ענייני ד_ סימנין
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / בהמה המקשה / בן פקועה

חולין עה: ד' סימנין אכשר ביה רחמנא

**א. פלוגתת רש"י ותוס'-**

מבואר בסוגיין פלוגתא דאמוראי בב"פ הנולד מטריפה ואסור אם מהני ביה שחיטת עצמו להתירו דד' סימנין אכשר ביה רחמנא.

ובהמשך מייתי דינא דר' משרשיא לדברי האומר חוששין לזרע האב ב"פ הבא על בהמה מעלייתא הולד אין לו תקנה.

ויש כאן שני פלוגתות רש"י ותוס':

א. בטעם דינו של ר' משרשיא כתב רש"י דהוי כאילו סימן אחד שבולד שחוט [מצד אביו] ונמצא שעכשיו אינו שוחט אלא סימן אחד ובהמה אינה ניתרת בסימן אחד, וא"י להצטרף עם סימן הראשון דהוי כשהיה[[1]](#footnote-2).

ובתוס' חלקו על טעמו של רש"י וכתבו שאי"צ לזה ואף אם בהמה ניתרת בסימן אחד מ"מ הכא לא יהני דכל סימן וסימן חשיב כחציו שחוט, ואין כאן שחיטה כלל ואין השחיטה מתחלקת לפי סימני הבהמה [ומה"ט נקטו דאפי' בלא פסול שהיה לא שייך להתיר שהרי חצי הבהמה לא נשחט כלל].

ביאור ד' התוס' שהחסרון אינו מתייחס להסימנין דוקא אלא שבכלל הבהמה חציה שחוט כבר ותו ל"ש בה שחיטה גמורה.

ב. עוד נחלקו רש"י ותוס', דעת רש"י דלמ"ד ד' סימנין אכשר ביה רחמנא ובאם טריפה מועלת שחיטת הולד להתירו, הרי ה"נ בדינא דר' משרשיא מהני שחיטת עצמו להתירו, ואף שהוא כשחוט ע"י אביו מ"מ ד' סימנין אכשר ביה רחמנא ויכול לשחוט בו שחיטת עצמו.

אבל בתוס' כתבו דאפי' למ"ד ד' סימנין אכשר בה רחמנא ה"מ באופן שהאם טריפה ולא הותר הולד כלפי אכילה בזה ס"ל למ"ד דאפשר לשחוט את הולד להתירו, אבל באם כשרה ששחיטתם הועילה לולד לגמרי א"א לשחוט את הולד ול"ש בו ד' סימנין לכו"ע.

וע"ע בר"ן (כה:) שמתחילה כתב כד' רש"י בביאור דינא דר' משרשיא שהוא משום חסרון שהיה, אמנם לא קיבל ד' רש"י במש"כ דמ"ד דאית ליה ד"ס חולק בזה, והוכיח דקי"ל בכ"ד בסתמא כדינא דר' משרשיא, ובאר כעין ד' התוס' דדוקא בשחיטת טריפה שלא הועילה השחיטה אלא להוציא מידי טומאה אמרינן ד"ס, אבל בשחיטת כשרה שהועילה גם להתיר באכילה לא.

**ב. ביאור הפלוגתות-**

כתב בפמ"ג שפ"ד יג-יב דהנך תרי פלוגתות רש"י ותוס' תליין זב"ז, דלשיטת רש"י דיסוד החסרון בדינא דר' משרשיא בנולד מב"פ הוא משום דכאילו נשחט כבר בסימן אחד והוי כשהיה, לפי"ז הוכרח לומר דמאן דמכשיר ב"פ הנולד מטריפה יחלוק בדינא דר' משרשיא, שהרי גם בנולד מטריפה הועילה שחיטת האם להוציא הולד מידי טומאה, ונמצא שהתחילה כבר השחיטה והמשך שחיטת הולד הוא רק כדי להתירו באכילה ויש כאן שהיה בין שני חלקי השחיטה היינו בין להוציא מידי טומאה להיתר אכילה.

ומזה למד רש"י דמ"ד דאית ליה ד"ס ומכשיר נולד מטריפה לית ליה חסרון שהיה מכח שחיטת האם כלל, וה"נ יכשיר בדינא דר' משרשיא.

והטעם בזה משום דלא אכפ"ל מה שכבר נשחט סימן של האם ויכול להתעלם משחיטת האם ולשחוט את הולד בפנ"ע, וע"ע לקמן.

מבואר בד' הפמ"ג חידוש דכשם דדינא דר' משרשיא הוא משום חסרון שהיה ה"נ דינא דב"פ הנולד מטריפה הוא מטעם שהיה בשחיטה.

ומבואר בדבריו עוד דכשם שיש מושג של שהיה בין סימן לסימן ה"נ בין שני חלקים בהיתר שחיטה יש פסול שהיה.

ולפי"ד הפמ"ג מתבאר דתוס' לית להו סברת רש"י דהוי כשהיה, וכל החסרון הוא משום דכבר נשחט א"א לשחוט שוב [אבל בתוס' עצמם לא מבואר כן ורק כתבו דאף בלא סברת שהיה יש לפסול].

ובדעת הר"ן כתב בפמ"ג שהוא שיטה שלישית, שבלשונו משמע שהסכים לרש"י שעיקר החסרון בדינא דר' משרשיא הוא מתורת שהיה, ומ"מ נקט לחלק דאף למ"ד דמכשיר בנולד מטריפה מודה בדינא דר' משרשיא.

ובאר בפמ"ג דס"ל להר"ן בפרט זה דלא כרש"י, והיכא שהאם טריפה ל"ש שהיה, שאין שהיה אלא בין סימן לסימן אבל בין חלק שחיטה המתיר מטומאה לחלק המתיר באכילה ל"ש שהיה, ולעולם לא שייך היתר שחיטה על מה שכבר הותרה מכח האם אלא אין בו משום שהיה ורק בדינא דר' משרשיא שניתר בחציו אף לאכילה כסימן אחד חשיב כשהיה.

