מ_מ - איסור אונאה
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / אונאה - הרב יהודה אלבוים

בס''ד

**בענין איסור אונאה**

יש לחקור האם איסור אונאה הוא איסור לגזול ממון חבירו דרך מקח, כפשטות הגמ' בדף ס''א א', או האיסור הוא לרמותו.

דברי הראשונים שלא אסרה תורה אלא דרך רמאות

א. שיטת הרי''ד והריטב''א - הישן - דבמפרש לכו''ע אין בו אונאה וכדביאר הרי''ד 'במפרש, שפירש לו שביוקר קונה אותו או בזול מוכר אותו, לא אזהר רחמנא התם לא תונו **דהא אינו מאנהו** דניחא ליה, ומפני שחביב עליו קונהו ביותר מכדי דמיו' ובשו''ת הרי''ד סי' ס''ה 'דמאי דאמר רחמנא לא תונו לא אמר אלא בדרך מרמה שאין חבירו מרגיש בהונאתו וסובר כי בשוו' קונה אותו. אבל היכא דיודע שקונה אותו ביותר מדמיו מפני שהוא חביו עליו וצריך לו וגם חבירו אילולי שמוכרו ביוקר לא היה מוכרו לא הזהירה תורה על זה לא תונו, שאם הוא מחבבו ורוצה לקנותו ביוקר ומרבה עליו דמים כדי שיתרצה למוכרו מה איסור יש כאן ולא הזהירה תורה על זה כלל כי אם בדרך מרמה וטעות ומשום הכי שרי ר' מאיר' והיה מקום לדון גם להך גיסא דהוי גזל דשרי משום דמוכן ומוחל, ובכל איסורי בן אדם לחבירו כשמוכן שרי, אך הרי''ד לא כתב כן אלא כתב **דאינו מאנהו**, ובריטב''א הלשון דאם יודע מתנה הוא דיהיב ליה.

ב. כתב החינוך 'אבל עיקר האזהרה בין בקרקע בין במטלטל הוא באמת, שהוזהרנו שלא להונות הבריות לדעת' ובסוף דבריו כתב 'ועובר על זה ועשה אונאה לחבירו **לדעת** בשתות או יותר עבר על לאו זה' וכ''כ החינוך במצוה רל''ב לענין לפני עיור 'ועובר עליה והשיא את חבירו **לדעת** עצה שאינה הוגנת לו' עוד כתב החינוך 'שאין ראוי לקחת ממון בני אדם דרך שקר ותרמית' ועוד כתב 'והרוצה להנצל מכל חשש ענינים אלו שכתבנו, יכול לומר ללוקח, חפץ זה שאני מוכר לך יודע אני שיש בו אונאה עד כך וכך' ולכא' מפורש בדבריו דבשוגג ובמפרש אין אונאה, אלא שאין ראיה מדבריו שלכו''ע אין איסור במפרש, די''ל דקי''ל כר''י דבדבר שבממון תנאו קיים, ובמפרש אף לרב מהני תנאו לר''י, אך מהא דכתב דרק במזיד אסור, וכן מלשונו 'שאין ראוי לקחת ממון בני אדם דרך שקר ותרמית' מבואר שהאיסור אינו אלא דרך רמאות.

ג. ולכא' צ''ב מדברי הגמ' בדף ס''א א' דאיסור אונאה הוא משום שגוזל ממון חבירו, עוד צ''ב מהו חיוב השבת אונאה, הרי לא האיסור משום שגזלו אלא שרימהו, ומדין השבת אונאה לכא' מוכח שהאיסור במה שגזלו.

