83 הלואת ישראל והלואת גוי
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

א] בפסקי ריא"ז בקונט' הראיות ראי' י"ב כתב, דהא דשרי להלוות מעות של גוי שבאחריותו של גוי, אע"ג דישראל מדעתו מלוה אותן ואין שליחות לגוי, הוא משום דלאו כספו הוא ולא קרינן בי' את כספך, ודמי לחמצו של גוי ביד ישראל בפסח ואינו חייב באחריותו, דלא קרינן בי' לא יראה לך.

ומבו' בדבריו, דאף דאין המעות שלו, מ"מ חשיב "מלוה" עליהן, והי' מן הדין לאסור בזה, ואך דילפי' מקרא דלא נאסר להלוות ברבית אלא את כספו, ולא את כסף אחרים.

ועיי"ש שכתב עוד, דאף אם היו המעות באחריות ישראל ונותנן לישראל בשליחות הגוי, אין איסורו אלא מדרבנן.

וצ"ע, דלפ"ז מ"ט שרי שילוה הגוי מעותיו של ישראל כשהן באחריות הגוי אף ששלחו הישראל לכך אלמלי הא דיש שליחות לגוי לחומרא, הרי מדאורייתא לא חשבינן לה כהלואה דילי', וכדחזינן דישראל המלוה מעות שבאחריותו בשליחות הגוי לי"ב איסור מה"ת, וה"נ בדין דגוי המלוה מעותיו שבאחריותו בשליחות הישראל, יהא איסור מה"ת על הישראל.

אמנם נ', שהרי מבו' בד' הריא"ז, דכה"ג שמלוה ישראל מעותיו של גוי, הרי דכיון דאין שליחות לגוי, חשיב הישראל המלוה, ואך דלי"ב איסורא כיון דאי"ז "כספך", אך לפ"ז נ' פשוט, דגוי המלוה מעותיו של ישראל, הרי דאף דהוי זה כספו של ישראל, מ"מ כיון שאין הישראל המלוה אלא הגוי, לי"ב איסורא.

ובאמת הריא"ז לא העמיד לדינא דתוספתא ולד' הרי"ד בפסקיו כשהמעות באחריותו, אלא לדינא דגוי שהפקיד מעותיו אצל ישראל דאסור להלוותן ברבית, אך דינא דישראל שהפקיד מעותיו אצל גוי שמותר להלוותן ברבית, מ' דא"צ להעמידה כד הוו באחריות הגוי, והטעם הוא כמש"נ, דאף אם הוו באחריות הישראל, מ"מ כיון שאין שליחות לגוי והגוי הוא המלוה, שרי.

אמנם צ"ע לפ"ז, מ"ט אסרינן ללוות מגוי כשישראל נעשה ערב, הרי הגם דחשבינן להמעות כמעותיו של ישראל, מ"מ לא עביד הישראל מעשה הלואה, וכבר עמד ע"ז הריב"ש בסימן ש"ה, עיי"ש, ובאמת מצינו בד' הנשיא ר"מ ב"ר טודרוס, שכתב דטעם האיסור בזה הוא משום דלחומרא יש שליחות לגוי, אך לדעת ר"ת ודעימי' דלמסקנא אין שליחות לגוי אף לחומרא, לא א"ש.

ועיקר מש"כ הריא"ז דאף כשהמעות באחריות ישראל, לי"ב איסורא אלא מדרבנן, ומבו' בדבריו דזה קאי גם על סוגיין דניתנו המעות לישראל בהלואה גמורה, והוא מלוה אותם לישראל אחר, צ"ב דכיון דהוו המעות של ישראל, מ"ט לי"ב איסורא מה"ת, ובל' הריא"ז בפסקיו ובקונט' הראיות ראי' י"ג מבו' דהוא משום דהוא מלוה אותן בשליחות הגוי, וצ"ב מאי מהני זה, הרי אין שליחות לגוי.

אמנם נ' בדעת הריא"ז, דהגם דהוו המעות באחריות הישראל, מ"מ אחר שמלוה אותן לאחר, כבר אינו אחראי עליהן, שהרי נותן אותם לאחר בשליחות הגוי, והריא"ז העמידה בתו"ד שאמר לו תנם לפלוני ואפטר, ונמצא דהגם דבעוד המעות בידו היו חשובין כמעותיו, מ"מ כשמלוה אותן לישראל אחר, תו הוו מעותיו של הגוי, וע"כ לי"ב איסורא אלא מדרבנן, ודו"ק.

