15 אי עביד ל_מ - א -
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץמ

אור ליום ג' י"ג אייר תשס"ד

**א**

א] תמורה ד:, אמר אביי כל מילתא דאמר רחמנא לא תעביד אי עביד מהני, דאי לא מהני אמאי לקי, רבא אמר ל"מ מידי והאי דלקי משום דעבר אמימרא דרחמנא.

ובתוס שם ד"ה רבא אמר כתבו, ז"ל, וקשה צורם אוזן בכור ליתסר ופשיטא לן שאינו אסור אלא מטעם קנס, וי"ל דלא גרע מאילו נפל בו מום מאליו.

ובביאור תי' התוס', נקטו הרבה מן האחרונים דכל דינא דאי עביד ל"מ הוי רק כאשר בעינן למעשה דילי', אך כל היכא שאף אם נעשה מאליו מהני, ל"ש כלל דינא דאי עביד ל"מ.

ומכח זה דנו האחרונים לומר דבשחיטה באיסור ל"ש לומר אי עביד ל"מ ושלא תוציא השחיטה מידי נבילה, ע' בית אפרים ? שכתב דכיון דשחיטה ל"ב כונה, ל"ש לומר בזה אי עביד ל"מ, ופירש הטעם בזה, דדינא דאי עביד ל"מ הוא דמחשבת העושה לא מהניא, אך כל דל"ב למחשבת העושה וסגי בהמעשה עצמו, הרי דהמעשה ליתא בחזרה, ול"ש לומר בזה דלא מהני, וכ"כ החמד"ש ביבמות דק"ג, וכתב דאף דל"ד לסברת התוס' בצורם אוזן דהתם אפי' נעשה מעצמו הוי מום משא"כ בשחיטה, מ"מ מצד הסברא י"ל כן דל"ש אי עביד ל"מ רק לבטל כונתו, וכ"כ בשו"ת בית שלמה יו"ד סי' ו', וגם בחי' הגר"ש היימן כתבים סי' מ"ח כתב כן, וביאר הטעם בזה דדינא דאי עביד ל"מ הוא רק אם חלות הדבר תלוי בהאדם העושה, שאין לו כח לעשות חלות האסור, אך בשחיטה נראה דאין האדם עושה חלות השחיטה, ודינא דכח גברא הוי רק מכלל דיני שחיטה, וע"כ ל"ש בזה דינא דאי עביד ל"מ, עיי"ש עוד בזה, ועיי"ש בסי' נ' מש"כ הגרא"ו זצ"ל לדון אם גם למ"ד שחיטת קטן פסולה שייך לומר כן.

אך הגר"ש לנדא בנובי"ת או"ח סי' קל"ו, נקט דאף בשחיטה שייך לומר אי עביד ל"מ, כיון דאם נחתכו הסימנים הוי כמתה מאלי' ול"ה שחיטה כלל, ואי נימא אי עביד ל"מ בטל מעשה השחיטה והוי כנהרגה ולא ליהוי שחיטה, עכ"ל, וכן נקט בשו"ת ברית אברהם אהע"ז סי' רכ"א סקי"ד, וכן נקטו עוד מהאחרונים והובאו בשד"ח כלל ס"ו, וכן נ' גם מד' הרבה מהאחרונים שדנו בשוחט בשבת ובשאר שחיטות אסורות דנימא אי עביד ל"מ, ולא דימו ד"ז לד' התוס' דבצורם בכור ל"ש למימר אי עביד ל"מ, (אך י"ל שהם פירשו ד' התוס' כמו שנת' להלן לפרש, ודלפ"ז כלל ל"ש ד' התוס' בשחיטה שמעשה השחיטה הוא המתיר, וכמש"נ להלן).

וע' עוד בד' הבית אפרים, שכתב לישב בזה גם הא דבחייבי לאוין שדינם דחולצין ולא מתיבמין אמרינן ביבמות ד"כ: דאם בעלו קנו, ולא אמרינן בזה דאי עביד ל"מ, ולפ"ז ניחא כיון דקנין יבמה ל"ב כונה לקנות והקנין נעשה מאליו, ל"ש אי עביד ל"מ, שהרי באמת נעשה מעשה הביאה וקני ממילא, עכ"ל, אך הבית מאיר כתב בתו"ד דביבום דנדה אין לומר דכיון דיבום א"צ כונה דמי למה שתירצו התוס' בצורם אוזן בכור, דנהי דא"צ כונת ביאת יבם מ"מ כונת ביאה מיבעי, עכ"ד, ולד' הגר"ש לנדא ודעימי', אף אם ל"ה בעינן כונת ביאה, נמי הי' שייך בזה דינא דאי עביד ל"מ משום דבעינן ביאת היבם.

אמנם לולי דברי האחרונים הי' נראה לפרש ד' התוס' בע"א, שהרי התוס' בקושיתם נקטו דאף היכא דל"ב למעשה דילי' נמי שייך דינא דאי עביד ל"מ, והיינו משום דמעשה איסור ל"מ, אף היכא דל"ב כלל למעשה דילי', וי"ל שהתוס' בתירוצם לא חזרו בהם מזה, אלא שתירצו דשאני צורם אוזן בכור, דאין ההיתר כלל מכח מעשה נפילת המום, אלא משום מה דעכשיו אית בי' מום, וע"כ אף דמעשה הטלת המום לא מהני, מ"מ כיון דסו"ס עתה אית בי' מום שרי באכילה.

וכן נ' להדיא בל' התוס' בבכורות דל"ד. ד"ה ומי, ז"ל, ואפי' לרבא וכו' מ"מ הכא שרי האי בכור מדאורייתא "דהא יש בו מום", והאי גברא שקצץ בהרתו טהור "דהא אין בו נגע כלל", עכ"ל, והיינו דלעולם אילו הי' המתיר את הבכור מעשה נפילת מום, והי' המטהר את האדם מעשה קציצת הבהרת, הי' שייך בזה דינא דאי עביד ל"מ, הגם דל"ב לזה מעשה אדם, וגם מעשה הנעשה מאליו מהני להתיר את הבכור ולטהר את האדם, ורק משום דאין מעשה הטלת המום מתיר אלא מה שיש בו מום, ואין מעשה קציצת הבהרת מטהר אלא מה שאין בו נגע, ע"כ ל"ש ע"ז כלל דינא דאי עביד ל"מ, דהגם דמעשה איסור ל"מ כלל, הרי לא בעינן כלל להמעשה, אלא המצב שיש בו מום ושאין בו נגע הוא דמהני.

והבית מאיר בתו"ד כתב, דמה שתירצו התוס' דבצורם אוזן בכור ל"ש דינא דאי עביד ל"מ, מתקבל יותר אי נימא דדינא דאי עביד ל"מ הוא משום שראוי שיהרס מעשה איסור ולא יהא לו קיום וכו', אך אי נימא דדינא דאי עביד ל"מ הוא משום קנס, אשר כן משמעות הסמ"ע, א"כ מה תירצו דלא גרע מאילו נפל מאליו, הרי ודאי גרע, דאי נפל ממילא למי יש לקנוס, עכ"ד, אך למש"נ עפי"ד התוס' בבכורות נראה, דאף אי נימא דהוי מגדר קנס דקנסתו תורה, מ"מ ל"מ קנס זה רק שמכח זה אין בכח המעשה להתיר, אך בצורם אוזן בכור דההיתר הוי משום מה דהשתא אית בי' מום, ל"ש כלל הך דינא.

ואי נימא הכי נמצא, דאף דבשחיטה ל"ב כונת אדם וביבום ל"ב כונת יבום, מ"מ ל"ד למש"כ התוס' דבצורם אוזן בכור ל"ש דינא דאי עביד ל"מ, דשאני צורם אוזן בכור דאין היתר הבכור כלל מכח מעשה האיסור, אך משא"כ בשחיטה דמעשה השחיטה הוא המתיר, וכן ביבום שמעשה הביאה הוא שקונה להיבמה, שפיר שייך דינא דאי עביד ל"מ דמעשה איסור ל"מ לפעול.

וע' עוד בפר"ח סו"ס ס"ד שכתב דבעבר וביטל איסור לכתחילה ל"ש למימר דאי עביד ל"מ דלא גרע מאילו נתבטל מאליו, וכמש"כ התוס' לגבי צורם בכור, וע' גם בשו"ת ברית אברהם אבהע"ז סי' קכ"א סקי"ד שהק' בליקט ענבי ההדס ביו"ט נימא אי עביד ל"מ, ותירץ עפי"ד התוס' דלא גרע מנתלקטו מאליהן, וכ"כ הבית אפרים או"ח סי' נ"ט, ועיי"ש, ובתפא"י פ"ג דסוכה עמד בזה מ"ט לא נימא בעבר וליקט דאי עביד ל"מ, וכבר תמה ע"ז התפי"ע שם דלפ"ד התוס' בצורם בכור לק"מ, וכן תמה עליו בשד"ח כלל ס"ו, ובהנך גווני ניחא אף לפמש"נ, שהרי התם אין ההיתר מכח מעשה הביטול ומעשה ליקוט הענבים, אלא מכח מה שעתה ה"ז מעורב ומכח מה שעתה ליכא ענבים, וכ"ה ל' הברית אברהם שם, "דאף דמעשה דידי' כאילו לא לקטו, מ"מ הא עכשיו הוא מלוקט ואין כאן פסול ענבים מרובות".

