פ_ה מ_ב מ_ג
קטגוריות: ש_ס / נב אהלות / אהלות עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ג' י"ב סיון תש"ע

א] אהלות פ"ה מ"ג, היתה שלימה, ב"ה אומרים מצלת על הכל בש"א אינה מצלת אלא על האוכלים ועל המשקים ועל כ"ח, חזרו ב"ה להורות כדברי ב"ש.

והנה בנובי"ק יו"ד סימן צ"ד כתב בהא דפריך בב"ב די"ט: האי חבית היכי דמיא, אי דפומא לבר היא גופה תיחוץ דהא כ"ח אינו מטמא מגבו, ז"ל, ודע דמשה"ק וכו' היא גופה תיחוץ, הכוונה משום דקפסיק ותני ואם לאו אינם חוצצין שמשמע שאינם חוצצים כלל אפילו להציל על אוכלים ומשקים וכ"ח, וע"ז פריך היא גופה תיחוץ להציל על אוכלים ומשקין וכ"ח, אבל על כלי שטף היא גופה ודאי דלא חייצא דלא עדיף מכ"ח המוקף צ"פ וכו', עכ"ל, ולדעת הר"ש ודעימי' י"ל עוד דהא דפריך הוא משום דמשמע דאיירי אף בכלי חבר, דמציל אף על כלי שטף.

אמנם צ"ע בזה במש"כ הרמב"ם פט"ו מטו"מ ה"ד, ז"ל, סתם החלון בכ"ח והי' פיו לחוץ ה"ז חוצץ לפי שאינו מטמא מגבו והרי הוא טהור, עכ"ל, וסתימת דבריו מורה להדיא דגם אדם וכלי שטף הנמצאין בבית השני אין נטמאין, וקשיא טובא, דלהרמב"ם לטעמי' דהא דתנן הכא דקדירה המונחת בארובה אינה מצלת על אדם וכלי שטף, הוא אף בכלי חבר, א"כ ה"נ בדין דכלי המונח בחלון אינו מציל על אדם וכלי שטף.

ב] והנה לעיל מ"ב תנן, ארובה שבין הבית לעליה וקדרה נתונה עליה ונקובה בכונס משקה, ב"ש אומרים הכל טמא, וב"ה אומרים הקדרה טמאה ועלי' טהורה, ר"ע אומר אף הקדרה טהורה.

והנה בכלים ספ"ט תנן ניקבו וכו' העשוי לזה ולזה מטילין אותו לחומרו בצ"פ ובכונס משקה, ובפי' הר"ש שם כתב, ז"ל, וסתם מתני' דלא כב"ה ודלא כר"ע, דהא קדירה עשוי' לכך ולכך ותנן וכו' וב"ה אומרים הקדירה טמאה והעלי' טהורה ר"ע אומר אף הקדירה טהורה וכו', עכ"ל.

ובתוי"ט שם עמד ע"ד הרמב"ם שהביא לדינא דהתם דהעשוי לכך ולכך מטילין אותו לחומרו, ומאידך פסק בקדירה שע"ג ארובה כב"ה דהעלי' טהורה.

ג] ובפשוטו י"ל בזה, דהנה מעיקר מש"כ הר"ש דמתניתין דהתם דלא כב"ה, מבו' דמפרש דהא דתנן הכא דב"ה אומרים הקדירה טמאה והעלי' טהורה, היינו רק דהקדירה עצמה טמאה, אך מה שבתוכה הוי ככל הנמצא בעלי' דטהור, וע"כ אי"ז כמתניתין דכלים דהעשוי לזה ולזה שניקב ככונס משקה אינו מציל על מה שבתוכו.

אך הנה בפי' מהר"ם לעיל מ"א כתב, דהא דתנן התם דב"ה אומרים התנור טמא והבית טהור, היינו דהתנור ומה שבתוכו טמאין, ולפ"ז הרי דה"נ הא דתנן בקדירה שע"ג ארובה דב"ה אומרים הקדירה טמאה והעלי' טהורה, היינו דהקדירה ומה שבתוכה טמאין, ולפ"ז הרי דמתניתין דכלים אתיא נמי כד' ב"ה, וכ"ה להדיא בד' מהר"ם שם, עיי"ש שדן אם מתניתין דכלים היא אפי' לר"ע, ומבו' דודאי דמתני' דהתם אתיא כב"ה, והיינו משום דאף הכא לא מטהרו ב"ה אלא את הבית, אך כל מה שבתוך התנור טמא.

ולפ"ז י"ל כן גם בדעת הרמב"ם, דמפרש כד' מהר"ם דהא דתנן דהקדירה טמאה היינו הקדירה וכל שבתוכה, ולא סתרי כלל מתניתין דילן ומתניתין דכלים.

וי"ל עוד בדעת הרמב"ם, למש"כ מהר"ם לדון, דאף שגזרו חכמים דכלי הנקוב ככונס משקה אינו מציל על מה שבתוכו, מ"מ בקדירה שע"ג ארובה שאם תיכנס טומאה לתוכה יטמאה כל אשר בבית, חששו להפסד מרובה, ואמרו שאין טומאה נכנסת לתוכה.

עוי"ל בדעת הרמב"ם, למש"כ הר"ש לעיל מ"א בהא דתנן בתנור שעינו קמורה לחוץ דלב"ה הבית טהור ולר"ע אף התנור טהור, דהא דמשמע בספ"ט דכלים דבעינו של תנור בעי צ"פ, התם כשעמד כולו באהל המת דמיגו דבעי צ"פ לפתחו בעי נמי לעינו, אבל הכא דאין פיו באהל המת לא, עכ"ד, וי"ל דה"נ הוא לגבי קדירה שניקבה בכונס משקה, דל"ב צ"פ אלא בשעמדה כולה באהל המת, דמיגו דבעיא צ"פ לפתחה בעיא נמי לנקב, אבל בקדירה שע"ג ארובה דאין פי' באהל המת, ל"ב צ"פ לנקב, וכבר עמד בחזו"א סימן ט"ז סק"ד ע"ד הר"ש בכלים, דמ"ט כתב דמתניתין דהתם דלא כב"ה ור"ע, הרי כמו שחילק הכא לגבי עינו של תנור, דל"ב צ"פ אלא כשפיו באהל המת, ה"נ י"ל לגבי קדירה שניקבה ככונס משקה, ועמש"נ בזה להלן סק"?.

