נזיר ב ג ז - הרב יהודה ויינר
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר

**מראי מקומות מסכת נזיר**

ישיבת עטרת שלמה - ביתר עילית

קיץ - אלול תשפ"ג

# דף י"ג ע"ב

**מתני' הריני נזיר ונזיר כשיהי' לי בן, התחיל מונה את שלו ואח"כ נולד לו בן, משלים את שלו ואח"כ מונה את של בנו.** בפרש"י לפי הגירסא שלפנינו מבואר דאינו מגלח אחר שמשלים את הנזירות שלו אלא רק אחר שמשלים ב' הנזירויות, דמכיון שחל עליו הנזירות של בנו עד שלא השלים הנזירות שלו, והיינו דמכיון שנולד בנו חלה עליו נזירות בנו אף שאינו מונה ימי הנזירות בפועל עד שישלים נזירותו, נעשו שניהן כנזירות אחת, ועי' בחי' הגרי"ז אות ב' ד"ה ובביאור וכו' מש"כ דבחפצא הוי נזירות אחת ובקיום הוי שני קיומים, ואינו מגלח אלא רק לאחר השלמת הנזירות של בנו, ודלא כדעת התוס' בד"ה הריני נזיר וכו' דס"ל דמגלח ביניהן, וכ"כ בפי' רבנו אברהם מן ההר ובשטמ"ק בשם רבנו עזריאל שכ"כ רש"י, אך יעוי"ש בשטמ"ק דהרבנו עזריאל בנימוקיו חלק ע"ז, וכ"כ המאירי בשם גדולי הרבנים, וכן ביארו בקרן אורה ובחי' הגרי"ז באות ב' בדעת רש"י. ומש"כ בחי' הגרי"ז בסוף דבריו לחדש בדעת רש"י דאינו מביא לאחר השלמת נזירות דבנו אלא רק קרבן אחד, כ"ה מפורש להדיא בשטמ"ק, ולכאו' כן מתבאר גם בדברי המאירי, שהרי כתב דהנזירות הראשונה לאו בת תגלחת היא וכדלהלן.[[1]](#footnote-1)

ובביאור הסברא בזה התבארו בדברי הראשונים ג' דרכים.

**א.** בריהטת לשון רש"י מבואר דמכיון שחל עליו נזירות של בנו קודם שהשלים את שלו לכן נעשו שניהן לנזירות אחת, ולכן מגלח תגלחת אחת לבסוף, דהלא הכל נזירות אחת ומגלח כשמשלים כולה,[[2]](#footnote-2) וכ"כ בחי' הגרי"ז, והוסיף דמה"ט מביא רק קרבן אחד, יעוי"ש. וע"ע בלשון הרבנו אברהם מן ההר, שאינו מגלח בין שני הנזירויות, כיון דלא נחית למנינא, וכחד נזירות הוי, וצ"ב.[[3]](#footnote-3)

**ב.** בדברי הרבנו עזריאל בשטמ"ק מבואר דהטעם שאינו מגלח הוא משום דרואין אותה כאילו מאותה שעה שנולד חלה עליו נזירות בנו, הילכך אינו יכול לגלח עד אחר נזירות בנו,[[4]](#footnote-4) ע"ש, ומבואר דהטעם שאינו מגלח על נזירותו הוא משום שכבר חלה עליו נזירות בנו ונאסר בתגלחת משום נזירות בנו,[[5]](#footnote-5) ולכן א"א לו לגלח על נזירותו, וכ"כ הקר"א, ע"ש.

**ג**. יעוי' במאירי שכתב בזה באופ"א, דמכיון דחלה עליו נזירות בנו ממילא נמצאת הראשונה נזירות מועטת, דהלא היא פחותה מל' יום, ואינה בת תגלחת,[[6]](#footnote-6) ויעוי"ש בדבריו שכתב דאע"ג דמ"מ משלים הוא את שלו ואח"כ מונה נזירות שלימה ללידת בנו, מ"מ כשנולד הבן בנתים חלה עליו נזירות של בן ונמצאת הראשונה נזירות מועטת, וצ"ב.

עי' בקר"א שהקשה בהמבואר דכשנולד בנו חלה עליו נזירות בנו אף שלא השלים עדיין נזירותו ולכן אינו מגלח ביניהן, דמ"ש מהיכא דאמר הריני נזיר היום הריני נזיר היום, שקיבל עליו השני' ג"כ מיד, ומ"מ נוהג ב' נזירויות ומגלח ביניהן, ואין חלה הנזירות הב' עד שישלים הנזירות הא', ואמנם במנ"ח הק' במקבל עליו ב' נזיריות היאך מגלח ביניהן, דהלא מכיון דאין התגלחת מעכבת ממילא כבר חלה הנזירות הב' קודם התגלחת, ושוב יהי' נאסר לגלח, יעוי"ש שהאריך בזה,[[7]](#footnote-7) ובלשון השטמ"ק כאן נראה שנתקשה בזה, וכתב דאין חלה הנזירות הב' עד אחר התגלחת ע"ש, ויתבאר עוד בזה להלן בגמ' אי"ה, וכתב לחלק, דשם מיד בקבלת השני' בטלו דבריו שקיבל השני' היום, ומתחילת קבלת השני' לא חלה אלא אחר גמר השני', אבל כאן לא בטלו דבריו מיד שקיבל שיהי' נזיר כשיהי' לו בן, דהלא יתכן שתהא לידת בנו אחר השלמת נזירותו, ולכן אף כשנולד הבן בתוך נזירותו חלה היא מיד לאסור תגלחת על הראשונה.[[8]](#footnote-8)

במאירי הביא יש מקשים לדברי רש"י דלעולם אינו מגלח בין הנזיריות, דא"כ מאי נפק"מ ומה אנו צריכין לברר אי זה ימנה תחילה,[[9]](#footnote-9) וכעי"ז הקשה בגליון בהמשך פרש"י, ולכן חלק ע"ז וכתב דלעולם מגלח בין הנזיריות, וכתב לתרץ דנפק"מ באופן שאחר שנולד בנו מנה שנים או שלושה ימים, ואח"כ נשאל על נזירותו, דלדעת רש"י כבר חלה נזירות בנו אף שעדיין הוא במנין נזירותו, ומכיון שנשאל על שלו עולין הן למנין נזירות בנו, ע"ש, ועי' בחי' הגרי"ז שהקשה ע"ז דהלא אף אם לא תחול נזירות בנו מ"מ קיי"ל בנדרים דף י"ז ע"א דהמקבל עליו ב' נזירויות ונשאל על הראשונה חלה השני' עליו, ויעוי"ש שכתב די"ל נפק"מ בזה בהפרת בעל שעוקר רק מכאן ולהבא, ע"ש.[[10]](#footnote-10)

ובקר"א כתב עוד, דנפק"מ למאי דפליגי ריו"ח ור"ל בגמ' כשנטמא בנזירות בנו אם סותר אף את נזירותו, דלריו"ח סותר הכל ולר"ל אינו סותר אלא רק את נזירות בנו, וממילא אם חלה נזירות בנו ונטמא סותר הכל, אך אם לא חלה נזירות בנו עד שהשלים נזירותו ואח"כ חלה נזירות בנו ושוב נטמא בימי נזירות בנו אינו סותר את נזירותו אלא רק את נזירות בנו,[[11]](#footnote-11) וכעי"ז נפק"מ לר"ל, דאם חלה נזירות בנו ונטמא אינו סותר אלא רק את ימי נזירות בנו, אך אם לא חלה נזירות בנו ונטמא קודם השלמת נזירותו סותר הכל.

וע"ע בחי' הגרי"ז מש"כ עוד בביאור הנפק"מ בסדר מנין הנזיריות.

אמנם כל זה הוא לגירסא שלפנינו בפרש"י, אך יעוי' בברכת ראש שכתב להגי' בדברי רש"י, דמש"כ דכיון שחל עליו של בנו עד שלא השלים נזירות שלו נעשה כנזירות אחת ולכך אינו יכול לגלח, שייך לסוף הדיבור שאח"ז, דדוקא בסיפא שקיבל עליו נזירות בנו תחילה ס"ל לרש"י דאינו מגלח בין הנזירויות, אבל ברישא שקיבל עליו נזירותו תחילה, אין חלה עליו נזירות בנו כל זמן שלא השלים נזירותו, ולכן מגלח אחר מנין שלו ומביא קרבנות ואח"כ מונה של בנו, וס"ל לרש"י כדעת התוס' בזה, וכן העתיק דברי רש"י בליקוטי הלכות, ע"ש. אולם בפי' רבנו אברהם מן ההר ובשטמ"ק ובמאירי מבואר להדיא דדעת רש"י דאף הרישא אינו מגלח ביניהן וכנ"ל, וע"ע בחי' הגרי"ז שהוכיח כן מקושיית הגליון שבהמשך דברי רש"י שהקשה לפרש"י דאינו מגלח בין הנזירויות מ"ש אם מונה שלו קודם או אם מונה של בנו קודם, ואם דברי רש"י נאמרו דוקא כשקיבל של בנו קודם א"כ נפק"מ פשוטה בזה שמניח את שלו ומונה את של בנו דאינו מגלח ביניהן, ומוכרח דאם אינו מגלח ביניהן ה"ז אף באופן שקיבל שלו קודם לשל בנו, ע"ש.

בירושלמי כאן פ"ב הל' ט' איתא, רבי יוסי בעי אומר הריני נזיר לשלושים יום אלו ולשלושים יום אלו, (היינו שנזר ב"פ לאותן ל' יום), אמר ר' זעירא קומי ר' מנא ולא מתניתא היא מניח את שלו ומונה את של בנו, לא אפי' אשתו יושבת על המשבר, (היינו דממילא במתני' ה"ז ממש כנוזר ב"פ לאותן ל' יום, וזהו לכאו' דלא כהמבואר בפרש"י ובתוס' בסוגיי' דבשעת הנזירות אי"ז ודאי דתהי' נזירות בנו קודם השלמת נזירותו, ומ"מ מבואר דמונה ב' נזיריות), אמר לי' נזירותו לנזירות בנו לא דמיא אלא אמר הריני נזיר מכבר (היינו מעכשיו) ונזיר לאחר כ' יום. ועי' בחי' הרשב"א בנדרים דף י"ז ע"א שביאר בזה, דנזירותו ונזירות בנו כיון שהן ענינים מוחלקים אינן אלא כאומר הריני נזיר מכבר כלומר עכשיו והריני נזיר לאחר כ' יום דאז מונה שתי נזיריות, ע"ש, וצ"ב. ועכ"פ לכאו' מבוא' בירושלמי וברשב"א דלא כדעת רש"י שנעשו ב' הנזיריות לנזירות אחת, אכן בלא"ה מפורש בהמשך דברי הירושלמי שם שמגלח אחר נזירותו קודם נזירות בנו, ודלא כרש"י.

**הריני נזיר כשיהי' לי בן ונזיר, התחיל מונה את שלו ואח"כ נולד לו בן, מניח את שלו ומונה את של בנו ואח"כ משלים את שלו.** הנה במשנה לא נזכר דין התגלחת ודין קרבנותיו, ונחלקו בזה הראשונים.

**א.** בפרש"י מבואר דאינו מגלח ביניהן, ובפשטות היינו כמו שפי' גם ברישא שנעשו ב' הנזיריות לנזירות אחת, ולכן אינו מגלח ביניהן, ולפ"ז אף כאן יביא רק קרבן אחד בהשלמת הנזיריות, וכ"כ בחי' הגרי"ז, ועע"ש מש"כ בביאור דברי רש"י. וע"ע בפרש"י להלן דף ט"ו ע"א ד"ה לאחר וכו' שכתב דכל זה דוקא בנזירות מועטת, אבל כשאמר הריני נזיר לכשיהי' לי בן והריני נזיר ע' יום, ונולד לו בן קודם השלמת נזירותו, מונה את של בנו ומגלח ואח"כ משלים את שלו, וכשנולד עד ע' יום אינו סותר, אך כשנולד אחר ע' יום סותר הכל, יעוי"ש, וזהו כדעת המורה להלן, ובקר"א כתב ע"ז דדבריו נפלאים המה, חדא דמה טעם יש בדבר דבסתם נזירות ליכא תגלחת בנתים ובנזירות מרובה צריך לגלח בינתיים, ועוד הא דסותר הכל הוא ג"כ מילתא בלא טעמא, דתגלחת אינה סותרת בכל מקום אלא ל' יום,[[12]](#footnote-12) ע"ש, ועי' בתוס' רבנו טודרוס שהקשה בביאור החילוק בין נזירות סתם לנזירות מרובה, וכתב דבנזירות מועטת אין דעתו להפסיקן בתגלחת אך בנזירות מרובה דעתו הי' לגלח ביניהן שכבד עליו הדבר להמתין עד השלמת ב' הנזירויות, ועוד דבנזירות ארוכה הן מוחלקות בזמן שאין זמנה של זו כשל זו, לפיכך אין להסמיכן ולעשותן כנזירות אחת, יעוי"ש.[[13]](#footnote-13)

**ב.** בתוד"ה הריני נזיר כשיהיה וכו' הנדפס בע"א כתבו דדין התגלחת תליא באם נשאר ל' יום לנזירותו בזמן לידת בנו בנו, דבאופן שנשאר ל' יום הרי הוא מגלח אחר נזירות בנו, וכתבו דאח"כ משלים נזירותו ומגלח, ועי' בתוס' הגרעק"א ז"ל על המשניות אות י"ח שהקשה בסתירת דברי התוס' בזה דלהלן ע"ב כתבו בביאור המשנה להלן דף ט"ו ע"א דבאופן זה הובלעה נזירות בנו בנזירותו, וכתב דצ"ל דכאן מיירי שאמר בתחילה דאף אם יולד בנו ל' יום קודם השלמת נזירותו לא יהיו נבלעים ימי נזירות בנו בימי נזירותו, ע"ש, אבל באופן שלא נשאר ל' יום לנזירותו אחר נזירות בנו, אינו מגלח ביניהן, דהלא אם יגלח כשישלים נזירות בנו שוב לא יוכל לגלח בהשלמת נזירותו דאין גידול שער בפחות משלושים יום, ולכן אינו מגלח אלא רק אחר השלמת שתי הנזיריות, ומביא על התגלחת ב' קרבנות, ועי' בקר"א שהק' היכן מצינו שיביא ב' קרנות על תגלחת אחת, וא"כ בעלמא דילפי' דנזירות חל על הנזירות מנ"ל דהיינו דימנה ב' נזירויות דלמא אתי לאשמועינן דיביא ב' קרבנות, וכ"כ הרא"ש בתחילת דבריו, אכן יעוי"ש בסוף דבריו שצידד דלדעת רב י"ל דמגלח אחר השלמת נזירותו וכדעת הרמב"ם דלהלן.

**ג**. בגליון פרש"י הובא מהמורה דלעולם מגלח בהשלמת נזירות בנו, וכתב דלא אפשר שלא יגלח ביניהן, דהלא קיבלו והו"ל כמי שאמר הריני נזיר ונזיר שצריך לגלח בין זו לזו, ועוד דאל"כ למאי הלכתא מתחיל למנות את של בנו,[[14]](#footnote-14) ובחי' הגרי"ז כתב דמוכח דס"ל דדין התגלחת ברישא ובסיפא תליא הא בהא וכמובא לעיל, והוסיף בזה דמתני' מיירי באופן שנזירותו הי' של נ' יום ונולד בנו קודם כ' יום, ומגלח אחר נזירות בנו ומשלים שאר ימי נזירותו, דהלא יש לו כדי גידול שער, אבל אם הי' נזירותו לל' יום, א"כ מכיון שמגלח אחר נזירות בנו ונמצא דאין לו כדי גידול שער לנזירותו, ממילא נזירותו לא חלה כלל, כיון דהפסיקה ולא פשו לי' כדי גידול שער, ומבואר דאינו מונה אחר נזירות בנו רק ל' יום כדי גידול שער, אלא מונה כל הנזירות מתחילה, דמכיון שהפסיקה באופן שלא נשאר לו גידול שער, לא חלה נזירותו כלל, ועי' הערה י"ב.

**ד**. ברמב"ם בפ"ד מהל' נזירות הל' ג' כתב ג"כ כדעת המורה דלעולם מגלח אחר נזירות בנו, ומ"מ בדין השלמת נזירותו אחר השלמת נזירות בנו כתב דאם נשאר מנזירותו שלושים יום או יותר, משלים אחר השלמת נזירות בנו כפי מנין הימים שנשארו מנזירותו, אך אם נשאר מנזירותו פחות מל' יום מונה ל' יום אחר נזירות בנו, שאין בין תגלחת לתגלחת פחות מל' יום, ובזה נחלק על המורה שכתב דבאופן זה סותר הכל וכנ"ל, ע"ש, וכן הובא במאירי ע"ש, וכן דעת התורי"ד והביא כן מהרבינו ברוך זצוק"ל, וחלק על מש"כ התוס' שאין מגלח בין הנזירויות, ע"ש.

אך יעוי' בפי' הרא"ש שכתב דאין שייך לומר שיגלח אחר נזירות בנו ושוב ימנה ל' יום לנזירותו, דהלא לשון המשנה הוא משלים את שלו, ואם צריך למנות ל' יום משלם אי"ז השלמה, ויעוי"ש מש"כ ליישב בזה.[[15]](#footnote-15)

והנה להראשונים הסוברים שמגלח ביניהן, דכ"ה דעת המורה והרמב"ם וכן ס"ל להתוס' בנזירות מרובה, יש להבין דלכאורה מכיון דסו"ס הרי הוא עדיין נזיר מחמת נזירותו שכבר התחיל למנות קודם לידת בנו, א"כ היאך הותר לגלח והרי הוא אסור בתגלחת מחמת נזירותו, ויתבאר בזה להלן בגמ' אי"ה.

**שם.** החזו"א בסי' קל"ו פרק ואלו מותרין סק"ז כתב לתמוה בזה, דהלא דין נזירות להיות בל' יום רצופין, ואין שייך שיתנה למנות עכשיו עשרה ימים ולאחר זמן ישלים עוד כ' יום ובאמצע יהי' מותר בתגלחת ובשאר דברים, ואם התנה כן אין בתנאו כלום, ואיך כאן סלקא לי' נזירות שלו בסירוגין, וכתב לבאר דשאני התם שהתפיס הקדושה בימים מפוזרות וזה אינו שייך, אבל כאן לעולם לא נפקעה ממנו הקדושה, אלא דכן תורת הנזיר דאין הימים הנחשבים לנזירות אחרת עולין לנזירות זו, ומכיון שנולד לו בן והימים עולין לנזירות בנו לכן אינן עולין למנין נזירותו, אך סו"ס קדושת נזיר עליו, וכדחזינן דלריו"ח כשנטמא בימי בנו סותר אף את נזירותו, ע"ש. וכעי"ז כתב בחי' הרבנו פרץ בדף י"ג ע"ב ד"ה ואין לומר וכו' דלעולם אין שייך לצרף ב' חלקי נזירות נפרדים שיש הפסק ביניהם, וכאן מצטרפים הימים שאחר נזירות בנו משום שהרי השלימם בלא הפסק ימים שאינן של נזירות ביניהם, שהימים שהיו ביניהם היו של נזירות, הילכך לא הפסיקוהו, ויעוי"ש עוד שכתב דהתגלחת לבסוף תהא אף על חלק הנזירות שהי' בתחילה קודם לידת בנו.

**מניח את שלו ומונה את של בנו.** עי' בקר"א ד"ה והתוס' וכו' שהקשה לדעת רש"י ותוס' דאינו מגלח בהשלמת נזירותו אלא רק לסוף ב' הנזירויות, דבמה ניכר הפסקה זו אם הוא מונה לשל בנו או לשלו כיון דליכא תגלחת, ע"ש.

בירושלמי כאן הקשו, דאע"ג דקיבל נזירות בנו קודם לנזירותו, מ"מ מכיון דבפועל כבר חלה עליו נזירותו קודם שנולד בנו, שוב לא תחול נזירות בנו, וכדין האומר הרי זה עולה לאחר ל' יום ותוך ל' יום הקדישה לקרבן אחר דהיא קדושה בקדושה השנית, ושוב אין הקדושה הראשונה חלה, ותירצו דזהו דוקא באומר הרי זו, אבל באומר הרי עלי להביא עולה לאחר ל' יום ודאי אינו נפטר מחיובו ע"י שיתחייב תוך ל' לקרבן אחר, והאומר הרי אני נזיר הרי זה כאומר הרי עלי, יעוי"ש, וע"ע בחי' רבי שמואל נדרים סי' ד' אות ד' שכתב דפשוט דהחילוק בין הרי זו להרי עלי הוא דבהרי זו כל החלות היא רק לאחר ל' משא"כ בהרי עלי דהחיוב חל מיד ורק החלות בפועל חלה לאחר ל', וא"כ מוכרח בירושלמי דהאומר הריני נזיר לאחר ל' חל חלות החיוב מיד ורק הקיום בפועל הוא לאחר ל', ויעוי"ש שהכריח בזה כמו שהביא מהגרי"ז והגרש"ש בגדרי קבלת נזירות דענינה קבלת קיום נזירות ולא התפסת איסור בגברא או ביין כמו שביארו האחרונים, יעוי"ש.

וע"ע בחי' הרבנו פרץ שהאריך בביאור הענין דמפסיק נזירותו ומונה את של בנו, יעוי"ש היטב, וצ"ע בביאור הדברים.

# דף ט"ו ע"א

הנה בתוס' ובראשונים מבואר דהמשנה להלן דף ט"ו ע"א היא המשך המשנה כאן, וראוי ללמוד ב' המשניות כאחד.

**מתני' הריני נזיר לכשיהא לי בן ונזיר מאה יום, נולד לו בן עד שבעים לא הפסיד כלום, לאחר שבעים סותר שבעים שאין תגלחת פחות מל' יום.** בביאור דין המשנה נחלקו הראשונים, ואזלי לטעמייהו בביאור הסיפא דמתני' לעיל דף י"ג ע"ב, וכמו שהובא בזה לעיל שם.

**א.** דעת רש"י דלעולם הרי הוא מגלח בסיום נזירות בנו, וכשנולד עד שבעים שנשארו ל' יום מנזירותו, אינו סותר כלום, אלא מגלח אחר נזירות בנו ומונה שלושים ומגלח, אבל כשנולד אחר שבעים, שלא נשארו ל' יום מנזירותו לאחר השלמת נזירות בנו, ה"ה סותר הכל ומונה כל הק' מתחילה. ובפרש"י מבואר הטעם שמגלח כאן אף דלעיל אינו מגלח בין הנזירויות, משום דחלוק בזה נזירות מרובה מנזירות מועטת, ונתבאר לעיל, וע"ע מש"כ בהגהות הרש"ש כאן.[[16]](#footnote-16)

**ב.** בתוס' נד' לעיל דף י"ג ע"ב ד"ה הריני וכו' כתבו, דבאופן שנולד הבן עד ע' יום, הובלעו הל' יום דנזירות בנו בהל' יום הנותרים לנזירותו, ואותן הל' יום עולין לשניהם, ומגלח אחר השלמת הק' יום ומביא שני קרבנות, אך כשנולד אחר ע' יום, מכיון דנזירות בנו מושכת לאחר ק' ממילא לא נאמר בזה דין הבלעה כלל, ומניח את שלו ומונה את של בנו, ובהשלמת של בנו אינו מגלח משום שאם יגלח לא יהי' לו כדי גידול שער לנזירותו, ושוב משלים את של בנו ומגלח תגלחת אחת לשניהן.

ובקר"א לעיל דף י"ג ע"ב ד"ה ולפי שיטה זו וכו' כתב דהתוס' לטעמייהו הוכרחו לומר כן, דאין לפרש כאן דכשנולד הבן לאחר ע' סותר משום שלא נשאר כדי גידול שער אחר תגלחת נזירות בנו, דהלא התוס' ביארו לעיל דבאופן שלא נשאר כדי גידול שער אחר נזירות בנו אינו מגלח בין הנזירויות, ולכן כתבו לבאר דכשנולד הבן עד ע' עולין ל' יום לשניהם, אך כשנולד לאחר ע' סותר משום דבזה לא נאמר דין הבלעה, וכ"כ בחי' מרן רי"ז הלוי בהל' נזירות לנזיר דף ט"ו ד"ה והנה בתוס' שם.

ועי' בתוס' הגרעק"א ז"ל על המשניות אות י"ח שהקשה בסתירת דברי התוס' בזה דלעיל כתבו דבנזירות מרובה אם נשאר כדי גידול שער אחר נזירות בנו ה"ה מגלח לנזירות בנו ואח"כ משלים ל' יום לנזירותו, ולכאו' הלא לדבריהם כאן אינו מגלח אלא בסיום נזירותו, והל' יום עולים לכאן ולכאן,[[17]](#footnote-17) וכתב דצ"ל דכאן מיירי שאמר בתחילה דאף אם יולד בנו ל' יום קודם השלמת נזירותו לא יהיו נבלעים ימי נזירות בנו בימי נזירותו, ע"ש, וע"ע בקר"א סוד"ה ולא הבנתי וכו' שכתב דהתוס' כאן לא לפי האמת כתבו כן, ע"ש.

**ג.** דעת המורה בגליון פרש"י לעיל דלעולם מגלח בין הנזירויות, ובביאור המשנה כאן ס"ל כדעת רש"י, דמכיון שמגלח אחר נזירות בנו, אם לא נשאר כדי גידול שער אחר השלמת נזירותו הרי זה סותר הכל, ואם לאו מגלח ומונה ל' יום ומגלח.

**ד.** דעת הרמב"ם כדעת המורה דלעולם מגלח בין הנזירויות, אך ס"ל דאם לא נשארו ל' יום אחר נזירות בנו אינו סותר אלא רק ל' יום יום כדי גידול שער, וממילא כשנולד עד ע' יום מונה לשל בנו ואחר השלמת נזירות בנו חוזר להשלים את שלו, אך כשנולד אחר ע' נצרך לל' יום לנזירותו אחר התגלחת לנזירות בנו, וכן הביא השטמ"ק כאן בשם הרא"ש.

וע"ע בחי' מרן רי"ז הלוי הל' נזירות לנזיר דף ט"ו שהאריך לבאר דעת הרמב"ם והתוס'.

בביאור הענין שכתבו התוס' שלא נאמר דין הבלעה כשאין כל הימים מובלעין, יעוי' בביאוהגר"א יו"ד סי' רל"ט אות ל' שכתב דאפי' אם נשתייר יום אחד שאינו מובלע מכיון דאין נזירות פחותה מל' יום צריך למנות נזירות אחרת,[[18]](#footnote-18) וצ"ב, ועי' בחי' הגרי"ז כתב דבאופן זה לא נאמר דין הבלעה משום דאמדינן דעתו דבכה"ג דעתו שלא יהיו בהבלעה, ע"ש, וכ"כ להדיא בחי' הר"פ בהמשך הסוגיא ד"ה עוד תירצו בתוס' וכו', שההבלעה תלוי' בדעת הנודר, ואין בדעתו שיהא נזירות בנו מובלעת אם לא שיהיו ל' של בן שלמים מובלעין, ע"ש, וע"ע במחנה אפרים הל' נדרים סי' י"ט שכתב דדוקא בנזירות כתבו התוס' דכשאין כל הימים מובלעין לא נאמר דין הבלעה, דבנזירות אם אינן מובלעין ודאי אינן עולין כיון דלא מצי לגלח ביום השלמת נדרו, ע"ש.

אך יעוי' בדברי המרדכי במו"ק סי' תתקכ"א שכתב ללמוד מכאן לאבילות שלא נאמר תורת הבלעה באבילות אלא רק באופן דב' האבלויות מובלעות זה בזה, אך אם מת לו מת לאחר יום מיתת הראשון מונה י"ד, ע"ש, ומבואר בדבריו דאי"ז בנזירות דוקא כמש"כ הגר"א והמחנ"א ואי"ז משום אומדן דעתו כמש"כ הגרי"ז, וצ"ע.

התוס' כתבו דאין דין הבלעה אלא רק באופן שקיבל נזירות בנוף קודם לנזירותו, אבל באומר הריני נזיר היום והריני נזיר לכשיהי' לי בן ונולד בנו עד ע' יום לא התחדש דין הבלעה, אלא משלים את שלו ואח"כ מונה ל' לשל בנו. ובחי' הר"פ כתב להוכיח כן מדלא מיירי במתני' אלא רק כשקדמה נזירות בנו, ולא הוזכר ג"כ האופן שקדמה נזירותו, וכ"כ בביאוהגר"א יו"ד סי' רל"ט אות ל' להוכיח כן, ויעוי"ש עוד שכתב בטעמא דמילתא, דהיכא דאמר הריני נזיר ק' יום קודם להריני נזיר כשיהי' לי בן, הי' בדעתו לגמור ק' יום קודם שיתחיל נזירות בנו, שהי' סבור שלא יולד לו בן עד שיגמור אותן, ולהכי אמרי' שאינן מובלעין, אבל כשאמר הריני נזיר כשיהי' לי בן קודם, ודאי הי' בדעתו מיד כשיולד לו בן להתחיל, והי' סבור שיולד לו בן קודם ק' יום, והי' דעתו שיובלעו בהק' יום שלו. וע"ע בפי' הרא"ש שכתב בתחילה לפרש דדין הבלעה נאמר אף כשקיבל נזירותו קודם לשל בנו, ושוב הביא דר"ת פי' דדוקא כשקיבל נזירות בנו תחילה נאמר דין הבלעה, וכתב ע"ז הרא"ש דהכי מסתברא, משום דהפסקה שצריך להפסיק גורמת שעולים לכאן ולכאן, וכ"כ בביאוהגר"א שם, ובלשון הרא"ש משמע דמשום אומדן דעת הוא, דבלא הפסקה לא אמרי' דדעתו להבלעה.

בחי' הרבנו פרץ לעיל דף י"ג ע"ב ובמרדכי במו"ק סי' תתקכ"א הקשו, דהלא בהאומר הריני נזיר היום הריני נזיר היום[[19]](#footnote-19) איכא למ"ד דמונה ב' נזירויות בזה אחר זה, ולא אמרי' דימנה ל' יום ויהיו עולין לכאן ולכאן בהבלעה, ומ"ש כאן שמונה ל' יום ועולין לכאן ולכאן, ובפשטות מבואר דס"ל דאף כשקיבל נזירות בנו אחר נזירותו ג"כ נאמר דין הבלעה, דהלא לפמש"כ התוס' דדין הבלעה נאמר רק באופן שקיבל נזירות בנו תחילה, א"כ לק"מ מהאומר הריני נזיר היום הריני נזיר היום, אמנם הר"פ כאן כתב להדיא כהתוס' שלא נאמר דין הבלעה אלא רק כשקיבל נזירות בנו קודם, ולפמש"כ שם בטעמא דמילתא, וכמו שהובא לעיל, א"ש דבהריני נזיר היום הריני נזיר היום אין זה שייך, וממילא באופן זה נאמר דין הבלעה אף לפמש"כ התוס' דלא אמרי' הבלעה אלא בשקדמה נזירות בנו, ומעתה י"ל כן אף בדעת המרדכי, ותירצו דכשאומר הריני נזיר היום הריני נזיר היום מוכרח דףכוונתו שלא יהי' בהבלעה, דאילו הי' נפטר משניהם בל' יום למאי קיבל עליו נזירות שני',[[20]](#footnote-20) משא"כ כאן שלא ידע אם יהי' לו הבן תוך הק' יום.

וע"ע בדרכי משה ביו"ד סי' רל"ט שכתב דלפי זה באופן שאמר הריני נזיר ל' יום והריני נזיר מ' יום, עולין הל' בכלל המ', דבכה"ג אין להוכיח דכוונתו דלא יהי' דין הבלעה משום דנדר שני למה לי, דהלא הוצרך לנדר השני להוסיף י' יום, וכ"ד המג"א בסי' תקס"ח ס"ק כ"ב, ע"ש, אמנם בחי' הרבנו פרץ מבואר להדיא דאף באומר הריני נזיר היום הריני נזיר למחר לא נאמר בזה דין הבלעה משום דאם איתא דלאו לשני נזירויות נתכוין, א"כ כי אמר הריני נזיר היום למה לו לומר הריני נזיר למחר, וצ"ע. ולפמשנ"ת בהערה י"ח א"ש.

בדברי התוס' והראשונים מבואר דאף שנתחדש דין הבלעה מ"מ באופן דאמדינן דעתו דכוונתו שלא יהיו בהבלעה לא אמרי' הבלעה. ועי' בחי' הגרי"ז מש"כ דזהו רק מדין נדר, דהלא מדין נזירות מכיון דבדין נזירות נאמר דין הבלעה, א"כ אף כשפירש שלא יהי' הבלעה, הדין דיהי' הבלעה, אלא דמהל' נדר הוא דנדר דיהי' דין נזירות בלי דין הבלעה. ויעוי"ש בדבריו דהתוס' לטעמייהו לעיל שכתבו דאף דמדין נזירות אמרי' מקצת היום ככולו מ"מ מהני תנאו לומר דלא יהי' דין מקצת היום ככולו, וכתב דהרמב"ם לטעמי' שנחלק על התוס' שם, ולכן גם כאן לא פי' כהתוס', יעוי"ש.

בתוס' הגרעק"א על המשניות הקשה לדעת הרמב"ם דלעולם מגלח אחר השלמת נזירות בנו ואח"כ משלים את שלו, דא"כ אף כשנולד הבן ביום ע"א ואף דאינו עולה לכאן ולכאן ולכן אינו מונה לבנו אלא מיום ע"ב, לא הפסיד כלום, דהלא לעולם אינו מגלח אלא ביום קל"א, והיינו משום דמדין נזירות מגלח ביום ל"א, אבל מדין גידול שער מגלח ביום ל', ע"ש,[[21]](#footnote-21) ועי' בהגהות הרש"ש שחלק ע"ז, וכתב דאף בהשלמת גידול שער אינו מגלח אלא רק ביום ל"א, וע"ע בחי' מרן רי"ז הלוי הל' נזירות שכתב בדעת הרמב"ם דאי"ז רק מדין השלמת גידול שער, אלא מדין שיעור נזירות, וכמו שהאריך לבאר שם דהוי נזירות בפנ"ע, ממילא אינו מגלח אלא ביום ל"א.

# דף י"ג ע"ב

**בעי רבא אמר הריני נזיר לאחר כ' יום ומעכשיו מאה יום מהו וכו', חדא מגו חדא קמבע"ל, את"ל נזירות מועטת כיון דעשרה ימים הוא דיתרין לא סליק לי' הלין עשרה, ודאי נזיר מאה יום וכו'.** הנה הראשונים ז"ל נחלקו בביאור האיבעיות דרבא, ונאמרו בזה כמה אופנים.

**א.** בדברי התוס' מבואר דהספק הוא בדעתו של הנודר, דמכיון שקיבל תחילה הנזירות דלאחר כ' לכן אף אם יתחיל הנזירות שמעכשיו מ"מ ביום כ' מניח את הנזירות שמעכשיו ומונה את של לאחר כ' יום, והספק בדין הנזירות שמעכשיו אם מתחיל מיד אף שתהי' נפסקת לאחר עשרים יום, או דאמרי' דהנודר מקפיד על הפסקת נזירותו, ואמדינן דדעתו דנזירות המאה תהא מתחלת רק אחר השלמת הנזירות דלאחר עשרים. והוקשה להתוס' איך יתכן לומר דכוונתו דתהא נזירות המאה מתחלת אחר השלמת הנזירות דלאחר כ' והלא אמר להדיא מעכשיו ל' יום, וכתבו דכוונתו דמעכשיו מקבל נזירות ק' יום שתהא לאחר השלמת הנזירות דלאחר כ'. ובשטמ"ק הוסיף בזה, דלעולם נזירות המאה יום קיבל עליו בלא קביעות זמן, אלא דבשביל שאמר הריני נזיר לאחר כ' יום, לכן אמר מעכשיו מאה יום, ור"ל שראויין לחול מעכשיו, ועי' בקר"א שכתב דמדברי השטמ"ק נראה דמפרש דלא אמר בפירוש מעכשיו ק' יום, אלא סתמא קיבל עליו נזירות ק' יום, וצ"ע דבשטמ"ק כתב להדיא דאמר מעכשיו.[[22]](#footnote-22)

**ב.** בדברי רש"י לא נזכר דהספק הוא בדעתו אם קפיד אהפסק נזירותו או לא, אלא רק דמכיון דנזירותו נפסקת לכן ס"ד דלא חיילא הנזירות, וכ"ה לשון המאירי והתורי"ד, ומבואר בדבריהם דהספק הוא אם שייך שתחול הנזירות באופן שודאי תהא נפסקת קודם השלמת הנזירות, או דלא איכפ"ל בזה, וכעי"ז כתב לבאר בקר"א דהספק הוא דדלמא מכיון שהדבר ברור שיצטרך להפסיק לאו קבלה הוא.

**ג.** ברמב"ם פ"ד הל' ו' ז' ח' ט' מבואר דלעולם הנזירות שקיבל מעכשיו חלה, ויעוי' בכס"מ שם שביאר בדעת הרמב"ם דבזה לא מספק"ל לרבא כלל לומר דשמא לא תחול הנזירות כעת, ולעולם נוהג נזירות כ' יום, אלא דמבעיא לי' אם לאחר כ' מפסיק ומונה הנזירות שקיבל לאחר כ' ואחר השלמתה משלים הנזירות השנית, או דמכיון דחיילא נזירותו כעת משלים נזירות זו תחילה, ואחר ל' יום ימנה הנזירות שקיבל לאחר ל', וכן ביאר הקר"א. ועי' בשפ"א מש"כ דהרמב"ם לטעמי' הוכרח לפרש כן, דמכיון דס"ל לפסוק כאת"ל, א"כ מכיון דלבסוף אמרו את"ל כיון דאפשר לאיתשולי חיילא א"כ נפשט דחייל, ובברייתא דמייתי משמע דדוקא נזירות מאה חיילא ולא נזירות מועטת, ע"ש.

אכן יש להקשות בזה בדעת הרמב"ם, דהלא לעיל בהל' ג' ד' ה' פסק כמבואר במשנה דכשקיבל נזירות בנו תחילה והתחיל למנות את נזירותו ונולד לו בן פוסק ומונה את של בנו ואחר השלמת של בנו משלים את שלו, ומבואר דאף שהתחיל נזירות מ"מ ה"ה נפסקת ע"י חלות נזירות אחרת שקדמה לה, ויש לעי' מ"ש כאן שמבואר דמכיון דהנזירות חלה כעת שוב אינה נפסקת ע"י חלות נזירות אחרת שקדמה לה, וכבר עמד בזה המאירי וכתב דגדולי המחברים לא נמשכו בזה לשיטתם, ואיני יודע למה לא כתבוה כשיטתם, ע"ש, ובתורי"ד הביא מהרבינו ברוך זצוק"ל לחלק, דבמתני' לא אמר בנזירות המאה שתחול מעכשיו, אלא קיבל סתם, ולכן נדחת מפני הנזירות הקודמת, ורבא מבעי"ל כשאמר מעכשיו מאה יום, אם גם בזה נוהג דין משנתינו דנזירות המאה נפסקת ע"י הנזירות דלאחר כ' או לא, אך התורי"ד נחלק ע"ז, וכתב דכשאמר נזיר מאה יום מעכשיו הוי, דמשעה שיצאה נזירות מפיו נאסר ביין ובתגלחת ובטומאה.

וע"ע בחי' הגרי"ז אות ג' ד"ה ובהלכה ז' וכו' שכתב לחלק בזה בין נזירות מרובה לנזירות מועטת, דהמבואר במשנה דהתגלחת מפסיק בנזירותו ומונה לשנים הוא דוקא בנזירות ימים דשייך שתהא נחלקת לשנים, אבל נזירות סתם מכיון דאינו נזירות של ימים אינו יכול להיות מחולק לשנים, ולכן מוכרח להשלים נזירותו ורק אח"כ חל הנזירות דלאחר כ'.[[23]](#footnote-23)

**תוד"ה או דילמא וכו' מונה כ' יום הללו לנזירות דק' יום, ויפסיק וימנה ל' יום ויגלח וכו'.** מבואר דמגלח אף שלא השלים עדיין נזירות הק', וצ"ב היאך הותר לגלח דהלא עדיין הוא נזיר. ובחי' רבי מאיר שמחה להלן דף ט"ו ע"א כתב לבאר עפ"י דברי הרמב"ם סופ"ז מהל' נזירות שכתב בביאור היתר מצורע נזיר לגלח תגלחת טהרה, דעשה דתגלחת מצורע דוחה ל"ת דנזיר, ואף דנזיר עשה ול"ת הוא דכתיב קדוש יהי' גדל פרע שער ראשו, אך מפני שכבר נטמא בצרעת וימי חלוטו אין עולין לו ממילא הרי אינו קדוש בהן, ע"ש, וממילא ה"ה כאן מכיון דאין הימים עולין לנזירות הק' ממילא אינו קדוש בהן ואין בגילוח אלא רק איסור ל"ת, ולכן הותר בתגלחת טהרה משום דעדל"ת, יעוי"ש,[[24]](#footnote-24) אמנם בס' תורת הנזיר פ"ד הל' ג' ד"ה ובספרי וכו' הביא מהמלבי"ם שביאר דגזיה"כ הוא דתגלחת טהרה הותרה לנזיר.[[25]](#footnote-25)

וע"ע בדברי התוס' להלן דף י"ד ע"א ד"ה מי חיילא וכו', ומבואר בדבריהם דכל זה דוקא בנזיר לזמן, אבל לנזיר עולם לא הותרה תגלחת טהרה, וכשמשלים נזירותו א"א לו לגלח אלא רק בזמן שהותר לנזיר עולם להיות מיקל שערו.

**ותיבעי לי' נזירות מועטת, חדא מגו חדא קמבעי"ל את"ל וכו'.** בשפ"א כתב לתמוה בזה, דלא מצינו סוגיא כזו, דמכיון דמסיק דבנזירות מועטת טפי מסתבר דלא חייל א"כ ל"ל לומר דחדא מגו חדא קמבעי"ל, שמא פשיטא לי' לרבא דבמועטת לא חייל, ויעוי"ש שכתב לבאר לפי"ד רש"י דלבסוף כשאמרו את"ל כיון דאפשר לאיתשולי חיילא היינו אף בנזירות מועטת, א"כ מוכח דרבא מספק"ל אף בזה.

**רד"ה בעי רבא וכו' הא ודאי פשיטא לי שאם אמר ה"נ לאחר ל' יום ומעכשיו נזיר סתם כיון דבנזירות זו שאמר מעכשיו יכול להשלים וכו' הלכך חלה לנזירות מעכשיו וכו'.** בחי' הגרי"ז אות ד' ד"ה והא דמפרש וכו' הקשה מה כוונת רש"י לחדש בזה, דהלא פשוט דכן הוא, דאיזה שאלה יכול להיות פה, וכתב לבאר דמכיון דאם יטמא בנזירות הראשונה יסתור הימים שכבר מנה וממילא תמשך הנזירות עד אחר חלות הנזירות דלאחר ל', לכן ס"ד דלא תחול הנזירות כעת, וע"ז כתב רש"י דמכיון דבחלות הנזירות כעת אי"ז מוכרח שתהא נמשכת עד חלות הנזירות דלאחר ל', דהלא אם לא יטמא יגמור מקודם שתחול הנזירות הב', לכן חלה הנזירות כעת, וכמו שפרש"י להלן י"ד ע"א ד"ה לא סלקין וכו' דמה"ט במתני' חיילא הנזירות.

# דף י"ד ע"א

**את"ל נזירות מועטת כיון דעשרה יומין הוא דיתרין לא סליק לי' וכו', ובפרש"י, דאילו מתחיל מעכשיו למנות לא מייתרי לי' מהיאך נזירות אלא עשרה ימים ולא הוי בהן כדי גידול שער וכו'.** בחי' הגרי"ז לעיל דף י"ג ע"ב אות ד' הקשה דהלא לדעת רש"י בנזירות מועטת אינו מגלח ביניהן, וא"כ מאי נפק"מ בזה בין נזירות מועטת לנזירות מרובה, ויעוי"ש שכתב לבאר בזה, דמכיון דהענין דאינו מגלח בנזירות מועטת הוא משום שנעשו ב' הנזירויות נזירות אחת, ממילא לזה גופא כוונת הגמ' דמה"ט לא תחול כעת הנזירות, דדוקא בנזירות מרובה כיון שמגלח בהשלמת הנזירות שלאחר עשרים, וא"כ יהיו שני נזירויות, ולכן חל, אבל בנזירות מועטת דאינו מגלח בינתיים, והיינו שנעשו ב' הנזירויות לנזירות אחת, בזה י"ל דלא חל הנזירות באופן דלכתחילה יהי' הנזירות בתורת נזירות אחת עם הנזירות דלאחר כ'.[[26]](#footnote-26) אכן יעוי' במאירי מה שהביא באחרוני הרבנים, דלעולם אינו מגלח בין הנזירויות, ומה שאמרו דאית לי' גידול שער לבסוף, אין הכונה שמגלח ונשאר אח"כ כדי גידול שער, אלא הוא טעם למה שנזירות המאה חל מעכשיו משום שיש שיעור גידול שער אחר נזירות השלשים, ע"ש.

**תוד"ה חדא מגו חדא וכו'** (הנמשך מי"ג ע"ב) **בסוה"ד וצ"ע אי מצי למיבעי היכא דאמר הריני נזיר ק' יום ונזיר לאחר כ' יום דהשתא הקדים הק' יום אי אמרת חיילי מהשתא וכו'.** בקר"א תמה דבזה הלא פשוט דמונה תחילה נזירות הק' ואח"כ הנזירות דלאחר כ', דהלא קיבל הנזירות דלאחר כ' לאחר קבלת נזירות הק', וכמבואר במשנה דהאומר הריני נזיר ונזיר לכשיהי' לי בן ונולד לו בן, דאין נזירות בנו חלה עד השלמת נזירותו שקיבל תחילה. ובברכת ראש כתב לבאר בדברי התוס' עפ"י מה שכתבו התוס' לעיל דף ט' ע"א דבאופן דדבריו סותרין זא"ז אמרי' דאף בגמר דבריו אדם נתפס, יעוי"ש.

**אמר הריני נזיר לאחר כ' יום ומעכשיו נזיר עולם מהו, מי חיילא או לא.** הנה נחלקו הראשונים ז"ל בביאור הספק בזה, ולטעמייהו בהאיבעיות דרבא דלעיל.

**א**. בתוד"ה מי חיילא וכו' כתבו דמספק"ל אפי' את"ל דכשאמר מעתה ק' יום חייל הנזירות מעתה, היינו משום דכי מטו עשרים ותחול הנזירות דלאחר עשרים לא הוי הפסק כולי האי, שהרי דמי הוא לנזירות דמאה, ובפי' הרא"ש כתב דדומה הוא לנזיר א' דבני חדא בקתא אינון, אבל הכא אי חיילא מהשתא נזיר עולם, נזירות דאחר עשרים אינו כיו"ב כלל, והוי הפסק, הילכך לא הוי נזיר עולם כלל עד שישלים הנזירות דלאחר עשרים. ולפמש"כ התוס' לעיל דביאור ספיקו דרבא הוא בדעת הנודר אם קפיד אהפסקת נזירותו, א"כ יתפרש כאן די"ל דאינו מקפיד על הפסקת נזירותו דוקא בחלות נזירות דדמיא להנזירות הנפסקת, אבל בנזירות עולם דלא דמיא לנזירות בעלמא קפיד אהפסקת נזירותו. וכ"כ הרא"ש בפי' הב' ע"ש.

**ב**. בפרש"י מבואר דהספק דאפי' את"ל דכשאמר מעתה ק' יום חייל הנזירות מעתה, והיינו דהנזירות חלה אף דבהכרח תפסק הנזירות, וכמבואר דלפרש"י ספקו דרבא הוא אם חלה נזירות שבהכרח תהא נפסקת, מ"מ כל זה דוקא בנזירות בעלמא שיש לה הפסק בהשלמת הנזירות, אבל נזירות עולם דאין לה הפסק לעולם, ואף שמגלח משלשים לשלים אלין בזה תורת תגלחת אלא רק משום כובד הוא,[[27]](#footnote-27) ממילא אף בתוכה אין לה הפסק, ולכן אין שייך שתחול נזירות עולם באופן דבהכרח תהא נפסקת.

וע"ע במאירי שביאר כעי"ז, די"ל דבנזירות עולם אין שייך שתחול באופן שתהא נפסקת לל' יום משום דבאופן זה הפסיד מנזירות עולם שלשים יום פסידא שאינה חוזרת, שהרי נזירות עולם כל ימיו היא ואין זה גילוח, ודוקא בנזירות ק' יום מונה עשרים ופוסק ומונה ל' להנזירות שלאחר העשרים וחוזר ומשלים שמונים לנזירות המאה, דמכיון דנזירות המאה יש לה הפסק לבסוף לכן שייך בה השלמה אחר שמונה שלושים להנזירות שלאחר העשרים, משא"כ בנזירות עולם דאין שייך בה השלמה כלל. וע"ע בדבריו שכתב לבאר כדרך התוס' וכדרך הרמב"ם ע"ש.

**ג**. הרמב"ם בפ"ד הל' ח' כתב דכשאמר הריני נזיר לאחר כ' והריני נזיר עולם, חלה הנזירות עולם מעכשיו, והנזירות דלאחר עשרים שקיבל בתחילה לא חלה כלל, ע"ש, ובמאירי מבואר דמכיון דאם יפסיק הנזירות עולם וימנה הנזירות דלאחר עשרים הרי זה פסידא שאינה חוזרת, דאין שייך השלמה בנזירות עולם, לכן נח לו שיתחיל נזירות עולם מעכשיו ולעולם, וידחה נזירות עולם לנזירות השלושים, ע"ש.[[28]](#footnote-28)

ובחי' מרן רי"ז הלוי דף כ"א ע"א ד"ה והנה לדעת הראב"ד הרי מבואר וכו' כתב לבאר בדעת הרמב"ם, דלעולם מכיון דאין נזירות חלה על הנזירות ממילא באופן שנעשה נזיר אין שייך שתחול עליו נזירות אחרת אף שקיבלה תחילה, והענין דכשאמר הריני נזיר כשיהי' לי בן והריני נזיר מעכשיו ונולד לו בן תוך ל' חלה נזירות בנו אף שכבר הוא נזיר הוא משום שנעשו ב' הנזירויות לנזירות אחת, וממילא אין כאן נזירות החלה על הנזירות, ורק דלענין הקיום מהני מה שקיבל נזירות בנו תחילה לענין שהנזירות תעלה בקיומה תחילה לנזירות בנו, אבל כל זה בנזירות בעלמא, אבל כאן שקיבל מעכשיו נזיר עולם, מכיון דנזירות עולם היא מין נזירות בפנ"ע ולא שייך שתעשה חד נזירות עם נזירות הימים, ע"כ ממילא הדר דינא דאין נזירות חלה על הנזירות, ומכיון שנעשה נזיר מעכשיו שוב אין שייך שתחול הנזירות דלאחר עשרים אף שקיבלה תחילה.

**ד**. הרא"ש בפי' הא' כתב דהספק הוא דוקא באופן שאמר הריני נזיר לעולם ולא באופן שאמר הריני נזיר עולם, וביאור הספק הוא דמכיון שאמר הריני נזיר לעולם לכן אינו יכול לגלח כלל לעולם, ואף אינו מיקל אחת לשלושים יום, ועי' ברמב"ם פ"ג מהל' נזירות הל' י"א דנחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד, ולכן מספק"ל דדלמא דוקא כשקיבל נזירות מאה יום מעכשיו חלה הנזירות אף שתהא נפסקת לאחר כ' משום דסוכ"ס יתקיימו לבסוף כל דיני ב' הנזירויות, דמגלח על שתיהן או בין הנזירויות או לאחר ב' הנזירויות מר כדאית לי' ומר כדאית לי' ויביא קרבנותיהם, אבל כשקיבל נזירות לעולם וא"א לו לגלח לעולם, ממילא אם תחול הנזירות העולם מעכשיו לא תתקים דין הנזירות דלאחר עשרים לעולם, שהרי נאסר בתגלחת. ולפ"ז כשאמר הריני נזיר עולם לא מספק"ל לרבא כלל, דבזה יתקיים דין הנזירות דלאחר עשרים מכיון דנזיר עולם מיקל בתער, ע"ש, וע"ע בפי' הב' שכתב כדעת התוס'.

**תוד"ה מי חיילא וכו' או דילמא דמ"מ יחול מהשתא נזיר לעולם וכי אתו עשרים ימנה נזירות ל' יום ומגלח למ"ד נזיר עולם מיקל אחת ל' יום או אחר שנה אחת למר כדאית לי' ולמר כדאית לי'.** מבואר דבזמן שנאסר בתגלחת משום הנזירות עולם א"א לו לגלח תגלחת טהרה לנזירותו, ובקר"א כתב לתמוה בזה, דמאי טעמא דאינו יכול לגלח תגלחת טהרה בזמן הנזירות עולם, דהלא כי היכי דבנזירות מאה יכול לגלח אחר נזירות שלשים כל שנשאר כדי גידול שער אחר התגלחת וכמש"כ התוס' לעיל, ומאי שנא דבאמצע נזירות עולם לא יוכל לגלח אחר השלמת נזירות הל', וכן הקשה בהגהות הרש"ש, ויעוי"ש שכתב דמש"כ המפרש בד"ה ואת"ל יש ליישב קצת, וצ"ב.[[29]](#footnote-29) וע"ע בהערה כ"ד מש"כ בזה.

וע"ע בס' תורת הנזיר פ"ג הל' י"ב שכתב להוכיח מכאן דדעת התוס' דנזיר עולם שיגלחוהו ליסטים סותר הכל ומונה מתחילה ל' יום או י"ב חודש מר כדאית לי' ומר כדאית לי', וממילא ה"ז כנזירות מועטת שכתבו התוס' דאינו מגלח בהשלמת הנזירות הא' באופן שתתאחר תגלחת הנזירות השנית עי"ז, ע"ש, ולפ"ז באופן שהשלים נזירות באמצע נזירות שמשון מותר לגלח תגלחת טהרה, דאין זו סברא אלא רק לענין נ"ע שדוחה תגלחתו, ועי' בקר"א ד"ה אך את זה כתבו וכו' שדקדק בדברי התוס' דאף באמצע נזירות שמשון נאסר בתגלחת טהרה, ע"ש, וצ"ע.[[30]](#footnote-30)

עוד הקשה בקר"א, דהלא דעת התוס' לעיל דף ד' ע"א דנזיר עולם אינו אלא מיקל בעלמא אבל נאסר בגילוח גמור, וא"כ היאך הותר בתגלחת אחר נזירות השלושים, דמה מועיל לזה שהותר להקל שערו, ע"ש, ולדברי התורת הנזיר הנז' א"ש, דלעולם הותר בתגלחת מחמת השלמת נזירותו, ורק דאינו מגלח עד הזמן שמיקל שערו משום דאל"כ תתאחר תגלחת הנ"ע.

וע"ע בברכת ראש שנסתפק בדברי התוס' אם מונה י"ב חודש מלבד הל' יום דהנזירות סתם, או דאף הל' יום נחשבים בכלל הי"ב חודש, ועוד כתב להסתפק אם כשמגלח לאחר י"ב חודש מביא ב' קרבנות, ע"ש.

**בא"ד וה"ה דמצי למיבעי אי אמר הריני נזיר לאחר כ' נזיר עולם, ומעכשיו נזיר סתם.** בקר"א כתב לתמוה בזה, דהלא מכיון דלאחר כ' תחול הנזירות עולם ממילא א"א להשלים הנזירות שמעכשיו כלל, וא"כ הספק הוא אם שייך שתחול נזירות באופן שאין שייך שישלים כל הל' יום, וכענין הספק דלהלן בנזירות שמשון, ואי"ז כלל ענין הספק כאן שהוא אם חייל נזירות עולם באופן שתהא מופסקת ע"י נזירות ל' ואחר השלמת נזירות השלשים יחזור להנזירות עולם, ע"ש.[[31]](#footnote-31)

**את"ל הכא כיון דאפשר לאיתשולי חיילא, אמר הריני נזיר שמשון לאחר כ' יום ומעכשיו נזיר סתם מהו.** בפרש"י מבואר דהספק הוא דמכיון דודאי דהנזירות שמשון תחול לאחר כ', לכן מספק"ל אם שייך שתחול מעכשיו נזירות סתם שלא תהא מושלמת בסוף עשרים, וכן מבואר בפי' הלרא"ש, אך בתוד"ה אמר הריני נזיר כשמשון וכו' ביארו דהספק באומדן דעתו אם קפיד אהפסקת נזירותו באופן שודאי לא אפשר להשלימו, וממילא אין דעתו להיות נזיר מעכשיו, ובקר"א ד"ה ובאמת לפי וכו' כתב להקשות לדעת התוס', דאיך שייך לומר דקפיד אהפסקת נזירותו ולא יחול כלל, הלא א"כ יצאו דבריו שאמר מעכשיו נזיר סתם לבטלה לגמרי, וכיון דאמר בפירוש מעכשיו נזיר סתם הרי חזינן שלא קפיד, יעוי"ש, ויעוי' באורח מישור שביאר בדברי התוס', דעשרים יום אינו נוהג נזירות כלל, ולאחר כ' יום מונה ל' יום סתם נזירות, ולאחר נ' יום מתחיל הנזירות שמשון, ע"ש, ולפ"ז א"ש. אכן הדברים צ"ע רב, דמהיכ"ת ימנה הסתם נזירות רק לאחר כ' יום, דמשום דקפיד אהפסקת נזירותו אי"צ אלא לומר דתחול הנ"ש רק אחר השלמת הסתם נזירות, וצ"ע. וע"ע להלן מה שביאר הברכת ראש, ולדבריו ג"כ א"ש.

והנה להצד דחייל הנזירות מעכשיו, אין מבואר דינו לאחר עשרים כשתחול הנזירות שמשון, ובלשון התוס' שכתבו ואחר עשרים יפסיק נזירות זה ויתחיל נזירות שמשון משמע דהנזירות שבתחילה נפקעה לגמרי, ושוב אינו אלא נזיר שמשון, אך באורח מישור ביאר בדברי התוס' דעדיין נאסר י' ימים ליטמא למתים, ורק דאינו מגלח לאחריהם, אלא לאחר ל' יום יתחיל נזירות שמשון באיסור יין ואיסור גילוח, ואף דאינו יכול לקיים מצות גילוח לסוף סתם נזירות שלו, מ"מ כל שאפשר לו נוהג באותן עשרה ימים, דלא קפיד על מה שאינו יכול לגלח, דעיקר מדר שלו הוא האיסור ביין ובתגלחת וליטמא למתים, ומש"כ התוס' דמפסיק לאחר עשרים היינו ע"י שמונה עוד י' יום, וצ"ב.

ובברכת ראש כתב לבאר באופ"א בדברי התוס', דלעולם פשיטא לי' לרבא דהנזירות סתם חיילא מעכשיו, דהלא אף בנזיר שמשון גופי' מועיל נזירות סתם לחול על נזירותו מטעם איסור מוסיף שהרי מוסיף איסור טומאה למתים, והספק הוא רק בדין הגילוח בהשלמת הנזירות סתם, דאם חל הנזירות סתם מעכשיו מדנפשי' תו לא פקע אלא מונה ל' יום ומגלח ואח"כ תחול הנזירות שמשון, ואם לא חייל מדנפשי' אלא רק מדין איסור מוסיף א"כ אינו דוחה הנזירות שמשון להתיר תגלחת, ע"ש.

**שם.** עי' בכס"מ פ"ד הל' ח' שביאר לפי דעת הרמב"ם דלעולם חייל הנזירות דמעכשיו והספק אם היא נפסקת, דענין איתא בשאלה הוא דמכיון דאפשר לאיתשולי אנזירות שנזר לאחר כ' ממילא חיילא נזירות עולם, שכיון שהתחילה לחול בכ' יום שוב אין לה הפסק,[[32]](#footnote-32) ע"ש, אך בחי' הגרי"ז לעיל דף י"ג ע"ב סוף אות ד' ד"ה ובעית הגמ' וכו' ביאר דמכיון דנזירות סתם ונזירות עולם ב' עניני נזירות הן וא"א להן להיות בתורת חדא נזירות, וממילא אם תחול הנזירות עולם לא שייך שתחול הנזירות סתם שקיבל לאחר עשרים, ובזה מספק"ל אם מכיון דהנזירות עולם הוי סתירה לקבלה שקיבל מקודם לכן לא תחול הנזירות עולם, או דמכיון דאפשר לאיתשולי על הנזירות שלאחר עשרים ממילא לא הוי סתירה ותחול הנזירות עולם, ע"ש.

**הכא לא אפשר לאיתשולי.** מבואר דנזיר שמשון אינו ניתר בשאלה, ובפרש"י ד"ה הכא וכו' כתב לבאר הטעם בזה משום דשמשון לא הוה נדור, וכ"כ בפי' הריב"ן במכות דף כ"ב ע"א, וצ"ב דהלא לא מיירינן כאן בשמשון גופי' אלא במקבל ע"ע נזירות שמשון, ועי' באורח מישור מה שהביא בזה מהמהרש"ל, דמכיון שתלה נזירותו בדבר שלא הי' ע"י נדר אלא ע"י מלאך במצות היוצר, יש לנו לומר הואיל דטרח לתלות נזירות בדבר שאין דרך בנ"א לנדור בענין זה החמירו בו חכמים כנודר על דעת רבים שאין לו התרה, ע"ש. וע"ע בחי' הגרש"ש בנדרים סוסי' ג' שכתב לבאר דהמקבל נזירות שמשון הוי התפסה בנזירות שמשון, וממילא הוי כתמורה דלא מהניא בי' שאלה, ע"ש, ויעוי"ש מש"כ לבאר בנדר בעלמא ע"י התפסה דמהני שאלה משום ששייך ענין הנדר אף שלא ע"י התפסה.

וברמב"ם בפ"ג מהל' נזירות הל' י"ד כתב דנזיר שמשון אינו יכול להשאל על נדרו שנזירות שמשון לעולם היתה, וצ"ב.[[33]](#footnote-33)

**תוד"ה אמר הריני נזיר כשמשון וכו' אבל לא מצי למיבעי היכא דאמר הריני סתם לאחר כ' ומעכשיו נזיר שמשון, דודאי חייל עלי' לאלתר נ"ש וכו'.** עי' בקר"א שכתב דהתוס' כתבו כן לטעמייהו דס"ל דכשהשלים נזירותו באמצע נזירות עולם אסור בתגלחת טהרה, וממילא ה"ה באמצע נזירות שמשון, אבל לפמש"כ הקר"א גופי' דאף באמצע נ"ע כל שהשלים סתם נזירות הותר בתגלחת טהרה, ה"ה באמצע נ"ש הותר בתגלחת טהרה, וא"כ גם כאן תחול סתם נזירות לאחר כ' ויגלח בהשלמת הנזירות וחוזר להנזירות שמשון.

הרמב"ם בפ"ד מהל' נזירות הל' ט' כתב דאם אמר הריני נ"ש לאחר כ' יום וחזר ואמר הריני נזיר מעתה אינו מגלח לנזירות זו שנדר באחרונה, ובכס"מ הקשה דהלא בעיא דלא איפשיטא היא אף לא באת"ל, וכתב לבאר דלהרמב"ם הספק אם יוכל לגלח אחר הסתם נזירות ופסק לחומרא, ואף דקיי"ל דסתם נזירות להקל היינו בסתם נזירות אבל בנזירות שמשון דליתי' בשאלה לא, וע"ע מש"כ ע"ז בלח"מ, ועי' בברכת ראש מש"כ לתמוה בזה דאין שייך כאן כלל ענין ספק נזירות להקל, דהלא אין הספק אם תחול הנזירות אלא אם אפשר לו לגלח, ובזה ודאי אזלינן לחומרא. וע"ע באור מישור שכתב דבעיא דלא איפשיטא לא מקרי ספק ולא אמרי' בזה ספק נזירות להקל, ועי' בקר"א מה שהק' ע"ז.

**אמר כמשה בשבעה באדר מאי.** עי' בפרש"י ובתוס' מש"כ בזה, ויעוי' בשטמ"ק ובמאירי בזה, וע"ע בקר"א מש"כ בזה, ובסוף דבריו כתב דלא מצא טעם לסמיכות בעיא זו לכאן, ועי' בשטמ"ק בשם הרא"ש דבעיא באנפי נפשה היא, ובברכת ראש כתב דצ"ל דכל הני איבעיות איתשיל יחד בבי מדרשא לכן נקטינהו הש"ס אהדדי, ובחי' מרן רי"ז הלוי פ"ד מהל' נזירות הל' י' ביאר בדעת הרמב"ם דהאיבעיא הוא שקבל נזירות יום אחד לפני מיתתו כמשה בשבעה באדר, והספק אם תחול הנזירות אף שלא יוכל להשלים לנזירות ל' יום, וה"ז ממש מענין שאר האיבעיות. ויעוי"ש מש"כ להוכיח כן ממה שהשמיט הרמב"ם בעיא זו, אך בלח"מ פ"ד הל' ט' כתב דמכיון דספק נזירות להקל ממילא בכה"ג אינו נזיר ולכן לא הוצרך הרמב"ם להזכירו. וע"ע באור שמח פ"ד מהל' נזירות הל' ט' שביאר ביאור מחודש דהספק כשאמר כ' יום קודם ז' אדר הריני נזיר בז' אדר ומעכשיו, אם נחשב דמכיון שיתכן שתתעבר השנה ממילא אי"ז ודאי שלא תושלם הנזירות שמעכשיו, ע"ש.

**תוד"ה אמר כמשה וכו' וק"ק למ"ד נו"נ לא קריבין בבמה א"כ אותם שנדרו בנזיר בפטירת משה רבינו הא היו נזירים כל ימיהם וכו'.** עי' בקר"א ובהגהות הרש"ש מה שהק' בזה.

**נטמא בימי בנו ריו"ח אמר סותר.** בפרש"י מבואר הטעם דמכיון דאינו מגלח בין הנזירויות ממילא כנזירות אריכתא דמי,[[34]](#footnote-34) ולפ"ז מיירי ריו"ח דוקא בנזירות מועטת, דהלא בנזירות מרובה ס"ל לרש"י להלן דף ט"ו ע"א דמגלח ביניהן, אך להלן ע"ב בפרש"י ד"ה ריש לקיש וכו' הובא דהמורה ס"ל כדברי הימ"ן דמיירי בנזירות מרובה, דבנזירות מועטת אין נפק"מ בזה מכיון דמגלח ביניהן ובלא"ה נצרך למנות ל' יום לנזירותו לגידול שער, ועי' בתורי"ד דריו"ח קאי אסיפא דמיירי בנזירות מרובה, וכמו שפי' המורה שם, ולפ"ז בהכרח אין סברת ריו"ח כפרש"י דמכיון דאינו מגלח ביניהן ה"ה כנזירות אריכתא, דהלא ס"ל דמגלח ביניהן. ועי' בזה בחי' הגרי"ז שכתב לבאר דלהימ"ן לדעת ריו"ח סותר משום דסו"ס הרי הוא בתוך נזירותו.

וע"ע בקר"א שכתב להעיר בדברי הימ"ן, דלפי' התוס' בע"ב דנטמא ביום גידול שער אינו סותר, א"כ אף בנזירות מועטת נפק"מ בפלוגתת ריו"ח ור"ל, דלריו"ח דסותר א"כ אם יהי' נטמא בהשלמת נזירותו יהי' סותר, אך לר"ל דאי"ז אלא מדין גידול שער א"כ אם יהי' נטמא לא יהי' סותר, ויעוי"ש שכתב דאכתי לשמואל דס"ל דנטמא ביום גידול שער ג"כ סותר, מוכרח דפלוגתייהו דוקא בנזירות מרובה.

**תוד"ה פשוט וכו' אבל ברישא דמתני' אם נטמא בימי בנו ד"ה אינו סותר אלא של בנו, דכבר נסתלק לגלח את שלו.** בקר"א כתב לתמוה דהלא דעת התוס' דברישא מגלח בין הנזירויות, ומכיון שכבר גילח על נזירותו פשוט שאין שייך שתהא נסתרת, ויעוי"ש שכתב דאיזה הגהה היא ואזלי בשיטת רש"י דאינו מגלח בינתיים, דדבריהם במס' זו מעורביים המה, ומש"כ התוס' דכבר נסתלק לגלח את שלו היינו שנגמר מנינו. וע"ש עוד דכמו"כ מש"כ התוס' דם נטמא בימי השלמה שלו אינו סותר אלא את שלו, הוצרכו לזה לשיטתם דאינו מגלח ביניהן, אבל להרמב"ם דס"ל דמגלח ביניהן לא הוו צריכי לזה.

הרמב"ם בפ"ד מהל' נזירות הל' ג' כתב דכשנטמא בימי השלמת נזירותו אינו סותר אלא רק מנין ימי ההשלמה, אך אינו סותר את ימי נזירותו שמנה קודם לנזירות בנו, ובהשגות הראב"ד שם נחלק ע"ז, דבזה לא פליגי ריו"ח ור"ל דכשנטמא בימי השלמת נזירותו סותר כל ימי נזירותו, ע"ש, ועי' בכס"מ שם שכתב דדעת התוס' כהרמב"ם, ובלח"מ ובהג' הגרעק"א ז"ל שם תמהו ע"ז, דאין בדברי התוס' הכרח לזה,[[35]](#footnote-35) וע"ע בקר"א נסתפק בזה בדעת התוס', ועי' בדבריו להלן ע"ב ד"ה נטמא ביום וכו' שצידד בדעת רש"י כדעת הרמב"ם, ובקר"א ביאר בדעת הרמב"ם דמכיון שגילח לנזירות בנו ממילא נסתלקו אף ימי נזירות בנו שקדמו לזה, דסו"ס גילח תגלח נזירות אחריהם, ועי"ש שכתב דבתגלחת מצורע אינו כן, דהתם תגלחת אחריתי היא, וכעי"ז כתב השפ"א, וע"ע בחי' מרן רי"ז הלוי כתב לבאר בדעת הרמב"ם דימי נזירותו שקדמו לנזירות בנו נעשו נזירות אחת עם נזירות בנו, וימי השלמת נזירותו נעשו נזירות מחודשת בפנ"ע, ויעוי"ש מה שהאריך בזה, וכ"כ החזו"א בסי' ק"מ ס"ק כ'.

# דף י"ד ע"ב

**נטמא בימי צרעתו ריו"ח אמר סותר ר"ל אמר אינו סותר.** בחי' הגרי"ז הקשה מ"ט נחלקו בנטמא במימי צרעתו ולא באופן שנטמא בטומאת מת שאין הנזיר מגלח עלי', כמבואר להלן דף נ"ד ע"א, ויעוי"ש שצידד לומר דאה"נ דפלוגתייהו דוקא בימי צרעתו, אך כשנטמא בטומאת מת שאין הנזיר מגלח עלי', בזה אף לר"ל סותר, דדוקא במצורע שמופקע מתורת נזיר ס"ל לר"ל דאינו מגלח, ויעוי"ש מה שהאריך בביאור הדברים עפ"י דברי מרן הגר"ח ז"ל בביאור דברי הרמב"ם בפ"ז מהל' נזירות הל' ט"ו, יעוי"ש, אך יעוי' בחזו"א בסי' ק"מ אות ז' שכתב בפשיטות דפלוגתייהו אף כשנטמא בטומאת מת שאין הנזיר מגלח עלי', ע"ש.

**נטמא ביום גידול שער וכו'.** בתוד"ה נטמא וכו' מבואר דמיירי כשגילחוהו לסטים אחר שמנה מקצת מנזירותו, ובחי' הר"פ כתב דה"ה אם נצטרע, ועי' בחזו"א בסי' ק"מ ס"ק י"ח שכתב דכשנטמא בשאר טומאות מת שאין הנזיר מגלח עליהן אינו כן, והוצרך למנות ל' יום לכי גידול שער, ונטמא לאחר ל' יום מתחילת נזירותו בימי השלמת הגידול שער. ובתוס' הרא"ש הקשה, דוכי גרע מנטמא ביום ק"א דסותר ל' יום אף שכבר השלים נזירותו לפי שהוא יום התגלחת וכמבואר להלן דף ט"ז ע"א, וכתב ליישב דהתם אינו סותר אלא מדרבנן ואינו סותר אלא ל' ואינו מביא קרבן טומאה, וכאן נחלקו לענין סתירה מה"ת לסתור הכל ולהביא קרבן טומאה, ע"ש, וכ"כ בחי' הרבנו פרץ. אך יעוי' בחי' הגרי"ז הקשה להיפך, דמכיון דדעת התוס' דכשנטמא ביום ל"א אינו סותר אלא מדרבנן משום שכבר נשלמו ימי נזירותו, א"כ אמאי עדיפי הימים שהוא מונה רק בשביל גידול שער מיום הבאת קרבנות. ויעוי"ש מש"כ להוכיח דלדעת התוס' נחלקו כאן אם סותר מה"ת, ע"ש.

