דעת הרשב_א
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / נטל_פ ונבילה שא_ר לגר / נטל_פ

ע"ז סח. דעת הרשב"א בהיתר דנטל"פ

**א. ביאור דעת הרשב"א דהיתר דנטל"פ משום ביטול ברוב-**

בר"ן בסוגיין הביא דעת הרשב"א דכל שיש רוב היתר שרי ואף אם הגדיל האיסור מידת התערובת שרי, ופליג בזה על הר"ן [ונתבארה דעת הר"ן במקו"א באורך].

ובמה"ב (יט:) מבואר עוד מחלוקת עם הר"ן, דלהרשב"א יש היתר דנטל"פ אף בכזית בכא"פ כל שישי רוב היתר, ודלא כש"כ הר"ן בחי', וצ"ב ביאור פלוגתתן של הרשב"א והר"ן.

ובאמת גם בחי' הר"ן נראה שעמד בזה דלשיטת הרשב"א אף בכזית בכא"פ שרי ונראה שם דדייק לה מדסתם הרשב"א דכל שיש רוב היתר שרי, וכן דייק בפמ"ג שפ"ד קד-ט.

והנה בר"ן כתב טעם הרשב"א וכ"נ בתוה"ב, דכלפי ממשו הרי הוא בטל ברוב ואי משום טכע"ק הרי הוא פגום ואין בו דין טכע"ק.

ובפשטות ביאור ד' הרשב"א דס"ל דלעולם ממשו בטל ברוב דטעם פגום אינו מכיר את האיסור ולא חייל ביה דין טעמו וממשו.

[ועיין בפמ"ג שם שנתקשה דהא מ"מ הרי הוא ניכר במציאות ע"י הטעם, ונתבאר במקו"א דיסוד דין טעמו וממשו אינו מכח שהוא מכיר את האיסור במציאות, רק דכיון דחיך אוכל יטעם הרי כל שהממשות נותנת הטעם חשיב שהיא קיימת ע"י טעמה, וכל ענין חיך אוכל יטעם לא שייך כלל בטעם פגום, ואכ"מ.

וביד יהודה קג-א כתב בזה בד"א דכיון שהטעם פגום הוא טעם של היתר שאין בו דין טכע"ק בזה לא שייך גם טעמו וממשו, דכל דין טעמו וממשו הוא מכח שהטעם עצמו הוא טעם של איסור, וכנראה הוא ע"ד הגר"ח הל' מאכ"א, אבל כבר נתבאר לעיל שאינו נראה דבריו בד' הראשונים דע"כ הטעם מכיר את האיסור מסברא בלא ענין לדין טכע"ק].

ובזה פליג על הר"ן דלהר"ן נתבאר דאף בטעם פגום איכא דין טעמו וממשו ולא בטל הממשו ברוב, ולכך שייך מושג של הגדיל מידתו וכזית בכא"פ ולא אמרינן דבטל ברוב, משא"כ להרשב"א[[1]](#footnote-2).

וכן נקטו ברעק"א-קסו ופמ"ג רסי' קג דעיקר ההיתר להרשב"א הוא מכח ביטול ברוב.

והאחרונים סייעו לפי' זה ממש"כ הרשב"א בתשובה-תצט דנטל"פ בפסח אסור, וכתב טעמו דבפסח שאסרו אפי' במשהו ה"נ אסור נטל"פ, ובמחה"ש-תמז נתקשה בכוונתו מה ענין זל"ז, ובאר רעק"א דאף שנטל"פ אין בו דין טכע"ק מ"מ יש לאסור מכח הצו"ר שהרי בחמץ ל"ש ביטול ברוב, ומבואר להדיא דעתו דבעי ביטול ברוב כדי להתיר.

וכן נראה שמתבאר עוד ממשה"ק הרא"ה בבד"ה על הרשב"א אם היתר דנטל"פ הוא אף בטעם שאינו פגום כ"כ וכל היתרו הוא מכח התערובת, א"כ היאך מותר לבשל בקדירה זו לכתחילה והרי אין מבטלין איסור לכתחילה ועיין ברשב"א מש"כ ליישב בכמה אופנים, ונתבאר במקו"א כוונת תי'.

ובפשטות לדעת הר"ן ל"ש כלל להקשות כן שהרי זה ברור שאין איסור להסריח את הנבילה משום אין מבטלין איסור לכתחילה שהרי לא מטעם ביטול ברוב הוא רק מעיקרא לא אסרה תורה בכה"ג [ועיין מש"כ בענין נטל"פ לכתחילה שיש הסוברים שיש איסור להסריח נבילה, וצ"ע], ואם היתר של תערובת הוא בלא ביטול ברוב מילפותא דנבילה ה"נ לא יהיה בו איסור, וע"כ מבואר דעת הרשב"א דבעי ביטול ברוב על הצו"ר וכמבואר בתשובת הרשב"א[[2]](#footnote-3).

