מחיצות שיעורים
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב מאיר קאופמן

#### חורף פ"ג

**מסכת עירובין – עניני מחיצות**

[הערות בדף ב'.: 3](#_Toc158100356)

[המשך הערות בדף ב'.: - ג'.: 5](#_Toc158100357)

[מיעוט קורה למעלה מכ' 9](#_Toc158100358)

[בדין מבוי פחות מעשרה טפחים 13](#_Toc158100359)

[בדין מבוי פחות מעשרה טפחים לענין חקק ברוחבו 15](#_Toc158100360)

[בסוגיית הגמ' בדף ה'. 18](#_Toc158100361)

[בדין לחי הבולט 20](#_Toc158100362)

[בדין עומד מרובה 22](#_Toc158100363)

[עומד מרובה בחצר ובמבוי 24](#_Toc158100364)

[בעניין פס הבולט ד' אמות 27](#_Toc158100365)

[בדין פרצה בקרן זוית 28](#_Toc158100366)

[השמטה מהשיעור הקודם בדין פרצה בקרן זוית 31](#_Toc158100367)

[בדין פרצת מבוי בד' לרב הונא ובבקעי רבים לרב חנן 32](#_Toc158100368)

[בסוגיא דמבוי עקום 35](#_Toc158100369)

[בסוגיא דמבוי עקום [ב] 37](#_Toc158100370)

[בדין מבוי כמין ח' 41](#_Toc158100371)

[בדין מבוי העשוי כנדל 42](#_Toc158100372)

[בדין מבוי הכלה לרחבה 44](#_Toc158100373)

[בדין פילוש בחצר 47](#_Toc158100374)

[דעת הרשב"א בדין פילוש בחצר 50](#_Toc158100375)

[עוד בסוגיא דמבוי הכלה לרחבה 51](#_Toc158100376)

[בדין מבוי הכלה לים 53](#_Toc158100377)

[בדין אתו רבים [א] 54](#_Toc158100378)

[בדין אתו רבים [ב] 57](#_Toc158100379)

[בדין אתו רבים [ג] - ביאור הסוגיא בדף כ"ב. 61](#_Toc158100380)

[בדין אתו רבים [ד] – בדעת רבנן ובפסק הלכה 65](#_Toc158100381)

[בדין אתו רבים [ה] – ביאור שיטת הרמב"ם ובפסק הלכה באתו רבים וכו' 69](#_Toc158100382)

[ביסוד החזו"א שרה"י גודר וישוב תוס' של נגד הפילוש 73](#_Toc158100383)

[בדין אתו רבים [ז] – הערות בסוגיא בדף כ"ב: [ובדין עומד מרובה לר' יהודה] 76](#_Toc158100384)

[תנאי רה"ר 79](#_Toc158100385)

[מבוי שצידו אחד ארוך וצידו אחד קצר 82](#_Toc158100386)

[בדין בין הלחיים ותחת הקורה 86](#_Toc158100387)

[ביאור הסוגיא בשבת דף ט'. לגבי אסקופה [המשך השיעור הקודם] 88](#_Toc158100388)

[בסוגיא דנעץ שתי יתדות 90](#_Toc158100389)

[בדין לחי הנראה מבחוץ 94](#_Toc158100390)

[לחי הנראה מבחוץ [ב'] 97](#_Toc158100391)

[בסוגיא דאתי אוירא 99](#_Toc158100392)

[בסוגיא דאתי אוירא [ב] 102](#_Toc158100393)

[עוד עניינים בסוגיא דאתי אוירא [ג] 106](#_Toc158100394)

[בסוגיא דעומד מרובה על הפרוץ [א] 108](#_Toc158100395)

[הערות בסוגיא דעומד מרובה [ב] 111](#_Toc158100396)

[בדין עומד מרובה בערב 113](#_Toc158100397)

[בסוגיא דשבקי [ה'. י':] 115](#_Toc158100398)

[בדין צורת הפתח ביותר מעשר ובפרוץ מרובה 118](#_Toc158100399)

[ביאור דעת הרמב"ם בדין צו"ה בפרוץ מרובה 121](#_Toc158100400)

[הערות בסוגיא דפתחי שמאי לשבת ולמזוזה 125](#_Toc158100401)

[בדין צוה"פ מהצד 129](#_Toc158100402)

[בסוגיא דכיפה ובפרטי דיני צוה"פ 131](#_Toc158100403)

[בחילוקי הדינים בין מבוי לחצר 135](#_Toc158100404)

[בסוגיא דקורה י"ד. 139](#_Toc158100405)

[בסוגיא דלחי 143](#_Toc158100406)

[בסוגיא דחצר קטנה שנפרצה לגדולה 148](#_Toc158100407)

[בפרטי הדינים דדיורי גדולה בקטנה 152](#_Toc158100408)

[בדין גידוד חמישה ומחיצה חמישה 155](#_Toc158100409)

[בדין דיורין הבאין בשבת 158](#_Toc158100410)

[בסוגיא דפי תקרה 161](#_Toc158100411)

[בסוגיא דפי תקרה [ב] 164](#_Toc158100412)

[מחיצת שתי או ערב 168](#_Toc158100413)

[בגדר הדין מחיצה דפסי ביראות 171](#_Toc158100414)

[הערות בסוגיא דפסי ביראות 175](#_Toc158100415)

[סוגיא דקרפף [א] 178](#_Toc158100416)

[סוגיא דקרפף [ב] – בדין ביטול זרעים 182](#_Toc158100417)

[סוגיא דקרפף [ג] – בפרטי דין היקף לדירה דף כ"ד.: 185](#_Toc158100418)

[סוגיא דקרפף [ד] – עובדא דרחבה דהואי בפום נהרא 189](#_Toc158100419)

[סוגיא דקרפף [ה] – בסוגיא דמיעוט ותיקון קרפף כ"ה. 193](#_Toc158100420)

[סוגיא דקרפף [ו] – בגדרי עשיית מחיצה חדשה לתיקון הקרפף 196](#_Toc158100421)

[סוגיא דקרפף [ז] – פי תקרה בקרפף 199](#_Toc158100422)

[סוגיא דקרפף [ח] – קרפף שנפרץ לחצר 200](#_Toc158100423)

[סוגיא דקרפף [ט] – עובדא דבוסתנא 204](#_Toc158100424)

[סוגיא דקרפף [י] – עובדא דאבוורנקא 206](#_Toc158100425)

שיעור מספר 1 – ה' חשון פ"ג

# הערות בדף ב'.:

## בתיקון לחי וקורה האם זה רק במקום שהוא רה"י

### פלוגתת הראשונים בדין מוקף ג' מחיצות

א] מבואר בגמ' בשבת (דף ו'.) דיש מקום ששמו רה"ר ודינו שאסור לטלטל בו ד' אמות וכן אסור מדאורייתא להכניס ממנו לרה"י, ומבואר בגמ' שצריך שיהיה רחב ט"ז אמה. ושיטת רש"י (עירובין ו'. ד"ה ר"ה ונ"ט. ד"ה עיר של יחיד) שגם צריך שיהיה שם שישים ריבוא. ויש ראשונים שגם צריך שהוא יהיה מפולש מצד לצד, דהיינו שלא יסתובב כמו כל הרחובות שלנו. אמנם גם אם אין תנאים אלו מ"מ כיון שמקום זה הוא לא מוקף מחיצות אין לו דין רה"י אלא הוי כרמלית, וכדי שיהיה רה"י צריך דוקא מקום המוקף מחיצות.

ועיין בה"ל (תחילת סימן שס"ג) שהביא שנחלקו בזה הראשונים, דדעת רוב הראשונים שאם יש ג' מחיצות הוי רה"י מדאורייתא ורק מדרבנן צריך לגדור את הרוח הרביעית. ולפי"ז מקום המוקף ג' מחיצות הוא רה"י מדאורייתא וכרמלית מדרבנן [ונחלקו הראשונים האם מותר לטלטל ממנו לכרמלית, דהרשב"א (בעבודת הקודש שער ג') נקט שאסור כיון שמדאורייתא זה רה"י והרי אסור להוציא מרה"י לכרמלית. אמנם תוס' בשבת (דף ט'. ד"ה אע"ג) נקטו שכיון שמדרבנן זה כרמלית מותר להוציא משם לכרמלית, והובאו הדברים בבה"ל (סימן שע"ד ס"ב)].

אמנם דעת הרמב"ם (פי"ד משבת ה"ד ופי"ז ה"ט) שמדאורייתא ג' מחיצות זה מפקיע משם רה"ר, אבל רק ד' מחיצות הוי רה"י. והנה על ידי לחי מבואר בגמ' שזה נהיה רה"י מדאורייתא, אמנם קורה זה רק משום היכר וכה"ג מדאורייתא זה לא רה"י.

### גדר ההיתר בלחי וקורה להנ"ל

ב] והנה בפשוטו לדעת רוב הראשונים זה ודאי שמדרבנן צריך רה"י וכל המושג לחי וקורה הוא כלפי האיסור טלטול ברה"י (היינו האיסור דרבנן שחידשו חז"ל במקום המוקף ג' מחיצות). אבל לדעת הרמב"ם נתחדש שגם מקום שהוא לא רה"י בכל אופן מותר לטלטל בו על ידי לחי וקורה.

והנה יש לדון בגדר הדבר, האם באמת גם מדרבנן זה לא רה"י רק שכה"ג זה כמו מקום פטור, דהיינו שרבנן לא ראו סיבה לאסור לטלטל שם כיון שזה לא מיחלף ברה"ר (ע"י ההיכר של הקורה). ולפי"ז יהיה גם מותר לטלטל משם לכרמלית שהרי זה לא רה"י. וכן נקט הגאון יעקב (דף י"ב. בד"ה ממלא) [וכן משמע קצת בביאור הגר"א (סימן שמ"ה סי"ד)]. או שזה ודאי שמדרבנן הגדר הוא שצריך רה"י ותיקנו רבנן שע"י הקורה זה נחשב רה"י ורק לכן מותר לטלטל שם, ולפי"ז ודאי שיהיה אסור להוציא משם לכרמלית. וכן דייק הגרי"ז (בחידושיו על הרמב"ם פ"א מעירובין ה"א) מלשון הרמב"ם. ועיין מה שביארנו בדעת הרמב"ם י"ב: שזב דין גדירה שמפקיע שם רה,י ולפ"ז מסתבר שזה גדר של רה"י

### בדברי רש"י שכתב דמבוי לא חשיב רה"ר

ג] והנה כתב רש"י דהא דמהני לחי וקורה כיון שזה לא רה"ר היינו משום שאין בו רוחב ט"ז אמה או משום שזה לא מפולש [והנה צ"ב למה לא כתב רש"י שאין בזה שישים ריבוא. ובשם הגריש"א הורו שכל שהמבוי פתוח לרה"ר שבו יש ס' ריבוא ממילא גם הוא נחשב כמו ס' ריבוא. ולפ"ז א"ש שכאן אין את החיסרון הנ"ל]. ועיין תור"פ שהקשה למה רש"י ביאר רק שזה לא רה"ר, הרי כה"ג זה רה"י. וכתב שרש"י בא לבאר את משנתינו גם לב"ש (דף י"א:) שג' מחיצות זה לא רה"י מדאורייתא. אמנם עיין שו"ת הרשב"א (ח"ה סימן י"ט) שתמה שהרי מסקנת הגמ' שגם לב"ש ג' מחיצות זה דאורייתא. ועוד שמשנתינו ודאי דלא כב"ש שהרי הם ס"ל שצריך לחי וקורה.

[ועיין רשב"א שכתב חידוש גדול שבאמת גם בדרבנן לחז"ל לא היה ענין שיהיה רה"י אלא שלא יהיה דומה לרה"ר ולכן רש"י כתב את שורש הדין שזה באמת לא רה"ר ורק מדרבנן זה נראה כרה"ר וצ"ע בזה]

והנה עיין רשב"א וריטב"א (דף ט'.) שדייקו מרש"י שס"ל שכל מה שג' מחיצות זה רה"י מדאורייתא זה רק בפתוח לכרמלית, אבל בפתוח לרה"ר בזה לא הוי רה"י, דהיינו שזה ודאי שזה לא רה"ר שכיון שיש לו ג' מחיצות זה הפקעה מרה"ר אבל זה גם לא רה"י [אמנם ברש"י סוכה ב. מבואר שזה רה"י]. דהיינו דבדין רה"י יש שני תנאים: א. שזה יהיה גדור במחיצות. ב. שזה לא ישמש לרבים. ולכן כל שזה פתוח לרבים שזה בטל לרה"ר אין לזה שם רה"י.

והנה דעת הרשב"א (דף צ"ד.) דממילא כה"ג לא יעזור קורה, משום שנקט שכל הקולא של קורה זה רק במקום שהוא רה"י מדאורייתא, אמנם לחי שזה מועיל מדאורייתא יעזור. ובעבודת הקודש (שער א' פ"ד) נקט שגם לחי לא יעזור, דהיינו שחידש שכל הקולא דרבנן של לחי זה רק במקום שגם ללא הלחי זה רה"י מדאורייתא. אמנם הריטב"א שם כתב שכיון שמדאורייתא זה כרמלית וכל איסורו מדרבנן ממילא גם שם מועיל לחי וקורה. ולפי"ז גם רש"י מודה לרמב"ם שההיתר של לחי וקורה זה גם במקום שזה לא רה"י מדאורייתא.

והנה לפי הריטב"א א"ש לשון רש"י, שמדבר באופן שזה פתוח לרה"ר ובזה באמת הוא לא רה"י אלא רק שזה לא רה"ר, ונתחדש שמועיל בזה לחי וקורה. אמנם לפי הרשב"א עדיין צ"ע.

## בטעם תיקון לחי וקורה

### טעמי רש"י ורבינו יהונתן בטעם איסור טלטול במבוי

ד] נתבאר לעיל שאפילו שג' מחיצות זה רה"י להרבה ראשונים בכל אופן אסרו לטלטל בזה, וגם לראשונים שזה לא רה"י אבל רה"ר זה ודאי לא ובכל אופן אסרו לטלטל בזה. ובטעם הדבר, עיין רש"י במשנתינו שפירש שזה מצד שזה מיחלף ברה"ר, דהיינו שזה עצמו שהוא לא גדור בכל הצדדים זה דומה לרה"ר. ומשמעות רש"י שיש לו דמיון למבוי המפולש שזה רה"ר דאורייתא. ועיין ריטב"א (דף י"א: בד"ה הדר) שכתב וז"ל: אבל רבנן אסרו לטלטל עד דאיכא ג' מחיצות שלמות ולחי או קורה ברוח רביעית להיכרא משום דלא מחזי להו לאנשי רה"י אם אין שום היכרא אף ברוח רביעית. עכ"ל.

ועיין מ"מ (פ"א מעירובין ה"א) שביאר לדעת הרמב"ם שג' מחיצות זה לא רה"י, שזה עצמו הסיבה שאסור לטלטל שם שכל שהוא לא רה"י הוא סיבת איסור שזה נראה כרה"ר.

אמנם ברבינו יהונתן כתב לבאר ביאור שני שכיון שזה לא חלוק כלל מרה"ר יבואו לטלטל ממנו לרה"ר, שיגידו שיש לו דין רה"ר. ולכאורה כוונתו שעל ידי שעושים לו לחי וקורה הוא נעמד כדבר חלוק מרה"ר ולא יבאו לטלטל משם לרה"ר. ובפסקי רי"ד ביאר ג"כ כנ"ל שכיון שהוא סמוך לרה"ר יבאו לטלטל ממנו לרה"ר, אמנם ביאר שאין יסוד החשש שיחשבו שזה רה"ר (כמו שפירש ריו"נ) אלא כיון שאין שום חלוקה ביניהם יבואו להוציא מאחד לשני, וכיון שתיקנו לעשות חלוקה ביניהם וזה נראה כדבר נפרד לא יבואו לטלטל מאחד לשני. והנה משמעות הלשון כי זה קרוב בפועל לרה"ר וצ"ב בחצר שזה לא קרוב אמנם יתכן שהכונה שלכן גדרו שצריך בכל מקום ד' מחיצות ויתכן עוד שחצר שפתוח למבוי לא מתוקן זה כמו לרה"ר

### כיצד הועילה התקנה לפי רבינו יהונתן

ה] ועיין גאון יעקב שתמה שהתיקון הזה יעזור רק כשישימו לחי וקורה, אבל עד כמה שלא יתקנו אותו יש יותר חשש שכיון שהם מתנהגים שם כרה"ר ודאי יבואו להוציא ממנו לרה"ר. ובשפ"א כתב שצ"ל שיש תקנה שחייבים לעשות לחי וקורה. והדברים מאוד מחודשים.

וביאר הגאו"י שכיון שאסרו לטלטל בו ממילא הדרך היא שיעשו לו לחי וקורה ועי"ז לא יבואו לטלטל ממנו לרה"ר. ויתכן עוד שכל שהמקום אסור בטלטול יש הרבה פחות חשש שיבואו להוציא מחלק אחד לחלק השני (דכיון שאסור לטלטל בו ד' אמות אז לא שכיח שיטלטלו בו אף בפחות מד' אמות).

### בדין פרוץ למקום פטור

ו] והנה יש לעיין באופן שהרוח הרביעית פתוחה למקום פטור דהיינו מקום שמותר בטלטול, האם בכה"ג אסור לטלטל במבוי. ובפשוטו לטעם רש"י זה אסור שכיון שיש לו רק ג' מחיצות חסר לו בשם רה"י. אמנם לטעם ריו"נ שכל סיבת האיסור היא שכיון שזה סמוך לרה"ר זה נראה כרה"ר, ממילא כאן אין סיבה לאסור. ועיין אבן העוזר (בחידושיו לדף פ"ט.) שנקט שכל האיסור הוא רק אם זה פרוץ למקום האסור וכלשון הגמ' י"ב. בסוף העמוד. אמנם האבני נזר (סימן ש' סק"ב) דייק מהגר"ז (סימן שמ"ה סעיף כ"ג) שגם כה"ג זה אסור.

ויתכן שגם לטעמו של רש"י יש לדון להתיר את זה, דאפשר שכל מה שג' מחיצות זה לא מועיל להיחשב כרה"י, זה רק כשזה פתוח למקום שהוא לא רה"י, אבל כל שזה פתוח למקום שאין לו שום דמיון לרה"ר בזה אין חיסרון. ולדעת הרמב"ם שג' מחיצות זה לא רה"י וזה גדר הדין שאסור לטלטל במבוי, הדבר יותר מחודש. וצ"ע.

## ביסוד ההיתר דלחי וקורה משום פתח

### בדברי הראשונים שנחלקו רב ורנב"י ביסוד ההיתר דקורה

ז] מבואר במשנה שלא עוזר קורה אלא עד גובה כ' וברוחב עד עשר אמות, ור' יהודה חולק שמועיל גם בגובה יותר מכ'. והנה מבואר בגמ' שרב ס"ל שיסוד מחלוקתם הוא מהו שיעור פתח, שרבנן לומדים מהיכל שזה עד גובה עשרים, ור' יהודה למד מאולם או מפתחי מלכים שזה גם יותר מעשרים.

ועיין גאו"י (בד"ה למעלה) שביאר שמקום זה כיון שאין לו גיפופים אין לו שם פתח וכמבואר בתוס' (בע"ב ד"ה ליבעו), ורבנן תיקנו שכל שעושה דבר שנותן לו שם פתח זה מועיל, וחידשו שקורה שזה חלק מעשיית הפתח זה יחשיב את המקום כפתח, אבל זה לא עוזר על שיעור שהוא יותר משיעור פתח, ולרבנן שם פתח זה עד כ' ולר"י זה גם ביותר מכ'.

והנה הגמ' בסוף הסוגיא מביאה את רנב"י שכתב שקורה משום היכר, וברשב"א ובריטב"א ובר"ן בתחילת הפרק מבואר שהוא חולק על רב וס"ל שיסוד ההיתר הוא לא בתור פתח אלא בתור ההיכר שבדבר.

### מהלך הגאו"י בדעת הרמב"ם דלכו"ע יסוד ההיתר הוא משום פתח

ח] אמנם עיין גאון יעקב (ג'. ד"ה רנב"י) שדן בדעת הרמב"ם שכולם מודים שיסוד ההיתר הוא מצד שזה מעמיד את המקום כפתח, אלא שודאי שצריך שיהיה כאן היכר [וכמו שבלחי משום מחיצה בכל אופן מבואר שצריך בזה היכר מסויים, ה"ה כאן], ולרב מצד ההיכר זה גם למעלה מכ' ולכן צריך להגיע שפחות מכ' חסר בשם פתח, ולרנב"י מצד השם פתח זה לא חסר אלא שכיון שיש כאן דין היכר ולמעלה מכ' אין כאן היכר לכן זה לא מועיל. ולפ"ז לכו"ע יסוד ההיתר הוא משום פתח, ורק נחלקו האם החיסרון של למעלה מכ' הוא בשם פתח או שהוא מצד ההיכר שבדבר. [והאריך בזה בשערי ציון ס"ג סק"ג]

ובפשוטו כן מדויק ברש"י (ג'. ד"ה קורה לרבנן טעמא מאי) שכתב על רנב"י שמה שלמעלה מכ' לא עוזר היינו כי אין בזה היכר, דהיינו שלא ביאר שרנב"י חידש שיסוד ההיתר של קורה הוא מדין היכר וממילא בלמעלה מכ' יש חיסרון, אלא ביאר שרנב"י חידש שלמעלה מכ' יש חיסרון של היכר. וכן הוא בלשון המאירי שם שביאר את הדין אמלתרא למעלה מכ' שזה נותן היכר שיש כאן פתח.

והנה הגמ' י"א. דנה שאמלתרא יועיל לרחבו ועיין גאו"י שהסברא שזה יועיל שכל שזה נותן למקום שם פתח אין חסרון והנה אם נימא שיסוד ההיתר בלו"ק שזה נחשב פתח א"ש ואם לא צ"ל שזה סברא שזה לא פרצה וממילא מועיל לו"ק אמנם ברא"ש שם שבאמת לא מועיל כי זה פרצה וצ"ב הרי לצד שזה מועיל זה מפקיע שם פרצה

## בחילוק בין פרצה בג' מחיצות לרוח רביעית לר"י

### חילוק הרשב"א בדעת ר' יהודה בין פירצה בג' מחיצות לפירצה ברוח ד'

ט] והנה מבואר בגמ' שר' יהודה ס"ל ששם פתח זה גם ביותר מי', ולכן גם עד כמה שיסוד ההיתר הוא משום פתח זה מועיל גם ביותר מרוחב עשר. והנה מבואר בגמ' (דף ט"ו.) בדין עומד מרובה על הפרוץ במחיצות שאם יש פרצה יותר מעשר זה לא מועיל, ובלשון הגמ' מבואר שעד י' זה כפתח ויותר מזה הוא פרצה ולא רואים את זה כפתח. והנה מבואר שם בגמ' שזה גם לר"י, וצ"ב שהרי כאן מבואר שר' יהודה ס"ל שיש לזה שם פתח גם ביותר מעשר.

ועיין רשב"א (דף י"ט:) שתמה בזה, וכתב ליישב שיש חילוק בין שם פתח הנצרך בפתח המבוי לבין שם פתח לעניין פרצה בג' מחיצות, דבמקום שזה כבר רה"י גמורה והנידון הוא רק ביחס לתקנת לחי וקורה בזה ס"ל שמועיל עד כ', משא"כ מתי שצריך את המחיצות שעושים את זה רה"י.

ויתכן לבאר בגדר הדברים, שבעומד מרובה צריך להחשיב כאילו הפרצה סגורה, משא"כ בכותל ד' אין הגדר שכאילו הכל סגור אלא מספיק מה שיש שם פתח בכותל הד' כדי שהמקום יחשב רה"י, דהיינו שלא צריך חלות שם 'פתח' שיגדור המקום – שבזה צריך פתח מושלם, אלא רק צריך שם פתח שיפקיע את השם 'פרצה'.

### יסוד החילוק מבואר גם בדברי הראשונים בדעת רש"י בדין פרוץ לרה"ר

י] והנה לעיל (אות ג') הבאנו מהראשונים שדנו בדעת רש"י שאם רוח רביעית פתוחה לרה"ר אין לו שם רה"י. והנה בפרצה בדופן פחות מעשר הרי גם בפתוח לרה"ר הוי רה"י, ובהכרח שחלוק פרצה באמצע הדופן מפרצה ברוח ד' אם כל הדופן פרוץ. ובפשוטו הביאור כנ"ל, דבכל עומד מרובה שיש פרצה הגדר הוא שזה כאילו גדור דהיינו כאילו יש שם סגירה, משא"כ ברוח רביעית שאין שם עומד מרובה שם מה שאין חיסרון אין הגדר כאילו זה גדור אלא שגם ללא גדירה המקום נחשב רשות לעצמו, ולכן בפתוח לרה"ר במקום שזה כאילו גדור דהיינו שיש עומד מרובה זה לא חיסרון, משא"כ ברוח רביעית שאין הגדר כאילו זה גדור, בזה כל שזה פתוח לרה"ר זה מבטל את השם רה"י.

### בדברי החזו"א שהוכיח מכותל רביעי שפרצת י' מדרבנן, ודחייה ע"פ הנ"ל

יא] והנה החזו"א (סימן קי"ב) נקט שפרצת עשר זה רק מדרבנן, ובמכתביו [המובא בספר שלום יהודה (סימן ל"ג)] ביאר שכמו שברוח ד' זה רק מדרבנן כך בשאר מחיצות, דהיינו שנקט שבאמת צריך שכל הד' מחיצות יהיו גדורות ורק שהרוח הד' זה כמו פתח וזה כאילו גדור, ושם הרי זה אפילו ביותר מעשר ורק מדרבנן ביותר מעשר זה אסור, ומזה למד שכל פרצת עשר זה רק מדרבנן. [ולדבריו אם יש ברוח ד' יותר מעשר בזה לא צריך להגיע לתקנה מיוחדת אלא זה מצד הדין דרבנן של פרצת עשר אמנם למה שנתבאר לקמן צריך להגיע לתקנה מיוחדת לדין גדירה ברוח ד' ורק לאחר שיש דין גדירה בזה ממילא פרצת עשר זה חסרון]

אמנם אם נימא כנ"ל שהגדר הוא שכותל ד' לא צריך גדירה, א"כ אין לדמות אחד לשני. ולכאורה לראשונים שנקטו בדעת רש"י שבפתוח לרה"ר זה לא רה"י ומאידך בפרצה בכותל זה לא כך, בהכרח החילוק כנ"ל שבפתוח ברוח ד' שם הגדר שלא צריך גדירה, ממילא במקום לא גדור מה שזה פתוח לרה"ר זה מקלקל, משא"כ בפרצה בכותל שהגדר הוא כאילו זה גדור בזה אין חיסרון שזה פתוח לרה"ר. וכן לכאורה החילוק של הרשב"א הנ"ל בדעת ר"י בפרצה יותר מעשר שזה חיסרון במחיצות דאורייתא ולא בכותל רביעי, זה דלא כחזו"א. וצ"ע.

## האם לחי משום פתח והאם זה מועיל למעלה מכ'

### בקושיית רעק"א דלא יהני לחי ביותר מכ' ומו"מ האם לחי משום פתח

יב] והנה מבואר בראשונים שלחי מועיל אפילו במבוי יותר מגובה כ'. ועיין רעק"א שהקשה דלרב שההיתר הוא משום פתח א"כ למה לחי מועיל במבוי למעלה מכ', דהיינו שאם ההיתר הוא מצד היכר הרי יש כאן היכר, ואם מצד מחיצה הרי חשיב מחיצה, אמנם אם זה מצד פתח הרי כאן שזה למעלה מכ' אין לזה שם פתח.

והנה מבואר מדברי רעק"א שנקט שלרב לא רק בקורה ההיתר הוא משום פתח אלא גם בלחי ההיתר משום פתח. וכן הוא בגאו"י. אמנם עיין ריטב"א במשנה שכתב שקורה למעלה מכ' זה לא מועיל – למ"ד משום היכר כי אין היכר, ולמ"ד משום פתח כי לא מצאנו כזה פתח, והוסיף שמבוי שהכשירו משום לחי לא צריך למעט בין אם מצד היכר ובין אם משום מחיצה אין כאן חיסרון, ולא הזכיר שמשום פתח אין חיסרון, ומשמע שכאן ודאי שאין יסוד ההיתר משום פתח [וכן משמע ברשב"א]. ויתכן שביאור החילוק הוא שבקורה שייך לדון שזה עושה את הדבר לפתח, משא"כ לחי אין זה עושה את הדבר לפתח.

### האם לר' יהודה מועיל לחי ביותר מרוחב י'

יג] והנה יש לדון לשיטת ר"י האם גם לגבי לחי אפשר לעשות פתח יותר רחב מי'. והנה אם נימא שכאן זה לא מועיל משום פתח דהיינו שלא שייך לדון את המקום הזה כפתח על ידי הלחי וכל הדין הוא מצד מחיצה, א"כ יתכן שכל שזה פרצה יותר מעשר אין ללחי שם מחיצה, וכמו בעומד מרובה שחזינן שלא עוזר פרצה יותר מעשר. אמנם אינו מוכרח דיתכן דביחס למקום שמועיל לחי וקורה גם השם פתח לגבי שלא יחשב פרצה הוא בשיעור פתח של רוח ד'. וצ"ע.

ועיין רשב"א (דף צ"ד:) שכתב שלר"י גם לחי מועיל ביותר מרוחב י'. ויתכן שנקט שגם לחי הוא משום פתח. אמנם יתכן כנ"ל שביחס למקום שצריך רק לחי וקורה, השם פרצה הוא גם כשיעור פתח.

### יש ליישב קושיית רעק"א שחלוק החיסרון דגובה מהחיסרון דרוחב

יד] ובעיקר קושיית רעק"א לכאורה יש מקום לדון שגם אם לחי זה משום פתח ולכן כל שהפתח רחב יותר מעשר זה לא מועיל, אבל אין זה חיסרון לגבי למעלה מכ', שחלוק החיסרון של רוחב מהחיסרון של גובה, שברוחב שהחיסרון הוא שזה נחשב פרצה א"כ אין כאן שם פתח כלל, משא"כ בגבוה יותר מכ' אין הגדר שהמקום פרוץ אלא רק הגדר שהמקום שלמעלה מכ' אין הוא בכלל הפתח, ולכן זה רק חיסרון לגבי קורה שכל שהוא מעל מקום הפתח אין הוא מצטרף לפתח, אבל בלחי שזה תוך עשרה לא שייך חיסרון זה, שביחס לכ' אמות הסמוכים לקרקע יש לזה שם פתח. אלא שצ"ב דא"כ מה הגמ' מוכיחה מההיכל, דאולי שם השם פתח היה רק בחלק התחתון. וצ"ל שקים להו לחז"ל שהשם פתח הוא בכולו ולא רק בחלק התחתון.

### כחילוק זה כתב החזו"א לגבי צורת הפתח

טו] ויסוד לחילוק זה, דהנה הגמ' שואלת שאם ר' יהודה לומד מאולם א"כ גם יותר מעשר יועיל, והגמ' עונה שבאמת לר"י גם יותר רחב מעשר זה מועיל. והקשו התוס' (ד"ה ואיבעית) שהגמ' תתרץ ששם יש צוה"פ לכן זה מועיל גם יותר מרוחב י'. ותירצו שלרב אין מעלה בצוה"פ כמבואר בהמשך הגמ' לגבי גובה. ועיין רעק"א שתמה דמה שייך לומר שבאולם היה לזה שם פתח אף שהרוחב היה גדול בגלל שיש לו צוה"פ, הרי כל המקור של הגובה נלמד מאולם ולא מחלקים שזה מצד שיש לו צוה"פ, ובהכרח שאין מעלה לצוה"פ.

ועיין חזו"א (סימן קי"ב סק"א) שכתב שיש לחלק לגבי התועלת של צוה"פ בין גובה לרוחב, דברוחב דיסוד החיסרון הוא שזה פרצה בגדירה, בזה על ידי צוה"פ זה מוריד את החיסרון. משא"כ בגובה שאין החיסרון מצד שחסר בגדירה של השטח אלא כל החיסרון הוא שהחלק העליון אין הוא בכלל הפתח שאין דרך פתחים להיות כל כך גבוהים, בזה י"ל שאין תועלת לצוה"פ (לשיטת רב דיליף מהיכל), ולכן אפילו שלרב לומדים מאולם את הגובה אפילו שיש לו צוה"פ, זה רק לגבי גובה שבזה נקט רב שאין מעלה של צוה"פ, אבל לגבי רוחב היה מקום לומר שמועיל צוה"פ, וא"ש קושיית התוס'.

### ישוב שיטת ר"ת בקושיא מחצר ע"פ החילוק הנ"ל

טז] ובעיקר הדבר האם יש מקום לחלק בצוה"פ שזה מועיל לרוחב ולא מועיל לגובה, הנה עיין תור"פ שהביא מר"ת שקושיית הגמ' מחצר המשכן זה מהגובה שהיה רק חמש אמות. וקשה למה הגמ' לא שואלת מהרוחב, וביאר ר"ת שזה מצד שהיה שם צוה"פ. והתור"פ דחה שאם ס"ל שיש מעלה של צוה"פ ביחס לרוחב א"כ זה גם ביחס לגובה [א"ה: עי' בתור"פ שהקשה באופ"א]. ובפשוטו דעת ר"ת שיש מקום לחלק בזה וכנ"ל.

### שיטת הרמב"ם והטור דלא מהני לחי ביותר מכ'

יז] ועיין בית מאיר (סימן שכ"ג סעיף כ"ו) שכתב שברמב"ם ובטור מדוייק שלא מועיל לחי במבוי למעלה מכ', וכן הוא ברמב"ם בפיה"מ שכתב שאין הכשר בלמעלה מכ' אלא בצוה"פ, ומשמע שגם לחי לא מועיל.

וע"ש שביאר שזה מצד שלא חילקו בין קורה ללחי. וצ"ע שהרי מבואר בגמ' שאמלתרא עוזר, ומשמע שכל שיש היכר זה עוזר ולא אמרו גדר של שיעור כ'. וצ"ע.

שיעור מספר 2 – ו' חשון פ"ג

# המשך הערות בדף ב'.: - ג'.:

## בהא דלא עוזר רחב מי'

### הא דלא מהני רחב מי' גם למ"ד משום היכר

א] מבואר במשנתנו שלא עוזר לחי וקורה ביותר מרוחב עשר, וביאר רש"י שיותר מעשר זה פרצה ולא פתח ואנן בעינן פתח. ובפשוטו זה כשיטתו לקמן (ג'. ד"ה קורה לרבנן טעמא מאי, כפי שנתבאר בשיעור הקודם אות ח') שלכו"ע החלות היתר הוא מדין פתח, ורנב"י רק חידש שצריך גם את ההיכר ואין כאן היכר.

אמנם לשונות הרשב"א והריטב"א שהחיסרון הוא שלחי וקורה לא מועיל בפרצה, דהיינו לא שצריך חלות היתר של פתח אלא שיש הלכה שבפרצה לא מועיל תיקון לו"ק. וצ"ב דעד כמה שקורה משום היכר והרי זה גם ביותר מעשר א"כ מה איכפת לי שזה פרצה. והניחא אם יסוד הדין זה מצד פתח וכנ"ל בשיעור הקודם (אות ח', בדעת רש"י וכנ"ל) רק שצריך גם היכר, א"כ כיון שזה פרצה וזה לא פתח א"ש שזה לא מועיל, אבל למבואר בראשונים שאם זה מצד היכר זה לא מצד פתח, א"כ הניחא לחי שיסודו מדין מחיצה א"כ לא עוזר מחיצה בפרצה, אמנם קורה שזה משום היכר למה שזה לא יעזור.

ובפשוטו הביאור הוא כמבואר בב"ח (סימן שס"ג ס"ח) שגם אם זה משום היכר אין הכוונה שיש כאן סתם היכר, אלא יסוד ההיכר הוא במה שמניחים דבר שגודר המקום, וא"כ כל זה התחדש במקום שמועיל מחיצה כל דהוא כי זה לא פרצה, אבל במקום שזה פרצה בזה לא עוזר ההיכר הנ"ל. [ועיין סוגיא דלחי העומד מאיליו מה שביארנו בזה]

### יש לבאר דביותר מי' הוי חיסרון אחר דחסר בכל הגדירה ולא מהני עליו תקנת לחי וקורה

ב] אמנם יש מקום לומר לפי המבואר בחזו"א שהדין פרצת עשר בג' מחיצות ובכותל רביעי זה אותה הלכה וכנ"ל בשיעור הקודם (אות י"א), ולפי"ז לכאורה נתחדש בכותל ד' שגם אם אין פרצת עשר אבל כיון שזה פרוץ במלואו צריך לגודרו. ולפי"ז מתי שזה פרצת עשר יש שתי חסרונות: א. שחסר בכל הגדירה של השטח מדרבנן (מדין פרצת עשר). ב. שכיון שזה פרוץ במלואו יש לזה חיסרון נוסף שחסר בגידור של המקום. ולפי"ז יתכן שכל מה שמועיל ההיכר זה רק כלפי החיסרון שהדופן הרביעי לא גדור, אבל כלפי הדין פרצת עשר שזה מחסר בכל הגדירה של המקום כמו בדפנות הראשונים בזה לא מועיל לו"ק.

ויתכן שגם אם נחלוק על החזו"א ומדאורייתא פרצת עשר זה חיסרון בג' דפנות ולא בכותל רביעי וכנ"ל, אמנם יתכן שמדרבנן שנתחדש שצריך לגדור גם הכותל הד' יש בזה שתי דברים: א. שממילא פרצת עשר זה חיסרון כמו בשאר כתלים. ב. שכיון שזה פרוץ בכולו זה מחסר בגדירה של המקום. ויתכן שהקולא של לו"ק זה רק כלפי החיסרון שזה פרוץ בכולו ולא ביחס לדין פרצת עשר שיש כאן.

[וראיתי להוכיח יסוד זה מהמבואר בתוס' (דף צ"ד: ד"ה ושמואל) לגבי מבוי שניטלו קורותיו דאמרינן הואיל והותרה, וכתבו התוס' שזה רק אם זה לא נהיה פרצת עשר. והנה כאן בין כה אין לו"ק, ובכל אופן יש הבדל אם זה פחות מעשר ללא לו"ק או שזה יותר מעשר, וחזינן שיותר מעשר זה עוד חיסרון ולא רק שיש הלכה שבפרצה לא מועיל לו"ק. ודו"ק].

אמנם לכאורה מהא דלר' יהודה אפילו שפרצת עשר בג' מחיצות זה חיסרון אבל ברוח רביעית זה לא חיסרון, חזינן שלא דנים ברוח הרביעית את הדין מחיצה של שאר המחיצות. אמנם יתכן דכאן שכל יסוד החיסרון הוא רק דרבנן (דמדאורייתא הרי אין גריעותא ברוח ד' במה שזה יותר מי') אז מספיק השם פתח הקל להועיל ביחס לשתי החסרונות וכדנתבאר לעיל. וצ"ע בזה. [ויתכן שבאמת רק לרבנן זה הגדר ולא לר"י]

## בדין פרצה יותר מעשר האם מועיל שני צוה"פ לרב

### פלוגתת החת"ס והחזו"א בדין שני צוה"פ ביותר מי'

ג] הקשו התוס' (ב': ד"ה ואיבעית) מה הגמ' שואלת מפתח החצר שזה יותר מעשר ואפ"ה חשיב פתח, הרי היה שם צוה"פ שהרי היה שם עמודים. ותירצו שרב ס"ל שאין מעלה של צוה"פ. ועיין חזו"א (סימן ע"ט סק"ו) שהקשה שהרי היה שלש עמודים וא"כ בין עמוד לעמוד יש פחות מעשר.

ועי' תוס' לעיל (ד"ה בין) שכתבו שכיון שאתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל ליה לכן חשיב שזה יותר מעשר. והנה תוס' שם דיברו מצד הפרצה אבל כאן הנידון הוא מצד צורת הפתח ואפ"ה מבואר בתוס' הכא דלא מהני לרב, ומוכח מדברי התוס' שהדין שאין צוה"פ ביותר מעשר זה אפילו אם עושה שני צוה"פ שכל אחד הוא פחות מעשר. ועיין חזו"א (שם) שתמה מזה על החת"ס (או"ח סימן פ"ח) שכתב שכה"ג חשיב צוה"פ על פחות מעשר שמועיל גם לשיטת הרמב"ם (היינו שיטת הרמב"ם דבפרוץ מרובה על העומד לא מהני צוה"פ ביותר מי' אמנם יש לעיין בעיקר הדבר האם הגדר לרמב"ם זה כמו לר"י).

והנה בפשוטו סברת הדבר היא שהחיסרון שלא מועיל צוה"פ יותר מעשר הוא מצד שכיון שלמקום יש שם של פרצה בזה לא עוזר צוה"פ (ולכן לא אכפ"ל שכל צוה"פ היא פחות מי'). אמנם החת"ס נקט שזה סברא שאין זה צורה של פתח ולא מצד שבפרצה לא מועיל צוה"פ.

ולפי"ז יש שכתבו לדון שכאן כיון שכתוב בתורה "פתח אוהל מועד" שהיה כאן הלכה שזה היה פתח אחד ולא כמה פתחים, לכן זה נחשב ליותר מעשר (והיינו, דבזה יש ליישב את דברי החת"ס עם דברי התוס' הנ"ל, דבביהמ"ק א"א לדון שכל צוה"פ הייתה נחשבת פתח בפנ"ע, אלא בהכרח היה צריך לדון פה פתח אחד).

והנה תוס' כתבו שהסיבה שהעמודים שבאמצע לא עוזרים היא בגלל דאתי אוירא ודהאי גיסא ומבטל ליה. והנה בפשוטו כוונתם שללא הך סברא א"כ כל פתח (בין עמוד לעמוד) הוא פחות מעשר. ולפי הנ"ל יש להקשות שזה לא יעזור מצד שזה כמה פתחים. אמנם יתכן שאין כוונתם שבין כל עמוד ועמוד יחשב פתח בפנ"ע, אלא כוונתם שהעמודים שבאמצע יועילו להפקיע את השם פרצה כיון שאין פה עשר אמות פרוצות, אבל לעולם זה יחשב פתח אחד. וכל זה חידוש. וצ"ע בזה. [קטע זה תוקן ע"פ הרב שליט"א].

## בהא דבסוגיין לא מועיל צוה"פ מהצד ויותר מי' אפילו שזה רק חיסרון דרבנן

### בתוס' משמע דהחיסרון דצוה"פ ביותר מי' ומן הצד הוי דאורייתא, וצ"ע מדבריהם לקמן

ד] תוס' ביארו שמה שהגמ' שואלת מחצר המשכן ולא עונה שהיה שם צוה"פ זה מצד שזה צוה"פ מהצד וזה לא מועיל. והנה התוס' לקמן (דף ו'. ד"ה רב וכ"ב. ד"ה והא) כתבו דמהא דמועיל צוה"פ לגבי כלאים ביותר מעשר גם לרב, חזינן שזה לא חיסרון דאורייתא. ובפשוטו זה גם מקור על צוה"פ מהצד דמבואר בגמ' שזה מפסיק לגבי כלאים. ולפי"ז תמה במשכנות יעקב (סימן קכ"ב עמוד קמ"ו בד"ה ושוב) שכאן שהנידון הוא על המשכן שזה נידון דאורייתא בזה אין חיסרון של צוה"פ מהצד.

והנה באמת מתוס' משמע שגם לגבי רוחב יותר מעשר זה דאורייתא, דביארו שמה שהגמ' לא תירצה על הקושיא מחצר שזה משום שהיה לה צוה"פ היינו משום שלרב לא מועיל צוה"פ, וכן ביארו (בד"ה אלא) בכוונת הגמ' שמה שלא עשו את ההיכל כמו האולם אפילו שהיה לו צוה"פ זה משום שלרב לא עוזר צוה"פ ביותר מי'. וצ"ע שהרי תוס' לקמן נקטו שזה רק מדרבנן. ועיין משכנות יעקב שנקט שאכן שיטת התוס' בסוגיין שהחיסרונות הנ"ל הם מדאורייתא (ודלא כתוס' לקמן).

ובחזו"א (סימן קי"ב במכתב סק"א) כתב שצ"ל שכל הנידון מהמשכן הכל זה אסמכתא מדרבנן, דהיינו שכל הילפותא זה ביחס לדין דרבנן ואין כאן באמת נידון מדאורייתא. וצ"ב.

### יש מיישבים דאמנם מדאורייתא חשיב מחיצה אבל הכא בעינן פתח

ה] ויש שתירצו בזה, דהנה עיין חידושי הגר"ח (פט"ז משבת) שחידש שבצוה"פ יש שתי הלכות: יש הלכה שיש לזה שם פתח, ויש בזה עוד הלכה שצורה של פתח זה נחשב מחיצה. ובפשוטו צוה"פ לגבי כלאים באמצע השדה זה לא מציאות של פתח אלא רק התחדש שזה נחשב מחיצה (והיינו דאף שאין לזה משמעות של פתח כיון שזה באמצע השדה ולא מסתבר שנתחדש בזה ההלכה דחשיב פתח, מ"מ כיון שסו"ס יש בזה צורה של פתח נתחדש דחשיב מחיצה, והחידוש דחשיב מחיצה אינו נצרך לחידוש הראשון שמגדיר את זה כ'פתח'). ולפי"ז יתכן שיש צוה"פ שזה רק עוזר מצד שזה נחשב מחיצה, אבל יש מקום שזה נחשב פתח ויסוד היתירו אינו משום שהוא צורה של פתח בעלמא שעי"ז יש לו שם מחיצה אלא שהחלות שם פתח הוא המתיר. ולפי"ז יתכן שצוה"פ מהצד ויותר מעשר שמועיל בכלאים הכוונה שיש לזה שם מחיצה, אבל באמת אין לזה שם פתח חיובי, ולכן לגבי כלאים זה עוזר וכן מדאורייתא הרי מספיק השם מחיצה גם לגבי שבת, אבל מדרבנן צריך דוקא שם פתח דהמתיר הוא השם פתח, ולכן שם צריך דוקא את ההלכה שזה נחשב פתח. וזה דומה למשכן ששם כיון שאין לזה שם פתח זה חיסרון בדאורייתא ולפ"ז לגבי מזוזה זה באמת חסרון ועיין מה שכתבנו בסוגיא דצוה"פ מהצד. ויש לעיין בזה בעומק הסוגיות לקמן.

## בביאור קושיית הגמ' ליבעי דלתות ושלא יועיל צוה"פ

### מהלך הרשב"א בדברי הגמ'

ו] הגמ' שואלת שאם לומדים מהיכל א"כ שיצטרכו דלתות כמו בהיכל, והגמ' עונה שזה היה לצניעות, והגמ' שואלת שלא יועיל צוה"פ ביותר מעשר, והגמ' עונה שבאמת רב גרס במשנה שלא מועיל צוה"פ ביותר מעשר. והנה עיין רשב"א שכתב דרב ס"ל שאין שום מעלה לדלתות או צוה"פ, דהיינו שבתשובת הגמ' נתחדש שאין מעלה של דלת וע"ש בכל דבריו, ומשמע שנקט שבאמת בקושיא מדלתות הגמ' גם יכלה לשאול שא"כ לא יועיל דלתות ביותר מעשר, והתשובה של הגמ' שזה לצניעות בעלמא תתרץ גם את זה, דהיינו שממילא אין שום מעלה בדלתות, וכן ביחס לצוה"פ הגמ' יכלה לשאול שיצטרכו צוה"פ בעשר, והתשובה היא שאין מעלה בצוה"פ. ומה שהגמ' שינתה בהעמדת השאלה בקושיא השנייה, זה מצד שביחס לצוה"פ אפשר לשאול ממשנה מפורשת.

והנה בפשוטו הביאור בתירוץ הגמ' שדלתות זה לצניעות (לדרכו של הרשב"א) אין הכוונה שדוקא כאן הדלתות היו לצניעות, אלא שתמיד זה המציאות של דלתות ולכן אין סיבה שזה יחשב מחיצה, וכל שבתור צוה"פ לא מועיל אין מעלה בדלתות, ואכן לרב צוה"פ יותר מעשר גם עם דלתות לא מועיל וכמבואר בחזו"א (סימן קי"ב סק"ג).

### מהלך הישועות מלכו שהתירוץ דצניעותא פירושו שבכה"ג לא מהני דלתות, וצריך לדחוק בדברי התוס' לפי"ז

ז] אמנם עיין תוס' (ד"ה אלא) שכתבו שהגמ' לא שאלה שלא יועילו דלתות הננעלות משום שזה ודאי מועיל. עוד כתבו שמה שהגמ' לא שאלה שיצטרכו צוה"פ זה מצד שזה עשוי לנוי [ועיין ריטב"א שהכוונה שזה נצרך לדלתות שהיו לצניעות]. והנה יש לעיין בקושיית התוס' שלא יועיל דלתות, האם כוונתם להקשות רק למה הגמ' בתחילה לא שאלה בכזאת צורה, אבל באמת למסקנא זה לא קושיא מצד שכיון שזה לצניעות ממילא כה"ג זה לא מועיל בתור מחיצה. או שכוונתם שבאמת גם הסברא של צניעות זה רק הסבר שעשו את זה מסיבה אחרת ולא שזה נצרך לעצם הפתח, אבל ודאי שגם לצניעות זה מועיל, דהיינו שבקושיא הגמ' הבינה שמה שעשו את זה היה בשביל השם פתח וממילא מזה הגמ' רצתה ללמוד שזה נצרך לשם פתח, והגמ' עונה שזה לא היה סיבת העשייה אבל באמת כיון שבפועל זה קיים לכן זה מועיל.

ועיין שו"ת ישועות מלכו (סימן כ"א) שלמד מתוס' שדלתות שעשויות לצניעות זה לא מועיל בתור מחיצה [וע"ש בדלתות שלא נעשו לסגירה], דהיינו שנקט שקושיית התוס' היא רק למה הגמ' לא שאלה מזה, אבל באמת אחרי תשובת הגמ' שזה לצניעות לא קשה שיכלו לעשות יותר גדול, דכאן לא היה בזה תועלת [א"ה: כ"כ באבנ"ז (סימן רע"ג סק"ח) שצריך לדחוק לפי"ד הישועות מלכו].

### בפשוטו נראה בתוס' שדלתות מהני גם אחרי תירוץ הגמ' דצניעותא

ח] אמנם הדבר קשה לומר שקושיית התוס' היא למה הגמ' לא שאלה מזה, דמהיכי תיתי שעדיף לשאול בכזאת צורה, הרי קושיית הגמ' היא מהמשנה (שמבואר להדיא שלא צריך דלתות) משא"כ מה שמועיל דלתות זה לא מפורש, ורק בקושיא על צוה"פ קשה למה הגמ' לא שאלה כמו ששאלה בתחילה.

ולכן יותר נראה בתוס' שכוונתם לשאול שגם אחרי תירוץ הגמ' זה קשה, דהיינו שבגמ' לקמן (דף ו'.) מבואר שגם למ"ד שצוה"פ לא עוזר אבל דלתות עוזר, ונקטו תוס' שגם לרב שצוה"פ לא עוזר ביותר מעשר אבל דלתות עוזר [וכן ביאר החזו"א בסימן ע"ט סק"ו. וצ"ע שבסימן קי"ב סק"ג סתם לא כך].

### לפי"ז קשה קושיית רעק"א על דברי התוס', תירוץ השפ"א דדלת מהני מדין 'מחיצה' ובמקדש בעינן 'פתח'

ט] אלא שלפי"ז הקשה רעק"א, דהנה תוס' ביארו שהוכחת הגמ' שלא מועיל יותר מעשר היא מהא דלא עשו יותר מעשר, וא"כ קשה שכאן שהיה דלתות למה לא עשו יותר מעשר, ובהכרח שהיה טעם למה לא עשו יותר, וא"כ גם ביחס לצוה"פ יש ליישב כן. והניח בצ"ע.

והנה החזו"א (סימן ע"ט סק"ו) נקט שדלת ללא צוה"פ לא עוזר, וכל המושג של דלת זה רק שאפילו באופן שצוה"פ לא מועיל אבל כשיש דלת זה מאלים את השם פתח (עיין דף ו'.). אמנם לכאורה אין זה במשמעות התוס' שכתבו שפשיטא שזה עוזר, דהיינו שגם לרב שלא עוזר צוה"פ אבל דלת עוזר, ולדברי החזו"א צ"ב למה זה כזה פשוט. אמנם אם נימא שזה דין אחר והוי מדין מחיצה, ממילא יתכן שביחס לזה אין סיבה שרב יחלוק. ועיין תשובות חדשות לרעק"א (סימן ו') שנקט בכוונת הגמ' בדף ו'. שדלת מועילה לכו"ע גם ללא צוה"פ ע"ש. וכן הביא החזו"א (סימן ע"ט סק"ט) מהחת"ס (סימן פ"ח).

ועיין שפ"א שכתב עפי"ז ליישב את קושיית רעק"א, שיתכן שבבית המקדש היה דין 'פתח' ולא דין 'מחיצה', ולכן אפילו שבאמת דלת מועילה ביותר מי' אבל לא עשו כך בביהמ"ק כיון ששם היה הלכה שיהיה חלות שם פתח ולא שיהיה רק תורת מחיצה. ועיין תור"פ שקצת משמע כן שכתב שזה ודאי עוזר ומצד שזה כסתום, דהיינו שבא לבאר למה אין זה עניין לסוגיין ע"ש. [ועיין מה שכתבנו ו: בדינא דדלתות ובסוגיא דפתחי שמאי]

ולפי"ז קושיית הגמ' שיצטרכו דלתות הכוונה בתור השלמה לפתח, והגמ' דוחה שזה לא הסיבה שעשו את זה, אבל עדיין זה מועיל בתור מחיצה ולסוגיין זה לא שייך.

אמנם יש להעיר על תירוצו של השפ"א מלשון התוס' שכתבו שהגמ' לא יכלה לשאול דגם דלתות לא מהני ביותר מי' כיון שזה פשיטא שזה מועיל, ומבואר שאם זה לא היה פשוט והיה צד לומר שזה לא מועיל היה אפשר לשאול, ולהנ"ל הרי ביחס לסיבה שזה מועיל אין זה עניין לסוגיין. וצ"ע. ויתכן שאפילו שיסודו מדין מחיצה וכנ"ל אבל זה עצמו שהמקום נחשב גדור ואין לו שם פרצה ממילא זה גם סיבה שזה יחשב פתח ביותר מעשר, ויתכן שביחס לזה דנו תוס' [היינו דבקושייתם לא דנו שהדלת תועיל ביותר מי' מצד הדין מחיצה, אלא דנו מצד הסברא הנ"ל שכיון שדלת זה גודר זה יועיל שיחשב פתח אף יותר מי' דזה יפקיע את השם פרצה שבזה, וע"ז תירצו שאיה"נ דלת לא מהני ביותר מי' משום הא, אבל מ"מ פשיטא שדלת מהני ביותר מי' מצד דחשיב מחיצה, ודבר זה לא מהני בהיכל ולכן לא יכלו לעשות את הפתח בהיכל יותר מי'].

### תירוץ החזו"א לקושיית רעק"א

י] ובעיקר קושיית רעק"א עיין חזו"א (סימן קי"ב סק"ב) שכתב שהיה הלכה בהיכל שזה צריך להיות ראוי לפתח גם ללא דלתות, ויל"פ בכוונתו שזה מכיון שהדין דלתות הוא לא מעכב. וצ"ל שביחס לצוה"פ כיון שתמיד זה מוכרח להיות כיון שזה מעצם הבניין לא שייך לומר כן.

וצ"ל לפי"ז שבקושיא הגמ' נקטה שהסיבה של הדלתות היה בשביל הדין פתח וא"כ באמת יש כזאת הלכה שיהיה דלתות, והגמ' דוחה שזה לא הסיבה שעשו את הדלתות, וממילא באמת יתכן שהשם פתח צריך להיות גם ללא הדלתות (מכיון שזה לא מעכב).

### מחלוקת ראשונים יסודית בעיקר הילפותא מהיכל

יא] והנה בעיקר הילפותא מהיכל משמע כאן בראשונים שיש בזה שני מהלכים: דברשב"א בקושיית הגמ' מפתח החצר משמע שהכוונה שאין שם פתח אלא במה שמצאנו, וכיון שבהיכל לא מצאנו אלא גובה של כ' ממילא אין לנו מקור אלא לכ'. אמנם בתוס' (ד"ה אלא) מבואר שהכוונה שהיה עניין להשוות את זה לאולם וממילא יש כאן ראיה שזה לא יותר מכ'. ובר"ן (בע"א ד"ה אמר רב יהודה) ביאר מצד שהיה צריך להיות יותר גבוה לנוי, ובהכרח שאין לזה שם פתח ביותר מזה.

והנה יש לשאול לפי תוס' דלר' יהודה לכאורה אין עניין שיהיה יותר, דבשלמא ההיכל יש עניין להשוותו לאולם אבל מהיכ"ת שיש עניין שהאולם יהיה יותר גדול, וא"כ מנ"ל דלר' יהודה לא מהני יותר מארבעים אמה. וצ"ל שמה שלפי ר' יהודה לא מהני יותר מארבעים זה מצד שמסברא דבר כ"כ גבוה כבר לא חשיב שם פתח, ובזה יותר ממה שמצאנו אין לו שם פתח [ר"ל דאמנם מצד הסברא היינו יודעים שגם יותר מעשרים אמה כשר (ולכן צריך ילפותא לפסול לרבנן יותר מכ' אמה), אבל מ"מ לא אמרינן מסברא שאפילו גבוה טובא חשיב פתח, אלא מסברא אפילו בפחות מארבעים כבר היינו אומרים שזה מדי גבוה ול"ח פתח, אלא שיש לר' יהודה ילפותא שעד ארבעים חשיב פתח, אבל ביותר מזה כבר לא מצאנו דחשיב פתח. ונמצא שהילפותא של ר' יהודה היא הפוכה מהילפותא של רבנן. ואמנם זה דחוק מאד, אבל כן צריך לומר לחומר הקושיא. מהרב שליט"א].

[ויתכן שיהיה הבדל לשיטתם בביאור קושיית הגמ' ליבעי דלתות, דלתוס' הביאור הוא שהגמ' הבינה בקושיא שלכן עשו דלתות כדי שזה יחשב פתח וממילא חזינן שאין שם פתח ללא זה (ובתירוץ עונה הגמ' שעשו את זה למטרה של צניעותא, וממילא הדרינן לסברא דחשיב פתח גם בלי"ז), אמנם לרשב"א הכוונה שכיון ששם זה היה עם דלתות א"כ אין לנו מקור שזה יהיה פתח ללא דלתות, וכוונת הגמ' ליישב בתירוץ שאין מעלה של דלת וכמו שהובא לעיל בשם הרשב"א, וזה מוכרח שזה הביאור בתירוץ לשיטתו דאל"כ אפילו שזה לא הסיבה שעשו את הדלת אבל עדיין אין לנו מקור שזה יחשב פתח בלי זה (שהרי לשיטתו מה שלא מצאנו במקדש אין לנו מקור דחשיב פתח).

וזה גם החילוק בין תוס' להרשב"א בישוב הקושיא דאמאי לא פריך דליבעי צוה"פ, דהתוס' כתבו ליישב שהצוה"פ היה לנוי, וכוונתם שאפילו שודאי שמועיל כה"ג צוה"פ כמבואר בחזו"א (סימן קי"א סוף סק"ה) אבל צריך רק הסבר למה עשו את זה. אבל לרשב"א זה לא תשובה כיון שלמעשה איך אפשר ללמוד יותר ממה שהיה שם. ודו"ק].

### בדברי הר"ן דלא פריך דליבעי צוה"פ כיון שבמשכן לא היה צוה"פ

יב] והנה עיין חידושי הר"ן שכתב שהגמ' לא שאלה בתחילה שלא יועיל דלתות משום שזה ודאי עוזר שזה סתימה מעלייתא. ומה שהגמ' לא שאלה שתמיד יצטרכו צוה"פ דהיינו שאין שם פתח ללא צוה"פ, בזה ישב שהרי אוהל מועד נקרא פתח אפילו שלא היה לו צוה"פ.

והנה לפי"ז צ"ב מה הגמ' שאלה שיצטרכו דלתות, הרי במשכן לא היה דלתות, וכמו שבצוה"פ הגמ' לא שאלה שיצטרכו כיון שבאוהל מועד לא היה. וצ"ל שבקושיא הגמ' נקטה שהמסך זה כמו דלת ודלא כתוס' [ועיין שפ"א בדף ו'.]

אבל צ"ב לפי"ז מה שכתב הר"ן שאין לומר שצריך צוה"פ לשם פתח שהרי במשכן לא היה צוה"פ, וצ"ב דשם הרי היה דלתות ואולי לכן יש לזה שם פתח, אבל במקום דליכא דלתות לא יהיה שם פתח מבלי צוה"פ. וצ"ל שלאחר הסברא של צניעותא אין לזה שם דלת. וצ"ע בזה שבפשוטו אין חיסרון במעליותא של דלת במה שהיא לצניעותא. ובפשוטו מבואר שס"ל כישועות מלכו דלעיל. וצ"ע.

## ביאור הסוגיא דמקצת קורה למעלה מכ'

### פלוגתת הראשונים האם מיירי בשיש שיעור סכך למטה מכ'

יג] בגמ' מובא הנידון לגבי מקצת סכך או קורה תוך כ' ומקצת למעלה מכ' האם אמרינן קלוש או לא. ועיין תוס' שהביאו פירוש אחד שמדובר דוקא באופן שיש שיעור סכך כשר למטה ועל זה הגמ' דנה האם אומרים קלוש, והסכך שלמעלה לא פוסל (מצד הדין של הראבי"ה, עי' ראשונים סוכה דף ט':) כיון שזה סכך כשר רק שהוא למעלה מכ'. והביאו עוד ביאור שמדובר שלמטה אין שיעור סכך, ולפי"ז נתחדש שהסכך שלמעלה מצטרף לשיעור סכך.

### הא דצריך להגיע לדין קלוש

יד] והנה מבואר בכל הסוגיא שצריך להגיע לדין קלוש. וצ"ב דהרי החלק שלמטה הוא כשר, ולא מיבעיא אם נימא שיש שם שיעור סכך ודאי קשה, אלא גם אם מיירי שאין שם שיעור סכך אבל עד כמה ששייך לדון שיצטרף החלק שלמעלה עם החלק שלמטה א"כ מה צריך להגיע לקלוש.

ובפשוטו מבואר פה שעד כמה שאנו דנים שזה סכך אחד, א"כ כיון שחלקו למעלה זה מגדיר כאילו כולו למעלה, ורק אם נימא קלוש דהיינו שמחלקים אותו לשני חלקים ולכן החלק התחתון לא מתייחס לחלק העליון, ממילא שייך לדון שהחלק העליון גם יצטרף. ובזה א"ש גם החשש המבואר בראשונים שזה יעוף ברוח, וצ"ב מה זה שונה מכל מעמיד. אמנם הביאור הוא כנ"ל שכאן ללא שנחלק אותם לשניים (ע"י שנאמר קלוש) אז הכל פסול, והסברא שזה יעוף ברוח היא רק סברא שבכה"ג לא נימא קלוש.

### להסוברים דמיירי בשיש שיעור סכך למטה האם ה"ה בקורה מיירי בכה"ג

טו] והנה עיין ריטב"א ור"ן שהקשו שאם כל מה שמועיל בסכך זה רק אם יש שיעור סכך כשר למטה, א"כ מה זה דומה לקורה, דשם הרי מדובר שלמטה יש שיעור שהוא לא מחזיק ברוח וא"כ אין שם שיעור. אמנם בתוס"ר הקשה איפכא, שאם בקורה מדובר שיש שיעור למטה א"כ זה לא יעוף ברוח. דהיינו שנחלקו לפי הסוברים שבסוגיא מדובר שצריך שיעור סכך בלמטה מכ', האם בדומה לזה בקורה הכוונה שיש קורה בריאה מצד עצמה או לא.

ובפשוטו מבואר שנחלקו ביסוד דין בריאה לקבל אריח, האם הכוונה שזה שיעור בקורה וממילא שייך לדון שאין כאן שיעור למטה כיון שהוא לבד לא בריא. או שזה תנאי שהקורה תחזיק, וממילא כל שיש מה שמחזיק אותו אפילו אם זה החלק העליון אז כבר החלק התחתון לבד יכול להיות הקורה, ולכן תמיד כאן זה כמו שיש שיעור למטה אפילו אם זה מצד עצמו לא יחזיק ברוח. ודו"ק בזה.

### פלוגתת הראשונים האם למסקנא דחלל סוכה תנן צריך להגיע לדין קלוש

טז] והנה עיין רשב"א שכתב שכל הנידון של הראשונים האם הסכך שלמעלה מכ' יכול להצטרף לסכך הכשר, זה רק לתחילת הסוגיא שצריך להגיע לקלוש, אבל למסקנא שרבא אומר חלל סוכה תנן ממילא הכוונה שכל שהסכך או הקורה עומדים בצורה שיש רק חלל כ' הכל נחשב סכך כשר. וכן הוא בעוד ראשונים בסוגיין ובסוכה.

אמנם ע"ש שהביא מתוס' שהקשו שגם אם חלל סוכה תנן יש את החיסרון הנ"ל. וכן מבואר ברא"ש בסוכה (סימן י"ד) שדן שהסכך העליון לא פוסל, וכן הוא במלחמות בסוכה (דף ד') ובר"ן בסוכה (דף ט.). דהיינו שהם אחזו שגם אם חלל סוכה תנן הכוונה בזה שממילא הסכך שעומד מעל החלל הוא הכשר, אבל מה שיותר למעלה זה פסול.

ולפי"ז מה שרבא אמר חלל סוכה תנן אין הכוונה שזה טעם ההכשר, אלא הכוונה שזה ראיה שאין חיסרון ואפשר לומר קלוש (והראיה היא, שהרי לפי"ז כל סכך שהוא מעל חלל עשרים רק השכבה התחתונה שלו היא סכך כשר משום שהיא נמצאת מעל החלל עשרים, ואילו החלק שמעל הוא כבר נחשב סכך מעל כ', ומהא דהסכך כשר בכה"ג מוכח דאמרינן קלוש). כן ביאר החזו"א (סימן קמ"ג סק"ה).

### אם קורה משום היכר מה צריך להגיע לקלוש

יז] והנה בעיקר הדבר דמבואר בגמ' שצריך להגיע לקלוש יש להקשות דאם קורה זה משום היכר א"כ כל שחלקו בתוך עשרים ממילא רואים את הכל ויש בזה היכר. וצ"ל שכיון שהיום הגדר מדרבנן הוא שזה צריך להיות תוך עשרים ממילא זה נחשב שהחלק שלמעלה מעשרים הוא פסול.

## בדין קורה למטה מעשרה

### יסוד החיסרון בקורה למטה מעשרה

יח] מבואר בגמ' (דף ג':) שאם יש קורה למטה מעשרה טפחים זה לא טוב. ובטעם הדבר, רש"י (ד"ה הא קמ"ל) ביאר שזה מחמת שאין לזה שם מבוי כל שזה פחות מעשר, וממילא זה נחשב שהקורה לא במבוי. וברש"י בסוכה (כ"ב: בד"ה ולא התחתונה) וכן בר"ח (דף י"ד.) ביארו שכיון שאין מחיצה למטה מעשרה לכן זה לא מועיל, דהיינו שגם אם קורה משום היכר אבל ההיכר הוא במה שיש כאן דבר שיש לו שם מחיצה ואין מחיצה לפחות מעשר.

אלא שצ"ב למה שלא יצטרף חלק הקורה למחיצה (היינו בקורה שמשלימה לי' ורק שחללה פחות מי'). ומשמע שלא חל פי תקרה אלא אם זה צריך לחול על עשרה טפחים.

ובגאון יעקב ביאר שאין פתח פחות מעשר. ועיין או"ז (סימן ק"י) שדן בסברא זו.

### בדין קורה שחלקה למטה מעשרה וחלקה למעלה מעשרה

יט] והנה עיין סימן שס"ג (סעיף כ"ד) באחרונים בדין קורה שחלקה למעלה מעשרה וחלקה למטה מעשרה, דהב"ח והט"ז הכשירו, אמנם האבן העוזר והגר"א חלקו שכיון שחלל מבוי תנן א"כ כיון שאין כאן חלל עשר זה לא מועיל, וכן פסק המ"ב (סקפ"ב).

והנה עיין גאון יעקב (דף י"ד. ד"ה הניח) שהביא רשב"א מפורש בעבודת הקודש שזה כשר. וביאר דס"ל שכל הסוגיא היא מתי שאין שיעור הכשר קורה למעלה מעשרה שזה עף ברוח ובזה צריך להגיע לקלוש, וכה"ג למטה מעשרה זה לא טוב, אבל כל שיש למעלה מעשרה שיעור קורה בזה לא צריכים להגיע לקלוש וזה כשר [ובזה ישב את הסתירה ברשב"א].

ובדעת האחרונים הנ"ל צ"ל שכל שאין שם במציאות חלל י' אין לזה שם מבוי ואין לזה שם פתח. ובדעת הרשב"א צ"ל שכיון שהמבוי בעצמותו יש בו י' חשיב מבוי י', והחיסרון המבואר בסוגיא זה רק סברא שעד כמה שדנים שהקורה הזאת תועיל להתיר את המבוי אין שיעור מבוי מתחתיה, אבל אם אפשר להשתמש עם חלק הקורה העליון אין חיסרון במה שהקורה נמשכת לתוך י' ועיין סוגיא דקורה י"ד: שהארכנו בזה]

שיעור מספר 3 – י"ג חשון פ"ג

# מיעוט קורה למעלה מכ'

## ביאור סוגיין

### מתחת לקורה עצמה ודאי צריך להגביה

א] מבואר במשנה שקורה שהיא למעלה מכ' פסולה. והגמ' (דף ד':) מביאה דנחלקו אביי ורב יוסף אם בא להגביה את הקרקע כמה רוחב צריך להגביה, דרב יוסף ס"ל טפח ואביי ס"ל ד' טפחים. והגמ' בתחילה מבארת שנחלקו האם מותר להשתמש תחת הקורה, דרב יוסף ס"ל שמותר וממילא מספיק מה שתחת הקורה זה פחות מכ', ואביי ס"ל שאסור וממילא צריך שזה יהיה תוך כ' במקום שמותר. וכתב רש"י שכיון שלא מספיק תחת הקורה ממילא צריך שיעור חשוב שזה ד"ט.

וצ"ב למה שלא יגביה שיעור טפח בתוך המבוי. ובפשוטו הביאור כמו שכתב השפ"א שזה ודאי שתחת הקורה שזה מקומה שם צריך שזה יהיה תוך כ' וכמבואר בלשון רש"י בד"ה ובא למעטו, ולרב יוסף מספיק שם, ולאביי שצריך גם מתחת וגם בהמשך א"כ כיון שכבר הצריכו יותר מטפח העמידו את זה על שיעור ד"ט.

### בקורה רחבה ד' טפחים כמה צריך להגביה

ב] ועיין שפת אמת שדן שבקורה רחבה ד"ט לכאורה משמע שזה מספיק אפילו אם אסור להשתמש תחת הקורה, וצ"ב שהרי מבואר בגמ' שצריך היכר במקום שמותר בטלטול. וע"ש שכתב שאם הקורה חשובה שזה שיעור ד"ט, היא מועילה אפילו אם אסור לטלטל במקומה. והוא חידוש.

ולכאורה יש מקום לומר שהגמ' רק דנה לקבוע את השיעור שהקורה צריכה להיות תוך כ', אבל היום זה הלכה שהקורה צריכה להיות תוך כ' על ד"ט ולא צריך כל פעם לבדוק שמותר לטלטל שם.

### האם במבוי הפתוח לכרמלית סגי לרב יוסף בטפח

ג] והנה שיטת הרמב"ם (פי"ז משבת הי"א) וכן נפסק בשו"ע (סימן שס"ה ס"ד) שבמבוי הפתוח לכרמלית אסור לטלטל תחת הקורה. ועיין אבן העוזר שם ובצל"ח בסוגיין שהקשו שבסוגיין לא חילקו שאם זה פתוח לכרמלית צריך ד"ט.

ובפשוטו הביאור כנ"ל שודאי שגם כה"ג חודו החיצון יורד וסותם וזה בכלל תוך המבוי, רק ששם יש סיבה צדדית שאסור לטלטל, ונידון סוגיין זה איך לקבוע את השיעור, אבל לאחר שנקבע שהשיעור הוא טפח לא איכפת לן אם יש מקרה שאסור להשתמש שם.

### שאר לשונות הגמ' בביאור פלוגתת אביי ורב יוסף

ד] והגמ' דוחה שלכו"ע מותר לטלטל תחת הקורה ורק נחלקו האם קורה משום היכר או קורה משום מחיצה. וביארו רש"י ושאר הראשונים שאם קורה משום היכר א"כ מספיק מה שיש היכר לטפח, משא"כ אם קורה משום מחיצה צריך שזה יהיה מחיצה לד"ט. עוד לשון הגמ' אומרת שלכו"ע קורה משום היכר ונחלקו האם מספיק היכר למטה כמו למעלה או שצריך יותר.

עוד לשון הגמ' אומרת שלכו"ע מספיק היכר למטה כמו למעלה, רק הנידון האם חוששים שמא זה יפחת. וביאר רש"י שבזה שאמרו ד' אז גם אם זה יפחת ישאר טפח. ועיין צל"ח שכתב שלפי"ז אם היה בתחילה ד' טפחים ונפחת ונשאר טפח זה מועיל. ועיין תור"פ שכתב עוד נפק"מ שאם זה מאבן שאין חשש שיפחת מועיל טפח.

ועיין שפ"א שתמה שהרי אם זה יפחת מתחת לקורה זה ודאי לא טוב וכמבואר לעיל שזה ודאי שבמקום הקורה זה עיקר התקנה שיהיה כ', וא"כ מה הועילו שאמרו ד', וכי זה נפחת רק כלפי המבוי. וצ"ע.

### בל"ק מבואר שאין חיסרון בהא דאין מחיצה לפחות מד'

ה] והנה הגמ' בתחילה ביארה שנחלקו האם מותר להשתמש תחת הקורה, ואחרי זה ביארה שנחלקו האם קורה משום מחיצה או משום היכר. ויש לדון ללשון הראשון מה סבירא להו, קורה משום היכר או משום מחיצה. ובפשוטו כיון דמבואר בגמ' בלשון השני שאם משום מחיצה צריך ד"ט, ובלשון הראשון מבואר שמצד זה אין זה חיסרון, בהכרח שקורה משום היכר. ולפי"ז זה כמו הלשון בגמ' לקמן (דף ח':) שלכו"ע משום היכר ונחלקו האם ההיכר הוא לבני המבוי וממילא המחיצה היא החלק שכלפי המבוי, או שההיכר הוא לבני רה"ר וממילא המחיצה זה החלק שכלפי רה"ר ולכן מותר להשתמש מתחת.

אמנם עיין רש"י שביאר את סוגיין כמו הלשון בגמ' לקמן שכו"ע ס"ל שקורה משום מחיצה ונחלקו האם חודו הפנימי יורד וסותם או חודו החיצון. ועיין תוס' (ד"ה מותר) שביארו שרש"י דייק את זה מהגמ'.

ולפי"ז מבואר בפשוטו שיש כאן מחלוקת בין שתי הלשונות, דללשון הראשון אפילו שזה מחיצה אין חיסרון שאין מחיצה לפחות מד', וללשון השני יש כאן חיסרון של אין מחיצה לפחות מד'. וצ"ב למה ללשון הראשון אין כזה חיסרון.

## בביאור הנידון האם יש כאן חיסרון של אין מחיצה לפחות מד'

### בפשוטו קורה משום מחיצה היינו מדין פי תקרה יורד וסותם

ו] והנה רש"י ביאר שמה שלמ"ד קורה משום מחיצה מה שלמעלה מכ' לא עוזר היינו משום שלא אומרים יורד וסותם אם המחיצה למעלה מכ', דהיינו שאין החיסרון מצד שאין היכר אלא שיש כאן הלכה בהלכות מחיצה וכמבואר בגמ' שכיון שזה משום מחיצה לכן צריך ד'.

והנה בעיקר הדין מחיצה בקורה יתכן לבאר שזה מצד גוד אחית מחיצה, ויתכן לבאר שזה מצד פי תקרה. והנה בפשוטו הא דמבואר כאן הלכה מהלכות מחיצה שלא מועיל למעלה מכ' מסתבר יותר שזה הלכה בהלכות פ"ת. ועיין ריטב"א בדף פ"ז. שכתב שכתבו רבותי בפ"ק שלא מועיל פ"ת למעלה מכ', ובפשוטו כוונתו לסוגיין, ומבואר שיסוד הדין מחיצה הוא מדין פ"ת ובזה נאמר הגבלה של למעלה מכ'. וכן הוא בתוס' (דף פ"ו. ד"ה קורה) שדין קורה משום מחיצה זה מדין פ"ת. ובגמ' (דף ח':) מבואר שבלחי אסור לטלטל רק מחודו הפנימי ובקורה מותר מחודו החיצוני, וביאר הרי"ד שבדין מחיצה רגילה חודו הפנימי סותם משא"כ קורה שזה מצד פי תקרה שם זה כבר מחודו החיצוני שזה כבר מקום התקרה.

[אמנם עיין קה"י (סימן א' סק"א) שהביא ריטב"א (בדף י"ד.) דמשמע שזה מדין גוד אחית ודן שיהיה חיסרון של גדיים בוקעים. אמנם במאירי שם משמע שכאן שזה פ"ת בזה אין את החיסרון של גדיים בוקעים. ויש לעיין בכל זה בהמשך הסוגיות שיתכן באמת שיש שני צדדים אם זה מחיצה איך זה עוזר ועיין סוגיא דקורה י"ד:].

ונתחדש בסוגיין שכיון שאין פי תקרה למעלה מכ' זה סיבה שיצטרכו שיהיה שיעור של רשות [דהיינו ד"ט] שביחס אליהם הוי תוך כ'.

### מהלכי התור"פ והגאו"י בהא דלל"ק אין חיסרון דהוי מחיצה לפחות ד'

ז] ובביאור הלשון הראשון שחולק עיין תוס' שכתבו שכיון שזה דופן רק שבא למעטו משו"ה אין חיסרון בהא דהוי לפחות מד'. וצ"ב כוונתם. ובתור"פ ביאר שכיון שכאן יש כבר ג' מחיצות והכל זה בחומרא של כותל ד', בזה הקילו שיספיק מה שיש לזה שם מחיצה ביחס לטפח, דהיינו שכאן הקילו שמועיל מחיצה אפילו לפחות מד"ט.

ובגאו"י ביאר דכאן עד כמה שזה יחשב מחיצה זה יגדור את כל המבוי, רק שנתחדש כאן שכדי שיחשב פ"ת יורד וסותם צריך שיעור רשות שביחס אליו זה תוך כ', ובנקודה זו הלשון הראשון חולקת. דהיינו שגם אם נימא שאין פ"ת למעלה מכ', אבל יתכן שזה רק סברא ביחס למקום המחיצה, אבל כל שביחס למקומו הוא תוך כ' ממילא אמרינן יורד וסותם וזה מחיצה על כל ההמשך. וללשון השני יש את ההלכה שזה צריך להיות מחיצה לד' גם ביחס לדין שאין פ"ת למעלה מכ'.

### בהא דלל"ב יש בזה חיסרון דהוי מחיצה לפחות מד',

### וביסוד הדין דאין מחיצה לפחות מד'

ח] והנה באמת עיין שפ"א (בד"ה ברש"י) שתמה מה שייך כאן החיסרון שאין מחיצה לפחות מד', דהא דאין מחיצה לפחות מד' הכוונה שלא התחדש מחיצה רק לרשות שזה ד"ט וכל שהמחיצה באה לגדור מקום פחות מד' לא התחדש שם דין מחיצה וכמבואר ברש"י בשבת (דף ט'. ד"ה פתח נעול), אבל כאן הרי המבוי הוא הרבה יותר מד"ט ורק שכל שהפ"ת גבוה מכ' לא התחדש בו שהוא יורד וסותם, אבל כל שבמקומו אין כ' וממילא אפשר לראות אותו כתקרה שיורדת, מה שייך כאן החיסרון של אין מחיצה לפחות מד"ט.

והנה בעיקר הדין שאין מחיצה לפחות מד' יש לדון האם הכוונה שמחיצה אין לה שם מחיצה אלא אם מכח גדירתה נוצר כאן מקום ד' גדור, אבל באמת אין המחיצה צריכה להתייחס לכל הד' אלא מספיק מה שמכחה נוצר מקום ד' גדור, ולפי"ז בכל מחיצה השם מחיצה הוא ביחס לנקודה לידה וכל שיש שם מחיצה ביחס למקום שלידה ומכח זה נוצר מקום גדור זה מספיק. או שבהלכה שאין מחיצה לפחות מד' נתחדש שהשם מחיצה צריך להתייחס לד"ט ואם אין לו שם מחיצה ביחס לד"ט שלידו אין לו שם מחיצה כלל. ונפק"מ במחיצת עשר ולאחר טפח הקרקע עולה ואין כאן מחיצה ד' כנגדו האם זה מועיל, דאם כל החיסרון שאין רשות שיחול עליו שם רה"י, כאן יש רשות ד'. אבל אם יש הלכה שהמחיצה לא מועילה אם אין לה שם מחיצה לד"ט א"כ זה לא יועיל [אמנם יש לדון דיהני מצד דין גידוד ומחיצה ואכמ"ל].

ולכאורה בדברי רש"י הנ"ל שמבואר שבסוגיין יש חיסרון שאין מחיצה לפחות מד' אפילו שאם יחול תורת מחיצה זה ודאי יגדור את כל המבוי, חזינן שצריך שהמחיצה תתייחס לשיעור ד"ט.

### הא דלמעלה מכ' לא אמרינן פי תקרה היסוד הוא שזה לא עומד כגודר ביחס למקום גבוה מכ'

ט] והנה עדיין יש כאן דבר הצריך ביאור, שלכאורה החיסרון של פ"ת למעלה מכ' זה סברא שכה"ג זה לא יורד, אבל אין סיבה לדון שאין לזה שם מחיצה לגבי גבוה מכ', וא"כ לכאו' כל שבמקומו זה תוך כ' וזה יכול לרדת ממילא יש לו כח מחיצה על כל הרשות שלידו, ומה החיסרון בהא דלא הגביה ברוחב ד' טפחים. אמנם מבואר כאן דהחיסרון של פ"ת למעלה מכ' זה לא סתם הלכה שזה לא יורד וסותם בכה"ג, אלא זה סברא שכל שזה לא ניכר כתקרה ביחס לרשות אין לו שם גודר על הרשות, וממילא צריך שיהיה תוך כ' בשיעור ד"ט וכיסוד הנ"ל שהמחיצה צריכה להיות מחיצה ביחס לשיעור ד'.

ולכאורה הגאו"י שהבאנו לעיל כוונתו שבזה עצמו נחלקו הלשונות בגדר החיסרון של למעלה מכ', האם זה רק הלכה ביחס למקום עמידתו וכל שביחס למקום עמידתו זה תוך כ' והוא נחשב תקרה למקום ממילא יש לו כח מחיצה גם לד', או שזה חיסרון בכח המחיצה – שלמקום שמעל כ' הוא לא עומד כתקרה והוא לא נחשב כגודרו, ולכן צריך שביחס לד"ט הוא יחשב כתקרה. ודו"ק בזה.