ד] אמנם בתוי"ט שם כתב בדעת הרמב"ם, דהתם בהצלה דצ"פ, יוצא מתורת צ"פ כשניקב, משא"כ הכא דבתורת אהל מציל אין הנקב מוציאו מאהל, עכ"ד, וביאור דבריו הוא כמש"כ באלי' רבה, דהכא לכו"ע הקדירה ניצלת ומצלת עם דפנות אהלים עד שתהא נקובה טפח כדתניא בתוספתא וכו', אלא דב"ש גזור קדירה דארובה אטו קדירה דצ"פ העומד בתוך אהל המת ומוקפת צ"פ, דהתם כי ניקב בכו"מ ודאי לא מציל בצ"פ, וה"נ גזרינן דלא להציל וטמאה נמי כל העלי', וב"ה סברי קדירה דבצ"פ טמא בארובה נמי טמא משום גזירה, עלי' דליכא למיגזר בי' טהור, ור"ע סבר הכל טהור דלית לי' גזירה כלל, ובין בתנור בין בארובה דכו"ע מדאורייתא ניצול עם דפנות אהלים ובגזירה קמיפלגי, עכ"ל, ועמש"כ בזה במי נפתוח פרפר ל"ט ז'.

ה] ובדעת הר"ש שלא כתב כן, כתב בקה"י סימן ב', דהנה הרי הגם דכ"ח המונח בחלון מציל, מ"מ אם פיו לתוך האהל אע"פ שאין בפיו פו"ט נטמא הכלי עצמו כדין כלי המונח באהל המת דא"צ פו"ט, ושוב אינו חוצץ, וכדעת ת"ק בתוספתא שהביא הר"ש לקמן פ"ו מ"ב, וע"כ ה"נ קדירה זו הנקובה בכונס משקה, הרי דלפ"מ דתנן התם דמטילין אותו לחומרו בכונס משקה ונקב זה דינו כפתח, נטמאת הקדירה, ושוב אינה חוצצת, וזהו שהוכיח הר"ש דב"ה ור"ע לית להו לדינא דמטילין אותו לחומרו.

ומצאנו הדברים מבוארים כן בחי' הראב"ד ב"ק דק"ה., עיי"ש שפירש להא דתנן חבית שניקבה וסתמוה שמרים הצילה, ז"ל, הצילה פירוש הצילה באהל המת בין ב' בתים בחלון שביניהם או בארובה שבין בית לעלי' ופי' לחוץ, שאם היתה נקובה טפח הטומאה עולה שם, ואם סתמוה שמרים הרי היא כסתומה ונעשו השמרים כגופה של חרס, בעי רבא אגף חציה והניח חצי הטפח פתוח מהו הגפת חציה מי חשיבא כגופה של חבית או לא, כיון דסתימת שמרים מצלת בכולה ה"ה להגפת חציה, או דילמא סתימת שמרים לכולה עדיפא מהגפת חציה אפילו במידי דקאי טפי, וק"ל כי אגף חציה מאי הוי כיון דלגבי נפשה לא מהני מידי דהא בפתחא כל דהוא עולה לה טומאה מעתה הויא לה כלי טמא ואין כלי טמא חוצץ, ואיכא למימר כגון שנקבוה ממקום אחר כמוציא רמון שאינה ראויה עוד לקבל טומאה וכו', עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הראב"ד, דהגם דחבית שנתנה בחלון או בארובה מצלת על החדר השני ועל העלי' אף שהיא נקובה, מ"מ כל שהיא ראוי' לקב"ט, הרי דכיון שהיא נקובה ול"מ להציל על עצמה, תו אף אינה מצלת על החדר השני ועל העלי', דהו"ל כלי טמא ואין כלי טמא חוצץ.

והטעם בזה הוא, דהא דכלי נקוב מציל על העלי', אף שאינו מציל על עצמו שלא יטמא, הוא מדינא דכלי מציל עם דפנות אהלים, וכמש"כ באלי' רבה, ומ"מ כ"ז הוא בשאין הכלי עצמו מקב"ט, אך כל שהכלי עצמו מקב"ט, הרי דכיון דאינו מציל על עצמו שלא יטמא, אף אינו מציל על העלי', דהו"ל כלי טמא ואין כלי טמא חוצץ, וזהו טעמא דב"ש הכא דקדירה נקובה אינה מצלת על העלי', דהגם דכלי נקוב מציל עם דפנות אהלים, מ"מ כיון שאינה מצלת על עצמה שלא תיטמא, הו"ל כלי טמא ואין כלי טמא חוצץ.

ו] ובדעת הרמב"ם דפליג וס"ל דקדירה נקובה מצלת על העלי', ולא אמרינן דנטמאת הקדירה ושוב אינה חוצצת, כתב בקה"י שם, דהוא משום דהא דהעשוי לזה ולזה מטילין אותו לחומרו, דלענין קבלת טומאה אכתי כלי הוא, ולענין הצלת צ"פ נחשב כפתח, זהו לומר כל דין בפנ"ע, אבל לומר שהכלי עצמה נטמאת מה"ט, זה הוי תרתי דסתרי, דממ"נ אם אזלינן בתר אוכלין אכתי לאו נקב הוא ולא נפקע דין צ"פ ממנו, ואם אזלינן בתר משקין, הרי כבר ניקב בכדי טהרתו ושוב אינו מק"ט כלל, וממ"נ עצם הכלי טהורה, וממילא לענין קדירה הזו ע"פ ארובה, כיון דהיא עצמה טהורה, שפיר מצטרף הכלי עם דפנות אהלים למעט הארובה מטפח להציל על העלי', עכ"ד, וכבר כתב כן החזו"א סימן ט"ז סק"א וכלים סימן י"א סקמ"א, ועיי"ש מש"כ לדון לדעת ר"ע, אם גם בצ"פ הקדירה טהורה משום דממ"נ וכו'.

ובדעת הר"ש דפליג ע"ז, כתב בקה"י שם, דהוא משום דס"ל דהא דמטילין אותו לחומרו היינו מעיקר הדין, ומשום דהגם דהנקב המטהרו הוא בזיתים, מ"מ כיון שנקב ככונס משקה מפסידו מתשמיש המשקין, חשיב כפתח, וטומאה נכנסת לכלי דרך פתח זה, ועיי"ש מה שהאריך בזה.

