שבת פרק כב
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב אי_ש סטפנסקי

**ובלבד שלא יספוג**

פירש רש"י גזירה שמא יסחוט. וכתב הריטב"א שלפי"ז הא דקתני בברייתא לא יספוג ביין ולא יטפח בשמן שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול, האי טעמא קאי רק על שמן, אך לא יספוג ביין הוא מטעם שמא יסחוט. וכן כתב מהרש"ל. אך הרש"ש כתב דאע"פ שביין הטעם שמא יסחוט יתכן לנקוט כדרך שהוא עושה בחול, ומצינו כן לגבי אהל ארעי בר"פ תולין.

וכדברי הרש"ש מבואר גם ברמב"ם פכ"ב הט"ז, דכתב: ובלבד שלא יספוג ביין או יטפח בשמן, שאם יעשה כדרך שהוא עושה בחול שמא יבוא לידי סחיטה. ומבואר שאף שהטעם הוא משום חשש סחיטה שייך לומר שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול. ויתכן דאף רש"י סובר כן, וכמש"כ הרש"ש, ולא כמו שנקטו הריטב"א ומהרש"ל.

תוס' כתבו דאפילו היכא שיש לספוג בית אחיזה, דליכא למגזר שמא יסחוט מכל מקום אסור משום עובדא דחול, ולשיטתם הטעם שמוזכר בברייתא שלא יעשה כדרך שעושה בחול קאי אתרוייהו. וכתב השלטי גיבורים, שלפי רש"י באמת היכא דיש בית אחיזה מותר, דאין בזה חשש סחיטה. וכן הוא לדעת הרמב"ם.

**חלות דבש שריסקן מער"ש ויצאו מעצמן אסורים**

לעיל יט ע"ב מבואר שאין בזה סחיטה דאורייתא משני טעמים, או משום שמעיקרא אוכלא והשתא אוכלא, דאין על הדבש שזב שם משקה. או משום שעומד בלא"ה לזוב מאליו, עיי"ש. ומה שחכמים אוסרים חלות דבש אינו משום שמא יסחוט כשאר מי פירות, אלא משום שמא ירסק בשבת. ומש"כ רש"י ואין דרך לסוחטו מחק הרש"ש, שהרי גם באופן שיסחוט להדיא אינו עובר, והחשש הוא שמא ירסקן.

**נתפזרו לו פירות בחצר מלקט על יד על יד וכו'**

הקשו הראשונים דלעיל קמב ע"א איתא דאסור לטלטל בידים כלכלה שיש בה אבן, ומקשינן מדוע לא ישליך את הפירות עם האבן לארץ ולאחר מכן יאסוף את הפירות לכלכלה. ולפי המבואר כאן הרי אסור לאסוף את הפירות.

והנה הרמב"ן הקשה מה הטעם שאסרו חכמים לאסוף פירות. ותירץ, דבתוספתא איתא פירות שנתפזרו מלקט אחד אחד ואוכל, נתערבו לו פירות בפירות בורר ואוכל וכו', בררן אלו בפ"ע ואלו בפ"ע או שליקט מתוכן עפר וצרורות חייב. ועפי"ז כתב דהכא איירי בנתפזרו במקום עפר וצרורות, ואסור ללקטן לסל משום דמחזי כבורר, ולפיכך כאשר אוכל מיד מותר שהרי מותר לברור ע"מ לאכול לאלתר. ולפי"ז לא קשה כלל מהגמ' לעיל, דהתם איירי בשופך שלא במקום עפר וצרורות, ובכה"ג אין איסור כלל ללקטן, שהרי לא מחזי כבורר.

הרשב"א תירץ בשם רבינו יונה, דהכא איירי בנתפזרו במקום גדול, דאיכא טורח טובא לאוספן ומחזי כעובדא דחול, אך התם הקושיא היא שישפוך את הפירות במקום קטן, דאין טורח לאוספן.

וברמב"ם פכ"א הי"א כתב טעם חדש לאיסור לאסוף פירות, דאם יתן לתוך הסל והקופה כדרך שהוא עושה בחול חיישינן שמא יכבשם בידו בתוך הקופה ויבוא לידי עימור. ובמגיד משנה כתב ע"ז דהוא חשש רחוק, וטעמו צ"ע.

ובשו"ע פסק לשניהם, דהיכא שנתפזרו במקום גדול או היכא שנתפזרו במקום עפר וצרורות אסור ללקטן. וכתב המשנה ברורה, דבאופן שנתפזרו במקום עפר וצרורות מלבד האיסור מחזי כבורר איכא נמי איסור עובדין דחול, וכדנקטה הברייתא שלא יעשה כן כדרך שהוא עושה בחול. ונפק"מ בזה, שמצד מחזי כבורר אין צריך לאכול מיד, אלא יכול להניח בחיקו ולאחר זמן מועט יאכל, דגם זה נחשב בורר לאלתר. אך מצד עובדין דחול אין להתיר אלא אם יאכל מיד [לדעת הגר"א דלהלן].

אך הרמב"ן עצמו הקשה בתחילה דלא נתברר מה הטעם לאסור בזה, וע"ז תירץ דאיירי בנתערב בעפר וצרורות ובכה"ג מחזי כבורר, משמע מדבריו דאין עוד סיבה לאסור, ודלא כהמשנה ברורה. ומה דנקטה הברייתא כדרך שהוא עושה בחול צ"ל דאין זה טעם האיסור, וכמו שפירש הרמב"ם כאן ולעיל לגבי סחיטה, וצ"ע.

בארחות שבת סוף חלק א' כתב דכל הפוסקים נקטו איסור אסיפה רק בפירות, אך לאסוף צעצועים וכדו' לא מצינו. וכתב, דיתכן שהגזירה בפירות היתה משום שבמקום גידולו איכא איסור תורה משום מעמר, אך בשאר דברים שאין בהם אופן של איסור תורה לא גזרו.

