מג - סימן שט_ז ס_ח - סי_ב
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## הנפ"מ בפלוגתת הראשונים בטעם חיוב חובל

א] המ"ב בסקכ"ט כתב דטעם לחיוב חבלה הוא מפני נטילת נשמה שבאותו מקום, ובביאוה"ל (ד"ה והחובל) כתב דכן דעת רוב הפוסקים, ודעת הרמב"ם בפיהמ"ש בשבת ק"ז א' ובפ"ח משבת ה"ז דחיובו הא משום מפרק דהוא תולדה דדש, (ועמש"נ בגליון 42 סקי"ד ואילך בטעמא דש"ר דאינו חייב משום מפרק).

ב] וכמה נפ"מ בדבר, חדא, הוא במש"כ בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ח בתו"ד דחיובא דחובל הוא גם כשאינו מוציא דם מן הגוף אלא מוציא ליחה, וכ"ז הוא לדעת הרמב"ם דחיובא דחובל הוא משום מפרק, וה"נ יש לחייב בהוצאת ליחה, אך לדעת ש"ר אין לחייב בכה"ג.

ג] עוד נפ"מ בזה הוא במש"כ הרמב"ם בהל' שבת שם דשיעור חובל הוא כשיצא ממנו דם כגרוגרת, ובתשו' ברכת אברהם שם בסו"ד כתב דהוא משום דשיעורו הוא כשיעור האב שהוא הדש וכדין כל מפרק, וכיון דקי"ל דכל שיעורי שבת כגרוגרת, הרי שכל דבר שלא נתפרש שיעורו ולא נאמר שהוא בכ"ש הדרינן ביה לכגרוגרת, והמ"מ בהל' שבת שם כתב דכ"ז הוא להרמב"ם לטעמיה דחיובו הוא משום מפרק, אך לדעת ש"ר דחיובו הוא משום נטילת נשמה או משום צובע חייב אף בפחות מכגרוגרת, והמים חיים שם כתב דלדעת הסוברים דחיובו הוא משום נטילת נשמה אין לו שיעור וחייב בכ"ש, ולדעת הסוברים דחיובו הוא משום צובע צריך שיוציא דם כדי לצבוע ממנו חוט שארכו ד"ט.[[1]](#footnote-2)

ד] והפמ"ג באש"א סקט"ו כתב דנפ"מ בזה הוא בחובל בבע"ח מת, דלדעת הרמב"ם דחיובא דחובל הוא משום מפרק אף החובל בבע"ח מת חייב, ולדעת ש"ר דחיובו הוא משום נטילת נשמה אין לחייב אלא בחובל בבע"ח חי, ועמש"נ לקמן סקט"ו ואילך לדון בזה דגם לדעת הרמב"ם החובל בבע"ח מת פטור.

ה] עוד נפ"מ בזה הוא במש"נ לקמן סק"י לפ"ד המ"מ, דלדעת הרמב"ם דחיובא דחובל הוא משום מפרק היינו רק בבהמה חיה ועוף דחשיבי כגידו"ק, אך החובל בדגים דלא חשיבי כגידו"ק פטור, אך לדעת ש"ר דחיובו הוא משום נטילת נשמה או משום צובע אף החובל בדגים חייב.

## פלוגתת הראשונים בהא דיש בחובל משום נטילת נשמה

ו] בטעמא דהרמב"ם דאין בחובל משום נטילת נשמה כתב הלח"מ בפ"ח משבת ה"ט דהוא משום דנטילת נשמה הוא רק כשממית הבע"ח לגמרי, אך בחבורה באבר לי"ב משום נטילת נשמה, ובטעם הסוברים דחיוב חובל הוא משום נטילת נשמה, כתבו התוס' בשבת ע"ה א' (ד"ה כי היכי) ובכתובות ה' ב' (ד"ה דם מיפקד) דהא משום דהדם הוא הנפש ונוטל מקצת נשמתו, והרמב"ן וש"ר שם ק"ז א' הביאו מירושלמי דהוא משום נטילת נשמה שבאותו מקום.

