בגדר חיוב שבועה
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב יהודה אלבוים / חבורות

**בס''ד בגדר חיוב שבועה**

**א.** חקרו בגדר חיוב שבועה אם הוא חיוב שבועה או שחייב ממון ויכול להיפטר ע''י שבועה

**ב.** ובפשטות הכוונה שלצד הראשון טענת התובע חשובה כי הנתבע נראה כמשקר וכמו שכתבו תוס' בב''מ ד. ולכן חייב שבועה, לצד השני עי''ז שטענתו חשובה זוכה בדין אלא שחידשה התורה שיכול להישבע ולהיפטר, ונמצא שחידוש התורה הוא לטובת הנתבע שיכול להיפטר, אך שחייב כל עוד לא נשבע הוא דין שהתגלה דרך אגב בפר' שבועה – אך י''ל שהקילה התורה עליו וחייבתו רק שבועה וא''כ הרי הוא מחוייב שבועה ויתבאר לפי''ז מש''כ התוס' מז. שכשאין התובע יכול להישבע משלם הנתבע דדין מתוך הוא דהדרינן לעיקר הדין, עי' חי' ר' ראובן ב''מ סי' ב' -

**ג.** וא''ת מדוע בעשו''ק אינו חייב ממון וצ''ל שכל הדין שחייב ממון אינו אלא כשיכול להיפטר בשבועה וא''ת א''כ מדוע כשאינו יכול להישבע חייב, וצ''ל שמתשאי''ל הוא דין מחודש שנלמד מקרא ,

**ד.** אך צ''ע על תוס' בב''ב לד: שכתבו שמתוך הוא מסברא וכן צ''ע מכמה ראשונים שכתבו שמתושאיל''מ הוא מכיון שחיובו היה או שבע או שלים, ואינו דין חדש

**ה.** עוד צ''ע מדברי הגמ' בב''מ ג: ואמר רחמנא רמי שבועה עליה כי היכי דלודי ומפורש שהוא חיוב שבועה לטובת התובע,

**ו.** וברשב''א ב''ק מא: כתב שלכן אין שבועה בקנס דלא שייך שם כי היכי דלודי, והרשב''א עצמו כתב בתש' שאי''ל משלם הוא משום שחיובו שבע או שלים, וברמב''ן ב''מ לז. כתב שאין שבועת מודה במקצת במנא שלישי כי מוכן לשלם הכל ולא שייך כי היכי דלודי שהרי ודאי לא בא לגנוב, והרמב''ן עצמו כתב בשבועות מא. לחלק בין שבועה דאו' לדרבנן שבשבועה דאו' הוא שבע או שלים ולכן נחתינן לניכסיה משא''כ שבועה דרבנן עי''ש

**ז.** עוד צ''ע בדברי רש''י שבועות מא: ד''ה נקטיה שכתב דשמתא לעולם הוי כירידה לנכסיו וצ''ע הרי יכול להישבע וא''כ לא כפינו אותו אלא להישבע ואים גם ע''ז לא כופין היה לו לרש''י לדבר על השבועה וע''כ צ''ל ברש''י דגם שבועת היסת גדרו חיוב ממון אלא שיכול להיפטר ע''י שבועה ולכן א''א לכוף על השבועה אלא רק על הממון וניחא דברי רש''י וא''כ צ''ע מה שייך לומר בשבועת היסת שהתובע זוכה בדין הא אין שום ריעותא, ואין לומר שע''י חזקה שאין אדם וכו' זוכה בדין שהרי מדאו' אינו כן ובשלמא להטיל עליו חיוב שבועה י''ל שכיון שרבו המשקרים הטילו חיוב שבועה אך לא שייך לומר שלכן זיכו את התובע

**ח.** וכעין זה יש להקשות מהו גלגול שבועה אם גדר חיוב שבועה הוא שהתובע נאמן כי טענתו חשובה דזה לא שייך כלל בגלגול

**ט.** עוד צ''ע בדין גלגול, להך גיסא שהוא זכות להיפטר בשבועה מהו דין גלגול, ובשלמא אי חייב שבועה ניחא אך אי הוי כמביא עדים מה שייך גלגול, עוד הקשה בקה''י כשלא נשבע כיצד מגלגלים הרי המחוייב ממון גמור לא מגלגלים וכ''ש זה שיכול להיפטר ע''י שבועה

