מ_מ - לא מכליא קרנא
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / ארבעה אבות

בס''ד

מראי מקומות - קיבוץ

**לא מכליא קרנא**

מח' רש''י ותוס' והרשב''א

עי' דף כ''ג ב' מתקיף לה מר זוטרא וכו' וברש''י ורשב''א שם, ועי' חזו"א סי' ו' סק"ג ד"ה וכן משמע, ועי' חזו''א סי' א' סק''א.

יש לדון בדעת רש''י, האם השחת שאכל נחשב לא מכליא קרנא, או הנידון על מה שעתיד לגדול - על כח הגידול - עי' גליון אלפס - הודפס אחרי הרי''ף - הגהות הגראמ''ה, ונימוקי הגרי''ב, מרומי שדה.

יש לעיין בדברי התוס' האם איירי כשאפשר לשטוף את הפירות, או כשא''א לשוטפם, עי' חזו''א סי' י''ג סק''ב ד''ה וכן, ועי' חי' הגרנ''ט - ועי' קצוה''ח סי' שס''ג סק''ד בענין שחרירותא דאשייתא, ונתה''מ סי' ש''מ סק''ג, ועי' ריב''ש סי' תנ''ו.

-----------------------------------------

מרומי שדה: הא דמכליא קרנא הא דלא מכליא קרנא. רש"י פירש דהיינו אכילת שחת וסופה לחזור ולצמוח. והתוס' הקשו דהא מכליא קרנא שגם הבעלים היו יכולים לקצור. ואני בעניי איני מבין הקושיא, שהרי אין אנו מדברים על היזק השחת דזה ודאי הוי מכליא קרנא, ובאמת ידענו שחייב לשלם. או להיפך שהבעלים מודים שאין דרכו לקצור ולא היה דעתו לכך, וכל התביעה הוי רק משום קלקול התבואה. ואולי קושית התוס' היא, דאמאי אין עושין הבעלים כן והרי דבר גדול הוא, אלא ודאי שהוי היזק גדול להתבואה, וא"כ הרי זה ג"כ מכליא קרנא. ומה לי היזק התבואה לגמרי או פחיתות התבואה ונעשה מהם רק מעט קמח, והרי מיעוט הקמח שנתמעט מחמת זה הוי מכליא קרנא. משו"ה פירשו התוס' שטינפה פירות, וא"צ אלא רחיצה וטרחה, וזה מיקרי לא מכליא קרנא.

בהגהות הגראמ''ה כתב לבאר את דברי רש''י וז''ל 'ונ''ל כוונתו בשאין דרכה לקצור שהיא קרובה לקציר והפסידה התבואה יותר מדמי השחת'.

------------------------------------------

בענין המעשה שהיה בבריסק, עי' אהל ישעיהו בשם הגר''ח.

את''ל שחייב יש לדון האם יתחייב כפי הערך שהיה שוה החפץ לפני שהזיקו, או יתחייב כדמי החפץ ששוה כעת - יש לדון על פי דברי המחנה אפרים ריש הלכ' נזקי ממון שהעלה צד שמזיק חייב לפי מדה, עוד יש לדון אף אם חייב לפי דמים, כיצד הדין כשהתייקר החפץ ומיד אחרי השבירה שוה יותר, האם חייב המזיק כערך החפץ לפני שניזוק, או כערך החפץ אחרי שניזוק -.

יש לחקור האם החיוב בנזקין הוא על מה שהפסיד את החפץ, או על מה שהפסיד את ערכו של החפץ - עי' ב''ק צ''ח א' זרק מטבע לים וכו', שף מטבע של חבירו וכו', עי' רמב''ן במלח' בסוגיית בתר מעיקרא, עי' גרנ''ט בסוגיין, ועי' חזו''א ב''ק סי' י''ג סק''א וסק''ב -

יש לחקור האם החיוב על מה שהפסיד ממון מהרשות הממונית, או על מה שהפסיד את הדבר הניזק.

חידושי רבינו חיים הלוי הלכ' טוען ונטען: חלוק דין חבלות משאר נזקי ממון, דבשאר נזקי ממון עיקר חיובו הוא הממון עצמו שהפסידו, ומחמת חיוב זה הוא שמתחייב בהתשלומין, שהם חליפי ממונו שהפסיד, דאם לא היה מתחייב בעיקר הממון שהפסיד, לא הוה חייל עליה גם חיוב תשלומין, משא"כ בחבלות, התחלת חיובו הוא בהתשלומין עצמם.

