השמיטה ולא יבא לידי קיום התנאי, וא"כ הוי לא ידע דמחיל. ובאונאה פסק כרב כנ"ל.

וביאר הגר"ח דהרמב"ם ס"ל דידע ומחיל אין הכונה שידע בבירור שיבא לידי קיום התנאי, אלא כל שיודע שודאי חל כאן חלות תנאי סגי, וכגון בשמיטה כיון שחל תנאי בהלואה שלא תשמטנו שבעית, אף שאיכא היכ"ת שהוא יפרע לו קודם שמיטה, ולא יבא לידי התנאי, מ"מ יודע הוא שחל חלות בהלואה שאם לא יפרע לו ויבא השבעית לא תשמטנו השבעית. אבל באונאה לא יודע שיש כאן חלות תנאי במקח, שהרי על הצד שאין כאן אונאה לא חל התנאי כלל, לכך נחשב דלא ידע ומחיל, ויש צד שהתנאי כלל לא חל. ולכך ס"ל להרמב"ם דגם בסילוק שהבעל מסתלק מהירושה אפי' שיש צד שהוא ימות קודם ולא יבא התנאי לכלל ביצוע, מ"מ חלות התנאי ודאי חל, דחל תנאי בנשואין שמפקעין את הירושה, ובכה"ג אין את הסברא דלא ידע ומחיל. ולכך הביא הרמב"ם קרא דחוקת משפט, אבל התוס' ס"ל דלא סגי בזה שיודע שחל כאן תנאי, אלא בעינן שידע בודאי שיבא לידי קיום התנאי, וכיון שיש צד שהוא ימות קודם גם זה כלל לא ידע דמחיל.

וביאר שם ששורש מחלקתם, דלתוס' החסרון דלא ידע ומחיל הוא חסרון כללי בהל' מחילה, שמחילה מספק חסר בה גמ"ד למחילה, דכיון שיש צד שאין כאן מחשה מחילה אין גמ"ד על המחילה, ולכך תנאי מהני רק באופן שהוא יודע בפועל שיש כאן מחילה בודאי, ולא סגי שידע בחלות התנאי. אבל הרמב"ם ס"ל שלא ידע דמחיל אינו חסרון בהל' מחילה, ומחילה מספק אין בה חסרון של גמ"ד, אלא הסברא של לא ידע דמחיל באה רק במקום שהוא עושה תנאי על משכ"ב בדבר שבממון, דמצד תנאי עמשכ"ב צריך להיות שתנאו בטל, אלא שבזה יש חידוש דכיון שהתנאי הוא בדבר שבממון תנאו קיים, ובזה הסברא שלא ידע דמחיל מוריד את המעליותא של דבר שבממון. וחוזר להיות כמו כל תנאי עמשכ"ב, ולכך ס"ל להרמב"ם דסגי בזה שהוא יודע שחל כאן תנאי בדבר שבממון, ולא שצריך שהוא ידע שבפועל התנאי יבא לידי מיחלה. ודבריו צ"ב.

א. ברמב"ם פט"ו ממכירה לגבי מום במקח, פסק שאפי' פירש לו להדיא בשעת המקח ע"מ שאינך חוזר עלי, לא מועיל, שהמוחל צריך לדעת דבר שהוא מוחל בו, מבואר להדיא שמחילה בספק לא הוי מחילה והוא הל' כללית בהל' מחילה. וביותר שהרי הטור חו"מ רלב נחלק על הרמב"ם וסובר שאפי' שלא ידע הלוקח במום מהני התנאי. וביאר הגרב"ד בב"מ שם דהטור ס"ל דכל דברי הגמ' דידע ומחיל הוי רק בתנאי ע"מ שכתוב בתורה, אבל בדבר הרשות שעיקר התנאי הוא מסברא לא בעינן שידע ומחיל, ומהני גם בכה"ג שאינו יודע בבירור שיש כאן מום דמחילה מספק הוי מחילה, אבל הרמב"ם ס"ל שהחסרון הוא בהל' מחילה ומחילה מספק הוי חסרון בגמ"ד ולכך לא מהני, והוא היפך מסברת הגר"ח.

ב. מש"כ בדעת התוס' שהחסרון דלא ידע ומחיל הוא חסרון כללי, ולכך בעינן שידע בפירוש שיבא התנאי לידי קים, צ"ע דשוב חוזר קו' המהרש"א מה טעמו דת"ק למה מועיל סילוק מירושה, [ובמה' תי' דסברת לא ידע דמחיל הוא רק במקום דהוי מתנה ע"מ שכתוב בתורה. אבל למ"ד ירושה דרבנן שאין עוקר דבר מה"ת, אע"ג דלא ידע ומחיל מהני תנאו]. ולדברי הגר"ח סברת לא ידע דמחיל הוא סברא כללית בהל' מחילה, ומ"ש אי הוי מתנה בדאורייתא או מתנה בדרבנן.

1. וכבר עמד בסברא זו הפנ"י וההפלאה שם. וע"ע באבי עזרי פכ"ג מאישות ה"ג דהוא כשי' האו"ש הנ"ל לבאר דברי התוס' מדוע אין לאכילת פירות דבעל, קנין דקל לפירותיו. [↑](#footnote-ref-1)
2. משום שהיה מקום לחלק ולומר ששורש המח' הרא"ש והרמב"ם האם כשהבעל מסתלק מהפירות זה נחשב כאילו הוא נותן לאשתו מתנה, דדעת הרא"ש שיש כאן מתנה לאשתו, ולכך כתב שכיון שהדין שאין הבעל אוכל פירות ממילא יכולה האשה לאכול את הפירות, כדין נותן מתנה לאשתו, אבל הרמב"ם למד שאין כאן כלל מתנה, אלא שהבעל הסתלק מהזכות שלו לקחת ממנה פירות, אבל האשה כיון שהגוף שלה ממילא הפירות שלה, ואין כאן מתנה מהבעל, אלא שקודם היה לבעל דין אכילת פירות, ומהזכות הזו הוא הסתלק, וברגע שזה חזר לאשה יש כאן נכסי מלוג שחזר הדין שהבעל אוכל פירות. אבל בירושלמי חזינן לא כך, אלא ששני הדינים תלויים זה בזה. הרי שפשיטא לירושלמי שיש כאן מתנה לאשתו. [↑](#footnote-ref-2)
3. באבנ"מ סי' צב סקי"ב כתב דלפי שיטת המהרי"ט שמהני חזרה מהסילוק הרי מוכח שעד הנשואין לא חל הסילוק, ולכך הוא יכול לחזור בו, ורק בשעת הנשואין חל הסילוק כמו שכתב בתורי"ד, וא"כ י"ל שזה החילוק בין פירות לירושה, דלענין פירות מהני הסילוק והאשה יכולה לזכות בפירות בשעת נשואין, ולא יחול הזכות של הבעל, אבל לענין ירושה הרי אין האשה זוכה בזכויות של הבעל בשעת נשואין, וכי היא יכולה לזכות שהוא לא ירש אותה, וזה כוונת הר"ח דעד שעת מיתה אין לבן או לאחד מן היורשין שום זכות בירושה, ולכך לא מהני הסילוק. [↑](#footnote-ref-3)
4. וכתב המגיה באבנ"מ דלפי"ז אפי' שפסק הרמ"א כשיטת הר"ן שלא מהני סילוק לפני הארוסין, מ"מ מהני תנאי גם קודם ארוסין, דתנאי מהני גם בדשלב"ל. [↑](#footnote-ref-4)