ז] ונפ"מ בזה הוא בטעם הא דתניא בשבת ק"ז ב' דנצרר הדם אע"פ שלא יצא חייב, והרא"ש שם סימן א' כתב דהוא משום דסופו לינקב ולצאת, וכ"כ התוס' שם ע"ה א', אך בד' ש"ר לא מצינו לזה, (ומצינו שנחלקו בטעם הא דאין חייבין על חבורה החוזרת, ותליא בהנ"ל, ואכמ"ל), וי"ל דהתוס' דהוצרכו לזה הוא לטעמייהו דחיובא דחובל הוא משום נטילת מקצת נשמתו, וע"כ כל הא דחייב כשנצרר הדם הוא רק משום דסופו לצאת, דאל"כ ל"ה נטילת מקצת נשמתו, אך לדעת ש"ר דחיובא דחובל הוא משום נטילת נשמה שבאותו מקום, הרי דכל שנצרר הדם ואין סופו לחזור חייב משום נטילת נשמה שבאותו מקום, ול"ב להא דסופו לצאת.[[2]](#footnote-3)

?ונפ"מ עוד בזה בחבלה בע"ח שאינו בעל אברים, דהריטב"א כתב בשם הרמב"ן דלי"ב משום חובל, וזה לטעמיה דהוא נטילת נשמה שבאותו מקום ובגוף אטום דנים על כולו יחד, אך לדעת התוס' אין לחלק בזה?.

## בטעמא דהרמב"ם דחובל חייב משום מפרק אף דאין דישה אלא בגידו"ק

ח] השו"ע בס"ח כתב דח' שרצים וכו' החובל בהן חייב, והביאוה"ל הביא למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בשבת ק"ז א' ובפ"ח משבת ה"ז דחיובו הוא משום מפרק דהוא תולדה דדש.

והרמ"ך בהל' שבת שם הק' ע"ד הרמב"ם דהיאך יש לחייב בחובל משום מפרק, הרי קי"ל דאין דישה אלא בגידו"ק, וכמש"כ הרמב"ם שם, והמ"מ שם הוסיף להקשות ממה שאמרו בשבת ע"ה א' דלרבנן הפוצע חילזון אינו חייב משום דש משום דאין דישה אלא בגידו"ק, וכתב דצ"ל דדוקא דגים הגדלים בים אינם נקראים גידו"ק אבל בהמה חיה ועוף קרויים הם גידו"ק.

ט] אך בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ח כתב לישב בע"א, דאף דאין דישה אלא בגידו"ק מ"מ המפרק חייב אף בגידו"ק, משום דהתולדה אע"פ שהיא דומה לאב אינה לא האב ולא מעין האב אלא הפרש יש ביניהם ואף דהדישה שהיא האב אינה אלא בגידו"ק מ"מ המפרק שהוא תולדה דדש ישנו בגידו"ק ושלא בגידו"ק, (וכ"כ הפי' קדמון בהל' שבת שם), - ולכאו' המכוון בזה דהא דהמפרק הוי מלאכה אי"ז משום דמפרק הוי מעין דישה וה"ז חשוב כעשיית דישה, אלא אף דמפרק אינו מעשה דישה כלל, מ"מ כיון שפעולת מפרק דמי לפעולת דישה ע"כ הו"ל תולדה דדש, וחיוב המפרק אינו משום דחשיב כעשיית דישה אלא משום דעשיית המפרק עצמה הויא מלאכה, וע"כ אף דחשיבות דישה היא רק בגידו"ק, מ"מ חשיבות דמפרק הוא אף שלא בגידו"ק והו"ל מלאכה.[[3]](#footnote-4)

