10. בדין הפסק בין הברכה לאכילה לצורך דבר צדדי
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפג

#### ליל שב"ק ויחי י"ד טבת פ"ג – שיעור בית מדרש הגדול נוה יעקב

# בדין בירך על פרי ונתערב באחר ובדין הפסק בין ברכה לאכילה לצורך האכילה

### בירך על פרי ונתערב באחר האם צריך ויכול לברך

א] מבואר בשו"ע שמי שבירך על פרי ונפל מידו ורוצה לקחת במקום זה פרי אחר שלא היה דעתו על זה צריך לחזור ולברך דהינו שמה שכיון על תפוח אחד אבל הברכה רק חלה על אותו תפוח שכיון עליו ויש לדון לפ"ז במי שבירך והיה דעתו על רק על שני פירות מסוימים ואכל אחד מהם והשני נתערב בפרי אחר האם יכול לקחת אחד מהם ולאכול והנה בפשוטו יש כאן דין ספק ברכות להקל אמנם זה אינו דהרי יסוד דין ספק ברכות להקל הוא מדין ספק דרבנן לקולא והרי באיקבע איסורא אין דין ספק דרבנן לקולא וא"כ לא יכול לאכול שום אחד ללא ברכה [וגם אם נימא שזה דין על הגברא אבל הרי זה כראשונים ביצה י"ד שאין בזה ספק דרבנן להקל]

והנה היה מקום לומר שכה"ג יכול לברך דאולי כל הדין של ספק ברכות לא מברכים שכיון שמדין ספק דרבנן הוא פטור ממילא הוי ברכה לבטלה אבל כאן שאין דין ספק דרבנן להקל א"כ אדרבא מצד הלכות ספיקא הוא חייב בברכה וממילא הוא צריך לברך וכה"ג כיון שמדיני ספק הוא חייב לברך לא הוי ברכה לבטלה וראיתי בגליונות הגר"א גניחובסקי שהביא שהגר"א ברטלר העיד בשם החזו"א שאם אדם לא יודע האם בירך פוקח עורים או מתיר אסורים אבל אחד מהם וודאי לא בירך שכה"ג יברך את שניהם ואמר שכן הוא בר"ן וביאר הגרא"ג שהכונה שבר"ן מבואר שבתרתי דסתרי בד' כוסות לא אומרים ספק דרבנן להקל וממילא נקט החזו"א שכאן יכול לברך אמנם עיין מג"א סוף סימן ר"ח שכתב שמי שלא יודע איזה ברכה אחרונה לברך האם בו"נ או מעין ג' לא יברך כלל ולא אומרים שיברך את שניהם ובפשוטו מבואר שכיון שיש איסור ברכה לבטלה יש עוד הלכה שאין לברך אלא אם יש ודאי חיוב ברכה ויתכן שגם אם יהיה ברכה שאין בה דין ספק דרבנן להקל ויוכל לברך אבל כאן שודאי מברך ברכה שלא כדין כיון שיש איסור ברכה לבטלה זה וודאי אסור

והנה היה מקום לומר שכה"ג הוא באמת יכול לקחת תפוח אחד ולאכול שכיון שעכשיו הוא לא יכול לאכול ללא ברכה א"כ זה ברכה לצורך כיון שללא זה הוא לא יכול לאכול ומקור לזה דהנה מבואר בתוס' ברכות י"ב. לגבי ספק בגמ' האם יצא חובת ברכה שיחזור ויברך וצ"ע הרי יש כאן צד איסור ברכה לבטלה ועיין רעק"א בגליון שביאר שכיון שיש איסור להנות מהעולם הזה ללא ברכה ולגבי זה אין דין ספק דרבנן לקולא ממילא הוא יכול לאכול ולברך והרי"ף שחולק זה מצד שס"ל שספק האיסור אכילה הוא גם לקולא [ועין קה"י סימן ה' שהאריך בזה] אמנם ברעק"א בשו"ע משמע שאין זה סיבה להתיר שכיון שיש כאן צד שהוא לא צריך ברכה ואם הוא מברך זה ברכה לבטלה אסור לו לברך וצ"ע בזה

והנה יכול לברך ולכןין על אותו תפוח שלא אכל אלא שאם יאכל אחד ואחרי זה השני יש לדון שהאכילה הוי הפסק אמנם אם יאכל משניהם יחד וודאי חלה ברכתו ויש לדון מצד ביטול ברוב ושמא הראון הוא הרוב ואכמ"ל

