שביעית פ_ח מ_ב
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ח מ"ב**

א] **ולסיכה,** הרמב"ם בפי"א מתרומות כתב דהא דתרומה ניתנה לסיכה הוא משום דסיכה כשתי', ובפ"ג ממע"ש ה"י כתב דהא דמע"ש ניתן לסיכה הוא משום דסיכה כשתי', אך בפ"ה משמו"י כתב דפירות שביעית ניתנו לסיכה, ולא פירש דהוא משום דסיכה כשתי', ובתורת זרעים כתב דהוא משום דבשביעית ל"ב להא דסיכה כשתי', דבלא"ה יש להתיר לסוך בפירות שביעית, דשביעית ניתנה לכל דבר שהנאתו וביעורו שוה, וכ"ה דמותר להדליק בשמן של שביעית ומותר לצבוע בפירות שביעית העומדין לכך, אף דאי"ז בכלל אכילה ושתי', ועיי"ש שכתב דמ"מ איכא נפ"מ בהא דסיכה כשתי', דמכח זה איכא דין ביעור על מינים העומדין לסיכה, אף לדעת הרמב"ם דליכא דין ביעור אלא בדבר המיוחד למאכל אדם או מאכל בהמה או מין הצובעין.

ועיקר הך מילתא דהא דשביעית ניתנה לסיכה ל"ב בזה להא דסיכה כשתי', אלא הוא משום דהו"ל הנאתו וביעורו שוה, כ"ה משמעות ד' רש"י בסוכה ד"מ., ז"ל, שהנאתו וביעורו שוה כלומר שהנאתו וביעורו שמתבער מן העולם באין כאחד כגון סיכה ושתי' והדלקת הנר, עכ"ל, וכ"כ באמרי בינה תרומות סימן י"א.

ב] אמנם הנה בתוספתא ספ"ק דדמאי תניא, שמן שהגרדי סך באצבעותיו חייב בדמאי, שהסורק נותן לצמר פטור מן הדמאי, לפיכך שמן של שביעית נותנין ממנו לגרדי ואין נותנין ממנו לסורק, והנה הא דשמן שהסורק נותן לצמר פטור מן הדמאי, הוא משום דלא גזרו על הדמאי אלא בדברים העומדין לאכילה, ולא בדברים העומדין להנאה של כילוי, ואף דטבל אסור בהנאה של כילוי, מ"מ לא גזרו בזה על הדמאי, והא דשמן שהגרדי סך באצבעותיו חייב בדמאי, הוא משום דסיכה כשתי', וע"כ הו"ל כדבר העומד לשתי' שגזרו עליו משום דמאי, - והנה לפ"ז הרי מהא דתני ד"לפיכך" שמן של שביעית נותנין ממנו לגרדי, מבו' דהא דמותר לסוך בשמן של שביעית הוא משום דסיכה כשתי', וכ"ה להדיא בפי' הר"ש בדמאי שם, וצ"ע דמ"ט באמת בעינן בשביעית להא דסיכה כשתי', תיפו"ל דשביעית ניתנה לכל דבר שהנאתו וביעורו שוה וכמש"כ רש"י.

ואולי י"ל בזה, לפמש"נ לעיל פ"ז מ"א אות י"ז ללמוד מד' רש"י ותוס', דמדינא דהנאתו וביעורו שוה, נתמעט גם גונא דהנאתו קודם ביעורו, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דבשמן שהגרדי סך דהנאתו היא דמכח זה אין הצמר מזיקו, הוי עיקר הנאתו קודם שנבלע השמן בגופו, והויא הנאתו קודם ביעורו, וע"כ אין להתיר בזה אלא משום דסיכה כשתי', די"ל דהא דשביעית ניתנה לאכילה ושתי', הוא אף אם משכחת גונא דאי"ז הנאתו וביעורו שוה, ורק בשאר הנאות הוא שנלמד דלא הותרו אלא דומיא דסתם אכילה דהוי הנאתו וביעורו שוה, וע"כ הוא דמותר ליתן שמן של שביעית לגרדי, דאף דהויא הנאתו קודם ביעורו, מ"מ ניתנה שביעית לכך, כיון דסיכת שמן זו הוי כשתי', ואכתי צ"ע בזה, גם צ"ע, דבד' רש"י בסוכה מ' דכל הא דשביעית ניתנה לשתי' ולסיכה הוא רק משום דהנאתו וביעורו שוה.

ג] והנה אמנם בפי' הרש"ס במשנתינו כתב דעיקר הא דשביעית ניתנה לסיכה הוא משום דסיכה כשתי', וכ"ה בקרית ספר פ"ה משמו"י, ותיקשי דמ"ט בעינן לה"ט, תיפו"ל דהוי הנאתו וביעורו שוה, אך באמת גם בהא דניתנה שביעית לצביעה ולהדלקה, כתב הרש"ס שם דילפינן לה מדכתיב תהי', וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ה משמו"י ה"א, והרי דס"ל דבעינן ריבוי בפנ"ע לכל מין תשמיש, ולאו כללא הוא דשביעית ניתנה לכל דבר שהנאתו וביעורו שוה, וע"כ גם בהא דניתנה שביעית לסיכה, בעינן להא דסיכה כשתי', אך צ"ע מסוגיית הגמ' בסוכה ד"מ. ובב"ק דק"ב. דמבו' דכללא הוא דניתנה שביעית לכל דבר שהנאתו וביעורו שוה, וצ"ע בזה.

ד] בפי' הרא"ש בדמאי שם הק', בהא דשמן שהגרדי סך באצבעותיו חייב בדמאי, דהרי סיכה זו אינה לתענוג אלא לצורך המלאכה, וביוהכ"פ לא אסרינן אלא סיכה דתענוג, דמי שיש לו חטטין בראשו סך כדרכו ואינו חושש, ועיי"ש שכתב דשמא להנאת עצמו הוא סך כדי שלא תזיק לו האריגה, עכ"ד, וצ"ב דמאי מהני הא דלהנאת עצמו הוא סך, הרי אכתי אי"ז סיכה של תענוג, ומ"ש מסיכה ע"ג חטטין, גם בעיקר מה שהביא הרא"ש מהא דמי שיש לו חטטין בראשו סך כדרכו, צ"ע, דהרא"ש גופי' בפ"ח דיומא כתב דמה שהתירו לסוך במי שיש לו חטטין, הוא משום דאיסורא דסיכה ביוהכ"פ הוא מדרבנן, ולא אסרו חכמים בכה"ג, עיי"ש, ועמד ע"ז באמרי בינה תרומות סימן י"א, ובחזו"א סימן י"ד סק"י עמד עוד ע"ד הרא"ש, דלהדיא תניא בתוספתא בפ"ק דדמאי דהלוקח יין ושמן ליתן ע"ג חטטין וכו' חייב בדמאי, וכן תניא בתוספתא במכילתין פ"ו, שהביא הר"ש במשנתינו, דמי שעלו לו חטטין סך את השמן, וכ"ה בתוספתא פ"ט דתרומות לענין תרומה, ובע"כ דשאני יוהכ"פ דלא תעונה אמר רחמנא, וסיכה שעיקרה לרפואה לא חייל עלי' שם תענוג, אך לענין שביעית סיכה כדרכו בעינן, וכל שהוא סך כדרכו שרי, ואע"ג דיש בה רפואה, מ"מ ל"ה כמלוגמא, עכ"ד, ועיי"ש באמרי בינה ובחזו"א במש"כ לפרש ד' הרא"ש, וצ"ע.

