פרק ב
קטגוריות: ש_ס / ז מעשרות / מעשרות עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד י"א חשון ס"ח

**פרק שני**

**משנה א**

א]בפשוטו כוונת המשנה שבזה שאומר טלו לכם תאנים כוונתו שתקחו ותאכלו בשוק ומשמעו דוקא בשוק והטעם דלא היה כאן ראית פני הבית וזה עדיין לא חייב ומותר דוקא אכילה בשוק שזה ארעי ואם הכניסו לבית צריכים לעשר כדין וודאי וכדבריו שזה עדיין לא מעושר ובסיפא שאמר להם שיכולים להכניס לבית כוונתו שזה כבר נתחייב כמבואר בר"מ בפיה"מ ואומר שהוא עישר ומאמינים לו שזה חייב ולא מאמינים לו שהוא עישר כדין דמאי ולכן אסור לאכול ללא לעשר וגם כשמעשרים זה רק דמאי דאולי הוא עישר

והנה צ"ב למה לא אמרינן שכיון שכל מה שיודעים שזה חייב זה על פיו א"כ נסמוך עליו שהוא עישר וצ"ב ועיין חזו"א דמאי ס"ז סקי"ב שדן שאולי טעם החיוב שסומכים עליו שהוא עשה תרו"ג שעל זה הם לא חשודים וממילא זה כבר נתחייב אמנם בפיה"מ מבואר שטעם החיוב כי זה היה בבית

ובירושלמי מבואר שדין המשנה במקום שרובם מכניסים לבית ובסתמא זה לא התחייב אבל אם רוב מכניסים לשוק מעשרים דמאי ועיין רמב"ם שהכוונה שגם אם הכניס לבית הוא מעשר רק בגדרי דמאי ולכאורא יש כאן חידוש גדול דהרי הע"ה אמר שיאכל בשוק דהיינו שאומר שלא עישר וגם שזה לא יתחייב א"כ למה לא נאמין לו שהוא לא עישר ושאם יכניס לבית זה וודאי יתחייב ולא מצאנו שאין לו נאמנות על דבר זה ואולי כיון שאמר את זה כדי להקל הוא חשוד ולא מאמינים לו אמנם צ"ע שזה גם לקולא הרי רוב ע"ה מעשרים ועיין ריבמ"ץ שדן שאולי הוא נאמן לומר שהוא לא עישר ויתכן שאם יגיד מפורש וודאי נסמוך עליו אלא שכאן זה המשמעות הפשוטה בדבריו אבל עד כמה שזה נגד הרוב חוששים שאין זה כוונתו וכמו אם נתן הרבה וכדלקמן שמבארים שכוונתו אחרת וצ"ע והנה מבואר כאן שע"ה לא רק חשוד שלא מעשר אלא גם לשקר ולומר שזה עדיין לא חייב במעשר ויתכן שזה מדין חשוד על הדבר לא מעידו

והנה בפשוטו דין הירושלמי גם לעניין לאכול בשוק שכיון שרוב מביאים לשוק צריך לחוש שזה חייב והוא לא עישר אמנם הר"מ סתם ולא חילק ועיין אחרונים שתמהו על זה ויתכן שכיון שהרי רוב הע"ה מעשרים וגם יש צד שהוא צודק שזה לא חייב והוא לא משקר לכן כאן רבנן לא גזרו

עוד מבואר בירושלמי שאם נתן לאדם חשוב שוודאי לא יאכל בשוק או שנתן כמות גדולה שלא יכול לאכול בשוק או שזה דבר שצריך בישול זה כמו שאמר לו תכניס לבית

אמנם עיין ר"ש ורא"ש וריבמ"ץ שנראה מדבריהם שביארו שגם במקרה שאמר להם להכניס לבית לא תולים שזה כבר נתחייב במעשר אלא שחוששים אולי עכשיו הוא כבר עישר את זה ולכן כשהם מכניסים לבית מעשרים דמאי דאולי זה מעושר ועיין חזו"א שכתב שלפ"ז האיסור לאכול בשוק ארעי מצד גזל אמנם לכאורא יש טעם לאסור כי הרי לעניין תרומה הוא נאמן וא"כ זה כבר נטבל גם ללא ראית פני הבית אמנם עיין לקמן מ"ד סק"ו שיתכן שהפרשה משלו על של חברו לא קובע

ב]עיין רמב"ם ה"ז היו שנים לאחד אמר טול ואכול ולאחד אמר טול והכניס זה שאמר לו טול ואכול אוכל ארעי וזה שאמר לו טול והכניס חייב לעשר ומקורו מהירושלמי ועיין בגר"א שם שביאר שתולים שחלק מעושר וחלק לא מעושר ועיין חזו"א שהקשה שמשמע שנתן לכל אחד לבחור איפה שהוא רוצה ולא שייך כאן את דברי הגר"א וע"ש דצ"ל שהוא מקולי דמאי אמנם לביאור הר"ש לעיל שכוונתו שהוא עכשיו מעשר א"ש שמה שנתן לאחד הוא עישר ומה שנותן לשני הוא לא עישר ועיין ברכת ישראל שדן האם יכול לעשר לאחר שהם זכו כיון שזה אוסר עליהם אכילת ארעי אם נימא דכה"ג זה אוסר עיין אות הקודמת