ובאליה רבה התיר לאסוף את הקליות שזורקים על החתן, לפי שעושין כן לשמחת חתן ולא שייך בזה איסור טרחא.

**תוד"ה מלקט, נראה דל"ג ואוכל**

וכן כתב הרא"ש, דדוקא לתוך הסל והקופה אסור, אך לתוך כפו מותר אפילו שאינו אוכל עכשיו. אך בביאור הגר"א כתב דמכל הראשונים משמע שאוכל דוקא. וכן השו"ע העתיק מלקט מעט מעט ואוכל. וכתב הביאור הלכה דאף שבבית יוסף הביא דעת התוס' והרא"ש יתכן שבשו"ע חזר בו.

והפמ"ג כתב דלפי הרמב"ן דאיירי בנתערבו עפר וצרורות ודאי צ"ל דאוכל דוקא, דאם אינו אוכל מיד הרי זה בורר להניח ואסור. אך כתב הביאור הלכה שלפי טעם זה מהני נמי לאסוף לחיקו ולאחר זמן מועט יאכל, דגם זה נחשב בורר לאלתר, משא"כ לפי טעם הגר"א דאוכל דוקא משום עובדין דחול, צריך לאכול מיד ממש.

**ר' יהודה אומר אם לאוכלין היוצא מהן מותר וכו'**

ברש"י ביצה ג ע"א מבואר דבשביל להתיר משקין שזבו בפירות שעומדין לאכילה צריך ב' דברים, חדא שאינם עומדים לסחיטה, ואין בהם חשש שמא יסחוט. ועוד, שאינם בכלל גזירת משקין שזבו, לפי שאוכלא דאפרת הוא ואין כאן משקה שיוצא מאוכל. ובלא הטעם השני היו חכמים גוזרים על אף שלא שייך שמא יסחוט, וכמו שגזרו בביצה שנולדה בשבת, עיי"ש.

**תוד"ה הלכה, דשייך טפי לגזור בביצה וכו'**

הקשה המהרש"א אם כן מדוע ר' יוחנן מקשה סתירה בדברי ר' יהודה, הא בביצה שנולדה יש סיבה לאסור יותר מאשר משקין שזבו מפירות העומדין לאכילה. ותירץ, דר' יוחנן לטעמיה שר' יהודה מתיר אפילו בזיתים וענבים אלא דאנן לא קיי"ל בזה כוותיה, ולגבי זיתים וענבים ודאי קשה מאי שנא מביצה שנולדה.

והנה הרשב"א בביצה שם הקשה, לדעת ר' יהודה שמשקין שזבו מפירות העומדין לאכילה מותרין ואפילו מזיתים וענבים, מדוע ביצה שנולדה אסורה ולדעת ר' יצחק ור' יוחנן הטעם הוא משום גזירת משקין שזבו, הא לא עדיף ביצה מפירות העומדין לאכילה. [ובזה לא שייך תירוץ התוס', שהרי זיתים וענבים עומדים ליסחט]. ותירץ, דביצה דומה למשקין שזבו מפירות העומדין למשקין, לפי שניחא ליה ביציאתה. ולפי"ז מתורץ נמי קושיית תוס' על ר' יוחנן. אך לפי"ז הדרא קושיית המהרש"א, מדוע ר' יוחנן מקשה סתירה בר' יהודה, הא ביצה דומה לפירות העומדין למשקין, וכן הקשה השיטמ"ק שם. ועי' מלא הרועים כאן. ועי' מש"כ בביצה שם ליישב קושיא זו.

**תוד"ה שמשך, אם כן הך ברייתא הוי תיובתא דרב**

בהגהות ראמ"ה תירץ דרב ור' יוחנן יפרשו את הברייתא כתוס', דמשך היינו ע"י אדם. ומה שפירש רש"י ששמואל חולק בפירוש הברייתא הוא כדי ליישב קושיית תוס' להלן קמד ע"א ד"ה תותים, דהגמ' ידעה ששמואל פירש את הברייתא שמשך היינו זב מאליו, והשתא לא יתכן ליישב שמשך דוקא.

**חלב האשה מטמא לרצון ושלא לרצון**

במס' נדה נה ע"ב ילפינן שחלב נקרא משקה מ"ותפתח את נאד החלב ותשקהו". אך להלן כתב רש"י (ד"ה שדם) דחלב כדם מגפתו, דדם נעכר ונעשה חלב. והבינו התוס' דחכמים שטימאו חלב שלא לרצון סברי שהטעם שחלב נחשב משקה הוא משום שחלב בא מדם, ודם נחשב משקה דכתיב ודם חללים ישתה, וממילא הוא הדין חלב.

ובתוס' בנדה יט ע"ב ובר"ש שלהי מכשירין הקשו על רש"י, אם כן מאי מהדר ר' עקיבא מחמיר אני בחלב מבדם שהחולב לרפואה טמא והמקיז לרפואה טהור, הרי כל המקור שחלב נחשב משקה הוא מדם, ואיך יתכן להחמיר בו יותר מבדם. ועוד הקשו דלפי"ז למה לי קרא דותפתח את נאד החלב, תיפו"ל משום דדם נעכר ונעשה חלב.

ובתוס' כאן יישבו ב' קושיות אלו, דחכמים דרשי מקרא דנאד החלב לחלב בהמה לרצון. כלומר, דמקרא דנאד החלב אפשר ללמוד בין לאשה בין לבהמה, אך דוקא לרצון. ומאידך משום דם נעכר ונעשה חלב אפשר ללמוד שחלב מכשיר אף שלא לרצון, כמו שדם מכשיר גם שלא לרצון, אך דוקא לאשה שדמה מכשיר, משא"כ בהמה שאין דמה מכשיר גם חלבה אינו מכשיר שלא לרצון.

