יסוד עירוב תבשילין
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - שיעורי הרב אלעזר מאירוביץ

**שיעור יב**

**ביסוד תקנת עירוב תבשילין**

**קושיית הפמ"ג בסדר המשנה**

שנינו במש' טו,ב יו"ט שחל להיות ערב שבת לא יבשל בתחילה מיו"ט לשבת אבל מבשל הוא ליום טוב ואם הותיר הותיר לשבת, ועושה תבשיל מערב יו"ט וסומך עליו לשבת. ומבואר שיש איסור לבשל מיו"ט לשבת לולי עירוב תבשילין.

ויעוי' בראש יוסף שם שהנה בגמ' מבואר תרי טעמי אמאי בעינן עירוב תבשילין, לרבא כדי שיברור מנה יפה ולרב אשי משום ק"ו וא"כ מבואר שיש טעמים לעיקר התקנה של עירוב תבשילין, ונראה שהאיסור לבשל נולד מכח הטעמים של העירוב תבשילין.

ומניח שלכאו' כל האיסור לבשל מיו"ט לשבת הוא תולדה מחובת העירוב תבשילין ואדרבה הוא רק כעין קנס למי שלא קיים תקנת עירוב תבשילין.

וא"כ מעיר בסדר דברי המש' שמתחילה המש' הייתה צריכה לכתוב את עיקר תקנת עירוב תבשילין ואחר כן לכתוב שבלי עירוב אסור לבשל משבת ליו"ט, ובמש' מבואר איפכא שבתחילה המש' מבארת את איסור בישול משבת ליו"ט ואח"כ מבארת שע"י עירוב יכול לבשל משבת ליו"ט.

ועיי"ש שהק' כן בין לרבא ובין לרב אשי ובסו"ד כתב שצריך לקרוא כל דברי המש' כאחד, שכביכול לא יבשל משבת ליו"ט בלי שעושה תבשיל משבת ליו"ט שאז מותר לו לבשל, עיי"ש.

ויעוי' עוד באבנ"ז בתשו' סי' שצט' שהקשה לדעת רבא שטעם העירוב משום כבוד שבת כדי שיברור מנה יפה, ואם לא עשה לא יבשל, ולכאו' האיסור לבשל הוא היפך התקנה של כבוד שבת, והיה לומר שיעשה עירוב ואי לאו בכ"ז יבשל שלכה"פ יהיה לו לכבוד שבת [ואינה קושיית הר"ן בסוגיין שדן באכל או נאבד העירוב עיי"ש].

וע"כ צ"ל שהוא כעין קנס על מי שלא קיים את התקנה של העירוב של כבוד שבת, וא"כ מקשה כקושיית הפמ"ג שסדר המש' אינו מורה כך שאיסור הבישול הוא קנס מכח שעבר על תקנת העירוב, אלא שהוא איסור בפנ"ע, כאמור.

ומבואר בדברי רבותינו שעירוב תבשילין אין עיקרו 'מתיר' כדי לבשל משבת ליו"ט, אלא הוא תקנה בפנ"ע לעשות עירוב ואם לא עשה כן קנסוהו שלא יוכל לבשל מיו"ט לשבת.

**שיטת הבעה"מ בפסחים**

אך יעוי' עוד בראש יוסף שתולה נידון זה במח' הראשונים בביאור ההיתר של בישול מיו"ט לשבת לולי עירוב תבשילין. ובדברי הבעה"מ בפסחים מז' מבואר שלפי רב חסדא שצרכי שבת נעשי'ם ביו"ט אין כלל איסור אף לא מדרבנן ומדינא היה יכול לבשל משבת ליו"ט, וכל האיסור התחדש במש' דידן וכטעמא דרב אשי שיש איסור שלא יאמרו שמותר גם לבשל מיו"ט לחול.

ולדעת רבה בפסחים שההיתר מדאורייתא הוא מסברת הואיל ולא מצד צרכי שבת נעשים ביו"ט, אע"פ שגם אחר הואיל יש איסור מדרבנן מ"מ איסור זה מותר בשעת הדחק ומעלה כן מהסוגיא בד' כא' [והרא"ה שם חולק, עיי"ש], ובישול מיו"ט לשבת חשיב שעת הדחק וא"כ גם לדעת רבה היה מותר לגמרי לבשל מיו"ט לשבת, וכל האיסור הוא רק משום סברת רבא שש תקנת עירוב תבשילין.

