בביאור דברי התוס_ בב_ב קעה ב
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / שעבודים - הרב יהודה אלבוים / חבורות שעבודים

בס''ד

בביאור דברי התוס' ב''ב קעה ב ובענין שעבוד נכסים מיניה

א. תוס' בד''ה דבר תורה הקשו תימה היכי מוכח מהכא דשעבודא דאורייתא דלמא היינו מיניה דמיניה פשיטא דגבי בין קרקע ובין סובין, והיה נראה בתוס' דפי' את הוכחת הגמ' דשע''ד מהא דיורדים לנכסיו, ואי שע''ד אין יורדים לנכסיו אלא רק כופים אותו עד שיאמר רוצה אני כמוש''כ הראשונים בסוגיין, ודינו בזיבורית משמע לא רק שחייב לתת קרקע אלא גם יורדים לנכסיו, וזה כוונת התוס' בקושייתם דפשיטא דמיניה לכו''ע **גבי** בין קרקע ובין מעות, ובטעמא דמילתא י''ל משום מש''כ הראשונים דעד שתכפהו בגופו כפהו בממונו, ואולי אף בלאו הכי ס''ל לתוס' דמכח שעבוד הגוף יורדים לנכסיו.

ב. והנה נח' הקצוה''ח סי' ל''ט סק''א עם הנתה''מ סי' ל''ט סק''ב והבית מאיר אה''ע סי' צ''ו סעי' ט''ו והשער המלך בפי''ט מהלכ' מלו''ל, בכוונת דברי התוס' דמיניה פשיטא דגבי בין קרקע ובין סובין, הקצוה''ח פי' דהוא מכח שעבוד הגוף, והנתה''מ והבית מאיר והשער המלך פי' משום שמיניה לכו''ע יש שעבוד נכסים, וצ''ע הרי הראשונים כתבו להדיא דיורדים לנכסיו משום עד שתכפהו וכו' ומפורש בדבריהם שאין שעבוד נכסים מיניה, ורק משום עד שתכפהו וכו' יורדים לנכסיו, וא''כ מה''ת שתוס' שכתבו שגובין מיניה ס''ל דיש שעבוד נכסים מיניה, ואולי י''ל משום פשיטותיה דדברי התוס', והראשונים האריכו ודנו בזה, ותוס' כתבו פשיטא וכו' ומשמע שאינו משום עד שתכפהו וכו', ומצד שעבוד הגוף לחוד נראה בראשונים שלא היו יורדים לנכסיו בלא מצוה, ומדלא הזכירו התוס' שמכח המצוה יורדים לנכסיו נראה שאין כוונת התוס' מכח המצוה, אלא מכח דס''ל שיש שעבוד נכסים מיניה.

ג. כתבו אח''כ תוס' ''ואין נראה לפרש דהאי דמ"ד לאו דאורייתא היינו אפי' מיניה'' ולכא' כוונת תוס' לפקפק על מה שכתבו בהתחלה דפשיטא דבמיניה לא פליגי, ואח''כ כתבו שכן נראה ברשב''ם שנח' במיניה, וע''ז כתבו תוס' ''דהא פשיטא שחייב לשלם ואם אין לו מעות פשיטא דאינו פטור בכך אלא יתן לו סובין או קרקע (או) ימכר ויתן לו מעות'' וכאן לא הזכירו כלל דגבי מיניה, אלא דנו אם הוא חייב לשלם אפי' כשאין לו מעות ויש לו רק סובין או קרקע, וא''כ נראה שהנידון שדנו תוס' במיניה אינו אם יורדים לנכסיו או לא אלא אם הוא חייב לפרוע, ולא כנ''ל, ובאמת יש לתמוה על הדרך הנ''ל דהוכחת הגמ' מהא דדינו בזיבורית, היכן כתוב שיורדים לנכסיו, אולי זהו דינו ויכפוהו בשוטים לשלם, ולכן פי' תוס' דאולי למד''א שעל''ד אין חייב לפרוע כשאין לו מעות, דרק מכח שעבוד נכסים צריך לפרוע גם כשאין לו מעות.

