ספק טריפה ונולד ריעותא מחיים
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / רוב וחזקה / חזקות בשחיטה וטריפות

חולין מג: חזקה בספק טריפה בנולד ריעותא מחיים

**א. מחלוקת האחרונים בנולד ריעותא מחיים-**

חולין מג: חיישינן לספק דרוסה [וכן ישב לה קוץ בושט חיישינן שמא ניקב והבריא], הק' התוס' נימא נשחטה הותרה משום חזקה כדאמר גבי זאב, וכ"ת דשא"ה שנולדה ריעותא מחיים הא מבואר יבמות ל: שאין לחלק בזה דאמרינן אשה זו בחזקת היתר עומדת אלמא השתא דמת בעלה מוקמינן לה בחזקת מה שהיתה בחיי בעלה קודם שנתגרשה הערוה, ה"נ נוקי לה בחזקת שאינה דרוסה אף מחיים.

ובתוס' יבמות ל: בהא דאמרו התם שיש חזקת היתר לצרה שתהיה מותרת לאחר מיתת הבעל כל שלא נתגרשה הערוה הק' התוס' מהא דלעיל ט. דנשחטה בחזקת היתר עומדת משמע דוקא כגון שנולד הספק רק לאחר השחיטה כהא דבא זאב ונטל, אבל אם נולד ריעותא מחיים כגון ספק דרוסה יש לאסור, ומבואר דכל שנולד הספק בשעה שהיא אסורה א"א להעמידה בחזקת היתר, א"כ ה"נ נימא גבי צרת ערוה?

וכתבו התוס' דספק דרוסה שכיח לאיסורא יותר מהיתרא, ולכך א"א להעמידה בחזקת היתר מחיים לאחר שתשחט.

מבואר בתוס' דעיקר הדין דר"ה נשחטה בחזקת היתר עומדת הוא במקום שנולד הריעותא לאחר שחיטה, ובזה יש לנו חזקת היתר עליה שמיד אחר שחיטה כבר מחזיקים אותה ככשרה.

ודנו התוס' היכא דנפל ריעותא מחיים שא"א להחזיקה מחיים כמותרת, ודנו דמ"מ ע"י חזקה דרבה יש להחזיקה כן.

ובפוסקים נפלה מחלוקת עצומה בשיטת התוס', הנה בד"מ-לא הביא מעשה ששחטו בהמה ואח"כ מצאו שהיו לה מים במוח ואין ידוע אם באופן המטריף או לא, ודעת כמה פוסקים להתיר כדאמרינן נשחטה בחזקת היתר עומדת, והרמ"א הסכים לאסור דכל שנולד ריעותא מחיים א"א להתיר משום חזקת היתר וכתב שכן מוכח בתוס' יבמות, וכ"פ הרמ"א נ-א להלכה דכל ספק טריפה באופן שנולד הריעותא מחיים אין להתירו.

ובש"ך שם הביא תשובת מהר"ם לובלין שתמה טובא ע"ד רמ"א דאדרבה בתוס' יבמות ל: מבואר דרק בס"ד נקטו דכל שנולד ריעותא מחיים אין להתיר אבל במסקנת דבריהם הוכיחו מגמ' יבמות שיש להתיר גם בכה"ג שנולדה ריעותא מחיים ושאני ספק דרוסה משום דשכיח לאיסורא טפי מלהיתרא, א"כ בשאר טריפות וודאי יש להתיר גם בנולדה ריעותא מחיים?

ובאמת הביא הש"ך שבפסקי תוס' חולין אות קכג מבואר כדעת מהר"ם לובלין שיש להתיר אף בנולד ריעותא מחיים [ועיי"ש במהר"ם לובלין שדעת האוסרים במים במוח הוא משום דשכיח טפי לאיסורא הו"ד בש"ך].

