9. שבת שובה פיקוח נפש ואגדה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפא תשפב

#### דרשת שבת שובה תשרי פ"ב – בית המדרש הגדול נוה יעקב

# האם במקום שהותר לעבור איסור מותר להקדים קודם זמן הסכנה ובמקום שיש בזה דין הקל הקל

### הסברות שיש לדון האם מותר להקדים את מעשה ההצלה

א] מבואר בגמ' ביומא שפיקוח נפש דוחה את כל התורה כולה חוץ מג' עבירות חמורות או פרהסיא במטרה להעבירו על דת או בשעת השמד ולכן מבואר בגמ' יומא פ"ג. שחולה שצריך לאכול ויש רק נבילה מותר להאכיל אותו נבילה וכן חולה ביוה"כ שצריך לאכול מותר לאכול אמנם מבואר בגמ' פ"ג. שיש הלכה שצריכים להאכיל אותו הקל הקל ואם יש טבל ונבילה מאכילים אותו נבילה כיון שטבל יש בזה חיוב בידי שמים ונבילה הוא רק לאו ובגמ' בכריתות י"ג מבואר שעוברה שצריכה לאכול ביוה"כ אם אפשר להאכילה פחות פחות מכשיעור זה עדיף וביאר הרמב"ן בתורת האדם שזה מדין הקל הקל שכיון שמצד הפיקוח נפש מספיק לעבור איסור קל של חצי שיעור זה עדיף ולמד מזה הרמב"ן וכן הוא בשו"ע שכל חולה שצרך לאכול ביוה"כ מאכילים אותו פחות מכשיעור

והנה יש לדון האם זה רק כשהגיע זמן שהוא צריך לאכול ויש כאן כבר ההיתר של פיקוח נפש ובזה אמרינן שצריך למעט באיסור אבל יש לדון בחולה שאין לו צורך באכילה רק מהצהרים רק שאם יחכה עד הצהרים יצטרך לאכול כשיעור האם יכול להתחיל לאכול קודם פחות מכשיעור כדי שאחרי זה יעשה פחות איסור ויסוד הנידון בהיתר של וחי בהם האם כיון שידוע לנו שצריך לאכול ביוה"כ מצד וחי בהם אין הבדל מתי יעשה את זה וממילא ודאי חייב להקדים מצד הקל הקל או שההיתר לא חל אלא בזמן הסכנה אבל כל שאין כאן סכנה ורק אחרי זה יוצר סכנה כרגע אין סיבת דחיה ובפשוטו אותו נידון קיים בחולה שצריך לבשל לו סעודה לצהרים בשבת האם ההיתר הוא רק בזמן הרגילות לטפל לסעודה או שאפשר כבר קודם שכיון שיש צורך מדין וחי בהם לחלל בשבילו שבת מה זה משנה מתי יעשו את זה או דנימא שכיון שעדין אין הצורך אין כאן את ההיתר ויתכן שיש לחלק בזה בין האופנים שבאדם שהוא כבר חולה וסיבת הדחיה קימת בזה חל ההיתר מיד ויכול גם להקדים אמנם אדם שהוא לא חולה רק יודע שאם יצום הוא יחלש ויכנס לסכנה בזה עדין אין את ההיתר וכגון מעוברת שיודעת בודאי שאם תצום יהיה לה צירים ותצטרך לשתות דכה"ג יש מקום יותר לדון שהסכנה עדין לא נמצאת אלא שהצום יוצר סכנה ובזה יתכן יותר לדון שכרגע אין לה סיבת היתר או כגון חיל בשדה הקרב שיודע בטוח שלקראת חצי היום יהיה חייב לשתות מחמת התיבשות האם מותר לו לשתות כבר מהבוקר פחות מכשיעור או חולה כליות שצריך לשתות שלא יכנס לסכנה [אמנם בהרבה מקרים יש לדון שכיון שישתנה המצב ולא יהיה צורך בשתיה זה סיבה שעדין לא ישתה]

ויתכן שיש לחלק בזה בין אם מקדים האכילה כדי שיהיה איסור יותר קל או מצד שיותר נח לו דיש מקום לומר שבאמת ההיתר רק חל בשעת הסכנה ולא קודם אבל כל שבין כה יצטרך לעשות העבירה ועכשיו יעשה אותה עבירה בצורה יותר קלה זה סיבה להקדים דיסוד הדין הקל הקל שכל שיש סכנה זה מתיר את מה שנצרך והדבר השני נשאר באיסורו וממילא כאן דנים שיש כאן סכנה והאפשרות היחידה להציל שיאכל פחות פחות מכשיעור שודאי שגם קודם הסכנה מותר לאכול אם לא יוכל אחרי זה ודו"ק עוד יש לדון שאדם יכול לעבור עבירה קלה כדי שלא יצטרך לעבור עבירה חמורה אמנם זה היתר ולא חיוב ועיין בזה לקמן

והנה בפשוטו זה ודאי שהזמן שבו רגילים להכין האכילה זה נחשב שיש כאן הסכנה וחל ההיתר דהרי מבואר בראשונים נידון ביש נבילה האם מותר לשחוט והרי וודאי זמן השחיטה לוקח הרבה זמן לשחוט ולמלוח ולבשל ובהכרח שמתחילים את זה קודם זמן האכילה אמנם הביאור שכל שיש צורך ויש סדר הכנה וודאי שזה בכלל ההיתר וכל הנידון אם רוצה להקדים יותר ממה שרגילות ההכנה ולכן גם בנסיעה ללידה זה ודאי שהזמן שרגילים ליסוע בתור מה שנצרך ללידה זה ודאי בכלל ההיתר רק הנידון אם מחמת נוחיות מעדיף ליסוע יותר מוקדם [ולכן בגמ' שבת ס"ט בהיה במדבר ולא יודע מתי שבת עושה פרנסת אותו יום ולא צריך בבוקר לבוקר ואחרי צהרים לצהרים שכיון שזה דרך ההעיסוק בהצלה ועיין לקמן]

והנה לגבי יוה"כ עיין בהערות לגרי"ש אלישיב זצ"ל ביומא פ"ד: שכתב שכיון שיש מצות עשה של ועניתם את נפשותיכם א"כ אין להקדים את האכילה כיון שמבטל את מצות העינוי דהינו שמבואר בפמ"ג סימן תרי"ב שגם בחצי שיעור מבטל העשה מדין חצי שיעור וחידש הנ"ל שאם אדם אוכל הוא מבטל המצוה מכאן עד סוף הצום וממילא יש ענין לאחר כמה שיותר והנה יש לדון שיסוד איסור העינוי הוא מעשה אכילה רק השיעור הוא שיעור של ביטול העינוי אבל תמיד האיסור רק על הרגע שהוא אוכל ואין קיום בזה שאוכל יותר מאוחר ויש לדון עוד שאפילו שמבטל עוד עשה אבל מאידך ביחס ללאו שיש בו כרת הוא מרויח ויתכן שזה גם סיבה לאכול פחות מכשיעור אמנם אם נימא שבאמת ההיתר חל רק מזמן הסכנה ועכשיו עדין אין סכנה רק שיש סברא שעדיף לאכול עכשיו מצד שזה אותו איסור בצורה יותר קלה בזה יש מקום לדון שאם עכשיו מפסיד מצוה שלא יפסיד אחרי זה אין כאן סיבה להתיר ויבואר דבר זה לקמן [אמנם העירו דבפשוטו אין שום ביטול העינוי בחצי שיעור וכל מה שזה אסור מצד שזה חצי מהמעשה האכילה ובזה ודאי כל האיסור מצד הרגע שהוא אוכל וצ"ע בגדרי מצות ועיניתם וגו' ]

