45 דעת הרמב_ם בדין אבודה
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץמ

תמורה דכ"ג., אמר רב הונא אמר רב, הכל מודים שאם משך אחת והקריבה שהשניה מתה, לא נחלקו אלא בבא לימלך, דרבי סבר לא עשו תקנה בקדשים, ואמרינן לך התכפר בשאינה אבודה ואבודה מתה. ורבנן סברי עשו תקנה בקדשים, ואמרינן לך התכפר באבודה ושאינה אבודה תרעה וכו'.

והנה בביאור ד' רב הונא, הנה בפשוטו היינו דאיכא בזה ב' דינים, חדא דמשך א' מהן הוי זה דחיי' על השני' ומכח זה אית בה דין מיתה, וע"כ בכה"ג אף אם נתכפר באבודה שאינה אבודה מתה,[[1]](#footnote-2) ועוד דהיכא דנמלך ובכה"ג אי"ז דחי' על השני', חלוק הוא אם נתכפר באבודה מאם נתכפר בשאינה אבודה, והיינו בפשוטו משום דלכו"ע מפריש לאיבוד לאו כאיבוד, וכמבואר כן בתוס' לקמן דכ"ד. דלרב הונא מפריש לאיבוד לאו כאיבוד דמי, וע"כ לכו"ע אם נתכפר באבודה שאינה אבודה רועה, ומאידך לכו"ע אבודה בשעת הפרשה מתה, וע"כ לכו"ע אם נתכפר בשאינה אבודה אבודה תמות, ובכ"ז לא נחלקו כלל רבי ורבנן, וכל פלוגתייהו היא אם עשו תקנה בקדשים או לא עשו.

אך עי' חזו"א סי' ל"ה סק"א, מה שביאר דינא דר"ה בדרך מחודשת, ועיי"ש מה שביאר לפ"ז הפלוגתא אם עשו תקנה בקדשים, וצ"ב.

והתוס' בד"ה דרבי הקשו דמ"ט דרבי וכי מאבדין קדשים בידים כיון דבידינו לתקן, ותירצו דאיירי כגון שיש ריוח בדבר כגון דאבודה כחושה ושאינה אבודה שמינה וכו', עכ"ד, ולפ"ז הרי דבגונא דשתיהן שוות יהא הדין אף לדעת רבי דמתכפר באבודה ושאינה אבודה תרעה, וכ"ה להדיא בתוס' זבחים דקי"ב. ד"ה הא, דלדעת רב הונא היכא שנמלך מודה רבי דנתכפר באבודה שאינה אבודה רועה, ויש להסתפק אם היינו אף בגונא שאמרו לו להתכפר בשאינה אבודה, דמ"מ אם עבר ונתכפר באבודה שאינה אבודה תרעה, אך טפי מסתבר דכה"ג כיון שאמרו לו להתכפר בשאינה אבודה והוא נתכפר באבודה, הוי זה כמשך ושאינה אבודה תמות, ומש"כ התוס' דבנמלך מודה רבי דנתכפר באבודה שאינה אבודה רועה, איירי בגונא שהיו שתיהן שוות דכה"ג אומרים לו להתכפר באבודה.

?וע' עוד בצ"ק וברש"ש בריש ]פירקין דקו' התוס' שם על רש"י היא גם לדעת רב הונא, ועיי"ש בברה"ז ובתויו"ט דפליגי ע"ז?

ב] והנה לקמן דכ"ד. אמר ר"ה המפריש ב' חטאות לאחריות מתכפר באחת מהן וחברתה רועה וכו', אלא אליבא דרבי כי אמר רבי באיבוד אבל אחריות לא, ובד' התוס' שם ד"ה ואידך מבו' דהיינו אף לדעת ר' הונא דס"ל דמשך א' מהן השני' מתה, מ"מ בהפריש ב' לאחריות השני' אינה מתה, וצ"ב הטעם בזה, שהרי דעת ר"ה דמפריש לאיבוד לאו כאיבוד דמי, וא"כ הרי מהא דאף אילו משך לאבודה שאינה אבודה מתה, בע"כ דאף בלא דחי' דאיבוד נמי נדחית השני' ע"י שמשך הראשונה והקריבה, וא"כ מ"ט בב' לאחריות אין השני' נדחית ע"י מה שמשך הראשונה, ואולי יל"פ, דהגם דהחטאת השני' שמפריש לאיבוד אינה דחוי' כהאבודה, מ"מ אית בה נמי דחי', וע"כ כל שמשך ודחי לה ה"ה נדחית, ומשא"כ בב' לאחריות דלית בהו דחוי כלל, אינם נדחין במה שמשך א' מהן והקריבה.

ויל"פ בזה בתרי אנפי, חדא הוא ע"ד מש"נ להלן סק"ז באורך בדעת הרמב"ם בהא דבאחריות ליכא לדינא דמשך, עיי"ש ב' טעמים בזה.

אך יל"פ עוד, דכל הא דמשיכת א' מהן הויא דחי' להשני', היינו רק משום דאילו נתכפר בשאינה אבודה אבודה תמות, וע"כ מוטל עליו להתכפר באבודה, וכיון שדינו הוא להתכפר בדוקא באבודה, דאילו יתכפר בשאינה אבודה אבודה תמות, והוא משך ולא נמלך במה להתכפר, גלי דעתי' דלא איכפת לי' מינה, וע"כ הוי זה מעשה דחי' על השני', אך משא"כ בב' לאחריות דמעיקר דינם יכול להתכפר באיזו מהן שירצה, ואין מוטל עליו להתכפר באחת מסוימת מהן, ע"כ אף אם משך ולא נמלך אי"ז מעשה דחי' על השני'.