ומבואר בדבריו שהמתיר לבשל הוא מסברות הואיל וצרכי שבת נעשים ביו"ט, וכל האיסור הוא משום תקנת עירוב, וא"כ מבאר הראש יוסף שע"כ מתפרש כדרכו שמה שאסור לבשל הוא כעין קנס על מי שלא קיים התקנה, שהרי לולי התקנה אין כלל איסור לבשל.

**שיטת הר"ן והרא"ה**

וכ"ז לשיטת הבעה"מ אך יעוי' בר"ן בד' א,ב מדפי הרי"ף[[1]](#footnote-2) שכותב שהואיל מתיר מדאורייתא אך אכתי יש איסור דרבנן, ומביא כראיה, שלכן בעינן עירובי תבשילין כדי להתיר הך איסור דרבנן של עירובי תבשילין[[2]](#footnote-3). ומבואר שיסוד הדין לא מתחיל בטעמים דרבא ורב אשי לתקן עירוב תבשילין, ולכה"פ לרבא דלית ליה צרכי שבת נעשים ביו"ט, ולשיטת הרמב"ן בפסחים כן מבואר נמי בדעת רב אשי, אלא שגם קודם הטעמים של עירוב תבשילין היה איסור דרבנן מדין הואיל שמותר מדאורייתא ואסור מדרבנן.

וא"כ קשה מהגמ' שמקשה מאי טעמא, וברש"י פירש מאי טעמא בעינן עירוב תבשילין, ותמוה הרי יש איסור של הואיל מדרבנן ולדבריהם הוא ניתר רק בעירוב תבשילין דלא כבעה"מ וא"כ צע"ג קושיית הגמ'.

אך עי' בראש יוסף[[3]](#footnote-4), שמבאר שקושיית הגמ' אינה כדברי רש"י[[4]](#footnote-5) אלא, שעד כמה שיש איסור דרבנן על הבישול מיו"ט לשבת אלא שע"כ יש להתירו שהרי א"א שיאכל ביו"ט ויתענה בשבת וודאי שיש סיבה להתיר הך איסור, וא"כ מה מהני לן עירוב תבשילין שאם יש להתירו יהא ניתר מאליו ואי לאו יהיה אסור גם אחר העירוב.

ומק' הגמ' מאי טעמא, מה ראו להתיר ע"י מתיר של עירוב תבשילין וע"ז הביאה הגמ' טעמי דרב אשי ורבא, שלעולם ראו חכמים להתיר הך איסור דרבנן ע"י עירוב תבשילין, ולעולם העירוב הוא מתיר לאיסור הואיל דרבנן שניתר לצורך שבת ועי' בזה היטיב.

והנה לפי רב אשי מתבאר טפי שהיה סברא ברורה להתיר מכח צרכי שבת שזה מוכרח ונצרך לשבת אלא שאם יתירו התחדשה סברת רב אשי שטפי יש לחוש שיבואו להתיר גם מיו"ט לחול ולכן לא ראו להתיר אלא ע"י תקנת עירוב, ודוק' היטיב.

ובאמת שככל האמור מבואר בדברי הרא"ה בביאור הש"וט בגמ' עיי"ש היטיב. שבאמת אסור לבשל מיו"ט לשבת כי הואיל לא מתיר מדרבנן ומבואר שע"י הזכרהו יהיה מותר הך איסור [ונראה שם שגם לרב חסדא יש איסור דרבנן עוד קודם הטעמים של הגמ' בעירוב וצ"ע מהגמ' בפסחים].

ומבאר בקושיית הגמ' כמש"כ הראש יוסף, מאי טעמא תיקנו שלא יהיה אפשר לבשל אלא בכך. וע"כ כוונתם שיש היתר מדרבנן לצורך שבת ואת ההיתר זה הגבילו בעירוב תבשילין- והוא פרשה חדשה של צורך שבת שמתיר את האיסור דרבנן וע"ז הקשתה הגמ' למה דווקא עירוב תבשילין פועל את המתיר וע"ז תירצה בגלל הטעמים של רבא ורב אשי ועי'.

