מוקצה כד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שח עד שי - מוקצה

##### הלכות

##### **מוקצה**

##### או"ח סימן שט סעי' ד

##### שיעור כד

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[המשך סעיף ד] ואם הניחם עליה מדעתו, ע"ד שישארו שם בכניסת השבת, אסור להטות ולנער. וי"א דאפילו הניחם שם ע"ד שישארו שם בכניסת השבת כדי שיטלם בשבת, מותר להטות ולנער בשבת, ולא אסרו אלא במניחם ע"ד שישארו שם כל השבת. והמשנ"ב (ס"ק כא) כתב שיש לסמוך להקל על הדעה השניה במקום פסידא.

## הטעם שנר נעשה בסיס אף שנכבה באמצע השבת

והנה איתא לעיל (סימן רעט סעיף א) דנר שהיה דלוק בכניסת השבת אסור לטלטלו אף לאחר שכבה, ובביאור הלכה (שם סעיף ב ד"ה אפילו) הקשה דלפי המבואר בשיטת הי"א כאן דאין דין בסיס אלא בדבר שהיה בדעתו להשאירו שם כל השבת, א"כ מדוע נאסר לטלטל את הנר הרי הוא נכבה באמצע השבת, ומדוע יש עליו דין בסיס, ותירץ דרק אם היה בדעתו לסלק את המוקצה ע"י אינו יהודי אינו נעשה בסיס, אך כאן הוא רק יכבה ממילא אך אינו מתכנן להסירו משם בשבת, יש דין בסיס.

עוד כתב שם בשם הפמ"ג (משבצו"ז סימן שט ס"ק א) דלא דמי לאבן על פי החבית שיכול לנערה בין השמשות, ולכן כשדעתו להסירה באמצע השבת אין על החבית דין בסיס, אך את הנר אינו יכול לנער בין השמשות, שהרי צריך לו בלילה דנר בשבת חובה, ולכן אמרינן בנר דמיגו דאיתקצאי לבין השמשות איתקצאי לכולא יומא.

ובחזו"א (סימן מח ס"ק ח) כתב שלמרות שהמנורה אינה בסיס לכל השבת, אמרינן מיגו דאיתקצאי, משום שהמנורה מיוחדת ומיועדת להניח את הנר עליה ולכך מחמירים בה טפי.

## אם צריך הקצאה לכל בין השמשות

כתב המשנ"ב (ס"ק כז) דאם העמיד כלי תחת הנר ונפל הנר לתוך הכלי קודם בין השמשות ונכבה לאחר ביה"ש הרי הכלי נעשה בסיס לדבר האסור, ומשמע דדין בסיס חל רק בדבר שהחפץ היה בסיס למוקצה לכל אורך הזמן של בין השמשות, אך אם חלק מהזמן של בין השמשות לא מונח המוקצה על הבסיס אין דין בסיס, ועיין שעה"צ (ס"ק לא) דכן מבואר בשו"ע הרב (סעיף יא) דבלאו הכי לא הוי בסיס, וכ"כ המשנ"ב לעיל (ס"ק יט) דנעשה בסיס אם הניחם על דעת שישארו שם בכניסת השבת ופירש המשנ"ב דהייינו כל זמן בין השמשות. ובפמ"ג (לעיל סימן רעט א"א ס"ק ג) דקדק כך מלשון רש"י בשבת (מד, ב ד"ה והוא) דמיירי כשמונח המוקצה כל בין השמשות, וכן הוא פשטות לשון הגמ' (מג, א) דמונח עליו כל בין השמשות. ובטעם הדבר נראה דכיון דהוי ספק דרבנן אם נעשה בסיס יש להקל מספק. ואף דהוי ספק בדבר שיש לו מתירין יש להקל בזה כיון דהוי ספיקא דדינא, ומצינו בפרי חדש (סימן תצז סעיף ג) שבספיקא דדינא יש להקל אפילו בדבר שיש לו מתירין.

ובחוט שני (פרק עג ס"ק ב) כתב לדקדק מפירש"י בדף מג, א (ד"ה כל בין השמשות) להיפך, שכתב דאם נתנו שם משחשיכה מותר ליטלו, דלא נעשה בסיס, ומשמע דאם מניח אפילו רגע אחד קודם סוף בין השמשות יש להחמיר דנעשה בסיס, ע"ש שהאריך ליישב סתירת דברי רש"י.