י] ונפ"מ רבתא בין ב' הדרכים הוא בדין חובל בדגים, דלדעת המ"מ החובל בדגים פטור משום דאין דישה אלא בגידו"ק ודגים ל"ה כגידו"ק, אך לדעת הר"א בן הרמב"ם הדין נותן דאף החובל בדגים חייב דמפרק שהוא תולדה דדישה הוי מלאכה אף בדבר שאינו גידו"ק.[[4]](#footnote-5)

יא] וקשיא טובא ע"ד הר"א בן הרמב"ם ממה שאמרו בשבת ע"ה א' דלרבנן אין הפוצע חילזון חייב משום דישה דאין דישה אלא בגידו"ק, ולדעת הרמב"ם הרי אף שאין דישה אלא בגידו"ק, מ"מ בהוצאת הדם שהיא תולדה דדישה חייב אף בדבר שאינו גידו"ק.

## בדעת הרמב"ם דליכא חיוב חובל בשקצים ורמשים שאין להן עור

יב] ונראה לישב, דהנה בחולין מ"ו ב' תניא דשאר שקצים ורמשים עד שיצא מהן דם, ומבו' דאף דתנן בשבת ק"ז א' דהחובל בשאר שקצים ורמשים שאין להן עור פטור, היינו כשנצרר הדם ולא יצא, אך כל שיצא הדם חייב, וכ"כ השו"ע הכא דשאר שקצים אינו חייב החובל בהן אא"כ יצא מהן דם.

אך בד' הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ט מבו' דהא דהחובל בשאר שקצים ורמשים שאין להן עור פטור הוא אף כשיצא מהן דם, והרמ"ך והמ"מ שם תמהו ע"ז דהוא דלא כדתניא בחולין שם דכל שיצא מהן דם חייב, - והפמ"ג הכא באש"א סקט"ו תמה עוד ע"ד הרמב"ם מהא דמחייב ר' יהודה בשבת ע"ה א' בפציעת חילזון משום דש, אף שאין לו עור, ואף רבנן לא פליגי אלא משום דאין דישה אלא בגידו"ק, וכן הק' בחי' הגרע"א בשבת שם.

יג] ולפ"ד הר"א בן הרמב"ם נראה דכל הקו' מתישבות זב"ז, דהנה בשבת שם תניא דטעמא דר' יהודה דהפוצע חילזון חייב הוא משום ד"פציעה בכלל דישה", ומשמע דאי"ז משום דהוי מפרק ומפרק הוא תולדה דדש, אלא הוא משום דפציעה בכלל דישה וחשיבא כמעשה דישה, והיינו דלעולם אין לחייב בזה משום מפרק כיון שאין לו עור, ובבע"ח שאין לו עור לי"ב משום מפרק, (ועמש"כ בתשו' ברכת אברהם לפרש הטעם בזה), אך שאני פציעת חילזון דהיא מעשה דישה ממש, וכל דהוי מעשה דישה יש לחייב אף שאין לו עור, וע"ז הוא דפליגי רבנן וס"ל דאין דישה אלא בגידו"ק וע"כ אין לחייב בפציעת חילזון משום דהוי מעשה דישה, והא דלא מחייבינן בזה משום מפרק דהוא תולדה דדש והוא אף שלא בגידו"ק, הוא משום דאין לו עור, ובבע"ח שאין לו עור אין בהוצאת דמו משום מפרק.

ונמצא לפ"ז דאדרבה מההיא דפוצע חילזון הוא מקור דברי הרמב"ם דהחובל בבע"ח שאין להן עור פטור אף כשיצא מהן דם, דאי נימא דכל שיצא מהם דם חייב, א"כ מ"ט דרבנן דפטרי בפוצע חילזון, הרי אף דאין לחייב בזה משום דפציעה בכלל דישה דאין דישה אלא בגידו"ק, הרי יש לחייב בזה משום מפרק דהוא תולדה דדש, ובע"כ דהחובל בבע"ח שאין להן עור פטור אף כשיצא מהן דם ולי"ב משום מפרק, וכל הא דמחייב ר' יהודה דפציעת חילזון הוא משום דפציעת חילזון חשיבא כמעשה דישה גמור, וע"ז הוא דפליגי רבנן וס"ל דאין לחייב בזה משום דישה דאין דישה אלא בגידו"ק.

