ד - שבת ג_ ב_ - ד_ א_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ הוצאה מהדו_ק

ג' ב' - ידו של אדם אינה לא כרה"ר ולא כרה"י, - בפירש"י כתב דקמ"ל דאינה כרשות שהוא עומד בה, ועי' רמב"ן רשב"א וריטב"א שתמהו ע"ז, ופירשו בשם הר"ח דקמ"ל דאינה כרשות שהיא פשוטה לו, ורש"י לטעמי' ל"ה מצי לפרש כן, דלדעתו אף אם היא כרשות שהיא נמצאת בה אינו חייב משום דידו לא נייח, ועי' תורי"ד, ומש"כ על דבריו באבנ"ז סימן מ"ח סק"ג.

ידו של אדם מהו שתעשה כרמלית מי קנסוה וכו', - כ"ה גיר' רש"י והריטב"א, ועי' תוס' ורשב"א שפירשו דאי"ז משום קנס, ועי' תוס' עירובין צ"ח א' ד"ה והא לא נח. - ובטעם הא דל"ה כרמלית מדינא עי' בפירש"י ד"ה כאן מבעו"י ורשב"א וריטב"א. - ובטעם הא דלא אסרינן להחזירה משום הכנסה מרה"ר לרה"י בלא עקירה, עי' תורי"ד, וראש יוסף ד"ה עוד רגע אדבר דבעי וד"ה עוד רגע אדבר במ"ש.

למעלה מי', - בטעם ההיתר להחזירה, עי' בפירש"י ובכס"מ פי"ג משבת ה"כ ובחי' בית מאיר, - ועי' תוס' ורמב"ן ורשב"א שנחלקו אם מותר לכתחילה להוציא, - ובמש"כ התוס' דאף אם הוציאה למטה מי' מותר להחזירה דרך למעלה מי', עי' רשב"א שנחלק ע"ז, ועי' ביאור הגר"א סימן שנ"ה ס"ג ובית מאיר שם.

מבעו"י וכו' ליקנסו, - עי' רא"ש דהוא משום שהי' לו להחזירה קודם חשכה.

אי שדי לי' אתי לידי חיוב חטאת, - עי' חי' הגרע"א בע"א דאף דהרגיע ידו ל"ה הנחה להפסיק דידו לא נייח, - ועי' תוס' עירובין כ' א' וריטב"א שם וריטב"א לקמן י"א א' בטעם הא דלא פטרינן לי' משום הנחה במקו"פ, - ועי' קרבן נתנאל סימן ב' במש"כ לדעת הרא"ש.

לחצר אחרת וכו' איתעבידא מחשבתו, - עי' ריטב"א ופסקי רי"ד, ועי' מג"א סימן שמ"ח סק"א.

בהכרעת ההלכה, עי' רמב"ן וש"ר, ורמב"ם ונו"כ פי"ג משבת ה"כ, ועבוה"ק ש"ג פ"ו, ושו"ע ונו"כ סימן שמ"ח.

ג' ב' - פשיטא לי ידו של אדם אינה לא כרה"ר ולא כרה"י, - בפירש"י כתב דהיינו דאין היד נזרקת אחר גופו להיות כרשות שהוא עומד בה, דאם היתה כרשות שעומד בה הוה מחייבינן לבעה"ב שנטל מידו של עני ולעני שנטל מידו של בעה"ב, וצ"ל דאף דלפירש"י לעיל מבו' דמן הדין הויא היד כרשות שהיא בה, וכל פטורו הוא משום דלא נייח, מ"מ אחר הא דידו לא נייח ואינה קבועה ברשות זו, תו הי' מקום לדון דתגרר אחר גופו ויהא דינה כרשות שהוא עומד בה, - ועי' רמב"ן שהק' דמאי ס"ד דידו הפשוטה לרה"י תהא רה"ר, והרי אפי' אויר רה"ר למעלה מי' ל"ה רה"ר, וכ"ש ידו שהיא בתוך המחיצות, ועי' רשב"א שהק' דפשיטא דאין היד הפשוטה לרה"י חולקת רשות לעצמה שתעשה רה"ר, ולכאו' היינו משום דרה"י עולה עד לרקיע, ולעולם אין דבר ברה"י חולק מקום לעצמו, - ועי' ריטב"א שהק' דפשיטא דכיון שלא הוציא מרשות לרשות וכל מה שעשה הוא ברשותא דנפשי' אין לחייבו לא משום הכנסה ולא משום הוצאה, ומ' מדבריו דמפרש דודאי לא ס"ד דתחשב היד כרה"ר או כרה"י דודאי אינה חולקת מקום לעצמה, אלא ס"ד דהמונח על היד חשיב כמונח במקום עיקר גופו, וע"ז הק' דאין לחייבו ע"ז כיון שלא הוציא מרשות לרשות, אלא דקבע מקום החפץ ברשות השני'.