אכן צ"ע דלכאורה דברי המשנ"ב סותרים, דנתבאר דלדעת המשנ"ב לא נעשה בסיס אלא אם כן היה מונח עליו כל בין השמשות, ומבואר דאם יש ספק אם נעשה בסיס לדבר האסור יש להקל דהוי ספק דרבנן לקולא, וצ"ע במש"כ (סוף ס"ק כב) בדעת ר"ת שלדעתו אם חשב לסלק את המוקצה בשבת לא נעשה בסיס, וכתב המשנ"ב דאם חשב לסלק את המוקצה בבין השמשות אמרינן דנעשה בסיס, ומבואר דאף שיש ספק אם נעשה בסיס, שהרי יש צד שהיה בדעתו לסלקו בעוד יום, אמרינן שיש להחמיר מספק, ואולי צ"ל דשם (בס"ק כב) איירי דווקא בשיטת ר"ת, דבזה ס"ל להמשנ"ב דאין לסמוך על שיטת ר"ת דלא נעשה בסיס רק בצירוף זה שבודאי היתה דעתו להסירו משם בשבת, וצ"ע.

## הטעם שצריך שיהיה בודל כל בין השמשות

והנה התהיל"ד (סימן שי ס"ק ג) הביא את דברי השו"ע הרב דרק אם מונח המוקצה בכל בין השמשות נעשה בסיס לדבר האסור, ותמה עליו דמשמעות הגמרא (ביצה ל, ב) דבשביל שלא יאסרו עצי הסוכה משום מיגו דאיתקצאי בעינן שיהיה בודל מהן כל בין השמשות, וכן פירש"י שם (ד"ה אביי ורבא) דבודל מהן כל שהות אורך של בין השמשות, ומשמע דאם יהיו מוקצין אפילו חלק קטן מבין השמשות, נימא דמיגו דאיתקצאי לבין השמשות איתקצאי לכולי יומא. והוסיף דכן משמע גם ברמ"א לקמן (סימן תרלח סעיף ב) דכתב דצריך לעשות את התנאי שאינו בודל מהן, קודם בין השמשות, וביאר שם בדרכי משה (ס"ק ג) דמאחר שנכנס ספק בין השמשות תו לא מהני תנאי, ומשמע נמי דאם הקצה דעתו אפילו חלק מבין השמשות מחמירים מספק, והוי מוקצה לכל היום, וצ"ע.

ובשבות יצחק (מוקצה פרק טו אות ב) הביא לתרץ בשם הגריש"א דבאמת לא נאסר בדיעבד אם היה מוקצה בחלק מביה"ש, דהא יש ספק האם היה מוקצה בכניסת היום, אך לכתחילה כדי שלא יעשה מוקצה בודאות אמרו שיבדול מהן כל בין השמשות כדי לא להכניס עצמו לספק דרבנן. והנה נחלקו האחרונים (עיין מג"א בהלכות ציצית סימן י ס"ק יא ובמשנ"ב שם ס"ק כז, ובבית מאיר יור"ד סימן קכב על הש"ך ס"ק ד) האם מקילין בספק דרבנן לכתחילה, או דלכתחילה צריך להחמיר, ואי נימא דצריך דלכתחילה יש להחמיר באיסור דרבנן א"ש דהטעם שצריך לומר איני בודל קודם בין השמשות, כדי לא להכניס עצמו לספק דרבנן לכתחילה.

ומכל מקום לפי"ז לכתחילה אם רוצה שהשולחן לא יאסר משום מוקצה צריך להניח שם דבר היתר קודם בין השמשות, אך בדיעבד אפילו אם לא הניח את דבר ההיתר אלא רק במהלך בין השמשות, יש להקל מספק דלא נעשה בסיס לדבר האסור. [ואף שהבאנו מהדרכי משה שכתב להדיא דאחר ביה"ש לא מהני תנאי, צ"ל דכוונתו רק לחוש לכתחילה, דלאחמ"כ יתכן שלא יועיל תנאי].

ונראה דיש עוד סניף להקל דאפילו אם היה מונח בתחילת בין השמשות אינו אוסר כיון דשיטת ר' יוסי דבין השמשות הוא כהרף עין, וא"כ לשיטתו עדיין לא התחיל בין השמשות, ומצינו במשנ"ב בכמה מקומות שצירף את שיטת ר' יוסי, וכגון לגבי תפילת מנחה בסימן רלג (ס"ק יד), שכתב שבדיעבד אפשר להתפלל אפילו אחר שקיעה ולהקל כשיטת ר' יוסי, אמנם לגבי ברכת כהנים (סימן תרכג בשעה"צ ס"ק יא) נראה שלא סמך על דעת ר' יוסי וכתב דמיד בשקיעה אסור לישא כפיים, אמנם החזו"א (ארחות רבינו חלק ג עמוד רכה) חלק על הכרעת המשנ"ב לגבי תפילת מנחה וס"ל דאין לסמוך על דעת ר"י כלל.

## בסיס בדבר שאינו חשוב

מבואר בשו"ע דאבן שמונחת על פי החבית נעשית החבית בסיס להאבן.

