ב - בגדרי חיוב ערב
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שלהי גט פשוט ענייני ערב / שיעורים

**סימן טז**

**בגדרי חיוב ערב**

**א**

א] **ב"ב** קע"ג ב', א"ר הונא מנין לערב דמשתעבד דכתיב אנכי אערבנו מידי תבקשנו, ופי' רשב"ם, ז"ל, מנין לערב דמשתעבד באמירה בעלמא בלא קנין, עכ"ל, וכ"כ הרמ"ה.

**והנה** נת' בסימן ט"ו פלוגתת קמאי ביסוד חיוב הערב, דדעת הרשב"ם ודעימי' דהא דערב משתעבד הוא משום דנתינת המעות עצמה מחייבתו, ולדעת רשב"ם הוא משום דשליחותא דערב קעביד מלוה, ולדעת הרמ"ה הוא משום דחסרי' ממונא, ודעת הריטב"א ודעימי' דהא דערב משתעבד הוא משום דבההיא הנאה וכו', ויש בזה לקנין כסף.

**וצ"ע** לפ"ז בהא דפריך דמנין לערב דמשתעבד, דהניחא לדעת הרשב"ם ודעימי' דהא דערב משתעבד הוא משום נתינת המעות עצמה, הרי דלזה הוא דבעינן קרא דה"ז מועיל לחייבו, אף שלא קנו מידו, אך לדעת הריטב"א דהא דערב משתעבד הוא משום דבההיא הנאה וכו' ויש בזה לקנין כסף, הרי נמצא דאין הערב מתחייב כלל באמירה בלא קנין, אלא הוא משתעבד בקנין כסף, ומ"ט בעינן קרא להכי.[[1]](#footnote-2)

ב] **והנה** בתשו' הרשב"א המיוחסות סו"ס רכ"ה בהוספה מכת"י כתב, ז"ל, עוד כתבת בכלל דבריך כי אין ללשון ערבות רגלים בפעל שאין בו לא שום לוה ולא שום משתעבד, לא ירדתי לסוף דעתך וכו', ועוד, דלשון ערבות נופל בכיוצא מה שאמרת שאין שם מתחייב ולא משתעבד אחר, הרי מה שאמרו בקידושין תן מנה לפלוני ואתקדש אני לך מקודשת מדין ערב, ושם אין שם שום אדם שמתחיב באותו מנה שתקרא היא ערב ותקדש עצמה בו וכו', וקרא נמי מסייענו דכתיב אנכי אערבנו, והוה ס"ד למילף מינה בשלהי גט פשוט דערב מתחייב מדאורייתא, והתם מאן נתחייב ומאן נשתעבד שיהא יהודה ערב בשבילו וכו', עכ"ל, והך מילתא דמההיא דתן מנה לפלוני וכו' נלמד דערב חייב גם כשאין חיוב על הערב, כתב הרשב"א גם בתשו' ח"א סימן אלף נ', וח"ב סימן כ"ב, וח"ו סימן ק"ח.

**וצ"ע** דמ"ט הוצרך הרשב"א לראיות ע"ז דערב מתחייב אף כשאין המקבל עצמו מתחייב, ולכאו' כיון דמצינו בדין ערב דנתינת המעות מחייבת את הערב, מ"ט לא יתחייב אף כשאין המקבל עצמו מתחייב.

**ובפשוטו** י"ל דהוא משום דהי' מקום לומר, דקבלת ממון זה שמקבל הערב, במה שהוא נהנה מן הממון שנתן המלוה, וכמש"כ הרשב"א בתשו' ח"ה סימן קנ"ד, ונת' לעיל סק"ב, לא סגי בה לחייבו בחיוב ממון גמור, ואינה מועלת אלא לחייבו בחיוב ערבות על חובו של הלוה, וזהו שהוצרך הרשב"א להוכיח דסגי בקבלה זו לחייבו בחיוב ממון גמור.