וצ''ב היכי ס''ד דאם אין לו מעות אין מחוייב לפרוע בדבר אחר, וביותר יקשה לדברי הנתה''מ וסיע' דכוונת התוס' דחייב רק משום שיש שעבוד נכסים מיניה, וצ''ע וכי מכח שעבוד הגוף אינו מחוייב לפרוע כשאין לו מעות ויש לו רק קרקע או סובין.

ד. עוד צ''ע על מה שהתבאר לעיל דפשיטא ליה לתוס' דיורדים לנכסיו לכו''ע, והרי בכתובות פו. דנו תוס' בזה והעלו צד דס''ד בגמ' דאפי' אין כופין אותו, והיכי פשיטא ליה כאן דלכו''ע יורדים לנכסיו, וע''כ כנ''ל דכל הנידון של תוס' הוא על כך שהוא חייב קרקע כשאין לו מעות, וצ''ב כנ''ל היכי ס''ד לומר כן, ובתוס נראה שבאמת כך נקטו בדעת הרשב''ם.

ה. כתב הנתה''מ סי' ק''ז סק''ד ''ולכן נראה, דאף דלגבי בעל חוב גופיה נראה דאם יש לו מעות, מדאורייתא [דינו] במעות, (דבעין) [דכעין] שהלוהו צריך לשלם מדאורייתא, כמו בהלוה חטים שצריך לשלם חטים כשיש לו, תדע דהא יוקרא וזילא מהדבר שהלוהו חל על הבעל חוב, רק מדרבנן אסור לשלם כשנתיקר משום ריבית'' ומבואר בדבריו וכ''כ בחוו''ד דהחילוק בין הלואה למקח הוא דהלואה הוא הלוואת החפץ, ומקח הוא שמחוייב לשלם תמורת החפץ, הלוואה הוא חיוב חפץ, ומקח הוא חיוב ערכו של החפץ, וכדחזינן בלוה סאה חיטים דאינו חייב ערך, כדמוכח מיוקרא וזולא, אלא חייב חפץ - ויש לעיין טובא בגדר הדברים, וכי אין הלואה חיוב ''ממון'' דהרי לכא' אין חייב ממון כדחזינן בירד ערכו דאין חייב כערך שלוה, ובירד ערכו לגמרי יפטר מלתת ממון - ועי' בסוגיית שומא הדר, דרק אם גבה בע''כ שומא הדר, אך בפרע מדעתו הוי כמקח, ולהנ''ל משום דכל שאינו פורע במעות הרי הוא כמחליף עמו, ולכן דמי למכר, ורק בגבה בע''כ גבה רק את הקרקע כדי להוציא ממנו את דמיו, ואין לו זכות בגוף הקרקע אלא רק כעין קרקע לדמיו, ולכן שומא הדר.

ו. ועל פי זה י''ל דכיון שחייב חפץ ולא ערך, א''כ כשאין לו את החפץ שחייב, מדוע שיהיה חייב לתת דבר אחר שהוא כערך של מה שחייב, שהרי אינו חייב ערך - ונ''מ שיכול למצוא קונה שישלם לו יותר - אך אינו חייב לתת מנכסיו, ואע''פ שיפרע בזה החוב ואע''פ שאין זה מה שחייב, כיון שערכו כמו הדבר שחייב הוי כעין מקח שקונה בזה את החוב, ומחליף את הדבר בחוב, ואה''נ הדין שאין יכול לפרוע בע''כ כל שאינו פורע לו מעות, ויש לפרש דהוא מהאי טעמא דאינו פרעון, אלא כעין חליפין, וכיון שכן אינו חייב להחליף, ורק חייב לפרוע - ובנוסח אחר י''ל דאע''פ שיפרע בזה החוב אינו מחוייב משום דנחשב יותר מהחוב, דכיון שחייב רק מעות שכל עניינם דבר הקונה, ואינו דבר שיש לו שימוש עצמי אינו חייב לתת חפץ שיש בו גם כח הקונה וגם שימוש עצמי, ואע''פ שמעות הוא דבר היוצא ויש לו מעלה, אך יש בו גם חסרון - ועל זה כתבו תוס' דאע''פ שכן הוא הדין מכח שעבוד הגוף, אך כיון שלכו''ע יש שעבוד נכסים מיניה חייב לפרוע בכל דבר, דהנכסים ערבים לחוב, וערבותם שיפרע החוב, וזכות המלוה לקחת את הקרקע כדי לפרוע בזה את החוב.