יד] אך בעיקר הדברים צ"ב, דמ"ש פציעת חילזון דחשיבא כמעשה דישה ממש, ול"ד לכל חובל בבע"ח דלא חשיב כמעשה דישה, ולי"ב אלא משום מפרק דהוא תולדה דדש, - ושמא הוא משום דדישה היינו רק כשמפריד את האוכל מן הפסולת והוא גמר מלאכתו, ובחילזון דהוא בע"ח טמא (עמש"כ הנובי"ת או"ח סימן ג') והוא עומד לדמו, הרי דגמר מלאכת הדם היא בפציעתו, וע"כ הויא פציעתו בכלל דישה, ומשא"כ בשאר בע"ח, וצ"ע.

## חבלה בבע"ח מת

טו] הפמ"ג באש"א סקט"ו כתב דלדעת הרמב"ם דהחובל חייב משום מפרק, אף החובל בבע"ח מת חייב וכמו שאמרו בשבת ע"ה א' דלר' יהודה דהפוצע חילזון חייב משום דש היינו אף בחילזון מת.

אך הפמ"ג בפתיחה להל' שבת (אות ל"ו) הק' ע"ז ממה שאמרו בשבת קל"ו א' בספק נפל דמלין אותו ממ"נ דאם אינו חי מחתך בבשר בעלמא הוא, ולדעת הרמב"ם מ"ט אינו חייב בזה משום מפרק, (ועיי"ש במש"כ בזה), עוד קשיא בזה ממה שאמרו בערכין ז' א' בהא דתניא דאשה שישבה על המשבר ומתה דמביאין סכין ומקרעין את כריסה ומוציאין את הולד דפשיטא מאי עביד מחתך בבשר בעלמא הוא, והישועות מלכו בפ"ח משבת ה"ז עמד עוד בזה ממש"כ הרמב"ם שם דהחובל בחי שיש לו עור חייב משום מפרק, ומשמע דאינו חייב אלא כשהוא חי ולא במת.

טז] ויש להוכיח עוד מד' הרמב"ם דהחובל בבע"ח מת פטור, ממש"כ הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ט דהחובל בשרצים שאין להם עור פטור, ומסתימת דבריו משמע דלעולם אין חייבין על חבלה בבע"ח אלו, ואי נימא דהחובל בבע"ח מת חייב, היה בדין דגם הני בע"ח שאין להן עור שהחובל בהן פטור היינו רק כשחבל בהן בעודן חיים דהויא חבורה החוזרת אך כל שחבל בהן אחר שמתו שכבר אין החבורה חוזרת יהא חייב, (ועי' בזה בתשו' בית אפרים או"ח סימן כ"ב ד"ה הנה כבר ביראתי וברש"ש בשבת ק"ז א'), וממה שסתם הרמב"ם בזה מוכח דהחובל בבע"ח מת פטור.

אך קשיא ע"ז ממה שהוכיח הפמ"ג מהא דלר' יהודה הפוצע חילזון מת חייב, והרי דהא דחבלה הויא בכלל דישה הוא אף כשחובל בבע"ח מת.

יז] והנה הישועות מלכו שם כתב דטעם הא דהחובל בבע"ח מת אינו חייב משום מפרק, (ול"ד לסוחט פירות דחייב משום מפרק), הוא משום דאין על הדם תורת משקה, והא דהחובל בבע"ח חי חייב משום מפרק הוא משום דמעיקרא היה עליו שם חיות והוא מוציאו מחיות למיתה, אך בבע"ח מת דאינו מוציא את הדם מחיות למיתה לי"ב משום מפרק, (והיינו דמפרק הוא כשנוצר דבר חדש ע"י הפירוק והיינו או בסוחט פירות דנעשה מאוכל למשקה, או בחובל בבע"ח חי דמוציא את הדם מחיות למיתה).

