מראי מקומות צט ק עמוד ב3
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / ענייני במה מדליקין / הרב משה יפהן / עניני זכור וכבוד שבת / קידוש

**מראי מקומות צט: ק: 3 סדר הלימוד לסיים הסוגיא עד ק: קידוש במקום סעודה ולראות הטושו"ע בענין.**

**רשב"ם ד"ה אפילו ערבי שבתות וכו' כדי שיהא קידוש וסעודת שבת חביב עליו.** עיין רש"י ד"ה כשהוא תאוה שבי' שהטעם הוא כדי שלא תבוא סעודת שבת על השובע ולכאורה הוא נמי משום חביבות. אמנם רש"י לא כתב כן לגבי קידוש, ויש לעיין במה נחלקו רש"י והרשב"ם, ויש לדון דיתכן דרש"י סבר דאין מושג של שביעה לגבי שתיית יין, אמנם יותר נראה לבאר דנחלקו במהות מצווה טעימה בקידוש, דהנה מצינו סתירה בדברי רש"י דעיין עירובין מ: המברך צריך שיטעום ועיין שם ברש"י ד"ה ליתביה דמבואר מדבריו דהטעם דהמברך צריך שיטעום הוא משום שבעינן לברך הגפן בקידוש, [ויתכן דהביאור בזה הוא משום שיש דין דרבנן כמבואר בדף קו. דצריך קידוש על היין דהיינו שירה והשירה היא ברכת הגפן] ומכל מקום מבואר דעיקר הדין הוא דבעינן ברכת הגפן וגנאי הוא לכוס של ברכה שברכו עליו הגפן ולא טעמו ממנו, ומבואר דעיקר הדין של קידוש על היין היינו ברכת הגפן והטעימה הוא רק כדי שלא יהא גנאי, אמנם עיין בר"ה כט. תני אהבה בריה דר' זירא כל הברכות כולן אע"פ שיצא מוציא וכו' עיי"ש סוגיית הגמ' ועיי"ש כט: ברש"י ד"ה מהו שכתב וז"ל לפי שהמברך צריך שיטעום ואי אפשר להנות בלא ברכה ומבואר דעיקר הדין הוא דין טעימה, דהיינו דגדר הדין המברך צריך שיטעום הוא מעיקר הדין שצריך קידוש על היין, וחלק מענין הקידוש על היין הוא במה שטועם המקדש והברכה היא רק משום שאי אפשר להנות בלא ברכה ואם כן רש"י סותר משנתו, ובביאור דעת רש"י נראה דהוא סבר דהוי מחלוקת הסוגיות דהיינו הסוגיא בעירובין מ: מבואר שם דאפשר להשקות לינוקא כגון ביום כיפור דהיינו אפילו שאינו בר חיובא ורש"י סבר דזה יתכן רק אם הדין שתייה הוא משום גנאי, ואם ינוקא שותה כבר אינו גנאי אמנם אם היסוד הוא טעימה אז צריך או שהמברך יטעם או אחר בר חיובא שיוצא בקידוש, אמנם הסוגיא בר"ה סברא דהעיקר הוא הטעימה משום שנסתפקה שם הגמ' האם יכול להוציא בברכת הגפן של קידוש הגם שאין ערבות על ברכת הנהנין מכל מקום כאן הוא מחויב בהגפן ונסתפקה הגמ' האם בזה יש ערבות ואם עיקר הדין הוא הברכה כפי הסוגיא בעירובין אם כן פשיטא שיש על זה ערבות דזה ברכה שהוא מחויב בה ומבואר דהעיקר זה הטעימה והברכה היא רק משום שאסור להנות בלא ברכה אלא שכאן הוא מחויב להנות, ועכ"פ עולה שתי מהלכים בדין המברך צריך שיטעום דדעת רש"י בעירובין דעיקרו הוא הברכה והטעימה משום גנאי, ודעת רש"י בר"ה דעיקרו הוא הטעימה והברכה היא רק משום שאסור להנות בלא ברכה. ויתכן דבזה זה תלוי האם יש בזה דין חיבוב מצוה בטעימת היין בקידוש דאם יסודו הוא משום גנאי לא שייך בזה חיבוב מצווה אמנם אם יסודו הוא משום שהמברך צריך שיטעום דהיינו דבזה מתקיים חלות הקידוש על היין אם כן הטעימה היא חלק מהמצווה ושייך בזה חיבוב מצווה, ויתכן דבזה נחלקו הרשב"ם ורש"י. ועיין שו"ע הרב סי' ק"צ מה שכתב בזה.