ז. ויש להוסיף על פי מש''כ בכתבי הגר''ח וז''ל דברי הגר"ח זצ"ל בביאור מהו ממון ומהו איסור, וז"ל: ממון נקרא מה שיש לאחרים עליו וכל הדינים נמשכים ויוצאים רק מזה שיש להאחר זכות עליו, ואיסור נקרא מה שהחיוב הוא מצד עצמותו אף בענינים שנוגעים בין אדם לחבירו, וכמו הדין דלא יעמיד סולם רעוע בתוך ביתו דבוודאי אין לשום אדם בעולם זכות עליו בדין זה שלא יעמיד, אלא שהוא בעצמו חייב בזה כמו בכל המצוות, עכ"ל כפי שמסר תלמידו הגאון ר' ברוך בער זצוקלל"ה, וז''ל הגרשש''ק בחי' ב''ק סי' ל''ו סק''ח דהנה כבר בארנו במק"א ענין חיובי ממון דהוא זכות ממון לתובע בנכסי הנתבע או בגוף הנתבע, ואינו בגדר מצוה כנדר ושבועה עכ''ל, ועל פי זה י''ל דאע''פ שאם יתן לו קרקע יפרע החוב, וא''כ היה צריך להיות שיחוייב בכך, כדי לצאת ידי חובתו, ואילו היה נשבע לפרוע חובו ודאי היה חייב לתת קרקע, ורק משום שאינו חייב מידי, אלא רק יש לאידך זכות לקבל ממנו מעות, וכל שיש לאידך זכות אסור לו למונעו מלקת את זכותו, אך כיון שכל זכותו על מעות, אין למלוה זכות לקחת קרקע ולהחליפו עם המעות, וכיון שאין לו זכות ממילא אינו חייב, וכשאין לאדם במה לפרוע אינו פטור מדין אונס, אלא אינו חייב, מכיון שכל חיובו אינו אלא מכח זכות המלוה, ואין לו חובה מחמת שלוה, אלא מחמת שיש לאידך היום זכות, ופריעת בע''ח מצוה, היינו מצוה לפרוע את החוב, דהיינו לא לעכב מאידך ליטול את שלו דהיינו את הממוני גבך, וז''ל הקו''ש ב''ב תרס''ח ''אבל הדבר פשוט, כיון דהמצוה היא פריעת בע"ח, ע"כ דאיכא בע"ח קודם המצוה שהרי המצוה היא לפרוע את החוב, ואילו לא היה חוב לא היתה מצוה כלל, והחילוק בין מצוה זו לשאר חיובי מצוה, דהכא המצוה היא בתולדה מהחוב, ובשאר חיובי מצוה להיפוך, דהחוב הוא בתולדה מהמצוה, וכיון דאיכא חוב גם בלאו המצוה איכא בזה ירושה וגם דיני שבועה'' ולפי''ז גם אינו חייב למכור וכמבואר בתוס' לפי דברי הנתה''מ דאי אין שעבוד נכסים מיניה גם לא חייב למכור ולהביא מעות, ורק מחמת שעבוד נכסים חייב להביא קרקע או למכור את הקרקע ולהביא מעות.

- ובכתובות צח א כי האי דההוא גברא דאפקידו גביה כיסתא דיתמי, אזל שמה לנפשיה בארבע מאה זוזי, אייקר קם בשית מאה, אתא לקמיה דרבי אמי, אמר ליה **מאן שם לך**, ויש ראשונים שפי' דבמעות א''א כן, ועל פי הנ''ל יתפרש דכיון שאין נפרע החוב בדבר אחר, אלא הוי כעין מקח, אין בכח המלוה לעשות דבר זה, אלא שאכתי ישל''ע מדוע מכח השעבוד נכסים אין לו זכות, והרי להנ''ל ע''י שעבוד נכסים מהני לגבות מנכסיו -