עי' בפי' ר"ח דגריס כרה"י לא דמיא מידו דעני כרה"ר לא דמיא מידו דבעה"ב, ועיי"ש במה שפירש בזה, וצע"ג, ועי' רמב"ן וש"ר שפירשו דהיינו, דאין היד נידונת כרשות שהיא פשוטה לו, דאם היד הפשוטה לרה"י נידונת כרה"י, הי' העני חייב כשפשט ידו לפנים, ואם היד הפשוטה לרה"ר נידונת כרה"ר, הי' בעה"ב חייב כשפשט ידו לחוץ, ומבו' דדינא דאביי לקמן צ"ב א' דאגד יד שמי' אגד, אין יסודו מדין אגד בעלמא, אלא הוא משום דהיד אינה נידונת כהרשות שהיא פשוטה שם, ועי' מרכה"מ פט"ו משבת ה"א דרש"י לטעמי' ל"ה מצי לפרש כן, (וע"כ מחק לגירסת הספרים וכמש"כ הרמב"ן), דאף אם חשיבא היד כרשות שהיא פשוטה לו אינו חייב משום דידו לא נייח, - ועי' רמב"ן שהק' דהיאך שמעינן לה ממתניתין, דילמא הא דקתני דשניהם פטורין הוא כשנטל בעה"ב מתוכה קודם שתנוח ידו, ועיי"ש מש"כ לישב, - ועי' פנ"י שהק' דהיאך שמעינן לה ממתניתין, הרי י"ל דהא דפטרינן הוא כשידו למעלה מג', ולס"ד דגמ' לקמן צ"ב א' הכי ס"ל לאביי גופי', וליכא הנחה כלל, ולכאו' מבו' מזה, דאלמלי הא דידו בתר גופו גרירא, הי' מתחייב אף למעלה מג', (וכאשר כ"נ בד' התוס' לקמן צ"ב א') וצ"ע.

עי' תורי"ד דהא דמוכיח דידו ל"ה כרשות שהיא פשוטה לו, הוא משום דפשט העני את ידו ונטל בעה"ב מתוכה או שנתן לתוכה פטור אבל אסור, ואם היתה היד בטלה אצל רה"י, הי' מותר בעה"ב ליטול מתוכה וליתן לתוכה כאחת מזויות הבית, ועי' גם בבעה"מ שפירש דהוכחת אביי היא גם מהך דינא, - ועי' אבנ"ז סימן מ"ח סק"ג דהיינו משום דלא אסרינן עקירה או הנחה לחוד, אף אם ה"ז מצטרף למלאכה גמורה, אלא אם גם עשה מקצת ההעברה, דהיא עיקר המלאכה, ועיי"ש שכתב דלפ"ז אם הניח על גוי המהלך ברשות זו והוציאו לרה"ר, לי"ב איסורא, ודלא כמש"כ המג"א בסימן ש"ז סק"כ, אך מד' הבעה"מ אין להוכיח לזה, דלדעתו אלמלי הא דידו של אדם אינה כהרשות שהיא פשוטה לו, הי' חייב העני, וע"כ ודאי דל"ה איסור כלל על בעה"ב, - ועי' בפסקי רי"ד במתניתין שכתב דבאמת בעה"ב פטור ומותר משום דבתוך ביתו הוא מטלטל, וכנראה דהתם פירש למילתא דאביי כפירש"י, ומבו' ג"כ דליכא איסור בעקירה או בהנחה לחוד בלא מקצת העברה, ואך דבתוספותיו נקט דמהני הא דידו בתר גופו גרירא דחשיב דאין החפץ נמצא ברשות זו, ויש בזה מקצת העברה, אך בפסקיו נקט דל"מ הא דבתר גופו גרירא אלא דלא חשיבא כמונחת ברשות זו, וכן נת' לעיל בדעת התוס'.