**אך** הנה בד' הרשב"א בתשו' ח"ב סימן כ"ב מבו' דאף היכא שקנו מידו הי' מקום לומר דאינו מתחייב כשאין המקבל עצמו חייב, והוצרך להוכיח מההיא דקידושין דה"ה חייב אף כשאין המקבל עצמו חייב, עיי"ש, וזה צ"ע, דמ"ט לא יועיל הקנין לחייבו אף כשאין המקבל מתחייב.

**ב**

ג] **ונראה** לפרש בזה, דהנה הדבר פשוט דאף למש"כ הריטב"א דעיקר שעבוד הערב הוא בההיא הנאה וכו', ומהני מדין קנין כסף, מ"מ לאו היינו דמדין קנין כסף ה"ה מתחייב בחיוב ממון דעלמא כשיעור דמי ההלואה, אלא היינו דמדין קנין כסף ה"ה מתחייב בחיוב ערבות, - והיינו שהרי אם פרע הלוה למלוה אין הערב חייב, ואף שנתחייב מכח ההנאה בתשלומין, ורחוק לומר דהוא תנאי בעלמא, דאינו מתחייב אלא אם לא יפרע הלוה, והיינו משום דעיקר חיובו הוא חיוב ערבות על חובו של הלוה, וע"כ כל שפרע הלוה את חובו, ה"ה פטור.[[2]](#footnote-3)

ד] **ויש** לפרש בזה מש"כ הריטב"א בב"מ צ"ט א', ז"ל, שכל שאומר לחברו שיוציא ממונו על פיו למקום שאינו משתמר וכו' ויתחייב לו, מיד שעשה כן על פיו נשתעבד לו בההיא הנאה, "כאילו קיבלו ממנו ממש", ואב לכולן ערב, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דהוא משתעבד בההיא הנאה, הוא כאילו קיבלו ממנו, ולכאו' הוא שלא כדבריו בקידושין שפירש דהא דהוא משתעבד בההיא הנאה הוא מדין קנין כסף.

**גם** צ"ע, דהריטב"א שם ע"ג ב' כתב, דכל שהבטיחו שיקח לו וסמך עליו ונתן לו מעותיו ע"ד כן, ה"ה חייב לשלם לו מה שהפסיד בהבטחתו, דבההיא הנאה דסמיך עלי' ונותן לו ממונו משתעבד לי' משום ערב, ופירש שם דזהו הטעם בפועלים ובעה"ב דאם חזר בו אחד מהן ה"ה חייב לשלם לחבירו את מה שהפסיד, ולכאו' התם דליכא קבלת מעות כלל, אלא מניעת ריוח, ל"ש לומר כלל דהוא כאילו קיבלו, ואפ"ה הוא חייב.[[3]](#footnote-4)

**ונראה** דזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דהא דהוא משתעבד בההיא הנאה מדין קנין כסף, אי"ז חיוב ממון בעלמא, אלא הוא מתחייב בחיוב ערבות להשיב לו את ממונו, וזהו שכתב הריטב"א דמהני בההיא הנאה לשעבדו להשיב את הממון, כמו שקיבל ממנו את הממון, דה"ה חייב להשיבו.

ה] **והנה** נתחדש בזה, דאף דלא קיבל הוא עצמו את הממון, מ"מ מצי לקבל על עצמו חיוב ערבות, דהוא ערב על חובו של הלוה, - ובאמת הוא דבר חידוש, דאיכא חפצא דחיוב ערבות, דאי"ז חיוב ממון בעלמא, אלא הוא חיוב ערבות על חובו של חבירו.

**ונראה** לדעת הריטב"א, דע"ז הוא דמייתינן מקרא דערב משתעבד, דלא באנו ללמוד להך מילתא דערב משתעבד באמירה בעלמא בלא קנין, שהרי באמת שעבוד הערב הוא בקנין כסף, אלא באנו ללמוד להך מילתא דאיכא חפצא דחיוב ערבות בעולם, וע"ז הוא דמייתינן מקרא דאנכי אערבנו ומקרא דלקח בגדו כי ערב זר וגו', דבדיני התורה איכא חיוב ערבות, וכיון דאיכא חיוב ערבות, ודאי דיש בידו לשעבד עצמו בכך בקנין כסף.[[4]](#footnote-5)

ו] **והעירוני** דיש להביא מקור לזה, ממש"כ בפירש"י בגיטין נ' א', ז"ל, שהרי שעבדה לו, ונעשה קרקע זו ערב למלוה, וערב משתעבד מה"ת דכתיב אנכי אערבנו, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דשעבודא דאורייתא הוא מדין ערב, והוא נלמד מקרא דאנכי אערבנו, וכ"כ המאירי לקמן קע"ה ב' ובקידושין י"ג ב'.

