29 בדין אהדורי אטהרה
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק פנחס י"ח תמוז תשס"ג

**א'**

א] יומא ד"ו:, איתמר טומאת המת, ר"נ אמר הותרה היא בציבור ור"ש אמר דחוי' היא בציבור, היכא דאיכא טמאין וטהורין באותו בית אב כו"ע לא פליג דטהורין עבדי טמאין לא עבדי, כי פליגי לאהדורי ולאתויי טהורין מבית אב אחרינא, ר"נ אמר היתר היא בציבור ולא מהדרי', ור"ש אמר דחוי' היא בציבור ומהדרי', איכא דאמרי אפי' היכא דאיכא טהורין וטמאין בההוא בית אב פליג ר"נ ואמר עבדי נמי טמאין, דכל טומאת מת בציבור רחמנא שריי'.

והנה עיי"ש בגבו"א שכתב, דהא דלל"ק בדאיכא טהורים באותו בית אב מודה ר"נ דטהורים עבדי, היינו רק מדרבנן, דודאי מה"ת אין סברא לחלק בין ההוא בית אב לבית אב אחר, והא דמסיים בתר לישנא בתרא דכל טומאת מת בציבור רחמנא שריי', אלישנא קמא נמי קאי, אלא דנטר הגמ' עד דמסיים לפרש דברי ר"נ, והדר יהיב טעמא אליבא דתרתי לישני.

אמנם החזו"א סי' ב' סק"ב, נקט בתו"ד דהוי זה דין דאורייתא, וכן ראיתי מובא משו"ת דברי ריבות סי' ר"ג שמשמע כן, ושהטה"ק במנחות דט"ו. נסתפק בזה, וצ"ב הסברא לחלק בזה מדאורייתא.

והנה בגמ' שם, אמר ר"ש מנא אמינא לה, דתניא הי' עומד ומקריב מנחה"ע ונטמאה בידו אומר ומביאין אחרת תחתי' וכו', קתני מיהת אומר ומביאין אחרת תחתי', ועיי"ש בגבו"א שדן די"ל דלא מייתי ר"ש מינה, רק לל"ב, אך לל"ק דלא פליג ר"נ רק בדליכא טהורים בההוא בית אב, לק"מ מהא, דבאיכא אחרת דמי לדאיכא טהורים בההוא בית אב, ובהא אפי' ר"נ מודה, ויל"פ נמי דאפי' לל"ק דר"נ פריך מהא דאומר ומביאין אחרת תחתי', אלמא כיון דאפשר באחרת מביא אחרת, ה"נ אע"ג דליכא טהורין בההוא בית אב, כיון דאפשר לאתויי מבית אב אחר ליש שם אחרת דמי דמביא אחרת, עכ"ד, והמנ"ח במ' ש"ב, כתב דאף לל"ק פריך, כיון דכאן צריך טירחא יתירה וודאי הוי כמו לאהדורי אבית אב אחרינא, אך לדבריו אכתי צ"ל, דהא דפריך להלן מברייתא דהי' מקריב מנחת פרים וכו', הוי רק לל"ב ולא לל"ק, דהתם הרי אי"צ טירחא יתירא, ול"ד לאהדורי אבית אב אחרינא.

ב] ונ' דיל"ב בענין זה, דהנה בבי' פלוגתת ב' הלשונות, נ' מד' הגבו"א והמנ"ח שפירשו, דפליגי אי אף מ"ד דטומאה הותרה מודה דבקל בעי' לאהדורי אטהרה, או דהך מ"ד ס"ל דל"ב לאהדורי כלל אטהרה,[[1]](#footnote-2) וזהו שכתב הגבו"א דמדאוריתא ודאי ל"ב לאהדורי כלל אטהרה, וזהו מה שדנו לדמות דה"נ בדיש שם מנחה אחרת דמי לאיכא טהורים באותו בית אב דלל"ק בעי' לאהדורי בזה אטהרה, והמנ"ח כתב, דכה"ג דהוי טירחא יתירא דמי לבית אב אחר דל"ב לאהדורי בתרי'.

אמנם מד' הריטב"א יש ללמוד שמפרש באופ"א, ז"ל, דטהורין עבדי טמאין לא עבדי, פי' ומבטלין הפייס מן הטמאין וכו', דכל טומאת מת בציבור רחמנא שריי', פי' שריי' היתר גמור וכו', ואין מבטלין בשביל זה פייסות של הכהנים, עכ"ל.

ומבו' בד' הריטב"א דפלוגתת ב' הלשונות היא, אם מבטלין הפיס מפני הטומאה או לא, ולפ"ז ודאי ל"ש לתלות דין מנחה"ע שיש אמרת תחתי', בפלוגתת ב' הלשונות, (ויש לציין גם לד' החת"ס בחי' הנדמ"ח ליומא, שכתב דטעמא דלא מהדרי' אחר בית אב אחר, הוא משום דכהני בית אב זכו בחלקם בשבוע זה, והתורה התירה להם הטומאה, ואין להם להניחה וליתנה לאחרים).