### בדין נתערב הפרי באחר קודם שאכל

ב] והנה יש לדון באופן הנ"ל כגון שבירך על פרי וקודם שטעם התערב באחר ולא יודע על מה בירך דלכאורא לא יכול לאכול שום פרי וא"כ יהיה לו כאן ודאי ברכה לבטלה והדבר יכול לקרוא במי שבירך על לחם משנה על דעת לאכול רק אחד מהם שצריך את השני ללחם משנה למחר ומקפיד לבצוע בבוקר בעליון ובלילה בתחתון והתערבו לו הלחמים ולכאורא יש לדון שיברך עוד הפעם המוציא ויכוין על אותו לחם שלא בירך ויאכל משני הלחמים כך שאין כאן ברכה לבטלה אמנם בפשוטו זה הפסק מה שמברך על הלחם השני קודם אכילה של הלחם הראשון וכמו שודאי מי שבירך על פרי העץ ואחרי זה מברך האדמה על פרי אחר ואוכלו ודאי הוי הפסק וא"כ גם כאן זה כך אמנם יתכן שכאן כיון שללא שיברך ויאכל הדבר האחר לא יוכל לאכול הלחם א"כ חשיב דיבר לצורך וכמו שמותר לומר הביאו מלח כיון שזה צורך אכילה ועיין חזו"א דמאי ט"ו סק"ה שכתב דמי שבירך ושכח לעשר שכה"ג יכול לעשר כיון שזה צורך האכילה כיון שלא יכול לאוכלו ללא שיעשר

ובפשוטו נפק"מ עוד במי שבירך על כוס שתיה ולאחר ברכה הוסיף סוכר או מלח למאכל דבפשוטו צריך לברך דהרי טפל מבואר בתוס' שאין הביאור שזה לא צריך ברכה אלא שזה נפטר בברכת העיקר ואם לא כיון על זה צריך לברך אמנם החוט שני [סוף שבת ח"ב עמוד ש'] חידש שדבר שניתן להמתיק המאכל זה סוג טפל שנפטר בעצם גם ללא כוונה אמנם במקרה שרצה להוסיף עוד כמות והוסיף מים ממותקים או חלב לקפה שטעמם ניכר שבזה ודאי הוא חייב לברך דיש כאן תוספת שתיה [וכמבואר בט"ז ר"ב סק"ב לגבי בירך על אניגרון והוסיף לזה שמן ובפמ"ג שם בבירך על שכר והוסיף לזה יין] ויש לדון האם כשזה היה קודם שהתחיל לשתות האם מותר לו לחזור ולברך ובפשוטו חשיב לצורך כיון שללא זה לא יכול לשתות אמנם העירוני שכאן שהחלב זה גם נותן טעם בקפה ודאי זה לא גרע מהביאו מלח שזה לא הפסק וממילא גם הברכה על זה לא הפסק וכדלקמן סק"ו אמנם יתכן הנידון הנ"ל שהוסיפו עוד משקה לא למטרת טעם אלא למטרת כמות

אמנם יש לדון בזה דהנה מבואר בגמ' שאם אדם בירך יכול לומר שיתנו אוכל לבהמה כיון שאסור לאכול קודם שיאכיל לבהמתו ונפסק בשו"ע קס"ז ס"ו ודעת המג"א שהכונה כפשוטו שאסור לו לטעום קודם שיאכיל את בהמתו אמנם דעת הט"ז שמותר לטעום אלא רק אסור לו לאכול את כל אכילות קודם בהמתו וביאר הגר"ז שלפ"ז טעם ההיתר שכיון שאת כל סעודתו הוא לא יכול לאכול זה נחשב צורך הסעודה [ועיין בה"ל בד"ה ומ"מ שנקט שדעת הרמ"א שם שעדיף שיטעום קודם ואחרי זה יאכיל לבהמתו ומשמעות דבריו שכיון שזה רק איסור דרבנן עדיף שיטעום וזה פלא שהדין לכתחילה לא להפסיק חשוב יותר מאיסור דרבנן ובפשוטו אם כונת הרמ"א כבה"ל צ"ל שדעתו כהט"ז הנ"ל]

