כלאים פרק ב
קטגוריות: ש_ס / ד כלאים / כלאים - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**כל סאה שיש בו רובע ממין אחר ימעט**

טעם ההיתר בפחות מרובע

יל"ע מדוע כשנתערב פחות מרובע מותר לזרוע, הא לגבי כלאים ליכא היתר של ביטול ברוב, וכמש"כ תוס' בע"ז סה: ד"ה הבגד ונדה סא: ד"ה בגד דלא שייך ביטול ברוב אלא כשהאיסור מעורב בהיתר, אבל כלאים ששניהם היתר ונאסרין על ידי תערובות כך אסור המרובה כמו המועט. ודוקא לגבי בשר בחלב שייך ביטול לפי שדרך בישול אסרה תורה. ומצינו בזה כמה תירוצים:

א, בתוס' רא"ש מו"ק ו. הקשה בשם הראב"ד כיון דכלאי זרעים בארץ אסור לזורען מן התורה למה אין מקפידין אפילו בכל שהוא. ותירץ, דאפשר שאין שם כלאים אלא על התערובת הידוע והניכר, עכ"ל. כלומר, דלגבי שעטנז אפילו חוט אחד אוסר דבפועל הוא לובש צמר ופשתים יחדיו, אך לגבי כלאים התורה אסרה ערבוב של מינים שניכר לעין, וכל שדרך להתערב ואין זה ניכר לעין לא חשיב כלאים כלל.

ב, הריטב"א ב"ב צד. כתב: ומיהו כל שיש במין תערובת מין אחר שאינו נראה כשני מינין אלא כדרך התבואה שמתערב בה מין אחר, לא חשיב אלא כמין במינו, וליכא משום כלאים כלל, עכ"ל. כלומר דכל שדרך להתערב בתבואה הרי זה נחשב כמין אחד, ורק אם נתערב יותר מהדרך חשיב מין אחר, משא"כ בשעטנז שאין דרך לערב חוטי צמר בפשתן כלל אפילו חוט אחד חשיב מין אחר.

ג, הרע"ב בריש שקלים כתב דלאחר שגדלו הזרעים אפילו אחד באלף צריך לעקור הכל, דכל תרי מילי דכל חד לחודיה שרי ונאסרו על ידי תערובת לא שייך בהו ביטול (כדברי התוס' בע"ז ובנדה), ודוקא כשמין אחר מעורב בשעת הזרע אין צריך כי אם למעט דמדאורייתא חד בתרי בטיל ולא מקרי זורע כלאים, אלא מפני מראית העין בעלמא צריך למעט, עכ"ל. כלומר, דבאמת לא מהני ביטול ברוב בכלאים, ומכל מקום אם נתערב בשעת זריעה שפיר בטל. וביאר בתורת זרעים עפ"י המבואר להלן פ"ט מ"א צמר גמלים וצמר רחלים שטרפן זה בזה אם רוב מן הגמלים מותר וכו', ומבואר דאף בשעטנז איכא ביטול ברוב. וכתבו הראשונים דאם נתערבו קודם שנעשה חוט הרי זה בטל ברוב, ורק אם מכניס לבגד חוט שלם הוי כלאים. והוא הדין הכא אם נתערבו הזרעים קודם שנטלן לזריעה הרי זה בטל ומותר אח"כ לזרען, ורק אם נתערבו לאחר שנטלן לזרען וכל שכן אם נתערבו במחובר ליכא ביטול ברוב, עי' עוד להלן.

ובתויו"ט כאן הקשה על הרע"ב איך שייך ביטול בדבר הניכר לפנינו, והרי יכול לברור את המינים האחרים.

ד, התויו"ט כתב דקי"ל להו לחז"ל שהתורה לא אסרה אלא כשרוצה לזרוע כלאים, אבל כשאינו רוצה לא אסרתו התורה. אלא שחכמים אסרו מפני מראית העין ונתנו שיעור לדבר.

והנה באופן שיש יותר מרובע לדעת הריטב"א ותוס' רא"ש אפשר שמהתורה הוי כלאים ולוקה, דהא ליכא ביטול ברוב, אך לדעת הרע"ב רק מדרבנן אסור דהא איכא ביטול ברוב קודם זריעה, וכן לדעת התויו"ט רק מדרבנן אסור כיון שאינו מתכוין לזרוע כלאים. [ולדעת הריטב"א ותו"ר צ"ל דהא דבעינן מתכוין לזריעה הוא חומרא דרבנן, דאפילו היכא שאינו כלאים כלל דאין זה ניכר או דהוי מין אחד החמירו אם מתכוין לזרוע כלאים].