**והנה** לכאו' מש"כ רש"י לדמות דין שעבוד קרקעות להא דערב משתעבד מה"ת דכתיב אנכי אערבנו, אין מכוון דבריו להביא מהתם דערב משתעבד בלא קנין,[[5]](#footnote-6) אלא מכוון ד' רש"י הוא דמהתם מצינו דאיכא חפצא דחיוב ערבות, וה"נ קרקעות הלוה משתעבדים למלוה מדין חיוב ערבות, - ולפ"ז קרוב הדבר דגם הא דמייתינן מסוגיין מהך קרא להא דערב משתעבד, הוא לעיקר הא דאיכא חפצא דחיוב ערבות, וכמש"נ.

**ג**

ז] **ולפ"ז** נראה בביאור מה שהוצרך הרשב"א להוכיח דהערב מתחייב אף במקום שאין לוה המתחייב, ובהקדם, דהנה דעת הרשב"א בקידושין ח' ב' דאם אמר לו זרוק מנה לים ואתחייב לך, אינו חייב מדין ערב, ועיי"ש שפירש הטעם בזה, ז"ל, דאין דין ערבות אלא במי שנותן לבר זכי' על דבורה, לפי שהערב אינו מתחייב אלא מפני זכיית הלוה, דכל שאמרה תן מנה לפלוני ואתקדש אני לך, אע"פ שהמקבל אינו מתחייב עליו בכלום דהא מתנה הוא דקא שקיל, מ"מ היא מתקדשת בו באותה הנאה הבאה לאותו בן זכי' בדבורה, אבל כשהמקבל אינו בר זכי' אין כאן דין ערבות, עכ"ל, וצ"ב הטעם בזה.[[6]](#footnote-7)

**והנה** יש שפירשו בד' הרשב"א דהיינו, דעיקר חיובא דערב הוא דקבלת אחר חשובה כקבלתו, וע"כ רק כשקיבל בן דעת, מצינו לחשוב לזה כקבלתו, אך כל שהוציא חבירו ממון ולא קיבלו אחר, א"א לחשבו כקבלתו.

**אך** צ"ע דבד' הרשב"א נראה דדין זה דזרוק מנה לים וכו' אינו חייב מדין ערב הוא לכו"ע, ותיקשי שהרי דעת שמואל בשלהי מכילתין דערב לאחר מתן מעות מתחייב בלא קנין, אף דהתם ליכא עכשיו קבלת ממון כלל, וא"כ לדידי' מ"ט לא יהא חיוב ערבות בזרוק מנה לים, - ועד"ז תיקשי גם בהא דקבלן דכתובה משתעבד, אף דהתם ליכא קבלת ממון כלל, ובד' הרשב"א בשלהי מכילתין מבו' דהיינו אף בלא קנין, עיי"ש בדבריו דמבו' דאף דקי"ל דערב דכתובה לא משתעבד מ"מ אם קנו מידו ה"ה משתעבד, ובע"כ דהא דקבלן דכתובה משתעבד הוא אף בלא קנין, וא"כ מ"ט לא ישתעבד בזרוק מנה לים.[[7]](#footnote-8)

