27 צירוף איסורין ג - תרומה וערלה אם מצטרפין זע_ז, ואם מצטרפין להיתר לבטל זא_ז בק_ ובר_
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ועש"ק וישלח י"ב כסליו תשע"ד

**א**

א] ערלה פ"ב מ"א, התרומה ותרו"מ ותרו"מ של דמאי החלה והבכורים עולים בא' ומאה ומצטרפין זע"ז וצריך להרים, הערלה וכלה"כ עולים בא' ומאתים ומצטרפין זע"ז וא"צ להרים.

והנה בחי' הראב"ד ע"ז דס"ו. כתב, ז"ל, הא מני ר"מ וכו', וכל איסורין שבתורה ל"ד, דהא דאיכא וכו' והאיכא תרומה וכלה"כ לענין ק' ומאתים דלא מצטרפי, כדאיתא במעילה ובמס' ערלה וכו', תרומה וכלאים וכו' לענין ק' ור' לא מצטרפי, כדתנן בההוא פירקא ואיתא נמי במעילה, התרומה ותרו"מ וחלה עולין ומצטרפין, הערלה וכלה"כ עולין ומצטרפין, הני הוא דמצטרפי אבל תרומה וערלה לא, עכ"ל, והיינו דמהא דתנן ברישא דהתרומה וכו' מצטרפין זע"ז, ותנן בסיפא דהערלה וכלה"כ מצטרפין זע"ז, ולא תני רבותא טפי דאף תרומה וערלה מצטרפין זע"ז, והוי זה רבותא טפי דאף דאין שוין בשיעוריהן מצטרפין, מבו' דתרומה וערלה אין מצטרפין זע"ז משום דלא שוו בשיעורייהו, וכ"כ הרמב"ן בע"ז שם, והוכיח דהוא אף לדעת ר"מ דאיסורין מצטרפין זע"ז, דלא פליג ר"מ אמתניתין דערלה, וכ"ה מבו' גם בדבריו שם דע"ג., עיי"ש.

ב] אמנם הנה בפר"ח סימן צ"ח סקכ"א בתו"ד במש"כ ע"ד התוי"ט ובתוס' הגרע"א לקמן מ"ב נקטו בפשיטות דתרומה וערלה מצטרפין, עיי"ש, - ועי' גם בחזו"א ערלה סימן ד' סק"א וסימן ה' סק"ז שנקט בדעת הרמב"ם וש"ר דפליגי ע"ד הרמב"ן וס"ל דתרומה וערלה מצטרפין זע"ז, וכתב דאע"ג דכל דלא שוו בשיעוריהו לא מצטרפו אא"כ שוו במקום אחר, הכא שוו בשיעור איסורן בכזית ולאסור בנו"ט,[[1]](#footnote-2) ולא נתפרש להדיא בדבריו המקור לזה.

וכפי הנראה מתוך הדברים, שלמד לזה ממה שפירשו הרמב"ם ודעימי' למתניתין דהערלה מעלה את התרומה, דהוא רק בשכבר נתבטלה הערלה תחילה, אך אם לא נתבטלה, אינה מעלה את התרומה, ואם אין תרומה וערלה מצטרפין זע"ז, הי' בדין שתעלה הערלה את התרומה אף אם עדיין לא נתבטלה, וכמש"כ כן הרמב"ן בע"ז דע"ג:.

ג] אמנם הנה בד' הראב"ד מוכח דיש לחלק בזה, דהראב"ד בע"ז דע"ג. פירש למתניתין דהערלה מעלה את התרומה דהוא רק בשכבר נתבטלה הערלה תחילה, ופירש דכיון דנתבטלה הערלה נעשית היתר גמור אף לבטל איסור הבא עלי' לאחר מכאן, עיי"ש, והביאוהו הרמב"ן וש"ר שם, [[2]](#footnote-3) והרי להדיא דאף דס"ל דתרומה וערלה אין מצטרפין, מ"מ אין ערלה מבטלת את התרומה אלא בשנתבטלה תחילה בחולין ונעשית היתר.

