רבן גמליאל - הרב יעקב סגל
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות

**נ' ע"א – נ"א ע"א – מתני' ריש פרק ר"ג.**

**א) "אין גט אחר גט"** הקשה בב"ש (ק"ע סק"ב) לסוברים דחליצה פסולה צריכה חיזור למאי נפ"מ אי יש גט אחר גט הרי מ"מ צריכה שניה חליצה ומחמת זה יהיה אסור בקרובות שניה. ועי"ש בתירוצו ויש ליישב בכמה דרכים ועיין בבית מאיר (שם). [הרחבה אות א].

**ב) ברש"י ד"ה אין גט אחר גט.** ביאר רש"ידר"ג מספקא ליה אי מהני גט מדרבנן לגמרי ופקעה הזיקה או דלא אהני כלל, והדברים צ"ב, דבגמ' להלן נ"א דמבואר דביאור זה הוא כהו"א דגמ' שם, ועיי במהרש"א ובערול"נ ובקר"א להלן בגמ' ובישרש יעקב. [הרחבה אות ב].

**ג) בתוד"ה רבן גמליאל**. עיין בתוס' במחלו' תוס' וריב"ן, ובביאור שיטת ריב"ן כתב בערול"נ דס"ל דמאמר קונה מדאורייתא לשיטת רבא כהו"א דגמ'. ובספר משנת רבי אהרון (סי' י"ח) ביאר שנחלקו במאמר דרבנן האם פקע ע"י המאמר זיקת יבמין מדרבנן עי"ש. [הרחבה אות ג].

**בא"ד** הקשו תוס' לפירוש ריב"ן מ"ט לא אמרה הגמ' זו דברי ר"ע על הדין דאין מאמר אחר מאמר, והקשה הרעק"א דאכתי תקשי לשיטת תוס' מהא דאמר ר"ג דאין ביאה אחר ביאה ובכה"ג ודאי לכאו' קאי רק כר"ע ומ"ט לא אמרה כן הגמ'. [הרחבה אות ד].

**בא"ד.** מבואר בתוס' דהיכא דעשה כבר מאמר לא תיקנו רבנן מאמר ביבמה השניה, ולכאו' הטעם הוא משום האיסור של בית אחד הוא בונה וכו'. ועיין בחזו"א (סי' קל"ד לדף מ"ד) דלא תיקנו מאמר בחייבי לאוין ועשה, והוכיח כן ממה דאיתא לעיל כ' ע"ב דאם בעלו לא קנו. עי"ש. [הרחבה אות ה].

**עיין במאירי** דמבואר דהמאמר אינו מועיל לפסול את היבמה על שאר אחים משום אשת אח, וצ"ב מ"ט לא מהני הני קידושין לעשותה על שאר האחים באיסור אשת אח כמו שמהני לדידו להצריך גט ולאסר בקרובות וכד'. ועיין בגמ' לעיל ל"ב ע"א דבכה"ג שנתן גט הותרה היבמה לאחים וצ"ב מ"ט הותרה היבמה לשאר האחים [מטעם דמאי דעביד בה שקלה], הרי כיון שעשה בה מאמר הוי אשת אח מדרבנן, וע"כ כדברי המאירי הנ"ל וצ"ב. [הרחבה את ג\*].

**ד)**  **"נתן גט ובעל"** עיין ברש"י דצריכה גט וחליצה גם לר"ע דאי"ז איסור גמור, וצ"ב דהא אין הגט מועיל אלא מדרבנן ופשוט שתתפוס הביאה ועיין ריטב"א.

**ה) "עשה מאמר בזו ומאמר בזו צריכה ב' גיטין וחליצה"** הקשההאמרי משה (ס"ז אות ט"ו) לשיטת רש"י (דף מ"ט) דס"ל שערוה דלא תפסי בה קידושין מפקעת את הקידושין, דהכא כיון שחלץ לאחת הרי קיימא אידך עליו בכרת לר"ל שחייב כרת על צרת חלוצתו, א"כ מ"ט צריכה שניה גט הא פקעו קידושיה. ועייןבקה"י (סי' ל"ז אות ב'). [הרחבה אות ז].

**ו) בתוד"ה עשה.** עיין בתוס' לעיל ל"ב ע"א (ד"ה גט) שכתבו דאין לעשות לכתיחלה לתת גט למאמרו ולא לזיקתו דגזרינן גט למאמרו אטו גט לזיקתו. והנה שיטת רש"י (שם) שנתן גט למאמרו הותרה רק לאחים אבל לו אסורה מחמת הגט וכתב הרש"ש דלשיטת רש"י י"ל שגם צרתה אסורה לו ומיושבת קושית התוס'.[הרחבה אות ח].

**ז) ברש"י ד"ה וחליצה.** כתב רש"י דחולץ לאחד מהן ופטורה צרתה. ובתוס' פליגי וס"ל דאי חליצה פסולה צריכה חיזור א"כ צריכה חליצה כל אחת חליצה. ובטור (ק"ע) כתב בשם רש"י דגם לרב דבשוות בעי' חיזור מ"מ כ"ז באחים רבים אבל בנפלו הרבה צרות לפני אח אחד אי"צ חיזור. ובב"ש(סק"ג) כתב דמקורו של הטור הוא מדברי רש"י בסוגיין. והקשה בביאור הגר"א (שם סקי"א) שזו סברה הפוכה משמואל דאילו לשמואל מצאנו בל"ב לעיל דמבואר שעדיף ב' יבמין מב' יבמות ולרב הוי איפכא וצ"ע. ובעיקר הראיה מדברי רש"י עיין בישרש יעקב משכ"ב. [הרחבה אות ט].

**ח)** **"בין בתחילה בין באמצע בין בסוף"**. עיין **ברש"י וברמב"ן וברשב"א** שהאריכו בביאור דברי המשנה. הנה מבואר בדברי הרמב"ן והרשב"א דהא דקתני בין בתחילה בין באמצע וכו' מיירי גם בשני יבמין, אכן ברמב"ם (פ"ה מיבו"ח) משמע דדין המשנה גבי ביאה פסולה קאי רק על יבם אחד וב' או ג' יבמות עי"ש. ומבואר בדבריו שאם אחד האחים בא על היבמה ביאה פסולה לא מהני מאמר או חליצה של אחיו בה כדי שיאסר בקרובותיה. וצ"ב במחלוקתם. ועיין באמר"מ (סי' ח' אות י"א) משכ"ב בהרחבה. [הרחבה אות י].

**ט) ברש"י ד"ה אין אחריה כלום.** כתב רש"י ונפקא בלא חליצה ואי הדר קדיש לאידך אחר ביאה לא מהני. ובמהרש"ל כ' דרש"י כתב כן לפום ריהטא אבל אינו נכון אלא ביאה פסולה צריכה חליצה ומה דאין אחריה כלום היינו דלא מהני מאמר אחריה, והביא דכן פרש"י בדף נ"א ע"ב ד"ה והא עי"ש. ובמהרש"א כתב שדברי המהרש"ל תמוהים עי"ש. ועיין ברמב"ן דנראה דס"ל כמהרש"א ועיין ברשב"א. [הרחבה אות יא].

**א) "אין גט אחר גט."** הקשה **בב"ש** (ק"ע סק"ב) לסוברים דחליצה פסולה צריכה חיזור למאי נפ"מ אי יש גט אחר גט או לא הרי מ"מ צריכה שניה חליצה ומחמת זה יהיה אסור בקרובות שניה, ותי' דנפ"מ באופן שלא חלץ לשני, עי"ש. [יש להעיר דקו' הב"ש קשה גם לדעות שחליצה פסולה אי"צ חיזור, דהכא הרי חליצת השניה עדיפא מחליצת הראשונה כיון שאין גט אחר גט וא"כ לכ"ע בעי' חיזור. ותי' של הב"ש צ"ב, למאי הלכתא במה דמיירי שעוד לא חלץ הרי אסורה אחותה מחמת הזיקה]. **ובבית מאיר** (שם) כתב לדון בכמה דרכים א- לשיטת ר"א מבורגוייל (בתוס לעיל כ"ו:) דבחליצת חיזור אין איסור קרובות א"כ הכא נפ"מ דע"י הגט יש איסורי קרובות. ב- א"נ דאין זיקה וא"כ חליצה פסולה אינה צריכה חיזור יש נפ"מ בגט לאיסור קרובות, אכן ברש"י להלן נ"א ע"א ד"ה לימא מבואר שרבנן ס"ל יש זיקה וא"כ צריכה חיזור, וא"כ לשיטתם יקשה מאי נפ"מ במה שיש גט אחר גט. ועי"ש עוד מה שדן בתי' של הב"ש.

**ב) ברש"י ד"ה אין גט אחר גט.** ביאר **רש"י** דר"ג מספקא ליה אי מהני גט מדרבנן לגמרי ופקעה הזיקה או דלא אהני כלל, והנה יעוין בגמ' להלן נ"א דמבואר התם דביאור זה הוא כהו"א דגמ' אבל מסקנת הגמ' בדעת ר"ג היא דגט דחי ומאמר קני אלא דגט מועיל בחד צד עי"ש. ועמד בקו' זו **במהרש"א** עי"ש. **ועיין בערול"נ** [וכ"ה בגנזי יוסף] שרש"י דרכו לפרש הגמ' לפי ההו"א. ובערול"נ הוסיף דשיטת רש"י להו"א דגמ' [והיא שיטת רבא] דמספקא לר"ג אי גט דוחה לגמרי היינו דמהני גט מדאורייתא, ורק למסק' דגמ' דקני מקצת ומשייר מקצת אז אמרי דהוי דרבנן. [ולפ"ז יישב קושית הרשב"א על שיטת רש"י להלן נ"א עי"ש]. **ועיין בקר"א** להלן בגמ' שנסתפק האם מאי דמספקא ליה לר"ג אי גט דחי ומאמר קונה הוי מדאו' או לא ונקט שם שהגם דבמאמר י"ל דהוי מדאו' מ"מ בגט אין סברא לומר כן עי"ש. [ועין עוד בישרש יעקב מש"כ בשיטת רש"י].

**ג) "אין מאמר אחר מאמר". בתוס'** (ד"ה רבן גמליאל) כתבו דהדין דאין מאמר אחר מאמר קאי גם לרבנן דר"ע דתפסי קידושין בחייבי לאוין דמ"מ הכא לא תקינו רבנן מאמר בשניה. אלא שהביאו **פירוש ריב"ן** דס"ל שד"ז קאי רק לפי ר"ע דאין קידושין תופסין בחייבי לאוין. עי"ש. **ועיין בערול"נ** שביאר דשיטת ריב"ן היא דמאמר קונה מדאורייתא לשיטת רבא [שהיא הו"א דגמ' וכמו שביאר בשיטת רש"י לעיל אות ב'] ולפ"ז מיושב מה שהקשו תוס' מ"ט לא אמרה הגמ' דמתני כר"ע מהא דאין מאמר אחר מאמר, דלהנ"ל י"ל דהגמ' קאי למסקנה דגם לר"ג מאמר הוי רק מדרבנן. עי"ש. **ובספר משנת רבי אהרון** (סי' י"ח) ביאר מחלו' תוס' וריב"ן באופן חדש והוא דס"ל לריב"ן דהגם שלא תיקנו רבנן מאמר אחר מאמר אבל מ"מ במאמר הראשון קנה קצת מדרבנן ובאותו מקצת שקנה פקע ממנו זיקת יבמין מדרבנן וא"כ כאשר עשה מאמר בחברתה הרי על אותו מקצת שפקעה ממנה זיקה אינה כלל יבמתו [מדרבנן] וא"כ מהני המאמר מכח קידושין בעלמא, ולכן רק לר"ע שלא תפסי קידושין לא מהני מאמר השני אבל לרבנן תפס מאמר השני מעיקר הדין. אכן שיטת תוס' דמאמר אינו קונה ומפקיע זיקה כלל וגם במה שקנה היא יבמתו גמורה וכל קנין המאמר הוא להצריכה גט ולפוסלה על שאר אחים וממילא אין מועיל המאמר בחברתה כלל מטעם קדושין בעלמא אלא מדין מאמר דרבנן וזה לא תיקנו רבנן שיועיל, עי"ש. ולפ"ז כתב דבזה נחלקו נמי ב' התירוצים בתוס' לעיל כ"ז ע"ב ד"ה אי גט. עי"ש.

**ג\*)** הנה חידוש גדול מצאנו במאירי שכתב "ולא אמרו בו שקונה אלא לחומרא והוא להאסר בקרובתיה כדין מקודשת גמורה אף לכשיחלוץ לה אחיו... וכן שאם רצה להוציאה אפילו תחלוץ צריכה גט מצד המאמר, וכן מאחר שקדש את זו נאסר בצרתה כאילו כנסה. אבל מ"מ היא אינה נקנית לגמרי שתהא יוצאה בגט לבד בלא חליצה אלא צריכה חליצה, וכן קידושין אלו אע"פ שפוסלין אותה לשאר אחים אינם מעמידין אותה עליהם באיסור אשת אח". וצ"ב מ"ט לא מהני הני קידושין לעשותה על שאר האחים באיסור אשת אח כמו שמהני לדידו להצריך גט ולאסר בקרובות וכד'. אכן דברי המאירי לכאו' מוכרחים מגמ', דהנה בגמ' בדף ל"ב ע"א "אמר רבא נתן גט למאמרו הותרה צרתה אבל היא אסורה דמחלפא בעלת הגט, איכא דאמרי אמר רבא נתן גט למאמרו הותרה אפי' היא, מאי טעמא מאי דעביד בה שקלה. ועי"ש שנחלקו הראשונים היכא שנתן גט למאמרו האם הותרה רק לאחים או גם לו,דשיטת רש"י וכן שיטתהרמב"ם (פ"ה מיבו"ח ה"ד) שהותרה רק לאחים אבל לו אסורה מחמת הגט. ושיטת הראב"ד (שם) שמותרת גם לו עצמו. והנה יש להקשות מ"ט הותרה היבמה לשאר האחים מהטעם דמאי דעביד בה שקלה, הרי כיון שעשה בה מאמר הוי אשת אח מדרבנן וכיצד תהיה מותרת לאחים. וע"כ כדברי המאירי הנ"ל שאין איסור אשת אח מחמת המאמר. והביאור בזה לכאו' הוא דקידושין מאמר אלו שהם קידושין חדשים מחמת הדין דר"ה דלא יהיה פריצותא ומחמת הגזירה המבוארת, א"כ לא תיקנו חכמים אלא הנצרך לתקנת מאמר הנ"ל וא"כ לא חידשו בזה איסור אשת אח לשאר האחים. ועיין.