בפרש"י כתב בתחילה דמיירי כשקיבל נזירות מאה ונצטרע ביום שבעים ועי' בקר"א שכתב דרש"י פי' שנצטרע ולא שקיבל נזירות בנו תחילה ונולד לו בן ביום ע', משום דס"ל כהרמבם דבכה"ג בלא"ה אינו סותר מה שמנה קודם לנזירות בנו, ואחר שנטהר מצרעתו מנה שלושים ונטמא ביום מאה שבו נשלם גידול שער, ובקר"א דקדק בזה דמשמע דכשנטמא תוך ל' פשוט שסותר הכל, וכתב לתמוה דהיכן מצינו לחלק בין תוך שלושים ליום שלושים, וכן הקשה במרומי שדה.

ובל"א פרש"י דמיירי כגון שקיבל נזירות ונטמא ביום כ' שסתר הכל והתחיל למנות מתחילה, ונטמא בתוך העשרים ימים שמנה להשלמת נזירותו, אך בסוף דבריו הקשה בזה דאי"ז נחשב משלם נזירות, דהטומאה סתרה הכל, וצריך לחזור כל הנזירות, כן ביאר בקר"א, ע"ש, ועי' במרומי שדה כעי"ז, אך בב"ר הגי' ברש"י דמפרש כן בדעת שמואל דפליג אדרב.

הרמב"ם בפ"ו הל' ה' כתב דכשנטמא ביום ל"ב שהוא יום הראוי לגדל שער אילו גילח ביום ל"א, אינו סותר כלום, דאע"פ שעדיין לא גילח מ"מ כבר שלמה הנזירות, וע"ש בכס"מ שכתב דהרמב"ם ביאר כאן דמיירי כשנטמא ביום ל"ב, ופסק כרב דהלכתא כוותי' באיסורי. ועי' בחי' הגר"ח להלן דף מ"ז ע"א שכתב ללמוד מדברי הרמב"ם, דהא דכשנטמא ביום ל"א סותר ל' ולדעת הרמב"ם הוא מדאורייתא אי"ז משום שעדיין לא הותר מאיסורי נזיר משום דהבאת קרבנות מעכבת, דא"כ ה"ה כשנטמא ביום ל"ב, אלא דעיקר הטעם הוא משום שיום ל"א הוא יום הבאת קרבנותיו, ע"ש.

ועי' בקר"א ובמרומי שדה שכתבו דהרמב"ם לא פי' כדעת התוס' דמיירי בגילחוהו לסטים לטעמי' דס"ל דגילחוהו לסטים לעולם סותר ל' יום, ואי"ז רק מדין גידול שער, וכמש"כ בפ"ו הל' ב' דאף בנזירות מרובה ונשארו פ' יום וגילחוהו לסטים סותר ל'.

**אמר רב חסדא הכל מודים שאם קדש שער בדם אין לו תקנה.** עי' בחי' מרן רי"ז הלוי עמ' כ"ה ד"ה והנה לכאו' וכו' שכתב ללמוד מכאן דתגלחת צריך להיות בטהרה דוקא, ואף לרבנן דתגלחת לא מעכבא, ואם נטמא אינו סותר הנזירות, מ"מ הגילוח עצמו צריך להיות בטהרה דוקא, ע"ש, וכ"ה לשון הרא"ש כאן בד"ה אין לו תקנה וכו', דעיקר מצות גילוח דקרא באדם טהור, ולכאו' אין מבואר הטעם לזה, דהלא כבר אינו נזיר,[[36]](#footnote-36) והותר לשתות ביין, ואי"צ שתהא התגלחת במקדש דוקא כמבואר להלן דף מ"ה, וא"כ מ"ט בעינן שתהא התגלחת בטהרה. ובחי' הגרי"ז אות ג' ד"ה והרא"ש וכו' כתב דכמו שבעינן נזירות בטהרה כן בעינן תגלחת בטהרה, ועי' בשיעורי הגרמ"ד ברד"ה למצות גילוח שכתב לבאר דטומאה היא סתירה לנזירות, ואין סתירת הטומאה רק למנין הנזירות, אלא דכל דיני נזירות ומעשה הנזיר נצרך להיות בטהרה, ולכן אף תגלחת הטהרה צריכה להעשות בטהרה דוקא ככל מעשה הנזיר.[[37]](#footnote-37)

**אלא אליבא דרבנן וכו' ומאי אין לו תקנה, אין לו תקנה למצות גילוח.** מבואר דלא יועיל שימתין עד שיטהר ויגלח, ובפרש"י כתב דאינו יכול לסתור ולמנות נזירות אחרת שהרי לאחר מלאת נטמא, אך צ"ב מ"ט הוצרך למנות נזירות אחרת, דלכאו' מכיון שנטהר יוכל לגלח תגלחת טהרה,[[38]](#footnote-38) ובשטמ"ק כתב דהפסיד מצות גילוח ליתן שערו תחת הדוד, דלכשיטהר אין שם דוד של שלמים לפניו, ומשמע שנצרך לגלח כשיטהר, והפסיד רק המצוה ליתן שערו תחת הדוד, אך בחי' הר"פ כתב להדיא דלא יגלח כשיטהר משום שלא יוכל לשלח תחת הדוד, והביא עוד דיש מפרשים וכ"כ בפי' הרא"ש כאן דעיקר מצות גילוח כי כתיב באדם טהור כתיב, אך אין מבואר בזה מ"ט לא יוכל לגלח לאחר מכן כשיטהר, וצ"ב.

בקר"א הקשה בדברי רב חסדא דממה נפשך היכי מיירי, אם הביא רק קרבן אחד אמאי אין לו תקנת למצות גילוח לרבנן, הא יכול להביא שאר קרבנות ויגלח, אך יעוי' בחזו"א סי' ק"מ ס"ק כ' שמבואר בדבריו דרב חסדא מיירי בכה"ג ע"ש, ועוד מ"ט הוצרכו לומר דלר"א תגלחת מעכבת הא לר"א כל הקרבנות מעכבות דבעינן אחר מעשה כולם, ואי מיירי שנטמא אחר שהביא כל הקרבנות הלא בזה אף לר"א אינו סותר כלום כמבואר בדברי התוס' במתני' להלן דף מ"ה ע"א, ואמנם בשטמ"ק להלן שם כתב להדיא דלר"א סותר אף אחר שהביא כל הקרבנות, והא דתנן אחד מן הדמים לאו דוקא הוא, ע"ש, אך בתוס' ובפי' הרא"ש שם לא משמע כן, ע"ש.

**רש"י ד"ה למצות וכו' הילכך אין לו תקנה לגלח בטהרה אלא מגלח בטומאה.** מבואר דמכיון דא"א לו לגלח בטהרה לכן מחוייב הוא עכ"פ לגלח בטומאה, אך בריהטת לשון התוס' ד"ה לעולם משמע שהפסיד מצות גילוח לגמרי ואינו מגלח כלל, וכ"כ בחי' הר"פ, וכ"נ בפי' הרא"ש שכתב דנסתלק נזירותו בלא גילוח, ובשטמ"ק בתחילת דבריו משמע דלעולם הוא מחוייב לגלח לכשיטהר, ולא הפסיד אלא רק לשלח השער תחת הדוד וכדלעיל.

**תוד"ה לעולם וכו' דכיון שהביא כבר קרבנותיו שוב לא יביא ונסתלק ומיד מותר לשתות ביין בלא תגלחת כלל.** בחי' הגרי"ז דקדק בלשון התוס' דדוקא משום דאין לו תקנה למצות גילוח נסתלק ומותר מיד ביין, וצ"ע דהלא בלא"ה ג"כ מותר ביין משום דתגלחת לא מעכבת, ויעוי"ש מש"כ עפי"ד הרמב"ם דביום הבאת קרבנותיו אסור בשתיית יין קודם תגלחת, דההיתר הוא אחר כל המעשים הוא אף אחר תגלחת, וכמו שביאר בחידושי מרן רי"ז הלוי בעמ' כ"ה ע"ש, ורק מכיון שנטמא ושוב לא יוכל לגלח בטהרה, ממילא כבר נחשב כאחר כל המעשים, יעוי"ש, אך צ"ע דהלא התוס' להדיא פליגי על הרמב"ם בזה, וס"ל דלרבנן אי"צ אחר כל המעשים כלל, וכמש"כ מרן הגרי"ז ז"ל גופי' שם, וצ"ע. וע"ע באור שמח פ"ח מהל' נזירות הל' ה' שכתב דאף דמדינא אין התגלחת מעכבת, מ"מ מצוה מן המובחר הוא להמתין אחר כל המעשים, וכעי"ז כתב הב"ר כאן, וכתב לבאר לפ"ז דברי התוס'.

**בא"ד והכל מודים דקאמר רב חסדא קאי אפלוגתא דרב ושמואל דפליגי בנטמא ביום גידול שער אם סותר, והכא דנטמא קודם תגלחת מודים דאינו סותר, דהוי כמי שגילח כבר**.[[39]](#footnote-39) בחי' הגרי"ז אות ג' ד"ה וברא"ש וכו' כתב לבאר בזה, דכשנטמא ביום גידול שער הלא כל הגידול שער הוא לקיום התגלחת, ואעפ"כ לשמואל סותר כשנטמא, וקמ"ל רב חסדא דמ"מ כל זה הוא קודם הבאת קרבנותיו, אבל אחר הבאת קרבנותיו אינו סותר נזירותו משום תגלחת מכיון דסו"ס הוא אינו נזיר.

וע"ע בחי' הר"פ שכתב דבהכרח מה שאמר רב חסדא הכל מודים קאי ארבי יוחנן ור"ל, וצ"ע מה שייך האי מודים לפלוגתייהו, ע"ש, וע"ע בקר"א מש"כ בזה.

בליקוטי הלכות בעין משפט אות ב' עמד בזה שלא נזכר דינא דרב חסדא ברמב"ם, וכתב לבאר עפ"י דברי התוס' דעיקר דברי רב חסדא לומר דבזה אף שמואל מודה, ומכיון דבלא"ה פסק הרמב"ם כרב ודלא כשמואל, לכן לא הוצרך לומר דאף אחר הבאת קרבנות אינו סותר, ע"ש. וע"ע בחזו"א סי' ק"מ אות כ' ד"ה ר"מ וכו' שכתב דהרמב"ם פסק דלא כר"ח, ולא נתפרש טעמא, ע"ש.[[40]](#footnote-40)

# דף ט"ו ע"א

**אמר רב יום שבעים עולה לכאן ולכאן.** בתוד"ה אמר רב וכו' ביארו, דמכיון דיום שבעים עולה אף למנין נזירות בנו ממילא לתגלחת בנו שלמו שלושים ביום צ"ט, ומדין תגלחת בנו זמן הגילוח הוא ביום ק', ולכן יוכל לגלח ביום ק' אף לנזירותו. ועי' בקר"א שביאר דהתוס' לטעמייהו בביאור המשנה דכשנולד בנו עד שבעים הרי ימי נזירות בנו מובלעין בימי נזירותו ואינו מונה אלא עד יום ק' ועולה לכאן ולכאן, ולכן הוקשה להתוס' מאי נפק"מ בזה שיום שבעים עולה לכאן ולכאן, הלא בלא"ה מונה עד תשלום ק' יום, ועוד קשה מה שאמרו בגמ' דאיתגורי מיתגר, דמה הרויח בזה דעולה לכאן ולכאן, ולכן כתבו דמכיון דעולה לכאן ולכאן הרויח שמגלח ביום ק'. אכן לפרש"י והרמב"ם דלא ס"ל לדין הבלעה, ולעולם אחר השלמת נזירות בנו משלים נזירותו, אלא דלרש"י אם לא נשארו ל' יום סותר הכל ולהרמב"ם מונה עוד רק עד השלמת שלושים יום, ממילא מתפרש בדברי רב כפשוטו שנתחדש דיום ע' עולה כיום א' לנזירותו וכיום א' לנזירות בנו, ועולה לחיוביו כב' ימים, וע"ע בפי' הרא"ש ובמאירי שהביאו ב' הביאורים בדברי רב.

ובתוס' כתבו בביאור הטעם שמגלח ביום ק', דמכיון דמה"ת דינו לגלח ביום ק', ומדרבנן הוא דלא מצי לגלח ביום ק' אלא רק ביום ק"א גזירה אטו היכא דאמר שלימים, והכא אוקמוה אדין תורה שיוכל לגלח ביום ק' מכיון דנזירות בנו הוי יום ל"א. ובפי' הרא"ש ביאר באופן אחר, דמכיון דיום שבעים עולה לכאן ולכאן, ממילא דיינינן ליום שבעים כשני ימים, וביום ק' הרי הוא כביום ק"א, ולכן מגלח ביום ק"א, ובשטמ"ק משמע שביאר כדברי הרא"ש גם בדברי התוס' ע"ש, אך יעוי"ש שכתב ג"כ דזהו משום דאוקמוה אדאורייתא דדינו לגלח ביום ק', וצ"ע בביאור הרכבת הדברים. ונפק"מ בזה כשנולד הבן ביום ס"ט לנזירותו לדעת תנא דמתני' דפליג אדרב וס"ל דלא אמרי' דהיום עולה לכאן ולכאן, דלתוס' מגלח ביום ק',[[41]](#footnote-41) דהלא הוי יום ל"א לנזירות בנו וממילא אוקמוה אדאורייתא אף לענין נזירותו, דענין זה אינו שייך לדברי רב, אלא רק דמוכרח כן מדברי רב דאל"כ מאי נפק"מ בזה שעולה לכאן ולכאן כמ"ש הקר"א, אך להרא"ש אין מגלח ביום ק' אלא רק משום דמכיון דיום ע' עולה כשנים ממילא נחשב כיום ק"א, ולתנא דמתני' דפליג אדרב אי"ז שייך כלל.

וע"ע בחי' הרבנו פרץ שהקשה בזה, דהלא בנזירות בעלמא תיקנו חכמים שיגלח יום לאחר השלמת הנזירות, ולא אמרי' מקצת היום ככולו למעט ימי הנזירות שיגלח ביום שלושים עצמו, וא"כ ה"ה כאן בדין דלא יועיל מקה"כ אלא כל יום ע' יעלה לנזירותו, ורק ביום ע"א יתחיל נזירות בנו, ומ"ט כאן אמרי' מקה"כ למעט ימי הנזירות, וכתב לבאר דמכיון דדינו דתיכף כשנולד בנו מפסיק נזירותו ומונה לשל בנו, ממילא ביום השבעים כשנולד בנו א"א לו להשלים היום לנזירותו, ולכן אמרי' מקה"כ, ע"ש שהאריך בזה.

**רד"ה אמר רב וכו' כשבא להשלים מאה שלו שלאחר נזירות של בנו, אי"צ למנות אלא כ"ט.** בקר"א הק' דהא צריך למנות ל' יום, וכתב דאולי כוונת רש"י דעל המאה אי"צ למנות אלא כ"ט, דלנזירות בנו מגלח ביום ק' דהוא ל"א לנזירותו, דהלא יום ע' עלה לכאן ולכאן, ועולה לו היום אף להשלמת נזירותו.[[42]](#footnote-42)

**ת"ש מסיפא נולד אחר שבעים סותר שבעים.** בתוס' מבוא' דקושיית הגמ' דלרב דעולה לכאן ולכאן, א"כ יום ע"א עולה אף לנזירות בנו, ונמצא דהשלמת נזירות בנו ביום ק', ואכתי מובלעין ימי נזירות בנו בימי נזירותו, ומ"ט סותר. ובפי' הרא"ש הקשה, דהלא לרב יום ע"א עולה כשני ימים, וא"כ ימי נזירותו הושלמו ביום צ"ט, ונזירות בנו הושלמה ביום ק', ושוב מכיון דאין כל ימי נזירות בנו מובלעין לא אמרי' הבלעה כלל, ופשוט דהרא"ש בכל זה לטעמי' שביאר בדברי רב דמגלח ביום צ"ט משום דיום ע' עולה כשני ימים ממש, אך להתוס' דאין יום ע' עולה כשנים אלא רק דמכיון שמגלח ביום ק' מדין נזירות בנו דל"א דידהו הוו ביום ק', שוב לא העמידו חכמים דבריהם בזה אף כלפי נזירותו, א"כ בלא"ה לק"מ, וכתב לתרץ דמ"מ נזירות בנו מובלעת בימי הנזירות שהזכיר תחילה, וכ"כ בשטמ"ק בשם הרבנו עזריאל, וביאר הטעם בזה, דאין דעתו למנות נזירות בנו בפנ"ע אא"כ ימשוך אחר ק' יום, ומבוא' דס"ל דהא דלא אמרי' הבלעה כשאין כל הימים מובלעין הוא משום אומדן דעתו, וכבר נתבאר לעיל בזה, ועוד כתב הרא"ש ליישב, דדין רב דיום ע' עולה כשנים הוא רק משום דין הבלעה, אבל כל שלא יהי' בזה דין הבלעה לא יהי' עולה כשנים, ולכן כאן הוו מובלעין משום דאל"כ אינו עולה כשנים ושוב שייך בזה הבלעה, יעוי"ש, וכ"כ בחי' הר"פ, והוסיף לבאר הענין בזה, דמכיון דמקצת היום עולה כיום שלם לניזרות בנו, והלא מדין הבלעה כל העולה לבנו עולה לנזירותו ג"כ, ממילא מקצת היום עולה כיום שלם אף לנזירותו, ע"ש. וע"ע בקר"א שכתב לתמוה בגוף קושיית הרא"ש, דהלא מפורש ברא"ש דלא אמרי' דיום ע' נחשב כשני ימים אלא רק משום דמה"ת בלא"ה מגלח ביום ק', וא"כ ודאי אין לומר דיום ע"א נחשב כשנים לענין שישלים נזירותו ביום צ"ט, ע"ש.

והנה התוס' בזה לטעמייהו דדינא דמתני' הוא דימי נזירות בנו מובלעין בנזירותו, וכשנולד ביום ע"א לא נאמר דין הבלעה, אך לפי' הרמב"ם ורש"י דלעולם מונה לנזירות בנו בפנ"ע ואח"כ משלים נזירותו, ומה שאמרו דכשנולד ביום ע"א סותר היינו שסותר מימי נזירותו שמנה כבר ונצרך להשלים אחר השלמת נזירותו בנו, ולהרמב"ם משלים ל' יום ולפרש"י סותר הכל ומונה ק' יום, ולפ"ז קושיית הגמ' דלרב דיום ע"א עולה לכאן ולכאן א"כ לא הפסיד כלום, וכ"כ בפי' הרא"ש, ועי' בקר"א שכתב להקשות בדעת הרמב"ם, דהלא אילו לא נולד הבן הי' נצרך למנות אחר יום ע"א רק כ"ט יום, וכעת שנולד בנו נצרך למנות לאחר השלמת נזירות בנו ל' יום, דלהרמב"ם לעולם בעינן לכה"פ ל' יום אחר השלמת נזירות בנו, וכתב לבאר דמ"מ לא הפסיד כלום בחשבון ב' הנזירויות, דמכיון דיום ע"א עולה לנזירות בנו ממילא מונה ל' מאחר יום ק', ונמצא דלעולם אינו מונה אלא ק"ל יום ולא הפסיד כלום, ע"ש, וכן נראה בפי' רבנו אברהם מן ההר, ע"ש. אולם בדעת רש"י אכתי צ"ע, דמכיון שלא נשארו אלא כ"ט יום בדין דיסתור הכל, וצ"ע.[[43]](#footnote-43)

**שם.** מבואר דלתנא דמתני' דיום ע"א אינו עולה לכאן ולכאן א"ש דסותר, משום דיום ע"א נחשב לנזירותו ונסתר, ומבוא' דמכיון דאינו עולה לכאן ולכאן ממילא עולה לנזירותו ולא לנזירות בנו, ועי' בתורת הנזיר עמ' קי"א ד"ה ועל כן וכו' שהקשה דלכאו' בדין דיעלה לנזירות בנו ולא לנזירותו, דהלא נזירות בנו קדמה, וכל שנזירותו מעכבת לנזירות בנו אין להיום לעלות לנזירותו, ויעוי"ש מש"כ לבאר, דעד כאן לא אמרי' דנזירות הבן מפסקת לנזירותו אלא במקום שאין הדבר נוגע אלא רק מכאן ולהבא, ולא במקום שהדבר נוגע למפרע שיהי' נסתר מה שמנה כבר, ע"ש. אך יעוי' בקר"א ד"ה ובירושלמי שכתב בביאור דברי הירושלמי דלעולם עולה לנזירות בנו, והנידון אם עולה גם לשלו, וכ"כ בחי' הגרי"ז עמ' נ"ב סוד"ה אבל וכו' וע"ש מה שהקשה ע"ז.

**וכן מתני' לרב ש"מ, ורב כמאן אמרה לשמעתי' וכו'.** בתוד"ה וכן וכו' הקשו דהא תנן לקמן דמי שנזר ב' נזירויות וגילח הראשונה ביום ל' מגלח השני' ביום ס' משום שיום ל' עולה לכאן ולכאן, והרי להדיא דאמרי' מקה"כ כרב. וכתבו לחלק דשאני התם דאותו יום הוי בין שני הנזירויות, אבל כאן שהוא עומד באמצע נזירותו ובהתחלת נזירות דבנו, ראוי להחשיבו כולו לנזירות דידי' אחר ימים שעברו, ובלשון התוס' משמע דאי"ז אלא רק דראוי להחשיבו אחר הימים שעברו ולא אחר נזירותו, אך יעוי' במאירי שהוסיף דלעולם לא אמרי' מקה"כ בימים שבאמצע, דא"כ בכל יום יתאבל מקצתו ודיו, ולכן אף כאן כל שלא נגמרו המאה יום שקיבל עליו, לא שייך לומר בזה מקה"כ, וע"ע מש"כ בחי' הר"פ כאן וכעי"ז בדבריו לעיל במתני' ד"ה ה"ג לאחר שבעים וכו'.

ויעוי' במאירי שכתב ליישב קושיית התוס', דשאני התם דסו"ס אין בין שני הנזירויות אלא רק ס' יום, ואי"ז כדברי רב שאמר דיום ע' עולה לכאן ולכאן ונחשב לשני ימים עד שמגלח ביום צ"ט, ונמצא שאין זה דומה לזה כלל. ובפרש"י כתב ליישב דמתני' כבר פדא דאין סתם נזירות אלא רק כ"ט יום.

וע"ע ברדב"ז בפ"ד מהל' נזירות הל' ג' שכתב לחלק, דכשנזר ב' נזירויות שניהן ענין נזירות אחת, ולכן לכו"ע אמרי' בזה דיום ע' עולה לכאן ולכאן, אבל בנזירותו ונזירות בנו הוי כשני בני אדם שאין אומרים יעלה מקצתו לראובן ומקצתו לשמעון, יעוי"ש מש"כ בזה. וכפיה"נ זהו ע"ד מש"כ בחי' הרשב"א בנדרים דף י"ז דנזירותו ונזירות בנוענינים נפרדים הן, עדיין צ"ע.

עי' בקובץ הערות סי' ל"ט אות ג' שכתב לבאר בפלוגתת רב ותנא דמתני' דנחלקו בגדר דין מקצת היום ככולו, דלרב ס"ל דכל מקצת יום הוא מצד עצמו, ולכן שייך לחלק יום אחד לשנים, אך לתנא דמתני' מקצת היום אינו כיום מצד עצמו, אלא דדיינינן לנעשה במקצת היום כאילו נעשה כן בכל היום, וממילא חדא יומא לתרי יומי לא מפלגינן, וכעין מש"כ הריטב"א לענין העראה וגמר ביאה דחדא ביאה לתרי ביאות לא מפלגינן, יעוי"ש. אכן להרדב"ז הנ"ל אף תנא דמתני' מודה דאמרי' דיום אחד עולה לכאן ולכאן, ולא פליגי אלא בנזירות בנו ונזירותו אם דיינינן להו כשני בנ"א.

בדין מקצת היום ככולו עי' בקר"א לעיל דף ה' ע"א שכתב דהכי גמירי לה, ומבואר דהלמ"ס הוא,[[44]](#footnote-44) אך בשו"ת גינת ורדים חאו"ח כלל א' סי' כ"ח מבוא' דסברא הוא, ועיי"ש מש"כ בזה לענין נזיר.

# דף ט"ו ע"ב

**מ"ט דאבא שאול לאו משום דקסבר שביעי עולה לכאן ולכאן.** בקר"א ד"ה אבל קשה וכו' הקשה היכי מדמי הש"ס נזירות לאבל, דהלא תנא דמתני' דפליג אדרב היינו משום דס"ל דלא אמרי' מקה"כ באמצע המנין, אבל בין נזירות לנזירות לכו"ע אמרי' מקה"כ, וכמש"כ התוס' בע"א ד"ה וכן וכו', אכן ברד"ה ורב וכו' מבואר לא כן ולפ"ז לק"מ, וא"כ אף לאבא שאול לא מצינו אלא דס"ל דאמרי' מקה"כ ביום השביעי שהוא בין ימי השבעה לימי השלושים, אבל ביום שבעים לנזירותו שהוא באמצע מנין הנזירות יתכן דאף לאבא שאול לא אמרי' מקה"כ, ועוד הק' דלרבנן הלא לא אמרי' מקה"כ באבילות כלל וכמבואר במו"ק דף י"ט ע"ב, ואף לענין סוף ימי השבעה וסוף ימי השלושים לא אמרי' מקה"כ, אך בנזירות דאמרי' מקה"כ בסיום ימי הנזירות י"ל דס"ל דאף באמצע המנין אמרי' מקה"כ, וכן הקשה בשפ"א לעיל ע"א סוד"ה בגמ' וכו'. אכן בתוס' סוד"ה אבא שאול וכו' ביארו דמצינו באבא שאול דאמרי' מקה"כ אע"פ שעומד באמצע האבילות, וצ"ב.[[45]](#footnote-45)

**שם.** עי' בקר"א שהקשה דלתוס' שנתחדש בדברי רב דכשנולד ביום ע' מגלח ביום ק', הלא לא מצינו לזה בדברי אבא שאול, דאבא שאול לא אמר אלא דמקצת שביעי הוא ככולו אבל לא שנמנה בתורת שני ימים, וכתב לבאר דעיקר טעמי' דרב הוא דעולה לנזירות ולנזירות בנו, והא דמיחשב בתרתי לנזירות שלו מסברא הוא דקאמר הכי מכיון דאינו אלא מדרבנן כמש"כ התוס' לעיל,[[46]](#footnote-46) והא דעולה לכאן ולכאן שפיר שמעינן לה מדאבא שאול דמקצתו עולה למנין ז' ומקצת לענין ל'.

בפי' הרא"ש ובחי' הרבנו פרץ הביאו קושיית הירושלמי, דלאבא שאול דאמרי' דיום ז' עולה לכאן ולכן, א"כ הרי נחשב הוא כב' ימים, וא"כ לא ימנה אלא כ"ט ימים, וכדאמרי' בנזיר שמגלח ביום ק' משום דיום ע' עולה לכאן ולכאן ונעשה כיום ק"א,[[47]](#footnote-47) ועי' בקר"א שכתב דזהו רק לדעת התוס' דמדין עולה לכאן ולכאן ה"ה מגלח ביום ק', אך כתב להקשות בזה דדוקא הכא אגב דשלים נזירות בנו מותר לגלח גם על שלו, אבל לענין שלשים ודאי דלא מסתבר לחשבו בב' ימים, ע"ש, אך לכאו' הרא"ש והר"פ לטעמייהו שביארו ההיתר לגלח ביום ק' דמשום דיום ע' עולה לכאן ולכאן לכן דיינינן להו כשני ימים ממש, וכמושנת"ל בביאור פלוגתת התוס' והרא"ש בזה, ולא משני מידי, והרא"ש כתב ליישב דמכיון דל' יום אסמכוה אקרא, אי אמרת דיום ז' עולה כב' ימים לא משכחת לה ל' יום לעולם,[[48]](#footnote-48) ועי' בחי' הר"פ מש"כ בזה, וצ"ב בכוונתו.

וע"ע בתוס' במו"ק דף י"ט ע"ב ד"ה אתיא וכו' דדעת הר"ר יו"ט דיכול לגלח ביום כ"ט משום דיום ז' עולה לכאן ולכאן, אך בתוס' הרב חלק ע"ז, ע"ש.

הנה בתוס' להלן דף ט"ז ע"א ד"ה רבי וכו' כתבו בדעת רבנן דלא אמרי' מקה"כ בנזירות אלא רק ע"י הבאת הקרבנות, ומבוא' דבלא מעשה המפסיק להיום לא אמרי' מקה"כ, וכ"כ בחי' הריטב"א במו"ק דף י"ט ע"ב ד"ה כיון שעמדו וכו' לענין אבילות, דלעולם לא אמרי' מקה"כ אלא רק ע"י שיפרשו ממנו המנחמים ועי"ז נפסק היום, ע"ש, ועי' בקר"א שם מה שהקשה ע"ז, וכתב לפרש שם להיפך ע"ש, וכתב דלפ"ז כשחל יום ז' בשבת אין לומר מקה"כ, ע"ש, וכ"כ הב"ח בסוסי' ת"ב,[[49]](#footnote-49) אך בש"ך שם סק"ד חלק ע"ז ע"ש, ועי' בהערה מ"ח דאף בדברי הרא"ש מבואר שנחלק ע"ז, וע"ע בט"ז שם סק"ה שהקשה דהלא בסוף ימי השלושים אמרי' מקה"כ אף דאין שייך בהן מעשה המפסיק, ויעוי"ש שכתב לחלק דדוקא במקום דבעינן שיעשה מעשה לא אמרי' מקה"כ אלא כשנעשה מעשה המפסיק, אבל כשאין ענינו אלא רק איסור תגלחת וכיו"ב אך אין מוטל עליו חיוב מעשה, אי"צ מעשה המפסיק, ולפ"ז אף בשבת אמרי' מקה"כ, ע"ש.

**דלמא ע"כ לא קאמר אבא שאול אלא באבילות ז' דרבנן, אבל בנזיר דאורייתא לא.** בפי' הרא"ש ובחי' הר"פ הקשו דהלא אף רב לא אמר דבריו לעקור דין דאורייתא אלא רק לענין דין התגלחת ביום ק"א שהוא מדרבנן, וכתבו דמ"מ נזיר יש לו עיקר מה"ת וראוי להחמיר בו יותר מבאבילות שאין לו עיקר מה"ת. ועי' בקר"א שהקשה דהלא עיקר דברי רב לאשמועינן דיום ע' עולה לכאן ולכאן, וממילא אמרינן מסברא כיון דמותר לגלח בשל בנו מותר לגלח נמי לשלו, ואם כן עיקר מלתא דרב בדאורייתא אתמר, ע"ש.

**אלא רב דאמר כרבי יוסי, דתניא רבי יוסי אומר שומרת יום כנגד יום ששחטו וזרקו עלי' בשני שלה ואח"כ ראתה ה"ז אינה אוכלת ופטורה מלעשות פסח שני, מ"ט דר"י לאו משום דקסבר מקה"כ.** הנה לפרש"י עיקר חידוש רב דיום ע' עולה לכאן הוא ולכאן הוא שנתקיימו חיובי ב' ימים ביום אחד, ויש לבאר השייכות בזה לדברי רבי יוסי, דלכאורה כאן אין ענינו חיובי ב' ימים, אלא רק דמהני ספירת מקצת היום שתהא נטהרת עי"ז, וצ"ע בביאור הראי' לדברי רב. ויעוי' בחי' הגרי"ז שכתב דבאמת הראי' רק מזבה ולא מזב, ומשום דבזב עיקר דינו תלוי בראיות, ואי"ז שייך לסוגי' כלל, אך בזבה דאינה מטמאה אלא בימים וכדאיתא בב"ק דף כ"ד ע"א הענין הוא דכשראתה זוב הוי אותו היום יום טמא, ונצרכת לשמור יום טהור כנגד יום טמא, וכמש"כ שם לדקדק כן מלשונות הרמב"ם ע"ש, ולפ"ז בזבה אם אמרי' מקצת היום ככולו הענין דתחילת היום נחשב ליום טהור ולכן עולה לשימור, וסוף היום הוי יום טמא, וחזינן דאותו היום עולה לכאן ולכאן.[[50]](#footnote-50) אך יעוי"ש שהקשה בזה דלפרש"י דטמאה למפרע א"כ אכתי אין ראוי' דעולה לכאן ולכאן אלא רק דמקה"כ, ע"ש.

ולפי' התוס' עיקר חידוש רב הוא דאמרי' מקצת היום ככולו אף באמצע המנין, ולפ"ז צ"ע דהלא כאן אין זה אמצע מנין אלא סוף יום הטהרה.[[51]](#footnote-51) ובתוס' ד"ה מאי טעמא וכו' כתבו לבאר דאע"ג דהכא נמי הי' סברא לחשיבת יום ככולו טמא כיום שלפניו כסברא דרבנן, אפ"ה רבי יוסי מחשיבו לכאן ולכאן, והיינו כסברת רב. ועי' בקר"א שהק' דבמתני' הלא בתחילת היום עדיין הי' בנזירותו, אבל כאן הלא כבר מתחילת היום היא בטהרה, ומהיכי תיתי לומר דשדינן לי' בתר יום ראשון למפרע, ויעוי"ש עוד מש"כ בביאור הסוגיא לדברי התוס'.

וע"ע מש"כ בביאור פלוגתייהו דרבנן ורבי יוסי בחי' הרמב"ן במו"ק דף י"ט ע"ב, ויעוי"ש מש"כ לתלות בזה אם מהני ספירת לילה ע"ש, וצ"ב, ובקובץ הערות סי' ל"ט אות ג'.

**ממאי ודלמא משום דקסבר מכאן ולהבא הוא מטמא.** כ"ה גירסת רש"י התורי"ד והשטמ"ק, ומבואר דלהס"ד וכ"ה למסקנת הגמ' כמש"כ בפרש"י להלן דף ט"ז ע"א ד"ה ורבי יוסי, דפטורה מפסח שני משום דמקצת היום ככולו היינו אף דלמפרע הוא מטמא, ודחי דמכאן ולהבא מטמא וממילא פטורה אף דלא אמרי' מקצת היום ככולו. וכל זה צ"ע רב, דהיאך ס"ד דיהני מקצת היום ככולו אם מטמאה למפרע, דהלא מכיון שמטמאה למפרע נמצא דלא הי' כלל מקצת היום בטהרה,[[52]](#footnote-52) ובקר"א הקשה עוד, דמכיון שנטמאה למפרע א"כ היאך פטורה מפסח שני, דסו"ס הרי היתה טמאה מחמת הטומאה שביום השני. ועי' בברכת ראש שכתב ליישב דאף להס"ד פטורה משום דטומאת התהום התירו, וכל זמן שלא נודע שנטמאה חשבינן לי' כמקצת היום, וכ"ה להדיא בתורי"ד. ולמאי דדחי דמכאן ולהבא הוא מטמא, והיינו דממילא אי"צ לדין מקצת היום ככולו, עי' בחי' הגרי"ז שהקשה דאין זה שייך אלא בשומרת יום כנגד יום דשייך לומר דאי"צ אלא מקצת שימור,[[53]](#footnote-53) אבל זב בעל שתי ראיות שנזכר ג"כ בברייתא הרי נצרך הוא לז' נקיים, ומה יועיל שמטמא מכאן ולהבא, סו"ס הלא לא הי' כאן ז' נקיים ללא דין מקצת היום ככולו, ויעוי"ש עוד מש"כ בזה.

אמנם בתוס' מיאנו בזה וכתבו דהכל מכלל ביאור דברי רבי יוסי, דס"ל מקצת היום ככולו ומטמא מכאן ולהבא, והיינו דאם הי' מטמא למפרע לא הי' מועיל לזה מקצת היום ככולו, וכן הגי' בהגהות הגר"א.

**רש"י ד"ה ששחטו וכו' שהיא שומרת כנגדו לידע אם תראה בג' ימים ג' ראיות ותהא זבה.** בשיעורי הגרמ"ד עמד בזה דמשמעות לשון רש"י דהשמירה הוא רק לראות אם תראה ג' ימים רצופין, וצ"ע דהלא דינה לשמור משום דזהו דין ראי' ביום א' ששומרת יום כנגד יום.[[54]](#footnote-54)

**לעולם אימא לך טומאה דאורייתא תהום דזיבה התירו.** ובפרש"י מבואר דאכתי מדין מקצת היום ככולו הוא, וצ"ע דמכיון דלעולם מטמאה למפרע ורק דהתירו טומאת התהום, א"כ מ"ט בעינן ג"כ לדין מקצת היום ככולו. ועי' בחי' הגרי"ז שכתב דמכיון דדין טומאת התהום לא מהני אלא לטומאה מחודשת, אבל אם הי' טמא וטבל במערה והי' תחתיו טומאת התהום ה"ה טמא, וכדאיתא להלן דף ס"ג, וממילא ללא דין מקצת היום ככולו לא יועיל דין טומאת התהום, דמכיון דמטמאה למפרע הרי היא בטומאה שהיתה בתחילה, אך לר"י דמקצת היום ככולו ממילא כבר אי"ז מטומאתה הקודמת אלא טומאה מחודשת, ע"ש. אך יעוי"ש שהקשה דסו"ס ה"ה טמאה למפרע, ע"ש, ובשיעורי הגרא"י הביא משמי' דמרן הגרי"ז להוכיח מכאן דאף כשרואה אי"ז המשך לטומאה הקודמת, אלא שנתחדש דין סתירה, ומתחילה הי' טהרה ושוב נתחדש סתירה, וכמו שאמרו בזבחים דף כ"ט ע"א דענין שומרת יום כנגד יום שראו הוא כענין שהוכשר וחזר ונפסל, ע"ש. וכעי"ז כתב בקובץ הערות סי' ל"ט אות ט', ע"ש.

הרמב"ם בפ"ו מהל' קרבן פסח הל' ג' פסק כרבי יוסי דזב שראה שתי ראיות וספר ז' נקיים וטבל בשביעי ושחטו עליו הפסח ושוב ראה זוב פטור מפסח שני, ועי' בלח"מ פ"ד מהל' נזירות הל' ד' שהקשה דהלא הרמב"ם שם פסק דלא כרב, ויעוי"ש עוד שהוכיח בדעת הרמב"ם דס"ל דלמפרע הוא מטמא, ועמש"כ בזה באורח מישור לעיל ע"א ובקר"א כאן, וע"ע בחי' הגרי"ז כאן.

# דף ט"ז ע"ב

**מתני' מי שנזר והוא בביה"ק, אפי' הי' שם שלשים יום, אין עולין לו מן המנין, ואינו מביא קרבן טומאה.** בפרש"י ובתוס' מבואר שפירשו דמיירי שנטמא בביה"ק בטומאה הסותרת נזירות עי' להלן דף מ"ט ע"ב במשנה, ולפ"ז יש להבין החידוש בהא דתנן דאין עולין לו מן המנין, דהלא אפי' כשמנה נזירות טהרה קודם שנכנס לביה"ק הרי הוא סותר כל מה שמנה ע"י שנכנס לביה"ק, וא"כ פשוט שאין הימים עולין לו מן המנין, וכן יש להקשות בסיפא דמתני' דכשיצא ונכנס עולין לו מן המנין, דהיאך יעלו לו מן המנין מאחר ונטמא ודינו לסתור הכל. ועי' בתורי"ד שביאר דעולין לו מן המנין היינו אם נטמא אחר שעברו ל' יום מטהרתו, ואם נכנס קודם שעברו ל"י מביא קרבן טומאה, וע"ע בחי' הרבנו פרץ שכתב לפרש דהימים ראויין לעלות לו מן המנין. ופירשו רש"י לפי הגי' המובא בנוסח הריב"ן[[55]](#footnote-55) והתוס' שהדברים נאמרו לענין הבאת קרבן טומאה, דאין עולין לו היינו שאינו מביא קרבן טומאה, ובסיפא עולין לו לענין שמביא קרבן טומאה, וכ"כ הראב"ד בהשגות בפ"ו מהל' נזירות הל' י'.[[56]](#footnote-56) ולפ"ז מה שאמרו במשנה אין עולין לו מן המנין ואינו מביא קרבן טומאה, הוא ענין אחד ופירושי קמפרש. ובקר"א כתב דלפ"ז קשה מה שאמרו בסיפא דעולין לו מן המנין בלשון רבים, דהא איום השביעי לחודי' קאי, ועוד דאינו מאותו ענין של ואין עולין דרישא, דהתם אימי טומאתו בביה"ק קאי, ובסיפא עולין לו היינו לגלח ולהביא קרבן טומאה.[[57]](#footnote-57)

אך יעוי' בדברי הרמב"ם בפ"ו מהל' נזירות הל' ח' והל' י' ומבואר בדבריו וכמו שביאר הלח"מ בהל' י' שם ע"ש שפירש במשנה דמיירי שנטמא בביה"ק בטומאה שאין הנזיר מגלח עלי', ולפ"ז מה שאמרו ברישא דאין עולין לו מן המנין היינו דאף דאין טומאה זו סותרת מ"מ אין הימים שהי' טמא בהן עולין לו מן המנין, ומה שאמרו בסיפא דכשיצא ונכנס עולין לו מן המנין, היינו דהימים שמאחר שנטהר עד שנכנס שוב לביה"ק עולין לן למנין נזירות גמור, דמכיון שנטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' ממילא לא נסתר מנינו, ומה שאמרו ברישא שאינו מביא קרבן טומאה ובסיפא שמביא קרבן טומאה היינו אם יטמא בטומאת מת שהנזיר מגלח עלי'. ועי' בקר"א שכתב דמוכח מדברי הרמב"ם דהא דימי טומאה שאין הנזיר מגלח עליהן אין עולין הוא מה"ת, דאל"כ הי' מחוייב בקרבן טומאה כשנטמא בהן, וע"ש מה שהקשה בזה בסתירת דברי הרמב"ם.[[58]](#footnote-58)

וע"ע בפיהמ"ש להרמב"ם שביאר ג"כ כנ"ל, אולם בדבריו שם מבואר דחלוק דין הרישא מדין הסיפא לענין הימים שעמד בביה"ק, דברישא שנזר בטומאה אין הימים שעמד בביה"ק עולין לו מן המנין אף כשנטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח עלי', אבל כשיצא ונטהר ושוב חזר ונטמא בביה"ק בטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' בזה עולין לו למנין אף הימים שעמד בביה"ק, אך אם יצא ולא נטהר לגמרי וחזר הרי הכל כטומאה אריכתא ואין עולין לו מן המנין כלל, יעוי"ש, וכן מבואר במאירי בתחילת דבריו, ע"ש, אך יעוי' בלח"מ בפ"ו הל' י' שכתב דבודאי העיקר כמ"ש הרמב"ם בהלכות דדוקא אותן הימים שמנה עד שחזר לביה"ק עולין לו, דטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' אף שאינה סותרת מ"מ אינו עולה לו מן המנין, ע"ש, וע"ע בקר"א מש"כ בזה.

**אפי' הי' שם ל' יום אין עולין לו מן המנין וכו'.** צ"ב הרבותא בזה שאפי' הי' שם ל"י, דלכאו' מכיון דאין הימים עולין לו משום שהוא טמא, מאי איפכ"ל אם היו ל' יום. ובחי' הרבנו פרץ כתב שנקט ל' יום משום דס"ד הואיל ושהה שם ימי נזירות דיעלו לו מן המנין, וקמ"ל דאפ"ה לא יעלו.[[59]](#footnote-59) ובשטמ"ק בשם הרבנו עזריאל כתב דסד"א דכיון דשהה ימים הראויין לנזירות יביא קרבן טומאה,[[60]](#footnote-60) ע"ש, וכעי"ז כתב המאירי ע"ש, וצ"ב.

**רבי אליעזר אומר לא בו ביום שנאמר והימים הראשונים יפלו, עד שיהו לו ימים ראשונים.** בתוס' מבואר דבאופן שלא נפלו ב' ימים אינו מביא קרבן טומאה ואינו סותר אותו היום שמנה, ולאחר טהרתו אינו מונה אלא כ"ט יום להשלים ליום שמנה בתחילה. אמנם יעוי' ברמב"ם בפ"ו הל' ו' שכתב דכשנטמא ביום שנדר או בשני, אינו סותר אלא משלים עליהם אחר שיביא קרבנו, ומבואר דלעולם מביא קרבן טומאה, ורק שאינו סותר מה שמנה, ובפשטות מבואר שפירש דברי רבי אליעזר רק לענין סתירה ולא לענין קרבן טומאה ופסק כר"א, וכמבואר כ"ז להדיא בפיהמ"ש, וכ"כ הלח"מ שם והתוי"ט כאן, אכן יעוי' בכס"מ שם מה שהקשה ע"ז וכתב דאין לומר דהרמב"ם פסק כר"א, ועי' בלח"מ ובתוי"ט מש"כ ליישב בזה, ולכן ביאר דלעולם פסק הרמב"ם כרבנן, ורק דס"ל דעד כאן לא פליגי ררבנן אלא רק בטמא שנזר, אבל בטהור שנטמא מודו. ואמנם להלן בהל' י' כתב הרמב"ם להדיא דבטמא שנזר סותר ומביא קרבן טומאה אף כשנטמא רק אחר יום אחד, ולכאו' זהו להדיא כדברי הכס"מ, וצ"ע.

אמנם בשו"ת בית הלוי ח"א סי' נ"א כתב לתמוה בזה, מלבד דקשה טובא לומר כן דהרמב"ם יאמר מעצמו אוקימתא חדשה שלא נזכרה בגמ' כלל, ועוד דלהלן דף י"ט ע"א אמר עולא להיפוך, ואף שכתב הכס"מ דעולא איתותב מ"מ היאך נאמר בדעת רבנן ההיפך, דהלא במשנה תנן יצא ונכנס מביא קרבן טומאה, רא"א לא בו ביום, ומפורש להדיא דלר"א כשנטמא בו ביום אינו מביא קרבן טומאה, ולכן כתב לבאר דאה"נ דבמשנה מיירי ר"א לענין דכשנטמא בו ביום אינו מביא קרבן טומאה, אך לא הוזכר כלל דין הסתירה בכה"ג, ורק בברייתא ללהלן דף י"ט ע"ב אמרו שאינו סותר, ושם לא נזכר דזהו דעת ר"א, וי"ל דבזה לא פליגי ר"א ורבנן, ולכו"ע כשנטמא ביום הראשון אינו סותר, ונחלקו ר"א ורבנן אם מביא קרבן טומאה, ופסק הרמב"ם כרבנן דמביא קרבן טומאה, ומ"מ כתב דאינו סותר דזהו לכו"ע. אכן בדבריו לכאו' אין מתבאר מש"כ הרמב"ם בהל' י' דבטמא שנזר סותר אפי' יום אחד וכנ"ל, וצ"ע.

**שם.** בפרש"י מבואר דלר"א בעינן שיעברו עליו ב' ימים בטומאה, אך בתוס' כתבו דאי"צ אלא שיעבור יום אחד, ורש"י ותוס' בזה לטעמייהו בביאור הסוגיא להלן דף י"ט ע"ב, אכן ברש"י שם פי' בב' לישני ע"ש, ובפיהמ"ש להרמב"ם כאן מבוא' דאי"צ אלא יום א', אך בהלכות כתב הרמב"ם דבעינן שני ימים, ועמד בזה בתוי"ט כאן, ע"ש.

**איתמר מי שנזר והוא בבית הקברות ריו"ח אמר נזירות חלה עליו, ור"ל אמר אין נזירות חלה עליו, אי הדר ואמר חיילא עלי' ואי לא לא.** בחי' מרן רי"ז הלוי עמ' 42 ד"ה והנראה וכו' כתב לדון ביסוד טעמו של ר"ל שסובר דאין נזירות חלה עליו בביה"ק, אם הוא מהל' נזירות דאין שייך חלות נזירות כשהוא בביה"ק, ואף דכל נזיר שנטמא אין נפקעת ממנו הנזירות היינו מכיון דהנזירות כבר חלה, אבל כל זמן שלא חלה נזירות אין שייך שתחול בטומאה, או דאי"ז חיסרון בעצם דין נזירות, ואין חילוק בזה בין טמא מעיקרא לטמא אח"כ, אלא דס"ל לר"ל דאין שייך קבלת נזירות כשהוא טמא, ומשום שאין שייך קבלת נזירות רק על איסורא דנזירות, אלא בעינן קבלת קיום של נזירות, וכיון שהוא טמא ואין כאן קיום נזירות ממילא קבלתו לא חלה כלל. ויעוי"ש שצידד דהחיסרון הוא בקבלה, והוסיף דאף ריו"ח מודה לזה, ורק דס"ל דמכיון דהנזירות מתלא תליא וקיימא וכיון דמשכחת לה טהרה חיילא, מהני זאת לענין דין קבלת נזירות, יעוי"ש בדבריו, ועי' בחי' הגרש"ר עמ"ס נדרים סי' ד' אות ד' ד"ה ולכן נראה וכו' שביאר בדברי מרן הגרי"ז ז"ל עפ"י מה שביאר הגר"ש שקאפ ז"ל ביסוד דין נזירות, דענין נזירות הוא דין קבלה על עצמו שהאדם מקבל לנהוג את עצמו בקדושת נזירות, ובדין הנזיר נאמרו בתורה איסורי נזירות, וממילא הרי הוא מחוייב מצד קבלתו בכל דיני נזירות, יעוי"ש,[[61]](#footnote-61) וכעי"ז מבואר בחי' הרבנו פרץ בד"ה מילתא תלי וכו', עייש"ה.

אכן בקר"א ד"ה ועי' בשטמ"ק וכו' כתב בביאור דעת ר"ל, דס"ל מסברא בעלמא דכל עוד שהוא בטומאתו לא חייל עלי' נזירות, ויעוי"ש שכתב דזהו כענין האומר הריני נזיר היום הריני נזיר היום דהשני' לא חלה, וה"נ מכיון דאינו ראוי לנזירות לא חלה, דלא מסתבר לומר דר"ל יליף לה מהא דמיעט רחמנא טמא שנזר מקרבן וכמש"כ התוס' לאידך לישנא, דאי"ז שייך לל"ק דלא חייל נזירות כלל, ע"ש. ועע"ש שכתב דיתכן דאם אמר כשהוא בביה"ק הריני נזיר היום אין עליו נזירות כלל. וכ"נ באתוון דאורייתא כלל ט' אות ז' יעוי"ש מה שכתב לבאר בפלוגתת ריו"ח ור"ל שנחלקו אם ילפי' הפקעת חלות מהמנעת חלות, דהלא נזיר שנטמא לא נפקעה טומאתו, וע"ש שכתב לתלות זאת בפלוגתת רש"י ותוס' בדין אשת איש שנעשית ערוה על בעלה אם הופקעו הקידושין מכיון שכעת לא תפסי בה קידושין,[[62]](#footnote-62) ע"ש, ולדברי מרן הגרי"ז אין שייך סברת ר"ל בנזיר שנטמא כלל, וכמש"כ הגרי"ז להדיא שם, יעוי"ש.

בחזו"א נשים סי' קמ"ה עמ' רנ"ט סוד"ה ובל' הר"א וכו' כתב בפשיטות דמצורע שקיבל ע"ע נזירות בימי צרעתו ה"ז כדין טמא שנזר, ע"ש, וכ"כ בחזון יחזקאל פ"ב הל' ט'. אך לכאו' יש לתלות זאת בפלוגתא הנ"ל, דלפמש"כ מרן הגרי"ז ז"ל דהחיסרון בנזיר בקבר הוא משום דאין שייך קבלת נזירות בלא קיום נזירות, א"כ ה"ה בימי צרעתו, דאף בזה אין קיום נזירות, אבל לפמש"כ הקר"א דהחיסרון הוא משום דכל עוד שהוא בטומאתו לא חייל נזירות, א"כ יש לדון דמצורע חיילא עלי' נזירות, דאין ענין טומאת מצורע לאיסורי נזיר. אכן לפמש"כ בחי' הגרי"ז לעיל דף י"ד ע"ב אות ג' דמצורע מופקע מנזירות, יתכן דאף לסברת הקר"א לא תחול נזירות על המצורע. וע"ע בשיעורי הגרא"י שהביא מהגרי"ז ז"ל שאמר דבימי צרעתו חיילא הנזירות לכו"ע, ולא פליגי ריו"ח ור"ל אלא רק בטמא שנזר, ועי' בחי' הגרי"ז שנסתפק בזה, והעיר בזה דלפי"ד מרן הגרי"ז ז"ל הי' בדין דאף בימי צרעתו לא תחול נזירות לר"ל, ע"ש.

**רבי יוחנן אמר נזירות חלה עליו, סבר מיתלא תליא וקיימא, כיון דמשכחת טהרה חיילא.** ובתוד"ה מיתלא וכו' ומ"מ נ"ל דאסור, וכי משכחת טהרה חייל, פירוש דין נזירות טהרה לענין הבאת קרבן. והיינו דלעולם לרבי יוחנן כבר נאסר באיסורי נזיר משעת קבלת הנזירות וכמש"כ התוס' לעיל בסמוך, ומה שאמרו מילתא תליא וקיימא דמשמע דעדיין לא חיילא הנזירות היינו נזירות טהרה לענין קרבן, וכ"כ בפי' הרא"ש ובחי' הר"פ, וכעי"ז כתב המאירי דאף על פי שאין שם נזירות חל עליו לענין שתהא טומאתו מזקיקתו לקרבן, מ"מ שם נזירות חל עליו משעת קבלתו להיות כל דקדוקי נזירות עליו מעכשו, עד שאם התרו בו לצאת ונשתהא אחר התראתו או שנטמא בטומאה אחרת של מת חוץ לבית הקברות, וכן אם שותה יין או מגלח לוקה. ועי' בקר"א שכתב דכ"ה מוכרח בגמ' בסמוך דמקשי' לר"ל מהא דאם גילח ושתה יין סופג את הארבעים, ומבוא' דלריו"ח ניחא. ולפ"ז כתב דמש"כ התוס' ומ"מ נראה דאסור, אינו מדוקדק, דהא מבואר כן בש"ס, ע"ש, ועי' משנ"ת בהערה ס"ג, ולפ"ז א"ש.

ועי' בחי' הר"פ שכתב להקשות ע"ז, דסו"ס מ"ט אמרו בלשון מתלא תליא דמשמע דעדיין לא חיילא, והלא חייל מיד, ולכן כתב לבאר דנתינת טעם הוא לזה דחיילי איסורי נזירות, דהלא הי' לנו לומר דמכיון דסו"ס הקבלה שקיבל בבית הקברות לאו קבלה גמורה היא, שהרי אינה קבלה לענין הבאת קרבנות, א"כ לאו קבלה היא כלל, ואף לא יאסר באיסורי נזיר, וע"ז אמרו דקבלה גמורה היא, דאף לענין הבאת קרבנות קבלה היא מיד, שהרי לכשיטהר אי"צ עוד לחזור ולקבל נזירות,[[63]](#footnote-63) וכעי"ז כתב בחי' מרן רי"ז הלוי הל' נזירות לסוגיי', ויעוי"ש שכתב ליישב בזה מה שכתבו בתוד"ה וכי משכחת וכו' דבקיצור הוה מצי ריו"ח למימר דחייל עלי' נזירות מהשתא ולקי על תגלחת יין וטומאה, ע"ש.

וע"ע בשיעורי הגרמ"ד ד"ה בגמ' איתמר וכו' שכתב לדקדק בלשון רש"י שנחלק בזה על התוס' וס"ל דאף לריו"ח לא חלה הנזירות בבית הקברות אלא רק לכשנטהר, ולא פליגי ריו"ח ור"ל אלא רק אם נצרך שוב לקבלה אחר שיצא ונטהר, אך כתב להקשות ע"ז מדמקשי' לר"ל מהברייתא דטמא שנזר אסור לגלח וכו' ואם גילח וכו' ה"ז סופג את הארבעים, ומבואר דלריו"ח ניחא, ע"ש, ועי' בב"ר להלן דף י"ז ע"א ד"ה רש"י ד"ה הכא וכו' שכ"כ בדעת רש"י, וכתב דבהכרח דאף לריו"ח צ"ל דבברייתא מיירי בנכנס ויוצא וקמ"ל דאי"צ שוב קבלה אלא חייל ממילא, ולא הקשו אלא דלר"ל צ"ל דמיירי גם שקיבל אח"כ וא"כ מאי קמ"ל בברייתא, ע"ש.[[64]](#footnote-64)

**ור"ל אמר אין נזירות חלה עליו, אי הדר ואמר חיילא עלי', ואי לא לא.** פרש"י, שאם נטמא למתים ושותה יין אין בכך כלום, ומבואר דלר"ל אינו אסור באיסורי נזירות כלל עד שיטהר ויקבל נזירות, וכן מבואר בדברי התוס' להלן דף י"ז ע"א ד"ה הגה"ה מי שהי' וכו' דלל"ק ר"ל משוי להו כולהו גילוח ושתיית יין לטומאה, וכ"כ בהגהות הרד"ל לדקדק בדברי התוס' וע"ש עוד, אך יעוי' בשיעורי הגרמ"ד להלן דף י"ז ע"א ד"ה והנה תוס' בד"ה וכו' שכתב להוכיח מדברי התוס' דיש איסור אף לל"ק בדעת ר"ל, ע"ש, וכן נראה בדברי התורי"ד שכתב דלר"ל לא חיילא ההוא נזירות שנזר בבית הקברות, דכמאן דליתא דמי. אכן הרבנו עזריאל בשטמ"ק הביא דהרי"ץ ור"ת הסתפקו בדעת ר"ל אם הוא אסור ביין ותגלחת משעה שנדר, ע"ש, ועי' בקר"א שכתב ע"ז, ולא הבנתי ספק זה, כיון דצריך לחזור ולקבל ודאי נראה דקודם קבלה אין עליו דקדוקי נזירות, ע"ש, וכ"כ בהגהות הרד"ל דאינו יודע מקום הספק, כיון דהש"ס קאמר לשון לא חיילא נזירות כלל לר"ל, מהיכ"ת לומר דאיין ותגלחת לקי, ויעוי"ש עוד מש"כ בזה.

בפרש"י מבואר דאף לר"ל דלא חיילא נזירות עלי' אא"כ חזר וקיבל אחר שנטהר, מ"מ אי"צ לפרש אהא נזיר, אלא אפי' אם אמר אהא כמו שקיבלתי בבית הקברות ג"כ חייל עלי', וכן הביאו בתוד"ה וריש לקיש וכו' מפי' הקונטרס דקבלה מועטת סגי שאומר שיחול עליו הנזירות או שאומר הריני כמו שנדרתי, כן הגי' הב"ר, וכדמוכח בתוס' להלן דף י"ז ע"א ד"ה הכא, ועי' בהג' המהר"ב רנשבורג שהגי' באופ"א, וצ"ע דלכאו' בתוס' להלן מוכרח כהב"ר, וכעי"ז כתב בחי' הרבנו פרץ ע"ש, וכ"כ בפי' הרא"ש דאי"צ קבלת נזירות גמורה אלא אומר הריני בנזיר.[[65]](#footnote-65) אכן בתורי"ד כתב דלר"ל הנזירות שקיבל בבית הקברות כמאן דליתי' דמי, ולפ"ז לכאו' בעינן קבלה גמורה, אולם לכאורה יש לתלות זאת בביאור הסברא דמהני קבלה מועטת, ולדברי הגרמ"ד ז"ל דמהני מדין ידות א"כ בפשיטות י"ל כן אף להתורי"ד, ואף לפמש"כ בחי' רבי ראובן כדלהלן יש לדון בזה דאף להתורי"ד חלה ההתחייבות, ולא כתב דכמאן דליתי' דמי אלא רק לענין חלות קדושת הנזירות בגופו בפועל.

ובקר"א כתב לתמוה בזה, דאם בעלמא לא הוי קבלה בכה"ג, א"כ מ"ש כאן שנזר בביה"ק דמהני, דסו"ס הלא הנזירות בביה"ק לא חיילא, ע"ש. ועי' בשיעורי הגרמ"ד שעמד בזה, וכתב דצ"ל דמהני מדין ידות, ע"ש.[[66]](#footnote-66) ובחי' רבי ראובן עמ"ס נדרים סי' ב' כתב לבאר לפי מה שכתב להוכיח דבכל נדר נזירות נעשה ב' ענינים, א' התחייבות להיות נזיר, ב' חלות קדושת הנזירות בגופו בפועל, וביאר בזה לשון הפסוק לנדור נדר נזיר להזיר לה', דלנדור נדר נזיר הוא הנדר להיות נזיר, ולהזיר לה' הוא חלות קדושת הנזירות בגופו, ובקבלה מועטת אין נעשה אלא התפסת קדושת הנזירות בגופו, אך אין בזה התחייבות להיות נזיר, ולכן בעלמא לא מהני קבלה מועטת מכיון דאין בזה התחייבות להיות נזיר, אבל בטמא שנזר ונטהר מהני קבלה מועטת משום דכשנזר בבית הקברות אף דקדושת הנזירות לא חלה מ"מ נתחייב הנודר להיות נזיר, ולכן כשנטהר מהני קבלה מועטת, שהרי כבר חלה ההתחייבות כשנזר בביה"ק, ואי"צ אלא חלות קדושת הנזירות בגופו, ולזה מהני אף קבלה מועטת, ע"ש.

אכן בחי' הגרש"ש עמ"ס נדרים סי' ד' ד"ה ומשו"ה וכו' נקט דאי"צ קבלה כלל, אלא מכיון שמתחיל לנהוג ניהוג נזירות חלה הנזירות, ועי' במש"כ להקשות בזה להלן הערה ע"ב, ומשום דיסוד קבלת נזירות הוא קבלה על עצמו להתנהג בפרישות מן היין ומכל הדינים האמורים בתורה לענין נזיר, וכשמקבל ע"ע כן בלשון נדר אמרה תורה שנתחייב למוצא שפתיו בזה, ואם לא יקיים יתחייב בלאווין מיוחדים מלבד הלאו דבל יחל, ודלא כדברי האחרונים שכתבו באופנים אחרים בגדרי חיוב הנזירות, וכמו שהביא הגרש"ש שם כל דבריהם והקשה ע"ז, יעוי"ש, וע"ע בחי' הגרש"ר עמ"ס נדרים סי' ד' אות ד' בזה, יעו"ש, וממילא כל שאינו מתנהג בנזירות לא חלה הנזירות, וכשיצא מביה"ק ויתחיל לנהוג בנזירות תחול הנזירות, ע"ש. ואכן יעוי' במאירי ד"ה זהו ביאור וכו' שהביא יש מפרשים שכתבו כדברי הגרש"ש דאי"צ קבלה אלא רק שיתחיל לנהוג נזירות, ע"ש.

**תוד"ה וריש לקיש וכו' ובפ"ק דנדרים אמרי' לר"ל דעובר בבל תאחר אם אינו מקבל נזירות עליו מיד כשיטהר.** וכ"כ התוס' להלן דף י"ז ע"א סוד"ה הכא, וכ"כ הר"ן התוס' והרא"ש בנדרים דף ד' ע"א. ובקר"א כתב להקשות מ"ט מחוייב לקבל נזירות לכשיטהר, דממה נפשך אי לאו קבלה הוא בביה"ק א"כ לא יתחייב כלל, ואם קבלה הוא א"כ תחול ממילא כשיטהר ולא יהי' נצרך שוב לקבלה, וכדאשכחן במקבל נזירות על נזירות דאע"ג דהנזירות השנית לא חיילא השתא מ"מ חיילא לאחר מכאן, וכן הקשה בחי' הגרי"ז בד"ה ושיטת רש"י וכו' במוסגר, ויעוי"ש שכתב דצ"ל דלר"ל מפרשינן למה שנזר בביה"ק דהיינו שנדר שיקבל עליו נזירות לכשיטהר,[[67]](#footnote-67) ע"ש, ובחי' רבי ראובן הנ"ל ביאר עפ"י דרכו דבכל נזירות חלה התחייבות להיות נזיר מלבד חלות קדושת הנזירות בפועל, וכשנזר בבית הקברות אף דלא חלה קדושת הנזירות בגופו מ"מ חלה התחייבותו בתורת נדר להיות נזיר, ע"ש, וע"ע בחי' הגרש"ש הנ"ל מש"כ לפי דרכו.

# דף י"ז ע"א

**רד"ה הכא וכו' סופג את הארבעים, ולאפוקי מדרבי אליעזר דאמר לא בו ביום וכו'.** לפום ריהטא מבואר בדברי רש"י דלר"א כשנטמא ביום הראשון לנזירותו אינו לוקה, ועי' בקר"א שתמה בזה, דהלא ר"א לא אמר אלא לענין קרבן טומאה, אך לענין מלקות לא פליג, ופשיטא דלוקה על הטומאה אפי' ביום הראשון לכו"ע, וכתב דאפשר דלל"ק דר"ל דיליף מפטורא דקרבן דהנזירות לא חיילא כלל,[[68]](#footnote-68) א"כ ה"ה לר"א דס"ל דבו ביום פטור מן הקרבן אף פטור ממלקות, ע"ש. וע"ע בב"ר שכתב להגי' בדברי רש"י וכרבי אליעזר, ור"ל דמדתניא וסופג את הארבעים ולא נזכר שמביא קרבן טומאה, מוכרח דס"ל כר"א דאינו מביא קרבן טומאה כשנטמא ביום הראשון, וקמ"ל דמ"מ לקי, ע"ש.

אכן יעוי' בשו"ת בית הלוי ח"א סי' י"ז שהעמיס בדברי רש"י כוונה אחרת, דלעולם אף לר"א לוקה אף ביום הראשון, ומש"כ רש"י דבברייתא מוכרח דלא כר"א הוא משום דבאמת יש להקשות בדברי הברייתא שלוקה ארבעים, דהלא הו"ל ללקות ג"כ משום בל יחל ובל תאחר וכדאיתא בנדרים דף ג', וכתב ליישב לפי מה שכתב שם להוכיח מהסוגיא במכות דף כ"א ע"ב דאינו עובר בבל יחל אלא רק על שתיית יין ותגלחת ולא על טומאה, דדוקא כששתה יין או גילח שאינו סותר הנזירות וגם אותו יום עצמו עולה לו למנין הנזירות, והוא קיבל שלא לשתות ולגלח ביום זה, נמצא חילל דברו, אבל בטומאה שסותר מנינו ומוכרח למנות נזירות מחודש, אינו עובר בבל יחל, דהרי קבלתו שקיבל נזירות של ל' יום יהי' מוכרח לקיים אחר טומאתו, ולכן לא נזכר בברייתא ג"כ לאו דבל יחל, ובל תאחר לא נזכר משום שאינו שייך ביין ותגלחת, אבל כל זה ניחא רק לרבנן, דלר"א כשנטמא אחר יום אחד הרי אינו סותר נזירותו, ושוב עובר בבל יחל ג"כ, וממילא מוכרח ממה שאמרו בברייתא דלוקה רק ארבעים דלא כר"א, ע"ש.

**תוד"ה הכא במאי וכו' והא קמ"ל ההיא ברייתא דאע"ג דלא הדר ואמר וכו' אי נמי י"ל דקמ"ל ברייתא דמיש כשיטהר מוטל עליו לקבל נזירות מיד ועובר בבל תאחר וכו'.** עי' בקר"א מש"כ להקשות היכי שמעינן לה מהברייתא, דהא סופג את הארבעים קתני, אבל בל תאחר מנ"ל, ועי' בב"ר מש"כ דלפ"ז מיירי שלא קיבל ולוקה משום בל תאחר כיון שעשה מעשה בנזירות,[[69]](#footnote-69) ולתי' קמא ג"כ קשה מאי איריא יוצא ונכנס, הא ביציאה לחוד ג"כ מצי לאשמועינן דסגי בקבלה מועטת, ועיי"ש עוד מש"כ בזה.

**אמר מר בר רב אשי מיחל כו"ע לא פליגי דחיילא, אלא כי פליגי למלקי, ריו"ח סבר כיון דחיילא לקי, ור"ל סבר לא לקי וחיילא.** הנה נחלקו הראשונים ז"ל בביאור דעת ר"ל ללישנא דמר בר רב אשי וכדלהלן.

**א.** בתוד"ה הגה"ה מיחל וכו' כתבו דללישנא דמר בר רב אשי לכו"ע אי"צ קבלה כשיטהר כלל, וה"ה דלכו"ע לוקה איין ותגלחת, ולא פליגי ריו"ח ור"ל אלא רק אטומאה לחוד בתוך ימי טומאתו, דלריו"ח כיון דחיילא נזירות לשאר מילי חיילא ג"כ לטומאה ור"ל סבר דאע"ג דחיילא לשאר מילי מ"מ לא לקי אטומאה, דכיון דמיעטי' רחמנא מקרבן טומאה מיעטי' מכל דין טומאה ואף ממלקות, וכ"כ בפי' הרא"ש כאן, וכ"כ הרא"ש והתוס' בנדרים דלר"ל פטור ממלקות רק על טומאה, וכן הביא המאירי בד"ה לענין ביאור וכו' דיש מפרשים כן, וכ"כ בשטמ"ק וע"ש שכ"ה גי' בגמ' דכי פליגי למילקי אטומאה.

ועי' בחי' מרן רי"ז הלוי הלכות נזירות לסוגיין שכתב לבאר בזה, דהלא מבואר בדברי התוס' דהא דלא לקי הוא ממיעוטא דקרא, וממילא אין זה משום לתא דחיסרון נזירות שחסר לו חלות נזירות לענין זה, אלא דרחמנא מיעטי' מדין טומאה כל זמן שהוא טמא, ולכן אין שייך שיצטרך קבלה מחדש ע"ז, ומשום כך גם לוקה איין ותגלחת, דאין חיסרון בנזירותו כלל, ורק גזיה"כ הוא דאטומאה אינו מביא קרבן וס"ל לר"ל דה"ה נתמעט ממלקות, וזהו ממש כדעת ריו"ח דטמא שנזר אין מביא קרבן טומאה אך אי"צ שוב קבלה כשנטהר ואף לוקה איין ותגלחת, ור"ל לא פליג אלא רק לענין זה שנתמעט ג"כ ממלקות בהמיעוט מקרבן.

אך יעוי"ש בדבריו שהקשה לפ"ז מ"ש איסור ממלקות, דמכיון דס"ל לר"ל דבמיעוט מקרבן נתמעט ג"כ ממלקות, א"כ מ"ט ס"ל לר"ל דאיסורא מיהא איכא, ועי' בתוס' הרבינו טודרוס שהביא יש מפרשים דהאיסור רק מדרבנן, ויעוי"ש מש"כ להקשות ע"ז מהמבואר בנדרים דף ד' ע"א דלמר בר אשי לא שייך בל תאחר לר"ל, ומוכרח דחייל מדאורייתא.[[70]](#footnote-70)

**ב.** דעת רש"י כ"ה מבואר בד"ה אלא כי וכו' ובד"ה ת"ש וכו', וע"ע בב"ר מש"כ שכן משמע מד"ה הא למלקות וכו', וצ"ע דלכאו' מפורש כן בד"ה ת"ש דאף ללישנא דמר בר רב אשי לא לקי לר"ל אף איין ותגלחת, ואע"ג דחיילא הנזירות ומוזהר הוא בכל דקדוקי נזירות מ"מ לא לקי, וכשיוצא נצרך לקבלה מחודשת, וכ"כ בפי' רבינו אברהם מן ההר שצריך לחזור לקבל נזירות, אך אין מבוא' בדבריו אם לוקה איין ותגלחת. ועי' בקר"א שהקשה ע"ז דבנדרים דף ד' ע"א מבואר דאי"צ שוב קבלה ללישנא דמר בר רב אשי, והיינו משום שמבואר בסוגיא שם דלא שייך בל תאחר ללישנא דמבר"א אם לא משום דקמאחר נזירות טהרה, ואם הי' נצרך לקבלה מחודשת א"כ אכתי שייך בזה בל תאחר,[[71]](#footnote-71) וע"ש עוד מש"כ בדעת רש"י.

ומבואר דרש"י נחלק בזה על התוס' ודעימייהו בתרתי, א' דאינו לוקה אף על שתיית יין ותגלחת, ב' שנצרך לקבלה כשיטהר,[[72]](#footnote-72) ועי' בחי' מרן רי"ז הלוי שם שכתב דפלוגתייהו בזה תליא הא בהא, וכעי"ז כתב בב"ר ע"ש, דלדעת התוס' אין חיסרון בהנזירות גופא אלא רק גזיה"כ לפטור מקרבן טומאה וכנ"ל, אך רש"י ס"ל דהא דלא לקי לר"ל הוא משום לתא דחיסרון בעצם הנזירות שאינה נזירות שלימה,[[73]](#footnote-73) דלל"ק דלא חייל נזירות כלל לר"ל, וע"ז חידש מר בר רב אשי דלאו דס"ל לר"ל דלא חייל כלל גם לענין איסורא, אלא דדוקא לענין מלקות לא חייל, אבל הא מיהא דלענין מלקות זהו חיסרון בעצם הנזירות דלא חיילא, ומשום כך ס"ל לרש"י דלא לקי אף איין ותגלחת, דהלא ענינו חיסרון בנזירות גופא לענין מלקות, ומשום כך גם נצרך לקבלה מחודשת כשיטהר שתחול השלמת הנזירות. ויעוי"ש שכתב דלפ"ז מובן דאף דלא לקי איסורא מיהא איכא, אך בב"ר כתב דהוא מדרבנן.