והנה עיין כף החיים סימן שכ"ח סקס"ג שכתב שאם הרופא אמר שצריכים לבשל בשבילו אבל אין לתת לו קודם ד' שעות ביום שאין לבשל לו קודם והנה שם לכאורא הסיבה קימת וזה לא התחדשות ובכל אופן כתב שיש לדחות החילול כמה שיותר מאוחר אמנם הרש"ש יומא פ"ד: כתב שכל שודאי יצטרך לחלל שבת אין שום ענין לדחות והנה בשו"ע שכ"ח ס"ד מבואר שאם יודעים שהחולי ממתין מחכים למוצאי שבת ומשמע שכל שזה נעשה בשבת אין דין לחכות לרגע האחרון אמנם נראה ששם מדובר על הרפואה עצמה כגון למרוח משחה או אכילה של חולה שכיון שזה מעשה המרפא בזה אין דין לחכות אבל בהכנה לסעודה שיש לה שעה מסוימת יתכן שזה גרע ובאמת לפ"ז לגבי יוה"כ בסכנה קימת ודאי משמע בשו"ע שמותר והנה בגמ' מבואר שהזריז הרי זה משובח אמנם שם הכונה שמצד החולי ראוי להזדרז ועיין אגרות משה או"ח ח"ג סימן ס"ט בסופו שנקט מסברא שכל שהסכנה עדין לא נמצאת אין את ההיתר לחלל שבת אמנם כתב שבמקום שבזמן שיגיע הסכנה כבר לא יוכל להציל ורק עכשיו קודם הסכנה יכול להציל בזה גם יכול להקדים קודם דהינו שנקט שאין הלכה שאת ההצלה צריך לעשות כמה שיותר מאוחר רק שיש סברא שבסכנה שעדין לא קימת ואפשר להציל אחרי זה כה"ג עדין לא חל ההיתר ולדבריו בחולה יהיה חילוק שאם הוא כבר חולה במצב שלא יכול לצום יהיה מותר להתחיל מתחילת הצום פחות מכשיעור ויהיה חייב מדין הקל הקל וכן נקט ח"ד סקכ"א אמנם מי שעדין לא חולה רק יודע שיהיה חולה כגון מעוברת כה"ג יהיה אסור לו לאכול מתחילת הצום [אמנם יש מקום לדון שגם בחולה כל שעדין לא נחלש זה נחשב שהסיבה לא קימת] [ראיתי מצינים לציץ אליעזר ח"י סכ"ה פט"ו אות ג' ולשש"כ פל"ט הערה צ"ב]

ועיין בעמק דבר פרשת קורח פסוק י"ב בהרחב דבר שם שכתב שבחל יו"ט בערב שבת ובשבת יהיה ענין של סכנת נפשות שמדין הקל הקל צריך לעשות המלאכה ביו"ט אמנם כתב שזה דוקא במקום שודאי יצטרכו לחלל שבת אבל אם זה רק ספק בזה אסור לו לחלל יו"ט על הספק ובאגר"מ הנ"ל ח"ג כתב שודאי שהוא איסור גמור שכיון שהסכנה עדין לא קימת אין מה שידחה את איסור יו"ט ובפשוטו דעתו שמצד הסכנה כל שמותר לחלל יכול לעשות מתי שרוצה אמנם יתכן שודאי שגם הוא מודה שאסור לחלל קודם הצורך רק שנקט שמדין הקל הקל זה מעמיד שההיתר הוא על יו"ט לא קודם ועיין לקמן

### המקומות שיש לדון בהם

ב] והנה עיין בה"ל סימן שד"מ ס"א שכתב בחייל שחייב לעשות מלאכה בשבת ואם לא יעשה הוא פיקו"נ והגיע בין השמשות וכתב שאסור לו עכשיו לחלל שבת אפילו שעכשיו זה רק ספק איסור כיון שעדין לא הגיע זמן הסכנה וכן הוא במחנה ישראל ח"ב סוף פ"ה ועיין בה"ל שם שהביא לזה ראיה דהנה מבואר בגמ' שמי שנמצא במדבר ולא יודע מתי שבת שעושה כל יום כדי פרנסתו מדין פיקו"נ וביום השביעי נוהג שבת בקידוש והבדלה ומבואר שאסור לו לעשות מלאכה יום אחד לכל הימים וכתב הבה"ל שלמה לא נימא שיעשה מלאכה יום אחד לכל הימים שהרי אם עושה כל יום עובר וודאי איסור ואם יעשה יום אחד לכל הימים הצד שהוא עובר איסור זה אחד לשבע חלקים אלא בהכרח שאין היתר לחלל שבת אפילו שעכשיו זה רק ספק בשביל סכנה של אחרי זה וכתב שאולי יש לחלק ביום אחד לשני ימים ואם זה באותו יום שאין הבדל אם עושה ביום או קודם עדיף לעשות במצב של ספק משא"כ בגמ' הרי יתכן שהיום זה שבת ובהמשך זה לא שבת לכן אין לו היתר כרגע לחלל שבת והניח בצ"ע והנה ראיתו צ"ע דכאן הרי אם עכשיו זה שבת ואחרי זה זה לא שבת אין לו שום היתר לחלל שבת ומה יתיר לו עכשיו לעשות לצורך מחרת [והעירוני שבמ"ב סק"ז שם כתב טעם זה אמנם לכאורא שם ביאר את יסוד האיסור ולא התיחס שהרי יש פיקו"נ ביחס לאחרי שבת ובזה דן בבה"ל וצ"ע] וראיתי לבאר דהנה יש לדון אדם שחייב לאכול שני כזיתים של בשר ויש לו חתיכת נבילה וחתיכת שחוטה ולא יודע מה נבילה ומה שחוטה ויש לדון האם עדיף לאכול כזית מכל אחד כך שעושה איסור אחד ודאי או שעדיף שיאכל שנים מאותה בהמה שבזה יש צד שלא עושה איסור כלל ויש צד שעושה שני איסורים ואם נימא שעדיף לאכול מאותה בהמה שני זיתים א"כ נקט הבה"ל שגם כאן צריך לקחת את מכלול הצדדים ואם אין הלכה בדיני פיקו"נ שהיתר הוא רק כשמגיע הסכנה א"כ כיון שאם יעשה ביום אחד יש פחות צדדים של עבירה וכן זה רק ספק עבירה ממילא זה עדיף ורק מצד שאין דין דחיה על סכנה שלא לפנינו לכן אין לו שום היתר לעשות מלאכה בשביל מחר ובדעת הנצי"ב יתכן שהוא נקט שכאן זה גרע כיון שיש צד שרק עכשיו עושה איסור ואין כאן סיבת דחיה כלל וכמו שכתב שבמקום שזה רק ספק האם יצטרך לחלל שבת בזה ודאי אין לו היתר לעשות מלאכה ביו"ט מצד שיש צד שיצטרך לעשות ועכשיו זה מלאכה יותר קלה [והעירני הגר"ר שמולאביץ שליט"א שבספר יחוסי תנאים ואמוראים הקשה את קושית הבה"ל מצד שביום אחד יעשה במעשה אחת הרבה לישות ותירוצו צ"ב האם כונתו כבה"ל או כדחית הבה"ל ע"ש]

