חבורה מלאכת תופר
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק האורג

חבורה מלאכת תופר.

מלאכת תופר מבואר במשנה לעיל פרק כלל גדול ובמשנתינו דשיעור מלאכת תופר הוא תופר שני תפירות וגם במקדש היה תפירה שהיו תופרין את היריעות זו לזו. והנה השיעור של מלאכת תופר הוא שני תפירות ומבואר בירושלמי דהטעם דשני תפירות הוא חיבור משום שבהכי הוא לא נסתר. אבל תפירה אחת היא דבר שהוא נסתר. ונראה דהמכוון דבהכי יש חשיבות לתפירה וכמו שביארנו בקשירה דהרי גם במוסיף תפירה על תפירות קיימות השיעור הוא ב' תפירות והרעיון הוא דבהכי זה שיעור שאפשר להתפיס דבר בדבר וזה נקרא שיעור חיבור. ופחות מזה כיוון שבעצמותו הוא נסתר אין בו כלל שיעור חיבור. והנה התוס' הקשה לעיל עג. מדוע המשנה פי' את השיעורים במלאכת תופר אורג כותב ובפוצע. יותר משאר המלאכות ובספר מגן אבות כתב וכן כתבו הקרן אורה והשפת אמת. דבמלאכות אלו השיעור הוא החפצא של המלאכה ובפחות מהשיעורין האלו אין בהן איסור דאורייתא של חצי שיעור אלא איסור דרבנן של שבות. אמנם מדברי התוס' לכאורה משמע לא כן דהתוס' נשארו בצ"ע מדוע תני את המלאכות האלו ועוד דבתו"כ פ' אחרי מות פ"ז מ"ח איתא להדיא מנין שלא יכתוב חוט אחד מנין של יארוג חוט אחד תלמוד לומר מלאכה וכל מלאכה ריבה. ומבואר דיש בזה איסור דאורייתא. ובמאירי לעיל ג. מבואר דיש איסור חצי שיעור בכותב אות אחת. [ואפשר דהחי' בכל השיעורין האלו הוא בזה עצמו דלא אמרינן שהן מצטרפין הם אחרים ולעולם נשאר שהשיעור שלהם הוא שתי אותיות הגם שבאופן שיצטרפו אם אחרים אז בעצם היה מספיק שיעור פחות ויל"ע בזה.]

והנה מצינו דר"א חולק באורג וסובר שמספיק חוט אחד בסוף. ומבואר מדברי הגמ' לעיל קד: דר"א חולק גם בכותב וסובר דכתב החדש מצטרף לכתב הישן ויל"ע מה יסבור ר"א על תופר האם בתופר לא שייך לומר מצטרף משום שמהות של החיבור הוא שני תפירות ובפחות מזה לא הוי חיבור או דר"א יחלוק גם בתופר ויסבור שמספיק תפירה אחת בסוף ויל"ע בזה. [ולפי מה שביארנו דזה גופא החידוש של המשנה שלא אמרינן שהן מצטרפין בהכרח דר"א חולק דשייך בהו דין צירוף.]

והנה יל"ע מהו השיעור של שתי תפירות. בדברי רוב הראשונים הר"ש בכלאיים ועוד ראשונים היה נראה דשתי תפירות היינו שתי תכיפות. וכשמכניס את המחט פעם אחת בשתי היריעות היינו תכיפה אחת וכשמחזיר את המחט בשתי היריעות היינו תכיפה שנייה והיינו שתי תפירות. וכן נראה שנקטו הפוסקים להלכה דזה הוא הנקרא שתי תכיפות.

אמנם לכאורה מדברי הרמב"ם בפי' המשנה בכלאיים נראה דהוא למד דמכניס ומוצא המחט בשתי יריעות היינו תכיפה אחת. ומכניס ומוציא ומכניס היינו שתי תכיפות. וברמב"ם ביד לא התפרש להדיא איך הוא למד ואפשר דנראה בזה בהמשך דכן משמע שהוא למד כפי פי' המשנה. ולפי דבריו יוצא קולא בחיוב דאוריתא. ולא ראיתי שעמדו בזה הפוסקים..

ומבואר מדברי הגמ' דכדי להתחייב בעינן קשירה דאם לא כן אינו מתקיים. ולכאורה החיסרון הוא דלא הוי מלאכה המתקיימת.

והנה מצינו בזה סתירה בדברי הרמב"ם דהרמב"ם פסק בהלכות שבת פ"י דאין חיוב בתפירה אא"כ קשרן או שתפר ג' חוטין ביחד דאז לא בעינן קשירה. והנה יש לעיין מהיכן למד הרמב"ם דבג' חוטין לא בעינן תפירה ואפשר שלמד כן מסברא במציאות, אמנם נראה דהרמב"ם לשיטתו היה לו מקור לזה וכדלהלן.