ד. ולכא' פשוט שאף לשיטת החינוך והרי''ד והריטב''א אין האיסור במה שמרמהו, והמרמה את חבירו בדבר שאינו של ממון לא יעבור בלא דלא תונו, אלא האיסור במה שגוזלו, אלא שאין זה כאיסור גזל שכל שגוזלו אסור, ואפי' כשנותן לו רשות לגוזלו יש פרשת גזילה כמבואר בתוס' הרא''ש קידושין דף ס''ט א' - ואע''פ שאין איסור גזל, יש פרשת גזילה וחייב כפל ויש דין ונמכר בגניבתו, דלא נתן לו מתנה, אלא נתן לו רשות לגנוב ודעתו שיחולו בו דיני גניבה - אלא כאן שנותן לו מדעתו, ומצד דיני ממונות אין נחשב טעות ולא חסר כלל בדעת הקונה, אין איסור מצד גזל לחוד, אלא האיסור במה שמוציא ממנו ממון ברמאות, ובריבית האיסור להוציא ממון אפי' מדעתו, דכיון שהיה מעדיף שלא להתחייב ריבית ורק מכח שמוכרח מתחייב אסרה התורה אף הוצאת ממון מדעתו, דגורם שיסכים לתת לו, והרי הוא לוקח ממון חבירו שלא כדין, משא''כ במקח אינו חייב לקנות, ואם יודע ואעפ''כ קונה ע''כ שוה לו כמוש''כ הרי''ד, ולכן א''א לאסור מצד גזל, וכל האיסור רק במה שברמאות מוציא ממנו, שברמאות גורם לו לגמור בדעתו.

ה. וא''ת הא בכל שתות אין זה מקח טעות, וע''כ דבשתות היה קונה אף אם היה יודע שיש אונאה, וא''כ מדוע נחשב לרמאות, ובשלמא אם איסור אונאה הוא כאיסור גזל ואסור אף שלא בדרך רמאות ניחא דהוי גזל, משום דכיון שהוא יותר משויו הרי הוא לוקח ממון וגורם לו לגמור בדעתו הרי זה גופא גזל, אך רמאות ענינו רק כשמחמת הרמאות גמר בדעתו, ואם היה גומר בדעתו אף אילו היה יודע שיש בו אונאה אין כאן הוצאת ממון דרך רמאות, והיה מקום ליישב על פי התוס' בדף נ''ז א' דבאמת היה זה טעות, אלא כיון שיכול לתבוע אונאה אין זה טעות ורק ביותר משתות הוי טעות אף על פי כן כמוש''כ התוס' דכיון שיש חשש שיפסיד אם לא יתבע עד זמן וכו', הוי טעות, משא''כ הפסד שתות אינו גורם לטעות כשיכול לתבוע עד הזמן שיראה וכו', אלא שא''כ יקשה מאחר שיש דין חזרת אונאה ולכן אינו טעות א''כ מדוע עובר על הלאו, הא נמצא דלא רימהו ומוכן לכך, ובשלמא אם האיסור גזל, מכיון שחיוב השבת אונאה הוא חיוב חיצוני כמשו''כ הגר''ח הוי גזל, אך אם האיסור לרמותו, כל שהיה מוכן לכך אילו היה יודע אינו רמאות.

ו. ולכא' הביאור הוא דאילו היה יודע ודאי לא היה קונה, ואפילו הכי אינו טעות, משום שדרכו של אדם שבדיעבד לא יחזיר את המקח, אך לכתחילה ודאי לא היה עושה, והקונה דבר מחפש לכתחילה בזול, אך כשכבר קנה אף כשיכול לבטל את המקח אינו מבטל, משום שטרחה וזמן גם שוים כסף, וכל שבדיעבד מוכן אין נחשב טעות, משום שטעות ענינו שעל דעת כן לא היה קונה, ולכן אמרינן דעל דעת שאינו יודע ורק אח''כ ידע היה קונה, וניחא מאד איסור התורה, שברמאות גרם לו לגמור בדעתו, וזהו איסור התורה לגרום אדם לקנות דבר שלא היה קונה לכתחילה אלא רק בדיעבד, וזהו גופא הרמאות לגרום לו שיהיה מצב של בדיעבד.

ז. עי''ל דלעולם אילו היה יודע שיש בו אונאה לא היה קונה, ואף בדיעבד אינו מוכן לקנותו, ואפילו הכי אין זה טעות, דטעות אינו אלא כשטעה ולא ידע שיש צד כזה, אך בשתות כל אחד יודע שיש צד שיש אונאת שתות, וכיון שידע שיש צד כזה אין זה טעות - וביותר משתות צ''ל לא עלה על דעתו שירמה עד כדי כך, ואין לו אפי' צד כזה, א''נ י''ל שגם יותר משתות הוא רק מפרשת אונאה - וזהו גופא הרמאות שגורם מצב של ספק שגורם שאין זה טעות, ואילו ידע שיש אונאת שתות לא היה קונה.