**היתר הבישול מיו"ט לשבת לדברי האבנ"ז**

יעוי' באבנ"ז בתשו' סי' שצז' שדן בדברי המג"א ריש סי' תקכ"ז שפסק לדברי התוס' בפסחים שכיוון שכל ההיתר של עירוב מבוסס על סברת הואיל להתיר את הבישול מדאורייתא א"כ סמוך לחשיכה שאין הואיל יהיה אסור לבשל.

והבאה"ל מאריך בחישוב שיטות הראשונים ולדינא וודאי חישיינן לדברי הראשונים שסמוך לחשיכה אסור כפסק המג"א אך מיקל בשעת הדחק כדעת הראשונים שפוסקים כחזקיה שצרכי שבת נעשים ביו"ט.

והאבנ"ז שם מציע דרך נוסף, שהנה המג"א נקט בדבריו שמה שהוא אסור הוא משום איסור הכנה דקיי"ל כהכנה דרבה ולא מצד מלאכה, ומק' האבנ"ז אמאי אינו נאסר גם משום איסור מלאכה שגם לזה בעינן להואיל.

ואמנם עיקר קושייתו לכאו' מתיישבת כמבואר בראשונים בפסחים שכלפי האיסור מלאכה לבשל מיו"ט לשבת לא בעינן לסברת הואיל כדמוכח במלחמות שם שכל השו"ט שם היא מצד איסור הכנה, והיינו כמבואר שם בתוס' בפסחים מז' שיש להתיר את הבישול משום שהוא צורך היום לבשל לשבת ומתוך שהותר לצורך הותר נמי שלא לצורך כל שהוא צורך היום, עיי"ש היטיב.

אך האבנ"ז מקשה ומיישב, שמצד מלאכה של בישול מיו"ט לשבת יש ממנפ"ש להתיר שאם מגיע למאכל בן דורסאי לפני השקיעה יש הואיל להתיר מדאורייתא ואי לאו שהבישול עצמו נעשה בשבת ורק ההנחה נעשתה ביו"ט אין בזה איסור דאורייתא [לולי חצי שיעור בפחות משיעור בישול שנקט שאין בזה איסור חצי שיעור] שהרי האיסור הוא על הבישול וזה נעשה בשבת ועל עצם ההנחה אין איסור בישול ולא בעינן להגיע להואיל [ואמנם יש שדנו שכ"ז במניח משבת לחול וכעי"ז אך מיו"ט לשבת שהוא משני ימים האסורים במלאכה יש צירוף למלאכה אחת, שכביכול לא מסתבר שיהיה אפשר לבשל בהיתר בזמן של איסור מלאכה, וכן דן שם באבנ"ז ובאגלי טל והם דברים חדשים].

וידוע שנח' בהאי מילתא המנח"ח והרש"ש האם איסור בישול הוא כמו זורע שמתחייב על עצם ההנחה הוא רק על הבישול עצמו, ונקט כדברי המנח"ח שעל עצם ההנחה אין איסור [וכן נקט הגר"ח שמואלביץ זצ"ל שהעיקר דלא כדברי הרש"ש].

אך מחדש שם שאיסור דרבנן יש כמו כובש כבשים שנאסר מדרבנן משום בישול אע"פ שפעולת הכבישה עצמה לא נפעלת דווקא בשבת ובכ"ז נאסר וע"כ שעצם המעשה נאסר מדרבנן, אלא שא"כ העירוב תבשילין כבר יתיר את האיסור דרבנן.

ויש לדון עוד בהאי מילתא שהיה מקום לאסור מצד איסור חזרה ונתינה בתחילה ועי' בפמ"ג בסי' רמו' ביו"ט לצורך חול שאין איסור חזרה ורק בשבת של איסור סקילה החמירו לגזור וצ"ע מאי שנא משמא יחתה בגחלים בהטמנה שמפורש לדינא שיש ביו"ט [ויש לפלפל בזה בטעמי הגזירה ואכ"מ].