והנה מצינו סתירה בדברי הרמב"ם דהרמב"ם בכלאיים הזכיר דאם יוצאים ב' חוטים ביחד הוי חיבור ומשמע שם דאיירי אפילו בתכיפה אחת. והרמב"ם הוא לשיטתו דתכיפה אחת היינו שהוא מכניס ומוציא ומבואר דאם מלל אותם ביחד או שקשר את שני ראשי החוט ביחד הוי חיבור לענין כלאיים. או שתכף שני תכיפות ומבואר דזה אפילו בלי שקשרן או מללן ביחד. אמנם עיין בר"ש שהוא פי' את המשנה שעשה שני ראשיה לצד אחד היינו שתכף שני תכיפות והכניס את החוט מצד החוט והוציא מצד אחר ושני ראשי החוט הם במקום אחד. אמנם ברמב"ם מבואר דזה איירי בתכיפה אחת ולזה הרמב"ם בעי שני ראשיה יוצאין לצד אחד. ושני תכיפות אז אין שני ראשיה יוצאין לצד אחד. דהרי הוא מכניס ומוציא ומכניס.

והנה יש להעיר שני שאלות מדברי הרמב"ם דברמב"ם בהלכות כלאיים לא מבואר שצריך לקושרן. ועוד דברמב"ם בהלכות כלאיים מבואר שאפילו בתכיפה אחת אם שני ראשיה יוצאין לצד אחד הוי חיבור ובהלכות שבת הביא הרמב"ם דחייב רק בב' תכיפות וקשר ולא הביא שמהני גם בתכיפה אחת וקשר.

ולהעמיד את השאלה יש להוסיף דהרי במשנה בכלאיים סוף פרק ט' מבואר לכאורה דכלאיים ושבת הא בהא תלייא. דהרי המשנה שם תלתה דתכיפה אחת אינה חיבור והשומטה בשבת פטור ועשה שני ראשיה לצד אחד חיבור והשומטה בשבת חייב. הרי מבואר מדברי המשנה דשיעור החיבור לענין כלאיים הוא שיעור החיבור לענין שבת.

ובביאור הדבר צריך לומר דבכלאיים יש רק נושא אחד דהיינו חיבור. ואם הוי חיבור הוי כלאיים. והנה במלאכת תופר בשבת נראה דיש שני ענינים חוץ מן הנידון האם הוי חיבור דבהכי הוא שורש המלאכה וכמו דחזינן בתולדה דלחבר שני ענינים שונים הוי מלאכת תופר. יש ענין של מלאכה המתקיימת. והטעם שצריך לקושרן משום שבהלכות שבת כדי שייחשב מלאכה חשובה. ובעינן מלאכה בעינן שתהא מתקיימת. ויש שלמדו כן ממלאכת מחשבת דהיינו מלאכה חשובה.

והנה בדברי הגמ' מבואר דהטעם דבעינן קשירה הוא כדי שיהא מלאכה המתקיימת ודין זה לא קיים בכלאיים. והנה כלפי הדין השני המבואר ברמב"ם דבעשה שני ראשיה לצד אחד וקושרן. יש לדון דאפשר דהוי חיבור ומכל מקום אין זה מתקיים. והקיום הוא רק באופן של שני תכיפות וקושרן וזה שיעור המתקיים. אמנם יותר נראה דבאופן זה הוא מתקיים. והוי חיבור ומכל מקום בשבת נאמר שיעור והשיעור הוא שני תכיפות וכך הוא צורת המלאכה ואין זה מספיק דהוי מלאכה של חיבור אלא נקבע שיעור של צורת דבר שהוא לא נסתר מצד עצמו וכאן זה רק משום שמולל את ראשי החוט יחד אז כלפי חיבור למעשה יש כאן חיבור אבל בתפירה עצם מהות השיעור הוא מדבר שמצד עצמו הוא לא נסתר וזה שני תכיפות ובעינן שיעור ודבר זה מבואר בדברי הר"י קורקוס.

והנה הקשה הר"י קורקוס דמדוע השומטן בשבת חייב. כיון דהרי בלי קשירה. ולא נחשב תפירה לגבי שבת. ואם כן יש לעיין מדוע יתחייב משום קורע הרי הכלל דבקורע לא מתחייב אלא על שיעור תפירה וכמבואר ברמב"ם ובלשון המשנה ונראה בזה להלן. ולכאורה צ"ע שאלתו דהרי בעצם בעינן קריעה של חיבור ואם זה נחשב חיבור זה נחשב קריעה אלא דבתפירה יש דבר שנקרא שיעור דבר המתקיים. ובקריעה אין הלכה שצריך לקרוע דבר המתקיים אלא צריך לקרוע חיבור. והנה המהר"י קורקוס עצמו עמד בזה דאפשר שיש לחלק בין תופר לקורע ובדתופר בעינן דבר המתקיים טפי אלא כתב דהוי דוחק. דקורע שיעור תופר ומבואר דלמד דכך נאמרה ההלכה דעל השיעור שהוא מתחייב בתופר אותו צריך לקרוע. ושמא יש לדון דשם איירי באופן שאינו קורע על מנת לתפור וכלפי זה באמת אפשר דאין הלכה של קריעה של שיעור תפירה אלא דבעינן קריעה של דבר מחובר.