ויש לעיין האם כתוב כאן שכל שבפועל לא יכול לאכול רק על ידי שיעשה פעולה מסוימת אפילו שזה דבר שהוא בעצם לא צורך אכילה לא הוי הפסק או שדוקא כאן שכיון שזה מדיני האכילה שסדר האכילה זה קודם לבהמתו וקבעה התורה שכך הוא סדר האכילה א"כ זה מתיחס לצורך האכילה אבל כל שיש מפריע חיצוני והוא לא מתעסק בתיקון האוכל אלא בדבר החיצוני כה"ג זה נחשב שהוא מתעסק בדבר אחר ונפק"מ למי שנדר שלא יאכל אלא א"כ ילמד פרק משניות ובירך ונזכר שלא למד האם נימא שהלימוד לא הוי הפסק כיון שזה לצורך שיוכל לאכול או שכיון שזה התעסקות חיצונית זה לא עוזר וכן נפק"מ במי שבירך ובא חברו ואמר לו שלא נותן לו לאכול לפני שיאמר לו דבר מה האם הדיבור הזה נחשב צורך אכילה

### במי שבירך על הדלקת נ"ח או יו"ט ונזכר שלא אמר ברוך המבדיל

ג] עוד יש לדון באשה שבירכה במוצאי שבת שחל ביו"ט להדליק נר של יו"ט ונזכרה שלא אמרה ברוך המבדיל וכן מי שבירך במוצאי שבת להדליק נר של חנוכה ונזכר שלא אמר ברוך המבדיל האם זה נחשב צורך דבמקרה הקודם המאכל בעצמו אין בו איסור רק שיש לו מפריע חיצוני בזה שאוכלו אבל כאן שיש איסור בעצם ההדלקה יתכן שודאי זה נחשב צורך האכילה אמנם יתכן שכיון שהתעסקותו בדבר אחר לגמרי רק שעל ידי זה ניתר ההדלקה זה נחשב הפסק והנה אין זה דומה כלל למה שהבאינו מהחזו"א שמי שבירך ולא עישר יכול לעשר שלעשר זה התעסקות בתיקון האוכל אבל כאן ההתעסקות היא בדבר אחר רק שזה יועיל לו שיוכל לאכול [ויתכן שאם אסור לו לומר ברוך המבדיל יהיה מותר להדליק שאיסור ברכה לבטלה גרע מעשית מלאכה קלה של הדלקה אמנם עד כמה שאמירת ברוך המבדיל זה נחשב התעסקות לצורך ההדלקה כיון שלכתחילה מותר זה גם סיבה להתיר וצ"ב בפרט זה ואם יכול לצאת בשומע כעונה ממישהו אחר ודאי א"ש]

### בדין מי שבירך על המאכל ונזכר שלא הבדיל

ד] והנה עיין רמ"א סימן רע"א ס"ה שאדם ששכח לקדש עד לאחר שבירך ברכת המוציא ונזכר קודם שאכל יקדש על הפת אבל בהבדלה שאי אפשר לקדש על הפת יטעום קודם הבדלה כדי שלא תהיה ברכתו לבטלה דהינו שנקט שאין היתר לעשות הבדלה כדי שיוכל לאכול וממילא נקט שעדיף לעבור על האיסור אכילה קודם הבדלה מאשר שיהיה כאן ברכה לבטלה ועיין מג"א שם סקי"ב שהביא בשם תשובת מהר"ם שנקט שאין היתר לעבור על איסור אכילה קודם הבדלה כדי שלא יהיה ברכה לבטלה אלא יבדיל ויחזור ויברך המוציא ועיין ברכי יוסף שהביא מספר הבתים שכתב שבאמת יכול לעשות הבדלה קודם האכילה ולא חשיב הפסק כיון שזה צורך אכילה וצ"ב דעת הראשונים האוסרים וכמו שנפסק להלכה ובפשוטו הביאור כנ"ל שכל ההיתר רק בדבר שהוא התעסקות בתיקון האוכל וכן להאכיל לבהמה שזה מסדר האכילה אבל כאן שזה התעסקות בדבר אחר אפילו שזה לצורך האכילה חשיב הפסק ויש לדון שכאן זה גרע ממי שלא אמר ברוך המבדיל דכאן אין האכילה אסורה בעצם אלא שבזה שאוכל מבטל את הענין שההבדלה תהיה קודם האכילה וזה נחשב יותר כהתעסקות בדבר חיצוני

