בענין קנין וגט ונדר שנעשה באונס
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / תליוהו וזבין ומודעא - הרב יהודה אלבוים

בס''ד

בענין קנין וגט ונדר שנעשה באונס

א. כתב הרשב''א בקידושין דף נ' א' 'ואכתי קשיא לי אמאי לא יליף לה מתלוה וזבין דקי"ל כר"ה דאמר זביניה זביני אלמא דברים שבלב אינן דברים, ורבא גופיה הוא דפסק התם בפרק חזקת הלכתא תלוה וזבין זביניה זביני, וי"ל דהתם שאני דאגב אונסיה וזוזי גמר ומקנה ולא שייכא בהא כלל' וצ''ב מנלן לרשב''א דוודאי גמר ומקני, אולי אינו אלא ספק, וחל בוודאי מדין דברים שבלב אינם דברים - כמוש''כ המקנה, רעק''א, ברכ''ש כתובות סי' ה', חו''ש הגרב''ד נדרים סי' ב', ב''ב סי' י''ז, חזו''א אה''ע סי' קמ''ח לדף נ', חי' הגר''ח - וכך נראה ברשב''א עצמו שכתב לפני כן להקשות מדוע לא אמרה הגמ' דא''א ללמוד מכפיה בגט וקרבן דדברים שבלב אינם דברים, משום דשאני התם דגמר ומקני כדברי ר''ה, וכאן הקשה הרשב''א להפך, וע''כ דלעיל הוקשה דהוה מצי למימר דוודאי גמר ומקני, אך בדברי ר''ה יתכן שרק שמא גמר ומקני, ולכן הוצרך כאן לכתוב דלר''ה וודאי גמר ומקני, וצ''ב מהו ההכרח לכך, וי''ל דלשון הגמ' גמר ומקני משמע שוודאי גמר ומקני, אך אכתי יקשה על דברי הגמ' אי ס''ד דלא גמר ומקני, מהיכי תיתי לדר''ה חידש דוודאי גמר ומקני, אולי הוא רק ספק וחל מדין דברים שבלב אינם דברים.

ב. נח' הראשונים האם כשאנסוהו להשבע או לנדור דינו כתליוהו ויהיב שלא חל המקח, ה''ה שלא חל הנדר או השבועה, הריטב''א בנדרים דף כ''ז נקט דחל הנדר אא''כ אנסוהו באונס נפשות, אך אם יכל להיפטר מהאנס ע''י ממון, אע''פ שאם לא יתן ממון יהרגהו חל הנדר, ולא נאמר דין האדם בשבועה אלא רק כשנאנס אחרי השבועה, כנשבע אם לא יבא ונאנס ולא יכל לבא, דבזה אמרינן דאילו היה יודע שלא היה יכול לבא לא היה נשבע, והמתעט כה''ג מהאדם משבועה, אך כשאנסוהו להשבע חל השבועה, והוכיח כן מדברי הגמ' בנדרים דף כ''ח א' דנודרין להרגין רק כשאמר סתם ובלבו אמר היום, הא אם אמר לעולם, או לא חשב בלבו היום חל הנדר אע''פ שאנוס הוא לנדור.

ג. וצ''ע מאי שנא מתליוהו ויהיב דלא חל הנדר - וא''ת דהוי כתליוהו וזבין, מדוע הוצרך הריטב''א להביא ראיה, הא בתליוהו וזבין גמר ומקני - וכתב הגרנ''ט - **בחי' הגרנ''ט סי' נ''ז, ובחו''ש הגרב''ד נדרים סי' י''ח** בשם הגרנ''ט - דרק במקום שהגברא מחיל צריך שיהיה גמר ומקני, אך בנדר שהדיבור מחיל, א''צ אלא שיהיה לו כוונה לדבר, וא''צ דעת על החלות - וכ''כ הברכ''ש סי' י''ד סק''ב - בזה לא שייך חיסרון של לא גמר ומקני, אלא כיון שהתכוון חל, ורק במקום שהגברא מחיל צריך דעת על החלות, ולא חל אא''כ גמר ומקני - וכעין זה כתוב בחרח''ה הלכ' יבו''ח וז''ל דחלוק דין גירושין וקידושין מדין חליצה ולשמה, דבגירושין וקידושין צריך דעת בעלים על עצם הגירושין והקידושין, ומשום דעיקר הקידושין וגירושין נעשה ע"י הבעלים, והם האוסרים והם המתירים, ועל כן צריך דעתם, ולא מהניא מה שאחרים מלמדין אותן, כיון דהם בעצמן לאו בני דעה נינהו, משא"כ בחליצה ולשמה, אין בהם דין דעת בעלים, ורק כוונה הוא דבעינן על עצם מעשה החליצה, והפטור ממילא בא מדין תורה -.