ח. לר' יהודה הנשיא אליבא דר' יונה דלא חל המקח עד שיתרצה, צ''ב הרי אין זה טעות וא''כ הרי הוא מתרצה, ומדוע שלא יתרצה רגע אחר המכירה, כמו שהתרצה בזמן המכירה, ולהנ''ל להאופן השני הביאור הוא שלא חל עד שידע יתרצה, דעד עתה מוכן כי אינו יודע, ומספק מוכן, אך כשידע אולי לא יתרצה, וזהו דין התורה שלא יחול עד שידע ויתרצה, אע''פ שמדינא אינו כן מכיון שיש צד שיש אונאה והסכים אין זה טעות.

דברי הראשונים שהאיסור הוא לגזול ממון חבירו דרך מקח

א. דעת רוב הראשונים בדף נ''א ב', דאף במפרש לר''מ לא מהני תנאו ויש בו דין השבת אונאה, ולא מהני מפרש אלא בכדי שלא יחשב לא ידע ומחיל שאינו מועיל אף לר''י, ומבואר דאף כשיודע ולא רימהו יש דין השבת אונאה, ולר''י מהני רק מדין מתנה על מש''כ בתורה תנאו קיים, ומבואר בנתה''מ סי' רכ''ז סק''ד דצריך כל פרשת תנאים בכדי שלא יהיה בו אונאה.

ב. וצ''ב הרי איסור אונאה הוא איסור שבין אדם לחבירו, ואם מוכן שחבירו יקח ממנו, אין איסור ואין חיוב השבה, והוי כנתן לו מתנה, ולא דמי לדברי התוס' רא''ש שנתן לו רשות לגזול, דהיינו שאינו מקפיד שיגזול ויחולו עליו דיני גזילה, ומחל על האיסור לגזול ע''מ לשלם, אך לא נתן לו את החפץ במתנה, אך במפרש הרי אומר שנותן לו את הכסף שלא ע''ד לתובעו, ומדוע לא מהני לר''מ, ומדוע לר''י רק ע''י פרשת תנאים יכול לעקור כה''ג דבר מן התורה.

ג. כתב התשב''ץ ח''ג סי' קנ''א 'ודמי לאומר לחבירו על מנת שאין בו אונאה דהוי כמתנה על מה שכתוב בתורה כדאיתא בפרק הזהב על פי פירוש המפרשים ז"ל אעפ"י שהלוקח הוא לוקחו ברצונו **משום דנקטיה בכבסיה דלשבקיה לגלימיה** שכיון שאינו מוציא לקנות אלא ממנו ע"כ יתן לו כל מה שישאל ולא נפיק מידי איסורא' ומבואר בדבריו שחל פרשת אונאה אע''פ שמוכן לכך, משום שאינו עושה כן ברצונו אלא מחמת שמוכרח לכך, ואסרה התורה להוציא ממון מחבירו מדעתו כשאין הגון לעשות כן, ולגרום לקונה לשלם יותר משויו החשיבתו התורה כגזל, וכעין שמצינו באיסור ריבית שאוסר אף מדעת הלוה, ואפי' שהלוה דחוק למעות והוא בא לבקש הלואה בריבית אסרה התורה והחשיבתו כגזל כמבואר בדף ס''א א' דריבית איסורו על דרך גזילה, משום שרצון התורה שילוה בחנם, וכיון שהלוה מחמת דוחקו מוכן לשלם יותר, והיה מעדיף שלא לשלם יותר, החשיבתו התורה להוצאת ממון מחבירו שלא כדין, ולא רק לגזול שלא מדעתו הוי גזל, אלא אף לנצל את המצב של השני ולגרום לו לתת לו מדעתו הוי גזל - ולכא' לפי''ז כשרוצה לתת מתנה לחבירו בדרך כבוד, ולכן קונה ממנו ביוקר, ומודיעו שלכן קונה ביוקר, לא יהיה בזה איסור אונאה, ואולי גם לא דין השבת אונאה, וכן אם אין רוצה המתאנה שיעבור המאנה באיסור אונאה, ומודיעו שמוחל לו בכדי שלא יעבור על איסור אונאה לכא' מכיון שחפץ הקונה בכך, ולא רק משום שחפץ במקח ואין לו ברירה, אלא חפץ שלא יעבור המוכר על איסור אונאה , י''ל שלא יעבור המוכר על איסור אונאה -.