והביאור בזה נראה, דהנה הרי ז"פ דאף למ"ד דטומאה הותרה בציבור, מ"מ ודאי דק"צ הבא בטהרה אסור לטמאותו, והמטמאו עובר משום איסור דמטמא קדשים, ויש ללמוד כן מהא דתניא במנחות דט"ו. דנטמא א' מן הבזיכין, ר"י אומר יעשו בטומאה לפי שאין ק"צ חלוק, וחכ"א הטמא בטומאתו והטהור בטהרתו, ופירש"י, יעשו בטומאה, יגיעם זב"ז אם ירצה וכו', ואמאי וכו', הא הקטרה מעלייתא היא ואסור לטמאות את הטהור, עכ"ל, והנה הרי ר"י ס"ל ביומא ד"ז:, דטומאה הותרה בציבור, ואפ"ה לא התיר ר"י לטמאות להבזך השני רק משום דאין ק"צ חלוק, ואי לאו האי טעמא הי' אסור לטמאות את הטהור,[[2]](#footnote-3) ולפירש"י פרכי' בגמ' ע"ז, דכיון דהציץ מרצה ע"ז, והוי הקטרה מעלייתא, מ"ט התיר ר"י לטמאות את הטהור, וצריך להוסיף עוד, דאין לדחות ולומר דכיון דאיכא שירים לאכילה, מודה ר"י דמהדרי' אטהרה, שהרי התם בלא"ה נעשה בזך א' בטומאה, (וע"כ אין השירים נאכלין להסוברים דק"צ הבא בטומאה אין נאכל אף בשלא נטמא הבשר, ולהסוברים דכה"ג נאכל הבשר, הרי דה"נ הכא נאכלין השירים, הגם דהויא הקרבת הבזך בטומאה, ואין נפ"מ כלל לגבי השירים במה שמקריבין אף הבזך השני בטומאה, וז"פ).

והנה הי' מקום לומר, דהא דאסור לטמאות ק"צ הבא בטהרה, הוי זה רק איסור דרבנן, ודאף לל"ב דאף היכא דאיכא טהורין באותו בית אב עבדי טמאים, מ"מ כל דליכא טמאים אסור מדרבנן לילך ולטמאותו, אך נ' פשוט דדינא דאורייתא הוא.

והטעם בזה, דהנה בשו"ת הרשב"א ח"א סי' תרפ"ט, מדמה דאי שבת הותרה אצל חולה, הוי זה דומיא דטומאה הותרה בציבור,[[3]](#footnote-4) וביותר מבו' מד' הרשב"א שהבאנו בהערה, דנידון שבת אי הותרה או דחוי', תלוי בהפלוגתא בטומאה אי הותרה או דחוי', והנה לגבי היתר שבת אצל חולה, הרי פשוט דאף אם שבת הותרה אצל חולה, מ"מ היכא דצריך להאכיל החולה, ויש לפנינו אוכל הראוי להאכילו, ודאי דאסור לבשל לו אוכל אחר, ואם עבר ובישל חייב חטאת, והיינו משום דכל הא דהותרה שבת אצל חולה היינו רק בדהוי זה צורך החולה שיחללו עליו את השבת, אך כל שאי"ז צורך החולה כיון דיש לו אוכל אחר, ודאי דלא הותרה שבת אצלו, וה"נ הוא בהתירא דטומאה בציבור, דמדמי לה הרשב"א להיתר שבת אצל חולה, שלא הותרה טומאה בציבור, רק היכא דהוי זה צורך הקרבת הק"צ, אך היכא שאי"ז צורך הקרבת הק"צ, ודאי דלא הותרה טומאה בציבור.

ונ' לבאר בזה טפי, דלא הותרה טומאה בציבור, רק היכא דאיכא טומאה בהקרבן ציבור, אך היכא דליכא טומאה בקרבן ציבור, ל"ח כלל התירא דטומאה בציבור, דרק כד איכא טומאה בציבור, שריי' דחמנא, אך היכא דליכא טומאה בציבור, לא חייל התירא כלל, וע"כ היכא שהק"צ בא בטהרה, וליכא טומאה בהק"צ, ודאי אסור לטמאותו, כיון דליכא טומאה בהך קרבן ציבור, ול"ח בי' התירא על טומאה, וע"כ יתכן דהיכא שיגע טמא בהקר"צ, ילקה משום טמא שנגע בקודש, אך יל"ד בזה, דמ"מ אחר שנגע בו חייל בזה התירא דטומאה בציבור ולא ילקה, (ויש להוסיף, דאף למה שפסק הרמב"ם דטמא שנגע בקודש אינו לוקה, וכל איסורו הוא משום שמפסיד את הקדשים, מ"מ שפיר י"ל דאסור לטמא קר"צ, הגם שאחר שיטמא תותר בו הטומאה, דמ"מ כיון דאכתי לא הותרה בו טומאה, חשיב דפוסלו ואסור).