**ד) בא"ד. הנה בתוס'** מבואר דהוי הכא חייבי לאוין **וביאר הרש"ש** דאזלו תוס' לשיטתיהו לעיל י"א ע"א עי"ש, אכן לשיטת רש"י שם הוי חייבי עשה. והנה הקשו לפירוש ריב"ן מ"ט לא אמרה הגמ' זו דברי ר"ע על הדין דאין מאמר אחר מאמר, **והקשה הרעק"א** דאכתי תקשי לשיטת תוס' מהא דאמר ר"ג דאין ביאה אחר ביאה ובכה"ג ודאי לכאו' קאי רק כר"ע ומ"ט לא אמרה כן הגמ', **והנה עיין במאירי** שכ' דאין ביאה אחר ביאה כלום היינו שבא על השניה ביאה של זנות [אבל ביאה לשם קידושין תופסים בה]. ועיין נמי **בישרש יעקב** שכ' דאפשר שמיירי הכא בבא עליה לשם זנות או באונס או בשוגג שאז אינו קונה אלא מדין יבום ולכן לא אמרה הגמ' דמהכא מוכח דמתני' כר"ע. [ובעיקר קו' התוס' עיין ברעק"א מש"כ].

**ה) בא"ד. הנה** מבואר בתוס' דהיכא דעשה כבר מאמר לא תיקנו רבנן מאמר ביבמה השניה, ולכאו' הטעם הוא משום האיסור של בית אחד הוא בונה וכו'. והנה חידוש גדול **כתב החזו"א** (סי' קל"ד לדף מ"ד) דלא תיקנו מאמר בחייבי לאוין ועשה, והוכיח כן מהא דאיתא לעיל כ' ע"ב דאם בעלו לא קנו. עי"ש. וביאור דבריו דאילו היה מאמר בחייבי לאוין ועשה א"כ היה צריך להיות שאם בעלו קנו מדין מאמר. **ובשיעורי הגרי"ד** כתב דאי"ז ראיה משום די"ל דהתם מיירי בקנין יבום מהתורה ובזה אמרי' דלא קנה אבל מדין מאמר מדרבנן אפשר שקנה. [ובאמת שם שיטת המאירי והמהרש"א שקנה בתורת קידושין] ועי"ש שכתב להסתפק האם מהני מאמר במעוברת שאסורה להתייבם. עי"ש.

**ו) "נתן גט ובעל." ברש"י** ביאר דאסורה משום לא יבנה ולכן צריכה גט וחליצה וגם לר"ע דלא תפסי קידושין בחייבי לאוין [ומתני' דהכא כוותיה] מ"מ אין הגט מועיל כחליצה שלא יתפסו קידושין. עי"ש. **ודברי רש"י צ"ע** הא בלא"ה י"ל שתופס הביאה כיון שאין הגט מועיל אלא מדרבנן ומ"ט לא תתפוס הביאה. וכן ביאר **הריטב"א**, וצ"ע.

**ז) "עשה מאמר בזו ומאמר בזו צריכה ב' גיטין וחליצה."** היינו שאינו יכול ליבם את השניה מדין בית אחד הוא בונה וגם לא את הראשונה שנפסלה במאמר חברתה ולכן צריכות חליצה לזיקה וב' גיטין למאמר. **ועיין באמרי משה** (ס"ז אות ט"ו) שהקשה מהכא לשיטת רש"י (דף מ"ט) דס"ל שערוה דלא תפסי בה קידושין מפקעת את הקידושין, דהכא כיון שחלץ לאחת הרי קיימא אידך עליו בכרת לר"ל שחייב כרת על צרת חלוצתו, א"כ מ"ט צריכה גט הא פקעו קידושיה. **ובקה"י** (סי' ל"ז אות ב') תירץ שתלוי דין זה אם חליצה פסולה צריכה חיזור, דהנה הטעם דצריכה חיזור הוא משום דלא פקעה זיקתה בחליצת חברתה וא"כ לא שייך לומר שתהיה בכרת כיון שכל מה שהיא בכרת לר"ל הא משום שפקעה זיקתה וכל שצריכה חליצה ע"כ לא פקעה זיקתה, וא"כ י"ל שר"ל ס"ל כמ"ד שצריכה חיזור. אלא שהקשה ע"ז [בהערה] מהברייתא להלן נ"א דמבואר שלשיטת חכמים חולץ רק לאחת מהן, וכן היא שיטת רש"י במתני' וא"כ לשיטתו קשה כנ"ל. עי"ש. [**ולכאו'** יש לתרץ ע"פ שיטת הקו"ה (ס"ג אות י') והאפיקי ים (ח"ב ל"ה) שס"ל שערוה שמפקעת קידושין לא מפקעת זיקת יבום כיון שאשה הקנו לו מהשמים וכו', וא"כ י"ל דה"ה למאמר יבמין שאינו נפקע ע"י ערוה. אכן כל דבריהם הם היכא דליכא כרת והכא איכא כרת ועיין. ועיין עוד במקנה קידושין ס"ח ואכמ"ל].

**ח) בתוד"ה עשה.** הביאו תוס' קושיתם לעיל ל"ב ע"א (ד"ה גט) דלשיטת רבא יתן גט למאמרו ולא לזיקתו ותשתרי אידך. ובתוס' (שם) תירצו דלכתחילה אין לעשות כן דגזרינן גט למאמרו אטו גט לזיקתו. עי"ש. **ועי"ש שנחלקו הראשונים** היכא שנתן גט למאמרו האם הותרה רק לאחים או גם לו, **דשיטת רש"י** וכן שיטת **הרמב"ם** (פ"ה מיבו"ח ה"ד) שהותרה רק לאחים אבל לו אסורה מחמת הגט ושיטת **הראב"ד** (שם) שמותרת גם לו עצמו. **ועי"ש ברמב"ן וברשב"א** שיש מחלו' נוספת דלשיטות שאסורה לו ומותרת לאחים איך דינו של נותן הגט בצרתה. עי"ש. **וכתב הרש"ש** דלשיטת רש"י והרמב"ם י"ל שגם צרתה אסורה לו ומיושבת קושית התוס'. **אכן** בעיקר הדבר יל"ע מ"ט תהא צרתה אסורה לו דלכאו' כשם שמותרת היא עצמה לשאר האחים כמו כן צרתה צריכה להיות מותרת לו. **וצ"ל** שיש חילוק בין צרות לאחין כדמוכח מרש"י בסוגיין [עיין בהערה הבאה] דמעשה בצרה אחת נחשב למעשה גם בחברתה משא"כ גבי אחים. ועיין. ועיין עוד היטב ברמב"ן התם ובסוגיין משכ"ב.

**ט) ברש"י ד"ה וחליצה.** כתב רש"י דחולץ לאחד מהן ופטורה צרתה. ובאמת כן הוא לשון הברייתא להלן [נ"א ע"א] בדעת רבנן. **ובתוס' פליגי** וס"ל דאי חליצה פסולה צריכה חיזור א"כ צריכה חליצה כל אחת חליצה. **והנה בטור** (ק"ע) כתב בשם רש"י דגם לרב דבשוות בעי' חיזור מ"מ כ"ז באחים רבים אבל בנפלו הרבה צרות לפני אח אחד אי"צ חיזור. **ועיין בב"ש** (סק"ג) שכתב דמקורו של הטור הוא מדברי רש"י בסוגיין וכן מדברי רש"י לעיל כ"ו ע"ב שכתב דבשוות פוטרת אחת את חברתה ולא תלה ד"ז ברב ושמואל ומשמע שס"ל שגם לרב בצרות אי"ז חיזור. [וכן הביא מרש"י להלן נ"ג ע"ב ד"ה צריכות] אלא שהקשה **בביאור הגר"א** (שם סקי"א) שזו סברה הפוכה משמואל דאילו לשמואל מצאנו בל"ב לעיל דמבואר שעדיף ב' יבמין מב' יבמות ולרב הוי איפכא וצ"ע. **ובשיעורי הגרי"ד** כתב לבאר בעיקר סברת רש"י דאיכא חילוק בין צרות לבין אחים דגבי אחים שאין פס' לזה שאחד פוטר את חבירו בחליצתו א"כ י"ל שגדר הדבר הוא שבחליצת האחד סגי לסלק זיקת כל הבית משא"כ גבי צרות שפטורם הוא מדין בית אחד הוא בונה א"כ גדר הפטור הוא שכל היכא שצרה פטורה חברתה נמי פטורה וא"כ ה"ה לחליצה פסולה דכיון שפוטרת את עצמה כמו כן בהכרח פוטרת גם את צרתה. עי"ש. [והנה בס' משנת אהרון כתב לבאר בסברות אלו את דברי הירושלמי דס"ל שדין שליחותא הוא רק באחים ולא בצרות]. ובעיקר הראיה מדברי רש"י הנ"ל **עיין בישרש יעקב** שהביא מדברי הב"ח שם שכ' לחלוק ע"ד הטור דרש"י לא ס"ל שבשוות סגי בחליצה אחת, ולענין הראיה מדברי רש"י בסוגיין כתב דליכא ראיה, כיון די"ל שרש"י קאי הכא לצד שאין זיקה. עי"ש.

**י) בין בתחילה בין באמצע בין בסוף.** עיין **ברש"י וברמב"ן וברשב"א** שהאריכו בביאור דברי המשנה. והנה מבואר בדברי הרמב"ן והרשב"א דהא דקתני בין בתחילה בין באמצע וכו' מיירי גם בשני יבמין, **אכן ברמב"ם** (פ"ה מיבו"ח) משמע דדין המשנה גבי ביאה פסולה קאי רק על יבם אחד וב' או ג' יבמות עי"ש. ומבואר בדבריו שאם אחד האחים בא על היבמה ביאה פסולה לא מהני מאמר או חליצה של אחיו בה כדי שיאסר בקרובותיה. **וצ"ב** במחלוקתם. ובדעת הרמב"ם **ביאר האמר"מ** (סי' ח' אות י"א) דכיון שבא עליה אחד האחים בביאה פסולה אזי הגם שממנו לא נפקעה הזיקה וכן מהצרות אבל מ"מ מאחיו פקעה הזיקה משום ערוה דאשת אח ולכן לא מהני אח"כ מאמר או חליצה של אחד האחים ביבמה זו. עי"ש. **אלא שהקשה** האמר"מ דמבואר במתני' שאם עשה ביאה פסולה באחת היבמות אזי מהני המאמר או החליצה לצרתה ולכאו' הגם דהוי ביאה פסולה ואמרו חכמים שלא תפטר בביאה זו אבל מ"מ מדאו' קנה אותה וא"כ קיימא אידך עליו בלא יבנה ולדעת ר"ע [שמתני' כוותיה] תפקע זיקה דאידך יבמה מחמת כן, ואין לומר דרבנן אמרו שהגם שמד"ת קנה את היבמה מ"מ מדרבנן הוי כמו שלא קנה אותה, דא"כ תקשי לשיטת הרמב"ם מ"ט בב' אחים לא מהני המאמר של אחד האחים אחר ביאה פסולה הא מדרבנן לא קנה אותה. **וביאר** האמר"מ שחכמים הפקיעו את דין היבום לענין שלא תפטר צרתה בביאה זו אבל לא הפקיעו את דין הקנין ביבמה גופא, ולכן כאשר הנדון לענין איסור אשת אח בזה סגי בקנין ביבמה עצמה ולכן לא מהני לרמב"ם מאמר של אחיו ביבמה אכן לענין איסור לא יבנה בעי' שיתקיים דין היבום ביבמה וכלפי זה הפקיעו חכמים את הדין יבום וממילא ליכא לדין לא יבנה מדרבנן ומהני מאמר בחברתה לאסור עליו את קרובותיה. [אלא שהקשה ע"ז מדברי התוס' כ"ט ע"א דמבואר שם דמאמר לב"ש הגם שלא מועיל ביבמה לגמרי מהני לגבי צרתה מדין בית אחד הוא בונה וכו' וא"כ מ"ט הכא לא מהני לדין לא יבנה ועי"ש שחילק בין מאמר דהתירא למאמר דאיסורא וצ"ע.] **ולפ"ז י"ל** דשיטת הרשב"א והרמב"ן דחכמים הפקיעו את גם את הקנין ולכן לא מהני לאסור באיסור אשת אח. ועיין.

**יא) ברש"י ד"ה אין אחריה כלום.** ביאר רש"י ונפקא בלא חליצה ואי הדר קדיש לאידך אחר ביאה לא מהני. עי"ש. **ועיין מהרש"ל** שכ' דרש"י כתב כן לפום ריהטא אבל אינו נכון אלא ביאה פסולה צריכה חליצה ומה דאין אחריה כלום היינו דלא מהני מאמר אחריה, והביא דכן פרש"י בדף נ"א ע"ב ד"ה והא עי"ש. **ובמהרש"א** כתב שדברי המהרש"ל תמוהים דהא לקמן שמבואר דדעת רבנן שביאה פסולה יש אחריה כלום ביאר רש"י דמיירי לענין דצריכה נמי חליצה ומזה מוכח דלר"נ אי"צ חליצה אחר הביאה ומה שכ' רש"י בדף נ"א היינו לרבנן דר"נ דבעי' חליצה אבל לר"נ אי"צ חליצה אחר הביאה דביאה פסולה קונה קנין גמור וכן מאמר דכמאר שויוה רבנן. עי"ש. **אכן יעויין ברמב"ן** שתמה על פי' רש"י דכיון דהוי ביאה פסולה צריכה אח"כ חליצה וכ' דכן פי' רש"י לקמן. והיינו כד' המהרש"ל ולא כמהרש"א. עי"ש. ועיין בחי' הרשב"א שם.

**נ' ע"ב - נ"א ע"א - תקנת מאמר - גדר ביאה פסולה- שיטת אביי מבחלו' רשב"ג ורבנן**

**א) "מ"ט אמור רבנן גט ביבמה מהני".** עיין ברש"י שכ' דקושית הגמ' היא לגבי איסור חברתה בלא יבנה [בגט] ולענין איסור בית אחד הוא בונה [במאמר]. וצ"ב מ"ט לא פירש רש"י דקושית הגמ' היא לענין עצם קנין המאמר שצריכה גט למאמרו, וכן בגט לענין היא עצמה שלא יוכל אח"כ ליבמה. ועיין בריטב"א.

עוד יש לדון בעיקר הטעם המבואר בגמ' לתקנת מאמר "דאי אמרת לא מהני אמרי מאמר לקנות וביאה לקנות ומדמאמר לא מהני ביאה נמי לא מהני ואתי למבעל אחר ביאה." וביאר רש"י שהגזירה היא שהיו טועים אנשים למבעל אחר ביאה בב' יבמות והיו עוברים על האיסור דבית אחד הוא בונה ואינו בונה ב' בתים. ובאמת גזירה זו היא מעט תמוהה שהרי זה ברור שידעו אנשים את הדין דבית אחד הוא בונה ואינו בונה ב' בתים שאל"כ לא מהני האי גזירה מידי וודאי שידעו אנשים לדין יבום שיבמה יבא עליה שקונה את יבמתו בביאה וא"כ ע"כ שבזה קאי הדין דבית אחד הוא בונה וכו' ומהכי תיתי שיחשבו שלא יהיה ד"ז מאחר שבקידושין ביבמה לא נאמר ד"ז.