ג]עיין גמ' ביצה ל"ה ע"ב דע"ה שמכר תאנים שעומדים לקציעות דהיינו שזה קודם גמר מלאכה מעשרן דמאי והטעם דבפשוטו הוא עישר את זה ומבואר שע"ה לא מוכר או נותן לא מעושר גם קודם גמר מלאכה וצ"ב א"כ למה כאן לא חוששים שהוא עישר ועיין חזו"א דמאי ס"ז שביאר שכאן שנותן לו לאכילת ארעי שלא צריך מעשר מותר לתת ללא מעשר משא"כ אם נותן לו את זה לעשותו גמור חייב במעשר[[1]](#footnote-2) אלא שצ"ב א"כ למה אם אומר להכניס לבית תולים שזה כבר התחייב ע"י ראית פני הבית וכנ"ל מהר"מ הרי אולי עישר כי כוונתו היתה לתת להכניס לביתו וחייב לעשר ואולי הר"מ אחד מהאפשרויות נקט

**בהא דבמתנה אין זה כמוליך לשוק**

ד]בעיקר הדין דמבואר כאן שיכולים לאכול בשוק צ"ע הרי תאנים אלו לא עומדים להגיע לבית וא"כ זה כמו מוליך לשוק שלא צריך ראית פני הבית וכאן הרי זה לאחר גמר מלאכה וצ"ל כמו שהאריך החזו"א בכמה דוכתי עיין משכתבנו ס"ה דדנים את זה כשאר התבואה שהיא קודם ראית פני הבית וכל שאין מקח וכדו' שזה יחלק זה נחשב כעומד להגיע לבית אמנם עיין דמאי ס"ז סקי"ז שהקשה הרי מבואר בגמ' בב"מ שלוקח עיניו במקחו וזה מחלק את זה משאר התבואה שזה יחשב לאחר גמר מלאכה וא"כ גם נאמר עיניו בתאנתו שזה יחלק את זה לעניין ראית פני הבית וע"ש שהוכיח מזה שסברא זו רק עוזר לעניין גמר מלאכה ולא לעניין ראית פני הבית שזה לא מתחלק אלא מצד הדין מקח ומתנה זה לא כמקח והנה כל זה לשיטתו שם אבל עיין ס"ה סק"ז-ח שהוכחנו שכל הסברא של עיניו במקחו זה רק מצד חשיבות מקח וא"כ כאן שזה מתנה אין סברא זו ע"ש

**משנה ב**

א]עיין ר"מ שביאר שמדובר בתור המשך למשנה הקודמת דהיינו ע"ה שמחלק תאנים ובעל החנות צריך לעשר כי יש כאן ראית פני הבית כלפיו ושאר אנשים פטורים ומבואר בר"מ עוד ומקורו בירושלמי שלא הנידון דוקא אם בעל החנות מכניס לחנות אלא זה עצמו שאמר לו להכניס לחנות שזה קובע זה מראה שזה כבר התחייב וכנ"ל משנה א'

אמנם הר"ש ביאר שמדובר שבעל החנות מחלק וצ"ל שזה עומד עדיין בשוק ושזה לא עומד למכירה אלא לאכילתו בביתו וברגע שזה נכנס לחנות לצורך בעל החנות זה ראית פני הבית ולצורך מישהו אחר זה לא ראית פני הבית

ב]מבואר במתניתין שחנות קובעת ועיין חזו"א ס"ה סקי"ד שנסתפק האם הכוונה שהוא ישן שם דהרי מבואר לקמן שרק מקום לינה קובע או שכאן שזה שימוש קבוע זה קובע כמו בית הספר למלמד וברמב"ם העתיק בתור חידוש שחנות קובעת ומשמע שלא ישן ודחה החזו"א שהיה מקום לומר ששימושו מפקיע ממנו שם דירה קמ"ל ע"ש

ג]**ר' יהודה פוטר עד שיחזיר פניו או שישנה מקום ישיבתו:**עיין ר"ש בשם הירושלמי שחזינן שחצר מתחלקת ומבואר שדנים מצד החצר ולא האדם והקשה החזו"א ס"ה סקי"ד א"כ מה עוזר החזרת פנים וביאר שהכונה מקום שיכול לאכול בהחזרת פנים אלא שצ"ב מ"ש מישנה מקומו וביאר שאם זה מצב שאנשים בושים להחזיר פניהם ולאכול צריך דוקא ישנה מקום