**ג.** הר"ן בנדרים דף ד' ע"א כתב דללישנא דמבר"א אי"צ קבלה כשיטהר כלל אף לר"ל, ומאידך מבואר בדבריו להדיא דלר"ל אינו לוקה אף איין ותגלחת, וכ"כ במאירי ובתורי"ד ובתוס' הרבנו טודרוס כאן ובשטמ"ק בנדרים דף ד' ע"א. ולפ"ז מה שנתחדש בדברי מבר"א הוא רק דאי"צ קבלה לכשיטהר, וכ"כ הקר"א כאן. ועי' בחי' מרן רי"ז הלוי שם שכתב דלפ"ז ג"כ מבואר דלר"ל החיסרון הוא בעצם הנזירות דלא חיילא נזירות שלימה, דמשום כך אינו לוקה אף איין ותגלחת אף דהמיעוט בפסוק הוא רק מטומאה, ומה שאינו נצרך לקבלה לכשיטהר הוא משום דמכיון דעכ"פ יש כאן חלות נזירות, ורק דמשום טומאתו לא נשלמה, לכן כשנטהר חיילא השלמה זו ממילא, יעוי"ש.

בירושלמי כאן פ"ג ה"ה איתא, נזר והוא בין הקברות, ריו"ח אמר מתרין בו על היין ועל התגלחת, רשב"ל אמר מאחר שאין מתרין בו על הטומאה אין מתרין בו על היין ועל התגלחת. ובחי' מרן רי"ז הלוי שם כתב לדקדק מלשון הירושלמי שנחלקו ריו"ח ור"ל אם מתרין בו, דס"ל כלישנא דמר בר רב אשי דפליגי לענין מלקות, ומבואר כדעת רש"י והר"ן ודעמייהו דלר"ל אינו לקוה אף איין ותגלחת. ומ"מ כתב להקשות בדברי הירושלמי דמבואר דלר"ל אינו לוקה איין ותגלחת משום שאינו לוקה אטומאה, ומשמע כדעת התוס' דהחיסרון לר"ל הוא מילפותא דוטמא ראש נזרו שנאמר לענין טומאה, וא"כ מאי שייכות הוא לדין יין ותגלחת, דבשלמא אי אמרי' דלר"ל אינו לוקה משום דלא חיילא נזירות שלימה, ממילא ה"ה אינו לוקה איין ותגלחת, אבל אם אינו לוקה ממיעוטא דקרא, הלא המיעוט נאמר לגבי טומאה, ויעוי"ש מש"כ לבאר בזה, דאף דיסוד הדין דלא לקי הוא ממיעוטא דוטמא ראש נזרו, מ"מ די"ז גופא הוא חיסרון בחלות גוף הנזירות, דאין זה רק תנאה בעלמא הנאמר בדין טומאה אלא יסודו הוא משום חסרון חלות נזירות בגופו, ומשום כך גופא מקרי דאין כאן נזירות שלימה, ולכן אינו לוקה אף איין ותגלחת.

**בעי רבא נזיר והוא בבית הקברות מהו, בעי שהי' למלקות או לא וכו', כי גמירין שהי' בבית המקדש אבל אבראי לא, או דלמא לא שנא, תיקו.** בפרש"י ד"ה אבל אבראי וכו' בבית הקברות לא בעי שהי' וכו', אע"ג דלא שהה חייב. מבואר דפשיטא לי' לרבא דנזיר בבית הקברות חייב אף באופן שאינו מתחייב על הכניסה גופא, ורק דמספק"ל אם מתחייב מיד אף בדלא שהה או דאינו מתחייב אלא רק בשהה, וכ"כ בפרש"י בשבועות דף י"ז ע"א, ובתוס' ובפי' הרא"ש ובמאירי בסוגיין, ובתוס' במכות דף כ"א ע"ב ד"ה ואפי', ועי' במאירי שכתב דאף אם לא גמירי שהי' מ"מ בעינן שהי' מועטת שנשתהה כלל אחר התראתו. ומתבאר בזה דההלמ"ס בדין טמא ששהה בביהמ"ק נאמרה להקל, דלולא ההל' ג"כ הי' חייב, ובהל' התחדש דאינו חייב אלא רק כשהה, וכ"כ להדיא בתוהרא"ש בשבועות דף י"ז ע"א ד"ה תלא וכו', ומספק"ל בדין נזיר אם נאמרה בו ג"כ ההלכה, דאם לא נאמרה בנזיר א"כ נזיר חייב אף בדלא שהה.

אולם הרמב"ם בפ"ו מהל' נזירות הל' ט' כתב וז"ל, נכנס לשם בשידה תיבה ומגדל ובא חבירו ופרע עליו את המעזיבה ונטמא, אע"פ ששהה שם אינו לוקה, עכ"ל, ובהשגות הראב"ד ז"ל כתב לתמוה ע"ז דאין דרך הסוגיא כן, אלא דהספק הוא אם בעינן שהי' או לא אלא דחייב אף בלא שהי', אבל עכ"פ היכא דשהה לית בה ספיקא דחייב, ע"ש, ובכס"מ כתב בדעת הרמב"ם דס"ל להיפך, דלולא ההלכה לא הי' חייב בשהי' כלל, ובהלכה נתחדש חיוב כששהה, וע"ז מספק"ל לרבא אם גמירי לההל' גם בנזיר וממילא נזיר ג"כ מתחייב בשהי', או דלא גמירי שהי' בנזיר כלל, וממילא אף כששהה אינו מתחייב, ומשמעות לשון רבא דלא בעי שהי' ביאר בכס"מ שם דר"ל דשהי' אין לה ענין, שאינה מעלה ואינה מורדת, ע"ש, אמנם ברדב"ז שם כתב דלעולם הרמב"ם פי' האיבעיא דרבא כדרך הראשונים הנ"ל, ואם התרו בו שלא ישהה ושהה ה"ה לוקה, וכאן מיירי שלא התרו בו שלא ישהה ולכן אינו לוקה, ע"ש.[[74]](#footnote-74)

וע"ע ברמב"ם בפ"ה הל' י"ט שכתב דהנכנס לאהל המת בשוגג ואחרי שנודע לו התרו בו ולא קפץ ויצא אלא עמד שם ושהה כדי השתחויה ה"ז לוקה כמו טמא שנכנס למקדש, ובלח"מ שם כתב לתמוה מכאן לפי' הכס"מ הנ"ל דס"ל להרמב"ם דלא נאמרה ההלכה בנזיר כלל וממילא אף בשהה אינו מתחייב, דלדידי' ההלמ"ס נאמרה לחומרא, ולולא ההל' לא הי' חייב כלל באופן שאינו מתחייב על הכניסה גופא וכנ"ל, דא"כ מ"ט כאן פסק הרמב"ם דכששהה כדי השתחוי' חייב, שמתבאר בזה דס"ל דגמירי לההל' לחייב על שהי' בנזיר ג"כ, ויעוי"ש מש"כ לחלק, דדוקא כשנכנס באונס אין לחייב על שהי' אלא רק מכח ההלכה, שהרי זה נגד הסברא כיון שהי' אנוס, ומכיון דלא גמירי לההל' בנזיר ממילא אינו מתחייב, אבל כשנכנס בשוגג סברא הוא לחייבו, וממילא ה"ה בנזיר,[[75]](#footnote-75) ע"ש. וע"ע ברמב"ם שם פ"ו הל' ח' דהנוזר בבית הקברות חייב על שהייתו שם, ובלח"מ שם תמה דהלא להרמב"ם אין חיוב אף כששהה, ע"ש, ולכאו' למש"כ הלח"מ גופי' בפ"ה וכנ"ל, א"ש כאן ג"כ.

וע"ע בקר"א כאן ובאור שמח בפ"ו מהל' נזירות הל' ח' מה שהאריכו בדברי הרמב"ם.

הקר"א כתב דלפרש"י ותוס' משמע דההלמ"ס במקדש דכששהה חייב נאמרה לקולא, דלולא ההלכה הי' חייב כשלא יצא מיד כשנטמא, וגמירי הלכתא דאינו חייב עד שיהי' כדי שהי', ולכן כאן מבואר דאם לא נאמרה ההלכה גם בנזיר ממילא יתחייב מיד ואי"צ שיעור השתחויה, וכמו"כ כתב להוכיח כן גם מהא דמספק"ל בשבועות דף י"ז ע"א אם צריך שהי' למלקות או דלוקה אף בלא שהי'. אכן יעוי"ש שכתב להקשות מהא דמספק"ל עוד שם בתלה עצמו באויר עזרה ושהה אם חייב, דדלמא גמירי שהי' רק היכא דבר השתחואה הוא, ומשמע דמסברא הי' פטור בשהי' לגמרי ובהלמ"ס התחדש שחייב,[[76]](#footnote-76) ע"ש.

בתוס' בשבועות דף י"ז ע"א ד"ה או וכו' כתבו דבנזיר אפי' אי לא בעינן שהי' כדי השתחואה מ"מ בעינן כדי יציאה וכניסה, ע"ש, וזהו דלא כמשמעות דברי הראשונים בסוגיי' דאי"צ שהי' וכנ"ל,[[77]](#footnote-77) ועכ"פ סגי בשהי' מועטת כמש"כ המאירי. וע"ע בתוס' במכות דף כ"א ע"ב ד"ה ואפי' וכו' שכתבו לחלק, דבכלאים אינו חייב אלא רק בפשיטה ולבישה משום דכל זמן שלא שהה כן עדיין הלבישה הראשונה קיימת, אך כאן מכיון דבידו לפרוש מהטומאה ממילא דין הוא שיתחייב, ע"ש.

**רד"ה בעי רבא וכו' הואיל דאמר ריו"ח דלוקה, ותנן מתני' כותי'.** עי' בקר"א עמ' פ"ח סוד"ה עוד ראיתי וכו' שכתב דאינו מובן, דהלא למסקנא דמיירי כשנזיר בשידה תיבה ומגדל חלה עליו נזירות לכו"ע, וכי שהה אח"כ ודאי לוקה לכו"ע.

**רד"ה בעי שהי' וכו' דלא לילקי עד דלישהי בי' כדי שיעור השתחוי'.** עי' בחי' הגרי"ז דף י"ז ע"א במוסגר ד"ה אמנם וכו' שכתב להקשות דבחוץ לא שייך השתחוי' כלל, ולא שייך למילף מהללמ"ס מביאת מקדש ששייך שם כדי השתחוי',[[78]](#footnote-78) וביותר דבשבועות דף י"ז מספק"ל אם חייב בשהי' כשתלה עצמו באויר מכיון דאינו ראוי להשתחואה, וא"כ אי"ז שיעור זמן בעלמא של כדי השתחוי' אלא בעינן שיהי' שהי' הראוי' להשתחוי', וזה אינו שייך בנזיר.

בתוס' בשבועות דף י"ז ע"א סוד"ה או וכו' כתבו דאפי' את"ל דגמירי שהי' כדי השתחואה למלקות במקדש ובנזיר, היינו משום דדמו לשהי' דקרבן דגבי מקדש, אבל לגבי כלאים פשיטא דלא גמירי, דלא שייך שם השתחואה כלל, ע"ש, ועי' בחי' הגרי"ז כאן שביאר בזה, דאין שייך חיוב בכדי השתחואה אלא רק באופן שהחיוב הוא על ענין שהיה במקום, אבל לענין כלאים שאיסורו הוא מעשה הלבישה אין זה שייך, וע"ש שביאר עפי"ז דדין שהי' בנזיר אינו שייך אלא רק לענין האיסור דלא יבוא על מת, דענינו איסור על היות הנזיר באוהל המת, אבל בלאו דלא יטמא אין שייך דין שהי' כלל, ואם הי' נוגע במת מתחייב בלא שהי', וכמבואר גם בדברי מרן הגר"ח ז"ל בפ"ג מהל' ביא"מ הל' כ"א וכמו שיובא להלן אי"ה, ויעוי"ש שהקשה דא"כ מאי מספק"ל אם בעינן שהי' בנזיר, והלא לעולם ילקה מלאו דלא יטמא, וכתב ליישב עפ"י דברי מרן הגר"ח ז"ל דלענין הלאו דלא יטמא לא שייך חיוב כשהוא מחולל ועומד וכדלהלן, ע"ש. ועע"ש עמ' ע"ג ד"ה והנה וכו' שכתב להסתפק באופני הלאו דלא יבא, ע"ש.

התוס' בשבועות דף י"ז ע"א ד"ה נזיר וכו' הקשו, דהלא להלן דף מ"ב ע"ב מבואר דנזיר שהי' מת מונח על כתפו ונגע במת אחר אינו חייב משום שכבר הוא מחולל ועומד, ורק כשפרש מהמת ושוב נטמא במת חייב משום דכשנטמא שוב נתחדש בו חומר טומאה משום דכשהוא נוגע במת ה"ה מטמא להנוגע בו טומאת שבעה, וא"כ היאך שייך לחייב על השהי' כל זמן שלא פירש, דהלא מחולל ועומד הוא ואינו מתחייב כעת על טומאה. ונאמרו בזה כמה ביאורים בדברי רבותינו.

**א**. התוס' שם כתבו ליישב, דהפטור שנאמר כשנוגע במת הוא דוקא בשלא הספיק להשליך המת הראשון מעליו, ולכן אינו מתחייב על המת השני שהרי אינו מוסיף טומאה, אבל הכא הוא מוסיף טומאה, דבכל שעה הוא מוזהר לפרוש מן הקבר.[[79]](#footnote-79) ועי' בחי' רבנו חיים הלוי פ"ג מהל' ביאת מקדש הל' כ"א שהקשה מהסוגיא דלקמן דף מ"ג ע"א שמבואר דלא משכח"ל ביאה באהל המת בנזיר משום דכי עייל מקצתו איטמי, וכי עייל רובו הוי מחולל ועומד, ולפמש"כ התוס' דכשהי' אפשר לו לפרוש מהטומאה לא נאמר דין מחולל ועומד, א"כ מ"ט נאמר שם דין מחולל ועוד, דהלא בידו לפרוש, ואף אם לא הי' בידו מ"מ לכשיהי' בידו יתחייב משום ביאה, וכתב דצ"ל דהתוס' מפרשים להסוגיא שם דקאי למ"ד דמחולל ועומד פטור אף שלא בחיבורין, ולפ"ז כתב דאין ליישב לדעת הרמב"ם כמו שיישבו התוס', דהלא הרמב"ם פסק לדין מחולל ועומד דוקא כשהי' בחיבורין, ומ"מ פסק להסוגיא בדף מ"ג, ע"ש.

**ב**. כעי"ז כתב הרמב"ן ז"ל בחי' לשבועות שם דמכיון דאינו יוצא ה"ה מוסיף טומאה על טומאתו, שכל שעה שהוא נוגע ממש במת ה"ה מטמא הנוגע בו ועושה אותו אב הטומאה כמי שנגע במת עצמו, הלכך כל שעה שהוא שוהה הוא חייב.[[80]](#footnote-80) ויעוי"ש עוד שכתב, דאע"ג דלא מחייב שתים אלא כשפירש וחזר, אחת מיהא חייב כיון שהוא שוהה שם, שכל שעה הוא מוסיף על טומאתו, וצ"ב. וכ"כ בתוהרא"ש להלן דף מ"ב ע"ב, וביאר בזה, דלהלן דף מ"ב מיירי שהתרו בו שלא יטמא למת השני, ולכן אין לחייבו על השהי' אלא רק על הטומאה במת השני, ולענין המת השני כבר מחולל ועומד הוא, ולכן אינו חייב, אבל כשהתרו בו לפרוש ואינו פורש חייב, ויעוי"ש שכתב דכשאמרו לו פרוש ואינו פורש פרוש ואינו פורש חייב על כל אחת ואחת, ודלא כהרמב"ן, וכ"כ בחי' הרבנו פרץ ובשיטה לחכמי איוורא ובשטמ"ק בשם שיטה להלן שם בשם ר"י. וגם לפ"ז יש להקשות כמו שהק' מרן הגר"ח ז"ל וליישב כמו שתי' וכנ"ל, וממילא אף אין לומר כן בדעת הרמב"ם וכנ"ל.

**ג**. בתוס' שם הביאו דרבנו תם מפרש דהכא מיירי כשנטמא במת סמוך לחשכה, וכשלא פירש נוסף לו יום אחד ע"י שהי'. ויעוי"ש שהביאו פלוגתא במס' שמחות אם חייב כשפירש ושוב נטמא כשהי' הטומאה השנית באותו היום שנטמא במת הראשון.

**ד**. בחי' הר"ן בשבועות שם כתב דדי"ז דמחולל ועומד פטור הוא דוקא כשהטומאה שנטמא במת הראשון נעשית בהיתר, אבל כשנטמא באיסור ה"ה מתחייב כשנטמא אח"כ במת אחר, וע"ע בב"ר מה שהביא כן מהירושלמי ע"ש.

**ה**. בחידושי רבנו חיים הלוי שם כתב ליישב בזה, והדברים מבוארים עוד בחי' הגרי"ז כאן אות ג', דבדין שהי' אין שייך פטור דמחולל ועומד כלל, דמכיון שנתחדש חיוב על גוף השהי' ממילא מעשה השהי' הוא מגופו של האיסור, ולכן אין שייך בזה דין מחולל ועומד, דזהו עיקר החיוב שנתחדש בהלכה שמתחייב על זאת גופא ששוהה בטומאתו, וכל ששהה כשיעור שמתחייב על שהי' ממילא חייב אף דהוא מחולל ועומד, אך כל זה הוא בבא על מת, אך כשנטמא במת שלא נאמר בזה דין שהי', וע"ש בחי' הגרי"ז שביאר דאין שייך דין שהי' אלא רק באיסור לא יבא ולא באיסור לא יטמא וכדלעיל, לכן בזה שייך דין מחולל ועומד, ויעוי"ש עוד.

**היכי דמי אילימא דאמרי לי' לא תינזור ל"ל שהי', נזיר מ"ט לא בעי שהי' דקא מתרי בי', ה"נ קא מתרי בי'.** מבואר דכשקיבל נזירות בטומאה במזיד והתרו בו לוקה בלא שהי', ועי' בקה"י . ומתבאר בזה דאין שייך כלל ענין שהי' במטמא עצמו. ובתוס' בשבועות דף י"ז ע"א ד"ה צריך וכו' הקשו דבסוגיא שם מספק"ל אם נאמר דין שהי' כשטימא עצמו במקדש במזיד, וצ"ע דבסוגי' מבואר דפשיטא דבמזיד חייב בלא שהי', וכתבו דבהכרח מיירי שם שטימא עצמו בשוגג ושוב אינו פורש במזיד, אבל כשהתרו בו על גוף הטומאה חייב בלא שהי'. אך יעוי' בחי' רבנו חיים הלוי הל' ביא"מ שכתב דבדעת הרמב"ם אין לומר כן משום שכתב דכשטימא עצמו במזיד במקדש אינו חייב כרת עד שישהה, והלא לענין כרת אי"צ התראה, וכן הקשה הבית מאיר כאן, ויעוי"ש מה שהאריך ליישב לדעת הרמב"ם, ולדבריו מבואר דלעולם שייך ענין שהי' אף במטמא עצמו במזיד, ורק דלא נאמרה ההלכה בזה.

הרמב"ם בפ"ו מהל' נזירות הל' ח' כתב דמי שנזר בבית הקברות ושהה שם כמה ימים לוקה על שהייתו שם, ובהשגות הראב"ד כתב, דאם התרו שלא יזיר אי"צ שהי', ועי' בחי' רח"ה בהל' ביא"מ שם שכתב דדברי הראב"ד מתפרשים שלא בתורת השגה, אלא ביאור דברי הרמב"ם, דהלא כשהתרו בו שלא יקבל נזירות בביה"ק מפורש בסוגיין דלוקה בלא שהי', וכן מבואר בכס"מ וברדב"ז שם, וברדב"ז הוסיף דהרמב"ם לא הוצרך לפרש כן משום דפשיטא הוא דמ"ל נזיר טהור והתרו בו וכו' כנ"ל,[[81]](#footnote-81) ועי' בחי' רח"ה שם שהוסיף דלפ"ז דברי הרמב"ם גופי' סתרי אהדדי, דבהל' ביא"מ כתב דאינו לוקה עד שישהה.[[82]](#footnote-82)

**שם.** הראשונים הקשו היאך מתחייב כשהתרו בו שלא יקבל נזירות, דהלא לאו שאין בו מעשה הוא, ועי' בתוס' בשבועות דף י"ז ע"א ד"ה או וכו' שהקשו כן לענין חיוב מלקות על שהי', וכתבו דהכא איירי למ"ד לאו שאין בו מעשה לוקין עליו, א"נ איירי לענין איסור מלקות ולא לענין חיוב, ע"ש. אך שם כתבו כן לענין חיוב מלקות על שהי', ע"ש.

אך בתוס' בסוגיין ד"ה אילימא וכו' בסוה"ד כתבו ולאו האי כלאו שאין בו מעשה במה שמקבל נזירות, דלאו שיש בו מעשה הוא במה שאינו יוצא משם כשנודר בנזיר. ועי' בקר"א שכתב דכוונתם דאף דקבלת הנזירות לאו מעשה הוא, מ"מ מה שאינו יוצא בשעת קבלה זה חשוב מעשה ולא בעינן הכא שהי',[[83]](#footnote-83) וצ"ב, ועי' בהגהות מהר"ב רנשבורג שכתב דסברא רחוקה היא. ועי' במשנל"מ סופ"ג מהל' ביא"מ שכתב בביאור דעת התוס', והסכים לדבריו בביאור דברי התוס' בבית מאיר כאן, דכל שנעשה בתחילה ע"י מעשה, אף שהי' בהיתר, חשיב כמעשה אם נעשה איסור אח"כ בלתי מעשה, וכמש"כ התוס' בשבועות שם לענין לבישת כלאים, ע"ש,[[84]](#footnote-84) אך בב"ר כאן כתב לתמוה בזה, וכעי"ז הק' בקה"י סי' ה', דהתוס' לא הזכירו כלל ממעשה הביאה, ועוד שדקדקו בדבריהם לומר דהוי מעשה מה שאינו יוצא כשנודר, משמע דשעת הנדר גורם דהוי מעשה מה שאינו יוצא משם,[[85]](#footnote-85) ולכן כתב בדעת התוס' דהחיוב על שגרם דהיציאה תהי' מעשה איסור, ע"ש, ועי' בקה"י כאן סי' ה' שביאר בדברי התוס' באופ"א, דכל היכא שנעשה מעשה בגוף האדם, והיינו שעם גופו נפעל מעשה, והוא יכול לסלק מה שנעשה בגופו אלא שהוא רוצה בו, כל כה"ג נחשב מעשה שלו אע"פ שהוא ממילא, ויעוי"ש עוד מש"כ בזה, והביא לזה ראי' מדברי הריטב"א לענין כלאים.[[86]](#footnote-86)

ועי' בבית מאיר כאן שכתב ליישב קושיית התוס' עפ"י מה שאמרו בתמורה דף ג' ע"ב דהמימר לוקה ולא חשיב לאו שאין בו מעשה משום דבדיבורו אתעביד מעשה שנעשית התמורה קודש, וממילא ה"ה כאן שמקבל נזירות נחשב מעשה משום דבדיבורו איתעביד מעשה שנעשה נזיר, וכ"כ הגרעק"א ז"ל בגליון הרמב"ם סופ"ג מהל' ביא"מ, וכ"כ בקונטרס גבורות שמונים להגר"י ענגיל ז"ל סי' ס"ז בביאור דברי התוס',[[87]](#footnote-87) ויעוי"ש מש"כ להגי' בדברי התוס' דצריך להפוך הדברים וכך צ"ל, ולא הוי כלאו שאין בו מעשה במה שאינו יוצא משם כשנודר בנזיר, דלאו שיש בו מעשה הוא במה שמקבל נזירות, וע"ש מה שהקשה דהלא האיסור אינו קבלת הנזירות אלא הטומאה, וסו"ס בטומאה אין בה מעשה, וכתב לבאר דמכיון דע"י מעשה היינו קבלת הנזירות הנחשב למעשה נעשית הטומאה לאיסור, נחשב איסור ע"י מעשה, ע"ש.

ובהגהות מהר"ב רנשבורג כתב לבאר עפ"י דברי המ"מ בפי"ג מהל' שכירות הל' ב' דכל לאו שאפשר ע"י מעשה לוקה אף היכא דאין בו מעשה, ולפ"ז א"ש דמכיון ששייך שיטמא ע"י מעשה ממילא לוקה אף בלא מעשה, וכתב דמכאן ראי' ברורה והוכחה לדבריו.[[88]](#footnote-88)

וע"ע במאירי כאן שכתב וז"ל, ואין זה לאו שאין בו מעשה שבשעת נזירותו הוה ליה כנזיר טהור שנכנס לשם בהתראה, עכ"ל, וצ"ב.

**שם.** מבואר דאין להעמיד האיבעיא כשקיבל נזירות בביה"ק, משום דאם התרו בו לוקה בלא שהי', ויש לעי' דמ"מ יש להעמיד האיבעיא באופן דלא התרו בו, ועי' בפי' הרא"ש בע"ב שכתב דאין להעמיד כן משום דבשבועות אמרו דדין שהי' נאמר דוקא באונס ולא במזיד, וכמש"כ התוס' ד"ה ובא חבירו וכו', ע"ש, וכ"כ בחי' הר"פ ובתוס' רבנו טודרוס ובשטמ"ק בשם הרא"ש. ומבואר בדבריהם דשוגג הוי כמזיד דלא נאמרה בו ההלכה דשהי', אמנם ברמב"ם פ"ה מהל' נזירות הל' י"ט כתב להדיא דאף בשוגג נאמרה ההלכה דשהי', ע"ש, ועי' בקר"א עמ' פ"ח ד"ה וראיתי וכו' שתמה על דברי הראשונים הנ"ל, דלא מצא בשום מקום לחילוק בין שוגג לאונס.

ובחי' הר"פ כתב בשם אביו דאה"נ דהו"מ למימר דמיירי בכה"ג, ע"ש, וכן מתבאר בדברי המאירי בשבועות דף י"ז ע"א ד"ה נזיר שנכנס וכו' שהעמיד האיבעיא כשנכנס בשוגג או כשנכנס בשידה תיבה ומגדל, ע"ש.

וע"ע במשל"מ בפ"ו מהל' נזירות הל' ח' שכתב לחדש דלעולם לא נאמרה ההלכה דשהי' אלא רק באופן שנתחדשה הטומאה בביה"ק, אבל כל שנכנס לביה"ק אחר שנטמא אי"צ שהי', ואף כשהי' הכניסה באונס.[[89]](#footnote-89) ועיי"ש עוד שכתב דלא אמרו דמיירי כשנכנס לבית שהי' שם גוסס, משום דמכיון דרוב גוססים למיתה חשיב כמזיד, ועי' בקר"א מה שתמה ע"ז מדברי הרמב"ם בפ"ה הל' י"ט דכשנכנס בשוגג אינו חייב אלא בשהי'.

ועע"ש בתחילת דבריו שכתב דלא שייך לאוקמי בשוגג שלא ידע דהוא בית הקברות, דא"כ הוי נזירות בטעות, שהרי נזר רק משום שלא הי' יודע שהוא בית הקברות, וקיי"ל דנזירות בטעות לא הוי נזירות, ועי' בהגהות הרד"ל כאן שהק' דמ"מ הו"מ לאוקמי' בדאמר דאף אילו הי' יודע שהוא ביה"ק הי' נודר, ומ"מ סו"ס שוגג הי'.

# דף י"ז ע"ב

**רד"ה כגון שנכנס וכו' ונדר בעודו בשידה שהוא טהור.** עי' בקר"א עמ' פ"ח ד"ה עוד ראיתי שכתב דאין דברי רש"י ז"ל מובנים, דמאי נפק"מ במאי שנזר בשידה, הא זהו ממש כמו שנזר עד שלא נכנס לביה"ק, דפריעת המעזיבה היא כניסתו, ומ"ל אם נזר קודם כניסה בשידה או אחרי', כ"ז שהוא בשידה הוא כאילו לא נכנס, וע"ש עוד מה שהביא מהמל"מ שדקדק בסתירת דברי רש"י בזה, דבשבועות פי' שנזר קודם שנכנס לביה"ק.

# דף י"ט ע"א

**תוד"ה לא אמר וכו' צ"ע מנלן למידרש הכי אליבא דר"א וכו'.** עי' בתשו' הגרעק"א ז"ל מהדו"ק סי' רי"ד שהקשה, דהנה לעיל דף י"ח ע"ב תניא נטמא בשמיני וחזר ונטמא בשמיני מביא קרבן על כאו"א ומתחיל ומונה מיד דברי ר"א, ובתוס' שם כתבו דבפשיטות משמע דמתחיל למנות נזירות טהרה בשמיני, אלא דא"א לומר כן, דא"כ לר"א לא חייל חיוב קרבן כי נטמא בשמיני, דהלא אינו סותר אלא יום אחד, ומוכרח דמתחיל ומונה משביעי, ולפ"ז י"ל דעולא ס"ל כפשטות לשון הברייתא דמתחיל ומונה בשמיני, ומעתה יש להקשות מ"ט חייל חיוב קרבן כשנטמא בשמיני והרי אינו סותר אלא יום אחד, ומוכרח דר"א לא ס"ל כן אלא בטמא שנזר ולא בנזיר שנטמא.[[90]](#footnote-90) וכעי"ז כתב בב"ר לעיל שם, וע"ש מש"כ עוד בזה. ויעוי"ש עוד שכתב להקשות, דדלמא עולא לא ס"ל כדרבא להלן בסוף הסוגיא, אלא ס"ל דבעינן דמפקין תרין ומתחילין תלתא וכקושיית רב פפא בסמוך, וממילא תיקשי מהברייתא דלעיל, דאף אם נפרש דמתחיל ומונה בשביעי אכתי כשנטמא בשמיני אינו סותר אלא ב' ימים, ולכן הוכרח לומר דר"א לא אמר אלא בטמא שנזר ולא בנזיר שנטמא. אכן כל זה הוא לדעת התוס' דדין ימים הראשונים נאמרו אף לענין קרבן טומאה, אבל לדעת הרמב"ם דאי"ז אלא לענין סתירה, אבל לעולם מביא קרבן טומאה ואף כשנטמא ביום הראשון, א"כ אי"ז שייך להסוגיא דלעיל כלל, וכמושי"ת להלן בסוף הסוגיא, ע"ש.

ובב"ר כתב ליישב קושיית התוס', דאף לרבנן דרשי כי טמא נזרו, וס"ל דהוא לרבותא, דאף שנזר בטומאה ונטהר ונכנס בו ביום, דס"ד דלא יתחייב בקרבן טהרה על טומאה מועטת זו, וקמ"ל דאעפ"כ חייב קרבן טומאה, אך לר"א דבעינן הפסק ב' ימים, א"כ נאמר כי טמא נזרו לומר דדוקא בטמא שנזר בעינן סתירת ב' ימים.

# דף י"ט ע"ב

**הריני נזיר מאה יום ונטמא בתחילת מאה יכול יהא סותר ת"ל והימים הראשונים יפלו עד שיהו לו ימים ראשונים.** בקר"א דקדק בזה שאמרו דין זה בנזירות מרובה ולא בסתם נזירות, וכתב דלדעת הרמב"ם בפ"ו מהל' נזירות הל' ו' דלר"א בעינן ימים ראשונים רק לענין סתירה ולא לענין קרבן, א"כ אין נפק"מ בזה אלא בנזירות מרובה, דבנזירות מועטת בלא"ה סותר אותו היום דמכיון שמביא קרבן טומאה צריך לגלח, אך לדעת התוס' דר"א מיירי אף לענין קרבן תיקשי, ויעוי"ש מש"כ בזה. וע"ע בחי' הר"פ ובחי' רבנו טודרוס שכתבו דדנקט הריני נזיר מאה ולא הריני נזיר שלושים אגב מציעתא דכשנטמא ביום ק' אינו סותר הכל אלא ל', דאי"ז שייך בנזיר שלושים.[[91]](#footnote-91)

**נטמא בסוף מאה יכול יהא סותר ת"ל והימים הראשונים יפלו מכלל דאיכא אחרונים וזה אין לו אחרונים.** עי' בקר"א מה שעמד בזה דלכאו' לא איצריך קרא לזה דבלא"ה אינו סותר משום דמקצת היום ככולו, ויעוי"ש מה שהאריך בזה עפ"י דברי התוס' לעיל דף ו' ע"ב ד"ה אמר ר"ל ודף ט"ז ע"ב ד"ה הריני נזיר.

**נטמא ביום מאה חסר אחת יכול לא יהא סותר, ת"ל והימים הראשונים יפלו וכו'**. הנה נחלקו הראשונים בתחילת הנזירות אם סותר כשנטמא ביום השני או רק כשנטמא ביום השלישי, וכמו שהביא בזה ב' לישני בפרש"י בסוף הסוגיא, והתוס' כתבו דסותר אף כשנטמא ביום השני, ולדעת הרמב"ם אינו סותר עד שיטמא ביום השלישי. והנה לדעת התוס' נמצא דבין בתחילת הנזירות ובין בסוף הנזירות בעינן שיסתור יום א', ולכן בתחילת הנזירות סותר כשנטמא ביום ב' ובסוף הנזירות סותר כשנטמא ביום צ"ט, אבל לדעת הרמב"ם חלוק בזה תחילת הנזירות מסוף הנזירות, דבתחילת הנזירות אינו סותר אלא כשנטמא ביום השלישי, אך בסוף הנזירות סותר אף ביום צ"ט. ובב"ר כתב לבאר הטעם בזה, דבתחילת הנזירות אינו סותר עד יום ג' דבזה לעולם סותר יום שלם, אבל ביום ב' פעמים אינו סותר יום שלם וכמש"כ התוס' בד"ה אמר לי' וכו', אבל בסוף הנזירות כשנטמא ביום צ"ט לעולם יש בזה יום שלם משום דלכתחילה מונה יום ק' וכמש"כ בתוד"ה ה"ג וכו'. ובקר"א כתב באופ"א, דבתחילת הנזירות אינו סותר אלא כשנטמא ביום השלישי משום דכתיב יפלו, וכמבואר בסוף הסוגיא, אבל לענין הימים האחרונים לא נאמר יפלו, אלא רק דילפי' מכלל דאיכא אחרונים, ולכן מהני לזה מקצת יום צ"ט ויום ק', ע"ש.

ובב"ר כאן כתב לתמוה, דבשלמא להרמב"ם דחלוק בזה תחילת הנזירות מסוף הנזירות, א"ש הא דתניא נטמא ביום מאה חסר אחת יכול לא יהא סותר, דהלא באמת בתחילת הנזירות אינו סותר באופן זה, אבל לדעת התוס' הלא בתחילת הנזירות סותר אף ביום ב', וא"כ מ"ט ס"ד דבסוף הנזירות לא יהא סותר כשנטמא ביום מאה חסר אחת, ויעוי"ש מש"כ לבאר דס"ד דלעולם לא יסתור אלא רק בכדי גידול שער ותו לא, וע"ז אמרו אחרונים דומיא דראשונים, דכל דאיכא אחרונים סותר הכל דומיא דראשונים שסותר הכל, ע"ש, וע"ע בקר"א שעמד בזה, וכתב דס"ד דמכיון דלר"א מקצת היום ככולו, ס"ד דיום מאה אינו נחשב כאחרונים, ע"ש, וכ"כ בחי' הגרי"ז, ע"ש.[[92]](#footnote-92) אך בשיעורי הגרא"י הביא משמי' דמרן הגרי"ז ז"ל באופן אחר קצת, דמכיון דמקצת היום ככולו ממילא כשעומד אחר תחילת יום צ"ט כבר נחשב שמנה צ"ט ימים, אף דבפועל משלים שאר היום, ונפק"מ דאם יטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' חייב להוסיף רק עוד יום א', וס"ד דאינו סותר אלא באופן שעדיין עומדים בפניו ב' ימים, וקמ"ל דמכיון דבפועל צריך להשלים יום זה שעומד בו נחשב עדיין שעומדים בפניו ימים אחרונים, והוסיף דלפ"ז אם נטמא ביום צ"ט בטומאה שאין הנזיר מגלח עלי', דממילא אינו משלים יום צ"ט, ואינו מחוייב להשלים אלא יום א' וכנ"ל, א"כ אם יטמא שוב בטומאה שהנזיר מגלח עלי' לא יסתור, דהלא אין עומד בפניו אלא יום אחד, דבעלמא כשנטמא ביום צ"ט סותר משום דבפועל עליו להשלים אותו היום ג"כ, אבל כשנטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' דאינו משלים, שוב כשנטמא בטומאה שהנזיר מגלח עלי' אין כאן סתירת ב' ימים.

**תוד"ה ה"ג ונטמא וכו' וצריכי הני תרי קראי, דאי לאו זאת תורת הנזיר ה"א דכי נטמא ביום אחרון שהוא יום מלאת לא יסתור כלל ואפי' שלושים יום, כתב רחמנא זאת תורת הנזיר.** עי' בקר"א שכתב להקשות דלפי דעת הרמב"ם בפ"ו הל' ז' דדין ימים הראשונים לא נאמר אלא לענין סתירה, אבל לעולם מחוייב בקרבן טומאה אף כשאינו סותר ימים הראשונים, וא"כ כשנתמעט באופן שאינו סותר ימים האחרונים ג"כ לא נתמעט אלא מסתירה אבל מביא קרבן טומאה, וא"כ ודאי סותר ל' יום כיון שמגלח תגלחת טומאה, וא"כ שוב תיקשי ל"ל קרא דזאת תורת הנזיר, ויעוי"ש מש"כ בזה.

**בא"ד וא"ת א"כ לכתוב זאת תורת הנזיר ולשתוק מהימים הראשונים יפלו.** עי' בחי' הגרי"ז והובאו דבריו ביתר ביאור בשיעורי הגרא"י שכתב ליישב דנפק"מ באופן שנטמא ביום צ"ט בטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' ושוב נטמא בטומאה שהנזיר מגלח עלי', דמקרא דזאת תורת הנזיר אין למעט באופן זה שנטמא ביום צ"ט, דסו"ס אי"ז יום מלאת, ולכן נצרך גם להפסוק דבעינן ימים אחרונים, דבכה"ג אי"ז נחשב שסותר ימים אחרונים, וכמובא לעיל.

**תוד"ה ה"ג וזה וכו' ויום מאה שאחריו שהוא כולו ממנין הנזירות כל כמה שלא הביא קרבנותיו, דאפי' לרב מתנה דאמר מקצת היום ככולו מצוה עליו להשלים לכתחילה.** בחי' הגרי"ז הקשה למה לא סגי במקצת היום להחשב ימים אחרונים, ועוד דהלא שיטת התוס' לעיל דף ו' ע"א נטמא וכו' ובדף ט"ז ע"א ד"ה ר"א וכו' דלא אמרי' מקה"כ כל זמן שלא גילח,[[93]](#footnote-93) ויעוי"ש מש"כ בזה.

**א"ל ר"פ לאביי הלין ימים דקאמרינן דנפק חד ומתחילין תרין, או דלמא דנפקין תרין ומתחילין תלתא וכו', א"ל יפלו כתיב.** בתוד"ה אמר לי' וכו' מבואר דהיינו דנפק חד ומתחילין תרין, דיפלו משמע נפילה כל דהו, ואם נטמא ביום השני ג"כ סותר, וכ"ה בפי' הרא"ש, וכן הביא בפרש"י בפי' הב', אך בתחילת דבריו פרש"י דיפלו משמע דליהוון תרין בנפילה וכגון שנפקין תרין ועיילין תלת, וכן דעת הרמב"ם בפ"ו מהל' נזירות הל' ו'.

והנה בתוס' הקשו דליפשוט מהברייתא דלעיל דף י"ח ע"ב דכשנטמא בשמיני וחזר ונטמא בשמיני מביא קרבן טומאה על כל טומאה וטומאה, והיינו משום דמתחיל ומונה מיום השביעי כמו שביארו התוס' שם בד"ה מתחיל וכו', ולכן כשנטמא ביום השמיני כבר נחשב שיש לו ימים הראשונים, וכתבו דלא שמיע לי' ברייתא דלעיל, או דשמיע לי' ובעי טעמא מקרא. ומה"ט כתב בהגהות הגר"א שם להגי' רבי ע"ש. ובחי' הגרי"ז לעיל דף י"ז ע"ב ד"ה אבל צ"ע וכו' הקשה דלדעת הרמב"ם דאינו סותר אלא כשנטמא ביום השלישי, א"כ אכתי תיקשי מדלעיל, דכשנטמא ביום השמיני אינו סותר אלא ב' ימים, וכתב וכ"כ בהגהות הרש"ש ז"ל להלן דף נ"ט ע"ב ד"ה נזיר דלדעת הרמב"ם גופי' דדין ימים הראשונים לא נאמר אלא רק לענין סתירה ולא לענין קרבן טומאה א"ש, דלעיל מיירי לענין קרבן טומאה, ולזה אי"צ שיפלו ימים הראשונים כלל, ומחוייב אף כשנטמא ביום הראשון,[[94]](#footnote-94) וכ"כ הקר"א כאן והחזו"א בסי' קל"ח סק"ה ד"ה שם הי"ג דלדעת הרמב"ם א"ש קושיית התוס'.

וע"ע במרומי שדה לעיל שם שכתב ליישב, דדין ימים הראשונים לא נאמר אלא רק כל זמן שלא ספר מעולם, אבל אם התחיל למנות ונטמא ביום ג', אע"ג דבטומאה שני' ושלישית הוא ביום הראשון לספירה ג"כ מביא קרבן, וכ"כ השפ"א שם.

הרמב"ם בפ"ו הל' ו' כתב דכשנטמא ביום שנדר או בשני, אינו סותר אלא משלים עליהם אחר שיביא קרבנו, ומבואר דלעולם מביא קרבן טומאה, ורק שאינו סותר מה שמנה, ודלא כמש"כ התוס' לעיל דף ט"ז ע"ב ד"ה ר"א וכו' דר"א ס"ל דאף אין מביא קרבן טומאה כשנטמא ביום הראשון. ובפשטות מבואר בדעת הרמב"ם שפירש דברי רבי אליעזר רק לענין סתירה ולא לענין קרבן טומאה ופסק כר"א, וכמבואר כ"ז להדיא בפיהמ"ש לעיל שם, וכ"כ הלח"מ שם והתוי"ט במשנה, אכן יעוי' בכס"מ שם מה שהקשה ע"ז וכתב דאין לומר דהרמב"ם פסק כר"א, ועי' בלח"מ ובתוי"ט מש"כ ליישב בזה, ולכן ביאר דלעולם פסק הרמב"ם כרבנן, ורק דס"ל דעד כאן לא פליגי רבנן אלא רק בטמא שנזר, אבל בטהור שנטמא מודו, ולכן פסק הרמב"ם בטהור שנטמא דבעינן ימים הראשונים.

אמנם בשו"ת בית הלוי ח"א סי' נ"א כתב לתמוה בזה, מלבד דקשה טובא לומר כן דהרמב"ם יאמר מעצמו אוקימתא חדשה שלא נזכרה בגמ' כלל, ועוד דלהלן דף י"ט ע"א אמר עולא להיפוך, ואף שכתב הכס"מ דעולא איתותב מ"מ היאך נאמר בדעת רבנן ההיפך, דהלא במשנה תנן יצא ונכנס מביא קרבן טומאה, רא"א לא בו ביום, ומפורש להדיא דלר"א כשנטמא בו ביום אינו מביא קרבן טומאה, ולכן כתב לבאר דאה"נ דבמשנה מיירי ר"א לענין דכשנטמא בו ביום אינו מביא קרבן טומאה, אך לא הוזכר כלל דין הסתירה בכה"ג, ורק בברייתא ללהלן דף י"ט ע"ב אמרו שאינו סותר, ושם לא נזכר דזהו דעת ר"א, וי"ל דבזה לא פליגי ר"א ורבנן, ולכו"ע כשנטמא ביום הראשון אינו סותר, ונחלקו ר"א ורבנן אם מביא קרבן טומאה, ופסק הרמב"ם כרבנן דמביא קרבן טומאה, ומ"מ כתב דאינו סותר דזהו לכו"ע, וכ"כ הנצי"ב במרומי שדה ובעמק הניצי"ב על הספרי פרשת נשא פיסקא ל"א בפסוק והימים הראשונים יפלו.

והנה בפ"ו הל' י' כתב הרמב"ם, דנזיר שנזר בבית הקברות ויצא ונטהר וחזר לבית הקברות, אפי' חזר ביום השמיני, סותר הימים הקודמים, ע"ש, ויש להקשות דהלא אין כאן ימים הראשונים, וכן הקשה בחי' הגרי"ז לעיל דף ט"ז ע"ב ד"ה וכן צ"ע, אמנם לדעת הכס"מ הוא מבואר היטב, דהרמב"ם ס"ל לדין ימים הראשונים רק בטהור שנטמא ולא בטמא שנזר. ובעמק הנצי"ב שם כתב ליישב עפ"י דרכו, ע"ש, וע"ע בחזו"א סי' קל"ט ס"ק ה' ד"ה שם ה"י וכו' שכתב דאה"נ דכשנטמא ביום השמיני אינו סותר, ע"ש.

# דף מ"ט ע"ב

**מתני' על אלו טומאות הנזיר מגלח וכו' ועל חצי קב עצמות ועל חצי לוג דם.** מבואר דאף דרובע קב עצמות ורביעית לוג דם מטמאין באהל, מ"מ אין הנזיר מגלח עליהן, אלא רק על חצי קב עצמות וחצי לוג דם. ובפרש"י להלן דף נ' ע"א ד"ה ורבא אמר וכו' מבואר להיפך ג"כ, דאע"ג דרוב בנינו או רוב מנינו של מת שאין בהן רובע עצמות אין מטמאין באהל, מ"מ נזיר מגלח עליהן. ונתבארו בזה כמה אופנים בדברי הראשונים.

א. בתוד"ה ועל חצי וכו' כתבו דאע"פ שמטמא באהל ברביעית, מ"מ אין הנזיר מגלח אלא על חצי לוג, ושיעורין הלכה למשה מסיני. וכ"כ בד"ה ועל חצי קב וכו', דהלכה למשה מסיני הוא דאין הנזיר מגלח על רובע קב עצמות. ומבואר בדבריהם דדין שיעור הוא שנאמר בהלמ"ס, דאין הנזיר מגלח על רביעית דם אף שנטמא בה,[[95]](#footnote-95) וכן הוכיח בדעת התוס' בחי' מרן רי"ז הלוי בפ"ז מהל' נזירות הל' ד' ד"ה והנה ברמב"ם פ"ג וכו'.[[96]](#footnote-96)

ב. בהשגות הראב"ד ז"ל בפ"ג מהל' טומאת מת הל' ג' כתב וז"ל, וחצי קב עצמות וחצי לוג דם כמת שלם נינהו כעין שדרה וגולגולת, ומשו"ה נזיר מגלח עליהן דכתיב וכי ימות מת עליו, זהו מת שלם, עכ"ל. ומבוא' בדבריו דילפי' מדכתיב וכי ימות מת עליו, דאין הנזיר מגלח אלא כשנטמא במת שלם, וחצי קב עצמות וחצי לוג דם דיינינן לזה כמת שלם, וצ"ב מהו המסוים באלו שהן נחשבים כמת שלם.

ג. כעי"ז כתב הרמב"ם בפ"ז מהל' נזירות הל' א' וז"ל, יש טומאות מן המת שאין הנזיר מגלח עליהן ולא סותר את הקודמין ואע"פ שנטמא בהן טומאת שבעה, לפי שלא נאמר בו וכי יטמא לנפש אלא וכי ימות מת עליו, עד שיטמא בטומאות שהן מעצמו של מת וכו', עכ"ל. ומבואר דס"ל דמכיון דלא כתיב כי יטמא לנפש אלא כי ימות מת עליו, ילפי' דאין הנזיר מגלח על כל הטומאות אלא רק על טומאה הנחשבת כעצמו של מת, וכ"כ בפיה"מ להלן דף נ"ד ע"א, ע"ש. ועי' באבהא"ז בפ"ד מהל' ביאת מקדש הל' י"ב אות י' שכתב דמקורו של הרמב"ם בזה מהספרי זוטא פרשת נשא פ"ו הל' ו' דילפי' מדכתיב נפש להביא את הדם, ולפ"ז בגילוח נזיר שלא נאמר נפש אינו מגלח על הדם.[[97]](#footnote-97)

ד. הרמב"ם בפ"ג מהל' טומאת מת הל' ג' כתב דכל הטומאות שאין הנזיר מגלח עליהן כולם טומאתן אינה דין תורה, ע"ש,[[98]](#footnote-98) ומשמעות דבריו דמכיון דאין הטומאה דין תורה, לכן אין הנזיר מגלח עלי'. וכבר עמדו בסתירת דברי הרמב"ם בזה בחי' מרן רי"ז הלוי בפי"ח מהל' פסוה"מ הל' ט"ו ויעוי"ש שכתב להוכיח מד' הרמב"ם בהל' נזירות דעיקר דברי הרמב"ם בהל' טומ"מ נאמרו לענין ביאת מקדש ולא לענין נזיר, אך בסוף דבריו כתב להוכיח דדברי הרמב"ם נאמרו אף לענין נזיר, ולפ"ז הדרק"ל, וצ"ע, ובחזו"א נשים סי' קמ"ג סק"ב ד"ה והנה בגמ' וכו' ובאהלות ס"י אות ח' ע"ש שכתב עמש"כ הרמב"ם בהל' טומ"מ, דנראה דהרמב"ם מרפיא הדבר בידו.

אכן בפ"ה מהל' נזירות הל' ט"ו כתב הרמב"ם דנזיר שנטמא בטומאה שאינו מגלח עלי' הרי הוא לוקה, ובמל"מ שם ובהל' טומאת מת הנז' הקשה, דהלא הרמב"ם בהל' טומאת מת כתב דהטומאות שאין הנזיר מגלח עליהן אין טומאתן מדין תורה, וא"כ מ"ט ה"ה לוקה עליהן, וכן הקשה הקר"א להלן דף נ"ד ע"ב ויעוי"ש מה שצידד לחלק בין הטומאות, ורק לענין רובע עצמות ורביעית דם ואבר שאין עליו בשר כראוי, דהן עצמו של מת, כתב הרמב"ם דאין מגלח הנזיר עליהן משום דאין טומאתן דין תורה, וכ"כ בשפ"א ובחי' רבינו מאיר שמחה להלן דף נ"ד ע"א, ולפ"ז אף מתיישבת סתירת דברי הרמב"ם, אך בסדרי טהרות פ"ק דאהלות דף י"ד ע"א תמה ע"ז מלשון הרמב"ם גופי' בהל' טומ"מ ע"ש, והחזו"א שם, וע"ע בדברי החזו"א ר"ס קמ"ה. ועי' בחי' מרן רי"ז הלוי שם וכן מבוא' בדבריו בפ"ז מהל' נזירות וכדלהלן שכתב להוכיח מדלוקין עליהן דטומאתן דין תורה, וממילא בע"כ דהא דקרי להו הרמב"ם דברי סופרים היינו כפי שיטתו דכל הנלמד בי"ג מידות, אף שעיקר דינן הוא מדאורייתא לכל הדינים, מ"מ דברי סופרים מיקריין ולא דברי תורה, וכ"כ הקר"א להלן שם בסו"ד והב"ר בסו"פ,[[99]](#footnote-99) ויעוי"ש בדברי מרן הגרי"ז ז"ל שביאר בזה, דס"ל להרמב"ם דאין הנזיר מגלח אלא על טומאה הנחשבת דין תורה, וטומאה שאין דינה דין תורה אין הנזיר מגלח עלי'.[[100]](#footnote-100)

בחי' מרן רי"ז הלוי בפ"ז מהל' נזירות הל' ד' כתב דלפי המבואר ברמב"ם כמו שביאר בדבריו דאין הנזיר מגלח על טומאה שאין טומאתה דין תורה, א"כ מדמגלח הנזיר על חצי קב עצמות וחצי לוג דם מוכח דחשיבי טומאתן דין תורה, וא"כ אין החילוק בין חצי קב לרובע קב ובין חצי לוג לרביעית הלוג רק חילוק שיעורין בעלמא, אלא בעיקר דין טומאתן חלוקים הן זה מזה, דבעיקר דין טומאת מת נאמרו שני שיעורין ושני שמות של טומאה, טומאת חצי קב וחצי לוג שהן טומאה של תורה, וטומאת רובע עצמות ורביעית דם שאינן טומאה של תורה.[[101]](#footnote-101)

וע"ע שם שהביא דבתוס' בדף נ"ד הקשו על לשון המשנה שם דאין מגלח על רובע עצמות ורביעית דם דהו"ל למיתני דאינו מגלח על פחות מחצי קב עצמות וחצי לוג דם, וכתב דלהמבואר בדברי הרמב"ם הרי לשון המשנה מדוקדק מאוד, דהכוונה דאינו מגלח על טומאת רובע עצמות ורביעית דם, דזהו שם הטומאה שאינה מדין תורה, וכל שאינו חצי קב עצמות וחצי לוג דם הרי שטומאתו מדין הטומאה דרובע עצמות ורביעית דם, וממילא בדעת התוס' שדקדקו בלשון המשנה מוכח דפליגי ע"ז, וס"ל דהכל שם טומאה אחת, ודין שיעורין בעלמא הוא מהלמ"ס, דאין הנזיר מגלח אלא על שיעור חצי קב וחצי לוג, ולכן הקשו דהו"ל למיתני דאינו מגלח על פחות מחצי קב וחצי לוג,[[102]](#footnote-102) ויעוי"ש עוד בדבריו בכ"ז.

**ועל מלא תרוד רקב.** משמעות הדברים דמטמא אף במגע, וכמש"כ בתוד"ה על משאו וכו' דכל הני דחשיב מטמא בין במגע בין במשא בין באהל, אמנם בחולין דף קכ"ו ע"ב מבואר דתרוד רקב אינו מטמא במגע, ועי' במאירי כאן שכתב דהלא אין המדה שוה בין גילוח נזיר לטומאה לענין תרומה וקדשים, דבתרומה וקדשים נטמא ברובע קב עצמות והנזיר אינו מגלח אלא על חצי קב, וממילא ה"ה י"ל דתרוד רקב אינו מטמא במגע לתרומה וקדשים, אך לענין נזיר מטמא אף במגע, והוא ע"ד דברי רש"י להלן דף נ' ע"א וכדלהלן.

**ועל אבר מן המת.** עי' בלשון רש"י במעילה דף ט"ז ע"ב ד"ה האברים שכתב דאע"ג דהאבר אין בו שיעור מ"מ מטמא משום דחשיב, ע"ש, ומשמי' דהגרי"ד ז"ל הביאו שאמר להוכיח מהתורת כהנים שהוצרכו ללימוד לאבר מן השרץ ולאבר מן החי' ומן הבהמה, ומוכח דאי"ז משום דאבר חשיב, דא"כ אי"צ לימוד לכל טומאה בפנ"ע, אלא ענינו טומאה מחודשת של טומאת אבר, ובכל טומאה נצרך ריבוי שנתחדש בו טומאת אבר.

**ועל חצי קב עצמות.** ובתוד"ה ועל חצי וכו' ומיירי שבאו מרוב מניינו ומרוב בניינו, כגון שיש עצמות שנשתברו וחצי קב עצמות זה מהן מעט מכל עצם ועצם וכו', כדאי' בהדיא במתני' בפ"ק דאהלות אלו מטמאין באהל וקחשיב קובע עצמות הבא מרוב מניינו או מרוב בניינו, וכ"כ התוס' להלן דף נ"ב ע"ב ד"ה ת"ש. ומבואר דרובע עצמות אינו מטמא באהל אלא רק כשבאו מרוב מניינו או מרוב בניינו, אכן להלן דף נ' ע"א בתוד"ה רבא אמר וכו' מבואר דרוב מניינו ורוב בניינו מטמא אף כשאינו רובע, ואי"צ רובע עצמות אלא כשאינו רוב מניינו או רוב בניינו. ועי' בלח"מ בפ"ז מהל' נזירות הל' ב' שעמד בסתירת דברי התוס' בזה, וכתב דאפשר דהתוס' כאן כתבו כן בדעת רבי יוחנן דס"ל דאפשר דפליג עלי' דרבא, ולפ"ז פלוגתת ר"י ורבא היא, ע"ש,[[103]](#footnote-103) ובקר"א כאן הקשה ע"ז, דהלא בתוס' בסוד"ה רבא אמר וכו' כתבו דרבי יוחנן מודה לרבא, ותנא ושייר, ע"ש, ובביאור דברי התוס' כתב הקר"א בפשיטות, דכאן מיירי כשיש מעט מרוב המנין ומרוב הבנין, ובאופן זה אינו מטמא אלא ברובע עצמות, אבל רוב מנין שלם ורוב בנין שלם מטמא אפי' בפחות מרובע, וזהו שכתבו התוס' להלן דרוב בנין ורוב מנין מטמא אף כשאינו רובע, והיינו כשהוא שלם, וכ"כ הב"ר, ובתוס' הגרעק"א ז"ל עדויות פ"א מ"ז, וכעי"ז כתב השפ"א וע"ש שיש להסתפק בלשונו אם כוונתו כנ"ל או דכוונתו לחלק אם העצמות שלימות או שבורות, וכ"ה להדיא בתוס' שאנץ בעדויות פ"א מ"ז, ע"ש.

באהלות פ"ב מ"א תנן, רובע עצמות מרוב הבנין ומרוב המנין, ורוב בנינו ורוב מנינו של מת אע"פ שאין בהן רובע. ועי' בסדרי טהרות דף כ"ח ע"ב שהביא שנחלקו הראשונים ז"ל בביאור דינים אלו.

א. בתוס' כאן ד"ה ועל חצי קב מבואר דלעולם אין רובע עצמות מטמא אא"כ באו מרוב המניין או מרוב הבנין, שלקח מכל עצם מעט עד שהעמידו על רובע, אבל רוב המניין כולו או רוב הבנין כולו מטמא אף שאינו רובע הקב, וזהו כדברי האחרונים הנ"ל ודלא כהלח"מ, וכ"ה דעת הר"ש בעדויות פ"א מ"ז אך לשון הר"ש באהלות לא משמע כן, ויעוי' בסד"ט שם שכתב לדחוק לשונו והגר"א.

ב. דעת הרמב"ם בפיה"מ שם לפי הגי' שלפנינו דרוב מניין לחוד או רוב בנין לחוד אפי' כולו, מטמא רק כשיש בו רובע עצמות, אך בהצטרפות רוב המניין ורוב הבנין יחד מטמאין אף כשאין בהן רובע עצמות.

ג. בדעת רש"י כתב שם דלהלן דף נ"ב ע"ב מבוא' כדעת הרמב"ם דהרובע צריך שיהא רוב המניין או רוב הבניין,[[104]](#footnote-104) וא"כ בהכרח ס"ל כהרמב"ם דרוב מניינו ורוב בנינו אי"צ רובע, אך כתב להקשות דבפרש"י בדף נ' ע"א ד"ה ורבא כתב רש"י דרוב בניין לחוד או רוב מניין לחוד מטמאין אף כשאין בהן רובע,[[105]](#footnote-105) ולכן צ"ל בדעת רש"י דס"ל לחלק בזה בין עצמות שלימין לעצמות כתותין ומשוברין, ורק כשהן שבורים אין מטמאין אלא ברובע, ויעוי"ש שכתב דלחלק בזה הוא דבר חדש וצע"ג ומסתימת כל הראשונים לא נראה כן, ויעוי"ש עוד מש"כ בזה.

ד. בפי' הראב"ד לעדויות פ"א מ"ז כתב דפליגי שם ת"ק ורבי יהושע הו"ד בגמ' להלן דף נ"ב ע"ב בדעת ב"ה, דלת"ק אין מטמא רובע עצמות אלא כשהן מהגויה והיינו עצמות שהן עיקר הגוף ואין האדם יכול לחיות זולתן, ור"י הוסיף דעצמות שהן מעיקר הגוף כגון מהירכיים אף שיכול לחיות זולתן מצטרפי לעצמות שהן מהגויה להשלים לרובע, ובגוף דין רובע כתב בסד"ט שם דיש לפרש בדעת הראב"ד כאחד משלושה שיטות הנ"ל, אך כתב שם לתמוה דהוא דבר תימה שלא נזכר כלל במתני' דאהלות, וכן נראה שחזר בו משיטתו זו מדלא העיר בזה כלל בהשגותיו על הרמב"ם, אך יתכן שחיברו פירושו לעדויות אחר שחיבר ההשגות וצ"ע.

ה. שיטת מהר"ש סיריליאו דלעולם רובע עצמות מטמא אף כשלא נלקח מרוב הבניין או מרוב הבניין,[[106]](#footnote-106) ובביאור הא דתנן רובע עצמות שבאו מרוב המניין או מרוב הבניין כתב לחדש דחלוק רוב המניין מרוב הבניין, דבניין היינו השוקיים והירכיים והצלעות והשדרה, ומניין היינו מרפקי הידים והרגלים, ובניין ומניין לא מצטרפי, וזהו שאמרו רובע עצמות הבא מרוב המניין או מרוב הבניין, והיינו דבעינן שיהי' הרובע או מהבניין או מהמניין, אך עצמות הבניין לא מצטרפי לעצמות המניין להשלים לרובע וכן להיפך, ויעוי"ש בסד"ט שכתב לתמוה ע"ז דא"כ הול"ל רובע עצמות הבא מהמניין או מהבניין, אך הא דתנן מרוב למה לי, וכן עיקר הדין דלא מצטרפי עצמות המניין והבנין הוא דבר חדש ולא משמע כן בשום דוכתא.

ו. ברמב"ם בפ"ב מהל' טומאת מת הל' ח' ט' מבואר דרוב מניין או רוב בניין מטמא אף כשאין בו רובע, ורובע עצמות מטמא אף כשאינו מרוב המניין או רוב הבניין, ובכס"מ שם הביא שכ"כ בפיה"מ מוגה, וכן הביא בתוי"ט בעדויות פ"א מ"ז שבא לידו פיה"מ להרמב"ם סדר טהרות מוגהים מא"י והוגה שם כדברי הכס"מ, ע"ש, ובאמת כן הוא בפיה"מ כאן ע"ש, וכתב דלפ"ז הא דקתני רובע עצמות מרוב המניין או מרוב הבניין, לאו למימרא שצריך שאותו הרובע יהי' מהעצמות שברוב המניין או ברוב הבניין, אלא ה"ק רובע עצמות שאין בהן לא רוב מניין ולא רוב בניין, ע"ש, וכן פי' הר"ש והרע"ב באהלות שם, אכן בדעת הר"ש כתב בסד"ט לדחוק דאין כוונתו כן משום דבעדויות לא פי' כן, וכ"ה דעת רש"י בבכורות דף מ"ה ע"א ד"ה מטמא.

**ועל חצי לוג דם.** בפרש"י כתב, חצי לוג דם, שתי רביעיות, ובחי' הגרי"ז כתב לתמוה דמילתא דפשיטא היא דחצי היינו ב' רביעיות, ומאי קמ"ל רש"י בזה. ואמנם כ"כ גם בפיה"מ להרמב"ם כאן, ובדבריו משמע דשיעור רביעית ידוע, ולכן כתב דחצי לוג הוא ב' רביעיות, דבזה יתבאר שיעור החצי לוג. וכתב לבאר בזה, דהנה להלן דף נ"ז ע"א מספק"ל בדין רביעית דם דמטמא באוהל דדלמא הוא מהלכה למשה מסיני, וכתבו התוס' דאע"ג דילפי' דדם מטמא מדכתיב נפשות מת, מ"מ ס"ל דאדרבה משמע חצי לוג דם שהוא שיעור שתי נפשות, והלכה למשה מסיני הוא דמטמא באהל ברביעית, ע"ש, ולפ"ז יש לפרש דזהו שכתב רש"י כאן דחצי לוג היינו שתי רביעיות, והיינו לפרש דהטעם דאינו מגלח אלא רק על חצי לוג הוא משום דבעינן שתי נפשות, וילפי' לזה מדכתיב נפשות מת, ועע"ש מש"כ להוכיח מהסוגיא שם כדעתו דרביעית הלוג היא טומאה מחודשת.

**תוד"ה ועל השדרה וכו' ואע"פ שאין עלי' בשר כלל.** בחי' הגרי"ז כתב לתמוה בזה, דהלא דין הטומאה בזה אינו מהל' אבר שהוא בשר גידין ועצמות, אלא ענינו מהל' טומאת עצמות, ובשר אינו ענין לזה כלל, וא"כ מאי רבותא היא דאע"פ שאין עלי' בשר, דהלא אי"ז מענין הטומאה שבזה כלל.

**על כזית מן המת מגלח על המת לא כ"ש.** עי' בפי' הר"ש באהלות פ"ב מ"א שהקשה אמאי לא משני כגון מת שנשרף ושלדו קיימת, דאינו מטמא אלא רק כולו ולא בכזית ממנו, וכן הקשה ממת שנתבלבלה צורתו ע"ש.[[107]](#footnote-107)

וע"ע בחי' הגרי"ז שהקשה, דהלא להמבואר במתני' דתנן מת וכזית מן המת מבוא' דב' עניני טומאות הן, ובמת שלם נתחדש שם טומאה בפנ"ע, ונפק"מ בזה למ"ד דנזיר טמא שנטמא חייב אף כשהי' טמא בחיבורין, עי' לעיל דף מ"ב ע"ב, דמ"מ פשוט שכשנוגע בטומאה אחת כמה נגיעות אינו חייב אלא אחת, ולפ"ז נפק"מ בזה שנתחדש דין טומאה על מת שלם דממילא אף כשנוגע בכמה כזיתים מן המת אינו חייב אלא אחת.[[108]](#footnote-108) וכתב לדחות, דאף לולא שנתחדש טומאת מת שלם לא הי' חייב אלא אחת, משום דסו"ס נגיעה באבר אחד הוי כנגיעה בכל המת מדין ידות, וממילא אכתי לא יצוייר טומאה בחיבורין.

וכתב עוד דלפ"ז יש ליישב ג"כ מה שקשה מאי מקשי' על כזית מן המת מגלח על המת לא כ"ש, דהלא נפק"מ אם לא נגע בבשר המת אלא בעצמות המת או בגידיו, דאם לא שנתחדשה טומאת מת הרי מדין טומאת בשר בעי' נגיעה בבשר, אך להמבואר אין נפק"מ אם נוגע בבשר או בעצמות, דלעולם מטמא מדין ידות.

וע"ע שם מש"כ לדון נפק"מ בטומאת מת שלם עפ"י דעת הראב"ד בדין טומאת קבר, ע"ש.

# דף נ' ע"א

**א"ר יוסי לא נצרכה אלא למת שאין עליו כזית בשר, ועדיין יאמר על אבר ממנו מגלח על כולו לא כ"ש.** עי' בקר"א ד"ה והי' נראה וכו' שהק' דהלא אבר אינו מטמא אלא כשיש עליו בשר כדי להעלות ארוכה, וכיון שאין על כולו כזית בשר א"כ אין על אבר ממנו כדי להעלות, ומאי פריך אם על אבר ממנו מגלח,[[109]](#footnote-109) וכתב לבאר דמ"מ כ"ש הוא, כיון דאפי' אבר מטמא בלא כזית בשר כ"ש מת כולו, וכן משמע לשון רש"י.

**א"ר יוסי ל"נ אלא למת שאין עליו כזית בשר וכו', אלא כדאריו"ח ל"נ אלא לנפל שלא נתקשרו אבריו בגידין וכו'.** עי' בפי' הר"ש באהלות פ"ב מ"א דבתחילת דבריו צידד דלפ"ז אי"צ לומר דמיירי כשאין עליו כזית בשר, וזהו שאמרו כדאמר ריו"ח, והיינו שכן תירץ כבר בקושיא קמייתא,[[110]](#footnote-110) אך שוב הביא מהירושלמי כאן שמבואר בדבריו דלעולם מיירי במת שאין עליו כזית בשר, דמכיון שאין בו כזית בשר ממילא ידוע שלא נתקשרו אבריו בגידין,[[111]](#footnote-111) ע"ש. וע"ע במאירי שמבואר בדבריו דהכל מכלל הרבותא, דקמ"ל דאף נפל שלא נתקשרו אבריו בגידין, ואף אין בכולו כזית, וס"ד דעדיין אינו בכלל בריה,[[112]](#footnote-112) וקמ"ל דאעפ"כ מגלח עליו. אך בפי' הרא"ש בנדה דף כ"ז ע"א כתב דבסוגיין משני ל"נ אלא למת שאין עליו כזית בשר, או לנפל שלא נתקשרו איבריו בגידין, ומבואר דב' ענינים נפרדים הן.

**ה"נ בנפל שלא נתקשרו אבריו בגידין.** והיינו דממילא אין בהן דין אבר, אך אכתי יש להקשות דתפיו"ל משום דאית בי' עצמות רוב מניין או רוב בניין, וכן שדרה וגוגלגולת, ועי' בקר"א שכתב דצ"ל דכל אבריו לא קרשו, ולא הוי בכלל עצמות.[[113]](#footnote-113)

בירושלמי כאן איתא, חד סב שאל מרבי יוחנן, כזית מן המת מטמא כולו לא כל שכן, אמר לו להביא את הנפל שאין בו כזית, חזר ושאל אבר מן המת מטמא לא כל שכן כולו, אמר לו להביא את הנפל שלא קרשו איבריו, ע"ש, ובקה"ע שם ביאר בדברי ריו"ח להביא את הנפל שאין בו כזית דהיינו שאין כזית בכולו, וכ"כ המאירי בביאור דברי הבבלי, ויל"ע מ"ט הוצרכו לומר דאין כזית בכולו, דלא הול"ל אלא שאין בו כזית בשר, ועי' בקר"א שכתב בדעת הירושלמי דכיון דברי שלא קרשו אבריו ממילא הרי הן בכלל בשר, ואם הי' בו כזית הי' מטמא מדין כזית בשר, אך כתב דאי"ז מוכרח, דעצמות אפי' כשהן רכים אינן בכלל בשר, ולא דמי לגידין שהן נעשים מבשר, ע"ש.

אמנם בפי' הר"ש באהלות פ"א מ"א שכתב לבאר עפ"י המשך דברי הירושלמי שם דבסוגי' ג"כ רבי יוחנן לא פליג אדרבי יוסי, ע"ש, מבוא' שפי' בירושלמי כמו שאמר רבי יוחנן בבבלי, ולפ"ז מה שאמר בירושלמי להביא את הנפל שאין בו כזית היינו כזית בשר.

בסוגיין מבואר דמת שלם אף שאין שייך בו טומאה מדין כזית בשר או מדין אבר, מ"מ מטמא הוא מדין מת שלם, ועי' בלשון הרא"ש בפי' לנדה דף כ"ז ע"א שכתב להוכיח מסוגיי' דאע"ג דלא בא לכלל אדם, מ"מ כיון דישנו למת שלם מטמא, ע"ש, וכן מבואר בתוס' שם, ועי' בפיה"מ להרמב"ם כאן שכתב דהא דתנן על המת אין לפרש דהכוונה כל גוף המת דזה מבואר, וכן הביא המאירי בשמו, ומבואר דהוא פשוט ואי"צ לאומרו כלל.

**רבא אמר ל"נ אלא לרוב בניינו ולרוב מניינו שאין בהן רובע עצמות.** בשפ"א כתב דפירושו דמכיון דרוב בניינו או רוב מניינו קיים הוי כמת שלם, ע"ש, ומבוא' דענין טומאת רוב מניין ורוב בניין הוא משום דהוי כמת שלם, וע"ע בפיה"מ להרמב"ם באהלות רפ"ב שכתב דשדרה וגלגולת מטמאין משום שבשני אלו נראית תמונת אדם, והוא מושג באומרו עצם אדם, ע"ש, וכעי"ז הוא לשון הרמב"ם בפ"ב מהל' טומאת מת הל' ח' וז"ל, עצמות המת שאין עליהם בשר, אם נכרת בהן צורת עצמות ובמהדו' הר"ש פרנקל הגי' עצמות האדם הרי אלו מטמאין וכו' ואלו הן העצמות שהן מטמאין כמת, השדרה והגלגולת וכו', עכ"ל, ובמהר"י קורקוס נד' במהדו' הר"ש פרנקל כתב דכוונת הרמב"ם למש"כ בפיה"מ דצורת האדם קיימת.

**אמר רבי ירמי' בסתם, אי קרש מוהל הוא, לא קרש דלמא כיחו וניעו הוא.** משמעות הדברים דהוא ספק, והיינו דממילא אין הנזיר מגלח משום דספק הוא, וכמבואר בתוד"ה היכי דמי וכו' ובפי' הרא"ש ד"ה היכי דמי וכו'. אמנם ברמב"ם בפ"ב מהל' טומאת מת הל' א' כתב דאם לא קרש אינה מטמאה שמא כיחו וניעו הוא, וכעי"ז כתב במאירי דכשלא קרש אין דנין עליו שהוא כבשר, ומבואר דאי"ז מספק אלא בדין ודאי, ובמשל"מ שם הק' בדעת הרמב"ם דהו"ל דספק הוא ויהי' דינו ככל ספק טומאה, וכתב דאולי ס"ל להרמב"ם דנצל אינו מטמא כי אם בודאי ואין בו טומאת ספק, וסיים דהדבר צריך תלמוד. ובב"ר בסוף דבריו על רש"י ד"ה היכי דמי כתב לשון הגמ' דלמא כיחו וניעו אינו דרך ספק גמור אלא דכן הוא אורחי' שנימוח הכל הבשר עם כיחו וניעו, ע"ש, וכעי"ז כתב השפ"א דטפי שכיחי להיות מכיחו וניעו כיון שלא נקרש,[[114]](#footnote-114) ויעוי"ש מש"כ להסתפק אם זהו רק משום הוכחה מדלא קרש, ונפק"מ אם לא הי' פנאי לקרוש, ע"ש, וע"ע בחי' רבנו מאיר שמחה שכתב לבאר עפ"י דברי המאירי דהנצל נעשה ליחה בגוף האדם קודם שמת, וממילא בספק טהור משום חזקת טהרה.