ד. הרשב''א בתש' ח''ב סי' פ''ג דן ומספקא ליה אם הנשבע מפחד ישיבה בבית האסורין, א''צ לקיים שבועתו דאנוס הוא, ועל ראיית הריטב''א כתב דלא דמי, דהתם לא אנסוהו להשבע או לנדור, אלא הוא נדר בכדי להנצל מהם, משא''כ כשאנסוהו להשבע י''ל דהוי אנוס ולא חלה שבועתו, ולכא' כוונתו לחלק בין אונסא דנפשיה לאונסא דאחריני, וכדמצינו בדברי הרמב''ם שחילק בין אונס למתרפאין.

ה. ויותר מפורש מצינו ברשב''א בתש' ח''ב סי' רע''ח דהמוחל מפחד הפסד ממון לא חלה מחילתו וז''ל 'ואילו גוזל את חברו מנה ואנסו עד שמחל לו מי הויא מחילה, ועוד דבר תורה יש טענת אונס בכל דבר **מולנערה לא תעשה דבר**, וכיון שכן הא נמי שמחל לו מחילת בריות נמצא עכשו דמחילה באונס היתה. ומי שאנסוהו ליתן ונתן מתנתו בטלה. והנדון שלפנינו הרי הוא כאנסוהו ליתן'.

ו. וכעין זה מבואר בתוס' רי''ד בקידושין דף נ' א' וז''ל דגט מעושה שלא כדין אינו גט משום 'דמה שאמר רוצה אני בעישוי אמר ואפילו דיבור בפה אין כאן ... אבל תלוה ויהב מתנה אינה מתנה שלא בכל לב נתרצה ואפילו דיבורו אינו כלום כיון שעל ידי עישוי אמר'.

ז. וצ''ע הרי בכל האופנים הנ''ל אינו אונס מיתה, ואפי' לא אונס יסורים, אלא הפסד ממון, או ישיבה בבית האסורין, ובדברי הרי''ד לא איירי ביסורים גדולים דהרי כתב שגט מעושה פסול מהאי טעמא, וגט מעושה פסול גם במעט יסורים, וא''כ צ''ע היכן מצינו פטור אונס כשאינו אונס נפשות, וכיצד כתב הרשב''א דמקרא דולנערה ילפינן גם היכא שאינו אלא הפסד ממון, וצע''ג וכי מי שעבר ולא מסר ממונו יהיה פטור מעונש מקרא דולנערה, וכי מי שמחל לחבירו בציור של הרשב''א ונשבע שלא ימחול וכי יחשב אנוס אף על מה שעבר על השבועה.

ח. וי''ל דמקרא דולנערה ילפינן דכל היכא דהוא מוכרח יש דין אונס, וגלי קרא דכל שנחשב אונס הוי כלא עביד, ולא חל המקח - ואין הכרח מכאן לדברי החמד''ש שאינו מתייחס אליו, אלא ששום דין לא חל מכח מעשה באונס - וכלשון הרשב''א שם סי' רח''צ 'ואין לך דבר שנעשה מחמת אונס שאין האונס מבטלו אלא במכר, ומשום דאגב אונסי' שאין האונס מבטלו אלא זוזי גמר ומקנה ... **שהאונס מבטל** את המתנה'.