## ביסוד המבואר בסוגיין שצריך מחיצה לשיעור מבוי

### שיטת הרשב"א וכ"נ ברש"י שהסוגיא מיירי כשרק הקורה נמוכה

י] והנה בגמ' לקמן מבואר שאם יש מבוי פחות מעשרה וחקק בו כדי להשלימו לעשרה צריך לחקוק בשיעור מבוי, ונחלקו אביי ורב יוסף האם שיעור מבוי זה בד' טפחים או בד' אמות. והנה יש ראשונים שנקטו שהחיסרון בסוגיא שם הוא בכל המבוי שלא היו כותלי מבוי ד"ט [ויתבאר אי"ה בשיעור הבא]. אבל דעת הרשב"א בעבודת הקודש (ש"א פ"ג) שמדובר שיש כאן מחיצות רגילות ורק הקורה למטה מכ'.

והנה עיין רש"י שהקשה למה לגבי קורה למעלה מכ' מספיק לטפח וכאן צריך ד"ט, וכתב ליישב דבקורה למעלה מכ' שיש לזה שם דופן בהיכר בעלמא סגי, אבל כאן שזה בא לאשויי דופן צריך שיעור מבוי. ועיין חזו"א (סימן ס"ה סקנ"ז במוסגר) שכתב דבפשוטו מבואר ברש"י שלמד דמיירי בסוגיין כשרק הנמיך את הקורה ולכן דימה שבשני הסוגיות החיסרון הוא בקורה, אבל אם בסוגיין מדובר שאין מחיצות מבוי בזה אין מקום לשאול שיספיק קורה לטפח.

וכן מבואר בפשוטו בתוס' (סוד"ה מותר) שכתבו שסברת רש"י הנ"ל לחלק דבסוגיין לא צריך שיעור מבוי זה גם סברא שיספיק טפח (לפי הל"ק של הגמ'), ואי נימא ששם מדובר שאין מבוי א"כ אין כאן שום חידוש ולא ראינו כאן שום קולא [ר"ל שאם מדובר כשכל דופני המבוי הם פחות מי', א"כ לא מצינו ברש"י חילוק בין קורה מעל כ' לקורה מתחת לי' דקורה שמעל כ' קילא טפי, אלא רש"י רק חילק שהתם אין חיסרון בדופני המבוי משא"כ הכא יש חיסרון בדופני המבוי, וכיצד לומדים מזה תוס' שדופן שמעל כ' יש בה קולא וזה סברא שזה יכול להועיל גם בטפח].

### ביאור החילוק של רש"י בין גבוה מכ' לפחות מי'

יא] והנה רש"י כתב לחלק דבקורה למעלה מכ' איתיה לדופן ולמעוטי קאתי משא"כ בלמטה מי' אין כאן דופן. והנה צ"ב שכל זה ניחא אם החיסרון בלמעלה מכ' הוא רק מצד ההיכר אבל מצד השם מחיצה לא חסר, א"כ יש לחלק שביחס לדין היכר מספיק שיהיה טפח או ד"ט משא"כ ביחס לשיעור מחיצה. אבל למבואר ברש"י שזה חיסרון שלא אומרים פ"ת למעלה מכ', א"כ לכאורה בשניהם החיסרון הוא מצד השם מחיצה. ועיין ב"י (סימן שס"ג סעיף כ"ו) שהוסיף על דברי רש"י (והוא מדברי רבינו יהונתן) וז"ל: כלומר שכבר נקרא דופן.

ובפשוטו מבואר פה שיש הבדל – שלמעלה מכ' הדופן מצד עצמו הוא דופן ויש לו רק חיסרון כלפי המקום, משא"כ למטה מעשרה אין לזה שם דופן כלל ולכן שם צריך שיהיה לזה שם דופן ביחס למבוי. דהיינו שיש דבר שמצד עצמו הוא דופן ורק ביחס למקום שהוא נמצא הוא לא דופן, ויש דבר שהוא לא נחשב כלל דופן. ובזה חילק רש"י שלמעלה מכ' זה דופן ורק ביחס למקום הוא לא דופן, משא"כ למטה מי' אין לו שם דופן כלל [ויתכן שהביאור הוא שהחיסרון של למעלה מכ' זה רק ביחס לגדירה של הרשות, דהיינו שמצד עצמו הוא מחיצה ויתכן שלכלאים זה יעזור, רק שאם באים לגדור הרשות זה לא עוזר[[1]](#footnote-1). והדברים מחודשים].

### ביאור הדבר שצריך שיהיה חקק בשיעור מבוי

יב] והנה מבואר בסוגיין שאם מגביה את הקרקע ד"ט זה מועיל. ובפשוטו כה"ג אין לזה שם מחיצה ביחס לשאר ובכל אופן זה מועיל. ועיין אבני נזר (סימן רפ"ט סק"ג) שהוכיח מכאן שכל שיש מחיצה ביחס לד"ט הסמוכים ממילא כל מה שבהמשך נגדר גם כן. אמנם לכאורה מהא דבנמוך מי"ט מבואר שצריך שזה יועיל לשיעור מבוי, חזינן לכאורה שצריך שם מחיצה ביחס לכל הרשות. אמנם זה אינו דהרי גם שם מבואר שמועיל אם זה מחיצה ביחס לשם מבוי (דהיינו ד"ט או ד"א, ואי"צ שזה יהיה לכל המבוי). וכבר תמה הגאו"י (בד"ה עד כאן, השני) דלמה צריך מחיצה לשיעור מבוי ומה זה שונה מלמעלה מכ' שמספיק לשיעור מקום. ויתכן שיש כאן חומר מיוחד בדין מחיצת קורה שאין לה שם מחיצה אלא אם היא מועילה לשיעור מבוי, אבל בעלמא באמת לא צריך שיחשב מחיצה כלל לשאר הרשות.

אמנם יתכן ללמוד מכאן שבאמת מצד עיקר דין מחיצות לא מספיק שהמחיצה גודרת ד"ט וממילא הכל גדור אלא באמת המחיצה צריכה להתייחס לכל הרשות, אלא דאמרינן שכל שביחס לשיעור רשות יש כאן את התנאים הנצרכים שזה יגדור, אחרי זה כדי לגדור את ההמשך זה יותר קל[[2]](#footnote-2). ולכן בקורה נמוכה מעשרה שאין לה שם מחיצה כלל, בזה נתחדש שרק לאחר שיש לה שם מחיצה ביחס לשיעור מבוי זה יכול גם להיות מחיצה ביחס לכל המבוי, אבל בקורה למעלה מכ' שיש לה שם מחיצה והחיסרון הוא רק ביחס למקום כדלעיל, בזה הוא יותר קל וכל שיש לו שם מחיצה ביחס לד"ט ממילא זה גודר הכל [דבזה אי"צ שזה יגדור שיעור 'מבוי' בשביל שהוא יוכל אח"כ לגדור גם את השאר שגבוה מכ', אלא סגי במה שזה גודר דבר שנחשב 'מקום' בכדי להקל עליו אח"כ ולהגדירו כגודר את השאר אף דהוי גבוה מכ']. ודברים אלו צריכים בדיקה בהמשך הסוגיות בגדר הדין מחיצה לכל הרשות.

[ובעיקר הנידון הנ"ל האם המחיצה צריכה להיות לכל הרשות (או שסגי במה שהיא עומדת מבעד למקום גדור כדברי האבנ"ז), ראיתי לציין לחזו"א (סימן ק"ו סק"ד) שהוכיח מתוס' (ע"ז. ד"ה כותל) שאם גידוד חמשה ומחיצה חמשה לא מצטרפים לעשות רה"י, ובקצה הגידוד זה רחב ד"ט שבכל הסביבות זה גידוד י' לבד וחשיב רה"י, בכל אופן ביחס לתוך המקום זה כרמלית וחשיב פרוץ למקום האסור[[3]](#footnote-3), ומוכח מזה שהמחיצה צריכה לגדור הכל[[4]](#footnote-4). וצ"ע שם].

## בביאור שיטת רש"י בדין אין פי תקרה למעלה מכ'

### ברש"י נראה שלל"ק יסוד החיסרון דלמעלה מכ' הוא רק מצד ההיכר ולא מצד שאין פ"ת למעלה מכ'

יג] והנה רש"י בתחילת הסוגיא ביאר שהטעם שמספיק טפח למ"ד שמותר להשתמש תחת הקורה זה משום ששיעור כ' אמה הוא מצד שצריך היכר ויש כאן היכר ולכן זה מועיל. והנה רש"י הולך שם למ"ד קורה משום מחיצה, ובכל אופן ביאר שצריך היכר וזה הסיבה שלא מהני ללמעלה מכ', ולכן מספיק שביחס לטפח זה תוך כ'. והנה צ"ב שהרי רש"י אחרי זה ביאר שאין פ"ת ביותר מכ', וא"כ למה רש"י כאן לא ביאר שלכן זה לא מועיל למעלה מכ'.

ועיין גאו"י וחידושי בית מאיר שכתבו דמשמע ברש"י שנקט שללשון הראשון באמת אומרים פי תקרה גם למעלה מכ', ולכן כלל אין כאן חיסרון שאין מחיצה לפחות מד"ט, ורק יש הלכה של היכר ולכן צריך תוך כ', ואם מותר להשתמש תחת הקורה מספיק ההיכר שמתחת לקורה. ולפי"ז הלשון השני חלקה ונקטה שאין פ"ת למעלה מכ', ולכן יש חיסרון שאין מחיצה לפחות מד"ט. דהיינו שאין הביאור כתוס' שנחלקו הלשונות האם יש חיסרון של אין מחיצה לפחות מד"ט, אלא ודאי שיש חיסרון כזה ורק נחלקו האם יש פ"ת למעלה מכ'.

### בדברי הרשב"א דבקורה רחבה ד' מהני גם למעלה מכ'

יד] והנה עיין חידושי הרשב"א (דף ג'.) שכתב שכל מה שלא מועיל קורה למעלה מכ' זה רק אם זה רחב טפח, אבל אם זה רחב ד' ובריאה כדי לקבל אריח יש לזה דין פ"ת וזה מועיל אפילו ביותר מכ'. וכן מבואר ברא"ש (פ"ח ס"ז) שהקשה על רש"י שיש פ"ת ברוחב טפח דא"כ למה קורה למעלה מכ' זה לא טוב.

וצ"ב שהרי בגמ' כאן מבואר שאם קורה משום מחיצה צריך לד"ט, ובהכרח זה מצד שאין פ"ת למעלה מכ' כמ"ש רש"י. ועיין גאון יעקב (ג'. ד"ה אמר הרשב"א) שביאר ע"פ הנ"ל שלמ"ד שהחיסרון הוא מצד היכר אין כזה חיסרון שאין פ"ת למעלה מכ', ורק למ"ד משום מחיצה בהכרח שהחיסרון הוא מצד שאין פ"ת למעלה מכ', והרשב"א פסק שקורה משום היכר ולכן נקט שיש פ"ת למעלה מכ'.

### בדברי הריטב"א שנקט בפשיטות שלא מהני פי תקרה למעלה מכ' ולא תלה את זה בלשונות הגמ'

טו] והנה הריטב"א בדף פ"ז. כתב שלא מועיל פ"ת למעלה מכ' במקום שהנידון הוא על מחיצה גמורה [וכן משמע קצת ברשב"א שהראב"ד נקט שלא כדבריו], ולהנ"ל הרי זה שנוי במחלוקת וכיצד כתב כן הריטב"א בפשיטות. אמנם למבואר בתוס' שהלשון הראשון אחזה שבזה לא צריך מחיצה לד"ט, א"כ אין מקור שהוא חולק על הדין שאין פ"ת למעלה מכ', ויתכן שלכו"ע בסוגיין יש כזה חיסרון.

### האם אמלתרא מהני למעלה מכ' למ"ד משום מחיצה

טז] והנה בעיקר החיסרון של אין פ"ת למעלה מכ', הגאו"י (ג'. ד"ה מסתברא למ"ד קורה משום מחיצה) נקט שזה הלכה בכל התורה כולה, ונקט שגם במקום שיש אמלתרא זה לא מועיל, והמ"ד בגמ' שמועיל אמלתרא זה מצד שס"ל קורה משום היכר.

אמנם עיין קרן אורה (ה'. ד"ה ויש לדקדק) שכתב שמה שלא מועיל פ"ת למעלה מכ' זה מצד שהתקרה לא מתייחסת ללמטה כי זה לא ניכר, אבל כל שזה ניכר ממילא זה מועיל ללמטה ומשו"ה מועיל בזה אמלתרא.

ובריטב"א בסוכה (דף ב'.) כתב שלא מועיל פ"ת למעלה מכ' כי צריך מחיצות הניכרות. וצ"ב.

### י"ל בדעת הרשב"א והרא"ש דהא דבסוגיין לא מהני פי תקרה למעלה מכ' היינו רק הכא שיסוד הדבר הוא ההיכר

יז] והנה בפשוטו היה מקום לומר בדעת הרשב"א והרא"ש שזה ודאי שמעיקר הדין לכל הלשונות יש פ"ת למעלה מכ' כדחזינן שנקטו דבר זה כדבר פשוט, ורק שבקורה טפח שסיבת התקנה דרבנן היא משום היכר ולמעלה מכ' אין היכר, בזה מבואר בסוגיין שהגדר שחז"ל פסלו את זה לא היה משום שחסר בדין היכר ולעולם לא חסר בתורת מחיצה, אלא הגדר הוא שמדרבנן אמרו שאין לזה שם מחיצה אם זה למעלה מכ' וממילא זה חיסרון בד"ט, ויסוד החיסרון הוא כנ"ל מהקרן אורה שחידשו בדין מחיצה המחודשת כאן שזה רק אם זה ניכר ולכן זה חיסרון ביחס לד"ט. ולפי"ז גם יתכן שלכן הקילו בזה יותר שמספיק טפח, כיון שביסודו הדין מחיצה של פ"ת זה גם למעלה מכ'. ועיין מרומי שדה שביאר דבר זה בכוונת רש"י.

### מחיצה דהוי מעיקר הדין לא בעי היכר

יח] והנה בעיקר הדבר דמבואר ברשב"א שאם זה פי תקרה מעיקר הדין זה עוזר אפילו למעלה מכ', צ"ב שהרי הסיבה שחז"ל תיקנו קורה היא בגלל שצריך היכר ולכן כתבו הראשונים שגם אם זה משום מחיצה צריך היכר, וא"כ כאן למה שיועיל, הרי סו"ס אין בזה היכר.

אמנם עיין רעק"א (סוף תשובה י"ח) שכתב שצורת הפתח מהני גם במקום שלא יהיה היכר כיון שזה מחיצה גמורה, דהיינו שכל מה שצריך לתקנת חז"ל זה רק במקום שהמקום מצד עצמו הוא לא גדור מרה"ר, אבל כל שיש לו גדירה גמורה בזה אין סיבה לגזירה כלל [ויתכן שזה משום שאנשים יודעים שיש את המחיצה ולכן זה מספיק]. וכן הוא ברא"ש סי"ג שלכן מועיל צו"ה למעלה מכ'

אבל צ"ב שהרי לחי יש מ"ד שזה משום מחיצה מדאורייתא ובכל אופן חזינן שצריך בזה היכר. אמנם חזינן בגמ' (דף ט"ו.) שלכו"ע צריך סמכו עליו מער"ש אפילו שמעיקר דין מחיצה ודאי לא צריך את זה, ובהכרח שלחי זה נחשב סוג מחיצה גרועה. ויש לפרש שכיון שכל מה שלחי מועיל זה רק בתור צירוף למחיצות אחרות, בזה באמת יש סיבה מדרבנן לגזור שזה לא יועיל אפילו שזה מחיצה מעיקר הדין, ומה שסמכו על זה ולא גזרו זהו רק מצד תקנת לחי וקורה, ולכן יש בזה את החומרות של לחי וקורה.

## ביסוד המחלוקת האם קורה ולחי משום מחיצה או היכר

יט] והנה מבואר כאן בסוגיא נידון האם קורה משום היכר או משום מחיצה. ומצאנו נידון זה בהמשך הגמ' (דף ט"ו.) גם לגבי לחי ונפק"מ בלחי העומד מאליו. וכן מבואר בגמ' בדף ח': לגבי קורה באלכסון ע"ש.

ועיין תוס' (דף ה': ד"ה ארבע) שכתבו שכו"ע מודו שצריך היכר, ולכן אם לא סמכו עליו מע"ש זה לא מועיל. וכן דייק הרשב"א בדף ג'. מהא דמבואר בגמ' (בדף ה') שאם זה יותר מד' אמות זה לא מועיל מצד לחי כיון שאין בזה היכר (וכן הוכיחו התוס' שם). והנה מאידך מבואר שגם למ"ד משום היכר צריך גדרי מחיצה, ולכן ברחב יותר מעשרה זה לא מועיל בקורה אפילו שלא חסר בהיכר כמבואר בב"ח סימן שס"ג ס"ח [ועיין בשיעור הקודם], וכן למטה מעשרה שמבואר בסוגיין שזה לא עוזר בפשוטו זה גם מצד גדרי מחיצה וכמבואר ברש"י סוכה כ"ב:.

ובפשוטו מבואר שזה ודאי שזה גם מחיצה וגם היכר, רק הנידון הוא מה העיקר כמבואר בח' בית מאיר י"ד:. אמנם יתכן לבאר יותר, שזה ודאי ששורש הדין זה מחמת שצריך היכר, וזה ודאי שהגדר מדרבנן הוא שעל ידי העשיה של מה שתיקנו חז"ל חשיב שהמקום גדור, רק המחלוקת היא מה תיקנו חז"ל לגדור המקום, דמ"ד משום מחיצה ס"ל שתיקנו חפצא של מחיצה שזה מה שיגדור את המקום, רק יש תנאי שיהיה בזה היכר משום שזה המטרה, אבל כל שיש היכר אין ההיכר המתיר אלא השם מחיצה שבזה מתיר. משא"כ למ"ד משום היכר יסוד הדין הוא עשיה של היכר, רק שחז"ל לא תיקנו לעשות פתק או סימן אלא קבעו לעשות דבר שהוא גודר את המקום, וכיון שיסוד ההיכר שהוא בא לגדור את המקום כדבר נפרד לכן יש בזה גם גדרי מחיצה. וממילא יש נפק"מ בדרגת ההיכר הנצרך, שאם יסוד ההיתר זה השם מחיצה וההיכר זה רק תנאי, מועיל היכר קטן, משא"כ אם יסוד ההיתר זה מעשה ההיכר, בזה צריך היכר גמור. ועדיין יש לברר הדברים בהמשך הסוגיות. [והארכנו בזה בסוגיא דלחי י"ד:]

## בקושית רעק"א והרש"ש

כ] הגמ' בלשון השני מבארת שנחלקו האם קורה משום מחיצה או קורה משום היכר. ועין רש"ש ורעק"א שהקשו למה הגמ' לא אומרת שלכו"ע משום מחיצה ונחלקו האם יש כזה חיסרון של אין מחיצה לפחות מד'.

ועיין לשון תור"פ דמשמע שזה עצמו שורש המחלוקת בין הלשונות, שהלשון הראשון נקט שאין כאן חיסרון של מחיצה לפחות מד', והלשון השני חלק עליו מכח שנקט שיש כאן חיסרון של אין מחיצה בפחות מד', ולכן הוא לא יכל לומר שזה עצמו המחלוקת, שהרי לשון זה ס"ל שמסברא יש כאן את החיסרון של אין מחיצה לפחות מד'. וכן לרש"י הלשון השני ס"ל שאם זה מחיצה ודאי הגדר הוא שלמעלה מכ' לא אמרינן פי תקרה יורד וסותם וממילא יש בזה את החיסרון שאין מחיצה לפחות מד' וכנ"ל.

## בביאור הראב"ד בסוגיין

### בד' הראב"ד שמפרש להיפך את התלייה אם משום מחיצה או משום היכר

כא] הגמ' אומרת בלשון השני שנחלקו האם קורה משום מחיצה או משום היכר. ועיין מאירי שהביא בשם י"מ (ולכאורה זה הראב"ד) שביאר הפוך, שאם זה משום מחיצה מספיק טפח, ואם זה משום היכר צריך ד"ט שיהיה בהם היכר, דהיינו שאם עיקר המטרה היא היכר צריך ד"ט, ואם יסוד ההיתר הוא משום מחיצה מספיק טפח אחד.

ובפשוטו זה לשיטתו שגרס בתחילת הסוגיא שאם מותר להשתמש תחת הקורה צריך ד"ט, וא"כ עכשיו שהגמ' אומרת שלכו"ע מותר להשתמש תחת הקורה א"כ צריך ד"ט, והגמ' מחדשת שאם זה משום מחיצה לא צריך.

והנה צ"ב שהרי גם אם קורה משום מחיצה לא מועיל למעלה מכ' מצד היכר, ולמה לא צריך ד"ט. ואם נימא שאין פ"ת למעלה מכ' לא מצד היכר א"ש. ויתכן שגם אם מצד שזה הגדר [ר"ל שאף שהסיבה היא משום ההיכר, מ"מ הגדר היה שלא אמרינן בכה"ג פי תקרה למעלה מכ' כדלעיל אות י"ז בדעת הרשב"א והרא"ש] ממילא כאן מספיק טפח.

### בדברי הרשב"א בשם הראב"ד דמשום מחיצה דסוגיין היינו פתח

כב] והנה הרשב"א הביא מהראב"ד שכוונת הגמ' משום מחיצה שזה משום פתח. ויתכן שהכוונה שמצד היכר לא חסר שגם למעלה מכ' יש היכר, ורק חסר בשם פתח וזה כדעת רב לעיל. ולפ"ז בפתח ודאי שזה רק הלכה במקומו ולא שייך שם שיעור של ד"ט. וא"ש מה שלא ביאר פה שמשום מחיצה היינו כמו הגמ' לקמן (דף ח':) יורד וסותם, מצד שא"כ ודאי שיש דין היכר ולכן לא טוב למעלה מכ' וודאי צריך ד"ט.

והנה לדבריו א"ש לשון הגמ' שלכו"ע משום היכר ונחלקו האם אומרים היכר של מטה כמו למעלה, דהיינו שהגמ' בתחילה נקטה שצריך ד"ט (משום שלא אומרים היכר של מטה כהיכר של מעלה) ועכשיו באה להקל. וכמדומה שהעיר בזה הגאון יעקב.

שיעור מספר 4 – י"ד חשון פ"ג

# בדין מבוי פחות מעשרה טפחים

## ביאור שיטת הרשב"א

### שיטת הרשב"א ודעימיה בסוגיין דמיירי שרק הקורה נמוכה מי'

א] הגמ' אומרת שאם היה פחות מעשרה טפחים צריך לחקוק שיעור מבוי, ונחלקו רב יוסף ואביי מהו שיעור משך מבוי, דרב יוסף ס"ל שזה ד"ט ואביי ס"ל שזה ד"א וכך קי"ל.

והנה בעיקר ביאור סוגיין מצאנו שני ביאורים בראשונים: יש שביארו שמדובר שכותלי המבוי היו פחות מעשרה וא"כ יש כאן חיסרון שאין כאן כותלי מבוי כלל והחקק צריך להשלים את כותלי המבוי, ויבואר לקמן אי"ה.

אמנם עיין רשב"א בעבודת הקודש (שער א' פ"ג) וכן הוא בפסקי הריא"ז שמדובר שכותלי המבוי גבוהים עשרה רק שהניח את הקורה למטה מעשרה, ויש כאן חיסרון ביחס לקורה שכל שאין תחתיה עשרה זה לא מועיל.

והנה רש"י הקשה מה ההבדל שלגבי קורה למעלה מכ' מספיק לחוק שיעור טפח או ד"ט ואין הלכה של שיעור מבוי, ואילו לגבי פחות מעשרה צריך שיעור מבוי. וכתב לחלק שלמעלה מכ' יש לזה כבר שם דופן וכאן אין לזה שם דופן. והנה בפשוטו כל מה שיש לשאול זה רק עד כמה שבשניהם החיסרון הוא ביחס למתיר של קורה, אבל אם יש כאן חיסרון בכל המציאות של מבוי אין מקום לדמות. וכן בלשון רש"י 'אבל הכא השתא הוא דקא משוי **דופן**' ונקט לשון יחיד משמע שהנידון הוא רק על הדופן של הקורה.

ועיין תוס' שהביאו מרש"י כאן שחזינן שיש קולא בדין למעלה מכ' שלא צריך שיעור מבוי כיון שזה דופן. והנה אם למדו בגמ' שאין מחיצות עשרה וזה כוונת רש"י לחלק, א"כ לא מצאנו שום קולא במחיצה של הקורה, ומה ששם צריך שיעור במבוי היינו משום דללא זה אין כאן את המחיצות האחרות של המבוי. אלא נראה כנ"ל שבסוגיין מיירי שרק הקורה למטה מי'. וכן נקט החזו"א

### יסוד החיסרון בקורה למטה מי'

ב] והנה ביסוד החיסרון של קורה תוך עשרה, רש"י לעיל (ג': ד"ה הא קמ"ל) כתב שזה מצד שאין לזה שם מבוי דהיינו שמבוי צריך גובה עשרה. ולכאורה זה כמו בית שאין תוכו עשרה שהוא לא רה"י.

וברש"י בסוכה (כ"ב: בד"ה ולא התחתונה) וכן הוא בלשון ר"ח (י"ד.) מבואר שזה מצד שאין מחיצה פחות מעשרה. ועיין גאון יעקב (ג': ד"ה אף למטה) שהקשה שלפי"ז אם יש עשרה ביחד עם הקורה זה צריך להועיל. ועיין סוגיא דקורה שביארנו שהחלות שם מחיצה שחל מכח השם פתח מחיב עשרה

ועל דברי רש"י בדף ג': הנ"ל יש להקשות שאם כל החיסרון הוא שאין שם מבוי בפחות מעשרה, א"כ לכאורה מספיק שיחקוק מתחתיו כיון ששאר המבוי הרי יש בו עשרה, וצ"ב הא דמבואר בסוגיין שכל שזה פחות מעשרה אין לו שם מחיצה אם זה לא מחיצה ביחס לשיעור של אורך מבוי.

ולכאורה בהכרח הביאור הוא שכיון שיסוד הדין מחיצה של קורה זה מדין תקרה, ממילא זה מחייב שיהיה עשרה מתחתיו וללא זה אין לו את הדין מחיצה, ולכן שייך לדון שצריך שיהיה לו שם מחיצה ביחס לרוחב מבוי וכנ"ל בשיעור הקודם.

## ביאור הבית מאיר והגאון יעקב בסוגיין

### שיטת הראשונים בסוגיין דמיירי כשכל כותלי המבוי נמוכים

ג] אמנם עיין לשון תור"פ וכן דייק הגאו"י מהריטב"א וכן משמעות הטור ושו"ע שמדובר שהמחיצות של המבוי עצמם היו פחות מעשרה, וכמו שמבוי למעלה מכ' הכוונה שדפנות המבוי הם למעלה מכ' כמבואר בתוס"ר שם ה"ה פחות מעשרה הכוונה שדפנות המבוי זה פחות מעשרה.

והנה לפי"ז לכאורה ללא חקיקה אין כאן מחיצות כלל ואין כאן רה"י, והחקיקה שנעשית כאן היא כדי ליצור רה"י. ועיין בית מאיר (סימן שמ"ה סט"ו) שתמה דא"כ איך המקום נעשה רה"י על ידי שחוקק ד"ט או ד"א, הרי מה עם שאר המבוי.

### שיטות הראשונים בסוגיא בשבת ז': לגבי בית שחקק בו להשלימו לי'

ד] ומתרץ הבית מאיר בהקדם הגמ' בשבת (דף ז':) שאומרת שבית שאין תוכו עשרה וקירויו משלימו לעשרה, על גבו מותר לטלטל מדין עמוד ברה"ר גבוה עשרה, אבל בתוכו אסור לטלטל מצד שיש הלכה שיהיה בחלל רה"י גובה עשר. ויש ראשונים שביארו שזה מצד שלגבי החלל הפנימי אין כאן מחיצה עשרה.

והגמ' מוסיפה שאם הוא חקק בה ד' על ד' טפחים המקום האמצעי נהיה רה"י ושוב מותר לטלטל בכולו מצד דין חורי רה"י. והקשו הראשונים דבסוגיין מבואר שאפשר לצרף שתי חלקי מחיצות לגדור מקום אפילו שזה רחוק אחד מהשני, ואילו לגבי סוכה מבואר בגמ' (סוכה ד'.) שדוקא אם זה תוך ג"ט זה עוזר. ובפשוטו מצאנו שני מהלכים בראשונים בישוב קושיא זו:

הר"ן וסיעתו ישבו שבסוכה כיון שהדפנות זה מעצם הסוכה וזה צריך להיות סמוך לסוכה לכן זה לא טוב, אבל לגבי שבת אין חיסרון. ובפשוטו מבואר שבאמת שני חלקי מחיצות אפילו שרחוקים אחד מהשני יכולים להצטרף כדי לגדור את המקום.

אמנם ברא"ש (סימן י"א) ובתו"י כתבו שכל מה שמבואר בגמ' בשבת שמועיל לצרף שני חלקי מחיצות, זה רק כיון שיש עשרה מבחוץ, אבל באמת אם לא היה עשרה מבחוץ זה לא היה נהיה רה"י. והובא דבר זה במג"א (סימן שמ"ה סקי"ג) ובמ"ב (שם סקס"ג ושעה"צ סקס"ז). ויש לבאר דבר זה בשני אופנים: או שצריך תמיד תורת מחיצה גם מבחוץ וגם מבפנים, ובאמת החלק של המחיצה כלפי פנים זה על ידי הצירוף, רק שצריך לזה גם שם מחיצה מבחוץ [א"ה: וכן ביאר החזו"א (סימן ס"ה סוף סקס"א) עי"ש בביאור הדברים]. וכמדומה שכן משמע שם ברמב"ן. אמנם יתכן שהביאור הוא שהתורת מחיצה זה רק מבחוץ, רק שיש תנאי ברה"י שיהיה חלל י' וזה נעשה על ידי החקק. ועיין חזו"א (סימן ס"ה סקס"א ואילך) שהאריך האם יש בזה מחלוקת ראשונים או שכולם ס"ל שזה מצטרף או שכולם ס"ל שזה לא מצטרף.

### האם ההיתר בסוגיא שם שייך גם באינו מקורה [ג' נידונים בזה]

ה] וע"ש בחזו"א שדן שכל מה ששייך לומר שזה מצטרף זה רק אם זה מקורה, אבל אם זה לא מקורה כיון שאדם יכול לעבור חמש טפחים ועוד חמש טפחים זה לא נחשב שהמקום הזה גדור כלל.

עוד יש לדון בזה, שאם זה לא מקורה אז גם אם נימא שהחקק נחשב מגודר עשר ויש לו שם רה"י, אמנם כה"ג יתכן ודאי שהמקום שליד החקק הוא לא נחשב חורי רה"י והוא ודאי לא יהיה רה"י, וכן נקט מסברא החזו"א (סקס"ב וס"ג) וכתב וכי אם אדם יקיף מקום ענק במחיצות חמש טפחים ויחפור באמצע בור חמשה טפחים זה יהפוך את כל המקום לרה"י.

עוד יש לדון שגם אם יש לו סיבה להיות חורי רה"י, אבל כיון שחורים אלו אין מחיצה ביניהם לרה"ר א"כ הוי פרוץ למקום האסור וזה מפקיע מהם שם רה"י. וכן הוא דעת האבן העוזר (סימן שנ"ג).

והנה עד כמה שאין לזה דין רה"י או כי זה לא חורים או כי זה פרוץ למקום האסור, א"כ יש לדון שגם מקום החקק הוא לא רה"י מצד שהוא פרוץ למקום האסור למקום שלידו, שהרי אין ביניהם מחיצה עשרה. אמנם יתכן שכל שיש מקום שכלפיו מתייחס מחיצת עשרה והמקום שלידו לא מתייחס אליו מחיצת עשרה זה נחשב שזה לא פרוץ למקום האסור (כי זה עצמו מחלק ביניהם – שאליו מתייחסת מחיצת עשרה ואליו לא), וכמבואר בחידושי הגר"ח לגבי תל המתלקט שאפילו שתחילת המדרון זה רה"ר זה לא נחשב פרוץ למקום האסור. ודבר זה ילמד אי"ה בהמשך הסוגיות.

### הב"מ והגאו"י מפרשים בסוגיין שב' חלקי המחיצות מצטרפים לי' והשאר ניתר מדין חורי רה"י

ו] ועיין בית מאיר (סימן שמ"ה סט"ו וסימן שס"ג סכ"ו) וכן הוא בגאון יעקב בסוגיין שכתבו לבאר את סוגיין לפי השיטות שאפשר לצרף שני חלקי מחיצות, וא"כ ביחס למקום החקק יש כאן מחיצת עשרה ולכן הוי רה"י. אלא שעדיין צ"ע למה החלק שלא חקוק הוא רה"י, הרי אין לו מחיצות עשרה. וכתב הבית מאיר שכל שאר המבוי נהיה רה"י מדין חורי רה"י.

ועיין אבן העוזר (סימן שס"ג סכ"ו) שהסכים שיש כאן סיבה שהחקק יהיה רה"י, דהיינו שאפשר לצרף שני חלקי מחיצות, אמנם נקט שהמקום שליד החקק הוא לא רה"י. ועפי"ז הוא מקשה בתרתי: א'. שמשמעות הסוגיא שכל המבוי ניתר ולא רק מקום החקק. ועוד הקשה שאם שאר המבוי לא ניתר א"כ גם החקק הוא פרוץ למקום האסור. והנה לא ביאר דבריו למה אין כאן דין חורי רה"י. ויתכן שזה לשיטתו בסימן שנ"ג שחורי רה"י שפרוץ למקום האסור זה אסור. ויתכן עוד שנקט שאין לזה שם חורי רה"י כיון שזה לא מקורה.

אמנם דעת הבית מאיר והגאון יעקב מבואר שנקטו: א'. שיש כאן דין חורי רה"י. ב'. שאין בחורי רה"י דין פרוץ למקום האסור, וכן הוא בתור"פ (דף ע"ז). והסברא היא שכיון שסיבת גדירתו היא מצד הטפלות לרה"י, בזה אין חיסרון של פרוץ למקום האסור.

אמנם צ"ע שהבית מאיר בסימן שנ"ג הסכים עם האבן העוזר שזיז שפרוץ לרה"ר אין לו דין חורי רה"י. ויתכן שכאן שיש לו מחיצה חמש הוא יותר נטפל לרה"י.

בעיקר הדבר האם שני מחיצות רחוקות אחד מהשני מצטרפות עיין מה שכתבנו בשיעורי חזרה סימן שנ"ח דבפשוטו מבואר דעת התרוה,ד שזה לא מצטרף וכן פסק הרמ"א להלכה ועיין מה שכתבנו עוד תחילת סימן שס"ב

### החזו"א מפרש עפי"ד הגר"א דמיירי בסוגיין במבוי מקורה ומשו"ה הכל ניתר

ז] ועיין לעיל (אות ה') שהחזו"א נקט שאם אין קירוי אין בזה דין צירוף מחיצות וכן אין בזה דין חורי רה"י. ואכן עיין חזו"א (סימן ס"ה סקנ"ז) שלמד מדברי הגר"א (סימן שס"ג סקמ"ו) להעמיד בסוגיין שמדובר שהיה כאן מבוי מקורה ובתוכו היו מחיצות גבוהות עשרה, ולכן עד כמה שהוא גדור בתחילתו אז הכל נחשב רה"י מדין חורי רה"י.

ונתחדש בסוגיין שצריך לחקוק שיעור מבוי כדי שיהיה כאן קולת מבוי. ובפשוטו הסברא היא שצריך שבמקום שהלחי וקורה עומדים יהיה לזה שם כותלי מבוי, ולכן לא עוזר מה שבפנים המבוי יש תורת מבוי. [א"ה: משפט זה נצרך כלפי מה שצידד בחזו"א שם שאף אם בהמשך המבוי יש חלל י' מ"מ צריך שליד הלחי והקורה הוא יחקוק בשיעור מבוי].

אמנם לראשונים שמדובר שחוקק לא לכל רוחב המבוי, בזה בפשוטו כל מה ששייך לדון שיצטרפו שני חלקי מחיצות זה רק לפי הראשונים שמצרפים שני חלקי מחיצות, אבל לרא"ש באמת זה לא יועיל. ועיין חזו"א (סקס"ח) מה שביאר ליישב דבר זה. וצ"ע.

## ביאור האבן העוזר והגר"ז

### הפסקי רי"ד והגר"ז מעמידים שהיה מחיצות מסביב למבוי ע"י הבתים

ח] ועי' בפסקי הרי"ד ובגר"ז (שס"ג סכ"ז) שכתבו בביאור סוגיין שמדובר שיש מחיצות מסביב למבוי ע"י הבתים שמסביב, ולכן אין כאן נידון להפוך את הכל לרה"י דודאי שכל המבוי הוי רה"י, אלא הנידון הוא על כותלי המבוי שהם היו פחות מעשרה וממילא אין להם שם כותלי מבוי.

והנה בפשוטו צ"ב שהרי החצרות שבצדדים היו גדורות מצידיהם (בצד שכלפי רה"ר), ועד כמה שאין מחיצה ביניהם א"כ למה שהפס ד' טפחים שיש שם לא יועיל למבוי (כלומר, שלמה המחיצות של החצרות שכלפי רה"ר לא יכולות להועיל כפס ד' כלפי המבוי, שהרי אין מחיצת י' שמבדילה בין המבוי לחצירות). וצ"ל שהיה סילוק מחיצות ביחס למבוי. או שמיירי באופן שאם נדון הכל יחד יש פרצת עשר, ורק מצד שיש כאן נידון מסוים על החצרות הם נחשבות גדורות, אבל המבוי עצמו עדיין צריך גדירה. וצ"ע בזה.

### מהלך האבן העוזר דמיירי במחיצה הגבוהה י' מבחוץ ולא מבפנים

ט] ובאבן העוזר (סימן שס"ג סכ"ו) כתב בביאור סוגיין שמדובר שהמבוי היה על גבי גידוד וממילא יש כאן מחיצת עשר מבחוץ והוי רה"י, רק שבמבוי התחדש שצריך מחיצות ניכרות תוך המבוי לעשותו מבוי, ובזה דנה הסוגיא כמה צריך שיהיה מחיצות כדי שיהיה לזה קולת מבוי.

וע"פ היסוד הזה כתב האבן העוזר שאם יהיה מבוי על גבי תל גבוה עשרה וזה יהיה פתוח לרה"ר בצד הרביעי, לא יעזור לו לחי וקורה כל שאין לו מחיצות ניכרות במבוי.

### האם צריך שיהיו למבוי מחיצות נפרדות בשביל שיהיה את הקולות של מבוי

י] והנה ללא דבריהם היה מקום לומר שהקולות של מבוי נאמרו בכל שטח שמיועד לכל בני המבוי, ואפילו שאין לו מחיצות נפרדות יש בו את הקולות של מבוי. וכן נקט החזו"א (סקמ"ו). אמנם בדבריהם נתחדש שאין את הקולות של מבוי אלא אם למבוי יש מחיצות לעצמו ובזה איירי סוגיין [היינו דמבואר בדבריהם שאף אחרי שיש מחיצות שעושות את המבוי לרה"י (או כאוקימתת הגר"ז או כאוקימתת האבן העוזר), עדיין יש דין שיהיה מחיצות למבוי עצמו בשביל שיחשב מבוי (והאבן העוזר הוסיף חידוש שיש דין מחיצות ניכרות למבוי) וזהו כל הנושא בסוגיין שצריך לחקוק. ולולא דבריהם היה אפשר לפרש את הנושא בסוגיין באופ"א כדלהלן אות י"ג].

ועיקר יסודם מבואר בריטב"א בסוגיין שביאר שאם המבוי פרוץ לגמרי, אפילו אם יש שם שיעור פתח לחצרות אבל כיון שזה פרוץ לגמרי אין לזה שם כותלי מבוי.

### אם המבוי צריך מחיצות נפרדות מה עם המחיצה השלישית

יא] אבל צ"ב דעד כמה שיש הלכה שלמבוי יהיה כתלים, א"כ מה עוזר שחוקקים שיעור מבוי, הרי עדיין אין לו מחיצה שלישית. ויתכן שבזה אפשר לסמוך שגידוד ומחיצה מצטרפים וכנ"ל מהבית מאיר. ויתכן לחדש שגם אם שני חלקי מחיצות לא מצטרפים, אבל כאן שאין הנידון לעשות רה"י אלא רק שיהיה לזה שם מבוי בזה גידוד ומחיצה מצטרפים.

אמנם עיין חזו"א (סקמ"ו) שהביא להוכיח שאין דין כותל שלישי למבוי אלא גם כותל החצר עוזרת, מהגמ' בדף ח'. שמבואר שמבוי שכלה לחצר מספיק לחי או קורה בראשו אפילו שהכותל השלישי הוא פרוץ לחצר, וחזינן שמועיל התיקון במבוי אפילו שאין לו כתלים שמפרידים ממנו לחצר. ובפשוטו צ"ל שבאמת כדי שיהיה שם מבוי מספיק שתי מחיצות ולא צריך שהוא יהיה מחולק במחיצות מהחצרות, ולכן כל שיש כאן שיעור ד"ט לאורכו או ד"א לאביי זה מועיל.

אמנם בלשון האבן העוזר מבואר שצריך שיהיה לו ג' מחיצות הניכרות. ואולי ס"ל שלזה עוזר כותל החצר ומדובר שבצד האחרון היה כותל לחצר. וצ"ע.

### הוכחת החזו"א דלא כיסוד האבן העוזר מהגמ' בדף ח'. ומו"מ בזה

יב] ועיין חזו"א שכתב להוכיח דלא כאבן העוזר שיש דין מחיצות הנכרות במבוי, מהגמ' בדף ח'. שהיה מבוי שצד אחד היה ים ומבואר שגם מחיצת גידוד עוזר. אמנם עיין ריב"ש (סימן ת"ה) שכתב שמדובר שהיה מחיצה (לחצר) למבוי, ורק שזה היה פרוץ לים פירצת עשר או בצורה שלא היה עומד מרובה, ולזה עוזר מחיצת הים. ולפי"ז יתכן שבתחילת המבוי היה באמת מחיצה גמורה.

אמנם דברי החזו"א צ"ע שכיון שמבואר בגמ' שצריך שהקורה תהיה מונחת על כותלי מבוי, א"כ אם יש צד אחד ים ודאי לא שייך להניח שם את הקורה מצד שיש דין שיהיה תוך ג' למחיצה, ובהכרח שמדובר כנ"ל שהיה מחיצה כשיעור מבוי בהתחלה.

### בפשוטו יל"פ בסוגיין שהחיסרון בסוגיין הוא שאין קורה על כותלי מבוי

יג] ובאמת לולא הגר"ז והאבן העוזר היה אפשר לפרש שהחיסרון של סוגיין הוא מצד התקנת קורה שצריך שתהיה מונחת על כותלי מבוי, ולכן אפילו שזה רה"י אבל כל שאין כתלים במקום שרוצים להניח את הקורה אין סיבה שזה יעזור. וכן משמעות המאירי. ולפ"ז לא קשה כלל מהכותל השלישי.

שיעור מספר 5 – י"ט חשון פ"ג

# בדין מבוי פחות מעשרה טפחים לענין חקק ברוחבו

## בנידון הראשונים כמה צריך לחקוק ברוחב המבוי

### פלוגתת הראשונים האם צריך לחקוק על פני כל רוחב המבוי או סגי בד"ט

א] מבואר בגמ' שבמבוי פחות מעשרה טפחים צריכים לחקוק משך רוחב מבוי שלאביי זה ד"א ולרב יוסף זה ד"ט, ולהלכה קי"ל שזה ד"א.

והנה לא נתפרש בגמ' לכמה רוחב צריך לחקוק. וכתב הרא"ש (סימן ד') שצריך לחקוק לכל רוחב המבוי, וכן הוא במאירי. אמנם הרי"ף כתב וז"ל: **ואם היה גבהו פחות מעשרה טפחים חוקק בו ד' אמות על ד' אמות כדי להשלימו לעשרה טפחים כאביי ואע"ג דפליג עליה רב יוסף דהוא רביה ואמר חוקק בו ארבעה על ארבעה.** עכ"ל. ומבואר בדבריו שלא צריך לחוק לכל רוחב המבוי. עוד מבואר בדבריו שלאביי צריך רוחב ד"א ולרב יוסף צריך רוחב ד"ט. ועיין רמב"ם (פי"ז משבת הט"ז) שג"כ כתב שצריך ד"א, וכן הוא במרדכי ריש מכילתין וברבינו יהונתן.

ועיין מאירי וגאו"י וקרבן נתנאל (סק"י) שתמהו מה ענין רוחב ד"א, הרי רוחב מבוי זה ודאי ד"ט. ולכן כתבו שצריך לגרוס ד"ט, וכן נקט החזו"א (סקס"ו).

וצ"ב הנידון האם צריך לחוק על פני כולו או רק מה שנצרך לשיעור מבוי. והנה האחרונים נקטו מסברא שכל שחקק שיעור רוחב המבוי וממילא יש כאן קורה על השיעור הנצרך, זה אמור להספיק ואין סיבה שיצטרכו לחקוק לכל רוחב המבוי, ולכן הם חיפשו סברות למה צריך לכל הרוחב. ונבאר את הדברים בס"ד ואת סברות החולקים על זה.

### **א –** י"מ שצריך לחקוק על פני כולו כדי שהקורה תהיה על כותלי מבוי

ב] עיין מאירי ובקרן אורה ובחזו"א (סקס"ו) שכתבו שכיון שיש הלכה שהקורה תהיה על גבי כותלי מבוי, דהיינו שלא מספיק שהקורה תהיה על שטח המבוי אלא גם צריך שהיא תהיה על גבי הכתלים, ממילא כאן כיון שהכתלים לא נמצאים במקום החקק זה לא מועיל. והוסיף החזו"א בביאור הדבר דאין הגדר במחיצה הרחוקה שבמקומה יש לה שם מחיצה עשר, אלא הגדר הוא שיש לה כח גידור על השטח הפנימי, וממילא במקום שחל הגידור אין שם את המחיצה. ודימו הקר"א והחזו"א לסוכה שאי אפשר להרחיק את הדפנות מצד שהדפנות צריכות להיות במקום הסכך, כך כאן במקום שחל התורת שיעור מבוי שם צריכות להיות הדפנות.

ובביאור דעת החולקים ביאר החזו"א (סקס"ו וס"ח) שכיון שמקום זה מתכשר מדין חורי מבוי, ממילא מתקיים בחלק זה דין כותלי מבוי.

והנה עיקר ביאור זה א"ש לפי השיטות שמדובר שבאמת הכתלים גבוהים פחות מעשרה, אבל לשיטות שמדובר שיש כתלים גבוהים עשרה ורק שהניח את הקורה למטה מעשרה, לכאורה אין סיבה שלא יהיה לכל שם כותל מבוי שהרי הקורה זה לא דבר קבוע והוא לא מבטל אותה שם. וצ"ל שעד כמה שדנים שזה התקרה והמחיצה של המבוי, אז ביחס לחלות ההיתר הנ"ל אין לזה שם כותלי מבוי. [א"ה: עי' עוד בזה להלן אות ה'].

### **ב –** מהלך הגאו"י שהקורה שבצדדים שתחתיה לא חקוק לא חשיבא קורה

ג] הגאון יעקב כתב שהקורה שבצדדים אין לה תורת קורה כיון שאין שם גובה עשרה, וממילא הוי כהרחיק את הקורה מהדפנות ג"ט שזה לא טוב. דהיינו שאמנם מצד **המקום** שצריך את הגדירה זה המשך למקום שהוא גבוה עשרה ואין בזה חיסרון, אמנם הקורה שבצדדים ששם אין גובה עשרה אין לה שם **קורה** וממילא יש כאן חיסרון של הרחיק את הקורה מהדפנות.

ובדעת החולקים צ"ל שגם קורה שאין לה הכשר קורה מצד החלל שמתחת, זה לא מחסר בדין הרחיק את הקורה מהדפנות, שיסוד הדין הוא שיראה שזה קורת המבוי ועד כמה שסו"ס הקורה מגיעה עד הדפנות סגי בזה.[וכמו אם יהיה מחיצה כמין צירף כלפי חוץ שלא יחשב שאין קורה על גבי מבוי]

והנה לשני ביאורים אלו כל החיסרון הוא רק בקורה, אבל בלחי כל שיחקוק לצד הלחי זה מספיק. וכן הוא בחזו"א (סוף סקס"ו).

### **ג –** מהלך הבית מאיר שהרא"ש לשיטתו שלא מצרפים חלקי מחיצות

ד] הבית מאיר (סימן שס"ג סכ"ו) כתב שהרא"ש לשיטתו בשבת דס"ל שלא מצרפים שני חלקי מחיצות, ולכן אם לא יחקוק לכל רוחב המבוי יוצא שבצדדים של הקורה אין כותל ולא חשיב גדור[[5]](#footnote-5).

אמנם ביאור זה צ"ע [ורמז לזה החזו"א סקס"ח] דא"כ אם ביחד עם הקורה יהיה גובה עשרה לא שייך בזה החיסרון, שהרי בזה לכו"ע הדין הוא שמצרפים שני חלקי מחיצות כמבואר בגמ' (שבת ז':) שקירויו משלימו לעשרה[[6]](#footnote-6).

### האם ברי"ף וברמב"ם מוכח שמצרפים חלקי מחיצות

ה] והנה החזו"א (שם) באמת כתב שהראשונים שכתבו שלא צריך לחוק על פני כולו, לכאורה מוכרח דס"ל שמצרפים שני חלקי מחיצות, דאל"כ נגד מקום הקורה אין לזה שם מבוי שהרי אין שם מחיצות. והנה לפי השיטות שהסוגיא כאן מיירי באופן שלא היה מחיצות י' מובנת בפשיטות קושיית החזו"א. אמנם בדבריו מבואר שגם אם נימא שכותלי המבוי גבוהים עשרה (כפירוש הרשב"א בסוגיין), אבל כל שהקורה מונחת מתחת לעשרה כה"ג זה לא נחשב שיש מחיצות עשרה מבחוץ. דהיינו שנקט שלפי הרא"ש שצריך עשרה מבחוץ זה דוקא אם זה בגובה הקירוי [ר"ל שהעשרה טפחים של המחיצה החיצונית מגיעים עד גובה הקירוי, ואינם ממשיכים מעל גובה הקירוי], אבל אם זה יותר גבוה מהקירוי זה לא עוזר [דהחלק שממשיך מעל הקירוי אינו מצטרף לעשרה]. וצ"ב הסברא בזה.

והנה בעיקר קושייתו היה מקום לומר שכיון שהוא לא מבטל את הקורה לכאן זה ודאי לא מבטל מזה שם מחיצה ולכן חשיב שיש מחיצה למבוי [והיינו, דגם אם נקבל את יסוד החזו"א הנ"ל שאם יש קירוי באמצע הי' החלק שמעליו לא מצטרף למחיצה, אבל לגבי קורה שכלל אינו מבטלה לכאן אלא רק מניחה לשבת, דבר זה ודאי לא יגרום שהחלק שמעליה לא יצטרף למחיצה]. אמנם החזו"א נקט שעד כמה שדנים את הקורה כתקרת המבוי דנים כאילו זה דבר קבוע. וצ"ע.

עכ"פ כך מקשה החזו"א שכנגד הקורה אם היא למטה מעשרה ואין עובי קירוייה משלים לעשרה, א"כ הקורה לא נמצאת כנגד כותלי מבוי לפי השיטות שלא מצרפים שני חלקי מחיצות. וכתב החזו"א בישוב קושייתו, שכיון שאם נכשיר את הקורה ממילא כל החלל שמתחת לקורה יהיה לו דין חורי מבוי, ממילא זה מספיק כדי שיחשב שהקורה מונחת על כותלי מבוי. אמנם הקשה שכיון שמדובר שחקקו מתחת לקורה א"כ יש כאן מקום גבוה עשרה ואין סיבה שזה יחשב חורי רה"י. ובאמת צ"ע עוד שאם נימא שמספיק שכל שלאחר שיחול שם קורה זה יועיל מדין חורי רה"י, א"כ יצא לכאו' שלא צריך לחוק ד"א ברוחב ד"ט סמוך לפתח אלא אפשר לחוק ד"א בהמשך המבוי ולא משמע כן. וצ"ע.

ובעיקר קושייתו יש מקום לומר שעד כמה שמדובר שהקורה למטה מעשרה כהרשב"א, או כהגר"ז והאבן העוזר שיש מחיצות שעושות את זה לרה"י, וכל הנידון הוא ביחס לדין כותלי מבוי ולא ביחס לרה"י, בזה באמת לכו"ע מצרפים שני חלקי מחיצות. ורק אם מדובר שבאמת אין עשרה ורק שזה מקורה או כהבית מאיר [שעצם הרה"י נעשה ע"י צירוף חלקי המחיצות] קשה כנ"ל.

### **ד –** מהלך הבית מאיר בסוף דבריו דכיון דחשיב פרוץ מצדו לא מהני לכו"ע

ו] והנה לכל הביאורים הנ"ל מבואר שמצד גדרי קורה אין צורך לחקוק לכל רוחב המבוי, ורק יש כאן חסרונות צדדים שלולא שזה יגיע עד הסוף חסר בשם קורה במקום החקק.

אמנם עיין בית מאיר בסופו שכתב שלכאורה כל שאין קורה מול המקום הנמוך זה מחסר בגדירה של המבוי בעצמו (גם במקום החקק) כיון שבמקום שמצדו אפשר להיכנס, דהיינו שאפילו שנקט מסברא ככל הנ"ל שמצד תיקון המבוי מספיק קורה על מקום החקק, אמנם נקט שגם אם ישים מחיצה גמורה על מקום החקק ולא יגדור בצדדים זה לא נחשב שזה גדור. דהיינו שגם לשיטות שמועיל צירוף מחיצות במרחק כגון שחקק חמש ויש גידוד חמש במרחק, יש לדון האם מספיק שיעשה מחיצה רק נגד מקום החקק [ראה איור], או שכל שבצדדים לא גדור זה מחסר בכל השם מחיצה, ורק אם יש מחיצה חמשה בכל ההיקף שמסביב לחקק חשיב צירוף מחיצות, וכן הוא ודאי פשטות הדברים, וא"כ עד כמה שהקורה שכנגד המקום הנמוך אין לה שם קורה ואינה גודרת שם ממילא חסר גם בכל הגדירה של מקום החקק [והנה בלשון הבית מאיר משמע שנקט שאם זה חסרון זה מחסר גם בשם רה"י דאוריתא דהינו שכיון שיכולים להיכנס לג' הרוחות על ידי המקום שהוא לא נגד המקום הגדור זה מחסר בכל הגדירה אמנם מסברא בזה יש מקום לומר שכיון שמשלש צדדים אי אפשר להיכנס זה לא מחסר בג' רוחות אמנם לגבי הרוח הרביעית זה ודאי מחסר ואפילו שהוא נקט ששיך לדון על כל הצדדים מצד חורי רה"י ועל זה לא צריך גדירה אבל כאן יש סברא שעל ידי שמקום זה לא גדור זה מחסר בכל הגדירה וכנ"ל]

ואכן צ"ב השיטות שמספיק לחקוק ברוחב מבוי, דהרי זה פרוץ מצידו, שכיון שבצד שאין גובה עשרה אין לזה שם קורה ממילא זה כאילו פתוח. וצ"ל שנקטו שכיון שזה פתח אחד ויש במרכזו שיעור פתח ומחיצה, ממילא הצדדים הנמוכים שצריכים סתימה יותר נמוכה מצטרפים למרכז וזה נחשב שם קורה שיכולה לגדור עד למטה, וסברא זו היא בין ביחס לחלל מבוי ובין ביחס לדין מחיצה עשרה, שכאן הרי אין עניין לגדור אלא שיעור של שמונה טפחים, וכמו שאם היה מחיצה גמורה היה מועיל שבצד זה היה גדירת שמונה גם בתור קורה זה כך. והדברים עדיין צ"ב.

והנה האחרונים נקטו שאם הקורה חלקה תוך עשרה וחלקה למעלה מעשרה זה לא טוב כמבואר במ"ב (סימן שס"ג סקפ"ב) מצד שצריך חלל עשרה. ועיין חזו"א (סימן ע"ו סק"ו) שהקשה דבגמ' (דף י"ד.) מבואר שקורה שיורדת תוך עשרה אם אין שם שיעור לבוד זה טוב, ומבואר שאין חיסרון מצד שחסר בחלל מבוי. וע"ש שחידש שכל שיש ברוחב ד' חלל פתח לא איכפת לן ששאר הפתח נמוך, אבל בתנאי שגם במקום ההוא יהיה קורה למעלה מעשרה, דהיינו שמצד הדין מחיצת עשרה צריך קורה על כל המבוי אלא שבזה מצטרף השיעור שלמעלה [ולפי"ז אם מדובר פה באופן שיחד עם הקורה יש עשרה וכל החיסרון הוא מצד החלל, ניחא שפיר הא דאין חיסרון במה שבצדדים אין חלל עשרה עפי"ד החזו"א הנ"ל].

העולה מהנ"ל, דיש מקום לומר שלמקום הנמוך אין שם קורה וחשיב כאילו זה פתוח, וממילא ודאי שאין כאן הכשר ברוח רביעית. אמנם יתכן שיש לזה שם קורה בתור מחיצה שמונה, דהיינו שזה השיעור שצריך לגדור שם, וממילא כל החיסרון הוא מצד שקורה לא מונחת בכתלי מבוי וכדו'. וצ"ע בכל זה

[**בלשון קצרה:** יש כאן נידון האם צריך לחקוק בכל רוחב המבוי והנה בפשוטו לא מספיק שהקורה תהיה על חלק מהמבוי אלא צריכה להיות בכל רוחב המבוי וכמו לגבי קורה למעלה מכ' שודאי שצריך לחקוק בכל הרוחב ועיין קרן אורה שהוכיח מהא דמבואר בגמ' שאם חלק מהקורה יורד למטה מעשרה זה לא מועיל והנה לגאו"י והבית מאיר דכאן מדובר שכל שאר המבוי מתכשר מדין חורי רה"י והא לא צריך גדירה בזה ודאי יתכן שגם הוא לא צריך קורה ורק יש לדון מצד דין קורה על גבי מבוי אמנם לרשב"א שמדובר שיש מבוי גמור ורק שהקורה נמוכה בזה וודאי שכל המבוי צריך תיקון מצד עצמו ואין שום סיבה שההכשר קורה על חלק יעזור על הכל וצע"ג כל מה שהאריך כאן החזו"א ומשמע ששיך לדון שביחס לצורת העמדת הקורה דנים את כל שאר המבוי וכל זה צ"ע].

### למה לא מספיק לחקוק ד"א ברוחב ד"ט ושאר הרוחב לחקוק רק באורך ד"ט

ז] והנה עיין חזו"א (סקס"ו וסקע"א) שהקשה שלכאורה מספיק שיחקקו ברוחב ד"ט בשיעור ד"א ולגבי כל רוחב המבוי יחקקו רק בשיעור ד"ט, שמצד החלות שם קורה מחמת שצריך מחיצה לשם מבוי מספיק ד"ט על ד"א, ומצד החיסרון שבהמשך זה לא קורה וממילא זה פרוץ או שאין הקורה מונחת על כותלי מבוי בזה יעזור שיחקוק בשיעור ד"ט, דבפשוטו כל שיש שיעור מבוי ודאי שגם מקום שמתקצר וכדו' זה לא מאבד שם מבוי. אמנם בפשוטו מבואר שכיון שבמקום זה אין את השיעור הנצרך אין לזה שם מבוי והקורה לא מועילה. אמנם כל זה שייך אם החיסרון הוא שאין לזה שם קורה כלל וכנ"ל מהבית מאיר, ממילא יתכן שזה לא מקבל שם קורה אם לא שזה לשיעור מבוי, אבל אם זה סברא בדין כותלי מבוי בזה ודאי שמבוי המתקצר זה לא חיסרון. וצ"ע.

## בדין צורת הפתח בפחות מעשרה

### בדברי הרמב"ם דמהני צוה"פ בחיסרון של פחות מעשרה

ח] עיין שו"ע (סימן שס"ג סכ"ו) שהובא דינו של הרמב"ם (פי"ז משבת הי"ד) שכל החיסרון בסוגיין שצריך לחקוק במבוי זה רק ביחס להיתר לחי והיתר קורה, אבל ביחס להיתר צוה"פ לא צריך לחוק. והנה פשטות לשונו שהצוה"פ עצמו גבוה פחות מעשרה וכמו קורה שנמוכה מעשרה. ועיין רשב"א בחידושים (דף י"א:) ובעבודת הקודש (ש"א פ"ג) שתמה שהרי צוה"פ לא מועיל אם זה פחות מגובה עשרה משתי סיבות: א. שאין מחיצה פחות מעשרה. ב. שאין פתח פחות מעשרה.

ובישוב דעת הרמב"ם מצאנו כמה ישובים וכדלקמן:

### ![](data:image/png;base64...)**א –** מהלך האבן העוזר בדעת הרמב"ם

ט] עיין אבן העוזר שכתב שלשיטתו שמדובר שהמבוי עצמו הוא רה"י מבחינת המחיצות כגון שיש גידוד ומחיצה, או שיש גדר מסביב לכל החצרות וכהרי"ד והגר"ז, וכל החיסרון דסוגיין הוא מצד שיש דין מיוחד להיתר מבוי שיהיה דפנות למבוי (והאבן העוזר הוסיף שצריך שהדפנות יהיו ניכרות בתוך המבוי), א"כ כל זה ביחס לקולא של לחי וקורה, אבל ביחס לקולא של צוה"פ שזה מחיצה גמורה בזה ודאי אין חיסרון.

### **ב –** מהלך הגר"א בדעת הרמב"ם לפי ביאור המשנ"ב

י] עיין ביאור הגר"א (סקמ"ו) וכפי הנראה מהמ"ב (סקצ"ג) ביאור כוונתו (כמבואר בחזו"א סימן ס"ה סקנ"ח) שמדובר שכל כותלי המבוי היו עשרה ורק בסוף המבוי הכתלים היו נמוכים, וצ"ל שבתור מחיצה זה היה כשר כיון שהיה שם סוף הכותל גבוה וממילא יש עומד מרובה [והיינו דאחרי המקום הנמוך הכותל שוב התגבה לגובה י' בשטח מועט, ומשו"ה חשיב שיש פה המשך של המחיצת י' גם אח"כ וגם המקום הנמוך שבאמצע מתכשר מדין עומד מרובה], ובזה אם באים להתיר בלחי וקורה צריך שסמוך ללחי והקורה יהיה כותלי מבוי, אבל אם באים להתיר על ידי צוה"פ שזה כותל גמור או ע"י עומד מרובה, בזה לא צריך שם כותלי מבוי עד סוף המבוי.

והנה החזו"א (שם) הקשה שזה לא יעזור מצד שיש כאן פרצה מצדו ובזה הדין שגם צוה"פ לא עוזר. אמנם עיין בסוגיא הבאה דהביה"ל (סימן שס"ה ס"א ד"ה אסור אלא אם כן וכו') הביא שלגבי צוה"פ אין חיסרון, וכן נקט החזו"א במסקנתו.

### **ג –** ביאור החזו"א בדברי הגר"א

יא] עיין חזו"א (סקנ"ז וסקס"ה) [ויש ללמוד כמה דברים בגדרי מחיצות לביאורו וכדלקמן] שביאר שהגר"א העמיד סוגיין שמדובר שמחיצות המבוי היו גבוהים עשרה ורק שהיו מקורים (והקירוי מיעט מחלל עשרה). ובתחילה ביאר שמדובר שכל המבוי מקורה ובאמת כולו לא הוי רה"י ועל ידי החקק דסוגיין הוא נהיה רה"י, אלא שנתחדש שכדי שיועיל המחיצה של הלחי וקורה צריך משך מבוי. ונקט החזו"א בתחילה שאם בסוף המבוי יש ד"ט לא מקורה או ד"א לאביי זה גם יועיל, שכמו שאם יסתמו את כל הפתח יחשב הכל רה"י מצד שקירויו משלימו לעשרה ה"ה לגבי לחי. אמנם אחרי זה הסיק שודאי שאין זה משמעות הדברים אלא צריך לחוק דוקא סמוך לראש המבוי דהלחי והקורה צריכים שבמקומם יהיה מחיצת מבוי. ולפי"ז מדובר שבהמשך המבוי יש ודאי גובה עשרה ללא תקרה ורק בראשו של המבוי הוא מקורה, ולחי וקורה לא עוזרים בראש המבוי כיון שאין שם גובה עשרה, ואם חקק משך מבוי כיון שזה גדור שם ממילא גם המשך התקרה שאין בו עשרה זה יהיה רה"י מצד חורי רה"י. ובזה חידש הרמב"ם שאם יהיה צוה"פ במקום הפתח ובחללו יהיה עשרה שזה נחשב מחיצת עשרה, ממילא זה מגדיר כאילו הפתח סתום והוי כבית שאין תוכו עשרה וקירויו משלימו לעשרה שכל שיש בפנים שיעור רה"י הכל הוי רה"י.

והנה נתחדש לפי"ז שצוה"פ חשיב מחיצה אפילו אם כנגדו תוך ד"ט יש סתימה [וכן כתב בסימן ע' סקי"ט מכח הרמב"ם בסוגיין]. ויתכן שבזה עצמו הרשב"א חולק שכיון שכנגדו סתום אין לזה שם צוה"פ [כ"כ החזו"א בסימן ס"ה סוף סקנ"ז], אמנם לזה ודאי מספיק לחוק רוחב ד"ט ולא צריך יותר.וצ"ע דהרי שיטתו שצו"ה צריך שזה יסתום נגד החלל ואולי באמת למה שחידש בסימן קי"א חזר בו ממה שכתב כאן ויתכן שכיון שבסוף יש י"ט שגדור נגד הצוה"פ זה לא חסרון

ובעיקר הדין המבואר כאן שהצוה"פ מועיל בתור שיש כאן מחיצת עשרה, עיין חזו"א (סקס"ד ס"ה) שהאריך דבדין בית שאין תוכו עשרה שמועיל לחקוק, ה"ה יועיל אם יעשה ארובה בגגו להשלים הי' טפחים וזה יצטרף לדין עשרה בפנים, ולדעת הרא"ש זה רק אם יש עשרה מבחוץ (כלומר שגם לולא הארובה יש בבית עצמו מחיצה י' עם הקירוי) ולדעת החולקים זה גם אם אין עשרה מבחוץ [וצ"ב למה אין כאן מחיצה תלויה שהרי החלק של הארובה הוא תלוי. וצ"ל שכיון שביחס למקום שהוא גודר מתייחס מחיצה מבחוץ זה לא חשיב תלויה. ודבר זה תלוי בגדרי החיסרון של מחיצה תלויה].

ולפ"ז כתב שאם כאן מדובר שקירויו משלימו לעשרה א"כ הדין מחיצת עשר בפנים הוא על ידי התשעה שבצוה"פ שמול החלל וע"י הגובה של התקרה בפנים [שזה משלים את הטפח העשירי], דהיינו שזה צירוף שני חלקי מחיצה, ולאחר שיש שם מחיצה ביחס למקום הגבוה עשר ממילא הכל נחשב חורי רה"י. אמנם אם גם עם התקרה אין עשרה צריך להוסיף בסוף הקירוי בחלל המבוי מעל התקרה להשלים לעשרה. וזה יעזור רק לראשונים דס"ל שמצרפים שני חלקי מחיצות, ולא לראשונים דס"ל שלא מצרפים. רק שיהיה אפשר לדון מצד הצוה"פ עצמו שהוא גבוה עשרה [מבלי לצרף את גובה התקרה שבפנים], אמנם כל הצדדים שבמקום הנמוך זה כמו פרצה שדרכו אפשר להיכנס ותלוי האם זה פרצת עשר ע"ש.

שיעור מספר 6 – כ"א חשון פ"ג

# בסוגיית הגמ' בדף ה'.

## בדין מבוי שנפרץ בצידו

מבואר בגמ' שמבוי שנפרץ מצדו אם יש שם פס ד"ט זה מועיל, אמנם כל זה בסוף מבוי אבל בתחילת מבוי צריך ד"א. והנה מדובר שיש עומד מרובה שבדיני מחיצות ודאי שזה גדור, ואפ"ה מבואר שיש כאן חיסרון. וצ"ב מה החיסרון. ובפשוטו מצאנו בזה בראשונים שלוש שיטות:

### מהלך הרשב"א דהוי חיסרון בדין קורה על גבי מבוי

א] הרשב"א (דף י': ד"ה מאי שנא) ביאר שזה מצד שזה נחשב דליכא קורה על גבי מבוי, דהיינו שנתחדש שכיון שחלק זה הוא חלק קטן והוא מצד עצמו אין לו שם מבוי, לא דנים שזה חלק מהמבוי ואין לזה שם קורת מבוי.

והנה יש לדון האם הכוונה שכה"ג זה נחשב שהקורה היא חוץ למבוי וכמו מבוי שצידו אחד קצר וצידו אחד ארוך (לקמן ח':), וכן הוא במאירי. או שודאי שזה נחשב שהמבוי מגיע עד הסוף, רק שיש כאן חיסרון מצד שמצאנו בגמ' (ח': בסוה"ע) שהקורה צריכה להיות מונחת דוקא על כותלי המבוי וכאן חסר בשם כותלי מבוי.

ויש בזה שתי נפק"מ: א. האם כשהפרצה היא רק בצד אחד יכול להניח את הקורה במקום הארוך באלכסון עם המקום הקצר, שאם המבוי ממשיך עד הסוף אפשר לעשות כן כמו בכל מבוי שיכול להניח באלכסון וזה מתיר עד האלכסון, אבל אם הגדר הוא שהמבוי בצד אחד יותר קצר א"כ קי"ל (בדף ח':) שלא יכול להניח רק כנגד הקצר.

ב. עוד נפק"מ יתכן לגבי הלחי, שאם זה כמו מבוי קצר א"כ גם הלחי לא יכול לעמוד שם, אבל אם זה מבוי שלם עד הסוף ולא חסר לו בדיני מחיצות ורק יש חיסרון בדין הקורה, א"כ לגבי לחי זה לא חיסרון (אם הוא יעמיד אותו ליד הכותל השני שבו אין את הפרצה).

ועיין רשב"א בעבודת הקודש (ש"ב פ"א) שכתב מפורש שהחיסרון הוא רק אם הפרצה היא בצד שהלחי או הקורה נמצאים שם, הרי מפורש שבלחי שנמצא בצד השני אין חיסרון, וכן אם הקורה תהיה מונחת באלכסון על הצדדים השלמים אין חיסרון. ומבואר שהחיסרון בסוגיין הוא רק בדין של היכר הקורה – שצריך כותל מבוי שעל ידי זה יש כאן היכר, וכל שיש פחות משיעור מבוי חסר בהיכר, אבל בלחי שמונח בצד השני או בקורה שמונחת באלכסון וכנ"ל לא שייך החיסרון הנ"ל.

### מהלך רש"י דהחיסרון הוא משום דשבקי בני המבוי את פתח המבוי

ב] עיין רש"י שכתב על פי הגמ' לקמן (דף י':) שיש חיסרון ששבקי בני המבוי את הפתח הגדול והולכים בפתח הקטן, דהיינו שכל יסוד ההיתר של לו"ק זה בפתח העיקרי שעומדים לצאת ממנו, וכיון שכאן יש פתח אחר ממילא הפתח הגדול לא נחשב עיקר הפתח ולא מועיל לתקנו בלו"ק.

והנה עיין רשב"א (בדף י':) שתמה שהרי בפתח קטן של פחות מד' לא שייך שבקי. עוד הקשה שבגמ' בדף ו'. מבואר שמדובר באית ליה גידודי ורק לכן אם יש פס ד' זה מתיר בפרצה עד עשר, אבל אם זה ללא גידודי גם אחרי פס ד' אין פרצתו בעשר אלא בד'. עוד הקשה שאם יש חיסרון של שבקי מה עוזר שיש פס ד'.

אמנם ברש"י מבואר ישוב על הקושיא האחרונה של הרשב"א, שכיון שיש שיעור מבוי בתחילת המבוי ומי שעומד בשטח הזה יוצא מהפתח הזה, זה מספיק סיבה שיחשב פתח מבוי, דהיינו שכל מה שזה מאבד שם פתח מבוי זה רק אם אין שיעור מקום שיוצאים ממקום זה. ועיין גאו"י שהאריך בזה [וכביאור זה נקט החזו"א סקנ"ה].

והנה עיין חזו"א (סימן ס"ה סקע"ד) שהקשה שלפי"ד רש"י למה אם הפרצה היא פחות מג' זה טוב, וברש"י מבואר שזה משום שיש בזה לבוד, ולכאו' מה עוזר לבוד הרי יש כאן שבקי. ואם זה מצד שזה שיעור קטן ולכן לא שבקי, א"כ זה לא קשור לדין לבוד. וע"ש שישב שאם זה סתימה גמורה בדיני התורה בהכרח ששם הפתח זה בתחילתו, ורק אם זה לא מוגדר כסגור לגמרי שייך לדון שיש חיסרון זה.

### מהלך הריטב"א בדעת רש"י דבעינן תרתי לריעותא

ג] עיין ריטב"א שכתב שכוונת רש"י שרק כשיש את שני החסרונות ביחד – ששבקי בני מבוי את פתח המבוי ושאין כאן כותלי מבוי, אז לא מהני. ומה שללא שבקי אין חיסרון מצד הכותלי מבוי, ביאר הריטב"א שזה מצד שזה סוף מבוי [ועיין גאו"י שצ"ל לפי"ז שגם בקושיית הגמ' שלא ידעה עדיין מהסברא של סוף מבוי, מ"מ לגבי זה היא ידעה].

וצ"ב מהו הצירוף של שני החסרונות. ובפשוטו יש לבאר שהחיסרון של שבקי זה מחסר בהיכר והחיסרון של כותל מבוי זה מחסר בהיכר, אמנם כל חיסרון לבד הוא לא מספיק חיסרון, ורק כשיש כאן את שני החסרונות יחד אז זה מספיק מחסר בהיכר.

[אמנם יש מקום לומר שהביאור הוא שהרי יש כאן עומד מרובה והיה מקום לומר שממילא הכל נחשב כמו כותל מבוי, ובזה נתחדש שכל ששבקי ויוצאים מפתח אחר ואין פתח זה פתח עיקרי, ממילא כה"ג השיעור הקטן של הכותל אין לו שם כותל מבוי. דהיינו שאם לא הולכים כלל בפתח אחר וזה עיקר פתח המבוי וכל הנידון הוא שזה לא כותל מבוי בגלל שזה לא מחובר, בזה הוא שפיר חשיב יכול להיחשב ככותל מבוי, משא"כ אם יש שבקי אז הפס שבסוף לא חשיב כותל מבוי. ולפ"ז יתכן שגם אם כלפי החיסרון של שבקי מועיל צוה"פ או לחי וקורה בפתח השני כמבואר בריטב"א בדף י':, אבל כאן זה לא יועיל, דרק שם שזה חיסרון שיש כאן עוד פתח וממילא גם שם צריך תיקון א"כ אם יעשו בו תיקון שפיר דמי, אבל כאן שזה עושה שאין לפחות מד' שם מבוי בזה לא יעזור תיקון בקטן. ויש לעיין בהמשך הסוגיות].

### נפק"מ בהנ"ל האם גם במתוקן בצוה"פ שייך החיסרון דסוגיין

ד] והנה עיין בה"ל סימן שס"ה (ס"א ד"ה אסור) שנסתפק האם גם במקרה שיעשו צוה"פ בראשו יש חיסרון של פרצה בצדו. וע"ש שתלה דבר זה בנידון האם בדין שבקי יש חיסרון אם יעשה צוה"פ שם.

והנה כל זה שייך אם החיסרון כאן הוא משום שבקי לבד וכמו שלמד החזו"א ברש"י, אבל לדעת הרשב"א שהחיסרון הוא מצד שזה לא כותלי מבוי, א"כ לגבי צוה"פ זה לא שייך. וכן לריטב"א שזה צירוף של שני החסרונות, א"כ כאן שאין חיסרון של קורה בכותלי מבוי ודאי אין חיסרון. והחזו"א (סקנ"ד – נ"ו) הכריע שאם עשה תיקון של צוה"פ אין חיסרון של שבקי. ועיין סקע"ד שכתב שגם בעומד מרובה אין חיסרון של שבקי, ורק ביחס לתיקון של לו"ק יש חיסרון זה.

### האם מהני לעשות צוה"פ במקום הפירצה

ה] עוד כתב הבה"ל (שם) לדון אם עשה במקום הפרצה תיקון של צוה"פ האם זה יעזור, ודן שזה כמו אם יש פס ד' שזה עוזר. ועיין חזו"א (סקע"ד) שתמה שהרי יש כאן חיסרון של שבקי, ומה שכשיש פס ד' זה מועיל היינו כמבואר ברש"י שכנגד הד"ט יש שיעור מבוי.

אמנם המשנ"ב לשיטתו שהעתיק בשעה"צ (סק"ב) את דברי הריטב"א שהחיסרון של שבקי הוא רק בצירוף שזה לא מונח על כותלי מבוי, וא"כ עד כמה שצוה"פ זה נחשב סתימה גמורה כמבואר בבה"ל, ממילא זה לא מחסר בדין כתלי מבוי. ויש לברר כל זה אי"ה בסוגיא שם. **ועיין סוגיא שם שהארכנו בזה**

## בקולא דסוף מבוי

### פלוגתת רש"י ותוס' מה נחשב סוף מבוי

ו] מבואר בגמ' שבסוף מבוי לכו"ע מספיק שיעור של ד' טפחים ורק בתחילת מבוי נחלקו. והנה בביאור סוף מבוי נחלקו הראשונים, דרש"י כתב שכל שפעם שהיה כאן מבוי, אפילו אם עכשיו הוא נפרץ שנשאר פחות מד', כל שמחזיר אותו למצב של ד' זה נחשב סוף מבוי. אמנם תוס' ביארו שסוף מבוי זה רק אם המבוי נשאר בשיעור ד"ט, אבל אם הוא נפרץ לגמרי וחוזר ומתקנו זה נחשב תחילת מבוי ומהני לאביי רק אם עושה ד"א.

### האם סוף מבוי היינו רק אם כבר הותר בלו"ק

ז] והנה יש לעיין האם המושג סוף מבוי תלוי רק בשיעור מבוי וכותלי מבוי, או שזה תלוי בהיתר הלו"ק. ובמאירי כתב שזה רק אם כבר היה היתר לו"ק.

ולכאורה היה מקום להוכיח כן משיטת הרשב"א (עבודת הקודש ש"א פ"ג) שהעמיד את סוגיין שרק הנמיך את הקורה, והרי כבר קודם זה היה ראוי להניח את הקורה למעלה ואפ"ה מבואר דחשיב תחילת מבוי. אמנם זה טעות, דביחס למקום שרוצה עכשיו להניח את הקורה זה אף פעם לא היה ראוי.

### סוף מבוי לגבי חקק

ח] והנה עיין מאירי וגאו"י שכתבו שלפי התירוץ של הגמ' דשאני סוף מבוי, א"כ אם היה בתחילה מבוי ד"א בגובה י"ט ונסתם חלק ונשאר ד"ט, זה מספיק. ובגאו"י כתב שלרש"י גם אם נהיה כולו פחות מגובה עשרה שייך להחזירו למצב הקודם על ידי ד"ט. ועין מרומי שדה.

### לגבי איזה חסרונות מהני הסברא דסוף מבוי

ט] והנה עיקר סברת הגמ' של סוף מבוי מצאנו בראשונים בכמה דוכתי, עיין תוס' י': (סוד"ה ואצבעיים) שאין בזה חיסרון של אתי אוירא דהאי גיסא והאי גיסא ומבטל ליה. ועיין ריטב"א י: שבסוף מבוי לא צריך קורה על כותלי מבוי. ועיין ראשונים י: שבסוף מבוי אין חיסרון של שבקי.

ועיין חזו"א (סקע"ב) שכתב שכל זה שייך רק כשעיקר צורת המבוי קיים, אבל אם עשה מחיצה (לרוחב המבוי) לאחר פחות מד"א בזה אין את הסברא של סוף מבוי (להתיר את החלק של הפחות מד' אמות שלצד הפתח).

ויש לדון לגבי הדין בתים וחצרות פתוחים לתוכו (באופן שעשה מחיצה באמצע המבוי ולא השאיר בתים וחצירות פתוחים לצד הפתח). ויתכן שזה גם מעיקר צורת המבוי ובזה אין את הדין של סוף מבוי, וכן נקט החזו"א (שם).

## בביאור סוגיית הגמ' שבארבעה לא משכחת לה

### הוכחת החזו"א מהגמ' בדף ח'. שאי"צ מחיצות למבוי

י] הגמ' שואלת שאם שיעור מבוי הוא ד"ט הרי לא משכחת ליה שבתים וחצרות פתוחות לתוכו. וביאר רש"י וז"ל: **מכדי מיעוט חצרות שתים ואין פתח פחות מד' ואיך יפתח פתח רחבו ארבעה במשך המבוי שאינו אלא ד' איה מקום הפצימין ועוד כולו פרוץ הוא.** עכ"ל. ומבואר שצריך שיהיו פצימים לפתח, וללא פצימין אין כאן שם פתח. וצ"ב מה החיסרון. ובפשוטו מבואר כאן שצריך שלמבוי יהיה מחיצות.

ועיין חזו"א (סקמ"ו) שתמה שהרי מבואר בגמ' (בדף ח'.) שמבוי שהוא כלה לחצר זה טוב, והרי כה"ג אין כאן מחיצה ומבואר שאין דין שיהיה מחיצה למבוי. דהיינו שנקט שאם צריך מחיצה זה בכל הג' רוחות, ואם חזינן שבצד אחד אין דין מחיצה א"כ למה שבצדדים האחרים יהיה דין מחיצה.

### ביאור החזו"א בגמ' שאם אין מחיצה ביניהם א"כ תיקון החצר יועיל למבוי

יא] ועיין שם (סקמ"ז מ"ח) שכתב לבאר בדברי הגמ', שבאמת מצד גדרי מבוי לא צריך מחיצות, אמנם שם מבוי זה מקום שיש בו תיקוני מבוי [ר"ל שהוא ניתר מכח לחי וקורה], ואם אין שום מחיצה בין המבוי לחצרות שבצדדים, א"כ התיקון שבחצר שבצד יועיל למבוי כגון שיש שם פס ד"ט וכדו', ולא צריך לעשות למבוי הזה לחי וקורה.

והוכיח מזה החזו"א שתיקון שמועיל לחצר ולא למבוי [כגון פס ד' שלא סמכו עליו מער"ש] והתיקון הזה נמצא בחצד שלצד מבוי ואין מחיצה ביניהם, הרי הוא מועיל גם למבוי, דאל"כ הרי עדיין משכח"ל שצריך תיקון מבוי בכה"ג שהניח תיקון בחצר שלא מועיל למבוי, ובזה צריך להניח תיקון במבוי, אלא בהכרח שכל זה מועיל לחצר זה מועיל למבוי ע"ש.

### ביאור נוסף של החזו"א שבשביל הדין חצירות פתוחות לתוכו צריך שם פתח

יב] ובס"ק מ"ט ביאר החזו"א באופ"א, שהחיסרון הוא בדין חצרות פתוחות למבוי – שצריך שהחצר תהיה 'פתוחה' למבוי, וכל שאין פתח ביניהם וזה פרוץ לגמרי חסר בחשיבות של מבוי שפתוח לו חצר. ולפי"ז כתב שבאמת בגמ' לקמן של מבוי שכלה לחצר אין חצר זו מועילה בתור התנאי של חצרות פתוחות לתוכו, אלא מדובר שהיה מקום לעוד שתי חצרות.

והנה רש"י כתב ועוד כולו פרוץ, ולהנ"ל צ"ל שאין כוונתו לשתי טעמים שונים, אלא כוונתו כך: שצריך שיהיה פצימין, ואם אין פצימין אז החיסרון הוא שכולו פרוץ ויש את החיסרון שאין פתח לחצרות, וכן ביאר במאירי. והחזו"א נתקשה בכוונת רש"י [והיינו כי ברש"י נראה להדיא שיש פה טעם נוסף].

