שכא יא - יב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכ ושכא - סוחט

#

##### הלכות שבת

##### **תיקוני אוכלין**

##### סימן שכא סעיף ז - יב

##### שיעור יא - יב

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

עניינים הנידונים

* **דין טחינה באוכלים ואם מותר לחתוך תבלין דק דק.**
* **חיתוך בשר או ירקות דק דק וגרירת גבינה.**
* **אם יש חילוק בין חותך ומניח לבין אם אוכל לאלתר.**
* **גדר טוחן אחר טוחן.**

[סעיף ז] **מותר לדוך פלפלין, אפי' הרבה יחד, והוא שידוכם בקתא של סכין ובקערה.**

# טחינת פלפלין כדרכו ובשינוי

א] הטוחן פלפלין כדרכו במכתשת, אסור מדאורייתא וחייב חטאת, וכמבואר במ"ב (ס"ק כג), ומ"מ אם עושה ב' שינויים [וכמבואר במ"ב (ס"ק כה) דדווקא ב' שינויים] א. בקתא דסכינא ב. בקערה ולא במכתשת, וה"ה ע"ג השולחן התירו. ואף דבעלמא נקטינן דשינוי במלאכה דאורייתא אסור מדרבנן, כאן מותר לגמרי כיון דהוא שינוי גדול (בית יוסף בשם שבלי הלקט). [וכתב המ"ב, "כתב הט"ז בסי' זה (ס"ק ז) אין לשום הפלפלין תוך הבגד ולכתוש בסכין עליו, דהוא מוליד ריחא, אמנם בסי' תקי"א אות ח' בט"ז משמע דחזר מזה והסכים למהרש"ל דשרי, ומשום דאינו מכוון לזה". ולקמן במ"ב (סי' תרנח ס"ק ז) כתב דאין להקל בזה אלא בשעת הדחק].

# חיתוך פלפלין דק דק, והדין כשאוכל לאלתר

ב] עוד כתב המ"ב "כתבו האחרונים, דדוקא בקתא דסכינא הוא דהתירו לדוך הפלפלין, אבל לחתוך אותם בסכין דק דק אסור, וכמו בירק לקמן בסעיף יב וה"ה לכל תבלין". והיינו דנחלקו הראשונים אם יש טחינה באוכלים, דדעת התו' (שבת עד: ד"ה האי) דאין בזה טחינה, והרבה ראשונים חולקים, וכן פסק בשו"ע דהמחתך את הירק דק דק חייב משום טוחן, ואף בתבלין כן הוא דהמחתכו דק דק בסכין חייב, ודווקא בקתא דסכינא שרי, כיון שהוא שינוי גדול וכנ"ל.

ג] וכתב השעה"צ (ס"ק ל) "הנה במג"א ציין ע"ז 'עיין סעיף יב' וכוונתו לדמותו לירק לגמרי, ולפ"ז אפשר להקל בסכין בשכוונתו לאכול לאלתר כמו התם, וכן משמע בבאור הגר"א, ובא"ר נשאר בזה בצ"ע". והגר"ז (סעיף ז) אוסר בזה וכדעת הא"ר, וכן מסיק בבדי השולחן (סי' קכט הערה יב), וביארו דיסוד ההיתר דלאלתר הוא מהרשב"א דדימה זאת לבורר דכל שהוא דרך אכילה שרי. וכל זה באוכל ממש שאוכלו כמות שהוא, אך בתבלין דאינו נאכל בפנ"ע אלא רק מתבלים עמו המאכל, לא חשיב דרך אכילה. ודייקו בלשון הרמב"ם (פכ"א הי"ח) "המחתך את הירק דק דק כדי לבשלו, ה"ז תולדת טוחן וחייב", דס"ל דדוקא כדי לבשלו חייב, אבל אם אוכלו כמות שהוא שרי דלא חשיב טוחן, ועל דרך זה ביארו דאף תבלין כיון שלא נאכל בפני עצמו, אלא דרך תיבול, לא שיייך להתיר בו משום דרך אכילה [ומ"מ לדינא לא נקטינן כדעת הרמב"ם, ואף החותך לאוכלו כך לאח"ז חייב, וכמו שפסק השו"ע, ולא חשיב דרך אכילה אלא כשהוא לאלתר ממש].