וגם מצד הכנה דרבנן אמור להיות אסור דלא גרע מאין מציעין את המיטות וגם כאן ההנחה עצמה נחשבת כהכנה לצורך שבת. ויל"ע לדרכו שכ"ז יהיה ניתר מכח העירוב תבשילין[[5]](#footnote-6).

ועיי"ש שמדייק שהרי סתימת הפוסקים[[6]](#footnote-7) משמע לא כך אלא שיש בזה איסור סמוך לחשיכה, ומחדש שע"כ עצם ההנחה אינה רק איסור הכנה דרבנן אלא הוא הכנה דרבה דאורייתא ולכן זה אסור סמוך לחשיכה שלא מועיל לזה העירוב תבשילין.

ושם האבנ"ז מבסס את דבריו על הראשונים בד' טז,ב שמבואר שאין מערבים עירובי חצירות ביו"ט לשבת ומק' הר"ן [וכ"ה ברא"ה] שיהני עירוב תבשילין, ומיישב שעירוב תבשילין מועיל רק במידי דאפייה ובישול בדומה לעירוב [ועי' באו"ז שבאמת כתב להתיר מחמת כן].

וצ"ע מה הקשו הראשונים הרי אם כל היתר עירוב תבשילין מבוסס על זה שהואיל מתיר מדאורייתא אלא שאסור מיהא מדרבנן וניתר ע"י עירוב, אך כלפי עירוב חצירות שכולו מלאכה של תיקון לשבת לא שייך הואיל וא"כ אין מה להתירו ע"י עירוב.

ומבואר להדיא מדבריהם שאחר שנתבאר שגדר העירוב הוא חלות מתיר על איסור הואיל דרבנן הוי מתיר גם על שאר צרכי שבת האסורים מדרבנן שיהיו ניתרים ע"י עירוב, ורק תירצו שעירוב מהני רק על אפייה ובישול.

אך מוכח ראשית שעירוב הוא 'מתיר' ואף מתיר למה שאינו נאסר מכח הואיל מדרבנן אלא על כל מידי דרבנן דשייך באפייה ובישול [וכאמור האו"ז התיר אף במה שאינו באפייה ובישול], והן הם דברי האבנ"ז.

ויעוי' ברע"א בגליון בסי' תקכח' שכתב טעם אחר אמאי לא מועיל עירוב תבשילין לעירובי חצירות, ובתחילת דבריו היה נראה שכוונתו להאמור, שכיוון שאינו ניתר ע"י הואיל לא מהני עירוב, עיי"ש. אך עיי"ש שנראה שכוונתו ליסוד אחר שכיוון שבעירוב חצירות מוכחא מילתא ממש שהוא לשבת ואינו ליומו בכה"ג כו"ע מודה לסברת רבא בגמ' לקמיה כב' שכל שמוכחא מילתא שהוא לשבת לא מהני עירוב [ומה שחולקים גבי הטמנה משום שאינו מוכח לגמרי, עיי"ש].

ולהאמור נראה פשוט שלדרכו דהבעה"מ אין מקום כלל לקושיית הראשונים להתיר עירובי חצירות ע"י עירוב שלעולם יש היתר בישול לגמיר והעירוב הוא דין נוסף ולעולם לא שנינו כלל גדר של 'מתיר' בעירוב תבשילין.

**דרך נוסף בביאור גדר עירוב תבשילין לשיטת הבעה"מ**

ומבואר שלפי הר"ן והרא"ה העירוב הוא מתיר אך לבעה"מ יש תקנת עירוב תבשילין ומה שאסור לבשל הוי כעין קנס על מי שלא עשה עירוב, כן מתבאר מדברי הראש יוסף, כאמור.

והיה נראה לנטות מדברי הפמ"ג לכה"פ אליבא דרב אשי, שלדרכו יש היתר מדאורייתא ומדרבנן מצד סברא דרב חסדא שצרכי שבת נעשים ביו"ט, אך אחר סברת רב אשי, אין הכוונה שיש תקנת עירוב ויש דין נוסף של קנס לאסור הבישול במי שלא עשה עירוב. אלא שמכח סברת רב אשי הדר דינא שיש סיבה לאסור את הצרכי שבת נעשים ביו"ט, ועי'.