ועיי"ש עוד בש"ך בשם מהר"ם לובלין הנ"ל שנקט להתיר גם לשיטת הרשב"א ודחק ד' תשובת הרשב"א דמשמע לאסור דאיירי בשכיח לאיסורא, והש"ך כתב דדעת רבינו יונה והרשב"א לאסור גם בספק השקול דלא סמכינן אחזקה [ואף בלא נולד ריעותא מחיים].

ובש"ך מסיק להלכה שיש לסמוך ע"ז במקום הפסד מרובה במקום ששכיח האיסור וההיתר בשוה, כיון שפשטות ד' התוס' מורים דלא כהרמ"א, ועיין לקמן שהרבה פוסקים חלקו עליו בזה דעיקר הדין כהרמ"א.

ועי' בש"ך מש"כ ליישב ד' הרמ"א דכוונתו דאביי לקמן בסוגיא יבמות חולק על עיקר חזקה זו דצר"ע וס"ל דאין להתירה מכח חזקת היתר כיון שנולדה ריעותא מחיים, והרמ"א פסק כוותיה, אבל כבר דחו האחרונים דבריו דמלבד שאינו נראה בד' הד"מ שזה כוונתו, גם בפשוטו אביי לא חולק על עיקר חזקה זו רק הצריך חליצה מדרבנן לחומרא, וע"ע כו"פ נ-א וש"ש ה-ז שתמהו ע"ז.

**ב. מהלך התבו"ש והאחרונים בדעת הרמ"א ובד' התוס'-**

ובביאור דעת הרמ"א כתב בתבו"ש כט-א והאריכו יותר בביאור שיטתו בשער"י ב-טז וקוה"ע כח-ב, ונביא הדברים [ובתבו"ש מסיק עפ"י דבריו דעיקר להלכה כדעת הרמ"א ואין להקל אף בהפסד מרובה, וכ"נ בפמ"ג נ-ג ובפתיחה להל' טריפות][[1]](#footnote-1).

ותו"ד דלעולם ס"ל להרמ"א דספק טריפה כל שנולד הספק מחיים א"א להעמיד על חזקת היתר, וכל מה דמבואר בתוס' דמוקמינן אחזקה בספק דרוסה [אי לאו משום דלא שכיח] הוא דוקא בספק דרוסה משום חזקה"ג וזה מועיל גם בנולדה ריעותא מחיים.

וכתבו דעיקר ראיית הרמ"א הוא ממה שהביאו התוס' יבמות לדקדק מלשון הגמ' נשחטה בחזקת היתר עומדת ודקדקו התוס' מזה דדוקא אחר שנשחטה אבל אם נולד ריעותא מחיים אינה בחזקת היתר, ולדעתם זהו דקדוק המוכרח בגמ' מדמוקי להא דחזקת היתר דוקא בבא זאב [ומה"ט הביא הד"מ דוקא מד' התוס' יבמות ולא מד' התוס' חולין שלא כתבו מפורש ד"ז].

ולפי"ז צ"ב ד' התוס' שהרי לא תי' אלא תי' מקומי לענין ספק דרוסה דשכיח לאיסורא טפי, אבל אכתי לא בארו היאך יתיישב דקדוק זה דמשמע דבכל טריפות שנולד ריעותא מחיים אסורה?

וע"כ וודאי גם במסקנת התוס' מודו דכל ספק טריפה שנולד ריעותא מחיים אסורה אף באופן שאינו שכיח לאיסורא, וכל מה שדנו התוס' מספק דרוסה, הוא נידון מסויים לענין ספק דרוסה וקושיית התוס' דנוקי לה בחזקת הגוף וע"ז הוצרכו לסברא דשכיח טפי לאיסורא.

וזהו שבגמ' ט. לא מצאו אוקימתא אלא בבא זאב וניקב דדוקא אחר שנשחטה אזלינן בתר חזקת היתר ובלא זה ל"מ חזקת היתר כלל, ורק יש פעמים דאזלינן בתר חזקה"ג גם בריעותא מחיים אם לא שכיח לאיסורא, אבל דינא דר"ה דמוקמינן בחזקת היתר לא משכח"ל אלא אחר שנשחטה.