והנה בסוגיא שם פרכי' על רב אושעיא מהא דשני שבזוג שני אילו הי' דיחיד הי' בו דין מיתה, ועיי"ש בתוס' שהקשו דלעיל פריך מהא לרב אבא וחשיב לי' כמפריש לאיבוד והכא חשיב לי' כמפריש לאחריות, ועיי"ש מה שתירצו בתי' קמא, וביאור דבריהם נת' באורך ב?, ובתי' בתרא כתבו, ז"ל, או שמא יל"פ דס"ל הכא כרב הונא דאמר לעיל אינה אבודה אינה מתה לא לרבי ולא לרבנן, ומשו"ה פריך מינה דהי' סבור שהוא כמפריש לאחריות, עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

וד' התוס' צ"ב, שהרי לעי' מינה דכ"ג. פירשו התוס' סוד"ה וטעמא, דלרב הונא לא פריך מידי, מהא דשני שבזוג שני הי' מת אילו הי' דיחיד, דאיכא למימר דהוי כי משך אחת בלא המלכה ובדין ששני' אזלא למיתה ביחיד ואפי' לרבנן, עכ"ל, ובפשוטו כונתם דיל"פ דהא דתנן שאין חטאת ציבור מתה, הוא משום גונא דמשך, דבכה"ג אילו הי' זה חטאת יחיד הי' בה דין מיתה, וע' חזו"א שפירש דבריהם בע"א, וצ"ע בזה, וא"כ מה פריך הכא מינה משום דס"ל כרב הונא, הרי לדעת ר"ה כלל לא קשיא מהתם וכמבו' בסוגיא דלעיל, וק' לומר דסוגיא דהכא לא ניח"ל לאוקמה בגונא דמשך, שהרי כל ד' התוס' באו לישב שלא נחלקו הסוגיות.

ונ' דצ"ל בזה, דהגם דבתי' זה אזלי התוס' דאף בלא הא דמצוה בראשון נמי הוי זה כמפריש לאיבוד ול"ה כמפריש לאחריות, וע"כ לר"א ניחא הא דכה"ג ביחיד מתה, אך כ"ז היינו רק כלפי דינא דר"א דלרבי אף נתכפר באבודה שאינה אבודה מתה דמפריש לאיבוד כאבוד דמי, ואילו בב' לאחריות אין שני' מתה, וכלפי זה דמי הכא למפריש לאיבוד ול"ד למפריש ב' לאחריות, אך כלפי דינא דר"ה דמשך א' מהן השני' מתה אשר אף דין זה אינו נוהג במפריש ב' לאחריות, הרי שכלפי זה דמי הכא למפריש ב' לאחריות ול"ד למפריש מכח האיבוד.

ואשר ע"כ שפיר פרכי' אדרב הושעיא מהא דתנן דאין חטאת ציבור מתה הא דיחיד מתה, וכיון שחידש ר"ה דאף דינא דמשך א' מהן השני' מתה אינו נוהג במפריש ב' לאחריות, א"כ בדין שאך לא יהא נוהג דין זה בכה"ג דב' שעירים, וע"כ הגם דלעיל דכ"ג. לא פרכי' מינה לר"ה, היינו משום די"ל דדינא דמשך א' מהן השני' מתה הוי אף בב' לאחריות, וע"כ הגם דבב' שעירים דמי לב' לאחריות, מ"מ אי"ב לדינא דמשך א' מהן השני' מתה, אך כיון שחידש ר"ה דאף דינא דמשך א' מהן השני' מתה אינו נוהג במפריש ב' לאחריות, א"כ קשיא דא"כ מ"ט אם הי' זה דיחיד היתה מתה.

ואמנם צ"ב הטעם בזה, דמ"ט כלפי דינא דר"ה דנתכפר בשאינה אבודה אבודה מתה, ל"ד ההיא דב' שעירים למפריש ב' לאחריות, ואילו כלפי דינא דר"א דמשך א' מהן השני' מתה, דמי ההיא דב' שעירים לב' לאחריות.

והעירוני דיל"פ בזה ע"פ המבואר, דיתכן דהא דבמפריש ב' לאחריות ליכא לדינא דמשך א' מהן השני' מתה, הוא משום דכל הא דמשיכת אחת הויא מעשה דחי', היינו רק היכא דדינא הוא להקריב א' מסוים מהן, וע"כ כל שלא נמלך איזו מהן להקריב הוי זה מעשה דחי', ומשא"כ בב' לאחריות שדינם הוא שאיזה מהן שירצה יקריב, הרי דמה"ט מה שמשך א' מהן והקריבה אי"ז כלל מעשה דחי' על השני', ולפ"ז י"ל דע"כ בההיא דב' שעירים דמי לענין זה למפריש לאחריות, דאף התם ראוי להתכפר באיזו מהן שירצה, כיון דליכא בחד מינייהו דחי' דאיבוד, וע"כ אף אם משך א' מהן והקריבו אי"ז מעשה דחי' על השני.

אך משא"כ כלפי דינא דר"ה דמפריש לאיבוד כאיבוד דמי, דמי ההיא דב' שעירים למפריש לאיבוד, והיינו כמש"נ במק"א בד' התוס', דיסוד הדין לדעת ר"ה אינו כלל משום דאיכא על השעיר השני דחי' דאיבוד, אלא הוא משום דהקרבת א' דוחה להשני, ורק היכא דהוו לאחריות שמעיקרא דין קדושתם הוא להקריב א' מהן, וחשבי' לתרוייהו כחדא קדושה שמתקיים דינה בהקרבת א' מהן, ע"כ אין הקרבת א' מהן דוחה להשני, ואשר ע"כ לענין זה דמי ההיא דב' שעירים למפריש לאיבוד, דהגם שלא הי' בזה איבוד כלל, מ"מ אי"ז הפרשה בתורת אחריות, וע"כ אם נתכפר בא' מהן שני' מתה.

ובזה מת' היטב הא דמשני דרב לטעמי' דאמר מצוה בראשון, ולפי הנ"ל היינו, דכיון דמצוה בראשון והוי דינו להתכפר בראשון, ע"כ כל שלא נמלך באיזה מהן להתכפר, הוי זה מעשה דחי' על השני, וע"כ אילו הי' זה דיחיד הי' בזה דין מיתה.

ג] והנה הרמב"ם פ"ד מפסוהמ"ק ה"ג, ז"ל, המפריש חטאתו ואבדה והפריש אחרת תחתיה ונמצאת הראשונה והרי שתיהם עומדות, משך אחת משתיהן ונתכפר בה האחרת תמות, בא להמלך אומרין לו שיתכפר בזו שהפריש בראשונה והשניה תרעה עד שיפול בה מום ויפלו דמיה לנדבה, וכו', עכ"ל, וזהו כדעת רב הונא.