הרמב"ם כתב שאם יש בתערובת יותר מאחד בכ"ד הרי זה אסור לזרוע את המעורב עד שימעט החיטין או יוסיף על השעורים ואם זרע לוקה. ודבריו מתאימים עם הריטב"א ותוס' רא"ש. אך תמה בתוס' רעק"א מדברי הירושלמי דמקשה איך מותר להוסיף על החיטים בשביל לבטל את השעורים, הא אמר ר' יוחנן כל האיסורים שריבה עליהן שוגג מותר מזיד אסור, והכא רשאי להוסיף במזיד. ומשני, תמן את מרבה לבטל איסור תורה, ברם הכא את מרבה לבטל מפני מראית העין. ומבואר שכל האיסור ביותר מרובע הוא משום מראית העין. ובשו"ת ח"א סי' רי"ח כתב רעק"א דבהכרח היה לרמב"ם הוכחה שהבבלי פליג בזה על הירושלמי ואוסר יותר מרובע מהתורה.

ויש להוסיף דלשיטת הרמב"ם עצמו אין להקשות קושיית הירושלמי מר' יוחנן שאסור לבטל איסור לכתחילה ואם ביטל במזיד אסור, דהני מילי במקום שההיתר מצד ביטול ברוב, אך הכא י"ל דההיתר הוא כהריטב"א או כהתו"ר שבפחות מרובע אין זה כלאים כלל, ומותר לכתחילה להפוך את התערובת למצב שאין זה כלאים כלל.

מתכוין לזריעה

בירושלמי מקשה היכי דמי, אם מתכוין לזרוע את הכלאים אפילו כל שהוא אסור, וכן אם מתכוין לערב אפילו כל שהוא אסור, ומוקי בנתערבו דרך מכנס. וכן פסק הרמב"ם פ"ב ה"ו בד"א בשלא נתכוין לערב ובשלא נתכוין לזרוע השני מינין שנתערבו, אבל אם נתכוין לערב זרע בזרע אחר או לזרוע השני מינין אפילו חיטה אחת בתוך כרי של שעורים אסורה לזרעה. ומדבריו נראה דמתכוין לזרוע היינו שנתערב מאליו אך רוצה בשעת זריעה גם את המין השני שיהנה משניהם, (וכן פירש הכסף משנה), ומתכוין לערב היינו שעירב בידים, ואפילו לצורך אכילה. והא דשרי במתני' היינו דוקא בשני תנאים, חדא שנתערב מאליו, ועוד דבשעת זריעה אינו חפץ במין השני.

אך הראב"ד פירש דמתכוין לזרוע היינו שבשעה שנתערבו דעתו היתה לזרוע (ואפילו נתערבו מאליהם ואינו חפץ כלל במין השני) ואינו מתכוין לזרוע היינו שמתחילה דעתו לאכילה ונמלך אח"כ לזרוע.

ובתויו"ט הוכיח מהירושלמי כשיטתו שטעם ההיתר בפחות מרובע הוא משום שאין דעתו לזרוע כלאים, כלומר שאינו חפץ במין השני. ולדעת הריטב"א ותו"ר או לדעת הרע"ב צ"ל דאע"פ שאין שם כלאים בפחות מרובע ומהתורה חד בתרי בטיל מכל מקום החמירו חכמים במתכוין לזרוע שאסור בכל שהוא. ומעתה המתכוין לזרוע לדעת ריטב"א ותו"ר ורע"ב אסור מדרבנן ולדעת התויו"ט אסור מהתורה אפילו בפחות מרובע.

תערובת כלאים במחובר

הראשונים במס' ב"ב צד. נחלקו איך איירי במתני', הרשב"ם כתב בשם ר"ח דאיירי קודם זריעה, והוסיף דאפשר אף לאחר זריעה קודם השרשה, אך לאחר השרשה לא מהני למעט כיון שכבר נאסר בהנאה כדנפקא לן במס' פסחים זרוע מעיקרו בהשרשה. אך תוס' דייקו מלשון המשנה ימעט דאיירי לאחר שצמח כבר בקרקע, וכן הוכיחו מהא דמבואר בגמ' שם טעמא דר' יוסי דמחזי כמקיים כלאים, וזה שייך לאחר שצמח, ועוד הוכיחו מהגמ' במו"ק שם דבי"ד עוקרין לאחר שצמח ומייתי ממתני' דשיעורו ברובע, אלמא איירי לאחר שצמח. ומה שכתב הרשב"ם דכבר נאסר בהנאה תמהו התוס' דזה רק בכלאי הכרם, אך כלאי זרעים מותר בהנאה.

