סימן פ_ז - יא- הערות בד_ הפוסקים
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

סעיף י"ד, כפר הכל ונשבע היסת בלא נק"ח ואחר כך חזר והביא ע"א, חוזר ונשבע שבועה דאורייתא בנק"ח.

ובביאור הגר"א סקמ"ה, ז"ל, כן מוכח בהכותב אי פקח הוא כו', ודחק שם רש"י ותוס' דמאי נ"מ וכן הרי"ף ורא"ש ע"ש, והראב"ד פי' דאף לאחר שנשבעה על כתובתה יכול להשביעה שבועה דאורייתא, ע' בתשובות להרמב"ן סי' ק"ט, עכ"ל.

והדברים צ"ב, שהרי בשו"ע כאן כתב דכל הא דחוזר ונשבע שבועה דאורייתא, הוא רק משום שנשבע תחילה היסת בלא נק"ח, וע"כ הוא חוזר ונשבע בנק"ח, וכל' השו"ע, כמפורש כן בד' הראשונים שהביאו לדינא דהרי"ף, ואילו לפי פי' הראב"ד בסוגיא דהתם, הרי מבו' דאף דנשבעה תחילה שבועת המשנה שהיא בנק"ח, מ"מ חוזרת ונשבעת שבועה דאורייתא, ואי"ז כדינא דהשו"ע.

והנה אמנם בדו"ח להגרע"א כתובות דפ"ז: כתב ב' דרכים בדעת הראב"ד דצריכה לחזור ולישבע, הגם דבתשו' הרי"ף כתב דרק בנשבע שלא בנק"ח צריך לחזור ולישבע, ז"ל, וא"כ דינא דהראב"ד הוא רק לשיטת רש"י דשבועת המשנה הוא בלא נק"ח, ומש"ה יכול לחזור ולהשביעה שבועה דאורייתא שהוא בנק"ח, אבל לשיטת תוס' דאף שבועת המשנה בנק"ח הדבר ברור דא"י לחזור ולהשביעה, או דהראב"ד סבר כיון דעכשיו הוי כמו תביעה אחרת ושאני בנדון הרי"ף דהוי אותו דבר בעצמו שנשבע עליו בזה בעי' שהשבועה שניי' תהא חמורה וכו', עכ"ל.

ועי' היטב בהשגות הראב"ד על הרי"ף ס"פ הכותב, שמבו' דעתו דשבועת המשנה בעיא נק"ח, וע"כ כתב דמה"ט י"ל דכל הא דאינה נפטרת בשבועה הראשונה, הוא רק משום דשבועה דאורייתא חמירא דנחתינן לנכסי', עיי"ש, וצ"ב.

אך ב' האופנים אינם מתישבים בד' הגר"א, שהרי בד' הגר"א נ' שדעתו לעיקר כפי' הראב"ד, הגם דקי"ל דשבועת המשנה בעיא נק"ח, וגם האופן השני אינו מתישב בד' הגר"א, דא"כ לכאו' הוי זה דין אחר מדינא דהרי"ף, ואין להביא מקור מזה לדינא דהרי"ף.

שוב נתבוננתי די"ל בדעת הגר"א שפירש בדעת הראב"ד, דהא דלא סגי בשבועה קמייתא, הוא משום דשבועה זו שנשבעה כדי ליטול קיילא טפי, שהרי לי"ב לאיסור כפירת ממון בשבועה, ואין בה אלא לאיסור שבועת ביטוי, וע"כ חוזרין ומשביעין אותה אחר שפרע לה, דשבועה זו חמירא טפי דאית בה איסור כפירת ממון בשבועה.

ויל"פ כן בד' הרשב"א במיוחסות סימן ק"ט, שפירש טעמא דהראב"ד דחוזרין ומשביעין אותה, ולא אמרי' דלדברי התובע ה"ה חשודה, דהוא משום דאפשר שנשבעה מחמת ספק מלוה ישנה, וצ"ע דא"כ מ"ט חוזרין ומשביעין אותה, הרי גם עתה תישבע מכח זה, ומ' דחוזרין ומשביעין אותה אפי' בזמן קרוב, אשר לכאו' אין לחוש שנתברר לה שאין לה עליו מלוה ישנה, ולהנ"ל י"ל, דכיון דשבועה זו שנשבעת אחר הפירעון חמירא טפי, דאית בה לאיסורא דכפירת ממון בשבועה, ע"כ אף אם נשבעה שבועת ביטוי משום ספק מלוה ישנה, לא תישבע שבועת כפירת ממון משום ספק מלוה ישנה, וצ"ע בזה.