ח] **ונראה** דהטעם בזה הוא לפמש"נ, דקבלת הממון דערב אינה מועלת כלל לחייבו בחיוב ממון בפנ"ע, ואינה מועלת אלא לחייבו להשיב את הממון שנתן המלוה, - ולפ"ז נראה דע"כ אינו חייב אלא כשנותן לבן זכי', דקבלה זו שמקבל הבן זכי' את הממון, היא קבלה הראוי' לחייב בהשבת הממון, ובזה הוא דמהני דין ערב, דיכנס הוא בחיוב זה, ויתחייב להשיב את הממון, - אך בזרוק מנה לים דליכא כלל קבלה הראוי' לחייב בהשבת הממון, אלא שהלה מאבד את ממונו, ל"ש כלל שיתחייב הערב בתשלומי הממון.[[8]](#footnote-9)

**ולפ"ז** נראה דע"כ אף למ"ד דערב לאחר מתן מעות משתעבד, ואף דקבלן דכתובה משתעבד, מ"מ בזרוק מנה לים אינו מתחייב, והיינו משום דבערב לאחר מתן מעות ובקבלן דכתובה, דאיכא חיוב על הלוה, שפיר מהני דין ערבות שיכנס הערב בחיובו של הלוה, ומשא"כ בזרוק מנה לים דליכא קבלה הראוי' לחייב כלל, אין הערב מתחייב בתשלומין.

ט] **ולפ"ז** נראה, דזהו מה שהוצרך הרשב"א להוכיח דדין ערב הוא אף במקום שאין לוה המתחייב, והיינו משום דהי' מקום לומר, דרק כשנתחייב הלוה על קבלתו, הוא דמצי חייל ע"ז חיוב ערבות, אך כל שלא נתחיב הלוה עצמו כלל על קבלתו, ל"ש דיתחייב הערב ע"ז, דל"ש שיהא ערב להשיב את קבלה זו, שהרי קבלה זו אינה מחייבת כלל, והוכיח הרשב"א דאף בכה"ג מתחייב הערב, - והיינו משום דאף דלא נתחייב הלוה על קבלתו, מ"מ כיון דהוי זה קבלה הראוי' לחייב, מהני דין ערב שיכנס הערב בחיוב זה, ול"ד לזרוק מנה לים דליכא קבלה המחייבת כלל, וע"כ אין הערב מתחייב.

**והדברים** מדוקדקים כן בד' הרשב"א בקידושין שם, ז"ל, דכל שאמרה תן מנה לפלוני ואתקדש אני לך "אע"פ שהמקבל אינו מתחייב עליו בכלום דהא מתנה הוא דקא שקיל", מ"מ היא מתקדשת בו באותה הנאה הבאה לאותו בן זכי' בדבורה, אבל כשהמקבל אינו בר זכי' אין כאן דין ערבות, עכ"ל, ומבו' בד' הרשב"א שהוצרך לפרש דאף דל"ב שיתחייב המקבל בכלום, מ"מ בעינן שתבא הנאה לאותו בן זכי' בדיבורה, - והיינו דקמ"ל דאף דל"ב שיתחייב הלוה ושיחול חיוב בקבלה זו, מ"מ בעינן שתהא זו קבלה הראוי' לחייב, ואכתי צ"ע בזה.

**ד**

י] **והנה** בעיקר מש"כ הרשב"א בתשו', דבערבות דיהודה לא נתחייב אחר בכך, ועיקר החיוב הי' על יהודה, צ"ע, דא"כ מאי ס"ד מעיקרא דהי' יהודה ערב, ופרכינן דהי' קבלן, ומה מקום יש לדון אם הי' ערב או קבלן, הרי לכאו' עיקר הנפ"מ בין ערב לקבלן הוא, דבערב ל"מ לתבוע ממנו תחילה, ובקבלן מצי לתבוע ממנו תחילה, וכ"ז לא שייך אלא במקום דיש לוה שנתחייב בכך, אך בההיא דיהודה דלא נתחייב אחר בכך, ועיקר החיוב הי' על יהודה, מאי נפ"מ בזה בין ערב לקבלן.