ידו של אדם מהו שתעשה כרמלית, - עי' ראש יוסף ד"ה עוד רגע אדבר דבעי שהק' דמ"ט אם לא עשאוה כרמלית מותר להחזירה, הרי הו"ל הוצאה והנחה בלא עקירה וה"ז אסור מדרבנן, ואי נימא דלא אסרו חכמים בלא עקירה, והא דבמשנתינו שניהם פטורין אבל אסורין הוא משום דאיתעבידא מלאכה מביניהו וכמש"כ הרשב"א, א"כ מ"ט אם עשאוה ככרמלית, ה"ז אסור, ולכאו' י"ל דאם עשאוה ככרמלית שפיר חשיב כנח ברשות זו דכרמלית, וע"כ ה"ז אסור, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בדבריו בד"ה עוד רגע אדבר במ"ש, שכתב דאלמלי דעשאוה ככרמלית שרי, משום דידו הפשוטה הויא מקו"פ, - ועי' תורי"ד דמבו' דכיון דהיד אינה כרה"ר, ע"כ אם לא עשאוה ככרמלית מותר להחזירה אצלו, דלעולם הכנסה והנחה בפנ"ע אסירי אף בלא עקירה, ואך דהכא כיון דידו אינה כרה"ר ליכא הכנסה כלל, וזהו דמיבע"ל אם עשאוה ככרמלית ומכניס מכרמלית לרה"י, אך לכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ רש"י לקמן צ"ב א' דהא דפטרינן בהוציא ידו למעלה מג', הוא משום דלא נח, והרי דחשיב דהוא ברשות זו לגמרי, ופטורו הוא רק משום דבעינן הנחה, (ושמא אחר דלא חשיב כנח, תו הוא נגרר אחר גופו), וגם לכאו' אי"ז מתישב למש"נ לעיל בדעת התוס' דהא דידו בתר גופו גרירא הוא רק לענין דלא חשיבא כמונחת ברשות זו, וצ"ע, - ועי' תוס' עירובין צ"ח א' ד"ה והא לא נח, דמשמע דטעם ההיתר הוא משום דלא אסרו בדלא נח אם איגודו בידו.

ובעיקר דין זה אם אסרו הכנסה והנחה מרה"ר בלא עקירה, עי' רש"י ורשב"א וריטב"א בעירובין צ"ט ב' דמבו' דה"ז אסור, וכ"ה בעבוה"ק ש"ג פ"ה, וכתב דהכנסה או הוצאה אסורה אף בלא עקירה ובלא הנחה, ועי' מ"ב סימן שמ"ז סק"ד ובשעה"צ שם, וסימן שנ"ג סק"ג ובשעה"צ שם, אך בב"י סימן שמ"ו כתב דמדינא שרי להוציא מרה"י למקו"פ דרך רה"ר, ואין לאסור אף מגזירה שמא יעמוד שם, ומבו' דלא אסרו עקירה והוצאה בלא הנחה, וצ"ע.

מי קנסוה רבנן לאהדורי לגבי', - בפירש"י כתב דמיבע"ל אם קנסו ושויוה כרמלית הואיל והתחיל בה באיסור, ומבו' דמדינא ודאי ל"ה ככרמלית, ולא מיבע"ל אלא משום קנס, וכ"כ הריטב"א דודאי ל"ה כרמלית מדינא דאין כרמלית אלא בדבר קבוע דרגילי בי' רבים ולא בדבר שעומד ליטול, - אך התוס' כתבו בשם ר"י דגריס מי אסרוה, והוי הספק מעיקר הדין, וכ"כ הרשב"א, אך גם לפי דבריהם הוי זה חומרא דרבנן לחשבה ככרמלית, וכדמוכח ממש"כ דלגבי אותה רשות לא חשיבא ככרמלית. - ועי' תוס' עירובין צ"ח א' ד"ה והא לא נח דטעם האיסור הוא גזירה אטו גופו וידו ברה"ר דאיכא איסורא דאורייתא, וצ"ע.