### בדברי יחזקאל ביאר ברש"י עפי"ד הריטב"א דבעינן כותלי מבוי

יג] אמנם עיין דברי יחזקאל (סימן ו' סק"ט) שביאר שכוונת רש"י לומר שתי חסרונות: א. שהרי אין פצימין והכוונה שצריך פתח לחצר. ב. ועוד שכולו פרוץ, והכוונה שגם אם היה מקום לשני פצימין קטנים אבל כיון שכל המבוי פרוץ אין לזה שם מבוי. וכן מפורש בריטב"א. ולפי"ז מבואר כאן שיש הלכה שלמבוי יהיה צורת מבוי על ידי מחיצות, וללא מחיצות גם ללא החיסרון של החצרות זה לא מועיל, וכמו דמבואר ברי"ד ובגר"ז בסוגיא הקודמת שגם אם יש מחיצות מסביב לכל החצרות אבל כל שאין מחיצות למבוי אין בו תיקוני מבוי.

ובעיקר קושיית החזו"א ממבוי שכלה לחצר דחזינן שלא צריך מחיצה למבוי, עיין בדברי יחזקאל שכתב שכדי שיחשב צורה של מבוי מספיק שתי מחיצות ולא צריך שלשה. ובזה ישב את קושיית רעק"א למה רש"י כתב שצריך שתי חצרות, דאם היה מספיק חצר אחת לא היה שייך הטעם השני של רש"י, דיתכן שבכותל האמצעי פתוח חצר אחת ושם באמת אין חיסרון שכולו פרוץ.

והנה לפ"ז אין לנו מקור לחידושו של החזו"א שכדי שיחשב בתים וחצרות פתוחים לתוכו צריך דוקא פתח, דיתכן שבסוגיין כל החיסרון הוא מצד שכולו פרוץ, וכוונת רש"י היא שאם אין פצימין ודאי שהכל פרוץ, וגם אם יהיה פצימין זה הכל פרוץ כיון שזה פתוח לגמרי לכל האורך וכנ"ל מהריטב"א [והיינו דאין כוונת רש"י לשני טעמים שונים, אלא בשניהם הטעם שלו הוא שזה פרוץ ואין מחיצה למבוי]. אמנם יתכן שודאי שגם חסרונו של החזו"א נכון, שכיון שיש דין חצרות פתוחות לתוכו כל שזה פרוץ לא חשיב פתוח לתוכו.

והנה הגמ' אומרת וכי תימא דפתח ליה בדופן אמצעי הרי צריך שארכו יותר על רחבו, וביאר רש"י ואם ארכו ד"ט רחבו פחות והרי אין פתח פחות מד"ט. והקשה המהרש"א למה רש"י לא ביאר שגם אם צריך ד' אבל אין לזה פצימין [ולכאורה י"ל שרש"י ביאר האמת, שהרי גם הפצימין זה מחסר בשיעור ד"ט]. ועיין מהרש"א שכתב שכאן יתכן שיש דפנות לחצרות וממילא זה הפצימין. והוסיף המהרש"א וכה"ג גם אין כולו פרוץ, ולנ"ל הכוונה שביחס לחסרון שאין כולו פרוץ כיון שיש שני דפנות זה מספיק. ומבואר בדבריו שיש כאן עוד חסרון שצריך פתח לחצר וכלפי זה כתב ששני הדפנות הם המועילות בתור פצימין. דהיינו שאין החסרון בזה שאין פצימין שהכל פרוץ [וכמו הצד שהצענו מקודם בדברי רש"י שאין כוונתו לשני טעמים שונים אלא בשניהם כוונתו לחיסרון שהכל פרוץ], אלא שיש גם את הדין של החזו"א שצריך פתח של החצר במבוי. [קטע זה תוקן ע"י הרב שליט"א].

### בתי' הגמ' דפתח בקרן זוית צ"ע איפה יש פה כתלים להניח עליהם קורה

יד] והנה הגמ' עונה שהוא פתח בקרן זוית דהיינו שזה עומד באלכסון וכה"ג יש כאן פתח ד' לשתי החצרות. והנה לפ"ז יוצא שיש טפח בכותל האמצעי ועוד טפח בשני כותלי הצדדים ונתחדש שזה מספיק שיחשב כתלי מבוי כמבואר במהרש"א. והדבר צ"ע שהרי מבואר לעיל שכותל מבוי זה ד"ט ואיך אפשר להניח שם קורה.

והנה בגמ' בדף ו'. מבואר שפיתחא בקרן זוית לא עבדי אנשי. ועיין תוס' שם (ד"ה דפתחא) דבהכרח בסוגיין מדובר שיש צוה"פ. ולפ"ז יתכן שזה גם מועיל שיחשב שיש כאן מחיצת מבוי. אמנם משמע מתוס' שללא הגמ' שם לא היה צריך להעמיד דיש כאן צוה"פ.

### בדברי התוס' דאם היה מקום לפצימין לא קשה קושיית הגמ'

טו] והנה עיין תוס' (ד"ה ואי) שכתבו ששיעור מבוי המבואר בסוגיין זה קצת יותר מד"ט שהרי צריך ארכו יותר מרחבו, ואם הרוחב בפחות מד"ט א"כ לא צריך תיקון בראשו. ולפ"ז נתקשו מה שאלת הגמ' שאי בד' היכי משכחת לה, הלוא האורך הוא ד' ומשהו, ותירצו שאין מקום לשני פצימין במשהו הנוסף. ומבואר שחלקו על הריטב"א ונקטו שאם יש שני פצימין אין חיסרון שכולו פרוץ. ויתכן שהם מודים בעיקר היסוד, רק דס"ל שכל שיש מקום לפצימין ויש שם צוה"פ חשיב כותלי מבוי. וצ"ע בזה.

## בדברי הראשונים האם שיעור מבוי זה ד"ט ומשהו

### ב' אופנים בביאור דברי התוס' שכתבו דבעינן ד' טפחים ומשהו

טז] מבואר בגמ' שרב יוסף ס"ל ששיעור אורך מבוי זה ד"ט, וכמו"כ ס"ל שאפילו שמתנאי מבוי צריך שיהיו בתים וחצרות פתוחות לתוכו, אבל זה יכול להתקיים על ידי פתח בקרן זוית. ועיין תוס' שכתבו שרב יוסף מדבר בד"ט ומשהו שהרי צריך ארכו יותר על רחבו, ואם זה אורך רק ד"ט א"כ הרוחב הוא פחות, והרי ר' אחלאי אומר לקמן (דף י"ב.) שפתח פחות מד"ט לא צריך תיקון מבוי.

ועיין חידושי רעק"א שהביא שהאבן העוזר בחידושיו הבין שכוונת תוס' לדבר על המקרה של החקק של ר' יוסף – שצריך בפועל שיהיה שם ארכו יותר על רחבו. וכתב שלפי"ז אם משך המבוי יהיה שתי אמות יצטרכו לחקוק שלש אמות שהרי צריך שבחקק יהיה ארכו יותר על רחבו.

אמנם רעק"א הביא מהראשונים שכתבו שבשביל שיתקיים התנאי של ארכו יותר על רחבו והתנאי של בתים וחצרות פתוחות לתוכו, בזה גם שאר המבוי מצטרף.

וביאר רעק"א בכוונת תוס' ששיעור מבוי בהכרח זה ד' ומשהו, שהרי רוחב מבוי זה בהכרח ד' וכיון שמתנאי מבוי שארכו יותר על רחבו בהכרח ששיעור מבוי זה ד"ט ומשהו, ולכן צריך שהחקק יהיה ד' ומשהו כיון שסו"ס זהו שיעור מבוי דעלמא. ובפשוטו לפ"ז לרב יוסף גם בפרצת מבוי בצידו שצריך שיהיה בתחילה ד"ט הכוונה ד"ט ומשהו [אמנם להלכה שזה מצד סוף מבוי א"כ בפשוטו מספיק ד"ט, ולכן הפוסקים לא דנו בזה].

### בדברי רש"י מבואר דד' טפחים היינו כפשוטו, ומבואר לפי"ז שגם ברחב פחות מד' טפחים יש דין מבוי

יז] והנה עיין רש"י שכתב שקושיית הגמ' שלא יתכן פתח בכותל אמצעי היא מצד שאם האורך הוא ד"ט א"כ הרוחב זה פחות מד' ואין פתח פחות מד'. ועיין מהרש"א שכתב דמבואר ברש"י שחלק על תוס' ונקט שכוונת הגמ' ד"ט כפשוטו. וכן הוא בריטב"א (בד"ה והא). ולפי"ז צ"ע קושיית התוס', דהרי אם אין פתח ד' אין כאן דין לו"ק. ועיין חידושי אבן העוזר שזה המקור של הרמב"ם (פי"ז משבת ה"ט) לפסוק דלא כר' אחלאי (בדף י"ב.) ושגם פתח פחות מד"ט צריך תיקון.

אמנם יש כאן קושיא עצומה, דעיין רשב"א וריטב"א לקמן י"ג. שהביאו מהראב"ד שגם אם נחלוק על רב אחלאי ונסבור שמבוי שפתחו פחות מד"ט צריך תיקון, אבל זה רק במבוי שבתוכו יש ד"ט ורק שהוא מתקצר בפתחו, אבל אם גם בתוכו אין ד"ט א"כ זה מקום פטור וודאי שהוא לא צריך תיקון [והובא בבה"ל שס"ג ס"ב בד"ה כשכל], וא"כ בסוגיין שהגמ' דנה על שטח המבוי הכי קטן בזה ודאי לא יתכן שהרוחב שלו פחות מד"ט שהרי זה מקום פטור. ועיין חידושי הר"ן שבאמת כתב שכאן בהכרח מיירי שזה ד"ט ומשהו מצד שצריך ארכו יותר על רחבו ואם הפתח פחות מד"ט יש חיסרון מצד ר' אחלאי וגם מצד שזה מקום פטור. וצ"ע דעת רש"י ותוס' שלא דנו מצד זה.

ומשמע שנקטו שבתקנת מבוי התחדש שגם מקום זה אסור (אף דבעלמא פחות מד"ט הוי מקום פטור). ועיין שער הציון (סקצ"א) שהעלה כזה צד בדעת הרמב"ם (שאף אם כל רוחב המבוי ג"ט חשיב מבוי וצריך תיקון לו"ק), וכן דייק בדעתו בעבודת הקודש (ש"א פי"ב). אבל דוחק לומר בדעתם כך, והמשנ"ב למעשה נוקט שאין בזה חולק על דברי הרשב"א והריטב"א.

### י"ל בדעת רש"י שהחיסרון דפחות מד' הוא לא חיסרון בעיקר השם מבוי

יח] ולכאורה יש מקום לומר דיש דברים שבלעדיהם אין צורך בתיקון מבוי אבל מ"מ זה לא מחסר בשם מבוי, וס"ל לרש"י דמבוי פחות מד"ט ברוחב אם נדון מצד הדין של רב אחלאי שאין כאן פתח ד"ט ולא צריך תיקון או מצד שזה מקום פטור, אין זה מעיקר השם מבוי אלא זה חיסרון צדדי, ורק בתים וחצרות פתוחים לתוכו וארכו יותר על רחבו זה מעיקר צורת מבוי. ולכן בסוגיין שהנידון הוא כמה שיעור מבוי יתכן לקבוע שזה בד"ט אורך אפילו שבכזה מבוי עד כמה שהרוחב פחות מד"ט זה מקום פטור ולא צריך תיקון, וא"ש דעת רש"י והריטב"א.

ואולי לפי"ז יתכן שגם תוס' שהקשו מר' אחלאי היינו מצד שנקטו שדין זה של פתח פחות מד"ט שלא צריך תיקון אפילו שיש שם שיעור מבוי, בהכרח שזה חיסרון בשם מבוי. משא"כ אם אין רוחב ד"ט וזה מקום פטור אין לנו מקור שזה חיסרון בשם מבוי. וצריך בדיקה בחילוק זה בסוגיות דלקמן.

### בתירוץ הגמ' דפתח בקרן זוית צ"ע דאין פה שיעור מבוי ד"ט

יט] והנה בגמ' מבואר ששיעור מבוי בד"ט מתקיים ע"י שנפתח לו בתים וחצרות בקרן זוית. והנה לפ"ז המבוי הזה היום הוא פחות מרוחב ד"ט בכל המשכו וכמבואר במהרש"א. ועיין חזו"א (סימן ע"ג סק"ח) שהקשה איך שייך לומר שזה שיעור מבוי, הרי כה"ג זה מקום פטור ולא צריך לחי וקורה, ואם זה פתוח לכרמלית לא מועיל לחי וקורה. וע"ש שכתב כסברא הנ"ל שזה לא מעיקר שיעור מבוי [אמנם הקשה על זה מתוס' שם].

אמנם בחידושי הר"ן מפורש שנתחדש דין רוחב ד"ט במבוי מצד שאל"כ זה מקום פטור, ולפי"ז ודאי צ"ע תירוץ הגמ' דפתח לה בקרן זוית.

שיעור מספר 7 – כ"ז חשון פ"ג

# בדין לחי הבולט

## בדין לחי הבולט למ"ד לחי משום מחיצה

### בדברי הראשונים שגם למ"ד לחי משום מחיצה בעינן היכר קצת

א] מבואר בגמ' שכל שהלחי הוא יותר מד"א כיון שהוא לא נראה כלחי זה לא עוזר. ועיין תוס' כאן שכתבו שגם אם לחי משום מחיצה בכל אופן צריך היכר קצת. וכן הוכיח הרשב"א לעיל (דף ג'.) מהמבואר בסוגיין שלחי יותר מד"א לא מהני דהיינו משום שגם למ"ד משום מחיצה צריך שיהיה גם היכר.

והביאור בזה הוא כמו שביאר החזו"א (סימן ע"ז סק"א בד"ה וענין) שלחי זה לא מחיצה שלימה, ולכן ביחס לדין דרבנן שצריך תיקון ברוח רביעי זה לא היה צריך להועיל, ויש כאן קולא מיוחדת שזה מועיל, ולכן מבואר בגמ' (דף ט"ו.) שבעינן סמכו עליו אפילו שבמחיצה דאורייתא לא צריך סמיכה אבל כאן שזה מחיצה גרועה שזה רק על חלק מהדופן בזה לא נתנו לזה שם מחיצה רק על ידי סמיכה [ראה להלן אות ה']. ולכן כל מה שחז"ל סמכו על זה היינו רק בצירוף שיש כאן היכר לחי, אבל אם זה ד"א שאין כאן היכר לחי זה לא עוזר.

### בדברי הריטב"א דסוגיין אזלא כמ"ד משום היכר

ב] והנה עיין ריטב"א שכתב לדחות שסוגיין אזלא כמ"ד שלחי משום היכר. ודבריו צ"ע שהרי מבואר בגמ' (בדף ט"ו.) שר"ה ס"ל שלחי העומד מאליו מהני כאביי ובדעת אביי הגמ' מבארת שס"ל משום מחיצה, והרי רב הונא הוא זה שחידש כאן שד"א זה לא טוב. ועיין רעק"א כאן שתמה על תוס' כנ"ל שלמה לא הוכיחו מר"ה את עיקר סברתם שאפילו למ"ד מחיצה צריך היכר.

אמנם מביאים דהרמב"ן במלחמות (דף ט'.) כתב שמסברא יתכן שגם אם לחי משום היכר מ"מ לחי העומד מאליו עוזר, והגמ' לקמן רק ביארה שאביי דס"ל שעומד מאליו מהני זה לשיטתו שלחי משום מחיצה, אבל באמת גם מי שסובר משום היכר יכול לסבור שזה מהני גם בעומד מאליו דכיון שסומך עליו יש כאן היכר. ולפ"ז א"ש דברי הריטב"א, שכיון שרב הונא כאן חידש שיותר מד"א לא מועיל א"כ י"ל שבהכרח ס"ל שזה משום היכר [ואפ"ה ס"ל שזה מהני בעומד מאליו וכנ"ל].

### י"ל שכוונת הריטב"א שאין זה מחיצה מדאורייתא אבל לעולם זה בגדר מחיצה מדרבנן

ג] ובשיעורי הגר"ג כהן ביאר שבנידון האם קורה משום מחיצה מפורש בגמ' שהנידון הוא האם זה מחיצה מדאורייתא, אכן יתכן שמדאורייתא ודאי זה לא מחיצה ורק מדרבנן זה מגדר מחיצה. ובפשוטו גם בלחי יש לדון בשני הנידונים הללו – נידון א' האם מדאורייתא זה מחיצה, וגם אם מדאורייתא זה לא מחיצה יש לדון האם מדרבנן הגדר הוא מדין מחיצה או מדין היכר.

ולפי"ז יתכן שהגמ' לקמן (בדף ט"ו.) שאומרת שאם לחי העומד מאליו מהני זה משום מחיצה הכוונה היא שבגדרים דרבנן זה משום מחיצה, ובזה ודאי יתכן שרצו קצת היכר כיון שהרי זה רק מחיצה מדרבנן. אבל אם נימא שזה מחיצה מדאורייתא וכשיטת הרמב"ם וכמבואר בגמ' י"ב:, בזה יתכן שאין צורך בדין היכר כלל [וכך סבר הריטב"א, וזוהי כוונתו דס"ל שזה משום היכר והיינו שאין זה מדין מחיצה מדאורייתא]. ובזה חידשו התוס' שגם לפי הצד שזה מועיל מדאורייתא מ"מ י"ל שמדרבנן כדי שזה יועיל במבוי צריך גם גדרי היכר. [וע"ש שהבאינו דהרשב"א כ"ב. ביאר שכונת הגמ' לחי משום מחיצה דאוריתא והריטב"א שם ביאר מדרבנן]

ודבר זה מדויק בב"ח שציין על התוס' את הגמ' בדף י"ב:, כי בא לומר שנידון התוס' הוא שגם למ"ד שזה מועיל מדאורייתא צריך היכר.

### שיטת הרמב"ם דלהלכה מהני לחי הבולט אף ביותר מד' אמות

ד] והנה הרמב"ם (פי"ז משבת הכ"ב) פסק שלחי הבולט גם אם זה יותר מד"א זה מועיל. ועיין מ"מ שתמה מסוגיין ועי"ש מה שביאר. ועיין מרכבת המשנה שכתב ליישב דהרמב"ם נקט שכל סוגיין שצריך היכר זה רק למ"ד לחי משום היכר, אבל למ"ד לחי משום מחיצה בזה אין דין של היכר וכנ"ל.

### יסוד הדין דבעינן בלחי סמכו עליו מע"ש

ה] והנה מבואר בגמ' (דף ט"ו.) שגם למ"ד לחי העומד מאליו עוזר אבל צריך סמכו עליו מבעוד יום. ועיין רעק"א (תשובה ל"ה בד"ה אין) שכתב שזה מצד שאל"כ חסר בהיכר, וביאר שלכן בפסי חצר לא צריך סמכו עליו ע"ש. וצ"ע דא"כ למה הראשונים הוכיחו רק מסוגיין שצריך היכר גם אם זה משום מחיצה, ולמה לא הוכיחו מהדין שצריך סמכו עליו מער"ש.

ולכאורה מבואר מכאן שאין יסוד החיסרון (בהא דבעינן סמכו עליו) מצד שחסר בהיכר, אלא היסוד הוא דהנה הגמ' ט"ו. דנה שגם בכל מחיצה יצטרכו סמכו עליו[[7]](#footnote-7) והגמ' מסיקה שלא צריך, אבל מ"מ בלחי שזה מחיצה גרועה וזה קולא דרבנן שזה מועיל לגדור וכנ"ל מהחזו"א – בזה הצריכו סמכו עליו דהיינו שלא חל על זה השם מחיצה הנצרכת אלא בסמכו עליו. וזה הביאור בהא דבחצר לא צריך סמכו עליו כיון שבחצר זה מחיצה יותר טובה. והארכנו בזה בסוגיא דלחי

ועיין קה"י (סימן ה') שביאר שלכן לא מועיל סמכו בשבת, דגדר החיסרון הוא שאין לזה שם מחיצה כל שלא סמכו עליו וצריך שהשם מחיצה יהיה בערב שבת.

## בביאור דברי רש"י בלחי ד"א שהניחו לשם לחי דמהני

### פלוגתת הראשונים האם החיסרון בלחי ד' אמות מיירי רק בעומד מאליו

ו] הגמ' מביאה מימרא של רב הונא שלחי הבולט מדפנו של מבוי ד"א, אינו נידון משום לחי וצריך להעמיד עוד לחי בצורה שניכר שזה משהו נפרד. והנה פשטות הגמ' שבכל מקרה אין לזה שם לחי, וגם לרבא שכל לחי העומד מאליו זה לא עוזר ורק בהניחו לשם לחי מהני, אפ"ה אם זה יותר מד"א זה לא עוזר. ועיין גאו"י שכתב שכן הוא סתימת לשון הרשב"א בעבודת הקודש (ש"א פ"ו), וכן הביא הר"ן בשם י"א.

אמנם רש"י כתב שכל סוגיין מיירי רק בלחי העומד מאליו שלאביי זה כשר על ידי סמיכה וכאן לא עוזר סמיכה, אבל אם העמידו אותו במיוחד לשם לחי אין בזה חיסרון. ועיין חזו"א (סימן ס"ז סקי"ג) שאם מוסיף על ד"א קיימים זה לא עוזר מה שנותן לשם לחי, שזה בטל לעיקר הסגירה, אמנם אם משלים את הד"א לשם לחי זה מועיל.

והנה צ"ב מקור דברי רש"י. ובריטב"א כתב שדייק כן מלשון הגמ' 'לחי הבולט' שמשמע שזה נוצר מאליו, דאל"כ הגמ' היתה אומרת סתם לחי שהוא יותר מד"א. אמנם עיין תוס"ר לקמן י. שדן לבאר כך, אבל כתב שמשמעות לשון רש"י שאמר כאן מסברא.

### הבנת הראשונים בדברי רש"י שהחילוק מבוסס על סברות בדין היכר

ז] והנה צ"ב בטעם החילוק. ועיין בתוס' (ד"ה ארבע) וברשב"א וריטב"א שכתבו שהחיסרון ביותר מד"א הוא שזה נראה ככותל המבוי ואין בזה היכר, ועל ידי שמעמידו לשם כך יש קול שזה ניתן להיכר.והקשו הראשונים שלגבי לחי המושך לארכו של מבוי (דף י'.) מבואר ברש"י (דף ט':) דשם לא עוזר שנתנו לשם כך. ועיין רשב"א שכתב דשם כיון שזה לאורכו גם אם נתנו לשם כך אין קול.

ובחזו"א (סימן ס"ז סוף סק"ז) כתב לדייק מלשון התוס' שיסוד הסברא ברש"י היא שכיון שזה יותר ארוך וזה מוסיף בסתימה אז בכל מה שהוא מוסיף יש את המהות של לחי, ובזה עוזר מה שמניחו לשם כך. אבל אם זה לאורכו של מבוי שאין כאן בתוספת דבר שמוסיף במהותו של לחי, בזה כל שהוא יותר מד"א הוא חיסרון בעצם.

### בדברי רש"י משמע שיש פה חילוק בעצם הגדרת הלחי

ח] והנה אם דברי רש"י הם מסברא וצריך להגיע לסברא מיוחדת דיש קול ולחלק מתי יש קול מתי אין קול (כמ"ש הראשונים בדעת רש"י), צ"ב מנ"ל לרש"י חילוק זה, הרי אולי גם אז אין קול.

אמנם בלשון רש"י משמע שיסוד החילוק הוא בעיקר החיסרון, דהנה לכאורה יסוד החיסרון של לחי המושך עניינו שיסוד דין לחי הוא בזה שיש כאן היכר פתח דהיינו שזה תחילת גדירה שמראה עניין של גדירה של הכל, ובזה אמרינן שכל מה ששייך לראות שזה בתור מראה גדירה על הכל זה רק עד כמה שאין בו שיעור גדירה בעצם (דהיינו ד"א שזה שיעור כותל), אבל אם יש בו שיעור גדירה בעצם זה מתפרש כמחיצה על מקומו ולא כהתחלת גדירה של ההמשך. ונקט רש"י שודאי כל שמראש מעמידו בתור לחי דהיינו בתור חלק מגדירה שלימה וזוהי מטרתו, ודאי חלות דינו הוא של לחי ואין סיבה שזה לא יועיל (דהוא קבע בעשייתו שהעמיד פה לחי דהיינו התחלת גדירה, ולא שהעמיד פה מחיצה על מקומו), ולכן העמיד רש"י את סוגיין באופן שזה עומד מאליו – שבזה אם הוא מציאות של לחי (דהיינו שהוא פחות מד"א) אפשר להעמידו כלחי דהיינו שישמש כסימון של התחלת גדירה, אבל אם הוא יותר משיעור לחי אי אפשר על ידי סמיכה להחשיבו לדבר שמציאותו הפשוטה היא לא כך.

### בהא דמשמע מרש"י שיסוד החיסרון דסוגיין שייך לדין סמכו עליו

ט] והנה רש"י העמיד את יסוד החיסרון בסוגיין בדין סמיכה[[8]](#footnote-8). ויש לבאר בשני אופנים: או שבאמת אם לא היה דין סמיכה והדבר נקבע כלחי מצד עצמו, בזה לא היה חיסרון כלל גם אם זה יותר מד"א, שמראש הוא היה נקבע כלחי. או שודאי שכאן שצורתו הפשוטה היא לא כלחי בזה מצד עצמו לא חשיב לחי שזה התחלת גדירה, אלא שכוונת רש"י לדון שאמאי לא נימא שבדין סמיכה שנתחדש בלחי יועיל לקובעו שהוא לחי, ובזה כתב רש"י לחלק בין פחות מד"א ליותר מד"א. ולפי"ז גם אם לא היה דין סמכו עליו בלחי כהו"א של הגמ' ט"ו. בכל אופן לא היה מהני יותר מד' אמות (משא"כ לפי האופן הראשון כל החיסרון דסוגיין מתחיל רק משום שיש דין סמכו עליו בלחי).

והנה רש"י בהמשך סוגיין נקט שגם בפס ד' יש חיסרון של לחי הבולט, ודעת תוס"ר ותור"פ (בהבנת דברי רש"י) שזה גם בחצר[[9]](#footnote-9). ועיין בית מאיר (סימן שס"ג סי"א) שהביא מרעק"א שנסתפק האם לרש"י צריך גם סמכו עליו בפסי חצר, ובשו"ת סימן ל"ה נקט שודאי משמעות הדברים שלא צריך סמכו. והנה מבואר שגם כאן לא עוזר מה שמייחדו. ולכאורה לפי"ז מוכח שאין כוונת רש"י שזה חיסרון בדין סמיכה, אלא כוונתו לומר שגם הדין סמיכה לא יעזור. אמנם אם נימא כהצד של רעק"א שגם בחצר יש דין סמכו עליו, ממילא יתכן שיסוד החיסרון הוא בדין סמיכה. וצ"ע בזה.

י] והנה עיין תוס' וביותר ברשב"א שהקשו על רש"י שא"כ למ"ד משום מחיצה למה שלא יועיל מה שמעמידו לשם לחי. וצ"ב למה הקושיא לא קשה גם למ"ד משום היכר. וצ"ל שכוונתם לאפוקי דאם עומד מאליו לא מהני דהיינו שאין מושג להעמידו לאחר קביעתו, ניחא הא דיש חיסרון בסוגיין היכא שזה עמד מאליו. אבל אם לחי משום מחיצה ועוזר גם עומד מאליו אם סמכו, אז למה כאן זה אחרת. וצ"ע.

# בדין עומד מרובה

## בהא דבעינן לק"ו על עומד מרובה

### צ"ב מה צריך ק"ו לעומד מרובה

יא] מבואר בגמ' שר' הונא בריה דר' יהושע חידש שמועיל עומד מרובה לגדור את פתח המבוי. ומבואר בגמ' שנצרך לק"ו מהא דמצאנו בחצר שמועיל עומד מרובה.

ודברי הגמ' צ"ב כמו שכבר תמהו בגאון יעקב ובקרן אורה ובשאר אחרונים, דהרי מדאורייתא מספיק לגדור ג' רוחות, ורבנן חידשו שצריך גדירה ברוח רביעית ואמרו קולא שגם לו"ק או פס ד"ט שזה לא מחיצה בשאר דפנות בכל אופן אצלינו זה עוזר, ובפשוטו יסוד הדין הוא לגדור את הרוח הרביעית, וא"כ זה ודאי שאם עושה גדירה שבדיני מחיצות זה נחשב שהמקום סגור אין שום סיבה שלא יועיל, ומה הנידון שלא יעזור עומד מרובה. וגם אם נימא שיש כאן הגדרה אחרת בדבר הנצרך, אמנם עדיין צ"ב מה עדיפות בלחי מעומ"ר שצריך להגיע לדין ק"ו.

### יסוד הגרי"ז דנתחדש בתקנת לו"ק דבעינן שיהיה סתום בכולו

יב] ועיין כתבי הגרי"ז (בכורות י"ז:) מה שכתב לבאר בדברי הגמ', ולכאורה תוכן כוונתו שבאמת יסוד הדין ג' רוחות הוא להגדיר את הרשות וזה נעשה על ידי הג' רוחות, ובתקנה דרבנן לא חידשו שלהגדיר את הרשות לא מספיק ג' דפנות אלא צריך ד' דפנות, אלא חידשו שצריך סוג גדירה אחרת שמגדירה את הכל סתום, דהיינו שגדירת ג' דפנות זה מוגדר שעדיין המקומות הפתוחים הם לא גדורים, רק שכדי לגדור רשות לא צריך לגדור את כל צידי הרשות, ובדין כותל ד' נתחדש שצריך גדירה על הכל דהיינו שיחשב הכל סתום.

ונתחדש עוד שלו"ק מגדיר את המקום כסתום. והנה בקורה זה א"ש שהרי זה על כל הפתח, אבל צ"ב כיצד לחי עוזר לסתום את כל הרוח. אמנם הביאור הוא שלחי יסודו הוא (כמושנ"ת לעיל אות ח') שזה התחלה של גדירה שמעמידה גדירה על כל השטח, ולכן גם ביחס לדין דרבנן שצריך תיקון על הכל זה יכול לעזור. ובזה א"ש שלגמ' יש צד שלחי יעזור ועומ"ר לא יעזור אפילו שעומד מרובה זה עדיף, דעומ"ר אין יסודו שזה מחשיב את כל הדופן גדור, אלא הגדר הוא שאפילו שלא הכל גדור בכל אופן זה יכול להעמיד את הרשות כגדורה, אבל כאן הרי צריך הגדרה שהכל כסתום, ולזה יתכן שעומד מרובה לא יעזור, והגמ' לומדת מחצר שחזינן שעוזר עומד מרובה גם להגדיר את הכל כסתום.

### הוכחות לחילוק בין הגדר של לו"ק לגדר של עומ"ר

יג] ועיקר החילוק בצורת הגדירה של לו"ק ועומ"ר יש ללמוד מהא דמבואר ברמב"ן במלחמות (דף כ"ב.) שבעומד מרובה אין דין אתי רבים ומבטלי מחיצתא, אבל בלחי מפורש בגמ' (שם) שיש דין ביטול המחיצה. והביאור כנ"ל, שלחי יסודו הוא שיש כאן העמדה של גדירה על כל הרוח, ולכן כל שיש רבים ברוח זה סותר למהותו, משא"כ עומ"ר זה לא מגדיר את הפרצה כסתום ולכן בזה אין את החיסרון של אתו רבים וכו'.

והנה בפשוטו יסוד זה שאין יסוד הדין לגדור גם ברוח רביעית מוכח מהא דמבואר בגמ' (דף י"ב.) שר' אחלאי אומר שפתח שאין בו ד"ט לא צריך תיקון, והנה אם נימא שיסוד הדין הוא לגדור בד' רוחות, א"כ הרי למעשה זה לא גדור בדופן הרביעי, אמנם להנ"ל א"ש שלא נתחדש שגדירה זה בד' רוחות, אלא נתחדש שצריך שכל הפתחים יהיה עליהם סגירה, וממילא כל שזה פחות מד"ט שאין לזה שם פתח אין זה מחסר כלום[[10]](#footnote-10).

וע"ש בגרי"ז שהביא ראיה ליסוד זה מהא דפרצת מבוי בבקעי רבים זה בד', והרי בדין מחיצה תמיד כל שיש עומד מרובה זה מועיל ומה שבקעי רבים זה לא מחסר בגדירה של הרשות, אלא בהכרח שכאן אין הגדר שצריך גדירה על הרשות אלא שנתחדש שצריך שהכל יחשב סתום, וממילא מקום שבקעי בה רבים וחשיב פרצה – מקום זה הוא לא סתום.

### הא דלחי נחשב סותם בכולו זה רק מצד התקנה דרבנן של לחי

יד] והנה יש להסתפק האם הגדר הזה שלחי ביחס לתיקוני מבוי הוא נחשב כסותם את כל הפתח זה מצד הדין לחי דאורייתא, או שמצד הדין לחי דאורייתא אין זה בכלל גדירה על כל הפתח וזה רק מכח התקנה דרבנן.

והנה עיין רמב"ם (פי"ז משבת ה"ב) שכתב שטעם ההיתר בלחי וקורה הוא משום שמדאורייתא מותר לטלטל גם בג' מחיצות. ועיין חידושי הגר"ח (פט"ז הט"ז ד"ה והנה שם) שהקשה שתינח לגבי קורה שזה לא מועיל מדאורייתא א"ש שצריך להגיע לתוספת שמדאורייתא אין כאן איסור טלטול, אבל לגבי לחי שזה מועיל מדאורייתא לכאורה אין כאן שום קולא. ועיין חידושי הגר"מ הלוי שביאר שלחי מצד הדין דאורייתא אין הגדר שזה כאילו סותם את כל הרוח, אלא שנתחדש שכל שיש גידור על חלק מהדופן חשיב שהרשות גדורה, אבל לגבי מבוי צריך גדר נוסף שזה כאילו סותם הכל, וזה מועיל רק מחמת שכל הדין מבוי הוא מדרבנן ע"ש [עיקר הישוב מבואר בגליונות חזו"א (על הגר"ח שם)].

### בחזו"א ביאר שנתחדש בתקנת לו"ק שצריך שהמקום שלא גדור יחשב כפתח

טו] ועיין חזו"א (סימן ס"ה סק"א) שגם ביאר על דרך הנ"ל שגדר הדין שנתחדש ברוח רביעית הוא שיהיה כולו גדור, רק שכתב שמה שלחי עוזר עניינו שכל שעשו תיקון שביחס לשאר הרוח יש לזה שם פתח זה מועיל, שבזה זה מגדיר שהכל גדור. ולפ"ז נידון הגמ' הוא האם גם עומ"ר שמעיקר דינו הוא רק גדירה על מקומו האם זה גם מעלה את הפרצה לשם פתח. ולדבריו א"ש טפי החיסרון של עומ"ר כיון ששם אין זה דבר שמגדיר את השאר כפתח חיובי, אלא רק שזה גדירה על הרשות.

## מה נתחדש בדין עומד מרובה שמועיל

### בגרי"ז ביאר בדעת הרמב"ם דהא דמהני הכא עומ"ר אין זה מכח עצם הדבר דחשיב גדירה בדאורייתא אלא הוי דין נוסף

טז] והנה יש לדון מה נתחדש בתיקון של עומד מרובה, האם נתחדש כאן דין תיקון חדש דזה נחשב כגדירה על הכל, או שנתחדש שהכח גדירה על מקומו שזה דין מחיצה גמור שבדין תורה הוא גודר את הרשות זה עצמו כלפי הדין דרבנן יחשב כגדירה של כל הרוח.

וכתב הגרי"ז דהנה ברמב"ם (פי"ז משבת הכ"ב) מבואר שאפילו שבעלמא מספיק פרוץ כעומד אבל כאן צריך עומד מרובה על הפרוץ. וביאר הגרי"ז שפרוץ כעומד גדרו שרק במקום שהמחיצה עומדת חשיב גדור רק שזה מספיק להגדיר שהרשות גדורה, ולגבי תקנת מבוי שצריך תיקון של סתימה של כל הרוח זה לא עוזר, משא"כ עומד מרובה על הפרוץ גדרו כאילו הכל סתום ורק זה עוזר במבוי.

והנה צ"ב כוונתו שאם עומד מרובה זה כאילו הכל גדור א"כ מה צריך לק"ו. וצ"ל שגם גדר זה שכאילו הכל גדור אין זה אותו בחינה של לחי, דרובו ככולו הכוונה שהמקום הסתום מגדיר גדירה על הכל, ובזה צריך ילפותא שגם כזה סוג סגירה עוזר לגבי מבוי וכדחזינן בחצר.

### בתוס' מוכח דהא דמהני עומ"ר הוא מכח עצם הדבר דהוי גדירה בדאורייתא

יז] אמנם לכאורה בתוס' מבואר שהחידוש של עומד מרובה זה לא מצד שיש כאן דין נוסף שלומדים מחצר שזה עוזר, אלא שהתיקון שלו הוא מכח הדין גדירה מדאורייתא, דהנה תוס' (ד"ה אינו) כתבו שלגבי הדין של לחי הבולט זה רק חיסרון בדין לחי אבל זה לא חיסרון בדין פס ד'. והנה לא נתבאר בתוס' למה לא לומדים שיועיל במבוי ההיתר של פס ד'. ועיין תור"פ שביאר שכך גמירי שתקנת היתר שונה בחצר ממבוי. וצ"ע דא"כ גם לגבי עומד מרובה אולי תיקנו את זה כתיקון לגבי חצר ולא לגבי מבוי. וכתבו התוס' שעומד מרובה יש לו מעלה שהוא מועיל בכל הד' דפנות. ובפשוטו הביאור הוא שלו"ק או פס ד' זה דבר שבעלמא אין לו תורת מחיצה וכל דינו הוא רק בתור תוספת על ג' רוחות, וכיון שזה מחיצה גרועה מה שזה מועיל לתיקון מבוי זה רק מצד התקנה דרבנן ובזה צריך לדון מה תיקנו, אבל עומ"ר זה מחיצה בכל התורה כולה ודבר שיש לו שם מחיצה בכל התורה כולה ודאי שזה מועיל כאן בתור תיקון ואין בזה חילוק בין חצר למבוי. ומבואר שהדין תיקון שבזה זה לא עוד תקנה דרבנן אלא זה מכח הדין מחיצה מדאורייתא. ואכן התוס' לשיטתם פשיט"ל (בד"ה וספק) שגם פרוץ כעומד עוזר בסוגיין ודלא כהרמב"ם. וצ"ע בזה.

## האם החיסרון במבוי וחצר זה אותו דבר

### ביאור החילוק שחילקו התוס' לגבי פס בין מבוי לחצר

יח] והנה עיין תוס' (ד"ה אינו) שכתבו שבפס ד' אין חיסרון של היכר כיון שיסודו מדין מחיצה וכמה שזה גודר יותר זה עדיף, משא"כ לו"ק. ובפשוטו כוונתם לחלק רק בגדר הדין של תיקון פס ד', שתיקון זה מהני רק בחצר ולא במבוי, אבל ודאי שיסוד הדין שצריך מדרבנן בחצר זה אותו דין כמו במבוי.

אבל עי' אבני נזר (סימן רצ"ד) שכתב שבאמת זה לא רק חלוקה בצורת התיקון אלא שיש כאן חלוקה בגדר התקנה, שבחצר יסוד הדין הוא שצריך לגדור את הד' רוחות ולכן צריך פס ד' שזה כמו מחיצה על כולו, משא"כ מבוי שזה נשאר שזה רק גדירה של ג' רוחות רק צריך תיקון בדופן רביעי לכן בזה מועיל לו"ק[[11]](#footnote-11). ועיין בסימן ש' שכתב לחדש עפי"ז שבפרוץ למקום פטור במבוי זה לא חיסרון, דשם דאין דין שיהיה גדור בד' מחיצות אלא רק שצריך תיקון בפתחו, ובזה כל שהוא לא פתוח למקום אסור אין דין לגודרו, משא"כ בחצר שיסודו לגדור הרוח הרביעית. ועיין גמ' י"ב. שר' אחלאי מחדש שאין צריך תיקון בפתח פחות מד', אמנם בחצר מבואר שם שצריך תיקון. ובפשוטו הביאור הוא כנ"ל שבמבוי כל הדין הוא שיהיה תיקון ברוח רביעית ולכן כל שאין לזה שם פתח לא צריך תיקון, משא"כ בחצר יש ענין לגדור את החצר.

אבל בפשוטו הדבר פלא דא"כ איך הגמ' רוצה ללמוד ק"ו שעומד מרובה עוזר במבוי, הרי זה שני סוגי חסרונות ויש לחלק ביניהם, שבחצר שכל הדין הוא לגודרו ממילא שם ודאי עומד מרובה עוזר כיון שזה גדירה מצויינת וזה עדיף מד"ט, אבל במבוי שיסודו הוא דין תיקון ובזה יש לדון שעומד מרובה אין לו את המעלה הנ"ל מה שייך ללומדו מחצר. ועוד קשה דהראשונים חיפשו מהו המקור שעומד מרובה עוזר בחצר, ולהנ"ל הרי זה פשיטא דכיון שכל יסוד דינו זה לגדור את המקום ברוח רביעית א"כ אין שום סיבה שלא יעזור עומד מרובה. ואם נימא שאכן זה גופא המקור, א"כ ודאי תמוה מה שייך ללמוד מק"ו. עוד קשה שהגמ' (דף י"ב.) רוצה ללמוד ללשון אחד שגם בחצר פתח פחות מד' לא צריך תיקון, ולהנ"ל לא שייך ללמוד אחד מהשני. וגם לפי הלשון שמחלקים בין חצר למבוי לגבי זה עיין ריטב"א שם שביאר שזה מצד שחצר שהיא מרובעת ניכר הפרצה גם בפחות מד', אבל לעולם מצד עצם הדבר אין חילוק ביניהם. והארכנו בזה עוד בסוגיא דתיקוני חצר

ובהכרח דלא כדבריו אלא שזה ודאי שבשניהם יש את אותו חיסרון וכן בשניהם התיקון מביא לאותו מקום, וכל ההבדל הוא בתורת העשייה שבזה. ודו"ק בזה.

שיעור מספר 8 – ל' חשון פ"ג

# עומד מרובה בחצר ובמבוי

## האם הנידון של עומד מרובה זה בכל הרוחות

### האם לרב הונא מהני עומד מרובה במבוי

א] מבואר בסוגיין שר' הונא בריה דר' יהושע חידש שברוח רביעית מועיל עומד מרובה ולמד דבר זה מק"ו מחצר, דהיינו שיש כאן מקום בסברא לדון שלא יעזור עומד מרובה לא במבוי ולא בחצר, ולגמ' היה מקור שבחצר עוזר עומד מרובה ולומדת ק"ו שיעזור במבוי. והנה הגמ' שואלת שעד כמה שכל הלימוד הוא מק"ו אפשר לעשות פרכא שהרי פרצת חצר בעשר ופרצת מבוי בד', והגמ' עונה שר"ה בריה דרב יהושע ס"ל שפרצת מבוי בעשר.

והנה בפשוטו למ"ד פרצת מבוי בד' באמת יש כאן פרכא ולא מועיל עומד מרובה במבוי. וכן הוא ברשב"א ריטב"א ור"ן שביארו דמה דהגמ' שואלת בתחילה אותו לחי היכן מעמידו מדובר אפילו במבוי ח', כיון שהנידון הוא לר"ה דס"ל שפרצתו בד' ולשיטתו באמת לא מועיל עומד מרובה. אמנם מתוס' (ד"ה אותו) חזינן לא כך שהרי כתבו על הגמ' דהיכן מעמידו שהכוונה ביותר משמונה. ועיין חזו"א (סקט"ז) כתב שכן הוא מוכרח למה שדן הרא"ש (סו"ס ז') איך פוסקים האם פרצתו בד' או בעשר, ולא הוכיח מהא דמבואר בגמ' סוגיא שלמה שעוזר עומד מרובה. וע"ש שביאר שבאמת לר"ה עומד מרובה עוזר מסברא כיון שזה מחיצה שלמה ולא צריך להגיע לק"ו. וכן הוא בגאון יעקב (ד"ה אי דמוקי).

[ובבית מאיר (סימן שס"ה ס"א סוף ד"ה תו) דן שהגמ' כאן סברה שגם באית ליה גידודי פרצתו בד' ולכן זה פרכא, אבל למסקנא שזה רק בלית ליה גידודי א"כ ההבדל בין מבוי לחצר הוא הבדל מציאותי האם יש בקיעת רבים או לא, ולא שייך לעשות את זה בתור פרכא ע"ש].

### להס"ד דלא מהני עומ"ר צ"ע כל הסוגיות דפרצת מבוי בי'

ב] והנה בעיקר נידון הגמ' האם יש דין עומד מרובה במבוי יש לדון האם הנידון הוא בכל הרוחות או שהנידון הוא רק ברוח רביעית. והנה בפשוטו לא יתכן שהנידון הוא גם בשאר רוחות, שהרי איכא מ"ד דמבוי פרצתו בעשר ומשמע שזה פשוט לו גם ללא הק"ו דסוגיין דעומד מרובה מהני, והרי לכאו' הצד שזה יעזור זה רק מצד עומד מרובה. וכן לר"ה שהגמ' דנה שאין לו ק"ו א"כ איך עוזר באית ליה גידודי עד עשר, הרי בהכרח שזה מדין עומד מרובה.

ועיין גאו"י שהקשה עוד שהרי פחות מד' לכו"ע זה לא פרצה, והרי זה רק מדין עומד מרובה שהרי אין כאן שיעור לבוד. אמנם בחזו"א (סק"ב) משמע שזה לא קושיא, דכל נידון הסוגיא הוא מצד הדין תיקון הנצרך במבוי והרי אם יש פתח פחות מד' לא צריך תיקון (כדקאמר רב אחלאי בדף י"ב.) וא"כ משם אין להקשות.

עוד קשה שהרי מבואר בגמ' (בדף י':) שמבוי שהוא רחב חמש עשר אמה מרחיק שתי אמות ועושה פס שלש אמות וזה מועיל מדין עומד מרובה, ואחרי זה עושה קורה (על הי' אמה הנותרים), ועיין ריטב"א שכתב שהגמ' שם היא גם לרב הונא וכ"ה בתוס' (ו'. ד"ה אחד), וצ"ע שהרי לדבריו עומד מרובה לא עוזר במבוי.

### מהלך הגאו"י והחזו"א שנידון סוגיין הוא על כל הרוחות [ומיישבים הקושיות]

ג] והנה החזו"א (סימן ס"ה סק"ב) כתב שבאמת לפי הצד שלא עוזר עומד מרובה תמיד יצטרכו בפתח הנוסף תיקון של לחי או פס ד' בחצר, רק שלהלכה עוזר עומד מרובה ולכן כל שזה לא פרצה זה מותר. ובגאו"י דן שבאמת תמיד יצטרכו שיהיה גיפופי בשני הצדדים שזה עדיף ע"ש.

אמנם למה דהבאנו מהראשונים שנקטו שר"ה ס"ל אליבא דאמת שלא עוזר עומד מרובה זה ודאי קשה, שהרי לא הוזכרו תנאים אלו בסוגיא דפרצת מבוי. עוד קשה שלדבריהם למה הגמ' מעמידה את הנידון של עומד מרובה בלחי יותר מד' ברוח רביעית, הרי זה נפק"מ בכל פרצה בדפנות.

### מהלך המרומי שדה והאבן העוזר שנידון הגמ' הוא רק על הרוח רביעית

ד] ועיין באבן העוזר ובמרומי שדה שכתבו שבשאר רוחות ודאי שמועיל עומד מרובה, וכל נידון הגמ' הוא רק ברוח רביעית, דהיינו שביחס לשאר הרוחות באמת אין שום תקנה דרבנן ושם הדין גדירה הוא רק מה שנצרך לדין גדירה של הרשות, וכל נידון הגמ' הוא רק לגבי הרוח רביעית ששם התקנה דרבנן היא שצריך גדירה בכולו ובזה תיקנו לחי או פס בחצר, והגמ' דנה האם עוזר עומד מרובה [ועיקר הדברים מבוארים במהדו"ב על תוס' ד"ה ק"ו (עי' להלן אות ?)].

אמנם עדיין קשה מרוח רביעית שרחבה יותר מי' אמות ומבואר בגמ' בדף י': שחלקה ניתר בעומד מרובה, ועיין תוס' (ו'. ד"ה אחד) שדבר זה מוסכם לכו"ע.

עוד קשה מסברא כמו שכתב הגאון יעקב שאין שום סיבה שברוח רביעית יצטרכו יותר גדירה משאר הרוחות, ורק נתחדש שאפילו שזה גדור משאר הרוחות צריך גם רוח רביעית, ועד כמה שברוח רביעית גם אם זה גדור בעומד מרובה זה לא טוב אין שום סברא שבשאר רוחות כן יעזור עומד מרובה.

## הראיות שנידון סוגיין זה על כל ג' רוחות

### המקור דמהני עומ"ר בחצר - בדברי החזו"א ובדברי התורי"ד ותור"פ

ה] ובפשוטו יש להוכיח שנידון הגמ' הוא גם בשאר הרוחות וכדלהלן. דהנה צ"ב מנ"ל לגמ' שבאמת עוזר עומד מרובה בחצר. ובחזו"א (סקי"ב) כתב שכיון שעוזר פס שיסודו מדין מחיצה לא שייך לומר שלא יעזור עומד מרובה. וצ"ע כוונתו שעד כמה שמה שזה עוזר הוא משום דהוי בכלל תקנת פס א"כ מה שייך ללמוד ק"ו למבוי, הלוא פס א"א ללמוד מחצר למבוי כמ"ש התוס' (ד"ה אינו). ועוד דהדבר נסתר מתוס' (ד"ה שפרצתו) שדנו שנלמד ק"ו ממבוי שלא עוזר עומד מרובה שגם בחצר לא יעזור, חזינן שהדין פס לא מכריח עומד מרובה אלא זה היתר נפרד ועד כמה שהוא לא מועיל מדין פס זה לא יועיל כלל.

ועיין תורי"ד שכתב שהמקור הוא מהמשנה לקמן (דף ט"ו:) ששיירא שחנתה בבקעה והקיפוה כלי בהמה מטלטלין בתוכה ובלבד שיהיה עומד מרובה על הפרוץ. והנה בפשוטו שם מדובר על הג' רוחות דהרי ברוח ד' לא צריך עומד מרובה אלא סגי בפס, ומוכח שהנידון של סוגיין הוא גם בשאר הרוחות, דאל"כ מה המקור משם לנידון דסוגיין דמיירי דוקא לגבי הרוח הרביעית. אם לא שנדחוק דמשמע שמדובר גם באופן שבכל הד' רוחות היה עומד מרובה ובאופן שלא שייך לדון בפס ד' וכגון שזה עמד באמצע ~~[אמנם יש שנקטו שגם פס באמצע מועיל].~~

ועיין רש"י (ד"ה ניתרת בעומד מרובה על הפרוץ) שכתב שהרי מועיל עומד מרובה בד' רוחות, ומשמע שהמקור הוא מכל הרוחות, וכן ביאר בדבריו הבית מאיר (סימן שס"ה ס"א בד"ה והנה במה [בתחילתו]), ומבואר שנידון הגמ' הוא בכל הד' רוחות.

ועיין תור"פ שהקשה מנ"ל לגמ' שבחצר זה עוזר מדין עומד מרובה, אולי זה עוזר מדין פס ד'. ותירץ שיש מקומות שזה לא יכול לעזור מדין פס ד' כגון שזה עומד באמצע או מבוי רחב ז' ויש פס ג' וחצי ומשהו, שזה עומד מרובה אבל זה לא פס ד'. ושמעתי לדון שיש עוד אופן כגון שכל פס הוא פחות מד' ויש יותר מג' בין פס לפס ובסך הכל יש עומד מרובה.

והנה אם הוא למד שהמקור של הגמ' שמועיל עומד מרובה הוא משום שהיה קבלה בידם או משום שזה ודאי לא גרע מפס ד', א"כ אין מקום לקושייתו. אלא משמע שנקט שהמקור הוא מהדין של המשנה של עומד מרובה (כהתורי"ד דלעיל), וע"ז הקשה שאולי זה מדין פס ד' [והנה זה ודאי שצריך עומד מרובה לגבי עצם הגדירה (וע"ז לא שייך לומר שזה מועיל מדין פס ד'), אבל ביחס לתיקוני מבוי הקשה התור"פ שאולי זה מועיל מדין פס, ועל זה כתב שיש מציאות שזה לא יכול להועיל מדין פס].

ואולי י"ל בדעת התור"פ שהוה קים להו שלמעשה מועיל כל שיש עומד מרובה ולא ידעו מה הטעם, ולכן הקשה התור"פ שאולי זה מועיל מדין פס ד'. וצ"ע.

### חידוש האבן העוזר והחזו"א שהכתלים הארוכים של המבוי דינם כחצר

ו] והנה עיין אבן העוזר בחידושיו וחזו"א (סק"ג וסקנ"ג) שכתבו לחדש שכל מבוי לגבי ארכו כיון שאם נדון שזה פתח המבוי זה יחשב רחבו יותר על ארכו דהוי כחצר ממילא דין תיקונו הוא כגדרי חצר. וחידש החזו"א שאם יהיה צוה"פ בראשו ויהיה פרוץ במילואו בכותל של האורך לא יעזור לחי אלא יצטרכו פס ד'.

והדברים מחודשים שכיון שזה מבוי ודאי שתיקונו כדין מבוי. וגם אם נימא שפתח זה אין לו את הקולות של מבוי, אבל ודאי שאם עומד מרובה לא עוזר במבוי זה לא יעזור גם כאן. ועיין בה"ל (סימן שס"ה ס"ב ד"ה צריך) שכתב מפורש שכה"ג יעזור לחי דהיינו שזה נידון כדין מבוי. וברשב"א וריטב"א (דף ו'.) כתבו שלא מועיל לו"ק בפרצת ד' במבוי מצד שזה פרצה ואין לו"ק מתירים את הפרצה (ומשמע שאל"ה הוי מהני בזה לו"ק כדין לחי). וצ"ע.

## גדר דין פרצה שבמבוי וגדר דין תיקוני מבוי מחמת תקנת לו"ק

### בפשוטו גם פרצה שאינה אוסרת מדין פרצת מבוי מ"מ צריכה תיקוני מבוי

ז] והנה מבואר לקמן שמבוי שבקעי רבים פרצתו בד', וצ"ב למה שלא יועיל עומד מרובה. אמנם הביאור הוא שכמו שלא עוזר עומד מרובה בפרצה יותר מעשר, ה"ה כל שיש לו שם פרצה זה כמו פרצת עשר שלא עוזר עומד מרובה או לחי וקורה. אמנם בפחות משיעור פרצה כגון בפחות מעשר ויש גידודי שאין לזה שם פרצה לכו"ע, ממילא זה ניתר בעומד מרובה. ובפשוטו גם מקום זה צריך תיקוני מבוי, רק שהוא נתקן בעומד מרובה או בדין לחי וקורה [רק שהרי בהכרח יש בו עומד מרובה וממילא לא צריך לחי וקורה].

והנה המג"א (סימן שס"ה סק"ד) והט"ז (שם סק"ב) נקטו שבחצר אין את ההלכה הזו שבבקעי רבים פרצתה בי'. והקשה האבן העוזר (ס"ב ד"ה כתבו) דא"כ יש פרכא על הק"ו דמה למבוי שיש בו דין בקיעת רבים תאמר בחצר שאין בו דין בקיעת רבים. ועיין בבית מאיר (ס"א ד"ה תו עיין ט"ז) ובשפ"א (ו'.) ובחזו"א (סק"י) שתירצו שחצר שאין רבים זה לא נחשב בקיעת רבים ולכן זה לא חשיב פרצה, ובאמת אם יהיה כה"ג במבוי זה יהיה מותר וכנ"ל. והנה כה"ג בפשוטו זה לא פרצה אבל זה צריך תיקון מבוי כמו תמיד ורק יש לו תיקון של עומד מרובה. דהיינו שתמיד צריך לדון על שני דברים: א'. האם זה פרצה ובזה לא מועיל תיקוני מבוי. ב'. גם אם זה לא פרצה אבל כיון שצריך שכל המבוי יהיה סתום ממילא צריך דבר שמועיל מכח תיקוני מבוי למקום זה. ולכן בפשוטו גם מקום שהוא לא פרצה ומועיל בו עומד מרובה, אבל עדיין כיון שיש דין תיקוני מבוי על כל חור שבמחיצה צריך לדון האם יש כאן דבר שמועיל בדין תיקוני מבוי.

### יש לדון שבמה שמבואר בגמ' דל"ה פרצת מבוי גם לא בעינן תיקוני מבוי

ח] אמנם יתכן לחדש שהמקומות שמבואר בסוגיא דלהלן שזה לא פרצה במבוי, כיון שיש למבוי פתח עיקרי ואילו הפרצות הללו הן מקום שהוא לא בשימוש פתח באמת הם לא בכלל המקום שצריך תיקוני מבוי, שכל הדין שרבנן שהצריכו לגדור ושיהיה סתום זה את המקומות הפתוחים אבל לא מקומות שבכלל לא עומדים כפתח, וכמו בפתח פחות מד' דר' אחלאי אומר שלא צריך תיקון (לקמן י"ב.), ואף שודאי צריך שהמקום יהיה גדור בדיני רשויות אלא שמ"מ חור זה שבמחיצה לא צריך תיקון של לחי וקורה. ולפ"ז יוצא שבכל המקומות שהבאנו במבוי שלא צריך תיקון אלא רק עומד מרובה, הכוונה שצריך עומד מרובה בשביל לגדור את המקום מצד דיני מחיצות, אבל לאחר הדיני מחיצות באמת לא צריך להגיע לתקנה דרבנן של תיקוני מבוי.

וכן יבואר להלן בע"ה בדברי התוס' (בד"ה ק"ו) שכתבו שבג' מחיצות לא עוזר עומד מרובה, ובודאי אין כוונתם שלא מהני עומד מרובה בג' מחיצות דזה נסתר מכל הסוגיא של פרצת מבוי, אלא הביאור הוא כנ"ל דבכל המקומות שמבואר בסוגיא להלן דלא חשיב פרצה שבמבוי בזה גם לא צריך תיקון של מבוי, ולכן מועיל בזה עומד מרובה כי צריך בזה רק את גדירת הרשות, וכוונת התוס' שבמקום שכן צריך תיקון מבוי (ויבואר להלן ההיכ"ת בזה) אין לעומד מרובה תורת תיקון בשאר המחיצות [ולהלן יבואר עוד דברי התוס' בהרחבה בע"ה].

אמנם יש מקום שיש לו שם פתח גמור, ובזה במבוי יש חיסרון של בקעי רבים וממילא חשיב פרצה, אבל בחצר זה לא פרצה אבל מ"מ שזה צריך תיקון והתיקון הוא בדין עומד מרובה.

### עפי"ז יש ליישב את סוגיין

ט] ועפי"ז יש ליישב את מה שנתקשינו בסוגיין דכיצד היינו מבינים את הדין של פרצת מבוי בי' לולא הק"ו דמהני עומ"ר. ולפי הנ"ל זה מיושב, דהא בכל הנך דלא חשיבי פרצת מבוי גם אין צריך תיקון מבוי וממילא ודאי מהני בזה עומד מרובה. ומה שהגמ' לומדת מחצר דמהני עומ"ר בשביל תיקון מבוי ברוח ד', ולכאו' מנ"ל שבחצר זה מועיל בתור תיקוני מבוי, אימא שגם שם זה מועיל כי כלל אין צריך בזה תיקוני מבוי, היינו משום שזה ודאי שגם חצר שיש לה שני פתחים גמורים ששניהם צריכים תיקון (דאין פתח אחד שהוא העיקרי), מצד הדין של תיקוני מבוי מועיל אצלה עומד מרובה, ומזה לומדת הגמ' ק"ו דמהני עומד מרובה לעשות תיקוני מבוי. אבל באמת במקום שיש פתח אחד והפתח השני הוא לא פתח דומיא דמה שמותר במבוי, כה"ג לא צריך תיקון כלל וכנ"ל. וכל זה צ"ע.

[והנה הגמ' מביאה מר' אמי שאם יש שם פס ד' מתרת בפרצה עד עשר. ועיין רשב"א (י': בד"ה וא"ת) שהקשה שמשמע שהקורה מתירה את הפרצה עשר, והרי יש שם עומד מרובה ולא צריך להגיע להיתר הקורה. ומבואר מדבריו שהקורה או הלחי שבראש המבוי הוא מתיר את כל הפתחים. וכ"ה בלשון הרשב"א (ו'. בד"ה מבוי שנפרץ) שבמקום שיש פרצה אין קורת המבוי מתירתן, ומבואר שבאמת הקורה יש בכחה לתקן את כל המבוי. ובירושלמי הובא ברשב"א (י':) מבואר שמבוי שבראשו יש פתח גדול ופתח קטן מספיק קורה על הפתח הגדול. ומבואר ככל הנ"ל שיש מקומות שלא צריכים תיקון, אלא שבדבריהם מבואר שאין הגדר שזה לא צריך תיקון אלא הגדר הוא שקורת המבוי מתירה את כל המקומות הנ"ל. אמנם בחצר שיש שני פתחים ודאי שניהם צריכים תיקון שאין מעלה לאחד מהשני, וכה"ג מה שמבואר שמותר בהכרח זה מדין עומד מרובה, וחזינן שזה מועיל בתור תיקוני מבוי וכנ"ל].

## בביאור דברי התוס' בד"ה ק"ו

### התמיהות בדברי התוס'

י] כתבו התוס' (ד"ה ק"ו) וז"ל: **ואמחיצה רביעית הוא דעביד ק"ו דליהני עומד מרובה אבל שיועיל עומד מרובה בכל הד' מחיצות ליכא למילף דדיו לבא מן הדין להיות כנדון כמו לחי.** עכ"ל. והנה פשטות כוונת התוס' שדנו שיועיל עומד מרובה בכל שאר המחיצות, וכתבו שעל זה הגמ' לא עושה ק"ו שהרי דיו כלחי, דהיינו שכמו שלחי לא עוזר בשאר מחיצות ה"ה עומד מרובה לא עוזר בשאר מחיצות. ונמצא לפי"ז שאכן לא עוזר עומד מרובה בשאר רוחות.

ודבריהם פלא בתרתי: א'. מה כתבו שלא עוזר עומד מרובה, הרי הגמ' פה ס"ל שפרצתו בעשר וחזינן שעוזר עומד מרובה, וגם אם פרצתו בד' הרי באית ליה גידודי לכו"ע פרצתו בעשר. ב'. עיין חזו"א (סק"ב) שהקשה מה שייך לומר דיו שכמו שלא עוזר לחי כך לא עוזר עומד מרובה, הרי מה שלחי לא עוזר זה משום שלחי מועיל רק לתוספת על הדין גידור מדאורייתא אבל לא לעיקר הדין גידור, ובאמת במקום שיהיה לזה תורת רה"י ורק יחסר לזה תיקון מבוי יועיל לחי גם בב' רוחות.

ואין לומר שהקושיא היא על פרצת ד' בבקעי בה רבים שלכו"ע זה פירצה, או שהקושיא היא להו"א שר"ה ס"ל פרצתו בד' שלזה יועיל עומד מרובה ובאמת בזה לא מועיל לחי, שהרי ביארנו לעיל (אות ז') שמה שכה"ג זה אסור היינו מצד דחשיב פרצה ואין לו"ק מתירים את הפרצה, וגם עומד מרובה לא עוזר על פרצה, וא"כ מה שייך ללמוד ק"ו שכמו שבחצר עוזר עומד מרובה ה"ה כאן, הרי בחצר מה שזה עוזר היינו כי אין לזה דין פרצה משא"כ כאן יש לזה דין פרצה, וגם בחצר אם יהיה מקום שהוא פרצה בפשוטו לא יעזור עומד מרובה.

ועוד קשה שתוס' לקמן (ד"ה תאמר) שאלו שנלמד מק"ו שפרצת מבוי בעשר, ותירצו שהיא הנותנת שכיון שזה ניתר בלחי משהו לכן זה סיבה שהפרצה בד'. וצ"ב למה שם לא תירצו שיש דיו (דהילפותא היא רק על רוח ד' ולא על שאר רוחות), וכן תוס' פה שתירצו דיו למה לא תירצו שהיא הנותנת שכיון שמקום זה לא ניתר בלחי לכן לא עוזר עומד מרובה.

### מהלך האבן העוזר שכוונת התוס' להוכיח שנידון סוגיין אינו על ג' רוחות

יא] ועיין אבן העוזר וכן במרומי שדה שכתבו לבאר בדברי התוס' ע"פ שיטתם דלעיל (אות ד') שהסוגיא לא מיירי על ג' רוחות, ועפי"ז ביארו שהתוס' באים להוכיח כן שבג' רוחות אין את הנידון של הסוגיא, כי אם היה על זה נידון לא היה עוזר בזה עומד מרובה כי יש דיו, ובהכרח שאין זה בכלל נידון סוגיין.

והנה גם לפי מה שהוכחנו לעיל (אות ה') שהנידון הוא גם על ג' רוחות, אבל אם נימא שהמקומות שבמבוי דלא חשיבי פרצה גם אינם צריכים לתיקון מבוי (כמושנ"ת באות ח'), נוכל ג"כ לבאר כן בתוס', שכוונתם לומר שבהכרח שבג' רוחות אין חיסרון של עומד מרובה, דאם היה חיסרון לא היה אפשר ללמוד את זה בק"ו כיון שיש דיו. אמנם הדבר דוחק בלשון התוס'.

### מהלך החזו"א שנידון התוס' הוא האם כשיש עומ"ר בראשו יש חיסרון של פרצת ד'

יב] ועיין חזו"א (סימן ס"ה סק"ד) שכתב לבאר בדברי התוס', דהנה תוס' להלן (בד"ה תאמר) הקשו שנלמד מק"ו שמבוי פרצתו בעשר, ותירצו שהיא הנותנת שכיון שהקילו בו שיש בו תיקון לחי ממילא זה סיבה להחמיר בפרצת ד' [וצ"ב דא"כ איך הגמ' לומדת ק"ו מחצר למבוי, אימא היא הנותנת שכיון שהקלנו במבוי להתירו בלחי וקורה משו"ה נחמיר עליו שלא יועיל עומד מרובה. וביאר בתור"פ שהגמ' דנה על כותל רביעי דהיינו על המצב שבו אין קולא (דהא כשיהיה עומד מרובה בכותל רביעי לא יהיה בו את התיקון הגרוע דלחי וקורה, וא"כ לא שייך לומר היא הנותנת שכיון שיש בו תיקון גרוע לא יועיל בו התיקון דעומ"ר). עוד תירץ שעומד מרובה שזה כסתום לגבי זה אין סברא לחלק ע"ש]. ועפי"ז חידש החזו"א שאם ראש המבוי מתוקן בצורת הפתח, בכה"ג באמת אין לפרצת ד' דין פרצה וזה ניתר בלחי או בעומד מרובה, דהא בכה"ג לא שייכא סברת התוס' שהיא הנותנת.

ועפי"ז ביאר שנידון התוס' אצלינו הוא לפי ההו"א של הגמ' דאזלינן אליבא דר"ה דס"ל פרצתו בד', ודנים התוס' מה הדין במקרה שראש המבוי מתוקן בעומד מרובה, שבזה אין את תירוץ התוס' דלהלן שהיא הנותנת שהרי כאן יש תיקון טוב, ובזה דנו התוס' שיועיל עומד מרובה בפרצת ד'. ועל זה כתבו דאמרינן דיו, דהיינו שכמו אם היה מתוקן ראש המבוי בלחי לא היה עומד מרובה עוזר בצד כיון דאיכא פרצת ד', גם עכשיו שזה מתוקן בעומד מרובה לא עוזר עומד מרובה מהצד. עכ"ד.

דהיינו שתוס' כאן באמת לא דנו שעומ"ר יועיל בתור תיקון בשאר הרוחות, אלא דנו שע"י עומ"ר לא יהיה חיסרון של פרצה בשאר רוחות וכעין הנידון של תוס' בהמשך, והחילוק ביניהם הוא שתוס' שם דנו שפרצת ד' בכלל לא תהיה פרצה וגם אם מתוקן בראשו בלחי, ועל זה לא שייך לומר דיו, וע"ז תירצו שהיא הנותנת. והתוס' אצלינו הקשו שעדיין אם בראשו יש עומד מרובה בזה הרי לא שייך תירוצם (דהא יש בראשו תיקון טוב של עומ"ר), ועל זה תירצו דיו, שכיון שלגבי לחי כבר תירצו (בתוס' דלהלן) שאין ק"ו, ממילא יש כאן דיו.

והנה הדבר קצת דוחק שתוס' כאן זה אחרי התוס' בהמשך. ועוד דוחק יש בדבריו, שמשמעות התוס' היא שאותו ק"ו שיש ברוח רביעית נלמד גם בג' רוחות, ולפי דבריו לגבי רוח רביעית הלימוד הוא שעומ"ר חשיב תיקון ואילו לגבי הג' רוחות אין הלימוד שזה יחשב תיקון אלא שזה לא יחשב פרצה.

ובעיקר דבריו עיין בבה"ל (סימן שס"ה ס"ב סוד"ה צריך) שהביא אחרונים שנקטו שגם אם יש צוה"פ בראשו יש דין פרצה ד', דהיינו שזה סברא כללית שכיון שמבוי מועיל לתקנו בלחי ממילא העמידו שם חומרא שפרצת ד' זה נחשב פרצה, וזה לא דין פרצה רק ביחס לדין תיקון לחי. [א"ה: עי' בביה"ל שם הביא בזה פלוגתא בין האבן העוזר לבית מאיר וסיים וצ"ע למעשה ובפשוטו גם לדעות שמועיל כה"ג זה מצד שכיון שיש פתח רק בצד זה ממילא דנים שהפתח בצד הוא לא פרצה].

### מהלך השפ"א בד' התוס' שהקשו דנילף מק"ו דמהני פרצת ד', וצ"ע בדבריו

יג] ועיין שפ"א שכתב שכוונת תוס' להקשות לפי ההו"א של הגמ' דקאי אליבא דר"ה דס"ל פרצתו בד', ומקשים התוס' שנלמד מק"ו שמועיל על זה עומד מרובה, ועל זה תוס' תירצו שכיון שכאן לחי לא עוזר ה"ה עומד מרובה לא עוזר.

אלא שהדבר תמוה דהרי תוס' אחרי זה הקשו כן ותירצו שהיא הנותנת. אמנם בפשוטו משמע שיש כאן שתי קושיות שונות ושני תירוצים שונים, דלקמן תוס' שאלו שנלמד על עיקר הרשות שזה לא פרצה כלל, ובזה תירצו היא הנותנת. ואין לתרץ דיו, דהרי לא באים ללמוד שזה יחשב תיקון אלא על עיקר הרשות שרשות מבוי קל מחצר. אמנם תוס' כאן הקשו שהעומ"ר יועיל בתור תיקון, ועל זה תירצו דיו. אלא שהדבר פלא שהרי עד כמה שזה נחשב פרצה מה שייך ללמוד ק"ו שזה יתקן, הרי עומ"ר לא מתקן פרצה ורק שבחצר אין זה נחשב פרצה.

### מהלך האו"ש שנידון התוס' הוא בדין פרצה ד' בבקעי רבים

יד] ועיין או"ש (פי"ז משבת הט"ז) שכתב ליישב את הדברים בדרך נפלאה [כמדומה שזה כוונתו, וגם אם לא אבל הדברים ניתנים להיאמר אחרי כתבי כל השיעור מצאתי בבית שלמה סימן נ"ג שכמדומה ביאר התוס' בלחי וקורה בצד אחד ועומד מרובה בכותל אחר וככל הנ"ל], דהתוס' מיירי בפרצת מבוי היכא דבקעי רבים, וחידש האו"ש דבקעי רבים שמבואר בגמ' להלן שפרצתו בד' אין הגדר שזה נחשב פרצה ואין זה דומה לפרצת ד' לר' הונא שזה מדין פרצה (דא"כ לא היה שייך כלל ללמוד את זה בק"ו, דבחצר זה לא נחשב פרצה משא"כ במבוי, וכלל אין זה שייך לתיקון של עומד מרובה), אלא הגדר הוא שכה"ג זה נחשב כמבוי המפולש שלא מועיל בו תיקון לחי וכן בחצר לא מהני בכה"ג תיקון פס, אבל תיקון עומד מרובה עוזר בחצר בכה"ג, משא"כ במבוי לא עוזר תיקון עומד מרובה בבקעי רבים. ועיקר הדבר מבואר בחידושי הר"ן בדף י"א. שאם יש חצר פתוחה משני צדדים (שיש בזה חיסרון של מפולש) מועיל אם יש עומד מרובה בשני הצדדים ובמבוי זה לא עוזר [וכן הוא בעבודת הקודש (שער א' פי"ד) לגירסתנו, ושם מבואר שמועיל גם פס ד' מצד אחד ועומד מרובה מצד שני]. דהיינו דיש מקום שזה גדר פרצה ובזה לא שייך עומד מרובה, ויש מקום שזה לא פרצה אלא שכח הגדירה של לחי לא עוזר שם וזה היסוד בדין בקעי רבים.

ולפי"ז באמת שני התוס' זה שני נידונים שונים, דתוס' לקמן הקשו שזה לא יחשב פרצה כלל ועל זה תירצו שהיא הנותנת. אמנם תוס' אצלינו הקשו לר"ה בריה דר"י שס"ל פרצתו בעשר ולא הוי פרצה, אבל בבקעי רבים או במפולש הרי הדין שבזה פרצתו בד', אמנם בזה אין הגדר שזה פרצה אלא שלא עוזר תיקון לחי בשני הצדדים כיון שזה יותר פתוח לרה"ר, אבל תיקון עומד מרובה בחצר עוזר, והקשו תוס' שנלמד ק"ו שזה יעזור גם במבוי, ולזה תירצו דיו שהרי לחי לא עוזר בכה"ג וא"כ אין ללמוד שעומ"ר יעזור. אמנם דבר זה צריך בירור בהמשך הסוגיא האם הדין בקעי רבים זה פרצה או שזה רק הלכה שתיקון לחי לא עוזר.

### לדבריו הדק"ל למה א"א לעשות פרכא דחצר קילא ממבוי בבקעי רבים

טו] והנה לדבריו שבאמת גם בחצר יש דין בקעי רבים וזה נתקן בתיקון של עומד מרובה [ובפשוטו תיקון פס לא יעזור בזה גם במקום שמצד גדרי רשויות לא חסר לו], תחזור לכאו' קושיית האחרונים שנעשה פרכא – מה לחצר שמועיל עומד מרובה בפילוש (או בבקעי רבים דחיסרונו מדין פילוש) תאמר במבוי שלא מועיל. והאחרונים תירצו (כדלעיל אות ז') שחצר זה לא נחשב בקיעת רבים, אבל הוא הרי ביאר שתוס' דנו ללמוד מחצר שעומד מרובה יועיל להיות תיקון לחיסרון של בקעי רבים, דהיינו שאין הביאור שזה לא מצריך תיקון כלל אלא שהתיקון של עומד מרובה עוזר, וא"כ הדק"ל דנעביד פרכא מדין זה.

### תירוצי המהרש"א והמהדו"ב

טז] וע"ש שכתב שזוהי קושיית המהרש"א שנפרוך מה לחצר שעוזר עומד מרובה בג' דפנות, ולהנ"ל הכוונה בבקעי רבים או במפולש, תאמר במבוי דלא מהני. ותירץ המהרש"א שכיון שאי אפשר ללומדו מק"ו אין לעשות יוכיח כמבואר בתוס' לקמן (ד"ה אינו) לגבי פס יותר מד'. ועיין חזו"א (סקי"א) שהקשה על תירוץ המהרש"א שזה לא דומה, דלקמן הסיבה שאי אפשר ללמוד מק"ו היא מכיון שהיה כאן תקנה שונה בכל מקום ולכן זה גם לא פרכא כי זה לא נובע מקולא וחומרא, אבל כאן שבאמת יש קולא בחצר שמועיל תיקון עומד מרובה, אין סיבה שזה לא יהיה פרכא.

ועיין מהדו"ב שישב באופ"א את קושיית המהרש"א, שאי אפשר לעשות פרכא דאולי באמת עוזר עומד מרובה גם במבוי, דהיינו שיש צד שלגבי ג' צדדים לא צריך להגיע לק"ו וכנ"ל (אות ד') מהאבן העוזר. וכל זה צ"ע.

### תירוץ הגאו"י דלא שייך לעשות פרכא משום דהיא הנותנת וצ"ע מד' התוס'

יז] אמנם כאמור עיקר הדין מפורש בחידושי הר"ן שאם יש פילוש שבכה"ג ודאי ששני הפתחים צריכים תיקון, ויש בשניהם עומד מרובה – שבחצר זה עוזר ובמבוי זה לא עוזר. והטעם שבמבוי זה לא עוזר זה מצד דיו וכמבואר בגאון יעקב (ח. בד"ה אבל), ומבואר שזה לא סיבה לפרוך את כל הק"ו. וצ"ע הטעם. ובגאו"י שם כתב שזה מצד שהיא הנותנת, דהיינו שמבוי שהקילו בו שמועיל לחי החמירו שתיקון של עומד מרובה בשאר רוחות לא מועיל, משא"כ בחצר שלא מהני לחי הקילו שמהני עומד מרובה גם בשאר רוחות. וצ"ע דהלוא תוס' (ד"ה תאמר) כתבו שעדיין זה סיבה לפרכא, שכיון שבפועל יש חומרא במבוי ממילא זה סיבה לראות אותו כדבר יותר חמור.

ויתכן לדון בזה, דהנה לפי המתבאר לעיל נמצא שפרכא זו אינה דומה לפרכת הגמ' לגבי פרצה בד', דבגמ' הפרכא היא שכיון שמצאנו שכאן יש פרצה שאין בחצר חזינן שדין הגדירה כאן הוא יותר חמור, אמנם לגבי הדין בקעי רבים אין החילוק האם זה פרצה או לא, דגם לגבי חצר זה חשיב פרצה רק ששם מועיל תיקון של עומד מרובה ובמבוי לא מועיל. ויתכן שלגבי פרכא יש חילוק מה הנידון, שאם הנידון הוא מה נחשב פרצה זה באמת פרכא, אמנם אם הנידון הוא איזה תיקון מועיל זה לא פרכא. וצ"ב הסברא לחלק.

ויתכן לבאר בזה דהנה המהרש"א הקשה שעד כמה שהסיבה שפרצת מבוי בד' מחמת קולתו, א"כ איך שייך לעשות מזה פרכא [התוס' הקשו כן, והמהרש"א בא לבאר את דבריהם]. ותירץ שזה לא ברור דהרי יתכן שזה מחמת חומרת מבוי, דהיינו שיש שני אפשרויות לבאר את החילוק בין מבוי לחצר לגבי הדין של פרצת ד': או מחמת חומרת מבוי, או שזה נובע מקולתו (כסברת היא הנותנת), ובמצב כזה זה נחשב פרכא אבל ק"ו אי אפשר לעשות [א"ה: זה ביאור מחודש בדברי המהרש"א]. ויתכן לבאר עפי"ז שלגבי החילוק שעומ"ר מועיל בחצר ולא מועיל במבוי היה ברור לגמ' שזה מצד קולת מבוי וזה לא סתם חומרא במבוי, ולכן שפיר כתב הגאו"י שא"א לעשות מזה פרכא כיון שהיא הנותנת, דבכה"ג שברור שזה מחמת קולתו א"א לעשות מזה פרכא. אמנם צ"ב מהיכי תיתי לחלק ביניהם. וצ"ע בכל זה.

יח] והנה למה שנתבאר לשון התוס' מדוייק, שבאמת לא מועיל עומד מרובה בג' רוחות, דהיינו שאם צריכים לתיקון מבוי (כגון באופן של בקעי רבים) זה באמת לא מועיל, וכל מה שזה מועיל זה רק בגדרי מחיצות.

# בעניין פס הבולט ד' אמות

## שיטת רש"י בדין פס ד' במבוי

### פלוגתת הראשונים האם לרש"י יש חיסרון בפס ד' אמות בחצר

א] הגמ' אומרת שמבוי ז' ניתר בעומד מרובה על הפרוץ מק"ו מחצר. ועיין רש"י (בד"ה אינו דין) שהקשה שא"כ מבוי שמונה גם נימא שיש ק"ו שמועיל פס ד'. ותירץ שגם בזה יש חיסרון של היכר. דהיינו דמבואר ברש"י שבמבוי יש שני סוגי תיקונים – או תיקון של פס ד' או תיקון של לו"ק, וכתב רש"י שאותו חיסרון דיש בלו"ק ביותר מד' שאין לזה היכר גם בפס ד' יש חיסרון זה.

והנה עיין תוס"ר ותור"פ וכן הביא הבית מאיר (סימן שס"ג סי"א) מרעק"א שלמדו ברש"י שכוונתו שגם פס בחצר אם זה ד' אמות יש בזה חיסרון של היכר. אמנם בריטב"א כתב שכל סברת רש"י היא לגבי מבוי אבל לגבי חצר אין חיסרון של היכר, וכן נקט הבית מאיר. וצ"ב דעד כמה שלומדים מחצר א"כ כמו שבחצר בסוג חיסרון של פס אין חיסרון שזה לא ניכר אז למה במבוי יש כזה חיסרון. ואולי הק"ו הוא רק שיש כזה חלות היתר כמו לו"ק, וממילא כמו שבלו"ק יש חיסרון מיוחד שזה לא ניכר שזה בתור תיקון, ממילא חיסרון זה קיים גם בפס ד' במבוי, משא"כ בחצר שאין כזה חיסרון שזה לא ניכר. ועדיין צ"ע.

### האם בפס צריך סמכו עליו מע"ש

ב] והנה במבוי יש הלכה שצריך סמכו עליו מע"ש, ולא הוזכר האם בפס ד' צריך סמכו עליו מע"ש. ועיין בית מאיר (סימן שס"ג סעיף י"א) שהביא מרעק"א שכתב שלכאורה משמע בסוגיין שאין הבדל בין לחי לפס ד', דאל"כ איכא למיפרך מה לחצר דלא בעינן סמכו עליו בפס ד' תאמר במבוי. אמנם עיין בתשובותיו סימן ל"ה שנקט בפשיטות שבפס לא צריך סמכו שלא הוזכר כן בשום מקום. ולפי"ז חידש שלשיטת רש"י שבמבוי מועיל פס א"כ אם הלחי הוא ד' טפחים דיכול להועיל מדין פס בזה באמת לא יצטרכו סמכו. אמנם הבית מאיר כתב לשיטתו שבאמת בפס ד' צריך סמכו כמו לחי אפילו שבחצר לא צריך סמכו, כמו שלגבי יותר מד"א כוונת רש"י לחלק כנ"ל. והנה לעניין הלכה, הבה"ל (סימן שס"ג סי"א ד"ה אבל) הסתפק שאפילו בצוה"פ יצטרכו סמכו.ועיין סוגיא דלחי העומד מאיליו דיש סברא שצוה"פ חמור] והחזו"א (סימן ע"ז סק"א) השיג שאפילו פס ד' לא צריך סמכו וכמו שדייק רעק"א.