ולפ"ז הרי שפיר י"ל גם בדעת הרמב"ם ודעימי' דס"ל דתרומה וערלה אין מצטרפין זע"ז, וכאשר כן נראה מסתימת ד' הרמב"ם בפט"ז ממאכ"א הי"ג והי"ד ומ"מ אין הערלה מעלה את התרומה אלא בשנתבטלה תחילה בחולין, ופליגי ע"ד הרמב"ן דס"ל דכל דאין מצטרפין זע"ז, אף מעלין הן זע"ז.

אמנם בד' המאירי בע"ז דס"ו. מבו' דתרומה וערלה מצטרפין זע"ז, אף דלא שוו בשיעורייהו, עיי"ש, - וכ"ה מבו' בד' ראב"ן במכילתין, דלר"מ דכל איסורין שבתורה מצטרפין זע"ז, אף תרומה וערלה מצטרפין זע"ז, ואך דס"ל דקי"ל כר"א דאין איסורין מצטרפין זע"ז אלא לנו"ט, וע"כ הוא דאין תרומה וערלה מצטרפין זע"ז לאסור במאה, ומה"ט אף הן מעלין זא"ז, עיי"ש בדבריו, - ובפשוטו כ"ה מבו' לד' הר"ש והרא"ש לקמן מ"י והתוס' בע"ז דס"ו. שפירשו דהא דתנן דמצטרפין, הוא לאסור ביבש, ואכמ"ל.

**ב**

ד] ובטעם הפלוגתא בזה נראה, דהנה בטעמא דהרמב"ם והראב"ד ודעימי' פשוט דהוא משום דאע"ג דאין תרומה וערלה מצטרפין זע"ז, מ"מ אין הערלה מצטרפת לחולין לבטל את התרומה, משום דאין איסורין מבטלין זא"ז, כמו שפסק הרמב"ם בפי"ח מפסוהמ"ק ה"כ, והראב"ד בתשו' סו"ס קי"ז (תמ"ד סימן ל"ו).

ובטעמא דהרמב"ן דפליג וס"ל דכיון דאין מצטרפין זע"ז, אף מצטרפת הערלה לחולין לבטל את התרומה, בפשוטו י"ל דהוא משום דס"ל דקי"ל דאיסורין מבטלין זא"ז, וכמש"כ בתשו' הרא"ש כלל כ' סימן ב', וע"כ שפיר מצטרפת הערלה לחולין לבטל את התרומה, - ואמנם דכ"ז הוא משום דאין תרומה וערלה מצטרפין זע"ז, אך ערלה וכלה"כ דמצטרפין זע"ז, ודאי דאין מבטלין זא"ז, שהרי אדרבה הן מצטרפין יחד לאסור.

ה] והנה לכאו' צ"ל לפ"ז לדעת הרמב"ן, דכל הא דערלה וכלה"כ מצטרפין זע"ז, אי"ז אלא מדרבנן, וכמש"כ כן בחי' הריטב"א שבת דפ"ט:, דמדאורייתא הרי איסורין מבטלין זא"ז, ואף דשוו בשיעורייהו כפיגול נותר וטמא, וכ"ש דאין מצטרפין זע"ז,[[3]](#footnote-4) ואך דמדרבנן תיקנו דכל דשוו בשיעורייהו מצטרפין זע"ז, אך כל דלא שוו בשיעורייהו דאין מצטרפין זע"ז, אף הן מבטלין זא"ז.