ובהא מילתא יש לחקור האם חזר האיסור המקורי של מלאכה או הכנה, או שהוא איסור חדש- ומציינים לדברי ר"ב טעם שנקט בעניין אחר שאיסור דידן נידון כאיסור חדש ואולי כמו הפמ"ג שהוא קנס אך גם לדברינו אפשר שחזר סיבת האיסור אלא שנעשה כאיסור חדש ועי'.

ועי' בשטמ"ק, שבגמ' מבואר שלפי רב אשי אסור לעשות עירוב ביו"ט, ועי' רש"י, ושם ביאר באופן חדש, שכיוון שאסור לו לבשל מיו"ט לשבת לולי עירוב א"כ עשיית העירוב חשיב תיקון ולכן פשוט שאסור לעשות כן ביו"ט. אך לרבא אינו מתיר את האיסור אלא תקנת עירוב שם נכונה קושיית הגמ' שאפשר לעשות עירוב בשבת עצמה, עיי"ש.

ומבואר נמי שגם לטעמא דרב אשי אין הגדר שעירוב הוא תקנה בפנ"ע, אלא גדר התקנה לאסור הבישול משבת ליו"ט, אך לרבא הפשטות לכאו' כמו שנקט הראש יוסף לדעת הבעה"מ שאינו אלא תקנת עירוב וצריך לומר שאיסור הבישול הוי כעין קנס ודוק'.

**נפק"מ בין רבא לרב אשי**

והנה כתב הרא"ש שיש נפק"מ בין טעמא דרבא ורב אשי האם בעינן להניח בערב יו"ט דייקא או אף קודם ערב יו"ט. ובשו"ע סעי' יד' נפסק שלכתחילה יעשה בערב יו"ט ובדיעבד סמכינן גם על מה שעשה לפני כן. ובט"ז מבואר שהיינו משום שחוששים לכתחילה לדעת רבא שבעינן דווקא בערב יו"ט וכדברי הרא"ש. אמנם בשעה"צ נקט שוודאי הלכה כרב אשי וכ"כ בבי"מ וש"א, ורק חוששים לכלבו שחולק על הרא"ש שגם אליבא דרב אשי בעינן דווקא מערב יו"ט.

ומ"מ לכה"פ לפי הט"ז אית לן מקום לדון בסברת רבא ואף להל'[[7]](#footnote-8), ויש לדון במי שבישל הכל מערב יו"ט או מי שאינו עתיד לבשל שלכאו' הוא נמי נפק"מ בין הטעמים שלרבא צריך להניח עירוב תבשילין ולפי רב אשי אינו צריך להניח, ובפוסקים לקמיה משמע בנידון זה שכל שאין צריך לבשל אין צריך לעשות עירוב תבשילין וצ"ע לדעת הט"ז.

וע"ע בשלמי תודה שדן במי שבישל קודם סעודת יו"ט גם לשבת האם כבר יכול לאכול את העירוב שהוא נמי נפק"מ שלרב אשי כבר יכול לאכול שהרי ההיכר הוא על הבישול והוא כבר בישל אך לרבא זה כל הדין שיזכור לשייר לשבת ואם יאכל את העירוב אפשר שישכח ויאכל הכל גם מה שהכין לשבת וגם מה שהכין ליו"ט.

וע"ע ברש"ש ובצל"ח לאידך גיסא אם העירוב היה בשעת סעודה וגמר מלאכול אכילת יו"ט אז יוכל לאכול העירוב ובכ"ז לבשל לשבת, לטעמא דרבא שהרי כבר לא יאכל ביו"ט ואין חשש שלא יברור מנה יפה, ורק לרב אשי אכתי בעינן עירוב תבשילין להתיר עצם הבישול, ונראה שיודו גם לאידך גיסא כמו הנפק"מ של השלמי תודה שנראה שלפי רבא הכל תלוי בשעת הסעודה שאז העירוב יהיה קיים ודוק'.