עוד יש לדון דבגמ' (נ"ב ע"א) מבוארדמצות יבמה קודם לעשות מאמר כדי שלא יהיה פריצותא, וצ"ב מ"ט הוצרכה הגמ' בסוגיין לבאר דרבנן תיקנו מאמר מחמת הגזירה שיחשבו אנשים שניתן למבעל אחר הביאה וכו'.[הרחבה אות יב\*]

**ב) "מ"ט אמור רבנן ביאה פסולה יש אחריה כלום."** פרש"י דקושית הגמ' היא מ"ט לא אמרי' שביאה פסולה קונה לגמרי ולא תצטרך חליצה, ובריטב"א כ' דלשון יש אחריה כלום לא משמע דקאי לענין שצריכה חליצה אלא לענין שתופס אחריה מאמר או גט בשלישית. עי"ש. ועיין בריטב"א להלן נ"ג ע"ב ד"ה בשלמא דמשמע שרק רש"י ס"ל שבעי' לגזירה לענין להצריכה חליצה אבל הוא עצמו [הריטב"א] ס"ל שלענין להצריכה חליצה אי"צ לגזירה אלא כל הגזירה היא לענין מה שמאמר וגט יתפוס בחברתה. וצ"ב. [הרחבה אות יג].

**ג) דין ביאה פסולה בחייבי לאוין.** יל"ע האם דין ביאה פסולה הוי נמי בחייבי לאוין [לדעות דהחליצה היא חליצה פסולה] וכן יל"ע באחות זקוקה האם נאמר בזה דין ביאה פסולה שיועיל אחריה מאמר וכו'. ובביאור הגר"א (ק"ע סקמ"ה) הקשה לשיטת הרמב"ם גבי חייבי לאוין דהוי חליצה פסולה, מ"ט בביאה בחייבי לאוין שהיא ג"כ פסולה פסק הרמב"ם שפטורת צרתה. וכן מבואר בלח"מ (פ"ו מיבו"ח ה"י). ועוד הקשו [עיין באו"ש (קו' זיקה אות ל')] דהוי כ"ש ביאה פסולה מחליצה פסולה [שהרי אחר חליצה פסולה אין כלום משא"כ אחר ביאה פסולה] ועיין באחרונים [משנת ר"א (סי' י"ח) חזו"א (קכ"ז ו') ובשיעורי הגרש"ר (לעיל כ"ח)] שחילקו בין ביאה פסולה לחליצה פסולה שדין ביאה פסולה הוא היכא שגזרו חכמים גזירה ביאה אטו ביאה או ביאה אחר חליצה כמבואר בסוגיין וא"כ באחות זקוקתו לא ראו חכמים טעם לגזור ושוב ליכא כלל לדין ביאה פסולה.[הרחבה אות יד].

**ד) רש"י ד"ה ואי.** מבואר ברש"י שחייב משום "אשת אח" והקשו הרעק"א והרש"ש דלכאו' הוי רק איסור דבית אחד הוא בונה ואינו בונה ב' בתים ועיין בערול"נ ובבית מאיר (קס"א) [הרחבה אות טו].

**ה) "אלא אמר אביי" וכו'.** בביאור מחלו' ר"ג ורבנן מבואר בפשטות שנחלקו האם תקנת מאמר היתה לקנות את כל מה שהמאמר יכול לקנות בזיקת היבום וה"ה לגט שדחה את כל מה ששייך שגט ידחה בזיקת היבום וא"כ לא מהני מאמר אחר מאמר וגט אחר גט או"ד שהגם שקנה המאמר בזיקת היבום מ"מ מאחר שנשארה עדיין זיקת יבום דהא בעי' חליצה א"כ לכל אחד מהיבמים והיבמות יש אפשרות לקנות במאמר. ועיין בתוס' נ"א ע"ב ד"ה ביאה וברשב"א בסוגיין שנחלקו אי מסתבר טעמיהו של רבנן או של רשב"ג. ועיין בחזו"א (קכ"ח סקי"ב) שביאר מחלו' ר"ג ורבנן בדרך חדשה האם קנין המאמר פועל בזיקה כדין יבום או שהוא חומרא להצריכה גט ולאסור קרובותיה אבל אין המאמר פועל כלום בזיקה עי"ש [הרחבה או יז].

**ו) בתוד"ה עדיפא.** בתוס' הביאו בשם רש"י שביאה אחר ביאה פסולה נמי מהני, והקשו דלא מצאנו שאמר ר"ג כן אבל מ"מ הוכיחו שכן הוא משום שאל"כ מנין דמאמר קונה לכל שיורא דגט. עי"ש. ועיין בקר"א. והנה בעיקר מה שהביאו התוס' בשם רש"י צ"ע דברש"י לפנינו לא כתב כן. ועמדו בזה המהר"ם והערול"נ, ועיין ברש"ש שיש לדייק כן מרש"י ד"ה ואילו, עי"ש. [הרחבה אות יח].

**יב) בגמ'. "מ"ט אמור רבנן גט ביבמה מהני..." וכו'.** עיין ברש"י שכ' דקושית הגמ' היא לגבי איסור חברתה בלא יבנה [בגט] ולענין איסור בית אחד הוא בונה [במאמר]. **וקצת קשה** מ"ט פירש רש"י דקושית הגמ' היא רק לענין לאסור ולא לענין עצם קנין המאמר שצריכה גט למאמרו, וכן בגט לענין היא עצמה שלא יוכל אח"כ ליבמה. **ובאמת בריטב"א** ביאר דקושית הגמ' לענין שצריכה גט וכן פסולה על שאר האחים וכו', וגם בגט ביאר שהקו' היא מ"ט אמרו רבנן שהיא פסולה עליו בגט וכן על שאר האחים. וצ"ע. [ועיין במגיה לריטב"א שהקשה לד' הריטב"א דלכאו' לענין שיהיה איסור עליו בגט אי"צ לטעם שמא יבא לבעול אחר חליצה דבגמ' להלן נ"ב: מבואר שאיכא איסורא מאסמכתא דלא יוכל בעלה הראשון אשר שלחה וכו' עי"ש.]

**יב\*) "דאי אמרת לא מהני אמרי מאמר לקנות וביאה לקנות ומדמאמר לא מהני ביאה נמי לא מהני ואתי למבעל אחר ביאה."** ביאר רש"י שהגזירה היא שהיו טועים אנשים למבעל אחר ביאה בב' יבמות והיו עוברים על האיסור דבית אחד הוא בונה ואינו בונה ב' בתים. ובאמת גזירה זו היא מעט תמוהה שהרי זה ברור שידעו אנשים את הדין דבית אחד הוא בונה ואינו בונה ב' בתים שאל"כ לא מהני האי גזירה מידי וודאי שידעו אנשים לדין יבום שיבמה יבא עליה שקונה את יבמתו בביאה וא"כ ע"כ שבזה קאי הדין דבית אחד הוא בונה וכו' ומהכי תיתי שיחשבו שלא יהיה ד"ז מאחר שבקידושין ביבמה לא נאמר ד"ז. והנה בגמ' (נ"ב ע"א) "עשה מאמר ובעל הרי זו כמצותה" (מתני' ריש פרק ר"ג) "לימא מסייע ליה לרב הונא דאמר מצות יבמין מקדש ואח"כ בועל. אימא אף זו כמצותה." ומבואר בהמשך דברי הגמ' שס"ל לרב הונא שמצות היבום לכתחילה היא שיקדש ואח"כ יבעל ומשום "דרב מנגיד מאן דמקדש בביאה." והיינו גם ביבמה מנגיד רב, ועי"ש בתוס' ד"ה דמקדש. וצ"ב מ"ט הוצרכה הגמ' בסוגיין לבאר דרבנן תיקנו מאמר מחמת הגזירה שיחשבו אנשים שניתן למבעל אחר הביאה ולא הוי דין בית אחד הוא בונה וכו' הרי איכא טעם ברור ופשוט לתקנת מאמר והוא דרב מנגיד על מאן דמקדש בביאה משופ פריצותא כמבואר.ולכאו' צ"ל שלדברי רב הונא אי"צ שיקנה באמת את היבמה ע"י מאמר אלא רק שיעשה מעשה קידושין כדי שלא יראה שעושה תחילת קנינו בביאה, אבל תקנת מאמר המבוארת בדף נ: היא שיהני הקידושין ממש מדרבנן להצריכה גט ולאסור חברתה באיסור בית אחד הוא בונה וכן איסורי קרובות וכד'. וקצת סיעתא לביאור זה יש להביא מדקדוק לשון המאירי (ריש פרק ר"ג) דכתב ז"ל "צריך שתדע דרך הקדמה שהיבמה עם היבם אין בה מן התורה דרך להיות קנויה לו אלא בביאה וכן אין דרך להפטר ממנו בחייו אלא בחליצה. אלא שחכמים תקנו שלא יבעול היבם עד שיקדש. ומכל מקום תקנו שיהיו קידשוין אלו קונים ביבמה קצת קנין וקדושין אלו נקראין מאמר." עכ"ל. הרי מבואר שהיה ב' ענינים נפרדים בתקנת מאמר הא' שלא יבעול עד שיקדש וזהו דינו של רב הונא, והב' שיהיו קידושין אלו קונים קצת וזהו דין הגמ' בריש הפרק.

**יג) "מ"ט אמור רבנן ביאה פסולה יש אחריה כלום." פרש"י** דקושית הגמ' היא מ"ט לא אמרי' שביאה פסולה קונה לגמרי ולא תצטרך חליצה אלא גט וגם חברתה תפטר בביאתה. עי"ש. **ובריטב"א** כ' דלשון יש אחריה כלום לא משמע דקאי לענין שצריכה חליצה אלא לענין שתופס אחריה מאמר או גט בשלישית. עי"ש. והנה הובא לעיל מחלו' בשיטת רש"י אליבא דר"נ אי אחר ביאה פסולה צריכה חליצה, וא"נ דשיטת רש"י [כדעת המהרש"ל] שגם לר"נ צריכה חליצה א"ש מש"כ רש"י דקאי גם בשיטת רבי נחמיה ולכן ביאר שכל הקושיא היא לענין חליצה ולא לענין מאמר דלא מועיל לר"נ אחר ביאה פסולה. ועיין בישרש יעקב. **והנה** מדברי הריטב"א הכא משמע קצת שמסכים לפרש"י אלא שמוסיף עליו שצ"ל נמי לענין שיתפוס מאמר או גט בחברתה. **אכן בריטב"א** להלן נ"ג ע"ב ד"ה בשלמא משמע שרק רש"י ס"ל שבעי' לגזירה לענין להצריכה חליצה אבל הוא עצמו [הריטב"א] ס"ל שלענין להצריכה חליצה אי"צ לגזירה אלא כל הגזירה היא לענין מה שמאמר וגט יתפוס בחברתה. **וצ"ב**. **והנה** הובא לעיל אות ג' דיש לחקור האם מהני המאמר מדרבנן לענין שמדרבנן חשיב כהופקעה קצת הזיקה או"ד דוי רק דין לחומרא שצריכה גט ואיסור קרובות וכו'. והנה הכא מיירי בביאה שאחר מאמר בחברתה, וא"נ דע"י המאמר איכא הפקעת הזיקה מדרבנן [מחמת הגזירה הראשונה] א"כ ודאי שביאה פסולה תצטרך חליצה מדרבנן כיון שמדרבנן אי"ז יבום גמור מחמת שהמאמר הואיל להפקיעה הזיקה. וא"ש מה דלא בעי' לענין זה לגזירה. **אלא שצ"ב** מ"ט א"כ בעי' לגזירה לענין שלא יתפוס מאמר בשלישית הרי אם אי"ז יבום גמור שוב אי"ז מונע תפיסת מאמר בשלישית, **ואולי י"ל** עפ"ד התוס' בדף כ"ט ע"א עי"ש דכיון שהכא מדאו' הוי ביאת יבום א"כ כלפי צרותיה חשיב שהתחיל לבנות הבית ואיכא בהם דין דבית אחד הוא בונה ואינו בונה ב' בתים ולא יועיל אח"כ מהם מאמר או גט. וצ"ע.

**יד) בדין ביאה פסולה.** יל"ע האם דין ביאה פסולה שאינה פוטרת את הצרות אי הוי נמי בחייבי לאוין [לדעות דהחליצה היא חליצה פסולה] וכן יל"ע באחות זקוקה האם נאמר בזה דין ביאה פסולה שיועיל אחריה מאמר וכו'. **ובביאור הגר"א** (ק"ע סקמ"ה) הקשה לשיטת הרמב"ם גבי חייבי לאוין דהוי חליצה פסולה, מ"ט בביאה בחייבי לאוין שהיא ג"כ פסולה פסק הרמב"ם שפטורת צרתה. וכן מבואר בלח"מ (פ"ו מיבו"ח ה"י). ועוד הקשו [עיין **באו"ש** (קו' זיקה אות ל')] דהוי כ"ש ביאה פסולה מחליצה פסולה [שהרי אחר חליצה פסולה אין כלום משא"כ אחר ביאה פסולה] ו**בספר משנת ר"א** (סי' י"ח) **ובחזו"א** (קכ"ז ו') **ובשיעורי הגרש"ר** (לעיל כ"ח) חילקו בין ביאה פסולה לחליצה פסולה שדין ביאה פסולה הוא שגם כלפי היבם והיבמה אין נפקע הזיקה אלא הוי כמאמר מדרבנן ולכן מהני אחריה גט וחליצה, אלא שמאותו טעם י"ל שלא בכל מקום שהוי חליצה פסולה הוי נמי ביאה פסולה אלא דחליצה פסולה הוי כשיטת תוס' או כשיטת רש"י מטעם שאינו יכול לייבם או מטעם שקלשה הזיקה אבל ביאה פסולה הוי רק היכא שגזרו חכמים גזירה ביאה אטו ביאה או ביאה אחר חליצה כמבואר בסוגיין וא"כ באחות זקוקתו לא ראו חכמים טעם לגזור ושוב ליכא כלל לדין ביאה פסולה. **ובדעת הגר"א** עיין במשנת ר"א וכן באמר"מ (ס"ח אות ב' י"ג) שכתבו ליישב דהא דביאה פסולה אינה מפקעת הזיקה והוי כמאמר היינו כלפי המיבם עצמו, אבל לגבי האחים כיון דמדאו' היא אשתו פקעה זיקת שאר האחים ממנה כיון דהוי עליהו ערוה דאשת אח מדאו'. ולפ"ז י"ל דהגר"א קאי לגבי הצרות ולא לגבי האחים. עי"ש. ואכמ"ל.