**משנה ג**

**א]המעלה פירות וכו':**עיין ר"ש שביאר שזה לצורך מכירה וצ"ב א"כ הרי זה להוליך בשוק שלא צריך ראית פני הבית ועיין חזו"א ס"ג סקכ"א שביאר שמדובר שלא רוצה למכור אלא בגליל ששם זה יותר יקר וכדו' והרי הר"ש לעיל ביאר מהירושלמי שכל הסיבה שזה מתחייב במוליך לשוק כי בדעת לקוחות הדבר תלוי דהינו שאם יבואו פה לקוחות הוא ימכור להם וכאן זה לא שייך ועיין ר"ש בהמשך המשנה שביאר טעמו של ר"מ שעד מקום השביתה דאם שובת אז דעתו שאם יבואו לקוחות הוא ימכור להם והוא כנ"ל והנה לכאורא היה מסתבר שלפ"ז לא צריך שיגיע לבית בגליל אלא כל שהגיע למקום שמוכן למכור זה מספיק וכן הוא בלשון הר"ש והריבמ"ץ אמנם עיין חזו"א שם שנקט שזה דוקא אם יגיע לבית וצ"ב טעמו

אמנם הרמב"ם ביאר שמדובר על אדם שמוליך פירות לצורך אכילתו וכל שלא הגיע למקום שרוצה להגיע לא דנים את הבתים שבדרך כראית פני הבית וכן ביאר הגר"א ולפ"ז סברת ר"מ שאם הגיע למקום השביתה דנים את זה כביתו ויש כאן ראית פני הבית ובאמת צ"ב למה הר"ש לא ביאר כך גם לשיטתו וכמו שבהכרח צריך לבאר בסיפא ועיין ירושלמי שדימה את הדברים ועיין סק"ב ואולי ס"ל שדבר שעומד להגיע למכור בשוק כל שזה עדיין לא עומד למכירה גם אם זה נכנס לביתו אין לזה דין ראית פני הבית אמנם דבר זה חידוש גדול

**ב] הרוכלין וכו':**עיין ראשונים דכאן וודאי מדובר שמוליך עמו פירות לצורך אכילתו והנידון למה יש חשיבות ביתו שיתחייב במעשר ועיין ר"ש שאפילו שבדוגמא הקודמת לינה לא מספיק כאן שזה קרוב לביתם זה מספיק ועיין גר"א על הירושלמי שהכוונה כיון שיכולים ללכת לביתם ולא הולכים חזינן שזה לינה טובה וממילא זה מחייב מדין ראית פני הבית והנה צ"ב דמיון הירושלמי ששם הנידון האם הוא כבר מוכן למכור כאן וכנ"ל מהר"ש משא"כ כאן שהנידון שזה עצמו ראית פני הבית וצ"ל שכוונת הירושלמי שגם שם יתחייב מאותו דין של כאן אמנם זה דלא כמו שכתבנו לעיל בדעת הר"ש שבמוליך למכור צריך דווקא שיגיע למקום שזה עומד למכירה ולפ"ז צ"ב למה הר"ש לעיל לא ביאר שמקום השביתה יש לזה חשיבות בית וכמו כאן

ג]עיין ר"ש ד"ה ר"י בסופו: עיין סימן ג בעניין קביעות דשבת סק"א בביאור כוונתו

**משנה ד**

**בדין קביעות דתרומה**

**ביאור דעת ר"א**

א]מבואר במשנתינו שתרומה קובעת ולאחר גמר מלאכה לכו"ע זה קובע וקודם גמר מלאכה נחלקו ר"א ורבנן והנה מבואר בתוספתא שענבים ועומד לעשות יין לכו"ע זה לא טובל והגר"א גרס ע"פ הירושלמי שהכוונה ענבים על יין שזה לא חל אמנם אצלינו הגירסא שהוא עומד לעשות יין והטעם שלא מועיל לחייב לר"א החזו"א ס"ו סקי"ד ביאר כי יש איסור אז להפריש תרומה וצ"ב הסברא[[2]](#footnote-3) ועיין לקמן סק"ד ויש מקום לבאר כיון שזה מחוסר מעשה גדול לגמר מלאכה לכן גם הוא מודה שזה לא מתחייב

והנה בר"ש בבביכורים פ"ב מ"ג ביאר הדין שמעשר שני אוסר הגורן כגון שהפריש קודם מירוח ולחזו"א כה"ג לכו"ע זה לא טובל דהרי אסור להפריש אז אמנם לביאורים האחרים כיון שכאן היה כבר גורן ורק מחוסר מירוח שזה לא שינוי בגופו זה מועיל ואפילו לרבנן וכדלקמן

**ביאור סברת רבנן**

**ב]וחכמים מתירים חוץ מכלכלת תאנים :** ובירושלמי מבואר שמחלוקתם בתמרים והוא עתיד לדורסן גרוגרות והוא עתיד לדושן ועיין ריבמ"ץ וכן בגר"א שביארו החילוק בין זה לכלכלה של תאנים שהכוונה שכה"ג זה נגמרה מלאכתו ועיין גר"א שמדובר שעדיין לא מילא את הכלי וברגע שתורם לא יוסיף עוד שלא יתערב ולפ"ז אם חסר שיחפה זה לא יתחייב אמנם יתכן שכוונתם שהתרומה מחשיב את זה להיחשב גמר מלאכה