ועי' עוד ברשב''א ב''ב קכד א וז''ל וה"ר יהוסף הלוי ז"ל כתב שאין הלוה רשאי לסלק עצמו מנכסיו ולומר לבעל חובו איני נותן אלא הרי נכסי לפניך אלא כופין אותו להטפל בדבר ולמכור ולהגבותם או לשומן עליהן, ומהכא שמעינן לה, ואני תמה מנין לו וכי כופין בשוטים למי שאינו רוצה להטפל בנכסיו לפרוע אלא אם רצה אומר לב"ד איני רוצה להטפל בנכסים שומו לו והורידוהו כל זמן שתרצו לדידן דקיי"ל דשעבודא דאורייתא, ואפשר דלרב (הונא בריה דרב יהושע) [פפא] דאמר פריעת בעל חוב מצוה שכופין אותו כשאומר לא בעינא למעבד מצוה כדאיתא בכתובות פרק מי שהיה נשוי (פ"ו א') אבל לדידן אין כופין בשוטים אלא בהורדה לנכסים עכ''ל, ומבואר בדבריו דאין הלוה חייב כלום אלא יש למלוה זכות להפרע ממנו, ואע''פ שאסור לו לעכב מהלוה לגבות את שלו אך אינו חייב לסייע לו והלאו של לא תעשוק אינו אלא כשמפריע ללוה לקחת את שלו וכגון שמבריח את נכסיו, ואח''כ דן לדעת ר''פ שיש מצוה אולי חייב להתעסק בפרעון, ולדבריו המצוה הוא לא רק לא לפגוע בזכות המלוה, אלא גם להתעסק בפרעון, וישל''ע א''כ מדוע אינו חייב לעבוד, וצ''ל דפטרתו תורה מקרא דעבדי הם, והו''ל כפטור אונס, ולא כהנ''ל דא''צ לפטור אונס.

ועי' מנ''ח מצוה תקס''ח שכתב ''ולפי"ז בעבד ליכא שיעבוד גופו, דהא הוא עדיין של רבו ואין אפשרות כלל שיחייב את עצמו בשטר כלל'' ובשי' ר' שמואל ב''ב יג א ובפשטות דברי המנ"ח תמוהין מאד, שהרי שעבוד הגוף אין הכונה שהגוף משועבד לבע"ח, אלא דיש לו עליו חוב ממון, ומה"ת לומר דאם גופו קנוי ל"ש שיהי' לאחר עליו חוב ממון, ואולי כונתו דכיון דיד עבד כיד רבו ומה שקנה עבד קנה רבו נמצא דהרשות הממונית של העבד שייכת להאדון, וע"כ ל"ש שיהי' עליו חוב ממון. וזהו ג"כ חידוש גדול.

ח. והנתה''מ וסייעתו הוכיחו מזה שיש שעב''נ מיניה, דכיון שתוס' העלו צד שאין חייב לפרוע כשאין לו מעות, ע''כ כוונתם להנ''ל, וא''כ מדוע באמת חייב ע''כ משום שעב''נ, וכיון שתוס' לא דיברו על ירידה לנכסיו, שעל זה היה אפשר לפרש כהרמב''ן דעד שאתה כופהו וכו' ואין ראיה מתוס' שהוא מדין שע''נ וכמו שמבואר בראשונים שא''צ לכך שע''נ, אלא תוס' דנו על חיובו לפרוע כשאין לו מעות, ואם היה צד לתוס' שא''צ לפרוע מעות ע''כ הוא מהסברא דלעיל, ועל זה ע''כ הסיבה שחייב אינו מכח שעה''ג אלא רק מכח שע''נ, והקצוה''ח ע''כ ילמד דהמו''מ בתוס' אם מכח שעבוד הגוף חייב לפרוע כשאין לו מעות, אך הנתה''מ וסייעתו לא ניחא ליה ללמוד כן מתרי טעמי, ראשית דקשה לומר שתוס' היה להם ב' צדדים אם שעה''ג הוא סיבה לחייבו לפרוע כשאין לו מעות, דאין מובן מהם ב' הצדדים, ושנית כיון שהנתה''מ כתב שאין חיובו ערך אלא חפץ מסברא אין חייב מכח שעה''ג כשאין לו מעות, ורק מכח שעב''נ שייך לחייבו, ולפי''ז מש''כ בגמ' מיניה אפי' מגלימה דעל כתפיה הוא רק משום שיש שעבוד נכסים מיניה, וס''ל דיש שעבוד נכסים מיניה גם כל מטלטלין.