**ט. והנה היכא שעבר על חטא מחשש הפסד ממון, הרי אינו מוכרח לעבור, ואפי' בפחד מיתה יכול לההרג כפי שמצווה, אלא דבזה חידשו דפחד מיתה נחשב כהכרח והחשיבתו התורה לאונס, והוא חידוש דהרי אינו מוכרח, וכל זה בחטא, דודאי החטא הוא הפסד יותר מכל ממון שבעולם, והוא הפסד אפי' יותר גדול ממיתה, ואפילו הכי פחד מיתה מחשיבתו למוכרח, אך במקום שההפסד יותר גדול מהיכא שלא יסכים ודאי נחשב מוכרח, וכשאומר לו הלוה שלא יחזיר לו כלום אם לא ימחול לו על חלק, ודאי נחשב מוכרח, וכשישיבה בבית האסורין קשה לו יותר מהפסד ממון ודאי נחשב מוכרח בנתינת המעות, ואין לך כפיה גדולה מזו, והוא יותר כפיה ממיתה במצוות, דבג' עבירות עדיף למות ולא לעבור, משא''כ כאן שעדיף למסור את הממון ודאי הוא בגדר מוכרח ואנוס, ולכן גם כשנשבע לשלם, כיון שעדיף לו לשלם מאשר לשבת בבית האסורין, הוי כמוכרח להשבע - אע''פ שאינו מוכרח לעבור על שבועתו, אך מוכרח להשבע ולהפסיד את הממון, ולכן השבועה לא חלה -.**

**י. ולפי''ז בתליוהו וזבין לס''ד דלא גמר ומקני, היה צריך להתבטל המקח מכח דין אונס, ואולי זהו הנידון בגמ', אם יש דין אונס במו''מ, או פטור אונס אינו אלא בעונשין, אך בממון לא שייך פטור אונס אפי' באונס מיתה, וס''ד דאין דין אונס, אך למסקנא דגמר ומקני, הרי הוא רוצה מחמת האונס, ולאחר שהתרצה פקע שם אונס מיניה והוי כאונס ורצון ביחד דדינו כרצון, אך בתליוהו ויהיב דלא גמר ומקני לא חל מדין אונס, ואולי רק מדין אונס לא חל, וא''צ שיהיה גמר ומקני כמבואר בס''ד, וכל ההבדל הוא רק אם יש דין אונס או לא, אך בזה שא''צ גמר ומקני אין סיבה לומר שהשתנה גם זה למסקנא, דמהיכי תיתי ב' הבדלים בין הס''ד למסקנא, ועי' בנדרים דף כ''ז א' 'וכי תימא קטלא שאני, ובחלק מהראשונים מבואר דכוונת הגמ' דולנערה פוטר רק מעונש, אך בר''ן נראה שכוונת הגמ' הוא שאולי רק פחד ממיתה הוא אונס, ונח' הראשונים מהו מסקנת הגמ' שם, וא''כ אין קשה לומר שגם כאן היה נידון בגמ' אם יש דין אונס בקנינים - יעויין בעונג יו''ט סי' קס''ז דכתב דאע''פ שבכל אונס הוי כמאן דלא עביד כדמוכח מכפוהו להשתחוות דאין נאסר מדין ולנערה וגו', אפילו הכי היכא שעל פי דין חייב לעשות לא נאמר ולנערה וגו', ולפי''ז א''א לומר דכל הצד של''מ תליוהו וזבין הוא משום שמעשה באונס אינו מועיל, דא''כ מה הוכיחה הגמ' מעישוי בגט כדין, הא התם אין פטור אונס, ולכן הגט חל, משא''כ במכירה -.**

**יא. ולפי זה צ''ל בביאור דברי הגמ' 'מ"ט כל דמזבין איניש אי לאו דאניס לא הוה מזבין ואפילו הכי זביניה זביני' דהיכא דמוכר דבר שא''צ לו, הרי הוא מרוצה למוכרו, ובעבור זה יש לאדם מעות לקנות את החסר לו, וזה יעודן של המעות, והרי הוא מוכרו ברצון גמור, אך כשמוכר חפץ שצריך לו, מוכרו כי מוכרח, וא''כ הרי הוא אנוס למוכרו, וכנ''ל דכל היכא דההפסד יהיה גדול יותר אם לא יעשה, דינו כאונס, וכיון שמוכר מכח שהמעות חשובים לו יותר, ובלא הכי לא היה רוצה למכור, הרי הוא אנוס, כי מוכרח למכור, וא''ת הרי רוצה הוא למכור, משום שזקוק למעות, וא''כ חפץ במכירה, הרי בכל הכרח הוא כן, דהרי בכל הכרח רוצה את ההפסד הקטן יותר ולכן באמת רוצה, ואפילו הכי כיון שמוכרח הרי הוא בגדר אונס, מכיון שמוכרח לרצות, ודמי להא דתחילה באונס וסופה ברצון הוי אונס, ה''ה הכא כמו שמוכרח לעשות, מוכרח לרצות, וניחא היטב ראיית הגמ' דאין דין אונס בממון, מכיון שכל מכירה היכא שמצטער על הפסד החפץ הרי הוא אנוס.**