**ב. ילפותא דנבילה להרשב"א-**

וצ"ע ד' הרשב"א דתינח לענין ממשו של איסור י"ל דע"י שהטעם פגום הוא בטל ברוב, אבל לענין טכע"ק מנא ילפינן דטעם פגום אינו אוסר?

ועוד צ"ע היאך יפרש הרשב"א כל הילפותא דנבילה כיון דלדידיה יסוד ההיתר של נטל"פ הוא משום ביטול ברוב, למה לי ילפותא דנבילה?

והנה בחוו"ד קג-א ובפמ"ג שכתבו דטעם פגום לאו דומיא דמשרת הוא, וא"א ללמוד ממשרת לאסור טעם כה"ג.

אבל צ"ע לפי"ד היאך יפרש הרשב"א כל הילפותא דנבילה, ועיין בפמ"ג מש"כ בזה, וצ"ב [וערעק"א-קסו שנראה מדבריו דהא גופא כוונת הר"ן להקשות על הרשב"א ולכך נייד הר"ן מד' הרשב"א ופי' הילפותא דנבילה עפ"י דרכו].

והפשוט בזה דקו' חדא מיתרצא בחברתה, וכש"כ בקה"י ע"ז-כה דאף להרשב"א מתפרש הילפותא דנבילה ע"ד הר"ן, דכל שהאיסור בתערובת הרי חשיב כמי שא"ר לגר כלל דכלפי התערובת אין האיסור מוסיף כלום, אלא שהרשב"א לא הצריך ילפותא זו אלא כלפי טכע"ק, אבל כלפי ממשו של איסור הרי יש לבוא מטעם ביטול ברוב ואי"צ לילפותא דנבילה.

ובקה"י נתקשה בזה דמ"מ יש לאסור מכח טעמו וממשו שהרי מבואר בכל הראשונים דאף היכא דטכע"ק לא"ד מ"מ טעמו וממשו לא בטל א"כ מה יהני ילפותא דנבילה כלפי דין טעמו וממשו, עיי"ש מה שדחק בזה.

אבל בפשטות נראה כש"כ בפמ"ג ויד יהודה קג-א דס"ל להרשב"א שטעם פגום אינו מכיר את האיסור והרי הוא בטל ברוב ולא שייך בו מושג של טעמו וממשו, וזה אף בלא ילפותא דנבילה מ"מ ממשו של איסור הרי הוא בטל ברוב, ובזה פליג על הר"ן שנקט שלא שייך ביטול ברוב ואף בטעם פגום חייל דין טעמו וממשו, וכש"כ לעיל לפי פשטות ד' הר"ן.

**ג. אם להרשב"א היתר דנבילה יכול להתיר ממשו של איסור-**

וכאן י"ל שתי דרכים בדעת הרשב"א:

א. יש מקום לומר דמודה הרשב"א ליסוד ד' הר"ן דילפותא דנבילה יכולה להתיר גם ממשו של איסור, אלא דס"ל דממשו של איסור יש להתיר גם ע"י ביטול ברוב ובזה פליג על הר"ן דאף בטעם פגום ליכא ביטול ברוב.

ונפק"מ מזה שהר"ן נקט דכל היכא שהגדיל מידתו לא שייך ילפותא דנבילה שהרי השבח של האיסור בתערובת גדול מן ההפסד שלו, אבל הרשב"א ס"ל דכלפי ממשו שייך ביטול ברוב דכיון שהטעם פגום ל"ש בו דין טעמו וממשו והרי הוא בטל ברוב.

וממילא ס"ל להרשב"א דל"ש לצרף את ממשו של האיסור להחשיבו כהגדיל מידתו ולעולם אין כאן נידון אלא על הטעם לחוד, ולכך יש להתיר אף בהגדיל מידתו.

ולפי כל הנ"ל מתבאר עוד דלדעת הרשב"א מסתבר שאף אם יהיה כזית בכא"פ מן האיסור בתערובת מ"מ אית ביה היתר דנטל"פ, שהרי לענין ממשו של איסור ס"ל שהוא בטל ברוב ולענין טכע"ק הרי טעם פגום ילפינן מנבילה שאין לאסור, וא"א לבא כאן כסברת הר"ן דע"י כזית בכא"פ חשיב שאוכלו בעיניה שהרי ממשות האיסור בטלה ואין כאן אלא טעם הרי לעולם אין בו כזית בכא"פ רק טעם בעלמא [מיהו דעת הב"ח יו"ד לקמן שאף להרשב"א יש איסור בכזית בכא"פ ויתבארו דבריו לקמן].

אח"כ ראיתי באו"ה הארוך כלל-לב שהביא דעת הרשב"א וכתב שלדבריו אי"צ ביטול ברוב, וכנראה הוא ע"ד הנ"ל בביאור דברי הרשב"א.