**ולכאו'** מוכח מזה, דעיקר הנפ"מ בין ערב לקבלן, אינו רק בפרטי החיוב אם מצי לתבוע ממנו תחילה, אלא חלוקין הם בעיקר חיובם, דערב חיובו הוא על קבלת הלוה, והוא מתחייב להשיב את מה שקיבל הלוה, ובקבלן חיובו הוא משום דחשיב כמו שקיבל הוא עצמו את הממון, וכמש"כ כן בחי' הגרע"א ב"מ ס"ב א', וצ"ל דאף למש"כ בתשו' הרשב"א דבכל ערב חשיב כמו שקיבל את הממון משום שבאה הנאת הממון לידו, אכתי איכא תרי גווני בזה, וצ"ב, ומכח זה הוא דבערב דינא הוא דל"מ לתבוע ממנו תחילה, ובקבלן מצי לתבוע ממנו תחילה, דבערב דחיובו הוא על קבלת הלוה, יש לתבוע תחילה את הלוה, אך בקבלן דחיובו הוא משום דחשיב כמו שקיבל הוא עצמו את הממון, מצי לתבוע ממנו תחילה, - וזהו דפריך דבההיא דיהודה לא הי' זה ערבות דנתחייב יהודה על מה שמסר יעקב את בנימין ליוסף, אלא הי' זה קבלנות, דחשיב כמו שקיבל יהודה עצמו את בנימין, ואין ללמוד מזה דמתחייב אדם על קבלת חבירו בחיוב ערב.[[9]](#footnote-10)

יא] **והעירוני** דיש ללמוד לזה, גם ממש"כ הרשב"א לקמן בסוגיין, בהך דינא דכל שיש נכסים ללוה לא יתבע מן הערב אף אם התנה ע"מ שאפרע ממי שארצה, וכתב הרשב"א, ז"ל, ומסתברא לי דאפי' התנה עמו בפירוש בין שיש נכסים ידועים ללוה בין שאין לו, לא יתבע את הערב תחלה דפטומי מילי בעלמא נינהו, ולעולם סמכא דעתי' שיפרע מן הלוה תחילה כ"ז שיש לו נכסים ואפשר לו לגבותם, דעד כאן לא גמר ומשעבד נפשי' בההיא הנאה דקא מהימן לי' ומותר על דיני' אלא כל שא"א לו להפרע ממנו, עכ"ל.

**והנה** הגר"א בסימן קכ"ט סוסקמ"ה כתב דודאי דהיכא שהתנה להדיא ה"ה גובה מן הערב אף כשיש נכסים ללוה, ופירש הטעם, ז"ל, דלא גרע מקבלן, כ"ש באתני בהדיא, עכ"ל, - וצ"ע בד' הרשב"א שכתב דאף אם התנה להדיא אינה גובה מן הערב כשיש נכסים ללוה משום דפטומי מילי בעלמא נינהו ולא גמר ומשעבד נפשי' בכך, והרי חזינן דקבלן מתחייב בכך, ולא אמרינן דפטומי מילי בעלמא הוא, ומה עדיף קבלן מהיכא שהתנה להדיא.

**ולכאו'** מוכח מזה דשאני חיובא דערב מחיובא דקבלן, דחיובא דערב הוא על קבלת הלוה, וחיובא דקבלן הוא משום דחשיב כמו שקיבל הוא עצמו את הממון, וע"כ אף דקבלן חייב אף כשיש נכסים ללוה, מ"מ בערב המתחייב על קבלת הלוה, ודאי לא גמר בדעתו להתחייב כשיש נכסים ללוה ואפשר ליפרע ממנו,[[10]](#footnote-11) ועמש"נ לישב עוד בזה בסימן י"ח סק"ט.

יב] **אמנם** צ"ע בזה ממש"כ הרשב"א בתשו' המיוחסות סימן רכ"ג, דאין איסור רבית בערב קבלן, ופירש הטעם, ז"ל, דהא עיקר אסמכתי' דמלוה על לוה הוא, אלא דתנאי הוא דאתני דאי בעי מצי לאיפרועי מיני' דקבלן, וכל מה שהוא מתרבה, על הלוה הוא מתרבה, וכשהוא נפרע מן הקבלן, מה שהרויח על הלוה הוא, וכשהקבלן חוזר ונפרע, מה שפרע אליו שקיל, ולא שקיל מיני' רבית כלל, ולא אוזפי' ברבית. אלא דמאי דפרע שקיל מיני', עכ"ל, והרי להדיא דלא חשבינן להקבלן עצמו כלוה, אלא הוא חייב לשלם את מה שנתחייב הלוה.[[11]](#footnote-12)