ובריטב"א שם כתב דלשון יבור דר' יוסי משמע קודם שנזרע, דבורר את הזרעים שנתערבו. ולכן כתב דפליגי בתרוייהו ונקט ר' יוסי לשון יבור משום קודם זריעה, והגמ' נקטה טעמו דמחזי כמקיים כלאים משום לאחר זריעה. וכן נקט התוס' רא"ש במו"ק שם בשם רש"י והראב"ד, דת"ק ור' יוסי פליגי אף לאחר שצמח כבר.

ומאידך התוס' רא"ש במו"ק חולק עליהם וכתב דאיירי רק קודם זריעה, אך לאחר שצמח גם ת"ק מודה שאם צמח יותר מרובע יעקור הכל משום שמחזי כמקיים כלאים, וכדאמרינן בגמ' בב"ב לדעת ר' יוסי. וכן כתבו תוס' שם בקיצור. ונראה בביאור דבריו דהא דאיתא בגמ' שם בטעמא דר' יוסי דמחזי כמקיים כלאים אין הכונה למקיים דר' עקיבא וחכמים דאיירי בצמח כבר, אלא שאם התחיל לבור את הזרעים ומשאיר פחות מרובע וזורע הרי זה מחזי כזורע בכונה ודעתו גם בשביל המין השני, והרי זה אסור מדרבנן אפילו בכל שהוא, ובזה פליג ת"ק דאין זה נראה כזורע בכונה, אבל באופן שצמח כבר ועוקר רק קצת מהכלאים ומשאיר פחות מרובע הרי זה מחזי כמקיים כלאים במחובר דאסור מהתורה לכו"ע. ומה שהוכיחו תוס' מהגמ' במו"ק דמדמה שיעור רובע למחובר צ"ל דלגבי עיקר שיעור רובע אין סברא לחלק בין תלוש למחובר, ורק לגבי ימעט ויבור יש חילוק, וכנ"ל.

וברע"ב ריש מס' שקלים החמיר עוד בשם רבותיו וכתב דבמחובר אפילו פחות מרובע צריך לעקור הכל, וכמש"כ לעיל בטעמו דכל ההיתר של פחות מרובע הוא משום ביטול ברוב ובמחובר ליכא ביטול כיון ששניהם היתר. וצ"ע טובא מהסוגיא במו"ק דאמרינן עד כמה ומייתי למתני' דעד רובע שרי, והתם איירי במחובר.

ולכאורה זהו פלוגתא להדיא בירושלמי, דמייתי בסוגיין פלוגתא אם גרסינן במשנה כל סאה שיש בו רובע או שנפל לתוכה רובע, ובתחילה מוקי פלוגתייהו האם אחד מכ"ד או אחד מכ"ה, כלומר האם מלבר או מלגיו. ומסיק דלכו"ע אחד מכ"ד ופליגי האם איירי בתלוש או במחובר.

וברמב"ם פ"ב ה"א כתב דאם נתערבו כשהם זרעים הרי זה אסור לזרוע את המעורב עד שימעט החיטין או יוסיף על השעורים ואם זרע לוקה, ואילו בה"ז כתב הזורע שדהו מין מן המינים וכשצמח ראה בו כלאים, אם היה המין האחר אחד מכ"ד בשדה הרי זה ילקט עד שימעטנו מפני מראית העין שמא יאמרו כלאים זרע בכונה וכו'. ומבואר שלגבי תערובת יותר מהשיעור קודם זריעה חמור יותר מלאחר שצמח, דקודם זריעה אסור מהתורה ואחר שצמח אסור רק משום מראית העין.