ואמנם נראה דכ"ז הוא לדרך בתרא דהרמב"ן בע"ז דס"ו. דגם לדעת רבנן דס"ל דאין איסורין שבתורה מצטרפין זע"ז, ה"ה מצטרפין לאסור בקדירה, אך לדרך קמא דהרמב"ן שם, הרי דכל הא דערלה וכלאים מצטרפין זע"ז הוא רק לדעת ר"מ דאיסורין מצטרפין זע"ז, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ן שם בריש דבריו, שכתב דליכא ג' תנאי בצירוף, ומבו' להדיא דכל הא דתנן דהערלה וכלה"כ מצטרפין זע"ז, הוא רק לדעת ר"מ, ובאמת גם לדרך בתרא י"ל, דכל הא דהן מצטרפין זע"ז גם לדעת רבנן, הוא רק בנתינת טעם, אך אינם מצטרפין למאתים.

ולפ"ז הרי ל"ק ע"ז כלל מהא דהפיגול והנותר והטמא מבטלין זא"ז אף דשוו בשיעורייהו, דכל הא דהן מבטלין זא"ז, הוא רק לדעת חכמים דאינם מצטרפין זע"ז, אך לדעת ר"מ דהן מצטרפין זע"ז, ודאי דאינם מבטלין זא"ז,[[4]](#footnote-5) ומשא"כ בתרומה וערלה דלא שוו בשיעורייהו, אף לדעת ר"מ הן מבטלין זא"ז, ואמנם לגבי דין ביטול ברוב דאורייתא, ודאי אין מבטלין זא"ז לדעת ר"מ, שהרי בביטול דאורייתא שוו תרומה וערלה בשיעורייהו, וה"ה מצטרפין זע"ז, ורק לגבי ביטול בק' ובר' דרבנן, הוא דאינם מצטרפין זע"ז, ואף מבטלין הן זא"ז.

ואמנם צע"ק לפ"ז, דבזבחים פ' התערובת פליגי אמוראי אם איסורין מבטלין זע"ז, וד' הרמב"ן בפי' משנתינו באו בסתמא, ורחוק לומר דה"ז תליא בהפלוגתא אם איסורין מצטרפין זע"ז.

**ג**

ז] וע"כ נראה די"ל, דד' הרמב"ן קיימי אף למ"ד דאין איסורין מבטלין זא"ז, ואך דס"ל דכ"ז הוא בביטול ברוב, אך בביטול בק' ובר', מצטרף האיסור להיתר לבטל את איסור חבירו, אם איכא רוב בההיתר וא"צ להאיסור אלא להצטרף לשיעור ק' ור'.

והטעם בזה, דהנה בעיקר הא דתנן לדעת הרמב"ן דהתרומה מעלה את הערלה והערלה מעלה את התרומה אף קודם שנתבטלו, וכ"ה דעת הר"י בן מלכי צדק והרא"ש בפירקין אף בערלה וכלה"כ דהן מעלין זא"ז אף קודם שנתבטלו, צ"ע, דהרי בפשוטו אף אם איסורין מבטלין זא"ז, היינו רק לענין מלקות, אך מ"מ איסורא מדאורייתא מיהא איכא,[[5]](#footnote-6) וא"כ היאך תצטרף התרומה להעלות את הערלה והיאך תצטרף הערלה להעלות את התרומה.

ח] ולמדנו הביאור בזה מד' הגר"ח בפי"ג מתרומות, ז"ל, ונראה לומר דהכא שאני, כיון דבאמת הרי איסורין מבטלין זא"ז, וכדחזינן דמבטלין זה את זה לענין מלקות, והא דלא משוי לי' היתר, היינו משום דלא מצינו בהו גוונא דביטול, אבל לא דפקע מיני' שם ביטול, והרי זהו יסוד החילוק שבין מלקות להיתר, דלמלקות בעינן שם הלאו במסויים, וע"כ כל איסור מבטל שם חברו, משא"כ לענין היתרא כיון דעכ"פ כולהו איסורא נינהו, א"כ הרי ליכא שום צד ביטול לעשותו היתר, ולפ"ז שפיר ניחא ד' הרא"ש וכו' גם אם נימא דהוא זה מדין ביטול, ומשום דנהי דדין ביטול איסור ליכא כאן, אבל מ"מ הא איכא דין ביטול על חלות שם טכ"ע של דם ושל חלב, דכיון דאין טעם הדם והחלב מצטרפין יחד, א"כ כל טעם בפני עצמו יש עליו דין ביטול המועיל לעשות שאין כאן טכ"ע לא של חלב ולא של דם, וכיון דפקע מיני' דין טכ"ע ממילא גוף האיסור מתבטל ברוב היתר וכו', דכיון דאיסורין מבטלין זא"ז וחלה בהן תורת ביטול, אלא דל"ש בהו הביטול לאשוויי היתרא כיון דהן עצמן איסור, בזה שפיר אמרינן דמ"מ הביטול של טכ"ע מא' לחברו איתי' גם באיסורין להפקיע מיני' דין טכ"ע, וממילא דעצם האיסור בטל ברוב וכו', עכ"ל.