וע"ע בקר"א שכתב להקשות דאי בספק דיינינן לי' א"כ ברה"י הוי ספק טומאה דהוי ודאי טמא, וכתב לבאר דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא לא נאמר אלא בספק מגע ולא באופן דעיקר הטומאה הוי ספק, ע"ש.

הרמב"ם בפ"ז מהל' נזירות סוף הל' ב' כתב דנצל זהו בשר המת שנמוח ונעשה ליחה סרוחה, ולא הזכיר דזהו דוקא בקרש, ובלח"מ שם כתב דאפשר דסמך הרמב"ם על מה שביאר בפ"ב מהל' טומאת מת הל' א', אך במל"מ בהל' טומאת מת שם כתב דבהל' נזירות מיירי באופן שידוע שהוא מן המת, וממילא אי"צ שיקרוש, ובהל' טומ"מ הוסיף הרמב"ם דכשאין ידוע שהוא מן המת אינו מטמא אלא בשקרש.

בחי' הגרי"ז כתב להסתפק בגדר ההלכה דנצל אם נתחדש בזה שם טומאה בפנ"ע של נצל, או דבהלכה נאמר דאף נצל הוא בכלל המת, וכתב לתלות זאת בדין טומאת בשר, דאם הענין דבשר מטמא א"כ הלא נצל אינו בשר ובהכרח הוא שם טומאה בפנ"ע, אבל אם לעולם שם הטומאה הוא מת ולא בשר א"כ י"ל דבהל' נאמר דנצל ג"כ נידון כמת. וכתב להביא ראי' מלשון הרמב"ם בפ"ד מהל' טומאת מת הל' ג' דחצי זית בשר וחצי זית נצל מצטרפין זה עם זה, ושאר כל הטומאות שבמת אין מצטרפין זע"ז משום דלא שוו בשיעוריהן, ומשמע דבשר ונצל מצטרפי משום דשוו בשיעוריהן,[[115]](#footnote-115) ולכאו' תיפו"ל משום דשם אחד הן, ומוכח דב' שמות הן ומצטרפי רק משום דשוו בשיעוריהן, אך שוב כתב דממש"כ הרמב"ם די"ז כהמשך לדין צירוף בשר בפנ"ע ונצל פבנ"ע משמע דשם אחד הן, ויעוי"ש עוד מה שהאריך בכ"ז. ועי' בצפנת פענח פ"ז מהל' נזירות הל' ב' שכתב דזהו ספק הגמ' אם נאמר דין נצל אף בבהמה, דאם הוא טומאה חדשה א"כ לא נתחדשה טומאה זו אלא במת ומהיכ"ת דיהי' אף בנבילה, אך אם נתחדש רק דדינו כבשר א"כ ה"ה בנבלה.

**בעא מיני' אביי מרבה יש נצל לבהמה או אין נצל לבהמה, מי אמרי' גמירי נצל דאתי מאדם אבל דאתי מבהמה לא וכו'.** עי' בשטמ"ק שכתב בשם רבנו עזריאל, דמשום דדין נצל הוא מהלכה לכן מספק"ל אם נאמרה ההלכה ג"כ לגבי בהמה, אבל אם הי' דין נצל מה"ת, הי' חשוב כבשר, ופשוט דה"ה לבהמה. וע"ע בצפנת פענח פ"ז מהל' נזירות הל' ב' מה שביאר בספק הגמ', והובאו דבריו לעיל ד"ה בחי' הגרי"ז.

**הניחא למ"ד טומאה חמורה עד לגר וטומאה קלה עד לכלב שפיר, אלא למ"ד טומאה חמורה עד לכלב מאי איכא למימר.** בפרש"י ובתוס' מבואר דנצל אינו ראוי לאדם אך אכתי הוא ראוי לכלב, ולכן למ"ד דטומאה חמורה אינה מטמאה אלא בראוי לאדם ממילא אין שייך טומאה בנצל דהלא אינו ראוי לאדם, אך למ"ד דמטמא עד לכלב ממילא ילה"ס בנצל דהלא הוא ראוי לכלב. ולפ"ז אם לא יהי' ראוי אף לכלב א"כ ודאי אין שייך בזה טומאת נצל, וכ"כ רש"י ותוס' להלן דמייתי מהמחהו באור ודחי דממחי בתר דאסרוח בחמה והו"ל עפר, דהיינו דאינו ראוי אף לכלב וממילא אין שייך בו טומאת נצל.

אמנם ברמב"ם בפ"א מהל' אבות הטומאות הל' י"ג כתב וז"ל, בשר נבילה שנפסד והבאיש ונפסל מלאכול הכלב טהור, לפיכך נצל הנבילה ספק אם מטמא בכזית אם לא, עכ"ל, וכעי"ז כתב שם בפ"ג הל' י"א לענין נבלת עוף טהור, ע"ש. ומבוא' דס"ל להמרב"ם דנצל הוא כשאינו ראוי אף לכלב, ובזה נתחדשה טומאת נצל. אך יש להקשות בזה, דהלא מבוא' בגמ' דלמ"ד דטומאה חמורה בעינן ראוי' לגר אין שייך טומאת נצל משום דאינה ראוי' לגר, וא"כ מאי שנא למ"ד דעד לכלב דשייך טומאת נצל אף כשאינו ראוי לכלב. ועי' בקר"א שכתב לבאר, דודאי קודם שנעשה נצל כבר נעשה אינו ראוי לאדם, וממילא למ"ד עד לגר אין שייך בזה טומאת נצל, דמכח טהרה בא, אבל למ"ד עד לכלב מיבעי לי' באופן דקודם שנעשה נצל הי' ראוי לכלב, ורק כשנימוח נעשה אינו ראוי לכלב, ובזה י"ל שנתחדשה טומאת נצל משום דמכח טומאה קאתי, ע"ש. אמנם בחי' רבנו מאיר שמחה נקט בפשיטות דאין שייך כלל טומאת נצל אלא רק באופן שהליחה באה מדבר הראוי לאכילה לגר, אבל אם נעשה אינו ראוי לגר קודם שנעשה נצל לא שייך בזה טומאת נצל כלל, ע"ש.[[116]](#footnote-116)

וע"ע בחי' הגרי"ז שכתב לבאר בזה, דלמ"ד דבעינן ראוי לגר בהכרח דאי"ז דין מהל' בשר, דהלא אף כשאינו ראוי לגר הוי בשר, אלא דמדין טומאת נבילה הוא שלא נאמרה כשאינו ראוי לגר, וממילא אף אין שייך טומאת נצל כשאינו ראוי לגר, דסו"ס דין הוא בטומאת נבילה דבעינן ראוי לגר, אבל החיסרון כשאינו ראוי לכלב אי"ז מהל' נבילה אלא משום דבזה הוי עפרא בעלמא ואין בו שם בשר כלל, ולכן בזה שייך לומר שנתחדש בהל' דנצל הוי כבשר, וממילא אף כשאינו ראוי לכלב מ"מ מטמא מכיון דסו"ס אית"ב תורת בשר משום ההלכתא דנצל, ויעוי"ש עוד באות א' ד"ה אבל ברמב"ם וכו' שכתב דזהו עיקר הלכתא דנצל שיהי' מטמא אף שנפסל מאכילת כלב ע"ש.[[117]](#footnote-117)

**שם.** בחי' הגרי"ז הקשה לפי מה שביארו התוס' בבכורות דף כ"ג ע"א בדעת רש"י דהא דמטמא טומאה קלה עד לכלב הוא מדין טומאת נבילה, ולא משום מגע נבילה כמש"כ רש"י החולין דף ע"ח, דא"כ אכתי יש להסתפק לענין טומאה קלה, וכתב דלא מספק"ל אלא רק דדלמא נאמרה ההלכה בטומאה חמורה, אבל בטומאה קלה פשוט שלא נאמרה ההל', וכדחזינן דלא מספק"ל אלא רק לענין נבילה ולא לענין שרץ, ויעוי"ש שכתב להקשות מדברי השטמ"ק דמשמע דשייך הספק אף לגבי שרץ אם לא שהי' שיעורו בכעדשה.

הרמב"ם בפ"ג מהל' אבות הטומאות הל' י"א כתב דהאוכל נצל של נבלת העוף הטהור הרי הרי זה טהור, ובכס"מ שם כתב דמהא דבסוגיי' איבעיא להו אם יש נצל לבהמה, משמע דבעוף פשוט שלא נאמר דין נצל, דאל"כ הו"ל למיבעי נצל בשאר בע"ח. ובמשל"מ שם כתב לתמוה, דהלא בסוגיי' מייתי ראי' מהברייתא דהמחהו באור טמא בחמה טהור, ופירשו רש"י ותוס' דמייתי מדהמחהו בחמה אינו טמא משום נצל, והלא שם מיירי בעוף כמש"כ התוס', ואם בעוף פשוט שלא נאמר דין נצל א"כ היאך מייתי ראי' מעוף לנבלה. וכתב לבאר דגי' הרמב"ם בגמ' ואי ס"ד עד לכלב וכו', והיינו דמייתי מהמחהו בחמה טהור דטומאה חמורה מטמאה רק בראוי' לגר ולכן טהור משום דאינו ראוי' לגר, אך אי ס"ד דטומאה חמורה מטמאה עד לכלב א"כ אפי' המחהו בחמה בדין דיהי' טמא דהרי הוא ראוי לכלב, ומכיון דמוכח דטומאה חמורה אינה מטמאה אלא בראוי לאדם ממילא אין להסתפק בדין נצל, דהלא נצל אינו ראוי לאדם, ודחי דהמחהו בחמה אינו ראוי אף לכלב, אלא שכתב להקשות דהא מח' זו בדין טומאה חמורה אין כאן עיקר מקומה, ולא הובא בכאן אלא אגב גררא, ועיקר המח' בפ"ג דבכורות, ושם הי' לגמ' להביא הברייתא להוכיח כמ"ד עד לגר, וכ"כ בחי' הגרי"ז, וע"ש מש"כ דלהרמב"ם מוכרח מסוגי' דאין נצל בעוף, וע"ע בב"ר על רש"י ד"ה ואי ס"ד, מה שביאר באופ"א, ע"ש.

וע"ע בשטמ"ק שהביא דרבנו עזריאל הסתפק אם הוה מצי למיבעי ג"כ גבי שרץ, או דההל' נאמרה בכזית, וממילא ודאי לא נאמרה בשרץ דשיעורו בכעדשה ולא בכזית, ועי' בזה בחי' הגרי"ז אות ד'.

עי' במאירי שכתב לבאר ענין נצל בבהמה דהיינו שהבאיש ונעשה ליחה ונתקרשה בחיי הבהמה, ולא ירדה עליו תורת נבילה, ומתוך כך אין נצל לבהמה, אמנם לענין נצל באדם יעוי' במאירי בנדה דף כ"ז ע"א שכתב לדין נצל בנפל, אף דלעולם לא הי' חי, וצ"ע, ועי' בחי' רבנו מאיר שמחה שכתב דלפ"ז צריך לפרש ראיית הגמ' מהמחהו לעוף בחמה כמש"כ המל"מ בדעת הרמב"ם, דהלא שם נעשה אחר מיתת העוף.

**רש"י ד"ה ואי ס"ד וכו' ליהוי טמא כי חזר וקרש.** לכאו' יש לתמוה, דהלא מסקינן דאי"צ קרישה אלא רק בסתם שאינו ידוע אם הוא מן המת דכשקרש מוכח דהוא מן המת ולא מכיחו וניעו, אבל באופן דידעינן שהוא מן המת מטמא אף בדלא קרש, וכבר עמדו בזה המל"מ בפ"ב מהל' טומאת מת הל' א' והקר"א כאן,[[118]](#footnote-118) וע"ש מש"כ להקשות עוד דבחולין מוכח דמיירי בדלא קרש, ע"ש, ועי' בב"ר מש"כ דרש"י פי' דקרש משום דבאופן זה הוי דרך אכילה, ע"ש.

**רש"י ד"ה ת"ש, חלב נבילה שהמחהו באור וכו'.** צ"ע דחלב נבלה אינו טמא וכדאי' בפסחים דף כ"ג ע"א,[[119]](#footnote-119) ובחת"ס כתב להגי' בדברי רש"י דצ"ל שומן, ועי' בקר"א מה שהאריך בפי' רש"י והתוס' כאן.

# דף נ' ע"ב

**ועל מלא תרווד רקב, וכמה שיעורו, חזקי' אמר מלא פיסת היד, רבי יוחנן אמר מלא חפניו.** בפרש"י, מלא פיסת היד בלא אצבעות, מלא חפניו בהדי אצבעות. משמע דהפלוגתא אם שיעורו הוא בלא אצבעות או בהדי אצבעות, ולפ"ז מתבאר דאף לריו"ח דמלא חפניו מ"מ היינו רק מלא חופן יד אחת, והוסיף על שיעור חזקי' רק דהוא בהדי האצבעות, ולחזקי' לכאו' פשוט דשיעורו ביד אחת, אולם ברמב"ם בפ"ז מהל' נזירות הל' ב' ובפ"ב מהל' טומאת מת הל' י"א משמע דשיעורו ב' חופניים, וכ"כ לדקדק מלשונו בקר"א, ובמהדו' הר"ש פרנקל במקו"צ בהל' טומ"מ שם הובא מפיה"מ כת"י בכלים פי"ז מי"ב שכתב להדיא דשיעורו בב' ידים, וע"ע בקר"א שהביא מהירושלמי דשיעורו מלא היד הגדולה.

בטעם המח' בשיעור תרווד רקב, עי' בתפא"צ שכתב לבאר דעיקר הטעם לשיעור תרוד רקב הוא משום דאדה"ר נברא מתרווד עפר, והלא בעירובין דף י"ח ע"א נחלקו רב ושמואל אם בתחילה נוצר רק אדה"ר, או דבתחילה נוצרו אדם וחוה, ולמ"ד דבתחילה נברא רק אדה"ר נמצא דהוצרך כל התרוד לאדה"ר, ולדידי' השיעור כמלא חפניו, אך למ"ד דמתחילה נבראו אדם וחוה, א"כ לצורך אדה"ר לחוד לא הוצרך אלא חצי מהשיעור, ולדידי' השיעור מלא פיסת היד, ע"ש.

**מהו רקב.** בפיה"מ להרמב"ם באהלות פ"ב מ"א כתב וז"ל, נצל הוא הבשר שנימוח ונעשה ליחה סרוחה כאשר התחיל הבשר להתעפש וכו', ורקב הוא העפר אשר ישאר מגוף המת כאשר יכלה לחותו יתרקבו העצמות והוא דומה לעפר, עכ"ל, וכעי"ז כתב בפרש"י בחולין דף קכ"ה ע"ב ד"ה רקב וכו', וכ"כ המאירי כאן, ומבואר דרקב הוא כאשר נעשה כעפר ע"י שהרקיבו העצמות, אמנם בפיה"מ כאן ובעדויות פ"ו מ"ג לא הזכיר דבעינן שיהי' נעשה ע"י שירקיבו העצמות.

ומשמי' דמרן הגרי"ז ז"ל הובא להוכיח מג' מקומות דאי"צ דוקא רקבובית לטומאת רקב. א. בנדה דף נ"ו ע"א אמר שמואל דבשר המת שיבש מטמא טומאת רקב, והלא שם לא הרקיב אלא רק יבש, וכעי"ז כתב בקר"א להלן ע"ב ד"ה מת שטחנו וכו', דצ"ל דזה נמי בכלל רקב הוא מה שנתייבש עד שנעשה עפר. אכן בחי' הגרי"ז להלן ע"ב ד"ה והנה רש"י וכו' הק' לפ"ז מ"ט אמרו בחולין דף קכ"ה דאין שייך טומאת מגע ברקב משום דלא נגע בכולי', דהלא משכח"ל ביבש דמטמא משום רקב, ושייך נגיעה בכולה. ב. בפרש"י בתמורה דף ל"ד ע"א ד"ה דם וכו' מבואר דבשר המת יבש שנעשה אפר בעלמא, אם יש בו תרוד מטמא טומאת רקב. ג. בפרש"י בנדה דף כ"ז ע"א כתב דיש לטמאות בשליא משום דהעובר נימוח בו ויטמא מדין רקב, והלא שם לא הרקיב העובר אלא נימוק בשליא. וע"ע בחי' הגרי"ז להלן ע"ב בסוגיא מת שטחנו.

וע"ע בקה"י סי' י"ב מש"כ בכ"ז, ויעוי"ש שהביא מבנו מרן הגרח"ק ז"ל להוכיח מדברי התוס' להלן ע"ב ד"ה מת וכו' שכתבו מת שטחנו אינו מטמא משום רקב מכיון דדוקא רקבות גמירי ולא עפרא, וכעי"ז לשון הרא"ש שם, ומבואר דבעינן דוקא רקביבות, וע"ש עוד בזה. וע"ע במאירי להלן דף נ"ב ע"ב שכתב דבאקמח אקמוחי אינו מטמא משום טומאת רקב מכיון שאין לדקדוק עצמות דין רקב, ע"ש, ומשמעות דבריו דאה"נ אי"צ דוקא רקביבות, אך מ"מ נצרך שיהי' הפקעה מתורת הבשר שבו, וכמש"כ הקהלו"י ע"ש, ודקדוק עצמות אינו בכלל זה.

ועי' בתפא"י אהלות פ"ב מ"ב בבועז אות ג' שהקשה מ"ט אפר שרוף אינו מטמא מרקב, דמ"ש אם נעשה הגוף אפר ע"י רקבון או ע"י שריפה, וכתב לבאר דשאני רקב ששלטה בו כח המיתה, משא"כ אפר שרוף דלא כח המיתה עשאתו אפר, ולכן גם בנטחן לקמח אינו מטמא משום רקב, דהלא נשתנה ע"י כח אחר, וכן מבואר בדעת הרמב"ם והמאירי בדין מת שטחנו וכדלהלן ע"ב, ע"ש, ועד"ז מבואר בתוד"ה רקב הבא משני וכו' דמספק"ל ברקב הבא מן העקב משום דאיכא למימר דלפי שאין חיות בבשר העקב מיהר להרקיב בכה"ג לא גמירי עקב.[[120]](#footnote-120)

# דף נ"א ע"א

**ת"ר איזהו מת שיש לו רקב וכו' נקבר בכסותו בארון של עץ או ע"ג רצפה של לבנים זהו מת שאין לו רקב.** בתוד"ה נקבר וכו' כתבו דבכה"ג אפי' לקח ארבע או חמש תרוודין מן רקב שלו, דודאי יש כאן מלא תרווד מגוף המת, מ"מ אינו מטמא משום רקב, וכדאי' בנדה דדבר אחר נעשה לו גלגילון, וכ"כ בחי' הר"פ. אמנם יעוי' בנדה דף כ"ז ע"ב דתניא דמלא תרוד ועוד עפר בית הקברות טמא, ואמרי' דטעמא דרבנן משום דא"א למלא תרוד ועוד עפר בית הקברות שאין בו מלא תרוד רקב, ובפרש"י שם בל"ב כתב לפרש דמיירי שנקבר המת בכסותו וכיו"ב, ובתרוד ועוד עפר הוו מעורבין עפר ורקב, ע"ש, ובתוס' והראשונים שם הקשו דהלא דבר אחר נעשה לו גלגילון, ושוב אינו מטמא אף בארבע או חמש תרוודין, ולכן ביארו שם דמיירי שנקבר בתחילה ערום, ואח"כ נתערב עפר ברקב, ע"ש, וכ"כ הר"ש באהלות פ"ב מ"ב, אך יעוי' בקר"א כאן שהביא דבירושלמי מבואר כפרש"י. ועי' בחזו"א באהלות סי' כ"א אות ב' שכתב בדעת רש"י וכתב דכ"ה דעת הגר"א, וצ"ע בזה כדלהלן בהערה דפליגי בזה ר"ש ורבנן, ולרבנן כשנקבר בכסותו וכיו"ב מטמא במלא תרוד ועוד, ולר"ש דבר אחר נעשה לו גלגילון ואינו מטמא כלל וכמבואר בנדה.

וע"ע בביאור הגר"א באהלות פ"ב מ"ב שביאר שם באופ"א, וכתב דלא גרסי' רקב, ודין טומאה בפנ"ע הוא דעפר בית הקברות, ושיעורו כמלא תרוד ועוד, ואם נקבר ערום בארון של שיש והרקיב מטמא במלא תרוד, ואם לא נתקיימו התנאים המבוארים בדין רקב אין לו דין רקב אלא דין עפר בית הקברות, והנוטל עפר מתחתיו זהו עפר בית הקברות המטמא במלא תרוד ועוד, ע"ש.[[121]](#footnote-121)

**רש"י ד"ה איזהו מת וכו' אנו אין לנו הלכה למשה מסיני שיהא רקב מטמא אלא רקב הבא מן המת עצמו בלא תערובת.** בחי' הגרי"ז כתב להקשות, דהלא מיירי שיש שיעור רקב בלא התערובת, ומסברא הי' ראוי שיטמא משום רקב, ובהכרח שנאמר בהללמ"ס דרקב אינו מטמא בתערובת, אך בלשון רש"י משמע דאי"ז הלכה שלא לטמא, אלא שלא נתחדש בהלכה לטמא אף בתערובת, ומשמע דעצם החילוק לומר שלא יטמא בתערובת הוא מסברא, ולא נאמר בהלכה לטמא אף בכה"ג, ע"ש, ואמנם יעוי' בחי' רבנו טודרוס שכתב דבדאיכא תערובת דבר אחר אין בהן דין רקב, דהכי גמירי, ע"ש.

**תוד"ה איזהו וכו' ואין להסתפק בעפר אחר וכו'**, וכ"ה לשון הרבנו פרץ, ומבואר דכל שיש להסתפק כבר אינו מטמא, ואין הרקב מטמא מספק,[[122]](#footnote-122) וכן מבואר בדברי רש"י להלן ע"ב ד"ה מאי וכו' ע"ש, וכ"ה משמעות דברי הרמב"ם בפ"ג מהל' טומ"מ הל' ח' לפי' הכס"מ ע"ש. ועי' בקר"א בד"ה ואי ס"ד וכו' שהביא שיש שכתב דרקב מספק טהור לגמרי, וכמש"כ המל"מ בדעת הרמב"ם לענין נצל דלא גמירי אלא ודאי ולא ספק, ונחלק ע"ז, וכתב דברקב ודאי מטמאינן מספק, והוכיח כן מדמטמא תרווד ועוד עפר בית הקברות, ע"ש, וכן מוכח מדברי השטמ"ק בשם הרא"ש שהביא הקר"א שם ס"ל דרקב מטמא מספק ג"כ, ע"ש, וע"ע בשטמ"ק ד"ה כתוב בתוס' ואפי' ארבע וכו' שיש שהות וכו', דבדבריו ג"כ מבואר דרקב מטמא מספק.

במאירי כתב דדוקא אם קודם שירד לטומאה, והוא קודם שנעשה רקב,[[123]](#footnote-123) נתערב בו דבר אחר, אותו הדבר נעשה לו מתנגד ומפקיעו מדינו שלא לירד לטומאה אף אחר שיתמלא שיעורו, אבל סופו והוא משירד לטומאה, אין תערובת שבו מפקיעו, ע"ש, ועי' בנדה דף כ"ז דפליגי תנאי בזה, וצ"ע.

בפרש"י להלן דף ס"ה ע"א כתב דהא דהנקבר בארון של עץ אין לו רקב הני מילי בעיני', אבל לאיצטרופי לאחריני שנקברו ערומים בארון של שיש מצטרף, ע"ש, וכ"כ בפי' רבנו אברהם מן ההר שם, וצ"ע, וכבר תמהו בזה הקר"א והשפ"א שם.[[124]](#footnote-124)

בחי' הגרי"ז הק' מ"ט אמרו בחולין דף קכ"ה ע"ב דרקב אינו שייך שיטמא במגע משום לא נגע בכולי', דהלא משכח"ל במת יבש דלרבי יוסי אינו מטמא אלא משום רקב כדאי' בנדה דף נ"ו ע"א, ע"ש. אכן בפרש"י בנדה שם כתב דמטמא במגע, ע"ש, וכבר תמה ע"ז בתוס' הגרעק"א ז"ל באהלות פ"ב אות ד' דהלא רקב אינו מטמא במגע, ועי' בחזו"א אהלות סי' כ' אות י"ג ד"ה עוד הק' וכו' מש"כ לדחוק בדברי רש"י, אך לכאו' בפשיטות מבוא' בפרש"י דדוקא רקב אינו מטמא במגע, אבל בשר יבש המטמא מדין רקב מטמא במגע משום דשייך בו נגיעה, וכמו שהק' הגרי"ז. וע"ע בפי' הר"ש רפ"ב דאהלות שכתב דלרבי יוסי רקב מטמא מבגע, ובתוס' הגרעק"א ז"ל שם אות ג' תמה ע"ז דמסקנת הגמ' בחולין דאינו מטמא במגע, ע"ש, ולהנ"ל מבוא' דעכ"פ בבשר יבש מטמא במגע.

**אמר עולא אין רקב אלא הבא מן הבשר ומן הגידים ומן העצמות.** ובתוד"ה אמר עולא וכו', מכולם צריך שיהא הרקב, וכעי"ז כתבו הרא"ש ובחי' הר"פ, ועי' בברכת ראש שכתב לדקדק מדברי התוס' דבעינן שיהא בפועל רקב מן הבשר ומן הגידים ומן העצמות, ואם אין בהתרוד רקב מכולם אינו מטמא,[[125]](#footnote-125) אך הב"ר גופי' נקט דאי"צ שיהי' בפועל רקב מכולם, ואי"ז אלא תנאי בעשיית הרקב, דבעינן שיהי' נעשה הרקב מכולם, וכל שהרקיבו שלשתן מעתה אף הבא מאחד מהן מטמא. ובחי' רבנו מאיר שמחה כתב בפשיטות אף בדעת התוס' דאי"צ אלא שיהי' נרקב בגו"ע, ואז אפי' לא לקח רק תרוד מן הבשר או מן הגידים או מן העצמות ג"כ אית בי' טומאת רקב, וכתב דזהו ג"כ כוונת התוס' שכתבו דמכולם צריך שיהא הרקב, היינו שיתרקב כל הנך תלתא, אבל לא שיקח משלשתן,[[126]](#footnote-126) וכ"כ בפשיטות החזו"א באהלות סי' כ"ב ס"ק מ' ד"ה והרמב"ם, וכ"כ בחי' הגרי"ז ד"ה ונראה לומר עוד, ויעוי"ש שכתב להוכיח כן, דהא מבוא' בגמ' דב' מתים שנקברו זה בפנ"ע וזה בפנ"ע ועמדו על תרוד רקב מטמאין, והלא לא בדקינן אם הרקב הוא מבגו"ע, ועוד דמסתבר דאין צירוף אח"כ לבשר והעצמות, אלא דמכיון דכשהרקיב הי' בגו"ע שוב מטמא כ"א בפנ"ע.

וע"ע בליקוטי הלכות שכתב מלשון עולא משמע אפי' מאבר אחד, אם יהיה הרקב מבגו"ע ירד עליהם תורת רקב, ולפ"ז מה דתני עולא בר חנינא מת שחסר אין לו רקב היינו שנקבר חסר, וכמש"כ תוס' והמאירי שם, אבל כל שנקבר שלם אפי' נרקב אבר אחד ממנו יש עליו דין רקב, ע"ש, וע"ש מש"כ בדעת הרמב"ם בזה וכדלהלן, ולפ"ז נמצא דאין רקב אלא כשנקבר שלם והרקיב אבר אחד בבגו"ע, ושוב מטמא כל תרוד רקב שיהי' ניטל ממנו.

הרמב"ם לא הזכיר לדינא דעולא דאין רקב אלא הבא מבגו"ע, ועי' בלח"מ פ"ז מהל' נזירות הל' ד' שכתב דלא ידע לתת טעם להשמטת הרמב"ם, ע"ש, ובליקוטי הלכות כתב דס"ל להרמב"ם דלעולא בר חנינא דמת שחסר אין לו רקב ס"ל דבעינן שירקיב כל המת, וכל שירקיב אבר אחד אין עליו דין רקב אף כשהרקיב בגו"ע, וממילא מכיון שפסק הרמב"ם דעולא בר חנינא, וכמבוא' בדבריו בפ"ג מהל' טומ"מ הל' ז' ובפ"ז מהל' נזירות הל' ג', לכן לא כתב דבעינן שיהי' הרקב מבגו"ע, בלא"ה בעינן שיהי' הרקב מכל המת. אך יעוי' בסד"ט דף ל"ח ע"ב ד"ה אמר עולא וכו' שכתב דדחוק הוא טובא לומר דעולא ורבא בשמעתין פליגי או לא ידעי מהא דמת שחסר אין לו רקב, ע"ש, וע"ע בחי' הגרי"ז שכתב להקשות, דאכתי נפק"מ בדינא דעולא לענין נפל שלא נתקשרו אבריו בגידים, דלא הוי מת חסר ומ"מ אין הרקב מבגו"ע.

ובקר"א כתב להקשות עוד, דבפ"ב מהל' טומאת מת הל' י"א כתב הרמב"ם דמת שהרקיבו עצמותיו בקבר ונעשו רקב, מלא חפנים מאותו רקב מטמא וכו', ובלשונו מבוא' שנעשה רקב אף מן העצמות לחוד, ויעוי"ש שהביא דכן הוא מבואר בירושלמי, ע"ש, וכן הק' בחי' הגרי"ז, וכתב ליישב דס"ל להרמב"ם דרבא דמותיב לעולא מהברייתא דרקב הבא מן הבשר טהור פליג אדעולא וס"ל בביאור הברייתא דאין רקב אלא מן העצמות, ולכן פסק כן, ע"ש, וע"ע בשפ"א שכ"כ, אך כתב דזה תמוה מכיון דהגמ' מיישב קושיות רבא בטוב, וע"ש עוד.

ובאור שמח פ"ז מהל' נזירות הל' ג' כתב ליישב בדעת הרמב"ם, דמכיון שאמרו בנדה דף נ"ו ע"א דבשר היבש מטמא משום רקב, מוכח דרקב מבשר או עצמות לחוד הוי רקב, ע"ש, אכן אין מתיישב בזה דברי הרמב"ם שכתב דרקב הוא מן העצמות, ומשמע דוקא מן העצמות, אמנם בקר"א כתב דאין זה מוכרח, די"ל דאמרו כן לענין לצרף בהדי עצמות וגידין למלא תרוד, ע"ש.[[127]](#footnote-127)

**אמר רב שמואל בר אבא א"ר יוחנן, שני מתים שקברן זע"ז נעשו גלגלין זל"ז.** בפשוטו זהו מדין תערובת המבואר בברייתא לעיל, וכמת שנקבר בכסותו או בארון של עץ שאין לו רקב, ונתחדש כאן דאף מת דדינו לטמא ברקב הוי תערובת למת אחר, וכן מבואר במאירי, ולפ"ז המבואר בהמשך הסוגיא דשני מתים שנקברו כ"א בפנ"ע מצטרפין לתרוד רקב, זהו דלא כר"ש בנדה דף כ"ז ע"ב דס"ל דסופו כתחילתו, ואף בסופו דבר אחר נעשה לו גלגילון. אמנם בתוס' בסוד"ה שני מתים וכו' כתבו לבאר דשני מתים נעשו גלגלין זל"ז משום דלא גמירי אלא רק של מת אחד, ולא שיש מת אחר מעורב בו, ומבואר דאי"ז מכלל ההלכתא דדבר אחר נעשה לו גלגילון, אלא דגמירי דרקב הוא דוקא הבא ממת אחד. ולפ"ז לא מצינו בדעת ר"ש דאף בסופו יהי' מת אחר נעשה לו גלגילון.[[128]](#footnote-128)

**תנן התם כל שבמת טמא חוץ מן השינים והשער והצפורן, ובשעת חיבורן כולן טמאין.** בתוד"ה חוץ וכו' כתבו דמטמאין משום דהוו יד לטומאת מת, אכן ברמב"ם בספ"א מהל' טומ"מ הל' ג' כתב, ונראה לי שאם נגע בצפרניו או בשיניו במת נטמא, דכיון שהם מחוברים לגוף הרי הם כגוף, ובכס"מ שם כתב דהרמב"ם למד כן מהא דהנוגע בצפרני המת נטמא, ע"ש, ומבוא' דבשעת חיבורן כולם טמאין משום דכיון שהן מחוברין ה"ה כגוף עצמו. וע"ע בלשון הרבנו פרץ דאם מחוברין טמאין משום שהנוגע בהן כנוגע בגוף המת.

**בעי חזקיה, שערו העומד לגלח צפורן העומד ליגזז מאי, מי אמרי' כל העומד ליגזז כגזוז דמי, או דילמא השתא מיהא הא מחוברין.** בפרש"י כתב דהספק נאמר לענין דין גלגלין, דמספק"ל במת שנקבר כשהי' שערו עומד ליגזז אם יש לו רקב או דהשער נעשה לו גלגלין ואין לו רקב, אך בתוד"ה בעי וכו' ביארו הספק לענין טומאה, דמספק"ל אם נגע בשער המת העומד ליגזז אם נטמא, ושוב הביאו דיש מפרשים כפרש"י, אך כתבו דכפי' קמא מסתברא, דהלא קאי אמתני' דכל שבמת טמא,[[129]](#footnote-129) ועי' במנ"ח מצו' רס"ג אות י"א שכתב להוכיח מברי התוס' בע"ב "ה וסכיא וכו' הספק הוא אף לענין רקב ע"ש, וכן מבואר ברמב"ם בפ"ג מהל' טומאת מת הל' י"ג שהביא הבעיא לענין כל שבמת טמא, ולא הביאו בהל' ח' לענין גלגלין,[[130]](#footnote-130) ועי' במנ"ח שם שתמה בהשמטת הרמב"ם בזה, וע"ע בלח"מ בפ"ז מהל' נזירות הל' ד' שהביא הבעיא לענין גלגלין, וכתב דהרמב"ם לא הזכירו משום שסמך עמש"כ בהל' טומ"מ, ע"ש, וצ"ע דהרמב"ם בהל' טומ"מ לא הביאו לענין גלגלין אלא לענין כל המחובר למת, ועי' בליקוטי הלכות בעין משפט אות צ' שכתב דאף דהרמב"ם הביא הספק לענין טומ"מ מ"מ פשוט דה"ה לענין גלגלין, אך בב"ר להלן ע"ב בד"ה גמ' בעי רב וכו' עמד בזה, וכתב דהרמב"ם ס"ל דהבעיא רק לענין כל המחובר למת דלמא מכיון דאינו עומד ליגזז לא הוי יד, אבל לענין גלגלין ס"ל דהעומד ליגזז לאו כגזוז דמי ואינו נעשה גלגלין, ועד"ז כתב הקר"א כאן, ע"ש, ועי' בחי' הרבנו פרץ בד"ה ה"ג בספרים וכו' שכתב לתלות זאת באם גרסי' תנן התם כל שבמת וכו', או דגרסי' תניא נמי הכי, ומייתי סייעתא לדלעיל, ע"ש.

ובסד"ט דף ל"ט ע"א ד"ה מי אמרי' וכו' כתב דרש"י לטעמי' שפירש שהספק הוא בשער העומד ליגזז קודם מיתה, וכן מבוא' בפי' רבנו אברהם מן ההר, וביאר הלשון עומד ליגזז דהיינו שהי' גדול כל כך שהי' ראוי לגזזו, ולפ"ז כיון שמת ולא גזזו הרי מעתה אין השער עוד עומד ליגזז, ומהיכ"ת דיהי' נחשב כגזוז לענין שלא יטמא בחיבורו למת, דוכי משום שהי' עומד ליגזז בחיים יהי' כגזוז לאחר מיתה כשאינו עומד ליגזז, ולכן פרש"י דהספק לענין טומאת רקב, ומיבע"ל מכיון דהשער אין בו טומאה מצד עצמו, וכ"ש דאין בו טומאת רקב, והי' ראוי דיהי' גלגלין אף כשהוא מחובר למת, אלא דמ"מ כשהוא מחובר למת אינו נעשה גלגילון דמכיון שהוא מחובר לו כולו גוף אחד, וממילא י"ל דהיינו דוקא בחיבור שהי' מחיים חיבור וגוף אחד, אבל כל שהי' עומד ליגזז מחיים שוב כבר אינו גוף אחד, אבל תוס' והרא"ש פירשו דהספק בשער העומד ליגזז לאחר מיתה, וכמש"כ הרא"ש דגבול הי' להם לגידול שער מתי הי' עומד ליגזז, והיינו ע"כ לאחר מיתה, דמחיים ל"ל לומר גבול הי' להם, פשיטא גבול זה דכשמתגדל השער ומכביד על הראש גוזזים אותו, ולכן פי' הספק לענין חיבור למת, ע"ש.

**תוד"ה טעמא וכו' וקאמר דלא גזז דלא הוי גלגלין ה"נ נימא דבשעת חיבורו טמא דהוי כגופו.** עי' בחי' הרבנו פרץ שביאר, דמכיון דבדגזיז נעשה גלגלין ואעפ"כ בדלא גזיז אינו נעשה גלגלין, אלמא כגופו דמי.

הקר"א הק' מאי מספק"ל כאן אם שערו העומד ליגזז כגזוז דמי או לא, והלא פלוגתא דתנאי היא בסנהדרין דף ט"ו ע"א במקדיש עבדו אם מועלין בשערו אף דאין מועלין בו משום דעבד הרי הוא כקרקע ואין מעילה בקרקע, וקי"ל כת"ק דאין מועלין בו משום דשערו העומד ליגזז לאו כגזוז דמי, ויעוי"ש שכתב דאף דבעלמא לאו כגזוז דמי מ"מ מספק"ל דדלמא לענין רקב כגזוז דמי, דהלא אפי' בעור מספק"ל דלמא הוי גלגלין, וכן לענין כל המחובר למת מספק"ל משום דהטומאה רק מדין יד ולכן מספק"ל דדלמא העומד ליגזז לא הוי יד, ע"ש. וע"ע במנ"ח מצו' רס"ג אות י"א ובנדמ"ח אות י"ב שכתב לחלק, דוקא בחי לאו כגזוז דמי משום דהשער הולך ומשביח, וכמבוא' בסנהדרין שם דמה"ט אף לר"מ לאו כגזוז דמי, ולפ"ז במת דאין השערות גדלים אחר מיתה, מספק"ל דלמא לאו כגזוז דמי, וע"ש עוד.[[131]](#footnote-131) וע"ע בסד"ט דף ל"ט ע"א ד"ה בעי וכו' שכתב דדמספק"ל דלמא לא אמרי' דלא הוי כגזוז משום דאשבוחי משבח אלא רק בעבד דרשות אחרים עליו, ע"ש.

**בעי רבי ירמי' רקב הבא מן העקב מהו וכו'.** בפרש"י כתב היינו ממתנים ולמטה, ומספק"ל שמא דין תרוד רקב נאמר רק כשבא הרקב מכלפי גויי' שלמעלה דעיקר הגוף בו, וכ"כ בפי' רבנו אברהם מן ההר, אך בתוד"ה רקב הבא מן העקב וכו' כתבו דהספק הוא בעקב לפי שיש בו עובי בשר שאין בו חיות, וכ"כ בסוד"ה רקב הבא משני מתים וכו' דאיכא למימר דלפי שאין חיות בבשר העקב מיהר להרקיב ובכה"ג לא גמירי רקב, וכ"כ בפי' הרא"ש, אך יעוי"ש שכתב דהרקבי גם האבר הסמוך לו, ע"ש, ובדבריו מבואר דבתחילה ס"ד דהספק הוא דמכיון שאין בעקב חיות לא גמירי בי' רקב משום דאינו חשוב כגוף המת, ובהמשך דבריו כתב דהיינו משום דמחיים ג"כ הוי כבשר המת, אך לפי מה דמסקינן דבדארקיב כולי' אף הרקב הבא מן העקב הוא רקב, ולא מספק"ל אלא בדארקיב רק העקב, לפ"ז מתפרש הספק משום דשמא מיהר להרקיב לפי שאין בו חיות. וע"ע בתוס' רי"ד שכתב על האיבעיא דרקב הבא מן העקב, לא נתברר לי.

אולם במאירי להלן ע"ב ד"ה טומאת רקב וכו' גרס בדברי רבי ירמי' רקב הבא מן הארכוב, וע"ע בחי' הרבנו פרץ בסוד"ה רקב הבא וכו' שהביא יש ספרים דגרסי רקב הבא מן הארקוב, וכתב דנראה דהכל ענין אחד, ע"ש, ומבוא' בדבריו שם דהיינו מן הארכובה ולמטה דאינו נעשה טריפה אם הוא נחתך, וביאר דהספק הוא לפי דעת הירושלמי דמת שחסר שאינו מטמא ברקב היינו דוקא בחסר אבר שהנשמה תלוי' בו, אך אם חסר אבר שאין הנשמה תלוי' בו הרי הוא מטמא ברקב, ומ"מ כשהאבר מחובר בו אינו נעשה לו גלגילון, דמכיון שהיא מחוברת לו גוף אחד הוא, ולפ"ז מספק"ל אם העקב לבדו עושה רקב כשהוא מחובר למת, דהואיל ונקבר שלם הרי הוא כרקב שאר הגוף, או שמא דיו שלא יעשה גלגילון עם הרקב האחר, אבל לא שיטמא לבדו, ולפ"ז כתב בסוף דבריו, דלענין פסק מכיון דקיי"ל דכל שנחתך ממנו אבר אינו מטמא כלל, א"כ כל שנקבר שלם פשוט דכל רקב שבו מטמא, ע"ש. וע"ע בב"ר ברד"ה היכי דמי וכו' שביאר באופ"ז.

בחי' הרבנו פרץ הקשה דמאי מיבעיא לי' והלא אמרי' לעיל שער שאינו עומד ליגזז ודאי אינו נעשה גלגילון, וכיון דאפי' שער שהוא חוץ מגופו של מת אמרי' דכגופו הוא ואינו נעשה גלגילון, כ"ש בשר העקב דהוי בשר דהוי טפי מגופו, ואין לומר דרבי ירמי' לא ס"ל לההיא לעיל, דהלא תלמידי' רבי יוחנן הוה, ולכן כתב דודאי לא מספק"ל דיהי' נעשה גלגילון, פשוט דכגופו הוא טפי משער ולכן אינו עושה גלגילון, אלא דבעי ברקב שאין בו אלא מן העקב, או כשהעקב משלים לשיעור תרוד, ובשער בכה"ג פשיטא לי' דאינו מטמא משום רקב, דאף דבאופן שהי' שם מלא תרוד חוץ מהשער אין השער עושה גלגילון, מ"מ אם אין שם שיעור תרוד מבלתי רקב השער אינו משלים השיעור, ומבשר העקב מספק"ל אם יעלה להשלים, ע"ש, וכן מבואר בברי המאירי הנ"ל הספק רק לענין רקב גופי', אך פשוט שאינו נעשה גלגילון, וכ"כ מדנפשי' החזו"א באהלות סי' כ"ב אות מ' ד"ה נזיר נ"א וכו', וע"ע בקר"א ד"ה וצ"ל לדבריהם וכו' שכתב דהספק הוא כשבא הרקב רק מן העקב, אבל כשבא הרקב מכל הגוף ודאי מצטרף אף רקב העקב להשלים שיעור תרוד.

**ת"ש דתני רבי ניתן ברבי אושעיא רקב הבא משני מתים טמא, ואי ס"ד הבא מן העקב לא, זיל הכא דלמא דרך עקב קאתי והכא דלמא דרך עקב קאתי.**[[132]](#footnote-132) בקר"א ובחזו"א שם הקשו מ"ט לא מייתי מכל תרוד רקב דדלמא מן העקב קאתי, ובקר"א כתב עפ"י דבריו דכשבא הרקב מכל המת פשוט דאף רקב העקב משלים, וממילא אין להביא ראי' מתרוד רקב של מת אחד, אבל כשנשאר רק חצי תרוד מכל אחד איכא לספוקי דלמא כולו רק מן העקב, ע"ש, ובחזו"א שם כתב, לענין המת גופי' פשוט אין העקב נעשה גלגילון, ולא מייתי אלא משני מתים משום דאם רקב הבא מן העקב אינו מטמא משום רקב א"כ הרקב שמעקב המת האחד יהי' נעשה גלגילון לרקב המת השני, ע"ש.

**שם.** בפי' הרא"ש ביאר הראי' דמכיון דדלמא עקב קאתי ממילא לא יהי' טמא בתורת ודאי, והמאהיל עליו ונכנס למקדש לא יביא קרבן, ע"ש, וכ"כ הקר"א, וכתב די"א דמספק טהור לגמרי, וכמש"כ הלח"מ בדין נצל דלא גמירי אלא בודאי, וממילא זהו שאמרו דדלמא דרך עקב קאתי וממילא לא יטמא כלל, וכתב הקר"א דזה אינו, דברקב ודאי מטמא אף מספק, ע"ש, אך בתוס' בד"ה שנקבר וכו' מבואר דמספק אין נעשה רקב, ועי' משנ"ת בזה שם.

הרמב"ם השמיט להאבעיא דרקב הבא מן העקב, ועי' מש"כ בזה הכס"מ והלח"מ בפ"ז מהל' נזירות הל' ד', וע"ע לעיל מש"כ המאירי דלדידן אין מקום להסתפק. ומשמי' דמרן הגרי"ז ז"ל ביארו דמכיון דס"ל להרמב"ם דבדין מת שחסר נאמר דבעינן שיהי' הרקב מכל המת, ומאידך בסוגיי' מבוא' דרקב מאבר אחד ג"כ מטמא, דמספק"ל בהרקיב רק העקב, לכן ס"ל דהסוגיות פליגי, ופסק כהסוגיא דלהלן.

# דף נ"א ע"ב

**אמר אביי נקטינן מת שטחנו אין לו רקב.** בחי' הגרי"ז הק' דלהלן דף נ"ג ע"ב מבואר דעצמות מטמאין אפי' בדאקמח אקמוחי, ומבואר דיש להם עוד דין טומאת עצמות אע"פ שטחנן, ויעוי"ש מש"כ דדין בשר ודאי אין בהן, דכבר אינו בשר, וממילא שייך לומר שיחול עליהן דין רקב, אבל על דין עצמות קשה, וכתב לבאר לפ"ד הרמב"ם בפ"ג מהל' טומ"מ הל' ו' דבדין מת שטחנו נאמר דאף שהרקיב ע"י הטחינה מ"מ אינו נעשה רקב משום דאינו מטמא משום רקב עד שירקיב מאיליו, ולפ"ז י"ל דבאמת נעשה כבר רקב, ומ"מ אינו מטמא משום רקב מכיון שלא נעשה רקב מאליו, ומ"מ מכיון שכבר נעשה רקב אינו מטמא מדין עצמות, ויעוי"ש עוד.[[133]](#footnote-133) וע"ע בקה"י סוסי' י"ב שכתב בפשיטות דאין נפקע תורת בשר ע"י שנטחן, ואביי מיירי בבשר יבש, וס"ל דקיי"ל כרבנן בר"פ דם הנדה דבשר המת מטמא לח ויבש, וכשנטחן דאין שלדו קיימת אין בו תורת בשר ואינו מטמא, וקמ"ל אביי דאף רקב אין בו, ע"ש.

**אבעיא להו טחנו וחזר והרקיב מהו וכו'.** עי' בקר"א שהקשה, דטומאה שבטלה היאך חזרה וניעורה, דהלא קודם שהרקיב לא הי' עליו שום טומאה, והיאך אח"כ כשירקיב יחזור ויטמא, ע"ש, ועי' בחזו"א למכילתין סי' קמ"ה ד"ה והא דאמר מת וכו' מש"כ לבאר, דהא אמרי' דמת שטחנו אין לו רקב היינו שטחנו עד שאבד לחותו, והא דמבעי"ל בחזר והרקיב היינו אם לא טחנו כל כך עד שאבד לחותו, וחזר והרקיב, ע"ש, ולפ"ז א"ש.

בפרש"י ובתוס' מבואר דמיירי בדלא הרקיב, ונתחדש בדברי אביי דמת שטחנו אין נעשה בו טומאת רקב מחמת שנטחן, ושוב מספק"ל אם הרקיב אחר שנטחנן אם נעשה בו טומאת רקב ע"י שהרקיב, אך ברמב"ם בפ"ג מהל' טומאת מת הל' ו' ז', וכ"ה במאירי, מבואר דאביי מיירי באופן דע"י הטחינה הרקיב ממש, ונתחדש בדברי אביי דאינו מטמא משום רקב אלא כשהרקיב מאליו, אך באופן שהרקיב מחמת הטחינה אינו מטמא משום רקב, ושוב מספק"ל בדארקיב אחר הטחינה, והרקיב מאליו ולא מחמת הטחינה, ע"ש.[[134]](#footnote-134)

**תני עולא בר חנינא מת שחסר אין לו רקב.** בפרש"י כתב מת שחסר אבר כל שהוא, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מהל' טומ"מ הל' ד' ובפ"ז מהל' נזירות הל' ג',[[135]](#footnote-135) אולם בנדה דף כ"ז ע"ב איתא דהרוג אין לו רקב, ופירשו רש"י והתוס' שם היינו משום דהוי חסר שנחסר דמו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז מהל' נזירות הל' ג',[[136]](#footnote-136) ומבואר דאף בחיסרון דם נחשב מת חסר, ועי' בקר"א מה שהק' בזה מדין תפוסה ושכונת קברות דאין נחשב חיסרון אלא אבר שהנשמה תלוי' בו. ובירושלמי מבואר דמת שחסר היינו דוקא שחסר אבר שהנשמה תלוי' בו, וכנזכר לעיל.

**תוד"ה מת שחסר וכו', שנקבר חסר.** מבואר בדבריהם דעיקר החיסרון הוא אם נקבר חסר, אך כל שנקבר שלם אין צריך שיהא הרקב מכל המת, וכ"כ בפשיטות בקר"א ד"ה גמ' כוותי' וכו'. ולפ"ז צ"ב מה דמייתי ראי' מחי, דהלא החי שלם הוא, ובתוס' כתבו דמייתי מחי דה"ה מת שנחתך ממנו האבר, ועי' בקר"א מש"כ לבאר בזה, וצ"ב.[[137]](#footnote-137) אולם ברמב"ם בפ"ג מהל' טומ"מ הל' ז' ובפ"ז מהל' נזירות הל' ד' מבואר דבעינן שירקיב כל המת, וכ"כ בדעתו בליקוטי הלכות ובחזו"א סי' קמ"ה ד"ה והרמב"ם, וע"ש בד"ה כ' הר"מ וכו' שכתב דלפ"ז אפשר דאף הנצל מעכב, ע"ש. ועמשנ"ת לעיל ע"א בד"ה הרמב"ם לא הזכיר וכו'.

בחי' הרבנו פרץ לעיל בהא דמספק"ל במת שטחנו וחזר והרקיב אם יש לו רקב כתב להקשות היאך מספק"ל בזה והלא מכיון שנטחן נתפרקו כל אבריו, ומת שחסר אין לו רקב, וכתב ליישב דמכיון שכולו עומד לפנינו לא איקרי חסר, דאין חסר אלא רק באופן שחסר אבר אחד ואינו לפנינו עם שאר האברים, ובשם הר"ם הביא שפירש לא מיקרי חסר אלא רק כגון שנקטעה ידו או רגלו מחיים, ע"ש. ועי' בחזו"א סי' קמ"ה ד"ה שם הרקיב וכו' שעמד בזה, ובתחילה כתב להוכיח כמש"כ הרבנו פרץ, ושוב כתב לדחות דיתכן דדוקא בטחנו אין חיסרון בזה שאינו שלם משום דהו"ל כעין עשיית רקב, וע"ש עוד.

וע"ע במאירי שכתב דמיירי שטחנו אחר שנקבר, ולכן לא קשה מדין מת שחסר, שהרי כשקברו הי' שלם, ע"ש.

**רד"ה בעי רבא וכו' הרקיב חד אבר וכו' בין שמיטפל עמו בין שאין מיטפל עמו וכו'.** מבואר דס"ל דאין בזה חיסרון דמת שחסר, ועי' בחזו"א סי' קמ"ה ד"ה שם הרקיב כשהוא חי וכו' שהק' דמכיון שנעשה האבר לאבר מן החי, הלא באבר מן החי לא נאמר דין רקב, ואף שאר המת אין לו רקב משום שהוא חסר, וע"ש מש"כ בזה. וע"ע במאירי שמבואר בדבריו דמיירי שהי' האבר שהרקיב כשהי' חי מחובר למת, ע"ש.

קונטרס

**אבנתא דליבא**

**שיעורים על מסכת נזיר**

# בסוגיא דנזירותו ונזירות בנו [בביאור דברי רש"י דאינו מגלח בין הנזירויות וביאור הענין שנעשו נזירות אחת]

דף י"ג ע"ב מתני' הריני נזיר ונזיר כשיהי' לי בן, התחיל מונה את שלו ואח"כ נולד לו בן, משלים את שלו ואח"כ מונה את של בנו. בפרש"י, משלים את שלו, לפי שקיבלו עליו תחילה, ואח"כ מונה נזירות שהזיר על בנו, דכיון שחל עליו של בנו עד שלא השלים נזירות שלו, נעשה כנזירות אחת, ולכך אינו יכול לגלח. מבואר דאף דמשלים את שלו תחילה ורק אח"כ מונה את של בנו, מ"מ אינו מגלח אחר שמשלים את נזירותו, דמכיון שחל עליו נזירות בנו עד שלא השלים נזירותו, נעשו שתיהן כנזירות אחת, ואינו מגלח אלא רק לאחר השלמת ב' הנזירויות, וכ"כ הרבנו עזריאל בשטמ"ק בשם רש"י, וכ"כ המאירי בשם גדולי הרבנים, וכן ביארו בקרן אורה ובחי' הגרי"ז באות ב' בדעת רש"י, וזהו דלא כדעת התוס' בד"ה הריני נזיר וכו' דס"ל דמגלח ביניהן. [אכן בב"ר כתב להגי' בדברי רש"י דדוקא בסיפא אינו מגלח ביניהן, אך ברישא מגלח ביניהן אף לרש"י וכדעת התוס', וכן העתיק בליקוטי הלכות ע"ש, אולם בדברי הראשונים לכאו' מבואר לא כן, וכן כתב בחי' הגרי"ז להוכיח מדברי המורה בגליון דלרש"י אף ברישא אינו מגלח ביניהן, ע"ש].

ובביאור הדברים שאינו מגלח בסוף נזירותו מבואר בפרש"י הענין בזה, דאף שקיבל נזירותו תחילה ואח"כ קיבל נזירות בנו, מ"מ מכיון שנולד בנו חלה עליו נזירות בנו, ואף דעדיין הוא משלים נזירותו ואין הימים עולין אלא למנין נזירותו ולא למנין נזירות בנו, מ"מ הן מכלל נזירות בנו. ומשמעות הדברים בלשון רש"י, דמכיון שחלה עליו נזירות בנו מיד כשנולד בנו ממילא נעשו שתי הנזירויות לנזירות אחת, ולכן אינו מגלח ביניהן, וכ"כ בפי' רבנו אברהם מן ההר [ומש"כ דהיינו מכיון דלא נחית למנינא יתבאר להלן אי"ה] ובתוס' רבנו טודרוס ע"ש, וכן ביאר בדבריו בחי' הגרי"ז ז"ל, [והוסיף דלפ"ז אף אינו מביא אלא קרבן אחד, וכ"כ להדיא בשטמ"ק, וכן מוכח במאירי]. אכן בשטמ"ק כתב בשם הרבינו עזריאל בביאור דברי רש"י דאינו מגלח ביניהן, דמכיון שחלה עליו נזירות בנו ממילא נאסר בתגלחת, ולכן א"א לגלח בהשלמת נזירותו, דהרי הוא אסור בתגלחת מחמת נזירות בנו, וכ"כ בקר"א, [ויבואר עוד להלן אי"ה בדין האיסור בזה]. אך עכ"פ יסוד הדברים הוא, דמכיון שנולד בנו חל עליו של בנו עד שלא השלים את שלו. והדברים צ"ע טובא, דהלא קיבל נזירותו קודם לנזירות בנו, ומשום כך הרי הוא משלים את שלו ורק אח"כ מונה את של בנו, וא"כ מ"ט אמרי' דמכיון שנולד בנו חייל נזירות בנו.

גם הענין המבואר בלשון רש"י והראשונים שנעשו ב' הנזירויות לנזירות אחת, צ"ע הביאור בזה, דודאי דלא הוי נזירות אחת של ס' יום ממש, דא"כ אי"ז מונה את שלו ואח"כ מונה את של בנו אלא הכל נזירות אחת, ולכאו' אין במשמעות כל הסוגיא שנעשה הכל לנזירות אחת ממש של ס' יום. ולהלן בגמ' פליגי ריו"ח ור"ל בנטמא בימי נזירות בנו אם סותר את שלו, ולריו"ח סותר הכל, ופרש"י דמכיון דאפי' מנה את שלו אינו מגלח בנתיים, כנזירות אריכתא דמיא, ולכאורה היינו כמבואר בדבריו כאן דאינו מגלח בין הנזירויות משום שנעשו שניהן כנזירות אחת, וצ"ע דא"כ מ"ט לא אמרי' כן אלא בנטמא בנזירות בנו, דלכאורה ה"ה אחר שהשלים נזירות בנו וחזר להשלים את שלו אם נטמא בדין דיהי' סותר הכל, דסו"ס נזירות אחת היא. גם יש להבין בדעת ר"ל שאמר דנטמא בימי נזירות בנו אינו סותר נזירותו, דנזירות דידי' לחוד ונזירות דברי' לחוד, ואטו דברי רש"י במתני' שאינו מגלח ביניהן נאמרו רק בדעת ריו"ח ודלא כר"ל. עויל"ע בהמשך הגמ' שנחלקו ריו"ח ור"ל בנזיר שנצטרע ונטמא בימי צרעתו, דלריו"ח סותר נזירותו ולר"ל אינו סותר נזירותו, ואמרו ע"ז דפלוגתייהו בתרווייהו צריכא, ולהמבואר בפרש"י דלריו"ח סותר הכל משום שנעשו נזירות אחת, צ"ב שייכות הענין בזה לנזיר שנצטרע דלכאורה אינו ענין לכ"ז כלל, וכ"ז צ"ת.

ובמאירי כתב בביאור דברי רש"י שאינו מגלח בין שני הנזירויות, דאע"ג דמשלים הוא את שלו וכן אח"כ הוא צריך למנות נזירות שלימה ללידת בנו, מ"מ מכיון דכשנולד הבן חלה עליו נזירות של בן, ונמצאת הראשונה נזירות מועטת, ר"ל פחותה משלשים, ואינה בת תגלחת, יעוי"ש, ולכאורה הדברים צ"ע רב, דהלא מנין נזירות בנו בפועל הוא רק לאחר ל' יום, ובהכרח הל' יום שבתחילה הן מחמת נזירותו, ואיך יתכן לומר דהויא נזירות מועטת פחותה מל' יום, דהלא מנה להנזירות ל' יום, ואם כן הוא דנזירות מועטת היא א"כ מ"ט אי"צ להשלים הנזירות אחר מנין נזירות בנו, דהלא קיבל נזירות גמורה.

והנה יש לדון בגדר קבלת נזירות בנו, דבפשוטו היינו שקיבל נזירות בלא שנתפרש היום שבו יקבל הנזירות, ולידת בנו תהא הבירור דזהו היום שקיבל להיות בו נזיר, וה"ז כקבלת נזירות בכל יום על תנאי שתהא בו לידת בנו, אולם לכאורה יש להוכיח לא כן, דהנה בירושלמי כאן פ"ב הל' ט' איתא, רבי יוסי בעי אומר הריני נזיר לשלושים יום אלו ולשלושים יום אלו, (היינו שנזר ב"פ לאותן ל' יום), אמר ר' זעירא קומי ר' מנא ולא מתניתא היא מניח את שלו ומונה את של בנו, לא אפי' אשתו יושבת על המשבר, (היינו דממילא במתני' ה"ז ממש כנוזר ב"פ לאותן ל' יום, וזהו לכאו' דלא כהמבואר בפרש"י ובתוס' בסוגיי' דבשעת הנזירות אי"ז ודאי דתהי' נזירות בנו קודם השלמת נזירותו, ומ"מ מבואר דמונה ב' נזירויות, וכן מבוא' בפי' הרא"ש שכתב דכל הענין דבסיפא מתחיל למנות את שלו הוא דוקא משום שיתכן שישלים הנזירות קודם לידת בנו, ומשמעות הדברים דאילו הי' ברור שתלד אשתו קודם ל' יום לא יתחיל למנות את שלו), אמר לי' נזירותו לנזירות בנו לא דמיא אלא אמר הריני נזיר מכבר (היינו מעכשיו) ונזיר לאחר כ' יום. ובחי' הרשב"א ז"ל בנדרים דף י"ז ע"א ביאר בזה, דנזירותו ונזירות בנו כיון שהן ענינים מוחלקים אינן אלא כאומר הריני נזיר מכבר כלומר עכשיו והריני נזיר לאחר כ' יום דאז מונה שתי נזירויות, ע"ש, ולכאורה צ"ע בביאור הענין דדיינינן להנזירויות כענינים מוחלקים, דמ"ש האומר הריני נזיר היום הריני נזיר היום מהאומר הריני נזיר היום והריני נזיר כשיהי' לי בן ואשתו מקשה לילד וידוע שאשתו תלד היום, דלכאורה אם כן הוא דלידת בנו לא נחשבת אלא כבירור להיום שבו קיבל הנזירות, א"כ כשאשתו מקשה לילד ה"ז ממש כאומר הריני נזיר היום.

ואשר נראה מוכרח בדברי הרשב"א שכתב דענינים מוחלקים הן, דכשמקבל נזירות לכשיהי' לו בן, אי"ז נזירות בכל יום בתנאי שיהי' נולד לו בן, ולעולם לא דיינינן להנזירות ביחס להימים כלל, אלא דדיינינן להנזירות ביחס ללידת בנו, והוקבעה הנזירות שתהא בלידת בנו, ואין נידון בזה כלפי יום הנזירות כלל, אלא דכשיהי' לו בן הרי הוא נזיר אשר ענין הנזירות הוא מלידת בנו, והיום בפועל אינו נידון בתורת הנזירות כלל, ואין לידת בנו בתורת בירור להיום שבו קיבל הנזירות אלא דלעולם הנזירות הוקבעה להיות בלידת בנו, ואין הנזירות ענין להיום בפועל שבו תהא לידת בנו כלל.[[138]](#footnote-138) וממילא אף שאשתו מקשה לילד ומשום כך כשאומר הריני נזיר לכשיהי' לי בן הרי ענינו שיהי' נזיר היום, מ"מ אי"ז כאומר הריני נזיר היום, דכשאומר הריני נזיר היום הרי הוא נזיר היום מחמת דזהו היום שקיבל שיהי' נזיר בו, אך כשאומר הריני נזיר לכשיהי' לי בן ונולד לו בן ה"ה נזיר היום משום דזהו אחר לידת בנו, ולכן אין שייך לדון בזה שלא תהא נזירות חלה על הנזירות, דהלא אי"ז נזירות על נזירות, אלא נזירות אחת ליום זה ונזירות אחת ללידת בנו, ואף דבפועל נמצאו שניהן ביום אחד לא איכפ"ל בזה, דאי"ז ביום אחד אלא רק בקיום מנין ימי הנזירות בפועל, אבל בתורת הנזירות גופא כל נזירות היא נזירות בפנ"ע, ודיינינן לכל נזירות בתורת זמן חיוב בפנ"ע.

האומנם דכל זה הוא לענין חלות זמן חיוב הנזירות, דאי"ז נחשב נזירות החלה על הנזירות, אבל לענין מנין ימי הנזירות בפועל בעינן מנין נזירות לכל נזירות בפנ"ע, והענין הוא כמבואר בחזו"א בסי' קל"ו פרק ואלו מותרין סק"ז שכתב להוכיח מסיפא דמתני' דכן הוא תורת הנזיר דאין הימים הנחשבים לנזירות אחרת עולין לנזירות זו, יעוי"ש, ואשר מבואר בזה דמלבד הענין דאין נזירות חלה על הנזירות בקבלת הנזירות, והיינו דאין שייך שיהי' ב' קבלות נזירות כאחד, כמו כן אף אין שייך שיהי' נזיר בפועל בל' יום ויהי' עולה לב' נזירויות, וממילא אף דנזירותו ונזירות בנו ב' ענינים נפרדים הן, ולא דיינינן בהן לדין אין נזירות חלה על הנזירות כלפי קבלת הנזירות וגוף החיוב שבהן, ולכן מחוייב הוא בב' הנזירויות וכנ"ל, מ"מ בפועל אין שייך שימנה רק ל' יום ויעלו לו לב' הנזירויות, דדין הוא דאין שייך מנין ל' יום שיעלה לב' חיובי נזירות, ולכן נצרך למנות ב' נזיריות.

ומ"מ כל המבואר הוא דוקא באומר הריני נזיר היום והריני נזיר לכשיהי' לי בן, דאין כאן קבלת נזירות על קבלת נזירות וכמוש"נ, אבל כשאומר הריני נזיר היום הריני נזיר היום אכתי מספק"ל להירושלמי דיתכן דאין שייך להתחייב בקבלת נזירות ביום א' ע"י ב' קבלות, דמכיון דב' עניני הנזירות הן ליום זה לכן אמרי' דאין נזירות חלה על הנזירות ואין מתחייב בב' נזירויות, אבל כשאומר הריני נזיר היום והריני נזיר לכשיהי' לי בן, מכיון דבאמירת הריני נזיר היום הנזירות היא בהיום ובאמירת הריני נזיר לכשיהי' לי בן הנזירות היא בלידת בנו, ממילא אין שייך בזה לומר אין נזירות חלה על הנזירות.

ונראה דזהו הענין המבואר בדברי רש"י דנזירותו חלה כשנולד אף שעדיין אין הימים נמנין לנזירותו, והיינו משום דתורת הנזירות היא לכשיהי' לו בן, וכלפי קבלת הנזירות לא איכפ"ל דכבר הוא נזיר מחמת נזירותו, דהלא ב' ענינים נפרדים הן, והרי הוא נזיר כשיהי' לו בן והרי הוא נזיר היום, ואין זו קבלת נזירות על נזירות, ורק דבפועל לא שייך שיהי' מנין הימים עולה לב' הנזיריות, ולכן מונה נזירות בנו בימים נפרדים מימי הנזירות דהריני נזיר היום, אך זהו רק לענין מנין הימים שיהיו עולין לנזירותו בפועל, אבל לענין חלות הנזירות אין בזה חיסרון דאין נזירות חלה על הנזירות, דבחלות הנזירות אין זה נזירות על נזירות, דנזירותו חלה כלפי היום ונזירות בנו חלה כלפי לידת בנו, ואין הנזירויות ענין זה לזה כלל, ורק דמנין הנזירות בפועל נצרך שיהי' ב' פעמים, אך עכ"פ מכיון דאי"ז אלא רק כלפי המנין בפועל, אך חלות הנזירות מקוימת בב' הנזירויות, לכן נחשב כבר שחלה נזירות בנו ג"כ.

והנה בקר"א הקשה בדעת רש"י דאינו מגלח בהשלמת נזירותו קודם שמונה נזירות בנו, דמאי שנא מהאומר הריני נזיר היום הריני נזיר היום דמגלח ביניהן, יעוי"ש, אמנם לפמשנ"ת א"ש היטב, דדוקא כאן שאמר הריני נזיר היום והריני נזיר לכשיהי' לי בן דב' עניני נזירות נפרדין הן, וממילא לא שייך בחלות הנזירות דין אין נזירות חלה על הנזירות אלא רק דבמנין הנזירות בפועל אמרי' דאין המנין עולה לשניהן, וכמשנ"ת, וממילא כבר חלה נזירות בנו אף על ימי נזירותו ולכן אינו מגלח, אבל באופן שאמר הריני נזיר היום הריני נזיר היום הלא חלות הנזירות גופא נעשית באותו היום, ומדין אין נזירות חלה על הנזירות אין חל חיוב הנזירות השנית כלל בהיום אלא רק לאחר השלמת הנזירות הראשונה, ומכיון דאין חלה הנזירות השנית שפיר מגלח ביניהן.

ונראה עוד, דזהו גם ביאור דברי רש"י שנעשו ב' הנזירויות לנזירות אחת, דודאי אין הענין שנעשו לנזירות אחת ממש של ס' יום, אלא דהלא ע"י שקיבל נזירות אחת היום ונזירות אחת לכשיהי' לו בן, והרי דיינינן לזה כב' עניני חיוב נפרדים ואי"ז כקבלת נזירות על נזירות, ממילא חיילי ב' הנזירויות וכנ"ל, אלא דמ"מ מכיון דאין שייך שיהי' מנין נזירות אחת העולה לב' נזירויות, וכמש"כ החזו"א, לכן מונה ב' ימי נזירות, ונראה דס"ל לרש"י דאין הענין בזה רק דאין שייך מנין אחד שיעלה לב' חיובי נזירויות, אלא דכל שמנין ימי הנזירות נידון בכלל נזירות אחרת שוב אינן עולין לנזירות זו בפנ"ע, דהעולה לנזירות הוא רק מה שהוא בכלל נזירות זו לחוד, אך כל ימי נזירות דאית"ב תורת נזירות מנזירות אחרת מלבד נזירות זו אין שייך שיעלו לנזירות זו בפנ"ע, ולכן מכיון דבפועל מנין ימי נזירותו היו בכלל נזירות בנו, שהרי בלידת בנו חלה נזירות בנו מכיון דאי"ז נידון כחיוב על חיוב נזירותו השייך להיום וכמבואר, ממילא אין שייך שיהיו עולין לנזירותו בפנ"ע, ולעולם אף שם נזירות בנו עליהן, ונמצא דאף שמונה ב' מניני נזירות משום דאין שייך שיהי' עולה מנין נזירות פ"א לב' נזירויות, מ"מ לא שייך לדון לכל קיום נזירות בפנ"ע, דלעולם תורת ב' הנזירויות עליהן, ולכן דיינינן להו כנזירות אחת, דבפועל הי' קיום נזירות בנו בכל מנין נזירותו ג"כ. [והנה בחי' הגרי"ז כתב דהוי בחפצא נזירות אחת ובקיום הוי ב' קיומים ע"ש, אך להמבואר נראה דלעולם הוי בחפצא ב' נזירויות, ורק דבקיום הוי קיום אחד ולכן אין שייך אלא תגלחת אחת וקרבן אחד]. ודו"ק.

ולפ"ז יש לבאר פלוגתת ריו"ח ור"ל בנטמא בימי נזירות בנו אם סותר את שלו ג"כ, דלעולם הלא ב' נזירויות הן, אלא דמ"מ אין שייך לדון בקיום הנזירות בפועל שתהא רק לנזירות בנו, דמכיון דנזירותו חלה ג"כ ממילא אף ימי נזירות בנו הן בכלל נזירותו, וכמבואר, ובזה פליגי ריו"ח ור"ל, דלריו"ח מכיון דסוכ"ס ימי הנזירות הן בכלל תורת נזירותו ג"כ, לכן כשנטמא סותר הכל, ור"ל ס"ל דאף דימי נזירות בנו הן בכלל נזירותו, מ"מ מכיון דבפועל מנין ימי הנזירות הן לבנו, לא איכפ"ל בזה דהן בכלל נזירותו, וכשנטמא אין סותר אלא ימי נזירות בנו, דלעולם אינו סותר אלא רק להנזירות שהי' הטומאה במנין ימי נזירות זו. וזהו ג"כ יסוד הפלגותא בנזיר שנצטרע, דלעולם ה"ה עדיין בכלל נזירותו, אלא דימי צרעתו אין עולין לנזירותו.

והנה לפי מה שנתבאר דהענין שנחשבו ב' הנזירויות לנזירות אחת הוא משום דמכיון שחלה אף נזירות בנו ממילא הרי ימי נזירותו לעולם הן בכלל ימי נזירות בנו ולא שייך לדון בהן תורת קיום נזירותו בפנ"ע, לפ"ז הלא אין זה אלא דוקא בהשלמת הנזירות הראשונה, אבל כל שכבר השלים נזירות אחת, מעתה הלא השלמת הנזירות השנית לא הויא בכלל הנזירות הראשונה, שהרי כבר השלים אותה הנזירות, ולפ"ז מבואר היטב מה שנחלקו ריו"ח ור"ל דוקא כשנטמא בנזירות בנו ועדיין לא השלים נזירותו, אבל כל שהשלים נזירות בנו וחזר למנות נזירותו לא נחלקו, וכן כשאמר הריני נזיר ונזיר כשיהי' לי בן לא פליגי ריו"ח ור"ל ולכו"ע כשנטמא בימי נזירות בנו אינו סותר את שלו, ולהמבואר אשה"ט, דמכיון שכבר השלים הנזירות הראשונה, ואינו מחוייב עוד אלא רק בהנזירות השנית, מעתה הלא אין ימי הנזירות השנית בכלל תורת הנזירות הראשונה, ושפיר דיינינן להו בתורת נזירות בפנ"ע.