והנה ראיתי לדון עוד דהנה מבואר בגמ' בשבת שר"א ס"ל שגם מכשירי מילה דוחים את השבת ולכן מותר להביא סכין בשבת דרך רה"ר כדי למולו והקשו התוס' למה שלא יביאו את התינוק אצל הסכין וכיון שחי נושא את עצמו אין בזה איסור דאוריתא ותירצו שלאחר המילה הוא יהיה חולה ואמו לא יהיה לה כח לבוא אצל התינוק ויצטרכו לחלל שבת כדי להביא את התינוק לכן אין כאן סיבה שלא להביא את הסכין אצל התינוק דבין כה יצטרכו לחלל שבת ודברי התוס' הובאו ברמב"ן ועיין רשב"א ובריטב"א שם שחלקו שכיון שמצד המילה אין כאן סיבת דחיה מה שאחרי זה בין כה יצטרכו לחלל שבת זה לא סיבה לחלל עכשיו שבת דעכשיו אין סיבה לחילול ואם אחרי זה יהיה סיבה לחילול שבת נחלל מצד פיקו"נ ובפשוטו נחלקו בנ"ל דהרמב"ן נקט שכיון שבין כה יצטרכו לחלל שבת לצורך התינוק ממילא זה סיבה שגם עכשיו אפשר לחלל שבת והרשב"א חלק בזה אמנם משמעות הרשב"א שאם שניהם היה לצורך אותו ענין לא היה חולק וכגון שיש חולה שצריך מים חמים לרוחצו ויש בקומה העליונה אבל אם יביאו אותו לשם יצטרכו אחרי זה לחלל שבת להחזירו במעלית לקומה התחתונה כה"ג לא נימא שביחס לרחיצה אין סיבה לחילול אלא נחמם לו מים ואם סברת הרשב"א שלא מחללים כל שהסיבה עדין לא קימת א"כ כאן זה גם כך ואלי כיון ששם החולה קים זה נחשב שהסיבה קימת אמנם נראה לדחות דלגבי מילה הרי המילה עצמה דוחה שבת וממילא הבאת הסכין זה מעשה היתר רק שאנו דנים שיכול בצורה אחרת וביחס לזה יש הסברא שכיון שהצורה אחרת תגרום חילול שבת ממילא זה לא נחשב כאפשרות וחוזר ההיתר של המילה משא"כ בנידון דידן שאין כאן עדין סיבת היתר כלל ויתכן שזה גם סברת הרשב"א שאם שניהם יהיה לצורך חולה ודאי מודה לסברא הנ"ל רק שנקט שההיתר של מילה זה לא קשור להיתר של שבת ועדין צ"ע

והנה מבואר בגמ' שבת ס"ט שבהולך במדבר הולך כל הז' ימים והקשו הראשונים הרי יש כאן איסור של תחומין ותירצו שהתירו לו ללכת כדי שיצא מהר מהמדבר ועיין מגן אבות שכתב שאין הכונה שיש כאן היתר לחלל שבת מצד שעל ידי זה יחלל פחות שבתות שודאי שאין היתר לחלל שבת עכשיו כדי שלא יחלל שבת אחרת אמנם עיין ריטב"א שם שכתב מפורש שגם אם תחומין דאוריתא אבל כיון שללא זה יחלל עוד הרבה שבתות לכן מותר עכשיו לחלל שבת וגם הראשונים שכתבו שתחומין דרבנן משמע שרק דנו שביום שזה שבת אצלו בזה יצטרך שלא ללכת ועל זה תירצו כנ"ל אבל משמע שזה ודאי שיש כאן סיבה ללכת בשבת כדי שלא יצטרך לחלל עוד שבתות וכן ביאר בחת"ס או"ח סימן פ"ג [והנה עיין שם משב"ז סק"א שדן ביש לו אוכל לכל הימים האם יטלטל כל יום ד"א או יזרקם וצ"ב ספקו למה שיותר לו לעשות ליום אחרי והגר"ר שמולאביץ דן לבאר שכיון שמעשה הצלה זה לא יוכל לעשות אחרי זה בזה מותר לו לעות עכשיו ויתכן שזה גם הביאור בראשונים הנ"ל אמנם צ"ב הסברא בזה ולכאורא כונת הפמ"ג שכל שזה דרך ההשתדלות הרי זה בכלל הסכנה לפנינו וכל נידון הגמ' בעבודה לאכילה שאין סיבה לטרוח כל יום על חברו רק מצד הקל הקל ויתכן שזה גם סברת הראשונים ולפ"ז בגונא דהבה"ל יתכן שזה גם תלוי בנ"ל וצ"ע]

אמנם יתכן שבאמת מצד גדרי וחי בהם אין היתר קודם הסכנה ושלא לצורך ודאי שיהיה אסור אבל כאן שיעשה איסור יותר קל בזה יתכן שאדם שיודע שוודאי יעבור מעשה איסור ועל ידי שעכשיו יעשה מעשה עבירה קל לא יכשל באיסור זה סיבה להתיר והנה מסברא היה מקום לומר שכיון שהרי כשיחלל שבת זה מחמת היתר של וחי בהם וזה לא מעשה איסור משא"כ עכשיו זה מעשה עבירה וזה אסור אמנם יתכן שאדרבא כיון שזה פחות איסור זה סברא מצד דיני התורה שעדיף לעשות איסור קל מאשר איסור חמור אפילו שהאיסור הוא אם היתר של פיקוח נפש ועיין שכ"ח דמבואר ברמ"א שאסור לעשות חילול שבת כדי להציל אדם מעבירה גדולה באונס ויש אחרונים שביארו שכיון שהוא אנוס אצלו זה לא עבירה ואין היתר לאדם שיעשה עבירה בשביל זה אמנם המג"א והגר"א וכן נקטו המ"ב שכל הסיבה כיון שחילול שבת זה חמור כמו שאר עבירות ממילא אין סיבה להתיר ומשמע שאם עובר איסור יותר קל זה באמת סיבה להתיר וא"כ כאן שעובר חילול שבת קל ומציל מהרבה חילולי שבת חמורים יתכן שזה סיבה להתיר וצ"ע אם כונת המ"ב להכריע להקל בזה [אמנם יתכן שיש לחלק בין אדם שעובר עבירה באונס לבין מקום שיהיה היתר של פיקו"נ]