וביאור הדברים, דלעולם כיון דאיסורין מבטלין זא"ז, יש בכחם לבטל א' את חבירו אף להתירו, וכמש"כ החוו"ד בסימן צ"ח דביסוד הדברים אין לחלק בין דין מלקות לדין איסור, וכיון שבטל שם האיסור, לי"ב אף איסורא בעלמא, ואך דליכא בזה לעיקר ושורש הביטול, דדינא דביטול ברוב הוא אחרי רבים להטות, דדין התערובת הוא כמו הרוב, וע"כ כל דגם הרוב הוא אסור, ל"ש דמכח דין ביטול יהא המיעוט היתר, וע"כ לא חייל היתר הביטול אלא לענין מלקות ולא לענין עיקר האיסור, ודמי להא דמצינו במתניתין ספ"ב דערלה דאיכא גווני דחייל הביטול לכהנים ולא לזרים, והרי דאף דחד איסורא הוא, מ"מ מצי הדבר להתחלק, דלגבי כהנים דאיכא שיעור ביטול ה"ז בטל, ולגבי זרים דליכא שיעור ביטול אי"ז בטל, וה"נ הכא דכוותה.

ואשר ע"כ כ"ז הוא בדינא דביטול ברוב, דהא דה"ז מועיל להתיר להאיסור הוא מדינא דאחרי רבים להטות, וע"כ כל דאף הרוב אסור, לא חייל היתר הביטול לענין עיקר האיסור, ומשא"כ בביטול טעם האיסור, דאיכא ביטול ברוב בהיתר, ואך שבאנו לאסור מדינא דטכ"ע, הרי דשפיר בטל טעם האיסור אף בטעמים דאיסורים אחרים, דמהא דאיסורין מבטלין זא"ז למדנו דמציאות הביטול היא אף באיסור הבטל באיסור, ואך דא"א להתיר האיסור בזה מכח דינא דאחרי רבים להטות כיון דאף הרוב אסור, אך בביטול טעם דל"ב לדינא דאחרי רבים להטות, (דלזה סגי במה דאיכא רוב היתר), אלא בעינן למציאות הביטול, הרי דאיסור בטל אף באיסור.

ט] והנה אמנם כתב הגר"ח שם, דכ"ז הוא למ"ד דאיסורין מבטלין זא"ז, אך למ"ד דאין איסורין מבטלין זא"ז, כיון דפקע מינייהו עיקר דין ביטול, ע"כ ממילא דלי"ב גם הדין ביטול של טכ"ע וכו', עכ"ד, והיינו דטעמא דמ"ד דאין איסורין מבטלין זא"ז הוא משום דלי"ב לעיקר מציאות הביטול, וי"ל דהיינו משום דחשיבי כמין במינו, וכמש"כ החת"ס יו"ד סימן צ"ו, ונת' להלן סקי"א, וע"כ אף בביטול הטעם אין מבטלין זא"ז.

י] אמנם בדעת הרמב"ן י"ל, דגם למ"ד דאין איסורין מבטלין זא"ז, איכא בהו למציאות הביטול, ואך דס"ל דליכא בזה להתירא דביטול משום אחרי רבים להטות, כיון דחייבין מלקות אף על הרוב, ואף דהוו ב' שמות איסורין, לא סגי בזה לחשבן כסותרין זא"ז שיהא בזה דין ביטול.