**יב. ולכא' כל הנ''ל מוכח בדברי התשב''ץ ח''א סי' א' דכתב להוכיח דאונס כעין תחילה באונס וסופה ברצון אע''פ שפוטר מעונש וכד', אפילו הכי לענין קנינים די בכזה רצון, והוכיח כן מכל אונסא דנפשיה דחל המקח, וצ''ע וכי באונסא דנפשיה מוכרח למכור, הרי לא איירי דווקא שימות ברעב אם לא ימכור, וכי מי שימכור כה''ג עם איסור לא יענש על האיסור, ומבואר בתשב''ץ שאונסא דנפשיה נחשב אונס, ולשון הגמ' אונסא הוא דווקא, ונחשב מוכרח לרצות כמו אשה שסופה ברצון, ה''ה נחשב כאילו אין ביד האדם לבחור להיפך מהטוב לו, ומוכח ככל הנ''ל, אלא דהתשב''ץ נח' על הרשב''א וס''ל דלא נאמר ולנערה בגט וקנינים, ורצון שנולד מכח הכרח נחשב רצון לענין קנינים, וכמו שציין הרשב''ש שהרשב''א נח' על התשב''ץ וכמו שכתב התשב''ץ וז''ל ואף על גב דאמרינן בפ' ד' דנדרים (כ"ז ע"א) דנדרין אונסין הוו אם חלה בנו היינו למימר דמקרי אונס לענין למפטריה משום דאנוס רחמנא פטריה והכי נמי לענין קיום תנאי הגט למאן דאית לי' יש אונס בגטין והיינו דמייתיה עלה בגמרא ההוא דפסקיה מברא אבל לענין גט מעושה אינו ענין שאין כל הנאנס נקרא מעושה עכ''ל, דהיינו דחלה בנו נחשב מוכרח, ואפי' הכי לענין גט אין זה נחשב גט מעושה כי נחשב אונסא דנפשיה, דכל היכא שאין אונסין אותו הוי אונסא דנפשיה, וחלה בנו לכא' אינו דווקא פקוח נפש אלא רוצה להיות עם בנו לסעדו וכד', ואפילו הכי נחשב אונס, וכנ''ל וכך י''ל גם בשכירות פועלים דמבואר בב''מ דף ע''ח א' דחלה בנו הרי הוא אנוס וידו על העליונה, וצ''ב וכי מוכרח להיות ליד בנו, ולהנ''ל כל היכא שעדיף לו להפסיד את העבודה ולהיות ליד בנו, הרי זה נחשב אונס, וממילא לא יפסיד מדין אונס, ורק במצוות ועבירות אין דברי שיכול להחשב הכרח מלבד פחד מות.**

**יג. עלה בידינו ג' דעות בגדרי אונס, דעת הרי''ד והרשב''א דכל הכרח הוי אונס ולא חל שום דין כה''ג, דעת התשב''ץ שכלל לא נאמר ולנערה על חלויות, ואף כשאנוס חל ולשיטתו אין הבדל בין אונס נפשות לשאר אונסין, דעת הריטב''א דרק פחד מיתה נחשב מוכרח, ובכה''ג לא חל השבועה, משא''כ בשאר דברים אין נחשב אונס, וכן מצינו ג' דרכים בביאור הא דבנדרים דף כ''ח א' חל הנדר אע''פ שאנוס הוא, לדעת התשב''ץ אין כלל דין אונס בהחלת חלויות גם באונס ממש, לדעת הריטב''א אין דין אונס משום שרק באונס נפשות יש דין אונס, לדעת הרשב''א אין דין אונס משום שלא אנסוהו לנדור, אלא הוא מעצמו נדר בכדי להנצל מהם, ועי' תשובות מימוניות הפלאה סי' ו' שהביא תש' מהר''מ שכתב וז''ל שמייסרין אותו לישבע ... מלנערה לא תעשה דבר ילפינן כדמשמע פרק רבי עקיבא (פח א) דמכל המצות היו פטורין כיון דאנוסין היו אי לאו דהדר קבלוה בימי אחשורוש עכ''ל, ומפורש בדבריו דמכח קרא דולנערה וגו' לא חל השבועה, אך אין ברור אם רק באונס מיתה או יסורים דהוי כמיתה, או גם ביסורים שאינם כמיתה.**

