אורח חיים רו - ציונים והערות
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**דיני הירושלמי**

**א, תורמוס שנפל**

מבואר דהירושלמי הסתפק כאשר בירך ודעתו היתה לאכול פרי מסויים, ולבסוף לא יכול היה לאכול את אותו הפרי, ואוכל במקומו פרי אחר, האם צריך לברך שוב על הפרי השני. ולא התפרש להדיא בירושלמי האם מיירי במקרה שהיה בדעתו לאכול גם את הפרי השני (ואם כך, ייתכן שבמקרה שלא היה בדעתו לאכלו, פשיטא שצריך לברך עליו), או שמיירי במקרה שלא היה דעתו לאכול גם את הפרי השני (ואם כך, ייתכן שבמקרה שהיה דעתו לאכלו פשיטא שאין צריך לברך). ובדברי הרא"ש (פ"ו סימן כ') נראה בפשטות שבא להוכיח נקודה זו מדין הככר אשר יוצא מדברי הירושלמי שאם תפול פרוסה אחת מידו יצטרך לברך על הפרוסה השניה, אף שבפשטות דעתו היתה לאכול יותר מפרוסה אחת [וזה מה שבא הרא"ש ללמוד מדין הככר יתר על מה שכבר מבואר בדין התורמוס], וכן נקט הביאוה"ל (ס"ו, ד"ה "רק שלא היה דעתו") בפשיטות בדעת הרא"ש. (אמנם במעדני יו"ט (אות מ') מבואר שלא למד כך את דברי הרא"ש, וצ"ע.)

גם לא התפרש בירושלמי האם הספק נפשט. ועי' פמ"ג (משב"ז ו') שלפי ביאורו של הרא"ש בדין המבואר בירושלמי בהמשך, אשר הסיבה שצריך לברך קודם פריסת הפת הוא משום שאם תפול הפרוסה מידו, יצטרך לברך על הפרוסה השניה – הרי מבואר שנפשט שצריך לברך. ובדעת ראשונים אחרים (הגהות מיימוניות בשם ר"ת, אבודרהם בשם הראב"ד) פירש הב"י (ס"ו) שייתכן שס"ל שהספק לא נפשט ועל כן מספק אין מברכים.

ולמעשה, סיכם הביאוה"ל (הנ"ל) שמבואר בראשונים ובאחרונים שיש כאן ד' מצבים חלוקים שיש לדון בהם:

*א, כאשר היתה דעתו מראש לאכול גם את הפרי השני.*

דעת השו"ע שגם בכה"ג צריך לברך על הפרי השני. והיינו שסבירא ליה שהירושלמי הסתפק גם בכה"ג, וס"ל שנפשט הספק לחומרא. והיא דעת הרמב"ם והרא"ש ורבינו יונה כמבואר בביאוה"ל ד"ה "רק שלא היה דעתו". ואילו דעת הרמ"א שבכה"ג אין צריך לברך. (והיינו או מחמת שפסק את ספק הירושלמי לקולא, או מחמת שס"ל שגם הירושלמי דבר רק במקרה שלא היתה דעתו.)

*ב, כאשר היתה דעתו להדיא שלא לאכול את הפרי השני.*

בזה מוסכם על כולם שצריך לחזור ולברך. והיינו משום שבכה"ג אף אם אכל את הפרי הראשון, צריך לחזור ולברך על הפרי השני. וכל שכן בכה"ג שהפרי הראשון נפל מידו.

*ג, כאשר היתה דעתו בסתמא, ולא היה הפרי השני לפניו.*

גם בזה נראה בביאוה"ל שמודו כ"ע שצריך לחזור ולברך (אף שכאשר כן אוכל את הפרי שעליו בירך, פוטרת הברכה גם את אותם פירות שאינם לפניו, וכמו שיבואר בהמשך).

