7 גילוח בחול המועד 7
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב משה חדש / חבורות

גילוח ותספורת במועד ובער"ש

מתני' אלו מגלחין במועד וכו' ובגמ' דף י"ד ע"א ושאר כל אדם אסורין מ"ט שמא יכנס כשהוא מנוול לרגל. ומהא דשרינן למי שאנוס לגלח ע"כ דאין כאן איסור מלאכה ולכן לולי הגזירה מותר לכל אדם ולכן הקשו מ"ט אסורין דאין לומר משום איסור מלאכה דא"כ אף מי שאנוס אסור, וכ"כ בביהגר"א סו"ס תקל"א. ולזה נתכוונו התוס' ד"ה ושאר שכתבו דאע"פ שהוא מלאכה היה להתיר משום צורך המועד.

והנה יל"ע אי גילוח הוא מעשה הדיוט או מעשה אומן, ואי נימא דמעשה הדיוט הוא שפיר מותר משום דהוא צורך המועד אבל אי מעשה אומן הוא הרי לא הותר אלא לאוכ"נ. אכן באמת הריטב"א כתב דכיון שיפוי הגוף הוא הוי כאוכ"נ והיינו דהוקשה לו דהרי זה מעשה אומן ולזה תי' דהוי כאוכ"נ וכן מבואר ברמב"ן בפסקי חוה"מ. ובביאוה"ל סי' תקל"א הקשה ג"כ אמאי מותר כדרכו בלא שינוי והיינו שסבר דהוי מעשה אומן ולזה הקשה דבלא שינוי איך מותר. וצ"ב דהביאוה"ל שם הביא דברי הריטב"א לסייע דמותר אף כדרכו ולא הביא תי' הריטב"א דחשיב כאו"נ.

והביאוה"ל תי' דשמא כיון דהיו אנוסין החשיבוהו חכמים כדבר האבד. ולכאורה הביאור דהוי צורך חשוב ולכן נחשב כדבר האבד וכ"מ ברא"ש בדין סירוג מיטות, וכן מצינו בריטב"א על קיטורי בירי דלא הותר מעשה אומן כיון דאפשר בלא"ה ומשמע דבא"א בלא"ה מותר [אמנם אין זה כהריטב"א לענין יפוי הגוף דחשיב כאו"נ עי"ש ואיכא נפ"מ דלריטב"א דהכא חשיב כאו"נ בפשוטו מותר אף מכוון מלאכתו משא"כ לביאוה"ל דהוי דבר האבד לא הותר במכוון מלאכתו, ולאידך גיסא המ"ב לשיטתו כתב בביאוה"ל סי' תקמ"ב דמותר תספורת למי שאנוס אף בשכר כיון דהוי כדבר האבד, אבל לריטב"א תלוי בנידון אם גם באוכ"נ מותר שכר עי"ש בביאוה"ל]. אמנם משמע מדברי הביאוה"ל דרק אצל מי שהיה אנוס חשיב כדבר האבד ואפשר הביאור דמי שלא היה אנוס הרי הראה שאצלו אין זה דבר האבד וכעי"ז מבואר בנמוק"י לגבי זרעים שלא שתו קודם המועד.

והנה לענין תספורת בער"ש כתב הרמ"א בסי' רנ"א ס"ב דמותר להסתפר בער"ש כל היום וע"ש במ"א שהביא מהב"י בשם הכל בו שמותר רק מעשה הדיוט דאף בחוה"מ מותר דמצינו דהדיוט תופר כדרכו. והיינו דער"ש לא חמור מחוה"מ [עי' פסחים דף נ' דער"ש קיל מער"פ ובדף נ"ה מבואר דחוה"מ חמור מער"פ דאסור להושיב תרנגולים בחוה"מ ורק להחזיר מותר ובער"פ מותר אף להושיב לכתחילה ועי' ביהגר"א שם סק"ד] וכיון שבחוה"מ מותר מעשה הדיוט כדרכו כ"ש בער"ש. והב"י כתב דנהגו אף במעשה אומן וכ"כ בביהגר"א בדעת הרמ"א.

