נדה מאוחד 1
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / נדה / נדה מהדורה ב / מאוחד

שיעור א'

[סעי' א] אשה שיצא דם ממקורה, בין באונס בין ברצון, טמאה, והוא שתרגיש ביציאתו. ומיהו משתרגיש בו שנעקר ממקומו ויצא, טמאה אף על פי שלא יצא לחוץ, ואפילו לא ראתה אלא טיפת דם כחרדל, יושבת עליו שבעה נקיים.

## כל אשה שייך בה איסור נדה

הנדה אסורה מהתורה, והבא עליה חייב כריתות, ואסורה מהתורה בין הנשואה ובין הפנויה (כמ"ש הרמ"א), בין גדולה בין קטנה.

## אשה שאין לה רחם

ונטמאת כשיוצא דם ממקורה, כמ"ש השו"ע. ואשה שהוציאו לה את הרחם, אינה טמאה, שהרי אין לה מקור. אלא שמיום שהוציאו לה את הרחם צריכה לספור ז' נקיים ולטבול [ובס' חוט שני כתב להצריכה בדיקה, וכן נוהגים להורות, אף שלכאו' מסברא לא נראה שצריכה בדיקות, שהרי אף אם תראה דם אינה טמאה, כי אין טומאה אלא כשיוצא מהרחם].

## יצא דם ע"י בדיקת רופא

וכתב השו"ע שנטמאת בין אם יצא הדם באונס ובין ברצון, היינו שאף אם יצא ממנה הדם באונס כגון מחמת קפיצות או חימוד וכדו' ג"כ טמאה נדה, ולאו דוקא כשיוצא כדרכו, ולכן אם נבדקת ע"י הרופא ונגע עם מכשיר בכותלי הרחם והיה עליו דם, הרי היא נדה גמורה מה"ת.

## אם הרגשה הוא גזה"כ או סימן שיצא מהמקור

וכתב השו"ע: והוא שתרגיש ביציאתו. והוא מבואר בנדה (נז:) שדרשו בבשרה, עד שתרגיש בבשרה. ובסדרי טהרה (סי' קצ ס"ק צג) יצא לחקור מה טעם בעינן הרגשה כדי לטמאות מה"ת, כי יש לומר דגזירת הכתוב הוא שאין אשה טמאה אלא בהרגשה. אבל י"ל באופ"א שבאמת כל דם שיוצא מהמקור מטמא, רק שאם יצא בלא הרגשה יש לתלות שלא בא מהמקור, וכל שאינו ודאי מגופה אינה טמאה, כעין שמצינו דממזר ודאי ולא ממזר ספק, נמצא שההרגשה אינה אלא לראיה שהדם מהמקור, אבל אינו תנאי בשביל לטמאות מה"ת. ונפק"מ בזה שבאופן שידוע שהדם בא מהמקור, אבל היה שלא בהרגשה, דאם גזה"כ הוא שאינה טמאה אא"כ הרגישה, אינה טמאה, אבל אם אינו אלא לסימן, א"כ כל שידוע שבודאי בא מגופה טמאה היא אף בלא הרגשה.

והפרדס רימונים בפתיחה (בראתה בלא הרגשה אות י) האריך בזה, ושם הקשה על הסד"ט שדימה זה לממזר ודאי ולא ממזר ספק, ממשנה מפורשת בנדה (דף יד ע"א) שאשה ששמשה ובדקה בלא אותיום טמאה ואינה מביאה קרבן, ובגמרא (שם ע"ב) הביאו ברייתא שמביאה אשם תלוי, רק דתנא דידן ס"ל דבעינן חתיכה משתי חתיכות. עכ"פ מבואר להדיא שגם כשהוא רק ספק אם בא מגופה טמאה מה"ת.

ולמעשה גם הסדרי טהרה הסכים שדעת רוב הראשונים שגזה"כ הוא שאינה טמאה אלא בהרגשה, רק שהוא רצה לדייק מרש"י ותוס' שטמאה גם בלא הרגשה, אבל כבר האריכו האחרונים שיש לדחות ראיותיו, ולכן נקטו הפוסקים שאינה טמאה מה"ת אלא אם ראתה עם הרגשה.

## כמה מיני הרגשות

ומצאנו כמה מיני הרגשות. שברמב"ם (פ"ה מאיסו"ב הי"ז) מדוייק שיש הרגשה שנזדעזע גופה. ובתרומת הדשן (סי' רמו) כתב הרגשה שנפתח מקורה [וכ"ה בשו"ע סי' קפח ס"א], עוד הזכירו האחרונים הרגשה כשיש לה צער, ואלו ההרגשות אינם מצויות כל כך לנשים היום.

## מחלוקת אחרונים במרגשת זיבת דבר לח בפרוזדור

ועוד הרגשה כתב החוו"ד (סי' קצ סק"א) שהיא זיבת דבר לח. והנה בנוב"י (מהדו"ק יו"ד סי' נה) ס"ל שאם מרגשת זיבת דבר לח בפרוזדור, ג"כ טמאה. אבל החוו"ד (שם) פליג, שאף אם בא מן המקור הרי התורה אמרה שאין האשה טמאה אא"כ היה לה הרגשה, ומה מהני כשהיא מרגשת אחר שכבר יצא הדם לפרוזדור, ולכך ס"ל שאינה טמאה אא"כ מרגשת זיבת דבר לח בשעה שיוצא מהמקור, וכן דעת החת"ס (ח"ב סי' קמה) שבודאי אי אפשר לומר כדברי הנוב"י, דאי נימא שגם הרגשת זיבת דבר לח בפרוזדור חשיב הרגשה, א"כ בכל הטלת מ"ר יש הרגשה זו, ובגמרא (נז:) חזינן שמטלת מ"ר אפשר שתרגיש ואפשר שלא תרגיש.

ועכ"פ אף לדעת הנוב"י זה דוקא אם מרגשת בפרוזדור, אבל אם מרגשת זיבת דבר לח בחוץ, בודאי אין זה נחשב הרגשה, דבעינן שתרגיש בבשרה, ובחוץ אי"ז בבשרה. וכבר כתב הברוך טעם שאין זה מצוי שמרגישים זיבת דבר לח בפנים.

## בזמנינו שנשים אינם מרגישות

ומעתה יצא לכאורה שמאחר שאינו מצוי שיש לנשים הרגשות אלו, א"כ לא נמצא כלל נשים טמאות נדה מה"ת, וזה ודאי דבר שא"א לאמרו, וצ"ל שבזמנינו נשים מסיחות דעתם ואמרינן שמסתמא הרגישו ולאו אדעתייהו, וחס מלהזכיר ספק בזה, ובודאי טמאות מה"ת.

ואם עשתה בדיקה ומצאה דם, בזה נקטו כמה אחרונים שטמאה מה"ת, דאנו אומרים שבשעת הבדיקה ראתה בהרגשה, ורק מחמת הבדיקה לא שמה לב לזה [ואף שהוא קשה בזמנינו, שבין כך נשים אינם מרגישות, וא"כ איך נתלה שבדיוק בשעת הבדיקה הרגישה. אבל עכ"פ האחרונים נקטו שאם ראתה דם בבדיקה הוא מדאורייתא].

## דעת הגריש"א דקינוח חשיב כנמצא על בשרה

וכל זה דוקא אם תחבה את העד באו"מ, אבל בקינוח מבחוץ הסכימו בפוסקים שבודאי אין זה אלא מדרבנן, כי הרגשה היא דוקא ביציאה מהמקור, ואם מקנחת רק מבחוץ אין סברא לומר שהרגישה ולאו אדעתה. ונפק"מ גדולה בזה שאי"ז אלא מדרבנן, דאם עשתה קינוח בדבר שאינו מקבל טומאה, או בבגדי צבעונים, היה נראה שאינה טמאה [אמנם לעניין פחות מכגריס אין להקל, וכדלהלן]. אבל מרן הגריש"א הורה שכיון שהיא מקנחת מגופה חשיב כמו שנמצא על בשרה, ואין להקל כדיני הכתמים.

## קשה שהשו"ע התחיל בדין דאו' וסיים בדין דרבנן

ויש לדון בדבר, דהנה האחרונים נתקשו בדברי השו"ע, שבתחילה הזכיר שטמאה בהרגשה, ואח"כ המשיך השו"ע שאפי' בטיפת דם יושבת ז' נקיים, והא זה ודאי אינו אלא מדרבנן, שבנות ישראל החמירו על עצמם, וכיון שהשו"ע מדבר גם בטומאות מדרבנן, למה בתחילה כתב השו"ע שדוקא בהרגשה טמאה שהוא דין מה"ת, שהרי מדרבנן טמאה גם בלא הרגשה כמ"ש הש"ך.

## תי' התורת השלמים דברואה דם פחות מכגריס אינה טמאה בלא הרגשה

ובישוב הקושיא כתב התורת השלמים, דהשו"ע מיירי בראה פחות משיעור כגריס כמו שכתב בסו"ד שאפי' ראתה טיפת דם כחרדל, ולזה כתב שאינה טמאה אלא בהרגשה, דאם היה שלא בהרגשה אז אינה טמאה אפילו מדרבנן, מאחר שכתמים אינם מטמאים בפחות משיעור כגריס. אמנם האחרונים חולקים עליו (עי' כו"פ וסד"ט וחוו"ד) וכתבו שכל השיעור של כגריס הוא במקום ששייך לתלות במאכולת, אבל כל שיודעת בודאי שיצא מגופה, טמאה מדרבנן אף בפחות מכגריס. וכן מוכח גם מהש"ך, שכתב שאם היה שלא בהרגשה טמאה מדרבנן, אף דמיירי הכא ברואה פחות מכגריס. וכן מבואר ברמב"ם (איסו"ב פ"ט ה"ו) שכתם שנמצא על בשרה אין לו שיעור, וטעמו כי שם אין לספק במאכולת.

## קינוח באו"מ

ומעתה יל"ד בקינוח באו"מ. דהנה בגמרא (נדה יד.) מבואר שאו"מ בדוק אצל מאכולת [ולכך אינו ספק וחייבת בקרבן], וא"כ לפי"ז הרי נטמאת אף בפחות מכגריס, וכמו שנתבאר שאף בטומאה דרבנן [כגון שבא שלא בהרגשה] אם אין לתלות במאכולת נטמאת בכל שהו, וכן כתב הסד"ט (סי' קצ נז) שבאותו מקום שאין מצוי מאכולת צריך להחמיר אף בפחות מכגריס [מיהו עי' בסד"ט כאן (סוף סק"ב) שכתב שבזמנו היה כינים באו"מ במקום שיער, אמנם בימינו אין מצוי מאכולת כלל].

## באיזה קינוח יש להחמיר בפחות מכגריס

והנה בספר חוט שני כתב שבדוק ממאכולת היינו דוקא בפנים, ולכך ס"ל שקינוח מבחוץ לא חשיב בדוק ממאכולת ואינה מטמאת בפחות מכגריס, ורק אם נכנסה מעט יש להחמיר אף בפחות מכגריס, כך נראה בהבנת דבריו. אבל נראה להחמיר תמיד בקינוח באו"מ, כיון שהרגילות הוא שנכנס קצת, וקשה לשער.

מיהו אם קינחה מסביב בזה אינו ברור דחשיב בדוק, וממילא יש לתלות במאכולת, ואי"צ להחמיר בפחות מכגריס. אכן אם רואים הפרשה שאז יש חשש שבא מאו"מ, אז ישאל לחכם.

ועכ"פ למעשה נראה להחמיר בכל קינוח אם אינה יודעת שקינחה מסביב, ואף שהחזו"א כתב לגבי בגד הסמוך לגופה להקל כדין כתמים, ואם היה בגד צבעונים או נייר שאין מקבל טומאה אין להחמיר, מ"מ נראה שדוקא בגד שהוא מלמעלה, אבל בקינוח הוא באמת נכנס מעט יותר ויש להחמיר.

## אם בלא הרגשה מטמאה בפנים כבחוץ

ויש להביא ראיה להחמיר שגם בלא הרגשה טמאה אם מוצאת דם בפנים, כי הנה כבר הבאנו שהאחרונים נתקשו בדברי השו"ע שהתחיל בדין דאורייתא דטמאה רק בהרגשה, וסיים בדין דרבנן שבנות ישראל החמירו על טיפת דם כחרדל. ולכאו' היה מקום ליישב, דהשו"ע הרי כתב שטמאה בפנים כבחוץ, וא"כ שפיר יש לומר שאשה שאין לה הרגשה אינה טמאה בפנים כבחוץ, ולכך כתב השו"ע דוקא באופן שיש לה הרגשה, כי בלא זה לא היינו מטמאים את הדם כשהוא בפנים בין השיניים. אמנם מזה שהאחרונים לא תירצו כן, א"כ יש ראיה דס"ל שאף בלא הרגשה מטמאים בפנים כבחוץ. ומעתה הרי יש לנו להחמיר שאשה שמצאה כתם בבגד צבעוני או שאינו מק"ט או פחות מכגריס, חיישינן שמא יש לה דם בפנים וטמאה היא, וכל היכא דאיכא לברורי מבררינן, ובפרט בזה שמסתבר מאוד שאם מוצאת כתם על העד יש לה דם בפנים. ומרן הגריש"א הוסיף שמבואר להלן (סי' קפד ס"א) שכל המרבה לבדוק הרי זו משובחת, ומבואר שכלל הוא שראוי שתבדוק.

אלא דשו"ר שבשערי דעה באמת כתב ליישב מה שכתב השו"ע בתחילה באופן שיש לה הרגשה, שהוא באמת מהאי טעמא דכתב דמטמאה בפנים כבחוץ, ודין זה לא שייך אלא כשיש לה הרגשה. וא"כ לפי דברי השערי דעה באמת אין חיוב לבדוק לידע אם יש לה דם בפנים, כי אפילו אם יש לה דם כל זמן שלא יצא אינה טמאה. וגם מסברא נראה להוכיח שבלא הרגשה אין אומרים מטמאה בפנים כבחוץ, דהא אם ראתה דם בבגדי צבעונים אינה טמאה אפילו כשיודעת שיצא מגופה [אם היה שלא בהרגשה], ואי נימא שמטמאה בפנים כבחוץ, הרי בשעה שהיה הדם בפנים כבר טמאה היא, ואיך נאמר שהיא נטהרת אחר שיצא לחוץ על בגדי צבעוניים. אכן יש מקום לומר דכך תיקנו חכמים דאזלינן בתר שעה שרואה את הדם, אלא דא"כ אם מוצאת את הדם על העד, הרי עכשיו הוא על בגד ולא על בשרה, וא"כ מאיזה טעם נחמיר להחשיב כאילו מצאה את הדם על בשרה.

אכן הש"ך והתורת שלמים שלא תי' כן, לכאו' מוכח דלא ס"ל כדברי השערי דעה, וקיבלתי מרבותי להחמיר להצריכה בדיקה, מיהו יש שאין פוסקים כך ומקילים שאי"צ בדיקה, ולפי המתבאר זהו לשיטת השערי דעה.

וכתב הרמ"א: **ואין חילוק בין פנויה לנשואה לענין איסור נדה, כי כל הבא על הנדה חייב כרת**.

## פנויה אסור לה לטבול לנדתה

ומקור דברי הרמ"א מהריב"ש (שו"ת סי' תכה), ושם כתב שאין לפנויה לטבול לנידותה, כי אין בזה תקנה, אלא אדרבה מכשול שאולי יבואו להקל באיסורה, כיון שאיסור פנויה י"א שאינו אלא מדרבנן, וח"ו יגרום למכשול, מחמת שמיקל על האיסור. מיהו בערב יו"כ הביא המשנ"ב (סי' תרו ס"ק יז) שהיה מנהג שאף הבתולות טובלות, והיכא דנהוג נהוג, אבל בלא זה בודאי אסור להטביל הפנויות, ואין לעשות כן כסגולה, מאחר שדבר זה יכול להביא למכשולות, כמשנ"ת.

## קביעת וסת בימי נדה ובימי זיבה

ודיני נדה וזיבה, דעת רוב ככל הראשונים שכך הוא סדר הדברים ז' ימי נדה ולאחריהם י"א ימי זיבה. ומה"ת אשה שרואה דם בז' ימי נידות יכולה לטבול אחר ז' ימים, אף אם ראתה דם בתוך אותם הימים. ואח"כ מתחיל י"א יום של ימי זיבה [ובימי זיבה, אם ראתה יום אחד, שומרת יום כנגד יום, ורק בראתה ג' ימים רצופים בימי זיבה אז צריכה לספור ז' נקיים].

וכתב הש"ך (סי' קפט ס"ק עא) שאין אשה קובעת וסת לקולא בימי נדה ובימי זיבה, והוא משום דכתיב 'בלא עת נדתה'. אולם התורת השלמים (סי' קפט ס"ק כז) חולק עליו, דלא שייך לומר כן, מאחר שאז אשה תצטרך לידע אם היא בימי נדה או בימי זיבה, וכל מה שהחמירו על עצמם לישב על כל ראיה ז' נקיים, הוא משום שאין יודעים לחשב ימי נדה וימי זיבה, ואיך נאמר להחמיר שלא לקבוע וסת בימי נדה וזיבה, והיא אינה יודעת פתחי נדה ופתחי זיבה.

ובאמת קיי"ל שאשה בזה"ז קובעת וסת אף בימי נדתה, אולם בזמן ששופעת דם, כתב הפרדס רימונים (סי' קפט ס"ק עב) שאינה קובעת וסת עד שתפסוק יום שלם, והיה מנהג בירושלים שאינה קובעת וסת בז' נקיים, וזה נסמך על דברי הש"ך, אבל לדעת התורת השלמים לא נראה כן.

שיעור ב'

קינוח מגופא בדבר שאין מק"ט, להגריש"א חשיב כנמצא על בשרה

בשיעור לעיל הבאנו דעת הגריש"א שכל שמקנחת מגופה ומוצאת דם, חשיב כמו שנמצא על בשרה, ואין להקל אף אם בדקה עם דבר שאינו המק"ט או בבגד צבעונים. ויש להביא ראיה לזה מדברי הסד"ט (קצ, יט) שכתב שם שנייר הוא דבר שאין מק"ט [ונחלקו בזה האחרונים ויבואר במקומו], ולכך כתב שאם נמצא דם שלא ע"י קינוח כגון שישבה על הנייר, אינה טמאה. ונשמע מיניה שאם היה ע"י קינוח טמאה אפי' אם היה דבר שאינו מק"ט. ובס' פרי דעה תמה על הסד"ט דמאחר שהוא מסיק (כאן סי' קפג) שקינוח הוא רק דרבנן, א"כ למה אם בדקה בדבר שאין מק"ט אמרינן שהיא טמאה. אכן לדברי הגריש"א א"ש, דאם מצאה ע"י קינוח הוי כמצאה על בשרה, ולכך אף אם הבדיקה נעשית ע"י דבר שאינו מקבל טומאה, מ"מ טמאה מאחר דחשיב שנמצא על בשרה.

וכן מוכח גם מהשו"ע הרב, דבמהדו"ק כתב טעם למה אם בדקה בעד שאינו מק"ט, טמאה מן התורה, משום דיש חזקה שבא בהרגשה וכסבורה הרגשת עד הוא. אבל במהדו"ב נראה דעתו, דמאחר שמצאה דם בפנים, אמרינן דודאי דם טומאה הוא, ומבואר דאזלינן בתר מקום שנלקח ממנו הדם, ולא אחר המקום שראו את הדם, ולכן אע"פ שעכשיו הדם על דבר שאינו מק"ט, מ"מ טמאה היא, כיון שמצאה דם בפנים, ולפי"ז ה"נ אם קינחה מבשרה חשיב כמו שמצאה על בשרה, ואין קולא של דבר שאין מק"ט ובגדי צבעוניים.

מצאה דם בקינוח סמוך להטלת מ"ר אי הוי דאוריתא

והנה בסד"ט (קצ, א) וכן דעת החו"ד (קצ, א) שאם קינחה סמוך להטלת מ"ר הוי דאורייתא, דחזקת דם שבא בהרגשה, ולכך כשיצא עם מ"ר, אמרינן שודאי היה הרגשה, אלא שהיא טעתה לתלות אותה הרגשה במ"ר. ולפי"ז אף להשיטות שהבאנו לעיל שמקילים בקינוח בפחות מכגריס, מ"מ אם ראתה סמוך להטלת מ"ר צריך להחמיר [וראיתי בס' מראה כהן (בסוף הספר) שרצה לתלות זה במחלו' רש"י ותוס' (נדה נט:), אם דם שיוצא עם מ"ר היינו שיוצא ממש יחד עם המ"ר, דלדעת התוס' הדור מ"ר למקור ואתי דם, וא"כ יש לומר שמחפה על ההרגשה. אבל רש"י כתב דבזמן הטלת מ"ר אין יכול לצאת דם המקור, רק במפסיקה להטיל מ"ר יוצא דם מהמקור, וא"כ לא שייך לומר דמ"ר מחפים על ההרגשה].

אולם החזו"א (סי' צ סק"א ד"ה ג' א') חולק על החוו"ד, דס"ל שרק בהו"א אמרו שמ"ר מחפים על ההרגשה, אבל למסקנה אינו כן וחשיב כרואה שלא בהרגשה, ונמצא שקינוח דבתר מ"ר אינו אלא מדרבנן [אלא דמ"מ כבר נתבאר לעיל שבקינוח בא"מ מחמירים גם בפחות מכגריס, כי אין לתלות במאכולת].

סימן קפד

[סעיף א] רוב הנשים יש להם וסתות לראות בזמן ידוע, כגון מעשרים לעשרים יום או משלשים לשלשים יום, וכל אשה שיש לה וסת קבוע, בא עליה שלא בשעת וסתה ואינה צריכה בדיקה לפני תשמיש.

בדיקה שקודם תשמיש ולאחריו

ומשמעות השו"ע שדוקא לפני תשמיש אינה צריכה לבדוק, אבל אחר תשמיש בודקת, והיא שיטת הרמב"ם כמבואר להלן סי' קפו. ועי"ש שהשו"ע הביא ב' הדעות וסתם בדעה הראשונה שאי"צ, וכן כתב הרמ"א שהעיקר כדעה ראשונה שאף אחר תשמיש אינה צריכה בדיקה. וכן כתב הש"ך (סק"ד). ואף אשה שאין לה וסת קיי"ל שאינה צריכה בדיקה אלא ג' פעמים הראשונים, כמו שיתבאר להלן סי' קפו.

וכתב הרמ"א: **גם אין לה להחמיר לבדוק עצמה, לא לפני תשמיש ולא לאחר תשמיש, שלא יהא לבו נוקפו ופורש.**

בדברי הרמ"א שאין להחמיר לבדוק

ופירש הש"ך (שם) שקודם תשמיש לא תבדוק כדי שלא יחשוב שהרגישה, ויפרוש, ולאחר תשמיש לא תבדוק, שלא יהא ליבו נוקפו ופורש מכאן ולהבא. וכתב הפלתי (סי' קפו סק"א) שאם בעלה מצוה לה שתבדוק, יכולה לבדוק קודם תשמיש, אבל לא לאחר תשמיש [כיון שקודם תשמיש מה שאמרו שלא תבדוק הוא מחשש שיחשוב בעלה שהרגישה, ואם בעלה מצוה לה לבדוק ליכא חשש], וכ"כ בשועה"ר. מיהו כל מה שאמרו שלא תבדוק זה דוקא סמוך לתשמיש, אבל לאחר זמן יכלה לבדוק, ואדרבה כל היד המרבה לבדוק בנשים הרי זו משובחת, ולא נתבאר השיעור כל כך, מיהו ברור שאחר 4-5 דקות יכולה לבדוק.

[סעיף ב] בשעת וסתה, צריך לפרוש ממנה עונה אחת.

מחלוקת הראשונים אם וסתות דאורייתא או דרבנן

נחלקו הראשונים אם וסתות דאורייתא או דרבנן. דדעת הראב"ד ועוד ראשונים דוסתות דרבנן, ועיקר ראייתם מהא דאמרו ביבמות (סב:) דאדם שיוצא לדרך חייב לפקוד את אשתו אפילו סמוך לוסתה. ואי נימא דוסתות דאורייתא איך התירו מחמת שהיא משתוקקת לבעלה. אע"כ שמה"ת מותרת לבעלה אפילו לכתחילה, ורק מדרבנן החמירו.

דעת הרא"ה והריטב"א שבשעת וסתה דאו' וכל העונה מדרבנן

אמנם דעת כמה ראשונים דוסתות דאורייתא, והרא"ה בבדק הבית (ב"ז ש"ב) כתב לבאר דבאמת משעת וסתה ואילך אסורה מהתורה, ומה שהתירו לפקוד אשתו סמוך לוסתה היינו קודם לשעת וסתה. והריטב"א בשבועות (יח:) כתב שהאיסור מה"ת הוא כמו חצי שעה, וחכמים אמרו שיפרוש עונה שלימה, וזה שאמרו שהיוצא לדרך יפקוד את אשתו, היינו באותה עונה שאמרו חכמים, ולא בשעת וסתה ממש שאז אסורה מה"ת.

ודעת התוס' (יבמות שם) דפקידה שאמרו ביוצא לדרך אינו תשמיש, אלא בשאר דברים שידבר על ליבה וכדו', וגם בתוס' בפסחים (עב:) מבואר דס"ל שאין זה היתר לתשמיש. ועי' בריטב"א (שבועות שם) שנתקשה על התוס', למה נתיר לו לרצותה בדברים ולאלבשה יצר הרע. והרמ"א (להלן סעי' י') לא נתברר דעתו היטב כדעת מי הוא מפרש.

לנוב"י לכתחילה אסורה מה"ת, ובדיעבד בלא בדיקה אסורה דרבנן

והנה הנוב"י (מהדו"ק יו"ד סי' נה) כתב לבאר בדרך אחרת, שבאמת מחוייב אדם לפרוש מאשתו סמוך לוסתה מה"ת, אבל אחר שעבר זמן וסתה אינה אסורה מה"ת אף אם לא בדקה, ורק מדרבנן אסורה עד שתבדוק. וטעמו כי לאשה יש חזקת טהרה, וממילא מן התורה יש להתירה. אלא שקודם תשמיש לא שייך לסמוך על חזקת טהרה, כי בודאי לא שייך שתהיה טהורה לעולם, ושמא ימות חיישינן שמא מת לא חיישינן. והחת"ס (שו"ת ח"ב סי' קע) כתב שכן גם כוונת הרא"ה לומר שאסורה מה"ת לכתחילה, אבל אחר שעבר הזמן ולא ראתה, מה"ת מותרת אף בלא בדיקה. אמנם בדברי הריטב"א תלמידו של הרא"ה מבואר פירוש אחר בדברי הרא"ה, וע"ע בפת"ש (סק"ג) מה שכתב על דברי החת"ס.

שיטת הרמב"ם יש לבאר ג"כ כדברי הנוב"י

ושיטת הרמב"ם דוסתות דרבנן, אלא שהקשה הגר"ח הלוי (איסו"ב פ"ד) דהא שיטת הרמב"ם דימי נדה וימי זיבה תלויים בוסתה, כלומר שביום שמתחיל הוסת סופרת ז' ימים שהם ימי נדה ואח"כ י"א ימי זיבה. ואי נימא דווסתות דרבנן, והיינו דמדאורייתא אין חוששים לוסת ומותרת לבעלה, א"כ איך נימא דימי נדה וימי זיבה תלויין בוסתות, ומה"ת באמת אין לה וסתות. וכתב לחלק בין מקום שעדיין לא ראתה רק אומרים לה לחשוש שמא תראה, שזה אינו אלא מדרבנן, אבל אם כבר ראתה תולים שראייתה באה מחמת הוסת, וממילא הוא מה"ת [והחזו"א בגליונותיו העיר ע"ז שאי"ז מוכח מהרמב"ם, אבל בספרו (יו"ד סי' פ) הסכים שלבוא עליה לכתחילה בשעת הוסת הוא מה"ת, ודימה את זה לדין יחוד שמצאנו שהתורה אסרה מחמת הספק, ורק אם עבר הזמן אין חוששים שראתה, ומותרת מה"ת אף בלא בדיקה. ולשון החזו"א שם דגם ביחוד אין אוסרים על היחוד ולא מחזקינן לספק איסור].

אכן לא ביאר הגר"ח להדיא אם אסור לבוא עליה מה"ת, דאפשר שרק לעניין חשבון הוסתות אחר שכבר ראתה, הוא מדאורייתא. אבל מ"מ נראה שלדעתו אסורה בביאה בשעת וסתה [וכעין הרא"ה והריטב"א הנ"ל], שהרי ס"ל שדין וסתות הוא מה"ת. ויש לחשוש שמא תראה, ורק אחר שעבר הזמן אין תולים שראתה אף בלא בדקה.

ובאמת הרמב"ם השמיט דין זה שהיוצא לדרך יפקוד את אשתו, ועיין להלן סעי' י' שבגליון מהרש"א כתב שמוכח מפסחים (עב:) שאפילו לדבר מצוה אסור לבוא עליה סמוך לוסתה, והרמב"ם שהשמיט סמך על דברי הגמרא בפסחים. אלא שיש לדחות דבגמ' בפסחים אמרו כן לדעת ריו"ח, ומבואר בב"י שלדעת הרמב"ם ריו"ח סובר וסתות דאורייתא, וא"כ ליכא ראיה מפסחים, דמאחר דס"ל לריו"ח וסתות דאורייתא ודאי לא מתירים אפילו במקום וסתה.

הלכה למעשה אם במקום מצוה או ביוצא לדרך יש להתיר

ולמעשה, היוצא לדרך נקטינן שלא יבוא עליה, וכמו"כ בביאת מצוה בליל חתונתו, אין לבוא עליה בעונתה, כי אף שהוא מקום מצוה, י"ל שיש איסור מה"ת לבוא עליה, ולא שייך קולא במקום מצוה. אכן זה דוקא אם יש לה וסת קבוע, אבל באין לה וסת קבוע נראה בחת"ס שאינו אלא מדרבנן, אבל עכ"פ מסקנת הרמ"א סעי' י' שאין להקל.

דעת האביאסף שעונה הוא י"ב שעות שוות

ומה שכתב השו"ע שצריך לפרוש ממנה עונה אחת. הש"ך (ס"ק ז) הביא ב' דעות שמחמירים יותר. **א.** דעת האביאסף דס"ל לחשב י"ב שעות שוות ולא אזלינן בתר הזריחה והשקיעה, ולכן דוקא בתקופת תשרי וניסן שהיום והלילה שווים אז פורש ממנה עונה אחת, אבל בתקופת תמוז ובתקופת טבת מחשבים י"ב שעות שוות [ובפשטות דעתו לחשב את זה, שהולכים אחר חצות היום וחצות הלילה ומחלקים לי"ב שעות שוות, ואחר שש שעות מחצות אסורה, כמבואר בנקודות הכסף]. והביא הש"ך כמה פוסקים שסוברים כן, וגם החכמת אדם (כלל קח דין ב) הביאו וכתב שיש להחמיר כדבריו, אבל אין המנהג כן.

עונת אור זרוע

**ב.** עוד הביא הש"ך את דעת האור זרוע להחמיר לפרוש עונה אחת, קודם לעונת הוסת, וכן דרך העולם להחמיר כעונת או"ז, ועי' בפת"ש (סק"ד) שהביא מהחת"ס שחשש לדעת האו"ז ולא היקל אלא באשה שבלא זה תיאסר על בעלה לעולם. מיהו כתב שם להקל יותר באשה שאין לה וסת קבוע. ועכ"פ דעת כמה פוסקים להקל בליל טבילה שחל בעונת או"ז, וכ"כ בשבט הלוי (ח"ד סי' צח, ח"ח סי' קצה) וכן אנו מורים [ומה כתב שם להקל כששומרת וסת ימי המבוכה, אינו ברור כי יבואר לקמן דנקטינן להחמיר, ויבואר להלן].

אם יש להחמיר עונת או"ז בעונה בינונית

ולגבי עונה בינונית, כתב בשבט הלוי (ח"ח סי' קצה) שגם בזה יש להחמיר עונת או"ז, אלא שאני שמעתי שלא שייך עונת או"ז בזה, והטעם כי היסוד של עונה בינונית, הוא שחוששים שמא היא תראה כשאר נשים של העולם, ולכך לא שייך חומרת האו"ז, כי זה סותר את כל הסברא של עונה בינונית, דאיך נאמר שמא תקדים לראות קודם לכן, והרי כל החשש הוא שהיא תראה כמו נשים אחרות, ולא שתהיה שונה מהם.

והיינו טעמא דנחלקו הפוסקים אם בעונה בינונית תפרוש יום ולילה, דדעת הסד"ט (סי' קפט סוף סקל"א) שאם ראתה ביום תפרוש רק ביום, אבל הכו"פ (ס"ק טו) החמיר שתפרוש ביום ובלילה, וטעמו הוא מחמת זה שעונה בינונית הוא חשש שמא תראה כנשים אחרות, ולכך אין חילוק מתי ראתה אם ביום או בלילה, דדוקא במקום שאנו חוששים שהאשה תראה בזמן רגילותה, לכך אומרים שאם ראתה ביום אינה צריכה לפרוש אלא ביום, שהרי זה הזמן שראתה, וחוששים שתחזור ותראה בזמן שהיא רגילה לראות, אבל בעונה בינונית שהוא חשש שמא תראה כשאר נשים אחר ל' יום, הרי אין נפק"מ מתי היא ראתה, אלא מתי רגילות שאר נשים לראות, והם רגילים לראות אחר ל' יום פעמים ביום ופעמים בלילה.

ממה צריכה לפרוש בעונת הוסת

וכתב השו"ע שאי"צ לפרוש בשעת וסתה רק מתשמיש, ובב"י כתב להתיר גם חו"נ, וכ"כ הש"ך (סק"ו). אבל הביא מהב"ח שהמחמיר בזה תע"ב, והט"ז (סק"ג) כתב שהוא אסור גם מדינא, וכתב בשועה"ר שלפי זה יש להחמיר גם שלא ישנו במיטה אחת.

כמה פעמים תבדוק בעונת הוסת

ומבואר להלן (סעי' ט) שאשה צריכה לבדוק בשעת הוסת, ובחזו"א (סי' פ ס"ק כב) עולה דסגי בבדיקה אחת, ולמעשה ההוראה בזה שהיום שמצוי פצעים, ממעיטים בבדיקות, ולכך רגילים להורות להקל לבדוק רק פעם אחת, ובעונה בינונית סגי שתבדוק בסוף.

וכתב הרמ"א: **ואשה שמשנית וסתה להקדים ב' או ג' ימים או לאחר, כשמגיע זמן וסתה צריך לפרוש ממנה ב' או ג' ימים קודם או אחריו.**

ביאור הש"ך ביש לה וסת קבוע ושינתה לראות שלא בזמנה

ובביאור דברי הרמ"א יש כמה דרכים, שהש"ך לקמן סי' קפט (ס"ק לט) ביאר כוונת הרמ"א באופן שהיה לה וסת קבוע, ואח"כ הקדימה לראות ב' או ג' ימים קודם, שע"ז כתב הרמ"א שאנו הולכים אחר תחילת ראייתה, וצריכה לחשוש גם לאותה ראיה שאינה קבועה, ולפרוש באותו זמן שהקדימה שהוא ב' או ג' ימים קודם לוסת הקבוע, ואין אנו אומרים שבאמת זמנה לראות בשעת הוסת הקבוע, רק שהקדימה לראות קודם [וכן ביאר החכמ"א (כלל קח, דין ו) דין זה באשה שהיה לה וסת קבוע, אבל פירש פירוש אחר]. ולדבריו אין חוששים אלא באותו יום ששינתה, וביום של הוסת הקבוע, אבל בימים שבינתיים אינה חוששת [ובאחרונים נתקשו שהוא דין פשוט, שהרי זה משנה מפורשת בנדה סג ע"ב, ומה הוצרך להביא כן מהג' מיימוניות. וגם קשה שדין זה יתבאר להדיא להלן סי' קפט].

יש שביארו באין לה וסת קבוע, והכריע הרמ"א דלא כהרז"ה

ויש שביארו כוונת הרמ"א אשה שאין לה וסת קבוע, אלא שפעמים מקדמת ופעמים מאחרת, וע"ז כתב הרמ"א שחוששת גם לוסת שאינו קבוע. ועי' בסד"ט (סק"ד) שהביא דבהג' מיימוניות (שהוא מקור הגהת הרמ"א), משמע דמיירי באשה שלא היה לה וסת קבוע.

ובאמת כבר נחלקו בזה הראב"ד והבעל המאור, שבבעלי הנפש (סי' ג') נקט שכל אשה שמתחלת לראות, אף אם אין לה וסת קבוע כלל, צריכה לחשוש לוסתה. אבל הרז"ה (שם ס"ק טז) ס"ל שדוקא אשה שהיה לה וסת קבוע חוששת אח"כ אף לוסת שאינו קבוע, וכלשון המשנה (נדה סג:) היתה למודה לראות יום חמשה עשר ושנתה ליום עשרים זה וזה אסורין, דמשמע שדוקא אם היה לה כבר וסת קבוע, אז חוששים כששינתה גם לוסת שאינו קבוע. וביאור סברת הרז"ה, שדוקא אשה שרגילה לראות בזמן קבוע בזה יש טעם לחשוש לוסתה, כי חזינן שהיא רגילה לראות בזמנה, וכששינתה פעם אחת חוששים שמא עכשיו נהיה לה טבע חדש לראות ליום אחר. אבל אשה שאין לה וסת קבוע, אין טעם לחשוש לוסתה, דהא אדרבה אנו רואים שאין אשה זו רגילה לראות בזמנה, ולמה נחשוש שתראה בזמנה.

אלא שיש תשובת הגאונים שנשאלו על אשה שאין לה וסת קבוע, למה נחשוש לוסתה, והתשובה שם שכבר גזרו חז"ל על וסתות, ולכך חוששים גם כהיום שיש שאינם קבוע. וזה נראה כוונת הרמ"א לאפוקי מדעת הרז"ה, ולומר שאף שאין לה וסת קבוע חוששת לוסתה.

ימי המבוכה

דעת הנוב"י ששייך שיהיו כמה ימים שהם וסת קבוע שלה

אמנם הרבה אחרונים ביארו שכוונת הרמ"א לאסרה כל הג' ימים שמקדימה או מאחרת משעת וסתה. ובביאור הדבר מצאנו כמה דרכים שהנודע ביהודה (יו"ד מהדו"ק סי' מו) כתב לבאר דברי הרמ"א באשה שרגילה להקדים ב' או ג' ימים ולא יותר, ונמצא שהיא רואה קבוע באותם ג' ימים, פעמים בזה ופעמים בזה, וע"ז כתב הרמ"א שכל אותם ג' ימים נחשבים וסת שלה.

להפלתי בימי המבוכה צריכה להחמיר מחמת דינו של ר' מאיר

והפלתי כתב לבאר טעם אחר למה צריכה לחשוש לכל אותם ג' ימים, והוא דדעת ר' מאיר (נדה יב:) שאשה שאין לה וסת קבוע אסורה על בעלה לעולם, אבל חכמים חלקו עליו, אלא שהטעם שחולקים על ר"מ הוא משום שאין לאסור את האשה על בעלה לעולם, מחמת חוזר ידיעה מתי יבוא הדם, נמצא שכל מה שחלקו על ר"מ זה דוקא כדי לא לאסור את האשה לעולם, אבל אשה שיש לה וסת לשלושים יום רק שפעמים מקדמת ג' ימים, הרי יש לה כ"ז ימים שיודעת שאינה רואה בהם, ורק בג' ימים אין לה קביעות אם תראה, ובזה אפשר שגם חכמים מודים לר"מ שיש לאסרה על בעלה באותם הימים שיותר עלולה לראות, מאחר שאינה אסורה על בעלה לעולם [ולדברי הפלתי אין זה מדיני וסתות, וממילא אינה צריכה לבדוק באותם הימים. ובאמת גם לדברי הנוב"י שהוא וסת אחד ארוך, ג"כ י"ל שאינה צריכה לבדוק כל הימים, כי אין צריכה לבדוק מחמת הוסת אלא פעם אחת].

שיטת החוו"ד דחיישינן שקבעה כמה וסתות קבועים

והחוו"ד כתב ביאור אחר למה אסורה בכל אותם הימים, כי יש אפשרות שאשה תקבע כמה וסתות, כגון אם קבעה וסת לא' בחודש, ואח"כ ראתה ב' פעמים בב' לחודש, וחזרה לראות ביום א' לחודש, והמשיך המעיין בב' לחודש. נמצא שעדיין לא נעקר הוסת הקבוע של א' בחודש, שהרי רק ב' פעמים לא ראתה בא' בחודש וכבר חזרה לראות בא'. אלא שהיא קבעה גם בב' לחודש, שהרי ראתה ב' פעמים בב' לחודש ועוד פעם אחת במעיין פתוח, וס"ל שב' פעמים שראתה ביום מסויים ופעם שלישית במעיין פתוח קבעה וסת. וכמו כן אפשר שתקבע עוד ימים.

ומעתה ביאר החוו"ד שלכך החמירו לאסרה תמיד, כל אותם ימים שלפעמים רואה בהם, כי יש לחוש שמא תקבע כמה ימים להיות לה וסת קבוע.

אם קובעת וסת בב' פעמים וג' במעיין פתוח

אלא שדברי החוו"ד שקובעת וסת ממעיין פתוח אינו ברור, כי יסודו מדברי הגמרא בדף ל"ט "דחזאי ריש ירחא וריש ירחא ועשרין וחמשה בירחא וריש ירחא דאמרינן דמי יתירי הוא דאתוספו בה". אמנם מסברא הדבר קשה, כי בשביל לקבוע וסת קבוע אנו צריכים ראיה שיום מסויים גורם לה לראות, ואם ראתה ב' פעמים בא' בחודש ופעם שלישית ראתה בכ"ה בחודש והמשיכה לראות בא', אין לנו ראיה שיום א' בחודש גורם לה לראות, כי הרי כל אשה רגילה שראייתה ממשיכה כמה ימים. ובגמרא אי"ז מוכרח כדברי החוו"ד, כי יש לומר דבגמרא מיירי כשראתה בעשרים וחמשה בירחא והפסיקה ראייתה, ואח"כ חזרה וראתה בריש ירחא [והנידון בגמ' אם קובעת וסת אף שהוא בימי נדה]. אמנם ההוראה היא להחמיר כדברי החוו"ד שקובעת וסת כה"ג, וכן הורה הגריש"א, אמנם במקום הדחק לפעמים יש להקל עפ"י שאלת חכם.

הלכה למעשה בימי המבוכה

והלכה למעשה: הנה החזו"א בספרו (סי' פה ס"ק כג) ביאר כהש"ך שחוששים רק ליום הראיה ולא לשאר הימים, אמנם כבר החזו"א החמיר בימי המבוכה מצד שכל אדם צריך לחשוש ולהרחיק עצמו מן האיסור.

אם באחד מימי המבוכה לא ראתה מעולם

והנה יש שסוברים שאם ראתה בהפלגת כ"ז ימים וכ"ט ול', אינה צריכה לחשוש אלא לימים שראתה, אבל אינה צריכה לחשוש להפלגת כ"ח ימים, כי לא היה לה הפלגת כ"ח. אבל שמעתי להחמיר בכל אותם הימים, כי אם הם ימי מבוכה חוששת לכל אותם הימים שבינתיים, ואין לחלק בין הימים.

כמה פעמים תראה כדי לקבוע שהוא מימי המבוכה

ודרך קביעת ימי המבוכה, הנה אם ראתה רק פעם אחת בודאי אינה חוששת לקבוע וסת ימי המבוכה, והיינו שאם רואה בהפלגת כ"ו כ"ז וכ"ח והקדימה פעם אחת ליום כ"ה, אינה צריכה לחשוש מחמת פעם אחת, אבל יותר מב' פעמים כבר יש לחשוש, וכדי לקבוע ימי המבוכה צריכה חצי שנה (שהוא שש ראיות), כך שמעתי ממרן הגריש"א.

כמה ימים שייך שיהיו ימי המבוכה

והנה בספר לקט יושר (יו"ד עמ' יז) בשם רבו איתא שלא יחמיר יותר מז' ימים, ובספר טהרת בת ישראל כתב לחשוש רק כמה ימים שרגילה לראות ואם רגילה שראייתה ממשכת רק ה' ימים אינה חוששת לימי המבוכה יותר מה' ימים, ואני מורה להחמיר עד ז' ימים כדברי הלקט יושר שהוא פוסק ידוע, ואם כל הזמן רואה רק ביום יש לומר שכך הוא ראייתה, ואין לה וסת קבוע בימי המבוכה אלא ביום, אבל זה דוקא אם תמיד ראתה רק ביום.

**דינים העולים**

(שיעור ב)

1. מצאה דם בקינוח, להגריש"א אזלי' אחר מקום שנתקנח משם, ואף אם בדקה בעד שאינו מק"ט או צבעוניים, טמאה, דחשיב כנמצא על בשרה. וכן מוכח דעת השועה"ר במהדו"ב והסד"ט.
2. קינוח סמוך להטלת מ"ר, יש סוברים (סד"ט וחוו"ד) שהוא דאורייתא, דתולים שהיה בהרגשה וטמאה מה"ת, אבל דעת החזו"א דאין חילוק, ויש לזה דין כתם [אמנם מ"מ נתבאר לעיל בקינוח בא"מ מחמירים גם בפחות מכגריס, וגם נתבאר דעת הגריש"א להחמיר בקינוח כנמצא על בשרה].
3. קיי"ל שאין אשה צריכה לבדוק לא קודם תשמיש ולא אחריו, ואף באין לה וסת קבוע בודקת רק בג' פעמים הראשונים.
4. ואין לה להחמיר על עצמה לבדוק. ואם בעלה אומר לה לבדוק, יכולה לבדוק קודם תשמיש אבל לא לאחריו. ודוקא סמוך ממש לתשמיש לא תבדוק, אבל אחר 4-5 דק' יכולה לבדוק.
5. נחלקו הראשונים אם וסתות דאורייתא או דרבנן, והרא"ה ס"ל שבשעת וסתה ממש דאו', והפרישה כל העונה הוא מדרבנן. והנוב"י והחת"ס ביארו שאסורה מה"ת לכתחילה, אבל אם עבר ולא בדקה אסורה מדרבנן, וכן יש לבאר בדעת הרמב"ם.
6. היוצא לדרך התירו חכמים בשעת וסתה, ודעת התוס' שאסורה בתשמיש אלא יפייסה בדברי ריצוי, אבל שא"ר ביארו שמותרת בתשמיש, אבל רק בשעה שהוא מדרבנן, וכן הדין בביאת מצוה של חתן. ולמעשה, אין להתיר כמ"ש הרמ"א.
7. דעת האביאסף שמחשבים את עונת הוסת י"ב שעות שוות, והש"ך והחכמ"א כתבו להחמיר, והוא נפק"מ בימי החורף שיהיה עוד כמה שעות, אבל אין נוהגים להחמיר בזה.
8. דעת האו"ז שצריכה לפרוש עונה אחת קודם לעונת וסתה, ונוהגים להחמיר בזה, ובמקום דחק גדול יש לעשות שאלת חכם, ובליל טבילתה כתב השבט הלוי שאין להחמיר.
9. בעונה בינונית, כתב השבט הלוי ג"כ להחמיר עונת או"ז, אבל נראה שיש להקל מאחר שבעונה בינונית הולכים אחר ראיית שאר נשים, ולא שייך לחשוש לעונת או"ז שהוא זמן שאין נשים אחרות רגילות לראות. אבל לעולם חוששת לילה ויום כדעת הכו"פ [ונמצא שאם ראתה בלילה אסורה בלילה וביום שאחריו ומותרת ביום שלפניו].
10. דעת הב"י שאינה פורשת בעונת וסתה אלא מתשמיש, ומותרת בחו"נ, והב"ח כתב דהמחמיר תע"ב, והט"ז ס"ל לאסור מדינא, וכתב השועה"ר דלפי"ז אסור גם לישן במיטה אחת.
11. וצריכה לבדוק בעונת הוסת, אלא דסגי לבדוק פעם אחת, בפרט בזמנינו שמצוי שפוצעת עצמה.
12. שיטת הרז"ה שאשה שאין לה וסת קבוע כלל אין חוששים לוסתה, ורק בהיה לה וסת קבוע ושינתה חיישי', אבל הראב"ד ס"ל שלעולם חוששת, וקיי"ל כהראב"ד.
13. ימי המבוכה, היינו שיש לה קביעות לכמה ימים שפעם מפליגה יותר ופעם פחות. לדעת הש"ך אין חוששים, אבל כמה אחרונים חששו, ויש בזה כמה טעמים א. להנוב"י, משום דשייך וסת ארוך כמה ימים. ב. לפלתי, מחמת שצריכה לחשוש מספק איסור וכדברי ר"מ שאסר אשה שאין לה וסת על בעלה. ג. ודעת החוו"ד, דחיישינן שקבעה כמה ימי וסת קבוע.
14. ונפק"מ אם צריכה בדיקה, שלדעת הפלתי אי"צ בדיקה, וי"ל כן גם להנוב"י, אלא שצריכה לבדוק ביום אחרון, אבל לחו"ד לכאו' צריכה בדיקה כל יום. ולמעשה דעת החזו"א שלא כהחוו"ד, אלא שצריכה לפרוש מחשש ספק איסור.
15. וימי המבוכה לא יקבעו אם ראתה רק פעם אחת, אלא בעי ב' פעמים (הגריש"א).
16. מבואר בלקט יושר ששייך שיהיו עד ז' ימים ימי המבוכה, ואם ראתה בהפלגת כ"ה כ"ז וכ"ח ולא ראתה בהפלגת כ"ו, נראה שגם יום כ"ו הוא מימי המבוכה, ולא שייך שתהיה יום מסויים באמצע מותרת.

שיעור ג'

[סעי' ד] אם רגילה לראות בהנץ החמה, ולא קים לן שפיר אי קודם הנץ החמה או אחריו, אינה אסורה אלא ביום.

ראתה ואינה יודעת אם קודם הנה"ח או לאחריו למה חוששת רק לוסת היום

וביאר הש"ך (ס"ק יג) שמאחר דקיי"ל וסתות דרבנן ספק דרבנן לקולא, וכן מבואר ברא"ש (פ"ט סי' ב' השני) בשם הראב"ד (בעלי הנפש וסתות סי' א) דיש להקל שלא לחשוש אלא ביום, דקיי"ל וסתות דרבנן. אלא שיש להבין מאיזה טעם חוששת לוסתה ביום, הרי גם ביום הוא רק ספק, ונימא ספק דרבנן לקולא. והראב"ד כתב דחיישינן ביום כיון שהוא ודאי בימי נדתה. אלא שיש להבין דאפשר דדוקא הראב"ד לשיטתו דס"ל [וכן דעת הרמב"ן] שאשה שרואה ראיה ארוכה כמה ימים חוששת בכל אותם הימים שהם ימי וסת, וא"כ י"ל דדוקא לשיטתו אנו אוסרים אותה ביום, שיש לתלות קלקלה במקולקל, וביום ודאי ראתה והוא ודאי יום וסתה. אבל לדידן דקיי"ל (להלן סעי' ו) שאינה צריכה לפרוש אלא עונה של תחילת הוסת, א"כ מאי איכפ"ל אם ביום הוא ודאי ימי נדתה, והרי לא שייך לומר דתולין קלקלה במקולקל, שהרי אילו ראתה מהלילה, ראייתה ביום אינה עושה וסת כלל.

ובפלתי (סק"ו) וכן בסדרי טהרה (סק"ז) כתבו לבאר טעם אחר למה אסורה ביום, דהנה בלילה מאחר שהוא ספק אם תראה אינה אסורה, כי סד"ר לקולא, אבל לאחר שעבר הלילה ולא ראתה, הרי זה ראיה שבאמת לא ראתה אלא ביום, שהרי חזקתה שתראה ביום הוסת, וכיון שעבר הלילה ולא ראתה, מעתה יש לנו הוכחה שהיתה ראייתה ביום, ממילא מחוייבת לפרוש ביום.

דעת הפוסקים להחמיר גם ביום וגם בלילה

וכתב הב"ח דאע"ג שהלכה היא כדברי השו"ע שאינה צריכה לחשוש אלא ביום, מ"מ מאחר שחשש איסור כרת הוא יש להחמיר גם בלילה, והביאו הש"ך (ס"ק יד), וכתב הש"ך שלפי מה שביאר (לעיל סק"ז) שצריך להחמיר עונת או"ז, כ"ש כאן, והיינו שבין כך אף אם ראתה רק ביום מ"מ נאסרת כבר בעונה שקודם לכן, ולכך יש להחמיר ביום ובלילה.

ובאמת באחרונים (עי' תורת השלמים ס"ק יב) כבר העירו שבראב"ד הנדפס לפנינו [והוא ממהדו"ק], אחר שכתב הסברא להתיר, סיים דבריו וז"ל, מיהו לההוא גונא מיהת איבעי ליה לאיניש למיחש, כי היכי דלא ליתי לידי איסור נדה, ע"כ. ומבואר דעת הראב"ד שיש להחמיר אף שהוא איסור דרבנן [אלא שהרא"ש כתב להקל עפ"י הראב"ד במהדו"ב].

הסברא להחמיר בשניהם משום תרתי דסתרי

והסברא בזה נראה, דלהלן סי' קפט (סעי' ז) גבי וסת הדילוג שנחלקו רב ושמואל אם בעינן ג' ראיות או ד' ראיות, נחלקו הראשונים אם הלכה כרב או כשמואל [כי הלכה כרב באיסורי, אבל מחלוקת זו נחלקו רב ושמואל גם בשור המועד, והלכתא כשמואל בדיני], ופסק השו"ע להחמיר כשניהם, ולכאו' הא וסתות דרבנן וא"כ למה החמיר בשניהם הא הו"ל למימר סד"ר לקולא.

ובאחרונים ביארו, דאמנם סד"ר לקולא, אבל לעניין וסת הדילוג לא שייך להקל מספק, כי אם נבא להקל, הרי מספק לא נחמיר לא בזה ולא בזה, דמאי אולמיה האי מהאי, ונמצא שודאי עבר על דברי חז"ל, וכלל הוא שכל שהוא תרתי דסתרי אין מקילים בספק דרבנן. והביאו ראיה ליסוד זה מהא דמצינו שהחמירו חכמים לענין קריאת המגילה, בעיירות המסופקות, ולכאו' הא סד"ר לקולא, אלא ודאי משום דאי אפשר מספק להקל בשניהם, דהא אז לא יקרא מגילה כלל, וזה לא שייך.

ומעתה יש לבאר דזהו הטעם שהחמיר הראב"ד גם ביום וגם בלילה, דאה"נ יש כאן סברא להקל משום סד"ר, אבל זה אי אפשר להקל גם ביום וגם בלילה, דהוא תרתי דסתרי, דודאי ראתה או בזה או בזה, ולכך סבר הראב"ד להחמיר בשניהם. אמנם במהדו"ב חזר בו הראב"ד שסגי להחמיר ביום ולא בלילה [שאין להקשות מאי אולמיה האי מהאי, משום דתולין קלקלה במקולקל]. ודעת הבעל המאור בהשגותיו דבאמת מותרת גם ביום וגם בלילה מכח הא דסד"ר לקולא.

אינה זוכרת איזה יום הוא יום הוסת שלה

והנה להלכה למעשה, דבר מצוי הוא שהאשה אינה זוכרת באיזה יום ראתה בחודש הקודם [ובכלות מצוי הוא שאינם יודעים זמן ראייתם, כי אינן בקיאים, ופעמים מבלבלים את התאריכים]. והנה נתבאר שלרז"ה מותרת בשניהם, ובראב"ד מהדו"ק החמיר בשניהם, ובשו"ע מחמיר ביום ולא בלילה.

ועי' בחוו"ד (סוף ס"ק ד) שמבואר בדבריו שאשה שאינה יודעת את יום וסתה מותרת כל הימים משום דסד"ר לקולא, וזה כדברי הבעה"מ. אלא שלפי מה שנתבאר לעיל (שיעור ב') להחמיר מחמת חשש שמא תראה [ולא מדין וסתות], וא"כ ה"נ היה לנו לחשוש ולאסרה. וכן נראה מדברי החזו"א (סו"ס פז) שכתב שנראה שאם ראתה בימי מניקותא ואינה זוכרת יום ראייתה, אין לאסרה כל הימים, ולדעת הרשב"א מעיקר הדין אין לחוש כלל, ולכך אין להחמיר מספק. א"כ מבואר דדעת החזו"א שרק במניקה יש להקל ובלא זה אסורה.

ולעניין הלכה באשה שאינה זוכרת זמן ראייתה, הנה אם יודעת בערך אם ראתה באחד מחמישה ימים מסויימים, אז יש לה קולא, בשעת הדחק, דכיון דסתמא רואה חמישה ימים א"כ אין לאסרה אלא ביום אחרון שודאי ראתה בו, דתולים קלקלה במקולקל וכמו שפסק השו"ע. אבל אם מסתפקת על יותר ימים מזה, הרי אין את סברת השו"ע לתלות קלקלה במקולקל, ונצטרך לאסרה כל הימים. ולדברי הסד"ט גם בזה יש להקל בכל הימים חוץ מיום אחרון של ספיקא, אבל למעשה אין להתיר כמו שנתבאר, וכן עולה לדעת החזו"א שבעינן להחמיר, ולדבריו נראה להחמיר גם בספק בתוך חמישה ימים.

ראתה ואינה יודעת מתי התחילה ראייתה

והנה יש דבר המצוי שאשה מתעוררת בבוקר ומוצאת שיש לה דם, ואינה יודעת אם הוא מעכשיו או מאתמול. ועי' בבדי השולחן (ס"ק לא) שכתב בשם האשכול (סי' לב) שאינה טמאה מאתמול, כי יכולה לסמוך על חזקת הגוף, שהיא טהורה ורק עכשיו ראתה. ומה שכתב השו"ע לעניין ספק אם ראתה קודם הנץ או לאחר הנץ, ולא מכריעים מכח חזקת הגוף, צ"ל דמיירי שיודעת מתי ראתה, ואינה יודעת אם כבר היה הנץ או לא היה, וא"כ הספק הוא מתי היה הנץ החמה, ולא שייך להכריע בזה משום חזקת הגוף.

אמנם כל מה דשייך לסמוך על חזקת הגוף לומר שלא נאסרה עד לאחר עה"ש זה דוקא אם מצאה מיעוט דם, אבל ראתה הרבה דם וניכר שהיה כבר מהלילה, אסורה [והכל תלוי בכמות הדם לידע אם נאסור מהלילה בתורת ודאי ונתירה ביום, או לא]. ובאמת לעניין מעשה אם לאסרה כבר מהלילה אין נפק"מ כל כך, מאחר דמחמירים עונת או"ז, אבל מ"מ נפק"מ לעניין קביעת הוסת.

משמע בשו"ע דלענין קביעת הוסת הולכים אחר הנה"ח ושה"ח

והנה בשו"ע כאן תלה ראייתה אם ראתה קודם הנץ החמה או לאחר הנץ החמה, ובסדרי טהרה (סק"ו) כתב שהוא דבר תמוה, למה נלך אחר הנה"ח, והרי בכל דיני התורה היום והלילה תלויים בעלה"ש וצה"כ. וכתב שצ"ל שטבע האשה בוסתה תלוי במהלך השמש בזריחתה ובשקיעתה, אלא שכתב שהוא דבר חידוש. אמנם החוו"ד (סק"ה) באמת כתב כן דקים להו לחז"ל שעניין הוסת תלוי בהילוך החמה, והנץ החמה גורם הראיה, וגם בסוף היום תלוי בשקיעת החמה ולא בצאת הכוכבים.

אלא שבערוך השולחן (כאן דין כז) נתקשה בזה מאוד, שהרי אם אנו הולכים אחר הילוך השמש, ואומרים שהיא גורמת לראיה, א"כ כמו שבתחילת היום אזלינן בתר הנה"ח, ה"ה בסוף היום נלך בתר שקיעת החמה, ולא אחר צה"כ, ובגמרא (נג.) מצאנו לעניין בדיקות, שדקדקו חילוק בין ביה"ש דרבי יוסי לבה"ש דר' יהודה, ואף לעניין הפסק טהרה שנעשה בסוף היום, שודאי העניין הוא לבדוק בשעה האחרונה שעשוי לבוא דם, ואי נימא דאומרים שהטבע הדם לילך בתר השמש, הרי אינה יכולה לבדוק אחר שקיעת החמה, ואי"ז תלוי במחלו' ר' יוסי ור' יהודה.

ובערוך השולחן סיים שלעניין דינא יש להחמיר בשני הצדדים, והמנהג כדברי החוו"ד דאזלינן לעניין וסתות בתר השקיעה, והוא נפק"מ גם לבדיקות, שלא תבדוק בבוקר קודם הנץ החמה. אבל יתכן שלעניין בדיקות זה תלוי בדיני התורה מהו יום ולא תלוי במציאות של הדם.

[סעיף ה] אם רגילה לראות ראייה מקודם הנץ החמה עד אחר הנץ החמה, אסורה בלילה וביום כשיעור הנמשך בו.

[סעיף ו] אם וסת נמשך ב' או ג' ימים, ששופעת או מזלפת, אינה צריכה לפרוש אלא עונה הראשונה של הוסת, וכיון שעברה עונה ולא ראתה, מותרת.

הולכים אחר תחילת הראיה, ומתי חוששים גם להמשך ראייתה

הנה בסעיף ו' מבואר דאם רואה ראיה ממושכת אין הולכים אלא אחר תחילת ראייתה, אלא שבסעי' ה' לכאורה מבואר להיפך, שכתב שאם הראיה מתחלת בלילה וממשיכה ביום אסורה גם בלילה וגם ביום כשיעור ראייתה, ולא אזלינן בתר תחילת ראייתה.

והש"ך (ס"ק טז) כתב ב' תירוצים. **א.** דבסעי' ה' מיירי שראתה ראיה אחת שהתחילה בלילה וממשיכה ביום, ושניהם הם וסתה, אבל בסעי' ו' אינה ראיה אחת, אלא הוא תוספת דמים. **ב.** עוד תי' בשם הפרישה שבאמת גם בסעי' ו' מיירי בראיה אחת, ומ"מ אינה חוששת אלא לתחילת ראייתה, אבל בסעי' ה' מיירי בראיה מועטת לכך חוששת גם ביום, שגם ביום הוא נחשב עדיין לתחילת הוסת. ואנן קיי"ל כתי' השני שלא לחשוש אלא לתחילת הראיה בראיה ארוכה. אמנם לפי"ז אם באמת רואה ראיה מועטת תחשוש לשניהם. וראיה קטנה הכוונה רק לעונה אחת ועוד מעט מעונה שניה.

ביאור למה לא תחשוש שתחילת הראיה היה בימי זיבה שאינה קובעת בהם

אלא שהקשו הסד"ט (ס"ק ט) והחוו"ד (סק"ז), דהנה קיי"ל (להלן בטור סי' קפט) שאין אשה קובעת וסת בי"א יום שבין נדה לנדה, וכיון שאין נשים בקיאים בימי נדה וימי זיבה לעולם חוששת על כל יום שמא הוא יום תחילת ימי נדתה, והימים הקודמים הם ימי זיבה. וא"כ כל שראתה ראיה ארוכה, הרי אפשר שיום ראשון של ראייתה הוא מימי זיבה ולא קבעה וסת, וביום השני מתחיל ימי נדה ועתה קבעה וסת ביום השני, וכן יש להסתפק על כל יום ויום, וא"כ אמאי אין אוסרים את כל ימי ראייתה.

הפסיקה וחזרה לראות כמה יהיה ההפסק שתקבע עוד וסת

ובחוו"ד כתב דאינה חוששת אלא במפסקת, אבל אם שופעת דמים הכל ראיה אחת היא, ואין קובעת וסת. ואף שאפשר שהיא הפסיקה ראיתה מעט, אין לחשוש לאסרה מחמת כן, כי ראייתה בתוך ימי נדותה הוי כוסת שאינו קבוע, ועיקר חשש וסתות הוא בוסת קבוע שחוששים שתחזור ותראה בזמן וסתה, אבל וסת שאינו קבוע אינו אלא חששא בעלמא, וממילא הוי כעין ספק ספיקא, דשמא התחלת הראיה הוא העיקר, ואפילו להצד שוסתה הוא בימי נדתה, הרי אין זה אלא וסת שאינו קבוע ואינו אלא חשש בעלמא.

ודעתו שאם התחלת הראיה הוא וסת קבוע אז אין צריך לחשוש להמשך הראיה אפילו לוסת קבוע, ואם תחילת הראיה הוא וסת שאינו קבוע צריכה לחוש לוסת קבוע.

מיהו לפי"ז כתב החוו"ד שבאופן שראתה ב' ראיות בראש חודש ובפעם שלישית ראתה בכ"ה לחודש והמשיך ראייתה עד ר"ח, יש לחשוש שקבעה וסת בראש חודש, דעכשיו יש כאן חשש וסת קבוע, ויש להחמיר, ולכך ס"ל שכל שראתה בפעם שלישית אפילו ממעיין פתוח חוששת לוסת קבוע.

מיהו כבר הבאנו לעיל (בשיעור הקודם) דדעת הפרדס רימונים (בשפתי חכם ס"ק טז) שכל שלא הפסיקה יום שלם אין זה ראיה חדשה, והוא המשך של הראיה הראשונה ואינה קובעת וסת. וראיתי מי שביאר שהוא מעל"ע, אבל אינו כן אלא כוונת הפרדס רימונים שיהא הפסק טהרה ותמתין יום שלם בלא ראיה, ואז אומרים שהיא ראיה חדשה, אבל כל שלא הפסיקה יום שלם נחשב כהמשך לראיה הראשונה. ולדבריו כל שהפסיקה יום שלם אז חשיב ראיה חדשה והוי וסת אע"פ שאינו וסת קבוע.

אם שייך שיהיה לאשה יותר מוסת אחת

ויש עוד מחלוקת בין הפוסקים בהדין שמבואר בטור סוף סי' קפט (סל"ב) על פי הגמרא בנדה (לט:) בראתה ב' פעמים בר"ח ופעם שלישית ראתה בכ"ה ובא' לחודש, והיינו שהראיה השלישית ממעיין פתוח שקובעת וסת לר"ח. דדעת הגר"ז (סי' קפט קו"א סק"ד) שאע"פ שחוששת ליום כ"ה, אבל קובעת וסת לא' בחודש בתורת ודאי. אבל הב"ח (על הטור שם) כתב מפורש שאין לאשה ב' וסתות, ומה שקבעה וסת לא' בחודש הוא רק ספק וסת, וממילא חוששת גם לראיית כ"ה, וכ"נ ברמב"ן בהלכות כמ"ש הב"ח שם. אמנם בראב"ד מדוייק כשיטת הגר"ז דשייך שיהיה לאשה יותר מוסת אחת.

**דינים העולים**

1. ספק ראתה קודם הנץ ספק ראתה לאחריו, דעת בעה"מ להקל בשניהם, והשו"ע פסק שמותרת בלילה ואסורה ביום, ובפוסקים כתבו להחמיר גם ביום וגם בלילה.
2. וכל זה כשיודעת מתי ראתה רק ספק אם באותה שעה כבר היה הנץ, אבל אם ראתה ביום ואינה יודעת אם ראייתה כבר התחילה מהלילה, אם היא ראיה מועטת הולכים אחר חזקת הגוף שלא ראתה אלא ביום, אבל אם היא ראיה מרובה אסורה כבר מהלילה.
3. אשה שאינה זוכרת יום ראייתה, אם ספיקה הוא על ה' ימים שמסתפקת בהם כיון שסתם ראייתה נמשכת חמישה ימים יכולה לתלות קלקלה במקולקל, ודוקא בשעת הדחק. אבל אם ספיקה יותר מזה אין להקל.
4. בשו"ע משמע דלעניין הוסתות הולכים אחר השמש ונקבע לפי הנץ החמה ושקיעת החמה, וכן דעת החוו"ד, וכן המנהג, אבל בערוך השולחן הוכיח דאזלינן אחר עלות השחר וצה"כ שהוא תחילת וסוף היום, וכתב להחמיר כשני הצדדים [ולעניין בדיקות אפשר שאינו תלוי במחלוקת והולכים אחר היום והלילה].
5. אשה שהתחילה לראות בלילה והמשיכה ביום אם היא ראיה מרובה אינה חוששת אלא לתחילת הראיה, אבל אם היא ראיה מועטת [היינו שראתה רק בלילה וקצת מהיום] יש לה לחשוש לשניהם.
6. הפסיקה וחזרה לראות לדעת החוו"ד אם הוא חשש וסת קבוע, קובעת וסת, אבל לדעת הפרדס רימונים אינה קובעת וסת אא"כ הפסיקה יום שלם [והיינו שעשתה הפסק טהרה ואח"כ היה לה הפסק יום שלם], שאל"כ חשיב שממשיכה הראיה הראשונה.

שיעור ד'

[סעי' ז] אם הגיע וסתה בימי עיבורה משהוכר עוברה, או בימי מניקתה שהם כ"ד חדשים משנולד הולד, אפילו מת הולד, אין צריך לפרוש סמוך לוסתה, ואפילו בתוך וסתה מותרת בלא בדיקה. **(וע"ל סוף סימן קפ"ט)**.

## מעוברת מסולקת לאחר ג' חדשים, ואם בעינן חדשים של ל' יום או בין מלא בין חסר

להלן סי' קפט (סל"ג) כתב השו"ע שהוכר עוברה היינו אחר ג' חדשים, ומבואר בתוס' יו"ט (נדה פ"א מ"ה) דהכל הולך אחר החדשים, ולא אכפ"ל אם מלא או חסר [ובזה ביאר החילוק בין ת"ק לר' יוסי דלר' יוסי בעינן ג' עונות של שלושים יום, אבל לחכמים ג' חדשים ופעמים אחד מלא ואחד חסר]. ויבואר עפ"י הירושלמי (סנהדרין פ"א ה"ב) גבי בת ג' שנים ויום אחד שאין בתוליה חוזרים, נמלכו בית דין לעברו הבתולין חוזרין, ואם לאו אין הבתולין חוזרין. אמנם הרש"ש (נדה ז:) תמה על התוס' יו"ט והביא ראיה שלא כדבריו. מיבמה שהוכר עוברה דמבואר שם שהוא חדשים של ל' יום [וכן פסק השו"ע אהע"ז סי' יג ס"א], ועיי"ש בתוס' יו"ט שכתב דלא דמי ליבמה, ואין מובן החילוק דהא הדינים שווים שהכל תלוי בהוכר עוברה.

## בזמנינו שרוב נשים אינן רואות גם בג' חדשים ראשונים

והנה בזמנינו חזינן במציאות שרוב רובן של נשים אינם רואות גם בג' חדשים ראשונים, וכבר עמד ע"ז רע"א (שו"ת קמא סי' קכח), וכתב שלא לסמוך ע"ז לדינא. ולמעשה נוקטים לחומרא לב' הצדדים, דמצד אחד מחמירים שאינה מסולקת דמים, וצריכה לחשוש לוסת שהיה לה קודם לכן. אבל מצד שני מחמירים בה גם שהיא מסולקת דמים, לומר שאף שאינה רואה אינה מבטלת וסת הקבוע.

## לעניין וסת הפלגה ועונה בינונית לא שייך החומרא אלא בחודש הראשון

אכן למעשה החומרא שחוששת לוסת קבוע שהיה קודם לכן, אם יש לה וסת החודש באמת הוא נפק"מ לכל הג' חדשים, וכן לעניין וסת השבוע [שיתברר דינו במקומו]. אבל לעניין וסת הפלגה ועונה בינונית לא שייך אלא בחודש הראשון, שהרי אם יש לה וסת להפלגת כ"ח יום, א"כ חוששת לכ"ח יום מזמן ראייתה האחרונה, וכיון שלא ראתה שוב לא יהיה לה כ"ח יום מראייתה, כי אין צריכה לחשוש כ"ח יום מזמן שראויה לראות אלא רק אם במציאות ראתה דם. וכמו"כ לעניין עונה בינונית הוא דוקא אחר ל' יום מראייתה, ולא מזמן שראויה לראות, ולכך שוב לא תחשוש אחר שכבר פעם אחת עבר זמן הוסת.

## אם רואה בג' חדשים ראשונים אם נחשוש לרואה בשעת עיבורה

ואשה ראתה בחודש השלישי לעיבורה, אינה צריכה לחשוש בחודש הרביעי כלל, מאחר שאמרו חז"ל שהיא מסולקת דמים ואין לה וסת [וכמו שמבואר בסי' קפט סל'ד]. אלא שהיה מקום לומר שבזמנינו אם המשיכה לראות בג' חדשים ראשונים לעיבורה, לא נתירה בחודש הרביעי, דהא מבואר בש"ך (ס"ק יט) שאם ראתה ג' פעמים בימי עיבורה חוששת לוסתה, ועי' בפת"ש (ס"ק יד) שאף בראיה אחת חוששת לוסת שאינו קבוע, כי חזינן שהיא אשה שרואה בזמן עיבורה. וא"כ מאחר שנתבאר שאנו נוקטים לחומרא שהיא מסולקת דמים, א"כ לכאו' נחמיר עליה אם ראתה, שהיא אשה שרואה בימי עיבורה. ומ"מ לא נראה להחמיר בזה, כי גם בזמה"ז ג' חדשים הראשונים מצוי יותר לראות.

## אם צריכה לבדוק ביום וסתה בג' חדשים הראשונים

ולעניין בדיקות, כתב השו"ע שבשעה שמסולקת דמים אינה צריכה לבדוק, ואף שבזמנינו מסולקת בג' חדשים ראשונים, מ"מ כבר נתבאר שנקטינן להחמיר כאינה מסולקת, אמנם לעניין בדיקות מורים להקל בוסת שאינו קבוע, מאחר דבלא"ה יש סוברים דלא בעינן בדיקה, ובמעוברת עדיף לימנע מבדיקות שאינם צריכות, ולכך לעניין זה מקילים שהיא כמסולקת דמים ואינה חוששת לוסתה [אבל ביש לה וסת קבוע נראה שראוי להחמיר].

## מינקת בזמנינו שרוב נשים אינם מסולקות כ"ד חודש

ולעניין מינקת. מבואר בשו"ע שכל כ"ד חודש חשיבא שמסולקת דמים, מיהו גם בזה נשתנה הדבר, וידוע שמציאות זמנינו שאין הנשים מסולקות כל כך. ובאגרות משה (יו"ד ח"ד סי' יז אות ב') כתב שכיון שבמציאות חזינן שרואות, ודאי אין להקל לסמוך על דורות הראשונים ולומר שכל כ"ד חודש הם מסולקות דמים, אלא צריך לחשוש לוסתן, וכן ידוע מהחזו"א.

ולכן כל זמן שלא ראתה דם אינה צריכה לחשוש לוסתה, ונחשבת מסולקת דמים, אבל אחר שרואה פעם אחת חוששת לוסתה, ואם היה לה קודם עיבורה וסת קבוע אף חוזרת לוסת שלה.

## צריכה ליזהר שלא נעקר וסת קבוע עד כ"ד חודש

אבל מ"מ יש גם להחמיר לעניין שלא תעקור וסת קבוע, כשג' פעמים לא תראה בזמן וסתה. ובספר חוט שני (סי' קפט סל"ג) העיר מזה, שאם היה לה וסת קבוע קודם לכן, אינה עוקרת עד כ"ד חודש. ולכך כתב להזהיר שאשה שהיה לה וסת קבוע, תשים ליבה שבסיום הכ"ד חודש צריכה לחשוש לוסתה הקבוע שלא נעקר. אולם פעמים שרואים שראייתה מסודרת ממש, ויהיה מקום לומר שתעקור, ותעשה שאלת חכם.

## אם צריך לחשוש לעונה בינונית ולימי המבוכה

ועיין שם שכתב להקל שלעונה בינונית אינה צריכה לחשוש כל כ"ד חודש, שכל יסוד עונה בינונית הוא משום שחוששת לעונה של שאר הנשים בעולם, ואשה זו, אף שבמציאות היא רואה, אינה צריכה לחשוש אלא לוסת שלה, אבל לא לוסת של שאר נשים, כי נחשב ששאר נשים מניקות מסולקות דמים, אולם למעשה נראה שמחמירים בזה. וגם לימי המבוכה יש לחשוש בימי מניקותה.

## כיצד נחשב וסת הדילוג

והנה יש לדון לעניין וסת הדילוג, כי אשה שראתה ט"ו ט"ז י"ז חוששת בחודש שאח"כ ליום י"ח, והוא וסת הדילוג [שיתבאר להלן סי' קפט ס"ז], ואחר שקבעה וסת הדילוג צריכה ג' פעמים לעוקרו, ולכך אף אם לא ראתה בחודש שלאחריו ביום י"ח, הרי היא חוששת בחודש שלאחריו ביום י"ט. ויש לדון באשה שהיה לה וסת הדילוג קודם לידתה, ואח"כ הפסיקה לראות מחמת ימי מניקותה, לאיזה דילוג תחשוש אחר ימי מניקותה, וצ"ע.

## יולדת בניתוח אם חשיבא מסולקת דמים

ויולדת בניתוח, הנה בבדי השולחן (ביאורים ד"ה הולד) כתב שנראה שאין אומרים בה שמסולקת דמים, מאחר שבגמרא מבואר שהטעם שמסולקת דמים הוא מחמת שאבריה מתפרקים ופירש רש"י (בכורות ו:) שהוא מחמת הלידה, אבל אם יולדת בניתוח לא שייך זה. מיהו נראה פשוט שכל זמן שלא רואה דם אינה חוששת לוסתה, אף אם ילדה בניתוח.

[סעיף ח] היתה נחבית במחבא מפני פחד והגיע שעת וסתה, אינה חוששת לו. **הגה: וי"א דוקא אם עבר הוסת ולא בדקה ולא הרגישה טהורה בלא בדיקה, אבל לכתחלה צריכה בדיקה.**

## אשה שלוקחת כדורים להפסיק ראייתה אם נחשבת כמסולקת

ולעניין מעשה כתבו האחרונים שלא לסמוך על פחד. אולם יש נפק"מ במי שלוקחת כדורים שמונעים ראייתה, שאם לקחה ג' פעמים [אבל פחות מזה לא], וחזינן שזה משפיע עליה שלא תראה, סומכים על זה שהיא כמסולקת, דלא גרע מפחד.

[סעיף ט] שאר נשים צריכות בדיקה כשיגיע הוסת, עבר הוסת ולא בדקה ולא הרגישה, טהורה בלא בדיקה. וי"א שאסורה עד שתבדוק אם יש לה וסת קבוע, או שהוא יום ל' אף על פי שאינו קבוע. **(והכי נהוג, וכן הוא לקמן סימן קפ"ט).**

## איזה הרחקות צריך לנהוג בעונת הוסת

ושאר הרחקות, כבר נתבאר לעיל שלעניין חו"נ צריכה להחמיר, ובשועה"ר החמיר גם שלא לישן במטה אחת, אבל שאר הרחקות אי"צ.

## חיוב הבדיקה בעונת הוסת

מבואר בשו"ע שצריכה לבדוק בעונת וסתה, ונחלקו הפוסקים בוסת שאינו קבוע אם יש חיוב בדיקה לכתחילה בזמן עונת הוסת, דהב"ח והפרישה החמירו להצריכה בדיקה, וכן משמע בשו"ע שאף בוסת שאינו קבוע לכתחילה תבדוק. אולם הט"ז (סי' קפט ס"ק לח) ס"ל שאינה צריכה לבדוק, וכן פסק הפרדס רימונים (על הט"ז ס"ק יב). והמנהג להחמיר לבדוק, ומ"מ מאחר שהוא מחלוקת אחרונים, לפעמים בשעת הדחק יש להקל עפ"י שאלת חכם.

ובשו"ע משמע בטעם הסוברים שמותרת בלא בדיקה, משום דסומכת על זה שלא הרגישה, וא"כ בזמנינו שהנשים אינם מרגישות, א"כ אין לנו ראיה מזה שלא ראתה. אכן גם בזמנינו בדרך כלל אשה יודעת אם יש לה דם, ולכך אף בזמנינו אין חילוק.

וזמן הבדיקה. החוו"ד (ס"ק ט) החמיר דצריכה לבדוק בשעת וסתה ממש, וכתב שאם אינה יודעת שעת וסתה צריכה ליתן מוך דחוק [וכתב שאם יש לה ספק ב' או ג' ימים צריכה שיהיה לה מוך דחוק ג' ימים]. אבל לא קיי"ל כן אלא מהני בדיקה גם אח"כ.

## עבר עונת הוסת ולא בדקה

ואם לא בדקה. כתב השו"ע ב' דעות ואנן קיי"ל להחמיר שאינה מותרת עד שתבדוק. והנה הש"ך (ס"ק כג) הביא דעת הב"ח להחמיר דבעינן לבדוק מיד סמוך לוסתה, ואם איחרה ולא בדקה מיד אחר עונת הוסת אסורה, דחזקה אורח בזמנו בא ונפל לארץ. אבל לא קיי"ל כן אלא מהני בדיקה גם לאחר כמה ימים.

## רחצה פניה של מטה קודם שבדקה וביאור תקנ"ח להצריכה בדיקה

אלא שהפרישה (ס"ק יח) כתב שאע"פ שמהני בדיקה גם אח"כ, מ"מ אם רחצה פניה של מטה שוב לא מהני לה בדיקה, כי חיישינן שראתה, והלך הדם ע"י הרחיצה [אולם בלא שרחצה ס"ל להפרישה שאפי' אחר כמה ימים מהני בדיקה ולא חוששים שבא ונפל לארץ, אבל אם נשתנה עניינה ע"י שרחצה פניה של מטה שוב לא מהני בדיקה].

אולם דעת הפרדס רימונים (על הט"ז ס"ק יג) להקל, וכן דעת החזו"א, וביאר הפרדס רימונים (על הט"ז ס"ק יב) שבעצם מעיקר הדין אשה מותרת בלא בדיקה, כיון שסומכת על הרגשתה שבודאי אם הייתה רואה הייתה יודעת, אלא שחכמים החמירו עליה לבדוק לצאת מידי חשש [ומה שאסורה לשמש עד שתבדוק הוא רק חיזוק לתקנ"ח, שאם בלא בדיקה תהיה מותרת תיעקר תקנת חז"ל]. וא"כ דומה בדיקה זו לכמה בדיקות שמצינו שתיקנו חכמים כגון בדיקת חמץ, ובדיקת ריאה לעניין טריפות, ובדיקת ציצית שלא נקרעה וכדו', דכל דאיכא לברורי מבררינן.

ומעתה אף אם רחצה פניה של מטה אינה אסורה, כיון דדמי לנאבדה הריאה שאף שחייבו חכמים לבדוק הריאה, מ"מ אם נאבדה הריאה הבהמה מותרת [ואף האוסרים הוא משום גזירה ולא מעיקר הדין (עי' יו"ד סי' לט ס"ב)]. מיהו אם רחצה במזיד, בזה אפשר שקנסוה, וכעין שמצינו גבי בדיקת הריאה שאם איבדה במזיד הבהמה אסורה [עי' ש"ך סי' לט סק"ו].

והיה נראה לומר עוד דעיקר תקנת חז"ל להצריכה בדיקה הוא כדי שתשים ליבה לידע אם רואה או אינה רואה, ולא תמשיך בעיסוקיה בלא שימת לב [ואין להקשות משוטה שחברותיה בודקות אותה, ואם כמשנ"ת מה שייך תקנת בדיקות בשוטה. דגם בשוטה שייך תקנ"ח, שמא ע"י שמצריכים אותה בדיקות ידעו אם יש לה דם]. ובזה יתבאר אמאי אין חוששים לדברי החו"ד לבדוק בשעת וסתה ממש, כי עיקר תקנת חכמים לבדוק היא בשביל שתשים ליבה, וזה שייך אף אם אינה בודקת ממש בשעת וסתה.

ולפי"ז אתי שפיר נמי הא דקיי"ל דמהני בדיקה בדיעבד אפילו אחר כמה ימים, ולכאורה כבר נאבד הדם ומה מועיל בדיקתה. כי תקנת חז"ל כדי שתשים ליבה, ולזה בדיעבד מועיל גם הבדיקה שעושה לאחר זמן.

## כמה פעמים תבדוק

ויעוי' בפת"ש (ס"ק ח) שהביא מהנוב"י שהצריך לבדוק בוקר וערב ובאמצע היום כמה פעמים, וכך לכאורה היה ראוי לנהוג גם כהנהגה טובה, דכל היד המרבה לבדוק בנשים משובחת. אמנם למעשה מאחר שבזמנינו מצוי פצעים הרבה, ונמצא ע"י ריבוי הבדיקות שיהיה קלקול, לכך ממעטים בבדיקות ולא ראוי לעשות הרבה. וכבר הבאנו לעיל דעת החזו"א (סו"ס פ') דסגי בבדיקה אחת, וכן היא ההוראה העיקרית שאינה צריכה אלא בדיקה אחת שלא תבוא לפצעים.

## שתבדוק בסוף היום, ובלילה תבדוק סמוך לשינה

ואותה בדיקה שאמרנו שתבדוק ראוי לעשותה בסוף היום שהוא ודאי אחר שעת וסתה. וכשאי אפשר או שחוששת שתשכח מהני גם אם בדקה באמצע היום, אבל לכתחילה תמתין לסוף היום. אולם בלילה אינה חייבת לקום משנתה קודם הנץ החמה לבדוק בסוף הלילה, ויש להקל שתבדוק קודם שינתה.

## צריכה ליזהר שלא תרחוץ קודם הבדיקה של עונת הוסת

ויש נשים שטועות רוחצות קודם הבדיקה, וטעות הוא בידם, ומקור הטעות הוא משום דבדיקה של הפסק טהרה צריכה לרחוץ קודם לכן ויתבאר במקומו, אבל בבדיקה של עונת הוסת אדרבה אסור לה לרחוץ פניה של מטה, שמא תאבד את הדם ע"י הרחיצה וכמו שנתבאר. ויש שהקפידו שלא לרחוץ באמבטיה קודם הבדיקה, ומלקחת אין חשש.

**דינים העולים**

1. מעוברת. אחר ג' חדשים [ונחלקו אם הולכים אחר מלא וחסר או שהוא חדש של ל' יום], חשיבא מסולקת דמים ואין לה וסת.
2. בזמנינו שרוב נשים מסולקות גם בג' חדשים הראשונים, נקטינן לחומרה שמסולקת לעניין שלא תעקור וסת קבוע. אבל מחמירים שאינה מסולקת לעניין שחוששת לוסתה. וחוששת לוסת החודש (ווסת השבוע), ולעניין וסת הפלגה ועונה בינונית אינה חוששת אלא מראיה אחרונה.
3. לעניין בדיקות בעונת הוסת, באין לה וסת קבוע, יש להקל שלא תבדוק בימי עיבורה אף בג' חדשים הראשונים. ואם יש לה וסת קבוע ראוי להחמיר.
4. מינקת. מדינא מסולקת דמים עד כ"ד חודש. ובזמנינו, עד שלא תראה אינה חוששת, אבל אם ראתה פעם אחת חוששת. אמנם לחומרא יש לחשוש שכל כ"ד חודש אינה עוקרת וסת הקבוע [ולכך אם היה לה וסת הקבוע קודם לידתה, יש ליזהר שבסוף כ"ד חודש חוזרת לוסת הקבוע שלה, שלא נעקר, חוט שני. ואם היו לה ראיות מסודרות תעשה שאלת חכם].
5. וחוששת לכל הוסתות, וגם לימי המבוכה ועונה בינונית. ואם היה לה וסת הדילוג יל"ד כיצד לחשב הדבר.
6. יש שכתבו שביולדת בניתוח אין לה כ"ד חודש, ומ"מ כל זמן שלא ראתה אינה צריכה לחשוש.
7. אשה שלוקחת כדורים המפסיקים ראייתה, אם בדקה ג' פעמים שמועילים לה הכדורים, חשיבא כמסולקת דמים ע"י הכדורים.
8. בעונת הוסת אסורה בתשמיש, ויש להחמיר גם לעניין חו"נ, והשועה"ר החמיר שלא לישן במטה אחת, אולם שאר הרחקות אין נוהגים בימי הוסת.
9. בוסת קבוע צריכה בדיקה, והחוו"ד כתב דצריכה בדיקה בשעת הוסת ממש, ואם אינה יודעת שעת הוסת צריכה מוך דחוק. ובנוב"י כתב לעשות כמה בדיקות באמצע היום, אבל ההוראה היא שלא להרבות בבדיקות מחמת שמצוי פצעים, ותעשה בדיקה אחת בסוף היום [ובשעת הדחק מהני גם קודם לכן], ובלילה תבדוק סמוך לשינה.
10. ואם עבר הוסת ולא בדקה, קיי"ל שאסורה לבעלה עד שתבדוק. ובוסת שאינו קבוע נחלקו האחרונים אם צריכה בדיקה, ונוהגים להחמיר [אם לא בשעת הדחק ע"י שאלת חכם], ומ"מ אם עבר הוסת ולא בדקה אינה אסורה לבעלה.
11. ודעת הש"ך שבדיעבד מהני בדיקה רק מיד אחר עונת הוסת, אולם קיי"ל להקל בדיעבד גם בבדיקה אחר כמה ימים.
12. בבדיקה של עונת הוסת, צריך ליזהר שלא תרחוץ פניה של מטה קודם שתבדוק, ויש שהחמירו שלא לעשות אמבטיה. ומ"מ אם רחצה בשוגג אינה אסורה לבעלה, ואם רחצה במזיד יש מקום לומר שקנסוה שתיאסר לבעלה.

שיעור ה'

[סעי' ט] שאר נשים צריכות בדיקה כשיגיע הוסת, עבר הוסת ולא בדקה ולא הרגישה טהורה בלא בדיקה. וי"א שאסורה עד שתבדוק אם יש לה וסת קבוע, או שהוא יום ל' אף על פי שאינו קבוע. **והכי נהוג, וכן הוא לקמן סימן קפ"ט**.

## בדקה ונאבד העד

בחוו"ד (ס"ק יא) כתב להסתפק אם בדקה בעונת הוסת, ונאבד העד, אם נאמר שטהורה היא. דהא משמע בשו"ע שהטעם שבעבר וסתה ולא בדקה טהורה, משום דסומכים ע"ז שלא הרגישה שזהו ראיה שבאמת לא ראתה, אבל אם בדקה ונאבד העד, הרי יש לומר שבאמת ראתה והרגישה ותלתה הרגשתה בעד.

## הטילה מ"ר אם עדיין שייך להתירה ע"י בדיקה

ועי' בפת"ש (ס"ק יח) שהעתיק מהחוו"ד בסתמא להחמיר. וכתב, שלפי"ז ה"ה אם הטילה מים תהיה אסורה, דשוב אין ראיה מדלא הרגישה, דשמא הרגישה בשעת הטלת מים, וסברה דהרגשת מ"ר היא. והיינו עפ"י דברי החוו"ד ריש סי' ק"צ שכתב שגם מ"ר יכולים לחפות על הרגשה. ועי' בחזו"א סי' פ' (ס"ק יז) שכתב שאחר דברי הפת"ש א"כ נפל בבירא כל ההיתר שכתב השו"ע להתיר בבדיקה דאחר וסת, דהא נשי דידן שאין להם שעה קבועה, א"כ כל היום הוא וסתן, וכל שמטלת מ"ר שוב לא תועיל לה בדיקה, וא"כ כמעט לא שייך להתיר אשה ע"י בדיקה שאחר הוסת. ובאמת החזו"א הקשה רק לשיטת החוו"ד, אבל הוא עצמו ס"ל (בסי' צ סק"א ד"ה והנה) שמ"ר אינם מחפים על ההרגשה, וא"כ לשיטתו באמת ל"ק כל כך על החוו"ד.

## קושיא על החוו"ד שבבא מן הדרך שאינו יודע שלא הרגישה לא יהיה היתר

ולמעשה החזו"א (סי' פ) הביא כמה ראיות לחלוק על החוו"ד, שאין ההיתר אחר הוסת מחמת שיש לנו ראיה מדלא הרגישה. דהנה איתא בגמ' נדה דף ט"ו גבי בא בדרך, דא"ר הונא שאם הגיע שעת וסתה אסורה עד שישאלנה, והקשו התוס' (טז. ד"ה אלמא וסתות דרבנן) דא"כ איך אמרו לל"ב דרב הונא (טז.) דאשה שעברה ולא בדקה בשעת וסתה מותרת. ותירץ החוו"ד עפ"י שיטתו, דבעבר ולא בדקה סמכינן על זה שלא הרגישה, אבל בבא מהדרך אסורה דשמא באמת הרגישה וראתה. ומה שלדידן קיי"ל שבבא מן הדרך מותרת, ביאר החוו"ד שהקילו משום דהוי תרי דרבנן: א] דוסתות דרבנן. ב] שמא ראתה בלא הרגשה. ובחזו"א (שם ס"ק ד) שתמה על החוו"ד, שלדבריו יוצא שכל הסברא להקל בוסתות הוא רק משום הראיה מדלא הרגישה, א"כ בבא מן הדרך שאין סברא זו, למה הקילו למ"ד וסתות דרבנן בבא מן הדרך.

## עוד קשה מהדין שיכולה לתלות במכה

ועוד הקשה (שם ס"ק ה) דמבואר בגמ' (טז.) שלמ"ד וסתות דרבנן אשה שיש לה מכה והרגישה שיצא ממנה דם מכה מותרת, ואפילו בשעת וסתה [עי' סי' קפז ס"ה], ואם נאמר כהחוו"ד, א"כ כמו שבהרגשת עד והטלת מ"ר חוששים שמא ראתה בהרגשה ולאו אדעתא, ה"נ ברואה דם מחמת מכה ומרגשת שיוצא דם, הרי באותה שעה אפשר שיוצא דם, והרגשת הדם מהמכה מחפה על הרגשת דם נדתה.

## אופנים שמצאנו שתולה במכה בשעת וסתה

והנה האי דינא שכתב החזו"א דאפילו בשעת וסתה תולה במכה, באמת נחלקו הראשונים, שדעת הסמ"ג ועוד ראשונים דאינה יכולה לתלות במכתה אלא שלא בשעת וסתה, אבל בשעת וסתה אינה תולה במכתה אלא ביודעת שהדם יצא מהמכה, דאל"כ לא תיאסר לעולם. אבל שיטת הרמב"ם (פ"ח הי"ד) שאפילו בשעת וסתה תולה במכתה. והרמ"א (סי' קפז ס"ה) פסק שאינה יכולה לתלות במכתה מחמת טעם זה שאם לא כן לא תיאסר לעולם.

אכן דעת הנוב"י (שו"ת קמא יו"ד סי' מא, הובא בפת"ש ס"ק לג) שאם ראתה דם בלא הרגשה יכולה לתלות במכתה, וכן דעת הפרדס רימונים, דמבואר ברשב"א (תורת הבית סוף שער ד') שבאמת מצד הדין ס"ל שיש להתיר לתלות במכה, ורק מחמת הסברא דאל"כ לא תיאסר לעולם, ס"ל להחמיר, ובאופן שראתה בלא הרגשה לא שייך סברא זו, דהא יכולה ליאסר כשתרגיש.

וזה ביאור דברי החזו"א שהקשה מהא דתולים במכה בשעת וסת, דגם הרשב"א שהחמיר שלא לתלות בשעת וסתה זה רק משום הסברא שאם לא כן לא תיאסר לעולם, אבל בלא זה ודאי תולין במכתה אע"פ שאין ראיה מדלא ארגשה.

והבדי השולחן (סי' קפז שם) כתב עוד, שמסתבר שאשה שרגילה לראות וסת של כמה ימים, אם ראתה רק מעט יכולה לתלות במכתה, ושוב לא סייך סברת הרשב"א שא"כ לא תיאסר לעולם, דשפיר שייך שתיאסר כשתראה ראיה גדולה [אלא שלמעשה לא היקל בזה משום סתימת הפוסקים שלא חילקו בזה].

והוא נפק"מ גדולה בימינו שהפצעים מצויים מאוד, ואם נימא דאשה בשעת וסתה אינה יכולה לתלות במכה כלל, א"כ נאסור הרבה, שכל פעם שבודקת בשעת וסתה אם היה לה דם מחמת מכתה תהיה אסורה. אמנם לדברי הפרדס רימונים מצאנו מקום היתר כשאינה מרגשת, ועוד יש לדון כשראתה ראייה מועטת שלא כדרך וסתה לסמוך על הסברא שכתב הבדי השולחן. ולעניין מעשה אשה שיש לה מכה אין לה לתלות במכה בשעת וסתה, אבל ע"י שאלת חכם פעמים יש מקום להתיר.

## אם שייך בדיקה ביום הוסת אחר שרחצה

והנה לדעת החוו"ד יש עוד חומרה גדולה, שאשה שרחצה ביום הוסת שוב לא יועיל לה בדיקה, דמאחר דס"ל שאנו תולים שרואה בשעת וסתה, א"כ אפשר שראתה קודם הרחיצה ונאבד הדם ע"י רחיצתה.

ולעניין מעשה בדיעבד מתירים את האשה אף בנאבד העד, ודלא כחו"ד, וכמו שהאריך להוכיח בחזו"א, וכן אם רחצה קודם הבדיקה מותרת, אכן לכתחילה צריך להקפיד שלא תרחוץ קודם בדיקה. ואשה שבכל זאת רחצה באו"מ קודם בדיקה, ראיתי בחוט שני (ס"ק יז אות יג) שאחר רחיצה בהפסק טהרה תמתין לכתחילה 8 דק', ומ"מ פחות מג' דקות לא מהני מידי, וכן לשון המהרי"ל דיסקין (בשו"ת סי' כב) אחר איזה מינוטין.

## לא בדקה, אם יש כאן עקירה לוסתה

כתב החוו"ד (ס"ק י) שיש להסתפק, אם לא בדקה עצמה ג' פעמים והרי לא ראתה ומותרת מאחר שלא הרגישה, ויש לדון אם נעקר וסת הקבוע שהרי ג' פעמים לא ראתה, וכתב החוו"ד מכח יסודו שההיתר לבעלה כשלא בדקה הוא משום דסמכינן על זה שלא הרגישה, ולכך כתב דדוקא לעניין להתירה לבעלה איכא תרי דרבנן [דוסתות דרבנן, וא"כ כל החשש שראתה הוא רק חשש דרבנן, ועוד דאף אם תראה אינו אלא ראיה דרבנן כיון שלא הרגישה], אבל לעניין לעקור וסתה אפשר דלא שייך לעקור, שאפילו אם ראתה בלא הרגשה לא נעקר הוסת, וכתב החוו"ד שכן משמע להלן סי' קפט (סכ"א) שלא מהני לעקור את הוסת בלא בדיקה. והנה אף שכבר כתב החזו"א לדחות דעת החוו"ד ובאמת מותרת אף בלא הראיה מדלא ארגשה, מ"מ לעניין זה שאינה עוקרת אא"כ בדקה בפועל ולא מצאה דם, אפשר כהחוו"ד.

אבל הפרדס רימונים (על הט"ז ס"ק יג) הקשה על החוו"ד, שכל מה שנסתפק אם נעקר וסת הקבוע שייך רק לפוסקים שסוברים שגם בוסת הקבוע בעבר הוסת מותרת בלא בדיקה, אבל לדידן דמחמירים בזה, פשוט שלא נעקר. וא"כ ראיית החוו"ד מלהלן סי' קפ"ט שלא נעקר בלא בדיקה אינה ראיה, דשם איירי לשיטות שאוסרים בעבר הוסת ולא בדקה.