## שיטת תוס' בחילוק בין פס ללו"ק

ג] עיין לעיל שהבאנו את קושיית רש"י שלמה שלא נעשה ק"ו שבלחי לא יהיה חיסרון שזה יותר מד'. ועיין תוס' (בד"ה אינו) מה שביארו, ולכאורה עיקר דבריהם לבאר שהחיסרון היכר שיש בלו"ק לא שייך בפס ד', דפס ד' גדר התקנה דרבנן שהוא מדין מחיצה, ולכן בזה אדרבא כמה שהוא יותר זה לא מחסר בתוכנו, דהיינו שצורת הגדירה שלו היא בזה שהוא גודר חלק מהפתח, משא"כ לחי שהוא קטן שם גדר התיקון הוא בתור דבר שמראה על תחילת סגירה ובזה כל שזה גדול יש חיסרון של היכר.

והנה לא ביארו תוס' שלמה שלא ילמדו שבמבוי יהיה התיקון של פס ד'. ועיין תור"פ שגמירי שכל אחד יש לו תיקון נפרד, דהיינו שמבחינת המציאות של מבוי וחצר כל אחד מועיל לו תיקון אחר [ועיין מ"ב (סימן שס"ג סקק"ב) שהביא מהרשב"א בתשובות שחצר שזה דבר שבדרכו להיות גדור – כל שאין לו גדירה חשובה חסר בגדירה משא"כ מבוי], וכן הוא בחזו"א (סקי"ג). ועל זה המשיכו התוס' לשאול שא"כ מה שייך ללמוד על עומד מרובה, הרי אולי גם שם זה סוג תיקון ששייך לחצר ולא שייך למבוי כמו שפס ד' זה דוקא בחצר. ועל זה ביארו שעומד מרובה שיסוד תיקונו הוא מחמת הדין גדירה דאורייתא שיש לו וכנ"ל בשיעור הקודם, בזה לא שייך לחלק. ואף שודאי שזה מכח תקנה כמבואר בסוגיין שצריך להגיע לק"ו [ותוס' דנו שיש דיו] אבל גדר התקנה הוא מכח הגדירה דאוריתא ובזה אין מקום לחלק.

ד] והנה עיין שו"ע (סימן שס"ג סל"ב) שהובא מהרשב"א שאם רוצה להניח באמצע המבוי תיקון ולא ישאר שם ד"א, כה"ג זה לא ניתר בלו"ק אלא בפס ד'. והנה לכאורה ודאי דחובת תיקונו הוא מדין מבוי, ואם יסוד ההבדל של לו"ק או פס ד' הוא מה חובת תיקונו הרי כאן חובת תיקונו זה כמו מבוי וכיצד מועיל בזה פס ד'. וגם אם חסר כאן בשיעור שמחמת כן לא מועיל לחי אבל איך מועיל פס ד'. ובפשוטו מבואר דהרשב"א חולק על תוס' וס"ל שבאמת פס ד' גם מועיל במבוי, רק שיש לו את כל חומרות לו"ק, ודלא כתוס' אלא על דרך רש"י וכביאור הריטב"א.

ויתכן לומר שפס ד' טפחים שבמבוי שהוא עצמו יכול להועיל משום לחי דאין בו חיסרון בשם לחי, זה ודאי יכול להועיל במבוי גם במקום שיש חיסרון צדדי שלחי לא עוזר, וכל דברי תוס' הם על פס ד' אמות שבתור לחי אין לו שם לחי, ובכה"ג ס"ל להתוס' שא"א שיעזור מדין פס. וצ"ע.

ועיין מ"ב (סימן שס"ג סק"ק) שכתב שמבוי שחקק בראשו פחות מד"א ניתר בפס ד'. והחזו"א (סימן ס"ה סקנ"ט) חלק עליו שכיון שזה מבוי אז גם אם יש לו סיבה שלא עוזר קורה לא שייך לדון שיעזור בתור פס ד'. ויתכן לבאר בדעת המשנ"ב כנ"ל שפס ד' שמועיל בתור לחי רק שכאן לחי לא עוזר, בזה עוזר פס ד'. וצ"ע בזה. [ועיין מה שכתבנו בסוגיא דתיקוני חצר]

שיעור מספר 9 – ו' כסלו פ"ג

# בדין פרצה בקרן זוית

## ביאור נידון העומ"ר בפרצה בקרן זוית

### האם לולא סברת הגמ' היינו דנים את הרשות במרובע או באלכסון

א] הגמ' (דף ו'.) מביאה שרב חנין אמר בשם רב שפרצת מבוי בראשו בד', והגמ' שואלת מה זה שונה מצדו, והגמ' עונה שזה נפרץ בקרן זוית דפתחא בקרן זוית לא עבדי אנשי. וביארו רוב הראשונים שהכוונה שהפרצה אוכלת בשני צדדים ולכן כה"ג זה לא מועיל. והנה פשטות הגמ' שזה כמו שמצאנו שבפרצת עשר לא מועיל עומד מרובה, ה"ה כאן חשיב פרצה כה"ג ולכן לא מועיל עומד מרובה.

והנה פשטות הדברים שללא הסברא של פרצה בקרן זוית היינו גודרים את המקום במרובע. וצ"ע שהרי מבואר בתוס' בדף ח': (ד"ה מניח) [וכן הביא החזו"א (סימן ע"ב סוף סק"י) מהר"ן בסוכה] שמבוי שכותלו אחד קצר וכותלו אחד ארוך לא חשיב שיש עומד מרובה ביחס למקום שמעל הקצר אלא חשיב שאין לו אלא שתי מחיצות, ומבואר שלא שייך כאן עומד מרובה כיון שאין סיבה להעמיד את הנידון רק ביחס לשטח שכנגד הארוך (שעי"ז זה יחשב שגם בצד של הקצר יש עומד מרובה) דאין סיבה לעצור שם, וביחס לעולם אין כאן עומד מרובה אלא אדרבא יש כאן פרוץ מרובה, וא"כ גם כאן לכאו' אין שום סיבה לגדור כמו הריבוע שביחס לזה הוא ממש כמו אחד קצר ואחד ארוך. אכן יש מקום לומר שכאן כיון שיש מחיצה באמצע שזה מגדיר שזה הרשות, כה"ג יש סיבה לראות את המחיצות גודרות עד סוף הכותל האמצעי, ורק מצד שיש כאן פרצה זה לא מועיל. וצ"ע.

אמנם עיין חזו"א (סימן ע"ב סק"א) שכתב שזה ודאי שלא היה צד שכל הריבוע יהיה רה"י, אלא היה צד שנדון אלכסון משתי הדפנות מזרח וצפון ובשטח הפנימי יהיה רה"י, והעומד מרובה יהיה על ידי הדפנות מזרח צפון, ובזה הגמ' חידשה שכיון שפרצה בקרן זוית לא עבדי אנשי לכן אין כאן דין עומד מרובה. ולפי"ז כתב החזו"א שודאי שהשיעור ד"ט הכוונה שיש באלכסון ד"ט[[12]](#footnote-12).

### בהא דלולא סברת הגמ' היינו דנים עומד מרובה ע"י ב' הרוחות

![](data:image/png;base64...)ב] אמנם עדיין קשה שכיון שתמיד דנים שהמחיצה גודרת כפי הרשות, ולכן כתב החזו"א (סק"ו) ששתי מחיצות כמין גאם לא מתייחסים כאילו זה עומד באלכסון ויש כאן ג' מחיצות [ציור א'], א"כ גם כאן כיון שביחס לצורת הרשות החלק הזה אין עליו רק שתי מחיצות וכל מחיצה מצד עצמה צריכה להמשיך ביושר ואין סיבה לראות את שתי הדפנות כצד אחד שרובו גדור, א"כ למה מבואר בגמ' שאם היו עושים פתח בקר"ז המקום היה נחשב גדור, ובפחות מד' שזה לא פרצה אין כזה חיסרון, הרי לכאורה מקום זה אין לו אלא שתי דפנות [אמנם בסימן ע"ד סקט"ו דן החזו"א שגם כמין גאם זה רה"י כמו ג' מחיצות].

![](data:image/png;base64...)![](data:image/png;base64...)ובפשוטו מבואר שכיון ששתי המחיצות מזרח וצפון הם גודרים ביחד ביחס לשטח הפנימי את רובו [ציור ב'] ממילא זה סיבה לראותם כהמשך אחד ולדון כאן סגירה בצורה זו, דהיינו שביחס לצורת גדירת הרשות יש לשתי מחיצות אלו תפקיד לגדור כנגד החלק שבין הכתלים מערב ודרום, וממילא הם נידונים כאחד ששייך לדון בהם עומד מרובה ולראותם כהמשך אחד, וממילא מה שתוך מחיצות אלו הוא כאילו גדור, וכמו שאם יעשה אלכסון על שני הצדדים [ציור ג'] ודאי שזה יגדור כי זה יתייחס כגודר שני צדדים, ממילא גם כאן זה כך.

![](data:image/png;base64...)ועיין חזו"א (סק"ה ציור קכ"ח) שכתב שאם יש מקום מוקף ג' מחיצות ובסוף מחיצות צפון ודרום הן ממשיכות באלכסון [ציור ד'] כה"ג אין חיסרון של פרצה בקרן זוית, וביאר דבריו שכיון ששני האלכסונים ביחס לחלק הפנימי הם גודרים את רוב המקום ממילא יש עליהם דין עומד מרובה, אלא שעדיין כלפי שטח שתוך האלכסון אין עליו עומד מרובה, בזה חידש שדנים את השטח שבאלכסון כחלק מהשטח הפנימי וכצורת החלק הפנימי, והמחיצות האלכסוניות הם משמשות כמחיצות מזרח וצפון יחד. והנה שם הדבר מובן כיון שהשטח הפנימי מעמיד את הרשות בצורה שיש סיבה לראות את האלכסונים בצורה זו משא"כ אצלינו. אמנם כאן נתחדש שעצם זה שהמחיצות מזרח וצפון משמשות יחד לגדור רוח אחת זה סיבה לראותם כמחיצה אחת ושיש כאן עומד מרובה. [אמנם עיין תוס"ר כ"ה: דמבואר בציור שם דגם כה"ג נחשב פרוץ במלואו ועיין שיעור 61]

## ביאור החזו"א ביסוד החיסרון של פרצה בקרן זוית

### מהלך החזו"א בסוגיא

ג] והנה הגמ' אומרת שכה"ג זה לא מועיל מצד שפרצה בקרן זוית לא עבדי אינשי. ופשטות לשון הגמ' שבאמת נשאר הסברא ששייך לדון כה"ג עומד מרובה שדנים את שתי המחיצות יחד, רק שכיון שלא עושים פתח בקרן זוית ממילא חשיב פרצה, וכמו פרצה יותר מעשר שכה"ג לא אומרים עומד מרובה. ולפי"ז כל שזה יעמוד בצורה שלא יהיה חיסרון שלא עבדי אנשי באמת יהיה פה עומד מרובה. ובפשוטו אם הדין פרצת עשר זה דרבנן גם הדין שפרצה בקרן זוית הוא דרבנן, וכן הוא בפמ"ג (סימן תר"ל א"א סק"ז). וביותר דלכאורה גם אם זה כפרצת עשר או אם יהיה שם עשר, זה רק יחסר בדין גדירה של הרוח הרביעית, אבל בתור שזה יצור שהשטח שתוך האלכסון הוא כמוקף ג' מחיצות בזה נשאר שהוא נחשב מוקף ג' מחיצות, וכמו בציור דהחזו"א הנ"ל [ציור ד'] גם אם יהיה בפתח יותר מעשר זה יחשב שהכל מוקף ג' מחיצות ה"ה כאן[[13]](#footnote-13) [וצ"ע בפרט זה].

אמנם עיין חזו"א (סימן ע"ב סק"א, ועיין מכתב בספר שלום יהודה הובא בחזו"א ח"ח סימן שע"ט) שכתב שזה עצמו החיסרון המבואר בסוגיין – שכיון שדרך עשיית פתחים היא ברוח אחת ולא בשתי רוחות, לכן זה סיבה שאנו לא דנים את זה כעומד מרובה עם פרצה באמצע אלא זה נחשב שאין כאן עומד מרובה כלל, ולכן גם אם פרצת עשר זה דרבנן אבל כאן זה חיסרון מדאורייתא. דהיינו שכאן אין הכוונה שזה דרגה שלא עבדי אנשי שלכן זה פרצה (כמו ביותר מעשר), אלא שלכן לא דנים את העומד מרובה בצורה זו, דהיינו שלא דנים ששתי המחיצות מזרח צפון באות בתור לגדור את השטח הפנימי, אלא דנים כצורת העולם שהם באים לגדור כל אחד כנגדו, וממילא השטח שבאלכסון אין לו אלא שתי מחיצות.

והנה צ"ב לפי"ז למה פחות מד"ט אין חיסרון. וצ"ל שכיון שזה לא שיעור מקום אז אפשר לראות את המחיצות מזרח וצפון מתייחסות כבאות לגדור את השטח הפנימי וממילא הם מצטרפים כדבר אחד.

### הנפק"מ העולות ממהלך החזו"א

ד] ועיין חזו"א שכתב בזה כמה נפק"מ כדלקמן:

![](data:image/png;base64...)א. עיין סק"א (וכן סקי"א וסימן קי"א סק"ד בד"ה ואם החריץ) שכתב שלפי"ז גם אם כותל מזרח מגיע עד סוף הכותל אלא שכותל צפון אינו עומד נגדו [ציור ה'], אפילו שאם נמשיך את כותל צפון הוא יסתום הכל ולא יהיה שום מקום לא סגור, אבל כיון שאין לו גבול עד איפה הוא ממשיך ממילא לא שייך לומר כאן דין עומד מרובה. ולפי"ז נמצא שלא צריך שהפרצה תאכל בשתי הרוחות אלא העיקר הוא שכותל אחד לא מגיע כנגד חברו. [והנה חלק זה מחודש, שכיון שעומד מרובה מתייחס לרשות כמבואר בחזו"א (סימן ע' סקכ"ב), א"כ כיון שביחס לרשות שעליה דנים יש כאן עומד מרובה מה איכפת לי שאין כותל נגדו].

![](data:image/png;base64...)ב. עיין סק"ד שכתב שאם במקום הקרן זוית יהיה כותל שירד באלכסון ויהיה בו עומד מרובה ביחס למקום הפתוח [ציור ו'] זה יועיל, דכאן אנו לא צריכים לצרף את שני הצדדים כדי לגדור, אמנם צריך עומד מרובה מצד אחד שהרי עד כמה שנדון מכח שניהם הרי זה כמו שני צדדים שלא מחברים אותם לגדור דבר שלישי. אמנם אם יסוד החיסרון דסוגיין שאין צורת פתח בקרן זוית יתכן שגם בכזה אופן יש חיסרון [וכן משמע קצת בעבודת הקודש (ש"ב פ"א הכ"ד)].

![](data:image/png;base64...)ג. אם יש ג' מחיצות ובכותל הרביעי יש שני חלקי מחיצות אבל זה לא ממש אחד כנגד השני שאחד מהם יותר עליון כזה [ציור ז'], כתב החזו"א (סימן ס"ה סקמ"ה בציור האחרון, אות כ"ב) שגם כה"ג לא נימא עומד מרובה, שכיון שכדי לגדור אותם יחד צריך לעשות שזה ימשיך באלכסון ואין זה דרך פתח, לכן כה"ג לא שייך לומר עומד מרובה וזה יחשב פרוץ.

### בדברי החזו"א לגבי קרן זוית בעיגול

ד. והנה עיין סימן קי"א (סק"ד בד"ה אם) וכן הוא בחזו"א (ח"ח סימן ת"פ) במכתבו לגר"א פלצ'ינסקי שכתב שכל שיש מחיצות עגולות ויש בהם פרצה זה נחשב פרצה בקרן זוית, דהיינו שכיון שחידש שיסוד החיסרון בסוגיין שאין עומד מרובה אלא ביושר כיון שכך הוא דרך פתחים, א"כ כל שזה עגול אין סיבה לסגור את הפרצה בצורה שאחד נסגר מול השני אלא זה כמו הציור הקודם.

![](data:image/png;base64...)והנה בפשוטו הדבר צ"ע שכאן לכאו' זה דומה לחזו"א סימן ע"ב סק"ה [ציור ד' דלעיל] שזה כמו שני אלכסונים מעל ג' מחיצות. וצ"ע [ועיין קיצור חזו"א על המ"ב עמוד רצ"ג]. אמנם הוא נקט שכאן אין סיבה להעמיד אותם בצורה מסויימת וממילא זה נעמד כמו שבמקום הפרצה יש לו רק שתי מחיצות כזה [ציור ח]. אמנם ודאי שאם יהיה למטה ג' מחיצות ולמעלה עיגול כזה [ציור ט'] שכה"ג זה כמו שני אלכסונים.

![](data:image/png;base64...)

ה] העולה מהנ"ל, דבגמ' מבואר שהיה מקום לדון שבקרן זוית דנים עומד מרובה באלכסון, והסברא ביאר החזו"א שדנים את שתי המחיצות יחד כעומד מרובה, והגמ' אומרת שכיון שפתחא בקרן זוית לא עבדי אנשי לכן זה לא מועיל. וחידש החזו"א שזה לא רק גדר של דין פרצה, אלא שממילא כה"ג אין קשר בין הדפנות וממילא אין למקום זה גדירה אלא של שתי רוחות. והיה מקום לומר שזה רק מתי שזה במצב שלא עבדי אנשי שזה בגדר פרצה. וחידש החזו"א שזה סברא כללית שלכן נקבע שכל דין עומד מרובה זה רק ביושר, ולכן גם מתי שיהיה עבדי אנשי זה יהיה חיסרון וכגון בעגול [וצ"ע מדבריו סק"י בדעת הגר"א].

## המשמעויות בראשונים שהחיסרון הוא מדין פרצה

ו] אמנם בראשונים משמע בכמה דוכתי שיסוד החיסרון בפרצה בקרן זוית שזה כדיני פרצה, דהיינו שזה נשאר שמצד צורת הרשות המחיצות מתייחסות לתוך האלכסון, ורק שיש כאן דין פרצה שלא יחשב שמקום זה גדור. ולכאורה לפי"ז הוא רק חיסרון של רוח ד'. ונפרט את ההוכחות מדברי הראשונים:

א. הראשונים כאן דנו לגבי צוה"פ האם יש בזה חיסרון של קרן זוית, ובריטב"א מבואר שכה"ג עבדי אנשי, וברשב"א מבואר שאפילו שלא עבדי אנשי אבל זה פתח בעצם. והנה כל זה שייך אם נאמר שיסוד החיסרון במה שאין זה דרך פתח הוא שמשו"ה זה נחשב פרצה, ולכן יתכן לדון שזה גם חיסרון ביחס לצוה"פ, אבל אם זה רק סברא ביחס לחיבור של שני הכתלים אבל לא ביחס למקום המחיצה עצמה דהוא יש לו צורה של פתח, א"כ בצוה"פ אין סיבה שזה לא יועיל (שהרי הצוה"פ עומדת באלכסון ומחברת בין ב' הכתלים) [ובאמת הפמ"ג (סימן שס"א א"א סק"ד) כתב שהפוסקים לא כתבו דבר זה כי הוא פשיטא. אמנם הראשונים טרחו להוכיח דבר זה].

ב. עיין רשב"א (בסוגיין בד"ה מבוי, וצ"ד. בד"ה והראב"ד) וכן בריטב"א (בסוגיין בד"ה מבוי בסופו, ולקמן צ"ד. בד"ה ותירצו בסופו) שכתבו שלא יעזור לחי וקורה בפרצה מצד שאין לחי וקורה מתירים את הפרצה. והנה כל מה ששייך בכלל לדון שיעזור בזה לחי וקורה זה רק אם באמת יש כאן מקום שמוקף ג' מחיצות וחסר לו רוח ד', בזה שייך לדון שלו"ק יעזור. אבל אם יסוד החיסרון הוא שזה כמו שתי מחיצות, א"כ מה יעזור כאן לחי וקורה, דאינם יכולים להתיר במקום שתי מחיצות.

ועיין עבודה"ק (ש"ב פ"א הכ"ד) שכתב וז"ל: **פירצה היא זו ולא פתח שאין אדם עושה פתח כיוצא בו.** עכ"ל. ומבואר שזה דין פרצה.

ג. עיין ריא"ז (פ' כל גגות ה"ב דין י"ב) שכתב וז"ל: שאין דרך בני אדם לעשות פתח בקרן זוית והרי זה כפרצת עשר. עכ"ל.

ובריטב"א בדף צ"ד. כתב שזה כמו פרצת עשר או פרוץ במילואו. ויתכן שנסתפק בצדדים הנ"ל (האם זה מדין פרצה או כפי שביאר החזו"א).

ד. עיין תוס' ורא"ש בדף צ"ד: שכתבו שגם לגבי פי תקרה יורד וסותם יש חיסרון של פרצה בקרן זוית, ושם הרי התקרה יורדת והיא עומדת מול המקום שצריך לסגור ואפ"ה כתבו שגם בזה יש את החיסרון של קרן זוית, ומבואר שזה חיסרון בשם פתח.

ה. לדעת הרי"ף והרמב"ם (פט"ז משבת ה"כ) שהדין פרצה בקרן זוית זה כל שהוא בסוף הכותל, שם ודאי שזה דין פרצה, ובראשונים משמע שחלקו עליהם רק בנקודה שאין זה הכוונה קרן זוית, אבל לא שלפי דבריהם זה הבנה אחרת. אמנם אין זה קושיא, די"ל שלשיטת הרי"ף והרמב"ם בהכרח שזה כך, אבל לשיטת שאר הראשונים נבאר אחרת.

ו. עיין רשב"א (דף ע"ח:) שדן לגבי להניח קורה בין שתי גזוזטראות שהם זה שלא כנגד זה, שאם זה באלכסון זה לא מועיל מצד שזה פתחא בקרן זוית, ומבואר שזה לא סברא מיוחדת בדין עומד מרובה. ועיין חזו"א (סימן צ"ו סקמ"א).

ז. עיין לקמן (אות ט') שהבאנו דברשב"א מבואר שבחצר אם יש פרצה בק"ז בין ג' לד' טפחים היא צריכה תיקון. והנה החילוק בין חצר למבוי הוא בהכרח בדיני פרצה, דלא שייך לחלק ביניהם בדיני הגדירה.

ובפשוטו משמעות הראשונים שמצד גדרי מחיצות באמת נשאר ששייך לדון ששתי המחיצות מצטרפות יחד להעמיד את כל השטח כגדור, ורק שיש כאן דין פירצה שגורם שכה"ג אין העומד מרובה יכול לגודרו, וכן אין היתר של לו"ק לפרצה וממילא זה נשאר שיש כאן מקום לא גדור. ולפ"ז לכאורה חשיב שמקום זה גדור בג' מחיצות.

## [הוספה, סיכום הדברים והערה בהנ"ל

בגמ' מבואר שהיה מקום לדון דין עומד מרובה בקרן זוית וביאר החזו"א שזה באלכסון והנה בשני מחיצות כמין גם אין עומד מרובה ובכל אופן כאן היה מקום לדון שזה עומד מרובה ובפשוטו לא שייך להמשיך המחיצות אלא אם כבר קודם השטח נראה כעומד בין המחיצות וצ"ל שדנים את השטח כאילו הוא עומד שהאלכסון תוך המחיצות ויתכן שזה מצד שכיון שהמחיצות בצדדים הם נחשבים כמחיצות לחלק הפנימי לכן דנים בכזו צורה והנה הגמ' אומרת שלא עושים כך מצד שפרצה בקרן זוית לא עבדי אנשי והחזו"א ביאר שהכוונה שזה סברא בצורת העמדה של עומד מרובה שזה רק בישר ולא באלכסון והכונה שהעמדה של הרשות נקבעת ביושר ובפשוטו לחזו"א אין קרן זוית בגדר פרצה דמהיכי תיתי לומר שיש כאן שני הלכות ובראשונים מבואר שזה חסרון של פרצה ומשמע שנשאר שההסתכלות על הרשות שהשטח האלכסון תוך המחיצות רק שאין כאן את ההלכה של עומד מרובה וממילא אין המקום הזה גדור ובפשוטו זה נחשב שיש שם ג' מחיצות דרק חסר לו את הצד הרבעי אמנם יש מקום לדון שהיה מקום לומר דלא ככל הנ"ל אלא שזה עצמו שיש כאן צורה של רשות שהאלכסון בפנים זה סיבה לומר עומד מרובה ורק לכן זה היה גדור אבל אחרי שיש כאן פרצה ממילא זה נחשב שיש עליו רק שני מחיצות ולא מסתבר וצ"ע בזה]

## בביאור דברי תור"פ והרשב"א בדין פרצה בק"ז פחות מד'

### בדברי התור"פ שביאר שהוא כעין הדין של רב אחילאי

![](data:image/png;base64...)ז] והנה מבואר בגמ' שבפחות מד' גם בקרן זוית זה לא פרצה. ועיין תור"פ שהקשה בכל סוגיין מה הסברא שפחות מד' זה לא פרצה כגון ברב הונא או בבקעי רבים או בקרן זית, הרי זה יצא מתורת לבוד, ואם זה לא פתח א"כ יותר מג' זה כבר פרצה. וכתב ליישב שכמו שבדין של ר' אחלאי (בדף י"ב.) מבואר שפחות מד' לא צריך תיקון ה"ה כאן פחות מד' לא חשיב פרצה, דהיינו שכמו ששם כיון שזה לא שיעור פתח זה לא מצריך תיקון, כך כאן כל שאין ביניהם שיעור פתח זה לא נחשב פרצה.

וצ"ב הדמיון, דשם זה סברא שכל הדין תיקון נאמר בפתח וכיון שאין לו שם פתח אין זה בגדר חור הצריך תיקון, אבל כאן אין זה רק חיסרון בדין תיקוני מבואות אלא זה חיסרון בעיקר דין מחיצות שכה"ג חשיב פרצה. אמנם הדמיון הוא דכמו ששם לא רואים את זה כחור כך כאן אין סיבה שיחשב פרצה ושהמחיצות לא יתייחסו לשם. וביתר ביאור, דהנה מבואר בלשון המשנה (דף ט"ו:) שעד עשר מותר כי זה פתח, וצ"ב דא"כ למה פחות מד' מותר הרי אין פתח פחות מד'. ועיין שלום יהודה (סימן כ"ו) שביאר ע"פ החזו"א (סימן קי"ב סק"ה בד"ה ומיהו) שכתב שלשון הגמ' כפתח אין הכוונה שיש כאן פתח חיובי אלא הכוונה שאין כאן פרצה, וביאר הנ"ל שיסוד הנידון הוא האם אפשר לראות את שתי המחיצות כקשורות אחד לשני, ובזה כוונת הגמ' שזה לא מנותק אלא זה כפתח. ולפ"ז הביאור הוא שבפחות מד' שאין זה פתח אדרבא זה סיבה יותר לראות שהכל זה דבר אחד, ובזה חידש התור"פ שגם בקרן זוית כזה שיעור שהוא לא סיבה כלל לנתק כלל אין זה פרצה. ודו"ק.

והנה בפשוטו לפי"ז גם אם נפסוק דלא כר' אחלאי ונימא שגם פחות מד' צריך תיקון, אבל יתכן שודאי שזה שיעור שלא נחשב פרצה ופתח, רק שס"ל שהדין תיקון זה גם בדבר שהוא לא פתח ולכן ברוח רביעית שהיא לא גדורה כלל צריך תיקון מצד תיקוני מבואות, אבל כאן שללא השם פתח אין זה שיעור שיחשב פרצה ממילא יש כאן תיקון מצד עומד מרובה. ובאמת הרשב"א בעבודת הקודש (שער א' סימן י"ב הלכה ע') הביא שתי דיעות האם לפסוק כר' אחלאי, אמנם את דין הגמ' העתיק (שער ב' סימן הלכה כ"ד) כדבר פשוט, ולנ"ל א"ש.

אמנם ראיתי מביאים דבספר הבתים (שער איסור הוצאה שער י"א) כתב שלדעת הרמב"ם שפסק דלא כר' אחלאי, ממילא כאן פרצה בק"ז יותר מג' אוסרות, דהיינו שנקט שסברת הרמב"ם היא שביותר מג' טפחים זה נחשב פתח וממילא זה גם סיבה שיחשב פרצה.

### הרשב"א הקשה רק על הדין של פרצה בקרן זוית ולא על הדין של ר"ה

ח] אמנם עיין חידושי הרשב"א שכתב וז"ל: **תמיהה לי כיון דס"ל דפתחא בקרן זוית לא עבדי אנשי א"כ פרצה היא ואפילו ג' דנפקי מתורת לבוד לא תתיר דאין קורה מתרת את הפרצה. וי"ל כיון דבעלמא ל"ה מקום חשוב** **בפחות מד' לא החמירו עליו כ"כ להצריכו צוה"פ כיון דאיכא קורת מבוי מעליא.** עכ"ל.

והנה מבואר בדבריו דלא הקשה על הדין של רב הונא או על הדין של ר' אחלאי, ורק כאן הוקשה לו. והביאור הוא דתמיד זה סברא שאין לזה שם פרצה כיון שזה לא שיעור פתח, וממילא אפילו שאנשים הולכים וכדו' אין זה פרצה, אבל כאן שהסיבה שזה פרצה היא בגלל שבק"ז אנשים לא עושים פתח ולכן לא שייך לחבר את שני הכתלים, ממילא בזה אין סיבה שזה יהיה תלוי בשיעור פתח. ותירץ שכיון שבעלמא זה לא שיעור חשוב גם כאן לא החמירו בזה שיצטרכו צוה"פ.

ומשמע מדבריו שהצד כאן לאסור זה רק מחמת תקנת מבוי שלא מועיל ג' רוחות, ובזה ישב שכה"ג שזה לא שיעור חשוב לא ראו להחמיר. ולכאורה זה דלא כהחזו"א דלעיל שיסוד החיסרון הוא מצד שכה"ג אין כאן אלא שתי מחיצות, ופחות מד' זה נחשב מצורף וא"כ אין כאן חיסרון כלל, אמנם ברשב"א מבואר שזה רק חיסרון בתקנת מבוי דהיינו שרק חסר לו מחיצה רביעית ובפחות מג' טפחים הקילו. וזה כמו שדייקנו מהרשב"א לעיל שלמד דלא כהחזו"א.

## בביאור סברת הרשב"א לחלק בין חצר למבוי וביסוד תקנת קורה שמתירה את כל הפתחים

### מבואר ברשב"א שפרצה בקרן זוית אף בפחות מד' אין לסמוך על התיקון של עומד מרובה

ט] והנה כתב הרשב"א בעבודת הקודש (שער א' פי"ג הלכה ע"ז) שבחצר צריך שני לחיים, והביאו המ"ב (סימן שס"א סק"י). וצ"ע ההבדל בין חצר למבוי, דעד כמה שהקילו שלא להחשיבו פרצה ממילא יש כאן עומד מרובה ולמה צריך בזה תיקון. ואם נימא שכאן לא הקילו וחשיב פרצה, א"כ גם שני לחיים לא יעזרו שהרי לו"ק לא מתירים את הפרצה.

והנה הבאנו מקודם את לשון הרשב"א שכתב שבפחות מד' לא החמירו עליו כ"כ להצריכו צוה"פ כיון דאיכא קורת מבוי מעליא, ומבואר שלא דן מצד שיש למקום זה עומד מרובה אלא מצד שיש לו קורת מבוי. וצ"ב דעד כמה שרבנן דנו שזה לא פרצה ממילא יש כאן עומד מרובה ומה צריך להזכיר את הקורת מבוי. ויתכן שכיון שמעיקר דינו זה פרצה כמו שהקשה, ממילא ברור לו שלא שייך לדון כאן עומד מרובה, ורק נתחדש שזה לא בגדר פרצה שלא מועיל תיקון, ובזה חידש שזה מועיל כיון שיש לו קורת מבוי.

אבל צ"ב כיצד הקורת מבוי שלא עומדת בפתח הזה יכולה להתיר את הפתח הזה. והנה עיין בשיעור הקודם דבפשוטו בדין תיקון מבוי נתחדש שכל פתח שבמבוי צריך סתימה, וברוח רביעית המתיר זה לו"ק או עומד מרובה, ובשאר רוחות אם יש פרצה שלא אוסרת המתיר שלה הוא מה שיש שם עומד מרובה. אמנם ברשב"א כאן ובעוד דוכתי (וכדלקמן) מבואר שרבנן תיקנו שעל ידי שמעמיד תיקון בפתח המבוי שמטרתו לסוגרו, זה מועיל כתיקון על כל המקומות במבוי שהם בדרגה שמועיל להם תיקון מבוי, דהיינו שאם הם לא פרצה או פילוש. וממילא חידש הרשב"א שכל הקולא דרבנן אצלינו בקרן זוית אין עניינה שזה לא פרצה כלל ושיועיל לו העומד מרובה, אלא ודאי זה נשאר שכיון שמצד עצמו זה פרצה אין העומד מרובה יכול לגדור חלק זה, רק שנתחדש שאין לו חלות שם פרצה אלא זה רק כפתח המבוי שצריך תיקון, ובזה חידש שהקורה שבפתח המבוי מתקנו [והא דלגבי חצר לא אמרינן הכי יבואר להלן אות י"ב].

### ברשב"א בכמה דוכתי מבואר שהקורה שבפתח המבוי מתירה את כל הפתחים

יא] והנה יסוד זה שהקורה בראש המבוי נחשבת תיקון לכל המבוי מבואר בכמה דוכתי:

א. עיין רשב"א לקמן י': (ד"ה ואם תאמר) שדייק את לשונו של רב אמי 'אם יש שם פס ד' מתיר בפרצה עד עשר' ודייק שמשמע שהקורה מתירה את הפרצה, והקשה שמה צריך לזה תיפו"ל דיש שם עומד מרובה. ומבואר שהבין את המושג שהקורה מתירה, ורק הקשה ששם לא צריך את זה.

ב. עיין בלשון הרשב"א בסוגיין (דף ו'.) שכתב וז"ל: וארבע ועשר דאמרינן הכא דצריך תיקון **ואין קורת המבוי מתירתן** לא סגי להו באותה פרצה בלחי או בקורה **אחרת** וכו'. ומבואר שהיה שייך לדון שקורת המבוי תתיר אותם, אבל נתחדש שהקורה לא מתירה אותם מצד שזה פרצה.

ג. עיין בחידושיו (י'. בד"ה והא) שהביא ירושלמי שנקט שגם אם יש בראש המבוי פס באמצע וזה מחלק את המבוי לשני פתחים, מועיל קורה באחד מהם אפילו שהשני זה לא עומד מרובה. וע"ש בע"ב (בד"ה וקשיא) שחידש שגם הבבלי שחולק זה רק מצד שאתי אוירא דהאי גיסא ומבטל ליה וממילא זה כאילו פתח אחד. ועפי"ז חידש שאם זה בסוף מבוי שאין חיסרון של אתי אוירא, מועיל קורה על הפתח הגדול. וצ"ב איפה התיקון שלו, ובהכרח כנ"ל שנתחדש שקורה בפתח אחד מתקנת את כל הפתחים.

ד. עיין עבודת הקודש (שער ב' סימן ב' בסופו הלכה ל"ו) שכתב שאם יש מבוי שיש לו שני פתחים בצדו ויש ביניהם פס שהוא כשיעור האויר של כל אחד ואחד מהם, נותן קורה על אחד מהן ודיו ואין צריך השני כלום. ומבואר שכה"ג לא שייך עומד מרובה כיון ששני האוירים ביחד זה יותר מהעומד ולכן צריך קורה, אמנם מבואר שמספיק קורה אחת. ועיין אבן העוזר (תחילת סימן שס"ה וכן בהמשך דבריו ד"ה כתב) שביאר שכה"ג קורה אחת מתקנת את שני הפתחים [והאריך לבאר דבריו בנפש חיה סימן כ"ט בד"ה וכונת].

ה. עיין רש"י ה'. (ד"ה מתיר פרצה) שכתב שאם יש רוחב ד' בכותל המבוי אין חיסרון במה שיש פרצה עד עשר משום שמבוי אינו נפסל בפתחים הרבה. עכ"ל. ועיין ריטב"א שם (ד"ה אם) שהוסיף וז"ל: ומבוי אינו נפסל בפתחים הרבה כיון שהפתח שהוא בראשו מתוקן ומוכשר כראוי. עכ"ל. ועיין נפש חיה (סימן כ"ט בד"ה והנה עוד) שכתב דמשמע ששאר הפתחים ניתרים על ידי הקורה שבראש המבוי. וע"ש שתמה מה צריך להגיע לזה תיפו"ל מצד עומד מרובה וכמו שתמה הרשב"א בדף י': [ויתכן שזה נצרך לרב הונא דלא ס"ל עומד מרובה. או אם נימא שגם אם אין עומד מרובה זה ניתר, ובפשוטו זה שייך רק בראש המבוי אבל לא בצידו (דאם בצידו אין עומ"ר א"כ חסר במחיצות). וצ"ע].

והנה בזה א"ש מה שבסוגיא דלעיל דנו שלא יועיל עומד מרובה לרב הונא, וכתבו התוס' (ד"ה ק"ו) שבכל הג' רוחות גם לדידן לא מועיל עומד מרובה. ותמהו האחרונים שהרי לכו"ע מועיל באית ליה גידודי עד עשר. אמנם לפימשנ"ת א"ש ששם הגדר הוא שהקורה שבראש המבוי או העומד מרובה מתיר את כל הפתחים.

### י"ל דבחצר לא נתחדש יסוד זה

יב] והנה בפשוטו דבר זה הוא גם בחצר. אמנם יתכן שבחצר לא נתחדש חידוש זה שתיקון אחד מתיר את הכל, ורק במבוי שבאמת הוא נשאר פתוח (דאין לו אלא תיקון של לחי ולא תיקון פס, וא"כ מבואר שאין צריך בו סתימה גמורה כמו בחצר) יש חידוש זה.

ולפ"ז א"ש דברי הרשב"א שבחצר צריך שני פסים, שכיון שנקט שכל מה שהקילו היינו רק שזה לא פרצה אבל לעולם זה צריך תיקון ורק שהקורה שבראש המבוי מתירתו, ובחצר לא נתחדש חידוש זה, ממילא בחצר צריך שני פסים.

ולפ"ז באופנים לעיל שנתחדש שקורה אחת מתירה הכל, בחצר זה לא יועיל. וכל זה מחודש, אמנם לשונות הראשונים נראים כך. וצ"ע בכל זה.

שיעור מספר 10 – י' כסלו פ"ג

# השמטה מהשיעור הקודם בדין פרצה בקרן זוית

## בדין פרצה בק"ז בג' לגבי תיקון ולגבי עומ"ר

### הא דלא שייך בזה הדין של רב אחלאי

א] עיין בשיעור הקודם שהבאנו דהרשב"א בסוגיין כתב שפרצה בק"ז בפחות מד' מותר מצד שקורת מבוי מתירתן, דהיינו שיש כאן פתח שצריך תיקון והקורה מתירה את כל הפתחים. אבל צ"ע שכיון שקי"ל כר' אחלאי א"כ כיון שזה פתח פחות מד' לכאורה זה לא צריך תיקון. ויש לדחוק שכיון שהרשב"א בעבודה"ק (שער א' סימן י"ב הלכה ע') הביא שיש חולקים על ר' אחלאי ושהרמב"ם פסק לא כמוהו, לכן הוא רצה להסביר לפי כולם.

אמנם יתכן שכאן גרע, דשם אין לזה שם פרצה ובזה שייך לדון שביחס לדין מבוי שאר הכתלים גודרים המקום, אבל כאן שזה בקרן זוית ולא עבדי אינשי י"ל שאפילו שאין לזה שם פרצה אבל יש לזה דין תיקון. וצ"ע.

### למה לא מהני העומד מרובה להתיר את זה

ב] והנה צ"ע עוד שעד כמה שאין כאן את החיסרון של קרן זוית, א"כ הרי יש כאן עומד מרובה שדנים את שני הכתלים שהם עומד מרובה ביחס לפתח, והרי בין במבוי בין בחצר עוזר עומד מרובה, וא"כ צ"ע למה במבוי הוצרך הרשב"א לקורת מבוי מתירתן, וכן בחצר למה הצריך הרשב"א (בעבודת הקודש שער א' פי"ג הלכה ע"ז) שני לחיים הרי יש כאן עומד מרובה.

ולכאורה משמע שדעת הרשב"א שגם אם פרצה בקרן זוית זה לא היה פרצה, אבל לא שייך לדון שיש כאן עומד מרובה (דעומד מרובה שייך רק כלפי הצד שבאים לגדור), וכל מה דאמרינן שזה ניתר משום שדנים כאילו המקום מוקף ג' מחיצות זה רק מצד שכותלי מזרח ודרום מתייחסים למקום הפרצה וממילא הוא ניתר מצד קורת המבוי, אבל מצד עומד מרובה לא שייך לדון כאן.

אמנם במקום שיש קורה בראש המבוי (וזה לא גדור במחיצה ברוח רביעית) לכאורה כה"ג אין עומד מרובה ביחס לקרן זוית. אמנם בהכרח מדובר שיש כאן גדירה ביחס לקרן זוית (כגון שיש פס ברוח רביעית שעליו מונחת הקורה שעי"ז יש עומד מרובה ביחס לקרן זוית), דאל"כ באמת גם ללא הדין פרצה בקרן זוית אין שום סיבה שזה יחשב גדור, שהרי תיקוני מבוי מועילים רק לאחר שהמקום גדור בדיני גדירות. וצ"ע.

ויתכן שביחס לדין גדירה דמחיצות ודאי חשיב עומד מרובה, אבל ביחס לתיקוני מבוי בזה כל מה שעוזר עומד מרובה היינו רק מה שהוא באותו צד שבאים לגדור, אבל כל שזה עומד בצד אחר בזה חסר בדין תיקון מבוי כיון שזה לא ניכר שזה בא לגדור את הפרצה.

וראיה לזה דהנה הרשב"א בדף י"ג. (ד"ה והרמב"ם) כתב שהנידון של רב אחלאי זה כשהמבוי מתקצר בראשו ולכן לא הוי מקום פטור. והנה בפשוטו אם בפנים הוא רחב ורק בראשו הוא מתקצר זה נחשב שיש עומד מרובה גם במקום הקצר וכמבואר בחזו"א (סימן ע"ב סק"ו [ועיין חזו"א סימן ע"ג סק"ט]), וצ"ב דא"כ יש כאן תיקון של עומד מרובה. ומשמע שכיון שבפתח לא נראה העומד מרובה לכן זה מצריך תיקון (ולפי"ז סברת החזו"א בסק"ו הנ"ל לא תהני לגבי הדין דרבנן של תיקוני מבואות), ואולי גם כאן זה כך. וכל זה צ"ע.

# בדין פרצת מבוי בד' לרב הונא ובבקעי רבים לרב חנן

## בדינא דרב הונא

### האם למסקנת סוגיין שייכת הפירכא של הגמ' לעיל

א] מבואר בסוגיין (דף ו'.) שדעת רב הונא שפרצת מבוי בד', אמנם בדאית ליה גידודי מודה שפרצתו בעשר. ולגבי חצר זה ודאי שפרצתו בעשר, שחלוק פרצת מבוי מפרצת חצר. ולכן הגמ' לעיל כשבאה לדון ק"ו מחצר למבוי שעוזר עומד מרובה עושה פירכא מה לחצר שפרצתו בעשר.

ועיין בית מאיר (סימן שס"ה ס"א בד"ה תו) שכתב לדון שכל הפירכא היא רק לפי מה שהגמ' בתחילה הבינה שהדין פרצת מבוי בד' היא גם בדאית ליה גידודי, ולפי"ז החילוק בין מבוי לחצר הוא חילוק בעצם, אבל למסקנא שבאית ליה גידודי פרצתו בעשר, א"כ הסיבה שפרצתו בד' היא משום דס"ל שזה גם נחשב בקיעת רבים, וא"כ י"ל שהטעם שבחצר אין חיסרון זה הוא משום שבחצר אין מושג של בקיעת רבים. ולפ"ז באמת יתכן שגם רב הונא ס"ל את הק"ו.

אמנם מהבעל המאור והרשב"א והרא"ש שדנו להוכיח שהלכה שמבוי פרצתו מעשר מרב הונא בריה דר' יהושע דלעיל, חזינן שנקטו שגם למסקנא נשאר שיש חילוק בעצם בין פרצת מבוי לפרצת חצר ולכן זה סיבה לעשות פירכא.

### **א –** יש מבארים בתוס' שהחסירון ברב הונא הוא מדין שבקי

ב] והנה צ"ב מהי סברת רב הונא שפרצתו בד', דאע"פ שיש פה פתח שצריך תיקון אבל כיון שזה פחות מעשר א"כ יש כאן עומד מרובה. וגם אם לא עוזר עומד מרובה לתיקוני מבוי (כמ"ש הראשונים בדעת רב הונא), אבל שיועיל מצד שהקורה שבראש המבוי מתקנת את כל הפתחים כמבואר ברשב"א. ועוד שהרבה פעמים הכותל שבצידו יכול להועיל בתור לחי. ומצאנו בזה כמה ביאורים ונבאר את הדברים בס"ד.

עיין תוס' (ד"ה אחד) שכתבו שסברת רב הונא שפרצתו בד' זה רק בצדו משום דקא ממעט בהילוכא, אבל כשהפירצה בראשו לא ממעט בהילוכא דלא שבקי פתחא רבא ואזלי בפתחא זוטא. עכ"ל. ועיין מהרש"א וכן בגאון יעקב שלמדו שהתוס' נקטו שיסוד החיסרון של סוגיין הוא מצד שבקי המבואר לקמן דף י': שכל שיש עוד פתח שאנשים הולכים דרך שם זה מחסר בפתח האחר. והנה דעת הרשב"א לקמן שחיסרון זה רק שייך בפתח המבוי אבל בצידי המבוי זה לא שייך, ולפ"ז לא יתכן ביאור זה. אמנם רש"י לקמן נקט לא כך.

### הקושיות על מהלך זה

ג] אמנם עיין בית אפרים (סימן כ"ה בד"ה וכדי) שהקשה על מהלך זה, שהרי רש"י לעיל (דף ה'. ד"ה מתיר פירצה) ביאר שבאופן שיש פס ד' בראשו אין את החיסרון של רב אמי ורב אסי שאם יש פרצה בראשו זה פוסל בג', שכיון שמי שנמצא בשיעור מבוי יוצא משם זה מספיק, וא"כ למה כאן זה אחרת. אמנם יתכן שרק שם זה מועיל כיון שזה לא שבקי גמור דהרי מדובר בדאית ליה גידודי, אבל כאן שזה שבקי גמור בזה לא עוזר מה שנשאר פס' ד' אלא זה מבטל לגמרי את היכר המבוי.

עוד קשה דהגמ' לעיל (דף ה':) מביאה את הק"ו ומה חצר ניתרת בעומד מרובה כ"ש מבוי ופורכת מה לחצר שפרצתו בעשר, והנה אם נימא שזה מצד שבקי א"כ חיסרון זה לא שייך בפס ד', דהסברא של שבקי זה רק סברא שזה מחסר בהיכר וזה שייך רק בלחי וקורה, אבל בפס ד' שיסודו משום מחיצה זה לא שייך, וא"כ לא מובן הפירכא של הגמ'. ועיין גאון יעקב לעיל (דף ה': בד"ה מה לחצר) שכתב לבאר שכוונת הגמ' שזה עצמו שבמבוי הצריכו דבר שיש בו היכר ובחצר לא הצריכו דבר שיש בו היכר, זה גם סיבה לגבי עומד מרובה. אמנם בפשוטו על עיקר החילוק שכאן תקנו פס וכאן לו"ק כתב התור"פ שמזה אין לפרוך, שכל אחד תיקנו את מה שראוי לו, וזה לא דומה לעומד מרובה כמבואר בתוס' (ה': ד"ה אינו) וכן ביאר דבריהם בחזו"א (סקי"ב).

עוד קשה שהתוס' שם (ד"ה תאמר) הקשו שרב הונא ילמד מחצר שפרצת מבוי בעשר. ועיין גאו"י (שם בד"ה מה לחצר) שהעיר שאם החיסרון הוא מצד שבקי לא שייך ללמוד ק"ו, שהרי יסוד החיסרון הוא מצד שזה מחסר בהיכר של הלו"ק, ובפס' ד' שיסוד משום מחיצה אין חיסרון של היכר וכמו שכתבו התוס' לעיל (ד"ה אינו) לגבי לחי יותר מד"א [קושיא זו היא כמו הקושיא הקודמת, רק שקושיא זו היא על דברי התוס'].

### ביאור האבנ"ז בכוונת התוס'

ד] ועיין אבני נזר (סימן רפ"ז סקי"ח) שכתב לבאר בדברי התוס' באופן אחר, שאין כוונת התוס' שיסוד החיסרון הוא מצד שבקי, אלא כוונתם שיסוד החיסרון הוא משום שאנשים עוברים וכדלקמן (אות ה', דהוי דין פילוש), וכלפי זה כתבו שבראש המבוי אנשים לא עוברים וממילא לא שייך החיסרון, אבל לא שהחיסרון הוא מצד שבקי.

והדבר דחוק, דלכאו' סברת התוס' שלא עוזבים את הפתח הגדול זה רק סברא כלפי שבקי, אבל כלפי הדרגה של לית ליה גידודי דר' הונא לכאורה ודאי עוברים שם לא פחות. וצ"ע.

[ועיין שעה"צ (סימן שס"ה סק"ח) דמשמע שלא למד בכוונת תוס' מדין שבקי (ולכאו' הוא למד בדבריהם כהאבנ"ז)].

### **ב –** בר"ח ותורי"ד איתא שהחיסרון ברב הונא הוא מדין פילוש

ה] ובתורי"ד בסוגיין כתב שיסוד הדין פרצת ד' זה מצד דין מבוי המפולש, דהנה מבואר בגמ' לקמן שאפילו שמבוי נתקן בלו"ק אבל אם זה מבוי המפולש צריך לו"ק מכאן וצורת הפתח מכאן, דהיינו שכל שיש מעבר לרבים משני צדדים זה מעמיד את המבוי כמחוסר גדירה שמחייב לסגור את אחד מהפתחים בצורת הפתח, ורק אח"כ שכבר אין המבוי בגדר דבר פרוץ מועיל לו תיקון של לו"ק. ולפ"ז נתחדש בסוגיין שגם בפרצה ד' שלא בקעי רבים ס"ל לרב הונא שזה בגדר מבוי המפולש, שאם יש לו"ק בראש המבוי לא יועיל תיקון בפרצה אלא צוה"פ. וכן הוא בלשון ר"ח (בד"ה אמר ר"נ). ובאמת שכן הוא פשטות הסוגיא בדין מבוי עקום [ויבואר בס"ד דבר זה בסוגיא דמבוי עקום], וכן ביאר הבית אפרים (סימן כ"ה בד"ה וכדי לעמוד). ולפ"ז כל שיהיה בראש המבוי צוה"פ יועיל לחי וקורה או עומד מרובה בפרצה מצדו.

ועיין פסקי הרי"ד שכתב שלדידן שלא הוי מפולש זה אפילו אם זה בראשו כיון שלא בקעי בה רבים. וכן צידד החזו"א (סימן ס"ה) בסק"י, אבל בסקל"א חזר בו. אמנם בסימן פ"ו סק"ד כתב שאם אית ליה גידודי זה ודאי לא נחשב מפולש (אפילו אם זה בראשו).

### **ג –** בראשונים נראה שהחיסרון ברב הונא הוא מדין פרצה

ו] עיין פסקי הרי"ד שכתב שדוקא חצר שהיא רחבה פרצתו בעשר, אבל מבוי שהוא צר פרצתו בד"ט, ומשמע שזה מדין פרצה.

וכן יש להוכיח מהראשונים שזה מדין פרצה ולא מדין מפולש: א. דעיין תוס' ורשב"א וריטב"א לקמן שדנו שלרב הונא גם בראשו זה יהיה בד', ואם זה מדין מפולש בפשוטו באותו צד לא שייך מפולש. ואפילו אם במבוי עקום יש דעות שזה כמפולש, היינו כי זה שני מבואות, אבל כאן שזה אותו מבוי זה לא שייך. וביותר דדעת הרשב"א והריטב"א שמבוי שעשוי כמין ח' ודאי לא חשיב מבוי המפולש.

ב. עיין ריטב"א (בד"ה מבוי בסופו, ובד"ה אלא לאו) וכן ברשב"א (בד"ה מבוי) שכתבו דארבעה ועשר דאמרינן הכא לא מועיל בהם לו"ק משום שאין לו"ק מתירים את הפרצה, ומבואר שזה חיסרון של פרצה.

ג. אם נימא שאין דין פילוש בחצר כמבואר בר"ן לקמן (דף י"א.) שמועיל עומד מרובה בשני צדדים, א"כ כשהגמ' לעיל פורכת מה למבוי שפרצתו בד' תאמר בחצר שפרצתו בעשר, למה הגמ' נכנסת לכל האריכות של הפרטים, הגמ' צריכה לומר מה למבוי שיש בו דין פילוש תאמר בחצר שאין בו דין פילוש [ומה שלא עוזר פס ד' בשתי רוחות זה מצד שחסר בגדירה של ג' מחיצות. ויש לברר פרט זה בסוגיא דלקמן].

אמנם צ"ע לשון הרשב"א (בד"ה ורב הונא) שכתב שכיון שיש גידודי שמעכב הילוך הרבים אין זה כמפולש, ומשמע שמתי שזה לא מעכב זה מדין פילוש. ואולי יש לדחוק שכוונתו לבאר שגם אין דין פילוש. וצ"ע.

והנה צ"ע לפי"ז למה פרצה בד' זה יותר גרוע מפילוש גמור (ששם זה רק חיסרון מצד פילוש ואין שם חיסרון של פרצה). ועיין משכנות יעקב (סימן קכ"ד בד"ה ולענ"ד) וכן בבית מאיר (סימן שס"ה ס"א) שביארו שכיון שדרך מבוי שאין לו פתח בצד לכן כה"ג זה נחשב פרצה, אבל אם זה פתח כנגדו, כיון שזה הדרך שיהיה שם פתח לכן יש בזה רק חיסרון של פילוש אבל אין בזה חיסרון של פרצה.

## בביאור החיסרון של בקעי רבים

### מה נחשב בקעי רבים

ז] והנה להלכה קי"ל שפרצת מבוי בעשר אבל אם בקעי בה רבים פרצתו בד'. ורש"י כתב שכל שיש אשפה זה לא בקעי רבים. ועיין בה"ל (סימן שס"ה ד"ה דלא) שדייק דמשמע מרש"י שסתם מה שרבים לא עוברים שם זה לא מועיל. אמנם דייק מרבינו ירוחם שחולק ונקט שכל שבפועל רבים לא עוברים זה מספיק [א"ה: ועי"ש שצידד דאפשר שגם רש"י מודה לזה]. וברשב"א משמע שרק אם עומדים לתקן את זה לא חשיב בקעי רבים [ועיין גאו"י].

### גם בחיסרון דבקעי רבים יש לפרש את כל המהלכים דלעיל

ח] וצ"ב מהו יסוד החיסרון בבקעי רבים. ובפשוטו זה אותו חיסרון של רב הונא בכל פרצת ד'. וכן הוא בלשון הגר"א (בסק"ב) שכתב לגבי בקעי רבים 'דבזה מודו לרב הונא'.

ובאמת מצאנו את כל הביאורים הנ"ל גם לגבי סוגיין: דבשו"ת מהרי"ט (סימן צ"ד) כתב מפורש שזה מצד שבקי. ובתור"פ כאן כתב שהחיסרון הוא מצד שזה כמבוי המפולש [א"ה: אכן בתור"פ ברב הונא כתב שהחיסרון הוא מדין פרצה, ולפי"ז מבואר כהריטב"א דבסמוך דמחלק ביניהם]. ובלשון הטור (סימן שס"ה) מבואר שזה לא פתח דהיינו שזה פרצה. וכן בפשוטו כל האחרונים שדנו בדעת הטור שיש חיסרון של בקעי רבים בראשו [וכדלקמן (אות י"ד)], והרי לא שייך כה"ג דין פילוש וכנ"ל, בהכרח שזה מדין פירצה. וכן הוא במשכנות יעקב (סימן קכ"ד) ובבית מאיר (סימן שס"ה ס"א).

### ברשב"א ובריטב"א נראה שחלוק הדין פרצת ד' לר"ה מהדין בקעי רבים

ט] אמנם אין הדבר מוכרח, דיתכן שאפילו אם הדין ד' זה מדין פרצה אבל הדין בקעי בקעי רבים זה מדין מבוי המפולש. וכן הוא באו"ש (פי"ז משבת הט"ז) שנקט שחלוק הדין של רב הונא שזה מדין פרצה מהדין של בקעי רבים שזה מדין פילוש. וביאר שלכן רק פרצת ד' זה פרכא על הק"ו של רב הונא, אבל הדין בקעי רבים שזה מדין פילוש זה לא פרכא (עיין שיעור ח' שהארכנו בזה). וכן הוא בלשון הריטב"א (בד"ה ולרב חנן) שכתב וז"ל **שאני התם דבקעי בה רבים וכיון שכן דין הוא דאפילו בעשר יהיה חשיב פילוש** וכו'.

ובפשוטו יש להוכיח כן מהרשב"א לקמן (דף י': בד"ה ומתוך וד"ה אלא) שביאר שהגמ' מחלקת שהסברא של שבקי שייכת רק בפתח המבוי ולא בצדו, כיון שמה שהאנשים עוברים שם זה רק בתור לקצר את הדרך ואינו נראה כמבטלים פתחא קמא מתורת פתח. וכתב הרשב"א שהגמ' יכלה לחלק חילוק אחר שברב אמי מדובר שיש גידודי וכה"ג לא שייך שבקי. וכתב שיש ליישב עוד שסוף מבוי זה יותר קל ולכן בזה אין את החיסרון של שבקי, וכתב שכן מוכח מהדין שמבואר בגמ' אצלינו שבראשו בעשר להלכה דקי"ל כר' חנין (ושם לא שייך התירוץ של הגמ' שהרי זה בראש המבוי). וצ"ע למה שם אין לדחות מצד שלא בקעי רבים. אלא בהכרח שנקט ששם ודאי הדין הוא שגם אם בקעי רבים אין חיסרון, ובהכרח הביאור הוא שנקט שכל החיסרון בבקעי רבים הוא מצד פילוש ושם לא שייך פילוש.

וכן עיין ריטב"א שם (בד"ה והראב"ד ז"ל) וכן הוא בתוס' שם שנקטו שגם אם יש חיסרון של שבקי שלכאורה זה כמו בקיעת רבים, אבל יועיל קורה בשני הפתחים. ואם זה פרצה לא שייך שם היתר קורה. ואולי יש לדחות שבראש המבוי שאדרבא זה מקום שצריך פתח, בזה אין לדון מצד פרצה, ולכן שם אין צד חיסרון אלא מצד שבקי. אמנם משמעות דברים שלר' הונא זה חיסרון בכל מקרה (גם בדלא בקעי רבים), ובהכרח ששייך שם דין פרצה, ואפ"ה בבקעי רבים נקטו שזה בסדר, ובהכרח כנ"ל שהדין בקעי רבים הוא לא מצד פרצה אלא מצד פילוש.

והנה עיין ריטב"א (י': בד"ה לא שבקי) שהקשה שלשון הגמ' שם שמה שלא שבקי זה מצד שזה פתח קטן, והרי בסוגיין מבואר שבראשו אם זה לא בקרן זוית זה עד עשר, וא"כ זה אותו גודל של הפתח השני. וכתב לחלק דשם הורגלו ללכת בפתח הראשון, והוסיף שגם הפתח החדש אינו מיושר כל כך וכדמוקמינן התם בדלא בקעי רבים. עכ"ד. ובפשוטו משמע שכוונתו שבאמת גם בראש המבוי זה רק בלא בקעי בה רבים, ומבואר שזה מדין פירצה ולא מדין פילוש. כן דייק בספר זכר טוב להגר"ד לנדו (סימן י"ז סק"ב). אמנם יתכן שכוונתו רק שאין מקור ששם מדובר במצב של בקעי, שהרי את הדין של פרצה בצדו הגמ' העמידה בלא בקעי, אבל לא שגם לגבי ראשו בהכרח מדובר בדלא בקעי רבים. וצ"ע בזה.

### הנפק"מ בהנ"ל בדין מבוי שיש בפתחו צורת הפתח ונפרצה בו פרצה ד'

י] והנה הדבר מאד נפק"מ בדין התיקון של מבוי שניתר בצורת הפתח ויש לו פרצה בצדו ובקעי בה רבים. ועיין בה"ל (סעיף ב' ד"ה צריך) שהביא בזה כמה דעות:

א. דעת הבית מאיר (סעיף א') והמשכנות יעקב (סימן קכ"ד) שזה כדין פרצה וצריך שם דוקא צורת הפתח, דהיינו שגם עומד מרובה לא עוזר כמו כל פרצה. וכן הוא בפשוטו דעת המג"א (סק"ד) שכתב שאם מבואות שלנו יש להם דין מבוי לגבי פרצה אז כל פרצה שיש בהם צריך דוקא צורת הפתח [והנה משמעות הבית מאיר שזה רק אם אין דלתות. אמנם במג"א משמע שגם כה"ג צריך דוקא צורת הפתח. וצ"ב הנידון].

ב. עיין אבן העוזר (ס"ב בד"ה כתב מ"א) ובבית אפרים (סימן כ"ה) ובגר"ז (סעיפים א' ב') ובחזו"א (סימן ס"ה סק"ד וכ"א) שכתבו שכיון שזה רק חיסרון של פילוש, ממילא כל שיש לו צוה"פ בצד אחד מועיל לו"ק בצד שני [וכן הביא הבית אפרים משו"ת הר"ן (סימן ע"ב)]. וכתבו דממילא עוזר גם עומד מרובה מצד הק"ו של הגמ', אמנם אם זה יהיה פרוץ מרובה על העומד ויש צוה"פ בראשו כה"ג יעזור מדין לו"ק.

אמנם בחזו"א (סקכ"א) דן שכיון שבצד זה הוא רחבו יותר מארכו דינו כחצר שצריך דוקא פס ד', וממילא יש בזה גם קולא שגם אם זה יותר מד"א זה מותר. אמנם לכאורה מלשון הרשב"א והריטב"א שדנו שיועיל תיקון בפרצה של רב הונא בצדו, וכתבו שלא מועיל מצד שאין לו"ק מתירים את הפרצה, מבואר שזה נידון כמבוי ולא כחצר.

ג. עיין בה"ל שהביא מהפמ"ג שהחיסרון כאן הוא מדין פרצה אבל זה סוג פרצה שמועיל לתקנה בלו"ק אבל לא בעומד מרובה. ועיין נפש חיה (סימן כ"ט) ובבית שלמה (סימן מ"ה) שתמהו על זה שכל שמועיל לו לו"ק יש ק"ו ש~~י~~עוזר עומד מרובה.

והנה הבית מאיר הוכיח כדבריו שזה דין פרצה, מדברי הריטב"א שכתב (בסוף ד"ה מבוי) שמה שמבואר בסוגיין שיש פרצה של עשר או ד' לא מועיל בזה לו"ק. וצ"ע הראיה, דשם הריטב"א דיבר על קרן זוית או על רב הונא שפרצתו בד' או על רב חנין שפרצתו בעשר, אבל לא דיבר כלל על הדין בקעי רבים. אכן הבית מאיר נקט שהחיסרון של רב הונא זה אותו חיסרון של בקעי רבים לדידן, אבל עד כמה שנחלק ביניהם כנ"ל, א"כ אין שום ראיה שזה מדין פרצה.

### מו"מ בהנ"ל לפימש"כ התוס' דהא דמבוי פרצתו בד' הוא משום היא הנותנת

יא] והנה בעיקר הדבר שנקטו המשכנ"י והבית מאיר שאם זה משום פרצה אז גם אם יש תיקון צוה"פ בראשו בכל אופן חשיב פרצה, יש לעיין דהנה תוס' (ה': בד"ה תאמר) והריטב"א (שם בד"ה תאמר) כתבו שמה שפרצת מבוי בד' יותר מחצר זה משום שחצר יש לה ד' מחיצות ולכן פרצתה בעשר משא"כ מבוי שיש לו רק ג' מחיצות, ומבואר שפרצת ד' זה רק ביחס לצורת גדירת המבוי שהיא בלו"ק. ולכאורה לפי"ז אם גדרו את המבוי בצוה"פ אין סיבה שזה יחשב פרצה בד' כי זה חוזר להיות כמו חצר, דהיינו שגם אם יסוד הדין הוא מדין פרצה ולא מדין פילוש אבל כה"ג אין סיבה שיחשב פרצה, וכן נקט החזו"א (סק"ד)[[14]](#footnote-14) [עיין שיעור ח'].

וצ"ל בדעתם שהסברא שם היא בקביעת גדרי דין מבוי, אבל לא דנים כל מקרה לגופו אלא היום נקבע שפרצת מבוי בד' בכל גווני. וכן מוכח מהראשונים שדנו שגם בראשו יהיה דין פרצת ד', ולכאו' לפי מה שכתבו התוס' שכל הדין פרצה ד' יסודו משום שכיון שעוזר במבוי לו"ק לכן צריך שהג' רוחות יהיו גדורות כראוי, א"כ כאן שהנידון הוא על רוח ד' אין סיבה שזה יהיה חיסרון, אלא בהכרח כנ"ל.

ויתכן שיש להוכיח כן מהסוגיא לעיל שהגמ' עושה פרכא מה למבוי שפרצתו בד', והנה עיין תוס' שם שביארו שלא לומדים מק"ו שבאמת יהיה פרצו בעשר מצד שיש את הסברא הנ"ל שכאן זה גרע מחמת קולתו, אמנם כתבו התוס' שאפ"ה זה פירכא. ועיין מהרש"א שביאר בכוונתם מצד שזה לא ברור שזה מחמת הקולא של מבוי, דיתכן שזה מחמת החומרא של מבוי. והנה אם נימא שמתי שבפתח המבוי זה גדור בצוה"פ באמת פרצתו בעשר, א"כ בהכרח שזה מצד קולתו ואין מקום לפירכת הגמ'. אלא בהכרח היום הדין הוא שתמיד זה כך. וצ"ע.

## האם בראשו יש את החיסרון של פרצה ד' או בקעי רבים

### סברות התוס' והריטב"א לחלק דבראשו קיל טפי

יב] והנה מבואר בגמ' שרב הונא ס"ל שפרצת מבוי בד'. ובפשוטו לפי"ז גם בראשו זה כך, וחולק על הגמ' לקמן (דף י':) שמבוי רחב ט"ו אמה עושה פס ג' וניתר מדין עומד מרובה והשאר ניתר מצד קורה על הפתח. אמנם תוס' אצלינו (ד"ה אחד) כתבו לחדש שכיון שזה אותו צד של הפתח הגדול בזה ודאי שאנשים לא ילכו שם וממילא לא חשיב פרצה. אמנם עיין ריטב"א (לקמן י': בד"ה לא שבקי) שתמה שהגמ' היתה צריכה לשאול וליישב כן כמו שהגמ' לקמן שואלת מה ההבדל בין מצדו לראשו ומחלקת כנ"ל. אמנם כתב דיש מקום לחלק באופן אחר, שרק בצדו שאין דרך לעשות פתח בצדו לכן זה נחשב פרצה, אבל בראשו שהדרך לעשות זה לא נחשב פרצה. אמנם בסוגיין משמע יותר שחלק על תוס'.

ובאמת צ"ב דאם תוס' נקטו שיסוד החיסרון הוא כי זה פרצה, הרי תמיד בצד שכנגדו זה לא פרצה אלא זה רק דין פילוש (כיון שזה בראש המבוי שהדרך לעשות שם פתח וכדלעיל אות ו' בשם המשכנות יעקב והבית מאיר), וכאן הרי מדין פילוש ודאי לא שייך לדון (כיון שזה באותו צד של הפתח) רק מדין פרצה, והרי אין סיבה שזה יחשב פרצה כיון זה בראש המבוי. ואולי גם באותו צד אין הדרך לעשות שני פתחים אלא אחד, ובפרט אם כבר היה רק פתח אחד ועכשיו נפרץ ונהיה עוד פתח.

יג] והנה עיין בית מאיר (סימן שס"ה ס"א בד"ה אמנם) שכתב שלגבי בקעי רבים החיסרון הוא גם בראשו (כיון שזה מדין פרצה). וכתב שכל מה שתוס' כתבו שאין בזה חיסרון היינו רק מצד שלא הולכים שם, ולפי"ז אם יהיה פתח העיר רחב מאוד שודאי הולכים משם כיון שיש בזה קיצור דרך באמת זה יאסור. אמנם זה רק לשיטתו שהחיסרון בפרצת ד' וברב הונא זה אותו חיסרון, אבל אם נימא כנ"ל שרק ברב הונא זה מדין פרצה, יש לדון שלגבי הדין בקעי רבים שזה מצד פילוש זה בכלל לא שייך בראשו וא"כ בזה ודאי אין סיבה לאסור [אמנם יש לדון מצד שבקי].

### בדברי הטור שסתם שבראשו פרצתו בארבעה

יד] והנה הטור כתב ואם נפרץ בראשו פרצתו בארבעה, וסתימת דבריו שזה תמיד כך. וזה ודאי פלא דהרי בגמ' מבואר שאין סיבה שזה יהיה יותר חמור מצדו, ואם בצדו פוסקים שרק בבקעי בה רבים פרצתו בד' ה"ה בראשו. עוד תמה הב"י שגם בבקעי בה רבים הרי תוס' הוכיחו דבראשו אין חיסרון.

ועיין ב"ח שכתב לבאר שכוונתו במקרה שאין עומד מרובה על הפרוץ, ולפי"ז נתחדש שלא אומרים שהתיקון שבראש המבוי מועיל גם על שאר הפתחים.

עוד ישבו הב"ח והט"ז שבראשו בסתמא זה בקעי רבים וחשיב פרצה, ואין זה דומה לגמ' לקמן (בדף י':) משום שאם מראש עשו כך אין זה בגדר פרצה, אבל אם בתחילה זה היה סגור וזה נפרץ כה"ג חשיב פרצה, דהיינו שנקטו שהדין בקעי רבים זה מדין פרצה, ולכן שייך לומר שזה גם בראשו וכן יש לחלק בין האופנים (האם זה היה מראש או שזה נפרץ אח"כ).

## בדין פרצה בראשו לגבי החיסרון של קורה על כתלי מבוי

### תירוץ המג"א בדעת הטור דהוא מדין קורה על כותלי מבוי

טו] ובמג"א (סק"ג) כתב בישוב דברי הטור, שזה ודאי שאם יתקן את המבוי בלחי לא יהיה חיסרון, וכן אם הקורה תהיה מונחת על כותלי המבוי ממש אין חיסרון, אלא כאן מדובר באופן שהקורה מונחת על הפס, ובכה"ג שיש הפסק בין הפס לכותל מבוי יש חיסרון של קורה על כותלי מבוי ולכן זה לא מועיל. אלא שצ"ב שאם יש בזה חיסרון של כותלי מבוי א"כ זה אמור להיות תלוי בג' כמבואר ברב אמי ורב אסי. וכתב המג"א ליישב שכיון שפחות מד' זה לא נחשב פתוח לכן זה לא חיסרון. וצ"ע הגדרים בזה. אמנם המ"ב (סק"ז) הביא מהראשונים לקמן שמועיל שהקורה מונח על הפס.

### בדברי הראשונים בעניין הנ"ל

טז] והנה באמת עיין רשב"א וריטב"א שהקשו שבקרן זוית מבואר שאם זה פחות מד' זה בסדר, ולמה אין בכה"ג חיסרון שהקורה לא מונחת על כותלי מבוי. ותירצו שכיון שיש כאן פס בראש המבוי והקורה מונחת עליו בזה מתקיים כותלי מבוי.

והנה אם החיסרון ברב אמי ורב אסי הוא מצד שבקי, יתכן שבאמת אין את החיסרון הזה בג"ט בצד המבוי (ר"ל דבכה"ג לא שבקי כיון דלא ממעט בהילוכא וכמו בראש המבוי), דאל"כ באמת אין סיבה שלא יהיה בזה חיסרון (שהרי התירוץ של הראשונים לא יעזור על זה). אמנם קושייתם היא מצד החיסרון של קורה מונחת על כותלי מבוי.

והנה צ"ב למה הקשו רק בקרן זוית ולא הקשו על מה שבגמ' מבואר שאין חיסרון של פרצה בראשו, והו"ל להקשות למה אין כאן חיסרון של קורה מונחת על כתלי מבוי. וצ"ע.

### מהו השיעור פס שצריך בראש המבוי לפי"ד הראשונים

יז] והנה בתירוצם לא כתבו מהו השיעור שצריך כדי שיחשב שזה כותל של המבוי. ויתכן שכאן שזה בראשו, ובאורך המבוי לא חסר כלום, אין בזה שום חיסרון של ההיכר ויתכן שגם לא צריך ד"ט, וכן הוא סתימת הראשונים. אמנם בחידושי הר"ן כתב שצריך ד"ט, ומשמע שדימה לצדו.

וראיתי להעיר בשם הגר"מ אטיק דלפ"ז בתחילת מבוי יצטרכו ד"א, ולא הוזכר דבר זה ובודאי דסתימת הדברים לא כך. ויתכן שבאמת הר"ן רק הבין מסברא שצריך שיעור כותל מבוי שזה לפחות ד"ט, אבל לא שיהיה בזה לגמרי את הדין כמו בצדו, דהדין ד"א שיש בצדו זה סברא מיוחדת שללא זה חסר בשם כותל מבוי, אבל כאן זה לא שייך (כיון שזה בראשו). וצ"ע.

שיעור מספר 11 – י"ז כסלו פ"ג

# בסוגיא דמבוי עקום

## בביאור סברת רב

### העמדת הצדדים האם הוי כמבוי אחד או כב' מבואות

א] הגמ' בדף ו'. מביאה מחלוקת האם פרצת מבוי מצדו זה בד' או בעשר, והגמ' מביאה את הדין של מבוי עקום שרב אומר שתורתו כמפולש ושמואל אומר שתורתו כסתום, והגמ' שואלת שאם זה ביותר מעשר בזה שמואל לא יאמר שתורתו כסתום, אלא בהכרח מדובר בפחות בעשר ואפ"ה מבואר ברב שתורתו כמפולש, והגמ' דוחה שאני התם דקא בקעי בה רבים וכה"ג ודאי שפרצתו בד'. עכ"ד הגמ'.

והנה בביאור דעת רב יש לבאר בשני אופנים: או שבאמת זה נחשב כמבוי אחד ולכן חשיב כמבוי המפולש דיש לו שני פתחים לשני רה"ר. או שודאי דחשיב כשני מבואות, אלא שחידש רב שכיון שהמבוי פתוח למבוי שפתוח לרה"ר זה גם סיבה שהוא יחשב מבוי המפולש. והנה בלשון רש"י משמע שחשיב שני מבואות, רק כיון שזה פתוח למבוי הפתוח לרה"ר לכן חשיב מפולש.

והנה בלשון הגמ' תורתו כמפולש עיין תור"פ שכתב שזה הולך על מקום העקמימות שדינו כמפולש, ולפי"ז כתב שמשמעות הדברים שצריך רק צוה"פ בצד אחד ולחי בצד שני (כשיטת ר"י). אמנם עיין רא"ש שכתב שכמו שתורתו כסתום אין הכוונה ששני המבואות יחד יש להם שם מבוי סתום, דא"כ היה מספיק לחי אחד והרי ודאי צריך לחי בכל צד, אלא הכוונה שכל מבוי בעצמו חשיב כמבוי סתום, ממילא גם תורתו כמפולש הכוונה שכל מבוי יש לו דין מפולש. ובפשוטו נחלקו הראשונים בהנ"ל [ובפשוטו זה יסוד מחלוקת רש"י ור"י לדעת הרא"ש]. ועיין מרדכי שכתב שרב שאמר תורתו כמפולש הכונה שזה כאילו התפשט המבוי והוא ביושר שיש לו דין מפולש, וזה על דרך תור"פ הנ"ל.

### ביאורי הראשונים בשיטת רש"י דבעי תיקון בעקמומיתו

ב] והנה שיטת רש"י שלדעת רב צריך בכל אחד מן המבואות צוה"פ בצד אחד ולחי בצד שני. ועיין תוס' שתמהו למה לא מועיל צוה"פ במבוי אחד ולחי במבוי אחר, ומה זה שונה מכל מבוי המפולש שבצד אחד מניחים לחי ובצד אחד צוה"פ. ותירצו שצריך שזה יהיה ניכר לכל בני המבוי, וכיון שזה עקום א"כ אם לא יהיה התיקון בעקמימות לא יראו שני המבואות את שני התיקונים הנצרכים. וכ"כ הרא"ש.

ועיין ק"נ (אות א') שתמה בזה וכי מבוי ארוך מאוד צריך להשים באמצע עוד תיקון. וע"ש שכתב לחלק דשם הסיבה שלא רואים היא מצד קוצר ראיית האדם, אבל כאן מצד צורת המבוי אי אפשר לראות. אמנם עדיין צ"ע וכי מבוי שקצת מתעגל ולא רואים את התיקון באמצע יצטרכו עוד תיקון. וצ"ע.

אמנם עיין ריטב"א ובתוס' רי"ד ובמאירי שביארו שתמיד כל מבוי המפולש צריך תיקון של צוה"פ בצד אחד ולחי בצד שני, וכאן כיון שזה שני מבואות לכן כל אחד צריך תיקון של צוה"פ בצד אחד ולחי בצד שני ואין זה דומה כלל למבוי ארוך. אלא שעדיין יש לשאול מסברא למה לא יועיל התיקון שנמצא במבוי השני, שהרי התיקון הנצרך הוא לחלקו מרה"ר וכיון שיש שם תיקון א"כ הוא כבר מחולק מרה"ר ומה איכפת לן שהוא לא אצלו, ולזה הוסיף הריטב"א שזה לא ניכר, דהיינו שחז"ל הצריכו שהתיקון יהיה דוקא באותו מבוי כדי שיהיה ניכר שם התיקון. ויתכן מאוד שזה גם כוונת הרא"ש, דהרי מבואר בדבריו שזה שני מבואות.

והנה בעיקר הדין מבוי המפולש שניתקן בצוה"פ בצד אחד ולו"ק בצד שני, היה מקום לומר שהכוונה שכל שיש צוה"פ שזה כסגור אין לו שם מבוי המפולש, ולכן הוא נתקן בראשו בלחי. והנה לפי"ז כאן כל שיש צוה"פ בראש אחד ממילא המבוי השני הוא כבר לא מפולש. אמנם משיטת רש"י מוכח שאינו כן, אלא כל שיש לו שני פתחים לרה"ר חשיב מבוי המפולש, רק שתיקונו הוא בצוה"פ מצד אחד ולו"ק מצד שני, ולכן שייך לדון שהתיקון צריך להיות במבוי עצמו.[שהרי במבוי שאינו מפולש אין דין מבוי עקום כמבואר במ"ב וחזו"א עיין לקמן]

## ביסוד חיסרון פרצת ד' ובדמיון סוגיין לדין תורתו כמפולש

### ב' הצדדים בביאור דין פרצת ד' לרב הונא

ג] והנה בדיני תיקוני מבואות מצאנו שתי סוגיות: סוגיא אחת דין פרצה, שחסרונו הוא שזה סוג מקום לא גדור שלא עוזר על זה עומד מרובה, ובפשוטו גם לא עוזר על זה לחי, וכמו פרצת עשר או פרצה בקרן זוית. ודבר זה נתקן לכו"ע על ידי צוה"פ. ובזה יסוד החיסרון הוא שהמקום לא גדור כהוגן. אמנם מצאנו עוד סוגיא של מבוי המפולש, דהיינו מבוי שיש לו שני פתחים זה כנגד זה ופתוחים לרה"ר, ובזה מבואר בגמ' שצריך צוה"פ מצד אחד ולו"ק מצד שני, וחנניה ס"ל שצריך דלת מצד אחד ולו"ק מצד שני. אמנם כל זה בפרוץ לרה"ר אבל בפרוץ לכרמלית מספיק לכו"ע צוה"פ כמבואר בדף ז'. ובפשוטו כאן אין החיסרון מצד הגדירה, שא"כ מה זה משנה לאיפה זה פתוח, ועוד שצוה"פ בפשוטו אין בו חיסרון בהלכות מחיצות (ומה הביאור בחנניה), אלא שיש כאן סברא שמה שהוא עומד ליד רה"ר או כרמלית הוא נטפל לרה"ר, וממילא מציאות זו מפקיעה מהמקום שם רה"י, ולכן בזה כל שעשה צוה"פ בצד אחד ולו"ק בצד שני זה מחלק את המקום מרה"ר וזה חוזר לדיני גדירה הרגילים. והנה כאן אין זה חיסרון פרצה, דאם בכזה מצב יש לזה שם פרצה לא היה עוזר לו"ק, אלא זה סברא שמצב זה מחסר בשם של הגדירה (מצד הטפילות לרה"ר או לכרמלית) ולכן כל שתיקנו אותו כראוי זה מועיל.

והנה ביסוד החיסרון של פרצת ד' לרב הונא הבאנו בשיעור הקודם שמצאנו בזה בפשוטו מחלוקת אחרונים גדולה, דהאבן העוזר (סימן שס"ה ס"ב בד"ה כתב מ"א) נקט שודאי שאין לזה שם פרצה רק שזה נחשב מבוי המפולש, דהיינו שנתחדש שגם פתח שהוא לא אחד מול השני ואפילו אם לא בקעי רבים לרב הונא אפ"ה יש לו שם מבוי המפולש. ולכן נקט האבן העוזר שכל שתיקנו פתח אחד בצוה"פ ממילא הפתח השני הוא ככל דיני תיקוני מבוי. וכן נקטו החזו"א (סימן ס"ה סקי"ד) והאבני נזר (סימן רפ"ז סקי"ט). ובפשוטו לפ"ז לחנניה יצטרכו דוקא דלתות. אמנם דעת המג"א (סימן שס"ה סק"ד) והבית מאיר (שם ס"א) והמשכנות יעקב (סימן קכ"ד) שיסודו הוא דין פרצה, ולכן גם אם תיקן את ראש המבוי בצוה"פ אפ"ה צריך בפרצה דוקא צוה"פ, שאין חסרונו מצד פילוש אלא חסרונו הוא בעיקר הגדירה. ובפשוטו לפי"ז כאן לא צריך דלתות גם לחנניה, שכאן אין החיסרון מצד פילוש אלא זה רק שם פרצה ולזה מועיל צוה"פ.

### ישוב סוגיין להסוברים דדין פרצת ד' הוא מדין פרצה ולא מדין פילוש

ד] והנה מבואר בגמ' שיש להוכיח מרב שפרצת מבוי זה בד', דהיינו שהבינה הגמ' שבגלל הפרצת ד' שיש כאן לכן יש לו דין מבוי המפולש. ולכאורה מבואר כאן כ~~ה~~אחרונים שיסוד הדין פרצת ד' זה מדין פילוש ולא מדין פרצה. וביותר דבגמ' בע"ב מבואר שלחנניה צריך דלתות במבוי עקום, ואם נימא שזה רק דין פרצה א"כ לכו"ע מועיל צוה"פ, וצ"ע דעת האחרונים שנקטו שהחיסרון דסוגיין הוא מדין פרצה.

ועיין ר"ן בסוגיא דקרן זוית שכתב שפרצה בקרן זוית זה דוקא כשהפרצה אוכלת משני הכתלים ולא כשזה בסוף הרוח (ודלא כהרמב"ם), וכתב להוכיח כן מהא דהגמ' מוכיחה מרב שפרצתו בד', ואם איתא שגם בכה"ג זה נחשב קרן זוית הגמ' יכלה לדחות דשאני התם דנפרצה בקרן זוית [ודחה הר"ן שמשמעות רב שזה נחשב כמפולש גם אם זה לא בק"ז אלא העקמומית היא באמצעית המבוי]. וצ"ע כנ"ל דהרי הדין קרן זוית ודאי הוא דין פרצה, והרי רב אמר שתורתו כמפולש ולא מצד פרצה, וכיצד אפשר לבאר את רב מדין פרצה בקרן זוית.