והנה לכאורא יש להכריח שזה לא מצד ההיתר של פיקו"נ אלא שזה סברא שמותר לעשות עבירה קלה כדי שלא יעבור עבירה חמורה דהרי בפשוטו מבואר שמותר להפליג בספינה לצורך מצוה אפילו שיודע שיצטרכו לחלל עליו שבת דהינו שקודם שבת מותר לאדם להכניס עצמו למצב שיצטרך לחלל שבת וגם המ"ב שהביא מהרדב"ז לאיסור אבל בפשוטו זה לא דוחה שום חיוב שהרי התיר למול מילה שלא בזמנה בער"ש אפילו שזה יגרום שיצטרכו לחלל שבת וא"כ הדבר תימא שמצד אחד מותר לאדם להכניס את עצמו למצב שיחללו עליו שבת ומאידך מותר לו לעשות איסור קודם שבת כדי שלא יצטרך לחלל שבת ובאמת דבר זה קשה גם על הנצי"ב שכתב שיעשה מלאכה בערב יו"ט כדי שלא יעשה מלאכה בשבת ויתכן שזה לא קשה שבאמת אין זה מחיובו לעשות פעולה קודם שבת כדי שלא יעשה מלאכה בשבת או כדי להציל את חייו בשבת אבל מצד שני עד כמה שיצטרך לחלל שבת יכול כבר עכשיו לעשות האיסור ולפ"ז וודאי שזה לא חיוב לחלל יו"ט רק שזה מותר ויתכן שאם זה מצד שעדיף לעשות איסור קל מאשר איסור חמור א"ש שאפילו שאין איסור בהכנסה למצב הזה אבל מאידך מותר לו לעשות איסור קל כי שלא יעשה איסור חמור

והנה האחרונים דנו האם אדם שיודע שאם יצום בצום גדילה לא יוכל לצום ביוה"כ האם מותר לו לצום צום גדליה דמצד אחד יש מקום לומר שאסור לו לצום כיון שגורם שלא יוכל לצום ביוה"כ ויתכן לדון עוד שמצד וחי בהם של יוה"כ זה יתיר לו שלא לצום בצום גדילה אמנם יתכן שכיון שעכשיו זה קודם החיוב של יוה"כ והוא חייב בצום גדליה אין לו מה שידחה את חיוב הצום שלו וכן נקט בשדי חמד מערכת יוה"כ סימן א' אות י' [וע"ש בסופו שדימה להא דמותר להכניס עצמו לסכנה קודם השבת] אמנם לנ"ל אפילו שודאי מותר לו לצום כיון שזה קודם החיוב ואדם מותר לו לעשות מצב קודם החיוב שיגרום לחילול שבת אבל מאידך כיון שעדיף לעשות איסור קל מאשר איסור חמור א"כ עדיף שיאכל בצום גדליה מאשר שיאכל ביוה"כ וצ"ע

והנה עיין מחנה ישראל שם בהגהה שהביא מבנו להוכיח לאיסור מהא דמבואר בתוס' בכתובות ג. שהיה תקנה שבתולה תנשא ברבעי ועל ידי זה היתה נבעלת לאגמון וכתבו התוס' שאסור לה להינשא בשלישי כדי שלא תעבור איסור להיבעל לעכו"ם שהרי לא צריכה למסור נפש וצ"ע למה לא נימא שיהיה מותר לה להינשא בשלישי כדי למנוע שלא תיבעל לעכו"ם ובהכרח שכיון שעכשיו אין לה עדין את הסכנה שתיבעל ממילא אין היתר לעשות אפילו איסור קל לפני זה אמנם לכאורא שם הכונה שיש צד רחוק שתיבעל לעכו"ם ולכן הרי מותר לה להינשא ולא חשיב שמכניסה עצמה לבעילת עכו"ם וכן הביאו מהירושלמי ויתכן שלכן זה לא סיבה להתיר עכשיו לעבור ודאי איסור לבטל הדין דרבנן שבתולה תינשא ברבעי אמנם אין זה מוכרח דהרי יתכן שזה לא מצב שאסור לה להינשא אבל מאידך גיסא יש כאן ההיתר של וחי בהם אמנם לכאורא הראיה משם צע"ג שהרי עד כמה שנימא שכיון שיודעת שרוצה להינשא ותצטרך לעבור איסור לכן כבר עכשיו עוברת א"כ אדרבא אין לה שום היתר להינשא [וגם אם נימא שהאיסור להנשא בשלישי זה רק עליו אבל כל יסוד ההיתר להציל הסכנה של מחר הרי הוא יכול למנוע ולא להינשא ולא יהיה הסכנה של מחר] וכן הנידון במצב של אדם שיודע ודאי שיחויב לחלל שבת בזה יש לדון שעדיף לעשות איסור יותר קל קודם

וחילוק זה מוכרח דשיטת הרמב"ן שתינוק שצריך למולו שנשפך מימיו שצריכים לאחר המילה מותר למולו ואחרי זה לחמם מים וקשה כיון שיודע שימולו ויהיה פיקוח נפש א"כ שכבר עכשיו יותר לחמם מים קודם המילה אלא בהכרח כנ"ל שכיון שמצד המילה אסור לחלל שבת לצורך מכשירים ממילא כל שעדין לא היה המילה ביחס לחימום המים זה נחשב שאין שום מתיר שאדרבא כלפי זה לא נתיר לו למול ולא יצטרכו לחמם מים וז"ב

### ידון שבמאנסים אותו אין היתר אלא מה שאונסים אותו אמנם יש לדון מצד שעדיף לעבור איסור קל מחמור

ג] והנה בעיקר הנידון שהעמיד הח"ח בחיל שמכריחים אותו לעשות מלאכה בשבת שאסר לעשות מלאכה בער"ש משמעות לשונו במחנה ישראל שיש סברא מיוחדת במקרה שאונסים אותו שכיון שהוא אנוס על המלאכה בשבת ולא אנוס על המלאכה בין השמשות לכן זה אסור דהמעשה שנעשה באונס הוא מעשה היתר משא"כ המעשה שעושה ברצונו וע"ש בפ"ז שכתב שחיל שחייב לעשות מלאכה מצד פיקו"נ וחברו רוצה לעזור לו שאסור לו כיון שלחברו זה מותר כיון שהוא אנוס משא"כ הוא אין לו שום היתר על מעשהו וכבר אמרו אין אומרים לאדם חטא כדי שיזכה חברך ובפשוטו דבריו צ"ב שהרי בכל פיקו"נ גם אם החולה עצמו יכול לעשות בפשוטו מותר למישהו אחר לעבור על האיסור דהרי הראשונים דנו האם עדיף לחולה לאכול נבילה או שמישהו ישחוט ויבשל ועיין תשב"ץ ח"ג שתמה שהרי הנבילה מוכנה ורק החולה עובר האיסור משא"כ כאן מישהו אחר עובר האיסור אמנם מדברי כל הראשונים מבואר שנקטו שאין הבדל כלל אם ההיתר נעשה על ידי החולה או על ידי מישהו אחר שבהיתר של וחי בהם נאמר הלכה שמותר לעבור איסורים בין על ידי ובין על ידי חבירו ואין הבדל על ידי מי זה נעשה וא"כ כיון שמותר לחברו לעשות מלאכה מצד פיקו"נ למה שיאסר לחברו לעשות במקומו