ודקדק כן בלשון התוס' חולין מג: שהק' דנוקי לה בחזקת שאינה דרוסה היינו חזקה"ג ולא חזקת היתר לחוד.

והוסיף בשער"י דבר נפלא בזה, דבלשון הד"מ משמע שבאמת גם החולקים על הרמ"א וסברו שאין לאסור בהמה שנמצא בה מים במוח, לא חלקו על עיקר יסוד הרמ"א דא"א לילך בתר חזקת היתר היכא דאית לה ריעותא מחיים, אלא שסבורים דכיון שבמקרה זה לא באה הריעותא לפנינו אלא כעת אחר שחיטה, הרי היא בחזקת היתר, וע"ז דחה הד"מ דכיון שבפתיחת המוח חזינן שכבר מחיים נולד בה ריעותא חשיב כמו ריעותא מחיים אף שלא נגלה לפנינו אלא אחר שחיטה, ודו"ק.

**ג. הטעם דל"מ חזקת היתר בספק טריפה שנולד ריעותא מחיים-**

אלא שבעיקר הטעם דלא מוקמינן אחזקה בספק טריפה שנולד ריעותא מחיים לא נתברר עדיין מ"ש מהתם גבי צר"ע דמוקמינן לה אחזקת היתר אף שנולדה הריעותא בשעה שהיא אסורה?

וכנראה בזה נחלק דרכו של רשש"ק מהתבו"ש:

בתבו"ש נראה דוודאי גבי צר"ע מבואר דאזלינן בתר כל חזקה גם כשנולד הריעותא מחיים.

אלא דגבי ספק טריפה א"א להתיר מטעם זה, דתוס' אזלי כפי שיטתם גבי גבינות דכל חזקה שלא נתבררה לאו חזקה היא, וחזקה מכח הרוב לא אמרינן, וממילא אין לבהמה חזקת היתר כלל, וכל מה שדנו להתיר הוא רק גבי ספק דרוסה מטעם חזקה"ג שאינה דרוסה.

ולדרכו של התבו"ש מה דאמרינן בהמה בחזקת היתר עומדת לשיטת התוס' היינו מדין רוב ולא מדין חזקה כלל שאין לה חזקת היתר.

אבל בשער"י נקט דוודאי שיטת התוס' דבהמה יש לה חזקת היתר שאינה טריפה [וכש"כ רעק"א מג: דדוקא לענין גבינות החמירו התוס' שאין חזקה מכח רוב כיון דחסר לפניך].

אלא דפשיטא להו לתוס' דלא אזלינן בתר חזקת היתר היכא דהשתא היא אסורה, ואין בכלל מושג של חזקת היתר בכוח לכשתשחט שהרי השתא היא אסורה.

ורק חזקה שעומדת על המציאות יכולה להועיל ולומר דנוקי לה אחזקת שאינה דרוסה וכה"ג, שחזקה זו יש לה גם בזמן האיסור שהוא חזקה על הגוף.

וע"ע מש"כ בדין חזקה בספק טריפה באורך בשני שיטות אלו בדעת התוס'.

**ד. ביאור כל ד' התוס' יבמות ל:-**

אלא שלפי"ד צ"ב מה נסתפקו התוס' שלא נילך בתר חזקה בנולד ריעותא מחיים ותינח לענין חזקת היתר י"ל דלא אזלינן כיון דהשתא אסורה היא, אבל חזקה שאינה דרוסה למה לא תועיל והרי השתא נמי יש להחזיק שאינה דרוסה ומה לי אם נולד הריעותא מחיים?