וביאור הסוגיא לדעת תוס', דחכמים ענו על הק"ו של ר' עקיבא, דמקרא דנאד החלב אין ללמוד אלא לרצון, בין באשה בין בבהמה, אלא דבאשה יש מקור נוסף שחלבה מכשיר אף שלא לרצון משום דם נעכר ונעשה חלב, וזה לא שייך בבהמה. ואמר להם ר' עקיבא מחמיר אני בחלב שהחולב לרפואה טמא, כלומר דאי אפשר לומר כדבריכם שחלב אשה מטמא שלא לרצון משום דם נעכר, דאם כן מדוע חולב לרפואה טמא, הא מדם אי אפשר למילף דהא המקיז לרפואה טהור, ועל כרחיך דמקרא דנאד החלב גופיה דרשינן אף שלא לרצון, ואם כן הוא הדין בבהמה.

עוד הקשו תוס' שם, מה שייך לומר כאן דם נעכר ונעשה חלב, הרי החלב מגיע מדם הנידות, ודם נידות עצמו אינו מכשיר כלל, וגרע משאר דם מגפתה. וכתבו ליישב בדוחק שהחלב מגיע משאר דם שבגוף כמו דם מגפתה, אבל דם נדה לא. [כלומר, שהדם שהיה צריך להיות לנידתה נעשה חלב, ואין זה שונה משאר הדם שבגוף, ושפיר שייך לומר שדין החלב כדין שאר הדם שבגוף].

ובתוס' רעק"א שלהי מכשירין הקשה לדעת תוס', מה השיב ר"ע ממקיז לרפואה, הא לרבנן יש ב' סיבות לטמא, מצד הקרא דנאד החלב בין בבהמה ובין באשה אך דוקא לרצון, ומצד דם נעכר אף שלא לרצון אך דוקא באשה, ואם כן מהא דמקיז לרפואה טהור אין זה הוכחה אלא שאין לטמאות חלב בהמה שלא לרצון, אך עדיין יש לטמאות חלב בהמה לרצון מקרא דנאד החלב, וחלב אשה שלא לרצון מצד דם נעכר, ומה זה סתירה לרבנן. והניח בצע"ג. [לכאורה לדעת רש"י דהקושיא היא ממקיז דם בהמה וכן לפי מש"כ תוס' בשם רבי דהו"מ להקשות כן, ודאי צ"ע טובא מה זה סותר לרבנן. אך לדעת תוס' דהקושיא היא ממקיז דם אדם ודאי קשה טובא, דרפואה לדעת תוס' חשיב שלא לרצון, ואם מקיז דם אדם לרפואה טהור אין מקור לטמאות חולב לרפואה, שהרי מצד דם נעכר אי אפשר לטמאותו דהא מקיז לרפואה טהור, ומצד נאד החלב אי אפשר לטמאותו דהאי קרא איירי רק לרצון, ולפיכך הוכיח ר"ע דקרא דנאד החלב מלמד גם שלא לרצון. ואפשר דרעק"א הבין דרפואה חשיב רצון, וכמש"כ להלן בדעת רש"י, וצ"ע].

אמנם ברש"י כאן משמע שאין כונתו לומר שהמקור שחלב מכשיר לפי חכמים הוא מדם נעכר ונעשה חלב, דלעולם כו"ע מודו דילפינן מנאד החלב. אלא שלפי חכמים מסתבר שלגבי חלב אשה ילפינן דמכשיר אפילו שלא לרצון, ולגבי חלב בהמה ילפינן דמכשיר רק לרצון, לפי שמצינו בעלמא לגבי דם שלגבי אדם מכשיר יותר מבהמה. והשייכות בין דם לחלב הוא משום שדם נעכר ונעשה חלב. אך אין זה מקור לעיקר הא דחלב נחשב משקה, וכמש"כ תוס' שם, דהא דם נידות אינו מכשיר. [ומיושבת קושיית תוס' ד"ה לרצון מדוע הוצרך רש"י להביא מותפתח את נאד החלב, שהרי מהתם ילפינן לחלב בהמה שלא לרצון].

תוס' בנדה שם ותוס' רא"ש כאן ור"ש בשלהי מכשירין ביארו דלא שייך כאן דם נעכר כלל, והמקור שחלב מכשיר לכו"ע הוא מנאד החלב. ומה שחכמים הביאו מדם מגפתה הביאור הוא דיותר מסתבר באדם להעמיד את הילפותא מנאד החלב אפילו שלא לרצון משום שמצינו בעלמא שדם מטמא באדם אף שלא לרצון. משא"כ בבהמה דלא מצינו כה"ג מסתבר לאוקמי לרצון דוקא. ואמר להם ר' עקיבא מחמיר אני בחלב מבדם שהחולב לרפואה טמא, ולפיכך יש להחמיר גם שלא לרצון בבהמה.

בתוס' רעק"א שם הקשה לדעת תוס' והר"ש, איך השיב ר"ע מחמיר אני בחלב מבדם, הא מכל מקום י"ל דחלב אשה מטמא אף שלא לרצון טפי מבהמה משום שמצינו בדם שהוא קל מחלב ומכל מקום מטמא באשה אף שלא לרצון.

**תוד"ה חלב, דהתם מיירי בשעת נפילתן על הזרעים**

תוס' כאן נקטו כדעת הרמב"ם פי"ב מטומאת אוכלין, דהא דתנן בריש מכשירין תחילתו וסופו היינו של הנפילה על הזרעים, דאם איכא רצון בתחילת הנפילה או בסוף הנפילה מהני, אך רצון לעיקר המשקה להחשיבו ענין אחר הוא, ותרוויהו בעינן. אך דעת הראב"ד שם והר"ש ריש מכשירין דתחילתו היינו בשעת ביאתו לעולם, וסופו היינו בשעת נפילתו על הפירות, וסגי בחד מינייהו להכשיר.