**טו) רש"י ד"ה ואי.** מבואר ברש"י שחייב משום "אשת אח" **והקשו הרעק"א והרש"ש** דלכאו' הוי רק איסור דבית אחד הוא בונה ואינו בונה ב' בתים [כשיטת רש"י לעיל י"א] וגם לשיטת תוס' הוי רק לא יבנה ומהו שכתב רש"י משום אשת אח. **ותי' בערול"נ ובבית מאיר** (קס"א) דהאיסור עשה הוא דהוי ניתוק של האשת אח ללאו אבל אכתי יסוד האיסור הוא מדין אשת אח. וכן מבואר במאירי לעיל י' וכן מבואר לכמה דעות גבי איסור הק"ו דבמותר לה נאסרה לעיל י': ואכמ"ל.

**טז) "מ"ט דר"ג" וכו'.** בדעת ר"ג מבואר דמספקא ליה אי מאמר קונה א"כ לא יהני מאמר אח"כ והקשה לו אביי שא"כ לא יהני גם גט אחר מאמר ומאמר אחר גט וגט אחר ביאה וכו' **ופרש"י** שביאה לא תועיל אחר מאמר כיון שקנה במאמר לגמרי, **וברשב"א הקשה** דודאי ביאה תועיל אחר מאמר דהמאמר הוא דרבנן והביאה דאורייתא. ולכן פירש הרשב"א **כפירוש הר"ח** דקושית אביי היתה שתבא ביאה ודאי מדאו' ותדחה את המאמר דהוי ספק מדרבנן. עי"ש. אכן הביא הרשב"א **דבירושלמי** מבואר כדברי רש"י דאחר המאמר לא תועיל הביאה כלום עי"ש. **והנה** הובא לעיל [אות ב'] מדברי **הערול"נ** ועוד דשיטת רש"י בדעת רבא היא שהמאמר קונה מדאו' וא"ש קושיות הרשב"א, **ועיין בקר"א** כאן שהאריך בזה ונקט שבגט הגם דהוי דאו' מ"מ צריכה אחריו חליצה. עי"ש.

**יז) "אלא אמר אביי" וכו'.** בביאור מחלו' ר"ג ורבנן מבואר בפשטות שנחלקו האם תקנת מאמר היתה לקנות את כל מה שהמאמר יכול לקנות בזיקת היבום וה"ה לגט שדחה את כל מה ששייך שגט ידחה בזיקת היבום וא"כ לא מהני מאמר אחר מאמר וגט אחר גט או"ד שהגם שקנה המאמר בזיקת היבום מ"מ מאחר שנשארה עדיין זיקת יבום דהא בעי' חליצה א"כ לכל אחד מהיבמים והיבמות יש אפשרות לקנות במאמר. והנה כתב **הרשב"א** דטעמיהו דרבנן הוא פשוט דכיון דלא הופקעה זיקת כל הבית במאמר או בגט א"כ ודאי שתפיס גט ומאמר אח"כ וכל נדון הגמ' הוא בדעת ר"ג, אכן בתוס' להלן נ"א ע"ב ד"ה ביאה כתבו דמסתבר טעמיהו דר"ג דהמאמר קנה כל מה שיכול המאמר לקנות וטעמיהו דרבנן הוא משום גזירה שלא יאמרו שאם אין מאמר אחר מאמר כמו כן אין מאמר אחר ביאה עי"ש. **והנה בחזו"א** (קכ"ח סקי"ב) ביאר מחלו' ר"ג ורבנן בדרך חדשה דנחלקו רבנן ור"ג בחקירה המובאת לעיל אות ג' דרבנן סברי שאין דין קנין המאמר מדרבנן אלא לחומרא להצריכה גט ולאסור קרובותיה אבל אין המאמר פועל כלום בזיקה ולכן מהני מאמר שני ביבמה אחרת כיון שלגבי מאמר השני מוקמי' ליבמה אדאורייתא ומאמר הראשון לא פעל כלום בזיקת היבום, אבל ר"ג סבר שתקנת מאמר היתה כדין יבום ומאחר שמאמר הראשון חשיב כקנין כלפי זיקת היבום לא שייך שיקנה מאמר אחריו. ומה דמהני לר"ג גט אחר מאמר, הוא משום שכל תקנת חכמים שיחשב המאמר כקנין הוא לענין מאמר אחר שהוא כמותו דבזה תיקנו שיקנה המאמר בין לקולא ובין לחומרא, אבל לענין גט ומאמר שהם ב' פעולות נפרדות מוקמי' לה אדאורייתא וכלפי הגט אי"ז נחשב שהיבמה כבר קנויה לבעל המאמר. אכן כלפי ביאה פסולה מודה ר"ג לרבנן שהיא נדונת בפני עצמה ואינה נדונת כקנין לעכב מאמר הבא אחריה או ביאה פסולה הבאה אחריה, וביאר בזה דברי הגמ' דביאה פסולה עדיפא ממאמר היינו שחלה אחר המאמר וגריעה ממאמר היינו שמאמר אחר מאמר לא מהני משא"כ מאמר או ביאה שאחר הביאה כמבואר. עי"ש. [והביא שם שתוס' לא ס"ל כביאור הזה אלא כמבואר לעיל ובדעת תוס' הא דביאה עדיפא ממאמר הוא משום שתופסת באותו חלק שתופס המאמר ומשום דהוי מדאורייתא ועיין בתו"י].

**יח) בתוד"ה עדיפא.** בתוס' הביאו בשם רש"י שביאה אחר ביאה פסולה נמי מהני, והקשו דלא מצאנו שאמר ר"ג כן אבל מ"מ הוכיחו שכן הוא משום שאל"כ מנין דמאמר קונה לכל שיורא דגט. עי"ש. **ועיין בקר"א** שדן בדברי התוס' והקשה מ"ט לא הביאו התוס' דברי הירושלמי שדן בנדון זה ממש אי מהני ביאה אחר הביאה ותי' הקר"א דהירושלמי לשיטתו דמאמר וגט הוי דאורייתא [וכמו שהביא הרשב"א מדבריו כדעת רש"י עיין לעיל אות טז] אבל לבבלי לכאו' צריך שביאה תתפוס אחר הביאה. עי"ש. **ובעיקר** מה שהביאו התוס' בשם רש"י צ"ע דברש"י לפנינו לא כתב כן. ועמדו בזה **המהר"ם והערול"נ**, אכן **ברש"ש** כתב שיש לדייק כן מרש"י ד"ה ואילו דמבואר ברש"י שדייק מהמשנה דאין מאמר אחר ביאה ולכאו' מבאר כן בברייתא דבה עוסקים כעת ומ"ט הוצרך רש"י להביא ראיה מהמשנה, וע"כ דמהמשנה מבואר נמי שאין אחר ביאה כלום היינו שגם ביאה אחר ביאה פסולה לא מהני, ומזה הוכיחו תוס' את שיטת רש"י. עי"ש.

**נ"א ע"א – נ"ב ע"א**

**יט) "ת"ר כיצד אמר ר"ג... חולץ לראשונה ואסור בקרובותיה."** וברש"י ביאר דכ"ש אי חלץ לשניה שחליצתה משובחת טפי [שהרי הגט בה לא הואיל] אלא עצה טובה קמ"ל דלא יאסר בקרובות שניה. **והקשה במהרש"א** מ"ט הוצרך רש"י לזה הרי משנה שלמה היא [לעיל מ"ד] דיחלוץ לפסולה משום שלא ישפוך אדם מי בורו ואחרים צריכים להם [היינו שהשניה אינה נאסרת לכהונה מחמת הגט הראשון ואם יחלוץ לה תאסר] **וחידש** המהרש"א דשמא נפסלת השניה לכהונה מחמת הגט [שלא הואיל] משום ריח הגט שפוסל לכהונה. עי"ש. **וברש"ש** פליג על חידושו זה של המהרש"א וכתב דאפשר שרש"י אמר כן בשביל ב' יבמין ויבמה אחת עי"ש. [ולא משמע כן בדברי רש"י וצ"ע]. ועיין בקר"א.

**כ) לימא תהא תיובתא דשמואל.** ביאר רש"י דמרבנן ליכא תיובתא כיון דגט מועיל אחר הגט א"כ הוי שוות אבל לר"ג דאין גט אחר גט א"כ חליצת השניה מעולה יותר ובכה"ג מודה שמואל שצריך חיזור וא"כ הוי תיובתא. **והקשה במלא הרועים** דהא לר"ג נמי זיקת שניהם קלישא כיון שהביאור במה דאין גט אחר גט הוא שגט הראשון דחה את כל הבית וא"כ הוי שוות. **ותי'** עפ"ד הרשב"א לעיל כ"ז ע"א דחליצת הצרה מעולה יותר הגם שא"א ליבם גם את הצרה, מטעם שלא נעשה בה מעשה. וא"כ ה"נ בשניה לא נעשה מעשה ולכן חליצה עדיפא. ועיין בשיעורי הגרי"ד מה שדן בזה.

**כא) הנה בסוגיין** מבואר [לשיטת רש"י] דלשמואל בשוות חליצה של אחת מועלת לחברתה **והקשה הרמב"ן** (לעיל כ"ז) דללשינא קמא התם בגמ' [שמבואר שבשוות נמי צריך חיזור גם אם אין זיקה] תהא תיובתא מדר"ג כמבואר בסוגין. וחילק הרמב"ן בין היכא דהוי חליצה פסולה גבי עריות ואביזרייהו [דגם למ"ד אין זיקה לא פטרה צרתה] לבין חליצה פסולה בבעלת הגט ובעלת המאמר. וצ"ב. **[וראיתי בספר ברכת יעקב** (לרז"נ ליבוביץ זצ"ל) דיש לחלק בין חליצה גרועה גבי אחות חלוצתו ואחות זקוקתו לבין חליצה גרועה גבי בעלת הגט ובעלת המאמר (בסוגיין) דהנה יש לחקור בחליצה פסולה דבעי' חיזור האם הוא מטעם גריעותא ופסול בחליצה עצמה או רק גריעותא כלפי זיקת הבית דאין זיקת הבית נפטרת בחליצה גרועה. ובזה יש לחלק בין חליצה גרועה בעריות כאחות חלוצתו הוי דין עריות די"ל דהוי גריעותא בעצם מעשה החליצה ולכן אין מועלת לצרתה גם למ"ד אין זיקה אבל חליצה גרועה דבעלת הגט ובעלת המאמר אי"ז חסרון בעצם החליצה אלא שאין בכח חליצה גרועה להפקיעה הזיקה מכל הבית ולכן תלוי זה בנדון אם יש זיקה או אין זיקה כמבואר בגמ' להלן נ"א. וזהו ביאור דברי הרמב"ן, ולפ"ז ביאר נמי שיטת רש"י (שם) דס"ל שחליצה גרועה היא גם למ"ד אין זיקה משא"כ להלן גבי בעלת הגט דמבואר לא כן ולהנ"ל א"ש. ועיין].

**כב) ומדר"ג סבר אין זיקה רבנן סברי יש זיקה. ברש"י** כ' דמדרבנן אין ראיה שיש זיקה, **אכן ברמב"ן** ביאר שהשתא ס"ל לג"מ דשורש מחלו' ר"ג ורבנן תלוי אם יש זיקה או אין זיקה, דלר"ג דס"ל אין זיקה א"כ המאמר והגט הם לזיקת המת ולכן מהני לכל הבית אבל לרבנן דיש זיקה א"כ המאמר והגט הם לזיקת החי ולכן יש מאמר אחר מאמר וגט אחר גט. [וביאר בזה טעם הדין דחליצה פסולה צריכה חיזור תלוי בדין יש זיקה, ונתבאר בהרחבה בפ"ג, ודעת רש"י הגם שפליג ע"ד הרמב"ן בפשט הגמ' הכא במחלו' רבנן ור"ג מ"מ בדין חליצה פסולה שתלוי בדין יש זיקה אפשר שס"ל כרמב"ן הכא, אכן ברש"י לעיל בפ"ג קצת מדויק באופן אחר ועמד בזה בחי' הגר"נ שם ולעיל הארכנו בזה.] **והנה** לפ"ד הרמב"ן למסקנת הגמ' דרב ס"ל שבין ר"ג ובין רבנן ס"ל דאין זיקה ונחלקו בעטמים אחרים, א"כ למ"ד יש זיקה צריך להיות דיש גט אחר גט ומאמר אמר מאמר מטעם דיש זיקה. [וא"כ אכתי י"ל לדעת שמואל דבזה תלויה מחלו' רבנן ור"ג.] ועיין.

**כג) "וקתני סיפא וכן אתה אומר בשני יבמין לימא תהא תיובתא" וכו'.** הקשו **בתו"י וברשב"א** מ"ט הקשתה הגמ' מב' יבמין ויבמה ולא מיבם אחד וב' יבמות. ותי' דניחא להיה לאקשויי מדין שדומה לגמרי לדינו של רב עי"ש. **אכן** לכאו' יש קצת להעיר דלכאו' הוי כ"ש מב' יבמות שהרי לשמואל מצאנו שס"ל שגם אם בב' אחים אין חיזור בב' יבמות יש חיזור וא"כ לכאו' כ"ש לדעת רב. **והנה שיטת הטור** (ק"ע) בדעת רש"י דלרב דיש חיזור בב' אחים מ"מ אין חיזור בב' יבמות [ובביאור הגר"א הקשה דהוי סברות הפוכות ועיין לעיל אות ט'] **ועיין בב"ח** (שם ג') שכ' דאפשר שיצא לטור כן מרש"י בסוגיין אכן כתב דאי"ז ראיה דאילו הוי ראיה לד"ז הרי איכא ראיה מהגמ' וכיון דמהגמ' אין ראיה די"ל כדעת הרשב"א והתו"י הנ"ל ה"ה דמרש"י ליכא ראיה. אלא שדן שם דיש ראיה מרש"י להלן נ"ג (ד"ה צריכות) עי"ש.