**עוד** צ"ע בזה ממש"כ הרשב"א בגיטין מ"ט ב' בשם הרמב"ן, ז"ל, שאם היו נכסים ליורשין היו היורשין יכולין לסלקו בזבורית ועל כרחו יקבל מהן כיון שהם רוצין לפרוע מה שעליהן, דלא אמרו שנפרעין מן הקבלן תחלה אלא שאין הקבלן יכול לדחותו אצל הלוה כערב, אבל כ"ז שהלוה רוצה לפרעו אינו רשאי לחזור על הקבלן, עכ"ל, ואם חשבינן להקבלן עצמו כלוה, והוי עיקר החיוב על הקבלן, מ"ט אינו רשאי לחזור עליו כשהלוה רוצה לפרעו, ועי' באבנ"ז יו"ד סימן קצ"ז סק"ד שהוכיח מדין זה דלא חשבינן להקבלן עצמו כלוה.[[12]](#footnote-13)

**וביותר** קשיא ממש"כ הרשב"א לקמן בסוגיין דאם אין ללוה אלא זיבורית, גם קבלן לא יתן לו אלא זיבורית, וכ"כ התוס' לעיל מ"ז א', ואם הקבלן חשיב כלוה והוי עיקר החיוב עליו, מ"ט תליא חיוב הקבלן בחיוב הלוה, אך באמת הרשב"א בגיטין מ"ט ב' נחלק ע"ד התוס' בזה, עיי"ש.

יג] **ונראה** דצ"ל בזה, דאף דבקבלן חשבינן לי' כמו שקיבל הוא עצמו את הממון, מ"מ כיון דלא מחייבינן לי' מכח זה בחיוב ממון בעלמא, אלא מחייבינן לי' לפרוע ולהשיב את ממון זה, וגם הלוה מחויב בכך, לא שייך שיהא ב' חיובי פירעון על אותה ההלואה, ויש לדמותו למש"כ הרשב"א בב"מ ל"ד ב' בב' לווים דאין כל א' מתחייב אלא במחצה, עיי"ש, - וע"כ בע"כ חייל עיקר חיוב הפירעון על הלוה, וזה משום דעיקר אסמכתי' דמלוה על הלוה הוא, וכמש"כ הרשב"א שם, והקבלן מתחייב מכח קבלתו, לפרוע את חוב זה שנתחייב הלוה.[[13]](#footnote-14)

**ולפ"ז** מתבאר היטב מש"כ הרשב"א דכל שהלוה רוצה לפרעו אינו רשאי לחזור על הקבלן, דהגם דחשבינן להקבלן כמו שקיבל הוא עצמו את הממון, מ"מ כיון דעיקר חיוב הפירעון הוי על הלוה, והקבלן מתחייב לפרוע את חובו של הלוה, ע"כ כל שהלוה רוצה לפרעו, א"א לחזור על הקבלן.

**ובזה** יש לפרש גם למש"כ הרשב"א דאם אין ללוה אלא זיבורית, אין גובין מן הקבלן אלא זיבורית, והיינו משום דחיוב הקבלן הוי כאחריות לחיובו של הלוה שאינו פורע את חובו, וע"כ כל שאין ללוה אלא זיבורית ואם הי' פורע את חובו הי' פורע מן הזיבורית, אין גובין מן הקבלן אלא זיבורית.

**ולפ"ז** י"ל, דמה"ט גם לי"ב משום רבית, דאף דחשיב כמו שקיבל הקבלן עצמו את הממון, מ"מ כיון שאינו מתחייב מכח זה בחיוב רבית בפנ"ע, אלא הוא מתחייב לפרוע את חובו של הלוה, לי"ב משום רבית, דאיסור רבית הוא רק כשהרבית מתרבה עליו, אך הכא דהרבית מתרבה על הלוה והוא מתחייב לפרוע את חובו של הלוה, לי"ב משום רבית, ואכתי צ"ע בזה.