ולפ"ז הרי דכ"ז הוא בביטול ברוב, אך כל דאיכא רוב היתר, ובעינן ביטול בק' או במאתים, שפיר מצטרפין איסורין אחרים לבטל, וזהו דתנן דהתרומה מעלה את הערלה והערלה מעלה את התרומה, ואתיא אף כמ"ד דאיסורין אין מבטלין זא"ז.

**ד**

י] אמנם בעיקר מש"נ לדעת הרמב"ן, דהא דאיסורין אין מבטלין זא"ז הוא משום דאין סותרין זל"ז בדינם, דאף על הרוב איכא חיוב מלקות, וע"כ לי"ב לדינא דאחרי רבים להטות, צ"ע בזה ממש"א בזבחים דע"ט. דכשם שמצוות אין מבטלות זא"ז כך איסורין אין מבטלין זא"ז, והנה אי נימא דהא דאיסורין אין מבטלין זא"ז הוא משום דאין סותרין זל"ז בדינם ול"ש בזה ביטול כלל, הרי ל"ש טעם זה בהא דמצוות אין מבטלות זו את זו, דהרי במצוות ודאי דמצה ומרור סותרין זל"ז, דבמצה מצי לקיים מצות מצה, ובמרור מצי לקיים מצות מרור, ואין המצה ראוי' לקיים בה מצות מרור, ואין המרור ראוי לקיים זו מצות מצה, וודאי דהן סותרין זה לזה, דהאמנם אם היו המצוות על החפצא שדינן שיאכלו, כגון אכילת קדשים, הי' שייך למימר דאינן סותרין זל"ז, כיון שכולן דינן שיאכלו, וליכא נפ"מ משום איזו מצוה, אך כיון שמצוות מצה ומרור, אינם כלל דין בחפצא שיאכל, אלא הוו המצה והמרור החפצא שבהן מקיימין מצות אכילת מצה ומצות אכילת מרור, הרי ודאי דהוו המצה והמרור סתירה זל"ז, וביותר שהרי מי שכבר אכל מצה, שוב אין המצה ראוי' לו למצוה, והמרור אכתי ראוי לו, וכ"ה איפכא במי שכבר אכל מרור, וא"כ ודאי דדין המצה ודין המרור סותרין זל"ז.

ומהא דמדמי הגמ' הא דאין איסורין מבטלין זא"ז להא דאין מצוות מבטלות זא"ז, מבו' לכאו' כמש"כ החת"ס יו"ד סי' צ"ו, דהא דמצוות אינן מבטלות זא"ז, הוא משום דחשיבי כמין במינו, כיון דהוו תרוייהו חפצא דמצוה, וזה עפי"ד הר"ן בנדרים דנ"ב. דאף לרבנן דמב"מ בטיל, היכא דשוו בדינן מודו שאי"ז בטל, עיי"ש, ומה"ט נמי אף אין איסורין מבטלין זא"ז, דכיון דהכל אסור, חשיבי מין במינו ואי"ז בטל.

ולפ"ז הרי לכאו' בדין, דלמ"ד דאיסורין אין מבטלין זא"ז, אף אין מצטרף איסור על ההיתר לבטל איסור אחר במאה או במאתים, וקשיא דמ"ט התרומה מעלה את הערלה והערלה מעלה את התרומה, אך עיי"ש בחת"ס דמבו' בדבריו, דאף דאין איסורין מבטלין זא"ז משום דחשיבי כמב"מ, מ"מ שפיר י"ל דהן מצטרפין עם ההיתר לבטל איסור אחר במאה או במאתים, עיי"ש שפירש כן בד' תשו' הרא"ש, וצ"ע.