**ג. אופ"א בזה-**

אבל יתכן לפרש שלא כד' הפמ"ג, ואף רש"י יודה גבי ב"פ הנולד מטריפה דלאו מטעם שהיה בשחיטה אתינן עלה, שהרי לא מצאנו לרש"י שיפרש בזה הטעם משום שהיה, וגם באמת התם רחוק לבוא מטעם שהיה שאין שהיה אלא בין סימן לסימן ולא בין חלקי השחיטה.

וי"ל דהתם עיקר החסרון הוא משום שכבר הותר הולד ויצא מידי טומאה הרי הועילה השחיטה בסימנין וחשיבי כשחוטין תו א"א לשחוט את הולד למאן דלית ליה ד"ס, ומ"ד דאית ליה ד"ס ס"ל דאף שכבר נשחט ע"י האם מ"מ אפשר לשוחטו בפנ"ע.

אלא דס"ל לרש"י מסברא דלהאי מ"ד דד"ס אכשר רחמנא אפשר לשחוט את הולד בפנ"ע גם אם האם כשרה, ולית ליה סברת התוס' לחלק בזה, ועיין לקמן ביתר ביאור המחלוקת בזה.

אבל צ"ע א"כ למה הוצרך גבי דינא דר' משרשיא לפרש משום שהיה ולא כפי' התוס' משום שכבר הותר ע"י שחיטת האם?

ויל"פ בזה דמסברא נקט רש"י דעיקר החסרון במה שהותר הולד אינו משום שכלל הבהמה חשיבא כנשחטה רק ההיתר מתייחס לסימנין, וס"ל לרש"י דעי"ז חשיב כאילו נשחט סימן אחד מהם, לכך הוי כמו שהיה אח"כ בסימן שני.

ודעת התוס' יתכן דפליגי בהא מילתא וס"ל שאין שחיטת האם מתייחסת לסימני הולד אלא לכלל הבהמה, ומה"ט נקטו לחלק דהיכא שהאם טריפה הרי יש שחיטה לבהמה, ומש"כ בלשונם שכל סימן חציו שחוט יתכן דלאו דוקא הוא רק כוונתם על כלל הבהמה.

אבל בפשוטו דין ב"פ אינו משום דהוי כאילו נשחט בסימנין דוקא, וע"ע לקמן בנידון זה.

**ד. ד"ס אכשר רחמנא בכשרה-**

ובדעת רש"י יל"ע אי מודה למש"כ התוס' דכל שהותר לגמרי א"א לשחיטת הולד להתירו ואף למ"ד ד"ס אכשר רחמנא, אלא דפשיטא ליה דכל שיש איזה פרטים שכלפיהם לא הותר מכח האם שפיר מהני שחיטת עצמו כלפי זה, וכגון בדינא דר' משרשיא שחציו אינו שחוט או היכא שהאם טריפה ומועלת השחיטה להיתר אכילה, ולכך הוצרך לומר דדינא דר' משרשיא הוא דלא כמ"ד ד"ס.

או דלא ס"ל חסרון זה כלל וס"ל דלמ"ד ד"ס לעולם יכול לשחוט את הולד בפנ"ע אף שכבר נשחט ע"י האם בשחיטה כשרה, דיסוד טעמיה משום שיכול להתעלם משחיטת האם לגמרי ולשחוט את הולד מצ"ע.

ונפק"מ בזה דגם בשוחט כשרה מ"מ יכול אח"כ לשחוט את הולד ויש בו שם שחיטה, ונפק"מ לענין כיסוי הדם ואוא"ב ודו"ה וכה"ג.

ועי' בפמ"ג שפ"ד כח-כח דב"פ אין בו כיסוי הדם כיון שאי"צ שחיטה ומותר בלא"ה אין כאן מעשה מתיר, ויל"ד דלשיטת רש"י דד"ס אף בכשרה א"כ יכול לשחוט שוב את הולד וחייב בכיסוי.

כנראה יש בזה שני דרכים:

א. הנה דעת רש"י עד: דב"פ פסול לפסח משום שהוא יוצא דופן, והתוס' נקטו משום דלא שייכא ביה שחיטה.

וכתב הגרי"ז בכורות יב. דאזיל רש"י כשיטתו דאם אמרינן ד' סימנין, הרי מבואר דעתו דאף בכשרה שייך לומר כן [מיהו מעיקר ד' רש"י אין כ"כ ראיה עיין תו"ח ובמקור ברוך ח"ב-יב שבארו באופ"א ואין הכרח לד' הגרי"ז].

עוד מקור יש להביא לזה, הנה מבואר במתני' עד. שאם שחט את האם אין בשחיטת העובר משום אוא"ב, ובתוספתא ילפינן לה מקרא דאת שטעון שחיטה חייב באוא"ב אבל ב"פ שאינו טעון שחיטה אין בו דין אוא"ב, וצ"ב ל"ל קרא תיפו"ל שאין כאן שחיטה כלל שהרי הוא כשחוט ואין מועלת שחיטתו לשום ענין?

ובמקו"א נתבאר דלשיטת רש"י אשה"ט דאף ששחט כבר את האם יש דין שחיטה על הולד בפנ"ע אף בכשרה ושפיר איצטריך לקרא.

מיהו בלא"ה לשיטת התוס' לא יתיישב זה ועכצ"ל דהתם ס"ד דסגי לדין אוא"ב במעשה דשחיטה לחוד גם בלא שום חלות היתר, ונתבאר במקו"א.

ב. אבל בבכור שור נראה דעתו שלא כהגרי"ז, הנה בתוס' נתקשו לשיטת רש"י איך מבואר בסוגיות לעיל שאבר היוצא אין לו תקנה והרי יכול להתירו ע"י שחיטת עצמו, ונתבאר במקו"א באורך כל האי עניינא.