ד. דעת הרמב''ן ושאר הראשונים בסוגיין דע''מ שאין לך אונאה, או ע''מ שאין לך עלי שכו''ע הכוונה ע''מ שתמחלי או ע''מ שלא תתבע אונאה, וצ''ב מדוע התנאי בטל, הא התנאי היה שיבוטל המקח אם יתבע אונאה, וכעין זה הקשו תוס' בכתובות ותי' לפי שיטתם שהתנאי הוא שיבוטל הקידושין אם יחול שכו''ע וא''כ התנאי גורם לביטול דין שכו''ע דביארו הגרשש''ק והגרי''ז, אך לדברי הראשונים שהתנאי ע''מ שלא יתבע אונאה צ''ב מדוע התנאי בטל.

ה. על פי הנ''ל י''ל דכיון דחידשה התורה איסור אע''פ שמוכן לכך הקונה וכנ''ל, בכל דרך שיגרום לו לקנות יותר משויו הוא כנגד התורה, ולכן כל תנאי הגורם שיהיה מוכרח לשלם יותר מהמחיר הרי הוא כנגד התורה ובטל התנאי, ולכן יכול לתבוע אונאה ולא יבוטל עי''ז המקח, וכן בשכו''ע כיון שאינה יכולה לתבוע שכו''ע משום שעי''ז יבוטל הקידושין, ולכן מוכרחה היא שלא לתבוע שכו''ע מחמת שחפיצה בקידושין, הרי התנאי גרם למצב שאין לה שכו''ע ותנאי כזה נחשב לבטל דין תורה, מכיון שלמעשה יש כאן קידושין בלא שאר כסות ועונה, דהרי אם תתבע שכו''ע יתבטלו הקידושין, והתנאי הוא הגורם לכך, ולכן הרי זה תנאי על מש''כ בתורה, וכן לפי השיטות שאיסור אונאה הוא לרמותו, הרי הצליח לרמותו ע''י התנאי שלא יתבע ממנו, והתנאי גרם לו להצליח לרמות, ולכן התנאי בטל, וכן אי נימא דכוונת הראשונים הוא שמתנה עמו שיאמר שלא יהיה במקח דין אונאה, וכל היכא שהקונה אומר כן לא אמרה התורה דיני אונאה אלא ברצונו של הלוקח, וכן בשכו''ע מתנה עמה שהיא תאמר שלא יחול שכו''ע ולא חל שכו''ע כה''ג משום שלא אמרה תורה אלא ברצונו של זה, נמי י''ל כנ''ל דכיון שמוכרח לעשות כן התנאי בטל, וכל שהתנאי בטל מחילתה הוי בטעות - ויש לעיין לפי''ז במוכר לו בתנאי שאם יתבע ממנו אונאה יתן מאה מנה לצדקה, ואם לא יתבטל המקח, או אומר שאם יתבע ממנו אונאה יתן לו מאה מנה ואם לא יתבטל המקח, דמסתבר דרק היכא דלא שייכא בקידושין שכו''ע אמרינן הכי, וזה רק במקום שאם תתבע שכו''ע יתבטלו הקידושין, אך במקום שיכולה לתבוע ולא יתבטלו הקידושין, אע''פ שאנן סהדי שלא תתבע לא הוי מתנה על מש''כ בתורה, וכן במתנה עמו שאם יתבע אונאה יתבטל המקח אם לא יתן לו מתנה את שיעור האונאה, מכיון שייך במקח אונאה לא הוי מתנה על מש''כ בתורה -.