?יש להוסיף, דלכאו' זה ניחא רק לד' הר"ש התם, דמבו' דמעיקר הדין שיעורו בזיתים, אך למשמעות ד' הר"ש רפ"ג דכלים דאדרבה עיקר השיעור הוא בכונס משקה, לא א"ש, ודו"ק?.

ז] והנה בעיקר הך מילתא שנחלקו בזה הרמב"ם והר"ש אם הא דמטילין אותו לחומרו, היינו דלחומרא אנו דנים אותו ככלי ולחומרא אנו דנים אותו כפתח, ול"ש לדון ב' הדינים יחד, או דהוי זה מעיקר הדין דחשיב ככלי ומ"מ יש על הנקב תורת פתח, עמש"נ בדברינו בכלים פ"י מ"ח דמצינו שנחלקו בזה הרמב"ם והר"ש שם, עמש"נ שם אות ג' ללמוד מד' הרמב"ם דלא אמרינן ב' הדינים יחד, ושם אות ז' נתבאר ללמוד מד' הר"ש דאמרינן ב' הדינים יחד, עיי"ש, וגם בד' הגר"א הדברים מתישבים היטב, דעיי"ש באלי' רבה ספ"י דכלים שכתב כן להדיא דלא אמרינן ב' הדינים יחד, וע"כ ס"ל הכא דמן הדין מצלת קדירה הנקובה בכונס משקה על העלי'.

אך מש"כ הקה"י לפרש עפי"ז בד' הר"ש, דלעולם מודה ליסוד ד' התוי"ט והאלי' רבה, דמן הדין שתציל קדירה נקובה עם דפנות אהלים, ומש"כ הר"ש דב"ה ור"ע לית להו למתניתין דהתם דמטילין אותו לחומרו, הוא משום דאם נקב זה דינו כפתח ונטמאת הקדירה שוב אינה חוצצת, הנה כמדומה דאי"ז מתישב בד' הר"ש.

דהנה באלי' רבה הביא להא דתניא בתוספתא דארובה שבין בית לעלי' וקדירה כו' נפחתה כמוציא זית מצלת עד פו"ט, ופירשה, דאף דהקדירה נקובה, מ"מ היא מצלת עם דפנות אהלים, עד שתהא נקובה טפח, וכ"ה בזר זהב בפירקין, דאפי' נפחתה כ"כ ה"ה מצלת עד שנפחת בפו"ט דתו לא מצלא אעלי' דטומאה יוצאת דרך פתיחתה שהיא בפו"ט, עכ"ד.

אך הנה הר"ש בספ"ט דכלים גריס בתוספתא דנפחתה במוציא זיתים מצלת על פחות מטפח, ופירש דהא דתניא דמצלת כדי נסבה דארובה שאין בה פו"ט כסתומה דמיא, והרי דמפרש דהא דתניא דמצלת על פחות מטפח, היינו שאינה מצלת אלא בשאין בארובה פו"ט, וזהו שכתב דכדי נסבה, דכל שאן בארובה פו"ט כסתומה דמיא, ול"ב להצלת הקדירה.

והנה מבו' להדיא לפ"ז, דכל שיש בארובה פו"ט, אין הקדירה הנקובה כמוציא זית מצלת, והנה הרי בכה"ג שניקבה הקדירה כמוציא זית, אינה מקבלת טומאה כלל, ואפ"ה אינה ממעטת הארובה מפו"ט, ולא אמרינן שתציל הקדירה הנקובה מטעם אהל.

ולפ"ז הרי מתבאר בפשיטות ד' הר"ש שכתב דמתניתין דהתם דלא כב"ה ור"ע, דאילו הוה ס"ל לב"ה ור"ע דהעשוי לכך ולכך מטילין אותו לחומרו, הי' דין קדירה הנקובה בכונס משקה, כדין קדירה הנקובה במוציא זית, דלכו"ע אינה מצלת על העלי'.[[1]](#footnote-2)

ואמנם צ"ע טעם הך דינא דתניא בתוספתא לגיר' הר"ש דאין קדירה הנקובה מצלת על העלי', דאף דהיא נקובה ולי"ב להצלת כלי, מ"מ מ"ט אינה מצלת מטעם אהל, וככל דבר הממעט בחלון, וכמש"כ התוי"ט והגר"א, וכבר עמד ע"ז החזו"א כלים סימן י"א סוסקמ"א, עיי"ש שהניח ד' הר"ש בצע"ג.

ח] גם בעיקר מש"כ הקה"י דהא דס"ל להר"ש דמן הדין שלא תחוץ קדירה הנקובה בכונס משקה, הוא משום דהוי כקנקנים שפיהן כלפי הטומאה דאינם חוצצין, וה"נ הכא כיון דהקדירה נקובה, ה"ה נטמאת, ותו אינה מצלת, צ"ע רב, דכיון דאין כ"ח נטמא אלא בנכנסה טומאה לתוכו, אך אם נכנסה טומאה לחלל הנקב אין הכלי נטמא, א"כ הרי ל"ד כלל לקנקנים שפיהן כלפי הטומאה, דהתם כיון שאם נכנסה הטומאה לתוכן ה"ה נטמאין, ע"כ אינם חוצצין בפני הטומאה, אלא אדרבה הטומאה נכנסת לתוכן ומטמאתן ותו אינם חוצצין, אך הכא כיון דאין הקדירה נטמאת ע"י שנכנסה הטומאה לחלל הנקב, א"כ מ"ט אין גב הכלי חוצץ בפני הטומאה, וכ"ה דבכלי שאינו נקוב לא אמרינן שתעבור הטומאה מעליו ויטמא הכלי וממילא דאינו מציל, ה"נ הכא בדין דלא נימא שתיכנס הטומאה לתוכו ויטמא הכלי וממילא דאינו מציל, אלא כיון דבכניסתה לחלל הנקב אינה מטמאה את הכלי, חוצץ גב הכלי בעד הטומאה,[[2]](#footnote-3) אך היכא דהטומאה נגד הנקב, יש מקום לדון בזה, עכ"פ לדעת הרא"ש דבארובה שאין בה פו"ט וטומאה נגד ארובה, העלי' טמאה, ודו"ק.