ולדינא, מבואר בבעלי הנפש (שער הוסתות סי' א) שוסת הקבוע לא נעקר בלא בדיקה, משא"כ בוסת שאינו קבוע שהוא נעקר אף בלא בדיקה. דעיין בלשונו בשער הוסתות 'אבל וסת שאינו קבוע אפילו קבעתו שני פעמים הרי הוא נעקר בפעם אחת, ואינו צריך בדיקה אלא שאם הגיע אותו יום ולא בדקה ולא ראתה כיון שעבר אותו יום הותרה היא והותר אותו היום', וכ"ה ברמב"ן בהלכותיו (פ"ה הי"ט) להדיא שוסת שאינו קבוע נעקר בלא בדיקה. אלא שהחוו"ד כתב להחמיר אפילו בוסת שאינו קבוע, והוכיח כן מסימן קפט (סעי' כא), אלא שיש לדחות הראיה, דשם מדובר בוסת הגוף, ומפורש בט"ז (סי' קפט ס"ק לח) שאע"פ שלדעתו בוסת שאינו קבוע אי"צ בדיקה כלל, מ"מ בוסת הגוף חמיר טפי דחשיב שיש ריעותא בפנינו.

## באין לה וסת - סתירת השו"ע אם צריכה בדיקה

והנה בשו"ע כתב להצריך בדיקה רק באשה יש לה וסת, וכן הוא בטור. והט"ז (ס"ק יג) הביא קושיית הפרישה (ס"ק יח) שגם באין לה וסת צריכה בדיקה, דהא מבואר להלן סי' קפ"ו (סעי' ב) דדעת הרא"ש דאשה שאין לה וסת צריכה בדיקה לעולם קודם תשמיש ואחר תשמיש, וא"כ איך סתם הטור כאן שבאשה שאין לה וסת מותרת בלא בדיקה. ותי' הט"ז שכל החיוב לבדוק הוא דוקא באשה שאין לה וסת כלל וכל יום אפשר שתראה, אבל כאן מיירי באשה שיש לה וסת רק שינתה פעם אחת. אלא שהקשו עליו (עי' סד"ט ס"ק יג) שהרשב"א כתב שחוששת לעונה בינונית, ואם היה לה וסת קבוע הרי אינה חוששת לעונה בינונית. מיהו יש ליישב קושיא זו, דברמב"ן בחידושיו (נדה טו.) מבואר שכל שהוסת הקבוע הוא פחות מל' יום חוששת לעונה בינונית. אכן הרשב"א כתב על הרמב"ן שהוא חומרא גדולה, ונראה שחולק על הרמב"ן [וכן דייק מדבריו בלחם ושמלה שחולק עליו], ולפ"ז מובנת קושיית הסד"ט על הט"ז.

ויש שהעמידו (עי' פרי דעה על הט"ז ס"ק יג) דינו של השו"ע באשה שלא הגיע זמנה לראות עד עכשיו ורק עכשיו ראתה ראיה ראשונה, והיא אינה צריכה בדיקה כל פעם קודם תשמיש אלא רק חוששת לראייתה.

ויש שתירצו (סד"ט ס"ק יג, וחוו"ד ס"ק יב) שיש חילוק בין בדיקה דשעת תשמיש שאינה צריכה שתהיה בחורין ובסדקים, אבל בראיה של עונת הוסת צריכה אף בחורים וסדקים, וזה נידון השו"ע אם צריכה בדיקה בחורים וסדקים.

ובספר תפארת למשה כתב ליישב שאף שבאמת צריכה בדיקה באין לה וסת, מ"מ בעבר הוסת ולא בדקה מותרת בחו"נ, ולשכב במטה אחת, אבל ביש לה וסת ולא בדקה ועבר הוסת, אסורה בחו"נ. אלא שהסדרי טהרה (ס"ק יג) תמה עליו, שהרי בשעת וסתה אינה אסורה מדינא בחו"נ אף ביש לה וסת [כדלעיל סעי' ב], וא"כ איך נאמר שאחר הוסת תהיה אסורה, דכי נימא שבשעת הוסת קילא מעבר ולא בדקה. אבל החת"ס (על השו"ע סו"ס קפד) הצדיק דבריו, כי בשעת הוסת הוא רק חשש שתראה, אבל אחר שעבר הוסת אנו תולים שראתה וא"כ אסורה. ובבדי השולחן חשש לדעה זו שאסורה בחו"נ. אכן זה דוקא ביש לה וסת קבוע אבל באין לה הרי מותרת אף בלא בדיקה.

**דינים העולים**

1. אשה שיש לה וסת קבוע ועבר עונת הוסת ולא בדקה, אסורה עד שתבדוק, ונחלקו האחרונים אם קודם שבדקה אסורה בחו"נ ולשכב במיטה אחת, שדעת התפארת למשה והחת"ס שאסורה, והסד"ט ס"ל שרק בתשמיש אסורה.
2. ואם אין לה וסת קבוע, ג"כ צריכה בדיקה בעונת הוסת, אבל אם עבר ולא בדקה מותרת בלא בדיקה, ואף להשיטות שהצריכו אשה שאין לה וסת לבדוק קודם תשמיש, מ"מ אינו חמור כבדיקה של עונת הוסת ואינה צריכה בדיקה בחורים וסדקים, ועוד נפק"מ שבזה לכו"ע אינה אסורה בחו"נ אפילו קודם בדיקה.
3. בדקה ביום וסתה ונאבד העד. דעת החוו"ד דשוב אינה יכולה להתיר עצמה בבדיקה, ובפת"ש הוסיף דלפי דבריו ה"ה אם הטילה מ"ר. וכמו"כ אם רחצה ביום וסתה קודם בדיקה, לדעת החו"ד שוב לא תועיל לה בדיקה. והטעם בכל זה משום דתולין שראתה ובדיקת העד והטלת מ"ר מחפין על הרגשתה. אבל כבר הוכיח החזו"א מכמה מקומות דבסתם אין אומרים שראתה, ושייך היתר ע"י בדיקה גם בכה"ג.
4. אשה שיש לה פצעים, נחלקו הראשונים אם תולה במכתה בזמן וסתה, וקיי"ל להחמיר דאל"כ לא תיאסר לעולם, אלא שלפעמים יש סברא להקל כשלא הרגישה או כשהיה לה ראיה מועטת, ותעשה שאלת חכם.
5. לכתחילה יש להחמיר שאשה ביום וסתה לא תרחוץ באו"מ קודם בדיקה, ואם עברה ורחצה, תמתין לכתחילה 8 דקות קודם שתבדוק, ובדיעבד אם המתינה 3 דקות מהני, אבל פחות מזה לא מהני בדיקתה.
6. אם לא בדקה בעונת הוסת. דעת החוו"ד שלא נעקר וסתה אפילו בוסת שאינו קבוע, אבל מהראשונים מוכח דבוסת שאינו קבוע נעקר וסתה [ורק בוסת הגוף כגון וסת הפיהוק, חמיר יותר שלא נעקר בלא בדיקה].

שיעור ו'

[סעי' י] הרוצה לצאת לדרך צריך לפקוד אשתו אפילו סמוך לוסתה. **הגה: ואפילו בתשמיש שרי. ומ"מ המחמיר שלא לפקדה רק בדברי רצוי תע"ב. וכבר נתבאר דכל מיני קורבה ואהבה שרי מלבד תשמיש. ואם הולך לדבר מצוה א"צ לפקוד אשתו. וי"א אם אדם רוצה לילך לדרך, ואשתו נדה ותטבול תוך עונה אחת, צריך להמתין.**

## היתר של יוצא לדרך

טעם ההיתר ביוצא לדרך, מבואר בגמרא (יבמות סב:) שאז האשה משתוקקת לבעלה, ויש לו חיוב עונה מדרבנן, והתירו חכמים אף בעונת וסתה. ובחכמת אדם (כלל קח דין ז) כתב שחששו לזנות, שכיון שאין בעלה בעיר אין אימת בעלה עליה.

ועי' לעיל (שיעור ב') אריכות דברים במחלוקת הראשונים מה התירו ביוצא לדרך, ולמעשה הרמ"א פסק להחמיר שלא לפקדה רק בדברי ריצוי, וכדעת ר"ת. ובשועה"ר כתב לבאר שלפקדה בדברי ריצוי, היינו שאף שביוצא לדרך יש לו חיוב עונה, הוא ידבר על ליבה שתמחל לו, ועי"ז לא יהא לו חיוב עונה.

## אם לדברי הרמ"א יש להחמיר גם בחו"נ

ושאר דברים של קירבה כחו"נ לא החמירו, וכן מבואר בש"ך (ס"ק כז), שאף שלעיל (סק"ו) פסק שהמחמיר בחו"נ תע"ב, מ"מ ביוצא לדרך לא החמירו. אבל בבית לחם יהודה כתב שלדעת הט"ז לעיל (ס"ק ג) שבעונת הוסת אסורה בחו"נ מדינא, א"כ אף ביוצא לדרך יש להחמיר. וכן הוא בחת"ס ובפרי דעה.

## קשה דמבואר ברמב"ם שיש סכנה לפקוד קודם שיוצא לדרך

והנה באחרונים נתקשו איך שייך מצוה זו לפקוד את אשתו כשיוצא לדרך, והא כתב הרמב"ם (דעות פ"ד הי"ט) דיש סכנה לבעול כשיוצא לדרך. והרמ"א בתשובה (סימן קל"ב) תירץ שכל הסכנה היא ביום שיוצא לדרך, אבל חיוב הפקידה אינו ממש כשיוצא לדרך, ומקיים המצוה בלילה שקודם לכן, ואז אין סכנה. אלא שעדיין יקשה שהרמב"ם (הל' דעות שם) כתב שהיוצא לדרך לא יבעול לא לפני ולא אחרי, ומשמע שגם בלילה שקודם לכן אסור. ובהגהת השו"ע (או"ח סי' רמ סי"ט) כתב בשם מהרש"ל שכל הסכנה זה דוקא במהלך ברגליו, ומה שאמרו חכמים שחייב לפקוד את אשתו היינו כשהוא רוכב או יושב בקרון [וכ"ש בזמנינו כשהוא יוצא לדרך ברכב או במטוס וכיוצ"ב]. ודעת המג"א (שם ס"ק כט) שמה שכתב הרמב"ם בהל' דעות הוא רק מדרכי הרפואה, ובאמת מחוייב אדם לפקוד את אשתו כשהוא יוצא לדרך, רק שכתב הרמב"ם שאם בידו לפייסה ולא לבעול שפיר דמי, שמועיל לו לרפואה. ועי' במשנ"ב (ס"ק נד) שהעתיק דברי המג"א, אבל לא כתב שצריך לפייסה.

## הלכה למעשה בדין היוצא לדרך יפקוד את אשתו

ולעניין מעשה, שלא בשעת וסתה מחוייב אדם לפקוד את אשתו, דסמכינן לעיקר על תי' המהרש"ל שכל שנוסע בקרון ליכא חשש [וכמו שכתב השער הציון (שם ס"ק לה)], אמנם אם יוצא ברגל יל"ד אם אפשר לפקוד בלילה כתי' הרמ"א בתשובה. ובשעת וסתה קיי"ל להחמיר שלא יבוא עליה, אמנם בחו"נ יש מקילים, ובעונת או"ז אין להחמיר כלל ביוצא לדרך.

## איזה דרך יוצא שנחשב 'יוצא לדרך'

ועתה יש לנו לברר כמה יצא שנחשב יוצא לדרך, שהפת"ש (ס"ק כד) הביא מספר תשובה מאהבה שהוא שיעור י"ב מיל. אמנם המעיין בתשובה שם יראה, דלא מיירי בדין זה דחייב לפקוד בשעה שיוצא לדרך, אלא קאי על מה שכתב הרמב"ם שיש סכנה לבעול ביוצא לדרך, ועל זה כתב שרק יציאה של י"ב מיל הוא דרך שגורם לסכנה, וא"כ אין לזה שייכות לדין דידן. ובהג' היעב"ץ (יבמות שם) כתב שאם הולך למקום קרוב ודעתו לחזור קודם שיעבור עונה הקצובה לה [כגון מליל שבת לליל שבת בת"ח], אז אינו חייב לפקדה. אבל בפוסקים סתמו בזה, ובחוט שני כתב שהכל תלוי בהרגשת האשה [שהרי הוא תקנ"ח משום שהאשה משתוקקת לבעלה] ולכך אדם שחוזר באותו היום פשוט שאין לו דין יוצא לדרך אבל אם לא יהיה בלילה [בספר כתוב בשם הגרנ"ק לכל הפחות שיוצא ליומיים, ונראה כוונתו שאם יצא ליומיים הרי לילה אחד לא יהיה בביתו], והוא אדם שרגיל להיות בביתו, אז אפשר שיש השתוקקות ומחוייב לפוקדה. ונראה עוד שאם הוא הולך למקום קרוב שהאשה יכולה לבוא לשם אינו חייב ולפקדה.

## היוצא לדבר מצוה

וכתב הרמ"א שאם הולך לדבר מצוה א"צ לפקוד אשתו, והוא מבואר בגמרא (יבמות שם) שאינו צריך לפקוד את אשתו משום דמיטרידי, ויש בזה ב' ביאורים (עי' רש"י שם), או משום שהוא עסוק במצוה לכך פטור מן המצוה, או משום חשש שיטרד ויתרשל במצוותו.

ולכך אם הולך לבקר חולה בבית חולים או שהולך ללמוד תורה וכדו', אינו צריך לפקדה. אבל יוצא לפרנסתו לא חשיב הולך לדבר מצוה אף שהוא ג"כ מצוה. ויש שכתבו שגם ההולך לאסוף כסף לישיבה חשיב מצוה. מיהו זה דוקא אם יוצא לשם מצוה, אבל אם מתפרנס מזה ועיקר דעתו על הפרנסה, לא חשיב שיוצא לדבר מצוה [ועי' בביאור הלכה סי' לח ד"ה הם ותגריהם, ובסי' ע' סעי' ד' ד"ה היה]. ומי שיוצא כדי לאסוף כסף לחתן ילדיו, חשיב יוצא לדבר מצוה.

ועכ"פ הכלל בזה, שאם זה לא בזמן וסתה ראוי להחמיר בזה יותר, לקיים מצוות חכמים לפקדה, אבל בזמן וסתה אז אדרבה מספק יש לחשוש שהוא דבר מצוה ואינו יכול לפקדה, וצריך שיהא ברור לו דאי"ז דבר מצוה.

## דעת הנ"י שבעומדת לטבול ימתין עונה א' קודם שיצא

עוד כתב הרמ"א בשם הנימוקי יוסף (יבמות יט: מד' הרי"ף) שאם אשתו נדה ותטבול תוך עונה אחת ימתין, וכתב הש"ך (ס"ק כט) שאם יוצא לצורך מצוה לא ימתין, ועוד כתב שלצורך גדול יש להקל שלא לחשוש לדברי הנימוקי יוסף ואינו צריך להמתין.

[סעיף יא] אשה שיש לה וסת לימים לבד והגיע שעת וסתה, אסור לבא עליה עד שישאלנה. ואם אין לה וסת, יום ל' לראייתה הוי כהגיע שעת וסתה. ואם שהתה אחר הוסת שיעור שתספור ותטבול, יבא עליה ואין צריך לשאול.

## באין לה וסת קבוע אם מותרת בלא שישאלנה

דין זה שביום ל' לראייתה חשיב כהגיע שעת וסתה הוא בין באשה שאין לה וסת, ובין באשה שיש לה וסת ועבר זמן וסתה ולא ראתה.

אבל קודם ל' יום משמע בשו"ע שאינו צריך לשאול אותה אלא ביש לה וסת קבוע קודם לכן, אבל אשה שאין לה וסת קבוע אינו צריך לשאלנה, וכן משמע בש"ך (סק"ל) שבאין לה וסת קבוע אין צריך לשואלה, ויכול לבוא עליה אפילו ישנה, ומשמע אף לאחר שעבר זמן הוסת שאינו קבוע. אמנם בפרדס רימונים תמה על זה, דהא גם אשה שאין לה וסת קבוע הרי בזמן וסתה צריכה בדיקה, והיינו משום דחיישינן שמא תראה, ואם כן איך תהיה מותרת בלא שישאלנה, הא שמא באמת ראתה.

אמנם כתב הפרדס רימונים (שפתי חכם סק"ל) שאף שבישנה ודאי אין להקל דשמא באמת ראתה [וכמו כן נראה פשוט, שאף אחר עונת וסתה כל זמן שאפשר לחשוש שמא ראתה, אין סברא שנתיר לו לבוא עליה כשהיא ישנה], אבל אם היא ערה אין צריך לשואלה באין לה וסת קבוע. וטעם הדבר, שביש לה וסת קבוע אם לא בדקה אסורה, לכך צריך לשואלה לדעת אם בדקה שטהורה היא, אבל בוסת שאינו קבוע הרי בדיעבד מותרת בלא בדיקה, משום דסמכינן על זה שאם הייתה רואה הייתה מרגשת, וממילא כשהיא ערה ויודעת שהוא בא עליה, אין חשש, שהרי אם הייתה יודעת שהיא טמאה הייתה אומרת לו.

## כיצד שואלה

ומה שכתב השו"ע שצריך שישאלנה, היינו שישאלנה אם טהורה היא, ובערוך השולחן (דין מו) כתב שעדיף שישאלנה אם בדקה. ובפת"ש (ס"ק כז) הביא מהחוו"ד דבעינן דוקא שתוציא מפיה שהיא טהורה, ולא סגי בזה שמראה לו שהיא טהורה עי"ז שבאה לשכב אצלו. וכמו"כ החמיר החוו"ד (סי' קפה חידושים סק"א) כשחוזרת מטבילה, שתאמר בפיה 'טבלתי'. ובאמת הדבר צריך ביאור, שמאחר שהיא באה ושוכבת בחיקו, זה סימן מובהק, והיא כאומרת טהורה אני, ולמה באמת לא נסמוך על זה, ומה העניין שתוציא מפיה. ובאמת בלחם ושמלה חולק על החוו"ד שם (בסי' קפה). אמנם בבדי השולחן (סעי' יא ד"ה עד שישאלנה) כתב שאפשר שיש לחלק, דדוקא בטובלת סובר הלחם ושמלה דסגי בסימן, דהא בימי טומאתה ידוע האיסור, ואם באה ומתקרבת אליו ומתנהגת כטהורה, הוי ממש כמו אמירה, אבל כאן יש לחשוש שמא סוברת היא שאף שלא בדקה אין איסור קריבה מאחר שלא ראתה, וכן יש לחשוש שמא שכחה שהיא עונת וסתה, ולכן אין לסמוך על סימן זה שבאה ושוכבת אצלו.

ולכן ההוראה היא שלכתחילה ישאלנה אם בדקה שמא אינה זוכרת לבדוק. ולפי מה שנתבאר לעיל (שיעור ה) דעת התפארת למשה והחת"ס שכל זמן שלא בדקה אסורה גם בחו"נ, א"כ גם לעניין חו"נ צריך לשאול.

## שהתה אחר וסתה שיעור כדי שתספור ותטבול

עוד כתב השו"ע שאם שהתה אחר הוסת שיעור שתספור ותטבול, יבא עליה ואין צריך לשאול. אמנם זה מובן באשה שיש לה וסת קבוע, ואז יודע הוא יום ראייתה, ומחשב מספר הימים עד טבילתה, ויכול לסמוך על זה שכבר טבלה וטהורה. ואשה שאין קביעות לראייתה, כתוב בשו"ע שמונה מעונה בינונית שיעור שתספור ותטבול, אמנם קשה להבין, שבזה"ז נשים רגילות שאין להם קביעות, ואיך נחשב מעונה בינונית, שהרי מיעוט נשים רואות דוקא בעונה בינונית, ואיך יכול לבוא עליה כשהיא ישנה.

ונראה שבזה"ז אין להקל רק בערה ולסמוך שתאמר לו אם נטמאה. ועוד שבזמן הזה מנהג הנשים שלא לטבול כלל כשבעלה אינו בעיר, אלא אם כן יודעת שיבוא, וממילא פשוט שאם בא ומצאה ישנה אינו יכול לסמוך על זה שטבלה, דאדרבה מנהג הנשים שלא לטבול.

**דינים העולים**

1. היוצא לדרך חייב לפקוד את אשתו, וכשאינו הולך ברגליו לא חיישינן לסכנה שכתב הרמב"ם. אמנם היוצא ברגל כתב הרמב"ם שיש סכנה לבעול, ויל"ד אם בלילה שקודם לכן יש סכנה.
2. היוצא לדרך בעונת וסתה, יש סוברים שהתירו לו אף תשמיש, אך הרמ"א כתב דהמחמיר תע"ב, ולעניין חו"נ דעת הש"ך להקל, והאחרונים כתבו שלהט"ז יש להחמיר. ולעניין עונת או"ז אין להחמיר ביוצא לדרך.
3. וכמה יצא ונחשב כיוצא לדרך, דעת היעב"ץ שהוא כשיוצא שיעור שמבטל עונתה הקבועה לה, ובחוט שני איתא שכל שאינו רגיל לצאת ויוצא, לכל הפחות לילה אחד, מחוייב לפוקדה.
4. היוצא לדבר מצוה אינו צריך לפוקדה. וכגון היוצא ללמוד תורה או לבקר חולים, וכן אם הולך לאסוף כסף לישיבה או אפילו כדי לחתן בניו. אבל היוצא לפרנסתו לא חשיב יוצא לדבר מצוה.
5. מה שנתבאר ביוצא לאסוף כסף שהוא מצוה, ואינו צריך לפקוד את אשתו, היינו דוקא כשעיקר כוונתו לשם מצוה, ואז חשיב יוצא למצוה אפילו אם מרוויח ממון מהנסיעה, אבל הולך בעיקר כדי להתפרנס לא חשיב יוצא למצוה.
6. אם צריכה טבילה ימתין לה עונה אחת, וביוצא למצוה אי"צ, והש"ך כתב שבצורך גדול יש להקל שלא להמתין.
7. עבר עונת וסתה או עונה בינונית, לא יבוא עליה עד שישאלנה, ולדעות שאסורה בחו"נ קודם בדיקה, ה"ה שצריך לשאלה גם בשביל חו"נ.
8. ואשה שאין לה וסת קבוע, אם היא ערה מותרת גם בלא שישאלנה, אבל בישנה אסור שמא באמת ראתה.
9. וצריך לשואלה אם טהורה היא, ולכתחילה ישאל אותה על הבדיקה - אם בדקה. ודעת החו"ד שדוקא צריכה להוציא מפיה שטהורה היא, ולא סגי בסימן שמתקרבת אליו כטהורה.
10. בא מן הדרך, ומצא אשתו ישנה, ביש לה וסת קבוע משער הזמן שתספור ותטבול, ומותרת אפילו ישנה, אמנם בזמן הזה מנהג הנשים שלא לטבול כשאין בעלה בעיר, ולכך אין היתר עד שישאלנה.

ובאין לה וסת קבוע לא יבוא עליה עד שישאלנה.

שיעור ז'

[סעי' יב] **היה לה וסת לימים, ולוסת מוסתות הגוף כגון קפיצה וכיוצא בה, כיון שהוסת תלוי במעשה, אימור לא קפצה ולא ראתה, אבל חוששת לעונה בינונית שהיא ל' יום**.

## אשה שיש לה וסת הגוף אם יש לה גם עונה בינונית

המעיין בדין זה יראה שיש כאן צירוף של ב' שיטות. דהנה הרשב"א בתוה"ב (ב"ז ש"ג טו.) כתב שאשה שיש לה וסת הקפיצות, כיון שהוא וסת שתלוי במעשה, שאם לא תקפוץ לא תראה, צריכה לחשוש לעונה בינונית. והטעם לזה, דהרי ברור שאף אם לא תקפוץ כלל עדיין תראה לאיזה זמן, ולכך צריכה לחשוש לעונה בינונית. אבל הבית יוסף הביא על זה דברי הג' מיימוניות (פ"ד אות ה) בשם הרמב"ן גבי וסתות הגוף כגון פיהוק וכדו' ואין לה וסת יום קבוע, אז חוששת לעונה בינונית. ודין זה יש לו טעם אחר, דהא וסת הפיהוק אינו תלוי ברצון האשה, רק שבזמן שהיא רואה הרי היא מפהקת, וכל יום יש לחשוש שמא תפהק ותראה, רק שבאמת לא שייך לאסרה כל הימים ואין לזה סברא, לכך כתב הרמב"ן שחוששת לעונה בינונית שמא אז תראה.

מיהו בבית יוסף נראה ביאור אחר בדברי הרמב"ן, דלא מיירי באשה שיש לה וסת הפיהוק בפני עצמו, אלא שרגילה היא לראות ביום מסויים עם פיהוק, ונמצא שיש לה וסת הימים מורכב עם וסת הפיהוק. וס"ל להבית יוסף שאף בזה ס"ל להרמב"ן שחוששת לעונה בינונית, אף שרגילה לראות ביום מסויים דוקא, שכיון שמלבד וסת הימים יש לה וסת הפיהוק, לכן אע"פ שעדיין לא בא זמן וסתה, מ"מ חוששת לעונה בינונית שמא יבוא לה פיהוק ותראה. ומש"כ בהג' מיימוני' שאין לה וסת יום קבוע, הכוונה שאין לה וסת נוסף לימים בלבד.

אמנם הש"ך (ס"ק לב) חולק, וס"ל שאם היה לה וסת הגוף ביום מסויים, אינה צריכה לחשוש בשאר ימים ואף לא בעונה בינונית [אמנם זה דוקא אם עונת וסתה ארוך מעונה בינונית, אז אין צריכה לחשוש, אבל אם עונת וסתה מוקדם כגון לכ"ח ימים, כבר נתבאר לעיל (סי"א) שאחר שעבר וסתה צריכה לחשוש לעונה בינונית]. ולדבריו כוונת הג' מיימוני' שאין לה יום קבוע לוסת הפיהוק.

והחוו"ד (ס"ק טו) כתב לבאר בדרך אחרת, דמיירי באשה שיש לה וסת הפיהוק בראש חודש, כגון שפיהקה כמה פעמים שלא בראש חודש ולא ראתה, ועברו עליה כמה ראשי חדשים בלא פיהוק וגם כן לא ראתה, אבל יש לה וסת שאם מפהקת בר"ח אז תראה, דג' פעמים יצא לה שפיהקה בר"ח וראתה [אבל לא היו ראשי חדשים רצופים]. ונמצא שאין לאשה זו וסת קבוע לר"ח, שהרי לא כל ר"ח ראתה. ומעתה שוב לא שייך שלא תחשוש לעונה בינונית, דהרי ברור שתראה באיזה זמן, לכך פסק השו"ע שתחשוש לעונה בינונית.

והנה להלן סי' קפט, בש"ך (ס"ק ס) נראה שאשה שנמשכת ראייתה גם אחר הוסת, חוששת מתחילת העונה, אע"פ שהוא מורכב לימים ולפיהוק. והטעם לזה, דחיישינן שמא בשעת תשמיש תפהק ותראה. וממילא גם בציור של החוו"ד אסורה בתשמיש ביום עונה בינונית מתחילת העונה שמא תפהק ותראה. וכל הנפק"מ שהוסת מורכב גם מוסת הגוף, הוא לעניין שלא תצטרך בדיקה כשלא פיהקה, דאנו יודעים שבלא פיהוק לא תראה.

# סי' קפה

[סעיף א] **האשה שהיא בחזקת טמאה, אסור לו לבא עליה עד שתאמר לו טבלתי.**

**אי בעינן דוקא שתאמר בפה 'טבלתי'**

כבר הבאנו לעיל (שיעור ו) דעת החוו"ד שצריכה דוקא שתאמר בפיה 'טבלתי'. והנה החוו"ד לשיטתו להלן שכתב לבאר בסעיף ג' מה שכתב הרמ"א שאשה שאמרה טמאה אני וחזרה בה, אינה נאמנת אלא אם כן נתנה אמתלא לדבריה, וכתב הרמ"א שאף אם לא אמרה כלום אלא באה ויושבת בחיקו, אם מכיר ויודע את האמתלא כגון שהיה ביניהם קטטה, סגי בזה. אלא שכתב הש"ך (ס"ק ד) דצריך לשאול אותה למה היא באה אצלו, דצריכה להוציא האמתלא מפיה. ולכאורה פירוש הש"ך בדברי הרמ"א תמוה, דאי בעי לשאול את פיה, מה כתב הרמ"א שאף בשתיקה מהני אם באה ושוכבת בחיקו, והרי אינה מותרת בשתיקה עד שתאמר בפיה, וכיון שאומרת האמתלא כבר כתב המחבר שהיא מותרת, ומה חידש הרמ"א. וכתב החוו"ד (סק"ד) לחדש, שבכל אשה נדה אסור לבעל לשאול אותה שמא טעתה והיא טהורה, שמא ירגילה לעבירה, ודוקא בזה שהיא באה לשכב בחיקו מותר לשואלה.

ועכ"פ מבואר דעת החוו"ד שצריך שתוציא האמתלא מפיה, וזה ממש כשיטתו שאשה שטבלה אינה טהורה עד שתוציא מפיה שטהורה היא.

אבל הפרדס רימונים (ש"ח סק"ד) חולק, והביא מהדברי חמודות על הרא"ש פרק תינוקת סי' ז אות מא, וכן הביא מהקצה"ח (סי' פא ס"ק כא) שאם יודעים האמתלא אי"צ לומר בפה, ולפי דבריו דברי הרמ"א להלן סעי' ג', כפשוטם. ומה שכתב הש"ך שצריך לשואלה, כתב הפרדס רימונים שכוונתו דהיכא דאיכא לברורי מבררינן, אבל אה"נ מותרת גם בלא שתוציא מפיה.

והלחם ושמלה חולק על החוו"ד דלא בעינן שתוציא מפיה, ויעוי"ש בלחם (סק"א) שכתב דסגי בסימן שעושה כמו בבאה ושוכבת בחיקו, אבל המעיין בשמלה יראה שכתב סברא לזה, משום שכיון שיודע שהגיע זמן טבילתה ורואה שהלכה לבית הטבילה, ושוכבת בחיקו, ודאי יכול לסמוך שטהורה היא, שהרי חזקה על חבר מוציאה מידי הודאי. ולכאו' לפי סברתו דסמכינן על הא דחזקה על חבר, א"כ יש להתיר אפילו אינה באה לשכב בחיקו, כמו לעניין פירות דחזקה על חבר דמעושר, אף אם לא הראה לנו איזה סימן.

## ראיה שגם לעניין נגיעה בעינן שתאמר שהיא טהורה

ונראה להוכיח דלא רק לעניין תשמיש בעינן שתאמר טבלתי, אלא אף לנגיעה, דהנה בסי' קצ"ב (סעי' ב) כתב הרמ"א שכל חתן ישאל לכלה קודם שיגע בה, אם שמרה ז' נקיים. וכתב הש"ך (שם סק"ד) שלא נוהגים כן כי סומכים על השושבינים שיאמרו. ועכ"פ יש ראיה משם שאפילו על נגיעה צריך לשואלה.

ולעניין מעשה, נוהגים כהחוו"ד להחמיר שתאמר בפיה, אמנם נראה שהסומך על הלחם ושמלה ודאי עביד שפיר, שמסתבר כדבריו.

[סעיף ב] ואם הוחזקה נדה בשכנותיה, שראוה לובשת בגדים המיוחדים לימי נדותה, חשיבה כודאי טמאה.

## הוחזקה נדה אסורה ולוקים על חזקה זו

בגמרא (כתובות עב. וקידושין פ.) מבואר שבעלה לוקה עליה משום נדה, והרמ"א בתשובה (סי' ב) נסתפק אם האשה ג"כ לוקה, די"ל דהאשה שיודעת בעצמה שבאמת היא טהורה אינה לוקה, ודוקא הבעל לוקה משום שאינו יודע ומחוייב הוא להאמינה שהיא נדה. והרמ"א שם מסיק שגם האשה לוקה, וכן נקטו האחרונים (עי' בט"ז ובסד"ט) שגם האשה לוקה.

## נתנה אמתלא

ואם נתנה אמלתא לזה שלבשה בגדי נידות, בטור הביא בשם הרמב"ן שבזה לא מהני אמתלא, והטור תמה על זה איך יגרע ממה שמצינו באשה שאמרה טמאה אני שמהני אמתלא, וכי לבישת בגדי נידות יגרע מאמירה מפורשת שהיא טמאה. והאחרונים (עי' ט"ז וסדרי טהרה ושאר אחרונים) יישבו דברי הרמב"ן, והסיקו להלכה כדברי הרמב"ן והרשב"א דלא מהני בזה אמתלא.

## אם האשה יודעת שהיא טהורה אם לעצמה היא ג"כ אסורה

והנה יל"ד באשה שאמרה טמאה אני שאסורה לבעלה עד שתטבול, אם יודעת בעצמה ששיקרה ובאמת טהורה היא, אם יכולה לומר לבעלה שהיא הולכת לטבול, ובאמת לא תלך.

ויש להביא ראיה לנידון זה, מהא דמצינו בפתחי תשובה (יו"ד סי' קכז סק"ז) שהביא מהבכור שור (יבמות פז:) גבי עדים שהעידו על דבר אחד שהוא איסור, אם יש אדם שמכיר בהם ששיקרו, ויודע הוא שבאמת הוא דבר מותר, אם שרי לו לאכול אותו דבר בצינעא. וכתב לתלות זה במחלוקת הרמב"ם והראב"ד (שגגות פי"א ה"ח) דדעת הרמב"ם שמאחר שהעדים מעידים עליו שהוא טמא אסור לו לאכול טהרות אפילו בצינעא, שדינו כטמא. אבל להראב"ד אף שאם יאכל בפרהסיא ילקה עפ"י העדים, אבל כלפי עצמו שרי ומותר לו לאכול בצינעא. וביאר הבכור שור שלהרמב"ם אסור אפילו בצינעא כמו שמצינו שכל שאסרו חכמים משום מראית העין בפרהסיא אפילו בחדרי חדרים אסור. וא"כ מאחר שהאמינו חכמים לעדים וסוקלים על פיהם, א"כ הוא דבר האסור ואפילו בצינעא אסור.

ויעוי' בחוו"ד (סק"ב) שכתב ג"כ לדון בזה מחמת שכל שאסרו חכמים משום מראית העין אפילו בחדרי חדרים אסור, וא"כ אשה זו שאסרוה חכמים והחזיקוה כטמאה, אסורה אפילו בצינעא. אלא שכתב שיש לחלק, שדוקא במקום שחכמים החזיקו מדעתם דבר זה לאיסור ממילא אסור אפילו בחדרי חדרים, אבל כאן אין זה דבר שאסרוהו חכמים, רק שהאמינוה וסמכו על דבריה, בזה לא שייך לומר שאסרוהו גם בחדרי חדרים.

## למה רבקה לא נאסרה על יצחק מאחר שאמר שהיא אחותו

והנה ברמ"א בתשובה (שם) כתב להקשות איך יצחק בא על רבקה, הא מאחר שאמר שהיא אחותו, והחזיקוה כאחותו, א"כ יהיה אסור לו גם בחדרי חדרים, ומכח זה הוכיח הרמ"א דמהני אמלתא. וכתב שם הרמ"א שבאמתלא גמורה אף לדעת הרמב"ן והרשב"א נאמן [ויתבאר להלן בעז"ה].

## הוחזקה נדה והצריכוה לטבול אם תברך על טבילה זו

והנה בשו"ת רב פעלים (ח"א יו"ד סי' לז) כתב להסתפק אם כשטובלת מחמת זה שהוחזקה נדה אם תברך על זה, דכיון שבאמת טהורה היא איך תברך. וכתב שם להוכיח שכל שתקנו חכמים לאסור, אפילו משום מראית העין, יש חיוב ברכה כמו שמצאנו לעניין בן פקועה ששחיטתו אינה אלא משום מראית העין ומבואר ברשב"א (שו"ת ח"א סי' תקכה) שצריך לברך. ובתבואות שור (סי' יג סק"ט) כתב להקשות מדברי הר"ן שכתב שהמדליק נרות חנוכה בשני פתחים משום חשד, לא יברך ומאי שנא, ותירץ דשאני התם דאינה תקנת חז"ל, אלא שהחכם אסר מסברא דנפשיה שיש חשדא, ולכך לא מברכים. ויעויי' בחזו"א (או"ח סי' סב לדף קיא. ד"ה מדברי) שבדבר שיש חשש מכשול אי"צ מושב בי"ד לאוסרו, אלא על כל דיין יש חובה לאסור. מבואר שיש איסורים דרבנן בלא מושב בי"ד ובאופן זה סובר התבו"ש שאין מברכים.

אמנם מאחר שנתבאר שנחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד, שלדברי הרמב"ם מחוייבת היא לטבול, אבל להראב"ד אינה מחוייבת בטבילה, ויכולה היא לומר שהולכת לטבול ולא תטבול, נמצא שלהראב"ד אין לה חיוב כלל לטבול, וא"כ למעשה לא תברך, מאחר שהוא תלוי במחלוקת.

## אם הוחזקה בנדה דרבנן אינה אסורה בחדרי חדרים

ומ"מ כתב הפת"ש (סי' קכז שם) שכיון שכל האיסור הוא משום שאסור גם בחדרי חדרים, א"כ באיסור דרבנן מותר בצינעא, דלא גזרו חכמים בחדרי חדרים אלא באיסור תורה [כמו שכתבו התוס' כתובות ס.]. וא"כ בהוחזקה שראתה כתם ושאר דברים דרבנן, לכו"ע יכולה היא שתאמר שהולכת לטבול ולא תטבול באמת.

.

**דינים העולים**

1. דעת הרשב"א, שאשה שיש לה וסת לימים מורכב עם וסת קפיצות, חוששת לעונה בינונית. ומלשון השו"ע נראה דאף במורכב לימים ווסת הגוף ג"כ חוששת לעונה בינונית, והש"ך חולק על זה.
2. החוו"ד ביאר דברי השו"ע ביש לה וסת לימים רק בצירוף וסת הגוף, והיינו שלא בכל פעם רואה ביום זה, וגם אינה רואה בכל פעם שמרגשת וסת הגוף, אלא רק בצירוף שניהם מוחזקת לראות. ואז צריכה לחשוש לעונה בינונית.
3. דעת החוו"ד דבעי שתאמר בפיה 'טבלתי' ולא מהני רמז, וכן נוהגים לכתחילה. אבל הפרדס רימונים חולק שאי"צ דוקא שתאמר בפה וסגי ברמז בלבד. ובלחם ושמלה נראה עוד שאם יצאה לטבול תולים שטבלה וטהורה היא, אף בלא רמז כלל. ודבריהם מסתברים, והמיקל יש לו על מי לסמוך.
4. הוחזקה נדה בשכנותיה כגון שלבשה בגדי נידות, נחשבת כודאי טמאה, והבא עליה לוקה, ונקטו הפוסקים שאף האשה עצמה לוקה, אף אם אומרת שבאמת טהורה היא.
5. נחלקו הפוסקים אם מהני שנתנה אמתלא לזה שלבשה בגדי נידות, וקיי"ל דלא מהני לזה אמתלא [ומ"מ יש אופנים שמהני כמו שיתבאר להלן].
6. והאשה עצמה שיודעת ששיקרה מ"מ אסורה אפילו בחדרי חדרים, ויש סוברים שבפני עצמה אינה אסורה, וצריך להחמיר בזה. ומ"מ זה דוקא בהוחזקה בנידות דאורייתא, אבל אם הוחזקה בנידות דרבנן אינה אסורה בחדרי חדרים.

כשטובלת מחמת שהוחזקה בנידתה, לא תברך, דיש סוברים שבפני עצמה אינה אסורה, ולכן לעניין ברכה תחשוש לשיטתם ולא תברך.

**שיעור ח'**

[סעי' ג] **אמרה לבעלה טמאה אני, ואחר כך אמרה טהורה אני, אינה נאמנת.** אם הוא לאחר כדי דבור**. ואם נתנה אמתלא לדבריה, כגון שאומרת שלא אמרה לו כן תחלה אלא מפני שלא היה בה כח לסבול תשמיש, או טענה אחרת כיוצא בזה, נאמנת.... אבל אם ראוה לובשת בגדים המיוחדים לימי נדותה, ואח"כ אמרה טהורה אני, אף על פי שנתנה אמתלא לדבריה, אינה נאמנת.**

## לבשה בגדי נידות אם מהני לה אמתלא

עיין בש"ך (סק"ג) שהביא כמה דוגמאות לאמתלא. אבל בלבשה בגדי נידות פסק השו"ע דלא מהני אמתלא, וכתב בש"ך (סק"ה) טעמא דמילתא, דאם באמת טהורה היא ואמרה טמאה אני מחמת איזה אמתלא, למה הייתה צריכה ללבוש בגדי נדות, א"ו באמת טמאה היא. אלא שהט"ז (סי' א ס"ק כב) נתקשה בזה, דמצינו מקומות שאף כשעשה מעשה יכול ליתן אמתלא, כגון לגבי שוחט שעשה בראש הכבש סימן שעושים לטריפות, אם אח"כ טען שהוא כשר, ונתן אמתלא למה עשה עליו סימן, נאמן. וכתב הט"ז שהוא סתירה בשו"ע. אבל הש"ך (סק"ה) כתב ליישב, שהרי הטעם דלא מהני אמתלא כשלבשה בגדי נידות, משום שטוענים לה שאם מחמת האמתלא לא היה לה לעשות מעשה אלא הייתה אומרת טמאה אני, וא"כ במקום שאי אפשר לה בלא עשיית המעשה, יכולה היא ליתן אמתלא גם על המעשה. ובזה ביאר דהתם בסי' א' גבי שוחט שעשה סימן, לא היה יכול בלא המעשה, מאחר שרצה שהלקוחות יחשבו שהיא טריפה, ואי אפשר שיאמר לכל אחד מהלקוחות, ולכך מהני אמתלא גם כשעשה מעשה.

והביא הש"ך ראיה לזה מדברי הרמ"א בתשובה (סי' ב), שכתב גבי אשה שנתעברה, וחששה מעין רעה ולכך לבשה בגדי נידות כדי שיחשבו חברותיה שהיא נדה ואינה מעוברת, וכתב הרמ"א שאף להרמב"ן מהני בכה"ג אמתלא. והיינו משום דהתם בשביל האמתלא הייתה צריכה בדוקא ללבוש בגדי נידות, כי רצתה ששכנותיה יסברו שהיא נדה.

אולם הפר"ח בסי' א (ס"ק מ) הסכים עם הט"ז, וכן נראה גם דעת הגר"א שם (ס"ק מ), אבל כאן נראה בגר"א כדברי הש"ך. וגם בהג' החת"ס מבואר כהש"ך, והוכיח כן מיצחק אבינו, דהא מבואר באחרונים (אבן העזר סי' יט בט"ז סק"א ובב"ש סק"ב) שלא מהני אמתלא אא"כ תאמר את האמתלא תוך שלושים יום, וקשה דהא ביצחק כתוב ויהי כי ארכו לו שם הימים, וא"כ איך כתב הרמ"א בתשובה שם דיצחק היה מותר ברבקה אף שאמר אחותי היא, משום שיש לו אמתלא דירא היה שיהרגוהו, והא לא מהני אמתלא אלא תוך ל' יום. אלא ודאי כל שלא היה אפשר בעניין אחר, מהני אמתלא לעולם, וכמו"כ גם לעניין מעשה דלא מהני אמתלא, מ"מ כשאי אפשר בעניין אחר מהני אמתלא.

## דין אמתלא אחר ל' יום, ודין הוחזקה נדה שלוקה

ודין זה דמהני אמתלא רק עד ל' יום, נחלקו בזה האחרונים, דהנה בגמרא (קידושין פ.) איתא דסוקלין על החזקות, וברמב"ם (איסורי ביאה פ"א הכ"א) כתב שאם הוחזקה ל' יום שהיא אשתו, נהרגין עליה. וכן פסק בשו"ע (אהע"ז סי' יט ס"ב). וכתב הב"ח שמה שהצריך הרמב"ם ל' יום, הוא משום דאל"כ יכול בועלה לומר שלא ידע שהיא אשת איש, אבל האשה עצמה נהרגת, כי באמת חשיבה מוחזקת כאשת איש מיד, והוכיח כן מהא דהוחזקה נדה בשכנותיה מחמת שלבשה בגדי נידותה, לוקים עליה, אלמא לא בעינן לחזקה ל' יום.

אבל הט"ז ועוד אחרונים חלקו עליו, ודעתם דכל ל' יום אינה מוחזקת כאשת איש, ואף היא אינה נסקלת, דשמא באמת אינה אשת איש, ולכך גם נאמנת ליתן אמתלא, כי אין אנו מחזיקים את דבריה כודאי. ורק לאחר ל' יום יש לה חזקה, ושוב גם לא מהני שתתן אמתלא. ומה שאמרו בהוחזקה נדה בשכנותיה דלוקים עליה מיד, ביאר הט"ז דהתם שאני משום שעשתה מעשה, ולכך מוחזקת מיד.

ובשב שמעתתא (ש"ו פ"י) הוציא מזה, דאף בהא דקיי"ל שלוקים בהוחזק עפ"י ע"א (רמב"ם סנהדרין פט"ז ה"ו), היינו דוקא אם הוחזק ל' יום עפ"י ע"א, דס"ל שאין חזקה פחות מל' יום. אלא שלדבריו יקשה מהוחזקה נדה בשכנותיה, דלדבריו לא ילקו עליה עד שיעברו ל' יום, וקשה דכמעט לא שייך זה כי סתם נדה אינה אסורה שלושים יום.

מיהו החזו"א (אבהע"ז סי' כ ס"ק יט) חולק על השמעתתא, וביאר דהא דהצריך הרמב"ם ל' יום היינו בחזקות שמחמת מנהג העיר [כגון אם בא על אשה אחר שהורגלו לראותם כאח ואחות, נהרג], וזה דוקא לאחר ל' יום, אבל יש דברים שאינם שייכים להנהגת בנ"א, ובזה אין שיעור של ל' יום. ולכך כתב גם לגבי ע"א שלא בעינן ל' יום, כיון שהחזקה היא מחמת נאמנות העד אחד, שנאמן מה"ת באיסורים, אם העיד על דבר שהוא אסור, מיד מוחזק כאיסור, והאוכלו לוקה על זה. ולדברי החזו"א מיושב היטב גבי הוחזקה נדה בשכנותיה, דכל שהוחזקה מחמת מעשה אי"צ לזה ל' יום.

## האשה עצמה י"ל דלוקה דשוויה אנפשה ואף בלי הוחזקה

והנה ברמב"ם (איסורי ביאה פ"כ הי"ג) כתב שמי שאמר על עצמו שהוא כהן אינו נאמן, ומ"מ אם אח"כ נטמא לוקה, ומבואר דכיון דשוויה אנפשיה חתיכה דאיסורא לוקה על זה. וכבר הקשו שהרמב"ם (פ"א באיסו"ב הכ"ג) כתב שאינה נהרגת עד שתוחזק בעיר, ומוכח דשוויה אנפשיה אין נענשים עד שתוחזק. ובאמת המל"מ העמיד מה שכתב הרמב"ם שלוקים דהיינו דוקא אם עבר ל' יום והוחזק ככהן.

ועיין בביאור הגר"א (אה"ע סי' ג סק"א) שכתב, שבאמת האשה עצמה אם אמרה טמאה אני ונבעלה, לוקה מיד משום שוויה אנפשה, ורק בעלה אינו לוקה עליה עד ל' יום. ובזה מיושב שפיר מה שכתב הרמב"ם גבי מי שאמר שהוא כהן שלוקה על זה, דס"ל דשוויה אנפשיה לוקה ע"ז מיד, ורק אם אחר בא עליה אינו לוקה עד שיעבור ל' יום. ובזה ביאר הא דאיתא בקידושין אם הוחזקה נדה בשכנותיה בעלה לוקה עליה, ולמה אמרו דוקא שבעלה לוקה ולא היא, ובזה מיושב כי האשה לוקה מיד אף בלא הוחזקה.

וליישב מה שכתב הרמב"ם בפ"א שאינה נהרגת רק אחר שיבואו עדים או שתוחזק, כתב בשערי יושר (ש"ו פ"ח) שרק בכהונה שמדינא ע"א צריך להיות נאמן, רק מחשש משקר לא האמינו לו, א"כ לגבי נפשיה נשאר נאמנות כע"א, ולכן לוקה. אבל באמרה שנתקדשה דהוי דבר שבערוה דבעינן שני עדים, אין עונשים עפ"י שוויה אנפשיה חתיכה דאיסורא.

## אמרה טמאה אני לרבים

והנה בט"ז (סק"ב) הביא ממהר"ל מפראג דהטעם שהוחזקה נדה בשכנותיה לא מהני לה אמתלא, משום שפרסמה דבר היותה נדה ברבים, ובזה לא מהני אמתלא, שהרי אין היא יכולה לידע שכולם ידעו מהאמתלא שלה, ואי"ז דומה לאמרה לבעלה טמאה אני שסומכת על זה שתאמר לו אח"כ האמתלא וידע שאין היא טמאה. ומכח סברא זו למד הט"ז שה"ה אם אמרה ברבים שהיא טמאה דלא מהני לה אמתלא. אלא שהאחרונים נתקשו בזה, דלהדיא מצינו בגמרא אמתלא אף באומרת ברבים, כמבואר בכתובות (כב.) באשה שהייתה גדולה בנוי וקפצה ואמרה מקודשת אני, ואח"כ נתנה אמלתא שאמרה כן כדי שלא יבואו אנשים אינם מהוגנים, ומבואר בגמרא שקיבלו אמתלא שלה, והרי התם אמרה איסורה ברבים ואיך מהני לה אמתלא.

אכן לפי מה שכתב הש"ך [והסכימו עמו הגר"א והחת"ס וכמשנ"ת] שכשאי אפשר בעניין אחר מהני אמתלא אף בעשתה מעשה, א"כ ה"נ י"ל דאף היכא דאמרה ברבים אם לא היה אפשר בעניין אחר, יכולה ליתן אמתלא.

הגה: **ומכל מקום מי שרוצה להחמיר על עצמו, שלא להאמין לה, מדת חסידות הוא. אבל מדינא נאמנת, אפילו בשתיקה אח"כ רק שהיא באה ושוכבת אצל בעלה והוא יודע ומכיר שמה שאמרה תחלה טמאה אני עשתה מחמת קטטה שהיה לו עמה, וכדומה לזה.**

## מידת חסידות שלא לסמוך על אמתלא

ומה שכתב ברמ"א שמידת חסידות להחמיר שלא לסמוך על אמתלא, הוא עפ"י המבואר בגמרא בכתובות (כב:) ששמואל לא סמך על זה [וחידוש הוא שהתירו לו בשביל חומרא זו לבטל מצוות עונה]. אמנם לא מצאנו חומרא זו רק כאן לגבי אשה שאמרה טמאה אני, אבל אשה שאמרה התקדשתי ונתנה אמתלא לדבריה משמע שנאמנת, ואף אין בזה מידת חסידות להחמיר. ונראה לבאר עפ"י מה שכתב השיטמ"ק (כתובות כב.) בשם הרא"ש והרא"ה והריטב"א לבאר מה שהוצרכה הגמרא לומר דלא רק באמרה נתקדשתי מהני אמתלא, אלא גם בנדה, משום דס"ד דלא תהני אמתלא משום שאינה אסורה לעולם, רק עד שתטבול, משא"כ באמרה נתקדשתי. ולפי"ז נראה לומר דדוקא לגבי נדה החמירו במידת חסידות, מאחר שאינה אסורה לעולם אלא עד שתטבול, וחידוש הוא דמהני בה אמתלא.

וכתב הרמ"א. **אמרה פלוני חכם טיהר לי כתם, והחכם אומר שהיא משקרת, החכם נאמן וטמאה היא.**

## אמרה שהתיר לה החכם חכם נאמן כנגדה

ובבית יוסף הביא כן מהרמב"ן שהחכם נאמן כנגדה, והוכיח כן מהגמרא בכתובות (עב.) דמשמע שהחכם נאמן כנגדה, דמשמע שלא היו שם עדים. וכתב הט"ז (ס"ק ג) שכל הנאמנות הוא דוקא לאסרה על בעלה, אבל אינו נאמן להפסידה כתובתה, אבל המעיין בבית יוסף שם נראה שהוא מחלוקת ראשונים אם נאמן גם להפסידה כתובתה.

## עד אחר המכחישה

והנה בפשטות משמע שדוקא החכם נאמן אבל ע"א אחר אינו נאמן, וכ"כ הט"ז (שם) שהיא נאמנת כנגד ע"א שכל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי כאן שנים, וא"כ אשה זו שהאמינה לה התורה לומר אם נדה היא, יש לה נאמנות כשנים ואין ע"א נאמן להכחישה, ורק אם החכם מכחישה מאחר שהיא תלתה דבריה בדבריו לכך יכול להכחישה.

ובספר בדי השולחן העיר מהא דאיתא בשו"ע אה"ע (סי' יז סעי' לח) דעת הרמב"ם שבעד פסול אין דין שהוא כשנים, ויכול עד כשר להכחישו, וא"כ כאן האשה העידה בתחילה שהיא טהורה, לדעת הרמב"ם ודעימיה אין כאן דין שע"א הרי הוא כשנים.

ועיין בספר פרי דעה שתמה עוד, שבש"ך סי' קכז (ס"ק יד) הביא דעת הריטב"א שבאיסורים אין דין ע"א הרי הוא כשנים, שהרי האמינה תורה לע"א, ואי"צ להחשיבו כשנים, ורק בדבר שבערוה שיש דין עדות בשנים, אז כשהאמינה התורה לע"א יש דין שהוא כשנים, וכן נראה גם דעת הט"ז בסי' א' (ס"ק כג) כהריטב"א. ולכך כתב שנראה שהט"ז סמך בעיקר על הטעם השני שאין ע"א יכול להוציא את האשה מחזקתה, וכמו שאינו נאמן על האשה לעניין זנות.

אלא שיש נפק"מ גדולה לפי"ז, דלפי הטעם השני כל דין זה שדוקא חכם נאמן כנגדה אבל איש אחר אינו נאמן, זה דוקא אשה שהייתה בחזקת טהורה, ואומרת שלא נטמאה כי פלוני חכם התיר לה את הכתם, אבל אשה שלא היה לה חזקת היתר נאמן כנגדה גם ע"א אחר שלא סמכה על דבריו.

ומעתה אשה שאומרת שטבלה, ובאה הבלנית והכחישה אותה שלא טבלה, לא תהא האשה נאמנת כי יש כאן עד אחד בהכחשה שהרי הבלנית שכנגדה אינה מעידה נגד חזקת היתר. מיהו יתכן שאחרי שהאשה כבר העידה שטבלה, הוחזקה כטהורה, ושוב אין העד יכול להוציאה מחזקתה.

ובספר פרי דעה (על הט"ז סק"ג) מחמיר בטבילה עוד, שאשה שאמרה לא טבלתי אינה נאמנת לומר באמת טבלתי וליתן אמתלא לדבריה מאחר שהיה לה חזקת איסור, ועיי"ש. ועיין בספר בדי השולחן בביאורים ד"ה נאמנת שהוכיח מהכו"פ והחת"ס שגם לענין טבלתי מהני אמתלא.

[סעיף ד] היה משמש עם הטהורה ואמרה לו נטמאתי, ופירש מיד, חייב כרת, שיציאתו הנאה לו כביאתו. כיצד יעשה, נועץ צפרני רגליו בארץ, ושוהה בלא דישה עד שימות האבר, ופורש באבר מת.

## מתי חשיב אונס ולא שוגג

והרמ"א כתב שצריך כפרה, אלא שסיים וכתב שכל זה דוקא בשוגג, אבל אם שמשה שלא בשעת וסתה, ומצאה אחר התשמיש דם, אפילו נמצא על עד שלו, מקרי אונס, אפילו לא בדקה תחלה. וא"צ כפרה לא הוא ולא היא.

ויל"ד בגדר מתי חשיב אונס, דהנה אשה שיש לה ימי המבוכה מאחר שצריכה מדינא לחשוש באותם ימים שוב לא חשיב אונס, אבל יל"ד באשה שעדיין לא נקבע לה ימי המבוכה, או שהם יותר מז' ימים [שאין להחמיר בימי המבוכה יותר מז' ימים], אם מאחר דשרי עפ"י הלכה לבוא עליה חשיב אונס כשראה דם, או דנימא דאף שלא אסרנו עליו לבוא עליה, מ"מ כיון שאפשר שתראה דם לא חשיב אונס אלא שוגג.

## אשה שאין לה וסת ומצאה דם אם צריכה כפרה

בשו"ת נוב"י מה"ת סי' פה כתב שאם יש לה וסת קבוע וראתה קודם הוסת, אי"צ כפרה אפילו לא עשתה בדיקה, אבל אשה שאין לה וסת כלל שלדעת הרמב"ם והרא"ש צריכה בדיקה קודם תשמיש, אם לא בדקה וראתה לא חשיב אונס, דפשעה שלא בדקה. ובספר בדי השולחן (ביאורים ד"ה שלא בשעת וסתה) העיר ע"ז, דכל הפשיעה באשה זו שאין לה וסת, הוא מחמת שלא בדקה, ואנו אומרים דאילו בדקה הייתה מוצאת דם קודם תשמיש ויודעת לפרוש, ולכאורה אף אם מצאה דם לאחר תשמיש אין לנו לחשוש שראתה קודם תשמיש, שהרי איתא במשנה (נדה יד.) נמצא על שלה אותיום טמאין וחייבין קרבן אבל לאחר זמן אין חייבין קרבן [ובגמ' מבואר שיעור אותיום שהוא כדי להושיט ידה לתחת הכר ותטול עד ותבדוק בו בקנוח], ומבואר שכל שעבר זמן מועט של אותיום אין צריכה כפרה, דלא תלינן שהיה אפילו בשעת תשמיש, וא"כ לכאורה לקודם תשמיש ודאי אין חוששים אפילו מצאה באותיום [דשיעור התשמיש הוא יותר משיעור כדי להושיט ידה וכו'], וא"כ אף אם הייתה בודקת קודם תשמיש לא הייתה מוצאת, ואין כאן פשיעה. והנה לדינא קי"ל שאף אשה שאין לה וסת אי"צ בדיקה קודם תשמיש רק בג"פ ראשונים, א"כ גם באשה שאין לה וסת הוי אונס דהא אין לה חיוב בדיקה.

**דינים העולים**

1. דעת הט"ז והפר"ח דלא מהני אמתלא כל שעשתה מעשה, אבל הש"ך והגר"א והחת"ס כתבו שבאי אפשר בעניין אחר, אף בעשתה מעשה מהני אמתלא.
2. יש אומרים שאם עבר ל' יום שוב אינה יכולה ליתן אמתלא.
3. דעת מהר"ל מפראג שאם אמרה ברבים טמאה אני אין נאמנת ליתן אמתלא, אמנם אם אי אפשר בעניין אחר לדעת הש"ך מהני אמתלא.
4. מידת חסידות שלא לסמוך על האמתלא. ודוקא בדבר שיכולה להתיר עצמה ע"י טבילה, אבל אם תיאסר לעולם סומכים על האמתלא ואין בזה אף משום מידת חסידות.
5. דעת השמעתתא דבכל דבר אין חזקה עד שיעברו ל' יום, וכן סובר לגבי הוחזקה נדה בשכנותיה. והחזו"א ס"ל שאין צריך ל' יום רק בדברים שמחזיקים בנ"א מחמת שהורגלו, אבל אם הוחזקו מחמת שעשה איזה מעשה, אף בפחות מל' יום הוי חזקה. וכן עפ"י ע"א אי"צ שלושים יום. [ואף כשיש דין ל' יום י"א שהאשה עצמה לוקה מיד משום שוויה אנפשה, וכל דין ל' יום הוא דוקא לבועלה שבתוך ל' יכול לטעון שלא ידע].
6. פלוני חכם טיהר לי נאמן החכם להכחישה, ונחלקו הראשונים אם נאמן גם להפסידה כתובתה. ואם בא ע"א אחר ומכחישה אינו נאמן להכחישה. וכל זה דוקא שמוחזקת טהורה, אבל אם מוחזקת באיסור כתבו האחרונים דנאמן ע"א להכחישה [ולפי"ז יל"ד כשאמרה שהלכה לטבול להיטהר, ובאה הבלנית והכחישתה].

בא עליה ומצאה דם לא יפרוש באבר חי. וצריך כפרה. אולם אם בא עליה שלא בשעת וסתה חשיב אונס ואי"צ כפרה. ואשה שאין לה וסת, לדעת הרמב"ם והרא"ש שצריכה בדיקה קודם תשמיש אם לא בדקה לא חשיב אונס, אבל לדידן שאין בודקים אלא בג"פ הראשונים, א"כ בשאר פעמים חשיבא אונס.

**שיעור ט'**

**סימן קפו**

**שיעור ט'**

**סעיף א** אשה שיש לה וסת קבוע, אינה צריכה בדיקה כלל, לא לפני תשמיש ולא לאחר תשמיש. ואדרבה, אין לה לבדוק בפני בעלה בשעת תשמיש, כדי שלא יהא לבו נוקפו. והרמב"ם ז"ל מצריך לבדוק אחר תשמיש, היא בעד אחד והוא בעד אחד, ולראות בהם שמא ראתה דם בשעת תשמיש. ולדעתו, הצנועות בודקות עצמן אף קודם תשמיש. (וסברא הראשונה היא עיקר, וכן נהגו).

**סעיף ב** אם אין לה וסת קבוע, שלשה פעמים הראשונים צריכין לבדוק קודם תשמיש ואחר תשמיש, הוא בעד שלו והיא בעד שלה, ואם הוחזקה באותם שלשה פעמים שאינה רואה דם מחמת תשמיש, שוב אינה צריכה בדיקה כלל, לא לפני תשמיש ולא לאחר תשמיש. ולהרמב"ם והרא"ש, כל זמן שאין לה וסת צריכה היא בדיקה לעולם, קודם תשמיש ואחר תשמיש, והרמב"ם מצריך שגם הבעל יבדוק עצמו אחר תשמיש. הגה: ואין צריכין לבדוק עצמם אחר כל תשמיש ותשמיש שעושין בלילה אחת, אלא מקנחין עצמן כל הלילה בעד, ולמחר צריכין בדיקה, ואם נמצא דם טמאה. (ב"י בשם הרמב"ם פ"ד). קנחה עצמה בעד, ואבדה, לא תשמש עד שתבדוק עצמה, הואיל ואין לה וסת (שם).

**אם להלכה באין לה וסת צריך בדיקה קודם ואחר תשמיש**

בגמרא בנדה (יב:) איתא, ת"ר אשה שאין לה וסת וכו' רבי חנינא בן אנטיגנוס אומר משמשת בשני עדים. ובסוף הסוגיא אמר רב יהודה אמר שמואל הלכה כר' חנינא בן אנטיגנוס. ויש ב' דרכים בראשונים דשיטת רש"י שמה שצריכה ב' עדים היינו בעסוקה בטהרות, דמיגו דבודקת לעניין טהרות הצריכוה בדיקה גם לבעלה, וכמו שא"ר יהודה אמר שמואל לעיל שם (יא:). אבל רבינו חננאל פירש ששני אמוראים הם אליבא דשמואל, וקיי"ל דאף באינה עסוקה בטהרות צריכה בדיקה בב' עדים.

ודעת רוב הראשונים כרש"י שלהלכה אינה צריכה בדיקה, ואדרבה כתבו הראשונים שאף אסורה לבדוק, כמו שמצאנו (שם יב.) בעא מיניה רבי זירא מרב יהודה אשה מהו שתבדוק עצמה לבעלה, אמר ליה לא תבדוק, ותבדוק ומה בכך, אם כן לבו נוקפו ופורש. וממילא אשה שאינה צריכה לבדוק א"כ אסורה לבדוק. אבל הרמב"ם פסק כדעת רבינו חננאל, שכל אשה שאין לה וסת אסורה לשמש בלא בדיקה בב' עדים.

**באשה שיש לה וסת**

והנה שיטת הרמב"ם שגם אשה שיש לה וסת צריכה בדיקה אחר תשמיש, אבל שאר ראשונים חלקו עליו, והשו"ע (סעי' א) פסק לעיקר כדעת רוב הראשונים שאינה צריכה בדיקה, ולכך גם אין לה לבדוק, שהרי הביא דעה זו בתחילה בסתם, ורק אח"כ כתב דברי הרמב"ם, וסתם ואח"כ יש הלכה כסתם. אולם העירו האחרונים דלעיל סי' קפד (ס"א) משמעות השו"ע כדעת הרמב"ם.

**שלא תבדוק שלא יהא ליבו נוקפו**

והנה מה שלא תבדוק כדי שלא יהא ליבו נוקפו, ביארו התוס', גבי בדיקה קודם תשמיש דאם תבדוק יחשוב שהרגישה, דאם לא הרגישה למה היא בודקת, מאחר שחכמים לא תיקנו לה לבדוק. ולאחר תשמיש ג"כ מבואר בגמרא שלא תבדוק שלא יהא ליבו נוקפו, ומשום דשמא תיאסר, ואז יחשוש לפעם אחרת ולא ירצה לשמש.

**אם מותר לבדוק כשהבעל מבקש שתבדוק**

ולפי זה כתב הפלתי (סק"א) דבבדיקה קודם תשמיש אם בעלה מצוה לה לבדוק אין חשש דליבו נוקפו, דכיון שהטעם משום שכשרואה שבודקת סובר שהרגישה, הרי אם ציווה אותה יודע שבדקה מחמת ציוויו, ולא יחשוב שמא הרגישה, אבל לאחר תשמיש אף אם ציווה לה לבדוק לא תבדוק, שמא באמת תראה ואז יחשוש לשמש לפעם אחרת. ובזה ביאר הפלתי דברי הג' מיימוניות (איסורי ביאה פ"ד אות כ) בשם רבינו שמחה שאין אשה רשאה להחמיר על עצמה לבדוק אחר תשמיש, אבל קודם תשמיש רשאי אדם להחמיר על עצמו, והיינו כמו שנתבאר שאם ציווה אותה בעלה יכולה לבדוק, ולכן כתב שרשאי אדם ולא כתב שהאשה רשאה, משום שהכל תלוי באיש שאם ציווה לה לבדוק אז יכולה לבדוק. והוסיף בהג' מיימוניות שם דכיון שיכולה לבדוק, הרי זה בכלל כל היד המרבה לבדוק בנשים משובחת. וכ"כ בשועה"ר לעיל סי' קפד סק"ג. ומ"מ אין המנהג כן לצוות לאשתו לבדוק.

**לדעת הרמב"ם איך תבדוק והא יהא ליבו נוקפו**

ולשיטת הרמב"ם שפסק כרבינו חננאל שצריכה בדיקה, הקשו הראשונים דהא מבואר בגמרא שיש חשש דליבו נוקפו, ואיך תבדוק. וכתב הרמב"ן (נדה יב.) ליישב שיעשה בדיקה לאחר זמן ולא בסמוך ממש, דכל מה שאמרו בגמרא שלא תבדוק אחר תשמיש, היינו מיד בסמוך בשיעור כדי לחייבו חטאת [או אשם תלוי], וזה באמת גם להרמב"ם אין לעשות [ולבדיקה דקודם תשמיש לא חשש הרמב"ם משום ליבו נוקפו, דפירש דכל דברי הגמרא דליבו נוקפו היינו רק בבדיקה דאחר תשמיש].

אלא שבאמת א"כ אינו מובן, דכל עניין הבדיקה הוא לידע אם רואה מחמת תשמיש, וכיון שאין מביא חטאת או אשם תלוי, הרי זה משום שכבר לא חיישינן שראתה מחמת תשמיש, וא"כ מה מועיל בזה שבודק לאחר זמן. ועו"ק שכתב הרמב"ם שגם הוא יבדוק בעד שלו, ובזה ודאי מביא חטאת, ולמה לא חשש הרמב"ם לליבו נוקפו. וברמב"ן (יב.) תירץ שלגבי בעלה א"א בלא בדיקה שתחייבנו חטאת, אבל באשה שאפשר לאחר זמן תקנו לאחר זמן כדי שלא יהא ליבו נוקפו.

**במקום שהצריכו בדיקה תבדוק מיד בסמוך לתשמיש**

ובאמת כן הוא הדין שבמקום שהצריכוה כדי לידע אם רואה היא מחמת תשמיש [כמו שיתבאר להלן סעי' ב' בבדיקה ג' פעמים ראשונים], צריכה לבדוק מיד באותיום, בתוך זמן שיש חיוב חטאת או אשם תלוי, וכ"כ הגר"ז (סי' קפו סק"ג בשם הרמב"ן) דצריכה לבדוק מיד, שהרי הבדיקה היא לידע אם היא רואה מחמת תשמיש. ובספר טהרת ישראל (ס"ו) מעיר שאף שצריך לשהות על הבטן ממידת חסידות בשביל הטיפות, מ"מ בג' פעמים ראשונים לא ימתין ויפרוש מיד כשהאבר מת, כי צריך בדיקה מיד.

**ביאור דעת הרי"ף שתבדוק ג"פ ראשונים**

ודעה ראשונה בשו"ע סעי' ב, שצריכה בדיקה ג' פעמים ראשונים, היא שיטת הרי"ף (כתובות ס: מד' הרי"ף), שפירש דברי ר"ח בן אנטיגנוס שצריכה לבדוק בשני עדים, היינו בג' פעמים הראשונים לידע אם רואה מחמת תשמיש, כן פירשו בדעתו הרמב"ן הרשב"א והר"ן. והיינו דס"ל שהלכה כר"ח בן אנטיגנוס, וכל מה שאמר רבי חנינא שצריכה בדיקה, היינו בג"פ הראשונים. ודוקא אשה שאין לה וסת הצריכוה בדיקה זו, שכיון שאינה רואה בזמן קבוע, חוששים שמא יש דבר אחר שגורם לה לראות, שהרי רגילה היא לשנות וסתה, ושמא התשמיש גורם לה לראות.

**להרי"ף שהבדיקה שמא ראתה מחמת תשמיש, למה תבדוק קודם תשמיש**

ויש עוד חילוק בין הרי"ף לשאר ראשונים, כי הרי"ף כתב שמה שאמר רבי חנינא שצריך ב' עדים היינו אחד לו ואחד לה, ולא הזכיר אלא בדיקה שלאחר תשמיש. והטעם פשוט, דמאחר דס"ל להרי"ף שטעם הבדיקה הוא שמא רואה מחמת תשמיש, א"כ אין טעם בבדיקה דקודם תשמיש, שהרי עדין לא נעשה דבר הגורם לה לראות, ולמה תבדוק. אולם כתב הגר"א שדעת הרמב"ן (במלחמות שם) והרשב"א (ולא מצאתי ברשב"א) שאף הרי"ף מודה דבעינן בדיקה קודם תשמיש. והנה בסדרי טהרה (ס"ק ד) כתב לבאר בטעם הבדיקה קודם תשמיש, כי אם לא תבדוק קודם, א"כ אף אם תמצא לאחר תשמיש, עדיין לא יהיה ראיה שהיא אשה שרואה מחמת תשמיש, דשמא היה הדם כבר קודם התשמיש. נמצא, שהבדיקה דקודם התשמיש הוא כדי לברר אם היא רואה מחמת תשמיש. אכן להלן (סי' קפז ס"ק ב) חזר בו הסדרי טהרה, והוכיח מהראשונים, דאף אם לא בדקה קודם תשמיש יש לה דין רואה מחמת תשמיש. ולכך ביאר, שהבדיקה שכתב הרמב"ן לבדוק קודם תשמיש הוא לטובתה, כדי שלא נאסור אותה בחינם. וכך נקטינן.

אלא שלשון השו"ע משמע שיש לה חיוב לבדוק קודם תשמיש, וכן כתב הבית יוסף שהרי"ף לא הוצרך להזכיר בדיקה דקודם תשמיש, דכיון שהצריכוה בדיקה דאחר תשמיש ודאי צריכה בדיקה קודם תשמיש. ולפי מה שנתבאר צ"ב, שהרי אי"ז חיוב אלא עצה טובה. ובפרישה (סק"ח בהגהה) וכן בסדרי טהרה (סי' קפו סק"ד ד"ה ועתה עיינתי) כתבו שכמו שמצאנו בגמרא שבעסוקה בטהרות משום מיגו הצריכוה בדיקה גם לבעלה, א"כ ה"נ י"ל שאשה זו ג"כ יש לה מיגו, דמיגו שבודקת לאחר תשמיש משום שמא רואה היא מחמת תשמיש, שוב יש לה לבדוק גם קודם תשמיש.

**זמן הבדיקה שקודם התשמיש**

וזמן הבדיקה שקודם תשמיש, משמע בראשונים (ברמב"ן בנדה יא. ד"ה מתניתין וכן בר"ן שם יא: ד"ה דמיגו והביאו בשמלה סי' קצו סוף סקי"א) שאי"ז צריך להיות סמוך ממש לתשמיש, אלא בזמן שעוזבת עסקיה לילך לבעלה, וכתב בשמלה (שם) שמסתבר שבודקת קודם שלא לפני בעלה כי היכי דלא ליגני באפיה (נדה יב:).

**לא בדקה וראתה דם אם צריכה כפרה**

ואם לא עשתה בדיקה זו וראתה דם, הנה נתבאר לעיל סו"ס קפ"ה שאם שמשה שלא בשעת וסתה וראתה דם, הוי אונס ואי"צ כפרה, ועי"ש בפת"ש שהביא מהנוב"י שאשה שאין לה וסת, לדעת הרי"ף והרמב"ם שמחוייבת אשה לבדוק קודם תשמיש, הרי אם לא בדקה קודם תשמיש אי"ז אונס וצריכה כפרה. ומשמעות הנוב"י, שכיון שלהרמב"ם והרא"ש צריכה בדיקה, א"כ אף לדידן שאין מצריכים אותה לבדוק מ"מ לא חשיבא אונס. מיהו זה פלא שהרי לדידן אין לה לבדוק כדי שלא יהא ליבו נוקפו, וא"כ אנוסה היא שהרי אומרים לה שלא תבדוק. ואולי יש לפרש כוונת הנוב"י שדבריו הם דוקא לדעת הרמב"ם והרא"ש, וכ"כ בבדי השולחן (סי' קפה ס"ק נה). וכשאינה צריכה כפרה, מבואר בשו"ת הרא"ש שלא תעשה, כדי שלא יהא ליבו נוקפו.

**[סעיף ג]** אשה שאינה רואה בפחות מי"ד ימים אחר טבילתה, אבל לאחר י"ד ימים אין לה קבע, עד י"ד יום דינה כדין אשה שיש לה וסת.

**שאינה צריכה לבדוק בימים שאינה עשויה לראות**

דין זה הביא הבית יוסף מהתרומת הדשן (סי' רמז), שבימים שיודעת שהיא מסולקת דמים חשיבא כמו אשה שיש לה וסת, ואי"צ בדיקה אפילו לשיטת הרמב"ם, ועי' בפת"ש בשם מהר"ם פדוואה דה"ה מעוברת שמסולקת דמים אי"צ בדיקה. ודעת החתם סופר (סק"ב) שלדידן דבעינן בדיקה ג"פ לידע אם היא רואה מחמת תשמיש, הרי אם תבדוק באותם ימים שאינה רגילה לראות אי"ז מועיל, שהרי באותם ימים הרי היא כמו אשה שיש לה וסת, כיון שהיא כמסולקת דמים באותם הימים, וא"כ אין לנו ראיה שלא תראה מחמת תשמיש בימים שהיא עלולה לראות בהם.

**נמצא שכמעט אין מציאות לבדיקה של הרי"ף**

ומעתה פעמים שאין אדם מוצא מתי יבדוק אותם ג' פעמים של הרי"ף, שהרי אשה שאין לה וסת אבל יש ימים שהיא רגילה לראות בהם, כיון שאנו מורים להחמיר בימי המבוכה שאסורה כמו ביום הוסת, א"כ קודם אותם ימי המבוכה, הרי היא כמסולקת דמים ואינה צריכה בדיקה, וממילא גם אם תבדוק אי"ז מועיל, ואחר שבאים ימי המבוכה הרי אסורה בתשמיש, ואם לא בא הוסת מחמת שנתעברה שוב לא יועיל לה לבדוק [ובלא"ה בדיקה זו היא בחורים וסדקים כמבואר ברוב האחרונים, ולכך מעוברת ראוי שלא לעשות, כי זה יכול לסכן את העובר, לכך ההוראה שמעוברת לא תעשה בדיקה זו. ובין כך יש שיטת הש"ך שלא לבדוק, כמו שיתבאר, ואף שאין סומכים על זה, אבל זה עוד סניף להקל במעוברת שלא תבדוק]. ולא שייך ג' בדיקות אלו אלא באשה שאין לה ימי המבוכה, כגון שהם יותר מז' ימים שאין מחמירים ימי המבוכה יותר מזה, כמו שנתבאר לעיל (שיעור ב'), או באופן שאיחרה וסתה ועברו ימי המבוכה ולא ראתה.

**שיטת הראב"ד והש"ך בדעת הרי"ף**

והנה יש עוד דרך בשיטת הרי"ף, כמו שכתב הש"ך, שלא קיי"ל כר"ח בן אנטיגנוס, וסתם אשה אי"צ בדיקה כלל קודם ואחר תשמיש, רק אם ראתה דם לאחר תשמיש, אז חוששים שמא היא רואה מחמת תשמיש, והצריכוה בדיקה ג"פ לידע אם רואה היא מחמת תשמיש. ופירוש הש"ך בהרי"ף הוא פירוש הראב"ד בבעלי הנפש בדעת הרי"ף. וכתב החוו"ד לבאר, שאף אם לא ראתה דם מיד אלא רק באותה עונה של התשמיש, אז הצריכוה ג' בדיקות שמא היא רואה מחמת תשמיש [ובדיקה ראשונה אינה מהמנין להחזיקה כרואה מחמת תשמיש (כהדין דלהלן סי' קפז), שהרי אין הבדיקה סמוכה לתשמיש]. ומה שצריך ג' בדיקות, ביאר החוו"ד שהוא כדי להחזיקה שאינה רואה מחמת תשמיש, ולכך אשה שאין לה וסת אינה עוקרת ראייתה אלא אחר ג' פעמים, שמא מאחר שאין לה וסת הרי היא רואה דם מחמת קפיצות. אבל אשה שיש לה וסת אין לנו טעם לחשוש שהיא רואה מחמת הקפיצות ולהצריכה חזקה שאינה רואה, רק שכמו שאם ראתה שלא בשעת וסתה חוששים לראייתה פעם אחת, א"כ גם כאן אשה שיש לה וסת שתראה דם לאחר תשמיש צריכה בדיקה אחת ולא ג'.

ונפק"מ גדולה יש, באשה שתראה בימים שאינה רגילה לראות בהם, שאז דינה כיש לה וסת, א"כ אינה צריכה לבדוק אחר תשמיש אלא פעם אחת. אבל בראתה בזמנים שעלולה לראות צריכה ג"פ..

**לחשוש לראב"ד והש"ך לחומרא**

ולעניין הלכה חוששים גם לשיטת הראב"ד והש"ך לחומרא, ולכך אף אשה שבדקה ג"פ הראשונים ולא ראתה דם, אם תראה פעם אחת דם אחר תשמיש באותה עונה, אם אין לה וסת קבוע יש לה לבדוק ג"פ, שמא היא רואה מחמת תשמיש, ואף שכבר בדקה מ"מ יש לנו לחשוש כל ימיה כי שמא עכשיו נתקלקלה לראות מחמת תשמיש.

וגם לבדיקה זו, לכאורה פשוט שלפי דברי החתם סופר הנ"ל שלא מהני בדיקה בזמן שאינה עשויה לראות, א"כ ה"נ לא תועיל הבדיקה באשה זו, רק בימים שהיא עשויה לראות וכבר ביארנו שקשה למצוא מציאות לבדיקה זו.

דינים העולים:

1. דעת הרמב"ם והרא"ש כרבינו חננאל, שאשה שאין לה וסת צריכה בדיקה לעולם קודם ואחר תשמיש, אבל להלכה קיי"ל שאי"צ.
2. ואשה שאי"צ בדיקה, אין לה להחמיר ולבדוק, שלא יהא ליבו נוקפו. אמנם כתבו האחרונים שאם ציווה לה בעלה לבדוק יכולה לבדוק קודם תשמיש, ולא אחר תשמיש, אבל אין המנהג לעשות כן.
3. לדעת הרי"ף בג' פעמים ראשונים כל אשה שאין לה וסת צריכה בדיקה, וכן קיי"ל, ותבדוק קודם תשמיש ולאחריו. וכן הבעל יבדוק אחר תשמיש.
4. לא בדקה וראתה דם, צריכה כפרה, אבל לאחר ג"פ אם לא בדקה וראתה דם אינה צריכה כפרה דחשיב אונס.
5. ואם מצאה דם ג' פעמים הרי היא רואה מחמת תשמיש. והסדרי טהרה מסיק שאף אם לא בדקה קודם אלא רק לאחר תשמיש, חשיבא כאשה שרואה מחמת תשמיש.
6. וצריך לעשות הבדיקה שאחר תשמיש מיד ולא ישהה. אבל בדיקה שקודם תשמיש אי"צ להיות סמוך ממש אלא משעה שעוזבת עסקיה לילך לבעלה, ובשמלה כתב שעדיף שלא לבדוק בפני בעלה.
7. בימים שאינה עשויה לראות [כגון כשאינה עשויה לראות י"ד יום אחר הוסת, או במעוברת] אי"צ בדיקה, ואף אם תבדוק כתב החת"ס שאי"ז מועיל לה למניין ג' פעמים.
8. מעתה קשה למצוא זמן מתי יקיים אותם ג' בדיקות של הרי"ף, דבימים שעשויה לראות הרי הם ימי המבוכה ואסורה בתשמיש, וקודם לכן לא מהני הבדיקה. ושייך למצוא בדיקה זו רק באשה שאין לה ימי מבוכה [כגון הא דלא אמרינן ימי המבוכה יותר מז' ימים], או אם עברו ימי המבוכה ועדיין לא ראתה.
9. לדעת הראב"ד והש"ך, אשה שראתה דם אחר תשמיש [ופי' החוו"ד כל אותה עונה של תשמיש], עליה אמרו שצריכה בדיקה ג"פ, ויש להחמיר לחשוש גם לדעתם. אמנם גם לדעה זו לא מהני בדיקה אלא בימים שעשויה לראות.

ראתה בימים שאינה עשויה לראות, צריכה בדיקה קודם ואחר תשמיש רק פעם אחת, כדין אשה שיש לה וסת, שחוששים לה לוסת שאינו קבוע, פעם אחת.

**שיעור י'**

## שמשה ולא בדקה ולא ראתה אם מפסיק בין הבדיקות

[המשך סעיף ב] כבר ביארנו לעיל שיטת הרי"ף שצריכה לבדוק ג"פ ראשונות אחר תשמיש, וכן קיי"ל. וראיתי בבדי השולחן (סק"ח) שהסתפק באשה שבדקה אחר תשמיש, ב' פעמים ולא ראתה, ופעם שלישית לא בדקה, ופעם ד' בדקה ולא ראתה, אם מהני, או דבעינן רצופין [וברור שאם היה פעם אחת שראתה בטל הכל, אבל בלא בדקה ואין ידוע אם ראתה או לא, מה הדין]. ורצה לתלות נידון זה במחלוקת האחרונים, כי הנה שיטת החוו"ד (סי' קפז סק"ב) שאם ראתה ב"פ רצופין מ"ת, ואח"כ כמה פעמים שמשה ולא בדקה, ואח"כ שמשה ובדקה וראתה, חשיב כמו רצופין, דכל שלא בדקה אינו מבטל הבדיקות הראשונות שראתה בהם. אולם בשו"ת בית שלמה (ח"ב סי' כז) וכן הפרדס רימונים פקפקו בזה, והבית שלמה כתב דהחוו"ד לשיטתו דס"ל (בסי' קפד סק"י, הובא לעיל שיעור ה) לעניין עקירת וסת שאם לא בדקה ולא הרגישה אין זה עוקר וסת, שדוקא ע"י בדיקה שייך לעקור, ולכך ס"ל דגם כשלא בדקה אין זה הפסק מהראיות הראשונות שראתה בהם, כי אין זה נחשב כלא ראתה. אבל הבית שלמה עצמו חולק על החוו"ד, דוסת נעקר אף בלא בדיקה, כי תולים שאילו ראתה הייתה מרגשת.

אלא שהבית שלמה כבר העיר על דברי עצמו, דלגבי רמ"ת הרי אין סברא שאילו ראתה הייתה מרגשת, דהרי אפשר שראתה והרגישה וסבורה הרגשת שמש הוא. ומ"מ כתב לדחות דברי החוו"ד, משום שכל מה שמצאנו שתולים שראתה בהרגשה וטעתה לתלות בהרגשת שמש, זה דוקא בידוע שבא דם מגופה, רק שיש ספק אם הרגישה או לא, ומאחר שחזקת דם שבא בהרגשה, לכך אומרים שמסתמא הרגישה ותלתה את ההרגשה בדבר אחר. אבל אם הוא דבר מסופק לעניין הראיה עצמה כגון כאן לעניין רמ"ת, שאין לנו סיבה לומר שראתה מחמת התשמיש, א"כ אין לנו דבר שיגרום לנו לומר שטעתה וראתה והרגישה, כי אין אנו יודעים כלל שראתה בפעם הזאת מחמת תשמיש, ולכך אומרים שכיון שלא הרגישה לא ראתה.

ומעתה ס"ל להבדי השולחן דנידון דידיה באשה שבאה להחזיק עצמה שאינה רמ"ת, ג"כ תלוי בזה, והמחמירים שם יקלו כאן היינו שלשיטת החוו"ד, דחזינן שיש לה חזקה לראות אף שאינו ברצף א"כ כאן ג"כ לא איכפ"ל שלא היה ברצופין. אבל לדעת הבית שלמה והפרדס רימונים אם אינו ברצף בטלה החזקה, וא"כ גם כאן שאינו ברצף אי"ז חזקה [מיהו ברור שגם לשיטת החוו"ד אותו פעם שלא בדקה אינו עולה לג' בדיקות, דבעינן בדיקה בפועל, אבל מ"מ אינו מפסיק בין הבדיקות].

אבל נראה שאין הדברים תלויים זה בזה, ובנידון של הבדי השולחן אף הבית שלמה מודה שאם פעם אחת לא בדקה אינו מבטל את כל הבדיקות שקודם לכן, שהרי אין אנו באים לקבוע וסת, אלא הוא קביעה שאין אשה זו רמ"ת, וכיון שג' פעמים בדקנו ולא רמ"ת, שוב אין לחשוש. רק שאם הייתה רואה בינתיים היה מבטל כל הבדיקות, שהרי חזינן שרואה, אבל כשאין ידוע שראתה בינתיים אין שום חסרון, דסו"ס יש לנו ג"פ שלא ראתה. ונראה להקל בזה, ובפרט שלשיטת הש"ך בין כך אין חיוב בדיקה ג"פ כלל.

וכתב הרמ"א: **ואין צריכין לבדוק עצמם אחר כל תשמיש ותשמיש שעושין בלילה אחת, אלא מקנחין עצמן כל הלילה בעד, ולמחר צריכין בדיקה, ואם נמצא דם טמאה. קנחה עצמה בעד, ואבדה, לא תשמש עד שתבדוק עצמה, הואיל ואין לה וסת.**

## בדיקה שקודם תשמיש אם צריכה לבדוק מיד או שתניח ותראה בבוקר

והנה בבדיקה שקודם תשמיש יש לדון אם צריכה לבדוק מיד לראות העד קודם התשמיש, או שאי"ז בדיקה אלא לידע אם היא רמ"ת, ואינה צריכה לחשוש לבעלה. ועי' חוו"ד (סק"ב) שהביא בזה מחלוקת ראשונים, דדעת רש"י (טז. ד"ה שני) ותוס' (טז: ד"ה בדקה) שאינה צריכה לבדוק לאור הנר, רק מניחה ובודקת למחר. אבל שיטת הרמב"ן והרשב"א והר"ן (טז.) שצריכה לבדוק לאור הנר דוקא. ומסתימת לשון הרמ"א, דייק החוו"ד דמשמע שאף בדיקה דקודם תשמיש אינה צריכה לראות אלא למחר, וכן דייק השמלה.

## לכאורה זה תלוי בטעם הבדיקה שקודם תשמיש

ובאמת הדבר לכאורה תלוי בטעמים שנתבארו לעיל (שיעור ט) בטעם הבדיקה שקודם תשמיש, דהסדרי טהרה כאן נקט, שטעם הבדיקה שקודם תשמיש הוא כדי שאם תראה בבדיקה דאחר תשמיש נדע שהיא רמ"ת, ולא נתלה שמא ראתה כבר קודם תשמיש. ולטעם זה ודאי אין סברא להצריכה לראות לאור הנר, דהא גם למחר נוכל לבדוק אם יש דם על העד דקודם או לא. אבל כבר ביארנו דהסד"ט חזר בו דאף בלא בדיקה שקודם אם מצאה דם נחשבת כרמ"ת. והובא לעיל טעם השני לבדיקה דקודם תשמיש, דחכמים הצריכוה בדיקה לאחר תשמיש, כיון שאין לה וסת וחוששים לרמ"ת, ומיגו שבודקת אחר תשמיש הצריכוה בדיקה גם קודם. ולפי"ז ע"כ צ"ל שהיא בדיקה לבעלה לידע אם היא נדה, וא"כ סברא פשוטה היא שחייבת לראות את העד קודם, דאל"כ אין טעם לבדיקה זו.

## ראיה שהבדיקה היא לבעלה וא"כ לכאו' ברור שצריכה לראות העד מיד

ובמקור מים חיים כתב דבלא"ה דברי החוו"ד תמוהים, דרש"י ותוס' שלא הצריכו בדיקה לאור הנר היינו לשיטתם דס"ל דלגבי בעלה לא הצריכו חכמים בדיקה, וכל הבדיקות דמצאנו במשניות קודם ואחר תשמיש, היינו לעניין טהרות, רק דמיגו דבודקת לעניין טהרות הצריכוה בדיקה גם לבעלה, ולכך אינה צריכה לבדוק עד למחר כי לא חיישינן לרמ"ת [וביאור דבריו, דאין המיגו אומר דחיישינן לרמ"ת, רק שזה עוד שיעור זמן לבדיקת טהרות, שמלבד הבדיקות דשחרית וערבית הוסיפו לה עוד בדיקות לטהרות, קודם ואחר תשמיש]. ובאמת לשיטת רש"י ותוס', כשאינה עסוקה בטהרות אינה צריכה בדיקה אפילו באשה שאין לה וסת. אבל לדידן דבודקים לדין רמ"ת בג"פ הראשונים, נמצא שהבדיקה דקודם ע"כ לבעלה היא, שהרי אינה עסוקה לטהרות, וא"כ ודאי צריכה לראות לאור הנר, דאל"כ מה יועיל לה בדיקה זו.

ועי' בבדי השולחן (ס"ק יד) שהעיר בדברי הרמ"א שהתיר לשמש כמה פעמים בלילה אחד, ומניחה הבדיקה עד למחר, והקשה הבדי השולחן, דאף אם כל דברי הרמ"א מיירי לעניין בדיקה שאחר תשמיש, איך שרי לו לחזור ולשמש והרי יש לחשוש שמא ראתה, א"ו מוכח שאין אנו חוששים שתראה.

ולעניין הלכה, החוו"ד מסיק שאפשר לסמוך על שיטת רש"י ותוס', שאינה צריכה לבדוק לאור הנר אלא מניחה עד למחר, וכמשמעות הרמ"א. אבל המקור מים חיים מחמיר, וכן ס"ל להשמלה שיש להחמיר בזה שבודקת לאור הנר, וגם בשועה"ר החמיר לבדוק קודם תשמיש, וכן נראה להורות.

[סעיף ג] אשה שאינה רואה בפחות מי"ד ימים אחר טבילתה, אבל לאחר י"ד ימים אין לה קבע, עד י"ד יום דינה כדין אשה שיש לה וסת.

## כיצד נקבע הימים שאינה רגילה לראות בהם

דין זה הוא מהתרומת הדשן (סי' רמז), ועי' לעיל (שיעור ט) מה שנתבאר בזה. ויש לדון כיצד אנו קובעים איזה הם הימים שאינה עשויה לראות. והנה בתרומת הדשן כתב באשה שרגילה שלא לראות י"ד ימים מטבילתה ואחר י"ד ימים לפעמים בט"ו או בט"ז או י"ז ולפעמים בכ"א בכ"ג בכ"ד, ויש משמעות שאחר ג' ראיות אנו קובעים שבפחות מאותם ראיות אינה רואה, וכ"כ בבדי השולחן (ס"ק כד) שהוא כעין חזקה של ג' פעמים שלא תראה בפחות, והבין שם שהולכים אחר ג' ראיות אחרונות, וזה יאמר לנו מתי אינה רגילה לראות, שאז חשיבא כמסולקת דמים, ואינה צריכה לבדוק לרמ"ת.

אלא שכבר העיר הבדי השולחן על עצמו מדברי הש"ך להלן סי' קפט (סק"ב), דכתב על דברי התרומת הדשן שאינה רגילה לראות בתוך י"ד דאחר טבילתה, דאף באופן שפעם אחת ראתה קודם י"ד, עדיין נחשב כימים שאינה רגילה לראות בהם, ומותרת לבעלה בלא בדיקה, וכן כתב השמלה כאן. ומוכח מדבריהם דלא אזלינן בתר ג' ראיות אחרונות בדוקא. וא"כ צ"ב כיצד קובעים את הימים של התרוה"ד דחשיבא דאינה רואה בהם.

והנה כבר נתבאר לעניין ימי המבוכה (לעיל שיעור ב) שנחלקו הפוסקים כמה פעמים תראה כדי לקבוע ימי המבוכה, שיש אומרים שהוא ג' ראיות לכל יום, ואם באים לקבוע ג' ימי מבוכה אין זה שייך עד שתראה 9 ראיות, מאידך דעת הגריש"א דקובעים ימי המבוכה אחר 6 ראיות והיינו ב' ראיות לכל פעם [ולא שאלתי להגריש"א לטעמו, ואולי כי כך זה מוכיח שאי"ז ראיה חד פעמית]. ויש לדון אם נחשב כך גם לעניין ימים שאין רגילה לראות בהם, או שכאן נקבע בדרך אחרת.

ולמעשה יעשה המורה עפ"י שיקול דעת, והבנת העניין, מתי אלו ימים שאינה רגילה לראות. והוא גם לחומרא לידע דהם ימים שלא מהני הבדיקה, דנתבאר לעיל שבימים שאינה רגילה לראות דעת החת"ס דלא עולה לה לבדיקה ג"פ שאינה רמ"ת, וא"כ צריך לידע היטב אלו הם הימים שאינה רגילה לראות. מיהו נראה שיש להקל במקום ספק לסמוך על בדיקה בימי הספק שאפשר לצרף דעת הש"ך שאי"צ בדיקה כלל.

## דעת החוות דעת לחלוק על דינו של התרה"ד

והנה החוו"ד (סק"ג) חולק על התרוה"ד, ודלא מסתבר שבימים שאינה רגילה נחשיבה כאשה שיש לה וסת, והביא ראיה מדברי הבית יוסף (סו"ס קפד) שכתב שאשה שרגילה לראות לאחר ל' יום, ואחר ל' יום פעמים רואה ביום ל"א ופעמים ביום ל"ב וכדו' חוששים לה לעונה בינונית, ומבואר להדיא דחוששים שתראה בימים אלו, ואין אומרים שאלו ימים שאינה רגילה לראות. ומאותה ראיה שהביא החוו"ד יש להוכיח גם דלא כהחת"ס, דס"ל שבימים שאינה רגילה לראות לא מהני בדיקתה, דכיון שאנו חוששים שמא תראה גם בימים אלו, ודאי מהני בדיקה בימים אלו.

ועוד יש להעיר על התרומת הדשן שאשה שרואה דם בשעת תשמיש רק בימים שעלולה לראות, לא מצאנו בפוסקים היתר שתהיה מותרת בימים שאינה עלולה לראות.

[סעיף ד] יש לאדם להניח את אשתו שתבדוק בעד שלו, מתוך שנאמנת על שלה, נאמנת על שלו.

## חידוש הב"מ שהאשה עצמה תבדוק גם את העד שלו

והבית מאיר כתב נ"ב ר"ל שהיא תעיין בעד ולא הוא דהוא אפשר דאינו נאמן על שלו לגבי דידה. והוא חידוש גדול לומר דאין לבעל נאמנות, ולשון הרמב"ם (פ"ד מאיסו"ב הי"ד) שמתוך שנאמנת על שלה נאמנת על שלו, משמע שאין כאן נאמנות כע"א רגיל, רק משום שנאמנת על שלה. ולכן סובר הבית מאיר שהוא לא נאמן כלפיה. ועי' בצפנת פענח שהביא עוד מקומות שלא סמכו על ע"א.

**דינים העולים**

1. צריכה לבדוק ג"פ לידע שאינה רואה מחמת תשמיש, ואם פעם אחת לא בדקה ולא ראתה דעת הבדי השולחן שלשיטת הבית שלמה והפרדס רימונים צריכה לחזור ולבדוק ג"פ, היות ולא היה רצף בבדיקות. ולא נראה כן, ואין זה מבטל הראיה שאינה רואה מחמת תשמיש.
2. בדיקה שקודם תשמיש, נחלקו הראשונים אם צריכה לבדוק מיד קודם התשמיש, או שתניח ותבדוק למחר, והחוו"ד פסק להקל, אולם האחרונים השיגו על דבריו דאין טעם לבדיקה אא"כ בודקת לבעלה, וכן נראה להורות.
3. ואם משמשת וחוזרת ומשמשת, כתב הרמ"א שיניח העד לראותו למחרת.
4. אם רגילה שאינה רואה י"ד ימים אחר טבילתה וכדו' דעת התרוה"ד דאינה צריכה בדיקת רמ"ת בימים אלו ודעת החת"ס דאף אם תבדוק לא יעלה לה לג"פ. ויל"ד כיצד קובעים את אותם הימים דלא מסתבר דאזלינן בתר ג' ראיות אחרונות אלא יראה המורה לפי שיקול דעת.
5. ואם זה ימים מסופקים אם רגילה לראות בהם, תעשה בדיקה, ויש להקל שעולה לה לג"פ, דבלא"ה דעת החוו"ד להלכה דלא כהתרוה"ד וגם יש לדון בדברי החת"ס, ובלא"ה לדעת הש"ך אין חיוב בדיקה ג"פ. על כן יש להקל בספיקות.

היא בודקת בעד שלה ושלו, ודעת הבית מאיר שהאשה צריכה לראות בעד שלו ואינה יכולה לסמוך על בדיקתו.

**שיעור יא [קפז]**

[סעיף א] אשה שראתה דם מחמת תשמיש, מיד בכדי שתושיט ידה לתחת הכר או לתחת הכסת ותטול עד לבדוק בו ותקנח עצמה, משמשת ג"פ. אם בכל ג' פעמים רצופים ראתה דם, **(וכ"ש אם מצאה ג' פעמים דם על עד שלו)**, אסורה לשמש עם בעל זה, אלא תתגרש ותנשא לאחר. נשאת לאחר וראתה דם מחמת תשמיש ג' פעמים רצופים, אסורה לשמש גם עם אותו בעל, אלא תתגרש ותנשא לשלישי. ואם גם עם השלישי ראתה דם מחמת תשמיש ג"פ רצופים, לא תנשא לאחר אלא אסורה לכל עד שתבדוק.