ובזה נראה לבאר דברי המאירי שכתב בדעת רש"י דאע"ג דמ"מ משלים הוא את שלו ואף אחר כן הוא צריך למנות נזירות שלימה ללידת בנו, מ"מ כשנולד הבן בנתים חלה עליו נזירות של בן ונמצאת ראשונה נזירות מועטת ר"ל פחותה משלשים ואינה בת תגלחת, והדברים צ"ע טובא, דסו"ס הלא מונה נזירותו ל' יום ואח"כ מונה את של בנו, ומ"ט נחשב נזירות מועטת, ולפמשנ"ת הדברים מבוארים היטב, דאף שמשלים את שלו מ"מ הרי ימי השלמת נזירותו הן בכלל נזירות בנו, וממילא אין שייך לגלח על נזירותו בפנ"ע שלא בכלל נזירות בנו, שהרי נזירותו לחוד [היינו ימי נזירותו שלא היו ג"כ בכלל נזירות בנו] לא הי' ל' יום, והוי נזירות מועטת, ולא הי' נזירות הראוי' לתגלחת אלא רק בצירוף ימי נזירותו שהיו ג"כ בכלל נזירותו, ולכן אין שייך לגלח עליהן תגלחת המסוימת רק לנזירותו, ודו"ק.

ב. בפרש"י להלן דף ט"ו ע"א כתב דדי"ז דאינו מגלח בין הנזירויות אינו אלא בנזירות מועטת, אבל בנזירות מרובה ה"ה מגלח בין הנזירויות ואף באופן שלא יהי' נשאר גידול שער להנזירות הב', ובקר"א כאן כתב לתמוה בזה, דמכיון דס"ל לרש"י דאינו מגלח בין הנזירויות משום שחלה עליו הנזירות השנית ונאסר בתגלחת, א"כ מ"ל נזירות מועטת מ"ל נזירות מרובה. ואמנם יעוי' בתוס' הרבנו טודרוס שהקשה בביאור החילוק בין נזירות סתם לנזירות מרובה, ובסוף דבריו כתב, דבנזירות ארוכה הן מוחלקות בזמן שאין זמנה של זו כשל זו, לפיכך אין להסמיכן ולעשותן כנזירות אחת, יעוי"ש, ולכאו' הביאור בזה דרש"י לטעמי' דהטעם דאינו מגלח ביניהן הוא משום שנעשו נזירות אחת, וזה שייך דוקא בסתם נזירות דחיובו הוא להיות נזיר, ורק דלשיעור נזירות נצרך ל' יום, אך אין מנין הל' יום מכלל גוף נדר הנזירות, ובזה שייך שתהי' נעשית הנזירות לנזירות ארוכה של ס' יום, והכל מדין ב' הנזירויות שנעשו אחת, אבל כשקיבל נזירות ארוכה, הרי מנין ימי הנזירות הוא מכלל גוף הנדר ממש, שהרי נדר נזירות של כך וכך ימים, ובזה אין שייך שיהי' נעשה נזירות אחת עם נזירות בנו, שהרי דין הנזירות גופא להיות רק כמנין הימים שנדר, ואם תהא נעשית נזירות אחת עם נזירות אחרת הרי שתהא נעשית הנזירות ארוכה מדין הנזירות. וכן נראה מדוקדק בחי' רבנו אברהם מן ההר כאן שביאר בדברי רש"י דמכיון דלא נחית למנינא לכן נעשו נזירות אחרת ע"ש, ודו"ק. אך הקר"א לטעמי' שפירש בדברי רש"י הטעם שאינו מגלח ביניהן משום שכבר נאסר בתגלחת מחמת הנזירות הב', וכ"כ השטמ"ק משמי' דרבנו עזריאל וכנ"ל, ולכן הוקשה לי' מה טעם יש בדבר לחלק בין סתם נזירות לנזירות ארוכה, דסו"ס כבר נאסר בתגלחת, ולענין איסור התגלחת החל ע"י הנזירות הב' מ"ל נזירות מועטת מ"ל נזירות מרובה.

אמנם לכאורה הלא גוף דברי השטמ"ק והקר"א שביארו בדברי רש"י שכבר נאסר בתגלחת ע"י הנזירות הב' לכאורה צ"ע, דהנה הלא כבר הקשה המנ"ח במצו' שס"ח בהאומר הריני נזיר היום הריני נזיר היום היאך מגלח בין הנזירויות והלא למ"ד אין תגלחת מעכבת כבר חלה הנזירות הב' קודם התגלחת, וכעי"ז הקשה בחי' רבנו מאיר שמחה במתני' להלן דף ט"ו ע"א, וכבר נודע מה שהביא בזה בס' תורת הנזיר פ"ד הל' ג' משמי' דהמלבי"ם דילפי' מקרא דתגלחת נזירות מותרת בנזיר, ע"ש, וא"כ ה"ה כאן אף דחלה עליו נזירות בנו, מ"מ מכיון דסו"ס הוי תגלחת נזירות שלא נאסרה בנזיר, מ"ט לא יגלח בין הנזירויות.

ואשר נראה לומר בזה, דהנה ביסוד הילפותא דתגלחת נזירות מותרת לנזיר, לכאו' אין לומר דהענין בזה הוא דמצות תגלחת הטהרה דוחה איסור התגלחת שבנזיר, דהלא להלן דף מ"ד ע"א מבואר דתגלחת הותרה מכללה במצורע, והקשו ע"ז דנילף בק"ו דתגלחת לא תותר מכללה, יעוי"ש כל הסוגיא, ולא נזכר שם כלל דתגלחת הותרה מכללה בתגלחת טהרה, ובהכרח שנתחדש בדין תגלחת טהרה דאין זו כלל מין התגלחת שנאסרה בנזיר, דתגלחת טהרה נחשבת כענין תגלחת בפנ"ע, אשר תגלחת זו לא הויא מכלל איסורי תגלחת שנאמרו בנזיר, וא"כ ענין ההיתר הוא מחמת גדר התגלחת שהיא תגלחת טהרה. ולפ"ז י"ל, דמכיון שנתבאר דכשנולד בנו ממילא ימי השלמת נזירותו הן מכלל נזירות בנו ג"כ, ולא שייך שיהי' בהן תורת קיום נזירותו בפנ"ע, ממילא אף התגלחת טהרה שענינה תגלחת על הנזירות שמנה, הרי שהיא בתורת תגלחת טהרה על נזירות בנו ג"כ, דהלא התגלחת היא נחשבת תגלחת להנזירות שמנה, ומכיון שימי נזירותו הן בכלל קיום נזירות בנו ממילא התגלחת נחשבת אף לנזירות בנו, ולענין נזירות בנו הלא אין שייך שתהא תגלחת טהרה מכיון דעדיין לא הושלמה נזירותו, וי"ל דלכך נאסר בתגלחת אף שהיא תגלחת טהרה מחמת נזירותו, דמכיון דאין שייך לדון בהתגלחת שתהא לנזירותו בפנ"ע, ולעולם התגלחת נחשבת אף לנזירות בנו, ובתורת תגלחת נזירות בנו הלא תגלחת זו לא הותרה, דלא שייך תגלחת טהרה קודם השלמת הנזירות.

ולפ"ז יש לבאר מש"כ רש"י בדף ט"ו ע"א דבתגלחת מרובה ה"ה מגלח בין הנזירויות אף לפמש"כ השטמ"ק והקר"א בביאור דברי רש"י דאינו מגלח בהשלמת נזירותו מחמת שנאסר בתגלחת מחמת הנזירות הב' שחלה עליו, דהלא נתבאר דחלוק ענין נזירות מרובה מנזירות מועטת, דנזירות מועטת אין הימים נחשבים מתורת הנזירות, אבל בנזירות מרובה הימים הן מכלל הנזירות, ולפ"ז י"ל דדוקא בנזירות מועטת לא שייך תורת תגלחת טהרה קודם השלמת נזירותו, דמכיון דימי הנזירות הן רק בתורת סתם נזירות, ממילא אין שייך תגלחת טהרה על מקצת הנזירות, דמקצת הנזירות לאו כלום הוא, אבל בנזירות מרובה דימי הנזירות הן מכלל הנדר גופא, והיינו שהנר הי' שיהי' נזיר בסך ימים אלו, בזה י"ל דלענין גוף תורת הנזירות יש לדון בכל יום בפנ"ע, והן אמנם דבפועל אין שייך לגלח קודם השלמת נזירותו אף בנזירות מרובה, אך זהו רק מחמת שהנזיר נאסר בתגלחת, ונדר הנזירות הי' על כל משך ימי הנזירות, אבל כאן דהויא תגלחת טהרה מחמת הנזירות שכבר השלים, וסו"ס שייך לדון בזה תורת תגלחת טהרה אף משום הנזירות השנית מכיון דבנזירות מרובה לא דיינינן לכל ימי הנזירות כמציאות נזירות אחת מחמת תורת הנזירות גופא אלא רק מחמת דנדר הנזירות הי' שיהי' בפועל נזיר בכל משך ימי הנזירות, ולכן שפיר הותר לגלח בהשלמת נזירותו, ודו"ק היטב בזה.

# בביאור דברי התוס' בדין הבלעה

דף ט"ו ע"א מתני' הריני נזיר לכשיהא לי בן ונזיר מאה יום, נולד לו בן עד שבעים לא הפסיד כלום, לאחר שבעים סותר שבעים, שאין תגלחת פחות משלושים יום. בתוס' לעיל דף י"ג ע"ב ביארו בזה, דכשנולד הבן עד שבעים, מכיון דכל ימי נזירות בנו מובלעין בימי נזירותו, לכן עולין הל' יום לשניהן, ומונה עד השלמת המאה יום ומגלח ומביא שני קרבנות, אולם כל זה כשנולד בנו עד שבעים יום דבאופן זה כל ימי נזירות בנו מובלעין בנזירות המאה יום, אבל כשנולד אחר שבעים דבזה משך ימי נזירות בנו נמשך אף לאחר השלמת המאה יום, בכה"ג לא נאמר בזה דין הבלעה כלל, ומפסיק את שלו ומונה את של בנו ואחר השלמת של בנו חוזר ומשלים את שלו, והדברים צ"ב בסברא מ"ש כשאין כל ימי נזירות בנו מובלעין דשוב לא נאמר בזה דין הבלעה כלל.

האומנם דבדברי התוס' מבואר דהענין נתפרש בזה שאמרו במתני' שאין תגלחת פחות משלושים יום, דהיינו דמכיון דאין נזירות פחותה משלושים יום לכן נצרך למנות לבנו שלושים יום, ומכיון דאין ל' יום עד גמר השלמת נזירות המאה יום לכך זקוק להפסיק מנינו הואיל דנמשך נזירות בנו על ימי נזירותו, וכן מבואר בביאור הגר"א יו"ד סי' רל"ט אות ל' שכתב דאפי' אם נשתייר יום אחד שאינו מובלע מכיון דאין נזירות פחותה מל' יום צריך למנות נזירות אחרת, ע"ש, אך לכאו' אכתי צ"ב בטעמא דמילתא, דאף דאין נזירות פחותה מל' יום מ"מ אכתי י"ל דתחילת הל' יום של נזירות בנו יהיו מובלעין בימי השלמת נזירות המאה, ושאר הל' יום יהיו לאחר השלמת המאה יום ושלא בהבלעה, וצ"ב.

גם יש להבין בדברי התוס', דלכאורה מכיון דאין שייך הבלעה באופן דנזירות בנו נמשכת אף אחר נזירותו, א"כ היאך שייך הבלעה באופן דנזירותו נמשכת אחר נזירות בנו, דמ"ש נזירות בנו דלא נאמר בה דין הבלעה אא"כ הנזירות כולה בהבלעה, ומ"ש נזירותו דאי"צ שתהא כל הנזירות בהבלעה.

גם יעוי' בחי' הרבנו פרץ שהקשה בדברי התוס' דכשנזירות בנו הובלעה בימי נזירותו עולין ימי הנזירות לזה ולזה ואי"צ למנות ב' פעמים, דא"כ מ"ט באומר הריני נזיר היום הריני נזיר למחר מונה ב' נזירויות ולא אמרי' דימנה נזירות אחת ותעלה לשתיהן, ע"ש, [וכעי"ז הקשה המרדכי במו"ק סי' תתקכ"א, אלא ששם הקשה מהאומר הריני נזיר היום הריני נזיר היום], ולכאורה יש לתמוה טובא בזה, דהלא התוס' כתבו להדיא דבאופן דמשך ימי נזירות בנו הן לאחר השלמת נזירותו לא נתחדש בזה דין הבלעה, וכ"כ להדיא גם הרבנו פרץ גופי', וא"כ היאך שייך להקשות דבהאומר הריני נזיר היום הריני נזיר למחר יהי' בזה דין הבלעה, דהלא בכה"ג אין כל ימי הנזירות השנית מובלעין בנזירות שקיבל בתחילה, ובכה"ג לא נאמר דין הבלעה כלל, וצ"ע.

והנראה לומר בזה, דהנה בפרש"י כאן מבואר, דאע"ג דבסתם נזירות שקיבל ב' נזירויות, וכגון שאמר הריני נזיר היום והריני נזיר לכשיהי' לי בן, אינו מגלח בין הנזירויות, מ"מ כל זה הוא דוקא בנזירות מועטת, אבל במתני' שאמר הריני נזיר לכשיהי' לי בן והריני נזיר מאה יום, מכיון דנזירות מרובה היא ה"ה מגלח ביניהן, ולא נתפרש בדברי רש"י טעם החילוק בזה, וכבר נתבאר בזה לעיל דבנזירות מועטת אין מנין הל' יום מכלל גוף נדר הנזירות, אלא רק דבפועל אין שייך נזירות פחות מל' יום, ונצרך למשך ל' יום לשיהי' בזה תורת נזירות, אך אין הנזירות בעצמותה לל' יום דוקא, וממילא שייך לדון בזה שיהיו ב' הנזירויות נעשות לנזירות אחת אף דעי"ז נעשית הנזירות למרובה מל' יום, דאין דין הנזירות מצ"ע להיות ל' יום דוקא, אך בנזירות מרובה דמנין ימי הנזירות הן מכלל גוף נדר הנזירות, בזה אין שייך שיהיו נעשות ב' הנזירויות לנזירות אחת, דהלא עי"ז תהא נעשית הנזירות מרובה מימי הנזירות שנדר. ועד"ז כתב בחי' הגרי"ז כאן אות ג' בביאור דברי הרמב"ם, דנזירות ימים שייך שתהא נחלקת לשתי נזירויות, אבל בסתם נזירות מכיון דאינו נזירות של ימים, אינו שייך שתהא נחלקת לשתים, יעוי"ש. באופן דבסתם נזירות אין חיסרון שתהא נמשכת ונעשית מרובה מל' יום, אך מאידך א"א שתהא נחלקת לשנים, ונזירות מרובה א"א שתהא נמשכת ונעשית מרובה מהימים שנזר, אך מאידך אין חיסרון בזה שתהא נחלקת לשנים.

ולפ"ז נראה לבאר בדברי התוס' שכתבו דאין שייך הבלעה כשנזירות בנו נמשכת אחר נזירות המאה יום, דמכיון דסתם נזירות ל' יום, ואין זה רק דמשך הנזירות היא ל' יום אלא דכן הוא הנזירות בעצמותה שתהא ל' יום, ולכן אין שייך לדון כל יום מהשלשים יום בפנ"ע אלא דכללות הל' יום הן מציאות נזירות אחת, וממילא כשנולד בנו אחר שבעים, הלא אם יהיו מובלעין ימי נזירות בנו בכלל ימי נזירותו א"כ יהיו ימי השלמת הל' יום שאחר השלמת המאה יום מכלל נזירות המאה יום, דהלא כל הל' יום הן בתורת נזירות אחת, ואין שייך לדון בימי נזירות בנו המובלעין בימי נזירותו תורת נזירות בנו בפנ"ע, דלעולם הן עולין בכלל נזירותו ובכלל נזירות בנו, [וכמוש"נ לעיל דף י"ג ע"ב בדברי המאירי], ומכיון דכללות הל' יום הן בתורת נזירות אחת, א"כ אם יהיו הימים שאחר לידת בנו עולין לנזירותו ג"כ א"כ תהא נזירותו נמשכת אחר מאה יום, דהלא השלמת הל' יום לנזירות בנו שאחר נזירות המאה הן כללות נזירות אחת, ואין שייך לדון בימי השלמת המאה יום שאחר לידת בנו דלענין נזירות המאה לא הוו בתורת נזירות אחת בכלל כל ימי נזירות בנו ולענין נזירות בנו הרי הן בכלל כל ימי נזירות בנו, וכיון דכללות ימי נזירות בנו ה"ה נזירות אחת לכן א"א שיהיו רק מקצת מימי נזירות בנו נחשבים ג"כ לנזירותו, וממילא אם יהיו נעשין לנזירות אחת תהא נעשית נזירותו לנזירות המרובה ממאה יום, ומכיון דנזרו הי' ק' יום לכן אין שייך לדון בזה דין הבלעה.

ונראה דזהו המבואר בדברי התוס' דהענין שלא נאמר דין הבלעה כשאין כל הימים מובלעין הוא משום דסתם נזירות ל' יום, והיינו דמכיון דאין שייך נזירות פחות מל' יום, ממילא אין משך השלושים יום בתורת שיעור משך זמן חיוב הנזירות, אלא דכ"ה נזירות בעצמותה, וכללות השלושים יום הן מציאות נזירות אחת, ולכן אין שייך שיהיו מובלעין בנזירות המאה באופן שאין כל הימים מובלעין דא"כ תהא נזירות המאה נמשכת לאחר המאה יום ותהא נעשית נזירות המרובה ממאה יום וכמבואר, וכן נראה בביאור דברי הגר"א שכתב דכשיום א' אינו נבלע הרי נצרך לל' יום משום דאין נזירות פחותה משלשים יום, ולהמבואר היינו דאותו היום שאינו נבלע נצרך להיות בכללות ל' יום בתורת מציאות נזירות אחת, ואי"ז שייך ע"י כ"ט יום הבלועים בנזירות המאה דא"כ תהא נעשית נזירות המרובה ממאה יום, ודו"ק.

[ויתכן גם דזהו מש"כ בחי' הרבנו פרץ דאמדינן לדעתי' דכוונתו דלא יהי' דין הבלעה אא"כ יהיו כל ימי הנזירות מובלעין ע"ש, והיינו משום דנדרו הי' מאה יום, ודעתו שתהי' הנזירות למאה יום ותו לא, ואע"ג דבפועל מחמת כן הרי נעשה נזיר לק"ל יום, דהלא לדעת התוס' לא יגלח אחר נזירות בנו כיון שלא נשאר כדי גידול שער לנזירותו אחר נזירות בנו, אך מ"מ סו"ס בדעתו הי' להיות נזיר רק מאה יום, וממילא אין שייך שתהי' נעשית נזירותו למרובה ממאה יום, אך הענין דלבסוף נעשה נזיר לק"ל יום אי"ז בתורת נזירותו, אלא דבפועל מכיון שמניח את שלו ומונה את של בנו ושוב חוזר ומונה את שלו, והרי א"א לו לגלח ביניהן, ממילא בפועל נעשה נזיר לק"ל יום, אך עכ"פ מכיון דבדעתו לא הי' להיות נזיר אלא ק' יום לכן אין שייך שתהא נמשכת נזירותו מצ"ע לזמן מרובה ממאה יום].

ולפ"ז מבואר היטב הענין דאין שייך דין הבלעה אלא רק באופן דכל ימי נזירות בנו מובלעין בימי נזירותו ומ"מ לא איכפ"ל בזה דאין כל ימי נזירותו מובלעין בימי נזירות בנו, דדוקא לענין נזירותו שנזר מאה יום אין שייך שיהיו ימי בנו מובלעין בהן באופן שמשך ימי נזירות בנו הן לאחר השלמת נזירותו מכיון דבזה תהא נעשית נזירותו מרובה ממאה יום, אבל לענין נזירות בנו דסתם נזירות היא, דבזה אין מנין הל' יום אלא רק משום דזהו נזירות, אך אין מנין הל' יום מכלל גוף נדר הנזירות, בזה אין חיסרון שתהי' הנזירות במשך מרובה מל' יום, וכמושנת"ל לחלק בזה בין נזירות מרובה לנזירות מועטת בדעת רש"י. [ועוד יש לפרש דבנזירות מרובה לא דיינינן לכללות ימי הנזירות בתורת נזירות אחת, וממילא אף שנאמר דין הבלעה מ"מ אי"ז נחשב דנזירות בנו נעשית למרובה מל' יום, וכמו שיתבאר אי"ה].

ולפ"ז כל דברי התוס' דלא נאמר דין הבלעה אלא רק באופן שכל ימי הנזירות השנית מובלעין בנזירות הראשונה, זהו דוקא כשהנזירות הראשונה היא נזירות מרובה, דבזה כל שמשך ימי נזירות הב' נמשכין אף אחר השלמת הנזירות הראשונה אין שייך בזה דין הבלעה מכיון דעי"ז יהי' משך נזירותו מרובה ממאה יום, ומכיון דנזרו הי' מאה יום, ומנין המאה יום הוא מכלל גוף נדר הנזירות, לכן א"א שתהא נזירותו מרובה ממאה יום, אבל כשהנזירות הראשונה היא נזירות מועטת שייך בזה דין הבלעה אף באופן דהנזירות השנית נמשכת אף לאחר ימי מנין הנזירות הראשונה, דהלא בנזירות מועטת אין חיסרון בזה שתהא נחשבת מרובה מל' יום. ובזה מבואר היטב מה שהקשה הרבנו פרץ מ"ט לא נאמר דין הבלעה כשאמר הריני נזיר היום הריני נזיר למחר, ולכאורה יש לתמוה דהלא באופן דמשך ימי הנזירות השנית נמשך אף אחר השלמת הנזירות הראשונה לא נאמר דין הבלעה כלל כמש"כ התוס' והרבנו פרץ גופי' וכנ"ל, אך לדברינו אשה"ט, דכל זה דוקא כשהנזירות הראשונה הויא נזירות מרובה וכמבואר, אבל בנזירות מועטת נאמר דין הבלעה אף כשהנזירות הב' נמשכת אחר השלמת הנזירות הא', וכנ"ל.

אמנם הלא בדברי התוס' מבואר דבהאומר הריני נזיר כשיהי' לי בן ונזיר והתחיל למנות את שלו, אם נולד לו הבן למנינו ביום א', אותן שלשים יום עולין היו לבנו ולעצמו כיון דשל בנו מובלע בשל עצמו דאידי ואידי ל' יום, ומבואר דאילו נולד בנו ביום הב' שוב לא נאמר בזה דין הבלעה, והיינו משום דאין כל ימי הנזירות הב' מובלעין במשך הנזירות הא', ובכה"ג לא נאמר דין הבלעה כמש"כ התוס', ומבואר להדיא דאף בנזירות מועטת כתבו התוס' דלא נאמר דין הבלעה כשאין כל הנזירות הב' מובלעת בנזירות הא', וכ"כ גם בחי' הר"פ. ונראה דיש לחלק בזה, דדוקא בנזירות בנו כתבו התוס' כן, והענין כמו שנתבאר לעיל דהאומר הריני נזיר לכשיהי' לי בן אי"ז דלידת בנו מבררת היום שבו נזר אלא דהנזירות נתפסת ביום לידת בנו, וזהו עיקר תורת הנזירות שיהי' נזיר בלידת בנו, ודיינינן להנזירות שהיא אחר לידת בנו ואי"ז ענין לגוף היום מצ"ע, וכמבואר לכאורה כן בדברי הרשב"א בנדרים בביאור דברי הירושלמי וכמושנ"ת כ"ז לעיל, ומעתה י"ל דכשאמר הריני נזיר לכשיהי' לי בן ונזיר ונולד בנו לאחר יום תחילת נזירותו, אין שייך שתהי' נזירות בנו מובלעת בנזירותו, דא"כ תהא נחשבת נזירות בנו שתחילתה הי' קודם לידת בנו, והלא כל תורת הנזירות שתהא ללידת בנו, והמבואר כאן שנתחדש דין הבלעה בנזירות בנו הוא דוקא בנזירות מרובה, דמכיון דאין נזירות מרובה אלא רק משך הזמן שנדר להיות נזיר, אך אי"צ לדון בכל ימי הנזירות שהן כללות נזירות אחת מצד תורת הנזירות גופא, וממילא אף שיהיו ימי נזירות בנו מובלעין בנזירותו מ"מ לא נעשו בתורת נזירות אחת בכללות ימי נזירותו שהיו קודם ללידת בנו, ולכן שייך בזה דין הבלעה, אבל בנזירות מועטת דכללות ימי הנזירות הן בתורת נזירות אחת, א"כ באופן שנולד בנו לאחר תחילת נזירותו א"כ אם יהיו ימי נזירות בנו מובלעין בימי נזירותו הרי ממילא נעשו ימי נזירות בנו בתורת נזירות אחת בכללות ימי נזירותו שהיו קודם לידת בנו, והלא כל תורת הנזירות הי' לכשיהי' לו בן, ולכן כתבו התוס' דאין שייך דין הבלעה אלא רק באופן שנולד בנו ביום הראשון לנזירותו. [ולפ"ז מש"כ התוס' דאידי ואידי ל' יום היינו דשניהן מדין סתם נזירות הן ל' יום].

והנה בתוס' דף י"ג ע"א ד"ה הריני נזיר כשיהי' וכו' כתבו דכשאמר הריני נזיר לכשיהי' לי בן ושוב קיבל נזירות מרובה ונולד בנו אחר שהתחיל למנות נזירותו, אם נשאר כדי גידול שער אחר נזירות בנו, ה"ה מגלח לנזירות בנו ואח"כ משלים ל' יום לנזירותו, ובתוס' הגרעק"א ז"ל על המשניות אות י"ח הקשה דהלא לדבריהם כאן דכשקדמה נזירות בנו נתחדש דין הבלעה, א"כ אינו מגלח אלא בסיום נזירותו והל' יום עולים לכאן ולכאן,[[139]](#footnote-139) ע"ש, וכן הקשה בקר"א שם.

ויתכן לומר בזה, דהנה בהגהות הרש"ש ז"ל כאן כתב בביאור דעת רש"י דבנזירות מרובה מגלח בין הנזירויות ורק בנזירות מועטת אינו מגלח בין הנזירויות, דבנזירות מועטת דאכתי לא מנה ל' יום, ואין נזירות פחותה מל' יום, לכן לא חשיבי לנזירות לבדן ונעשו כחדא נזירות עם נזירות בנו, משא"כ בנזירות מרובה ומנה כבר קודם לידת בנו למעלה מל' יום שיש בהן כדי נזירות שלימה, חשיבי בפנ"ע ואין מצטרפין, יעוי"ש, [ולפ"ז זהו דוקא אחר שמנה כבר ל' יום], ועד"ז יש לדון במה שנתבאר דאין שייך הבלעה בנזירות בנו אחר יום תחילת נזירותו אלא רק בנזירות מרובה דאין נעשין ימי נזירות בנו בתורת נזירות אחת בכללות ימי הנזירות שקדמו ללידת בנו, דכל זה דוקא אחר שכבר מנה ל' יום לנזירותו, אבל כל שלא מנה עדיין ל' יום לנזירותו ואין בזה כדי נזירות שלימה עדיין כל הל' יום הן בכללות נזירות אחת, וממילא אין שייך שיהיו ימי בנו מובלעין בזה מכיון דעי"ז תהא נחשבת תחילת נזירות בנו שנעשית קודם לידת בנו וכנ"ל. לפמש"כ דבנזירות בנו אין שייך דין הבלעה אלא רק באופן שנולד בנו בתחילת הנזירות, אך כל שנולד בנו אחר תחילת הנזירות אין שייך שיהי' בזה דין הבלעה מכיון דבזה יהי' נחשב דתחילת נזירות בנו הי' קודם לידת בנו, ומה שמבואר כאן שכשנולד בנו עד שבעים נאמר דין הבלעה היינו דוקא כשנולד לאחר ל', ולפ"ז י"ל במש"כ התוס' לעיל דמגלח לנזירות בנו ואח"כ משלים נזירותו ולא כתבו דיהיו ימי נזירות בנו מובלעין בימי נזירותו, דהלא כבר כתבו התוס' כאן דדין המשנה הוא דוקא באופן שלא נולד בנו ביום הראשון לנזירותו, ומאידך הלא מיירי במשנה בסתם נזירות, וא"כ היינו באופן שנולד בנו אחר היום הראשון לנזירותו ועד ל' יום, וי"ל דאף דברי התוס' בנזירות מרובה הן באופן זה, ובכה"ג לא נאמר דין הבלעה, וכמבואר.

תוד"ה הריני וכו' ודוקא כי קיבל נזירות דבנו ברישא וכו' אבל קיבל נזירות דמאה יום ברישא אפי' נולד לו הבן קודם ע' יום צריך להשלים הק' יום ברישא וכו', דלא חייל נזירות בנו עליו עד השלמת נזירותו, אלא משלים וכו'. הנה במרדכי מו"ק סי' תתקכ"א כתב דאבל שמת לו מת ושוב מת לו מת אחר באותו היום אינו נוהג אבילות אלא ז' ימים ועולין לשניהם וכדין הבלעה המבואר כאן, ויעוי"ש מה שהקשה מ"ט האומר הריני נזיר היום הריני נזיר היום מונה ב' נזירויות ולא אמרי' דימנה ל' יום ויעלו לשניהם, ובחזו"א כתב דבדברי המרדכי מוכח דלא ס"ל כדעת התוס' דלא אמרי' דין הבלעה אלא רק באופן שקיבל נזירות דבנו בתחילה, אלא דלעולם התחדש דין הבלעה ואף באופן שקיבל נזירותו קודם לנזירות בנו, ע"ש. וכפיה"נ כוונתו דיש ללמוד כן מדברי המרדכי בתרתי, דכן הוא מוכח ממה שהקשה מ"ט לא נאמר דין הבלעה בהריני נזיר היום הריני נזיר היום, והלא לפמש"כ התוס' דאין שייך דין הבלעה אלא רק כשקדמה נזירות בנו א"כ בה"נ היום ה"נ היום אי"ז שייך כלל, ועוד ממש"כ המרדכי דכשמתו לו שני מתים ביום אחר הובלעו ימי האבילות של זה בזה ג"כ מוכח דהובלעו חיובי האבילות אף דהאבילות השנית לא קדמה לראשונה. [והנה בחי' הר"פ ג"כ כתב כהתוס' דאין שייך דין הבלעה אלא רק כשקיבל נזירות בנו תחילה, ומאידך הר"פ גופי' ג"כ כתב להקשות מהריני נזיר היום הריני נזיר למחר מ"ט לא נאמר בזה דין הבלעה, ואמנם לפי מש"כ הר"פ בטעמא דמילתא דלא אמרי' הבלעה כשקדמה נזירותו לנזירות בנו משום שהי' סבור שיהי' בנו נולד אחר ק' יום ע"ש, אי"ז שייך כשאמר הריני נזיר היום הריני נזיר למחר, ומעתה שוב י"ל כן אף בדעת המרדכי].

ובגוף דברי התוס' יעוי' בפי' הרא"ש ובחי' הרבנו פרץ דטעמא דמילתא משום דמאומדן דעתו הוא דכשקיבל נזירות דמאה יום ברישא אין כוונתו להבלעה, ע"ש, אך בלשון התוס' שכתבו דלא חייל נזירות בנו עליו עד השלמת נזירותו משמע דס"ל דכשאמר הריני נזיר היום הריני נזיר לכשיהי' לי בן מתפרש בזה דנזירות בנו תהא בדוקא אחר נזירותו, וממילא כל זמן שלא מנה נזירותו לא שייך שימנה נזירות בנו, דכן הי' אופן נדר נזירות בנו שנדר שאחר השלמת נזירותו יהי' נזיר ג"כ לבנו, וכן נראה מבואר בחי' הרבנו פרץ שהקשה בסיפא שאמר הריני נזיר לכשיהי' לי בן והריני נזיר מ"ט מונה את שלו כל זמן שלא נולד בנו והרי לא הי' לו למנותו אלא עד לאחר שימנה נזירות בנו, ויעוי"ש מש"כ ליישב דהלא אם לא יולד לו בן ודאי לא יהי' נפטר בכך, ועוד דאע"פ שהקדים את של בנו אינו בא לומר שלא יוכל לעשותו עד שיעשה את של בנו אלא שאם הי' יכול להקדים את של בנו יקדימנו, אבל אם לא יכול להקדימו מ"מ יפטר מנזירותו שמנה קודם לידת בנו, ע"ש, והלא כל זה שייך דוקא בסיפא, אבל ברישא שקיבל נזירותו ואח"כ קיבל נזירות בנו, הרי ממילא מתפרש הענין שתהא נזירות בנו אחר נזירותו. ולכן כתבו התוס' דבאופן זה לא נתחדש דין הבלעה, דלא שייך לדון כאן הבלעה כלל, דהלא עדיין אינו מחוייב בנזירות בנו מכיון דתחילת נדר נזירות בנו הוא שיהי' נזיר אחר השלמת נזירותו.

ולפ"ז לכאורה י"ל דלעולם המרדכי ג"כ ס"ל כדעת התוס' דאין שייך דין הבלעה אלא רק כשקדמה נזירות בנו, ואי"ז ענין לדין אבילות, דבאבילות כל שמת לו מת נתחייב באבילות, והלא כל שמתחייב בב' חיובי אבילות י"ל בזה דין הבלעה, ומש"כ התוס' כאן דאין דין הבלעה כשקדמה נזירותו לנזירות בנו היינו משום דבאופן זה עדיין לא נתחייב בנזירות בנו כלל עד השלמת נזירותו, וכל זמן שלא נתחייב בנזירות בנו ודאי אין שייך בזה דין הבלעה, דדין הבלעה נאמר דוקא באופן שנתחייב בב' חיובי נזירות.

ומעתה י"ל ג"כ בקושיית המרדכי מהריני נזיר היום הריני נזיר היום מ"ט לא נאמר בזה דין הבלעה, ואף דהלא הנזירות השנית לא קדמה להראשונה, ולכאורה לדברי התוס' בדין דלא יהי' נאמר בזה דין הבלעה, אך לפמשנ"ת י"ל דדוקא בנזירות בנו דלא הי' הנזירות ליום זה דוקא אלא ללידת בנו, וכמש"כ בחי' הרשב"א בנדרים בביאור דברי הירושלמי דאף שאשתו מקשה לילד אי"ז נחשב כאומר הריני נזיר היום, והיינו דאין הנזירות מתיחסת להיום כלל אלא ללידת הבן, וכמושנת"ל, וממילא בזה דוקא י"ל דכשאמר הריני נזיר ונזיר כשיהי' לי בן בזה תורת נזירות בנו הוא שתהא אחר השלמת נזירותו, אבל כשאמר הריני נזיר היום הריני נזיר היום, מכיון שהתפיס הנזירות ביום זה ממילא אף הנזירות הששנית היא ליום זה דוקא ולא לאחר השלמת נזירותו, ולכן לעולם נתחייב בשניהם, ורק דבפועל נוהג ב' נזירויות, וע"ז הקשה המרדכי מ"ט לא נאמר בזה דין הבלעה.

והנה ברמב"ם בפ"ב מהל' נזירות הל' ז' מבואר דבסיפא שאמר הריני נזיר לכשיהי' לי בן ונזיר והתחיל מונה את שלו ואח"כ נולד לו בן, מניח את שלו ומונה את של בנו ומגלח ומונה שוב שלושים לנזירותו, ובפי' הרא"ש הקשה בלשון המשנה שמשלים את שלו דאין זו השלמה אלא שמונה נזירותו מתחילה, ולפי המבואר בחי' הר"פ דכשאמר הריני נזיר ונזיר לכשיהי' לי בן כל תורת הנזיר היא אחר השלמת נזירותו, ורק דמכלל הנדר הוא דכל זמן שלא נולד בנו ימנה נזירותו, לפ"ז י"ל דמכיון דסתם נזירות אינה ל' יום בחפצא אלא רק דזהו מנין הנזירות משום דאין נזירות פחותה מל' יום אבל אין זה מחמת עצמות הנדר, א"כ כשקבע שתהא נזירותו לאחר נזירות בנו ומ"מ כל זמן שלא נולד בנו ימנה לנזירותו, א"כ כשנולד בנו ביום ט"ו לנזירותו באופן זה שוב הוי כל הנזירות מ"ה יום, ולא דמי לתגלחת דשאר הימים הן רק השלמה ואין בהן דין סתירה אלא קידש שער בדם כמש"כ הרא"ש, אלא הכל מכלל גוף הנזירות, דהלא כן הי' גוף הנדר שיהי' אחר בנו וכל זמן שלא נולד בן יהי' נזיר, וממילא מכיון דאין תגלחת פחות מל' יום ממילא דין הנזירות גופא להיות לאחר ל'.

# בביאור האיבעיות דרבא לדעת הרמב"ם

הרמב"ם בפ"ד מהל' נזירות הל' ו' כתב וז"ל, האומר הריני נזיר לאחר עשרים יום, וחזר ואמר הריני נזיר מעתה מאה יום, מונה עשרים יום ופוסק ומתחיל למנות שלשים שהיא הנזירות שנדר לאחר עשרים, ואחר השלשים מגלח תגלחת טהרה ומביא קרבנותיו וחוזר ומונה שמונים יום כדי להשלים המאה שנדר בסוף ומגלח ומביא קרבנותיו, עכ"ל, ובהל' ז' כתב וז"ל, אמר הריני נזיר לאחר עשרים יום והריני נזיר מעתה, מונה שלשים יום ומגלח תגלחת טהרה וחוזר ומונה שלשים יום אחרים והיא הנזירות שנדר לאחר עשרים, שאם תאמר מונה עשרים ופוסק מונה שלשים ומגלח נשארו מנזירות שהתחיל בה עשרה יום בלבד, ואין בין תגלחת טהרה לתגלחת טהרה לעולם פחות משלשים יום, עכ"ל. ובכס"מ כתב בדעת הרמב"ם דס"ל בביאור האיבעיות דרבא דלא כפי' רש"י ותוס', אלא דלעולם פשיטא לי' דהנזירות שקיבל מעכשיו חיילא ונוהג נזירות בעשרים יום, ורק דמספק"ל לרבא אם מונה מעכשיו נזירות ל' יום ואח"כ תחול הנזירות שקיבל בתחילה, דא"א להנזירות שקיבל בתחילה לחול כל זמן שלא השלים הנזירות שכבר חלה, או דמכיון דהנזירות דלאחר עשרים קיבל בתחילה לא איכפ"ל בזה שכבר חלה נזירות אחרת, אלא דלאחר עשרים חלה הנזירות שקיבל בתחילה ומפסקת להנזירות שחלה מעכשיו, ומספק"ל לרבא בזה בסתם נזירות, ואת"ל דבסתם נזירות לא חלה הנזירות שקיבל בתחילה אכתי מספק"ל לרבא בנזירות מועטת, ופשטינן מהברייתא דהנזירות דלאחר עשרים חלה ומפסקת להנזירות שחלה מעכשיו, וכן פסק הרמב"ם, ובנזירות מועטת פסק כמו שאמר רבא באת"ל דלא חלה, ולכן מונה בתחילה כל השלמת השלים יום, ואח"כ חלה הנזירות שקיבל בתחילה שתהא לאחר עשרים, יעו"ש.

אמנם יש לעי' בביאור הסברא לחלק בזה בין נזירות מועטת לנזירות מרובה, והיינו דבנזירות מועטת אין חלה הנזירות שקיבל לאחר עשרים ובנזירות מרובה חלה הנזירות שקיבל לאחר עשרים, ולכאורה ממה נפשך אם אמרי' דמכיון דחלה נזירות שוב אין נזירות חלה על הנזירות אף שקיבלה תחילה א"כ ה"ה בנזירות מועטת, ואם אמרי' דמכיון שקיבל הנזירות דלאחר עשרים תחילה ממילא חיילא היא אף שכבר חלה נזירות אחרת א"כ ה"ה בנזירות מרובה. ובחי' הגרי"ז כתב לבאר בזה, דדוקא בנזירות ימים שייך שתהא הנזירות נחלקת לשנים, אבל בנזירות סתם מכיון דאינו נזירות של ימים אינו יכול להיות מחולק לשנים, ולכן מוכרח להשלים נזירותו ורק אח"כ חל הנזירות דלאחר עשרים, יעוי"ש, אולם לכאורה יש לעי' בביאור הדברים, דמכיון דדין הוא דנזירות חלה על הנזירות, דהלא בנזירות מרובה חיילא הנזירות דלאחר עשרים, א"כ דין הנזירות דלאחר עשרים לחול אף בנזירות מועטת, וא"כ מאי איכפ"ל בדין הנזירות מועטת דאינה נפסקת, דסו"ס הלא דין הנזירות דלאחר עשרים לחול, ואי"ז מדיני הנזירות דמעכשיו המועטת אלא מדין הנזירות דלאחר עשרים.

גם יש לדקדק בלשון הרמב"ם שכתב דבנזירות מועטת אין חלה הנזירות שלאחר עשרים משום שלא נשארו מהנזירות שהתחיל בה אלא עשרה ימים, וכ"ה לשון הגמ' דבנזירות מועטת לא חייל משום דכיון דעשרה ימים הוא דיתרין לא סליק לי' הלין עשרה, ומבואר בזה דאין הנזירות נפסקת משום שלא נשאר עוד כדי נזירות, ולדברי הגרי"ז לכאורה הוא ענין בפנ"ע דנזירות סתם בעצמותה לא שייך בה שתהא נחלקת ונזירות ימים בת חלוקה היא. גם יש לעי', דמשמעות דברי הרמב"ם דחלוק בזה נזירות מועטת מנזירות מרובה, אבל לכאו' להטעם שכתב הרמב"ם דאין הנזירות נפסקת משום שלא נשאר כדי נזירות א"כ לכאו' ה"ה נזירות מרובה לא תהא נפסקת באופן שלא נשאר כדי נזירות.

עוד יש להקשות בדברי הרמב"ם, דמאי מבעיא לי' לרבא בנזירות מרובה אם מפסיק ומונה הנזירות שקיבל בתחילה או לא ופשיט לה מברייתא, דהלא משנה ערוכה היא כאן דהאומר הריני נזיר לכשיהי' לי בן ונזיר, מתחיל ומונה את שלו וכשנולד בנו מניח את שלו ומונה את של בנו ואחר של בנו משלים את שלו, ולכה"פ מיירי בנזירות מרובה, ומבואר להדיא דחלה הנזירות שקיבל בתחילה ומפסקת להנזירות שהתחיל מעכשיו, ואמנם כבר עמד בזה המאירי, וכתב דהרמב"ם לא נמשך בזה לשיטתו ע"ש, [ובדבריו מבואר דהוקשה לי' אף בדברי הרמב"ם בנזירות מועטת, ומשמעות הדברים דס"ל דלהרמב"ם במתני' מיירי בנזירות מועטת, וזהו דלא כמש"כ בחי' הגרי"ז דהרמב"ם מפרש למתני' בנזירות מרובה].

ואמנם הלא כבר הובא לעיל מש"כ הרשב"א בנדרים דף י"ז ע"א בביאור דברי הירושלמי, דבמתני' אין שייך לדון משום אין נזירות חלה על הנזירות משום דנזירותו ונזירות בנו מכיון שהן ענינים מוחלקים אינן אלא כאומר הריני נזיר מכבר כלומר עכשיו והריני נזיר לאחר כ' יום דאז מונה שתי נזירויות, ונתבאר לעיל בזה דאין הענין בנזירות בנו דלידת הבן מבררת להיום שבו קיבל הנזירות אלא דחיוב הנזירות נתפס להיות בלידת בנו, ואין החיוב שייך להיום בפועל שנולד בנו אלא חלות חיוב הנזירות הוא בלידת בנו, וכמושנת"ל בזה, ולפ"ז הלא דברי הרמב"ם מבוארים בפשיטות, דבמתני' שקיבל נזירות ללידת בנו, בזה אין בחלות חיוב הנזירות חיסרון משום דאין נזירות חלה על הנזירות, דלא דיינינן לזה בתורת נזירות החלה על הנזירות מכיון דהנזירות שמעכשיו חלה בהיום, ונזירות בנו חלה בלידת בנו, וכל ענין נידון בפנ"ע, ואכתי מספק"ל לרבא כשאמר הריני נזיר לאחר עשרים ומעכשיו מאה יום, דבזה י"ל דאין נזירות חלה על הנזירות, ומכיון שכבר חלה נזירות מעכשיו לא תחול שוב הנזירות שלאחר עשרים אף שקדמה לה.

והנה בתוס' רי"ד הביא ליישב בזה מהרבנו ברוך זצוק"ל, דבמתני' מיירי שלא אמר בנזירות שקיבל אחר נזירות הבן שתהא מעכשיו, ומפני זה נדחית מפני הנזירות הקודמת, ורבא בעי היכא דאמר מעכשיו מאה יום אם גם בזה נוהג כמתני' שנדחית הנזירות שמעכשיו מפני הנזירות הקודמת, יעוי"ש, וצ"ע בביאור הדברים מאי איכפ"ל אם אמר מעכשיו לענין אם הנזירות הקודמת חלה על הנזירות.

ונראה הביאור בזה עפ"י משנ"ת, והענין, דס"ל להרבנו ברוך דחלוק תורת הנזירות אם אמר בה שתהא מעכשיו מתורת הנזירות כשלא אמר בה שתהא מעכשיו, דבאופן שלא אמר מעכשיו אין חיוב הנזירות חל בהימים מצ"ע, אלא דבפועל מיד כשקיבל עליו מתחיל נזירותו מכיון שלא קבע זמן לתחילת נזירותו, וכמש"כ הר"ן בנדרים דף ג' ע"ב ד"ה בל תאחר וכו' ע"ש, [וז"ל דליכא למימר משכחת לה בההיא ענינא דכולהו קרבנות באומר הרי עלי להיות נזיר דלא דמי דאילו האומר הרי עלי להביא קרבן מחוסר מעשה דהיינו ההבאה וא"א לומר שיחול מיד אבל הכא כיון שאינו מחוסר שום דבר הרי הנזירות חל מיד וה"ל נזיר, עכ"ל], אך עכ"פ אין גוף היום המחוייב בנזירות, אבל כשאמר הריני נזיר מעכשיו הרי התפיס חיוב הנזירות בהיום גופא, וכשאמר הריני נזיר מעכשיו מאה יום הרי התפיס לחיוב הנזירות בהמאה יום גופייהו, וה"ה כשאמר הריני נזיר לאחר עשרים דהתפסת הנזירות היא בהימים שלאחר עשרים.

ולפ"ז מבוארים היטב דברי הרבנו ברוך, דכשאמר הריני נזיר לאחר עשרים והריני נזיר מאה יום ולא אמר מעכשיו, הרי נמצא דב' הנזירויות הן ענינים מוחלקים, דחיוב הנזירות שלאחר עשרים נתפס בהיום, וחיוב הנזירות של המאה יום אינו שייך להיום כלל אלא רק שנתחייב בנזירות ומוכרח למנותו מעכשיו מכיון דאינו מחוסר מעשה, ולכן לא דיינינן לזה כנזירות החלה על הנזירות, וכמו שנתבאר בדברי הירושלמי לענין נזירות בנו וכנ"ל, אבל כשאמר הריני נזיר מעכשיו מאה יום, דבזה חלות חיוב הנזירות הוא בהימים, ממילא הרי זה ממש כענין חיוב הנזירות שלאחר עשרים, ולכן מספק"ל לרבא דדלמא לא תחול הנזירות שלאחר עשרים משום דאין נזירות חלה על הנזירות.

ונראה עוד, דאף למאי דפשטינן מהברייתא דבנזירות מרובה חלה הנזירות שלאחר עשרים ומפסקת להנזירות דמעכשיו שחלה כבר, מ"מ אין הענין שנתחדש דאמרי' דנזירות חלה על הנזירות, דלעולם אין נזירות חלה על הנזירות, ורק דדיינינן להנזירות ביום העשרים כענינים מוחלקים, ומשום דכלפי נזירות המאה יום אין היום העשרים נידון כמחוייב בנזירות מצ"ע, דלעולם חיוב הנזירות חל ביום נדרו, ורק דמכיון דביום נדרו נדר נזירות למאה יום הרי בפועל דינו להיות נזיר ביום זה, אך אין המחייב מחמת היום גופי' אלא רק מחמת יום נדרו המחייב למשך מאה יום, ולכן כשנדר נזירות לאחר עשרים, ובזה חל החיוב על היום העשרים גופי' מצ"ע, דיינינן לזה כחיוב בפנ"ע שאינו ענין להחיוב שמחמת הנזירות מרובה, ולכן חלה הנזירות וכנ"ל. [ויתכן דזהו ביאור דברי הרמב"ם דבנזירות שמשון אין חלה הנזירות שקיבל בתחילה, מכיון דהנזירות שמשון מחוייבת מיום הקבלה והשאר הוא המשך יום הקבלה, וכבר אין שייך להיחל ע"ז נזירות].

ולפ"ז נראה בביאור דברי הרמב"ם דחלוק בזה נזירות מועטת מנזירות מרובה דבנזירות מועטת אין חלה הנזירות שקיבל בתחילה ובנזירות מרובה חלה הנזירות שקיבל בתחילה, דדוקא בנזירות מרובה אמרי' דהחיוב אינו בכל יום גופי' אלא ביום נדרו מחוייב לנזירות במשך הימים שנדר, אבל בנזירות מועטת מכיון דסתם נזירות ל' יום ואי"ז רק משך זמן הנזירות אלא דמציאות נזירות היא ל' יום, ממילא בקבלת נזירות מעכשיו הרי נכלל בזה נקבלה להשלושים יום, והחיוב על לכל יום מהשלושים יום, דאי"ז משך ל' יום מהיום הראשון אלא דנזירות בחפצא היא שלושים יום ולכן כשמקבל סתם נזירות הרי זהו קבלה להשלושים יום שלפניו, וממילא אין שייך שתהחול לאחר עשרים נזירות אחרת, דאין נזיורת חלה על הנזירות, דהלא כבר חלה נזירות על היום מצ"ע.

[והנה בירושלמי כאן הקשו בסיפא דמתני', דהיאך חיילא נזירות בנו על הנזירות שכבר הוא מונה, דאע"ג דקיבל נזירות בנו קודם לנזירותו, מ"מ מכיון דבפועל כבר חלה עליו נזירותו קודם שנולד בנו, שוב לא תחול נזירות בנו, וכדין האומר הרי זה עולה לאחר ל' יום ותוך ל' יום הקדישה לקרבן אחר דהיא קדושה בקדושה השנית, ושוב אין הקדושה הראשונה חלה, ותירצו דזהו דוקא באומר הרי זו, אבל באומר הרי עלי להביא עולה לאחר ל' יום ודאי אינו נפטר מחיובו ע"י שיתחייב תוך ל' לקרבן אחר, והאומר הרי אני נזיר הרי זה כאומר הרי עלי, יעוי"ש, ויעוי' בחי' הגרש"ר בנדרים סי' ד' אות ד' מש"כ להוכיח מדברי הירושלמי בגדרי חיוב נזירות, אך לפמשנ"ת י"ל דהמבואר בירושלמי דהנזירות חלה על הנזירות משום דנזירות היא כהרי עלי, אי"ז לענין גוף חיוב הנזירות אלא רק דאחר חלות הנזירות משך הימים הן בתורת הרי עלי ולא בתורת הרי זו על היום, ודו"ק].

ולפ"ז מש"כ הרמב"ם דאין הנזירות נפסקת משום שלא נשארו אלא י' יום היינו דוקא בנזירות מועטת דאף לא היו ל' יום בתחילה, ומכיון שלא נשארו ל' יום ואין בין תגלחת לתגלחת פחות מל' יום לכן נחשב הכלל בכלל הקבלה בתחילה, וכנ"ל, אבל בנזירות מרובה שהיו ל' יום בתחילה, אף שלא נשארו י' יום לבסוף מ"מ סוכ"ס המחייב הוא הימים בפנ"ע, וכמושנ"ת. ולפ"ז יתיישב גם מה שביאר הגרי"ז דבסתם נזירות הענין דאין הנזירות נפסקת, ולכאו' בלשון הרמב"ם משמע דהענין שלא נשארו אלא י' יום, אך לפמשנ"ת הן הן הדברים, דמכיון דנזירות סתם אינה נפסקת בעצמותה ממילא החיוב במשך הל' יום אינו נתפס בכל יום בפנ"ע אלא מחמת החיוב שבתחילה, ושוב נאמר בזה דאין נזירות חלה על הנזירות.

עוד בביאור דברי הרבנו ברוך שהובאו בתוס' רי"ד לחלק אם אמר הריני נזיר מעכשיו או שאמר הריני נזיר ולא אמר מעכשיו, דבמתני' לא אמר מעכשיו ולכן אכתי מספק"ל דלמא כשאמר מעכשיו לא תהא הנזירות מופסקת, י"ל הביאור בזה לפמשנ"ת לעיל דכשאמר הריני נזיר לכשיהי' לי בן ונזיר, הרי דתורת קבלת נזירותו לעולם היא שיהי' נזיר לאחר נזירות בנו, ורק דמכלל דבריו הוא דאף ימנה נזירותו קודם לידת בנו כל זמן שלא יהי' נולד בנו, ולפ"ז י"ל דבמתני' יש לפרש דנזירות בנו חיילא משום דלעולם תורת נזירותו לחול לאחר נזירות בנו, ומה שמונה קודם לידת בנו הוא רק משום שקיבל ג"כ דאם לא יהי' נולד בנו ימנה לנזירותו, אבל אכתי מספק"ל כשאמר מעכשיו דבזה תורת הנזירות להיות מעכשיו, די"ל דבזה אין נזירות חלה על הנזירות.

# בסוגיא דקידש שער בדם

דף י"ד ע"ב אמר רב חסדא הכל מודים שאם קדש שער בדם אין לו תקנה, אליבא דמאן אי אליבא דר"א כיון דאמר תגלחת מעכבת תוך מלאת היא ולסתור, אלא אליבא דרבנן האמרי תגלחת לא מעכבת, לעולם אליבא דרבנן ומאי אין לו תקנה אין לו תקנה למצות גילוח. בקרן אורה הקשה בזה, דממה נפשך היכי מיירי, אם נזרק רק אחד מן הדמים ונטמא, דבזה פליגי רבנן ור"א להלן דף מ"ז ע"א אם סותר הקרבן שכבר נזרק, א"כ מ"ט אין לו תקנה למצות גילוח הרי יוכל לגלח כשיטהר ויביא שאר קרבנותיו כמבואר שם, [ואף לפמש"כ שם הקר"א גופי' לצדד דיביא שאר קרבנותיו בטומאה ודלא כהתוס' שם, מ"מ סו"ס אפשר שלא יביא עד שיטהר ותהי' לו תקנה למצות גילוח], ועוד מאי איריא לר"א משום דתגלחת מעכבת הא לר"א כל הקרבנות מעכבות משום דבעינן אחר מעשים כולם, ואם דברי רב חסדא נאמרו באופן שנטמא אחר שנזרקו עליו כל הקרבנות הלא בכה"ג לר"א ג"כ אינו סותר כלום כמבוא' בדברי התוס' להלן שם, [ואמנם בשטמ"ק שם כתב דאחד מן הדמים לאו דוקא, וה"ה כשנזרקו כל הדמים פליג ר"א וס"ל דסותר, אך בתוס' ובפי' הרא"ש שם לכאו' מבוא' לא כן, ואה"נ דיל"ע בטעמא דמילתא דמודה ר"א אחר שנזרקו עליו כל הדמים, ויבואר להלן], ע"ש.

האומנם דבחזו"א סי' ק"מ ס"ק כ' ד"ה ר"מ וכו' כתב לדקדק מדברי הרמב"ם בפ"ו הל' ד' דכשנטמא אחר זריקת אחד מן הדמים יגלח כשיביא שאר קרבנותיו אחר שיטהר, [וכמו שנקט בפשיטות בקר"א, אך לכאו' צ"ע דהלא לא נזכר ברמב"ם שם מדין התגלחת כלל, וכפיה"נ ס"ל דמדסתם הרמב"ם בזה מוכרח דס"ל דאין דין התגלחת בזה חלוק מבכל מקום, וצ"ע], והקשה בביאור הטעם שפסק הרמב"ם דלא כרב חסדא, ע"ש, ומבואר דס"ל להחזו"א דדברי רב חסדא נאמרו כשנטמא אחר שנזרק אחד מן הדמים, דאל"כ לק"מ בדברי הרמב"ם, דבפשיטות י"ל דדוקא כשנזרקו כל הדמים אין לו תקנה, אבל כשנזרק אחד מן הדמים יש לו תקנה למצות גילוח לכשיטהר ויביא שאר קרבנותיו וכמש"כ הקר"א, ובהכרח ס"ל דדברי רב חסדא נאמרו באופן שנזרק רק אחד מן הדמים, ולכן הקשה דדברי הרמב"ם הן דלא כרב חסדא. אלא דיש לתמוה בזה בטעמא דמילתא, דאף שנטמא כעת מ"מ הלא בפועל לכשיטהר יביא שאר הקרבנות, וא"כ מ"ט אין לו תקנה למצות גילוח לכשיטהר ויביא שאר הקרבנות, וכן יש לדקדק לפי זה בלשון הגמ' שאמרו דלר"א תגלחת מעכבת, דהול"ל דלר"א בעינן אחר כל המעשים כולם, וכמו שהק' כ"ז בקר"א.

עויל"ע בזה, דאף אם לרבנן דינא דרב חסדא נאמר אף באופן שנזרק עליו רק אחד מן הדמים, מ"מ מכיון דסו"ס כשנטמא אחר זריקת כל הדמים מודה ר"א דאינו סותר, וכמבואר בתוס' ובפי' הרא"ש להלן דף מ"ז ע"א, א"כ מ"ט אמרו בסוגיי' דדברי רב חסדא הן דלא כר"א, דלכאורה אף דלרבנן דברי רב חסדא נאמרו אף כשנזרק עליו אחד מן הדמים, מ"מ אכתי י"ל דרב חסדא מיירי כשנזרקו עליו כל הדמים ואתיא אף אליבא דר"א.

והנראה בזה, דהנה בגוף המבואר בסוגיי' דדין תגלחת הנזיר שתהא נעשית בטהרה דוקא, וכמש"כ בחי' מרן רי"ז הלוי דף כ"ה ד"ה והנה לכאו' הי' וכו', לכאורה יש להבין הטעם בזה, דמכיון שכבר נזרק עליו הדם והותר לשתות יין, א"כ מ"ט בעינן שתהא התגלחת בטהרה דוקא.[[140]](#footnote-140) גם יש לבאר הטעם דא"א להמתין עד שיטהר וגלח בטהרה, דסו"ס הלא אי"צ שתהי' התגלחת דוקא ביום הבאת קרבנותיו, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ח הל' ו' דכשלא גילח ביום הבאת קרבנותיו מגלח לאחר מכן ואפי' לזמן מרובה, וא"כ אף אם דין התגלחת להיות בטהרה, מ"מ אכתי מ"ט א"י לגלח לכשיטהר, ובדברי רב חסדא מבואר דלא יועיל שימתין עד שיטהר ויגלח, [אכן בשטמ"ק נראה דאה"נ דדינו להמתין עד שיטהר ויגלח בטהרה, ומה שאמר רב חסדא דאין לו תקנה למצות גילוח הייינו דאין לו תקנה למצות שילוח תחת הדוד, ע"ש, אך ברש"י ותוס' והרא"ש כאן אין נראה כן], ובפרש"י כתב דאינו יכול לסתור ולמנות נזירות אחרת שהרי לאחר מלאת נטמא, וצ"ב מ"ט א"א לו לגלח בלא שימנה נזירות אחרת.

ואשר נראה מבואר בזה, דיסוד דין התגלחת הוא ליעשות בנזיר גופא, ואי"ז רק דמכיון דהשלים נזירותו ממילא מחוייב הוא בפועל במעשה תגלחת, אלא דחיוב התגלחת הוא חיוב לגלח הנזיר, וכל שלא יהיה נחשב נזיר בפועל א"כ לאו תגלחת הנזיר הוא, ולא מהני מה שיעשה מעשה תגלחת בעלמא, אלא דהחיוב הוא שתהי' נעשית בו תגלחת הנזיר, וכל שהוא נטמא, וטומאה סותרת נזירות, ממילא שוב אין שייך לדון בו תורת נזיר כלל, ואף שיגלח אין בזה תורת תגלחת נזיר, דהלא אינו נזיר, ולכן דין התגלחת להיות נעשית בטהרה דוקא. ומה"ט כל שנטמא אחר שנזרק עליו הדם והותר מנזירותו שוב לא מהני שיגלח לכשיטהר, דהלא כשנטמא סתר נזירותו, ומכיון שכבר הותר לשתות ביין ע"י שנזרק עליו הדם מעתה אף לכשיטהר כבר לא שייך שיהי' בו תורת נזיר, דהלא נזירותו נסתרה ע"י הטומאה, וכבר לא תתחדש נזירות אחרת מאחר שכבר הותרה נזירותו בזריקת הדם, ולכן אין לו תקנה למצות גילוח, דלא שייך מצות גילוח אלא רק בנזיר, וכל שאינו נזיר לא שייך בי' מעשה מצות תגלחת. וזהו שכתב רש"י דאין לו תקנה למצות גילוח משום דאינו יכול למנות נזירות אחרת, דלעולם למצות גילוח נצרך הוא להיות נזיר, וכל שנטמא אחר הבאת הקרבנות, מעתה שוב א"א לו להיות נזיר, ולכן אין שייך בו מצות תגלחת. אך כל זה הוא דוקא אחר שנזרק עליו הדם, אבל קודם שהביא קרבנות כלל הלא לא הותר מנזירותו כלל, ואכתי דינו כדין נזיר גמור, וכשנטמא אף שאינו סותר מנין ימי נזירותו מכיון שכבר השלים מנינו, מ"מ סו"ס כשנטהר עדיין הוא נזיר, ואכתי הוא אסור בכל איסורי נזירות כל שלא נזרק עליו הדם, ולכן שייך בו מצות תגלחת, דסו"ס תגלחת הנזיר היא, אך כשנטמא אחר זריקת הדם, שכבר הותר מהנזירות, מעתה כבר אינו נזיר כלל, ולא שייכא בי' מצות תגלחת.

ולפ"ז יש ליישב מה שהקשה הקר"א, דלעולם דברי רב חסדא נאמרו אף כשנזרק עליו אחד מן הדמים, דסו"ס כבר הותר לשתות ביין, וכל שנטמא ונסתרה נזירותו אין שייך שוב שיהי' נזיר לכשיטהר, ואף שמביא שאר קרבנותיו כשיטהר, מ"מ אי"ז אלא משום דמחוייב הוא באחריות קרבנותיו, וה"ז חיוב קרבנות שנתחייב הוא בהן מחמת שהי' נזיר, אך סו"ס אינו נזיר בעצמותו, ולא נתחדש בו תורת נזיר כלל לכשיטהר, ומבואר היטב דאינו יכול לגלח לכשיטהר ויביא קרבנותיו, דאף שמביא שאר הקרבנות מ"מ לא הוי נזיר, ולעולם אין שייך מצות תגלחת אלא בנזיר, וכמבואר.

והנה בגוף המבואר בדברי התוס' והרא"ש להלן דף מ"ז ע"א דכשהביא כל קרבנותיו ונטמא אף לר"א אינו סותר, לכאורה צ"ע בטעמא דמילתא, דהלא לר"א תגלחת מעכבת, ומ"ט אינו סותר כשנטמא קודם התגלחת וכמשמעות הדברים בסוגיי' דלר"א דתגלחת מעכבת ה"ה סותר כשנטמא קודם תגלחת, גם יעוי' בדבריהם שם שנתקשו בביאור הענין דלר"א סותר כשנטמא קודם הבאת כל הקרבנות, וצ"ע דלכאו' מכיון דלר"א כל הקרבנות מעכבות א"כ בדין דיסתור כשנטמא קודם הבאת כל הקרבנות, וכמבואר בסוגיי' לענין תגלחת. אמנם לפמשנ"ת נראה דלעולם כשנטמא אחר מלאת אינו סותר, ואף דכל הקרבנות והתגלחת מעכבות מ"מ אין הטומאה סותרת, אלא יביא שאר קרבנותיו ויגלח לכשיטהר, ודוקא לרבנן דאחר שנזרק עליו אחד מן הדמים הותר לשתות ביין, ממילא כבר הותרה נזירותו, וכל שנטמא ונסתר תורת הנזיר שבו, שוב אין מתחדש בו תורת נזיר לכשיטהר, ולכן א"א לו לגלח לכשיטהר ואין לו תקנה למצות גילוח, אבל לר"א דאף התגלחת מעכבת, וכל שלא גילח ה"ה אסור לשתות ביין, א"כ אף כשנטמא מ"מ לכשיטהר אכתי הוי נזיר, וממילא שייך בי' מצות תגלחת לכשיטהר, ולפ"ז מה שאמרו בסוגיי' דרב חסדא דלא כר"א משום דתגלחת מעכבת, הענין בזה הוא דממילא לכשיטהר הרי הוא נזיר ושייך בי' מצות תגלחת, ולכן כשנטמא אחר הבאת כל הקרבנות לר"א אינו סותר כלום, דמכיון שלא הותר לשתות יין ה"ה מגלח לכשיטהר וכמבואר.

ולנתיב דברינו נראה ליישב מה שדקדק הקר"א דאין לומר דדברי רב חסדא נאמרו כשנזרק עליו אחד מן הדמים, דא"כ מאי איריא לר"א משום דתגלחת מעכבת, תיפו"ל משום דס"ל דאחר כל המעשים כולם. ונראה די"ל, דלעולם מיירי כשנזרק עליו אחד מן הדמים וכמבואר, ומ"מ אין לומר דרב חסדא דלא כר"א מדינא דאחר כל המעשים כולם, דהלא בזה לא נאמר אלא עשה שלא לשתות יין, אך לא נאמר בזה עיכוב בגוף היתר הנזירות, וכמש"כ בחי' מרן רי"ז הלוי דף כ"ה ע"א, וא"כ כל שנטמא ונסתרה נזירותו שוב לא יתחדש בו תורת נזיר לכשיטהר, ואכתי לא שייכא בי' מצות תגלחת, ולכן אמרו משום דתגלחת מעכבת, דזהו עיכוב בגוף היתר הנזירות, ולכן אף כשנטמא אכתי הוי נזיר לכשיטהר, ושייך בו מצות תגלחת. [אכן בלא"ה י"ל לפמש"כ מרן הגרי"ז ז"ל שם דמדין אחר כל המעשים אינו נאסר אלא כששייך תגלחת, אך כל שאין לו תקנה למצות תגלחת אין שייך דינא דאחר כל המעשים כולם אלא רק דינא דתגלחת מעכבת, ולכן כאן שנתחדש דאין לו תקנה למצות תגלחת, אין להקשות לר"א אלא מדינא דתגלחת מעכבת ולא מדינא דאחר כל המעשים כולם].

ונראה דזהו המבואר בפרש"י דמכיון דאינו יכול לגלח בטהרה שהוא מצוה מן המובחר לכן יגלח בטומאה, ומבואר דלכתחילה בעינן בטהרה, אך כשאינו יכול לגלח בטהרה יגלח בטומאה, וצ"ב הענין בזה, ונראה הביאור בזה לפמשנ"ת דיסוד הדין דתגלחת הנזיר בעינן שתהא בטהרה הוא משום דדין התגלחת להיות בנזיר וכשנטמא לאו נזיר הוא, דהנה בחי' מרן רי"ז הלוי שם מבואר דב' דיני תגלחת נינהו, האחד דין תגלחת ביום הבאת קרבנותיו, והשנית חובת תגלחת בעלמא ואפי' לזמן מרובה, וכל שלא גילח ביום הבאת קרבנותיו שוב אין בתגלחת קיום דין התגלחת שביום קרבנותיו, ואי"ז אלא קיום חובת תגלחת בעלמא, ונראה דס"ל לרש"י דדוקא בדין התגלחת שביום הבאת קרבנותיו זהו דין בהנזיר גופי', דכן הוא סדר טהרת הנזיר שמביא קרבנותיו ומגלח, וכל שנסתרה תורת הנזיר שבו שוב אין בזה קיום דין תגלחת כסדר טהרת הנזיר, אבל דין התגלחת שמגלח אפי' לזמן מרובה דענינו הוא חובת תגלחת בעלמא, בזה ס"ל לרש"י דאי"צ שתהא התגלחת בנזיר גופא, אלא דמכיון שהשלים נזירותו ה"ה מחוייב בפועל בחובת תגלחת, וממילא אי"צ שתהא בטהרה כלל, וזהו שכתב רש"י דכשקידש שער בדם דאין לו תקנה למצות גילוח מן המובחר יגלח בטומאה, והענין דמכיון שנטמא ונסתרה תורת הנזיר שבו, ממילא שוב אין לו תקנה לדין התגלחת שעל הבאת קרבנותיו, אך עדיין מחוייב הוא בחובת תגלחת בעלמא כדין המגלח לזמן מרובה, ולזה מהני אף תגלחת בטומאה.

אכן בדברי התוס' ובפי' הרא"ש משמע דכל שקידש שער בדם, אין לו תקנה למצות גילוח ונסתלק בלא גילוח, ומבואר דפליגי בזה וס"ל דאינו מגלח כלל, ודלא כרש"י שמגלח בטומאה, ונראה דפליגי במה שנתבאר, דהתוס' והרא"ש ס"ל דאף דין התגלחת לזמן מרובה לעולם דין התגלחת להיות בשער נזיר, וכל שאינו נזיר בעצמותו אין שייך בו תגלחת כלל, ולכן אף התגלחת שאפי' לזמן מרובה דין התגלחת להיות בטהרה, דאל"כ לאו נזיר הוא, וכל שנטמא אחר שנזרק עליו אחד מן הדמים ונסתרה תורת הנזיר שבו וכשנטהר אינו נעשה שוב נזיר שאינו מונה נזירות מתחילה וכמוש"נ, ממילא שוב אין שייך בו קיום דין תגלחת כלל, ורש"י ס"ל דדין התגלחת שלזמן מרובה אי"צ שיהי' בנזיר בעצמותו, ולכן ששייך שתהא התגלחת בטומאה, וכמבואר.

# בביאור דין מקצת היום ככולו בנזירות

דף ט"ו ע"א תוד"ה אמר רב וכו' ונ"מ השתא שיום ע' עולה לכאן ולכאן שיוכל לגלח ביום המאה וכו', וא"ת ומאי סברא היא, כיון שאם לא נולד לו בן לא יכול לגלח עד יום ק"א וכו' השתא נמי לא יגלח עד יום ק"א, וי"ל דהא דלא מצי לגלח ביום ק' לא הוי אלא מדרבנן וכו', והכא אוקמי' אדין תורה כשנולד לו בן שיוכל לגלח ביום ק' כיון דלנזירות דבנו הוי יום ק"א וכו'. לכאו' אין מבואר הטעם לזה דמכיון שיכול לגלח לנזירות בנו לכן אוקמי' אדין תורה אף לענין נזירותו, דמה ענין זה לזה, דהלא סו"ס התגלחת נעשית ג"כ לנזירותו, ודין תגלחת מדרבנן לעולם הוא ביום ק"א, ומאי איכפ"ל בזמן התגלחת לנזירות בנו דמשום כך אוקמי' אדין תורה לנזירותו. [ובפשטות כוונת התוס' דמכיון דלנזירות בנו הוי יום ל"א, והתגלחת ביום ק' אינה נעשית אלא רק משום דהוי יום ל"א לבנו, ממילא לא הוצרכו לגזור בזה אטו שלימים, דסו"ס התגלחת בפועל נעשית משום שהוא יום ל"א לנזירות בנו, ואין לחוש בזה לגילוח ביום ל' כשאמר שלימים, אך לכאו' אכתי צ"ב בזה בלשון התוס'].

ואמנם לכאורה יש לעי' בגוף קושיית התוס' שהקשו מאי סברא היא שיגלח ביום ק', דלכאורה הלא מכיון דנזירות בנו הושלמה ומדין נזירות בנו עליו לגלח, א"כ שוב לא איכפ"ל בזה שעדיין הוא בנזירותו, וכמבואר בדברי התוס' לעיל דף י"ג ע"א ד"ה הריני וכו' דכשמשלים נזירות אחת ה"ה מגלח אף שעדיין הוא עומד בנזירות אחרת, [וכבר עמדו בדין ההיתר בזה, ונתבאר לעיל דתגלחת טהרה דנזירות לא נאסרה לנזיר], ורק דבאופן דלנזירות האחרת לא נשארו ל' יום בזה אינו מגלח מכיון דיסתור עי"ז הנזירות האחרת, אבל כל שאינו סותר הנזירות האחרת הרי הוא מגלח לנזירותו אף שלא השלים עדיין הנזירות האחרת, וא"כ מאי גרע כאן, דסו"ס השלים נזירות בנו ועליו לגלח עלי', והרי אין נזירותו נסתרת ע"י תגלחת זו מכיון דאם גילח ביום ק' בדיעבד יצא, וממילא כאן בדין הוא דלכתחילה יגלח ביום ק'. [ויתכן דס"ל להתוס' דענין הגזירה מדרבנן לגלח ביום ק"א אין ענינו שאסרו לגלח ביום ק' אלא שאמרו שיגלח ביום ק"א, וממילא אף שהותר לגלח ביום ק' מדין תגלחת הטהרה של נזירות בנו, מ"מ סו"ס מכיון דבתגלחת זו מתקיימת ג"כ תגלחת הטהרה של נזירותו לכן נאמר בזה הדין דרבנן לגלח ביום ק"א].