ומצינו עד"ז בחזו"א סימן ט"ז סק"ה שכתב דהא דתנור שעינו לחוץ חוצץ בדפנות אהלים, ול"ד לכלים שפיהן כלפי טומאה דאין חוצצין, הוא משום דאויר העין לא חשיב כאויר התנור, וע"כ דמי לבית שחצצו בקנקנים ופיהן כלפי הטהרה, דלא אמרינן שתעבור הטומאה לצד שני ויטמאו הקנקננים וה"נ צריך הטומאה לעבור כל חלל העין עד אוירו של תנור ולטמא התנור, ועיי"ש שכתב דהיינו נמי טעמא דקדירה תלויק בקורה ובינה לקורה פחות מטפח, דהקדירה טהורה משום דפנ"א, ולא חשיב כפי' באהל המת, משום שאין האויר שבין דופן הקדירה ובין הקורה אויר קדירה, והלכך חשיב דפנ"א וסותם, וכ"כ גם בסימן א' סקט"ו.

ט] ונ' לישב, וזה נלמד ממש"כ החזו"א בכלים שם לעיל מינה במוסגר, דהנה בפירש"י ב"ק דק"ה. פירש להא דתנן דחבית שניקבה וסתמוה שמרים הצילוה, היינו בשנתנוה ע"פ ארובה וכו' וטומאה בבית מצלת על העלי' כולה מלבא בה שום טומאה וכו', עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

והנה בטעם שהוצרך רש"י להעמידה בכה"ג, ולא פירשה בחבית שבאהל המת ומוקפת צ"פ, נ' מד' הרמב"ן בשבת דצ"ה:, דהוא משום דאזיל לטעמי' דס"ל בשבת שם דכלי גדול שניקב בפחות מרובו מציל בצ"פ אף בשלא סתם הנקב, אשר לפ"ז קשיא דמ"ט התם בעי לסתום הנקב, ואם איירי בשניקב רובו היאך השמרים סותמין רובה של חבית, וע"כ הוצרך לפרשה בחבית שע"ג ארובה, דכל שניקבה ככונס משקה ה"ה טמאה, וכדתנן באהלות פ"ה, עיי"ש בדבריו.

אמנם לא נתפרש בד' הרמב"ן הטעם בזה, דמ"ש כלי המונח ע"ג ארובה, שטומאה נכנסת לתוכו בנקב ככונס משקה, מכלי המונח באהל המת, שאין טומאת נכנסת לתוכו אלא דרך פתח, וכבר הקשו כן התוס' בב"ק שם על שיטת רש"י, דממתניתין דהכא חזינן דטומאה נכנסת לקדירה בנקב בכונס משקה.[[4]](#footnote-5)

ומצינו ישוב לזה בתוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת שם, ז"ל, וההיא דתנן במס' אהלות ארובה שבין הבית לעלי' וקדירה נתונה על גבה וניקבה בכו"מ וכו', התם היינו טעמא משום דסתם קדירה לא מבטל לה ול"ה חציצה לאצולי על העלי', דחשיבא כמאן דמנח בתו העלי' הואיל ובנקב סתמה, ואע"ג דלא מבטל לי' היכא דסתמה כל הנקב המביא הטומאה סתמה שפיר, אבל היכא דלא תסתמה כל הנקב לגמרי הואיל ואיכא תרתי לריעותא לא סתמה, עכ"ל.

והיינו דהנה במש"כ הראשונים דבסותם כל החלון ל"ב ביטול, יש להסתפק בשסתם החלון בכלי שיש בו נקב, אם חשיב כסתם כולו דל"ב ביטול, וזהו שכתב התו"י בדעת רש"י, דהדין חלוק, דכל שניקב פחות מכדי טהרתו, חשיב הנקב כסתום, וע"כ חשיב כסתם כולו דא"צ ביטול, אך כל שניקב בכדי טהרתו, כבר לא חשיב הנקב כסתום, והוי כממעט בחלון דצריך ביטול.[[5]](#footnote-6)

ואשר ע"כ קדירה שהניחה ע"ג ארובה ולא ביטלה שם, אינה מצלת אלא בשאינה נקובה בכדי טהרתה, אך כל שניקבה בכדי טהרתה, הרי דהגם דאין טומאה נכנסת לקדירה דרך נקב, מ"מ כיון שהיא נקובה בכדי טהרתה ולא חשיב הנקב כסתום, ל"ה כסתם כל החלון, וע"כ אינה מצלת בשלא ביטלה שם.[[6]](#footnote-7)

י] ולפ"ז מתבאר היטב הא דתניא בתוספתא לגיר' הר"ש, דקדירה שע"ג ארובה שנפחתה במוציא זית, אינה מצלת, שהרי איירי בשלא ביטלה שם, וכמש"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן דסתם קדירה לא מבטל לה, וע"כ כל שהיא נקובה בכדי טהרתה ולא חשיב הנקב כסתום, לא מהניא למעט את הארובה מפו"ט, כיון שלא ביטלה שם, ומשא"כ בשניקבה בפחות ממוציא זית דחשיב הנקב כסתום, ה"ה מצלת אף שלא ביטלה, דכיון שהיא סותמת את כל הארובה, ל"ב ביטול.

ולפ"ז מבו' היטב מש"כ הר"ש בכלים, דב"ה ור"ע לית להו לדינא דמטילין אותו לחומרו, דהגם די"ל דהכא א"א לטמאות את הקדירה עצמה משום דממ"נ וכו', מ"מ אילו הוה ס"ל להא דמטילין אותו לחומרו, הרי דכיון שהקדירה נקובה ככונס משקה ל"ה הנקב חשוב כסתום, דכ"ה דאינו מציל בצ"פ, משום שהטומאה נכנסת לתוכו, ולא חשיב הנקב כסתום, ה"נ לא חשיב כסתם כל הארובה, ותו ל"מ הקדירה למעט את הארובה מפו"ט, כיון שלא ביטלה שם, וכ"ה דכל שניקבה במוציא זית אינה מצלת על העלי' לכו"ע, וכמש"נ.