ובפשוטו צ"ל שזה ודאי ששורש הנידון הוא האם פרצה בצד מחסר בגדירה או לא מחסר בגדירה, ואם זה לא מחסר בגדירה א"כ כאן כל מבוי הוא סגור לעצמו ולא שייך לראותו כמבוי המפולש. אמנם עד כמה דחשיב פרצה, א"כ אין כאן גדירה בין שני המבואות וממילא זה נחשב כמבוי אחד, וממילא הוא נחשב כמבוי המפולש שפתוח לרה"ר, דתמיד מה שזה לא נידון של פילוש (אלא זה רק נידון של פרצה) היינו כי הפתח הוא בצדו, אבל כאן עד כמה שזה כמבוי אחד א"כ אין הפתח בצדו. וזה עצמו האם זה כמבוי אחד או לא זה תלוי בנידון האם יש כאן פרצה בין שני המבואות.

### ישוב הנ"ל לפי המפרשים ברב שזה כשני מבואות

ה] אמנם כל זה ניחא אם נימא שלרב זה כמבוי אחד, אמנם הבאנו לעיל מלשון רש"י שזה כשני מבואות, וכן ביארו הראשונים שלכן צריך דוקא צוה"פ ולחי בכל אחד מצד שזה כמבוי נפרד, חזינן שזה נשאר כדבר נפרד, וא"כ צ"ב למה יש לו שם פילוש ולא שם פרצה. אמנם הביאור הוא שזה עצמו שהוא פרוץ לרה"ר דרך מבוי שפתוח פתיחה מראשו ולא מהצד, לכן זה סברא שזה יחשב פילוש ולא רק פרצה, דהיינו שמצד החיבור שבין המבואות יש כאן דבר שיסודו דין פרצה ורק לכן שייך לדונו שזה כפתוח לרה"ר דרך המבוי השני (כיון שביניהם יש פרצה), אמנם אחר כך אין לפתח זה רק דין פרצה אלא זה מעמיד אותו כדין מבוי המפולש (כיון שהיציאה שלו לרה"ר היא דרך המבוי השני שפתוח בראשו). אמנם יש לדון האם יש לזה גם שם פרצה, ועיין לקמן.

והנה יש לעיין דלפימשנ"ת שכל מה שיש כאן דין מבוי המפולש תחילת הדין זה רק מכח הדין פרצה שיש בצדו, א"כ לכאורה אם הוא יגדור את המקום שלא יחשב פרצה ממילא זה לא יחשב מבוי המפולש, וא"כ צ"ב למה לחנניה מבואר שצריך דלתות, הרי אם יהיה צוה"פ זה כבר לא פרוץ וממילא אין כאן דין מבוי המפולש. ובפשוטו מבואר שכיון שיש כאן דבר שמצד עצמו חשיב פרצה שמכח זה חשיב מבוי המפולש, ממילא התיקון בפרצה לא יעזור להפקיע ממנו שם מבוי המפולש, כיון שתיקון פרצה הוא דבר שלא עוזר להפקיע שם מבוי המפולש. וצ"ע בזה.

## בטעם שבתיקנו את הפתח בצוה"פ לא עוזר העומ"ר שבעקמימות אלא צריך להניח שם לחי

### **א –** במשכנות יעקב ביאר דהוא משום דהוי פרצה

ו] והנה עיין רא"ש שכתב שאם הניח צוה"פ משני הצדדים צריך להניח לחי באמצעו. ועיין משכנות יעקב (סימן קכ"ד) שכתב שמכאן מוכח שפרצת ד' זה דין פרצה, שאם נימא שכל הדין פרצה מצדו זה רק דין מבוי המפולש וממילא זה ניתר בעומד מרובה, א"כ למה צריך לחי הרי יש כאן עומד מרובה, אלא ודאי שיש לו דין פרצה ולכן לא עוזר בזה עומד מרובה. אלא שצ"ב דא"כ איך עוזר לחי, הרי אם זה פרצה גם לחי לא יעזור כמבואר בראשונים.

### **ב –** במקור חיים ביאר דאתו רבים ומבטלי מחיצה

והמקור חיים בתיקוני עירובין כתב שמה שלא מועיל עומד מרובה זה מצד שאתו רבים ומבטלי מחיצה. ועיין נפש חיה (סימן כ"ט) שתמה עליו שהרי כל מבוי המפולש בקעי רבים בשני הפתחים ואפ"ה מועיל צוה"פ מצד אחד ועומד מרובה מצד שני. עוד הקשה שעד כמה שמבואר שלחי עוזר א"כ גם עומד מרובה יעזור בק"ו מלחי. וכן צ"ע שאותו חיסרון של אתו רבים זה גם אמור לבטל את הלחי, ואם לחי מהני אין סיבה שעומ"ר לא יהני.

### **ג –** הנפש חיה העמיד דמיירי באופן שאין עומד מרובה

ובנפש חיה (סימן כ"ט בד"ה ולכן) כתב שמדובר באופן שאין עומד מרובה. אמנם עיין חזו"א (סקי"ט) שהוכיח שמדובר גם כשיש עומד מרובה.

### **ד –** בחת"ס ביאר דלא מהני עומד מרובה אלא ברוח ד'

ובהגהות חת"ס על האבן העוזר כתב שרק בראש המבוי מועיל עומד מרובה אבל בשאר ג' רוחות לא מועיל עומד מרובה, וציין לתוס' ה': (ד"ה ק"ו). אמנם דבריו צ"ב שהרי תוס' כתבו שזה משום דאמרינן דיו כלחי, ולדבריו יהיה מבואר בדבריהם שגם לחי לא מועיל בשאר רוחות, אבל כאן שכן מועיל לחי למה שלא יועיל עומד מרובה.

### **ה –** בבית מאיר כתב דהכא דהוי פרצה למבוי קיל טפי מפרצה דעלמא

ועיין בית מאיר (תחילת סימן שס"ה) שכתב לבאר שיש הבדל בין אם זה נפרץ לכרמלית או רה"ר לבין אם זה נפרץ למבוי, שכאן כל התיקון זה מחמת היכר (כיון שיש תיקון של צוה"פ בשתי ראשי המבואות) ולכן מועיל לחי. והנה דבריו צ"ב שהרי מפורש בראשונים שגם במתקן צד אחד בצוה"פ צריך בצד השני לחי לרב ומועיל לחי. וכן עדיין צ"ב למה לא מועיל עומד מרובה (דעד כמה שפרצה זו קילא דמהני בה לחי, אמאי לא מהני בה גם עומד מרובה מק"ו).

### **ו –** בחזו"א ביאר דהכא אין עומד מרובה דדנים את זה כעגול

ז] ועיין חזו"א (סימן ס"ה סק"ה ו') שכתב לחדש שיש כאן חומר בדין תיקוני מבואות שכל שיש מבוי עקום דנים את זה כאילו זה עגול ואין כאן עומד מרובה. דהיינו שהוא הרי נקט שכל הדין פרצת ד' יסודו מדין פילוש ולא מדין פרצה, וא"כ כשיש צוה"פ בצד אחד מועיל לחי בצד שני, רק שהוקשה לו שלמה לא יועיל עומד מרובה, ולזה ביאר שיש כאן חומר דרבנן מדיני תיקוני מבואות שזה לא יחשב עומד מרובה ולכן צריך דוקא לחי. אמנם לגבי חצר ששם אין חומר דמבוי עקום, שם ודאי זה יחשב עומד מרובה ולא יצטרכו לחי ע"ש.

### מו"מ בסברא זו בדברי הראשונים בדעת מורו הזקן של רש"י

ח] והנה ברשב"א (דף ו'. ד"ה מבוי) מבואר שגם לפי מורו הזקן של רש"י ס"ל לשמואל שמבוי פרצתו בעשר, דאל"כ לא היה מועיל לחי שאין לחי מתקן את הפרצה. ולפ"ז מבואר שגם אם אין לזה שם פרצה אפ"ה עומד מרובה לא עוזר ורק לחי עוזר, ובזה יש לבאר כחזו"א.

אמנם בריטב"א ובתוס' רי"ד מבואר שמהא דס"ל שצריך לחי בהכרח דס"ל שפרצתו בד'. ומבואר לכאו' דס"ל להריטב"א והתורי"ד שאין כאן חומר לדונו כעגול כמ"ש החזו"א (דא"כ כיצד מוכח משמואל דס"ל שפרצתו בד', הלוא שאני הכא דאין לדונו בעומ"ר כיון שדנים אותו כעגול), ואפ"ה מבואר שלא עוזר עומד מרובה ולחי עוזר. וצ"ב החילוק.

ויש מקום לומר בביאור דבריהם על דרך החזו"א אלא שיש להוסיף בזה דעיקר הדבר שלא לדון את זה כעומד מרובה זה עצמו תלוי האם יש דין פרצת ד', שאם אין לזה דין פרצה א"כ זה מבוי נפרד ואין שום סיבה שזה לא יחשב עומד מרובה, ורק אם פרצתו בד' דהיינו שמבוי זה הוא מבוי שפתוח לחברו וכל הגידור שלו הוא מכח חברו, בזה הוי סברא שדנים את זה כמבוי עגול שלא שייך כאן עומד מרובה. ומה שעוזר לחי (אע"פ שכתב הריטב"א דחשיב פרצה), צ"ל שכיון שזה פתוח למקום שפתוח לרה"ר בצורה של פתח זה נותן למקום הזה שם פתח וממילא מועיל לו לחי [עיקר הסברא מבוארת בחזו"א סקכ"ה ביחס לנקודה אחרת].

### ביאור דברי המשכנות יעקב ע"פ הנ"ל

ט] והנה אפילו שבזה נתיישבו הדינים (דאף דחשיב פרצה מהני לחי, ומ"מ לא מהני עומד מרובה כיון שהוא נידון כעגול) אבל דברי המשכנות יעקב עדיין תמוהים, דהוא הביא ראיה שזה פרצה מהא דלא מועיל עומד מרובה, והרי לפימשנ"ת נמצא שכאן מה שלא מועיל עומד מרובה זה מחמת שזה נחשב שאין כאן עומד מרובה (כיון שדנים את זה כעגול) ולא בגלל שזה פרצה ולא מועיל בה עומד מרובה (דאם איתא שהטעם הוא מצד דחשיב פרצה ולכן לא מועיל בה עומד מרובה, א"כ כיצד לחי מועיל). ואולי ס"ל שאם עומד מרובה היה מועיל בפרצת ד' לא היה סיבה כלל לראות את זה כמחובר (דמכח העומ"ר כל מבוי היה נידון כסתום לעצמו, וכלל אין סיבה לדונו עם המבוי שלצידו ולראות את זה כעגול), ורק כיון שיש לזה שם פרצה ובתור מבוי לעצמו אין כאן עומד מרובה, ממילא עכשיו שזה נחשב כאחד עם המבוי שבצידו – בתור המשך אחד אין כאן עומד מרובה. אבל לחי עוזר וכנ"ל שעל ידי המבוי השני שפתוח בראשו זה מקבל שם פתח שמועיל לו לחי. ודו"ק בזה.

## בביאור סברת שמואל

### ביאור סברת הראשונים שאי"צ לחי בעקמומיתו

י] מבואר בגמ' דשמואל ס"ל שמבוי עקום תורתו כסתום. והנה דעת רש"י שהכוונה שמספיק תיקון בפתח של כל מבוי ואי"צ תיקון בעקמימותו. והנה בפשוטו גם אם לא עשו תיקון במבוי שבצידו לרה"ר אפ"ה לא צריך תיקון בעקמימותו. וכן הוא בתור"פ בסוגיין ובחידושי הר"ן בדף ח'. וכן הוא בגאון יעקב שם. ובפשוטו הביאור הוא מצד שס"ל שפרצתו בעשר וממילא זה ניתר בעומד מרובה. או אפילו אם פרצתו בד', אבל אם ס"ל שזה רק כדין פתח (כיון שזה פתוח למבוי אחר שפתוח לרה"ר בצורה של פתח) א"כ זה ניתר בעומד מרובה.

### ביאור סברת מורו הזקן של רש"י

יא] אמנם עיין רש"י שהביא ממורו הזקן שס"ל שצריך לחי בעקמימותו. וגם רש"י שחלק עליו, אמנם מבואר ברש"י בדף ח'. כפי שביארו המהרש"א שאם לא יתקנו את המבוי האחר הוא יודה שצריך לחי בעקמימותו. וצ"ב סברת רש"י, הרי ממ"נ, אם פרצתו בארבעה א"כ זה צריך להיות מבוי המפולש כמבואר ברב, ואם פרצתו בעשר א"כ יש כאן עומד מרובה ואין סיבה שיצטרכו תיקון.

ועיין חזו"א (סק"ה ו') שביאר כדבריו דלעיל שבאמת ס"ל שפרצתו בעשר, ומה שצריך לחי זה מצד שזה נראה כמבוי עגול שאין כאן עומד מרובה ולכן צריך לחי.

### ביאור שיטת רש"י שתלוי אם תיקנו את המבוי השני בלחי או לא

יב] אמנם זה ניחא לשיטת מורו שתמיד צריך לחי, אבל הרי שיטת רש"י שאם הוא תיקן את שני המבואות לא צריך לחי באמצעו, וא"כ למה בכה"ג שהוא לא תיקן את המבוי השני כן צריך תיקון במבוי הזה. ועיין חזו"א (סק"ו) שכתב שעד כמה שכל מבוי מתוקן מצד עצמו לרה"ר, ממילא זה לא נחשב כעגול. והדברים צ"ב.

ולכאורה היה מקום לבאר שיש כאן סברא שכיון שכל מבוי הוא מתוקן לעצמו א"כ המבוי פתוח למבוי מתוקן ולכן לא צריך לגדור אותו. אלא שצ"ב דהרי בדעת רב חזינן שהתיקון צריך להיות במבוי עצמו ולא עוזר תיקון שנמצא במבוי אחר, ומהיכי תיתי להמציא שתי מחלוקת בין רב לשמואל.

ויתכן לבאר שהדין הזה שהתיקון צריך להיות דוקא במבוי, זה מחומרת מבוי מפולש, אבל כאן שלשמואל הרי זה לא מבוי המפולש ממילא בזה גם אם התיקון נמצא במקום אחר זה מועיל, דהרי מבוי שפתוח לחצר מתוקנת הוא לא צריך תיקון אפילו שהחצר פתוחה לרה"ר.

ואפש"ל עוד, דס"ל לרש"י שרק צוה"פ שזה מתיקוני מבוי המפולש, בזה הוא צריך להיות דוקא במבוי, אבל לחי שזה הלכה בכל מבוי, בזה הוא יכול להיות גם במקום אחר. ולפי האופן הזה יצא שאם יתקנו את המבוי העקום בשני צוה"פ לרב משני הצדדים, לא יצטרכו לחי באמצעו, שתיקון אחד יועיל לשני, וכל מה שהרא"ש כתב שצריך לחי בעקמימותו זה רק מצד שס"ל כמורו הזקן של רש"י כפשטות הגמ' בדף ח'. [אמנם סתימת הרא"ש שדבריו הם גם לרש"י. ובהכרח צ"ל כחילוק הראשון]. ודו"ק בזה.

### ביאור שיטת שמואל לפי המפרשים שגם הוא מודה שפרצת מבוי בד'

יג] והנה כל זה אם ננקוט שבאמת שמואל ס"ל שפרצתו בעשר. אמנם הבאנו לעיל מהריטב"א והרי"ד שכתבו שלמורו הזקן של רש"י שלשמואל צריך לחי בעקמימותו זה ראיה שס"ל שפרצתו בד'. והנה במה שלא מועיל עומד מרובה יש לבאר בכוונתם כנ"ל שכיון שכל מה שזה גדור זה מכח המבוי שבצידו לכן לא שייך לדון עומד מרובה אלא זה כעגול. אמנם לפי"ז צ"ב מחלוקתו של שמואל עם רב, דהרי רב ס"ל שכיון שפרצתו בד' לכן הוי מבוי המפולש, ובמה פליג שמואל שאפילו שפרצתו בד' אפ"ה ס"ל שמועיל לחי ולא צריך צוה"פ.

ועיין או"ש (פי"ז משבת הט"ז) שכתב לבאר שיסוד מחלוקתו היא בהלכות מבוי המפולש, דס"ל שמבוי בכזו צורה אין לו שם מבוי המפולש. ויתכן בזה שתי סברות: או שכיון שהוא לא פתוח לרה"ר ישר אלא הוא פתוח למבוי אחר לכן לא חשיב מפולש [ועיין בראשונים שביארו ע"פ סברא זו שלכן כאן רב מיקל שמועיל צוה"פ אפילו ביותר מעשר]. ובלשון רש"י בכמה דוכתי (בסוגיין בד"ה תורתו כסתום, ולקמן ח'. בד"ה אבל זה, וח': ד"ה ה"ג) מבואר שהטעם הוא כי זה לא אחד נגד השני דהיינו שזה לא הצד שמולו. ויש להוסיף בזה שאם זה היה מבוי אחד יתכן שלא היה בזה את החיסרון, שכיון שזה בפתח המבוי זה כמו אחד מול השני, אמנם כיון שזה שני מבואות ממילא דנים שזה לא אחד מול השני ולכן לא צריך צוה"פ.

ולפי"ז א"ש שיטת מורו הזקן שצריך לחי, שכיון שיש כאן פרצה ממילא זה נחשב כאילו זה עגול וכנ"ל, אמנם לחי יעזור מצד שזה לא מבוי המפולש. ובהא דעוזר התיקון שהוא במבוי השני לרש"י יש לבאר כנ"ל, או מצד שבלחי ס"ל שאין דין שיהיה במבוי עצמו, או שכל סברת רב זה מחומרת מבוי המפולש.

שיעור מספר 12 – י"ט כסלו פ"ג

# בסוגיא דמבוי עקום [ב]

## בדין יותר מעשר לשמואל

### ביאור החזו"א בסברת הגמ' דביותר מי' מודה שמואל

א] הגמ' עירובין ו'. מביאה את מחלוקת רב ושמואל במבוי עקום האם תורתו כמפולש או תורתו כסתום, והגמ' דנה שאם זה יותר מעשר שמואל ודאי לא יגיד על זה שתורתו כסתום. ועיין רש"י שלמורו הזקן שצריך לחי בעקמימות הביאור בקושיית הגמ' הוא שלא מועיל לחי ליותר מעשר. ולפי"ז גם אם מבוי המפולש צריך דלתות כאן יספיק צוה"פ, דהגמ' לא שאלה שזה מפולש אלא רק שאלה שלחי לא יעזור. אמנם לשיטת רש"י שלא צריך לחי ביאר שהקושיא היא שזה כמו מבוי אחד וכאן שמואל לא יאמר שזה לא מפולש.

ועיין חזו"א (סקכ"ב) שתמה לפי שיטתו (בסק"ט) ששמואל ס"ל שפרצת מבוי בעשר [וכשיטת הרשב"א (עי' בשיעור הקודם אות ח')], דהרי לרה"ר מדובר שיש פתח פחות מעשר כמבואר בתוס', וא"כ למעשה הפתח לרה"ר הוא בצדו ביחס למבוי שהפרצה בצדו, וממילא אין סיבה שזה יחשב כמבוי המפולש, שהרי אם לא היה את כל המחיצות שממשיכות במבוי השני זה היה נחשב פרצה מהצד, וא"כ למה אם יש יותר מעשר ביניהם זה יותר גרוע.

ועיין סקכ"ה שכתב לבאר שקים להו לחז"ל שכיון שהמבוי שמצדו הוא פתוח לגמרי לרה"ר, ממילא כל מה ששייך לדון שזה לא נחשב כמבוי המפולש זה רק אם למבוי שהפרצה בצדו יש לו תורת רה"י גם ללא המחיצות של המבוי שבצד, אבל אם כל מה שיש לו שם רה"י זה רק מחמת המחיצות שבצד, ממילא זה ודאי סברא לראות אותם כמבוי שפתוח לרה"ר וזה לא נחשב פרצה מצדו אלא בראשו וזה מבוי המפולש.

### להריטב"א א"א לומר כסברת החזו"א וצ"ל באופן אחר

ב] אמנם כל זה ניחא לשיטת הרשב"א שבאמת שמואל ס"ל שפרצתו בעשר, אבל לדעת הריטב"א דשמואל ס"ל שפרצתו בד' ואפ"ה לא חשיב מבוי המפולש, חזינן שאפילו שכל התורת מחיצה שלו זה מצד המבוי שבצדו אפ"ה חשיב מבוי שאינו מפולש וכנ"ל בשיעור הקודם (אות י"ג) כיון שזה לא פתוח ישר לרה"ר או שזה שלא כנגד זה, וא"כ למה פרצת עשר זה יותר גרוע.

ובפשוטו מבואר כאן שחלוק דין פרצת עשר מדין פרצת ד', שפרצת ד' שזה דין מיוחד במבוי זה נשאר כאילו זה שני מבואות ולכן זה לא נחשב שזה פתוח לרה"ר וכן זה נחשב שזה לא זה כנגד זה, אבל פרצת עשר שזה פרצה בכל מקום בזה ודאי הוי סיבה לראותו כמבוי אחד או לכל הפחות כפתוח לרה"ר ויש לו דין מבוי המפולש.

### מה דעת שמואל באופן שבעקמומית יש פרוץ מרובה

ג] והנה יש לדון במקום שבעקמימותו אין עשר אבל יש שם פרוץ מרובה על העומד, האם לשמואל זה כמבוי המפולש. ועיין חזו"א (סקכ"ה) שנקט שמסברא זה כמו עשר. ולשיטתו זה מוכרח שהרי כתב ששמואל ס"ל שפרצתו בעשר, דהיינו שרק כיון שאין כאן שיעור פרצה חשיב שזה לא מבוי המפולש, וא"כ כה"ג שזה פרוץ מרובה ודאי הוי מבוי המפולש. אמנם ע"ש שהביא מתוס' י': (ד"ה עושה) שנקטו שכה"ג עדיין לא הוי מבוי המפולש, והניח בצע"ג.

אמנם לפימשנ"ת שבאמת שמואל ס"ל שפרצתו בד' ואפ"ה ס"ל שזה לא מבוי המפולש, ורק בעשר זה סברא מיוחדת שזה נחשב כמבוי אחד כמבואר בלשון רש"י, א"כ יתכן שפחות מעשר אפילו שזה פרוץ מרובה אבל עדיין זה נחשב כשני מבואות, וממילא לא הוי כמפולש לרה"ר. ודוחק וצ"ע.

### באופן דהוי יותר מי' האם צריך תיקון בעקמומית

ד] והנה עד כמה שיש כאן סברא מיוחדת שבפרצת עשר זה כמו מבוי אחד, היה מקום לומר שכאן מספיק צוה"פ בצד אחד ולחי בצד שני (גם אליבא דרש"י). וכן הוא בלשון התוס' רא"ש. אמנם בתוס' מבואר שכה"ג גם צריך צוה"פ בעקמימותו לרב, וכן מפורש בריטב"א גם אליבא דשמואל, וכן הוא בראשונים י':. וכן עיין חזו"א (סקל"ד) שנקט פשוט שגם לשמואל זה כך. וצ"ב הגדר בזה.

ואם נימא שיסוד סברת שמואל היא משום שתמיד זה נחשב שזה זה שלא כנגד זה (כמבואר בלשון רש"י, ועי' בשיעור הקודם אות י"ג), יתכן שכל הסברא שזה נחשב כמבוי אחד היינו לגבי שרואים את זה כפתח מול פתח, אבל ודאי שעדיין זה נשאר כשני מבואות כמו לרב בכל עקום ולכן צריך צוה"פ בעקמימותו. וצ"ע בזה.

### בהא דמבו' בראשונים שלפי מוה"ז הפירוש בקושיית הגמ' שונה מאשר לרש"י

ה] והנה רש"י במורו הזקן ביאר שהחיסרון ביותר מי' הוא מצד שלחי לא מועיל ביותר מעשר, ורק לפי שיטתו ביאר שהחיס~~י~~רון הוא משום שזה כמו מבוי אחד. וכן הוא בריטב"א. ובפשוטו כוונתם שלשיטת רש"י בהכרח שזה הקושיא כיון שהרי לא צריך לחי וא"א לומר שהקושיא היא מצד הלחי, משא"כ לפי מורו הזקן אפשר לפרש שהקושיא היא מצד הלחי, אבל לעולם גם למורו הזקן אפשר לומר פירוש זה שזה כמבוי אחד רק שהוא לא צריך להגיע לזה.

אמנם עיין תוס' רא"ש שהקשה על מוה"ז מה הגמ' שואלת שאם זה בעשר לא יתכן מה ששמואל אמר שזה כסתום שהרי לחי לא מועיל ביותר מעשר, ומקשה התורא"ש דהרי שמואל רק אמר שזה כסתום, ואם לחי לא מועיל כיון שזה יותר מעשר אז שיקצרו את הפתח ויניחו לחי[[15]](#footnote-15). וע"ש שמכח זה דחה את מורו של רש"י. וצ"ע שכמו שלפי רש"י הביאור בסוגיין הוא שכל שזה יותר מעשר זה כמבוי אחד ושמואל מודה, כך גם אפשר לבאר לפי מורו של רש"י.

והנה אם הוי אמרינן שלמורו של רש"י פרצתו בד' (כמ"ש הריטב"א) משא"כ לרש"י פרצתו בעשר, א"ש דברי התורא"ש, שכוונתו שלפי מורו של רש"י שפרצתו בד' ואפ"ה זה לא מפולש, אין סיבה שאם זה עשר זה יהיה אחרת (וכמו שהקשינו לעיל אות ב'). אבל למה דמבואר ברש"י בדף ח'. שגם לשיטתו אם אין תיקון במבוי השני צריך לחי במבוי, בהכרח שגם הוא ס"ל שפרצתו בד' (לפי"מ דנקט הריטב"א דמהא דצריך תיקון בעקמומית ש"מ שפרצתו בד') ואפ"ה זה לא כמפולש לשמואל, ומ"מ בפרצת עשר זה כן נחשב כמבוי אחד כמבואר בקושיית הגמ' (וכמושנ"ת ליישב לעיל אות ב' שצ"ל שחלוק פרצת ד' מפרצת י' כלפי זה), וא"כ גם למוה"ז זה יכול להיות כך. וצ"ע.

ואולי אפש"ל שיסוד הנידון האם כשיש מבוי בפתח השני צריך לחי בעקמימותו הוא, דזה ודאי שהוא נידון כעגול וכמבואר בחזו"א [עיין בשיעור הקודם], אמנם לרש"י כיון שהוא לא פתוח לרה"ר אלא פתוח למבוי ממילא הוא לא צריך כלל תיקון כי הוא פתוח למבוי מתוקן ואין לו פתח לרה"ר, אמנם למוה"ז שצריך לחי ולא מועיל מה שהוא פתוח למבוי מתוקן זה מצד שדנים שהוא פתוח לרחוב, רק שכיון שזה לא אחד לא מול השני לכן אין לזה שם של מבוי המפולש. ולפ"ז א"ש התוס"ר, שלרש"י שייך לדון שכל שזה פרצת עשר וזה כמבוי אחד ממילא זה מגדירו כפתוח לרחוב ובזה שמואל ודאי יודה דחשיב כמפולש, אמנם למוה"ז שתמיד זה מוגדר כפתוח לרחוב ולכן צריך לחי, אלא שבגלל שהפתחים הם זה שלא כנגד זה לכן לא הוי כמפולש, ממילא גם בפרצת עשר זה נשאר זה שלא כנגד זה ולכן אין לבאר כרש"י. ועדיין צ"ע בזה.

## בביאור הדין שעוזר לחי ולא עוזר עומד מרובה

### המקומות שמצאנו שמועיל לחי ולא עומד מרובה

ו] בסוגיין מבואר בכמה מקומות שמועיל לחי ולא עוזר עומד מרובה: **א.** דעת מוה"ז של רש"י שתמיד צריך לחי בעקמימותו, וצ"ב דעד כמה שזה לא מפולש למה לא יעזור העומד מרובה. **ב.** לשיטת רש"י (בדף ח'.) שאם לא תיקן את שני המבואות צריך לחי בעקמימותו, וצ"ב למה שלא יעזור עומד מרובה. **ג.** כתב הרא"ש שלרב אם תיקן שני צוה"פ בשני הצדדים צריך לחי בעקמימותו, וצ"ב למה שלא יעזור עומד מרובה. ואם נימא שזה פרצה (ולכן לא מהני עומד מרובה) א"כ למה לחי עוזר.

ועיין בשיעור הקודם (אות ז') שהבאנו מהחזו"א (סימן ס"ה סק"ה ו') שביאר שמדיני מבוי עקום לדונו כמבוי עגול שאין כאן עומד מרובה ולכן צריך לחי. והנה אין כוונתו שאין כאן עומד מרובה כלל, דא"כ שזה כאילו יש לו רק שני מחיצות הרי לחי לא עוזר במקום שני מחיצות, אלא ודאי שביחס לדין ג' מחיצות זה לא עגול, ורק ביחס לדין תיקוני מבואות אין לזה מעלת עומד מרובה ולכן עוזר לזה לחי.

והנה עיין תורי"ד (במהדורה תליתאה ד"ה ובמאי עסקינן) שכתב שיש כאן ג' דעות לגבי פרצה בצדו: שלרב הונא זה פרצה גמורה וזה כרב שצריך צוה"פ. ולרב חנן אין זה פרצה כלל ולא צריך כלום. ודעת שמואל לדעת מוה"ז שזה דרגה אמצעית שמועיל לחי. והנה אם הביאור במוה"ז הוא כהחזו"א שלגבי תיקוני מבואות אין כאן עומד מרובה, א"כ זה בדיוק כמו רב חנן, רק שרב חנן דיבר כשיש עומד מרובה והכא כיון שזה מבוי עקום זה נחשב שאין פה עומד מרובה. אלא בהכרח מבואר בדבריו שיש כאן סוג פרצה חלקית שלא עוזר עומד מרובה ולחי עוזר.

ועיין רעק"א בכו"ח (תניינא סימן כ"ג) שהביא את האבן העוזר (שס"ה ס"ב ד"ה כתב מ"א) שמועיל עומד מרובה בפרצה בצדו (אם פתח המבוי נתקן בצורת הפתח), ותמה רעק"א דלמה במבוי עקום לא עוזר עומד מרובה. וביאר שכיון שזה פרוץ במלואו למבוי האחר לכן זה חמיר. וצ"ב כנ"ל שא"כ למה לחי עוזר. ומשמע כנ"ל שיש סוג פרצה שמועיל בה לחי ולא עומד מרובה.

ועיין חת"ס בהגהות על האבן העוזר שנקט שלא מועיל עומד מרובה רק בראש המבוי ולא בצידי המבוי, ולכן רק לחי עוזר. ויתכן שזה כוונת הרי"ד שלרב חנן זה בגדר פתח שלא צריך תיקון כלל, ולשמואל זה פתח שצריך תיקון וממילא לא עוזר שם עומד מרובה.

והנה עיקר הדבר מבואר בפמ"ג (שס"ה משב"ז סק"א) הובא בבה"ל (שם ס"ב ד"ה צריך) שנקט שגם אם יש לחי בראש המבוי, בפרצה מצדו לא מועיל עומד מרובה אבל מועיל לחי. וצ"ע שאם לחי עוזר א"כ יש ק"ו שיועיל עומד מרובה.

### ב' אופנים בביאור הדבר דמועיל לחי ולא מועיל עומד מרובה

ז] ושמעתי לבאר שיסוד החילוק בין כל הנך מקומות דלא מהני עומ"ר לבין הא דמצינו בסוגיא דלעיל דמהני עומד מרובה ברוח רביעית בק"ו מלחי, שברוח רביעית שלא צריך את העומד מרובה לגדירת המקום שהרי זה כבר גדור בג' מחיצות וזה רק נצרך בתור תיקוני מבואות, ממילא זה מועיל כמו שמועיל לחי. אבל בג' רוחות שצריך כבר את העומד מרובה בשביל עצם הגדירה, בזה לא שייך להשתמש בו גם בשביל תיקון המבוי. וצ"ע בזה.

עוד אפש"ל שכל הק"ו הוא במקום שאין לו שם פרצה כלל והנידון הוא רק מה יועיל לתיקונים שלו, אבל במקום שיש שם פרצה בזה יש סברא שזה חיסרון ביחס לעומד מרובה ולא ביחס ללחי. ויתכן לבאר שזה מצד שלחי וקורה זה נותן למקום צורה של פתח וממילא זה מבטל את השם פרצה, משא"כ עומד מרובה זה רק דבר שסותם את החור, וכל שיש לו שם פרצה אין זה יכול לסתום החור [ולכן לא שייך בזה ק"ו, כיון שזה סוג חיסרון שעומד מרובה כלל אינו מתאים לפתור אותו, ולא דמי ללחי שנותן למקום שם פתח ובזה הוא מפקיע את החיסרון של הפרצה].

ולפי"ז א"ש כל הסברות המבוארות באחרונים לגבי מבוי עקום שלא מועיל עומד מרובה – מצד בקיעת רבים כמבואר במקור חיים, או מצד פרוץ במלואו כמבואר ברעק"א, ואפ"ה מועיל לחי, והביאור הוא כנ"ל.

### בפלוגתת המשנ"ב והחזו"א לגבי תיקון המבוי שבגג הח'

ח] והנה לגבי מבוי כמין ח' שרש"י (בדף ו':) החמיר שזה גם נחשב מבוי עקום, עיין חזו"א (סקמ"א) שנקט שגם אם עשה שני צוה"פ בפתיחה מ"מ צריך גם צוה"פ באחד מהפתחים שבגג הח' כיון שגם לגג הח' יש דין מבוי המפולש. אמנם המ"ב (שס"ד סקי"ג) כתב שמועיל צוה"פ בשני הפתחים ושני לחיים בעקמימותו, ועיין חזו"א שתמה בזה. וע"ש שהביא שרש"י (בדף ו':) כתב שיעשה צוה"פ בעקמימותו, ולדבריו רש"י כתב כן מצד שאל"כ צריך ג' צוה"פ, אבל למ"ב זה מצד שאם יעשה בראשו ג"כ יצטרך שני לחיים (ולכן אין עניין לעשות הפוך כיון שלא ירויח בזה פחות תיקונים), וכתב שלפ"ז יש מקור לדין שלא דנים בעקמומית את העומד מרובה אלא זה נחשב כמבוי עגול (היינו דלפי המשנ"ב מוכח כמ"ש הרא"ש שגם אם עושה צוה"פ בב' הפתחים מ"מ צריך לחי בעקמומית, דאל"כ למה כתב רש"י שעושה צוה"פ בעקמומית, שיעשה צוה"פ בב' הפתחים וכך לא יצטרך את הלחי בעקמומית, אלא מוכח שגם בכה"ג צריך לחי בעקמומית. משא"כ לפי החזו"א לא מוכח כן, דהטעם שרש"י לא פירש שיעשה צוה"פ בפתחים היא משום דאל"כ יצטרכו צוה"פ נוספת בגג הח').

והנה מבואר כאן בדברי המ"ב עוד אופן שלא מועיל עומד מרובה ומועיל לחי. והנה אם הביאור הוא כמו שביאר החת"ס שרק בראשו מועיל לחי ולא בשאר צדדים, או אם הביאור הוא מצד שאי אפשר להשתמש עם העומד מרובה גם לגדור וגם לתקן (כהאופן הראשון דלעיל אות ז'), א"כ כאן שזה ברוח רביעית לא יצטרכו לחי. ולכאורה עד כמה שהוא מותר ממילא גם המבואות שתחתיו הם לא צריכים תיקון, דכל סברת סוגיין שחסר בתיקון וממילא אף אחד לא מתוקן, וכמו שכתב החזו"א (סקל"ד) שאם יש מבוי עקום שאחד רחב יותר מי' ואחד צר וממילא הצר נחשב לשמואל מבוי מפולש (כיון שבפתחו לרחב יש יותר מי') והרחב לא, ובכה"ג הצר צריך צוה"פ והרחב צריך לחי בראשו ובעקמימותו, וכתב החזו"א שלא צריך לחי בעקמימותו כיון שביחס לרחב מועיל התיקון שבראש השני ע"ש. אמנם אם הביאור הוא שיש כאן סוג פרצה שמועיל בה לחי ולא עומד מרובה, א"כ א"ש שגם כאן זה כך. וצ"ע בכל זה.

## ביאור שיטת ר"י

### ביאור פלוגתת רב ושמואל לפי ר"י

ט] הגמ' (דף ו'.) מביאה מחלוקת האם פרצת מבוי מצדו זה בד' או בעשר, והגמ' מביאה את הדין של מבוי עקום שרב אומר שתורתו כמפולש ושמואל אומר שתורתו כסתום, והגמ' שואלת שאם זה ביותר מעשר בזה שמואל לא יאמר שתורתו כסתום, אלא בהכרח בפחות בעשר ואפ"ה מבואר ברב שתורתו כמפולש, והגמ' דוחה ששאני התם דקא בקעי בה רבים וכה"ג ודאי שפרצתו בד'. עכ"ד הגמ'. והנה דעת ר"י שלרב דחשיב מבוי מפולש הכוונה שצריך צוה"פ בצד אחד ולחי בצד שני, ולשמואל שזה כמבוי סתום הכונה שמועיל לחי בכל צד.

ובביאור הדבר יש לבאר בשני אופנים: אופן אחד שבאמת זה שני מבואות, אמנם כיון שכל מבוי פתוח למבוי שפתוח לרה"ר לכן יש לו שם מבוי המפולש, אבל הרי כל התיקון הנצרך הוא לחלקו מרה"ר, וכיון שביחס לרה"ר יש כאן מצד אחד לחי ומצד אחד צוה"פ זה עוזר. ולשמואל שזה לא נחשב מבוי המפולש ממילא דינו בלחי בכל צד ולכן עוזר מה שיש בכל מבוי לחי.

אמנם יתכן שסברת רב היא שזה נחשב כמבוי אחד ולכן מועיל לחי מצד אחד וצוה"פ מצד שני. ושמואל חולק בזה עצמו וס"ל שכל אחד יש לו דין מבוי סתום, דהיינו שזה שני מבואות והוא לא פתוח לרה"ר. או שס"ל שצריך שיהיה זה כנגד זה.

והנה הראשונים כתבו שפשטות לשון הגמ' כר"י ש'תורתו כמפולש' הכוונה שזה כמו מבוי המפולש שצריך צוה"פ בצד אחד ולחי וקורה בצד שני, וקצת משמע מדבריהם שלר"י כוונת הגמ' שזה כמו מבוי אחד מפולש.

### בדברי הריטב"א שלפי ר"י פשוט שמבוי העשוי כמין ח' חשיב כסתום

י] ועיין ריטב"א (י': בד"ה עושה בסופו) שהביא דהתוס' הקשו שבמקרה שעושה פס ד' אמות באמצע הפתח (כדי לחלק את המבוי לשניים) ממילא זה מבוי עקום וצריך צוה"פ באחד מהפתחים. וכתב הריטב"א ליישב שזה רק כשני מבואות לגבי התיקון אבל באמת זה מבוי אחד. והוסיף הריטב"א שלשיטת הר"י שלא צריך בעקמימותו כלום ודאי שכאן שזה כמין ח' לא צריך כלום. וצ"ב שכאן הרי הנידון הוא שבראשו בפתח אחד יצטרכו צוה"פ ומה זה שייך לר"י. ומשמע שכוונתו שלר"י זה מבוי אחד וממילא ודאי שאם זה פתוח בראשו בשני פתחים זה לא סיבה שאחד מהם יצטרך צוה"פ, משא"כ לרש"י הגדר הוא שזה שני מבואות ואז יש לדון גם פה שיש לו פתח בשני מקומות.

[ועיין שו"ת רעק"א (סימן ל"ג) שתמה על הרא"ש שכתב שהגמ' בעשוי כנדל לא א"ש לר"י מזה שהגמ' שואלת שזה כשמואל והרי זה כרב שצוה"פ בצד אחד ולחי בצד שני, והקשה רעק"א דהרי יתכן שגם ר"י ס"ל שכמין ח' זה נחשב מפולש ומזה הקשתה הגמ'. אמנם להנ"ל א"ש, שלר"י שהסברא היא שזה כמבוי אחד, בכמין ח' ודאי לא שייך לדון שזה מבוי המפולש וכמבואר בריטב"א].

### ביאור קושיית התוס' על ר"י

יא] והנה עיין תוס' שהקשו על פי' ר"י שהגמ' שואלת אילימא ביותר מעשר שמואל לא יגיד שזה כסתום, והרי גם לרב לא מועיל צוה"פ ביותר מעשר, משא"כ לרש"י הכוונה שבעקמימות יש יותר מעשר אבל בראש המבוי יש פחות מעשר. ועיין ריטב"א (ד"ה במאי עסקינן) ותוס"ר (ד"ה ושמואל אמר) שכתבו שגם לר"י יש לבאר שכוונת הגמ' יותר מעשר זה על העקמימות ולא בראש המבוי. ועיין שפ"א שתמה מה הוקשה לתוס'.

ובביאור כוונת תוס' בפשוטו יל"פ שלשון הגמ' יותר מעשר זה על מה שמדובר, ואם הנידון הוא על כל המבוי א"כ גם הלשון יותר מעשר זה כל המבוי, אבל אם כוונת הגמ' תורתו כמפולש שכל מבוי זה כמפולש והנידון הוא על מקום הפתיחה ביניהם, א"כ א"ש הלשון שזה הולך על העקמימות. וכן הוא בגהות הגרא"מ הורוויץ.

אמנם עיין אבני נזר (סימן רס"ב סק"ו) שכתב לבאר שלפי ר"י שלרב הוי מבוי אחד א"כ גם לשמואל זה כך ורק שס"ל שצריך שיהיה מכוונים זה כנגד זה, וא"כ נקטו התוס' שגם אם יש בעקמימותו יותר מעשר זה לא סיבה שיחשב מפולש, ובהכרח כוונת הגמ' שבראשו יש יותר מעשר וכה"ג לא מועיל לחי וצריך צוה"פ, ולכן קשה גם לרב ע"ש. [וכן משמע בתוס' י': (ד"ה עושה) שכל מה שהקשו בנותן פס ד' שזה נחשב כמבוי עקום ואם יש יותר מי' בעקמומית צריך צוה"פ זה רק לפירושם בגמ' בדף ו'. שפירשו כרש"י, ומשמע שלר"י אליבא דאמת אין כזה דין שאם יש יותר מי' בעקמומיתו מודה שמואל. והיינו כהאבני נזר שבאמת הגמ' לא הקשתה מצד העקמומית אלא מצד הפתיחה שבראשו].

### ההלכה בפלוגתת רש"י ור"י ובדין מבואות שלנו

יא] והנה לעניין הלכה עיין שו"ע (סימן שס"ד ס"ג) שפסק כשיטת רש"י. ועיין בה"ל (ד"ה דינו) שהאריך שהרבה ראשונים ס"ל כר"י ובמקום הדחק יש לסמוך עליהם. ועיין מ"ב (סקי"ב) שהביא שבחצר אין את ההלכה של מבוי עקום, ולהרבה אחרונים מבואות שלנו זה כמו חצרות [וביאר החזו"א (סקנ"ב) שכיון שלא משתמשים בחצר זה כמו שאין בתים וחצרות פתוחות לתוכו], וכתב המ"ב שלפי"ז יש להקל בזה בצירוף שיטת ר"י.

ועיין חזו"א (סקי"ז) שיש נפק"מ גדולה האם מקילים מצד שיטת ר"י או מצד שסומכים שזה כחצר, באופן שתיקן מצד אחד צוה"פ ובצד השני לא תיקן האם צריך לחי בעקמימותו, שאם זה כדין מבוי ומקילים רק מצד שיטת ר"י, א"כ להמבואר ברש"י בדף ח'. שבכה"ג צריך תיקון בעקמומית גם לשמואל (משום שאין בזה דין עומד מרובה דדנים את זה כמבוי עגול וכדלעיל) א"כ כאן צריך תיקון בעקמומית בשביל לתקן את המבוי הזה (דאין מקור מדברי ר"י שיחלוק על נקודה זו), אמנם אם זה כחצר א"כ עוזר מה שיש שם עומד מרובה.

## בביאור דברי שו"ת הרא"ש המובא בסימן שס"ד ס"ד

### האם מיירי בפתוח לרה"ר מב' הצדדים או רק מצד אחד

יב] עיין שו"ע סימן שס"ד ס"ד שהובא משו"ת הרא"ש (כלל כ"א אות ט') שאם יש מבוי שיש לו כמה מבואות שכל אחד פתוח לשני וראשו פתוח לרה"ר, כיון שהמבוי החיצון פתוח לרה"ר זה כאילו כולם פתוחים לרה"ר. ובפשוטו הכוונה שרק ראש המבוי החיצון פתוח לרה"ר ואפ"ה מבואר שכל מבוי צריך לחי בראשו, וכ"ה משמעות הגר"ז (ס"ו) וכן נקט הגאו"י (סוד"ה רבותינו). וע"ש שהקשה מירושלמי שכמה מבואות קטנים שפתוחים למבוי גדול מספיק תיקון בראש המבוי הגדול.

אמנם עיין מ"ב (סקי"ד) וכן בחזו"א (סקמ"ג) שכתבו שכוונת הרא"ש שזה פתוח בשני הצדדים לרה"ר וכה"ג צריך תיקון בראש כל מבוי [ולכאורה לשיטת המשנ"ב בסקי"ג (שנתבארה לעיל אות ח') מספיק לחי], אבל אם זה רק פתוח בראש המבוי בזה ודאי מספיק לחי בראש המבוי. ולכאורה כוונתו דכל החומר של מבוי עקום זה רק ביחס לדין מבוי המפולש, אבל לא ביחס למבוי שאינו מפלש, וכמו שחזינן שבחצר אין דין מבוי עקום ה"ה במבוי שאינו מפולש.

אבל צ"ע דהא לדעת מוה"ז צריך תיקון לשמואל גם בעקמומית אע"פ שלשמואל אין לזה דין מפולש. וצ"ל דגם שם זה בעצם מפולש לרה"ר משני הצדדים, רק אין לזה תורת מבוי המפולש. וצ"ע. וצריך לבדוק פרט זה בסוגיא דמבוי שכלה לרחבה.

## בסברת התוס' שכאן מועיל צוה"פ ביותר מעשר ובחידוש המהר"ם

### בסברת התוס' והרא"ש דבעקמומית יותר מי' מהני צוה"פ גם אליבא דרב

יג] הגמ' שואלת אילימא ביותר מעשר בהא לימא שמואל תורתו כסתום, ומשמעות הגמ' שלרב ניחא. ועיין תוס' שהקשו שהרי לרב לא עוזר צוה"פ על יותר מעשר. ותירצו שכיון שבפתח המבוי זה פחות מעשר כה"ג מועיל אף שבעקמומית זה יותר מעשר שהרי מדאורייתא מועיל צוה"פ ביותר מעשר. ולכאורה כוונתם שיסוד החיסרון של אין צוה"פ ביותר מעשר שזה לא יכול לגדור מקום שהוא יותר מעשר, וממילא כאן שהגדירה הנצרכת זה מרה"ר ושם זה הרי פחות מעשר כה"ג אין את החיסרון. אמנם יתכן שכיון שלמעשה המקום הנצרך תיקון הוא באמצעו ושם זה יותר מעשר יש כאן מקום לחיסרון, ולזה הוסיפו שכיון שזה מועיל מדאורייתא לכן בכה"ג אין חיסרון.

והנה המהרש"א כתב בביאור דבריהם שכיון שמעיקר הדין התיקון מועיל גם בפתח לכן הקילו דמהני יותר מי'. וצ"ב כוונתו, שכאן הרי התיקון הוא לא בפתח. אמנם כוונתו כנ"ל שיסוד הדין תיקון זה מרה"ר וביחס לזה באמת מועיל הצוה"פ שהרי זה פרצה פחות מעשר, ומה שיש דין דרבנן להעמיד את זה כאן ביחס לזה יש להקל.

אמנם עיין תוס"ר שכתב שכיון שזה לא מפולש ממש לרה"ר לכן בזה יש להקל שמועיל צוה"פ גם על יותר מעשר, דהיינו שיש כאן חידוש בדברי רב שזה נחשב בכלל מבוי המפולש שהרי זה פתוח למבוי חברו ולא לרה"ר, ולכן יש להקל בזה.

ויש מקום לדון שזה לשיטתם בגדר הדין האם זה מבוי אחד או שני מבואות לרב, דהרא"ש נקט שזה שני מבואות וא"כ המקום שהוא פתוח זה בפתח שבין המבואות, ולכן שייך לדון שאין זה מפולש גמור. והוא לא יכל לומר כתוס' שהקולא היא מכיון שבראש המבוי זה פחות מעשרה, שהרי לפי דבריו זה נחשב שדרך כאן הוא פתוח לרה"ר.

אמנם תוס' נקטו שזה כמבוי אחד ארוך לרב, וא"כ באמת יסוד הדין תיקון שלו זה מצד שהוא פתוח לרה"ר בסוף המבוי ושם זה פחות מעשר, רק שיש חומרא להניח את זה בעקמימות, ולכן כתבו שיש סברא להקל מכיון שיסוד הדין תיקון הוא מצד פתח המבוי שהוא פחות מעשר. ולא יכלו לומר כתוס' הרא"ש שזה לא פתוח לרה"ר אלא למבוי חבירו, שהרי לשיטתם שיטת רב שזה כפתוח לרה"ר.

### פלוגתת המרדכי והרא"ש אם ביותר מי' בעקמומית מהני לחי

יד] והנה עיין מרדכי שכתב שבמקום שתיקנו את שני המבואות בצוה"פ וצריך לחי בעקמימותו מועיל אפילו שזה יותר מעשר, וביאר שכיון שזה כמבוי ארוך ומעיקר הדין לא צריך תיקון כלל וזה רק חומרא לכן מועיל ביותר מעשר.

ועיין בה"ל (ד"ה וצריך) שכתב שהד"מ הביא שבשו"ת הרא"ש (כלל כ"א אות א') מבואר שגם כה"ג לא מועיל צוה"פ על יותר מעשר.

והנה עיין מהרש"א שכתב שסברת המרדכי זה כעין סברת התוס' ביחס לרב, דהיינו שתוס' הרי ביארו שהדין תיקון הוא מרה"ר ששם זה פחות מעשר, וכוונתו שלכן כאן מעיקר הדין לא צריך תיקון.

והנה בפשוטו כל הראשונים שהוסיפו שהרי רב מודה מדאורייתא שמועיל צוה"פ ביותר מעשר, ובפשוטו בלחי יתכן שזה פרצה בעיקר הדין, וא"כ משמע שלא כדבריו. אמנם יתכן שבתוס' זה גרע דהרי יש רק לחי בפתח המבוי, אבל כאן יש צוה"פ.

### האם דברי המרדכי מתיישבים עם קושיית הגמ' לפי מוה"ז

טו] והנה יש להקשות עוד דהרי לביאור מוה"ז כוונת הגמ' לשאול שלא מועיל לחי ביותר מעשר, א"כ מפורש שאפילו שכאן הכל זה חומר של מבוי עקום אפ"ה לא מועיל לחי ביותר מעשר. ויתכן שהמרדכי ס"ל כרש"י. אמנם הד"מ לא מצא אלא את הרא"ש שחולק, והרי למוה"ז הוא מוכרח ובזה לא מצאנו שהראשונים חלקו עליו.

אמנם יתכן שלדברי המרדכי הרי ברב הגדר הוא שזה מבוי אחד משא"כ בשמואל הגדר הוא שזה שני מבואות, וא"כ א"ש שאין סתירה לדבריו מדברי מוה"ז, שלשמואל שזה שני מבואות א"כ התיקון הנצרך הוא בפתח שבין המבואות וממילא בזה אין להקל, משא"כ לרב שזה מבוי אחד ולכן חשיב מפולש, ממילא כל מה שצריך תיקון כאן זה מצד חומרא ובזה יש להקל. וצ"ע בכל זה.

שיעור מספר 13 – כ"ו כסלו פ"ג

# בדין מבוי כמין ח'

## שיטת רש"י והריצב"א בדין מבוי כמין ח'

### פלוגתת המשנ"ב והחזו"א האם לרש"י מהני צוה"פ בפתחים ולחיים בגג הח'

א] מבואר ברש"י (דף ו':) שמבוי העשוי כמין ח' יש לו דין מבוי עקום, ולשיטות שצריך דלתות גם כאן צריך דלתות בעקמימותו. והנה דעת החזו"א (סקמ"א וסק"ז) שגם למבוי העליון יש דין מבוי המפולש וצריך צוה"פ באחד מעקמימותיו. וכתב שלכן רש"י כתב להניח את הדלתות בעקמימות ולא בראש המבוי.

אמנם במ"ב (סימן שס"ד סקי"ג) מובא בשם הפוסקים (ומקורו מהלבוש) שמועיל שני צוה"פ בכניסה למבוי ושני לחיים בעקמימות [ולפ"ז רש"י נקט להניח בעקמימות וה"ה בפתח. ועיין חזו"א שלפי"ז יש לנו מקור שלא עוזר עומד מרובה במקום לחי, דאל"כ ודאי שעדיף להניח את הצוה"פ בפתח ולא יצטרכו לחי].

וצ"ב סברת המשנ"ב, שעד כמה שדינו כמבוי המפולש ויש הלכה שהתיקון יהיה נראה במבוי, א"כ למה לגבי המבוי שבגג זה אחרת. ויש לבאר דהנה בגמ' מבואר שהסברא של רב היא מצד שס"ל פרצת מבוי בצידו בד', והנה כאן לכאורה לגבי המבוי העליון שני הפרצות זה ברוח הרביעית (שאין בה את הדין שפרצת מבוי בד' כמ"ש התוס' ו'. ד"ה אחד), ולפי"ז לכאורה ודאי עוזר לו עומד מרובה. והנה לפי השיטות שכל מה שלא עוזר עומד מרובה במקום העקמומית היינו כי זה פרצה (כמ"ש המשכנ"י סימן קכ"ד), וכאן הרי זה לא פרצה (כיון שזה בראש המבוי), א"כ מצד התיקון של המבוי העליון לא צריך כלום (ואפילו לחי לא צריך בשבילו, וכל מה שצריך לחי היינו בשביל המבואות שברגלי הח'). אמנם לחזו"א (סק"ה) שהטעם שלא עוזר עומד מרובה היינו משום שזה כמו עגול כיון שזה משמש כמבוי אחד וגם לשמואל זה כך, א"כ אמנם צריך לחי בשביל המבוי הגדול אבל אין סיבה שיצטרכו צוה"פ. ויתכן שזה סברת המ"ב. אלא שיש כאן חידוש גדול לפי"ז שרגלי הח' נחשבים מבוי המפולש אפילו שזה פתוח למקום שדינו כמבוי שאינו מפולש [ועיין בזה בחזו"א סקל"ד].

אמנם החזו"א שם ביאר שכל מה שתמיד בראשו זה לא פרצה, זה מצד שלא בקעי בה רבים כיון שזה פתח המבוי, אבל כאן שיש ברגלי המבוי יציאה נפרדת לרה"ר ממילא זה נחשב שגם במבוי העליון יש כאן בקיעת רבים וחשיב כמבוי המפולש. [עוד יש מקום לדון שתמיד בצדו הסברא שזה לא פתח כי אין הדרך לעשות פתח כך אבל כאן ששניהם בראשו והם אותו דבר ודאי דיש לשניהם שם פתח אמנם שם פרצה וודאי שאין לזה וצ"ע]

### פלוגתת הראשונים האם כמין ח' חשיב מבוי עקום וביסוד דין מבוי המפולש

ב] והנה הראשונים הביאו בשם הריצב"א שחלק ונקט שכמין ח' לא חשיב מבוי המפולש. ומשמעות דבריהם שגם אם נסבור כרש"י שצריך תיקון בעקמימותו, אבל בכמין ח' ודאי לא צריך וחשיב מבוי שאינו מפולש [כן דקדק החזו"א (סקמ"ג) מדבריהם]. ובטעם הדבר ביארו הראשונים דמבוי המפולש זה רק אם אנשים עוברים משני הרה"ר אחד לשני, אבל כאן שזה יוצא באותו צד ואין לאנשים סיבה להקיף דרך שם, ממילא ודאי זה לא נחשב כמפולש לרה"ר.

ובפשוטו יסוד מחלוקתם הוא בשורש החומרא דמבוי המפולש, האם הכוונה שכיון שבני המבוי יש להם שני פתחים לרה"ר זה סוג מבוי שיותר טפל לרה"ר, או שזה רק מצד שבני רה"ר משתמשים במבוי למעבר. דאם נאמר כהצד הראשון, ממילא גם כאן הוא פתוח בשני פתחים לרה"ר, אבל אם נאמר כהצד השני שזה צריך לשמש כמעבר, א"כ כאן זה לא שייך.

והנה בלשון התוס' רי"ד מבואר שהדין פרצה מצדו שזה כמפולש זה מצד שבני המבוי יוצאים עם שני הצדדים לרה"ר, וכן הוא בלשון רבינו יהונתן (ב. בד"ה כיצד), והוסיף שאין בני רה"ר עוברים דרך שם אלא רק בני המבוי. אמנם בלשון הרשב"א והריטב"א לגבי בקעי רבים משמע שהכוונה שבני רה"ר עוברים.

והנה היה מקום לומר בדעת הריצב"א שבאמת היסוד של מבוי המפולש זה מצד שהוא פתוח בשני פתחים לרה"ר (ולא מצד עצם המעבר של הרבים), אבל צריך שזה יהיה פתח שבקעי בו רבים, וכל שהרבים לא נכנסים לקצר דרכם אין זה פתח שיש בו בקיעת רבים (ומשו"ה אין זה 'פתח' חשוב כל כך) ולכן זה לא נחשב מבוי המפולש. אמנם יש להוכיח לא כן מהא דמבוי העשוי כנדל לדעת הרשב"א והריטב"א שצריך תיקון רק במבואות שבצד אחד של המבוי והצד השני לא צריך תיקון, וביארו הראשונים שזה מצד שכמין ח' לא צריך תיקון, והנה כאן הרי הפתחים משמשים כמוצא מצד לצד ויש לזה שם בקעי רבים, ואפ"ה כיון שביחס לצורת הכניסה והיציאה של הרבים צד אחד מתוקן, לא חשיב מפולש אפילו שנשאר שני פתחים שיש להם שם פתח של בקיעה. ומשמע שכל הדין מפולש יסודו שמה שיש שני פתחים שמשמשים יחד לעבור מאחד לשני זה מחסר בגדירה של הרשות. ודו"ק בזה. [ועיין ריטב"א ח: בד"ה ועוד דיתכן שנסתפק בסברא זו]

ג] והנה עיין חזו"א (סקמ"ג) שהקשה דהלוא בני המבוי שברגלי הח' הולכים למבוי שבגג הח', וכן בני המבוי שבגג הח' הולכים דרך המבוי שברגלי הח' לרה"ר, ולמה מצד זה אי"צ לפחות תיקון לחי וכמו למוה"ז לרש"י. והוכיח מכאן שבמבוי סגור בצידו האחד שאין כאן אלא נידון של מבוי שאינו מפולש, בזה אין תקנת מבוי עקום, וממילא התיקון שבפתח המבוי יועיל להכל, וכן כה"ג יתכן שיועיל עומד מרובה ע"ש.

### בדברי הריטב"א שלפי ר"י פשוט שמבוי העשוי כמין ח' חשיב כסתום

ד] והנה בעיקר הנידון במבוי העשוי כמין ח', משמעות הריטב"א בדף י': (סוד"ה עושה) שלשיטת ר"י שכל דין מבוי עקום זה רק שיש לו דין מבוי המפולש לרה"ר (ואי"צ תיקון בעקמומיתו), אז אין את הנידון של כמין ח' ובודאי שזה לא נחשב מבוי המפולש. ובפשוטו הביאור בדבריו הוא, שלשיטת ר"י הגדר הוא שזה מבוי אחד ולכן חשיב מבוי המפולש, וממילא נקט הריטב"א שבכה"ג ששני הפתחים לרה"ר הם מאותו צד ודאי לא שייך לדון שזה מבוי המפולש, דהיינו שמה שיש שני פתחים ויש שיוצאים מפתח זה ויש שיוצאים מפתח, זה רק סיבה שצריך תיקון בשני הפתחים אבל זה לא סיבה שיחשב מבוי המפולש או שיהיה לזה דין פרצה (ורק אם הגדר במבוי עקום הוא דחשיב כב' מבואות, אז יש לדון דגם בכה"ג יחשב כמבוי המפולש).

אמנם עיין לקמן (אות י') דברא"ש מבואר שגם לר"י שייך לדון שכמין ח' הוי מבוי עקום לרב.

## בנידון הראשונים במניח פס ד' באמצע המבוי

### פלוגתת הראשונים במבוי רחב כ' שהניחו פס ד' באמצעו מהו שיעור העקמומית לפי רב

ה] מבואר בגמ' (דף י':) בשם שמואל שמבוי הרחב כ' אמות עושה לו פס באורך ד"א ומחלק את המבוי לשני מבואות וכל אחד ניתר בלחי או קורה דהרי הוא פחות מעשר. וכתבו התוס' (ד"ה עושה) שמדובר שאין יותר מעשר בין סוף הפס לכותל רוחב המבוי, שאם יש יותר מעשר א"כ הוי מבוי עקום וגם שמואל מודה כיון שיש בעקמימותו יותר מעשר. ומבואר מדברי התוס' שמה שיש פרוץ מרובה זה עדיין לא סיבה שיחשב מבוי עקום לשמואל [ועיין מה שכתבנו בזה בשיעור הקודם (אות ג')]. אמנם הביאו התוס' דהריצב"א חלק ונקט שכל דין מבוי עקום לא שייך בכמין ח', שכיון שנכנסים ויוצאים לרה"ר באותו פתח ואף אחד לא מקצר משם את דרכו ממילא אין לו דין מבוי עקום.

והנה בפשוטו מה שכתבו שרק ביותר מעשר חשיב מבוי עקום זה מצד שדיברו לשמואל, אבל למאי דקי"ל כרב גם בפחות מעשר כל שיש פרצת ד' חשיב מבוי עקום, וכן הוא ברשב"א ובריטב"א. ועיין ריטב"א דגם אם זה פחות מעשר אבל למוה"ז צריך לחי בעקמימותו לשמואל.

אמנם ברא"ש (סימן י"ב) מבואר שרק ביש עשר כה"ג יש לזה דין מבוי עקום, וכן הוא בטור (סימן שס"ג סעיף ל"ג) ורבינו ירוחם (הו"ד בב"י שם). וצ"ע בטעם הדבר, דהרי הם נקטו שגם בכמין ח' יש דין מבוי עקום, וא"כ למאי דקי"ל כרב זה אמור להיות גם בפחות מעשר (כן הקשה הב"י שם).

### מהלך המג"א והאבן העוזר בדעת הרא"ש

ו] ועיין מג"א (סימן שס"ג סקל"ו) שכתב שבכמין ח' אין לזה שם מבוי עקום אלא בעשר, וכן הוא בביאור הגר"א שם. וצ"ב החילוק [ועיין מרומי שדה]. ועיין אבן העוזר שכתב לבאר, שהרי מבואר בגמ' שהסיבה שחשיב מבוי עקום זה מצד שפרצתו בד', והרי הדין שפרצתו בד' זה רק בבקעי רבים, וא"כ כה"ג שזה כמין ח' שלא בקעי רבים באמת לא חשיב פרצה אלא בעשר.

והנה בפשוטו זה נסתר מהרא"ש בסוגיא דמבוי העשוי כנדל דנקט שכמין ח' זה גם סיבה למבוי המפולש (אף שמדובר שם בפחות מי' דאל"כ שמואל לא היה חולק). אמנם לק"מ, דשם כיון שזה פתוח למבוי הגדול א"כ ודאי יש לזה שם בקיעת רבים וכל הנידון שם הוא רק שחסר לו בשם מפולש (וכנ"ל אות ב'), ובזה הרי הרא"ש נקט דחשיב מפולש (ואין חיסרון במה דהוי כמין ח') וא"ש.

אמנם עדיין צ"ב מהגמ' בדף ו': ששם מדובר בפחות מעשר דאל"כ שמואל לא היה חולק, ואפ"ה מבואר שיש בזה דין מפולש לרב. אמנם יתכן שהרא"ש שם נקט לעיקר כפירוש הראשונים שזה היה כמין ז'. וכל זה דוחק.

### מהלך הט"ז בדעת הרא"ש

ז] אמנם עיין ט"ז (סקכ"ו) הובא במ"ב (ס"ק קמ"ג) שכתב שבפס כיון שאין מבוי בראש הח' כה"ג אין לזה שם מבוי עקום אלא אם יש כאן עשר, דהיינו שרק מתי שיש מבוי בעקמימות יש דין מבוי עקום, אבל כל שאין מבוי אלא פתח למבוי שבצידו זה אחרת, ורק ביש יותר מעשר שזה נחשב ממש מבוי אחד חשיב מבוי המפולש. וצ"ב הסברא. ואולי הביאור הוא שרק מתי שיש מבוי שבכה"ג ביחס למבוי אחד זה פרוץ במילואו, כה"ג זה נחשב כמבוי אחד, אבל כל שאין מבוי שנמצא שביחס לשני המבואות זה כפתח, בזה לא חשיב כמבוי אחד שפתוח לרה"ר. אמנם כל זה ניחא אם יסוד סוגיין הוא מצד שזה כמבוי אחד, אבל למבואר בראשונים שזה מבוי שזה פתוח למבוי אחר שפתוח לרה"ר לכאורה אין מקום לחילוק זה. וצ"ע.

### בהא דלהריצב"א ניחא שאין צריך תיקון בעקמומית

ח] והנה מבואר בתוס' שלריצב"א א"ש שבסוגיא שם אין לזה דין מבוי עקום. וצ"ב שלכאורא סברת הריצב"א היא רק שזה לא נחשב מפולש לרה"ר, אבל הרי מבואר ברב שהתיקון שצריך צריך להיות נראה במבוי ולכן למוה"ז צריך תיקון לחי בעקמימותו גם לשמואל, וא"כ למה כאן זה אחרת, ובריטב"א מפורש שלא צריך פה לחי בעקמומית.

ולכאורה למה שהבאנו בשיעור הקודם (אות י"ב) מהמ"ב (שס"ד סקי"ד) בביאור שו"ת הרא"ש והחזו"א (סקמ"ג) שבמבוי שאינו מפולש אין את החומרות הנ"ל שהתיקון צריך להיות ניכר בכל מבוי, א"כ ניחא שלפי"ד הריצב"א כיון שזה פתוח לאותו צד הרי זה כמבוי שאינו מפולש וכחצר שהתיקון לא צריך להיות דוקא במבוי.

# בדין מבוי העשוי כנדל

## שיטות הראשונים בדין מבוי העשוי כנדל

### האם המבוי הגדול היה מפולש

ט] גמ' ח': איתמר מבוי העשוי כנדל אמר אביי עושה צוה"פ לגדול והנך כולהו משתרי בלחי וקורה א"ל רבא כמאן כשמואל דאמר תורתו כסתום למה ליה צורת הפתח ועוד הא ההוא מבוי עקום דהוי בנהרדעא וחשו לה לדרב אלא אמר רבא עושה צורת הפתח לכולהו להאי גיסא ואידך גיסא משתרו בלחי וקורה. ע"כ הגמ'.

והנה לגירסת רש"י שהגמ' דנה שלשמואל לא צריך צוה"פ, בהכרח מדובר או שזה מבוי שאינו מפולש, או כמו שהביא הריטב"א מרש"י שגם המבוי הגדול היה מבוי עקום, ולכן אפילו שהוא פתוח משני הצדדים לרה"ר אפ"ה הוא לא צריך צוה"פ. ואפ"ה אביי אמר שעשו צוה"פ בצד אחד [ועיין מהרש"א שלמוה"ז הכוונה גם לחי בעקמימות], ורבא תמה עליו שאם ס"ל כשמואל א"כ לא צריך אלא לחי לכל הפתחים דיש כאן רק מבוי עקום, ואם ס"ל כרב א"כ צריך צוה"פ בעקמימותו. ורבא באמת מסיק שמניח צוה"פ בעקמימותו ואת שאר הפתחים מתקן בלחי.

עוד הביאו הראשונים לבאר שמדובר שהמבוי היה מבוי המפולש ולכן אביי עשה לו צוה"פ, ובאמת לא גורסים את הקושיא הראשונה למה צריך צוה"פ. ולפי"ז נשאר שמניחים צוה"פ בגדול כמו שאביי אמר מצד שהגדול הוא מבוי המפולש, ושאר המבואות דינם כמבוי עקום ולרב צריך בצד אחד צוה"פ ובצד אחד לחי.

### הקושיות על שיטת ר"י

י] והנה לשון הגמ' שמניח צוה"פ להאי גיסא ולאידך גיסא עושה לחי, והקשו הראשונים שלר"י לא צריך להניח בעקמימותו כלום אלא בצד אחד צוה"פ ובצד אחד לחי, וא"כ צ"ב לשון הגמ' שמניח באידך גיסא לחי או קורה. עוד הקשו למה הגמ' אומרת בתחילה שזה דלא כרב, הרי אדרבא אם הניח צוה"פ בצד אחד ולחי בצד השני זה כרב.

והנה קשה עוד למה צריך צוה"פ בכל המבואות הקטנים, שיניח אחד במבוי הגדול ולחי בכל הקטנים. ועיין רא"ש שכתב שאם נימא שכמין ח' זה גם נחשב מפולש, א"כ צריך לסגור את המבואות הקטנים דאל"כ הוא מפולש מצד הכמין ח' שלהם. ומבואר ברא"ש שגם לר"י שזה כמבוי אחד לרב אפ"ה כמין ח' חשיב מבוי המפולש (ודלא כהריטב"א דלעיל אות ד'). ועיין רעק"א (תשובה ל"ג) שתמה לפי"ז מה הקשה הרא"ש בתחילה על קושיית הגמ' כמאן כשמואל והקשה הרא"ש דלפי ר"י א"ש אליבא דרב, דהרי כיון שיש כאן גם כמין ח' לכן לא מספיק צוה"פ בראשו לפי רב וכמו שביאר הרא"ש. ואולי כוונת הרא"ש שאין לנו הכרח מה הדין בעשוי כמין ח', ולכן הגמ' לא יכלה לשאול שאלה זו.

והנה באמת סברת אביי שנקט שצריך צוה"פ צ"ב. וברי"ד משמע שנקט כר"י (והיינו דאביי הבין בשיטת רב כר"י ולא כרש"י). ובר"ן כתב שכיון שכאן יש הרבה מבואות קטנות זה חמיר וצריך צוה"פ בגדול.

### המהלך של ר"ת והראשונים בסוגיא

יא] אמנם ר"ת ביאר בדברי הגמ' וכן הוא בלשון הרי"ף והרמב"ם וכן ביארו שאר הראשונים, שמדובר שלמבוי הגדול היו שני שורות של מבואות קטנים משני הכיוונים [והוסיפו שזה לא היה אחד כנגד השני, וביאר הרשב"א שאם זה היה מפולש ממש גם לשמואל זה היה נחשב מבוי מפולש, ועיין לקמן (אות י"ד)], וכה"ג לרב חשיב המפולש או מצד הכמין ל' או מצד הכמין ר', ולשמואל אין כאן דין מבוי המפולש כיון שזה לא פתח מול פתח.

והנה הגמ' אומרת שלצד אחד עושה צוה"פ ולצד אחד לחי, ולרש"י הכוונה שכל מבוי קטן כך דינו שצריך צוה"פ בעקמימותו ולחי בפתחו, וזה הלשון לאידך גיסא. ולגבי המבוי הגדול, אם מדובר שהוא אינו מפולש א"כ מספיק לחי, ואם הוא מפולש הוא צריך צוה"פ בראש אחד.

ובר"ת בספר הישר (במהדו' דבילצקי סימן ש"י) ביאר שלפ"ז אביי ס"ל שכיון שיש כאן כמה צורות שיחשב מפולש מצד כמין ל' ור', לכן כאן החמיר שצריך גם צוה"פ.

והנה לר"י כה"ג לא מספיק שיהיה צוה"פ בגדול כיון שיש כאן מבוי עקום בקטנים מצד עצמם כמין ל'. ובפשוטו צריך בכל הקטנים (שבצד אחד) צוה"פ דאל"כ הם מפולשים מפתח לפתח, ורק במבוי הגדול מספיק לחי. וצ"ב לשון הגמ' לאידך גיסא, הרי המבוי הגדול ביחס לשאר המבואות זה לא לאידך גיסא. ועיין רשב"א וריטב"א שביארו שהכוונה שבצד אחד של המבואות עושה צוה"פ ובצד השני עושה לחי. והוסיף הרשב"א שעושה צוה"פ בראש המבוי הגדול ומדובר באינו מפולש, ובגמ' לא הוזכר חלק זה דאביי כבר אמר לעשות את זה. ולפי"ז מוכרח שבכמין ח' לא חשיב מפולש, דאל"כ כל המבואות הקטנים היו צריכים צוה"פ מצד שהם מפולשים מצד עצמם [ועיין רעק"א שהאריך בביאור הגמ' לפי"ז].

## בהא דבנדל לר"ת לשמואל אין זה כפרצת עשר ובהא דיש כאן בכלל גדירה של עומ"ר

### בהא דלא הוי הכא כמו ביותר מי' דמודה שמואל

יב] והנה מבואר בגמ' שבמבוי העשוי כנדל לשמואל הוי מבוי שאינו מפולש. ועיין חזו"א (סקמ"ב) שהקשה קושיא עצומה, שהרי מה ששמואל חולק על רב זה מצד דס"ל שמבוי פרצתו בעשר וחשיב פרצה מצדו, ולכן אם יש עשר בעקמימות כיון שכל השם מחיצה שלו זה ביחד עם המבוי השני בזה חשיב כמפולש, וא"כ כאן הרי הוא פרוץ מראשו ממש ואין הפרצה בצדו ובזה למה שלא יחשב מבוי מפולש [דהיינו שהדופן השלישי הוא ודאי שייך למבוי הגדול ולא שייך לראותו כחלק מהמבוי הקטן ומשמעות החזו"א שם שטען עוד דבפשוטו אם יהיה פרצה בצדו אחד נגד השני בזה ודאי הוא יחשב מפולש א"כ כאן הרי ההמשך של המבוי הקטן בסופו יש פרצה משני הצדדים זה כנגד זה], וע"ש מה שביאר.

ולכאורה מוכרח מזה כמו שביארנו בשיעור הקודם (אות ב') שיסוד סברת שמואל היא שכיון שזה פתח שלא כנגד פתח לרה"ר לכן לא הוי מבוי מפולש, רק שבפרצת עשר זה כמבוי אחד ולכן חשיב מפולש, אבל כאן שאין פרצת עשר חשיב כמבוי שאינו מפולש. וצ"ע.

### איפה הג' מחיצות של המבואות הקטנים

יג] והנה צ"ב למה המבואות הקטנים הוי רה"י, הרי יש להם רק שני מחיצות. והנה אם מדובר באופן שזה אחד שלא כנגד השני, א"כ יתכן שכל מבוי נסגר בעומד מרובה ע"י סוף רוחב המבוי הגדול וממילא יש לו ג' מחיצות. אמנם אם מדובר שרגלי הנדל הם אחד כנגד השני א"כ אין כאן דופן ג', וצ"ע למה זה בכלל נחשב רה"י [דבפשוטו לא שייך להשתמש אם עומד מרובה כיון שכל עומד מרובה מסלק את העומד מרובה השני וכאן הנידון ביחס לאותה גדירה] .

ועיין חזו"א (סקמ"ב וסקמ"ה ציור ג') שחידש שכל מקום שיש לו שם רה"י חשיב מחיצה, וכיון שהמבוי הגדול הרי יש לו עומד מרובה והוא רה"י, ממילא הוא עצמו חשיב מחיצה ביחס למבואות הקטנים.

## בהא דכתבו התוס' שמדובר שהמבואות הקטנים שלא זה כנגד זה

יד] והנה תוס' (ח': ד"ה מבוי) כתבו שמדובר שהמבואות הקטנים לא היו אחד מול השני. וצ"ב למה כתבו כן. ועיין חידושי הרשב"א שכתב שאם זה היה אחד מול השני גם לשמואל הם היו נחשבים מבוי המפולש. ולפ"ז לרב באמת אין הבדל אם זה אחד מול השני או לא, דבין כה צריך צוה"פ בכל המבואות הקטנים לרש"י, ולר"י צריך צוה"פ בצד אחד של המבואות הקטנים.

### מהלך הב"י בדברי התוס'

טו] אמנם עיין ב"י (סימן שס"ד) שכתב שאם זה היה מפולש אחד מול השני כה"ג לא היה צריך תיקון בעקמימות לרש"י, אלא זה היה כמבוי המפולש רגיל שמספיק צוה"פ בצד אחד ולחי בצד שני. ודבריו צ"ב שהרי כל מבוי הוא מפולש גם מצד כמין ר' למבוי הגדול, וא"כ מצד זה הוא צריך לחי בעקמימות. ובפשוטו מבואר סברת הב"י שכל הדין שזה נחשב עקום זה מצד שהמבוי השני זה ההמשך שלו לכיוון הרה"ר, אבל כאן שההמשך שלו זה המבוי הקטן שמולו, בזה הוא ודאי משתייך לשם והוא לא צריך תיקון בתור חלק מהמבוי הגדול.

ובשו"ת מהר"י בן לב (ח"ג סימן ע"ד) ביאר שבטור שמבואר לא כך זה רק מצד שהמבוי הגדול מחלק בין המבואות הקטנים. ולפ"ז אם כולם היו מבואות גדולים שאין סיבה לראות את המבוי הגדול כמחלק ביניהם באמת צדקו דברי הב"י גם לפי הטור.

והנה צ"ב דבתוס' לעיל מפורש דבמבוי כמין ז' חשיב מבוי עקום גם מצד רגל הז', ולא אומרים שהמבוי שבראש הז' הוא אחד מול השני. אמנם הביאור הוא דבאמת ביחס למבוי שבראשו אין לו דין מבוי עקום ומספיק תיקון בראש אחד מהם, אבל המבוי של רגל הז' הוא בהכרח המשך אחד עם אחד מהחלקים, ומצד זה הוא צריך תיקון באחד מצדדיו. ובאמת גם אצלינו בכה"ג שבקטנים אין צוה"פ בראשם השני כמבואר בב"י, הגדול יצטרך צוה"פ בסופו.

### בדברי האו"ז דשמואל פליג אף באופן שהמבואות הם זה כנגד זה

טז] והנה עיין הגהות אשרי שהביא את האו"ז (סימן קי"ג) שהעמיד את סוגיין בזה כנגד זה, וכן הוא בלשון הרי"ף, וכתב דמה שלשמואל זה מבוי עקום זה מצד שכיון שהמבוי הגדול מפסיק ביניהם ולכן לא רואים את ההמשך של המבוי במבוי הקטן שכנגדו אלא רק שהמבוי הגדול ממשיך אותו. והוסיף שגם לרב אין הכונה שזה מבוי עקום מצד שחולק בנקודה זו, אלא דלרב מצד המבוי הגדול הוא נחשב מבוי עקום.

והנה שיטתו דלא כר"י, דאל"כ היה מספיק לעשות צוה"פ בראש המבוי ובכל שאר המבואות מספיק לחי כיון שכל פילושם הוא עם הגדול, אלא ס"ל כרש"י שגם מצד פילושו עם הגדול זה מחייב תיקון בעקמימותו [ועיקר סברתו זה כהמהריב"ל דלעיל].

### חידוש נפלא בדעת הריטב"א בסוגיין

יז] והנה בפשוטו לשיטת ר"י שהבאנו לעיל שהכוונה שעושה תיקון של צוה"פ רק למבואות שבצד אחד, בהכרח מדובר שהמבוי הגדול הוא סתום דאל"כ יצטרכו צוה"פ בשני ראשיו, שהרי המבואות הצדדיים נחשבים מפולשים כמין ר' עם הצד הפתוח במבוי הגדול. אמנם בריטב"א משמע שהעמיד את סוגיין שהגדול היה מפולש ואפ"ה כתב שמספיק לחי בצד אחד. וצ"ע שלכאורה צדקו דברי הרשב"א שא"כ זה מפולש כמין ר' בצד השני.

ובמאירי כתב שכיון שרואים צוה"פ בראש אחד של המבוי זה מספיק. והדברים צ"ע, דמה זה קשור לתיקון מצד הכמין ר' שביחס לצד השני. וכן זה נסתר מהראשונים בכמין ז' שגם לר"י צריך תיקון בז' או בשני ראשי גג הז'. והמאירי שם באמת לא העתיק דעתם.

עוד צ"ב דבלשון הריטב"א מבואר שאביי ורבא נחלקו לגבי המבואות הקטנים האם חשיבי מפולשים, דאביי נקט שחשיב מבוי עקום ורבא חלק בנקודה זו ונקט שזה חשיב מבוי מפולש גמור. וצ"ב למה לחדש שרבא חולק עליו בקודה זו ולא שרבא ס"ל כרב. וביותר דכתב בסוף שקי"ל כרבא לגבי אביי, וצ"ע דתיפו"ל שהרי קי"ל כרב. ובאמת גם ברי"ף צ"ב שכתב שהלכתא כרבא ביע"ל קג"ם, ותמה בגאון יעקב דמה צריך להגיע לזה תיפו"ל דהלכה כרב.

וראיתי לבאר דהריטב"א נקט שבאמת לרבא מסתכלים שהמשך המבוי הקטן זה במבוי שמולו ולא חשיב עקום, וכיון שבכה"ג זה לא בגדר עקום אין סיבה להחשיבו כעקום עם הגדול וכנ"ל מהב"י, ולכן לא צריך תיקון בשני צידי הגדול דבאמת הקטנים הם לא כעקום עם הגדול. וא"ש מה שפסק כרבא שנפק"מ שזה לא עקום שלכן הגדול לא צריך תיקון בשני הצדדים, שאם זה היה נחשב עקום א"כ לא היה סיבה לייחסו למולו יותר מאשר לגדול. ולפ"ז מבואר דעת הריטב"א כב"י שאם זה נחשב שיש לו המשך זה לא מתייחס למבוי אחר. וצ"ע בכל זה.

ועיקר הדבר מבואר במהריב"ל שכתב שדעת הרמב"ם היא שתמיד צריך תיקון בעקמימותו כרש"י, ובמבוי העשוי כנדל כתב שצריך תיקון רק בראש המבואות הקטנים שבצד אחד של המבוי, משום שהתם שיש להם המשך במבוי אחר רק זה סיבת הפילוש שלהם ולא מצד המבוי הגדול.

שיעור מספר 14 – י"א טבת פ"ג

# בדין מבוי הכלה לרחבה

## ביסוד הדין מבוי המפולש

### לכאו' נתחדשו ב' הלכות בדין מבוי המפולש

א] מבואר בגמ' דמבוי שאינו מפולש נתקן בלחי או קורה, אמנם במבוי המפולש לרה"ר בשני צידיו נחלקו התנאים האם צריך דלת בצד אחד ולו"ק בצד שני או שמספיק צוה"פ בצד אחד ולו"ק לצד שני. ודעת הרשב"א שקי"ל שצריך דלתות, אמנם דעת רוב הראשונים כרב שמספיק צוה"פ.