וכן ראיתי ביד יהודה קג-י שנקט כן ויישב בזה דעת השו"ע ממשה"ק רעק"א דאם התיר נטל"פ בפסח ע"כ לאו מטעם ביטול ברוב הוא וא"כ איך התיר השו"ע בהגדיל מידתו, וכתב ביד יהודה דס"ל להשו"ע שיש להתיר גם משום ילפותא דנבילה ואף בפסח, וגם מועיל ביטול ברוב ולכך אף הגדיל מידתו אין לאסור, ואין כאן סתירה כלל.

ב. אבל באמת בדעת הרשב"א עצמו חזינן דפליג על עיקר ד' הר"ן וס"ל דלא שייך היתר דנבילה כלפי ממשו כלל, ודלא כש"כ ביד יהודה בדעת השו"ע.

ושתי ראיות לזה, חדא ממש"כ הרשב"א בתשובה-תצט דחמץ בפסח דלא שייך בו ביטול ברוב שאיסורו במשהו לא שייך בו היתר דנטל"פ, ומבואר בזה דא"א להתיר מכח ילפותא דנבילה את הממשות כלל, ומבואר עוד דאף לענין הצו"ר א"א להתירו ע"י ילפותא דנבילה.

וכן מתבאר ממה שהוכחנו לעיל ממשה"ק הרשב"א דאין מבטלין איסור לכתחילה גבי קדירות ומבואר דלעולם צריך לדין ביטול ברוב וא"א להתיר מכח ילפותא דנבילה.

וביאור דעת הרשב"א דס"ל כש"כ הגר"ח דלא שייך ילפותא זו אלא לענין טכע"ק אבל בדין טעמו וממשו

לא מתייחסת אכילתו לכלל התערובת וא"א להתיר את ממשו רק כלפי טכע"ק מתייחסת אכילתו לכלל התערובת ואמרינן שאינו מוסיף בתערובת.

ולדרכים אלו שנתבארו בד' הרשב"א למדנו מד' הרשב"א דאף דס"ל שיש ביטול ברוב בנטל"פ מ"מ יש מקום לאסור משום טכע"ק, ודלא אמרינן דכיון שהותר הממשות ממילא הוי טעם מן ההיתר.

וזה דלא כש"כ בכ"ד בדעת הראב"ד דכל שיש ביטול ברוב על הצו"ר תו ל"ש טכע"ק.

וגם לפמש"כ החוו"ד מ"מ הרי הביטול ברוב קיים מילפותא דנבילה ולמה הוצרך החוו"ד להתיר גם משום דלא חשיב טעם, וכ"מ ברשב"א שהוקשה לו גם מכח הטעם, וע"כ אף בלא צו"ר יש איסור על הטעם, ודו"ק.

**ד. דרך נוספת ברשב"א-**

ואולי י"ל בדעת הרשב"א דרך אחרת, דבאמת הא גופא דטעם פגום אינו מכיר את האיסור ולית ביה דין טעמו וממשו ילפינן לה מנבילה.

ובזה יל"פ ד' החוו"ד ופמ"ג דלדעת הרשב"א ל"ש טכע"ק משום דלאו דומיא דמשרת הוא, והק' לעיל דא"כ ל"ל ילפותא דנבילה כלל, ואולי יש לצדד בזה דכל ילפותא דנבילה אינו אלא לענין ממשו של איסור, דכל מש"כ הרשב"א דטעמו וממשו בטל ברוב הא גופא ילפינן מנבילה.

וביאור הדברים דכיון דחזינן שלא אסרה תורה מאכ"א באופן שהוא סרוח לגמרי הרי חזינן שבלא טעם אין איסורי מאכ"א ולא חשיב שקיים כאן האיסור וכל שהסריח טעמו אין לו את חשיבותו, וממילא ה"נ כל טעם פגום אינו מכיר את האיסור ולא שייך בו חיך אוכל יטעם שאין חשיבותו של האיסור קיימת כאן.

ואף דהכא אינו פגום לגמרי ואכתי הוא ראוי לגר, מ"מ ס"ל להרשב"א בפרט זה ע"ד הר"ן, וביאור הדברים דכיון שהאוכל נמצא כעת בתערובת הרי הוא חלק מכלל התערובת, והרי השתא בתורת אוכל הוא פגום לגמרי שאינו מוסיף למאכל, ובזה חשיב טעם פגום ואין הטעם מכיר את האיסור בכה"ג, דלא קרינן ביה חיך אוכל יטעם, וכ"ז דוחק גדול ועצ"ע בהסבר הדברים, ואולי הוא כוונת הפמ"ג.