## אם ראיה ראשונה היא אחד מג"פ, ותלוי במחלוקת אם דוקא בבדקה קודם יש לה דין רמ"ת

כבר נתבאר (עי' שיעור ט' ושיעור י') מחלוקת אם דין רמ"ת הוא רק אם בדקה קודם לכן ולא מצאה דם, שאז ודאי לא היה דם קודם לתשמיש, או אף אם בדקה רק לאחר תשמיש ג"כ תולים שהדם בא מחמת תשמיש, והבאנו שהסדרי טהרה מסיק שאף בלא בדקה קודם יש לה דין רמ"ת. ובאמת דבר זה נחלקו בו הראשונים, דהנה דעת הראב"ד (בעלי הנפש בדיקות סי' ג) שבפעם הראשונה שמצאה האשה דם, אינו מצטרף לשיעור ג"פ, ובודקת עצמה עוד ג"פ ורק אז נאסרת. וכן פשטות לשון השו"ע כאן, שאחר שראתה דם מ"ת משמשת עוד ג"פ, והראיה הראשונה אינה מג' ראיות, וביאר הראב"ד הטעם שלא מחשבים הראיה הראשונה, משום שלא בדקה קודם לכן.

אולם ברמב"ם (איסורי ביאה פ"ד הכ"א) מבואר להדיא שראיה ראשונה היא ג"כ מן המנין. והט"ז (סק"א) והש"ך (סק"ב) כתבו לפרש כן גם דעת השו"ע שראיה הראשונה היא ג"כ מהמנין, ואם ראתה עוד ב' פעמים כבר יש לה דין רמ"ת, ומוכח דלא בעינן לבדיקה דקודם לכן.

אלא שבתורת השלמים (סק"ב) נקט דהשו"ע בדוקא שינה מלשון הרמב"ם, משום דס"ל בזה דלא כהרמב"ם אלא מונה עוד ג"פ. משום דמה שפסק הרמב"ם שהראיה הראשונה היא מהמנין, הוא לשיטתו דס"ל שכל אשה אפילו יש לה וסת צריכה בדיקה שמא היא רמ"ת, ולכך ס"ל שראיה ראשונה מן המנין. אולם לדעות שאין מצריכים בדיקה, דלא חיישינן לרמ"ת, א"כ ראיה ראשונה אינה מן המנין. ומעתה מאחר דקיי"ל שאפילו אשה שאין לה וסת אי"צ בדיקה לפני ואחר תשמיש, א"כ יוצא שראיה ראשונה אינה מן המנין, ובזה ביאר בתורת השלמים לשון השו"ע שאינה אסורה עד ג' ראיות שאחר ראיה הראשונה ושינה מלשון הרמב"ם, משום שלעיל (ריש סי' קפו) כבר סתם השו"ע דלא כהרמב"ם.

## לעניין מעשה אם נחשב גם ראיה ראשונה

והנה הנודע ביהודה (תניינא יו"ד סי' פז) כתב לעניין מעשה שהיה אצלו באשה שראתה מ"ת, והיקל עליה שלא לחשב ראיה הראשונה, ומשום דס"ל דכל שלא בדקה קודם תשמיש לא מחזקינן לה ברמ"ת. אמנם החת"ס (יו"ד סי' קסד והביאו בפת"ש סק"ב) הביא דברי הנוב"י וחולק עליו דאין הלכה כהראב"ד, ובאמת מצרפים גם ראיה הראשונה, וכמסקנת הסדרי טהרה, וכתב שהוא לא היה מיקל בדבר. ומ"מ כתב שאם כבר ראתה ג' פעמים, ואם נחמיר עליה יצטרך לגרשה, בזה יש להקל שאינו צריך לגרשה, ויש לסמוך שפעם א' אינו מן המנין, ומ"מ לא יבוא עליה עד שתדרוש ברופאים ורפואות.

[ומה שכתב השו"ע דבעינן שיהיו רצופין כבר ביארנו לעיל מה הדין בלא בדקה ולא ראתה].

וכתב הרמ"א: **וי"א שאין אנו בקיאין איזה מקרי מחמת תשמיש, כי אין בקיאין בשיעור הנזכר, ולכן כל שרואה ג"פ סמוך לתשמיש מקרי לדידן מחמת תשמיש, ונאסרה על בעלה וכו'. שאם לא ראתה סמוך לתשמיש, לא נאסרה על בעלה, ומותרת לו לאחר טהרתה תמיד, ודינה כמו שאין לה וסת.**

## עד מתי תראה ונחשיבה כרואה מ"ת

הנה בשו"ע כתב שזה דוקא בראתה דם מיד אחר תשמיש, בכדי שתושיט ידה לתחת הכר, או לתחת הכסת, ותטול עד לבדוק בו, ותקנח עצמה, אבל הרמ"א החמיר כל שסמוך ראייתה, והשיעור הוא לא יותר מ2-3 דקות, אבל ביותר מזה גם הרמ"א מודה שאין חוששים לרמ"ת.

## שיטת החוו"ד שיש וסת לראות בעונה הסמוכה לתשמיש [ורק שבלא סמוך אי"ז עושה רמ"ת]

אכן החוו"ד (חידושים סק"א) כתב שאע"פ שאם לא ראתה בסמוך לתשמיש אין דין רמ"ת אפילו כשרואה באותה עונה של התשמיש. מ"מ נראה לו שאם תראה ג"פ בעונת התשמיש שלא בסמוך לתשמיש, א"כ בפעם רביעית אף שמותרת בתשמיש, מ"מ יהיה אסור לה לשמש ב"פ בלילה אחד, כיון שיש לה וסת לראות בעונה של התשמיש. ואין לאסור קודם התשמיש שמא תראה בעונה זו, אף שבכל הוסתות חששו שהיא תראה באותה 'עונה' שראתה, ואסרו את כל העונה. דכיון שרק התשמיש גורם לאותה ראיה, אין לחוש מתחילת העונה שהרי הוא וסת התלוי ב'מעשה' שלה.

ואף אם ראתה פעם אחת בעונה ששימשה, סובר החוו"ד שלפעם אחרת צריכה לחשוש כמו כל אשה שרואה בוסת שאינו קבוע, שצריכה לחוש לראייתה פעם אחת. והחוו"ד לשיטתו דס"ל (סק"ג סקי"ד וסקי"ט) שוסת של רמ"ת אינו כוסת קפיצות, אלא כמו באכלה שום, לכך אף מחמת פעם אחת נאסרה לפעם אחרת.

והנה אף שמשמעות הרמ"א שכל שאינו בסמוך אינה אסורה כלל, ודלא כהחוו"ד [שו"ר גם בבדי השולחן (ביאורים ס"א ד"ה אבל אם) שהעיר מזה], מ"מ לא מצאנו באחרונים שדחו דבריו, וא"כ לדינא ראוי להחמיר שחוששת לוסת עונה הסמוכה לתשמיש. והוא נפק"מ גדולה למעשה, שכל שראתה דם באותה עונה ששימשה, הוי כמו וסת שאינו קבוע, וא"כ אם תראה פעם אחת צריכה לעקור פעם אחת אותה ראיה, נמצא שכל אשה שתראה דם בעונה ששימשה בה, אסורה לשמש פעם שניה באותה עונה, וצריכה לבדוק כדין וסת שאינו קבוע.

[סעיף ב] כיצד בודקת, נוטלת שפופרת של אבר ופיה רצוף לתוכה, ונותנת בתוכה מכחול ובראשו מוך, ומכנסת אותו באותו מקום עד מקום שהשמש דש, נמצא דם על ראשו בידוע שהוא מן המקור ואסורה, ואם לאו בידוע שהוא מן הצדדין ומותרת. **ואף בזמן הזה יש לסמוך אבדיקה זו**.

[סעיף ג] אם רוצה לבדוק עצמה בעודה תחת הראשון אחר ששמשה שלש פעמים, הרשות בידה ומותרת לו. ויש אומרים שאסורה לראשון מתשמיש שלישי ואילך, אפילו בבדיקה. **הגה: ויש לסמוך אסברא ראשונה להקל. ואם הרגישה צער וכאב בשעת תשמיש, לכ"ע יש לסמוך אבדיקה בבעל הראשון.**

## למה מותרת לבעל שני

העולה מדברי השו"ע, שאשה שראתה מחמת תשמיש, אף שאסורה לבעלה הראשון מותרת לשני, והטעם מבואר בגמרא (סו.) שהוא משום שאין כל האצבעות שוות, ואומרים שמחמת הראשון ראתה דם, אבל הבעל השני לא יגרום לה לראות דם.

## מחלוקת ראשונים אם בבדיקה ניתרת גם לבעל הראשון

ובברייתא (שם) מבואר שניתרת ע"י בדיקה, ונחלקו הראשונים בביאור הסוגיא, דשיטת רש"י שאין הבדיקה מועלת להתירה לבעלה הראשון אחר שראתה ג"פ מ"ת, אלא הוא תיקון לאשה שכבר נישאת ג"פ, וכן דעת הרמב"ם. אבל רוב הראשונים דעתם שגם לבעלה הראשון מותרת ע"י בדיקה.

אלא שיש להבין דמאחר שהטעם שמותרת לבעל השני הוא משום שאין כל האצבעות שוות ואנו תולים שרואה דם מחמת ביאת בעלה, א"כ מה מהני הבדיקה, דאף אם לא תראה דם, הרי אין כל האצבעות שוות, ושמא מחמת בעלה רואה, ומחמת השפופרת אינה רואה [כן הקשה הבית יוסף ויבואר להלן]. אבל לשיטת רש"י אי"ז קשה שהרי אחר שנשאת פעם שלישית אסורה לכולם משום שהוחזקה לראות דם לכל האנשים, ושוב אין תולין באצבעות, לכן מועלת הבדיקה להתירה דאומרים שכבר נתרפאה [ומה דמהני בפעם אחת לעקור החזקה ולא בעינן ג' בדיקות, אתי שפיר עפ"י מה שכתב הש"ך (ס"ק לה) שרמ"ת זה כוסת הקפיצות, ומבואר לקמן קפ"ט שנקבע בג"פ ונעקר בפ"א].

## לרש"י והרמב"ם אם בבדיקה מותרת לשלישי או רק לאחר

ואף לשיטת רש"י יל"ד אם אחר הבדיקה תהיה מותרת לשלישי או רק לבעל אחר, דהחוו"ד (ס"ק ג) נקט שתהיה מותרת רק לבעל אחר, וטעמו, דכמו שמצאנו בהוחזק לנגוח שאם נגח ג"פ שור חמור וגמל והוחזק לנוגח לכל בעלי חיים, אם אח"כ ראה כבש ולא נגח מסתבר שרק לעניין כבשים אינו מועד, אבל לשור חמור וגמל עדיין הוא מועד, וא"כ ה"נ כשבודקת, אף שכבר אינה מוחזקת לראות מכל האנשים, מ"מ למי שהוחזקה לראות אין ראיה שלא תראה. וכ"כ באמת ברמב"ם (איסו"ב פ"ד הכ"ב) שמותרת אחר הבדיקה רק לבעל רביעי [שאחר שכתב סדר הבדיקה כתב שאם בדקה וטהורה אז מותרת לינשא לאחרים ומשמע דוקא אחרים ולא בעל שלישי, וכן מפרש במ"מ שם שגם בעל שלישי אסור]. אולם ברש"י בסוגיא כתב שאחר הבדיקה תהיה מותרת לבעל השלישי, והיינו כי זה מוכיח שנתרפאה.

## קושיית הב"י דאין האצבעות שוות ומה מהני בדיקה בשפופרת

אמנם אנן לא קיי"ל כרש"י והרמב"ם, אלא כדעת שאר ראשונים שמועיל בדיקה בשפופרת אפילו בבעל ראשון [מיהו יהיה נפק"מ לשיטת הנוב"י שכל מה שהתירו בבעל ראשון זה דוקא בנמצא דם בצדדי השפופרת, אבל לא מצאה דם כלל לא תהיה מותרת ויבואר להלן, ומ"מ לא קיי"ל כהנוב"י ואף בלא מצאה דם מתירים]. וא"כ קשה איך מהני הבדיקה והא אין כל האצבעות שוות.

## תי' הב"י שאמרו אין כל האצבעות שוות להקל ולא להחמיר

וכתב הבית יוסף ליישב שאין אומרים שאין כל האצבעות שוות אלא להקל שלא לאסור את האשה על הבעל השני דיש לתלות שאין כל האצבעות שוות, אך להחמיר לא אמרינן דיש לסמוך ששוין הם, ולכך לגבי הבדיקה מקילים דמהני ולא חיישינן לסברא דאין כל האצבעות שוות.

אלא שיש להקשות לשיטת הראשונים דמהני בדיקה אף לבעל ראשון, למה בברייתא אמרו שאם ראתה ג"פ לא תשמש עד שתתגרש, ולמה לא אמרו לה שתבדוק עצמה. ובתוס' כתבו דמיירי באשה שאינה רוצה לטרוח בבדיקה, או שאינה יודעת לבדוק, ונתחדש בברייתא שלבעל שני מותרת בלא בדיקה. אמנם במרדכי (סי' תשלה) כתב בשם ר"ת שאינה רוצה ליבדק כי אם תמצא בבדיקה א"כ תיאסר לעולם לכל האנשים (וכן פסק הש"ך ס"ק יג). אמנם לפי דברי הבית יוסף שכל מה שאמרו שאין כל האצבעות שוות היינו להקל ולא להחמיר א"כ אף אם תמצא בבדיקה לא תיאסר לבעל שני.

## ביאור ע"פ ר"י שבדיקת שפופרת מהני מדין ס"ס

ועיי"ש במרדכי בשם ר"י [וכ"ה בסמ"ג לאוין קי"א ובספר התרומה סי' קו] שכתב טעם אחר למה מותרת לבעל שני, שלא כתב משום שנוקטים שאין כל האצבעות שוות רק להקל, אלא משום דהוי ספק ספיקא דשמא ראתה דם מהצדדים ולא מהמקור ואף אם ראתה מהמקור שמא מבעל שני לא תראה דם דאין כל האצבעות שוות. ולפי"ז יש לומר גם שהוא טעם שע"י בדיקה נתירה גם לבעל ראשון, דאיכא ס"ס, שמא ראתה מהצדדים, ואפילו ראתה מהמקור שמא האצבעות שוות וכיון שהשפופרת בלא דם, ממילא מוכח שנתרפאה. ומעתה מחמת ס"ס יש להתירה אפילו לראשון.

## שיטת הב"ח שאין כל האצבעות שוות הוא רק סברא שתראה מהצדדים, ובדיקת שפופרת במקור

והב"ח כתב ביאור חדש, שמה שאמרו שאין כל האצבעות שוות, הכוונה דשמא בא מחמתו דם מהצדדים, אבל אם באמת בא הדם מהמקור מחמת תשמיש אין חילוק בין האצבעות. ובזה כתב לבאר מה מהני בדיקה בשפופרת ולא אמרינן אין כל האצבעות שוות, כי אם נמצא דם בראש המכחול, ברור שבא הדם מהמקור מחמת שאשה זו תשמיש גורם לה לראות, ואם אין דם בראש המכחול בידוע דלא יצא לה דם מהמקור אלא מהצדדים, ולכך לא שייך גבי מכחול לשאול מהא דאין האצבעות שוות, כיון שבודקת ע"י השפופרת ולא יצא דם בידוע שלא יצא מהמקור.

ועי' בנודע ביהודה (קמא יו"ד סי' מו) שהביא בשם הר"ח מצאנז לבאר דברי הב"ח, שהשמש אינו נוגע במקור רק בגמר ביאה, וגם אז אינו נוגע שם בדוחק, רק בנגיעה בעלמא, ובזה מבואר דברי הב"ח דסברא זו דאין כל האצבעות שוות לא שייך לגבי דם הבא מהמקור.

אלא שיש להבין לפי"ז איך מותרת האשה לבעל שני, והרי יש לנו ספק שמא מן המקור שהרי לכך נאסרה על הבעל הראשון, ומאי שנא בעל שני שמתירים לו. וכבר הקשה כן החלקת מחוקק על הב"ח (הובא בשו"ת גאוני מתראי סי' לד). ובתשובת הב"ח החדשות (סי' לט) כתב ליישב קושיא זו, ודבריו שם אינם מובנים, וכבר תמהו בדבריו הסד"ט (סק"ו ד"ה והנה הב"ח) והחוו"ד (סק"ג שדברי הב"ח תמוהים לעין כל). ובפרדס רימונים (בפתיחה לסי' קפז בחקירה א' אות ג') כתב לבאר, שבאמת לומר שהאשה מקולקלת לראות מחמת תשמיש, הוא דבר רחוק, והאשה יש לה חזקה שאין הראיה מחמתה אלא מחמת הבעל שגורם לדם לבוא מהצדדים. אולם הבעל יש לו כנגד זה חזקה שהוא אינו מקלקל, ואינו תולה בקלקול שלו, שגם זה דבר רחוק שיגרום לדם לבוא מהצדדים. הלכך הבעל מחוייב לגרש את האשה משום שהוא תולה שאין הקלקול שלו אלא שלה, והיא רואה מחמת תשמיש. אבל לאחר שגירשה ובאה האשה להינשא בשנית, הרי היא מותרת, כי היא יכולה לתלות שאין היא מקולקלת אלא הבעל קלקל וראתה דם מהצדדים [דאחר שנתגרשה אין נידון על הבעל, וא"כ אין כאן חזקה כנגד חזקה כי דנים רק על האשה, ואין כבר נידון על הבעל].

ומצינו כעין זה גבי אשה שלא ילדה עשר שנים, שצריך הבעל לגרשה כי זה מברר שאינה ראויה לילד, ומ"מ האשה יכולה לינשא לאחר. והוא לכאו' דבר תימה שאם אמרו חכמים שיגרשה משום שאינה ראויה לילד, איך תינשא לאחר. אלא הביאור הוא שמאחר שלא ילדה עשר שנים הבעל תולה שהאשה מקולקלת שאינה יכולה לילד, אבל האשה עצמה יכולה לתלות שאין זה חסרון שלה, והיא יכולה לילד רק בעלה הראשון היה מקולקל. ולכך יכולה לינשא ובעלה השני יכול לילך בתר חזקת האשה ואינו צריך לתלות בתליית הבעל הראשון.

**דינים העולים**

1. ראתה מחמת תשמיש ג"פ אסורה לבעלה ותתגרש. ונחלקו הראשונים אם ראיה ראשונה [כשלא בדקה קודם תשמיש] מן המנין, ולמעשה יש להחמיר, מיהו במקום דחק שלא תתגרש מבעלה כתב החת"ס להקל אלא שלא יבוא עליה עד שתדרוש ברופאים ורפואות.
2. דוקא מצאה דם מיד באותיום אחר תשמיש יש לה דין רמ"ת, והרמ"א החמיר דאין אנו בקיאים בשיעור, ולכך מחמירים כל שראתה בסמוך, ויותר משיעור 2-3 דקות לא חשיב סמוך.
3. לדעת החוו"ד אם ראתה דם באותה עונה ששימשה, חוששת לוסת לראות בעונת התשמיש, ואסורה לשמש ב"פ בלילה אחד, ונעקר וסת זה בפעם אחת, ואם תראה ג"פ, אינו נעקר עד שיעברו ג"פ ולא תראה. ואף שברמ"א לא משמע כן מ"מ ראוי להחמיר בזה.
4. ראתה ג"פ אצל ג' בעלים אחרים אסורה לכל האנשים עד שתבדוק בשפופרת, אם באה לבדוק כבר לבעל הראשון לשיטת רש"י והרמב"ם לא מהני, אבל דעת רוב הראשונים דאף לבעל הראשון מהני בדיקה, וכן קיי"ל.

תי' לקושיית הב"י דכיון שאין האצבעות שוות איך מהני בדיקת שפופרת. תי' א' של הב"י דלא אמרו אין כל האצבעות שוות אלא להקל ולא להחמיר. ומהראשונים נראה שההיתר ע"י בדיקה הוא מדין ס"ס. ולדעת הב"ח לעניין חשש שהדם מהמקור כל האצבעות שוות, והסברא שאין כל האצבעות שוות הוא סברא בדם מצדדים.

**שיעור יב**

## בדקה בשפופרת ולא מצאה דם כלל אם מהני בדיקה לבעלה הראשון

בנוב"י (קמא יו"ד סי' מג הובא בפת"ש ס"ק יח) דכל מה דמהני בדיקת שפופרת להתיר בבעלה הראשון [לדעת רוב הראשונים], זה דוקא כשמצאה דם בצדדים שיש לנו ראיה שיש לה מכה וראייתה אינה מן המקור, אבל אם לא מצאה בבדיקתה דם כלל, הרי יש לחשוש שבאמת ראייתה מן המקור, ומה שלא ראתה דם בבדיקה הוא משום שאין כל האצבעות שוות, ולכך כתב שבאמת לא נתירה לבעלה הראשון אלא באופן שמצאה דם מהצדדים. אמנם מסקנת הפוסקים דניתרת גם לבעלה הראשון, ובביאור הדבר יש ב' דרכים:

## אם הבדיקה מוכיחה שראייתה מהצדדים או שנתרפאה

דהנה נתבאר לעיל (שיעור יא) מחלוקת הב"ח והבית יוסף בהא דאמרו אין כל האצבעות שוות, דלדעת בית יוסף גם לגבי המקור אין כל האצבעות שוות, ואפשר שמחמת הראשון יצא דם מהמקור, אבל השני לא יגרום שיצא דם. אבל להב"ח לעניין המקור כל האצבעות שוות, וכל החילוק בין האצבעות הוא לגבי הצדדים.

ומכלל דבריהם עולה מחלוקת יסודית בגדר הבדיקה בשפופרת, דלדעת הבית יוסף ההיתר לבעל שני הוא משום ס"ס שמא בא הדם מהצדדים, ואפילו בא מן המקור שמא אין כל האצבעות שוות. ומעתה לדעת הראשונים שע"י בדיקה מותרת גם לבעל ראשון, צ"ל שיש צד שנתרפאה, וממילא יש לה ס"ס להתיר כשלא מצאה דם, שמא הדם שראתה מ"ת בא מהצדדים, ואפילו בא מן המקור שמא כל האצבעות שוות אלא שנתרפאה. אבל לדעת הב"ח אין צריך לזה, אלא אנו אומרים שע"י הבדיקה מוכח שראתה מן הצדדים ולא מן המקור, שהרי לגבי המקור כל האצבעות שוות.

והנה בלשון הרמב"ם אינו ברור שבתחילת דבריו (איסו"ב פ"ד הכ"ב) כתב שהבדיקה מוכיחה שנתרפאה ז"ל כיצד בודקת עצמה לידע אם נרפאת או לא נרפאת מביאה שפופרת וכו'. ובסו"ד כתב 'ואם לא נמצא על המוך כלום בידוע שהדם שרואה מדוחק הצדדין וטהורה היא', וא"כ משמע שהבדיקה היא להוכיח שהדם בא מהצדדים. ועי' גם בש"ך (ס"ק יא) דבתחילת דבריו נראה שהוא ראיה שהדם בא מהצדדים, ואח"כ כתב דלמא נתרפאה. ועפ"י מה שביארנו הרי יש בזה ב' דעות חלוקות.

## בדקה ולא מצאה דם ואח"כ חזרה וראתה מ"ת

ויש נפק"מ גדולה לדינא, כמו שכתב הסדרי טהרה (סק"ו) דאם ע"י הבדיקה מבררים שהוא מן הצדדים, א"כ גם אם אח"כ תחזור ותראה תהיה מותרת, שאף שרואה דם הרי כבר הוכחנו שאי"ז מהמקור אלא מן הצדדים. אבל אם הבדיקה היא ראיה שנתרפאה, א"כ באופן שתחזור ותראה תהיה אסורה. אלא שנסתפק אם כשלא ראתה פעם אחת ואמרינן שנתרפאה, שוב אף שתחזור לראות אינה אסורה עד ג"פ, כמו כל רואה מ"ת שאסורה רק אחר ג"פ. אבל יש מקום לומר שאם חזרה וראתה אפילו פעם אחת אסורה, שע"י שרואה מתברר שהבדיקה הקודמת הייתה טעות.

**ועיי"ש שכתב ש**יש חילוק בדין בין מקום שמצאה דם בצדדים ללא מצאה דם כלל, שאם מצאה דם בצדדים הרי יש לנו ראיה שיש לאשה זו מכה, ולכן אף אם תראה דם אח"כ יכולה לתלות במכה ומותרת, אבל אם לא מצאה כלל, אף דמהני הבדיקה להתירה דתולין שנתרפאה, מ"מ אם תחזור ותראה דם אסורה.

והנה לדעת הב"ח כיון שלא ראתה, ודאי אי"ז מהמקור, שהרי לגבי המקור כל האצבעות שוות, וממילא תלינן בצדדים [ומה דלא ראתה הוא משום שלגבי צדדים אין כל האצבעות שוות]. וא"כ אף אם תראה ג"פ לא תיאסר כמו שמצאה דם מהצדדים. ועי' שועה"ר (אות יג) בית מאיר (על השו"ע ס"ב) שמלה (סק"ט) וחזו"א (סי' פב סק"ו) שכולם נקטו כהב"ח שתלינן מהצדדים.

## קושיית החוו"ד איך שייך להתירה בחזרה וראתה דם

אמנם עי' בחוו"ד (סק"ג) שנתקשה איך שייך לומר שנתירה לעולם ע"י בדיקה שיודעת שהוא מן הצדדים, עד שאח"כ גם אם תראה דם לא נאסור אותה, כי נתלה בצדדים, וקשה שאף אשה שיודעת שיש לה פצע לא נתיר אותה לעולם, וחוששת לדם שתראה אם לא שיודעת שעדיין יש לה פצע, שהרי יכולה להתרפאות, וא"כ ה"נ גבי בדיקת שפופרת לעולם יהיה לנו לחשוש שמא נתרפא הפצע בצדדים, וא"כ מה שרואה דם הוא מן המקור, ושמא היא רואה מ"ת [ובפרי דעה (ט"כ אות ו') הביא המחלוקת, וכתב שאין להקל רק בועד חכמים גדולים וגם שתתעסק ברפואה].

## אם ע"י בדיקה ניתרת גם לעניין ז' נקיים

והנה דעת השועה"ר (ס"ק יג) שכמו שמקילים לעניין שלא תתגרש , אפשר להקל גם לעניין ז' נקיים, וכן דעת השמלה (סק"י). אבל הנוב"י (קמא סי' מג) נסתפק בזה אם להקל גם לעניין ז' נקיים כיון שהוא דאורייתא, ואפשר שלא הקילו אלא לעניין רמ"ת שהוא חשש וסתות שאינו אלא דרבנן. והחוו"ד (סק"ג) פשוט לו שאין להקל לעניין ז' נקיים, וכן פסק החזו"א (סי' פב סק"ו), וכן מסיק בפרי דעה (ט"כ סק"ו) שעכ"פ בלא מצאו דם בבדיקת השפופרת אין להקל לעניין ז' נקיים לחוש לשיטת הנוב"י והסד"ט, ולעניין הלכה נראה שיש להחמיר ותספור ותטבול בלא ברכה.

## אם יש שיעור לעובי השפופרת

ויש עוד מחלוקת בפוסקים שתלויה במחלוקת הב"ח והבית יוסף, דהנה הפת"ש (ס"ק יג) הביא מהמשאת בנימין לעשות השפופרת בעובי אבר בינוני, ועיי"ש שכתב כן בתשובה להסמ"ע שעשה שפופרת מחצה מאבר בינוני. והנה לדעת הב"ח שכל הבדיקה היא לברר אם בא הדם מהמקור, א"כ סגי אפילו בשפופרת דקה ביותר, ואין לזה שיעור אלא רק לאורך השפופרת שתבוא עד מקום שהאבר דש בו, אבל לדעת הבית יוסף צריך שיהא כעובי אבר בינוני, כיון שיש חילוק בין האצבעות [עי' בפרדס רימונים שכתב לבאר דעת הבית יוסף, דגם הוא מודה שהאבר אינו בא עד המקור אלא בנגיעה בעלמא, רק דס"ל שהאבר לוחץ על הצדדים וזה גורם שיצא דם מהמקור, ולכך יש חילוק בין האצבעות. וא"כ לפי"ז ברור שצריך אבר בינוני]. ועי' בהגר"ז (ס"ק יב) שהסכים להסמ"ע שאי"צ שיהיה עובי של אבר בינוני, אלא רק שיהיה ארוך עד שיגע בפי המקור, והיינו משום דס"ל כהב"ח, שדם מהמקור בא רק ע"י שנוגע בפי המקור ואינו תלוי בלחץ הצדדים, ולכך אין זה תלוי בעובי השפופרת.

## חידוש הנוב"י שביש לה וסת קבוע אינה חוששת לרמ"ת

והנה בנודע ביהודה (מהדו"ק יו"ד סי' סא הובא בפת"ש ס"ק א) ביאר שכל דין רמ"ת היינו כדין וסת הקפיצות [כדעת הש"ך ס"ק לה], שרואים את האשה שקבעה וסת לראות בשעת תשמיש, וכתב לחדש שאם האשה תקבע וסת החודש או וסת הפלגה, שוב אינה חוששת לרמ"ת, דמבואר בסי' קפט (סעי' יז) שכל וסת הקפיצות אפילו ראתה ג"פ אינו אלא כוסת שאינו קבוע ולכך אם קבעה וסת קבוע אין חוששים לוסת הקפיצות, ואין חילוק בין וסת של רמ"ת לשאר וסת הקפיצות, הלכך אם קבעה וסת שוב אינה חוששת לרמ"ת.

ועוד כתב שם להסתפק באשה שיש לה וסת קבוע ואח"כ ראתה מ"ת, אם תיאסר, משום דס"ל שאשה שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לוסת שאינו קבוע, רק אם לא ראתה בזמן הקבוע חוששת לוסת שאינו קבוע. וא"כ אשה שיש לה וסת קבוע שראתה מ"ת, אינה חוששת לרמ"ת. מיהו החוו"ד (כאן סוף סק"ג ולקמן קפט ביאורים ס"ק טו) פליג בזה על הנוב"י, וס"ל בכל הוסתות שאף בחזרה וראתה בזמן הקבוע חוששת גם לאינו קבוע.

## דעת החוו"ד שלא שייך ב' וסתות רק בהפלגה והפלגה או הפלגה וחודש

אלא שבעיקר דינו של הנוב"י, החוו"ד (ביאורים סי' קפט ס"ק טו) חולק וסובר שאין אומרים דין זה שכשקבעה וסת הקבוע שוב אין חוששים לוסת שאינו קבוע שהיה קודם, אלא לעניין וסת הפלגה, ומשום שלא שייך שיהיה לאשה ב' וסתות של הפלגה [כי אם האשה רואה לכ' ימים, מוכח שיש לה תכונה בגופה לראות אחר כ' ימים, וא"כ לא שייך לעשות עוד וסת של הפלגת ט"ו ימים, דהא תכונתה לראות בכ' ימים, ויהיו תכונות סותרות, ולא שייך לומר כן], וכן לא שייך הפלגה וחודש, אבל מ"מ שייך ב' וסתות של החודש, היינו לומר שגם יום א' בחודש גורם לה לראות, וגם יום י' בחודש גורם לה לראות [וכן הבין החוו"ד דברי הטור בראתה ג' פעמים בר"ח ובפעם הג' ראתה גם בכ"ה בחודש, שחוששת גם לכ"ה בחודש. אבל הב"ח שם פירש דברי הטור שחוששת גם לכ"ה, דלמא מעיין פתוח הוא, ולא קבעה וסת בר"ח]. ומעתה ה"נ וסת רמ"ת אינו סותר לוסת החודש או וסת הפלגה, ושייך שיהיו שניהם קיימים באשה, ואין זה מבטל את זה. וכך נקט גם הבית מאיר (סי' קפט ס"ק יג) שאף כשיש לה וסת קבוע שייך בה דין וסת שאינו קבוע. וכן הוא להלכה למעשה שיש להחמיר שאף אשה שיש לה וסת קבוע שייך בה דין רמ"ת.

וכבר הבאנו לעיל (שיעור יא) שבתוס' מבואר שרמ"ת אינו כוסת הקפיצות אלא כמו אכלה שום, וכן דעת הגר"ח מצאנז (מובא בנוב"י קמא סי' מו), ולפי"ז ודאי צריכה לחשוש לרמ"ת אף בקבעה וסת דלא כהנוב"י, שהרי קבעה וסת גמור. אלא דקשה א"כ איך מהני להתירה ע"י בדיקה, והרי וסת אכילת דברים חריפים הוא וסת גמור (עי' ברמ"א סי' קפט סכ"ג) ואינו נעקר אלא בג"פ. ומוכרחים לבאר, דכשלא מצאה דם בבדיקה, זה ראיה שהדם שראתה הוא דם מהצדדים כדעת הב"ח.

## דרך הבדיקה שהעלה האמונת שמואל

והנה דרך עשיית הבדיקה כתב בשו"ע שתטול שפופרת של אבר ונותנת בתוכה ומכנסת מכחול שבראשו מוך באותו מקום. והאמונת שמואל (סי' נז) בא ליתן בדיקה בדרך אחרת, שלא תכניס שפופרת ואח"כ תתן מכחול שבראשו מוך, אלא תעשה מוך בעובי של אבר בינוני ותכניסו, ובדרך זו אם לא תמצא דם כלל או שתמצא רק מהצדדים תהיה מותרת, אבל אם תמצא דם בראשו לא תהיה מותרת אבל גם לא תיאסר לעולם, כי אפשר נתלכלך מהצדדים, וזה עצה כדי שלא תיאסר ע"י הבדיקה לעולם [ועי' סד"ט (סק"ז) שתירץ קושיית התורת השלמים סק"ח על האמונת שמואל, ועי' בפת"ש (ס"ק יז) שהביא שגם דעת החת"ס כעצת האמונת שמואל].

אלא שצ"ע א"כ למה אמרו בברייתא שתתגרש מבעלה הראשון, והרי לדעת רוב הראשונים מועלת בדיקה להתירה גם לבעלה הראשון, אלא שהבאנו (לעיל שיעור יא) מהמרדכי בשם ר"ת שנתנו לה עצה להתגרש כי אינה רוצה לבדוק כדי שלא תיאסר לכל העולם, וא"כ צ"ע למה לא אמרו לה לעשות כעצה זו של האמונת שמואל, ולא תתגרש ותבדוק שהרי בכה"ג הרי לא תיאסר.

## דברי החוו"ד שיכולה לבדוק ולחזור ולבדוק

אולם בלא"ה יקשה, עפ"י מה שכתב החוו"ד (סק"ג) שאם בדקה ומצאה דם יכולה לחזור ולבדוק, ואם לא תמצא בפעם הב' יהיה ראיה שנתרפאה ונתירה אפילו לבעל הראשון, ולדעת הבית יוסף אף שלבעל הראשון תהיה אסורה משום דחוששים שאין כל האצבעות שוות, ואחר שבדקה ומצאה דם, כבר אין ס"ס להתירה לבעל הראשון, דכבר ראינו שיצא דם מהמקור ולא מן הצדדים, אבל מ"מ תהיה מותרת לבעל השני, וכ"כ החוו"ד להלכה למעשה להתירה לבעל השני.

## איך האשה נאמנת שהיא רמ"ת הא יש לחשוש שנתנה עיניה באחר

ובעצם דין זה של רמ"ת נתקשו האחרונים (עי' פת"ש סק"ג סשם שו"ת שיבת ציון) איך האשה נאמנת שראתה מ"ת, והא יש לחשוש שמא נתנה עיניה באחר. וכתב הפת"ש דלכאורה אין זה קושיא דדוקא בדבר שתיאסר ע"י דבריה יש לחשוש שמא נתנה עיניה באחר, אבל כאן הרי יכולה להיות מותרת ע"י בדיקה וא"כ אין חשש שנתנה עיניה באחר, אלא שדחה תירוצו, משום שמשמעות השו"ע והפוסקים שאין האשה מחוייבת לעשות את הבדיקה אלא זה תלוי ברצונה ואין בעלה יכול לכופה על זה. מיהו באמת אין זה קושיא כל כך כי באמת יש לומר שאין הבעל מחוייב להאמין לאשה שראתה מ"ת, אבל אם הוא מאמינה באמת תהיה אסורה.

**דינים העולים**

1. בדקה ולא מצאה דם כלל, לדעת הנוב"י אינה מותרת לבעלה הראשון (מובא בפת"ש ס"ק יח) אבל מסקנת הפוסקים שמותרת גם לבעלה הראשון.
2. לדעת הסד"ט אם לא מצאה דם בשפופרת תלינן שנתרפאה, אבל אם חזרה וראתה ג"פ הוכח שחזרה לחולי, ונסתפק אולי להחמיר גם בחזרה וראתה פעם אחת שהוכח שלא נתרפאה. אבל אם מצאה דם מהצדדים שמוכח שיש לה מכה, אינה נאסרת אפילו בחזרה וראתה ג"פ. אבל דעת הגר"ז והב"מ והחזו"א ועוד אחרונים שגם בלא מצאה דם תלינן שהדם מהצדדים והוא עפ"י שיטת הב"ח שרק לעניין דם מהצדדים אין כל האצבעות שוות.
3. לדעת הגר"ז והשמלה יש להקל ע"י בדית שפופרת להתירה גם לעניין ז' נקיים אבל החוו"ד לשיטתו (סק"ג) חולק ע"ז וכן דעת החזו"א להחמיר ובנוב"י נסתפק בזה. ובלא מצאה דם בשפופרת הכריע הפרי דעה להחמיר, ותטבול בלא ברכה.
4. שיעור עובי השפופרת כתב המשאת בנימין שיעשה בעובי אבר בינוני, אמנם לדעת הב"ח סגי אף בדק ביותר, כי צריך רק לבדוק אם בא דם מהמקור. וכן דעת הסמ"ע והגר"ז.
5. אשה שראתה מחמת תשמיש וקבעה וסת, לדעת הנוב"י שוב אינה חוששת לרמ"ת, דקבוע עוקר לוסת הקפיצות, אבל החוו"ד ס"ל שאין וסת עוקר וסת [מלבד הפלגה שעוקר הפלגה וכן הפלגה שעוקר חודש].
6. ואם היה לה וסת קבוע וראתה מחמת תשמיש, נסתפק הנוב"י שאינה חוששת לרמ"ת, אבל האחרונים חולקים דאף ביש וסת קבוע חיישינן לוסת שאינו קבוע, שמא שינתה וסתה.
7. האמונת שמואל כתב עצה שלא תיאסר ע"י הבדיקה, שלא תעשה שפופרת ותכניס מוך לתוכה, אלא תעשה מוך בעובי אבר בינוני, ואז אם לא תמצא דם בראשו מותרת, ואם תמצא אין הבדיקה מתירתה, אבל לא תיאסר לעולם כי אפשר שנתלכלך המוך מהצדדים. וצ"ת למה לא הזכירו בברייתא עצה זו. אבל מסקנת הסד"ט והחת"ס לסמוך על עצה זו.
8. בדקה ומצאה דם, דעת החוו"ד שיכולה לחזור ולבדוק, ויהיה ראיה שנתרפאה, אבל לא יועיל לה אלא לבעל שני.
9. האשה נאמנת על עצמה שראתה מחמת תשמיש, אמנם נראה שאין הבעל חייב להאמינה, ורק אם מאמינה נאסרת.

**שיעור יג**

[סעיף ד] אם שמשה סמוך לוסתה, אנו תולין ראייתה משום וסתה ולא חשבינן לה רואה מחמת תשמיש.

## ביאור במאי מיירי שתולה בוסתה

והוא מהגמרא (נדה סו.) דאם יש לה וסת תולה בוסתה, וכבר עמדו המפרשים לפרש במאי עסקינן, שהרי צריך לפרוש בעונת וסתה, וכי ברשיעי עסקינן. ומצאנו בזה כמה וכמה ביאורים, וכמה פרטי דינים עולים מתוך דרכים אלו ונבארם.

## ש"ך פירוש א' מיירי בעברה ושמשה באיסור

**א.** הש"ך (ס"ק טז) כתב בפי' הא', דבאמת יש לפרש דמיירי בעברה ושמשה באיסור, וע"ז אמרו שאם שישמה באיסור בשעת וסתה וראתה דם, אינה חוששת לרמ"ת.

## רש"י. מיירי בוסת המורכבת מימים ורמ"ת

**ב.** ורש"י (בסוגיא שם ד"ה ואם יש) יש לו פירוש אחר בסוגיא, דכוונת הגמרא היא באשה שאינה רואה כל פעם מחמת תשמיש, אלא רואה לפרקים, כגון ששימשה ג' פעמים בר"ח וראתה בהם, אבל בימים אחרים שמשה ולא ראתה, ועל זה אמרו שתולה בוסתה, היינו שאינה חוששת לרמ"ת אלא בר"ח, כיון שהוא וסת המורכב, וא"כ אסורה בתשמיש רק בר"ח ולא בשאר ימים. ונתבאר דין זה להלן (סי"א).

ודייקו האחרונים (חוו"ד ס"ק טז) שדוקא אם שמשה בימים שבנתיים ולא ראתה, אז אמרינן שהיא אסורה רק בר"ח, אבל אם לא שמשה בינתיים אמרינן שדינא כרואה מחמת תשמיש [ונמצא דרמ"ת חמיר מוסת הקפיצות, שהרי בוסת הקפיצות המורכב מימים, תולים להקל שלא תראה אלא בצירוף ימים וקפיצות (כמבואר בסי' קפט סי"ח)].

## מרדכי. כל שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לרמ"ת

**ג.** הבית יוסף הביא עוד פירוש לברייתא מהמרדכי (שבועות סי' תשלה), שאשה שיש לה וסת קבוע, אם שמשה שלא בשעת וסתה וראתה דם מ"ת, תולים שאין זה דם נדה ומותרת [וכן מבואר בתורת השלמים ס"ק יד שכוונת המרדכי לפרש בזה את הברייתא]. אמנם בפוסקים דחו דברי המרדכי [ומ"מ יתבאר לקמן שיש אופנים שהביאו הפוסקים דברי המרדכי כצירוף להקל].

## להנוב"י דין דומה, שוסת קבוע מבטל וסת דרמ"ת

מיהו הנוב"י סי' סא (הובא לעיל) כתב, שאף שאין הלכה כהמרדכי, מ"מ יש היתר דומה לזה, דאם היה לה דין רמ"ת ואח"כ קבעה וסת גמור, בטל וסת דרמ"ת, וכמו"כ כתב שמעוברת שהדין הוא שאינה חוששת לוסתה [כמבואר סי' קפד ס"ז], ממילא גם לוסת דרמ"ת אינה חוששת.

## דעת החוו"ד דיש ב' מיני רמ"ת משום וסת ומשום חולי

והנה בחוו"ד (סק"ג) האריך, ותורף דבריו שיש ב' מיני רמ"ת, שפעמים יש לה וסת לראות מחמת תשמיש, אבל שייך שמשום חולי תראה מחמת תשמיש ואי"ז שייך לדיני וסת. וכתב דאף אם נסכים לדברי הנוב"י דביש לה וסת קבוע בטל וסת שאינו קבוע, הרי מ"מ יש לחשוש שיש לה חולי שגורם לה לראות מחמת תשמיש, וכמו"כ מאותו טעם נתקשה במה שהיקל הנוב"י במעוברת, דאף שאינה חוששת לוסת, הא יש לחשוש שחולי גרם לה שתראה מחמת תשמיש.

אלא שדברי החוו"ד קשים להולמם, דאחר שייסד שיש ב' חששות באשה שרואה מחמת תשמיש, כתב לבאר א"כ אמאי מותרת לבעל שני, וביאר שהוא משום שיש ס"ס, דאם רואה מחמת וסת, הרי אין כל האצבעות שוות [ולא החשיב את זה כספק, אלא שהיא סברא גמורה שאין כל האצבעות שוות. ויסוד סברתו, כי כל דין וסת הוא, שאם ראינו רגילות של האשה לראות באופן מסויים אומרים שכך הוא דרכה, אבל אין אומרים דבר שלא ראינו, וא"כ אשה זו לא היה לה קביעת וסת לראות אלא מחמת בעל זה, ולא בעל אחר], ואף להצד דחשש חולי דלא שייך סברא דאין כל האצבעות שוות [וכדעת הב"ח דבמקור אין חילוק בין האצבעות], עדיין יש ספק שמא בא הדם מהצדדים, ולכך מותרת לבעל השני. אלא דאם כן אינו מובן, מה נתקשה בנוב"י לגבי מעוברת וכן לגבי אשה שיש לה וסת, דהא גם בזה איכא ס"ס, דאם ראתה מחמת וסת, הרי עכשיו שיש לה וסת קבוע בטל וסת שאינו קבוע ואינה חוששת לוסת דרמ"ת, ואף להצד דרואה מחמת חולי יש צד להתיר, משום ספק שמא בא מן הצדדים, ונמצא שיש כאן ס"ס להתיר.

ולעניין דינא, כבר ביארנו לעיל שהאחרונים לא הסכימו עם הנוב"י דוסת הקבוע מבטל חשש רואה מחמת תשמיש, דגם כשיש וסת קבוע חוששים לוסת שאינו קבוע. אמנם לעניין דינו שבמעוברת שאין לה וסת אין חוששים לרמ"ת, דאין חשש וסתות כלל במעוברת, לכאורה היה לנו לפסוק כהנוב"י, דאמנם החוו"ד הקשה שתיאסר משום חשש חולי, אבל מ"מ היה נראה שיש להקל משום ס"ס. אכן הפוסקים נקטו כהחוו"ד, וא"כ יש להחמיר אף שאין ברור טעם הדבר.

וע"ע בכו"פ (ס"ק יב) שכתב שהחמירו חז"ל בוסת של רואה מחמת תשמיש, ולכן אסור לשמש עמה ביוצא לדרך, וכן אם נתעברה אחר שראתה מחמת תשמיש אסורה.

## ש"ך פירוש ב' ביוצא לדרך

**ד.** הש"ך (ס"ק טז) כתב עוד ביאור, שבאמת בא עליה במקום שמותר לו, כגון ביוצא לדרך שמותר לבוא עליה בעונת הוסת [ובזה יתיישב רק להשיטות דהיוצא לדרך מותר בעונת וסתה, אבל לדעת ר"ת שאין היתר ביוצא לדרך לבוא עליה בשעת תשמיש אי"ז מיישב].

## פרישה בשמשה סמוך לעונת הוסת

**ה.** והפרישה (ס"ק יא) כתב, דאין הכוונה שיבוא עליה בשעת וסתה ממש ובאיסור, אלא הכוונה שאם ראתה סמוך לוסתה אז יכולה לתלות בוסתה, והיינו שבא עליה בשעה שעדיין היא מותרת, וכגון שראתה בתחילת היום והוא בא עליה בלילה סמוך לתחילת היום, שאין בזה איסור. אלא שהש"ך (שם) נתקשה בדין זה, דהא הטעם שאנו מתירים אותה סמוך לוסתה היינו משום שאין חוששים שמקדימה וסתה, וא"כ אף אם ראתה איך תתלה בוסתה.

ובתורת השלמים (ס"ק יג) וכן בסדרי טהרה (סק"י) כתבו ליישב קושיית הש"ך, דהן אמנם דלכתחילה אין חוששים שמא יבא דם קודם זמנו, אבל אחר שבא דם אנו תולים שהקדים הדם לבא, וזהו דם תשמיש. והביא הסד"ט שכן מבואר גם בר"ן כדברי הפרישה, והבדי השולחן (ביאורים ד"ה אם שמשה) הביא גם מהאשכול כהפרישה, ושם באשכול איתא דכמו"כ גם סמוך אחר עונת וסתה תולה בוסתה ולא ברמ"ת.

## סדרי טהרה. בהיה לה וסת קבוע ועקרה ועכשיו חזרה

**ו.** עוד מצאנו ליישב איך שייך תשמיש בשעת וסתה, דהסד"ט (שם) כתב שיש להעמיד באשה שהיה לה וסת קבוע לר"ח, ואח"כ עקרה אותו וסת קבוע, ואחר עקירתה שמשה בר"ח וראתה דם בשעת תשמיש, ושוב לראש חודש שלאחריו ראתה בר"ח. דעתה חוזרת לוסתה הראשון, כמבואר להלן סי' קפט (סעי' טז), וממילא מאחר שחזרה לוסתה, תולה גם ראייתה שבראש חודש הקודם בוסתה.

## מוכח שברואה בשעת תשמיש אין אומרים שחזרה לוסתה הראשון

ויש חידוש בדברי הסד"ט, דמדבריו עולה שבפעם ראשונה שראתה בר"ח שהיה זה בשעת תשמיש, לא חזרה לוסתה הראשון, וצ"ל דס"ל שדוקא אם ראתה סתם אמרינן שחזרה לרגילותה לראות בר"ח, אבל אם ראתה בשעת תשמיש, אז יותר נראה לתלות בראיה מ"ת, ואין אומרים שחזרה לוסתה הראשון.

## כשקבעה וסת אינו חל למפרע

אלא שא"כ יהיה כאן חידוש גדול, דאף אם לחודש שלאחריו אנו רואים שחזרה לראות בראש חודש, הרי לכאו' פשוט שאין אומרים שנעשה למפרע וסת קבוע, דבפשטות הדין שחוזרת לוסתה הראשון היינו שמעכשיו ולהבא אומרים שגופה חוזר להרגלו הראשון, וא"כ אף אם תחזור לוסתה הראשון י"ל שמה שראתה בר"ח שקודם לכן הוא ראיה מ"ת.

וצ"ל דגדר הדבר הוא, שבפעם ראשונה הוא ספק אם לתלות מ"ת או שחזרה לוסתה, ואם חזינן גם לחודש שאחריו שחזרה, אז אומרים שגם בחודש הקודם היה זה מחמת שכבר חזרה להרגלה. מיהו עכ"פ נראה ברור שדוקא אם מיד בחודש שלאחריו ראתה בר"ח אז אמרינן כן, אבל אם היה ראש חודש שלאחריו בלא ראיה, אף אם אח"כ תחזור להרגלה לא נאמר למפרע להתיר ראייתה שלא יחשב מחמת תשמיש.

## ש"ך פירוש ג': בהתחילה לראות, ודברי החוו"ד דשייך זה אף בגדולה

**ז.** ובש"ך כתב עוד ציור, בקטנה שעדיין לא ראתה, ואינה צריכה לחשוש לוסת שאינו קבוע [כמבואר בסי' קפד ס"ג], ואח"כ שמשה וראתה, אם נתברר אח"כ שקבעה וסת לאותו יום והיינו שחזרה וראתה עוד ב' פעמים שלא בשעת תשמיש באותו זמן, א"כ תולים גם ראייתה הראשונה בשעת וסתה. ועי' גם בחוו"ד (חידושים ס"ק ט) שכתב כמו הש"ך, כגון בראתה ג"פ בר"ח, שאז תולים שגם ראייתה הראשונה שראתה בשעת תשמיש, כיון שהיה בר"ח אומרים שזהו דם דמחמת וסתה. ועי' בביאורים (ס"ק ג) שתמה על הש"ך מה הוצרך להעמיד בקטנה, הא גם בגדולה שייך כן, שאם בא עליה שלא בשעת וסתה וראתה בשעת תשמיש, ואח"כ ראתה עוד ב' חדשים באותו זמן, הרי קבעה וסת לאותו זמן, ושוב יכולה לתלות גם ראייתה הראשונה שראתה בשעת תשמיש שגם הוא דם שבא מחמת וסת של ר"ח ולא מ"ת.

## אם ראיה דמ"ת מצטרף לג"פ לקביעת וסת ימים

ויש לדייק בדבריו, שבחידושים (שם) כתב שאחר ראייתה הראשונה שראתה בשעת תשמיש תראה עוד ג"פ בר"ח, ומשמע שראייתה הראשונה אינה מצטרפת לחשבון, והסברא בזה שכיון שראיה הראשונה אפשר שראתה מ"ת, אין אנו רואים כאן קביעת וסת עד שתראה עוד ג"פ. אבל בביאורים (שם) כתב כגון שראתה אח"כ ב' פעמים, ומשמע שמצרף גם את הראיה הראשונה. וזה קשה בסברא בפרט לפי מה שהוכחנו לעיל משיטת רש"י, דתולים ברמ"ת יותר משאר וסתות.

וכן נראה גם בש"ך שאין הראיה דמ"ת מצטרף, דכתב גבי קטנה שראתה מ"ת, שאם 'ראתה אחר התשמיש עוד פעם א' או ב' באותו זמן, אז קבעה וסת'. ולמה צריך לזה, הא אפשר להעמיד שראייתה מ"ת היתה ראיה השלישית, וא"כ מיד נאמר דאין תולים בתשמיש אלא בוסתה, אכם אם הדין הוא שאין מצרפים את הראיה שראתה בשעת תשמיש, מובן, דלעולם צריכה לראות עוד פעם אחר שראתה מחמת תשמיש, ויהיה פירוש דברי הש"ך, שאם ראתה בפעם השלישית אז סגי שתראה פעם אחת, ואם ראתה בפעם השניה אז תראה עוד ב' פעמים [ומה שלא כתב גם ג' פעמים, דאין צורך למנות את כל האפשרויות. א"ה: ואולי היה מקום לומר שאם תראה מחמת תשמיש ואח"כ תראה עוד ג"פ באותו זמן, אין אומרים שנעשה וסת למפרע לומר שגם הראיה הראשונה היה מחמת וסתה ולא מחמת תשמיש, וכמו שנתבאר לעיל שאין אומרים דקבעה וסת למפרע. ואם זה נכון, יהיה יישוב לקושיית החוו"ד למה נקט הש"ך דוקא קטנה, כי בגדולה לא שייך, דבגדולה אין אפשרות אלא בפעם ראשונה, דאם כבר ראתה ביום זה פעם אחת שוב אסורה לחודש הבא דחוששת לוסת שאינו קבוע. מיהו כל זה אינו ברור שהרי אם ראתה בפעם שניה אומרים וסת למפרע, ומאי שנא ראיה ראשונה מראיה שניה. אם לא שנאמר שאם יש וסת שאינו קבוע אז אומרים וסת למפרע, אבל זה סברא מחודשת].

## רז"ה בוסת הפיהוק

**ח.** עוד מצאנו לבאר ברז"ה (בהשגות לבעלי הנפש שער הספירה אות ו) באשה שיש לה וסת הפיהוק, וראתה בשעת תשמיש ופיהקה אח"כ, שאשה זו אינה אסורה בתשמיש שהרי עדיין לא היה לה פיהוק, ומ"מ אינה חוששת לרמ"ת אלא תולה בוסת הפיהוק [ואף שהפיהוק הוא אחר התשמיש, תולים בוסת הפיהוק כל עונת הוסת].

## אם הוי עצה לבדוק בשפופרת בעונת וסתה כדי שלא תיאסר

והנה בספר פרי דעה (שפתי לוי ס"ק טז ד"ה ומה שיש לי) כתב שלכאורה יש עצה לאשה שלא תיאסר בבדיקת שפופרת, שתבדוק עצמה בעונת וסתה, ואז אם תבדוק ולא תמצא דם הרי היא מותרת, ואם תראה דם לא תיאסר, דהא יכולה לתלות בדם וסתה כמבואר בגמרא שאף בראתה מ"ת בשעת וסתה תולה בוסתה. וכתב שאפשר דכל מה שהתירו לה לתלות בוסתה, זה דוקא בצירוף הספק שמא ראתה מן הצדדים, אבל בבדיקת שפופרת אם תמצא דם בראש המוך הרי אי"ז דם מהצדדים, ושוב אף בעונת וסתה אין לה לתלות בוסתה ותיאסר.

ועי' בבדי השולחן (ביאורים ד"ה אנו תולין) שהביא מהנוב"י (תניינא יו"ד סי' צג והביאו הפת"ש ס"ק כא) שאם רואה בשפע אין תולה בצדדים, דמהצדדים אין עשוי לבא רק מיעוט דם [אא"כ היה לה מכה גדולה, וא"כ הייתה מרגשת במכה], וא"כ זה ראיה שבא מן המקור. ואשה שראתה ב' פעמים מעט ופעם ג' בשפע, לכאורה תהיה אסורה, שהרי אם בדקה בשפופרת ומצאה דם בראש המוך אסורה כיון שהוכחנו שהדם בא מן המקור, וא"כ ה"נ אם בפעם שלישית ראתה בשפע שזה ודאי מן המקור, הרי נתברר לנו שראייתה מן המקור, ותהיה אסורה גם לבעל שני [מיהו כתב שאולי כיון שב"פ הראשונות ראתה מעט ועכשיו ראתה בשפע א"כ אדרבה זה יהיה ראיה שב"פ הראשונות היו ראיות שונות ולא היו מן המקור].

ומעתה לפי"ז יש לדון באשה שראתה מחמת תשמיש בשפע אם יש לתלות בוסתה, דכיון שמבואר בפרי דעה שבמקום שידוע שהוא מן המקור אין תולין בוסתה, א"כ אם תראה בשפע שידוע שהוא מן המקור כמ"ש הנוב"י, א"כ לא תתלה בוסתה.

**דינים העולים**

1. וסת דרמ"ת חמיר מוסת הקפיצות, שאם יש לה וסת מורכב מימים ורמ"ת מוכח מרש"י שחוששת לרואה מחמת תשמיש אף שראתה רק בימים מסויימים [משא"כ בימים וקפיצות שאינה חוששת אלא לשניהם יחד].
2. דעת המרדכי שביש לה וסת קבוע וראתה מ"ת אינה חוששת שהוא דם נדה, ואין הלכה כן. אבל הנוב"י ס"ל דאם עכשיו קבעה וסת קבוע בטל וסת דרמ"ת, והאחרונים לא הסכימו עמו.
3. לדעת הנוב"י אשה שרואה מ"ת ונתעברה הרי היא מסולקת דמים ואינה חוששת בזמן עיבורה לוסת דרמ"ת, והחוו"ד פליג, ואף שמסברא נראים דברי הנוב"י, הפוסקים העתיקו דברי החוו"ד, ויש להחמיר, וכן הוא בפלתי ס"ק יב.
4. ראתה מחמת תשמיש סמוך לעונת וסתה לדעת הפרישה והתורת השלמים והסד"ט מותרת, וכן מבואר בר"ן ובאשכול, ודעת הש"ך דחשיבא רואה מ"ת.
5. היה לה וסת קבוע ועקרה ואח"כ חזרה, אם חזרה בראיה בשעת תשמיש כתב הסד"ט דאינה חוזרת לוסתה, אמנם אם בחודש אח"כ שוב ראתה בזמן וסתה בלא תשמיש, אומרים שגם ראייתה הקודמת אינה מ"ת.
6. ראתה בר"ח ב' פעמים ואח"כ ראתה בר"ח בשעת תשמיש, בש"ך נראה שאי"ז מצטרף לעשות וסת קבוע דתולים ברמ"ת, וכן נראה בחוו"ד בחידושים. אמנם בביאורים נראה דזה מצטרף להשלים לג"פ לקביעות וסת דר"ח, וקבעה וסת ואינה חוששת לרמ"ת.

בדקה בשפופרת בעונת וסתה ומצאה דם, נסתפק בפרי דעה אם נאסרת משום רמ"ת כיון שאין כאן צד שבא הדם מן הצדדים, או שיכולה לתלות בוסתה. ויש לדון לפי"ז כשתראה בשפע אם יכולה לתלות בוסתה, מאחר שכתב הנוב"י שראיה בשפע ודאי בא מן המקור, ואין צד שבא מן הצדדים.

**שיעור יד**

[סעיף ה] אם **יש מכה באותו מקום, תולין בדם מכתה**...

## אף ביש לה מכה במקור תולים במכתה

מקור הדין בגמרא בנדה (סו.) ואם יש לה מכה באותו מקום תולה במכתה. והנה החתם סופר (יו"ד סי' קנד) האריך לבאר שלאו דוקא מכה בצדדים, אלא אפילו יש לה מכה במקור ג"כ תולה במכתה, ואף שהדם יוצא מהמקור, התורה לא אסרה כל דם היוצא מן המקור, אלא רק דם נדה ולא דם מכה. וביאר שם שדם נידות הוא דם שבא מעורקים וורידים קטנים שיש ברחם, והם מתמלאים דם, וכשיוצא הדם הרי היא טמאה. אבל אם יש לה מכה ברחם, שיוצא דם מבשר הרחם ולא מהעורקים, אי"ז דם נידות כלל ואינה אסורה. אלא שכתב שם שכמדומה שאי אפשר לעמוד על זה לידע שהוא דם מכה שלא מהעורקים.

## כשנפצע הרחם מחמת בדיקת רופא או התקן וכדומה, אין להתיר משום תליה במכה

ולפי"ז פשוט שרופא שבודק הרחם ופוצע את הרחם ויוצא דם, אין להתיר משום דם מכתה, שהרי הדם שיוצא הוא משום שפגע בעורקים הדקים שברחם, וזה דם נידות גמור, וכמו"כ אם יש לה התקן בפנים ויוצא דם, אין היתר משום דם מכתה, כי אף שהוא פוצע אותה, הרי הדם שיוצא הוא משום הפגיעה בעורקים שברחם, והוא דם נידות. ובאמת לא שמענו מי שמתיר בדם היוצא מהרחם משום מכה, כי כמעט אי אפשר לידע שהוא דם מכה שלא בא מהעורקים הקטנים הנ"ל.

## יש לה פצעים ודם הוסת יוצא דרך הפצע

והנה בחזו"א (סי' פא ד"ה אבל) דן באשה שיש לה אבעבועות במקורה, ולעולם מוציאות דם, ודן שם להתירה משום שתתלה במכתה, אכן כתב דיש לפקפק בזה, שהרי האבעבועות ברחם, וא"כ דם המקור יוצא דרך הפצע ואין זה דם אחר, ואיך תהיה מותרת. אלא שכתב החזו"א דאין זה טענה, דא"כ נפלה טהרת מכה בבירא, שהרי לעולם כל שיש לה מכה נימא שמא דם וסתה עובר דרך המכה, ולא מצינו שהצריכו חכמים לדרוש ברופאים לידע אם דם נדתה עובר דרך שם, אלא אמרו שכל שיש לה מכה תולה במכתה, אלא ודאי צ"ל שאפילו אם הדם שיוצא מהפצע הוא דם וסתה מ"מ מותרת, וביאר הטעם משום דאין דרך ראיה בכך. מיהו בהמשך דבריו (ד"ה אמנם) כתב שאם בשעת וסתה יצא הדם דרך פצע אין להתיר, כי זה נקרא דרך ראיה, ורק דם שבלא המכה לא היה בא זה נקרא שלא כדרך ראיה.

שו"ע: ואם דם מכתה משונה מדם ראייתה, אינה תולה בדם מכתה.

## אם בסתמא חוששים שדם מכתה משונה.

## ודין ימי לבונה אם היא בחזקת טהרה או בחזקת טומאה

גם זה בגמרא שם. וכתב הש"ך (ס"ק יט) שדוקא אם נתברר שדם מכתה משונה מדם ראייתה אז אינה יכולה לתלות במכה, אבל בסתמא תולין, משום שהאשה בחזקת טהרה עומדת. והנודע ביהודה (קמא יו"ד סי' מא הובא בפת"ש ס"ק כד) חולק על הש"ך וס"ל שבימי לבונה הרי היא בחזקת טומאה, וממילא אינה תולה במכתה עד שתדע שאין דם מכתה משונה. אולם עיין בפת"ש (שם) שהביא הרבה אחרונים שחולקים והסכימו שיש לה חזקת טהרה אף בימי לבונה. והביא שם מהחת"ס שכתב בשם המרדכי שבעינן ג' ימים אחר הפסק טהרה כדי לאחזוקי בטהרה, ושהחת"ס חולק דסגי בג' בדיקות טהורות ערבית שחרית וערבית, כדי להחזיקה בטהרה, אכן הסברא הפשוטה בפוסקים היא שהיא בחזקת טהרה מיד אחר הפסק טהרה וא"כ יכולה לתלות במכתה. כמו שהביא הפת"ש שם מספר ברית אברהם ומאיר נתיבים וכ"כ בחו"ד (ביאורים סק"ב).

## כשדם מכתה משונה אם יכולה האשה לראות בעצמה אם דומה לדם מכתה או לדם נדתה

ובתורת השלמים (ס"ק יז) הביא מתשובת הצמח צדק (הקדמון סי' פו) שכתב שאם דם מכתה משונה, אין יכולה לסמוך על עצמה לומר שהוא דומה לדם מכתה ולתלות במכה, כי מאחר שיש לה מכה יש לחשוש שבמעט דמיון תטעה ותתלה בדם מכתה. אבל התורת השלמים חולק עליו, דמבואר ברא"ש להדיא שהאשה נאמנת לומר שיש לה מכה, ומשמע שנאמנת לגמרי ואין שואלים אותה אם דם מכתה משונה. ועיין גליון מהרש"א שהביא שבתשובת שבות יעקב (לבעל התורת השלמים, ח"א סי' סו) כתב לעשות פשר, שתראה לחכם ג"פ ואם יאמר לה שאין הדם משונה מדם מכתה שוב תסמוך על עצמה.

וכתב הרמ"א: **וכל זה באשה שיש לה וסת קבוע, ואז יכולים לתלות שלא בשעת וסתה במכתה אף על פי שאינה יודעת בודאי שמכתה הוציאה דם, וכן אם אין לה וסת קבוע והוא ספק אם הדם בא מן המקור או מן הצדדין, תלינן במכה מכח ספק ספיקא ספק מן הצדדין או מן המקור, ואת"ל מן המקור שמא הוא מן המכה. אבל אם ידוע שבא מן המקור, אף על פי שיש לה מכה במקור אינה תולה במכה אם אין לה וסת קבוע, אלא אם כן יודעת בודאי שמכתה מוציאה דם. ומ"מ בשעת וסתה או מל' יום לל' יום, אינה תולה במכתה, דאל"כ לא תיטמא לעולם. וכתמים, תולה בה בכל ענין.**

## מה נחשב מכה שידוע שמוציאה דם

וגדר מכה שידוע שמוציאה דם, כתב החזו"א (פב,א ד"ה ועניין) שאם נוגעים במכה מתלכלך העד בדם, וכתב שנראה שאף אם בנגיעה קלה אינו מוציא אלא בלחץ קל חשיב מכה המוציאה דם. אבל אם אף ע"י לחץ קל אין הדם יוצא עד שידחוק יותר, זה חשיב לא מוציא דם. ועיי"ש שכתב שהעיקר הוא לשער לחץ האבר על הפצע, אלא שהוא מיירי ברואה מחמת תשמיש לכך תלה בחוזק של הלחץ של האבר, אבל כאן שלא עשתה כלום ופתאום ראתה דם, א"כ צריך שיהיה בנגיעה קלה. ואם ע"י בדיקה ראתה, אז יכולה לבדוק כשיעור הלחץ של בדיקת עד. וע"ע בנוב"י תניינא תשובה צ' שאם מוציאה דם רק ע"י דחיקת אצבע, תולים במכה רק אם ידוע שנדחקה המכה כעין דחיקת אצבע.

## ג' דינים שדיבר בהם הרמ"א

והנה בדברי הרמ"א נתבארו ג' דינים עיקריים. **א.** אשה שיש לה וסת וראתה שלא בשעת וסתה. **ב.** ספק אם ראתה מהמקור או מהצדדים. **ג.** באשה שאין לה וסת וראתה מהמקור. ונבאר אחד לאחד:

## יש לה וסת קבוע וראתה שלא בשעת וסתה

**א.** לגבי הדין ראשון כתב הרמ"א שיכולה לתלות אפילו באין ידוע שהמכה מוציאה דם. ומשמע דבעינן שתדע שיש לה מכה רק שאין צריך שתדע שמוציאה דם, והיא שיטת הרשב"א (תוה"ב הארוך סוף שער ד' הובא בבית יוסף) שאי"צ לידע שהמכה מוציאה דם, וכתב הגר"א (ס"ק יד) שפסק כן הרמ"א כי צירף דעת המרדכי (סי' תשלה והובא לעיל בשיעור הקודם) דלדעתו ביש לה וסת וראתה שלא בשעת וסתה, תולה במכה אפילו אם אינה יודעת שיש מכה בכלל.

אכן באחרונים מצאנו ג' דרכים בדעת המרדכי: **א.** שהש"ך (ס"ק כ) וכן הגר"א (שם) כתבו בדעתו (וכן נראה שהבין הבית יוסף בדעתו) שאשה שיש לה וסת וראתה שלא בשעת וסתה אפילו אם אין ידוע כלל שיש לה מכה, יכולה לתלות שיש לה מכה, דאורח בזמנו בא. **ב.** ודעת הב"ח שגם המרדכי מודה שרק בידוע שיש שם מכה מותרת [ולהבנתו, דעת המרדכי להחמיר, שאין לתלות במכה אלא בצירוף ב' דברים: א. שידוע שיש לה מכה, ב. שיש לה וסת וראתה שלא בשעת וסתה]. **ג.** והט"ז (סק"י) החמיר עוד יותר בדעת המרדכי, דהוא ס"ל דבעינן גם שיהיה ידוע שהמכה מוציאה דם, ולהבנה זו אין לתלות במכה אלא באשה שיש לה וסת קבוע וראתה שלא בשעת וסתה, וגם בזה אינה מותרת אלא בידוע שהמכה מוציאה דם.

## באין ידוע שמוציאה דם אם יש להתירה גם לעניין ז"נ

ונמצא דלדעת הט"ז אשה שאין לה וסת לעולם אינה יכולה לתלות בדם מכה, אפילו בידוע שהמכה מוציאה דם, והיינו כי חוששים שמא זה דם נדה. אולם בנקודות הכסף דחה כל קושיותיו, ועי' ש"ך (ס"ק כד) שמסיק בדבריו דמ"מ אין יכולה לסמוך על מכה שאין ידעו שמוציאה דם, אלא לעניין רואה מחמת תשמיש שלא תיאסר על בעלה, אבל לעניין ז' נקיים אין להתיר רק אם יודעת שמכתה מוציאה דם. אמנם פשטות דברי הרמ"א משמע דס"ל להתירה גם לעניין ז' נקיים, דאל"כ למה כתב הרמ"א להקל דוקא שלא בשעת וסתה, הא לעניין רואה מחמת תשמיש, גם בשעת וסתה תולה בוסתה ואין לה דין רמ"ת. ועי' גם בפת"ש (ס"ק כז) שהביא אחרונים שהבינו כך בפשיטות בדעת הרמ"א. אך לעניין הלכה מסיק להחמיר כהש"ך שלא להקל לעניין ז' נקיים שלא לתלות במכתה עד שידע שהיא מוציאה דם, וכ"כ בחזו"א (סי' פא ד"ה ולכן).

## אין לה וסת קבוע ויש ספק אם מהמקור או מהצדדים

**ב.** והדין השני כתב הרמ"א, באין לה וסת קבוע והוא ספק אם מהמקור או מהצדדים, אפשר להקל. ובפשטות כוונתו להקל גם לעניין ז' נקיים, וכתב הרמ"א טעם הקולא משום שיש כאן ספק ספיקא ספק מן הצדדין או מן המקור, ואת"ל מן המקור, שמא הוא מן המכה. ובש"ך (סס"ק כב) הקשה שאי"ז ס"ס שהרי יש כאן ספק אחד אם הוא דם נדה או דם מכה. וביאר הנוב"י קושייתו דהוא שם אחד, וכתב ליישב קושיית הש"ך דאנן קיי"ל מקור מקומו טמא, ואם כן יש חילוק בין אם הדם בא מהפצע מבחוץ לבין אם בא מבפנים, שהרי דם מכה שבא מן המקור הרי הוא טמא ודינו שונה וא"כ אינו משם אחד. ועי' פרי דעה שהבין ג"כ כהבנת הנוב"י בש"ך שקושייתו משום שם אחד, אלא שדחה תירוצו של הנוב"י כי ס"ל שבדם מכה אין דין טומאה של מקור מקומות טמא, אפילו יצא מן המקור וא"כ שוב הוי שם אחד.

אמנם החזו"א (סי' פא ד"ה בנו"ב שם תמך) כתב לבאר כוונת הש"ך דמקשה שאין כאן כלל ספק ספיקא, דהרי זה ברור שאשה שיש לה כמה פצעים שיש ספק אם מוציאים דם, ודאי לא נאמר שהוא ס"ס ספק אם בא מן המכה הזו או מהמכה השניה, שהכל הוא ספק אחד, אם בא מן המכה או מדם וסתה, וא"כ גם כאן כשיש לה ספק היכן המכה אם בפנים או בחוץ לא חשיב ספק נוסף. ולכך מסיק החזו"א שאין להקל, אכן כתב שלעניין רואה מ"ת, שהוזכר בגמרא שיש להסתפק בצדדים, וגם אם אין מכה שמא ע"י התשמיש יצא דם מהצדדים, אז יש לומר דביש לה מכה חשיב ס"ס.

## אין לה וסת וידוע שבא מהמקור, וידוע שהמכה מוציאה דם

**ג.** והדין השלישי כתב הרמ"א באשה שאין לה וסת וידוע שבא מן המקור ובזה כתב שיש לתלות במכה באופן שידוע שהמכה מוציאה דם.

אלא שכתב הרמ"א שאין להתירה לעולם, ולכך אין להתירה מל' יום לל' יום. וסברא זו מצינו בתוספות (נדה טז. ד"ה ומר סבר) שאי אפשר להתירה ולתלות במכה לעולם, מאחר שבודאי רואה באיזה זמן, ולכך כתבו שאין להתיר אלא במרגשת שהדם יוצא ממכתה.

והנה הרמ"א ניח"ל בזה שמטמאים אותה מל' יום לל' יום, שהרי עכשיו לא שייך קושיית התוס' דא"כ לא תטמא לעולם. אולם בספר כנסת יחזקאל (סי' לד הביאו הפת"ש ס"ק כט) הקשה סתירת דברי הרמ"א, דלהלן סי' קצא פסק הרמ"א ממהרי"ל לאסור אשה שאין לה וסת שלא תתלה במכה, משום שא"א שלא תטמא לעולם ולא כתב עצה זו דתטמא מל' יום לל' יום [ומה שתי' הכנסת יחזקאל דבסי' קצ"א מיירי באשהש אין לה עונה בינונית, כבר תמה עליו הסד"ט סי' קצ"א סס"ק ה'].

ובספר ברית אברהם (יו"ד סי' נ הובא בפת"ש שם) כתב ליישב דשם בסי' קצא אין ידוע שמוציאה דם לכך אין מקילים, אבל כאן שידוע שמוציאה דם סובר הרמ"א להקל לסמוך על זה שמטמאים אותה בעונה בינונית. ומשום שבאמת מן הדין אם יודעת שמכתה מוציאה דם אינה נאסרת כלל, דכל וסתות דין דרבנן ואשה בחזקת טהרה, רק שהתוספות נתקשו משום שא"א שלא תיאסר לעולם, וא"כ כל שיש לתלות באיזה זמן שוב אין סברא לאוסרה.

מיהו בחזו"א (סי' פא ד"ה מש"כ רמ"א) נתקשה בזה, דמשמע דאם אין לה וסת אפילו אם רגילה לראות לעולם בפחות מל' יום, יכולה לתלות במכתה, וקשה דהא לכאו' פשוט דהיא נדה, דאף שיש לה מכה לא פסק ממנה דמים הרגילים, ואיזה סברא יש להתירה ולתלות במכה, ולא נאמר שתראה בזמן שהיא רגילה לראות [ועיין לעיל (שיעור ו) שהבאנו דברי הפרדס רימונים שכתב כעין סברא זו, גבי מי שבא בדרך ומצאה ישנה, באשה שאין לה וסת, דאיך שייך להתיר לבא עליה בלא שישאלנה, הא שמא באמת ראתה דם, והיא נדה גמורה]. ורצה להעמיד דברי הרמ"א רק לעניין רמ"ת, אלא שכתב שלא משמע כן בדברי הרמ"א.

**דינים העולים**

1. אם יש לה מכה תולה במכתה ואפילו יוצא הדם מהמקור. אמנם אם נפגעו הורידים והעורקים של הרחם, עי"ז יוצא דם וסתה ואסורה, ולכן אם יוצא דם בבדיקת רופא או התקן אין היתר, משום שפגע בוריד של הרחם.
2. דם וסת שיצא דרך הפצע. כתב החזו"א שזה ג"כ אינו אוסרה, כי אינו דרך ראיה. אולם כתב שזה דוקא אם בלא הפצע לא היה יוצא דם, אבל בשעת וסתה אסורה אף כשיוצא דרך פצע, דאז חשיב דרך ראייתה.
3. היה דם מכתה משונה מדם וסתה, אינה מותרת אלא כשמכירה שדומה לדם מכתה, וכתב הצמח צדק שלא תסמוך האשה על עצמה לידע אם דומה לדם מכה או לדם וסת, והתורת השלמים חולק עליו שהיא נאמנת, ובתשובה כתב לעשות פשר, שתשאל ג"פ לחכם, ואז תדע לסמוך על ראייתה.
4. ובסתמא. כתב הש"ך שאינה חוששת שדם מכתה משונה, משום דמחזקינן לה בטהרה. ודעת הנוב"י דבימי ליבונה נחשב כחזקת טומאה ויש לה לחשוש שדמה משונה, ובפת"ש הביא מהמרדכי דאחר ג' ימים שאחר הפסק הוי חזקת טהרה, והחת"ס כתב דסגי בג' בדיקות ערבית שחרית וערבית. אולם בפשטות הפוסקים נקטו שמיד אחר הפסק חשיבא בחזקת טהרה, וממילא אינה חוששת שמא דמה משונה.
5. תליה במכה ביש לה וסת קבוע וראתה מהמקור שלא בשעת וסתה. מצינו ג' דעות: א. דעת המרדכי להבנת הש"ך והגר"א שאפילו אין ידוע שיש לה מכה יכולה לתלות במכה. ב. דעת המרדכי להבנת הב"ח וכן דעת הרשב"א וכן פסק השו"ע, דאם ידוע שיש לה מכה תולה אע"פ שאין ידוע שהיא מוציאה דם. ג. דעת המרדכי להבנת הט"ז אינה תולה במכה אא"כ ידוע שמוציאה דם.
6. ולעניין הלכה בכה"ג. אם ידוע שמוציאה דם מותרת, ואם ידוע המכה ואין ידוע שמוציאה דם, הט"ז החמיר, ודעת הש"ך להקל לעניין רמ"ת אבל החמיר שתספור ז' נקיים, וברמ"א משמע שהתיר אף לז' נקיים. ומסקנת החזו"א להחמיר כהש"ך.
7. תליה במכה באין לה וסת קבוע וראתה, ואינה יודעת אם מהמקור או מהצדדים. דעת הרמ"א להתיר משום ס"ס אף באינה יודעת שמוציאה דם. ומשמע אף לעניין ז' נקיים, וכן הסכים הנוב"י. אבל הש"ך חולק שאין כאן ס"ס, ומסיק החזו"א להלכה להחמיר, אמנם לעניין רמ"ת כתב להקל, דאז מוכח בגמרא שיש צד של צדדים אף בלא מכה, והוי ס"ס.

תליה במכה כשאין לה וסת קבוע ויודעת שהיא שהוא מהמקור. אם אין ידוע שהמכה מוציאה דם אין לתלות בה. ואם ידוע שהמכה מוציאה דם, הרמ"א פסק שיכולה לתלות במכתה ואם תמשיך ותראה מחמת פצעה, אסורה היא מל' יום לל' יום דא"א שלא תראה לעולם. וכן ביאר הברית אברהם. אולם בחזו"א כתב גבי אשה שאינה רואה לעולם שיעור ל' יום, דלא מסתבר להתיר לה לתלות לעולם ע"י שנטמאה מל' יום לל' יום, ולכך רצה לדחוק שכל היתרו של הרמ"א הוא רק לעניין רמ"ת, ולא לטהרה בלא ספירת ז' נקיים.

**שיעור טו**

## סיכום ההלכה לעניין תליה במכה

[המשך סעיף ה] הנה כבר ביארנו (לעיל שיעור יד) ג' הדינים באשה שיש לה מכה, והעולה לדינא: **א.** באשה שיש לה וסת וראתה שלא בשעת וסתה ואין ידוע שהמכה מוציאה דם, שאין להקל לעניין ז' נקיים אלא רק לעניין רמ"ת, כמ"ש הש"ך. **ב.** בדין השני באין לה וסת קבוע ואין זה ודאי שבא דם מהמקור, ומסיק החזו"א שאין להקל לעניין ז' נקיים אלא רק לעניין רמ"ת. **ג.** ובדין השלישי באין לה וסת קבוע וידוע שהדם מהמקור אלא שיש לה מכה שידוע שמוציאה דם, בזה הסכימו הפוסקים להקל אף לעניין ז' נקיים, מלבד ביום הל' משום שא"א שלעולם לא תראה [וכמבואר בש"ך ס"ק כג וס"ק כד]. והחזו"א מחמיר אף בזה שלא להקל אלא לעניין רמ"ת, משום דעלולה לראות בכל זמן, ואין סברא לומר שבדיוק ביום השלושים אז היא תראה דם וסתה.

## יישוב הקושיא גבי אשה שאין לה וסת מלהלן סי' קצא

ויש להאריך עוד בדין השלישי. כי אף דמבואר ברמ"א שאפשר לתלות במכה שידוע שמוציאה דם, מ"מ כתב שאסורה מל' יום לל' יום, והיינו שחוששת לעונה בינונית. וטעם הדבר משום שא"א שלא תיאסר לעולם [כסברת התוס' בנדה טז.]. וכבר הבאנו לעיל קושיית הכנסת יחזקאל מלהלן סי' קצא, גבי אשה שרואה דם במ"ר ומרגשת כאב, דכתב הרמ"א בשם מהרי"ל שאין להתירה, והיינו מחמת סברא זו דא"א שלא תיאסר לעולם, ושם לא כתב הרמ"א להתירה ושתהיה אסורה רק בעונה בינונית.

והסד"ט וכן בספר ברית אברהם תי' שבמטלת מ"ר וראתה דם לא חשיב מכה שידוע שמוציאה דם, ולכך אין להתיר אלא ביש לה וסת קבוע.

## קושיית הט"ז מסי' קצ"א על היתר ברמ"א ביש לה וסת אף באין ידוע שמוציאה דם

והנה הט"ז (סק"י) הקשה מדברי הרמ"א הנ"ל בסי' קצא, על מה שכתב הרמ"א כאן להתיר [בדין הא'] באשה שיש לה וסת, אפילו במכה שאין ידוע שמוציאה דם, וקשה דהא בסי' קצא גבי אשה שיצא לה דם עם מ"ר ומרגשת כאב, כתב הרמ"א בשם מהרי"ל שלא להתיר אלא ע"י בדיקה שנדע שהמכה מוציאה דם, ואפילו ביש לה וסת קבוע, וכאן כתב הרמ"א להתיר ביש לה וסת אפילו באין ידוע שהמכה מוציאה דם. ובנקודות הכסף (על הט"ז כאן) כתב ליישב בג' אופנים. **א.** דבאמת מצד הדין אשה שיש לה וסת מותרת בלא בדיקה, ומה שהצריך הרמ"א בסי' קצא בדיקה, משום דאם אפשר בבדיקה יש לעשותה דכל היכא דאיכא לברוריה מבררינן. **ב.** ועוד כתב ליישב, דכל מה שהתיר הרמ"א באשה שיש לה וסת, אפילו בשאין ידוע שמוציאה דם, זה דוקא בידוע שיש לה מכה, אבל בסי' קצא לא מיירי בידוע שיש לה מכה אלא שהיא מרגשת כאב בזמן הטלת מ"ר, וס"ל למהרי"ל שכאב לא חשיב כידוע שיש לה מכה, ועי' בסד"ט (סק"ט) שהאריך בזה ומסיק שכאב אינו כמכה, דאף אם יש לה כאב אין זה ראיה ברורה שיש לה מכה. **ג.** ועוד כתב הנקוה"כ דלפי מה שכתב בש"ך כאן שאין להתיר באין ידוע שמוציאה דם רק לעניין רמ"ת, א"כ בלא"ה לק"מ.

## ביאור התרומת הדשן דלהלן סעיף ז'

עוד הקשה הט"ז (שם) מהא דאיתא לקמן סעי' ז' מדברי התרומת הדשן (פסקים וכתבים סי' מז), לגבי אשה שלעולם מוצאת דם על העד רק במקום אחד בצדדים, שיכולה לתלות שממכה שבאותו צד בא. ובתרומת הדשן שם כתב שאין להתיר אלא באשה שיש לה וסת, הרי לך שאף באשה שיש לה וסת ויש לה מכה לא התיר התרומת הדשן אלא ע"י שמוצאת דם מן הצדדים, שע"י הבדיקה חשיב כיודע שהיא מכה המוציאה דם. אולם הנקודות הכסף כתב לבאר כוונת התרומת הדשן, שכתב ב' דינים שונים, שבאשה שיש לה וסת אז יש להתיר אף בלא שבדקה, דמיירי בידוע שיש לה מכה אבל אין ידוע שמוציאה דם, וזה עפ"י צירוף המרדכי והרשב"א. ועוד דין כתב התרוה"ד שאם עשתה בדיקה אז יש להתיר אף כשאין לה וסת, משום שע"י הבדיקה נעשה כמכה שידוע שמוציאה דם.

## לתלות בשעת וסתה במכה שידוע שמוציאה דם

והנה מה שמבואר ברמ"א שבשעת וסתה אין להקל במכה שהיא מוציאה דם, יש לדון בזה, והדבר מצוי היום שהרבה נשים יש להם מכה, והולכת האשה לאחות והיא מוצאת מכה המוציאה דם, ויש שהורו להחמיר בשעת וסתה שלא לסמוך על בדיקת האחות, דאף שהאחות רואה שהמכה מוציאה דם, מ"מ הא מבואר ברמ"א כאן שאין לסמוך להקל בשעת וסתה משום שא"א שלא תיטמא לעולם. ובפרט לפי דעת החזו"א שכתב שבאין לה וסת לא מסתבר להקל לעניין ז"נ לאסרה רק מל' יום לל' יום, וכמו שהבאנו דבריו לעיל.

אכן באמת נראה להקל בזה, שכל שנבדקה ע"י אחות והיא מוצאת מכה המוציאה דם תהיה מותרת אף בשעת וסתה. ונבאר טעם ההיתר.

דהנה בנוב"י (מהדו"ק יו"ד סי' מא) כתב שאשה שיש לה מכה שידוע שמוציאה דם, אם רגילה לראות בהרגשה, יכולה לתלות להקל אף שראתה דם בשעת וסתה, וביאר הטעם מפני שכל מה שכתב הרמ"א להחמיר בעונה בינונית הוא משום שא"א שלא תיטמא לעולם, א"כ אשה זו שרואה בהרגשה, יכולים אנו להתירה כשלא הרגישה, כי הלא כשיבוא לה דם בהרגשה, תיטמא, ושוב אין קושיא דא"א שלא תיטמא לעולם.

## דעת החינוך בית יהודה שתלינן במכה אף ברואה בשפע

ועיין בגליון מהרש"א (ס"ק יט) הביא בשם ספר חינוך בית יהודה דהיכא דתלינן במכה יש להתיר אפילו בשופעת. ובאמת הוא חידוש גדול, דבאופן שיודעת שאין המכה ראויה להוציא הרבה דם, הרי לכאורה ברור שבשופעת אין זה דם מהמכה, ואיך תתלה במכה. ועי' גם בפת"ש (סק"ו) שהביא מהנוב"י (תניינא סי' צג, והובא לעיל שיעור יד) שכתב לעניין דינא דרמ"ת דכל ששופעת אין לתלות שבא הדם מהצדדים מאחר שאינו עשוי לצאת משם דם בשפע, ואף שהיה מקום לחלק דדוקא לעניין דם שיוצא מחמת דוחק השמש אמרינן שאינה עשויה להוציא דם בשפע, מ"מ מן הסברא דינו שווה שכל שאין עשוי להוציא דם בשפע אין לתלות במכה.

ויעויין בחזו"א שהביא דברי החינוך בית יהודה וכתב להוכיח כדבריו, מהא שכתב הרמ"א לאסור בידוע שמוציאה דם משום דא"א שלא תיאסר לעולם, ואם נאמר שכל ששופעת לא תלינן במכה, הרי אפשר לה להיטמא כשתהיה שופעת דם, וע"כ גם בשופעת תלינן במכה.

## כשיודעים שאין דם יוצא בשפע אין לתלות במכה, ונמצא היתר לתלות במכה המוציאה דם אף בשעת וסתה

אמנם נראה ברור שכל מה ששייך לתלות במכה כשרואה בשפע, זה דוקא באופן שאין דרך לבודקה, ואין לנו לידע שהמכה אינה עשויה להוציא דם בשפע, אבל אם נבדקה ע"י אחות והיא רואה מכה המוציאה מעט דם אבל היא אומרת שאין המכה עשויה להוציא דם בשפע, אין לנו לתלות להקל. אלא דמעתה יש לנו היתר לאשה זו אפילו בשעת וסתה, דהא כל הטעם שאסר הרמ"א בשעת וסתה היינו דוקא משום שא"א שלא תיאסר לעולם, כמבואר בנוב"י ובחזו"א ושאר אחרונים, וא"כ אשה זו שיש לה מכה שמוציאה דם מועט בלבד, הרי יכולה היא שתיאסר כשתראה בשפע [וכקושיית החזו"א], וא"כ כל שאינה רואה אלא מעט דם שפיר יכולה לתלות במכה להיתר, דשפיר יכולה היא שתיאסר כשתראה דם בשפע.

## טעם חדש במה שפסק הרמ"א שלא לתלות במכה בשעת וסתה

והנה הבדי השולחן (ביאורים ד"ה דאל"כ) כתב שאף שמבואר ברוב האחרונים (נוב"י וחזו"א הנ"ל, וכן בסד"ט והחו"'ד ורע"א דלהלן) שהטעם שהחמיר ברמ"א בשעת וסתה הוא משום שא"א שלא תיאסר לעולם, אולם מדברי הט"ז בסי' ק"צ נראה שביאר שיש טעם נוסף להחמיר. דהנה דעת הט"ז (סי' קצ ס"ק כג) גבי אשה שיש לה דם בבית הרעי [טחורים] שיכולה לתלות בדם שבא משם ואינו דם וסתה, וכתב הט"ז דהיינו דוקא באשה שיש לה וסת ושלא בשעת וסתה. והקשו עליו החוו"ד (שם ס"ק יח) ורע"א בתשובה (סי' עח) דהא בפשטות משמע שאשה שיש לה דם בבית הרעי מיירי בידוע שהמכה מוציאה דם, ובזה קיי"ל להקל אף באין לה וסת. ואין לומר שנאסור אותה משום הסברא דא"א שלא תיאסר לעולם, שהרי יכולה היא שתיאסר אם תבדוק בלא ליגע בבית הרעי. וביאר הבדי השולחן, דעל כרחך דעת הט"ז דיש להחמיר בשעת וסתה יותר, משום שבשעת וסתה אין תולים להקל בפצע, דאורח בזמנו בא וחיישינן יותר שמא דם וסתה הוא.

אכן החוו"ד ורע"א דהקשו על הט"ז על כרחך אינם סוברים כן. וכן מוכח גם בסד"ט (ס"ק יד), גבי הדין הראשון של הרמ"א שביש לה וסת וראתה שלא בשעת וסתה, תולה במכה אפי' שאינה מוציאה דם, וכתב הסד"ט שכל זה קודם הוסת אבל אחר שעבר הוסת אין להתיר, מיהו כתב שם שבמכה שידוע שמוציאה דם יכולה להקל אף כשעבר הוסת, משום שכל הטעם לאסור הוא רק משום שא"א שלא תיטמא לעולם, ואשה שיש לה וסת לא שייך זה שהרי אם תראה בשעת וסתה תיאסר. אולם לסברת הט"ז שבחשש שרואה ביום וסתה לא סומכים לתלות במכה אפי' במכה שידוע שמוציאה דם, א"כ גם אם בדקה אחר עונת וסתה תיאסר, דיש חשש שראתה ביום וסתה. וכן עולה מהחזו"א הנ"ל דלא כט"ז, וכן מתבאר מדברי הנוב"י הנ"ל, נמצא דעת רוב האחרונים הטעם שאסר הרמ"א הוא רק משום הסברא דא"א שלא תיאסר לעולם, וא"כ נמצא שיש לנו היתר לסמוך להקל לתלות במכה אף בראתה בשעת וסתה, כשהיא מכה שאינה עשויה להוציא דם בשפע ודוק.

**דינים העולים**

1. אשה שאין לה וסת ויש לה מכה שידוע שמוציאה דם, כתב הרמ"א שיכולה לתלות במכה, אולם כתב להחמיר בשעת וסתה דלא תתלה במכה. ובפשטות רוב האחרונים למדו שהוא מכח הסברא דא"א שלא תיטמא [ובבדי השולחן כתב בשם הט"ז שהטעם הוא משום שאורח בזמנו בא, ובשעת וסתה חיישינן יותר לדם וסתה].
2. ודעת הנוב"י שאשה שרגילה לראות בהרגשה יכולה לתלות אף בשעת וסתה כשלא הרגישה.
3. במקום שתלינן במכה, כתב החינוך בית יהודה שתלינן אפילו אם רואה בשפע. ונראה שבאופן שידוע שהיא מכה שאינה עשויה להוציא דם בשפע, אין להקל.
4. ונראה שמכה שידוע שאינה עשויה להוציא דם בשפע, יש להקל לתלות במכה אפילו בשעת וסתה, דשוב ליכא לסברא דא"א שלא תיטמא, שהרי יכולה ליטמא כשתראה בשפע. וכ"ז רק לסברת האחרונים שא"א שלא תיטמא לעולם, אבל הט"ז ס"ל דחיישינן טפי לדם וסתה ואין להקל. ומ"מ מאחר שרוב האחרונים סוברים דלא כהט"ז יש מקום להקל בזה.

**שיעור טז**

[המשך סעיף ה] **וכתמים, תולה בה בכל ענין**.

## באיזה כתם הקילו

הנה רע"א בתשובה (מהדו"ק סי' פא) רצה לומר שכל ההיתר הוא דוקא כשמוצאת דם על בגדה או על הסדין, בזה מקילין לתלות במכה בכל ענין, משום שבלא"ה יש עוד צד ספק שמא בא הדם מעלמא, אבל אם מצאה כתם על גופה חמיר יותר, ואין להקל. אמנם אח"כ חזר בו שבכל הכתמים יש להקל.

## מצאה כתם אחר תשמיש אם לזה דין כתם

וכתב הש"ך (ס"ק כז) שבכתמים תולים במכה אפילו כשאין ידוע שמוציאה דם, ואפילו בשעת וסתה. ועי' בפת"ש (ס"ק לד) שהביא מהפנים מאירות, שאם היה לאשה מכה שנתרפאה ואחר התשמיש מצאה כתם בבגדים, יכולה לתלות שחזרה המכה להוציא דם מחמת התשמיש. אולם הסד"ט (סי' קפג סק"ב ד"ה ולפי"ז הובא בפת"ש שם) פקפק על זה ואזיל לשיטתו להלן (סי' קצ ס"ק לו) כתב שכתם שמוצאת לאחר תשמיש אין להקל בו כלל מדין כתמים, שכל היסוד שאנו סומכים על כתם אף כשבודאי יצא מגופה, הוא מטעם דלא ארגשה ואי"ז דאורייתא, אמנם אחר תשמיש לא שייך טעם זה, כי י"ל דארגשה וסברה הרגשת שמש הוא וטמאה. ועיי"ש שכתב שלכן גם אין להקל אם מוצאת כתם אחר תשמיש בבגדי צבעונים. אמנם בחזו"א (סי' צ סק"א) כתב שכיון שיש לאשה חזקת טהרה, לכך אם ראתה את הכתם לאחר התשמיש, אין חוששים לראיה למפרע רק מכאן ולהבא, ואין חוששים שיצא דם בשעת תשמיש בהרגשה ורק טעתה לתלות בהרגשת שמש, ולכך יש להקל גם לאחר תשמיש להתיר משום כתמים, וכך נראה להלכה להקל בזה.

## ביש לה רק כאב ואין ידוע המכה

עוד כתב הפת"ש (שם) בשם הנוב"י דאף שהסכימו הפוסקים שכאב אינו כמכה [וכדמוכח ברמ"א לעיל סוף סעי' ג', שכתב שאם הרגישה כאב בשעת תשמיש אין להקל אלא בבדיקה, ואי נימא דכאב כמכה למה היא צריכה בדיקה], מ"מ לעניין כתמים יש להקל, דאף כשאין ידוע שיש מכה אלא יש לה רק כאב, יכולה לתלות. וכתב שאף אם היה לה כתם יותר מכגריס יכולה להקל ולתלות מחמת שיש לה כאב, מיהו כשהוא יותר מכגריס כתב שאין להקל בג' ימים ראשונים של ז' נקיים. אמנם כל מה שהיקל הוא דוקא באשה שיש לה וסת וראתה שלא בשעת וסתה, וכן נקט בפשיטות החת"ס (יו"ד סי' קנג). ובשו"ת בית שלמה (ח"ב סי' יד) לא סמך על דברי הנוב"י אלא בצירוף עוד דברים.

ועכ"פ עולה מזה שאשה שמרגשת כאב, יש לזה נפק"מ, כי פעמים יראה המורה להקל לתלות בזה לעניין כתמים כדברי הנוב"י. מיהו בזמנינו אין זה נפק"מ כל כך, כי כשתאמר שיש לה כאב, יכולה היא ליבדק, וא"כ אין להקל בלא שתיבדק ותראה האחות אם יש לה מכה או לא [וכבר נתבאר לעיל שאם יש לה מכה בגופה, אם הדם עובר בורידים של הרחם אין מתירים].

[סעיף ו'] נאמנת אשה לומר מכה יש לי באותו מקום שהדם יוצא ממנה. **וכן אם אומרת ברי לי שאין דם זה בא מן המקור, נאמנת וטהורה**.

## מסקנת הפוסקים שלא לסמוך על האשה שאומרת יש לי מכה

והאחרונים פקפקו בהיתר זה, ולא הסכימו לסמוך על דבריה. וכן נראה למעשה כי אין זה מצוי שיודעת אם יש לה מכה, ולכך אין להתיר אלא ע"י בדיקת אחות שתראה אם יש לה מכה.

[סעיף ז'] אם כל זמן שהיא בודקת בכל החורים והסדקים אינה מוצאה כתמים, כי אם במקום אחד בצדדין, יש לתלות שממכה שבאותו צד בא. וכל שכן אם מרגשת בשעת בדיקה, כשנוגעת בצד המקום ההוא כואב לה קצת, ובשאר חורין וסדקים אינה מרגשת כאב כלל.

## במוצאת מהצדדים - דעת הט"ז והש"ך שלא היקל התרומת הדשן אלא בידוע שיש לה מכה

דין זה הוא מהתרומת הדשן (פסקים וכתבים סי' מז) ומכאן יש ג"כ ראיה שכאב אינו כמכה. והנה כבר ביארנו לעיל (שיעור טו) בארוכה, דדעת הט"ז (סק"י) שלא היקל התרוה"ד אלא באשה שיש לה וסת וראתה שלא בשעת וסתה וגם ידוע שיש לה מכה, ומ"מ לא היקל אלא משום שאינה מוצאת דם אלא מן הצדדים [ומזה נתקשה על הרמ"א לעיל סעי' ה' שהיקל באשה שיש לה וסת לסמוך על מכה שאין ידוע שמוציאה דם, וכאן חזינן שלא היקל התרוה"ד אלא בצירוף זה שמוצאת דם מהצדדים]. אבל הש"ך בנקוה"כ פליג וביאר דב' דינים כתב התרוה"ד, או שראתה מן הצדדים ואז היקל אף באין לה וסת, או ביש לה וסת וראתה שלא בשעת וסתה.