ובאמת לפ"ז היה מקום לדון שקידוש לא הוי הפסק ורק הרמ"א כתב שלכתחילה עדיף שיקדש על הפת והסברא שכיון שיש דין קידוש במקום סעודה ושם הקידוש זה מסדר צורת האכילה ולכן לא צריך ברכה אחרונה על היין ובפרט אם הדין קידוש במקום סעודה זה מכבוד הסעודה בזה ודאי שייך לדון שהקידוש זה התעסקות בצרכי האכילה אמנם אם בירך על דבר שהוא לא סעודה כגון על שתיה בזה זה יחשב הפסק ולפ"ז אין סתירה מספר הבתים שהביא הברכי יוסף הנ"ל ועיין דע"ת למהרש"ם שהביא מהשואל ומשיב שנקט שבקידוש הבוקר באמת יקדש ואחרי זה יאכל ללא ברכה ותמה עליו המהרש"ם דמה זה שונה מהבדלה ויתכן כנ"ל אמנם בפשוטו אינו כן דאם זה לא היה הפסק ודאי היה עדיף לקדש על היין וכן הוא מפורש בגר"ז שם וכן מבואר בברכי יוסף שדימה הדברים

אמנם עיין מג"א רע"א סקי"ב שהביא משו"ת מהר"ם שהקשה באמת למה הוי הפסק ולא הוי כמו גביל לתורא ותירץ ששם זה איסור דאוריתא אבל האיסור אכילה קודם הבדלה וקידוש זה דרבנן לכן זה אסור דהינו שנקט דלא כנ"ל שזה מסדר האכילה אלא זה התעסקות בדבר אחר לצורך האכילה ולכן דימה לעשית הבדלה והנה בפשוטו הסברא לחלק בין דאוריתא לדרבנן צ"ב דהרי בשניהם הוא לא יכול לאכול ומשמע שההבדל שאיסור דרבנן זה מוגדר שהדבר ראוי לאכילה ורק אריה דרביע עליה וזה כמו שהוא לא רוצה לאכול וממילא ההתעסקות היא לא בצורך אכילה משא"כ איסור דאוריתא זה נחשב שהדבר לא ראוי לאכול וממילא התעסקותו היא בצורך האכילה ומבואר שמצד מה שמתעסק בדבר אחר ורק שעל ידי זה אכילתו מתוקנת זה לא סברא שיחשב הפסק דאם זה סברא נכונה זה סברא גם בדאוריתא ורק מצד שזה כאילו הוא לא מתעסק באכילה כיון שהאכילה מצד עצמה מותרת אמנם ודאי שלעשר את המאכל זה מותר שכאן האיסור הוא באוכל בעצמו וזה ודאי נחשב צורך אכילה וכל הנ"ל זה במקום שהאוכל בעצמו מותר רק שיש כאן מפריע חיצוני שבזה שאוכל עובר איסור אחר

### העולה מהנ"ל

ה] ולפ"ז לגבי ברוך המבדיל לכאורא יוכל לומר בשביל להדליק נר של יו"ט או חנוכה דשם זה איסור בעצם ההדלקה ולכאורא אם בירך וחברו לא נותן לו לאכול ללא שיאמר לו דבר שכאן במציאות לא יכול לאכול ללא שידבר זה כמו איסור דאוריתא עד כמה שחזינן שהתעסקות בדבר חיצוני זה לא סיבה שיחשב הפסק

והנה עיין כף החיים סימן קס"ז סקנ"ה שהביא מאחד מהאחרונים שאם אדם נדר שלא יאכל כלום קודם שיאמר פרק תהילים שמותר לו לומר המזמור שזה כמו גביל לתורא וכתב הפתח הדביר דלמבואר במג"א שדוקא באיסור דאוריתא א"כ זה דוקא אם קיבל על עצמו בשבועה שזה דאוריתא אבל אם זה נדר שכאן שזה על הגברא זה רק דרבנן ממילא בזה באמת יאסור לו לאכול [וע"ש שבקיבל על עצמו בקונם זה גם דאוריתא וצ"ע שאם אסר החפץ בעצמו ודאי שזה התעסקות בתיקון האיסור של החפץ וכמו לעשר וצ"ע בזה]