וצ"ל דמ"מ בלא ביטול ברוב א"א להתירו שהרי יש כאן איסור על עצם הבעין ול"ש סברא זו כלפי הבעין רק כלפי טעמו וממשו שהטעם מחשיב את האיסור כקיים בתערובת, ובזה אמרינן דכיון שאינו מוסיף כלום לתערובת לא חשיב שהאיסור קיים כאן ע"י טעמו, אבל כל זה סברא לענין הטעם שהוא נחשב מעורב עם כלל התערובת, אבל לענין הבעין של האיסור וודאי בעי ביטול ברוב ולעולם הדר דינא שהוא מכח ביטול ברוב, ודו"ק היטיב והוא דרך מחודשת ונפלאה.

ולפי"ז י"ל עוד מה שיש לתמוה ע"ד החוו"ד דכיון דנקט דל"ש טכע"ק משום דלאו דומיא דמשרת הוא תיקשי טובא הא דאמרינן בע"ב גבי עכברא דכיון שאסרה תורה אותן אף בפגמן ממילא לא שייך בו היתר דנטל"פ, וצ"ע הרי להחוו"ד יסוד ההיתר דנטל"פ הוא דטכע"ק לאו דומיא דמשרת הוא, ומה יהני מה שאסרה תורה שרצים אלו אף בפגמן, והרי זה רק כשהם בעינייהו אבל בדין טכע"ק לא שמענו מכאן כלום, וסו"ס טעם פגום לאו דומיא דמשרת הוא?

ולפי הנ"ל מתבאר היטיב דנידון הגמ' שם הוא לענין טעמו וממשו דבזה בעי ילפותא דנבילה, וילפינן דאוכל שאסרה תורה מכח טעמו הרי כשהסריח אין לו חשיבות האוכל א"כ ה"נ ל"ש בו חיך אוכל יטעם, אבל לענין שרצים הרי כל איסורם הוא בטעם פגום וע"ז חייל חיך אוכל יטעם.

[ובאמת יש מקום לנטות גם מד' החוו"ד בזה, וי"ל דכיון שלא שייך בו דין טעמו וממשו ואין טעם פגום מכיר את האיסור הרי זה מבטל ממנו גם דין טכע"ק, ואי"צ למש"כ החוו"ד דהא דלית ביה דין טכע"ק הוא משום דלאו דומיא דמשרת הוא.

וביאור הדברים עפ"י המבואר ברשב"א צח: בשם הראב"ד דכל טכע"ק צריך לההנחה שהצו"ר אינו בטל ברוב ע"י שהטעם מכיר את האיסור, אבל אם אך הוא בטל ברוב תו ל"ש בו איסור טכע"ק, דכל שניתר הצו"ר הרי הטעם הוא טעם מן ההיתר ולא מן האיסור, ואכ"מ].

ובאמת כל ד' החוו"ד ופמ"ג משמע מאוד בד' הרשב"א בתוה"ב שכתב כמה פעמים שטעמו כמי שאינו שהרי פגום הוא ולא משמע דאתא עלה משום ילפותא דנבילה רק משום דלאו היינו טכע"ק.

ועפי"ז יל"ד ליישב קו' רעק"א וכו"פ פז-טו דבתחילת הסוגיא הק' הגמ' מ"ט דר"מ ובסוף מקשי מ"ט דר"ש, וצ"ע, והבאנו במקו"א ד' הכו"פ ותמהנו עליו, וע"ע ברעק"א מש"כ לתרץ רק לפי שיטת הר"ן דנטל"פ מותר אף בלא ביטול ברוב.

אבל לפמש"כ בדעת הרשב"א י"ל דמעיקרא מקשי מ"ט דר"מ בטעמו ולא ממשו והרי לאו דומיא דמשרת הוא ומשני דילפינן מגיעולי מדין.

ואח"כ מקשי איפכא מ"ט דר"ש שמתיר בטעמו וממשו והרי אינו בטל ברוב וע"ז מהני ילפותא דנבילה וכש"כ לעיל, ודו"ק היטיב והוא ריוח גדול לפי מהלך זה בד' הרשב"א.

**ה. ביאור כל ד' התוה"ב לענין שרצים-**

והנה בתוה"ב (כ:) כתב בזה"ל: "ואני תמה בזה דבשלמא שאר האיסורין המושבחים כשנפגמו וכו' הותרו שהרי נשתנו משבח לפגם וכו' אבל הפגומים והמאוסים מעיקרן כל שנתערבו בכא"פ אע"פ שההיתר נפגם מ"מ הרי הוא טועם את האיסור בענין שאסרו הכתוב ולמה הותר ע"י פגם שבתערובתו.

ויש לי לומר דלא אסרו הכתוב בפגמו אלא לאוכלו בפנ"ע אבל כשנתערב בהיתר שהולכין אחר נתינת טעמו כיון שהוא נטל"פ תערובתו מותרת, וכענין שכתבתי בשאר איסורין שאנו מתירים אותם כשפוגמים קצת את תערובתן.