## להחכ"צ ומחותנו של הנוב"י מותר אף באין ידוע שיש לה מכה

אולם החכם צבי (סי' עג) ביאר דהתרוה"ד מיירי באין ידוע שיש לה מכה, וכ"כ מחותנו של הנוב"י (בתשובה מהדו"ק יו"ד סי' מד). ובשו"ת אבני מילואים (סי' כג) ביאר דעה זו דהיקל התרוה"ד אף שאין ידוע שיש לה מכה, משום שמה שמוצאת דם מהצדדים חשיב כמו בדיקת שפופרת, שיודעת שאין הדם בא מן המקור, אלא שאין זה מספיק אלא להתיר אותה בדיקה שראתה, אבל אין זה מתיר אותה לעולם, ולזה הצריך התרומת הדשן גם שיש לה וסת ושלא בשעת וסתה [ועי' בש"ך סי' קצא סק"ז שהביא דברי מהרי"ל דאם יש לה עונה כדרך הנשים, אפי' אין וסתה קבוע כגון שפיחתה או הותירה שלשה ימים או ד' או שבוע או פחות או יותר. גם זה חשיב שיש לה וסת להקל בשאר ימים], וגם שמרגשת כאב, והיינו שכל זמן שמרגשת כאב יכולה לתלות שעדיין לא נתרפא הפצע ורואה היא מהצדדים, אבל אם לא תרגיש כאב שמא כבר נתרפא הפצע. ומשמע שאם יש לה כאב יכולה היא להמשיך לסמוך להקל אפילו לזמן מרובה [ובזמנינו אם עושים בדיקה ע"י אחות, ומוצאת פצע מהצדדים, יכולים לסמוך להקל לפי מה שתאמר הבודקת כמה זמן ייקח לפצע כזה להחלים].

[סעיף ח'] אם תרצה להתרפאות צריך שיהיה קודם שתתחזק, אבל לאחר שתתחזק יש מסתפקים אם מותר לסמוך על הרפואה לשמש אח"כ. ויש מי שמתיר אם אמר לה רופא ישראל נתרפאת. ואם תראה האשה שפסק דם וסתה וראייתה על ידי הרפואות, וניכר שהועילו, יש לסמוך אף על עו"ג.

## לסמוך על רפואה בראתה ג"פ מ"ת

והוא מחלוקת ספר התרומה וסמ"ג, עם הג' מיימוניות, אם סומכים על רפואה אחר שכבר הוחזקה לראות מחמת תשמיש.

והעבודת הגרשוני, הביאו החת"ס (יו"ד סי' קעה) ביאר הטעם שאין לסמוך על הרופאים משום שאפשר לברר ע"י בדיקת שפופרת, אבל בדבר שאי אפשר לברר, אז לכו"ע יש לסמוך על הרופאים, וכ"כ גם בשבות יעקב (ח"א סי' סה). אבל מסקנת החת"ס שסומכים על הרופאים רק על הכלל, אבל על מקרה פרטי אם זה מכה או נדה, אין לסמוך על הרופאים, אא"כ רואים ממש המכה. ולפי"ז הסביר החת"ס שם את דברי הגמרא בנדה (כב:) שהרופאים אמרו על דם כשערות שזה ראיה שיש מכה, ולא סמכו ע"ז ובדקו אם נמוחו, ואחר שנתברר שנמוחו השערות אסרו את האשה.

## אם על ב' רופאים אפשר לסמוך

ועי' בגליון מהרש"א שהביא בשם השבות יעקב (שם) שהבין שהטעם שאין מאמינים לרופא הוא משום שאומר בדדמי, ולכך סובר שאם יאמרו שני רופאים שהיא נתרפאת, יש לסמוך עליהם. ועיי"ש שכל שאפשר לבדוק בשפופרת אין לסמוך גם על ב' רופאים.

## שיטת החת"ס שבראתה ב"פ ועשתה רפואה וחזרה וראתה אינה נאסרת

ועיי"ש עוד בחת"ס, שכתב לחדש שאם ראתה ב' פעמים מחמת תשמיש, ואח"כ עשתה רפואה, נאמן הרופא לומר שנתרפאה, ואף אם תראה אח"כ הרי היא כמו שראתה פעם ראשונה מחמת תשמיש, ואין אומרים דהוי ראיה פעם שלישית. וכתב שמוכח כן, דאל"כ איזה עצה כתב השו"ע שתבדוק אחר ראיה ב"פ, והרי ממה נפשך, אם לא תראה פעם שלישית, הרי בין כך אינה כרואה מ"ת, ואם תראה הרי תיאסר. אלא ודאי ע"י הרפואה הוי הפסק ומתחלת לספור מתחילה.

## יסודו של החת"ס משום שכל שאומר בזמן שאין נוגע לדין אי"צ נאמנות של עדים

וביאר החת"ס הטעם בזה, דהנה מצאנו ביבמות (לט:) שאם באים להודיע על אחד שהוא אחיו ויכול לייבם, מהני בזה גם ע"י קרוב ואשה, משום דגילוי מילתא בעלמא הוא. וביאר הרי"ף דאף דחליצה הוא דבר שצריך ב' עדים, מהני דבריהם, משום דמיירי באופן שהקרוב והאשה אמרו כן קודם שמת בעלה, וכבר איתחזק על פיהם שהוא אחיו, לכך כשמת יכול הוא לחלוץ או לייבם. וכתב החת"ס לבאר כוונת הרי"ף, שכל מה שאמרה תורה שרק ב' עדים נאמנים היינו כשנוגע לעניין ממונות או איסורים, וא"כ אם כבר מת בעלה הרי יש כאן איסור, וממילא אין קרוב ואשה נאמנים, אבל קודם שמת בעלה ובאו לומר שיש לו אח, הרי באותה שעה אין צריכים לעדות זו לא לעניין ממון ולא לעניין איסור, לכך לא הצריכה התורה עדות וגם קרוב ואשה נאמנים, ושוב נשאר הדבר כפי שאמר הקרוב או האשה. ונמצא יסוד דבריו, שכל שבזמן ההגדה אינו נוגע לדבר שצריך עדות, מקבלים דבריו ונשאר הדבר בנאמנותו.

ובזה ביאר גם דברי הרמב"ם הידועים (סנהדרין פט"ז ה"ו) שדבר שהוחזק ע"י ע"א שלא בשעת מעשה, כשיבוא לידי מעשה ילקו ע"ז, וכגון אם אמר ע"א על דבר שהוא כלאי הכרם, ואח"כ בא אדם לאכול את הכלאים, לוקה על אכילתו, אף שהוחזק ככלאים רק ע"י עד אחד. וביאר החת"ס, דהיינו משום שקודם שנוגע לדין ממונות או איסורים אין דין עדות, וממילא נאמן ושוב נשאר בדבר בנאמנותו.

ומעתה כתב החת"ס דה"נ הרופא שאומר שנתרפאה, כיון שבאותה שעה אין כאן נידון של איסורים, שהרי עדיין לא הוחזקה לרואה מחמת תשמיש, כי ראתה רק ב"פ, ממילא יכולים לקבל דבריו שהיא נתרפאת, ושוב נשאר הדבר עפ"י נאמנותו.

## ראיה שהאחרונים לא הסכימו עם יסודו של החת"ס

אמנם באחרונים ביארו בדרכים אחרים דין זה של הרמב"ם שבשב שמעתתא (ש"ו פ"י) ביאר שלוקים משום החזקה ולכך הצריך שיוחזק כדברי הע"א ל' יום ואח"כ לוקים משום החזקה, ולא מחמת שקיבלנו נאמנותו [והחזו"א (אהע"ז סי' כ ס"ק יט) חולק על הש"ש דאי"צ ל' יום, אלא כיון שהאמינה התורה ע"א באיסורים ממילא הוחזק הדבר מיד (וע"ע בזה לעיל שיעור ח')]. ובשערי יושר (ש"ו פ"ח) ביאר בדרך אחר, שהוא ס"ל שע"א באיסורים זו נאמנות גמורה שהאמינתו התורה, והוא כעדות גמורה, ולכך סובר הרמב"ם שלוקים על מה שהוחזק עפ"י ע"א כי יש לו נאמנות גמורה כב' עדים על איסורים. וממילא אי"ז כדברי החת"ס. וא"כ אף שלא מצאנו להדיא בפוסקים שחלקו על דברי החת"ס, מ"מ לפי הבנת שאר אחרונים, אין אומרים כלל זה שכתב החת"ס, שקודם שנוגע לדין אי"צ עדות, א"כ לדעתם לא מצאנו מקום להיתרו של החת"ס לסמוך על הרופא קודם שנוגע העניין למעשה.

גם הראיה שהביא החת"ס מהסוגיא ביבמות, עיין ברמב"ם פ"ד מיבום וחליצה הל"א שהנאמנות לומר שהוא אחיו הוא מטעם שהדבר עשוי להתגלות, ועי' בגר"א אהע"ז סי' קסט (ס"ק כה) שהבין ברי"ף כדעת הרמב"ם, ועי' פת"ש שם (ס"ק יא) שבבית יוסף כתב שנאמנים אפילו בשעת מעשה לומר שהוא אחיו, מוכח שלא צריך שהעדות תיעשה בזמן שאין נפק"מ למעשה, ועל כרחך טעם הנאמנות הוא כדעת הרמב"ם [אמנם בריב"ש (סי' קפב) הצריך שאין אשה וקרוב נאמנים אלא א"כ העידו שלא בשעת מעשה, וכסברת החת"ס, אבל מסקנת הפת"ש להקל בזה ע"כ דלא סבר כהחת"ס].

**דינים העולים**

1. ראתה כתם, יכולה לתלות במכה אפילו שאין ידוע שמוציאה דם, ואפילו בשעת וסתה, בין בכתם שנמצא על הבגד, ובין בכתם שנמצא על גופה.
2. וכתם שנמצא אחר תשמיש, דעת הסדרי טהרה שאין לזה דין כתם, דחיישינן שראתה בהרגשה בשעת תשמיש ותלתה בהרגשת שמש. אמנם בפנים מאירות מוכח שגם אחר תשמיש יש דין כתם, וכן מוכח מהחזו"א, והפוסקים נוטים להקל בזה.
3. ראתה כתם ואין ידוע שיש לה מכה, אבל מרגישה כאב, כתב הנוב"י דאף שכאב אינו כמכה, לעניין כתמים יש להקל באשה שיש לה וסת. אבל אם ראתה יותר מכגריס אין להקל בג' ימים ראשונים של ז' נקיים. וכן הסכים החת"ס, אולם בשו"ת בית שלמה לא היקל אלא בצירוף עוד דברים. ולעניין מעשה, בזמנינו אין לסמוך על כאב לבד, וצריך לבדוק ע"י אחות אם יש לה מכה.
4. אשה שאומרת יש לי מכה, אין לסמוך על דבריה, בלא בדיקת אחות.
5. אשה שכל זמן שבודקת רואה דם במקום אחד בצדדין, לדעת הט"ז אין להקל אלא בצירוף ב' דברים א. ידוע שיש לה מכה ב. ביש לה וסת וראתה שלא בשעת וסתה. ולדעת הש"ך, אם ידוע שיש לה מכה יכולה להקל אף באין לה וסת. ולדעת החכ"צ ומחותנו של הנוב"י אף באין ידוע שיש לה מכה יכולה להקל באשה שיש לה וסת, כל זמן שמרגשת כאב.
6. אם נבדקה ע"י אחות ומצאה פצע, יכולה לתלות במכה, כפי מה שתאמר האחות כמה זמן שייקח לפצע להחלים.
7. ראתה ג' פעמים מ"ת, נחלקו הראשונים אם יש לסמוך על רופא שיאמר שנתרפאה. ודעת השבות יעקב שאם אמרו ב' רופאים שנתרפאה לכו"ע יכולים לסמוך עליהם [באופן שלא שייך לברר ע"י שפופרת]. וביאר העבודת גרשוני שכל מה שאין סומכים על רופא הוא דוקא בדבר שאפשר לברר ע"י בדיקת שפופרת אבל בא"א לברר סמכינן על רופא. ומסקנת החת"ס שאין לסמוך על הרופאים אלא על הכלל, אבל לא על עניין פרטי.

ראתה ב' פעמים ועשתה רפואה, דעת החת"ס דפנים חדשות באו לכאן, ואף אם תחזור ותראה לא נאסרת, אלא הרי היא כרואה פעם ראשונה מחמת תשמיש, אבל נראה מהאחרונים שלא הסכימו עם יסודו זה.

**שיעור יז**

[המשך סעיף ח] אם תרצה להתרפאות צריך שיהיה קודם שתתחזק, אבל לאחר שתתחזק יש מסתפקים אם מותר לסמוך על הרפואה לשמש אח"כ. ויש מי שמתיר אם אמר לה רופא ישראל נתרפאת, ואם תראה האשה שפסק דם וסתה וראייתה על ידי הרפואות וניכר שהועילו, יש לסמוך אף על עו"ג.

## אם מועיל רפואה

כבר ביארנו בשיעור לעיל (שיעור טז) מחלוקת הראשונים אם לסמוך על רפואה, וכתב השבות יעקב (ח"א סי' סה) דאע"פ שהראשונים שאמרו שלא מהני רפואה כתבו רק בספק, והגהות מיימוניות כתב להיתר בתורת ודאי, מ"מ יש להחמיר בזה מאחר שגדולי הפוסקים נסתפקו בזה, וגם השו"ע כתב דעת המחמירים בסתם ודעת המתירים בשם יש מי שאומר.

והנה בגמרא בנדה (כב:) לכאורה יש ראיה לסמוך על הרופאים, דאיתא שם גבי אשה שהיתה מפלת כמין שערות אדומות, והלכו לשאול את הרופאים ואמרו שיש לה מכה שיוצא ממנה כמין שערות, ואח"כ בדקו במים ונימוח וידעו שהוא דם ואסורה. וכתב השבות יעקב שזה ראיה שיש לסמוך על הרופא, דאל"כ למה שאלו תחילה את הרופאים, ומה שבדקו אח"כ אם נימוח במים הוא משום שהרופאים אמרו להם לבדוק.

אמנם בחת"ס (סי' קעה) הביא מעבודת הגרשוני ביאור אחר בגמרא, שהוא הבין דהתם בסוגיא מה שבדקו במים לא היה זה עפ"י הרופאים, וא"כ אדרבה לכאורה מוכח שאין שומעים לרופאים, כי אם כן למה בדקו. אלא שכתב העבודת הגרשוני לבאר שבאמת סומכים על הרופאים במקום שא"א לבדוק, אבל אם יכול לבדוק מחוייב לבדוק דכל היכא דאיכא לברוריה מבררינן, ולא לסמוך על הרופאים. ובזה ביאר הטעם שכתבו הראשונים שרואה מחמת תשמיש לא תסמוך על הרופא לידע אם נתרפאה, משום שיכולה לבדוק בשפופרת.

ואע"פ שמבואר בנדה שיכולים לסמוך על הרופאים במקום שא"א ע"י בדיקה, מ"מ כתב שעל רופא אחד אין לסמוך, שמא יאמר בדדמי, ורק בשני רופאים אפשר לסמוך, וההיא דנדה משמע ששאלו לרופאים ולא סמכו על רופא אחד. ועי' גליון מהרש"א שהביא כל זה.

וכבר נחלקו בזה הבית יוסף והרמ"א להלן סי' קצא, שכתב הבית יוסף דמההיא דנדה מוכח שסומכים על הרופאים, וכתב עליו הדרכי משה דאדרבה מבואר בגמרא שלא סמכו על הרופאים לחודא אלא הצריכו ג"כ בדיקה. וצ"ל שהבית יוסף ס"ל כדברי עבודת הגרשוני דבאמת סומכים על הרופאים, וראיה לזה הוא מזה ששאלום, ומ"מ ביררו כי במקום דאיכא לברוריה מבררינן [וע"ע בבית יוסף סי' קצט שהביא גם ממהרי"ק לסמוך על הרופאים].

נמצא עתה פסקן של דברים. שברופא אחד אין לסמוך, דחיישינן לדדמי [ובמקום שרופא רואה מכה, זה פשוט שסומכים על רופא דלא שייך בדדמי, משא"כ כאן שהוא נידון באומד דעת של הרופא לידע אם הרפואה הועילה]. ובשנים אפשר לסמוך ולא חיישינן לדדמי, וכשא"א לברר סומכים עליהם.

## רופא עכו"ם או שאינו שומר תו"מ

ולעניין רופא עכו"ם או אינו שומר תו"מ, בהג' מיימוניות כתב שהיה ראוי לסמוך על רופא מומחה לרבים משום דלא מרעיה אומנותיה, ומסיק דמ"מ אין לסמוך עליהם דקרינן בהו אשר פיהם דבר שוא. וביאר השבות יעקב הטעם שלא לסמוך על עכו"ם, שנראה שחששו שהרופא יאמר בדדמי, ומבואר שם שבעכו"ם אפילו יהיו כמה רופאים לא יסמוך עליהם משום דחיישינן בדדמי, אבל ברופא ישראל אם היו שנים לא חששו בדדמי, ואפילו אחד עכו"ם ואחד ישראל סגי.

והחת"ס מסיק דהיות כל דברי הרופאים אינו אלא אומד הדעת וכו', ע"כ המה נאמנים על הכלל ולא על הפרט, שנאמנים לומר יש בטבע הכליות להוליד חצץ אדום, אבל אינם נאמנים על הפרט על גוף זה שיש בכליותיו חצץ, כי אולי מחשבותם הטעם לשפוט על גוף זה משפט שקר [ולפי דבריו יש לנו ביאור אחר בגמרא התם שסמכו על הרופאים, כי שאלו אותם על דבר כללי בכל הנשים שיש להם כמין שערות אדומות, אבל באמת על אשה זו עצמה לא סמכו על דבריהם ולכך הצריכו לבדוק].

ואמנם מצאנו שסומכים על רופא עכו"ם לילך להתרפאות אצלם כמבואר ביו"ד סי' קנ"ה, אולם היינו משום שסומכים שיעשה על דרך הנכון כדי להחזיק אומנותו, אבל זה דוקא כשבא לעשות רפואה, אבל אם בא רופא להעיד על מה שעשה אם הצליח ברפואתו, אין לסמוך על דבריו, כי ברור שהרופא יאמר שרפואתו הועילה.

## רופא שריפא כבר אשה אחרת

והנה הש"ך (ס"ק כח) הביא בשם הב"ח שאף דקיי"ל שלא לסמוך על הרופא שאמר שנתרפאה מלראות מ"ת, יש מקום שסומכים על הרופא, כגון רופא שריפא אשה שראתה ב"פ מ"ת, שוב מוכח שיודע הוא לרפאות, ויכולה אשה אחרת לסמוך על אותו רופא אף אם היא כבר ראתה ג"פ. והקשה הדגול מרבבה (תניינא) מה ראיה יש ממה שמצינו שריפא אשה אחרת, והא אין כל הכוחות שוות ושמא הועיל לרפאות דוקא אשה זו, ולא יועיל לאשה האחרת. ותי' שהב"י ס"ל שכל מה שאמרו אין כל האצבעות שוות היינו רק לחומרא, אמנם הדגמ"ר דעתו שאין אומרים דהולכים רק לחומרא, אבל הביא שלפי הב"ח גם אפשר להקל, והיינו לפי מה שנתבאר לעיל שדעת הב"ח שלגבי המקור לא אמרינן אין כל האצבעות שוות, וא"כ מיושבת הקושיא בלא"ה.

## אם ריפא אשה שראתה ב"פ מה ראיה לראתה ג"פ

אמנם בחוו"ד (ס"ק יג) הקשה מה ראיה היא זו מזה שהועיל הרופא לאשה שראתה ב' פעמים, והרי אשה אחר ב"פ אינה אסורה לבעלה, א"כ מוכח שאנו תולים שעדיין אינה חולה, וא"כ מי אמר לנו שאותו רופא הועיל לרפאותה, הא שמא לא הייתה חולה כלל, וא"כ איך נסמוך על אותו רופא שיודע לרפאות אשה שראתה כבר ג"פ, וידעו שהיא חולה [וסברא זו שבפעם אחת וב"פ אין יודעים שהיא חולה, כן מוכח שם בש"ך (ס"ק לה), שכתב לבאר שבקפיצה אין אוסרים משום פעם אחת כי תולים שהיה מחמת אונס].

ועי' פת"ש (ס"ק לח) שהביא שגם החת"ס (סי' קעה) נתקשה בזה, ושם כתב החת"ס ליישב דכיון שלדעת רבי בב' פעמים הוי חזקה, א"כ אחר ב"פ יש לנו ראיה שהרפואה הועילה, ורק לעניין חזקה דרמ"ת דהיא חזקה גרועה כתבו התוס' (סו. ד"ה ונאמנת) שאף רבי מודה דצריך ג' פעמים. ולפי דבריו עולה שדוקא אם ראינו שהרופא ריפא אשה שראתה ב"פ אז יש לסמוך על רפואתו, ולא בראתה רק פעם אחת.

## רופא שריפא אשה עכו"ם

ועוד כתב החת"ס שם, שאם ריפא אשה עכו"ם, אין לסמוך על רפואתו דאין ראיה מגופין שלהם לגופין שלנו, כמו שאמרו בשבת (פו:) שהם שאוכלים שקצים ורמשים חביל גופייהו [וכן הוא בע"ז לא: לגבי גילוי]. ועי' רמב"ם פ"ה מאבות הטומאה הט"ז שהוא בעיא דלא איפשטא אם יש חילוק בין גוף עכו"ם לגוף ישראלית.

[סעיף ט] הפחידוה פתאום ונפל ממנה חררת דם, נתרפאת ומותרת לבעלה. ואם חזרה וראתה מחמת תשמיש אפילו פעם אחת, בידוע שלא נתרפאת. ובזמן הזה אין מתירין ע"י רפואה זו. ומיהו אין מוציאין אותה מבעלה אחר רפואה זו, עד שתבעל ותחזור לקלקולה.

ולמעשה בזמנינו אין סומכים על זה, ואנו אומרים אחר ב"פ לבדוק אצל רופא.

[סעיף י] הרואה דם בשעת תשמיש, מותרת לשמש פעם שנית כשתטהר. מיהו מיחש חיישינן חדא זימנא אחר ראייתה, כגון ראתה פעם אחת או פעמים בליל של טבילתה, כשתגיע טבילה אחרת **(צריכה לפרוש)** ליל של טבילתה, ואין צריך לפרוש ליל של טבילה שלישית, דכל מידי דלא קבעה וסת לא חיישינן אלא חדא זמנא.

וגירסת הספרים היתה בשו"ע שראתה פעם אחת או ב' בליל שני של טבילתה, ובתורת השלמים גרס בליל של טבילתה, כי מה עניין ליל שני לטבילתה.

## קושיית החוו"ד איך נעקר הוסת, הא הוא וסת המורכב

והנה בחוו"ד (ס"ק יד) ביאר שאשה זו שראתה מחמת תשמיש בליל טבילתה, הרי יש לה וסת המורכב, מקפיצה וליל טבילה, וא"כ קשה, אמאי כתב השו"ע שאם לא ראתה בליל טבילתה השניה, אי"צ לפרוש בליל טבילה שלישי, והרי בליל טבילה השניה היה אסור לו לבא עליה, וכיון שכן אף שלא ראתה בליל טבילה השניה הרי זה משום שלא היה מורכב מליל טבילה ותשמיש, ולא נעקר וסת המורכב עד שיהיה שוב מורכב ולא תראה כמבואר בסי' קפט סי"ח, וא"כ למה לא תחשוש בליל טבילה שלישי, והרי עדיין לא נעקר וסתה. וכתב החוו"ד שלא שייך ליישב זה אא"כ שמשה באיסור ולא ראתה.

## דחיית ביאורו של החוו"ד דמיירי בשמשה באיסור

אולם הסד"ט (ס"ק כד) והבית שלמה (סי' לב) והפרדס רימונים (מקשה אות יד) ועוד אחרונים, כתבו דודאי לא שייך לבאר כן בשו"ע, דמיירי בשמשה באיסור, שהרי אם שמשה בליל טבילה השניה ולא ראתה, נמצא שהיא בדוקה שאינה רואה מחמת תשמיש, דלא גרע תשמיש משפופרת, כמבואר ברמ"א סוף סעי' י', ושוב אין לה חשש רמ"ת. ועוד שפשטות השו"ע לא משמע דמיירי בשמשה באיסור.

## תירוץ הסדרי טהרה שאין אומרים וסת מורכב עד שתוחזק, ותולים בעיקר בוסת הימים

ובסדרי טהרה (ס"ק כד) ג"כ נתקשה כקושיית החוו"ד, וכתב דצריך לומר שתולים עיקר ראייתה מחמת ליל טבילתה, ואומרים שאף בלא תשמיש הייתה רואה, כי יותר תולים בוסת הימים מוסת הקפיצות. וכמו"כ מצאנו בש"ך (ס"ק לה) גבי אשה ששמשה בראש חודש וראתה, ואח"כ בר"ח שלאחריו לא שמשה ולא ראתה, מותרת בר"ח שלאחר מכאן. והקשה שם הדגול מרבבה, דגם שם, הא הוי וסת המורכב מימים ותשמיש, ולא נעקר. וחזינן דעת הש"ך דאין אומרים כן אלא תולים עיקר הוסת בימים, וביאר הסד"ט דלא חיישינן לוסת המורכב בפעם אחת, אלא רק אחר שנקבע כך ג"פ.

ובשועה"ר (סעיף מב) כתב לבאר טעם אחר, לזה שאם היה רק פעם אחת מתבטל וסת המורכב, עפ"י מה דס"ל דוסת המורכב לא יקבע אלא א"כ הוא ברציפות, ולכך וסת שמורכב מתשמיש וימים, ובא תשמיש ולא ראתה, כבר חשיב שאי"ז ראיה ברציפות, ולא תקבע וסת. וממילא גם אינה חוששת לוסת שאינו קבוע מחמת מה שראתה פעם ראשונה וסת המורכב, מאחר שאינו יכול להצטרף לאחרים לקבוע וסת, שהרי הופסק כבר, וכל וסת שאינו קבוע שלעולם אינו יכול להצטרף להיות וסת קבוע, שוב אין חוששים לו.

## ראתה מחמת תשמיש בליל ראשון לטבילה אם מותרת בליל שני לטבילתה

והנה בתורת השלמים (ס"ק כט) למד שדעת הט"ז שאשה זו שראתה מחמת תשמיש בליל טבילתה, תולים דראייתה מחמת התשמיש בליל ראשון דוקא, וממילא מותרת בשאר ימים, דאין אומרים שהיא רואה מחמת תשמיש, רק מחמת תשמיש בליל ראשון, ובאמת בליל שני תהיה מותרת. אמנם האחרונים הרבו להקשות על זה, וכמו שהביא התורת השלמים מהאמונת שמואל, דמי אמר לנו שתראה דוקא בלילה ראשון מחמת תשמיש, הא כיון דחזינן דאשה זו רואה מחמת תשמיש בביאה ראשונה, אין לנו הוכחה שדוקא משום שהוא לילה ראשון, וא"כ אשה זו אסורה לעולם, דחוששים שתראה מחמת תשמיש גם בימים אחרים, וכן מבואר להדיא ברשב"א (סי' תתלט והיא תשובת מהר"ם) דאסורה לו עולמית.

ודומה לזה יש לדון באשה שראתה ג"פ מחמת תשמיש בראש חודש, אם תהיה מותרת בשאר ימים. והתורת השלמים (שם) כתב שבאמת הוא וסת המורכב ומותרת בשאר ימים, וכן הסכים הפרדס רימונים, אולם האחרונים (סד"ט ס"ק כג ד"ה אך מש"כ, ופלתי סק"י ד"ה והמנחת יעקב) הוכיחו מהגמרא שאי"ז כך, שהרי בגמרא נדה (סו.) מצאנו שאם יש לה וסת תולה בוסתה, והאריכו הראשונים (עיין לעיל שיעור יג) לבאר מה הכוונה שתולה בוסתה, הרי בשעת וסתה אסורה לשמש, ואם נאמר כדברי התורת השלמים, א"כ היה אפשר לבאר בפשיטות דמיירי באשה שראתה רק ביום וסתה ולא ראתה בימים באמצע, וזה אמרו שתולה בוסתה היינו שבשאר ימים היא מותרת. ואדרבה ברש"י שם ביאר דמיירי דוקא באשה שראתה גם באמצע שלא בשעת וסתה.

אמנם לפי"ז יצא דבר תימה, שהרי אם אנו רואים שחוששים גם בשאר ימים שמא תראה מחמת תשמיש, א"כ מוכח שאנו תולים לעיקר שמה שראתה היה מחמת תשמיש ולא מחמת הימים, וזה היפך מה שהבאנו בשם הסד"ט שתולים בעיקר בימים, וכמו שמוכח גם בש"ך וכדלעיל [וזוזי קושיית הפרדס רימונים מקשה אות יג]. אמנם דעת רוב הפוסקים דלא כהתורת השלמים, וכן פסק הסד"ט להחמיר שתיאסר גם בשאר ימים.

**דינים העולים**

1. קיי"ל להחמיר שלא לסמוך על הרופאים, אולם באופן שא"א לבדוק כתב השבות יעקב שסומכים כשיש ב' רופאים, אבל באחד לא משום דחיישינן שאומר בדדמי, ואם היה רופא אחד גוי ואחד ישראל סגי, וברופא גוי או שאינו שומר תו"מ, אף בב' רופאים אין להתיר. ודעת החת"ס דמ"מ כל הרופאים נאמנים כשבאים לומר דבר כללי, אבל לא על מקרה פרטי.
2. רופא שכבר ריפא אשה אחרת שראתה ב"פ, כתב הש"ך בשם הב"ח שיש לסמוך עליו להתיר על פיו אשה שראתה ג"פ, ולפי דברי החת"ס זה דוקא כשריפא אשה שראתה ב"פ, אבל אם ריפא אשה שראתה רק פעם אחת מחמת תשמיש, אי"ז מועיל, ואם ריפא עכו"ם כתב החת"ס שאין זה ראיה, וברמב"ם מבואר שהוא בעיא דלא איפשטא.
3. ראתה מחמת תשמיש בליל ראשון לטבילתה, לדעת החוו"ד חשיב וסת המורכב לימים וקפיצות, ואינו נעקר עד שיבוא פעם נוספת כמורכב ולא תראה. ולכך אם לא שמשה בליל טבילתה השניה עדיין אסורה בליל טבילה שלישי. אולם האחרונים חולקים על החוו"ד, דאין חוששים לוסת המורכב שאינו קבוע, ולא חשיב וסת המורכב עד שתוחזק בזה ג"פ.
4. ומאותו טעם אשה שראתה מחמת תשמיש בראש חודש, ואח"כ בר"ח שלאחריו לא שמשה ולא ראתה, מותרת בתשמיש בר"ח השלישי.

כתב התורת השלמים בדעת הט"ז, שאם ראתה ג"פ בליל ראשון לטבילתה אינה אסורה אלא בליל ראשון לטבילתה, ומותרת לשמש בליל שני לטבילתה, וכן דעת הפרדס רימונים. אבל האחרונים חלקו על זה, שאין תולים שתראה דוקא בליל ראשון לטבילתה, אלא חוששים שהתשמיש גורם לה לראות דם, ולכך אסורה לשמש לעולם.

**שיעור יח**

[המשך סעיף י] כבר נתבאר בשיעור הקודם דין זה שכתב השו"ע, שאם שמשה וראתה בליל טבילתה, ובליל טבילתה השניה לא ראתה, משמשת בליל טבילתה הג'. והבאנו דעת החוו"ד שהוסת נעקר רק אם שמשה באיסור, בליל טבילתה השניה, דאם לא שמשה לא נעקר, מאחר שהוא וסת המורכב.

## דעת הסד"ט דלא חשיב וסת המורכב עד שיהיה ג"פ

אבל בסד"ט (סקכ"ד) חולק, וס"ל כפשטות השו"ע שנעקר ואפילו שלא שמשה. וצריך לבאר טעם הדבר. דהנה החוו"ד הביא ראיה לדבריו מלהלן סי' קפט (בש"ך סק"נ), שאין עוקרים וסת המורכב רק אם תקפוץ באותו זמן ולא תראה ג"פ. וכתב הסד"ט שצ"ל שדוקא אם קבעה וסת המורכב ג"פ, אז נעקר רק ע"י שלא תראה במורכב, ולא בלא קבעה.

## ראיה שודאי שייך וסת המורכב אף בפעם אחת

אלא שהדבר צריך ביאור, כי אין הכוונה שאין כלל וסת המורכב עד שיהא ג' פעמים, דיש ראיה ברורה דכבר בפעם הראשונה רואים את זה כוסת המורכב, דהנה דין וסת הקפיצות מבואר בסי' קפט (סי"ז) שאינה חוששת לפעם אחת כי חשיב וסת האונס, ואם ראתה ג"פ כתב הרמ"א שצריכה לחשוש כוסת שאינו קבוע, והיינו שנעקר בפעם אחת. וכתב הש"ך (שם ס"ק מח) שמה שאינה חוששת לוסת הקפיצות בפעם אחת, היינו שאינה צריכה לחשוש לכל קפיצה שמא תראה, אמנם אם קפצה באותו יום בחודש צריכה לחשוש, כגון אם קפצה וראתה בג' ניסן, צריכה לחשוש בג' אייר אם קפצה, ומבואר בש"ך שבלא קפיצה לא תחשוש ליום ג' באייר, ומוכח דלא אזלינן בתר יום לבדו, ולא בתר קפיצה לבדה, וחזינן שכבר בראיה ראשונה תולים בהרכבה. וא"כ צ"ב איך נעקר הוסת כשלא שמשה.

## ביאור השועה"ר דוסת המורכב בפעם אחת, נוקטים לקולא, ואין חוששים רק בהצטרף ג' האפשרויות

ובביאור הדבר מצאנו בשועה"ר (סי' קפט ס"ק עה. וע"ע בפרי דעה על הש"ך ס"ק מח שכ"כ), דאשה שקפצה וראתה יש לנו ג' הסברים לראייתה, או שהקפיצה לבדה גרמה לה, או שהיום גרם לה, או ששניהם יחד במורכב גרמו לה, וכיון שראיה בקפיצה היא ראיית אונס תלינן לקולא, וכל זמן שהוא וסת שאינו קבוע, אינה חוששת לוסת המורכב אלא בצירוף כל הסיבות הנ"ל, ולכן רק אם תקפוץ באותו יום חוששת, שאז יש את כל הג' אפשרויות, אבל אם עבר היום ולא קפצה ולא ראתה, שוב אינה חוששת לוסת זה, שהרי יש לומר שהיום הוא גורם לה, וכיון שלא ראתה נעקר.

## בזה יתבאר אמאי אם לא ראתה בליל טבילה השניה מותרת בשלישית

ולפי"ז יתבאר הדין כאן מה שאסורה בליל טבילתה, משום שאז מצטרפים כל הג' אפשרויות, דיש גם תשמיש וגם ליל טבילה וגם שניהם יחד, אמנם אם עבר יום טבילתה ולא שמשה ולא ראתה, הרי נעקר אחד מג' הסיבות, דשוב אין כאן את הסיבה של היום, ואפשר שהיום גרם לה, ולא המורכב, וכיון שנעקר שוב אין אוסרים אותה.

## מיהו אינה חוששת דוקא באופן שעבר היום ולא ראתה, אבל היה קפיצה ולא ראתה עדיין חוששת

ולפי"ז לכאורה כן יהיה הדין גם לעניין קפיצה, שאם תקפוץ ולא תראה שוב נעקר הוסת, ואפילו תקפוץ ביום ראייתה, לא נחשוש מאחר שכבר נעקר לעניין הקפיצות. אכן נראה שיש חילוק, כי יותר נראה לעיקר לתלות ביום מבקפיצה, ולכך אף בהצטרף רק ב' אפשרויות, היינו יום ראייתה, וגם המורכב מקפיצה ויום ראייתה, אז אוסרים אותה. ומעתה גם כאן, אם שמשה ביום אחר ולא ראתה, עדיין נחשוש לליל טבילתה, שמא תראה בצירוף תשמיש וליל טבילה, דלא סגי בעקירת הקפיצה לבדה.

## ראתה ג"פ בהרכבה, אסורה רק בהצטרפות שניהם, ומשו"ה להתורת השלמים אינה אסורה כאן בשאר ימים

וכל זה אם ראתה פעם אחת, אבל אם היה ג"פ בהרכבה, תולים שדוקא שניהם יחד במורכב גורמים לראייתה, ואז אין נעקר הוסת עד שתעקור אותו במורכב. אכן לפי"ז היה נראה מסברא שלא נאסור אותה אלא במורכב, וא"כ דוקא בליל טבילה נאסור אותה בתשמיש אבל בשאר ימים תהיה מותרת, שהרי אין זה אותו היום. וכן באמת דעת התורת השלמים (ס"ק כט) להתירה בשאר ימים, וכמשנ"ת. אמנם האחרונים (חוו"ד ס"ק טז וסד"ט ס"ק כג ד"ה אך) חולקים עליו שמשמע בראשונים שיש לה דין רמ"ת ונאסרת לעולם ואף בשאר ימים, והדבר צריך ביאור מאיזה טעם נאסרת גם בשאר ימים.

## מחלוקת זו אם אסורה בשאר ימים תלוי בנידון אם רמ"ת כקפיצות או כאכילת שום

ונראה לבאר דמחלוקת התורת השלמים עם שאר אחרונים, תלויה במחלוקת שהבאנו לעיל (שיעורים יא- יב) אם וסת זה שרואה מחמת תשמיש דומה לוסת הקפיצות, או שהוא דומה לאכלה שום. דדעת הנודע ביהודה (קמא יו"ד סי' מו) דרמ"ת דמי לוסת הקפיצות, וכמ"ש הש"ך (ס"ק לה). אולם הגר"ח מצאנז (ביאור הנוב"י שם סי' מה) כתב דרמ"ת דמי לאכלה שום, וכמו שמצאנו בתוס' בנדה (סו. ד"ה ונאמנת) שדימו רמ"ת לאכלה שום. ודין אכלה שום אינו כוסת הקפיצות, כמו שכתב הרמ"א סי' קפט (סכ"ג) בדעה השניה שבאכלה שום חוששת אפילו בפעם אחת, ואינו דומה לוסת הקפיצות כי אין זה וסת האונס [וכאן ברמ"ת הקילו שאינה נאסרת עד ג"פ, שלא תיאסר על בעלה].

ומה שמתירים רמ"ת ע"י בדיקת שפופרת, הנה זה מובן לדעת הנוב"י, כי וסת הקפיצות נעקר גם בפעם אחת, אבל לדברי הגר"ח מצאנז שהוא כאכילת שום ואין נעקר בפעם אחת, צ"ל שאין הכוונה שבדיקת שפופרת עוקרת את הוסת, אלא שע"י בדיקת שפופרת מוכיחים שראייתה מן הצד ולא מן המקור.

ומעתה יש לומר, דדעת התורת השלמים שרמ"ת דמי לוסת הקפיצות, וקפיצות וימים נעשה וסת המורכב, ולכך אינה אסורה אלא באותו יום, וגם אינו נעקר אלא כשנצטרפו שניהם ולא ראתה. אבל שאר אחרונים אפשר שסברו דרמ"ת דמי לאכילת שום. וזה לא מצאנו שמצרפים אכילת שום וימים, לומר שהוא וסת המורכב, ויש לומר שאם רואים וסת לימים אף שהיה בצירוף אכילת שום, חוששים לזה בפני עצמו ולזה בפני עצמו, דיש לחשוש שאי"ז וסת המורכב. ובזה א"ש למה אסורה כל הימים ולא רק בליל טבילה, דדמי לאכילת שום, שחוששים גם לאכילת שום בפני עצמו, ואין תולים במורכב.

## ב' ביאורים בסעיף י"א אם מיירי בראתה בתוך החצי שנה

והנה להלן סעי' יא, כתב השו"ע, ז"ל: **אשה שראתה מחמת תשמיש, ולאחר חצי שנה חזרה וראתה מחמת תשמיש, מותרת לבעלה, שהרי לא קבעה בג' וסתות שוים, ולא בדילוג. מיהו חוששת לאחרון פעם אחד, וכשיגיע חצי שנה מיום ראיית דם האחרון, אסורה עונה אחת. ואם קבעה וסת לראיית דם מחמת תשמיש שלש זימני וסת שוה, מותרת לשמש בין וסת לוסת. אך ימי הוסת פורשת עד שיעקר שלש פעמים.**

והיינו וסת המורכב מהפלגה ותשמיש. ונחלקו האחרונים בביאור השו"ע, אם מיירי בראתה בתוך חצי שנה, ומ"מ חוששת להפלגה לאחר חצי שנה, או דמיירי שכל החצי שנה לא ראתה. דהחוו"ד (סי' קפט ס"ק כד) הבין בפשיטות דמיירי בראתה דם בינתיים, וכן נראה יותר בשו"ע שלא פירש דמיירי בלא ראתה, וסתם אשה ודאי רואה כמה פעמים בחצי שנה. ומזה שכתב השו"ע דיש לה וסת המורכב מהפלגה ותשמיש, ולא נעקר הוסת, הוכיח החוו"ד שכיון שהוא וסת המורכב אינו נעקר אא"כ הצטרפו שניהם ולא ראתה, ולכך אף שראתה בתוך החצי שנה, מאחר שלא נצטרפו ההפלגה והקפיצה יחדיו, לא נעקר.

אבל בשו"ע הרב (ס"ק נא וכ"ה בקו"א ס"ק יג) ביאר דמיירי בשו"ע (סי"א) דוקא אם לא ראתה בינתיים כלל. וביאור העניין כי וסת המורכב מקפיצה וימים, זה דוקא אם לא ראתה בימים שבינתיים, אבל אם ראתה בהפלגת כ"ח יום בקפיצה, ואח"כ ראתה סתם ביום אחר, אינה חוששת לוסת המורכב. והטעם כמו שנתבאר דבעינן לג' הטעמים לאסרה, ואם ראתה בימים בינתיים, הרי כשיבוא אותו יום שראתה לא יהיו ג' הטעמים לאסרה, כי אין לה את הראיה דמחמת היום, שהרי זה וסת הפלגה, וכיון שראתה כבר הרי היא מונה הפלגתה מיום ראייתה האחרון [שהרי ברור שאשה שראתה בהפלגת כ"ח יום, אם תראה אחר כ' יום, שוב אין צריכה לחשוש להפלגת כ"ח], וממילא מותרת ואינה חוששת גם לוסת הקפיצות, כי תולים לקולא שמא מה שראתה היה מחמת וסת הפלגה, ולא מחמת הקפיצה, ואין לה לחשוש לקפיצה בלא ימים.

## יש מכאן ראיה שוסת המורכב מקפיצה וימים, עיקר יותר הוא הימים, אבל אם לא ראתה בקפיצה לא נעקר

ויש להעיר, שלכאורה ע"כ בתוך אותו חצי שנה שמשה ולא ראתה, דאל"כ הרי תיאסר משום רמ"ת, וא"כ מאחר שכבר שמשה ולא ראתה, א"כ כבר ליכא לג' הטעמים, שהרי אי אפשר לומר שתחשוש לרמ"ת לבד, שהרי היה לה בינתיים תשמיש ולא ראתה. ומזה ראיה למה שכתבנו לעיל, שאם בטל טעם של קפיצה לבד, זה אינו מפקיע את הוסת המורכב, כי יותר עיקר הוא וסת הימים מוסת הקפיצות, וסגי בב' אפשרויות, של ימים ושל קפיצה וימים.

אכן החוו"ד לשיטתו שהבין בסעי' י"א שודאי מיירי בראתה בתוך החצי שנה, ואעפ"כ כתב השו"ע דיש לה וסת המורכב מהפלגה ותשמיש, ולא נעקר הוסת, א"כ מוכח שכיון שהוא וסת המורכב אינו נעקר אא"כ הצטרפו שניהם ולא ראתה, ולכך אף שראתה בתוך החצי שנה מאחר שלא נצטרפו ההפלגה והקפיצה יחדיו לא נעקר.

## ליישב דברי השו"ע עפ"י החזו"א

ועולה מזה, שמאחר שהאחרונים הסכימו דלא כהחוו"ד, ודעתם שבפעם אחת לא נעשה וסת המורכב, וכמו שנתבאר, א"כ מוכרחים לדחוק ולבאר בסעי' י"א דמיירי בלא ראתה דם כל החצי שנה. מיהו יש מקום ליישב עפ"י דברי החזו"א (סי' פה ס"ק לג) שנסתפק אם ראתה באמצע הפלגה ראשונה או שניה אם זה מבטל הקביעות של וסת הפלגה, או דתלינן הראיה באמצע בתוספת דמים. ולפי"ז יש לחוש שאם היה לה הפלגה לכ"ח יום וראתה באמצע, עדיין יש לה לחשוש ליום כ"ח, ותולים מה שראתה משום תוספת דמים, ולפי"ז שייך לבאר בסעי' י"א בראתה באמצע החצי שנה, ומ"מ לא נעקר וסת ההפלגה כי תחשוש שמה שראתה היה משום תוספת דמים. מיהו לא מצינו למי שחשש לדעה זו [ובחוו"ד סי' קפט ס"ק ס"ק יד כתב מפורש שאם ראתה בתוך הפלגה ראשונה לא נקבע וסת הפלגה, ואם ראתה באמצע הפלגה השניה הוא מחלוקת הרמ"א והש"ך אם מבטל ההפלגה, וכמדומה שהפוסקים הסכימו כדעת הש"ך להקל].

## וסת של ליל טבילה, אם הגורם הוא הטבילה במים או החימוד

ובעיקר דברי השו"ע (סעיף י) שמשמע שיש וסת של יום טבילה, ובסד"ט (ס"ק כג וס"ק כד) נראה שהבין שהטבילה היא זו שגורמת לה לראות, ויש שביארו שזה מחמת קרירות המים. והבדי השולחן (ביאורים ד"ה בליל) נתקשה בזה שא"כ לאו דוקא טבילה, אלא נחשוש גם לרחיצה במרחץ. וכתב שאפשר שהוא מחמת חימוד תשמיש.

**וכתב** **הרמ"א:** **ואם ראתה ג"פ, כל פעם בביאה ראשונה שאחר טבילתה, אסורה לבעלה כאילו ראתה ג"פ רצופים, שהרי אי אפשר לה לטבול ולשמש עמו, שהרי היא רואה כל פעם אחר טבילתה.**

## חילוק הט"ז בין רואה מחמת ליל טבילה למחמת ביאה ראשונה

וכתב הט"ז (ס"ק יד) שלא משמע שהרמ"א בא לחלוק על השו"ע, אלא הוא מיירי באשה שרואה מחמת ביאה ראשונה, אבל בשו"ע מיירי בראתה מחמת ליל טבילה, ולכך כתב הרמ"א שהיא אסורה לעולם, אבל באופן של השו"ע שרואה מחמת ליל טבילה, א"כ אינה נאסרת אלא בליל טבילה ולא בשאר ימים.

ודברי הט"ז עולים היטב לפי שיטת התורת השלמים, שאינה אסורה בשאר ימים, והיינו טעמא כי אינה נאסרת אלא מחמת יום הטבילה.

## וסת מחמת ביאה ראשונה איך שייך שיעקר

אלא שיש להבין, דמאחר שרואה כל פעם בביאה ראשונה, א"כ נאסור אותה לעולם מחמת שראתה ג"פ רצופין מחמת תשמיש. שהרי כל פעם אחר שראתה בביאה ראשונה נאסרה, ואינה מותרת עד לאחר שתספור ותטבול, ואם שוב תראה בביאה ראשונה, וכן בפעם שלישית, נמצא שיש כאן ג"פ רצופין. ותירץ הט"ז דצ"ל דמיירי אף על פי שבינתיים היו ביאות של היתר. ודבריו תמוהים כי איך שייך שיהיו בינתיים ביאות של היתר, ואם כבר טבלה ושמשה ולא ראתה הרי נעקר הוסת. ובתורת השלמים (סק"ל) ביאר כוונתו דמיירי בשמשה באיסור רק שלא ראתה דם.

ובאמונת שמואל הביא אפשרות אחרת, ששמשה בלילה אחד ב' פעמים, ולא ראתה את העד עד לבוקר, ואז מצאה שבביאה ראשונה ראתה דם ובביאה שניה לא ראתה.

ובשועה"ר (ס"ק מד) כתב ביאור אחר במה שתולים שראתה מחמת ביאה ראשונה, היינו משום שיש פעמים, שלא יצאו כל הדמים ממקורה בזמן וסתה, אלא נשאר מיעוט דמים במקור ויוצאים ממנה על ידי תשמיש הראשון, וכיון דחזינן שאשה זו רואה ג"פ בביאה ראשונה נאסרת, כי הוחזקה שנשאר אצלה דם מוסתה שיוצא בביאה ראשונה. ומעתה לפי"ז דוקא אם היא ביאה ראשונה אחר וסת אסורה, אבל אם יהיה לה כתם וכדומה, אף שנאסרת ואח"כ טבלה, לא תראה בביאה ראשונה שאי"ז אחר וסתה, ואי"ז עוקר, כי אינה עשויה לראות אלא בביאה ראשונה שאחר וסתה.

ומעתה מיושב היטב דברי הט"ז, דכיון שראתה בביאה ראשונה ואח"כ טבלה, אז אינה עשויה לראות מחמת ביאה ראשונה, שהרי אין זה אחר וסתה. והיה לה ביאות של היתר. אבל מ"מ כשיבוא לה וסתה אז יש לחשוש שתראה בביאה ראשונה שאחר וסתה.

**דינים העולים**

1. וסת המורכב מליל טבילה ותשמיש. לדעת החוו"ד אין היתר עד שתשמש באיסור בליל טבילה ולא תראה. ושאר אחרונים נקטו שנעקר אף בלא ששמשה בליל טבילה.
2. והחולקים על החוו"ד הנ"ל כתבו שאין חוששים לוסת המורכב עד שיהיה קבוע בג"פ, אולם יש להוכיח דבפעם אחת אמרינן שהוא מורכב, רק כוונתם שכל זמן שלא ראתה ג"פ שייך לעקור אפילו בלא הרכבה.
3. קבעה לראות בתשמיש בליל טבילה. נחלקו האחרונים אם אסורה בשאר ימים, דהט"ז והתורה"ש ס"ל דמותרת בשאר ימים, והיינו משום שהוא וסת המורכב, אבל הפוסקים חולקים עליהם, דאסורה לעולם. ונראה שמחלוקתם אם רמ"ת דמי לאכילת שום או לקפיצות.
4. וגם להט"ז שמותרת בשאר ימים זה דוקא אם ראתה בליל טבילה, אבל אם המתינה אחר ליל טבילה וראתה בביאה ראשונה, אז אסורה אף בשאר ימים.
5. נחלקו האחרונים אם וסת דרמ"ת הוא כוסת הקפיצות דאין חוששים לו עד ג"פ, ואחר ג"פ נעקר בפעם אחת. ולפי"ז מובן למה שפופרת מהני בפעם אחת לעקור וסת של ג"פ. וי"א דרמ"ת הוא כאכלה שום, וחוששת גם בפעם אחת, ואם ראתה ג"פ צריך לעקור את הוסת בג' פעמים (במורכב). ולדעה זו מה ששפופרת מהני הוא לומר שאינה רואה מהמקור אלא מהצדדים.
6. ואחר שראתה ג"פ בימים שווים, אם הוא וסת הקפיצות חוששים לו רק במורכב, אבל אם הוא כאכילת שום חוששים גם לאכילת שום לבד בלא צירוף ימים.
7. בסעי' י"א מבואר דין וסת המורכב מהפלגה ותשמיש, ודעת החוו"ד דמיירי בראתה דם בינתיים ומ"מ אינה עוקרת וסתה, כי כבר בפעם אחת חשיב וסת המורכב, ואינו נעקר אלא בהצטרף המורכב ולא תראה. ולשועה"ר מיירי בלא ראתה בינתיים, כי אם תראה נמצא שעקרה וסתה.

לדעת השועה"ר דנעקר משום דאזלינן לקולא שמא אחד מהמרכיבים גרם הראיה, ואם נעקר אחד מהם מותרת, זה דוקא אם נעקר וסת הימים, אבל נעקר הקפיצה עדיין תחשוש למורכב.

שיעור יט

## הסברא לתלות ראייתה בביאה ראשונה שאחר טבילה

כבר נתבאר לעיל (שיעור יח) מה שכתב הרמ"א שיש ראיה מחמת ביאה ראשונה שאחר טבילתה, והבאנו ג' ביאורים איזה טעם יש לתלות שתראה מחמת ביאה ראשונה: **א.** משום קור המים של הטבילה. **ב.** מחמת חימוד תשמיש. **ג.** שיטת השועה"ר שתולים שלא נגמר דם הוסת ונשאר ממנו מעט, וע"י תשמיש יוצא הדם שנשאר, ולכך סובר שאם נאסרה מחמת כתם או ראיה מועטת ולא מחמת וסת, מותרת בתשמיש אחר טבילה, דלא חיישינן שתראה בביאה ראשונה, כיון שאי"ז אחר וסת.

## אם לוסת ביאה ראשונה מהני בדיקת שפופרת

והנה מצאנו מחלוקת בפוסקים אם לוסת זה של ביאה ראשונה מהני בדיקת שפופרת, שהפרדס רימונים (על הט"ז ס"ק יד) כתב דנראה דלא מהני בדיקת שפופרת, דס"ל דרואה משום חימוד, וא"כ מה מועיל שתבדוק בשפופרת.

אכן בפת"ש (ס"ק מה) מבואר בשם ספר עמודי כסף דמהני בדיקת שפופרת. ונראה לבאר מה שמועיל בדיקת שפופרת עפ"י דברי השועה"ר, דכתב לבאר דינו של הרמ"א בסמוך גבי אשה שרואה ג"פ אחר לידה, שהוא דומה ממש לוסת ביאה ראשונה, דגם לאחר לידה חוששים שנשאר לה דם במקורה וע"י התשמיש הוא יוצא, וכמו שביאר בוסת ביאה ראשונה דהיינו שיוצא דם שנשאר מהוסת. ובוסת דאחר לידה כתב הרמ"א להדיא שמהני בדיקת שפופרת, וא"כ ה"נ בוסת ביאה ראשונה מהני בדיקת שפופרת.

והנה הלכה למעשה כבר נתבאר דאף דדעת הט"ז להחמיר גם בהיו לה ביאות של היתר, דחיישינן לוסת ביאה ראשונה, אבל הסד"ט (ס"ק כג) והחוו"ד (ס"ק יז) למדו בדברי הש"ך (ס"ק ל) שלא הסכים עם חידושו של הט"ז, ואין לתלות כלל וסת בוסת ביאה ראשונה, והוא מבאר דמיירי בשלא היו לה ביאות של היתר כלל ולכך אסורה כדין רמ"ת [וחידושו של הרמ"א דהיה הו"א שנתלה בליל טבילתה ותהיה מותרת בשאר ימים, ולזה כתב הרמ"א שהיא אסורה לעולם]. ומעתה אף אם נחמיר כהט"ז לחשוש אף בהיו לה ביאות של היתר, מ"מ יש לסמוך להקל שתועיל בדיקת שפופרת.

## להאמונת שמואל מיירי ברואה ביום השני אחר טבילתה

ויש ביאור אחר בדברי השו"ע, דבספר אמונת שמואל (הובאו דבריו בבאר היטב ס"ק כד) כתב שצריך לגרוס בשו"ע שראתה בליל שני לטבילתה, וביאר דמיירי באשה שלא ראתה בליל טבילתה ביום הראשון אבל למחרת ראתה, וע"ז כתב השו"ע שאינה אסורה אלא בליל השני שאחר טבילתה, כיון דחזינן שאינה רואה בליל טבילתה, אלא רק אחר יום אחד. אבל החוו"ד (ס"ק טו) דחה דבריו כי דעת השו"ע (סי' קפט סעי' יז עיי"ש בש"ך ס"ק מט) שאין תולים בקפיצה של יום אתמול, וא"כ ה"נ לא מסתבר לומר וסת כזה לתלות שהיא רואה מחמת טבילה של יום האתמול, ורק ללילה ראשון שאחר טבילתה שייך לתלות ראייתה בטבילה.

וכתב הרמ"א: **ואם אירע לה שראתה ג"פ בביאה ראשונה שאחר לידתה, או ראתה אחר כל לידה ג' פעמים, ובנתיים לא ראתה, יש שכתבו להקל להתירה לבעלה, כי תלינן הראייה בחולשתה עדיין מכח לידתה, שהוכו הצדדים מכח לידתה, ולכן רואה סמוך ללידה ולא אחר כך, ותלינן בלידה כמו שתלינן במכה. וכל זה אם כבר עברה ושמשה בין לידות הראשונות שהוחזקו ביאות של היתר, אחר ביאות של איסור. אבל אם ראתה ג' פעמים רצופין אחר לידה, לא תלינן בלידה, אלא צריכה בדיקת השפופרת. מיהו כ"מ שצריכה בדיקה, אם עברה ושמשה, ולא ראתה, מותרת, דתשמיש זה שלא ראתה בו, עדיף מבדיקת השפופרת כנ"ל.**

## להט"ז הרמ"א מיירי בב' ציורים: א. ראתה בג' לידות פעם אחת אחר כל לידה. ב. בראתה ג"פ אחר לידה אחת שלא ברציפות

הנה בביאור דברי הרמ"א האריכו האחרונים, שמה שכתב בתחילה שראתה ג"פ בביאה ראשונה אחר לידה, משמע הכוונה שראתה רק פעם ראשונה אחר לידה, אבל בשאר פעמים לא ראתה. ואח"כ כתב עוד ציור שראתה אחר הלידה ג' פעמים, וכתב הט"ז (ס"ק טו) שלא יתכן לבאר שהכוונה שראתה ג"פ רצופין אחר הלידה, ועל זה כתב הרמ"א להתירה משום שתולין במכה, דהא אח"כ כתב 'אבל אם ראתה ג' פעמים רצופין אחר לידה לא תלינן בלידה'. ועל כן ביאר הט"ז דמיירי בראתה ג"פ שלא ברציפות, ועל זה כתב הרמ"א שיש שכתבו להקל לתלות במכה את הראיה הראשונה, ולא נאמר שקבעה וסת לראות בביאה ראשונה שאחר לידה. אלא שלפי"ז צ"ב מה שכתב הרמ"א שאם עברה ושמשה דמשמע שיש איסור, והרי אם היו ביאות של היתר בינתיים א"כ באמת שרי לה לשמש. וכתב הט"ז שצ"ל שיש ט"ס ברמ"א וצריך למחוק תיבת 'עברה' כי באמת אין זה איסור.

והט"ז מובן על פי שיטתו, שכבר נתבאר דעתו שיש וסת של ראיה אחר טבילה, וה"נ ס"ל שיש וסת לראות אחר לידה, וא"כ הו"א שתהיה אסורה אחר לידה שניה, כי חזינן שהיא רגילה לראות מחמת הלידה, ולזה כתב הרמ"א שיש מקילין לתלות במכה, ואינה אסורה.

## להש"ך מיירי בראתה ג"פ רצופין, ובביאה ד' לא ראתה. שיש להתיר בלידה אח"כ אף אם תראה ג"פ.

אבל הש"ך (ס"ק לא) ביאר דמיירי הרמ"א בראתה ג"פ רצופין אחר הלידה, ובאמת אסורה לשמש, רק שאם עברה ושמשה ולא ראתה, א"כ לא גרע מבדיקת שפופרת ומותרת. וחידש הרמ"א דכיון שבלידה ראשונה שמשה בפעם רביעית ולא ראתה, או שבדקה בשפופרת, כבר הוכיחה שאין זה ראיה מחמת תשמיש דתלינן שהדם בא ממכה שבצדדים, וא"כ אם גם אחר לידה שניה תראה ג"פ רצופין, תהיה מותרת לשמש פעם הרביעית, אף בלא בדיקה, דתלינן שהדם בא ממכה שבצדדים.

אלא שלשיטת הש"ך לא מובן מה כתב הרמ"א ב' ציורים, דבשלמא להט"ז מיירי בראתה פעם אחת אחר לידתה, בג' לידות, א"כ בא הרמ"א לומר שאין לחשוש לראיה מ"ת בפעם אחת, כי תולים במכה של לידה. אבל הש"ך כתב שבציור הראשון מיירי בראתה ג"פ רצופין אחר הלידה, ובציור השני כתב בראתה ג"פ גם אחר לידה שניה ושלישית, ומה הוסיף הרמ"א בזה, ובסד"ט (ס"ק כה) כתב שלביאור הש"ך צריך למחוק תיבת 'או', וכך צ"ל 'ואם אירע לה שראתה ג' פעמים בביאה ראשונה שאחר לידתה ראתה אחר כל לידה ג' פעמים'. וא"כ ציור אחד הוא.

## אם שמשה אחר לידה ולא ראתה, שוב אין לתלות במכה של לידה

ועכ"פ אף לפי מה שכתב הרמ"א להתיר לתלות במכה של לידה, זה דוקא אם ראתה בכל ביאה שאחר הלידה, אבל אם שמשה פעם אחת ולא ראתה, שוב אינה תולה במכה שמחמת הלידה, ואז אם תראה ג"פ דם מחמת תשמיש, הרי היא ככל הנשים שאם רואה ג"פ מחמת תשמיש אסורה מדין רמ"ת.

## מה שתשמיש מועיל כבדיקת שפופרת אם סגי בבדיקה בעד שלו

ועצם דינו של הרמ"א שתשמיש לא גרע מבדיקת שפופרת, בלחם ושמלה (לחם ס"ק סז) כתב בשם הנוב"י שצריך לבדוק גם באיש וגם באשה. אמנם הפרי דעה (על הט"ז סק"ו) הביא המעשה מהנוב"י (תניינא יו"ד סי' צא) כשהבעל בדק בעד שלו ולא מצא דם, אבל האשה בדקה ומצאה דם, וסבר השואל שכיון שביאה הוי כבדיקת שפופרת, שאם אין מוצאים דם על השפופרת מותרת, א"כ ה"נ אם הבעל לא מוצא על שלו דם, תהיה מותרת. וכתב לו הנוב"י שזה טעות, כי אפשר שבשעת יציאת האבר היא רואה דם, ולכך לא מצא על עד שלו. ואין להתיר ע"י תשמיש, אא"כ שניהם יבדקו ולא ימצאו דם. מיהו כתב הפרי דעה דכל דברי הנוב"י היינו כשהאשה מצאה דם, אבל אם הבעל בדק בשלו, והאשה לא בדקה כלל, נראה להקל, כי הוא חשש רחוק שתראה האשה דוקא בסוף תשמיש, ולא חיישינן לזה, ונשאר בצ"ע.

## היתרו של הש"ך בראתה מחמת תשמיש בימי טוהר

כתב הש"ך (ס"ק לב) שכל מה שכתב הרמ"א דין רואה מחמת תשמיש אחר לידתה, היינו דוקא בימי מניקותה, אבל בימי טוהר, היינו בתוך מ' יום לזכר ופ' יום לנקבה, אף אם ראתה מחמת תשמיש אינה קובעת וסת דמחמת תשמיש, מאחר שדם טוהר מדינא מותר, ורק החמירו על עצמן, אבל לא נאסור אותה על בעלה. והנודע ביהודה (הובא בפת"ש ס"ק מז) הסכים עם הש"ך, וכתב שאפילו אם ראתה ב' פעמים מחמת תשמיש בימי טוהר, ואח"כ שלא בימי טוהר ראתה שוב מחמת תשמיש, מ"מ אין מצרפין את הפעמים שהיו בימי טוהר. והוסיף עוד שאפילו אם הוא ספק אם היה בימי טוהר או לא, יש להקל, דוסת התלוי במעשה הוא דרבנן וספיקו לקולא.

## דעת הכו"פ להחמיר, דקיי"ל מעיין אחד הוא, וגם שאשה קובעת וסת מימי טוהר לימי טומאה

אולם הכו"פ (ס"ק יב) חולק על הש"ך, דבגמרא נחלקו אם דם טוהר הוא מעיין אחר, ודם טהור הוא, או דמעיין אחד הוא והתורה התירתו, וקיי"ל דמעיין אחד הוא, וא"כ אם חזינן שהיא רואה מחמת תשמיש מאותו מעיין, א"כ מה בכך שבימי טוהר אינה נאסרת משום שהתורה התירתה, והא עכ"פ חזינן שאשה זו רגילה לראות מחמת תשמיש. אמנם כתב שהיה מקום לומר מטעם אחר, דמבואר בגמרא (נדה יא:) שאפילו לרב דס"ל דמעיין אחד הוא מ"מ מימי טהרה לימי טומאה לא קבעינן וסת. וכיון שרואה מחמת תשמיש מדין וסת הוא, אין לאסרה מחמת שקבעה וסת בימי טוהר לראות מחמת תשמיש. רק שהכו"פ דחה והוכיח מכמה ראשונים דלמסקנת הגמרא לא נשאר דין זה, ובאמת לדעת רב דמעיין אחד הוא, אשה קובעת וסת מימי טוהר לימי טומאה.

## החזו"א הוכיח דקיי"ל דאינה קובעת וסת בימי טוהר לימי טומאה

אכן החזו"א (סי' פז סק"ג) כתב להוכיח מלהלן סי' קפט (סל"ג) דלהלכה אין אשה קובעת וסת בימי טוהר, ולפי"ז כתב החזו"א כדברי הש"ך, שאם ראתה מחמת תשמיש בימי טוהר אינה נאסרת על בעלה.

## ביאור החוו"ד דהש"ך התיר מדין ספק שמא ראתה מהצדדים, ובימי טוהר יש להקל בספיקא

והחוו"ד (סק"ד) כתב לבאר דברי הש"ך באופ"א, משום דבעצם עיקר דבר זה שאנו מחמירים ברואה מחמת תשמיש לאסרה על בעלה צ"ע, מאחר שיש ספק שמא הדם בא מהצדדים, ומאחר שהש"ך (ס"ק לה) ס"ל דרמ"ת הוא מדין וסת, והוא בכלל וסתות דרבנן, וכאן יש לנו ספק אם יש וסת שהרי אפשר שבא מהצדדים, א"כ היה לנו להתיר. אלא שהטעם שמחמירים ברמ"ת, הוא מאחר שנוגע גם לדין דאורייתא לבעל ולקודש, וכיון שלעניין בעל וקודש מחמירים בספק דספק דאורייתא לחומרא, כלל הוא דספק שנולד בדאו' אף דעל ידי גלגול בא לדרבנן אוסרים אותו, אבל בימי טוהר שאינה אסורה מהתורה, א"כ הוי ספיקו לקולא.

## ראיית האחרונים דוסת דרמ"ת חמיר בשאר וסתות, דלא מצינו היתר בימי עיבורה וביוצא לדרך

והנה באחרונים (כו"פ שם וחוו"ד שם) הקשו על הש"ך, דאין להתיר מחמת הא דמצינו דאינה קובעת וסת בימי טוהר, דזה נכון בשאר וסתות אבל וסת דרמ"ת חמיר, דהא בימי עיבורה אשה אינה אסורה בכל הוסתות, אבל בוסת דרמ"ת לא מצינו מי שמתיר אותה בימי עיבורה או ביוצא לדרך.

## מחלוקת הפוסקים אם להתיר רמ"ת בימי עיבורה או בזקנותה

ועי' בפת"ש (סק"ה) שהביא מהנוב"י שבאמת מתיר אשה שראתה מחמת תשמיש בימי עיבורה, אבל החוו"ד והכו"פ פשיטא להם שהיא אסורה [מיהו החוו"ד לשיטתו סק"ג דכל רמ"ת הוא גם חשש מחמת חולי ולא רק משום וסתות]. ובסדרי טהרה (ס"ק כו) הביא גם מהשבות יעקב (ח"א סי' סח) שכתב שאשה שרואה מחמת תשמיש אסורה אף בזקנותה כשהיא מסולקת דמים, ודייק כן מהרמב"ם (איסורי ביאה פ"ד הכ"ב) שכתב שאשה שרואה מחמת תשמיש אסורה לעולם, ואם איתא שבזקנותה מותרת, למה אמרו שהיא אסורה לעולם. אבל בסד"ט השיג עליו שלא כתב הרמב"ם לשון זה שאסורה לעולם. אכן באמת המעיין ברמב"ם קודם לכן (בהלכה כ') כתב להדיא לשון זה שאסורה לעולם. ומסיק הסדרי טהרה דצ"ע לדינא

ובפרדס רימונים פסק להתיר בימי זקנותה מטעם אחר, שבאמת ס"ל שבימי עיבורה אסורה, אלא שביאר הטעם שאסורה בימי עיבורה מאחר דמצינו בגמרא (נדה לט.) דביארו בדעת ר"מ שאשה שאין לה וסת יוציא, ולמה לא תשמש בימי זיבה, ומשני דלמא אתיא לקלקולא בימי נדה. וא"כ ה"נ אין להתיר רואה מחמת תשמיש בימי עיבורה, שלא תבא לקלקול בשאר ימים [ולפי"ז באמת וסת דרמ"ת לא חמיר משאר וסת, רק שאין להתיר בימי עיבור כדי שלא תבוא לקלקול, וזה לא שייך בשאר וסתות שאינה אסורה אלא ביום וסתה ולא בכל הימים]. ומהאי טעמא סובר הפרדס רימונים דבימי זקנותה מותרת, דשוב לא שייך חשש שתבוא לקלקול.

## למה אסר הרמ"א רמ"ת בימי מניקותה, והא וסת דימי מניקותה הוי כוסת שאינו קבוע

ובאמת מדברי הרמ"א כאן לכאורה יש ראיה ברורה דוסת דרמ"ת חמיר מכל וסתות, שהרי כתב הרמ"א על אשה שרואה ג"פ מחמת תשמיש בימי מניקותה שיש לה דין רמ"ת, וגם הש"ך לא כתב להתיר אלא בימי טוהר, ולכאורה קשה דמבואר להלן סי' קפט (סעיף לג) שאשה בימי עיבורה וימי מניקותה כיון שהיא מסולקת דמים, א"כ אף אם ראתה ג"פ אינה חוששת לוסתה אלא כוסת שאינו קבוע, וא"כ למה כתב הרמ"א להחמיר שאם ראתה ג"פ בימי מניקותה ג"פ נאסרת מדין רמ"ת, והא אין חוששים לרואה מחמת תשמיש רק אחר שקבעה וסת, אבל לוסת שאינו קבוע אין חוששים כמבואר בתוס' [ועי' גם בט"ז ס"ק טז] שבשביל וסת שאינו קבוע אין אוסרים אשה על בעלה. וא"כ מוכח שוסת דרמ"ת חמיר בשאר וסתות.

מיהו בסד"ט (ס"ק כו ד"ה הנה) דחה ראיה זו, דכל מה שמצאנו להלן סי' קפ"ט שבימי מניקותה ועיבורה אי"ז אלא כוסת שאינו קבוע, היינו לעניין שנעקר בפעם אחת, אבל כל זמן שלא נעקר ודאי חוששים לוסת ג"פ גם בימי מניקותה, וא"כ אין מזה ראיה דרמ"ת חמיר בשאר וסתות.

## אשה שרואה מחמת תשמיש ושמשה בימי טוהר ולא ראתה אם מהני להתירה כבדיקת שפופרת

ועיין בסד"ט (שם) שכתב שאף אם נחמיר בימי עיבורה, מ"מ אם נתעברה וילדה, מותרת בימי טוהר, וכתב דממילא אם שמש עמה בימי טוהר ולא ראתה מחמת תשמיש, א"כ תהיה מותרת אח"כ, דהא כתב הרמ"א דתשמיש לא גרע מבדיקת שפופרת וכיון ששמשה ולא ראתה ניתרת.

אלא שבדגול מרבבה כתב דמאחר שכתב הש"ך שאינה קובעת וסת בימי טוהר, א"כ גם אם תראה אינה עוקרת, דהא כל היסוד שאין אוסרים אותה מחמת ראייתה בימי טוהר, הוא משום דאמרינן שאין דומה ראייתה בימי טוהר לשאר ימים, וא"כ אף אם אינה רואה מחמת תשמיש בימי טוהר שלה, לא תעקור וסת דרמ"ת שקבעה בשאר ימים.

ובשמלה (סוף אות כה) כתב ליישב, דביאור דברי הש"ך שאין לאסור מחמת ראייתה בימי טוהר, הוא דבאמת דין זה שאף לרב שמעיין אחד הוא מ"מ אשה אינה קובעת וסת מימי טהרה לימי טומאה, הוא לכאורה מילתא בלא טעמא, דאף אם התורה התירה דם טוהר, מ"מ הא יש לנו ראיה שהיא רגילה לראות. וכתב לבאר עפ"י מש"כ רש"י (נדה כ:) שאשה בימי טוהר מוחזקת בדמים והוי כמו מעין פתוח [וכמו"כ נראה במפרשים על התורה דמהאי טעמא התירה התורה בימי טוהר עי' באב"ע (ויקרא יב, ז) וכ"ה שם ברמב"ן], וכן הוא באמת הדרך שאשה רגילה לראות הרבה דם אחר הלידה. ומעתה יש לבאר שזה הוא טעמו של הש"ך שאינה קובעת וסת דרמ"ת בימי טוהר, דאף אם רואה אחר לידה מחמת תשמיש, אינו ראיה כלל שתראה גם לאחר ימי טוהר, דאפשר שדוקא בימי טוהר ראתה כיון שמוחזקת היא בדמים.

אבל להיפך אם בא עליה בימי טוהר ולא ראתה דם, א"כ ודאי יהיה ראיה שנתרפאה, וכבר אינה רואה מ"ת דאם בימי טוהר שהיא מוחזקת בדמים לא ראתה כ"ש דאחר ימי טוהר לא תראה.

אלא שבסי' קצ (סעי' מה) מבואר שאם מצאו כתם בחלוק כשהיתה מעוברת, תולה שהיה הכתם מקודם כשלא היתה מעוברת, כי עכשיו מסולקת דמים ואינה אסורה וכן המניקה, ובאמת לפי מה שנתבאר היינו דוקא אחר ימי טוהר שלה, שהרי בימי טוהר אדרבה רגילה היא לראות. מיהו אפשר שבאמת בימי טוהר אי"צ לתלות ומתירים אותה ממילא, כיון דבלא"ה מדינא אינה אסורה.

## העולה להלכה

ולמעשה מסקנת הפוסקים להחמיר שלא ניתרת בימי מניקותה ועיבורה וזקנתה, אבל בימי טוהר תהיה מותרת. ואז אם בא עליה ולא ראתה, אפשר להקל להתירה לאחר מכן. וא"כ יש עצה לאשה שראתה מחמת תשמיש ג"פ שאם נתעברה אינו צריך לגרשה אלא ימתין ונתירה לאחר לידה ע"י תשמיש אם לא תראה, אמנם כבר נתבאר שבדיקה ע"י תשמיש שהוא כבדיקת שפופרת צריך לבדוק גם אצל בעלה וגם אצלה.

**דינים העולים**

1. נחלקו הפוסקים אם מהני בדיקת שפופרת לוסת של ביאה ראשונה שאחר הטבילה, שהפרדס רימונים מחמיר אבל העמודי כסף מתיר, ונראה שכיון שלדעת הש"ך אין לחשוש לוסת ביאה ראשונה כשהיו לה ביאות של היתר בינתיים, א"כ אף אם נחמיר כהט"ז, יש לסמוך להקל להתירה בבדיקת שפופרת.
2. לדעת האמונת שמואל אם רגילה שאינה רואה ביום טבילתה אלא רק ביום שני לטבילתה, מותרת ביום טבילתה ואסורה ביום השני לטבילתה. אבל החוו"ד חולק שאין שייך וסת דיום שני לטבילה, דאין לקבוע וסת בקפיצה של יום אתמול.
3. אם ג' לידות כל פעם רואה בביאה ראשונה שאחר לידה, אין אומרים שקבעה וסת [לדעת הט"ז זה חידושו של הרמ"א להתיר משום דיש לתלות במכה, וכשיטתו דחשש לוסת ביאה ראשונה, וכאן כתב הרמ"א להקל מחמת תליה במכה. אבל להש"ך בין כך מותרת דלא שייך לקבוע וסת אחר לידה, אם היה לה בינתיים ביאות של היתר].
4. דעת הש"ך שאם ראתה ג"פ רצופין אחר לידה ואח"כ עברה ושמשה ולא ראתה, או שבדקה בשפופרת, תולין שג"פ ראשונים היו מחמת מכה. ולכן גם בלידה שניה אם תראה ג"פ רצופין, אינה אסורה, דתולה במכה, וה"נ אם יהיה כך ג' וד' פעמים.
5. אם שמשה בתחילה ולא ראתה, שוב היא כשאר נשים ואינה יכולה לתלות במכה של לידה.
6. מה שכתב הרמ"א שתשמיש הוי כבדיקת שפופרת, כתב השמלה דלא מהני בדיקה בעד שלו אלא צריך שגם האשה תבדוק אצלה. ואם לא בדקה, כתב הפרי דעה שאפשר שיש להקל לסמוך על הבדיקה שעשה הבעל בעד שלו.
7. דעת הש"ך שרואה מחמת תשמיש בימי טוהר אינה נאסרת לבעלה, והנוב"י הוסיף שכן הדין אף בראתה ב' פעמים בימי טוהר ופעם שלישית אחר ימי טוהר, ואפילו בספק אם ראתה בימי טוהר כתב שיש להקל. אבל הכו"פ חולק שגם בימי טוהר נאסרת אם ראתה מחמת תשמיש. והחזו"א פסק כדעת הש"ך. והחוו"ד למעשה הסכים להקל מטעם אחר, דכל רמ"ת הוא ספק אם ראתה מהמקור או מהצדדים, ובימי טוהר שאין צד דאורייתא ספיקו להקל.
8. דעת הנוב"י שאשה שנאסרה משום רמ"ת מותרת בימי עיבורה, כשאר וסתות שאינה אסורה בימי עיבורה. אבל הכו"פ והחוו"ד חולקים, דס"ל דוסת דרמ"ת חמיר משאר וסתות, דהא לא מצינו מי שמתיר אשה ביוצא לדרך [ודעת החו"ד לאסור גם בלא"ה, דבכל רמ"ת חיישינן גם משום חולי ולא רק משום וסת]. וכמו כן כתב השבות יעקב להחמיר בימי זקנותה. אכן בפרדס רימונים התיר בימי זקנותה, והסד"ט נשאר בצ"ע לדינא.
9. מיהו בימי טוהר כתב הסדרי טהרה שיש להתירה.

אשה שנאסרה משום רמ"ת, אם שמשה בימי טוהר ולא ראתה, כתב הסד"ט דלא גרע מבדיקת שפופרת ומותרת, אבל בדגול מרבבה חולק שאין ראיה מימי טוהר לימי טומאה. והשמלה הסכים לדינא עם הסדרי טהרה.

**שיעור כ**

[סעיף יא] אשה שראתה מחמת תשמיש, ולאחר חצי שנה חזרה וראתה מחמת תשמיש, מותרת לבעלה, שהרי לא קבעה בג' וסתות שוים ולא בדילוג. מיהו חוששת לאחרון פעם אחד, וכשיגיע חצי שנה מיום ראיית דם האחרון, אסורה עונה אחת. ואם קבעה וסת לראיית דם מחמת תשמיש שלש זימני וסת שוה, מותרת לשמש בין וסת לוסת, אך ימי הוסת פורשת עד שיעקר שלש פעמים.

## אם מיירי בראתה דם בתוך החצי שנה או לא

וכבר נתבאר בשיעור לעיל (שיעור יח) שנחלקו האחרונים במאי מיירי, דדעת החוו"ד (סי' קפט ס"ק כד) דמיירי אפילו בראתה דם בתוך אותו חצי שנה, וס"ל שכיון שהוא וסת המורכב אינו נעקר עד שיבואו שניהם ולא תראה, ולכך אם ראתה בלא תשמיש לא מתבטל וסתה. אבל השועה"ר (ס"ק נא ובקו"א ס"ק יג) ביאר דמיירי דוקא בלא ראתה דם באמצע, אבל אם ראתה דם לא יהיה צירוף שני הוסתות לאחר חצי שנה, דכיון שהוא וסת הפלגה יש לנו לילך בתר הראיה האחרונה, וכשיעבור חצי שנה מהראיה הקודמת בשעת תשמיש, אי"ז וסת הפלגה, דאין מונים מאותה ראיה שהייתה לפני חצי שנה אלא מהראיה האחרונה.

ויש להבין לדברי השועה"ר, דאי נימא דמיירי בלא ראתה דם באמצע, א"כ הרי יש כאן ראיה ברציפות מחמת תשמיש, שהרי לאחר חצי שנה שוב ראתה דם מחמת תשמיש, וא"כ יהיה לה דין רמ"ת גמור, ולמה מותרת בשאר ימים. אבל אין זה קושיא, כי אף דמיירי בלא ראתה דם כלל באמצע, מ"מ היה תשמיש בלא דם בתוך החצי שנה, ותשמיש בלא דם מבטל הרציפות של וסת דמחמת תשמיש, ומ"מ אינו עוקר את הוסת המורכב כי לא נצטרף כאן הפלגה ותשמיש [וכבר נתבאר לעיל (שיעור יח) שיש חילוק בין וסת ההפלגה שאם בא היום של ההפלגה ולא ראתה נעקר וסת המורכב, לבין ראיה מחמת תשמיש שאם שמשה ולא ראתה אינו עוקר את החשש וסת המורכב, כי אף שהוא מורכב מתשמיש אבל עיקר הדבר אנו תולים בימים].

## מאי שנא מכל רמ"ת דאינה חוששת עד ג"פ

ומבואר בשו"ע לחשוש לוסת אף כשראתה רק פעם אחת, וכתב הט"ז (ס"ק טז) שאין להקשות ממה שבכל רמ"ת חוששים רק בג"פ, משום שדוקא ברמ"ת הקילו שלא לאסרה על בעלה עד שיהיה ג"פ, אבל כאן שהנידון לאסרה רק יום אחד, ובשאר ימים תהיה מותרת, בזה חיישינן אפילו בפעם אחת. והש"ך (ס"ק לה) כתב דברמ"ת לא חששו בפעם אחת, משום דדמי לוסת הקפיצות שאין חוששים בפעם אחת, אבל כאן הוא וסת הפלגה דחיישינן גם בפעם אחת. ולכאורה חולקים הם כפי מה שנתבאר לעיל אם לדמות וסת דרמ"ת לוסת הקפיצות או לאכילת שום, דהט"ז ס"ל שהוא דומה לאכילת שום, ולכך לדעתו מן הדין היה לאסרה בפעם אחת, ואי"ז אלא קולא כדי שלא לאסרה על בעלה.

## וסת המורכב מחודש ותשמיש

וכאן בשו"ע מיירי במורכב מהפלגה ותשמיש, וכתב הש"ך (ס"ק לה) שה"ה לגבי וסת החודש צריכה לחשוש, כגון אם ראתה בט"ו בניסן מחמת תשמיש צריכה לחשוש גם בט"ו באייר. ומשמע בדברי הש"ך שאם ראתה בא' בניסן בלא תשמיש, ואחר כ"ח יום ראתה מחמת תשמיש, אינה צריכה לחשוש לוסת הפלגה של כ"ח יום מהראיה האחרונה, מאחר שתולים שראייתה ליום כ"ח הייתה מחמת תשמיש, ואין כאן הפלגה לראות מחמת וסת, ומעתה לא שייך מורכב מהפלגה ותשמיש אלא כשתראה ב' ראיות מחמת תשמיש.

## לדעת החוו"ד במורכב מחודש ותשמיש אפילו בפעם אחת אסורה לאותו יום לעולם

ובחוו"ד (ס"ק כא וס"ק כב) כתב חילוק בין מורכב מהפלגה ותשמיש, למורכב מחודש ותשמיש. כי המורכב מהפלגה ותשמיש אינה חוששת אלא לאחר חצי שנה פעם אחת ואז אסורה, ושוב אם לא ראתה דם באותו היום, אינה חוששת כלל, שאף אם לא נעקר הוסת לא שייך שוב לחוש לאותו וסת, שהרי לעולם וסת הפלגה הוא למנות מראיה אחרונה, וכיון שעבר כבר חצי שנה ולא ראתה מחמת תשמיש, לעולם לא יהיה שוב חצי שנה מראיה האחרונה. משא"כ במורכב מחודש ותשמיש, כגון שראתה בט"ו בניסן מחמת תשמיש, אז בכל ט"ו בחודש תהיה צריכה לחשוש, שהרי אף שלא תראה, הרי לא בא עליה מחמת האיסור ולא יעקר הוסת, ולא שייך להתיר אלא ע"י שתשמש בעבירה.

ומבואר מדברי החוו"ד שאם שמשה בר"ח וראתה, ואח"כ בר"ח שלאחריו לא שמשה ולא ראתה, אינו נעקר. ובבדי השולחן (אות קפ) הביאו. ובאמת החוו"ד בזה לשיטתו (בס"ק יד) דוסת המורכב מתשמיש וימים אינו נעקר עד שיהא במורכב, אבל כבר נתבאר (לעיל שיעור יז) שהאחרונים חלקו עליו דאם עבר היום ולא ראתה נעקר וסתה, וא"כ אין צריכה לחשוש לחודש שלאחר מכן. ובשועה"ר (ס"ק מב) כתב בטעם הדבר, שאין חוששים לוסת שאינו קבוע אא"כ חזי לאיצטרופי לקבוע וסת, ומאחר שקביעת וסת לא שייכא אלא ברצופין ממילא תו אי"צ לחשוש לוסת שאינו קבוע. והוא מבואר להדיא בראב"ד (בעלי הנפש סוף תיקון הוסתות) שוסת המורכב מקפיצות וימים לא חשיב וסת קבוע רק בראתה רצופין.

## קבעה וסת המורכב חודש ותשמיש בג"פ, אין שייך היתר לאותו יום אא"כ בא עליה באיסור ולא ראתה

אמנם זה דוקא בלא קבעה וסת, אבל אם קבעה בג' פעמים לראות במורכב עם וסת הימים, בזה לכו"ע יש חילוק בין וסת הפלגה לוסת החודש, דאם הוא מורכב מהפלגה ותשמיש והגיע יום ההפלגה ולא שמשה ולא ראתה, שוב אינה צריכה לחשוש, אף שהוא וסת קבוע, דהא לעולם לא יבוא שוב אותה הפלגה שקבעה. וכגון אם הייתה רגילה לראות מחמת תשמיש כל ל' יום, אם אחר ל' יום לא ראתה שוב אינה אסורה, שהרי לא יהיה שוב ל' יום מזמן ראייתה מחמת תשמיש [אמנם לעולם אם תראה אח"כ פעם אחת מחמת תשמיש, תצטרך למנות מזמן שראתה מ"ת חצי שנה]. אבל אם קבעה ג"פ לראות מחמת תשמיש בר"ח, א"כ אם יבוא ר"ח ולא שמשה ולא ראתה, לא נעקר הוסת, שהרי הוא וסת המורכב, וכל שלא נצטרף במורכב לא נעקר הוסת, ותהיה אסורה בתשמיש לעולם בר"ח, אא"כ בא עליה בר"ח בעבירה ולא ראתה.

## אם מהני להתירה בזה בבדיקת שפופרת

ויל"ד אם מהני לזה בדיקת שפופרת, כי באחרונים לא מצאנו כאן היתר בבדיקת שפופרת, וצריך טעם בדבר. ונראה הביאור פשוט, שהרי מבואר כאן בשו"ע שאם קבעה שלש זימני וסת שוה, אסורה עד שתעקור בג"פ, ויש להבין מאי שנא מכל וסת דרמ"ת שנעקר בפעם אחת. ונראה דמבואר בזה דדוקא וסת דרמ"ת מתירים בפעם אחת, כיון שהוא כוסת הקפיצות, אבל כאן שהוא מורכב מימים וקפיצות ועיקר הדבר אנו תולים בימים, א"כ הוי וסת גמור שנעקר רק בג' פעמים. ועי' בתורת השלמים (ס"ק לח) שכתב הטעם שאינו נעקר אלא בג"פ, משום דברמ"ת הקילו שלא לאסרה על בעלה, אבל כאן הרי אינה אסורה לעולם אלא רק באותו יום. ונראה דהוא אזיל לשיטת הט"ז שביאר הטעם דברמ"ת אינה חוששת אלא בג"פ, מחמת שהקילו שלא לאסרה על בעלה, ומשום דדמי לאכילת שום וכדלעיל, ולכך הוצרך לטעם דכאן אינה נאסרת לבעלה.

ומעתה לפי זה כמו שאינה ניתרת בעקירה בפעם אחת, א"כ ה"נ יש לומר שאינה ניתרת בשפופרת, דאם להטעם הראשון דכאן אינו וסת דרמ"ת אלא וסת ימים שמורכב גם מתשמיש, א"כ לזה לא מצינו דמהני בדיקת שפופרת [דבדיקת שפופרת היא בוסת דרמ"ת שהוא ספק מהמקור ספק מהצדדים, אבל כאן אינו ספק, אלא וסת גמור של ימים שמורכב מקפיצה]. וגם לטעמו של התורת השלמים, הרי בדיקת שפופרת דמצינו הוא במקום שנאסרת לבעלה לעולם, וכאן שאינה נאסרת אלא יום אחד, לא מצינו שהקילו בבדיקת שפופרת, ודוק.

[סעיף יב] הרואה מחמת תשמיש ג' פעמים, אסור להשהותה אף אם אינו רוצה לבא עליה, אלא א"כ רוצה להשהותה ע"י שליש, ולא ילך אצלה אלא בעדים.

## האיסור לשהות עמה

ובבית יוסף כתב בשם הרשב"א לדמות דינה למגרש את אשתו, ובמהר"ם פדואה (סי' י) כתב דגרע מגרושה, שאם במגרש את אשתו שהוא שונאה חששו, כ"ש ברואה מחמת תשמיש שליבו גס בה שיש לאסור. ושם לעניין מגרש את אשתו מבואר דאף לא תדור עמו במבוי [לאחר שנישאת לאחר], ומבואר דינה בשו"ע אהע"ז (סי' קיט ס"ז). וא"כ ה"נ ברואה מחמת תשמיש.

## אם כופין אותו לגרשה

בש"ך הביא ממהר"ם פאדווה (סי' י) שאם עדיין לא קיים פריה ורביה כופין אותו להוציא [ועי' ברמ"א סי' א' ס"ג שבזה"ז נהגו שלא לכוף בעייני הזיווגין]. והנה ברמ"א באהע"ז (סי' קיז ס"א) כתב: י"א דאם אינו רוצה לישא אחרת, ורוצה לשרות עם זו ע"י שליש בשנה אחת, ולא ילך אצלה אלא בעדים, אין צריך לגרשה. וכתב החלקת מחוקק (שם סק"ז) דלכאורה היינו בקיים כבר מצוות פריה ורביה. אלא שכתב להקשות אמאי אין כופין אותו להוציאה, והא אסור לאדם לעמוד בלא אשה אע"פ שקיים מצוות פריה ורביה [כדאיתא בשו"ע אהע"ז סי' א ס"ח], ועוד דגבי שהה עשר שנים ולא ילדה כופין אותו להוציאה, ואין מתירים לו להשהותה [כדאיתא שם סי' קנד ס"י]. ותירץ שדוקא בשהה עמה י' שנים ולא ילדה כופין אותו להוציא, כי חוששים שמא מאחר שהיא בת תשמיש לא יטרח למצוא אשה אחרת, אבל כאן מאחר שהיא אסורה בתשמיש, ודאי אינו רוצה להיות בלא אשה, ולכך שרי לו להמתין עד שימצא אשה הראויה לו.

## אשה שאינה יכולה להיטהר אם מותר להשהותה

והפת"ש (ס"ק נא) כתב בשם הבית מאיר שנסתפק לעניין אשה שרואה כל הזמן דם ואינה יכולה לטהר אם אסור להשהותה כדין רמ"ת, או שדוקא ברמ"ת חששו, כיון דקיל ליה איסורה מאחר שהוא בא עליה בשעה שהיא טהורה, משא"כ אם אינה יכולה לטהר שאיסורה חמור בעיניו, אולי אין חשש ושרי להשהותה, כי אפשר שימצא לה רפואה.

## אם שרי להשהותה כשעוסק כדי למצוא לה רפואה

ומבואר דעתו שברמ"ת אסור להשהותה אף אם סבור שימצא לה רפואה. ובאמת החוו"ד (ס"ק כד) נתקשה למה כתב הרשב"א לדמות אשה הרואה מחמת תשמיש לגרושה, והרי אפשר שימצא לה רפואה כמבואר לעיל סעי' ח', וא"כ אם היא עוסקת ברפואות על ידי רופא ישראל שיאמר שירפאנה, אמאי לא תהא כשאר חולה דהוי פת בסלו. ועכ"פ מבואר מהרשב"א דאסור להשהותה, ולא התירו לו להמתין שמא תתרפא, משום שאיסורה קל בעיניו וחששו שיבוא לאיסור, וכמ"ש הבית מאיר.

## זקנה שרואה דם מרחמה, אם אסרו לו להשהותה

ובבדי השולחן (ביאורים ד"ה אף) כתב לדון בזקנה חולה שרואה דם מרחמה אם יהיה מותר לו להשהותה, וכתב שאשה חולנית באופן שאין חשש כל כך שיבוא עליה, אפשר שמותר להשהותה. ומצאתי קצת סמך לדבריו בבית שמואל סי' קי"ז (סק"ח), גבי אשה שזינתה תחתיו, שכתב שם צד להתירה בייחוד, כי אין חשש כל כך שיבוא עליה מאחר שמאוסה היא בעיניו, וחזינן סברא להיתר כשיש סברא שאינו עשוי לבוא עליה. מיהו הב"ש שם לא הכריע להיתר, ואולי כאן קיל יותר מצד סברא זו שהיא זקנה חולנית.

[סעיף יג] הבועל את הבתולה כמה פעמים וראתה דם מחמת תשמיש, לעולם מחזקינן שהם דם בתולים עד שתשמש פעם אחת ולא תראה דם מחמת תשמיש. ואם אחר כך תראה שלש פעמים מחמת תשמיש, הוחזקה להיות רואה דם מחמת תשמיש. **הגה: ואפילו אם לא פסקה לראות פעם א', אם אין לה צער כלל בשעת תשמיש, הרי היא ככל הנשים ולא תלינן בדם בתולים.**

## כמה זמן תולים בדם בתולים כשלא הפסיקה

ועי' בסדרי טהרה (ס"ק כט) שדייק מהרמב"ם דאין להקל לסמוך על דם בתולים בלא הפסיקה, אלא שנה אחת, אבל בפרדס רימונים (מקשה זהב ס"ק יז) דחה דיוקו, וס"ל דאף לאחר כמה שנים כל שלא הפסיקה יכולה לתלות בדם בתולים.

## לרמ"א רק במרגשת צער תולים בדם בתולין. ודעת הנוב"י להקל כשראתה שלא בשעת וסתה

והנה הרמ"א חולק על המחבר, ודעתו שאין לתלות בדם בתולים אא"כ יש צער בשעת תשמיש, והב"ח הסכים עם המחבר שאף בלא צער יכולה לתלות בדם בתולים. ובנודע ביהודה (תניינא יו"ד סי' צב הובא בפת"ש ס"ק נה) כתב שאין להקל כדעת המחבר, אולם אשה שיש לה וסת קבוע וראתה שלא בשעת וסתה, יש לצרף דעת המרדכי דלא מחזקינן לה כרואה מחמת תשמיש, והוא קולא גדולה, ונפק"מ מאוד למעשה, דכבר ביארנו עפ"י התרומת הדשן שאם יש כמה ימים שהיא רגילה לראות בהם, שאר ימים חשיבי כאינם שעת וסתה, וא"כ ה"נ לעניין זה. והוא דבר מצוי אצל חתנים, שהיה כאב בפעם ראשונה ואח"כ אין לה כאב, ורואה דם, אם יכולה לתלות בדם בתולים, שלדברי הנוב"י יש להקל אם הוא קודם הימים שרגילה לראות.

## אם אין לה צער אבל תמיד רואה מיד בליל טבילתה

ועוד קולא כתב הנוב"י (הובא בפת"ש שם) שאם ראתה ג"פ בביאה ראשונה שאחר טבילה, מאחר שדעת הט"ז והתורת השלמים (ונתבאר מחלוקתם לעיל שיעור י"ז) שתולים בוסת ליל טבילה ובשאר ימים מותרת, אף שהאחרונים לא הסכימו עמם להלכה, מ"מ כאן יש ספק ספיקא, דיש לומר שהוא דם בתולים, ואפילו היה דם נדה שמא ראתה מחמת טבילתה, ולכך כתב להקל שיכול לבוא עליה בליל שני לטבילתה.

## לא ראתה, אבל לא היה ביאה גמורה, אם חשיב הפסק

ומבואר בשו"ע דאם הפסיקה פעם אחת ולא ראתה שוב אין תולים בבתולים. מיהו אם ביאה ראשונה ושניה לא ראתה דם, אבל לא הייתה ביאה גמורה, יש להקל כי אפשר שלא נקרעו הבתולים [ואף שמבואר בסנהדרין (עג:) שאפשר לבתולין להיקרע בהכנסת העטרה, מ"מ אינו מוכרח שיקרע. ועי' סד"ט סי' קצג סק"ג בשם הט"ז אהע"ז סי' ז ס"ק יג, וב"ש שם סק"א], ובחת"ס (אה"ע סי' קמג) נראה שהיקל דוקא בביאה ראשונה כשלא היה ביאה גמורה, אכן בפת"ש (ס"ק נג) הביא מהנוב"י כשראתה כמה פעמים דם מחמת תשמיש ובתוכם היו שתי ביאות שאינם גמורות שלא ראתה בהם דם, וכתב להקל בצירוף קולות אחרות, ומשמע אף כשכבר היה פעם אחת ביאה גמורה, ובבדי השולחן הביא שכן הוא במהר"ם שיק שהיקל בזה אף כשכבר היה ביאה גמורה, בצירוף זה שהיה שלא בשעת וסתה.

וכתב הרמ"א: **מי שיוצא דם ממנו דרך פי אמה ושימש, האשה תולה בו, וע"ל סימן ק"ץ.**

## קשה דבסי' ק"צ לא התירו אלא ברגיל

והנה בסי' קצ (סעיף כ) מבואר דין זה דוקא במי שרגיל לצאת ממנו דם דרך פי האמה, ובאמת צ"ת מהו שיעור רגיל, והנה לעניין עירובין מצאנו בתוספות שבת (או"ח סי' שסז סק"ב) שהביא מהש"ך בהל' נדרים (יו"ד סי' רכו ס"ק יא בשם הר"ן) דרגיל הוא ב' פעמים, ובחזו"א בהלכות עירובין (צט, יא) נסתפק בשיעור רגיל, אם הוא בפעם אחת או בג' פעמים. ואפשר שיש לדמות גם כאן שיעור רגיל למה שמצינו שם. ועי' במי נדה סי' קצ ס"כ הביאו הבדי השולחן (ביאורים ד"ה שיוצא) שכתב לגבי דם בפי האמה שרגיל הוא בב' פעמים, ובשם מלבושי טהרה כתב שצריך ג"פ. אולם כאן לא הזכיר הרמ"א דמיירי ברגיל לצאת ממנו דם, ומשמע דלעניין רמ"ת מקילים יותר, להקל שאף בפעם אחת יכולה לתלות.