ב] ומד' הנתיה"מ נ' שפירש ד' התוס' בע"א, וזה ממש"כ בסי' שס"א סק"א במש"א לקמן ד"ו. בדינא דשינוי קונה דנימא אי עביד ל"מ, וקשיא שהרי אף שינוי דממילא קני, וא"כ מ"ש בזה דינא דאי עביד ל"מ, הרי דמי לצורם בכור שכתבו התוס' דל"ש בזה דינא דאי עביד ל"מ, וכתב הנתיה"מ דהך מתני' איירי בשינוי דהדר ואחר יאוש ומטעם שינוי השם, וכ"ז שאין הגזלן עצמו עשה השינוי השם לא קנה, ומקשה שפיר דנימא אי עביד ל"מ והוי כנשתנה מאליו בשינוי השם דהדר דלא קני, עכ"ל.

וכבר תמהו בזה רבים, ושו"ר שעמד בזה הדב"א ח"א סי' כ"א אות כ"ו בהג"ה, שהרי הא דשינוי השם דהדר לא קני היכא שנעשה מאליו, פירש הנתיה"מ לעי' מינה דהוא משום דסופו לחזור ע"י הגזלן, וע"כ רק היכא שהגזלן עצמו עשה שינוי השם דהדר, שאין דעתו להחזירו, הוא דמהני לקנות, ונמצא דהא דל"מ שינוי השם דהדר רק היכא שנעשה ע"י הבעלים, לאו היינו דבעינן מעשה הבעלים, ומכח מעשה הבעלים הוא דחייל השינוי, אלא הא דבעינן מעשה הבעלים הוי רק היכ"ת שיהא זה שינוי השם גמור, וא"כ מ"ש בזה דינא דאי עביד ל"מ, הרי גם אם הי' נעשה מאליו הך שינוי השם שאינו עתיד לחזור, נמי הי' מהני לקנות, והנה אמנם בחי' הגרז"ס שנד' בס' וזאת ליהודה כתב דהא דל"מ שינוי החוזר רק בנעשה בידים, היינו משום דבעינן מעשה דילי' לקנותו, עיי"ש מה שביאר הטעם בזה בדברים מחודשים, ולפי דבריו שפיר ניחא מה דשייך בזה דינא דאי עביד ל"מ וכמש"כ שם, עיי"ש, ושו"ר גם בנתיה"מ מהדו"ב בסי' ל"ד שכתב לבאר לסוגיין דשינוי החוזר לא קנה אלא בידים דמהיכ"ת נשוי פלוגתא רחוקה וכו', עיי"ש, ומבו' בדבריו דדינא הוא דשינוי החוזר קונה רק ע"י מעשה דילי', עיי"ש, ולדבריו שם ניחא דע"כ שפיר שייך בזה הא דאי עביד ל"מ, (אך אי"ז כדבריו בסי' שס"א דשם פירש להדיא דהטעם דבעינן שיהא בידים הוא כדי שלא יהא סופו לחזור).

ואולי יל"פ ד' הנתיה"מ הגם שאי"ז במשמעות לשונו, דמש"כ התוס' דכל שנעשה מאליו שרי ל"ש דינא דאי עביד ל"מ, לאו היינו משום דל"ש דינא דאי עביד ל"מ היכא דל"ב מעשה דילי', או דל"ש דינא דאי עביד ל"מ היכא דהמציאות דהשתא אית בי' מום מתרת, אלא לעולם שייך דינא דאי עביד ל"מ אף בכה"ג, ומכוון תי' התוס' הוא, דכיון דאם נעשה מאליו שרי, ומצי חייל ההיתר אף בלא מעשה האיסור, ונמצא דאין מעשה האיסור נצרך לההיתר, ע"כ ל"ש בזה דינא דאי עביד ל"מ, וזה דומיא דמש"כ הש"ך בחו"מ סי' ר"ח דכל דאפשר לעשות בהיתר ל"ש דינא דאי עביד ל"מ, ולפ"ז יש לדון ולומר, דאם מאיזה טעם שהוא ל"ה מהני המום רק בנעשה ע"י אדם, הי' שייך בזה דינא דאי עביד ל"מ, הגם שאין מעשה דילי' פועל ההיתר אלא מציאות המום מתרת, דמ"מ כיון שמעשה האיסור מוכרח לההיתר, שייך בזה דינא דאי עביד ל"מ, ולפ"ז א"ש מש"כ הנתיה"מ דבשינוי השם החוזר, כיון דהך שינוי ל"מ רק ע"י הגזלן, ומעשה האיסור דהגזלן מוכרח לקנין השינוי, ע"כ שפיר שייך בזה דינא דאי עביד ל"מ, אך אכתי צ"ב, שהרי עיקר קנין שינוי שייך אף בשנעשה השינוי מאליו, וא"כ מה לי דהך שינוי המסוים ל"ש שיהא אלא ע"י מעשה הבעלים, וצ"ע בזה.

וכעין דרך זו בביאור ד' התוס', ראיתי שפירש בשו"ת באר יצחק יו"ד סי' א' ענף ד', עיי"ש שהביא ד' התוס', וביאר דבריהם, ז"ל, אלמא דבענין הנעשה כעת ע"י מעשה באיסור, כיון שהי' יכול להיות בלא מעשה איסור ל"ש בזה לומר אי עביד ל"מ, משום דעיקר אי עביד ל"מ הוא דמסלקי' המעשה שלו שנעשה באיסור, עכ"ל, והרי שמפרש ד' התוס', דאין כונתם דדינא דאי עביד ל"מ מהני רק היכא דבעינן שמעשה דילי' יועיל, אלא כונתם דל"ש דינא דאי עביד ל"מ רק היכא דל"מ חייל רק ע"י מעשה איסור, אך כל דמצי חייל אף בגונא דלי"ב איסור, ל"ש דינא דאי עביד ל"מ.

ועיי"ש בהמשך דבריו שכתב לפ"ז דע"כ בשוחט נגד החרם ל"ש דינא דאי עביד ל"מ, כיון דשחיטה ל"ב כונה, והי' יכול להיות מעשה השחיטה בלא האיסור, כגון אם זרק סכין לנועצו בכותל והלך ושחט דאז לא עבר על החרם כיון דדשא"מ מותר, ועיי"ש עוד שהק' לפ"ז מהא דפריך לקמן ד"ו. דבבא אל ביתו ומשכנו נימא אי עביד ל"מ, ולפי הנ"ל מ"ש בזה דינא דאי עביד ל"מ, הרי אם בא החפץ לרשותו שלא ע"י ניתוח המלוה שפיר מותר לתפסו בעבור חובו, וא"כ י"ל דע"כ שפיר קנה המשכון בעבר ותפס באיסור, דהגם דעכשיו הגיע המשכון לידו ע"י עשיית האיסור, מ"מ הא הי' יכול להיות זה בלא מעשה איסור כלל, ועיי"ש מש"כ בזה, וכל קו' זו לא קשיא רק לפי דרכו בביאור ד' התוס', אך אם נפרש ד' התוס' דהא דבצורם בכור ל"ש דינא דאי עביד ל"מ הוא משום דל"ב מעשה דילי' או משום דמציאות המום מתרת, הרי ניחא שפיר הא דבמשכון שייך דינא דאי עביד ל"מ, כיון דזכייתו עתה בהמשכון הויא מכח מעשה תפיסתו שהוא באיסור, ואין לומר דהגם דתפיסתו הויא באיסור, מ"מ עתה אחר שלקחו מביתו יהא זה כמו אם הי' החפץ ברשותו שמותר לו לתפסו, שלכאו' נ' שאי"ז כן, וכל שבא החפץ לידו ע"י ניתוח ועדין לא זכה בו, אסור לו עתה לתפסו, וצריך בדיקה בזה.

ג] ושוב נתבוננתי, דלכאו' יש לפרש עיקר תי' התוס' באופן אחר, ומוכח כן מתו"ד התוס', וכמו שיתבאר.

דהנה התוס' כתבו עוד, ז"ל, ומזה ניחא למה לא נאסור צורם אוזן בכור מכל שתיעבתי לך הרי הוא בבל תאכל כמו בב"ח, די"ל דוקא בב"ח נפיק מיני' הואיל ואפילו נפל ממילא הבשר לתוך החלב אסור, אבל צורם אוזן דממילא מותר אינו בבל תאכל אפי' נעשה בידים.

ובגל' מהרש"א כתב ע"ז, ז"ל, צ"ע מחולין ריש דף קט"ו, ובתוס' שם ד"ה כל שתיעבתי תירצו בדרך אחר, עכ"ל.

ומכוון קושיתו, הוא מהא דפריך בחולין שם דמעשה שבת ליתסר ודחורש בשור וחמור וחוסם פי פרה ודש בה ליתסר, ובכל הנך הרי ודאי אם נעשה זה ממילא מותר, ואפ"ה פריך דהיכא שעשה הוא כן יהא זה אסור משום כל שתיעבתי לך, וא"כ ה"נ אף אוזן ממילא מותר, מ"מ היכא שעשה כן יהא אסור משום כל שתיעבתי לך, ושו"ר בדו"ח להגרע"א כתובות דל"ד שהביא קו' זו בשם הגרש"א.

וציין הגרש"א למה שתירצו התוס' בחולין שם, ז"ל, וי"ל כיון דשרי רחמנא קדשים שהוממו כצבי וכאיל א"כ אינו דבר מתועב.