אמנם לשון הר"מ שלא נגמרה מלאכתם ועיין מלאכת שלמה וחזו"א ס"ו סקי"ד שביארו שכיון שכאן זה לא מחוסר מעשה בגופו כדי לגמור אותו כה"ג גם קודם גמר מלאכה זה קובע משא"כ בעומד לדריסה הוא מחסר מעשה בגופו אמנם הרדב"ז פ"ג ה"ד ביאר שההבדל אם זה תוך כלי דעתו שאם ימלך שלא לדושן הם גמורים משא"כ אם הם לא בתוך כלי ולפ"ז נראה שההבדל יותר אם זה מצב שלהרבה אנשים זה כבר נחשב גמר מלאכה ועד"ז בתיו"ט

**בדין מעשר האם קובע**

ג]עיין ירושלמי שדן האם מעשר ראשון קובע או לא ולא נפשט שם הספק ועיין רמב"ם פ"א ממע"ש הי"ג וז"ל פירות שהוציא מהן מעשר ראשון קודם שיקבעו למעשר הרי זה אוכל מהן ארעי קודם שיוציא מעשר שני שאין הראשון קובע לשני אבל משנקבעו למעשר אע"פ שהוציא את הראשון אסור לאכול מהן ארעי עד שיוציא את השני או מעשר עני עכ"ל

וביאור כוונתו המהרי"ק והגר"א נקטו שפסק לקולא שזה לא קובע ומה שכתב משנקבעו הכוונה שהיה גמר מלאכה וראית פני הבית והחזו"א סקט"ו דן שהכוונה לאחר גמר מלאכה אפילו אם לא היה ראית פני הבית ולפ"ז הר"מ פסק לחומרא ויתכן עוד שכל ספק הירושלמי לגבי מה שנחלקו ר"א ורבנן ובזה פסק לקולא אבל מה שלכו"ע תרומה קובע אין בזה ספק והנה מבואר במשנה בביכורים פ"ב מ"ג שהתרומה וביכורים אוסרים את הגורן ובפשוטו הכוונה שאסור לאכול ללא להפריש וכן הוא בר"מ אמנם הירושלמי שם מבאר שהכוונה שכמו שתרומה קובע למעשר ה"ה מעשר שני והירושלמי שואל שתיפו"ל שהתרומה קבעה ועיין ר"ש שגרס בתירוץ כגון שהקדימו בשבלים כדר' אבהו וביאר שהכוונה קודם מירוח והנה בפשוטו מבואר שזה עדיף מתרומה אמנם יתכן שהכוונה לאחר גורן קודם מירוח שזה לא נחשב חיסרון מעשה בגופו שרבנן מודים וכנ"ל אמנם הרש"ס והגר"א שם גרסו שהקדימו בכרי ומבואר בירושלמי שפשיטא ליה שמעשר קובע לכל הפחות כמו תרומה וזה דלא כגר"א והמהרי"ק הנ"ל

ד]והנה הירושלמי שם כתב ראשון מהו שיטבול מה אנן קיימין אם בכרי שנתמרח דברי הכל אסור והגר"א ביאר שהכוונה כי הרי הפריש תרומה קודם ועיין חזו"א ביאור אחד שכה"ג אין ספק כי זה לאחר גמר מלאכה וכל הספק במקרה שלרבנן בתרומה לא קובע אמנם ע"ש שדן שיתכן שלאחר מירוח בהכרח שהפריש תרומה כי אם לא הפריש תרומה והפריש רק מעשר כה"ג שזה באיסור וודאי שזה לא קובע וצ"ב מה סברא היא שזה איסור שזה לא יקבע ועיין לעיל סק"ג מהגר"א והרש"ס שנקטו בכוונת הירושלמי שכה"ג אפילו שזה איסור זה קובע

**בדין גמ"מ למפרע ובדין תרם קודם גמ"מ**

**ואחרי זה גמ"מ**

ה]עיין שם בירושלמי עוד ספק ברצה לדושן והפריש תרומה לרבנן שזה לא קובע ונמלך לאוכלן שעכשיו שזה לאחר גמר מלאכה האם דנים שלמפרע זה נחשב שהיה גמר מלאכה וממילא זה נקבע ע"י התרומה או שזה רק מכאן ולהבא נחשב גמר מלאכה וממילא אין כאן קביעות דבשעת ההפרשה זה היה קודם גמר מלאכה וצ"ב למה שזה יהיה למפרע ועיין כעין זה חזו"א ס"ג סק"ד מהראב"ד[[3]](#footnote-4) וצ"ב ועיין חזו"א סקי"ד שמבואר שעצם המצב שזה תרום זה לא קובע דמעשה ההפרשה הוא הקובע דאל"כ אין נפק"מ דאפילו אם זה לא למפרע אבל עכשיו זה צריך להיקבע וע"ש שלעניין מקח זה לא כך אלא אם לקח קודם גמר מלאכה והלוקח גמר זה מתחייב דהמצב שזה לקוח הוא הגומר ועיין סימן ג בעניין קביעות דשבת סק"ב דלכאורא ברשב"א שם מוכח לא כך אלא שהמצב התרום הוא הקובע ודו"ק ע"ש ובהכרח שזה סברא שאם בשעתו זה לא קבע זה לא קובע אחרת וא"כ גם במקח זה כך וצ"ע

