פרעון חוב ע_י קרקע
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / שעבודים - הרב יהודה אלבוים / חבורות שעבודים

בס''ד

**פרעון חוב ע''י קרקע או מטלטלין**

א. כתב רעק''א בגיטין מח ב אני מסתפק לדינא בלוה שיש לו נכסים בשעת הלואה ויש לו ג"כ נכסים שקנה אחר ההלואה ולא כתב לו דאקני והבע"ח בא לטרוף מהנכסים שהיה לו בשעת ההלואה דא"י לדחותו להנכסים שקנה אח"כ, כיון דבאותן הנכסים לא נשתעבדו כלל, אלא דיכול לגבותם בתורת מיניה וכו' י"ל דכל כמה דאין הלוה מסלק לו בזוזי יכול לומר אני אקח שעבודי היינו נכסים שנשתעבדו לי ולא אקח נכסים אחרים שאינם משועבדים לי.

ב. צ''ע בדברי רעק''א הרי בא לפורעו מדין שעה''ג שעליו, ולא מכח שעבוד נכסים, וכיון שבא לפרוע הרי אין נפרעין מהערב תחילה.

ג. עוד צ''ב מאי שנא מדברי התוס' שכתבו כאן דתמיד יסלקנו משום ''דמ"מ כל שעה יסלקנו שישום לו הקרקע כפלים על שוויו'' מדוע אין הלוה עצמו יכול לעשות כן, ישום את השדה כפלים משוויו, ואין המלוה נפסד דברי נותן לו קרקע אחרת, וכמו כן ישל''ע בלוקח מדוע רק מסלקו בזוזי ולא בקרקע אחרת, הא אין לו הפסד.

ד. מדוע בב' קרקעות משועבדים יכול הלוה והלוקח - כ''כ הקצוה''ח - לסלקו מקרקע לקרקע, הא זכות המלוה לגבות, ואינו מסלקו במעות, וי''ל דתמיד יסלקנו מדין עילוי, אך א''כ צ''ב מדוע רק כשהקרקע משועבדת.

ה. י''ל על פי המבואר בדברי הנתה''מ סי' ק''ז סק''ד ''ולכן נראה, דאף דלגבי בעל חוב גופיה נראה דאם יש לו מעות, מדאורייתא [דינו] במעות, (דבעין) [דכעין] שהלוהו צריך לשלם מדאורייתא, כמו בהלוה חטים שצריך לשלם חטים כשיש לו, תדע דהא יוקרא וזילא מהדבר שהלוהו חל על הבעל חוב, רק מדרבנן אסור לשלם כשנתיקר משום ריבית'' ומבואר בדבריו וכ''כ בחוו''ד דהחילוק בין הלואה למקח הוא דהלואה הוא הלוואת החפץ, ומקח הוא שמחוייב לשלם תמורת החפץ, הלוואה הוא חיוב חפץ, ומקח הוא חיוב ערכו של החפץ, וכדחזינן בלוה סאה חיטים דאינו חייב ערך, כדמוכח מיוקרא וזולא, אלא חייב חפץ.

ו. ועל פי יש לחקור כשמשלם הלוה בקרקע, האם נפרע החוב ע''י שקיבל דבר במקום המעות, על ידי שקיבל קרקע ששוויו כהמעות שמגיע לו נפרע החוב, או''ד דאין קרקע פורעת חוב מעות, והוי רק כעין חליפין, דכשמוכן המלוה לקבל קרקע הוי כאילו קונה את הקרקע ומתחייב דמים ופורע את חובו בדמים שהוא חייב ללוה, ואולי זהו הסיבה דלא מהני פרעון בע''כ בקרקע - אך י''ל דלא מהני פרעון בע''כ משום דחיובו לשלם את הערך שחייב לו במעות, ואין פרעון בע''כ חל כשאין משלם לו כדינו -.