חי' הגרשש''ק ב''ק סי' כ''ד 'דחיוב נזקין הוא העיקר בעד איכות החפץ ולא בעד חשבון דמים, **דבחפץ ליכא בו תערובות דמים**, רק השתמשות, אלא שגם מכירה נחשבת להשתמשות', עי' קצוה''ח סי' שנ''ג סק''ב 'וע"כ צריך לומר דיאוש גופה אפילו למ"ד קונה אינו קונה קנין גמור היכא דאתי לידיה קודם יאוש אלא לקנות גוף החפץ אבל לענין הדמים לא קני לה, וא"כ הו"ל שיור בקניינו'.

בענין לא מכליא קרנא

א. האחרונים ביארו ברש''י דאין בני אדם רגילים לקצור את השחת אע''פ שיגדל שוב, משום שעי''ז לא יגדל כבתחילה, ובדרך משל אם יקצורו את השחת יהיה שויה י', ואח''כ יגדל שוב ויהיה שויו כ', ואם לא היו קוצרים היה גודל עוד והיה שויו ק', ואם יבא למכור את השחת המחוברת לקרקע, יקנוהו במ', משום שלבסוף יגדל ויהיה שוה ק', ונמצא שיש בשחת שווי מצד ב' ענינים, מצד ערך השחת הרי הוא שוה י', ומצד כח הצימוח שבו הרי הוא שוה מ', והרי זה כאפרוח ששוה כעת מעט, אך שוה יותר ע''י שיש בו כח צימוח לתרנגול, וכיון שכן הרי הוא שוה או י' או מ' אך לא את שניהם יחד, והנה לרש''י לא מכליא קרנא הוא סיבה שאינו חייב על הכח הצימוח שבו, משום שנשאר בו כח צימוח, ומה שיצמח פחות טוב, הרי זה קרוי לא מכליא קרנא - ודומה קצת להזק שימושים - ולכן אינו יכול לתובעו מ', אך מצד השחת ששוה י' הרי זה מכליא קרנא, וא''כ יש לדון שיתבענו מצד זה, וזה קושיית התוס', ויש שנקטו שרש''י מודה לתוס', ולא אמר רש''י אלא שפטור על כח הצימוח ולא דיבר רש''י על הזק השחת, ובאמת חייב י', ויש שנקטו שרש''י נח' על תוס' וס''ל דכיון שבכדי להשתמש עם השחת לשחת, צריך לקוצרו ולהפסיד שוה מ', אין נחשב ששוה י' אלא רק שוה מ', והרי זה דומה לשחת שגדל מתחת לבית ובכדי להגיע לשחת צריך להרוס את הבית, וברור שאף אחד לא ישתמש בשחת, ובא אחר והזיקו, די''ל שיהיה פטור, וא''א דסוף סוף הרי זה שוה, אלא במצב כזה אין זה שוה, במצב שצריך להפסיד אינו שוה, וכמטבע בים שצריך לשלם כסך בכדי להביאה, ועולה יותר משווי הדבר דעי''ז אינו שוה - והמזיקנו בים לכא' פטור, וא''א ששוה בעצם, ולא דמי לזרק כלי שאין קונים מפני העתיד, וכאן אינו שוה מחמת ההוה דהיינו מחמת המצב שנמצא בו, משא''כ בזרק כלי שאינו שוה רק מחמת העתיד, ולרמב''ן אינו שוה היום מחמת שטמון בו כח שבירה - כ''ש כאן בשחת שהוא בדבר עצמו, ואף אם בבית ושחת הרי זה נחשב שוה משום שאין קשר בין זה לזה, כאן שהוא השחת עצמו, שצריך בכדי להשתמש בשחת, צריך להפסיד את כח הצימוח שבו שפטור.

עי''ל דאע''פ שנחשב שוה, ועדיף ממטבע שאינו שוה, משום שכאן הרי כעת יכול למוכרו, אפילו הכי פטור, משום שאין כה''ג זכות לניזק לומר אל תזיקני, מכיון שאין שוה לו לקצור, וכל כה''ג שיש חפץ שיש לו שווי רק ע''י הפסד של החפץ עצמו, אין זכות כה''ג לומר על תזיקני, אע''פ שנחשב שוה, ומהני לפדות בו הקדש.