והנה בתוד"ה וכן מתני' וכו' כתבו דביום הראשון לנזירות לכו"ע אמרי' מקצת היום ככולו מידי דהוה אמקבל נזירות בחצי היום דאותו היום עצמו עולה למנין נזירות, וכן כתבו התוס' לעיל דף ה' ע"ב ד"ה ואת השני' וכו', ומבואר בדבריהם דמדין מקצת היום ככולו הוא, ומבוא' דאף למ"ד דלא אמרי' מקצת היום ככולו ביום האחרון לנזירות מ"מ ביום הראשון לנזירות ס"ל דאמרי' מקצת היום ככולו, ויש לעי' בטעמא דמילתא.

והנראה בזה, דהנה יעוי' בספר קובץ הערות סי' ל"ט אות ג' מש"כ לבאר בדין מקצת היום ככולו בב' אופנים, הא' דמהני מקצת היום בפנ"ע, והב' דהנעשה במקצת היום נחשב כמו שנעשה בכל היום, [ויעוי"ש שכתב לבאר דבזה פליגי רב ותנא דמתני' אם אמרי' יום שבעים עולה לכאן ולכאן ע"ש], ומשמעות הדברים דיסוד דין מקצת היום ככולו נאמר כלפי חיובי היום, דמהני קיום החיוב אף במקצת היום, אך לכאורה יש לעי' בזה, דהלא נזיר אין ענינו רק חיוב לנהוג בהל' נזירות, אלא דנעשה הוא לנזיר, וע"י קבלת הנזירות חלה הנזירות על הימים שנעשה בהן נזיר, והיאך מהני לזה מה שהי' נזיר למקצת היום, דהלא סו"ס חלה הנזירות אף על יום זה. ואשר מוכרח בזה, דמלבד הענין דמהני קיום חיוב היום במקצת היום, נתחדש עוד בדין מקצת היום ככולו דגדרי היום נחלקים בהמשך היום, ומקצת היום ככולו לענין גדרי היום דאחר מקצת היום נפסקת תורת היום גופי', והיינו דחלות החלה על היום נתפסת אף על מקצת היום והמשך היום כבר לא יהי' בכללה, וממילא ביום האחרון לנזירות אמרי' מקצת היום ככולו והותר מנזירותו, דחלות הנזירות החלה על היום האחרון נתפסת במקצת היום, ושוב שייך שהמשך היום לא יהי' בכלל הנזירות.

ונראה דזהו הענין המבואר בכל מקום דלא מהני מקצת היום ככולו אלא רק בתחילת המנין או בסוף המנין, אבל באמצע המנין לא מהני מקצת היום ככולו, ואף לרב בסוגיי' דמהני דין מקצת היום ככולו ביום שבעים שהוא באמצע מנין נזירותו ביאר בזה בחי' הרבנו פרץ דמכיון דנזירות בנו קודמת, וממילא א"א לו שיהי' המשך היום לנזירותו אלא לנזירות בנו, לכן הוי כסיום מנין נזירותו, ומשום כך אמרי' בזה דמקצת היום ככולו, יעוי"ש, ויש להבין הענין בזה דבאמצע המנין לא אמרי' מקצת היום ככולו, ולכאורה לפי מה שצידד בקובץ הערות לפרש דקיום חיוב היום במקצת היום נחשב כאילו קיים חיובו בכל היום א"כ שייך זאת אף באמצע המנין, [ואף דלא יתכן שיהי' מותר הנזיר לשתות יין בכל יום אחר מקצת היום משום דסו"ס אכתי הוא באמצע נזירותו, מ"מ נפק"מ בזה כשנטמא אחר מקצת היום דלר"ל דכשנטמא בימי נזירות בנו אינו סותר לנזירותו אף דסו"ס הוא באמצע נזירותו, ה"ה בזה לא יהי' סותר נזירותו, וכן נפק"מ לענין קבלת נזירות אחרת]. אך לפמשנ"ת הענין בזה הוא, דאף אם נחשב קיום הנזירות במקצת היום כקיום בכל היום, מ"מ הלא אכתי נזיר הוא, דחלות הנזירות חלה על כל ימי הנזירות, ולא יתכן שיהי' נזיר בכל יום ויום רק במקצתו דהלא אין שייך נזירות לפרקים, ורק ביום האחרון דאחר יום זה כבר אינו נזיר, בזה י"ל דחלות הנזירות חלה רק על מקצת היום, והמשך היום נחשב שלא מכלל הנזירות.

ולפ"ז נראה לבאר הענין דבתחילת הנזירות לכו"ע אמרי' מקצת היום ככולו, דכשקיבל נזירות באמצע יום הלא לא נאסר בתחילת היום באיסורי נזיר, דעדיין לא קיבל נזירותו, ולכן בזה אי"צ לדון דין מקצת היום ככולו כלפי גדרי היום, ורק שנתחדש דאע"ג דבפועל הי' נזיר רק במקצת היום מ"מ עולה זאת להנזירות למנין יום מימי הנזירות, והיינו דמהני קיום הנזירות במקצת היום לקיום דין נזירות, וכמו שביאר ענין מקצת היום ככולו בקובץ הערות הנ"ל, וי"ל דבזה לכו"ע אמרי' מקצת היום ככולו, ורק בסיום הנזירות דבזה לא מהני הענין שנתחדש במקצת היום ככולו דמהני בקיום חיובי היום במקצת היום, דסו"ס אכתי נזיר הוא ומה יועיל שנתקיים חיוב הנזירות, ובזה אין שייך דין מקצת היום ככולו אלא רק באופן שנתחדש עוד דמהני מקצת היום כלפי גדרי היום, וכמבואר, ובזה נחלקו אם נתחדש גם בזה דין מקצת היום ככולו.

והנה לעיל דף ה' ע"ב בתוד"ה תנן וכו' כתבו דאף למ"ד דאמרי' מקצת היום ככולו מ"מ כשאמר בקבלת הנזירות שיהיו ל' יום שלמים לא שייך לומר בזה דין מקצת היום ככולו ע"ש, ובחי' הגרי"ז שם כתב לתמוה בזה, דאטו דין זה דמקצת היום ככולו בקבלתו תליא מילתא דנאמר דבאומר שלימים קיבל עליו ימים שלימים, הלא דין זה בכל התורה כולה ומשום דעולה למנינו מקצת היום ככולו, וא"כ מה מועיל מה שאמר שלימים דמקצת היום לא יעלה ככולו, יעוי"ש, [וע"ע מש"כ בזה בחי' הגרי"ז לעיל דף י"ג ע"ב אות ד' ד"ה והתוס' לשיטתייהו וכו'].

ונראה הביאור בזה לפמשנ"ת, דהנה יש לדון בגדרי הנזירות בנזיר ק' יום אם ענינו שנתחייב לנזירות במשך ק' יום, וענינו מנין ק' יום דבפועל ה"ה נזיר בהן, או דאי"ז חיוב ק' ימים אלא דבקבלת הנזירות חלה הנזירות על הק' ימים שלפניו, ובפועל בהק' יום ה"ה נזיר משום חלות הנזירות בהק' ימים גופייהו. ולכאורה כל המבואר דבדין מקצת היום ככולו נתחדש דאחר מקצת היום שייך שיהי' נפסק דין היום, אין זה שייך אלא אם הנזירות ענינה חלות תורת נזירות בהק' ימים גופייהו, וממילא יום הק' הרי הוא בכלל הנזירות, ומ"מ נתחדש דאחר מקצת היום שהי' בכללות הנזירות נפסקת הנזירות והמשך היום לאו בכלל הנזירות הוא, דחלות תורת הנזירות שחלה על היום נתפסת ג"כ במקצת היום, אבל אם ענין החיוב הוא שנתחייב בנזירות במשך ק' יום, א"כ לעולם לא דיינינן בזה לגדרי יום הק' גופא, אלא דבפועל מחוייב הוא למנין ק' ימים בנזירות, ובזה מסתבר אין שייך לומר דמקצת היום ככולו לענין שתהא נפסקת הנזירות אחר מקצת היום, דסו"ס הרי הוא מחוייב לנזירות במשך מנין ק' יום, ואחר מקצת היום אכתי אין זה נחשב שהי' נזיר ק' יום, ורק כלפי גדרי היום נאמר בדין מקצת היום ככולו דהחלות החלה ביום נתפסת במקצת היום. ולפ"ז י"ל, דכשאמר הריני נזיר ולא אמר שלמים בזה חלה הנזירות על הימים גופייהו, ולכן שייך לומר בזה דמקצת היום ככולו, אבל כשאמר שלימים הענין שנדר שיהי' נזיר כמנין הימים, ואי"ז שנדר שלא יהי' דין מקצת היום ככולו, אלא דבנדרו חל חיוב נזירות כמנין ימי הנזירות, דזהו הענין במה שאמר שיהיו שלמים, דאין זה רק חלות נזירות על הימים שלפניו, אלא דמנין הימים הן מכלל חיוב הנזירות, וממילא לא שייך בזה דין מקצת היום ככולו.

ונראה עוד בזה, דהלא מבואר בסוגיא לעיל שם דהטעם שגזרו רבנן שלא לגלח ביום ל' אלא רק ביום ל"א הוא גזירה אטו היכא דאמר שלימין, ולפמשנ"ת דהענין דבאומר שלמים לא אמרי' בזה דמקצת היום ככולו הוא משום דבזה חיוב הנזירות אינו רק חלות בהימים אלא דמנין ימי הנזירות הן מכלל גוף החיוב, לפ"ז כשגזרו שלא לגלח ביום ל' אטו היכא דאמר שלימין אף בזה הענין הוא שגזרו שלא לגלח אף באופן שכבר נפסקה חלות הנזירות מהיום גופי' אלא רק עד אחר קיום מנין ימי הנזירות בפועל, וממילא כשנדר ק' יום אף שלא אמר שלימים ולכן נפסקה נזירותו אחר מקצת היום מ"מ אין לגלח אלא רק אחר שיהי' נזיר במשך ק' יום, ולענין זה אין שייך לומר דמקצת היום ככולו.

ולפ"ז יש לבאר בדברי התוס' כאן שהקשו היאך מגלח ביום ק' והלא מדרבנן אסרו לגלח ביום ק', ונתבאר להקשות דסו"ס הלא מדין נזירות בנו הותר בתגלחת וממילא יותר אף לנזירות הק', אך לפמשנ"ת הענין שאמרו לגלח ביום ק"א אי"ז רק איסור בעלמא לגלח ביום ק' אלא שתיקנו שלא לגלח עד אחר מנין ימי הנזירות בפועל, לפ"ז י"ל דס"ל להתוס' דממילא חל האיסור בזה אף כלפי נזירות בנו, דהלא גדר התקנה הי' שלא לקיים דין התגלחת עד אחר מנין ימי הנזירות בפועל, ואף דמדין הנזירות כבר הותר לגלח מ"מ תיקנו שלא לגלח עד אחר מנין ימי הנזירות, ומעתה אף כלפי נזירות בנו נתחייב בזה, דאף דב' נזירויות הן מ"מ סו"ס ענין התגלחת ביום ק"א אינו משום דבזה הושלמה נזירותו, דהלא הנזירות הושלמה ביום ק', אלא שנתחדש עוד דאין לגלח בפועל עד אחר קיום מנין ימי הנזירות, ואף כלפי נזירות בנו אין לגלח עד אחר קיום ימי הנזירות, ומכיון דימי נזירות בנו וימי נזירותו הובלעו זה בזה, והלא נתקיים בימי נזירות בנו אף תורת ימי נזירותו ג"כ, ממילא נמצא דלא הושלמו ימי הנזירות בפועל עד יום ק"א, ומעתה אף מדין נזירות בנו אין עליו לגלח עד יום ק"א, דסו"ס דיינינן לזה דלא הושלמו ימי הנזירות שמגלח עליהן, וע"ז תירצו התוס' דמכיון דדין דרבנן הוא, בזה העמידוהו על דין תורה, והיינו דלא תיקנו כן אף כלפי נזירות בנו, דלא תיקנו כן אלא לענין נזירותו בפועל, ומעתה מכיון שהותר לנזירות בנו שוב אין חיסרון שיגלח אף מדין נזירותו, מכיון דתגלחת טהרה הותרה בנזירות, ואף אינו סותר נזירותו מכיון דהוא יום ק', וכמושנת"ל, ודו"ק היטב בזה.

ב. בתוד"ה אמר וכו' מבואר, דבאופן שיכול לגלח לנזירות בנו, שוב העמידוהו על דין תורה ומגלח ביום ק' לנזירותו, ואף דבעלמא אינו מגלח מדרבנן אלא ביום ק"א. ויש לעי' לפ"ז בדברי התוס' לעיל דף י"ג ע"א ד"ה הריני נזיר כשיהי' וכו', דכשקיבל נזירות בנו קודם לנזירותו, וכשנולד בנו הניח את שלו ומנה את שלו, אינו מגלח בסיום נזירות בנו, דאם כן לא יוכל לגלח בהשלמת נזירותו משום דאין גידול שער פחות משלושים יום, אולם אם קיבל נזירות מרובה לנזירותו, ואף אחר השלמת נזירות בנו עדיין הי' נשאר לנזירותו שלושים יום, אז הי' יכול לגלח לנזירות בנו ולהשלים נזירותו ולשוב לגלח, ע"ש. ולפי דברי התוס' כאן יל"ע דלכאורה בדין דלעולם לא יגלח אחר השלמת נזירות בנו, דהלא אם לא יגלח כעת אלא רק אחר השלמת נזירותו הרי יגלח ביום השלמת נזירותו, דמכיון דיכול לגלח לנזירות בנו הרי העמידוהו על דברי תורה לגלח ביום השלמת הנזירות,[[141]](#footnote-141) ואם יגלח אחר השלמת בנו א"כ א"א לו לגלח אלא רק למחרת השלמת נזירותו, וא"כ לכאורה בדין משום הפסד יום זה לא יגלח בהשלמת נזירות בנו.

והנראה בזה לפמשנ"ת לעיל בקושיית התוס' דהיאך מגלח ביום ק' והלא דין התגלחת ביום ק"א, דהענין בזה הוא, דהלא לנזירותו לא השלים מנין ימי נזירות עד יום ק"א ומדרבנן אין לגלח אלא אחר השלמת מנין ימי הנזירות, ומכיון דימי נזירותו וימי נזירות בנו מובלעין זה בזה לכן דיינינן לימי הנזירות בעצמותן שלא נמנו בהשלמת המנין שבהן, וממילא אף מדין נזירות בנו אין לו לגלח עד יום ק"א, וע"ז תירצו דמ"מ אוקמוה אדאורייתא, ודיינינן בתורת נזירות בנו שהושלם מנין ימי הנזירות ג"כ. ולפ"ז יש להוסיף עוד, דלעולם לא העמידוהו על דברי תורה אלא רק משום דאף כלפי ימי נזירותו יש לדון שנתקיים בהן תורת השלמת מנין הנזירות, דסו"ס ימי נזירות בנו וימי נזירותו מובלעין זה בזה, ומכיון דהושלמו ימי נזירות בנו, ממילא בימי הנזירות בעצמותן נתקיים בהן תורת השלמת מנין הנזירות, אבל באופן שלא יהי' קיום תורת השלמת מנין ימי הנזירות בנזירותו כלל, לא העמידוהו על דברי תורה שיוכל לגלח ביום ק'.

ולפ"ז יש לבאר בדברי התוס' לעיל דף י"ג ע"א, דמכיון דשם לא נאמר דין הבלעה ומונה לכל נזירות בפנ"ע, וכמש"כ בתוס' הגרעק"א ז"ל שם, ממילא אף דהושלמה נזירות בנו מ"מ לא נתקיים ענין השלמת מנין הנזירות בנזירותו כלל, ולכן כאן לא אוקמוה אדברי תורה לגלח ביום ל', ואף אם לא יגלח בהשלמת נזירות בנו לא יוכל לגלח לנזירותו אלא רק למחרת השלמת נזירותו. [האומנם דיש לדון דבזה אין חיסרון כלל שיגלח ביום השלמת נזירותו, דהלא נתבאר דקושיית התוס' היאך הותר לגלח ביום ק' הוא רק משום דין הבלעה וכנ"ל, ולפ"ז צ"ל כמושנ"ת בתחילת דברינו דקושיית התוס' דחל החיוב בדין תגלחת נזירותו שיהי' ביום ל"א, וכמושנת"ל].

ג. בפי' הרא"ש כתב בביאור הענין דמגלח ביום ק', דמכיון דיום ע' עולה לכאן ולכאן ממילא עולה הוא כשני ימים, וממילא יום ק' נחשב הוא כיום ק"א, ומ"מ מבואר בדברי הרא"ש דאי"ז אלא משום דדין התגלחת ביום ק"א אינו אלא מדרבנן אך מדאורייתא בלא"ה ג"כ מגלח ביום ק', וצ"ע בביאור הרכבת הדברים, ובפשטות כוונתו דלא אמרי' דיום ע' נחשב כב' ימים אלא רק לענין חיובים מדרבנן ולא כלפי חיובים שהן מדאורייתא. אכן בהמשך דברי הרא"ש הקשה דבנולד בנו ביום ע"א לא שייך דין הבלעה משום דנזירותו הושלמה ביום צ"ט מכיון דיום ע' עולה כשנים, ומבואר דאמרי' כן אף לענין מנין ימי הנזירות שהן מדאורייתא, וכבר עמד בזה הקר"א.

והנראה מבואר בזה, דלעולם ס"ל להרא"ש דאף לענין חיובים שהן מה"ת אמרי' דיום ע' עולה כשנים, אך מש"כ הרא"ש דהענין שמגלח ביום ק' הוא משום דדין התגלחת ביום ק"א הוא רק מדרבנן, הענין בזה הוא, דס"ל להרא"ש דלעולם אין שייך לומר דיום ע' עולה כשנים אלא רק כלפי תורת יום הק' שיהי' נחשב כיום ק"א, דכלפי נידון תורת היום בעצמותו, מכיון דיום ע' נחשב לשנים ממילא גדר יום הק' הוא כיום ק"א, אבל לענין מנין ק' ימים בפועל אין שייך לומר שנמנו כאן ק' ימים שלמים, דסו"ס לא נמנה ביום ע' בפועל אלא רק יום אחד. וממילא הוקשה להרא"ש, דמכיון שגזרו רבנן שלא לגלח עד יום ק"א, ונתבאר הענין בזה שתיקנו שלא לגלח עד אחר השלמת מנין ימי הנזירות בפועל, א"כ מה מועיל לזה דיום ע' עולה לכאן ולכאן, דאע"ג דמשום כך נחשב יום ק' בתורת יום ק"א בעצמותו, אבל סו"ס לא נמנו כאן ק' ימים שלימים, ואכתי הוא בכלל גזירת רבנן שלא לגלח עד יום ק"א, וע"ז כתב דמכיון דאי"ז אלא מדרבנן, לא העמידו דבריהם באופן דתורת היום הוא יום ק"א. ולפ"ז לעולם דברי הרא"ש נאמרו אף כלפי דיני הנזיר שהן מדאורייתא, והרא"ש לא כתב לתלות הענין בזה דדין תגלחת ביום ק"א הוא רק מדרבנן אלא רק כלפי הענין שנתחדש בגזירת רבנן שלא לגלח עד אחר השלמת מנין ימי הנזירות, דלענין זה לא שייך לומר דמנין יום ע' הוא מנין שני ימים וכנ"ל, וממילא א"ש מש"כ הרא"ש לדון דאין שייך הבלעה כשנולד בנו ביום ע"א, וכנ"ל, ודו"ק.

# בביאור דעת הרמב"ם בדין קבלת נזירות בבית הקברות

דף ט"ז ע"ב מתני' מי שנזר והוא בבית הקברות, אפי' הי' שם שלשים יום, אין עולין לו מן המנין, ואינו מביא קרבן טומאה. בפרש"י ובתוס' מבואר שפירשו דמיירי שנטמא בבית הקברות בטומאה הסותרת נזירות, ולפ"ז יש להבין החידוש בהא דתנן דאין עולין לו מן המנין, דהלא אפי' כשמנה נזירות טהרה קודם שנכנס לבית הקברות הרי הוא סותר כל מה שמנה משום שנכנס לבית הקברות, וא"כ פשוט שאין הימים עולין לו מן המנין, וכן יש להקשות בסיפא דמתני' דכשיצא ונכנס עולין לו מן המנין, דהיאך יעלו לו מן המנין מאחר ונטמא ודינו לסתור הכל. ופי' רש"י [לפי הגי' המובא בנוסח הריב"ן] והתוס' שהדברים נאמרו לענין הבאת קרבן טומאה, דאין עולין לו היינו שאינו מביא קרבן טומאה, ובסיפא עולין לו לענין שמביא קרבן טומאה, וכ"כ הראב"ד בהשגות בפ"ו מהל' נזירות הל' י'.[[142]](#footnote-142) ולפ"ז מה שאמרו במשנה אין עולין לו מן המנין ואינו מביא קרבן טומאה, הוא ענין אחד ופירושי קמפרש. ובקר"א כתב דלפ"ז קשה מה שאמרו בסיפא דעולין לו מן המנין בלשון רבים, דהא איום השביעי לחודי' קאי, ועוד דאינו מאותו ענין של ואין עולין דרישא, דהתם אימי טומאתו בביה"ק קאי, ובסיפא עולין לו היינו לגלח ולהביא קרבן טומאה.[[143]](#footnote-143)

אמנם יעוי' בדברי הרמב"ם בפ"ו מהל' נזירות הל' ח' והל' י' ומבואר בדבריו [וכמו שביאר הלח"מ בהל' י' שם ע"ש] שפירש במשנה דמיירי שנטמא בבית הקברות בטומאה שאין הנזיר מגלח עלי', ולפ"ז מה שאמרו ברישא דאין עולין לו מן המנין היינו דאף דאין טומאה זו סותרת מ"מ אין הימים שהי' טמא בהן עולין לו מן המנין, ומה שאמרו בסיפא דכשיצא ונכנס עולין לו מן המנין, היינו דהימים שמאחר שנטהר עד שנכנס שוב לביה"ק עולין לו למנין נזירות גמור, דמכיון שנטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' ממילא לא נסתר מנינו, ומה שאמרו ברישא שאינו מביא קרבן טומאה ובסיפא שמביא קרבן טומאה היינו אם יטמא בטומאת מת שהנזיר מגלח עלי'.

ובקר"א כתב להקשות בדברי הרמב"ם, דמכיון שכתב דפטור מקרבן טומאה כשנטמא בימי טומאתו שנטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' מוכרח דהא דימי טומאה שאין הנזיר מגלח עליהן אין עולין לנזירותו הוא מה"ת, דאל"כ ודאי הי' מחוייב בקרבן טומאה כשנטמא בהן מכיון דמה"ת ה"ה בכלל ימי נזירותו, וכתב להקשות ע"ז דהלא הרמב"ם גופי' כתב דמדרבנן בעלמא הוא דימי טומאתו כשנטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' אין עולין לו. [ואמנם יתכן לומר דכונת הרמב"ם במש"כ דאין הטומאה מדין תורה, דמהלמ"ס היא, וכלשון הרמב"ם בכ"מ דהלמ"ס חשיבי כדברי סופרים, ומכיון שאינו מפורש בתורה לכן כתב הרמב"ם דאין הטומאה דין תורה, וכ"כ הקר"א להלן דף נ"ד ובחי' מרן רי"ז הלוי פי"ח מהל' פסוה"מ הל' ט"ו ד"ה והנה תנן וכו', אולם לכאורה יל"ע בזה, דהלא הרמב"ם הכריח דטומאות אלו אין טומאתן מדין תורה משום שאין הנזיר מגלח עלי', ואם כונתו להלמ"ס א"כ מ"ט הוצרך לומר דהטומאה גופא היא מהלמ"ס, והלא לעולם י"ל דטומאתן מדין תורה ורק דהלמ"ס היא דאין הנזיר מגלח עליהן, [וביותר דהלא בלא"ה צ"ל כן, דאל"כ מה מועיל דהטומאה רק מהלמ"ס לענין שלא יגלח עלי' הנזיר, ובהכרח דכך נאמרה הלכה דלא יגלח עלי' הנזיר, ומעתה מ"ט הוצרך הרמב"ם לומר מלבד ההלכה שאין הנזיר מגלח דאף כל הטומאה היא מהלמ"ס], וכמש"כ כן התוס' להלן דטומאות שאין הנזיר מגלח עליהן היינו משום דהלמ"ס דאינו מגלח בטומאות אלו, וצ"ע].

אמנם הלא ברמב"ם מבואר להדיא דבסיפא באופן שנטהר ושוב נטמא בבית הקברות בטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' ואח"כ נטמא בטומאה שהנזיר מגלח עלי' ה"ה מביא קרבן טומאה, וא"כ בלא"ה יש ליתן טעם לחילוק בזה, ולכאורה הביאור בדין הסיפא הוא משום כך דטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' אינה אסורה אלא מדרבנן, וכקושיית הקר"א, [ועי' בכס"מ על דברי הרמב"ם שכתב בדין הסיפא דאם נטמא אחר שנכנס מביא קרבן טומאה שכתב להקשות דמאי איריא אחר שנכנס, והלא קודם שנכנס ג"כ סותר ומביא קרבן ומגלח ע"ש, ולהמבואר אדרבה הרמב"ם כ"כ לרבותא דאף שנכנס לביה"ק ואין הימים עולין לו מ"מ מביא קרבן טומאה מכיון דמדרבנן בעלמא הוא דאין עולין לו וכנ"ל, ואמנם בפיהמ"ש לא הזכיר הרמב"ם מזה, וכ"ה במאירי ע"ש, ולהמבואר הוא מדוקדק מאוד, דהלא בפיהמ"ש ביאר הרמב"ם דאף הימים שעמד בביה"ק עולין לו וכדלהלן, וכ"כ ג"כ המאירי, וממילא אין בזה רבותא]. אכן אכתי צ"ב בדין הרישא דכשנזר בטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' ושוב נטמא בטומאה שהנזיר מגלח עלי' אינו מביא קרבן טומאה, ולכאו' מכיון דהענין שאין הימים עולין לו הוא מדרבנן אך מה"ת הן עולין לו, א"כ מ"ט אינו מביא קרבן טומאה.

והנה בפיהמ"ש להרמב"ם ביאר ג"כ כנ"ל, אולם בדבריו שם מבואר דחלוק דין הרישא מדין הסיפא לענין הימים שעמד בביה"ק, דברישא שנזר בטומאה אין הימים שעמד בביה"ק עולין לו מן המנין אף כשנטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח עלי', אבל כשיצא ונטהר ושוב חזר ונטמא בביה"ק בטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' בזה עולין לו למנין אף הימים שעמד בביה"ק, אך אם יצא ולא נטהר לגמרי וחזר הרי הכל כטומאה אריכתא ואין עולין לו מן המנין כלל, יעוי"ש, וכן מבואר במאירי בתחילת דבריו, ע"ש, [ואמנם יעוי' בלח"מ בפ"ו הל' י' שכתב דבודאי העיקר כמ"ש הרמב"ם בהלכות דדוקא אותן הימים שמנה עד שחזר לביה"ק עולין לו, דטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' אף שאינה סותרת מ"מ אינו עולה לו מן המנין, ע"ש, וע"ע בקר"א מש"כ בזה], ויש לבאר בזה מ"ש קבלת נזירות בטומאה דאין הימים עולין לו אף דהויא טומאה שאין הנזיר מגלח עלי' מכשנטמא לאחר קבלת הנזירות דהימים עולין לו.

והנראה בזה, דהנה בחי' מרן רי"ז הלוי הל' נזירות כתב בביאור דעת ר"ל דלא חיילא נזירות בטומאה דס"ל דקבלת הנזירות לאו קבלת איסורא היא אלא קבלת קיום נזירות, וכל שהוא טמא אין בזה קבלת קיום נזירות, יעוי"ש, וע"ע בחי' הגרש"ר עמ"ס נדרים סי' ד' אות ד' ד"ה ולכן נראה וכו' שביאר בדברי מרן הגרי"ז ז"ל עפ"י מה שביאר הגר"ש שקאפ ז"ל ביסוד דין נזירות, דענין נזירות הוא דין קבלה על עצמו שהאדם מקבל לנהוג את עצמו בקדושת נזירות, ובדין הנזיר נאמרו בתורה איסורי נזירות, וממילא הרי הוא מחוייב מצד קבלתו בכל דיני נזירות, יעוי"ש, וכפיה"נ כוונתו דאילו הי' דין נזירות בתורת קבלת קדושת הנזיר ע"ע או קבלת האיסורים בתורת נדר, א"כ מאי איכפ"ל אם נוהג הוא בפועל בהל' נזירות בזמן קבלת הנזירות, ומוכרח דקבלת נזירות ענינה התחייבות הנודר לנהוג בהל' נזירות, ולכן בלא הקיום של נזירות בפועל לא שייך קבלת נזירות המתייחס לגוף איסורי הנזירות.

אולם לכאורה יש לעי' בזה, דהלא בהמשך דבריו שם כתב מרן הגרי"ז ז"ל דריו"ח ג"כ ס"ל כר"ל בזה דאין שייך קבלת נזירות אלא רק באופן של קבלת קיום נזירות, ורק דס"ל דמכיון דהנזירות מתלא תליא וקיימא וכיון דמשכחת לה טהרה חיילא, מהני זאת לענין דין קבלת נזירות, יעוי"ש בדבריו, ולכאורה לפי דרכו של הגרש"ש ז"ל דנזירות ענינה קבלת ניהוג נזירות בפועל, א"כ מה מהני לזה דהנזירות טהרה מתלא תליא וקאי וכי משכחת טהרה חיילא, סו"ס הלא בפועל אינו נוהג בדיני נזירות ואי שייך שתחול נזירות באופן זה.

עויל"ע בזה, דהלא לפ"ז החיסרון בקבלת הנזירות לר"ל הוא משום שאין שייך שיהי' מקבל על עצמו לנהוג בקדושת נזירות כל שבפועל בזמן הקבלה אינו נוהג עצמו בקדושת נזירות, וא"כ אין זה דוקא כשהוא טמא כשנזר, אלא ה"ה אם הי' מגלח בזמן שנזר, או שהי' שותה יין כשנזר, [וכגון שאמר אהא נזיר לכשאשתה יין], דסו"ס הלא אינו נוהג בהל' איסורי נזירות וממילא אין שייך שיהי' מקבל על עצמו כעת לנהוג את עצמו בקדושת הנזירות, אך לכאורה אי"ז במשמעות הדברים בסוגיי', דלפו"ר נראה דפלוגתת ריו"ח ור"ל הוא דוקא כשהי' טמא ונזר או כשנזר בבית הקברות, ולא כשהי' שותה יין או מגלח, דבכה"ג לכאו' לכו"ע חיילא הנזירות.

ובביאור דברי מרן הגרי"ז ז"ל נראה, דלעולם י"ל דס"ל דקבלת נזירות ענינה חלות קדושת נזירות בגברא, ומ"מ א"א שתחול קבלת הנזירות בזמן שהוא טמא ואינו בתורת קיום הנזירות, ומשום דחלות הנזירות אי"ז רק חלות דיני נזירות בפועל אלא דחל בנזיר גופי' תורת נזיר, ונעשה הנודר לנזיר, ותורת נזיר לא הויא רק איסורי נזירות בפועל אלא חלות שם נזיר בהנזיר גופא, וזהו שכתב מרן הגרי"ז ז"ל, דבלא הקיום של נזירות לא שייך קבלת נזירות על איסורא דנזירות לבד, והיינו דבאופן שאין הנודר בתורת קיום של נזירות ממילא אין שייך חלות שם נזיר בהנודר, ואין שייך קבלת נזירות רק על איסורא דנזירות, אלא נצרך שתחול תורת הנזיר בהנזיר גופא, ואי"ז שייך באופן שהנודר מופקע מתורת נזיר בעצמותו. ולכן ס"ל לר"ל דטמא שנזר אין חלה הנזירות עליו, דהלא כבר נתבאר לעיל [בסוגיא דקידש שער בדם], דאין שייך נזיר טמא, דכל שהוא טמא הרי הוא מופקע מתורת נזיר, והענין דנזיר ענינו פרישות מטומאה, וכשהוא טמא הרי בפועל אינו פרוש מטומאה ואין שייך שתחול בו תורת פרוש מטומאה, ולכן אין חלה הנזירות, דחלות נזירות ענינה חלות תורת נזיר בנודר, ואי"ז שייך בטמא כלל.

ולפ"ז מתבאר היטב מש"כ מרן הגרי"ז ז"ל דריו"ח ג"כ ס"ל כר"ל דבקבלת נזירות בעינן קיום נזירות אלא דס"ל דמהני לזה מה שהנזירות טהרה מתלא תליא וכי משכחת טהרה חיילא, דהלא נתבאר דהחיסרון לר"ל הוא משום דאין שייך חלות תורת נזיר בהנודר כשהוא טמא, דנזירות ענינה שהוא פרוש מטומאה, ואין שייך חלות שם נזיר בטמא, וע"ז נחלק ריו"ח וס"ל דמכיון דסו"ס הנזירות טהרה כבר כעת מתלא תליא וקיימא ולכי משכחת טהרה חיילא הנזירות טהרה, לכן כבר שייך שיהי' נתפס חלות תורת נזיר שענינו פרוש מטומאה בהנודר, ודו"ק.

ולפ"ז לא נחלקו ריו"ח ור"ל אלא רק בטמא שנזר, ומשום דטומאה ג"כ ענינה קיום הטומאה בהטמא גופי', וכל שהוא טמא הרי הוא בעצמותו מופקע מפרישות מטומאה ולא שייך בו חלות שם נזיר, אבל המקבל נזירות כשהוא שותה יין או מטמא למתים שפיר חיילא הנזירות אף לר"ל, דהלא כשהוא שותה יין או מגלח אי"ז אלא מעשה שתיית יין או תגלחת בפועל, אך אין בזה חלות מסוימת בהגברא גופי', וממילא אין בזה חיסרון לענין חלות תורת הנזיר בנזיר גופא, אבל טמא הרי הוא בעצמותו טמא, וכל שהוא טמא אינו שייך לתורת נזיר כלל, ודו"ק.

ולפ"ז נראה לבאר דברי הרמב"ם שכתב דכשקיבל נזירות כשהי' טמא בטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' ושוב נטמא בטומאה שהנזיר מגלח' עלי' אינו מביא קרבן טומאה, ובקר"א הק' דמכיון דטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' אינה דין תורה להרמב"ם, א"כ היאך יפטר מקרבן טומאה ע"י טומאה זו. וכבר הובא דבהמשך דברי הרמב"ם מבואר דאה"נ דכשנזיר טהור נטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' ושוב נטמא בטומאה שהנזיר מגלח עלי' ה"ה מביא קרבן טומאה, ולכאו' הביאור בזה משום דהטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' אינה דין תורה, וכמושה"ק הקר"א וכנ"ל, ודוקא כשקיבל הנזירות בזמן שהי' טמא בטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' נתחדש דאינו מביא קרבן טומאה אף אם נטמא אח"כ בטומאה שהנזיר מגל עלי'. ולפמשנ"ת נראה הביאור בזה, דאף דהטומאה בזה אינה מדין תורה, מ"מ מכיון דגזרו רבנן טומאה בזה, ושוב הרי אית"ב תורת טומאה, ממילא אין שייך קבלת נזירות בזמן שהוא טמא בטומאה זו, דמכיון דקבלת נזירות ענינה חלות תורת נזיר בנודר, והלא נזיר הוא פרוש מטומאה, ממילא כל שהוא טמא, אף דהטומאה היא מדרבנן בעלמא, אך סו"ס הלא טמא הוא, וממילא אין שייך שיקבל תורת נזיר ע"ע, אך כל שכבר חל בו תורת נזיר, מעתה מה שנטמא בטומאה מדרבנן אין בזה דין סתירה להימים שמנה כבר, דסו"ס טומאתו רק מדרבנן ואינה סותרת נזירות. [וכעין ענין זה איתא בתענית דף י"ב ע"א דתניא במגילת תענית, כל איניש דייתי עלוהי מקדמת דנא יאסר, כיצד יחיד שקיבל עליו שני וחמישי (ושני) של כל השנה כולה, ואירעו בם ימים טובים הכתובין במגילת תענית, אם נדרו קודם לגזרתנו יבטיל נדרו את גזרתנו, ואם גזרתנו קודמת לנדרו תבטל גזרתנו את נדרו].

ונראה דזהו ג"כ ביאור דברי הרמב"ם בפיה"מ שכתב דכשקיבל נזירות בזמן שהי' טמא בטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' אין ימי טומאתו עד שיטהר עולין לו, אך כשקיבל נזירות בטהרה ושוב נטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' עולין לו אף ימי הטומאה, והביאור בזה נראה משום דטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' אף דהטומאה בזה אינה מדין תורה מ"מ סו"ס הלא טמא הוא, וכל שהוא טמא הרי אינו פרוש מטומאה, וממילא אין שייך בדידי' קבלת חלות שם נזיר בהגברא גופא, ולכן אין הימים עולין לו, דסו"ס לא הי' בתורת נזיר בימי טומאתו, אבל כשקיבל נזירות בטהרה וחלה בו תורת נזיר, מעתה כשנטמא בטומאה שאינה דין תורה אין נפקעת ממנו תורת הנזיר, דסו"ס מה"ת לאו טמא הוא, ולא נתחדש בזה דין סתירת נזירות.

[והנה הרמב"ם בפ"ה מהל' נזירות הל' ט"ו כתב וז"ל, נזיר שנטמא למת טומאת שבעה, בין בטומאות שהוא מגלח עליהן כמו שיבתאר, בין בטומאות שאינו מגלח עליהן ה"ז לוקה, עכ"ל, ובמל"מ כתב להקשות מכאן עמש"כ הרמב"ם בהל' טומאת מת דטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' אינה דין תורה, וכאן שכתב הרמב"ם דלוקה על טומאה זו משמע שהיא מה"ת ע"ש, ולפמשנ"ת יתכן דאף דהטומאה בזה אינה דין תורה, מ"מ מכיון דסו"ס מדרבנן ה"ה טמא, וקבלת נזירות ענינה קבלת פרישות מטומאה, ממילא ה"ה לוקה ע"ז, דסו"ס בקבלתו שקיבל נזירות הרי הקבלה היא אף מטומאה דרבנן, דמכיון דסו"ס גזרו רבנן טומאה בזה הרי דסו"ס כשנטמא בזה נעשה הגברא לטמא, והרי נזירות ענינה פרישות הנזיר מטומאה, והרי הקבלה הי' לתורת נזירות אף כלפי טומאה דרבנן, ויל"ע בזה].

וע"ע בדברינו להלן דף מ"ט ע"ב משנ"ת בס"ד בביאור דברי הרמב"ם בדין טומאות שאין הנזיר מגלח עליהן.

# בביאור דין מי שנזר בבית הקברות לר"ל

איתמר מי שנזר והוא בבית הקברות, ריו"ח אמר נזירות חלה עליו, ור"ל אמר אין נזירות חלה עליו, ריו"ח אמר נזירות חלה עליו וכו', ור"ל אמר אין נזירות חלה עליו, אי הדר ואמר חיילא עלי' ואי לא לא. ובתוד"ה וריש לקיש וכו' הביאו מהסוגיא בנדרים דעובר בבל תאחר אם אינו מקבל עליו נזירות מיד לכשיטהר, ובקר"א כתב להקשות בזה, דממה נפשך אם קבלת נזירות בטומאה קבלה היא, דאין טומאה מעכבת על הנזירות, א"כ הי' לה לחול מיד לכל דיני נזירות, [ועכ"פ תחול עלי' מיד לכשיטהר, וכדין נזירות על נזירות דאע"ג דהנזירות השנית לא חיילא השתא מ"מ חיילא לאחר מכאן ממילא, וכן הק' בחי' הגרי"ז להלן דף י"ז ע"א ע"ש], ואם לאו קבלה היא א"כ לא יהי' נדר כלל, ואמאי מחוייב לחזור ולקבל. ויעוי"ש שכתב דצ"ל דלר"ל מפרשינן למה שנזר בבית הקברות דהיינו שנדר שיקבל עליו נזירות לכשיטהר, ע"ש. אולם לכאורה יל"ע בזה, דהלא התוס' בנדרים דף ג' ע"ב כתבו דלא אמרו שם דמשכח"ל בל תאחר בנזירות כשאמר הרי עלי לקבל נזירות אחר ל"י, משום דא"כ הוי בל תאחר דנדרים ולא בל תאחר דנזירות, ע"ש, וא"כ מדמייתי לפרש דמשכח"ל בל תאחר בנזירות כשנזר בביה"ק לר"ל דמחוייב ליטהר ולנזור, א"כ מוכח דבכה"ג אי"ז קבלה לקבל נזירות אלא נזירות ממש.

והנה לפ"ד הקר"א לכאו' אין עובר בבל תאחר אלא רק כשנטהר ולא קיבל, אבל כל זמן שלא נטהר אינו עובר, דהלא לא נדר אלא רק שיהי' נזיר כשיטהר, וכל זמן שלא נטהר הרי אינו בכלל נדרו כלל, וכמו שאמרו בנדרים דף ג' ע"ב לענין האומר הריני נזיר לכשארצה שאינו עובר בבל תאחר כל זמן שאינו רוצה, ובאמת כ"ה לשון התוס' כאן ובדף י"ז ע"א דמיד כשיטהר מחוייב לנזור, ומשמע דכשהוא טמא אינו מחוייב ליטהר ולנזור, [ועי' בשיעורי הגרמ"ד סוד"ה תוד"ה וריש וכו' שהקשה בדברי התוס' מ"ט לא נקטו התוס' דעובר אם אינו ממהר לצאת, ולפ"ד הקר"א הנ"ל אשה"ט ], אבל בר"ן ובתוס' ובפי' הרא"ש בנדרים דף ד' ע"א מפורש דעובר בבל תאחר אף באופן שהוא טמא ולא נטהר, וצ"ע בזה לפי דברי הקר"א.

ובפרש"י ובתוד"ה וריש לקיש וכו' כתבו דאף לר"ל דבעינן קבלה לכשיטהר, מ"מ בקבלה מועטת סגי. וגם בזה כתב הקר"א להקשות, דהיאך מהני קבלה מועטת, דמכיון דבעלמא לא מהני הקבלה בלשון זו, א"כ מ"ש כאן דהוי קבלה, יעוי"ש. [ובשיעורי הגרמ"ד ז"ל כתב לבאר דמהני מדין ידות ע"ש, אך לכאו' צ"ע בזה, דא"כ אי"ז קבלה מועטת, דאין חיסרון בקבלה גופא, אלא רק דהדיבור מהני מדין יד, אבל עכ"פ מדין יד ממילא נעשה בזה קבלה גמורה, ועוד צ"ע באומר תחול עלי הנזירות, דאם לא הי' נזירות כלל, א"כ אף יד לא הוי, וה"ז כאומר אהא ועובר לפני מי שאינו נזיר].

ואמנם בפרש"י ובלשון התוס' מבואר דהענין בקבלה מועטת הוא שמקבל ע"ע אותה הנזירות שקיבל בבית הקברות, ומבואר דבקבלה שמקבל כשנטהר אינו מחדש נזירות מתחילה, אלא שמקבל כעת שיהי' בהנזירות שקיבל בבית הקברות, והענין בזה צ"ב רב, דמכיון דלא חיילא הנזירות, ולכן נצרך שוב לקבלה, א"כ מה מהני שמקבל שיהי' בהנזירות שקיבל בבית הקברות, דהלא אותה הנזירות לאו כלום היא, ולכאו' כשאומר שיהי' בנזירות שקיבל בביה"ק אין בזה קבלת נזירות כלל, שהרי לא קיבל נזירות מחודשת מלבד מה שכבר קיבל בביה"ק, וצ"ב.

[והנה בחי' רבי ראובן עמ"ס נדרים סי' ב' כתב לבאר הענין דמהני קבלה מועטת עפ"י מה שיסד שם דבכל נדר נזירות נעשה ב' ענינים, א' התחייבות להיות נזיר, ב' חלות קדושת הנזירות בגופו בפועל, [וביאר בזה לשון הפסוק לנדור נדר נזיר להזיר לה', דלנדור נדר נזיר הוא הנדר להיות נזיר, ולהזיר לה' הוא חלות קדושת הנזירות בגופו], ובקבלה מועטת אין נעשה אלא התפסת קדושת הנזירות בגופו, אך אין בזה התחייבות להיות נזיר, ולכן בעלמא לא מהני קבלה מועטת מכיון דאין בזה התחייבות להיות נזיר, אבל בטמא שנזר ונטהר מהני קבלה מועטת משום דכשנזר בבית הקברות אף דקדושת הנזירות לא חלה מ"מ נתחייב הנודר להיות נזיר, ולכן כשנטהר מהני קבלה מועטת, שהרי כבר חלה ההתחייבות כשנזר בביה"ק, ואי"צ אלא חלות קדושת הנזירות בגופו, ולזה מהני אף קבלה מועטת, יעוי"ש, אך לכאורה בלשון רש"י ותוס' מבואר דענין קבלה מועטת הוא שמקבל כעת שיהי' באותה הנזירות ממש שנתחדשה בבית הקברות, ולפ"ד הגר"ר ז"ל הלא קדושת הנזירות מתחדשת כעת, ובבית הקברות לא חל אלא רק התחייבות להיות נזיר, וא"כ היאך מהני מה שאומר כעת שיהי' בהנזירות שקיבל בבית הקברות, וצ"ע בזה].

והנראה לומר בזה, דהנה בתוס' רי"ד כאן כתב דפשטא דמתני' משמע דכשנזר בבית הקברות חיילא עלי' נזירות, שאע"פ שהוא טמא אסור לשתות יין ולגלח, ומ"מ אינן עולין לו אותן הימים לנדרו כיון שהוא טמא, וכשיטהר צריך למנות נזירות לכתחילה, ואע"פ שהוא עתיד לעשות כל הנזירות מ"מ בעודו בבית הקברות הוא אסור ביין ותגלחת, דמשעה שאמר הריני נזיר חיילא עלי' תורת נזירות, אלא מפני שהוא טמא אינן עולין לו אותן הימים מן המנין דבעינן נזירות מיין ומתגלחת ומטומאה, יעוי"ש, [וע"ש בהמשך דבריו בד"ה איתמר וכו' שכתב דכן ס"ל לריו"ח], ומבואר בדבריו, דמכיון שקיבל עליו נזירות אף שהוא בבית הקברות מ"מ כבר נעשה הוא כעת לנזיר ממש, ומשום כך הוא אסור מיין ותגלחת, ומ"מ מכיון דאינו נזיר מטומאה ג"כ לכן אין הימים עולין לו. ולכאורה הדברים צ"ב, דהלא לעולם אין שייך נזירות אלא כשנאסר בכל דקדוקי נזירות, ואין שייך נזירות כלל באופן שאינו נאסר לטמאות למתים, וכמבואר לעיל דף י"א ע"א ע"ש. [ואמנם הר"ן בנדרים דף פ"ג ע"ב ד"ה אמרי וכו' כתב דשייך נזירות בלא איסור טומאה, ע"ש, ועי' בהגהות הרש"ש ז"ל שם שהקשה מהמבואר לעיל שם, אולם לכאורה ממש"כ התורי"ד דאין הימים עולין לו מוכח דס"ל דאין קיום דין נזיר בנזירות בלא טומאה, דאל"כ מ"ט לא יהיו עולין לו למנין הימים, והרי בסוגיא בנדרים שם ודאי לאחר ל"י לא תהא נזירה].

ואשר נראה מבואר בדברי התורי"ד לפמשנ"ת דהחיסרון בקבלת נזירות בבית הקברות הוא משום דבקבלת נזירות הרי חל בהנודר גופי' תורת נזיר, וכשהוא טמא הרי הוא מופקע בעצמותו מתורת נזיר ואין שייך שיהי' נתפס בו שם נזיר, וכמשנת"ל, וס"ל להתורי"ד דהמבואר לעיל דאין שייך נזירות אא"כ נאסר בה בכל דקדוקי נזירות היינו דוקא לענין דיני הנזירות שמתחייב בהן מחמת הנזירות, דנזירות ענינה שהיא אוסרת בכל דקדוקי נזירות, ואין שייך שיהי' מהל' הנזירות שאין הנזירות אוסרת בכל דקדוקי נזירות, אבל כל זה הוא באופן דדין הנזירות הוא שאינה אוסרת בכל דקדוקי נזירות, אך כאן מדיני הנזירות לעולם דין הנזירות הוא לאסור שיהי' נטמא למתים, ורק דמכיון דבפועל הוא טמא, ממילא אין שייך חלות שם נזיר בהנודר גופי' וכמושנ"ת, ולזה ס"ל להתורי"ד דשייך חלות שם נזיר לענין נזירות מיין ותגלחת, דמכיון דסו"ס הנזירות אוסרת ג"כ לטומאה, ממילא חיילא הנזירות לענין איסורי הנזירות, ומ"מ בחלות תורת הנזיר בהנודר גופא אין חל בו אלא תורת נזיר מיין ותגלחת, ודו"ק.

אכן כל זה הוא לדעת ריו"ח אבל לדעת ר"ל הלא לא חיילא הנזירות כלל, ומבואר דמכיון דאינו נזיר מטומאה ממילא אין שייך כלל שיהי' נזיר, ואף דהלא דין הנזירות לאסור אף מטומאה ורק לענין קיום תורת הנזיר בגברא אין חלה נזירות מטומאה וכנ"ל, ובזה הלא נתבאר בדעת ריו"ח דאין חיסרון בנזירות, והמבואר בדעת ר"ל דאף כלפי דיני הנזיר בפועל אין שייך שיהיו איסורי נזירות מיין ותגלחת ולא מטומאה, ולפ"ז י"ל דלעולם אף לר"ל נעשה הוא לנזיר, דסו"ס קיבל נזירות, ודין הנזירות לאסור באיסורי נזירות, ורק דמכיון דבפועל אינו נאסר מטומאה משום דאין שייך שתחול בו איסור נזירות מטומאה בלא קיום האיסור טומאה בפועל, ממילא אין חלים כעת דיני הנזירות כלל, באופן דלר"ל לעולם נעשה הוא לנזיר, ורק דבפועל אין דיני איסורי הנזירות חלים. ומעתה זהו הענין דמהני קבלה מועטת, ומבואר בדברי רש"י ותוס' דהענין בזה הוא שמקבל ע"ע הנזירות שקיבל בביה"ק, והיינו דבקבלה זו חלה נזירות גמורה ונעשה הוא לנזיר, ורק דלא חלו איסורי הנזירות בפועל, וכשנטהר מקבל כעת שיחולו בו איסורי הנזירות.

ולפ"ז נראה לבאר מה שהביאו התוס' מהסוגיא בנדרים דמחוייב הוא לקבל הנזירות ואם אינו מקבל עובר בבל תאחר, והיינו משום דהלא בקבלה בבית הקברות נתחדשה הנזירות, והרי נעשה הוא לנזיר, ורק דבפועל לא נאסר באיסורי הנזירות, אבל לעולם דין הנזירות בעצמותה לאוסרו באיסורי הנזירות, ולכן מחוייב הוא לקבל ע"ע קיום דיני הנזירות שנעשית ע"י שנדר בנזירות, דסו"ס הלא מחמת נדרו הוא שמנתחדש בו תורת נזיר דדיני הנזירות גופא הוא שיהי' אסור באיסורי נזירות, וממילא כל שמעכב חלות איסורי הנזירות בפועל הרי אית"ב משום איחור נדרו. [ולפ"ז מתבאר הענין דאין חלה הנזירות ממילא כדין נזירות על נזירות, וכמו שהקשו בקר"א ובחי' הגרי"ז, ומשום דבנזירות על נזירות הרי שייך שיחולו בו איסורי הנזירות, ורק דבפועל אין שייך שיהי' עולה לחיוב הנזירות במנין אחד לב' נזירויות, אבל עכ"פ חלות תורת הנזיר שבו חלה באופן ששייך שיהי' נאסר באיסורי הנזירות, וממילא כל ששייך שתחול הנזירות הב' ממילא היא חלה, אבל כאן דהנזירות גופא אין שייך שתחול באופן שיהי' נאסר הנזיר באיסורי הנזירות, ממילא נצרך הוא לקבלה מחודשת שיחולו איסורי הנזירות בפועל].

[וי"ל נפק"מ בכ"ז בדין האב מדיר את בנו בנזיר המבואר להלן דף כ"ח ע"ב כשהבן בבית הקברות ומדירו האב, דלכאורה גם בזה פליגי ריו"ח ור"ל אם חיילא הנזירות או דבעינן קבלה לכשיצא, ויל"ע לדעת ר"ל אם יתחייב הבן לקבל נזירות כשיצא, [והיינו באופן שאינו מוחה אלא חפץ בדין הנזירות לפי ענינה הנעשה ע"י שהדירו אביו], ולדברי הקר"א דמפרשינן לדיבורי' שקיבל ע"ע שמתחייב להיות נזיר, יש לדון דאין שייך זאת באב המדיר את בנו כלל, דההלמ"ס היא בנזירות, אך לפמשנ"ת שנעשה הוא לנזיר ומחוייב הוא להיות נאסר באיסורי נזיר, א"כ י"ל דאף באב המדיר את בנו יהי' כן].

והנה להלן בלישנא דמר בר רב אשי מבואר בדברי התוס' דלר"ל אין חלה הנזירות לענין קרבן טומאה ולענין מלקות על טומאה, ומשום דס"ל דכיון דמיעטי' רחמנא מקרבן טומאה מיעטי' מכל דין טומאה אף למלקות, אבל מ"מ איסורא מיהא איכא, ורק שאינו לוקה אם נטמא, ובחי' מרן רי"ז הלוי הל' נזירות לסוגיי' כתב לתמוה בזה, דמכיון דס"ל לר"ל דהמיעוט מקרבן טומאה אינו דוקא לענין קרבן טומאה בפועל אלא שנתמעט מכל דין טומאה, א"כ מ"ט לא נתמעט ג"כ מאיסורא, ומ"ש איסורא ממלקות, יעוי"ש.

והנראה לומר בזה לפמשנ"ת דאף בטמא שנזר חיילא הנזירות כלפי דיני הנזירות גופא, ונעשה הנזיר לנזיר ממש, ורק דבפועל אין חלין דיני איסורי הנזירות בפועל, וי"ל דענין דיני הנזירות גופייהו הוא שייך רק לענין האיסורא, אבל המלקות והקרבן טומאה הן מדין התורה שעבר על נזירותו, ואין שייך לגוף דין הנזירות החל ע"י דיני הנזירות גופא. וממילא ללישנא דמר בר רב אשי אף לר"ל לעולם חלין אף דיני הנזירות, דמכיון דסו"ס נעשה הוא לנזיר אף שהוא בביה"ק ס"ל למר בר אשי דחיילי כל דיני הנזירות, ומ"מ כל זה הוא רק לענין דיני הנזירות גופא, אבל מה שנתחדש בפרשת נזיר דנזיר העובר על נזירותו לוקה ואם נטמא מביא קרבן טומאה, בזה הלא נתמעט נזיר בקבר וכמש"כ התוס', אבל עכ"פ המיעוט הוא רק כלפי דיני התורה שנתחדש בפרשת נזיר להעובר על נזירותו, אבל עכ"פ איסורי הנזירות החלין מדין הנזירות גופא לא נתמעטו בזה, ולכן מודה ר"ל דנאסר בטומאה אף דאינו לוקה ע"ז, ודו"ק.

ובזה נראה לבאר מה שהביא הרבנו עזריאל בשטמ"ק דהרי"ץ ור"ת הסתפקו בדעת ר"ל לל"ק אם אם אסור ביין ותגלחת משעה שנדר אף שהוא טמא, , ועי' בקר"א שכתב ע"ז, ולא הבנתי ספק זה, כיון דצריך לחזור ולקבל ודאי נראה דקודם קבלה אין עליו דקדוקי נזירות, ע"ש, וכ"כ בהגהות הרד"ל דאינו יודע מקום הספק, כיון דהש"ס קאמר לשון לא חיילא נזירות כלל לר"ל, מהיכ"ת לומר דאיין ותגלחת לקי, ויעוי"ש עוד מש"כ בזה, ונראה בזה, דהלא נתבאר דלר"ל לא חל איסור טומאה משום דס"ל דאף לענין חלות איסורי הנזירות בפועל אין שייך חלות איסור שתיית יין ותגלחת בלא חלות איסור טומאה, ובזה נסתפקו הרי"ץ והר"ת די"ל דכל זה דוקא לענין מה שנתחדש בפרשת נזיר, דפרשת נזיר נאמרה רק בנזירות הכוללת כל איסורי נזיר, אבל מה שנעשה לנזיר מחמת דבפועל קיבל נזירות ששין הנזירות גופא לאסור בכל איסורי הנזירות, ומשום כך נעשה הוא לנזיר, ורק דבפועל אין חל איסור טומאה משום דאין שייך חלות האיסור בלא קיום תורת נזיר לענין האיסור, בזה י"ל דמ"מ איסור יין ותגלחת שייך שיחול, דסו"ס הלא נעשה הוא לנזיר ודין הנזירות לאוסרו בזה, אבל עכ"פ כל זה הוא רק לענין איסורי הנזירות שמשום דיני הנזירות גופא, אבל לעולם לא ילקה ע"ז מכיון דחיוב מלקות החל מפרשת נזיר לא שייך אלא רק בנזירות המקויימת בפועל בכל דיני נזירות, ולכן נצרך שוב לקבלה, ומשום כך גם אמרו דהנזירות לא חיילא, והיינו לענין חיובי פרשת נזירות וכנ"ל.

והנה במתני' תנן מי שנזר והוא בבית הקברות אפי' הי' שם ל' יום אין עולין לו מן המנין, ובפשוטו צ"ב הרבותא בזה שאפי' הי' שם ל' יום, דהלא מכיון דאין הימים עולין לו משום שהוא טמא, א"כ מאי איכפ"ל אם היו ל' יום, ועי' בחי' הרבנו פרץ שכתב שנקט ל' יום משום דס"ד הואיל ושהה שם ימי נזירות דיעלו לו מן המנין, וקמ"ל דאפ"ה לא יעלו, יעוי"ש, ולכאו' אכתי צ"ע בביאור הסברא בזה, דמה בכך ששהה שם ימי נזירות דס"ד דממילא יעלו לו מן המנין, ונראה הביאור בזה לפי המבואר בדברי התורי"ד דבזמן שהוא טמא ה"ה אסור בתגלחת וביין משום שכבר נעשה הוא לנזיר, וכמושנ"ת הביאור בזה, וממילא ס"ד דלעולם שייך שיהי' נזיר בטומאה משום שנאסר ביין ותגלחת, ולא איכפ"ל בזה שאינו נאסר בטומאה דאין זה אלא משום דאין שייך שיחול עליו איסור טומאה וכנ"ל, ולכן אם מנה ל"י עלו לו למנין נזירות, ומה שאמרו דאין הימים עולין לו היינו דוקא באופן שלא עלו לו ל"י עד שנטהר, דמכיון דכשנטהר חיילא עלי' נזירות טהרה, דהלא הנזירות טהרה מיתלא תליא וקיימא כמבואר בגמ', שוב אין הימים שמכאן ואילך מצטרפים להיות נזירות אחת עם הימים שמנה קודם לטהרתו, דב' עניני נזירות נפרדים הן, ולכן אין הימים הראשונים עולין לו מן המנין.

[ובשטמ"ק בשם הרבנו עזריאל כתב דסד"א דכיון דשהה ימים הראויין לנזירות יביא קרבן טומאה, ע"ש, וכעי"ז כתב המאירי ע"ש, וצ"ב. יתכן דכוונתו דלעולם מכיון שמנה ל"י בדין דיהיו עולין לו וכמושנ"ת בדברי הרבנו פרץ, ואולם מכיון שהימים עולין לו ממילא הרי טומאתו סותרת ויתחייב בקרבן טומאה, דהענין מה שנזיר שנטמא אין מביא קרבן טומאה הוא משום דטומאתו אינה סותרת מכיון דהימים לא עלו לו ולא שייך בהו סתירה, אבל כל שחלה הנזירות ועלו לו הימים וממילא שייך בזה סתירה הרי שיתחייב משום כך קרבן טומאה, וצ"ע].

# בביאור דעת הרמב"ם בדין שהי' בבית הקברות

הרמב"ם בפ"ו מהל' נזירות הל' ט' כתב וז"ל, נכנס לשם בשידה תיבה ומגדל, ובא חבירו ופרע עליו את המעזיבה ונטמא, אע"פ ששהה שם אינו לוקה, עכ"ל, ובהשגות הראב"ד ז"ל, א"א אין דרך הסוגיא כן, אלא הבעיא כך היא, נכנס בשידה תיבה ומגדל ונזר שם ובא חבירו ופרע עליו את התקרה ונטמא, מי בעינן שהי' או לא וכו', אלמא היכא דשהה לית בי' ספיקא דחייב מלקות, ואם לא שהה הוי ספיקא, עכ"ל, וכן מבואר בפרש"י ותוס' כאן דרבא מספק"ל אם בעינן שהי' בכדי השתחוי' לחייב מלקות או דחייב מלקות אף בלא שהי', אבל כששהה כדי השתחוי' לא מספק"ל כלל, ופשיטא דחייב,[[144]](#footnote-144) אולם ברמב"ם מבואר דמספק"ל לרבא דדלמא אינו חייב כלל אפי' בשהה כדי השתחוי', והיינו דהספק אם נתחדש חיוב על שהי', ולכן מספק פסק הרמב"ם דאינו לוקה, וכ"כ הכס"מ. [אמנם ברדב"ז כתב דלעולם ס"ל להרמב"ם דאף בנזיר לוקה על שהי', וכאן מיירי שלא התרו בו, ומ"מ לוקה מכת מרדות דסו"ס הי' מזיד, ע"ש, אך לכאו' הדברים סתומים מאוד בדברי הרמב"ם, דהלא די"ז הוא בכהת"כ, ומ"ט הזכירו הרמב"ם במסוים בנזיר שנכנס לביה"ק בשידה תיבה ומגדל, ובפשיטות הול"ל דנזיר שנטמא בלא התראה אינו לוקה אלא מכת מרדות, ואף למה שכתב כן בשהי', לכאו' הו"ל לומר כן בפ"ה הל' י"ט בדין המלקות על שהי', ושם הול"ל דאם לא התרו בו אינו לוקה, ועוד דבדברי הרמב"ם לא נזכר שלא התרו בו, ולכאו' מכיון דעיקר דבריו לומר דכשלא התרו בו אינו לוקה אלא מכת מרדות הול"ל שלא התרו בו].

האומנם דברמב"ם לעיל שם פ"ה הל' י"ט כתב וז"ל, נכנס לאהל המת או לבית הקברות בשגגה, ואחר שנודע לו התרו בו ולא קפץ ויצא אלא עמד שם, הרי זה לוקה, והוא שישהא שם כדי השתחוי' כמו טמא שנכנס למקדש, עכ"ל, ומבואר להדיא דנזיר לוקה על שהי' בבית הקברות, וצ"ע טובא בזה, דהלא בדברי הרמב"ם הנ"ל מבואר דמספק"ל אם נאמר חיוב בשהי' בנזיר, ולכן פסק הרמב"ם דמספק אינו לוקה, וכן תמה בלח"מ שם, ויעוי"ש מש"כ לחלק, דדוקא כשנכנס באונס אין לחייב על שהי' אלא רק מכח ההלכה, שהרי זה נגד הסברא כיון שהי' אנוס, ומכיון דלא גמירי לההל' בנזיר ממילא אינו מתחייב, אבל כשנכנס בשוגג סברא הוא לחייבו, וממילא ה"ה בנזיר, ע"ש. אך צ"ע לפ"ז ענין שיעור השהי' שבכדי השתחוי' דלכאו' אי"ז ענין לנזיר כלל, ואיך יתכן לומר דמסברא אינו מתחייב בנזיר אלא בכדי השתחוי'.[[145]](#footnote-145)

והנראה לומר בזה, דהנה בשבועות דף ט"ז ע"ב מספק"ל לרבא אם בעינן שהי' למלקות, וכן שם בדף י"ז ע"א מספק"ל לרב אשי דדלמא בטימא עצמו במזיד לא גמירי שהי', והיינו דילקה אף בלא שהי', ומבואר בזה להדיא דההלכ' דשהי' נאמרה לקולא, דלולא ההלכה הי' לוקה אף בלא שהי', ובהל' נאמר דאינו לוקה אלא רק כששהה, ולכן מספק"ל לרבא דדלמא למלקות אי"צ שהי', וכן מספק"ל לרב אשי דדלמא במזיד לא גמירי שהי' וילקה אף בלא שהי', וכ"כ בקר"א להוכיח מכאן דההל' נאמרה לקולא, וצ"ע למש"כ הכס"מ בביאור דעת הרמב"ם דההל' נאמרה לחומרא, ולולא ההל' לא הי' חייב אף בשהה, דהלא בדברי רבא ורב אשי מוכרח דההל' נאמרה לקולא דאינו חייב אלא רק בשהי'. כמו"כ בדין נזיר גופי' שכתב הרמב"ם בפ"ה הל' י"ח דכשנכנס לביה"ק במזיד לוקה בלא שהי', ובחי' רבנו חיים הלוי הל' ביא"מ ביאר דהיינו מכיון דלא נאמרה ההל' בנזיר במזיד ע"ש, ומבוא' דמכיון דלא נאמרה ההלכה ממילא לוקה אף בלא שהי'. ואשר נראה מבואר בזה, דיסוד ההלכה דשהי' לא נאמרה לא לקולא ולא לחומרא, אלא שנתחדש דבשהי' מתפרש גדרי מעשה הכניסה גופא, והיינו דכל שנכנס ושוב שהה, והלא בפועל השהי' היא מחמת הכניסה, ולולא ההל' הי' נידון השהי' כגדרי הכניסה, ונתחדש בהל' דאדרבה דיינינן לגדרי הכניסה שהן כפי ענין השהי', ונמצא דבאופן שאין לחייב על הכניסה גופא, מ"מ כל ששהה באופן שיש לחייב על שהי' ממילא שייך שיתחייב על הכניסה, ובזה נאמרה ההלכה לחומרא, דלולא ההלכה לא הי' מתחייב כלל מכיון שנכנס באופן שאינו מתחייב והמשך השהי' הוא מחמת הכניסה, ונתחדש בהל' דמכיון ששייך לחייב על השהי' ממילא מתחייב על הכניסה. אך מאידך באופן שיש לחייב על הכניסה, עדיין מספק"ל לרבא ורב אשי דדלמא אין לחייב בלא שהי', דאם תהי' השהי' באופן שאין חיוב על השהי', וכגון שלא שהה בכדי השתחוי', והלא נאמר בהל' דאין לחייב על שהי' שלא בכדי השתחוי', ממילא לא יתחייב על הכניסה כלל, דהחיוב על הכניסה נקבע עפ"י השהי' שנעשית מחמת הכניסה, ובזה נאמרה ההלכה לקולא.

והנה התוס' בשבועות דף י"ז ע"א הקשו היאך שייך לחייב על שהי' כלל, והלא מחולל ועומד הוא, וכדאי' להלן דף מ"ג ע"א דנזיר שנגע במת ושוב נגע במת אחר אינו חייב על המת השני [כ"ז שהוא עדיין נוגע במת הראשון] משום דמחולל ועומד הוא, ע"ש, אכן לפמשנ"ת לדעת הרמב"ם ל"ק כלל, דאין החיוב על השהי' גופא, אלא רק דהחיוב הוא על הכניסה לפי השהי' שנעשית ע"י הכניסה, ומכיון דהחיוב הוא על הכניסה ממילא אין שייך לדון בזה שלא יתחייב משום דהוא מחולל ועומד, דהלא החיוב הוא על הכניסה, ובכניסה לא הי' מחולל ועומד.

האומנם דזה אינו שייך אלא רק כשנכנס לביה"ק בשוגג ושוב שהה במזיד, דמכיון שהי' השהי' במזיד ממילא דיינינן להכניסה בתורת מזיד ומתחייב על הכניסה, אבל כשנכנס בשידה תיבה ומגדל ופרע עליו חבירו את המעזיבה, בזה הלא מעשה הכניסה לא הי' מעשה דידי' כלל, ואין שייך שיתחייב על ע"ז, ובזה לא מהני דע"י השהי' במזיד יהי' נחשב הכניסה במזיד, דהלא לא הי' כניסה כלל, וכאן נצרך לומר דע"י השהי' דיינינן לי' כמו שהוא נכנס, ונמצא דלעולם אינו חייב אלא רק על השהי', ורק דדיינינן להשהי' כמעשה כניסה. ונמצא דחלוק ענין השהי' כשנכנס בשוגג מענין השהי' כשהכניסו חבירו, דכשנכנס בשוגג סו"ס המעשה דידי' ורק דאינו מתחייב ע"ז משום שהי' בשוגג, וע"י השהי' במזיד דיינינן להכניסה שהי' במזיד, אך כשהכניסו חבירו דלא הי' הכניסה דידי' כלל, בזה אין דין השהי' דדיינינן עי"ז לגדרי הכניסה, אלא דלעולם אינו חייב אלא רק על השהי', ורק דדיינינן להשהי' גופא שהיא נחשבת ככניסה.

והנה בלשון הגמ' מבואר דהספק הוא דדלמא לא גמירי שהי' אבראי, ובפרש"י בשבועות דף י"ז ע"א מבואר דמספק"ל דלמא לא גמירי שהי' אבראי משום דבחוץ לאו בר השתחוי' הוא, ולפ"ז נראה דדוקא לענין דבעינן שיעור השתחוי' מספק"ל אם נאמרה ההלכה בנזיר, אבל מה שנתחדש בההל' דדיינינן להכניסה כגדרי השהי' זהו אף בנזיר, ולענין זה לא מספק"ל, ורק דמספק"ל אם גם בנזיר אי"ז אלא רק כששהה שיעור השתחוי' או אפי' בלא שהה. ולפ"ז מיושבים היטב דברי הרמב"ם, דלענין נזיר שנכנס לביה"ק בשוגג, מכיון ששהה אח"כ במזיד פשיטא דדיינינן להכניסה בתורת מזיד ג"כ ויש לחייבו ע"ז, ורק דמספק"ל אם נאמר זאת רק כששהה כשיעור השתחוי' או אף בלא שהה כן, והרמב"ם פסק לקולא דאין לחייב אלא רק כששהה כשיעור השתחוי', אבל כשנכנס לביה"ק בשידה תיבה ומגדל ופרע עליו חבירו את המעזיבה דבזה אין מועיל לדון הכניסה בתורת מזיד, ואין שייך אלא רק לחייב על השהי' בתורת כניסה, זה אינו שייך אלא רק בשיעור השתחוי', דלא מצינו ששייך לדון בהשהי' גופא אלא רק כשהיא בשיעור השתחוי', וממילא בזה אם לא גמירי שיעור השתחוי' בנזיר אין לחייב כלל, ולכן פסק הרמב"ם מספק דפטור. [ולפ"ז י"ל עוד דס"ל להרמב"ם דב' איבעיות הן, דהאיבעיא דרבא בסוגיי' היא כשלא הי' כניסה כלל ונסתפק אם בכדי השתחוי' יתחדש חיוב, ורב אשי דמספק"ל בשבועות דף י"ז ע"א בנזיר בקבר אם בעינן שהי', ושם לא נתפרש בגמ' דהיינו כשנכנס בשידה תיבה ומגדל ופרע עליו חבירו את המעזיבה, ושם הוא כשנכנס בשוגג אם בעינן שהי' או שחייב אף בלא שהי'].