ד] והנה השעה"צ ציין דדעת הגר"א להקל בחתוך פלפלין לאלתר, ונראה דכוונתו לגר"א בסעיף י', דפסק שם השו"ע שאסור לגרור הגבינה בשבת במורג חרוץ, וכתב הגר"א, דבזה מודה הרשב"א דאף לאלתר אסור, דבכלי המיוחד לכך לא חשיב דרך אכילה, וכמו בבורר דבנפה וכברה חייב אפי' אם אוכלו לאלתר, דלא נחשב דרך אכילה אלא בידו, וכן הדין בטוחן. וסיים הגר"א "וכמ"ש בפלפלין בשבת קמא א' דדוקא בקתא דסכינא מותר בשבת. ומדהוכיח מפלפלין מבואר דאף בתבלין שייך את ההיתר דלאלתר.

[ובפשוטו נראה דס"ל דההיתר לדוך פלפלין בקתא דסכינא הוא דווקא לאלתר, כיון דאינו כלי המיוחד לכך, וזה אינו, דוודאי ההיתר משום דהוא שינוי גדול ואף להניח שרי, ופי' דברי הגר"א, דהגמ' דקדקה למצוא היתר למי שרוצה ליתן פלפלין במאכלו, והיה לגמ' לומר בפשיטות דכל לאלתר שרי, אלא ודאי דבכמתשת שהוא כלי המיוחד לכך אף לאלתר אסור, ודווקא בקתא דסכינא שרי דהוא שינוי, ואף דאפשר גם לחתוך דק דק בסכין לאלתר, מ"מ אין דרך אנשים לטחון פלפלין באופן זה אלא לכתוש, וזה התירו דווקא בקתא דסכינא, וזה שרי אף להניח דהוא שינוי גדול, וכן משמע בריב"ש שהביא הגר"א שם. ומזה הוכיח השעה"צ דוודאי אף בתבלין שרי לאלתר, דאל"כ הא דלא התירה הגמ' לאלתר כיון שהוא תבלין, אבל באוכל אף בכלי המיוחד לכך שרי, וע"כ דאף בתבלין שרי לאלתר].

[סעיף ח] **אין כותתין מלח במדוך של עץ, אבל מרסק הוא ביד של סכין ובעץ הפרור ואינו חושש.** הגה. **ודווקא מלח הגס, אבל מלח שהיה דק מתחילה ונתבשל ונעשה פתיתין, מותר לחתכו בסכין כמו שחותך הפת.**

# טחינת מלח גס ודק, ובגדר טוחן אחר טוחן

ה] וכתבו האחרונים דאף במלח צריך ב' שינויים, דידוכם ביד של סכין ובקערה, וכמו לגבי פלפלין. ומבואר ברמ"א דמלח דק שנעשה פתיתין בבישול מותר לחותכו, דומיא דפת דאין טוחן אחר טוחן. וביאר החזו"א (סי' נז ד"ה הנה) שדין טוחן אחר טוחן שונה מבישול אחר בישול, דשם עניינו דכל שכח הבישול עדיין קיים, לא שייך בו שוב בישול, ובשר מבושל אף שהוא צונן, עדיין שם בישול לו [ומשו"ה מצינו מחלו' בראשונים בלח שנצטנן אם יש בו בישול אחר בישול, דשמא בלח כל תועלת הבישול הוא רתיחתו וכשנצטנן התבטל הבישול], אבל בטוחן אין נ"מ אם נטחן כבר או לא, דהרי מלח דק שנעשה פתיתין מעולם לא נטחן, אלא דדוקא בדבר שחיבורו טבעי הוי טוחן, דע"י טחינתו נשתנה מברייתו, אבל כל שחיבורו בידי אדם כגון פת ומלח שנתבשל, לא חשיב מספיק חיבור כדי לדונו שנשתנה בטחינתו [עוד מבואר בחזו"א (סי' נח ס"ק ט) "ונראה דכשם שבישולו מפקיעתו ממלאכת טחינה, כיון שטחינתו נוחה ואין שם מלאכה עלה". דירק שנתבשל ונתרכך מאוד אין בו טחינה, דגם בזה אין חיבורו מספיק חזק כדי להיחשב טחינה, והוא בכלל הכלל דאין טוחן אחר טוחן].