ואני תמה עוד אחר שאין בתערובתן שישים לבטלן וכזית בכא"פ הוא היאך אתה מתירו והלא הוא כאילו הוא בפנ"ע וכאילו נפל איסור מרובה לתוך היתר מועט וכו' נאמר שיהיה כל האיסור המאוס מעיקרו ניתר ע"י היתר זה המועט שנפגם בתוכו.

וי"ל שלא אמרו אלא דוקא בשההיתר רבה על האיסור וכו' שבכל התורה הולכין אחר הרוב ואי משום טעמו של איסור שהוא נרגש וכו' אדרבה הוא פוגמו וכו' וכש"כ למעלה בשאר נטל"פ".

והנה קו' הרשב"א צ"ב רב מה החילוק בין שתי קושיותיו.

ונראה ביאור קו' הראשונה, דהנה ברשב"א לא הקשה אלא בכזית בכא"פ, וצ"ב, ואין לפרש דע"י כזית בכא"פ חשיב כמו איתיה בעיניה כש"כ הר"ן דהא ניהו קו' השנית של הרשב"א.

ונראה בזה דלא הוקשה להרשב"א אלא בכזית בכא"פ שיש בו דין טעמו וממשו אבל בדין טכע"ק לא היה קשה לו.

[ואף דבדף יא. הביא הרשב"א דעת רבינו יצחק דאף פחות מכזית בכא"פ חשיב טעמו וממשו וכן הביאו במה"ב (יט:) מ"מ רצה להקשות אף להחולקים דעכ"פ בכזית בכא"פ וודאי אית ביה דין טעמו וממשו].

וביאור הדברים י"ל דלענין טכע"ק פשיטא ליה די"ל דלא אסרה תורה שרצים המאוסים אלא בעינייהו אבל לא בדין טכע"ק שלהם, וכש"כ הר"ן שלא אסרה תורה אלא גופן ולא פליטתן, וכש"כ הגר"ח דאין איסור טכע"ק אלא במידי דאכילה, ולא קשיא ליה להרשב"א אלא מכח טעמו וממשו דמ"מ ייאסר, וע"ז משני דכל שהם בתערובת לא אסרתן תורה אף בטעמו וממשו [והוא סברא אחרת מד' הר"ן שתל העיקר שלא אסר תורה פליטתו ולהרשב"א לא אסרה תורה בתערובת, עיי"ש בלשונו].

ויש גם לבאר באופ"א עפי"ד האחרונים דדין טכע"ק ל"ש בטעם פגום שהרי לאו דומיא דמשרת הוא, ובזה פשיטא ליה להרשב"א דל"ש זה אף בשרצים המאוסים, וכל קושייתו הוא מכח טעמו וממשו.

אבל צ"ע דהא כלפי טעמו וממשו נתבאר לעיל דעת הרשב"א דהוא בטל ברוב דלא שייך בו חיך אוכל יטעם?

וכנראה צל"פ לפי"ז קו' הרשב"א דקשיא ליה דבדברים המאוסים וודאי שייך חיך אוכל יטעם שהרי בטעם זה אסרתן תורה, וע"ז תי' דלא חידשה תורה חידוש זה כלפי תערובת וכלפי תערובת יש בו היתר ואין הטעם מכיר את האיסור [וכעי"ז ביד יהודה קג-א בביאור ד' הרשב"א].

אבל צ"ע לפי"ז קושייתו השנית של הרשב"א שהק' דע"י כזית בכא"פ חשיב כאילו הוא בעיניה ואיך שרי בשרצים, ולא קשיא ליה בכל האיסורין [אף דבפשוטו מודה הרשב"א דאף בכל האיסורין יש היתר בכזית בכא"פ שהרי הוא בטל ברוב, ומ"מ לדעת הב"ח שיו"ד לקמן לק"מ די"ל דבכל איסורין לא התיר הרשב"א בכזית בכא"פ, וצ"ע].

וצ"ע מאי קושיא והרי מ"מ יש ביטול ברוב אף אם חשיב כאילו הוא בעיניה מ"מ הרי כבר ייסד בתי' הראשון דטעם פגום אינו מכיר את האיסור א"כ הוא כמו מין במינו שבטל ברוב ואף בכזית בכא"פ?

ונראה ביאור כל ד' הרשב"א, ביאור קושיית הרשב"א נראה לפי מהלך החוו"ד שהבאנו, דלעולם משום טכע"ק לא קשיא ליה להרשב"א דהא לאו היינו טעם שאסרה תורה אף בלא ענין לילפותא דנבילה.

אלא דילפינן מנבילה דין טעמו וממשו, וביאור הדברים נתבאר דמנבילה ילפינן שאין הטעם חשוב שהוא קיים בתערובת שהרי אינו מוסיף לתערובת כלום, וא"כ א"א לומר שע"י הטעם קיים כאן האיסור בתערובת שהרי אינו מוסיף כלום לתערובת, והדר בטלה הממשות ברוב.