אמנם הנה בעיקר מה שנקט הגר"ש איגר דתי' התוס' בחולין הוא תי' אחר מתי' התוס' בסוגיין, הנה הפר"ח בסו"ס ס"ד פירש דד' התוס' בסוגיין ובחולין עולים בקנה אחד, והוא דהיכא דאם נפל מום מעצמו שרי, א"כ גלי בזה קרא דל"ח דבר מתועב, דאם הי' זה דבר מתועב הי' אסור אף בשנפל מעצמו, וכדחזי' בבב"ח דאסור אף אם נתערב מעצמו, וכיון דגלי קרא דהיכא דנפל מעצמו שרי ש"מ דאי"ז דבר מתועב וע"כ אף אם נפל בידים שרי, עכ"ד, וע' גם בבית אפרים יו"ד סו"ס ע"ה שפירש כן ד' התוס' בחולין, ושו"ר דגם בדו"ח בכתובות שם הביא בשם הגרש"א שמכוון ד' התוס' בחולין הוא כדבריהם בסוגיין.

ונ' דבזה מתישב משה"ק הגר"ש איגר מהא דפריך בחולין שם דמעשה שבת וחורש בשור וחמור וחוסם פי פרה ודש בה ליתסרו, הגם דודאי אם נעשה זה ממילא ה"ז מותר, ונ' דהטעם בזה הוא, משום דאיסורא דבשר בחלב ודצורם אוזן בכור, שורש האיסור הוי מצד הדבר הנעשה, וע"כ אם אית בהן לדינא דכל שתיעבתי יש לאסור אפי' נעשה זה ממילא, דגם בשנעשה ממילא הוי זה דבר מתועב, וע"כ אסרינן בבב"ח אף בשנפל ממילא, וע"כ נמי מהא דגלי קרא דבכור שנפל בו מום שרי, ש"מ דאינו דבר מתועב, אך משא"כ במעשה שבת ושאר מילי דאין האיסור מצד הדבר הנעשה אלא מצד העושה, הרי פשוט דאין לדון לאסור משום כל שתיעבתי רק בשעשה כן אדם דבכה"ג הוי זה תועבה, אך בשנעשה זה מאליו אי"ז תועבה כלל, וז"פ.

אמנם הנה הבית אפרים שם כתב, דמכוון התוס' הוא דל"ש כלל כל שתיעבתי אלא היכא דהתועבה מצד המעשה ולא היכא שהתועבה מצד העושה, וע"כ כיון דגלי קרא דאם נפל מעצמו שרי ובע"כ לי"ב תועבה מצד המעשה, ע"כ גם אם עשה בידים שרי דהגם דאי"ב תועבה מצד העושה, מ"מ אין לאסור מכח זה, עכ"ד, אך זה צ"ע מ"ש ממעשה שבת ומשאר מילי דהוי התועבה מצד העושה, ופרכי' בגמ' שיאסר משום כל שתיעבתי, וע"כ צ"ל דבצורם בכור, כיון דגלי קרא דהמעשה ל"ה תועבה, ע"כ גם ל"מ לדון דהוי תועבה מצד העושה, דכל עיקר איסורא דהעושה הוי משום הדבר הנעשה, ול"ה טפי תועבה היכא שעשה הוא בידים.

ויל"ד עוד בישוב קו' הגר"ש איגר, לפ"מ שפירש"י בחולין שם בביאור שנויא דגמ' בהא דחורש בשור וחמור וחוסם פי פרה ודש בה אי"ז נאסר דילפינן ממעשה שבת, ואילו בב"ח לא ילפינן ממעשה שבת, והתוס' שם תמהו על פירש"י, ובפשוטו יל"פ מכוון רש"י דשאני בב"ח דהוי התועבה בהדבר הנעשה, ומשא"כ במעשה שבת ובכל הנך דהוי התועבה על מעשה הגברא, אך הדבר הנעשה אינו כלל דבר מתועב, ואכמ"ל בזה, ולפ"ז י"ל דזהו מכוון התוס', דכיון דאילו נעשה ממילא שרי, והדבר הנעשה אינו דבר מתועב, שאילו הי' הדבר הנעשה דבר מתועב הי' אסור אף בנעשה ממילא דומיא דבב"ח, ואין לדון אלא משום מעשה הגברא, הרי דע"ז י"ל כשנויא דגמ' בחולין דילפינן ממעשה שבת דהיכא דליכא תועבה בהדבר הנעשה לא אסרי' משום כל שתיעבתי.

ד] והנה הרי התוס' דימו מה שתירצו הא דלא אסרי' בצורם אוזן בכור משום כל שתיעבתי, למה שתירצו מ"ט לא אסרי' בזה משום דאי עביד ל"מ.

ולכאו' אינו מובן דמה ענין זל"ז, הרי מה שתירצו התוס' דל"ש בזה אי עביד ל"מ, הוא או משום דבהיתר שחל מאליו ואין הוא פועל חלות ההיתר ל"ש כלל דינא דאי עביד ל"מ, או משום דל"ש דינא דאי עביד ל"מ רק היכא שהמעשה מתיר ולא היכא שמציאות המום מתרת, ומ"ש זה למה שתירצו אהא דל"ש בזה כל שתיעבתי, שהרי איסורא דכל שתיעבתי הוי זה דבר האוסר, דכל שנעשה בזה תועבה ה"ז אסור, ובזה הגם דשרי אפי' נפל מום מאליו, מ"מ הי' לנו לאסור היכא שהפילו בידים ונעשה בזה תועבה, ואך שתירצו התוס' דמדגלי קרא דאילו נפל מעצמו שרי, בע"כ דל"ח תועבה, וע"כ שרי אף אם הפילו בידים, ולכאו' אי"ז ענין כלל למה שתירצו מ"ט לי"ב משום אי עביד ל"מ, ובמעשה שבת ושאר מילי, דנו בגמ' דיהא אסור משום כל שתיעבתי, הגם דאילו נעשה ממילא שרי, וכמש"נ לעי' הטעם בזה, ואילו אם הוה היכ"ת שהי' לנו לדון דנימא בזה אי עביד ל"מ, הוה אמרינן דל"ש בזה אי עביד ל"מ כיון דאפי' נעשה מאליו שרי.

ואשר ע"כ נ', דמה שתירצו התוס' דל"ש בצורם בכור אי עביד ל"מ משום דלא גרע מאילו נפל בו מום מעצמו דשרי, אין כונתם כד' התוס' בבכורות דשרי משום דהשתא אית בי' מום, ודע"כ ל"ש בזה דינא דאי עביד ל"מ, אלא מכוון התוס' הוא, דאילו הוה אסרינן צורם בכור משום הא דאי עביד ל"מ, הי' בדין שיהא אסור הבכור אף בשנפל בו מום מאליו, וכמו שיתבאר להלן, וכיון דגלי קרא דהיכא דנפל בו מום מאליו שרי, ה"ה דשרי היכא שהטיל הוא מום, וזה ממש כמו שתירצו התוס' אהא דלא אסרי' בזה משום כל שתיעבתי.

ובביאור הדברים נראה, דס"ל להתוס' דיסוד דינא דאי עביד ל"מ הוא דדבר המתועב לפני המקום אינו מועיל, ול' החמד"ש בב"מ ד"י דהואיל ודבר זה מתועב לפני המקום מהיכ"ת יהא קיום להענין, וכ"כ ביבמות דק"ג, וע"כ אילו הי' הדין דצורם אוזן בכור אסור משום דאי עביד ל"מ, הי' לנו לאסור אף היכא שנפל בו מום מאליו, דל"מ המום להתיר כיון דהוי דבר המתועב, ועמש"נ ב? דהא דאי עביד ל"מ, היינו אף היכא דאיכא דחי' והיתר על האיסור, דמ"מ הדבר עצמו הוי דבר האסור, וי"ל דה"נ אף אם נעשה מאליו לא מהני, כיון דהדבר עצמו הוי דבר האסור, וכיון דגלי קרא דהיכא דנפל בו מום מאליו שרי, שמעי' מינה דלא אמרינן בזה דאי עביד ל"מ, וע"כ אף היכא דהטיל הוא מום שרי.

והנה התוס' בבכורות דל"ד. הקשו בקוצץ בהרת מ"ט הוא נטהר ולא אמרינן אי עביד ל"מ, וכתבו דהוא משום דאין בו נגע כלל, והיינו משום דאין מעשה קציצת הבהרת מתיר אלא מה שאין בו נגע, וע"כ ל"ש בי' דינא דאי עביד ל"מ, ולמש"נ בדעת התוס' בסוגיין, הרי מבו' דפליגי ע"ז, וס"ל דאף במום בבכור דמציאות המום מתרת שייך דינא דאי עביד ל"מ, ואך דגלי קרא דלא אמרינן בזה אי עביד ל"מ, ולדעתם תיקשי מ"ט הקוצץ בהרת נטהר ולא אמרינן בזה אי עביד ל"מ, והתם הרי לא גלי קרא דשרי היכא דנקצץ מעצמו, וצ"ע בזה.

גם לפ"ז הדרא קו' הברית אברהם שהבאנו לעי' סוסק"א לדוכתה, דהיכא דליקט ענבי ההדס מ"ט לא אמרינן בזה אי עביד ל"מ, והגם דאין מעשה הליקוט מתיר אלא המציאות שאין בזה ענבים, מ"מ הרי דעת התוס' בסוגיין דאף בכה"ג שייך דינא דאי עביד ל"מ, אך נ' די"ל בזה בפשיטות, דבליקוט ענבי ההדס כלל ל"ש לדון משום אי עביד ל"מ, דאי"ז כלל חלות היתר דחייל ע"י דליכא ענבים, אלא דכל דליכא ענבים ליכא טעם לפסול ההדס, וכה"ג ל"ש כלל דינא דאי עביד ל"מ.