ו. מבואר בגמ' דס''ל לרב דאף לר''י לא מהני תנאו משום דלא ידע דמחיל, ומצינו בראשונים ג' דעות, ברמב''ן ועוד מבואר דהוא מדין מחילה בטעות, אולם בדברי התוס' הוכיח הברכ''ש סי' מ''ב שאינו אלא דין במתנה על מה שכתוב בתורה, ובספר התרומות מהרמב''ן בשו''ת סי' ס''ד, מבואר שהוא סברא רק באונאה, וז''ל 'ולענין אונאה שחלקו בין בסתם בין במפרש ההיא טעמא רבא הוא משום דבסתם ליכא מחילה, דהא כשאר כל מקח וממכר הוא דבכל מקח וממכר נמי כל אחד יודע שחברו מעלה בדמי ממכרו כמו שיוכל לעלות ורחמנא אמר לא תהוי מחילה בכדי שיראה לתגר או לקרובו' ומבואר בדבריו דכיון שבכל אונאה מתרצה הלוקח ואף על פי כן יש איסור ודיני אונאה, מה יוסיף מה שמוכן לכך, הא בלאו הכי מוכן לכך ואסרה תורה, ורק כשיודע שיש אונאה הרי זה שונה מכל אונאה שרק בדיעבד מסכים, ויבואר לפי ב' הצדדים לעיל, לפי הצד שהוא איסור גזילה לא אסרה התורה כשמוכן לכך לר''י דמהני תנאי בדבר שבממון, ולאידך גיסא מיושב טפי דכיון שאינו יודע הרי יש כאן רמאות.

ז. הרא''ש בסי' כ' דן אם יש איסור בפחות משתות, ואף לפי הצד שאסור נראה בדברי הרא''ש דרק בזדון אסור, ולכא' כוונתו משום דבפחות משתות כשם שמוחל בדיעבד, כך מוחל לכתחילה כשאין המאנה מתכווין לאונתו, וצ''ב אם גם במפרש אסור אע''פ שיודע ודעתו שלא לתובעו, מאי שנא פחות משתות שאין איסור משום שדעתו למחול כשאין המאנה יודע, וצ''ל דאין לך בו אלא חידושו שאסור אע''פ שמוכן לכך מחמת שאין המוכר מוכן למכור לו בשויו, אך אם מוחל מחמת שאין המוכר יודע אין מקור לאיסור, ולפי''ז היה מקום לומר שגם באונאת שתות אין עובר בשוגג מהאי טעמא - ואין ראיה מדברי הרא''ש שרק בפחות משתות אין עובר בשוגג, והא דכתב כן על פחות משתות הוא משום דבהכא איירי ולעולם אף בשתות לא נאסר אלא במזיד -.

נ''מ בין הצדדים

א. התבאר שכשיודע המתאנה שיש בו אונאה, אם האיסור הוא לגוזלו י''ל דאף בכה''ג יש פרשת אונאה, אך אם האיסור הוא לרמותו הרי לא רימהו.

ב. וכן התבאר שאונאה בשוגג לכא' תלוי בהנ''ל, אלא די''ל שאף אם האיסור לרמותו, אין האיסור אלא מכח שהמתאנה הוטעה, וכלפי המתאנה אין הבדל בין שוגג למזיד - עי' במהרי''ט חו''מ סי' י''ט 'דאזהרה דלא תונו איש את אחיו **במתכוין** להונות הוא' -.

ג. וכן התבאר דלשיטת הרי''ד והחינוך במפרש אין אונאה אף בלא תנאי, ואינו קשור לדין מתנה על מש''כ בתורה, משא''כ לשאר הראשונים רק ע''י תנאי כפול מהני לר''מ מדין מתנה על מש''כ בתורה.

ד. באופן שיודע שיש בו אונאת שתות, וקונה ע''ד לתבוע אונאה, לכא' תלוי בהנ''ל, דאין כאן רמאות, אך יש כאן גזילה - עי' רמ''א סי' שכ''ז סעי' ז' - ואע''פ שכתב הרי''ד דשוה לו, ע''כ אין זה עיקר טעמו, אלא בא רק לפרש מדוע רק דרך רמאות אסור, משום שרק אז הוי כגזילה, משא''כ כשיודע הרי ניחא ליה בכך ואינו גזילה, אך לאחר שכן הגדר שנאסר רמאות שוב אין נ''מ אם ניחא ליה או לא וצ''ע.