ובאר בשער"י שגם בזה נסתפקו התוס' שמא י"ל דלא אזלינן בתר חזקה היכא שאינה מועלת להכריע את הדין מיד בשעת לידת הספק, דאף חזקה שמורה על המציאות אין כוחה לברר את המציאות רק להכריע לענין דינא, וכל שלא הועילה לענין דינא אין כוחה לפשוט את הספק.

וע"ז הוכיחו מצר"ע דשפיר אזלינן גם התם בתר חזקה"ג אף שאינה מורה שום דין מהשתא.

ובזה באר בשער"י ב-יט כל ד' התוס' יבמות שם, דהנה בתוס' בתחילת דבריהם נתקשו היאך אמרינן אשה זו בחזקת היתר עומדת תינח כנס ולבסוף גרש אבל גרש ולבסוף כנס מאי איכא למימר?

וכתבו התוס' דמ"מ היא בחזקת היתר לשוק דמוקמינן הערוה בחזקת שלא נתגרשה.

וכבר הק' בש"ש ה-ז דמשמע בתוס' דלא אתו עלה משום חזקת היתר אלא משום חזקה שאינה גרושה, וא"כ היאך הוכיחו התוס' בהמשך דבריהם דאזלינן בתר חזקה בטריפה גם כשנולד ריעותא מחיים?

ובש"ש באר דעיקר ראיית התוס' דאזלינן בתר חזקת היתר כשיש ריעותא מחיים הוא מהמשך הגמ' גבי נפל הבית דהתם מוכח שגם בחזקת היתר אזלינן כה"ג, ולא נתכוונו להוכיח מעיקר הדין של צר"ע, וזה דוחק.

ובאר בשער"י דלק"מ דבאמת גם לענין טריפה נידון התוס' הוא לענין חזקה"ג ולא לענין חזקת היתר של טריפה, ומ"מ דנו די"ל דלא אזלינן גם בתר חזקה"ג היכא שלא הועילה החזקה להכריע את הדין בשעת לידת הספק.

ועפי"ז הוסיף בשער"י חידוש עצום, דאדרבה באמת לענין חזקת היתר פשיטא להתוס' דא"א לילך בתר חזקה היכא שנולדה ריעותא מחיים ורק בתר חזקה על המציאות יש לילך [ולפי"ד עיי"ש בד"ה אמנם מש"כ גבי נפל הבית דהתם כשנולד הספק כבר היה לנו נפק"מ למעשה וע"כ סברת אביי התם הוא חומרא דרבנן לחוד ולא מדאורייתא].

אלא דדבריו דחוקים טובא בד' התוס', חדא דהא בתחילת ד' התוס' הבינו שיש חזקת היתר על הצרה ולא משום חזקה שאין הערוה מגורשת, ומשמע דפשיטא להו דאף בכה"ג שייך לילך בתר חזקה, ורק הק' מגרש ולבסוף כנס, וע"ז הוצרכו לומר שיש חזקת שאינה גרושה אבל לא משמע שנשתנה להם בזה עיקר הענין.

גם עיקר דברי השער"י דאזלינן בתר חזקה שאינה גרושה אינו במשמעות ד' התוס' כלל, דלשונם משמע דמכח חזקה שאינה גרושה מוקמינן לה בחזקת היתר.

ומשמע מזה ביאור ד' התוס' דלעולם ע"י חזקה שאינה גרושה הדרינן להחזיק היתר לכשימות הבעל, וביאור דבריהם דבאמת אדרבה וודאי טענת השער"י טענתא היא, דא"א להחזיק חזקה בזמן שאינה נוגעת על איזה דין, ולכך אין מחזיקים אותה שאינה גרושה לחוד אלא דמחזקינן מהשתא שלכשימות הבעל תהיה מותרת, ושפיר הוא חזקה על הדין.

ולפי"ז נראה דלק"מ קו' הש"ש היאך דימתה הגמ' חזקת הגוף לחזקת היתר, דבאמת גם ע"י חזקת הגוף לא מחזיקים מהשתא שכך הוא אלא שמחזיקים היתר בכוח על העתיד, וא"כ שמענו מד' התוס' דלעולם גם בתר חזקת היתר בכוח אזלינן שפיר, וכד' התבו"ש שיש להחזיק גם חזקת היתר בכוח.