יא] והנה כל מש"נ הוא לדעת הר"ש דס"ל דבסותם כל החלון ל"ב ביטול, ולדידי' ניחא הא דבקדירה שע"ג ארובה ל"ב ביטול, וכמש"נ, אך לדעת הרמב"ם דס"ל דגם בסותם כל החלון צריך ביטול, הדר צ"ע דמ"ט מהני קדירה שע"ג ארובה להציל על העלי', אף דסתמא דמילתא לא ביטלה שם.

ובפשוטו צ"ל דאה"נ כל הא דמצלת קדירה שע"ג ארובה, הוא בשביטלה שם, אך אי"ז מתישב בסתימת ל' הרמב"ם פכ"ג מטו"מ ה"ד, שלא הזכיר דהא דהקדירה מצלת הוא בשהיא מאוסה שאינה ראוי' לכלום, וכמש"כ כן בפט"ו ה"ד בדין סתם חלון בכ"ח.

והי' מקום לדון עוד, דכל הך דינא דבעי' ביטול, הוא רק במיעוט בחלון, אך במיעוט בארובה ל"ב ביטול, ושלא כד' תוס' תלמיד ר"י הזקן שהבאנו לעיל, וע"כ שפיר מצלת הקדירה על העלי' אף שלא ביטלה שם, אך זה נסתר ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פ"ח מ"ג בדין ריחים של אדם, שאם היו ע"ג ארובה שבין בית לעלי' אינה חוצצת משום שלא ביטלה שם, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בד' הר"י מיגש ב"ב די"ט: והרשב"א ב"ק דק"ה. דגם בסתימת ארובה שבין בית לעלי' בעינן ביטול, ועי' גם בד' הראב"ד פי"ג מטו"מ ה"ד שדימה דין חציצה בארובה לדין חציצה בחלון.

יב] אמנם הישוב לזה נלמד מתו"ד הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב, ז"ל, מצלת על הכל וכו' וב"ש אומרים שכל מה שבעלי' נחשב כדברים שהם בתוך כלי המוקף צ"פ ונתון באהל המת וכו', והקדירה הזאת מצלת כל מה שבעלי' בזה שהיא סותמת את הנקב בלבד אע"פ שאין שם צ"פ סביבה, כיון שהיא חוצצת בין אהל לאהל, והיסוד הזה הוא המבואר בספרי באמרם כלים מצילין בצ"פ באהל המת ואהלים בכסוי וכו', עכ"ל.

והנה ממש"כ הרמב"ם דהא דהקדירה מצלת הוא מדינא דאהלים מצילין בכסוי, נ' דיש להוכיח דלא איירי בשביטל הקדירה שם, דאם ביטל הקדירה שם והיא נעשית חלק מן האהל הקבוע, ל"ה בעינן בזה לדינא דאהלים מצילין בכסוי, אלא הוי זה כבית שאין בו ארובה, שאין טומאה עוברת מן הבית לעלי', ובע"כ דאיירי בשלא ביטלה שם, ובזה הוא דבעינן לדינא דאהלים מצילין בכסוי.

ויל"פ כן גם בד' הרמב"ם לקמן מ"ה שפירש להא דתנן מפני שהכלים טהורין וכ"ח טהורין ומצילין עם דפנ"א, היינו דכ"ה דכלים טהורין שע"ג ארובה מצילין בכסוי בלבד, כמו"כ מצילין הכלים אם היו פיות אותן הכלים מכוסין בדפנ"א, ומבו' דכלים שע"ג ארובה אינם מצילין מדינא דדפנ"א, וי"ל דהוא משום שלא ביטלן, וע"כ הגם דכלי שעם דפנ"א נעשה אהל, לא עדיף מסתם הארובה בדבר שאינו כלי, שאי"ז מציל בלא שביטלו שם, וע"כ בעינן בזה לדין אחר דאהלים מצילין בכסוי.

אך צ"ב, מ"ט באמת ה"ה מצלת אף בלא שביטלה שם, ומ"ש מכל דבר הממעט בחלון או בארובה שאינו מציל אלא בשביטלו שם.

יג] אך הישוב לזה נלמד מל' הרמב"ם שכתב שכל מה שבעלי' נחשב כדברים שהם בתוך כלי המוקף צ"פ ונתון באהל המת וכו', עכ"ל, וכ"ה בל' הרמב"ם בפכ"ג מטו"מ ה"ד, כל שבעלי' טהור כאילו הוא תחת צ"פ בכ"ח, עכ"ל, ונ' דהא דניצל כל מה שבעלי' הוא דומיא דהצלת כלי המוקף צ"פ, אך יש לדחות, דמכוון הרמב"ם לפרש להגזירה דאי"ז מציל אלא על אוכלין ומשקין וכ"ח, דדמי לדברים שהן בתוך כ"ח המוקף צ"פ, אך בל' הרמב"ם בהלכות מ' להדיא דטעם טהרת כל שבעלי', הוא משום דה"ה כאילו הוא תחת צ"פ בכ"ח.

ויותר מזה מבו' ממש"כ הרמב"ם עוד, דהקדירה הזאת מצלת כל מה שבעלי' בזה שהיא סותמת את הנקב בלבד אע"פ שאין שם צ"פ סביבה כיון שהיא חוצצת בין אהל לאהל, עכ"ל, והרי דהי' מקום לדון שלא תציל הקדירה על העלי' אלא בשהי' צ"פ סביבה, והרי להדיא דהא דהקדירה מצלת על העלי', הוא דומיא דהצלת כלי המוקף צ"פ, וע"כ הי' מקום לדון שלא תציל אלא בשהי' צ"פ סביבה.

וכנראה היינו דאף דדבר שלא ביטלו אינו מציל בארובה, מ"מ בכלי שיש לו תוך שהוא מציל על מקומו שאין הטומאה נכנסת לשם, אין הטומאה נכנסת לעלי', דכל הא דל"מ סתימה בחלון בלא ביטול, הוא רק בשיכולה הטומאה לעבור דרך הדבר הסותם, אך בכלי המציל בצ"פ שאין הטומאה נכנסת אליו, ל"מ לבקוע מעליו, וצ"ב הגדר בזה.