ב. למסקנא שחייב, פשוט שאינו חייב מ', דהרי יחזור ויצמח שוה כ', וא''כ לכא' פשוט שחייב רק כ', דהרי ההזק גורם מיד שיגדל חדש, אע''פ שהבעלים יכל לקצור ולהרויח י' ויגדל עוד שוה כ', ונמצא שהפסיד לו ל', התבאר שאינו יכול לתבעו גם על כח הצימוח, וגם על שווי השחת, ובע''כ תובע רק את כח הצימוח, וכיון שיחזור לו כ', צריך לנקות לו כ', אך לכא' זה אינו נכון, אלא צריך לשער כמה היה שוה כח הצימוח, וכמה שוה כעת, ובהתחלה היה שוה מ', וכעת שיגדל רק שוה כ', אינו שוה אלא ה', וא''כ ישלם לו ל''ה.

ג. צ''ב מדוע לא פירשו תוס' כרש''י - ויהיה נח דהוי שן, ולא רק תולדת שן כדהקשה הרשב''א, ולכן רש''י נמנע מלפרש כתוס' אע''פ שרש''י מודה לתוס' דאף כה''ג חשוב לא מכליא קרנא כמבואר בדף כ''ג ב' - ועל השחת יהיה חייב, והנידון אם חייב על כח הגידול שנפסד, וי''ל דאיירי כשהשחת שוה יותר מהפסד כח הגידול - אף אם כח הגידול שוה יותר, ההפסד שנפחת מחמת כח הגידול שוה פחות מהשחת - ולכן אחר שמשלם על השחת, א''א גם לתובעו על כח הגידול, דהרי א''א להשתמש גם בשחת וגם בכח הגידול.

בעובדא דב' ספרים

א. יש לדון לדעת המחנ''א דלפי מדה משלם, האם נאמר שחייב ספר, וכיון שהיום שויו ק' חייב ק', וכאילו אומר לו קנה את הא' שנשאר ותשלם לי בו.

ב. יש שרצו לומר דאמנם חייב מדה, אך היה לו ספר כזה שהוא א' מתוך ב' ולא היה לו ספר כזה שהוא א' בלבד, וספר שיש רק א' הוא ספר אחר, אך לכא' זה אינו, דהמזיק שור, ואח''כ מתו הרבה שוורים במגפה, ולכן עלו ערך השוורים, וכי נימא דאינו חייב מדה, והביאור דאין מושג של א' מתוך ב', אלא היה לו חפץ, ותובעו חפץ, ובפרט אם אין הערך דבר אמיתי, אלא די''ל דההצע והביקוש את דבר אמיתי, אך לכא' אין זה שינוי במהותו של הדבר, ומי שיש לו חפץ אחד, ובא א' ויצור עוד חפץ, אין לכא' אפי' מקום לדון על מזיק - מלבד מה שאין לו זכות למונעו - דלא הזיק את החפץ כלל, אע''פ שהזיק את ערכו.

ג. אלא שיש לדון דכיון ששורש חיובו הוא הממון עצמו שהזיקו כמוש''כ הגר''ח, וחיובו להחזיר את מה שהיה לו, ואילו היה מחזיר היה לו רק נ', וא''כ חייב כערכו של החפץ עצמו שחייב להחזיר לו, אע''פ שמחמת החיוב על החפץ עצמו מתחייב בתשלומין, ולמחנ''א מתחייב לפי מדה, אכתי אולי י''ל דהחיוב להחזיר לו חפץ, ואין חיובו דווקא לקנות את החפץ הא' שנשאר, וכיון שאילו היה מחזיר לו חפץ אחר היה שוה פחות ממילא חייב רק נ' וצ''ע, ואי נימא הכי אם אח''כ נשרף הבול השני, יהיה ק', דהרי אף אילו היה מחזיר לו היה שלו שלוה ק', וא''א כנ''ל אות ב' דהזיק לו רק א' משנים, אך יותר נראה שאינו כן ואע''פ ששורש חיובו הוא הממון עצמו, אך למעשה מתחייב בתשלומין, וחיובו חפץ, ודמים הוא רק מדין מה לי הן מה לי דמיהן, וא''ת אם א''א להשיג יותר בול משום שאבד גם השני א''כ יהיה פטור, ודאי אינו כן משום דכיון שחייב לו חפץ, ואינו יכול לשלם לו, לכל הפחות שיתן לו את הדמים של החפץ שחייב לו, ואה''נ אין דומה היכא שאפשר להשיג להיכא שא''א להשיג, דכשיכול להשיג מקיים את חיובו, משא''כ כשאינו יכול להשיג אינו מקיים לגמרי את חיובו.