**דף קמד ע"א**

**שהחולב לרפואה טמא והמקיז לרפואה טהור**

רש"י פירש דקאי על בהמה, דמקיז דם בבהמה לרפואה, דהיינו לרצון, [דהאופן היחיד שיש דם לרצון בבהמה הוא לרפואה], טהור, שהרי דם בהמה אינו מכשיר אפילו לרצון. ואילו החולב בהמה לרפואה טמא, דרפואה חשיב רצון. [ואף שאינו רוצה את הדם והחלב עצמן אלא רוצה שיצאו מהבהמה מכל מקום חשיב רצון]. ומש"כ רש"י והואיל והחולב לרפואה טמא אף הנוטף שלא לרצון טמא אין כונתו לומר דרפואה חשיב שלא לרצון, אלא שנלמד מכאן שחולב עדיף מדם, והוא הדין שלא לרצון טמא.

אך תוס' פירשו דקאי על אדם, דמקיז דם מאדם לרפואה טהור וחולב מאשה לרפואה החלב טמא. ולא ביארו תוס' מדוע מקיז דם לרפואה טהור, הא דם אדם מטמא אף שלא לרצון. ויתכן לומר, דהטעם שדם מטמא שלא לרצון הוא מקרא דדם חללים, ולגבי דם מכה אמרינן מה לי קטלא כולה מה לי קטלא פלגא, וכל זה בדם מכה, אך המוציא דם לרפואה לא חשיב קטלא כלל, שהרי הוא לתועלת.

וכתבו תוס' דר"ע הו"מ להקשות מכל דם בהמה, שאינו מכשיר אף לרצון וחולב מכשיר לרצון לכו"ע, ולדעת רש"י זהו באמת פירכת ר"ע.

ובתויו"ט שלהי מכשירין כתב להוכיח כדעת הר"ש דהמקיז דם בהמה לשתיה מכשיר, דדם בהמה לרצון חשיב משקה. דלפי הרמב"ם דדם בהמה לא חשיב משקה כלל מדוע לא הקשה ר"ע לחכמים מכל דם בהמה. וכתב כתב הרש"ש דזהו קושיית תוס' כאן. [ומרש"י ותוס' כאן מוכח להדיא דלא כהר"ש, מדנקטו דדם בהמה אינו מכשיר אף לרצון]. ועי' חזון נחום שם שכתב ליישב קושיית תוס' ותויו"ט, דמקיז דם לשתיה בטלה דעתו, ואין זה נחשב לרצון, עיי"ש.

וברש"י חולין לה ע"ב מבואר שדם חללים מכשיר היינו בבהמה שנהרגה, וע"ז נחלקו ר' שמעון ורבנן האם דם מכה נמי מכשיר מצד מה לי קטלא כולה. וכבר הקשו תוס' על רש"י מסוגיין דדם בהמה אינו מכשיר.

**א"ל סלי זיתים וענבים יוכיחו**

עי' פיה"מ ורע"ב שם מה שביארו בזה.

**דף קמד ע"ב**

**אפילו תימא רבנן כיון דלאו בני סחיטה נינהו אפילו לכתחילה ש"מ רבנן היא ש"מ**

כלומר, דלגבי סחיטה לכתחילה לא מצינו שנחלקו ר' יהודה ורבנן. וכתב רש"י לעיל קמג ע"ב דאין זה הכרח גמור, ויתכן שר' יהודה קאמר לה, שהרי ר' נחמן בר יצחק אמר מסתברא בתותים ורמונים, משמע שאין זה ודאי.

והנה הגמ' מוכיחה מכאן שרבנן מודים לר' יהודה בשאר פירות שלא גזרו על המשקין היוצאין, ואע"ג שבברייתא לא איירי במשקין היוצאים אלא באיסור סחיטה, צ"ל דמשמע בברייתא שמותר להשתמש במה שסחט, ומוכח דליכא לגזירת משקין שזבו בשאר פירות. [ויתכן עוד, שאם המשקין היו אסורים מטעם משקין שזבו היה אסור לסחוט בשבת כיון שאינו יכול להשתמש במשקין].

ויל"ע מדוע לא אמרינן שלפי חכמים יש לאסור משקין שזבו משאר פירות על אף שאין איסור סחיטה, מחמת שהם נכללים בגזירת משקין שזבו, וכמו דאמרינן בריש ביצה לגבי ביצה שנולדה בשבת. וגזירה זו ודאי תלויה בר' יהודה וחכמים שהרי ר' יהודה לא גזר בתותים ורימונים שעומדין לאוכלין, וכל שכן בשאר פירות. וצ"ל כמש"כ תוס' לעיל קמג ע"ב ד"ה הלכה, דיש מקום לגזור בביצה יותר ממשקין שזבו משאר פירות כיון שאינם עומדין להסחט כלל, וסברא זו היתה פשוטה לגמ' עד שאין מקום לומר אחרת.

**אלא היינו טעמא כדר' חסדא וכו' הכא נמי כיון דאחשבינהו הוה להו משקה**

פירשו רש"י ותוס' דהיכא דסחט להדיא ואחשבינהו הו"ל משקה אפילו בשאר פירות, וכמו שמצינו בתרדין לגבי מקוה, [ומדמינן שם משקה לגבי מקוה לשם משקה לגבי איסור סחיטה בשבת]. ומה שהתירה הברייתא לעיל בפגעין ופרישין איירי בסחטן למתקן, ומכל מקום ברמונים גזרו חכמים שמא יבוא לסחוט להדיא שהרי יש שסוחטין רמונים למשקה, וכמו שמצינו בבית מנשיא. ולפי"ז משמע שלהלכה אסור לסחוט כל הפירות. ואף שר' פפא פירש שתרדין פוסלין את המקוה בלא שיש להם שם משקה, וכן סובר רבא להלן, מכל מקום דברי ר' נחמן שפסק כבית מנשיא לא יתפרשו אלא אם נאמר שכאשר סחט בידים אחשבינהו, וטעם זה שייך בכל הפירות.