וביישוב ד' רש"י כתב בתבו"ש בחד אופן [ובמקו"א הוכחנו שזה האופן המחוור בדעת רש"י], עפי"מ שנקט שם בפשיטות דלא כהגרי"ז, ואף לשיטת רש"י דד' סימנין אכשר רחמנא מ"מ מודה דכלפי פרט שכבר חלה שחיטת האם ל"מ שחיטת עצמו.

אלא דס"ל לרש"י דבדינא דר' משרשיא כיון שחצי ממנו עדיין טעון שחיטה שפיר מהני שחיטתו להתיר ד"ז, וכמו בטריפה שעל פרט שלא הועילה שחיטת האם שפיר מהני שחיטת עצמו.

ועפי"ז כתב בדעת רש"י לחלק דדוקא בהא דר' משרשיא שכל חלק וחלק בבהמה טעון שחיטה משום שחציו אינו שחוט הרי שחיטתו מועלת, אבל באבר היוצא שכל הבהמה הותרה ורק אבר אחד צריך שחיטה א"א לשחוט רק כלפי אבר אחד [וכנראה יסוד הדברים שאין השחיטה מתרת כל אבר בפנ"ע רק את כלל הבהמה וממילא כל אבר ניתר, ונתבאר במקו"א ענין זה].

ועיי"ש מה שנתקשה על מהלך זה מנ"ל לרש"י לחלק בזה והו"ל למימר דאף בדינא דר' משרשיא כיון שחצי בהמה אינו טעון שחיטה ל"מ ודוקא בטריפה שכולה טעונה שחיטה אמרינן ד' סימנין[[2]](#footnote-3).

ומ"מ למדנו מדבריו [וכ"נ בשער"י כמו שהובא בהערה] דבכשרה ושחט אח"כ את בנה אין בזה שחיטה כלל ואין בו אוא"ב וכיסוי הדם ודו"ה וכה"ג.

אבל לפי"ד הגרי"ז א"א ליישב כן שיטת רש"י מקו' התוס', ונתבאר בסוגיא אבר היוצא.

**ה. ביאור ענין ד"ס לשיטת רש"י ודין נקרעה האם-**

ולמהלך הגרי"ז למדנו דבר חידוש, ששייך שחיטה אף שכבר הותרה הבהמה, ובפשוטו הביאור בזה עפ"י לשון רש"י עה. (ד"ה ארבעה) דלא רבי רחמנא ד"ס אלא להיתרא והיינו שיכול להשתמש בשחיטת אמו להחשב שחוט כאבר מאברי אמו, אבל מ"מ אם נדון אותו כלפי עצמו לאו כשחוט הוא, וממילא יכול גם להתעלם משחיטת אמו ולשחוט את הולד בפנ"ע, ובהא מילתא פליגי אמוראי.

אבל לשיטת התוס' נידון ד' סימנין הוא נידון אחר, דלכו"ע אחר דחשיב כשחוט א"א להתעלם משחיטת אמו, רק יש כאן נידון פרטי לענין אם טריפה שהולד אינו כשחוט לכל מילי רק לענין טומאה אם שייך חיות וסימנים להיתר אכילה בלבד וממילא אם מהני ביה שחיטת עצמו.

ובביאור שיטת רש"י יל"פ בשני אופנים:

א. בפשוטו נראה שהנידון הוא אם יש לולד סימני עצמו אלא שניתר גם ע"י סימני אמו ושני אופנים נתנה לו תורה, זה סברת מ"ד ד"ס, ומאן דל"ל ד"ס ס"ל שאין לו חשיבות של סימני עצמו דלאו בהמה בפנ"ע היא רק הסימנין שלו הם סימני האם וכיון שנשחטה האם אין לו סימנין נוספים לשוחטו בהם.

אלא דלפי"ז צ"ב למה אם נקרעה האם מהני שחיטת הולד [וכבר נתקשו בזה בתוס' עה. ותי' לפי דרכם יו"ד לקמן]?

וכנראה הביאור דכל מה שהולד שייך לאמו הוא מפרשת כל בבהמה ואחר שנקרעה תו אין לו שייכות לאמו, אבל כל שנשחטה הרי דנים אותו כחלק מאמו לענין זה כל שעתא, וממילא אין לו סימנין, ואי"צ לסברת ד"ס בזה רק שפקע ממנו כל השייכות לאמו.

ואף שסברא זו דחוקה קצת מצאנו כה"ג גם בשאר דיני ב"פ שרק אחר שנשחט חשיב כחלק מן האם לכל מילי וחלבו מותר דלא חשיב בהמה בפנ"ע ע"י פרשת כל בבהמה [לדעת כמה ראשונים שזהו גדר היתר החלב], אבל אם נקרעה חלבו אסור שכבר פקע ממנו השייכות לאמו.

ומ"ד דאית ביה ד"ס סברתו כמבואר בלשון רש"י עה. (ד"ה ארבעה) ז"ל:"היתרא הוא דרבי רחמנא מכל בבהמה שאם רצה אוכל בשחיטת אמו וכו'", היינו שלא נאמר דין זה אלא לקולא ולהיתרא אבל יכול להתעלם ממנו ולאוכלו בשחיטת עצמו[[3]](#footnote-4).

ב. בחת"ס סט. ושער"י ג-כה בארו באופ"א דס"ל למ"ד דל"א ד' סימנין דגדר היתר ב"פ אינו משום שיש לו סימני אמו והוא נשחט ע"י שהוא כאבר מן האם, רק דע"י שחיטת האם החשיבה תורה כאילו סימני הולד נמי שחוטים וממילא א"א לשחוט אותם שוב אח"כ.

[ובאמת הוא צד מחודש מאוד לומר דהוי כאילו נשחט בסימניו, ואין לזה כ"כ ביאור, וצ"ע].

והנה רש"י כתב טעם דינא דר' משרשיא דלמ"ד דל"א ד"ס א"א לשחוט את הולד משום שחציו כבר שחוט ואם שוחט כעת הוי כשהיה בין סימן לסימן.