ובביהגר"א תמה על הרמ"א דאיך מותר מעשה אומן הרי דין ע"ש כער"פ כמבואר בפסחים נ' ובער"פ הרי אסור במלאכה, ואף על הכל בו שהתיר רק מעשה הדיוט קשה דבחוה"מ אסור אף מעשה הדיוט, והוכיח כן משתי מקומות, חדא דבפסחים דף נ"ה שהתירו ג' אמנויות בער"פ קודם חצות כיון שמצינו היתר בחוה"מ ופי' דחייטין מותר כיון שמצינו הדיוט תופר כדרכו וספרין מותר כיון שמצינו בחוה"מ דהתירו להמנויין במשנה שהיו אנוסים ואמאי לא אמרו כיון שמצינו דמותר להדיוט. ועוד דאמרו בגמ' דידן ושאר כל אדם אסורים מ"ט משום גזירה שלא יכנס מנוול למועד. ואי מיירי רק במעשה אומן הול"ל משום איסור מלאכה. וע"כ דמיירי במעשה הדיוט ולזה שאלו מ"ט אסרו ולזה אמרו משום גזירה. ומעתה ה"נ בער"ש דמי לחוה"מ ואסור אף מעשה הדיוט.

ומפורש בדבריו דהא דבעינן לטעמא דגזירה שלא יכנס כשהוא מנוול למועד היינו רק במעשה הדיוט אבל במעשה אומן אסור מעיקר הדין משום מלאכה, והיינו דאע"ג דצורך המועד הוא לא הותר אלא מעשה הדיוט ולא ס"ל כרמב"ן והריטב"א דחשיב כאו"נ. ולכאורה לפי"ז גם מי שהיה אנוס לא הותר לו אלא מעשה הדיוט, אבל מעשה אומן שאסור משום מלאכה לא מהני טעמא דאנוס וכנ"ל. אך לפי"ז צ"ע אמאי הוצרך להקשות על הכל בו רק מהא דבעינן לטעמא דגזירה ולא אסרינן מעיקר הדין היה לו להקשות מהא דשרי למי שהיה אנוס דע"כ מיירי במעשה הדיוט דבמעשה אומן אין להתיר וש"מ דלכל אדם אסור אף מעשה הדיוט. ואולי כל זה בכלל דבריו דמדלא נאסר אלא משום גזירה ולא מדינא, ולכן לאנוסים מותר, ש"מ דמיירי במעשה הדיוט, ודוחק.

והנראה לפי דברי הביאוה"ל דלאנוסים מותר אע"ג דמעשה אומן הוא משום דהחשיבוהו חכמים כדבר האבד משא"כ לכל אדם לא חשיב כדבר האבד [וכמשנ"ת דמאחר שלא טרח לעשות כן קודם המועד הרי דאינו דבר האבד אצלו]. וא"כ מהא דשרי לאנוסים אין ראי' דמיירי במעשה הדיוט דאף מעשה אומן מותר, אבל מדבעינן בטעם האיסור לכל אדם משום גזירה ולא משום איסור מלאכה ש"מ דמיירי במעשה הדיוט שבזה כל שהוא צורך המועד מותר.

אך דברי אדונינו הגר"א שהוכיח מזה גם לגבי ע"ש שאסור אף במעשה הדיוט ומזה הקשה על הכל בו, צ"ע רב וכבר עמד בזה בדמש"א שהרי בחוה"מ שאסור הטעם משום גזירה שלא יכנס מנוול למועד, ומאי שייטא לער"ש, עי"ש דזה כוונת הכל בו.

והנה מצינו לכמה אחרונים שכתבו דאיסור גילוח בחה"מ למי שאינו אנוס הוי איסור מלאכה ולא רק גזירה, עי' בהגהות חת"ס כאן דמאחר שלא רצו להתיר גילוח כדי שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול הדר דינא דאסור משום מלאכה והביאור דההיתר לצורך המועד הוא משום שמסרן לחכמים וכל שהוא צורך המועד התירו חכמים אבל היכי שלא רצו להתיר ממילא הדר דינא דהוא בכלל איסור מלאכה ויסוד הדברים מבואר גם במאירי כאן דמה"ט לא התירו לגלח בחמישי ושישי משום כבוד השבת כמו שהתירו לאנשי משמר דהתם כל האיסור הוא גזירה בעלמא ולכן התירו לכבוד שבת אבל הכא אחר שלא התירו חכמים הוא איסור מלאכה, וזה לא הותר לכבוד השבת וכזה כתב בנחל אשכול סי' מ"ה. [ויש שפי' דכיון דאסרו חז"ל תו אין זה חשיב צורך המועד כן ראיתי בשם ס' כתונת פסים]