*ד, כאשר היתה דעתו בסתמא, ושאר הפירות מונחים לפניו.*

בזה דעת הרמ"א שצריך לחזור ולברך, וכמבואר בביאוה"ל. אבל הביא הביאוה"ל דלחלק מהראשונים גם בכה"ג לא צריך לברך, דכיון שמונח לפניו ודעתו בסתמא, הרי נחשב שחלה הברכה על כל מה שלפניו. וכן הכריע הביאוה"ל להלכה.

והעולה מהדברים שדבר מוסכם הוא לכ"ע שיש חילוק בין מקרה שהפרי נפל לבין מקרה שהפרי לא נפל, כמבואר בציור ג'. והסברא, שעד כמה שחלה הברכה על הפרי שעליו ברכו, יכולים גם דברים אחרים להפטר באותה ברכה. אבל אינם נחשבים שהברכה חלה עליהם, ועל כן אם נפל הפרי שעליו חלה הברכה מידו, צריך לברך שוב.

**ב, פוגלא**

המקרה האחרון המבואר בירושלמי הוא המקרה של פוגלא: **"הדין דנסיב פוגלא ומברך עליה והוא לא אתא לידיה, צריך לברך עליה זמן תנייתא"**. ונראה שנחלקו המפרשים בביאור הדברים. הרא"ש הביאו בחדא מחתא עם המקרה של תורמוסא ומשמע שהוא אותו ציור, אשר בירך על פרי ונפל מידו וצריך לקחת פרי אחר. וכ"ה בפי' החרדים על הירושלמי. אמנם ברמב"ם (פ"ד ה"י) נראה, וכן פי' הב"י (ס"ה) בדעתו, שהתחדש כאן בירושלמי דין חדש. דהנה בדין הנ"ל של תורמוסא שנפל, החסרון הוא, כמפורש בירושלמי, מה שדעתו היתה שתחול הברכה על התורמוס שאחז בידו ולא על התורמוס שלבסוף אכל. וכאן מגיע הירושלמי ומחדש שגם כאשר דעתו היתה על פוגלא מסויים, אלא שלא היה בידו ולא לפניו, אין הברכה יכולה לחול עליו. וע"ז הקשה הב"י מ"ש מאמת המים שמברך על מים שעדיין לא הגיעו לפניו ומתרץ שהמים ודאי יגיעו אליו, משא"כ בדין הפוגלא אשר מיירי שאין זה בידו להביאו, ותלוי בבעל הבית. ומבואר בזה חידוש שחלות הברכה על המאכל מותנית בכך שיהיה בידו של המברך לקחתו ולאכלו, אבל כל שבשעת הברכה אין זה בידו, לא חלה כלל הברכה. [וקצ"ע לפירושו של הרמב"ם מדוע הירושלמי עצמו לא נזקק לחלק את חילוקו של הב"י בין אמת המים לדין הפוגלא. והרי על דין התורמוס שאל הירושלמי מאמת המים, אף ששם לכאורה החילוק הרבה יותר פשוט, ועי'.]

בעזרת השם יתברך

**האם ברכה על פירות פוטרת גם פירות שלא היו לפניו בשעת הברכה ולא היתה דעתו עליהם במפורש**  (החלק השני של סעיף ה')

[טור סעיף ה' "אבל מי שבירך וכו'", ב"י ד"ה "ומ"ש רבינו אבל", ב"י סימן קע"ט ס"ה ד"ה "וכתב עוד בשם הר"ם", ב"י סימן קע"ז סוף סעיף ד' ד"ה "וכתב עוד הרשב"א", דרכ"מ סימן ר"ו אות ג', (טור יו"ד סימן י"ט סעיפים ו'-ז' וב"י סעיף ז', דרכי משה שם, דרישה שם,) שו"ע או"ח סימן ר"ו סעיף ה', דברי הרמ"א שם, (שו"ע יו"ד סימן י"ט סעיפים ו' ז', ש"ך שם סק"ט,) מ"א סק"ז, א"ר שם, מ"ב סק"כ, שעה"צ כ'.]