ובפשוטו הביאור כמו שביאר בקובץ הערות מ"ט סק"ט ובזכרון שמואל סימן ס"ה וחידושי הגרש"ר כתובות ס"ד דבאמת יש שני היתרים בתורה דיש היתר של אונס ויש היתר של פיקוח נפש וכל שהוא אנוס לא צריך להגיע להיתר של וחי בהם אלא שכה"ג הוא נחשב אנוס ויש היתר של אונס וכמבואר ברמב"ם שגם בג' עבירות שיהרג ואל יעבור אבל אם עבר לא נענש אבל אם הוא התרפא בע"ז שזה לא אונס בזה כיון שאין ההיתר של פיקו"נ הוא נהרג ועיין מנח"ח מצוה רצ"ו אותיות ג' ד' שכתב שאפילו שעכו"ם יש לו פטור אונס אבל אין לו היתר של מתרפאין ע"ש שדייק את זה מהגמ' ולפ"ז א"ש סברת הח"ח שכיון שהוא אנוס והוא לא צריך להיתר של פיקו"נ א"כ זה נחשב שלא עושה מעשה איסור ואם חברו יעשה בשבילו יש כאן מעשה עבירה לכן זה נחשב כאילו בא להציל את חברו ממעשה היתר ואין לו שום היתר של פיקוח נפש

ולפ"ז גם אם נימא שכל שאדם יודע שיש לו היתר של פיקוח נפש יכול לעשות את מעשה ההצלה יותר מוקדם אבל שם הכונה דבין כה יעשה את אותו מעשה איסור דהרי זה מעשה מרצונו ממש ובזה יש מקום לדון שההיתר חל על כל פעולה שנעשה להצלתו ואפילו קודם זמן האיסור משא"כ במעשה הנעשה באונס ולפ"ז במי שאונסים אותו לעבור עבירה שיעבור ואל יהרג אסור לו להציע שיעבור איסור יותר קל כיון שביחס לאיסור זה אין לו ההיתר של אונס וכבר דן בזה המנח"ח רצ"ו אות י"א אמנם משמע שם שדן מטעם אחר ע"ש ולפ"ז יצא שבגונא של הח"ח שאמרו לאדם או שיחלל שבת או שיהרגו את חברו שבזה אין אלא את ההיתר של פיקוח נפש שבזה ודאי יצטרך לעשות בין השמשות וכן בזה ודאי שגם חברו יוכל לעשות את זה בשבילו דכאן כל ההיתר הוא מצד פיקו"נ אין הבדל מי יעשה את זה והנה כל זה נכון במחנה ישראל אבל במ"ב הרי הביא ראיה מהגמ' של הולך במדבר ושם הרי זה נידון של פיקו"נ ובכל אופן כתב לאסור וצ"ע

והנה עיין סוף סימן ש"ו דמבואר שמי ששלחו להמיר את בתו שמותר לו ללכת בשבת אפילו שעושה איסור דאוריתא וביארו הפוסקים שאין בזה הדין של אין אומרים לו לאדם חטא כדי שיזכה חברך כיון שזה שלא בפשיעתו ובב"י הביא שיש שחלקו על זה שגם בזה יש הכלל של אין אומרים לו אדם חטא כדי שיזכה חברך והנה בסימן שכ"ח ס"י כתוב מי שרוצים לאונסו לעבור עבירה גדולה אין מחללין עליו את השבת כדי להצילו והקשו האחרונים שזה סתירה לסוף סימן ש"ו דמבואר שמותר והב"ח והט"ז תירצו שבסימן ש"ו מדובר שהקטנה תעשה עבירה מדעתה לכן יש סיבה לחלל שבת כדי שלא תעבור עבירה משא"כ בסימן שכ"ח מדובר שאונסים אותו לעבור עבירה ובזה כיון שאונס רחמנא פטריה אין סיבה שהוא יעשה איסור בשבילו [והב"ח הוכיח סברתו מהא דאסור להנשא בשלישי כדי להינצל מאונס של עכו"ם ועיין לעיל מה שישבנו בזה ויתכן שזה כונת המג"א] אמנם המג"א חלק שגם בסוף סימן ש"ו מדובר שהוא אנוס על העבירה וכתב שהחילוק דבסימן שכ"ח מדובר שיעבור עבירה אחת ואין דבר יותר חמור מאיסור שבת משא"כ בסימן ש"ו מדובר שתעשה הרבה איסורים ולכן עדיף לחלל שבת פעם אחת וכן הוא בביאור הגר"א שם וכן פסק המ"ב ולפ"ז אם יש אדם שמכריחים אותו לעשות הרבה איסורים מותר לחלל שבת כדי להציל אותו שכה"ג אומרים שאומרים לאדם חטא כדי שיזכה חבירך

והנה בפשוטו דבריהם צ"ע הרי מי שאונסים אותו הכונה שאומרים לו שאו שנהרוג אותך או שתעשה את האיסור וא"כ כמו שהוא יכול להציל את עצמו כך חברו יכול להצילו ומבואר מדברי כל האחרונים שמצד ההיתר של פיקו"נ אין היתר על חברו להצילו ולכאורא הביאור כנ"ל שכיון שהוא עושה באונס וחברו יעשה שלא באונס זה נחשב שהוא עושה מעשה עבירה אמנם במג"א והגר"א מבואר שמצד ההיתר של וחי בהם אין כאן מקום להתיר אמנם עדין יש מקום לדון שאומרים לו לאדם חטא כדי שיזכה חברך אמנם כל זה אם באמת הוא יעבור איסור יותר קל והנה היוצא מהנ"ל שדברי הח"ח לגבי חייל שחברו רוצה לעשות מלאכה בשבילו מפורש בכל הפוסקים לאסור רק דדעת המג"א והגר"א שאם חברו עושה איסור יותר קל מותר ויש לבאר שזה הסיבה שהבאינו לעיל שמותר למי שבמדבר ללכת בשבת כדי שלא יחלל הרבה שבתות שבאמת אין בזה ההיתר של פיקו"נ וכח"ח אבל יש בזה ההיתר שעדיף לעשות איסור קל מאשר לעבור איסור חמור וכמו שביארנו לעיל ולפ"ז במקום שיכול לעשות בין השמשות יש מקום לדון שיש כאן ההיתר שעדיף לעשות איסור קל מאיסור חמור אמנם בזה כיון שיתכן שזה כבר לילה ועושה איסור חמור אותו דבר ממילא מסתבר שאין כאן ההיתר הנ"ל וכיון שמצד גדרי פיקוח נפש אין כאן ההיתר אסור לעבור ולפ"ז בגונא של העמק דבר שהנידון לעבור איסור של יו"ט שזה איסור יותר קל אפילו אם נימא שאין שם ההיתר של וחי בהם אבל יש לדון מצד שאדם מותר לעשות איסור קל כדי שלא יעבור איסור חמור [וראיתי מבואים דבשו"ת חלקת יעקב סימן ס"א בסופו כתב לגבי מי שחייב ללכת באונס למלחמה בשבת האם יקדים ללכת בער"ש שזה יו"ט וכתב דבפשוטו זה תלוי במג"א והב"ח ודחק שגם למג"א אסור ע"ש סברותיו ודבריו צ"ע שם]