ולפ"ז נ' בבי' פלוגתת ב' הלשונות, דהנה ז"פ דהיכא דכל הבית אב טהורים, דודאי אסור למסור העבודה לטמא שמבית אב אחר, ע' כן בחזו"א סי' ב' סק"ב, והיינו משום דכה"ג ליכא כלל טומאה בציבור, כיון שאין העבודה מוטלת כלל על אותו כהן, אך היכא דאיכא טמאים באותו בית אב, בזה הוא שנחלקו ב' הלשונות, אם בכה"ג נמי ל"ח דאיכא טומאה בציבור, שהרי אין העבודה מוטלת במסוים על הכהנים הטמאים, כיון דאיכא בהבית אב אף כהנים טהורים, או דבכה"ג שפיר חשיב דאיכא טומאה בציבור, כיון דבעלמא עבדי' פייס בין כל כהני בית אב, הרי דיש לנו לחשוב שהעבודה מוטלת על הכהן שיזכה בפיס, וע"כ כל שזכה הטמא בפיס, חשיב שפיר דאיכא טומאה בציבור, ועיי"ש בחזו"א שכתב, דאם זכו הטהורים בפיס אינן רשאין למסור עבודה לטמא.[[4]](#footnote-5)

ולפ"ז נ', דאף לל"ק דמשום זכות הפיס אין לנו לחשוב דאיכא טומאה בציבור, מ"מ היכא דהי' מקריב מנחה ונטמאה בידו, ודאי דא"צ להביא מנחה אחרת, שהרי כיון שכבר נתקדשה מנחה זו בכלי, וכבר נתיחדה לקרבן הציבור, הרי ודאי דחשיב דאיכא טומאה בציבור, וכל דאיכא טומאה בציבור, חייל בזה היתר על הטומאה, ול"ב כלל לאהדורי אטהרה, וז"פ.

ונ' ראי' גדולה לזה, דהנה השפ"א ביומא ד"ז. נסתפק, היכא שנטמא מקצת מן הדם, אם אף בזה שרי לדעת ל"ב לזרוק מן הדם הטמא, או דבזה ודאי שצריך ליקח הדם הטהור, וע' בחי' הגרז"ס מנחות דכ"ה, שכנ' פשיט"ל דלל"ב יכול לזרוק מן הדם הטמא, ונסתפק בזה לל"ק, דשמא כיון דהציץ מרצה ע"ז מותר לזרוק מן הטמא, עיי"ש.

אמנם הנה בשו"ת הרשב"א הנז' בתו"ד כתב ז"ל, וכדרך שאמרו בטומאה למ"ד טומאה הותרה בציבור, שאם נטמא הכוס אפי' יש שם כוס אחר נותן לטהור אפי' מן הכוס שנטמא, עכ"ל, והרי דלמ"ד דטומאה הותרה אף היכא שנטמא מקצת הדם שרי ליתן מן הדם הטמא,[[5]](#footnote-6) ולא אמרי' דבכה"ג מהיכ"ת ליתן מן הדם הטמא, אחר שאפשר ליתן מן הדם הטהור.

וצ"ב, דהרי הא דלל"ב עבדי טמאים שבאותו בית אב, הוא משום זכותן בפיס, וזל"ש הכא, וא"כ מהיכ"ת יתן מן הדם הטמא, וביותר שסתימת ד' הרשב"א נ' דהיינו אף לל"ק דבדאיכא טהורים באותו בית אב, לא עבדי טמאים, וצ"ב דלהך לישנא מ"ט ל"ב ליתן מן הדם הטהור, ומ"ש מהא דלדידי' בדאיכא טהורים בבית אב לא עבדי טמאים.

ונ' שהטעם בזה הוא כמש"נ, דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור, הרי שכל היכא דאיכא טומאה בציבור, חייל בזה התירא דטומאה בציבור, ושרי למעבד בטומאה, ול"ב כלל לעשות בטהרה, ואך היכא דליכא טומאה בציבור, הוא דאסור לעשות בטומאה.

ואשר ע"כ ס"ל להרשב"א, דכל שנטמא כוס א' מכוסות הדם, הרי שכיון דאיכא על כוס זה דין זריקה, ממילא יש לנו לחשוב דאיכא טומאה בציבור, וחייל בזה התירא דטומאה בציבור, ותו אין לנו כלל לימנע מלזרוק מן הכוס הטמא, ול"ד להיכא דאיכא טהורים באותו בית אב דלל"ק לא עבדי טמאים, ואף לל"ב דעבדי טמאים, הוא רק משום זכותן בפיס, דהתם הרי ליכא טומאה בהקרבן אלא בהכהנים, וע"כ כל שיש בבית אב טהורים, אין לנו כלל לחשוב דאיכא טומאה בהקרבן ציבור, ומשא"כ היכא שנטמא חלק מן הקרבן דאיכא טומאה בהקרבן ציבור, אין לנו לימנע מלעשות בטומאה.

ולפי המבו' בד' הרשב"א דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור, שרי ליתן מן הדם הטמא, אף בדאיכא דם טהור, ואף לל"ק דגמ', הרי פשיטא דמכ"ש דלדידי' היכא שנטמאה מנחת הציבור, ל"ב להביא מנחה אחרת, וזה ראי' גדולה למש"כ לעיל בזה.

והנה המאירי בב"ק דק"י. כתב, דאף למ"ד דטומאה דחוי' בציבור, ומהדרי' אטהורים, מ"מ היכא שכל המשמר טמאים לא מהדרי' אטהורים שבמשמר אחר, וכ"נ בל' רש"י שם ד"ה אי, וכמו שפי' במהדו"ב שם, אך המהרש"א שם פי' ד' רש"י בע"א, ולעולם מודה רש"י דמהדרי' אף אטהורים שבמשמר אחר,[[6]](#footnote-7) וע' רא"ש שם והר המורי' כלה"מ סי' י"ב אות כ"א בדעתו, וחזו"א סי' ד' סקי"ג,

לכאו' מד' רמב"ם על סוגיא דב"ק דק"י. מוכח דלא סגי ברוב משמר טמאים, ע' חזו"א ד' י"ג, וצ"ע בזה, אך עי' בליקוטים שבסו"ס חי' בית מאיר, שאדרבה כתב דהרמב"ם הוכיח דינו מסוגיא דב"ק הנז'.