ה] ובעיקר הא דלענין דמאי ושביעית ותרומה הוי סיכה כשתי' אף בסיכה שאינה לתענוג, ול"ד ליוהכ"פ דמותר לסוך ע"ג חטטין, כבר עמדו בזה דזה מתישב היטב לדעת הרמב"ם דס"ל דאף דעיקר דינא דסיכה כשתי' הוא דינא דאורייתא, מ"מ איסור סיכה ביוהכ"פ אינו אלא מדרבנן, ובחי' הגרי"ז במכתבים פירש בזה, דדינא דסיכה כשתי' מדוארייתא הוא לענין דין החפצא, דלענין החפצא חשיב כשתי', אבל באיסורי מאכלות דדינן תלוי במעשה אכילה, אין בסיכה דין מעשה אכילה, וע"כ הא דסיכה כשתי' ביוהכ"פ וחשבינן לה כמעשה שתי', אי"ז אלא מדרבנן, ולפ"ז י"ל דעיקר דינא דסיכה כשתי', הוא בכל סיכה, ואף בסיכה שאינה לתענוג, אך הך דינא דסיכה חשיבא כמעשה שתי', הוא רק בסיכה שהיא לתענוג, גם י"ל דאף דכל סיכה הויא כשתי', מ"מ כיון דאיסורא דסיכה ביוהכ"פ אינו אלא מדרבנן, התירו חכמים לסוך ע"ג חטטין.

ו] **קל מהם שביעית שניתנה להדלקת הנר,** הר"ש והרא"ש כתבו דמע"ש טהור מותר להדליקו, מדאמר רחמנא לא ביערתי ממנו בטמא, מכלל דטהור מותר, ובתוס' הגרע"א עמד בזה, דבמע"ש ואכלת כתיב, ושתי' וסיכה ילפינן דמותר דשתי' בכלל אכילה וסיכה כשתי', אבל הבערה לאו בכלל אכילה היא, ומהא דכתיב ולא ביערתי ממנו בטמא אין לדקדק דבטהור מותר, די"ל דאיצטריך דלא נימא דבטמא כיון דא"א באכילה הותר בהבערה, ודומיא דתרומה דטהורה אסור בהבערה וטמאה מותר, ועיי"ש שהביא שכ"ה להדיא בפירש"י ביבמות דע"ג. דמע"ש טהור לא ניתן אלא לאכילה ושתי' וסיכה, והא דבעינן לקרא דולא ביערתי ממנו בטמא, הוא ללמד דאף שנטמא ולא חזי לאכילה, אי"ז מתירו בהבערה, עיי"ש, ויש להוסיף דכ"ה בחי' הריטב"א ביבמות דע"ג:, דמע"ש טהור אסור בהדלקה, כ"ש ממע"ש טמא דאסור בהדלקה, וכ"ה במאירי שם, וכ"כ הגר"א בשנו"א במשנתינו, אך בביאור הגר"א לירושלמי כתב כד' הר"ש.

ויסוד הפלוגתא בזה הוא, דדעת הר"ש והרא"ש דהא דכתיב ולא ביערתי ממנו בטמא, הוי זה איסור מסוים על ביעור בטומאה, וע"כ מהא דבעינן לאיסור ביעור בטומאה, יש ללמוד דבטהור מותר, אך דעת רש"י ודעימי' דהא דכתיב ולא ביערתי ממנו בטמא, אי"ז איסור מסוים על ביעור בטומאה, אלא הוי זה חד דינא עם הא דמע"ש טהור לא הותר לבערו, וגלי קרא דאף כשנטמא לא הותר לבער ממנו, וכ"ה גם בפירש"י שם דע"ג:, ז"ל, מכלל שנאמר וכו' לא בערתי ממנו בטמא וכו' וכ"ש בטהור דלא ניתן אלא לאכילה ושתי' וסיכה וכו' ה"ק אפי' בשעת הטומאה שלא יכולתי לאוכלו לא נתתיו להדלקה, עכ"ל, וכ"כ בזכרון שמואל סימן א', - ועיי"ש שכתב דנחלקו בזה רש"י ותוס' ביבמות דע"ד. בביאור הא דילפינן מקרא דמע"ש שנטמא מותר לסוכו, והר"ש והרא"ש במע"ש פ"ה מי"ב פירשו כד' התוס', ואזלי לטעמייהו, וכן נחלקו שם דע"ג: בטעם הא דבעינן למילף מקרא דתרומה מותר לבער ממנה בטומאה, ואכמ"ל.

ז] והנה בפי' הרא"ש במע"ש פ"ה מי"ב כתב, דהמדליק מע"ש בטומאה לוקה משום ביעור בטומאה, ונראה דכ"ז הוא לטעמי' דאיכא איסור מסוים לבער בטומאה, וע"כ י"ל דלוקין ע"ז, אך לדעת רש"י ודעימי' דליכא איסור מסוים בביעור בטומאה, והא דכתיב ולא ביערתי ממנו בטמא הוא ללמד דלא הותר להדליק במע"ש אף כשנטמא, הרי ודאי דכ"ה דהמדליק מע"ש טהור אינו לוקה, ה"נ המדליק מע"ש טמא אינו לוקה, דהא דכתיב ולא ביערתי ממנו בטמא, אי"ז לאו, דלא גרע מטהור דלי"ב לאו, אלא הוי זה ילפותא דלא הותר להדליק בטמא.

והרמב"ם בפ"ג ממע"ש ה"א כתב דהאוכל מע"ש בטומאה לוקה שנא' ולא ביערתי ממנו בטמא, ומבו' דס"ל כדעת הר"ש והרא"ש דהא דכתיב ולא ביערתי ממנו בטמא הוי זה איסור מסוים על ביעור בטומאה, - ואמנם בד' הרמב"ם שם ה"י נראה דס"ל דאין מדליקין במע"ש טהור וכדעת רש"י, וצ"ע דא"כ מ"ט בעינן במע"ש טמא לאסור הדלקתו משום איסור ביעור בטומאה, וצ"ל דאף דאין מדליקין במע"ש טהור משום דלא ניתן המע"ש אלא לאכילה שתי' וסיכה, מ"מ במע"ש טמא דאינו ראוי לאכילה, ליכא לאיסור זה, והא דאין מדליקין בו הוא משום שנאסר ביעור מע"ש בטומאה.