אך הרי"ף הרמב"ם הרא"ש הטור ושו"ע פסקו דבשאר פירות אין איסור סחיטה כלל, ולא אמרינן דאחשבינהו. וצ"ל דפסקו כר' פפא דתרדין פוסלין את המקוה בשינוי מראה גם בלא טעם אחשבינהו. ולפי"ז קשה טובא איך נפרש דברי ר' נחמן שאמר הלכה כבית מנשיא. ומצינו בזה כמה תירוצים:

א. הרמב"ן והרשב"א בשם רבינו יונה תירצו, דאף לר' נחמן לא מהני אחשבינהו אלא בדבר שיש בני אדם שרגילין לסוחטו בימות החול. ואף שאינם רובא דעלמא, ומחמת בני אדם אלו לא חשיב משקה, מכל מקום בצירוף סברת אחשבינהו מהני. וזה גם הטעם שתרדין פוסלין את המקוה לפי הס"ד, דיש בני אדם שסוחטין תרדין כמו תותים ורמונים. ולפי"ז הא דמשני אלא היינו טעמא כדר' חסדא וכו' הביאור הוא דהיכא שיש בני אדם שסוחטין מהני סברת אחשבינהו.

ואף שלפי ר' פפא ורבא אין צריך לסברת אחשבינהו, דבלא"ה תרדין פוסלין את המקוה, מכל מקום לא פליגי על ר' נחמן לדינא דלגבי שבת מהני חשבינהו לאסור.

ב. הבית יוסף תירץ, דאע"ג שהגמ' הקשתה דמנשיא בן מנחם לא הוי רובא דעלמא, והוצרכה לתרץ דאחשבינהו שאני, מכל מקום לדעת ר' פפא ורבא דנדחה תירוץ זה ואין מקור לאחשבינהו צריך לתרץ דברי ר' נחמן באופן אחר, דרמונים איכא אינשי טובא שרגילין לסוחטן בחול, ונקט התנא בית מנשיא לדוגמא בעלמא, ולכן הקושיא דלא הוו רובא דעלמא לא קשה כלל, דכיון שיש בני אדם טובא שסוחטין רמונים הוי כערביא שמקיימים קוצים בשביל הגמלים ולא אמרינן בטלה דעתם. [במה שדימה הבית יוסף לקוצים בערביא צ"ע טובא, דקוצים בערביא מהני רק לר' אליעזר ולא קיי"ל כן, וכמש"כ תוס'. ועל כרחיך צ"ל דרמונים עדיפי מקוצים בערביא].

וכתב דאף לרש"י ותוס' יתכן שרק לפי האוקימתא דמהני משום אחשבינהו אסור לסחוט כל הפירות, אך למאי דמסקי ר' פפא ורבא דאין צריך לסברת אחשבינהו לגבי מקוה אין מקור לאסור לסחוט שאר פירות.

ג. הב"ח תירץ, דאע"ג דתרדין אין רגילים לסוחטן ומכל מקום מהני סברת אחשבינהו לאשוויי משקה, הני מילי לגבי מקוה דהפסול הוא מדאורייתא, אך לגבי סחיטה בשבת דהאיסור הוא רק דרבנן, שהרי מהתורה ליכא איסור סחיטה אלא בזיתים וענבים, לא מהני אחשבינהו אלא בדבר שרגילים קצת לסוחטו כתותים ורמונים. [וזה דומה לתירוץ הרמב"ן והרשב"א, אלא שהם נקטו שאף תרדין רגילין לסוחטן כתותים ורמונים, והב"ח נקט דאין רגילות, ומכל מקום בדאורייתא מהני].

ד. בביאור הגר"א תירץ, דת"ק דאמר אבל לא ברמונים סובר שדרך בני אדם לסחוט רמונים, ואילו התנא דאמר ושל בית מנשיא בר מנחם וכו' חולק עליו וסובר שאין דרך לסחוט רמונים, ומכל מקום אסור לסוחטן בשבת לפי שבית מנשיא היו סוחטין אף בחול. ור' נחמן פסק כהאי תנא דבית מנשיא דסגי במה שמקצת בני אדם סוחטין לאסור בכל העולם, וע"ז שו"ט אם סגי במקצת בני אדם. אך אנן קיי"ל כת"ק דרמונים אסור לסחוט משום שרגילין לסוחטן בכל העולם. ובאמת דבר שאין רגילין לסוחטו אינו נאסר אלא באותו מקום שרגילין.

וכעין זה תירץ הדרישה, דכל השו"ט בגמ' זה רק משום שר' נחמן ביאר את הטעם דחשיב משקה לפי שבית מנשיא היו סוחטין, וע"ז מקשה דמנשיא לא הוי רובא דעלמא. אך בלא ר' נחמן י"ל דהברייתא נקטה בית מנשיא לדוגמא בעלמא, ויש הרבה בני אדם שסוחטים רימונים.

ועי' ט"ז שיישב בדרך אחרת.

להלכה - הבית יוסף הביא מהגהת סמ"ק ורבינו ירוחם שאסרו לסחוט שאר פירות, וכרש"י ותוס' דרק בסוחט למתקן שרי, אך סוחט למשקין אמרינן דאחשבינהו ואסור. וכן החמיר הב"ח להלכה. אך הבית יוסף פסק להקל כשאר הראשונים, וכמש"כ לעיל דיתכן שאף רש"י ותוס' מודו למסקנא דלא מהני אחשבינהו כלל. ובביאור הלכה פסק להקל אם לא במקום שנהגו להחמיר.