ובשו"ע לעיל (סי' שב ס"ז) כתב, דטיט יבש שנדבק לנעלו אסור לגוררו משום טוחן. והקשה רעק"א (שם) דאין טוחן אחר טוחן דהיה מפורר מקודם, וזה קשה אף לחזו"א, דאף דהתחבר מעצמו, מ"מ אין חיבורו חזק כ"כ כמו מתחילה שהיה גוש.

[סעיף ט] **מותר לחתוך בשר או צלי דק דק בסכין וכו'.**

# חיתוך בשר מבושל דק דק

ו] בפשוטו טעם ההיתר לחתוך בשר מבושל דק דק, הוא משום דאין טחינה באוכלין, וכמו שציין בבה"ג לדברי התוס' בשבת (עד: ד"ה האי) דדעתם דאין טחינה באוכלין. אלא דא"א לפרש כן, דלא נקטינן הכי אלא כמו שפסק השו"ע (סעיף יב) "המחתך את הירק דק דק חייב משום טוחן". אמנם מקור הדין הוא בתרוה"ד (סי' נו) ותוכן דבריו הוא, דאף לסוברים דיש טחינה באוכלין, מ"מ כל דאינו גידולי קרקע, כו"ע מודו דאין טחינה, דיש לנו למעט המחלו' בכל מאי דאפשר.

ולכאו' נראה דההיתר הוא משום דלאו גידו"ק הוא, אלא דזה תמוה טובא [והאריך להקשות בזה בנשמ"א כלל יז ס"ק ב] **א.** דדעת רוב הראשונים, דהחולב חייב משום דש, דאף דקיי"ל כחכמים דאין דישה אלא בגידולי קרקע, מ"מ בהמה נמי חשיב גידו"ק שניזונת מן הקרקע, ואף לדעת תוס' דבהמה לאו גידו"ק הוא, מ"מ לדעתם הלכה כר"י דלא בעי בדישה גידו"ק. וא"כ אף בטוחן לכאו' הוא כן, שלדעת התוס' לא בעי גידו"ק, ולשאר הראשונים, א"כ בשר בהמה הוי גידו"ק. **ב.** דמהכ"ת להצריך גידו"ק בטוחן, דאף שלדעת חכמים אין דישה אלא בגידו"ק, אין זה ראיה לטוחן, דהא במעמר פליגי אביי ורבא (שבת עג:) אם דווקא בגידו"ק, ולא תלו זאת בגמ' בפלוג' דר"י וחכמים, הרי דכל מלאכה לחוד וא"כ מהיכ"ת דבטוחן בעי גידו"ק. ואדרבא גבי בורר מצאנו להדיא, דלא בעי גידו"ק, דהבורר עפר חייב, אף שעפר אינו גידו"ק, ומנא לן דאינו כן גבי טוחן. **ג.** דהטוחן רגב עפר חייב משום טוחן, ומוכח דלא בעי גידו"ק, וכן ברמב"ם (פ"ז מהלכות שבת הט"ו) דהשף לשון של מתכת חייב משום טוחן אף שמתכת אינו גדו"ק הרי דלא בעי גידולי קרקע.

וז"ל המ"ב (ס"ק לא) "דאין טחינה אלא בגידו"ק, ואפי' להפוסקים דס"ל דבהמה נמי מקרי גידו"ק... מ"מ אין לאסור בזה, דבלא"ה יש פוסקים דס"ל דאין שייך טחינה באכלין, וע"כ מותר לחתוך אפי' דעתו להניחו לאחר זמן". ומבואר ביותר בנשמ"א (שם) ובחזו"א (סי' נז) דלעולם לא איכפ"ל אם הוא גידו"ק או לא, דאין אנו מתייחסים לכל פרט שהיה במשכן, ומ"מ בתולדות שדמיונם לאב קלוש, וכמו חולב דאינו מפרק ממש כדוגמת מפרק השיבולים, אלא דדומה בתכלית עניינו שמפרק אוכל מפסולת, בתולדה כזו אנו דנים גם בפרטים, דאם שונה גם בזה שאינו גידו"ק, אפשר דאינו תולדה ושרי. וה"ה במלאכת טוחן, דעיקר הטחינה הוא ריסוק מוחלט בדבר שא"א לאוכלו בלא"ה, כטוחן קמח שהוא ריסוק מוחלט וא"א לאוכלו בלי הטחינה, משא"כ בבשר מבושל דאין דרך לטוחנו ממש, אלא לחותכו לחתיכות קטנות, וגם אפשר לאוכלו בלא"ה, א"כ הוא שונה בעצם צורת המלאכה, וזהו טעם הראשונים דאין טחינה באוכלים. ואף דלא נקטינן הכי אלא אף באוכלים יש טחינה, מ"מ כל ששונה גם בפרט זה דאינו גידו"ק תו לא חשיב תולדה ושרי. ולפ"ז עיקר ההיתר משום דאין טחינה באוכלין, דשונה בעיקר צורת המלאכה, אלא דלא סגי בהכי אלא בצירוף דלא הוי גידו"ק.