**י.** הנתה''מ סט – יג כתב שהדין שבועה חל ע''י גמר דין וכקנס וצ''ע מדברי הנתה''מ בכללי מיגו שכתב שחייב ממון כי התובע נאמן וא''כ נתחדש שיכול להיפטר בשבועה ומה חל בגמר דין

**יא.** מבואר – עי' שו''ע פז – כז – דהטוען נשבעתי נאמן ואי הוי חיוב שבועה ניחא אך אם התובע נאמן כל עוד לא בירר בשבועה הרי אין לפנינו בירור של שבועה

**יב.** ולכן נראה – וכעין זה בקה''י ב''מ סי ד' – דאין הא דטענתו חשובה ואידך נראה כמשקר סיבה לחייב ממון אלא סיבה שיחול פר' שבועה שבפר' זו כתוב שאע''פ שאין סיבה לחייב את הנתבע בכ''ז נאמן התובע – או בע''א נאמן העד כב' כל שלא הוכחש ע''י שבועה – כי היכי דלודי שהרי בידו להישבע ולהיפטר אם הדין אתו, ויסוד הדבר הוא מה שמצינו שיש בעלות בהנהגה שאינו קשור לבעלות האמיתית כיחלוקו לסומכוס שכתבו תוס' ב''מ ב. דהוא אף כשאין החלוקה יכולה להיות אמת וכד' – ואכהמ''ל – וה''ה כאן זוכה בדין, כי היכי דלודי, ונמצא שחל פר' שבועה לטובת התובע, אך למעשה אינו חייב שבועה אלא שיכול להיפטר ע''י שבועה, וחז''ל עשו כן גם בכופר הכל מכיון שרבו השקרנים, וכן מובן שגם בגלגול חייב ממון אם לא ישבע דא''צ טענה חשובה לחייבו ממון וגם לא מהני לחייבו ממון אלא מכח זה חל פר' שבועה וע''י גלגול נמי חל פר' זו

**יג.** וניחא מש''כ הרמב''ן והרשב''א דכשלא שייך כי היכי דלודי לא חל כל הפרשה - וא''ת הא לא דרשינן טעמא דקרא בלאו הכי יקשה כן גם אי הוי חיוב שבועה - וניחא בעשו''ק שלא נאמר כל הפרשה ופשוט

**יד.** ולפי''ז ניחא מאד דברי הנתה''מ שכל הדין הזה חל ע''י ב''ד בגמר דין וכקנס, ולפי''ז ניחא גלגול שבועה דשחל פר' שבועה כי היכי דלודי יכול לגלגל פר' זו על עוד דברים ואינו גלגול ממעשה השבועה אלא מסיבת החיוב

**טו.** ועפי''ז יתיישב מש''כ הרשב''א בתש' דכשנשבע נאמן בשבועתו ולרב אפי' כנגד עדים ולדידן נאמן רק כשאין כנגדו עדים. ולפי''ז אחר שנשבע התברר שאינו חייב שבועה א''כ מדוע אחר שנשבע חייב שבועת גלגול ולכא' יהיה מוכח מהרשב''א שבאמת חייב שבועה אף כשיודע שהדיו אתו וכ''ז רק שייך אם חייב שבועה אך אם חייב ממון ויכול להיפטר ע''י שבועה ודאי אם יודע שהאמת אתו יכול לברוח, והרשב''א עצמו בתש' כתב שחייב ממון כשלא נשבע, ולהנ''ל יתיישב דהגלגול הוא מסיבת הדין כי היכי דלודי והיה באמת סיבה לחשדו לפני שנשבע ואז כבר חל הגלגול

**טז.** ולפ''ז ניחא הא דנאמן בטענת נשבעתי די''ל שאין הכוונה שנאמן בשבועתו – כהפשטות להך גיסא שהתובע נאמן – אלא כל שנשבע כבר אין סיבה לכל הדין שהרי כבר לא שייך כי היכי דלודי ולכן אי באמת נשבע כבר לא נאמן התובע ודו''ק