**ב**

] כתב מהרי"ט ח"א סי ס"ט, ז"ל, דעד כאן לא אמרינן כל מידי דאמר רחמנא לא תעביד אי עביד לא מהני היינו אם עביד אותו המעשה היפך מה שאמרה תורה לא מהני לי' ומעשיו בטלין ודברי תורה קיימין, כגון לא יחליפנו ולא ימיר אותו, אם המיר אי לאו קרא דוהי' הוא ותמורתו הו"א לא מהני ואינו מומר לקיים מה שאמרה תורה לא ימיר, וכן חרמי כהנים דאמרה התורה לא ימכר ולא יגאל ואע"פ שפדאו לא עשה כלום שהרי אמרה תורה לא יגאל, וכן כל הנך דמייתי התם, וכל מי שעשה מעשה באיסור שאותו האיסור כבר נעשה ואי אתה יכול לתקנו כגון זה שהלך לערכאות ועבר על האיסור, כלום יש בידך לתקן מה שעיות, מעתה אותו המעשה שנעשה בפניהם נעשה כדין בלא שום אונס ובהסכמת הרוב, אטו לפי שהי' בפניהם יתבטל, דבענין זה שנעשה לא אמרה תורה לא תעביד, שאין איסור בגוף המעשה אלא במה שהי' בפני גויים, והעמידה בפניהם א"א לבטלה, עכ"ל.

ובשו"ת מהריט"ץ סי' י"ז כתב, ז"ל, וטעמא משום דאפי' נימא דלא מהני משום קנס לא פלטי ליה מאיסור מוכר וקונה בשבת הא למה זה דומה לבונה כותל בשבת האם נאמר לו אחר השבת שיסתור הכותל ובזה סר עונו וחטאתו תכופר בודאי שזה אינו דאפי' יסתור אותו משום קנס העון עצמו אינו נמחק ולהכי אמרינן דמעשיו קיימין אמנם מאי דסבר רבה מאי דאמור רבנן לא תעבד אי עבד לא מהני הוי כשהדבר ההוא שעשה מתקן במאי דאמרינן ליה דלא מהני ככל הנהו תיובתי דמייתינן עלייהו במסכת תמורה דכולהו נתקנין במאי דנימא ליה דלא מהני כההיא דאונס שגירש אם ישראל הוא מחזיר ואינו לוקה ואם כהן הוא לוקה ואינו מחזיר וכו' דמייתינן מינה תיובתא לאביי משום דבמה שיחזיר תיקון המעוות והוי לאו שניתק לעשה מה שאין כן בקונה בשבת דלית ליה תקנתא אפילו תימא דלא אהנו מעשיו וכן בכל הנהו תיובתי דהתם כולהו הוו הכי דוק ותשכח, עכ"ל.

והנה השעה"מ ספ"ג מגירושין, נקט שמהרי"ט ומהריט"ץ אמרו דבר אחד, דלא אמרינן אי עביד ל"מ אא"כ יתוקן עי"ז האיסור, וכן נקטו רבים מן האחרונים שמכוון ד' מהרי"ט הוא דלא אמרינן דאי עביד ל"מ רק כדי לתקן האיסור, ורבים מהם נקטו יסוד זה מדעת עצמם, ולא הזכירו ד' מהרי"ט, וכן נקט הגרע"א בכ"ד, וגדר הדברים בזה הוא כמו שפירש הגרע"א בסי' קכ"ט, דהא דאי עביד ל"מ הוא משום דאינו בדין שיהני מעשיו להחזיק העבירה, והיינו דבגווני דקיום המעשה יחזיק העבירה לא מהני מעשיו, ומשא"כ היכא דקיום המעשה אינו מחזיק העבירה שפיר מהני מעשיו, והבית מאיר כתב דהוא שמהראוי שיהרס המעשה ויהי' כאילו לא נעשה, כדי שלא יהא המעשה המתועב בעיני המקום בעולם, וע"כ רק אם ע"י ביטול המעשה יתוקן האיסור שייך לומר דלא מהני.

אך הנה הגאון בעל אמרי ברוך כתב בגליון השעה"מ, ז"ל, יעוין לשון מהרימ"ט ולענ"ד מבו' מדבריו שאין סברתו כסברת מהריט"ץ, עכ"ל, ונ' כונתו, דבד' מהריט"ץ נ' דסברתו היא, דלא אמרינן דאי עביד ל"מ רק אם עי"ז יתוקן האיסור, אך סברת מהרי"ט היא דלא אמרינן דאי עביד ל"מ רק אם החלות הוא הדבר האסור, דהיכא דאסרה תורה לחלות זה, ל"מ חייל חלות זה כנגד התורה, אך משא"כ היכא שאין האיסור בחלות זה שפיר מצי חייל, ולא תליא כלל אם עי"ז יתוקן האיסור או לא, ואף אם יתוקן האיסור עי"ז, מ"מ כל שאי"ז גוף האיסור, לא אמרינן בזה דלא מהני, וגם בשו"ת בית אפרים יו"ד סי' נ"ד כתב להעיר כן ע"ד השעה"מ דאין מכוון ד' מהרי"ט כד' מהריט"ץ, ולדעת מהרי"ט לא תליא כלל אם יתוקן האיסור ע"י דנימא דלא מהני, אלא כל שאין קיום החלות דבר האסור, לא אמרינן בזה דלא מהני, עיי"ש בדבריו באורך בזה.

ומצינו במקומות רבים שדנו האחרונים דנימא דאי עביד ל"מ, וכתבו דל"מ ע"ז יסוד המהרי"ט כיון דבהנך גווני ע"י דנימא דלא מהני יתוקן האיסור, אך לפי דרכם של הבית אפרים והברוך טעם בביאור ד' מהרי"ט ל"ש בהנך דוכתי לדון משום הא דאי עביד ל"מ, ובעזה"י יתבארו האופנים בזה לפנינו.

ולכאו' יש להוכיח כדבריהם מד' מהרי"ט שם,

ע' באורך בשו"ת בית אפרים יו"ד סי' נ"ד, וצ"ע רב בכל דבריו שם.?? ועי' עוד ביד יהודה בהשמטות שבסוף ח"א לסימן א' סקי"ג שעמד ע"ז דד' מהרי"ט וד' החוו"ד אינם דבר א', ועיי"ש שכתב דמהרי"ט גופי' ארכבה אתרי ריכשי, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

] והנה בד' הגרע"א מצינו כן בכ"ד, דס"ל דאף היכא דאין החלות גוף העבירה, מ"מ כיון שאם לא יתקיים המעשה יתבטל האיסור, שייך בזה דינא דאי עביד ל"מ, והוא חדא, במשה"ק האחרונים דבשוחט בשבת נימא אי עביד ל"מ, וכתב הגרע"א בסי' קכ"ט לישב, ז"ל, דבשוחט דהאיסור משום נטילת נשמה, וגם לכשתאמר דל"מ והוי כנוחר מ"מ עבר העבירה, דהרי נטל הנשמה, "ותיקן להוציא מידי אבמה"ח", ולא תוכל לומר בזה דל"מ התיקון וישאר אבמה"ח שהרי מתה לפניך, משו"ה ל"ש בי' כלל אי עביד לא מהני, עכ"ל, ומבו' בדבריו דאילו ל"ה סגי בהתיקון דמוציא מידי אבמה"ח, או אילו הי' שייך לומר אי עביד ל"מ גם לגבי איסור אבמה"ח, שפיר היינו אומרים בזה אי עביד ל"מ, כיון שעי"ז יתוקן האיסור דהוי מקלקל, וכ"ה גם ל' הגרע"א בגליון שו"ע יו"ד סי' י', וכ"כ גם הבית מאיר, (אך בדו"ח לחולין די"ד משמעות לשונו דא"צ לזה, אלא הטעם הוא משום שהכשר השחיטה אינו דבר האסור, וכן משמעות דבריו במערכה י"א, וזהו כדרכו של הבית אפרים ודעימי', וכדלהלן), וכ"ז הוא לטעמי', דל"מ מעשיו כל היכא דקיום המעשה מחזיק העבירה, אך לדרך הבית אפרים ודעימי' דל"ש אי עביד ל"מ רק היכא דהוי האיסור בחלות זה, הרי דכלל ל"ש לדון בשוחט בשבת דאי עביד ל"מ, שהרי אין האיסור כלל בהיתר השחיטה, אלא הוי האיסור בנטילת הנשמה, וכיון שאין חלות היתר השחיטה דבר האסור, ל"ש בזה דינא דאי עביד ל"מ, וכבר כתב כן הבית אפרים שם, עיי"ש, וכ"כ בקובה"ע סי' ע"ד, ומצאתי שכ"כ החזו"א תמורה סי' ל"א סוסק"ז, ז"ל, ובאמת גם אם שחיטה פסולה לא היתה מלאכה, ל"ש למימר אי עביד ל"מ, דהשנאוי הוא המלאכה, וזה אינו בתורת ביטול וביטול הכשר השחיטה הוא דבר צדדי, ואין ההכשר שנאוי לפני המקום, עכ"ל.