ז. ועל פי זה היה מקום לומר דכשאין ללוה מעות, אינו חייב לפרוע בקרקע אם אין שעבוד נכסים, שהרי מה שחייב אין לו, ולמכור קרקע בכדי להשיג מעות אינו חייב, וא''כ כמו שאינו מחוייב למוכרו לאחר אינו מחוייב למוכרו למלוה, ואף אין מצוה על זה, אע''פ שעי''ז יפרע חובו, אך הלאו דלא תעשוק אינו אלא מצוה לקיים את דיני הממון, כלאו דלא תגזול, ואם בדיני הממון אין חייב למכור את הקרקע אין גם לאו על זה, וכמו שאמר הגר''ח ''והיינו דספק ממונא מיקרי מה דיש לאדם עלי היינו שאני חייב לאדם, וספק איסורא מיקרי מה שיש "לי" דין לשמים ולא "עלי" רק "לי", ודוק היטב בזה'' עכ''ד, וכשאין לו מעות אינו אנוס על קיום המצוה, אלא אין מצווה אלא לקיים את דיני הממון - ויתכן שהלאו הוא כלאו דגזל, אך פריעת בע''ח מצוה הוא לא רק מצוה ממונית, ויתבאר בזה דברי הרשב''א בב''ב דף קכד דלמד''א שעבודא דאו' ואין מצוה אין צריך להתעסק במכירת הקרקע אלא אומר לו שיגבנו בעצמו עי''ש, ועי' מנ''ח דתמה טובה על הגמ' בכתובות פו הא יש לאו דלא תעשוק, וי''ל דמצד זה אינו יכול למנוע את חבירו מליטול את שלו, כלשון החינוך דע''י אלמות מונע את חבירו, אך אינו חייב לעזור לו, ואחרי המצוה חייב גם לעזור לו, ואולי זה קושיית הגמ' כשאינו רוצה לשתף פעולה, ואינו מגלה הכין מעותיו, שזהו תולה מעותיו בגוי -.

ח. ואם כנים הדברים יתבאר היטב מש''כ הנתה''מ והבית מאיר והשער המלך, דבתוס' בב''ב דף קעה ב כתבו שאף למד''א שעבודא לאו דאו' יש שעבוד נכסים מיניה, וצ''ב היכן ראו דבר זה בתוס', הא י''ל דגובים אף למד''א שעבודא לאו דאו' מכח המצוה וכמוש''כ הרמב''ן דעד שתכפהו וכו' ואין לומר דמדפשיטא להו לתוס' דגובים ולא ביארו טעמא דמילתא ע''כ אינו מטעם הרמב''ן, דהרי לשון התוס' הוא ''ואין נראה לפרש דהאי דמ"ד לאו דאורייתא היינו אפי' מיניה דהא פשיטא שחייב לשלם ואם אין לו מעות פשיטא דאינו פטור בכך אלא יתן לו סובין או קרקע (או) ימכר ויתן לו מעות'' ומבואר דדנו תוס' שאינו חייב לשלם אם אין לו מעות, ולהנ''ל מתיישב היטב דבלא שעבוד נכסים אינו חייב לשלם כשאין לו מעות - ולפי''ז מש''כ בגמ' מיניה אפי' וכו' הכוונה לשעבוד נכסים מיניה, אך בלא שעבוד נכסים א''א לגבות מטלטלין אפי' מיניה - והראשונים שנח' על זה וס''ל דא''צ שעבוד בכדי לגבות קרקע, מדין עד שתכפהו וכו' ס''ל דיש עליו מצוה לפרוע בכל דרך, ואינו רק מצוה לקיים את דיני הממון, וכמבואר ברשב''א ב''ב דאם יש מצוה חייב להתעסק במכירת הקרקע, משא''כ תוס' ס''ל דאף המצוה אינו אלא לקיים את דיני הממון.