והנה הח"ח שם הביא בהגהה ראיה מהר"ן בנדרים י"ד שכתב שאם היה הדין שמי שנשבע שלא ישן שלשה ימים שהיה חל השבועה אפילו שאם היה ישן בסוף היה פטור כי הוא אנוס אבל אם היה יושן קודם היה לוקה ומבואר שאפילו שהוא ודאי יעבור על האיסור באונס אין לו היתר לעבור קודם והנה שם אין היתר של פיקו"נ וודאי הסברא שכל ההיתר הוא מה שהוא אנוס ולא מה שלא אנוס ואין סברא כיון שבין כה הוא עובר שכבר יעבור קודם אמנם ראיתי בספר בני ראם שהביא שכן מבואר בר"ן שבועות כ"ו דמי שנשבע שלא יאכל שלושים יום שאם זה חל אסור לו לאכול עד שיסתכן וכתב שמבואר שאפילו שהוא יגיע ודאי למצב של היתר של פיקו"נ בכל אופן אין לו היתר לאכול קודם כדי להציל מהפיקוח נפש העתידי והנה כאן זה לא נידון של אונס אלא זה נידון של פיקו"נ ומזה מוכח כיסוד הח"ח ואפילו בהיתר של פיקוח נפש אמנם בעיקר הראיה יש לדחוק שכונת הר"ן שלא יאכל קודם וגם יאכל אחרי אבל אם באמת את מה שצריך לאכול יאכל קצת לפני הסכנה זה גם מותר וצ"ע

והנה בח"ח שם מדובר שלא קבעו שיעשה מלאכה בשבת ורוצה להחליף ביום שישי אלא שחייב לגמור המלאכה עד סוף השבוע ובכל אופן נקט שהשם אונס הוא רק מה שעושה בסוף במצב שאם עכשיו לא יעשה יהרגו אותו ולכאורא הוא חידוש

### האם באונס שיכול להציע איסור או דבר במקום זה מחסר בשם אונס

ד] והנה בפשוטו לאחר כל הנ"ל אם עכו"ם אונס בן אדם לעשות איסור כגון לאכול נבילה ואם לא הוא יהרוג אותו והא יכול לברוח באיסור כגון דרבנן בשבת או חוץ לתחום כיון שעל זה אין לו אונס אסור לו לברוח ורק שיש לדון שמותר לעשות איסור קל כדי להינצל מאיסור חמור וזה תלוי במחלוקת האחרונים הנ"ל אמנם יש מקום לדון דהנה אם יכול להימלט ביום חול חייב להימלט שהוא לא נחשב אנוס כיון שיש לו צורה להימלט דכל מה שהוא נחשב אנוס רק אם האפשרות היא לתת את חייו וכמו אם העכו"ם יאמר לו או שהוא אוכל נבילה או שהוא הורג אותו או שהוא בורח מכאן שודאי שחייב לברוח ואם נשאר ואכל הוי מזיד ה"ה כה"ג שהעכו"ם לא הציע לו ולפ"ז כל שיכול להציע לעכו"ם שיאכל שביעית והעכו"ם יסכים יתכן שזה כמו שהעכו"ם אמר לו שיאכל או שביעת או נבילה שמדין הקל ודאי חייב לברוח לאכול שביעית [וכן כתב בחלקת יעקב סימן קי"א ושלכן מי שאונסים אותו לעשות מלאכה בשבת ויכול לברוח מחוץ לתחום שזה רק איסור דרבנן חייב לברוח]

ועיין מנחת שלמה סימן ז' שכתב לחדש שמי שיש לו היתר של פיקוח נפש לחלל שבת דהינו לחלל שבת לצורך חולה ויכול על ידי לשלם ממון רב שלא יצטרך לחלל שבת שאין לו חיוב כיון שהמעשה שעושה הוא מעשה היתר והקשה שהרי ברמ"א סימן רנ"ז מפורש שאם מכריחים אותו לעבור איסור דהינו שאם לא יעשה יהרגו אותו חייב לתת כל ממונו שלא לעבור וכתב לחלק כנ"ל שבאונס של עכו"ם הרי העכו"ם יגיד שאם תתן לי ממון אתה לא חייב לעשות האיסור וודאי שזה אסור דזה לא נחשב שהוא אנוס לעבור האיסור שרק במקום שאם לא יעבור האיסור יקחו את חייו הוא אנוס וא"כ גם כשלא הציע לו הדבר אבל כיון שיכול להציע לו ויפטרנו זה לא נחשב שיש לו כאן אונס של חיים כלל ואין כאן ההיתר כלל ע"ש אמנם בעיקר דבריו עיין פ"ת סימן רנ"ז שהביא מהרדב"ז שגם אדם חולה שצריך לאכול נבילות ויכול בממון רב להשיג כשר הוא חייב לתת את כל ממונו

### המורם מהנ"ל

ה] העולה מהנ"ל שיש לדון בהיתר דפיקו"נ במקום שודאי יצטרך לעשות פעולת הצלה האם חייב לחכות עד שיגיע הצורך או שיכול לעשות קודם ויש בזה כמה דרגות

א. במקום שזה הזמן הרגיל לעשות ההצלה הוא בכלל ההיתר וכדהוכחנו מההיתר לשחוט

ב. אם הסכנה קימת ועושה המעשה המרפא כגון למרוח משחה או חולה שצריך לאכול ומקדים האכילה בזה מבואר בשו"ע שאם יכול לדחות אחרי שבת הוא צריך אבל אם זה ודאי יעשה בשבת יכול גם להקדים [ויש לדון במקום שאחרי יו"ט זה שבת]

ג. אמנם לגבי עשיה של הכשר כגון חולה שצריך לאכול בשעה שתים עשרה ורוצה לבשל בליל שבת או מוקדם בבוקר או כגון שצריך אכילת פרי לרפואתו בזמן מסוים ורוצה לקטוף הפרי מוקדם הכף החיים כתב שאין להקדים וברש"ש ביומא פ"ד כתב שכיון שבין כה יחלל שבת יעשה מתי שרוצה ובחוט שני נקט להקל ומשמעות המ"ב להחמיר בזה אמנם צ"ע האם נידון המ"ב זה כמו הכשר או הסכנה בעצם

ד. אם הסכנה עדין לא קימת בזה יש יותר מקום לומר שאסור לו לחלל כיון שיודע שבין כה יצטרך לחלל וכן נקט המ"ב ואפילו במקום שאם יקדים יעבור רק ספק איסור

ה. במקום שאם יקדים יעבור איסור יותר קל כגון שיום שישי זה יו"ט בעמק דבר כתב שיעשה המלאכה בעריו"ט והאגר"מ חלק עליו אמנם התיר במקום שבין כה יעשה המלאכה קודם הסכנה כיון שכשיגיע הסכנה לא יוכל לעשות המלאכה אמנם יש מקום לדון שקודם שבת שמותר להכניס עצמו לסכנה חשיב שאין עדין החיוב לדאוג לשבת וממילא אין שום היתר עכשיו לחלל יו"ט [אמנם יש מקום לומר שאם הקל הקל זה דאוריתא ממילא אדרבא מצד הצורך חל עליו חיוב לעשות מערב יו"ט כמו אם זה היה יום חול ואין זה דומה שסתם רוצה להקדים אלא כאן כל ההיתר חל על הזמן המוקדם]