בפירש"י בד"ה כאן מבעו"י, משמע דהצד דידו ל"ה ככרמלית, הוא משום דבתר גופו גרירא, וע"כ אף אינה חולקת רשות לעצמה ליחשב כרמלית, וכ"נ בד' הרשב"א, - אך בד' הריטב"א מבו' דהוא משום דאין כרמלית בדבר העומד ליטול, ועי' חי' בית מאיר שכתב דמדינא ל"ה כרמלית משום דאין רחב ד', אך מד' קמאי מ' דליכא למיתי משום ה"ט, וזה כמש"כ הרשב"א לקמן ה' א' בשם הראב"ד דמהני הא דידו של אדם חשובה כדע"ד גם לשיעור דע"ד דרשות.

עי' רשב"א בתו"ד דלא מיבע"ל אלא בידו הפשוטה לרה"ר, אך בפשוטה לרה"י ודאי ל"ה ככרמלית דרה"י עולה עד לרקיע, ולכאו' הוא לטעמי' בעבוה"ק ש"ג פ"ה דידו הפשוטה לרה"י ל"ה מקו"פ, ורק ידו הפשוטה לרה"ר הוי מקו"פ, אך למש"כ התוס' בעירובין כ' א' בדעת רש"י דידו הפשוטה לרשות אחרת הוי מקו"פ, שפיר מיבע"ל אף בידו הפשוטה לרה"י, ועי' ראש יוסף דהוא לטעמי' דמיבע"ל דמעיקר הדין הו"ל כרמלית, ועיי"ש שדקדק מד' רש"י ד"ה בעי דהאיבעיא היא גם בידו הפשוטה לרה"י, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א, והוא לטעמייהו דהאיבעיא היא משום קנס, (ובד' רש"י י"ל עוד, למש"כ התוס' בדעתו דידו הפשוטה לרשות אחרת הו"ל מקו"פ, והעירו עוד, דלדעת רש"י דס"ד דידו הפשוטה לרה"י תהא חשובה כרה"ר, ודאי די"ל דמיבע"ל דשמא הויא ככרמלית).

עי' רשב"א ומאירי דהא דלא פשיט ממתניתין דנתן לתוכה והכניס בעה"ב פטור אבל אסור, הוא משום דהתם איתעבידא מלאכה דזה עוקר וזה מניח, ולא משום שתעשה כרמלית, ועד"ז צ"ל גם בהמבו' בסוגיין דגם אם הוציא מבעו"י אסור להניח ברה"ר, ואף דבכה"ג לא איתעבידא מלאכת שבת, מ"מ כיון דנעשית הוצאה גמורה ה"ז אסור.

ועי' מאירי שהק' דאם ידו היא ככרמלית היאך עני ועשיר מתחייבים על הוצאה דרך ידם, והרי היא הוצאה מרשות לרשות דרך כרמלית, וכתב דלא אמרו לדונה ככרמלית להקל אלא להחמיר, אך למש"כ התוס' בדעת רש"י דידו הפשוטה לרשות אחרת הוי מקו"פ מעיקר הדין, תיקשי מהא דמחייבינן בפשט ידו לרשות אחרת והוציא או הכניס לרשותו, ועי' לעיל שנת' כמה דרכים בזה.