**ר' יוסי אומר יבור**

במס' ב"ב צד. אמר ר' הונא אם בא לנפות מנפה את כולו, אמרי לה דינא ואמרי לה קנסא, אמרי לה דינא מאן דיהיב זוזי אפירי שפירי יהבי, ורובע לא טרח איניש יותר מרובע טרח, וכיון דטרח טרח בכולה. כלומר, דהוי אומדנא שהוא מקפיד בכה"ג על כולו. ואמרי לה קנסא רובע שכיח יותר מרובע לא שכיח ואיהו הוא דעריב, וכיון דעריב קנסוהו רבנן בכוליה. וכתב הרשב"ם דנפק"מ באופן שאנו יודעים שלא עירב בידים. ומקשינן עליה ממתני' דכל סאה שיש בו רובע ממין אחר ימעט, אלמא אין צריך לבור כולו. וכתב הרשב"ם דהקושיא היא למ"ד דינא, דקנסא לא שייך כאן. וכתב דאף למ"ד דינא הו"מ לתרץ דלא דמי טעם דטנופת לטעם דכלאים כל כך, דהתם במחילה תליא מילתא, דרובע מחיל טפי מרובע לא מחיל כלל, אלא דעדיפא מיניה קמתרץ ליה. אך תוס' כתבו דאלישנא דקנסא פריך, דקתני ימעט ולא קנסינן פחות מרובע אטו רובע, (צ"ע דהקנס בטנופת הוא משום שעירב בידים ולא משום רובע אטו פחות מרובע), אך ללישנא דדינא לא קשה כלל כמש"כ הרשב"ם דהתם במחילה תליא. ודחו תוס' דאף למ"ד דינא פריך דכל שדרך בני אדם להסיר הוי כלאים אם לא הסירם.

ומשני בגמ' רובע דכלאים כי רובע דהכא דמי, וימעט משום חומרא דכלאים. ופירש הרשב"ם דביותר מרובע באמת אף לת"ק יבור הכל כדס"ל לר' הונא בטנופת, אלא דברובע מצומצם מעיקר הדין שרי וקנסו רבנן משום חומרא דכלאים והקילו לת"ק שאין צריך לבור הכל. ומקשינן אי הכי מ"ט דר' יוסי, ומשני דמחזי כמקיים כלאים.

ונמצא למסקנת הסוגיא דקיי"ל כר' הונא שאם בא לנפות מנפה את כולו, שאם נתערב יותר מרובע לכו"ע יבור, ורק ברובע מצומצם פליגי וקיי"ל דימעט. והקשה בתוס' רעק"א מדוע סתם הרמב"ם דימעט, הא ביותר מרובע צריך לבור הכל. וכתב דאפילו אם נפרש כדעת תוס' דהסוגיא קאי רק למ"ד קנסא ואנן קיי"ל כמ"ד דינא ולכן סגי במיעוט, מכל מקום האיכא פוסקים כמ"ד קנסא ולדידהו אכתי קשה מדוע הכא סגי במיעוט. ותירץ דהם פסקו להקל כמ"ד קנסא, אך הכא יש לפסוק להקל כמ"ד דינא ואין צריך לבור. אך הקשה דאיכא ס"ס שצריך לבור, חדא שמא קיי"ל כמ"ד דינא, ועוד שמא אף למ"ד קנסא צריך לבור.

ולפי מש"כ הרשב"ם דפריך למ"ד דינא והוה מצי ליישב דלא דמי כלל אלא דעדיפא מיניה משני אתי שפיר בפשיטות, דלהלכה אמרינן דלא דמי כלל ולכן סגי במיעוט.

**משנה ג**

**ימתין לה עד שתתליע ויופך ואח"כ יזרע**

דרך בני אדם לחרוש קודם זריעה כדי שהקרקע תתרפה וגם כדי שיכנסו בה גשמים, וכן אחר זריעה מיד כדי שיכנסו הזרעים בקרקע, אך לאחר שהתחיל להשריש החרישה גורמת שלא יצמיח עוד כלל. והכא שנמלך לאחר זריעה לזרוע מין אחר רוצה להמתין עד שתתליע ויזרע מין אחר ויחרוש וירויח שני הדברים בחרישה אחת. ומשמע שמדין תורה רשאי לעשות כן, אלא שגזרו חכמים שמא לא יחרוש ונמצא זורע כלאים. והטעם שמהתורה רשאי לעשות כן י"ל דאין איסור זריעת כלאים אלא בהשרשה, וכיון שקודם שישריש המין השני כבר יחרוש ויבטל את המין הראשון נמצא שאינו עובר על זריעת כלאים, וכמו שכתב הרש"ש שבת עג. לגבי מלאכת זורע בשבת שאם זרע והוציא קודם השרשה לא עבר על מלאכת זורע.

אך האחרונים לא פירשו כן, דהתפארת ישראל אות י"ז כתב דכיון שלא תזרע כתיב וזה לא ניחא ליה בתערובתן אינו עובר מהתורה אלא מדרבנן, וכן כתבו החזון איש ס"ד סקכ"ד והמקדש דוד סוף סק"ב. וזהו על דרך שכתב התויו"ט ריש פרקין, עי' לעיל. ונסתפק החזון איש שם האם מהתורה צריך לעשות מעשה המורה שלא ניחא ליה בהכי, או שמא סגי במה שלא ניחא ליה במחשבתו וחכמים חייבו לעשות מעשה.