או"ז ב"מ סימן ר"י, כתב הרב ר' אלחנן זצ"ל בשם רבי' יצחק אביו זצ"ל דברישא גבי ישראל שלוה מעות מן הגוי דהוא הדין אם אמר ליה ישראל שני לראשון תנם לי ואני אעלה לגוי כדרך שאתה מעלה לו אסור דהא לא שרי אלא בהעמידו אצל גוי. ובסיפא נמי גבי גוי שלוה מעות מישראל בריבית דה"ה נמי אם אמר ליה ישראל שני לגוי תנם לי ואני אעלה לישראל המלוה שלך כדרך שאתה מעלה לו מותר דהא לא אסר אלא בהעמידו אצל ישראל. וקשיא ליה דא"כ הכי הוה ליה למיתני ברישא ואני מעלה לו כדרך שאתה מעלה לו אסור. ובסיפא נמי הכי הוה ליה למיתני דרבותא הוה ליה למיתני. ותו הא דמסיק בשלמא סיפא לחומרא. דמשמע הא אי לאו דהחמירו הוה מותר. ואמאי והלא הישראל מתחייב ריבית בכל שבוע למלוה והוה ליה אגר נטר. ונראה לי כמו שמשמע פי' רבי' יהודה בר' נתן זצ"ל שהמלוה אומר ללוה הראשון שיהא אפטרופ' לחוב לצורכו שיתננו לו ולכשיפרע אותו לוה שני יקבלנו מידו ויזכה בו לצורך הגוי כדאמ' לקמן דזכייה מדרבנן אית ליה שהישראל שהלוה לו גוי מנה יזכה במעות שפורע הלוי השני בשביל הגוי. והשתא אתי שפיר הא דקתני ברישא ואני אעלה לך דלא הוה מצי למיתני ואני אעלה לו דקתני ואם העמידו אצל גוי מותר. ואי הוה קתני ואני אעלה לו הוה משמע דהעמידו אצל גוי מותר היינו כי אמר אני אעלה לו לגוי וזה לא היה שום חידוש דפשיטא דמותר כיון שאמר אני אעלה לו לגוי דהשתא לא שקיל ישראל מיניה ריבית כלל. אבל השתא קמ"ל דאע"ג שישראל שלוה מן הגוי מקבל אותו מלוה שני דהשתא שקיל מיניה ריבית. מ"מ כיון שאין מקבלן אלא לצורך גוי מותר. ובסיפא נמי קמ"ל דאם העמידו אצל ישראל אסור אע"פ שהגוי מקבלן המעות שפורעם מלוה השני כיון שאין מקבלם אלא לצורך ישראל. והשתא להאי פירושא אתי שפיר האי דקאמר בשלמא סיפא לחומרא דאי לאו חומרא יתירה היה לנו ליפטר כיון דאין שליחות לגוי שאינו עושה שליח בשביל ישראל המלוה לקבל מעותיו מן הלוה שני. והשתא גוי הוא דשקיל ריבית מישראל אלא רישא הוא ניהו דקא שקיל מיניה ריבית שאין הישר' עושה שליחותו של גוי לקבל המעות מיד לוה השני דא"כ הוא ניהו דקא שקיל מיניה ריבית. שהמקבל ריבית מידו אינו שלוחו של גוי דאין שליחות לגוי. ועלה משני רבינא לקמן זכייה דרבנן אית ליה שהישראל זוכה במעות שפורע ללוי שני לקנותם לגוי דהכא שייך שפיר זכייה בכל זכיות שזוכ' אדם בדבר כדי שיקנה מחבירו, עכ"ל.

וד' האו"ז צ"ב, דמבו' בדבריו דכל מה שדנו מדין שליחות, הוא על קבלת הרבית שמקבל הלוה הראשון בשביל המלוה, דאם יש שליחות חשיב שקיבלן המלוה, ואם אין שליחות חשיב שקיבלן הלוה הראשון, וצ"ב דממ"נ מי חשיב כמלוה על מעות אלו בלא דין שליחות, דאם המלוה הראשון חשיב כמלוה גם על הלואה זו, א"כ מ"ט יש לנו לאסור ברישא מכח הא דאין שליחות, הרי הוא אינו המלוה, ואם הלוה הראשון הוא דחשיב כמלוה על הלואה זו, א"כ מ"ט אסרינן בסיפא מכח הא דיש שליחות לחומרא, הרי הגם דזוכה הגוי במעות הרבית לישראל המלוה, מ"מ כיון שאין ישראל זה חשוב כמלוה על הלואה זו, לי"ב איסורא.

ובאמת מבו' בד' האו"ז דהישראל הראשון חשיב כמלוה על הלואה זו, שהרי הק' ע"ד ר"י, דא"כ מ"ט אמרו דסיפא לחומרא דמשמע הא אי לאו דהחמירו הוה מותר, ואמאי והלא הישראל מתחייב ריבית בכל שבוע למלוה והו"ל אגר נטר, עכ"ד, והרי דפשיט"ל דהישראל הראשון חשיב כמלוה גם על הלואה זו, וע"כ פשיטא דאם נוטל הוא את הרבית ה"ז אסור.

אך לפ"ז צ"ע, דמ"ט אסרינן ברישא מכח הא דאין שליחות, הרי הגם דהישראל גובה הרבית, מ"מ הרי אין הוא המלוה, ומ"ט יהא זה אסור.

ונ' מד' האו"ז, דבין המלוה הראשון ובין הלוה הראשון חשיבי כמלוין על הלואה זו, וע"כ יש לאסור בין כשהמלוה הראשון הוי ישראל ונוטל רבית, ובין כשהלוה הראשון הוי ישראל ונוטל רבית, וצ"ב.

אך מכח זה כתב האו"ז, דאם המלוה נוטל הרבית, פשיטא דברישא כשהעמידו אצל ישראל שרי, דהגם דאסור להלוות מעות ולומר שיתן הרבית לאחר, אך הכא דגם המלוה הראשון חשיב כמלוה, והוא נוטל רבית מכח הלואה דילי', הרי דאף אם גם הלוה הראשון חשיב כמלוה, לי"ב איסורא, ודו"ק.

ונתחדש עוד בד' האו"ז, דבסיפא הגם דהלוה הגוי נוטל הרבית כדי להביאן לישראל, מ"מ מה"ת לי"ב איסורא כיון דאין שליחות לגוי, וזה צ"ב, דלכאו' מעשה קוף בעלמא קעביד, וכמשה"ק כן השואל בשו"ת הרא"ש כלל ק"ח סי"א.