ויש להוסיף, דהנה המנ"ח מ' ל"ב מלאכת הוצאה סק"ב כתב להקשות קושיא נפלאה, במש"כ האחרונים דהא דבשוחט בשבת לא אמרינן אי עביד ל"מ דהוא משום דלא יתוקן האיסור, שהרי נראה דאם יתוקן מקצת האיסור ג"כ אמרינן ל"מ, והנה אמרינן בחולין דל"ג. דכל הא דהבני מעים מותרין לבני נח הוא רק משום דמי איכא מידי, ואם נתנבלה בשחיטה דל"ש מי איכא מידי כתבו הפר"ת והתבו"ש דאסור אף לבני נח, והנה לדעת הר"ן דרבוי בשיעורים אסור מה"ת פשוט דאם א' שוחט בהמה קטנה וא' שוחט בהמה גדולה זה ששוחט בהמה גדולה עשה איסור יותר משום ריבוי בשיעור, וא"כ הדרא לדוכתא קו' האחרונים דבשוחט בשבת נימא אי עביד ל"מ, ואי דלא יתוקן האיסור, זה אינו, דמ"מ יתוקן קצת, דאי הבהמה כשרה א"כ הבני מעיים כשרים ושחט הרבה, אך אי נימא דלא מהני והוי נבילה, א"כ הבני מעיים אסורין לבני נח והו"ל מקלקל ופטור על הבני מעיים, וא"כ נימא דלא מהני ותהי' השחיטה נבילה, ועי"ז יתוקן האיסור קצת דלגבי הבני מעיים הוי מקלקל ופטור מה"ת, עכ"ד.

וד' המנ"ח מחודשים בתרתי, חדא עיקר מה שנקט דשחיטת בהמה גדולה הוי רבוי בשיעורים, ע' או"ש פי"ח משבת ה"א דהוכיח דל"ש בזה רבוי בשיעורים, עיי"ש בטעמו, ועוד מחודש בדבריו דהא דחשיב זה רבוי בשיעורים, אי"ז מכח דבהמה גדולה נפיש חיותא והוי זה טפי נטילת נשמה, דאי נימא כן הרי ליכא נפ"מ כלל אם הוי מתקן בהבני מעיים או מקלקל, דאף אם הוי מקלקל כלפי הבני מעיים, מ"מ כיון דעביד נטילת נשמה דבהמה גדולה, וה"ז תיקון להוציא שאר הבהמה מידי אבמה"ח, א"כ מה לי דהוי מקלקל כלפי הבני מעיים, ומבו' בד' המנ"ח דהא דהוי רבוי בשיעורים הוא משום דנוטל החיות מכל גוף הבהמה, וע"כ יש לנו לדון על כל חלק מן הבהמה שנוטל חיותו ממנו אם הוי זה תיקון או קלקול, וע' עוד בזה בס' משנת רע"א מלאכות שבת סי' נ"ט.

וקו' המנ"ח קשיא רק לדרכם של הגרע"א ודעימי' דהא דלא אמרינן בשוחט בשבת אי עביד ל"מ הוא משום דאף אם לא יהני אכתי לא יהא זה קלקול, אך לדרכם של הבית אפרים ודעימי' דהא דלא אמרינן בזה אי עביד ל"מ הוא משום דהכשר השחיטה אינו דבר האסור, ל"ק כלל, דהגם דאי נימא דלא מהני יתוקן האיסור דנטילת הנשמה מבני המעיים, מ"מ כיון דהכשר השחיטה אינו דבר האסור ליכא בזה לדינא דאי עביד ל"מ, וכמש"כ החזו"א דאף אם שחיטה שאינה מתרת היתה קלקול ול"ה בה איסור כלל ג"כ ל"ה שייך בזה דינא דאי עביד ל"מ כיון דאין הכשר השחיטה שנאוי לפני המקום.

ועד"ז הוא במשה"ק הביה"ל ח"א סי' י"ד סק"ג במה שתירצו האחרונים דהא דשוחט בשבת שחיטתו כשרה ולא אמרינן דלא מהני הוא משום דלא יתוקן האיסור, דאכתי תיקשי דלפי' ר"ת דלר' יהודה אף חובל וצריך לכלבו פטור משום דצריך שיהא התיקון מיד בשעת עשיית המלאכה, והא דשוחט חייב הוא משום דהוי התיקון מיד שיצאה מידי אבמה"ח, והרי עיקר הא דמפרכסת מותרת לבני נח אמרו בחולין דל"ב. דהוא משום מי איכא מידי, ולפ"ז הרי ודאי דבנחירה כ"ז שהיא מפרכסת ה"ה אסורה לבני נח, וא"כ תיקשי דלר' יהודה בשוחט בשבת אי נימא דל"מ יתוקן האיסור, דכיון דל"ה רק נחירה א"כ כ"ז שתפרכס ליכא שום תיקון, ולר' יהודה אליבא דר' יוחנן הא פטור בכה"ג, וכיון דיתוקן האיסור צריך להיות דל"מ לרבא, וא"כ תיקשי לרבא דלר' יהודה שוחט בשבת אמאי שחיטתו כשרה, והרי בחולין די"ד. מוקי רב למתני' דהשוחט בשבת כר' יהודה, ועיי"ש מה שהאריך בזה, וכ"ז ל"ק רק לדרכם של הגרע"א ודעימי' דכל היכא שיתוקן האיסור אמרינן דל"מ, אך לדרכם של הבית אפרים ודעימי' לק"מ, דכיון דאף דאי נימא דל"מ יתוקן האיסור, מ"מ כיון שהכשר השחיטה בשבת אינו דבר האסור, לא אמרינן בזה דלא מהני.

עוד מצינו כן בד' הגרע"א, במשה"ק בסי' קע"ד, דבקורע על מתו בשבת נימא דלא מהני, וצריך לחזור ולקרוע אחר השבת, ולא נתקן הבגד והוי מקלקל וליכא מלאכת שבת, וכתב הגרע"א דמוכח מזה דכיון דיומא הוא דקגרים לא אמרינן בי' אי עביד ל"מ, ותמה על השה"ג והש"ך שלא הוכיחו כן מזה, ולכאו' יל"ד עוד, דל"ש כלל דין אעל"מ בקיום מצוות, עמש"נ בזה ב?, וי"ל דע"כ לא הוכיחו מזה השה"ג והש"ך, וג"ז ל"ק רק לדרכם של הגרע"א דכל היכא דיהני ביטול המעשה לתקן האיסור אמרינן דלא מהני, אך לדרכם של הבית אפרים ודעימי' ודאי ל"ש בזה דינא דאי עביד ל"מ, שהרי אין קיום חובת הקריעה דבר האסור, אלא דעי"ז אין הקריעה קלקול והקריעה היא דהויא דבר האסור, וע"כ לא אמרינן מכח דינא דלא מהני, שלא יקיים חובת הקריעה.

עוד מצינו כן בד' הגרע"א ? בשוחט מסוכנת בסכין של ע"ז דנימא דל"מ השחיטה

עוד מצינו כן בד' הגרע"א בסי' קע"ד, שדן דבמל מילה שלא בזמנה בשבת, נימא דל"מ המילה, כיון שעי"ז יתוקן האיסור דהוי מקלקל

וגדולה מזו מצינו בד' הגרע"א, במש"כ בסי' קכ"ט, שהתוס' דלא ס"ל להך כללא, וכדמוכח ממשה"ק דבצורם אוזן בכור נימא אי עביד ל"מ, הגם שלא יתוקן עי"ז האיסור, ולדעתם בעכצ"ל דהא דבשוחט בשבת לא אמרינן אי עביד ל"מ הוא משום דרק יומא קגרים, הוא משום דלשיטתם לא סגי לישב בהך כללא, שהרי דעת התוס' בגיטין די"ט. דהא דס"ל לר"י דכתב העליון הוי כתב היינו רק כשהכתב שני מתוקן יותר מן הראשון, כמו כתב של"ש והעביר עליו קולמוס לשמה, והקשו ע"ז מהא דאמר ר"ח בפרק הבונה דמתני' דכתב ע"ג כתב פטור הוא דלא כר"י, וכתבו דמתני' משמע לי' דבכל ענין פטור אפי' כתב גט או ס"ת שלא לשמה והעביר עליו קולמוס לשמה, עיי"ש, והשתא עדין קשיא, הא מ"מ אתיא שפיר כר"י, דכיון דכתב כתב השני בשבת נימא דל"מ כתיבתו לשמה, וממילא אין כתב העליון כתב כיון דלא תיקן, וזה אינו מתישב בסברא הנ"ל, דהא אם נימא דל"מ ול"ה לשמה לא תיקן כלום ואין כתב העליון כתב ולא עבר כלום, וע' גם בחמד"ש בגיטין די"ט. ובמנ"ח במוסך השבת מלאכת כותב שעמדו בזה, וע"כ הוכרחו התוס' לכללא דהיכי דיומא קגרים ל"ש אי עביד ל"מ, וממילא ניחא להו מתני' דהשוחט בשבת וההיא דעקוץ תאנה, וא"צ להם לחדש כלל זה דל"ש אי עביד ל"מ היכא שלא יתוקן העבירה, עכ"ד.

והנה אף לדרכם של הגרע"א בביאור הך כללא, דדינא דאי עביד ל"מ הוא משום דל"מ מעשיו להחזיק העבירה, ודע"כ רק היכא דע"י ביטול מעשיו יתוקן העבירה אמרינן דלא מהנו מעשיו, נמי הוא מחודש לדון בכה"ג דינא דאי עביד ל"מ, דאף דנימא דבשוחט בשבת הי' לנו לומר דלא מהני ודעי"ז הוי מקלקל, אלמלי הא דבלא"ה הוי תיקון שהוציא מידי אבמה"ח, היינו משום דהתם הכשר השחיטה הוא הגורם להאיסור, דמכח זה חשיבא השחיטה מלאכה, אך משא"כ בכתב ע"ג כתב, הרי הכשר הגט והס"ת אינו כלל הגורם לאיסור, שהרי מלאכת כותב הויא אף אם ל"מ הכתיבה, ורק דאם יתבטל הכשרן, נמצא שאין הכתב השני מתקן יותר מן הראשון, וממילא הדר דינא דל"ח כתב כלל מכח הא דהוי כתב ע"ג כתב, וזה מחודש לדון בכה"ג דין אי עביד ל"מ.