ד. אע''פ שהמזיק חייב כערך רגע שאחר הנזק, כאן פשוט שאינו כן, משום שהסברא הוא שחייב על מה שכעת אין לו, ואילו היה לו הרי היה שוה רק נ', ופשוט.

ה. כשיש ב' בנ''א שיש לכל אחד ספר, והזיק לאחד, והניזק ילך מחמת זה ויקנה את הספר מהשני, יש לדון לחייבו ק' מדין גרמי, דגרם לו הוצאת ממון של ק, ואע''פ שאינו מוכרח לקנות וא''כ היה מקום לומר שאינו נחשב שגרם לו הוצאת ממון.

ו. ביסוד השמועה מהגר''ח שכיון שאין כלל הפסד אינו מזיק, לכא' הביאור דכמו שאין חיוב מזיק בהפסיד לו חפץ שאינו שוה מאומה, אע''פ שהבעלים צריכים לו, מכיון שמזיק הוא הפסד ממון, אמנם לא הפסד ערך אלא הפסד חפץ, אך רק כשיש הפסד ממון חייב, וא''ת מדוע אינו רשאי להזיק ע''מ לשלם, י''ל דבעצם הרי הוא מזיק, ורק משום שמזיק הרי הוא חייב לשלם, אך לו יצוייר שלא היה נזק כלל ממוני לא היה חיוב או איסור, א''נ י''ל דהפסד חפץ בלא הפסד ממון אסור משום שיש לאדם זכות גם על זה, אך חיוב תשלומין אינו אלא כשיש הפסד ממון, ויש להוסיף דכל הזכות של הניזק הוא שלא יחסיר לו ממון, וחפץ שאין לו ערך כלל אין זכות מפרשת נזקין שלא יזיקנו - אולי יש איסור מכח איסור גזל, מכיון שפוגע בבעלותו, אך זכות שנלמד מולא ישמרנו אולי אין כשאין הזק ממוני, דהיינו שיש זכות נוספת מפרשת מזיק, ולא די בזכות הרגילה, וצ''ע - וכיון שההזק יוצר ממון אין לו זכות שלא יזיקנו, ולא משום שיוצר ממון, דודאי אינו נחשב יצירה, אלא כיון שההזק עצמו יוצר ממון אין לו זכות.

ז. חפץ מבוטח, לכא' נמי אין הפסד, אלא שאם ביטוח הוא התחייבות בתנאי, לכא' אינו נחשב שאין הפסד במה שע''י ההזק התקיים התנאי, מכיון שהתחייבו לו מעיקרא בתנאי, אך אי נימא דהביטוח חייב לו, נמצא שע''י ההזק מחוייבים לו וא''כ לא ניזוק, ואפילו הכי לכא' חייב כמבואר בגזל ובא אחר ואכלו דרמ''ג רמ''ג וא''א דהמזיק לא הזיק מחמת שיש לניזק מהגזלן, אך י''ל דמה שחייבים לו אינו נחשב, משא''כ בעובדא דהגר''ח שיש לו ברגע הנזק ע''י הנזק, וכנ''ל דכל כה''ג אין זכות כלל, משא''כ כשעי''ז נוצר רק חיוב על אידך א''א לומר שאין לו כה''ג זכות.

ח. בשם הגר''ח - עי' גר''ח ב''ק מהדורת אורייתא - נראה דאיירי בסוגיין שלא היה קוצר - אולי משום שאין שוה הטירחה, או שאינו שוה כ''כ ואין בני אדם טורחי עבור רוח קטן כל כך - ואפילו הכי חייב משום דסוף סוף הרי זה שוה, אלא דאילו היה חוזר כבתחילה, נמצא שע''י ההזק יצמח מחדש, וגם זה אינו נחשב הפסד ממון - אע''פ שצריך להמתין, הרי בלאו הכי לא היה קוצרו עד סוף זמן הגידול - ורק משום שאינו כבתחילה חייב, אלא שאין ברור מה נחשב לא מכליא קרנא דס''ד שפטור, ואולי ס''ד דכיון שיצמח שוב לכן נחשב לא מכליא קרנא, ועל החלק שהחסיר ודאי חייב, והנידון היה על החלק שיגדל שוב.