עי' תוס' דהא דעומד אדם ברה"י ומטלטל ברה"ר, הוא משום דלא עשאוה ככרמלית אלא לענין רשות שהגוף שם, - ועי' בחי' הגרע"א שהק' דאף אם הויא ידו ככרמלית לגמרי, מ"מ התם שרי משום דלא נח בידו והו"ל כמטלטל מרה"ר לרה"ר דרך כרמלית דשרי, ולכאו' י"ל דאם היד עצמה חשיבא ככרמלית, חשיב דהחפץ מונח בתוכה אף שלא הרגיע את ידו, ועי' גם בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן כ"ח שנקט דזה עוקר וזה מניח שרי בכרמלית, וכן דעת הט"ז בסימן ש"ז סקי"ב ושכ"ה סק"א והאהעו"ז סימן שמ"ט, וכן הביא הגרע"א בגל' אהעו"ז שם מתשו' עבוה"ג, - אך עי' בית מאיר סימן שמ"ט שנחלק ע"ז, ועי' חזו"א סימן ק"ג סקי"ט שהוכיח כן מכ"ד, ולכאו' מוכח כן גם מסוגיית הגמ' בגיטין ע"ט ב' דאסור לקלוט מי גשמים מגגו של חבירו, לפי' הרמב"ן וש"ר שם והתוס' בעירובין צ"א א' וש"ר שם דאיירי בקולט מן האויר.

ול"ק כאן מבעו"י וכו', - בפירש"י מבו' דלהצד דהוי כרמלית ה"ז אסור אף כשהוציא מבעו"י, ואף דהא דהוי כרמלית הוא משום קנס, מ"מ כיון דמכח הקנס שויוה ככרמלית, לא חילקו חכמים בדבר, ורק אם הוי קנסא בעלמא, לא קנסו אלא משחשיכה, - ועי' תוס' הרא"ש דהוא משום דאף מבעו"י קנסינן לי' שלא החזירה קודם שחשיכה.

כאן למעלה מי', - בפירש"י כתב דהטעם דלמעלה מי' שרי, הוא משום דלא עביד איסורא וע"כ לא קנסוהו, וזה לטעמי' דהצד דהוי כרמלית הוא משום קנס, - אך בכס"מ פי"ג משבת ה"כ כתב בשם הרמ"ך דהוא משום דאין כרמלית למעלה מי', ועי' חי' בית מאיר שכתב כן גם בדעת התוס', ועיי"ש שכתב דלכאו' תליא בפלוגתת קמאי בר"פ כל גגות אם הא דאין כרמלית למעלה מי' הוא למעלה מי' מקרקע הכרמלית או למעלה מי' מקרקע רה"ר, וכתב די"ל דהכא ניחא לכו"ע, דל"ה כרמלית מדינא דאין רחב ד', והא דעשאוה ככרמלית הוא משום דהוי אויר רה"ר, ועי' להלן בדעת הרשב"א בזה.

עי' תוס' ורמב"ן דלמעלה מי' מותר להוציא לכתחילה, וכן מ' ממש"כ רש"י בסוד"ה למעלה מי' דלאו איסורא עבד, אך בפמ"ג מש"ז שמ"ח סק"א דקדק מתחילת ד' רש"י דאית בי' איסורא, ועי' ביאוה"ל שם, - אך עי' רשב"א דאסור להוציא לכתחילה דילמא שדי לי', וגם דאי יתירו להוציא למעלה מי' יבא להוציא למטה מי', וכתב עוד בשם רבינו יונה דדמי למוציא משוי למעלה מי' דאסור שכן משא בני קהת, - ועי' חי' בית מאיר דלדעתו בע"כ דהא דמותר להחזירה הוא משום דאין כרמלית למעלה מי', אך בל' הרשב"א מבו' דאף דלמעלה מי' אסור להוציאה, מ"מ לא קנסינן לי', וכ"ה בעבוה"ק ש"ג פ"ו דאף דאסור להוציא למעלה מי', מ"מ מותר להחזירה אף כשהוציאה במזיד כיון שלא הוציאה אלא לאויר מקו"פ, וצ"ב, ועוד העירו, דמי עדיף מהוציא מבעו"י דקנסינן לי' שלא החזירה קודם שחשיכה, ואף דלא עביד איסורא כלל בהוצאה.

