מ_מ ליבה וליבתה הרוח
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / אש

בס''ד

ליבה וליבתה הרוח

בביאור קושיית הגמ' ולהוי כזורה ורוח מסייעתו

א. לכא' ליבה וליבתה הרוח נחשב זא''י וזא''י, ואפילו הכי אינו חייב כמוש''כ התוס' 'דלא מיחייב משום אשו אלא אם כן עשה כל כך בפני עצמו בלא סיוע הרוח ... דהכי משמע המבעיר את הבערה שבפני עצמו עשה את הבערה'.

ב. ויש כאן ב' חידושים, האחד דאינו חייב הכל ככל דין זא''י וזא''י דשניהם חייבים מיתה בשבת, ועוד התחדש כאן שאינו חייב חצי, דלכא' אף היכא דאין חייב מיתה בשבת, בנזקין חייב לפי חלקו, משום דלהמית א''א אם אינו נחשב מחלל שבת לבדו, אך לחייב כפי חלקו די בכך שעשה חלק מהנזק, או שדי בכך שהוא חלק מעושה הנזק בכדי לחייבו בחלקו - וכגון בג' שדי בב' שכתב רעק''א שבשבת כה''ג כולם פטורים משום שכ''א הוא רק מסייע שאין בו ממש, אך בנזקין לכא' כ''א יתחייב שליש - ואפילו הכי באש פטורים משום שיש דין מבעיר באש, ויש דין שיבעיר בפני עצמו.

ג. ושאלה הגמ' ולהוי כזורה ורוח מסייעתו, ופירשו התוס' 'ליהוי כשעושה הליבוי ע"י סיוע הרוח **כאילו עשאה בפני עצמו** כמו לענין שבת דחשיב זורה ורוח מסייעתו כעושה בפני עצמו' דהיינו שמה שהרוח עושה הרי זה מתייחס אליו ולכן נחשב כאילו עשה הכל לבדו.

ד. וצ''ב אולי בזורה ורוח מסייעתו חייב מדין ב' שעשו, וכדין זא''י וזא''י, והיה מקום לומר דבזורה הוא עושה לחוד את הגבהת החיטים, ואח''כ הרוח לבד בוררתן, ולכן אינו ב' שעשו, אלא הרוח לחוד עושה, ולכן הוכיחה הגמ' מזורה ורוח מסייעתו דמה שהרוח עושה נחשב כאילו הוא עשה.

ה. אלא שלכא' קשה מאד לומר דרוח שעושה הוי כאליו הוא עשה, דלכא' רוח אינה עדיפה מכח שני בבידקא דמיא, וכמו שהמים השניים אינם כוחו משום שלא נגע בהם - כמוש''כ הרמ''ה בסנהדרין דף ע''ז ב' - כך הרוח אינו יכול להחשב כוחו, וכך מבואר להדיא בדברי התוס' כאן בסוף ד''ה ליבה וז''ל 'ולא דמי השתא לזורה ורוח מסייעתו דמה שליבה לא **סייע** הרוח כלום' וכ''ה בתור''פ בסוגיין וז''ל דודאי כשמחוסר ליבוי שלא ליבה האדם כלל ובאה הרוח וליבתה בפני עצמה פטור גם ברוח מצויה דלא מיקרי המבעיר הבעירה כיון שלא ליבהו כלל כדקתני במתניתין אבל הכא שהאדם ורוח מלבים **יחד** פריך שפיר דליחייב האדם כשעושה הליבוי על ידי סיוע הרוח כאלו עשאו לליבוי בפני עצמו כמו שלענין שבת כשזורה ורוח **מסייעתו** כאלו הוא עושה המלאכה בפני עצמו, עכ''ל וכ''כ הרא''ה עי''ש.

ו. ולכא' נראה בדברי התוס' ותור''פ דזורה ורוח מסייעתו הוא דרק ע''י כח הזריקה יש בכח הרוח לברור, דהיינו דאילו היו מונחים החיטים באויר בלא תנועה לא היה בכח הרוח לברור, ורק ע''י שיש גם כח תנופה כלפי מעלה, נבררין החיטים, ע''י שיש כח לכיון א' ועוד כח לכיון אחר.

ז. וא''כ אכתי יקשה מדוע כל זורה ורוח מסייעתו אינו חייב מדין זא''י וזא''י, ומנ''ל דהוי כעושה בפני עצמו, הא י''ל דחייב מדין זא''י וזא''י.

ח. י''ל על פי דברי הגר''ח - כתבי הגרי''ז בכורות ב' א' כתבי הגר''ח שבת דף צ''ד חי' הגרשש''ק ב''מ סי' ח' ובשערי יושר ש''ז פכ''א שיעורי ר' שמואל סנהדרין דף ע''ז א' - דזא''י וזא''י אין כל אחד נחשב לעושה הכל אלא חייב על מעשה חבירו, ורק כשחבירו בר חיובא, אך כשאין חבירו בר חיובא אינו חייב, וא''כ ברוח לא שייך דין זא''י וזא''י, אך לכא' בתוס' ד''ה והכא מבואר כן אף בב' שעשו, ותוס' למדו מליבה וליבתה הרוח לב' שעשו שפטורים באש.

ט. י''ל דהוכחת הגמ' הוא משיטת ר' שמעון - בשבת דף צ''ב ב' - דזא''י וזא''י פטור, ואפילו הכי בזורה ורוח מסייעתו חייב, ומוכח שמה שהרוח עושה הו כאילו הוא עושה.

קו''ב מ''א: במשנה. נפל לתוכו שור וכליו ונשתברו וכו' חייב על השור ופטור על הכלים. לכאורה לפי המבואר לקמן ריש פ' הכונס, דאין חילוק בין מקרב דבר אצל האש ובין מקרב האש אצל הדבר, א"כ אם הניח אבנו סכינו ומשאו בראש גגו ורוח מצויה הוליכה כלים על האבן ושברתן, יתחייב משום אש, דהא גזה"כ הוא באש למאי דקיי"ל כר' יוחנן דמה שהרוח עושה נחשב כאילו הוא עשה בידים, וה"נ נחשב כאילו זרק בידים את הכלים על האבן. וא"כ קשה לכאורה, בנפל לתוכו שור וכליו ונשתברו, דזה ודאי הוי כרוח מצויה, ליחייב משום חציו. אבל לק"מ, דלא מיקרי אש אלא דבר שיכול לילך ולהזיק כמבואר לעיל דף ה' ברש"י. ומ"מ יצא לנו דין חדש, דהא דקיי"ל הטיח צלוחיתו באבן פטור (לעיל כ"ח) היינו דוקא אבן שאין יכולה לילך ברוח מצויה, אבל אם האבן יכולה לילך ולהזיק ברוח מצויה, חייב משום אש על הצלוחית אף אם הזיקה במקומה