אך לדרכם של הבית אפרים ודעימי', הרי ל"ש כלל לדון בכה"ג דנימא אי עביד ל"מ, שהרי אין הכשר הגט והס"ת כלל דבר האסור, אלא האיסור הוי במלאכת הכתיבה, וע"כ אף דאם לא יהני כתיבתו להכשיר יתוקן האיסור, לא אמרינן בזה אי עביד ל"מ, וכבר כתב כן הגרא"ו שם, דלפי דבריו ניחא קו' הגרע"א.

ועמש"נ ב? דגם קו' הגרע"א בסי' קצ"ה דבמשחרר עבדו נימא דלא מהני, לא קשיא לדרכם של הבית אפרים ודעימי', עיי"ש.

בשו"ת ברית אברהם אהע"ז סי' קכ"א סקי"ד הק' במלקט ענבים ביו"ט נימא דלא מהני, ועי"ז יתוקן האיסור דהוי מקלקל, ותירץ דלא גרע מאילו נעשה מאליו דשרי, וכ"כ בשו"ת בית אפרים או"ח סי' נ"ט ד"ה והנה בהא, ואי נימא דלא אמרינן דל"מ רק אם הוי החלות דבר האסור, ל"ק כלל קו' זו, כיון דהכשר ההדס בשבת אינו כלל דבר האסור, וכפי הנראה הבית אפרים שם לא אזיל כדבריו ביו"ד שנקט דל"ש הא דלא מהני רק היכא שהחלות הוא דבר האסור.

וע' גם בשו"ת בית אפרים יו"ד סו"ס ל"ט, שכתב לישב מ"ט בשחו"ח לא אמרינן דאי עביד ל"מ, ז"ל, דע"כ לא קאמר דל"מ אלא לענין הך מילתא דעבר אמימרא דרחמנא, כגון הנך דמייתי התם, אבל בשחו"ח שמה שעבר אמימרא דרחמנא הוא שלא ישחוט קדשים בחוץ, ולענין זה באמת ל"מ והוי זבח פסול, אבל לענין שתועיל השחיטה לטהר מידי נבילה שפיר מהני, דזה אינו נגד מימרא דרחמנא, ואף דגוף השחיטה הוא נגד מימרא דרחמנא לא נפקא מכלל שחיטה בשביל זה, אלא דלא אהני מעשיו במה דעבר אמימרא דרחמנא והזבח פסול וכו', משא"כ בפסח כשר שפיר הקשו בתמורה שיהא פסול, דהא בהך מילתא גופה הקפידה התורה שפסח כשר לא יהא נשחט על חמץ וכו', עכ"ל, וע' גם בחי' הגר"ש היימן כתבים סי' מ"ט, שהועתק שם מש"כ הגרא"ו ז"ל לישב הא דבשחו"ח לא אמרינן דאי עביד ל"מ, משום שרק היכא שהאיסור הוא על חלות הדין אמרינן אי עביד ל"מ, וכגון באונס שגירש דאין האיסור על מעשה הגירושין רק על מה שעושה אותה למשולחת ממנו, ולו הי' אפשר לגרש אשה בדיבור בעלמא או במחשבה הדבר פשוט דהי' המאנס ג"כ עובר בל"ת, אבל בשחיטות האסורות הוי האיסור על מעשה השחיטה, ואילו הי' אפשר להתיר ולטהר אוא"ב בלא מעשה שחיטה ודאי לא הי' עובר בזה על הל"ת, ואף דשחיטה שאינה מתרת ומטהרת מותרת, היינו משום דכה"ג ל"ה שחיטה אלא נחירה, אבל במקום שהשחיטה מכשרת, האיסור הוא על מעשה השחיטה ולא על חלות ההכשר, וכיון דההכשר מצ"ע לא אסרתו תורה כלל למה לא יועיל וכו', עכ"ד, וכ"כ גם בקוה"ע סי' ע"ד.

והביה"ל ח"א סי' ל', כתב בדעת התוס' בפסחים, דבשוחט פסח על החמץ ל"ש לדון משום הא דאי עביד ל"מ, כיון שלא יתוקן בזה האיסור, דהגם דע"י דנימא דלא מהני והוי כנחירה יתוקן איסור שחיטת פסח על החמץ, מ"מ עי"ז יעבור על לאו דלא תעשון כן לד' אלוקיכם ודכל מום לא יהי' בו, ולא נרויח כלל במה דנאמר דלא מהני, שהרי אי נאמר דמהני יעבור על לאו דלא תשחט על חמץ ואם נאמר דלא מהני יעבור כל כל מום לא יהא בו, ומה בצע בהחליף איסור זה על ב' איסורים אחרים, והוי כמו שוחט בשבת דמודה רבא דמהני, והתוס' בסוגיין שהקשו דבשוחט פסח על החמץ נימא דלא מהני, אזלי לטעמייהו דס"ל דאמרינן דלא מהני אף היכא שלא יתוקן האיסור עי"ז, וכמו שהקשו מצורם אוזן בכור, עכ"ד,

ז"ל הנתיה"מ בסי' ר"ח סק"ב, וכאן אוסיף ביאור, דדוקא במקום שאם אנו מקיימים מעשיו מבטלין מה דאמר רחמנא, כגון בתמורה שאם אנו מקיימים מעשיו מבטל מה דאמר רחמנא לא ימיר וכו', משא"כ במכר בשבת שאסרו חכמים רק מעשה המכירה

ל' המנ"ח מ' רפ"ה אות י"ג, דכל היכי דאם נאמר דל"מ יתוקן האיסור תורה אך מ"מ ילקה דעבר אמימרא דרחמנא, אבל עי"ז דהתורה קנסה אותו דלא ליהני מעשיו הרעים יתוקן האיסור תורה ולא יהי' המעשה רע, אז אמרינן דל"מ מעשיו הרעים דהתורה לא רצתה שיהא קיום למעשה הרע שעבר נגדה וכו', עכ"ל.

ובאבי עזרי ה' פכ"ו מסנהדרין ה"ג ס"ק י' וי"א, כתב לפרש ד' מהרי"ט בענין אחר, דלעולם אמרינן דלא מהני אף היכא שאין החלות דבר האסור ולא יתוקן האיסור, אלא כלל הדברים הוא דלא אמרינן דל"מ אלא היכא שעשיית חלות זו זהו המעשה האסור, ואף אם אין האיסור בחלות אלא במעשה, מ"מ כיון שמעשה זה אסור אמרינן דאי עביד ל"מ, אך משא"כ בכגון שוחט בשבת, שאין מעשה היתר הבהמה המעשה האסור, אלא המעשה האסור הוא נטילת נשמה, ומעשה זה א"א להתבטל, ע"כ ל"ש בזה הא דאי עביד ל"מ, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דאף אי נימא דבתמורה האיסור הוא בעצם מעשה התמורה, וכדחזי' בפשוטו מהא דציבור ושותפין לוקין, הגם שנתמעטו מחלות התמורה, מ"מ שפיר שייך בזה הא דאי עביד ל"מ, דכיון דמעשה התמורה הוא מעשה האסור, לא מהני מעשה זה, ועד"ז כתב גם במוכר בשבת, דגם אי נימא דהאיסור הוא במעשה המכירה, מ"מ כיון דעיקר האיסור הוא שלא ימכור, יש לומר בזה דלא יהני מעשה זה, וכתב עוד לפ"ז, במה שהוכיחו המנ"ח והאו"ש דבמקדיש בע"מ היכא דלא חייל כלל ההקדש שאמר ה"ז עולה, ליכא איסורא כלל, דאל"כ מה פריך במקדיש בע"מ דאי עביד ל"מ, הרי לא יתוקן האיסור, אך לפ"ז אין להוכיח משם, דאף שלא יתוקן האיסור, אך איסור התורה הוא שלא יעשה הקדש בע"מ, וע"כ שפיר שייך לומר בזה דלא יהני הקדישו, ועיי"ש מה שכתב עוד לפ"ז.

והנה מצינו שנחלקו האחרונים אם במה שדנו דבמוכר בשבת נימא אי עביד ל"מ, משום הא דאסרו חכמים מקח בשבת, אם ה"ז מתישב בהך כללא, דהמהריט"ץ כתב דבריו שם לישב הא דבמכר בשבת לא אמרינן אי עביד ל"מ, וכ"כ הנתיה"מ בסי' ר"ח שמתישב בזה הא דבמכר בשבת לא אמרינן אי עביד ל"מ, אך הגרע"א בסי' קכ"ט והבית מאיר נקטו להדיא דע"ז ל"מ הך כללא, ול' הבי"מ הוא דהקונה קנין בשבת נימא דל"מ ויהי' כמאן דליתא ונמצא האיסור לא נעשה מעולם,

ע' מש"כ החשק שלמה בס' הזכרון לאא"ז הגר"ח זצ"ל לדון בכמה פרטים מד' הגרע"א.