והנה איתא בביצה (ב, א) דקליפין שעל הטבלא מנער את הטבלא כולה, והקשו התוס' שם (ד"ה קליפין) דהיאך התירו לנער את הטבלא הא הוי בסיס לדבר האסור, והאריכו לתרץ בג' דרכים, דדעתו לנער וא"כ אינו בסיס לכל השבת, ועוד דמיירי שיש שם גם אוכל והוי בסיס לאיסור והיתר, ועוד דכיון שלא אכפת לו איפה יפלו לא נעשה בסיס. וברשב"א (שם) תירץ דהטבלא לא נעשית בסיס לדבר שאינו חשוב, וכן מבואר בתוס' (ביצה כא, ב ד"ה כנונא) דשיורי כוסות אינם עושים את הכוס לבסיס כיון שאינם חשובים. וכן נפסק במשנ"ב (סימן שי ס"ק לא) דפרוטות שנשארו בשולחן או בכיס, לא נעשים השולחן והכיס בסיס להפרוטות, כיון שאינם חשובות.

והקשה הרשב"א דלפי"ז מדוע נעשית החבית בסיס לאבן הרי האבן הוא דבר שאינו חשוב, ותירץ דמיירי באופן שהאבן מיועדת לבניין והוי דבר חשוב ולכן נעשית החבית טפילה לו, ועולה מזה חידוש דין דכל דבר שאינו חשוב לא עושה דין בסיס לדבר שעליו הוא מונח.

ונראה דאין הגדר האם הדבר שווה הרב כסף או מעט, אלא שאם רוצה שישמר שם זה חשוב לעשות בסיס, ולפי"ז צ"ל דמה שכתב המשנ"ב דפרוטות אינם עושים בסיס היינו באופן שלא הניח שם את הפרוטות כדי שישמרו בכיס, אלא שנטל את המטבעות שהיו לו והשאיר שם פרוטות, דאז אמרינן דכיון שאינו חשוב כלל לא נעשה בסיס לאותם הפרוטות.

**[המשך סעיף ד]** אם אדם הניח דבר מוקצה על של חבירו, לא אמרינן דנעשה בסיס לדבר האסור, דאין אדם אוסר של חברו שלא מדעתו.

## אין אדם עושה בסיס בדבר של חבירו

וכתב המשנ"ב (ס"ק כז) שאם עשה כן לטובת חבירו כגון צלחת תחת הנר שיפול לתוך הצלחת ולא תהיה דליקה, אז נעשית הצלחת בסיס לדבר האסור ואסורה בטלטול, כיון שמסתמא ניח"ל בכך. אמנם כתב לצרף להקל דאם בדעתו לסלק את המוקצה במהלך השבת אפשר לסמוך להקל, בצירוף דעת הי"א בשו"ע דכל היכא שאין בדעתו להשאיר את המוקצה לכל השבת לא נעשה בסיס.

ובספר מנחת שבת (על הקצוש"ע סימן פט ס"ק כב) הסתפק אם אחד מבני הבית הניח מוקצה או אשתו הניחה על חפץ בבית אם נעשה בסיס. ונראה דכיון שניחא ליה שתניח דברים בדברים שעוסקת בהם, הוי כמו מי שעושה לטובת חבירו דודאי ניחא ליה שיפעל בשלו, וכמו כן מסתבר שאם מייחד חפץ מסויים או מקום מסויים לטובת האורחים, והניחו עליו דבר מוקצה לכל השבת, הרי נאסר החפץ משום בסיס לדבר האסור, כיון שיש להם זכות שימוש בחפציו.

ונראה לומר דבחור ישיבה שיש לו מקום שמיוחד לו, כגון מיטתו או הארון המיוחד לו, אם מניח שם מוקצה הוי בסיס. וכן נראה דמי שיש לו מקום מיוחד בביהכנ"ס מסתבר שיכול לאסור את מקומו מדין בסיס, דאף שאין זה בבעלותו הממונית, מכל מקום כיון שזה מיועד לשימושו שפיר יכול לאוסרו, אמנם כשיש בבית הכנסת סטנדרים שאינם מיוחדים לאדם מסויים, אין האחד יכול לאסור את הסטנדר מדין בסיס, כיון שכל הסטנדרים שייכים לכלל הציבור.

## נתערב החפץ שנאסר משום בסיס

מעשה שהיה באולם שמחות, שאחד מן האורחים הדליק את נרות השבת על אחד הכסאות, ולאחר מכן בא הגוי והסיר את הנרות מעל אותו הכסא ועירב את הכסא עם שאר כסאות. ולפי מה שנתבאר כיון שדעת בעל השמחה הייתה שיוכלו האורחים להשתמש בכסאות, הרי נעשה אותו הכסא בסיס לדבר האסור, ויש לדון אם לאחר שנתערב יש לאסור את כל הכסאות.