א, **חידש הטור, שכשמברך על פרי, נפטרים גם פירות אחרים שלא היו לפניו בשעת הברכה והביאום אח"כ.**

ב, ולא כתב הטור מה מקורו.

ג, והביא הב"י ג' מקורות: א, המבואר בבעה"מ בדעת רש"י שברכה על עיקר פוטרת אף טפל שלא היה לפני המברך בשעת הברכה. ב, דינא דאמת המים המבואר בירושלמי. ג, הגמ' בדף נ"א: "כולה נבגא דברכתא היא". ויש לעיין בכל מקור ומקור בפני עצמו.

ד, והנה במקרה שהיתה דעתו להדיא גם על הפירות שלא היו לפניו, הרי דינו של הטור פשוט וברור (ומה שצריך לאמרו כלל, כי היה צד שכל שהדבר אינו לפניו, אין הברכה יכולה לפטרו, אף שדעתו עליו).

אך הנידון הגדול הוא האם התחדש דין זה של פטור הפירות האחרים, גם כאשר לא היתה דעתו עליהם להדיא, משום שמסתמא מונחת בדעתו כוונה גם לפירות שאינם לפניו, או דילמא שכשאין דעת מפורשת לא נפטרים הפירות שאינם לפניו.

ובדעת הב"י היה נראה שסובר שאם אין דעת מפורשת, אין הפירות האחרים נפטרים. כן נראה מהא דהביא הב"י מקור לדברי טור מדינא אמת המים, משמע שהבין שהטור מדבר כאשר דעתו גם לפירות האחרים (שהרי ב'אמת המים' דעתו היא על אותם מים אחרים שיבואו). וכן מבואר מדברי הב"י בסימן קע"ז שהבין שדברי הבעל המאור לגבי הטפל שנפטר בברכת העיקר אף שלא היה לפניו, מדוברים כאשר דעתו בשעת הברכה היתה לאכול את הטפל. וכיון שהביא הב"י ראיה מדין זה לדברי הטור, הרי שגם דברי הטור הם דווקא כאשר דעתו מראש לאכול גם את הפירות שאינם לפניו. וכן נקט המ"א (ר"ו סק"ז) בדעת הב"י.

ה, אמנם מדברי הרמ"א בדרכי משה (אות ג'), וכן בהגהתו בשו"ע, מבואר שלמד בדעת הטור (והשו"ע) שדיבר גם כאשר לא היתה דעתו על אותם פירות. והא"ר נקט כן אף בדעת המחבר, וכן הסיק המ"ב.

ו, וכאשר דנים בנידון זה, האם נפטרים הפירות שלא לפניו גם כאשר לא היתה דעתו עליהם, יש כאן שני מצבים שונים. א', כאשר הובאו לו הפירות האחרים לפני שסיים לאכול את הפירות שהיו לפניו בשעת הברכה. ב', כאשר סיים קודם את אכילת הפירות שהיו לפניו ואח"כ הובאו הפירות האחרים. ויתכן שגם אם במקרה הראשון לא יצטרך לברך על הפירות שהובאו לפניו, כיון שנכללים בברכתו גם אם לא כיון עליהם במפורש, במקרה השני כן יצטרך לברך, כיון שסו"ס כאשר סיים את אכילת הפירות שהיו לפניו ועדיין לא הובאו לפניו הפירות האחרים, כבר הסיח דעתו מאכילה.

וצריך להבחין במחלוקת הנ"ל, על איזה מצב דברו.

ח, ולכאורה מפשטות דברי המ"א בדעת הב"י נראה דס"ל שגם אם הפירות האחרים הובאו לפני שסיים את הפירות שהיו לפניו, צריך לברך עליהם (עיי' בדבריו היטב), אך המ"ב נקט בדעתו שהיינו רק כאשר הובאו הפירות לאחר שסיים את הפירות הראשונים.