במנ"ח מ' רפ"ה סקי"ג, הוכיח דהאומר על בע"מ ה"ז עולה אינו לוקה, דהגם דאיסורא דמקדיש בע"מ אמרינן לקמן ד"ז. דהוא משום דבזיא מילתא, מ"מ כל דלא חייל ההקדש לא בזיא מילתא, והוכיח כן דאי נימא דהאיסור הוא אף היכא דלא חייל ההקדש, א"כ לפמש"כ האחרונים דלא אמרינן דלא מהני רק אם עי"ז יתוקן האיסור, א"כ מה פריך הכא דלרבא נימא דל"מ, הרי לא יתוקן האיסור עי"ז, שהרי הוי האיסור בעצם מעשה ההקדש, ואף בדלא חייל ההקדש נמי בזיא מילתא, ובע"כ מוכח מזה דכל האיסור הוי רק מכח חלות ההקדש, וע"כ שפיר י"ל דלא מהני כ"ה שיתוקן עי"ז האיסור.

ועיי"ש שכתב דהא דכל דל"ח ההקדש לא לקי, ל"ד להא דמבו' בסוגיין דאף אם ל"ה חל ההקדש משום דאי עביד ל"מ נמי הי' לוקה, דרק היכא דהא דלא מהני הוא משום האיסור שאמרה תורה, א"כ בכה"ג ודאי עבר על הלאו, דעבר אמימרא דרחמנא, אבל כל היכא דאף בלא עבירה שעבר ל"מ מעשיו א"כ לא עבר שום איסור, וע"כ באומר על בע"מ ה"ז עולה דהא דלא חייל ההקדש אינו משום האיסור, אלא משום דל"ש חלות קדושה על בע"מ, ע"כ בודאי אינו עושה איסור ולא עבר על לאו כלל

ועיי"ש שכתב עוד לחדש, דלמש"כ הרמב"ם דהמקדיש בע"מ לוקה, אשר היינו בפשוטו משום דבדיבורי' איתעביד מעשה, הרי שאף אילו הי' הדין דאי עביד ל"מ ול"ה חייל ההקדש, נמי הי' לוקה, ואף שבפועל לא נעשה מעשה בדיבורו, מ"מ כיון שרק מכח שעבר על האיסור ל"ח המעשה, א"כ אינו מזיק כלל והוי לאו שיש בו מעשה אף אי לא מהני ולקי, עכ"ד, וזה דבר חידוש רב, דבפשוטו כיון דבפועל לא חייל, הרי נמצא דלא איתעביד בדיבורו מעשה, ומה לי הא דאלמלי האיסור הי' חל המעשה, וצ"ל דס"ל דהא דבדיבורי' איתעביד מעשה היינו דמכח זה חשיב הדיבור כמעשה כיון שבכח הדיבור לעשות מעשה, וע"כ כל היכא דבכח הדיבור להחיל מעשה, הגם דבפועל לא חייל משום הא דעבר על האיסור, חשיב שפיר לאו שיש בו מעשה, וצ"ע עוד בזה.

חינוך מ' שצ"ד, ז"ל, ועובר על זה ופדה בכור בהמה טהורה, אף על פי שלא הועילו לו מעשיו ואינו פדוי אלא בקדושתו הוא כמו שהיה, עבר על לאו, שלענין העברת לאו לא איכפת לן אי אהנו מעשיו או לא, וכדאיתא בתמורה פרק ראשון במחלוקת אביי ורבא, אבל אינו לוקה לפי שאפשר לעבור עליו מבלי מעשה, עכ"ל.

ונ' מד' החינוך דכל הא דעובר על לאו הוא רק לדעת רבא, דס"ל דלא איכפת לן אי אהנו מעשיו או לא, אך לדעת אביי דס"ל דאי לא מהני אמאי לקי, הרי דכל היכא דלא מהני אף אינו עובר על איסור.

והחינוך לטעמי' דפסק כרבא פירש דהא דאינו לוקה הוא משום דאפשר לעבור עליו בלי מעשה, והיינו כמו שפירש המנ"ח שם, דאילו היו מעשיו מועילים הוה חשיב לאו שיש בו מעשה דבדיבורי' איתעביד מעשה, אך כיון דאין מעשיו מועילים הוי לאו שאין בו מעשה ואין לוקין, ועיי"ש שעמד ע"ד החינוך דמ' דמשכח"ל דעובר ע"ז במעשה, ואך דאינו לוקה משום דאפשר לעבור ע"ז בלא מעשה, וכתב דשיגרא דלישנא הוא דלעולם ל"ש לעבור ע"ז במעשה.

ובדעת הרמב"ם כתב המנ"ח, דהא דאין לוקין הוא משום דפסק כאביי וכמש"כ הלח"מ פ"ו מבכורות, והביא דכ"כ המל"מ פ"א מבכורות הי"ז דע"כ לא מנאו בהל' סנהדרין במנין הלוקין, כיון דלא אהנו מעשיו, ועיי"ש דפליג ע"ז, דא"כ מ"ט שתק הרמב"ם בפ"א מלבאר דאין לוקה, ובע"כ דהכא פשיטא דאינו לוקה, כיון שלעולם אין בו מעשה, וכמש"כ לעי'.

והנה עיי"ש במנ"ח שהוכיח כן דלעולם לא משכח"ל מעשה, ודאף אם לוקח בהמה אחרת ומעמידה אצל הבכור ל"ח מעשה, דאי נימא דכה"ג חשיב מעשה, א"כ הרי אף בתמודה שייך מעשה, וא"כ לדעת הה"מ בשיטת הרמב"ם דכל דאפשר לעבור במעשה לקי אף היכא דליכא מעשה, א"כ מה הוצרך הרמב"ם בהל' תמורה לפרש דהא דלוקין על תמורה הוא משום דמפי השמועה למדו וכו', ופי' האחרונים שהוצרך לזה משום ציבור ושותפין דל"ח התמורה ול"ש הא דבדיבורי' איתעביד מעשה, הא כיון דמשכח"ל במעשה לקי אף בדיבור בעלמא, אלא בע"כ דכאן ל"ש מעשה כלל, עכ"ד, ולכאו' צ"ב, דהיכי ניחא בהא דנימא דל"ש כלל מעשה בתמורה, הרי אכתי כיון דבכל קרבנות דחיילא התמורה חשיב לאו שיש בו מעשה דבדיבורי' איתעביד מעשה, א"כ אף בציבור ושותפין דליכא מעשה ילקה, כיון דאפשר לעבור על הלאו במעשה, וחזינן שנקט המנ"ח דכל כללא דהמל"מ הוא דוקא אם בקרבן זה שייך לעבור במעשה, אך מה דאפשר לעבור על הלאו בקרבנות אחרים במעשה ל"מ מידי, וז"פ.

מנ"ח מ' ז' סקי"ט, דן אם יוצא בפסח מבושל או ביוצא וטמא יד"ח אכילת הפסח, וכתב דאפי' אי נימא דהלכה כרבא דאי עביד ל"מ, ונימא דא"כ לא יצא דלא מהני, זה אינו דידוע סברת המהרי"ט ח"א סי' ס"ט דכל היכי דאי אמרינן לא מהני לא יתוקן האיסור בכהאי גונא מהני, א"כ אפשר דיוצא במבושל או עכ"פ ביוצא וטמא יד"ח אכילת הפסח, עכ"ד, והרי שנקט דגם בקיום מצוות שייך לדון משום הא דאי עביד ל"מ לומר שלא יצא יד"ח המצוה.

במנ"ח מוסך השבת מלאכת קושר, כתב דאילו עשה ציצית בבגדו בשבת וקשר קשר של קיימא, אותו הציצית כשר אח"כ ולא אמרינן דאי עביד לא מהני כיון דלא יתוקן עי"ז האיסור, אך אם צייץ טליתו בקשר שאינו של קיימא דעיקר החיוב בשבת מחמת מיגו, או אם גמר כל הציצית מחמת מכה בפטיש, וזה לפ"מ שחידש המנ"ח לעי' מינה, דבציצית יש לחייב אף בקשר שאינו של קיימא משום הטעמים הנ"ל, אפשר הציצית פסולין, דאי עביד ל"מ, ואי ל"מ לא עשה איסור כלל, דכיון דפסולין ל"ה מכה בפטיש וגם אינו של קיימא דל"ש מיגו, ובכה"ג אמרינן דלא מהני, והוי מצהב"ע דהיכא דע"י המצוה נעשית העבירה כו"ע סוברים דמצהב"ע מה"ת אינו יוצא וכמש"כ הטו"א בר"ה דכ"ח.

וכתב דלפ"ז דהציצית פסולין א"כ אינו חייב משום שבת כלל כיון דלא עבד כלל, דאף דאמרינן בסוגיין דבכל מילתא דלא מהני חייב משום דעבר אמימרא דרחמנא, היינו היכא דעשה האיסור דאסרה התורה, אבל הכא לענין שבת התורה לא אסרה קשר כי האי רק משום מיגו דציצית וכן משום מכה בפטיש, וכיון דהציצית פסולין לא עשה כלום ופטור, ועיי"ש מה שדן עוד בזה.

ובמלאכת כותב סק"ד, כתב המנ"ח, דבכתב גט בשבת בכתב ע"ג כתב, אי נימא דאמרינן בזה דלא מהני, אף לא יתחייב ע"ז משום שבת, דל"ד להא דכל היכא דלא מהני לקי משום דעבר אמימרא דרחמנא, דהתם כיון שעבר על דברי התורה שאמרה לא תעשה והוא עשה חייב על מה דעבר אמימרא דרחמנא, אבל הכא שהתורה התירה כתב ע"ג כתב, ורק מכח הא דהגט כשר הוא דחשיב כתב ואסור, וע"כ כל שאין הגט כשר משום הא דאי עביד ל"מ, לא עבר כלל אמימרא דרחמנא ואינו חייב, עכ"ד.