יא] אמנם הנה ז"ל הראב"ד בתשו' סימן קי"ז תמ"ד סימן ל"ו, ואם יטעון טוען ויאמר וכו' היתרות אינן מבטלות זא"ז וכו', והטוען הזה למד טענה זאת ממה שאמרו בזבחים וכו', דאמר ר"א כשם שאין מצות מבטלות זא"ז כך איסורין אין מבטלין זא"ז וכו', שר"ל כשם שאין איסורין מבטלין זא"ז כך אין היתרין מבטלין זא"ז, נשיב ונאמר אין היתרין דומין לאיסורין כי איך איסור יבטל איסור ויחזור היתר, אבל היתר מבטל היתר להיות הכל היתר, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הראב"ד, דהא דאין איסורין מבטלין זא"ז הוא משום דל"ש שיחול בזה היתר הביטול, כיון דאף הרוב אסור, והיאך איסור יבטל איסור ויחזור היתר, וע"כ אי"ז טעם שלא יהא ביטול בהיתר בהיתר, וזה כמש"נ לדעת הרמב"ן, אך בדעת הטוען שלמד דאין התירות מבטלות זא"ז מהא דאין איסורין מבטלין זא"ז, נראה דס"ל דהא דאין איסורין מבטלין זא"ז הוא משום דהו"ל כמין במינו, וע"כ ה"נ אין התירות מבטלות זא"ז.

אך לא נתפרש בד' הראב"ד היאך מפרש לפ"ז מש"א דה"נ אין מצוות מבטלות זא"ז, דבזה ל"ש טעמא דהראב"ד, דהרי שפיר שייך שיבטל המרור את המצה ולא יצאו בו יד"ח מצה, וכנ"ל.

יב] ונראה לדון בזה, דהנה בעיקר דינא דמצוות מבטלות זא"ז, כתב מהר"ם חלאוה בפסחים דקט"ו. בשם הרמב"ן, ז"ל, דלאו משום ביטול טעם אתינן עלה, אלא משום מעלת המצוות שתיקנו לעשות כל מצוה בפני עצמה, ודרבנן ודאורייתא הו"ל כרשות לגבי מצוה ומבטל לה, עכ"ל, וכ"כ רבינו דוד בשם הרמב"ן, וכ"כ המאירי והר"ן שם, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן והר"ן בשבת דכ"א. בהא דאסור להשתמש באורה אף למצוה אחרת, דהוא משום דנראות כמבטלות זא"ז, עיי"ש.

והנה בפשוטו הי' נראה לפ"ז דטעמא דמ"ד דמצוות אין מבטלות זא"ז הוא, דאף דאכילת רשות מעכבת בקיום המצוה, אך אכילת מצוה אחרת אינה מעכבת, - ואמנם אי"ז מתישב במש"א דכשם שאין מצוות מבטלות זא"ז כך אין איסורין מבטלין זא"ז, ואם הא דאין מצוות מבטלות זא"ז, הוא משום דליכא גירעון כלל במה שעושה ב' מצוות יחד, אי"ז ענין להא דאין איסורין מבטלין זא"ז.

ונראה מזה, דהא דאין מצוות מבטלות זא"ז, אי"ז משום דבעשיית כמה מצוות ליכא לעיקר הגריעותא דעשיית דבר אחר עם המצוה, אלא היינו משום דאין המצוות סותרות זל"ז, ומצינו לדון את עשיית ב' המצוות כחד, וע"כ אין לפסול בזה משום דמערב אכילה אחרת עם אכילת המצוה, דהוי הכל אכילה אחת, וזה כעין מש"כ הרמב"ן בשבת שם, דהא דמותר להדליק מנר לנר, הוא משום דתרוייהו חדא מצוה נינהו, "ומין במינו לא בטל" וכו', ונ' דהיינו, דכ"ה דמין במינו לא בטל, משום שהם מחזקין זא"ז, וחשבינן להו כחדא, ה"נ ל"ש בזה דינא דמצוות מבטלות זא"ז, וזהו דמדמינן לה דה"נ אין איסורין מבטלין זא"ז.