ט. והקצוה''ח לשיטתו בסי' ק''א סק''ה דאין חייב מדאו' לפרוע מעות אע''פ שיש לו מעות, וכל דין זה אינו אלא מדרבנן, ומשמע שנקט שחיובו ערך ולא חפץ, וכיון שכך די בשעה''ג לחייבו לשלם אף כשאין לו מעות, אלא דאכתי קשה מה הס''ד בתוס' שאינו חייב כשאין לו מעות, וכן בדעת הרשב''ם נקטו התוס' שאינו חייב לתת משכון למד''א שעל''ד כי אין חייב כשאין לו מעות, ולדברי הנתה''מ ניחא דס''ל לרשב''ם שאין שעה''ג מיניה למד''א שעל''ד, אך לדברי הקצוה''ח צ''ב.

י. הרמ''ה כתב שהמקור לשעבודא דאו' הוא ממשכון וז''ל דכתיב יוציא אליך את העבוט החוצה, אלמא דאוריתא משתעבדי ליה מטלטליו של לוה למלוה. דאי אמרת מדאורייתא ליכא שעבוד נכסים, אלא חיובא כוליה אגופיה דלוה הוא דמיחייב למפרעיה לבעל חוביה מהיכא דבעי. אמאי מיחייב למיתב ליה משכון למלוה, ליזיל לוה גופיה וליזבין ולפרע. אלא לאו ש"מ שעבודא דאורייתא עכ''ל, ויש לפרש על פי הנ''ל שאינו חייב לתת כשאין לו מעות כיון שאין שענ''כ מיניה וכמוש''כ הרמ''ה שע''כ למד''א שעבל''ד אין גם מיניה שעב''נ דאל''כ מדוע מלקחות אין שעב''נ - ונח' על התוס' אליבא דהנתה''מ שיש שעבוד מיניה ולא מלקוחות - ומד''א שעל''ד לכא' פליג בזה גופא וס''ל דחייב גם מכח שעה''ג לפרוע כשאין לו מעות כיון שלמעשה עי''ז יפרע החוב, וכיון שחייב מעות חייב לעשות הכל כדי שלא ישאר מחוייב.

יא. הקשו התוס' בד''ה גבו קרקע יש לו ''אף על גב דמיניה מיירי'' וצ''ב מהו קושייתם וכי משום דגבי מיניה הו''ל מוחזק, וע''כ דפי' את ראיית הגמ' דשעב''ד מהא דגובים קרקע, ועל זה הקשו הרי מיניה לכו''ע גובים קרקע, ועל זה תי' דאין ראיית הגמ' מהא דגובים קרקע אלא מהא דחשיב מוחזק, ורק אם יש שע''נ הו''ל מוחזק - ומש''כ תוס' מ"מ מעות אין לו דלאו הני מעות שבק אבוהון אף על גב דהיינו מיניה עי' מהרש''ל שפי' דמיניה הכוונה מלשון מינו, ואין המיניה שכתבו תוס' בתחילת דבריהם, כהמיניה שכתבו תוס' כאן - ותמה השעה''מ הרי תוס' כתבו אח''כ דיש לכו''ע שע''נ מיניה, וא''כ אף למד''א שעל''ד מכח זה הו''ל מוחזק, ולכא' זהו כוונת הראב''ד שהובא בשטמ''ק שכתב וז''ל מי אמר רבה הכי והאמר רבה גבו קרקע יש לו. פירוש יש לו חלק בכורה במלוה ואי שעבודא לאו דאורייתא גבו קרקע אמאי יש לו והא ראוי הוא וקא סלקא דעתין דאפילו גבו מן המשועבדים או מן היורשים אמר רבה יש לו ואי שעבודא לאו דאורייתא אמאי עכ''ל ולכא' כוונתו דבמיניה יש שעבוד נכסים והו''ל מוחזק לכו''ע, ורק כשמכר למד''א שעל''ד אין משמעות לשעבודו ואינו נחשב מוחזק, ואע''פ ששעבודא דרבנן ע''כ אין שעבודא דרבנן כגדר שעבודא דאו' - ואולי כמוש''כ האחרונים שאין לו זכות בקרקע והוא רק הפקר ב''ד בשעת הגוביינא -