וי"ל עוד בדעת הרמב"ם, דאף דקרא דולא ביערתי ממנו בטמא הוי זה איסור מסוים על ביעור בטומאה, ומכח זה אסור לאכול מע"ש בטומאה, מ"מ הא דאסור להדליק במע"ש טמא, אי"ז בכלל עיקר האיסור לבער בטומאה, דאיסור זה הוא רק על אכילה בטומאה, וככל איסורי אכילה, אלא הוי זה דין נוסף שנלמד מהך קרא, דאף שנטמא המע"ש, לא הותר להדליקו, והוי זה חד דינא עם הא דמע"ש טהור לא ניתן להדלקה, ובזה ניחא משה"ק הרמב"ן בסהמ"צ סוף שרש ח' ע"ד הרמב"ם, דאם לוקין על אכילת מע"ש בטומאה משום ולא ביערתי ממנו בטמא, מ"ט אין לוקין על הדלקתו בטומאה, כאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ם בהל' מע"ש שם וכ"ה משמעות דבריו במנין הלוקין בפי"ט מסנהדרין ובסהמ"צ ל"ת ק"נ, וכעי"ז כתב בזכרון שמואל שם.

ח] גרסינן בירושלמי פ"ב דמע"ש ה"א, ר' יודן בעי שמן של מעשר שני שנסרח, א"ר מנא מכיון שנסרח פקעה ממנו קדושתו, מה צריכה לי' שביעית אע"פ שנסרח בקדושתו הוא, ובד' הרמב"ם בפ"ג ממע"ש הי"א מבו' דמפרש לד' הירושלמי דקאמר לה בניחותא, דשמן של מע"ש שנסרח ואינו ראוי למאכל אדם פקעה קדושתו, וכ"ה בד' הרמב"ם במלחמות בפ' המפקיד (כא: מדפי הרי"ף), וצ"ע דמ"ש שמן של מע"ש שנסרח דפקעה ממנו קדושתו, משמן של שביעית שנסרח דלא פקעה קדושתו, ובביאור הגר"א לירושלמי שם פירש דקאמר לה בתמי', דשמן של מע"ש שנסרח ודאי לא פקעה קדושתו, ובשמן של שביעית שנסרח מיבע"ל, ולא נתפרש בדבריו הטעם בזה, וצ"ע.

וראיתי לפרש בזה לפ"ד רש"י ודעימי' דשמן של מע"ש לא ניתן להדלקה, י"ל דע"כ הוא דשמן של מע"ש שנסרח פקעה קדושתו ושמן של שביעית שנסרח לא פקעה קדושתו, דשמן של שביעית שניתן להדלקה, ע"כ אף דנסרח ואינו ראוי לאכילה, מ"מ כיון דעדיין הוא ראוי להדלקה לא פקעה קדושתו, ומשא"כ בשמן של מע"ש שלא ניתן להדלקה, ע"כ כל דנסרח ואינו ראוי לאכילה פקעה קדושתו ממנו, וקשיא לפ"ז לדעת הר"ש ודעימי' דשמן של מע"ש ניתן להדלקה, דא"כ מ"ט שמן של מע"ש שנסרח פקעה קדושתו, אף דהוא ראוי להדלקה.

ט] ונראה לישב בפשיטות, דהנה בחזו"א דמאי סימן ט"ו סוסק"א כתב דכיון דשמן של תרומה ניתן גם לסיכה, ע"כ ל"ש לדון שתפקע שם תרומה ממנו, אלא כשנפסל מסיכה, אך כל שלא נפסל מסיכה, ודאי דינו כתרומה דזר אסור בסיכתה, עכ"ד, - אמנם הנה הרמב"ם בפ"ג ממע"ש הי"א כתב דשמן שנפסל מאוכל אדם פקעה קדושה ממנו, ומ' להדיא דאף דהוא ראוי לסיכה פקעה קדושתו, ונראה דהטעם בזה הוא, דאף דתרומה ניתנה לסיכה, הרי מ"מ מעיקרא לא חיילא קדושת תרומה רק על אוכל הראוי לאכילת אדם, וכ"כ החזו"א גופי' שם בריש סק"א דטבל שנפסל מאכילת אדם והוא ראוי לסיכה פקע מצות תרו"מ מיני' ופקע ג"כ איסור טבל, וע"כ ה"נ כשחל קדושת תרומה ומע"ש עליו ואח"כ נפסל מאכילת אדם ובטל מיני' תורת אוכל, פקעה קדושתו ממנו.

ולפ"ז נראה דזהו טעם הא דשמן של מע"ש שנסרח פקעה קדושתו ושמן של שביעית שנסרח לא פקעה קדושתו, דבמע"ש דלא חיילא קדושת מע"ש אלא על אוכל הראוי לאכילה, הרי דכל שנסרח וכבר אינו ראוי לאכילת אדם, הגם דעדיין הוא ראוי לסיכה ולהדלקה, פקעה קדושתו, ומשא"כ בשביעית דחלה על כל דבר שהנאתו וביעורו שוה אף אם אין עליו תורת אוכל כלל, ע"כ אף אם נסרח השמן, כיון שהוא ראוי לסיכה ולהדלקה, לא פקעה קדושתו מיני', וז"ב.

י] הר"ש הביא מירושלמי דמפרשינן להא דתנן לאכול דבר שדרכו לאכול, דהיינו דאין מחייבין אותו לאכול לא פת שעיפשה ולא קניבת ירק ולא תבשיל שנתקלקלה צורתו, וכתב הר"ש דתבשיל שנתקלקלה צורתו היינו שעבר עליו לילה א', והוכיח מזה לדין קדירה שאינה בת יומה, דלינת לילה פוגמת אע"ג דליכא מעל"ע, - והנה לכאו' הדבר פשוט דתבשיל שעבר עליו לילה אחת, לא נפסל לגמרי מאכילת אדם, וגם בקדירה שאינה בת יומה דעת רוב קמאי דלא חשיב הבלע כאינו ראוי לגר, אלא שהוא פוגם התבשיל, וגם לדעת הרא"ה דהבלע אינו ראוי לגר, היינו רק מכח בליעתו בתוך הקדירה, ואפ"ה כיון שהוא מקולקל ולא חזי כ"כ לאכילה, הו"ל בכלל דבר שאין דרכו לאכול דאין מחייבין אותו לאכלו,[[1]](#footnote-1) - וכ"ה משמעות ד' הרא"ש שכתב דהא דאין מחייבין אותו לאכלו הוא משום דאין דרך בנ"א לאכלו, ומ' דה"ה ראוי לאכילה, ומ"מ כיון דאין דרך בנ"א לאכלו אין מחייבין אותו לאכול.