והנה בהא דבעינן צוה"פ ולא עוזר לו"ק או פס ד', לכאורה יש בזה שני טעמים: טעם אחד שצריך ג' מחיצות שלימות, דאפילו שמדאורייתא ב' מחיצות ולחי זה מספיק אבל מדרבנן צריך ג' מחיצות שלימות. וכן הוא בתוס' י"ב: וברשב"א בעבודת הקודש (סי"ג סע"ו) וברשב"א ובריטב"א דף צ"ד. (ד"ה במאי עסקינן) שכתבו שצריך ג' מחיצות שלימות בין בחצר ובין במבוי ולמדו מסוגיין, ומבואר בדבריהם שלכן כתוב בגמ' שזה תלוי בר"י ורבנן שלר"י ששני מחיצות מדאורייתא והמחיצה השלישית זה מדרבנן מועיל לחי, משא"כ לרבנן שצריך מחיצה מדאורייתא לכן החמירו שזה יהיה מחיצה גמורה, ולכן גם בחצר שאין דין מפולש אפ"ה צריך ברוח השלישית עומד מרובה.

אמנם מצאנו עוד חומר של מבוי המפולש, שאפילו שמצד המחיצות הנצרכות יש לו ג' מחיצות ולחי בצד ד' אבל כיון שהוא מפולש משני צידיו לרה"ר או כרמלית יש דין שצריך דוקא צוה"פ מצד אחד. ודבר זה מבואר בכמה דוכתי: **א.** בחידושי הר"ן דף י"א. (ד"ה שכן התרתה) כתב שלא עוזר עומד מרובה מצד אחד ולחי מצד שני. **ב.** בפשוטו הא דמבואר בגמ' (ו'.) שפרצת ד' אוסרת בצדו הרבה אחרונים נקטו שזה רק מדין מפולש, וגם אם זה מדין פרצה אבל בכנגדו ודאי דלא חשיב פרצה אלא זה רק מצד מפולש. **ג.** בפשוטו כל הסוגיא דמבוי הכלה לרחבה לפי דעת ר"י (בסוגיא דמבוי עקום) שלא צריך תיקון בעקמימותו, הרי מצד החצר יש עומד מרובה ואפ"ה הגמ' דנה שהמבוי אסור. **ד.** וכן מבואר במבוי כמין ח' שהראשונים אסרו מדין מפולש גם לר"י, והרי כל המקום מוקף ג' מחיצות.

### צ"ע בזה בדברי הראשונים

ב] והנה הגמ' (בדף ז'.) שואלת שאם ברה"ר מכאן ובקעה מכאן מועיל צוה"פ, כ"ש שמועיל בבקעה מכאן ובקעה מכאן. ועיין ראשונים שהקשו שיש כאן חידוש שגם כה"ג צריך צוה"פ. ועיין תוס"ר ותור"פ שתירצו שזה פשיטא שהרי צריך ג' מחיצות. וצ"ע שהרי כאן נתחדש שגם לא מועיל עומד מרובה וזה עוד הלכה חוץ מהדין ג' מחיצות. וכן צ"ע דברי הראשונים הנ"ל בדף צ"ד. שלמדו שחצר צריך ג' מחיצות שלימות מהא דכאן מבואר שצריך צוה"פ, והרי כאן יש חומר מיוחד מדין פילוש ובפשוטו לכן כתוב שצריך דוקא צוה"פ ולא עומד מרובה [וא"כ מנ"ל ללמוד מכאן את ההלכה שצריך ג' מחיצות שלימות, וזה אף בחצר שאין בה דין פילוש].

### י"ל דבסוגיין נתחדש דבעינן מחיצות שלימות, ורק מכח זה נתחדשה במבוי ההלכה הנוספת של פילוש

ג] וצ"ל שהחיסרון של פילוש הוא בכח הגדירה של המחיצה השלישית, ואם היה דינו שמספיק לחי בזה לא היה חיסרון של פילוש, ורק כיון שנתחדש שצריך ג' מחיצות גמורות בזה עומד מרובה לא מועיל שכיון שיש בקיעת רבים זה מבטל העומד מרובה, משא"כ בחצר לא נתחדשה הלכה נוספת זו של פילוש אבל לעולם יש בה את גוף יסוד הדין שנתחדש בסוגיין שצריך ג' מחיצות שלימות. דהיינו שכוונת הראשונים להוציא מסוגיין שיש דין ג' מחיצות שלימות, אבל מה נחשב שלימות זה כבר כל מקום לפי עניינו. וכן הוא בלשון הר"ן בדף ח': שהחיסרון במבוי שזה לא פתח משא"כ בחצר שזה פתח. ודו"ק בזה.

### האם יש דין פילוש בפתוח לקרפף יותר מבית סאתים

ד] והנה תוס' חידשו [וכן הוא ברא"ש (סימן ח') והובא בבה"ל (סימן שס"ד ס"א בד"ה וצדו)] שקרפף יותר מבית סאתים שמדרבנן אסור לטלטל בו הוא כמו כרמלית ומבוי הפתוח אליו משני צדדים חשיב כמו רה"ר מכאן ובקעה מכאן, דהיינו דהיה מקום לדון שמקום זה הרי הוא רה"י גמור שהוא מוקף ד' מחיצות ורק יש חומר מדרבנן לדונו ככרמלית והיה מקום לדון שזה לא עושה מפולש שרק מפולש למקום שיש לו חיסרון מחיצות חשיב מבוי המפולש, ומבואר בתוס' שזה כמו כרמלית, דהיינו שמקום זה מדרבנן הרי הוא כאין לו מחיצות. אמנם בעבודת הקודש (שער ב' אות ז') משמע שאין איסור אלא בנפרץ במילואו, ומשמע שבזה יועיל לחי. ויתכן שס"ל שכיון שיש לו מחיצות אפילו שמדרבנן הוא אסור בטלטול הוא לא עושה שם מפולש [והנה לא מפורש בתוס' שבזה לא יועיל עומד מרובה, דבזה יש לדון שכיון שזה מקום סגור זה לא נחשב שיש כאן בקיעת רבים דהרי הוא סתום ויתכן שבזה מועיל עומד מרובה כמו בחצר. אמנם להכרעת החזו"א (סימן ס"ה סקל"א) שבכנגדו גם ללא בקיעת רבים זה אוסר א"כ לא יעזור כאן עומד מרובה].

### האם יש דין בפלוש בפתוח למקום שאסור בטלטול מדין עירובי חצירות

ה] והנה אפילו שנתחדש שצריך ג' מחיצות שלימות ולא מועיל עומד מרובה, אמנם כל זה ביחס לדין גדירה של המקום כלפי שהוא יהיה חלוק מכרמלית, אבל כל שהוא כבר גדור מכרמלית וכל הנידון הוא לחלקו מרשות האסורה מצד ערובי חצרות, בזה מועיל לחי וקורה, ולכן מבואר בסוגיין שלחלק בין המבוי והחצר מספיק בלחי אפילו שכל מה שהוא רה"י זה ביחד עם מחיצות החצר, דיש כאן שני סוגיות שונות [וכן הוא בשו"ע (סימן שס"ד ס"א) ועיין בב"י שהמקור הוא מסוגיין]. ובפשוטו הביאור הוא שמפולש זה למקום שיש לו חיסרון מחיצות, משא"כ מקום שכלי חצר מותר לטלטל שם א"כ אין לו חיסרון בשם מחיצות, וממילא אין לזה שם מפולש רק שיש כאן עוד הלכה שהוא פרוץ למקום האסור ובזה מועיל לחי [ועיין רשב"א בחידושיו (בד"ה וא"ת) מה שהביא בשם התוס', ובפשוטו בא לבאר כנ"ל למה בפתוח לחצר שאינה מעורבת לא חשיב כמפולש. אמנם בלשונו מבואר כי זה אותו סוג שימוש. וצ"ע].

אמנם עיין מאמר מרדכי (סימן שס"ד סק"ד) שהביא משו"ת הר"ן (סימן ע"ב) לגבי מעשה שהיה שם שהיה עיר מוקפת חומה והנידון היה לחלק בין רשות העכו"ם לרחוב היהודים, וכתב שדינו כמבוי המפולש וצריך צוה"פ מצד אחד. ומבואר שאף שכל האיסור הוא מצד עירוב (שהרי כל העיר הייתה מוקפת חומה) אפ"ה יש לזה דין מבוי המפולש. וזה דלא ככל הפוסקים בתחילת שס"ד וכנ"ל.

### ישוב שיטת הר"ן עם המבואר בסוגיין

ו] אמנם בפשוטו הדבר נסתר מסוגיין שמבואר שגם אם לא עירבו בני החצר עם המבוי אפ"ה המבוי לא נחשב מפולש אלא הוא נתקן בלחי. ועיין במאמר מרדכי שכתב ליישב שבסוגיין מדובר שהיה צוה"פ בראש המבוי.

אמנם עיין חזו"א (סקל"ג) שכתב שלא יתכן לומר כן שהרי סתם מבוי הוא פתוח בראשו [וכן הוא בתוס"ר בסוגיין]. ועוד שאם היה צוה"פ בראשו גם אם למבוי היה חיסרון של פילוש מצד שנפרצה חצר כנגדו, אבל כיון שיש עומד מרובה בראש החצר זה מועיל, דבפשוטו מדובר גם באופן שבמקום פתח המבוי לחצר אין עומד מרובה מצד החצר כמבואר בראשונים שרק כתבו שיש גיפופים ד' ובהכרח שכל מה שזה גדור זה רק מצד העומד מרובה שבפתח החצר, והר"ן שנקט כשיטת ר"י שהתיקון לא צריך להיות דוקא במבוי ודאי שזה היה עוזר [וגם אם נימא שבפתח החצר היה רק פס ד' והעומד מרובה היה בצד שפתוח למבוי, אבל כיון שזה רה"י הוא עצמו מחיצה וכדהאריך בזה החזו"א (סקמ"ב ומ"ה)]. ובפשוטו מבואר לפי"ד המאמ"ר שלא עוזר עומד מרובה רק במבוי שאינו מפולש, אבל לא במבוי המפולש המתוקן בצוה"פ. ואינו מסתבר דהרי יש על זה ק"ו.

ובפשוטו צ"ל בישוב דעת הר"ן, שבסוגיין מדובר שבני החצר עירבו לעצמם, וכל מה שנקט הר"ן דחשיב ככרמלית רק אם לא עירבו לעצמם. והסברא לחלק, דדעת הרשב"א שבלא עירבו ויצאו כלים מהבית לחצר אין לטלטלם אלא בד"א, דהינו שכלפי כלי בית זה כרה"ר, משא"כ בעירבו אפילו שבני החצר אסור לטלטל משם אבל זה ודאי לא כרה"ר [וראיתי מבאים שכן הוא במהרי"ט (סימן צ"ד)].

[והנה לכאורה עד כמה שהתחדש שמבוי צריך ג' מחיצות וכן התחדש שכל שהוא פתוח למקום שיש לו חיסרון מחיצות משני צידיו חשיב מבוי המפולש, א"כ מבוי הפתוח לחצר ולחצר יש תורת גדור מרה"ר אמנם המבוי כל מה שהוא נחשב גדור מרה"ר זה ביחד עם מחיצות החצר, א"כ יש לו דין מבוי המפולש שהרי יש לו שני פתחים לרה"ר, ובסוגיין מבואר שאין לו דין מבוי המפולש. ומבואר שמה שמחסר בגדירה שלו זה תלוי במצב המבוי ולא בדין המחיצות של המבוי. והנה היה מקום לומר שזה רק אם יש הבדל לחי בין המבוי לחצר וכלפי הדין פילוש יש מחיצה שעושה שהוא לא מפולש לרה"ר. אמנם מבואר בתוס"ר שגם בפרוץ במילואו לחצר אין בו חיסרון מצד דין פילוש, דהיינו שהשם מפולש זה חיסרון נפרד שאינו בדין ג' מחיצות אלא זה הלכה בעיקר הרשות האם פקע ממנה שם רה"י או לא. וצ"ע עדיין הגדרים בזה].

## ביאור שיטת רש"י בסוגיין

ז] הגמ' בדף ז'. מביאה שרב יהודה אמר בשם רב שאם יש בקעה מכאן ומכאן צריך צוה"פ מצד אחד ולחי וקורה מצד אחר, ורב יהודה הוסיף דאם היה מבוי כלה לרחבה אינו צריך כלום, דהיינו שמותר לטלטל שם כדין חצר המעורבת. והנה יש כאן נידון מצד שהוא פרוץ לרחבה וממילא חסר לו בדין עירובי חצרות, ולזה חידש רש"י שהרחבה חשיבא כמקום שאין בו דיורין שהוא לא אוסר על החצר כלל. אמנם רב יהודה בא לחדש שגם אם הרחבה פרוצה כנגדו לרה"ר, שבזה היה מקום לדון שהוי כמבוי המפולש דהרי הרחבה זה המשך המבוי וא"כ המבוי פתוח לרה"ר משני צדדים, וחידש רב יהודה שאפ"ה אין לו דין מבוי המפולש. וההכרח בגמ' שיש כאן חידוש בדין פילוש הוא בתרתי: א'. דאל"כ פשיטא שהרי אין כאן נידון אחר. ב. שהרי רב יהודה אמר את זה כהמשך למימרת רב שדיבר בדין פילוש.

והנה מזה שר' יהודה דיבר על רחבה ולא על חצר, משמע שאם זה היה חצר ודאי שדיורי החצר היו אוסרים על המבוי, ואפילו שמספיק לחי לחלק ביניהם, בהכרח מבואר ברב יהודה שכל שנפרץ במילואו חשיב שאין כאן לחי, שכיון שזה לא נראה לבני המבוי הוי כחצר קטנה שנפרצה לגדולה דלא חשיב מחיצה.

והגמ' שואלת סתירה מהמימרא של רב שמבוי שכלה לחצר ונפרצה חצר כנגדו שחצר מותרת ומבוי אסור. והנה יש לדון מה הטעם של רב דהמבוי אסור – האם מצד שזה פרוץ לחצר ומצד דין עירובי חצרות, ולפ"ז כלי חצר יכול לטלטל וכן אם עשו עירובי חצרות אין חיסרון, אמנם יתכן לבאר שהחיסרון הוא מצד מפולש לרה"ר. והגמ' נקטה שמצד החצר אין חיסרון ורק מצד שזה מפולש, והמקור לזה הוא מהא דרב דיבר בנפרצה כנגדו ובהכרח שהחיסרון מצד דין פילוש. אמנם צ"ב מנ"ל לגמ' שאין חיסרון של חצרות, דאולי מדובר שעירבו או שנפק"מ לכלי חצר. וביארו תוס' שמזה שנקט חצר ולא רחבה מבואר שאפילו שזה חצר ויש כאן נידון של דיורים אין חיסרון אלא מצד דין פילוש, ובהכרח שנראה מבחוץ חשיב לחי.

והנה צ"ב מה יסוד מחלוקתם. ובדין חצרות מבארת הגמ' שנחלקו האם מועיל לחי שנראה מבחוץ. אבל צ"ב מה המחלוקת לגבי גדרי מפולש. והגמ' מבארת שקמיפלגי בדר' יוסף שאמר שאם זה כלה לצידי הרחבה זה אסור ואם לאמצע הרחבה זה מותר. וביאר רש"י שאם זה כלה לצידי הרחבה זה ודאי אסור לכו"ע, ונחלקו באופן שזה לא כלה לצידי הרחבה אלא לאמצע, שלשמואל חשיב אינו מפולש ולרב חשיב מפולש. ותמהו הראשונים דהרי כולם מודים לדינו של רב יוסף שחידש שבכלה לצידי רחבה אסור. ומצאנו בזה ג' מהלכים בראשונים:

א. שמדובר בזה כנגד זה שרבה אמר שזה אסור אף בכלה לאמצע רחבה, וכוונת הגמ' שהם חולקים במה שמבואר בר' יוסף דלא כרבה. וכן הביאו הראשונים מר"ח שיש כאן מחלוקת בין רב יוסף לרבה ובזה פליגי רב ושמואל. אמנם יש ראשונים שנקטו שרב יוסף מודה לרבה, ולפי"ז צ"ב מה הלשון בדר' יוסף, הרי ודאי מודים למה שר' יוסף אמר. והרשב"א הקשה על פירושו של ר"ח שהיה צריך לומר וקמיפלגי ברב יוסף ורבה.

ב. עיין רשב"א (ז': ד"ה בעירבו במאי פליגי) וריטב"א (ח'. ד"ה ולמאי) ובתור"פ (ח'. ד"ה בשעירבו נמי וכו') שכתבו שכוונת הגמ' שנחלקו בכלה לצידי הרחבה האם חשיב מפולש או לא, דהיינו שפשטות לשון רב יהודה שמדבר בכל מקרה וגם בנפרץ מצדו וס"ל שכיון שיש גיפוף בצד השני זה לא נראה כמפולש. והנה קשה שהרי רב יוסף אמר שבכלה לצידי הרחבה אסור. ותירצו הראשונים שאת זה הוא אמר לאחר שרב ששת החזירו שאין כאן מחלוקת.

ג. אמנם ברש"י מבואר שרבה לא חולק, וכן מבואר בדבריו שמדובר בכלה לאמצע הרחבה, דבכלה לצידי הרחבה הרי רב יוסף אמר שאסור. ולפי"ד רש"י כתבו התוס' לבאר את דברי הגמ', שהכוונה שהם חולקים בסברא המבוארת ברב יוסף שיש נידון מיוחד האם חשיב מפולש מצד צורתו, שלולא דברי ר' יוסף היה מקום לומר שהכל תלוי אם יש לחי או שאר חלוקה בין החצר למבוי, אמנם לפי דבריו דמבואר שיש חילוק בצורתו האם הוא חשיב מפולש, א"כ שייך להעמיד בזה מחלוקת האם הוא חשיב מפולש. עוד הוסיפו התוס' שכיון ששמואל ס"ל שזה לא נידון משום לחי א"כ צ"ב למה המבוי לא נחשב כמפולש, הרי יש פה תרתי לריעותא שזה גם כלה לצידי רחבה וגם אינו נידון משום לחי, ולכן הביאה הגמ' שמדובר בכלה לאמצע הרחבה.

והנה הגמ' אחרי זה אומרת שאין סיבה לומר שזה מרב וזה משמואל, משום שרב ששת אמר שמה שרב אמר שאסור מדובר בלא עירבו, דהיינו שאין כאן איסור מצד מפולש אלא רק מצד חצרות, ואם עירבו באמת מותר. ולפ"ז גם יש ליישב הסתירה מרב יהודה לרב, דרב אסר מצד שלא עירבו וברב יהודה זה כמו עירבו כי לא צריך עירוב חצרות, או שמדובר שבאמת עירבו. והנה מה דברב באמת אין איסור מצד מפולש, היינו כי מדובר שזה לא בצדו וכה"ג באמת גם שמואל דיבר וכנ"ל. והנה קשה דהרי רב אמר ונפרצה חצר כנגדו, ומזה הגמ' דייקה שיש כאן נידון של פילוש. וביארו הראשונים שלפי דחיה זו צ"ל כמבואר בגמ' לקמן שרב בא לחדש שמה שיש בחצר פתח כנגד פתח זה לא מבטל ממנו שם רה"י.

והנה לפי הראשונים שהגמ' בתחילה הבינה שרב יהודה דיבר גם בנפרץ מצדו מצד שסתם את דבריו, צ"ב איפה זה השתנה. וצ"ע. [הושמט פה ע"פ הרב שליט"א].

והנה תוס' (בד"ה בעירבו) כתבו שלפי"ד רש"י מה שהגמ' עונה כאן שעירבו וכאן שלא עירבו זה לא היה בימי רב יוסף. וצ"ע מנ"ל דבר זה. ועיין מהרש"א שביאר שכונתם שלפי רש"י **יתכן** שזה לא היה בימיו, דהרי גם להו"א של הגמ' נחלקו בלא כלה לצידי הרחבה. אמנם לשאר הראשונים שלהו"א מדובר גם בצידי הרחבה, א"כ בהכרח החזרה היתה בימיו.

## ביאור שיטת ר"י

ח] עיין תוס' שהביאו בשם ר"י לבאר שרחבה זה מקום שצריך עירובי חצרות, והגמ' בתחילה הבינה שרב יהודה שאמר שבכלה לרחבה אינה צריכה כלום זה מצד שס"ל שאין כאן מפולש משום שזה כלה לרחבה, וכן אין כאן דין חצרות מצד שלחי שנראה מבחוץ עוזר, וביארו תוס' שמדובר גם בכלה לצידי הרחבה ונפרצה חצר כנגדו. ובפשוטו היה מקום לבאר שמסתימת דבריו משמע שדיבר בכל מקרה (ואף בלא עירבו, ומזה מוכח שנראה מבחוץ נידון משום לחי), אמנם תוס' הוסיפו שזה ודאי שאם זה לא היה נחשב לחי וזה כלה לצידי הרחבה זה היה נחשב מפולש, ורק כיון שזה נחשב לחי לכן זה לא נחשב מפולש.

ורב שאמר שמבוי הכלה לחצר חצר מותרת ומבוי אסור חולק בשניהם. ודיוק הגמ' שהוא חולק מצד מפולש הוא מצד שהרי הזכיר ונפרצה חצר כנגדו. ומדובר דוקא בצידי הרחבה דאל"כ ודאי שזה לא מפולש. והגמ' נקטה שהוא אוסר גם מצד חצרות בלא עירבו מכח כמה דיוקים: א. מזה שנקט במילואו דהיינו שאין לחי, והרי אם יש חיסרון של מפולש גם לחי לא מועיל. ב. מזה שלא נקט שנפרץ לקרפף שאין בו דיורים, חזינן שיש כאן סיבת איסור גם מצד חיסרון עירוב. ג. מצד שלא ביאר להדיא שזה כלה לצדי רחבה, ומשמע שיש אופן שאסור גם בכלה לאמצע רחבה והיינו מצד חצרות בלא עירבו, דבכלה לאמצע רחבה אין חיסרון של פילוש.

והנה צ"ע מנ"ל לגמ' שרב ס"ל שחשיב מפולש גם אם היה לחי, אולי כל מה שס"ל דחשיב מפולש היינו כי לשיטתו אין כאן לחי והרי תוס' נקטו שבאין לחי ובצדו אין צד להתיר. וצ"ל דמזה שרב בא להעמיד חידוש שיש בעיה של פילוש, ואם זה רק כשאין לחי זה פשיטא, ובהכרח שבא לומר שגם אם יש לחי זה אסור.

והגמ' מביאה את רב ששת שכאן בעירבו כאן בלא עירבו. ועיין גאון יעקב (בד"ה ורב) וכן נקט רעק"א בשם המהרש"א שלפי ר"י רב ששת מדבר על רב יהודה [דהיינו, שלפי רש"י הוא הולך על רב אבל לפי ר"י הוא הולך על רב יהודה], וכוונתו שלא כמו שסברנו שלרב יהודה נראה מבחוץ נידון משום לחי, אלא באמת זה לא נידון משום לחי, ומה שאין איסור חצרות זה מצד שמדובר בערבו. ולפי"ז בהכרח שרב יהודה דיבר לאמצע הרחבה ולכן לא חשיב מפולש, דהרי אם אין לחי וזה לצידי הרחבה זה ודאי אסור. ולפ"ז לא קשה מרב שאסר מצד חצרות דהרי הוא דיבר בלא עירבו.

והנה צ"ב שהגמ' בתחילה דייקה שסתימת דברי רב יהודה משמע שהתיר תמיד (אף בכלה לצדי הרחבה) ובמה זה נשתנה. וכתבו תוס' שני ביאורים: או שכיון ששניהם זה רב, אז עד כמה שחזינן שס"ל לרב שנראה מבחוץ לא הוי לחי א"כ בהכרח שהמימרא של כלה לרחבה זה באמצע. עוד כתבו שכיון ששניהם זה רב מה שסתם כאן ביאר כאן. ובפשוטו הכוונה כדביאר הגאון יעקב שכיון שביאר במימרא של כלה לחצר שיש איסור מצד מפולש וזה בנפרץ לצדו, בהכרח שבכלה לרחבה מדובר באמצע [ובפשוטו מבואר כמו שכתב המהרש"א שגם למסקנא רב דיבר מצד שני איסורים]. והנה לפי"ז המימרא של רב יוסף שרב יהודה דיבר רק בכלה לאמצע, זה לאחר ששמע מרב ששת, אבל בתחילה סבר לא כך [והנה צ"ב מה החידוש במימרא של רב יהודה בכלה לרחבה, והרי בכלה לאמצע הרחבה תוס' כתבו שזה פשיטא שמותר. ועי' מהרש"א].

והנה הגמ' בהמשך מקשה שאין חידוש במימרא של רב, שהרי הדין שזה לא נידון משום לחי זה הפשטות של המשנה בחצר קטנה שנפרצה לגדולה, ואם הוא בא לחדש שהחצר מותרת הרי זה משנה שחצר שהרבים נכנסים לה בזו ויוצאין לה בזו רה"ר לטומאה ורה"י לשבת. והגמ' עונה ששם זה שלא כנגד זה וכאן זה כנגד זה, והגמ' שואלת שלרבה שמדובר בזה שלא כנגד זה עדיין צ"ב, והגמ' דוחה שהייתי אומר שהמשנה זה רק לגבי לחייב את הזורק לתוכה מרה"ר, וכאן כתוב שזה מותר.

### קושיות על מהלך ר"י מסוף סוגיין

ט] ועיין רעק"א וגאון יעקב (בד"ה ורב) שהקשו קושיא עצומה דבפשוטו גם למסקנא נשאר שרב אסר מצד שני דברים – גם מצד שלא עירבו, וגם מצד מפולש וכגון בכלה לצידי הרחבה או זה כנגד זה, וא"כ מה הגמ' שואלת על רבה שמדובר בזה שלא כנגד זה, הרי זה רק ביחס למקרה של חצרות שהאיסור הוא רק מצד שלא עירבו, אבל ביחס למקרה של מפולש שהאיסור הוא מצד פילוש יתכן מדובר גם בכנגד זה וגם כה"ג כתוב שחצר מותרת [אמנם לשלט"ג לקמן שלרב יוסף אסור גם החצר א"ש]. ועוד הקשה הגאון יעקב מה הגמ' שואלת בתחילה מה רב חידש, הרי הוא חידש שיש איסור מפולש בצדו. ויתכן שכיון שזה לא לחי הוא פשיטא.

ועיין חזו"א (סימן ס"ה סק"ל) שכתב שאפילו שגם למסקנא היה אפשר לבאר שרב דיבר גם מצד פילוש, אבל רב ששת הרי קיבל שרב דיבר בלא עירבו דהיינו שכל סיבת האיסור היא מצד שלא עירבו, ולא חידש כלום מצד דין מפולש, ולפי"ז בהכרח מדובר זה שלא כנגד זה דאל"כ יש כאן עוד איסור. וכן אין לומר שהחידוש הוא מצד מפולש, שהרי הוא לא אסר מצד מפולש. אמנם מתוס' שכתבו שרב יהודה סתם ולא פירש שבצידי רחבה אסור משום שמה שסתם כאן פירש כאן במימרא השנייה, מבואר להדיא שגם למסקנא מבואר במימרא שם איסור מצד פילוש בכלה לצידי רחבה.

ואולי אפשר לומר שכוונת הגמ' שהרי רב לא אמר מפורש באיזה מקרה דיבר שהמבוי אסור מצד פילוש, וא"כ אין לנו מקור מדבריו שדיבר בזה כנגד זה דיתכן שרק בא לאסור במצידו, ורק במימרא שאסור מצד חצרות בזה רב בא לומר שגם במקרים שאין איסור מצד פילוש יש איסור מצד עירוב ובזה אמר שחצר מותרת, וא"כ בשלמא אי נימא שהדוגמא שאין איסור מצד פילוש היא גם בזה כנגד זה (ודלא כרבה), א"כ גם על מקרה זה רב אמר שהחצר מותרת, אבל אם כה"ג אסור כדקאמר רבה, א"כ הרי במימרא הזאת רב דיבר בזה שלא כנגד זה ואין לנו מקור מדבריו שחצר מותרת אפילו בזה כנגד זה. וצ"ע בזה.

ועיין רעק"א שהקשה עוד קושיא עצומה, דמבואר בגמ' בתחילה שרב יוסף אמר שרב יהודה ודאי אמר כך כדחזינן מהמעשה של עובדא דרעותא, והנה תוס' הרי ביארו שבכלה לאמצע הרחבה אין צד לאסור מצד פילוש ופשיטא שמותר, והנה למסקנא בהכרח שהמעשה היה שם לאמצע הרחבה, וא"כ איך בתחילה הכריח משם שמותר גם בצידי הרחבה, הרי שם זה היה באמצע הרחבה והרי בכה"ג אין צד לאסור, ואפילו אם משם יש ראיה שזה נחשב לחי דמדובר שלא עירבו, אבל זה לא ראיה להתיר בצידי הרחבה דכאן יש איסור מצד מפולש. ועוד דלמסקנא בהכרח מדובר שם בעירבו דאל"כ זה אסור. ולכאורה צריך לדחוק שבתחילה נקט מכח סתימת הוראת שמואל שמדובר גם בצד, ולמסקנא בהכרח מדובר באמצע, ועיין חזו"א (סק"ל). וצ"ע בזה.

## ביאור סוף תוד"ה דאי

### ביאור קושיית התוס'

י] עיין תוס' (בד"ה דאי בסופו) שהקשו לביאור רש"י למה הגמ' לא אמרה בחצר שפתוח למבוי וברגילה בו דמבוי אסור ואפילו שזה לא במילואו. וצ"ב קושייתם הרי זה משניות שיש דין עירובי חצרות והרי עכשיו רב חידש שזה לא נחשב לחי וכמבואר בגליון לקמן ח'.. ועיין חזו"א (סקכ"ו) שכתב שתוס' נקטו שרב שאמר מבוי אסור בא לחדש שכל סיבת איסורו היא מצד שלא עירבו אבל לא מצד שהוא פרוץ לחצר, וממילא גם בצורה כזו יש את החידוש הנ"ל, דהיינו שאין החידוש שנראה מבחוץ זה לא לחי אלא עיקר החידוש החלק שאין חיסרון של פילוש, ובזה הרי גם אם נפרץ לא במילאו יש את החידוש שהמבוי מותר שהרי אם הוא היה מפולש לא עוזר אלא צוה"פ.

### ביאור תירוץ התוס'

יא] ותירצו התוס' שאם היה מדובר בכה"ג פשיטא שזה פתח גמור ולא אתו רבים ומבטלי מחיצתא. ובפשוטו כוונתם כמו שביאר המהרש"א שכל שיש גיפופים במבוי ודאי שהחצר מותרת ואין כאן חידוש שאין כאן אתי רבים ומבטלי מחיצתא.

והנה דברי התוס' צ"ב כמו שהקשה הבית מאיר (סימן שס"ה ס"ג) דהרי בחצר עצמה יש גיפופים וזה פתח גמור ואפ"ה מבואר שיש כאן חידוש שלא אומרים שיש דין פילוש, וא"כ מה משנה האם המבוי יש בו גם גיפופים או שאין בו גיפופים. עוד הקשה רעק"א שהגמ' שואלת שמה החידוש ברב הרי זה משנה שחצר שהרבים נכנסים בזו ויוצאים בזו רה"י לשבת, והרי שם זה פתח גמור גם מבחוץ, וכאן רב בא להשמיע שגם כה"ג שמצד המבוי זה פרוץ אפ"ה זה לא חשיב פרוץ לרה"ר.

ולכאורה יש לומר דעיקר סברת התוס' דגם אם היה דין מפולש בחצר אבל כאן שזה פתוח למבוי לא חשיב מפולש לרה"ר, ובזה כתבו התוס' שרק אם מצד המבוי אין שום גידור א"כ שייך לראות שזה כחלק מהמבוי וחשיב פרוץ לרה"ר, אבל אם זה גדור גם מצד המבוי א"כ ודאי שזה לא נחשב כגדור כפרוץ לרה"ר.

### מו"מ בזה בדברי התוס' להלן שכתבו שלא מהני גיפופין לפילוש של המבוי

יב] והנה תוס' כתבו לגבי שיטת ר"י שגם אם המבוי לא נפרץ במלואו אפ"ה חשיב מפולש, ובהכרח שמה שכתוב נפרץ במלואו היינו משום שיש כאן נידון גם מצד חצרות. ומבואר מדברי תוס' שגם בפתוח לחצר ויש גיפופים אפ"ה זה סיבה לאסור מצד מפולש, וזה דלא כדביארנו בתוס' כאן שלגבי חצר כל שהוא פתוח למקום אחר שחלוק ממנו אין שום חידוש.

והנה עיין רעק"א בגליון הש"ס שהקשה על דברי התוס' הנ"ל שהרי חזינן שהחצר מותרת מצד שיש לה גיפופים, ואם במבוי יש גיפופים אין סיבה שהוא יהיה אסור. והנה דבריו צ"ב שבחצר אין דין פילוש ולכן כל שהיא חלוקה מהחצר אין סיבה לאסור, אבל במבוי שיש דין פילוש ממילא מה יעזור שיש לו גיפופים. ובפשוטו רעק"א נקט כדעת האבן העוזר שיש דין פילוש גם בחצר, וכאן מה שאין דין פילוש היינו משום שזה פתוח למבוי ולא לרה"ר, ולכן דימה את הדברים.

ויתכן לומר בדעת תוס' שגם אם ס"ל כהאבן העוזר אבל ס"ל שלגבי המבוי כיון שאין לו תורת רה"י אלא על ידי מחיצות החצר דאל"כ הוא רק גדור בשני מחיצות, לכן תמיד חשיב כמפולש, ובזה הוא חלוק מהחצר שיש לו עומד מרובה בשני הצדדין ויש לו תורת רה"י גם ללא המבוי, ממילא בזה היא לא נחשבת מפולש כי היא מפולשת למבוי ולא לרה"ר. ולפ"ז מיושב גם דברי התוס' דידן שלגבי החצר כיון שיש לו תורת מחיצות מצד עצמו בזה לא שייך לדון שהוא כפרוץ לרה"ר אלא אם אין שום הבדל בין המבוי אליו [אמנם עדיין אינו מוכרח, דכאן שזה פתוח למבוי שהוא לא חלוק מהחצר כיון שאין לו תורת מחיצות בלעדיו יתכן שזה גם חיסרון

שיעור מספר 15 – ט"ו טבת פ"ג

# בדין פילוש בחצר

## בביאור הדין שכלה לחצר לא חשיב מפולש

א] מבואר בגמ' למסקנא דמבוי הכלה לרחבה אם זה לאמצע הרחבה מותר. ודעת רבה שזה רק בזה שלא כנגד זה, ומשמעות רש"י שכולם מודים בזה, אמנם ר"ח והרשב"א נקטו שזה מחלוקת. ועיין רשב"א שנקט שהלכה שגם זה כנגד זה מותר כמשמעות הגמ' בע"ב שאין הלכה כרבה [אמנם להלכה קי"ל (שס"ג ג') שבזה כנגד זה אסור].

ועיין רש"י שכתב דגם בכלה לצידי הרחבה שאסור זה כדין מבוי עקום, וכתב שכאן שמואל מודה מצד שזה כמו יש בעקמימותו עשר, ומשמע שאם זה יהיה פחות מעשר באמת זה לא יהיה מבוי עקום לשמואל. וברשב"א כתב שהביאור בגמ' הוא מצד שקי"ל כרב שמבוי עקום אסור, ויתכן שכוונתו דמדובר אפילו באין בעקמימותו עשר.

### הא דאין פה דין פילוש גמור אלא זה רק מיחזי כמפולש

ב] והנה מבואר ברש"י שגם במקום שחשיב מפולש זה רק מצד שזה נראה כמפולש, אבל מעיקר הדין לא הוי מפולש. ועיין אבני נזר (סימן רס"ב סק"ו ז') שהקשה דהניחא לשיטת ר"י שכל הדין מבוי עקום הוא מצד שזה כמבוי אחד, א"כ יתכן שכל הדין מפולש הוא רק באופן שהוא עצמו פתוח לרה"ר אבל כאן המבוי הוא לא פתוח לרה"ר אלא לחצר, אבל לרש"י שצריך תיקון בעקמימות וביארו הראשונים שכל אחד זה כמבוי לעצמו, ומבואר שגם אם זה לא פתוח ישר לרה"ר אלא פתוח למקום שפתוח לרה"ר זה סיבה שיחשב מפולש, א"כ למה שכאן זה לא יחשב מפולש. ומבואר שיש הבדל אם הוא פתוח למבוי שפתוח לרה"ר או שהוא פתוח לחצר. וצ"ב טעם הדבר.

ובפשוטו הביאור הוא כמבואר בבית מאיר (סימן שס"ה ס"ג) ובקרן אורה (ז. בד"ה גמרא בסופו) ובחזו"א (סימן ס"ה סקל"א) שבחצר אין דין פילוש, ולכן רק בפתוח למבוי שיש בו דין פילוש שייך לדונו כמבוי המפולש, משא"כ בפתוח לחצר שאין בו דין פילוש בזה לא שייך להחשיבו כמבוי המפולש.

### יש מבארים דהא דאין פילוש בחצר הוא משום שיש לה מחיצות שלימות

ג] והנה בטעם הדבר שבאמת בחצר אין דין פילוש, דעת הבית אפרים (סימן כ"ה בד"ה והחילוק) וכן דעת הקרן אורה בסוגיין שזה מצד שיסוד הדין פילוש הוא מדין אתי רבים ומבטלי מחיצתא, ובמקום שיש לו ד' מחיצות גמורות בזה אין חיסרון, ולכן רק מבוי שמתוקן בלחי בזה יש חיסרון פילוש משא"כ חצר. והנה בבית אפרים משמע שנקט שהכוונה שמדובר שלחצר יש עומד מרובה בשני צדדים, ואין ההיתר באופן שיש לה רק פס ד' בצד אחד. אמנם ודאי דבפשוטו מדובר בחצר גם במקרה שאין עומד מרובה בצד שפתוח למבוי אלא יש שם רק פס ד', וכמבואר בלשון התוס' וכן הוא בעבודת הקודש (שער ב' ה"ו). אמנם יתכן שבחצר שיש דין פס ד' זה כמו מחיצה שלימה ולכן בזה אין חיסרון של פילוש, משא"כ במבוי [וכך יל"פ בכוונת הקרן אורה]. אמנם לפי"ז אם יהיה במבוי עומד מרובה משני צדדים זה יהני. וכן הוא שיטת הגאון יעקב (ח'. בד"ה אבל).

אמנם בחידושי הר"ן (דף י"א.) מפורש שלא עוזר עומד מרובה בשני צדדים במבוי המפולש, וכן הוא גירסתנו ברשב"א בעבודת הקודש (שער א' הלכה פ"ד).

עוד קשה על דברי הבית אפרים שלמד שזה לא הבדל מהותי בין חצר למבוי, דא"כ בכה"ג שהמבוי מתוקן בלחי שזה לא שם ד' מחיצות אין שום סיבה שלא יהיה לו דין פילוש אף שהוא מפולש לחצר ולא לרה"ר שהרי יש כאן בקיעת רבים, ורק שאת המחיצות של החצר זה לא מבטל משום ששם יש עומד מרובה, אבל את המבוי שיש לו רק לחי אין סיבה שזה לא יבטל. והרי אם יהיה מבוי המפולש ויתקן את חציו בעומד מרובה משני צדדים ואת החצי השני בלחי ודאי שזה לא יעזור, וא"כ למה שכאן זה יהיה יותר טוב [ובפשוטו זה קשה גם לדברי הקרן אורה].

### מהלך החזו"א שבחצר לא שייך בקיעת רבים

ד] אמנם בחזו"א (סק"י) ביאר שיסוד ההבדל הוא שחצר זה לא נחשב בקיעת רבים, משא"כ מבוי זה נחשב בקיעת רבים [וכן מבואר בלשון הר"ן בדף י"א.]. ולפי"ז א"ש שזה נחשב שהוא פתוח למקום שאין בו דין פילוש.

אמנם עדיין צ"ע שכאן שמצד אחד זה רבים ומצד שני זה לא בגדר רבים, א"כ ממנ"פ, אם זה נחשב רבים א"כ גם בחצר זה צריך להיחשב כפילוש, ואם כיון שיוצאים דרך החצר זה נחשב שזה לא רבים, א"כ גם ביחס למבוי לא שייך הדין שזה נראה כמפולש שהרי זה לא יציאה של רבים. ועיין חזו"א (סקכ"ו במוסגר ובסוף סקל"א) שכתב שהגדר דרבנן הוא שאותה בקיעה – ביחס למבוי זה נחשב בקיעת רבים וביחס לחצר זה לא נחשב בקיעת רבים. ולפי"ז נתחדש שכיון שזה פתוח למקום שהבקיעה לא נחשבת בקיעת רבים לכן זה לא נחשב מבוי המפולש.

### מהלך האו"ש דבחצר מהני עומד מרובה בכל הרוחות משא"כ במבוי

ה] ולכאורה לדעת האו"ש (פי"ז משבת הט"ז בד"ה והנה) שגם בחצר יש דין פילוש רק שחצר ניתרת גם בעומד מרובה בכל רוחותיה משא"כ במבוי [והארכנו בזה בסוגיא בדף ה':], א"כ א"ש טפי, שבאמת גם בחצר זה בקיעת רבים רק שיש כאן הלכה שלגבי חצר מועיל עומד מרובה ולגבי מבוי לא מועיל, ולכן כל שזה נראה המשך המבוי זה אסור וכנ"ל.

### הא דהמבוי לא נחשב מפולש ממש לרה"ר אף שמחיצותיו הם מחיצות החצר

ו] והנה בעיקר המבואר בסוגיין שכיון שזה פתוח לחצר שאין בו דין פילוש לכן מעיקר הדין זה לא נחשב מפולש ולכן בכלה לאמצע החצר זה מותר, יש כאן חידוש גדול, דהניחא אם המבוי יש לו מחיצות לבד וכל הנידון הוא שיש ממנו פתח לחצר שפתוחה לרה"ר בזה שייך לדון שהוא לא פתוח לרה"ר, אבל עד כמה שהמבוי אין לו שם מחיצות כיון שהוא רק שתי מחיצות וכל השם רה"י שלו זה רק ביחד עם מחיצות החצר במקום הפתח שיש שם עומד מרובה [כן הוא ברשב"א בעבודת הקודש שער ב'], וכיון שלגבי מבוי בקיעת רבים זה מבטל את השם של הגדירה א"כ למה שזה לא יחשב שביחס למבוי יש כאן בקיעת רבים ואין כאן מחיצות.

ואפשר לומר בשתי לשונות ליישב את זה: או שהקובע הוא מה המקום שנמצאות בו המחיצות, וכיון שהמחיצות נמצאות בחצר ששם זה לא בקיעת רבים ממילא זה נחשב שאין למבוי בקיעת רבים. אמנם יותר מסתבר לומר שיש כאן שני נידונים, שצריך בתחילה שזה יהיה רה"י ולזה מצטרף מחיצות החצר, אמנם בשביל הדין שלא יהיה מפולש בזה מספיק מה שהמבוי לא פתוח לרה"ר.

אמנם היה מקום לומר שזה רק אם המבוי גדור בלחי מהחצר שבזה בתור גדרי מבוי הוא כמחיצה לעצמו. אבל מבואר בסוגיין שגם אם נראה מבחוץ לא נידון משום לחי אפ"ה זה מותר בכלה לאמצע הרחבה, ומבואר בתוס"ר (בד"ה ואם איתא) שגם אם המבוי כלה לחצר במלואו לפי ההו"א של הגמ' שגם כלה לצידי החצר מותר זה היה מותר רק שזה יאסר מצד חצרות [ועיין עבודת הקודש (ש"ב ה"ו)], דהיינו שאפילו שגם החצר לא חלוקה כלל מהמבוי אפ"ה כיון שלמבוי יש שם רה"י והוא לא פתוח אלא למקום שבו אין דין פילוש, ממילא הוא לא חשיב מבוי המפולש מעיקר הדין.

והנה עיין חזו"א (סקל"ח ואילך) שדן במקום שהחצר פתוחה למבוי ויש ביניהם פרצה יותר מעשר שכל תיקון החצר זה על ידי המבוי, האם הלחי שבראש המבוי יעזור לחצר (דאף שלחי לא מהני לחצר מ"מ כיון שמהני למבוי הרי החצר פתוחה למקום סתום). וכן במקרה הפוך שהמבוי סתום, האם הפס ד' שבראש החצר יעזור למבוי. ונטה לומר שזה עוזר וכן הביא מהמ"ב. ובפשוטו בתוס"ר הנ"ל שכתב שחצר שפרוצה במלואה למבוי (מבלי שיש לה כלל גיפופין) אם אין חיסרון עירוב הכל מותר ובזה רצה להעמיד את הדין של כלה לרחבה, משמע שגם הלחי שבראש המבוי מועיל כה"ג (דהא אין לחצר פס בכה"ג, וכל מה שאפשר להתירה היינו רק מכח הלחי שבראש המבוי).

## דין פילוש במבוי ומחלוקת המג"א והאבן העוזר בחצר

### דין פילוש במבוי בב' רוחות אחת כנגד השנייה

ז] מבואר בסוגיא דיש דין מבוי המפולש שצריך צורת הפתח מצד אחד ולחי או קורה בצד שני. ובפשוטו לא מועיל עומד מרובה אלא צריך גדירה גמורה [עיין בשיעור הקודם]. והנה הדוגמא המקורית זה שהרוח המזרחית והמערבית פרוצה. ובפשוטו גם אם יש פתח זה שלא כנגד זה אבל כל שזה בצד שאחד מול השני חשיב פילוש.

והנה לגבי פרצה בצדו שלרוב האחרונים זה מדין פילוש זה אוסר רק היכא דבקעי בה רבים. ויש לדון האם גם בראשו זה כך. והחזו"א בסימן ס"ה סק"י צידד שרק בבקעי רבים חשיב מפולש, אבל אם אחד מהפתחים לא בקעי ביה רבים לא חשיב מפולש, וכן נקט בסימן ע"ד סק"א. אמנם בסימן ס"ה סקל"א חזר בו ונקט שגם ללא בקעי ביה רבים חשיב מפולש, ובסקל"ה ובסק"ס נסתפק בזה [ובפסקי הרי"ד (דף ו'.) נקט שזה כדין פרצה רגיל דהיינו שרק בבקעי בה רבים אסור. אמנם בריא"ז (הל"א ול"ב) מפורש שבכנגדו לא צריך בקעי בה רבים].

ובפשוטו באית ליה גידודי זה ודאי לא חשיב מפולש אף בזה כנגד זה. אמנם בסקנ"ח וס"ה הסתפק החזו"א שגם כה"ג יחשב מפולש באופן של זה כנגד זה. אמנם בסימן פ"ו סוף סק"ד נקט דלא חשיב מפולש.

### פלוגתת האחרונים בדין פילוש בחצר, והמחלוקת עפי"ז בביאור סוגיין

ח] והנה המג"א והט"ז (סימן שס"ה סעיף ב') נקטו שבחצר אין הלכה של פילוש רק שצריך שיהיה ג' מחיצות כדינם וכותל ד' בפס ד', והוכיחו דבר זה מהא דמבואר בשו"ע ס"ג שאם המבוי נפרץ לחצר זה כנגד זה המבוי אסור והחצר מותר, ומבואר שאין בחצר דין מבוי המפולש אפילו שהוא מפולש נגד רה"ר. וכן הוא פשטות המשנה שחצר שהרבים נכנסים בזו ויוצאים בזו רה"י לשבת, וזה מצד שאין דין פילוש בחצר. וכן הוא במהרש"ל (דף ח':) ובמהדורא בתרא ותו"ח ושאר אחרונים שם בדעת רש"י. וכן הוא בחידושי הר"ן בדף ח': שדחה הגירסא שיש דין מפולש בחצר, וכן הוא בדבריו בדף י"א. ע"ש.

אמנם האבן העוזר חלק ונקט שגם בחצר יש דין פילוש. וכתב שהמשנה שחצר שהרבים נכנסים בזו ויוצאים בזו הוי רה"י, מיירי כמבואר ברש"י בדף כ"ב: שהיה גידודי בכניסה לחצר, אבל בחצר ללא שום גידודי זה נחשב פילוש. וע"ש שהוכיח דבר זה מהא דרב לא אמר מימרא שחצר שפתוחה בשני הצדדים לרה"ר מותרת בזה כנגד זה, ולמה דיבר דוקא בכה"ג שפתוחה למבוי, אלא בהכרח שבעלמא יש דין פילוש בחצר, ובא לחדש שבכלה למבוי זה אחרת. והנה בפשוטו ודאי האבן העוזר מודה שהגידודי המבוארים פה זה סוג גידודים שרק עוזרים לגבי חצר שזה לא יהיה מפולש, אבל לגבי מבוי ודאי שזה לא מספיק כמבואר ברשב"א (ש"ב הכ"ב) שרק אם עומדים לגדור או שיש שם אשפה חשיב שזה לא בקעי בה רבים, רק שחידש האבן העוזר שלא הכוונה שחצר מופקעת מדין פילוש אלא ששם צריך בקיעת רבים גמורה שיחשב בקיעת רבים [ועיין אבני נזר (סימן רס"ב סק"ח)].

ומה שהוכיחו האחרונים מהדין של חצר הפתוחה למבוי שרב אמר שחצר מותרת, דחה האבן העוזר ששם כיון שהוא פתוח למבוי זה אחרת, ומה שהחמירו במבוי שזה כנגד זה אסור והחצר מותרת והרי בשניהם יש דין פילוש, כתב האבן העוזר לחלק כי בחצר יש גיפופים וניכר שהוא לא פתוח לרה"ר. וצ"ב שהרי תוס' (דף ז': ד"ה בעירבו) כתבו שגם אם המבוי לא נפרץ במילואו זה אסור. וצ"ל דבחצר היא יותר רחבה מהמבוי ולכן זה עדיף (כלומר שלא רק שיש לה גיפופין שמבדילים בינה לבין המבוי, אלא צורתה היא שהיא יותר רחבה מהמבוי ונמשכת לצדדים, ולכן היא נראית כפתוחה למבוי ולא לרה"ר, ועדיף מגיפופין בעלמא שמבדילים בין המבוי לחצר).

[והיה מקום לומר באופן אחר, שבזה חצר יותר קל שכיון שזה לא עומד לרבים לא אסרו מצד מחזי].

והנה עיקר הדבר מבואר במהרש"א בגירסתו ברש"י ח': שבקושיית הגמ' שלרבה זה כנגד זה אסור כתב שה"ה חצר. ובהמשך כתב רש"י מפורש שחצר שפתוחה למבוי מותרת אפילו זה כנגד זה, וביאר המהרש"א שאם החצר פתוחה משני צידיה לרה"ר הוי מפולש אבל אם פתוחה למבוי שפתוח לרה"ר לא הוי מפולש [א"ה: יש פה קריאה מחודשת בדברי המהרש"א].

### לפי האהעו"ז למה אין במבוי דין פילוש גמור שהרי גם בחצר יש דין פילוש

ט] והנה עיקר הדבר צ"ב, שעד כמה שבחצר יש דין פילוש ובמבוי יש דין פילוש, ובמבוי עקום חזינן שאפילו שזה לא פתוח לרה"ר זה נחשב מפולש, א"כ למה כאן זה אחרת. וצ"ל שבשני מבואות ששניהם זה אותו סוג שימוש ואותם דיני מחיצות בזה שייך לדון שזה כדבר אחד שפתוח לרה"ר, אבל חצר ומבוי שזה שימושים שונים בזה ודאי אין לזה שם מפולש כיון שזה לא פתוח ישר לרה"ר, ולכן גם המבוי שאסור זה רק מצד מחזי כמבואר ברש"י, ובחצר אין את הדין מחזי וכמושנ"ת.

והנה עיין אבני נזר (סימן רס"ב סק"ט) שהקשה ממבוי העשוי כנדל דמבואר שאפילו שזה כלה לאמצע המבוי ויש פתח בזה שלא כנגד זה וזה אסור. ובפשוטו אינו קשה כלל, דכל סברת האבן העוזר זה רק בכלה לחצר שזה שימוש אחר וכנ"ל, אבל אם שניהם מבואות בזה נאמר הדין של מבוי עקום שזה אסור.

### האם יש דין מבוי עקום בחצר

י] והנה עיין מג"א (סימן שס"ג סקכ"ז) שכתב שאין דין מבוי עקום בחצר. והיה מקום לומר שזה לשיטתו שאין דין פילוש בחצר. אמנם עיין כו"ח (תניינא סימן כ"ג) שנקט שזה גם לאבן העוזר. ולפי"ז יש לומר דמה שבסוגיין מבואר שללא שזה נראה כמפולש מותר, זה מצד שכל שזה פתוח לרשות אחרת כל יסוד איסורו הוא מדין מבוי עקום, וזה רק במבוי ולא בחצר. וצ"ע בזה.

## ביאור סוגיין לדעת האבן העוזר

### צ"ע הביאור בסוגיין לפי האבן העוזר

יא] והנה הגמ' שואלת מה החידוש שחצר מותרת, הרי זה הדין של חצר קטנה שנפרצה לגדולה, והגמ' עונה שכאן זה בקעי רבים, והגמ' שואלת הרי יש משנה שחצר שהרבים נכנסים מכאן ויוצאים מכאן רה"ר לטומאה ורה"י לשבת, והגמ' עונה שהיה אפשר לומר שרק זה שלא כנגד זה מותר ורב חידש אפילו בזה כנגד זה. והנה מבואר בגמ' שאפשר להעמיד את המשנה בזה כנגד זה, וצ"ב הרי יש דין מפולש בחצר. וצ"ל שהכוונה באית ליה גידודי. ולפ"ז צ"ע מה הגמ' שואלת שאפשר ללמוד משם, הרי שם יש גידודי וכאן אין גידודי והחידוש הוא שכלה למבוי זה לא מפולש [וכבר הקשו כן הבית מאיר (סימן שס"ה ס"ב ד"ה תו עיין) והאבני נזר (סימן רס"ב סק"ח)].

ובדוחק צ"ל שהגמ' מדמה כלה למבוי לאית ליה גידודי. ולפ"ז הגמ' דוחה שאולי אית ליה גידודי מותר רק בזה שלא כנגד זה, וממילא גם בכלה למבוי זה כך. אלא שצ"ב הקשר בין שני הדברים, דבמבוי יש רק נידון אחד האם יש מחזי או לא, אבל כאן שיסוד ההיתר הוא באית ליה גידודי מה הצירוף האם זה מצדו או זה כנגד זה.

### י"ל דנידון סוגיין לא היה מצד פילוש אלא מצד אתו רבים

יב] וי"ל באופן אחר, דהנה מבואר בגמ' שיש כאן חידוש בחצר שהיא מותרת. ובפשוטו הצד לאסור זה מצד שיש בחצר דין פילוש ורב חידש שאין בחצר דין פילוש, ולאבן העוזר הכוונה שהנידון הוא האם יש דין פילוש בחצר הכלה למבוי. אמנם יש מקום לומר שהגמ' לא דנה מצד דין פילוש שיסודו שכיון שזה פתוח לשני רה"ר זה בטל לרה"ר, אלא מצד חיסרון אחר שכיון שרבים עוברים מצד לצד יש כאן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, ולכן לא עוזר מה שיש כאן גידודי, שזה רק סברא כלפי החיסרון של מפולש אבל מצד חיסרון של אתו רבים שזה מבטל את המחיצה זה לא משנה[[16]](#footnote-16), ולכן דבר זה אפשר ללמוד מהמשנה, והגמ' דנה שביחס לחיסרון זה יש לחלק בין כנגדו או זה כנגד זה. וצ"ב עומק הסברא בזה [עיקר הנקודה שבאנו להעמיד, שהגמ' דנה מצד חיסרון אחר ולא מצד גדרי מפולש ולכן הסברות של מפולש לא יועילו כאן].

### עפי"ז ביאור דברי התוס' לעיל

יג] והנה תוס' לעיל (ד"ה דאי) כתבו שמה שרב לא דיבר בנפרץ שלא במילואו, היינו משום שבזה פשיטא שהחצר מותרת. וצ"ע שהרי תוס' אחרי זה (ד"ה בעירבו) כתבו שלגבי דין פילוש אין הבדל אם יש גיפופים או לא, ומה הביאור שכאן כתבו שבנפרץ במילואו הוא יותר פשוט. עוד הקשה רעק"א שהרי במשנה של חצר יש גיפופים משני הצדדים ומשם הגמ' מדמה ולומדת לסוגיין, ולפי"ד התוס' הרי אין שום מקור משם כיון דהכא הוי פירצה.

אמנם להנ"ל יתכן שבאמת כאן לא היה נידון של פילוש – או מצד שבחצר זה ודאי שאין פילוש, או מצד שזה כלה למבוי, ורק היה נידון מצד אתו רבים וכלשון התוס', ולגבי זה כתבו התוס' שבזה כל הנידון הוא רק באופן שהמבוי לא מחולק מהחצר דאז שייך לדון שיש כאן רבים שיבטלו המחיצות, אבל אם יש ביניהם פתח זה ודאי שמה שזה פתוח למבוי זה לא סיבה לאסור[[17]](#footnote-17). ומה שכתבו לקמן שאם יש חיסרון לא עוזר גידודים היינו כי שם דנו ביחס למבוי שזה נידון של מפולש. אמנם עדיין עיקר הסברות צ"ב.

### לפי האבן העוזר למה אין דין פילוש בחצר מצד עצם הפילוש שלה למבוי

יד] והנה מבואר באבן העוזר שאם המבוי פתוח זה כנגד זה רבה ס"ל דהמבוי אסור והחצר מותר, וכן הוא ברש"י למבואר במהרש"א וכן הוא לפי חלק מהראשונים בתחילת הסוגיא שעל זה רב דיבר ואסר מצד פילוש. וצ"ע שאם יש בחצר דין פילוש א"כ איך היא מותרת, הרי המבוי אסור וא"כ זה מפולש לכרמלית. וכל מה שביארנו לעיל שאין דין מפולש למבוי היינו כי הוא מותר, אבל עד כמה שהוא לא גדור ובאמת יש בו איסור טלטול למה שלא יהיה כאן פילוש. ולראשונים שאין דין פילוש בחצר א"ש, אבל אם יש דין פילוש צ"ע. ובהכרח צריך לדחוק שכיון שזה רק מצד מחזי ולא שבאמת הוא נחשב מפולש, כה"ג זה לא עושה מבוי המפולש, ואין זה דומה לקרפף שעושה מפולש דהוא כרמלית גמור. וצ"ע.

### הוכחת האבן העוזר מדברי התוס' בדף צ"ד. ודחייה עפי"ד התורא"ש ותור"פ

טו] והנה האבן העוזר הוכיח דבריו שיש דין פילוש בחצר מהתוס' בדף צ"ד. (ד"ה מאי), דהנה מבואר במשנה שם שחצר שנפרצה לרה"ר משתי רוחותיה אסורה, והגמ' שואלת שאם זה פחות מעשר למה בשתי רוחות זה חיסרון ומה זה שונה מרוח אחת שזה לא חיסרון. ועיין תוס' שהקשו דקושיית הגמ' לא מובנת, דרוח אחת אפילו שזה פרוץ מרובה על העומד הרי זה הדין שחצר ניתרת בפס ד', אבל משתי רוחות כל שזה פרוץ מרובה על העומד אין כאן ג' מחיצות. וכתבו ליישב שסתם חצר ברוח ד' זה רק פס וכאן נפרצה עוד רוח, והגמ' שואלת שכמו שהרוח השנייה שנפרצה זה לא חיסרון כך הרוח השלישית שנפרצה זה לא חיסרון. והקשו שלמה באמת אין כה"ג חיסרון של מפולש כמבואר בפ"ק. ותירצו שמדובר שנפרצה למבוי או לחצר אחרת שבזה מספיק לחי או פס ד' בין שניהם. ועיין מהרש"א שכתב שכוונת תוס' שבאמת היה עומד מרובה, ולכן הגמ' שאלה שכמו שרוח אחת עוזר כי זה עומד מרובה ה"ה בשנים. והקשו התוס' שעדין יש חיסרון של מפולש, ותירצו שמדובר בפתוח למבוי או לחצר אחרת. וכתב האבן העוזר דמבואר בתוס' שגם בחצר יש דין פילוש.

אמנם עיין תוס"ר ותור"פ שכתבו שכוונת תוס' שמדובר בפרוץ מרובה, והגמ' שואלת שזה טוב כי מדובר בפרוץ למבוי או לחצר. וע"ש שתירצו עוד שהיה עומד מרובה ואז לא קשה כלל, ומבואר דלא כאבן העוזר. אמנם בתוס' הדבר דוחק, שהרי בתחילה הקשו כדבר פשוט שאם יש פרוץ מרובה זה חיסרון ולא הזכירו מדין פילוש, וכשתירצו שמדובר בדופן השני והשלישי הקשו מהדין פילוש, ואם כוונתם בפרוץ מרובה לא הוצרכו להקשות יותר ממה שהקשו בתחילתם שזה פרוץ מרובה. אמנם גם בתוס"ר הסדר כתוס' ואפ"ה מפורש שהכוונה בפרוץ מרובה. וצ"ע.

והנה בעיקר תירוץ התוס' שזה פתוח למבוי או לחצר, בפשוטו הכוונה שלא עירבו עירובי חצרות. והנה מבואר שם במשנה שנפל בשבת זה אסור לר' יוסי. ועיין גאון יעקב וחזו"א (סימן ק"ז סקי"א) שתמהו שהרי מבואר בתוס' י"ז. (ד"ה עירב) שאם זה רק חיסרון מחיצות בזה גם ר"י מודה דיש דין הותרה שזה לא נאסר באמצע שבת, ורק בחיסרון מחיצות הוא חולק.

### הוכחת האבן העוזר מתוס' בדף י"א. ודחיית האור שמח

טז] עוד הוכיח האבן העוזר מתוס' בדף י"א. (ד"ה אילימא), דהנה הגמ' שם דנה שלא עוזר צוה"פ מארבע רוחות, והגמ' שואלת שבפחות מעשר זה ודאי עוזר, והקשו תוס' שאולי זה כמ"ד שצריך דלתות ולא עוזר צוה"פ, וכתבו שכאן זה פתוח לבקעה ולכו"ע מהני צוה"פ. וצ"ע קושייתם, הרי הדין דלתות זה מדין פילוש ובחצר אין דין פילוש, אלא בהכרח שגם בחצר יש דין פילוש. וזו ראיה עצומה [ועיין אבני נזר רס"ב].

אמנם עיין או"ש (פי"ז משבת בד"ה אבל) שכתב לדחות ע"פ יסודו שיש דין פילוש בחצר ורק שעוזר עומד מרובה, וא"כ כאן שאין עומד מרובה יצטרכו דלתות.

## ביאור שיטת הריא"ז

### הדינים העולים מדברי הריא"ז

יז] והנה עיין שלט"ג שהביא מהריא"ז שבמבוי הכלה לחצר אם הוא זה כנגד זה גם החצר אסורה. והיה מקום לומר שלגבי הדין של חצר שהרבים נכנסים בזו ויוצאים בזו באמת שם מותר תמיד, רק שכאן שהחצר הוא כחלק מהמבוי לכן זה גרע. אמנם עיין בפסקי הריא"ז (אות ל"ב) דכתב מפורש שגם בחצר הרבים נכנסים בזו יוצאים בזו בזה כנגד זה הוא אסור. ובפשוטו גרס כמו הגירסא שהביא בחידושי הר"ן (דף ח':) שהגמ' אומרת ולרבה דאמר בזה כנגד זה אסור מתניתין נמי בזה שלא כנגד זה, דמפורש לפי"ז שהחומרא של מבוי היא גם בחצר. אמנם מפורש בדבריו שזה רק בזה כנגד זה, אבל זה שלא כנגד זה בחצר מותר ובמבוי אסור ע"ש [דהיינו דהדין פרצת ד' ודאי שאין בחצר, וכן אפילו בזה כנגד זה אם זה לא אחד מול השני כה"ג אין לזה דין פילוש בחצר, ודלא כאבן העוזר שחצר כמבוי גם לגבי פרצת ד' בצדו. ויתכן שלדבריו הגדר הוא שכה"ג זה אסור מצד פרצה ובחצר לא נתחדש דבר זה[[18]](#footnote-18)].

והנה בדבריו שם מבואר עוד שנקט שבאופנים שאסור בסוגיין כגון בזה כנגד זה או בכלה לצידי הרחבה בזה גם החצר אסורה, דהיינו שהגמ' העמידה שהאיסור שרב אמר מצד חצרות (ולא מצד פילוש) זה רק בכלה לאמצע הרחבה, אבל בכלה לצידי הרחבה שזה איסור מצד מפולש שם גם החצר אסורה. וצ"ל הטעם שכיון שזה נראה כהמשך המבוי האסור, ממילא גם היא אסורה (אע"פ שבזה שלא כנגד זה אין איסור בחצר).

### בהו"א מפורש שיש חילוק בין חצר למבוי ומה השתנה במסקנא

יח] והנה צ"ע דהרי הגמ' בתחילה העמידה את רב מצד פילוש וא"כ מפורש שאפשר לחלק שהמבוי מותר והחצר אסורה, וא"כ גם אחרי שרבה אמר שזה כנגד זה אסור אולי זה רק המבוי ולא החצר. וצ"ל שאם בכל המקרים אסור א"כ בהכרח הסברא היא שהעומד מרובה שבחצר לא עוזר ביחס למבוי, דהיינו דשייך לחלק שביחס לחצר זה גדור וביחס למבוי זה לא גדור, אבל לאחר שמסקינן שבכלה לאמצע החצר וזה שלא כנגד זה מותר, והביאור הוא שכיון שבמקומו זה נחשב לא בקעי בה רבים ממילא גם המבוי גדור, א"כ בהכרח שמה בזה כנגד זה אסור זה מצד שהחצר אסורה כה"ג ג"כ. וצ"ע. ובקרן אורה כתב שלמסקנא שאין הכרח לחלק כה"ג לא מחלקים.

### דברי הריא"ז לגבי מבוי העשוי כנדל

יט] והנה עיין בריא"ז (אות ל"ו) שכתב לגבי מבוי העשוי כנדל דבהכרח מדובר שהמבוי הגדול היה מפולש, דאל"כ זה כמו כלה לאמצע הרחבה שאין איסור. דהיינו שנקט שלשיטתו שבחצר יש דין פילוש ממילא אין הבדל בין מבוי שכלה לאמצע הרחבה למבוי שכלה למבוי אחר, ולכן כתב שהחילוק הוא בין אם זה כלה למקום שהוא עצמו מפולש למקום שהוא לא נחשב כמפולש.

שיעור מספר 16 – י"ז טבת פ"ג

## [המשך השיעור הקודם]

# דעת הרשב"א בדין פילוש בחצר

## ביאור שיטת הרשב"א בדין פילוש בחצר

### בדברי הרשב"א נראה חילוק בחצר בין אם רבים בוקעים בה או לא

א] עיין **רשב"א בעבודת הקודש** (שער א' הלכה פ"ד) שכתב וז"ל: היתה חצר פרוצה משני רוחותיה לרשות הרבים אפילו זו כנגד זו ורבים בוקעים בה נכנסים בזו ויוצאין בזו, אם יש לה צורת הפתח מכאן ולחיים או פס ד' מכאן מותרת, ואצ"ל אם יש לה צורת הפתח מכאן ומכאן או עומד מרובה מכאן וצורת הפתח מכאן[**והגאון יעקב** (ח'. ד"ה ומבוי) גרסעומד מרובה מכאן ועומד מרובה מכאן]. עכ"ל. והנה בפשוטו ודאי משמע שלא עוזר עומד מרובה מצד אחד ולחי מצד אחר. ולכאורה מבואר שיש דין פילוש בחצר.

וצ"ע דבסימן י"ג ובפרט בהלכה פ' כתב מפורש שבחצר עוזר עומד מרובה מכאן ופס ד' מכאן. וצ"ל ששם דיבר בסתם חצר שאין רבים בוקעים בה, וכאן דיבר ברבים בוקעים בה. והנה זה ודאי מבואר מדברי הרשב"א שיש חילוק בין חצר למבוי, דלגבי מבוי כתב בשער ב' הלכה כ"ב שבפירצת ד' רק אם עומדים לגדור זה נחשב שלא בקעי בה רבים, וכאן מבואר שסתם חצר זה לא בקעי בה רבים ורק אם בוקעים בפועל אסור. והביאור הוא, שחצר שלא עומדת למעבר אין לה דין בקיעת רבים רק אם זה בפועל, משא"כ מבוי שעומד למעבר בזה כל שיש אפשרות מעבר חשיב מפולש. וביותר דיתכן שכל מה שבמבוי מותר אם לא בקעי רבים זה רק בצדו, אבל בכנגדו כל שאין גידודין ממש חשיב מפולש (וכמו שצידד החזו"א בסימן ס"ה סקל"א), וכאן בחצר הצריך הרשב"א דוקא בקיעת רבים בפועל.

והנה **הרשב"א** בשער ב' ה"ו (וכן בשער א' הלכה פ"א) כתב מפורש שחצר הפתוחה למבוי מותרת אפילו בזה כנגד זה. וצ"ל כמו שכתב האבן העוזר לחלק בין אם החצר פתוחה לרה"ר או למבוי.

והנה עיקר הדבר שברשב"א מבואר שיש דין פילוש בחצר, כן הוא **בחידושיו** (ז'. ד"ה ואי נמי) שדן שכמו שלגבי החצר הרי היא מותרת מצד הגיפופים ה"ה המבוי מותר אם יהיה לו לחי. וצ"ע שבחצר אין דין פילוש אבל במבוי יש דין פילוש. אלא משמע שנקט שבחצר יש דין פילוש, וזה עוזר רק בגלל שזה גדור מהמבוי וזה מפולש למבוי ולא לרה"ר, ולכן נקט שכמו שלגבי החצר זה עוזר ה"ה לגבי המבוי.

### מה הביאור להרשב"א במתני' דחצר שרבים נכנסים בזו, ולגי' הגאו"י ניחא

ב] אלא שקשה מהמשנה של חצר שהרבים נכנסים בזו ויוצאים בזו. ואין לתרץ שמדובר שיש גידודי, שהרי על המשנה הזו כתב הרשב"א שצריך צורת הפתח [ר"ל שהרשב"א בהלכה פ"ד העתיק את הדין של המשנה שחצר שהרבים נכנסים לה בזו ויוצאים בזו וכתב דהתיקון הוא ע"י צוה"פ מכאן וכו', והרי באופן שהוא מניח צוה"פ ודאי שההיתר הוא גם מבלי גידודי, וא"כ מבואר ברשב"א שהציור של המשנה מיירי בלא גידודי].

ובפשוטו בהכרח צריך לגרוס כגירסת הגאון יעקב שמועיל עומד מרובה מכאן ועומד מרובה מכאן, ובאמת מקור הרשב"א לזה הוא מהמשנה הנ"ל. אבל צ"ב דא"כ מה הגמ' שואלת שמהמשנה יודעים שחצר מהני אפילו אם דרסי בה רבים, הרי שם זה עומד מרובה משני צדדים וכאן זה לא כך. וצ"ל כמושנ"ת בשיעור הקודם (אות י"ב) שכאן שזה פתוח למבוי אין לדון מצד דין פילוש, והגמ' דנה מצד סברא אחרת שהרבים מבטלים המחיצה כי זה זה כנגד זה, ולגבי זה פשוט לגמ' שהדברים דומים ואין לחלק מצד שפה יש עומד מרובה משתי הצדדים ופה לא.

והנה אפילו שהרשב"א ס"ל בעלמא שצריך דלת, כאן מבואר שמספיק צוה"פ. וצ"ל שס"ל ששם הסברא היא שכיון ששניהם זה רה"ר זה נראה כחלק מרה"ר, וכאן זה לא שייך [ר"ל שבחצר לא שייכא כ"כ הסברא שהיא נראית כחלק מרה"ר]. ומקורו מהא דמבואר במשנה שעוזר עומד מרובה משני הצדדים ולא צריך דלת [ובפשוטו מתוס' לקמן י"א. (ד"ה אילימא) מדוייק לביאור האבן העוזר שגם בחצר יצטרכו דלת].

והנה בפשוטו הדבר צ"ב לומר שמועיל עומד מרובה משני צדדים, דהרי בגמ' מבואר שהמקור לעומד מרובה זה מלחי, וא"כ כאן שלא מועיל לחי אמור להיות שלא יועיל עומד מרובה. ואין לומר שבאמת עומד מרובה משני צדדים עוזר רק בחצר (דלא ילפינן לעומ"ר שלה מק"ו), שהרי לשון הרשב"א 'שאין רגל הרבים אוסרת במבואות וחצרות כיוצא בזה' ומשמע שמדבר גם במבוי וכן נקט הגאון יעקב (שם). וצ"ע.

### לגירסא דידן ברשב"א צ"ע כיצד נפרש את המשנה, ומהלך האו"ש ברשב"א

ג] אמנם גירסתנו בעבודת הקודש שצריך צוה"פ בצד אחד ועומד מרובה בצד אחד, וזה ודאי צ"ע מהמשנה דרבים נכנסים בזו ויוצאים בזו. ודוחק גדול להעמיד כאבן העוזר שמדובר ביש גידודי, דהרי הרשב"א ודאי כוונתו להביא את המשנה [ובודאי הרשב"א מיירי בלי גידודי וכדלעיל].

ועיין או"ש (פי"ז משבת הט"ז בד"ה ונמצא) שכתב שהרשב"א כאן מדבר שהיה פרוץ מרובה על העומד, דהיינו שבתחילה (הלכה פ') דיבר כשיש עומד מרובה על הפרוץ, ועכשיו בא לבאר כשפרוץ מרובה על העומד (ואיה"נ מהני בחצר עומד מרובה מצד אחד ולחי מצד אחר, וכ"ש דמהני עומד מרובה משני הצדדים). אלא שצ"ב למה כתב צורת הפתח ולא עומד מרובה. ולכאורה צ"ל שאדרבא צוה"פ זה חידוש יותר גדול כדחזינן ברב (בדף י"א.) שצוה"פ לא עוזר בד' רוחות ועומד מרובה עוזר. רק שבעומד מרובה יש דין פרצה בד', אבל כאן שזה חצר ואין דין פרצה ממילא עומד מרובה זה עדיף [ועיין שיעור 14], והרשב"א בא לחדש שגם צוה"פ עוזר. אלא שהדבר דוחק שלמה כתב עומד מרובה מכאן וצורת הפתח מכאן ולא כתב לחי מכאן. ויתכן שזה אגב ההתחלה [ר"ל שכיון שהרשב"א בא להעמיד את החידוש שגם צוה"פ מהני וכדלעיל, לכן הוא נשאר באופן של צוה"פ מכאן]. וצ"ע בזה.

# עוד בסוגיא דמבוי הכלה לרחבה

## באופן שיש גידודין במבוי האם יש את החומר של צידי החצר או זה כנגד זה

### פלוגתת הראשונים האם מהני לחי בין החצר למבוי להתיר את פילוש המבוי

א] בעיקר האיסור של המבוי מצד מפולש כגון בזה כנגד זה או בכלה לצדי החצר, מבואר בגמ' לביאור רש"י בתחילת הסוגיא שאפילו אם נראה מבחוץ נידון משום לחי לרב מ"מ חשיב מבוי המפולש. ובפשוטו הביאור הוא כמבואר **בתוס'** (ז': ד"ה בעירבו) **ובתור"פ** (ח'. בד"ה בשלא בסופו) **ובתוס"ר** (ח'. ד"ה וקמיפלגי) שהרי מבוי המפולש לא עוזר לו לחי בשני צדדים, וא"כ כאן שבפתח המבוי יש רק לחי אז בצד השני לא יעזור לחי אלא צריך דוקא צורת הפתח.

אמנם עיין **רשב"א** (בד"ה וקשיא) שהוקשה לו הלשון נפרץ במלואו, שהרי גם ללא זה צריך להיות אסור. ותירץ בתירוץ הראשון שבא לחדש שאפילו כה"ג אם זה לא כנגדו זה מותר ואין איסור מצד שלא עירבו משום שנראה מבחוץ נידון משום לחי. אמנם כתב ליישב עוד שבאמת כל שיש גיפופים וזה מחולק לגמרי זה מותר, ורק באופן שיש רק נראה מבחוץ כה"ג זה אסור אפילו אם נידון משום לחי. וצ"ב דעד כמה שזה נראה כמפולש, הרי במפולש לא עוזר לחי אלא צריך דוקא צוה"פ. אמנם מבואר בדבריו שם שהביאור הוא שכל שבמבוי ניכר שהוא כדבר נפרד מהחצר, ממילא כה"ג רואים את המבוי כמפולש לחצר ולא לרה"ר, וממילא אין לו דין מבוי המפולש [וכן הוא **בעבודת הקודש** (שער ב' ה"ח)].

והנה צ"ב לפי המסקנא שרב סובר שאין נידון משום לחי ובאמת אוסר מצד עירוב, ועל זה רב יוסף אמר שבכלה לצידי רחבה זה אסור מצד פילוש, א"כ אולי באמת כל האיסור של הפילוש הוא רק משום שאין פה לחי (כיון שנראה מבחוץ אינו נידון משום לחי), אבל להלכה שנראה מבחוץ נידון משום לחי באמת זה לא נחשב מפולש. וצ"ל שהרי רב יוסף עצמו ס"ל שנידון משום לחי (כמבואר בדף י'.) ומשמע שאמר להלכה שזה כך [א"ה: וכ"כ המהרש"א על התוס' ז': ד"ה בעירבו (בא"ד דהא רב יוסף אסר וכו')].

**ובחידושי הר"ן** כתב שמה שלחי שנראה מבחוץ עוזר זה רק להצילו מרשות שקרובה לו (שהוא נראה בו ממש) אבל לא מרה"ר, אבל אם יהיה לחי גמור זה יעזור. וצ"ב כוונתו דעד כמה שנתיחס שהמבוי חלוק מהחצר, ממילא הוא לא פרוץ לרה"ר.

### לשיטת התוס' האם מהני עומד מרובה בין החצר למבוי

ב] והנה בפשוטו שיטת התוס' היא שעד כמה שזה נראה כפתוח לרה"ר לא עוזר שיש לחי או גיפופים ביניהם, דכיון שזה נחשב מפולש זה לא עוזר.

ועיין **חזו"א** (סקכ"ח וכן בסימן פ"ח סק"ט) שכתב שלפי"ז גם עומד מרובה לא יעזור, דכמו שבכל מבוי המפולש לא עוזר לחי מצד אחד ועומד מרובה מצד שני ה"ה כאן.

אמנם עיין **תוס"ר** (בד"ה וקא מיפלגי) שכתב בביאור שיטת ר"י שהמקור שיש כאן נידון מצד עירבו ולא רק מצד מפולש שא"כ היה צריך לומר ונפרץ ברובו, ומבואר מדבריו שאם היה עומד מרובה זה היה עוזר. וצ"ע שהרי זה ודאי שלא עוזר עומד מרובה מצד אחד ולחי מצד שני כדמוכח בסוגיין בכל מבוי הכלה לחצר שהרי היה עומד מרובה בפתח החצר, ולר"י (בסוגיא דמבוי עקום) הרי לא צריך תיקון בעקמימותו, וכמו שהוכיח **הגאון יעקב** (ח'. בד"ה אבל). ויתכן לבאר שגם לתוס' שדייקו מהגמ' שלא עוזר לחי אבל עדיין זה לא ראיה שעומד מרובה לא יעזור אפילו שבמבוי המפולש בעלמא אין הבדל. והסברא בזה, שהרי כאן המבוי אין לו גדירה אלא על ידי החצר שהרי ללא החצר אין לו ג' מחיצות, ובזה הוי סברא שכל שהוא נראה כהמשך למבוי כגון בצדו או זה כנגד זה שייך לדונו כפתוח לרה"ר, אבל כל שיש עומד מרובה בפתח המבוי וממילא הוא גדור ללא החצר, בזה ודאי זה סיבה לדונו לעצמו ולא לראותו כפתוח לרה"ר.

### ההלכה בפלוגתת הראשונים הנ"ל

ג] והנה להלכה, **הבה"ל** (סימן שס"ה ס"ג בד"ה משום לחי) פסק שלא מועיל לחי גם בנראה במבוי[[19]](#footnote-19), וכן הוא **בחזו"א** (סימן פ"ח סק"ט). וצ"ע למה לא הקילו כהרשב"א והריטב"א והר"ן. ועיין **גאון יעקב** (ח'. בד"ה ומבוי) שנקט שהעיקר כהרשב"א.

אמנם בפשוטו לביאור ר"י מוכרח בגמ' דלא כהרשב"א, שהרי ביארו תוס' שהמקור שרב דיבר על שניהם הוא מצד שאמר נפרץ במלואו ואם מצד מפולש גם שלא במלואו חשיב מפולש, ומבואר שאם לחי שעומד מבחוץ לא עוזר ה"ה אם יש לחי זה לא עוזר. אמנם הרשב"א בחידושיו (ח'. ד"ה אבל רבינו חננאל) הגם שהביא את ר"י כתב שמזה שרב שלא ביאר משמע שאסור מצד שניהם, ולפי"ז יש להעמיד את דברי הרשב"א גם לביאור ר"י. אכן **בעבודת הקודש** ביאר את סוגיין מפורש כרש"י ולכן פסק כסברתו.

### בריטב"א משמע שרק משום שזה נראה גם במחוץ וגם מבפנים זה מועיל

ד] והנה בפשוטו להראשונים מה שאם יש לחי זה עוזר זה גם אם לא יהיה גיפופים מצד החצר, אלא כל שהמבוי חלוק על ידי לחי ממילא הוא לא נחשב כפתוח לרה"ר אלא לחצר. אמנם עיין **גאון יעקב** (בד"ה ומבוי) שדייק **מהריטב"א** שכתב שרק בצירוף שיש לחי מצד המבוי שנראה מבפנים וגיפופי חצר דנראין מבחוץ זה מועיל. וע"ש בגאו"י שכתב שלפי"ז בנכנסים כתלי המבוי בתוך החצר, בזה גם אם יהיה לחי בפי המבוי זה לא יעזור. וצ"ב הסברא בזה. ובפשוטו מבואר שכדי שהמבוי לא יחשב כמפולש לחצר לא מספיק מה שהוא חלוק, אלא צריך שיהיה בחצר דבר שמעמיד את המבוי כמחולק ממנו, וזה רק על ידי הנראה מבחוץ. וצ"ב עומק הסברא בזה.

והנה בשיעור בביאור שיטת ר"י (שיעור 14 אות ח') תמהנו על תוס' שלביאור ר"י מהיכי תיתי שיש שתי מחלוקת בין רב לרב יהודה, דאולי מה שרב אמר שיש חיסרון של פילוש זה מצד שס"ל שזה לא לחי, והרי כתבו התוס' שלרב יהודה רק כיון שזה נידון משום לחי זה מותר ובלי"ז זה היה אסור. אמנם להנ"ל יתכן שרק בנראה מבחוץ שהחלוקה של המבוי היא מכח החצר זה עוזר, אבל כל שזה לא לחי ורק מעמידים חלוקה מצד המבוי זה לא עוזר וכמבואר בריטב"א [ר"ל ועפי"ז מיושב שיש נפק"מ למעשה מהדין הראשון שרב מחמיר שיש בזה דין פילוש אף באופן שהוא יניח לחי, ולכן הגמ' קוראת לזה דפליגי בתרתי. ואמנם עדיין לא הרווחנו שיש פה ב' מחלוקות שונות דעדיין י"ל שב' המחלוקות יסודם אחד, אבל עכ"פ הרווחנו שיש משמעות לדינא גם בדין הראשון שרב מחמיר בדין פילוש – שזה אפילו אם הוא יניח לחי, וזה לא רק שהוא מחמיר כיון שלדידיה אין נראה משום לחי (שאז נמצא שכלל אין בזה משמעות של דין נוסף). כן ביאר הרב שליט"א בע"פ]. אמנם הסברא בזה צ"ב.