**דינים העולים**

1. ראתה מחמת תשמיש ואחר חצי שנה ראתה שוב מחמת תשמיש, קבעה וסת המורכב מהפלגה ותשמיש, ואסור לבא עליה כשיחזור אותו יום אחר חצי שנה. ולדעת החוו"ד אף אם ראתה דם בינתיים לא נעקר הוסת, כיון שלא היתה העקירה במורכב. אבל להשועה"ר אם ראתה דם בינתיים בטל הוסת. אולם תשמיש לחודיה בלא דם אינו עוקר את המורכב.
2. וסת המורכב מתשמיש והפלגה, חוששת לו אפילו בפעם אחת, ולא דמי לרמ"ת, או משום דחשיב כוסת הימים, או משום דאין כאן קולא דרמ"ת מאחר שאינה נאסרת לבעלה לעולם.
3. המורכב מהפלגה ותשמיש צריכה לחשוש גם לוסת החודש, ולדעת החוו"ד אסורה לאותו יום לעולם, אבל שאר אחרונים חולקים וס"ל שאסורה רק חודש אחד. אולם אם קבעה ג"פ לראות בתשמיש המורכב עם חודש, לכו"ע אינו נעקר לעולם אא"כ שימש באיסור ולא ראתה.
4. בדיקת שפופרת לא מהני בוסת המורכב מימים ותשמיש, דלא מצאנו קולא זו אלא ברמ"ת שאסורה לבעלה לעולם, ועוד דכאן אין ספק מהצדדים מאחר שתולים הראיה בימים.
5. אשה שנאסרה משום רמ"ת אסור להשהותה, ואסורה בייחוד, ואסור לגור עמה באותו מבוי.
6. אם לא קיים עדיין פריה ורביה כופין אותו לגרשה, ואפילו אם הוא רוצה לעסוק ברפואה שלה [והחוו"ד רצה להקל בעוסק לרפואתה]. אבל אם כבר קיים פר"ו אין חיוב לגרשה, עד שימצא אשה אחרת הרצויה לו, אבל מ"מ אסור לו לשהות עמה באותו מבוי וכנ"ל.
7. אשה שאינה יכולה להיטהר נסתפק הב"מ אם שרי להשהותה ולהתייחד עמה. וזקינה שיש לה חולי לראות דם מרחמה, כתב הבדי השולחן להקל לשהות ולהתייחד עמה, דאין חשש כל כך שיבוא עליה.
8. ראתה דם בתולים. לדעת המחבר כל זמן שלא הפסיקה יכולה לתלות בבתוליה, ודעת הסד"ט שתולה רק שנה אחת, אבל להפרדס רימונים תולה לעולם כל זמן שלא הפסיקה.
9. ואם הפסיקה אבל לא היה ביאה גמורה, יש להקל דאי"ז הפסקה. ויש מקילים גם כשהיה ביאה גמורה, אבל בביאה שניה לא בא עליה ביאה גמורה ולא ראתה דגם זה אינו נחשב הפסק.
10. אבל לדעת הרמ"א אינה תולה אלא כל זמן שמרגשת צער בשעת תשמיש. ובאחרונים מצאנו להקל באופן שיש לה וסת קבוע וראתה שלא בשעת וסתה, וה"ה אשה שרגילה לראות בכמה ימים, אם ראתה בימים שאינה רגילה, יש לסמוך להקל. והנוב"י כתב להקל גם כשהראיות היו בליל טבילתה, שתהיה מותרת בטבילה שניה בליל שני לטבילתה.

אם יוצא ממנו דם דרך פי האמה, לעניין רמ"ת הקילו לתלות בדם שלו, אף שאינו רגיל אלא ראה פעם אחת.

**שיעור כא [קפח]**

[סעיף א] כל מראה אדום, בין אם היא כהה הרבה או עמוק, טמאים. וכן כל מראה שחור. ואין טהור אלא מראה לבן, וכן מראה ירוק אפילו כמראה השעוה או הזהב, וכ"ש הירוק ככרתי או כעשבים. וכן מראה שקורין בל"א בלו"א בכלל ירוק הוא.

## האידנא מחמירים בכל נוטה לאדום

איתא במשנה בנדה (יט.) חמשה דמים טמאים באשה. ומבואר בגמרא שם דיש ארבע מיני אדום, והחמישי הוא שחור שהוא צבע אדום שלקה. וכתב הטור 'והאידנא שנתמעט הבקיאות חזרו לטמאות כל שיש בו מראה אדום בין אם הוא כהה הרבה או עמוק, וכן כל מראה שחור, ואין טהור אלא בשני מראות שהן הלבן והירוק. וכן פסק השו"ע.

וכתב הש"ך (סק"א) חכמים החמירו שלא לטעות בין דם לדם, ואסרו כל מראה הנוטה לאדמימות, והכשירו כל מראה שאין לספקו באדמומית כלל. ואין כוונתו לחז"ל דאי"ז מדינא דגמרא, אבל מ"מ היא תקנה קדומה.

## מראה חום

ונחלקו הפוסקים במראה חום (ברוי"ן) אם אסור או לא, דהפת"ש (סק"א) הביא מהסד"ט בשם היעב"ץ להתיר צבע חום משום שאינו נוטה לאדמימות כלל, אלא לשחור. וכתב הסד"ט להוכיח כדבריו משום דאיתא במשנה שם על כל החמשה מיני דמים דיהה מכן טהור, וכיון שהוא נוטה לשחור, ודיהה שהרי אינו כהה כמו השחור, אין מקום לאסור.

אכן כבר הקשה הפרדס רימונים, שלהדיא מבואר ברמב"ן (נדה יט:) וכן בר"ן (שם יט. וכן על רי"ף שבועות ג.) דהאידנא שהחמירו גם בנוטה לאדמימות, ה"נ בשחור החמירו אף בדיהה, ואפילו בדיהה דדיהה. וגם הבית מאיר כתב להחמיר בצבע חום שכן מוכח בש"ך (סק"ב) להקל רק בצבע לבן שהוכהה, משמע דצבע חום ממש אסור, דאל"כ אין חידוש בלבן שכיהה [ומש"כ הש"ך 'כמראה בגד לבן שנפל עליו אבק שהוכהה לבנוניתו', אין הכוונה שיש נקודות כהות, כי אז היו צריכים לדון כל נקודה לעצמה, אלא כוונתו שהוכהה מעט הלבן כולו].

והנה אף המקילים במראה חום, צריך לידע שאי"ז כל צבע חום, כי סתם מראה אדום נעשה חום לאחר כמה ימים, וזה פשוט שאדום שנעשה חום דינו דם גמור [וידוע שדם שבא מפצע עשוי להיות יותר אדום, מאחר שבא מקרוב ויצא מיד, משא"כ דם נידות הוא רחוק יותר ועד שהוא יוצא קצת מתכהה, מיהו ברור שאין לסמוך על זה לתלות בפצעים מחמת שהדם אדום מאוד], וכל הנידון בפוסקים הוא חום כעין מראה קאוו"ע, כמ"ש האחרונים,

ולעניין הלכה. בטור ובשו"ע משמע שאין להכשיר חום, שכתבו להתיר רק מראה לבן או ירוק, אולם בערוך השולחן (אות ט) כתב דחלילה מלהחמיר במראה חום. ועיין בחוט שני שכתב לחלק, שדוקא בדם שמצא ע"י בדיקה, מאחר שהוא דין דאורייתא יש להחמיר, אבל בכתמים אם הוא בקי בצבעים ויודע שהוא כמראה הקאוו"ע, יש להתיר.

## מראה חום בהיר

ומראה חום בהיר, כתבו הפוסקים להתיר, עפ"י מש"כ הש"ך (סק"ב) לעניין מראה לבן שאף אם כיהה הלבן יש להתיר.

## מראה צהוב

ולעניין מראה צהוב (גע"ל). בפת"ש (סק"ב) הביא מהשל"ה שכתב בשם מהרש"ל להחמיר, וטעם הדבר, י"ל דהנה דעת עקביא בן מהללאל (נדה יט.) דס"ל שהירוק טמא ודלא כחכמים. וביארו בגמרא דעתו או משום שסבר שכל דם היוצא מהאשה טמא ולאו דוקא ד' מיני דמים, או דס"ל שכמו שאמרו חכמים שהשחור אסור משום שאדום היה ולקה, ה"נ יש לאסור הירוק משום שהוא מראה דם שלקה.

ובריטב"א בנדה (שם) מבואר שבזמנינו אוסרים כל מראה אדום משום שאין בקיאים, ומסיק שם שיש להתיר רק ירוק ככרתי או לבן, אבל ירוק כזהב יש להחמיר. אולם הרמב"ן (נדה שם) והר"ן (שם וכן בשבועות ג) הקילו במראה צהוב. ובספר תשובה מאהבה כתב בשם רבו הנוב"י שאין להחמיר בזה מאחר שבשו"ע כתב להתיר, וכ"כ החכמת אדם (כלל קיא א') להקל. מיהו לעניין הפסק טהרה כתב החכמת אדם (בכלל קיז, ט) שיש להחמיר, ובחוט שני הביא דברי החכמ"א [וכן ראיתי להגר"ש וואזנר בשיעורים על נדה הביא המחמירים עכ"פ בהפסק טהרה], מיהו אני שמעתי שרגילים להורות דלא כהחכמת אדם, אלא מקילים כדברי הנוב"י דאין להחמיר יותר מדברי השו"ע [ועיין בארחות רבינו (ח"ד נדה אות ט-י במהד' החדשה) שהביא כך בשם החזו"א. ועיין גם בשיעורים להגר"ש וואזנר שהבין שבפרג הקילו גם בהפסק טהרה].

ומ"מ גם המחמירים בצהוב, צריך לידע שאין זה צהוב חזק כזהב של ימינו, שזה אין להחמיר לכו"ע, וכל מה שהחמירו בפוסקים הוא בזהב של זמנם שלא היה נקי והיה מעורב בו מעט נחושת, והיה קצת כהה, ולכך יש שהחמירו.

## ראתה בלילה ונדמה לה שהוא טמא, וחזרה וראתה ביום והיה מראה טהור

כתב הפת"ש (סק"א) בשם ספר גבעת שאול שאם רואה בלילה ונדמה לו כמראה טמא, ואח"כ ביום רואה שהוא מראה טהור, יש להקל ולטהר. והלבושי שרד כתב ע"ז שכל זה אם נשאר אח"כ הדם במראיתו, אבל אם רואה אחר איזה שעה שמשתנה מראיתו, אז אין להקל, כי תולים שבאמת ראה בלילה מראה טמא, אלא שנשתנה.

והנה בסד"ט (סי' קצ סוף ס"ק צג) כתב גם כן כדברי הגבעת שאול, אלא שכתב שם שדוקא אם הוא מסופק בלילה ואז רואה ביום שהוא טהור, יש להקל, אבל אם בלילה ראה שהוא טמא ולא היה לו ספק, אז אין להקל. וכתב בספר טהרת ישראל (סעיף א' אות יד עפ"י מש"כ באות י') לדייק מדברי הסד"ט, שנלמד מדבריו שאדם שרואה ביום מראה שהוא מסופק עליו, ואח"כ רואה שהוא טהור אין להתיר, כי דוקא אם רואה בלילה והוא מסופק יש להקל כי יכול להיות שהנר הטעהו ולא ראה היטב, אולם אם ביום ראה והוא מסופק, שוב אין להתיר, כי דרך המראה להשתנות.

ומכאן יש להעיר, שמי שמוצא בעד שלו מראה עדין וחלש, ילך מיד לברר דינו ולא ימתין, כי דרך הדם להשתנות קצת. וכמו כן אם שמע המורה ממנו שהמראה היה יותר חזק וקצת נשתנה, אין להתיר, אף שעכשיו רואים מראה טהור [אולם יש למורה להבחין שהוא סוג מראה המשתנה, וזה דבר שניכר לבקיאים. וגם יש פעמים בני אדם שיש להם חששות יותר מהנצרך, ועליהם אין להחמיר, דתלינן שטועה בדמיון].

## הרוצה להחמיר על עצמו במראה גע"ל ושאר חומרות

והנה אדם הרוצה להחמיר על עצמו בדברים המותרים מן הדין, כגון שרוצה להחמיר על צבע שהחכם התיר, כתב הפת"ש (סק"ב) בשם החת"ס דשרי לו להחמיר, ולא אמרינן שמחמת שיעבודו לחיוב עונה יכולה לתבוע שלא יחמיר, כיון שכך הוא דרכן של פרושים, ואפילו אם בתחילה בזמן הנישואין לא היה נוהג בפרישות, יכול להתחיל לנהוג בפרישות, כי כל אשה בשעת נישואין שמחה הוא לה אם בעלה ת"ח, ורוצה את זה, ואף אם עתה צווחת אמרינן השתא הוא דאיתרעי. ומעתה לפי"ז ה"נ יכול להחמיר כהשל"ה במראה גע"ל. וכמו כן מי שרוצה להחמיר על עצמו בכתם פחות בכגריס, ג"כ מותר לו להחמיר, מאחר שיש דעות [עי' יראים מובא בפת"ש סי' קצ סק"ט וכתב בשבט הלוי ח"ג סי' קיט אות ד' שהוא שיעור קטן מאוד ובלחו"ש כתב שכל בעל נפש יחמיר לעצמו. ועיין בשו"ת רב פעלים ח"א יו"ד סי' לו שחשש לשיטת היראים] שמחמירים בזה"ז, ואף שהשו"ע פסק להקל.

מיהו כל ההיתר להחמיר, הוא דוקא בת"ח ופרוש שהוא בר הכי להחמיר, אבל סתם אדם שאינו רגיל להחמיר כפרושים, אין לו היתר להחמיר בזה, דהוא משועבד לאשתו לעונתה.

## חומרת הב"ח ברחצה ואח"כ ראתה מראה לבן עב

הט"ז (סק"א) הביא מהב"ח שחשש שאם רחצה במרחץ ב' וג' שעות ואח"כ מצאה מראה לבן עב, שהיא טמאה, כי חוששים שע"י הרחיצה נתלבן הדם. אבל הט"ז דחה חומרא זו, וכן הסכימו האחרונים שאין לחשוש לזה.

## בא לפני המורה מראה לח אם צריך להמתין שיתייבש

עוד כתב הט"ז בשם הב"ח, שאם בא לפני המורה מראה ירוק ולבן לח, לא יורה בו דבר עד שיתייבש, דלפעמים אחר שיתייבש ימצא אדום בקצותיו. אבל הט"ז וכן הש"ך (סק"ג) חולקים, שכיון שאין שום ריעותא לפנינו אי"צ לחשוש לזה, ויכול להורות להיתר. ומשמע מדבריהם דאף שאין לחוש לזה, מ"מ אם אחר שיתייבש ימצא אדום בקצותיו, יהיה אסור. אבל החכם צבי (שו"ת סי' מו) חולק, שכיון שבשעה שיצא מגופה היה מראה טהור, אף אם אח"כ נעשה אדום טהורה, דאזלינן בתר שעת היציאה מהגוף. אבל פשטות האחרונים לא הסכימו עם החכ"צ, ואם רואה אח"כ שהמראה אדום, אסורה, רק שאי"צ לחשוש לזה ומותר להורות גם בעודו לח.

## אזלינן בתר שעת יציאה מגופה

ועיקר יסודו של החכ"צ שהולכים בתר שעת יציאה מהגוף, יש ראיה לזה מדברי רש"י על המשנה (נדה יט.) דכתב על מראה שחור, שכשנעקר מהגוף לוקה ומשחיר, משמע שאינה אסורה עד שבשעת יציאה מהגוף יהיה אדום [וגם החולקים על החכ"צ מודים ליסוד זה, רק דס"ל שאם מוצא מראה אדום בקצותיו, אמרינן שהיה אדום כבר מתחילה, אלא שנתקלקל מחמת האוויר, ואח"כ חזר להיות אדום].

והאמת יורה דרכו, שבעצם כל צבע שיש במראות שיוצאים מהאשה מקורו מעירוב קצת דם, כי איך יוצא מראה צהוב מהאשה, והא אין לה דבר בגופה שגורם להוציא מראות צהובים, א"ו מעורב שם מעט דם [וכן עשינו בדיקה ע"י רופא שבדק במכשירים, ומצא שיש במראה צהוב תרכובת של דם]. ומוכרח דהתורה לא אסרה אשה שיצא לה דם מגופה, אלא אסרה מראה הדמים, והיינו שאם יצא דם כשהוא אדום אסורה, אבל אם יצא ממנה דם ולא היה צבעו אדום אינה אסורה אף אם הוא דם.

ומעתה אם יצא מגופה של האשה מראה שאיננו אדום, לא אכפ"ל שאח"כ נעשה אדום, כי בשעת יציאתו לא היה אדום. מיהו באמת לא שייך שמראה לבן יהפך להיות אדום, רק שהיה כבר מתחילה מראה כהה, וכשמתייבש ניכר שאותו מראה הוא קצת אדום, ובזה ס"ל להאחרונים לאסור, רק שדעת הט"ז והש"ך היא שאי"צ לחשוש לזה ויכול להורות בעודו לח.

## כתם שבשעה שנתייבש נעשה אדום בקצותיו אבל בשעת יבשותו אין שיעור כגריס

ובספר חוט שני (ס"א בדינים העולים אות טו) ראיתי, שכתב לחדש גבי כתמים שאם בזמן שהיה המראה לח, היה בו שיעור כגריס, ואח"כ כשנתייבש היה פחות מכגריס ואז רואה מראה דם בקצותיו, אסור. אכן נראה דמאחר שאין כאן אדמימות בשיעור כגריס, אי"צ להחמיר, ועי' ברע"א סי' קצ (על סעי' י') מש"כ בשם ס' מעיל צדקה.

[וכתב השו"ע] ואפילו יש בו סמיכות דם והוא עב הרבה, ואפילו הרגישה שנפתח מקורה ובדקה מיד ומצאה מראות הללו, טהורה. **הגה: וכן עיקר, דלא כיש מחמירין לטמאה אם יש בו סמיכות והוא עב. ואם הרגישה שנפתח מקורה ובדקה מיד ולא מצאה כלום, ע"ל סימן ק"ץ.**

## הרגישה שנפתח מקורה ובדקה ולא מצאה כלום

והנה בסי' ק"צ (ס"א) כתב השו"ע ואם הרגישה שנפתח מקורה להוציא דם ובדקה אחר כך ולא מצאה כלום, יש מי שאומר שהיא טמאה. ע"כ. אמנם אם מצאה דם טהור טהורה. וכתבו האחרונים (כ"כ בספר פתחא זוטא סי' קצ סק"ה בשם המהרש"ם) שדוקא אם מצאה מראה עב וסמיך, אבל היה מראה שאינו עב, אלא מוצאת רטיבות בעלמא, לא חשיב שמצאה מראה טהור ואינה יכולה לתלות בזה.

## בזה"ז לא שמענו הרגשה זו של פתיחת המקור

אכן זה צריך לידע שבזה"ז אין זה מצוי כלל שתרגיש שנפתח מקורה, כי נשים אינם מרגישות כלל במקום מקורה, ויש נשים שטועות בזה וסבורות שמרגישות, אבל אין זה אלא סתם חששות. ואפילו אם הרגישה ממש שנזדעזע גופה, מבואר בחכמת אדם (כלל קיג דין א) שאין לאסור, כי אין זה ראיה שיש לה דם, דאפשר שמחמת דבר אחר הרגישה זעזוע בגופה, ומ"מ כתב לאסור כשמרגשת זיבת דבר לח [מיהו שיטת החת"ס (שו"ת יו"ד סי' קנ) דזיבת דבר לח אי"ז הרגשה, ואף אם נאמר דזה הרגשה, מ"מ אין הוכחה שראתה דם אלא רק שהרגישה הרגשת דבר לח, והא אפשר שדבר אחר גרם לה הרגשה זו].

## למה במרגשת פתיחת המקור אינה אסורה משום שא"א לפתיחת הקבר בלא דם

אכן יש להבין מה מועיל שמוצאת דם טהור, הא אפילו אם נאמר שאחר שמוצאת דם טהור, אנו תולים שזה גרם לה את ההרגשה, וקשה דהא מ"מ נפתח מקורה, וכבר אמרו חכמים דאי אפשר לפתיחת הקבר בלא דם, ותירץ התפארת למשה (על השו"ע כאן ס"א) דהרגשה שנפתח הקבר אפשר שהוא בשיעור יותר קטן, ונפתח לדברים קטנים, ומה שאמרו חז"ל דא"א לפתיחת הקבר בלא דם היינו כשנפתח בשיעור יותר מכשפופרת [ומהאי טעמא אם אשה עושה בדיקה באותו מקום ע"י רופא, והוא פותח המקור ע"י מכשיר, אף אם לא יצא דם יש לאסרה משום פתיחת הקבר. אלא ששיעור פתיחת המקור הוא רק ביותר מכשפופרת, אבל בפחות מכאן אין חשש, ולכך רק אם הכניס הרופא מכשיר שהוא יותר מב' מילימטר יש חשש משום פתיחת הקבר, אמנם רוב הבדיקות אינם נכנסות רק לנרתיק ולא לצוואר הרחם ואז אין כלל חשש משום פתיחת הקבר].

אבל הפרדס רימונים (סי' קפז על הט"ז סק"ב) תמה על זה, דשיעור פתיחת הקבר שחוששים לו הוא רק בנפתח לחתיכות גדולות, וכתב הרא"ש (נדה פ"ג סי' ג) שאין פתיחת הקבר בדברים קטנים, שהם יכולים לצאת גם בלא פתיחת הקבר, וכיון שכתב השו"ע שהרגישה בפתיחת הקבר, ודאי הכוונה שהרגישה שנפתח כשיעור. וכתב הפרדס רימונים דבאמת הדבר תלוי במחלוקת ראשונים, דדעת הראב"ד (בשער הוסתות) שדין זה שא"א לפתיחת הקבר בלא דם, היינו עפ"י הרוב, אבל אם בדקה ומצאה מראה טהור אז באמת יכולה לתלות שנפתח הקבר ולא יצא דם. אבל הבעל המאור כתב שם לחלוק עליו, שלעולם ע"י פתיחת הקבר יוצא דם [והוכיח שאינו מחמת רוב, מזה שלא הביאו בגמרא (יח.) דין זה בכלל הדברים שהלכו בהם אחר הרוב], ולדברי הבעל המאור באמת תהיה אסורה אפילו אם בדקה ומצאה מראה טהור.

**דינים העולים**

1. חמישה דמים טמאים באשה, והאידנא מחמירים בכל מראה שנוטה לאדום.
2. מראה חום נחלקו הפוסקים אם נאסרת, ומשמעות השו"ע לאסור, וכן דעת הב"מ. אולם דעת היעב"ץ והסדרי טהרה להקל, וכן פסק הערוה"ש. ובחוט שני מסיק להקל בכתמים ולהחמיר בבדיקות. ואף המתירים אי"ז בכל מראה חום אלא רק בדומה לקאוו"ע, אבל שאר חום אין להתיר. ומראה חום בהיר יש להתיר.
3. מראה צהוב. השל"ה כתב בשל מהרש"ל להחמיר, ודעת הנוב"י להקל. והחכמת אדם גם כתב להקל אבל החמיר בהפסק טהרה, וכ"פ החוט שני אבל אני שמעתי שמקילים גם בהפסק טהרה. ואם הוא מראה זהוב ממש כזהב של ימינו שהוא נקי ודאי יש להקל.
4. ויכול להחמיר על עצמו במראה גע"ל אם הוא בר הכי, אבל מי שאינו ת"ח אין לו להחמיר.
5. ראתה בלילה והיה נראה טמא וביום מצאה שהוא טהור, דעת הגבעת שאול להקל, וכתב הלבושי שרד דמ"מ אם רואה שאחר איזה שעה ממשיך הצבע להשתנות אין להקל. ודעת הסד"ט שדוקא אם כשראתה בלילה היה בספק אצלה, אבל אם היה נראה ודאי כטמא אין להתיר.
6. ודוקא ראתה בלילה אבל אם ראתה ביום וסברה שהוא מראה טמא, אז אף אם אחר זמן בדקה וראתה מראה טהור אין להתיר, כי פעמים שהמראה משתנה [ולכך יש ליזהר שאם רואה על העד מראה קלוש ילכו מיד לשאול כי אפשר שאח"כ ישתנה].
7. כתב הב"ח שאם שהתה במרחץ ואח"כ מצאה מראה לבן עב, צריכה להחמיר שמא נתלבן מהמים. אבל הפוסקים לא הסכימו עם חומרא זו.
8. עוד כתב הב"ח שאין למורה לבדוק את העד עד שיתייבש, שמא כשיתייבש יראה כאדום בקצותיו. והט"ז והש"ך חולקים שאי"צ לחשוש, ודעת החכ"צ שאפילו אם באמת רואה אדום בקצותיו יש להתיר, ולא הסכימו עמו הפוסקים.
9. ואם הוא כתם, וכשנתייבש נראה שם אדום אבל אחר שנתייבש כבר לא היה בו שיעור כגריס, החוט שני כתב להחמיר. ונראה להקל בזה.

הרגישה שנפתח מקורה, ובדקה ומצאה מראה טהור, תולה שמראה זה גרם לה להרגיש את פתיחת הקבר. אבל אם לא מצאה כלום טמאה. והפרדס רימונים כתב שזה תלוי במחלוקת הראב"ד והבעל המאור, ולדברי הבעל המאור בלא"ה אסורה משום שא"א לפתיחת הקבר בלא דם. אבל אנן קיי"ל כהראב"ד.

**שיעור כב**

**[סעיף ב]** נאמנת אשה לומר כזה ראיתי ואבדתיו, אם הוא מראה לבן או ירוק טהור, אבל אם הביאו לפנינו דם והחזקנוהו בטמא, או אפילו נסתפקנו אם הוא טמא או טהור, והיא אומרת חכם פלוני טיהר לי כיוצא בזה, אין סומכין עליה.

## במה נאמנת האשה

בגמרא בנדה (כ:) תניא, נאמנת אשה לומר כזה ראיתי ואבדתיו, איבעיא להו כזה טיהר איש פלוני חכם מהו, ומסקנת הגמרא דאינה נאמנת.

## הטעם שאינה נאמנת לומר כזה טיהר לי פלוני חכם

ובשו"ע ביאר דמיירי ביש מראה לפנינו שנראה כטמא, והיא אומרת שחכם התיר לה מראה כזה, ובזה אינה נאמנת. וכתב הרשב"א (תוה"ב ב"ז ב.) הטעם שאינה נאמנת, משום שתולים שהיא טועה בדמיונות ובאמת גם החכם הראשון לא התיר מראה כזה.

אלא שצ"ב הדין הראשון שהיא נאמנת, וכתב השו"ע דמיירי במראה לבן או ירוק, ואינו מובן, דאם בא לפנינו מראה טהור ודאי היא מותרת, ומה צריך לנאמנותה. ובט"ז (סק"ג) ביאר דמיירי בשנאבד המראה, והיא אומרת שהיה לה מראה דומה למראה שבא לפנינו עכשיו, ועל זה אנו סומכים על נאמנותה להתיר לה אותו מראה שאיבדה. ונמצא שאין הרישא דומה לסיפא, דבסיפא לגבי פלוני חכם טיהר לי הנידון הוא על המראה שעומד עכשיו לפנינו, וברישא על מראה אחר שאינו קושיא.

## לסמוך על חברתה או על עצמה

ורש"י ביאר בסוגיא דאיבעיא להו בכזה טיהר איש פלוני, שנסתפקו באשה שיש לה מראה שהיא מסופקת עליו, אם יכולה לסמוך על חברתה שאומרת שכזה מראה אמר לה חכם שהוא טהור, והש"ך (סק"ז) הביא פירוש רש"י. וכתב הסדרי טהרה (סק"ג) דה"ה שהיא עצמה ג"כ אינה יכולה לסמוך על הדמיון שהיא רואה שהדם של עכשיו דומה לדם שהראתה כבר לחכם, וכן הוכיח מהמהרש"א.

אבל הבינת אדם (סי' ה) האריך בזה וכתב שדוקא בימים קדמונים שהיו מטהרים כל דם שאינו מאחד מה' מראות דמים, בזה ודאי אין לסמוך עליה, כי יש לומר שהיא טועה בדמיונות [וכתב דה"ה גם באיש ולאו דוקא באשה], אבל בזמנינו שאין מתירים כל שנוטה לאדמומית, אלא רק מראה לבן או ירוק, יכולה אשה לסמוך על עצמה ואף לסמוך על חברתה. אולם הש"ך שהביא פירוש רש"י נראה מדבריו שאשה אינה יכולה לסמוך על עצמה כלל, ואפילו במראה לבן או ירוק, דהא הסד"ט כתב דאין חילוק בין האשה עצמה לחברתה.

ומעתה הדבר צ"ב, דכי בכל דבר נחייב את האשה לילך ולשאול את החכם אפילו במראה שברור לה שהוא טהור, וצריך לידע באילו מראות אנו מחייבים לשאול את החכם. ובמראות פשוטים נראה דודאי יש להקל שאי"צ לשאול.

## נאמנות האשה באיסורים

והנה במהר"י ווייל (סי' כה) כתב לעניין אם האשה נאמנת לומר כזה התירו רבותינו, שאינה נאמנת לגבי נידות כיון שהוא דאורייתא, ואין לאשה נאמנות בדאורייתא אלא בדבר שהוא בידה, כגון שחיטה וניקור, אבל דבר שאינה בידה אינה נאמנת [כמבואר בתוס' בפסחים ד: ד"ה הימנוהו]. מיהו כתב שם במהר"י ווייל שעל עצמה היא נאמנת, והפרדס רימונים (מ"ז סק"ד) כתב מכח זה שהאשה על עצמה נאמנת משום דהפה שאסר הוא הפה שהתיר, ואף שכתב הרשב"א דחיישינן שטועה בדמיונות, אין חוששים לדדמי רק במיגו ולא בהפה שאסר, וס"ל דדוקא כתב רש"י חברתה דעל עצמה באמת נאמנת.

## בדבר שהוא ספק איסור ובמקום טורח

ומצאנו ברמ"א יו"ד סי' קכז (ס"ג) כתב שאף שעד אחד נאמן באיסורים, וגם אשה נאמנת על איסור, זה דוקא בודאי איסור כגון ניקור בשר וכדומה, אבל בספק שמא אין כאן איסור, כגון שצריכה לברר דגים טמאים מטהורים, אין אשה נאמנת, דאשה דעתה קלה להקל. וכתב שם הש"ך (סק"ל) דה"ה שאין האשה נאמנת בדבר של טירחא אפילו בודאי איסור [וע"ע בזה בפמ"ג בא"א סוף סי' תלז]. ובהלכות תולעים מצאנו (עי' שו"ע סי' פד סי"א) שאשה נאמנת בבדיקת תולעים, ודעת מהרש"ל (יש"ש חולין פ"ג סי' ק) שדוקא במקום שאין טורח נאמנת, אבל במקום שיש טורח בבדיקת התולעים אינה נאמנת, וכמו שמבואר לעניין דגים, אבל הרמ"א בספר תורת חטאת (כלל מו דין ט והביאו הש"ך סי' פד ס"ק לה) כתב שאין המנהג כן, אלא סומכים על נשים אף בדבר שיש בו טורח, וכתב שנראה שיש חילוק בין דגים טמאים לתולעים, כי במעורב בהם דגים טמאים הרי איתחזק איסורא, משא"כ בבדיקת תולעים דאין ידוע שיש שם תולעים ולא איתחזק איסורא, לכך נאמנת האשה [ולפי"ז בדבר שידוע שהוא מתליע אין האשה נאמנת].

## אם תולעים שמעורבים הוי איסור דאורייתא או דרבנן

וכתב הכנסת הגדולה (הג' בית יוסף סי' פד אות סא) שנראה שהדין עם הרמ"א מאחר שבדיקת תולעים הוא רק איסור דרבנן, ובאיסור דרבנן סומכים על הנשים. ונראה כוונתו דחשיב איסור דרבנן משום שהם מעורבים באוכל, ומן התורה התולעים בטלים וכל הדין לבדוק הוא משום דבריה לא בטיל, ודין בריה דלא בטיל אינו אלא מדרבנן. אלא שבפרי מגדים (על הש"ך ס"ק לה) נתקשה בזה, דמאחר שהתולעים ניכרים אין כאן ביטול ואסור אף מה"ת. ובבית שלמה (סי' קכו) כתב שכל שאינו ניכר כל כך יש בזה ביטול מה"ת, ורק מדרבנן לא בטיל.

וכבר נחלקו בזה האחרונים, דדעת הט"ז (יו"ד סי' קד סק"א) שדבר המעורב ולא נימוח ואי אפשר להפרידו, אבל ניכר בתערובתו, אינו בטל, אבל הש"ך (שם סק"ג) סובר שכל שאי אפשר לסננו בטל. וכתב החזו"א (יו"ד סי' ל אות ג) להכריע כדעת הט"ז, וכתב שכן גם דעת הגר"א. והחזו"א נוטה דהוי איסור מה"ת, דמאחר וניכר במקומו אין כאן ביטול כלל. ודבר זה נפק"מ לירקות עלים שלא ניכר השרץ אלא בחיפוש רב, אם הוא איסור דאורייתא או רק דרבנן, ונפק"מ לנאמנות האשה בזה [וגם נפק"מ לאופן שאינו בריה כגון שנתערב כנפיים של זבוב וכדו', שאז לדעת הש"ך בטל אף מדרבנן, אבל להט"ז והחזו"א הוי איסור דאורייתא]. וע"ע בזה בשיעורים ליו"ד סי' קד.

ולמעשה עולה מכל זה שבדבר שאינו מוחזק בתולעים יש נאמנות לאשה, ולכך בירקות שגדלו בגידול מיוחד שאינם מוחזקים בתולעים, אף שצריך לשטוף למנוע חשש, מ"מ כבר לא חשיב מוחזק בתולעים ושפיר יש לסמוך על האשה. וכמו"כ כל הדברים שמשתמשים בבית בדרך כלל אינם דברים שמוחזקים עם איסור, ורק בודקים לכתחילה כמו אורז וקמח, ולכך סומכים על הנשים.

## נאמנות כלפי אחרים

ונמצא שכלפי אחרים מבואר במהר"י ווייל שאינה נאמנת באיסורים דאורייתא, אבל הרמ"א ס"ל שנאמנת, וא"כ כאן לענין מראות לכאורה היה צריך להתיר, אלא שחששו יותר שטועה בדמיונות. וא"כ באופן שאין חשש שטועה בדמיונות יכולה לסמוך גם על חברתה. ומעתה לפי מה שכתב הבינת אדם שבזה"ז שמחמירים בכל נוטה לאדום אין חשש שטועה בדמיונות, א"כ אפשר לסמוך אף על חברתה. ועכ"פ למעשה מי שיודעת בבירור על מראה שהוא טהור אין חיוב לילך לשאול, וכ"כ להדיא בבינת אדם.

## אם הבעל יכול לראות דמי אשתו

ולעניין אם יכולה לשאול את בעלה. הש"ך (סק"ז) כתב שהאיש יכול לראות דמי אשתו, וכמו שכתבו התוס' (נדה כ: ד"ה כל) דבגמרא איתא מעשה בילתא שהלכה לשאול לחכמים והקשו התוס' למה לא שאלה לרב נחמן וכתבו דשמא לא רצתה שתתגנה לפניו, או שחששה שיחמיר על עצמו ולא ירצה לסמוך על חכמתו, אבל עכ"פ מבואר שיכולה להראות לבעלה. וכתב החכמת אדם (כלל קט דין ו) שדוקא לעניין דמים נאמן אבל אם אירע לה שאלה בטבילה אינו יכול להורות, וביאר בבינת אדם טעמו כיון שאיתחזק איסורא [אבל לעניין דמים לא חשיב איתחזיק איסורא מאחר שאינה רואה תמיד]. וראיתי בחוט שני שכתב שכל זה דוקא בדבר שצריך הכרעה ושיקול הדעת אבל דין המפורש בשו"ע מותר לבעל להורות אף באיתחזק איסורא. מיהו הפרדס רימונים חולק על החכמ"א ודעתו שמוחזק בכשרות נאמן וגם בטבילה יהיה נאמן, וכמו שמצאנו (יו"ד סי' קיט) שנאמן אדם לומר על דבר שהוא מוכר אם הוא דבר כשר או לא, כשהוא מוחזק בכשרות, ולא חששו משום נוגע, שישקר.

## דין חכם שהורה שאין חכם אחר יכול להתיר

והנה בגמרא בנדה שם גבי מעשה בילתא שאם הלכה לחכם וטימא שוב אין חכם אחר יכול להתיר. וכבר הארכנו בדינים הללו בהלכות כבוד רבו (סי' רמב) ועתה נבוא בקצרה:

## ב' דעות הראשונים בטעם האיסור והנפק"מ בין הטעמים

דמצאנו בראשונים ב' דרכים בהבנת הדין שחכם שאסר אין חברו רשאי להתיר, דעת הראב"ד שאין הדין מחמת כבודו של החכם, אלא משום שחכם שאסר קם דינא ונעשה כחתיכה דאיסורא, ושוב לא שייך להתיר אפילו אם יתברר לנו שהחכם טעה. מיהו אם טעה בדבר משנה מוכח בגמרא בסנהדרין (לג.) שמחזירים הדין, וביאר הריטב"א שכל שטעה בדבר משנה אין זה הוראה כלל, ולא שייך לומר דקם דינא ולכך אין זה נאסר.

ולפירוש זה עולה כמה דינים **א.** שאפילו אם השני גדול ממנו בחכמה ובמנין אינו יכול להחזיר הדין. **ב.** טעה בשיקול הדעת כבר קם דינא ואי אפשר להתיר. **ג.** אפילו החכם עצמו אינו רשאי לחזור בו כיון שכבר נאסר. **ד.** חכם שהתיר חברו רשאי לאסור. **ה.** אם עבר החכם השני והתיר אין זה מועיל דכבר נאסר ע"י החכם הראשון.

ושיטת הר"ן (ע"ז א: מדפי הרי"ף) שהדין שחכם שאסר אין חברו רשאי להתיר הוא משום כבודו של החכם [וכן הוא ברש"י בנדה (כ: ד"ה מעיקרא), שהטעם שאין השני יכול להתיר הוא משום כבודו של הראשון].

ולפירושו יהיה הדין **א.** אם השני גדול ממנו בחכמה ובמנין רשאי להתיר דהא אינו חייב בכבודו. **ב.** טעה בשיקול הדעת אפשר להתיר בהסכמתו של הראשון, או אפילו באופן שהשני מבין שאם ישמע הראשון טענתו יחזור בו אז יכול להתיר אף שלא בפניו. **ג.** החכם עצמו רשאי לחזור בו ולהתיר. **ד.** אף חכם שהתיר אין חברו רשאי לאסור דהא גם בזה יש משום כבודו של חכם. **ה.** אם עבר החכם והתיר מהני, דאין זה אלא משום כבודו של חכם, אבל למעשה יכול השואל לסמוך על השני.

ובש"ך סי' רמ"ב מבואר בכמה מקומות שפסק כהראב"ד [א. שכתב להדיא בס"ק נד דאפילו התיר הוא עצמו אינו מותר. ב. בס"ק נח בטעה בשיקול הדעת, כתב שאינו יכול להחזירו משום דשוויה כחתיכה דאיסורא. ג. בס"ק נט גבי חכם שהתיר שיכול השני לאסור והיינו כדעת הראב"ד], ועי' בש"ך בחו"מ (סי' כה ס"ק יד אות יח) שכתב לתמוה על הרמ"א שמשמע שפסק כהר"ן, שהוא תימה כיון שהר"ן גופיה כתב שלענין מעשה אין בו כח לחלוק על אבות העולם, ועוד דהלא האוסרים רבים הם, הראב"ד והרמב"ן והרשב"א, וכן דעת הרא"ש ורבינו ירוחם.

## העולה למעשה

ומעתה מאחר דקיי"ל להחמיר כדעת הראב"ד שהוא מדין 'קם דינא', א"כ כל ששאל לחכם ואסר, אין השני יכול להתיר אף כשהוא חכם ממנו, מיהו זה דוקא בדבר שהוא בשיקול הדעת, אבל דבר טעות, כגון שהראשון אסר, והשני רואה שאין זה דם כלל אלא חוט אדום וכדו', בזה יכול להתיר דלא גרע מטעה בדבר משנה. וקודם שישאל את הרב השני צריך לומר לו שכבר שאל את הרב הראשון. כמו שכתב הרמ"א שם.

## שאל לחכם רק לידע ההלכה, וכשהחכם עונה מספק

ויש לידע שלא מהני לזה כששואל לחכם רק לברר דעתו להלכה ולא כפסק, שכיון שאמר מה דעתו על דבר זה, הוי כחכם שאסר. וכן אם החכם אסר מספק ג"כ הוי פסק לאסור, ויש לזה דין חכם שאסר. מיהו אם החכם אומר איני יודע אי"ז חכם שאסר ויכול אחר להתירו, וכמו"כ אם החכם כשפסק לו לאיסור אמר שישאל לחכם אחר, א"כ אין כאן פסק מוחלט ויכול החכם השני להתיר לו.

## חכם שאסר היינו דוקא על אותו דבר שהורה עליו

ודין חכם שאסר זהו דוקא על הדבר שפסק, כלומר שאם באו עם מראה מסויים לחכם והורה לאסרו, נעשה דבר זה אסור ואי אפשר להתירו, אבל אם החכם הורה הלכה ולא על חפץ מסויים, אין חיוב לעשות כדבר החכם ולא שייך בזה משום חכם שאסר.

## כשהודה החכם הראשון לשני להתיר

וכתב הרמ"א סי' רמ"ב (סל"א) אבל אם יש לו קבלה שטעה או שטעה בדבר משנה, יוכל להתיר. ואפילו אם טעה בשקול הדעת יכול לישא וליתן עם המורה עד שיחזור בו, אבל יכול להחזירו רק ע"י קבלה מרבו שיחשב עי"ז כטועה בדבר משנה. ולכן אין איסור לשואל לשאול לשני ובלבד שיודיע אותו שכבר הורה הראשון לאסור. ועיי"ש בפת"ש (ס"ק יח) שהביא משו"ת משכנות יעקב דמסיק כהרמ"א שאם יש לו קבלה מרבותיו יכול להתיר, אלא שכתב שכל זה דוקא אם יודע השני שאם ישמע הראשון שכך קיבל מרבותיו יהיה מוכרח לחזור בו, שאין כוחו גדול לחלוק על רבותיו, אבל אם החכם הראשון רב גוברי ויכול לחלוק על רבותיו, ודאי שאין השני רשאי להתיר. ודין זה נכון לב' הדעות, כי אין קם דינא דהוי כמו טעה בדבר משנה מאחר שמודה שאינו ראוי לחלוק, וגם משום כבודו של חכם לא שייך מהאי טעמא.

**דינים העולים**

1. נאמנת אשה לומר על מראה שנאבד לה שהוא דומה למראה טהור שנמצא לפנינו.
2. ואם בא מראה מסופק ואומרת האשה שחכם טיהר לה כזה מראה אינה נאמנת כי לפעמים טועה בדמיונות.
3. אשה שיש לה מראה נחלקו הפוסקים אם יכולה לפסוק לעצמה, דעת הסדרי טהרה שאינה נאמנת, אבל החכמת אדם סובר שבזמיננו שאוסרים כל נוטה לאדום מותרת לה להתיר לעצמה אם רואה שהמראה אינו נוטה לאדום.
4. ואם חברתה אומרת לה שהוא מראה טהור, אינה נאמנת כי אין לאשה נאמנות בדאורייתא אלא בדבר שהוא בידה [ואף דבר שהוא בידה אם הוא דבר שאינו ודאי איסור אינה נאמנת כי נשים דעתם קלה. ואם הוא דבר של טורח כגון לעניין בדיקת תולעים דעת מהרש"ל שאינה נאמנת, אבל הרמ"א פסק שכל שלא התחזק איסורא נאמנת, ולכך בירקות עלים שגדלים בחממות ואין מצוי תולעים סומכים על האשה. והכנסת הגדולה מתיר משום דס"ל שכל שמעורב אף כשניכר הוא רק דרבנן ובדרבנן סומכים על האשה וכבר נחלקו האחרונים אם דבר המעורב ואי אפשר להפרידו רק בטורח גדול, וניכר מקומו, אם יש לו ביטול דדעת הש"ך שהוא בטל אבל הט"ז סובר שאין לזה ביטול וכן דעת הגר"א והחזו"א, ולשיטתם זה איסור תורה].
5. הבעל יכול לפסוק במראה של אשתו ודעת החכמת אדם שדוקא לעניין דמי אשתו אבל אם התעורר שאלה בטבילה אינו יכול לפסוק והיינו בדבר שהוא תלוי בשיקול הדעת ולא בדבר המפורש בשו"ע, אבל הפרדס רימונים חולק שאף בזה יכול לפסוק.
6. חכם שהורה אין חכם אחר יכול להתיר. משום דקם דינא וגם משום כבוד החכם. אבל אם טעה בדבר משנה או במציאות יכול השני להתיר, אבל צריך להודיע לשני שכבר שאל לחכם ואסר.
7. אם השני יש לו קבלה מרבותיו שעל פי זה מתיר, והחכם הראשון מקבל דעתו של שני מהני בזה לבטל מה שאסר מתחלה.
8. חכם שאסר זהו דוקא על אותו מעשה שהורה, ואף אם רק שאל לדעתו ולא כדי לקבל הפסק מ"מ הוי חכם שאסר.
9. חכם שהודה מחמת ספק ג"כ חשיב חכם שאסר, אבל אם אמר איני יודע ומחמת זה אסר, אין זה פסק. וכן אם הראשון שולחו לשאול את השני אין כאן פסק ויכול השני להתיר.

**שיעור כג**

[סעיף ג] הכניסה שפופרת והוציאה בה דם, טהורה. וכן אם ראתה דם בחתיכה, אפילו היא מבוקעת והדם בבקעים בענין שנוגע בבשרה, טהורה, כיון שאין דרך לראות כן. וכן אשה שנעקר מקור שלה, וכמין חתיכות בשר נופלים בבית החיצון, טהורה. **אפילו ראתה דם, כל זמן שהחתיכות בבית החיצון שלה טהורה, דתלינן הדם בחתיכה זו, הואיל וידעה ודאי שנעקר מקורה ומחמת מכה היא**.

## רואה דם בשפופרת

בגמרא בנדה (כא:) מבואר דעת חכמים להתיר ברואה דם בשפופרת. ודעת רש"י ותוס' רשב"א רמב"ן וריטב"א שרואה דם בשפופרת הוא דם נדה גמור, אבל אינה נטמאת משום שיש חציצה ואינו נוגע בבשרה, וביאור הדבר, דאשה שיש לה דם במקורה אינה אסורה, ורק ביציאת הדם נאסרת, ולמדו חכמים מדכתיב 'בבשרה' שאינה אסורה אלא אם הדם נגע בבשרה, והיינו שנוגע בבין השיניים, אבל אם נתנה שפופרת ויצא הדם דרך השפופרת ולא נגע בבשרה, אינה אסורה.

## אם יש להתיר אשה בשעת הדחק ע"י שתראה בשפופרת

ועפי"ז דן הגרש"ז אויערבאך זצ"ל ליתן עצה להתיר נשים שאינם מצליחות ליטהר זמן רב, ע"י שיתנו שפופרת באות"מ שיצא הדם דרך שם.

אלא שהפוסקים ערערו על זה, משום שבשו"ע כאן נראה טעם אחר בהיתר דשפופרת, דכתב שטהורה משום שאין דרך לראות כן. ובשועה"ר (סעי' ח) כתב לבאר דהיינו שיוצא הדם ע"י השפופרת, ואינו יוצא מעצמו. וכתב דלפי טעמו של השו"ע ה"ה באם מוציאה דם בעצמה ע"י ידה מהמקור, שאינה נאסרת כיון שאי"ז כדרכה.

אמנם כתב השועה"ר (סעי' ט) שדעת הרמב"ם אינה כן, וראייתו משום שהרמב"ם (איסורי ביאה פ"ה הט"ז) כתב הכניסה שפופרת בפרוזדור, ואם הפירוש הוא משום שרואה שלא כדרכה ע"י השפופרת א"כ צריך שתתן השפופרת במקור, שהרי הפרוזדור הוא מקום שהשמש דש ולא המקום שממנו יוצא הדם. א"ו טעמו כדעת רש"י והתוס' שבשפופרת טהורה משום חציצה.

והטעם שכתב השו"ע שאינו ראיה כדרכה, מקורו מהטור, עפ"י הרא"ש (נדה פ"ג סי' ב), וכתב שם הרא"ש שכן דעת הר"ש מקוצי. ולפי דברי הרא"ש לא שייך היתרו של הגרשז"א, כי אשה שאינה יכולה ליטהר מחמת שרואה הרבה פעמים הרי זה ראיה כדרכה, ומה מועיל שבא דרך שפופרת. וכיון שהשו"ע סתם כדברי הרא"ש הרי אין לנו לבוא להקל כנגד זה.

ועוד כתבו הפוסקים לפקפק על התירו של הגרש"ז, כי אין לנו להקל בזה, דיש לחשוש שמא יצא דם מן הצד שלא דרך השפופרת.

## רחם שנפל מחמת חולשתו

והנה בפת"ש (סק"ז) הביא כאן הרבה תשובות בעניין צניחת רחם, והיינו אשה שמחמת חולשת הרחם הוא נופל, והוא מדמם הרבה. והנה ברא"ש שם כתב וכן עשה מעשה רבינו שמשון באשה שנעקר מקור שלה וכמין חתיכות בשר היה נופל לה בבית החיצון, וטיהר אותה לבעלה, כיון שאין דרך נשים לראות כך. ויש חילופי גרסאות בדברי הרא"ש, שיש שגרסו כמין חתיכה, וא"כ יהיה הביאור שהוא נפילת הרחם, וקצת נראה כן כי לא מצוי שיצאו חתיכות בשר באותו מקום. והיינו שלפי דעתו של הרא"ש שההיתר בשפופרת הוא משום שלא כדרכה א"כ הוא הדין כשנופל הרחם וראתה דם הוי שלא כדרכה. ועי' ט"ז (סק"ה) שביאר הסברא, שלא אסרה תורה אלא כשהמקור נשאר במקומו והדם יוצא ממנו, אבל כשאין המקור במקומו אין זה דרך ראיה שאסרה תורה, ועפי"ז רצו הצ"צ (הקדמון סי' פו) והשבות יעקב (ח"א סי' סה וח"ב סי' עה) להתיר אשה שנפל רחמה ויוצא לה דם תדיר.

מיהו כבר נתבאר שכל זה הוא דעת הרא"ש והשר מקוצי שההיתר בשפופרת הוא משום ראיה שלא כדרכה, אבל דעת הרבה ראשונים אינה כן, וכמו שכתב הב"ח בשם רש"י ותוס', וכ"כ הסד"ט (סק"ד) שכן דעת הרבה ראשונים. וא"כ איך נבוא להקל בדאורייתא כנגד דעת הרבה ראשונים. ודעת הנוב"י (סימן נח) שאף לדעת השר מקוצי אין להתיר, כי זה לא נחשב שרואה שלא כדרכה מחמת שיצא הרחם ממקומו. ורק אם המקור נשאר במקומו ונעקרו ממנו חתיכות ומחוברים למקור בעורק אחד או יותר בזה חשיב שלא כדרך משום שהחתיכה בעצם מופרדת מהמקור.

## אם נפילת הרחם נחשב כידוע שיש לה מכה

מיהו בסדרי טהרה (שם) מסיק שאף שאין לסמוך להקל מחמת ראיה שלא כדרכה, מ"מ יש להקל ביש לה וסת ורואה שלא בשעת וסתה, משום דיש לתלות שראייתה מחמת מכה ולא ראיה מהמקור, כדין אשה שידוע שיש לה מכה שהיא תולה במכה, ואף שאין לה כאב יש לסמוך על זה, שהוא מכה גדולה כשנופל הרחם.

אולם דעת החכ"צ (סי' מו) דמכה הוא דוקא כשיש פצע וידוע הפצע, בזה יש לתלות במכה, אבל דבר זה הוא מחולשה ואי"ז נחשב כידוע שיש לה מכה המוציאה דם. ולפי"ז כתב לבאר מה שאמרו בגמרא (נדה כב:) באשה המפלת כמין קליפות אדומות ואמרו הרופאים שיש לה מכה, והלכו חכמים ובדקו במים פושרים לראות אם נימוח. והקשה הרא"ש למה בדקו בפושרים ולא סמכו על דברי הרופאים שיש לה מכה. וכתב החכ"צ שאי"ז קושיא כי הרופאים לא אמרו שהדם שרואה הוא דם מכה, רק אמרו שיש לאשה זו חולי, וא"כ אין לסמוך להתירה כי לא ראו שיש לה מכה אלא רק חולשה וחולי, ואין לזה דין מכה שידוע במוציאה דם.

ולעניין הלכה, כבר כתב הפת"ש שדבר זה וכיוצא בו לא ניתן רשות לכל מורה לפסוק הדין בזה כ"א לגדולי הדור. ובשבט הלוי (בשיעורים על נדה) כתב דמעתה בזמנינו אין להקל בזה כלל כי אין לנו חכמים הראויים להתיר.

## כיצד תבדוק עצמה אם נפל רחמה

ואשה שיש לה צניחת רחם, כשבודקת עצמה צריכה לבדוק בשכיבה שאז יכולה להכניס העד, ואף שלכתחילה צריכה אשה לבדוק בעמידה שאז נכנס העד ביותר, מ"מ כבר כתב החוו"ד (סי' קפו סק"א) דמהני בדיקה אפרקיד [ורק קינוח לא מהני עיי"ש].

שו"ע: והוא שהטיל החתיכות במים פושרין ולא נמוחו, ודוקא חתיכות קטנות דומיא דשפופרת.

## מהו נימוח

ומהו נימוח מצינו מחלוקת בפוסקים, שהבינת אדם (אות ו) כתב שכדי לאסרה צריך להיות צלול ממש, וכל זמן שהוא עדיין פירורים אינה נאסרת, שהרי מצינו במשנה (נדה כא.) שאם הוא כמו עפר לא חשיב נימוח והיא טהורה. אבל הביא שם דעת הבית מאיר שאף אם לא נעשה כנוזל ממש אלא כדונג חשיב נימוח ואסורה, אבל הוא עצמו ס"ל שאינה אסורה עד שיהא צלול כמים.

## אם שייך בדיקה בפושרים בזה"ז

ובדיקה זו שכתב השו"ע שיהיה נימוח במים פושרין, עי' בחכמת אדם (כלל קיא דין ד) שבזמן הזה אין אנו בקיאים בזה כיון שאין אנו יודעים שיעור הפושרים, וכמו שמצאנו בש"ך (יו"ד סי' לו סק"ט) לעניין בדיקת הריאה שאמרו לבדוק בפושרים, שאין לסמוך ע"ז בזמנינו כיון שאין אנו יודעים שיעורו. אבל בספר פרי דעה (שפתי לוי אות יד) כתב שיש לסמוך על בדיקת פושרים גם בזה"ז כסתימת הפוסקים, ואי"ז דומה לבדיקת ריאה, דהתם בעינן דוקא פושרים, אבל כאן אפילו אינו פושרים אלא חמים ג"כ מהני [וכדמשמע ברש"י במשנה נד:], וא"כ אין כאן חשש משום אין בקיאים.

## בדיקה בציפורן

ויש עוד בדיקה ע"י ציפורן [כמבואר ברמ"א ס"ד], והוא ע"י שמשים רוק על הציפורן [כמבואר בגמ' בנדה כב: שצריך רוק] ומניח החתיכה ומשפשים את הציפורן בציפורן אחרת, ואם נימוח הוא דם ואסורה. ובדיקה זו היא יש מורים שנוהגים בא כשרואה החכם חתיכות על העד ואינו נראה כל כך כדם, ובודק ע"י בדיקת ציפורן אם נימוח.

## היו כמין חתיכות על העד ונאבד העד

ואם היה כמין חתיכות על העד, ונאבד ולא בדק אם נימוח, בחוט שני כתב להחמיר. אולם בחת"ס (יו"ד סי קנט) החמיר בהפסק טהרה משום שהיא בחזקת טמאה, וכן החמיר בג' ימים ראשונים וכן בשעת וסתה, אבל שלא בשעת וסתה כשיש לה חזקת היתר, כתב להקל, דאע"פ שבעלמא אמרינן חזקת דם בא בהרגשה, וכאן אין חזקה משום שהם חתיכות יבשות, לכן יש להתיר משום ס"ס שמא היא חתיכה ואפילו היה דם שמא בא שלא בהרגשה. אמנם ברשב"א (תוה"ב ב"ד ש"א וביותר במשמרת הבית שם) עולה טעם אחר להתיר בנאבד, דכתב שרוב פעמים חתיכות אינם דם נדה, ומה שהצריכו בדיקה בפושרים הוא משום דכל דאיכא לברורי מבררינן.

ועיין בבינת אדם (אות ו') שהביא דברי הרשב"א (הנ"ל) ודברי הרא"ה שחולק, ומסיק ג"כ להחמיר בג' ימים ראשונים [אם לא בשעת הדחק], אבל כתב להקל אם היו החתיכות שחורות גם בג' ימים ראשונים, אבל לא בהפסק טהרה.

מיהו כל הנידון להתיר הוא בחתיכות שעל העד שאינם מכתימות את העד, אבל אם הכתים את העד, ממילא אף אם החתיכה אינה נימוחה מ"מ נאסרת מחמת הדם שיש על החתיכה [ופעמים שיש חתיכות שניכר שבאו מעלמא ואז יש להתיר אף בלא בדיקה].

שו"ע: אבל חתיכה גדולה, טמאה, אפילו לא ראתה כלום, לפי שאי אפשר לפתיחת הקבר בלא דם, אפילו בנפל שלא נגמרה צורתו.

## יצאו חתיכות מתי יש לחשוש משום פתיחת הקבר

מבואר שיש חתיכה גדולה וחתיכה קטנה, ופתיחת הקבר הוא דוקא בחתיכה גדולה, אבל חתיכה קטנה כשאין עליה דם אינה נאסרת שאי"ז נחשב פתיחת הקבר ובשם השבט הלוי הביאו שהשיעור הוא 2 מ"מ.

## רופא שהכניס מכשיר לרחם מתי נטמאת אף בלא שיצא דם

ובבדיקות שהרופא עושה, הנה אם הוא בודק רק בפרוזדור ואינו מגיע עד לצוואר הרחם [וכך הם רוב הבדיקות בזמנינו], א"כ אין חשש משום פתיחת הקבר, אבל אם מכניס מכשיר לתוך הרחם, אז יש לדון משום פתיחת הקבר שתהיה אסורה אף אם לא ראו דם על המכשיר, אמנם אם הוא מכשיר דק פחות מ2 מ"מ אין בזה משום פתיחת הקבר כמו שנתבאר.

ואף ביותר משיעור זה נחלקו הפוסקים אם יש בזה משום פתיחת הקבר מאחר שהפתיחה אינה מבפנים אלא מבחוץ. ובחזו"א (סי' פג) כתב לדון בזה אם פתיחת הקבר מבחוץ אוסרת, שבשם הבית יוסף כתב שאין בזה משום פתיחת הקבר, אבל עי' בפת"ש להלן (סי' קצד סק"ד) בשם הנוב"י דאין חילוק בין גרם הפתיחה מבפנים ובין מבחוץ כגון שהרופא הכניס אצבעו או איזה כלי ופתח פי המקור. ובחזו"א כתב להוכיח מהגר"א (ס"ק כג) שכתב מקור לדין שבחתיכות קטנות אין משום פתיחת הקבר, מדין שפופרת שאינה מטמאה, ולכן נקטינן להלן סעי' ו' שכל שהוא כשפופרת קנה דק שבדקים טהורה [ושיערו רבותינו שהוא בערך שיעור 2-3 מ"מ וכנ"ל], וע"כ שגם מבחוץ חשיב פתיחת הקבר.

**דינים העולים**

1. דם נדה לדעת רש"י והרבה ראשונים, אינו אוסר אא"כ ביציאתו נגע בדפנות הנרתיק, ולכך אם נתנה שפופרת אינה אסורה.
2. הגרש"ז אויירבך רצה להתיר אשה שאינה יכולה ליטהר ע"י שתראה בשפופרת אולם הפוסקים לא הסכימו כי לדעת הרא"ש אין היתר אלא באופן שיצא דם שלא כדרכו.
3. נפל הרחם מחמת חולשה, דעת הט"ז להתיר משום שאינו ראיה כדרך, מאחר שאי"ז במקומו. והאחרונים פקפקו בהיתר זה. ובסדרי טהרה רצה להתיר משום דחשיב מכה, אולם החכ"צ חולק שאי"ז כמכה שידועה שמוציאה דם, כי אין זה פצע אלא רק חולשה.
4. נפל רחמה תבדוק בשכיבה שגם זה מועיל, ורק בשאר נשים החמירו לכתחילה בעמידה.
5. חתיכות שנפלו יבדוק אם נימוח, ודעת החכמת אדם שנימוח הוא כשנעשה ממש כמים, אבל כתב בשם הבית מאיר שאף אם הוא כעין דונג חשיב נימוח ואסורה.
6. בדיקה בפושרים אם נימוח, דעת החכמת אדם שבזמנינו אין להתיר ע"י פושרין כי אין אנו בקיאים מהו שיעור פושרים, אבל הפרי דעה סובר שיש להתיר, דלאו דוקא פושרין אלא ה"ה בחמין.
7. ויש בדיקה בציפורן וצריך ליתן רוק ולשפשף על הציפורן השניה.
8. היו כמין חתיכות על העד יכול לבדוק ע"י ציפורן. ואם נאבד העד אסורה בהפסק טהרה או בג' ימים ראשונים, אבל בג' ימים אחרונים מותרת. ובבינת אדם כתב שאם מצא חתיכה שחורה מותרת אף בג' ימים ראשונים.
9. חתיכה קטנה פחות מ2 מ"מ, אין בזה משום פתיחת קבר. אולם בגדולה נאסרת. ונפק"מ לרופאים שאם הכניסו בצוואר הרחם אם הוא מכשיר דק מאוד אין חשש, אבל במכשיר עבה יותר מ2 מ"מ יש לחשוש לפתיחת הקבר ואף שהוא בא מבחוץ.

**שיעור כד**

**[סעיף ה]** במה דברים אמורים שאם לא נימוחו טהורה, בזמן שהם יבשים גמורים שאין עמהם דם כלל, אבל אם יש עליהם שום לחלוח דם טמאה. **הגה: והוא הדין אם נתמעכו או נימוחו קצתן, וקצתן לא נימוחו, דטמאה. מיהו נראה לי דאם בדקה ג' פעמים כל מה שראתה, ולא נימוחו כלל, שוב אינה צריכה לבדוק מה שהיא רואה אח"כ, כדרך זה, שהרי הוחזקה שדברים אלו אינן דם, רק באים ממכה שבגופה. ודווקא באשה שיש לה וסת, ושלא בשעת וסתה, כמו שנתבאר גבי מכה.**

## מאי שנא דם ע"ג חתיכה מדם שבתוך הבקעים

הקשו הט"ז (סק"ז) והש"ך (ס"ק טו) דלעיל (סעי' ג) כתב השו"ע שאם ראתה דם בחתיכה, שיש לה בקעים טהורה, כיון שאין דרך לראות כן, ולמה כאן טמאה כשיש דם על החתיכה. והט"ז כתב לחלק, דהתם שהדם בבקעים תולים שהדם בא מהמכה, אבל כאן בדם שע"ג חתיכה, אדרבה הדם מוכיח שגם החתיכה היא דם אלא שלא נימוח. אבל תירוצו אינו ברור דלמה לא נאמר כן גם לעיל סעי' ג גבי דם שבתוך החתיכה, שהדם יוכיח שהיא חתיכה של דם.

ועוד תירץ הט"ז, דאפשר שדרכה של אשה לראות דם על גבי חתיכה, ונראה ביאורו, דלעיל בחתיכה שיש בה בקעים, אנו תולים שהחתיכה היא גרמה לדם לצאת, וחשיב ראיה שלא כדרכה [והט"ז לשיטתו דהתיר לעיל אפילו דם גמור כשחשיב שראתה שלא כדרכה], וזה שייך דוקא בדם שבתוך החתיכה, דאז ודאי בא עם החתיכה ואי"ז דם בפני עצמו, אבל כאן שהדם הוא על גבי החתיכה לא שייך היתר זה.

אבל הש"ך כתב ליישב באופ"א, שיש חילוק בין דם שבתוך החתיכה לדם שעל גביו, ויש לדייק בדבריו, שלא כתב כדברי הט"ז שדם שעל גבי המכה הוי כדרכה, ונראה דעתו דההיתר הוא משום שתולים במכה, וכאן כשהדם על גבי החתיכה אין לתלות שבא מחמת המכה [והש"ך לשיטתו לעיל שאין להתיר דם גמור אף אם יצא שלא כדרכו, ולדבריו על כרחך צ"ל שבסעי' ג' טהורה משום דתולים בדם מכה, וא"כ צ"ל דהכא בדם ע"ג חתיכה אין תולין משום דם מכה]. ויש חילוק לדינא בין אם ההיתר משום תליה במכה או משום ראיה שלא כדרכה, דהא הרמ"א (סי' קפז ס"ה) כתב שבשעת וסתה אין תולים במכה, וא"כ להש"ך שהוא היתר משום תליה במכה לא נתירה בשעת וסתה, אבל לדעת הט"ז יש להתיר משום ראיה שלא כדרכה.

הגה: **והוא הדין אם נתמעכו או נימוחו קצתן, וקצתן לא נימוחו, דטמאה.**

## קשה דנוכיח ממה שלא נימוח, שאשה זו יש לה מכה וא"כ נתיר אף מה שנימוח

והקשו האחרונים [עי' סד"ט סק"ה, ובחוו"ד סק"ו] דהיה לנו להתירה, שהרי אם חלק לא נימוחו א"כ יש ראיה שיש לה מכה, וא"כ למה לא נתיר גם מה שלא נימוח. דהא כבר נתבאר לעיל סי' קפז (ס"ה) שכל שידוע שיש לה מכה, אף כשאין ידוע שהיא מכה המוציאה דם, יש להתירה עכ"פ שלא בשעת וסתה. וקושיא זו קשה גם על דברי השו"ע שאסר בדם שעל גבי החתיכה, ולמה לא נאמר שמאחר שיש חתיכה מוכח שיש לה מכה ולא נאסור מחמת הדם.

וכתב החוו"ד ליישב, דחשיב מכה שאינה מבוררת, והוי כס"ס להחמיר, ספק אין לה מכה, ואפילו אם יש לה מכה שמא דם זה לא בא מחמת המכה אלא דם גמור הוא. ובסד"ט (שם) כתב ליישב [והביאו גם החכמת אדם קיא, ד] שאם יצאו חתיכות תולים שגלדי מכה הם, וכבר נתרפאה המכה, ומעתה אין לתלות את הדם בזה. ולעיל (שיעור כג) כבר הבאנו שיטת החכ"צ (שו"ת סי' מו) שאינו תליה במכה רק כשיש בועה וחבורה, אבל כאן תולים בחולי שמוציא חתיכות, וממילא חתיכות של דם אוסרות.

[סעיף ו] במה דברים אמורים שצריך בדיקה בשרייה, במפלת כמין קליפות ושערות, אבל חתיכת דם אף על פי שקשה ואינו נימוח, טמאה. וי"א...

ובאחרונים פסקו כלישנא קמא להחמיר.

**סימן קפט**

**כתב הרמב"ן בהלכותיו** (פרק ו' דין יד) **צריכות בנות ישראל להזהר בחושבי הוסתות ודיניהן, אין לך דבר שצריך תלמוד בדיני זיבה בזמן הזה כחשש הוסתות.**

[סעיף א] כל אשה שאין לה וסת קבוע, חוששת ליום ל' לראייתה, שהוא עונה בינונית לסתם נשים, ואם יש לה וסת קבוע לזמן ידוע מכ' לכ' או מכ"ה לכ"ה, חוששת לזמן הידוע.

## מחלוקת הראשונים לעניין עונה בינונית

כאן מבואר דין עונה בינונית לאשה שאין לה וסת קבוע, והנה הרי"ף והרמב"ם לא הזכירו דין זה, אבל הרשב"א (תוה"ב ב"ז ש"ג טו.) פסק שיש דין עונה בינונית לל' יום ודייק כן מדברי רש"י (טו. ד"ה בתוך). מיהו עיין בריטב"א שנראה פירוש אחר ברש"י.

## איזה יום הוא עונה בינונית

והנה מצאנו ג' שיטות בעונה בינונית. **א.** דעת הט"ז (ס"ק יד) שהוא יום ל' לראייתה [וסופרת גם יום ראייתה וגם יום וסתה, ונמצא שהוא אחר כ"ט יום]. **ב.** דעת החוו"ד (ס"ק יב) שהוא יום ל"א לראייתה [והיינו שתספור ל' יום מיום ראייתה]. **ג.** דעת הש"ך (ס"ק ל) שסופרת ל' יום בחודש חסר ול"א יום בחודש מלא, והיינו שלעולם עונה בינונית הוא באותו יום בחודש שראתה. ולמעשה אם מחמירים גם כהט"ז וגם כהחוו"ד ממילא לעולם נכלל בזה גם שיטת הש"ך. וכן קיי"ל להחמיר ככל השיטות [עי' חכמ"א כלל קיב דין ה].

## אם חוששת ליום ולילה או רק בעונת ראייתה

ובאחרונים נחלקו אם בעונה בינונית חוששת רק לאותה עונה שראתה בה או שחוששת ליום ולילה, דדעת הסד"ט (ס"ק לא) שחוששת רק בעונה שראתה, ואם ראתה ביום, תחשוש ביום ל' לראייתה רק ביום, ואם בלילה תחשוש בלילה. אבל הכו"פ (ס"ק טו) סובר שאף שבכל הוסתות חוששת רק לאותה עונה שראתה, בעונה בינונית שאני, וחוששת מעת לעת. וראיתי מי שכתב להקל בזה כהסד"ט, אבל באמת נראה כשיטת הכו"פ, דכן היא הסברא הפשוטה, שדוקא בשאר וסתות אמרו שחוששת בעונה שראתה, ותולים שעונת ראייתה גורמת. אבל בעונה בינונית הרי הוא חשש מחמת שאר נשים, דרוב נשים רגילות לראות ביום השלושים יום, ואין זה חשש מחמת זמן ראייתה, וא"כ מאיזה טעם ניזיל בתר זמן ראייתה, ולכן צריכה לחשוש ביום ובלילה [מיהו דוקא לעניין תשמיש צריך לחשוש ביום ובלילה, אבל לעניין הבדיקות סגי בבדיקה אחת].

וכתב השו"ע: ואם יש לה וסת קבוע לזמן ידוע מכ' לכ' או מכ"ה לכ"ה, חוששת לזמן הידוע.

## וסת קבוע קצר, ועבר ולא ראתה, אם תחשוש לעונה בינונית

והיינו שאשה שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לעונה בינונית, ומבואר בשו"ע שאפילו אם וסתה קצר מל' יום, היינו לכ' ימים או לכ"ה, אם עבר ולא ראתה אינה צריכה לחשוש לעונה בינונית ביום ל'. אבל אין זה דין מוסכם, כי דעת הרמב"ן (נדה טו.) והר"ן (שבועות ד: מד' הרי"ף) שאם היה לה וסת קצר ועבר ולא ראתה צריכה לחשוש לעונה בינונית, דכי לעולם לא תראה.

ובט"ז להלן (סק"ה) נראה כדעת הרמב"ן, שכתב על דברי השו"ע (סעי' ד) דיש חילוק בין אשה שיש לה וסת קבוע לאין לה וסת קבוע, שאם יש לה וסת קבוע ועבר הוסת ולא ראתה אינה מותרת עד שתבדוק ותמצא טהורה, אבל אם עדיין לא קבעה וסת ג"פ ועבר הוסת ולא בדקה מותרת בלא בדיקה, והקשה הט"ז הא השו"ע בסי' קפו (סעי' ב) פסק שאשה שאין לה וסת קבוע צריכה בדיקה קודם תשמיש, ואיך כתב שמותרת בלא בדיקה. ותי' דמיירי ביש לה וסת קבוע אלא ששינתה וסתה, ולכך אינה חוששת ואינה צריכה בדיקה. וכתב החוו"ד (ס"ק ב) שלפי ביאורו של הט"ז צ"ל כהרמב"ן, שהרי השו"ע סיים וכתב דעונה בינונית דינה כוסת קבוע, ולכאורה כוונתו לעניין שאינה מותרת בלא בדיקה, וקשה דהא מיירי באשה שיש לה וסת קבוע רק ששינתה ולא ראתה, וא"כ למה תחשוש לעונה בינונית. ומוכרחים לבאר, דמיירי ביש לה וסת קבוע לזמן קצר פחות מל' יום, ולכך אע"פ שיש לה וסת קבוע מ"מ חוששת לעונה בינונית, וכדעת הרמב"ן. ובאמת צ"ע איך ביאר כן הט"ז בדברי השו"ע, הא בשו"ע (סעי' א') מבואר להדיא דלא כהרמב"ן וכמו שביאר הט"ז עצמו (ס"ק א).

## דעת הט"ז שחוששת ליום הראוי לראייתה, ולפי"ז אף בוסת קצר לא תחשוש לעונה בינונית

מיהו יש ראיה להיפך מהט"ז, דאשה שיש לה וסת קבוע קצר אינה חוששת לעונה בינונית.

דהנה בט"ז להלן (ס"ק לא) כתב שאשה שיש לה וסת קבוע לכ' יום ועבר הוסת ולא ראתה, צריכה למנות שוב כ' יום, כאילו ראתה באותו יום, דתולים שהיא רואה מכ' יום לכ' יום, אלא שהיה מקרה שלא ראתה, והיינו שמונה כ' יום מיום הראוי לראייתה, אבל כבר הביא הט"ז (שם) דעת המהרש"ל שאין צריכה לחשוש עוד, דעונתה הוא לראות בהפלגת כ' יום מזמן ראייתה, ואם לא ראתה, הרי לעולם לא יחזור עוד זמן כ' יום מראייתה. וכן הסכימו רוב האחרונים כדעת המהרש"ל.

ועיי"ש בט"ז שהביא ממהרש"ל שאם לא ראתה לכ' יום אינה חוששת כלל, ואף לעונה בינונית אינה חוששת, שהרי אשה זו יש לה וסת קבוע. והט"ז שם אף שחלק על מהרש"ל והחמיר שתבדוק ליום הראוי, מ"מ לא חלק על מה שכתב מהרש"ל שאי"צ לחשוש לעונה בינונית. והוא מוכרח לשיטתו, מאחר דס"ל שיש לה וסת מיום הראוי, שוב אין לה לחשוש ליום ל' לראייתה הראשונה, שהרי אנו תולים שנשאר באשה זו רגילות לראות ליום כ' מיום שראויה לראות, ואין לטעון דכי לעולם לא תראה.

ולעניין הלכה, יש להחמיר לחשוש לדעת הרמב"ן, שאם יש לה וסת קבוע קצר ועבר ולא ראתה צריכה לחשוש לעונה בינונית [ואין אנו סוברים להלכה דאזלינן בתר יום שראויה לראות].

## ביש לה וסת החודש לכו"ע אינה חוששת גם לעונה בינונית

אכן כל זה באשה שיש לה וסת הפלגה קצר, שנתבאר שאין לנו לתלות למתי תראה, ולכך יש לה לחשוש לעונה בינונית, כמו שכתב הרמב"ן מילתא בטעמא, דכי לעולם אל תראה. אולם אם יש לה וסת החודש קבוע, הרי אף אם עבר ולא ראתה חוששת ליום החודש בחודש אח"כ, א"כ אין לחשוש לעונה בינונית, דלא שייך בזה טעמו של הרמב"ן למתי היא תראה.

## ביאור מה שכתבו האחרונים שעונה בינונית נעקרת בפעם אחת

והנה בתורת השלמים (סק"ד) כתב דאף שכתב השו"ע שוסת עונה בינונית דינו כוסת קבוע, אין זה ממש כוסת קבוע, ולא בעי עקירה ג' פעמים, אלא נעקר בפעם אחת, וכן כתב החכמת אדם (קיב, ג). ובאמת צ"ב בכוונתם שנעקר בפעם אחת, מה שייך נעקר בוסת זה, דזה ודאי שכל זמן שאין לה וסת קבוע לעולם חוששת לדין עונה בינונית. ולפי דעת הט"ז שיש דין למנות ליום הראוי לראייתה, יש לבאר, דבאופן שלא ראתה ביום ל' לראייתה, אילו היה וסת עונה בינונית כוסת קבוע, הייתה צריכה לחשוש ל' יום אחר שיעברו אותם ל' יום ראשונים, דהוא יום הראוי לראייתה, וע"ז כתבו האחרונים שכבר נעקר בפעם אחת [ונעקר פעם אחת, היינו שסופרים רק מראיה אחרונה], ושוב אינה חוששת ליום הראוי [ובאמת לדעת הט"ז אם ראתה בתוך ל' יום, מ"מ תחשוש ביום ל' לראייתה הקודמת, דחוששים ליום הראוי, ורק אם עבר ל' יום ולא ראתה אינה צריכה לחשוש ליום ל' לחודש הבא (עי' ט"ז ס"ק יז)].

מיהו לדעת הש"ך אפשר לבאר באופ"א, דהוא ס"ל שעונה בינונית הוא ביום החודש לראייתה, וא"כ ברור שצריך עקירה, דהיה הו"א שכמו שבוסת החודש הקבוע לכו"ע חוששת באותו יום של החודש אף אם חדש אחד לא ראתה, א"כ היה מקום לטעות דכיון שעונה בינונית היא כוסת הקבוע, א"כ נאמר שגם אם לא ראתה לאחר ל' יום, יש לה לחשוש חודש שאח"כ, ולזה אמרו שוסת עונה בינונית נעקרת בפעם אחת, ושוב אינה חוששת ליום החודש שלאחר מכאן.

## אם אין לה יום מסויים שרואה בו, אבל רגילה שלא לראות אלא לאחר ל' יום

ואשה שאין לה וסת קבוע, אבל מ"מ רגילה שלא לראות אלא לאחר ל' יום, הנה בתרומת הדשן [עי' שו"ע לעיל קפו סעי' ג] כתב שימים שרגילה שלא לראות בהם, חשיב כוסת קבוע שלא לראות בהם. אמנם כתב החוו"ד (סי' קפו ס"ק ג) דאינו כוסת ממש וחוששת לעונה בינונית, וכל מה שהיקל התרוה"ד הוא רק לעניין בדיקה בשעת תשמיש, ולא לעניין שלא תחשוש לעונה בינונית.

[סעיף ב] כיצד קובעתו, כגון שתראה ד' פעמים, וביניהם ג' זמנים שווין...

## ראיה ראשונה אינה מן המנין ונפק"מ בזה

ואף שכתב השו"ע שתראה ד' פעמים, כתב אח"כ שראיה הראשונה אינה מן המנין והיינו שהוסת נקבע מחמת ג' ראיות האחרונות, אבל הראשון אינו בכלל מנין הראיות שקובעות וסתה, ונפק"מ בזה, דהנה קביעת וסת היא רק ע"י ג' ראיות באותה עונה [שיהיה שלשתן ביום או שלשתן בלילה], ומ"מ ראיה ראשונה אינה בכלל הוסתות, אלא זהו רק זמן ממתי להתחיל לחשב עונת וסתה. ולכן אף אם תראה ראיה ראשונה בלילה ואחר כך ג"פ ראתה ביום, קבעה וסת לראות ביום.

*[וכתב השו"ע: וכן בראיית הימים שהיא לימים ידועים לחדש, מיד אחר שראתה פעם אחת ליום ידוע לחדש, כגון כ"א או כ"ה בו. ועי' ט"ז (סק"ב) ששינה הגירסא דצ"ל כגון א' או ה'. והטעם לשנות הגירסא דאל"כ למה נקט הטור דוקא ב' תאריכים אלו].*

## ראתה ג' פעמים לכ' יום אבל ביניהם הייתה עוד ראיה לי"ח יום

ובעיקר מה שכתב השו"ע שקביעת הוסת היא בג' ראיות, יש לברר אם בעינן רצופין. דיש לדון באשה שראתה בהפלגת כ' יום ואחר י"ח יום שוב ראתה, ואח"כ עוד ב' פעמים ראתה לכ' יום. הנה דעת הש"ך (להלן סק"מ) שוסת קצר עוקר ארוך, וממילא באופן זה הרי נעקרה הראיה הראשונה, ולא מצטרף לקביעות וסת. אבל הסכמת האחרונים כמו שמבואר להדיא ברמב"ן שוסת קצר אינו עוקר ארוך, וכתב החזו"א (פה, לד) שלפי"ז, באופן זה שכתבנו שהיה ראיה ליום כ' ואח"כ היה וסת קצר ושוב ראתה ב"פ בהפלגה של כ' יום, קבעה וסת לכ' יום, ולא חשיב שאינם רצופין מאחר שהראיה שבינתיים לא עקרה את ראיית כ' הראשונה.

## לפי"ז היה לה ראיה ארוכה ואח"כ קצרות, תחשוש לה אף אחר זמן רב

ונמצא לפי זה, דאם היה לה ראיה ארוכה, ואח"כ זמן רב תראה רק ראיות קצרות [כגון אשה שרגילה לראות לכ"ט או ל' יום, וראתה פעם אחת בהפלגת ל"ה יום, ואח"כ חזרה לראות ראיותיה הרגילות], הרי אותה ראיה ארוכה לא נעקרה מעולם, ואם פעם אחת אפילו אחר זמן רב לא תראה ראיה קצרה, הרי כשיגיע יום הפלגה ארוכה, תחשוש. וגם אפשר שתקבע וסת אפילו אחר זמן רב, אם תחזור לראות אפילו בהפסקים גדולים באותה ראיה ארוכה [ומ"מ אם היה לה עיבור באמצע שוב לא צריכה לחשוש, דאי"ת לחשוש לוסת שאינו קבוע שהיה קודם העיבור].

**דינים העולים**

1. דם שע"ג חתיכה חוששים שהוא דם נדה, אבל דם שבבקעים מתירים, להט"ז משום שדם שבבקעים הוי דלא כדרכה משא"כ ע"ג החתיכה. ולהש"ך דם שבבקעים יש לתלות במכה משא"כ דם שע"ג חתיכה.
2. ואין לתלות שיש לה מכה ולהתיר דם שעל גבי החתיכה, וכמו"כ אם מקצת נימוח אסורה ואין תולים במכה מחמת מה שלא נימוח. והחוו"ד ביאר משום שהיא מכה שאינה מבוררת. והסד"ט ביאר דתולים שכבר נתרפאה. ולדעת החכ"צ אין החתיכה מוכיחה כלל שהיא מכה.
3. קיי"ל שדוקא חתיכה כמין קליפה ושערות יש להתיר, אבל אם יצא חתיכת דם שלא נימוח טמאה.

**סימן קפט**

1. קיי"ל כדעת רש"י והרשב"א שאשה שאין לה וסת חוששת לעונה בינונית. וזמן עונה בינונית, להט"ז הוא ל' יום מראייתה, לחוו"ד הוא ל"א יום מראייתה [ומונים גם יום ראייתה וגם יום וסתה]. ודעת הש"ך שהוא ביום החודש. ולהלכה חוששים לדעת כולם.
2. עונה בינונית לדעת הסד"ט חוששת רק בעונת ראייתה, שאם ראתה ביום חוששת ביום ל' ביום ולא בלילה, אבל קיי"ל כהכו"פ שעונה בינונית אסורה ביום ל' לראייתה ביום ובלילה.
3. היה לה וסת קבוע אינה חוששת לעונה בינונית. ובשו"ע מבואר שאף אם היה לה וסת קצר פחות מל' יום ולא ראתה בו, אינה חוששת לעונה בינונית. אבל דעת הרמב"ן שבהיה לה וסת קצר ועבר וסתה ולא ראתה חוששת לעונה בינונית. ויש להחמיר כהרמב"ן. ואם היה לה וסת החודש לכו"ע אינה חוששת גם לעונה בינונית.
4. וסת עונה בינונית נעקר בפעם אחת, ונפק"מ, להט"ז לומר שאין למנות ליום הראוי לראייתה, ולהש"ך לומר שאין זה כוסת קבוע לחודש.
5. אשה שרגילה שלא לראות עד לאחר ל' יום, מ"מ חוששת לעונה בינונית.
6. וסת הפלגה הוא בד' ראיות, וראיה ראשונה אינה מן המנין, ולכך אם ראתה ראיה ראשונה בלילה וג"פ ביום, נקבע וסתה ביום.
7. ראתה לכ' יום ואח"כ לי"ח יום ואח"כ ב"פ לכ' יום, הסכמת הפוסקים שראייתה לי"ח יום לא עקרה וסתה, ולפי"ז כתב החזו"א דנמצא שיש לה ג' ראיות לכ' יום שלא נעקרו, וקבעה וסת.

ומחמת זה עולה שאם היה לאשה ראיה ארוכה ואח"כ ראתה ראיות קצרות, הרי אפילו אחר זמן רב לא נעקרה אותה ראיה ארוכה, ואם פעם אחת לא תראה עדיין צריכה לחשוש להפלגה הארוכה. ופעמים אפשר שתקבע וסת אחר זמן רב ובהפסקים גדולים, באופן שכל ראיותיה שבינתיים היו ראיות קצרות.

**שיעור כה**

**[סעיף ג]** אם קבעה וסת לשעות ולא לימים, אינה חוששת אלא שעתה בלבד, והוסת הזה הוא נעקר בשעה אחת, ואפילו בלא בדיקה.

## וסת לשעות

וסת השעות מקור הדין מהראב"ד (בעלי הנפש תיקון הוסתות סי' א), ועיי"ש שלמד כן מאותו מעשה (נדה סו.) באשה שהיתה רגילה לראות כל פעם בשעה שעלתה מטבילתה ובאה לעיר, ואמר לה רבי יוחנן לכי והיבעלי לו על גבי הנהר, ומבואר דאע"פ שהיה לה קביעות לראות בליל טבילתה, מ"מ לא אסרה רבי יוחנן כל אותה עונה, כיון שהייתה רגילה לראות רק בשעת כניסתה לעיר, וזה ביאור דברי הט"ז (סק"ד) שכתב כגון אחר טבילתה.

## כל דין וסת שעות שייך רק באינו קבוע

וביאר הראב"ד שכל המחלוקת בגמרא (סג:) בין ר' יוסי לר' יהודה אי כשרואה בשעה קבועה אסורה רק באותה שעה או כל העונה, וקיי"ל כר' יהודה שאסורה כל היום, זה דוקא ביש לה וסת קבוע לימים ולשעות, אבל אם היה לה וסת לשעות ולא לימים, אז מודה רבי יהודה לר' יוסי דאסורה רק לשעות.

ומעתה כל דינו של הראב"ד הוא דוקא ג' ראיות שלא בימים קבועים, וראתה כולם בשעה מסויימת, יש לה וסת לראות באותה שעה, ונמצא שוסת זה להקל הוא בא, שאחר שראתה ג"פ באותה שעה, חוששת לוסת שאינו קבוע רק באותה שעה שרגילה לראות, ואינה אסורה כל היום. אבל אם היה לה וסת קבוע לימים ורואה באותה שעה באותו יום, אין אומרים שיש לה וסת שעות, אלא אסורה כל היום, דוסת הקבוע לימים עוקר את הוסת השעות [וכן מבואר בהבנת הראב"ד, בגר"א ובחוו"ד, וכן בחזו"א סי' פו סק"ב].

## מדין וסת השעות יהיה ראיה ששעות היום מחולקים מה"ת ולא רק הסכם מדיני

והגדר בשעה, כתב החזו"א (סי' פה ס"ק עד) ששעה היינו שעה זמנית, לפי חלוקה של אחד מי"ב מחלקי היום, כי מנין השעות הוא מכוונת התורה ואינו הסכם מדיני. ובאמת הוא דבר קשה להבין שנגרם לה ראיה לראות דוקא בשעה מסויימת של היום, ומרגיש גופה להוציא דם בשעה החמישית ולא בשעה השישית. ודעת התומים (סי' ל' סק"ג הביאו באו"ש ריש הל' עדות) שחלוקת היום לי"ב שעות היא הסכמה מדינית ואינה מן התורה, ורק חלוקה שקודם חצות ואחר חצות שייכא בדיני התורה, ובזה ביאר שהחקירה של העדים אינה לשעות אלא רק לידע אם קודם חצות או אחר חצות, וא"כ לדבריו קשה מה שייך וסת השעות.

## ביאור ההפלאה שוסת השעות היינו הפלגה לכך וכך שעות

ומצאנו עוד ביאור בדברי הראב"ד, שההפלאה כתב לבאר וסת השעות, היינו שכמו שיש הפלגה של ימים, ויש גם וסת השבוע שהוא הפלגה לראות באחד מימי השבוע, אבל אינו רואה כל שבוע באותו יום אלא כל כמה שבועות רואה באותו יום בשבוע, והוי וסת הסירוג, כמו"כ יש וסת שעות בסירוג, היינו שרואה באותה שעה ביום, אבל בסירוג של עשרים או שלושים יום, ואם ראתה כך ג"פ אסורה, אבל אינה אסורה אלא באותה שעה שראתה, ורק אם נקבע יום בהפלגה שוב אינה סומכת על השעה, אלא אסורה כל העונה. אבל שוב חזר בו ההפלאה, שנראה יותר שגם וסת שאינו קבוע אין סומכים על השעות לקולא, ווסת הפלגה של שעות ביאר באופן אחר, שראתה בהפלגה של שעות שאינם באותו יום, כגון שרואה כל כ"ה ימים ועשרים שעות, שלעניין מספר הימים הפלגה שלישית אינה באותה הפלגה כמו הפלגה שניה, אז חוששת לחומרא להפלגת שעות.

## ביאור הרז"ה בדעת הראב"ד

והרז"ה בהשגותיו הבין בדעת הראב"ד ביאור אחר, שאחר שראתה כל פעם באותה שעה, ממילא נאסרת באותה שעה לעולם גם בימים שלא ראתה. ובאמת צ"ע דא"כ למה לא נעקר חשש זה מיד כשלא תראה למחרת בשעה זו.

ועי' בט"ז (סק"ה) שלמד בביאור דברי הראב"ד, שהמעשה גורם לוסת, ובמקור חיים תמה עליו, דלדבריו מה צריך הראב"ד לחדש שאי"צ לחוש קודם שיבוא הוסת.

## העולה לדינא

והעולה לדינא, הנה מה שכתב ההפלאה להחמיר לחשוש להפלגה של כך וכך שעות, לא מצאנו כן בשאר פוסקים, ושיטת האחרונים שהולכים בוסת שאינו קבוע להקל לאסרה רק לשעות, ונראה דמאחר שאין מוסכם בין האחרונים ביאור דברי הראב"ד, א"כ אין להקל בזה למעשה [ועי' חכמת אדם (כלל קיב דין ז) שהביא דברי הראב"ד להלכה, אבל אין נוהגים להקל בזה].

**[סעיף ה]** פעמים שתהיה ההפלגה שקובעת בהם הוסת, בדילוג. כגון שראתה היום, וראתה שנית לסוף ל', ושלישית לל"א, ורביעית לל"ב, קבעה וסת לדילוג של הפלגות. בין שהרחיקה דילוגה הרבה, בין שלא הרחיקה אלא יום אחד, קבעה וסת לדילוג השוה. שבכל ענין שתהא משוה ראייתה, קבעה לה וסת.

## וסת הפלגה בדילוג אם הוא בד' ראיות או ה' ראיות

הנה בשו"ע הביא וסת הדילוג בוסת הפלגה בד' ראיות, שהוא ג' דילוגים, ובש"ך הביא מהתוספות (סד. וכ"כ בדף ט: ד"ה פיחתה) דראיה ראשונה אינה מן המנין, וראיה שניה לא הייתה עדיין בדילוג, ורק בראיה שלישית התחילה לראות בדילוג, וא"כ יש כאן רק ב' דילוגים. והעיר הש"ך (סק"ח) דלהלן סעי' ז' גבי וסת החודש בדילוג כתב השו"ע ב' דעות אם נקבע הוסת בב' דילוגים כשיטת רב, או ג' דילוגים כשיטת שמואל, וא"כ כאן גבי דילוג בהפלגה, לא כתב השו"ע דינו אלא לדעת המחמירים כרב, אבל לדעת שמואל אינו וסת עד שיהיה ה' ראיות, שאז יהיה ג' דילוגים. ודעת הלחם ושמלה (סק"י) דלגבי הפלגה בדילוג לכו"ע בין לרב בין לשמואל אחר ד' ראיות כבר קבעה וסת לדילוג. ודעת החזו"א (סי' פו סק"א) וכן נראה ברש"ש (סד.) דבין לרב ובין לשמואל בוסת הפלגה בדילוג בעינן ה' ראיות. אולם הגר"א כאן הסכים לדעת הש"ך דהדבר תלוי במחלוקת רב ושמואל. ומבואר בשו"ע להלן (סעי' ז) להחמיר במחלוקת רב ושמואל.

## קבעה וסת לדילוג וחודש אחד לא ראתה בדילוגה

והנה אשה שהפליגה לצ"א צ"ב צ"ג, לדעת רב קבעה וסת לראות בדילוג, וא"כ יהיה לה וסת לצ"ד. ואם לא ראתה בצ"ד, עדיין לא נעקר וסתה וצריכה לחשוש לדילוג. ויש לדון כיצד לחשב ראיותיה שאח"כ, אם תחשב לצ"ד, או שכבר עבר הזמן שהייתה אמורה לראות לצ"ד, ועכשיו צריכה לחשוש לוסתה לצ"ה.

## בוסת החודש בדילוג כשחודש אחד לא ראתה

ומצינו דין זה בראב"ד (בשעת הוסתות) גבי וסת החודש בדילוג, כגון שראתה בט"ז לחודש ובי"ז ובי"ח, וחודש אח"כ לא ראתה בי"ט, וכתב הראב"ד שתחשוש לחודש אח"כ בכ' לחודש.

## וסת הפלגה בדילוג ואיחרה ראייתה

ועי' בבדי השולחן (ביאורים ד"ה לדילוג) שהביא מהמקור חיים דה"נ לעניין וסת הפלגה בדילוג, שאם לא ראתה בחודש אח"כ ביום צ"ד, תמשיך לחודש הבא למנות לצ"ה, אלא שביאר הבדי השולחן, שזה ודאי שאם לא ראתה כלל לא שייך שתספור ליום צ"ה, שהרי לא ראתה, ומאיזה ראיה תספור, שהרי וסת הפלגה הוא מיום הראיה האחרונה ואינו תלוי בימים. אלא ודאי כוונתו שאם איחרה ראייתה ולא ראתה בצ"ד אלא ראתה בצ"ז, יש לה למנות עכשיו צ"ה מראיית צ"ז, שהרי כל פעם מוסיפה היא על ראייתה, וא"כ אף שלא ראתה בהפלגת בצ"ד, כי התאחרה, מ"מ טבעה לא נשתנה והראיה שאח"כ תהיה בהפלגת צ"ה.

## וסת הפלגה בדילוג והקדימה ראייתה

אמנם כתב הבדי השולחן, דאם הקדימה ראייתה וראתה להפלגת פ"ח, מאחר שקצרה אינה עוקרת ארוכה, ממילא חשיב כמו שלא ראתה בהפלגת צ"ד, וא"כ עדיין תספור צ"ד מהפלגת פ"ח ולא צ"ה. ויש בזה מן הסברא [אמנם זה נכון רק לעניין וסת הפלגה בדילוג, אבל בוסת החודש בדילוג לא שייך, דאין בזה דין קצר אינו עוקר ארוך]. אכן להלן נבאר שדין זה שוסת קצר לא עוקר ארוך הוא משום דאמרינן שהיה לה תוספת דמים ולכן הקדימה [ולא משום דלא שייך ב' וסתות הפלגה באשה אחת], וא"כ לכאורה אם הקדימה לראות לפ"ח אמרינן שראיית צ"ד היא, אלא שהקדימה ראייתה, וא"כ צריכה לחוש לפעם הבאה לצ"ה ולא לצ"ד, שהרי כבר היה לה ראיית צ"ד אלא דהקדימתה.

## וסת החודש בדילוג אם עובר לחודש שאח"כ

ובוסת החודש בדילוג, דנו האחרונים מה הדין כשנגמר החודש, כגון שראתה בכ"ז בחודש ואח"כ בכ"ח בחודש ואח"כ בכ"ט בחודש, שאז צריכה לחשוש ליום ל' בחודש שאח"כ, כיצד תנהג לחודש אח"כ, אם ימשיך הדילוג ליום א' לחודש שאח"כ או לא. דדעת הפרי דעה (פתיחה שער השמיני ד"ה וראוי להתבונן) שבאמת ממשיך הדילוג לחודש שאח"כ. אבל ההפלאה [וכן מטו משמיה דהחזו"א] ס"ל שמתבטל ונגמר ואין לחשוש לחודש שאח"כ. וטעמו, כי כתב הרא"ה (הובא בש"ך ס"ק יג) שוסת החודש היינו שתולים שוסתה נגרם מחמת המולד, שרגילה לראות כך וכך ימים אחר המולד, וא"כ אם רגילה לראות בכ"ט בחודש היינו שרואה אחר כ"ט ימים מהמולד, ואם ביום ל' לחודש הוא ל' יום אחר המולד, וא"כ לא שייך שיעבור הוסת לחודש שאח"כ, כי כבר יש מולד חדש, ואם נאמר שרגילה לראות אחר ל"א יום מהמולד הרי לא תראה, שכבר היה מולד חדש [ועוד דאם ניזיל בתר המולד של החודש הקודם, הרי חודש אחד הוא מלא וחודש אחד הוא חסר, א"כ בחודש אח"כ שתחשוש לל"ב יום ויהיה חודש חסר, א"כ תחשוש לג' בחודש ולא לב' בחודש, וכבר לא יהיה דילוג לפי יום החודש].

**[סעיף ו]** כשם שקובעת וסת בהפלגה מימים שוים ושאינם שוים, כך קובעת בימי החדש ובימי השבוע שוים ושאינם שוים. כיצד, ראתה ג"פ באחד בשבת או בה' בשבת, או באחד בניסן ובאחד באייר ובאחד בסיון, או בה' בניסן ובה' באייר ובה' בסיון, קבעה לה וסת באחד בשבת או בה' בו, ובאחד בחודש או בה' בו, אף על פי שאחד מלא ואחד חסר, אין מדקדקין בכך.

## וסת השבוע

יש שטועים וסבורים שוסת השבוע אינו דבר מצוי, והוא טעות גמורה, כי הנה זה ברור שוסת השבוע הוא 'בסירוג', שהרי לא שייך שתראה כל שבוע ושבוע, דא"כ תהיה אסורה לעולם, וכל דין וסת הקבוע היינו אשה שרואה אחת לד' שבועות או ה' שבועות בא' בשבוע או בה' בשבוע, ודמי לרואה בא' ניסן וא' סיוון וא' אב שהוא וסת החודש בסירוג, חודש כן וחודש לא.

## קשה הא כל וסת השבוע הוי וסת הפלגה ומאי נפק"מ

וכבר עמדו בזה המפרשים שכל וסת השבוע לכאורה הוא גם וסת הפלגה, שאם היא רואה אחת לד' שבועות באותו יום, הרי יש בזה הפלגה של כ"ט יום, ואם רואה אחת לה' שבועות ביום המסויים יהיה הפלגה של ל"ו יום.