ע' מהרש"ם ב"ק דק"י. בדין עברו טמאים ועבדו, למ"ד דטומאה דחוי' בציבור

מרכה"מ ביאמ"ק פ"ד ה"ז ד"ה ואחרי, דלדעת הרמב"ם ה"ז מחלל עבודה, אם עבר הטמא ועבד, וע' חזו"א נזיר קל"ט ג', דרק אם רוב בית אב טמאים, אזי הוא דעבודתו כשרה, וזה מתאים למש"נ בדעת הרמב"ם.

בס' ישועו"מ פ"א מקר"פ ה"א, פשיט"ל דלמ"ד טומאה דחוי', אי עברו טמאים ועבדו חייב בזה מיתה, והק' דנימא אעל"מ ומצהב"ע, וכ' דכיון דאי ליכא אחר הוה שרי לי' לעבוד ל"ש לפסול מה"ט.

בחי' מהרי"ט בקידושין דס"ו: בתו"ד, כתב דביש שם טהורים ועבד הטמא פסל, ועיי"ש מה שבי' בסוגית הגמ' קידושין שם, וצ"ע בזה.

**ב'**

] והנה ביומא ד"ז. תניא, דהי' עומד ומקריב מנחת העומר ונטמאת בידו, אומר ומביאין אחרת תחתי', ומותבי' מינה אמ"ד דטומאה הותרה בציבור, דלדידי' ל"ה בעי' לאהדורי אטהרה, ומשני דאמר ר"נ מודינא היכא דאיכא שיריים לאכילה, והיינו דבכה"ג מודה ר"נ דמהדרי' אטהרה, ומותבי' עוד מהא דתניא דהי' מקריב מנחת פרים אילים וכבשים ונטמאת בידו אומר ומביאין אחרת תחתי, ומשני אמר לך ר"נ, אילים באילו של אהרן דאע"ג דקביע לי' זמן מהדרי', כבשים בכבש הבא עם העומר דאיכא שיריים לאכילה.

והנה מבו' בזה, דהא דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור מהדרי' אטהרה, אי"ז במסוים על טהרת הכהנים, אלא הוי זה אף על טהרת הקדשים, ואף מ"ד דטומאה הותרה, מודה דביחיד או היכא דאיכא שיריים לאכילה, מהדרי' אמנחה טהורה, וע' גם במנחות דע"ב. שמבו' כן, וצ"ע רב, במה שהשמיט הרמב"ם לדין זה, ולא נזכר בדבריו בפ"ד מביאמ"ק דין אהדורי אטהרה, רק בטומאת הכהנים, עיי"ש, ומ"ט השמיט דינים המפורשים בגמ', וכבר עמדו בזה האחרונים, ע' קר"א מנחות דע"ב., מנ"ח מ' ש"ב, ליקוטי הלכות יומא ומנחות שם, דבר בעתו פסחים דע"ט, אומר השכחה אות צ"ד, ועוד.

] ונ' דיש להוכיח בדעת הרמב"ם דס"ל דלהלכה לא קי"ל כן, ול"ב לאהדורי אקרבן טהור, דהנה ברמב"ם פ"א מפסוה"מ הל"ד, ז"ל, כל הזבחים של יחיד וכו', נטמאו שניהם לא יזרוק ואם זרק הורצה שהציץ מרצה על הטמא וכו', וכל קרבנות הציבור שנטמא הבשר והחלב כולו ה"ז זורק את הדם, עכ"ל, והנה הרי ביחיד אינו זורק לכתחילה, והא דבציבור זורק לכתחילה, פשוט שהוא משום שטומאה דחוי' בציבור, וע"כ שרי לי' לזרוק לכתחילה, וצ"ע לפ"ז במה שסתם הרמב"ם דבציבור זורק את הדם לכתחילה, הרי לכאו' הו"ל לפלוגי דהיינו רק בדליכא אחר, אך בדאיכא קרבן אחר, שמצי' להקריב בטהרה, לא דחי' להטומאה, ונ' דיש ללמוד מזה שדעת הרמב"ם דלהלכה לא מהדרי' אטהרה רק בטומאת הכהנים ולא בטומאת הקרבן, וע"כ בקרבן ציבור כל שנטמא הבשר והחלב כולו, זורק את הדם לכתחילה, ול"ב לאהדורי אקרבן אחר כדי לעשותו בטהרה, אך יש לדחות, דהא דמהדרי' אטהרה, הוא רק שלא להקריב בטומאה, אך בהך גוונא דהויא ההקרבה בטהרה, ואך שנטמא הבשר והחלב, ובעי' לדחי' דטומאה כ"ה שיהא חשוב דיש בשר, י"ל דבזה ל"ב לאהדורי אקרבן אחר.