אבל קשיא ליה להרשב"א דבשרצים לא שייך היתר זה שהרי אסרתן תורה אף בפגמן וא"כ אף אם ייחשב כאילו הוא פגום לגמרי מ"מ חשיב שהוא קיים בתערובת שהרי זהו צורתו לעולם שהוא קיים בפגמו.

וע"ז תי' דלא חידשה תורה זה אלא בעינייהו ולא בתערובת, ובתערובת הרי אין בו איסור אף בפגמן.

והנה לפי פשטות ד' תוה"ב הרי מתבאר דלאו מתורת ביטול ברוב הוא, ולכך קשיא ליה דשרצים אסורים אף בפגמן, לפי"ז לכאו' מתבאר דלאו מתורת ביטול ברוב הוא רק שחשיב האיסור כמו פגום ממש, וצ"ע מכל הראיות שהבאנו לעיל דהוא מתורת ביטול ברוב?

וכנראה צל"פ בזה עפ"י דרך השנית שהבאנו דיסוד הילפותא מנבילה הוא דטעם פגום אינו מכיר את האיסור אבל בשרצים הרי טעם פגום נמי אסרה תורה א"כ הרי הוא מכיר את האיסור ושייך בו חיך אוכל יטעם, וע"י שהוא פגום מהני ביה ביטול ברוב ול"ש בו חיך אוכל יטעם.

וע"ז תי' הרשב"א דה"מ בעינייהו אבל בתערובת לא אסרתן תורה בפגמן, וע"ז קשיא ליה להרשב"א דמ"מ ע"י כזית בכא"פ חשיב כמו בעינייהו דלא חשיב כאוכלו בתערובת, ותי' הרשב"א דמ"מ שייך בו ביטול ברוב, ועצ"ב ביאור השקו"ט בזה.

**ו. בדעת הב"ח דאף להרשב"א יש איסור בכזית בכא"פ-**

והנה דעת הב"ח-קג, קד, דאף להרשב"א אם יש באיסור כזית בכא"פ ליכא היתר דנבילה ומודה בזה לדעת הר"ן.

וצ"ב שהרי כיון דמבואר בכל ד' הרשב"א שיסודו הוא מטעם ביטול ברוב היאך ייאסר ע"י כזית בכא"פ, והרי הממשות בטלה ברוב וכל שיש הוא דין טכע"ק וכלפי הטעם אין מושג של כזית בכא"פ?

[ודוחק לומר דס"ל להב"ח בדעת הרשב"א דלאו מתורת ביטול ברוב הוא שהרי הבאנו כן מד' הרשב"א בתשובה ובתוה"ב].

וכנראה צ"ל בזה ע"ד שצידדנו לעיל בדעת הר"ן לפי דרכו של החזו"א, דאף אם יסודו משום ביטול ברוב דלא שייך ביה חיך אוכל יטעם כיון שטעמו פגום, מ"מ ס"ל להב"ח דכל היכא דחייל דין טכע"ק ממילא הוא גורם שלא יתבטל האיסור ברוב.

ולכך ס"ל להב"ח דכיון דע"י שיחול בו דין טכע"ק הרי לא יתבטל ברוב ממילא יהיה כאן כזית בכא"פ, לכך שפיר יכול לחול בו דין טכע"ק, ודו"ק.

אבל יותר נראה בד' הב"ח כש"כ בדעת הרשב"א במהלך השני שנתבאר, דגוף הטעם דבטל ברוב ילפינן לה מנבילה, וכיון שהטעם כאן פוגם את התערובת חשיב שאין כאן טעם מעליא להכיר את האיסור, אבל ע"י כזית בכא"פ חשיב הטעם כאיתיה בעיניה והרי בפנ"ע אינו פגום כ"כ עד שאינו ראוי לגר ושפיר הוא מכיר את האיסור.

מיהו בעיקר ד' הב"ח הנה במה"ב (יט:) מפורש ברשב"א דהיתר דנטל"פ הוא אף בכזית בכא"פ ותמה על הרא"ה לפי מה שפי' בכוונתו שאין ההיתר אלא בפחות מכזית בכא"פ דא"כ הו"ל להגמ' לפרש זה, וזה להדיא דלא כב"ח, וכבר עמד בזה ביד יהודה קד-ד.

**ז. נטל"פ בבליעת קדירה אם צריך רוב**-

ברשב"א בתוה"ב (יט.,כ:) מסיק דכל מה דבעי רוב היתר הוא רק באיסור והיתר בעיניה, אבל בבליעת קדירה אי"צ שיהיה רוב בהיתר כנגד כל האיסור שנתבשל מעיקרא.

והטעם אינו מבורר כ"כ בד' הרשב"א, בדף יט. כתב "כיון שאין בו אלא טעמו של איסור ולא ממש בכל ענין שרי דהא לא אסרת ליה אלא משום טעמו וטעמו בתערובתו דוקא בשיש בו בהנאתו בנ"ט אסור הא לא"ה שרי".