ולד' החת"ס ושער"י מתבאר בפשיטות דבאמת ע"י שחיטת אמו חשיב כאילו שחט סימני הולד אלא דכיון שרק חציו ב"פ הרי רק חצי סימן הוי כשחוט ואם שוחט כעת הרי יש בו חסרון שהיה.

אבל לפמש"כ שעיקר הנידון הוא משום שאין לו סימני עצמו רק סימני אמו, אין כ"כ ביאור לד' רש"י, שהרי לפי"ז עיקר הנידון הוא שחצי מן הבהמה יש לה מערכת סימני האם וחצי ממנה יש לה מערכת סימני עצמה, והנידון הוא לצרף שחיטות שניהם ואין כאן ענין לשהיה בין סימן לסימן רק בין שחיטת חצי בהמה לחצי השני, ומשמע מזה קצת כמהלך אחרונים הנ"ל.

**ו. ד"ס לשיטת התוס' ודין נקרעה-**

אבל שיטת התוס' שגם למ"ד דל"א ד"ס דין ב"פ אינו עושה חסרון בשחיטת סימניו כלל, רק הנידון הוא משום שכבר הותר ויצא מידי טומאה ע"י אמו.

בפשוטו לדבריהם הנידון שלא לומר ד"ס הוא נידון אחר מפירש"י, דלשיטת רש"י יסודו משום שאין לולד סימני עצמו כלל, או דהוי כנשחט אגב אמו בסימניו הוא כש"כ האחרונים, אלא שאם נקרעה פקע שייכותו לאמו וכש"כ לעיל.

אבל לשיטת התוס' לכו"ע יש סימנין לולד ולא חשיבי כנשחטו סימני עצמו אגב אמו, רק הוא נידון פרטי דע"י דחייל בו היתר שחיטה א"א לשוחטו שוב, ורק לענין פרט שעדיין לא נשחט מהני שחיטתו.

ולשיטת התוס' נראה לכאו' דפלוגתת אמוראי גבי טריפה אם אמרינן ד"ס הוא פלוגתא מקומית דמצ"ע היתה השחיטה מועלת שהרי כלפי היתר אכילה לא נשחט רק יצא מטומאה ע"י שחיטת אמו.

וטעם מ"ד דל"א ד"ס לכאו' ס"ל דל"ש שחיטה או סימנין רק לענין אכילה בלא שיהיו סימנין ושחיטה לטומאה.

וע"ז פליג רבא וס"ל דשפיר אכא כה"ג ושייך שחיטה וסימנין רק לענין אכילה.

ולשיטתם י"ל דבנקרעה האם אין מקום לדון על ד"ס כלל, שהרי כיון שלא הועילה שחיטת האם למידי וודאי יש סימנין לולד, ודלא כשיטת רש"י שצריך לידחק גבי נקרעה כש"כ [ובתוס' עה. קצת ל"מ כן אלא גם בנקרעה יש לדון משום ד"ס][[4]](#footnote-5).

אבל צ"ע לפי"ז לשון הגמ' דא"ל רבא ד"ס אכשר ביה רחמנא, והרי אין כאן פלוגתא בנידון זה כלל, וצ"ב רב.

והגרג"כ אמר שגם לשיטת התוס' יסוד הענין כרש"י דנתחדש בדין ד' סימנין שיכול להתעלם משחיטת האם, אלא דמ"מ בכשרה שנשחטה שחיטה מעלייתא תו א"א לשחוט העובר שכבר אין משמעות לשחיטה כלל, אבל אינו מבואר כה"צ בטעמא.

**ז. ב"פ הבא על בהמה ונשחטה-**

כתבו הט"ז יג-ט וש"ך יג-יד דאף דקי"ל כר' משרשיא דב"פ הבא על בהמה מעלייתא אין לולד תקנה בשחיטת עצמו, ה"מ אחר שיצא לאויר העולם אבל כל שהוא במעי אמו מהני שחיטת אמו להתירו.

ובחת"ס סט. חלק ע"ד, וכתב דלעולם גם אם תשחט האם לא יהיה היתר להולד, וטעמו נראה שם שכל יסוד ההיתר של ב"פ הוא דהוי כאילו נשחט גם הולד בסימניו, וכיון דהכא א"א לשחוט אותו בפנ"ע ה"נ ל"מ שחיטת אמו יותר מזה.

ובב"ח וש"ך משמע לא כן ויסוד ההיתר של ב"פ הוא אינו כשחיטה בסימני עצמו, וממילא אף שאותו ולד חשיב כשחוט מקצתו מ"מ כלפי סימני האם אין כאן שום חסרון ומהני שחיטה בסימניה שהיא שחיטה מעלייתא.

**ח. בהמה הבאה על ב"פ אם ניתר הולד במעי האם-**

כתב הב"ח-יד דבהמה הבאה על ב"פ יכול לאוכלה עם הולד שבה ודוקא אם יצא אין לו תקנה.

ובש"ך יג-יד חלק ע"ז שהרי אין כאן שחיטה להאם כלל ואין יותר הולד וכל ההיתר של ב"פ הוא דוקא ע"י שחיטת האם ולא מקודם?

ודעת הב"ח באר הפמ"ג שם דס"ל דאף קודם שחיטה יש היתר כל בבהמה כלפי הולד שבבהמה דכללא הוא כל שבבהמה תאכלו, ואף בנקרעה האם [שהיא ב"פ] שרי, והביא כן מתבו"ש ופר"ת.

ודעת הש"ך מבואר דדוקא בשחיטת האם חייל ההיתר של כל בבהמה.

ועיין בראשונים קג. דאף לר"י דחדשים גרמי מ"מ החלב שבמעי אמו אין בו איסור עד שיצא לאויר העולם, ופירש"י שם הטעם משום כל בבהמה, הרי מבואר דאף קודם שחיטה יש היתר של כל בבהמה, ועיין ברמב"ן צב:,קכ., דיסוד ההיתר הוא משום שיכולה להיות ניתרת בשחיטת האם חשיב חלק מן האם.