**שם.** **עיין בחידושי רבינו דוד** דביאר החילוק בדעת רבי יוסי בין מצה לבין שבת דבמצה הטעם דחיישינן הוא משום שחיישינן שיבוא לכדי אכילה גסה מה שאין כן בשבת אם יהיה שבע אינו חייב כלל דגרם לעצמו שלא יתחייב אבל לא ביטל את המצווה. ומשמעות דבריו דאין לו חיוב בערב שבת שעדיין לא הגיע זמן החיוב לא מוטל עליו. ומשמע שבשבת עצמה כן מוטל עליו לדאוג שיוכל לאכול סעודת שבת לתאובן. ועיין בדרכי משה שהביא מהאו"ז שאסור לאכול בשבת קודם סעודת שבת מיני מזונות משום שלא יקיים סעודת שבת לתאבון, והדרכי משה חולק דהרי קיי"ל כרבי יוסי והמג"א הסכים לדברי האור זרוע משום שבשבת עצמה אפילו רבי יוסי מודה,[ ובעז"ה להלן נראה כן מדברי הרא"ש] ועיין בביאור הלכה סי' רמ"ט ס"ב בד"ה המותר שהאריך בזה.

**והנה התורי"ד דן ג"כ מאי שנא מצה משבת** הרי בשבת איכא ג' סעודות ותי' דלא מצינו עשה מפורש בשלש סעודות כמו שמצינו באכילת מצה ויתכן דכוונתו דהוי דרבנן וכן מבואר בפסקי הרי"ד, וצריך להדגיש דאין כאן מחלוקת מפורשת בין רבינו דוד לתורי"ד אלא דרבינו דוד דיבר על עונג שבת שלדעת הר"ן והרמב"ן הוא דאורייתא ונלמד ממקראי קודש ונתפרש בדברי קבלה וקראת לשבת עונג, וע"ז כתב שאין כאן ביטול שהמצווה היא רק לפי צרכו, והתורי"ד דיבר על מצוות אכילת ג' סעודות שנלמד בשבת קיח: מקרא דאכלוהו היום. [אמנם הט"ז תרע"ח סק"ב נקט דגם הוא מדאורייתא ויתכן דהתורי"ד פליג.]

**והנה לגבי אכילה בערב סוכות**, עיין בתוס' סוכה כז. שהביא מהירושלמי שנסתפק בזה אם ילפינן מפסח וצריך ביאור בספק, ומה המכוון האם ילפינן מפסח ועיין בדרכי משה סי' תרל"ט סק"ו.

**לעצם הדין שהוזכר ברשב"ם שזהו משום חיבוב מצווה** עיין ברמב"ם פ"ל ה"ד שהביא שהוא משום כבוד השבת וכן נפסק בשו"ע סי' תקכ"ט ובמ"ב סקכ"ט.

**הלכה כרבי יהודה בער"פ מכלל דפליגי בהפסקה**, צ"ב אמאי צריך להפסיק בפסח טפי משאר שבתות וימים טובים וכפשוטו הדין הפסקה הוא דין מחמת קידוש שאסור לאכול קודם קידוש וכן מבואר ברע"א, ואם כן מאי שנא פסח משאר שבתות ועיין בחת"ס שביאר שזה בגלל מצוות הסדר, והחמירו להפסיק עבור הסדר יותר מההפסקה עבור קידוש. אמנם ברמב"ן במלחמות מבואר דהטעם שצריך להפסיק הוא משום מצה, והטעם שהחמירו במצה יותר מקידוש יתכן דרצו שיאכל מצה לתאבון והוא כבר מחויב במצה כשנכנס הלילה עוד יתכן על פי התוס' סוכה לח. דהטעם דאין מפסיקים לקידוש אע"פ שבמצווה דאורייתא אם התחילו מפסיקין הוא משום דקידוש זמנה כל היום, לא חיישינן שבדיעבד יש לו זמן כל היום, ויתכן אם כן דבמצה שזמנה רק בלילה אם כן חיישינן.

**מפסיקין לשבתות** דברי רבי יהודה רבי יוסי אומר אין מפסיקין בביאור המחלוקת עיין ברא"ש דהטעם הוא משום כבוד שבת, ויתכן דהטעם הוא שצריך לעשות הכר לסעודת שבת ועיין ברשב"ם ד"ה א"ל רשב"ג שמשמע כן מדבריו, ובפסקי הרי"ד כ' דטעמא דרבי יהודה שצריך להבדיל בין שבת לבין חול שלא יהא נראה כגומר סעודת חול,

**ועיין בביאור הגר"א סי' תקפ"א ס"ב** בדין שאין תוקעים בשופר בערב ר"ה שהביא מסוגיא דידן דהוא מההלכה שמפסיקין לשבת, והוא על דרך הפי' הנ"ל, שצריך לעשות היכר למצות סעודת שבת,