אמנם הנה הרמב"ם בפ"ה משמו"י ה"ג כתב, ז"ל, ואינו מטפל לאכול תבשיל שנפסד והפת שעיפשה כדרך שאינו אוכל בתרומה ומעשר, עכ"ל, והנה בפ"ג ממע"ש הי"א כתב, ז"ל, ואין מחייבין אותו לאכול פת שעיפשה ושמן שנסרח, אלא כיון שנפסל מאוכל אדם פקעה קדושה ממנו, עכ"ל, ומבו' דמפרש דפת שעיפשה היינו שנפסלה מאכילת אדם ופקעה קדושתה, וכן פירש בדבריו בחזו"א דמאי סימן ט"ו סק"א, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מע"ש פ"ב מ"א, עיי"ש,[[2]](#footnote-2) - וממה שדימה הרמב"ם דינא דהכא למה שאינו אוכל בתרומה ומעשר, נראה דאף הכא איירי בתבשיל שנפסד ופת שעיפשה ונפסלו לגמרי מאכילת אדם, ובזה הוא דאמרינן דאין מחייבין אותו לאכלן, וכן פירש בדעתו בחזו"א סימן י"ד סוסק"י.

יא] ובפלוגתא זו תליא גם פי' מש"א דאין מחייבין אותו לאכול פת שעיפשה, דלדעת הר"ש והרא"ש נראה דאיירי בשהיא ראוי' לאכילת אדם, וכדתניא בברכות ד"מ: דעל פת שעיפשה מברך שהכל, והרי דיש פת שעיפשה שהיא ראוי' לאכילת אדם, ואפ"ה כיון שאין דרך בנ"א לאכלה, אין מחייבין אותו לאכלה, אך לדעת הרמב"ם נראה דאיירי בפת שעיפשה עד שנפסלה מאכילת אדם, וכמבו' כן בדבריו בהל' מע"ש, ורק בזה הוא דאמרינן דאין מחייבין אותו לאכלה

ועד"ז הוא גם במש"א דאין מחייבין אותו לאכול קניבת ירק, דהנה הרמב"ם בפי"א מתרומות ה"י כתב דקניבת ירק שמשליכין בעלי בתים אסורה לזרים וקניבת ירק שמנקבין הגננים מותרת לזרים, וגיר' דילן בירושלמי פי"א דתרומות ה"ד היא להיפך, וכ"ה בפי' הראב"ד בעדיות פ"ג מ"ג ובפי' התו"כ פר' אמור, ונראה לפ"ז דלדעת הר"ש איירי הכא בקניבת ירק שמשליכין בע"ב, דעדיין תורת אוכל אדם עלי', ומ"מ כיון דהו"ל דבר שאין דרכו לאכול אין מחייבין אותו לאכלה, אך לדעת הרמב"ם איירי בקניבת ירק שמנקבין הגננים דאין תורת אוכל אדם עלי', ורק בזה הוא דאמרינן דאין מחייבין אותו לאכלה, אך צ"ע לדעת הרמב"ם במש"א דאין מחייבין אותו לשתות לא אניגרון ולא אכסיגרון ולא יין שמרים, ולכאו' כל הני ראויים הם לשתי', ואפ"ה כיון דאין דרך לשתותם אמרינן דאין מחייבין אותו לשתותם, ועמש"נ להלן אות י"ח די"ל דאיירי כשאינם ראויים לשתי', עיי"ש.

יב] ויסוד הפלוגתא בזה נראה דהוא בפי' עיקר מש"א דאין מחייבין אותו לאכול פת שעיפשה וכו', דהנה בפי' הרא"ש כתב דהיינו, דאע"ג דאמרינן לאכלה ולא להפסד, אין מחייבין אותו לאכול דבר שאין דרכו לאכול, ולא חיישינן אם הולך לאיבוד, וכן פירש במגילת אסתר במצוות שהוסיף הרמב"ן עשין ג', (ועיי"ש שכתב דבדברים הראויים לאכילה אין חייב לאכלם, משום דאין חשש שיפסדו שהרי הם טובים), ומבו' לפ"ז, דבדבר שדרכו לאכול, הרי דאם בלא שיאכלנו ה"ז הולך לאיבוד, ה"ה חייב לאכלו, מדינא דלאכלה ולא להפסד, וזהו דנתחדש במשנתינו, דבדבר שאין דרכו לאכול, לא מחייבינן לי' לאכלו כדי שלא ילך לאיבוד, וע"כ בזה סגי במה דאין דרך בנ"א לאכלו, ויל"פ הטעם בזה בתרי גווני, או דאין מוטל עליו לאכול דבר שאין דרכו בכך כדי למנעו מאיבוד, או דכיון דאין דרך לאכלו, אי"ז בכלל הפסד שלא לאכלו, כיון דאינו עומד לכך.

אמנם הנה לדעת הרמב"ם שפירשה בשנפסל מאכילת אדם, ובהל' מע"ש כתב דהוא משום דפקעה קדושתו, נראה דמפרש דמש"א דאין מחייבין אותו לאכלו היינו, כמו שפירש כעי"ז החזו"א סימן י"ד סק"י, דאין דנים אותו כאוכל אדם דיש עליו קדושת מע"ש, ובשביעית נמי יש עליו קדושה בתורת אוכל אדם, ואסור להאכילו לבהמה, אלא כיון שאינו ראוי לאכילה כדרכה, אין תורת אוכל אדם עליו, ובמע"ש דאינו נוהג אלא באוכל אדם, פקעה קדושתו ממנו, ובשביעית נמי פקעה ממנו קדושתו בתורת אוכל אדם, ומותר להאכילו לבהמה, וע"כ כ"ז הוא כשנפסל לגמרי מאכילת אדם, אך כל שהוא ראוי לאכילת אדם, אף דאין דרך בנ"א לאכלו, עדיין תורת אוכל אדם עליו, ואסור להאכילו לבהמה.

ולדרך זו נראה, דמש"כ הרמב"ם שם דאינו מטפל לאכול תבשיל שנפסד, היינו דאם הי' אסור להאכילו לבהמה, הרי דכדי שלא להפסיד את ממונו, הי' מטפל ומתקנו לאכילה, וע"ז הוא דקאמר דכיון דאינו ראוי לאכילה כדרכה, פקעה ממנו קדושתו בתורת אוכל אדם ומותר להאכילו לבהמה, וע"כ א"צ לטפל בו ולתקנו לאכילה.[[3]](#footnote-3)

יג] והנה לפ"מ שפירש הרא"ש דהא דאין מחייבין אותו לאכלו היינו דלא חיישינן אם הולך לאיבוד ואע"ג דאמרינן לאכלה ולא להפסד, מבו' דבכלל דינא דלאכלה ולא להפסד נכלל, דמוטל על הבעלים למנוע את הפירות מליפסד, וע"כ אף הוא מחויב לאכלם כדי שלא ילכו לאיבוד, - והנה לפ"ז הדבר פשוט, דאסור לגרום הפסד לפירות שביעית, שהרי אף מחויב הבעלים לאכלם כדי שלא ילכו לאיבוד, וכ"ש דאסור לגרום להם הפסד, ועי' במקד"ד סימן נ"ט סק"ה שעמד בזה.