והנה ז"ל הרמב"ם שם ה"א, וחטאת שאבדה ונמצאת אחר שכיפרו הבעלים הרי אלו ימותו, נמצאת אחר שנשחטה החטאת השניה שהפריש קודם שיזרק דמה, הרי זו ספק אם תמות אם תרעה עד שיפול בה מום, לפיכך תמות וכו', עכ"ל,

וצ"ע בד' הרמב"ם, דכיון שפסק בהל' ג' כרב הונא, דאם משך אחת השני' מתה, ואם בא לימלך אומרין לו שיתכפר באבודה ושאינה אבודה תרעה, אשר בפשוטו היינו משום דמודו רבנן דאף באבודה בשעת הפרשה אם נתכפר בשאינה אבודה אבודה תמות, א"כ הרי לכאו' נמצא דליכא כלל דין דאבודה בשעת כפרה מתה, כיון שהאבודה לעולם מתה אף בדהויא אבודה רק בשעת הפרשה, וקשיא לפ"ז במש"כ הרמב"ם בה"א דחטאת שאבדה ונמצאת אחר שכיפרו הבעלים מתה, ולכאו' הרי אף אם נמצאת קודם שכיפרו הבעלים נמי היא מתה, אם כיפרו אח"כ הבעלים בהשאינה אבודה, וע' בקר"א מעילה ד"י: שהק' כן, והנה לכאו' י"ל בזה, כמש"כ ? בפי' מתניתין ?, אך צ"ע לפרש כן בד' הרמב"ם

עוד צ"ע בזה, במש"כ הרמב"ם שם דאם נמצאת אחר שנשחטה החטאת השני' שהפריש קודם שיזרוק דמה?, וצ"ע ? וע' שפ"א וחזו"א בזה, וע' גם בס' ישועת דוד ח"ד סי' ט"ו.

עוד צ"ע רב בזה, במש"כ הרמב"ם שם ה"ח דכל חטאת שאבדה ונמצאת קודם כפרה אע"פ שנמצאת בעלת מום או שנמצאת אחר שעברה שנתה אינה מתה אלא תרעה עד שיפול בה מום ויפלו דמיה לנדבה, עכ"ל, וזה תמוה טובא בתרתי, חדא שהרי כתב הרמב"ם בהל' ג' שאומרין לו התכפר באבודה, וא"כ מהו שכתב הרמב"ם כאן ? ועוד צ"ע מ"ט אינה מתה, הרי בנתכפר באבודה מודו רבנן דשאינה אבודה תמות, וגם בזה עמד הקר"א במעילה שם.

ד] ונ' לישב ד' הרמב"ם בתרי אנפי, האופן הראשון הוא, דכל הא דקי"ל דאפי' באבודה בשעת הפרשה אילו נתכפר בשאינה אבודה אבודה תמות, היינו רק משום שהוא דוחה אותה במה שהוא מתכפר בשני', אך בגונא שהכפרה בשני' אינה מעשה דחי' על הראשונה, אף אבודה אינה מתה, וע' בס' פירושים וחידושים ? שדן לומר כן.

ולפ"ז נ', וע' בזה בס' פירו"ח שם?, דבכל אבודה בשעת כפרה ל"מ למיתי עלה מדין אבודה בשעת הפרשה, שהרי כל הא דאבודה בשעת הפרשה מתה הוא רק משום דדחי לה בידים במה שנתכפר בשני', וי"ל דזה ל"ש בשעדין היא אבודה ול"ה מצי להתכפר בה, ובכה"ג מה שמתכפר בשני' אי"ז מעשה דחי' על הראשונה, ועד"ז מצינו במתני' דפסחים דצ"ו: לפי' המאירי שם? וע"כ בכה"ג כל מה דהאבודה מתה הוא רק משום דינא דאבודה בשעת כפרה מתה, דמשום הך דינא ה"ה מתה הגם דלא דחי לה במעשה הקרבת השני'.[[3]](#footnote-4)

ולפ"ז ניחא מש"כ הרמב"ם בה"א דאבודה שנמצאת לאחר שכפרו הבעלים מתה, אשר צ"ע דאף אם נמצאת קודם שכפרו הבעלים נמי היא מתה, אך לפי המבואר הגם דאף נמצאת קודם שכפרו הבעלים מתה, אך הרי אי"ז מכח דחיית האיבוד בפנ"ע, אלא רק מכח שדחה אותה במה שהקריב השני', ודינא דאבודה בשעת כפרה הוא דין בפנ"ע, דאף דלא דחי לה בהקרבת השני', מ"מ האיבוד עצמו דוחה אותה למיתה, ?

וניחא נמי מה שהביא הרמב"ם לאיבעיא דאבודה בכוס, ומשום די"ל דבגונא דאבודה בכוס ל"מ למיתי עלה משום דינא דאבודה בשעת הפרשה, דכיון דבשעת שחיטה השני' היתה זו אבודה, ע"כ אי"ז מעשה דחי' במה שהקריב השני', ואף דנמצאת קודם זריקת השני', מ"מ אין זריקת דם השני' מעשה דחי' על הראשונה, כיון שכבר התחיל להקריבה קודם שנמצאת הראשונה, ומכח זה הוא דאף זרק דמה, דדינא הוא שכיון שהתחיל להקריבה מתכפר בה ולא בחברתה, וע"כ אי"ז מעשה דחי' על האבודה, וע"כ בכה"ג ל"מ לבא אלא משום דינא דאבודה בשעת כפרה, וזהו דאיבעיא לן אם אבודה בכוס שמה אבודה או ל"ש אבודה.

וניחא נמי מש"כ הרמב"ם בה"ח?

ה] וי"ל עוד בדעת הרמב"ם, דהנה בד' הרמב"ם בה"ג שם לא נתפרש להדיא דהיכא דנמלך ונתכפר בשאינה אבודה האבודה תמות.