**ביאור הגמ' בעירובין ובדין תרומה על של חבירו ובטעם קביעות תרומה**

ו]עיין גמ' עירובין ל"ב ע"א האומר לחבירו צא ולקט לך תאנים מתאנתי אוכל מהן ארעי ומעשרן וודאי מלא לך כלכלה זה תאנים מתאנתי אוכל מהן ארעי ומעשרן דמאי[[4]](#footnote-5) ועיין רש"י שם שביאר דברישא לא חוששים שעישר כי לא יודע כמה הוא לקח משא"כ בסיפא חוששים שהוא עישר והנה גם בסיפא מבואר שמותר לאכול ארעי ועיין ברכת ישראל פ"ב ה"א הערה כ"ה שהביא קושיא עצומה מהישועות מלכו איך מותר לאכול ארעי הרי הפרישו מזה תרומה וע"ש בברכת ישראל שרצה לחדש שרק אם הבעלים מפריש זה קובע אבל אם מישהו אחר מפריש עליו זה לא קובע ועיין לעיל מ"א סק"ב ראיה לזה [[5]](#footnote-6)

והנה בעיקר הדין שתרומה קובע לא נתבאר טעמו ואפשר לבאר או שזה מעשה שמחשיב את זה שזה מועיל כאילו זה נגמר והיה ראית פני הבית שיסודו גמר הדבר וכעין שביאר רש"י בב"מ פ"ט לעניין מקח או שיש כאן העמדה לאכילת קבע שלכן זה אסור וכמו שביאר הר"מ לעניין בישול עיין פ"א מ"ז וכן ביאר הרמב"ן לעניין מקח עיין לקמן מ"ה ועיין חזו"א כעין זה ס"ד סקי"ז לעניין אחר והנה אם כטעם הראשון לכאורא אין סברא לחלק אבל אם כטעם השני יתכן שזה רק בבעלים שהוא יכול לקבוע את זה לאכילת קבע וצ"ע

ועיין גמ' ביצה ל"ה ע"א שהגמ' מדמה קביעות דשבת לקביעות דתרומה ושבת בפשוטו זה מצד שזה אכילה חשובה ובפרט לרשב"א שם שזה לא קובע לעניין לאחרי שבת[[6]](#footnote-7)

ז]בעיקר הדין שתרומה לא קובע קודם גמר מלאכה יש לעיין האם זה דוקא בתורם על הכל שזה עדיין עומד לגמר וכמו במקח כשעומד לעשות גרוגרות אבל בלוקח לאכילת ארעי ומפריש שהם לא עומדים לגמר יתכן שההפרשה מחלקת לדון את זה כדבר נפרד וממילא זה כמו לאחר גמר מלאכה וכמו לעניין בישול עיין פ"א מ"ז מה שכתבנו בזה וצ"ע אחרי זה מצאתי במשפטי ארץ פ"ז הערה ס"ג שהביא מהשערי צדק שפשיטא ליה שזה כמו מקח ועדיף ממקח שאפילו אחד נטבל ולא ידעתי הטעם שזה נשאר כמו קודם גמר מלאכה והרי תרומה לא עושה גמר מלאכה וצ"ע

ח]עיין גמ' ביצה י"ג ע"ב דמבואר שאם הקדים מעשר ראשון בשבלים זה נאסר ללא הפרשת תרומת מעשר וזה לכו"ע וברש"י שם מבואר שזה סברא דאוריתא אמנם דעת הר"מ שזה דרבנן

**משנה ה**

א]מבואר במתניתין דנחלקו ר' יהודה ורבנן האם מקח קובע ומבואר בירושלמי שנחלקו האם מקח קובע קודם גמר מלאכה וע"ש שאותו מחלוקת גם לעניין חצר קודם גמר מלאכה וכן לעניין תרומה האם זה קובע קודם גמר מלאכה אמנם מבואר בירושלמי שכל דברי ר"מ רק כי זה הצטרף אצל בעה"ב ועיין חזו"א ס"ו סק"ד שביאר דכאן זה סברא מיוחדת שזה לא דרך מקח וצ"ב

**בהבדל בין אחד לשניים**

ב]מבואר שר' יהודה ס"ל שמקח לא קובע קודם גמר מלאכה ולכן אחד מותר לאכול ועיין תוס' בב"מ ד"ה בעל שהחיסרון באחד שזה נחשב קודם גמר מלאכה וצ"ב מה ההבדל הרי גם שנים זה קודם גמר מלאכה ביחס לבעה"ב ואם דנים את הלוקח בנפרד וכמבואר בגמ' שעיניו במקחו א"כ גם אחד זה לאחר גמר מלאכה דהרי הוא רוצה רק אחד ואחד זה הוא מוכן לאכילה