ה. באופן ששוה ללוקח לקנותו גם ביוקר, והיה קונהו אף אילו היה יודע שיש בו אונאה, לכא' אין כאן הוצאת ממון דרך רמאות, משום שכשם שבמפרש שרי, כך גם שרי אילו היה מפרש היה קונה, והריטב''א בקידושין דף ח' א' - וכן כתב בתו''ד בסוגיין - דכששוה ללוקח אין איסור אונאה מדין לדידי שוה לי, והוצרך ללמוד מהסוגיא שם שע''י לדידי שוה לי הוי כאילו כך שוה, ולדברי הרי''ד והחינוך והריטב''א לכא' א''צ לדין לדידי שוה לי, אלא כל שמוכן לקנותו אף כשיודע שיש בו אונאה שרי, ומדהוצרך הריטב''א בקידושין ללמודו מהסוגיא שם, מבואר דאף כששוה לו אם אין נחשב כערכו, הרי זה אסור, משום שהאיסור כעין גזל, וכל שאין זה באמת ערכו, אסרה התורה לנצל את צורך הקונה ולגרום לו להסכים לתת לו יותר משוויו, ולדברי הרי''ד והחינוך כשנודע שיש אונאת שתות ויודע המתאנה בנפשו שהיה קונה אף אם היה יודע שיש בו אונאה אינו יכול לתבוע השבת אונאה.

ו. והוא נ''מ באופן שאין שייך לדידי שוה לי, וכמבואר בתשב''ץ הנ''ל שאף במקום ששוה לו לקנות כי אינו מוצא במקום אחר, והיה קונה אף כשיודע שיש בו אונאה ואינו רמאות כלל הוי אונאה, וא''א דכיון שאין מוצא במקום אחר שוה לו, משום דכיון שאינו שויו האמיתי יש בו אונאה, וא''ת אם קונה כי מוכרח הוא לדבר הוי כלדידי שוה לי, י''ל שאינו שוה לו יותר משויו, אלא מוכן להוסיף ולא לחפש מקום אחר וכד', ונמצא שלא החפץ שוה לו יותר, אלא הטירחה שוה לו, ולדידי שוה לי הוא רק כשהדבר יקר לו וא''א להשיגו, דאילו היה אפשר להשיגו כיון שיש עוד ודאי לא שייך לומר ששוה לו יותר, כי אין שוה לו דווקא חפץ המסויים הזה.

ז. כתב הפתחי תשובה סק''ז דנח' הפנים מאירות והבית אפרים באופן שפסקו על דבר שאינו בעולם כפי השער כעת, והתחייבו באופן שאינם יכולים לחזור בהם, ובשעת שחל המקח יש בו אונאה, אם יש בו דין השבת אונאה, ולכא' לדעת הרי''ד והחינוך לא נאמרה פרשת אונאה באופן שלא רימהו וא''כ כאן שלא רימהו לא יהיה בו דין אונאה, ורק לשאר הראשונים לכא' יש מקום לדון בזה.

ח. יש לדון לדעת הרי''ד והחינוך והריטב''א כשיודע הלוקח שלפעמים המוכר מאנהו, ומודיע לו שנותן לו רשות לרמותו, דלא יעבור על איסור אונאה מכיון שמחל לו על מה שמרמהו, משא''כ לשאר הראשונים שאין האיסור לרמותו אלא להוציא ממנו ממון, ואסרה התורה אף במפרש א''כ אף בכה''ג יהיה אסור, שהרי בכל אונאה מוכן לכך ואפילו הכי אסרה תורה.