וי"ל בדעת הרמב"ם דלא קי"ל כלל דאבודה בשעת הפרשה מתה היכא שנתכפר בשאינה אבודה, דדינא דאבודה מתה הוי רק באבודה בשעת כפרה, ולא נתחדש אלא דהיכא דמשך א' מהן השני' מתה, אך היכא שלא משך אלא נמלך הרי שאף אם נתכפר בשאינה אבודה אין האבודה מתה.

ומש"כ הרמב"ם שאומרים לו שיתכפר בראשונה שנפל בה מום והשני' תרעה, יל"פ דלעולם אף אם היו אומרים לו להתכפר בשאינה אבודה נמי היתה האבודה רועה, והא דאומרים לו להתכפר בראשונה י"ל דהוא משום דינא דמצוה בראשון, ומדוקדק כן בל' הרמב"ם, שכתב שאומרים לו שיתכפר בזו "שהפריש בראשונה", ושינה מל' הגמ' שאומרים לו להתכפר באבודה, ושו"ר שהביאו ממרן הגרי"ז שדקדק כן בל' הרמב"ם, והיינו משום דהא דאומרין לו להתכפר בה אי"ז כלל משום שהיא אבודה, אלא משום שהיא הראשונה, וזה תליא במה שהאריכו האחרונים בדעת הרמב"ם אם קי"ל דמצוה בראשון או לא, ע' מהר"י קורקוס ולח"מ, ואכמ"ל.

אמנם צ"ע, שהרי בגמ' אמרו דטעמא דרבנן דבנמלך אומרים לו לך התכפר באבודה וכו' הוא משום דעשו תקנה בקדשים, והיינו לכאו' משום דאילו הי' מתכפר בשאינה אבודה היתה האבודה מתה, אך אי נימא דלעולם אף אם היו אומרים לו התכפר בשאינה אבודה היתה האבודה רועה, א"כ מה בעי' בזה להא דעשו תקנה בקדשים.

ובפשוטו הי' אפ"ל, דאה"נ דעת רב הונא גופי' היא דאף לרבנן אבודה בשעת הפרשה מתה, אך בזה לא קי"ל כרב הונא, ולא קי"ל כוותי' אלא בהך דינא דבמשך א' מהן השני' מתה.

ומקור ד' הרמב"ם שלא לפסוק בזה כרב הונא, נ' שהוא מסוגית הגמ' לעיל דכ"ב: דמבו' להדיא דלדעת רבנן רק אבודה בשעת כפרה מתה ולא אבודה בשעת הפרשה, וכמו שהוכיחו התוס' שם ממש"א דהא דאבודת לילה ל"ש אבודה היינו רק לרבי, וכן מוכח גם מאיבעיא דאבודה בכום, וכמש"כ השפ"א והחזו"א וכדלעיל, וכן מבו' בסוגיית הגמ' בפסחים דצ"ז. ובמנחות ד"פ., וכמו שדקדקו כן התוס' לעיל בריש פירקין, וע"כ בזה פסק הרמב"ם דלא כרב הונא.

אך באמת אין נ' כלל לומר כן, ומתרי טעמי, חדא דאם אכן ?

ו] ואשר ע"כ נ' בדעת הרמב"ם, דמפרש דאף לרב הונא גופי' אין אבודה בשעת הפרשה מתה, ומש"א בגמ' דטעמייהו דרבנן הוא משום דעשו תקנה בקדשים, נ' דיל"פ בזה, דבאמת כ"ה דבמשך הוי זה דחי' בידים על החטאת השני', ה"נ בדין דאף אם נמלך נמי הוי זה דחי' בידים, דהא דהוי זה דחי' אי"ז כפירש"י דגלי דעתי' דלא איכפ"ל מינה וכו', אלא כיון ששתיהן עומדות וראויות להקרבה והוא מקריב א' מהן הוי זה דחי', והא דס"ל לרבנן דבנמלך מתכפר באבודה ושאינה אבודה רועה, הוא משום דעשו תקנה בקדשים ותיקנו חכמים שיהא דינו להתכפר באבודה ולא בשאינה אבודה, וממילא דמה שמתכפר באבודה אי"ז דחי' על השאינה אבודה, כיון שכן הי' דינו להתכפר בה, דרק היכא ששתיהן עומדות להקרבה ומקריב א' מהן הוי זה דחי' על השני, אך היכא דדינא הוא להקריב א' מהן אי"ז דחי' על השני', וע"כ בכה"ג שנמלך שאינה אבודה רועה.

ולפ"ז אה"נ, אם היו חכמים מתקנים שיתכפר בשאינה אבודה, נמי הי' הדין שמתכפר בה ואבודה רועה, ואך שכן תיקנו חכמים שיתכפר באבודה, ויל"פ הטעם משום מצוה בראשון, ואך למאן דלי"ל מצוה בראשון, מ"מ כיון שהוצרכו חכמים לתקן שיתכפר באחת מהן, ע"כ עדיפא לתקן שיתכפר בראשון.

ונ' לפ"ז בביאור פלוגתא דרבי ורבנן, דלרבי דס"ל דלא עשו תקנה בקדשים, ע"כ אף אם יתכפר באבודה שאינה אבודה תמות, דכיון דלא עשו תקנה בקדשים ולא תיקנו חכמים שיהא הדין להתכפר באבודה, ע"כ חשיב כמשך שאם נתכפר בא' מהן השני' תמות, דרק לרבנן דעשו תקנה בקדשים, הרי שמכח זה הוא דלא חשיב כמשך, כיון שכ"ה דינו להתכפר באבודה, אך לרבי דלא עשו תקנה בקדשים ואין דינו להתכפר באחת מהן, ע"כ חשיב כמשך והשני' מתה.

ומתישב בזה קו' התוס' שהקשו דמ"ט דרבי שאומרין לו להתכפר בשאינה אבודה וכי מאבדין קדשים בידים כיון שבידינו לתקן, ולפמש"נ בדעת הרמב"ם א"ש, דכיון דלא עשו תקנה בקדשים הרי שאף אם יתכפר באבודה נמי יהא הדין דשאינה אבודה תמות, וע"כ שפיר אומרין לו להתכפר בשאינה אבודה, דכיון דבלא"ה השני' תמות, ע"כ ראוי יותר שיתכפר בשאינה אבודה, כדי שתמות האבודה שכבר בלא"ה דחוי' היא, וכמבו' כן בפיהמ"ש להרמב"ם, וכדלהלן.