והנה מצאנו חילוק זה גם לעניין בעה"ב שלוקט בחצרו מהתאנה ששנים זה מתחייב ואחד לא וצ"ב כנ"ל וכן מצאנו בגמ' בב"מ פ"ט ע"ב לעניין ספיתא במלח שרק שנים קובע ולא אחד ומבואר בגמ' מצד ששנים זה גורן וביארו תוס' פ"ח ע"א שזה גם הסברא לעניין מקח וע"ש שביארו שאם אין גורן זה כמו קודם גמר מלאכה וצ"ל שכיון שיש כאן מקח או ספיתא או חצר זה מחלק את זה משאר התבואה ואפילו ששאר התבואה לא נגמרה מלאכתה או לא היה ראית פני הבית אין זה נטפל לשאר התבואה אמנם כיון שאין דרך ללקוט אחד ללא לאסוף אותו אם עוד אחד זה עצמו סיבה להחשיבו כקודם גמר מלאכה ורק אם יש כאן גורן שיך לדון שזה כמו לאחר גמר מלאכה שכיון שפירות אלו הם נידון נפרד ויש כאן צירוף שנים זה עצמו גמר מלאכה ולכן לר"מ שמקח קובע קודם גמר מלאכה לא איכפת לן שאין כאן צירוף שנים דהרי לא צריך גמר מלאכה

ולפ"ז בדבר שאין הדרך לעשות גורן וללקט שנים יחד יתחייב גם באחד וכן הוא בתוס"ר נדה נ"א ע"א שביאר לעניין קורנית שבחצר לקמן פ"ג ששם לא מוזכר שנים דזה דבר שאין דרך לאסוף כמה ביחד ועיין פ"ג מ"ח לעניין אתרוג

**בחידוש דמקח**

ג]בעיקר דין מקח עיין סימן ה' שביארנו שנתחדש שני דברים א. שאפילו אם הלוקח דעתו להוליך לבית לא צריך ראית פני הבית ב. שהמקח מחלק את זה משאר התבואה ולא דנים שזה כמו קודם גמר מלאכה כמו שאר התבואה או כמו קודם ראית פני הבית ולכן מתנה שלא קובע אפילו שהמקבל לא מתכונן להכניס לביתו אין זה נקבע דעדין דנים את זה כחלק מהתבואה שהוא עומד לגמר מלאכה או ראית פני הבית וע"ש שהארכנו שהדין חלוקה יתכן שהוא דאוריתא

**בטעם קביעות מקח**

ד]בטעם שמקח עוזר יש לדון האם יסודו מדין חשיבות שעשה כאן מעשה החשבה וע"י זה חשיב כמו לאחר גמר מלאכה וראית פני הבית או שע"י מקח זה מחשיב את זה שכל אכילה שלו הוא כמו אכילת קבע שאסור גם קודם גמר מלאכה וראית פני הבית ואע"ג שעכשיו אוכל את זה אכילת ארעי אבל זהו הדין שדבר שהועמד לאכילת קבע הוא נקבע למעשר עיין חזו"א ס"ד סקי"ז

ועיין רמב"ן ב"מ פ"ח ע"א וז"ל וכן בדין שהרי קודם שגמר מלאכתן וקביעותן של מעשרות אסורין הן באכילת קבע מדבריהם ובמקח מתורת קבע גזרו עליו וכו' עכ"ל הרי מפורש שכל הקביעות מצד שזה נעמד לאכילת קבע

אמנם עיין רש"י פ"ט ע"ב ד"ה שנים וז"ל דשתים מכי מטי להו מילתא דחשיבותא כגון קציצה או מקח חייל עליהו שם גורן עכ"ל ומבואר דיסוד הדין בזה שחל שם גורן שיסודו שזה דבר גמור וע"ש פ"ז ע"ב ד"ה אף וז"ל ומקח קובע למעשר אף דבר שלא נגמרה מלאכתו כיון דזבניה אחשביה עכ"ל וכן שם פ"ח ע"א ד"ה אבל וז"ל דמקח מחשיב ליה כגמר מלאכה עכ"ל ועיין ביצה ל"ה ע"א דביאר הדין שמקח לא קובע קודם גמר מלאכה וז"ל אם מכרן לחבירו קודם גמר מלאכה לא אמרינן אחשבינהו בהכי עכ"ל ומבואר שיסודו שיש כאן החשבה שהיא כמו גמר שזהו היסוד של ראית פני הבית שזה הגמר של הדבר ועיין לעיל פ"א מ"ז שהבאינו מהר"מ לעניין בישול שביאר כי זה אכילת קבע ועל דרך הרמב"ן ובפשוטו יש כאן מחלוקת כללית בכל הקביעויות בטעמם כנ"ל[[7]](#footnote-8)

ה]בפשוטו בגינת וורדים זה היה עצים שעמדו ללקוט כל פעם למכור לאנשים וצ"ע א"כ למה כשהבעלים לקטו כמה שביקשו מהם זה לא כמו שילקוט כל צרכו שזה הגמר מלאכה ועיין חזו"א מעשרות ס"ג סקי"ז וז"ל וכל זה בלוקט עכשיו כל התאנה אבל אם לוקט רק מה שהוא מוכר נראה דכל שליקט הנכרי כל צרכו הוי גמר מלאכה ביד נכרי עכ"ל וצ"ע ממשנתינו

**בדין לוקח כלכלה ואוכל אחד מהכלכלה**

ו]עיין חזו"א דמאי ס"ז סקט"ז וסקי"ט שנקט שזה וודאי שלוקח שלוקט כלכלה שלימה כל זמן שלא גמר ללקוט הכלכלה אין כאן גמר מלאכה ויכול לאכול אחד אלא שנסתפק בלוקח מתוך הכלכלה שנים אולי זה קובע ועיין תורא"ש בב"מ פ"ח שנקט מפורש שגם לוקח את כל האילן כל שנים נקבעו