ולפי"ז שוב צ"ע למה לא אזלינן בתר חזקת היתר בספק טריפה ונולד ריעותא מחיים, וצ"ל בע"כ כד' התבו"ש דהתוס' לשיטתם שאין חזקה הבאה מכח רוב ובהמה אינה בחזקת היתר כלל.

ומ"מ בין לד' התבו"ש ובין להשער"י לא נתבאר כה"צ לשון התוס' חולין, שמתחילה נתקשו בספק דרוסה נימא דינא דר"ה, ולתבו"ש היינו משום רוב ולשער"י מטעם חזקה מכח רוב, וע"ז כתבו וכ"ת כיון שנולד ריעותא מחיים לא אזלינן בתר חזקה והוכיחו מיבמות דאזלינן כה"ג בתר חזקה, ולפי דברי שניהם הוא ענין חדש בד' התוס' שדנו משום חזקה"ג ולא משום חזקת היתר, ואדרבה כלפי רוב או חזקת היתר שדנו מתחילה שפיר דחו דלא אזלינן היכא דנולד ריעותא מחיים ורק דנו משום חזקה"ג, ולא משמע כ"כ לשון התוס' כן, ולא עלה בידי ביאור מחוור בזה.

ורק לשיטת ש"א דתוס' סברו שכל ספק טריפה ונולד ריעותא מחיים ג"כ מוקמינן בחזקת היתר יתפרשו ד' התוס' כהלכה אבל לשיטת הרמ"א לא מצאתי פתרי לזה.

**ה. בקו' החוו"ד מקוץ-**

אלא שבעיקר מהלך זה דכל ד' התוס' סובבים מטעם חזקה"ג, יש כאן הערה שתמהו בחוו"ד ובבינ"א שער רוב וחזקה-יד דבשלמא בספק דרוסה יש מקום לומר שיש לה חזקה"ג שאינה דרוסה, אבל בישב לה קוץ בושט לכאו' א"א לדון מטעם חזקת הגוף היאך יתכן לומר כן בקוץ שהרי יתכן שהיא נקובה מתחילת ברייתה, ואטו אנן דנים על הקוץ אם הוא ניקב הרי אנו דנים על הנקב עצמו ואין לה חזקה שאינה נקובה, שהרי שיטת התוס' דחזקה שלא נתבררה בשעתה לאו חזקה היא[[2]](#footnote-2).

ותינח בד' התוס' חולין מג: יש מקום לדחוק שלא הק' דנוקי לה בחזקתה אלא גבי ספק דרוסה ולא גבי ישב לה קוץ בושט [ובאמת כ"נ בכו"פ הו"ד בחי' רעק"א מג: מטעם אחר שאין קו' התוס' גבי קוץ בושט דספק נקו"ה ספק בשחיטה היא שהרי נקו"ה נבילה ואין לה חזקת היתר כלל].

אבל במהר"ם מג: נקט להדיא דגם כלפי ישב לה קוץ בושט נתקשו התוס', דנוקי לה בחזקתה וצ"ל דשכיח טפי לאיסורא.

ובאמת כן מבואר פשטות ד' התוס' יבמות ל: להדיא שאחר שתי' מספק דרוסה כתבו דה"נ בישב לה קוץ בושט שכיח טפי לאיסורא, משמע שגם מזה הוקשה להם.

וע"ז שפיר קמה קו' החוו"ד ובינ"א, ובקוה"ע ושער"י ובשו"ת באר יצחק יו"ד-ה כתבו דלאו קושיא היא שהרי אין אנו חוששין שיש לה נקב אחר שהרי יש ע"ז דין רוב שאין בה נקב, ואם נבוא לחוש שמא יש לה נקב ע"י הקוץ שפיר יש להעמידה על חזקה"ג שאין לה נקב [והוא כעין חזקה מכח הרוב], וע"ע בחזו"א פא-ג דעתו ג"כ שיש לדון משום חזקה"ג.