ובדף כ: כתב בנו"א:"ונראה שאפי' נפל לתוך היתר מועט והכירו וזרקו והרוטב מותר לפי שאין כאן ממשו אלא טעמא ואע"פ שמשערינן בכולהו משום דמאי דנפק מיניה לא ידעינן השתא דאין בו בהנאתו בנו"ט אינו אוסר תערובתו כלל וכמו שאמרנו למעלה בהיתר שנפל לקדירה שאינה בת יומא.

והטעם בכל אלו לפי שבוודאי ידענו שאין פליטתו בכולהו שהרי אינו ממלא את הכלי אלא כל שטעם לשבח אנו מחמירים בו שאנו חוששין שמא פלט עד שיתן טעם בתערובת וכו' והלכך כשהאיסור פגום אין משערין בכולהו אלא בטעמו וטעמו כמו שאינו שהרי פגום הוא".

וכנראה ביאור דבריו דלעולם בבליעת איסור יש בההיתר יותר מהאיסור הבלוע בו, ומה דבעלמא משערינן בכוליה הוא משום שיש לחוש שמא נתן טעם בכולו, וכש"כ בפמ"ג מ"ז צט-א, אבל בנטל"פ שאין בו דין טעם רק בעי ביטול ברוב בזה וודאי יש רוב כנגד הבליעה [וכ"כ בחוו"ד ק-ה בביאור ד' הרשב"א].

ולכאו' בדף יט. מבואר טעם אחר בזה, והתבוננתי די"ל בפשטות דלעיל איירי בקדירה ובזה פשוט להרשב"א שאין בה איסור מכח הצו"ר דלא חשיב צו"ר וכל האיסור הוא טעם לחוד ובזה התיר משום דנטל"פ לא חשיב טעם, אבל הכא הוסיף דאף אם נתן טעם ישירות מהאיסור בעיניה להתבשיל היתר ג"כ שרי וע"ז קשיא ליה שהרי בלע הצו"ר והוצרך לומר שאין כאן רוב, ולמדנו מד' הרשב"א שאין איסור בקדירה מכח הצו"ר.

אבל עדיין הוא דוחק שהרי הרשב"א כתב בתו"ד כש"כ למעלה לענין היתר קדירה שאב"י, ומשמע דאף בזה יש איסור על הצו"ר אלא שיש היתר מרובה, וצ"ע.

וע"ע ברשב"א בתוה"ב הקצר טו: ז"ל:"מעתה קדירה שאינה ב"י שאין בפגימתה לגר מפני מה מותר והלא בכל הקדירה משערין יראה לי שהטענה בזה מפני שאין כאן ממשו של איסור אלא טעמו בלבד ול שטעמו בלבד מעורב בו אם נטל"פ אפי' קצת מותר, אבל צירו של איסור וכ"ש כשנתערב בו גופו של איסור ממש אינו מותר עד שירבה ההיתר על האיסור או עד שיפגום עד שא"ר לגר.

ועוד חומר הוא שהחמירו חכמים לשער בכל הקדירה דבוודאי אינה פולטת כמידת כולה לפי שאין פליטתה ממלאה את הכלי וכו' ואימתי החמירו לשער בכולה בזמן שטעמו לשבח חוששין שמא יש בתבשיל נתינת טעם אבל בזמן שהיא נותנת טעם לפגם וכו' מותר".

ומבואר מזה לכאו' שבאמת נסתפק הרשב"א אם לענין קדירה כל האיסור הוא טכע"ק ובפגום אין איסור כלל, או שיש לאסור גם מכח הצו"ר אלא שתולים שיש רוב, וכנרא מספק"ל אם יש איסור על הצו"ר בבליעת קדירה או שאינו אלא מתורת טכע"ק לחוד, ושו"ר כן ביד יהודה קג-ט, ועוד נתבאר במקו"א.

וילה"ע בד' הרשב"א דבקצר מבואר שאם נתערב צירו אין להתיר אלא ברוב ממש, ולא סמכינן שבפליטה יש רוב אלא גבי קדירה ואילו בתוה"ב הארוך כתב להתיר גם בכה"ג, ועיין ביד יהודה שם שהכל לפי הענין שיש דברים שפולטים הרבה ויש הפולטים מעט, ורק לענין קדירה לעולם אנ"ס שאין בו רוב, וצ"ע.

**ח. נטל"פ ע"י ריח-**

כתב בפיה"מ להר"מ ע"ז פ"ה דלאו דוקא אם הוא פוגם בטעמו חשיב נטל"פ אלא אף בפוגם בריחו.