והנה עיין ר"ש ד"ה ואם צירף וז"ל שלקח שתים כאחד א"נ כשיעור שקנה קיבל בבת אחת עכ"ל וצ"ע מה ספיקו הרי כתוב בכמה מקומות ששנים אסור ויתכן כוונתו שרק אם רוצה שנים זה קובע אבל עד כמה שרוצה יותר אין זה נקבע עד שיקבל את מה שרוצה וזה לכאורא תלוי בספיקו של החזו"א הנ"ל

**במקח קודם גמ"מ ואח"ז נגמרה מלאכתו**

ז]יש לדון במקח קודם גמר מלאכה שלא קובע האם כשנהיה גמר מלאכה זה נקבע או שזה לא נקבע ועיין חזו"א דמאי ס"ז סקי"ח שנקט שזה נקבע והוכיח ד"ז מהא דאסור צירוף שנים אע"ג שקנה בתחילה אחד וזה לא מתחייב ולכאורא אינו ראיה ששם זה כמו פעולה ארוכה של ליקוט ועוד דלמה שהוכחנו במשנה ו דמקח במחובר עוזר לחלק משאר התבואה א"כ במקרה שרוצה לאכול מיד ולא להביא לבית זה מתחייב מיד אמנם באחד זה לא מתחייב ויתכן אע"ג שזה מתחלק זה כמו קודם גמר מלאכה

וע"ש שהביא דבמשנה לקמן פ"ה מובא שמקח במחובר לא קובע ובירושלמי מדייק שלאחר לקיטה אפילו שזה קודם גמר מלאכה זה קובע ומעמיד כר"מ שמקח קובע קודם גמר מלאכה וקשה למה לא העמיד הירושלמי הנפק"מ אם אחרי זה יעשה גמר מלאכה האם זה יתחייב ע"י המקח אלא בהכרח שזה לא קובע וע"ש שדחה ששם מדובר על שתילים שזה תמיד ישאר קודם גמר מלאכה אמנם סתימת הראשונים שהעמידו המשנה בכל פירות וכן מפורש בריבמ"ץ ומבואר דלא כחזו"א

ועיין לעיל מ"ד סק"ה דהבאינו דהחזו"א ס"ו סקי"ד הוכיח מהירושלמי דלעניין תרומה אם זה לא קובע בשעת הפרשה זה לא קובע אח"ז וע"ש מה שכתב לחלק אמנם הירושלמי דימה לעניין קודם גמר מלאכה שר"מ שמחייב במקח מחייב בחצר ותרומה ומשמע שהכל אותם גדרים וע"ש מה שכתבנו שם

**משנה ו**

**בדין מקח במחובר לעניין לחלק משאר התבואה**

א]בהא דמבואר במתניתין שמקח לא קובע במחובר עיין חזו"א דמאי ס"ז סקט"ז שהקשה כיון שהוא רוצה לאכול בשדה ולא להביא לבית א"כ זה כמו מוליך לשוק שלא צריך ראית פני הבית ותירץ שכה"ג דנים את זה כחלק התבואה של בעה"ב שעדיין לא נתלשה או שעומדת להגיע לבית

אמנם עיין ר"ש ורא"ש וריבמ"ץ שנקטו שזה מותר עד שיגיע לביתו כמו בעל הגינה ומשמע שגם כאן שייך הדין עיניו במקחו שזה מפריד את זה משאר התבואה אלא שמדובר שרוצה להביא לביתו ותמיד המקח עצמו מועיל במקום הראית פני הבית וכאן שזה במחובר זה לא עוזר וכן הוא לשון הר"מ

ב]עיין ראב"ד בהשגותיו שזה וודאי שיכול לקטוף רימון שלם או אבטיח שלם אלא שמתוך האשכול לא יקח כל פעם אלא אחד אמנם בר"ש ובר"מ מבואר שכוונת המשנה כפשוטו על לקיטתו מהאילן והר"ש נקט שגם ברימון צריך ללקוט מהאילן רק אחד ובמהרי"ק דקדק מהר"מ שהעיקר שלא ילקוט את כל הרימון אבל וודאי שלא צריך רק גרגיר שאין זה דרך

ג]עיין ר"ש שגם ר"ט שלקמן לעניין חצר מותר אשכול שלם כאן הוא מודה שאסור והנה שם ביאר טעם אחד כי כל האשכול זה דבר אחד ולפ"ז לכאורא אין טעם לחלק ביניהם אמנם ע"ש עוד ביאור שזה התחיל בהיתר וזה רק שייך בלקיטה בראש האילן ששם עדין אין חצר אבל במקח מיד זה נקבע

**משנה ז**

א]לכאורא מדובר במתניתין בתאנים של קציעות שהם קודם גמר מלאכה ומבואר שלא חשיב כה"ג מקח קודם גמר מלאכה ולכאורא זה דלא כר"מ לקמן פ"ג מ"א ע"ש ועיין שם שהר"ש ס"ל שאמרינן עיניו במקחו אלא שצ"ב למה לא הוכיח דבר זה ממתניתין אלא מלקמן פ"ג