ט. על פי זה י''ל דרבא ורמב''ח לא נח' אי מצי לסלוקי בזוזי רק במסלקו במעות, דלכא' צ''ב איך לוקח יכול לסלקו הא זכותו להפרע מהקרקע, ועל פי הנ''ל י''ל דאין לו זכות להפרע מהקרקע אלא למוכרו וכו' ולכן יכול לומר לו הרי כל זכותך רק למוכרו ולהוציא ממנו מעות, מכור לי, - וי''ל בצירוף הסברא שלמלוה יש זכות בקרקע רק להוציא ממנו מעות, וללוקח יש זכות בגוף הקרקע - ולתוס' רק ע''י עילוי יכול להכריחו למכור לו, אך לתת לו קרקע אחרת הוי כאומר לו החלף את זכותך בדבר אחר, וכיצד יכריחנו לכך, וגם עילוי לא מהני אלא אם בלאו הכי צריך למוכרו להוציא ממנו מעות, הוי כליכא פסידא למוכרו לי, אך א''א ע''י טענת עילוי להכריחו לעשות החלפה אינו יכול, ורק אם הקרקע השני משועבדת יכול לומר לו מה הנ''מ אם תוציא מקרקע זו מעות או קרקע זו, וי''ל דרק ע''י עילוי יכול לסלקו מקרקע לקרקע - ואולי יתבאר בזה דברי הרא''ש בב''ק דאע''פ שיכול לסלקו מקרקע לקרקע אם אמר לו שמוכן להביא לו קרקע זו כיוקרא דלקמיה אינו יכול לסלקו ממנו, ויש לפרש דבכה''ג גילה בדעתו שאין קרקע זו חביבה לו יותר משוויו, ואינו יכול לבא בטענת עילוי - אך כשאין הקרקע השני משועבדת אינו יכול לגבות חובו ממנו ע''י שימכרנו ויוציא ממנו מעות, דהיאך יפרע חובו עי''ז, ורק בקרקע שמשועבדת לו יפרע חוב - או ע''י סלוקי בזוזי דנידון כדמי הקרקע -.

י. ועל פי זה יתבארו דברי רעק''א, דקרקע שאינה משועבדת, אינה פורעת את חובו, ואינו מקיים את חובו ע''י שנותן לו קרקע דא''א לפרוע בקרקע וכנ''ל, ויכול רק להסכים רק להתחלף עמו, או להסכים לקנותו ולהתחייב דמים ולהפרע מהדמים שחייב, ואינו חייב להסכים לכך, וזכותו להפרע מהקרקע שיש לו יכול להוציא ממנו מעות, וגם בטענת עילוי אינו יכול לסלקו כנ''ל, ואילו היה אפשר לפרוע בקרקע, אלא שזכות המלוה שלא יפרע לו בע''כ כי דינו לקבל את הפרעון בצורת מעות, לא היה יכול לגבות מקרקע המשועבדת אם מוכן לפרוע לו בקרקע אחרת, שהרי מוכן לפרוע לו, וכיון שאם יתרצה להפרע יחשב פרעון, אין כח לגבות מכח השעבוד, דאין נפרעין מהערב תחילה, מכיון שמוכן לפרוע לו, משא''כ אם א''א לפרוע בקרקע, אלא יכול למוכרו לו וכו' הרי זה כאינו מוכן לפרוע לו.

יא. על פי זה התבאר היטב הדין שאם מכרו ב''ד את הקרקע בכדי לפרוע את חובו אין בע''ח מאוחר גובה מהקונה, משא''כ כשהלוה עצמו מכרו בכדי לפרוע את חובו, משום שכל השעבוד הוא רק זכות למוכרו להוציא ממנו מעות, וכשב''ד השתמשו בזכות זו ומכרוהו, כבר ממשו את הזכות, ואין אפשרות לגבות מהקרקע ב' פעמים, ואין למאוחר כל גוביינא כשגבה הראשון וז''ל הגר''א בסי' ק''ד סקכ''ח משא"כ במכרו ב"ד דהוי כאלו הגבו לבע"ח מוקדם **דמכירתם היינו גבייתם** עכ''ל, ונראה בדבריו שעצם המכירה הוא הגביה, דהוציאו מעות מהקרקע, והמעות הם של המלוה, ולכא' לא יצטרך המלוה קנין על המעות, דאל''כ היאך חל המכירה של ב''ד טרם שקנא המלוה את המעות, אלא זה זכותו של המלוה להוציא מעות ולכן כשהוציאו ב''ד מעות הרי הם של המלוה ממילא - ובפרט אם כל גוביינא הוא מהלוה ולא מהקונה דפשוט שא''א לגבות כאן מהקונה - משא''כ כשהלוה עצמו מכר אינו מממש את זכות המלוה, אלא מוכרו מכח בעלותו, ואולי רק לב''ד יש כח לממש את הזכות ע''י מכירה כדלהלן אות יב.