ונ' דמקורו של הרמב"ם טהור מתרי דוכתי, **א'**, מהמבו' בסוגיא דפסחים דע"ז ודע"ח, דהא דקרבן ציבור בא בטומאה, היינו אף למ"ד דאין בשר אין דם, ומשום דהציץ מרצה על העולין, ולחד מ"ד אף על האכילות, ובפשוטו משמע דאיירי אף בשהכהנים טהורים ונטמאו הבשר והחלב, ומ"מ זורק הדם לכתחילה משום דהציץ מרצה ע"ז וחשיב דיש בשר, ומסתימת הדברים מ' דהיינו אף בדאיכא בהמה אחרת דמצינו להקריבה בטהרה, ומ"מ זורק הדם לכתחילה, ובע"כ דבטומאת הקרבן ל"ב לאהדורי אטהרה.

**ב'**, מהא דתניא בזבחים דמ"ה. ומנחות דכ"ה., דדם שנטמא וזרקו בשוגג הורצה במזיד לא הורצה, בד"א ביחיד אבל בציבור בין בשוגג בין במזיד הורצה, ובפשוטו הא דבציבור הורצה, הוא משום דבציבור דטומאה דחוי' בו, הוי הדין לזרוק הדם הטמא, וע"כ הוא דהורצה, ואף לרב שילא במנחות דכ"ה דמפרש דמזיד דלא הורצה היינו בשטומאתו במזיד, מ"מ לא קנסוהו רק אם אח"כ נזרק הדם שלא כדין, אך אם לבסוף הוי דין הדם ליזרק, לא קנסוהו רבנן, ואי נימא דאף בציבור בעי' לאהדורי אטהרה, א"כ הי' בדין דאף בציבור במזיד לא הורצה, כיון שהי' דינו שלא לזרוק הדם, אלא להביא קרבן אחר בטהרה,[[7]](#footnote-8) ואמנם בפשוטו צ"ל, דמ"מ ל"ד זל"ז, דבציבור דהוי רק דין דמהדרי' אטהרה, ע"כ לא קנסוהו, אך בדעת הרמב"ם י"ל דלא ס"ל לחלק כן, וס"ל דהא דבציבור הורצה, הוא משום דשרי לי' לזרוק לכתחילה.

] ובטעם הדבר, דלא מהדרי' אטהרה רק בטומאת הגוף ולא בטומאת הקרבן, נ' די"ל בזה בפשיטות מתרי טעמי, חדא, דרק בטומאת הגוף שאין הציץ מרצה עלי' ביחיד, הרי שהגם דבציבור הציץ מרצה עלי', אך הרי הוי זה רק מכח הדחי' דטומאה בציבור, וע"כ מהדרי' בזה אטהרה, שאין לנו לדחות הטומאה בציבור לכתחילה, אך משא"כ בטומאת הקרבן שאף ביחיד הציץ מרצה ע"ז, ונמצא שעיקר ההיתר בזה ל"ה כלל מכח דחיית הטומאה בציבור, ע"כ לא מהדרי' בזה אטהרה,[[8]](#footnote-9) וביותר ניחא, אי נימא דמדאורי' שרי אף ביחיד להקריב לכתחילה מכח הרצוי ציץ, (עמש"נ בזה ב???), דלפ"ז נמצא דאף בציבור הא דמקריבין בטומאה, הרי שמדאורי' ל"ב בזה כלל לדין דחי' דטומאה בציבור, אלא מקריבין מכח הרצוי ציץ, ורק מדרבנן (דלא עבדי' לכתחילה מכח הרצוי ציץ) הוא דבעי' להדחי' דטומאה בציבור, וע"כ ל"ב לאהדורי אטהרה, כיון דמדאורי' בלא"ה הוי זה היתר גמור מכח הרצוי ציץ.

וי"ל עוד, דרק בטומאת הגוף דאתי' למידחי לאיסור עבודה דטמא, ע"כ בעי' לאהדורי אטהרה, דלא דחי' לאיסור עבודה בטומאה, היכא דאיכא לאהדורי אטהרה, אך משא"כ בטומאת הקרבן דליכא בזה איסור כלל, ואך דכל דפסול אף איכא איסור לזרוק ולהקטיר פסולין, ולא אתינן רק לדחות ולהכשיר להפסול טומאה, וממילא דליכא כלל להאיסור, כיון שהוכשר הפסול, ע"כ בזה ל"ב לאהדורי אטהרה.

??... אך מהר"י קורקוס בה"ח כ' דזה נרמז בד' הרמב"ם בהט"ו שם, עיי"ש

] אמנם צ"ע על דברינו דמ"מ בדאיכא שיריים לאכילה ניבעי לאהדורי אטהרה, וכמש"א ביומא ד"ז., דאף למ"ד דטומאה הותרה בציבור ולא מהדרי' אטהרה, מ"מ היכא דאיכא שירים לאכילה מהדרי' אטהרה.

אמנם באמת מוכח מכ"ד, דהא דהיכא דאיכא שירים לאכילה מהדרי' אטהרה, הוי זה סברא מסוימת למ"ד טומאה הותרה בציבור, דבכה"ג דאיכא שירים לאכילה מודה דלא הותרה הטומאה בציבור, אך אי"ז סברא כללית דמהדרי' אטהרה היכא דאיכא שירים לאכילה.