**כמה יהא חורש כתלמי הרביעה אבא שאול אומר כדי שלא ישייר רובע לבית סאה**

כתב הרא"ש דת"ק מקל שאין מחייבין אותו לחרוש תלמים רצופים זה לזה, אלא כדרך שחורשין אחר שתרד הרביעה שמרחיקין התלמים זה מזה. ואבא שאול בא להקל עוד קולא אחרת שאין צריך לחרוש כל השדה רק שלא יהא בין כל השיור בית רובע הקב. וכן כתב הר"ש דלאבא שאול אין צריך לחרוש כולה, ונסתפק אם יכול לשייר פחות מרובע במקום אחד אע"ג שאם תצרף הכל איכא יותר מרובע, או שמא צריך שלא ישייר רובע בכל השדה. והרא"ש פירש בזה לחומרא שבכל השיור לא יהא רובע.

וביאור פלוגתתם, דלת"ק צריך גילוי דעת בכל השדה שאינו רוצה לשייר את הזרע הקודם, ולזה סגי במה שחרש כתלמי הרביעה, ואע"פ שנשאר יותר מרובע לבית סאה שהוא שיעור האוסר, מכל מקום סגי בגילוי דעת כה"ג דשוב לא גזרו בהו רבנן. וכן איתא בירושלמי מאי טעמא דרבנן כיון שנתן דעתו לחרוש אפילו לא רצף. ואבא שאול מקל עוד שאין צריך גילוי דעת בכל השדה, אלא אם שייר מעט סגי בהכי. וזהו הביאור בירושלמי מאי טעמא דאבא שאול מכיון שהתחיל ברובע דיו, כלומר, כיון שהתחיל לחרוש ברובע האחרון דיו בכך.

ובמשנה ראשונה הוסיף דאבא שאול מקל בזה כיון דאיכא נמי ספק שמא אין זרע במקום ששייר, ות"ק ס"ל דלכתחילה לא שרינן ליה בשום ענין ליכנס לספק איסור. אך במקדש דוד סוף סק"ב הקשה דת"ק ואבא שאול פליגי נמי בסיפא דמתני' דאיירי בצימחה כבר והתם ליכא ספק דהכל ברור לפנינו. ולכן צ"ל דפליגי רק במש"כ לעיל, האם סגי בגילוי דעת ברוב השדה או שמא צריך גילוי דעת בכל השדה.

ובחזון איש פירש פלוגתתם להפך מהר"ש והרא"ש, דלפי אבא שאול צריך לחרוש באופן שיהיה בטוח שלא נשאר א' מכ"ד ששיעור זה מותר בשדה שהעלתה מין אחר, ואף שהכא זרע בידים את המין הראשון מכל מקום לאחר שעשה מעשה לבטל זריעה ראשונה בטל מעשהו הראשון. ורבנן סוברים דאם חורש כתלמי הרביעה סגי ואף שיתכן שנשאר יותר מרובע לסאה.

**משנה ד**

**אם רצה גומם עד פחות מטפח וזורע ואח"כ משרש**

הרמב"ם בפיה"מ כתב יכרות השרשים עד שלא ישתייר בהם בארץ אלא פחות מעומק טפח ויזרע בארץ ההיא. ומבואר דגומם פחות מטפח היינו בשרשים שבתוך הקרקע שלא ישתייר טפח של שרשים. אך הר"ש והרא"ש פירשו דגומם היינו מעל לארץ שלא ישאיר גזע טפח מעל לקרקע. (מש"כ הרא"ש האילנות צ"ל דהיינו הגפן, וכמש"כ הגר"א דבשאר אילנות מותר לכתחילה לזרוע אילנות עם זרעים לדעת הרמב"ם והרא"ש). וטעם ההיתר בזה כתב המשנה ראשונה דבאילן כשגומם מבטלו מאילן ואיכא הכירא דלא ניחא ליה, משא"כ בזרעים אין הבדל בין גדול לקטן ולכן עד שיהפכנו אסור לו לזרוע מין אחר.

והקשה המקדש דוד סק"ד מהא דאיתא בסוף פ"א דשביעית אילן שנגמם והוציא חליפין מטפח ולמטה כנטיעה מטפח ולמעלה כאילן דברי ר' שמעון, ולגבי ערלה פסק הרמב"ם כחכמים דאף בפחות מטפח נחשב כאילן הקודם ואף לקולא דאין צריך למנות מחדש שנות ערלה, וכל שכן דהכא לא סגי בגומם עד פחות מטפח אלא צריך לגמום הכל. ולכן כתב דהא דמהני גומם עד פחות מטפח אין זה משום שבטל ממנו שם אילן, אלא דסגי בהכי לגלות דעתו דלא ניחא ליה וסופו לעקור הכל.