ולפי"ז נראה לבאר דברי הגר"א דכיון שאף מעשה הדיוט לצורך המועד לא התירו גילוח מחמת הגזירה הוי איסור מלאכה, ומעתה ס"ל להגר"א דגם בער"ש אסור כה"ג אף דהתם לא שייכא הגזירה מ"מ איסור המלאכה בע"ש הוא דומיא דחוה"מ. ולכן מקשה על הכל בו דגם מעשה הדיוט יש לאסור דומיא דחוה"מ. ומ"מ צ"ע אמאי פשיטא ליה הכי דבער"ש נמי החשיבוהו למלאכה עד שמקשה על הכל בו, ובפרט דהרי במי שהיה אנוס שהתירו לו ע"כ דאי"ז כמלאכה וה"נ נימא בער"ש. וצ"ע.

שוב ראיתי בשו"ת זרע אמת ח"א סי' ס"ג שכתב לדון אם מותר ליטול צפורניו בער"פ אחר חצות לכאורה יש להתיר דהא בחוה"מ לא נאסר אלא שמא יכנס מנוול וכו' ובער"פ לא שייך האי טעמא אך כתב דא"כ גם תספורת יהא מותר מה"ט וע"כ דבאמת מצד עצמו מלאכה היא ואסור בין בחוה"מ בין בער"פ אלא דבחוה"מ היה מותר לצורך המועד אילולי גזירה שיכנס כשהוא מנוול וכמו"כ צ"ל דאסרו בער"פ אחר חצות **כיון שהיה יכול לגלח קודם חצות** וצ"ב דסו"ס אין שייך בו ניוול. ואמנם ברור דס"ל דמשום הגזירה איכא איסור מלאכה וזהו שהקדים דמצד עצמו מלאכה היא אבל עדיין צ"ע דסו"ס כיון דצורך המועד הוא וטעמא דשלא יכנס כו' לא שייך הכא א"כ מה איכפ"ל שהיה יכול לגלח קודם חצות. והנראה בזה דס"ל דמשום הגזירה אסרו המלאכה מכל וכל אף היכי דלא שייך הגזירה, ורק שאסרו המלאכה רק באפשר מערב הרגל וכעין דמצינו ביו"ט דבאפשר מעיו"ט מותר, ולהכי מותר למי שהיה אנוס כיון דא"א מערב הרגל, ומעתה אף בער"פ אם לא היה אנוס והיינו שהיה יכול לגלח בער"פ אסור משום מלאכה ורק למי שאנוס הותר. ולפי"ז א"ש יותר דברי הגר"א. מיהו עי' להלן דבביהגר"א מבואר דאף מי שהיה אנוס אם אינו נכלל במשנה אסור אף שהיה אנוס, וחזינן דאף בא"א מעריו"ט לא הותר לגמרי, וצ"ע.

והנה בביאוה"ל כתב בשם הגר"א דאסור כל תספורת משום דהכל חשיב מעשה אומן, ודבריו תמוהים מאוד דאדרבא הרי בדברי הגר"א מבואר דהא דאמרינן דכל אדם אסורים משום גזירה מיירי במעשה הדיוט, דמעשה אומן אסור מדינא, ומבואר דאיכא מעשה הדיוט בגילוח דאי חשיב מעשה אומן היה לאסור מדינא.

ואולי יל"פ כוונת הביאוה"ל על דרך הנ"ל דהא דאסר הגר"א גם בער"ש הוא משום דס"ל דבחוה"מ חשיב מלאכה, ומפרש המ"ב דע"כ הכוונה דחז"ל הגדירוהו כמעשה אומן, ורק משום הכי יש ללמוד מזה לאסור גם בער"ש, אבל אם מעשה הדיוט הוא אלא שמטעם גזירה לא רצו חכמים להתיר והוי כמלאכה, אין ללמוד מזה לער"ש, ולא ניחא ליה למימר שמה שנאסר בחוה"מ נאסר בער"ש אלא רק שמחוה"מ נלמד גדר המלאכה, ולכן מפרש דס"ל דחז"ל עשאוהו כמעשה אומן.