גם יל"ד אם הך דינא הוא אף בקדירה שבחלון שבין חדר לחדר, או דכל דין זה הוא בקדירה שבארובה, דכיון דהיא מצטרפת לההאהלה, איכא בזה לדינא דאהלים מצילין בכסוי, ואי נימא דכ"ז הוא בקדירה שבארובה, ניחא מש"כ הרמב"ם בפט"ו מטו"מ דסתם חלון בכ"ח, אינו מציל אלא בשביטלו שם.

יד] ולפ"ז נ', דע"כ דוקא בקדירה שע"ג ארובה הוא דאינה מצלת על אדם וכלי שטף, דכיוון שלא ביטלה שם, הרי הא דהיא מצלת על העלי' הוא מיוסד על הצלת צ"פ, וע"כ איכא בזה להגזירה שגזרו בצ"פ שאינו מציל אלא על אוכלין ומשקין וכלי שטף, אך משא"כ בסתם חלון בכ"ח וביטלו שם, דאין הצלתו מדין הצלת צ"פ, ה"ז מציל אף על אדם וכלי שטף.[[7]](#footnote-8)

ויש להוסיף בזה, דהנה תנן בכלים רפ"ט, דמחט וטבעת הבלועין במגופת החבית ניצלין, ולי"ב לגזירת ע"ה לדעת הרמב"ם דגזרו אף בכלי חבר, ופירש הרא"ש שם מ"ב, דהוא משום דאין הצלתן מדין צ"פ, אלא משום דבטילי לגבי מגופה וטפילה, עיי"ש, והרי דלא גזרו חכמים אלא בהצלת צ"פ, וע"כ נמי לא גזרו בכ"ח הממעט בחלון שביטלו שם, דאין הצלתו מדין הצלת צ"פ.

ועיי"ש בדברינו שנתבאר דהא דלא גזרו בזה, הגם דשייכא בזה טעם הגזירה, הוא משום דהוי זה מילתא דלא שכיחא, וכיון דאי"ז בכלל הגזירה דצ"פ, לא גזרו בזה, וי"ל דה"נ הכא דכוותה, כיון דכ"ח שביטלו בחלון הוי מילתא דלא שכיחא, לא גזרו בזה.[[8]](#footnote-9)

טו] והנה לפי האמור בדעת הרמב"ם, דהא דהקדירה מצלת על העלי' הוא מיוסד על הצלת צ"פ, שוב צ"ע מה שפסק הרמב"ם כב"ה דהעלי' טהורה, הגם דקי"ל דקדירה שניקבה בכונס משקה אינה מצלת בצ"פ, ומש"כ התוי"ט דהכא מהני מדין הצלת אהל, הרי למש"נ בד' הרמב"ם כיון שלא ביטל הקדירה שם אינה מצלת אלא מכח הצלת צ"פ, והדק"ל, וצ"ל כמש"נ לעיל סק"ג דרכים אחרים בדעת הרמב"ם, וצ"ע עוד בזה.

טו] ואם כנים הדברים בדעת הרמב"ם, הרי יש מקום לפרש כן גם בד' הר"ש, דהא דס"ל דכלי הנקוב בכדי טהרתו אינו מציל על העלי', הוא משום דהא דכלי הנתון ע"ג ארובה מציל הוא מיוסד על הצלת צ"פ, ובלא זה ל"ה מציל כיון שלא ביטלה שם, ואיירי בשלא סתם כל הארובה, או דנימא דכל שסתם בכלי נקוב אף בפחות מכדי טהרתו, לא חשיב כסתם כל הארובה, וכיון דכלי נקוב אינו מציל בצ"פ, ע"כ אף אינו מציל על העלי'.

וארוחנא לפ"ז, דלמש"נ לעיל דהא דכלי נקוב אינו מציל, הוא משום דלא חשיב כסתם כל הארובה, ילה"ע קצת, דלפ"ז הרי יש להביא מזה מקור להך דינא דבסותם כל החלון ל"ב ביטול, והר"ש לקמן פ"ו מ"ב להא הביא מקור מזה, אך להנ"ל ניחא, דאף אם גם בסותם כל החלון בעי ביטול, מ"מ שאני קדירה שע"ג ארובה שהיא מצלת אף בשלא ביטלה מכח דין הצלת צ"פ.

וניחא עוד לפ"ז, סתימת ד' הר"ש בספ"ט דכלים, דמ' דהא דלתנא דהתם אין קדירה נקובה בכונס משקה מצלת על העלי', הוא מכח הא דאינה מצלת בצ"פ, ולמש"נ לעיל היינו דכ"ה דאינה מצלת בצ"פ, ומשום דלא חשיב הנקב כסתום, ה"נ לא חשיב כסתם כל הארובה, ואינה מצלת בשלא ביטלה שם, וזה סתום בל' הר"ש, אך אי נימא דהא דקדירה שע"ג עלי' מצלת, הוא מיוסד על הצלת צ"פ, מתפרש ל' הר"ש כפשוטו.

וכן נ' גם מל' הר"ש לעיל מ"א, ז"ל, וסברי ב"ש דנכנסת טומאה לכלי דרך נקב קטן כדאשכחן בסיפא גבי ארובה שבין בית לעלי', עכ"ל, והרי דטעמא דב"ש דהבית טמא הוא משום דטומאה נכנסת לכלי דרך נקב, ונ' מזה דעיקר הפלוגתא במתניתין היא אם טומאה נכנסת לכלי דרך נקב קטן, וזה מורה דהא דהקדירה מצלת הוא מכח מה שמצלת על תוכה, ובזה הוא דפליגי אם היא מצלת על תוכה או לא.

טז] ויש להוסיף בזה, דהנה מד' תוס' תלמיד ר"י הזקן שהבאנו לעיל סק"ט הרי מבו', דהגם דלדעת רש"י אין טומאה נכנסת לכלי אף דרך נקב כדי טהרתו, מ"מ לגבי דינא דסתימת כל הארובה, כל שניקב הכלי כדי טהרתו לא חשיב כסתימת כל הארובה, ונ' הביאור בזה, דלדעת רש"י דהוא אף בנקב כדי טהרתו, הרי לאו היינו דחשיב הנקב כסתום, אלא היינו דאף דאין הנקב כסתום, מ"מ אין טומאה נכנסת לכלי אלא דרך פתח, וע"כ כ"ז הוא רק לגבי הצלת הכלי עצמו, אך לגבי הצלה על העלי', הרי דכל שניקב הכלי כדי טהרתו כבר לא חשיב הנקב כסתום, ולא חשיב כסתם כל הארובה.