ומקור לזה נ' ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש הנדמ"ח, ז"ל, אבל חולק הוא על חכמים אם בא להמלך, ר' אומר נאמר לו שיקריב את שאינה אבודה והאבודה תמות כדי שיהיו לעולם אחת אבודה ואחת מתה, עכ"ל, וצ"ב רב מש"כ הרמב"ם שטעמו של רבי הוא כדי שיהיו לעולם א' אבודה וא' מתה, ומה טעם יש בזה שמכח זה אומרין לו להתכפר בשאינה אבודה, והיינו דמ"ט אין אומרין לו להתכפר באבודה ושאינה אבודה תרעה, וכמשה"ק התוס', ובל' הרמב"ם מבו' שהטעם הוא כדי שיהיו לעולם א' אבודה וא' מתה, וזה צ"ב.

ונ' דמזה מבו' כמש"נ לדעת הרמב"ם, דלרבי דלא עשו תקנה בקדשים, ולא תיקנו שיתכפר באבודה, הרי דממילא אף אם יתכפר באבודה יהא הדין דשאינה אבודה מתה, ובאיזה מהן שיתכפר תהא השני' מתה, דהוי כמשך א' מהן והקריבה שהשני' מתה, וד' הרמב"ם באו ליתן טעם מ"ט אומרים לו להתכפר בשאינה אבודה ואבודה תמות, ולא יתכפר באבודה ושאינה אבודה תמות, וע"ז פי' הרמב"ם שהטעם הוא כדי שיהיו לעולם א' אבודה וא' מתה, ונ' דהיינו שכיון שאבודה דחוי' היא, ע"כ ראוי טפי שהאבודה תמות, מאשר שהשאינה אבודה תמות, וע"כ אומרין לו להתכפר בשאינה אבודה, כדי שאותה אחת האבודה תהא האחת שמתה, וז"ב בדעת הרמב"ם.

ודרך זו מוכחת גם לגיר' המאירי ודעימי' בד' הרמב"ם, ?

עוד מקור לזה מד' התויו"ט והברה"ז.?

ונ' דמקור הרמב"ם לזה הי' מסוגיא ומסוגיא דמכל הנך דוכתי מבו' דלרבנן אפי' נתכפר בשאינה אבודה לא אזלא האבודה למיתה?

ולפ"ז ניחא כל ד' הרמב"ם, דמה"ט כתב בה"א דאבודה בשעת כפרה מתה, משום דבאמת דינא דאבודה מתה היינו רק באבודה בשעת כפרה, ואבודה בשעת הפרשה אינה מתה ואך דאם משך והקריב אחת מהן השני' מתה, ודין זה ל"ש באבודה בשעת כפרה שלא היו שתיהן לפניו, ולא חשיב משך, וכמש"נ לעיל בזה.

וזהו שהביא הרמב"ם שם להאיבעיא דאבודה בכוס, דאם לא חשיבא כאבודה בשעת כפרה, הוה הדין דתרעה, כיון דאבודה בשעת הפרשה אינה מתה, ודינא דמשך ל"ש בזה, כיון שבשעת תחילת ההקרבה לא היו שתיהן לפניו, וכמש"נ לעיל.

וניחא נמי מש"כ הרמב"ם בה"ח, ?

ז] ונ' דלפמש"נ י"ל עוד בדעת הרמב"ם, דהנה ז"ל הרמב"ם שם ה"ט, היתה גנובה או גזולה בשעת כפרה ואחר כך חזרה, אינה מתה אלא תרעה, לא שמעו ממשה רבינו אלא אבודה, היתה עיקר אבידתה בלילה אע"פ שהיתה אבודה בשעת כפרה, אינה מתה אלא תרעה, עכ"ל.

ויש להעיר, דמהו שהעמיד הרמב"ם לדינא דאבודה ולא גנובה וגזולה, ולדינא דאבודת לילה ל"ש אבודה, רק על דינא דאבודה בשעת כפרה, דאם היתה גנובה או גזולה "בשעת כפרה" אינה מתה, ודאם היתה עיקר אבידתה בלילה אע"פ שהיתה אבודה "בשעת כפרה" אינה מתה, הרי לכאו' הך דינא שייך גם בדינא דאבודה בשעת הפרשה והפריש אחרת תחתי', דקי"ל דבמשך א' מהן השני' רועה, ודין זה הרי הוי דוקא באבודה, דאילו במפריש ב' חטאות לאחריות הוי הדין דמתכפר באחת מהן והשני' רועה, ולכאו' אף בזה אמרי' דאבודה ולא גנובה וגזולה, ודאבודת לילה ל"ש אבודה.

ועד"ז ילה"ע גם בד' הרמב"ם שם הי"ג?, ז"ל, היתה נחבאת אחורי הדלת או בסתר המדרגה הרי זו אבודה, שהרי אין אדם רואה אותה בשעת כפרה, היתה בשדה או באגם הרי זו ספק אבודה שמא יש שם אדם רואה אותה בשעת כפרה, לפיכך תמות מספק, עכ"ל, וגם בזה צ"ע, צ"ט העמיד הרמב"ם לדינא דאחורי הדלת וכן לדינא דאבודה בשדה ואגם, כלפי דין אבודה בשעת כפרה, ולכאו' הרי ה"נ שייך דין זה כלפי דין אבודה בשעת הפרשה.

ואשר ע"כ נ' בדעת הרמב"ם, דס"ל דבדינא ד"משך" דהוי רק היכא שאבדה והפריש אחרת תחתי', ל"ב כלל לכל תנאי אבודה, והיינו משום דיסוד הדין דבאבודה בשעת הפרשה והפריש אחרת תחתי' ומשך א' מהן השני' מתה, אי"ז כלל משום הדחי' דאבודה, שהרי אף אם נתכפר באבודה שאינה אבודה מתה, הגם דלי"ב דחיית איבוד כלל, אלא היינו שהקרבת אחת דוחה לחברתה, וע"כ ל"ב כלל שיהא לזו תורת אבודה.