**כד) "דתניא אמר להם ר"ש לחכמים אם ביאת ראשון ביאה ביאת שני אינה ביאה".** ובפשטות ביאור ד' הגמ' דהגם דמספקא ליה לר"ש אי מהני מאמר מ"מ לצד דמהני הוי קנין גמור [כן פי' **הרשב"א** בדעת רש"י]. **והקשה הרשב"א** מ"ט הביאה הגמ' את דברי ר"ש גבי ביאת קטן דקמאמר שוויהו רבנן ולא הביא את דברי ר"ש לעיל י"ט דמבואר דאם מאמר קונה הוי קנין גמור ולא הוי אשת ב' מתים עי"ש. ותי' הרשב"א דיש לדחוק דאי מהתם הו"א דכל דברי ר"ש הם לשיטת רבנן דס"ל שאין לגזור בכה"ג משום אשת ב' מתים. עי"ש. [ועיין ברמב"ן משכ"ב]. **והנה בקר"א** הקשה דלכאו' מאי מייתי ראיה ממה שאמר ר"ש גבי ביאת קטן הרי התם הספק של ר"ש הוא האם ביאת קטן היא ביאה מדאורייתא או לא וזה אינו שייך למאמר כלל, **ותי' הקר"א** דבאמת במאמר מספקא ליה לר"ש אי קונה או לא וספק זה הוא מדאורייתא [האם מטעם "ולקחה" איתא לדין מאמר דאורייתא] וזהו שמבואר בדף י"ט דמספקא ליה אי מדאורייתא איתא לקנין מאמר וא"כ לא הוי אשת ב' מתים, אבל מדרבנן איתא לתקנת מאמר וזהו שאמר ר"ג גבי ביאת קטן שהיא מדרבנן והיא כמאמר מדרבנן. **ולפ"ז** מיושבת קושית הראשונים דלא הביאה הגמ' מדברי ר"ש בדף י"ט משום דהתם הוי ספק אבל הכא הוי ודאי. **אלא שהביא מהתוספתא** דמבואר דספק ר"ג בקטן הוא באם ביאתו ביאה מדאורייתא וא"כ הדרא קושיא לדוכתא. [**ועי"ש ביאור נוסף** דהצד שמאמר קונה קנין גמור לכ"ע אינו קנין גמור לגמרי אלא קונה ומשייר ומ"מ פקע זיקתו של אידך ע"י המאמר ולזה דימתה הגמ' קנין ביאה בקטן שגם אם הוא קונה אי"ז קנין גמור אלא קונה ומשייר עי"ש. ועיין בשיעורי הגרי"ד (אות תקע"ב) שהרבה להקשות על ביאור זה של הקר"א]. **והנה** לעיל י"ט ע"א בתוד"ה דתניא כתבו התוס' דהגם דר"ג התם אמר לר"ג דמספקא אי מאמר קונה קנין גמור מ"מ כ"ז לענין שהיה דין זיקה ככנוסה אבל בסוגיין לענין שלא יועיל ביאה ומאמר אחר המאמר קונה קנין גמור בודאי. עי"ש. **והקשה הרעק"א** [וכן בהגהות ר"ש מדסוי שם] דהכא נמי הוי בלשון ספק אי ביאת ראשון ביאה וכו' וא"כ מוכח דה"נ הוי ספק [ומה שהוכיחה הגמ' הוא כדברי הרשב"א שלצד דהוי קנין הוא קנין גמור]. **אכן לדברי הקר"א** א"ש, דהכא אי"ז ספק אלא ודאי מדרבנן. [אכן הרעק"א הקשה עוד דבתוס' בסוגיין ד"ה כולהו מבואר שלר"ש הוי ספק עי"ש. ובדוחק י"ל שתוס' קאי לענין הדאורייתא. ועיין].

**כה) בעיקר דין ביאת קטן.** נחלקו הראשונים **דרש"י** (קידושין י"ט) **והרמב"ן** (לקמן צ"ו) ס"ל שקונה אותה מדאורייתא אלא דנתמעט ממיתה מקרא דאשת איש פרט לקטן. [ועיין בעונג יו"ט סי' קע"ט שחידש דגם לשיטה זו מ"מ ע"י ביאת קטן לא סגי לה בגט דלא מפטרה מזיקתה לגמרי וצריכה חליצה, ועיין באמר"מ (ס"ו אות י"ב) שתמה עליו מרש"י מפורש בקידושין י' עי"ש]. **ושיטת התוס'** בקידושין שם וברשב"א שקטן נתמעט דלא קנה כלל ורק רבנן החשיבו ביאתו כמאמר.

**כו) ביאת שני אינה ביאה.** והקשה **רש"י** שתאסר על הראשון משום שזינתה שהרי ביאתו של הקטן ביאה כדאיתא בנדה (מ"ה) שהעריות מתות על ידו. ותי' רש"י שאין האשה נאסרת אלא ע"י קינוי וסתירה. עי"ש. **ובתוס' ושא"ר הקשו** דמבואר דכל היכא דאיכא עדים אי"צ קינוי וסתירה [וביבום בעי' עדים, עיין תורא"ש]. **ועיין קר"א** שיישב שיטת רש"י דחלוק דין עדים לענין יבום [דסגי בעדי יחוד] לדין עשים לענין לאוסרה על בעלה [דבעי' לכה"פ שיראו כדרך המנאפים] וא"כ רש"י ס"ל דהכא לא הוי עדים כדרך המנאפים וא"כ אינה נאסרת על בעלה. עי"ש. **וברמב"ן תמה** דרש"י סתר משנתו דבדף צ"ו: כתב רש"י שמיירי שבא עליה בשוגג. עי"ש. **אכן במהרש"א** (להלן צ"ו) ביאר כוונת רש"י שם שכיון שבמזיד אשה אחרת נהרגת עליו א"כ אילו היה במזיד היו אוסרים אותה רבנן עי"ש. ועיין עוד להלן מדברי הראב"ד משכ"ב.

**כז) בראשונים הביאו שיטת הראב"ד** שכתב דהטעם שאינה נאסרת משום זנות הוא דכיון שקטן הוא ואין לו אישות גמור לכן אינה נאסרת משום זנות. עי"ש. **ועיין ברמב"ן** שהקשה עליו לשיטת רב להלן נ"ו דבביאת חרש נמי קנה קנין גמור [ולא רק לדברים האמורים בפרשה] א"כ קטן נמי לקני להכל. עי"ש. **ובפשטות** מבואר ברמב"ן דלדעת שמואל התם שקנה רק לדברים האמורים בפרשה א"כ א"ש דכיון שקטן אינו קונה קנין גמור ממילא אין נאסרת על ביאתו משום זנות. **ועיין בברכ"ש** (סי' ט') שביאר מחלו' הראב"ד והרמב"ן דלראב"ד אין הביאה עושה קנין גמור ועדיין היא יבמה ויש לה דין של שומרת יבם שזינתה אבל הרמב"ן ס"ל שנגמרה אישות דידיה ובין לרב ובין לשמואל חייב ומה שהביא הרמב"ן מדברי רב אין כוונתו מעיקר דינו של רב עי"ש. **ועיין עוד בחידושי הגרש"ר** סי' ט"ז **ובחזו"א** (קכ"ג ג') שהאריכו בדברי הרמב"ן והראב"ד ואכ"מ. **ובריטב"א** הביא יש מפרשים דבקטן לא גזרו על שיהיה חייב משום זנות [וכתב שאינו נכון] ואפשר שכוונתו לתי' זה דהראב"ד [ועיין במגיה שם ציון 100 שהאריך בזה].

**כח) בתוד"ה אי.** הקשו תוס' שצריכה להיות אסורה בביאת השני משום רב המנונא שאמר שומרת יבם שזינתה אסורה ליבמה. וכוונתם דאפי' אי מצד קנין הקטן אינה נאסרת דהוי מדרבנן מ"מ תאסר מטעם זה, כן מבואר **בתורא"ש** עי"ש. **והקשו הרש"ש והערול"נ** דכל דברי רב המנונא הם בבא עליה אחד מהשוק אבל אם בא עליה אחד מהיבמין לכאו' לא שייך ד"ז. **ובקובץ הערות** (סי' מ"ג) ביאר עפ"ד הירושלמי בריש מכילתין בדינו של אבא שאול שהכונס יבמתו לשם נוי קרוב הדבר בעיני להיות הולד ממזר וכ' הירושלמי דאבא שאול כר"ע דר"ע אומר שיש ממזר מיבמה לשוק והיינו שכיון שאין היבם קונה אותה בביאה לשם נוי ממילא הביאה אסורה כיבמה לשוק דהוא כאדם זר, ולפ"ז כ' הקו"ה דה"ה בביאת קטן כיון שלא קנה בביאתו ממילא הוי כשומרת יבם שזינתה. עי"ש. **אכן** דברי הקו"ה צ"ע רב שהרי דין הוא שקטן הבא על הגדולה תגדלנו ולדברי הירושלמי כיון שלא קנה אותה הרי היא כיבמה לשוק. ובאמת בקו"ה בסי' ס"ד (אות א') כתב דלתוס' דס"ל דביאת קטן אינה קונה א"א לפרש כירושלמי שהרי הוי איסור יבמה לשוק כנ"ל. **ובפשטות י"ל** בכוונת התוס' שחזי' מדברי רב המנונא שמה שהיא שומרת יבם מהני לעשותה כסוטה אם זינתה עם אחר וא"כ ה"ה היכא שאגודה ליבם אחד הוי ביאת יבם אחר בה שהיא סתירה לדינו של היבם הראשון בה כדין שומרת יבם שזינתה. **ועיין בקה"י** (סי' ח') שביאר כעי"ז ועי"ש באופן נוסף לבאר ד' התוס'.

**כט) בא"ד.** מבואר בתוס' דביאת בן ט' מהני אפי' בע"כ הגם דהוי כמאמר, **אכן ברמב"ן וברשב"א** מבואר שאינו קונה בע"כ. **ובביאור מחלוקתם** אפ"ל שנחלקו האם קנין מאמר הוא כדין קנין יבום ומה דלא מהני מאמר בע"כ הוא דמעשה קידושין אינו אלא מדעתה [דזה ילפי מקידושין] אבל בביאת קטן שגם מצד המעשה הוי כיבום א"כ מהני בע"כ, ואילו הרמב"ן והרשב"א ס"ל דדין מאמר הוא מעשה קידושין דמהני ליבום וא"כ כיון שביאת קטן היא כמעשה קידושין בעלמא לא שייך שיועיל בע"כ. או דאפ"ל שגם לרמב"ן והרשב"א הוי דין יבום אבל מ"מ כיון ביאת קטן אינו קונה אלא כמאמר א"כ דינו כדין מאמר בעלמא שלא מועיל בע"כ. ועיין בשיעורי הגרי"ד (סי' ל"ב) שדן בסברות כעי"ז. [**ועיין בקר"א** דמבואר שכל מה שהוקשה לתוס' דלא יועיל מאמר בע"כ הוא משום שאזלי' לשיטתם דביאת קטן הוי כמאמר רק מדרבנן אבל מאמר מדאו' מהני גם בע"כ עי"ש ועיין לעיל י"ט: שגם במאמר בע"כ יש צד שלא יועיל בע"כ עי"ש].

**נ"ב ע"א-** **נ"ב ע"ב**

**א) "סד"א כיון דאמר מר העושה מאמר ביבמתו פרחה ממנו זיקת יבמין."** הנה ד"ז מבואר בגמ' לעיל (כ"ט:) לדעת ב"ש והנפ"מ בזה הוא במה דבעי' חופה ולא סגי במאמר בע"כ. וצ"ב דההכא אנו דנים בשיטת רבנן, ועיין בריטב"א ובערול"נ, ולענין הלכה אם פרכה ממנו זיקת יבמין ברמ"א (קס"ו ס"ב)ובביאור הגר"א (שם סק"ז). ועיין עוד באמר"מ (ה' אות ד') מדברי המאירי. [הרחבה או ל]

**ב) "והתניא לוקה".** ברש"י ביאר שלוקה מדאורייתא, והקשו הראשונים איזה איסור דאורייתא יש בכאן, [ולכן םליגי על רש"י] ועיין ברשב"א שביאר שס"ד שבכל ביאה בעינן דקודם לכן יהיה "ולקחה" ורק אח"כ הביאה גומרת בה. והנה לשי' הרשב"א קשה שהרי שיטתו בדף מא שאין איסור אשת אח ביבמה ומ"ט הכא יש איסור אשת אח ועייןבאמר"מ (ה' י"ד).[הרחבה אות לא].

**ג) "דרב מנגיד אמאן דמקדש בביאה."** ובתוד"ה דמקדש הקשו דלכאו' יבמה צריך בה ביאה. וביאור הקושיא [כמבואר בתוס' הרא"ש] שלא יהני המאמר כיון שעדיין צריך עדי יחוד על הביאה. ותי' [ר"ת] דמ"מ פריצותא היא שעושה תחילת קנינו בביאה. עי"ש. ועיין בתוס' בקידושין (י"ב:) ובביאור הגר"א (קס"ו סק"ט). ובעיקר הדיןאי צריך עדים בביאת יבום. עיין בחידושי הגר"ח (פ"ד מיבו"ח) שנקט בדעת הרמב"ם שאי"צ עדים בביאה או בחליצה כיון שהוי קנין או הפקעה החלה מאליו ולא שהאדם פועל ומחיל. וברמ"א (קס"ו ס"ב) פסק דבעי' עדים ועיין בביאור הגר"א שם ובפ"ת [הרחבה אות לב].

**ד) "כיצד מאמר נתן לה כסף או שוה כסף" וכו'.** בטעם הדבר דלא מהני קידושי כסף כתב רש"י שאין קידושין תופסים באשת אח והתורה לא התירה לו ליעשות כשאה נכרית אלא כמצותה. עי"ש.ועיין בקו"ה (ג, ד) שביאר מ"ט לא כתב רש"י הטעם משום שביאה ומרת בה ולא כסף ושטרומוכח מדברי רש"י שלא הותר דין ערוה דאשת אח ביבמה אלא למצותה. וביאור אחר בשיטת רש"י עיין בגר"ח (סטנסיל אות פב והו"ד נמי באמר"מ ה' אות ד') ואכמ"ל. [הרחבה אות לג].

**ה) ברש"י ד"ה כסף או שוה כסף.** ביאר רש"י שאמר לה התקדשי לי במאמר יבמין עי"ש. ועיין בב"ש (שם סק"ב) נראה שהוא דין לכ"ע, אכן בערול"נ כתב דמפשטות דברי הרמב"ם והשו"ע שלא הזכירו לדי"ז נראה שהם חולקים בזה וס"ל שאי"צ שיאמר לה התקדשי במאמר יבמין אלא לשון קידושין בעלמא. וכן הוכיח מהתוס' והרשב"א בריש פרקין שס"ל שהטעם שאינו יכול לקדש יבמה הוא משום שהיא זקוקה לו עי"ש. ולכאו' תלוי הנדון אי מאמר הוי דין קידושין או דין יבום, וצ"ע.

**ו) "ולאשה בעלמא אין גט מפני שאין בידו לגרשה."** ובתוס'פירשו הטעם משום דבזמן שעשאו שליח [את הסופר] לא היה יכול לגרשה ומבואר דהוי חסרון במינוי השליחות. אכן ברמב"ם (פ"ג מגרושין ה"ו) מבואר שהחסרון הוא בעצם הגט שחשיב שלא נכתב 'לשמה'.[הרחבה אות לו].

**ז) "בעי רמי בר חמא ליבמתו מהו."** ברש"י כתב דהאיבעיא היא "מהו שתתגרש בו" אכן בתוס' (ד"ה ליבמתו) כתבו שאין הספק כלפי להתגרש בו שהרי באותה שעה שנכתב לא היה בידו לגרשה, וביארו שהספק הוא כלפי לפוסלה לכהונה אי חשיב בכה"ג ריח הגט לפוסלה לכהונה.וברא"ש כתב דספק הגמ' הוא האם חשיבא כארוסתו אע"ג שאין בידו לגרשה ולהתירה לשוק מ"מ יכול לבא עליה בע"כ ואז יכול לגרשה ולהתירה לשוק נמצאת תלויה בו וכארוסתו דמיא. או"ד כל שלא עשה מאמר כאשה אחרת דמיא." ועיין היטב ברשב"א ובריטב"א [הרחבה אות לז].