וכנראה דעת הש"ך דלא דמי להכא שהרי א"א יותר לשחוט את האם שהרי היא ב"פ, ואין כאן הפרשה של כל בבהמה להחשיבו חלק מהאם דדוקא היכא שהוא ניתר בשחיטת האם יש מקום לזה.

אבל דעת הב"ח י"ל דס"ל דהיתר כל בבהמה קיים גם קודם השחיטה שהוא טפל לאמו לקבל את ההיתר שחיטה שלה שיש לה מכח דין ב"פ.

[ובאמת לפי"ז היה מקום לומר דלא כהפמ"ג, אלא דלעולם אם תקרע האם כבר פקע ממנו השייכות של כל בבהמה ורק כל שהוא במעי אמו חשיב חלק מאמו, וכמו גבי חלב דאוירא דחלב בעי.

אבל באמת מסתברא כהפמ"ג, דהא חזינן שאם נשחטה האם נחשב לעולם חלק מאבריה כיון שהוא חלק ממנה לענין השחיטה וחלבו מותר גם אח"כ, א"כ ה"נ כיון שלדעת הב"ח קיבל כבר היתר השחיטה של אמו בת פקועה חשיב לעולם כירך אמו לקבל ההיתר שלה גם אחר שנקרעה, ודו"ק].

**ט. הטעם דולד של ב"פ אי"צ שחיטה-**

בעיקר מה דמבואר בד' ר' משרשיא שולד הנולד מאב ואם ב"פ אי"צ שחיטה, יש לדון בטעמו, אם משום דב"פ הוא כמת ואוכל חשיב ולא בהמה ולא זהו שור האמור בתורה להצריך בו שחיטה ממילא גם בנו אין לו דין שור, וכ"נ בשער"י ג-כה[[5]](#footnote-6).

אבל יל"פ דהיתר השחיטה חל גם בבנו [וצ"ב מנ"ל], וכ"מ ברש"י שהרי כתב דסימן אחד שבו כאילו שחוט ואם באת לצרפו עם סימן הראשון הוי כשהיה, משמע דלעולם יסודו משום שההיתר מתפשט גם על הבן, ואי משום דלא חשיב שור האמור בתורה אינו ענין לשהיה כלל, ונתבאר לעיל סט. עוד בזה בענין זוז"ג וחוששין.

**י. ב"פ מטריפה הבא על בהמה מעלייתא-**

בש"ך יג-יב כתב דב"פ הנולד מטריפה שבא על בהמה מעלייתא יש לו היתר בשחיטה שהרי בכה"ג אמרינן ד' סימנין גם לשיטת התוס' א"כ שפיר מועלת שחיטת עצמו להתירו.

לכאו' דבריו תמוהים בסברא שהרי כלפי טומאה א"י לשחוט שחיטת עצמו שהרי כבר חל ההיתר בחציו מכח האב ואין לו תקנה, ורק לענין היתר אכילה שהאב עצמו היה אסור באכילה מהני שחיטתו ואכתי לא תפקע ממנו טומאה?

[ואף אם נימא דאבר היוצא בב"פ מטריפה מועלה שחיטת עצמו להתירו כדעת הפר"ח סי' יד, היינו משום שהאבר עצמו כבר ניתר מטומאה ג"כ ע"י שחיטת האם לדעת רבנן במתני' עב.[[6]](#footnote-7) ואי"צ אלא שחיטה להיתר אכילה ולא הותר הולד ומהני בו שחיטת עצמו לענין זה].

ויתכן לומר דכיון שהועילה השחיטה לענין אכילה בכל הולד מועלת לגמרי אף לענין טומאה ואף שלענין טומאה אי"צ את השחיטה אלא בחציו מ"מ הועילה להוציא את כל הולד מידי טומאה.

אבל זה נסתר מדעת הש"ך דאבר היוצא בב"פ מטריפה ל"מ בו שחיטת עצמו להתירו, וכבר נתבאר במקו"א מש"כ הפמ"ג שפ"ד יד-ז שא"א לבאר דעתו משום שאבר היוצא יש בו דין דל"מ שחיטת עצמו, שהרי לדעת הש"ך אינו כן.

רק עיקר הביאור כתב בפמ"ג עפי"ד התבו"ש יד-ח דס"ל דאף לרבנן דשחיטת האם מוציאה את האבר מידי טומאה מ"מ באם טריפה לא יצא האבר מידי טומאה דנחתינן חד דרגא, עיי"ש, וממילא ל"מ שחיטת הולד שהרי אותו אבר יש בו טומאה ושאר הולד אי"צ השחיטה אלא להיתר אכילה.

ובמשנת ר"א חולין-ד באר באופן דומה יותר מבואר, וזה עפי"מ שבאר שם יסוד דין טריפה דהוי כמקצתו מת שלא ע"י שחיטה ומקצתו ע"י שחיטה, ונמצא חציו שמת נבילה וחציו שחי ה"ה אבמה"ח, וא"כ במקצת שנשחטה האם הותר גם הולד, ובאותו מקצת שמתה האם בלא שחיטה גם הולד לא הותר מידי והוא באיסור אבמה"ח [ולא נבילה שהרי הוא חי], אבל אבר היוצא לא הותר כלל וכולו בכלל אבמה"ח לדעת הש"ך, ונמצא שהאבר צריך היתר יותר מכלל הבהמה וא"א שהשחיטה תתייחס יותר לאבר ממה שהיא בשאר הבהמה וכש"כ בתבו"ש הנ"ל.

הרי מבואר דאף שמועלת השחיטה לכל הולד באכילה מ"מ לענין טומאה ל"מ שחיטה לאבר אחד, וצ"ע מד' הש"ך הכא.

מיהו יתכן לחלק בזה דשחיטה כלפי אבר אחד ל"מ אם בכלל הבהמה לא היה צריך לזה, אבל כלפי חצי בהמה שפיר מהני, וכש"כ הבכור שור שהבאנו לעיל בדעת רש"י דל"מ שחיטה לאבר היוצא אבל מ"מ בדינא דר' משרשיא אי אמרינן ד' סימנין מהני.