ולפ"ז י"ל דכ"ז הוא בשאר בע"ח דהחובל בהן אינו חייב משום דישה אלא משום מפרק, וכשחובל בהן כשהם מתים לי"ב משום מפרק, אך בחילזון דפציעתו הויא מעשה דישה דהוא גמר מלאכת הדם שמפרידו מן הפסולת, אף כשהוא מת יש בו משום דישה.

## צידה בבע"ח הבאין לכלובן בערב

יח] השו"ע בסי"ב כתב דחיה ועוף שברשותו מותר לצודן, והמ"ב בסקנ"ב כתב דהוא משום דהורגלו בבית וממילא יחזרו לביתם בערב ונוח לתפסן, והוא מסוגיית הגמ' בביצה כ"ד א', והאבנ"ז בסו"ס קצ"א כתב דלאו היינו דכיון דהן באין לכלובן בערב אין חייבין על קירוב צידתן, (שהרי בבישול חזינן דחייבין על קירוב בישול וה"נ יש לחייב על קירוב צידה), אלא היינו דכיון דבאין לכלובן בערב חשיבי מהשתא כניצודין שכבר הן ברשותו וע"כ לי"ב משום צידה, ונסתפק דשמא הוא רק בגונא שכבר היו בכלובן וכיון דסופן לחזור לא פקע צידתן, ומשא"כ בבע"ח שעדיין לא ניצודו לגמרי ל"מ הא דהן עתידין לבא לחשבן כניצודין.

ועיי"ש שכתב דאי נימא דכל שהם באין לכלובן בערב לי"ב משום צידה אף אם לא ניצודו מעולם, הרי דהפורס מצודה באופן שברור שהחיה תבא חשיבא מעכשיו כניצודת ואף אם נזכר קודם שבאה החיה חייב, (וכ"כ גם בסימן שפ"ט סק"ח), וצע"ג, דלכאו' כל הא דכשבאין לכלובן בערב חשבינן להו כניצודין, הוא משום דהוא מצב הקיים בבע"ח שהוא בא לכלובו בערב, אך בפריסת מצודה דהבע"ח עצמו אינו ניצוד כלל אלא דיש מצודה העומדת לצודו, לכאו' אין מקום לחשבו כניצוד.

## צידה בבע"ח שאינו מחוסר צידה

יט] המ"ב בסקנ"ח כתב דיש ליזהר שלא להכניס העופות בשבת מן הבית כשהוא גדול ומחוסר צידה שם למקום הכלוב שלהם ששם המקום צר ומקרי צידה גמורה, ומבו' בדבריו דלא אסרו אלא כשהוא מחוסר צידה, אך כל שנמצאים העופות במקום קטן שאין מחוסרין צידה מותר לצודן, ובס' ארחות שבת פי"ד ס"ח כתב ללמוד מזה דבע"ח הנמצא במקום שבו הוא מוגדר כניצוד דהיינו שאפשר לתופסו בריצה אחת בלי צורך להנפש בינתים, מותר להכניסו לתוך כלוב הנמצא באותו מקום משום שגם לפני הכנסתו לכלוב היה הבע"ח מוגדר כניצוד, וכ"כ שם בפתיחה דליכא איסור צידה בבע"ח הנמצא במקום שהוא מוגדר בו כניצוד.