ועל כ"ז קשיא טובא אמאי הרא"ש לא קאמר כל הנך נפק"מ, ובעיקר נפק"מ ראשונה במי שכבר בישל מערב יו"ט גם לשבת או שאין דעתו לבשל וכל כעי"ז שהוא נפק"מ הפשוטה והמתבקשת ביותר שלדעת רב אשי אינו בתקנת עירוב ולרבא כן, ודוק'.

[ואמנם מצאנו עוד מי שכתב כמו הראש יוסף בביאור התקנה, יעוי' בשג"א בסי' ק"ב, ששכתב להוכיח שבר"ה יש מצוות שמחת יו"ט, ממה שמצאנו שתקינו עירוב גם בר"ה שחל בערב שבת, ואם אין מצוות שמחה להרבות בסעודה א"כ אין מקום לתקנת עירוב לפי רבא שהרי הוי כשאר ר"ח, ואם זה מספיק לתקן עירוב א"כ היה לתקן גם בר"ח, וזה לא מצאנו וע"כ יש מצוות שמחה ולכן בעינן עירוב גם לטעמא דרבא עכת"ד. וחזינן בדבריו שנקט כהפמ"ג שלפי רבא יש מצוות הנחת עירוב כדי שיברור מנה יפה והיה כביכול שייך גם בר"ח אף שהוא יום שאינו אסור כלל בעשיית מלאכה, שלפי רבא אינו שייך כלל לאיסור מלאכה, ודוק'].

ומכל הנ"ל וכן מקושיית הפמ"ג והאבנ"ז בסדר דברי המש' היה נראה שגדר התקנה גם אליבא דהבעה"מ וגם אליבא דרבא שלעולם התקנה הייתה תחילה לאסור הבישול משבת ליו"ט וכפי הטעמים בגמ' אלא שע"י עירוב הוא מותר, ולכו"ע גדר העירוב הוא מתיר על האיסור מלאכה שנאמר מכח טעמי העירוב.

באופן שהטעמים לא מחדשים חובת עירוב והאיסור בישול הוא כעין קנס למי שלא עשה עירוב, אלא שמכח הטעמים חזינן שיש סיבה לאסור את הבישול ויהיה ניתר רק ע"י עירוב וזה גדר התקנה בין לרבא ובין לרב אשי כל חד מטעמיה.

והנה לפי הר"ן והרא"ה הוא וודאי כן וכמו שנתבאר שזה מתיר גם על איסור הואיל דרבנן גם בלי טעמי דהגמ', אך גם לבעה"מ שכל הנידון מתחיל בתקנת עירוב, אך גדר התקנה היה לאסור בישול בלא עירוב ומשום הטעמים בגמ', ולא רק לרב אשי וכמש"כ השטמ"ק אלא גם לרבא.

וא"כ אזלו להו כל הנפק"מ הנ"ל והרא"ש נקט נפק"מ דידיה בדווקא שלעולם גם לרבא יש איסור בישול מכח טעם התקנה, ודוק' היטיב. ויש לדון מה גדר האיסור כאמור, האם הוא איסור חדש או החזירו את האיסור המקורי, ומסתבר כצד שני [ואמנם אכתי יש מקום לנידון של הצל"ח, ועי'].

וכלפי סדר הדברים במש', יתבאר היטיב, שלעולם המש' מבארת עיקר התקנה שלעולם יש איסור בישול מדרבנן והוא ניתר ע"י עירוב והסדר מתוקן, שלעולם האיסור אינו קנס על מי שעבר על תקנת עירוב אלא שגדר התקנה לאסור הבישול ולהתירו ע"י עירוב ודוק' היטיב.

**קושיית הבית מאיר**

והנה יעוי' בבי"מ בשם הבחור זנויל קושיא גדולה, שהנה רבא בד' כב' ס"ל שבהטמנה לצורך שבת לא מועיל עירוב תבשילין כי מוכחא מילתא שהוא לשבת ובכה"ג לא מהני עירוב. ולכאו' צ"ע שהרי רבא לשיטתו ס"ל שטעם עירוב משום כבוד שבת כדי שיברור מנה יפה וא"כ מאי איכפת לן שלא יהיה מוכחא מילתא שהרי כל שעשה עירוב יכול לבשל לצורך שבת ומה סברת ההגבלה הזו שדווקא באינו מוכח שהוא לצורך שבת, ועי' בזה.