והנה אין כאן ביטול ברוב, דהא הוי דבר חשוב וגם דבר שבמניין דלא מתבטלים. וגם נראה דהוי דבר שיש לו מתירין שהרי יהיה מותר למוצאי שבת, ודבר שיש לו מתירין אפילו באלף לא בטיל. אמנם דבר זה תלוי בפלוגתת האחרונים דדעת הצל"ח (ביצה ד, ב) דבכלי שמשתמשים בו כל יום לא שייך לדון משום דבר שיש לו מתירין, כיון שהשימוש של אותו השעה מתחסר ממנו, ולשימוש זה אין מתירין, ולעיל (שיעור ח) הוכחנו מדברי הרעק"א דלא ס"ל כהצל"ח ואף בכלי אמרינן דדבר שיש לו מתירין לא בטיל, וכן משמע מהש"ך (יו"ד קב ס"ק ח).

## אם הפריש כסא מהתערובת

אמנם יש לדון שאם אחר שעירב הגוי את כל הכסאות, חזר והפריש כסאות מהתערובת, האם יש להתיר את השימוש באותם כסאות שפרשו מדינא דכל דפריש מרובא פריש.

והנה לפי דעת האחרונים שהבאנו דס"ל דהכא נחשבים הכסאות כדבר שיש לו מתירין, יש לדון האם אמרינן כל דפריש מרובא פריש בדבר שיש לו מתירין, ובפתחי תשובה (סימן קב ס"ק א) הביא בזה דעות בפוסקים האם סמכינן על כל דפריש בדבר שיש לו מתירין, וכן האריך בחזו"א (דמאי סו"ס א) ועיין משנ"ב (סימן תקיג ס"ק לא אמנם ע"ש בשעה"צ שם ס"ק לא וצ"ע) דמשמע דבקנה ביצים מן הגוי ביום טוב סומכין דווקא על מסיח לפי תומו שאומר שנולד מאתמול, אך לא סומכין על כל דפריש דהוי דבר שיש לו מתירין.

ואף לדעת הפוסקים דהכא לא חשיב כדבר שיש לו מתירין אכתי יש לדון האם אמרינן דכל דפריש מרובא פריש, דהנה כתב השו"ע (יו"ד סימן קי סעיף ו) דאם הפריש אחד מהתערובת אחר שנודעה התערובת אסור דהוי קבוע, אבל אם פירש ממילא שרי, אמנם הש"ך (שם ס"ק לו) הביא דהרבה פוסקים פסקו דבפירש ממילא אסור, דכיון שלא ניכר עדיין האיסור שהרי האו נשאר בתערובת חיישינן שמא יקח מן הקבוע.

ולפי"ז יוצא דאם הפריש ישראל כסא אחד מן הכסאות, ודאי אסור דלא אמרינן בזה כל דפריש מרובא פריש, אך אם הפריש הגוי את הכסא חשיב כפירש ממילא, ותליא במחלוקת השו"ע והש"ך האם בפירש ממילא אמרינן דכל דפריש מרובא פריש. ונראה דאם יש שמחה גדולה יש מקום להקל בזה, דמצינו שהמנחת יעקב (הו"ד ברעק"א ע"ד הש"ך שם) כתב להקל במקום הפסד מרובה כדעת השו"ע.

***הדינים העולים***

1. דעת ר"ת דלא נעשה בסיס אלא כשדעתו להשאיר את המוקצה שם לכל השבת.
2. דעת הפמ"ג וכ"כ המשנ"ב דדין בסיס הוא דווקא כשמונח המוקצה כל בין השמשות אך בלא"ה יש להקל דספיקו לקולא.
3. לכתחילה יניח דבר היתר בתחילת בין השמשות וכן יאמר איני בודל לכל בין השמשות, כדי לא להכניס עצמו לספק דרבנן.
4. דבר שאינו חשוב אינו עושה דין בסיס, ובאבן על פי החבית מיירי בעומדת לבנין.
5. אין אדם אוסר משום בסיס דבר של חבירו, אך אם חבירו ייעד חפץ לשימושו יכול לאסור משום בסיס, ולכן אשה יכולה לאסור כלים שמתעסקת בהם.
6. בחור ישיבה וכן מתפלל בבית כנסת יכולים לאסור רק את החפצים שמיועדים רק להם, אך חפצים השייכים לכלל אי אפשר לאסור משום בסיס.
7. כסא שנאסר משום בסיס והתערב בכסאות נוספים, נאסרו כולם, ולא בטל ברוב דהוי דבר חשוב ודבר שבמניין, וי"א דהוי דבר שיש לו מתירין.
8. אם הפריש הישראל כסא אחד מתוך התערובת אסור, אך אם הפריש הגוי נחלקו הפוסקים אם יש היתר של כל דפריש מרובא פריש, ויש להקל במקום הפסד מרובה.