**שאר פירות שרגילין לסוחטן.** הבית יוסף הוכיח דכשם שאסרו הפוסקים לסחוט תותים ורמונים כך אסור לסחוט שאר פירות שהדרך לסוחטו. חדא דבשו"ת הרא"ש כתב שמותר לסחוט לימונים לפי שאין דרך לסוחטו לצורך משקה, ומשמע שאם היה דרך לסוחטו אסור. ועוד, דבזמן הגמ' היו רגילים לסחוט תפוחים, ומדוע לא הוזכרו בסוגיא, ועל כרחיך דתותים ורמונים לאו דוקא.

עוד כתב, דאפילו אם רובא דעלמא אין רגילין לסוחטו, אם נודע לנו שבשום מקום סוחטין אותו למשקין אסור, כדאשכחן ברמונים שאסרו משום בית מנשיא לחוד. ואף לפי מה דמקשה דבית מנשיא לא הוי רובא דעלמא היינו משום שהוא מנהג יחיד בעלמא, אך אם יש מנהג במקום מסויים לסוחטו לא בטלה דעתם, כמו שמצינו במקיים קוצים דלא בטלה דעתו מחמת מנהג ערביא.

אך הרמ"א כתב שבמקום שנהגו לסחוט איזה פירות לשתות מימיו דינו כתותים ורמונים, ומבואר שרק באותו מקום חשיב משקה, ולא כמש"כ הבית יוסף שאם נודע על מקום מסויים שנוהגים לסוחטו אסור לסחוט בכל העולם. ובמגן אברהם תמה על הבית יוסף, דלגבי קוצים בערביא נחלקו ר' אליעזר וחכמים האם הקוצים נאסרים בכל העולם או שמא רק בערביא, וקיי"ל כחכמים, ואם כן הכא נמי אין לאסור אלא באותו מקום שנוהגים לסוחטו.

ולאחר מכן הכריע המגן אברהם כדעת הבית יוסף ולאו מטעמיה, דהא הרמב"ן והרשב"א יישבו שבתותים ורמונים אמרינן אחשביה בצירוף הא דיש קצת בני אדם שסוחטין אותם, אך בשאר פירות דאין בני אדם שסוחטין אותם לא מהני אחשביה לאסור. והשתא כל פרי שיש קצת בני אדם שסוחטין אותם כבית מנשיא ברמונים אמרינן אחשביה בכל העולם. ולא כהבית יוסף שאסר רק כאשר עיר שלמה נוהגים לסחוט, וכל שכן דלא כהרמ"א שאסר רק לאותו מקום.

עוד כתב המגן אברהם, דהתוס' לעיל צב ע"ב הקשו מדוע הכא אמרינן דקוצים בערביא חשיבי, ולר' אליעזר אף בכל העולם, משום דהוי אתרא, ואילו שם לגבי משא על הראש אמרינן דבני הוצל בטלה דעתם ואף בהוצל עצמו לא חשיב הוצאה. ותירצו, דקוצים בערביא לא אמרינן בטלה דעתם לפי שיש להם הרבה גמלים, וכל מקום שיש לו גמלים כערביא מקיים קוצים. וכן לגבי רמונים כל מי שיש לו הרבה רמונים כבית מנשיא סוחטן, ובזה הגמ' מחלקת בין יחיד לאתרא. אך לגבי משא על הראש אין סיבה לבני הוצל לנהוג אחרת מכל העולם, ולכן בטלה דעתם.

ועפי"ז כתב המגן אברהם, דכל מה שנחלקו הבית יוסף והרמ"א האם מקום שנהגו לסחוט פרי מסויים אוסר לכל העולם או לאותו מקום, זה רק כאשר אותו מקום סוחטין מחמת ריבוי הפירות. אך אם מקום מסויים סוחטין בלא סיבה, בטלה דעתם, ואף באותו מקום שרי. ועי' ביאור הלכה דהחמיר בזה, [ולכל הפחות באותו מקום].

**מאן תנא דמוחל משקה וכו'**

פירש רש"י דיש ג' שלבים במוחל, ור' יעקב ור' שמעון פליגי בשלב האמצעי, אך בראשון לכו"ע אינו משקה לפי שאינו רוצה בקיומו, ובשלישי לכו"ע הוי משקה מחמת הצחצוחי שמן, ורק בשני דליכא עדיין צחצוחי שמן ומאידך הוא רוצה בקיומו איכא נפק"מ בפלוגתתם האם מוחל משקה. וס"ד דמקוה נפסל בשינוי מראה רק מדבר שנחשב משקה, ולכן בשלב השני זה תלוי בפלוגתתם.

והקשו תוס' מדוע לא מוקי בשלב השלישי דלכו"ע הוי משקה מחמת הצחצוחי שמן. ויל"ע מה קשה להו, דלכאורה צחצוחי השמן מועטים הם ושינוי המראה נעשה מחמת המוחל. ומוכח בתוס' דצחצוחי שמן עושים את כל המוחל למשקה.

עוד כתבו התוס', דאין לומר דבסתמא איירי בכל מוחל, שהרי בלא"ה לא קאי על השלב הראשון שאינו רוצה בקיומו. ולכאורה יל"ע מדוע זה לא יפסול את המקוה, הא לגבי פסול מקוה אין תנאי של משקה לרצון. ומוכח מדבריהם שכאשר אינו רוצה בקיומו אין לזה שם משקה כלל, ואין זה רק חיסרון בתנאי של רצון.

**דף קמה ע"ב**

**שהדחתן זו היא גמר מלאכתן**

הפוסקים דייקו מהבית יוסף שדוקא בחמין אסור, אך בצונן שרי, דאין בישול אלא בחמין. ובביאור הלכה נסתפק האם האיסור הוא דוקא ביד סולדת.