ב. ברמב"ם שם פ"ו הל' ח' כתב וז"ל, מי שנדר והוא בבית הקברות, נזירות חלה עליו, ואפי' שהה שם כמה ימים אין עולין לו, ולוקה על שהייתו שם, עכ"ל, ובהשגות הראב"ד ז"ל א"א ואם התרו שלא יזיר אי"צ שהיי', עכ"ל, ומבואר בכס"מ וברדב"ז דדברי הראב"ד נאמרו לפרש דברי הרמב"ם ולא בתורת השגה, ולדעת הרמב"ם ג"כ אם יתרו בו שלא יזיר ילקה בלא שהי', וכמבואר להדיא בסוגיי', ורק כשלא התרו בו שלא יזיר אלא שיצא אינו חייב אלא בשהי', ומבואר דבשהה לוקה, וגם בזה צ"ע בסתירת דברי הרמב"ם דלהלן שם הל' ט' פסק דאין מלקות בנזיר על שהי' בבית הקברות, וכבר עמד בזה הלח"מ כאן ג"כ, [אולם לכאו' למש"כ הלח"מ גופי' בפ"ה וכנ"ל, א"ש כאן ג"כ, וצ"ע]. האומנם דיש לדקדק בלשון הרמב"ם כאן שלא הזכיר דהחיוב הוא בשהי' שבכדי השתחוי' וכמש"כ הרמב"ם גופי' לעיל בפ"ה הל' י"ט דלוקה על שהייתו והוא שישהה שם בכדי השתחוי', ולא כתב כאן אלא רק שלוקה על שהייתו שם, ומשמעות הדברים דלוקה על שהייתו גרידא ואף כשלא שהה כדי השתחוי', וכן הוא דקדוק לשון הרמב"ם בפיה"מ לעיל דף ט"ו ע"ב, דכשנדר בביה"ק לוקה אם שהה אחר שהתרו בו. וצ"ע. גם בגוף הדברים צ"ע מ"ט לא הזכיר הרמב"ם דלוקה על קבלת הנזירות, וברדב"ז כתב דפשיטא הוא דמ"ל נזיר שהתרו בו שלא ליטמא מ"ל טמא שהתרו בו שלא ליזור, אך לכאו' יל"ע בזה, דהלא מש"כ הרמב"ם דלוקה על שהייתו ג"כ פשוט הוא, שכבר כתב כן לעיל פ"ה הל' י"ט, ועיקר חידוש הרמב"ם כאן אינו המלקות על שהי' אלא דאף שקיבל הנזירות בביה"ק מ"מ לוקה על טומאה וכדעת ריו"ח, וא"כ מ"ט לא כ,כ בפשיטות לענין קבלת הנזירות.

והנראה בביאור דברי הרמב"ם, דהנה בגמ' מבואר דאין לומר דהאיבעיא דרבא כשהתרו בו שלא לינזור בביה"ק, דא"כ ל"ל שהי', דנזיר שנטמא אי"צ שיהי' משום דקא מתרי בי' וה"נ קמתרי בי', ואין מבוא' בגמ' מנלן דטמא שנזר ג"כ עובר בלאו, דהלא האיסור נאמר לנזיר שלא ליטמא, ומהיכ"ת דבקבלת נזירות בטומאה ג"כ עובר. ועי' בקהלו"י סי' ה' שביאר בזה, דסובר הגמ' דכמו נזיר הנכנס לביה"ק אי"צ שהי' לפי שהוא מטיל טומאה על הנזיר, ה"נ העומד בביה"ק ומקבל נזירות הו"ל כמטמא את הנזיר, דאין חילוק בין מקרב טומאה למי שהוא קדוש בנזירות למקרב קדושת נזירות למי שהוא טמא, וכעי"ז כתב הרדב"ז בפ"ו מהל' נזירות הל' ח', דמ"ל נזיר טהור והתרו בו אל תטמא, ומ"ל טמא שאמרו לו אל תנזור. אך לכאורה יש לדון בזה, דסו"ס האיסור לא נאמר אלא רק לנזיר, וכל זמן שאינו נזיר לא נתחייב באיסור ליטמא, וא"כ היאך יתחייב על קבלת הנזירות והלא עדיין אינו נזיר, ונראה דמשום כך ס"ל להרמב"ם דבעינן שהי' אחר קבלת הנזירות, והענין כמושנ"ת דדיינינן לגדרי הכניסה כענין השהי' משום דהשהי' בפועל נעשית ע"י הכניסה, וסו"ס השהי' בפועל היא משום שנכנס, ונתחדש בהל' דמשום כך יש לדון בכניסה גופא לפי ענין השהי' שהיא בפועל מחמת הכניסה, וממילא ה"ה בנזיר שקיבל נזירות בביה"ק, אף דבקבלה גופא לא הי' נזיר, מ"מ ע"י השהי' בביה"ק שהיא שהיית נזיר בטומאה נחשב מעשה הקבלה למעשה נזיר, ודיינינן לקבלת הנזירות כמעשה נזיר ע"י קיום הנזירות הנמשך בפועל ע"י הקבלה, ולכן כתב הרמב"ם דלוקה אם שהה, ולעולם דברי הרמב"ם נאמרו באופן שהתרו בו שלא ליזור, ומ"מ ס"ל להרמב"ם דאינו לוקה על קבלת הנזירות אלא רק באופן ששהה וכנ"ל.

אלא דיש להקשות בזה מהמבואר בסוגיי' דבהתרו בו שלא לקבל נזירות אי"צ שהי', ומבואר דלוקה על גוף קבלת הנזירות ואף בלא שהי'. אך נראה פשוט בזה, דהלא נתבאר לדקדק בלשון הרמב"ם שלא הזכיר דלוקה רק כששהה בכדי השתחוי', אלא כל ששהה לוקה, והענין בזה הוא דאף שנתבאר דאינו לוקה על קבלת הנזירות אא"כ שהה מ"מ אי"צ לזה שהי' בכדי השתחוי', דדוקא באופן דהכניסה הי' באופן דאין תורת חיוב במעשה זה, וכגון כשהי' בשוגג, וע"י השהי' מתחדש החיוב, בזה נאמרה ההלכה דבעינן כדי השתחוי', דבכדי השתחוי' שייך תורת חיוב [וכמושנ"ת לענין הנכנס בשידה תיבה ומגדל ופרע עליו חבירו את המעזיבה], וממילא ע"י שהי' מזיד בשיעור חיוב חל חיוב על הכניסה, אבל כשהי' הקבלת נזירות במזיד, ורק נצרך השהי' לדון לקיום המעשה אחר שהוא נזיר, לזה אי"צ שהי' בתורת חיוב, וממילא כאן אי"צ שהי' בכדי השתחוי'. והנה הלא מבואר בראשונים דהספק דרבא הוא אם בעינן שהי' לחייב או דחייב אף בלא שהי' שכדי השתחוי', ועי' במאירי דמ"מ שהי' כל שהוא בעינן, דאם יצא מיד פשוט שאינו מתחייב, ולפ"ז י"ל אף בקושיית הגמ' דבאופן שהתרו בו שלא לינזור אי"צ שיעור שהי' היינו דאי"צ שהי' בכדי השתחוי' אלא אף בשהי' מועטת יתחייב, וכמושנ"ת.

והנה בתוס' הקשו בנזיר שקיבל נזירות בטומאה מ"ט לוקה והלא הוי לאו שאין בו מעשה, ומשמעות הדברים שלא הקשו אלא רק כשקיבל נזירות בטומאה ולא על שהי', ולדברינו אשה"ט, דבשהי' החיוב הוא על המעשה שנעשית השהי' מחמתו, והוא יש בו מעשה, ורק בקבלת נזירות בטומאה דהמלקות על קבלת הנזירות, בזה הקשו התוס' דהוי לאו שאין בו מעשה.

# בביאור דברי הרמב"ם בדין טומאות שאין הנזיר מגלח עליהן

הרמב"ם בפ"ז מהל' נזירות הל' א' כתב וז"ל, יש טומאות מן המת שאין הנזיר מגלח עליהן ולא סותר את הקודמין ואף על פי שנטמא בהן טומאת שבעה, לפי שלא נאמר בו וכי יטמא לנפש אלא וכי ימות מת עליו, עד שיטמא מטומאות שהן מעצמו של מת ואח"כ יביא קרבנות טומאה ויגלח תגלחת טומאה ויפלו כל הימים הראשונים, עכ"ל, ומבוא' דילפי' מדכתיב ימות מת עליו דאין הנזיר מגלח על כל הטומאות שהוא מוזהר עליהן מה"ת, אמנם בפ"ג מהל' טומאת מת הל' ג' כתב הרמב"ם וז"ל, טומאת רביעית דם וטומאת אבר שאין עליו בשר כראוי בין מן המת בין מן החי, יראה לי שכולן טומאתן אינן דין תורה, שהרי אין הנזיר מגלח עליהן כמו שביארנו בנזירות וכו', לפיכך אני אומר שכל טומאה מן המת שאין הנזיר מגלח עלי' אינה דין תורה, עכ"ל. ומבואר דס"ל להרמב"ם דלא יתכן שיהי' טומאה מה"ת שאין הנזיר מגלח עלי', ובהכרח דטומאות שאין הנזיר מגלח עליהן אין טומאתן מדין תורה, וצ"ע דלפמש"כ הרמב"ם גופי' בהל' נזירות דילפי' מדכתיב וכי ימות מת עליו דאין הנזיר מגלח אלא על טומאות שהן מעצמו של מת י"ל דלעולם טומאתם דין תורה, ומ"מ ילפי' מדכתיב ימות מת דאין הנזיר מגלח עליהם, וכבר עמדו בסתירת דברי הרמב"ם בזה בחי' מרן רי"ז הלוי בפי"ח מהל' פסוה"מ הל' ט"ו ובחזו"א סי' קמ"ג ס"ק ב' ד"ה והנה בגמ' וכו', יעו"ש.

והנה בפשיטות משמעות דברי הרמב"ם בהל' טומאת מת דטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' אינה טומאה אלא מדרבנן, ובמשל"מ כתב להקשות ממש"כ הרמב"ם גופי' בפ"ה מהל' נזירות הל' ט"ו דנזיר שנטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' לוקה, ולפמש"כ בהל' טומאת מת דאין הטומאה דין תורה צ"ע מ"ט לוקה עלי'. ואמנם כבר ביארו האחרונים ז"ל דכונת הרמב"ם במש"כ דאין הטומאה מדין תורה, דמהלמ"ס היא, [וכן מבוא' בפיה"מ באהלות פ"ב מ"ב דרביעית דם מהלמ"ס היא], וכלשון הרמב"ם בכ"מ דהלמ"ס חשיבי כדברי סופרים, ומכיון שאינו מפורש בתורה לכן כתב הרמב"ם דאין הטומאה דין תורה. אולם לכאורה יל"ע בזה, דהלא הרמב"ם הכריח דטומאות אלו אין טומאתן מדין תורה משום שאין הנזיר מגלח עלי', ואם כונתו להלמ"ס א"כ מ"ט הוצרך לומר דהטומאה גופא היא מהלמ"ס, והלא לעולם י"ל דטומאתן מדין תורה ורק דהלמ"ס היא דאין הנזיר מגלח עליהן, וכמש"כ כן התוס' כאן דטומאות שאין הנזיר מגלח עליהן היינו משום דהלמ"ס דאינו מגלח בטומאות אלו. וביותר דהלא בלא"ה צ"ל כן, דאל"כ מה מועיל דהטומאה רק מהלמ"ס לענין שלא יגלח עלי' הנזיר, ובהכרח דכך נאמרה הלכה דלא יגלח עלי' הנזיר, ומעתה מ"ט הוצרך הרמב"ם לומר מלבד ההלכה שאין הנזיר מגלח דאף כל הטומאה היא מהלמ"ס, וצ"ע.

ובחי' מרן רי"ז הלוי בפי"ח מהל' פסוה"מ הל' ט"ו ד"ה והנה תנן וכו' כתב לבאר בזה, דדין הוא בהל' סתירת נזירות דאין הנזיר מגלח על טומאה שאינה מפורשת מה"ת, ואה"נ דאין הענין שנאמר בהלכה דהנזיר לא יגלח עלי', אלא דהטומאה היא מהלמ"ס, ובדין תגלחת נזיר נאמר דאינו מגלח אלא על טומאה המפורשת, יעוי"ש, וע"ע בדבריו בפ"ז מהל' נזירות הל' ד' שכתב לפ"ז דבהכרח דההלמ"ס שנאמרה בדין רביעית הלוג לאו מכלל כל השיעורים שנאמרו בהלמ"ס היא, אלא דמה"ת נאמר טומאה בחצי לוג ובהלכה נתחדשה טומאה מחודשת דרביעית הלוג, ואין זה בתורת שיעור לטומאת דם אלא טומאה בפנ"ע היא, דאל"כ אין שייך לדון ברביעית דם דהטומאה גופא נחשבת טומאה שאינה מפורשת, יעוי"ש בדבריו בזה. אולם לכאורה יש להקשות ע"ז, דבפיה"מ להרמב"ם באהלות פ"ב מ"ב כתב להדיא דרביעית דם היא מכלל השיעורים שנאמרו בהלמ"ס, ע"ש, ועוד יש לדקדק בלשון הרמב"ם בפ"ב מהל' טומאת מת הל' י"ב שכתב וז"ל, דם המת מטמא וכו' שנאמר בנפש האדם ונאמר כי הדם הוא הנפש, וכמה שיעורו רביעית, עכ"ל, והלא מש"כ בתחילה דדם המת מטמא דילפי' מדכתיב נפש לפי דברי מרן הגרי"ז ז"ל הוא דוקא חצי לוג, ורביעית הלוג היא טומאה מחודשת שנאמרה בהלמ"ס, ולאו מכלל טומאת דם דחצי לוג היא, ולכאורה אין זה במשמעות דברי הרמב"ם שכתב דשיעור טומאת דם דילפי' מדכתיב נפש הוא רביעית, וצ"ע.

עוד צ"ע בכ"ז מטומאת נצל דמבואר להלן דף נ' ע"א דטומאתה מהלמ"ס ומ"מ מבואר במתני' דהנזיר מגלח עלי', ובחי' הגרי"ז להלן דף נ' ע"א נתספק בדין טומאת נצל אם טומאה מחודשת היא או שנתחדש דנצל כבשר, ויעוי"ש שנתקשה בזה בדעת הרמב"ם ע"ש, אך עכ"פ לפ"מ שצידד בלשון הרמב"ם דטומאה מחודשת היא, א"כ מבואר דהנזיר מגלח אף על טומאה שנאמרה בהלמ"ס ולאו טומאה מפורשת היא, וכמו"כ כתב הרמב"ם בפ"ב מהל' טומ"מ הל' י' דטומאת עצם כשעורה במגע ובמשא הוא מהלמ"ס, ומבואר דאף דהטומאה אינה אלא מהלמ"ס ואינה טומאה מפורשת מ"מ הנזיר מגלח' עלי', וא"כ בהכרח צ"ל בביאור דברי הרמב"ם בהל' טומאת מת דברביעית דם נאמר בההלכה גופא שלא יהי' הנזיר מגלח עלי', ומעתה שוב יקשה מ"ט הוצרך הרמב"ם לומר דאף הטומאה גופא אינה אלא מהלמ"ס. [ולדברי מרן הגרי"ז לכאו' צ"ל דהל' בפנ"ע היא דמגלח על טומאת נצל ועצם כשעורה, ואף דטומאתן אינה מפורשת מ"מ מגלח עליהן מהלמ"ס, וצ"ע].

ולהלן דף נ"ו ע"ב תנן, אמר ר"ע דנתי לפני רבי אליעזר, מה אם עצם כשעורה שאינו מטמא אדם באהל, הנזיר מגלח על מגעו ועל משאו, רביעית דם שהוא מטמא אדם באהל אינו דין שיהא הנזיר מגלח על מגעה ועל משאה, אמר לי מה זה עקיבא אין דנין כאן מק"ו, וכשבאתי והרציתי דברים לפני רבי יהושע אמר לי יפה אמרת אלא כן אמרו הלכה, ולכאו' לפי מה שכתב הרמב"ם דטומאת רביעית דם אינה דין תורה, א"כ צ"ע איך יתכן לדון מק"ו שיגלח הנזיר על רביעית דם, דסו"ס הלא אין טומאתו מה"ת, ואמנם דלפי מה שביארו האחרונים בדברי הרמב"ם דהטומאה מהלמ"ס, לפ"ז י"ל דמקשי' דנדון מק"ו לגוף טומאת רביעית דם, וממילא לא יהי' הטומאה רק מהלמ"ס אלא מדין תורה, אך לפי מה שביאר מרן הגרי"ז ז"ל דהענין בזה הוא דאין הנזיר מגלח על טומאה שאינה מפורשת, א"כ אכתי צ"ע בזה, דהלא אף אם נדון לטומאת רביעית דם מק"ו מ"מ סו"ס אין הטומאה מפורשת מה"ת, ואכתי בדין הוא שלא יגלח עלי' הנזיר. [והנה בפרש"י ובתוס' שם מבואר דהלמ"ס היא דהנזיר מגלח על עצם כשעורה, ולפ"ז י"ל דכוונת ר"ע לומר דנדון מק"ו דאף ברביעית דם יהי' דין ההלמ"ס שיגלח עלי' הנזיר, אולם בפיה"מ להרמב"ם שם מבוא' דההל' היא לענין גוף טומאת עצם כשעורה, ולפ"ז לכאו' כוונת ר"ע לדון מק"ו לגוף טומאת רביעית דם, וצ"ע לפ"ז דסו"ס היאך יגלח עלי', והרי אכתי אין הטומאה מפורשת].

והנה בפרש"י להלן דף נ' ע"א ד"ה ורבא וכו' כתב, דרוב בניין או רוב מניין שאין בו רובע עצמות, אף דבעלמא אינו מטמא באוהל מ"מ גבי נזיר הוי חשוב כמת שלם שהוא מיטמא עליו ומגלח עליהם, [ובפשטות מבוא' בדברי רש"י כדעת הרמב"ם בפיה"מ באהלות פ"ב מ"א דרוב בניין לחוד ורוב בניין לחוד אינו מטמא כשאין בו רובע עצמות, ורק בהצטרפות שניהם יחד מטמאין אף כשאין בו רובע], אכן בב"ר כאן כתב לדחות דברי רש"י דכוונתו דאף בעלמא מטמא ולא רק בנזיר, וכתב דאף דלפ"ז לשון רש"י משונה מ"מ איהו דחיק ומוקים נפשי' ע"ש, וכ"כ בסדרי טהרות דף כ"ח ע"ב אות ב' דבדברי רש"י כאן מבואר להדיא דרוב בניין לחוד או רוב מניין לחוד מטמא אף כשאין בו רובע, ע"ש, וכפיה"נ ביאר בדברי רש"י כמש"כ בב"ר. אולם באמת כבר מבואר כדברי רש"י במאירי במתני' שהקשה בהא דתנן דמלא תרוד רקב מטמא במגע דהלא להדיא אמרו בחולין דף קכ"ו דאין תרוד רקב מטמא במגע, וכתב לבאר בזה וז"ל, הרי אין המדה שוה בין גילוח נזיר לטומאות של תרומה וקדשים, שהרי לתרומה וקדשים רביעית דם ורובע עצמות מטמא, ובנזיר דוקא חצי לוג וחצי קב, ושמא ברקב החמירו בנזיר אף במגע, עכ"ל, ומעתה שוב י"ל דכן ס"ל לרש"י, וממילא יתבארו דבריו כפשטן דאף בעלמא אין האדם נטמא בזה מ"מ לגבי נזיר מגלח.

אולם לכאורה הדברים צ"ב בסברא, דמכיון דאינו נטמא בזה, א"כ איך יתכן דיהי' הנזיר סותר ע"ז ומונה שלישי ושביעי. ולפום ריהטא מבואר בפרש"י ובמאירי שנתחדשו בנזיר דיני טומאה בפנ"ע, והנזיר מקבל טומאה אף מרוב בניין או רוב מניין שאין בהן רובע עצמות, ואף דבעלמא אין אדם מקבל טומאה מהן, [וכקדשים המקבלים טומאה משני אף דחולין אין מק"ט אלא מראשון], ולפ"ז המאהיל על רוב מניין או רוב בניין שאין בהן רובע עצמות, אם אינו נזיר מותר ליכנס למקדש ולעבוד עבודה, אך אם הי' נזיר ה"ה חייב כרת על ביאתו במקדש, אולם לכאורה בדברי המאירי אין לומר כן, שהרי המאירי כתב לבאר דמכיון דאין המדה שוה דהנזיר אינו מגלח אלא על חצי קב עצמות ובעלמא נטמא ברובע הקב ממילא י"ל דבמגע ברקב החמירו בנזיר, ואם הענין בזה הוא שנתחדש דנזיר נטמא בטומאות שאין אדם בעלמא נטמא הרי אי"ז שייך כלל לזאת דהנזיר אינו מגלח אלא על חצי קב עצמות, ובדברי המאירי מבואר דענין הטומאה באדם בעלמא וענין הטומאה לסתירת נזירות הן ב' ענינים נפרדים, ובכל א' דיני טומאה בפנ"ע.

ואשר נראה מבואר בזה, דלעולם אף הנזיר אינו נטמא בטומאה שאין אדם בעלמא נטמא בה, ומ"מ נתחדש דין סתירת נזירות אף בטומאות שאין הנזיר בעצמותו נעשה בהן טמא, והמבואר בזה, דדין טומאה הסותרת נזירות אין הענין בזה משום דבפועל הנזיר בעצמותו נטמא ושוב נזירותו נסתרת מחמת טומאתו, אלא דע"י שנטמא הנזיר ממילא נתפסת הטומאה בנזירותו גופא, ונעשית הנזירות לנזירות בטומאה, ומשום כך נסתרת הנזירות, דהטומאה סותרת להנזירות גופא, [וביתר ביאור י"ל הענין בזה לפי מה שנתבאר לעיל בסוגיא דקידש שער בדם ובדין קבלת נזירות בבית הקברות, דיסוד דין סתירת נזירות ע"י טומאה הוא משום דנזיר ענינו שהוא מופקע מטומאה, ואין שייך מציאות נזיר טמא מכיון דכל שהוא טמא הרי הוא מופקע מתורת נזיר, דנזיר ענינו פרישות מטומאה, וכשהוא טמא הרי בפועל אינו פרוש מטומאה ואין שייך שתחול בו תורת פרוש מטומאה, ולפ"ז יש להבין דאין הסתירה מחמת טומאת הגברא אלא משום דבטומאתו הופקעה תורת הנזירות, דנזירות ענינה פרישות מטומאה, וממילא הטומאה סותרת להנזירות בעצמותה], וממילא כשנגע הנזיר ברוב מניין או רוב בניין שאין בהן רובע עצמות, אף דבפועל אינו נטמא בעצמותו להיותו טמא ושיהי' מגעו מטמא אחרים, אך מ"מ כבר אית"ב תורת טומאה לענין הנזירות, והנזירות גופא נסתרה עי"ז.

ולפ"ז יש לבאר בדברי המאירי דס"ל דאף הענין דנזיר אינו מגלח אלא על חצי קב עצמות וחצי לוג דם ענינו משום דלעולם אין הנזיר מגלח אלא בטומאה שענינה סתירת הנזירות, ונתחדש בזה דאף טומאה שנטמא בה האדם מ"מ יתכן דלא נסתרה הנזירות בזה, ולעולם לא דיינינן לענין נזירות בדיני טומאת הנזיר גופי', אלא שנתחדש דין טומאה מחודשת לענין סתירת הנזירות, ואין המדה שוה בדין טומאה זו לטומאת הגברא גופי', ודו"ק.

והנה מבואר במשנה דאף מזה בשלישי ושביעי, ולפמשנ"ת דאין הנזיר גופא נעשה טמא, א"כ נתחדש בזה דמכיון דנזירותו נטמאה נצרך להזאת שלישי ושביעי שענינו מעשה טהרה, ועי"ז נטהר לענין הנזירות שבו ג"כ, וי"ל דילפי' לזה מדכתיב וגלח ראשו ביום טהרתו, ובספרי פרשת נשא פיסקא כ"ח אמרו, ביום טהרתו ביום הזייתו וכו', אי בשביעי ואף על פי שלא הוזה ת"ל ביום טהרתו ביום הזייתו, יעוי"ש, ומבואר דילפי' מביום טהרתו דבעינן הזאה בשלישי ושביעי, וממילא אף באופן שלא נעשה הנזיר טמא בעצמותו מ"מ בעינן הזאה בשלישי ושביעי, והיינו משום דסו"ס נעשה טמא בתורת הנזיר שבו, וכנ"ל. והנה בגוף דברי הספרי יש לעי', דלכאו' היאך ס"ד דלא יהי' נצרך הנזיר להזאת שלישי ושביעי, דהלא אם לא הזה סו"ס טמא הוא, והיאך יתחיל נזירות טהרה כשהוא טמא, ולפמשנ"ת י"ל דקמ"ל דאף בטומאות שאין נעשה טמא בעצמותו בעינן הזאה שלישי ושביעי, וכמבואר.

ולפי המבואר בפרש"י ובמאירי נראה ליישב סתירת דברי הרמב"ם, דלעולם טומאות שאין הנזיר מגלח עליהם טומאתן אינה דין תורה אלא מדרבנן וכמש"כ בהל' טומאת מת, אולם מ"מ כ"ז הוא רק לענין טומאת הגברא גופי', דמדרבנן הוא שנטמא גופו, אבל אכתי לענין איסור הנזיר ליטמא בהן איסורו מה"ת, וכמבואר להדיא בדברי רש"י והמאירי דאף כשאין הנזיר גופי' נעשה טמא בעצמותו מ"מ ה"ה מגלח, וממילא י"ל כן אף בדעת הרמב"ם דאף דהנזיר גופי' לא נטמא מה"ת כלל מ"מ מהל' נזירות נאסר מליטמא בטומאה זו, דסו"ס טומאה היא כלפי הנזירות וכמו שנתבאר, ובזה מבואר מש"כ הרמב"ם דאם נטמא בהן לוקה, וממילא אף הי' בדין דתהא סותרת הנזירות, ולזה כתב הרמב"ם דילפי' מדכתיב וכי ימות מת עליו דאין טומאות אלו סותרות הנזירות. [ויתכן דילפי' לזה מדילפי' מדכתיב ביום טהרתו דבעינן הזאת שלישי ושביעי, וצ"ע דפשוט הוא דאל"כ עדיין הוא טמא, אלא ודאי דמיירי אף בטומאות דאין הנזיר גופי' נעשה טמא בהן, ומ"מ גבי נזיר חשיב כטומאה]. ומ"מ אף דילפי' מדכתיב כי ימות מת עליו דאין הנזיר מגלח עליהן אכתי ס"ל להרמב"ם דמדאין הנזיר מגלח עלי' בהכרח דמה"ת אין הנזיר גופי' נטמא, והיינו משום דבאופן שנעשה הנזיר גופי' טמא ודאי דנטמאה הנזירות משום זאת שהוא טמא, ולא יתכן שיהי' הנזיר טמא ולא תהא נסתרת נזירותו בכך, [וכמו שנתבאר לעיל בכ"ד דאין שייך מציאות נזיר טמא], ולכן כתב הרמב"ם דמדאינו מגלח בהכרח שאין טומאת הגברא אלא מדרבנן, וא"כ הנזיר גופי' לא נטמא כלל, ורק דמ"מ נאסר ליטמאות בזה משום נזירותו, ובדי"ז נתחדש דאין הנזירות נסתרת עי"ז. [ובזה נחלק הרמב"ם על המאירי, דבדברי המאירי מבוא' דלעולם לא דיינינן אלא רק כלפי הטומאה הסותרת להנזירות, ולא איכפ"ל בטומאת הגברא כלל, וכמושנת"ל].

ולפ"ז יש לבאר הסוגיא להלן דהק' ר"ע דנדון מק"ו שהנזיר יגלח על רביעית הלוג דם, והיינו משום דסו"ס הלא הטומאה ברביעית דם לענין נזיר היא מה"ת וכמבואר, וע"ז יליף ר"ע מק"ו מעצם כשעורה שתהא טומאה אף כלפי הנזיר גופי' ולא רק לענין סתירת הנזירות, וממילא יהא הנזיר מגלח עלי', דאין שייך שיהי' הנזיר גופי' טמא ולא תהא נסתרת הנזירות.

ולפ"ז מבואר הענין שלא הזכיר הרמב"ם דהטומאה אינה מדין תורה אלא בהל' טומאת מת, [וכ"כ בפ"ג ובפ"ה ובפי"ט], ובהל' נזירות לא הזכיר כלל דנזיר הנטמא ברביעית דם אין איסורו מדין תורה, ולפמשנ"ת הדברים מדוקדקים מאוד, דדוקא לענין טומאת האדם גופי' ס"ל להרמב"ם דאין טומאתו מדין תורה, ולכן כ"כ בהל' טומאת מת, אך הנזיר שנטמא ברביעית דם הרי איסורו מדין תורה, דסו"ס נטמאה נזירותו וכנ"ל, ולכן בהל' נזירות לא נזכר כלל דאין טומאתו מדין תורה. וע"ע בחי' מרן רי"ז הלוי בהל' פסוה"מ שכתב לדקדק בזה שלא נזכר ברמב"ם בהל' נזירות כלל דתנאה הוא שתהא הטומאה מדין תורה, וכתב להוכיח דבנזיר לא נאמר תנאי זה, אך בסוף דבריו כתב להוכיח דאף בנזיר נאמר תנאי זה, ולפ"ז הדרק"ל, אך לפמשנ"ת הדברים מדוקדקים מאוד, דלענין הל' נזירות הרי חשיבי טומאות מדין תורה, ורק דבזה גופא נתמעטו מגילוח מדכתיב כי ימות מת ולא כי יטמא לנפש, וכמבואר.

ונראה עוד, דאף לפמש"כ רבותינו ז"ל בביאור מש"כ הרמב"ם דאין טומאתן דין תורה דמהלמ"ס היא, מ"מ יש ליישב בסתירת דברי הרמב"ם ע"ד מה שנתבאר, והענין, דהלא נתבאר בדעת הרמב"ם דלעולם אין שייך נזיר טמא, וכל שהנזיר גופי' טמא אין שייך שלא תהא נסתרת טומאתו, ומעתה י"ל דלעולם אף טומאה שנאמרה בהלמ"ס הנזיר מגלח עלי', וכדחזינן בטומאת נצל וטומאת עצם כשעורה, ולכן הוצרך הרמב"ם לומר דילפי' מדכתיב כי ימות מת עליו דאין הנזיר מגלח עליה, אולם אף דילפי' מכי ימות מת עליו דיש טומאות שאין הנזיר מגלח עליהן, מ"מ הוכרח הרמב"ם לומר דטומאתן אינה דין תורה, דהלא לעולם אין שייך שיהי' נזיר טמא וכל שהוא טמא הרי נזירותו הופקעה בעצמותה, ובטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' בהכרח שנתחדש בדין הטומאה דזהו ענין הטומאה החלה בטמא מהל' הטומאה גופא דאין ענינה כתורת טומאה הסותרת נזירות, וזהו שכתב הרמב"ם דהטומאה אינה דין תורה, דאם רביעית דם הי' דין תורה, א"כ אין חילוק בענין טומאת הגברא גופא אם נטמא ברביעית או בחצי לוג, ולא יתכן שלא תהא נסתרת הנזירות על רביעית הלוג, [וכעי"ז מבוא' בפי' הר"ן בנדרים דף ע"ו ע"ב דר"א דן מק"ו דלא יתכן לדרוש גז"ש ע"ש], ובהכרח דמדין תורה אין מטמא אלא בחצי לוג, ומהלמ"ס נתחדש דאף רביעית הלוג מטמא, ומכיון דבפועל מה שרביעית דם מטמא נתחדש בהל' בפנ"ע, שוב י"ל שנתחדש בהפסוק דכי ימות מת עליו דאין הנזיר מגלח על רביעית הלוג, וממילא מתבאר דחלוק תורת טומאת הגברא כשנטמא ברביעית הלוג מכשנטמא בחצי לוג. [ולפ"ז י"ל דלעולם ההלמ"ס דרביעית הלוג היא מכלל כל השיעורין שהן מהלמ"ס וכמש"כ הרמב"ם בפיה"מ באהלות, ולא נתחדשה תורת טומאה מחודשת הנחשבת לטומאה שאינה מפורשת בתורה, אלא דמ"מ מכיון דשיעור הרביעית נתחדש בהלמ"ס ממילא י"ל דבשיעור זה ענין טומאת הגברא הוא תורת טומאה שאין בה משום סתירת נזירות, ודו"ק].

והנה בתוס' כאן כתבו דאין הנזיר מגלח על רביעית הלוג דם דשיעורין הלכה לשמה מסיני הם, ולכאורה יש לדון בזה, דהלא סו"ס טמא הוא, ולענין טומאת הנזיר גופי' הלא אין חילוק בתורת טומאתו אם נטמא ברביעית או בחצי לוג, ולכאורה מוכרח בזה דאין הנזירות נסתרת משום שהנזיר בעצמותו טמא אלא דמעשה הטומאה סותרת להנזירות, וממילא יש לדון בשיעור שהי' במעשה הטומאה. ולפ"ז י"ל דהרמב"ם ס"ל דהנזירות נסתרת מחמת טומאת הנזיר גופי', וממילא אין שייך לומר כמש"כ התוס' דהלכה למשה מסיני היא דאין הנזיר מגלח על רביעית דם, דסו"ס אין בזה חילוק לענין גוף תורת הטומאה שבנזיר גופא, ובהכרח דטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' חלוקה בגוף תורת הטומאה החלה בהטמא, וזה אינו שייך אא"כ הטומאה גופא נאמרה בהלמ"ס, וכמבואר.

בתוד"ה ועל חצי קב עצמות וכו' ואע"פ שמטמא באוהל ברובע הקב וכו' מ"מ הלכה הוא דאין הנזיר מגלח אלא על חצי קב, ולהלן בד"ה ועל חצי לוג דם כתבו התוס', ואע"פ שמטמא באהל ברביעית מ"מ אין הנזיר מגלח אלא על חצי לוג, ושיעורין הלכה למשה מסיני. לכאו' יש לדקדק שלא כתבו הענין דשיעורין הלמ"ס אלא רק לענין רביעית דם דאין הנזיר מגלח עלי', אבל לענין רובע קב עצמות לא כתבו אלא רק דהל' היא שאין הנזיר מגלח, אך לא הזכירו דשיעורין הלמ"ס, ומשמע דלאו מדין שיעורין הוא. ויש לבאר בזה, דמכיון דהשיעור דרובע קב עצמות מטמא הוא מהלמ"ס, וכמש"כ התוס' להלן דף נ"ג ע"ב ד"ה חרב וכו', וממילא אי"צ לומר דאין הנזיר מגלח על רובע הקב משום דשיעורין הלמ"ס, אלא דהלא גוף הטומאה בשיעור זה הוא מהלמ"ס וא"כ י"ל דהטומאה גופא נתחדשה בתורת טומאה שאינה סותרת נזירות, וכמושנת"ל, ורק לענין רביעית הלוג דאין השיעור בזה מהלמ"ס, לכן הוצרכו לומר דשיעורין הלמ"ס ונאמר השיעור לסתירת נזירות בחצי לוג.

# בענין טומאת נצל

דף נ' ע"א בגמ' איזהו נצל בשר המת שקרש ומוהל שהרתיח, היכי דמי, אילימא דלא ידעינן דדידי' הוא כי קרש מאי הוי, אלא דידעינן דדידי' הוא אע"ג דלא קרש, אמר רבי ירמי' בסתם, אי קרש מוהל הוא, לא קרש דלמא כיחו וניעו הוא. לכאו' יש לדקדק בלשון הברייתא דתניא איזהו נצל בשר המת שקרש, דהלא למסקנת הגמ' נצל הוא בשר המת שנימוח ואע"ג דלא קרש, ורק דבאופן דאין ידוע שהוא מן המת אינו טמא בטומאת ודאי אלא רק כשקרש דבזה נודע שהוא מן המת, והלא אין זה שייך לדיני נצל אלא ענינו בירורי ספיקות בעלמא, והול"ל איזהו נצל בשר המת שנמוח, ורק דאם אינו ידוע שהוא מן המת פשוט דאינו טמא בודאי אלא כשיתברר שהוא מן המת, אך הלשון איזהו נצל בשר המת שקרש לכאו' צ"ב.

ובפרש"י בד"ה ואי ס"ד וכו' כתב, אי ס"ד דיש נצל לבהמה אפי' המחהו בחמה ליהוי טמא כי חזר וקרש, עכ"ל, ודבריו לכאו' צ"ע טובא, דהלא למסקנת הגמ' אי"צ שיקרוש אלא רק בסתם דלא ידעינן אם הוא מן המת או לא, אבל בדידעינן שהוא מן המת אי"צ קרש, וא"כ כאן שידוע שהוא מן הנבלה א"כ אף בלא קרש הוי נצל, ומ"ט פרש"י דאין שייך בי' טומאת נצל אא"כ חזר וקרש, וכבר עמדו בזה רבותינו האחרונים ז"ל, [ועי' בב"ר מש"כ לבאר דבעינן שקרש משום דאל"כ אי"ז דרך אכילה ע"ש, וצ"ע דהלא לפרש"י לא מיירי בעולת העוף]. עוד יש לעי' בזה מדברי רש"י לעיל דף מ"ג ע"ב לענין איסור ליטמאות לכזית נצל, ופרש"י וז"ל, נצל ליחה היוצא מן המת שפורש ממנו וכו', מפרש לקמן בשר המת שקרש, עכ"ל, ולכאו' צ"ע מ"ט בעינן בזה שקרש, דהלא אף בלא קרש מכיון דספק הוא הרי בדין דיהי' אסור הכהן ליטמאות לזה, דסו"ס ספק איסורא הוא. [וצ"ע למש"כ הב"ר בסוגי', דסו"ס תיקשי מדברי רש"י לעיל]. ובאמת בתוס' ובפי' הרא"ש שם כתבו דנצל הוא ליחה היוצאה מן המת, ולא הזכירו שקרש, ופשוט דהיינו משום דלענין איסורא אי"צ שיקרוש, דאף כשהוא ספק מן המת הרי ספק איסורא לחומרא, וצ"ע מה שהוצרך רש"י לפרש דמיירי שקרש.

והנה הרמב"ם בפ"ב מהל' טומאת מת הל' א' כתב וז"ל, איזהו נצל זה הבשר שנמוח ונעשה ליחה סרוחה, והוא שתקרוש אותה הליחה הנמצאת מן המת, שאם קרשה בידוע שהוא מבשרו, ואם לא קרשה אינה מטמאה שמא כיחו וניעו הוא, [וגם בלשון הרמב"ם צ"ע כנ"ל, דלכאו' הול"ל דבשר שנמוח הוא נצל, ואם אינו ידוע אם הוא מן המת א"כ רק כשקרש מוכח שהוא מן המת, אך לשון הרמב"ם דנצל הוא בשר המת שנמוח והוא שתקרוש וכו' לכאו' צ"ע], עכ"ל, ובמשנה למלך שם הקשה מ"ט כתב הרמב"ם דאם לא קרשה אינה מטמאה שמא כיחו וניעו הוא, דהול"ל הרי זה ספק ויהי' דינו ככל ספק טומאה, [ועי' בקר"א כאן שהק' דברה"י יהי' ספיקו טמא כדין ס"ט ברה"י, ויעוי"ש מש"כ בזה], וכתב דאולי ס"ל דנצל אינו מטמא כי אם בודאי, ואין בו טומאת ספק, והדבר צריך תלמוד, עכ"ל, ומשמעות דבריו דבהל' של נצל כך נאמרה ההלכה דאינו מטמא אלא בטומאת ודאי ולא בטומאת ספק, ולפ"ז ה"ה בודאי נצל ורק ספק אם האהיל עליו ג"כ לא יהי' טמא, ולכאו' לא מצינו כן דלעולם אין הנצל מטמא בספיקות.

ויעוי' עוד במאירי שכתב וז"ל, מאחר שנתקרשה בידוע שהוא מבשרו, אבל כל שלא קרש אין דנין עליו שהוא כבשר אלא כיחו וניעו, עכ"ל, ומבואר בדבריו כמש"כ הרמב"ם דכשלא קרש אינו טמא כלל, וכתב הטעם לזה משום דאין דנין עליו שהוא כבשר אלא כיחו וניעו, והדברים צ"ב בסברא, דסו"ס ספיקא הוא, ומהו הענין דאין דנין עליו שהוא כבשר. ועי' בשפת אמת שכתב לבאר בזה דטפי יש לתלות בכיחו וניעו, וע"ש עוד מש"כ בזה, אבל לכאו' בלשון הרמב"ם שכתב דאינו מטמא משום דשמא כיחו וניעו הוא משמע דספיקא ממש הוא, וכן בדקדוק לשון המאירי לכאו' מבואר דאף דספק הוא מ"מ אין דנין עליו שהוא כבשר, והיינו דזהו מהל' הנצל דבספק אין דנין עליו שהוא כבשר, והדברים צ"ב.

והנראה לומר בזה, דהנה לכאורה יש לדקדק בלשון הרמב"ם שלא הזכיר דדוקא בסתם שאין ידוע שהוא מן המת בעינן שיקרוש וכמבואר בסוגיי', אלא כתב בפשיטות והוא שתקרוש וכו', ולכאו' הול"ל דבסתם שאין ידוע שהוא מן המת בעינן שיקרוש, ובדברי הרמב"ם מבואר בפשיטות דלעולם אין הנצל מטמא אלא בקרש, ואשר מבואר בזה, דאף כשידוע לו שהנצל הוא מן המת מ"מ אינו מטמא אלא כשקרש ויהי' הנצל מוכיח שהוא מן המת, ולא יועיל מה שידוע לאדם דבפועל הנצל מן המת, והענין בזה הוא דבהל' של נצל נאמר דנצל הוא רק מה שמוכח בו שהוא מן המת, דזהו האופן שנתחדש בו טומאת נצל, וכל שיש להסתפק בו אם הוא מן המת או לא הרי שאינו מכלל נצל שנאמר בהל' שהוא מטמא, וממילא כל שלא קרש ואין ניכר מהנצל גופא שהוא מן המת, אינו מטמא אף דידוע לו שהוא מן המת, דסו"ס מכיון דאין הנצל באופן שהוא מוכח שהוא מן המת א"כ אי"ז נצל כלל. ומה שאמר רבי ירמי' דמיירי בסתם ופרש"י דספוקי מספקא לן אם הוא מן המת או לא, אין הכונה דמספקא לן משום דבפועל אין ידוע אם הוא מן המת או לא, אלא דמספקא לן מחמת הנצל גופא, והיינו דהנצל הוא באופן המסופק אם הוא מן המת או לא, ואין מועיל לזה אם בפועל יהי' ידוע שהוא מן המת, דלעולם אי"ז נצל אא"כ הוא באופן דאין בו ספק אם הוא מן המת.

ולפ"ז מבואר מש"כ הרמב"ם דכשלא קרש אינו מטמא דדלמא כיחו וניעו הוא ולא כתב דטומאת ספק הוא, דכל שהנצל הוא באופן שאינו מוכח בענינו גופא שאינו מכיחו וניעו אלא הוא מן המת הרי שאינו כלל נצל, ואין הענין בזה דממילא ספק טומאה הוא אלא דאין בזה טומאה כלל שהרי אין זה נצל, ולעולם טומאת נצל נאמרה ג"כ בספק, ואילו יהי' ודאי נצל יטמא בספיקות ג"כ, ורק דכשהנצל הוא באופן שאינו מוכיח שהוא מן המת אי"ז נצל. ומעתה זהו גם ביאור דברי המאירי שכתב דכשלא קרש אין דנין עליו שהוא כבשר, והיינו דאף דלעולם ספק הוא שמא הוא מבשר המת ממש, מ"מ מכיון דסו"ס הנצל בעצמותו אינו באופן המוכיח שהוא מן המת ממילא אין זה נצל כלל, ולא נאמרה בו ההלכה לדון עליו שהוא כבשר.

ולפ"ז מדוקדק מאוד מש"כ רש"י דאין נצל לנבילה אלא כשקרש, והיינו משום דכל זמן שלא קרש אין מוכח מענינו עצמו שהוא מן הנבילה וממילא אינו נצל, ולכן כתב דדוקא כי חזר וקרש דממילא מוכיח שהוא מן הנבילה הרי הוא נצל, אבל באופן שלא חזר וקרש הרי בו בעצמותו יש להסתפק אם הוא מן הנבלה או לא, וממילא לאו נצל הוא, ולא איכפ"ל אם ידוע לו דבפועל הוא זב מן הנבלה. וממילא גם לענין טומאת כהן אינו נאסר ליטמאות לנצל אלא רק באופן שקרש, וכשלא קרש אין איסור ליטמאות כלל, ואין בזה ספיקא דאיסורא, דמכיון שלא קרש ממילא אין הנצל באופן שאין להסתפק בו שמא אינו מן המת, ובאופן זה הלא אינו נצל כלל, ולא נתחדשה בו טומאה, ולכן אין בו אף ספק איסור.

ולפ"ז הלא מדוקדק מאוד לשון הברייתא איזהו נצל בשר המת שקרש, דאין זה רק בירורי ספיקות באופן שאין ידוע אם הוא מן המת או לא, אלא דלעולם אינו נצל אלא רק אם קרש, דכל שאין מוכרח מענינו של הנצל גופי' שהוא מן המת הרי שאינו כלל נצל, וממילא אינו נצל אלא רק כשקרש דבזה הרי ענינו מוכיח שהוא מן המת והוי נצל. ומה"ט גם לא כתב הרמב"ם דבעינן שיקרוש רק באופן שאין ידוע שהוא מן המת, דלעולם בעינן שיקרוש, ולא מהני שיהי' ידוע לו שהוא מן המת, וכנ"ל.

אולם יעויין ברמב"ם בפ"ז מהל' נזירות סוף הל' ב' שכתב וז"ל, אי זהו נצל זה בשר המת שנמוח ונעשה ליחה סרוחה, עכ"ל, ולא הזכיר דבעינן שיקרוש, ויעוי"ש בלח"מ שכתב דאפשר דסמך על מה שביאר בהל' טומאת מת, והן אמנם דאם נימא דענין הקרישה אינו אלא בירורי ספיקות אם הוא מן המת או לא, י"ל דהרמב"ם בהל' נזירות לא כתב אלא דיני הטומאות, ולא הזכיר כאן מעניני בירורי ספיקות, אבל לפמשנ"ת דהקרישה היא מדין הנצל גופי', וכל שלא קרש אי"ז כלל נצל, א"כ מכיון שביאר כאן הרמב"ם איזהו נצל הול"ל דהבשר קרש, דהלא בשר המת שנמוח אינו נצל כלל אא"כ קרש, והיאך כתב בפשיטות איזהו נצל בשר המת שנמוח. וע"ע במשנל"מ בהל' טומאת מת שם שכתב דהרמב"ם בהל' נזירות מיירי באופן דידעינן דליחה זו מבשר המת הוא, ובכה"ג אי"צ שיקרוש, ובהל' טומאת מת מיירי בדלא ידעינן, [ולכאו' הדברים צ"ע בסתימת דברי הרמב"ם], אולם לפמשנ"ת דאף כשידוע לו שפרש מן המת מ"מ אי"ז נצל אלא כשמוכרח מהנצל גופי' שהוא מן המת, ולעולם בעינן שיקרוש, א"כ הדרק"ל מ"ט לא הזכיר הרמב"ם בהל' נזירות דבעינן שיקרוש הבשר.

והנראה, דהנה בחי' הגרי"ז כתב להסתפק בהלכתא דנצל מטמא אם נאמר בהל' דנצל הוי כבשר, או דלעולם לא דיינינן דנצל הוי כבשר אלא שנאמר בהל' טומאה מחודשת של נצל, והוא שם טומאה בפנ"ע, [אמנם מש"כ שם להביא ראי' מדברי הרמב"ם בפ"ד מהל' טומאת מת הל' ד' שכתב דחצי זית בשר וחצי זית נצל מצטרפין זל"ז, ושאר כל הטומאות שבמת אין מצטרפין זע"ז משום דלא שוו בשיעוריהן, וכתב דמבואר ברמב"ם דבשר ונצל מצטרפי משום דשוו בשיעוריהן, ומשמע דבלא"ה לא מצטרפי, ומוכח דשם טומאה בפנ"ע הוא, ע"ש, לכאורה צ"ע, דברמב"ם לא נזכר אלא דשאר טומאות לא מצטרפי משום דלא שוו בשיעוריהן, והיינו משום דאם היו שווין בשיעוריהן היו מצטרפין אף דכל א' הוא שם טומאה בפנ"ע, אבל לענין צירוף בשר ונצל לא נזכר ברמב"ם כלל דהוא משום דשוו בשיעוריהן, ולעולם י"ל דמצטרפי בלא"ה ג"כ משום דהן שם אחד, וצ"ע], ויעוי"ש בהמשך דבריו שכתב לדקדק מלשון הרמב"ם בפ"א מהל' אבות הטומאות הל' י"ג דנצל אינו ראוי לאכילת כלב, וממילא הוי עפרא בעלמא, וכלל לא נכלל בכלל מת, ובהל' נאמר שם טומאה מחודשת דנצל ג"כ מטמא, [ויתכן ליתן בזה טעם למש"כ הרמב"ם בפ"ג מהל' אבות הטומאות הל' י"א דהאוכל נצל של נבלת העוף הטהור ה"ה טהור, והיינו משום דלעולם כשנעשה נצל הרי נעשה עפר בעלמא, ואף שנתחדש בו תורת טומאה מחודשת, מ"מ אין שייך אלא שיהי' בזה דיני טומאת נבילה, אבל אין שייך שיהי' נחשב עוף טהור, והרי בנבלת העוף דין הוא שתהא עוף טהור, ולכן אינו מטמא, ודו"ק], יעוי"ש, ולכאורה יש לעי' בזה, דהלא הרמב"ם כתב ברפ"ז מהל' נזירות דאין הנזיר מגלח אלא על טומאות שהן מעצמו של מת, וא"כ היאך מגלח על נצל והלא מכיון שנפסל מאכילת כלב אינו בכלל מת כלל, ורק שנתחדשה טומאה מחודשת בנצל, ולכאו' אי"ז נחשב שהוא מעצמו של מת.

ואשר נראה בזה, דס"ל להרמב"ם דמכיון דהנזיר מגלח על הנצל, והלא טומאת נצל אינה אלא מהלכתא, וא"כ בהכרח דבהל' דנצל נאמר ג"כ דהנזיר מגלח עלי', [ובלא"ה צ"ל כן לפי מה שביאר מרן הגרי"ז ז"ל בדעת הרמב"ם דאין הנזיר מגלח אלא על טומאה מפורשת כמושנת"ל], וא"כ הוא חידוש שנתחדש בהלמ"ס דהנזיר מגלח על הנצל, אך מכיון דילפי' דאין הנזיר מגלח אלא על עצמו של מת, א"כ בהכרח דבהל' שנאמר דהנזיר מגלח על נצל נתחדש בזה דהנצל הרי הוא בכלל המת, ואף דהלא נפסל מאכילת כלב ולאו בכלל המת הוא כלל, מ"מ נאמר בהלמ"ס דלענין נזירות דיינינן לי' שהוא בכלל המת ולא אמרי' דמכיון שאינו ראוי לאכילת כלב לאו בכלל אדם הוא, אולם כ"ז הוא בהל' נזירות, אבל בטומאת מת בעלמא לא אמרי' כן, דהלא קיי"ל דכל שאינו ראוי לכלב לא מטמא, והענין בזה משום דעפרא בעלמא הוא וכמש"כ מרן הגרי"ז ז"ל, וא"כ בעלמא ודאי לאו בכלל מת הוא, ובהכרח דבהל' נאמר שם טומאה מחודשת בנצל. באופן דבהל' נזירות נאמר בנצל דאף שהסריח מ"מ לא הופקע מכלל המת, ובהל' טומאת מת נאמר בהלכה של נצל תורת טומאה מחודשת. [והענין כמושנת"ל שנתחדש בדין נזירות דהנזירות נסתרת אף ע"י טומאות שאין מטמאין אדם].

ומעתה י"ל, דכל הענין שנתבאר בדין נצל דלאו נצל הוא אא"כ הוא מוכח שהוא מן המת וכל שהוא באופן דיש להסתפק בו דלמא אינו מן המת הרי שאינו נצל כלל, כל זה הוא דוקא בטומאת מת בעלמא, דבטומאת מת נאמר תורת טומאה מחודשת בנצל, ונתחדש בזה שם טומאה בפנ"ע, וע"ז אמרו דכשאינו מוכיח בעצמותו שהוא מן המת הרי אינו נצל כלל, וכמושנת"ל, אבל בהל' נזירות שנתבאר דלאו טומאה מחודשת היא, ולא נאמר שם טומאה בפנ"ע, אלא שנאמר בהל' דאף שהסריח מ"מ לא הופקע מכלל מת, בזה אי"צ שיהי' מוכיח מתוכו שהוא מן המת, דאי"צ תורת נצל שיתחדש בו טומאה, אלא רק שנתחדש דאף שהסריח לא הופקע מכלל המת, והרי המת גופי' מטמא מספק אף כשאינו מוכיח מעצמותו שהוא מן המת, וממילא אף כשהסריח הוא כן, ולכן בהל' נזירות לא כתב הרמב"ם דאינו נצל אא"כ קרש.

# **ביסוד דין טומאת רקב**

דף נ"א ע"א ת"ר איזהו מת שיש לו רקב, מת שנקבר ערום בארון של שיש או ע"ג רצפה של אבנים, זהו מת שיש לו רקב, נקבר בכסותו בארון של עץ או ע"ג רצפה של לבנים, זהו מת שאין לו רקב. ובפרש"י, אם נקבר בכסותו, אפי' בארון של שיש, אין לו תורת רקב, לפי שכסותו שנרקבת עמו נעשית לו תערובת, ואנו אין לנו הלכה למשה מסיני שיהא רקב מטמא אלא רקב הבא מן המת עצמו בלא תערובות. ובחי' הגרי"ז כתב להקשות, דהלא ודאי מיירי שיש שיעור מלא תרוד ברקב בלא התערובת, ומסברא הי' ראוי שיטמא משום רקב, ובהכרח שנאמר בהללמ"ס דרקב אינו מטמא בתערובת, אך בלשון רש"י משמע דאי"ז הלכה שלא לטמא בתערובת, אלא שלא נתחדש בהלכה לטמא אף בתערובת, ומשמע דעצם החילוק לומר שלא יטמא בתערובת הוא מסברא, ולא נאמר בהלכה לטמא אף בכה"ג, ע"ש, [ואמנם יעוי' בחי' רבנו טודרוס שכתב דבדאיכא תערובת דבר אחר אין בהן דין רקב, דהכי גמירי, ע"ש].

והנה בלשון רש"י משמע דדוקא רקביבות הבאה מדבר אחר נעשית תערובת לבטל מן המת תורת רקב, אבל תערובת בעלמא שאינו רקביבות אינו מבטל תורת רקב, וכ"ה לשון רש"י בנדה דף כ"ז ע"ב, ע"ש, אך לכאו' יש להקשות בזה, דבנדה שם אמרו דלר"ש כשנתערב עפר אח"כ ברקב הרי מתבטל ממנו שם רקב משום דסופו נעשה לו גלגילון כתחילתו שנעשה לו גלגילון, ע"ש, וצ"ע בזה להמבואר בדקדוק לשון רש"י כאן ובפרש"י בנדה דאין דין גלגילון בתחילה בעפר בעלמא אלא רק בתערובת רקביבות, דא"כ מ"ש בסופו שנתחדש דין גלגילון אף בעפר בעלמא שאינו רקביבות משום דסופו כתחילתו.

והנראה בזה, דהנה בגוף די"ז שנעשה לו דבר אחר גלגילון, יל"ע בביאור הענין, דסו"ס מכיון שיש בזה מלא תרוד רקב מן המת, מאי איכפ"ל שיש כאן ג"כ רקב מדבר אחר, וביותר מבואר בסוגיי' דאף שני מתים שנקברו זה עם זה נעשו גלגילון זל"ז, [ואמנם בתוס' משמע דאי"ז מדין שנעשה כל א' גלגילון להשני אלא משום דהכי גמירי דבעינן רקב ממת אחד, אבל במאירי מבוא' דמדינא דגלגילון הוא, ע"ש], וצ"ע דהלא שניהם מתים המטמאים ברקב, והיאך יבטלו זל"ז. ואשר נראה מבואר בזה, דיסוד דין טומאת רקב לאו משום גוף הרקב הוא, דהרקב גופא הוא עפר ורקבון בעלמא ואין שייך בו טומאה מצ"ע, וכל תורת הטומאה שבו הוא רק משום שהוא רקב המת, ונתחדש בהל' טומאת מת דהמת מטמא אף בהרקב דידי', ולעולם תורת הטומאה שברקב הוא רק משום המת שנעשה לרקב, ואין שייך לדון ברקב בעצמותו שהוא מטמא, אלא רק דמת שנעשה רקב הרי שהמת מטמא בזה שנעשה הוא לרקב, וממילא אין הרקב מטמא אלא בתורת רקב המת, ולכן לעולם יש לדון בהמת גופי' אם הוא מטמא בהרקב, וכל שנתערב רקביבות דבר אחר בעשיית הרקב, שוב אין הרקביבות שבזה נחשבת שנעשית רק ע"י המת, דמן המת לחוד לא הי' נעשה כל הרקב שבכאן, וממילא כלפי המת אי"ז נחשב שזהו הרקב דידי', ואין שייך לומר דסו"ס יש בזה מלא תרוד רקב מן המת ויטמא, דהלא מצד הרקב גופי' אין לדון בו תורת טומאה כלל, ומהל' המת הוא שכשנעשה ממנו רקב הוא מטמא, וממילא באופן דמן המת לחוד לא הי' נעשה כל הרקב שבכאן, ממילא אין שם המת על הרקב. ובזה מתבאר ג"כ הענין דשני מתים נעשין גלגלין זל"ז, דכלפי כל מת דיינינן בי' שהוא לא עשה להרקב. ודו"ק.

ויש להביא ראי' לזה, דהנה להלן ע"ב אמר אביי נקטינן מת שטחנו אין לו רקב, ואיבעיא להו אם חזר והרקיב מהו, ובקרן אורה שם הק' היאך יתכן דאחר שכבר נתבטלה טומאתו יהי' חוזר וניעור, ע"ש, ונראה לפמשנ"ת י"ל דלא איכפ"ל בזה שכבר נתבטלה הטומאה, דלעולם לא דיינינן להטומאה בזה מצד הרקב בעצמותו, אלא דמכיון שהמת נעשה הרקב ממילא הרי הוא מטמא, וממילא אף דהרקב בעצמותו כבר נתבטלה טומאתו מ"מ כשנעשה רקב נתחדשה בו טומאה משום שהמת מטמא בזה שהוא נעשה רקב, וכלפי המת שמטמא בזה שנעשה רקב, לא איכפ"ל בהרקביבות גופא שכבר נתבטלה טומאתה.

ולפ"ז י"ל דזהו ביאור דברי רש"י דדבר אחר נעשה גלגילון למת משום דדאין לנו הללמ"ס אלא רק רקב בלא תערובת, ולא כתב דגמירי דדבר אחר נעשה לו גלגילון אלא דתחילת ההלכה לא נאמרה אלא בלא תערובת, והיינו דבהלמ"ס נתחדש דהמת מטמא ברקב, ואי"ז רקב המת מטמא אלא דדמת שהרקיב הרי המת מטמא בהרקב דידי', וממילא כל שיש כאן ג"כ רקביבות דבר אחר, ממילא אין לדון בהמת שהוא נעשה להרקב, דמן המת לחודי' לא הי' נעשה כל הרקב שבכאן, וממילא לא נאמר בהלמ"ס שיטמא, דאין שם המת על כללות הרקב שכאן.

והנה בפרש"י להלן דף ס"ה ע"א כתב דהמבואר כאן דמת שנקבר בכסותו וכיו"ב אין לו רקב משום שיש בו תערובת דבר אחר, הוא דוקא בפנ"ע, אבל מ"מ מצטרף הוא לרקב הבא מן המת שנקבר ערום לרובע הקב, וצ"ע, דמכיון דע"י תערובת שוב אין בהמת תורת רקב, וכמש"כ רש"י כאן, א"כ היאך מצטרף להשלים למלא תרוד רקב. ולפמשנ"ת נראה הביאור בזה, דאף באופן שנקבר בכסותו וכיו"ב סו"ס הלא יש בזה ג"כ רקב שבא מן המת, ומ"מ אינו מטמא משום רקב משום דלא שייך לדון בהמת גופי' שהוא עשה להרקב, וממילא אין המת מטמא ע"י רקב זה, אבל באופן שהי' מת שנקבר ערום וחל בהרקב דידי' דין טומאת רקב, ורק דבעינן שיעור מלא תרוד רקב לטמאות, ולזה מהני צירוף רקב המת שנקבר בכסותו, דסו"ס בפועל הוא רקב המת, ולהשלים לשיעור די בחפצא של רקב, ודו"ק היטב בזה.

והנה בדין דבר אחר נעשה גלגילון מבוא' דהענין הוא אם נקבר בכסותו וכיו"ב שנעשה לו תערובת, והיינו דלעולם דיינינן היאך נקבר, וכן מבוא' בע"ב בדין מת שחסר דאין לו רקב שפירשו התוס' דהיינו שנקבר חסר, וכ"כ המאירי שם דמת שטחנו מיירי שטחנו אחר שנקבר וממילא אין בזה חיסרון מדין מת שחסר, ע"ש, ובביאור הדברים נראה, דהנה בנדה דף כ"ז ע"ב איתא דעפר בית הקברות ועוד מטמא, ועי' באליהו רבה באהלות פ"ב מ"ב שהביא מהתוספתא דב' דיני טומאה הן, א' טומאת רקב ב' טומאת עפר בית הקברות, ומת שנקבר ערום מטמא משום רקב ושיעורו כמלא תרוד, ומת שנקבר בכסותו וכיו"ב מטמא משום עפר בית הקברות ושיעורו כמלא תרוד ועוד, ע"ש, [ועי' בחזו"א באהלות סי' כ"א אות ב' מש"כ בביאור דברי הגר"א, אולם בא"ר לכאו' מפורש באופ"א], והנה משמעות הדברים דב' הטומאות שייכי זל"ז, והענין צ"ב, גם יש להבין לפ"ז מהו שאמרו בנדה שם דעפר בית הקברות מטמא במלא תרוד ועוד משום דא"א למלא תרוד ועוד עפר בית הקברות שלא יהי' בו מלא תרוד רקב, ולדברי הגר"א לכאו' אי"ז שייך לזה דאית"ב מלא תרוד רקב, אלא טומאה בפנ"ע מדידן עפר בית הקברות, וצ"ב.

ואשר נראה מבואר בזה דאף יסוד דין טומאת רקב הוא מדין בית הקברות, ורק דכשנקבר ערום נתחדש בזה דין טומאת קבר שענינו מה שהוא רקב המת, וכשנקבר בכסותו יסוד דין הטומאה הוא טומאת עפר בית הקברות גרידא, אך עכ"פ אף טומאת רקב מדין קבר הוא, וענינו כענין עפר בית הקברות, דעפר המת גופא לא גרע מעפר בית הקברות, וכשהרקיב נתחדש בזה דין טומאת קבר שענינו מה שהוא רקב המת גופי', והוא טומאת המת גופא המטמא בתורת הקבר דידי', והענין כמשנ"ת דיסוד דין טומאת רקב הוא מה שהמת מטמא בהרקב דידי', וממילא זהו ענין טומאת רקב, דלעולם טומאתו הוא מדין טומאת קבר, ומ"מ ענין הטומאה הוא שהמת מטמא בהקבר דידי', משא"כ כשנקבר בכסותו וכיו"ב דאין טומאת הקבר בתורת המת שמטמא בהקבר דידי', אלא ענינו דין טומאה בעלמא, ומה שאמרו בנדה שם דא"א למלא תרוד ועוד עפר ביה"ק שלא יהי' בו כמלא תרוד רקב, היינו דזהו ענין טומאת הקבר שיש בו מלא תרוד רקב, אך סו"ס אין שם המת על הרקב כמושנת"ל, וממילא טומאתו בתורת קבר בעלמא, ואין ענינו שהמת גופי' מטמא. [ולפ"ז אף לא יהא הנזיר מגלח ע"ז דהוי כגולל ודופק]. ולפ"ז יש לבאר מה שאמרו בנדה דעפר בית הקברות מטמא במלא תרוד ועוד משום דבזה יש תרוד רקב, והיינו משום לעולם תורת קבר לא הוי אלא בכשיש בקבר לכה"פ מלא תרוד רקב מן המת, דאל"כ לא הוי קבר כלל, וכחזינן בטומאת רקב דענינה מדין קבר ולא הויא אלא במלא תרוד, אלא דכשהוא בתערובת לא דיינינן להמת שהוא מטמא בקברו, אלא טומאת עפר בית קברות בעלמא הוא, וכשאינו בתערובת דיינינן לזה דהמת גופא מטמא בהקבר, וכנ"ל, וו"ק.

ונראה דזהו הענין המבואר כאן דלעולם לא נעשה לו גלגילון אלא כשנקבר עמו דבר אחר הנעשה רקביבות, וכן דבעינן שיהי' נקבר שלם ולא חסר, והיינו דלעולם דיינינן להל' רקב בהקבר, ומשום דדין הטומאה הוא בתורת קבר המטמא, ורק דענינו הוא טומאת המת גופי' שמטמא בהקבר דידי', אבל עכ"פ ענין הטומאה הוא בתורת קבר, וממילא כל ההלכות דגמירי בהל' רקב נאמרו בהקבר, וכמושנ"ת. והנה בתוד"ה שנקבר וכו' כתבו דבעינן שיהי' המת באופן שאין להסתפק בו שיש בו תערובת דבר אחר, וכבר הקשו דסו"ס ספק הוא ומ"ט לא יטמא מספק, אך לדברינו י"ל דהענין הוא דמכיון שנקבר עמו אף דבר אחר הנעשה רקב, ממילא אין תורת הקבר שבזה בתורת קבר שענינו רקביבות המת, דהלא הקבר הוא באופן ששייך בו רקביבות שאינו מן המת, והחיסרון בזה הוא בשם הקבר, וממילא לא חל בהקבר תורת קבר המת גופי'.

ולפ"ז יש לבאר דזהו הענין המבואר בפרש"י כאן ובנדה דאין נעשה לו גלגילון אלא רק מה שנעשה רקביבות ולא דבר אחר, ומאידך בסופו אף עפר נעשה לו גלגילון, וי"ל בביאור הענין לפמשנ"ת דיסוד טומאת רקב מדין קבר הוא, ורק שנתחדש בזה תורת קבר שענינו שהמת מטמא בהקבר דידי', וממילא אין שייך לדון בזה תורת גלגילון אלא רק בתערובת רקביבות, דבזה נחשב תערובת בהרקב גופי', ואי"ז נחשב שנעשה הרקב ע"י המת, אבל בתערובת עפר בעלמא אין שייך לדון תורת גלגילון, דהלא העפר הוא מן הקבר גופי', וזהו דין הטומאה גופא דהקבר מטמא משום הרקב שבו, ואין הקבר גופי' נעשה גלגילון לטומאת הקבר, וכל שאינו רקביבות דיינינן לזה בתורת הקבר גופא, ורק רקביבות נחשבת תערובת להרקב. וממילא מבואר דכל זה הוא דוקא בתחילתו, דעפר בעלמא אינו נעשה גלגילון משום דדיינינן לי' בתורת הקבר גופא, אבל בסופו שהרקיב המת ונעשה רקב, מעתה כל שנתערב בו אפי' עפר בעלמא נשעה גלגילון, דהעפר שנתערב אחר שהרקיב המת ונעשה רקב אין שייך לדון בו תורת קבר ע"י שנתערב כעת, ולכן אף עפר נעשה גלגילון בסופו, ודו"ק.

והנה בחי' הגרי"ז כתב לדון לדעת רבנן בנדה ר"פ דם הנדה דבשר יבש מטמא, דיתכן דזהו דוקא לענין טומאת בשר, אבל לעולם אין בבשר יבש תורת בשר לענין טומאת אבר דבעינן בי' בשר גידין ועצמות, דלא יהני לזה בשר יבש, ע"ש, ולכאו' יל"ע בזה, דהלא בנדה דף נ"ו ע"א אמר שמואל דאף לרבי יוסי דבשר יבש אינו מטמא משום בשר מח"מ ה"ה מטמא משום רקב, ולפ"ד מרן הגרי"ז ז"ל הול"ל כן אף לדעת רבנן, דאף שאינו משלים בתורת בשר לדין אבר מ"מ מהני מדין רקב, דהלא רקב בעינן בי' בשר גידין ועצמות, ויועיל לזה בשר יבש. ולפמשנ"ת י"ל בפשיטות, דיסוד טומאת רקב הוא כשהרקיב ואין בו טומאה בעצמותו כלל ה"ה מטמא מדין המת שהוא מטמא בזה שנעשה רקב, אבל באופן דאכתי אית"ב תורת בשר בפנ"ע, ומטמא משום בשר, אין שייך לדון בו תורת רקב כלל, וביותר לפמשנ"ת דדין טומאת רקב הוא מתורת טומאת קבר, י"ל דאי"ז שייך כשיש בו תורת בשר דבזה נידון כהמת ממש ולא בתורת קבר, ולכן לרבנן דמטמא בתורת בשר אין שייך שיצטרף בתורת בשר לדין בשר גידין ועצמות לטומאת רקב.

והנה הרמב"ם בפ"ג מהל' טומאת מת הל' ד' כתב וז"ל, אין רקב המת מטמא עד שיקבר ערום בארון של שיש או של זכוכית וכיו"ב, ויהי' כולו שלם, חסר ממנו אבר או שנקבר בכסותו או בארון של עץ או של מתכת, אין רקבו טמא מפני שרקב הכסות או רקב העץ או חלודת המתכת תתערב ברקב גוייתו, עכ"ל, ומשמעות דבריו דמת שחסר אין לו רקב מדינא דדבר אחר נעשה לו גלגילון, וכ"ה מבואר בדבריו בפ"ז מהל' נזירות הל' ג' ע"ש, וצ"ב שייכות הענינים זל"ז. ויתכן לומר בזה, דהנה בדברי הרמב"ם מבוא' דין מת שחסר הוא דבעינן שיהי' נעשה הרקב מכל המת, וכ"כ בליקוטי הלכות בדעת הרמב"ם, וי"ל הביאור בזה לפמשנ"ת דדין טומאת רקב הוא דדין טומאת קבר שענינה הוא שהמת מטמא בהקבר דידי', וממילא זהו דדוקא במת שלם, דדוקא כשכל המת כאן נחשב זאת להקבר דידי', ושייך לדון בזה שיהי' המת מטמא בהקבר דידי', אבל כל שאין המת כאן אי"ז נחשב לקבר מת זה, דשם קבר המת הוא דוקא כשזהו כל קבר המת, ולא באופן שנחסר המת ומקצתו אינו בקבר זה. ולפמשנ"ת דיסוד דין גלגילון הוא דמכיון שנתערב בהרקב אף רקביבות שאינו מן המת גופא ממילא לא דיינינן בהמת שהוא עשה להרקב, והיינו משום דיסוד דין טומאת רקב הוא משום שהמת עשה להרקב, ממילא יש לבאר דזהו שייכות ב' הענינים, דהענין הוא דאין הרקב מטמא אלא כששם המת עליו, ולכן רקב שיש בו תערובת רקביבות דבר אחר אינו מטמא משום דאין שם המת על הרקב משום כך, וה"ה כשחסר אין שם המת על הקבר וכנ"ל, ודו"ק.

1. והנה בחי' הגרי"ז שם כתב בתחילת דבריו דכל זמן שאין מתחיל הנזירות של בנו אין יכול להפריש קרבן על נזירות השני' ע"ש, ויל"ע בזה לפמש"כ הגרי"ז בהמשך דבריו דאינו מגלח אלא אחת, ולכאו' תליא זאת בפי' השטמ"ק והמאירי, דלהמאירי דהראשונה לאו בת תגלחת היא, א"כ הקרבנות הן דוקא על הנזירות השנית, ואין יכול להפריש הקרבנות קודם שתחול הנזירות השנית, אבל להשטמ"ק דשניהן נזירות אחת, וכמושי"ת להלן, וא"כ התגלחת אתרוייהו, לפ"ז יש לדון דיועיל להפריש קודם שתחול הנזירות השנית. [↑](#footnote-ref-1)
2. ויתכן דהביאור בזה דאמדינן לדעתי' בזה דאילו יהי' נולד בנו קודם השלמת נזירותו יהי' נזירות בנו בכלל נזירותו, ולא תהא נזירות מחודשת, אלא דמתחילה ה"ה נוזר לס' יום. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויתכן דכוונתו דאילו הי' נזירות מרובה הי' נצרך לגלח בין הנזיריות, דמכיון דנחית למנין הימים אינו מצטרף להסתם נזירות, ועי' להלן הערה י"ד. [↑](#footnote-ref-3)
4. ומתבאר חידוש בזה, דיתכן שתחול חלות נזירות לענין איסורי נזיר, וכבר נאסר בתגלחת מחמת נזירות זו, אף שעדיין אין הימים בכלל מנין נזירותו. [↑](#footnote-ref-4)
5. ולפ"ז יש לדון דכשנטמא יתחייב בב' מלקויות, דהלא נאסר אף מחמת נזירות בנו. והנה מטו משמי' דהגרי"ד ז"ל ליישב קושיית המורה מאי נפק"מ אם מונה תחילה נזירותו או נזירות בנו, דאם אינו מונה של בנו עד השלמת נזירותו א"כ אם יטמא בימי נזירותו לא ילקה אלא על נזירותו, אך אם החל למנות את של בנו ואח"כ נטמא ילקה ב', דהלא אף משום נזירותו נאסר באיסורי נזיר כל זמן שלא גילח כמבוא' להלן דף ט"ו ע"א, עכ"ד, אכן להנ"ל ממה נפשך ילקה ב', ולהמבואר בלשון רש"י שנעשו אחד ממנ"פ ילקה אחד, וכאשר כ"ה שמביא רק קרבן אחד.