אמנם הנה המהרי"ט בח"א סימן פ"ג כתב דמותר לגרום הפסד לפירות שביעית, והוכיח לזה ממש"א בירושלמי לעיל פ"ז ה"ב דהדין קינסתא דירקא מסקין לה לאיגרא והיא יבשה מן גרמה, ומבו' דאף דקניבת ירק זו היא מאכל אדם, וע"כ אסור להאכילה לבהמה רק אחר שהעלוה על הגג ונתיבשה, מ"מ מותר להעלותה על הגג, אף שהיא נפסדת עי"ז, והרי דמותר לגרום הפסד לפירות שביעית.

אך נראה דלהרא"ש לטעמי' ניחא, דכבר נת' לעיל אות י"א דלדעת הר"ש והרא"ש מתפרש מש"א הכא דאין מחייבין אותו לאכול קניבת ירק, דאיירי בקניבת ירק שמשליכין בעלי בתים שהיא ראוי' לאכילה, ואפ"ה אין מחיבין אותו לאכלה כיון דהוי דבר שאין דרכו לאכול, ולפ"ז נראה דמה"ט הוא דמותר להעלות קניבת ירק על הגג, אף דעי"ז ה"ה מתיבשת ונפסלת מאכילת אדם, כיון דהו"ל דבר שאין דרך בנ"א לאכלו ואין מוטל על האדם לאכלה, אך לעולם בדברים העומדין לאכילת אדם, אסור לגרום להם שיפסלו מאכילת אדם, וכן משמע מהא דנקיט הירושלמי להך דינא בקניבת ירק, ולא נקיט לה בכל אוכלין, ומ' דרק בקניבת ירק מותר להעלותה על הגג אף דעי"ז תפסל מאכילת אדם, ולדעת המהרי"ט צ"ל דאורחא דמילתא קאמר, דאין דרך להעלות אוכל הראוי על הגג וליבשו. ?ואמנם זה חידוש דאף דאין מוטל לאכול, מ"מ י"ל דאסור לגרום הפסד אחר, וצ"ע בזה.

יד] והנה בבית רידב"ז פ"ה סק"א כתב להוכיח דלא נאסר גרם הפסד בפירות שביעית, מהא דתנן בסוכה דל"ט. דנוטלין אתרוג של שביעית, וקשיא דמ"ש מאתרוג של תרומה טהורה ושל מע"ש דתנן התם דל"ד: דלא יטול, ולחד לישנא שם דל"ה: הוא מפני שמפסיד את קליפתה החיצונה במשמוש הידים, וא"כ ה"נ יהא אסור ליטול אתרוג של שביעית, משום שמפסיד את קליפתו, ובע"כ דבשביעית לא נאסר גם הפסד, והפסד הקליפה ע"י משמוש הידים אי"ז אלא כגרם הפסד, עכ"ד, והא דלא חשיב הפסד הקליפה אלא כגרם הפסד, שמא הוא משום דהו"ל דבר שאינו מתכוין ואי"ז פס"ר, וע"כ לא חשיב כמעשה הפסד, ואין לאסור בזה אלא משום גרם הפסד.

אך הביאו בשם המהרי"ל דיסקין שפירש, דהא דמפסיד במשמוש הידים, אי"ז הפסד ברור, אלא הוי זה ספק וחשש בעלמא שיפסד, וע"כ לא אסרינן בזה אלא בתרומה ומע"ש דנאמר בהן דין משמרת, ויש לשמרם גם מחשש הפסד, אך בשביעית דליכא דין משמרת, והא דאסור להפסידה הוא משום דינא דלאכלה ולא להפסד, אין לאסור בחשש הפסד, וכנראה דכ"ז הוא משום דלא חשיב כמעשה הפסד, וכנ"ל, דאם הו"ל מעשה הפסד גמור, לכאו' אין להתיר מכח הא דאי"ז אלא ספק, וכעי"ז כתב בס' ציץ הקדש בקו"א לסימן י"ד אות ג' בשם הגרי"י דיסקין.

ובמרומי שדה בסוכה שם כתב דהוא משום דשביעית ניתנה לכל דבר שהנאתו וביעורו שוה, ומתקיים בנטילת האתרוג דין השביעית, וע"כ לי"ב משום הפסד, ועיי"ש שכתב דזה תליא אם מצות ליהנות ניתנו, ולמ"ד דמצוות לאו ליהנות ניתנו, צ"ל כמ"ד דהא דשל תרומה ושל מע"ש לא יטול הוא מפני שמכשירה, עכ"ד.

וי"ל עוד בזה, לפמש"נ לעיל אות י"ג דבפירות שביעית שאין דרך בנ"א לאכלם, מותר להעלותם על הגג ולפסלם מאכילת אדם, ולפ"ז י"ל דאף דקליפת אתרוג ראוי' לאכילה, וע"כ יש עלי' קדושת תרומה ומע"ש, מ"מ אין דרך בנ"א לאכלה, וע"כ ליכא איסורא במה שמפסידה במשמוש היד, ומשא"כ בתרומה ובמע"ש דאיכא דין משמרת, הרי דכיון דיש על הקליפה קדושת תרומה ומע"ש, אף אם בפועל אינה עומדת לאכילה, אסור להפסידה.

טו] ממש"כ הרא"ש דכל הא דיש לחייבו לאכלו הוא משום לאכלה ולא להפסד, מבו' דבלא"ה ליכא חובה באכילת פירות שביעית, דהא דכתיב והיתה שבת הארץ לכם לאכלה, היינו לאסור הפסד וסחורה, אך ליכא חובה באכילתם.

ואמנם הנה בד' הרשב"ץ בזהר הרקיע אות ל"ו? נראה דמפרש בד' הרמב"ן בסהמ"צ בשכחת העשין עשה ג' דאיכא מצוה באכילת פירות שביעית, וכן נראה שפירש המגילת אסתר שם, וכן נקט החרדים בפרק נ"ז אות י"ט דאיכא מצוה באכילת פירות שביעית, ולפ"ז יל"פ דזהו שאמרו דאין מחייבין אותו לאכול פת שעיפשה, דאף דמצוה היא לאכול פירות שביעית, מ"מ בדבר שנתקלקל ואין דרכו לאכול, אין מוטל עליו לאכלו, אך לכאו' גם לדעה זו אי"ז חובה לאכול פירות שביעית, אלא דיש בזה קיום מצוה, ולא א"ש לישנא דאין "מחייבין אותו, - אך באמת פשטות ד' הרמב"ן שם היא דליכא מצוה באכילתם, ומה שמנאה במנין העשין, הוא להא דאסור לעשות בהן סחורה, דהו"ל לאו הבא מכלל עשה, והרמב"ם שלא מנה לזה, הוא משום דאינו מונה ללאו הבא מכלל עשה בכלל העשין, וכמש"כ המגילת אסתר שם, וכן פירש המל"מ פ"ו משמו"י ה"א וכ"כ המהר"י עייאש בס' לחם יהודה לסהמ"צ שם והחזו"א בסימן י"ד סק"י, וגם בד' הרשב"ץ אינו מוכרע שכונתו דאיכא מצוה באכילתם, עיי"ש.