הפמ"ג כתב לחדש דהאיסור להדיח קולייס האיספנין אינו משום מבשל אלא משום גמר מלאכה, וכלשון המשנה שהדחתן זוהי גמר מלאכתן, והקשה על הבית יוסף מדוע התיר בצונן, הא גמר מלאכה הוי בכל אופן. וכן נקטו הלבוש והחיי אדם, שהאיסור הוא משום גמר מלאכה. אך הביאור הלכה תמה עליהם מכמה מקומות, עיי"ש.

**דף קמו ע"א**

**אע"ג דאינהו לא הוו מזלייהו הוו**

עי' מהרש"א דכל הדורות העתידין היו בהר סיני, ומכל מקום יש הבדל בין ישראל לגרים, דלגבי ישראל שייך לומר שנשמותיהן של ישראל שצרורות בצרור החיים היו בהר סיני, אך לגבי גרים אי אפשר לומר כן, דאין להם נשמות קודם שנולדו, אלא מזלייהו הוו. [עי' פרי צדיק (ס' שמות לר"ח אדר) דמזל הוא השורש העליון ששייך לראשית מחשבת הבריאה, והוא דבר שורשי יותר מנשמה].

**אברהם הוליד את ישמעאל יצחק הוליד את עשו וכו'**

בפשטות הוא ראיה שלא פסקה זוהמתן עד יעקב, אך בריטב"א להגדה של פסח על הפסוק ואתן לאברהם את יצחק כתב דהוא סיבה, דהחלק שאינו מבורר שהיה באברהם נתברר אצל ישמעאל, וכן החלק שאינו מבורר שהיה ביצחק נתברר אצל עשו, ויעקב נשאר שלם לגמרי.

**שובר אדם את החבית לאכול הימנה גרוגרות**

פירש רש"י, דאין במקלקל שום איסור שבת. והקשה הר"ן הא בכל דוכתא מקלקל פטור אבל אסור. ותירץ דלצורך שבת התירו. ועי' מגן אברהם ריש סי' שי"ד דהתוס' הרא"ש והר"ן חולקים על רש"י. ועי' ביאור הלכה שנסתפק האם רש"י התיר מקלקל לצורך שבת דוקא בסותר או אף בשאר מלאכות.

ובר"ן הוסיף דדוקא כלי קטן מותר לשבור, דאין בנין וסתירה בכלים בכלי קטן, אך כלי גדול אסור משום סותר. ויל"ע הרי לעיל כתב דמקלקל שרי לצורך שבת, ומדוע הוצרך להוסיף דאיירי בכלי קטן, הא לאיסור סותר נמי מהני מה דהוי מקלקל. [ובמגן אברהם נראה דהר"ן בא לחלוק על רש"י, ולפי"ז ניחא]. ויתכן לומר, דלגבי איסור עשיית פתח מהני מה דהוי מקלקל ולצורך שבת שרי, אך לגבי איסור סתירה בכלים לא מהני פטור מקלקל, דבמלאכות שעיקרן קלקול סגי במה דאיכא תיקון קצת דשוב לא הוי מקלקל, ולא דמי למלאכות תיקון. ולכן הוצרך הר"ן לומר שאין כאן מלאכת סותר כלל.

והנה תוס' הקשו מדוע לא יאסר לשבור חבית מדין סתירה בכלים, וכדמוכח מהגמ' בעירובין דאסור לשבור מגדל של עץ בשבת משום סתירה בכלים. ותירצו, דהכא איירי במוסתקי, דאין איסור לסותרו. ואף לרבנן דר' אליעזר צריך לאוקמי במוסתקי, דכל מה שנחלקו ר' אליעזר ורבנן הוא לגבי קיסם של עץ, אך לגבי מגדל לכו"ע הסותרו חייב מהתורה, ויש מקום לגזור בסותר בשביל להוציא את הגרוגרות כמו שגזר ר' אליעזר בקיסם ברוצה להריח.

הר"ן תירץ דיש הבדל בין מגדל שהוא כלי גדול לחבית שהיא קטנה. ובבית יוסף ריש סי' שי"ד הקשה עליו מהגמ' לעיל קב ע"ב האי מאן דעייל שופתא בקופינא דמרא חייב משום בונה, והתם הוי כלי קטן. ותירץ, דכאשר סותר כלי שאין צריך אומן בחזרתו אינו חייב משום בונה, אך כאשר עושה כלי מתחילתו או כאשר סותר באופן שצריך אומן בחזרתו חייב משום בונה. ולפי"ז צ"ל דבשבירת חבית אין צריך אומן בחזרתו.

**דף קמו ע"ב**

**מי שנשרו כליו בדרך במים מהלך בהם ואינו חושש**

בשער הציון סי' ש"א סעי' מ"ה הקשה מהא דכתב הרמ"א שבגדים שרויים במים אסורים בטלטול. ותירץ דשאני הכא שכבר לבוש בהם, ועוד, שאין לו בגדים אחרים.

**אבל לא כנגד העם**

לגבי איסור לשטוח בגדים רטובים, המגן אברהם נסתפק במים מועטים האם מותר לשטוח. ובמשנה ברורה כתב דהרבה אחרונים אוסרים אף בכה"ג.

עוד כתב, דבגדים שטוחים מבעוד יום אין צריך לסלקן, לפי שכל החשש שיאמרו שכיבס בשבת זה משום שרואים שלא היו הבגדים שטוחים בכניסת שבת ולכן יאמרו שכיבס בשבת, אך בגדים ששטוחים מבעוד יום אין חשש. ועוד כתב, שבגדי תינוקות שכולם יודעים שעשויים להרטיב בשבת מותר לשוטחן.