יב. על פי זה היה מקום לחלק בין גביית מעות מהלוה, לגביית שאר נכסים, דמעות אפשר לגבות לכו''ע מכח החוב בעצמו - דהיינו ממוני גבך - ורק שאר נכסים דנו בהם הראשונים היאך גובים למד''א שעבודא לאו דאו', והרמב''ן כתב עד שתכפהו וכו' ומבואר שחלה הגוביינא, ומוכח דמהני תפיסה גם בשאר נכסיו, ויש לפרש דמשום הממוני גבך יש לו זכות בכל הנמצא ברשות ממון להוציא ממנו את חובו, ובכלל זה למכור את נכסיו ולגבות את חובו מהמעות, אלא שבלא המצוה אין ב''ד כופין על כך כדביאר בשערי יושר, ואולי הרשב''א שנח' ס''ל דזכותו רק על מעות, ולא על דבר אחר שאינו פורע את החוב, אך במעות יודה הרשב''א דמהני תפיסה, וממילא יהיה הדין עד שתכפהו וכו', ויש להוסיף דאולי גם תפיסה לא יעזור, דבשלמא במעות יכול לתפוס את המגיע לו, אך בשאר דברים י''ל שרק לב''ד יש כח למוכרם וכו' כמבואר בדברי הרא''ש בפ''ט סי' י''א בשם ר'יונה ''ודוקא כשגבה בבית דין שהגבוהו ב"ד קודם שידעו שהיה שם בעל חוב אחר, אבל אם גבה מעצמו אפי' ע"י שומא דליכא למימר מאן שם לך מה שגבה לא גבה'' וצ''ב אחר שומא מדוע צריך ב''ד - וי''ל דצריך ב''ד בכדי לברר מתוך כל נכסי הלוה מהו פרעון חובו - ועל פי הנ''ל ניחא דא''א להיפרע בקרקע, ולכן צריך ב''ד שלהם יש את הכל למוכרם בכדי לפרוע את החוב, ובמעות י''ל דאין הדין כן, ויתבאר על פי הנ''ל, ואף לחולקים על ר' יונה י''ל דאינו נעשה שלו בלא ב''ד, ורק לענין מה שגבה גבה מהני אף שלא בב''ד, דאע''פ שאינו נעשה שלו ע''י תפיסתו יש לו זכות יותר מאשר שאר בע''ח, ובפרט במטלטלין שיכול לתופסו למשכון.

יג. על פי זה י''ל דאע''פ שיש ממוני גבך גם על היורשים - וכמוש''כ הסמ''ע דקי''ל רשות יורש לאו כרשות לוקח - וממוני גבך הוא סיבה שיש לו זכות למכור את נכסיו ולגבות את חובו, אך לא מהני בלא ב''ד, וכיון שאין מצוה על היורשים לפרוע ממטלטלין, ב''ד לא יגבו עבורו, וא''א בלא ב''ד, ובמעות באמת מהני תפיסה כמוש''כ הר''ן, וניחא היטב החילוק בין מעות לשאר מטלטלין - ואף בלא כל הנ''ל ניחא דבמעות לא אמרינן מאן שם לך, משא''כ בשאר מטלטלין, אלא דעל פי הנ''ל מבואר היטב אף אי נימא כדברי ר' יונה דאף אחר שומא צריך ב''ד, ואפ''ה במעות א''צ ב''ד כמבואר בדברי הר''ן -

יד. ועל פי זה יבוארו היטב דברי הב''י שכתב בסי' ק''ב מיהו אם רוצים לסלקו במעות אף על פי שלא הניח מורישם מעות משמע דמסלקי ליה שהרי אין דינו אלא מעות אם הניח הלוה מעות וכיון דמטבע אין בו סימן לא הניח כהניח דמי עכ''ל, וצ''ע הרי אין שעבוד על מעות שירש מהאב, ומה הנ''מ אם ירש את המעות או לא, ועל פי הנ''ל יתיישב, דמכח הממוני גבך יש לו זכות לתפוס מהמעות, אך מעות שלא ירש אין החוב נפרע על ידם בלא הסכמת המלוה - אם אין אדם יכול לפרוע חוב חבירו בע''כ -.