ולפי''ז לדברי הגר''ח פשוט שחייב על הפסד כח הגידול, והנידון היה רק על השחת, ולפי מה שהתבאר לעיל בשם הגליון אלפס הוא להפך, על השחת ודאי פטור, והנידון רק על כח הגידול.

ט. יש לדון לדברי הגר''ח כשההפסד הוא פחות משוה פרוטה, אי נימא דאינו חייב משום שאין לו זכות לומר על תזיקני כשאין לו הפסד, הרי בפחות משוה פרוטה יש לו זכות, אך אי נימא דבעינן הפסד ממון, אולי פחות משוה פרוטה אינו ממון - דהיינו שבכדי להחשב מזיק צריך פגיעה ממונית, וכיון שנשאר לו אותו ערך ברשות ממון, הוי כהזיק לו חפץ שאינו שוה כלום דאינו חייב בהשלמת החפץ, משום שאין חיוב כשאין הפסד ממון, ולא די בהפסד חפץ, ורק כשיש הפסד ממון, חייב על הפסד החפץ, דהיינו שחיובו על הפסד חפץ שיש בו הפסד ממון -.

בס''ד

ביאור דברי רש''י לשיטת הגליון אלפס והמרומי שדה ונימוקי הגרי''ב

א. הנידון בסוגיין אינו על השחת, אלא על מה שמחמת הזק השחת לא יגדל כבתחילה.

ב. אכילת השחת הוא מכליא קרנא, ואולי חייב על זה, או שאולי אינו חייב על זה כי הוא לא היה קוצר.

ג. וכן אין הנידון על מה שגרם שלא יגדל, דאין זה אלא גרמא, ואף לריה''ג בדף נ''ח ב' דנידון לפי המשוייר שבו אין זה אלא כשאכל פרי קטן, ולא כששרף עץ ומחמת כן לא גדלו פירות, וכן לא קי''ל דנידון כהמשוייר שבו, אלא הנידון כאן הוא כמבואר שם בדעת חכמים 'רואין אותה כמה היתה יפה וכמה היא יפה' דהיינו לא לפי שווי הפרי שאכל, אלא לפי מה שהיה יכול למכור את הפרי מחובר לאילן.

ד. ובדרך משל השחת עצמו שוה ק', ואילו יגדל התבואה תהיה שוה אלף, ולכן אם ימכור את השדה כמות שהוא ימכר בה' מאות, משום שעתיד להיות שוה אלף, ואחרי שניזוק השחת, יגדל התבואה ויהיה שוה ו' מאות, ולכן ימכר התבואה היום בג' מאות, ונמצא שהזיקו במאתיים, ואין זה גרמא אלא הזק כח הגידול היום.

ה. והזק כח הגידול נחשב לא מכליא קרנא, ויש לפרש בתרי אנפי, י''ל דהזק כח הגידול אינו הזק הדבר עצמו, דלא הזיק אלא את איכות הדבר ולא בכמות, וכל כה''ג נחשב לא מכליא קרנא, עי''ל דאילו היה מזיק את כח הגידול לגמרי היה נחשב כליא קרנא, אלא שנשאר כח הגידול, אלא שהוחלש, וזה לא מכליא קרנא.

ו. ובסברת הדבר שאילו הוא עצמו לא היה קוצר אין חיוב על השחת - לס''ד, אך למסקנא שחייב מאתים אין חייב גם ק', דהרי אינו שוה אלא או כשחת, או ככח גידול - י''ל דאע''פ שהרי הוא מזיק, אין זכות אל תזיקיני, כל שהוא דבר שאין שוה לעשותו, וכל הזכות שיש לו הוא שלא יכלה את כח הגידול, ולא שלא יכלה את השחת.