אמנם הנה הגר"ז הכא בסוף ס"א הביא פלוגתא בזה אם דבר שאינו מחוסר צידה יש בו איסור צידה מדרבנן, ובסימן תצ"ז סי"א כתב דיש בו איסור צידה, וכן נקט בפשיטות בתשו' משאת בנימין סו"ס ח', וכ"כ הפמ"ג הכא במש"ז סקי"א בדעת הרמ"א, וכ"ה מבו' בד' הט"ז שם, וכ"כ המחה"ש בסקכ"ו בביאור ד' המג"א שם בדעת ההגמי"י, ועמש"כ בזה התהל"ד בסקט"ז וסקי"ז,[[5]](#footnote-6) - ומש"כ המ"ב להתיר לצוד ממקום שאינו מחוסר צידה, מבו' להדיא בדבריו בביאוה"ל (ד"ה וי"א) דהיינו רק בחיה ובעוף שברשותו, (וגם בזה כתב דיש אוסרין).

כ] ויש להעיר בזה, דהנה בביצה כ"ג ב' תנן דצדין חיה ועוף מן הביברין משום דאינם מחוסרין צידה, ומבו' דליכא איסור צידה בבע"ח שאינו מחוסר צידה, והמשאת בנימין שם כתב דכיון דאין האיסור בזה אלא מדרבנן לא גזרו בזה ביו"ט משום שמחת יו"ט, וכ"כ הגר"ז בסימן תצ"ז שם.[[6]](#footnote-7)

אמנם הנה בתשו' מהרש"ל סימן י' כתב דלענין צידה אין לחלק בין שבת ליו"ט אף בדברים האסורין מדרבנן, וכ"כ הקרבן נתנאל בביצה פ"ג סו"ס א',[[7]](#footnote-8) ולדעתם הרי דמהא דהתירו ביו"ט לצוד בע"ח שאינו מחוסר צידה, יש ללמוד דה"נ בשבת לי"ב איסורא.

כא] התהל"ד בסקי"ז כתב דהא דאסור לצוד ממקום שאינו מחוסר צידה, היינו לצוד בידים, (ע"י שמדדה דלי"ב משום טלטול מוקצה), אך להכניס למקום קטן ממקום שהוא עתה לי"ב איסורא, שהרי אף במקום הראשון הוה מטי ליה בחד שחייא ומאי קעביד, - אך לכאו' בד' הט"ז סקי"א והעולת שבת סקט"ז מבו' להדיא לאסור בזה, וצ"ע.