והא דבהפריש ב' חטאות ללעיל מתכפר באחת מהן והשני' רועה, ואינה נדחית בהקרבת חברתה, יל"פ בתרי גווני, הא', דכיון דהתם מעיקרא דין הקרבן הוא להקריב א' מהן, ע"כ אין זה מעשה דחי' כלל על השני', ומשא"כ באבודה שהפריש אחרת תחתי', כיון שהפריש השני' ע"מ להקריבה עצמה, ע"כ דינה ליקרב בעצמה, וע"כ כל שהקריב השני' הוי זה מעשה דחי' עלי'.

ויל"פ עוד, לפמש"כ הרמב"ם שם ה"ד, ז"ל, הפריש חטאתו ואבדה, והפריש אחרת תחתיה ואבדה, והפריש אחרת ונמצאו האובדות והרי שלשתן עומדות ונתכפר בראשונה, שנייה מתה ושלישית רועה, נתכפר בשלישית שנייה מתה וראשונה רועה, נתכפר באמצעית שתיהם מתות, עכ"ל, והוא ממנחות ד"פ:, ומבו' מזה דכל הא דהכפרה באחת הוי דחי' על השני', הוא דוקא בדהויא זו חליפי זו, וע"כ ראשונה ושלישית שאינן זו חליפי זו אין נדחות אחת בהקרבת חברתה, ואשר ע"כ מה"ט אף במפריש ב' ללעיל, ל"ה זו חליפי זו, וע"כ אין נדחית אחת בהקרבת חברתה.[[4]](#footnote-5)

אמנם ילה"ע בזה, דהרי בגמ' במנחות שם מדמי' לה דה"נ לגבי תודה, נתכפר בראשונה שלישית טעונה לחם וכו', והרי דאף לגבי תודה רק "חליפי" תודה אין טעונה לחם, וע"כ שלישית דל"ה חליפי הראשונה טעונה לחם, ואפ"ה מבו' שם בכל הסוגיא דבמפריש ב' תודות לאחריות אין השני' טעונה לחם, ולכאו' חזינן מזה דבאחריות חשבי' להו כחליפין, אך אולי יתכן, דהא דבאחריות אין השני' טעונה לחם אי"ז מדין חליפין, אלא היינו משום דמעיקרא הי' דינם שיתכפר באחת מהם והשני' אינה לכפרה, אלא היא מותר תודה, וע"כ מעיקרא ליכא עלי' דין לחם, ודמי לולד ותמורה שאין טעונין לחם, ומשא"כ בתודה שאבדה והפריש אחרת תחתי', שהיתה הפרשתה לחובתו, הרי שבזה מעיקר דינה אי"ב דין לחם, ואך שנאמרה ההלכה דכשנתכפר באחת והויא זו חליפי תודה אינה טעונה לחם, וע"כ אילו נתכפר בראשונה שלישית טעונה לחם, וצ"ע עוד בזה.

ח] ולפ"ז נ' עוד, דהנך תרי דיני שכתב הרמב"ם בה"ד ובה"ה, דנתכפר בראשונה שלישית רועה, ודבב' חטאות לאחריות מתכפר באחת מהן והשני' רועה, אין דינים אלו אלא בדינא ד"משך", אך בדינא דאבודה בשעת כפרה מתה, ליכא נפ"מ בכ"ז, וזה דלא כדעת התוס' בפסחים דצ"ז: דבמפריש ב' חטאות לאחריות אף אם נאבדה אחת מהן ונתכפר בשני' אין האבודה מתה, ועמש"נ בדעתם ב?, ועיי"ש מש"נ עוד בדין זה, וכאשר כ"ה משמעות ל' הרמב"ם שם ה"א שכתב ז"ל, וחטאת שאבדה ונמצאת אחר שכיפרו הבעלים הרי אלו ימותו, ובה"ח ז"ל, נמצאת אחר כפרה וכו' הואיל והיתה אבודה בשעת כפרה הרי זו תמות, עכ"ל, וסתימת הדברים דבכל גווני דאבודה שנמצאת אחר שנתכפרו הבעלים מתה, וליכא נפ"מ אם נתכפרו הבעלים במה שהפרישו תחתי', או נתכפרו בשלישית, או נתכפרו בחטאת שהופרשה לאחריות.

ושו"ר בס' ישועת דוד ח"ד סי' ט"ו, שנסתפק בזה אם אבודה בשעת כפרה מתה אף בנתכפר בשלישית, ואף בהפריש ב' לאחריות, ועיי"ש שהביא ד' הקר"א במנחות ד"פ. שדן לומר דכל דינא דנתכפר בשלישית ראשונה תרעה, הוא רק כד דייני' משום דינא ד"משך" א' מהן השני' רועה, אך לרבי דאבודה בשעת הפרשה מתה, אף נתכפר בשלישית ראשונה מתה, ולדבריו ודאי דה"נ בדינא דאבודה בשעת כפרה אף נתכפר בשלישית ראשונה תמות, ועיי"ש מה שהאריך עוד בזה, ודעתו נוטה דאף באבודה בשעת כפרה ליכא דין מיתה בכה"ג, עיי"ש מה שפירש בזה.

והטעם בזה הוא, דרק בדינא ד"משך", אשר היינו דהקרבת אחת דוחה להשני', בזה הוא דאמרי' דבב' חטאות לאחריות אין הקרבת האחת דחי' על השני', והטעם הוא או משום דמעיקרא הי' דין הקרבן להקריב א' מהן, או משום דאין זו חליפי זו, וכן אין הקרבת הראשונה דוחה את השלישית, כיון שאינה חליפי', אך משא"כ בדינא דאבודה בשעת כפרה, דהא דהיא מתה הוא משום דחיית האיבוד, ואך דאין האיבוד דוחה אלא בדהוי האיבוד בשעת כפרה, הרי דליכא נפ"מ במה נתכפרו הבעלים, דאין יסוד הדין דהקרבת השני' דוחה אותה, (ואך דבעי' שתהא אבודה), אלא האיבוד בשעת כפרה דוחה אותה, וע"כ ליכא נפ"מ במה נתכפרו.