וצ"ל לפי"ז דס"ל להגר"א דאי הוי רק מעשה הדיוט לא היה אסור כיון דסו"ס צורך המועד הוא [וזה דלא כפי' הנ"ל דכיון שאסרוהו חכמים לא הוי צורך המועד וגם לא ניחא ליה למימר דכיון שמסרן לחכמים לא נכלל בהיתר] וע"כ דחכמים עשאוהו כמעשה אומן ולכן גם בער"ש אסור. ומ"מ צ"ע דהרי למי דהיה אנוס מותר וע"כ דלגבייהו חשיב כמעשה הדיוט וא"כ נימא דגם בער"ש מותר. אכן להנ"ל דבאנוסים אף מעשה אומן מותר משום דחשיב כדבר האבד א"ש, ונימא דלעולם הכל חשיב מעשה אומן אלא דלאנוסים התירו משום דבר האבד.

ויש להוסיף בזה דהנה הב"י כתב שנהגו בער"ש להסתפר אף במעשה אומן וכ"כ הגר"א בדעת הרמ"א, וכתב המ"א הטעם משום צורך שבת, ואע"ג דבחוה"מ אף לצורך המועד אסור, כתב ביד אפרים דבזה קיל מחוה"מ שאסור מעשה אומן אף לצורך המועד, [ולא ס"ל דהוי כאו"נ], ותו"ד דבער"ש האיסור כדי שיהא פנוי לעסוק בצרכי שבת וא"כ כשהגילוח הוא לצורך שבת אין סיבה לאסור מלאכת אומן ומשא"כ בחוה"מ דהאיסור עצם המלאכה משום קדושת המועד וא"כ גם לצורך המועד יש סיבה לאסור אלא שמ"מ התירו משום צורך המועד, והיינו דבחוה"מ הוא כעין דחויה ולכן אין הצורך דוחה איסור מלאכת אומן אלא רק מעשה הדיוט.

ויל"פ בנוס"א [וכמדומה שגם זה נכלל בדברי היד אפרים] די"ל דבחוה"מ אסור מלאכה מתרי טעמי חדא משום איסור מלאכה משום קדושת היום ועוד כדי שיהא פנוי לעסוק בשמחת המועד, ולפי"ז נימא דמעשה הדיוט באמת אינה מלאכה אלא דכשאינו לצורך המועד אסור משום דסו"ס אינו פנוי לעסוק בשמחת המועד, אבל בער"ש דחול הוא ליכא איסור משום מלאכה אלא האיסור רק כדי שיהא פנוי לצורך שבת, אבל מחמת איסור מלאכה ליכא ולכן כשהמלאכה לצורך שבת לא איכפ"ל דעביד מלאכה. ודו"ק.

ולהאמור דמעשה הדיוט לא חשיב מלאכה כלל יתבאר יותר דברי הביאוה"ל בדעת הגר"א דאסור רק משום דחשיב מעשה אומן, דאמנם הגר"א ס"ל דבער"ש איכא גם איסור מלאכה ולכן אסור אף שעוסק לצורך שבת ודלא כהב"י, אבל האיסור שיהא פנוי לא שייך בער"ש אלא רק שיהא פנוי לעסוק לצרכי שבת וא"כ כשעוסק לצורך שבת אין לאסור אלא משום מלאכה, ולכן הכריח הביאוה"ל דחשיב מעשה אומן דאל"כ הרי מעשה הדיוט אינו מלאכה כלל ואינו אסור רק כדי שיהא פנוי מטירדה ויתעסק בשמחת המועד וזה לא שייך בער"ש. ולכן הכריח לדעת הגר"א דהכל חשיב מעשה אומן.