ואדרבא לשיטת רב אשי היה מקום לזה שבעצם האיסור כדי שלא יבשלו מיו"ט לחול ולכן בעינן עירוב מערב יו"ט ובעינן נמי שלא יהא מוכח שהוא לצורך שבת שרק בצירוף שניהם התירו לבשל מיו"ט לשבת אך לרבא צ"ע.

וכאמור רע"א נקט סברא זו לדינא שבמקום שמוכחא מילתא ממש שהוא לצורך שבת גם אנן מודים לסברת רבא [ואם קיי"ל כרב אשי כדעת השעה"צ קיל טפי כאמור], ועיי"ש תירוץ הבי"מ שנדחק שע"כ גם רבא מודה לרב אשי ורק בא לבאר טעמא דשמואל אך ליה לא ס"ל, ויש בזה מן הדוחק לכאו'.

והנה לדברי הר"ן והרא"ה א"כ גם לרבא העירוב הוא גדר של 'מתיר' לבשל על עיקר איסור הואיל דרבנן ע"י עירוב וא"כ פשיטא שאפשר שיהיה לתנאי של רבא אך לפי הבעה"מ אכתי קשה. ונראה שבדברינו יש תחילת דברים בקושיא זו, שגם לרבא הטעם הוא כדי שיברור אך גדר התקנה הוא איסור בישול וא"כ אפשר שרבא ס"ל שבגדר האיסור בישול לא התירו אלא ע"י עירוב ורק באופן שאינו ניכר שהוא לצורך שבת, ועי' בזה.

1. והעתיקו נמי הגר"א בסי' תקג'. [↑](#footnote-ref-2)
2. א"ה, יעוי' בלשון המג"א ריש סי' תקכ"ז שהעתיק כן מדברי הר"ן בפסחים, ועי' במחצה"ש ועיי"ש בר"ן, ומטו שכן מפורש בחי' הר"ן בפסחים. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש שמציין לבעה"מ ולכאו' הוא ט"ס. [↑](#footnote-ref-4)
4. א"ה לכאו' יש להעיר קצת שהר"ן בסוגיין העתיק לכאו' כלשון רש"י בביאור קושיית הגמ', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכ"ת א"כ היאך מצאנו הכנה דרבנן בביצה שנולדה בזה אסורה בזה, שהוא הכנה דרבנן להרבה פוסקים, ודחוק לומר שאיירי דווקא בלא עשה עירוב תבשילין. אמנם מצאנו חילוק בזה שכל מה שיש לדון שיהני עירוב על הכנה היינו דווקא על הכנה דביידים ולא כל הכנה מאליו [א"ה, הרב ציין לדברי הראבי"ה ועוד ראשונים וכן נמצא לכאו' במאירי בפסחים מז' שעירוב לא מהני להתיר הכנה עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-6)
6. א"ה, ואמנם בהרבה ראשונים סתמו בזה ולא כתבו כחילוק התוס' לאסור סמוך לחשיכה [ועי' בר"ן ב,א ודוק'], ויעוי' בטור סי' תקא' שסתם להחמיר בדין פתילות ומבואר דלית ליה חילוק ריצב"א שאין הכנה אלא בביצה כמבואר שם ומאידך בסי' תקכז' סתם שאפשר לבשל עד סמוך לחשיכה כמו שכתב הדרישה [ושם כתב כי סובר כריצב"א אך צע"ג מדבריו בסי' תקא']. ולדברי האבנ"ז יש מקום ישוב בזה דאף אם יש הכנה באפייה ובישול מ"מ אין איסור כלל סמוך לחשיכה אלא מדרבנן ויהיה מותר בעירוב, ודוק'. [↑](#footnote-ref-7)
7. יעוי' בגר"ז ריש סי' תקכ"ז שביאר הכרעת השו"ע כדעת הט"ז, וכן מבואר באבנ"ז שנקט שגם לדינא יש לדון בטעמא דרבא, עיי"ש עוד. [↑](#footnote-ref-8)