**הקשו תוס'** (נזיר יב ע"א ד"ה מ"ט) מה הצד דלא מהני מה שבידו לבא עליה ולגרשה הרי קימ"ל בקידושין ס"ב: "פירות ערוגה זו יהיה תרומה על פירות ערוגה זו מחוברת לכשיתלשו ונתלשו דבריו קיימין" ומשום דכל שבידו לעשות לאו כמחוסר מעשה דמי עי"ש. וא"כ קשה מ"ט הכא איכא צד לגמ' דלא מהני [ולתוס' ליכא צד דמהני]. ועי"ש בתירוצם והדברים צ"עעיין ברעק"א (שו"ת קמ"א בשולי המכתב) ובאבני מלואים (ל"ה סקי"ג) ובשערי יושר (ש"ה פי"ז) [הרחבה אות לח].

**ח) "בעי רבי חנניא כתב גט לזיקתו ולא למאמרו למאמרו ולא לזיקתו" וכו'.** הנה בפשטות היה מקום לומר שספק הגמ' הוא האם דין מאמר הוי קנין יבום או קנין קדושין בעלמא דאי הוי קנין קידושין בעלמא א"כ יכול לחלק בניהם אבל אי הוי קנין יבום א"כ לא יכול לחלק בניהם. ויש לפלפל.

**ל) "סד"א כיון דאמר מר העושה מאמר ביבמתו פרחה ממנו זיקת יבמין."** הנה ד"ז מבואר בגמ' לעיל (כ"ט:) לדעת ב"ש והנפ"מ בזה הוא במה דבעי' חופה ולא סגי במאמר בע"כ. **ועיין ברמ"א** (קס"ו ס"ב) שכ' דהעושה מאמר צריך אח"כ חופה, עי"ש. **ועיין בביאור הגר"א** (שם סק"ז) שהעיר דד"ז מבואר בגמ' לדעת ב"ש אבל לדידן אי"צ חופה אח"כ. **ויש להעיר** בזה דבסוגיין מבואר לכאו' שפרחה ממנו זיקת יבמין גם למ"ד דמאמר דרבנן. **אכן בערול"נ** ביאר שקמ"ל דגמ' הוא שלא פרחה ממנו זיקת יבמין, עי"ש. **ועיין בריטב"א** שמבואר בדבריו שכל קושת הגמ' היתה שאין לעשות כן לכתחילה כיון "שנראה" כמבטל מצות יבמין, עי"ש. **ועיין באמרי משה** (ה' אות ד') שהביא מדברי **המאירי** שתמה מדוע השמיטו הפוסקים ד"ז שהעושה מאמר ביבמתו פרחה ממנו זיקת יבמין ולא מהני אח"כ ביאה בע"כ, **ותמה עליו האמר"מ** דלכאו' ד"ז דפרחה זיקת יבמין הוא רק לב"ש אבל לדידן באמת לא פרחה זיקת יבמין כמבואר.

**לא) והתניא לוקה. ברש"י** ביאר שלוקה מדאורייתא, **והקשו הראשונים** איזה איסור דאורייתא יש בכאן, **ועיין ברשב"א** שביאר שס"ד שבכל ביאה בעינן דקודם לכן יהיה "ולקחה" ורק אח"כ הביאה גומרת בה. **והנה** לפ"ז הביאור בדברי רש"י שלוקה הוא משום איסור דאורייתא דאשת אח [והרשב"א בדעת רש"י לא קאי לשיטתו שליכא איסור אשת אח ביבמה, עיין בזה בהערה להלן] **אכן אכתי** יש לבאר דלכאו' הוי חייבי כריתות, **וביאר הערול"נ** דקימ"ל שחייבי כריתות לוקים. **אכן באמר"מ** (ה' י"ד) לא ניחא ליה לומר דקאי הרשב"א שלא לשיטתו בהיתר אשת אח ליבום, **וביאר בדוחק** עפ"ד הירושלמי ריש פרקין דהטעם דלאבא שאול הולד ממזר בבעל לשם נוי וכד' הוא משום דס"ל כר"ע שיש ממזר מיבמה לשוק וא"כ ה"נ איכא ממזר כמטעם יבמה לשוק כיון שלא הוי כמצותה. **אכן כ"ז** לא שייך בדעת רש"י, כמבואר ברש"י להלן שהיכא דלא הוי כמצותה איכא ערוה דאשת אח, **ובאמת בקו"ה** (סי' ג') ביאר בזה דברי אבא שאול שס"ל שהוי ממזר דהגם שאין איסור כרת ביבמה ליבם גם אם אי"ז כמצותה, מ"מ איכא ערוה דאשת אח וממזרות תלוי בתפיסת קידושין עי"ש. **ובראשונים** ביארו שלכ"ד רש"י אלא שלס"ד נמי ס"ל שמהני ביאה ביבמה מדאו', ורק מדרבנן ס"ד דלא קני אא"כ עשה מאמר, עי"ש. **ובתוס'** הוכיח ד"ז ממתני' בריש קידושין דהאשה נקנית בביאה וכן ממתני' בריש פרקין שאין אחר ביאה כלום. **ובדעת רש"י** י"ל עפ"ד הרשב"א שהביאה הגם שקונה לגמרי כמבואר בקידושין ובפרקין מ"מ לא סגי בה אלא בעי' נמי ולקחה. וכ"כ **בערול"נ.** ובעיקר דברי תוס' שהוכיח מדברי המשנה בריש פרקין **עיין ברש"ש** מה שתמה על דבריהם.

**לב) "דרב מנגיד אמאן דמקדש בביאה."** ובתוד"ה דמקדש הקשו דלכאו' יבמה צריך בה ביאה. **וביאור הקושיא** [כמבואר בתוס' הרא"ש] שלא יהני המאמר כיון שעדיין צריך עדי יחוד על הביאה. ותי' [ר"ת] דמ"מ פריצותא היא שעושה תחילת קנינו בביאה. עי"ש. **ובתוס' בקידושין** (י"ב:) ביארו קושיתם יותר דר"ת ס"ל דהפריצותא הוא במה שצריך עדים על הקידושין וא"כ צריך עדים על הביאה, וקשה דביבמה צריך עדים על הביאה וא"כ ס"ד שאי"ז פריצותא וקמ"ל שאין הפריצותא בזה אלא במה שעושין תיחלת קנינן בביאה. [אכן צ"ע דדברי ר"ת סותרים אהדדי]. **ועיין בביאור הגר"א** (קס"ו סק"ט) שמבואר בפשטות מדבריו דהוכיח מתוס' הנ"ל שאי"צ עדים בקידושין [שלכ"ד הרמ"א]. ועיין בשיעורי הגרי"ד משכ"ב.

**ובעיקר הדין** אי צריך עדים בביאת יבום. עיין **בחידושי הגר"ח** (פ"ד מיבו"ח) שנקט בדעת הרמב"ם שאי"צ עדים בביאה או בחליצה כיון שהוי קנין או הפקעה החלה מאליו ולא שהאדם פועל ומחיל, ועיין **בשו"ת הרשב"א** (ח"ד שכ"ח) שכ' דאי"צ עדים דאשה הקנו לו מהשמים. ועיין **קה"י** (ס"ח) משכ"ב. **וברמ"א** (קס"ו ס"ב) פסק דבעי' עדים [ועיין לעיל מדברי הגר"א בזה] **ובפ"ת** (שם) הביא שד"ז הוא מהש"ג בשם ראי"ז בסו"פ ב"ש עי"ש, והביא דהשעה"מ כתב להוכיח כן מדברי התוס' בקידושין י"ב [שלכ"ד הגר"א] **ועוד הביא מספר יד המלך** (פ"א מה' יבו"ח) שכתב שנדון זה תלוי האם קידושין תופסים ביבמה לשוק (סוגיא להלן צ"ב:) וכיון דקימ"ל דהוי ספק לכן בעי' עדים ואם עשה בלא עדים צריכה גט וחליצה. עי"ש ביאור הדבר בהרחבה ואכמ"ל.

**לג) "כיצד מאמר נתן לה כסף או שוה כסף" וכו'. וביאר רש"י** שהגם דלא הוי קידושין מהתורה כיון שאין קידושין תופסים באשת אח והתורה לא התירה לו ליעשות כשאה נכרית אלא כמצותה. עי"ש. **וביאר בקו"ה** (ס"ג אות ד') דאין כוונת רש"י שיועיל בה מאמר מדין יבום שהרי מפורש בתורה יבמה יבא עליה ובגמ' בקידושין מבואר שבביאה היא נקנית ואינה נקנית בכסף ושטר, אלא כוונת רש"י להקשות דמ"מ יקנה בה קידושין בתורת קידושין בעלמא, שהרי איכא למ"ד קידושין תופסין ביבמה לשוק וגם למ"ד אין תופסים הוי מקרא "דלאיש זר" והיבם האי אינו איש זר, וע"ז תי' רש"י שהוי ערוה דאשת אח, והגם דאין בה חיוב כרת כשמוכח מהא דבמעוברת ליכא כרת הגם שלא קיים מצות יבום וכן בקטן שלא מקיים מצות יבום לדעת התוס', מ"מ איכא ערוה דאשת אח דמונע תפיסת קידושין גם בלא חיוב כרת. ומה שהוסיף רש"י שלא התירה לעשות כ"אשה נכרית" ביאר הקו"ה דס"ד שהגם שפקע האיסור מ"מ סיבת האיסור לא פקעה ולא יהיה מגרשה בגט ומחזירה ולזה כ' רש"י דגזה"כ שבביאה הוי כאשה נכרית שפקע לגמרי סיבת האיסור [ודימה ד"ז לגט באשת איש] עי"ש. **והנה מוכח** לכאו' מדברי רש"י שלא הותר דין ערוה דאשת אח ביבמה אלא למצותה. **אכן שיטת הרשב"א** [מ"א] שהותר האשת אח לגמרי ביבמה. **ועיין באמר"מ** (ריש ס"ה) שר"ל שלשיטת רש"י מוכח שלא הותר האשת אח אלא למצות יבום והקשה ע"ז ממעוברת [ולד' הקו"ה א"ש] וכ' דאפשר שבמעוברת נמי איכא לקיום המצוה [ודוחק עי"ש]. **ובאופ"א ביאר** האמר"מ דמחלו' זו אי הותר האשת אח רק למצות יבום תלוי בדברי אבא שאול ורבנן דבזה נחלקו אי הותר האשת אח [ושלכ"ד הירושלמי שס"ל בדעת אבא שאול דהוי ממזר מיבמה לשוק] ורש"י ס"ל כאבא שאול. עי"ש. [ועיין לעיל באות לא בשיטת הקו"ה בזה]. [ועיקר הדבר שמחלו' אבא שאול ורבבנןן תלויה האם הותר אהשת אח או נדחה מבואר כן להדיא בשו"ת הרמב"ם הו"ד בהשמטות לקו"ה סי' ל"ו עי"ש]

**וביאור אחר בזה כתב הגר"ח** (סטנסיל אות פב והו"ד נמי באמר"מ ה' אות ד') דהנה יש לחקור האם המיעוט דביאה גומרת בה ולא כסף ושטר אי הוי מיעוט גם לגבי ביאת יבום שאי"ז דין קידושין אלא דין חדש של יבום, או דאע"פ שנתמעט קידושין ביבמה כ"ז הוא קידושי כסף אבל קידושין ביאה לא נתמעטו מקרא דויבמה ובאמת קנין יבום הוא קנין קידושין ע"י ביאה. והוכיח דביאה נמי לא הוי קנין קידושין, שהרי בקנין קידושין קונה בתחילת העראה ואילו ביבום קונה בסוף העראה, ואילו היה ביאת יבמה קנין קידושין הרי מתחילה שעשה תחילת הערה קנאה ושוב אינה יבמה ופרחה ממנה זיקת ימין. **אכן** לשיטת רש"י כתב הגר"ח די"ל שבאמת ביאה קונה מטעם קידושין, והא דבהעראה לא חל עליה זיקת אירוסין הוא משום שלא הותר האשת אח לזיקת ארוסין וממילא לא קנה אותה בתחילת העראה. **וביאר האמר"מ** שזהו שכתב רש"י שא"א שיתפסו קידושין של כסף באשה שא"כ יפקע ממנה זיקת היבום ולא יוכל ליבמה. [ומה דמהני מאמר בעלמא הוא משום דהוי דרבנן ולכן אי"ז מפקיע את הזיקה]. עי"ש. **והנה** במה שנקטו הגר"ח והאמר"מ לדבר פשוט שאי יקנה מתורת קידושין מדאו' יפקע ממנה דין יבום, **עיין בקו"ה** (ל"ה אות ז') שנקט בפשיטות לא כן, והביא כן מדברי התו"י לעיל כ"ט ע"א דקנין מאמר לב"ש שהוא מדאו' [שאינו קונה קנין גמור אלא לדחות בצרה בלבד] הוא מדין קנין קידושין בעלמא ולכן אינו מפקיע זיקת היבום עי"ש. [ועי"ש מה שתמה לדבריו בסוגיין].

**והנה שיטת המאירי** (כ':) **והשעה"מ** (פ"ו מיבו"ח) דבחייבי לאוין ועשה אם בעלה קנה בתורת קידושין בעלמא **והקשה האבנ"מ** (קע"ד) שהרי ברש"י הכא מבואר שאין קידושין תופסים והוי אשת אח, **ובקו"ה** (ח' אות י"ט) תמה בזה דודאי שלשיטת רש"י לא יתפסו קידושין ורק לשיטת הרשב"א שפקע איסור אשת אח י"ל שיתפסו קידושין דלדידו הטעם דלא מהני קידושין מדאו' הוא משום שהוי גזה"כ מיבמה (נ"ד) ולפ"ז י"ל שכל המיעוט הוא רק במקום שאפשר לייבם אבל בחייבי עשה שא"א ליבם לא נתמעט שלא יקנה בתורת קידושין בעלמא. עי"ש. **והנה בתוס'** בר"פ מבואר נמי שלא כדברי רש"י אלא שהטעם שא"א בקידושין הוא משום שהיא זקוקה לו וכן ביאר **בריטב"א** בקידושין ד: וביאור הדבר הוא דמאחר שהיא כבר מקודשת לו במקצת א"א להוסיף בה קידושין ועיין. ועיין עוד **בקו"ה** (ל"ה ז') שכ' דביבם אחד לא יועיל תפיסת קידושין כיון שאין בקידושין אלו תוספת איסור לשוק שהרי אסורה כבר מדין יבמה לשוק [למ"ד שאין קידושין תופסים בה] עי"ש.