**משנה ה**

**שאינן עושין אלא לשלש השנים**

ברמב"ם בפיה"מ ובחיבורו הוקשה לו איזה מין אינו עושה אלא לשלש שנים, ולכן כתב דאיירי בצמח ועקרו ובכה"ג יתכן שלא יעשה עד שלש שנים פירות שנית. אך הר"ש והראב"ד בהשגות כתבו דהוא מין מסויים שאינו עושה אלא לשלש שנים. ועי' רדב"ז דהראב"ד חולק על הרמב"ם לדינא וסובר שאם הוי ספק שמא לא יעשה עד ג' שנים אינו צריך להחמיר בזה, דאיכא כמה ספיקות, ועי' מקדש דוד.

**אם ניכש או כיסח אומרין לו עקור את הכל חוץ ממין אחד**

ואף דלעיל מ"א קיי"ל כרבנן דסגי למעט, הכא לא סגי להשאיר פחות מרובע מכל מין לפי שהתחיל לנכש מעצמו ולא מחמת הדין, ומחזי טפי כמשייר בכונה. וכן כתב התויו"ט, אך הקשה לפירוש רש"י בב"ק פא. והרע"ב כאן דמקום הגרנות שעלו בהן מינים הרבה אין זה כלאים מחמת שסופו לעקור הכל, ובאמת אסור לקיימו כך, ולפי"ז מחמת הדין חייב לעקור.

**משנה ו**

**הרוצה לעשות שדהו מישר מישר מכל מין**

בירושלמי איתא עושה שתי אמות על שתי אמות ומיצר והולך אפילו כל שהוא. ופירשו הר"ש והרא"ש בפירוש קמא דהמקום הזרוע צריך להיות ב' אמות על ב' אמות, ו"מיצר" דהיינו המיצר שביניהם יכול להיות אפילו כל שהוא, וכדעת ר' מאיר משנה ט' דאין צריך להרחיק בין שדה לשדה. והא דצריך שיהיה ב' אמות בכל מישר, משום שבפחות מכן הוי כגרעין יחידי דצריך הרחקה, ורק במישר כשיעור ב' אמות לא נראה כערבוביא.

ולפי"ז ר' מאיר מחלק בין מישר לקרחת, דבמישר דהיינו שאינו מרובע צריך שיהיה בכל אחד ב' אמות על ב' אמות ושוב אין צריך הרחקה, ובקרחת דהיינו מרובע צריך שיהיה בכל אחד בית רובע ושוב אין צריך הרחקה. ואם זרע ג' קרחות סמוכות בחרדל הרי זה שדה חרדל וצריך הרחקה, דבקרחת הסמוכה לשדה מודה ר' מאיר שצריך הרחקה, ולא נתבאר מהו שיעור שדה בשאר המינים. ולפי"ז לא נתבאר מהו שיעור ההרחקה שצריך במישר לדעת חכמים. ואפשר שאין חילוק בין מישר לקרחת ובכל גוונא צריך הרחקה בית רובע.

וכעין זה ביאר הגר"א, דאם יש שיעור שדה אין צריך הרחקה כלל דלא מחזי כערבוביא (ולכאורה אתיא כר' מאיר כמש"כ הר"ש, ולא משמע כן בדבריו, וצ"ע), אלא שביאר מיצר והולך אפילו כל שהוא דקאי על המישר עצמו (ולא כהר"ש דהיינו המיצר שביניהם), דצריך להתחיל לכל הפחות ב' אמות ואח"כ יכול להיות מיצר והולך עד כל שהוא. ובמשנה ט' דבעינן בית רובע ביאר הגר"א דהיינו משום שאינו מפולש מצד לצד אלא עשוי ריבועים ריבועים, אך במתני' דאיירי במפולש בכל השדה מצד לצד סגי במישר ב' אמות ואיכא לכל מישר שם שדה ואין צריך תו הרחקה כלל. ועפי"ז ביאר את הירושלמי דכל זה בעשוי מישרין מישרין, אבל מישר אחד לא, דהיינו שבמישר אחד ליכא שם שדה, (ואע"פ שכל מישר עשוי ממין אחר מכל מקום איכא שם שדה מחמת שיש כמה מישרין רצופין, אך מישר אחד חשיב כגרעין יחידי שצריך הרחקה טפי, וצ"ע).