ולכאו' יש מקום לדון, דלמש"כ המנ"ח דמהני הא דעבר אמימרא דרחמנא אף לחשבו כלאו שיש בו מעשה, א"כ ה"נ מהני לחייבו אף היכא דכל דלא מהני לא עשה כלל מעשה האיסור, דכללא הוא דדייני' לי' כאילו היו מעשיו מועילים, וצ"ע בזה.

מנ"ח מ' פ"ג סק"א, כתב המנ"ח דהטעם דבלקח שוחד צריך להחזיר הוא משום דאי עביד ל"מ, וכתב דמזה מוכח דהרמב"ם פסק כדעת רבא, ודלא כהלח"מ והמהר"ש יפה, ושם סק"ז הק', דא"כ כד פריך דאביי ורבא במאי פליגי ומשני בריבית קצוצה אי יוצאת בדיינים ודחי דהתם בקראי פליגי, ולפי הנ"ל נימא דפליגי בשוחד, דלאביי א"צ להחזיר ולרבא צריך להחזיר, והניח בצ"ע.

מנ"ח מ' תכ"ו סק"ה, הביא מש"כ החינוך במ' צ"ד שהמוכר קרקע לגוי בא"י אינו לוקה דהוי לאו שאין בו מעשה כיון דאפשר בלא מעשה, והק' ע"ז המנ"ח, ממש"כ החינוך במ' שס"א במוכר מעש"ב דאינו לוקה משום דאין מכירתו מכירה דלא אהנו מעשיו, וכן במ' שנ"ח בחרמי כהנים, ובמ' תקל"ג במוכר יפ"ת, ולא כתב הטעם דאפשר בלא מעשה, ונ' מזה דמכירה הוי מעשה ול"ש הא דאפשר בלא מעשה, והניח בצ"ע, ובסוף דבריו הביא דמד' החינוך במ' של"ט מבו' דמכירה הוי מעשה ולוקין

ועמד עוד במה שלא מנה הרמב"ם בהל' סנהדרין ללאו זה במנין הלוקין, והרי למש"כ הה"מ בהל' שכירות לא ס"ל להרמב"ם לכללא דהחינוך.

ועיי"ש שדן עוד אם המכירה קיימת משום כללא דאי עביד ל"מ, וכתב דצריך אריכות גדולה,

במנ"ח מ' של"ט סקכ"ז, תמה ע"ד הרמב"ן שפירש דעת הרמב"ם דהא דהמוכר שדהו לצמיתות אין מעשיו מועילים הוא משום הא דאי עביד ל"מ, דא"כ כיון דהמכירה היתה באיסור הו"ל להמכירה ליבטל מיד, כי ביובל יוצא אף מכירה בהיתר, ועיי"ש שהוכיח מזה כדעת הלח"מ דהרמב"ם פסק כאביי, וע"כ המכירה קיימת ככל מכירה בהיתר וביובל יצא, אבל קשה דכיון דמהני אמאי אינו לוקה, והרמב"ם לא מנאו בסנהדרין בכלל הלוקין, עכ"ד.

במנ"ח מ' תקפ"ג סק"ו הביא ד' הסמ"ע בסי' צ"ז סקט"ו שפירש דעת הרמב"ם דס"ל דאף כלי אוכל נפש ובגד אלמנה הוי ניתק לעשה, והביא שם ד' הלח"מ בשם הריב"ש דלדעת הרמב"ם עליו להחזיר מיד משום דקי"ל כרבא דאי עביד ל"מ, והעשה דהשב תשיב דמחזיר בשעת הצורך הוא רק במשכנו שלא ברשות דגלי קרא השב וגו' דמאי דעביד מהני כמבו' בסוגיא דתמורה ו' ע"א, ומבו' דעת הריב"ש בדעת הרמב"ם דאלו הלאוין דבגד אלמנה ואוכל נפש אינם ניתקים לעשה כלל דלא כתיב בהו השב וגו' רק דצריך להחזיר משום דאי עביד ל"מ, וא"כ צריך להחזיר תיכף, ותמה המנ"ח ע"ז היאך אפשר לומר דדעת הרמב"ם דלאוין אלו ל"ה ניתק לעשה רק דמחזיר מחמת דלא מהני, דא"כ מ"ט מבו' ברמב"ם שם דאף הוא בעין אינו לוק, ולמה לא ילקה כיון דל"ה ניתק לעשה, הא כן ס"ל לרבא דאי עביד ל"מ ולקי משום דעבר אמימרא דרחמנא, וכן בתוס' בב"מ דקט"ו משמע דלקי בכל ענין, וא"כ לדעת הרמב"ם מ"ט לא ילקה, ובע"כ צריך לפרש כד' הסמ"ע דהרמב"ם ס"ל דניתק לעשה דלא כדעת התוס', ע"כ ניחא דאין לוקין אם מחזיר ע' בדבריו, ודין חזרה סמך עמש"כ בהל' ה' בלאו דלא תבוא אל ביתו וגו', עכ"ד.

מנ"ח מ' תקפ"ג סקי"ג, כתב דכיון דבהקדש ליכא לעשה דהשבת העבוט, א"כ אם משכן הגזבר לצורך הקדש, הרי דתליא בפלוגתא דאביי ורבא, דלאביי דאי עביד מהני א"כ אם משכן בעבור הקדש א"צ להחזיר כלל, כי עשה ליכא ואי עביד מהני, אך לרבא דסובר דלא מהני צריך להחזיר תיכף על כרחו, אבל נראה לי דאפי' לרבא דסובר לא מהני א"צ להחזיר כאן, דמ"א לא מהני כי עבר עמימרא דרחמנא ע"כ לא אהנו מעשיו, וכבר הבאתי בחיבור זה דברי בעל פנים מאירות שכתב דהתורה קנסה אותו בשביל שעשה איסור, והיכא דל"ש קנס מהני, וא"כ כאן דהכזבר עבר איסור מה לו להקדש בכך ואין שייך דהתורה קנסה להקדש, ע"כ אפי' לרבא מהני וא"צ להחזיר כלל, כן נראה ברור בס"ד וכי בשביל שעשה הגזבר עבירה מה לו להקדש בכך, וברור בס"ד, עכ"ד

בביאור דינא דכתובות דפ"א ע' תשו' הגרע"א ח"ג סי' ס"ח מש"כ הגרע"א להחת"ס בזה

] והאחרונים הקשו, דאי נימא דאף בדרבנן אמרינן דאי עביד ל"מ, א"כ מ"ט אבק ריבית אינו יוצא בדיינים, והנה אמנם יל"ד לפמש"נ ב? דלמסקנת הסוגיא הא דריבית קצוצה יוצאה בדיינים אי"ז כלל משום דאי עביד ל"מ, דלעולם מהני מעשיו, והוי זה חיוב חזרה, ולפ"ז ניחא דע"כ אבק ריבית לא גרע מריבית דאורייתא, ושפיר מהני, אך אכתי קשיא לס"ד דגמ' דהא דריבית קצוצה יוצאה בדיינים הוא משום דאי עביד ל"מ, דא"כ מ"ט אבק ריבית אינו יוצא בדיינים, וע' עוד בזה בשו"ת שואל ומשיב מהד' א' ח"ב סי' קע"ו

] יש להסתפק אם בקיום מצוות שייך כללא דאי עביד ל"מ, שמכח זה נימא דלא יצא יד"ח המצוה.

ומצינו בד' האחרונים בכ"ד שנקטו דאף בקיום מצוות לא יצא יד"ח מכח הא דאי עביד ל"מ

] השעה"מ כתב דבקדשים לא אמרי' דאי עביד ל"מ

] אם אמרי' דאי עביד ל"מ בעשה.

אך המהרש"ם בס' משפט שלום חו"מ סו"ס ר"ח ד"ה ומצאתי כתב, דאולי לבתר דילפי' מתורם מן הרעה על היפה דמהני, תו ילפי' מינה דבכל עשה לא אמרי' דאי עביד ל"מ, עכ"ד, אמנם זה צ"ע, שהרי אף אחר דמשני הגמ' דבתורם מן הרעה על היפה ילפי' מקרא דמהני, פריך הגמ' על אביי מהא דהתורם ממין על שאינו מינו אין תרומתו תרומה, והרי דלרבא ניחא, ואף דליכא אלא עשה, ובע"כ דאף לבתר דילפי' מקרא דבתורם מן הרעה על היפה תרומתו תרומה, אכתי קיימינן דבעלמא באיסור עשה אי עביד ל"מ.

וע' עוד בשו"ת ברית אברהם אהע"ז קכ"א סוסק"ג, שדן לסייע ד' הפנ"י, מהא דעדים שהעידו בישיבה מהני העדות לדעת הרמב"ם, ולא אמרינן דלא מהני כיון דילפי' מועמדו דמצותן בעמידה, והביא שם ד' הסמ"ע חו"מ ר"ס י"ז אם הוי אסמכתא?, וכן מהא דשו"ע חו"מ סי' ה' ס"ב מהרמב"ם פ"ג מסנהדרין ה"ג דאין דנים בלילה דילפי' מביום הנחילו, ולדעת כמה פוסקים בדיעבד דינו דין, ומ"ט לא אמרי' דאי עביד ל"מ, ובע"כ כד' הפנ"י דבעשה לא אמרי' הכי, אך מסוגיא דתמורה דפריך ממין על שאינו מינו אין נ' כסברת הפנ"י, וע' בתשו' נוב"י חאה"ע סי' ע"ז דצ"ב סוף ע"ב בזה, ולפמ"ש הש"ל ליו"ד סי' רס"ח סק"ט נ' דמשום הפקר בי"ד דיניהם דין בדיעבד,

וע' עוד בשד"ח כלל ס"ט