עי' תוס' ורמב"ן דמש"א כאן למעלה מי', היינו דאף אם הוציאה למטה מי' מותר להחזירה דרך למעלה מי', וכתב הרמב"ן דהוא משום דמותר להחליף ברשויות דרבנן, ועי' רשב"א, ועי' ביאור הגר"א סימן שנ"ה ס"ג שכתב דהא דשרי להחליף אף דלא נח הוא משום דאי"ז כרמלית גמורה, ועי' בית מאיר שם, (אך בד' הרמב"ן והרשב"א מ' דמדינא שרי, ולפ"ז לא שרי אלא אם הרגיע ידו למעלה מי', אך צ"ע דהרי ידו לא נייח), - ועי' רשב"א שהק' ממש"א לקמן דמשחשיכה דאי שדי לי' אתי בהו לידי חיוב חטאת לא ליקנסי', ואם יכול להחזירה דרך למעלה מי' ליכא למיחש להכי, ועי' שפ"א דד' התוס' הם רק להך לישנא דהאיסור הוא משום דעשאוה ככרמלית, ועיי"ש שכתב דאי"ז מתישב בד' התוס' ד"ה בשוגג, שהק' דלהך לישנא נמי ניפשוט בעיא דרב ביבי.

עי' תשו' הר"י מיגש סימן כ"ד שפירש, דלמטה מי' שרי להחזירה משום דאין כרמלית למטה מי' אלא רה"ר הוא, ולמעלה מי' אסור להחזירה משום דאינה רה"ר וככרמלית דמיא, וצ"ב.

מבעו"י וכו' ליקנסוהו רבנן, - עי' רא"ש סו"ס ג' ותוס' הרא"ש דהטעם לקנסו מבעו"י, הוא על שלא החזירה קודם חשיכה, ומבו' דמדינא צריך להחזירה שמא יניח בשבת, וצ"ע לפ"ז במש"כ התוס' הרא"ש דמותר לכתחילה להוציא ידו למעלה מי', דמ"ט לא אסרינן שמא יניח, וצ"ל דכיון שהרגיע ידו הו"ל כהנחה במקו"פ ואף אם שדי לי' לא עביד איסורא.

דאי שדי לי אתי לידי חיוב חטאת, - בחי' הגרע"א בע"א כתב דהא דאתי לידי חיוב חטאת, אף שהרגיע ידו ברה"ר, הוא משום דידו לא נייח ואי"ז הנחה להפסיק, ומבו' דאף להני קמאי שפירשו דהא דידו בתר גופו גרירא היינו דלא חשיבא ידו כרה"ר, מ"מ מכח זה גם אין החפץ חשיב כמונח, - ועי' תוס' עירובין כ' א' שהק' דמ"ט אתי לידי חיוב חטאת, הרי נח בידו שהוא מקו"פ, ונת' לעיל.

עי' קרבן נתנאל בסימן ב' שהק', דלמש"כ הרא"ש שם דעקירת ידו לאו כעקירת חפץ, א"כ אף אם שדי לי' לא אתי לידי חיוב חטאת, וכתב דאיירי הכא כשעקר את החפץ מהקרקע, ועי' חזו"א סימן ס"ב סק"א.

עי' מאירי במש"כ לחלק בין העברת ד' אמות להוצאה מרה"י לרה"ר בדין ידיעה קודם ההנחה, ועי' תוצאות חיים סימן ז' שהאריך בזה.

כאן לחצר אחרת וכו' התם איתעבידא מחשבתו, - עי' מג"א סימן שמ"ח סק"א שדקדק מד' רש"י דאף אם נתכוין מתחילה להוציאה לרה"ר, ה"ה אסור לזרקה לחצר אחרת, דגם בכה"ג נתקיימה מחשבתו לפנותה מחצר זה, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א, ועיי"ש שכתב דבד' הרמב"ם פי"ג משבת ה"כ מבו' דלא אסרינן אלא בשהיתה מחשבתו להוציאה לחצר אחרת, וכ"ה בפסקי רי"ד, ועי' בחי' הר"מ קזיס מש"כ בזה.

בפירש"י כתב דלחצר אחרת אסור לזרקם, ומבו' דמעיקר הדין ליכא איסור בזריקה לחצר אחרת, ולכאו' זה דלא כמש"כ הראש יוסף בדעת רש"י דכל הא דידו לא נייח ל"מ אלא לגבי עקירת ידו, אך בעקירת החפץ ה"ה חייב, ועמד בזה בחזו"א סימן ס"ב סק"ח, וי"ל דטעם הפטור בזה הוא משום דידו הפשוטה לרשות אחרת הו"ל כמקו"פ.