ולפ"ז ילה"ע במש"נ בדעת הר"ש, דאם סתם החלון בכלי הנקוב בפחות מכדי טהרתו חשיב כסתם כל החלון, משום דחשיב הנקב כסתום, דומיא דה"ז מציל בצ"פ ואין טומאה נכנסת דרך הנקב, וילה"ע בזה, שהרי בל' הר"ש בכלים ספ"ט נ' להדיא, דהא דאין טומאה נכנסת לכלי דרך נקב פחות מכדי טהרתו, אי"ז משום דחשיב כסתום, כאשר כן מ' בד' התוס' בשבת דצ"ו., ועמש"נ בכלים פי"ב מ"ב אות ג' לבאר עפי"ז לד' התוס' שם, אלא הוא משום דאין טומאה נכנסת לכלי אלא דרך פתחו, והא דכל שניקב כדי טהרתו נכנסת טומאה לכלי, הוא משום דנקב כדי טהרתו חשיב כפתח, ולפ"ז בדין דאם סתם החלון בכלי הנקוב פחות מכדי טהרתו, לא חשיב כסתם כל החלון, שהרי לא חשיב הנקב כסתום, וזה דלא כמש"נ בדעת הר"ש, וי"ל.

אך אי נימא דגם לדעת הר"ש, הא דקדירה הנתונה ע"ג ארובה מצלת אף שלא ביטלה, אי"ז משום דחשיב כסתם כל החלון, אלא הוא מכח הצלת צ"פ, ניחא שפיר, דע"כ כל שניקבה הקדירה פחות מכדי טהרתה, שהיא מצלת בצ"פ ואין טומאה נכנסת לה דרך הנקב, אף היא מצלת על העלי'.

מש"נ להקשות דאם הוא מדין צ"פ מ"ט פסק הרמב"ם דקדירה נקובה מצלת, הנה מכח זה נ' טפי, דהא דהקדירה מצלת, אי"ז מדין צ"פ, אלא מדין סתימה, וכיון דל"ב צ"פ, ע"כ גם לא איכפ"ל בנקב, והא דהקדירה טמאה הוי זה גזירה אטו כל גונא דקדירה המוקפת צ"פ ונקובה, וכמש"כ הגר"א.

יל"פ בד' הרמב"ם ע"ד ד' משנ"א, דבקדירה נקובה, אינה מקבלת טומאה אלא מדרבנן, וע"כ אף שהיא נטמאת, ה"ה מצלת על כל העלי', ומתישב קו' ר"י שהביא בתו"י שבת דצ"ה:.

ואשר ע"כ ה"ה מצלת אף בכלי ע"ה, שהרי בלא"ה היא נטמאת, ואפ"ה היא מצלת על העלי', משום שאין טומאתה אלא מדרבנן, וא"כ מה לי שהיא נטמאת בטומאת ע"ה.

יל"ד עוד, שהרי הרמב"ם כתב דאין אהלי כ"ח מצילין, וי"ל דלדעתו הא דה"ז מציל בחלון, הוא בתורת מחיצה מן הצד, וכמש"כ הרש"ש, וכן דן במי"ט פ"ו מ"א חרד"נ ח' בדעת הראב"ד, והא דה"ז מציל בארובה, הוא מדינא דאהלים מצילין בכסוי, דכיון דהאהל אינו כלי, אף הכלי מצטרף להציל ככסוי.

אך צ"ע שהרי עיקר דינא דאהלים מצילין בכסוי אמור על כל האהל, ולא על כסוי דפתח האהל.

1. ואמנם הנה ל' הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"ב, ור"ע סובר שהקדירה סתמה וכו' הואיל ונקב הקדירה קטן ואין בו טפח, עכ"ל, ומ' להדיא, דאף אם ניקבה הקדירה במוציא זית, ה"ה מצלת, וזה כגיר' ופי' הגר"א בתוספתא, וזה מתישב היטב להרמב"ם לטעמי', דס"ל דהגם דהעשוי לזה ולזה מטילין אותו לחומרו, מ"מ ה"ז מציל על העלי', והרי דכלי שניקב כדי טהרתו מציל על העלי', וה"נ אם ניקב כמוציא זית ה"ה מציל על העלי'. [↑](#footnote-ref-2)
2. וקשיא כן גם בד' הראב"ד בב"ק שהבאנו לעיל, שכתב דאם החבית הנקובה ראוי' לקב"ט, נכנסת טומאה לחבית דרך הנקב ודבר טמא אינו חוצץ, וצ"ע דאף דאם תיכנס הטומאה לחבית, תו אינה חוצצת, מ"מ מ"ט היא נכנסת לחבית כלל, הרי בכניסתה לחלל הנקב אינה מטמאה את החבית, וא"כ מ"ט אין גבה חוצץ בעד הטומאה.