1. צ"ב מ"ט תלי במה שיש בדם שיצא כדי לצבוע חוט באורך ד"ט, והרי אין חיובו משום הוצאת דם הראוי לצבוע אלא משום צביעת העור, והדין נותן דניבעי שיהא שיעור בעור דחייבין על צביעתו, ולא תלי בשיעור הדם. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונפ"מ בזה במש"כ בתשו' הר צבי בקונט' טל הרי"ם חובל סימן א' לדון בגונא דנצרר הדם ולא יצא, אם המוציאו חייב משום נטילת נשמה, ולהנ"ל נראה דלדעת התוס' והרא"ש כיון דסופו לצאת וחשבינן ליה כמו שיצא, אין המוציאו חייב משום נטילת נשמה, ולדעת ש"ר י"ל דהמוציאו חייב משום נטילת נשמה. [↑](#footnote-ref-3)
3. הרמב"ן בשבת צ"ה א' כתב בהא דהחולב חייב משום מפרק אף דאין דישה אלא בגידו"ק, דהוא משום דדישה בעצמו של פרי ליתא אלא בגדו"ק אבל להוציא ממנו פירות מכונסים וטמונים בתוך כיס שלהן כגון חולב דומיא דדישת גידו"ק היא, והשביתת השבת דימה ד' הר"א בן הרמב"ם לד' הרמב"ן, - אך לכאו' ב' דרכים הם, דהרמב"ן ס"ל דדין התולדה כדין האב והא דהמפרק חייב הוא משום דה"ז כדישה, ואך שחילק דהגם דדישה בעצמו של פרי לא חשיבא אלא בגידו"ק מ"מ דישה כעין חולב חשיבא אף בשאי"ז גידו"ק וה"ז דומיא דדישת גידו"ק, אך הר"א בן הרמב"ם ס"ל דאם הא דהמפרק חייב הוא משום דה"ז כדישה ל"ה חייבין ע"ז אלא בגידו"ק, ואך דהא דהמפרק חייב אי"ז כלל משום דהוי זה פעולת דישה אלא הוא משום דפעולת מפרק דמיא לפעולת דישה, וע"כ הוא דהגם דאין דישה אלא בגידו"ק מ"מ מלאכת מפרק היא אף בדבר שאינו גידו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
4. הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ט כתב דאחד החובל בבהמה חיה ועוף או בח' שרצים ועשה בהן חבורה וכו' חייב, ומשמע דאין החובל חייב אלא בשחבל בבהמה חיה ועוף או בח' שרצים אך החובל בדגים פטור, (גם לעיל מינה הזכיר הרמב"ם ב' פעמים בחיוב חובל דהוא בבהמה חיה ועוף), וזה כד' המ"מ, - אך לדעת הר"א בן הרמב"ם צ"ל דבכלל מש"כ הרמב"ם שם ה"ח בד"א בחובל בבהמה וחיה ועוף "וכיוצא בהם" נכללו גם דגים, וע"כ לא הוצרך הרמב"ם בה"ט לשוב ולפרשה, (אך לדעת המ"מ מתפרש מש"כ הרמב"ם וכיו"ב דהיינו ח' שרצים שהזכירם הרמב"ם שם ה"ט), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומש"כ התהל"ד בסקי"ז דממש"כ השו"ע להתיר בצידת חיה ועוף מורדים בחצר קטן יש ללמוד שדעתו דליכא איסור כלל בצידת דבר שאינו מחוסר צידה, הנה בד' הפמ"ג במש"ז שם מבו' להדיא להיפך דכל מה שהתיר השו"ע בזה הוא בחיה ועוף שברשותו דאף כשהם מורדין אין בהן צידה דאורייתא אף בחצר גדול, (ורק כשהם ברה"ר יש בהן צידה דאורייתא), וע"כ לא אסרו בזה בחצר קטן, אך בשאר בע"ח דיש בהן צידה דאורייתא אף בחצר כשהן מחוסרין צידה, אסרו חכמים אף בחצר קטן שאין מחוסרין צידה. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך יש להעיר בזה בד' המג"א בסימן תצ"ז סק"ח והמ"ב שם סקי"ז שכתבו בדין אווזים ותרנגולים דאם אינו תופסן כדי לשוחטן דלי"ב משום שמחת יו"ט אסור מדרבנן לצודם, ובמש"כ השו"ע שם ס"ז דכל שאין מחוסרין צידה מותר לצודן לא כתבו כן, ומשמע דאף כשאינו תופסן כדי לשוחטן דלי"ב משום שמחת יו"ט מותר לצודן, משום דליכא כלל איסור צידה בדבר שאינו מחוסר צידה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם מצינו בד' ההגמ"י בפ"י משבת הכ"ד דאף דבשבת אסור לצוד חיה ועוף שברשותו מדרבנן מ"מ ביו"ט מותר לצודן, וכ"ה מבו' בד' הרמ"א שאסר הכא לצוד חיה ועוף שברשותו ובדבריו בדרכ"מ סק"ב מבו' דה"נ אסור לצוד אווזים ותרנגולים, (וכמו שהביא הביאוה"ל בד"ה וי"א), ובסימן תצ"ז ס"ו לא השיג ע"ד השו"ע שהתיר לצוד אווזים ותרנגולים, ובע"כ דחלוק בזה דין יו"ט מדין שבת, וכ"כ המג"א שם סק"ח והמ"ב שם סקי"ז, אך דעת ש"ר דלענין אווזים ותרנגולין ליכא נפ"מ בין יו"ט לשבת, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-8)