שו"ר מה שיש להעיר בזה טובא, דהנה יש לדון לדעת התוס' שאוסרים את הגבינות משום דס"ל חזקה שלא נתבררה בשעתה לאו חזקה היא, היאך הדין בטריפות שמחמת קוץ אם נימא דבזה מבורר לנו שבתחילת לידתה לא היתה כן ויש להעמיד על חזקה"ג שנתבררה בשעתה.

ועי' בחי' רעק"א יא. על התוס' שם שהביא מפנ"י כתובות עו: דבכה"ג יודו התוס' להתיר שהחזקה נתבררה שפיר בשעתה והיא בחזקת שאין בה נקב מחמת קוץ ועיי"ש בפנ"י מה שהוכיח כן מהסוגיא דכתובות.

אבל רעק"א הביא מתוה"ב להרשב"א שהביא המחלוקת של גבינות לענין מחט שנמצאה בעובי בית הכוסות, מבואר דלשיטת התוס' יש לאסור גם בכה"ג [והטעם כתב או משום שגם מחט יתכן שהיה קודם לידתה או משום דשם טרפות אחד הוא וכעין טענת החוו"ד].

ומבואר מד' הרשב"א ותוס' דא"א להעמיד את הבהמה בחזקה"ג שאין בה מחט ולא אמרינן שהיא חזקה מבוררת, ולאו' הוא כד' החוו"ד ובינ"א ושלא כד' התבו"ש וקוה"ע ושער"י, וצל"ע בזה, ושו"ר שכבר בתו"ד רעק"א מג: הזכיר זה כתשובה על מהלך התבו"ש והאחרונים דע"כ א"א לפרש ד' התוס' משום חזקה"ג, ולדעת האחרונים צ"ל בדוחק דהתוס' פליגי על הרשב"א בזה.

אח"כ ראיתי דלכאו' לאו קו' היא כלל אם נפרש הטעם משום דמחט לא מיקרי מבורר שלא היה כן בשעת לידתה, א"כ י"ל ד' התבו"ש בפשיטות דהכא בישב לה קוץ איירי שראו שישב לה אחר שנולדה, וצ"ע על רעק"א שנתקשה בזה.

אמנם י"ל דרך מחודשת בזה, שבאמת התוס' לא נתקשו בתחילת קושייתם דנוקי בחזקת הגוף אלא בספק דרוסה אלא דלבתר שתי' דשכיח טפי לאיסורא הוקשה להם א"כ היאך מדמי לה בגמ' מג: להדדי דלמא בקוץ קיל טפי דלא שכיח לאיסורא וע"ז כתבו דאף בקוץ שכיח לאיסורא.

וזה מדוקדק בלשון התוס' שבקושייתם לא הביאו הא דישב לה קוץ כלל רק לאחר תירוצם הוצרכו לזה, ושו"ר כן במטה יהונתן-נ עיי"ש שהאריך בזה.

אבל הוא דוחק שהרי אין שום צד להקל בקוץ אף בספק שקול אי לאו משום חזקת היתר, וכיון שאין לדון בבהמה חזקת היתר בנולד ריעותא מחיים ע"כ כל הנידון בגמ' להקל הוא משום חזקת הגוף

וע"ע בכו"פ נ-א (ד"ה אלא) שנראה מדבריו דגם בספק דרוסה נקט שא"א להעמיד על חזקה"ג, וכתב בתו"ד הטעם משום דאף בדרוסה יסוד הטרפות שלה משום שהארס נוקב (לדעת רש"י נג:) וכיון שאינה בחזקת שאין בה נקב הרי א"א להעמידה בחזקת שאינה דרוסה, אבל אינו מוכרח.