   אמנם באמת בד' הראב"ד שם נ' להדיא, דלא הזכיר להא דדבר טמא אינו חוצץ, רק לגבי מה שדן לטמאות את כל העלי', אך מש"כ דהחבית עצמה נטמאת, אי"ז מכח דדבר טמא אינו חוצץ, ודמכח זה ל"מ החבית לחצוץ בעד הטומאה, כיון דאדרבה נכנסת הטומאה לתוכה והויא דבר טמא דאינו חוצץ, אלא הוא משום דאף דאין טומאה נכנסת לעלי' בפחות מטפח, מ"מ לכלי עצמו נכנסת טומאה, דטומאה נכנסת לכלי מאהל אף בפתח כ"ש, אך הדברים צע"ג. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובפירש"י בכת"י, שהובא בס' שנו"ס שם, ועי' תוס' שם שמבו' שכ"ה גירסתם בד' רש"י וכ"נ בד' הרשב"א שם והרמב"ן בשבת שם, (אך בד' ר"ת בשו"ת ספה"י סימן צ"ג, נ' דגריס בד' רש"י כגיר' שלפנינו), הוסיף לפרש דניקבה בכונס משקה שטומאה בוקעת ועולה לב"ש כדאית להו ולב"ה כדאית להו כדתנן באהלות פ"ה, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועי' בפי' הנצי"ב לספרי פר' חוקת שפירש דטעמא דרש"י הוא דרק בכלי המוקף צ"פ נאמר דינא שאין טומאה נכנסת לו דרך נקב, דקרא דוכל כלי פתוח דדרשי' מינה דאין טומאה נכנסת דרך נקב, הוא בכלי המוקף צ"פ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להוסיף בזה, מש"כ בחי' הרשב"א ב"ק דק"ה., ז"ל, ומשה"ק הרב ז"ל לפירוש הראשון למה אינה ממעטת כאותן השנויין במסכת אהלות, מסתברא שאינה קושיא, שאין ממעט אלא מה שמבטלה שם ואין עתיד ליטלו, דחד מן תרתי בעינן או סתימה גמורה ואע"פ שעתיד ליטלו וכו' אבל בשאינו חוצץ אלא שממעט אינו ממעט אלא בשבטלו ואין עתיד ליטלו וכו', וחבית נמי הא חזיא דמתקן לה ושקיל לה ואפי' לא אפשר לתקונה שקיל לה ותביר לה כדי ליתן חרסים בין פצים לחבירו, עכ"ל.

   ומבו' להדיא בד' הרשב"א, דהגם דאיירי שלא ביטלה שם, מ"מ אם מהני הגפת חצי' ליחשב כגופה של חבית, ה"ז מציל, והיינו בע"כ משום דכה"ג חשיב כסתם כל החלון, וע"כ הביא הרשב"א להך דינא דבסתם כל החלון ל"ב ביטול, והרי דכל שניקב הכלי פחות מכדי טהרתו, דאיירי התם בחבית שאינה נטהרת אלא במוצ"ר, וכמבו' בד' הראב"ד שהביא הרשב"א שם, חשיב הנקב כסתום, וכל שסתם החלון בכלי זה, חשיב כסותם כל החלון, ומשא"כ אם ל"מ הגפת חצי' ליחשב כגופה של חבית, הרי דכיון דהכלי נקוב בפו"ט, ואיכא הבאת טומאה להכלי עצמו, אין הכלי מציל ע"ז, וע"כ אף אם מיעט הנקב אי"ז מציל, כיון שלא ביטל החבית שם.

   ובד' הרשב"א נתחדש, דהגם דאיירי התם בנקב שנכנסת טומאה דרכו לכלי, וכמבו' בד' הראב"ד שם, עיי"ש שהק' היאך הקדירה מצלת, הרי נכנסת טומאה לקדירה והו"ל דבר טמא שאינו מציל, מ"מ כיון דהוי זה פחות מכדי טהרתו, חשיב כסתם כל החלון דל"ב ביטול, וזה דלא כמש"נ להלן בדעת הר"ש, דמדמה הדינים זל"ז, דכל שסתם החלון בכלי נקוב, הרי דאם הוי זה נקב המפסיד הצלת צ"פ, אשר היינו משום דלא חשיב כסתום, גם לא חשיב בכה"ג כסותם כל החלון. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם צ"ע בזה, דזה ניחא לדעת ב"ש דאף העלי' טמאה, אך לדעת ב"ה דהעלי' טהורה, וס"ל דאף שהקדירה נקובה חשיב כסתם כל הארובה וה"ה מצלת על העלי', א"כ מ"ט הקדירה טמאה.

   והיינו דהניחא לדעת ש"ר דבקדירה הנקובה בכונס משקה המוקפת צ"פ, נכנסת הטומאה דרך הנקב, הרי י"ל דמה"ט הוא דכשהיא בארובה הקדירה טמאה, גזירה אטו קדירה המוקפת צ"פ ועומדת בבית, וכמש"כ באלי' רבה, אך לדעת רש"י דבקדירה המוקפת צ"פ אין טומאה נכנסת דרך הנקב, א"כ מ"ט בקדירה נקובה שע"ג ארובה, הקדירה טמאה, אף דהעלי' טהורה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם הנה בתוס' שאנץ עדיות פ"א מי"ד כתב להדיא דכלי ע"ה הנתון בחלון אינו מציל אלא על אוכלין ומשקין וכ"ח, אך נ' דאיהו לטעמי' דס"ל דלא גזרו אלא בכלי ע"ה, ולפ"ז אין מקור מסתימת הסוגיא בב"ב דכ"ח מציל בחלון על אדם וכלי שטף, דהתם מיירי בכלי חבר.

   ויש להוסיף עוד, דלדעה זו דלא גזרו אלא בכלי ע"ה, הרי מסתבר דגדר הגזירה הוא לדונו ככלי טמא שאינו מציל, וע"כ מסתבר דה"ה בהצלה בחלון, ורק להרמב"ם לטעמי' דגזרו גם על כלי חבר אף שטהור הוא, וגדר הגזירה הוא דהצלת צ"פ אינה מועלת אלא לאוכלין ומשקין וכ"ח, הרי דשפיר י"ל דבהצלה בחלון שדין אחר הוא לא גזרו. [↑](#footnote-ref-8)
8. וי"ל טעם אחר בזה, דהנה בתפארת למשה יו"ד סימן שע"א כתב, דכ"ח הממעט בחלון ופומי' לבר מציל, אף אם הוא טמא, ובפשוטו דבריו תמוהין, דא"כ מ"ש בזה גזירת ע"ה, הרי אף כ"ח טמא מציל, אך למש"נ ניחא, דהאמנם בהצלת כ"ח בחלון אף כלי טמא מציל, אך בהא דקדירה ע"ג ארובה מצלת אף שלא ביטלה שם, אשר הוא מכח הצלת צ"פ, הרי דכל שהיא טמאה אינה מצלת, וע"כ שפיר שייך בזה גזירת ע"ה, ולפ"ז ניחא הא דבכ"ח הממעט בחלון ה"ה מציל אף על אדם וכלי שטף, ולא גזרו משום כלי ע"ה, שהרי אף כ"ח טמא מציל, ול"ש בזה עיקר גזירת ע"ה, ודו"ק, אך עיקר ד' התפאל"מ צע"ג, וכמו שתמה בחי' הגר"ש ב"ב. [↑](#footnote-ref-9)