יג] ולפ"ז ניחא שפיר ד' הראב"ד דהא דאין איסורין מבטלין זא"ז הוא משום דאיך איסור יבטל איסור ויחזור היתר, אשר קשיא דא"כ מאי מדמינן לה להא דאין מצוות מבטלות זא"ז, והתם הרי ל"ש ה"ט, וכנ"ל, ולמש"נ ניחא, דהרי כל ה"ט דאיך איסור יבטל איסור ויחזור היתר, הוא מיוסד ע"ז דאין דנים כל שם איסור כאיסור בפנ"ע, דאם היו דנים כל שם איסור כאיסור בפנ"ע, שפיר הי' איסור א' מבטל את חבירו ומתירו, ול"ש לומר דאיך יבטל איסור את חבירו ויחזור היתר, וע"כ ה"נ אין מצוות מבטלות זא"ז, משום דאין דנים כל מצוה כמצוה בפנ"ע, וע"כ כל שאוכל ב' מצוות יחד, אין לפסול משום דמעורבת אכילה אחרת עם אכילת המצוה, ועד"ז הוא גם למש"כ רבינו דוד בפסחים שם לפרש דדינא דביטול דהתם, הוא משום דהו"ל ככרכו בסיב, ועד"ז הוא גם למש"כ הרשב"א בברכות דל"ח: דדינא דביטול דהתם הוא משום דבטל טעם מצה ואנן בעינן טעם מצה, ונת' במק"א.

יד] אך אכתי צ"ע לפ"ז בדינא דהתרומה מעלה את הערלה והערלה מעלה את התרומה, דכיון דחזינן דאין דנים כל איסור ואיסור בפנ"ע, ומה"ט אף אין מצוות זא"ז, ולא חשיב דמעורבת אכילה אחרת עם אכילת המצוה, לכאו' בדין דגם לא יצטרפו לבטל זא"ז בביטול במאה ומאתים, וצ"ע עוד בזה.