## ביאור סוף תוד"ה דאי

### בקושיית התוס' דהו"מ למינקט במבוי שפתוח לחצר

ה] עיין תוס' (בד"ה דאי בסופו) שהקשו לביאור רש"י למה הגמ' לא אמרה בחצר שפתוחה למבוי וברגילה בו דהמבוי אסור ואפילו שזה לא במילאו. ועיין **רעק"א בדרו"ח** שביאר כוונתם שהרי רב בא לחדש שהחצר מותרת ואין בה דין בקיעת רבים, ורק שחיפש דוגמא שהמבוי אסור, ויכל לומר כגון שיש דריסת הרגל שלכן מבוי אסור. ועיין **רעק"א** שהקשה שלכאורא רב בא לחדש גם שנראה מבחוץ לא נידון משום לחי כמבואר **בגליון** ח'.. אמנם בדברי התוס' מבואר שנקטו שכיון שזה פשטות המשנה זה לא מה שרב בא לחדש, ולכן הקשו דא"כ למה הוא לא דיבר על חצר רגילה שפתוחה לרה"ר.

והנה זה ודאי שרב בא לבאר גם חידוש בדין מבוי, דאל"כ שיאמר חצר שפתוחה זה כנגד זה. ועיין **חזו"א** (סקכ"ו) שביאר שהתוס' נקטו שרב בא לדייק שכל האיסור הוא רק מצד חצרות אבל מצד פילוש למבוי אין דין פילוש, ולכן נקט את חידושו לחצר בצורה זו לדייק שבמבוי אין חיסרון מצד פילוש, וחידוש זה יש גם אם הוא סגור לא במילואו שכל שיש פרצת ד' זה נחשב מפולש לולא שכאן שזה לחצר שאין בזה דין פילוש [ובאמת משמעות התוס' שנקטו שכל שזה לא במילואו זה חידוש אפילו אם יש עומד מרובה ודלא כמובא לעיל מהתוס"ר].

### קושיות האחרונים על תירוץ התוס', וביאור החזו"א

ו] ותירצו התוס' שאם היה מדובר בכה"ג פשיטא שזה פתח גמור ולא אתו רבים ומבטלי מחיצתא. ובפשוטו כוונתם כמו שביאר **המהרש"א** והאריך בזה **ברעק"א** שעיקר החידוש של רב הוא שהחצר מותרת ואין בה דין בקיעת רבים, ובזה חידשו התוס' שכל החידוש הוא רק עד כמה שהמבוי לא מחולק מהחצר, אבל אם הוא מחולק מהחצר בזה אין חידוש שהחצר לא נחשבת כרה"ר.

ועיין **רעק"א** שהקשה שאם יש חידוש מיוחד במקרה שזה פתוח למקום שכלפיו אין גידור, א"כ מה הגמ' שואלת שאפשר ללמוד את זה מהמשנה של חצר שהרבים נכנסים, הרי שם יש פתח גמור לשני הצדדים ובזה כתבו תוס' שפשיטא שלא הוי פילוש. עוד צ"ב כמו שתמה **הבית מאיר** (סימן שס"ה ס"ג) דמה משנה לחצר מה יש לידה, הרי עד כמה שהיה דין פילוש בחצר א"כ לא עוזר הגדירה של החצר כיון שיש כאן בקיעת רבים משני הצדדים.

ועיין **חזו"א** (סקכ"ט) שכתב שכוונת תוס' שאם רב היה מדבר על פתח היה מתפרש שכוונתו לפתח עם צוה"פ כדרך חצר, וכה"ג שיש צוה"פ בצד אחד ויש פס ד' בחצר בצד שני ודאי שזה מועיל. אמנם הדבר דחוק מאוד בלשון התוס', שהרי כל הזמן כשהם דנו האם זה פרוץ במילואו או לא הם רק דנו האם יש פה לחי או לא (שאם זה לא פרוץ במילואו א"כ יש פה לחי), ואילו פה כשהם מדברים שזה לא פרוץ במילואו כוונתם שיש פה צורת הפתח.

### יש לבאר בדברי התוס' שכיון שהחצר פתוחה למבוי ולא לרה"ר, כל הצד פילוש שלה הוא רק עד כמה שיש חיבור ביניהם

ז] ולכאורה יש לומר דעיקר סברת התוס' היא שגם אם היה דין מפולש בחצר אבל כאן שזה פתוח למבוי לא חשיב מפולש לרה"ר, ובזה כתבו התוס' שרק אם מצד המבוי אין שום גידור א"כ שייך לראות שזה כחלק מהמבוי וחשיב פרוץ לרה"ר, אבל אם זה גדור גם מצד המבוי א"כ ודאי שזה לא נחשב כפרוץ לרה"ר. ולפי"ז לא קשה קושית רעק"א מהגמ' לקמן, דשם שזה פתוח ישר לרה"ר, אם היה חיסרון של פילוש בחצר ודאי שזה היה חיסרון, ורק כאן שזה פתוח למבוי ולא לחצר בזה אין צד לומר שהחצר תיחשב מפולשת עד כמה שיש ביניהם פתח.

אמנם הדבר צ"ע שהרי מעיקר קושיית תוס' מבואר שלגבי החידוש שהמבוי מותר בזה אין הבדל אם יש לחי או אין לחי כיון שצד האיסור הוא מצד מפולש ואפילו שגם החצר גדורה וגם המבוי גדור [ביאור הדברים, דהא נתבאר לעיל (אות ה') בביאור קושייתם בשם החזו"א דפשיט"ל שמה שרב נקט אופן של מבוי הפתוח לחצר (ולא דיבר סתם על חצר) כוונתו לחדש בזה שאין במבוי חיסרון של פילוש, וא"כ מהא דהקשו התוס' שרב ידבר על פתח ולא על פירצה מבואר דפשיט"ל שאין בכה"ג פחות חידוש בהא דלא הוי פילוש, דאל"כ מה קשיא להו, אימא דרב נקט פירצה כיון שבזה יש יותר חידוש דלא הוי פילוש, אלא מבואר שאין בזה תוספת חידוש בדין הפילוש של המבוי. כן ביאר הרב שליט"א בע"פ], וא"כ גם לגבי החצר שצד האיסור הוא משום מפולש מה הסברא לחלק אם המבוי גדור מהחצר או לא.

ובדוחק יש לומר שהנה יש חילוק גדול בין המבוי לחצר, דהמבוי כל התורת רה"י שלו זה מצד מחיצות החצר, דללא מחיצות החצר אין לו כלל ג' מחיצות, דהרי יש בו רק לחי בפתחו לרה"ר וכל מה שהוא רה"י זה מצד מחיצות החצר, והנה צד הקולא שלו שלא יחשב מפולש הוא מצד שהוא פתוח לחצר ולא לרה"ר, והביאור בסברא של הגמ' שיש בו דין פילוש היא מצד שכל הגדירה שלו היא דרך החצר, ובזה הבינו התוס' שעד כמה שיש דין פילוש מצד סברא זו ממילא לא יועיל לחי. אבל בחצר שיש לה גדירה מצד עצמה, בזה נקטו התוס' שכל הצד שתיחשב מפולש זה רק עד כמה שהמבוי לא חלוק ממנה, אבל כל שהוא חלוק ממנה ודאי שזה לא יחשב מפולש. והדברים מחודשים.

והנה עיין תוס' לקמן בשיטת ר"י שכתבו לדעת רב דפליגי בתרתי, שגם אם יש לחי במבוי אפ"ה חשיב מפולש. והקשה **רעק"א** (בגליון הש"ס) דהרי בחצר חזינן שכיון שיש לו גידודים לא חשיב מפולש. ועיין **חזו"א** (סקכ"ח) שתמה עליו דבחצר אין דין פילוש אבל במבוי יש דין פילוש. אמנם מבואר דעת רעק"א דפשיטא ליה **כהאבן העוזר** שיש דין פילוש בחצר.

ולהנ"ל יש ליישב את קושיית רעק"א, דחצר שיש לה מחיצות מצד עצמה, בזה מכח הגיפופין היא נחשבת מפולש למבוי ולא לרה"ר, משא"כ המבוי שכל תורת המחיצה שלו הוא ביחד עם החצר לכן שם זה סברא שהוא יחשב כמבוי המפולש אף שיש לו גיפופין.

### אופן אחר בישוב דברי התוס', שהנושא של הסוגיא לא היה מצד דין פילוש אלא מצד הסברא של אתו רבים ומבטלי מחיצתא

ח] והנה הבאנו בשיעור הקודם (אות י"ב) לבאר בדעת האבן העוזר שבחצר שכלה למבוי לא היה לגמ' צד שיש דין פילוש, וכל נידון הגמ' הוא רק מצד חיסרון חדש שבקיעת הרבים מבטלת המחיצות, והדבר מדוייק בתוס' כאן שנקטו הלשון אתו רבים ומבטלי מחיצתא. והנה אין הכונה לחיסרון של הגמ' בדף כ"ב: ממש, דשם מדובר ברה"ר ממש של ט"ז אמה, אבל כאן הנידון הוא מצד גדרים דרבנן (שזה דומה לאתו רבים ומבטלי מחיצתא).

ולפי המהלך הזה יתיישב הכל, שביחס למבוי שהחידוש הוא שאין לו דין פילוש בזה נקטו התוס' שאין הבדל אם יש פתח או לא, שכל שזה לא סגור לגמרי יש כאן פילוש. אבל לגבי הנידון של בקיעת רבים בזה חידשו תוס' שכל שזה פתוח למקום אחר ולא ישר לרה"ר אין צד שזה יחשב בקיעת רבים, ורק עד כמה שהחצר לא חלוקה מהמבוי אז יש צד שזה יחשב בקיעת רבים, אבל כל שהמבוי חלוק מהחצר שאין להם שום חיבור בזה אין צד שיחשב בקיעת רבים. ובזה מיושבת קושיית רעק"א הנ"ל, דהגמ' לקמן שמוכיחה מהמשנה היא משום ששם שזה פתוח ישר לרה"ר ודאי ששייך בקיעת רבים אף בפתח, משא"כ כאן בפתוח למבוי.

אמנם עדיין צ"ב עומק סברת החילוק שלגבי דין פילוש גם מה שפתוח לרשות אחרת יש בו נידון של פילוש, משא"כ לגבי דין בקיעת רבים. ויש לבאר דהנה יסוד החיסרון של פילוש הוא מצד שזה בטל לרה"ר שלידו, אמנם הדין אתו רבים זה ביטול על המחיצה, ויתכן שבתור ביטול המחיצה בזה צריך מעבר ישיר מרה"ר לרה"ר, משא"כ מצד דין פילוש עצם זה שיש רה"ר משני הצדדים זה חיסרון ולא דוקא מצד המעבר שבו. וצ"ע .

# בדין מבוי הכלה לים

הגמ' מביאה מעשה במבוי הכלה בצדו אחד לים ובצדו אחד לאשפה ודנה האם יש חשש שיעלה הים שרטון והאשפה תתבטל. ולגבי אשפה הגמ' מחלקת בין יחיד לרבים. ולגבי ים נחלקו הראשונים במעשה דמרימר איך ההלכה, **דהרמב"ם** (פי"ז משבת ה"ה) גרס שמותר ולא חוששים וכן פסק **השו"ע** (סימן שס"ג סעיף כ"ט), אמנם הרבה ראשונים פסקו שחוששים שמא יעלה הים שרטון וכן פסק **הרמ"א** להלכה.

### פלוגתת הראשונים איפה הים היה

א] והנה בביאור סוגיין נחלקו הראשונים, דרש"י ביאר שבראשו היה קורה וכנגדו היה מחיצה ובצדדים היה ים ואשפה.

והנה לפי"ז מבואר שמועיל מחיצה של גוד אסיק לדין קורה על גבי המבוי. **והחזו"א** (סימן ס"ה סקנ"ז) תמה מזה על **האבן העוזר** (סימן שס"ג סעיף כ"ו) שנקט שזה לא מועיל אם אין זה מחיצות הניכרות במבוי. והנה בלשון **הריטב"א** מבואר שהים היה סמוך לראשו של המבוי [ולפי"ז קשה מזה על האבן העוזר וכנ"ל]. אמנם עיין **ריב"ש** (סימן ת"ה) שביאר שהיה שם מחיצה גדולה והיה שם פירצת עשר והיא נגדרה על ידי הים, אבל עיקר המחיצה היתה כרגיל. ולפ"ז יתכן שבתחילת המבוי היה גידור רגיל, ויתכן שבזה האבן העוזר מודה.

אבל **הרמב"ם** (שם) ביאר שהכוונה שבצדדים היה מחיצה רגילה ורק בראש המבוי היה אשפה וכנגדו היה ים, ולפי"ז לא היה כאן היתר קורה כלל.

### פלוגתת הראשונים ביסוד החשש שמא יעלה הים שרטון

ב] והנה **רש"י** ביאר וכן ביארו **הריב"ש והטור והריטב"א** כאן שהכוונה שבים היה מחיצה עשר מצד העומק, והחשש הוא שיעלה הים שרטון וממילא לא יהיה כאן מחיצה עשר. אמנם **המ"מ** (פי"ז משבת ה"ה) ביאר שהחשש הוא שיתייבש חלק מהים ואנשים ילכו שם ומקום זה אסור בטלטול, וכן הוא בר"ח.

ועיין **מג"א** (סימן שס"ג סקל"א) שלפי"ז לא יועיל גם צורת הפתח, דיש כאן חשש שימשיכו לטלטל גם מבעד לצורת הפתח אלא צריך דוקא מחיצה.

### יסוד המהרי"ט דבכלה למקום שאינו בר טלטול לא צריך מחיצה

ג] והנה **המג"א** ביאר שזה ודאי שגם לשיטת המ"מ מדובר שהיה מחיצה על ידי הים, רק שנקט שגם אם יעלה הים שרטון תישאר המחיצה ורק שחלק מהים יתייבש ואנשים ילכו שם וחששו מחמת מקום זה.

אמנם עיין **שו"ת מהרי"ט** (סימן צ"ד) שכתב שבאמת בשפת הים לא היה מחיצה כלל, אלא שמחדש המהרי"ט יסוד שכל שהמבוי כלה למקום שהוא לא בר טלטול כמו ים לא צריך מחיצה, ולכן כל החשש הוא שיעלה הים שרטון וממילא אנשים יטלטלו למקום ללא מחיצות. והוסיף שיתכן שגם רש"י מודה לזה, רק שנקט שהחשש הוא גם במקום שיש מחיצת עשר שחוששים שיתבטל המחיצה.

וע"ש שהקשה דבגמ' בדף י"ב. מבואר שהיה חצר שהיה לשון ים שנכנסה לתוכה, והגמ' דנה שיצטרכו מחיצה. וכתב שחלוק חצר ממבוי, שמבוי שעוזר בו קורה שזה לא מחיצה – שם היכר בעלמא בעינן, ולכן כל שהמקום הפרוץ הוא לא בר טלטול זה לא חיסרון, אבל חצר שצריך דוקא פס ד' – שם יסודו הוא דין מחיצה, ובזה גם אם המקום הוא לא בר טלטול זה מועיל.

ועיין **אבני נזר** (סימן רצ"ד וסימן ש') שגם הלך ביסוד זה שחלוק חצר ממבוי, וחידש שבפרוץ למקום פטור במבוי זה מותר ובחצר זה אסור כי חסר מחיצות. ובזה ביאר את הסוגיא בדף ה': וע"ש מה שכתבנו בזה.

והנה **המהרי"ט** נקט שמדובר אפילו באופן שאין למבוי ג' מחיצות. אמנם היה מקום לומר שכל החידוש הזה שייך רק באופן שחסר רק את התיקון של הכותל הד' שיסודו מדין היכר, אבל אם חסר בג' מחיצות לא שייך היסוד הזה, אבל במהרי"ט מבואר לא כך. אמנם **בראשונים בדף צ"ד.** (עיין מה שהבאנו בתחילת שיעור 14) נקטו שכל מה שרבנן תיקנו שמועיל קורה זה רק באופן שגם ללא זה הוי רה"י (כיון שיש ג' מחיצות), ולא שיש קולא שמועיל קורה גם ללא שזה יהיה רה"י, וזה דלא כהמהרי"ט (שגם באופן שאין ג' מחיצות הוא אומר את סברתו). ועיין בסוגיא בדף ה': (שיעור מספר 7 אות י"ח) שהוכחנו מהגמ' שחצר ומבוי זה אותו גדר (ודלא כהבנת המהרי"ט והאבנ"ז).

וע"ש **במהרי"ט** שהוכיח שחלוק חצר ממבוי מהא דדין פילוש יש רק במבוי ולא בחצר, וזה כמג"א ודלא כאבן העוזר ע"ש.

שיעור מספר 17 – כ"ו טבת פ"ג

# בדין אתו רבים [א]

## סוגיית הגמ' בדף ו' והקושי בסוגיין

### העמדת ב' החסרונות בסוגיין

א] הנה מבואר בסוגיין דיש שתי סוגי תיקונים: דיש מבואות המפולשין לרה"ר שבזה מספיק צוה"פ בצד אחד ולחי או קורה בצד שני, ולדעת חנניה צריך במקום הצוה"פ דלתות שאינם ננעלות, וכל זה בפתוח משני צדדים לרה"ר. ויש רה"ר עצמה שבזה הגמ' אומרת שצריך דוקא דלתות ננעלות בלילה. ובפשוטו זה שתי סוגיות: סוגיא אחת ברה"ר עצמה שזה מדין אתו רבים ומבטלי מחיצה, ולזה לא עוזר אלא דלת הננעלת. וסוגיא שניה של מבואות המפולשים ששם אין דין אתו רבים, אמנם יש דין פילוש שמדרבנן צריך צו"ה או דלת בצד אחד ולחי בצד שני. ויש רה"י שמדאורייתא מועיל שתי מחיצות ולחי למאי דקי"ל שלחי משום מחיצה, אמנם מדרבנן נתחדש שצריך ג' מחיצות שלמות, אלא שלזה עוזר גם עומד מרובה. ובדין מבוי המפולש נתחדש שלא עוזר עומד מרובה כמבואר בדין פרצת ד' בבקעי ביה רבים, וגם אם זה מדין פרצה אבל בכנגדו בפשוטו זה לא דין פרצה אלא שמדין מבוי המפולש נתחדש שצריך צו"ה או דלת בצד אחד ולחי בצד שני. וכבר הארכנו בזה בסוגיא דמבוי הכלה לרחבה.

### שיטת תוס' והרשב"א שדין אתו רבים הוי רק ברה"ר

ב] והנה הגמ' מביאה את הברייתא שמבואר בה שכיצד מתקנים רה"ר עושה לו"ק מצד אחד וצו"ה מצד שני וחנניה ס"ל לב"ה שדלת מצד אחד ולו"ק מצד שני, והגמ' שואלת ורה"ר מי מערבא והתניא יתר על כן אמר ר"י מי שהיו לו שני בתים משני צידי רה"ר עושה לחי מכאן ולחי מכאן ונושא ונותן באמצע אמרו לו אין מערבין רה"ר בכך, והגמ' אומרת וכי תימא שבלחי זה לא מתערב אבל בדלת זה מועיל, והרי ר' יוחנן אמר שירושלים אלאמלא דלתותיה ננעלות בלילה חייבים עליה משום רה"ר דהיינו שרה"ר נתקנת רק בדלתות ננעלות, והגמ' עונה שהברייתא לא מדברת לתקן רה"ר אלא מדברת על מבואות המפולשים לרה"ר. עכ"ד הגמ'.

והנה בפשוטו הדין אתו רבים ומבטלי מחיצה זה רק במקום דהוי רה"ר, וזהו יסוד החילוק בין ממבואות המפולשים לרה"ר עצמה, והגמ' בתחילה הבינה שהברייתא מדברת ברה"ר עצמה ולכן שאלה שיהיה אתו רבים וכו'. והנה אחד מתנאי רה"ר זה ט"ז אמה. ותמהו **הראשונים** דאיך אפשר לבאר את הברייתא בט"ז אמה, הרי מבואר בברייתא שמועיל לחי והרי לחי לרבנן לא עוזר ביותר מי' אמות וגם לר"י מבואר לקמן שלא עוזר לחי ביותר מי"ג אמה ושליש. ועיין **תוס'** שכתבו שהכוונה שימעט את הרוחב עם הלחי. ועיין חידושי **אבן העוזר** שהקשה שהרי כתוב 'או קורה'. וכתב שגורסים 'וקורה'.

**וברשב"א** כתב שהכוונה שהרה"ר הולך באכלסון ובמקום הקורה והלחי יש עשר וגם כה"ג יש לזה תורת רה"ר. ואין זה עניין לרה"ר המתקצר, דשם כל המבוי הוא קצר (ובזה יש מחלוקת האם זה נחשב לרה"ר), אבל כאן זה רק איזה מקום ברה"ר שהוא יותר קצר ובזה ודאי הכל חשיב רה"ר.

### הדיוק של הגמ' שהברייתא דיתר על כן היא מדין אתו רבים

ג] והנה עוד קשה דהגמ' מוכיחה מהמשנה של ר' יהודה ורבנן שיש חיסרון של אתו רבים, וצ"ב דהרי לרבנן גם בכל חצר צריך מחיצה שלימה ולא מועיל לחי וכמבואר בכל דין מבוי המפולש, וכן הוא **בראשונים** **צ"ד.** לגבי חצר וכן הוא **בתוס'** **י"ב:** (ד"ה איתיביה), וא"כ מנ"ל לגמ' שרבנן חולקים מצד שיש הלכה של אתו רבים, הרי יתכן שזה מצד שצריך מחיצה שלימה. ועיין בגמ' כ"ב. שגם שואלת סתירה, דלגבי פסי ביראות מבואר שלרבנן הוי רה"י אפילו שיש בקיעת רבים ולר"י הדין הוא שאתו רבים ומבטלי מחיצה, והגמ' שואלת סתירה מהברייתא דשני בתים בשני צדי רה"ר שמבואר להיפך שלרבנן יש דין אתו רבים ולר"י אין אתו רבים, והגמ' עונה לרבנן דשם יש שם ד' מחיצות וכאן אין שם ד' מחיצות. וצ"ב כנ"ל דמנ"ל לגמ' שהדין של רבנן בברייתא זה מצד אתו רבים, הרי יתכן שזה מצד שלחי לא עוזר וצריך מחיצה שלימה [**ובחזו"א** (סימן ע"ד סק"ו) נקט שזה כוונת התוס' שם לשאול. ואין זה משמע בכוונתם, ועיין לקמן].

ועיין **ברשב"א** (כ"ב. בד"ה קשיא) **ובריטב"א** (שם בד"ה ורמי) שביארו שהגמ' דייקה מהלשון של רבנן שלא אמרו סתם שלא עוזר לחי אלא אמרו 'אין מערבין רה"ר בכך' דמשמע שהחיסרון הוא מצד אתו רבים, דהיינו שאין כאן רק טענה מצד דין תיקוני מבואות אלא יש כאן חיסרון מצד אתו רבים, ולכן הגמ' שואלת שצריך דוקא דלת ננעלת. וכן ביאר **החזו"א** (סימן ע"ד סק"א) באריכות.

### ישוב דברי רש"י בדף י"ב: עפי"ז

ד] והנה הגמ' בדף י"ב: מביאה את שיטת רבא שלחי לא מועיל בתור מחיצה שלישית מדאורייתא, והגמ' שואלת מהברייתא של ר' יהודה דמבואר שמועיל לחי, וביאר **רש"י** שגם רבנן לא חולקים אלא מצד שזה רה"ר אבל במבוי המפולש הם לא חולקים. והגמ' דוחה שר"י ס"ל ששתי מחיצות דאורייתא והלחי נצרך רק מדרבנן. ועיין **ריטב"א** (ד"ה עושה) שתמה על רש"י שהרי לרבנן ודאי שגם במבוי המפולש לא עוזר לחי כמבואר בסוגיין. ועיין **גאון יעקב ובהגהות הגראמ"ה** שביארו שכוונת רש"י למבואר בסוגיין שבברייתא מבואר שיש חיסרון מדאורייתא מצד אתו רבים, ועל זה כתב רש"י שזה רק ברה"ר אבל אם זה לא רה"ר שם החיסרון הוא חיסרון אחר ולא מעיקר הדין מחיצות [ועיין לקמן (אות י"א) בביאור דעת הריטב"א].

## שיטות הראשונים באופן המדובר בברייתא דיתר על כן

ה] והנה לפי"ז בברייתא של מי שהיו לו שני בתים בשני צידי רה"ר שהמחלוקת היא בדין אתו רבים, בהכרח מדובר שיש שם ט"ז אמה. והנה לפי"ז מבואר חידוש שגם בכה"ג שיש רה"ר גמור בין המחיצות אפ"ה לר"י הוי רה"י כיון שאין בקיעה בין המחיצות. וכן הוא דעת רוב **הראשונים**.

עוד מבואר לפי"ז שגם בכה"ג שיש ט"ז אמה לר"י מועיל לחי. ותמהו **הראשונים** שהרי בגמ' בדף י'. מבואר שגם לר"י לא מועיל לחי אלא בי"ג אמה ולא ביותר, וא"כ איך כאן מועיל לחי. ומצאנו בזה כמה ישובים בראשונים וכדלקמן:

### **א –** שיטת רש"י דהברייתא דיתר על כן מיירי בט"ז אמה

ו] עיין **רמב"ן** **דף נ"ט.** וכן בחידושי **הרשב"א** כאן שהביאו את **רש"י נ"ט.** שכתב מפורש שמדובר בט"ז אמה [וכן דייקו **מרש"י** בסוגיין שכתב מתחילה רה"ר ט"ז אמה, ומשמע שעל זה הגמ' שואלת מהברייתא]. וכתבו **הראשונים** שבאמת פשטה דסוגיא דידן אתיא דלא כהגמ' בדף י'. שלא מועיל לר"י לחי ביותר מי"ג אמה, אלא באמת מועיל לחי גם ביותר מי"ג, והגמ' שם רק דנה שאולי זה כך אבל באמת האמת לא כך. ולפי שיטה זו באמת רק בכה"ג דהוי ט"ז אמה רבנן חולקים מצד אתו רבים וס"ל שצריך דוקא דלת ננעלת, אבל אם זה פחות מט"ז אמה מספיק צו"ה לרב ודלת שאינה ננעלת לחנניה.

### **ב –** שיטת הראשונים שהברייתא מיירי על רה"ר המתקצר

ז] עיין **תוס'** בסוגיין בתירוץ השני שחידשו וכן הוא **ברשב"א בשם תוס'** ועל דרך זה **ברא"ש**, שכל שיש רה"ר שהוא ט"ז אמה אפילו אם חלקו מתקצר יש לו שם רה"ר. והתוס' הוכיחו כן מהדין שעמוד ברה"ר לא מחסר בשיעור ט"ז אמה כיון שלפניו ולאחריו יש שיעור רה"ר, וממילא נקטו התוס' שגם אם זה מבוי שלם אבל בראשו ובסופו יש רה"ר ט"ז אמה גם הוא חשיב רה"ר. ובזה לר' יהודה כיון שמועיל שתי מחיצות מדאורייתא ממילא אפילו שיש כאן רבים מועיל לחי, ורבנן חולקים שכיון שיש למקום שם רה"ר ממילא יש כאן אתו רבים. והגמ' דוחה שמדובר במבואות המפולשים לרה"ר, דהיינו במבוי שהוא לא לאורך רה"ר אלא לרחבו שלא מסתגי הילוכא להדיא, ובכה"ג אין לו שם רה"ר, ובזה גם רבנן מודים שאין חיסרון של אתו רבים, רק שעדיין צריך מחיצה שלימה ולזה עוזר צו"ה מצד אחד ולחי מצד שני ולחנניה דלת שאינה ננעלת.

### **ג –** שיטת התור"פ דלא מיירי ברה"ר ואפ"ה יש בזה דין אתו רבים

ח] עיין **תור"פ** שגם העמיד כתוס' שהיה רה"ר המתקצר, אלא שכתב שזה ודאי שיש תנאי ברה"ר שיהיה ט"ז אמה ובאמת מקום זה אין לו שם רה"ר, אמנם כתב שלגבי אתו רבים לא צריך חלות שם רה"ר אלא כל שזה בקיעת רבים להדיא יש חיסרון זה. ולפי"ז א"ש שמדובר בי"ג אמה והגמ' שואלת שיש אתו רבים, ולר' יהודה אין חיסרון של אתו רבים. וכתב שלפי"ז גם בתחילת הסוגיא שאמרו כיצד מערבין רה"ר מדובר שזה היה עשר אמות, ולכן לא הוקשה לגמ' איך מועיל לחי והגמ' רק שואלת מצד אתו רבים.

וע"ש שביאר עפי"ז למה הגמ' מביאה את הברייתא של ר' יהודה וגם את ר' יוחנן ולמה לא מספיק להביא את ר' יוחנן, וביאר שאם מצד ר' יוחנן היה מקום לומר שזה רק מתי שזה רה"ר, לכן הגמ' מביאה את הברייתא ששם בהכרח מדובר בפחות משם רה"ר (מהא דמבואר שמועיל שם לחי). ועדיין היה אפשר לומר שגם מתי שיש חיסרון של אתו רבים אבל צו"ה או דלת שאינה ננעלת עוזר, ולזה הגמ' מוכיחה מר"י שכל שיש חיסרון של אתו רבים לא עוזר אלא דלת ננעלת.

### ביאור שיטת הריטב"א בעניין זה

ט] והנה עיין **ריטב"א** שהאריך שבמקום שיש ט"ז אמה אפילו שיש שתי מחיצות גם ר"י מודה שזה לא רה"י כיון שיש רה"ר בין המחיצות, אלא מדובר ברה"ר המתקצר. ונחלקו האחרונים בביאור שיטתו: **הבית אפרים** (סימן כ"ו בד"ה אך אל זה אביט) וכן **בשער הציון** (סימן שמ"ה סקכ"ט) נקטו שכוונתו שזה באמת רה"ר וכתוס' שרה"ר המתקצר חשיב רה"ר ורק בכה"ג יש אתו רבים. ולפי"ז מבואר בדבריו חידוש ביחס לר' יהודה שיש הבדל בין מקום שיש לו שם רה"ר מצד עצמו (שבזה לא מהני ב' מחיצות לעשותו לרה"י) לבין מקום שהשם רה"ר שלו הוא רק מצד צירוף שאר המקומות (שבזה מהני ב' מחיצות מדאורייתא). אמנם **המשכנות יעקב** (סימן קכ"א בד"ה תחילת דברי, עמוד קל"ג קל"ד) האריך להוכיח מהריטב"א שס"ל **כהתור"פ** הנ"ל שבאמת זה לא רה"ר ואפ"ה יש בזה אתו רבים, שכל שזה מסתגי להדיא יש בזה אתו רבים ולא צריך שם רה"ר. וכן מדוייק בכל דברי **הריטב"א בדף כ"ב.**.

## בביאור שיטת הראשונים דלמסקנא הברייתא מדברת במבואות המפולשים לרה"ר

### **ד –** שיטת התוס' בתירוץ קמא דלפי המסקנא הברייתא לא מיירי ברה"ר

י] עיין **תוס'** בביאור הראשון שתירצו שהגמ' בתחילה סברה שרבנן ור"י דיברו ברה"ר גמורה, ולכן שאלה שרבנן ס"ל שאין מערבין רה"ר בכך, ולפי"ז בהכרח שר"י מדבר גם בט"ז אמה. אמנם למסקנא שהגמ' מעמידה את הברייתא במבואות המפולשין לרה"ר, אפשר להעמיד גם את הברייתא של ר"י בכה"ג, דהיינו שבאמת אין בזה ט"ז אמה אלא עשר אמות ולר"י מועיל לחי ולרבנן לא מועיל לחי. וכדבריהם מבואר **בריטב"א** (בסוף ד"ה כיצד). ולכאורה כצד זה מבואר **ברשב"א** (בד"ה ומ"מ) שכתב ליישב את רש"י שכתב שסוגיין זה בט"ז אמה, דקשה לפי"ז מה הגמ' שואלת מהברייתא הרי שם זה י"ג אמה, וכתב שהגמ' שואלת מכ"ש דשם אפילו שזה לא י"ג אמה מבואר שאין מערבין רה"ר בכך. וצ"ע שלמסקנא נשאר קשה דמה רבנן אמרו אין מערבין רה"ר בכך, הרי זה לא רה"ר. ובהכרח כוונתו כהריטב"א שלמסקנא באמת החיסרון הוא רק ביחס ללחי, אבל בצו"ה או דלת שאינה ננעלת זה מועיל (ואכן כוונת רבנן היא שבכך הוא דלא מיערבא הא בדלתות מיערבא).

### לפי"ז מוכח מדכ"ב. דדין מבואות המפולשין הוא מדין ארו"מ וכ"כ בריטב"א

יא] אמנם הדבר צ"ע כמו שהקשה **החזו"א** (סימן ע"ד סק"ח) [**ובגאון יעקב** (בד"ה להך לישנא) רמז לקושיא זו], דלכאורה לפ"ז מה שלרבנן לא מועיל לחי זה לא מצד שאתו רבים אלא זה מצד תקנת מבוי המפולש, והרי הגמ' בדף כ"ב. שואלת סתירה מרבנן לרבנן מהברייתא של שני צידי רה"ר דחזינן שלרבנן אתו רבים ומבטלי מחיצתא, והרי להנ"ל שם זה רק מצד שצריך ג' מחיצות שלמות מדרבנן אבל לא מצד אתו רבים, ואין זה סתירה כלל לפסי ביראות (דבפסי ביראות לא החמירו חז"ל את הדין שצריך ג' מחיצות שלימות).

ולכאורה מוכרח מדברי הראשונים הנ"ל שבאמת מה שכה"ג לא מועיל לחי זה מצד אתו רבים וכדמשמע מלשון הברייתא, וזה לא רק מצד תקנת מבוי שצריך ג' מחיצות. ולפי"ז יהיה מבואר שיש שני גדרים בדין אתו רבים: שיש דרגה של אתו רבים שזה סיבה שלא יועיל אלא דלת ננעלת, וזה באתו רבים של רה"ר. ויש אתו רבים שזה רק דרגה שלא עוזר לחי. אבל שורש הדין הוא אחד – שיש הלכה של אתו רבים. ובזה מיושב מה שהגמ' לקמן שואלת שמלשון רבנן חזינן שיש חיסרון של אתו רבים, וא"כ למה בפסי ביראות אין את החיסרון הזה. והגמ' דוחה ששם זה שם ד' מחיצות, דהיינו ששם יש מחיצות טובות משא"כ בלחי.

ובזה א"ש מה שתוס' בקושייתם רק הקשו דמשמע בגמ' שלמסקנא כוונת רבנן שלא מועיל אלא דלתות ננעלות, וע"ז הקשו דא"כ גם לר"י זה לא יועיל (שהרי לא מהני לחי לדידיה אלא בי"ג אמה ושליש), ולמה לא הקשו על תחילת הסוגיא שהגמ' מוכיחה שיש חיסרון של אתו רבים, והרי בהכרח הברייתא מדברת על י"ג אמה שאין בזה חיסרון של אתו רבים. אמנם להנ"ל א"ש שזה ודאי יכלו להבין שרבנן אומרים טענה של אתו רבים רק ביחס ללחי, ולכן רק הקשו מזה שהגמ' מעמידה שהחיסרון הזה הוא גם ביחס לדעת שאינה ננעלת, וזה שייך רק ברה"ר גמור וכנ"ל [ובזה א"ש מה שכתבו הא בדלתות מיערבא ולא כתבו הא בצו"ה מערבא, דיתכן דצו"ה זה מצד הדין ג' מחיצות שלמות, אבל הדין של דלת שאינה ננעלת זה מצד הדין אתו רבים, וכדחזינן שיש הבדל לאיפה זה פתוח (שרק בפתוח לרה"ר ס"ל לחנניה דבעינן דלת ולא בפתוח לכרמלית). וצ"ע בפרט זה].

והנה הדבר מפורש **בריטב"א י"ב:** (ד"ה עושה) דע"ש שהביא את רש"י שביאר שרבנן חולקים על ר"י רק מצד שזה רה"ר, והקשה שהרי מבואר בסוגיין שגם במבוי המפולש צריך צו"ה או דלת לחנניה. והבאנו לעיל (אות ד') את דברי **הגאו"י והגראמ"ה** שביארו שכוונת רש"י על החלק דמשמע שאין מערבין רה"ר בכך שזה נידון של דאורייתא, וזה באמת רק מצד שזה רה"ר, אבל הדין של מבוי המפולש זה מצד שצריך ג' מחיצות. וצ"ב דעת **הריטב"א**. אמנם להנ"ל א"ש, שהרי הוא ס"ל שגם מה שלא עוזר לחי במבוי המפולש לרה"ר זה מצד שאין מערבין רה"ר בכך דהיינו מצד אתו רבים וכו'. ובזה מבואר המשך לשונו שכתב שכתבו התוס' שאפילו רבנן לא אמרו אלא מפני שהוא מפולש ובקעי בה רבים לסרטיא ופלטיא וכיון שכן אתו רבים ומבטלי ללחי. ודבריו צע"ג שהרי מפורש בגמ' שגם בפתוח לבקעה צריך צו"ה ולא עוזר לחי, וכן הרי גם בחצר לא מועיל לחי וכדבריו בדף צ"ד.. אמנם להנ"ל א"ש שהוא מדבר על הלשון של 'אין מערבין רה"ר בכך' שזה מצד אתו רבים, וזה רק בפתוח לרה"ר, אבל בפתוח לבקעה בזה באמת זה רק מצד תקנת מחיצה גמורה ולכן לזה מועיל גם צו"ה ולא צריך דוקא דלת [והנה זה ודאי מוכרח **מהריטב"א** שאין כוונתו שללא דין פילוש מועיל שני לחיים וכנ"ל[[20]](#footnote-20). אמנם עדיין צ"ב מה זה שני הגדרים, שיש אתו רבים שזה רק שולל את הלחי, ויש אתו רבים של רה"ר שצריך דוקא דלת ננעלת].

## בביאור סברת התוס' בדף ו': לחלק בין י"ג אמה ליותר

### אופן א' בביאור החילוק שבט"ז אמה יש בזה שיעור רה"ר מצד עצמו

יב] עיין **תוס'** (ו': בד"ה וכי תימא) שכתבו וז"ל: וצ"ל לפי זה אע"ג דלר"י לחי וקורה מהני מדרבנן לי"ג ולרוחב ט"ז לא מהני מודה הוא דמדאורייתא אין חילוק בין י"ג לט"ז וקסבר ב' מחיצות דאורייתא ולכך פריך מירושלים אע"ג דרחבה ט"ז אמה כיון דחייבים עליה משום רה"ר מדאורייתא ה"ה ברחבה י"ג דמדאורייתא אין חילוק. עכ"ל. והנה מבואר בתוס' שהיה מקום לחלק בין י"ג אמה ליותר, ונפק"מ לשני דברים: א. שר' יהודה שאמר שמועיל שתי מחיצות זה רק בי"ג אמה. ב. שמה שצריך דלתות ננעלות זה דוקא ביותר מי"ג אמה, וכתבו התוס' דלביאור השני שהגמ' שואלת על רוחב י"ג אמה שצריך דלת ננעלת מהא דבירושלים צריך דלת ננעלת, חזינן דאין לחלק ביניהם. וצ"ב הסברא לחלק ביניהם. והנה מבואר בתוס' עוד דלביאור הראשון שאין מקור לזה, באמת יש לחלק דבט"ז אמה לר"י לא הוי רה"י [והנה צ"ב דלפי מה שכתבו לקמן כ"ב. (ד"ה והא) דכשיש צוה"פ זה אחרת, א"כ אין ראיה מסוגיין כלל].

ויש לבאר את סברת החילוק בשני אופנים: אופן א' [כן מבואר **בתורא"ש** וכן משמע **בבית אפרים** (סימן כ"ו לקראת הסוף בד"ה ואל זה אביט)] שיש כאן סברא שאם יש שיעור רה"ר מצד עצמו באמצע זה יותר סברא שיהיה בזה אתו רבים, שכיון שיסוד הגדירה זה מרה"ר ויש כאן שיעור רה"ר באמצע זה לא נחשב גדור. ונקטו התוס' שאפילו שיש למקום שבאמצע חלות שם רה"ר (משום דהוי רה"ר המתקצר), אבל כיון שמצד עצמו אין לו שם רה"ר זה יותר סיבה שלא יהיה בזה אתו רבים. וע"ז כתבו תוס' שמזה שהגמ' לומדת שאם צריך דלתות ננעלות בט"ז אמה ה"ה בי"ג אמה כשזה רה"ר (דהיינו ברה"ר המתקצר), חזינן שאין סברא לחלק בין אם יש שיעור רה"ר באמצע או לא. ולפי"ז בהכרח שגם בר' יהודה אין סברא לחלק, דאם זה היה סברא לחלק בר' יהודה א"כ גם ברבנן זה היה סברא לחלק. משא"כ לביאור הראשון שהגמ' שאלה בתחילה כי היא הבינה שמדובר בט"ז אמה, אבל באמת למסקנא שמדובר בפחות מט"ז אמה באמת לא צריך דלתות כה"ג משום שאין ללמוד מר' יוחנן של ט"ז אמה לפחות מט"ז אמה, ה"ה בר' יהודה יתכן שהוא לא דיבר בט"ז אמה.

והנה הדבר קצת דוחק בלשונם שהזכירו נידון האם מה שר"י אמר שבי"ג אמה מועיל לחי ולא ביותר זה מדאורייתא, והרי אין הנידון כאן מצד הלחי. אמנם כוונתם שזה המקרה שחזינן שס"ל שאין אתו רבים, אבל לא שהנידון הוא מצד הלחי בעצמו [ר"ל שמזה שר' יהודה אמר שמועיל לחי מזה ידעינן שר' יהודה מיירי עד י"ג אמה ושליש (דביותר מזה לא מהני לחי כמבואר בדף י'.), ומעתה אחרי שאנחנו יודעים שהאופן שהוא מדבר הוא בי"ג אמה ושליש, דנים התוס' האם ביותר מזה יהיה חיסרון אחר מדאורייתא או לא, אבל אין הנידון שלהם מצד הלחי].

### אופן ב' בביאור החילוק שביותר מי"ג הוי פרצה מדאורייתא

יג] אופן ב' יש לפרש בביאור החילוק [כן משמע **בגאון יעקב** (ד"ה להך לישנא)], שתוס' דנו שפרצת י"ג זה שיעור פרצה מדאורייתא, ולפי"ז יש מקום לדון שכל מה ששתי מחיצות עוזרות לר' יהודה זה רק עד כמה שאין שיעור פרצה ביניהם, אבל אם יש שיעור פרצה ביניהם זה לא יועיל. ולפי"ז הנידון הוא כל שזה יותר מי"ג אמות ושליש ולאו דוקא בט"ז אמה [ובאמת **החזו"א** (במכתבים בספר שלום יהודה)הוכיח מהדין של ר"י שפרצת עשר זה מדרבנן (משום דפשיט"ל הסברא הנ"ל שאם יש בין המחיצות שיעור פירצה לא שייך שיהיה בזה את הדין של ב' מחיצות דאורייתא)]. ונקטו התוס' שאם השיעור פרצה הוא סיבה לחלק לפי ר' יהודה, א"כ גם לגבי מה שהגמ' דנה שיש אתו רבים היה מקום לחלק שאם יש י"ג אמה שיש קשר בין המחיצות ואין כאן פרצה בזה באמת מועיל צו"ה או דלת שאינה ננעלת, אבל אם יש שיעור פרצה בין המחיצות בזה צריך דלת ננעלת. ומזה שהגמ' לא חילקה חזינן שהדין פרצה י"ג אין לו משמעות [והנה יש לבאר המעלה בשיעור י"ג בב' אופנים: או מצד שיש לזה שם פתח ולכן זה מקשר בין המחיצות. או מצד שזה לא פרצה וזה סיבה יותר לקשר בין המחיצות (ר"ל דיש לדון האם הנקודה היא שעד י"ג יש לזה שם פתח חיובי, או שהנקודה היא מה שאין בין המחיצות שיעור פירצה)].

והנה תוס' סיימו וקסבר שתי מחיצות דאורייתא, ובפשוטו באו לשלול את הצד שבאמת צריך לחי לר"י רק שבזה אין אתו רבים, דא"כ ביותר מי"ג זה לא יעזור. ובפשוטו מבואר מתוס' שהחיסרון של פרצת עשר לגבי לחי זה דאורייתא (דהא מבואר בדבריהם שפירצת י"ג לפי ר' יהודה [שבפשוטו דינה כפירצת י' לדידן] לא יועיל הלחי מדאורייתא).

אכן היה מקום לבאר לפי"ז שהתוס' דנו בזה עצמו האם פרצה יותר מי"ג זה דאורייתא, שאם זה דאורייתא ממילא זה סברא שלר"י כה"ג זה יהיה רה"ר אף אם יהיה שתי מחיצות, שכל הדין שתי מחיצות הוא מצד שיש קשר ביניהם וזה כאילו סגור, ולכן איפה שיש פירצה זה לא יכול ליצור רה"י. וכן זה סברא לרבנן שכל שאין קשר בין המחיצות מצד עצמם בזה זה יותר סיבה לומר אתו רבים. ותוס' הוכיחו דמזה שהגמ' לא מחלקת חזינן שהדין פרצה של י"ג זה רק דרבנן, וממילא אין הבדל כמה שיעור מרחק יש בין המחיצות. אבל הדבר דוחק בלשון התוס' שכתבו וקסבר שתי מחיצות דאורייתא, דבפשוטו כוונתם (כמושנ"ת מקודם) שאם היה צריך ג' מחיצות ודאי שהלחי לא היה עוזר דיש כאן חיסרון של פרצה, ורק כיון שזה דרבנן לכן לא משנה מה השיעור, והרי לפי הנ"ל תוס' הכריעו שגם פרצת עשר זה לא פרצה. וצ"ל שכוונתם לבאר למה זה מועיל, ואין כוונתם לאפוקי שמדין לחי זה לא מועיל [ר"ל דמה שכתבו וקסבר שתי מחיצות דאורייתא, אין כוונתם לאפוקי את הצד השני בר' יהודה שזה מצד הלחי, אלא כוונתם לסיים את דבריהם ולומר שבין בי"ג בין בט"ז קסבר ר' יהודה ב' מחיצות דאורייתא, ונקטו בלשונם את הצד הזה שעליו הם מדברים].

## בביאור דברי התוס' כ"ב. בד"ה והא"ר יוחנן

### ב' אופנים בביאור דברי התוס' בדף כ"ב.

יד] והנה הגמ' בדף כ"ב. שואלת על ר' יוחנן שאמר שירושלים אלמלא דלתותיה נעולה בלילה הוי רה"ר, מדברי רבנן של המשנה שבפסי ביראות אין אתו רבים. והקשו **התוס'** (ד"ה והא) שהרי יש חילוק שירושלים זה שש עשרה אמה משא"כ פסי ביראות זה רק י"ג. אמה ותירצו ששם היה צורת הפתח דחשיב מחיצה. והוסיפו שלפי מה שפירשו בפ"ק א"ש.

והנה בביאור קושייתם יש לבאר בשני אופנים כנ"ל: דיתכן שכוונתם לדון מצד שכאן יש שיעור רה"ר וכאן אין שיעור רה"ר. וכן מבואר **בתוס"ר** [וכן נקט **החזו"א** (סימן ע"ד סק"ח) ועיין לקמן]. וכתבו שלפי מה שכתבו לעיל א"ש, דהיינו לפי הביאור הראשון שלהם בדף ו': שאחז [כפי שביארנו לעיל (אות י"ב)] שבדין אתו רבים אין חילוק אם יש ט"ז אמה או אין ט"ז אמה. אלא שלפי"ז צ"ב מה תירצו שהיה שם צוה"פ. וצ"ל שכל שיש מחיצה במקום עצמו, עד כמה שכל החיסרון הוא מצד השיעור רה"ר שבאמצע זה מוריד את החיסרון. וצ"ב הסברא. אמנם כן מבואר בריטב"א שאפילו שנקט שלר"י אם יש ט"ז אמה בין המחיצות הוי רה"ר (ולא מהני בזה ב' מחיצות דאורייתא), מ"מ הקשה שבירושלים אין סיבה שזה יהיה רה"ר (והיינו, שהקשה [בד"ה דרבנן] כקושיית הראשונים שם שר' יוחנן דלא כמאן דאם ס"ל כר' יהודה הא איכא ב' מחיצות מעלייתא, ומבואר דפשיט"ל להריטב"א שבירושלים מהני ב' מחיצות דאורייתא אף דהוי יותר מט"ז אמה, ובהכרח שכיון שיש צוה"פ זה עדיף טפי כמו שחילקו התוס').

טו] אמנם עיין **משכנות יעקב** (סימן קכ"ב בד"ה ודברי מעכ"ת, עמוד קמ"ד) וכן **בדברי יחזקאל** (סימן ה' סק"כ) שביארו שכוונת התוס' לשאול שבפסי ביראות אין שיעור פרצה, אבל כאן שיש שיעור פרצה ממילא בטל כל העומד. ותירצו שכיון שיש צוה"פ ממילא זה מבטל שם פרצה מהפתח, דהיינו שבתחילה הבינו שכיון שמצד המחיצות שבצד זה לא מועיל ורק מצד הצוה"פ, ממילא זה יותר סברא שיהיה אתו רבים, ותוס' דחו שכל שיש צוה"פ שזה מחיצה זה כמו פחות מי"ג, כן משמע בלשונם. **ובאבני נזר** (סימן רס"ח אות ג') וכן **בשו"ת רעק"א** (החדשות סימן ו') ביארו שעל ידי הצוה"פ זה חוזר להיות שאין על זה שם פרצה [דהיינו שאין הנקודה מצד הדין מחיצה שיש לצוה"פ כפשטות לשון התוס', אלא שע"י הצוה"פ אין לזה שם פירצה].

והנה תוס' כתבו שלמה שפירשתי לעיל ניחא. והנה אם לעיל כוונתם לדון בזה עצמו האם יש סברא לחלק בדין אתו רבים בין אם יש שיעור פרצה או לא, א"כ א"ש שלעיל הוכיחו שאין סברא לחלק. אמנם אם נאמר שתוס' לעיל דנו לחלק מצד שיש שיעור רה"ר באמצע ובזה כתבו שאין סברא לחלק, אבל כאן הנידון הוא מצד שיעור פרצה, א"כ מה עניין אחד לשני. ועיין **במשכנות יעקב** שכתב שכוונת התוס' לריטב"א שם שהביא בשם תוס' שבירושלים היו רחובות שלא היה בהם ט"ז אמה וגם בזה ר"י אמר שזה לא היה רה"י.

## האם פסי ביראות חשיב שאין רה"י בין המחיצות

טז] והנה בעיקר קושית התוס' שאיך הגמ' מדמה פסי ביראות שזה לא רה"ר לירושלים שיש רה"ר בין המחיצות [לביאור **התוס"ר**], עיין **חזו"א** (סימן ע"ד סק"ח) שהבין שכוונתם ששם באמת זה לא רה"ר, ולפי"ז תמה דמה תירצו שהיה צו"ה, אבל בזה הנידון שיהיה אתו רבים משא"כ בי"ג אמה שזה לא רה"ר. וע"ש שנקט בדעת התוס' שבאמת בין הפסים זה לא רה"ר ואפ"ה יש אתו רבים וכדעת **התור"פ**. אמנם יתכן שזה ודאי שכיון שזה באמצע רה"ר זה נחשב רה"ר (וכמושי"ת בסמוך בשם הראבי"ה), רק תוס' שאלו שכיון שיש בירושלים שיעור של רה"ר מצד עצמו אין בסיבתו להיות רה"ר (ולא דמי לפסי ביראות שאין ביניהם שיעור של רה"ר מצד עצמו) וכמבואר בדבריהם ו':. ועיין **ראבי"ה** (סימן שע"ט ד"ה ומכאן למדנו בסופו (במהדורת דבילצקי עמ' ש"א ד"ה והא דפליגי)) שנקט שרק רה"ר עושה אתו רבים, וכתב שכאן כיון שזה היה באמצע רה"ר זה ודאי רה"ר. ובפשוטו זה גם כוונת **הר"ן** (כ"ב. בסופו)[[21]](#footnote-21).

אמנם עיין **ריטב"א** (כ"ב. בד"ה והאמר בסופו) שבאמת למד מהדין של פסי ביראות שלא צריך ט"ז אמה אלא כל דרך הרבים מבטלת. ויתכן שבאמת למד שזה לא רה"ר. ויתכן שנקט שכיון שמצד מקום זה לבד אין לזה שם רה"ר וזה עושה אתו רבים, ממילא זה מקור שלא צריך שם רה"ר ועל דרך סברת **התוס'** ו': שדנו בזה.

ועיין **אור זרוע** (סימן קכ"ט אות י') שדן שלא צריך ס' רבוא כדי לבטל המחיצות, שהרי בין הפסים לא הלכו ס' רבוא. ומשמע שנקט שאפילו שבכל הרחוב היה לו שם רה"ר, אבל כיון שבמקום זה אין ס' רבוא זה סברא שלא היה אתו רבים. ומבואר דעתו **כהריטב"א**.

שיעור מספר 18 – ב' שבט פ"ג

# בדין אתו רבים [ב]

## שיטות הראשונים באיזה רבים אומרים אתו רבים

### האם דוקא ברה"ר יש דין אתו רבים

א] מבואר בגמ' שמבואות המפולשים לרה"ר מספיק לפי ת"ק צו"ה מצד אחד ולחי או קורה בצד שני. ורה"ר עצמה צריכה דוקא דלתות הננעלות לר' יוחנן, דהיינו שיש עוד הלכה של אתו רבים ומבטלי מחיצה שבזה להלכה ודאי צריך דוקא דלת.

והנה יש לדון מה נחשב הדין רבים שבזה יש את ההלכה של אתו רבים ומבטלי מחיצה. ועיין בשיעור הקודם שנתבאר דבפשוטו מצאנו בזה מחלוקת ראשונים, דדעת **תוס' והרא"ש** (בסוגיין) **והרמב"ן** (בדף נ"ט) **והרשב"א בחידושיו ובעבודת הקודש** (שער ב' הלכה מ', שער ג' הלכה ג') שרק דבר שהוא רה"ר יש בו סיבה שיהיה אתו רבים, אבל כל שזה לא רה"ר בזה אין את הדין אתו רבים. ולכן כתבו שרה"ר המתקצר מה שיש בזה אתו רבים ומבטלי מחיצה זה מצד שיש לו שם רה"ר.

אמנם עיין **תור"פ** שכתב שבאמת המקום המתקצר הוא לא רה"ר ואפ"ה יש בו דין אתו רבים, וביאר שכל שההליכה היא להדיא יש בזה דין אתו רבים ולא צריך גדרי רה"ר.

והנה **הריטב"א** גם העמיד ברה"ר המתקצר, ובביאור כוונתו נחלקו האחרונים: דדעת **הבית אפרים** (סימן כ"ו בד"ה אך אל זה אביט) **והשער הציון** (סימן שמ"ה סקכ"ט) שכוונתו שזה באמת רה"ר וכתוס' ורק כה"ג יש אתי רבים. ולפי"ז מבואר בריטב"א חידוש ביחס לר' יהודה שיש הבדל בין מקום שיש לו שם רה"ר מצד עצמו (שבזה לא מהני ב' מחיצות לעשותו לרה"י כמ"ש הריטב"א) לבין מקום שהשם רה"ר שלו הוא רק מצד צירוף שאר המקומות (שבזה מהני ב' מחיצות לר' יהודה). אמנם **המשכנות יעקב** (סימן קכ"א בד"ה תחילת דברי, עמוד קל"ג קל"ד) האריך להוכיח מהריטב"א שס"ל כהתור"פ הנ"ל שבאמת זה לא רה"ר ואפ"ה יש בזה אתי רבים, שכל שזה מסתגי להדיא יש בזה אתי רבים ולא צריך שם רה"ר. וכן מדויק בכל דברי **הריטב"א בדף כ"ב.**

ועיין עוד בדברי **הריטב"א** (בדכ"ב. ד"ה דרבנן בסופו) דמשמע שנקט שגם אם יהיה רה"ר ט"ז אמה אבל זה לא מסתגי להדיא, לא יהיה בזה אתו רבים.

ועיין **רבינו יהונתן** (ב. מדפי הרי"ף) שכתב שמה שמבואר בגמ' שמבוי מספיק צו"ה, זה מצד שזה עומד רק לבני המבוי. ומשמע מדבריו שכל שזה עומד לכל בני העיר אפילו שזה לא ט"ז אמה יש בזה דין אתו רבים. ועיין **בשו"ת הגר"א קוטלר** (סימן י') שדייק עוד מדבריו שכתב על מבוי עקום דהוי בנהרדעא שמדובר שהיה מפולש בשני צדדיו לרה"ר ולא היה רה"ר עוברת בו, וע"ש דבהכרח שלא היה בזה עשר דאל"כ זה לא קשור למבוי עקום (דביותר מי' גם שמואל מודה כדאיתא בדף ו'.), ואפ"ה דן ששייך בזה אתו רבים. וכן הוא בהשלמה שגם מבוי עשרה אם הוא משמש לבני רה"ר יש בזה אתו רבים.

### האם יש דין אתו רבים כשאין ששים רבוא

ב] והנה עיין **הגהות אשרי** (סימן ח') שכתב שאפילו ששיטת **רש"י** שכדי שיהיה רה"ר צריך ששים רבוא, אבל כדי שיהיה אתו רבים לא צריך שיעור זה. וכן הוא **באו"ז** (סימן קכ"ט אות י'), והוכיח כן מהדין של פסי ביראות שלא משמע שעברו ששים רבוא בין הפסים [ויתכן שכוונתו שבאמת גם לר' יהודה זה לא רה"ר. אמנם יתכן שכוונתו שכיון שמצד המקום הזה בעצמו אין כזו בקיעה, ממילא מוכח שלא צריך בקיעה של ששים רבוא].

ועיין **ריטב"א** בסוגיין ובדף כ"ב. ובשבת דף ו'. שחידש שגם לר"י דשתי מחיצות הוי רה"י, אבל אם יש ט"ז אמה בין המחיצות הוי רה"ר. וכתב לפי"ז שהאופן שבו נחלקו ר"י ורבנן זה במקום שיש ט"ז אמה ואין ששים רבוא, שלרבנן אמרינן אתו רבים ולר"י כיון שזה לא רה"ר והוי שתי מחיצות בזה הוי רה"י.

**ובמג"א** (סימן שס"ג סק"מ) נקט שצריך ששים רבוא בשביל אתו רבים. **ובבה"ל** (סעיף ל"ו ד"ה הוי כמחיצה) הביא **שהאחרונים** חלקו על זה והנה לפ"ז יש סתירה בבה,ל דבסימן שס,ד פשיטא ליה שזה תלוי בס"ר וכאן נקט שזה לא תלוי בזה אמנם ההבדל שבימן שס"ג מדובר על מחיצות בייד שמים שבזה חידשו התוס' שגם לרבנן אמרינן אתו רבים ובזה נסתפק המג"א מה גדר הרבים והבה"ל הכיע שזה לא תלוי בס"ר וכן מוכח מהראיה של תוס' מההיקף של הים אבל במקום שזה בידי אדם ודאי זה תלוי בתנאי רה,ר שזה ס"ר וז"ב

והנה **המשכנות יעקב** הוכיח מהא דלא צריך ששים רבוא שלא צריך תנאי רה"ר. אמנם עיין **חזו"א** (סימן ק"ח סקי"ב) שכתב שודאי שצריך ט"ז אמה, ורק הדין ששים רבוא שזה מהלכות דומיא דדגלי מדבר, זה לא מחסר בבקיעת רבים שמבטל המחיצה. וע"ש שכתב דפשטות הפוסקים שצריך ששים רבוא. ועיין **בית מאיר** (סוף סימן שס"ג) שכתב ג"כ כסברא הנ"ל שכיון שהדין ששים רבוא זה הלכה דומיא דדגלי המדבר, ממילא מהיכי תיתי שגם לגבי אתו רבים צריך תנאי זה[[22]](#footnote-22).

[ובעיקר הנידון, עיין **משכנ"י** שהביא **מהראבי"ה** (סימן שע"ט) שנקט שבשביל רה"ר צריך ששים רבוא, ואפ"ה לגבי אתו רבים לא הזכיר ששים רבוא. ומאידך עיין **טור** (סימן שס"ד) וכן **בד"מ** **שם בשם** **המהר"ם** שכל שאין בקיעה של ששים רבוא לא אומרים אתו רבים].

### האם יש דין אתו רבים ברה"ר מקורה

ג] והנה מבואר בגמ' בשבת דף ה'. שרה"ר מקורה אין לזה שם רה"ר. ויש לעיין האם גם אין בזה דין אתו רבים. ועיין **ב"י** (סימן שמ"ה ס"ב) שכתב שכל שאין לו שם רה"ר אין בזה אתו רבים, והנה שם הטור מדבר גם על מקורה, ומבואר שנקט הב"י שגם בזה אין אתו רבים.

אמנם עיין **משכנות יעקב** (סוף סימן ק"כ בד"ה עוד ראיה, עמ' קי"ב) שהביא **מהירושלמי** (פ"ב ה"ד) שיש בזה אתו רבים. ועיין **ר"ת בספר הישר** (בתשובות סימן צ"ו (מהדורת דבילצקי עמ' עמ' ת"ב סוד"ה וכמו)) לגבי גשרים המפולשים בסוגיא בדף צ"ה. שלרבנן זה לא רה"י, וביאר שזה מצד שיש שם אתו רבים, ומבואר שאפילו שזה מקורה יש בזה אתו רבים[[23]](#footnote-23).

**ובמשכנות יעקב** הוכיח מכל זה שלא צריך תנאי רה"ר וממילא ה"ה אם אין בזה ט"ז אמה. אמנם יתכן כנ"ל שזה רק בדבר שלא חסר בשם רבים כלל אלא שיש כאן תנאי מתנאי רה"ר וזה לא מחסר בשם בקיעת רבים.

והנה הירושלמי שואל בגשרים למה אין אתו רבים והירושלמי עונה בפתוח לבקעה ומזה הוכיח המשכנות יעקב שיש אתו רבים גם במקום שזה לא רה"ר אמנם יש לדון שזה לא גרע מרה"ר המתקצר ושמקום זה יש לו דין רה"ר וכן משמעות הראב"ד פי"ד משבת ה"ו ובמרכבת המשנה שם אמנם לכאורא לר"י ששני מחיצות זה מספיק א"כ לא שייך לדון מדין מתקצר אלא שלכאורא כמו שלגבי לחי אין דין אתו רבים גם כאן אין סיבה לאתו רבים וצ"ע כונת הירושלמי שם

### במחיצות דרבנן לא אומרים אתו רבים

ד] והנה לשיטות שאומרים אתו רבים גם במקום שזה לא רה"ר, צ"ב למה אין חיסרון של אתו רבים לגבי הלחי וכגון באופן שיש צו"ה מכאן ולחי מכאן לרבנן לפי הראשונים שאין בזה אתו רבים, או לר' יהודה מתי שיש שתי מחיצות. ובפשוטו הביאור הוא כמבואר **בריטב"א בדף כ"ב.** (ד"ה דרבי יהודה) שבאופן שכל הדין מחיצה הוא מדרבנן בזה לא אומרים אתו רבים.

## ביסוד החיסרון דאתו רבים

### ב' צדדים ביסוד החיסרון דאתו רבים

ה] והנה בעיקר הדין של אתו רבים ומבטלי מחיצה יש לבארו בשני אופנים: דבפשוטו הביאור הוא שזה מבטל את המחיצה שבוקעים בתוכה שאין לזה שם מחיצה. אמנם יתכן לבאר שזה לא סברא שזה מבטל את שם המחיצה, אלא זה סברא שאין כח מחיצה על מקום שהרבים בוקעים שם. וכן הוא בלשון **הרשב"א** כ"ב. (ד"ה וקי"ל) 'אתיא בקיעת רבים ומבטלת כח המחיצות'.

והיה מקום לומר שזה יסוד מחלוקת הראשונים דלעיל, שהראשונים שנקטו שצריך דוקא רה"ר היינו משום שיסוד החיסרון הוא שביחס למקום שהוא רה"ר אין כח למחיצות גרועות, ולכן צריך דוקא רה"ר. משא"כ אם זה מצד ביטול המחיצות, א"כ לא צריך דוקא רה"ר אלא זה סברא שכל שרבים עוברים במחיצה זה מבטל את המחיצה.

אמנם אין זה מוכרח, דיתכן שגם לפי הראשונים שצריך רה"ר יסוד החיסרון הוא שזה מבטל את המחיצה, רק שס"ל שרק רבים בדרגה של רה"ר מבטלים את המחיצה. וכן לראשונים שלא צריך תנאי רה"ר, יתכן שודאי החיסרון הוא שמקום של רבים לא עוזר לו אלא מחיצות חזקות, רק שס"ל שמה נקרא מקום של רבים זה לאו דוקא עם תנאי רה"ר.

### האם יש דין אתו רבים במחיצות כלאים וכדו'

ו] והנה יש לדון האם הדין אתו רבים זה גם בשאר דיני התורה כגון בכלאים וכדו'. **ובשו"ת חת"ס** (סימן צ"ז) נקט שזה גם לגבי כלאים. אמנם **הבית אפרים** (סימן כ"ז בד"ה ועכ"פ מבואר) הביא **מתוס' בב"מ נ"ג:** (ד"ה דנפול) שלגבי אכילת קדשים בירושלים אין חיסרון של אתו רבים. **והמשכנות יעקב** (סימן קכ"א) נקט שגם בזה יש אתו רבים.

ויש מקום לדון שזה תלוי בחקירה הנ"ל, שאם זה שבירה על המחיצה ממילא זה שייך בכל התורה כולה. אמנם אם זה סברא שכיון שהרבים ברשות לא עוזר מחיצות גרועות, זה ודאי לא שייך בכלאים, דשם זה לא גדירה של רשות אלא זה הפסק בין הדברים. וכן לגבי חומת ירושלים יתכן ששם אין החלות עיר חומה במה שזה מובדל מרה"ר, אלא עיקר הדין שהוא מוקף מחיצות וכמו שביאר הבית אפרים שם.

### ביאור שיטת הראשונים שאתו רבים זה רק אם יש את כל תנאי רה"ר

ז] והנה הבאנו לעיל לדון האם לשיטות שצריך רה"ר צריך גם ששים רבוא ורה"ר ללא תקרה. **והבית מאיר** תמה מהיכי תיתי שיצטרכו תנאי זה. והבאנו **מהחזו"א** שביאר שיסוד הנידון הוא האם זה מחסר בשם רבים או שזה תנאי בעלמא דומיא דדגלי מדבר. אמנם לפי הצד הנ"ל שיסוד החיסרון הוא שביחס למקום שיש לו חלות שם רה"ר לא מועיל מחיצות גרועות, א"כ זה תלוי אם יש למקום שם רה"ר או לא, וא"ש מה שנקטו הראשונים שצריך ששים רבוא.

### האם שייך דין אתו רבים באותם מחיצות שאין הרבים בוקעים בתוכם

ח] והנה עיין **תוס' בדף כ"ב.** (ד"ה קשיא) שנקטו שלר' יהודה ששתי מחיצות הוי דאורייתא, כל שאין בקיעה במחיצות הללו אין שום צד שזה לא יהיה רה"י. ועיין **חזו"א** (סימן ק"ז סק"ג ד"ה כ"ב א' תוד"ה קשיא) שכתב שהיה מקום לנטות מדברי התוס' ולומר שכיון שמקום זה מסור לרבים ממילא שתי מחיצות לא יועילו לו, דהיינו שיסוד החיסרון אינו שהבקיעה במחיצות מבטלת את גדירתן, אלא שמקום שמסור לרבים צריך גדירה גמורה[[24]](#footnote-24) [והאריך בסברא זו במכתבים בספר **שלום יהודה** ע"ש אות מ'].

ועיקר הסברא מבוארת **בריטב"א בדף י"ב:** (ד"ה קסבר רבי יהודה) שכתב שרבנן שאומרים שאין מערבין רה"ר בכך ומשמע שטעמם הוא משום אתו רבים, והרי לפי הצד בגמ' שלחי אינו משום מחיצה א"כ הטעם של רבנן הוא משום שחסר מחיצה שלישית ולא צריך להגיע לדין אתו רבים, וביאר הריטב"א שכוונתם שגם לשיטתך שמועיל שתי מחיצות אבל כל שיש בקיעת רבים באמצע זה לא צריך להועיל. ומבואר שיש דין אתו רבים גם על המחיצות הללו שבצד שאין הרבים בוקעים בתוכם.

אמנם עיין **בריטב"א בדף כ"ב.** (ד"ה דרבי יהודה) שגם נקט בביאור הסוגיא כתוס' שכל שיש שתי מחיצות לר"י הבקיעה שבשתי המחיצות האחרות זה לא סיבה לאתו רבים וביאר בזה את כוונת הגמ' 'התם איכא שתי מחיצות' (ומבואר שאליבא דאמת אין חיסרון של אתו רבים אם אין הרבים בוקעים במחיצות עצמם). אמנם עי"ש שנקט שכל שיש רה"ר גמורה בין המחיצות בזה ר"י מודה שלא הוי רה"ר, והוכיח כן מהסוגיא בשבת שכתוב שמבואות המפולשים הוי רה"ר ואפ"ה הגמ' דנה שזה כר"י (ר"ל, דמבואר שכן יש סברא במה שהרשות היא רה"ר שלא יועילו בה כ"כ המחיצות). ולכאורה מבואר בדברי הריטב"א שיש כאן שתי חסרונות, דיש חיסרון שהמקום הוא רה"ר ובזה צריך מחיצות מעולות. ויש מקום שהחיסרון הוא מצד הבקיעה תוך המחיצות שזה מבטל כח המחיצות (וזהו הדין של אתו רבים), וביחס לשתי מחיצות שבהם אין בקיעה אין בזה חיסרון.

### גם להסוברים שאתו רבים זה רק כשהרבים בוקעים במחיצות עצמם י"ל שהחיסרון הוא רק כלפי מקום שהוא רה"ר

ט] והנה הבאנו מדברי **התוס' והריטב"א** שכל שיש שתי מחיצות לר"י ובזה אין בקיעה לא שייך החיסרון של אתו רבים. ובפשוטו מבואר לפי"ז שיסוד החיסרון הוא שכל שיש בקיעה במקום המחיצה זה מבטל ממנו שם מחיצה וממילא אין המקום גדור (וכהצד הראשון דלעיל אות ה'), אבל כל שבמקום שעומדת המחיצה אין ביטול המחיצה ממילא המקום שבפנים הוא גדור. אמנם אינו מוכרח, דיתכן שיסוד החיסרון הוא שמחיצה שיש בה בקיעת רבים שעי"ז אינה נחשבת מחיצה גמורה – אינה יכולה להועיל לגדור מקום המסור לרבים שהוא צריך גדירה יותר טובה[[25]](#footnote-25). ולפי"ז יתכן שאפילו שבמקום הגדירה יש לזה שם מחיצה, אבל כל שזה בא לגדור רה"ר זה לא יועיל.

ויש בזה נפק"מ לפי רש"י שרה"ר המתקצר זה לא רה"ר, האם הבקיעה שם לא מבטלת את הגדירה גם ביחס למקום שהוא רה"ר. ועיין **מהריט"ץ** (סימן רנ"א) שכתב דמשמע שיש אתו רבים אפילו שהמחיצה עומדת בפתח המבוי שהוא רה"י. ולכאורה יש לדון בזה מכמה מקומות בסוגיין:

**א.** עיין **תוס' כ"ב.** (ד"ה חייבין) שהקשו על ר' יוחנן שאומר שירושלים צריכה נעילת דלתות שלא תהיה רה"ר, שהוא דלא כמאן, שהרי לרבנן יש כאן שם ד' מחיצות ולר"י יש כאן שתי מחיצות שלמות. וכתבו ליישב שזה היה מפולש שתי וערב והנידון הוא כנגד הפילוש. וצ"ב שהרי הצורת הפתח עמדה במקום שהיה שתי מחיצות ושם זה רה"י ולכאורה שם אין ביטול לצוה"פ, וממילא זה צריך להועיל למה שבפנים. ובפשוטו מבואר כנ"ל שכיון שזה מחיצה עם בקיעה, אפילו שבמקומה היא לא בטלה אבל זה מחיצה גרועה שלא יכולה להועיל למקום שזה רה"ר.

והנה אין זה מוכרח, דיתכן לדחות ששם שהיה ט"ז אמה, ומה שזה לא רה"ר זה מסיבה צדדית שיש שם שתי מחיצות וזה לא מחסר בשם של הבקיעה. ולפי"ז באמת זה מבטל את הצורת הפתח במקומו, רק שזה נשאר רה"י מצד השתי מחיצות, ולכן לגבי מקום שאין שתי מחיצות זה לא יועיל [**והחזו"א** במכתביו שלל סברא זו]. אמנם עיין תוס' שם (ד"ה קשיא) בביאור השני שנקטו שלר' יהודה צריך שתי מחיצות ולחי, ובפשוטו גם על זה כתבו שכנגד הפילוש זה לא חיסרון, ומפורש שאפילו שבמקומו יש לו שם מחיצה אפ"ה ביחס לבפנים זה מבוטל (ר"ל שלפי הצד של תוס' שצריך שתי מחיצות ולחי הרי בהכרח צ"ל שאין הרבים מבטלים את המחיצות במקומם, דא"כ לא יהיה פה לחי בשביל הרוח שלישית. וא"כ מבואר שאף שבמקומו זה נחשב מחיצה אפ"ה זה לא מועיל ביחס לבפנים שנחשב רה"ר). אמנם יתכן לדחות שבתור מחיצה שלישית יש לו שם מחיצה, אבל אין לו שם מחיצה שיכול לגדור מקום. וצ"ע בזה.

### בדברי הרשב"א שבפלטיא לא מועיל דלתות הננעלות בלילה

י] **ב.** עוד יש לדון בזה דהנה **הרשב"א בעבודת הקודש** (שער ג' אות א') חידש שכל מה שמועיל דלתות ננעלות זה רק ביחס לסרטיא, אבל ביחס לפלטיא זה לא מועיל. והסברא בזה היא כמו שביאר **הבית אפרים** (סימן כ"ו בד"ה והנלענ"ד (בקובץ עמוד 706)) דסרטיא שהדין רה"ר שלה הוא מצד המעבר מצד לצד, בזה כל שהוא לא מסור לרבים אין זה דומיא דדגלי מדבר. אבל פלטיא שהיא רה"ר בתור מה שהיא משמשת לרבים בני העיר עצמם, אין חיסרון במה שיש לה דלתות ננעלות והיא לא מסורה בכל שעה לבני רה"ר שמחוץ לעיר. והנה עיין **בית אפרים** שם שכל זה בזמן שהדלתות פתוחות, אבל בזמן שהדלתות ננעלות ודאי דיש להם שם מחיצה. וכן כתב **המשכנות יעקב** (סימן קכ"א עמ' קכ"א), ובזה ישב את הקושיא שהגמ' (בדף ק"א.) אומרת ששוק של פטמין שהיה בירושלים זה לא היה רה"ר אפילו שזה פלטיא, ולהנ"ל א"ש דיתכן שבשבת לא היו פותחים את הדלתות. אכן **במאירי בשבת** (ו'. ד"ה איזוהי רה"ר) כתב שהפלטיא שבירושלים באמת היו חייבים עליה מצד רה"ר. והנה לפ"ז יוצא שהדלתות הננעלות יש להם שם מחיצה ביחס לכל הסרטיא שבירושלים, ואפ"ה ביחס לפלטיא אין להם שם מחיצה. ומבואר כנ"ל שאפילו שלא בטל מהם שם מחיצה, מ"מ שייך לדון שאין להם שם מחיצה ביחס למקום מסוים אבל ביחס למקום מסוים יש להם שם מחיצה.

## בדין רה"ר המתקצר

יא] עיין תוס' שהעמידו את סוגיין ברה"ר המתקצר לי"ג אמה וכה"ג הוי ג"כ רה"ר. והביאו ראיה מהגמ' של בין העמודים שזה נחשב רה"ר מצד שלפניהם ואחריהם יש ט"ז אמה. והנה **ברשב"א** מבואר שמדובר אפילו אם זה רק עשר אמות, ובזה ביאר שמה שהגמ' לא שאלה איך מועיל לחי בברייתא היינו משום שמדובר רק בעשר. **ובמאירי** כתב שמספיק ד"א. **ובביאור הגר"א** (סקי"ח) הוכיח שמספיק אפילו אם יש רק ד"ט.

והנה עיין **בגר"א** (שם) שכתב שיש כאן שני נידונים: א. באופן שהרה"ר עצמו מתקצר קצת וחוזר ומתרחב שזה נלמד מבין העמודים, וזה ודאי שלא צריך י"ג אמה וכלשון הרשב"א בעבודת הקודש (שער ג' הלכה ג') שאי אפשר לרה"ר שיתלקט במלקט ורהיטני שלא יהיה בו שום דבר. ב. והראשונים חידשו שגם אם יש מבוי שלם שפתוח לשני רה"ר לאורכו חשיב רה"ר.

### האם דברי הרא"ש אמורים גם במבוי שהוא לרוחב רה"ר

יב] והנה השו"ע הביא שם שתי סעיפים: בסעיף ח' הביא שגם במתקצר זה נחשב רה"ר, ואחרי זה בסעיף ט' הביא שרק בי"ג אמה אמרינן כן, ומבואר **בט"ז** שם שזה דוקא י"ג ולא פחות, וכן הוא **במג"א** (סקי"ב).

והנה **הביה"ל** (סעיף ט' ד"ה שלש עשרה וכו') העמיד שודאי גם בסעיף ט' מדובר לאורך רה"ר, רק שהשיטה הראשונה ס"ל שאומרים דין רה"ר המתקצר בכל גודל, והשיטה השניה ס"ל שזה רק בי"ג אמה ולא בפחות. אמנם **במאמר מרדכי** (סימן שס"ד סק"א) דייק מלשון הטור שנקט שלפי הרא"ש זה גם ברוחב רה"ר ובזה הצריך י"ג אמה. וכן נקט **הפמ"ג** (משב"ז סק"ז), וכתב שלפי"ז יש כאן ב' דינים, דיש דין של אורך רה"ר שזה אפילו בפחות מי"ג אמה, ויש דין של רוחב רה"ר שזה רק בי"ג אמה. והנה אין מקור לשני החידושים. וצ"ל שחוששים לשניהם, ולכן אם נסבור שיש סברא מיוחדת בי"ג אמה יש להעמיד שזה גם לרוחב, ואם נגיד שאין סברא בגודל זה, א"כ בהכרח יש לחלק אם זה לאורך רה"ר או לרוחב רה"ר (בכדי לבאר מתי חשיב מבואות המפולשין דלא הוו רה"ר).

והנה עיין **ביאור הגר"א** שהקשה שאם הרא"ש זה רק ברחב י"ג, הרי הוא הביא ראיה מבין העמודים והרי שם אין י"ג אמה בין עמוד לעמוד[[26]](#footnote-26). והנה **העולת שבת** (סימן שמ"ה סקי"א) כתב שבאמת צריך י"ג אמה בין עמוד לעמוד. אמנם **המג"א** (שם סקי"ב) חלק עליו, ולפ"ז צ"ע כנ"ל. אמנם המעיין בלשון **הרא"ש** יראה שלא הקשה כתוס' שאין בין עמוד לעמוד י"ג אמה, אלא הקשה שמשמע שמדובר גם ברה"ר מצומצם ועל ידי העמודים חסר בשיעור ט"ז אמה, אבל באמת מצד שאין בין עמוד לעמוד זה לא חיסרון כלל וכמבואר ברשב"א.

### בדברי הרשב"א בדעת רש"י דמיירי שהרה"ר נתקצרה במקום הלחי

יג] והנה **הרשב"א** בסוגיין (ד"ה ומכל מקום אין לדחות) כתב להעמיד את מה שכתוב שמועיל לחי שמדובר באופן שבמקום הלחי זה מתקצר. ומבואר שגם אם נימא שברה"ר המתקצר אין אתו רבים אבל כאן יש אתו רבים. וצ"ב החילוק. ויש לבאר בשני אופנים: או שכל מה שרש"י חולק היינו רק שביחס למקום הקצר אין דין אתו רבים, אבל ביחס למקום שיש רוחב ט"ז אמה יש את החיסרון (וכמושנ"ת לעיל אות ט'). אמנם למבואר **ברשב"א בעבודת הקודש** (שער ג' הלכה ג' וכמובא לעיל אות י"א) שאם זה לא מבוי לעצמו אלא שיש מקום קטן שאין בו שיעור זה כמו בין העמודים שבזה ודאי הוי רה"ר, א"כ א"ש שגם במקום שמתקצר הוי רה"ר.

## יסוד ההיתר דדלתות הננעלות

### ב' מהלכים בראשונים ביסוד הדין דלתות הננעלות בלילה

יד] מבואר בגמ' שאפילו שאתו רבים ומבטלי מחיצה אבל אם יש דלתות הננעלות הוי רה"י. וצ"ב טעמו של דבר. ומצאנו בזה שני טעמים בראשונים: **ברש"י ק"א.** (ד"ה חייבין עליה) **וכן ברשב"א בעבודת הקודש** (שער ב' הלכה מ"א, שער ג' הלכה א') כתבו שזה סברא שכה"ג זה לא דומיא דדגלי המדבר שזה היה מסור כל הזמן לרבים. אמנם **הריטב"א כ"ב.** (ד"ה והאמר) כתב שזה מצד שכה"ג זה מחיצה אלימה שגם לר"י אין הרבים מבטלים אותה.

והנה צ"ב לדעת **הרשב"א** שזה סיבה שזה לא רה"ר דמ"מ למה שלא יהיה אתו רבים. ובפשוטו זה לשיטתו (דלעיל אות א') שצריך דוקא דבר שהוא רה"ר, אבל כאן שזה לא רה"ר ממילא זה לא מבטל. ומשמע לפי"ז שגם דבר שלא חסר בבקיעת רבים אלא שזה תנאי חיצוני דומיא דדגלי מדבר זה גם סיבה שלא יהיה דין בקיעת רבים, ובהכרח הביאור הוא כמושנ"ת בזה לעיל (אות ז'). ולפ"ז הריטב"א לשיטתו שלא צריך רה"ר (כדלעיל אות א') א"כ אין סיבה שלא יהיה כאן אתו רבים.

ואינו מוכרח, דיתכן שהכוונה שבאמת זה לא אותה דרגה של רבים, וכמו שזה סיבה שלא יהיה רה"ר זה גם סיבה שזה לא יחשב בקיעת רבים, דמסתבר שאין זה תנאי בעלמא. וצ"ע.

ולכאורה יש להוכיח **מתוס'** (ו': ד"ה והאמר) שגם ביארו כהריטב"א, דהנה הגמ' שואלת הא בדלתות מערבא וכתב רש"י שהקושיא היא מהא דמבואר שצריך לחי מצד אחד, וכתבו התוס' בביאור שיטתו שמצד מה שצריך דלת ננעלת לא קשה דאולי גם בחנניה הכוונה דלת ננעלת, ולכן ביאר רש"י שהקושיא היא מצד מה שחנניה אמר שמספיק לחי מצד אחד. וכתבו התוס' שלפי"ז מבואר שבר' יוחנן צריך דוקא שתי דלתות. והנה לכאורה כל זה שייך אם העניין בדלת מצד שזה מחיצה חזקה, שבזה יתכן שצריך שיהיה שתי דלתות, אבל אם זה מצד שזה לא מסור לרבים למה שיצטרכו שתי דלתות. והיה מקום לומר שמספיק מה שזה מסור מצד אחד. אמנם לשון תוס' שזה מחיצה גרועה ולכן צריך שיהיה בשתי הצדדים, ומבואר כנ"ל. וכן הוא בלשון **תור"פ**.