1. ורחוק לומר דמהך קרא ילפינן דאיכא להנאה זו, או דמהך קרא ילפינן דהנאה חשובה ככסף, - אמנם י"ל דבאמת הריטב"א לטעמי' שכתב דהך קרא אסמכתא בעלמא היא, והיינו משום דבאמת ל"ב קרא להכי, דמסברא הוא מתחייב בכך, כיון דהנאה חשובה ככסף וה"ה משתעבד בקנין כסף, אך לדעת רשב"ם מסתבר דבעינן לזה ילפותא גמורה, ואי"ז אסמכתא בעלמא. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועד"ז מצינו בד' הריטב"א בקידושין ח' ב' שכתב דאף דהאומר לחבירו תן מנה ע"ג הסלע שהוא מקום האבד ואתחייב אני לך ונתנו שם על פיו חייב, מ"מ אם חזר אח"כ ונטלו משם ה"ה פטור, ובאבנ"מ סימן ל' סק"ב כתב לפרש בזה, דהוא משום דאין הערב מתחייב אלא אם לא יבא החפץ ליד הבעלים, וכמו בערב ללוה דאם הלוה משלם אין הערב משלם, ומשו"ה בנתנו למקום האיבוד נמי אם בא החפץ אח"כ ליד הבעלים תו אין הערב משלם, עכ"ד, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דאף דהערב משתעבד מכח ההנאה, אי"ז חיוב מחודש דחייל מכח ההנאה, אלא מכח ההנאה ה"ה מתחייב בחיוב ערבות על הממון, וע"כ כל שחזר הממון ליד הבעלים, אינו חייב. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש ללמוד כן גם ממש"כ הריטב"א לקמן קע"ד ב', דאם נתחייב אדם ממון לחבירו והעמיד ערב ע"ז, ה"ה חייב, אף דהתם ליכא קבלת מעות כלל, ול"ש לומר דה"ה כאילו קיבלו. [↑](#footnote-ref-4)
4. ודוגמת ד"ז מצינו, בחיוב אחריות, דבחי' הגר"ש פסחים סימן ה' כתב בשם הגרי"ז שנסתפק אם ביד אדם להתחייב בקנין בחיוב אחריות על ממונו של חבירו בלא דיני שומרים, או דלא שייך כלל חיוב אחריות, ואין בידו אלא להתחייב בחיוב ממון על תנאי, עיי"ש, - וה"נ הוא בחיוב ערבות, דמאן לימא לן דביד אדם להתחייב בחיוב ערבות על חובו של חבירו, וע"ז הוא דבעינן קרא. [↑](#footnote-ref-5)
5. שהרי הא דשעבודא דאורייתא הוא משום דזהו דין ההלואה לשעבד את נכסיו, ואי"ז ענין לדין ערב דהוא משום נתינת המעות, אשר זה אינו טעם כלל לשעבוד נכסים.