ועי' ש"ך (ס"ק טו) ותורת השלמים (ס"ק ט) שנפק"מ דוסת הפלגה אינה אלא לאחר ד' ראיות, ובוסת השבוע סגי בג' ראיות. ונמצא אם שתראה באמת גם בפעם רביעית הרי יש כאן וסת הפלגה, ומחמת וסת השבוע תפרוש רק בפעם רביעית. אלא שיש נפק"מ באופן שלא ראתה בפעם ד', והוא קצת פלא, שהרי עניין הוסת, היינו שאומרים שכך הוא רגילות גופה לראות, ואנו מצפים שתראה ביום וסתה, וא"כ אם באמת תראה כפי הרגילות שלה, כבר נתלה ראייתה מחמת וסת הפלגה ולא מחמת וסת השבוע [דלעולם עדיף וסת של ימים, מוסת הסירוג והדילוג, כמבואר בסד"ט סק"ד עיי"ש], ורק אם לא יתקיים התליה ולא תראה, אז נתלה שהיה וסת השבוע.

## וסת השבוע הוי וסת אף אם ראתה בינתיים

ויש עוד נפק"מ גדולה בוסת השבוע [עי' סדרי טהרה סק"ד ובחוו"ד סק"ד], באופן שראתה בינתיים, כגון שראתה ביום א' בשבוע ואחר י' שבועות תראה שוב ביום א', ואחר עוד י' שבועות תראה שוב ביום א', קבעה וסת השבוע לראות ביום א' לאחר י' שבועות, ואע"פ שהיו ראיות בינתיים לא איכפ"ל, כי היא ראיה התלויה בזמן, ולא בהפלגה מראיה לראיה, וא"כ אין נפקותא בזה שיש ראיות בינתיים.

## גם נפק"מ לעניין עקירת הוסת כשלא ראתה כלל

וגם יש נפק"מ לדינא לעניין עקירת הוסת, כי וסת הפלגה אינו נעקר אלא כשתראה ג' פעמים בהפלגות ארוכות יותר, שאז ג' פעמים הגיע יום וסת הפלגה שלה ולא ראתה, משא"כ וסת השבוע כיון שהוא תלוי בימים, כל שהפסיקה לראות, וג"פ לא תראה ביום הראוי לה לראות לפי וסת השבוע, הרי נעקר הוסת.

## אם אמרינן וסת השבוע בדילוג

אלא שבסד"ט (שם) תמה, למה כתב השו"ע לעיל (סעי' ב) דוסת הפלגה הוא רק לד' ראיות, הרי בכל ג' ראיות בהפלגות שוות תקבע וסת השבוע בדילוג. ובדרך משל אם ראתה בהפלגת כ"א יום, א"כ אם ראתה ביום א' בשבוע, הראיה שאח"כ תהיה בשבת, ואחר כך תראה ביום ו', וא"כ יהיה וסת השבוע בדילוג למפרע. וכמו"כ אם יהיה הפלגת כ"ג יום, אז אם תראה בראיה ראשונה ביום א', בראיה הבאה תראה ביום ב' בשבוע, ואח"כ ביום ג' בשבוע, ויהיה הפלגה לוסת השבוע בדילוג, וא"כ לעולם תקבע וסת בג' פעמים [היינו לדעת רב שסגי בב' דילוגים].

## דעת ההפלאה שאין לעשות דילוג וסירוג יחד, וביאור הטעם בזה

מיהו בהפלאה כתב שאין עושים וסת השבוע בדילוג, מאחר שכל וסת השבוע הוא וסת הסירוג, ואין עושים דילוג וסירוג יחד, אלא שלא ביאר טעמו. ונראה טעמו היות ודילוג לא שכיח וסירוג לא שכיח, ואין מצרפים ב' דברים שאינם שכיחים.

אמנם נראה לבאר באופן אחר, דהנה הראב"ד ביאר עניין זה של וסת הסירוג לראות בא' ניסן וא' סיוון וא' אב, שהוא כמו שמצאנו לעניין שור המועד (ב"ק לז.), ת"ר ראה שור נגח שור לא נגח שור נגח שור לא נגח שור נגח שור לא נגח נעשה מועד לסירוגין לשוורים, והיינו שכך טבעו שפעם אחת הוא נוגח ופעם אחת אף שרואה שור אינו נוגח, וגם בחודש שאינו נוגח הוא מעצם הוסת שאינו נוגח באותו חודש, כי כך הוא וסתו. וכמו"כ בדם, פעם אחת היא מוציאה דם, ואותו וסת של סירוג רגילותו שבחודש אח"כ אף שהגיע זמן שאמורה לראות אינה מוציאה דם, ואם יהיה בדילוג, הרי בחודש שלא ראתה הייתה אמורה לראות באותו חודש בדילוג, ורגילותה היא שלא לראות, א"כ חודש אח"כ יהיה המשך של הדילוג בהתקדם ראייתה עוד בדילוג. וכגון אם ראתה בא' ניסן ונאמר דילוג, א"כ וסתה שלא לראות הוא בב' אייר, ותהיה ראייתה בג' בסיוון, ורק אז יהיה וסת הדילוג של יום אחד. וא"כ אם ראתה ביום א' בשבוע וג' שבועות אינה רואה, הרי באותם ג' שבועות גם יהיה דילוג אף שלא ראתה, נמצא שהפלגת עשרים ושלש יום לא הוי סירוג ודילוג יחד, שאם יש לה סירוג ודילוג היה לה לראות ביום כ"ה.

**דינים העולים**

1. וסת השעות נעקר ע"י וסת הקבוע, ואינו שייך אלא בוסת שאינו קבוע. ולדעת רוב הפוסקים הביאור הוא, שאם רגילה לראות באותה שעה כל פעם, והוסת אינו קבוע, אינה חוששת לוסתה אלא באותה שעה, והוא וסת לקולא. ואין להקל בזה למעשה, מאחר שמצאנו עוד ביאורים אחרים בהראב"ד, וגם שדעת התומים שכל עניין השעות הזמניות הוא הסכם מדיני ולא מה"ת, וא"כ איך נקל לה לחשוש רק בשעה מסויימת.
2. לדעת ההפלאה יש וסת של הפלגה לשעות, שרגילה לראות בהפרש כך וכך שעות, ואף שאין ראייתה בימים שווים. אבל הפוסקים לא כתבו כן. והרז"ה ביאר וסת השעות לחומרא, היינו שנאסרת כל ימיה באותה שעה שקבעה את הוסת, ולא כביאור האחרונים שהוא קולא בוסת שאינו קבוע, ולא נקטו כן בפוסקים.
3. וסת הפלגה בדילוג, לדעת הרש"ש והחזו"א הוא בה' ראיות, ולדעת השמלה הוא בד' ראיות. אבל הש"ך ביאר שהוא תלוי במחלוקת רב ושמואל, וקיי"ל להחמיר כדלהלן סעי' ז', וכן ביאר הגר"א.
4. היה לה וסת הפלגה בדילוג ולא ראתה חודש אחד. אם איחרה ראייתה, תמשיך למנות דילוגה כאילו ראתה. כגון ראתה בצ"א וצ"ב וצ"ג ובהפלגת צ"ד לא ראתה עד יום צ"ז, אז תמנה מיום צ"ז עוד צ"ה ימים. אבל אם הקדימה ראייתה לראות בפ"ח, דעת הבדי השולחן שמונה מיום פ"ח צ"ד ימים, אבל נראה שאין זה אלא הקדמה של ראייתה לצ"ד, וא"כ אח"כ תמנה גם בזה מיום פ"ח לצ"ה ימים.
5. וסת החודש בדילוג סגי בג' ראיות, ואם לא ראתה חודש אחד ממשיכה למנות כאילו ראתה, כגון ראתה בט"ז וי"ז וי"ח ולא ראתה לי"ט, חודש שאח"כ תחשוש ביום כ'.
6. וסת החודש בדילוג, נחלקו הפוסקים אם עובר חודש, שדעת הפרי דעה שאחר שיבוא יום ל' תחשוש אח"כ ליום א' בחודש שאח"כ, אבל דעת ההפלאה [וכן מטו משמיה דהחזו"א] שמסתיים הדילוג ואינו ממשיך לחודש שאח"כ.
7. וסת השבוע היינו וסת לסירוג, והוא וסת התלוי בימים, ולכך אף אם ראתה ראיות בינתיים אין זה מבטל וסתה, וא"כ שייך גם בהפלגת הרבה שבועות ביניהם.
8. וסת השבוע שונה מוסת הפלגה, דנקבע בג' ראיות, ולא דמי להפלגה שאינו אלא לאחר ד' ראיות. ועוד, שנעקר אם הפסיקה לראות כמו כל וסת התלוי בימים, משא"כ וסת הפלגה שנעקר רק בראתה בהפלגות אחרות ולא כשלא ראתה כלל.
9. בסדרי טהרה תמה שנאמר גם וסת השבוע בדילוג, כלומר שפעם ראשונה ראתה ביום א' ופעם שניה בב' ופעם שלישית ביום ג'. ובהפלאה מבואר שאין אומרים דילוג וסירוג יחד, וא"כ לא שייך שבוע בדילוג, כי כל וסת השבוע הוא וסת הסירוג. אמנם יש לבאר באופ"א דהפלגת כ"ב ימים לא חשיב וסת השבוע לסירוג ולדילוג.

**שיעור כו**

**[המשך סעיף ו]** כשם שקובעת וסת בהפלגה מימים שוים ושאינם שוים, כך קובעת בימי החדש ובימי השבוע שוים ושאינם שוים...

## דין וסת השבוע

סדר הדברים בשו"ע הוא, שכתב בסעי' ה' דין וסת הפלגה, וכאן בסעיף ו' ביאר דין וסת השבוע. אלא שכשכתב השו"ע דין וסת הפלגה ביאר הדין של ימים שווים, ושאינם שווים היינו וסת הדילוג, וכן לעניין וסת החודש ביאר כאן דין שווים ולהלן סעיף ז' ביאר הדין באינם שווים, אבל לעניין וסת השבוע לכאורה לא הזכיר וסת בימים שאינם שווים, שכתב השו"ע רק ימים שווים, היינו ברואה ג"פ באחד בשבת או בה' בשבת.

## אם שייך וסת השבוע בראתה ג' שבועות רצופים

והנה הש"ך (ס"ק יד) כתב לבאר דין וסת השבוע, דהיינו שראתה באחד בשבת וחזרה וראתה בג' שבועות באחד בשבת וחזרה וראתה בג' שבועות באחד בשבת, קבעה לה וסת בג' שבועות באחד בשבת. ולא ביאר הש"ך שראתה באחד בשבת כל שבוע ושבוע ברציפות. ולעיל (שיעור כה) ביארנו דעל כרחך אי אפשר לבאר שהיא רואה בכל שבוע באחד בשבת, דא"כ תהיה אסורה לעולם, ומה שייך לדון בה בדיני הוסת. אכן אין זה מוכרח, דהא שפיר י"ל שהיא רואה בכל שבוע באחד בשבת ג"פ, וקבעה וסת, ונפק"מ שאם אח"כ לא תראה, כל זמן שלא תעקור צריכה לחשוש לוסת השבוע, ולא יעקר וסתה, עד שיעברו ג' שבועות שלא תראה, וכן ביאר באמת בשועה"ר (ס"ק כב) עפ"י הפרישה (ס"ק ח).

## הטעם שהש"ך ביאר וסת השבוע בראתה בג' שבועות בדילוג

אלא שהש"ך לא ביאר כן, משום שדעתו (להלן ס"ק עא) שחוששים לחומרא שאין אשה קובעת וסת בימי זיבתה, ולכך ביאר כוונת השו"ע שרואה אחת לג' שבועות, שאז ראייתה כבר אחר ימי זיבה. אולם אנן לא קיי"ל כן, אלא גם בימי זיבה יש לה דין וסת בין לקולא ובין לחומרא, וא"כ שפיר יש לפרש ברואה כל שבוע באותו יום של השבוע [ונפק"מ לעניין עקירת הוסת כמשנ"ת].

## מהו וסת השבוע בימים שאינם שווים

ולפירוש הש"ך צ"ב מה שכתב השו"ע שקובעת וסת השבוע בימים שוים ושאינם שוים, דבשלמא לדברי השועה"ר אתי שפיר, דשווים היינו ברואה כל שבוע ושבוע, ושאינם שווים היינו כשקבעה בסירוג אחת לג' שבועות. אבל לפירוש הש"ך דוסת השבוע שייך רק ברואה אחת לג' שבועות, והיינו שווים, א"כ מהו אינם שווים. ולכאורה לדעת הש"ך מוכרחים לבאר דאינם שווים היינו בראתה ביום א' בשבוע ואחר ג' שבועות רואה ביום ב', ואחר ג' שבועות רואה ביום ג' בשבוע, ונמצא דהוא סירוג ודילוג יחד, וכבר הובא בשיעור לעיל (שיעור כה) מכמה אחרונים דאין מצרפין סירוג ודילוג יחד, וגם מסברא קשה להבין איך שייך סירוג ודילוג כמו שנתבאר לעיל (שם). ועי' גם בסד"ט (ס"ק לא) שכתב דלכאורה מוכרח לביאור הש"ך דאינם שווים היינו סירוג ודילוג יחד, ונבוך בזה אם שייך לומר וסת כזה.

## אם לדעת שמואל סגי ברואה ג' פעמים בוסת השבוע בדילוג

והנה לעיל (שיעור כה) ביארנו, דלכאורה קשה דתיפו"ל שכל וסת השבוע הוא גם וסת הפלגה, מאחר שהראיות בהפלגות שוות, אלא שכתב הש"ך (ס"ק טו) דהנפק"מ בוסת השבוע הוא, דוסת הפלגה אינו אלא לאחר ד' ראיות שהם ג' דילוגים, אבל וסת השבוע נקבע כבר בג' ראיות. אלא שזה צ"ב לדעת הט"ז להלן (ס"ק יא) גבי וסת הסירוג, שהשו"ע כתב (בסעי' ט) דין וסת הסירוג בראתה באחד בניסן ובאחד בסיון ובא' באב, שקבעה לה וסת לר"ח לסירוגין. וכתב הט"ז שזהו דוקא לדעת רב שקובעת בדילוג ב' פעמים, אבל לדעת שמואל בעינן ג' דילוגים, וא"כ לא תקבע וסת עד שתראה גם באחד בתשרי. והנקודות הכסף פליג עליו, כמו שכתב בש"ך (ס"ק כב) דבוסת הסירוג סגי בג' ראיות לכו"ע. ולדברי הט"ז יקשה, שגם לעניין וסת השבוע אם הביאור הוא שהיא לא רואה כל שבוע אלא בסירוג, א"כ לא תקבע וסת עד שיהיו ג' פעמים והיינו בד' ראיות, וא"כ שוב אין נפק"מ בוסת השבוע, כיון שאז הרי כבר נתלה ראייתה משום וסת הפלגה.

אלא שעדיין יהיה נפק"מ באופן שהיו לה ראיה בינתיים, וכמו שנתבאר לעיל (שיעור כה), שאז אינו וסת הפלגה, אלא רק וסת השבוע שהוא וסת התלוי בימים.

אכן אם נבאר כדברי השועה"ר דמיירי בראתה ג' שבועות רצופים, לא יקשה מידי, דאי"ז וסת הסירוג. וא"כ לדעת הט"ז פשטות דינו של השו"ע מיירי ברואה בכל שבוע ברציפות, דהא לא ביאר המחבר שהוא תלוי במחלוקת רב ושמואל, אולם הש"ך לשיטתו להלן שהוא חולק על הט"ז, וא"כ לדעתו שפיר שייך לבאר כאן דוסת השבוע מיירי בסירוג.

## כשיש ספק אם לתלות בשבוע או בהפלגה

ובאופן שראתה לוסת השבוע בסירוג, וראתה כך ד' פעמים, בחכמ"א (כלל קיב דין טו) כתב שהוא ספק אם מעתה אנו תולים שראייתה היא משום וסת הפלגה, או שיש לחשוש גם שמא ראייתה משום וסת השבוע. ונפק"מ אם תראה בינתיים, שאם הוא וסת הפלגה, הרי וסת הפלגה מונים מיום מראייתה האחרונה, אבל אם הוא וסת השבוע עדיין יש לה לחשוש ליום וסתה, גם אם תראה בינתיים. וכתב החכמ"א שהוא ספק ותחשוש לשניהם, וכ"כ בשם הסד"ט.

מיהו החוו"ד (סק"ד) כתב להדיא שתולים בהפלגה ולא בוסת השבוע, והטעם לזה, כי וסת הסירוג גרע, דעדיף לנו לתלות ראייתה בוסת השווה, וכן משמע פשטות הראשונים [תוה"ב הארוך ב"ז ש"ג ט.]. וגם בסד"ט אף שבס"ק י"ד לא הכריע בזה, אבל בסק"ד נראה שפשוט לו דאזלינן בתר וסת הפלגה.

ולעניין הלכה יש לילך אחר וסת המסתבר, וא"כ כשיש לנו ספק אם הוא וסת הפלגה או וסת השבוע, תולים ראייתה בוסת הפלגה שהוא וסת המסתבר יותר.

כתב השו"ע: או באחד בניסן ובאחד באייר ובאחד בסיון.

## וסת לראות בראש חודש

כתב הב"ח (אות טו) שאם ראתה בראש חודש ניסן ואח"כ ראתה בל' ניסן, שהוא ר"ח אייר, חוששת אח"כ לא' בסיון, דחוששת שמא יום ראש חודש הוא הגורם ראייתה, ואם תראה גם בא' סיון, קבעה לה וסת דראש חודש, ותחשוש בר"ח תמוז בשני ימים של ר"ח.

ומצאנו כעין זה במשנ"ב שראש חודש הוא הקובע את הזמן, לגבי בר מצוה, שכתב המשנ"ב (נה, מה) שמי שנולד בר"ח כסליו ולא היה רק יום אחד ר"ח, ובשנת י"ג שלו היו שני ימים ר"ח, נעשה בר מצוה ביום א' דר"ח.

## אין חוששים לוסת דראש חודש בפעם אחת

מיהו כתב הב"ח שאם ראתה בא' בניסן אינה חוששת בל' בניסן, כי מתחילה אין אנו תולים שהראיה היא מחמת ראש חודש, אלא יותר מסתבר לתלות בוסת הימים, ורק אם אחר שראתה בא' בניסן שוב רואה היא בל' בניסן, שהוא ג"כ ר"ח, אז חוששת היא גם לוסת ראיית ראש חודש [והטעם בזה, כי עדיף שלא לומר שהיא רואה שלא בזמנים קבועים, אלא יש לתלות בכל דרך שאפשר שראייתה מסודרת]. ולפי"ז אינו דומה ממש לדין בר מצוה שכתב המשנ"ב.

## ראתה בל' בחודש אם יש לה וסת החודש

והנה סתם אשה שראתה בל' בחודש, אינה צריכה בחודש אח"כ לחשוש לוסת החודש, מאחר שבחודש אח"כ לא יהיה ל' בחודש, ואינה חוששת אלא לוסת הפלגה ועונה בינונית. אולם עדיין לא נעקר וסת החודש, וא"כ בחודש שאח"כ צריכה לחשוש לל' בחודש, משום וסת החודש. ובאופן שראתה שוב בל' בחודש, וגם כשבא עוד פעם ל' בחודש ראתה שוב, הרי קבעה וסת לראות בל' בחודש. וזה אינו וסת הסירוג, שהרי היא רואה בכל ל' בחודש, ולכך אם יהיה שנה מלאה, ותשרי חשון כסליו כולם יהיה בהם ל' בחודש, ולא תראה ג' פעמים, נעקר הוסת בג' חדשים רצופים [אולם אם היה זה בוסת הסירוג לא תעקור הוסת עד ו' חדשים].

## קבעה וסת לראש חודש, אם חוששת לעונה בינונית

ומה שכתבנו שהיא קובעת וסת לראות בל' בחודש, יש לדון אם תחשוש לעונה בינונית, שהרי אשה שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לעונה בינונית, אבל כאן לא מסתבר לומר שהיא מסולקת מלראות ב' חדשים. מיהו אין זה קושיא כל כך, דכל אשה שקבעה וסת ארוך יותר אף לב' חדשים אינה חוששת לעונה בינונית, וא"כ ה"נ אפשר שיהיה במי שקבעה לראות בל' בחודש.

**[סעיף ז]** כיצד קובעת בימי החדש בדילוג, כגון שראתה בט"ו בניסן וט"ז באייר וי"ז בסיון, לא קבעה וסת עד שתראה בי"ח בתמוז, שאין ראיה ראשונה מצטרפת, כיון שאין ההפלגות שוות. ומיהו אם היה לה וסת קודם שהתחילה, ואח"כ שינתה וראתה בדילוג ג' פעמים, קבעה וסת בדילוג. לפי שאף הראשונה בדילוג ראתה אותה, שדילגה מוסת הקבוע לה. וי"א שאע"פ שלא ראתה אלא בט"ו בניסן וט"ז באייר וי"ז בסיון, קבעה וסת וחוששת לי"ח בתמוז וי"ט באב, וכן לעולם. ויש לחוש לדבריהם ולהחמיר.

## היה לה וסת קבוע ויום וסתה מתאים לדילוג

הש"ך (ס"ק יח) האריך שאם היה לה וסת קבוע שהוא שווה לדילוגה של עכשיו, וכגון שהיה לה וסת קבוע לראות בי"ג לחודש, ואח"כ שינתה לראות בי"ד ט"ו ט"ז, אז לא נחלקו רב ושמואל ולכו"ע תקבע לדילוג בג' ראיות אלו. והטעם לזה, דשמואל מצריך שיהיו ג' דילוגים, וכאן הרי יש ג' דילוגים, ואף שראיה הראשונה לי"ג משייכים לוסת שקודם לכן, מ"מ יש כאן ג' דילוגים שווים. אלא שגם דעת רב כן שקבעה וסת רק אחר ג' ראיות, שלדעת רב אי"ז אלא ב' דילוגים, כי ראיה הראשונה אינה מהמנין מאחר שאנו משייכים אותה לוסת שקודם לכן. והביאור בזה, כי לדעת רב מה שמהני ב' דילוגים, הוא משום שאחר שראתה ג' ראיות, אנו רואים למפרע גם את הראיה הראשונה שהיא חלק מוסת הדילוג, אבל אם היה לה מתחילה ראיה קבועה לראות בי"ג בחודש, אין לנו לתלות שהראיה הראשונה היא גם כן דילוג, אלא תולים ראיה הראשונה ברגילותה לראות באותו יום.

## כשיום וסתה אינו מתאים לדילוג

ומחלוקת רב ושמואל היא באופן שהדילוג אינו מתאים עם וסת הקבוע שלה, שאז לדעת רב כשראתה ג' ראיות קבעה וסת הדילוג, ולשמואל לא קבעה. וא"כ בראיה שלישית, לדעת רב שקבעה וסת שוב אינה חוששת לעונה בינונית, ולדעת שמואל חוששת לבינונית וחודש והפלגה, כדין אשה שלא קבעה וסת. ולעניין הלכה חוששים לדעת שניהם, וא"כ מלבד בינונית וחודש והפלגה, צריכה לחשוש גם לוסת הדילוג.

## דילוג למפרע

ולעיל כתב הש"ך (סק"ט) גבי וסת הפלגה בדילוג, דה"ה דילגה למפרע כגון ראתה ראשונה לסוף ל', שניה לסוף כ"ט, ושלישית לסוף כ"ח. אבל הפלתי (סק"ו) כתב שיש לפקפק בזה, דבשלמא כשמוסיפה בדילוגה בכל ראיה, א"כ שייך שתאחר ראייתה כל ימי חייה, ועכ"פ יש סברא שיהיה טבע כזה. אולם למפרע, לא שייך לומר שיש לאשה זו טבע לקרב ראייתה מיום ליום, דא"כ אחר כמה חדשים תראה כל יום ויום.

וראיתי מי שהקשה על הפלתי מדברי הראב"ד בבעלי הנפש (סי' ג) שכתב להדיא כהש"ך. מיהו באמת הפלתי עצמו הביא בסו"ד דבראב"ד מבואר כהש"ך.

## וסת החודש בדילוג אם עובר לחודש שאח"כ

אלא שבאמת הדבר צריך ביאור, איך שייך וסת כזה שמתמעט והולך. ונראה שמזה יש ראיה שבאמת אין אנו צריכים שהוסת יהיה ראוי להיות לעולם. ונפק"מ גם למה שכבר נתבאר לעיל (שיעור כה) שנחלקו האחרונים אם וסת החודש בדילוג עובר לחודש שאח"כ, ודעת ההפלאה (על סעיף ה') שאינו עובר לחודש שאח"כ, וכן כתב באמרי אברהם בשם החזו"א, ולכאורה גם על דעת ההפלאה והחזו"א תקשי קושיית הפלתי. אכן לדברי הראב"ד דמבואר בדבריו כהש"ך דאמרינן דילוג בהפלגה למפרע, א"כ מוכח דלא איכפ"ל שאין הוסת שייך להיות לעולם.

## כשיודעת שלא תראה עוד ביום וסתה הקבוע, אם מיד נחשבת כאין לה וסת, או שבאותו חודש נחשבת כיש לה וסת קבוע

וראיתי בבדי השולחן (ביאורים על סעיף ז) שכתב לדון לפי דעת ההפלאה והחזו"א שאינו עובר לחודש שאח"כ, א"כ אם ראתה בדילוג כ"ז כ"ח כ"ט וחודש אח"כ הוא חודש חסר, וא"כ יודעת היא שנגמר לה הוסת, יש לדון אם נחשבת כאשה שיש לה וסת קבוע, וממילא עדיין לא תחשוש לוסת שאינו קבוע, או שמאחר ששוב אין צד שתראה ביום וסת הקבוע, כבר נחשבת כאין לה וסת קבוע.

**דינים העולים**

1. ראתה ג' שבועות רצופין באותו יום בשבוע, קבעה וסת השבוע, ואינו נעקר עד ג' פעמים שלא תראה. ואם ראתה באותו יום בשבוע בסירוג, כגון שראתה ביום א' בשבוע אחת לג' שבועות, ג"כ קבעה וסת לראות ביום א' כל ג' שבועות.
2. ואם ראתה ביום א' בשבוע ואחר ג' שבועות ביום ב' בשבוע ואחר ג' שבועות ביום ג' בשבוע, הוי סירוג ודילוג יחד, ולדעת הש"ך לכאורה מוכרח דמצרפים דילוג וסירוג, מיהו רבים פוסקים שאין מצרפים.
3. ראתה ד' פעמים ביום א' בשבוע, אחת לג' או ד' שבועות, לדעת החוו"ד וכן נוטה הסד"ט תולים בוסת הפלגה ולא בוסת השבוע, ולכן אם תראה בינתיים לא תחשוש ביום וסת השבוע, אלא חוששת להפלגה מהראיה האחרונה. אולם החכמ"א כתב שהוא ספק ותחשוש לשניהם.
4. כתב הב"ח שיש וסת לראות בראש חודש, ובראיה אחת בר"ח אין אנו תולים בראיה מחמת ר"ח, אבל אם ראתה ב' ראיות בר"ח אף שראיה אחת בא' ואחת בל', חוששת לראיית ראש חודש. ואם ראתה ג"פ בר"ח כגון בא' בניסן בל' בניסן ובא' בסיוון קבעה וסת לר"ח, וחוששת בתמוז לשני ימים של ראש חודש.
5. אשה שראתה ביום ל' לחודש, בחודש שאח"כ שהוא חסר אין לה צד וסת החודש, אולם כשיבוא אח"כ חודש מלא היינו שיש בו יום ל', חוששת שמא תראה ביום ל', שהרי עדיין לא נעקר וסת החודש שלה. ואם תראה ג"פ ביום ל' בזה אחר זה [היינו בהפרש ב' חדשים], קבעה וסת החודש לראות ביום ל' בחודש, מיהו אי"ז וסת הסירוג ושפיר יכול להיעקר אף בג' חדשים רצופים [כגון שהייתה שנה מלאה ותשרי חשוון וכסליו יש בהם יום ל', ולא ראתה בהם, הרי נעקר בג' חדשים].
6. ויש לדון בקבעה וסת דראש חודש, אם דינה ממש כיש לה וסת קבוע ואינה חוששת לשאר וסתות, או שאי"ז אלא לחומרא ולא לקולא.
7. אשה שיש לה וסת קבוע כגון לראות ליום י"ג בחודש, ואח"כ התחילה לראות בדילוג, באופן שראיה הראשונה שווה להדילוג, כגון שראתה בי"ד ט"ו ט"ז, לכו"ע בין לרב ובין לשמואל קבעה בג' ראיות בדילוג. אבל אם ראיה הראשונה אינה מתאמת לדילוג, בזה נחלקו, דלרב סגי בג' ראיות שהם ב' דילוגים, ולשמואל בעינן ד' ראיות, שהם ג' דילוגים.
8. דילוג בהפלגה למפרע, דעת הש"ך דגם זה בכלל הוסתות, וכבר מבואר כהש"ך בדברי הראב"ד. אולם הפלתי פקפק בזה כי זה נגד הטבע שתמשיך בקביעות לראות לפי וסת זה.
9. וסת החודש בדילוג, נחלקו הפוסקים אם הוסת עובר לחודש שאח"כ, ואין להקשות דהא וסת זה ודאי יתבטל, וא"כ לא שייך שיחשב כוסת קבוע, דהא בראב"ד והש"ך הנ"ל חזינן שאין חוששים לזה.

וכשבא סוף החודש, אם אינו עובר לחודש שאח"כ, הרי יודעת היא ששוב לא תראה ביום וסתה הקבוע, ויל"ד אם דינה מיד כאין לה וסת, או שעדיין בחודש זה חשיבא כיש לה וסת.

**שיעור כז**

**[סעיף ח]** ראתה ג"פ בג' חדשים, בדילוג, וחזרה וראתה באותם דילוגים עצמן, אם נהגה כן ג"פ, הרי זה וסת קבוע לדילוג חלילה. כיצד, ראתה ט"ו בניסן וט"ז באייר וי"ז בסיון, וחזרה חלילה וראתה ט"ו בתמוז וט"ז באב וי"ז באלול, ועוד חזרה וראתה ט"ו בתשרי וט"ז בחשוון וי"ז בכסליו, קבעה לה וסת לדילוג חלילה, וחוששת לעולם ט"ו לחודש זה וט"ז לחודש זה וי"ז לחודש זה.

## ביאור וסת הדילוג לרבינו חננאל

כאן מבואר וסתו של רבינו חננאל, שהוא ביאר מחלוקת רב ושמואל שהיו ג' סדרות של וסת הדילוג, היינו ג' חדשים ט"ו ט"ז וי"ז, ואח"כ עוד ג' חדשים ט"ו ט"ז וי"ז, וכן בפעם השלישית, ולדעת רב קבעה וסת לראות כך, וחוששת חדש אחד בט"ו, וחודש שאח"כ בט"ז, ואח"כ בי"ז. ודעת שמואל, ביארו התוספות (נדה סד.) לשיטה זו, שבסדרה הראשונה בעי ד' חדשים, היינו לראות קודם לסדרה הא' בראיית י"ד, וכך יהיו ד' דילוגים, כי ראיה ראשונה אינה מהמנין. נמצא לשיטת התוספות שלדעת שמואל קבעה וסת לאחר עשר ראיות בעשרה חדשים. והרשב"א פירש דעת שמואל לפי שיטה זו, דבעינן שבכל סדרה יהיה ד' ראיות, ונמצא שצריך י"ב ראיות בדילוג היינו י"ב חדשים. וא"כ לפי"ז בשו"ע כאן כתב הדין רק לפי דעת רב.

## ביאור הוסת שכתב השו"ע כאן

ובש"ך (ס"ק כ) הביא דברי הפרישה, שרצה לפרש שהשו"ע קאי כדעת רב, ואה"נ לדעת שמואל בעינן ראיה נוספת קודם וכנ"ל, וא"כ פסק כפירוש רבינו חננאל. אבל הש"ך כתב דאנן לא קיי"ל כפירוש רבינו חננאל בסוגיא, אלא דמ"מ כתבו הראשונים, שכל דילוג מסודר בשוה הרי זה וסת קבוע, ולכן חששו לוסת זה, וא"כ לדידן שכל מה שחוששים לוסת זה היינו משום שרואים שסדרו קבוע, א"כ לכו"ע בג' סדרות של ג' דילוגים חוששים לקבעה וסת. והתורת השלמים (ס"ק טו) הסכים עם הפרישה.

וביאור הווסת לדעת הש"ך אינו כלל כווסתו כרבינו חננאל, דס"ל שאף דלא קיי"ל כר"ח, מ"מ יש לחשוש לוסת זה כי רואה אחת לג' חדשים ביום מסויים לחודש, ויש לאשה זו שלש וסתות, היינו שרגילה לראות בט"ו בחודש בסירוג אחת לג' חדשים, וכן לראות בט"ז אחת לג' חדשים וכן בי"ז אחת לג' חדשים. אבל לדעת ר"ח הכל הוא וסת אחת.

ודין זה ששייך באשה כמה וסתות, מבואר להלן סעי' ל"ב, שפעמים אשה קובעת וסת בתוך וסת, ושם בש"ך (ס"ק עב) הביא מהראב"ד שכתב כמה דוגמאות לזה, ואחד מהם הוא הדוגמא של השו"ע כאן בסעי' ח', וא"כ אי"ז כר"ח אלא כקביעת כמה וסתות. אלא שכתבו האחרונים (בית מאיר קפט, יג. והחוו"ד ס"ק טו) דשייך באשה ב' וסתות רק בוסת החודש, שיום החודש קובע, ושייך שיהיו ב' ימים שונים שגורמים לה לראות. אבל בוסת הפלגה לא שייך, כי יסוד וסת הפלגה הוא שממלאה ונופצת, וא"כ לא שייך שיהיה לה שנים, כי זה סותר את זה. וכמו"כ לא שייך שיהיה לה אחד וסת החודש ואחד וסת הפלגה כי חודש סותר הפלגה, ורק ב' וסתות של חודש שייך, וזהו דברי השו"ע כאן ולהלן סעי' לב.

## ראתה ג' סדרות ב' ראיות

ויש כמה נפק"מ בין ר"ח להש"ך, וכמו שכתב הש"ך (ס"ק כא) דהוא הדין אם יהיה כך בב' ראיות בכל סדרה, שהרי לשיטתו יהיה ב' וסתות שונות לסירוג, ואי"צ שיהיה כל סדרה ג' חדשים. אבל ווסתו של ר"ח אינו נקבע אלא אם יהיו ג' ראיות בכל סדרה. וצ"ע בדעת התורת השלמים (ס"ק טז), שהביא ג"כ דין זה דסגי ב' ראיות בכל סדרה, ואיך פסק כך, והא הוא ביאר דברי השו"ע עפ"י דעת רבינו חננאל, ולדעת רבינו חננאל ודאי בעינן ג"פ.

## אם שייך דין זה בוסת הפלגה

ויש גם נפק"מ אם שייך דין זה גם בוסת הפלגה, כי ווסתו של רבינו חננאל שייך גם בוסת הפלגה, שאם תראה ג' ראיות בהפלגה בדילוג, כגון שראתה בהפלגת ל' ואח"כ בהפלגת ל"א ואח"כ בהפלגת ל"ב, וחזרה אח"כ לראות בהפלגת ל' ל"א ל"ב וכן בשלישית, הרי קבעה וסת בסדר הזה. כי אין סברא לחלק לשיטת ר"ח בין וסת החודש לוסת הפלגה. אבל הוסת שכתב הש"ך, אי"ז שייך אלא בוסת החודש, וכמו שנתבאר דבוסת הפלגה לא שייך שיהיה לאשה ב' וסתות, וגם לא שייך סירוג בהפלגות אחר שיש ראיות באמצע.

## איך נעקר וסת זה

ויש גם חילוק גדול בדרך עקירת הוסת, שלדעת הש"ך דג' וסתות שונות הם, א"כ כל וסת נעקר לעצמו בג"פ, אבל וסת דרבינו חננאל, מאחר שהוא וסת אחד א"כ כל שנעקר הוסת שוב אינה חוששת כלל.

אלא שצ"ע כיצד עוקרים את הוסת לדעת רבינו חננאל, ועי' בשמלה שנסתפק אי בעינן לעקור את כל הג' ימים, או סגי לעקור אחד מהם, כי אי אפשר לעקור רק מחצה מהווסת.

## ביאור השו"ע לדעת הש"ך אינו עולה לשיטת הט"ז דלקביעת וסת הסירוג בעי ד' ראיות

ומה שביארנו לדעת הש"ך שלכו"ע נקבע בט' ראיות כיון שיש כאן ג' וסתות שונות לראות ג"פ בוסת הסירוג, הנה זה נכון להש"ך לשיטתו (ס"ק כב) דוסת הסירוג סגי בג' ראיות, וכמו שמבואר בשו"ע להלן סעי' יב להדיא. אבל לדעת הט"ז (ס"ק יא) גם וסת הסירוג בעי' ד' ראיות לפי שמואל, וא"כ לדבריו על כרחך דברי השו"ע כאן הם לדעת רב וא"כ א"ש לבאר השו"ע כשיטת ר"ח, מיהו קיי"ל דלא כהט"ז. וצ"ע גם על הט"ז (סק"י) שהביא שוסת זה יתכן גם בב' דילוגים, וכל זה שייך רק לביאור הש"ך.

[סעיף ט] ראתה באחד בניסן ובאחד בסיון ובא' באב, קבעה לה וסת לר"ח לדילוגים, אבל ראתה באחד בניסן ובאחד באייר ובאחד בתמוז, ובאחד בסיון לא ראתה, לא קבעה לה וסת.

[סעיף י] ראתה ט"ו בניסן וט"ז באייר וי"ח בסיון, לא קבעה לה וסת, כיון שסירגה בחודש השלישי ולא ראתה עד י"ח בו.

## המקור לוסת הסירוג

כאן מבואר דין וסת הסירוג, והוא דוקא כשהסירוג חוזר בשווה, ועי' גר"א שהביא ראיה לוסת הסירוג מב"ק (לז.) גבי שור נגח שור לא נגח וכו'. והחוו"ד כתב ששיש גם מקור לזה מוסת השבוע, שהוא ג"כ וסת הסירוג וכמו שנתבאר לעיל (שיעורים כה-כו).

[סעיף יא] דילגה פעם אחת או שתים, אינה חוששת לדילוג, אף על פי שחוששת לשאר וסתות בפעם אחת, אינה חוששת לוסת הדילוג, עד שתקבענו.

## הטעם שאין חוששים לוסת הדילוג שאינו קבוע

והטעם לזה שאין חוששים לדילוג שאינו קבוע, כתב החכמ"א (כלל קיב דין ח) שהוא משום שאינו שכיח לראות בדילוג. ובראב"ד בבעלי הנפש (תיקון הוסתות סי' ג) כתב ביאור אחר וז"ל, וסת שסופו מתיר את תחלתו, כגון וסת הדילוג שבסופו הותרו כל הראשונים, היאך יהיה סופו קל מתחלתו. ועוד כל תחלת וסת כיון שנעקר שעה אחת שוב אינו מצטרף לחוש אליו עוד. והנה תחלת הוסת שהיה יום חמשה עשר כיון שהגיע החדש השני ולא ראתה עד יום ששה עשר, כבר נעקר מאתמול ועוד אינו מצטרף לחוש אליו לדלוג, עכ"ל.

ודבריו צריכים ביאור, כי פשטות דבריו משמע שאם ראתה ט"ו ואח"כ ט"ז, אי אפשר לחוש לי"ז כי הוא עומד להיעקר, וצריך להבין הכוונה למה נחשב שעומד להיעקר. מיהו אם נבאר כמו שנתבאר לעיל [בשיעור הקודם] שוסת הדילוג היינו שיש לה ב' דברים הגורמים ראייתה, כי יש לה סיבה לראות באותו תאריך שראתה, אלא שיש לה דבר שגורם להתאחר בראייתה. א"כ מובן קצת, כי זה כוונתו שיום י"ז נעקר, מאחר שאנו אומרים שלעולם לא תראה יותר ליום י"ז אלא בחודש אח"כ תראה בי"ח, על כן יש סברא שלא לחוש לי"ז [ואף שעדיין אינו ברור למה, מ"מ כך נראה מהראב"ד שזהו ביאור וסת הדילוג שהוא בנוי על ראיית הוסת באותו יום שראתה, אלא שיש אצלה עוד דבר שגורם לאחר הראיה].

## ראתה ב' פעמים בדילוג ופעם שלישית במעיין פתוח

ולפי טעמו של החכמ"א שאין חוששים לדילוג עד שקבעה משום שהוא וסת שלא שכיח, מכח זה יש לומר גם לעניין שאין לחוש לוסת הדילוג במעיין פתוח, וכגון אם ראתה בט"ו וט"ז, ובחודש בשלישי התחילה ראייתה בט"ז ונמשך מעיינה גם ביום י"ז. אף שכתב החוו"ד (סי' קפד סק"ז) שבכל הוסתות אם בפעם הג' היתה ראיה ממעיין פתוח חוששת שמא קבעה וסת, כאן לעניין וסת הדילוג אינו כן מאחר שהוא וסת דלא שכיח [והיינו כי יסוד מה שחוששים למעיין פתוח הוא משום שחוששים שמא באמת עשויה לראות ביום וסתה רק שהקדימה ראייתה, אבל בדילוג שלא שכיח לא חיישינן לזה].

[סעיף יב] וסת הסירוג, ראיה ראשונה מן המנין לדברי הכל, ואף על פי שהרחיקה ראיותיה. אלא שלענין חשש וסתה בתחלה הוא שוה לדילוג, שאינה חוששת אלא מר"ח לר"ח הסמוך לו. כגון שראתה בר"ח ניסן, חוששת לר"ח אייר, ואם לא ראתה עד ר"ח סיון, חוששת לר"ח תמוז הסמוך לו, ואם לא ראתה בר"ח תמוז, אינה חוששת לר"ח אב, אף על פי שהם הפלגת ב' חדשים כעין ההפלגה הראשונה, מפני שהפסקת החדש השני ביטלה ראיית הראשון, וראיית החודש השלישי היא התחלת וסת, וחוששת לר"ח הסמוך ולא יותר.

## וסת הסירוג סגי בג' ראיות

כבר ביארנו שכאן בשו"ע מבואר בפשטות דלא כדעת הט"ז (ס"ק יא) שהצריך גם בוסת הסירוג ד' ראיות אלא ראיה ראשונה מן המנין ואחר ג' ראיות קבעה וסת [וכמ"ש הש"ך ס"ק כב].

## וסת הסירוג שאינו קבוע אין חוששים לו

וגם כאן כתב השו"ע דוסת הסירוג שאינו קבוע אינה חוששת לו כמו בוסת הדילוג, וגם בזה שייך הטעמים שנתבארו לעיל.

## בציור של השו"ע למה לא תחשוש בא' אב משום וסת הפלגה של ששים יום

אלא שיש להבין בציור שכתב השו"ע, באופן שראתה בר"ח ניסן ואח"כ בר"ח סיון וכתב שאינה צריכה לחוש בחודש אב, וקשה דהא יש לה לחשוש בר"ח אב לוסת שאינו קבוע, מאחר שיש כאן הפלגה של ששים יום. ובחוו"ד (ס"ק יא) כתב שהשו"ע כתב הציור בחדשי החמה שהם לעולם שווים, ובאמת היה צריך לכתוב בחדשי חשון וכסליו שפעמים אינם שווים. מיהו יש ליישב דמיירי בראתה עוד ראיות באמצע, וממילא אין כאן חשש משום וסת הפלגה, שלהפלגה אינה חוששת רק כשלא הפסיקה באמצע.

## ראיה שיכולה להצרף לכאן ולכאן אם עדיף לתלות בחודש או בדילוג

והנה אשה שראתה בא' בחודש שבט וא' אדר וא' ניסן, ואח"כ התחילה לראות בדילוג בא' סיוון ובא' אב, כתב הש"ך שראיה של חודש ניסן מצטרף לב' הראיות בחודש שבט ובחודש אדר, וקבעה וסת החודש, ואין אומרים שנצרף ראיית א' ניסן לדילוג. והקשה עליו הפלתי (ס"ק יד) וכן הסדרי טהרה (ס"ק יא), דהא ספק הוא בגמרא (ב"ק לז:) ה' בשבת וערב שבת ושבת שבת ושבת מהו, הא שבת קמייתא בתר ה' בשבת וע"ש שדינן ליה, ואייעד לכולהו יומי. או דילמא הא שבת קמייתא בתר שבתות הוא דשדינן ליה ולשבתות הוא דאייעד. ונשאר בתיקו.

וכתב הפלתי, שכיון שהוא ספק א"כ יש לילך לקולא, ולומר שאין לה וסת אלא לדילוג ותחשוש רק אחת לב' חדשים. מיהו זה קשה [כן הקשה הבדי השולחן], דהא בקביעת וסת אחת לב' חדשים יש גם צד חומרא, לעניין עיקרת הוסת, שאם לא תראה ג' חדשים, אם היה וסת החודש היה נעקר, אבל אם הוא וסת הסירוג עדיין לא יעקר.

ודעת הסד"ט (שם) וכן דעת הפרי דעה, כהש"ך. ויישבו שאי"ז דומה ממש לגמרא בב"ק, דדוקא התם נסתפקו אם משייכים את הראיה לקמייתא או לבתרייתא, אבל כאן יש עדיפות לתלות בקמייתא, לומר שרואה כל חודש, שזה וסת יותר שכיח.

## כו"ע מודו בקבעה וסת החודש ואח"כ התחילה לדלג אין ראיה ראשונה מצטרפת לדילוג

מיהו זה ברור שכל הנידון הוא באופן שראיית ר"ח ניסן יכולה להשלים לכאן ולכאן, ובזה נחלקו אי שדינן בתר קמייתא או בתר בתרייתא, אבל באופן שכבר קבעה וסת לראות כל חודש בא' בחודש, ואח"כ התחילה לראות בדילוג, כו"ע מודו שאין מצרפים את הראיה הראשונה. ולעניין הלכה גם באופן שהוא ספק אם לשייך לראיית החודש או לדילוג, קיי"ל כהש"ך לשייך את הראיה לוסת החודש ולא לוסת הדילוג.

## כשיש ספק אם לצרף לכאן ולכאן ועכשיו רואים שקבעה לדילוג

אלא שמשמע מהש"ך שכל זה דוקא כשיש ספק להיכן לשייך את ראיית החודש ניסן, אולם באופן שהמשיכה וקבעה וסת הדילוג, תולים בדילוג ולא בחודש. וכגון באופן של הש"ך, כשראתה שוב בא' תשרי אז אנו משייכים את ראיית חודש ניסן לדילוג, ונמצא שלא קבעה וסת החודש, אלא רק וסת הדילוג, וכ"כ בחכמ"א (כלל קיב דין יב). אלא שיש להבין עניין זה, שאם נאמר שתולים ראיית ניסן שהוא שייך לקמייתא וקבעה וסת החודש, א"כ אפשר שבאמת יש לה ראיה לראות בכל חודש, ועתה רק אינו נעקר, ולמה אנו משנים לומר שלא קבעה וסת הראשון. וכתב בבדי השולחן (ביאורים סי"ב) הסברא בזה, דכל מה שתלינו בוסת החודש היינו משום שאין זה שכיח לראות בדילוג, ולא מסתבר לתלות בזה, אבל אם רואים שקבעה בסירוג, א"כ מסתבר לתלות בזה כי חזינן שכך הוא טבעה [ויבואר היטב עפ"י מה שנתבאר כבר בשיעורים לעיל, שוסת הסירוג אינו וסת אחר, אלא הוא וסת החודש רק שרגילה שחודש אחד היא רואה בוסת החודש וחודש אחד אף שעשויה לראות, מ"מ טבעה שחודש אחד נמנע ממנה לראות, וא"כ אין זה וסת שונה, אלא טבע אחר בהווסת של החודש, ואנו הולכים בהבנת הוסת כפי מה שנראה מטבעה].

## נפק"מ לעניין ימי המבוכה ששינתה לראות בימים מצומצמים

וכעי"ז כתב החוט שני (ס"ק ט), ועפי"ז כתב שיהיה קולא לעניין ימי המבוכה [שנתבאר דינו באריכות לעיל שיעור ב], שחוששת לכמה ימים שהם וסת הקבוע שלה, כגון שרגילה לראות בהפלגה מכ"ז לל"ב, ואח"כ רואים שהיא מקצרת ראייתה לראות רק בין כ"ח לל"א, דלכאורה אין כאן עקירה, כי רואה היא בימים שהיא רגילה, וא"כ נחוש לה לעולם לכל הימים מכ"ז עד ל"ב, אלא א"כ תעקור הוסת. אבל מהש"ך כאן עולה סברא, שכל שרואים שרגילותה וטבעה למעט בראיותיה, ויש לנו הבנה אחרת איך זה מתאים לוסת הקיים, יכולים לשנות ולהבין וסתה בדרך אחרת, וא"כ ה"נ נהיה יכולים לצמצם את ימי המבוכה, ולומר שימי המבוכה שלה הוא כפי מה שרואים עכשיו בטבעה, וכיון שקיצרה ימי המבוכה שוב אינה חוששת אלא לפי הימים שקיצרה.

**דינים העולים**

1. וסת הדילוג של רבינו חננאל לראות ג' פעמים ט"ו ט"ז וי"ז [בג' חדשים], ואח"כ עוד ב' פעמים כסדר הזה, לדעת הדרישה והתורת השלמים כך קיי"ל [ולשיטתם לשמואל בעינן ראיה נוספת בתחילה], וזה שייך גם בוסת הפלגה, אולם דוקא בג' ראיות אבל בב' ראיות אין לחשוש לזה.
2. ובשמלה נסתפק איך נעקר ווסת זה, אם סגי בעקירת יום אחד מהימים, או שצריך לעקור כל הג' ימים.
3. דעת הש"ך שאין הלכה כרבינו חננאל, וכאן כתב השו"ע לחשוש לזה משום שיש לה ג' וסתות שונים, היינו שיש לה וסת לראות בט"ו בחודש אחת לג' חדשים, וכן בט"ז לחודש אחת לג' חדשים, וכן בי"ז אחת לג' חדשים. ולפי"ז שייך לחוש לווסת זה דוקא בווסת החודש, דשאר וסתות לא שייך שיהיה לה וסת בתוך וסת. וגם שייך דין זה גם כשיהיה ב' ראיות בכל סדרה.
4. ועקירת הוסת של הש"ך הוא פשוט, כי יש כאן ג' וסתות שונים, וכל וסת נעקר בפני עצמו.
5. וסת הסירוג והדילוג, הוא דוקא כשרואה ג' פעמים ברציפות, ואין חוששים להם אלא אחר שנקבע, אבל בוסת שאינו קבוע אין חוששים, כי אינו שכיח [ובראב"ד כתב טעם אחר].
6. ואם ראתה ב' פעמים בדילוג ופעם ג' במעיין פתוח, נראה שלא נחשב שקבעה וסת הדילוג ואינה חוששת לו.
7. ראיה שיכולה להצטרף לכאן ולכאן, כגון ראתה בא' שבט א' אדר וא' ניסן, ואח"כ התחילה לראות בסירוג בא' סיוון וא' אב, ויש ספק להיכן נשייך את הראיה של א' ניסן, אם לחודש או לדילוג. הש"ך כתב שמסתבר לתלות בווסת החודש, וכן הסכימו האחרונים, ודעת הפלתי שהוא ספק.
8. ואם המשיכה לראות עוד בדילוג עד שנקבע לה וסת הדילוג, בזה משמע שגם הראיה של א' בניסן נתלה בדילוג, והטעם לזה כי רואים עכשיו שכך הוא טבעה לראות בדילוג, ועדיף לומר שראייתה בא' בניסן הייתה כפי טבעה.
9. ומכח סברא זו, כתב החוט שני, שאשה שקבעה לה ה' ימי המבוכה ואח"כ רואים שרגילה רק לג' ימי המבוכה, יש להקל שאינה צריכה לחשוש אלא באותם ג' ימים, אף שלא נעקר וסתה לגמרי.
10. קיי"ל שבווסת הסירוג סגי בג' ראיות ואי"צ ד' [ודלא כהט"ז]. אולם אם ראיה הראשונה היא המשך לוסת קבוע, אינה מצטרפת, כי תולים ראייתה בוסת הקבוע ולא בדילוג [כגון שרגילה לראות בט"ו בחודש כמה פעמים, ואח"כ התחילה לראות בט"ז וי"ז, עדיין אינה חוששת לדילוג].

שיעור כח

[קפט יג] אין האשה קובעת לה וסת, אפילו ראתה שלשה ר"ח זה אחר זה, אלא אם כן יהיו כולם בעונה אחת ביום או בלילה. ואם ראתה שלש פעמים ביום והרביעית בלילה, או שלש פעמים בלילה והרביעית ביום, חוששת ביום ובלילה מפני חשש הוסת הראשון, ומפני חשש השני שהוא האחרון. ואם ראתה פעמים ביום ופעמים בלילה שלא על הסדר (ולא קבעה אחד מהן ג"פ), או שתראה הראשונה ביום וג' האחרונות בלילה, או הראשונה בלילה והג' אחרונות ביום, או שלש בזה ושלש בזה, חוששת לאחרונה בלבד.

**עונת יום ועונת לילה**

מבואר בשו"ע שהוסת מתחלק לעונות, ואם ראתה פעם ביום ופעם בלילה אינה קובעת וסת. ומה שכתב שחוששת ביום ובלילה, מפני חשש הוסת הראשון, ומפני חשש השני שהוא האחרון. ביאורו, שכיון שראתה ג' פעמים רצופין באותה עונה, קבעה וסת לאותו עונה, ולכך חוששת באותה עונה שהיא קבועה לראותה בה, והראיה האחרונה אי"ז שייך לוסת, שהרי לא ראתה בעונת הוסת, לכך יש לה לחשוש גם לאותה ראיה האחרונה, משום וסת שאינו קבוע.

**ראתה בעונת היום ואח"כ בעונת בלילה**

ומה שכתב השו"ע שאם ראתה פעמים ביום ופעמים בלילה חוששת לאחרון בלבד, יש להבין, כי בפשטות אשה שמתחלת ראייתה בלילה ממשיכה הראיה גם ליום, וא"כ באופן שראתה ביום ואח"כ ראתה בלילה והמשיכה ראייתה ביום, לא נעקר הוסת של החודש הקודם, שהרי בזמן וסתה של החודש הקודם ראתה דם, ואין כאן עקירה, וממילא צריכה לחשוש בחודש שאח"כ גם לוסת זה, ולא רק לוסת האחרון. ואף שהוא וסת שאינו קבוע, מ"מ כל זמן שלא נעקר צריכה לחשוש לו. ואין לומר דאין לאשה ב' וסתות, שהרי השו"ע כתב כאן דינו לעניין וסת החודש, וכבר ביארנו שבוסת החודש שייך שיהיה לאשה ב' וסתות. וכתב השו"ע הרב (ס"ק לח) שצריך לומר שראתה ראיה קצרה בלילה ולא המשיכה ראייתה ביום.

**דעת הר"ר דוד טעבלי דבוסת הפלגה מונים לפי מספר העונות**

ובשו"ע כתב דין זה בוסת החודש, אבל לעניין וסת הפלגות יש לדון, דבפשטות אם אשה רואה בהפלגה של כ"ט יום, ובראיה ראשונה ראתה ביום ובראיה השניה ראתה בלילה, הרי צריכה לחשוש כפי הוסת האחרון, והיינו אחר כ"ט יום בלילה, כמו ראייתה האחרונה, אולם הנודע ביהודה (יו"ד תניינא סי' פג) הביא בשם הר"ר דוד טעבלי דיצא לחדש שאין הדבר כן, כי כיון דחזינן שחכמים חילקו כל יום לב' עונות, הרי יש לנו לשער כמה עונות היו בין ראיה לראיה, ואם ראתה ביום ואח"כ ראתה בלילה תחשוש לחודש שאח"כ ביום והיינו ביום הקודם. וכן להיפך אם תראה בלילה ואח"כ תראה ביום חוששת חודש שאח"כ בלילה של יום המחרת.

ובדרך משל אם ראתה ביום א' ביום ואחר ד' שבועות שוב ראתה ביום א', שהיא הפלגה של כ"ט יום, אין הולכים אחר הפלגת הימים, אלא מחשבים שהיה בין ראיה לראיה נ"ח עונות, שכל יום הוא ב' עונות. ולכן אם תראה ראיה שניה בליל יום א', הרי הקדימה לראות עונה אחת, ויש לה הפלגה של נ"ז עונות, וא"כ יש לה לחשוש לוסת הפלגה של נ"ז עונות, ויהיה זמן וסתה ביום השבת, שהוא אחר כ"ט יום חסר עונה אחת. ואם תראה בלילה ואח"כ תראה ביום, נמצא שיש לה הפלגה של נ"ט עונות, וא"כ תחשוש חודש שאח"כ להפלגת נ"ט עונות שהוא בליל יום ב'.

**לדעת הנוב"י גם בוסת הפלגה הולכים אחר הימים, אלא שחוששת כפי העונה של הראיה האחרונה**

ועיי"ש בנוב"י שקילס סברתו, אבל כתב שמדברי הראשונים לא נראה כן, דהראב"ד בבעלי הנפש [והוא לשון השו"ע כאן] כתב שאם ראתה ג' פעמים ביום ורביעי בלילה, חוששת ביום ובלילה, ולדברי הר"ר דוד טעבלי, אי"ז נכון, דהא לראיה אחרונה היא צריכה לחשוש ליום שאח"כ, וגם צריכה לחשוש לוסת הקבוע שהוא ביום הפלגתה, ונמצא שחוששת ב' פעמים בעונת היום זה אח"ז, ואינה חוששת כלל בלילה [שהבין הנוב"י שהראב"ד כתב דינו גם בוסת הפלגה].

עוד הביא ראיה לדבריו מדעת הרא"ה, שתמה על וסת החודש, איך נאמר שקביעות ר"ח שקובעים חכמים הוא גורם לאשה לראות, אלא העיקר הוא למנות מהמולד, שהלבנה פועלת בעולם וגורמת לאשה לראות. ומעתה הרי בין מולד למולד כ"ט ימים וי"ב שעות, ואם המולד בחודש הזה בלילה שוב בחודש הבא הוא ביום, וא"כ על כרחך שמונים לפי מספר הימים ולא אכפ"ל אם ביום או בלילה. אולם החזו"א (סי' פה ס"ק עב) דחה ראייתו, דאין הפירוש לדעת הרא"ה שרגע המולד הוא גורם לראות, כך וכך ימים אחר המולד, אלא הלבנה גורמת פעולה בעולם לפי גודלה, שאין שווה פעולת הלבנה כשהיא בימים הראשונים של החודש לימים האחרונים, והכל הולך לפי גדלות הלבנה באותו זמן, ולא המרחק מיום המולד.

ובמסקנת דבריו מסיק הנוב"י שלא כדברי הר" דוד טעבלי, וביאר שגם לעניין וסת הפלגה הכל הולך אחר עונת הוסת האחרון, וטעמא דמילתא, כי לעניין שיעור ימי ההפלגה, מונים ימים שלימים ולא עונות, רק מלבד זאת יש קביעות אם רואה היא ביום או בלילה, ובעינן שכל הראיות יהיו בעונה שווה.

**ראתה בעונת הלילה ואח"כ ג"פ ביום, אם קבעה וסת הפלגה**

ולדברי הנוב"י שמונים ימים שלימים, אם כן אם תראה ראיה ראשונה בלילה, ואח"כ ראתה ג"פ ביום בהפלגת כ"ט יום, קבעה וסת הפלגה, ואף דבעינן ד' ראיות לוסת הפלגה, כאן היה ראיה ראשונה, רק שהיא בעונה אחרת, אבל מ"מ הייתה כאן ג' הפלגות שוות של כ"ט יום. אמנם החזו"א (שם) נסתפק בזה, וכתב שיש לומר שאשה שרואה בעונת היום אין הלילות נחשבים לכלום, ואם היה לה הפלגת כ' הרי היא מונה כ' ימים להפלגתה, והלילות שבינתיים אינם מתיחסות כלל לוסתה, ולפי"ז גם הראיה הראשונה צריכה להיות באותה עונה, דאם תראה בלילה ואח"כ ג"פ בהפלגת כ' ביום, עדיין לא קבעה וסת, כי לא היה לה ג' הפלגות לכ' ביום. אבל לעניין הלכה הפוסקים מורים כדברי הנוב"י.

הגה: האשה שראתה, חוששת לוסת החדש ולהפלגה, עד שתקבע וסת החדש בג"פ, או וסת הפלגה בד"פ, או שתעקר א' מהן. כיצד, ראתה בא' בניסן וכ' בו, חוששת לאחד באייר, מפני ר"ח ניסן.

**למה לא כתב הרמ"א לחשוש לעונה בינונית**

וכתב הט"ז (ס"ק יז) שמלבד מה שכתב הרמ"א שחוששת לאחד באייר, והיינו משום וסת החודש, מ"מ צריכה לחשוש גם לעונה בינונית, והיינו ל' יום מראייתה שהייתה בא' בניסן, וא"כ צריכה לחשוש גם בל' ניסן. והרמ"א שלא כתב כן הוא לרוב פשיטותו. וכל האחרונים נתקשו בדבריו, דעונה בינונית אין צריכה לחשוש אלא מראיה אחרונה, ומאחר שראתה גם בכ' ניסן, שוב אי"צ לחשוש לעונה בינונית מחמת הראיה של א' ניסן.

**מחלוקת הראשונים אחר כמה זמן הוא עונה בינונית**

וגם הש"ך (ס"ק ל) נתקשה למה לא הזכיר כאן הרמ"א שצריכה לחשוש לעונה בינונית, והאריך הרבה בזה, וכתב שעונה בינונית היינו משום שאמרינן דכי לעולם לא תראה, ולכך קבעו לה לעולם עונה בינונית, אבל אין זה זמן אחר, אלא לעולם הוא ביום וסת החודש, שאם היה חודש מלא חוששת לל"א יום ואם היה חודש חסר חוששת לל' יום. אבל דעת הט"ז כבר נתבאר שעונה בינונית לעולם היא ביום ל' לראייתה, ודעה ג' היא דעת החוו"ד (ס"ק יב) שעונה בינונית היא אחר ל"א יום.

והעיקר להלכה הוא כהט"ז, שעונה בינונית היא לל' יום, אלא שחוששים גם לדעת החוו"ד, מיהו במקום הדחק יש אופנים שמקילים עפ"י חכם.

**לדעת הש"ך מה צריך לדין עונה בינונית מאחר שלעולם הוא ביום וסת החודש**

ויש להבין לדעת הש"ך שעונה בינונית לעולם היא ביום וסת החודש, א"כ מה צריך כלל לב' וסתות הללו. ובספר עצי הלבונה כתב כמה נפק"מ, דיש אופנים שאינה צריכה לחשוש לבינונית כגון אם ראתה בינתיים, כי עונה בינונית שייכא רק מראיה אחרונה כמו שנתבאר. ועוד כתב שאם היה לה וסת קבוע ושינתה לראות ביום אחר, דחוששת לו רק לוסת החודש, אבל לעונה בינונית אינה צריכה לחשוש מאחר שכבר יש לה יום וסת [דמאחר שיש לה כבר וסת שצריכה לחשוש לו, שוב אין בה את הטעם דכי לעולם לא תראה], ויש גם נפק"מ להיפך, שתחשוש רק לעונה בינונית, כגון אם ראתה בר"ח מחמת אונס, כגון בקפיצה, שאז אינה צריכה לחשוש לוסת החודש [כמבואר להלן סעי' יח], אבל לעונה בינונית תחשוש, כיון שאין לה וסת אחר. ובסד"ט (ס"ק יב) כתב עוד נפק"מ, אם עבר הזמן ולא בדקה, דמשום וסת החודש, אם עבר הזמן ולא בדקה אינה חוששת, ומותרת בלא בדיקה, אבל משום עונה בינונית אינה מותרת עד שתבדוק.

**ראתה ביום ל' בחודש מה דינה לעניין וסת החודש**

לעיל בשיעורים הקודמים (שיעור כו), הבאנו גבי אשה שרואה ביום ל' בחודש, שאין לה חודש שאח"כ חשש משום וסת החודש, מאחר שאין בו יום ל' בחודש, אלא שבחודש לאחר מכן שהוא חודש מלא, תחשוש ביום ל', שהרי עדיין לא נעקר הוסת. מיהו בפרי דעה כאן (על הט"ז ס"ק יז) לא כתב כן, אלא כתב להסתפק אם תחשוש בחודש שאח"כ בכ"ט לחודש, או בא' לחודש שאח"כ, שיש ספק אם סוף החודש גרם לה, או ר"ח [דהב"ח ס"ל שיש לאשה וסת לראות בר"ח, ואף שכתב הב"ח שאין לחשוש לוסת דראש חודש, בפעם אחת, היינו משום שאם ראתה בא' בחודש מסתבר לומר שתראה בא' בחודש שאח"כ ולא בל', אבל כאן אין יום אחר, ושמא היא עשויה לראות בר"ח].

דינים העולים:

1. ראתה פעם ביום ופעם בלילה אינה קובעת וסת, ואם היה לה וסת קבוע לראות ביום אוח"כ ראתה באותו יום אבל בעונה אחרת, חשיב וסת אחר וחוששת לשניהם.
2. אם ראתה ביום, וחודש שאח"כ הקדימה וראתה כבר מהלילה, אם המשיכה ראייתה ליום לא נעקר וסתה, כיון שראתה דם ביום שראויה לראות.
3. וסת הפלגה שהיה ביום ואח"כ בלילה, לדעת הר"ר טיעבלי לחודש שאח"כ תחשוש בעונת היום בחודש הקדום. ולדעת הנוב"י שיעור ימי ההפלגה מונים ימים שלימים ולא עונות, רק שיש עוד קביעות אם היא רואה ביוןם או בלילה.
4. ראתה בלילה ואח"כ ראתה בהפלגה שווה ג"פ ביום, לדעת הנוב"י קבעה וסת הפלגה, ולא איכפ"ל שראיה הראשונה הייתה בעונה אחרת. והחזו"א כתב שאפשר דבעינן שגם ראיה הראשונה [שממנה מונים ג' ההפלגות], תהיה באותה עונה, והפוסקים הסכימו לדברי הנוב"י.
5. נחלקו האחרונים בשיעור עונה בינונית. לדעת הט"ז הוא ל' יום מראייתה. והש"ך סובר שעונה בינונית היא לעולם בזמן של וסת החודש, ודעת החוו"ד שעונה בינונית היא לאחר ל"א יום.
6. כמה דינים לעניין עונה בינונית: א. דין עונה בינונית הוא למנות מראיה האחרונה, ואם ראתה בינתיים שוב אינה לחשוש. ב. בעונה בינונית אם עברה ולא בדקה אינה מותרת עד שתבדוק ואי"ז דומה לוסת החודש. ג. היה לה וסת קבוע אינה חוששת לעונה בינונית.
7. ראתה ביום ל' בחודש, יש סברא לומר שחודש שאח"כ אין לה כלל וסת החודש. אבל הפרי דעה כתב להסתפק אם תראה בסוף החודש שהוא כ"ט, או ביום א' בחודש שאח"כ.

שיעור כט

**[המשך סעיף יג]** הגה: **האשה שראתה, חוששת לוסת החדש ולהפלגה, עד שתקבע וסת החדש בג"פ, או וסת הפלגה בד"פ, או שתעקר א' מהן. כיצד, ראתה בא' בניסן וכ' בו, חוששת לאחד באייר, מפני ר"ח ניסן. ראתה באחד באייר או לא ראתה בו, חוששת לט' באייר, שהוא יום כ' מראיית יום כ' שראתה. ראתה בט' באייר או לא ראתה, חוששת לעשרים באייר, שמא קבעה לה וסת כ' לחדש, שהרי ראתה עשרים לחדש ניסן.**

## ביאור השינוי ששינה הרמ"א בדברי הרמב"ן

לשון הרמ"א הוא מהרמב"ן בהלכותיו (פ"ה אות כא), אלא ששינה קצת לשונו. דהנה הרמב"ן כתב שאם לא ראתה באחד באייר חוששת לט' באייר, שהוא וסת הפלגה של עשרים [שהרי ראתה בא' ניסן ואח"כ בכ' בניסן שהוא הפלגת עשרים]. ואח"כ כתב שבין אם ראתה בט' בו ובין אם לא ראתה, חוששת לכ' באייר שהוא וסת החודש לראיית כ' בניסן. והרמ"א שינה לשונו וכתב שחוששת לט' באייר בין ראתה בא' אייר ובין לא ראתה, מפני הפלגת עשרים מיום כ' בניסן שראתה. וחוששת ליום כ' באייר בין ראתה ובין לא ראתה שהוא וסת החודש.

## ביאור הב"י ברמב"ן שכיון שראתה ב"פ בר"ח תולים שעיקר ראייתה מחמת החודש

והבית יוסף כבר עמד על דברי הרמב"ן, למה כתב לחשוש לט' באייר רק אם לא ראתה בר"ח, והא כיון שראתה בהפלגת עשרים צריכה לחשוש שמא תקבע וסת להפלגת עשרים, והיינו בט' באייר, ולמה אם ראתה בא' אייר אינה חוששת, והרי עדיין לא הגיע הפלגת עשרים ולא נעקר הוסת. ותי' הבית יוסף שיש לומר שמאחר שראתה בא' ניסן ואח"כ בא' אייר, אנו רואים שעיקר ראייתה תלוי בראש חודש, ושוב אי"צ לחשוש לוסת הפלגה. ולפי"ז כתב הבית יוסף שאם ראתה בא' אייר שוב לא תחשוש גם ליום כ' באייר, דאנו תולים שעיקר ראייתה היא בראש חודש, ומה שראתה בכ' ניסן הוא תוספת דמים. וכל מה שכתב הרמב"ן לחשוש בכ' באייר היינו כשלא ראתה בא' באייר.

## דעת הרמ"א שתחשוש לט' באייר בין ראתה ובין לא ראתה

אמנם הדרכי משה ושאר אחרונים תמהו על דברי הבית יוסף, שלא מצינו שתקבע אשה וסת בפחות מג' ראיות, וכבר כתב הרמב"ן שלעולם חוששת לוסת שאינו קבוע אא"כ קבעה וסת אחד כדינו, וא"כ אשה זו שראתה רק ב' פעמים בראש חודש, לא נעקר וסתה שאינה קבוע, אף שראתה רק פעם אחת. ולכך כתב הד"מ, שצריך לומר שמה שכתב הרמב"ן באופן שלא ראתה בא' אייר הוא לאו דוקא, ובאמת לעולם תחשוש לט' באייר בין בראתה ובין בלא ראתה. מיהו באמת אין משמעות הרמב"ן כן, דחזינן שדייק בלשונו, שאח"כ כתב לגבי וסת של כ' באייר שחוששת לו בין ראתה בט' באייר ובין לא ראתה, וכאן כתב הרמ"א שלא ראתה בא' באייר, הרי שבדוקא נקט הרמב"ן שכל החשש בט' באייר הוא דוקא בלא ראתה בא' אייר.

## מוכח דעת הרמ"א שקצר לא עוקר ארוך

והנה הרמ"א שכתב לחשוש לט' באייר אף בראתה בא' אייר, מוכח דס"ל דוסת קצר אינו עוקר ארוך, ולכך כתב לחשוש לט' באייר מהפלגת עשרים מכ' ניסן, אע"פ שכבר היה לה הפלגה קצרה יותר בינתיים. והט"ז (ס"ק יח) הסכים עם הרמ"א, רק שכתב שמלבד מה שחוששת להפלגת עשרים מראיית כ' בניסן, יש לה לחשוש להפלגת עשרים גם מהראיה האחרונה, היינו שתמנה עשרים יום מראיית א' אייר. שהרי וסת הפלגה של עשרים יום לא נעקר, מאחר שוסת קצר אינו עוקר ארוך, רק שהט"ז ס"ל שצריכה לחשוש לשניהם, גם למנות עשרים לראיית כ' בניסן, וגם שתמנה עשרים מהראיה האחרונה, והיינו עשרים יום אחר א' אייר.

ושיטת הב"ח והפרישה דהן אמנם שוסת קצר אינו עוקר ארוך, ולכך חוששת להפלגת עשרים, אבל מ"מ חוששת להפלגת עשרים רק מראיה האחרונה, ובזה ביארו דברי הרמב"ן שכתב שחוששת לט' באייר דוקא בלא ראתה בא' אייר, דאילו אם ראתה בא' אייר אז אינה חוששת לוסת הפלגה בט' בו, דעדיין לא עבר עשרים יום מראייתה האחרונה.

## ביאור מחלוקת האחרונים אם חוששת להפלגה מהראיה הקודמת או מראיה אחרונה

וביאור מחלוקתם יתבאר היטב עפ"י מה שכתב הרמב"ן ביסוד וסת הפלגה, שהרמב"ן (נדה סד. ד"ה ולפי דעתו) כתב לתמוה על וסת החודש ווסת השבוע, דלא מסתבר שהאשה תראה לפי ימי החודש או ימי השבוע, ורק וסת הפלגה הוא וסת המסתבר כי האשה מתמלאה דם ונופצת. ועכ"פ מבואר מדברי הרמב"ן יסוד הבנת וסת הפלגה שהוא משום שממלאה ונופצת, ומה שוסת קצר אינו עוקר ארוך אף ששינתה מטבעה לראות בראיה קצרה יותר, ביאורו, שאנו חוששים שמא באמת טיבעה לראות בהפלגה הארוכה, רק שהיה לה תוספת דמים, לכך ראתה קודם לכן, ולכך אין הוסת הארוך מתבטל.

ונראה שנחלקו האחרונים בהאי ראיה מוקדמת שאנו תולים בתוספת דמים, אם הביאור הוא שאנו אומרים שכיון שיש לה תוספת דמים אותה תוספת יצאה, וזהו ראיית הדם שהיה לה, אבל שאר הדם הרגיל אצלה עדיין במקומו, ויצא בזמן וסתה הארוך. אבל יש לבאר שמאחר שיש לה תוספת דמים שגרם לדם לצאת קודם, ממילא יצא כל הדם ולא רק התוספת. וזה ביאור הדבר, שהרמ"א הבין שרק התוספת דמים יצאה, אבל הדם הרגיל נשאר במקור, והוא עשוי לצאת בהפלגת עשרים מראיית כ' ניסן. אבל הב"ח והפרישה סוברים, שכיון שיש לה תוספת דמים יצא כל דמה, ומעתה אף שקצר לא עוקר ארוך, מ"מ יש לנו למנות לעשרים יום מהראיה האחרונה, שכיון שנתרוקנה בעינן כ' ימים כדי שתחזור ותתמלא.

ובזה יתבאר גם שיטת הט"ז שכתב שהיא מונה עשרים יום גם לכ' בניסן וגם לא' אייר, כי סובר הט"ז שפעמים היא נופצת הכל ואז תחשוש עשרים יום מראייתה האחרונה, אבל לפעמים לא יוצא כל הדם אלא רק התוספת, וצריכה לחשוש לעשרים מכ' בניסן.

## שיטת הש"ך שקצר עוקר ארוך

ויש עוד שיטה רביעית, והיא שיטת הש"ך (ס"ק לא) שוסת קצר עוקר ארוך, וס"ל שאם ראתה בא' אייר הרי יש לה הפלגה מיום כ' בניסן עד א' אייר שהוא הפלגת י"ב יום, ושוב אינה חוששת להפלגת עשרים אלא רק להפלגת י"ב יום. והיינו דסובר הש"ך שאין תולים בתוספת דמים, אלא אנו תולים ששינתה וסתה לראות בהפלגה קצרה, דאין לאשה ב' וסתות הפלגה.

## מחלוקת זו אם קצר עוקר ארוך נחלקו המפרשים בפי' רש"י בנדה

ובאמת מצאנו מחלוקת זו באחרונים בפירוש רש"י בנדה (סד. ד"ה אימא לא), דעיי"ש במהר"ם דגרס ברש"י שראתה ביום עשירי לטבילתה, ובמהרש"א הקשה על גירסא זו, דראיה ביום עשירי לטבילה היינו י"ז לראייתה, ומאחר שראתה ביום עשירי לטבילה הרי זה בתוך בימי זיבה, וא"כ היא שומרת יום כנגד יום ולמחר טובלת, ואם שוב תראה ביום עשירי לטבילתה הרי זה י"ב יום מראייתה, ולמה תחשוש שוב לעשירי לטבילתה שהוא י"ז לטבילתה [דעכשיו כבר אינה בימי זיבתה, וצריכה לשמור ז' נקיים], והא אין לה הפלגה אלא לי"ב מיום ראייתה. ומבואר שיטת מהרש"א שוסת קצר עוקר ארוך. אבל מגירסת מהר"ם עולה שהוא סובר שוסת קצר אינו עוקר ארוך, ולכך אף שראתה להפלגת י"ב, עדיין חוששת להפלגת י"ז מראיית האחרונה, ומשמע כשיטת הב"ח שחוששת לוסת הארוך לספור י"ז מהראייה האחרונה.

## קושיא על שיטת הש"ך מסעי' י"ד

ועל שיטת הש"ך שקצר עוקר ארוך, יש תמיהה גדולה מסעי' י"ד, שכתב השו"ע [ומקורו מהרמב"ן בהלכותיו] גבי אשה שהיה לה וסת קבוע לעשרים ושינתה לראות בשלושים, שחוששת גם לוסת הקבוע לעשרים, וגם לוסת שאינו קבוע בשלושים. וסיים שם השו"ע וז"ל: ואם לאחר ששינתה פעם או פעמים ליום ל' ראתה לסוף כ', חזר וסת של כ' למקומו והותר שלשים. הנה מבואר הטעם שאם חזרה לראות בכ' שהותר שלושים, שהוא משום שחזר הוסת למקומו. ולדברי הש"ך אין צריך לזה, שכיון שוסת קצר עוקר ארוך, א"כ אף בלא הסברא שחזר הוסת למקומו ג"כ לא תחשוש ליום ל', שהרי וסת שאינו קבוע נעקר בפעם אחת, וכיון שראתה בכ' אין לה לחשוש לל' שהרי נעקר. ועל כרחך צ"ל שוסת קצר אינו עוקר ארוך, ולכך לולי הטעם שחזר הוסת למקומו עדיין הייתה צריכה לחשוש ליום ל', שלא נעקר, ורק משום הסברא שחזר הוסת למקומו לכך אינה חוששת ליום ל'. ומכח ראיה זו כתבו האחרונים (סד"ט ס"ק יט, בית מאיר סעי' יג, והחוו"ד ס"ק יח) לחלוק על הש"ך, וכן הוא להלכה למעשה שאין לסמוך על שיטת הש"ך, ואם ראתה בהפלגה קצרה עדיין יש לה לחשוש לארוך.

## הסכמת האחרונים לחשוש להפלגה רק מראיה האחרונה, ובאופן שראתה רק טיפת דם יש שחוששים גם לראיה הקודמת

ומה שפסק הרמ"א לחשוש להפלגת עשרים מיום כ' בניסן, אף כשראתה בא' אייר, דחשש לוסת הפלגה מהראיה הקודמת, הסכימו האחרונים דלא כדבריו, ועי' גם בבית מאיר שסתר דבריו, אלא מונין רק מראיה אחרונה. מיהו יש פעמים שהחכם מורה לחוש לדברי הרמ"א, וכגון אשה שיש לה הפלגה לכ"ח יום, וראתה באמצע טיפת דם [שדינו כוסת לכל דבר כמבואר להלן סי' קצ סעי' נד], שבזה מסתבר לחשוש שכשיבוא יום הפלגת כ"ח מהראיה הקודמת יש לחוש שתראה, כי מסתבר שלא נתרוקן דמה, ומה שראתה לא היה אלא תוספת דמים בלבד [אמנם כל זה לעניין וסת הפלגה, אבל אינה צריכה לחשוש לעונה בינונית מהראיה הקודמת, מאחר שפסק השו"ע שבראיה כל שהיא הוי כראיה לכל דבר, וכן הורה מרן הגריש"א, שטיפת דם כראיה לכל דבר בין לקולא ובין לחומרא].

## היה לה קבוע ארוך, ושינתה וקבעה וסת קצר, אם חוששת לארוך

וכתב הבית מאיר דאמנם וסת קצר לא עוקר ארוך, ומ"מ אם קבעה וסת בג"פ נעקר הוסת שאינו קבוע אף אם הוא יותר ארוך. מיהו כתב שכל זה בוסת שאינו קבוע, אבל אם היה לה וסת קבוע לשלושים יום, ואח"כ שינתה לראות קבוע בעשרים יום, לא נעקר הוסת של הפלגת יום שלשים, ועדיין צריכה לחשוש לו. אמנם החזו"א (סי' פה ס"ק לו) נתקשה בהבנת דבריו, דאם לא יתכן שיש לאשה ב' וסתות הפלגה, א"כ אף כשהיה לה קבוע ארוך, יעקר ע"י קבוע קצר. ואם אין זה סתירה שיהיה לאשה ב' וסתות הפלגה, א"כ גם באינו קבוע לא יעקר.

ואח"כ כתב החזו"א עוד (עיי"ש בסוף ס"ק לז) שעל כרחך צריך לומר שאם קבעה וסת קצר היא עוקרת וסת ארוך, דאל"כ תהא אשה זו רואה כל ימיה לכ' וחוששת לל', ומדברי הרמב"ן ז"ל משמע שדבר זה הוא זר, עכ"ל. והיינו כי הרמב"ן (בהלכותיו פ"ו אות ב) כתב שלא מסתבר שתחשוש ליום ל' לעולם [ואף שבאמת אין אשה זו חוששת 'כל ימיה' לשלושים, דמאחר שהיא רואה לעשרים הרי לא בא יום שלושים רק פעם אחת, שהרי אם יעבור פעם אחת יום שלושים ולא תראה מיד נעקר וסת זה. רק דמ"מ הוא דבר רחוק מן הסברא לומר, שאשה שאינה רגילה הרבה זמן לראות בהפלגת שלושים, עדיין צריכה לחשוש שיש לה בטבעה לראות לשלושים יום].

ומ"מ כתב החזו"א לדחוק שיש לומר שב' וסתות הפלגה הוא דבר רחוק, וכשהיה לה וסת שאינו קבוע דחינן אותו יותר בקל, ואנו אומרים שאין לה ב' וסתות, ואי"צ לחשוש לוסת הארוך שאינו קבוע. אבל אם היה לה וסת קבוע ארוך, חוששים יותר לוסתה, ואמרינן דשמא באמת יש לה ב' וסתות הפלגה.

## ביאור הסוגיא מהיכן מוכח ששתי ראיות נעקר בפעם אחת

והנה בסוגיא בנדה (סד.) איתא, א"ר פפא לא אמרן אלא דקבעתיה תלתא זימני דצריכי תלתא זימני למעקריה, אבל תרי זימני בחדא זימנא מיעקר. תניא כותיה דרב פפא היתה למודה להיות רואה יום עשרים ושינתה ליום שלשים, זה וזה אסורין. הגיע יום עשרים ולא ראתה, מותרת לשמש עד יום שלשים וחוששת ליום שלשים, הגיע יום שלשים וראתה הגיע יום עשרים ולא ראתה, והגיע יום שלשים ולא ראתה, והגיע יום עשרים וראתה, הותר יום שלשים ונאסר יום עשרים, מפני שאורח בזמנו בא.

ויש להבין מה הביאו מהברייתא ראיה לדברי רב פפא שאם ראתה ב"פ לא נקבע וסת, ונעקר בפעם אחת. וגירסת רש"י בברייתא היא כדין דלהלן סעי' טו, דמיירי באשה שג"פ ראתה בכ', ואח"כ ב' פעמים בל', ואז לא ראתה בשניהם [שנמצא שיש כאן ג"פ שלא ראתה בכ' ונעקר], ועל זה מבואר בברייתא שאם חזרה לראות בכ' חוזר וסת הקבוע למקומו. ומובן ראיית הגמרא לרב פפא, דמבואר שראיית ל' נעקרה בפעם אחת, שהרי ראתה ב"פ בל', ואח"כ רק פעם אחת לא ראתה בו, ומ"מ אינה חוששת לל' אלא רק לכ'.

אולם הר"ן גרס בסוגיא כדינו של הרמב"ן בסעי' י"ד, דלא מיירי בשלא ראתה ג"פ בכ', אלא היה לה קביעות לכ' וב"פ ראתה בל', ומיד אח"כ ראתה בכ', ונמצא שלא נעקר וסת הקבוע מעולם, וכל החידוש הוא שאינה חוששת לל' כיון שחזרה לקביעותה. והקשו האחרונים, דא"כ לא מובן מה הביאו ראיה לדברי רב פפא שב' ראיות נעקרות בפעם אחת, דשמא דוקא באופן שחזרה לקביעותה אינה חוששת לראיית ל' אף שראתה ב"פ, אבל אילו לא הייתה חוזרת לקביעותה, לכאורה עדיין היה לה לחוש לראיית ל'.

## טעם שוסת קצר אינו עוקר ארוך משום דתלינן תוספת דמים

ונראה לבאר בזה, דהנה באמת אשה לא שייך שיהיה לה ב' וסתות של הפלגה, וכבר ביארנו שהטעם שאם ראתה קצר אינו עוקר ארוך שהוא משום שתולים שהיה לה תוספת דמים, ושמא טבעה עדיין לראות בהפלגה ארוכה. וא"כ יש לבאר היטב כוונת הגמרא, דהנה מה שאנו אומרים שחזרה לקביעותה, צ"ב טעמו, דמה סברא היא לומר שהיא חוזרת לקביעותה, והא יש לחשוש שמא היא תראה בארוך ומה שראתה ביום קביעותה הוא תוספת דמים. וצ"ל שמאחר שהיא רואה ביום קביעותה, שוב אין אנו תולים שראייתה משום תוספת דמים, אלא עדיף לנו לתלות ראייתה כפי קביעותה. ומעתה כיון שאין לנו צד תוספת דמים, א"כ הקצר יכול לעקור ארוך, כי הרי שינתה וסתה, וכל שאין לתלות בתוספת דמים, יש כאן עקירה.

נמצא שמה שאנו אומרים שחוזר למקומו, אין זה סברא מיוחדת לתלות ראייתה ביום שחוזרת לקביעותה, רק שזה שחזרה לקביעותה זה טעם רק שאין לנו לתלות בתוספת דמים, וכיון שכן יש כאן עקירה ככל העקירות, שכיון שראתה בכ' נעקר ראייתה לל'. ומעתה מובן שפיר ראיית הגמרא שראיית ב"פ נעקר בפעם אחת, שהרי אחר שראתה ב"פ בל' וחזרה פעם אחת לראות בכ' נעקר הוסת של ל', ומוכח שעקירה אחת מועלת לראיה ב' פעמים.

ומעתה נראה לומר דלא כדברי הבית מאיר והחזו"א, שאם היה לה וסת קבוע ארוך לא נעקר ע"י וסת קבוע קצר. דלפי מה שנתבאר כל הטעם שקצר אינו עוקר ארוך הוא משום דתלינן בתוספת דמים, וכשקבעה וסת תו אין לתלות בתוספת דמים, וממילא ודאי שוסת הקצר יעקור את הארוך. שו"ר שכן מבואר בשו"ע הרב (קו"א סק"ד) שוסת קבוע קצר עוקר וסת קבוע ארוך.

**דינים העולים**

1. היה לה הפלגה ארוכה ואח"כ קצרה. מצאנו ד' שיטות. **א.** דעת הרמ"א שקצר לא עוקר ארוך וחוששת מהראיה הקודמת. **ב.** דעת הפרישה והב"ח קצר לא עוקר ארוך, אבל חוששת מהראיה האחרונה. **ג.** להט"ז קצר לא עוקר ארוך, וחוששת להפלגה הארוכה גם מהראיה האחרונה וגם מהקודמת. **ד.** דעת הש"ך שקצר עוקר ארוך, וחוששת רק להפלגה הקצרה, מראייתה האחרונה.
2. כגון אשה שראתה בא' ניסן ואח"כ בכ' ניסן ואח"כ בא' אייר [שהוא הפלגת עשרים, ואח"כ הפלגת י"ב]. א. דעת הרמ"א שתחשוש להפלגת עשרים מראיית כ' בניסן [שהוא ט' באייר]. ב. שיטת הפרישה והב"ח שחוששת להפלגת עשרים מא' באייר [שהוא בכ' אייר]. ג. שיטת הט"ז שתחשוש להפלגת עשרים גם מכ' בניסן וגם מא' אייר [היינו גם בט' אייר וגם בכ' אייר]. ד. שיטת הש"ך שחוששת להפלגת י"ב מראיית א' באייר [היינו י"ב אייר].
3. והעיקר להלכה כדברי הפרישה והב"ח, שקצר לא עוקר ארוך, וחוששת רק מראיה האחרונה.
4. יש פעמים שמורים לחשוש להפלגה מהראיה הקודמת, כגון שראתה רק טיפת דם [דהוי ראיה לכל דבר], שבודאי לא נתרוקנה, יש שחוששים לשיטת הרמ"א למנות ההפלגה מהראיה הקודמת.
5. קבעה וסת ארוך ואח"כ קבעה וסת קצר, דעת הבית מאיר שאין הוסת הקצר מבטל הארוך. אולם נראה עפ"י פי' הר"ן בסוגיא, דוסת קבוע קצר מוכיח שאין כאן תוספת דמים, וממילא וסת קבוע קצר מבטל את גם את הקבוע הארוך, וכן פסק בשו"ע הרב.

ראתה ב' פעמים בהפלגת שלושים, ואח"כ ראתה לעשרים והוא יום קביעותה, שוב לא תחשוש כשיגיע הפלגת שלושים, אף שלא נעקר, כי תולים שחזרה לקביעותה, וכל שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לאינו קבוע. ולפי המתבאר טעם הדבר משום שכל שיש לה קבוע אינה חוששת לתוספת דמים ומספיק עקירה אחת לב' ראיות.

**שיעור ל-לא**

## ד' שיטות בהפלגה ארוכה ואח"כ קצרה

כבר הארכנו בשיעור הקודם (שיעור כט) במחלוקת הפוסקים, כיצד לחשב בהפלגה ארוכה ואח"כ קצרה, ונתבאר ד' שיטות בזה, דשיטת הרמ"א דלא נעקר הוסת הארוך, וחוששת לו מהראיה הקודמת. ודעת הפרישה והב"ח וכן דעת הב"מ וכן נקטו הפוסקים, לחשוש לוסת הארוך אבל מהראיה האחרונה. והט"ז ס"ל לחשוש לוסת הארוך, אבל חוששת גם לראיה הקודמת וגם לראיה האחרונה. ודעת הש"ך שנעקר הארוך וחוששת רק לקצר מהראיה האחרונה.

## חילוק הנקוה"כ בין וסת החודש לוסת הפלגה

והנה הט"ז (ס"ק יח) הביא ראיה לדבריו, מהא דאיתא בטור (בסוף הסימן), בראתה ב' פעמים בר"ח, ובפעם השלישית ראתה בכ"ה לחדש ואח"כ שוב בראש חדש, וכתב הטור שחוששת לשניהם, גם שמא קבעה וסת לר"ח, ונאמר שמה שראתה בכ"ה 'דמים יתרים הם'. וגם חוששת לוסת של כ"ה, שמא וסת אחר היא קובעת. וחזינן שאין אנו אומרים שנעקר הוסת, אלא חוששת גם לראייתה הקודמת מאחר שאין אנו יודעים איזה וסת גורם לה לראות. ועי' בנקודות הכסף שכתב על ראיה זו, דהט"ז לא דק, דהתם מיירי בוסת החודש ובזה כו"ע מודו. וכוונתו, דוסת החודש הא לא נעקר ע"י שרואה ביום אחר בחודש, דהא שייך לקבוע ב' וסתות החודש, ואין זה סתירה זה לזה, ועקירת וסת החודש הוא רק כשיבוא יום שראויה לראות ולא תראה. ודוקא בוסת הפלגה שם נחלקו האחרונים אם נעקר הוסת, כששינתה שיעור ההפלגה.

## 'קבוע' ארוך ואח"כ הפלגה קצרה, לכאו' תלוי במח' הרמ"א והב"מ

ובהמשך דבריו כתב בנקוה"כ, דבהיה לה יום קבוע ליום כ', וראתה לעשרה ימים, צריכה לחוש לוסת הקבוע שלה היינו ראיית כ', מראייתה הקודמת. וצ"ב, דהא לשיטתו וסת קצר עוקר ארוך, ואינה חוששת כלל לראיה הקודמת. ומבואר מדבריו, שבאופן שהיה לה וסת קבוע שלא נעקר אלא בג' פעמים, ולכך לא נעקר הוסת הארוך, בזה ס"ל שחוששת לו מהראיה הקודמת. ולכאורה ביאור דעת הש"ך, משום דס"ל שבאמת מן הדין חוששת להפלגה מהראיה הקודמת כדעת הרמ"א, רק שמאחר דס"ל שנעקר הוסת ע"י ההפלגה הקצרה, אין לה מה לחשוש מהראיה הקודמת, דהא כבר נעקר הוסת. ולכך באופן שלא נעקר הוסת, כגון באופן שיש לה וסת קבוע, אז תחשוש לראיה הקודמת. אולם לדעת הפרישה והב"ח והבית מאיר שלעולם לא נעקר הוסת הארוך, ומ"מ אינה חוששת להפלגה אלא מהראיה האחרונה, א"כ גם בגוונא דהש"ך שהיה לה וסת קבוע, ולא נעקר, מ"מ לא תחשוש אלא מהראיה האחרונה.

## מהטור להלן נראה שחוששת לאינו קבוע אף כשקבעה וסת אחר

אכן נראה שדין זה שתחשוש לקבוע מהראיה הקודמת, אי"ז דוקא לדעת הרמ"א.

ובהקדם יש לברר הדין שכתב הרמ"א [בשם הרמב"ן] 'וכן היא חוששת לעולם עד שתקבע וסת א' כדינו, דאז אינה חוששת לשני שלא נקבע', ומבואר מזה כלל גדול בדין וסתות, שכל שנקבע וסת שוב אינה חוששת לוסת שאינו קבוע. ובאחרונים נתקשו שדבר זה נסתר מהדין המבואר בטור להלן [וזהו הדין שהביא בט"ז עי' לעיל], בראתה ב' פעמים בר"ח ובפעם השלישית ראתה בכ"ה לחדש ובראש חדש, דכתב הטור שחוששת גם ליום כ"ה וגם לר"ח, והדבר צריך ביאור, דמאחר שמה שראתה בר"ח אנו רואים כראיית וסת לר"ח, א"כ הרי כבר יש לה וסת קבוע, שהרי יש לה ג' ראיות בר"ח. וא"כ אמאי תחשוש ביום כ"ה, והא כל שקבעה וסת שוב אינה חוששת לוסת שאינו קבוע.

## חילוק בין וסת החודש להפלגה אם יכולה לקבוע ב' וסתות

והחוו"ד (ס"ק טו) הקשה כן, וכתב שיש לחלק בין וסת החודש לוסת הפלגה, דאשה יכולה לקבוע ב' וסת החודש שאין זה סתירה זה לזה, וכמו שמבואר להלן סעי' ל"ב שאשה יכולה לקבוע וסת בתוך וסת, ולכן כתב הטור בסוף הסימן שחוששת גם ליום כ"ה וגם לר"ח, דאע"פ שקבעה וסת לר"ח, עדיין חוששת היא גם שמא תראה בכ"ה. ומה שכתב הרמ"א כאן שאם קבעה וסת שוב אינה חוששת לוסת השני, היינו לעניין וסת הפלגה או חודש והפלגה, משום שלא שייך שיהיה לאשה ב' וסתות הפלגה, דהא אם היה לה וסת הפלגה לשלושים יום לא שייך עוד וסת הפלגה לעשרים יום, שהרי אם בין ההפלגות של שלושים היה לה ראיה באמצע, כבר אי"ז הפלגה של שלושים, ובעל כרחך יתבטל ההפלגות, וגם לא שייך שיהיה לה וסת אחד של חודש ואחד של הפלגה דזה סתירה זה לזה. וכן כתב הבית מאיר ליישב הקושיא שרק בב' וסתות החודש שייך לחשוש לשניהם.

## שיטת הט"ז שגם בב' וסתות החודש קבוע מבטל שאינו קבוע

אמנם כבר כתב החוו"ד שבט"ז מבואר שלא כדבריו, דכתב (בס"ק יט) לעניין אשה שיש לה וסת הדילוג וגם וסת החודש, שאם תקבע וסת הדילוג בד' פעמים שוב אינה חוששת לוסת החודש שאינו קבוע. והרי וסת הדילוג הוא ג"כ וסת התלוי ביום החודש, ואעפ"כ כתב הט"ז כלל זה שכל שנקבע וסת אינה חוששת לוסת אחר, ומבואר דעת הט"ז שאפילו ב' וסתות החודש כל שקבעה וסת אינה חוששת לוסת אחר, וא"כ לשיטתו הדרא קושיא לדוכתא, מאיזה טעם כתב הטור להלן שחוששת גם ליום כ"ה וגם לר"ח, הא מאחר שקבעה וסת לר"ח שוב היינו צריכים לומר דבטל וסת שאינו קבוע ואינה צריכה לחשוש ליום כ"ה.

## וכן דעת הט"ז, וביאר שהטור להלן זה לדינא דגמרא

ויעויין בב"ח להלן על דברי הטור שם, שג"כ נתקשה בסתירה זו למה תחשוש ליום כ"ה מאחר שקבעה וסת. וכתב ליישב, דעיקר דין זה בראתה ב"פ בר"ח ופעם שלישית ראתה בכ"ה ואח"כ בר"ח, מקורו מהסוגיא בסו"פ בנות כותים (לט:), ושם הוא לדינא דגמרא דאין אשה קובעת וסת בימי נידותה, וא"כ אם ראתה בכ"ה בחודש ואח"כ ראתה בר"ח, הרי ראיית ר"ח היא בתוך ימי נידותה, והיה ראוי מן הדין שלא תקבע וסת בר"ח, מאחר שראייתה בימי נידותה, ועל זה אמרו בגמרא דאמרינן שראייתה בכ"ה דמים יתירים הם, ולכך יכולה לקבוע וסת בר"ח אף שהוא בתוך ימי נידותה. אלא שאי"ז ודאי לתלות בדמים יתרים, ולכך הוי ספק שמא מה שראתה בכ"ה הם דמים יתרים, וממילא קבעה וסת לר"ח, אמנם אפשר שמה שראתה בכ"ה היא ראיה גמורה, וא"כ לא קבעה וסת לר"ח מאחר שהוא בתוך ימי נידותה. ולכך כתב הטור שחוששת לשניהם.

ונמצא שכל דברי הטור שייכא רק בזמן הגמרא שאשה לא חששה לראיה שבתוך ימי נידתה וימי זיבתה. אבל האידנא דקובעת וסת אף בימי נדה וימי זיבה, אין נפק"מ כלל בדין זה, דהא קיי"ל דחוששת לראיה גם בתוך ימי נדה וימי זיבה בין לקולא ובין לחומרא, כמ"ש התורת השלמים (ס"ק כז), וכן הסכימו האחרונים (ודלא כהש"ך ס"ק עא). וא"כ ראיית ר"ח ראיה גמורה היא, והרי קבעה וסת לר"ח, וא"כ אינה צריכה לחשוש לאינו קבוע. דכלל הוא שכל שקבעה וסת תו אינה צריכה לחשוש לאינו קבוע. ויש ראיה לדין זה מדברי השו"ע שלא הזכיר דין זה של הטור להלן להלכה, והיינו משום שאין בזה נפק"מ בזה"ז.