[סעיף ט - המשך] **מותר לחתוך בשר מבושל או צלי דק דק בסכין.** הגה. **אבל אסור לחתוך דק דק בשר חי לפני העופות, דהואיל ואינן יכולין לאכלו בלא חתוך, קמשוי לה אוכל,** (תה"ד סי' נו) **ועיין לקמן סי' שכד.**

# חיתוך בשר דק דק כדי להאכילו לעופות

ז] עוד כתב התרוה"ד (שם) דאם חותך כדי להאכילו לעופות שאינם יכולים לאוכלו בלא"ה אסור, וכמו שביאר שם והביאו המ"ב (ס"ק לג) וז"ל "ר"ל דאיכא למימר דטעם הפוסקים דס"ל דאין טחינה באוכלין, היינו משום דא"צ טחינה, דאי בעי אכיל ליה כמות שהוא שלם, משא"כ בזה דאין יכולים לאוכלו כלל בלי חיתוך, החיתוך משוי ליה אוכל, ושייך בו טחינה" וכו'. וכתב הבה"ל לקמן (סי' שכד סעיף ז, ד"ה ועיין) דמדברי התרוה"ד מדוייק, דדוקא בבשר כשר שמתוך חשיבותו אינו עומד לכלבים אלא לעופות, וכיון שכן אינו נאכל אלא ע"י חתוך וחייב משום טוחן, אבל בבשר נבלה שעומד להאכילו לכלבים, ויכולים לאוכלו בלא חתוך, בזה אינו חייב משום טוחן, אף כשחותך דק דק.

ח] וכתב המ"ב (ס"ק לד) דיש מקילין בזה, דגם בבשר כשר מותר לחתוך דק דק לצורך עופות, וכמבואר בשעה"צ (ס"ק מ) דהוא דעת הט"ז (סי' שכד ס"ק ד) והגר"א (סי' שכא ס"ק יב). ודעה א' היא דעת המג"א, דפי' דהאיסור לחתוך דק דק לעופות הוא משום טוחן וכנ"ל, אמנם הם פי' דאין בו משום טוחן, וכמו בחותך לצורך אדם, והאיסור הוא משום אשווי אוכלא וכדמשמע בלשון הרמ"א, והתרוה"ד חזר בו בסוף דבריו דאינו משום טוחן, רק משום אשווי אוכלא, והתקשו דלקמן סי' שכד נקטינן דאשווי אוכלא שרי, ומיטרח באוכלא אסור, ולכך נקטו לדינא דשרי.

ט] ובמה שכתב הרמ"א "ועיין לקמן סי' שכד", כתב המ"ב (ס"ק לה) "והיינו דשם מבואר דשווי אוכלא שרי בשבת, ומיירי בשאין חותך דק דק [מ"א לקמן]" ולנתבאר הוא לדעת המג"א דהאיסור כאן משום טוחן, והוקשה לו, דשם מבואר דמותר לחתוך לכלבים ולמה אינו אסור משום טוחן, ותי' דמיירי שאין חותך דק דק, אמנם לדעת הט"ז והגר"א, באמת סותר לדברי הרמ"א כאן, ואשווי אוכלא שרי, ולכן פסקו להיתרא. והנה הגר"א (סעיף יב ס"ק יז) הביא ראיה דמותר לטחון לאוכלו לאלתר, מדתנן במתני' (שבת קנה.) "אין מרסקין לא את השחת ולא את החרובין לפני בהמה" וכו' ומבואר בגמ' שם דמשום מיטרח באוכלא הוא. ולמה לא אסור משום טוחן, וע"כ דלאלתר הוא ושרי. ולדבריו יש ליישב דאף לקמן בחיתוך הנבילה לפני הכלבים, הוא באופן זה דלאלתר, ולכן כל האיסור הוא משום אשווי אוכלא ולא משום טוחן.