ועוד טעם נראה מדבריו בזה שא"א להעמיד על חזקה, עיי"ש שמתחילה צידד דכוונת התוס' משום חזקה"ג, אלא שהק' ע"ז דא"כ ספק בשחיטה נמי כהא דלעיל י. ספק שמוטת סימנין ניזל בתר חזקת הגוף שנשמטה לאחר שחיטה, ולמה היא בחזקת איסור עומדת, ועיין במקו"א מו"מ בקו' משמוטה.

ומזה הכריח דא"א להעמיד על חזקה"ג רק משום רוב וכל שנשמטה ואין ידוע אימת הרי יצאה מהרוב לכך אסורה.

וטעמו כתב דהחזקה היא כללית על הבהמה שאינה טריפה ואין נידון על אבר מסויים, ולכך כל שאינו מבורר שאינה טריפה מבטן דשמא נקובה היא א"א להעמידה על חזקה כלל בשום אבר, ובמקו"א נתבאר ליישב קו' משמוטה.

**ו. דין ספק טריפה וריעותא מחיים לשיטת המתירים את הגבינות-**

והנה כל מש"כ לאסור את ספק טריפה בנולד ריעותא מחיים לכאו' הוא רק לשיטת התוס' דלא ס"ל ענין חזקה מכח רוב, אבל לשיטת המתירים את הגבינות משום חזקה מכח רוב לכאו' יש להתיר גם בספק טריפה כה"ג ולומר דמכח הרוב נימא שיש כאן חזקת היתר מכח רוב להתיר.

וצ"ע לפי"ז בדעת הרמ"א דלענין גבינות פסק בסי' פא לקולא, ואילו הכא החמיר בנמצא ריעותא מחיים?

ועי' בקוה"ע מש"כ באורך דזה תלי במש"כ במקו"א לבאר שני שיטות בטעם המתירים את הגבינות, שדעת הרשב"א והר"ן שהוא משום חזקה מכח רוב, ולפי"ז וודאי תיקשי קו' הנ"ל.

אבל יש מפרשים בדעת הרא"ש בתשובה [עי' בהג' ברו"ט על הכו"פ נ-א] שעיקר ההיתר הוא משום רוב ממש ואי"צ לחזקה כלל, דאין לנו לומר שיצאה מהרוב באותו זמן הקודם.

ולפי"ז כ"ז שייך בגבינות שהנידון על זמן הקודם ויש לנו לומר שבאותו זמן שעדיין לא יצאה מהרוב ניזל בתר רוב, אבל בנולד ריעותא מחיים כגון מים במוח והנידון הוא על אותה שעה שיש מים במוח מה רוב שייך לומר כאן הרי יצאה מן הרוב לכך אסר הרמ"א בכה"ג.

[והוסיף בקוה"ע דאזיל הרמ"א לשיטתו בזה, דבד"מ יו"ד א-יא כתב דלכאו' לשיטת המתירים גבינות יש להתיר את השחיטות של שוחט שנמצא השתא שאינו יודע הלכות שחיטה אף אם לא נטל קבלה מתחילה שהרי רוב שוחטין מומחין הן.

והביא שם מכסא דהרסנא-שב מש"כ דלדעת המתירים משום חזקה הבאה מכח רוב ל"מ אלא אחר יב"ח שכבר נתברר שבשעת לידתה לא היתה טריפה אלא שאם באת לבטל את החזקה משום שלא נתבררה בשעתה ע"ז מהני רוב להחשיבו שנתברר בשעתו, אבל אם לא נודע שמתחילה היתה חיה אין חזקה כלל ול"מ בכה"ג חזקה מכח רוב.

ועפי"ז תמה בכסא דהרסנא ע"ד הד"מ דהכא גבי שוחט שמעיקרא לא היה זמן שידוע בוודאי שידע ל"מ חזקה מכח רוב.