1. ובאמת בחי' הראב"ד בע"ז שם עמד בזה, דמ"ט אין תרומה וערלה מצטרפין, הרי שוו בשיעוריהו לנו"ט, ודמי לבגד ושק דמצטרפין משום דשוו בשיעורייהו דהמקצע מכולן טפח טמא, וכתב לישב, ז"ל, ואיכא למימר שיעורין דנו"ט לאו שיעור א' הוא למחשבי' כשיעורין שוין וליצטרפינהו אפי' במה שאינן שוין, אבל שיעורי מדרסות שיעורן גמור וקצובין הן כדתניא במעילה קיצע מכולם ועשה בגד, עכ"ל, וכנראה המכוון בזה, דהואיל ושיעור נתינת טעם אינו קצוב בכל מין ומין, הרי דהגם דלענין נו"ט עצמו מצטרפין התרומה והערלה משום דשוו בשיעוריהו דשיעורן הוא בנו"ט, מ"מ כיון דאי"ז שיעור קצוב ל"מ זה דמכח זה יצטרפו אף לשאר מילי, וצ"ב גדר הדברים בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש בד' הראב"ד שם שפירש דגם הא דהתרומה מעלה את הערלה מיירי כשנתבטלה שם תחילה, וכתב ע"ז, ז"ל, הנה נתברר מאלו כי התרומה והערלה לאחר שנתבטלו נעשות היתר גמור אף לבטל איסור גמור הבא עליהן לאחר מכאן, עכ"ל, ובהמש"ד כתב הראב"ד, ודוקא כגון ערלה וכלה"כ דמכי בטיל איסורייהו א"צ להעלותן משם כלל, וא"נ בתרומה לגבי ערלה להתיר התרומה לכהן דהו"ל תרומה לגבי ערלה לכהן כחולין לגבי ערלה לישראל וכו', עכ"ל, והובא ברמב"ן ורשב"א שם, - וכמדומה דל' להתיר התרומה לכהן שכתב הראב"ד ל"ד הוא, דלענין זה ל"ב שתתבטל התרומה תחילה, דאף תרומה שלא נתבטלה מעלה את הערלה להתיר לכהן, אלא מכוון הראב"ד הוא בתרומה ביד כהן, דכל שנתערבה בחולין א"צ להרימה, דלי"ב משום גזל השבט, ובכה"ג ה"ה מתרת את הערלה אף לכהן בימי טומאתו ואף לישראל, וצריך בדיקה אם אכן כ"ה הדין דתרומה ביד כהן שנתערבה בחולין לי"ב דין הרמה ומותר הכל לזרים, - ולדעת רש"י בבכורות דכ"ב: דמהני שיתן דמים לכהן, ודאי דל"ש עיקר דין הרמה בתרומה ביד כהן. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם יש שכתבו בזה, דהגם דאיסורין מבטלין זא"ז, מ"מ כיון שאין מבטלין זא"ז אלא לענין מלקות ולא לענין איסורא, ע"כ לענין איסורא אף מצטרפין הן זע"ז, - אך בפשוטו נראה דאי"ז כן, דהא דאינם מבטלין זא"ז לענין איסורא, לאו היינו דאיכא שם א' דאיסור הכולל את כל האיסורין, ואטו האוכל כזית מב' איסורים יהא אסור אף למ"ד דחצי שיעור מותר מה"ת, אלא הוא משום דלגבי איסור אינם סותרין זל"ז, וע"כ ליכא ע"ז לדין ביטול, וכאשר כ"ה מבו' בחי' הגר"ח בהל' תרומות, ונת' להלן סק"ז, וא"כ אי"ז טעם שיצטרפו לאסור. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם אי"ז מוכרע, שהרי פיגול נותר וטמא לכו"ע הן מצטרפין זע"ז, וכמש"א במעילה די"ז., ואפ"ה הן מבטלין זא"ז, ולחד תירוצא דהתוס' בזבחים דע"ח. ה"ה מבטלין זא"ז לגמרי, וא"כ ה"נ י"ל בכל איסורי תורה לר"מ דהן מצטרפין זע"ז, וכבר עמד ע"ז באבנ"מ בתשו' סימן ד', ונת' במק"א. [↑](#footnote-ref-5)
5. כאשר כן נ' בד' הב"י סו"ס צ"ח, וכ"ה בפמ"ג שם, ובהג' אמ"ב לחוו"ד שם, ובחי' הגר"ח הל' תרומות, ובאחיעזר ח"ב סי' י' סק"ז, ובחזו"א, - אך הב"ח בקו"א לסי' כ"ז והחוו"ד בסי' צ"ח סק"ד נקטו דאי"ז אסור רק מדרבנן, - ובד' החוו"ד שם מבו' דכל הא דה"ז אסור מדרבנן, הוא רק דומיא דהא דאסור לאכול כל החתיכות יחד, והעירוני דזהו שכתב החוו"ד שם דמשכח"ל לדינא דמבטלין זא"ז בב' חתיכות דב' איסורין וחתיכה ג' דהיתר, והאמ"ב שם תמה ע"ז דמאי נפ"מ בזה, אך זה מתפרש היטב להנ"ל, דבכה"ג מותר לאכלם אף מדרבנן, ולפ"ז נמצא דבתערובת לח בלח ליכא לאיסור דרבנן זה, ומה שלא העמיד החוו"ד בכה"ג, הוא משום דבתערובת לח בלח בעינן ס'.

   ויש להוסיף, דכד' הב"ח והחוו"ד נראה מד' הראב"ד בתשו' סימן קי"ז תמ"ד סימן ל"ו, ז"ל, נשיב ונאמר אין היתרין דומין לאיסורין כי איך איסור יבטל איסור "ויחזור היתר", עכ"ל, ומ' מדבריו דלמ"ד דאיסורין מבטלין זא"ז, בטל האיסור לגמרי וחזר להיות היתר. [↑](#footnote-ref-6)