ה. במקום שאונסים אותו לעשות מעשה מסוים שיעבור ואל יהרג בזה נקט הח"ח במחנה ישראל שכל ההיתר רק על מה שמכריחים אותו ואין לו היתר לעשות בצורה שלא הכריחו אותו אמנם במקום שזה איסור יותר קל לכאורא זה שנוי במחלוקת אחרונים סוף סימן ש"ו ולכאורא להכרעת המ"ב שם זה מותר אמנם במקום שצריך לחלל שבת ביום ויכול לעשות בבין השמשות בזה יתכן שכיון שאם זה אסור זה אותו חומר איסור לכן אין להתיר וצ"ע

ו. בפשוטו לגבי חולה שיתחדש סיבה שיצטרך לאכול אין עכשיו היתר לאכול פחות מכשיעור כיון שעדין אין את ההיתר למ"ב הנ"ל אמנם יש מקום לומר שמדין הקל הקל מראש חל עליו כשמגיע יוה"כ לאכול חצי שיעור כיון שזה נחשב שזה האפשרות לפניו לעשות וכאילו אין אפשרות אחרת לפניו ודו"ק בזה וצ"ע בכל זה

### רשימות

עיין שו"ת תורה לשמה סימן צ"ג ששבוי שנשבה לבין האומות ואם יכירו שהוא יהודי יהרגו אותו והיה שם הגרלה כל יום מי צריך לעבוד ולא יכול להתחמק שלא לעבוד בשבת כי יכירו שהוא יהודי ויצא לו שבת יוה"כ ויכול להחליף בשבת לבד וכתב שהוא חייב להחליף אפילו שזה עולה לו הרבה ממון וכתב שגם אם יוה"כ ושבת זה יותר מאוחר רק שכתב שתמיד זה ספק אולי ישחררו אותו מהמאסר לכן לא יחליף רק אם היוה"כ ושבת זה המוקדם ומשמע שלהחליף בשבת אחרת הוא לא חייב והנה לכאורא כאן זה לא היתר של אנס אלא של פיקוח נפש שהרי לא אימו עליו כלל שיהרגו אותו רק הוא יודע שיודע שהוא יהודי יהרגו אותו ומבואר שנקט שצריך לתת ממון שלא לחלל שבת מצד היתר של פיקוח נפש עוד מבואר שאפילו שמצד הפיקוח נפש יכול להחליף שבת בשבת אחרת א"כ עכשיו זה לא סכנה בכל אופן מותר דבין כה יצטרך לעשות מלאכה ומבואר שאם עכשיו זה איסור יותר חמור מדין הקל הקל חייב לדחות זמן עשית האיסור וצ"ע בזה

ב. בספר מחנה חיים בסוף ח"ג יש קונטרס מספרו קול סופר בעניני הקל הקל וע"ש שנסתפק בצריך לאכול עשרה כזיתים ויש לו חמש איסור וחמש היתר וכתב שחיב לאכול קודם את ההיתר דהרי עכשיו יש לו היצר ורק אחרי זה כשאין לו רק את האיסור אוכל את האיסור ויש מקום לדון שאין זה דומה לכל הנ"ל דכל מה שכתבנו לעיל מדובר שיש מעשה איסור שצריך לעשות והנידון מתי לעשותו אבל כאן עכשיו הרי יכול לאכול רק חמש ובאלו יכול בהיתר וצ"ע

#### תשרי פ"ד

ג. עיין מה שהארכנו עוד בכל זה בשיעור פ' בראשית פ"ד ויותר משמע בכל דברי הח"ח שודאי שכפית אנס זה היתר של פיקוח נפש אלא שנקט שזה רק ביחס למה שהוא כפוי אבל ביחס לדבר אחר זה כאילו שהוא לא במצב סכנה ולפ"ז לגבי לעשות את מה שהוא כפויזה פיקוח נפש רגיל ויהיה בזה ההיתר של מכניס עצמו לפיקוח נפש

### בחיוב התשובה בעשי"ת ויוה"כ

חז"ל אומרים לא היו ימים טובים לישראל כיוה"כ וכט"ו באב והגמ' מבארת שיוה"כ יום סליחה ומחילה דהינו שאין יום טוב כמו יום שבו זוכים לסליחה ומחילה ונצטוינו במצוה של אכילה בעריו"כ וביאר השערי תשובה שער ד' אחד הטעמים זה להראות את השמחה שלנו בתשובה ובאמת אין דבר חשוב כמו מחילת עונות שעיקר מה שבאנו לעולם זה כדי לקבל השכר בעולם הבא וכל חטא הוא הפסד שאי אפשר לשאר ולתאר וגם חטא בשוגג הוא חמור מאוד וכמו שרואים בתורה שיש חיוב גלות שמי שמתבונן זה הרי קושי מאוד גדול לעזוב את משפחתו וכל החברה וכל עיסוקיו ולעבור לכל חייו למקום אחר ומבואר בגמ' שפעם רשב"י אמר משפט שלא לכבודו של ר"ע לאחר פטירתו והגמ' אומרת שהושחרו שניו מפני התענית וכן מסופר בגמ' המעשה אם נחום איש גמזו שגזר על עצמו יסורים נוראים בגלל שלא מיהר להוריד לעני מה שהוא צריך ומבואר ברמ"א שאם נגע במוקצה בשוגג צריך לצום ארבעים יום ועיין שו"ת רעק"א תנינא סימן ג' על אחד שרצח את בנו בשוגג וכבר אמרו חז"ל שעומק הדין זה דבר שמכוסה מבני אדם

והקב"ה ברב חסדיו שרוצה להקל מעלינו ושנוכל לתקן מה שעיותנו נתן לנו את הזכות שיש יום בשנה שהוא מקרב אותנו אליו וכן יש לנו מצות צום ועוד הרבה דברים שגורמים שאדם יחזור בתשובה והאדם מתעלה לדרגא יותר ממה שהוא באמת על ידי הצום ושאר קדושה שמגיע באותו יום והתשובה באותו יום מתקבלת הרבה יותר בקלות וכן יש לנו את עשרת ימי תשובה שחז"ל דרשו על זה את הפסוק דרשו ה' בהימצאו קראוהו בהיותו קרוב וכתב הרמב"ם שהתפילה והתשובה בימים אלו מתקבלת מיד וגם צורת הדין באותו יום הוא בצורה יותר קלה שהקב"ה בעצמו דן והשטן לא יכול לקטרג באותו יום וידוע מה שכתב המשך חכמה שאפילו שחטא של חילול ה' אי אפשר לתקן אבל בנעילה כיון שאז הקב"ה בעצמו דן והמלך יכול למחול הכל