האם איסור אונאה הוא איסור ממוני

א. לפי ב' הצדדים לכא' אין זכות למתאנה שלא יאנהו, מכיון שיש למתאנה גמירות דעת על המקח, ובפרט אם אף במפרש אסור, הרי קונה אע''פ שיודע שיש בו אונאה, ובע''כ שוה לו לקנות אף על פי כן - וכנ''ל לא משום לדידי שוה לי, אלא בכדי לא לטרוח אחר חפץ אחר, והתורה אסרה על המוכר לנצל את המצב בכדי להוציא מעות מהקונה - ואין כאן שום דבר נגד זכויות הממוניות של המתאנה, ואין האיסור אלא איסור של בן אדם לחבירו כעין אונאת דברים, והא דמבואר בריש איזהו נשך דמצי למילף איסור גזל מאונאה וריבית, הוא בדרך כ''ש, אך אילו לא היה כתוב איסור גזל לא היה זה איסור ממוני, אלא כעין אונאת דברים - וא''ת מדוע בספק שרי, הא מלבד האיסור לפגוע בזכויותיו יש איסור כעין אונאה, ובזה לכא' לא שייך יסוד האחרונים דהאיסור תלוי בדין הממון, וי''ל דאחר שהוכרע דין הממון תו אין שום איסור, לא איסור גזל ולא איסור לצערו ולהוציא ממנו ממון זה -.

ב. ויתבאר היטב דברי הרא''ש דהלכה כרב משום דנחשב איסור ולא דמי לגזל, ואילו האיסור היה נובע מכח זכויותיו, לכא' היה זה צריך להחשב נידון של ממון, והתוס' ס''ל דלא נח' רב ושמואל לענין איסור - ובמפרש נח' האחרונים אם לכו''ע מותר, או לכו''ע אסור - ולכן כל הנידון הוא על חיוב השבת אונאה, וחיוב השבת אונאה הוא חיוב ממוני, ולא דמי לריבית שאין בניו מחויבים להשיב את הריבית שלקח אביהם כמבואר בריטב''א בדף ס''א דבאונאה בניו חייבים להשיבו.

ג. וא''ת אם אין האיסור איסור ממוני, היאך כתב הרא''ש דמח' רב ושמואל הוא מח' גם לענין איסור אונאה, הא לא נח' רב ושמואל אלא אם בדבר שבממון תנאו קיים או לא כשלא ידע דמחיל, והיאך משפיע תנאו על איסור אונאה אם אין האיסור נובע מכח הממון - ואכן בתוס' מבואר דלא מהני התנאי להפקיע איסור אונאה, אלא שבמפרש יתכן ואין לאו אף בלא תנאו - ולכא' מוכח בדברי הרא''ש דתנאו הוא שהמתאנה יאמר שלא יחול דין אונאה, ולדעת שמואל אף בלא ידע ומחיל מהני תנאו לר''י ולא חל דיני אונאה אלא ברצונו של זה, ובכלל דיני אונאה איסור אונאה, דלא אמרה תורה שיש איסור אונאה אלא ברצונו של זה, וכמש''כ הראשונים דאף בדאו' שייך אי אפשי וכו', ודבר של ממון אינו דוקא ממון אלא כל דבר שניתן למחילה.

האם במפרש יש איסור אונאה

א. תוס' כתבו דלא נח' רב ושמואל אלא אם יש דין השבת אונאה, אך לענין האיסור לא נח', ונח' האחרונים אם לכו''ע יש איסור א שלכו''ע אין איסור, דעת .. דלכו''ע אין איסור, דלענין האיסור כו''ע מודו דבמפרש שרי, ואף בלא דין מתנה על מש''כ בתורה, אלא כיון שיודע ומוכן לכך, לא שייך איסור אונאה שהוא איסור בן אדם לחבירו, ודעת ... שלכו''ע יש איסור.

ב. לכא' צ''ב לדעת ... שאין איסור ואפילו הכי יש חיוב השבת אונאה, ממ''נ אם נאמרה פרשת אונאה אע''פ שמוכן לכך מדוע אין איסור, ואם לא נאמרה פרשת אונאה כשיודע ומוכן לכך מדוע יש דין השבת אונאה, וי''ל דלענין האיסור מהני מפרש משום דכיון שמוכן לך אין איסור ככל איסורי בן אדם לחבירו שאין איסור כשמוכן לכך, משא''כ לענין השבת אונאה שאינו תלוי באיסור אלא כל שמכר לו יותר מערכו יש חיוב השבת אונאה, ורק אחרי שחל יכול למחול על חיוב זה.