ומצינו כן, **א'**, במש"כ התוס' בזבחים דפ"ז. ד"ה כלי שרת, דלדעת רש"י דכלי שרת מקדש פסולין ליקרב לכתחילה, צ"ל דהא דהי' מקריב מנחת העומר ונטמאה בידו אומר לו הבא אחרת תחתי', היינו בשעירה לכלי חול, עכ"ד, והחזו"א בסי' י"ט סקי"ד כתב דמבו' בדבריהם דאף דהדין הוא דמהדרי' בזה אטהרה משום דטומאה דחוי' בציבור או משום דאיכא שירים לאכילה, מ"מ כיון דחייל על הפסול דינא דלא ירד וצריך להקריבו, וכיון שקרב ממילא הוכשר מדין ק"צ הבא בטומאה, וכ' שם, דלול"ד י"ל דמהדרי' אטהרה ומביאין אחרת תחתי' כדי שיהא ק"צ בטהרה, ואח"כ מקריבין קומץ הראשון כדין פסולין שעלו לא ירדו.

והנה הא דלא מהדרי' בזה אטהרה הגם דטומאה דחוי' בציבור, הוא מבו' בפשוטו, דכל דינא דטומאה דחוי' בציבור, הוא דלא חייל הדחי' דטומאה בציבור כל היכא דאיכא לאהדורי אטהרה, אך כל היכא דחייל הדחי' תו לא מהדרי' אטהרה, וע"כ כיון דהכלי שרת מקדש פסולין ליקרב, וכבר חייל ע"ז דחי', תו לא מהדרי' אטהרה.

אך צ"ע דאכתי ניהדר אטהרה כדי שיוכשרו השירים לאכילה, דלכאו' הא דכל היכא דאיכא שירים לאכילה מהדרי' אטהרה, היינו דהגם דהותרה הטומאה בציבור וחייל היתר על הטומאה, מ"מ מהדרי' אטהרה כדי שיותרו השירים, וא"כ ה"נ הוה לן לאהדורי אטהרה אף היכא שקידשוהו כלי שרת ליקרב.

ומוכח מזה, דהא דהיכא דאיכא שירים לאכילה מהדרי' אטהרה, היינו דבכה"ג לא הותרה הטומאה בציבור, ולא חיילא הדחי' כל היכא דאיכא לאהדורי אטהרה, אך כל היכא דחיילא הדחי', לא מהדרי' אטהרה לצורך אכילת השירים.

**ב'**, במש"כ הרמב"ם פ"ד מביאמ"ק הי"ד, דהיכא שהיו רוב הכהנים טמאים יעשה בטומאה, ונת' הטעם בזה לעיל ???, ובס' אבי עזרי שם הקשה, דמ"מ בקרבנות ציבור הנאכלין, הי' בדין דנהיהדר אטהרה ויעשוהו מיעוט הטהורים, כדי שיהיו השירים נאכלין.

ומוכח מזה כמש"נ, דכל דינא דאיכא שירים לאכילה, הוי זה דין בטומאה הותרה דבכה"ג הוי דחוי', אך אי"ז כלל בכל דוכתי דמכח זה ניבעי לאהדורי אטהרה, וע"כ היכא דרוב הכהנים טמאים דחשיב דאיכא טומאה בהקרבן ציבור, וחיייל דחי' על הטומאה, לא מהדרי' אטהרה משום השירים, וכמש"נ.

ובאמת חזי' כן גם בדינא דאין ק"צ חלוק, דקשיא דמ,מ היכא דאיכא שירים לאכילה נהדר אטהרה, ובע"כ דכל היכא דכבר חייל דחי' על הטומאה, אשר מכח דינא דאין ק"צ חלוק חייל דחי' אף על טומאת??, תו ל"ב לאהדורי אטהרה משום השירים, וכמש"נ.

ולפ"ז ניחא, דע"כ נמי בטומאת ???, כיון דחייל בי' ???, ל"ב לאהדורי אטהרה משום הא דאיכא שירים לאכילה.