ועפי"ז כתב בקוה"ע דאזיל הרמ"א לטעמיה שפי' טעם ההיתר משום רוב לחוד ובזה יש להתיר גם קודם יב"ח.

אבל כבר נתבאר במקו"א בענין הגבינות דדבריו מחודשים ופשטות הראשונים ל"מ כן, ומשמע דע"י חזקה מכח רוב נתחדש שעצם הרוב נותן לנו החזקה ואי"צ ידיעה בתחילה כלל ואף בפחות משנתה מתירים הגבינות כש"כ הרא"ש סי' טז והו"ד בש"ך להלכה, וד' הד"מ שרירים וקיימים ואי"צ לד' קוה"ע].

וכן ברמ"א פא-ב דקדק הש"ך סק"ט דמשמע שהתיר אף בטריפות סירכא ותמה דהא ל"ש לילך בזה בתר חזקה כש"כ הרשב"א והוכיח מכתם, וכתב הש"ך דשאני הכא שיש רוב בהמות לאו טריפות ויש לפרש כוונתו גם עפ"י דרך זו דדעת הרמ"א דלאו מטעם חזקה הוא רק משום רוב, ולשיטתו אזיל בכל הנך.

אבל בשער"י ב-טז כתב לבאר דעת הרמ"א גם אם נפרש דעתו בהיתר הגבינות משום חזקה מכח רוב, עיי"ש מש"כ לבאר, וכבר עמד ע"ז בתבו"ש כט-א בתו"ד ז"ל:"ואע"ג שיש פוסקים גבי גבינות והכי קי"ל דמוקמינן להו אחזקה דאתי מכח רוב וכו' לא דמי כלל דהתם אמרינן השתא הוא דאיתרע ובשעת עשיית הגבינות לא היה שום ריעותא ולא איתרע לא רובא ולא חזקה דאתיא מכח רובא, אבל בנ"ד דמספקינן על שעת הריעותא שאז איתרע רובא איתרע נמי חזקתה שלא היה בו כ"א חזקה שהיא מהרוב ועתה יצאה מחזקה זו", והוא כעין מש"כ שם בשער"י.

וכנראה צל"פ הטעם בזה, דחזקה מכח רוב אין לה דין חזקה לכל מילי, ואם יצאה כעת מהרוב תו אין לנו להחזיק כך, ולא דמי לכל חזקה שנולד בה ספק דמהני לשיטת הרמ"א ותוס' אף שנולד ריעותא, דמ"מ אזלינן בתר מה שהיה עד השתא משא"כ בחזקה הבאה מכח רוב אין כאן ידיעה מקודם יותר מהשתא ורק מכח שהרוב אומר גם על השתא מחזקינן כן, ואם השתא אין הרוב מעיד כן בטלה גם ההחזקה.

ורק בחזקה דגבינות שבשעתו החזקנו כדין הרי יש לנו החזקה על אותו זמן ושפיר אזלינן בתרה.

1. בבינ"א שער רוב וחזקה-כה פי' ד' הרמ"א באופ"א, דבאמת בספק דרוסה או אפי' בישב לה קוץ לא יצאה מהרוב, ורק באופן שהבהמה מצד טבעה משונה משאר בהמות כמו שיש לה מים במוח בזה חשיב שיצאה מהרוב, עיי"ש מש"כ להטעים זה.

   ועפי"ז דן ליישב ד' הרמ"א שאסר היכא שיש ריעותא מחיים אבל בכה"ג דישב לה קוץ בושט יודה להתיר, עיי"ש באורך, אבל דבריו מחודשים. [↑](#footnote-ref-1)
2. ומכח זה מסיק בבינ"א דע"כ קו' התוס' היא מכח חזקת היתר ולא משום חזקה"ג דלא כהתבו"ש, וע"כ הוכיח דאף לשיטת התוס' אמרינן חזקה הבאה מכח רוב מלבד הא דגבינות. [↑](#footnote-ref-2)