**יד. ומצינו ג' נ''מ במח' הראשונים, האחד כמבואר לעיל בנדר, לדעת הריטב''א אין חיסרון של תליוהו ויהיב בנדר, משא''כ לדעת הרשב''א מכח קרא דונערה וגו' לא חל הנדר, עוד נ''מ מבואר בדברי התשב''ץ שיש אופנים שנכללים בקרא דונערה וגו', אך אינו נחשב לעישוי שיאמר בו דין תליוהו ויהיב לא קנה, משא''כ לדעת הרשב''א כל היכא שנאמר ולנערה וגו' לא קנה, ועוד נ''מ יהיה במקום שיש ספק אם גמר ומקני, לדעת הריטב''א יחול בוודאי מדין דברים שבלב אינם דברים משא''כ לדעת הרשב''א על הצד שלא גמר ומקני הרי הוא אנוס ולא חל גם מדין ולנערה, ועל זה לא יועיל דין דברים שבלב אינם דברים - כך מבואר בברכ''ש כתובות סי' ה' בשם הגר''ח, אלא דשם מבואר להוכיח שמעשה באונס יכול להחיל מהא דתליוהו וזבין חל אע''פ שאינו אלא ספק, אך הרשב''א בקידושין כתב להדיא שדוואי גמר ומקני ואין זה קשור לדין דברים שבלב - ולפי''ז ניחא מאד מדוע כתב הרשב''א דוואי גמר ומקני, משום שלא היה חל על הצד שלא גמר ומקני.**

**טו. וא''ת הרי מבואר ברשב''א בקידושין דף נ' א' סןף ד''ה ואכתי דאף לס''ד דכפיה בקרבן הוא מדין דברים שבלב אינם דברים, אין ודאי דלא מתרצה, אלא הוא ספק שמא מתרצה משום דניחא ליה בכפרה, וא''כ מפורש ברשב''א דאף בספק מהני, וא''א שעל הצד שאינו מתרצה הרי זה מעשה באונס, וצ''ל על פי מש''כ העונג יו''ט סי' קס''ח דשאני היכא דחייב מדין תורה, דלא אמרינן ביה אונס רחמנא פטריה, ולכא' ביאור דבריו הוא דאין הכוונה דילפינן מולנערה וגו' דמעשה באונס אינו נחשב מעשה שבכוחו להחיל, אלא אע''פ שיש בכוחו להחיל כמו שחס רחמנא על העובר באונס ופטרתו מעונש, כן חס רחמנא על העושה באונס שלא יחול, וכל זה רק במקום שאינו חייב, אך כשחייב אין סיבה לחוס עליו ולא נאמר בכה''ג לנערה וגו', ולכן רק במכר הוצרך הרשב''א לומר דוודאי גמר ומקני, אך בקרבן וגט כדין א''צ לכך - והוכחת הגמ' בב''ב הוא דכיון דחזינן שע''י הכאה יש צד שגמר ומקני, כך י''ל במכר דוואי גמר ומקני -.**

**טז. נח' האחרונים בטעם הדבר דאגב אונסיה גמר ומקני, האו''ש בפ''ב מהלכ' גירושין ה''כ כתב דכיון שעדיף לו למכור בכדי להנצל מהיסוריים גמר ומקני, והנתה''מ סי' ר''ה סק''א כתב דבההיא הנאה שניצול מהאנס גמר ומקני, ולכא' מוכח כן מדברי הרשב''א, דאי נימא דמוכרח להתרצות הרי בכה''ג נאמר ולנערה וגו', וע''כ דע''י האונס גמר ומקני שלא מחמת האונס, אלא בההיא הנאה.**

