5 אגוז ע_ג מים וכו_, ורכוב כמהלך
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

אור ליום ג' י"ט כסליו תשע"ט

**א**

א] שבת ה' ב', כתבו התוס', ז"ל, ובעי אגוז בכלי וכלי צף ע"ג מים אם הוא דרך כך להצניע חפצים או לא אף על גב דודאי לאו כמונח דמי דקי"ל רכוב כמהלך דמי ובריש פרק בתרא משמע נמי דאם נותן על אדם כשהוא מהלך דלא חשיב הנחה דקאמר מניחו עלי' כשהיא מהלכת ונוטל ממנה כשהיא עומדת וכו', עכ"ל.

והנה במה שהוכיחו התוס' מההיא דמניחו עלי' כשהיא מהלכת, תמה הרש"ש, דאפי' אם חשיב הנחה מאי הוי, הרי הבהמה לא עקרה את החפץ אלא את גופה, וכיון שהיא מהלכת לא חשיב עקירת גופה.

ויש להוסיף, דזה קשיא גם אי נימא דדינא דעקירת גופו כעקירת חפץ, הוא דחשיב זה כעקירה על החפץ, דמ"מ כל הא דחשיב זה כעקירה על החפץ, אף שלא נעקר החפץ ממקומו, הוא משום שעקר את הגוף והחפץ יחד, אך הכא שלא עקרה הבהמה את גופה, הרי ליכא עקירה בפנ"ע על החפץ.

ב] אמנם בדעת התוס' צ"ל דאזלי לטעמייהו לקמן ח' ב' דס"ל דמגרר חשיב עקירה אף דבכל זמן הגרירה הוא מונח ע"ג קרקע, ומ"מ כיון שעקרו ממקום זה למקום אחר הוי עקירה, וה"נ בבהמה המהלכת, דאם חשבינן להחפץ כמונח, שפיר הו"ל עקירה במה שעוקרו למקום אחר.

ואמנם גם בזה יש לדון, די"ל דבחפץ המונח ע"ג בהמה המהלכת, הרי דגם אם חשבינן לי' כמונח, אין מקום הנחתו בקרקע, אלא בבהמה, דא"א לחשוב דמקום הנחתו הוא בקרקע, שהרי הוא ע"ג בהמה מהלכת שאינה מונחת בקרקע, ונמצא דכשהבהמה הולכת עוד, לא נעקר החפץ כלל ממקומו שהוא ע"ג הבהמה.

ג] ואמנם צ"ע בד' התוס', דמ"ט הוצרכו להוכיח מההיא דהתם, ולא הוכיחו ממה שאמרו בסוגיין דהי' מפנה וכו' והוא שעמד לפוש אבל עמד לכתף לא, ואם חפץ המונח ע"ג אדם המהלך חשיב כמונח, הרי אף אם לא עמד כלל מצינו לחייבו משום העקירה שעקר אחר שנמלך להוציא.

ד] וי"ל בזה, אי נימא דדינא הוא דכל שלא בטלה עקירה ראשונה, א"א לחייב על עקירה אחרת, ונימא עוד דלבטל עקירה ראשונה בעינן "מעשה הנחה", ולא סגי במה שהחפץ מונח, כאשר כן נראה בד' התוס' לעיל ג' ב', - ולפ"ז י"ל, דהרי אף אי נימא דחפץ שע"ג אדם חשיב כמונח, מ"מ אין בזה מעשה הנחה, וע"כ הוא דהמוציא או המעביר חפץ אינו חייב עד שיעמוד, ומה"ט נקטו התוס' בסו"ד דאם הוה חשבינן לה כהנחה, הי' חייב כשהעביר הדיו לכלי אחר שבידו, ולכאו' מאי נפ"מ אם הוא בכלי זה או בכלי אחר, אלא היינו דכל שמעביר לכלי אחר הוי זה מעשה הנחה, ומשא"כ כשהוא באותו הכלי, דליכא מעשה הנחה, - וכיון דליכא מעשה הנחה, ע"כ א"א לחייבו על המשך ההילוך בתורת עקירה חדשה.

ומה שהוכיחו התוס' מההיא דמניחו עלי' כשהיא מהלכת, הי' מקום לומר דהוא משום דדינא דלא בטלה עקירה ראשונה דאינו חייב על עקירה אחרת, הוא רק כשעקר הוא עצמו, וע"כ אם חפץ שעל הבהמה חשיב כמונח, שפיר חשיב דעשתה הבהמה עקירה, אף שלא בטלה עקירה ראשונה דהאדם.

אך באמת נראה דאי"ז כן, ואף אם עקר אדם אחר יש בזה לדינא דלא בטלה עקירה ראשונה, ומה שהוכיחו התוס' מהתם, הוא משום דאם הנחת חפץ ע"ג מהלך חשיב כהנחה, נמצא דכשהניח האדם ע"ג הבהמה הו"ל מעשה הנחה מעליא, ובטלה עקירה ראשונה דילי', וע"כ שפיר יש לאסור משום העקירה דהבהמה.

ומדוקדק בזה ל' התוס' שכתבו דמשמע מהתם "דלא חשיב הנחה", ומשמע דהצד לאסור התם הוא משום דהנחתו ע"ג הבהמה הוי מעשה הנחה, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל.

ה] ובעיקר ד' התוס' יש מקום לפרש בע"א, דעיקר מש"כ לדון דהנחה ע"ג אדם המהלך חשיבא כהנחה, הוא משום דכלפי החפץ שאינו באמצע ההילוך אין דנים את הילוך האדם, וע"כ חשבינן לה כהנחה ע"ג האדם, - ומה"ט גם הי' לנו לחשוב את עקירת הבהמה כעקירה על החפץ, כיון דהחפץ ל"ה באמצע ההילוך, וכשעוקרתו הבהמה הו"ל עקירה גמורה.

ולפ"ז ניחא מה שלא הביאו התוס' מההיא דהמפנה חפצים וכו', דלא חשבינן דהאדם חוזר ועוקר את החפץ, דהתם דהחפץ עצמו באמצע ההילוך, ודאי דלא חשיב כמונח כלל, וליכא עקירה.