**דף קמז ע"א**

**המנער טליתו בשבת חייב חטאת וכו'**

רש"י ור"ח ביארו דאיירי בעפר, דהיינו אבק וכדו', וחשיב כיבוס. אך תוס' כתבו בשם ר"ת דבניעור אבק ליכא כיבוס, אלא איירי בניעור טל, וכדאיתא בגמ' בעובדא דאביי ור' יוסף [ביאור הגר"א], וכן שיטת הראב"ד בהשגות. ובגליון הש"ס הקשה מדברי רש"י עצמו לעיל קמא ע"א דאין ליבון בלא מים. ויישב בשער הציון סי' ש"ב ס"ק מ"א דאם מסיר את הלכלוך לגמרי הרי הוא חייב אף בניעור בעלמא בלא מים, אך אם רושם הלכלוך נשאר וצריך מים להעבירו אינו חייב בלא מים.

וברמב"ם מבואר שהאיסור הוא משום מכה בפטיש, שדרך האומנים לנער את הבגד החדש מן הציהוב הלבן הנדבק בה. ועי' מגיד משנה.

ובשו"ע פסק כר"ת דהאיסור הוא בניעור טל, אך הרמ"א כתב דטוב להחמיר כשיטת רש"י, דאף ניעור אבק אסור. וכתב, דאם הבגד רטוב ומנער המים שעליו הרי הוא חייב אף באינו מקפיד ואינו שחור וחדש, דמסתמא מקפיד עליו.

**אמר קמחללין רבנן שבתא**

הביאור הלכה כתב לחדש דמה שנאמר בגמ' והוא דקפיד עלייהו הביאור הוא, דסתם בגד שחור וחדש מקפיד עליו, ורק אם יודע בבירור שאינו מקפיד שרי, ולכן לא נקטה הגמ' ולא אמרן אלא במקפיד. ועפי"ז ביאר את הגמ' כאן דעולא סבר שמחללין שבתא כיון שראה שהבגד שחור וחדש ובסתמא מקפידין, וע"ז אמרו לו שהם יודעים בעצמם שאינם מקפידים. ועפי"ז כתב הביאור הלכה לחדש עוד, דהא דאינו חייב בבגד שאינו שחור ואינו חדש היינו משום דבסתמא אינו מקפיד עליו, אך אם יודע שמקפיד אפילו אינו שחור ואינו חדש חייב.

**הוה קמחסם למיתבא ליה**

הביאור הלכה נסתפק בהא דיש חילוק אם מקפיד או לא, מה הדין במנער לאחרים, האם זה תלוי בבעל הבגד או במי שמנער בפועל. וכתב, דיתכן שזה היה הנידון בין אביי לר' יוסף, דאביי עצמו הקפיד ור' יוסף לא הקפיד, אביי סבור שזה תלוי במי שמנער בפועל, ולכן לא רצה לנער ולתת לו, ואילו ר' יוסף אמר לו שזה תלוי בבעל הבגד והוא אינו מקפיד. [ולעיל מיניה כתב הביאור הלכה דאביי היה סבור שר' יוסף נמי מקפיד, כיון שבבגד שחור וחדש הסתמא היא שמקפידין].

**דף קמז ע"ב**

**הלכה מסתפג אדם באלונטית ומביאה בידו לתוך ביתו**

וכן פסק השו"ע סי' ש"א סעי' מ"ח. וצ"ע דבסעי' מו כתב הרמ"א דאסור לטלטל בגדים השרויים במים שמא יבא לידי סחיטה, והוא שמקפיד על מימיו, ואיך התירו להביא אלונטית רטובה לתוך ביתו. ותירץ בספר התרומות דבאלונטית איכא מים מועטים וליכא חשש סחיטה. [גדר מים מועטים שאין חשש סחיטה, בארחות שבת כתב כל שאי אפשר לסחוט ממנו מים, ובשש"כ כתב כל שאינו טופח על מנת להטפיח]. ובביאור הגר"א תירץ דאלונטית חשיב אין מקפיד על מימיו.

ובמגן אברהם הביא בשם המרדכי שהעתיק דינא דמתני' לאסור להביא אלונטית בידו, והקשה דבגמ' מסקינן שאין הלכה כן. ותירץ עפ"י מש"כ הר"ן בשם הרשב"א, דהקשה מדוע התירו לו להסתפג, ניחוש דלמא אתי לידי סחיטה. ותירץ, שכיון שכל הרוחצין מסתפגין, אם אתה אוסר עליו להסתפג אף אתה אוסרו ברחיצה, ואי אפשר, שאין הדבר עומד. ומעתה כתב המגן אברהם בדעת המרדכי, דמה שהתיר ר' שמעון להביא האלונטית לביתו ולא אסר מטעם שמא יסחוט נמי מטעם זה הוא, שאם אתה אוסר עליו להביא האלונטית לביתו מעיקרא לא ירחוץ. והשתא נקט המרדכי דכל זה בזמנם שהיו צריכים לרחוץ כל יום, אך האידנא דליכא לטעם ההיתר שוב נשאר האיסור לטלטל האלונטית לביתו שמא יסחוט. [כן סובר המרדכי, ושאר הפוסקים שהתירו אף בזה"ז ס"ל דההיתר של חכמים נשאר על אף שבטל טעם ההיתר].

ונמצא דיש ג' ביאורים מדוע מותר לטלטל האלונטית, או משום דחשיב מים מועטים, או משום שאין מקפיד על מימיו, או משום שהתירו כדי שיוכל לרחוץ. ויש בזה נפק"מ, דמצד הטעם דחשיב מים מועטים, אם יסתפג באלונטית קטנה ביותר עד שאפשר לסחוט ממנה מים אסור לטלטל האלונטית. ומצד הטעם דאין מקפיד על מימיו אסור ליטול בגד שמקפיד על מימיו ולהסתפג. ומצד הטעם שהתירו כדי שיוכל לרחוץ, ההיתר הוא עד שיבוא לביתו, אך לאחר שהניח האלונטית שוב אסור לטלטלה כשאר בגדים השרויין במים.