*[והחוו"ד (סי' קפד סק"ד) יצא לחדש גם לדידן, שאם ראתה ב"פ בר"ח ואח"כ ראתה בכ"ה והמשיכה ראייתה עד לר"ח, קבעה וסת לר"ח. מיהו אין ראיה לזה מהסוגיא, דהא בגמרא מיירי בראתה בכ"ה והפסיקה לראות, ושוב ראתה בר"ח. וגם בלא זה ביאורו קשה, דאיתא בשו"ע לעיל (קפד, ו) שאם רואה בלי הפסק לא נחשב הראיה רק בשעת התחלת הראיה, וכן נראה דעת הש"ך להלן (ס"ק עב) דלא אמרינן דין מעיין סתום ובשלישית הוא פתוח באופן שרואה רצופין. ולדעת החוו'ד בוסת הפלגה ג"כ בהמשיכה לראות עד יום הארוך קבעה וסת לשלושים, רק חוששת להפלגת עשרים וחמש. ויש לעיין אם סופרים השלושים יום, מיום העשרים וחמש, או שסופרים מיום השלושים דהא קבעה וסתה לשלושים].*

## ב' וסתות הפלגה וקבעה הפלגה אחת, אם נתבטל השני שאינו קבוע

אמנם ישוב זה אתי שפיר לעניין וסת החודש, אבל משמע שאם היה וסת הפלגה שעדיין לא נקבע, כגון שראתה ב"פ בהפלגת שלושים, ואח"כ תראה בהפלגת כ"ה ושוב תראה אחר ה' ימים [היינו בהפלגת שלושים מהראיה הקודמת], ג"כ צריכה לחשוש לשניהם [וזה לכאורה ברור בדברי הב"ח מדלא תירץ לחלק בין וסת החודש לוסת הפלגה, משמע שהבין דהתם מיירי גם בוסת הפלגה], וכן מבואר להדיא בחוו"ד (ס"ק יח ובחידושים ס"ק כא) שאם ראתה ג"פ בהפלגת שלושים ובין הפלגה שניה לשלישית היה ראיה באמצע, אי"ז מגרע משום שיש לתלות בתוספת דמים. אלא שהוא דבר הצ"ת שלעניין הפלגות לכאורה הוי כמו שראתה לעשרים וחמש ימים, ואח"כ מה שראתה בשלושים של הראיה הקודמת הוי כמו ראיה אחר ה' ימים. וא"כ לא היה כאן כלל ראיה ביום שלושים מראייתה הקודמת, ולמה כתב הטור לחשוש גם ליום שלושים וגם לראיית כ"ה.

ונראה שנתבאר בזה יסוד שכל שראתה ב"פ לשלושים יום, אף אם תהיה ראיה באמצע הפלגה שלישית, אין זה הפסק, ואם תראה שוב ליום שלושים מראייתה הקודמת נמצא שיש לה ג' ראיות בהפלגת שלושים יום, וקבעה וסת, ואנו תולים שראייתה ראיה באמצע אי"ז אלא דמים יתרים, כמבואר יסוד זה בחוו"ד (שם), עיי"ש.

ומעתה לפי זה יש לבאר היטב מה שכתב הנקודות הכסף שאם היה לה וסת קבוע לעשרים ואח"כ ראתה בהפלגת עשרה ימים, חוששים לוסת הקבוע לעשרים מהראיה הקודמת, דיש לנו לתלות שהראיה דאחר עשרה ימים אי"ז אלא תוספת דמים. וכל שכן הוא, שאם כתב החוו"ד שאחר ב"פ אנו תולים ראיה שבאמצע כתוספת דמים, הרי במקום שקבעה וסת ודאי אנו נתלה בתוספת דמים. וממילא אין הכרח שהש"ך סובר שלעולם מונים הפלגה מהראיה הקודמת.

## כן מבואר גם בב"ח שבקבוע חוששת לראיה הקודמת

והנה הב"ח סובר שאם חזרה לקביעותה אין חוששים לא לוסת החודש ולא לוסת הפלגה, אבל כ"ז רק בקבעה וסת קודם לכן, ולכן בראתה ג' פעמים בר"ח ואח"כ ראתה בב' בחודש, ושוב ראתה בר"ח, נעקר יום ב' בחודש, וה"ה בהפלגות. אבל לעניין ראתה ב"פ ליום שלושים, ושוב ראתה אחר עשרים יום, ושוב ראתה אחר עשרה ימים, שכאן עדיין לא קבעה וסת, יתכן שהב"ח יודה בהפלגה שאין הקבוע עוקר שאינו קבוע, היות ובעלמא מונים השלושים מראיית העשרים שהיא הראיה האחרונה, א"כ יתכן שלא קבעה וסת ליום שלושים, ולכן הוא רק ספק אם קבעה וסת, וחוששים ליום עשרים כמו שחששו בזמן הגמרא ליום כ"ה בחודש היות ולא קבעה וסת בימי נדתה. ורק בוסת החודש, כל שראתה ב"פ ביום ר"ח, בזה"ז שקובעת וסת בימי נדתה אם תראה פעם שלישית בר"ח מתבטל יום כ"ה.

## שיטת השועה"ר שוסת קבוע אינו עוקר שאינו קבוע

ובשו"ע הרב (קו"א סק"ד) שיטה אחרת יש לו. דהוא ס"ל שאין אומרים כלל זה שוסת קבוע עוקר שאינו קבוע, בין בוסת החודש ובין בוסת הפלגה, ויש רק דרך אחת לעקור וסת - ע"י שבא יום הוסת ולא ראתה, והביא כן מהראב"ד (בעלי הנפש פ"ב אות ג) שמבואר להדיא מדבריו שקבוע אינו עוקר שאינו קבוע. ובזה כתב דמיושב מה שהקשו על הטור בסוף הסימן איך חושש לראיית כ"ה מאחר שקבעה וסת לר"ח. וכתב השועה"ר שעל כרחך צ"ל שבאמת קבוע אינו עוקר שאינו קבוע.

ומה שכתב הרמ"א כאן שקבוע עוקר שאינו קבוע היינו באופן שחזרה לקביעותה המבואר בסעי' י"ד, והיינו דלכאורה בסעי' י"ד ג"כ מבואר דין זה שקבוע עוקר שאינו קבוע, שכתב השו"ע [והוא מהרמב"ן] שאם היה לה קבוע לכ' וראתה ב"פ בל', ושוב חזרה לראות בכ', חזרה לוסתה הקבוע, והותר יום שלושים. ולדברי השועה"ר צ"ע, דהא לדעתו קבוע אינו עוקר שאינו קבוע, ולמה הותר יום שלושים מחמת שחזרה לקביעותה.

וכתב השו"ע הרב שבאמת לכו"ע קבוע אינו עוקר שאינו קבוע, ודין זה של סעי' י"ד סברא מיוחדת היא, דס"ל להרמב"ן דכיון שחזרה לקביעותא לראות בוסת קצר, שוב אין לה לחשוש לוסת הארוך אף שלא נעקר, כי אין סברא שנחשוש עולמית לוסת הארוך, דמאחר שכבר קבעה לוסת קצר, ואנו תולים שכך רגילותה, אינה עשויה לראות בוסת הארוך לעולם.

## וסת קבוע ארוך ואח"כ קבעה לקצר אם נעקר הארוך

ומעתה לפי"ז חולק השועה"ר על מה שהבאנו לעיל (שיעור כט) מהבית מאיר והחזו"א, דדין זה שהותר יום שלושים הוא דוקא כשראיית שלושים לא היה וסת קבוע, אבל אם היה הארוך וסת קבוע לא נעקר, אע"פ שקבעה וסת קצר, והיא צריכה לחשוש לעולם ליום שלושים. אבל לדעת הגר"ז אינו כן, דבאמת בין בוסת קבוע ובין בוסת שאינו קבוע אינו נעקר, ודין זה דסעי' י"ד הוא מסברא שלא תחשוש לעולם, וא"כ אין סברא לחלק בין קבוע לאינו קבוע, ולכן בהיה רק קביעות לשלושים יום, ואח"כ קבעה לעשרים יום, אינה חוששת ליום שלושים, מכח סברתו של הרמב"ן, דהא אין חילוק בין קבוע לאינו קבוע.

ומעתה לפי"ז בציור שכתב הטור בסוף הסימן שראתה ב"פ בר"ח ואח"כ ראתה בכ"ה ובראש חודש, הטעם שחוששת לשניהם, הוא משום שראיית כ"ה לא נעקרה בזה שראתה אח"כ בר"ח, כי אף שקבעה וסת, אי"ז עוקר לוסת שאינו קבוע.

## אם אמרינן שכל שיכולה לקבוע חוששת אף במקום שיש וסת קבוע

ויש כאן עוד יסוד גדול בדיני וסתות שנחלקו בו הגר"ז והב"ח, דהנה שיטת הב"ח דאע"פ ששייך שתקבע אשה ב' וסתות, כל שקבעה וסת אינה חוששת לאינו קבוע, והיינו משום שאנו תולים שמסתבר שתראה בזמן וסתה הקבוע, ואע"פ ששייך שתקבע עוד וסת, אי"צ לחשוש שמא תקבע, ולכך אינה חוששת לוסת שאינו קבוע. אבל דעת הגר"ז, שיש כלל שכל ראיה שאפשר שתקבע וסת צריכה לחשוש לוסת זה, וזהו טעמו לומר דאע"פ שקבעה וסת צריכה לחשוש לוסת שאינו קבוע, שהרי אפשר שתקבע עוד וסת כמבואר בשו"ע להלן סעי' ל"ב שפעמים שאשה קובעת וסת בתוך וסת, ולכך אע"פ שקבעה וסת צריכה לחשוש גם לוסת שאינו קבוע, שמא תקבע עוד וסת.

ונפק"מ לדינא, אם ראתה ל' ול' וט"ו האם צריכה לחשוש לל'. דהנה אם תראה בל' הרי תקבע וסת, וא"כ להגר"ז מאחר שיש כלל שאם אפשר שתקבע וסת צריכה לחשוש ליום זה, וכבר נתבאר דעת החוו"ד שראיה שבין הפלגה שניה לשלישית אי"ז הפסק דתולים בתוספת דמים, וא"כ אם תראה שוב בהפלגת ל' תקבע וסת, ומעתה לדברי הגר"ז צריכה לחשוש לוסתה ביום ל' שהרי כל שאפשר שתקבע ביום זה צריכה לחשוש לוסתה. אבל להב"ח אינה צריכה לחשוש לזה, דלשיטתו אין אומרים כלל זה, שכל זמן שאפשר לתקבע תחשוש.

## הפלגה ארוכה ואח"כ ראתה ראיות הרבה קצרות אבל לא ביום קבוע

והנה יש שרצו לומר מכח סברת הרמב"ן שאי אפשר שתחוש לעולם, דא"כ אשה שהיה לה וסת ארוך כגון למ' ימים, ואח"כ ראתה כמה וכמה פעמים ראיות קצרות יותר, ולא קבעה יום מסויים, אם נאמר כסברת הרמב"ן לכאורה אין לה לחשוש לוסת הקבוע הארוך שהרי גם בזה שייך הסברא שאי אפשר שלא תחשו לעולם [ולשיטת הב"מ והחזו"א דוקא באינו קבוע, אבל להגר"ז אפילו בקבוע שייכא סברת הרמב"ן]. אמנם י"ל שכל סברת הרמב"ן שייכא דוקא אם חזרה לקביעותה, דבזה אמרינן שכיון שהוא קביעות שלה יש לתלות שכך יהיה לעולם, ולכך לא מסתבר שתחשוש לעולם לוסת הארוך, אבל אם לא קבעה וסת עדיין צריכה לחשוש לארוך אפילו אחר זמן רב, דהא חזינן שהיא משנה וסתה כל הזמן ויתכן שתראה גם בזמן מאוחר מוסתה הארוך. ורק בקבוע תלינן שתראה רק בזמן וסתה הקבוע ולכך תולים ששוב לא יעקר הארוך לעולם.

ולמעשה נראה שאם היה לה פעם אחת ראיה ארוכה, שלא מסתבר כלל שתחזור לראות בראייה ארוכה כזו, כגון שראתה בהפלגת נ' או ס' ימים, אז מסתבר לומר ששייכא סברת הרמב"ן שלא מסתבר שתחשוש לעולם. אבל אם היה לה ראייה ארוכה בדרך שמצוי שיש ראיות לזמנים אלו, לא נראה להקל.

[סעיף יד] היתה רגילה לראות יום עשרים **(ויש לה בזה וסת קבוע)**, ושינתה ליום שלשים, זה וזה אסורים, וכשיגיע יום כ' לראיית שלשים אסורה משום וסת הראשון, ואם לא תראה בו חוששת ליום ל'. שינתה פעמים ליום ל' זה וזה אסורים. שינתה ג"פ ליום ל', הותר יום כ' ונאסר יום ל'. ואם לאחר ששינתה פעם או פעמים ליום ל' ראתה לסוף כ', חזר וסת של כ' למקומו והותר שלשים.

## ראתה ביום כ' ושינתה לראות לל' ג"פ הותר יום כ' ונאסר יום ל'

והנה מה שכתב השו"ע שאם שינתה ג"פ ליום ל' הותר יום כ' ונאסר יום ל', הוא לכאורה דין פשוט ואין בו חידוש. רק שהשו"ע בא לפסוק כדעת ר"ה בריה דרבי יהושע (נדה לט:) שאין מונים ליום הראוי לראות, אלא מיום ראייתה.

## למה דחק הש"ך לבאר בסעי' י"ד בג"פ שלא ראתה ביום קביעותה

ומה שכתב השו"ע דאם שינתה ב"פ ליום ל' וחזרה וראתה בכ' נעקר יום ל', לכאורה הוא ג"כ דין פשוט, שהרי לא קבעה וסת ליום ל' וא"כ פשוט שנעקר אפילו בפעם אחת. ולפי דעת הפוסקים שוסת קצר אינו עוקר וסת ארוך מובן היטב, שיש כאן חידוש שאע"פ שבכל מקום לא נעקר וסת הארוך, כאן שחזרה לקביעותה, נעקר גם הוסת הארוך והותר שלושים. אבל הש"ך ס"ל שוסת קצר עוקר ארוך, ולכן נתקשה (בס"ק מ) בהבנת דברי השו"ע, מה נתחדש בזה שנעקר יום הל'. ומחמת זה כתב שע"כ מיירי באופן שהיו ג"פ שלא ראתה ביום כ', והיה הו"א שנעקר וסת הקבוע של יום כ'.

רק שלפירוש הש"ך צ"ע דהוא ממש הדין המבואר בסעי' ט"ו, ועי' בביאור הגר"א שכתב על דברי השו"ע בסעי' טו דהיינו הדין המבואר בסעי' י"ד וחזינן שפירש כדעת הש"ך.

[סעי' טו] שינתה ראיותיה ולא השוה אותם, כגון ששינתה פעם אחת ליום ל' והשני לל"ב והג' לל"ד, נעקר וסת הראשון ואין לה וסת כלל. ואם חזרה לראות ביום הוסת הראשון, חוזר לקביעותו הראשון וחוששת לו תמיד עד שיעקר ממנה שלש פעמים. וה"ה להפסיקה מלראות שלש עונות, ואחר כך חזרה לראות ביום הוסת הראשון.

## לכאורה מוכח דעת השו"ע שלא לחשוש לדעה דוסת הדילוג בג"פ

מה שכתב השו"ע ל' ל"ב ל"ד, זה דילוג למקצת הפוסקים, ואם נחשוש לשיטות שדילוג סגי בג"פ, א"כ קבעה וסת, וממילא אם תראה ביום קביעותה הראשון, עדיין לא יתבטל וסת הקבוע של הדילוג, רק אחר ג"פ, מאחר שכבר קבעה אחר. וראיתי בספר פרי דעה, שהעיר שלדינא צריך לחוש גם לדעת רב שמא קבעה וסת הדילוג וצריכה לחוש גם ליום ל"ד.

**דינים העולים**

1. היה לה וסת קבוע ארוך ושינתה לראות בהפלגה קצרה, כתב הש"ך שעדיין חוששת להפלגה הארוכה מהראיה הקודמת שראתה בוסתה הקבוע. ונראה דכו"ע מודו בזה, ואף לדעת הפוסקים שלעולם הולכים אחר הראיה האחרונה, הכא שאני, דיש לתלות מה שראתה בהפלגה הקצרה כתוספת דמים.
2. והחוו"ד כתב שאם ראתה ג"פ בהפלגת שלושים, וראתה עוד ראיה בין הפלגה שניה שלישית מ"מ קבעה בהפלגת שלושים, ותולים מה שראתה באמצע שהוא משום תוספת דמים. ולפי"ז נראה, דאם תראה ב"פ בארוכה ואח"כ תראה הפלגה קצרה, צריכה לחשוש גם להפלגה הארוכה מהראיה הקודמת, דהא אם תראה בארוכה תקבע וסת, ודעת הגר"ז שכל וסת שאינו קבוע שאפשר שתקבע בו וסת צריכה לחשוש לוסתה. אולם לדעת הב"ח אין אומרים כלל זה. ועי' פת"ש שלדעת הש"ך כל שהפסיקה בראיה באמצע הפלגה שלישית לא קובעת וסת. אבל בדעת הב"ח אפשר ללמוד כחוו"ד שקובעת וסת.
3. נחלקו האחרונים אם וסת קבוע מבטל שאינו קבוע. דדעת הב"ח והט"ז שלעולם קבוע מבטל שאינו קבוע. ולדעת החוו"ד והב"מ וכן נראה דעת הש"ך ב' וסתות הפלגה או אחד הפלגה ואחד חודש, אם קבעה וסת אינה חוששת לאינו קבוע. אבל בב' וסתות החודש חוששת, דשייך שיהיה לאשה ב' וסתות. ודעת השועה"ר שלעולם אין קבוע מבטל שאינו קבוע.
4. החוו"ד ס"ל שאם ראתה ב"פ בר"ח ואח"כ ראתה בכ"ה והמשיך ראייתה עד לר"ח, קבעה וסת לר"ח, אף שראייתה התחילה כבר ביום כ"ה. ודינו צ"ע, ובשו"ע סי' קפד מבואר שלעולם אזלינן בתר שעת תחילת הראיה, וא"כ אין זה אלא ראיה ליום כ"ה ולא לר"ח.
5. היה לה קבוע לל' יום ושוב קבעה לכ' ימים, לדעת הב"מ והחזו"א צריכה עדיין לחשוש ליום שלושים. אבל הגר"ז חולק דאל"כ תחוש לוסת שלושים לעולם.

היה לה קבוע ארוך, ואח"כ ראתה הרבה פעמים ראיות קצרות שלא ביום קבוע, לא נעקר הארוך וחוששת לו. אבל אם הייתה הפלגה ארוכה מאוד בשיעור שאינו מצוי שתחזור לראות, יש לדון אם להקל בזה.

שיעור לב

**[המשך סעיף טו]** שינתה ראיותיה ולא השוה אותם, כגון ששינתה פעם אחת ליום ל' והשני לל"ב והשלישי לל"ד, נעקר וסת הראשון ואין לה וסת כלל....

## לכאורה הציור של השו"ע היינו וסת הדילוג לדעת רב

כבר ביארנו שמה שכתב השו"ע כאן בראתה פעם אחת ליום ל' והשני לל"ב, והג' לל"ד, הוא וסת הדילוג לדעת רב [מיהו אין זה מוסכם לכל הפוסקים כמו שנתבאר לעיל (שיעור כה), שדעת כמה אחרונים שאף לדעת רב אין זה וסת עד שיהיו ג' דילוגים], וא"כ השו"ע כאן כתב דבריו לדעת שמואל, וכמו שכתב הש"ך (ס"ק מב). וכתב הפרי דעה שהוא לאו דוקא, ובאמת לדעת רב צריך להחמיר בכה"ג.

## כיון שנעקר וסתה צריכה לחוש לראיה אחרונה כדין וסת שאינו קבוע

ועכ"פ השו"ע כאן כתב דינו באופן שלא קבעה וסת, דמכל מקום נעקר וסת קבוע שלה, מאחר דג' פעמים לא ראתה ביום וסתה הקבוע. וכתב הש"ך (ס"ק מג) שכיון שנעקר וסתה, צריכה לחוש מיום ל"ד, בין לוסת החודש ובין לוסת הפלגה, וגם לעונה בינונית תחוש מיום ל"ד.

## לכאורה לעונה בינונית תחשוש גם אחר ראיית יום ל"ב

והבדי השולחן העיר, דיש לה להחמיר בעונה בינונית גם מראיית ל"ב, דכיון שקביעות הוסת שלה הוא בהפלגת כ', א"כ אחר שיעברו מיום ל"ב כ' ימים ולא תראה, נמצא שעקרה וסת הקבוע שלה ג' פעמים [דראיית ל' הוא עקירה ראשונה, וראיית ל"ב הוא עקירה שניה, וכביבוא יום כ' דאחר ראיית ל"ב ולא תראה, יש כבר ג"פ שלא ראתה בהפלגת כ'], וא"כ כבר אין לה וסת קבוע, ותחוש לעונה בינונית.

## מחלוקת הפוסקים אם בוסת קבוע קצר חוששת לבינונית

מיהו באמת גם בלא שעקרה וסת יש לה לחוש לעונה בינונית, כמו שכתב החוו"ד (סק"כ) בשם הר"ן, שבוסת קבוע קצר פחות מל' יום צריכה לךחושש לעונה בינוני. שאפילו כשיש לה וסת קבוע, כל שעבר וסתה ולא ראתה חוששת לעונה בינונית, משום דוכי לעולם לא תראה. וא"כ כאן בשו"ע דמיירי באשה שהיה לה וסת קצר להפלגת כ', כל שלא ראתה ביום וסתה צריכה לחוש לעונה בינונית, ואף בלא שנעקר וסתה. ועי' גם בחוו"ד לעיל (סק"ב) שדייק כן מדברי הט"ז (סק"ה) ונתבאר כל זה לעיל (שיעור כד).

אכן הט"ז כאן (ס"ק לא) הביא מהמהרש"ל שכתב להדיא שאשה שיש לה וסת אינה חוששת אף לעונה בינונית, ואפילו אם היה לה וסת קצר. וכתב הבדי השולחן דהלכה למעשה צריכה להחמיר, מיהו כיון שהוא מחלוקת חוששת לעונה בינונית רק ליום ל', שמה שאנו מחמירים בכל עונה בינונית לחוש גם ליום ל"א, אינו מוסכם בין הפוסקים. ומעתה יש נפק"מ בזה שאחר ראיית ל"ב נעקר וסתה, דכיון שנעקר הוסת תחשוש לעונה בינונית גם ליום ל"א.

ואם חזרה לראות ביום הוסת הראשון, חוזר לקביעותו הראשון, וחוששת לו תמיד עד שיעקר ממנה שלש פעמים.

## חוזרת לקביעותה אפילו אחר כמה שנים

ובשו"ת חת"ס (ח"ב סי' קסו) כתב שאפילו רק פ"א מזמן רחוק מאוד חזרה לראות ביום וסתה, חוזרת היא לקביעותה.

## אשה שיש לה ב' וסתות אם אמרינן דין זה שחוזרת לקביעותה

והנה בחוו"ד (ס"ק כא) כתב שדין זה שחוזרת לקביעות הוא אף באשה שיש לה ב' וסתות ועקרה אחת מהם, שאם חזרה חוזרת לקביעותה. והבדי השולחן העיר בזה, דלכאורה אינו מוכרח, כיון שהטעם דאמרינן שחוזרת לקביעותה הוא משום שלא מסתבר שאין לאשה וסת, כי סתם אשה יש לה וסת, ולכך אם חזרה אנו תולים שהוא מחמת הוסת, וביש לה ב' וסתות לא שייכא סברא זו, שהרי יש לה וסת. מיהו יש לדחות, דאין הטעם כהבדי השולחן אלא הטעם שחוזרת לקביעותה משום שאנו אומרים שסתם אשה רואה לפי טבעה הרגיל, ותולים שראתה ביום זה מחמת שכן הוא טבעה, ולכן גם בהיה לה טבע לב' וסתות, אז יש לתלות בוסתה.

## דין זה שחוזרת לקביעותא אף בעקרה וסתה, הוא מחלוקת ראשונים

והנה עיקר דינו של השו"ע שאף בעקרה וסתה אם חזרה לראות חוזרת לקביעותה הראשון, כן הוא לביאור רש"י והרא"ש בסוגיא [נדה סד. וכמו שכתב הבית יוסף בשמם], אבל הרבה ראשונים למדו בגמרא דמיירי דוקא כשלא נעקר עדיין הוסת הקבוע, והיינו הדין שמבואר לעיל סעי' י"ד. ולעניין דינא ודאי נקטינן לעיקר כדעת השו"ע שאפילו כשעקרה וסתה אמרינן שחוזרת לקביעותה. מיהו פעמים שיש לחכם לצרף השיטות שאינה חוזרת לוסתה אחר שנעקר.

וה"ה להפסיקה מלראות שלש עונות, ואחר כך חזרה לראות ביום הוסת הראשון.

## ביאור הבית יוסף בדין הפסיקה לראות ג' עונות

הנה זה לשון הטור: 'ואם הפסיקה ולא ראתה משעבר עליה יום עשרים ובדקה ולא ראתה, שוב אינה חוששת לעולם, חזרה לראות חוששת ליום כ' מראייה זו, שעדיין לא נעקר וסת הראשון ממקומו. ולא הזכיר הטור שהפסיקה ג' עונות. אלא שכתב הבית יוסף לבאר כוונת הטור, דמיירי בהפסיקה לראות אחר יום עשרים ג"פ פעמים, כלומר שיעור ג' עונות, שאם הפסיקה לראות אחר יום עשרים והמתינה שיעור ג' פעמים כ' יום ולא ראתה, חשיב כמו שג"פ עבר וסתה ולא ראתה, ולכך אינה חוששת לעולם. וכתב שמקור דינו הוא מדעת רבי אליעזר (נדה ז:) דאחר ג' עונות מחזיקים אותה למסולקת דמים. אלא שנתקשה בזה הבית יוסף דמבואר בגמרא (ט:) שאין הלכה כרבי אליעזר אי לאו בשעת הדחק, ועי' סדרי טהרה (סק"כ) בשם מעדני מלך שלעניין וסתות שהוא רק חשש שמא תראה גם רבנן מודים לר' אליעזר.

## דעת השו"ע והט"ז דאזלינן בתר מנין הראוי

וזהו מה שפסק השו"ע כתב בהפסיקה לראות ג' עונות, כפי שביאר דברי הטור. ואם היינו סוברים שבוסתות אזלינן בתר מנין הראוי, היה מקום לבאר שכל שעברו ג' פעמים שלא ראתה נמצא שיש כאן עקירה ג' פעמים, ולכך נעקר וסתה. אמנם גם הבית יוסף וגם הט"ז דס"ל דאזלינן למנין הראוי מ"מ ביארו כאן [עי' ט"ז ס"ק לא] שהוא משום שכיון שעברו כמה ג' עונות ולא ראתה הרי היא כמסולקת דמים, וזה הטעם שאינה חוששת. וממילא ס"ל שאם חזרה לראות, אף אם ראתה שלא במנין הראוי מ"מ חוזרת לוסתה, דחזינן שכבר אינה מסולקת דמים [ובאמת בבית יוסף צ"ע, דביאר דין זה משום דמסולקת דמים כמו שהוכיח מדעת ר' אליעזר, וא"כ אמאי הצריך שתראה דוקא ביום שראויה לראות].

## ביאור המהרש"ל בדברי הטור וכ"ה ברמב"ן דלא חיישינן למנין הראוי

אמנם המהרש"ל (הובא בט"ז כאן) למד כוונת הטור שבאמת לא נעקר הוסת כלל, רק שאם היה לה וסת הפלגה לכ' יום, ועבר יום וסתה ולא ראתה שוב אינה חוששת, דאינה סופרת הפלגתה אלא מראייתה. והאחרונים (עי' סד"ט סק"כ) הביאו כן מהרמב"ן בהלכותיו (פ"ו אות ד-ה) שכתב הפסיקה ולא ראתה משעבר עליה יום כ' ובדקה ולא ראתה שוב אינה חוששת לעולם, ואח"כ כתב הפסיקה הרבה כדי ג' עונות של וסת וראתה שוב אינה חוששת לוסת הראשון, חזרה לראות לסוף כ' לראיה זו חזר הוסת למקומו, והרי הוא כאילו ראתה בו כל ימיה, אפילו הפסיקה שנה, משעה שתראה ותחזור ותראה ליום הכ' חזר הוסת למקומו. עכ"ל.

ומבואר דב' דינים הם, וכל שהפסיקה לראות ולא ראתה ביום וסתה אינה חוששת יותר לוסת הפלגה שלה, דאין שייך וסת הפלגה אלא מיום שראתה בו, וכדברי המהרש"ל. אמנם אם הפסיקה שיעור ג' עונות, אז חשיבא כמסולקת דמים ואינה חוששת לוסתה כלל, ומכל מקום אם חזרה לראות חוזרת לקדמותה.

## הפסיקה שיעור ג' עונות שהיא כמסולקת דמים כמה תראה כדי שתחזור לוסתה

והנה בט"ז הביא מהמהרש"ל שאם אחר שהפסיקה מלראות חזרה לראות אפילו פעם אחת, חזרה לוסת הקבוע שלה, וצריכה למנות מיום ראייתה לוסת הפלגה שהיה לה קודם לכן. אבל ברמב"ן (שם) מבואר להדיא דבעינן ב' ראיות כדי שתחזור לוסתה. ומסקנת הפוסקים שמאחר שמבואר ברמב"ן להדיא שלא תחוש עד שתראה ב"'פ יש להקל בזה.

## שיעור ג' עונות כאן אינו דומה לזקנה שהפסיקה ג' עונות

ושיעור ג' עונות המבואר כאן דנחשבת כמסולקת דמים, כתב הסדרי טהרה להלן (ס"ק לב) שאין זה כמו מסולקת דמים שמצאנו גבי זקינה, דהתם מיירי בעברו עליה ג' עונות בינוניות, היינו צ' יום, ואז חשיבא מסולקת דמים לגמרי. אבל כאן מיירי בשיעור ג' עונות שלה, והיינו שאם הייתה רגילה לראות לכ' יום אז אם יעברו ג"פ שיעור זה ולא ראתה חשיבא מסולקת דמים, ולא תחזור לוסת הפלגה שלה עד שתראה ותחזור ותראה.

[סעי' טז] כיוצא בזה דין עקירת וסת ר"ח. כיצד היתה רגילה לראות בר"ח ועבר עליה ר"ח ולא ראתה, חוששת לר"ח עד שיעברו עליה שלשה ר"ח. עברו עליה שלשה ר"ח ולא ראתה אינה חוששת להם. חזרה וראתה בר"ח חזר הוסת למקומו.

## גם בוסת החודש חוזרת לקביעותה אפי' אחר כמה שנים

וגם בזה הדין כן שחוזרת לוסתה אפילו אחר כמה שנים, כמו שנתבאר לעיל מהחת"ס לעניין וסת הפלגה.

## אם מצרפים לג' עקירות מה שהיה קודם ימי עיבורה, לימים שאחר עיבור והנקה

והפת"ש (ס"ק טז) הביא מהנודע ביהודה (תניינא יו"ד סי' פו) שנשאל באשה שהיה לה וסת קבוע לר"ח, ואח"כ היו ב' פעמים בר"ח שלא ראתה, ואז נתעברה ולא ראתה מחמת עיבור והנקה, ואחר שעברו ימי עיבור והנקה שוב הגיע ר"ח ולא ראתה, אם נצרף ר"ח זה שלא ראתה לב"פ שהיו קודם העיבור שלא ראתה בר"ח. והנה יש ג' שיטות באשה שהיה לה וסת קבוע, מה דינה לאחר עיבור והנקה, דשיטת המחבר (להלן סעי' לד) שאחר שעברו ימי עיבור והנקה מיד חוזרת היא לקביעותא, ודעת הרמב"ן שאינה חוזרת לקביעותא עד שתראה פעם אחת. ודעת גדולי המורים שהביא הטור (בסוף הסימן) שאינה חוששת לוסתה עד שתראה ביום קביעותה. וכתב הנוב"י שכל שחוששת היא ליום וסתה, אם לא ראתה מצטרף לעקירה, ולכך לדעת המחבר שחוששת מיד כשעברו ימי העיבור שלה, א"כ אם היה ר"ח ולא ראתה ודאי יש לצרף זה לב' הראיות שהיו קודם העיבור, ונמצא שעקרה וסתה. וכן לדעת הרמב"ן במקום שכבר ראתה פעם אחת ואח"כ בר"ח לא ראתה, מאחר שצריכה היא לחשוש ליום וסתה, א"כ אם לא ראתה נעקר וסתה. אבל לדעת גדולי המורים, לא שייך כלל שאלה זו, שרק בחזרה לקביעותה הקודם חוששת לוסת זה, א"כ ממילא באופן זה ודאי אין כאן עקירת וסת ודוק.

והאידנא מניקה שרואה בתוך כ"ד חודש יש לה ספק אם היא מסולקת דמים, וא"כ אף כשלא ראתה בר"ח, עדיין יש לחשוש שלא עקרה וסתה הקבוע, דשמא דינה כמסולקת. וא"כ כל כ"ד חודש אינה צריכה לחשוש לוסת הקבוע שהיה לה, דהא ממה נפשך אין לה וסת הקבוע, שאם מסולקת הרי אינה חוששת לוסתה, ואם אינה מסולקת הרי עקרה את הוסת הקבוע שהיה לה. אמנם אחר כ"ד חודש, צריכה לחשוש בחודש הראשון לוסת הקבוע דשמא עדיין לא נעקר.

**דינים העולים**

1. היה לה וסת קבוע ועקרתו בג' פעמים שאינם שווים, נעשית כאשה שאין לה וסת קבוע, וחוששת לראייתה האחרונה לוסת החודש והפלגה ולעונה בינונית.
2. היה לה וסת קבוע קצר, דעת מהרש"ל שאינה צריכה לחוש לעונה בינונית, אבל החוו"ד הביא מהראשונים שאם עבר וסתה ולא ראתה חוששת לעונה בינונית. ולעניין הלכה יש להחמיר, אבל סגי להחמיר ביום ל' מראייתה, ואי"צ לחוש גם ליום ל"א, כי יום ל"א בלא"ה אינו מוסכם בפוסקים.
3. אמנם אם היה לה וסת קבוע קצר וב' פעמים ראתה בהפלגה ארוכה יותר, אם שוב לא ראתה ביום וסתה, אז תחוש לעונה בינונית ככל אשה שאין לה וסת [ותחוש גם ליום ל' וגם ליום ל"א], דהא כשיעבור יום וסתה ולא תראה יש כאן כבר ג' פעמים שלא ראתה ביום וסתה ונעקר וסתה, ואף שעדיין לא ראתה פעם שלישית שלא בשעת וסתה.
4. אם עקרה וסתה ג' פעמים ולא קבעה יום וסת אחר, אם חזרה אפילו פעם אחת לראות ביום וסתה חוזרת לקביעותה, ואפילו אחר שנים הרבה [ויש ראשונים שסוברים שכל שנעקר וסתה בג' פעמים אין אומרים שחוזרת לקביעותה, ואף דלא קיי"ל כדבריהם, מ"מ לפעמים יש לצרף דעה זו].
5. דין זה שחוזרת לקביעותה, כתב החוו"ד שהוא אף באשה שיש לה ב' וסתות ועקרה אחת מהם, שגם בזה שייך לומר שחוזרת לקביעותה, והבדי השולחן פקפק בזה, אבל לדינא נראה כדברי החוו"ד.
6. בשו"ע נראה שאשה שיש לה וסת קבוע להפלגה ולא ראתה, חוששת ליום הראוי לראות, וכן עולה לדעת הט"ז. אבל לדעת מהרש"ל וכן מוכח ברמב"ן שוסת הפלגה אין לחשוש אחר שעבר וסתה, כי סופרת הפלגה רק מיום ראייתה.
7. אם הפסיקה לראות שיעור ג' עונות, אז חשיבא כמסולקת דמים ואינה חוששת כלל לוסתות שלה [ושיעור ג' עונות היינו עונות דידה, ולא עונות בינוניות].
8. ואם חזרה לראות חוזרת לקביעותה. לדעת הבית יוסף דוקא בחזרה לראות ביום הראוי [וצ"ע הטעם מאחר שהותרה מדין מסולקת דמים ואחר שראתה מוכח שכבר אינה מסולקת], אבל לדעת הט"ז אפילו כשראתה ביום אחר.
9. ובמהרש"ל מבואר שאפילו ראתה פעם אחת חוששת לוסתה, אבל הרמב"ן כתב דאין אומרים שחוזרת לקביעות וסת הפלגה שלה, עד שתראה ב' פעמים באותו שיעור הפלגה שהיה קודם לכן.
10. גם בוסת החודש שעקרתו ולא קבעה וסת אחר, אם חזרה לקביעותה אפילו אחר כמה שנים חוזרת לקביעותה.
11. היה לה וסת קבוע בר"ח, וב"פ עבר ר"ח ולא ראתה, ואח"כ היו לה ימי עיבור והנקה, אם עברו ימים הנקתה ושוב לא ראתה בר"ח, לדעת השו"ע מצרפים ב' עקירות הראשונות לעקירה שאחר ימי מניקותה. ולדעת הרמב"ן דין זה נכון רק באופן שכבר ראתה פעם אחת.
12. ובזמנינו מניקה כשרואה דמים יש ספק אם מסולקת, וכל כ"ד חודש יש לנו להתיר ממה נפשך, אבל בחודש הראשון שאחר כ"ד צריכה לחשוש לוסת הקבוע שהיה לה, שמא חשיבא כמסולקת וא"כ עדיין לא עקרה וסתה.

**שיעור לג**

[סעיף יז] כל וסת שנקבע מחמת אונס **(כגון שקפצה וראתה)** אפילו ראתה בו כמה פעמים **(אם לא קבעה אותן לימים)**, אינו וסת, שמפני האונס ראתה. **ומ"מ חוששת לו כמו לוסת שאינו קבוע**. קפצה וראתה קפצה וראתה, קבעה לה וסת לימים בלא קפיצות. כיצד, קפצה באחד בשבת וראתה דם, ולאחר כ' יום קפצה באחד בשבת וראתה דם, ולאחר י"ט יום קפצה ביום השבת ולא ראתה דם, ולאחר השבת ראתה בלא קפיצה, הרי נקבע אחד בשבת אחר כ', שהרי נודע שהיום גרם לה ולא הקפיצה, וכבר נקבע יום זה ג"פ. וכן כל כיוצא בזה.

[סעיף יח] קפצה ביום ידוע כגון בר"ח או באחד בשבת וראתה בו, ואירע כן בג' ר"ח או בג' אחד בשבת, קבעה לה וסת וחוששת לכל פעם שתקפוץ באותו זמן. ואם אח"כ הגיע א' בשבת ולא קפצה או שקפצה בשני בשבת, אינה חוששת שהרי לא קבעה אלא לקפיצות של אחד בשבת.

## וסת הקפיצות

הנה מלבד הוסתות הרגילים שנתבארו לעיל, היינו וסת החודש ווסת הפלגה ועונה בינונית, נתבארו כאן בשו"ע עוד ג' מיני וסתות: שכאן בסעיפים י"ז וי"ח ביאר השו"ע דין וסת הקפיצות, שדעת המחבר שאין חוששים לוסת זה, אלא שיש נפק"מ שאם ראתה עם קפיצה אינה חוששת לוסת הימים לבדו בלא קפיצות, וכמו כן אם תראה ג"פ בוסת הימים המורכב עם קפיצות, אינה חוששת לוסת קבוע לימים אלא הוא וסת המורכב מימים וקפיצות. ודעת הרמ"א שבפעם אחת אינה חוששת לוסת הקפיצות, אבל אם קפצה ג' פעמים וראתה, אז חוששת לוסת זה אך כדינו כדין וסת שאינו קבוע שנעקר בפעם אחת.

## החילוק בין וסת הקפיצות לוסת הגוף או וסת אכילת שום

ולהלן סעיפים יט- כג ביאר השו"ע דין וסת הפיהוק היינו וסת הגוף, ובזה חוששת כבר בפעם ראשונה, ואם ראתה ג"פ קובעת וסת. ווסת זה שונה במהותו מוסת הקפיצות, דקפיצה היינו מעשה אונס שגרם לאשה לראות דם, אבל וסת הגוף הוא להיפך, שראיית הדם היא גורמת לפיהוק בגופה שיבוא קודם שבא הדם, והפיהוק הוא סימן לביאת הדם, ולכן כשבא הפיהוק חוששת לדם שיבוא. ועוד וסת מצאנו להלן בסעי' כג ברמ"א והוא וסת אכילת שום, שנחלקו הראשונים בדינו, דיש שסברו שאכילת שום דמי לוסת הקפיצות, שע"י פעולת אכילת השום נגרם ראיית הדם. אולם יש שדימו וסת זה לוסת הגוף, משום שהוא בא מרצונה ותאוותה לאכול, והדם בא ממילא, ואינו דומה לקפיצות שהוא וסת שבא מחמת אונס וטורח הקפיצה.

## דם שבא מחמת נטילת כדורים

ואשה שנוטלת כדורים שהפסקתם גורמת לה לראיית דם, לכאורה דמי לוסת אכילת שום, וא"כ הדבר תלוי במחלוקת זו שכתב הרמ"א להלן אי דמי לוסת הגוף או לוסת הקפיצות. מיהו דבר שרגילות הוא אצל כל הנשים שאחר שמפסיקות את הכדורים בא להם דם, אז יש לומר שאף אם עדיין מעולם לא ראתה מחמת זה ואין לה וסת על זה, מ"מ צריכה לחשוש, מאחר שכן הוא הרגילות אצל שאר נשים שהם רואות אחר נטילת הכדורים האלו.

## כמה תראה אחר הקפיצה שעדיין תלה בקפיצה

והנה בשו"ע מבואר דאין אומרים שרואה מחמת קפיצה אא"כ ראתה באותו יום שקפצה, ולכך כתב השו"ע שאם ראתה ב"פ באחד בשבת בקפיצה, ואח"כ קפצה בשבת ולא ראתה, וביום א' ראתה בלא קפיצה, אי"ז וסת הקפיצות, והיינו כי אין תולים שתראה מחמת קפיצה אלא ביום הקפיצה. והש"ך (ס"ק מט) הביא מהרשב"א ועוד ראשונים גבי מי שראתה ב"פ בקפיצה, ופעם שלישית ראתה יום אחר הקפיצה, שאף שהוא ליום המחרת תולים ראייתה בקפיצה, אבל ביותר מזה לכו"ע אין תולים. לעניין וסת הגוף כתב בבדי השולחן שאנו רואים במציאות דפעמים שיש הרגשות בגוף שבאים גם כמה ימים קודם ראיית הדם.

וא"כ גם לעניין אשה שרואה מחמת שהפסיקה ליקח את הכדורים, אף שראייתה אחר כמה ימים, אי נימא דדמי לוסת הגוף יש לחשוש לזה. מיהו אם הפסקת נטילת הכדורים גורם לה לראות כל פעם בשיעור זמן אחר, שפעם אחת תראה אחר יום אחד ופעם אחרת אחר ג' ימים וכדומה, בזה ודאי אין לדון משום וסת הגוף.

## למעשה יש ליזהר מראיית דם שרגיל לבא מחמת כדורים

אכן לעניין דינא נראה, שכל שהיא רגילה הרבה פעמים שמחמת הכדורים היא רואה דם, א"כ אף אם לא קבעה וסת יש לה לפרוש, וכמו שכתב החזו"א לעניין ימי המבוכה [ונתבאר לעיל שיעור ב], דאע"פ שלא קבעה וסת מדינא, מ"מ באופן שיש חשש גדול שתראה צריכה לחוש, וא"כ ה"נ בזה כיון שיש לחוש ועשויה היא לראות צריכה לחוש שתראה דם.

## מהו קפיצה

ומהו הקפיצה, הנה בפירוש המשניות לרמב"ם (פ"א מ"ו) מבואר שקפיצה הוא ממקום גבוה, ולא כל קפיצה היא רואה מחמתה, וכן אם רואה מחמת חולי או שרואה מחמת שהפילה וכדו' הוא נחשב קפיצה, שגם זה ראיה מחמת אונס. וכן אשה שנשאה משא כבד כתב הרז"ה בשער הוסתות (אות יט) שחשיב וסת הקפיצות.

## ראתה בקפיצה לאיזה וסת תחשוש

והנה אשה שראתה מחמת קפיצה אינה צריכה לחוש לוסת מראיה זו, ואם עבר כ' ימים מראייתה הקודמת אינה צריכה לחוש אחר כ' יום לוסת הפלגה, כיון שראייתה מחמת אונס ולא באה הראיה בזמנה. אמנם נראה שמ"מ עדיין צריכה היא לחוש להפלגה כשיעור הוסת שהיה לה קודם, כגון אם היה לה קודם לכן הפלגה לכ"ה יום, מסתבר שעכשיו שיצא הדם מחמת אונס, מאחר שנתרוקנה מהדם א"כ צריכה לחוש שיבוא וסתה אחר כ"ה יום, וכן חוששת לעונה בינונית מאותו טעם. ומלבד זאת צריכה לחשוש גם ליום החודש לעניין שאם תקפוץ באותו יום בחודש תחוש לו.

## אשה שהפילה

וכן אשה שהפילה וראתה דם, זה ג"כ כוסת הקפיצות שהיא רואה לאנסה שלא בזמנה, וממילא אין לחוש לוסת מראייתה שבאה מחמת שהפילה. אמנם נראה דמ"מ תמנה מיום שהפילה שיעור הפלגה שהיה לה קודם שהפילה, וכמו שנתבאר.

והנה אם הפילה אחר מ' יום הוי 'לידה', ואם כן אינה צריכה לחשוש לוסת שאינו קבוע שהיה לה קודם לכן [וכמו שמפורש בנוב"י מובא בפת"ש להלן ס"ק לב]. אבל אם הפילה תוך מ' יום אז צריכה לחשוש לוסת שאינו קבוע שהיה לה קודם לכן, ואף שעבר הוסת ולא ראתה, בזמנינו יש צד שהיא כמסולקת דמים, וא"כ לא עקרה וסתות שהיו לה קודם לכן, ולכן צריכה לחשוש לוסתה שלא נעקר. ולפי מה שנתבאר היינו שמיום שהפילה יש לה למנות כשיעור הפלגה שהיה לה קודם לכן.

אלא שקשה לידע מתי כבר שלמו מ' יום לעיבורה, דקשה לידע שיעור העובר, ובפשטות יש למנות מיום טבילתה, אבל במקום ספק אין לסמוך על זה, ויש לחשוש לחומרא. ולפעמים העובר מת קודם שהפילה וא"כ לא נשלמו מ' יום של עיבור, וא"כ גם אם הפילה אחר מ' ימים יש לחשוש שמא לא חשיב כ'לידה'.

## ראתה דם מחמת בדיקת הרופא

כתב החוט שני שאם יצא לאשה טיפת דם ע"י בדיקת רופא שחדר לרחמה, זה אינו דומה לוסת הקפיצות, דוסת הקפיצות הוא כשבא ע"י גופה, אבל כאן הוא מעשה חיצוני שנעשה ע"י הרופא, ובזה ודאי אינה צריכה לחוש לוסת מיום זה, ואף אינה צריכה לחוש מראיה זו שיעור להפלגה שהיה לה מראיה הקודמת, דאף שנאסרה מחמת ראיה זו, מ"מ אין לחוש לראיה זו כלל לעניין וסתות כיון שנעשה ע"י מעשה חיצוני, אלא תחשוש לוסת החודש ולוסת הפלגה מזמן ראייתה הקודמת, ואין לחוש מראיה האחרונה כי בבדיקת הרופא אין דמה מתרוקן.

## וסת המורכב מקפיצות וימים כיצד נעקר

כתב הש"ך (ס"ק מח) שאם קפצה וראתה בט"ו בניסן ואח"כ בט"ו באייר קפצה, יש לה לחוש שתראה באותו יום, שהרי הוא וסת החודש, רק שכיון שראתה בקפיצה אינה חוששת לוסת החודש בלא קפיצה, וממילא שכל שקפצה שוב יש לה לחוש לוסת החודש בכל אותה עונה. וכתב הש"ך שאם לא קפצה ולא ראתה באותו יום נעקר הוסת, ושוב אינה חוששת חודש שאח"כ אף אם תקפוץ. וכעין זה כתב הש"ך לעיל סי' קפ"ז (ס"ק לה) גבי אשה שראתה מחמת תשמיש בר"ח, ובר"ח שאח"כ לא שמשה ולא ראתה, שוב מותרת בתשמיש בר"ח שאח"כ. והקשה הדגול מרבבה (על הש"ך שם) שכיון שיש לה וסת המורכב מקפיצות וימים, שהרי אינה חוששת לקפיצה לבדה, וגם אינה חוששת לימים בלא קפיצה, כי אנו אומרים שהיא רואה רק בהרכבה של קפיצות וימים, א"כ אף אם עבר היום ולא ראתה הא שמא מה שלא ראתה הוא משום שלא קפצה, והיא אינה עשויה לראות אלא במורכב מימים וקפיצות ועדיין לא נעקר הוסת.

ובביאור שיטת הש"ך, כתב בשו"ע הרב (ס"ק עה) שאשה שרואה מחמת ראיית אונס תלינן לקולא, וכל אשה שקפצה וראתה יש לנו ג' הסברים לראייתה, או שהקפיצה לבדה גרמה לה, או שהיום גרם לה, או ששניהם יחד במורכב גרמו לה, וכל זמן שהוא וסת שאינו קבוע, אינה חוששת לוסת המורכב אלא בצירוף כל הסיבות הנ"ל, ולכן רק אם תקפוץ באותו יום חוששת, שאז יש את כל הג' אפשרויות, אבל אם עבר היום ולא קפצה ולא ראתה, שוב אינה חוששת לוסת זה, שהרי יש לומר שהיום הוא הגורם לה לראות, וכיון שלא ראתה נעקר.

ולפי"ז כתב בשועה"ר, שאם ראתה בר"ח ניסן בקפיצה וכן בר"ח אייר, ובר"ח סיוון לא קפצה ולא ראתה, ואח"כ בר"ח תמוז שוב קפצה וראתה, שאינה קובעת וסת אף שראתה ג"פ, דכל החשש למורכב הוא דוקא כשחוששים גם לימים וגם לקפיצות, אבל כיון שנעקר הוסת לעניין הימים שוב אין לחשוש כלל לוסת המורכב.

וכבר הבאנו עניין זה בארוכה לעיל בסי' קפז (שיעורים יז יח), ונתבאר שם שעפי"ז נחלקו האחרונים בביאור דברי השו"ע (שם סעי' יא) באשה שראתה מ"ת, ואחר חצי שנה ראתה שוב מ"ת, חוששת לוסת לאחר חצי שנה עונה אחת. וביאר השועה"ר שצריך לומר שאשה זו לא ראתה דם כל החצי שנה, וטעמו כי אם תראה דם בינתיים בלא קפיצה, נמצא שכבר אין הוסת מורכב מימים וקפיצות, שלעניין הימים אין כאן וסת הפלגה של חצי שנה, וממילא בטל הוסת. אבל החוו"ד (כאן ס"ק כד) הבין בפשיטות שודאי מיירי בראתה בתוך החצי שנה בלא קפיצה [וכן הוא גם פשטות השו"ע שלא ביאר דמיירי בלא ראתה, וסתם אשה רואה בתוך חצי שנה], ומ"מ לא בטל וסת המורכב, כיון שאין וסת המורכב נעקר עד שיהיה במורכב ולא תראה [ומחמת זה הוצרך החוו"ד (סי' קפז ס"ק יד) לדחוק בדברי השו"ע דוסת דרמ"ת אינו נעקר לעולם אא"כ שמשה באיסור ביום וסתה, והוא דוחק וא"כ משמע יותר כפירוש הגר"ז].

**דינים העולים**

1. וסת הקפיצות לדעת המחבר אינה חוששת לו כלל, אלא שמהני לקולא שאינה חוששת לוסת החודש ולהפלגה אא"כ קפצה באותו יום. ולדעת הרמ"א בפעם אחת אינה חוששת, אבל אם ראתה ג"פ בקפיצה חוששת לו כדין וסת שאינו קבוע, ונעקר בפעם אחת.
2. וגדר וסת הקפיצות היא ראיה מחמת אונס שהאונס גורם לה לראות דם, וחלוק מוסת הגוף שאין הראיה מחמת הפיהוק אלא שהפיהוק נגרם מחמת הראיה. ווסת אכילת שום נחלקו הראשונים אם דמי לוסת הקפיצות שהראיה היא מחמת האכילה, אבל אינו דומה לקפיצות כיון שאינו בא מאונסה.
3. דעת השו"ע שתולים שרואה מחמת הקפיצה רק אם ראתה באותו יום שקפצה, והש"ך כתב אם ראתה ב"פ בקפיצה ופעם ג' ראתה למחרת תולים בקפיצה. אבל לאחר מכן לכו"ע אינה תולה ראייתה בקפיצה. אבל לעניין וסת הגוף אינו כן, דלפעמים יש וסת הגוף כמה ימים קודם ראייתה.
4. אם רואה מחמת נטילת כדורים, לכאורה דמי לוסת אכילת שום, והוא תלוי במחלוקת אם דומה לוסת הקפיצות או לוסת הגוף ויש להחמיר. אמנם אם לפעמים רואה אחר יום אחד ולפעמים רואה אחר ג' ימים וכדומה, אין בזה קביעת וסת. ומ"מ יש לה ליזהר שמא תראה מאחר שרגילה לראות בימים אלו, וכעין מה שמצאנו בחזו"א שחשש לימי המבוכה.
5. וכל ראיה מחמת אונס הוא וסת הקפיצות, אמנם צריך שיהא אונס ברור, כגון קפיצה ממקום גבופה, והגדר בזה אינו ברור, כמה תקפוץ לתלות בזה את הראיה, וכל מקום שהוא ספק יש להחמיר.
6. אם ראתה מחמת קפיצה אינה חוששת לוסת מחמת ראיה זו, ומ"מ נראה שיש לחוש לוסת הפלגה שהיה לה קודם לכן, ותספור מיום שראתה מחמת הקפיצה.
7. אשה שהפילה, הוי כוסת הקפיצה שהרי זה ראיה לאונסה, וגם בזה תחוש להפלגה שהיה לה קודם לכן מיום שהפילה, שלא נעקר וסת זה, כי אף שלא ראתה ביום שראויה לראות, הרי בזה"ז אין נשים רואות בימי עיבורה, ולא נעקר הוסת.
8. וכל שלא עברו מ' ימים לעיבורה עדיין לא נחשבת כמעוברת, ובפשטות יש למנות מליל טבילתה אבל אין זה מדוייק, ובספק יש להחמיר. ומלבד זאת היא מפילה אחר מ' ימים אבל העובר מת כבר קודם לכן ורק אחר זמן יצא העובר, ומשעה שמת העובר כבר פסק לה העיבור.
9. אם בדק רופא בדיקה פנימית ויצא דם, אף שנאסרת ע"י בדיקה זו, מ"מ אין זה נחשב כלל לעניין וסתות, וחוששת לוסת החודש ווסת הפלגה מראייתה הקודמת.
10. ראתה בט"ו בניסן בקפיצה, אינה חוששת בט"ו באייר אא"כ קפצה. ואם עבר יום ט"ו באייר ולא קפצה ולא ראתה, דעת הש"ך ששוב אינה חוששת בט"ו בסיון אפילו קפצה, שכבר נעקר הוסת וכן דעת השועה"ר. אבל דעת הדגמ"ר וכן החוו"ד, דכיון שהוא וסת המורכב מקפיצות וימים אינו נעקר אא"כ יהיה במורכב ולא תראה.

ומעתה לדעת הש"ך והשעוה"ר לא שייך לקבוע וסת המורכב מקפיצות וימים אלא א"כ היו רצופין, אבל אם חודש אחד לא ראתה, אף שהיה בלא קפיצה כבר נעקר הוסת. אבל לדעת הדגמ"ר והחוו"ד, אף כשאינם רצופים תקבע וסת. וכגון אם ראתה בר"ח בניסן בקפיצה וכן בר"ח אייר, ואח"כ בר"ח סיוון לא קפצה ולא ראתה, ושוב בר"ח תמוז קפצה וראתה, לדעת הש"ך אין זה וסת, אבל לדעת הגמ"ר והחוו"ד קבעה וסת המורכב מקפיצות וימים.

**שיעור לד**

**[המשך סעיף יז]** קפצה וראתה קפצה וראתה, קבעה לה וסת לימים בלא קפיצות. כיצד, קפצה באחד בשבת וראתה דם, ולאחר כ' יום קפצה באחד בשבת וראתה דם, ולאחר י"ט יום קפצה ביום השבת ולא ראתה דם, ולאחר השבת ראתה בלא קפיצה, הרי נקבע אחד בשבת אחר כ', שהרי נודע שהיום גרם לה ולא הקפיצה, וכבר נקבע יום זה ג"פ, וכן כל כיוצא בזה.

## ראתה ב"פ במורכב מקפיצות וימים ופעם ג' קפצה יום אחד קודם

איתא בגמרא (נדה יא.) שיש שקובעת וסת המורכב מימים ומקפיצות, כגון שקפצה ג' פעמים באחד בשבת וראתה, שאז אין תולים את הוסת בימים, שהרי לא ראתה באותם ימים בלא קפיצה, וגם אין תולים הוסת בקפיצה לחודא מאחר שכל ראיותיה היו באחד בשבת, אלא אנו תולים שהוסת שלה נגרם מחמת ימים וקפיצות, ורק בצירוף שניהם רגילה היא לראות, ולכך אם הגיע אחד בשבת, לא תחשוש לוסת בלא שקפצה, ורק אם קפצה אז תחשוש לוסתה. ובהמשך הגמרא מבואר ב' לישנות בדעת רב אשי, ובלישנא קמא מבואר שאם קפצה ב"פ באחד בשבת וראתה, ופעם שלישית קפצה בשבת ולא ראתה אבל ראתה ביום א', על זה אמר רב אשי שגם בכה"ג תולים בימים וקפיצות, דאמרינן שקפיצה של אתמול גרמה לה לראות ביום שרגילה לראות.

והנה בשו"ע כאן פסק כדעת הרמב"ם (איסורי ביאה פ"ח ה"ה) דס"ל דלישנא בתרא שם פליג על לישנא קמא, והלכה כלישנא בתרא, שאין אומרים שהוא וסת המורכב אא"כ קפצה ביום הראיה, אבל אם קפצה אתמול ולמחרת ראתה ביום שרגילה לראות, לא נקבע וסת המורכב, ואדרבה זה ראיה שימים גרמו לה ולא הקפיצות, שהרי ביום הראיה לא קפצה ואעפ"כ ראתה. אבל הש"ך (ס"ק מט) תמה על המחבר וגם על הרמ"א שלא השיג, איך סתמו כדעת הרמב"ם ולא הזכירו דעת כמה ראשונים [ראב"ד רשב"א והטור, וכן ס"ל להרמב"ן משום שוסתות דרבנן ולקולא, אלא שהרמב"ן כתב שהוא מבטל דעתו מפני דעת הרמב"ם] שדעתם שלישנא בתרא לא פליג על לישנא קמא, ולכך פסקו גם כלישנא קמא שם שאם קפצה בשבת וראתה ביום א' אמרינן שהקפיצה גרמה לה לראות למחרת.

וכתב הש"ך שאין לומר שלכך פסקו כהרמב"ם, משום דס"ל שמאחר שהוא מחלוקת יש להחמיר ולחשוש לימים לחודיה, ולא להקל שלא תחשוש לוסת הימים עד שתקפוץ. דזה אינו, חדא דהא וסתות דרבנן והיה לנו למינקט לקולא. ואף אם בא להחמיר הא הוא חומרא דאתי לידי קולא, דאם הוא וסת לימים הרי אם יעברו ג"פ באותו וסת ולא תראה נעקר הוסת, אבל וסת המורכב עקירתו הוא רק באם יהיה ג"פ במורכב ולא תראה, והיינו שג"פ תקפוץ ביום א' ולא תראה. ואגב כך למדנו מדברי הש"ך שוסת המורכב אינו נעקר אלא כשיבוא בהרכבה ולא תראה. וגם חזינן כאן שכשיש פלוגתא בוסתות, כיון שבכל צד הוא חומרא שאתי לידי קולא, א"כ אי אפשר להקל.

## קפצה וראתה רק למחר

והנה לשיטת הראשונים שאף אם ראתה למחר תולים שהיא רואה במורכב, היינו דוקא אם בב' הראיות הראשונות ראתה ביום הקפיצה ורק בראיה שלישית קפצה יום אחד קודם, שאז אנו תולים ראייתה במורכב, שאנו רואים שרגילה היא לראות במורכב. שמצאנו שבראיה שלישית יותר תולים שיש כאן קביעת וסת, כגון לעניין מעיין פתוח, שאם ראתה ב"פ לשלושים יום ופעם ג' ראתה לכ"ט יום והמשיכה ראייתה לשלושים, נקבע הוסת, א"כ ה"נ לעניין קפיצה כיון שב"פ ראתה בקפיצה, אנו תולים גם עכשיו שראייתה מחמת הקפיצה אע"פ שהיא הייתה מאתמול.

## אם ג"פ קפצה וראתה רק למחר

וכן מבואר בחוו"ד (ס"ק כג), עי"ש שכתב שאם ג"פ קפצה וראתה למחרת ביום קבוע, אמרינן שקבעה וסת לימים לחוד ולא למורכב בקפיצות, ואין תולים בקפיצה של אתמול. אולם עיי"ש שכתב שאם קפצה ג"פ וראתה ביום למחרת, אבל לא היה זה בימים שווים, כיון שאין לנו לתלות ראיותיה בימים, ותולה ראיותיה בקפיצות לבד, אז אמרינן שרגילותה הוא לראות יום אחד אחר הקפיצה, וממילא מותרת ביום הקפיצה ואסורה רק למחרת.

## דברי החת"ס בעניין זה

אבל דעת החתם סופר בתשובה (יו"ד סי' קפג) אינה כן, שדעתו שאף לדעת הרמב"ם שאם ראתה ב"פ ביום הקפיצה ופעם ג' ראתה יום למחרת הקפיצה, דאמרינן שקבעה לימים ולא לקפיצות, היינו דוקא כיון שלא היו ג' פעמים שווים, אבל אם אשה תקפוץ ג"פ וכל פעם ראתה יום אחר הקפיצה, אז לכו"ע תולים ראייתה בקפיצה, ואם יהיה זה בימים שווים הרי קבעה וסת לימים ולקפיצות. מיהו כתב שם החת"ס דהיינו דוקא יום אחד אחר הקפיצה, אבל אם ראתה ב' ימים אחר הקפיצה, שוב אין לתלות ראייתה בקפיצה.

וע"ע בחת"ס שם שרצה להחמיר יותר, שכיון שאונס של אתמול אינו גורם כל כך כאונס של אותו יום, א"כ יש לומר שקפיצה כזו שהיא רואה למחרת דמי לאכלה שום ותחשוש אפילו לפעם אחת. וביאור דבריו, דכל שרואה היא ביום הקפיצה אנו תולים שאין זה רגילות של גופה לראות אלא האונס גרם לה, ולכך אינה חוששת לזה בפעם אחת. אמנם אם אין היא רואה ביום הקפיצה, אלא רק יום אחר הקפיצה, אז דמי לעושה מעשה בגופה, שכל שהיא עושה מעשה קפיצה אז אמרינן שיש לה וסת הגוף לראות יום לאחר הקפיצה, ומאחר שהוא וסת הגוף שתלוי במעשה, הרי זה דומה לאכילת שום וא"כ תחשוש אפילו בפעם אחת.

## כמה תמתין אחר הקפיצה ועדיין נתלה בקפיצה

בחוו"ד לעיל נראה שדוקא אם תראה באותה עונה שקפצה, שכתב בחוו"ד לעיל סי' קפז (ס"ק יד) שאשה שרואה מחמת טבילה [היינו מחמת ביעתותא של המים או קרירות המים] חשיב כמו וסת הקפיצות, וכתב שלכך תולים אם ראתה בליל טבילתה גם אחר תשמיש כל אותה עונה. אלא שהוא צ"ע למה באמת תתלה ראייתה מחמת הקפיצה רק כל אותה עונה, ולא כל היום כמו שנראה כאן. ועיי"ש בסדרי טהרה (סי' קפז סוף ס"ק כד) שבאמת העיר מזה, שאם רואה מחמת פעולת המים שגורם לה לראות, מי הגיד לנו שהיא תולה רק כשרואה בתוך שיעור עונה מטבילתה.

[סעיף יח] קפצה ביום ידוע, כגון בר"ח או באחד בשבת, וראתה בו, ואירע כן בג' ר"ח או בג' אחד בשבת, קבעה לה וסת וחוששת לכל פעם שתקפוץ באותו זמן. ואם אח"כ הגיע א' בשבת ולא קפצה, או שקפצה בשני בשבת, אינה חוששת, שהרי לא קבעה אלא לקפיצות של אחד בשבת.

## ראתה במורכב מימים וקפיצות, ואח"כ ראתה ימים לבד או קפיצה לבד

עקירת וסת המורכב הוא רק באם יהיה שוב במורכב ולא תראה, וכמשנ"ת. והנה כבר ביארנו לעיל [עי' בשיעור הקודם] מחלוקת החוו"ד והשועה"ר אם קפצה וראתה בא' בחודש ניסן, ובא' בחודש אייר ראתה בלא קפיצה, ושוב ראתה בקפיצה בא' סיון וא' תמוז, דדעת החוו"ד שקבעה וסת במורכב, שהרי בא' אייר כשלא ראתה לא היה במורכב, וממילא לא עקרה, ונמצא שיש לה ג"פ שראתה ביום זה בקפיצה וקבעה וסת. אבל שיטת השועה"ר שלא תקבע אלא אם היו רצופין, אבל אם בא א' בחודש ולא ראתה, אף שלא היה בקפיצה נעקר הוסת [וביארנו בזה שחוששים למורכב רק בצירוף החשש שמא היום גורם אף בלא קפיצה, וכיון שנעקר החשש דמחמת היום שוב אין לה לחשוש לוסת זה]. מיהו נראה דכל דברי השועה"ר שנעקר, היינו דוקא אם עבר היום שראויה לראות ולא ראתה, אבל אם קפצה באמצע ולא ראתה, זה לא טעם לעקור הוסת. והטעם בזה כי אשה שראתה במורכב היינו שקפצה וראתה, אין ברור לנו שהוא וסת המורכב, ואנו תולים שמא היום גורם גם בלא קפיצה, אולם זה דוקא לענין היום שהרי לראיית יום חוששים, אבל לקפיצה לבדה אין אנו חוששים ואין זה עוקר המורכב.

## עקרה וסת המורכב ואח"כ ראתה פעם אחת במורכב ביום זה

וכתב החוו"ד (ס"ק כה) שאם עקרה וסת המורכב [היינו שקפצה ג"פ ביום זה ולא ראתה], אם אחר כך חזרה וקפצה במורכב וראתה, דחזר הוסת למקומו [כדלעיל סעי' טו]. ובאמת מסברא יש לדון בזה, שהרי אשה שקפצה וראתה פעם אחת אין אנו יודעים לתלות ראייתה במורכב, דשמא הוא וסת הימים לבד, והא ראיה שהרי אם יעבור שוב אותו יום ולא תראה, אף שהיה בלא קפיצה שוב אינה חוששת למורכב. ומעתה יל"ד דאף שעכשיו חזרה לראות פעם אחת במורכב, שמא אין זה ראיה לתלות ראייתה במורכב, ולא יחזור וסתה.

## אם וסת אחר עוקר וסת המורכב

אשה שקבעה וסת במורכב, שנתבאר שאינו נעקר עד שיהיה לה ג"פ במורכב ולא תראה, יש להסתפק אם ראתה ג"פ בימים בלא קפיצה, לכאורה לא נעקר הוסת, אולם היא הרי קבעה לה וסת לימים בלא קפיצות, ויש לדון אם מחמת שקבעה וסת אחר נעקר הוסת המורכב.

## קבעה וסת המורכב, ואח"כ ראתה באותו יום אבל בלא קפיצה

והנה בחוו"ד (ס"ק כג) כתב להסתפק אם ראתה ג"פ במורכב מימים וקפיצות וקבעה וסת, ובפעם רביעית ראתה ביום שרגילה הייתה לראות במורכב, אבל ראתה בלא קפיצה, אם נאמר שהוברר הדבר שהיא רואה לימים ולא לקפיצה, ותלה זה במחלוקת הט"ז והבית יוסף (להלן על סעי' י"ט) ולמעשה קיי"ל כהט"ז דאחר שקבעה במורכב חזקה הוא שוסתה במורכב ותו לא חיישינן שמא היום קא גרים. ומשמע מדברי החוו"ד, שכל ספיקו הוא רק בראתה פעם אחת באותו יום בלא קפיצה, אבל אם קבעה וסת לימים בלא קפיצה ג"פ, באמת זה יברר לנו שראייתה מחמת ימים ולא מחמת הקפיצה וממילא בטל הוסת המורכב.

אבל באמת מן הסברא אינו ברור דהא כבר נקבע ואין חוששים שמא יומא קא גרים, ואם נאמר שכיון שקבעה וסת ליומא יעקר הוסת המורכב. זה אינו, דאף להסוברים שוסת עוקר וסת ואי אפשר שיהיה לאשה ב' וסתות הפלגה או גם וסת הפלגה וגם וסת החודש, ולכך אם קבעה לחודש נעקר וסת הפלגה, אולם ב' וסת החודש באמת אין וסת עוקר וסת. וא"כ גם כאן לעניין וסת המורכב, לכאורה אין זה סותר שיהיה לאשה ב' וסתות אחד לימים והשני לקפיצות וימים. וגם לדעת הב"ח שוסת קבוע עוקר וסת שאינו קבוע, מ"מ מודה שאשה קובעת וסת בתוך וסת, וקביעת וסת אחר לא יעקור וסת קבוע.

## וסת הקפיצות בימים שהיא מסולקת דמים

בנוב"י בתשובה (תניינא יו"ד סי' צג) כתב שכיון שמדינא דגמרא דאין אשה קובעת וסת בימי זיבה, א"כ אם ראתה בקפיצה בימי זיבה אינה נאסרת, וכתב לחדש שה"נ אם נתעברה שהם ימים שאינה קובעת בהם וסת ממילא אם קפצה וראתה ג"כ לא נקבע וסת. וכמו"כ כתב שאשה שראתה מחמת תשמיש בימי עיבורה אינה חוששת לזה, שהרי הם ימים שאינה קובעת בהם וסת. אולם החזו"א (סו"ס קכב) חולק ודעתו שכל מה שאינה קובעת וסת בימי זיבה הוא משום שאין טבעה לראות באותם ימים ואורח בזמנו בא וזה אינו זמן ראיה בטבעה, אבל בוסת הקפיצה או וסת הגוף אין זה ראיה מחמת שטבע הוסת לראות בשיעור זמן זה, אלא הוא מחמת הקפיצה בא, ולכך יש לחוש לקפיצה גם בימי זיבה, וה"נ בימי עיבורה דהאונס יכול להביאה לראות גם בימים שהיא מסולקת דמים.

## קבעה וסת למורכב תחשוש לעונה בינונית

אשה שיש לה וסת מורכב, דמבואר שאינה חוששת לימים לבדם ולא לקפיצה לבדה, אלא רק במורכב, מ"מ חוששת לעונה בינונית [כמו שנתבאר לעיל סי' קפד עיי"ש שיעור ז'], דהא שייך בה הסברא דכי לעולם לא תראה.

**דינים העולים**

1. דעת הרמב"ם שאם ב"פ קפצה וראתה, ופעם ג' קפצה יום קודם שעשויה לראות, תולים שהיא רואה מחמת היום ולא מחמת הקפיצה [ונעקר הוסת בג"פ שלא תראה באותו יום]. אבל כמה ראשונים חולקים ודעתם שכיון שרואה למחר אנו תולים ראייתה בקפיצה, וקבעה וסת המורכב.
2. ואם כל השלש ראיות היו יום לאחר שקפצה, כתב החוו"ד שאז תולים הוסת בקפיצות, אולם אם ראתה בימים קבועים, בזה לכו"ע נתלה בימים ולא בקפיצות שהייתה מאתמול. ודעת החת"ס שאם כל הג' ראיות הייתה ראייתה יום אחר הקפיצה ודאי קבעה וסת המורכב.
3. וכל מחלוקת האחרונים היא בראתה יום אחד לאחר קפיצתה, [ובחוו"ד נראה שצריכה שתראה באותה עונה דוקא ובסד"ט לא כתב כן]. אבל אם ראתה ב' ימים אחר הקפיצה בזה כתה החת"ס שכו"ע מודו שאין תולים ראייתה בקפיצה.
4. ראתה בר"ח ניסן בקפיצה ואח"כ בר"ח אייר לא קפצה ולא ראתה, ושוב בר"ח סיוון ור"ח תמוז קפצה וראתה. דעת החוו"ד שקבעה וסת המורכב ולא בעינן רצופין, שלא הוכיחה שאין לה וסת זה, עד שבא בהרכבה ולא ראתה. אבל להשועה"ר אינה קובעת וסת, כיון שעבר היום שרגילה לראות ולא ראתה וא"כ לא שייך קביעת וסת המורכב אלא ברצופין. מיהו אם באמצע החודש קפצה ולא ראתה זה אינו עוקר הוסת [דאין תולים הראיה מחמת הקפיצה לבדה מאחר שלא שכיח].
5. עקרה וסת המורכב בג' פעמים, ואח"כ חזרה לראות ביום זה במורכב, כתב החוו"ד שחזרה לוסתה הראשון, ויש לפקפק בדין זה שמא אין זה כחזרה שהרי בעינן שתחזור במורכב, ואף אם ראתה הרי בראיה אחת עדיין אין אנו תולים את הראיה במורכב, שיתכן שהיום גורם א"כ לא ברור שחזרה לקביעותה.
6. היה לה קבוע במורכב ואח"כ קבעה לראות שלא במורכב, משמע מהחוו"ד ששוב אינה חוששת למורכב, ולעניין הלכה נראה שלא נעקר המורכב.
7. דעת הנוב"י שאינה קובעת לוסת הקפיצות [כשאינו מורכב] בימים שהיא מסולקת דמים, ולכך גם אין איסור רמ"ת בימים אלו. אבל החזו"א חולק שוסת שבא מחמת אונס שייך גם בימים שהיא מולקת דמים.

קבעה וסת המורכב שאינה חוששת לוסת אלא אם כן קפצה באותו יום, מכל מקום צריכה לחשוש לעונה בינונית דכי לעולם לא תראה.

**שיעור לה**

**[סעיף יט] יש קובעת וסת על ידי מקרים שיארעו בגופה, כגון שמפהקת, דהיינו כאדם שפושט זרועותיו מחמת כובד או כאדם שפותח פיו מחמת כובד או כאדם שמוציא קול דרך הגרון, וכן אם מתעטשת דרך מטה או חוששת בפי כריסה ובשיפולי מעיה או שאחזוה צירי הקדחת או שראשה ואיבריה כבדים עליה. בכל אחד מאלו אם יארע לה שלשה פעמים וראתה, קבעה לה וסת, שבכל פעם שהיא חוששת מהם אסורה לשמש. ומיהו בפיהוק או עיטוש של פעם אחד אין הוסת נקבע אלא כשעושה כן הרבה פעמים זה אחר זה. ואם אירע לה שלשה פעמים שבכל פעם עשתה כן הרבה פעמים, הרי זה וסת. וכל אלו הוסתות שבגופה אין להם זמן ידוע, אלא בכל פעם שיקרה לה זה המקרה הוא וסת**.

## בוסת הגוף חיישינן לפיהוק של אתמול

כבר נתבאר החילוק בין וסת הקפיצות לוסת הפיהוק, שוסת הקפיצה גורם שיבוא הדם, משא"כ פיהוק הוא נגרם מחמת ראיית הדם, והוא סימן שיבוא דם.

והנה להלן סעיף כ' פסק השו"ע שאפילו פיהוק של יום אתמול חוששים לו, ולכך אם פיהקה ב' פעמים בר"ח, ובפעם השלישית פיהקה בכ"ט לחדש ולא ראתה, ובר"ח ראתה בלא פיהוק, קבעה לה וסת לפיהוק של ר"ח. והט"ז לעיל (ס"ק לב) הקשה מאי טעמא בוסת הקפיצות פסק השו"ע דלא כהטור, שאין תולים בקפיצה של אתמול, ואילו לגבי פיהוק פסק דתולים בפיהוק של אתמול. וביאר החילוק, דפיהוק הוא טבעה של האשה ופעמים שכן הוא דרכה לראות בפיהוק, ולכך תולים גם בפיהוק של אתמול, אבל קפיצות אי"ז דרכה אלא ראיית אונס היא, ולכך אין תולים בקפיצה של אתמול. ומהאי טעמא בקפיצה אחת לא קבעה וסת, ואילו בפיהוק תולים אפילו בפעם אחת [אם פיהקה הרבה פעמים], משום דפיהוק הוא יותר בטבעה של האשה.

## השינויים לדינא בין וסת הגוף לוסת הקפיצות

ונמצא ג' שינויים בין וסת הפיהוק לוסת הקפיצות: **א.** לעניין לחשוש בפעם אחת. **ב.** אם בג"פ קבעה וסת, ואז לא יעקר אלא בג"פ ככל וסת הקבוע, או שחוששים לזה רק כוסת שאינו קבוע. **ג.** דחיישינן לפיהוק של אתמול.

## אם מיני הפיהוקים מצטרפים

ובשו"ע כתב כמה דוגמאות של פיהוק, וכ"ה ברא"ש (פ"ט סי' א) שהביא ג' ביאורים לפיהוק, וסיים וכתב וכולן דברי אלוקים חיים, דכל חוש שינוי הגוף כיון שהוחזקה בו הוא סימן להתעוררות עקירת הדם. ואח"כ כתב השו"ע עוד וסתות הגוף כגון ע"י עיטוש.

ולהלן סעיף כ"ג כתב השו"ע שאם פיהקה פעם אחד ונתעטשה שתי פעמים, אין מצטרפים. ויש לדון אם ראתה ב' פיהוקים שונים אם מצטרפים לקביעת וסת. ועיין בש"ך (ס"ק נא) שכתב 'שלשתן פיהוק הן', ויש להבין אם כוונתו ששלשתן מצטרפים, כיון שמין אחד הם שכולן הם פיהוק, או שאין מסתבר לצרפן. ויש גם חילוק בין הפיהוקים דפותח פיו ופושט זרועותיו, נראה שהם ממש דומים, ששניהם נגרמים מעייפות הגוף, אבל הציור הג' שמוציא קול דרך הגרון הוא מחמת המאכל שאכל [כמ"ש הט"ז (ס"ק לג) והש"ך (ס"ק נב)], וא"כ יש מקום יותר שאין לצרף ב' מיני פיהוקים שונים, אבל בב' הציורים הראשונים שדומים, יש להסתפק שמא הם מצטרפים.

## בעינן הרבה פיהוקים בזה אחר זה

ומה שכתב השו"ע שבפיהוק אחד אי"ז וסת אלא כשעושה כן הרבה פעמים זה אחר זה, כתב התורת השלמים (ס"ק לח) וז"ל, 'דהיינו שעה או שתים בשעה שרגילה לראות. ב"י בשם הרא"ש והתוספות'. ובאמת בתוס' (נדה סג. ד"ה מעטשת) כתבו כן, אבל הרא"ש (שם) לא כתב כן אלא כתב שעושה כן הרבה פעמים, וכן גם לשון השו"ע. ועי' גם בחכמת אדם (כלל קיב דין כח) שכתב סתם שרואה הרבה פעמים בזה אחר זה מה שאין רגיל כן בשאר בני אדם, ולא הזכיר דברי התוספות שרואה שעה או שעתיים.

## חוששים לראיה אחת כאינו קבוע, ובג' ראיות כקבוע

והנה בשו"ע כאן כשבא לבאר דין וסת הפיהוק כתב רק דין וסת קבוע, היינו כשפיהקה ג"פ וראתה קובעת וסת, ואז אינו נעקר אלא אחר שתפהק ג"פ ולא תראה. ולהלן סעי' כא כתב השו"ע שחוששת לוסת הפיהוק אפילו בפעם אחת שדינו בזה כוסת הימים, וכן מבואר להלן סעי' כ"ו.

וכתב השו"ע: ואם בא וסת הגוף לזמן ידוע, כגון מר"ח לר"ח או מכ' יום לכ' יום, קבעה לה וסת לזמן ולמיחוש הוסת, ואינה חוששת אלא לשניהם ביחד, ואם הגיע העת ולא בא המיחוש או שבא המיחוש בלא עתו, אינה חוששת.

## מורכב מימים וגוף אם חוששת מתחילת היום אף שעדיין לא פיהקה

הנה מבואר כאן דין וסת בהרכבה, שאם בא וסת הגוף בזמן ידוע אינה חוששת אלא כשפיהקה ביום שרגילה לראות, אבל אם פיהקה ביום אחר אינה חוששת. וגם בהגיע היום ולא פיהקה כתב השו"ע שאינה חוששת, ומשמע שכל זמן שלא פיהקה מותרת באותו היום, וכן משמע בש"ך (ס"ק נו) שאינה חוששת כלל לוסת היום כל זמן שלא בא הפיהוק. אלא שבשו"ע לקמן סעיף כ"ה כתב להדיא שאם בא לזמן ידוע ודאי אסורה כל עונת הוסת, כמו וסת ימים גרידא. והקשו האחרונים שהשו"ע סותר עצמו.

והב"ח (סו"ס קפד) כבר הקשה סתירה בדברי הראב"ד עצמו, שבבעלי הנפש (סי' א אות ו') כתב גבי וסתות של גופה, ז"ל, אינה אסורה אלא עם וסתה בלבד בין יש לה יום קבוע לאותן סימנים, בין אין לה, אבל לפני וסתה מותרת [וכן חזר וכתב גם בסי' ד], והקשה הב"ח שהרי הרא"ש (פ"ט סי' א) כתב בשם הראב"ד גבי וסת המורכב, כשיגיע אותו יום הפיהוק צריכה לפרוש מבעלה 'כל העונה' כדין וסת לימים לחודייהו. ומשמע שאסורה כל העונה כבר מתחילת היום, ואף שעדיין לא פיהקה.

ועצם הדין שמשמע כאן כהראב"ד בבעלי הנפש שאינה חוששת קודם הפיהוק, כבר השיג ע"ז הבעה"מ (סי' א אות ה) איך שייך לומר כן שלא תחשוש, והרי מפהקת ומעטשת וכל שמנו חכמים במשנתינו הוא מאורע שיכול לבא לה בתוך שמושה, והיאך נתירה בתשמיש הא יש לחשוש שיבוא בפיהוק בשעת שמושה, שהרי רגילה לפהק ולראות ביום זה. ויש פיהוק שגורם לדם לבוא מיד, כמבואר בשו"ע להלן סעי' כ"ד, שיש אשה שרגילה לראות מיד עם התחלת וסת הגוף, או רגילה לראות בסופו [ושם מבואר שכל מה שחוששת עד סוף העונה הוא דוקא כשרגילה מחמת הפיהוק שממשיכה ראייתה גם אחר שנפסק כבר וסת הגוף, מיהו שם מיירי באשה שיש לה וסת הגוף לבד שלא מורכב מימים, אבל אם הוא וסת המורכב בזה כתב השו"ע בסעיף כ"ה לאסור כל העונה].

**ובישוב סתירה זו מצאנו כמה דרכים באחרונים.**

## דעת הט"ז שאינה חוששת ליום שרגילה לראות אלא אם פיהקה

**א.** הט"ז (ס"ק לט) כתב ליישב שבאמת סובר הראב"ד שקודם הפיהוק שרי, ומה שכתב השו"ע להלן סעי' כה לחשוש כל אותו היום, היינו שאחר הפיהוק צריך לחשוש עד כלות העונה, ובזה חלוק וסת הגוף לבדו לוסת המורכב, דבוסת הגוף לבדו אינה חוששת אלא כל שעת הפיהוק אבל אחר הפיהוק מותרת מיד, ובמורכב חוששת עד סוף העונה. אלא שברא"ש לא משמע כן, שכתב בשם הראב"ד שאסורה כל העונה כדין וסת הימים, וא"כ אסורה כבר מתחילת היום, וכן הוא לשון השו"ע (בסעי' כה) שאסורה כמו וסת הימים גרידא ומשמע שאסורה כבר מתחילת היום.

## ביאור החוו"ד דשייך וסת הפיהוק בזמן קבוע ויש לה פיהוק ולא ימים

**ב.** והחוו"ד (ס"ק לד) כתב לבאר דמיירי באשה שרגילה שמפהקת, אלא שבשאר ימים כשמפהקת אינה רואה, אבל תמיד כשפיהקה בר"ח היא רואה, והיו ג"פ שפיהקה בר"ח וראתה, אבל לא היו רצופין, כי היו בינתיים ראשי חדשים שלא פיהקה ולא ראתה, וממילא לא קבעה וסת לימים כלל, רק קבעה שאם תפהק בר"ח ודאי תראה. ומעתה סובר הראב"ד, שאם באמת פיהקה וראתה בר"ח ג' חדשים רצופין בזה אחר זה, אז ודאי חוששת שתפהק וממילא אסורה כבר מתחילתה העונה, אבל באופן זה שלא פיהקה בכל ראש חודש, ממילא אינה צריכה לחשוש שמא תפהק באותו היום, ולכך אינה אסורה מתחילת היום.

והחוו"ד אזיל בזה לשיטתו [כמו שנתבאר בשיעורים הקודמים], שוסת המורכב אי"צ להיות רצופין, כי אינו נעקר אלא כשהיה מורכב ולא ראתה. וא"כ אם פיהקה בר"ח וראתה, אף אם אח"כ בא ר"ח אחר ולא פיהקה ולא ראתה, ואח"כ ב"פ פיהקה וראתה בר"ח, קבעה וסת המורכב.

## חזינן חילוק בין גוף לקפיצות אי תולים בוסתות אלו לבדם

אלא שיש לדקדק בדברי החוו"ד, למה הוצרך לומר שהיו לה פיהוקים בשאר ימים שלא ראתה בהם. ונראה מדבריו, שאם לא הייתה מפהקת כלל בשאר ימים, היינו אומרים שקבעה וסת לפיהוק לבדו, ובזה שאני וסת הגוף מוסת הקפיצות, דבוסת הקפיצות אין אנו תולים בקפיצות [דקפיצות גרע שאינו בטבעה של האשה וכדלעיל], ולכך אם קפצה וראתה שלא בחדשים רצופין ובאמצע לא קפצה כלל, אין אנו תולים שהוא וסת הקפיצות לבדו, אלא אמרינן שכיון שכשלא קפצה לא ראתה מוכח שאינו וסת הימים לבדו אלא הוא וסת המורכב, אבל בוסת הגוף, שייך לתלות בוסת הגוף לבדו.

## לשיטת השו"ע הרב לא שייך ביאורו של החוו"ד

אמנם דעת השועה"ר דבאופן זה של החוו"ד באמת לא יהיה זה וסת המורכב, אלא בעינן שיהיו רצופין, היינו שתראה ג' ר"ח רצופין בפיהוק, אבל אם היה באמצע ר"ח שלא פיהקה ולא ראתה, לא קבעה וסת המורכב, וכבר נתבארה מחלוקת זו בשיעורים דלעיל.

והנה בסעיף כ"ו מוכח כסברת החוו"ד, שיש וסת לראות רק בפיהוק של ר"ח, שכתוב שם שבהיה לה וסת המורכב לפיהוק וימים, ואח"כ ג"פ עבר היום ולא ראתה, לא נעקר הוסת. ובכה"ג ברור שבהגיע היום כל זמן שלא פיהקה היא מותרת דהא ג"פ עבר היום ולא בא הוסת, ורק חוששת לפיהוק אם יבוא בר"ח. וכבר העיר הגר"ז על עצמו (בס"ק צח) שיש וסת הפיהוק רק בר"ח, וכתב דשאני התם דכבר נקבע לה וסת המורכב, אבל לכתחילה לא אמרינן שיש וסת לפהק רק בר"ח, לכן אין חוששים לו כלל כל שלא ראתה רצופין.

## ביאור שאינה חוששת היינו שאם לא בדקה ולא ראתה מותרת

**ג.** ויש מהאחרונים (חוו"ד ס"ק כו) שביארו בדברי השו"ע שאין הדינים סותרים, שמה שכתב כאן (בסעי' יט) 'אם הגיע העת ולא בא המיחוש אינה חוששת', אין הכוונה שמותרת באותו היום, אלא באמת כבר מתחילת היום חוששת היא שמא תראה וכמו שמבואר להלן סעי' כ"ה, רק שאם עבר היום ולא ראתה אינה צריכה בדיקה.

## הבית יוסף ביאר שאינה חוששת היינו כדין וסת קבוע, אבל חוששת לזה ולזה כאינו קבוע

אמנם בבית יוסף מבואר להיפך, שאחר שקבעה לראות ג"פ בפיהוק לזמן קבוע אז צריכה לחשוש כדין וסת שאינו קבוע בין לפיהוק לבדו [כגון שבא בזמן אחר] ובין לימים לבדם [היינו שבא אותו יום ולא פיהקה]. דהוא ס"ל שדין זה שאם ראתה בפיהוק לזמן ידוע אינה חוששת לוסת הגוף לבדו ולוסת הימים לבדו, האי אינה חוששת היינו שלא חיישינן לזה כדין וסת קבוע, אבל מ"מ חוששת לו כדין וסת שאינו קבוע, וממילא אדרבה צריכה לבדוק לכתחילה, ולא באו לומר בזה שפטורה מבדיקה [אולם אם לא בדקה ולא ראתה הרי היא בחזקת טהורה].

אכן כבר כתבו האחרונים שמשמעות השו"ע נראה שלא כמו שכתב בבית יוסף, ופסקו הלכה כהט"ז (ס"ק לו) וכמו שמשמע ברמ"א, שאינה חוששת כלל אלא כשבא הוסת במורכב.

## מסקנת האחרונים שחוששת מתחילת היום

ומסקנת האחרונים נראה שצריכה לחשוש מתחילת היום שמא תפהק, רק שאם עבר היום ולא פיהקה אינה צריכה בדיקה. ובתירוץ הסתירה בדברי הראב"ד יש אומרים דאה"נ הראב"ד בבעלי הנפש סובר שאינה חוששת קודם הפיהוק אבל הראב"ד שמובא ברא"ש הוא ראב"ד אחר ואנן קיי"ל כדעת הראב"ד שהביא הרא"ש.

[סעיף כא] פיהקה בר"ח וראתה, וחזרה ופיהקה בתוך ימי החדש, חוששת לאותו הפיהוק ואסורה לשמש עד שתבדוק.

## בדיקה לוסת שאינו קבוע

ומבואר בשו"ע כאן שצריכה בדיקה לוסת שאינו קבוע [ובשו"ע לא מצאנו חיוב בדיקה בוסת שאינו קבוע, מלבד כאן], והב"ח כתב שכן הוא הדין דלכתחילה צריכה בדיקה לוסת שאינו קבוע, ורק אם עבר הוסת ולא בדקה מותרת בלא בדיקה. אמנם הט"ז (ס"ק לח) כתב שאשה שאין לה וסת קבוע אינה צריכה בדיקה כמבואר לעיל סעיף ד'. וכתב לבאר שכאן לעניין וסת הגוף חמור יותר מוסת לזמן, שאם עבר היום ולא ראתה אינה חוששת ומחזקינן לה כטהורה, אבל בוסת הגוף כיון שדרך הטבע הוא באשה לפהק בשעת ראייתה או סמוך לו, הוה ריעותא לפנינו. וגם בנקודות הכסף נראה שהסכים לדינא עם הט"ז שאשה שאין לה וסת קבוע אינה צריכה בדיקה.

מיהו הפוסקים [עי' תוה"ש ס"ק מא] הסכימו שלכתחילה צריכה לבדוק עצמה בעונת הוסת אף באינו קבוע.

**דינים העולים**

1. פיהקה וראתה ב"פ ופעם ג' פיהקה יום קודם, לכו"ע תולים שראתה מחמת פיהוק ולא דמי לקפיצות.
2. כתב השו"ע ג' דוגמאות של וסת הפיהוק, ויש לדון אם מצטרפים זה לזה.
3. ולא סגי בפיהוק אחד אלא בעינן הרבה פעמים זה אחר זה, שאז רואים שאי"ז דרכה, ומשמע בפוסקים שאי"צ שיהיה דוקא בשעה או שעתיים.
4. מורכב מימים וקפיצות, דעת הט"ז שחוששת רק משעת הפיהוק ולא מתחילת היום. ודעת החוו"ד וכן הסכימו הפוסקים שחוששת מתחילת העונה.
5. וכל זמן שלא פיהקה אינה צריכה בדיקה, ומותרת לאחר עונת הוסת מיד בלא בדיקה. והבית יוסף כתב להיפך שצריכה לחוש בין לפיהוק לבדו ובין לימים לבדם, אבל הפוסקים הסכימו דלא כהבית יוסף.
6. אשה שכל פעם שפיהקה בר"ח ראתה דם, אבל היו ביניהם ר"ח שלא פיהקה ולא ראתה, תולים שקבעה וסת הפיהוק, ואם באמצע בחודש פיהקה ולא ראתה אז תולים שהיא רואה במורכב מימים ופיהוק. אולם לדעת הגר"ז כל שאינם רצופין לא קבעה וסת המורכב.

אשה שאין לה וסת קבוע דעת הט"ז שאינה צריכה בדיקה כלל, ורק כאן לעניין וסת הגוף חמיר שאם פיהקה צריכה בדיקה. אבל הפוסקים הסכימו שאף בוסת שאינו קבוע לכתחילה תבדוק עצמה, ומ"מ אם לא בדקה ולא ראתה מותרת.

שיעור לו.

**[סעיף כ] פיהקה ב' פעמים בר"ח וראתה ואחר כך פיהקה שלא בר"ח וראתה, הוברר הדבר שאין ר"ח גורם אלא הפיהוק. וכן אם בפעם השלישית ראתה בר"ח בלא פיהוק, הוברר הדבר שאין הפיהוק גורם אלא הר"ח. אבל אם פיהקה ב' פעמים בר"ח, ובפעם השלישית פיהקה בכ"ט לחדש ולא ראתה, ובר"ח ראתה בלא פיהוק, קבעה לה וסת לפיהוק של ר"ח שפיהוק של אתמול גרם לראייה של ר"ח.**

## ראתה בפיהוק לבדו אם עדיין חוששת לר"ח כדין וסת שאינו קבוע

הנה מבואר בשו"ע שאם ראתה בפיהוק שלא בר"ח הוברר הדבר שהפיהוק גרם לה, ויש לדון אם עדיין לא עבר ר"ח וראתה בפיהוק באמצע החודש, אם כשיבוא ר"ח תחוש שמא תראה, דלכאורה משמע שהוברר הדבר שהפיהוק גרם, וממילא אינה צריכה לחשוש אח"כ כשיבוא ר"ח.

אלא שכתב הבדי השולחן שנראה שצריכה לחוש שמא תראה בר"ח כדין וסת שאינו קבוע, דאף שקבעה לפיהוק אבל עדיין לא נעקר וסת שאינו קבוע של ר"ח, וכיון שראתה קודם לכן ב' פעמים בראש חודש יש לה לחשוש לוסת שאינו קבוע של ר"ח. מיהו נראה שזה תלוי במחלוקת האחרונים שנתבארה לעיל (עי' בשיעור ל-לא), אם וסת קבוע מבטל וסת שאינו קבוע, דדעת הב"ח והפרישה שאם אשה קבעה וסת נעקר כל וסת שאינו קבוע שלה, וא"כ גם כאן מאחר שקבעה וסת הפיהוק ממילא נתבטל וסת של ר"ח שאינו קבוע, ושוב אינה צריכה לחוש בר"ח לוסתה. אבל לדעת החוו"ד והשועה"ר שוסת קבוע אינו עוקר שאינו קבוע, א"כ אף שנקבע לה וסת הפיהוק מ"מ עדיין צריכה לחוש לוסת הימים שלא נעקר [ויש מקום לומר גם צד שלישי, שמאחר שנתברר כבר שקבעה וסת לפיהוק ממילא אנו רואים את זה כאילו לא ראתה כלל מחמת הימים אלא מחמת הפיהוק, ושוב אין לחשוש כלל לראיית ר"ח].

## ראתה פעם ג' בפיהוק שלא בר"ח וגם בר"ח שלא בפיהוק

ועוד סברא יש לחוש לוסת דר"ח גם אחר שפיהקה באמצע החודש, דהנה יל"ד מה הדין בראתה ב"פ בר"ח בפיהוק, ואח"כ ראתה בפיהוק שלא בר"ח ושוב ראתה בר"ח שלא בפיהוק. דהבדי השולחן הביא בשם ספר שערי טוהר [ש"ד דין י' וכן מספר שערי דעת אות יא, מובא בביאורים לסעי' כ' ד"ה וכן] שקבעה וסת גם לפיהוק וגם לר"ח. ומעתה לפי"ז יש לנו עוד טעם שאם פיהקה ואח"כ בא ר"ח צריכה לחוש לוסת, שהרי דעת הגר"ז שכלל הוא שכל ראיה שיכולה להצטרף ולהיות וסת קבוע, צריכה לחוש לה כוסת שאינו קבוע.

## ראתה פעם ג' בפיהוק שלא בר"ח ושוב ראתה בר"ח בפיהוק

עוד יש לדון באופן שראתה ב"פ בר"ח בפיהוק ואח"כ פיהקה שלא בר"ח, וקבעה וסת לפיהוק, ושוב ראתה בר"ח בפיהוק מה דינה, דיש לומר שמאחר שראתה בפיהוק וקבעה בפיהוק, תולים ראייתה בפיהוק לבדו, וא"כ אם יבוא ר"ח אח"כ כל זמן שלא תפהק אינה חוששת לוסת, אולם י"ל שקבעה וסת לפיהוק וגם קבעה וסת המורכב, ונפק"מ שכשיבוא ראש חודש שאח"כ תחשוש בתחילת היום [וכמו שמבואר להלן סעי' כה ונתבאר לעיל שיעור לה].

## תולים בפיהוק של אתמול ומה הדין בפיהוק של כמה ימים

ומה שכתב השו"ע שאם פיהקה בכ"ט לחודש וראתה למחרת בר"ח תולים בפיהוק של אתמול, עי' בבדי השולחן (ס"ק רכד) שהביא מספר סוגה בשושנים שדוקא בפיהוק של אתמול תולים ולא יותר, שהרי הראשונים למדו דין זה שתולה בפיהוק של אתמול מדין קפיצות וא"כ כמו שלעניין קפיצות לדעת אותם ראשונים שתולים בקפיצה של אתמול היינו דוקא מאתמול ולא קודם, ה"ה לעניין פיהוק, וכ"כ בחוט שני. מיהו אי"ז מוכרח [וכמו שכתב הבדי השולחן עצמו לעיל באות קצ"ח], דלא דמי מסברא לקפיצות, וגם השו"ע לא דימה הדינים זה לזה, ושפיר שייך לומר שבוסת הפיהוק יהיה לה פיהוק כמה ימים קודם הראיה. ובאמת נראה שהדבר תלוי ברגילותה ובדרך הדבר, וכגון אם יש כאבי בטן דחזינן דלפעמים כואב יומיים שלש ורק אח"כ מגיע הדם, אם כך הוא רגילותה שכואב לה יותר מיום אחד, א"כ מסתבר לחשוש לכאבי בטן כאלו אפילו כמה ימים קודם [מיהו זה דוקא אם הכאב ממשיך אצלה ולא מפסיק, אבל היה לה כאב ונפסק ואחר כך ראתה דם, בזה לא מסתבר לתלות אלא מאתמול ולא יותר]. וכמו"כ אשה שלוקחת כדורים שנגרם מהם דם, אם ידוע שאותם כדורים גורמים לדם שיבוא לאחר כמה ימים, תחשוש אף לאחר כמה ימים [ויש לבדוק דבר זה אצל הרופאים והאחיות שמבינים בדברים אלו, ויודעים לומר כמה זמן אח"כ עשוי לבא דם, ובתוך הזמן הזה יש לתלות הראיה בכדורים דדמי לפיהוק].