וכן ביאר את הירושלמי דר' ינאי זרע חמישים מינים כ"ה מכאן וכ"ה מכאן, וביאר הגר"א דאיירי בשדה של בית סאה חמישים על חמישים, וצריך שכל מישר יהיה ב' אמות בתחילתו ומיצר והולך עד כל שהוא, ולכן בכל צד יכול לזרוע כ"ה מינים שכל אחד מהם ב' אמות רוחב, וכיון שמיצר בסופו עד כל שהוא יכול בצד שני לזרוע עוד כ"ה מינים כנ"ל.

עוד פירשו הר"ש והרא"ש דב' אמות צריך הרחקה בין מישר למישר, וע"ז איתא בירושלמי דסגי בב' אמות בתחילתו ואח"כ יכול להיות מיצר עד כל שהוא. וכן כתב הרמב"ם פ"ג ה"ו מרחיק בין כל מישר ומישר שתי אמות על שתי אמות ומיצר והולך עד שלא ישאר ביניהן בסוף המישר אלא כל שהוא, שהרי הן נראין שלא נזרעו בערבוביא. ומלשונו נראה דצריך ב' אמות על ב' אמות ורק אח"כ יכול לקצר את הריוח עד כל שהוא, וכן כתב הרע"ב, ודלא כר"ש ורא"ש.

והא דלקמן משנה ט' בעינן בית רובע כתב הרמב"ם שם ה"ח, ומה בין המישר לקרחת שהמישר ארוך והקרחת מרובעת. וביאר החזון איש דיש ד' סוגים שיש לדון בכלאי זרעים, 1, שדה, 2, מרובע (קרחת), 3, מישר, 4, יחידי, ובכל אחד מהם יש לדון מה הדין בסמך לו שדה מרובע מישר ויחידי. 1, שדה היינו יותר מבית רובע ואינו מרובע אלא מלבן. 2, מרובע היינו ארכו כרחבו, ושיעורו מששה טפחים ומעלה. 3, מישר היינו יותר מששה טפחים ופחות מרובע, ואינו מרובע אלא מלבן. 4, יחידי היינו פחות מששה טפחים. סמך שדה לשדה צריך להרחיק ביניהם בית רובע, ואם הרחיק בתחילתו או באמצעו או בסופו יכול להיות מיצר והולך עד כל שהוא. וכן סמך מרובע לשדה צריך להרחיק בית רובע, ואע"פ שהמרובע קטן. וכן סמך יחידי לשדה הרי הוא טפל לשדה ועד שירחיק בית רובע אסור. אך סמך מישר לשדה סגי בהרחקה ב' אמות על ב' אמות והשאר מיצר והולך. ויש במרובע חומרא וקולא, חומרא לדעת חכמים שצריך להרחיק בית רובע מששה טפחים ומעלה, וקולא לר' מאיר שאין צריך הרחקה כלל.

**משנה ז**

במשנה זו ישנם ג' אופנים שמותר לסמוך כלאי זרעים זה לזה:

א, ראש תור. הרמב"ם והרא"ש פירשו ששדה חיטים נגמרת במשולש, והקצה נוגע בשדה שעורים. (וצ"ב תיפו"ל להתיר משום שבצדדים איכא הרחקה בית רובע והשתא יכול להיות מיצר והולך). וכתב התויו"ט דאפילו קצה שדה חיטים נכנס לתוך שדה שעורים ממש שרי, ולכן נקטה המשנה כסוף שדהו. והר"ש פירש ששדה חיטים סמוכה בצידה לשדה שעורים ושורה אחרונה של חיטים יוצאת ממנה ונכנסת לתוך שדה שעורים.

ב, סמוך לשדה אחר. וביאר הרמב"ם פ"ג הט"ז שנאמר שדך לא תזרע כלאים, אין האיסור אלא שיזרע שדהו כלאים ולא נאמר הארץ לא תזרע כלאים. והא דתנן מותר לסמוך לו מאותו המין איכא ג' פירושים. הר"ש והרא"ש פירשו שמותר לסמוך מין שלו למין אחר של חבירו. ועוד פירשו דמותר לסמוך מין חבירו לחבירו, דנראה כממשיך שדה חבירו, וכן פירש הרמב"ם. הראב"ד פירש שאסור לזרוע מין אחר סמוך לשדה חבירו לכתחילה, אך אם יש לו שדה חיטים רחוקה יותר מותר לו להמשיך את השדה עד שדה חבירו, כיון שהוא ממשיך שדה זרועה ואינו זורע לכתחילה. ובכסף משנה כתב שאף הרמב"ם מודה לזה, ועי' משנ"ר. (לכאורה יש הבדל בין הראב"ד לכס"מ, דהראב"ד אסר לכתחילה לסמוך שדה חיטים שלו לשדה שעורים של חבירו, והכס"מ אסר לכתחילה רק באופן שיש לו שדה חיטים ורוצה לסמוך שעורים לשדה שעורים של חבירו).