ז. ובזה תוס' נח' וס''ל דיש זכות אל תזיקיני גם על השחת, דסוף סוף בידו למכור את השחת כעת, וא''ת מדוע הוצרכו תוס' לנטות מדברי רש''י ולא פירשו שחייב על השחת והנידון אם חייב גם על כח הצימוח שהתמעט, י''ל דס''ל לתוס' דהציור הוא דהשחת שוה ל' מאות, ושוה יותר מהניזק שהתמעט כח הגידול - ואולי תוס' בדקו ומצא שהשחת שוה יותר ממה שנפסד כח הגידול - ולכן ע''כ רש''י פטר על השחת, ולכן הקשו תוס' מדוע לא חייב על השחת וממילא אין נידון על נזק כח הגידול.

ח. וא''ת מכיון שכיש שחת יגדל יותר, השחת עצמו גם שוה לו, כי עי''ז יגדל יותר, והשחת עצמו גם משמש לו, מלבד הגרעין שבט נמצא כח הגידול, השחת משמש ומסייע לו שיגדל יותר, וכילה את השחת, וצ''ל דכיון שהשחת עצמו משמש רק ככח גידול, נידון כאחד עם כח הגידול, והרי זה כמכונה גדולה המגדלת, ואין היחס לכל משהו ומשהו, ולכן נחשב כדבר אחד, ככח גידול אחד, שמיעט את כוחו - ולעולם אין חיוב מזיק על החומר, אלא על הצורה, וביחס לצורה רק מיעט את כוחו בלבד.

ט. לפי''ז היה נראה דמשכ''ל לא מכליא קרנא בכל האופנים שיכול לומר הגזלן הרי שלך לפניך, כגון שהכחיש בהמת חבירו, ולדברי החזו''א אפי' חותך רגל בהמת חבירו הרי זה רק כשמינה והכחישה ולס''ד נחשב לא מכליא קרנא ויהיה פטור.

ביאור דברי רש''י כפי הנראה מדברי הגר''ח.

א. על הדרך הנ''ל קשה מדוע לא פירשו תוס' כרש''י וכנ''ל אות ז', עוד קשה לשון התוס' דהקשו דהא מכליא קרנא, ואם גם לרש''י השחת נחשב מכליא קרנא אלא שאין על זה הנידון, לא היו תוס' כותבים דהא מכליא קרנא, דהרי רש''י לא אמר שהשחת אינו מכליא קרנא, וא''כ מבואר שתוס' לא למדו ברש''י כהאחרונים הנ''ל - אלא שהאחרונים כתבו ליישב דברי רש''י שלא התכוונו למה שתוס' הבינו בדעתם - עוד צ''ב קושיית התוס' מדוע באמת אין חיוב על השחת הא יכול למוכרו, עוד צ''ב מדברי הרשב''א והנמוק''י שהביאו את דברי רש''י ולא העתיקו שיגדל שלא כבתחילה, ואם ההזק הוא על כח הגידול העיקר חסר מן הספר, וע''כ הבינו ברש''י שהנידון על השחת, והשחת נחשב לא מכליא קרנא.

ב. מהשמועה בשם הגר''ח נראה דהנידון על השחת, ואין הנידון על כח הצימוח, או משום שעל כח הצימוח חייב ונחשב מכליא קרנא, או משום שאף למסקנא אינו חייב על כך משום שנחשב הזק שאינו ניכר, או כנ''ל שהפסד השחת הוא יותר מהפסד כל הגידול.

ג. והנידון על השחת, והשחת נחשב לא מכליא קרנא משום שיחזור ויצמח, ואיירי היכא שלא היו הבעלים קוצרים את השחת, ולכן פטור משום שמה שהזיק יחזור, ולא חייבה התורה כשהזיק ויחזור ויהיה לבעלים כעין החפץ שהיה להם, אע''פ שהם חיטים אחרות ופנים חדשות באו לכאן אפילו הכי לא חייבה התורה כשמזיק דבר שיחזור כעין זה, ואילו היו הבעלים קוצרים הרי יש לבעלים ב' פעמים, ורק משום שהבעלים לא היו עושים כן, אע''פ שלא חסר כלל בשם מזיק, מכיון ששייך לבעלים ושוה, ולכן פשוט שיש דין מזיק כה''ג אע''פ שהבעלים לא היו עושים כן, אלא שהתרוה לא חייבה אע''פ שנחשב מזיק, כל היכא שיחזור ויצמח, ולפי''ז פירושו של לא מכליא קרנא שונה לגמרי מהפירוש הראשון, דלפירוש הראשון הכוונה שאין ההזק בכילוי הקרן, ולפי הפירוש השני הכוונה שהקרן יחזור, ולא כלה הקרן מכיון שיחזור ויצמח.