יז] **שם בר"ש,** **וכן הוא שביקש לאכול תרדים חיין או לכוס חטין חיות אין שומעין לו,** הר"ש כתב דהטעם בכל הני הוא משום דכתיב לאכלה ולא להפסד, והיינו דכיון דאכילה זו הויא אכילה גרועה ואין הפירות עומדין לאכילה זו, הו"ל כהפסד.

אמנם הנה בפי' הרש"ס כתב דהא דאין שומעין לו לאכול שלא כדרך אכילתו, הוא משום דכתיב באכילה לכם כדרך אכילתכם, ובקרית ספר פ"ה משמו"י כתב דהוא משום דלאכלה דכתיב בקרא משמע כדרך אכילה, ובמש"כ הרמב"ם שם דלא ישנה פירות מברייתן, מבו' בד' הקרית ספר שם דהוא משום הפסד, עיי"ש, ומ' מזה דלאכול הפירות שלא כדרך אכילתן לי"ב משום הפסד, שהרי אין הפירות נפסדין בכך, והא דה"ז אסור, הוא משום דלא ניתנו הפירות לאכילה זו שאינה כדרך אכילה, ויש להוסיף בזה מש"כ המהר"י קורקוס בפ"ה משמו"י הט"ו בדעת הרמב"ם, דאין לאסור לאכול פירות בוסר משום הפסד, דכיון שאוכל אותם אינו נקרא הפסד, עיי"ש, ולפ"ז לכאו' ה"נ כשאוכלן שלא כדרך אכילתן אין לאסור משום הפסד, וכנ"ל, ועמד ע"ז במשנת יוסף.

יח] **שם, אין מחייבין אותו לשתות אניגרון ולא אכסיגרון,** בברכות דל"ה: אמרינן דאניגרון מיא דסלקא ואכסיגרון מיא דכולהו שלקי, ובחזו"א סימן י"ד סק"י עמד דכיון דאניגרון הוא תבשיל טוב, א"כ מ"ט אין מחייבין אותו לשתותו, ועיי"ש מש"כ לפרש בזה, ועי' במשנת יוסף שהאריך בזה, ולכמה מהדרכים נמצא דאיירי בדבר שאינו ראוי לשתי' כלל, ונתישבו בזה ד' הרמב"ם דמפרש להך ברייתא בדברים שאינם ראויים לאכילה, וכמש"נ לעיל אות י"א.

יט] **שם, ולא יין שמרים,** בפנ"מ כתב לפרש דהיינו דיין שיש בו שמרים הרבה וא"א לבוררן אין מחייבין אותו לשתותו כך, וזה ניחא לדעת הר"ש ודעימי' דמפרשי להך ברייתא דאיירי בדברים הראויים לאכילה ומ"מ כיון שאין דרך בנ"א לאכלם אין מחייבין אותו לאכלם, אך לדעת הרמב"ם דמפרש להך ברייתא דאיירי בדברים שאינם ראויים לאכילה, אין לפרש כן, דבפשוטו אף יין שיש בו שמרים הרבה ה"ה ראוי' לשתי', - ובמשנת יוסף כתב לפרש, דאיירי ביין העשוי משמרים, וקאמר דיין העשוי משמרים של שביעית שנתן לתוכם מים, לא חשיב יין, ואין מחייבין אותו לשתותו בקדו"ש, ועיי"ש שנסתפק אם דין שביעית כתרומה דרק שלישי מותר וכמש"כ הרמב"ם בפי"א מתרומות הי"ג, או דינו כמע"ש דאף שני מותר וכמש"כ הרמב"ם בפ"ג ממע"ש הי"ב.

כ] **שם, החושש בשיניו לא יגמע בהן את החומץ ויהא פולט,** בד' הר"ש מבו' דטעם האיסור בזה הוא משום הפסד, והיינו דכיון שהוא פולט את החומץ, ה"ה מפסידו, אך בפי' הרש"ס כתב דהאיסור בזה הוא משום דמוכח דלרפואה הוא והתורה אמרה לאכלה ולא למלוגמא, - והנה אמנם גם לדעת הר"ש בעינן לטעם זה, דאילו היו ניתנים פירות שביעית למלוגמא, ל"ה לנו לאסור מכח הא דהוא פולט את החומץ ומפסידו, שהרי הוא משתמש בו לתשמיש דמלוגמא, ואך משום דלא ניתנו פירות שביעית למלוגמא, הוא דאסרינן בכה"ג משום הפסד, אך בד' הרש"ס נראה דל"ב בזה לאיסורא דהפסד, אלא כיון דלא ניתנה שביעית לתשמיש דמלוגמא, אסור להשתמש בה למלוגמא, אף אם לי"ב הפסד, ועמש"נ עוד בזה להלן אות כ"ב.

כא] **שם, אבל מגמע ובולע ומטביל כדרכו ואינו חושש,** לפי' הר"ש דטעם האיסור במגמע ופולט, הוא משום הפסד, נראה דמה"ט הוא דכל דמגמע ובולע שרי, כיון דבכה"ג הו"ל כדרך אכילה ואי"ז הפסד, ואף אם הוי עיקר התועלת בזה לרפואה, מ"מ כיון דיש בזה גם תשמיש דאכילה ואי"ז הפסד, ה"ז מותר.

אמנם הנה בפי' הרש"ס כתב, דכל הא דשרינן במגמע ובולע, הוא רק לפני טיבול, אך לאחר טיבול אסור, וכמש"א רבא בשבת דקי"א. לענין שבת, דלא הותר מגמע ובולע, אלא לפני טיבול, דלא מוכחא מילתא דלרפואה, אך לאחר טיבול דמוכחא מילתא דהוא לרפואה אסור, וצ"ל דאף דאמרינן התם דהדר בי' רבא, היינו רק לענין שבת, דאמרינן דהואיל דלפני טיבול שרי לאחר טיבול נמי שרי, עיי"ש, ונראה לדון דכ"ז הוא להרש"ס לטעמי', דטעם הא דאסרינן במגמע ופולט, הוא משום דלא ניתנה שביעית למלוגמא, ומה"ט יש לאסור אף במגמע ובולע, אם הוי זה בדרך רפואה, וע"כ לא שרינן אלא בקודם טיבול, דהוי זה כדרך אכילה ולא חשבינן לה כמלוגמא, אך לדעת הר"ש דכל הא דאסרינן במגמע ופולט הוא משום הפסד, הרי דכ"ז הוא כשהוא פולט והוא מפסיד את החומץ, אך כל שהוא בולע ואינו מפסידו, ה"ז מותר אף אם עושה כן לאחר טיבול, וצ"ע בזה.