ג, תלם של פשתן לבדיקה. מותר לזרוע תלם אחד של פשתן אם כונתו לבדוק את השדה האם ראויה היא לפשתן, ואין זה כלאים לפי שניכר הדבר, שאין אדם זורע תלם אחד של פשתן. אך שאר מינים אסור אע"פ שדעתו לבדיקה משום מראית העין, וכן באמצע שדהו אסור אפילו בפשתן משום מראית העין. ור' יוסי מתיר בפשתן אף באמצע שדהו ולא חש למראית העין, אך בשאר מינים מודה שאסור. ולדעת ר' שמעון הר"ש פירש עפ"י הירושלמי דמותר אפילו בשאר מינים (בסוף שדהו) וכשיטתו בכלאי הכרם דאינו אוסר דבר שאינו שלו, וצ"ב. הרא"ש פירש דר' שמעון לא חייש כלל למראית העין. והרמב"ם פירש דר' שמעון לחומרא פליג, ואסר אף פשתן בסוף שדהו.

ויל"ע מדוע המשנה נקטה את ההיתר באופן של שדה שלו סמוך לשדה חבירו.

כתב התפארת ישראל אות מ"ב דטעם כל ההיתרים הללו משום דהתור הלא אסרה כלאים רק כשזרען במפולת יד, וחכמים אסרו משום דנראים ככלאים והקילו באופן שניכר לעין דאין זה ערבוביא. וכן התירו באופן שנראה להדיא שבעל השדה חשש לאיסור כלאים. ודבריו הם עפ"י הכס"מ בסוף פ"ד דכלאים. אך כבר הקשו עליו מכמה מקומות דבכלאי זרעים אין צריך מפולת יד, עי' תפארת ישראל בועז אות ט', חזון איש ס"ב סק"י תורת זרעים פ"א מ"ז ועוד.

**משנה ח**

**אין סומכין לשדה תבואה חרדל וחריע אבל סומכין לשדה ירקות חרדל וחריע**

הרמב"ם בפיה"מ ביאר דחרדל וחריע מזיקין לתבואה ולכן אסור לסומכן דנראה כזרע בכונה, אך סמוך לשדה ירקות שרי כיון שאין מזיקין. והקשה התויו"ט דלעיל מבואר שמותר לסמוך פשתן לשדה תבואה דניכר הדבר שרוצה לבדוק, ומבואר דשאר מינים אסור לסמוך, והכא משמע שמותר לסמוך כל המינים חוץ מחרדל וחריע שמזיקין. אמנם נראה מדברי הרמב"ם דהכא איירי בבא לזרוע חרדל בשלו סמוך לשדה תבואה של חבירו, ובעלמא שרי משום שאין איסור כלאים בסומך לשדה חבירו, והכא דהחרדל וחריע מזיקין לתבואה נראה ששניהם של אדם אחד, דחבירו לא היה מניח לו להזיקו, ולכן דוקא חרדל וחריע אסור. ולשדה ירקות של חבירו מותר לסמוך כיון שאין מזיקין להם ואין זה כנראה כשניהם של אדם אחד.

הרמב"ם בחיבורו פ"ג הי"ח ביאר להפך, דחרדל וחריע מזיקין לירקות ואין דעתו לקיימן, ולכן מותר לסמוך אותם לירקות. משא"כ שאר מינים סמוך לירקות וכן חרדל וחריע סמוך לתבואה אסור דאין מזיקין ולקיימן קאי. והקשה הר"י קורקוס מדוע אסר לסמוך לשדה תבואה דוקא חרדל וחריע הא כל המינים אסורים חוץ מפשתן, ותירץ דנקט הכי להתירא דירקות, דרק חרדל וחריע מותר לסמוך לשדה ירקות. ומש"כ הרמב"ם דאיירי בסומך לשני מיני תבואה או לשני מיני ירקות הוא לרבותא, דההיתר לסמוך חרדל וחריע הוא אפילו לשני מינים שונים של ירקות.