ד. אך אין לפרש דס''ד דפטור מכיון שכלפי הפסד הרשות הממונית לא הפסיד לו מכיון שיחזור ויצמח, ורק הפסיד כפי השיעור שלא יחזור ויצמח, דאין שום דרך לומר שזה מה שכתוב 'בלא מכליא קרנא' היאך שייך לפרש כן בלשון לא מכליא קרנא.

ה. אלא שהגר''ח הוכיח ממסקנת הסוגיא שאין לומר שאין לחייב מה שלא מיעט ברשות הממונית, אך לא זה היה הנידון בסוגיא, אלא פשוט שחייב על הפסד החפץ, והנידון היה שאין לחייב על הפסד חפץ שאחר ההזק יחזור ויגדל.

ו. ואילו כשהיה מזיק שחת היה חוזר וגדל דבר אחר, לא היה ס''ד לפטור, מכיון שהחפץ שהזיק לא היה חוזר וגדל, משא''כ לפי ההו''א של הגר''ח שאין לחייב יותר ממה שהוזק הרשות הממונית אין נ''מ מה יחזור ויצמח.

ז. וחידש הגר''ח בעובדא דב' בולים דהיכא שאין חיסרון כלל ברשות הממונית אין חיוב, אע''פ שהחיוב אינו על הפסד הערך, אלא על הפסד החפץ, אפילו הכי היכא דאין פגיעה ממונית אין פרשת מזיק, ואולי הכוונה דאין זכות אל תזיקני כשאין הפסד ממון, ואין זכות של אל תזיקיני בחפץ שאינו שוה כלל - ואולי גם אין לא תגזול כשאין גזילה ממונית, ולא די בגזילת חפץ - אע''פ שודאי בעלותו תובעת שלא יגזלוהו ויזיקוהו, פרשת מזיק אין כה''ג, הזכות שהתחדש בפרשת מזיק שיש זכות אל תזיקיני, אין כשאין הפסד ממון, ולכן כמו שאין זכות אל תזיקיני בחפץ שאינו שוה כלום, כך אין זכות אל תזיקיני בקריעת הבול כשאין בקריעה זו שום הפסד ממון, אך כשיש זכות החיוב על הפסד החפץ, וחייב למלאות את הפסד החפץ בדמים.

ח. רש''י כתב דיחזור ויגדל אך שלא כבתחילה, ונראה שהגר''ח פירש דאילו היה חזור כבתחילה לא היה חייב כי לא נחסר לו ממון, ויש כאן חידוש גדול, דהרי כעת נחסר לו, ורק לאחר זמן יתמלא חסרונו, וכל כה''ג י''ל שיש לו זכות שלא יזיקהו, ורק כאן שבשעת ההזק אין כאן הזק ממוני י''ל כן, אלא היה מקום לומר שרש''י כתב שלא כבתחילה לפרש מדוע הבעלים לא היו עושים כן כהגליון אלפס, אך אילו לא היו הבעלים עושים כן אף אילו היה גדל כבתחילה היה פטור לס''ד דלא מכליא קרנא פטור, ולמסקנא חייב אע''פ שלבסוף לא יפסיד מאומה.

ט. וא''ת אם התמלא חסרונו מדוע חייב, הא כח היכא שאין חיסרון אין תביעה כמבואר בסוגיית רמ''ג רמ''ג, ויהיהקשה אף כשגדל שלא כבתחילה, י''ל דכיון שהיו הבעלים יכולים לקצור א''א לומר שמחמת ההזק גדל, ואפילו הכי נחשב לא מכליא קרנא.

י. בפירוש דברי רש''י אבל לא כבתחילה היה נראה שלדברי הגליון אלפס הכוונה על התבואה ולא על השחת, משא''כ לדברי הגר''ח השחת לא יגדל כבתחילה, דהיינו שיגדל תבואה עם שחת, אך יהיה פחות שחת, אך להנ''ל י''ל שהתבואה לא תגדל כבתחילה ולכן הבעלים לא היו קוצרים, ולכן ס''ד שאין חייב על השחת אף אם השחת חוזר כבתחילה, משום שעל השחת אינו מכליא קרנא.