1. וע' בחי' חת"ס החדש ליומא ד"ז, שכתב דמש"כ התוס' במנחות דט"ו. דבשבט א' טמא, הי' לנו להתיר לכולם לעשות בטומאה, אם אף בקר"פ הי' הדין דטומאה הותרה ולא מהדרי' אטהרה, (ורק דמשום דאיכא שיריים לאכילה הוא דמהדרי' אטהרה), היינו רק לל"ב, אך לל"ק דמטרחי' באותו בית אב לאהדורי אטהורים, כ"ש דאין מטמאין לשאר השבטים, עיי"ש בדבריו, ונ' מדבריו שפי' פלוגתת ב' הלשונות ע"ד שפירשו הגבו"א והמנ"ח, (ובעיקר ד' התוס' במנחות צ"ב, דהרי אף מ"ד דטו"ה מודה דבפסח הבא בטהרה אין הטמאים מביאין ואסור ליטמאות, וא"כ מה הקשו התוס', ועמש"נ בזה ב???). [↑](#footnote-ref-2)
2. ושו"ר בעולת שלמה שם שעמד בכעי"ז למסקנת הגמ' שם, והוכיח מזה דלטמאות לכתחילה אה"נ דאסור, וציין למש"כ בזבחים דקי"ג: דאסור לכהן לטמא עצמו לכתחילה, עכ"ד, אך באמת יל"ד דלטמא עצמו שפיר שרי, דהוי זה כמכניס עצמו לפיקו"נ שנחלקו בזה הראשונים, (וי"ל דבטומאה שהותרה בציבור, לכו"ע שרי להכניס עצמו, אך העול"ש בזבחי שם דן דאף להמתירים להכניס עצמו, היינו רק במילה שמצוה למולו, עיי"ש בדבריו, ואכמ"ל בפרט זה), ורק לטמא הקרבן הוא דאסור, משום דאסור לטמאות קודש. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה בכס"מ רפ"ב משבת ובב"י סי' שכ"ח, נקט דהנידון אי שבת הותרה אצל חולה או דחוי' אצל חולה, תלי בהפלוגתא אי טומאה הותרה בציבור או דחוי' בציבור, והחת"ס בכ"ד (ע' בחי' חת"ס החדש ליומא דפ"ה, ובכ"ד שצוינו בהע' שם), תמה מאד ע"ז, דמה ענין זל"ז, אמנם באמת מד' הרשב"א נ' ללמוד כד' הכס"מ, שכתב ז"ל, ול"נ שהכל תלוי במחלוקת אם נאמר שבת הותרה אצל חולה אם נאמר שבת דחוי' אצל חולה וכו', וכמדומה דהלכה כמ"ד שבת דחוי' היא ולא הותרה וכו', עכ"ל, וצריך פירוש היכן מצינו פלוגתא אי שבת הותרה או דחוי', ונ' מזה כד' הב"י שנידון שבת תלוי בהפלוגתא דטומאה, וזהו דמסיק הרשב"א דכמדומה שהלכה כמ"ד דשבת דחוי', והיינו משום דכמדומה דהלכה כמ"ד דטומאה דחוי', ובאמת שכבר הביאו שמפורש כן בתשו' הרשב"א שהביא בארחות חיים הל' שבת סי' שמ"ו, ז"ל, אלא שאני מדמה שהדבר תלוי במחלוקת בשבת אם דחוי' היא וכו' או הותרה, וכן בטומאה אצל רבים אם דחוי' או הותרה וכו', וכמדומה לי שברוב המקומות נראה כמ"ד דחוי' ולא הותרה, עכ"ל, וזה להדיא כד' הכס"מ, (וראיתי בהג' הרש"ש לקרבן נתנאל שלהי יומא, שהק' ע"ד הכס"מ מסוגיא דיומא דמ"ו דאמרי' דשבת הותרה וטומאה דחוי', ולא הבנתי, שהרי התם קאי על הקרבת קרבנות בשבת, ויש לציין לד' האבנ"ז שפי' דהא דשבת הותרה בקרבנות וטומאה דחוי', היינו משום דקרבנות שבת בע"כ הויא הקרבתן בדחיית שבת ומצותן בכך, ומה"ט לענין פיקו"נ בשבת הוי זה דחוי', עי' בדבריו). [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם נ"פ, דאף לל"ק דס"ל דכה"ג ל"ח דאיכא טומאה בציבור, ולא הותרה טומאה, מ"מ כל שעבר הטמא ועבד עבודתו כשרה, (וע' כן בחזו"א סי' ב' סק"ב, שכתב דנראה דעבודתו כשרה, ועיי"ש שנטה לומר דאף אינו חייב על עבודתו בטומאה), והיינו משום דאחר שעבר ועבד, הרי כבר איכא טומאה בציבור, וחייל בזה התירא דטומאה בציבור, וכ"ה מבו' בפירש"י פסחים דפ"א. ד"ה בתמיד, ובתוס' זבחים דכ"ג. ד"ה לא, דכל שעבד הכהן ונודע שטמא הוא, ודאי דעבודתו כשרה, [וכתבו כן אף למ"ד דטומאה דחוי' בציבור, והיינו כל' התורי"ד בפסחים שם, דאף למ"ד דחוי' ובעי' לאהדורי אטהרה, הוי זה לכתחילה, אך מ"מ כל דלא אהדרו אטהרה הקרבן כשר, (וכמש"כ התוס' ביומא ד"ז. ד"ה דם, וכ"ה במהרש"ל יבמות דל"ג., וע' צל"ח פסחים דס"ז: שאף אינו חייב בכה"ג משום ביאת מקדש בטומאה), אמנם יש לדחות, דהתם דלא נודע הטומאה שאני, דל"ש בזה דין אהדורי אטהרה, (וע' כן בחזו"א נזיר סי' קל"ט סק"ג), ולפ"ז גם אין להביא מזה לנידון דידן, אך שו"ר בישועו"מ פ"א מקר"פ, שהוכיח מד' רש"י דאי עבר הטמא ועבד עבודתו כשרה] וע' עוד לקמן סק"?? בהערה, שהבאנו מד' רש"י זבחים דצ"ט. שג"כ נ' כן דאף בטמא יחיד בק"צ שעבר ועבד עבודתו כשרה, (אך בדעת הרמב"ם בזה עמש"נ להלן סק"??, ונת' שם דאזיל בזה לטעמי'). [↑](#footnote-ref-5)
5. וצריך פירוש מש"כ הרשב"א שאמרו כן בטומאה, שהיכן אמרו בגמ' דכה"ג א"צ ליתן מן הכוס הטהור, ואולי יל"פ בד' הרשב"א, שפי' להא דמותבי' ביומא ד"ז. לר"נ, מהא דתניא דדם שנטמא וזרקו בשוגג הורצה במזיד לא הורצה, וי"ל דהרשב"א פירשה להא דמותבי' מינה לר"נ, משום דלדידי' דטומאה הותרה ל"ש כלל למיקנסי' במזיד, שהרי שרי לי' לכתחילה לזרוק מן הדם הטמא, (ועמש"נ בפי' זה ב??? וב???), ומזה הוא שהביא הרשב"א דלמ"ד הותרה נותן מן הדם הטמא אף בדאיכא טהור, דאל"כ הרי הו"מ לאוקמה בשלא נטמא כל הדם, (וכמו שעמד בזה השפ"א שם). [↑](#footnote-ref-6)
6. ולכאו' יל"פ כן בד' רש"י זבחים דצ"ט. ד"ה מהו, שפי' מש"א אם הי' טמא בקרבן ציבור מהו שיחלקו לו, דמיבע"ל בקרבן ציבור שהקריבוהו טהורים, אי פלגי מיני' להאי טמא הואיל וראוי לחיטוי דק"צ דוחה טומאה, עכ"ל, וצ"ע דמ"ט הוי ראוי לחיטוי, הרי קי"ל דטומאה דחוי' בציבור, וכל היכא דאיכא טהורים ל"מ טמאים עבדי, ולכאו' יל"פ ע"פ הנ"ל, דאיירי היכא דליכא טהורים בההוא משמר, וע"כ שפיר מצו טמאים עבדי, וחשיבי ראויים לחיטוי, ומצאתי בבנין ציון סי' קפ"ב שפי' כן, אמנם באמת לישנא דרש"י ל"מ כן, שהרי כתב דמיבע"ל וכו' איפלגי מיני' "להאי טמא", ומ' דאיירי בטמא יחיד, ולא בשכל המשמר טמאים, ובע"כ צל"פ בד' רש"י, כמש"כ המקד"ד בסי' כ"ו סוסק"ב, דכיון דאילו עבר הטמא ועבד עבודתו כשרה, (עמש"נ בזה לעיל סק"ב בהערה), ע"כ חשיב ראוי לחיטוי, (ועמש"נ עוד בזה בדברינו בדין חלוקת קדשים סוסק"ג ???), וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. אמנם באמת יל"ד דאדרבה משם ראי' להיפך, דאי נימא דל"ב לאהדורי אטהרה, א"כ מהו שאמרו דבציבור בין בשוגג "בין במזיד", ומ"ש בזה מזיד, אחר דלכתחילה שרי לי' לזרוק, ובע"כ מזה דלעולם אף בציבור אסור לו לזרוק הדם, ומ"מ אף אם עבר וזרק במזיד הורצה, דבזה לא קנסוהו.