בפת"ש הביא משו"ת חת"ס חו"מ סימן צ' דאסור לישבע על אמת, והדברים צ"ע, שהרי דעת הרמב"ם דאיכא בזה מצ"ע דבשמו תשבע, והיאך נימא דהוי זה איסור, וגם לדעת החולקים דלי"ב מצוה, מ"מ כיון שנתפרש בתורה דין שבועת הדיינים, היאך נימא דה"ז אסור, ולא מצינו בד' הראשונים רמז דאי"ז דבר ראוי לישבע בבי"ד, וגם לא פירש חד מן הראשונים למש"א שהשבועה חלה על שניהם, דהיא חלה על הנתבע אף כשנשבע באמת.

ומה שהביא שם מן המדרש דנחרבו עיירות של ינאי המלך בעוון שנשבעו על אמת, הנה עיי"ש דלא קאי על שבועת הדיינים, אלא היו נשבעין שבועות בעלמא, וזה ודאי הוי איסור, וכמש"א במדרש את ד' אלוקיך תירא וכו' דרק מי שיש בו כל מידות הללו ישבע, אך שבועת הדיינים שאני ולא מצינו דאית בה איסורא.

ועי' חוה"ל שער חשבון הנפש פ"ג שכתב בתו"ד, ז"ל, ואמר א' מן החסידים לתלמידיו, התורה התירה לנו להשבע בשם הבורא באמת, ואני איעצכם שלא תשבעו בו לא באמת ולא בשקר, אמרו הן או לאו, עכ"ל, והרי שדעתו דלי"ב איסורא, ואף לישבע בחינם.

שו"ר כמדומה בשע"ת לרבינו יונה דהמשביע חבירו בחינם עובר באיסור במה שגרם לשבועת חינם, עיי"ש.

בדין שבועה על איסור, עי' ש"ך מש"כ בזה, ודבריו צ"ע, ובתרוה"ד מבו' להדיא דכל הגריעותא הוא רק משום דל"מ להשביעו על איסור, ?.שו"ר בגל' חת"ס שעמד על דבריו.

הש"ך סקס"ג כתב בדין אומר נשבעתי ונתחייב לו שבועה אחרת, דיכול לגלגל עליו שבועה זו, ודוקא בבא בטענת ברי, אך בשבועת השותפין דבא בטענת שמא אין יכול להשביעו, ומ"מ יכול להשביעו שלא גנב משלו כלום.

והדברים צריכים פירוש, דמהו שכתב הש"ך שבטענת שמא אינו יכול לגלגל עליו, דלקמן מצינו לזה דל"מ להשביעו ע"ז שהי' שותפו, כיון דאי"ז כפירת ממון, אך הכא הרי אין הנידון ע"ז, שהרי הוא מודה שהי' שותפו, שהרי נתחייב שבועת שותפין, וכל הנידון הוא אם לקח ממון ממנו, וע"ז הרי כתב הש"ך דיכול לגלגל עליו.

ולכאו' צל"פ כמשמעות ל' הש"ך בתו"ד, דמכוון הש"ך הוא דאינו יכול לגלגל עליו ע"ז גופא שנשבע, דאי"ז כפירת ממון, כיון שאף אם לא נשבע אינו חייב לשלם לו, וע"כ אינו יכול לגלגל עליו רק שלא לקח משלו כלום.

אך צ"ב דמ"ט בבא בטענת ברי יכול לגלגל עליו ע"ז גופא שנשבע, והרי אי"ז כפירת ממון, דלגבי הא דדו"ד אם נשבע לא חשיב ככפירת ממון, מאי נפ"מ בין היכא דחיוב השבועה בא על טענת שמא להיכא דחיוב השבועה בא על טענת ברי, וצ"ע בזה.