[סעיף י] **אסור לגרור הגבינה בשבת, במורג חרוץ בעל פיפיות שקורין ראליי"ו.**

# גרירת גבינה בכלי המיוחד, וחיתוכו דק דק

י] וביאר המ"ב (ס"ק לו) דכיון שהוא מיוחד לכך הוי עובדא דחול, ומשום טוחן אין לאסור, דדינו כבשר מבושל שמותר לחותכו דק דק, דאין טחינה באוכלין כזה, שאינו גידו"ק וכנ"ל, וכן הדין בגבינה, דאפשר לאוכלו כמות שהוא, ואף גבינה קשה מאוד דקשה לאוכלה שרי, כיון דיכולין ללעסה בקושי.

והנה הגר"א בבאורו (הובא לעיל) כתב דבמורג חרוץ אף לאלתר אסור, כיון דהוא כלי המיוחד לכך ,ובזה אף בבורר לא שרי לאלתר דבנפה וכברה חייב. ובפשוטו נראה דבא לפרש דסיבת האיסור הוא משום טוחן ממש ולא משום עובדא דחול, ובאופן זה דהוא כלי המיוחד אף לאלתר אסור, אלא דזה לא יתכן דאף הגר"א מודה דבדבר שאינו גידו"ק אין איסור טוחן, וכמו שפי' בעצמו בסעיף ט' גבי בשר, אלא וודאי האיסור כאן משום עובדא דחול, אלא דהוקשה לו דאם בטוחן ממש שרי לאלתר, ק"ו דבעובדא דחול דהוא רק דרבנן, שיהיה מותר לאלתר, ולכן פי' דבאופן זה דהוא כלי מיוחד לא שרי לאלתר. וכן נראה בריב"ש (סי' קפד) שציין הגר"א, דאיסורו משום עובדא דחול, ומ"מ אם היה היתר לאלתר בכלי המיוחד לכך, גם בזה דאיסורו משום עובדא דחול היו מתירים, עיי"ש.

[סעיף יא] **מותר להשקות את התלוש, כדי שלא יכמוש.** עיין לעיל שיעור י' אות ט י, מה שנתבאר בסעיף זה מדוע לא אסור משום מכין לצורך חול, עיי"ש.

[סעיף יב] **המחתך הירק דק דק, חייב משום טוחן.** הגה. **וה"ה דאסור לחתוך גרוגרות וחרובים לפני זקנים, ודווקא פירות וכדומה לזה אסור, אבל מותר לפרר לחם לפני התרנגולים, דהואיל וכבר נטחן אין לחוש, דאין טוחן אחר טוחן, וכל זה לא מיירי אלא בחותך ומניח, אבל אם לאוכלו מיד, הכל שרי, מידי דהוי אבורר לאכול מיד דשרי, כדלעיל סימן שיט.**

# חיתוך ירק דק דק, ודין טחינה לאלתר

יא] כתב המ"ב (ס"ק לט) לפני זקנים. שאין יכולין ללעסו אם לא יחתכנו דק דק, ולא אזלינן בתר רובא דעלמא, כדלעיל בסעיף ט לענין בשר צלי, דכיון שהוא גידו"ק חמור יותר, דעיקר טחינה בגידולי קרקע הוא" . וכתב המג"א (ס"ק יד) דדוקא לפני זקנים שאינם יכולים לאוכלו כך אסור, אבל למי שיכול לאוכלו כמות שהוא מותר. ותמה ע"ז מאוד בבה"ל (ד"ה לפני) ודעתו שאין חילוק בזה, ואף למי שיכול לאוכלו שלם אסור לחתוך משום טוחן, והוכיח דכן הוא גם דעת הגר"א, וזקנים דנקט אורחא דמילתא הוא דכן הדרך לחתוך להם.