ובישוב דברי התוס' אולי י''ל על פי מש''כ הנתה''מ וז''ל והנה בפירושא דשעבודא דאורייתא, ליש פוסקים הפירוש דמאן דס"ל שעבודא דאורייתא הוא דשעבוד הוי כקנין ואינו יכול למכור ולהוריש, ולמאן דס"ל לאו דאורייתא, האמת דמיניה גובין מדאורייתא, רק דס"ל דמכאן ולהבא גובה ולא אלים בשעת שעבוד כקנין עכ''ל, וא''כ י''ל דרק אם אלים שעבודו והו''ל כקנין הוי עי''ז מוחזק.

יב. הגרשש''ק ביאר את דברי הרמב''ן דעד שאתה כופהו וכו' דכל זה אינו אלא היכא שיש שעבוד הגוף, אך בהשבת ריבית לא יעזור לרדת לנכסיו, מכיון שאין שעה''ג, ולדבריו מכח שעה''ג מהני לרדת לנכסיו, וא''צ שע''נ לכך, אלא שב''ד אין כופין בלא מצוה, ולכא' לדברי הנתה''מ בדעת התוס' מבואר שאין חייב לתת מנכסיו כשאין לו מעות מכח שעה''ג, וא''כ לכא' גם לא יהני לרדת לנכסיו, מכיון שאין ללוה זכות על דבר אחר חוץ ממעות מכח שעה''ג, ואף אי נימא שלא כדברי הגרשש''ק וע''י דין דעד שאתה כופהו וכו' מהני לרדת לנכסיו אע''פ שאלמלי זה היה צריך דעת מקנה, וכמו שהבין הקצוה''ח דהיה צריך להועיל גם בהשבת ריבית, עכ''פ מבואר שע''י פריעת בע''ח מצוה היו יורדים לנכסיו אף בלא שעה''ג, ובתוס' לפי הבנת הנתה''מ אין חייב כשאין לו מעות, וא''כ גם לא יכפוהו, והמצוה כשאין לו מעות הוא רק מכח שע''נ.

יג. כתב רעק''א בגיטין דף מח ב אני מסתפק לדינא בלוה שיש לו נכסים בשעת הלואה ויש לו ג"כ נכסים שקנה אחר ההלואה ולא כתב לו דאקני והבע"ח בא לטרוף מהנכסים שהיה לו בשעת ההלואה דא"י לדחותו להנכסים שקנה אח"כ, כיון דבאותן הנכסים לא נשתעבדו כלל, אלא דיכול לגבותם בתורת מיניה וכו' י"ל דכל כמה דאין הלוה מסלק לו בזוזי יכול לומר אני אקח שעבודי היינו נכסים שנשתעבדו לי ולא אקח נכסים אחרים שאינם משועבדים לי עכ''ל, ואולי יתפרש על פי הנ''ל דכל שאינו פורע מעות, אין פורע את חיובו, ואינו יכול להכרחו לקבל קרקע, וזכות המלוה היכא שאין פורע לו את חובו, להפרע מהקרקע המשועבדת לו, ואם יסכים לקבל קרקע אחרת הרי זה יהיה כעין החלפה ומכירה, ואינו חייב להסכים לכך, משא''כ הקרקע שמשועבדת לו זכותו להפרע ממנו, דהיינו שאם ישלם לו הלוה בקרקע, אינו כמו כל לוה שפורע את חובו, דנימא אין נפרעין מהערב תחילה, וכיון שרוצה לפרוע לו אין לו זכות לגבות מהערב, מכיון שאינו פרעון חובו אלא כעין החלפה, וכיון שאינו פרעון, א''כ הלוה אינו רוצה לפרוע וזכותו לגבות מהערב.