   ואמנם דאכתי תיקשי דלמ"ד דטומאה הותרה בציבור, דלדידי' ודאי ל"ב לאהדורי אטהרה, א"כ מש"א במזיד, הרי שרי לי' לזרוק לכתחילה, וי"ל בזה בתרי גווני, **א'**, דאיירי בשיש כוס אחר טהור, (אי נימא דבכה"ג לכו"ע אסור לזרוק מהדם הטמא, עמש"נ בזה ב???" ועיי"ש שהבאנו דמפורש בד' הרשב"א דלמ"ד דטו"ה בציבור, אף בכה"ג זורק מהכוס הטמא), **ב'**, דאיירי בקרבן שיש בו שיריים לאכילה, דבזה לכו"ע מהדרי' אטהרה, (ואמנם דזה ניחא רק אי נימא דאף בכה"ג דהשיריים יהיו מותרין באכילה, נמי בעי' לאהדורי אטהרה, אך בפשוטו בכה"ג כיון דהשיריים מותרין באכילה, ל"ב לאהדורי אטהרה, ועמש"נ בזה ב???).

   ושו"ר בחי' הגרז"ס למנחות דכ"ה: שכבר עמד להעיר בזה, דבציבור מ"ש לישנא דמזיד, הרי שרי לי' לכתחילה לזרוק, ודן לומר דאיירי בשלא נטמא כל הדם, (ונסתפק שם אי ניחא זה גם למ"ד דטו"ה בציבור, להך לישנא דבעי' לאהדורי אטהורים שבאותו בית אב), עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. וכעי"ז כתבו התוס' ביומא ד"ז:, דהיכא דאיכא תרתי רצוי ציץ וקרבן ציבור לא מהדרי' אטהרה, עיי"ש, (אך התוס' כתבו כן לפי פירושם שם, אך לדעת הרמב"ם שאינו מפרש שם כן, אין להביא משם), ואמנם התוס' שם כתבו לפ"ז, דדינא דמהדרי' אטהרה הוא רק בשנשבר הציץ או שאינו על מצחו למ"ד דאינו מרצה, אך לדעת הרמב"ם אין לומר כן, כיון שבפשוטו לדעתו היכא דליכא ציץ אין הטומאה נדחית כלל, (עמש"נ בזה ב???).

   ובעיקר מש"נ, הנה שו"ר בזה בחי' הגרז"ס מנחות דכ"ה:, שדן בזה די"ל דבטומאת הדם ל"ב לאהדורי אטהרה לכו"ע, כיון דאיכא בזה רצוי ציץ, עיי"ש בדבריו, ולפלא שלא הזכיר להברייתות דיומא ד"ז., דמפורש דאף בטומאת הקרבן בעי' לאהדורי אטהרה, הגם דהציץ מרצה ע"ז. [↑](#footnote-ref-9)