כב] **שם, החושש בגרונו לא יערענו בשמן, אבל נותן שמן הרבה לתוך אניגרון ובולע,** כעי"ז תניא בברכות דל"ו. לענין שבת דהחושש בגרונו לא יערענו בשמן תחילה בשבת אבל נותן שמן הרבה לתוך אניגרון ובולע, ונחלקו הראשונים בפירושה עיי"ש בפירש"י ובתוס' ובד' הרמב"ם בפכ"א משבת הכ"ד ובשו"ע סימן שכ"ח סל"ב ובנו"כ שם, עיי"ש, - ובמשנת יוסף כתב, דלענין שביעית כו"ע מודו דאסור לערער שמן בעין אף כשהוא בולעו מיד, דהו"ל כשתי' שלא כדרכה שאסורה בשביעית, עיי"ש, אך מהא דתני חד לישנא לענין שבת ולענין שביעית, מ' דשוו בדינם, וכ"ה מבו' להדיא בפי' הרש"ס, דכל הא דלא יערענו בשמן, הוא רק כשאינו בולע דמוכחא מילתא דלרפואה הוא עושה ואיכא משום ולא למלוגמא, וד' הרש"ס אלו הם לטעמי', דאף לענין שביעית תלי אם הו"ל בדרך אכילה או בדרך מלוגמא, וכמש"נ לעיל אות כ"א, וצ"ע בזה.

כג] **שם, החושש בראשו וכל מי שעלו לו חטטין סך את השמן,** בפשוטו מבו' מזה, דאף דעיקר התועלת שבסיכה זו היא לרפואה, מ"מ כיון דהו"ל כדרך סיכה, ה"ז מותר, וכ"ה בתוספתא בפ"ו, דסך אדם שמן ע"ג מכתו.

והנה הרמב"ם בפ"ג ממע"ש הט"ז כתב, ז"ל, מע"ש אע"פ שניתן לסיכה אין נותנין אותו לא ע"ג צינית ולא ע"ג חזזית וכו' שהרי לא ניתן לרפואה, עכ"ל, ומבו' דאף דניתן מע"ש לסיכה, מ"מ אסור ליתנו בדרך רפואה, וצ"ע דא"כ מ"ט הכא שרי לסוך שמן ע"ג מכתו וע"ג חטטין, ועיי"ש בדרך אמונה בביאוה"ל ובמשנת יוסף במש"כ בזה.

כד] הרמב"ם בפ"ה משמו"י ה"ג כתב דלא ישנה פירות מברייתן כדרך שאינו משנה בתרומה ומע"ש, והיינו כמש"כ הרמב"ם בפי"א מתרומות ה"ב, ז"ל, תמרים של תרומה וכו' ואסור לעשות מהן שכר, וכן אין עושין תמרים דבש ולא תפוחים יין ולא פירות הסתיו חומץ וכן שאר כל הפירות אין משנין אותן מברייתן בתרומה חוץ מזיתים וענבים בלבד, עכ"ל, וה"נ בשביעית אסור לסחוט שאר פירות חוץ מזיתים וענבים.

והנה בטעם האיסור לשנות פירות תרומה מברייתן ולעשות מהן משקין, כתב הקרית ספר בהל' תרומות שם, דהוא משום דהמשקין היוצאין מן התרומה ל"ה כמותן, וכיון דכשעושה מן התרומה משקין ה"ה מפקיעה מידי תרומה ה"ז אסור משום משמרת תרומותי, עכ"ד, ולפ"ז לכאו' ה"נ הא דבפירות שביעית אסור לשנות אותן מברייתן ולעשות מהן משקין, הוא משום דכל דנעשה מהן משקין פקעה קדו"ש מינייהו, והו"ל כהפסד, וכ"ה מבו' בד' הקרית ספר בפ"ה משמו"י דהא דאסור לשנות פירות שביעית מברייתן, הוא חד טעמא עם הא דאסור לשנות תרומה מברייתה, - אך במנחת שלמה ח"א סימן מ"ו האריך להוכיח דבשביעית אין לאסור מכח הא דפקעה קדו"ש מינייהו, וכל האיסור בזה הוא משום הפסד בעלמא, עיי"ש, וצ"ע.[[4]](#footnote-4)

כה] והנה הרמב"ם בהל' תרומות שם דתמרים של תרומה מותר לחבצן ולקבצן כעיגול הדבילה, ובד' החזו"א בסימן כ"ה סקל"ב מבו' דמפרש, דכ"ה דלענין ברכה כתב הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ב דתמרים שמעכן ביד והוציא גרענים שלהן ועשאן כמו עיסה מברך עליהן תחילה בפה"ע וכו', ה"נ לענין תרומה מותר לרסק התמרים לגמרי ולעשותן כמו עיסה, אך בדרך אמונה בביאוה"ל שם הביא מכתבי הקה"י שצידד בדעת הרמב"ם דמחלק בין ברכה לתרומה, דבתרומה כיון דקי"ל דאין משנין הפירות מברייתן אסור לרסקו לגמרי ולא הותר אלא לרסק קצת, אבל בברכה אפי' ריסקו לגמרי לא נשתנית ברכתו, ועיי"ש במש"כ לפרש הא דמדמינן בברכות דל"ח. תרומה לברכה, עכ"ד, ולפ"ז בע"כ, דהא דאין משנין הפירות מברייתן, אי"ז משום דמפקיען מקדושתן, אלא הוא דין בפנ"ע דאסור לשנותם מברייתן, וצ"ע בטעם הדין בזה.

ועיקר הך מילתא דאיכא דין בפנ"ע דאסור לשנות פירות תרומה מברייתן, ואי"ז משום דהוו זיעה בעלמא ופקעה קדושתן, עיי"ש בביאוה"ל שהוכיח כן מדעת הבה"ג דדבש הזב מהתמרים ולא נתנו לתוכו מים מברכין עליו בפה"ע, ואפ"ה תנן דאין עושין תמרים דבש, ויש להוסיף דעד"ז מוכח מדעת הראב"ד שהביא בחי' הרשב"א בברכות שם דכל פירות שסחטן להוציא מימיהן, ל"ה המשקין היוצאין זיעה בעלמא, ואפ"ה תנן דאין עושין תמרים דבש ולא תפוחים יין וכו'.

כו] ובחזו"א סימן כ"ה סקל"ב כתב להתיר לסחוט תפו"ז, ומכמה טעמים, חדא, דדעת הרשב"א בברכות דל"ח. דכל דבר שהדרך לסוחטו ל"ה היוצא ממנו זיעה בעלמא, וכיון דבזה"ז דרך לסחוט תפו"ז חשיב כדבר שהדרך לסוחטו, ולא אזלינן בתר דורות שעברו, עיי"ש, וכתב לדון דאף הרא"ש בברכות שם לא פליג ע"ז, ועוד, דלא חשיב יוצא מהן אלא בנשמר במלאכתו שלא יכנס כל גוף הפרי לתוך המשקה, אבל אם ממסמס את כל הפירי לתוך הקערה ולא נשארו רק הקרומין היינו ריסוק כל הפירי והיינו טרימא וכו', ועוד, דיש לצרף דעת הראב"ד דלא נאמר זיעה בעלמא אלא ביוצא מאליו ולא בסוחט, עכ"ד, ועי' במנחת שלמה ח"א סימן מ"ו דמסיק ג"כ להתיר בזה, ואכמ"ל.