**יז. הרמ''ה חילק בדין ביטול מודעה בין גט מעושה כדין, למכר, דאע'פ שבתרוויהו גמר ומקני, לענין ביטול מודעה דינם חלוק, וביאר דבגט ע''י ההכאה הוחלש יצרו, ובאמת רוצה ולא גילה דעתו על מצב כזה שאינו רוצה, משא''כ במכר גילה דעתו שאינו רוצה, ולכא' לדברי הרשב''א א''א לחלק כן, דע''כ צריך לומר גם במכר שהשתנה דעתו ע''י ההיא הנאה, אך לכא' י''ל דלא אמר הנתה''מ דע''י ההיא הנאה מתכווין להקנות, אלא רק ככשכוונתו להקנות וחסר בגמירות דעת, ע''י ההיא הנאה גומר בדעתו, אך במסר מודעה גילה בדעתו שאינו עושה אלא לפנים וכלל לא מתכווין להקנות, וההיא הנאה אין גורם להקנות, משא''כ בגט ע''י ההכאה רוצה לגרש, ולכן ממילא בטל המודעה, וא''ת א''כ מדוע צריך לכופו לבטל את המודעה, הא ממילא בטל המודעה, דנראה ברמ''ה שכל כוחו של מודעה הוא רק גילוי דעת, ואם אין אדם יכול לגלות דעתו על מצב שיתחדש למה לי ביטול מודעה, וי''ל דכיון שמסר מודעה, הרי הוא סבור שיוכל לטעון בב''ד שלא היה לו דעת לגרש, ולכן אע''פ שכעת רוצה לגרש אין שייך שיגמור בדעתו, דהיינו שצריך שהענין גמור בלא דרך לחזור, וזה שייך רק משום שיודע שלא יוכל לבא לב''ד ולבטל את הגט, וכמסר מודעה הרי הוא סבור שיוכל לבטל, וא''כ אין לו דרך לגמור בדעתו, ורק ע''י ביטול המודעה גומר בדעתו, כי יודע שאחרי שביטל את המודעה לא יוכל לבא לב''ד ולבטלו.**

**יח. ביבמות דף ק''ו א' מבואר דכמו שגט מעושה פסול, ה''ה חליצה מעושית פסול, ומבואר בחרח''ה הלכ' יבום וחליצה דבחליצה המעשה מחיל וא''צ אלא כוונה, וא''כ לכא' לא שייך בו חיסרון דלא גמר ומקני, וכמבואר לעיל בשם הגרנ''ט בדעת הריטב''א דלכן בנדר תליוהו ונדר הוי נדר ואינו כתליוהו וזבין, ובשלמא לדעת הרשב''א שיש עוד חיסרון שמעשה באונס אינו מחיל ניחא, אך לדברי הריטב''א שרק באונס מיתה הדין כן, מדוע חליצה מעושית שלא מחמת פחד מיתה פסול, ומשמע שדין חליצה כגט וכמו שבגט כל אונס אינו גט וא''צ דווקא אונס מיתה ה''ה בחליצה, ועמד בזה הגרשש''ק בקנו' שליחות סי' כ''א - וז''ל ולכאורה יש לדון בזה דשייך בחליצה ענין תנאי, דאף שעל הקנאתו והיתרו אינו בעל דבר לעשות תנאים, וגם על ענין הכוונה אינו שייך תנאי, דכוונה אינה מתבטלת כשאר פעולת ידים וכמו שביארנו, אבל כיון דלחליצה צריך רצון ובלא רצונו אינה ניתרת ממילא, דאם נימא דגם רצונו אינו צריך למה חליצה מעושית על ידי עכו"ם פסולה ועל ידי ישראל צריך שיאמר רוצה אני, כמבואר בגמרא דף ק"ו ע"א ובשו"ע סימן קמ"ט סענ"ג, וכן מהני מסירת מודעה בחליצה עכ''ל, ועי''ש בהמשך דבריו שהביא מהרשב''א שחליצה מעושית פסול רק מדרבנן מפני מראית העין ועי' בהעמק שאלה שאילתא קנ''ד שכתב בדעת השאילתות 'חליצה מעושית דאינה חליצה הוא באופן שכתב רבינו דשקלי בי דינא לכרעיה ואחתיה ואתת יבמה וחלצתו, הא ודאי לאו חליצה מיקרי, אבל אם כפו אותו ב"ד בשוטי עד שפישט רגלו וחלצה שפיר מיקרי חליצה ומכ"מ פסולה מדרבנן כמו בכפיה דכותים ע"פ דין, ואם כי סוגית הש"ס נראה דגט וחליצה תרווייהו כהדדי נינהו וגם חליצה מעושית לא הוה חליצה כלל, מכ"מ דעת רבינו בריש הסימן נראה כמ"ש, וצ"ע לדינא' - ועי' עונג יו''ט סי' קמ''ז דכתב 'וטעמא דמילתא בארנו במק"א הרי דמצינו דבמקום שטעות אינו פוסל מ"מ אונס פסול א"כ אפשר לאמר גם בשליחות אף על גב דטעות אינו פוסל השליחות מ"מ אונס פוסל** דבחליצה לא בעינן רצון רק כוונה לחוד **ולהכי במה דעבד על תנאי נמי מיקרי כוונה שהרי כיון למצות חליצה ואין תנאי פוסל הכוונה משא"כ אונס** דכמאן דלא עבד **דמי פוסל בחליצה', ומאידך עי' עונג יו''ט סי' קנ''ג שכתב 'והנה גבי גט כתב בסה"ג (אות רכ"ט) להזהיר הבעל שיכוין לגרשה בגט זה, וכ"כ החכ"צ בתשובה (סי' א') דפשיטא לי' דכוונת גט וכוונת חליצה חדא מילתא היא מהש"ס (ד' ק"ו) גבי גט מעושה וחליצה מעושית שמשווי להו כהדדי עיין שם', ועי' קצוה''ח סי' ער''ה סק''ד שהאריך האם צריך דעת בחליצה או די בכוונה, ואי נימא כדברי החכם צבי דבעינן דעת בחליצה כמו בגט ניחא אף לדברי הריטב''א דחליצה מעושית פסולה, ועי' שו''ת ר''י מיגאש סי' קט''ו דכתב להוכיח מהא דצריך לומר רוצה אני, ומהא דחליצה מוטעית פסולה דלא די בכוונה על המעשה אלא צריך דעת להתירה וז''ל שנראה מזה שצריכים אנו לכוונתו** ושאע"פ שנתכוין למעשה אם לא נתכוין להתירה **חליצתה פסולה עכ''ל.**