ב] צ"ב למה לא הוזכר במתניתין שגם בבני ביתו אחד מותר וכמו לקמן פ"ג מ"ג והיה מקום לומר שכאן זה כמו מוקצה לקמן פ"ג מ"ב דמבואר בירושלמי שגם אחד אסור כשזה כמו גורן אמנם עיין שטמ"ק ב"מ צ"ב ע"א שהביא מהריטב"א ותור"פ שלמאן דאמר שמקח קובע רק לאחר גמר מלאכה מדובר דוקא בשניים וצ"ל שכאן זה לא בצורה של ערימה שיחשב כגורן וצ"ב הגדרים בזה

**משנה ח**

א]מבואר במשנה שלקצות שזה קודם גמר מלאכה ס"ל לר"י שמקח לא קובע והנה בפשוטו הכוונה שהלוקח לוקט לקציעות אלא שרוצה לאכול מזה ארעי וכן הוא בר"ש וברש"י בביצה אמנם בר"מ פה ביאר שזה תלוי מה זה אצל הבעה"ב ואם אצלו זה לקצות אפילו שהוא קונה את זה לאכול זה כמו קודם גמר מלאכה שזה לא מתחייב וצ"ע שהרי מבואר לעיל משנה ז' ששנים אסור ותירצו האחרונים שמדובר שקונה רק אחד וכה"ג אם זה אחרי גמר מלאכה זה מתחייב כמבואר פ"ג מ"ב ור"מ פליג וס"ל שזה קובע וצ"ל שכאן חשיב שהיה צירוף אצל בעה"ב כמו לעיל ועיין לקמן ריש פ"ג דלכאורא דעת הר"מ שאין המקח בדבר שמחוסר מעשה בגופו קובע ולא אומרים עיניו בתאינתו ולפ"ז א"ש אמנם ע"ש שהדברים צ"ע ועיין לעיל מ"ז מה שכתבנו שם

1. י"א טבת ס"ח

   אמנם עיין חזו"א שביעית ס"א סקי"ז שהביא דמדברי תוס' בבכורות י"א משמע שאין הע"ה מוכר דבר קודם גמר מלאכה מעושר וע"ש מה שיישב [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם צ"ע דע"ש סקי"ג שהביא מהתוספתא שלר"מ שס"ל שחצר קובע קודם גמר מלאכה ושזה כר"א אין זה קובע בענבים שעומדים ליין וכאן הרי אין נידון שיחול ע"י מעשה הפרשה שזה איסור ואולי כוונת החזו"א שזה סברא שלא יחול קביעות דהרי עדיין אסור להפריש וצ"ע האם גם בבישול זה כך ושאר קביעויות [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיין פ"ג מ"א סק"ד מה שהבאינו בזה עוד [↑](#footnote-ref-4)
4. עיין ר"ח שם שגרס איפכא וז"ל האומר צא ולקוט תאינים מתאנתי אוכלן ארעי ומעשרן דמאי מלא לך כלכלה זו אוכל מהן ארעי מעשרן וודאי עכ"ל ולכאורא הכונה שאם אומר כלכלה זה לא שיעור גדול ותולה שיאכל ארעי ולא יתחייב במעשר והוא לא מעשר משא"כ אם זה שיעור גדול ומבואר מזה שאפילו שאין דעתו להביא לבית ולכאורא יש כאן גמר מלאכה אין זה כמוליך לשוק שלא צריך ראית פני הבית ודלא כר"מ עיין סימן ד שהארכנו בזה ועייין חזו"א דמאי ס"ז סקי"ז ועיין מה שכתבנו בזה ס"ד סק"ה [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם עיין ירושלמי שם גירסא אחרת מהבבלי ומבואר שבסיפא אסור לו לאכול ובפשוטו שמא בעה"ב עישר וחזינן שזה אוסר וע"ש בברכת ישראל [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיין חו"ב שרצה לבאר קביעות דתרומה שזה אושא מילתא שהתחילו ולא גמרו וזה נגד גמ' זו וכן הירושלמי דימה את ר"מ שמקח מחייב קודם גמר מלאכה לתרומה, ופשוט [↑](#footnote-ref-7)
7. י"א טבת ס"ח

   והנה כל הנידון הנ"ל שייך עד כמה שננקוט כחזו"א ס"ד סק"י שיש איסור אכילת קבע בעצם לא רק מצד שזה נקבע ע"י זה וכמו שהוכיח מהראשונים במנחות שדנו דבהכניס דרך גגות שכבר לא יכול להיקבע בכל אופן אסור אכילת קבע אמנם עיין רשב"א פסקי חלה שביאר דבחלה צריך טעם מיוחד לאיסור אכילת ארעי כיון שלוקח חתיכה שגם אם תקבע אין בה עכשיו שיעור ומשמע שכל גדר האיסור שזה נקבע וזה בהכרח על דרך רש"י ועיין פ"ד מ"ה סק"א שהארכנו בזה [↑](#footnote-ref-8)