ט] ולפ"ז י"ל ד' הרמב"ם בה"א ובה"ח הנז' באופן נוסף, והוא, דמש"כ הרמב"ם בה"א דאבודה בשעת כפרה מתה, אשר קשיא דל"ב להא דהויא אבודה בשעת כפרה, שהרי בלא"ה היא מתה משום דינא דמשך אחת מהן השני' מתה, היינו בשהפריש ב' לאחריות, או בשנתכפר בשלישית, דבהנך גווני ליכא למיתי עלה משום דינא דמשך א' מהן השני' מתה, ובזה בעי' לדינא דאבודה בשעת כפרה מתה.

וניחא גם הא דהביא הרמב"ם לאיבעיא דאבודה בכוס, הגם דקי"ל דאף בנמצאת קודם כפרה אם נתכפר באחת מהן השני' מתה, אך לפי הנ"ל יל"פ דאכתי האיבעיא קיימת בגונא דמפריש ב' לאחריות או בשנתכפר בשלישית, דלמש"נ הרי עיקר ההלכה דאבודה בשעת כפרה איירי בכה"ג, דבהנך גווני ליכא למיתי עלה מדינא דמשך אחת מהן השני' מתה, וכל דין המיתה בכה"ג הוא רק משום ההלכתא דאבודה בשעת כפרה מתה, ובזה הוא דאיבעיא לן בדין אבודה בכוס.

שו"ר בספר ישועת דוד שם, שכתב דאף שהרמב"ם בה"א לא חילק ולכאו' משמע בדבריו דאבודה בשעת כפרה מתה בכל גווני אף שלא נתכפר בזו שהפריש תחתי', אך הרי כתב הרמב"ם שם " נמצאת אחר שנשחטה החטאת השניה שהפריש", ומשמע דאיירי בשהפריש שני' תתתי', ולא בנתכפר בשלישית ולא בב' לאחריות.

ובזה ניחא גם מש"כ הרמב"ם בה"ח, דכל חטאת שאבדה ונמצאת קודם כפרה אע"פ שנמצאת בעלת מום או שנמצאת אחר שעברה שנתה אינה מתה אלא תרעה עד שיפול בה מום ויפלו דמיה לנדבה, אשר צ"ע דמ"ט היא רועה ודמי' נופלין לנדבה, הרי קי"ל כר"ה דבנמלך אומרים לו להתכפר באבודה, ואם איירי בשלא נמלך, א"כ מ"ט אינה מתה, הרי במשך א' מהן והקריבה השני' מתה, אך למש"נ יל"פ דאיירי הרמב"ם בגונא דהפריש ב' חטאות לאחריות ונאבדה א' מהן, דבכה"ג ליכא כלל לדינא דמשך א' מהן השני' מתה, וע"כ בכה"ג יש לו להתכפר בהשאינה אבודה התמימה, ואין הבע"מ מתה, דדין "משך" ל"ש בזה כיון דהוו ב' לאחריות, ודינא דאבודה מתה ל"ש בזה כיון שאינה אבודה בשעת כפרה.

והנה הגם שדחוק הוא לפרש ד' הרמב"ם בדוקא בגונא דב' לאחריות, אחר שלא נתפרש כן להדיא בדבריו, אך לכאו' נ' דבע"כ צל"פ כן, שהרי באמת ד' הרמב"ם הללו תמוהים טובא, דלכאו' הם סותרים להדין שכתב הרמב"ם שם ה"ג, ז"ל, היתה אחת מהן תמימה ואחת בעלת מום, תמימה תקרב ובעלת מום תפדה, נשחטה בעלת מום קודם שיזרק דם התמימה הרי זו אסורה בהנאה, עכ"ל, ועיי"ש במפרשים דמש"כ הרמב"ם דנשחטה בע"מ קודם קודם שיזרק דם התמימה לרבותא נקט, ומכ"ש דהיכא שנזרק דם התמימה קודם שנשחטה הבע"מ דהיא אסורה בהנאה, וצע"ג דדין זה סותר למש"כ הרמב"ם בה"ח דבע"מ שנמצאת קודם כפרה יפלו דמי' לנדבה, ומ' דאיירי שעתה כבר נתכפרו הבעלים, וא"כ היאך תרעה הבע"מ, הרי כיון שנזרק דם התמימה אסורה הבע"מ בהנאה, וזה תמיהה רבתא.

ובע"כ מוכח מזה, דהרמב"ם בה"ח איירי בהפריש ב' לאחריות, דבזה ליכא לדינא ד"משך", ואשר ע"כ נמי ליכא בזה להדין שכתב הרמב"ם דנשחטה בע"מ קודם שיזרק דם התמימה ה"ז אסורה בהנאה, דהך דינא נמי הוי משום ההלכתא דמשך א' מהן השני' מתה, עי' חזו"א שפירש כן, אך צ"ב רב, שהרי כתב הרמב"ם שדינא הוא דתמימה תיקרב ובע"מ תיפדה, וא"כ הוי זה כנמלך, ומ"ט תמות הבעלת מום, וע' בס' פירושים וחידושים לקמן דכ"ד. שתמה טובא ע"ד הרמב"ם, דכל דינא דבעלת מתה שייך רק לדעת רבי או לדעת ר"ש, אך לדידן דרק במשך אחת מהן השני' מתה, או אילו נתכפר בשאינה אבודה אבודה תמות, א"כ מ"ט הבעלת מום אסורה בהנאה אף אם הויא היא השאינה אבודה, וצ"ע רב בזה, וע"כ בגוונא שהפריש ב' לאחריות ליכא להך דינא, וע"כ אף אחר שנתכפר בתמימה אין הבעלת מום נאסרת, אלא יפלו דמי' לנדבה, וצ"ע עוד בזה.

ויש להביא מקור לזה, ממש"א בגמ' דדינא דאבודת לילה ל"ש אבודה ל"ש רק לדעת רבי, ולא מוקמי' לה כדעת רבנן לרב הונא?

בדעת רש"י ביאר הברה"ז דאבודת לילה ל"ח כלל אבודה.