ואמנם אי נימא דאיכא דין בפנ"ע דאין משנין פירות שביעית מברייתן, י"ל דאף דנימא דהנסחט מתפו"ז ל"ה זיעה בעלמא, מ"מ אסור לסחטן, משום דהוא משנה אותם מברייתן, - ובאמת קשיא כן במש"כ החזו"א לצרף דעת הראב"ד, וצ"ע שהרי להדיא תנן דאין עושין תמרים דבש, ולדעת הראב"ד דכל שסוחט אי"ז זיעה בעלמא, בע"כ דאיכא דין בפנ"ע דאסור לשנותם מברייתן, וכנ"ל, וא"כ מכח זה יש לאסור גם לסחוט תפו"ז, וצ"ע בזה.

כז] בחזו"א סימן י"ד סק"י כתב דמותר לקלוף פירות שביעית אף בפרי שאפשר לאכול עם הקליפה כמו תפוחים וכיו"ב, ולמד לזה ממש"א בירושלמי בתרומות פי"א ה"ד לענין תרומה דמקנב בירק כל שהוא רוצה, וה"נ הוא בשביעית, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ה משמו"י ה"ב ג' דדין שביעית כתרומה, ועיי"ש במש"כ בדין הקליפה אימתי יש עלי' קדו"ש, עכ"ד, וראיתי להעיר בזה, דלכאו' כ"ז הוא כשהקילוף נצרך לו לצורך אכילתו, שאינו חפץ לאכול הפרי בקליפתו, אך אם בא לקלוף קליפה עבה יותר מן הצורך משום דיותר קל לו לקלף כן, אין להתיר בזה, שהרי האוכל שמשתייר בקליפה הוא ראוי לו לאכילה, ועי"ז שהוא קולפו יחד עם הקליפה ה"ה נפסד.

1. והדבר פשוט דכ"ז הוא באופן הרגיל שהוא מתקלקל בלינת לילה, אך כל שנתנוהו בקירור וכיו"ב ואינו מתקלקל כלל בלינת הלילה ודרך בנ"א לאכלו, דינו הוא ככל דבר שדרכו לאכול דמחייבין אותו לאכלו, וכ"כ בס' משנת יוסף, אך בס' חוט שני פ"ה ה"ג כתב לא כן, ודבריו צ"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. וצ"ע בד' החזו"א בדמאי סימן ט"ו סוסק"א שכתב בפשיטות דתבשיל של תרומה ומע"ש שעברה צורתו אין מצוה באכילתו אף שאינו נפסל לאדם אלא שהוא פגום, וצ"ע דלכאו' כ"ז הוא לדעת הר"ש, אך לדעת הרמב"ם דמפרש דהא דאין מחייבין אותו לאכול פת שעיפשה, הוא בשנפסלה מאכילת אדם, וכמש"כ החזו"א גופי' לעיל מינה, הרי דה"נ הא דאין מחייבין אותו לאכול תבשיל שנתקלקלה צורתו הוא רק בשנפסד מאכילת אדם, - דאי נימא דאיכא דין בפנ"ע, דכל שאינו עומד לאכלו אין מצוה באכילתו, מ"ט השמיט הרמב"ם לדין זה, ולא הביא אלא להא דאין מחייבין אותו לאכול פת שעיפשה ונפסלה מאכילת אדם, וגם דבד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ב דמע"ש נראה להדיא דרק דבר שאין ראוי לאכילה כלל אין מחייבין אותו לאכול, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובס' משנת הגרי"ש תשובות סימן כ' הוסיף, דמש"כ הרמב"ם דאינו מטפל לאכול, ושינה ממש"כ בהל' מע"ש דאין מחייבין אותו לאכול, הוא משום דבשביעית אסור לו לאכול תבשיל זה שנפסד, ועליו להאכילם לבהמתו, שהרי הם עומדין לכך, וכמש"כ כן בחזו"א סימן י"ד סק"י, ומשא"כ בפירות מע"ש דכל שאין ראויים לאכילת אדם פקעה קדושתם מהן, ומותר לו לאכלם, עכ"ד, אך בתורת זרעים פירש ד' הרמב"ם כד' הרא"ש דהנידון לחייבו לאכול הוא כדי שלא יפסדו, וע"כ במע"ש דאכילתו היא מצוה כתב הרמב"ם דאין מחייבין אותו לאכול פת שעיפשה, אך בשביעית דאין מצוה באכילתו, ובאנו לדון שיהא חייב לטפל בהם ולאכלם כדי שלא יפסדו, נקט הרמב"ם ללישנא דאינו מטפל לאכול, - ואמנם דכ"ז הוא להרמב"ם לטעמי' דאיירי בשנפסלו לגמרי מאכילת אדם, אך לדעת הר"ש והרא"ש דאיירי בשהן ראויים לאכילת אדם, ודאי דמותר לאדם לאכלם, ואדרבה כיון דהוו מאכל אדם אסור להאכילם לבהמה, וכאשר כ"ה מבו' בד' הירושלמי לעיל פ"ז ה"ב בדין קניבת ירק, דכ"ז שהיא ראוי' לאכילת אדם, דינה כאוכל אדם. [↑](#footnote-ref-3)
4. והנה מש"כ המנחת שלמה דהו"ל כהפסד, לכאו' הוא ע"ד דינא דדבר שדרך לאכלו חי אסור לבשלו, אך צ"ע דלפ"ז הדין נותן דפירות שדרך גם לסחטם יהא מותר לסחטם, וא"כ מ"ט אסור לסחוט שאר פירות חוץ מזיתים וענבים, הרי אף תותים ורמונים דרך הוא גם לסחטם, וכמבו' בשבת דקמ"ד:, - וביותר צ"ע, דהרמב"ם בהל' תרומות כתב דאין עושין פירות הסתיו חומץ, וכיון דמדמי הרמב"ם שביעית לתרומה, הרי דה"נ בשביעית הדין כן דאין עושין פירות הסתיו חומץ, והנה כבר כתב הרשב"א בברכות דל"ח. דחומץ סתוניות דרכו בכך ואשתני לעילויא, והא דהוי זיעה בעלמא, הוא משום דהסתוניות עצמן הן גרועין מאד וכו', עיי"ש, ואמנם אי נימא דבשביעית כל האיסור לעשות מהן משקין הוא משום דהו"ל הפסד, תיקשי דמ"ט אסור לעשות חומץ מסתוניות אף שדרכן בכך ואשתני לעלויא, ואי"ז הפסד כלל. [↑](#footnote-ref-4)