**יז.** הש''ך בסי' ע''ב סקנ''א כתב שאין חיוב שבועה כשהתובע יודע שהנתבע אינו יודע ולהנ''ל יש לומר כן גם להך גיסא שחייב ממון מכיון שכ''ז חל כי היכי דלודי וזה לא שייך בכה''ג – אך י''ל דבכה''ג אין טענת התובע חשובה -

**יח.** ולפי''ז ניחא מאד מה שמבואר בדברי הקצוה''ח שחיוב שבועה הוא חיוב ממון ובכ''ז מבואר בדבריו שמתוך הוא דין חדש (א.ממה שדן בסי' צ''ב סק''י שיש מתוך בשבועה דרבנן אע''פ שכתב בסי ע''ג ס''ק ב' ובסי' ס''ט סק''ז ששבועה דרבנן אינו שבע או שלים כשבועה דאו' ב. ממש''כ בסי' ס''ט סק''ז שחשוד שחזר בתשובה אין יכול להישבע דקם דינא וחייב ממון וכ''כ בסי' ע''ה סק''ח שאם אמר איני יודע קם דינא ושוב אינו יכול לומר נזכרתי ואם מתוך הוא משום שחיב שבועה הוא שבע או שלים הרי לא קם דינא שחייב ממון ואע''פ שאמרו ב''ד שחייב לשלם לא שייך בזה כלל קם דינא דקם דינא פי' שהדין נקבע לפי הכרעת הב''ד וכאן הרי רק הוכרע שדינו שבע או שלים ואינו תלוי במילים שב''ד הוציאו בפיהם ופשוט, אך שמעתי די''ל שגדר הדין שחייב ממון אם אינו נשבע הוא כמו שאחד טוען ברי ואידך אין טוען כלום שברי עדיף ומחייבים את הנתבע דפשוט שאין הדין שמיד שכשטוען ברי הדין עמו ואים בנתיים קידש אשה ה''ה מקודשת אלא טרם ששמענו אידך אין שום פסק ולא גרע מהדין שאין דנים אדם שלא בפניו ופשוט, וכיוצ''ב י''ל בשבועה שנאמן רק בשבועה ובלאו הכי הוי כלא טוען דטענתו גרועה וע''י שבועה כבר אין ריעותא. ושאינו רוצה להישבע הפסק הוא שחייב ממון ולא שחייב ממון ויכול להיפטר ע''י שבועה ולכן קם דינא ויסוד זה לכא' מוכח בר''ן שכתב שחשוד אין שבועתו מבררת, וכן מוכח מכל מי שאמר שכשמת האב טענינן שהיה האב נשבע והרי אין טענינן שהיה מביא עדים וע''כ משום שהשבועה הוא חלק מהטענה ולא בירור חיצוני) משום שבאינו יכול להישבע לא שייך כי היכי דלודי ולא חל כל הפר' – ואין צריך לומר שכשאינו יכול להיפטר ע''י שבועה לא חל חיוב ממון – ולתוס' בב''ב שכתבו שמתוך הוא מסברא צ''ל דהטעם הוא כי היכי דלודי אך הגדר שהתובע נאמן ואף כשלא שייך הדין כן ולא ס''ל לתוס' כהרמב''ן והרשב''א שכשלא שייך כי היכי דלודי אין שבועה, או שי''ל שבסוג ממון שלא שייך כי היכי דלודי אין דין שבועה משא''כ באינו יכול להישבע

**יט.** ולפי כ''ז יתכן שלא יגבו מלקוחות שקנו לפני שהתחייב שבועה דכיון שזוכה אידך שלא מהדין אלא כי היכי דלודי לא חל דין ההנהגה כלפי לקוחות אלא רק כלפי עצמו, וקצת נראה בנתה''מ שכך הדין

**כ.** הקצוה''ח פז – ח דן אם בתרי ותרי יש חיוב שבועה,וצ''ע דהא מבואר בקצוה''ח עג – ב דחייב ממון וע''כ משום שטענת התובע חשובה וזה ודאי לא שייך בתרי ותרי, ולהנ''ל ניחא די''ל שבפר' שבועה לא כתוב שהתובע נאמן – כמוש''כ הנתה''מ – אלא שהתובע זוכה בדין וכמו שתפוס זוכה בדין לא כי נאמן ה''ה כאן מגזה''כ זוכה התובע כי היכי דלודי הנתבע