ו] וכתב החזו"א (סי' נז) דמה שהתיר הרמ"א לאלתר, אינו אלא בחותך דק דק, וכלשון הרשב"א "שהרי לא אסרו על האדם לאכול מאכלו בחתיכות גדולות או קטנות" דכל שחותך כדרכו חשיב דרך אכילה, אבל כשכותש ממש, ונשתנה עצם ברייתו, הוי מלאכה גמורה ואף לאלתר חייב. והוסיף לבאר דכן הוא דעת המג"א, והחמיר עוד דאף בחיתוך דק דק לא מקילים אלא בצירוף הסברא דאין טחינה באוכלין, דדעת השלטי גבורים (כמבואר במג"א ס"ק טו) דאין בזה היתר לאלתר דדוקא בבורר דלא השתנה כ"כ משא"כ בטוחן, ולכן דווקא כשנצרף סברא דאין טחינה באוכלין יש להקל, והיינו באופן שאפשר לאוכלו בלי הטחינה, אבל לצורך זקנים שאינם יכולים לאוכלו בלי הטחינה אסור, ובזה מיישב תמיהת הבה"ל על המג"א, דהוא פי' את הדין דאסור לחתוך 'לפני זקנים' היינו לפניהם ממש דאוכלים אותו לאלתר, ולכן דווקא לפני זקנים אסור, אבל לאחרים שרי. וע"כ דעת החזו"א דאסור למעוך בננה וכדו' לצורך תינוק ואפי' לאלתר. אמנם דעת האגרו"מ (או"ח ח"ד סי' עד, טוחן אות ב) דהחזו"א הוא דעת יחיד, ודעת רוב הפוסקים לא כן, ואפי' לכתוש ממש שרי כל שהוא לאלתר, ולהניח אסור אפי' לחתוך דק דק, ואין חילוק בין זקנים לשאר אנשים, ובכולם אסור.

**דינים העולים:**

1. הטוחן פלפלין במכתשת, חייב משום טוחן, ומותר לדוך בקתא דסכינא ובקערה, דהוא ב' שינויים והוי שינוי גדול ומותר.
2. לדוך בתוך בגד ומוליד בו ריח, דעת הט"ז (לקמן תקיא) דשרי דאינו מתכוון, ודעת המ"ב דאין להקל אלא בשעת הדחק.
3. החותך את הפלפלין בסכין דק דק חייב, ואם הוא לצורך אכילה לאלתר, דעת המג"א והגר"א שמותר, והא"ר והגר"ז אוסרים, דבתבלין אין היתר לאלתר.
4. הדך מלח הגס חייב, ומלח דק שנעשה פתיתים בבישול. מותר דאין טוחן אחר טוחן.
5. מותר לחתוך בשר מבושל או צלי דק דק, דאין טחינה באוכלין באופן זה דאינו גידו"ק, ואף למי שאינו יכול לאוכלו שלם, דאזלינן בתר רובא דאוכלין אותו כך.
6. דעת התרוה"ד דאסור לחתוך בשר כשר דק דק לצורך עופות, דאינם יכולים לאוכלם בלי החיתוך. ולהמג"א האיסור משום טוחן. ולהט"ז והגר"א משום אשווי אוכלא, ופסקו להיתר דקיי"ל אשווי אוכלא שרי. ובבשר נבילה לכו"ע שרי, דעומד לכלבים ויכולים לאוכלו שלם בלי חיתוך.
7. אסור לגרור גבינה במורג חרוץ, משום עובדא דחול, ואף לאלתר כיון שהוא כלי המיוחד לכך. ולחתוך בסכין דק דק שרי, וכדין חיתוך בשר מבושל דבאוכל כזה דלאו גידו"ק שרי, ואף בגבינה קשה מאוד מותר, דאפשר ללעוסו בקושי.
8. החותך את הירק דק דק חייב. ודעת המג"א [לביאור הבה"ל] דדוקא לפני זקנים שאינם יכולים לאוכלו בלי זה, אבל לשאר אנשים שרי, וחלק עליו בבה"ל והוכיח כן מהגר"א ובכל גווני אסור. [ולדעת החזו"א באופן זה אף למג"א אסור].
9. מותר לטחון לצורך אכילה לאלתר [מלבד בכלי המיוחד לכך]. ודעת החזו"א דדוקא לחתוך דק דק, וגם בזה דעת המג"א דדווקא למי שיכול לאוכלו בלי החיתוך, אבל לכתוש ממש אסור, והאגרו"מ מתיר אפי' לכתוש, ואפי' לפני זקנים שאינם יכולים לאוכלו בלי הטחינה. אמנם דעת הב"י ונפסק במ"ב, לחוש לכתחילה לדעות האוסרים טחינת דק דק לאלתר.