והנה לפי"ז יש לדון במה שהאחרונים הביאו ראיה מהמשנה שם שיש איסור מדרבנן בקריעה של חוט אחד וכנ"ל בתפירה של חוט אחד שהרי במשנה שם מבואר דפטור וכל פטורי דשבת פטור אבל אסור. ולפי מה שדנו דשם איירי בקורע שלא על מנת לתפור אלא שהקריעה עצמה היא תיקון אפשר דדווקא באופן זה זה נאסר מדרבנן אמנם בקורע על מנת לתפור אפשר דחוט אחד לא נאסר אפילו מדרבנן. ויל"ע בזה.

והנה אפשר לדון דלפי הרמב"ם יש מקור לשיעור שלשה תפירות דהוא דבר מתקיים דהרי מובאת שם שי' רבי יהודה שהצריך ג' תכיפות. ולכאורה יש לדון דסברת רבי יהודה היא דבעינן דבר המתקיים. ולכן הצריך ג' ולא רק שיהא שיעור דבר שאינו נסתר. וכן מצאתי בירושלמי דהירושלמי בתחילה נקט דסברת רבי יהודה היא כר"א דבעי ג' משום שבעי דבר המתקיים. [וכמו שביארנו בשעתו דבעי דבר המתקיים טפי. ולא רק שתהא מלאכתו מתקיימת ודוחה הירושלמי דהטעם דבעי שלשה משום שבעי דבר שאינו נסתר ורק שלשה לרבי יהודה חשיב דבר שאינו נסתר. עכ"פ מבואר דבשלשה לרבי יהודה חשיב מלאכה המתקיימת בשבת דזה השיעור של דבר שאינו נסתר ולא בעי מתקיים טפי ולדעת חכמים מספיק דהוי חיבור לזמן אפילו שהוא דבר הנסתר ואין לו מעלה של מלאכה המתקיימת.

והשער הציון מביא דהפמ"ג נסתפק לדעת הרמב"ם באופן שעשה ב' חוטין והוסיף אותן על חוט שלישי דהרי באופן זה הוא גם עשה שיעור תפירה וגם מלאכתו נתקיימת האם באופן זה חייב גם עם לא קשרן. ולכאורה יש לעיין מהו ספיקו הרי לכאורה זה פשיטא שהוא חייב. ואפשר דהוא מבין דלרבי יהודה השיעור ג' הוא משום שכך הוא החפצא של השיעור תפירה וזה השיעור של תפירה חשובה ולא משום מלאכה המתקיימת. ובאמת לשון הרמב"ם משמע שלעולם הוא צריך לעשות ג' חוטין ואפשר דהטעם הוא לא משום מלאכה המתקיימת אלא דלרבי יהודה זהו עצם החשיבות של חיבור והראיה דגם בכלאיים בעין שלושה וממילא יש שני מהות של חיבור שניים וקשר או שלשה. ואז הוא צריך לעשות אותם ולא מספיק שזה מצטרף לאחרים. הפמ"ג מצדד לחייב אפי' במוסיף שניים על אחד ויש לעין בענין.

והנה מבואר ברמב"ם שהתולדה של מלאכת תופר הוא כל ענין ההדבקה בדבק. עד שהדבר נהיה אחד.

האחרונים הקשו מה ההבדל בין מלאכת תופר לבין מלאכת קושר. והאג"מ ח"ב סי' פ"ד כתב בטעם הדבר שהתירו הפוסקים חיבור על ידי קרסים וכפתורים. הוא משום שההגדרה של תופר הוא שהדבר נהיה אחד אמנם אם זה נשאר בהגדרה שני דברים מחוברים אז זה נחשב קושר. וכתב שההבחנה בין שני הדברים הוא דדבר שהדרך להתיר אותו הוא בקריעה אז חיבור כזה דבר נקרא תופר ודבר שהדרך להתיר אותו היא בהתרה אז חיבור כזה דבר נקרא קושר. וראה בערוך השלחן סי' שי"ז סי"ח שכתב כעין זה.

והנה אחד מהמחלוקות הגדולות באחרונים בענין מלאכת תופר היא בתולדת תופר. באילו דברים נאמר איסור תפירה.