והנה לאחר כל הנ"ל במה שהבאינו לעיל במי שנתערב לו חלה אחת בחברתה האם מותר לו לברך מצד שזה צורך האכילה דיש לדון דכאן זה נחשב שהוא מתעסק בדבר אחר כדי שיוכל לאכול דהרי הוא מברך לא על מה שאכל כדי שיוכל לאכול את החלה שעליה בירך אמנם הוכחנו מהמג"א שמצד זה לא חיסרון אמנם מבואר מדבריו שמה שלא יכול לאוכלו מצד מפריע חיצוני מדרבנן של קודם קידוש והבדלה זה לא נחשב שמתעסק בתיקון הדבר וא"כ גם כאן לא יכול לברך אמנם יתכן שכאן שמה שלא יכול לאכול לא מצד שעובר איסור צדדי אלא מצד שיש לו צד שהמאכל עצמו הוא ללא ברכה זה ודאי נחשב התעסקות בתיקון המאכל בעצמו ועד כמה שמה שהוא מתעסק בדבר אחר שעל ידי זה אכילתו נתקנת מותר ממילא גם כאן מותר ובפרט במקרה שהתערב לח בלח שכה"ג זה מוגדר שעכשיו לא יכול לשתות הכוס כיון שיש בו ודאי אכילה של דבר אחר שבזה ודאי מסתבר שמותר לברך

והנה בעיקר דברי המג"א שהאיסור אכילה קודם בהמתו זה דאוריתא צ"ע דהמ"ב סימן קס"ז בבה"ל ד"ה ומ"מ נקט שזה רק איסור דרבנן ולפ"ז צריך להיות שבאמת מוכרח מגביל לתורא שגם איסור דרבנן זה סיבה אם לא דנימא כסברא הנ"ל דשם זה סברא מיוחדת דזה מצרכי האכילה משא"כ כאן שמתעסק בדבר אחר וממילא האוכל נתקן או שכיון שהאוכל בעצמו מותר העיסוק בדבר אחר לא יכול להחשב בצורך אכילה וכנ"ל ועיין מנח"ש סימן י"ח שכבר תמה בזה ואולי כיון שזה אסמכתא זה איסור חמור כמו דאוריתא וצ"ע בזה

### בהא דיכול לברך על ההפרשה והנטילה ולא הוי הפסק

ו] והנה עיין חזו"א דמאי סימן ט"ו סק"ה שאם בירך על מאכל ונזכר שלא עישרו וזה טבל גמור יכול לעשר ולברך על ההפרשה ולא הוי הפסק כי הכל צורך האכילה וצ"ע דהניחא מה שיכול לעשר אבל למה שיוכל לברך הרי הברכה זה חיוב צדדי שיש לו באותו זמן ומה שבפועל כדי שיוכל לאכול צריך לברך זה הרי לכאורא כמו כל איסור דרבנן דנתבאר לעיל דהוי הפסק ועיין שו"ע סימן קס"ז ס"ז דמי שהיה נוטל ידיו לאכילה ולאחר הנטילה שמע את חברו מברך המוציא ויצא ממנו יכול קודם אכילתו לברך על נטילת ידים כיון שהנטילה זה צורך הסעודה ועיין מ"ב שה"ה יכול ליטול ולברך וצ"ב כנ"ל שהברכה זה סתם חיוב שיש לו לקיום מצות הנט"י ולמה שזה לא יחשב הפסק ובפשוטו מבואר שדנים את הברכה כחלק מהנטילה וההפרשה וממילא זה ממעשה ההתעסקות בתיקון האוכל ולמה דמבואר בכמה מקומות שחז"ל העמידו ברכת המצות לא כחיוב גרידא אלא כחלק מקיום המצוה א"ש טפי

### ביאור השיטות שענית קדיש לא הוי הפסק

ז] והנה עיין ב"י סימן כ"ה שהביא מחלוקת ראשונים במי שבירך על תפילין ושומע קדיש האם מותר להפסיק דלא הוי הפסק או דחשיב הפסק וטעם הראשונים שזה לא הפסק כיון שהוא מחויב לענות וצ"ע דהרי כאן מבואר דמה שחייב בקידוש והבדלה זה לא סיבה שיוכל לקדש ולהבדיל אמנם צ"ל דשם שיש לו חיוב הרגע לענות בזה הוא סברא שזה לא הפסק כיון שמוכרח לענות אבל בקידוש והבדלה הרי הוא לא חייב עכשיו לקדש ולהבדיל ורק מצד שלא יכול לאכול ללא זה רוצה לקדש ולהבדיל ובזה יתכן שזה נחשב הפסק