עי' רמב"ן וש"ר שנחלקו בהכרעת ההלכה אימתי אסור להחזיר ידו, ועי' רמב"ם פי"ג משבת ה"כ ומ"מ וכס"מ שם, ועבוה"ק ש"ג פ"ו, ושו"ע ונו"כ סימן שמ"ח.

התירו לו לרדותה וכו', - מבו' דאף דבשעה שהכניס הפת היתה ראוי' ליאפות, מ"מ אם לבסוף לא נאפית ה"ה פטור, ועי' רש"ש לקמן ע"ג א' דה"נ לענין זורע, אם לקטו קודם שנשרש פטור, וכתב עוד, דכ"ה דבזורע חייב אף דמשריש במוצ"ש, ה"נ באפי' חייב כשנתן הפת בשבת אף שתגמר האפי' במוצ"ש, וכ"כ בחלקת יואב ח"א סימן י' וח"ב סימן י"ג, והיינו דעיקר המלאכה היא בהמעשה שנותן בתנור, ואך דכל דלא נאפה לבסוף, לא חשבינן לה כמעשה אפי', וע"כ סגי במה שנאפה במוצ"ש. - אך במנ"ח מצוה רח"צ כתב דל"ד זל"ז, דבזורע עיקר המלאכה היא במעשה הזריעה, וע"כ הוא חייב אף אם השריש במוצ"ש, וע"כ ה"ה חייב אף אם עקרו קודם שהשריש, ומשא"כ באפי' דהמלאכה היא במה שנאפית הפת, וע"כ אם רדה קודם שנאפית פטור, וע"כ נמי אם נגמרה האפי' במוצ"ש פטור, וכ"כ באג"ט זורע סק"ח, והאריך בזה באבנ"ז או"ח סימן מ"ח - נ' בתשובותיו לבעל החלקת יואב, - ועי' בחי' ר"מ קזיס בסוגיין שכתב כן, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם לחלק בזה בין מלאכת אופה למלאכת זורע, - והעירו דלכאו' נחלקו בזה קמאי, דבספה"י לר"ת סימן שס"א כתב דטעם יש ברירה ואין ברירה שכך הוא דין תורה כעין האופה בשבת אם מניח עד שתאפה חייב ואם יחתה קודם שתאפה פטור, ומבו' דעיקר החיוב הוא על מעשה ההכנסה לתנור, וע"כ דמי לדין ברירה, אך בתשו' מהר"ח או"ז סימן פ"ג כתב דבשבת מלאכת מחשבת אסרה תורה, וכל שנעשית המלאכה על ידו כאשר הוא מחשב מתחייב כאילו הי' עושה בידים, כמו אופה דמדביק הפת בתנור והיא נאפית מאלי', ומדמה לה לזורה ורוח מסייעתו.

ועי' באפיקי ים ח"ב סימן ד' ענף ג' שהק', דאם עיקר החיוב הוא על מעשה ההכנסה לתנור, ואף אם נאפה בחול חייב, א"כ מ"ט פטרינן לי' אם נזכר קודם שנאפה פטור מחטאת משום דאין תחילתו וסופו בשגגה, ופשיטא דהזורע בשבת ונזכר קודם שהשריש חייב, - ועוד צ"ע ממש"כ התוס' דאם מניח מלרדות ע"י מה שאנו אוסרין לו אינו חייב סקילה, וממש"כ הריטב"א דמחייבינן לי' על מה שמתרין בו לרדות ואינו רודה, ועיקר ד' הריטב"א צ"ב, דהרי אסור לו לרדותה, והיאך מצינו להתרות בו שירדה, (גם צ"ב, דאף אם התרו בו שירדה, לכאו' ל"ה לנו לחייבו אלא כשהוא ברגע האחרון קודם שקרמו פני הפת, וזה אינו במשמע), ועי' רשב"א לעיל ג' ב' דכל שאינו רודה משום שהוא סבור שאסור לעשות כן הו"ל שוגג ואינו חייב סקילה, ומ' דלפי האמת מותר לו לרדותה, וצ"ע.