**לד) ברש"י ד"ה כסף או שוה כסף.** ביאר רש"י שאמר לה התקדשי לי במאמר יבמין עי"ש. **ועיין בב"ש** (שם סק"ב) נראה שהוא דין לכ"ע, **אכן בערול"נ** כתב דמפשטות דברי הרמב"ם והשו"ע שלא הזכירו לדי"ז נראה שהם חולקים בזה וס"ל שאי"צ שיאמר לה התקדשי במאמר יבמין אלא לשון קידושין בעלמא. וכן הוכיח מהתוס' והרשב"א בריש פרקין שס"ל שהטעם שאינו יכול לקדש יבמה הוא משום שהיא זקוקה לו עי"ש. ולכאו' תלוי הנדון אי מאמר הוי דין קידושין או דין יבום, וצ"ע.

**לה) "והיינו ריח הגט שפוסל לכהונה."** עיין **ברמב"ם** (פ"י מה' גרושין ה"א) כתב דפסול זה של ריח הגט אינו אלא מדבריהם. עי"ש. **ובמ"מ** הקשה עליו מכמה מקומות שמבואר דריח הגט הוא איסור לכהונה מדאו'. ועיין **בשו"ת שאג"א** (החדשות סי' ב') שהאריך בזה.

**לו) "ולאשה בעלמא אין גט מפני שאין בידו לגרשה." ובתוס'** פירשו הטעם משום דבזמן שעשאו שליח [את הסופר] לא היה יכול לגרשה ומבואר דהוי חסרון במינוי השליחות. [ועיין בתוס' בנזיר י"ב שבדשלב"ע כיון דאיהו לא מצי עביד שליח לא מצי משוי ולהלן יתבאר]. ועיין בראשונים בסוגיין שמבואר נמי כהנ"ל. **אכן ברמב"ם** (פ"ג מגרושין ה"ו) כתב ז"ל "אמר לסופר כתוב גט לפלונית ויהיה עמי לכשאסאנה אגרשנה... אינו גט. מפני שלא היתה בת גרושין ממנו כשנכתב גט זה ונמצא שנכתב שלא לשם גרושין." הרי מבואר ברמב"ם שהחסרון הוא בעצם הגט שחשיב שלא נכתב 'לשמה'. [ועיין בלשון **רש"י** בסוגיין שכ' "אינו גט, הואיל כשנכתב לא היה ראוי לגרושין." ומבואר נמי שהוי חסרון בעצם הגט ולכאו' כוונתו כהרמב"ם, ועיין בבית מאיר (קל"ב) שכ"כ.] **והנה במגיה למשל"מ** (פ"ו מגרושין ה"ג) כתב דמחלו' הרמב"ם והתוס' תלויה האם בעי' שליח לכתיבת הגט דתוס' ס"ל דבעי' שליח ולפ"ד התוס' אזי לדעות שלא עי' שליחות ו"וכתב" קאי על הסופר א"כ יכול לצות לסופר שיכתוב לכשאכנסנה וכו' אבל לשיטת הרמב"ם דהוי חסרון בדין לשמה אי"ז שייך לדין זה אלא בכל כה"ג הגט פסול. **אמנם ברעק"א** (שם בגליון הרמב"ם) כתב שדברי התוס' והרמב"ם עולים בקנה אחד שהרי כל הטעם לדברי התוס' שאינו יכול לעשות שליח הוא משום שהוא בעצמו אינו יכול לכתוב והטעם לזה שהוא לא יכול לכתוב ע"כ הוא כהרמב"ם הנ"ל, וכל מה שהוסיפו התוס' הוא דלשיטתם גם אם כתב הסופר אחר שכנסה אי"ז גט משום דהוי חסרון בשליחות משא"כ לשיטת הרמב"ם. עי"ש.

**הנה** יש מקום לדון דאיכא נפ"מ בין תוס' לרמב"ם לענין אדם מקנה דשלב"ע דלשיטת התוס' מבואר שאי אדם מקנה דשלב"ע ליכא חסרון כלל בכה"ג אכן לדעת הרמב"ם דהוי חסרון בלשמה איכא חסרון זה גם למ"ג אדם מקנה דשלב"ע. וכ"כ **בקר"א**. אכן **בשער"י** (ש"ו פי"ז) נקט בפשיטות שכל היכא שאין חסרון בדין קנין בדשלב"ע ליכא חסרון בדין "לשמה." ולהלן יובאו דבריו.

**לז) "בעי רמי בר חמא ליבמתו מהו."** **ברש"י** כתב דהאיבעיא היא "מהו שתתגרש בו" וכן מבואר בראשונים. **אכן בתוס'** (ד"ה ליבמתו) כתבו שאין הספק כלפי להתגרש בו שהרי באותה שעה שנכתב לא היה בידו לגרשה, ועוד הקשו דא"נ כפרש"י מהו שאמר הגמ' או"ד כיון שלא עשה בה מאמר דמה מהני המאמר הרי המאמר אינו אלא מדרבנן. **ולכן פירשו** תוס' שהספק הוא כלפי לפוסלה לכהונה אי חשיב בכה"ג ריח הגט לפוסלה לכהונה. **וברשב"א** הביא מתחילה פירוש התוס' שהנדון הכא הוא מדרבנן, והקשה ע"ז דא"כ היה לרמב"ח לבאר שאל קאי באותו דין דלעיל שהוא מדאורייתא אלא רק מדרבנן. ולכן פירש כדעת רש"י וביאר הספק בג' שלבים, שכיון שמשמים הקנו לו אותה הוי כארוסתו והואיל ויכול להתירה לשוק ע"י חליצה יכול ג"כ לעשות שליח על הגט הגם שכלפי גט ממש אינו יכול להתירה עתה בגט לשוק, או"ד שכיון שאינו יכול להתירה בגט אינו יכול לעשות שליח לגרשה מדאו' אלא מדרבנן לפוסלה מהכהונה [וצד זה לא מפורש בגמ' כלל] או"ד שגם מדרבנן אינו יכול לפוסלה כיון שלא עשה בה מאמר. עי"ש. **ועיין ברא"ש** שכתב דספק הגמ' הוא האם חשיבא כארוסתו אע"ג שאין בידו לגרשה ולהתירה לשוק מ"מ יכול לבא עליה בע"כ ואז יכול לגרשה ולהתירה לשוק נמצאת תלויה בו וכארוסתו דמיא. או"ד כל שלא עשה מאמר כאשה אחרת דמיא." ועוד הוסיף הרא"ש דמה שאמרה הגמ' או"ד שמא לא עבד בה מאמר היינו דלצד שאי"ז גט אפי' ריח הגט לפוסלה מהכהונה ליתא. עי"ש. **מבואר דנחלקו** הרא"ש והרשב"א בב' ענינים א- מה הצד שהוי גט מדאו' האם מחמת החליצה [רשב"א] או מחמת שיכול לבא עליה בע"כ ולגרשה [רא"ש] ב- האם לצד שלא הוי גרושין מדאו' אזי גם מדרבנן לא הוי גרושין או"ד דגם בזה מספקא לגמ'. עי"ש. **ועיין בריטב"א** שכתב לב' הטעמים המבוארים ברא"ש וברשב"א היינו שהצד שיכול לגרשה הוא משום שיכול לפוטרה מחליצה וגם יכול לבא עליה בע"כ. עי"ש. **ועיין בקר"א** שהאריך בכ"ז.

**לח) הנה יש להקשות** מה הצד דלא מהני מה שבידו לבא עליה ולגרשה הרי קימ"ל בקידושין ס"ב: "פירות ערוגה זו יהיה תרומה על פירות ערוגה זו מחוברת לכשיתלשו ונתלשו דבריו קיימין" ומשום דכל שבידו לעשות לאו כמחוסר מעשה דמי עי"ש. וא"כ קשה מ"ט הכא איכא צד לגמ' דלא מהני [ולתוס' ליכא צד דמהני]. **ועמדו בקושיא זו בתוס' בנזיר** (י"ב ע"א ד"ה מ"ט) ותירצו ז"ל "אלא ודאי כיון דהשתא לא מצי לגרשה לא מצי משוי שליח כיון דמחוסר מעשה לבא עליה." עי"ש. **ודברי** התוס' צ"ע וכבר עמד בזה **הרעק"א** (שו"ת קמ"א בשולי המכתב) דמאחר שלמ"ד אדם מקנה דשלב"ע ודאי יכול לגרשה כמבואר בתוס' לעיל וכמו שמבואר בקידושין ס"ג ע"א בכותב שטר שחרור לכשאקחנה אין לי עסק בך דמהני לר"מ, כמו כן הכא כיון שבידו לא מקרי דשלב"ע א"כ לא הוי כלל חסרון במה שהוי מחוסר מעשה. ועמד בצ"ע. ונאמרו בזה כמה מהלכים באחרונים.

**א- עיין באבני מלואים** (ל"ה סקי"ג) שהאריך בזה ותו"ד שחילק דכל מה מהני בידו כדי שלא יהיה חסרון בדשלב"ע הוא היכא שעושה את המעשה בעצמו אבל לא מהני בידו כדי לעשות שליח והטעם הוא משום שכיון שתלוי בדעת אחר [היינו השליח] אי"ז ממש בידו, ולכן הכא אינו יכול לעשות שליח את הסופר וכו' משום דהוי דשלב"ע ולא מהני לזה בידו כמבואר. **ב- ובשערי יושר** (ש"ה פי"ז) תמה ע"ד האבנמ"ל עי"ש, וביאר באופן חדש דיש ב' ענינים בדשלב"ע א- היכא שדבר שעליו פועלים נמצא בעולם אלא שאין עושה המעשה יכול לעשות את הפעולה עתה, ב- היכא שהדבר שעליו דנים אינו בעולם עתה כלל. וכ' השער"י שדין בידו מועיל רק היכא שהדבר בעולם אלא שאינו יכול לפעול בו עתה דכלפי זה מה דהוי בידו נחשב כמו שיכול לפעול בו כבר עתה, אבל היכא שאין הדבר שעליו דנים נמצא בעולם לא מהני בזה דין בידו כלל. ולפ"ז ביאר הטעם דעל מעשה שליחות לא מהני בידו, דכיון שענינו של מעשה השליחות הוא הרחבת כחו של המשלח שעושה ד"ז לענין מה שלא יכול לעשות עתה, הרי חשיב כמו שפועל במה שלא נמצא כעת בעולם. והנה לפ"ז כתב לדייק דברי הרא"ש בסוגיין שכ' שהצד שלא מהני גט ביבמה הוא דמחמת מה שלא יכול לתת לה גט עכשיו הרי היא "כאשה אחרת" והיינו שנחשבת כמו הנדון שעליו אנו דנים לא בא לעולם וא"כ לא מהני בידו עי"ש. **ג-** בשער"י (שם) דן **לפ"ד המשל"מ** [אות ל"ו] יש מקום לדון שמאחר שבידו לא מהני לדין לשמה ולכן לא מהני בידו בכה"ג. אכן בשער"י פליג ע"ז וס"ל שאי מהני בידו על עיקר הדבר היה מהני גם לדין "לשמה" ועי"ש **ובאבנ"מ ובקר"א ובתו"ג** (קל"ב סק"ב) שהרחיבו בזה. ואכמ"ל.

**לט) "בעי רבי חנניא כתב גט לזיקתו ולא למאמרו למאמרו ולא לזיקתו" וכו'.** הנה בפשטות היה מקום לומר שספק הגמ' הוא האם דין מאמר הוי קנין יבום או קנין קדושין בעלמא דאי הוי קנין קידושין בעלמא א"כ יכול לחלק בניהם אבל אי הוי קנין יבום א"כ לא יכול לחלק בניהם, אכן ד"ז אי הוי קנין יבום או קנין קידושין תלוי במחלו' גדולה בראשונים [עיין בתוס' ובתו"י לעיל כ"ט] ולא מסתבר דספק ר"ח היא בזה גופא, אמנם המחלו' הנ"ל היא בדעת ב"ש דס"ל מאמר דאורייתא והכא אזלי' לצד שמאמר דרבנן וא"כ אפשר לחקור בזה כנ"ל. וצ"ע. וברש"י מבואר שהספק הוא האם המאמר "נדבק עם הזיקה ונתוסף עליה" ולכאו' כוונתו דהמאמר הוא המשך לזיקה עצמה [שהרי גם למ"ד אין זיקה הא נתבאר בכ"מ שיש זיקה אלא שאינה אלימא] והיינו חיזוק הזיקה, דזה תקינו רבנן או"ד שהמאמר אינו שייך לדין זיקה, ובדרך נוספת אפ"ל שתלוי האם הזיקה האי לאישות המת או דין באישות החי. ויש לפלפל.

**נ"ב ע"ב - נ"ג ע"א**

**מ) "חלץ ועשה מאמר. אמר רב יהודה אמר רב זו דברי ר"ע."** וכה"ג מבואר במתני' שאין אחר ביאה כלום. **והקשו תוס'** (כתובות ל' ע"א ד"ה אי) דלמ"ד לעיל (י"א) דבבא אחד מהאחים על צרתה הוא בעשה א"כ יהיה מוכח מכאן שלדעת ר"ע אין קידושין תופסים בחייבי עשה, [והתם בכתובות דנה הגמ' בזה עי"ש ומזה הוכיחו תוס' דעובר בלאו ולא בעשה. עי"ש]. **והקשה הרעק"א** (שם) מדוע הקשו תוס' רק לר"י הרי גם לר"ל בדף י"א תקשי דנהי דבבא אחד מהאחים על צרתה עובר בכרת אבל הוא עצמו על צרתה הוא בעשה דבית אחד הוא בונה עי"ש. **ועיין בתו"י** לעיל י"א שהקשה כד' התוס' ובאמת לא תלה ד"ז בר"י ור"ל. עי"ש.