אלא דמ"מ לא נתיישב בזה דעת הש"ך היאך פסק כן להלכה דהא קי"ל כדעת התוס' דאף דקי"ל ד' סימנין אכשר בה רחמנא מ"מ ל"מ שחיטת עצמו בדינא דר' משרשיא ול"א ד' סימנין אכשר בה רחמנא, וע"כ מבואר בזה דכיון שכבר הותר חציו ל"מ שחיטה למקצת בהמה אף דפתיך איסורא בכולה ודלא כרש"י, וצ"ע [וכנראה צריך לחלק דלענין טומאה דוקא סבר דמהני היכא דפתיך איסורא בכל הבהמה ורק כלפי אבר אחד ל"מ, והדברים צ"ב].

**יא. ספק הגמ' עד. אי מהני שחיטת עצמו במעי אמו-**

א. עד. מספק"ל לר' אושעיא הושיט ידו למעי בהמה ושחט עובר שבמעיה, תבעי לר"מ עד כאן לא אמר ר"מ ב"פ טעון שחיטה אלא בשיצא לאויר העולם אבל במעי אמו לא שריא ליה שחיטה, או"ד אפי' לרבנן ד' סימנין אכשר ביה רחמנא.

בפשוטו ביאור ספק הגמ' בדעת ר"מ, דאף דס"ל דב"פ הוא כחי בפנ"ע ה"מ ביצא לאויר העולם אבל כל שעדיין לא יצא לאויר העולם מודה לרבנן דחיותו היא אגב אמו, והיינו דס"ל חדשים ואוירא גרמי, ומה"ט יש לצדד דל"מ ביה שחיטה אי לאו ד"ס וכמו דמספק"ל לרבנן.

אלא שכנראה ביאור זה הוא רק לשיטת הרא"ש במתני' עד. דלר"מ חדשים ואוירא גרמי, ועפי"ז נקט הרא"ש דאף ר"מ מודה שגם אם בשעת שחיטה היה חי ואח"כ קודם שיצא לאויר העולם מת שפיר הותר בשחיטה שהרי לעולם לא יצא חי ממעי אמו.

[ואף אם לא נקבל חידושו של הרא"ש לדינא היה מקום לומר הטעם משום שמיד בשחיטת אמו חשיב כילוד והוי כאוירא ואינו חשוב חלק מאמו, אבל כל שעדיין הוא במעי אמו הרי הוא חלק ממנה גם לר"מ ובזה מספק"ל אי מהני שחיטת עצמו].

אבל דעת הראשונים דס"ל דלר"מ חדשים לחוד גרמי צ"ע דלפי"ז חשיב כבהמה בפנ"ע כבר בחדשים לחוד ואיך ס"ד דלר"מ לא תהני שחיטתו במעי אמו, וצ"ע בזה.

ב. ובעיקר ביאור הסוגיא כנראה ג' שיטות עיקריות בזה:

הנה הרי"ף השמיט ספק זה וכתב הר"ן טעמו דהא קי"ל לקמן עה. ד' סימנין אכשר בה רחמנא גבי שוחט את הטריפה וה"ה הכא מהני אפי' לרבנן.

אבל בתוס' עה. כתבו דאפי' לרבא דד' סימנין אכשר בה מ"מ איכא למיבעי לעיל דדלמא שאני התם דלא יצא לאויר העולם כדמספק"ל לר"מ[[7]](#footnote-8).

מבואר דעת התוס' דפשיטא לן דלדעת רבנן ד' סימנין אכשר ביה רחמנא אלא דמספק"ל דלמא אף ע"י ד' סימנין ל"מ הכא וכדמספק"ל לר"מ דאף דס"ל שיש לעובר חיות בפנ"ע מ"מ כל שלא יצא לאויר העולם ל"מ, אבל אין כאן נידון בגמ' כלפי דין ד' סימנין.

וביאור דעתם דפשיטא לן דד' סימנין אכשר רחמנא שהרי שיטת התוס' עה.: שכל הנידון שלא לומר ד' סימנין הוא מכח שחיטת האם שכבר הותר הולד בשחיטה כשרה תו ל"ש בו שחיטה נוספת, אבל כל שעדיין לא נשחטה האם ולא הותר הולד פשיטא לכו"ע שיש לעובר סימנין בפנ"ע.

ונמצא דלשיטת התוס' עיקר ספק הגמ' הוא כהספק בדעת ר"מ אם באופן שיש לעובר חיות בפנ"ע מהני שחיטת עצמו, וממילא מספק"ל גם לרבנן משום ד"ס.

ג. בשיטת הרי"ף תמה בחי' רעק"א עד., היאך נקט דע"י ד' סימנין פשוט דמהני שחיטת העובר, והרי לר"מ וודאי סימני העובר מועילים לו ומ"מ מספק"ל דלמא לא יצא לאויר העולם ל"מ שחיטתו, א"כ ה"נ לרבנן מה מהני דד' סימנין אכשר ביה רחמנא מ"מ יש להסתפק משום שלא יצא לאויר העולם, וכש"כ התוס'?

וכנראה דעת הרי"ף לבאר ספק הגמ' באופ"א, דלעולם ספק הגמ' עיקרו הוא אליבא דרבנן אם אמרינן ד' סימנין אכשר בה רחמנא, וס"ל להרי"ף דאף אם לא נשחטה האם יש לדון דלא אמרינן ד' סימנין כיון שהוא עומד לשחיטת האם חשיב כאבר מאבריה [וכש"כ הרמב"ן צב: לענין חלב שאין בו איסור עד שיצא לאויר דחשיב ירך אמו כל שלא יצא החלב לאורי העולם], ורק אם נקרעה האם חשיבס מכאן ואילך בפנ"ע ומהני שחיטת עצמו.