[סעיף כא] פיהקה בר"ח וראתה, וחזרה ופיהקה בתוך ימי החדש, חוששת לאותו הפיהוק ואסורה לשמש עד שתבדוק. שכל וסת בין של ימים בין של הגוף חוששת לו בפעם אחת, ויש לחוש שמא תקבע וסת לפיהוק בלא זמן ידוע. ואם בדקה ונמצאת שלא ראתה, אינה חוששת עוד לפיהוק גרידא אבל חוששת לראש חדש, שמא תקבע לראש חדש.

## עד מתי אסורה כשלא בדקה

מה שכתב השו"ע שאסורה לשמש עד שתבדוק, יש לברר מתי תבדוק, דהנה לדעת הב"ח והפרישה [הובאו בשיעור הקודם בסופו] שכל וסת שאינו קבוע יש חיוב בדיקה, ובדיעבד אם עבר הוסת ולא בדקה מותרת בלא בדיקה, א"כ אם מיירי ברגילה לראות רק בתוך הפיהוק, א"כ ע"כ זמן הבדיקה הוא בשעת הפיהוק, וא"כ קשה מה הכוונה שאסורה לשמש עד שתבדוק, דמשמע שאחר הבדיקה מותרת בתשמיש, והא יש לה להמתין עד שיעבור הפיהוק. וצריך לדחוק שכוונת השו"ע שלכתחילה צריכה לבדוק כדי שתוכל לשמש אחר הוסת, אלא שזה דחוק, כי נמצא שרק לכתחילה צריכה בדיקה ובדיעבד אם לא בדקה מותרת בתשמיש, ובשו"ע כתב שאסורה לשמש עד שתבדוק.

מיהו כל זה לדעת הב"ח והפרישה, אבל לדעת הט"ז (ס"ק לח) בוסת הגוף חמיר, מאחר שהוא בדרך הטבע באשה שתפהק בשעת ראייתה או סמוך לו, והוה ריעותא לפנינו שהיא טמאה, ולכך החמירו להצריכה בדיקה כמו בוסת קבוע, ובאמת לדבריו אינה מותרת בלא בדיקה אפילו אם עבר הוסת ולא בדקה, וא"כ שייך שפיר לבאר דתבדוק אחר הפיהוק ואסורה לשמש עד שתבדוק.

ובנקודות הכסף כתב לבאר [וכבר הביא בשועה"ר (ס"ק פח) שהוא ביאור אחר], שמה שכתב השו"ע שאסורה לשמש עד שתבדוק, היינו בסמוך אחר הפיהוק, שאז אסורה לשמש בלא בדיקה. והיינו שאינו דומה לוסת שאינו קבוע שמותרת מיד אחר הוסת, כי בוסת הימים שאינו קבוע, אחר שעבר הוסת אינה עשויה לראות, וכל שלא הרגישה אינה חוששת שמא ראתה ומותרת בלא בדיקה. אבל בוסת הפיהוק אינו כן, כי שייך שתראה בסמוך אחר שעבר הפיהוק, וא"כ אף אחר הפיהוק בסמוך לו עדיין שייך בדיקה, ואסורה לשמש בלא בדיקה [ועיין בשועה"ר (שם) שהביא שכן נראה בראב"ד בבעלי הנפש, אכן אי"ז ברור, כי בדברי הראב"ד נראה שהצריך בדיקה בשעת הפיהוק עצמו ולא אחריו].

[סעיף כג] כל אלו הוסתות שנקבעים על ידי מקרה, אין אחד קובע עם חבירו, אלא כל שפיהקה שלש פעמים וראתה קבעה וסת, אבל אם פיהקה פעם אחד ונתעטשה שתי פעמים אין מצטרפים. **הגה: אכלה שום וראתה, אכלה בצל וראתה, אכלה פלפלין וראתה, יש אומרים שקבעה לה וסת לראיה ע"י כל אכילת דברים חמים.**

## ב' מיני פיהוק אין מצטרפים, והחילוק בין זה למאכלים חמים

בדינו של השו"ע מבואר שפיהוק ועיטוש לא מצטרפים, וכתב ע"ז הרמ"א דין וסת אכילת שום, ומשמעות דבריו שאם אכלה ג"פ שום וראתה איננה חוששת אלא לאכילת שום, אבל אם אכלה ג' מינים שונים אז יש לה וסת לכל אכילת דברים חמים, וזה בא להשמיענו שאינו דומה לפיהוק, דבוסת הגוף כתב השו"ע שאין לצרף פיהוק לעיטוש אבל בוסת מחמת אכילת דברים חמים, מצטרפים כמה מינים. ועיין ברע"א שביאר זה עפ"י מה דאיתא בגמרא (ב"ק לז.) לגבי שור המועד, שאם נגח ג"פ שור אינו מועד אלא לשוורים, אבל אם נגח שור חמור וגמל הוא מועד לכל.

ומעתה נתקשה רע"א בדברי הרמ"א, דלפי"ז אם אכלה ב"פ שום וראתה, ואח"כ אכלה בצל וראתה, לא קבעה וסת כלל, וא"כ מאי שנא וסת אכילת דברים חריפים מוסת הגוף, הא בכה"ג שכתב השו"ע בראתה ב"פ מחמת פיהוק ופעם אחת מחמת עיטוש גם לעניין וסת דאכילת דברים חמים מודה הרמ"א שאינם מצטרפים. מיהו עי' בבדי השולחן (ביאורים ד"ה אכלה בצל) שהביא מהשיטמ"ק בשם הרא"ה גבי נגח ב"פ שור ופעם שלישית גמל, שהוא נעשה מועד לשוורים ולגמלים, נמצא שהרמ"א מובן היטב, דהמחבר כתב שכיון שהם ב' מיני פיהוק שונים אינם מצטרפים לקבוע וסת, אבל באכילת דברים חריפים יש צירוף ביניהם, וממילא בכה"ג של השו"ע כגון שאכלה ב"פ שום ופעם אחת בצל, קובעת וסת לשום ובצל.

וכתב הרמ"א: **וי"א שכל זה שתראה ע"י מאכל דינו כמו שתראה ע"י קפיצה ושאר מעשה שהיא עושה, שמקרי ראיה ע"י אונס ואינה קובעת וסת אלא עם הימים. וי"א שדינו כוסת שתראה על ידי מקרה שבגופה וקובעת אותו אפילו בלא ימים שוים.**

## באכלה שום נחלקו אי דמי לוסת הגוף או לקפיצות

מבואר ברמ"א מחלוקת אם אכילת שום דמי לוסת הגוף או לוסת הקפיצות, והיינו אכילה שלא כדרך העולם שיש לתלות שראתה מחמתה, ולא אכילה רגילה של בני אדם. וכתב התוה"ש (ס"ק מג) שראוי לחוש לשני הדעות להחמיר.

## וסת אכילת שום אי חוששת לעונה בינונית

ועוד כתב התורת השלמים (שם) שלעניין אם צריכה לחוש לוסת בינונית תלוי במחלוקת הנ"ל, אם דמי לוסת הגוף או לוסת הקפיצות. והיינו דאם הוא כוסת הקפיצות צריכה לחוש לעונה בינונית, דשייך הסברא דכי לעולם לא תראה, שהרי הוסת תלוי במעשה, ואפשר שלא תקפוץ כל חייה, וכי נאמר שלעולם לא תראה. אבל אם הוא כוסת הגוף אינה חוששת לעונה בינונית, דלא שייך לומר דכי לעולם לא תראה, דהא הוסת אינו תלוי במעשה דידה, אלא הוא בא מגופה, וא"כ באמת תראה באיזה זמן אלא שיבוא עם פיהוק. וכמו שביאר כל זה בתוה"ש לעיל סי' קפד ס"ק כד.

אלא שלא מובן מה שכתב התוה"ש שאם אכילת שום דמי לוסת הגוף אינה צריכה לחוש לעונה בינונית, והרי אכילת שום הוא דבר שתלוי במעשה דידה, וא"כ אף אם חשיב וסת הגוף, מ"מ שייך סברא דכי לעולם לא תראה, שהרי אפשר לה שלא לאכול שום כל חייה, ואעפ"כ בודאי שהיא תראה.

## עוד נפק"מ אי דמי לוסת הגוף או לקפיצות לעניין רמ"ת

והנה יש עוד נפק"מ אי דמי לוסת הגוף או לוסת הקפיצות, דאשה שרואה מחמת תשמיש והיה זה בשעת וסתה תולה היא בוסתה ואינה אסורה כדין רמ"ת, מיהו זה דוקא בוסת קבוע ולא בוסת שאינו קבוע. וא"כ אם אכילת שום דמי לקפיצות, הוי כאינו קבוע ואינה תולה בזה, אבל אם הוא כוסת הגוף ונקבע, יכולה לתלות בזה ואינה נאסרת. ולמעשה הוא ספק אם כוסת הגוף או כוסת הקפיצות ולא הוכרע.

[סעיף כד] וכולם אין חוששין להם אלא לשעתה, כיצד, היתה רגילה לראות עם התחלת הוסת מיד אסורה כל זמן המשכת הוסת, היתה רגילה לראות בסופו אינה אסורה אלא בסופו. במה דברים אמורים בזמן שכל הראיה מובלעת בתוך הוסת, אבל אם אין כל הראייה מובלעת בתוך הוסת אלא נמשכת גם אחר הוסת, אסורה מתחלת הוסת עד סוף עונה אחת.

## פיהוק בלא ימים אין שייך שתחוש קודם הפיהוק

דין זה הוא מלשון הראב"ד בבעלי הנפש (סי' א), וכבר נתבאר שכאן חלוק מסעי' כ"ה, דהכא מיירי ביש לה וסת הגוף לבד שאינו מורכב מימים, ולכך אי אפשר לומר שתחוש מתחילת היום, שהרי אין לה יום מסויים לראות בו, אלא כשפיהקה אז צריכה לחוש מזמן הפיהוק [משא"כ בסעי' כה דמיירי במורכב גם מימים, לכך חוששת מתחילת היום].

## ביאור דברי הש"ך שתחוש בתחילת העונה

אלא שהש"ך (ס"ק סא) כתב דבר פלא, דז"ל, נראה כ"ש אם מתחלת גם קודם הוסת, דצריכה לפרוש כל אותה עונה שלפני הוסת, וכל הוסת. ותמהו האחרונים מה שייך לחוש קודם הוסת, שהרי אין זה וסת המורכב מימים, ואיך נאמר שתחוש קודם שתפהק, והרי אין אנו יודעים באיזה יום היא תפהק. ובחוו"ד (ס"ק לב) כתב לבאר [וצ"ע איך הכניס דבריו בתוך דברי הש"ך אבל מ"מ יש בדבריו חידוש לדינא] דמיירי לעניין עונה בינונית, שסתם אשה שיש לה וסת אינה צריכה לחוש לעונה בינונית, אבל אם קבעה וסת הפיהוק חוששת לעונה בינונית. והטעם בזה כי הרי אינו ידוע מתי תראה בפיהוק, ושוב יש לתלות שהיא ככל הנשים שכשאין אנו יודעים מתי יראו אוסרים אותן ביום שלושים, שסתם נשים רואות לשלושים, וגם אשה זו שיש לה וסת הפיהוק, אנו תולים שתראה ביום שרגילות נשים לראות, היינו ליום שלושים, שאז יבוא הפיהוק ותראה.

מיהו עדיין קשה בדברי הש"ך שכתב שברואה קודם הוסת חוששת מתחילת העונה, אמאי כתב דינו רק ברואה קודם הוסת, והרי אף אם אינה רואה קודם הוסת אלא רק אחר שמפהקת, הרי כל שרגילה לראות מתחילת הוסת ג"כ צריכה לחוש מתחילת העונה שמא יבוא הפיהוק ותראה, וכן ברגילה לראות בסוף הוסת אבל ראייתה נמשכת אחר הוסת חוששת מתחילת העונה כמפורש בסעי' כ"ד, וא"כ למה כתב הש"ך דינו רק ברואה קודם הוסת וכבר הקשה כן החוו"ד בס"ק לד.

וא"כ למעשה מאחר שכמעט אינו מצוי שאשה תראה בסופו של הפיהוק ולא יותר, אלא שראייתה נמשכת גם לאחר הפיהוק, א"כ סתם אשה אפילו אי יש לה וסת קבוע לפיהוק מ"מ חוששת היא לעונה בינונית. וכ"כ בשועה"ר (סו"ס קפד) שאף אשה שקבעה לה וסת לפיהוק, חוששת לעונה בינונית.

## קבעה וסת לפיהוק אם עדיין חוששת גם לחודש והפלגה

ומלבד זאת כשקובעת וסת לפיהוק נראה שחוששת מלבד לוסת הגוף גם לוסת החודש והפלגה שמא תפהק בו ותראה, ככל אשה שחוששת לוסת שאינו קבוע לה, כי מאחר שאין אנו יודעים מתי תראה בפיהוק יש לה לחשוש ככל אשה שמא תראה ע"י פיהוק ביום שראתה בחודש הקודם לזה, או בהפלגה הקודמת.

**דינים העולים**

1. ראתה ב' פעמים בר"ח בפיהוק, ואח"כ פיהקה וראתה באמצע החודש, הוברר הדבר שהפיהוק גרם ולא ר"ח, ויש להסתפק אם כשיבוא ר"ח תחוש ביום זה לוסת, כדין וסת שאינו קבוע, ונראה שתלוי במחלוקת הפוסקים אם קבוע עוקר שאינו קבוע, ולדעת הגר"ז שכל ראיה שאפשר שתקבע על ידה וסת יש לחוש לה כוסת שאינו קבוע, א"כ בלא"ה יש לחוש לר"ח, כיון ששייך שתקבע גם בר"ח, וכדלהלן.
2. באופן זה שאחר שראתה ב"פ בר"ח בפיהוק, ראתה בפיהוק באמצע החודש, שנתברר שקבעה וסת לפיהוק, אם אח"כ תראה בר"ח שלא בפיהוק, קבעה גם לוסת דר"ח, ויהיה לה ב' וסתות קבועים, הן לפיהוק והן לר"ח.
3. ויש להסתפק באופן זה שראתה בפיהוק באמצע החודש וקבעה לפיהוק, מה הדין אם תראה אח"כ בר"ח בפיהוק, אם נתלה ראייתה בפיהוק לבדו, או שנאמר שקבעה גם לוסת המורכב מפיהוק וימים.
4. ראתה ב"פ בר"ח בפיהוק, ואח"כ ראתה בר"ח שלא בפיהוק, הוברר הדבר שר"ח גרם לה ולא הפיהוק, וקבעה וסת לר"ח. וגם בזה אם אח"כ תראה בפיהוק באמצע החודש קבעה וסת לשניהם, ויש לה וסת גם לפיהוק וגם לר"ח.
5. ראתה ב"פ בפיהוק בר"ח ופעם שלישית פיהקה בכ"ט בחודש ולא ראתה וכשבא ר"ח ראתה, תולים הראיה בפיהוק של אתמול, וקבעה וסת המורכב לפיהוק וימים. ובחוט שני ובבדי השולחן כתבו שהוא דוקא בפיהוק של אתמול אבל לא יומיים או יותר. ונראה שהדבר תלוי ברגילותה ובדרך הדבר, שכל שיש לה וסת הגוף כגון כאבי בטן וכדומה ורגילה לראות אחר כמה ימים שיש לה כאבים, יש לתלות הראיה בפיהוק. מיהו אם פסק הפיהוק יותר מיום אחד קודם לראייתה, ורק אח"כ ראתה, אין לתלות הראיה בפיהוק.
6. וכמו"כ בלקיחת כדורים, אם עפ"י הרופאים היא עשויה לראות מחמת הכדורים אחר יומיים או שלש, מאחר שכן הוא הרגילות צריכה לחוש שמא תראה כדין וסת הפיהוק.
7. כתב השו"ע שאם ראתה בפיהוק וחזרה וראתה בפיהוק, אסורה לשמש עד שתבדוק, ונחלקו האחרונים בביאור דין זה, שלדעת הפרישה והב"ח הוא דין לכתחילה שתבדוק בשעת הפיהוק, אבל בדיעבד אם לא בדקה מותרת בתשמיש. ולהט"ז אסורה לעולם עד שתבדוק, דוסת הגוף חמיר ומדמים אותו לוסת קבוע שאסורה עד שתבדוק. ולדעת הנקוה"כ סמוך אחר הפיהוק אינה מותרת בלא בדיקה, אבל אחר שעבר זמן מותרת גם בלא בדיקה.
8. ב' מיני וסת הגוף אין מצטרפים, ולכך אם ראתה בפיהוק ב"פ, ואח"כ ראתה בעיטוש, לא קבעה וסת. אבל בוסת אכילת דברים חמים אינו כן, שאם ראתה ב"פ באכילת שום ופעם אחת באכילת בצל, קבעה וסת גם לאכילת שום וגם לאכילת בצל [אבל לא לאכילת שאר מינים חמים]. כך עולה לדברי הבדי השולחן בישוב קושיית רע"א על הרמ"א, והוא עפ"י דברי השיטמ"ק בשם הרא"ה.
9. אכלה ג' פעמים שום וראתה חוששת לאכילת שום ולא לשאר מינים, אבל אכלה שום וראתה, ואח"כ ראתה באכילת בצל ואח"כ ראתה באכילת פלפלים, קבעה וסת לכל אכילת דברים חמים.
10. נחלקו הראשונים אם וסת אכילת שום דמי לוסת הגוף או לוסת הקפיצות, וראוי לחוש לב' הדעות [ויש כמה נפק"מ שנתבארו לעיל בשיעורים הקודמים, וגם נפק"מ לעניין רמ"ת, שתולים בוסת קבוע, אבל בקפיצות שאינו כוסת קבוע אינה יכולה לתלות]. ובתורת השלמים כתב דנפק"מ לעניין אם חוששת לעונה בינונית, אמנם נראה שלכו"ע תחשוש לעונה בינונית.
11. היה לה וסת הפיהוק שאינו מורכב מימים, אם רגילה לראות בתחילת הפיהוק, אסורה כל שעת הפיהוק, ואם רגילה לראות בסופו אינה אסורה אלא בסופו, ואם רגילה שממשיכה לראות גם אחר הפיהוק אסורה מתחילת הפיהוק עד סוף העונה.
12. וכל שאסורה כבר מתחילת הפיהוק יש לה לחוש לעונה בינונית, שמא תראה באותו יום בפיהוק, וחוששת כבר מתחילת היום, וכמו"כ יש לה לחוש לוסת החודש וכן לוסת הפלגה, שמא תראה באותו יום בפיהוק.

אכן אם רגילה לראות רק בסוף הפיהוק ואינה ממשכת אחר הפיהוק, אינה חוששת לבינונית [וכן אינה חוששת להפלגה ולחודש], שאף אם תראה הרי יקדם לזה פיהוק, וכיון שאינה אסורה בתחילתו יש לה שהות לפרוש. אכן אין מצוי כלל דבר זה, שתראה רק בסוף הפיהוק ולא תמשיך ראייתה אחר הפיהוק.

**שיעור לז**

**[סעיף כה] אם אחד מאלו בא לזמן ידוע, אז ודאי אסורה כל עונת הוסת, כמו וסת ימים גרידא.**

## וסת הגוף כשבא בימים קבועים

למעשה כבר נתבאר לעיל (סעי' כד) שאם רגילה להמשיך ראיית אחר הזמן, חוששת לכל העונה, וא"כ סעיף זה שבא לחדש שאם בא לזמן ידוע חוששת לכל העונה, הוא דוקא כשאינה ממשכת ראייתה, ולמעשה אין זה מצוי שתראה רק לסוף העונה ולא תמשיך כמו שנתבאר.

[סעיף כו] כשם שחוששת לוסת הימים בפעם אחת כך חוששת לוסת הגוף בפעם אחת, כיצד היתה מפהקת פעם אחת וראתה, כשתפהק פעם אחרת חוששת לו. וכשם שוסת הימים שאינו קבוע נעקר בפעם אחת, שאפילו ראתה שני פעמים ליום ידוע אם הגיע זמן שלישי ולא ראתה נעקר לגמרי, כן הוא וסת הגוף. וכשם שוסת הימים הקבוע בג' פעמים צריך עקירה ג' פעמים ובדיקה, כן הוא וסת הקבוע בגוף. ומאימתי עקירתו משיקרה מקרה ולא תראה, היה המקרה לזמן ידוע אינו נעקר אלא אם כן בא המקרה שלש פעמים בזמנו ולא ראתה, אבל במקרה לבדו או זמן לבדו שלא ראתה בהם אינו נעקר.

## וסת המורכב מגוף וימים ועקרה אחד מהם

הנה מה שכתב השו"ע בסוף הסעיף שמקרה לבדו או זמן לבדו לא נעקר, כבר ביארנו [עי' לעיל שיעור לה] שאי"ז שלא נעקר כלל, אלא קצת נעקר, שהרי אם קבעה לראות בראש חודש בפיהוק ועכשיו עבר ג"פ ר"ח ולא פיהקה ולא ראתה, אף שלא נעקר הוסת, מ"מ כשבא ר"ח כל זמן שלא פיהקה אינה חוששת שתפהק ותראה, שהרי כבר הגיע ג"פ ר"ח ולא פיהקה, רק שאי"ז עקירה לגמרי שאם תפהק בר"ח צריכה לחשוש.

[סעיף כז] תינוקת שלא הגיע זמנה לראות...

## דין תינוקת

הנה דין תינוקת אינו מצוי היום, שאין רגילים לינשא קודם בגרות, אכן נבאר קצת והוא נפק"מ לדין זקינה דלהלן. דהנה דין תינוקת מאחר שאינה בת דמים, לכן אם הוחזקה לראות דמים אחר ראיית ג' פעמים, חוששת לוסת, אולם אם אח"כ פסקה ג' עונות בינוניות שהם צ' יום ולא ראתה, אינה חוששת לוסת הראשון כלל, וחזרה לקדמותה.

## שיעור ג' עונות בינוניות

ומה שכתב השו"ע שג' עונות בינוניות הם צ' יום, צ"ב, דבכל עונה בינונית שהיא ל' יום מחשבים יום ראייתה בתוך שיעור ל' יום, ויום הל' [שהוא כ"ט יום אחר ראייתה] הוא יום הוסת, וא"כ ג' עונות בינוניות הם פ"ז ימים ולא צ' יום. ויש שפירשו שבאמת הוא לאו דוקא צ' יום ואם הפסיקה פ"ז ימים כבר חזרה לקדמותה. אולם השועה"ר (ס"ק קג) כתב שג' עונות אלו מחשבין בעונות מובדלות שלא יהיה יום ל' עולה לכאן ולכאן. וגם בזה יש נידון אם צ' יום זה בצירוף יום הראיה והוא פ"ט יום, או שאין מחשבים כלל את יום הראיה וצריך צ' יום מראייתה.

ואם הייתה רגילה לראות בהפלגת כ"ה יום, ועברו ג"פ כ"ה יום ולא ראתה, הנה אף שבגדולה חשיב עקירה [עי' לעיל שיעור לב], ואי"צ שיעברו ג' פעמים עונה בינונית, כאן בקטנה אינו דומה לגדולה, כמו שהאריך הש"ך (ס"ק סה) דכאן באים לקבוע שאינה בת דמים וזה אזיל לפי ראיה בינונית של נשים.

## מתי תחשוש תינוקת לוסתה

ותינוקת שחוששת לוסתה, כתב השו"ע שאינה חוששת עד שתראה ג' פעמים מכוונות שלא פיחתה ולא הותירה, אבל הט"ז (ס"ק מג) חולק, שאף אם ראתה ג' פעמים בדרך שא"א לעשות מהם וסת קבוע כגון שאין הראיות מכוונות בשווה, אף שאין כאן וסת קבוע, מ"מ מהני הג' ראיות להחזיקה כאשה שיש לה דמים, ושוב אין לה דין כקטנה, ומעתה תחשוש לוסתה כדין וסת שאינו קבוע. ובנקוה"כ חולק על הט"ז וכמשמעות השו"ע והרשב"א. ובאחרונים החמירו כהט"ז, ועי' גם בשועה"ר (אות ק') שכתב דאמנם סתימת השו"ע והרשב"א כהנקוה"כ, אבל מ"מ צ"ע מנא להם הא.

[סעיפים כח-לא] כח. וכן זקנה שעברו עליה שלש עונות משהזקינה ולא ראתה, הרי זו מסולקת דמים ואינה חוששת לוסתה הראשון. **וקטנה וזקנה אינן חוששות לוסת שאינו קבוע**. כט. איזו היא זקנה, כל **(שזקנה כל כך שראויה)** שקורין לה אימא בפניה מחמת זקנותה ואינה חוששת. ל. חזרה וראתה, דינה כדין תינוקת שלא הגיע זמנה לראות. לא. חזרה לראות בעונות קטנות שהיתה למודה להיות רואה בהן, חזרה לקביעותה הראשון. אם וסת ההפלגות חזרה לקדמותה אם תהיה ההפלגה כמו שהיתה למודה תחלה, אם בשאר הוסתות אפי' בפעם אחת חוזרת לקדמותה, שהרי נתגלה שדילוג הראשון לא סילוק דמיה היה אלא מקרה, ובזה חמור דין הזקנה מדין הקטנה שלא הגיע זמנה לראות.

## דין הזקינה

דין הזקינה שווה לדין הקטנה, אחר שעברו עליה ג' עונות משהזקינה ולא ראתה, וג' עונות היינו צ' ימים וכמו שנתבאר בתינוקת. ובסעי' ל' מבואר שנעשה דינה כתינוקת, והיינו דאף אם תראה דם שוב אינה חוששת לוסת.

## חזרה הזקינה לראות

וחזרתה לראות, הוא באופן שחזרה לראות ביום שרגילה הייתה לראות, ואז חוזרת לקדמותה להיות כבת דמים וחוששת לוסתה. ואם ראתה שלא ביום שהייתה רגילה לראות, אז צריכה ב' ראיות, אבל בראיה ראשונה אינה חוששת כלל [כן מוכח בתוספות ט: ד"ה זקנה, וכ"כ הרשב"א שם]. וצריך שיהיה בין ראיה ראשונה לשניה הפלגה קטנה כדרך רגילות שאר נשים, אבל אם היו ב' ראיות בהפלגה גדולה לא חשיב שחזרה לראות.

## מתי יש להקל להחשיבה כזקינה

מיהו דין זקינה אינו כל כך למעשה, דאינו ברור השיעור מתי נחשבת זקינה, לומר שאם הפסיקה לראות צ' יום נעשית מסולקת דמים, שהרי סתם אשה שהפסיקה לראות צ' יום ודאי לא נחשבת מסולקת דמים. ובגמרא (נדה ט' ע"א-ע"ב) איתא, היכי דמי סמוך לזקנתה, אמר רב יהודה כל שחברותיה אומרות עליה זקנה היא, ורבי שמעון אומר כל שקורין לה אמא אמא ואינה בושה. ופסק השו"ע כדעת ר' שמעון. אלא שאין אנו יודעים השיעור מתי נחשב שהיא בושה, שהרי הוא דבר המשתנה מאשה לאשה. וגם אין רגילות היום לחשוש מזה.

ובאחרונים חששו בזה, שבשו"ת בית שלמה (ח"ב סי' ח) כתב לחלוק על הפנים מאירות שהיקל באשה בת נ"ג שנים, ולא רצה להתיר אלא במעשה באשה אחת שהייתה בת ס"ז. וא"כ למעשה אי"ז מצוי כלל כי אשה זקינה כל כך אינה רואה כלל, ולכך בשאר נשים כל שלא הגיעו לגיל מופלג הרבה, חוששים ומחשבים לה הוסתות כשאר נשים, ואם יקרה מקרה שיבוא דם תחשוש לו [ואם יוצא לה דם צריכה לבדוק אם בא מפצע או מהרחם, ופעמים שיש סכנה בראיית דם זה, וצריך לחקור אחריו, אבל מ"מ אם בא מהרחם נטמאת כשאר אשה].

[סעיף לב] פעמים שהאשה קובעת לה וסת בתוך וסת. כיצד, ראתה שלש פעמים בראש חודש, ורביעית בב' לחודש ובר"ח וכן בחמישית ובששית, הרי קבעה שתי וסתות.

## קבעה וסת אם מבטל וסת אחר

כבר הארכנו בזה לעיל (שיעור ל-לא) אם וסת נעקר ע"י קביעת וסת אחר, ובביאור הדין כאן שקובעת ב' וסתות. ועי' בשועה"ר בקו"א אות ה' שהעתיק דברי הב"ח שוסת קבוע עוקר שאינו קבוע, וצ"ת דהא אי"ז מתאים לשיטתו דס"ל שאפילו וסת שאינו קבוע אינו נעקר ע"י קביעת וסת אחר.

[סעיפים לג-לד] לג. מעוברת לאחר שלשה חדשים לעיבורה ומניקה כל כ"ד חודש אחר לידת הולד, אינה קובעת וסת. אפילו מת הולד או גמלתו, דמים מסולקים מהן כל זמן עיבורה וכל כ"ד חודש. ומ"מ חוששת לראיה שתראה כדרך שחוששת לוסת שאינו קבוע. לד. מעוברת משהוכר עוברה, ומניקה כל כ"ד חדש, אינה חוששת לוסת הראשון. אפילו היה לה וסת קבוע והגיע תוך הזמן הזה, אינה צריכה בדיקה ומותרת לבעלה. ואפילו שופעות ורואות דם באותן עונות שהן למודות לראות בהן, אינו אלא במקרה. עברו ימי העיבור וההנקה חוזרות לחוש לוסתן הראשון, כיצד, היה לה וסת לימים, אם למודה לראשי חדשים חוששת לר"ח ראשון שהיא פוגעת בו, וכן כל כיוצא בזה. וכן הדין אם היה לה וסת הגוף או לזמן ידוע, אבל אם היה וסתה וסת ההפלגות אי אפשר לחוש עד שתחזור לראות, חזרה לראות אפילו פעם א' חוששת יום ההפלגה שהיתה למודה להפליג.

## דין מעוברת שראתה כמה תראה שתחוש לוסת

מה שכתב השו"ע שחוששת לראיה שתראה כוסת שאינו קבוע, עי' בש"ך לעיל סי' קפד (ס"ק יט) שהביא ממהרש"ל שאם ראתה ג' פעמים בימי עיבורה חוששת לוסתה, ומשמע שבראיה אחת אינה חוששת, ובסדרי טהרה (ס"ק לז) הוכיח מהראשונים וכן מלשון השו"ע, שחוששת אפילו לראיה אחת כוסת שאינו קבוע, וכ"כ בחוו"ד (חידושי סק"נ), ובפת"ש לעיל סי' קפד (ס"ק יד) נקט שכן גם דעת המהרש"ל והש"ך, ולא כתבו ראיית ג' פעמים אלא כדי שיהיה דינו כוסת קבוע, אבל לוסת שאינו קבוע כו"ע מודו שחוששת אפילו בפעם אחת.

## מעוברת בזה"ז

והנה יש לדון בזמנינו שאין רגילים לראות גם בג' חדשים הראשונים, ורואים אותה לחומרא כאשה מסולקת דמים, וגם מחמירים עליה כאינה מסולקת מאחר שהיא בג' חדשים ראשונים. וא"כ באופן שתראה בחודש הג' לעיבורה היה מקום להחמיר עליה שתחשוש לוסתה בחודש הרביעי לעיבורה, דנימא לחומרא שהיא כמסולקת דמים, ומאחר שראתה בימי עיבורה חוששת עכ"פ כוסת שאינו קבוע, מיהו עי' לעיל (שיעור ד') שנראה שאין לחשוש לזה, כיון שגם בזמנינו מצוי יותר ראיית דם בג' חדשים ראשונים. ועוד שאף שהשו"ע החמיר לחשוש לראיה אחת, הא יש מהאחרונים שחולקים על זה ומקילים, וכיון שאנו יודעים שאשה זו אינה עשויה לראות כי באמת מסולקת היא כדרך הנשים בימינו, יש לדון להקל שלא תחשוש.

## מעוברת שהחמירו בה לחשוש לוסת יש להקל לעניין הבדיקות

ואף במקום שמחמירים על מעוברת לחשוש לוסתה, וכמו שפסק השו"ע שאם ראתה ראיה אחת חוששת כוסת שאינו קבוע, מ"מ יש מקילים לעניין הבדיקות, שלא להצריכה בדיקה, כי יש בריבוי בדיקות אלו סכנה להעובר. וכיון שלעניין שתחשוש כוסת שאינו קבוע הוא שנוי במחלוקת, א"כ עכ"פ לעניין הבדיקות יש להקל. אמנם לעניין עונה בינונית שצריכה לחשוש בג' חדשים ראשונים, ואף בזמנינו שרובן מסולקות דמים בג' חדשים ראשונים, בזה אין להקל גם לענין הבדיקה [מיהו סגי לבדוק פעם אחת ביום ל' לראייתה שהוא עיקר יום ה'עונה בינונית'].

## מעוברת שראתה אם תחשוש לעונה בינונית

ואחר שהיא מעוברת, כתב הסד"ט (ס"ק לו) דאינה חוששת לעונה בינונית, דהא אשה שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לבינונית, שאין עונה בינונית באה אלא באשה שאין לה וסת קבוע, וכיון שאשה שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לעונה בינונית, א"כ ק"ו אשה זו שהיא מסולקת דמים בודאי אין לחשוש לה כלל לעונה בינונית. אבל החוו"ד (חידושים סק"נ) והגר"ז (אות קיד) כתבו שחוששת לעונה בינונית, ועי' בפרי טוהר שביאר הטעם להחמיר, דמה שכתב הסד"ט אי"ז טענה, דאשה שיש לה וסת קבוע שאינה חוששת לבינונית הוא משום דאמרינן שבודאי תראה ביום שרגילה היא לראות, אבל מסולקת דמים אי"ז כך, דהרי אין לה זמן שראויה לראות, וכל שאין יודעים מתי תראה חוששים לעונה בינונית. ולכך כתב שאם ראתה ראיה בימי עיבורה צריכה לחשוש לעונה בינונית, וכן הוא להלכה שיש לחוש לדברי החוו"ד. ומ"מ לעניין בדיקה נראה דיש להקל, דעדיף לנקוט לקולא לעניין הבדיקות מאחר שהוא קצת סכנה לפעמים.

## דין מינקת

ולעניין מינקת, הנה בזמנם הייתה אשה מינקת מסולקת דמים כ"ד חודש אחר הלידה, אמנם נשתנו הטבעים. וביאור השו"ע במה שכתב 'ואפילו שופעות ורואות דם באותן עונות שהן למודות לראות בהן, אינו אלא במקרה'. הנה בודאי נאסרת בראיה זו, רק שאינה קובעת וסת.

ומש"כ עברו ימי העיבור וההנקה, חוזרות לחוש לוסתן הראשון. ודעת השו"ע שאף בלא ראתה חוששת, אכן הש"ך ס"ק עה פליג שאינה חוששת לוסת עד שתראה דם פעם אחת, וכתב השו"ע שדין זה שייך דוקא לעניין וסת החודש, אבל וסת הפלגה לא שייך עד שתראה דם, שהרי בודאי כבר עבר שיעור הזמן של ההפלגה, מיהו אם ראתה פעם אחת, אז יש לה לחוש לוסת הפלגה שהיה לה קודם עיבורה.

## וסת שאינו קבוע ודין ימי המבוכה

ועי' בפת"ש (ס"ק לב) שהביא מהנוב"י דדוקא לוסת הקבוע חוזרת לחוש, אבל לוסת שאינו קבוע כיון שנתעברה ופסקה דמים שוב אינה צריכה לחוש לו כלל אחר ההנקה [ועי' לעיל סוף שיעור לב בזה]. מיהו לעניין ימי המבוכה, אף שסומכים על דברי הנוב"י הנ"ל שאינה צריכה לחוש לוסת שאינו קבוע, מ"מ לימי המבוכה שלה תחשוש, דהוי כוסת קבוע, ואף שאין זה מוסכם באחרונים להחשיב ימים אלו כוסת קבוע, מ"מ הא יש הסוברים שתחשוש אחר עיבורה גם לוסת שאינו קבוע.

## דין מינקת בזמנינו

והנה בזמנינו נשתנו הטבעים, והרבה נשים רואות גם בימי מניקותם, ולכן בזה"ז אשה מינקת אין רואים אותה כמסולקת, וא"כ לדעת המחבר תחוש מיד לוסת החודש שלה, אבל מאחר שהש"ך פסק שאינה חוששת עד שתראה פעם אחת, א"כ גם בזמנינו יש להקל שלא תחוש קודם שתראה, אבל אם ראתה פעם אחת צריכה לחוש לוסתה. אכן אשה שעדיין לא עשתה הפסק טהרה אחר הלידה, עדיין אין זה ראיה לחוש משום וסת, אבל אחר שעשתה הפסק ועבר יום אחד, אם תראה יש לה לחוש לוסתה [ואף אם ראתה טיפת דם חוששת משום וסת להקל ולהחמיר, ועדיף שלא תעשה הפסק טהרה עד שיעבור זמן שיודעת שהיא כבר נקיה מדם הלידה, דאל"כ יהיה לה כל דיני וסתות].

## כיצד לחשב בהיה לה וסת הדילוג קודם ימי עיבורה

ואשה שהיה לה וסת הדילוג קודם הלידה, יש להסתפק כיצד לחשב הוסת אחר העיבור, שאם ראתה בדילוג ל"א ל"ב ל"ג ועכשיו עברו הרבה חדשים שלא ראתה, דיש לומר שנמשיך החשבון היכן שהפסיק, ועכשיו תחוש לדילוג ליום ל"ד, או דנימא שמחשבים את כל החדשים, והדילוג יהיה כפי החשבון כאילו ראתה. ויותר מסתבר כהצד הראשון, דמחשבים כאילו נפסק החשבון.

**דינים העולים**

1. וסת המורכב מגוף וימים. אסורה כל עונת הוסת, אכן בלא"ה כל שהמשיכה ראייתה אחר הפיהוק צריכה לחוש לכל עונת הוסת.
2. וסת המורכב מגוף וימים נעקר רק כשבאו בהרכבה ולא ראתה, ואם עקרה אחד מהם אינו נעקר. ומ"מ נעקר במקצת, שאם הייתה רואה בפיהוק בר"ח ועקרה של ר"ח, כשבא ר"ח אינה חוששת שתראה אא"כ פיהקה.
3. תינוקת. אינה חוששת לוסת, ואם ראתה ג"פ חוששת לוסתה, ולדעת השו"ע וכן דעת הש"ך אי"ז אלא כשראתה ג"פ בימים שווים, אבל הט"ז סובר שאף כשראתה ג"פ שאינם מכוונים בשווה, שוב אינה נחשבת כמסולקת דמים, ותחשוש לוסת אף כשאינו וסת קבוע. והאחרונים ס"ל להחמיר כדעת הט"ז.
4. עברו ג' עונות בינוניות ולא ראתה חזרה לקדמותה, ויש אומרים שהם פ"ז ימים, שהרי כל עונה בינונית מחשבים יום ראשון ויום אחרון לשיעור ל' ימים. אולם השועה"ר כתב שאין מחשבים יום ל' לכאן ולכאן, ועדיין יל'ד אם הם פ"ט ימים או צ' ימים.
5. זקינה. שעברו עליה ג' עונות בינוניות ולא ראתה נעשית מסולקת דמים, ושוב אינה חוששת לוסתה. ושיעור ג' עונות בינוניות הוא כמו שביארנו בדין הקטנה. ואם חזרה לראות ביום שרגילה לראות, אפי' ראתה רק פעם אחת, חוזרת לחשוש לוסתה. ואם ראתה ביום שאינה רגילה לראות, אינה חוששת אלא בב' ראיות, בהפלגה קטנה כדרך רגילות שאר נשים.
6. ושיעור מתי נחשבת זקינה אינו ברור למעשה כל כך, וע"כ אין להקל עד שתהיה זקינה הרבה [עד שיעור ס"ז שנים], וכל זמן שלא הזקינה כל כך חוששת לוסת.
7. מעוברת. אחר ג' חדשים הרי היא כמסולקת דמים ואינה חוששת לוסתה, ואם ראתה פעם אחת משמע בשו"ע שחוששת לוסתה, אבל לדעת מהרש"ל אינה חוששת אלא כשתראה ג"פ. ויש לחוש לדעת השו"ע, ומ"מ לעניין הבדיקות יש להקל שלא תבדוק, מאחר שיש בזה גם קצת סכנה לעובר להרבות בבדיקות בימי הריונה.
8. בזה"ז אין רגילות לראות גם בג' חדשים ראשונים, ולחומרא חוששים שאינה כמסולקת, אבל יש לחשוש שמא מסולקת היא, ונפק"מ באופן שראתה בג' חדשים ראשונים אם תחשוש בחודש הרביעי, מיהו למעשה יש להקל שלא תחוש בחודש הרביעי אף כשראתה בג' חדשים ראשונים.
9. מעוברת שראתה שחוששת לוסתה, דעת הסד"ט שאינה חוששת לעונה בינונית, אבל החוו"ד חולק שחוששת אף לעונה בינונית, ומ"מ לעניין בדיקה יש להקל וכהנ"ל [ודוקא לאחר ג' חדשים, אבל בג' חדשים ראשונים אין להקל בבדיקה].
10. מינקת. מדינא דגמרא חשיב כמסולקת דמים, ואפילו ראתה, אע"פ שהיא נדה מ"מ אינה חוששת לוסתה. אמנם בזמנינו יש נשים שרואות בימי מניקותה, ולדעת השו"ע היה לה לחוש לוסתה, אכן יש להקל כדעת הש"ך שעד שתראה פעם אחת אינה חוששת לוסת. אמנם כל זמן שלא עשתה הפסק טהרה, כל ראיותה הם דם דמחמת הלידה, ואינה חוששת לוסת [ועדיף לה שלא תעשה הפסק טהרה עד שתראה שהיא נקיה לגמרי מדם לידה].
11. עברו ימי מניקותה חוששת לוסתה, ולדעת השו"ע חוששת מיד לוסת שהיה לה אף כשעדיין לא ראתה, מיהו דוקא לוסת החודש, אבל לוסת הפלגה אין שייך לחוש עד שתראה. ולדעת הש"ך לעולם אינה חוששת עד שתראה, ונוהגים להקל כדעת הש"ך.
12. ואינה חוששת אלא לוסת קבוע שהיה לה, אבל לוסת שאינו קבוע אינה חוששת, אולם לעניין ימי המבוכה צריכה לחשוש.

היה לה וסת הדילוג קודם עיבורה, לאחר ששלמו ימי מניקותה וחוזר לה דין הוסת, ונראה שתמשיך החשבון מהיכן שהפסיק, וכל ימי עיבורה ומניקותה אינם בחשבון.

**חלק ב'**

**סימן קצ**

**שיעור לח**

**[סעיף א] דבר תורה אין האשה מטמאה ולא אסורה לבעלה עד שתרגיש שיצא דם מבשרה, וחכמים גזרו על כתם שנמצא בגופה או בבגדיה שהיא טמאה, ואסורה לבעלה אפילו לא הרגישה ואפילו בדקה עצמה ומצאה טהורה. וצריכה הפסק טהרה שתבדוק עצמה ותמצא טהורה, ואח"כ תמנה שבעה נקיים חוץ מיום המציאה.** כאילו ראתה ודאי, וכמו שיתבאר לקמן סימן קצ"ו**. ואם הרגישה שנפתח מקורה להוציא דם ובדקה אחר כך ולא מצאה כלום, יש מי שאומר שהיא טמאה.**

## טומאת נדה מדאורייתא

בסד"ט (להלן ס"ק צ"ג) כתב ששיטת רש"י היא שאם ודאי יצא הדם מגופה אפילו אם לא היה לה הרגשה מ"מ טמאה מדאורייתא, אמנם השו"ע פסק כדעת הרמב"ם וכן דעת רוב הראשונים, שאינה טמאה מה"ת אלא בהרגשה, ויש כמה מיני הרגשות שהוזכרו בפוסקים, שברמב"ם (פ"ה מאיסו"ב הי"ז) איתא הרגשה שנזדעזע גופה. והחת"ס (סי' קנ) כתב שיש ב' מיני הרגשות, שנזדעזע גופה ממש כמ"ש הרמב"ם, ועוד הרגשה שהיא עקיצה כמו עקיצת מי רגלים, ובתרומת הדשן (סי' רמו) כתב הרגשה שנפתח מקורה [והזכיר הרגשה זו בשו"ע כאן, וכן לעיל סי' קפח ס"א], ובחוו"ד (סק"א) הביא עוד הרגשה שהוזכרה באחרונים שהיא זיבת דבר לח. והנה בנוב"י (מהדו"ק יו"ד סי' נה) ס"ל שאם מרגשת זיבת דבר לח בפרוזדור, ג"כ טמאה. אבל החוו"ד (שם) פליג, שהרי התורה אמרה שאין האשה טמאה אא"כ היה לה הרגשה, וא"כ אם בשעה שיצא מהמקור לא הרגישה ולא נטמאה, איך נאמר שאם אח"כ הרגישה כשיצא הדם לפרוזדור, תיאסר למפרע, ולכך ס"ל שאינה טמאה אא"כ מרגשת זיבת דבר לח בשעה שיוצא מהמקור, ודעת החת"ס (ח"ב סי' קמה) שהרגשת זיבת דבר לח אינה הרגשה כלל. ומה שכתב בחוו"ד שתרגיש כשיצא דם מן המקור הוא ודאי דבר שאינו דבר מצוי כלל, ולא שמענו מי שיכולה להרגיש הרגשה זו [וע"ע לעיל שיעור א' בזה].

## הרגישה, ויצא ממנה רוב מראה טהור ומיעוט דם

והנה הסד"ט (סק"א) הביא דברי השב יעקב רבו, דס"ל שאם יצא לה הרבה ליחה לבנה עם מעט דם, אפילו הרגישה אי"ז חשיב הרגשה, כי תולים ההרגשה ברובא דליחה לבנה. והסד"ט חולק עליו דמ"מ יצא דם וכשיצא הרגישה ביציאתו, ולכך טמאה מה"ת.

## חקירה ביסוד הדין שאסורה מה"ת רק בהרגשה

והנה בעצם יסוד הדין דמן התורה אינה אסורה עד שתרגיש, יש לחקור אם זה משום דגזירת הכתוב היא שלא אסרה תורה אלא דם שיצא בהרגשה. או דילמא שהוא פטור אחר, דהתורה אסרה רק ראיה כדרכה, וכל ראיה שלא כדרכה אינה מטמאת, ולכך בעינן שתרגיש, כי אם רואה שלא בהרגשה הוי ראיה שלא כדרך.

ואם נאמר כהדרך השניה שהוא משום דראיה בלא הרגשה הוי ראיה שלא כדרך, א"כ לא שייך לומר כדעת השב יעקב, שאף שהיה לה רוב ראיה טהורה, מ"מ אותו דם שיצא בראיה זו לא יצא שלא כדרך, שהרי כשיצא היה הרגשה והוי ראיה כדרך.

ויש להביא ראיה כהצד השני שהוא רק משום דבעינן ראיה כדרכה, מדברי הרשב"א (מובא בסד"ט סק"ג ד"ה וכתב) שאם מצאה דם בבדיקה, טמאה מה"ת אפילו אם לא הרגישה, דאמרינן שעד הבדיקה חיפה על הרגשתה. ולכאורה אינו מובן, דהא מ"מ לא הרגישה, ואם גזירת הכתוב הוא שאינה אסורה אלא בדם שיצא בהרגשה, איך תיאסר, והרי מ"מ לא הרגישה. וביותר יש להוכיח מדין קטנה, דבגמרא (לב.) מבואר שקטנה בת יום אחד טמאה, ואיך שייך שקטנה זו הרגישה, וא"כ תימה הוא איך תיאסר קטנה כזו מה"ת. אכן אי נימא דהיסוד הוא דבעינן ראיה כדרך, א"כ באופן שיש הרגשה ורק לא נתנה ליבה לזה, יש כאן ראיה גמורה כדרך, ולכך אסורה מהתורה.

ויעויין בש"ך (סק"ג) להלן על סעי' ב', דמבואר שבקטנה לא גזרו חכמים טומאת כתמים, וביאר הש"ך שכל שלא הרגישה אינה טמאה מה"ת, וחכמים הקילו בה בכתמים, דהא איסורה מדרבנן והם אמרו להקל בכתמים דקטנה אפילו יצא הדם מגופה, כיון שלא הרגישה. אולם רע"א בתשובה (ח"א סי' פא) תמה עליו, דמנא ידעינן שלא הרגישה, וכתב שכל מה שהקילו בקטנה הוא משום שתולים שבא הדם מעלמא, אבל אם ידוע שבא מגופה באמת גם קטנה טמאה, ואף שלא בהרגשה כל שידוע שבא מגופה טמאה עכ"פ מדרבנן.

## נשים דידן שאינם מרגישות אם יש להם איסור נידות מה"ת

וא"כ למעשה נשים דידן דלא מרגישות וכתב הצפנת פענח שהוא משום שלא שמות ליבן, א"כ אסורות מה"ת, וכמו שנתבאר דבכה"ג שלא שמה ליבה אין זה מגרע מה שלא הרגישה, כי מ"מ הוי ראיה כדרכה, וא"כ אסורות מה"ת אף כשלא הרגישו. רק שיקשה דא"כ לעולם תהיה אסורה מהתורה ולא יהיה כלל דין כתמים. אכן באופן שיש צד שבא הדם מעלמא בזה לא תהיה אסורה מה"ת, אלא רק מדין כתמים, וכמו שכתב רע"א גבי קטנה דלא ידעינן שלא הרגישו, וביאר דדין כתמים לא שייך בקטנה אלא באופן שיש ספק שבא הדם מעלמא. ומעתה אם אשה ראתה דם שודאי יצא מגופה, באמת תהיה אסורה מה"ת בזמנינו אף כשלא הרגישה, מאחר שודאי בא הדם מגופה, אמנם אם אין זה ודאי, אף במקום שאין דין תליה לפנינו, מ"מ אינה אסורה אלא מדרבנן מדין כתמים, משום שמא בא הדם מעלמא.

## איסור כתמים אם הוא משום דין ספק

וסברא זו מבוארת בדברי הט"ז, דהנה זה לשון הרמב"ם (פ"ט מאיסו"ב הלכה ב) ומדברי סופרים שכל הרואה כתם דם על בשרה או על בגדיה, אף ע"פ שלא הרגישה, אף על פי שבדקה עצמה ולא מצאה דם, ה"ז טמאה, וכאילו מצאה דם לפנים בבשרה, וטומאה זו בספק שמא כתם זה מדם החדר בא. עכ"ל. ובכס"מ התקשה בדברי הרמב"ם, מפני שהבין דהוא ספק אם הדם בא מהחדר או מן העליה, וא"כ לעולם יהיה ספק ספיקא, ספק מגופה בא ספק שלא מגופה, ואת"ל מגופה ספק מן החדר וטמא ספק מן העליה. ותירץ ב' תירוצים. **א.** שמשום שהוא איסור חמור החמיר חכמים אפילו בספק ספיקא. **ב.** עוד תירץ שכל מה שהחמירו חכמים הוא באופן שאין לה במה לתלות, וכגון שלא עברה בשוק של טבחים ולא התעסקה עם ציפור, וכיון שאין לה במה לתלות אין להסתפק שמא בא מעלמא, ולכך אין כאן ס"ס. והט"ז דחה שאין כאן ספק ספיקא, דלא חוששים כלל להצד שבא הדם מן העליה, משום דרוב דמים באים מהמקור [ועי' בחוט שני שהבין שהט"ז והכס"מ שווים הם, אבל אין דעתם שווה וכמשנ"ת]. והספק שכתב הרמב"ם, היינו אם הוא מהחדר או מעלמא, וחזינן שאף במקום שליכא דין תליה, מ"מ יש היתר מצד שמא בא הדם מעלמא.

ועכ"פ עולה שההיתר בכתמים בזה"ז הוא משום שיש צד שהדם בא מעלמא, וכהיום מצוי חשש שבא מעלמא, מחמת כל מיני פצעים שיש לאשה בגופה.

## אם יש ספק על מראה שנמצא על עד הבדיקה

והנה כשיש ספק על מראה הכתם אם הוא מראה אסור או לא, הוי ספק חסרון ידיעה ואסור. וכתב החכמת אדם (קיג, כט) שאף לדעות שספק ידיעה לכל העולם הוי ספק, מ"מ אין להתיר, כיון שהוא לפנינו וצריך בדיקה לכך צריכים להחמיר מספק [ודין זה מבואר גם בהלכות תערובות סי' צח ס"ג].

אכן כל זה כשהמראה לפנינו ואין יודעים אם הוא צבע האסור, אבל אם מצאה כתם ונאבד, כתב החכמ"א (שם) שיש להקל מאחר שהוא ספק דרבנן, וכן יש להוכיח מדברי רע"א להלן (סעי' מו), שכתב להחמיר באופן שהוא חסרון ידיעה אבל בנאבד ואינה יודעת אם היה צבע האסור, זה ספק גמור ויש להקל. וכן כתב בדברי מלכיאל (ח"ד סי' סז). אבל בשואל ומשיב (מהדו' ד' ח"ג סי' עו מובא בבדי השולחן ציונים ס"ק יח) חולק, וס"ל שאין להתיר כשלא ראה את הצבע קודם שנאבד, מאחר שהראב"ד כתב שרוב מראות נשים טמאים, א"כ בסתמא אם נאבד נתלה שהיה מראה טמא. והגר"ש וואנר בשיעורים שלו (סי' לא אות ד') כתב לדחות, שכוונת הראב"ד על זמנו שהיו מתירים מראה אדום כשאינו אחד מהמראות הטמאים, ועל זה כתב שרוב מראות אדומים הם טמאים, אבל אם אין ידוע שהיה אדום אז יש להתיר, דרוב ראיות סתם שרואה האשה הם טהורים. ונמצא לפי"ז שאינו דבר ברור למעשה, כיון שצבע לבן ודאי אינו בנידון, ורק מראות שנוטים לאדום הם בכלל הספק [ובנוב"י (תה"ת סי' קיח) כתב גבי אשה שנפתח מקורה ולא בדקה, אם יש להתירה, דהוא תלוי במחלוקת הראב"ד והבעה"מ אם רוב מראות נשים טמאות, ועיי"ש מה שהאריך בזה].

מיהו כל מה שהבאנו שיש להקל כשנאבד המראה, זה דוקא באופן שלא היה לנו ספק על הצבע קודם שנאבד, אבל אם ראה החכם את המראה קודם שנאבד והיה לו ספק אם הוא צבע האסור, בזה מבואר ברע"א (שם) שיש להחמיר, מאחר שכבר היה ספק חסרון ידיעה, ואינו ניתר אח"כ ע"י שנאבד. ובחוט שני כתב שיש לדון שאף אם האיש עצמו ראה את שמראה ונסתפק בדינו, וכוונתו הייתה לילך למורה לשואלו, ונאבד קודם ששאל, אפשר שגם זה דמי לחכם שראה ולא ידע דינו. מיהו כל זה דוקא אם היה ספק ממש בצבע, אבל מצוי שיש אנשים ששואלים למורה אף במראה שאין עליו ספק באמת, ומי שמבין ויודע להורות מיד ידע שאי"ז מראה אסור, א"כ בזה לא חשיב שהיה ספק חסרון ידיעה קודם שנאבד, וא"כ יש להתיר מספק אחר שנאבד.

## כתם פחות מכגריס, יש סברא לתלות שבא מעלמא

כתב בסדרי טהרה (סק"ג ד"ה וכתב עוד, עפ"י הסוגיא דף נב:) דאין דרך של אשה לראות פחות מכגריס, וכשראתה פחות מכגריס, מסתבר לתלות שהדם בא ממקום אחר. ולפי"ז כתב נפק"מ גבי מעשה באשה שהייתה בבית הכנסת ונתעטשה שם בחוזק עד שהרגישה שיצא ממנה דבר לח, ולא היה בידה לבדוק עד הערב, ובערב כשבדקה מצאה שם מראות כשרים וגם פחות מכגריס דם. והנה אם באמת בשעה שנתעטשה יצא ממנה דם, א"כ הוא איסור תורה מאחר שהיה לה הרגשה, וא"כ יהיה אסור אף בפחות מכגריס, אבל אם נאמר שהדם בא אח"כ ולא בשעת העיטוש, א"כ יהיה בלא הרגשה, ושרי בכתם פחות מכגריס. ועיי"ש בסד"ט שכתב כמה סברות להקל בזה, וכן מסיק להלכה להקל בזה משום שיש לתלות שהדם בא מעלמא.

## ראתה כתם ואח"כ בא וסתה איזהו יום התחלת הוסת

והנה אשה שהיו לה הרבה כתמים יום אחר יום, ואח"כ בא הוסת, יש לדון אם הכתמים היו התחלת וסת, וממילא תחשוש לוסתה ליום שהתחילה לראות, או דיום שבא וסתה הוא יום התחלת הוסת. ויש שהביאו להוכיח מרש"י בנדה (נב:) דמבואר שכל שהוא בתוך מעת לעת תולים את הראיה בנידות, וחייבת אף בקרבן אם שמשה, מיהו שאר ראשונים חולקים על רש"י, וכן הרמב"ם לא הביא דין זה להלכה.

ולכן נראה לעניין הלכה שאם היא מטפטפת הרבה דם, וכגון אחת לשעה וכדומה, אז מסתבר מאוד לומר שהוא התחלת וסת, ויום וסתה יהיה מיום שהתחילה לטפטף. אבל אם היה לה טיפה אחת ליום למשל, אז יש לומר שאינו וסת, ויש לחוש גם ליום שבא וסתה [ולשיטת רש"י כל שהוא בתוך מעל"ע קובעים יום וסתה לפי זמן שראתה את הכתם]. ועי' בחוט שני (סעיף א' עמ' קלט) שכתב שתחמיר בשניהם, אלא שכתב עצה שלא תצטרך להחמיר, שתבדוק בעד ואז ודאי יכולה להחשיבו בתחילת הוסת. ואם לא בדקה תשאל לחכם לראות מתי יש לסמוך שזמן ראיית הכתם הוא תחילת הוסת, כגון ברגילה לראות כתמים קודם הוסת.

**דינים העולים**

1. דעת רוב הראשונים והפוסקים שאשה אינה אסורה מה"ת אלא כשהרגישה. והרגשה זו היא נזדעזע גופה או הרגשה שנפתח המקור. והרגשת זיבת דבר לח, דעת הנוב"י דהוי הרגשה, והחוו"ד מצריך שתרגיש דוקא במקור, וזה אינו מצוי. ודעת החת"ס דהרגשת זיבת דבר לח אי"ז הרגשה כלל.
2. הרגישה, ויצא ממנה רוב מראות טהורות ומיעוט דם, דעת השב יעקב שאין היא אסורה מה"ת מאחר שתולים ההרגשה ברוב. אבל הסד"ט חולק דמ"מ יש כאן הרגשה. וכן נראה מסברא.
3. אשה שראתה דם מגופה בזה"ז טמאה היא [מה"ת] דתולים שהרגישה ולא שמה לב. והיתר דכתמים הוא משום שיש צד שבא הדם ממקום אחר.
4. וקטנה שראתה כתמים וידוע שיצא מגופה, לדעת הש"ך הקילו בה כיון שלא הרגישה, ולרע"א הקילו משום שתולים שבא הדם מעלמא, ולכן בודאי מגופה אין להקל.
5. ספק אם הוא מראה אסור חשיב ספק חסרון ידיעה, ואף אם עכשיו נאבד אין הנפילה מתרת. אבל אם נאבד קודם שנסתפק, בזה יש להקל משום דספק דרבנן לקולא.
6. יצאו לה טיפין טיפין, בכל שעה ושעה, חשיב שכבר התחיל וסתה, ויש לה לחשב לוסתה לפי יום התחלת אותם טיפין. אבל אם היא מטפטפת רק מעט, יש לחוש דלא חשיב התחלת וסת ותחשוש לשני הימים. ואם זה תוך מעל"ע לרש"י יום וסתה יהיה ביום ראיית הכתם. וראוי בכל מקרה לבדוק ואז ודאי תוכל למנות מהכתם.

**שיעור לט**

**[המשך סעיף א] וחכמים גזרו על כתם שנמצא בגופה או בבגדיה שהיא טמאה, ואסורה לבעלה אפילו לא הרגישה ואפילו בדקה עצמה ומצאה טהורה. וצריכה הפסק טהרה שתבדוק עצמה ותמצא טהורה, ואח"כ תמנה שבעה נקיים חוץ מיום המציאה** כאילו ראתה ודאי, וכמו שיתבאר לקמן סימן קצ"ו**.**

## מצאו כתם על בגד של הבעל

בפתחי תשובה (ס"ק ב) הביא דברי הפנים מאירות שדוקא בכתם שנמצא בבגדי האשה אסורה לבעלה, אבל כתם שנמצא בבגד של האיש אין לזה דין כתם. והביא הפת"ש להקשות על הפנ"מ מתוספתא דנדה, דמבואר להדיא שכתם שנמצא על בגד בנה השוכב לצידה יש לו דין כתם, והוא הדין לכתם על בגד של הבעל. וראיתי בחוט שני (עמ' קלו) שכתב ליישב, דודאי כתם שנמצא על בגד האיש מבחוץ, והוא שכב לצידה, א"כ יש לחשוש שבא מן האשה, ובזה מודה גם הפנ"מ שיש דין כתם, דכן הוא הדין בכל כתם שנמצא בבית כשעשוי לבא מהאשה שיש בו טומאת כתמים [עי' סעי' לב]. רק כשמצא הבעל בבגד התחתון, שאין צד שבא הכתם מהאשה, וכל מה שיש לחשוש הוא שמא בא הדם על אברו בשעת תשמיש, ולזה כתב הפנ"מ שאין על זה דין כתם.

## הרגישה ובדקה ולא מצאה דם

**ואם הרגישה שנפתח מקורה להוציא דם ובדקה אחר כך ולא מצאה כלום, יש מי שאומר שהיא טמאה.** דין זה מהתרומת הדשן (סי' רמו), שכתב שאם הרגישה אף שבדקה ולא מצאה כלום אסורה, כי אנו אומרים שבודאי יצא טיפת דם כחרדל ונאבד, והוכיח כן מהגמרא (נז:) שמבואר שאם הרגישה ומצאה דם לאחר זמן, אף שלא בדקה מיד חייבת קרבן, מוכח שאנו תולים שאם הרגישה בודאי היה דם.

אלא שהדרכי משה (סי' קפח סק"ב) כבר תמה על התרומת הדשן, דבסוגיא שם מיירי במצאה דם לאחר זמן, ולכן כשהרגישה וגם מצאה דם אמרינן שבודאי יצא מגופה, אבל זה לא מצאנו בגמרא שחוששים להרגשה לבד בלא שמצאה דם, וכמה אחרונים [רדב"ז ח"א סי' קמט, והיעב"ץ] ס"ל, שלא לפסוק כהתרומת הדשן להלכה מחמת כן.

## דעת החוו"ד שהרגשה חמירה מוסתות

אולם בחוו"ד (סק"ג) כתב לבאר דעת התרוה"ד שהוכיח שהרגשה חמורה מוסתות, דגבי וסתות מוכח בסוגיא (טז.) שאם בדקה אחר הוסת ומצאה דם אינה טמאה למפרע אלא מספק, ואפילו למ"ד וסתות דאורייתא, ואילו גבי הרגשה מבואר בגמרא שבמצאה דם לאחר זמן מביאה קרבן, ומוכח שהרגשה עדיפא מוסת. ומעתה כיון שגבי וסת למ"ד וסתות דאורייתא אם לא בדקה עד לאחר זמן, אפילו מצאה דם טהור הרי היא טמאה, א"כ כ"ש הרגשה החמורה דאמרינן הכי, שאם בדקה רק לאח"ז אפילו מצאה מראה טהור, טמאה. והעולה מהחוו"ד שאם לא בדקה מיד אסורה אפילו אם לאח"ז מצאה דם טהור.

ועוד כתב החוו"ד שלדעת התרומת הדשן הכי נמי אם בדקה מיד ולא מצאה כלום, אסורה, דבגמרא (שם) נחלקו למ"ד וסתות דאורייתא אם בדקה ולא מצאה אם אסורה או לא, ודעת רב נחמן בר יצחק שאף בבדקה בתוך שיעור וסת ולא מצאה כלל, אסורה. וא"כ סובר התרוה"ד שכיון שהרגשה חמורה מוסת א"כ ה"נ בהרגשה אם בדקה ולא מצאה כלל טמאה, ורק אם בדקה מיד ומצאה מראה טהור יש להתיר, כי יש לתלות ההרגשה בראיה הטהורה.

## בדקה מיד ולא מצאה מידי או לאח"ז ומצאה מראה טהור

ובפלתי (סק"ג) חולק וס"ל שאם בדקה מיד ולא מצאה כלום מותרת, וכן דייק הפת"ש (סק"ה וסק"ו) מהסדרי טהרה, ובסד"ט (סק"ד) גם סובר שכמו"כ אם מצאה דם טהור לאחר זמן יש להתיר, אכן כתב שצ"ע עד כמה זמן תמצא דם טהור ויכולה לתלות הרגשתה בזה [ויש שאמרו שהוא שיעור חצי שעה אבל אין זה ברור].

## ספק הרגישה

ואשה שיש לה ספק אם הרגישה, כתב הנוב"י (תניינא סי' קיח) להתיר, משום דס"ל שכל מה שהחמיר התרוה"ד בהרגישה ולא מצאה דם, הוא מספק שמא ראתה דם, ואי"ז בתורת ודאי, וכל שיש לה ספק אם הרגישה הו"ל ספק ספיקא. ומ"מ כתב שבשבעה נקיים יש לה חזקת טומאה ואין להתיר ס"ס במקום שיש לה חזקת טומאה. אכן כבר האריך בפת"ש לעיל סי' קפז (ס"ק כד) מכמה אחרונים שחלקו על הנוב"י, ודעתם שאחר הפסק טהרה היא בחזקת טהורה, וכן דעת החזו"א (הובא בחוט שני סעיף א' עמ' קמא, שכן שמע מהחזו"א שבתוך ז' נקיים היא בחזקת טהרה), ולכך אם יש ספק אם הרגישה יש להתירה.

## מעוברת שהרגישה, ובדקה ולא מצאה דם

ובאחרונים כתבו לדון במעוברת שהרגישה ובדקה ולא מצאה, שבתורת השלמים (סק"ב) כתב, ונראה דבהני נשים שהם בחזקת מסולקות דמים כגון מעוברת ומניקה, דאפי' נפתח מקורה טהורה אם לא מצאה כלום, והביא ראיה לזה, דבגמרא (דף ט.) מבואר שאפילו למ"ד וסתות דאורייתא מעוברת אי"צ בדיקה, וא"כ ה"נ אינה חוששת לפתיחת המקור. אמנם לפי מה שהבאנו לעיל מדברי החוו"ד שהרגשה חמירא מוסתות, א"כ ליכא ראיה לדברי התוה"ש. ובסדרי טהרה (סק"ג) כתב לדחות עוד דדוקא לעניין בדיקה אין מעוברת צריכה, מאחר שהיא מסולקת דמים, וסתמא אינה רואה, אבל אשה זו הרי שינתה והרגישה שנפתח מקורה, ומהיכ"ת שלא נחשוש שמא ראתה דם. וכן כתב החת"ס (סי' קסח) סברא זו, ומחמת כן כתב לחלוק על התורת השלמים שגם מעוברת שהרגישה שנפתח מקורה אסורה, אף שלא מצאה כלום.

אולם הסד"ט (שם) כתב טעם אחר להתיר, משום שכל הטעם שאשה שהרגישה שנפתח מקורה אסורה, הוא משום דאם נפתח מקורה אנו אומרים שבודאי ראתה, דסתם ראיה של אשה היא ראיה אסורה, וכמ"ש הראב"ד שרוב ראיות הם טמאות, א"כ כל זה דוקא בסתם אשה שרוב ראיותיה הם טמאות, אבל מעוברת אדרבה מאחר שהיא מסולקת דמים, א"כ רוב ראיותיה טהורות ולכך יש להקל במעוברת.

## יש לחלק בין רגילה במראות טהורות לאינה רגילה

ועי' חזו"א (סי' פט סק"א) שכתב, שנראה שאף שכמה אחרונים כתבו דלא כהתורת השלמים, לעניין הלכה אין מחלוקת, כי מה שכתב הסד"ט להתיר מחמת שהיא רגילה לראות מראות טהורות, היינו דוקא באשה שרגילה בכך, ולכך כשנפתח מקורה אין אנו תולים שראתה דם, ועי' גם בחכמ"א (קיג, ג) שכ"כ שכל שהיא רגילה במראות טהורות יש להתירה. ומה שכתבו האחרונים להחמיר היינו באשה שאינה רגילה לראות מראות טהורות, ולכך אם הרגישה שנפתח מקורה אף כשהיא מעוברת יש לאסור.

ועוד כתב החזו"א שאשה שיש לה וסת והרגישה שלא בשעת וסתה, ובדקה ולא מצאה אם רגילה לראות מראות טהורות יש להתיר, דבימים אלו דינה כמסולקת דמים לעניין זה, שיש לתלות הרגשתה במראות טהורות, וכמו"כ אשה שיש לה ימי המבוכה יש להקל בימים שאינה רגילה לראות. וכתב החוט שני (עמ' קמג) שאשה שיש לה הרגשות, ובדקה ג"פ ומצאה מראות טהורות, א"כ הוחזקה שהיא רגילה במראות טהורות ושוב אינה חוששת להרגשתה.

## מהו מראה טהור שתהיה תולה בו

מיהו זה צריך לידע שלא כל לחות שיש לאשה באו"מ חשיב מראה טהור, אלא דוקא אם מוצאת הפרשה שיש לה סמיכות, שהיא הפרשה מיוחדת מגופה שיכולה לגרום לה להרגשה [כן מבואר בחת"ס סי' קסח].

## הלכה למעשה בעניין זה דהרגישה ולא מצאה דם

והנה לעניין מעשה כמעט שאינו מצוי דין זה לאסור אשה מחמת הרגשה בלבד, דהנה כבר ביארנו בשיעור לעיל (שיעור לח) ד' מיני הרגשות שמצאנו בפוסקים: **א.** פתיחת המקור. **ב.** נזדעזע גופה. **ג.** כעקיצת מי רגלים. **ד.** זיבת דבר לח.

ורוב הרגשות אלו אינם מצויות בזמנינו, והרגשת זיבת דבר לח בלא"ה פקפקו האחרונים (החת"ס, כמשנ"ת בשיעור לח) אם חשיב הרגשה [ולדעת החוו"ד דבעינן שתרגיש בשעה שיוצא מהמקור, כבר נתבאר בשיעור ל"ח דלא שמענו אשה שמרגישה דבר זה, וגם במציאות לא שייך כל כך הרגשה באו"מ], וכתב החת"ס (סי' קנ) שאף להמחמירים בהרגשת זיבת דבר לח, היינו דוקא במצאה דם, אבל אם לא מצאה אין להחמיר כלל, משום שהרגשת זיבת דבר לח מצויה גם במראות טהורות. ולגבי הרגשת נזדעזע גופה, מבואר בחכ"א (מובא בפת"ש סק"ד) להקל בלא מצאה כלום. ולכך לעניין דינא אם אשה הרגישה צריכה לבדוק, אבל אם בדקה ולא מצאה אין לאסור אותה בדיעבד.

## דין כתם בתינוקת

[סעיף ב-ד]. כאן כתב השו"ע דין תינוקת, ואין זה דבר שמצוי בזמנינו. וכבר הבאנו לעיל (שיעור לח) מחלוקת הש"ך ורע"א כשיצא בודאי מגופא, שדעת הש"ך להקל כשלא ראתה בהרגשה, דכיון שאינה אסורה רק משום כתם, בקטנה לא גזרו. אבל דעת רע"א שאם ידוע שיצא מגופה אין להתיר, כי מאן יימר לן שלא הרגישה, ובאופן זה אין סיבה להקל יותר בקטנה מבגדולה. וביאר שכל ההיתר בכתמים של קטנה, הוא משום הצד שמא בא הדם מעלמא.

[סעיף ה] לא גזרו על הכתם אלא אם כן יש בו כגריס ועוד, ושיעור הגריס הוא כט' עדשים **(ג' על ג')**, ושיעור עדשה כד' שערות **(שהוא ל"ו שערות כמו שהן קבועות בגופו של אדם)**. וכל זמן שאין בו כזה השיעור אנו תולין לומר דם כינה הוא, אף על פי שלא הרגה כינה. אבל כשיש בו כזה השיעור אין תולין בכינה, בין אם הוא מרובע או אם הוא ארוך. ואם נזדמן לה גריס יותר גדול מזה השיעור, משערין בו.

## שיעור כגריס

והנה בשיעור גריס מצאנו כמה שיטות בפוסקים, שבמעיל צדקה צייר השיעור והוא בגודל 18 מ"מ, ובחזו"א כתב להקל ביותר עד שיעור 20 מ"מ, ויש שנקטו בשיעור של 19 מ"מ. ואני שמעתי שהגר"ש וואזנר היה מורה שיבדוק בציפורן של האגודל שלו, שהוא קרוב לשיעור זה.

והנה פשטות דין זה שפחות מכגריס אינה טמאה בכתמים, הוא מדין תליה, שבזמן חז"ל היה מצוי להם מאכולות, והיו גדולים עד שאפשר שיצא מאחד מהם שיעור זה עד פחות מכגריס. וצריך לומר שאין לתלות שמא היו שם ב' מאכולות. וכבר בחת"ס (סי' קפב) כתב שבזמנינו אין המאכלות גדולות כל כך כמו בזמן חז"ל, ומ"מ השיעור הוא כמו בזמן חז"ל משום דדעת הר"א אב"ד שחומרת כתמים אינה אלא לטהרות ולא לבעלה, ואף שהראב"ד חולק עליו, אף הוא מודה שעיקר הגזירה הייתה על טהרות, רק כדי שלא יהא חוכא וטלולא אסרוה גם לבעלה. ומעתה מאחר שמדינא לא היה צריך לחשוש כלל כדי להתירה לבעלה, א"כ אין לנו אלא האיסור שאסרו חכמים, והם אסרו רק ביותר משיעור גריס. מיהו עדיין לא יתיישב, כי באמת במקום שאין לתלות במאכולת אף בזמנם היו אוסרים, וא"כ כל מה שמתירים בפחות מכגריס הוא רק מדין תליה, וא"כ איך נתיר בזמנינו מחמת תליה במאכולות, כשאין מצוי מאכולת שיש בה כ"כ הרבה שם.

## מראה שחור או חום אם מותר בפחות מכגריס

ובאחרונים דייקו מהראב"ד (בעלי נפש סוף שער הכתמים) שכל הדין שיכולים לתלות במאכולת הוא דוקא במראה אדום, אבל מראה שחור אין לתלות במאכולת. וכן פסקו הסד"ט (ס"ק י) ורע"א (כאן). אולם שאר אחרונים לא הביאו דין זה, ומשמע שלא ס"ל לדברי הראב"ד. וכן הוא מן הסברא, דהא מראה שחור אסור מחמת שהטבע של דם להשחיר לאחר זמן (נדה יט.), וא"כ אותם מאכולות הרי הדם שיש בהם אינו משל עצמם אלא מה שמצצו מדם האדם, א"כ אם יעבור זמן ישחירו כטבע הדם של האדם, וא"כ לא מובן הסברא לאסור במראה שחור. ולמעשה במראה חום יש לתלות במאכולת.

## ביאור השמלה בהא דשרי בפחות מכגריס

אלא שכל מה שכתבנו עד עכשיו הוא רק לביאור ששיעור כגריס הוא מדין תליה במאכולת, אולם בשמלה (ס"ק יב) כתב ביאור חדש, עפ"י הגמרא (נדה נב:) שאשה אינה רגילה לראות פחות מכגריס, וזה הטעם שתולים במאכולת, משום שסתם ראיה של פחות מכגריס אי"ז ראיית דם. ולפי"ז יש לתלות גם בכמה מאכולות, וא"כ אף שהמאכולות נתקטנו, מ"מ יש לתלות במאכולות, מאחר שעיקר הטעם שאינה טמאה בפחות מכגריס הוא משום שאי"ז דרך לראות בפחות מכגריס.

## מראה עב פחות מכגריס ואם נמעך אותו יבוא לשיעור כגריס

והנה בסד"ט (סוף ס"ק סא) כתב להסתפק באופן שהדם נצרר ונקווה במקום אחד, והוא גוש ועבה מעט, ועכשיו הוא פחות מכגריס, אבל אם היינו ממחקים אותו היה מתפשט יותר מכגריס, אם נשער כמו שהוא עתה שהוא פחות מכגריס, או אם צריכין אנו להחמיר ולשער אילו היה כמות הדם הזה מתפשט בבגד כצבע בעלמא, היה יותר מכגריס וטמאה. ובתחילה כתב הסד"ט שלעולם משערים כפי שהוא בא לפנינו, שכך היא מידת חכמים בלא פלוג, הם אמרו והם אמרו, וכמו"כ להיפך אם היה פחות מכגריס ונתפשט ע"י לחלוחית, אם בא לפנינו בשיעור כגריס הרי היא טמאה. אולם בסיום דבריו כתב להחמיר ביש עובי במראה, ונראה בפשטות שחזר בו ולבסוף החמיר.

ובחוט שני (עמ' קמח, קמט) רצה לבאר שאי"ז סתירה, דבתחילה התיר באופן שהבגד הוא עבה, ובלוע בו דם באופן שאם היה נבלע בבגד דק היה בשיעור יותר מכגריס, ובזה כתב להתיר, אבל בסו"ד מיירי באופן שיש עובי למראה חוץ לבגד, ועומד בעצמותו, ואז יש להחמיר באופן שאם יתמעך יהיה בו שיעור כגריס. וכתב טעם לזה, כי באופן שהבגד עב אנו דנים את הכתם שבבגד, וכיון ששיעורו פחות מכגריס אין אנו אוסרים אותו, אבל אם הדם הוא מחוץ לבגד, אנו דנים על מראה הדם עצמו, וכיון שיש הרבה דם בשיעור שעשוי להתפשט יותר מכגריס אין להתיר. אכן אי"ז נראה בלשון הסד"ט, אבל מ"מ כן נראה לדינא להורות.

## מראה עב על בגד צבעוני

ולפי"ז כתב שם בחוט שני להחמיר כשהיה מראה בעובי על בגד צבעוני, שאם הדם אינו נבלע בבגד אלא עומד בעובי חוץ לבגד, אין בזה היתר דבגדי צבעונים, ויש לאסרה כיון שהדם נידון בפני עצמו.

**דינים העולים**

1. כתם שעל בגד הבעל מבחוץ אם עשוי לבא הכתם מהאשה אסור, וכגון אם שכב אצלה, אבל כתם על בגד התחתון של הבעל אין לזה דיני כתמים.
2. הרגישה ובדקה ולא מצאה כלום דעת התרוה"ד שאסורה, והחוו"ד ביאר שאפילו בדקה מיד ולא מצאה אסורה. אבל דעת הכו"פ והסד"ט סוברים שאם בדקה מיד ולא מצאה מותרת. ובד"מ והרדב"ז והיעב"ץ ועוד אחרונים חולקים על דינו של התרוה"ד ומתירים אפילו כשלא בדקה מיד.
3. הרגישה ובדקה ומצאה מראה טהור, תולה הרגשתה במראה הטהור. ודעת החוו"ד שלתרוה"ד דוקא באופן שבדקה מיד, אבל לאחר זמן לא. והסד"ט סובר שאף בבדקה לאחר זמן, אבל אין ברור שיעור הזמן עד מתי נאמר שיועיל לה מה שמצאה מראה טהור.
4. היה לה ספק אם הרגישה, כתב הנוב"י להתיר משום ס"ס, אלא שהחמיר בז' נקיים דאין לה חזקת טהרה, והרבה אחרונים סוברים שמשעה שעשתה הפסק טהרה יש לה חזקה שהיא טהורה.
5. מעוברת שהרגישה ולא מצאה דם, בתורת השלמים כתב להתירה דדמי לזה שאינה צריכה בדיקה ביום וסתה. וכמה אחרונים [חת"ס ורע"א ועוד אחרונים] חלקו עליו, שאף מעוברת צריכה לחשוש. ובסדרי טהרה כתב להתיר משום שרוב ראיותיה הם דם טהור. ובחזו"א מסיק להלכה, שאם רגילה לראות מראות טהורות, והיינו דוקא מראה סמיך ולא סתם רטיבות באו"מ, אז אין לאסרה [וכ"ה החכמת אדם], אבל אשה מעוברת שאין רגילה לראות מראות טהורות אם הרגישה אסורה אף שלא מצאה דם.
6. כמו"כ ביש לה וסת והרגישה שלא בשעת וסתה, ובדקה ולא מצאה כלום, כתב החזו"א שאם היא רגילה במראות טהורות הרי היא מותרת.
7. למעשה מאחר שאין מצוי הרגשות היום וגם יש מקום לתלות במראה טהור, לכן אין אנו אוסרים בדיעבד אשה שיש לה הרגשה ולא מצאה דם, אבל לכתחילה צריכה לבדוק אא"כ בדקה כבר ג' פעמים ומצאה בכל פעם מראה טהור, שאז כבר אין מצריכים אותה בדיקות.
8. כתם פחות מכגריס אינו מטמא, ושיעור גריס יש כמה שיעורים בפוסקים בין 18-20 מ"מ, והגר"ש וואזנר היה אומר שיבדוק בציפורן של האגודל שהוא קרוב לשיעור זה.
9. ב' דעות בטעם התליה בכגריס, או משום שמאכולות היו מצויות וא"כ בזמנינו לכאורה אין להתיר, אבל כיון שלא גזרו אין להחמיר. ויש שביארו שהוא משום שסתם אשה אינה רואה בפחות מכגריס וזה הטעם לתלות במאכולות.
10. כתם שחור, משמע בראב"ד שאין לו היתר בפחות מכגריס ומסברא אינו מובן, ובמראה חום נוהגים להקל.
11. מראה עב פחות מכגריס, שאם ימעכו יהיה בשיעור כגריס, אם הוא ספוג בבגד אלא שהבגד עב, הולכים לפי הגודל בשעה שבא לפני המורה, אבל אם הוא עב כגוש מחוץ לבגד, יש להחמיר ולשער כפי שהוא אחר המיעוך.

בגד צבעוני שיש עליו כתם גוש דם מחוץ לבגד, אין לזה היתר בגדי צבעונים.

**שיעור מ**

**[סעיף ו] הא דבעינן שיעורא, בין בכתם הנמצא על חלוקה בין בכתם הנמצא על בשרה, וי"א שלא אמרו אלא בכתם הנמצא על חלוקה, אבל כתם הנמצא על בשרה בלבד, במקומות שחוששין להם, אין לו שיעור.**

## טעם הדבר שעל בשרה ספק טמא ועל חלוקה ספק טהור

הנה בגמרא (נז:) איתא 'על בשרה ספק טמא ספק טהור, טמא, על חלוקה ספק טמא ספק טהור, טהור'. וכתבו התוספות (שם ד"ה על בשרה) לבאר החילוק, משום שבשוק של טבחים יכול לבוא דם לחלוקה, אבל אינו עשוי לבא לבשרה כי אין דרכה שתגלה בשרה. ולפי דבריהם באמת אין חומרא בגוף יותר מחלוק, אלא רק זה שבמציאות לא שייך תליה כל כך בגופה כמו בחלוקה, אבל אם יהיה מציאות של דבר ששייך תליה בבשרה, באמת יהיה דין בבשרה כמו בחלוקה. וכן דעת הרא"ש.

אבל הרשב"א (תוה"ב ש"ז ב"ז ש"ד יח.) כתב לבאר הטעם שמקילים בספק בחלוקה, ובבשרה מחמירים, וז"ל: 'דכיון דמגופה חזיא ובגופה לחוד אשתכח, רגלים לדבר וחזקה מגופה אתא'. והיינו דלשיטת הרשב"א כל כתם הוא ספק טמא, וכיון שהוא על גופה אזלינן בתר חזקה דמגופה בא. וכן ביאור דעת הרמב"ם (איסורי ביאה פ"ט ה"ו) כשיטת הרשב"א, שעל בשרה החמירו יותר מחלוקה, וכל שיש ספק והכתם על בשרה מחמירים.

## ב' טעמים ברמב"ם שעל בשרה אסור אף בפחות מכגריס

וכתב המגיד משנה (שם) לבאר שמהאי טעמא החמיר הרמב"ם על בשרה אף בפחות מכגריס, משום דס"ל שכל כתם פחות מכגריס הוא ספק אם בא ממאכולת או מגופה, ולכך החמיר הרמב"ם בכתם שעל גופה אף בפחות מגריס, כי בגופה בספק יש להחמיר.

ובהגהות מיימוניות (על הרמב"ם שם אות א) כתב טעם אחר לדברי הרמב"ם בשם רבינו שמחה, משום דס"ל שכל הגוף כבדוק הוא אצל דם מאכולת, ולכך טמאה גם בפחות מכגריס.

## נפק"מ בין הטעמים

ונפק"מ לדינא בין שני הטעמים אם נמצא כתם על בשר בנה, דלטעמא של הרשב"א שהחמירו בגופה מחמת שחזקתו שבא מגופה, א"כ זה דוקא בגוף האשה, אבל כתם שנמצא על בנה דינו כנמצא על הבגד. אבל לטעמו של רבינו שמחה מאחר שאין מצוי מאכולות על הגוף, א"כ גם בנמצא הכתם על גופו של בנה יש להחמיר.

## כיצר קיי"ל לעניין הלכה

בש"ך (ס"ק י) הביא מהב"ח שכתב כדעה ראשונה, והש"ך חולק ודעתו שהעיקר כסברת הרמב"ם שעל בשרה אין לו שיעור, והוכיח כן מהש"ס.

ולעניין הלכה ראיתי שיש אחרונים שהחמירו כדעת הרמב"ם לחשוש בכתם שעל גופה אף בפחות מכגריס, אבל העיקר להלכה להקל בזה, כמבואר בחכמ"א (כלל קיג דין ז, וכן נקטו גם התוה"ש סק"ט והסד"ט ס"ק יב עיי"ש שדחו ראייתו מהש"ס). ועי' בערוך השולחן (סעיף ל) שנתקשה כיצד ידע החכם אם יש לה כשיעור גריס, דבשלמא כתם שעל בגדה מביאים הבגד להחכם והוא משער אם יש בו כגריס, אבל בכתם שעל בשרה הלא לא יראה החכם בבשרה. אכן יש עצה לזה, שהאשה תצייר על נייר את היקף הכתם שראתה על בשרה, ותתן לחכם שיפסוק אם יש בזה שיעור.

[סעיף ז] אם הרגה פשפש או הריחה ריחו, תולה בו עד כתורמוס.

## שיעור תורמוס וביאור התליה עד כתורמוס

ושיעור תורמוס אינו ידוע כל כך, אבל הוא גדול הרבה מכגריס. והנה בפשטות הטעם שתולים עד כתורמוס הוא משום שהולכים אחר כמות הדם בפשפש, ודמי לנתעסקה בציפור שתולים כפי שיעור הדם שנתעסקה עמו, וא"כ הוא דין פשוט דכל שנתעסקה האשה בדם הולכים אחר שיעור הדם שנתעסקה בו.

## נתעסקה בפשפש אם יתנו לה שיעור תורמוס ועוד כגריס

אלא שבאחרונים נתקשו אמאי כתב השו"ע שתולה בו עד כתורמוס, הא קיי"ל להלן (סעי' כו-כז) שאם נתעסקה בדם מוסיפים לה עוד כגריס יותר מהדם שנתעסקה, דאמרינן שמא מלבד הדם שבא מחמת שנתעסקה, יש כאן עוד דם מחמת איזה מאכולת שנתמעכה שם. ועי' בחוו"ד (סק"ז) שביאר שאם הרגה מאכולת אין אומרים שיש לה עד כשני גריסין, והיינו משום שכל הטעם שהקילו חכמים עד כגריס הוא משום שחכמים אמדו שבפחות מכגריס מסתבר שהרגה מאכולת ולכך התירו עד כגריס, ולכך אף בידוע שהרגה אין להוסיף ע"ז, ואפילו הרגה כמה מאכולות לא התירו לה ביותר מכגריס משום לא פלוג [וכמבואר בסוגיא נח:], אבל לגבי פשפש לכאורה מאחר שהרגה אותו ואנו תולים שהדם שעליה בא מהפשפש, והרי בשיעור זה ליכא לתקנ"ח, א"כ היה לנו לתת לה עד כתורמוס ועוד כגריס.

וכתב החוו"ד ליישב שכיון שמצאנו בגמרא (נח:) לרבי חנינא בן אנטיגנוס שסבר שעיקר דין כתם הוא רק ביותר מתורמוס כי עד תורמוס תולה בפשפש, א"כ לשיטת ר"ח בן אנטיגנוס, גם בהרגה פשפש אין אומרים שיש לה כגריס יותר על שיעור כתורמוס, מאחר שזה עיקר תקנ"ח, וכמו שנתבאר לעניין הרגה מאכולת. ואף שחכמים חולקים על ר"ח בן אנטיגנוס, היינו משום דסבירא להו שפשפש לא שכיח, אבל כאן שאנו יודעים שהרגה פשפש, ממילא חוזר הדין כדברי ר"ח בן אנטיגנוס ואוסרים בשיעור תורמוס ואין נותנים לה עוד כגריס. אמנם בסדרי טהרה (ס"ק טו) כתב להדיא שגם בשיעור תורמוס באופן שידוע שהרגה פשפש יהיה לה כתורמוס ועוד כגריס.

ועכ"פ כל חומרתו של החוו"ד הוא דוקא בהרגה פשפש, אבל אם הרגה יתוש כדוגמא, יהיה לה שיעור דם של יתוש ועוד כגריס.

[סעיף ח] אם אין בכתם במקום אחד כגריס ועוד, אף על פי שיש שם טיפין הרבה סמוכין זה לזה עד שאם נצרפם יש בהם יותר מכגריס, טהורה, שאנו תולין כל טיפה וטיפה בכנה עד שיהא בו כגריס ועוד במקום אחד. וי"א דהני מילי כשנמצאו על חלוקה, אבל אם נמצאו על בשרה, מצטרפין לכגריס ועוד.

## סתירת הסוגיות אם טיפין מצטרפין, וחילוק התוס' בין גופה לחלוקה

הנה לעניין מצאה טיפין טיפין מצאנו ג' דרכים בסוגיא, דהנה בגמרא (נח.) בעי רבי ירמיה טיפין טיפין מהו ולא נפשט, והקשו הראשונים דהא להלן שם (נט.) הביאה הגמרא ברייתא שטיפין טיפין אין מצטרפין, ולמה לא פשטו משם את הספק. והתוספות (נח. ד"ה כשורה) כתבו ליישב שהברייתא שאין מצטרפין היינו כשהכתם על הבגד, ורבי ירמיה נסתפק כשהכתם על בשרה, דיש יותר לתלות בדם מאכולות כשהוא על בגדה. ובשמלה כתב לבאר על פי שיטתו, דס"ל שמה שהקילו חכמים בפחות מכגריס הוא משום שסתם ראיה של אשה אינה בפחות מכגריס, ולכך תולים במאכולת כי לא מסתבר שבא מן האשה [וכמו שנתבאר שיטתו בשיעור לעיל], ולפי"ז מבואר היטב העניין, דבמקום שיש כמה טיפין, שוב מצוי שיבוא מהאשה, שהרי הכל יחד יש בו יותר משיעור גריס, ואף שאין זה מצוי שהראיה תתחלק לכמה טיפין, מכל מקום מידי חשש לא יצאנו, שמא אשה זו ראתה כשיעור רק שנתחלק לכמה טיפין, ומכח ספיקא יש להחמיר, כמו שנתבאר לעיל שבספק בבשרה אזלינן לחומרא. אבל כשמוצאים כמה טיפי דמים על חלוקה אז תולים בכמה מאכולות, משום שבספק בחלוקה אזלינן לקולא.

## דעת הרמב"ם והרשב"א שהבעיא בטיפין הוא אם חשיב ראיה כדרכה

והרשב"א (ב"ז ש"ד יח.) כתב ליישב בדרך אחרת, דמיירי בטיפין גדולים יותר משיעור כגריס, והנידון בגמרא הוא, כיון שהיא ראיה שלא כדרך [שאין דרך הדם להתחלק לכמה טיפין], האם נימא שזה הוכחה שלא בא מגופה ותהיה מותרת אף ביותר מכגריס. ולדבריו אין חילוק בזה בין בשרה וחלוקה, וכל שיש טיפין טיפין פחות מכגריס אין מצטרפין.

ודעת הרמב"ם היא גם כן כדרכו של הרשב"א, שהוא נידון אם חשיב ראיה שלא כדרך, אלא שהרמב"ם ס"ל שבבשרה היא טמאה אף בפחות מכגריס, ולכך לדעתו כל טיפה בפני עצמה היא טעם לטמאות אותה משום כתמים, אבל כיון שיש לה כמה טיפין הוי ספק אולי חשיב ראיה שלא כדרך. ונמצא לדעת הרמב"ם אם היו לה טיפין על בשרה יש להחמיר, ואף שאין מצטרפין מכל מקום כל טיפה וטיפה בפני עצמה מטמאת אותה, שהרי על בשרה אי"צ שיעור [ומה שנסתפק רבי ירמיה אם נאמר שהוא שלא כדרך הרי לא נפשט הספק בגמרא ויש להחמיר].

## העולה להלכה

ונמצא שדעה שניה בשו"ע שמצטרפין הטיפות היא דעת התוספות, ודעה ראשונה שאין מצטרפין היא דעת הרשב"א, ודעת הרמב"ם להחמיר כדעת התוספות אבל לא מטעמם אלא משום שכל טיפה בפני עצמה מטמאתה וכדלעיל ס"ו, וא"כ להרמב"ם אפילו לא היה בכל הטיפות יחד שיעור כגריס הרי היא טמאה [ומבואר כל זה בדברי הש"ך ס"ק יג].

ולמעשה בחכמ"א (קיג, ז) כתב שאם היה הרבה טיפין פחות מכגריס על בשרה, ויש בצירוף כולם יחד שיעור כגריס, יש להחמיר.

## כתם מקצתו על הגוף ומקצתו על בשרה

והנה אם יש לה כתם מקצת על גופה ומקצת על בשרה, עי' פת"ש (ס"ק יד) שהביא נידון באחרונים אם לאסור לדעת הרמב"ם בכל שהוא, או שדינו ככתם שעל חלוקה שהוא כשיעור כגריס. מיהו כתב הסדרי טהרה (ס"ק יג) דזה כו"ע מודו שאנו רואים כתם זה כאחד, וא"כ אם היה בשניהם יחד שיעור כגריס טמאה, ומשמע אפילו הכתם שבבגדיה אינו ממש כנגד הכתם שעל בשרה, וכמו שכתב הפת"ש שם הסברא שכן דרך החלוק להתהפך הנה והנה.

## בגד שיש בו קמטים וראתה דם קצת על קמט זה וקצת על זה

ובפת"ש (ס"ק טז) הביא מהחכמת אדם (כלל קיג, בבינת אדם אות טו) לענין כתם שנמצא על בגד שיש בו קמטים, ורואה דם קצת על קמט זה וקצת על קמט זה, אם נחשיב זה ככתם אחד או טיפין טיפין. וכתב שם הבינת אדם וז"ל: אם אינו תפור, נראה לי פשוט דאין מצטרף כי כל קמט עומד לעצמו, ואפילו אם תפורים צריך לעיין דעל כל פנים יש אויר ביניהם. אבל הערוך השולחן (ס"ק לח) כתב שלא איכפ"ל אם תפור או לא, אלא כל ששייך שיבוא הכתם בפעם אחת לב' המקומות, א"כ הוי ככתם אחד, ואם יש שיעור כגריס טמאה, אבל אם יש הפסק ממש חשבי שתי כתמים שאינם מצטרפים.

## בגד שיש בו חורים

וכמו כן נראה שבגד שאינו עשוי ממש כחלק אחד, אלא יש בו חתכים, ג"כ דינא הכי, שכל חתך שיש הפסק אוויר בין חלקי הבגד לא מצטרף, אבל חתך בעלמא מצטרף. וא"כ בסריג שיש בו חורים ויש אוויר ממש בין צד זה לצד זה אז אין לצרף הכתם, אבל אם יש חורים דקים מצטרפים. וברור שכל זה מיירי באופן שהכתם אינו מצטרף מהצדדים, אלא נפסק לגמרי ואין לו חיבור אלא דרך אותו הפסק שבבגד.

**דינים העולים**

1. דעת הרמב"ם ששיעור כגריס הוא דוקא בחלוק אבל בבשרה טמאה בכל שהוא, ובביאור טעמו המ"מ ביאר, דס"ל שכל פחות מכגריס הוא ספק, וכל ספק בבשרה טמא ובחלוק טהור. ורבינו שמחה ביאר משום שגופה חשיב בדוק ממאכולות. ונפק"מ בנמצא על גוף בנה, שלדעת רבינו שמחה גם בזה טמאה בכל שהוא.
2. הש"ך פסק כדעת הרמב"ם וכן יש שהביאו להלכה, אמנם העיקר להלכה הוא להקל בזה וכמו שפסק החכמת אדם. ותצייר על נייר גודל הכתם כדי שיוכל החכם לשערו.
3. הרגה פשפש תולה בו עד כתורמוס, ודעת הסד"ט שיש לה עוד כגריס יותר משיעור תורמוס, אבל דעת החוו"ד שאין לה אלא שיעור תורמוס כשיעור הדם של הפשפש. אבל בשאר דם שנתעסקה או אם הרגה יתוש וכדומה, קיי"ל שיש לה שיעור הדם שנתעסקה ועוד כגריס.
4. מצאה על חלוקה טיפין טיפין וכל אחד מהם פחות מכגריס, אין מצטרפים ומותרת, ואם נמצא על בשרה נחלקו הראשונים אם מצטרפין ולהלכה יש להחמיר [חכמ"א].
5. מקצת כתם על בשרה ומקצת על הגוף כנגדו, אפילו אם אינו מכוון ממש, רואים את זה ככתם אחד, ואם יש יחדיו שיעור כגריס טמאה.

בגד שיש בו קמטים ומקצת דם על קמט זה ומקצת על השני, כתב החכמ"א שאין לצרפן כשאינו תפור, ואפילו אם תפור נשאר בצ"ע אם להחמיר. אבל דעת הערוה"ש שאין חילוק אם תפור או לא, והכל תלוי לפי העניין, אם יש הפסק אוויר אינו מצטרף אבל אם אין הפסק אוויר אע"פ שאינו תפור יחד מצטרף.

.

שיעור לו