   אמנם בירושלמי מבואר דכשנטמא בימי בנו והתרו בו משום נזירותו לוקה, ומשמע דקודם שחל נזירות בנו אינו לוקה משום נזירות בנו, אכן בלא"ה מבואר בירושלמי דלא כרש"י וכדלהלן. [↑](#footnote-ref-5)
6. והנה בקר"א תמה בדעת רש"י איך יתכן שתעלה תגלחת אחת לב' נזירויות, ע"ש, אכן לדברי המאירי אי"ז תגלחת אחת לב' נזירויות אלא רק לנזירות אחת, הנזירות הראשונה לאו בת תגלחת היא, וכן לפי מה שביאר הגרי"ז שנעשו שניהן לנזירות אחת ממש ג"כ לק"מ, וקושיית הקר"א היא דוקא לפי דרכו בזה, דלעולם הן שני נזירויות, ורק שאינו מגלח ביניהן משום שכבר נאסר בתגלחת מחמת חלות נזירותו. [↑](#footnote-ref-6)
7. ומ"מ אין לפרש דס"ל לרש"י דבכל ב' נזיריות אין מגלח ביניהן, וכמו שהק' המנ"ח, ולעולם מביא הקרבנות אחר הנזירות הא' ורק שנאסר לגלח, דבלשון רש"י כאן לא משמע כן, אלא שאינו מגלח משום שנעשו שניהן נזירות אחת, וכן בדברי רש"י להלן ד"ה כיון דהלין ק' וכו' מבואר להדיא דמגלח בין ב' נזיריות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
8. ולכאו' יש לדון בכ"ז, דבפשטות אין שייך לקבוע הנזירות שתהא לפי לידת בנו, דלעולם הנזירות תלוי' בזמן, ואין לידת בנו אלא רק ברירה להזמן שבו קיבל הנזירות, ומכיון שנולד בנו קודם השלמת נזירותו נמצא שקיבל הנזירות לתוך נזירותו, ובדברי הקר"א מבואר דאין קביעות הנזירות להזמן שבו בפועל תהא לידת בנו, אלא ללידת בנו ממש. [↑](#footnote-ref-8)
9. לכאו' י"ל נפק"מ עוד למאן דס"ל דאין שייך להתיר או להפר נדר אלא רק אחר שחל הנדר אך כל זמן שלא חל א"א להתירו, וכדאיתא בסוף מס' נדרים, וממילא אם חלה נזירות בנו שייך להתירה, אך אם לא חלה נזירות בנו אין שייך להתירה. [↑](#footnote-ref-9)
10. לכאו' יש לדון בזה, דיתכן דמכיון שאמר שהנזירות השנית תהי' לכשיולד לו בן, א"כ אילו לא הי' חל נזירות בנו אלא רק לאחר נזירותו ה"ז כאומר להדיא שתהא השנית לכל הפחות לאחר ל', דסו"ס יתכן שתהא לידת בנו רק לאחר ל', וא"כ כשישאל על הראשונה לא תחול והרי כשקיבל עליו אחת היום ואחת למחר ונשאל על הראשונה אין עולין לו אלא כ"ט יום, ועדיין נצרך להשלים יום הל', דהלא קיבל השני' רק למחר, וכמבואר להדיא בנדרים שם, ומ"מ כ"ט עלו לו שהרי נדרו הי' להדיא על הכ"ט יום הנכללים בנזירות הראשונה, משא"כ כאן דיתכן שתהא לידת בנו לאחר ל'. [↑](#footnote-ref-10)
11. אולם לכאו' יש לדון בזה לפרש"י גופי' להלן דף י"ד ע"א ד"ה רבי יוחנן וכו' דהטעם שסותר הכל הוא משום דמכיון דאינו מגלח בינתיים כנזירות אריכתא דמי, וא"כ לכאו' אין חילוק איזו נזירות מונה. וכ"ה משמעות דברי התוס' להלן דף י"ד ע"א סוד"ה נטמא וכו', דברישא אינו סותר נזירותו כשנטמא בימי נזירות בנו, משום שמגלח ביניהן, וא"כ לרש"י דאינו מגלח ביניהן בדין דיהי' סותר. וכפיה"נ הקר"א לטעמי' שביאר בדברי רש"י כאן שאינו מגלח ביניהן משום שנאסר בתגלחת מחמת נזירות בנו וכנ"ל, אך להמבואר בפרש"י כאן דאינו מגלח ביניהן משום שנעשו לנזירות אחת, וכמו שביאר בחי' הגרי"ז, א"כ לכאו' בכל אופן יהי' סותר הכל לריו"ח. [↑](#footnote-ref-11)
12. ובדעת רש"י לכאו' מבואר דס"ל דמכיון שנולד בנו הוברר דמתחילה הי' נזירותו באופן שאם ימנה מתחילה לא יהי' נשאר כדי גידול שער, ולכן תחילת נדר הנזירות היא אחר נזירותו. ועי' מש"נ לעיל הערה ז', ודו"ק. [↑](#footnote-ref-12)
13. ולכאו' הביאור בזה דרש"י לטעמי' דהטעם דאינו מגלח ביניהן הוא משום שנעשו נזירות אחת, וזה שייך דוקא בסתם נזירות דענינו להיות נזיר, ורק דלשיעור נזירות נצרך ל' יום, אך אין מנין הל' יום מכלל גוף נדר הנזירות, ובזה שייך שיהי' נעשה נזירות ארוכה של ס' יום, והכל מדין ב' הנזיריות שנעשו אחת, אבל כשקיבל נזירות ארוכה, הרי מנין ימי הנזירות הוא גוף הנדר ממש, שנדר נזירות של כך וכך ימים, ובזה אין שייך שיהי' נעשה נזירות אחת עם נזירות בנו, שהרי דין הנזירות גופא להיות כמנין הימים שנדר, ודו"ק.

    אך הקר"א שהקשה לטעמי' שפירש בדברי רש"י הטעם שאינו מגלח ביניהן באופ"א, ולכן הוקשה לי' מה טעם יש בדבר לחלק בין סתם נזירות לנזירות ארוכה. [↑](#footnote-ref-13)
14. הנה לעיל הובא בביאור דעת רש"י דאף ברישא אינו מגלח, דבלשון רש"י מבוא' דהיינו משום שנעשו שניהן לנזירות אחת ולכן מהני תגלחת אחת, ואף אינו מביא אלא קרבן אחד, אבל בשטמ"ק ובמאירי כתבו באופ"א, וכמוש"נ לעיל, ויתכן דלזה נתכוין המורה בב' הקושיות, דאי נימא דב' נזיריות הן א"כ לא שייך שיצא בתגלחת אחת, דמכיון דקיבל נזירות מחוייב לגלח עלי', ועוד הקשה דאי נימא שנעשו ממש לנזירות אחת א"כ מאי נפק"מ איזו מונה בתחילה, סו"ס נזירות אחת של ס' יום היא. [↑](#footnote-ref-14)
15. ומש"כ שם שייך רק לדעת הרמב"ם ולא לדעת המורה שסותר הכל, אכן לדעת המורה בלא"ה לק"מ, שהרי כתב דלא מיירי במשנה באופן זה שסותר הכל, אלא רק בנזירות מרובה דפשו לי' גידול שער, וא"ש בזה הלשון משלים. [↑](#footnote-ref-15)
16. ולדבריו אם לא מנה עדיין ל' יום, אף בנזירות מרובה אינו מגלח בין הנזירויות, וצ"ע דלכאו' אי"ז במשמעות דברי רש"י שכתב בפשיטות לפרש כן במשנה דעד ע' לא הפסיד כלום, ולדברי הרש"ש אי"ז אלא רק מל' עד ע', ולכאו' גם בלשון רש"י שכתב לחלק בין נזירות מרובה לנזירות מועטת משמע דהחילוק בין הנזירויות גופייהו ולא רק באם מנה כבר ל' יום או לא. [↑](#footnote-ref-16)
17. וצ"ע דלכאו' בדברי התוס' אין הכרע דכוונתם דלא אמרי' הבלעה, שלא כתבו אלא שנשאר להשלים ל' יום לנזירותו לאחר השלמת נזירות בנו, ויש לפרש דהיינו שנשאר ל' יום אף אחר ההבלעה, והיינו באופן שכשנולד בנו עדיין הי' לו למנות ס' יום, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
18. הנה המנ"ח במצו' שס"ח אות ג' בנדמ"ח צידד דהאומר הריני נזיר שעה אחת שנעשה נזיר ל' ושתה יין במשך הל' אינו לוקה אלא רק משום איסורי נזיר ולא משום בל יחל, דנדרו הי' רק שעה אחת, וילה"ס כאן אם ג"כ לא ילקה משום בל יחל בהנזירות הב', או דמכיון דאין נזירות פחות מל' ממילא מתפרש דאין כוונתו להבלעה. [↑](#footnote-ref-18)
19. ובחי' הר"פ הקשה מהאומר הריני נזיר היום הריני נזיר למחר, דבזה לכו"ע מונה בזאח"ז, ע"ש, וצ"ע רב, דהלא בכה"ג אף כאן לא נאמר דין הבלעה, דכשנולד בנו אחר ע' לא אמרי' דהל' של בנו עולין לשלו ג"כ, וצ"ע. ויתכן דס"ל דבאומר הריני נזיר היום הריני נזיר למחר ה"ה מגלח ביום ל"א לב' הנזירויות, מכיון דמה"ת מגלח ביום ל', ומדרבנן הוא שמגלח ביום ל"א, וכאן דהוי יום ל"א לתגלחת הראשונה אוקמוה אדאורייתא, וע"ד מש"כ התוס' כאן בד"ה אמר רב וכו'. [↑](#footnote-ref-19)
20. ומבואר דלא אמרי' דהי' דעתו למנות ל' יום פ"א ויהיו עולין לב' נזירויות, וכן מבוא' בתוס' שכתבו דאילו הי' יודע שיולד בנו ביום ע' הי' אומר הריני נזיר ע' יום והריני נזיר לכשיהי' לי בן, ולכאו' יל"ע בזה. [↑](#footnote-ref-20)
21. ובפשטות לכאו' י"ל דהפסיד לענין אם גילח ביום ל' בדיעבד, דאם הי' נולד ביום ע' הי' עולה לו תגלחת בדיעבד ביום ק', ושוב הי' עולה תגלחת בדיעבד ביום קכ"ט, אך מכיון דנולד ביום ע"א ואינו עולה לכאן ולכאן ממילא אין עולה לו תגלחת אפי' בדיעבד אלא רק ביום ק"א, ושוב אין יכול לגלח לנזירותו אלא רק ביום ק"ל. [↑](#footnote-ref-21)
22. ולכאו' ביאו"ד השטמ"ק, דמכיון דהנזירות דלאחר כ' קבע שתהא לאחר כ', לכן בנזירות המאה אמר מעכשיו, וכוונתו דבנזירות זו אין קביעות זמן. [↑](#footnote-ref-22)
23. ולכאו' צ"ע בזה, דהלא מבואר בגמ' דרבא מיבעי"ל אף בנזירות מרובה, ואף בזה ביאר הכס"מ דהספק הוא אם תהא הנזירות נפסקת לאחר כ', ובזה הלא משנה ערוכה היא דמונה ומפסיק. אכן בשיעורי הגרא"י שליט"א כבר הקשה בזה דהלא לשון הגמ' הוא כיון דהלין מאה בעשרין לא שלמין לא חיילין, ומבוא' דמבעי"ל דלא יחולו כלל, אכן לכאו' יש לדחות דהכוונה דמתחילת חלות הנזירות חלה באופן שלא תהא לאחר כ', ולכן היא נפסקת ע"י נזירות הכ', וע"ד מש"כ הכס"מ בביאור ענין אפשר לאיתשולי וכמוש"נ להלן הערה ל"ג, ולכן ביאר דבנזירות מרובה אף הרמב"ם מפרש כפי' רש"י ותוס', אלא שנתקשה לפ"ז בלשון הגמ' דחדא מגו חדא קמביע"ל, דלפ"ז הלא ב' ספיקות נפרדים הן. [↑](#footnote-ref-23)
24. והעירו דלפ"ז בהבלעה דהימים עולין לכאן ולכאן יהי' נאסר בתגלחת טהרה כל זמן שלא השלים כל הנזירויות. [↑](#footnote-ref-24)
25. אכן להלן דף מ"ד ע"א לא נזכר דאיסור תגלחת הותר מכללו בתגלחת טהרה דנזיר, ואף הקשו שם דדלמא איסור תגלחת לא הותר מכללו כלל ע"ש, וכפיה"נ אין המבואר כאן דתגלחת טהרה הותרה, אלא רק דתגלחת טהרה לאו בכלל איסור תגלחת הוא כלל, דלעולם לא נאסר אלא תגלחת בעלמא, אך תגלחת טהרה בתורת תגלחת בפנ"ע הוא, ואין תגלחת זו בכלל איסור תגלחת. ולפ"ז י"ל דבנזיר עולם שלא הותר תגלחת לדעת התוס' ממילא אינו נחשב כתגלחת בפנ"ע, וה"ה נידון כתגלחת בעלמא, ויש לבאר דמשום כך לא הותרה תגלחת טהרה בנזיר עולם. [↑](#footnote-ref-25)
26. וכן משמע בלשון רש"י בד"ה לא סלקין וכו' אלא לאחר כ' יתחיל למנות ב' נזירות ויהא מגלח בינתים, עכ"ל, דלדברי הגרי"ז זהו ממש הטעם דאינו מונה בתחילה, משום דבזה אינו מגלח בינתים ונעשו לנזירות אחת, ואין שייך שתחול נזירות באופן שתהא נזירות אחת עם הנזירות השנית, ולכן מונה שתים ומגלח בינתים והיינו דלא נעשו נזירות אחת.

    והנה בשיעורי הגרא"י שליט"א שם העיר דרש"י בזה אזיל דמגלח בין הנזירויות, ע"ש, אכן לדרכו של הגרי"ז זהו כל הענין דלא חלה הנזירות בתחילה בכדי שלא יהיו נעשים ב' הנזירויות לנזירות אחת. [↑](#footnote-ref-26)
27. הנה במל"מ פ"ג מהל' נזירות הל' י"ב נקט בדעת רש"י דנזיר עולם שמיקל משלושים לשלושים הוא תגלחת גמורה כתגלחת טהרה בהשלמת נזירות בעלמא, ודלא כהתוס' לעיל דף ד' ע"א ד"ה נזיר עולם וכו' שכתבו דאינו מגלח לגמרי, ע"ש, וצע"ק לפ"ז מש"כ כאן רש"י דאין בזה תורת הפסק אלא רק משום כובד, וע"ע בחזו"א סי' קל"ז אות ב' שמבואר בדבריו דאם מגלח לגמרי א"כ הרי זו כהפסקת נזירות לגמרי, וכל שמקיל הרי דלאחר מכן הוא נזירות אחרת בפנ"ע, ע"ש. [↑](#footnote-ref-27)
28. אך לכאו' יש להקשות בזה דא"כ מ"ט קיבל הנזירות דלאחר עשרים כלל, ויתכן שקיבל כן באם ישאל על הנזירות עולם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-28)
29. וכפיה"נ ס"ל דההיתר לגלח בהשלמת נזירות אף שהוא עדיין באמצע נזירות אחרת הוא משום הפסק הנזירות השנית, וממילא אי"ז שייך בנ"ע דלא הוי בתורת הפסק. [↑](#footnote-ref-29)
30. עוד יש לעי' דבפי' הרא"ש מפורש דנאסר בתגלחת אף בנזיר לעולם שאינו מיקל לעולם, ע"ש, וגם בזה יקשה מ"ש שנאסר בתגלחת טהרה, ואין שייך בזה מה שביאר בתוה"נ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-30)
31. ויתכן דהתוס' ס"ל דאף בנ"ע נחשב שא"א שימנה כל נדר הנזירות עולם, דהלא ימי הנזירות שלאחר כ' לא יעלו להנזירות עולם ולא יהי' אפשר להשלימם, וממילא גם בזה הוא נדר באופן שאינו שייך להתקיים כלל. [↑](#footnote-ref-31)
32. ומשמעות הדברים, דכשהנזירות שלאחר עשרים היא נזירות שמשון דאין לה שאלה י"ל דהנזירות שמעכשיו א"א לה לחול אלא רק באופן שתהא נפסקת, ומתחילה זהו ענין חלות הנזירות, ורק כשהנזירות שלאחר כ' יש לה שאלה ממילא אמרי' דכשחלה הנזירות שמעכשיו ה"ה חלה לגמרי ולא תהא מופסקת מכיון דכשחלה הנזירות לא הי' מוכרח שתהא נפסקת. [↑](#footnote-ref-32)
33. וקצת משמע כן בתוד"ה אמר הריני נזיר כשמשון וכו' שהוצרכו להביא ראי' דנזיר עולם איתי' בשאלה, וצ"ב מהיכ"ת דלא יהי' בשאלה, אך לפי"ד הרמב"ם א"ש דס"ד דאף בנ"ע לא תועיל שאלה. [↑](#footnote-ref-33)
34. ויל"ע לפ"ז בביאור הס"ד דהפלוגתא דנטמא בימי צרעתו שייכא להפלוגתא דנטמא בימי נזירות בנו. וכן יש להבין לדברי הגרי"ז בדעת הרמב"ם שנעשו נזירות אחת, דלכאו' אי"ז שייך בימי צרעתו כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-34)
35. ועי' בשפ"א שכתב להוכיח מדברי התוס' בד"ה חדא וכו' דכשנטמא בימי השלמה אינו סותר לא שלו ולא של בנו, וכתב לדקדק לפמש"כ שם דע"כ מיירי בנזירות מרובה, דא"כ אם סותר כל מנין הנזירות דידי' א"כ אין נפק"מ אם סותר של בנו ג"כ, דבלא"ה הן מובלעין בכלל שלו, ע"ש, וצ"ע דבד"ה פשוט וכו' כתבו להדיא דאמתני' קאי, ובמתני' מיירי בנזירות מועטת, ולפ"ז הדרק"ל, דהלא אף אם סותר של בנו מ"מ תחילת נזירות שלו ושל בנו הן ביום זה וא"כ ה"ה מובלעין זב"ז, וממילא אין נפק"מ אם סותר את של בנו או לא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-35)
36. ומו"ח הגאון רבי יחזקאל כהן שליט"א ביאר בזה, דאף דבפועל אינו נזיר, מ"מ מעשה התגלחת הוא קיום דין של נזיר, ולכן נצרך לעשותו בטהרה. [↑](#footnote-ref-36)
37. יתכן להוסיף בזה, דכל שהוא טמא בהכרח אין בו תורת נזיר, דנזיר ענינו שאינו נטמא, והרי כשנטמא סותר כל מנין נזירותו, והיינו משום דשם נזיר אינו שייך אלא רק כשהוא טהור, וממילא כל שהוא נטמא שוב אינו נזיר כלל, ודין התגלחת להיות בראש נזיר, ואף שכבר אינו מחוייב באיסורי נזיר, מ"מ אכתי נידון הוא בתורת נזיר לענין תגלחת, אך כשנטמא ממילא אינו בתורת נזיר כלל, וממילא אין בתגלחתו משום תורת תגלחת נזיר. [↑](#footnote-ref-37)
38. ולפמשנ"ת יתכן דמכיון שנטמא ממילא נסתר תורת הנזירות שבו, ואף כשנטהר אין חל בו שוב תורת נזיר אא"כ ימנה שוב נזירות. [↑](#footnote-ref-38)
39. צ"ב כוונתם בזה, דהלא מה שאינו סותר הוא משום דתגלחת אינה מעכבת לרבנן, ומהו הענין שכתבו דהוי כמי שגילח כבר. [↑](#footnote-ref-39)
40. אך צ"ע דברמב"ם שם לא נזכר שמגלח כלל, והחזו"א כתב דמשמע שמגלח וצ"ע. גם לפמש"כ הקר"א דר"ח מיירי כשהביא כל הקרבנות, לק"מ מדברי הרמב"ם, ומתבאר בדברי החזו"א דס"ל דר"ח מיירי כשהביא רק קרבן א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-40)
41. ולפ"ז אף לתנא דמתני' אם נולד עד יום ע' איתגורי מתגר, ומ"מ תנן בלשון לא הפסיד משום יום ע' גופי'. [↑](#footnote-ref-41)
42. ולכאו' צ"ע, דהלא יום ק' אינו מכלל נזירות בנו, וכולו שייך למנין נזירותו, וא"כ אכתי נצרך למנות ל' יום לנזירותו אחר השלמת נזירות בנו, וצ"ע.

    ובגוף דברי רש"י לכאו' יש לבאר, דיום ל' לנזירות בנו עולה לכאן ולכאן, ונמצא דאין לו להשלים אחר נזירות בנו אלא רק כ"ט יום, ומ"מ מכיון שמגלח לנזירות בנו, דהלא בנזירות מרובה ס"ל לרש"י דמגלח ביניהן, מ"מ אי"ז אלא כגילחוהו לסטים בעלמא שנצרך למנות ל' יום לגידול שער, אך מדין הנזירות גופא אי"צ אלא כ"ט יום אחר השלמת נזירות בנו. [↑](#footnote-ref-42)
43. וברד"ה ת"ש וכו' ביאר בקושיית הגמ' דיום ל' של בנו עולה לכאן ולכאן, ולא הזכיר כלל דיום ע"א עולה לכאן ולכאן, וצ"ע כוונתו בזה, ויתכן דס"ל דמכיון דאם נימא דיום ע"א עולה לנזירותו ממילא נסתרה כל נזירותו ושוב אי"ז נחשב שעלה לנזירותו, ממילא אינו עולה לנזירותו אלא רק לנזירות בנו, ומ"מ אכתי אינו מונה בחשבון הכל אלא רק ק"ל וכמש"כ הקר"א, וצ"ע. אכן לפ"ז צ"ב מש"כ רש"י דיום ל' עולה לכאן ולכאן, ולא נתפרש המכוון בזה לביאור קושיית הגמ', וצ"ע.

    וע"ע בשיעורי הגרמ"ד מש"כ בזה, ולכאו' הדברים צ"ב בסברא. [↑](#footnote-ref-43)
44. אך יל"ע בזה, דבר"ה דף י' ע"א דיינינן ק"ו בדין מקצת היום ככולו, ולהלן דף נ"ז ע"א אמרי' דלא דיינינן ק"ו מהלכה. [↑](#footnote-ref-44)
45. ולכאו' מבוא' בזה דאף ימי השבעה הן מכלל השלושים, ולכן דיינינן ליום השביעי שהוא באמצע המנין, וכ"כ בשיעורי הגרמ"ד ע"ש, ומ"מ בעינן בזה לדין עולה לכאן ולכאן, דלבטל מנין שלושים נצרך שיהא קודם הרגל יום השייך לשלושים בתורת יום בפנ"ע שאינו מכלל ימי השבעה. [↑](#footnote-ref-45)
46. ויש להוסיף דלזה אף לא מצינו במשנה לא כן, דלא הקשו ממתני' אלא לדינא דעולה לכאן ולכאן, אך בנולד ביום ס"ט לא נזכר במשנה אם יוכל לגלח ביום ק', וממילא אי"צ להביא ראי' אלא רק לדברי רב דעולה לכאן ולכאן. [↑](#footnote-ref-46)
47. ויל"ע בזה דהלא בנזירות אמרי' דעולה כשני ימים מדין הבלעה, וכמבואר להדיא בדברי הרא"ש לעיל בע"א, וכמו שהובא לעיל הביאור בזה מחי' הר"פ, והיאך שייך הענין באבילות, ולכאו' מבואר כנ"ל דלעולם תחילת השלושים הן במיתת המת, דב' חיובים הן, אבילות שבעה ושלושים, וז' ימי השבעה עולין לימי השלושים מדין הבלעה. [↑](#footnote-ref-47)
48. לכאו' כוונתו דמכיון דלעולם יום ז' עולה לכאן ולכאן, א"כ כשתיקנו ל' יום הלא קבעוהו באופן זה שיום ז' עולה לכאן ולכאן, ואעפ"כ קבעו ל' יום.

    ולכאורה לפ"ז מוכח דס"ל להרא"ש דלא כהריטב"א המובא בסמוך דכשחל יום השביעי בשבת לא נאמר בזה דין מקצת היום ככולו, וכן אם לא יעמדו מנחמים, דא"כ הלא משכח"ל שלושים בכה"ג. [↑](#footnote-ref-48)
49. אכן הב"ח כ"כ מטעם אחר, דלא אמרי' מקה"כ אלא כשנהג מעשה אבילות באותו היום, ע"ש. [↑](#footnote-ref-49)
50. והנה יעוי' בחזו"א יו"ד סי' צ"ב ס"ק י"ט דלרבנן לא אמרי' מקה"כ בזבה משום דלא הוי יום נקי אלא רק בנקיותו כל מעת לעת, ע"ש, ויתכן הביאור בזה כמש"כ הגרי"ז דבעינן יום טהור, ומכיון דלרבנן לא אמרי' דיום עולה לכאן ולכאן ממילא לא הוי יום טהור אלא רק כשהוא טוהר מעל"ע, ולר"י דאמרי' דיום עולה לכאן ולכאן, ממילא אי"צ שיהי' בנקיותו מעל"ע. [↑](#footnote-ref-50)
51. אכן יש לדון בזה, דהלא אם לא נאמר בזה מקצת היום ככולו והוי יום טמא, ממילא נעשו ב' ימים טמא וצריכה לשמור עליהם יום טהור, ואם בו תראה ג"כ תהא נעשית זבה גדולה, ונמצא דללא דין מקצת היום ככולו הוי באמצע המנין, ורק משום דין מקצת היום ככולו נעשה היום לסוף המנין, ויל"ע בזה. [↑](#footnote-ref-51)
52. אכן לפמש"כ בחי' רא"ל מאלין ח"ב סי' י"ג סוד"ה ומתוך הדחק וכו' להוכיח דכשנטמאת ביום השני אי"ז ביטול הטהרה אלא שנתחדש דין סתירה, וכן הביא בשיעורי הגרא"י משמי' דמרן הגרי"ז, ודלא כהחזו"א יו"ד סי' צ"ב ס"ק י"ט, יתכן דאף שמטמאה למפרע מ"מ דין הסתירה חל רק מזמן הראי' בפועל, ולענין הטומאה שנטמאה למפרע י"ל דהויא זאת טומאת התהום, וכמש"כ הב"ר. [↑](#footnote-ref-52)
53. אולם לכאו' לפמש"כ מרן הגרי"ז גופי' דבעינן שתהא שומרת יום טהור, א"כ אף בשומרת יום כנגד יום תיקשי, אך לפמשנ"ת בהערה נ"ד דלדעת רש"י אי"צ יום טמא, א"ש. [↑](#footnote-ref-53)
54. ולכאו' י"ל לפי"ד הגרי"ז הנ"ל דהראי' לרב הוא משום דבראי' נעשה ליום טמא ומחוייבת לשמור יום טהור, ומשום כך נחשב שעולה לכאן ולכאן, ויתכן דס"ל לרש"י דאף דבראי' נעשה יום טמא, מ"מ אי"צ לשמור יום טהור, דלא בעינן אלא מעשה ספירה, ולכן הוצרך לומר דמכלל השמירה הוא גם לשלא תהא נעשית זבה גדולה, ולענין זה דיינינן בהיום גופא אם הוא טמא או טהור, ובזה חזינן דהיום עולה לכאן ולכאן. [↑](#footnote-ref-54)
55. אכן בד"ה עולים לו וכו' פרש"י למנין נזירות, וצ"ע. ויתכן דס"ל לרש"י דלעולם אין קרבן טומאה אלא רק באופן שנסתרו ימי הנזירות ע"י הטומאה, ולכן כתב דעולים לו למנין נזירות, דממילא כשנטמא ה"ה סותר ימי נזירות, ורק משום כך מתחייב הוא בקרבן טומאה. [↑](#footnote-ref-55)
56. ובשיעורי הגרא"י הקשה דהלא דעת הראב"ד בפי"א מהל' טומאת מת הל' ו' דקבר הוי טומאה שאין הנזיר מגלח עלי', וא"כ מ"ט לא פי' בפשיטות כפי' הרמב"ם המובא בסמוך, ע"ש, ובפשיטות י"ל דס"ל דאי"ז במשמעות לשון המשנה, דיצא ונכנס עולין לו מן המנין משמע שהימים שהי' בביה"ק עולין לו מן המנין. [וכ"ה דומיא דאין עולין לו מן המנין דרישא, דמיירי בהימים שהי' בביה"ק]. ויתכן דמה"ט פי' הרמב"ם בפיה"מ דאף הימים שהי' בביה"ק עולין לו מן המנין כדלהלן. [↑](#footnote-ref-56)
57. אך צ"ע בכוונתו בזה, דהלא אף ברישא פירשו רש"י ותוס' דאין עולין לו היינו לענין הבאת קרבן טומאה, דלענין גוף הימים פשיטא דאין עולין לו, דלעולם נסתר כל המנן ע"י הטומאה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-57)
58. אמנם הלא ברמב"ם נראה להדיא דבסיפא שנטהר ושוב נטמא בביה"ק בטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' ואח"כ נטמא בטומאה שהנזיר מגלח עלי' מביא קרבן טומאה, ובלא"ה יש ליתן טעם לחילוק בזה, ולכאורה הביאור בדין הסיפא הוא משום כך דטומאה שאין הנזיר מגלח עלי' אינה אסורה אלא מדרבנן, וכקושיית הקר"א, ועי' בכס"מ על דברי הרמב"ם שכתב בדין הסיפא דאם נטמא אחר שנכנס מביא קרבן טומאה שכתב להקשות דמאי איריא אחר שנכנס, והלא קודם שנכנס ג"כ סותר ומביא קרבן ומגלח ע"ש, ולהמבואר אדרבה הרמב"ם כ"כ לרבותא דאף שנכנס לביה"ק ואין הימים עולין לו מ"מ מביא קרבן טומאה מכיון דמדרבנן בעלמא הוא דאין עולין לו וכנ"ל, ואמנם בפיהמ"ש לא הזכיר הרמב"ם מזה, וכ"ה במאירי ע"ש, ולהמבואר הוא מדוקדק מאוד, דהלא בפיהמ"ש ביאר הרמב"ם דאף הימים שעמד בביה"ק עולין לו, וכ"כ ג"כ המאירי, וממילא אין בזה רבותא, והענין דברישא אינו מביא קרבן טומאה יש לדון דס"ל להרמב"ם לחלק בזה בין נזיר שנטמא לטמא שנזר, ובטמא שנזר אין הימים עולין לו מה"ת, וכמו שמצינו בדבריו בפיהמ"ש לחלק בזה לענין אם עולין לו הימים שעמד בביה"ק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-58)
59. יתכן הביאור בזה דס"ד דלעולם שייך שיהי' נזיר בטומאה, דסו"ס נאסר ביין ותגלחת, ואיסור טומאה לא שייך שיחול עליו, ולכן אם מנה ל"י עלו לו למנין נזירות, אבל באופן שלא עלו לו ל"י עד שנטהר, מכיון דכשנטהר חיילא עלי' נזירות טהרה, דהלא הנזירות טהרה מיתלא תליא וקיימא כמבואר בגמ', ושוב אין הימים שמכאן ואילך מצטרפים להיות נזירות אחת עם הימים שמנה קודם לטהרתו, דב' עניני נזירות נפרדים הן, ולכן אין הימים הראשונים עולין לו מן המנין. [↑](#footnote-ref-59)
60. יתכן דכוונתו דלעולם מכיון שמנה ל"י בדין דיהיו עולין לו וכמושנ"ת בדברי הרבנו פרץ, ואולם מכיון שהימים עולין לו ממילא הרי טומאתו סותרת ויתחייב בקרבן טומאה, דהענין מה שנזיר שנטמא אין מביא קרבן טומאה הוא משום דטומאתו אינה סותרת מכיון דהימים לא עלו לו ולא שייך בהו סתירה, אבל כל שחלה הנזירות ועלו לו הימים וממילא שייך בזה סתירה הרי שיתחייב משום כך קרבן טומאה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-60)
61. וכפיה"נ כוונתו דאילו הי' דין נזירות בתורת קבלת קדושת הנזיר ע"ע או קבלת האיסורים בתורת נדר, א"כ מאי איכפ"ל אם נוהג הוא בפועל בהל' נזירות בזמן קבלת הנזירות, ומוכרח דקבלת נזירות ענינה התחייבות הנודר לנהוג בהל' נזירות, ולכן בלא הקיום של נזירות בפועל לא שייך קבלת נזירות המתייחס לגוף איסורי הנזירות, ועמשנ"ת בזה בשיעור בביאור דעת הרמב"ם בדין קבלת נזירות בבית הקברות. [↑](#footnote-ref-61)
62. אך יעוי' במש"נ בס"ד בדעת רש"י בס' אבנתא דליבא עמ"ס יבמות דף מ"ט ע"ב, ולפמשנ"ת שם יש לדון אף בדעת רש"י כריו"ח בסוגיי'. [↑](#footnote-ref-62)
63. והנה בתוד"ה רבי יוחנן וכו' כתבו דלריו"ח נזירות חלה עליו לכל מילי ולוקה על כל איסורי נזיר, וכשיטהר אי"צ לחזור ולקבל עליו נזירות, ובשיעורי הגרמ"ד הקשה דמכיון שכבר נאסר בכל איסורי נזירות, פשוט דאי"צ לקבל נזירות לכשיצא, ע"ש, אך להמבואר בחי' הר"פ י"ל דהתוס' הזכירו ענין זה משום דזהו הטעם לכך שכבר נאסר בכל איסורי נזיר. [↑](#footnote-ref-63)
64. אכן בשו"ת בית הלוי ח"א סי' י"ז ד"ה ובדברינו וכו' כתב בדעת רש"י דלריו"ח מיירי באופן שנטמא באותו היום עצמו שקיבל הנזירות והי' בבית הקברות, ע"ש. [↑](#footnote-ref-64)
65. עי' בשיעורי הגרא"י שהקשה מ"ט נחשב זאת לקבלה מועטת, דמאי שנא אם אמר הריני נזיר או שאמר הריני בנזיר, ע"ש, ולכאורה הביאור בזה, שכשאומר הריני בנזירות שנדרתי בביה"ק הרי אינו מחדש נזירות מתחילה, אלא מקבל על עצמו כעת את אותה הנזירות גופא שקיבל בבית הקברות, והלא בבית הקברות לא חלה הנזירות, וא"כ ה"ה מקבל על עצמו נזירות שאינה קיימת, וממה דמהני מוכרח דהי' תפיסת נזירות מסוימת שחלה בביה"ק, וכעת בקבלתו אינו מחדש נזירות אלא מתחייב מכח אותה הנזירות, ולכן נחשב לקבלה מועטת, דהלא אין בקבלה זו חידוש נזירות, ולא דמי לאומר הריני נזיר שמחדש בקבלתו נזירות. [↑](#footnote-ref-65)
66. אך לכאו' לפ"ז אי"ז קבלה מועטת אלא קבלה גמורה מדין ידות, וצ"ע דבכל לשונות הראשונים לא משמע כן.

    ויעוי' עוד במש"כ בשיעורי הגרמ"ד ד"ה תוד"ה ור"ל וכו' לדון באומר הריני נזיר מן הגרוגרות דלא חל כלום כדאי' לעיל דף ט' ע"א, אם יהני אח"כ קבלה מועטת מדין ידות, ע"ש, אכן כל זה לפי דרכו דמהני מדין יד, אבל למש"כ בחי' רבי ראובן, וכן לפמשנ"ת בהערה ס"ה, לכאו' פשוט דלא יהני שם קבלה מועטת. [↑](#footnote-ref-66)
67. ולפ"ז אין עובר בבל תאחר אלא רק כשנטהר ולא קיבל, אבל כל שעיכב הטהרה אינו עובר, דהלא לא נדר אלא שיהי' נזיר כשיטהר, וכמו שאמרו בנדרים דף ג' ע"ב לענין האומר הריני נזיר לכשארצה שאינו עובר בבל תאחר כל זמן שאינו רוצה, ובאמת כ"ה לשון התוס' כאן ובדף י"ז ע"א דמיד כשיטהר מחוייב לנזור, ומשמע דכשהוא טמא אינו מחוייב ליטהר ולנזור, ועי' בשיעורי הגרמ"ד סוד"ה תוד"ה וריש וכו' שהקשה בדברי התוס' מ"ט לא נקטו התוס' דעובר אם אינו ממהר לצאת, ולפ"ד הקר"א הנ"ל אשה"ט, אבל בר"ן ובתוס' ובפי' הרא"ש בנדרים דף ד' ע"א מפורש דעובר בבל תאחר אף באופן שהוא טמא ולא נטהר, וצ"ע בזה לפי דברי הקר"א, וע"ע להלן הערה ס"ט. [↑](#footnote-ref-67)
68. אך לכאו' צ"ע דהקר"א גופי' כתב לעיל דף ט"ז ע"ב בד"ה ועי' בשטמ"ק וכו' דלל"ק לר"ל סברא הוא, ולא מסתבר לומר דיליף לה מפטורא דקרבן. [↑](#footnote-ref-68)
69. אך לכאו' צ"ע בזה, דהלא המעשה אינו שייך לגוף האיסור, והיאך יועיל לשיהי' נחשב לאו שיש בו מעשה.

    גם מש"כ הב"ר שם דעובר בבל תאחר אף כשלא יצא, צ"ע דלכאו' בתוס' לעיל דף ט"ז ע"ב ד"ה וריש וכו' מבואר לא כן, ועי' מש"נ לעיל בהערה ס"ז. [↑](#footnote-ref-69)
70. אך לכאו' לפי מה שביאר מרן הגרי"ז ז"ל בדעת התוס' א"ש, דלעולם חייל נזירות שלימה מה"ת, ולכן אין שייך בזה בל תאחר, ורק דמיעטי' קרא ממלקות אטומאה, וממילא נתמעט ג"כ מאיסורא, דמאי שנא איסורא ממלקות. [↑](#footnote-ref-70)
71. ובדעת רש"י לכאו' צ"ל דס"ל דאין שייך בל תאחר אלא רק לענין הנוגע לגוף איסורי הנדר וכיו"ב ולא לענין הנוגע רק למלקות. [↑](#footnote-ref-71)
72. ולכאו' צ"ע מכאן למש"כ הגרש"ש דאי"צ קבלה בפועל אלא מהני מה שמתחיל לנהוג נזירות, דלכאו' אי"ז שייך כאן שכבר הוא מוזהר בכל דקדוקי נזירות, ואי"צ קבלה אלא רק לענין שיתחייב במלקות. [↑](#footnote-ref-72)
73. ומ"מ החיסרון בנזירות הוא משום החיסרון בקבלה, וכמש"כ מרן הגרי"ז ז"ל לעיל דלר"ל החיסרון הוא בקבלה, ואף ששם כתב כן בדעת ר"ל לל"ק, מ"מ מבואר בדבריו כאן דהענין למרבר"א הוא כביאור הענין לל"ק, ומתבאר בזה דמשום החיסרון בקבלה לכן לא חלה נזירות שלימה, ופשוט. [↑](#footnote-ref-73)
74. אך לכאו' צ"ע לפ"ז מ"ט הוצרך הרמב"ם לכתוב ענין זה, דהלא בכל מקום כן הוא דאינו לוקה בלא התראה, ומהו המסוים בנזיר שהוצרך לחדש דאינו לוקה בלא התראה. והענין דאינו לוקה על שחבירו פרע מעליו המעזיבה שלא מדעתו לכאו' ג"כ פשוט הוא. [↑](#footnote-ref-74)
75. אך צ"ע לפ"ז ענין שיעור השהי' שבכדי השתחוי' דלכאו' אי"ז ענין לנזיר כלל, ואיך יתכן לומר דמסברא אינו מתחייב בנזיר אלא בכדי השתחוי'. [↑](#footnote-ref-75)
76. אך לכאו' יש לבאר דאף דלולא ההלכה הי' חייב אף בלא שהי', מ"מ בהלמ"ס נאמר דאינו חייב אלא רק בשהי', ומכיון דבתלה עצמו באויר מספק"ל דלמא אין בזה תורת שהי' משום דלאו בר השתחואה היא, ממילא לא יתחייב, דאין חיוב בלא שהי' וסו"ס כאן לא הי' שהי'. [↑](#footnote-ref-76)
77. ובפשטות נחלקו אם התחדש דין חיוב על השהי' גופא, או דאין לחייב על שהי' אלא רק משום שנחשב מחמת השהי' כנכנס שוב, ונעשו כב' כניסות. [↑](#footnote-ref-77)
78. מדבריו משמע דההלמ"ס נאמרה בביאת מקדש, ומספק"ל אם ילפי' נזיר מביא"מ, וע"ז הק' דאין שייך ללמוד נזיר דלא שייך בי' ענין השתחוי' מביאת מקדש דשייך בי' ענין השתחוי', אך לכאו' בלשון הגמ' משמע דהספק הוא אם ההלכה גופא נאמרה ג"כ בנזיר, וא"כ לא איכפ"ל אם שייך ענין השתחוי' בנזיר, דסו"ס הללמ"ס הוא דאין הנזיר חייב אלא בשהי' בכדי השתחוי'. [↑](#footnote-ref-78)
79. לכאו' כונת התוס', דיסוד הפטור דמחולל ועומד הוא משום שבנגיעה השנית במת השני אין נוסף בו ענין טומאה שאין בו מחמת הראשון כלל, ואין חיוב אלא בתוספת טומאה, אבל בשהי' הרי החיוב הוא על גוף המשך הטומאה, וזהו ודאי ענין תוספת טומאה, דהלא אין בו המשך טומאה מלבד ע"י השהי', ואי"ז ענין לנוגע במת אחר דאין בזה תוספת כלפי מה שכבר טמא מחמת הראשון. [↑](#footnote-ref-79)
80. מבואר בדבריו דאינו חייב אלא רק משום שנמשך בו ענין הטומאה בחיבורין, אך אינו חייב מחמת המשך הטומאה גופא, ודלא כהתוס' הנ"ל. ולכאו' מתבאר בזה, דס"ל דענין הטומאה בחיבורין אינו ענין המתמשך, אלא דכל רגע בפנ"ע שנוגע במת הרי משום כך חל בו דין טומאה בחיבורין, ואין שייך דין הטומאה בחיבורין הנעשה בו כעת להטומאה שהי' בו קודם לזה, ולכן אין שייך בזה הפטור דמחולל ועומד, דלעולם בשהי' מתחדש בו טומאה מחודשת. [↑](#footnote-ref-80)
81. אך לכאו' צ"ע בזה דהלא דין החיוב על שהי' ג"כ פשיטא הוא, ועיקר חידוש הרמב"ם כאן אינו על גוף המלקות בכה"ג אלא דלוקה על הטומאה אף שנזר בבית הקברות, וכרבי יוחנן ודלא כריש לקיש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-81)
82. ויש להעיר דבלשון הרמב"ם משמע דאי"צ שהי' בכדי השתחוי', אלא דלוקה על שהי' מועטת ג"כ, וכ"ה משמעות דבריו בפיה"מ במתני' עייש"ה, ולכאו' מתבאר בזה, דאין החיוב על השהי' אלא דס"ל דחייב בנזר בביה"ק רק כששהה שהי' מועטת, וצ"ת. [↑](#footnote-ref-82)
83. מבואר בדבריו דלענין חיוב מלקות על שהי' אי"צ לדברי התוס' כאן, ובלא"ה לוקה, ולכאו' צ"ע דזהו ג"כ לאו שאין בו מעשה, וכמבואר גם בתוס' בשבועות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-83)
84. אכן התוס' שם כתבו כן בדעת רב אשי, ומבואר בדבריהם שם להדיא דרב ביבי נחלק ע"ז, ולדברי המשנל"מ צ"ל דהתוס' כאן ס"ל דאף רב ביבי ס"ל כן, ועכצ"ל כתי' הא' בתוס' שם, ע"ש. [↑](#footnote-ref-84)
85. ויתכן בדעת המל"מ, דכוונת התוס' דמכיון דאפשר לו לצאת ולבטל את היותו כאן מכח מעשה, ממילא בזה גופא נחשב מעשה, דבזה שאינו יוצא הוא ממשיך את היותו בבית הקברות שנעשה מכח מעשה. [↑](#footnote-ref-85)
86. אך העירו בזה מהמבואר בכריתות דף ב' ע"א דאין חיוב כרת על מילה משום דאי"ז ע"י מעשה, ואטו הערלה אינה נחשב כפעולה בגופו עכ"פ כלבישת כלאים. [↑](#footnote-ref-86)
87. אולם בדעת התוס' לכאו' צ"ע בזה, דהלא כתבו לעיל דף ט"ז ע"ב ד"ה רבי יוחנן וכו' דכשנזר בביה"ק לוקה לריו"ח על הטומאה אם התרו בו לצאת ולא יצא, וצ"ע מ"ט לא הוי לאו שאין בו מעשה, ולפמש"כ המל"מ והקה"י א"ש. [↑](#footnote-ref-87)
88. אך לכאו' הדברים צ"ע רב, דמצינו בכ"ד לאוין שכשנעשו ע"י מעשה לוקה וכשלא נעשו ע"י מעשה אינו לוקה, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מהל' חמץ ומצה הל' ג' לענין לאו דבל יראה, ובאמת בדקדוק לשון המ"מ שם מבואר שלא כ"כ אלא רק לענין עקימת שפתיו דחשיב מעשה רק בלאו שאפשר לו להעשות ע"י מעשה, עייש"ה, וכן מתבאר במש"כ בדברי יחזקאל סי' כ' אות ו' עיי"ש ביאור הדברים בסברא, ויתכן דה"ה כאן יתחייב משום דעקימת שפתיו שנדר בנזיר הוי מעשה.

    אכן במשל"מ פ"ד מהל' מלוה ולוה הל' ו' ד"ה והנה כל וכו' הביא בלשונו לדברי המ"מ בכל לאו שאין בו מעשה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-88)
89. וקצ"ע בזה מלשון הגמ' דמקשי' דאם התרו בו לקי. [↑](#footnote-ref-89)
90. וקצת יל"ע דא"כ מאי מק' לעולא מברייתא, והרי לדידי' מוכרח כן מהברייתא לעיל. [↑](#footnote-ref-90)
91. אכן לכאו' אין מתיישב בזה אלא רק דלא נקטו שלושים, אבל עדיין יש לדקדק שלא נקטו סתר נזירות, דלר"א אינו סותר אלא ז'. [↑](#footnote-ref-91)
92. אך לכאו' צ"ע, דהלא בתחילת הנזירות ג"כ אמרי' מקצת היום ככולו, ונחשב יום ראשון לימים ראשונים. [↑](#footnote-ref-92)
93. וצ"ע דהתוס' לא כתבו כן אלא לדעת רבנן, אבל ר"א נחלק ע"ז כמש"כ התוס' שם להדיא, וכאן הלא מיירינן בדעת ר"א. [↑](#footnote-ref-93)
94. אמנם לדעת הבית הלוי דהרמב"ם פסק כרבנן, אבל לר"א דין ימים הראשונים נאמר אף לענין קרבן טומאה, הדרק"ל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-94)
95. אך לכאו' צ"ע בזה דלהלן דף נ"ו ע"ב במשנה שהקשה ר"ע מ"ט לא ילפי' דנזיר יגלח על רביעית דם בק"ו מעצם כשעורה, ולפמש"כ התוס' דהלמ"ס היא דאין הנזיר מגלח על רביעית דם, א"כ מה הוקשה לר"ע, וצ"ע, ואמנם הי' אפשר לומר דזהו שהשיב שם רבי יהושע יפה אמרת אלא כן אמרו הלכה, וכ"כ הגר"א באליהו רבה במס' ידים פ"ג מ"ב, אך אכתי תיקשי בדעת ר"א ור"ע דממנ"פ אם לא ס"ל לההל' א"כ מנא להו דאין הנזיר מגלח על רביעית, אולם התוס' גופייהו להלן שם פירשו לא כן, ע"ש, וצ"ע. שו"ר בשיעורי הגרמ"ד שם שעמד בזה, ויעוי"ש מש"כ לבאר, אכן מש"כ עפ"י דברי הגרעק"א לפרש דההלכה נאמרה רק באוהל ור"ע דן מק"ו למגע ומשא, וכ"כ במרומי שדה שם, לכאו' אכתי צ"ע, דסו"ס ממנ"פ, אם ס"ל דההלכה לא נאמרה במגע ומשא א"כ פשוט דנזיר מגלח ואי"צ לק"ו, ואם ס"ל דנאמרה הלכה אף בזה א"כ הדרק"ל. [↑](#footnote-ref-95)
96. וצ"ע שהאריך להוכיח כן מדברי התוס' ע"ש, ולא הזכיר דהדברים מפורשים כן בתוס' כאן. [↑](#footnote-ref-96)
97. אך צ"ע דא"כ אף על חצי לוג לא יגלח, דמ"ש רביעית דם מחצי לוג דם, ומה שאמרו שם נפש לרבות את הדם לכאו' נצרך הריבוי אף לחצי לוג, ובדברי האבהא"ז שם משמע שפירש דחצי לוג דם פשוט שמטמא, ונאמר נפש לרבות רביעית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-97)
98. הנה גם לפ"ז לכאו' צ"ע רב מה הקשה ר"ע דנזיר יגלח על רביעית דם מק"ו מעצם כשעורה, דהלא רביעית דם אין טומאתה מדין תורה, והרמב"ם בפיהמ"ש שם ג"כ ביאר דברי רבי יהושע הנ"ל כמש"כ התוס' שם, וכן הק' הב"ר שם, וכתב דיתכן דזו גופא קושיית ר"ע דנילף דרביעית דם תטמא מדין תורה. [↑](#footnote-ref-98)
99. וצ"ע דלכאו' מסקנת הגמ' להלן דף נ"ז ע"א דטומאת רביעית דם לאו מהלמ"ס היא. [↑](#footnote-ref-99)
100. אך יל"ע בזה, דהלא הנזיר מגלח אף על טומאה שמהלמ"ס, וכדחזינן שמגלח על נצל ומבוא' בגמ' דטומאתה מהלמ"ס, ואם נימא דלעולם מגלח אף על טומאה שאין דינה דין תורה, ורק ברובע קב עצמות ורביעית דם נאמרה הלכה שאין הנזיר מגלח עלי', א"כ מנ"ל להרמב"ם דהטומאה גופא מהלמ"ס, דלמא הטומאה מה"ת, ומהלמ"ס דאינו מגלח עלי', וכמש"כ התוס', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-100)
101. אמנם יש להעיר דהרמב"ם בפיה"מ אהלות פ"ב מ"ב כתב להדיא דשיעור רביעית דם המטמא הוא מכלל השיעורין שנאמרו בהלמ"ס, ולדברי מרן הגרי"ז ז"ל צ"ל דכוונתו לשיעור רביעית שנאמר בטומאה המחודשת של רביעית דם, דסו"ס נאמר בטומאה זו שיעור רביעית, ולפ"ז שיעור הרביעית שבטומאה זו אינו מגוף ההל' שנתחדשה בה הטומאה אלא מכלל דיני השיעורין שבכהת"כ שנאמרו בהלמ"ס, וצ"ע.

     גם בלשון הרמב"ם בפ"ב מהל' טומאת מת הל' י"ב שכתב וז"ל, דם המת מטמא וכו' שנאמר בנפש האדם ונאמר כי הדם הוא הנפש, וכמה שיעורו רביעית, עכ"ל, לכאו' לא משמע דרביעית הלוג היא טומאה בפנ"ע. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-101)
102. בשיעורי הגרא"י הביא מהגרי"ד ז"ל שהקשה מדברי התוס' להלן דף נ"ז ע"א שכתבו לבאר דלמאי דמספק"ל בגמ' שם דדלמא טומאת רביעית דם חשיבא מהלמ"ס, לפ"ז מש"כ נפשות מת היינו ב' רביעיות, ע"ש, ואמר הגרי"ד ז"ל, דמכיון דמבוא' דטומאת רביעית נחשבת טומאה מהלמ"ס, מוכח שנתחדשה בהלכה טומאה בפנ"ע, דלפמש"כ מרן הגרי"ז בדעת התוס' דלא נאמר בהלמ"ס אלא רק דין שיעורין א"כ אין שייך לומר דמשום כך תהא נחשבת טומאה שמהלמ"ס, ע"ש, אולם לכאו' פשוט דדעת התוס' דכל זה למאי דמספק"ל דדלמא רביעית דם חשיבא טומאה מהלמ"ס, ולפ"ז צ"ל דנפשות מת היינו ב' רביעיות, וא"כ בהכרח דבהלכה נתחדשה טומאה בפנ"ע, אך למאי דמסקינן שם דאין רביעית דם הלכה, מעתה מתפרש הפסוק דנפשות מת דהיינו רביעית אחת, ומעתה מה שאין הנזיר מגלח על רביעית אינו אלא מדין שיעורין שנאמרו מהלמ"ס, ואל"כ הלא כבר בגמ' שם מוכח כן, וכמש"כ בחי' הגרי"ז כאן. [↑](#footnote-ref-102)
103. אך לכאו' הדברים צ"ע רב, דהלא תוס' הביאו דכן הוא להדיא במתני' באהלות, ואיך יתכן דתליא בפלוגתת ריו"ח ורבא, וביותר דהלא התוס' להלן דף נ' כתבו דדברי רבא מפורשים במשנה באהלות, ולכן לא יישב אלא במשנה כאן ולא באהלות, וא"כ דברי המשנה באהלות סתרי אהדדי, וצ"ע. ועי' בשפ"א שכתב לתמוה על הלח"מ מהמשניות דאהלות, ע"ש. [↑](#footnote-ref-103)
104. צ"ע כוונתו להוכיח מדברי רש"י שם, דבפשיטות יש לפרש בדבריו ג"כ כדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-104)
105. צ"ע טובא בזה, דהלא ברש"י שם מפורש דבעלמא אינו מטמא, ורק גבי נזיר הוי חשוב כמת שלם, אכן בב"ר שם כתב לדחוק בדברי רש"י באופ"א ע"ש, ולפמש"כ שם א"ש דברי הסד"ט. [↑](#footnote-ref-105)
106. אכן בפי' הר"ש סיריליאו הנדמ"ח לא כתב להדיא דלדבריו אי"צ שיהי' הרובע מרוב המניין, ורק פי' באופ"א בדברי המשנה, ולפירושו אין ראי' דבעינן שיהי' ברובע מכלל כל רוב המניין או רוב הבניין. [↑](#footnote-ref-106)
107. ויתכן לומר דמלשון המשנה דתנן על המת ועל כזית מן המת, משמע דבשניהן ענין המת אחד, ואין במשמעות המשנה דעל המת היינו מת שנשרף, וכזית מן המת הוא מת שלא נשרף. [↑](#footnote-ref-107)
108. ובפשיטות י"ל דרבי יהודה הק' על דין המשנה דתנן על אלו טומאות הנזיר מגלח, וא"כ נתחדש כאן דין גילוח על טומאת מת, וע"ז הק' דק"ו הוא מדין גילוח על כזית מת, ואף דאה"נ דנפק"מ בטומאה זו לענין שלא יתחייב אלא אחת כשנגע בכמה כזיתים, אך מ"מ אי"ז דין המשנה, ובלשון המשנה נאמר דין גילוח על טומאת מת שלם. [↑](#footnote-ref-108)
109. ובנוסח אחר יש להקשות דהול"ל דמיירי במת שאין עליו בשר כדי להעלות ארוכה, וממילא אין שייך בו טומאת אבר. [↑](#footnote-ref-109)
110. ולפ"ז לא נתיישבה קושיית הגמ' על רבי יוסי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-110)
111. אך לכאו' ממה שאמרו כאן אלא כדאמר רבי יוחנן, לא משמע כן. [↑](#footnote-ref-111)
112. ובפשטות כוונתו דנזיר אינו מגלח על עצמו של מת, וס"ד דזה אינו נחשב עצמו של מת. אך צ"ע, דא"כ לא יתיישב בזה מתני' דאהלות פ"ב מ"א דתנן מת וכזית מן המת, דשם הוא לענין טומאת אוהל בעלמא, ולא לענין גילוח נזיר. [↑](#footnote-ref-112)
113. ויל"ע דא"כ מ"ט אמרו דלא נתקשרו אבריו בגידין, דהלא בלא"ה צ"ל שלא נקרשו עצמותיו, וממילא יתיישב בזה ג"כ לענין אבר משום דאבר אינו אלא בשר גידין ועצמות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-113)
114. אך לכאו' צ"ע בזה מלשון הרמב"ם שכתב דאינו מטמא משום שמא כיחו וניעו הוא, ומבואר דמשום דספק הוא אינו מטמא, ולכאו' זהו כד' המל"מ דדין נצל לטמאות רק באופן שהוא ודאי מן המת.

     גם מש"כ להוכיח כן מלשון המאירי, הנה לשון המאירי הוא דכל שלא קרש אין דנין עליו שהוא כבשר אלא כיחו וניעו, ובדקדוק לשונו מבואר דאין הענין דכשלא קרש תלינן דהוי מכיחו וניעו ולא מהבשר, אלא דכשלא קרש דיינינן בדין הנצל שאין דינו כבשר אלא דינו ככיחו וניעו, והיינו כדרכו של המל"מ דמכיון דאינו ודאי מהבשר ממילא לא גמירי בי' דהוי כבשר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-114)
115. אך לכאו' בדברי הרמב"ם שם אין מבוא' כלל דבשר ונצל מצטרפי משום דשוו בשיעוריהן, אלא רק דשאר הטומאות לא מצטרפי משום דלא שוו בשיעוריהן, והיינו משום דאף ב' שמות אם שוו בשיעוריהן מצטרפי, אבל בדין בשר ונצל אין מבוא' בדברי הרמב"ם דאם לא היו שוין בשיעוריהן לא היו מצטרפין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-115)
116. אכן לכאו' אי"ז שייך לפי המבוא' במאירי בנדה דף כ"ז ע"א דבאדם נאמר דין נצל אף כשלא נעשה מחיים. [↑](#footnote-ref-116)
117. ומבואר בדברי מרן הגרי"ז ז"ל, דאם לא החידוש דנצל אף מת לא הי' מטמא כשאין הבשר ראוי לכלב, ומשום דהוי עפרא בעלמא, והוא חידוש. [↑](#footnote-ref-117)
118. ולפמש"כ המל"מ גופי' שם בדעת הרמב"ם דנצל אינו מטמא אלא כשהוא ודאי מן המת, יתכן דס"ל לרש"י דלא מהני דידע דהנצל מן המת, אלא דגמירי דאין טומאת נצל אלא כשהנצל מצד ענינו מוכיח שהוא מן האדם, וממילא לעולם לא יטמא אלא בקרש. אך קצ"ע בזה בלשון הגמ' אר"י בסתם, ומשמע דדוקא בסתם בעינן דקרש. [↑](#footnote-ref-118)
119. ויתכן דמיירי בנבלת בהמה טמאה, אך לכאו' הדברים סתומים בפרש"י. [↑](#footnote-ref-119)
120. ולפ"ז צ"ע מ"ט הוצרכו התוס' בע"ב לומר דדוקא רקביבות גמירי ולכן מת שטחנו אינו מטמא משום רקב, דלכאו' תיפו"ל משום שנעשה ע"י דבר אחר ולא מחמת ששלטה בו כח המיתה. [↑](#footnote-ref-120)
121. והנה בחזו"א שם מבוא' שפי' בדעת רש"י כמש"כ הגר"א, וכ"כ בחכמת בצלאל בנדה שם, אך לכאו' בדברי רש"י מבואר להדיא דמיירי ברקב, ומבואר דלרש"י הוא דין רקב בעלמא, ורק דמכיון שנתערב בו דבר אחר בעינן מלא תרוד ועוד דמעורב בו רקב ועפר, והוא כמו שביאר בזה החזו"א שם, אך באליהו רבה שם מבואר באופ"א, דלא גרסי' רקב כלל, ולא מיירי שהרקיב, אלא דין טומאה חדשה היא דעפר בית הקברות, וכמש"כ הגר"א דמיירי שנטל עפר, ויתכן דאדרבה אם ירקיב לא יהי' טמא כלל דאי"ז עפר בית הקברות, ולפ"ז אי"צ לומר דפליגי ר"ש ורבנן כמש"כ החזו"א בדעת רש"י, דב' ענינים נפרדים הן. [↑](#footnote-ref-121)
122. ויתכן דס"ל להתוס' דהוא מוכרח כן מדין הברייתא גופא, דהלא כשנקבר בכסותו וכיו"ב אי"ז ודאי שהרקיב הכסות קודם שהקריב כמלא תרווד מהמת. אך בשטמ"ק ד"ה כתוב בתוס' ואפי' וכו' משמע דאין שהות דירקיב כמלא תרוד מן המת קודם, ע"ש, והשטמ"ק לטעמי' דס"ל דרקב מטמא מספק. ויתכן שנחלקו אם נצרך שירקיב כמלא תרוד מן המת קודם שיתערב בו דבר אחר. [↑](#footnote-ref-122)
123. ובלשונו משמע דכל שנעשה רקב כבר נידון כסופו, ואף קודם שהרקיב כמלא תרוד, ומתבאר בזה, כל שהרקיב דינו לטמא, ומלא תרוד הוא רק כשיעור בעלמא שיהי' אדם מקבל טומאה מהרקב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-123)
124. ולכאו' הביאור בזה, דמלא תרוד אינו אלא דין שיעור בעלמא, וכנ"ל בדברי המאירי, וכל שיש בזה רקב שוב מהני אף רקב שיש בו תערובת להשלימו למלא תרוד, דנחשב זאת כסופו ולא כתחילתו. [↑](#footnote-ref-124)
125. אך לפ"ז יל"ע בביאור דברי הגמ' דא"א לעצמות ובשר בלא גידים, ולהב"ר דמיירינן לענין הרקב בפועל יתבאר בזה דאין שייך ליטול רקב מהעצמות ומהבשר בלא שיהי' מעורב בזה ג"כ רקב מן הגידים. [↑](#footnote-ref-125)
126. ויל"ע בלשון הרא"ש והר"פ שכתבו דבעינן שיהי' **ב**רקב בגו"ע, ולכאו' דקדוק הלשון בזה הוא כדעת הב"ר. [↑](#footnote-ref-126)
127. והנה בחי' הגרי"ז הק' מ"ט אמרו בחולין דאין תרוד רקב מטמא במגע משום דאין נוגע וחוזר ונוזע, והא משכח"ל בבשר יבש דמטמא משום רקב, ע"ש, ולפמש"כ הקר"א דאין הבשר מטמא אלא בצירוף עצמות וגידים א"ש. [↑](#footnote-ref-127)
128. והנה בפרש"י להלן דף ס"ה כתב דמת שנקבר בארון של עץ, אף שאינו מטמא ברקב בפנ"ע מ"מ מצטרף לרקב מת שנקבר ערום בארון של שיש, ע"ש, ובשפ"א שם הק' מסוגי' שאמרו דב' המתים נקברו כל אחד בפני עצמו, ומשמע דלא מהני שיהי' א' נקבר בפנ"ע, ע"ש, אכן אם דינא דשני מתים הוא ענין בפנ"ע, א"ש. [↑](#footnote-ref-128)
129. אמנם להלן ע"ב בד"ה וסכיא וכו' כתבו התוס' להוכיח מסוגיי' אף לענין דין גלגילון ע"ש, וצ"ל ס"ל דאם הוא מטמא ודאי אינו נעשה גלגילון. [↑](#footnote-ref-129)
130. אכן לפמשנ"ת לעיל דלהרמב"ם לא נאמרה טומאת רקב בספק, ממילא י"ל מכיון דהוי בעיא דלא איפשטא, והוי ספק אם הוא מגופו או לא, א"כ הוא ספק אם יש תערובת ברקב, ואין לטמא מספק, ולכן לא הזכיר הרמב"ם הספק. [↑](#footnote-ref-130)
131. ומבואר בדבריו דמספק"ל בהשער לאחר מיתה, אך בפרש"י כתב דהי' עומד ליגזז קודם מיתה, ולעיל הובא מהסד"ט שנחלקו בזה רש"י ותוס'. [↑](#footnote-ref-131)
132. הנה יעוי' בשפ"א להלן דף ס"ה ע"א מש"כ להקשות על דברי רש"י שם דרקב מת שנקבר בכסותו מצטרף להשלים למלא תרוד רקב שבא ממת שנקבר ערום, דלפ"ז מ"ט הוצרכו לומר לענין שני מתים דשניהם נקברו בפנ"ע, ע"ש, ולדבריו לכאו' יש לדקדק ג"כ כאן שאמרו בשני המתים דדלמא מן העקב קאתו, וא"כ אדרבה מכאן מוכח כפרש"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-132)
133. ויעוי"ש שנסתפק לרבנן דבשר יבש מטמא אם מצטרף לדין טומאת אבר דצריך בשר גידין ועצמות, ע"ש, ולכאו' יש לדון דאם אינו מצטרף מ"ט אמרו בנדה דף נ"ו ע"א רק דלדעת רבי יוסי דאין בשר יבש מטמא מ"מ מטמא משום רקב, דהלא אף בדעת רבנן י"ל כן דלענין צירוף מטמא משום רקב, דהלא אף ברקב בעינן בגו"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-133)
134. ולפ"ז יש ליישב קושיית הקר"א הנ"ל דהיאך טומאה שבטלה חוזרת וניעורה, די"ל דמספק"ל בדלא הרקיב כלל בתחילה, וממילא מעולם לא נפקע הטומאה, וכמש"כ בחי' הגרי"ז דלדעת הרמב"ם בטחינה נפקעה הטומאה משום שהרקיב. [↑](#footnote-ref-134)
135. ויעוי"ש שכתב לדי"ז בחדא מחתא עם דינא דגלגילון, וצ"ב שייכות הענינים. [↑](#footnote-ref-135)
136. וילה"ע דבפ"ג מהל' טומ"מ הל' ד' לא הזכיר טעם זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-136)
137. ובביאור דברי התוס' יתכן לומר דס"ל דמכיון דהאבר שהרקיב אינו אבר חי, ממילא אינו נחשב מחובר לאדם החי, דאדם חי ואבר מת לא חשיבי גוף אחד שלם. [↑](#footnote-ref-137)
138. והנה בקר"א הקשה בדברי רש"י דכשנולד בנו חלה עליו נזירות בנו אף שלא השלים עדיין נזירותו ולכן אינו מגלח ביניהן, דמ"ש מהיכא דאמר הריני נזיר היום הריני נזיר היום, שקיבל עליו השני' ג"כ מיד, ומ"מ נוהג ב' נזירויות ומגלח ביניהן, ואין חלה הנזירות הב' עד שישלים הנזירות הא', ובלשון השטמ"ק כאן נראה שנתקשה בזה, וכתב לחלק דשם מיד בקבלת השני' בטלו דבריו שקיבל השני' היום, ומתחילת קבלת השני' לא חלה אלא אחר גמר השני', אבל כאן לא בטלו דבריו מיד שקיבל שיהי' נזיר כשיהי' לו בן, דהלא יתכן שתהא לידת בנו אחר השלמת נזירותו, ולכן אף כשנולד הבן בתוך נזירותו חלה היא מיד לאסור תגלחת על הראשונה, יעוי"ש, אמנם אם לידת בנו לא הויא אלא בירור להיום שבו קיבל הנזירות, א"כ מכיון שנולד בנו הוברר שאמר הריני נזיר ליום זה, ומכיון דיום זה הוא קודם השלמת נזירותו א"כ מיד באמירתו בטלו דבריו, ולכאורה בדברי הקר"א מבואר כמו שנתבאר דאין קביעות הנזירות להזמן שבו בפועל תהא לידת בנו, אלא דהנזירות נקבעת ללידת בנו ממש, וכשנולד בנו אי"ז כבירור להיום שבו נזר אלא דלעולם הי' הנזירות בלידת בנו, וממילא בתחילה לא יצאו דבריו לבטלה. [↑](#footnote-ref-138)
139. אך צ"ע דלכאו' בדברי התוס' אין הכרע דכוונתם דלא אמרי' הבלעה, שלא כתבו אלא שנשאר להשלים ל' יום לנזירותו לאחר השלמת נזירות בנו, ויש לפרש דהיינו שנשאר ל' יום אף אחר ההבלעה, והיינו באופן שכשנולד בנו עדיין הי' לו למנות ס' יום, וצ"ע. והעירו די"ל דס"ל להגרעק"א דאילו הי' בזה דין הבלעה לא הי' אפשר לגלח אחר השלמת נזירות בנו קודם השלמת נזירותו, ויש לדון בזה בכמה אופנים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-139)
140. ויעוי' באור שמח פ"ח מהל' נזירות הל' ה' שכתב דאם יטמא לא הוי מצות תגלחת בטהרה, דשוב אין יכול לגלח פתח אוהל מועד, ע"ש, וצ"ע דלהלן דף מ"ה ע"א דרשו דאי"צ לגלח ממש פתח אוה"מ, [מלבד לר"ש שזורי ע"ש, אלא דלא קיי"ל כוותי'], וצ"ע. [↑](#footnote-ref-140)
141. ואין לומר דדוקא כשחל יום ל"א לנזירות בנו ביום השלמת נזירותו הותר לגלח ולא לאחר יום ל"א, דאין זה במשמעות דברי התוס', שלא כתבו אלא רק דמאחר שיוכל לגלח לנזירות בנו ממילא יכול לגלח לנזירותו, ועוד דמאי סברא היא לחלק בזה, דלא מצינו דין תגלחת בזמנה דוקא, וביותר דהלא בכל גזירת רבנן לגלח ביום ל"א דחו יום תגלחתו מה"ת, דמכיון דמקצת היום ככולו ממילא זמנה ביום ל', וכדחזינן בטבילת זבה דמדין טבילה בזמנה מצוה מחוייבת לטבול ביום ז' גופי' כמבואר בכ"ד, וכן הוא מוכרח מקושיית הגמ' לרב דליתני איתגורי מיתגר, ואם כשנולד עד יום ע' אינו מגלח ביום ק"א א"כ לא שייך למיתני איתגורי איתגר, דהלא מיירינן אף כשנולד עד יום שבעים. [↑](#footnote-ref-141)
142. ובשיעורי הגרא"י הקשה דהלא דעת הראב"ד בפי"א מהל' טומאת מת הל' ו' דקבר הוי טומאה שאין הנזיר מגלח עלי', וא"כ מ"ט לא פי' בפשיטות כפי' הרמב"ם המובא בסמוך, ע"ש, ובפשיטות י"ל דס"ל דאי"ז במשמעות לשון המשנה, דיצא ונכנס עולין לו מן המנין משמע שהימים שהי' בביה"ק עולין לו מן המנין. [וכ"ה דומיא דאין עולין לו מן המנין דרישא, דמיירי בהימים שהי' בביה"ק]. ויתכן דמה"ט פי' הרמב"ם בפיה"מ דאף הימים שהי' בביה"ק עולין לו מן המנין כדלהלן. [↑](#footnote-ref-142)
143. אך צ"ע בכוונתו בזה, דהלא אף ברישא פירשו רש"י ותוס' דאין עולין לו היינו לענין הבאת קרבן טומאה, דלענין גוף הימים פשיטא דאין עולין לו, דלעולם נסתר כל המנין ע"י הטומאה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-143)
144. והנה יעוי' בקר"א שכתב דלפרש"י ותוס' משמע דההלמ"ס במקדש דכששהה חייב נאמרה לקולא, דלולא ההלכה הי' חייב כשלא יצא מיד כשנטמא, וגמירי הלכתא דאינו חייב עד שיהי' כדי שהי', ולכן כאן מבואר דאם לא נאמרה ההלכה גם בנזיר ממילא יתחייב מיד ואי"צ שיעור השתחויה, וכתב להקשות בזה מהא דמספק"ל עוד שם בתלה עצמו באויר עזרה ושהה אם חייב, דדלמא גמירי שהי' רק היכא דבר השתחואה הוא, ומשמע דמסברא הי' פטור בשהי' לגמרי ובהלמ"ס התחדש שחייב, ע"ש, אך לכאו' יש לבאר דאף דלולא ההלכה הי' חייב אף בלא שהי', מ"מ בהלמ"ס נאמר דאינו חייב אלא רק בשהי', ומכיון דבתלה עצמו באויר מספק"ל דלמא אין בזה תורת שהי' משום דלאו בר השתחואה היא, ממילא לא יתחייב, דאין חיוב בלא שהי' וסו"ס כאן לא הי' שהי'. [↑](#footnote-ref-144)
145. ואמנם יעוי' בחי' הגרי"ז דף י"ז ע"א במוסגר ד"ה אמנם וכו' שכתב להקשות בגוף ספיקא דרבא דדלמא אין חיוב אלא רק בשהה כדי השתחוי' דהלא בחוץ לא שייך השתחוי' כלל, ולא שייך למילף מהללמ"ס מביאת מקדש ששייך שם כדי השתחוי', ע"ש אמנם מדבריו משמע דההלמ"ס נאמרה בביאת מקדש, ומספק"ל אם ילפי' נזיר מביא"מ, וע"ז הק' דאין שייך ללמוד נזיר דלא שייך בי' ענין השתחוי' מביאת מקדש דשייך בי' ענין השתחוי', אך לכאו' בלשון הגמ' משמע דהספק הוא אם ההלכה גופא נאמרה ג"כ בנזיר, וא"כ לא איכפ"ל אם שייך ענין השתחוי' בנזיר, דסו"ס הללמ"ס הוא דאין הנזיר חייב אלא בשהי' בכדי השתחוי', אך עכ"פ בדברי הלח"מ דמסברא חייב על שהי' צ"ע היאך יתכן מסברא לומר שיעור כדי השתחוי' בנזיר בחוץ דומיא דטמא במקדש. [↑](#footnote-ref-145)