אולם עיקר יסוד הנ"ל דעשאוהו כמעשה אומן צ"ע, דנמצא לפי"ז דס"ל להגר"א דהא דאסרינן גילוח במועד אינו אלא אי חשיב מלאכה אבל משום גזירה לחוד לא אסרינן, ולכן צ"ל דחשיב מעשה אומן דאל"כ לא חשיב מלאכה. אבל אי הוי אמרינן דמשום גזירה נמי יש לאסור אין לנו מקור לחידוש זה דעשאוהו כמעשה אומן, דשפיר איכל"מ דאינו אלא מעשה הדיוט ואסור רק משום גזירה. אך הא גופא קשה דנימא דגזירה בעלמא היא כמו שאסרו לאנשי משמר דהתם לאו איסור מלאכה הוא אלא גזירה בעלמא, ומנלן דהכא חשיב כמלאכה, ובשלמא להמאירי והאחרונים הנ"ל לא קשה דאיה"נ גם אי לאו מלאכה הוא אסור אלא דמאחר שגזרו חכמים שוב נאסר גם משום מלאכה, דלא הותר אלא משום דמסרן לחכמים והכא כיון שלא רצו חכמים להתיר ממילא איכא איסור מלאכה כמש"כ החת"ס [וכ"מ בנו"ב סי' י"ג דאחר שגזרו הוי גם איסור מלאכה ומ"מ גם כשאין איסור מחמת המלאכה אסור משום גזירה וכגון באין לו מה יאכל דאין איסור מלאכה ומ"מ משום הגזירה אסור], אבל להנ"ל דלא חשיב מלאכה אלא משום דחשיב כמעשה אומן, זאת מנלן, וצ"ע.

והנה הטור הביא בשם ר"ת דמי שגילח בערב הרגל מותר לגלח ברגל דלא שייכא הגזירה גביה דהרי קיים מצוותו. והראשונים נחלקו עליו חדא דלא הוזכר במשנה דין זה ועוד דהא בעינן שיהא מוכחא מילתא דאנוס הוא כדאמרינן באומן שאבדה לו אבידה והכא לאחר שיגלח במועד לא מוכחא מילתא שגילח בערב הרגל.

ועי' ביהגר"א שכתב דחיה קמייתא דכיון שלא הוזכר במשנה לא התירו. והוכיח כן מהגמ' להלן י"ח דמקשינן למ"ד דמי שאין לו אלא חלוק אחד מותר לכבס אמאי לא מנו במשנה דין זה [עי"ש בגמ' מה שתי' וצ"ב] עוד הוכיח כן מהא דאמרינן דקטן שנולד במועד מותר משום דאין לך יוצא מבית האסורים גדול מזה, ומשמע דבלא זה אף שאנוס הוא אסור. והוכחה זו כתב הרשב"א בתשובה להוכיח דחולה שנתרפא אסור לגלח. [אמנם צ"ע מהא דשו"ט במי שאבדה לו אבדה דאנוס הוא ומותר אי מוכחא מילתא ועי' א"ר דלהגמ' בדף י"ז לית לה סברא זו וצ"ע].

אולם הא גופא צ"ב דבכה"ג הרי אנוס הוא וליכא לטעם הגזירה שמא יכנס מנוול לרגל וא"כ אמאי אסור לגלח ואמאי בעינן דוקא להתירים שנשנו במשנה, ומה שייך לומר לא פלוג דכמו שהתירו חכמים להשנוים במשנה נימא דהתירו לכל מי שאנוס. והנראה בזה וכ"מ בנחל אשכול סי' מ"ה דגדר הגזירה הוא שאסרו את המלאכה ולכך גם אם אצלו לא שייך טעם הגזירה מ"מ הגילוח כבר נאסר משום המלאכה ואין יכולים להתיר מה שנאסר ורק מה שמעיקרא לא אסרו לא נאסר אבל הנך שנאסרו כבר נאסרו.

והנה למבואר לעיל שבמעשה הדיוט אין לאסור משום מלאכה ורק משום גזירה בעלמא יש לאסור, א"כ יקשה דבשלמא במי שאינו אנוס שפיר גזרו אף במעשה הדיוט אבל במי שהיה אנוס אלא שלא נשנה במשנה אמאי אסור אף במעשה הדיוט כהוכחת הגר"א. אכן להנ"ל דחכמים עשאוהו כמעשה אומן א"ש דאף מי שהיה אנוס צריך להיתר חכמים כיון דחשיב מלאכה.