**יט. אנסוהו לכתוב גט לשמה, לכא' תליה בהנ''ל, מכיון שא''צ דעת בכתיבת גט אלא רק כוונה כמבואר בדברי חרח''ה, א''כ לדעת הריטב''א כל היכא שאין אונס נפשות הגט כשר, מכיון שא''צ גמר ומקני, אלא שלכא' יועיל רק אם אנסוהו לומר שכותב לשמה, דאל''כ מהיכן נדע מחשבתו, ורק אם אומר שכותב לשמה, לא מהני מחשבתו מדין דברים שבלב אינם דברים, אלא שאולי בתליוהו ויהיב אנן סהדי שאינו מקנה כלל, ואין עושה אלא לפנים, וא''כ כה''ג גם לא יעזור אם יאמר שכותב גט לשמה, משום שאנן סהדי שאינו חושב כן, ורק בחליצה שא''צ מחשבה אלא רק מעשה, ושידע מהו עושה יש מקום לדון שיהיה החליצה כשירה מדאו', ועי' ברשב''ם דף מ' ב' וז''ל אבל בלא אונס אי טעין ואמר גט שאעשה לא יהא גט אין זה ביטול דכיון דלא נאנס כלל אנן סהדי דגמר בלבו בשעת מעשה לעשותו גט גמור ולא מהני ביה ביטול דקודם כתיבה אלא א"כ ביטלו אחר כתיבה עכ''ל, וצ''ע מדוע הוצרך הרשב''ם לומר דגמר בלבו לעשותו גט, הא די בכוונה וא''צ גמירות דעת, ואיירי הכא כשאינו מעושה, וא''כ אף לדעת הרשב''א די בכוונה, וצ''ל דכוונת הרשב''ם שעושה ביטול גט לפני כתיבת הגט, וכמו שמועיל ביטול גט אחרי הכתיבה, כך מועיל ביטול לפני, ורק משום שגמר בלבו לעשות גט, מחשיבים את מעשה הכתיבה לביטול על הביטול - כמבואר בשו''ת הר''ן סי' פ''ה דכתב דכל מודעא אינו מועיל מדין ביטול, משום שכשעושה אח''כ הרי הוא מבטל את הביטול, ובדבריו נראה דבכ''ג הוא כן, ובדברי הרשב''ם י''ל דרק אם גומר בדעתו לעשותו גט הרי הוא מבטל את הביטול - עי''ל דכוונת הרשב''ם על ביטול השליחות כדנראה בדברי הרמב''ן שם, ולא איירי כשכותב בעצמו את הגט, ועל השליחות צריך גמר ומקני.**