אלא שהוסיפה הגמ' להסתפק גם אליבא דר"מ דלמא כיון שלא יצא לאויר העולם מודה ר"מ לרבנן שאין לו חיות בפנ"ע רק תלי באמו, ונמצא שהצד דל"מ לר"מ הוא כמו לרבנן ועיקר הספק הוא בדעת רבנן אלא שיש כאן ספק נוסף אם ר"מ מודה לרבנן כל שלא יצא.

וממילא כיון דקי"ל ד' סימנין אכשר ביה רחמנא הרי גם לרבנן דלעולם הולד נחשב בחיותא דאימיה מ"מ יש לו ג"כ חיות עצמית א"כ גם כשלא יצא לאויר העולם מהני שחיטתו וכ"ש לר"מ.

ד. שיטת הר"ן שיטה שלישית בזה, עיי"ש שדחה ד' הרי"ף דאף אם ד' סימנין אכשר בה רחמנא ה"מ בדבר שאין לאם סימנין הרי סימניו ג"כ חשובים כסימנים, וכגון בטריפה שאין לאם סימנין להתירה באכילה חשיב העובר כחי בפנ"ע.

אבל הכא הרי יש להאם סימנין שעדיין לא נשחטה ובזה וודאי סימני האם הם גם עבור הולד ול"א בכה"ג ד' סימנין.

והוא שיטה נוספת ולפי"ד נמצא שיש כאן ספק מסויים אליבא דרבנן אם אמרינן ד' סימנין בכה"ג או דכל שסימני האם שלמים ל"ח סימנים שלו כלל, וכל סימניו הם סימני האם.

אלא שהעיר רעק"א ע"ד הר"ן היאך כתב דאף אם בעלמא קי"ל ד"ס הכא ל"מ משום שסימני האם שלמים ויש לו סימני האם לא תהני שחיטת עצמו, והרי מבואר בגמ' דלר"מ אף שסימני האם אין מועילים לולד מ"מ מספק"ל דל"מ שחיטת הולד, וחזינן דגם בכה"ג מספק"ל דלא תהני שחיטת הולד, א"כ ה"נ לרבנן?

ובפשוטו צ"ל כש"כ לעיל דיסוד ספק הגמ' דלמא ר"מ מודה לרבנן בכה"ג שעדיין לא נולד דאין לו סימני עצמו רק אגב אמו, ונמצא דספק הגמ' לר"מ הוא כמו לרבנן וכל הצד בגמ' דיהני הוא משום דמודה לרבנן בכה"ג שסימני האם מועילים לו קודם שיצא לאויר העולם [אלא דכל ששוחט את האם ממילא יצא הולד לאויר העולם ולא ניתר].

וכנראה רעק"א פירש ספק הגמ' לר"מ שהוא נידון אחר דאף בלא שסימני האם יועילו לו מ"מ לא תהני שחיטת עצמו משום דכל שלא יצא ל"ש שחיטה דאין לו חיות גמורה עדיין מצ"ע, וכ"נ לשון הפמ"ג סוס"י יד.

אלא דמ"מ מש"כ לפרש ספק הגמ' משום אוירא גרים עצ"ע כשה"ק לעיל שהרי לדעת הרבה ראשונים חדשים לחוד גרמי לר"מ, וצ"ע.

ה. כתב רעק"א נפק"מ משיטת הר"ן דלפי"ז נמצא שאם האם טריפה תהני שחיטת הולד בעודו במעי אמו שהרי אין סימני האם גמורים [וזה דלא כמבואר בתוס' ביצה ו. דאף בעגל שנולד מטריפה מספק"ל לר"א אי מהני שחיטת עצמו].

ולכאו' דבריו תמוהים טובא שהרי כלפי טומאה סימני האם מועילים לו ובזה לא אמרינן ד' סימנין, נמצא דבזה ל"מ שחיטתו בולד כלל ואיך תועיל שחיטתו במעי אמו?

ומשמע מזה דכל שהועילה השחיטה לאיסור אכילה יש לה שם שחיטה גם לטומאה.

וכעי"ז הבאנו לעיל אות י' מד' הש"ך יג-יב דב"פ הנולד מטריפה שבא על בהמה מעלייתא יש לו היתר בשחיטה שהרי בכה"ג אמרינן ד' סימנין גם לשיטת התוס' א"כ שפיר מועלת שחיטת עצמו להתירו, וגם ע"ז תמהנו לעיל דהא כלפי טומאה הוא כבר כשחוט חציו ואין לו תקנה.

ושם כתבנו שא"א לתרץ דכיון דאהני שחיטה להתיר באכילה הועיל לטומאה שתי' זה אינו עולה בדעת הש"ך גבי דינא דאבר היוצא, ואכ"מ.

ו. עי' ברמ"א סוס"י יד פסק להלכה דל"מ שחיטת העובר במעי אמו, ובש"ך וט"ז סוס"י יד הביאו דעת הלבוש שפסולו מטעם חלדה שהסכין מכוסה.

ועפי"ז כתב רעק"א דה"נ אם מתה האם והוא שוחט עובר שבמעיה ל"מ דסו"ס הוי חלדה.

אבל הק' ע"ז דבסוגיין נראה דלאו מה"ט אתו עלה, רק משום שאין לו חיות בפנ"ע,

ובתבו"ש וש"א הליצו על הלבוש דאף הוא לא נתכוין לומר שזהו יסוד ספק הגמ', רק להלכה כתב שיש לפסול בתורת וודאי מטעם חלדה, וסוגיין אזלא כפי הצד בגמ' ל: שאין פסול חלדה בכיסה הסכין במטלית, עיי"ש.

בזה באר בשבו"י [הו"ד בגליון מהרש"א] דעת הר"מ שהשמיט ספק זה, ובפשוטו היה נראה דעתו כש"כ הר"ן בשיטת הרי"ף דקי"ל ד' סימנין אכשר רחמנא.