השפ"א והרש"ש הק' על שיטת רש"י בתרת"ל, דא"כ אפשר להסתפק אף לדעת רבנן באבודת לילה, ויל"פ עפמש"כ רגמ"ה דלעולם רבי ולא קשיא, ובי' הגרי"ז דס"ד דלרבי ל"ש דינא דאבודת לילה דרק לרבנן דהאבידה הויא בהכפרה בעי' שתהא היא ראוי' לכפרה, וזש"כ הרגמ"ה ולא קשיא, וכן מדויק מכל אריכות ל' הגמ', ולפ"ז ניחא דע"כ לס"ד אף ל"מ לאוקמה כרבנן ומשום תרת"ל, ובזה יל"פ מש"כ רשי כב. אבודת לילה כרבי, וצ"ב למה פירש כן, ולהנ"ל ניחא דאילו לל"ב דאתיא כרבנן הרי ל"ש דין זה כלל על אבודה בשעת הפרשה.

1. וצ"ל דהגם דבההלכה נאמר דאבודה מתה, מ"מ היכא דמשך ודחי להשני' בזה, אית בה דחי' כעין אבודה, וע"כ אית בה דין מיתה, ובפי' רגמ"ה להלן כתב דקנסינן לי' הואיל ועבר מדעתו, ונ' דהוי זה קנסא דרבנן, וע' עוד בפי' מהר"י קורקוס פ"? שדן לומר דבאמת הוי זה הלכה בפנ"ע דמשך א' מהן שני' תמות, וזוהי החטאת המתה החמישית, שהרי קי"ל דעברה שנתה רועה, וא"כ ליכא אלא ד' חטאות המתות, וע"כ י"ל דהחטאת החמישית היינו בגונא שמשך, עיי"ש.

   והנה צ"ע, מנלי' לרב הונא דין זה דאם משך אחת מהן השני' מתה, עוד ילה"ע במה שנחלקו ר"ה ור"א בתרתי, חדא דלר"ה במשך לכו"ע השני' מתה, ולר"א לרבנן אף במשך אבודה אין אבודה מתה, והב', דלר"ה לא ס"ל לרבי דינא דמפריש לאיבוד כאיבוד דמי, וע"כ אם נמלך ונתכפר באבודה שאינה אבודה רועה, ולר"א דעת רבי דמפריש לאיבוד כאיבוד דמי ונתכפר באבודה שאינה אבודה רועה.

   ונ' פשוט בזה, דר"ה למד דין זה ממשמעות לישנא דמתני' דלרבי באיזו מהן שיתכפר שני' תמות, וכיון דלא ס"ל לר"ה דמפריש לאיבוד כאיבוד דמי, הרי קשיא סתימת מתני' דמשמע דאף נתכפר באבודה שאינה אבודה תמות, ומזה למד ר"ה דבמשך בכל גווני השני' מתה, ואף בנמלך אומרים לו להתכפר בשאינה אבודה, וע"כ שפיר סתמה מתני' דבכל גווני השני' מתה, ואשר ע"כ ס"ל לר"ה דאף לרבנן במשך א' מהן השני' מתה, דבזה לא מצינו שנחלקו רבנן על רבי, שלא נחלקו אלא בדין האבודה בשעת הפרשה, ולא בדין השני' שאינה אבודה, אך ר"א לטעמי' דמפרש דטעמא דרבי הוא משום דמפריש לאיבוד כאיבוד דמי, ומה"ט אף בנתכפר באבודה שאינה אבודה תמות, הרי דלית לן כלל מקור לחדש דבמשך א' מהן השני' מתה אף לרבנן, וע"כ פליג אף בדין זה על ר"ה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. וראיתי להעיר במש"כ התוס' דסוגיא דהכא אתיא כר"ה, שהרי בתחילת הסוגיא אמרו אליבא דמאן אילימא אליבא דרבנן השתא המפריש לאיבוד אמרי רבנן לאו כאיבוד דמי לאחריות מיבעיא, ע"כ, וזהו כדעת ר' אבא דאף לרבנן אבודה בשעת הפרשה מתה, ורק שאינה אבודה אינה מתה דמפריש לאיבוד לאו כאבוד דמי, וי"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להביא ראי' לזה, מהא דס"ד לקמן דכ"ד. דלדעת רבי אבודה בשעת הפרשה מתה ואבודה בשעת כפרה רועה, ופרכי' עלה דק"ו הוא ומה אבודה בשעת הפרשה דאמרי רבנן רועה אמר רבי מתה, אבודה בשעת כפרה דלרבנן מתה לרבי לא כ"ש, ובפשוטו אינו מובן, שהרי כל אבודה בשעת כפרה הויא נמי אבודה בשעת הפרשה, וא"כ היאך שייך לומר דלרבי לא תמות, הרי אי"ב לדינא דאבודה בשעת הפרשה, והגרי"ז פירש דאיירי בגונא שלא היתה אבודה בשעת הפרשה אלא בשעת כפרה, ומחודש לפ"ז דאף בכה"ג אית בה דין מיתה הגם שלא היתה ההפרשה מכח האיבוד, ומחודש עוד לפ"ז דכה"ג שנאבדה אחר שהפריש ליכא למיתי עלה מכח דינא דאבודה בשעת הפרשה, ונת' בזה במק"א, ונ' דס"ד דכל הא דס"ל לרבי דאבודה בשעת הפרשה מתה, הוא דוקא בשנמצאה קודם כפרה, דכה"ג דחי לה במה שנתכפר בשני', אך בגונא שהיא אבודה בשעת כפרה ולא הי' ראוי להתכפר בה, הרי דמה שנתכפר בשני' אי"ז מעשה דחי' עלי', וע"כ כה"ג לי"ב דין מיתה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולב' טעמים אלו נראה, דבהפריש ב' לאחריות אף אילו נאבדה אח"כ א' מהן ונמצאה, ליכא כלל לדינא ד"משך", משום דהא דבב' לאחריות ליכא לדינא ד"משך" אי"ז משום דבעי' שיהא דחי' דאיבוד, אלא היינו משום דל"ש דינא דמשך בדהויא ההפרשה לאחריות, וע"כ אף אילו נאבדה אח"כ אחת מהן ג"כ ל"ש כלל דינא דמשך, וז"ב. [↑](#footnote-ref-5)