ולשיטת הר"ן מבואר היטיב דסו"ס אינו נהנה מן האיסור בתערובת, אבל להרשב"א לפי"ד החוו"ד ופמ"ג שעיקר ההיתר משום דאינו בכלל טכע"ק מה ענין פגם בריח לכאן, ואם ילפינן גם להרשב"א מנבילה שא"ר לגר שפיר יש מקום לזה אבל להחוו"ד הוא תימה.

**ט. בדין נטל"פ בב"ח במע"מ-**

בפמ"ג מ"ז צד-ה כתב דבב"ח בנטל"פ בעי רוב כדי להתיר, ודבריו צ"ב דהא ממ"נ אם בעינן ביטול ברוב א"כ אף ברוב לא יהני שהרי מבואר בתוס' ע"ז סה: שאין ביטול ברוב בב"ח?

וכנראה צ"ל דאף להפמ"ג אי"צ ביטול ברוב ורק ס"ל דבמע"מ יש לאסור משום דעת הר"ן דבמע"מ חשיב כמו בעין ואין בו היתר דנבילה שא"ר לגר.

אבל להרשב"א דבעי ביטול ברוב לכאו' ע"כ צ"ל שיש להתיר גם בלא רוב שאם יצטרכו רוב לא יהיה היתר כלל שהרי מבואר בתוס' ע"ז דלא שייך ביטול ברוב גבי בב"ח.

[מיהו יל"ד עפי"ד התויו"ט ריש שקלים דכוונת התוס' שם דלבתר דילפינן מדרך בישול למדים בזה דבב"ח שפיר בטלים ברוב].

ובהג' רעק"א שם תמה ע"ד הפמ"ג דגבי בב"ח כל איסורו הוא מכח טכע"ק כמבואר קח. וכל שהוא פגום לא חשיב טכע"ק ואין בו איסור אף במע"מ [וכעי"ז בכו"פ פז-טו בעיקר הסברא].

**י. נטל"פ שיכול להפרידו-**

יל"ע בדין נטל"פ היכא שיכול להפרידו מן ההיתר, דבפשוטו היה נראה דלדעת הרשב"א דבעי ביטול ברוב יש לאסור דבכה"ג אין ביטול, ולדעת הר"ן שמתיר גם בלא ביטול יתכן דשרי.

וכמו"כ בנבילה שא"ר לגר ממש יש לדון אי שרי.

אמנם יתכן לדון דכל כה"ג הוי כאוכל נבילה שא"ר בעיניה דאסור לכמ"פ מדרבנן משום אחשביה או איסור דרבנן אחר [אמנם לדעת הפר"ח שאיסורו משום בל תשקצו כנראה לא שייך בכה"ג אף שיכול להפריד את התערובת], ולא עיינתי כעת בכ"ז כי איני בענין כעת.

1. הוספה- עי' בש"ך קב-ח היקל במקום הפמ"ר גם בכלי חלב שנתערב בכלי בשר והפר"ח חלק דבאינו מינו ניכר ע"י הטעם אין כאן ביטול כלל.

   ובחוו"ד סק"ג וביד יהודה סיק"ד כתבו טעמו של הש"ך דכיון שהצריך לשהותו מעל"ע ממילא שוב הטעם פגום ואינו מכיר את האיסור, והוא לכאו' תלוי בהנ"ל ולא עיינתי. [↑](#footnote-ref-2)
2. אלא שבר"ן פסחים ל. (ח.) גבי ונישהינהו אחר הפסח וליעבד בהו שלא במינן הק' למה לא ייאסר משום אין מבטלין איסור לכתחילה, וצ"ב רב דהא הוי נטל"פ ולשיטתו אין בו משום ביטול לכתחילה.

   ויתכן דהתם קאי לבתר תקנת כלי שאב"י וס"ל גדר התקנה שאסרו את הבלוע אף כשהוא פגום ולכך הוא חוזר להיות בדין אין מבטלין איסור לכתחילה, אבל בלא גזירה זו לא היה נאסר משום ביטול איסור לכתחילה שהוא כנבילה שא"ר לגר [ועצ"ב שהרי כלפי התבשיל לא אסרוהו ולא החשיבוהו חפצא דאיסורא כלפי זה].

   ושו"ר בפמ"ג סי' קג שכתב דלדעת המנח"כ שיש איסור לאכול נבילה שא"ר לגר ורק בתערובת לא אסרוה [לא מטעם ביטול אלא אף ברוב איסור] יש בו איסור ביטול לכתחילה, ורק לדעת הפר"ח שאיסורו משום בל תשקצו ובתערובת לאו שיקוץ הוא כלל אין בו איסור.

   ונראה מדבריו שכל שההיתר נוצר ע"י התערובת אף שאינו מתורת ביטול מ"מ יש בו איסור ביטול לכתחילה, ויתכן דה"נ הכא לשיטת הר"ן דסו"ס ההיתר מכח התערובת אף שהתערובת עושה אותו לנבילה שא"ר לגר. [↑](#footnote-ref-3)