**מא) "זו דברי ר"ע דאמר אין קידושין תופסים בחייבי לאוין."** ובפשטות הטעם בר"ע הוא שס"ל שחייבי לאוין הם כחייבי כריתות והוי כערוה גמורה, מחמת הלאו. [עיין רש"י ט' ע"א]. **ובפירוש המשנה לרמב"ם** כתב ז"ל "ואמנם זהו דעת ר"ע דס"ל אין קידושין תופסין בחלוצתו לפי שכשנחלץ חזרה ערוה כמו שהיתה קודם מיתת אחיו." **והרשב"א** הקשה פה קדוש האיך יאמר ד"ז הרי לעיל י: מבואר להדיא בגמ' דהוי רק כחייבי לאוין וכן בדברי רב יהודה אמר רב בסוגיין מבואר כן עי"ש. **והנה דעת הרמב"ם** (פ"א מיבום הי"ב) דאיסור לא יבנה הוא מדבריהם ולכן הוצרך הרמב"ם לומר כן. [ועיין במ"מ וברעק"א שתמהו ע"ד הרמב"ם הנ"ל ובקר"א לעיל י': כתב דלרמב"ם היה גרסה אחרת בגמ' שם]. **והנה בערול"נ** (מ"ד ע"א בתוד"ה כי איכא תרתי) ביאר בדעת הרמב"ם שכל דבריו שאין לאו דלא יבנה מדאו' קאי רק לדעת רבנן, אבל לדעת ר"ע מודה הרמב"ם דאיכא לאו דלא יבנה. וישב בזה קושיות המ"מ ע"ד הרמב"ם עי"ש. והנה בערול"נ בסוגיין כתב שבאמת אין מדוייק כ"כ ברמב"ם דהוי חייבי כריתות, אלא שפירש לשון הברייתא שהיה עושה חלוצה כערוה. **אכן** אכתי צ"ב דברמב"ם מבואר שחזרה ערוה כמו קודם מיתת אחיו, והיינו ערוה דאשת אח. **אלא** שבזה י"ל שס"ל כמבואר במאירי [והובא עוד מרש"י לעיל כהנ"ל] שאפשר שהוי איסור אשת אח בדרגה של לא יבנה [וכן מצאנו לגבי בית אחד הוא בונה וכד'] וזו כוונת הרמב"ם הכא. ועיין במגיה לריטב"א ציון 203 שהאריך בישוב דברי הרמב"ם **[ודרך נוספת ראיתי שמבארים** ע"פ דברי המהרש"ל בגיטין שס"ל שהיכא שנשאת לאחר אחר החליצה חוזר בה איסור אשת אח וביאור הדבר שכל מה שיש בה רק איסור כרת הוא משום שהיא עדיין "יבמה" אבל היכא שנשאת לאחר כיון שפקע ממנה שם יבמה חזק בה איסור אשת אח. והנה הטעם שלא פקע ממנה שם יבמה עד שנשאת לאחר צ"ל דהוא משום שהחליצה אינה מנתקת אותה מהיבם אלא רק מתרת לשוק והרי קידושין תופסים בה מהיבם, וא"כ לדעת ר"ע שלא תפסי בה קידושין מהיבם א"כ י"ל שהחליצה מפקיעה ממנה שם יבמה והדר איסור אשת אח. ודו"ק.]

**מב) "והא קתני רישא נתן גט ועשה מאמר" וכו'.** מבואר בגמ' דהוקשה לגמ' כן רק מטעם שלר"ע איכא אסור דאו' בגט אבל אי איכא איסור מדרבנן [לא יבנה] לא קשיא מידי, ולכאו' מאחר שמאמר הוא קידושין דרבנן א"כ כשם שבחייבי לאוין דאו' לא תפסי קידושין דאו' כמו כן בחייב לאוין דרבנן לא יתפסו קידושין דרבנן. ומוכח מזה שלר"ע לא אמרי' שחייבי לאוין דרבנן מונעים תפיסת קידושין דרבנן. [והיינו שלא עשו רבנן דבריהם כשל תורה ממש וכמו דלכאו' ברור שערוה דרבנן כגון אחות זקוקה לא יהיה ממנה הולד ממזר אפי' מדרבנן ועיין.] אכן העירו ע"ז מדברי הריב"ן בריש פרקין שלכאו' נארה מדבריו שלד' ר"ע הטעם שלא תופס מאמר אר מאמר הוא משום שאיכא לא יבנה מדרבנן, אכן בערול"נ כתב שדברי ריב"ן אזלי בשיטת רבא שמאמר לר"ג הוא מדאו' כשיטת רש"י. עי"ש.

**מג) "מ"ט דרבי עשאוה כעודר בנכסי הגר וכסבור שלו הן."** **בריטב"א** (בסוגיין) כתב דבדעת אחרת מקנה שפיר קנה אפי' בלא כוונה, וכן הביאו הנמוק"י והרשב"א בב"ב מ"א בשם הראב"ד. **ועיין בנתה"מ** (סי ר' סקי"ד) שהקשה ממה שהביא הטור (שם) דעת הראב"ד דאם מדד הלוקח על החמורים לא קנה משום שלא נתכוון לקנות אלא למדידה בעלמא ותירץ הנתה"מ שהתם מיירי שהמוכר לא נתכוון שיקנה הלוקח במעשה המדידה ועיין נמי **ברעק"א** (שו"ת ל"ז) **ובקה"י** (סימן כ"ז) שביארו דהתם גילה הלוקח דעתו שאינו רוצה לקנות במעשה זה משא"כ הכא. וברשב"א ב"ב שם נראה שפליג על דברי הראב"ד הנ"ל וביאר שעשה רב ענן קנין נוסף אחר שנודע לו שטעה. **והקשו** דברשב"א בגיטין כ': משמע דמודה הרשב"א לראב"ד, ועיין בהגהות ברוך טעם (חו"מ רע"ה משכ"ב). **ובעיקר** סברת החולקים על הראב"ד עיין בדברי יחזקאל (סימן נ"ג אות ג') דכל מעשה שלא נעשה לשם קנין אין בו שם מעשה קנין כלל. [ועי"ש דאי"ז כ"כ מוכח בדעתו].

**ובריטב"א בסוגיין** דן מדוע ביבמה אי"ז נחשב דעת אחרת מקנה ותי' דביבמה לא מהני כלום דבדידיה תלי רחמנא **ופי' בישרש יעקב** עפ"ד הר"ן בנדרים ל' דהאשה מפקרת את עצמה אבל אינה פועלת חלות קנין ולכן לא חשיב דעת אחרת מקנה. **ועיין ברש"ש** שהקשה מה שייך גבי האשה דעת אחרת מקנה הרי גם היא אינה מתכוונת לקנין אישות בעלמא. **וראיתי** שמישבים עפ"ד **החת"ס** (אהע"ז ק"ו) דהקשה שם לדעת החכם צבי (סי' א') שבחליצה בעי' כוונת קנין ולא כוונת מצוה בעלמא [ובאחרונים (קצה"ח ועוד) האריכו לחלוק ע"ד) א"כ מה שייך מאמר יבמין אחר חליצה הרי בחליצה נתכוון להקנות האשה לעצמה, ותי' דסגי בכוונת האשה לחליצה ואי"צ ג"כ כוונת האיש וא"כ הכא האשה יודעת שאי"ז מאמר יבמין ומיושבת קושית הרש"ש. ועיין.

**מד) באומר התקדשי לי במאמר יבמין.** דעת **הריטב"א ושלטי גבורים וכ"כ בב"ש** (ק"ע סק"ט) דגם לרבנן הוי רק קידושין מדרבנן, והיינו קידושי מאמר. **אכן בחזו"א** (קכ"ח סק"א) האריך בזה וס"ל שמדברי הרי"ף והרא"ש משמע שהוי קידושין דאורייתא. ועיין.

**מה) ורבנן סברי האי לחודא קאי וכו'.** ופרש"י דכשם שמעיקרא אילו אמר לה התקדשי לי במאמר יבמין מי לא קני ואע"ג דלא מהניא להי זיקה דהאי לחודא קיימא השתא נמי מהניא. עי"ש. **והנה** בגמ' לעיל נסתפק רב חנינא בנתן גט למאמרו ולא לזיקתו בספק זה גופא אי מאמר עילוי זיקה או האי לחודא וכו'. **אכן הכא איכא חידוש טפי** דהתם אפ"ל שהגם שאין המאמר פועל בזיקה אבל מ"מ הוא מועיל רק בגלל הזיקה היינו שהיא יבמה ומועיל בה קידושין מדרבנן בתורת קידושי מאמר אבל הכא מבואר שהגם שאמר לה התקדשי לי במאמר יבמין והוי קידושי מאמר [עיין בהערה לעיל] מהני המאמר הגם שאין כלל זיקה שהופקעה ע"י חליצה כשרה. **ומוכח** ששם יבמה לא פקע גם היכא שאין זיקה. ועיין היטב. [ועיין עוד בהערה הבאה].

**מו) והכא בחליצה פסולה קמפלגי.** הנה **שיטת הרי"ף והרא"ש** שהמחלו' היא לא כלפי היא עצמה אי נפטרת או לא אלא האם צריכה חיזר על כל האחים, וכתב הרי"ף דגם אם הוא עצמו קדשה הוי קידושין אע"פ שממנו כבר אי"צ כלום [דהחיזור הוא רק כלפי שאר אחים] דמ"מ אכתי אגידא גבי שאר האחים ולא נפטרה לשוק ולכן מהני מאמר דידיה. [ומשמע שאילו נפטרה לשוק לא מהני המאמר כיון שאינה עוד יבמה]. **אכן ברמב"ן** ביאר שלמ"ד אינה פוטרת צרה היינו אפי היכא דאיכא ב' יבמות ויבם אחד כיון שלא נפטרה צרתה ואית בה זיקה תפסי קידושין אפי' באותה שחלץ לה. והיינו שהגם שנפטרה אותה שחלץ לה לשוק מ"מ מהני בה מאמר אגב צרתה וצ"ע. ולכאו' י"ל שהזיקה היא משותפת לכל היבמות והיינו שיש זיקה עוד "למת" והיבמה שנחלצה הגם שאין לה זיקה בעצמה מ"מ מחמת אישות המת עדיין יבמה היא ולכן מהני בה מאמר וצ"ע.

**מז) "יש תנאי בחליצה." שיטת רש"י** דנחלקו התנאים האם יש תנאי בחליצה והני תנאי ס"ל שיש תנאי בחליצה ס"ל שחליצה מוטעית פסולה. **אכן בתוס'** לא ניחא להו דיהיו תנאים אלו שלא כהלכתא ולכן ביארו שלכ"ע לענין היתר לשוק אין תנאי בחליצה, וכמו שא"א לעשות חליצה ע"י שליח, וכל המחלו' היא לענין שיחשב חליצה פסולה היינו שיועיל אח"כ תנאי יש שס"ל שיש תנאי בחליצה. **והנה דברי התוס' תמוהים** שהרי הטעם שאין תנאי בחליצה הוא משום שאין בכח החולץ להחיל דין תנאי על פעולת החליצה [ויבואר להלן] וא"כ מ"ט לענין שיועיל מאמר אחריו יהני התנאי. וצ"ע. **ועיין ברש"ש** שנראה מסו"ד שהוא מטעם גזירה אטו ביאה שאחר החליצה.

**בעיקר הנדון אי** יש תנאי בחליצה [הדברים ארוכים ונציין בקצרה] עיין ברמב"ן וברשב"א (להלן ק"ג:) דמשמע מדבריהם שחליצה אינה אלא מעשה מצוה בעלמא [ונפ"מ לאיסור הנאה עי"ש]. בחי' הגר"ח (ריש יבו"ח) כ' דחליצה אי"צ בפני ב' עדים משום שאינו עושה חלות אלא ניתרת היבמה ממילא והוכיח כן מהא דאיתא בתוס' להלן ק"ד: דמהני גדול עומד ע"ג קטן ואילו בקנינים וכד' ודאי שלא יהני געע"ג. אכן הביא שם דבנמוק"י כ' דבעי' עדים לחליצה וא"כ מוכח שס"ל שחליצה הוי חלות שמחיל החולץ [ועיין בזה ברעק"א שות קמא קכ"ה]. ועיין באחיעזר (ח"ג סי' כ"ט) שנקט בדברי הריטב"א שחליצה אי"ז פעולה שמחיל החולץ אלא היתר שנעשה ממילא. עי"ש.

ובזה לכאו' תלוי הנדון במה שאין שליחות בחליצה, עיין בקו"ה (ע"ו) דלכאו' יל"ע מ"ט אין שליחות בחליצה וכתב הקו"ה דאין לומר דטעמא דמלתא הוא משום דהוי מדי דממילא דבעי' "מעל רגלו" ורגל שלוחו אינו "רגלו" שהרי גם בגט כתיב ונתן בידה ויד שלוחה אינו ידה עי"ש [אמנם הרא"ש סי' טו (פ' מצות חליצה) כתב הטעם דבעי' "חלצה נעלו מעל רגלו" אכן כתב הקו"ה (שם או' ט"ז) שדבריו סתומים אכן יעויין בשו"ת ר"ח או"ז סימן קכ"ח שהוסיף ז"ל: "ושמא דבעי' חליצה דומיא דיבום" ולפ"ז א"ש ועיין (ועיין בקו"ש כתובות רנ"ב)]. וביאר הקו"ה (שם או' ז') דיש שליחות דבלא דין שליחות אין המעשה כלום היינו דבעי' שליחות על הכח לפעול את "החלות" ויש שליחות דאף בלא שליחות יש משמעות למעשה אלא בעי' שמעשה השליחות יתיחס על המשלח ע"י שליחות וכמו שליחות לצ"ע והנה בשליחות לחליצה ודאי דבלא שליחות אין משמעות למעשה זה כלל וע"כ י"ל דבסוג שליחות כזה בעי' שהמשלח יהיה לו כח לפעול את חלות הדין אבל אם החלות נפעלות ממילא לא מהני בכה"ג שליחות ולפ"ז בחליצה שאין היבם פועל את חלות הדין אלא זה נפעל ממילא ע"כ לא שייך בזה שליחות [ומהאי טעמא לא יועיל נמי שיור וכד'] ולהנ"ל מש"כ בגמ' כל מילתא דליתא בשליחות ליתא בתנאי כוונת הגמ' דמאותה סיבה שלא שייך לעשות תנאי כמבואר כיון דהוי מידי דממילא. ועפ"ז ביאר דעת הרמב"ם שלא הזכיר את הכלל שכל מלתא דליתא בשליחות ליתא בתנאי דאי"ז כלל כשאר הכללים דילפ"י מבני גד וב"ר אלא רק שמאותה סיבה דליתא בשליחות ליתא נמי בתנאי. אכן כבר כתב הקו"ה (שם או' ט"ז) דמדברי הרמב"ן ותוס' משמע לא כן, ועיין נמי בערול"נ (יבמות ק"ו) שהקשה מ"ט לא מהני שליחות בחליצה הרי מצד הסברא דמי לקידושין דכשם שמתקדשת ע"י שליח ה"ה שתצא בחליצה ע"י שליח וכתב דכל הטעם לומר לא כן זה מצד דהוי "מצוות שבגופו" אלא דהקשה דמ"מ שתועיל שליחות על מעשה דידה ונשאר בצ"ע. הנה קצת ראיה דחליצה דמי לגט [דהבעל מחיל את חלות הגרושין] ולא הוי מידי דממילא מהא דאיתא בקידושין (י"א ע"א) "ותהא אשת איש יוצאה בחליצה מק"ו…" ותי' הגמ': "אמר קרא ספר כריתות ספר כורתה ואין דבר אחר כורתה ולכאו' אם חליצה הוי דבר דממילא [וכ"ש אי הוי רק קיום מצוה וממילא יוצאת היבמה לשוק] א"כ צ"ב מאי ס"ד דאשת איש תצא בחליצה [ודוחק לומר דמסקנת הגמ' התם התחדש דין זה.]