ומאידך אם לא מנצלים את הימים האלו לחזור בתשובה הדבר חמור וכמו שכתב רבינו יונה שער א' אות ב' שהמתאחר מלשוב יכבד עליו עונשו בכל יום והביא המשל שהיה כת בבית הסהר וחתרו ויצאו ואחד מהם נשאר והמלך מצאו והכה אותו ואמר לו הלא המחתרת חתורה לפניך ולמה לא מהירת להימלט על נפשיך ועיין דרשת הרמב"ן על ר"ה שכתב וז"ל **שהקב"ה אומר גילתי לכן דין יוה"כ והודעתי לכם שאני מכפר בו לשבים וספרתי לכם טכסיסין של יום בתענית ובתפילה ולא חששתם לדברי לשוב כלל נמצא הרי זה מרד גמור** וכתב המשך חכמה פרשת ניצבים שהגר"א ביאר המשנה ולפני מי אתה עתיד ליתן דין וחשבון וביאר הגר"א שדין זה על חטא עצמו וחשבון זה על המצוה שיכל לעשות באותו זמן ולא עשה וכתב הנ"ל שלפ"ז ביום הכיפורים שאפשר לכפר על כל העבירות ואין השטן שולט והדבר קל לעשות תשובה והוא לא עושה א"כ נחשב לו לחטא גדול כחומר כל עונותיו שיכל לכפר עליהם ולא חזר בתשובה ובכוכבי אור לגר"י בלאזר האריך לבאר דמה שכתב הרמב"ם שבינונים שקולים ועומדים ואם עשו תשובה נכתבים לחים וכי אין עוד מצות לקים וביאר שכיון שמצווה על התשובה ולא עשה תשובה א"כ עבירה זו כזו גדולה שכל מצוה אחרת לא תעשה אותו צדיק

וכדי לזכות לסליחה ומחילה של יוה"כ קי"ל שצריך תשובה ובמצות התשובה כלול ג' חלקים אחד מעשי שזה וידוי אמנם שני חלקים שהם תלוים בלב שזה החרטה על העבר והקבלה על העתיד והנה עיקר התשובה זה הקבלה על העתיד שלא יחטא כמבואר ברמב"ם ויש בזה שני חלקים חלק אחד שאדם צריך לבדוק מה לא בסדר ובדברים שיכול לתקן כגון כל עניני בן אדם לחברו הוא צריך לתקן ומה שנוגע למכאן ולהבא הוא צריך להעמיד את עצמו בהחלטה שיותר לא יחטא

והנה כבר כתב רבינו יונה שהימים האלו הם ימי תשובה וגדולי ישראל התעסקו בתשובה דהינו שזה לא זמן רק להתפלל על השנה הבאה או לבקש על סליחה אלא שזה הזמן להתעסק בקיום מצות התשובה וידוע שבאבני מילואים יש תשובה שכתב י"ד תשרי והתנצל שבאלול לא יכל לענות כיון שהיה עסוק במצות התשובה וכן הוא בנוב"י ויש לברר מהו העיסוק שצריך להשקיע לקיום מצות תשובה בעשרת ימי תשובה

אמנם כל אדם יודע שהחלטה עצמה כמעט אין לה משמעות שבזמן שהנסיון מגיע אדם לא שם לב שזה לא בסדר או שהוא תמיד משוכנע שזה בסדר ורק אחרי שעובר הנסיון הוא מכיר שהשיקול דעת נבע מחמת היצר ולא שבאמת כל היה צריך לשקול ולכן עיקר החרטה על העבר והקבלה על העתיד תלויה בהכרה בחומר החטא שכמה שאדם מרגיש שעבירה זה חמור הוא מתחרט על מה שהוא עשה וגם הוא נזהר שלא לחטוא שכל אדם נזהר שלא יקרה לו נזק שיפסיד את דירתו שכיון שמבין בחשיבות הדבר כך לא עושה טעיות שיפסיד את חפציו ועל זה אמרו חז"ל הוי מחשב הפסד מצוה כנגד שכרה ושכר עבירה כנגד הפסידה והמציאות שבליל ר"ח הרבה יותר שוכחים יעלה ויבוא כי לא צריכים לחזור דכמה שלאדם יותר איכפת כך הוא לא נכשל וכמדומה ששמעתי שהגר"א גניחובסקי אמר שלא טעה בחייו בהזכרות וזה מחמת שהיה איכפת לו כל עבירה הכי קטנה ועיין חזו"א באמונה וביטחון פ"ג אות ל' **שחובת התלמיד להאמין כי אין נגיעה בעולם כח להטות לב חכם לעות המשפט כי מגמת החכם לזכות נפשו, ולהתגאל באיזה אשמה יכאב לנפשו יותר מכל מכה ופצע ואיך יתכן שבשביל בצע כסף או לעגי חנף יחבל נפשו לעות משפט** עכ"ל דהינו שבאמת הצורה שלא לטעות ושלא להיכשל אם אדם מבין שאין דבר גרוע כמו לעשות חטא וממילא אין שום הנאה או גורם שיגרום לו לחטוא כי אין דבר גרוע מלחטוא וזה דבר מעשי על ידי לימוד מאמרי חז"ל והתבוננות למה אנו פה ואיך נשיג את השלימות וכמו שהאריך המסילת ישרים

ובאמת זהו יסוד המצוה של יראת שמים שהוזכר בתורה הרבה פעמים את ה' אלקיך תירא וליראה אותו ובחומש דברים בכל מקום שהתורה מזכירה את עבודת ה' מזכירה את היראה מלפניו שבאמת ההכרה בחומר החטא הוא היסוד לשמירת כל התורה והמצוות

והנה כתוב בתורה כי המצוה הזאת אשר אנכי מצוך היום לא רחוקה היא וגו' בפיך ובלבבך לעשותו והרמב"ן ביאר שזה על התשובה ומבואר בתורה שזה לא מצוה קשה וכפי שידוע שהח"ח עמד בכנסיה הגדולה ואמר שיש מצוה קלה של תשובה שרק צריך חרטה וידוי וקבלה לעתיד וצ"ב הרי וודאי שזה קשה מאוד להגיע להכרה בחומר החטא שמתחרט באמת ויותר לא יעשה את זה אמנם הרי מבואר בגמ' שאפילו כל ימיו בעבירה ובסוף ימיו עשה תשובה לא מזכירים לו החטא וודאי שהתשובה של שעת מיתה זה חרטה מצד מצבו עכשיו וכמו שכתב רבינו יונה שזו תשובה לא שלימה ועיין גמ' קידושין המקדש את האשה על מנת שאני צדיק גמור הרי זה ספק מקודשת שמא הרהר תשובה בלבו ומדובר גם באדם שאחרי זה רואים שהוא לא השתפר אמנם מבואר שזה מרחמי השם יתברך שגם אם אדם היה לו סיבה חיצונית שהחליט שמצדו הוא מבין שלא לעשות עבירה ומחליט שלא יעשה עבירה גם אם יצרו גובר אליו זה נחשב תשובה ובפרט ביוה"כ ובעשרת ימי תשובה שבמצב זה שכל השערים פתוחים והלב קרוב להקב"ה כמו שרואים שאנשים הכי רחוקים מרגישים אז אחרת לגמרי וודאי שהתשובה היא מעומק הלב ומה שאחרי זה אדם לא עומד בזה אין הכונה שאין כאן תשובה אלא יש כאן תשובה וודאי שיש בזה דרגות ותשובה מושלמת שהאדם הגיע להכרה בחטא שגם במצב של כל השנה הוא לא יחטא עוד

המתבאר מכל זה שחובתינו בימים אלו כמה שיותר להגיע להכרה בחומר החטא ובמעלת עבודת השם יתברך ומכח זה להגיע לחרטה אמיתית והחלטה אמיתית שיותר אדם יעשה את כל מעשיו כמו שצריך כמובן שלא עם הארץ חסיד שזה מחיב להעמיד עצמו במצב שיכול לקים התורה ובזה נחשב קים מצות תשובה על כל החטאים שעשה ויכול לזכות ביוה"כ להתעלות מיוחדת