**אמנם עיין בר"ן להלן קב.** בד"ה כוס ראשון שמבואר שטעמא דרבי יהודה שמפסיקים הוא משום חיובא דקידוש, שכתב שם לבאר בטעמא דרבי יהודה שבתחילה אומרים קידוש ואח"כ מברכים ברהמ"ז משום שהקידוש הוא הגורם שצריך להפסיק ולברך ברהמ"ז ולפיכך קדם לו.**אולם הדברים צריכים ביאור**, אם כן מדוע צריכים כלל לברך ברהמ"ז, שיעשו רק פורס מפה ומקדש ועוד דהרי שיטת הר"ן בשבת י ובסוכה לח שאפילו למצווה דאורייתא לא צריך להפסיק אם התחיל בהתר, ועיין בר"ן בשבת ט: דביאר טעמא דשמואל דצריך להפסיק דפורס מפה ומקדש ובי' הטעם שחלוק מכל מצווה דאורייתא, הוא משום דקידוש במקום סעודה ומקמי סעודה התקין, וצריך ביאור בגדר הדבר מדוע אם יסוד הדין הוא משום סעודה צריך להפסיק. ולכאורה המכוון דהחשיבות הוא שהקידוש יהא לפני הסעודה ובזה יש קביעות לקידוש ולכן צריך להפסיק כדי שהקידוש יהא במקום סעודה.**ובאמת לדעת הר"ן צריך להבין** מדוע מסתבר דברי רבי יהודה בפסח אם יסוד הדין של מפסיקין הוא משום קידוש במקום סעודה.

**ברשב"ם וקידש עליהם היום והחשיך** מדויק מדברי הרשב"ם דהאיסור הוא דווקא משהחשיך ולא מבין השמשות להלן נחלקו בזה הראשונים.

**רשב"ם בד"ה מפסיקין** אם התחיל סעודתו בהתר מבואר דאם התחיל באיסור מפסיקין אמנם בשבת ט: מבואר לגבי תפילת מנחה דאפילו בהתחיל באיסור אין מפסיקין ויתכן דכאן יש איסור לאכול לפני קידוש ולפי השיטות של כבוד שבת אז כאן בידיים זה זלזול בכבוד שבת עיין בזה.

**תוד"ה מכלל דפליגי בהפסקה. ומורי רבינו יחיאל אמר וכו'** עיין בגליון הש"ס שהקשה דלא מובן דברי רבינו יחיאל מהיכי תיתי דתלוי הא בהא הרי אע"ג דמתחילין הוא משום שלא אוסרים עליו אכילה משום שנחשוש שלא יהיה לתאבון אבל הדין שמפסיקין הוא משום קידוש שאסור לאכול קודם קידוש, ומדוע כלל הא בהא תליא, ועיין ברש"ש שיישב כאן חידוש גדול, שדעת רבינו יחיאל שבהתחיל בהתר לכו"ע לא צריך להפסיק וכל המחלוקת הוא רק בהתחיל באיסור וממילא בהכרח שרבי יוסי דיבר בליל פסח שהרי בכל השנה לעולם הוא התחיל בהתר וזה פשיטא שאם התחיל משהחשיך אז גם לפי רבי יוסי מפסיקין, ויוצא דלא כהרשב"ם והתוס' אלא דבהתחיל בהתר אין מחלוקת ואדרבה כל המחלוקת הוא בהתחיל באיסור.

**ועיין היטב ברא"ש מה שהקשה** ויש לעיין אם זה קושית גליון הש"ס או שאלה אחרת. ועיין מה שהביא שם בשם הר"י מטרני ועיין שם בקרבן נתנאל. ועיין בשו"ע סי' רע"א ס"ו.

**בביאור מחלוקת רבי יהודה ושמואל**, **האם בעינן עקירה או שמספיק פורס מפה ומקדש**. בפשוטו היה שייך לומר דביסוד הטעם לא נחלקו אלא דרבי יהודה מצריך עקירה גמורה. ולשמואל סגי בפורס מפה ומקדש, ועיין בשני הטעמים שהוזכרו ברשב"ם, ועיין בפסקי הרי"ד שבדברי רבי יהודה בי' שמפסיקים כדי לחלק בין סעודת שבת לסעודת חול, ובדברי שמואל ביאר שצריך לקדש משום שאסור לאכול קודם קידוש, והנה נחלקו הראשונים להלכה האם גם בפסח לשמואל מספיק פורס מפה או דילמא בזה קיי"ל כרבי יוחנן דאמר דהלכתא כרבי יהודה בפסח, וצריך דווקא הפסקה בבהמ"ז, ועיין ברמב"ן במלחמות שכתב שאין סברא לחלק ומספיק פורס מפה ועיין ברא"ש אמנם בהשגות הראב"ד שם מחלק. ועיין שם בבעל המאור, ועיין ברע"א בשו"ע סי' רע"א על המג"א סק"ו שביאר שהטעם שחלוק קידוש משאר מצווה דאורייתא הוא משום שאסור לאכול קודם קידוש. ודלא כהר"ן שכתב שהוא משום קידוש במקום סעודה.