אבל בשבו"י באר דס"ל שיש לפסול משום חלדה לכו"ע וכל הנידון בגמ' הוא לחד צד לעיל ל:.

ו. בחי' הרא"ה ביצה ו. כתב ליישב קו' התוס' שם עפ"י חידוש גדול דכל ספיקו של ר"א הוא דוקא אם אמו כשרה אבל באמו טריפה ולא יצא לאויר העולם לכו"ע ל"מ שחיטת הולד במעי אמו כלל.

ודבריו צ"ב שהרי כל כמה שמועיל לו שחיטת עצמו כשהוא במעי אמו מה אכפ"ל שאמו טריפה, וכנראה טעמו משום דחשיב כאבר מאברי האם לענין טרפות, וצ"ב.

1. וחסרון שהיה זה מסתבר שאינו משום דבמציאות צריך להמתין עד שישחוט את הולד, רק גם אם יצליח לשחוט את האם ותוך שיעור שהיה לשחוט את הולד ג"כ אין מצטרפים זל"ז דמצ"ע אין כאן צירוף בין השחיטות. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובשער"י ג-כה ג"כ נקט כדברי הבכור שור, אלא דאסברה לה באופ"א, שא"א לסימנין להתיר את הבהמה אלא אם הם עצמם טעונים שחיטה, אבל הכא בב"פ שהם אינם טעונים שחיטה שכבר נשחט ע"י אמו א"א לשחוט על ידם את הבהמה ולכך א"א להתיר את האבר ע"י שחיטת הסימנין.

   אבל בהא דר' משרשיא שפיר מהני למ"ד ד' סימנין משום שהסימנין עצמם אין בהם היתר שחיטה לגמרי.

   אלא שאינו נראה כ"כ בעיני ביאור זה, שנראה לי בפשוטו שהסימנים מתייחסים לכלל חיות הבהמה ואינם עומדים לעצמם, וכשלא נשחט האבר ג"כ יש חסרון בסימנין כלפי זה, וע"כ שאין ענין מיוחד בסימנין אלא דל"מ באבר היוצא משום דכללא הוא שא"א לשחוט את הבהמה כלפי אבר אחד כש"כ הבכור שור. [↑](#footnote-ref-3)
3. והגרג"כ אמר דרך מחודשת בזה, דבאמת גם בנקרעה אין הולד חשוב בהמה בפנ"ע רק חלק מן האם כיון שלא היה בו לידה, ואף בנקרעה האם לא חשיב לידה ואכתי חשיב כאבר של האם.

   ומה"ט נתקשו הראשונים היאך מהני שחיטת עצמו בנקרעה, וכתבו משום ד"ס, ובאר הדברים דאף שהוא אבר לחוד שפיר שייך בו שחיטה שהוא אבר עם סימנין.

   ובדין שוחט את הטריפה אם אמרינן ד"ס הוא נידון אחר דאף שכבר נשחט ע"י אמו לענין טומאה לכה"פ וכבר חלה בו שחיטה מ"מ יכול להתעלם משחיטת אמו לשחוט אותו בפנ"ע מתורת ד"ס ובזה פליגי אמוראי.

   אבל אינו נראה בעיני לומר דבנקרעה לא חשיב בהמה בפנ"ע, שהרי וודאי בפשוטו יש בו איסור חלב אף לר"ל עה., דחשיב חדשים ואוירא, וכן יש בו כל הדינים של לפדות בו וכה"ג, וע"כ וודאי כל שנקרעה האם פקעה שייכותו לאמו אלא שרק אם נשחטה חשיב ממשיך להתייחס לאמו לצורך ההיתר שחיטה וממילא מתייחס לכל דבר וכש"כ. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולעיל הבאנו ד' הגרג"כ בזה דאף בנקרעה יש נידון של ד"ס שהוא עדיין נחשב כאבר מאברי האם.

   ילה"ע בלשון הר"מ פ"ב אבה"ט ה"ז שנראה מדבריו דהיכא שנקרעה האם היה מן הדין שהולד יטמא טומאת נבילות ויקבל גם את מיתת האם כמו שמקבל את השחיטה שלה, אלא דכיון שהוא חי אינו מטמא [ואולי הוא כעין חיותו מטהרתו] וזה דבר מחודש מאוד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובהמה הנוצרת ע"י ספר יצירה כתב השל"ה פרשת וישב שאין בה איסור אבמה"ח ואי"צ שחיטה [עיי"ש שך עשו השבטים וסבר יוסף שאוכלים אבמה"ח של בהמה רגילה], ובספר עמודיה שבעה ר"ל דאף איסור בשר בחלב לית ביה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובפשוטו גם אם האם טריפה הוא כן דמ"מ הותר האבר, ולא ס"ל חידושו של התבו"ש יד-ח דנחתינן חד דרגא. [↑](#footnote-ref-7)
7. מבואר ביצה ו. דעגל הנולד מן הטריפה שמותר לאוכלו בשחיטת עצמו אף שאינו מוכן אלא אגב אמו.

   ובתוס' שם הק' דקי"ל עה. ד' סימנין אכשר רחמנא וא"כ הוא מוכן מצ"ע שיכול להושיט ידו למעי אמו לשוחטו?

   ותי' דמספק"ל לר' אושעיא אם ניתר ב"פ בד"ס, משמע מזה דעת התוס' כשיטת הרי"ף דמאן דאית ליה ד"ס בשוחט את הטריפה ה"נ מהני שחיטת עצמו במעי אמו, אלא דמסקו דר"א מספק"ל בדין ד"ס, וכ"ז שלא כשיטתם עה. כאן, וצ"ע, ואולי יש לדחוק התם כוונת תי' דלר"א מספק"ל אף אם אמרינן ד"ס מ"מ דלמא ל"מ שחיטתו במעי אמו .

   ועיי"ש ברשב"א הק' דקי"ל דמהני ד"ס, וצ"ע לפרש כוונתו כשיטת הרי"ף שהרי הכא נקט כהתוס', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)