   ועוד, דהרי הא דשעבודא דאורייתא הוא אף בנזיקין, וה"ז חל אף שלא מדעתו, ואי"ז ענין לכל חיוב ערב, - ואמנם בטעם זה יש לפקפק, דבד' הרמ"ה לקמן קע"ו א' אות קמ"ח והרשב"א לעיל מ"ד ב' ובגיטין נ' ב' נראה להדיא, דאף דשעבודא דאורייתא, מ"מ בהלואה דחייל החיוב מדעת הלוה, גם השעבוד חייל רק מכח דעת הלוה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובד' הרא"ש שם סימן י"ג משמע דמשום חיסרון גמ"ד אתינן עלה, דכל שלא בא הנאה ליד בן דעת, לא גמר ומשעבד נפשי', אך בד' הרשב"א שכתב דהערב אינו מתחייב "אלא מפני זכיית הלוה", לא משמע כן. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם באמת בד' המחנ"א על הרמב"ם פכ"ה ממלוה ה"ו מבו', דלפ"ד הרשב"א דזרוק מנה לים ואתחייב אני לך פטור, ה"נ לא שייך חיוב ערבות על התחייבות, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. ונתחדש בזה דלא אמרינן דכיון דמדינא דערב חשיב כמו שקיבל הערב את הממון, מצינו לחייבו להשיב את הממון שקיבל הוא, דא"כ הי' לנו לחייבו אף בזרוק מנה לים, כיון דחשיב דקיבל הוא את הממון, וקבלה זו שפיר היא מחייבת בהשבה, אלא היינו דמכח דהוא נהנה בקבלה זו שקיבל הלוה, ה"ה מתחייב בחיוב ערבות על קבלה זו, וע"כ בזרוק מנה לים דליכא קבלה המחייבת כלל, אינו מתחייב ע"ז. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובזה מתפרש עיקר מה שאמרו בסוגיין דלא מצינו ללמוד חיובא דערב מחיובא דקבלן, והיינו משום דהא דקבלן חייב הוא משום דחשיב כמו שקיבל הוא את הממון, ולא מצינו למילף מינה לערב, שיתחייב על קבלת חבירו. [↑](#footnote-ref-10)
10. והך מילתא דבקבלן חשבינן לה כמו שקיבל הוא עצמו את הממון, כ"ה בל' הרשב"א בתשו' המיוחסות סימן רכ"ה, ז"ל, ז"ל, אלא ודאי המוכר מתחייב הוא בקבלת המעות, ואף הקבלן מתחייב באותה נתינה בכל מה שנתחייב בו המוכר, שעל אמונתו נתן לו, והרי הוא "כאילו קיבלו שניהם ממש" המעות מיד שמעון זה הלוקח, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-11)
11. ואין לפרש דכל הא דחשבינן לי' כקבלן הוא רק על הקרן, אך על הרבית אינו אלא ערב, דעיקר המתנת המעות היא ביד הלוה, וע"כ עיקר חיוב הרבית הוא על הלוה, והקבלן אינו מתחייב בכך אלא מדין ערב, שהרי לכאו' ודאי דגם על הרבית הוי הדין דיכול המלוה ליפרע מן הקבלן תחילה, ועוד, דבד' הרשב"א במיוחסות סימן רכ"ה, שהוא תחילת תשו' זו שבסימן רכ"ג, מבו' להדיא דמכח הקבלנות הוא מתחייב גם ברבית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
12. אמנם י"ל דהוא משום דאין דעת הקבלן להתחייב לו כל שהלוה עצמו רוצה לפרעו, וע"כ מתנאי חיוב הקבלן הוא דלא יהא ביד המלוה לתבעו אם הלוה רוצה לפרעו, - וביותר י"ל למש"כ האבנ"ז ביו"ד סימן ר' דעיקר הא דהקבלן חשיב כלוה, הוא רק אם יפרע ממנו לבסוף, אך אם יפרע מן הלוה עצמו, לא חשיב הקבלן כלוה, ולפ"ז י"ל, דבכלל תנאי זה הוא דכל שהלוה רוצה לפרעו, לא חשבינן להקבלן כלוה, וע"כ אין ביד המלוה לתבעו. [↑](#footnote-ref-13)
13. אמנם צ"ע בזה, דהנה לדרך זו נמצא, דעיקר החילוק בין ערב לקבלן, אינו בהחיוב שנתחייבו, אלא בסיבת החיוב, דערב מתחייב על קבלת חבירו, וקבלן מתחייב על קבלת עצמו, - וצ"ע ממה שמצינו בקבלן דכתובה דחייב בלא קנין, והרי דאף דהתם ל"ש לחשבו כמו שקיבל, מ"מ חייל עלי' חיוב קבלנות, וא"כ מ"ט בכל קבלן בעינן להא דחשיב כמו שקיבל, והרי אף בלא"ה מצי חייל עלי' חיוב קבלנות ע"י ההנאה, ושמא י"ל בזה למש"כ הרשב"א בגיטין מ"ט ב' דקבלן דכתובה הוא רק כשהתפיס הבעל מטלטלין ביד האשה וחזרה ונתנה אותם לבעל ע"פ הקבלן, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-14)