ובדעת הרמ"א שגם בסתמא אין צריך לברך על הפירות האחרים, מבואר בפשטות שהיינו אף כאשר הובאו לפניו רק לאחר שסיים את הפירות הראשונים. [אך המ"א הנ"ל נקט גם בדעת הרמ"א שרק אם עוד לא סיים לאכול את הפירות שהיו לפניו, נפטרים הפירות האחרים.]

ט, לשיטות שנפטרים הפירות שלא היו לפניו גם ללא דעת מפורשת, צריך לדעת האם מדברים דווקא על פרי מאותו המין או גם על פרי ממין אחר. והנה הטור דיבר להדיא על פירות "מאותו המין", אלא שהב"י, הוסיף שהוא הדין מין אחר, וכן פסק השו"ע. ולאותם המסבירים שדעת הב"י שנפטרים הפירות אף ללא דעת מפורשת, הרי מבואר שהיינו גם במין אחר. אמנם למעשה הכריע המ"ב שמין אחר ודאי אינו נפטר בסתמא, בצירוף דעת המ"א הנ"ל שאף אותו מין אינו נפטר בסתמא.

וגם לסוברים שאף מין אחר נפטר בסתמא, כתב המ"א שהיינו דווקא בדברים מאותו סוג של מאכלים, ולא דברים אחרים לגמרי, ופסקו המ"ב.

י, ומבואר במ"א שכאשר קובע עצמו לאכילת פירות, ודאי נפטרים אותם פירות שלא היו לפניו, משום שאז מן הסתם דעתו גם לאכילת פירות אחרים.

יא, ומעין אותו נידון מצאנו גם לגבי ברכת השחיטה, אדם שבירך על שחיטת בהמה אחת, ושוב הובאו לפניו בהמות אחרות. ובפשטות היה נראה שהדינים צריכים להיות מקבילים. והיינו שהסוברים לגבי פירות, שבסתמא נפטרים גם הפירות שלא לפניו, יגידו כן גם לגבי שחיטה. והסוברים שללא דעת מפורשת לא נפטרו הפירות שלא היו לפניו, יגידו כן גם לגבי שחיטה. ובזה מצאנו לכאורה סתירות. דהטור עצמו שלגבי פירות פוסק שנפטרו גם הפירות שלא היו לפניו, לגבי שחיטה פוסק שצריך לברך על הבהמות שלא היו לפניו בשעת הברכה. ולהבנת המ"א (בדברי הב"י) בדברי הטור שדבריו לגבי פירות נאמרו דווקא כשדעתו על פירות אחרים וכנ"ל, הרי אתי שפיר. אך להבנת הרמ"א בדברי הטור, שאף בסתמא נפטרים הפירות שלא לפניו, קשה. וכן הקשה הרמ"א עצמו בדרכי משה ביורה דעה סימן י"ט (אות ד'). והדרישה שם יישב שלאכילת פירות יש יותר קביעות מלשחיטה, ולכן לגבי פירות אין צריך דעת מפורשת.

וגם בדעת הב"י ישנו קושי. באשר לגבי שחיטה הכריע שכל שהובאו הבהמות האחרות כשעדיין לא גמר לשחוט את הבהמות שהיו לפניו, א"צ לברך, ואילו לגבי פירות סובר הב"י – להבנת המ"א – שאף אם הובאו הפירות האחרים קודם שגמר את הפירות שהיו לפניו, צריך לברך עליהם, כל שלא היתה לו דעת מפורשת, ועמד בזה המ"א ויישב להיפך מהנ"ל, שסובר הב"י שלשחיטה ישנה קביעות יותר מאשר לפירות. והסברות הפוכות וצריך להתבונן בהן היטב.

גם בדעת הרמ"א ישנו קושי. אשר לגבי שחיטה פסק (יו"ד סימן י"ט סעיף ו') שמין אחר שלא היה לפניו אינו נפטר, ואילו לגבי פירות דעתו שאף מין אחר נפטר. וגם בזה צריך ליישב כמו שיישבו בדעת הטור, שלפירות יש קבע יותר מאשר לשחיטה, וכ"כ הש"ך שם.