והנה צ"ב מה המעליותא במחיצה של דלת שאין בה אתו רבים (לדרכו של הריטב"א). ויש לבאר בשני אופנים: או מצד שזה מחיצה אלימה שבזה גם ר' יהודה מודה שלא אומרים אתו רבים. אמנם **בגאון יעקב** (בד"ה והאמר בסופו) ביאר שכיון שהדין מחיצה של דלת היא מצד שזה כאילו סגור, והרי כשזה סגור אין בקיעת רבים ממילא בזה אין החיסרון של אתו רבים. וכן הוא **באבני נזר** (סימן רס"ה סק"ב).

### ביאור דברי התוס' שקושיית הגמ' מר' יוחנן היא גם אליבא דרבנן

טו] והנה מבואר בתוס' שני ביאורים בקושיית הגמ', **דרש"י** ביאר שהקושיא היא דמר' יוחנן מבואר שצריך דלת בשני הצדדים וכאן מבואר שמספיק לחי. **ובתוס'** ביארו שהגמ' שואלת שכאן מבואר שמספיק דלת שאינה ננעלת ובר' יוחנן מבואר שצריך ננעלת. והקשו התוס' דמה הגמ' שואלת מר' יוחנן דס"ל כר' יהודה בדין פסי ביראות, דדלמא הברייתא סוברת כרבנן שעוזר פסי ביראות, ואולי זה כמו פסי ביראות שלר"י אמרינן אתו רבים ולרבנן לא. ותירצו שמה שלר"י לא עוזר בשם ד' מחיצות לרבנן לא עוזר מתי שאין שם ד' מחיצות. וצ"ב כוונתם, הרי אולי מחיצת דלת זה דרגה של מחיצה כמו פסי ביראות שעוזר לרבנן ולא לר"י.

ובפשוטו הביאור הוא שעד כמה שיש רק דלת אחת בזה אין את המעלה של שם ד' מחיצות, שכל מה שלרבנן יש מעלה היינו רק מתי שזה שם ד' מחיצות. וכל מה שתוס' חלקו על רש"י בתחילה היינו מחמת שאם דלת זה מחיצה שמועילה אפילו לר' יהודה שלא יהיה אתי רבים ממילא מספיק גם דלת אחת, אבל כאן שדנים שזה יועיל רק לרבנן בזה כל המעלה היא רק אם זה בשני הצדדים. וכן ביאר **בחידושי אבן העוזר**. והנה עיקר הדבר שיש מושג של מעלה בד', עיין **חידושי הר"ן** (בדף י"ז: ד"ה עושין) שפסי ביראות זה רק בד' צדדים (ומבואר שיש מושג שיש מעליותא בד' מחיצות). אמנם **החזו"א** (סימן ק"ז סק"ה) נקט שכל שיש ג' מחיצות טובות עומד מרובה, אין מעלה לרבנן מה שיש ד'. וכן הוא **בריטב"א** (דף ו': בד"ה כיצד מערבין). אמנם **ברי"ף רמב"ם ורא"ש** שנקטו שצריך דלתות בשתי הצדדים מבואר לא כך (והיינו דמבואר שכן יש מעליותא בהא דהוי ד' מחיצות).

אמנם עיין **גאון יעקב ובאבני נזר** הנ"ל שביארו בדברי התוס', שבדלת הסיבה שזה מועיל היא מצד שזה כאילו סגור ובזה אין בקיעת רבים. ולפ"ז כוונת הגמ' שאם לר' יהודה זה לא עוזר מצד שלא דנים כאילו זה נעול, א"כ בהכרח שזה לא מחיצה, דאם זה מחיצה זה סוג מחיצה שאין בה חיסרון של בקיעת רבים. והדבר דחוק בלשון התוס', דמשמעות דבריהם שיש כאן נידון בגדרי אתו רבים ולא בגדרי מחיצות [וכן עיין **תור"פ** שכתב מפורש שקושיית הגמ' היא גם מת"ק שמועיל צו"ה].

### בהא דכתבו התוס' שהקושיא היא גם אליבא דרבנן אף שהיה צוה"פ

טז] והנה בעיקר דברי התוס' שהקושיא היא גם אליבא דרבנן, צ"ב דהרי יש כאן צוה"פ, ותוס' לקמן (כ"ב. ד"ה והא) כתבו שלרבנן אין בזה אתו רבים. ומצאנו בזה כמה ביאורים:

**א.** אם נימא שכל קושיית הגמ' היא משום שזה רק מצד אחד א"כ לא קשה כלל, דהא רק בצד אחד יש צוה"פ ובצד השני יש רק לחי וקורה.

**ב.** **האחרונים** הנ"ל (הגאו"י והאבנ"ז) שנקטו שהנידון הוא האם חשיב מחיצה, ביארו שלא היה כאן צו"ה אלא רק דלת (והקושיא של הגמ' היא רק לחנניה ולא לרבנן). ולפ"ז הוכיחו שמועיל דלת אפילו ללא צו"ה.

**ג.** **רעק"א** (החדשות סימן ו') ביאר שכל מה שתוס' לקמן כתבו שבצוה"פ אין אתו רבים הכוונה אם יש עומד מרובה בצדדים שהצוה"פ מחזיר את העומד מרובה, אבל כאן מדובר בעומד מרובה לבד.

**ד.** **החזו"א** (סימן ע"ד סק"ג וסק"י) כתב שלמסקנא לרבנן יש אתו רבים בצוה"פ.

### כמה נפק"מ בין טעמי הראשונים ביסוד המעליותא דדלתות הננעלות

יז] והנה בעיקר הנידון הנ"ל ביסוד הטעם שבדלת ננעלת אין אתו רבים, יש בזה כמה נפק"מ:

**א.** בדלת שיש ג"ט בינה לקרקע, שבתור מחיצה זה לא יכול להועיל, אבל בתור לסלק את רגלי הרבים זה יכול להועיל. ואולי כיון שזה לא על ידי מחיצה זה לא מועיל, ולא מסתבר.

**ב.** במקום שיש חוק שאסור לעבור במקום זה בלילה – עיין **אבני נזר** (סימן רס"ז סק"ה) שלדעת הרשב"א זה לא רה"ר, אמנם לריטב"א אין לנו מקור לחידוש זה. אכן גם לרשב"א יתכן שרק דבר שהוא בעצם החפצא ולא גורם חיצוני.

**ג.** עוד נפק"מ לסוברים דדלת לא הוי מחיצה אלא עם צוה"פ, דכל זה לגבי השם מחיצה שבזה, אבל לרשב"א שיש סברא שזה לא מסור לרבים גם כאן זה יועיל.

**ד.** עוד יש לדון בדלת שלא סותמת את כל הפתח אבל יש בה עומד מרובה האם נימא שבזה אין אתו רבים, דלכאורה לרשב"א זה לא יועיל דעדיין זה מסור לרבים, אמנם לריטב"א זה יועיל. ועיין **אבני נזר** בסימן רפ"ה ובסימן רפ"ג שדן בזה.

**ה.** עוד יש לדון בדלתות ננעלות בלילה אבל יש פרצה במחיצות האחרות, דלרשב"א בכל אופן זה לא רה"ר ולריטב"א יתכן שזה רה"ר גמור.

**ו.** ועיין **בית אפרים** (סימן כ"ו ד"ה ונלענ"ד [הנ"ל]) שכתב שהרשב"א שנקט שלגבי פלטיא אין את הסברא של דלתות ננעלות בלילה, כל זה לשיטתו שיסוד החיסרון הוא מצד שזה לא דומיא דדגלי מדבר, אבל לריטב"א שזה מצד דהוי מחיצה אלימה א"כ זה גם ביחס לפלטיא.

שיעור מספר 19 – י' שבט פ"ג

# בדין אתו רבים [ג] - ביאור הסוגיא בדף כ"ב.

## שיטות הראשונים בביאור סברת הגמ' התם דאיכא שתי מחיצות מעלייתא

### **א –** מהלך א' של תוס'

א] הגמ' בדף כ"ב. שואלת סתירה דלגבי פסי ביראות מבואר דר' יהודה ס"ל שאומרים אתו רבים ומבטלי מחיצה, ולגבי שני בתים בשני צידי רה"ר ס"ל שמועיל לחי וקורה ולא אומרים אתו רבים. והגמ' מתרצת דשאני התם דאיכא שתי מחיצות מעלייתא אבל בפסי ביראות אין שתי מחיצות מעלייתא. ובביאור כוונת הגמ' מצאנו כמה ביאורים בראשונים:

עיין **תוס'** (ד"ה קשיא) שכתבו שאם צריך רק שתי מחיצות והאתו רבים זה במקום המחיצה השלישית והרביעית אין מקום לדון שיהיה דין של אתו רבים. ובפשוטו סברתם כמבואר **בריטב"א** (ד"ה והאמר וד"ה דרבי יהודה) **ובמלחמות** שכל הדין של בקיעת רבים עניינו שזה מבטל את הגדירה של המחיצה, וכאן שבמחיצה עצמה אין בקיעה ממילא המחיצה עומדת בדינה ואין סיבה שזה לא יחשב רה"י עד כמה שמספיק שתי מחיצות. רק שהגמ' בתחילה סברא כהגמ' לעיל י"ב: שר' יהודה מודה שצריך ג' מחיצות, וא"כ חזינן שלגבי המחיצה השלישית לא אמרינן אתו רבים, והגמ' דוחה שבאמת צריך רק שתי מחיצות לר' יהודה.

### **ב -** מהלך ב' של תוס' [וב' אופנים בביאור דבריהם]

ב] עוד כתבו **תוס'** לבאר שגם בתירוץ הגמ' נשארת שצריך שלוש מחיצות, רק שהגמ' דוחה שכל שיש שתי מחיצות מעלייתא בזה לא אומרים אתו רבים. והנה לפ"ז התחדש שגם ר' יהודה מודה שיש מקרה שהאתו רבים לא מבטל מקום שהרבים בוקעים בו, שמקום שהוא גדור בשתי מחיצות טובות בזה ס"ל לר' יהודה שהבקיעה לא מחסרת בגדירה.

ועיין **חזו"א** במכתב (מודפס בחזו"א ע"ס הדף עמוד 96 (מודפס גם בקובץ עמ' 858)) שנקט שלפי"ז גם אם הבקיעה תהיה בשתי המחיצות אבל הם יהיו מחיצות מושלמות לא יהיה בזה חיסרון של אתו רבים לר' יהודה, דהרי בדופן הג' יש בו בקיעה ואפ"ה זה לא חיסרון, ובהכרח שסברת הגמ' היא שחלוק האם הגדירה היא בגדירה חלשה של פסי ביראות או במחיצה גמורה. והקשה דהגמ' בע"ב דנה בתל המתלקט שיש אתו רבים לר' יהודה, והרי שם יש מחיצה שלימה. והניחא לביאור הראשון שלר' יהודה תמיד יש אתו רבים א"ש, אבל אם התחדש שכלפי רשות הגדורה בשתי מחיצות טובות ולחי בזה האתו רבים לא מבטל את הגדירה של הרשות, א"כ גם שם זה לא יבטל [וע"ש מה שכתב ליישב].

אמנם אפשר לנטות מדברי החזו"א ולומר שגם לביאור זה כוונת הגמ' שביחס למחיצה השלישית שכל יסודה הוא תוספת על השתיים – ביחס לגדירה זו אין חיסרון של אתו רבים, אבל ביחס לשתי המחיצות שהם עיקר הגדירה – בזה כל שבהם יש בקיעה יש בזה חיסרון של אתו רבים, דהיינו שאין הכוונה שלביאור זה כוונת הגמ' שכל שיש שתי מחיצות שלימות בכזו רשות אין אתו רבים, אלא הכוונה שכל שיש שתי מחיצות ללא בקיעה, בכזו רשות אין אתו רבים.

והנה **הבית אפרים** (סימן כ"ו, בדפוס חדש עמ' קפ"ב ד"ה ובהכי) תמה למה תוס' לא ביארו כמו הביאור הראשון, דהרי בגמ' בשבת דף ו': ולקמן צ"ה. מבואר שר' יהודה ס"ל ששתי מחיצות דאורייתא. ובפשוטו צ"ל שביארו כן מצד לשון הגמ', דבקושיא הרי בהכרח הגמ' סברה שצריך ג' מחיצות ולא משמע שהגמ' חזרה בה במסקנא מזה. ולפי"ז באמת לפי מסקנת הסוגיות שר' יהודה ס"ל שתי מחיצות דאורייתא, ודאי שזה עצמו הטעם שאין בזה דין אתו רבים, ואין סיבה לחדש סברא שמקום שגדור בשתי מחיצות זה עדיף. והנה לחזו"א יוצא שהגמ' אמרה תשובה שכלל לא מתאימה לדידן. אמנם להנ"ל שזה אותו סברא א"ש טפי.

ובאמת יש להעיר, דכיון שלהלכה קי"ל שלחי מועיל מדאורייתא א"כ מה המקור של הגמרות הנ"ל שאין הטעם של ר' יהודה מצד שתי מחיצות ולחי. וצ"ל שלגמ' הסתבר שהיה צריך להיות בזה אתו רבים, ובהכרח שגם ללא זה יש כאן תורת רה"י[[27]](#footnote-27).

### **ג –** מהלך הראשונים שכוונת הגמ' לחלק בין מחיצות טובות למחיצות גרועות

ג] והנה לכאורה היה מקום לבאר שכוונת הגמ' שפסי ביראות שזה מחיצות גרועות של פרוץ מרובה על העומד, בזה יש דין אתו רבים, משא"כ במחיצות טובות בזה אין דין אתו רבים (וכן הובא לעיל מדברי החזו"א לפי התירוץ השני של תוס'), וכן ביאר **במאירי** (תחילת פ"ב בד"ה ר' יהודה אומר). וכן **רבינו יהונתן** במשנה ביאר בסברת ר' יהודה שכיון שזה פרוץ מרובה על העומד בזה אמרינן אתו רבים.

ועיין **בתוס' רי"ד** (בד"ה דר' יהודה) וכן **בכתוב שם לראב"ד** (על הרי"ף) שכתבו דר' יוחנן שאמר ירושלים אלמלא דלתותיה וכו' לא סובר מחילוק הגמ', דשם הרי יש אפילו ד' מחיצות מעלייתא ואפ"ה הוא אומר אתו רבים. וכן עיין **רשב"א** שהביא בשם **הראב"ד** שתמה שהגמ' שואלת מחצר והרי שם יש מחיצות מעלייתא, ותירץ שרחבה לא ס"ל את החילוק שדוקא כשאין מחיצות טובות, ולכן הוא למד שהתנא של פסין ס"ל (בדעת ר' יהודה) שתמיד יש אתו רבים [**ובתוס' רי"ד** כתב שהעמיד את המשנה של שני בתים שלא היה בקיעת רבים. **והראב"ד** כתב שזה מחלוקת תנאים בדעת ר' יהודה]. ולכאורה הכוונה כנ"ל שהוא למד שסברת הגמ' לחלק היא מצד שכל הדין אתו רבים זה רק במחיצות גרועות, וע"ז כתב הראב"ד שר' יוחנן פליג ע"ז וס"ל שגם במחיצות טובות אומרים אתו רבים, וממילא בפתחי ירושלים שיש עומד מרובה או צוה"פ זה נחשב מחיצה טובה.

וכן עיין **ראבי"ה** (סימן שע"ט) **ואו"ז** (סימן קכ"ט אות י') שכתבו כנ"ל שבר"י של ירושלים חזינן שס"ל שגם לא מועיל ד' מחיצות מעלייתא, והוא תנא ופליג. ובפשוטו ס"ל כנ"ל שכאן שזה גדירה גמורה ולא פרוץ מרובה לכן חשיב ד' מעלייתא.

והנה **התוס' והבעל המאור** הקשו שר' יוחנן שאמר אילמלא דלתותיה נעולות בלילה אין חייבין משום רה"ר זה דלא כמאן, דלר' יהודה מועיל שתי מחיצות ולרבנן מועיל שם ד' מחיצות. ותוס' והבעל המאור תירצו שמדובר כנגד הפילוש דשם אין שני מחיצות טובות. **ובתוס"ר תור"פ רשב"א ריטב"א ור"ן** תירצו שבאמת לר' יהודה זה יהיה רה"י מצד שתי מחיצות, אבל לדידן שצריך ג' מחיצות וביחס לרוח אחת יש אתו רבים לכן הוי רה"ר. וצ"ב למה **הרי"ד והראב"ד** לא ישבו כך. אמנם להנ"ל שהם ביארו את הגמ' שסברת ר' יהודה שכיון שזה מחיצה של פרוץ מרובה בזה אומרים אתו רבים, א"כ כאן אפילו שצריך ג' מחיצות אבל זה גדירה לא של פרוץ מרובה אלא של עומד מרובה ובזה אין חיסרון (ולכן אין להם לא את תירוץ התוס' והבעה"מ ולא את תירוץ שאר הראשונים).

## ביאור סברת הראשונים ששייך בקיעת רבים אף ברוחות שלא צריך בהם מחיצה

### מבואר בד' הראשונים הנ"ל ששייך אתו רבים גם ברוח שלא צריכה מחיצה

ד] והנה צ"ב סברת הראשונים הנ"ל שנקטו שכל חילוק הגמ' הוא רק מצד שר' יהודה דיבר במחיצה לא מעלייתא, והרי יש כאן את טענת התוס' שעד כמה שמספיק שתי מחיצות ממילא לא שייך בזה אתו רבים, שהרי במקום המחיצות אין שום בקיעה. ובפשוטו מבואר שהם נקטו שגם בכה"ג שייך החיסרון של אתו רבים (וכדיבואר בסמוך ההסבר בזה), וכיון שמבואר בר' יהודה שאין חיסרון בהכרח שכל החילוק הוא אם הגדירה היא במחיצה גרועה או לא.

והנה **תוס'** (ד"ה חייבין) הקשו שר' יוחנן הוא דלא כר"י שמועיל שתי מחיצות שהרי בירושלים היה שתי מחיצות, ודלא כרבנן ששם ד' מחיצות עוזר. ועיין **מהרש"א** שהקשה שדבריהם צ"ב, שהרי להלכה שקי"ל כרבנן שצריך ג' מחיצות וגם קי"ל שיש אתו רבים, וממילא החיסרון הוא גם בג' מחיצות. ובפשוטו ס"ל כמבואר בבעל המאור שיש כאן סברא שלא שייך לקחת ולפסוק את שתי החומרות. וצ"ב. אמנם להנ"ל יש מקום לבאר שכוונתם שבאמת בקיעה שלא במקום המחיצות זה גם סיבה לבקיעה, ובהכרח סברת ר' יהודה היא שכיון שיש שתי מחיצות שבהם אין בקיעה זה כבר מגדיר את המקום כמקום שאין בו חיסרון של אתו רבים, ואין זה ענין למה שמספיק שתי מחיצות. אבל זה סותר לכאו' להמשך דבריהם (ד"ה קשיא) שנקטו שאם מספיק שתי מחיצות לא שייך אתו רבים. אמנם באמת לא כתבו שם שלא שייך לדון אתו רבים, אלא שכתבו שלא שייך לשאול סתירה דאפשר לחלק כך, אבל יתכן שבאמת ודאי שגם בכה"ג שייך נידון של בקיעת רבים, ועד כמה שלא מצאנו בר' יהודה שיש בקיעה כל שיש שתי מחיצות מעלייתא, א"כ גם לדידן אין לנו מקור. וצ"ע בזה. ואולי תוס' כאן הוא באמת דלא כתוס' לקמן.

### כן מבואר בעוד ראשונים בכמה דוכתי

ה] והנה עיקר הדבר שיש חיסרון של בקיעה אף שלא במקום המחיצות הנצרכות, מצאנו בעוד כמה מקומות בראשונים: **א.** עיין **ריטב"א בדף י"ב:** (ד"ה קסבר רבי יהודה) שכתב שרבנן שאמרו אין מערבין רה"ר בכך ומשמע שטעמם הוא משום אתו רבים, והרי לפי הצד בגמ' שלחי אינו משום מחיצה א"כ הטעם של רבנן הוא משום שחסר מחיצה שלישית ולא צריך להגיע לדין אתו רבים, וביאר הריטב"א שרבנן לדבריו דר"י קאמרי שאפילו שאתה סובר ששתי מחיצות מועילות אבל צריך להיות בזה חיסרון של אתו רבים. ומבואר שאף שמספיק שתי מחיצות מ"מ שייך לדון בזה חיסרון של אתו רבים. והנה בדף כ"ב. ביאר שהטעם ר' יהודה הוא מכיון שאין בקיעה במחיצות, ובדף י"ב: ביאר שע"ז גופא רבנן חולקים.

[אמנם יתכן שבמקום שיש ג' מחיצות בזה הוי כח גדירה אלים שאין לו חיסרון בבקיעה במקום שלא נצרך, ולכן כל שיש דלת ננעלת אחת לא איכפת לן מה שבוקעים בצד הרביעי].

**ב.** עיין **רשב"א וריטב"א בדף צ"ד.** שהביאו בשם **הראב"ד** שאפילו שג' מחיצות דאורייתא ה"מ בפתוח לכרמלית, אבל אם הצד הרביעי פתוח לרה"ר בזה אין המקום רה"י. ומבואר שהבקיעה של הרבים לתוך הרשות זה סיבה שלא יחשב רה"י אפילו שלא צריך את הגדירה של הצד הרביעי.

**ג.** עיין **חידושי הר"ן** (ו': סוד"ה והא אמר) שהקשה על מה שהגמ' שואלת מר' יוחנן על הברייתא של יתר על כן שגם בדלתות זה לא צריך להועיל, והקשה הר"ן דאולי הברייתא ס"ל כרבנן שאין אתו רבים. ותירץ שכתוב שאין מערבין רה"ר בכך ומשמע שקודם הלחי זה היה רה"ר, א"כ חזינן שס"ל שאתו רבים ומבטלים את שתי המחיצות. וצ"ב כוונתו דהרי ס"ל שלא מועיל שתי מחיצות. ובפשוטו מבואר דס"ל שמסברא כל שיש למקום שתי מחיצות זה סיבה שלא יהיה רה"ר, ורק מצד אתו רבים זה מבטל את כח המחיצות שלא יגרמו שזה לא יהיה רה"ר [ועיקר הדבר מבואר **בראשונים בדף י"ב: בשם ר"ח**. ועיין **חידושי המאירי** בדף כ'.].

### אופן א' בביאור הדבר – דיסוד החיסרון הוא ברשות המסורה לרבים

ו] אמנם באמת צ"ב דבפשוטו הדין בקיעת רבים זה מצד שמה שהרבים בוקעים זה מבטל את הגדירה, וא"כ כל שאין בקיעה במקום הגדירה אין סיבה שזה יהיה חיסרון.

ואפשר לבאר דבר זה בשני אופנים: אופן אחד כפי שביארנו בשיעור הקודם (אות ח') [ולכאורה עיקר הסברא מבוארת **בשלום יהודה במכתבי החזו"א** אות מ', אות מ"ד (בד"ה ומש"כ) ואות מ"ו (בד"ה בגמ' אמרו)] שיסוד הדין אתו רבים זה לא שבקיעה במחיצה מבטלת המחיצה, אלא שמקום שמסור לרבים לא עוזר על זה מחיצות, ולכן לא משנה מהו המקום שהדבר מסור לרבים – האם זה דרך המחיצות שגודרות או דרך מקום אחר. ולפי"ז סברת ר' יהודה שבשתי מחיצות אין חיסרון הביאור הוא שכל שיש על הרשות רמת גדירה כזו, בזה לא מפריע מה שיש רבים תוך הרשות. וממילא גם לדידן שצריך שלש, זה כדי להפוך את זה לרה"י, אבל ביחס להוריד את החיסרון שזה רשות של רבים שלא מועיל גדירה בזה אין חילוק וכנ"ל[[28]](#footnote-28).

והנה יתכן שגם ביחס לנידון זה כשיש בקיעה שלא במקום המחיצות האם המעלה של שאר המחיצות גוברות על הבקיעה, יש מעלה למה שיש כאן את המחיצות הנצרכות, וא"כ יתכן שר' יהודה שאמר שבשתים כבר אין בקיעה זה לשיטתו ששתים זה מחיצה, ובזה כתבו הראשונים שלדידן זה תלוי בג'. וא"כ י"ל שבאמת גם הם מודים ששייך לדון שבקיעה שלא במקום המחיצות יש כאן סיבה של חיסרון, רק שכח הגדירה הנצרך גובר על חיסרון זה [ועיין לקמן (אות י') מה שכתבנו נפק"מ בזה].

אמנם הראשונים שכתבו שכל שאין בקיעה במחיצות הנצרכות לא שייך כלל חיסרון (היינו המלחמות והריטב"א דלעיל אות א'), נקטו שיסוד החיסרון של אתו רבים זה שמחיצה שיש בה בקיעה היא לא מועילה, וממילא לר' יהודה שמועיל שתי מחיצות כל שבמחיצות אלו אין בהם בקיעה אין שום סיבה שהבקיעה במקומות אחרים תהוה חיסרון, ולא שייך ללמוד מזה לרבנן שזה לא חיסרון [אמנם עיין בשיעור הקודם (אות ט') שכתבנו שיתכן שזה ודאי שהחיסרון של המחיצה שיש בו בקיעה זה ביחס למקום שהוא שייך לרבים, ולכן יתכן שהתנאי רה"ר הנצרכים זה לא דוקא במקום הבקיעה אלא כל שיש בקיעה זה סוג מחיצה שלא עוזרת על מקום של רבים].

### אופן ב' בביאור הדבר – שגם הרוחות האחרות נחשבות כגדורות

ז] עוד אפשר לבאר ויסוד הדברים מבואר **בחזו"א** [וכדלקמן], דהנה יש לחקור בגדר הדין שתי מחיצות לר"י או שלוש מחיצות לדידן, האם הכוונה שמספיק שרשות תהיה גדורה במספר מחיצות הנ"ל, או שודאי שהגדירה צריכה להיות בכל הד' מחיצות רק שנתחדש שעל ידי מספר מחיצות אלו זה מחשיב כאילו הכל גדור. והנה אם הגדר שמספיק לגדור שתי מחיצות לר"י או שלש לדידן, א"כ מה שיש בקיעה במקום שזה לא המקום שצריך לגדור אין סיבה שזה יבטל המחיצות [רק אם נחדש כהצד הנ"ל (שנתבאר באות הקודמת) שעצם זה שהמקום מסור לרבים זה מחסר בכח הגדירה]. אבל אם נימא שהגדר הוא שזה כאילו הכל גדור, א"כ גם בקיעה במקום ששם לא צריך מחיצה זה חיסרון, שכיון שהגדר כאילו זה גדור שייך שיהיה ביטול מחיצה על המקום הזה. וא"ש דברי הראשונים הנ"ל שלמדו שיסוד הסברא של שתי מחיצות מעלייתא זה לא מצד שמספיק שתי מחיצות, שהרי גם בקיעה בשאר המחיצות צריכה להיות חיסרון, ולכן ביארו כנ"ל – או שהסברא שיש חילוק מהו סוג המחיצות, או שכל שיש שתי מחיצות גמורות שבהם אין בקיעה בזה אין חיסרון של אתו רבים, ולכן מר"י נשמע לרבנן.

ובדעת הראשונים שחולקים ונקטו שכל שאין בקיעה במחיצות הנצרכות זה לא חיסרון, יש לבאר או שחלקו ונקטו שהגדר של שתי מחיצות שזה מספיק. אמנם יתכן שנקטו שזה סברא בחיסרון שנוצר על ידי הבקיעה, שרק ברוח שצריך להעמיד שם גדירה בפועל בזה הבקיעה מבטלת את הגדירה, אבל כל שהמקום נחשב גדור גם ללא שיש מחיצה בזה אין בה סיבה לחיסרון מחמת הבקיעה. [ולפי"מ שיובא להלן מהחזו"א שהגדר בדין ב' מחיצות שזה גודר גם את שאר הרוחות, בהכרח צריך לבאר כן בדברי הראשונים].

והנה עיקר היסוד שהגדר של הגדירה הוא שמתייחסים כאילו הכל גדור, יש ללמוד כן מדברי הראשונים במכה דוכתי: **א.** משיטת **הר"ן** (דף י"א.) **ורש"י בסוכה** (דף ז'. ד"ה משא"כ) שהדין עומד מרובה זה לפי שיעור כל הד' רוחות ולא רק כל רוח לעצמה. **ב.** מדברי **הר"ן** (דף י"ז:) **ופסקי הרי"ד** (דף כ'.) שנקטו שפסי ביראות מדאורייתא צריך דוקא ד' רוחות. **ג.** מדברי **המג"א** (סימן תר"ל) שנקט שלבוד עוזר בד' רוחות ולא בג'.

ונביא בזה את לשונות **החזו"א** בכמה דוכתי שמבואר בהם היסוד הזה: עיין במכתביו שבספר שלום יהודה (תחילת אות מ"ד) וז"ל: **שתי מחיצות לר"י סותמין את הרביעית ואת השלישית ויש בזה סתימה דינית כעומ"ר לדידן וכג' מחיצות.** עכ"ל. ועיין עוד שלום יהודה סימן כ"ה (עמוד ס"ה) וז"ל: **דעת הכותב שאין עומ"ר עושה כאילו גם הפרצה סתומה בבחינת מחיצה ממשית אלא שאין הפרצה צריכה סתימה, ואמנם הרשות המוקף הוא נבדל מסביבותיו בכל הקיפו, ומה שרשות זו רה"י וסביביו רשות אחר קו הנרגש בשכל המבדיל בינו לבין חוצה לו קורא לו השכל מחיצה והשכל בורא מחיצה בכל פרצותיו, אין שום חילוק בין מיעוט הפרוץ אשר השכל מגדירו בעומד מרובה ובין רוח רביעית לדידן ובין רוח שלישית ורביעית לר"י בכולן אתה יכול לומר שא"צ סתימה ובכולן אתה שב ואומר דמה שאין צריך סתימה היא עצמה סתימה היא וכו'.** עכ"ל. ועיין שם במכתבים אות מ"ד בסוף דבריו שהוסיף וז"ל: **מש"כ לעיל דב' מחיצות לר"י גודרים גם השלישית והרביעית, אין הכונה גדר מציאותי אלא גדר דיניי, דמקום החבוי בין ב' המחיצות זו כנגד זו נעשה חטיבה מיוחדת והתיחדו ניכרת ומספקת לדין רה"י שהרצון בזה להבדיל את מקום הזה מהעולם הכללי המקיפו.** עכ"ל. ועיין עוד אות מ"ו (בד"ה צורה זו). והנה מבואר בכל דבריו שגדר הגדירה להתייחס שכל השטח נבדל מרה"ר מכל צידיו, ושיעור המחיצות הוא שעל ידי זה מוגדר שכל השטח נבדל. ועיין עוד בדבריו בשלו"י (עמוד נ"ט בד"ה ואם) שהוכיח מר"י שפרצת עשר זה דרבנן מהא דברוח הג' עוזר יותר מעשר. [אלא דמבואר בדבריו שאין הגדר כאילו המחיצה ממשיכה ממש, אלא ששיעור המחיצות הוא מבדיל את כל השטח מהרה"ר. ועיין בזה לקמן (אות י"ב)].

## ביסוד החזו"א שרה"י גודר ובישוב דברי התוס'

### ביאור יסוד החזו"א דרה"י גודר

ח] והנה הבאנו מתוס' שנקטו שגם לר"י ששתי מחיצות מדאורייתא אבל אם יש פילוש מד' צדדים נגד הפילוש לר"י זה נחשב שזה רק שם ד' מחיצות ויש בזה אתו רבים, וגם במקום שיש צו"ה בראש הפילוש, ביחס לתוך הפילוש יש כאן אתו רבים. והנה מבואר בזה שתי חידושים: א. אפילו שבמקום שעומד הצו"ה אין לו שם ר"ה (שהרי יש שתי מחיצות משתי הצדדים האחרים כלפי המקום הזה) אפ"ה הבקיעה מבטלת את המחיצה ביחס לפילוש [והעיר בזה **החזו"א** בסימן ק"ז סק"ג **ובמכתבים בשלו"י** אות מ"ד (בד"ה מש"כ)]. ב. נתחדש כאן שאפילו שהפילוש מוקף בד' צידיו במקום שיש לו שם רה"י, אפ"ה זה לא סיבה שכנגד הפילוש יחשב רה"י.

והנה **החזו"א** (סימן ס"ה סקמ"ה ציור ג', ובסימן ק"ז סק"ה) כתב שכל שיש רשות גדורה משתי צידיה ובצידה השלישית היא פתוחה לרשות שנחשבת גדורה, זה נחשב שיש כאן מחיצה ברוח שלישית. ובביאור סברתו יש שהבינו שהמציאות של רה"י זה מחיצה[[29]](#footnote-29). אמנם אין זה כוונתו, דהרי דן (בסימן ס"ה סקל"ח) במבוי שפתוח לחצר שמתוקנת בתיקון שלא מועיל למבוי האם המבוי מתוקן[[30]](#footnote-30), ואם רה"י זה כמחיצה אין מקום לנידון [וכן מוכח **מהרשב"א** **בעבודת הקודש** (שער ג' הלכה א') שנקט שעיר שדלתותיה נעולות בלילה הפלטיא הוי רה"ר והסרטיא שבצידה הוי רה"י, וכתב **הבית אפרים** (סימן כ"ו ד"ה והנעל"ד) שזה רק בזמן שהדלתות פתוחות שהחיסרון הוא מדין אתו רבים, עיין שיעור הקודם (אות י'), ובהכרח שהחיסרון מדין אתו רבים הוא ביחס לפלטיא אפילו שביחס לסרטיא אין חיסרון של אתו רבים].

אמנם המעיין בכל דבריו יראה שסברתו היא שאותם מחיצות שגודרות את השטח דהיינו שבכוחם לעשות את השטח הזה כגדור, ממילא הם נחשבות גם כגדירה ביחס לרוח השלישית, דכיון שנקט שהגדר של המחיצות הוא כאילו יש גדירה על הכל, א"כ ודאי זה נחשב שהחלק הפנימי הוא גדור. ובאמת יתכן שיסוד הסברא היא מכיון שהכל זה כמקום אחד.

והנה הדברים מפורשים במכתביו, עיין שלו"י אות מ"ב (בד"ה הס') וז"ל: **אמנם עיקר סברת תוס' קשה דהספר מחזיק בפשיטות דאמצע הפילוש וחוצות היוצאות חצר אחת בתמונה מעוקמת, ואם הן סתומות בסופן בכל סביבותיהן הן הנה המחיצות שאמרה תורה הגודרות את שטח המוקף שלא יתערב אם העולם הגדול המקיפו וזו היא רה"י.** עכ"ל. וע"ש (בד"ה הנני בסופו) וז"ל: אבל היותר פשוט שהרצועה והחצר אחת היא וזו חצר בעלת תמונה מעוקמת **והמחיצות היותר חיצוניות הן הן הגובלות.** עכ"ל. וכן הוא באות מ"ד (בד"ה ב' מחיצות) ובאות מ"ו (בד"ה צורה זו).

### קושיית החזו"א על יסוד זה מדברי התוס', ותירוצו לחלק בין ר' יהודה לרבנן

ט] וע"פ היסוד הזה תמה **החזו"א** (בסימן ק"ז סק"ג (ובמכתב דלעיל ביאר בהרחבה את הדברים)) על המבואר בתוס' שכנגד הפילוש הוי רה"ר, דהרי כיון ששתי מחיצות מועילות לר"י וא"כ השטח הפנימי הוא גדור בהם, וכיון שבמחיצות אלו אין שום בקיעה ממילא זה נחשב שיש כאן שתי מחיצות מעלייתא ולא שייך כאן אתו רבים.

ועיין בסימן ע"ד סק"ז וכן בסימן ק"ז סק"ה בתירוצו השני שכתב ליישב, שחלוק בזה שתי מחיצות לר"י מג' מחיצות לרבנן, דהיינו שבאמת אם שתי המחיצות היו גודרות את החלק הפנימי לא היה שייך כאן אתו רבים, רק שבאמת שתי המחיצות לר"י אין בכחם להחשיב גדירה על כנגד הפילוש וזה כרמלית, וממילא אם יעבור שם רה"ר זה יהיה רה"ר. אבל אם באמת היה הדין שהשתי מחיצות שבצדדים היו סיבה להחשיב את הפילוש כרה"י לא היה שייך כאן אתו רבים [כן ביאר **החזו"א** **במכתביו בשלו"י** אות מ"ב (בד"ה הס') וע"ש אות מ'. והנה מה שברור לו לחלק בזה בין רבנן לר"י, ע"ש אות מ' שביאר שהוא מכיון שיש לו ראיה שלרבנן ודאי הוי רה"י].

### תירוץ נוסף של החזו"א דאף דהוי רה"י מ"מ המקום הפנימי מתבטל ע"י בקיעת הרבים [אבל לתוס' גופייהו א"א לומר כן]

י] והנה בסימן ק"ז סק"ה כתב ליישב עוד (בתירוצו הראשון) שבכה"ג הגדירה זה כמו שם ד' מחיצות שזה מבטל את הגדירה לר' יהודה שלא ס"ל שם ד' מחיצות, אבל לרבנן דס"ל דמספיק שם ד' מחיצות ממילא זה לא יבטל את הגדירה. ועיין **במכתבים בס' שלו"י** אות מ"ד (בד"ה ומה שכתב) ואות מ"ו (בד"ה בגמ') שביאר כוונתו שבאמת גם שתי מחיצות של ר"י זה מגדיר את הבפנים, אבל הבקיעה מבטלת המחיצה כלפי מקום זה. אמנם ביאר שכל זה שייך אם נימא שגם מתי שיש שתי מחיצות לר"י שייך לדון שהבקיעה במחיצה השלישית היא סיבה לבקיעת רבים, ורק מחמת כח הגדירה של שתי מחיצות מעליתא המקום נחשב גדור (וכמושנ"ת לעיל מאות ד' והלאה) – בזה שייך לדון שזה רק ביחס למה שתוך המחיצות אבל אין בכח השתי מחיצות לבטל את הבקיעת רבים על השטח שהוא לא תוך המחיצות, דמה שהשתי מחיצות מועילות שהבקיעה לא מבטלת אותם אף שיש בהם אתו רבים היא מכח מה שהם 'מתגברים' על הבקיעה, וביחס למה שלא בתוכם אין סיבה שיתגברו [אמנם אם רה"י זה מחיצה בעצם אין מקום לסברא זו. ורק כיון שהגדר הוא שהמחיצות שבצדדים מתייחסים למקום הפנימי אז אפשר להבין סברא זו]. אבל לתוס' שנקטו שכל שאין בקיעה במחיצות הגודרות לא שייך החיסרון, א"כ כאן כיון שבשתי המחיצות אין בקיעה ממילא לא צריך להגיע כלל לאיזה מעלה מיוחדת במחיצות שהם מונעות בקיעת רבים, וא"כ אין שום סיבה שזה לא יועיל למה שבפנים[[31]](#footnote-31).

[והנה **בחזו"א** משמע שלרבנן שמספיק שם ד' מחיצות בזה ודאי שהבקיעה בהם לא תחסר לגבי הפילוש. ולכאורה כל זה אם לרבנן כל שאין בקיעה במחיצה אין חיסרון, אבל אם זה רק בשם ד' מחיצות, א"כ עדיין יתכן מקרים שיהיה חיסרון כגון שהבפנים יהיה רק שם ג' מחיצות].

### עיקר הנחת החזו"א דהרה"י גודר היא לשיטתו ביסוד הגדירה דב' וג' מחיצות

יא] והנה לכאורה כל טענת החזו"א שהמחיצות של החלק החיצוני ודאי גודרות את הפנימי, כל זה לכאורה לשיטתו שהגדר של המקום שאין בו מחיצות נחשב כאילו הוא גדור. אבל אם ננקוט לא כך אלא שהגדר הוא שמספיק גדירה בחלק מהצדדים, ושבאמת לכן נקטו הראשונים שכל שיש שתי מחיצות לא שייך דין בקיעת רבים (וכהאופן הראשון שנתבאר בזה לעיל אות ז'), א"כ אין מקום לטענתו, דודאי יתכן שכלפי המקום הפנימי שכלפיו אין את הגדירה שיש בחוץ שהרי במקום שהוא עומד אין עליו את הגדירה, ממילא הוא באמת לא יהיה רה"י.

ובאמת יתכן שזה עומק הסברא במה שכתב החזו"א לחלק שהשתי מחיצות של ר"י לא גודרות את הפנים משא"כ הג' מחיצות לרבנן (וכמו שהובא לעיל אות ט'), די"ל שהשתי מחיצות לר"י באמת גדרם שמספיק לגדור שתי מחיצות וממילא אין הגדר שהכל גדור ולכן זה לא עוזר כלפי פנים, משא"כ ג' מחיצות לרבנן שם הגדר כאילו הכל גדור ולכן זה ודאי גודר כלפי פנים [ויש משמעות שחלוק הדין ב' מחיצות לר"י מהשלישי, מהמבואר **ברשב"א בדף י"ח:** שבשתי מחיצות מותר רק פרצת עשר ובמחיצה השלישית זה עד י"ג, ויש צד שאפילו הרבה יותר, עיין בשיעורים בתחילת המסכת (שיעור מספר 1 אות ט')].

## האם בעומד מרובה יש אתו רבים לר' יהודה

יב] והנה יש לדון האם בעומד מרובה לר' יהודה יש דין אתו רבים ומבטלי מחיצה. ולר' יהודה דס"ל ב' מחיצות דאורייתא הנפק"מ היא באופן שהבקיעה היא בשתי המחיצות, ולדידן שצריך ג' מחיצות נפק"מ גם כשהבקיעה במחיצה השלישית.

והנה לשיטות הראשונים שהבאנו שעיקר כוונת הגמ' לחלק שפסי ביראות זה פרוץ מרובה, א"כ כאן שזה מחיצה טובה אין בזה בקיעת רבים. וכן הוא לשון **רבינו יהונתן** במשנה וכדלעיל (אות ג').

אמנם לשאר הראשונים בפשוטו אם סברת הגמ' לחלק מצד שאין בקיעה במקום שצריך מחיצה, א"כ כאן הרי הבקיעה היא במקום שצריך מחיצה. אמנם יש לדון שהגדר של הבקיעה במקום של הפרצה בעומד מרובה זה כמו הבקיעה במחיצה השלישית לר"י, דהינו לא מיבעיא לחזו"א שדימה את עומד מרובה למחיצה רביעית לדידן ומחיצה שלישית לר"י (עיין לעיל אות ז') ונקט שזה כאילו גדור שם, א"כ כמו ששם חזינן שכל שהבקיעה היא לא במקום שצריך את המחיצה זה לא חיסרון, כך כאן זה לא חיסרון. אמנם גם אם ננקוט שהגדר הוא שלא צריך מחיצה, אבל יתכן שגם עומד מרובה אין הגדר כמו פסי ביראות שזה כאילו הכל גדור, אלא הגדר הוא שלא צריך יותר מלגדור את רוב השטח וממילא לא שייך כאן אתו רבים.

ועיין **קרן אורה** בדף כ"ב: (ד"ה גמרא) שכתב לחלק שביחס לדין דאורייתא אין אתו רבים, אבל ביחס לדין דרבנן שמותר רק עד פרצת עשר בזה יש דין בקיעה. וסברתו ברורה, שאם פרצת עשר זה דרבנן הגדר הוא שעד עשר זה נחשב שיש כאן שם פתח ויש כאן גדירה חיובית, משא"כ יותר מעשר הגדר הוא שלא צריך גדירה על כל הרוח ומדרבנן צריך גדירה על הכל ולכן צריך שם פתח. ולכן כשיש אתו רבים – את החלק מה שלפתח יש שם מחיצה הוא מבטל, אבל בעומד מרובה שלא צריך גדירה על הכל ממילא שם מה שרבים עוברים זה לא מבטל [והנה **החזו"א** (סימן ק"ז סק"ה) נקט שלר"י יש אתו רבים בעומד מרובה. אמנם **בחזו"א** ע"ס הדף (עמוד מ"ח בד"ה ואף) וכן **בשלו"י** אות מ"ו (בד"ה מלואים) שבעומד מרובה גם ר' יהודה מודה].

והנה בפשוטו יש להוכיח שלא מועיל עומד מרובה לר' יהודה מהדין של ר' יוחנן שירושלים הוי רה"ר אפילו שיש שם עומד מרובה. ועיין לעיל (אות ג') שבאמת **הראב"ד** נקט שזה דלא כר' יהודה שמועיל שתי מחיצות. עוד יתכן שכיון שיש פרצת עשר אם זה דאורייתא א"כ כאן הגדירה היא רק מכח הצורת הפתח. עוד יתכן כמבואר **בר"ן** (כ"ב. ד"ה כאן וסבירא ליה) שהיה סילוק מחיצות על ידי הבתים למחיצות שמסביב לפתח וכל הגדירה היא מכח הצוה"פ.

ויש להאריך בזה בראיות מהראשונים, ויבואר אי"ה בהמשך הסוגיות.

## בביאור קושיית התוס' שר' יוחנן דלא כמאן

יג] עיין **תוס'** (ד"ה חייבין) שהקשו שר' יוחנן שאמר שירושלים יש אתו רבים זה דלא כמאן, דלר' יהודה הרי מועיל שתי מחיצות ולרבנן הרי יש שם ד' מחיצות, ותירצו דמיירי כנגד הפילוש. ועיין **בראשונים** שישבו שר' יהודה לשיטתו שס"ל ששתי מחיצות מועיל ולכן אין אתו רבים, אבל לרבנן שצריך ג' מחיצות וכך קי"ל, א"כ עד כמה שר' יוחנן פסק כר' יהודה שיש אתו רבים ממילא כה"ג יש כאן חיסרון. וצ"ב קושיית התוס'. ועיין **חזו"א** (סימן ע"ד סק"ז) שכתב שהתוס' כאן הולכים לפי מה שכתבו לקמן (ד"ה קשיא בתירוץ השני) שגם ר' יהודה ס"ל שצריך ג' מחיצות ואפ"ה ס"ל שלא אמרים אתו רבים היכא דאיכא שתי מחיצות מעלייתא, וא"כ קשה דלר' יהודה חזינן שכל שיש שתי מחיצות שלמות ומחיצת לחי אין בזה אתו רבים, וגם לרבנן שיש בזה אתו רבים אבל בשם ד' מחיצות אין אתו רבים, וא"כ הוא דלא כמאן. ולפ"ז מבואר בתוס' שהסברא של כנגד הפילוש זה גם אם צריך ג' מחיצות לר' יהודה ואין אתו רבים על הלחי.

אמנם **החזו"א במכתב** (נדפס בחזו"א ע"ס הדף עמוד מ"ח בד"ה תוד"ה וחייבין) כתב שזה לא יתכן, ובהכרח שתוס' כאן הקשו רק לפי הצד שלר"י מועיל שתי מחיצות ורק בזה שייך לדון שכנגד הפילוש יש אתו רבים, דכיון שכל כח הגדירה שם היא מכח שתי מחיצות ממילא לר"י ביחס למקום הגדירה יש אתו רבים שזה לא מחיצה מעליא. וכתב שלפי"ז באמת אין מקום לקושית התוס' שר"י דלא כמאן, שהרי חזינן ברבנן ששם ד' מחיצות זה עדיף משתי מחיצות מעלייתא ובזה קי"ל כרבנן, וא"כ כיון שקי"ל כר"י שלא מועיל שם ד' מחיצות כ"ש שלא יועיל שתי מחיצות מעלייתא [וזה דלא כדביאר בספר בסימן ע"ד סק"ז].

אלא שלפי"ז שקושית התוס' לתירוץ הראשון צ"ב דלכאורה תירוץ הראשונים מוכרח. וע"ש שכתב דהתוס' כאן נקטו ששייך בקיעת רבים גם שלא במקום המחיצות ודלא כתוס' לקמן, ולפי"ז מה שר' יהודה אמר שאין בקיעת רבים זה מצד שכל שהמקום גדור בשתי מחיצות אין בזה ההלכה של גדירת רבים, ולרבנן כל שהוא גדור בשם ד' מחיצות אין בקיעת רבים, ולכן לא שייך להחמיר במקום שיש את שתי המעלות. ולזה תירצו שר' יוחנן דיבר כנגד הפילוש ששם זה רק שם ד' מחיצות ולר"י זה לא מועיל.

אמנם זה דוחק שהרי תוס' נקטו כדבר פשוט שאם מועיל שתי מחיצות לא שייך בזה אתו רבים, וא"כ לא חזינן בר"י כלל מעלה ששתי מחיצות גם אם הם לא מועילות מ"מ הם גורמות שאין חיסרון של אתו רבים. וצ"ע בכל זה.

שיעור מספר 20 – ט"ו בשבט פ"ג

# בדין אתו רבים [ד] – בדעת רבנן ובפסק הלכה

## בדין מחיצה דדלתות

### פלוגתת האחרונים האם מהני דלתות מבלי צוה"פ

א] מבואר בגמ' שיש מעלה בדלתות, ונפק"מ: א. שאם הם ננעלות בלילה אין בזה אתו רבים. ב. באינם ננעלות אבל ראויות לינעל, שלחנניה לא מועיל צו"ה אלא צריך שיהיה דלת הראויה לינעל.

והנה נחלקו האחרונים האם המחיצה של דלת זה דוקא עם צוה"פ או שזה גם ללא צוה"פ [ועיין שערי עירובין שהאריך בהבאת השיטות]: דעת **הפנים מאירות** (ח"ב סימן קמ"ג) ועוד אחרונים שסתימת הדברים שמדובר גם ללא צו"ה. אמנם **החזו"א** (סימן ע"ח) כתב שודאי מדובר עם צו"ה, וביאר שכל יסוד הדלת שזה מאלים את הגדירה של הפתח אבל לא שזה מחיצה לעצמה.

והנה בעיקר הדין שבדלת ננעלת אין אתו רבים, דעת **רש"י** (דף ק"א.) **והרשב"א** (עבודת הקודש ב' מ"א, ג' א') שזה מצד שכה"ג זה לא מסור לרבים וממילא אין אתו רבים. ובפשוטו לפי"ז יתכן שהגדירה היא מצד הצו"ה שבזה, וכן משמע קצת **ברשב"א** שלא טרח כלל לבאר למה זה מועיל. וכן משמעות דבריו בדף ו': (ד"ה והא אמר) שביאר שקושיית הגמ' שם הא בדלתות מהניא הכוונה שאינה ננעלת, והקשה שלרבנן למה שלא יועיל הרי יש צו"ה, וכן הוא **בחידושי הר"ן**, ומשמע שיסוד ההיתר הוא מצד הצו"ה שבזה. אמנם שיטת **הריטב"א** (דף כ"ב. ד"ה והאמר) וכן מדוייק **בתוס'** (ב': ד"ה אלא, ו': ד"ה והאמר) שהמעלה שזה מחיצה מעלייתא, ובזה יתכן שבאמת יש כאן דין מחיצה חדש וממילא לא צריך צו"ה.

### להסוברים דמהני דלת לחוד האם הוא מדין פתח או מדין מחיצה

ב] והנה **החזו"א** (סימן ע"ח) הבין שאם זה מועיל לבד הוא מדין פתח. ולכן תמה שהרי לגבי מזוזה חזינן שזה לא מחייב במזוזה. אמנם המעיין בלשונות הראשונים בדף ב': מבואר שזה מדין מחיצה, ע"ש **בתוס' ובתור"פ ובר"ן** וכמו שביאר שם השפת אמת. ובפשוטו הסברא היא כמבואר **בראב"ן** (סוף סימן שמ"ט) שזה כמאן דנעול דמי.

### יש מחלקים בדין זה בין דלת ננעלת לדלת שאינה ננעלת

ג] ועיין **חסד לאברהם** (מהדו"ת סימן ל"ה) ועל דרך זה **בדברי יחזקאל** (סימן ה' סק"כ) שכתבו דיש מקום גדול לחלק בין דלת ננעלת שיסודה מדין מחיצה, לאינה ננעלת שכאן לא שייך הסברא דכמאן דנעול דמי אלא כל מה שזה יכול להועיל זה רק בתור הגדלת השם פתח ולא בתור מחיצה. וכן מדוייק **בתוס'** **לעיל ב':** שכתבו שבדלת הננעלת חשיב מחיצה. וכן **תוס' בדף כ"ב.** (ד"ה והא) דנו לרבנן בירושלים שהסיבה שיש גדירה היא מצד הצו"ה, ולא דנו מצד שיש דלת אפילו אם אינה ננעלת.

ויתכן שגם אם נימא שגם באינה ננעלת מועיל ללא צו"ה, אבל שם יסודו מדין פתח ולא מדין מחיצה. ונפק"מ שלרב שלא מועיל צו"ה יותר מעשר ונקטו הראשונים שדלת ננעלת מועיל יותר מעשר, אבל אינה ננעלת לא יועיל יותר מעשר. ויסוד הסברא, שאינה ננעלת שזה מדין פתח א"כ זה אותו דבר כמו צו"ה, משא"כ ננעלת שזה מדין מחיצה. וזה עצמו הביאור שביחס לאתו רבים צריך ננעלת, משום שכאן השם פתח לא עוזר וכל המיוחד שיש בו זה מצד השם מחיצה שבו. ודו"ק בזה. [וגם **האבני נזר** שנקט שגם אינם ננעלות זה ללא צו"ה, אבל כתב שזה רק מדרבנן אבל מדאורייתא אין לזה שום משמעות (עי' להלן אות י"ב ובמה שנכתב שם על הגיליון)].

## סוגיות הגמ'

### העמדת הסוגיות בדף כ"ב. ובדף ו':

ד] מבואר בריש פ"ב דעירובין דמדאורייתא מועיל גדירה של פסי ביראות אפילו שזה פרוץ מרובה על העומד. ומבואר במשנה כ"ב. שדעת ר' יהודה שאם היתה דרך הרבים עוברת ביניהם יסלקנה לצדדין ורבנן חולקים, ומבואר בגמ' שנחלקו האם אומרים אתו רבים ומבטלי מחיצתא. והגמ' שואלת סתירה מהמשנה של שני בתים בשני צידי רה"ר שר' יהודה אומר שמועיל לגדור בשני לחיים ורבנן אומרים אין מערבים רה"ר בכך, ובפשוטו מבואר שר' יהודה ס"ל שלא אומרים אתו רבים ורבנן ס"ל שאומרים אתו רבים. והגמ' עונה על הסתירה מרבנן לרבנן שאני התם דאיכא שם ד' מחיצות. ומצאנו כמה שיטות בביאור דעת רבנן וכדלקמן.

עוד מבואר בגמ' שר' יוחנן אמר על המשנה של פסי ביראות שרבנן אומרים שאין אתו רבים שכאן הודיעך כחן של מחיצות, והגמ' שואלת כאן וס"ל והא"ר יוחנן ירושלים אילמלא דלתותיה נעולות בלילה חייבין עליה משום רה"ר, דהיינו שהיה שם אתו רבים ומבטלי מחיצות, וזה דלא כרבנן. והגמ' עונה כאן ולא ס"ל. ובפשוטו מבואר בגמ' שהמצב של ירושלים האם יש שם אתו רבים זה תלוי בר' יהודה ורבנן.

ובגמ' ו'. מובאת ברייתא שרה"ר ניתר בלו"ק מצד אחד ובצו"ה בצד שני וחנניה אומר דלת בצד שני, והגמ' שואלת שהרי רבנן אומרים שאין מערבין רה"ר בכך, והגמ' מציעה וכי תימא דבלחי הוא דלא מיערבא הא בדלתות מיערבא, והאר"י שירושלים אילמלא דלתותיה ננעלות בלילה חייבים עליה ברה"ר, דהיינו שיש אתו רבים וממילא צריך דלת ננעלת, והגמ' עונה שהברייתא מדברת במבואות המפולשין לרה"ר ולא ברה"ר עצמה. ודברי הגמ' צ"ב דהרי ר' יוחנן סובר כך מצד שס"ל כר' יהודה וכנ"ל ומה הגמ' שואלת מר' יוחנן. ובפשוטו משמע מזה שדינו של ר' יוחנן הוא גם לרבנן. ונאמרו בזה כמה ביאורים בראשונים וכדלקמן.

ויש לדון בסוגיות אלו כמה דברים: א. מה הם הדברים שמבטלי מחיצה לפי רבנן. ב. האם הלכה כרבנן או כר"י. ג. האם קי"ל כר' יוחנן שירושלים אילמלא וכו'. ד. מה קושיית הגמ' בדף ו': מר' יוחנן לרבנן.

## שיטת הרשב"א והר"ן

### שיטת הרשב"א והר"ן דגם צוה"פ מהני לרבנן, וביאור הסוגיות לפי דרכם

ה] עיין **רשב"א** (ד"ה דרבנן אדרבנן) שכתב שלדעת רבא שלחי משום היכר כוונת רבנן שאין מערבין רה"ר בכך כי אין כאן מחיצה שלישית, ולעולם לפי רבנן אין מושג כלל של אתו רבים. אמנם הקשה לשיטות שלחי משום מחיצה. וכתב שצ"ל שהכוונה שכיון שזה מחיצה גרועה לכן יש בזה אתו רבים. ונמצא לפי הרשב"א שמה שאומרת הגמ' שיש כאן שם ד' מחיצות אין הכוונה שיש בזה מעלה מיוחדת, אלא הכונה שיש כאן מחיצות טובות משא"כ מחיצה של לחי. ולפי"ז ודאי שצו"ה או עומד מרובה לרבנן אין בזה אתו רבים, שהרי זה לא מחיצה גרועה כלחי. וכן הוא **ברשב"א בדף נ"ט:** (ד"ה הא דאוקימנא) **ובסוגיין** (ד"ה והא אמר). וכן הוא **בחידושי הר"ן** (כ"ב. ד"ה כאן וסבירא ליה). והנה מבואר בדבריו דבירושלים היה צו"ה, ולרבנן אין בזה אתו רבים ולר"י יש בזה אתו רבים.

והנה הגמ' בדף ו': שואלת מר' יוחנן שלא יועיל דלת שאינה ננעלת, וצ"ע קושיית הגמ' שהרי הנידון הוא לבאר המשנה של שני בתים, והרי רבנן של פסי ביראות ס"ל שאין אתו רבים רק בלחי, ומה הגמ' שואלת מר' יוחנן שנקט כר' יהודה. ועי' ברשב"א שביאר שבאמת הגמ' לא שואלת על המשנה, דשם ודאי מועיל לרבנן צו"ה, אלא הגמ' מדברת על הברייתא דכיצד מערבין רה"ר ורוצה להעמידה גם לפי ר' יוחנן שפסק כר' יהודה שיש אתו רבים, ובאמת לרבנן ודאי לא צריך דלת ננעלת.

**ובחידושי הר"ן** כתב שדברי הרשב"א דוחק שהרי משמעות הגמ' שהיא מדברת על המשנה. וכתב שהלשון אין מערבין רה"ר בכך משמע שקודם התיקון של הלחי זה היה רה"ר, ובהכרח זה מצד שס"ל אתו רבים. וצ"ב הרי רבנן ס"ל ששני מחיצות לא הוי רה"י ולמה שזה לא יהיה רה"ר. ועיין במגיה שם שביאר שס"ל **כהר"ח בדף י"ב:** שמקום שמוקף שתי מחיצות זה סיבה שלא יהיה רה"ר, ורק מצד אתו רבים זה נחשב רה"ר, ולכן הגמ' נקטה שס"ל כר"י שאומרים אתו רבים. אמנם הדברים צ"ע שהרי הגמ' בדף כ"ב. העמידה את המשנה כרבנן של פסי ביראות שאם יש שם ד' מחיצות לא אומרים אתו רבים [אמנם בחידושי הר"ן התייחס לברייתא, וצ"ע].

והנה בדבריהם מבואר שהנידון בפתח ירושלים שתלוי בר"י ורבנן זה מצד הצו"ה. וצ"ב דהרי בפשוטו היה שם עומד מרובה ולמה לא ביארו מצד עומד מרובה. אמנם מדברי **הר"ן** מבואר שהיה שם סילוק מחיצות דהיינו שהבתים הגיעו עד שערי העיר וממילא אין לדון אלא מדין צו"ה. ועי"ש שכתב שאולי היה אמה מכל צד והיה שם גם היתר דפסי ביראות [ולפי"ז מבואר שפסי ביראות עם פרצה יותר מי"ג מועיל מדאורייתא – או מצד הצו"ה או מצד עצמם, עיין לקמן (סוף אות ח')].

## שיטת הריטב"א

### שיטת הריטב"א שגם לפי רבנן לא מהני צורת הפתח

ו] עיין **ריטב"א בדף כ"ב.** (בד"ה דרבנן) שכתב שצו"ה גם לרבנן יש בזה דין אתו רבים, דהיינו שמה שהגמ' אומרת שם ד' מחיצות אין הכוונה רק לשלול לחי, אלא הכוונה שיש מעלה מיוחדת בגדירה של פסים שיש אמה בכל צד, משא"כ צו"ה בזה יש דין אתו רבים. ומה דמבואר בגמ' שירושלים לרבנן הוי רה"י גם בלי דלת דלכאורה זה היה על ידי צוה"פ, ביאר הריטב"א (בד"ה והאמר) שהכוונה שהיה שם עומד מרובה שזה כמו פסי ביראות. [וכן פשיטא להו **להבית אפרים והמשכנות יעקב** בכל דבריהם שבצו"ה יש אתו רבים לרבנן].

[אמנם צ"ע מסוף דברי **הריטב"א** (בד"ה והאמר) שהדין של חנניה לפי ר"א דפסק כרבנן זה גם במתקצר, ומבואר שנקט שדלת שאינה ננעלת מועיל לרבנן. וכן עיין בדבריו בדף נ"ט: (ד"ה מאן תנא) שכתב שצו"ה מועילה. אמנם מאידך ראה בדבריו בדף כ"ב. (סוד"ה ורמי) שהקשה למה הגמ' לא מיישבת שלחי משום היכר, ותירץ שהגמ' הקשתה מכח דברי ר' יוחנן של ירושלים. וצ"ע מה עניין לרבנן. ומבואר שנקט שגם לרבנן לא מועיל לכל הפחות צו"ה ודלתות שאינם ננעלות. וצ"ע].

### לדברי הריטב"א צ"ע כיצד ירושלים מותרת לרבנן אף שהפירצה שלה ניתרת רק מדין צורת הפתח, מהלך הבית אפרים והחזו"א דפירצת י' מדרבנן

ז] והנה פתחי ירושלים היו ט"ז אמה דהוי פירצה, ובהכרח שהיה שם צוה"פ, ולדברי הריטב"א צ"ע דעד כמה שלרבנן יש אתו רבים בצוה"פ א"כ למה הוי רה"י. ומצאנו בזה שני ביאורים:

א. **הבית אפרים** (סימן כ"ו עמוד קס"ח בד"ה ועוד, וסימן כ"ז עמ' רכ"ה – רכ"ז) נקט שפרצת עשר זה דרבנן וממילא כל שיש עומד מרובה כה"ג זה מחיצה טובה וזה עדיף מצוה"פ, וכן ביאר **החזו"א** (סימן ק"ז סק"ה) [והנה בדברי **הבית אפרים** משמע שפרצת עשר זה דאורייתא (היכא דהוי עומד מרובה ואין דיומדין בכל צד), ורק כאן שהיה פסי ביראות בצדדים בזה הפירצה היא דרבנן. אמנם דעת **החזו"א** (סימן ע"ד סק"י) להיפך, שבפסי ביראות הפרצת עשר היא מדאורייתא, אמנם בעומד מרובה הפרצת עשר היא דרבנן. ועיין עוד סימן ק"ז סק"ח במוסגר, ואכמ"ל].

אמנם הדבר צ"ב שהרי מבואר לגבי מבוי המפולש שלא עוזר לגודרו בעומד מרובה ומ"מ עוזר צו"ה, חזינן שצו"ה זה גדירה יותר טובה. וצ"ל שביחס לכח הגדירה צו"ה עדיף, אבל ביחס לאתו רבים בזה עומד מרובה עדיף. ואפשר לבאר את הדבר בשני אופנים: או מצד שעומד מרובה אין הגדר כאילו הכל סגור אלא הגדר הוא שמספיק גדירה של הרוב, וממילא הבקיעה באמצע זה לא חסרון.

ויתכן עוד שבצו"ה יסוד הדין מחיצה זה השם פתח החיובי, וכל שיש בקיעת רבים זה מחסר בשם פתח, אבל בעומד מרובה אין ההיתר מצד שיש לזה שם פתח אלא שזה לא פרצה, ולגבי זה אתו רבים זה לא חיסרון. ובאמת יתכן שביחס לדין דרבנן שיותר מעשר אסור משום שצריך שם פתח חיובי באמת עומד מרובה לא יעזור (דכלפי זה שפיר יש בקיעת רבים), אלא שזה לא מפריע משום שעד כמה שזה לא רה"ר דאורייתא אין בזה אתו רבים.

### מהלך המשכנ"י שהצו"ה מבטלת את ה'פרצה' והדר מהני מדין עומ"ר

ח] אמנם **המשכנות יעקב** (סימן קכ"ב עמוד קמ"ד בד"ה ועתה) נקט שפרצת עשר זה מדאורייתא, אמנם כתב שכל שיש צוה"פ בעומד מרובה או אפילו בפסי ביראות בזה אין הגדר שהמקום ניתר ע"י הצורת הפתח, אלא שכל שיש למקום שם פתח ממילא העומד מרובה שבצדדים יכול לגדור את כל השטח, דיסוד החיסרון של פרצה הוא שאין קשר בין המחיצות וממילא המקום לא גדור, אבל כל שזה פתח ממילא המחיצות שבצדדים מועילות. וכסברא זו כתב **רעק"א** (בתשובות חדשות סימן ו').

אבל **הבית אפרים והחזו"א** (במכתב בס' שלו"י סימן כ"ה עמוד כ"ה בד"ה דעת [נדפס בחזו"א ע"ס הדף כ"ב:]) שללו סברא זו ונקטו שעד כמה שמצד הפרצה אין קשר בין המחיצות בהכרח שהצוה"פ עוזרת מצד עצמה, ואם יש בזה אתו רבים זה חייב להיבטל [**ובחידושי הר"ן** שכתב שבירושלים היה אמה בכל צד, מוכח או שגם בפסי ביראות פרצת עשר דרבנן, או שהצו"ה יכולה להחזיר הגדירה].

### מו"מ לפי"ד הריטב"א בקושיית הגמ' בדף ו':

ט] והנה לפי"ד הריטב"א בפשוטו אפשר לבאר שקושיית הגמ' בדף ו': על הברייתא שמועיל צו"ה או דלת מההיא דר' יוחנן, היא גם אליבא דרבנן, שכיון שצו"ה לא עוזרת ממילא גם דלת שאינה ננעלת לא עוזרת. אמנם **הריטב"א** ביאר שכל קושית הגמ' היא רק לר' יוחנן, דהיינו שהגמ' רצתה להעמיד הבריתא כר' יוחנן וכנ"ל מהרשב"א. וצ"ב למה ביאר כך. ובפשוטו צ"ל שנקט שדלתות שאינם ננעלות זה מועיל לרבנן. אמנם לפי"ז אין הקושיא אלא מחנניה. אמנם יתכן שאפילו אם ננקוט שאין לזה מעלה יותר מצו"ה, מ"מ נקט שלא שייך לשאול מר' יוחנן על רבנן, משום שאין להוכיח ממנו שמה שלא מועיל לר' יהודה לא מועיל לרבנן ובתור קושיא הגמ' לא יכולה להקשות כן. ועיין בזה לקמן (מאות י"א והלאה) בביאור דעת התוס'.

## הקושי בגמ' בדף ו': לשיטות שקי"ל כרבנן

### העמדת הבית אפרים בדעת הרבה ראשונים שקי"ל כרבנן דפסי ביראות

י] והנה עיין **בית אפרים** (סימן כ"ו) שהאריך להוכיח שדעת **תוס' והרי"ף והרא"ש** ועוד הרבה ראשונים שהלכה כרבנן לגבי פסי ביראות. ובפשוטו לפי"ז לא קי"ל כר' יוחנן שהרי מבואר בגמ' לקמן דר' יוחנן ס"ל כר' יהודה ובתוס' בדף כ'. (ד"ה קמ"ל) וכן בסוגיין (ד"ה והאמר) מבואר שזה נשאר גם במסקנא. ולפי"ז צ"ע מה הגמ' כאן שואלת מר' יוחנן, הרי אין הלכה כמותו וא"כ אין לבאר כהראשונים דלעיל שהקושיא היא מר' יוחנן משום שהלכה כמותו. וביותר דהרי רבנן שאמרו אין מערבין רה"ר בכך זה רבנן של פסי ביראות (כמבואר בסוגיא בדף כ"ב.), וא"כ הם סוברים שאין אתו רבים כל שיש שם ד' מחיצות ודלא כר' יוחנן, וא"כ צ"ב מהי קושיית הגמ', הרי מבואר בגמ' שדינו של ר' יוחנן זה רק לר' יהודה אבל לרבנן ירושלים היה רה"י גם ללא נעילת דלתות. וביותר דהרי"ף והרא"ש העתיקו את הגמ' שמבואות שהם רה"ר צריכים דוקא דלתות ננעלות, וחזינן שנקטו שהגמ' כאן זה להלכה ולא שזה רק כר' יוחנן, וצ"ב איך זה עולה יחד.

### דברי התוס' ובעה"מ שקושיית הגמ' בדף ו': היא לכו"ע ודבריהם צ"ב

יא] אמנם באמת עיין **תוס' ובעל המאור** שהקשו מה הגמ' שואלת מר' יוחנן דס"ל כר' יהודה. ותירצו שמדר"י נשמע לרבנן שכמו שלר' יהודה היכא שאין שתי מחיצות שלימות יש אתו רבים ה"ה לרבנן היכא שאין שם ד' מחיצות. ובפשוטו כוונתם שכל שיש רק צוה"פ או דלת שאינה ננעלת אין לזה שם ד' מחיצות, וממ"נ אם זה עוזר כי זה מחיצה גמורה א"כ גם לר' יהודה זה צריך לעזור, ואם לר' יהודה זה לא עוזר חזינן שזה מחיצה שיש בה אתו רבים, וא"כ ה"ה לרבנן זה מחיצה שיש בה אתו רבים.

וצ"ע בזה בתרתי: א. הרי בגמ' מבואר שירושלים זה תלוי בר' יהודה ורבנן, ואם איתא שצוה"פ ודלתות שאינם ננעלות זה לא שם ד' מחיצות א"כ מה שר' יוחנן אומר זה ככו"ע. ב. עוד יש להקשות דגם אם נימא שצוה"פ ודלת שאינה ננעלת לא חשיב שם ד' מחיצות, אבל עד כמה שיש כאן נידון, מה שייך ללמוד מר' יהודה לרבנן, הרי כמו דשם ד' מחיצות חזינן שזה מחיצה שמועילה לרבנן ולא מועילה לר"י, א"כ ה"ה צוה"פ ודלת שאינה ננעלת יתכן שזה מועיל לרבנן ולא מועיל לר' יהודה. ומצאנו בזה כמה ביאורים וכדלקמן:

## מהלך האבני נזר והקושי בדבריו

### **א –** מהלך האבנ"ז שקושיית הגמ' היא להוכיח שדלת שאינה ננעלת לא חשיבא מחיצה כלל

יב] עיין **אבני נזר** (סימן רס"ה סק"ב, רע"ח סק"א, ר"פ סק"ד, חו"מ סימן ק"ז) שנקט שבאמת צו"ה חשיב שם ד' מחיצות וזה מועיל לרבנן, אמנם דלת מדובר ללא צו"ה ולגבי זה הגמ' דנה האם חשיב מחיצה, דיסוד הנידון של דלת זה מצד שכיון שזה עומד להינעל הוי כנעול וכמבואר **בראב"ן** (סימן שמ"ט), ובזה הגמ' לומדת שכמו שלר"י חזינן שללא שזה ננעל אין לזה שם מחיצה ה"ה לדידן, וממילא אין סיבה שזה יועיל. ולפי"ז על ת"ק שמועיל צו"ה הגמ' לא שאלה כלל, ורק על חנניה שאמר שמועיל דלת [וכן נראה שביאר **בתשובה מאהבה** (ח"ג סימן רמ"ה)]. והנה לפי"ז לא קשה איך אפשר ללמוד מר' יהודה לרבנן, משום שכאן לא לומדים כלל על מה יש אתו רבים אלא לומדים האם זה נחשב מחיצה או לא.

והנה הדברים תמוהים כמו שהקשה **רעק"א** (חדשות סימן ו') (על הדברי השואל שם שג"כ העלה צד כעי"ז) דאם נימא שצוה"פ מועילה והסוגיא של דלת זה ללא צו"ה ובזה מבואר שמועיל במבוי ולא מועיל ברה"ר, א"כ איך יתכן שלגבי מבוי דלת עדיפה מצו"ה לחנניה ואילו לגבי רה"ר דלת היא פחות טובה מצו"ה. אלא בהכרח שכאן לא מועיל לא צו"ה ולא דלת שאינה ננעלת [וע"ש באבני נזר מה שדחק שדלת שאינה ננעלת זה רק ביחס למבואות דרבנן, שביחס לתיקונים דרבנן זה עדיף[[32]](#footnote-32)].

## מהלך רעק"א והבית אפרים וביסוד המעלה של שם ד' מחיצות

### **ב –** מהלך רעק"א והבית אפרים שצוה"פ לא חשיב שם ד' מחיצות ולכן זה לא מועיל גם לרבנן

יג] עיין **רעק"א** (חדשות סימן ו') ועל דרך זה ביאר **הבית אפרים** (סימן כ"ו עמוד קפ"ה בד"ה ולפיכך) שבירושלים היה עומד מרובה כהריטב"א וזה תלוי ברבנן ור' יהודה, אבל בסוגיין הרי זה פרוץ במלואו ובזה באמת בצוה"פ לא חשיב שם ד' מחיצות וכן דלת שאינה ננעלת לא חשיבא שם ד' מחיצות, ורק מה שנחשב לר' יהודה מחיצה שבזה אין חסרון של אתו רבים ה"ה ברבנן. אלא שצ"ב איך הגמ' לומדת דבר זה מר' יהודה לרבנן, הרי חזינן שיש מחיצות כגון שם ד' מחיצות שזה תלוי בר' יהודה ורבנן וא"כ אולי גם זה תלוי בר' יהודה ורבנן. וגם צ"ב בעיקר דברי הריטב"א שכתב שצו"ה לא חשיב שם ד' מחיצות לרבנן, דמנ"ל דבר זה.

ובפשוטו הביאור, שיסוד המעלה של שם ד' מחיצות הוא שבמקום שמכוחו חל כאן שם מחיצה אין בו בקיעה, ולכן בפסי ביראות שבמחיצה שבצדדים אין בקיעה ממילא אין כאן חסרון, משא"כ צו"ה שהבקיעה היא במחיצה עצמה לכן יש בזה חסרון. ולפי"ז גם דלתות שאינם ננעלות, עד כמה שזה לא מועיל לר' יהודה א"כ גם לרבנן זה לא יועיל כי זה נחשב בקיעה בעצם המחיצה, ורק אם זה מועיל לר' יהודה ממילא זה גם יועיל לרבנן.

ומה שבאמת דלתות ננעלות מועיל, בפשוטו י"ל שזה על דרך רש"י לקמן ק"א. שזה רק עושה מצב שזה לא מסור לרבים וממילא זה לא רה"ר. אמנם בתוס' משמע שזה על דרך הריטב"א שזה מחיצה גמורה (ולפי"ז הדרא קושיא לדוכתא, דאם היה לגמ' צד שדלת הראויה לינעל נחשבת אפילו מחיצה גמורה שמועילה גם אליבא דר' יהודה, אז גם אם למדנו מר' יוחנן שזה לא מועיל אליבא דר' יהודה, אבל מהיכ"ת שזה גם לא יועיל אליבא דרבנן, דאולי זה בדרגת שם ד' מחיצות וא"כ זה מועיל לרבנן ולא לר' יהודה). וצ"ל שהביאור הוא כמו שביארו **בגאון יעקב** (סוד"ה והאמר) **ובבית אפרים** (עי' עמ' קפ"ה ד"ה ולפיכך) שמצד מה שזה כאילו סגור יש לזה שם מחיצה וביחס למצב של הסגירה אין הרי בקיעה ולכן זה עדיף (וכסברת האבנ"ז דלעיל), וממילא כל נידון הגמ' הוא האם המושג שזה כאילו סגור שזה המעלה כאן זה גם באינו עומד להינעל, ובזה יש ללמוד מר' יהודה[[33]](#footnote-33).

והנה עד כמה שבאמת באינם ננעלות זה לא עומד להינעל, למה זה מועיל במבוי המפולש לחנניה. ובפשוטו הביאור ששם מדובר שיש צו"ה וזה רק תוספת במעלה של צו"ה. וגם אם נימא שלא צריך צו"ה, אבל יסודו לא מדין מחיצה אלא מדין פתח (ועי' לעיל אות ג'), ולכן בזה היה פשוט לגמ' שגם לפי רבנן יש דין אתו רבים וכנ"ל (וכל הנידון של הגמ' היה אולי יש לזה דין עומד לינעל שזה מועיל גם אליבא דר' יהודה).

### בהא דמבואר בגמ' שתל המתלקט מהני לפי רבנן

יד] אמנם צ"ע דבגמ' מבואר שתל המתלקט תלוי בר"י ורבנן, והרי שם הבקיעה היא במקום המחיצה עצמה. והניחא אם יסוד הנידון הוא האם יש מחיצה טובה א"כ זה מחיצה טובה, אבל אם כל ההבדל בין רבנן לר' יהודה הוא איפה הבקיעה א"כ שם הרי הבקיעה היא במחיצה בעצמה. ועיין **שפ"א** בדף כ"ב: (בד"ה תל המתלקט) שתמה בזה. אמנם יתכן שאם תל המתלקט זה לא מצד גוד אסיק אלא שהמחיצה למטה גודרת הלמעלה כמבואר **בגליונות החזו"א** (פ"ד מסוכה הי"א), א"כ במקום המחיצה אין בקיעה. ויתכן שגם לפי **הגר"ח** (שם) שזה מדין גוד אסיק, אבל ודאי שזה נחשב שהמחיצה היא מכח הגדירה שלמטה ושייך לדון שזה נחשב שאין בקיעה במחיצות.

ויתכן לבאר עוד, שיש סברא מיוחדת שגדירה שיסודה מדין פתח בזה כל השם מחיצה זה הפתח ואין עניין במה שיצר הפתח, משא"כ פסי ביראות או גו"א השם מחיצה הוא מכח דבר אחר. אמנם כל זה אם נימא כנ"ל (אות ג') שדלת שאינה ננעלת שם זה רק מדין פתח ולא מדין מחיצה, ולכן גם הגמ' לומדת מר"י.

ולפ"ז ננעלות שזה מועיל היינו או מצד שם מחיצה ואינו מדין פתח, או מצד שזה מסלק את הרבים (כרש"י והרשב"א).

## ביאור האבן העוזר שיש מעלה בד' מחיצות ומו"מ בזה

### **ג –** מהלך האבן העוזר שלרבנן צריך דוקא שם ד' מחיצות ולא סגי בג' וביאור עפי"ז בדברי התוס'

טו] ועיין **אבן העוזר** בדף ו': שחידש שכל המעלה של שם ד' מחיצות לרבנן זה דוקא אם יש ד' מחיצות ולא שלש, ואם יש רק שלש אז גם לרבנן זה כמו לר' יהודה. ולפ"ז קושיית הגמ' היא דמבואר בברייתא שמועיל דלת ולחי בצד שני שכה"ג זה רק שם ג' מחיצות, וא"כ מה שמועיל לר' יהודה יועיל לרבנן, ולכן דלת שאינה ננעלת שלא מועילה לר' יהודה לא תועיל לרבנן. ולפי"ז באמת אם יהיה צוה"פ משני הצדדים זה באמת יועיל שזה חשיב שם ד' מחיצות, אבל כאן שיש רק בצד אחד זה כמו לר' יהודה. וכן משמע בתוס"ר בסוגיין וכן בדבריו לקמן כ"ב. (ד"ה ירושלים) שכל שיש צו"ה בשני הצדדים זה מועיל לרבנן [וכן דייק **הבה"ל** (סימן שס"ב ס"י בד"ה כשכל) מדברי התוס' (י"א. ד"ה אילימא). ועיין **חזו"א** (סימן ע"ד סק"ד) מה שתמה עליו, ולפי"ז זה מיושב]. והנה לפ"ז אם עומד מרובה לר' יהודה לא עוזר ה"ה לרבנן אם זה יהיה רק בצד אחד ובצד שני יהיה לחי. אמנם אם יהיה בצד השני צו"ה זה ודאי יעזור כמו שעוזר שני צו"ה.

והנה יש הבדל מהותי בין הביאורים הראשונים לביאור זה, דלביאורים הראשונים הגמ' שואלת שאלה ביחס למושג גדירה של דלת שאינה ננעלת, אמנם להנ"ל הגמ' מביאה ראיה שיש בזה אתו רבים דבזה ר' יהודה ורבנן זה אותו דבר. וכן מוכח לכאורא מתוס' ו': (בד"ה וכי תימא) שהקשו מה הגמ' שואלת מט"ז של ר"י לפחות מט"ז, ואם הגמ' רק באה להוכיח את החלק שדלת שאינה ננעלת זה לא מחיצה מה שייך לשאול, הרי החלק הזה היה ברור לגמ' שיש כאן חסרון של אתו רבים, אלא בהכרח שלמדו שגם את עצם הדבר שיש פה אתו רבים הגמ' באה ללמוד[[34]](#footnote-34).

והנה בעיקר משנ"ת לבאר בתוס' שיש מעלה בד' מחיצות, לכאורה יש לשאול בזה שהרי התוס' בתחילת הדיבור ביארו ברש"י שקושיית הגמ' היא שר' יוחנן אמר שצריך שני צדדים וחנניה אמר שמספיק דלת בצד אחד, והקשו התוס' על רש"י דאמאי באמת לא סגי בג' מחיצות, ומשו"ה לא ניח"ל בפירושו של רש"י, ומשמע שנקטו שאין צורך בד' מחיצות. אמנם הביאור הוא, שבדעת ר' יהודה שיש אתו רבים גם בד' מחיצות ורק יש סוג מחיצה שבזה לא מתאים בקיעת רבים, בזה לא ניחא להו שיהיה הבדל אם זה כותל אחד או שנים. אבל כאן הרי לר' יהודה יש בזה בקיעת רבים דזה לא מחיצה מספיק טובה, רק שלרבנן יש מעלה של שם ד' מחיצות, ובזה באמת א"ש שצריך ד' מחיצות [והנה עיקר הדבר דיש מעלה של ד' מחיצות, כן מבואר **בח' הר"ן** (י"ז:) לגבי פסי ביראות וכן הוא **בפסקי הרי"ד** (כ'.), וכן הוא **במג"א** (סימן תר"ל) שלבוד בסוכה מועיל רק אם זה ד' מחיצות].

### מו"מ בזה האם צריך שם ד' מחיצות או סגי בג'

טז] והנה **החזו"א** (סימן ק"ז סק"ה) כתב שאין שום סברא שצריך ד' מחיצות שהרי בכל מקום מועיל שלש מחיצות מדאורייתא. וכן מבואר **ברשב"א** (ו': נ"ט:) שנקט שבדעת רבנן שמועיל צו"ה לשיטתו, מועיל גם אם בצד השני יש לחי.

והנה **הרשב"א והריטב"א** (בדף ו':) נקטו שמספיק דלת אחד ננעלת ולא צריך שתים. אמנם זה בדבר שמועיל גם לר' יהודה, אבל כאן הנידון הוא בדבר שמועיל רק לרבנן, ולכן אין מדבריהם שייכות לנידו"ד.

והנה דעת **הרי"ף הרא"ש והרמב"ם** שצריך דלתות בשני הצדדים, ומבואר שיש מעלה של ד' דפנות. וצ"ע דברי החזו"א ששלל צד זה, שהרי אפילו בר' יהודה חזינן שצריך את זה. אמנם מסתבר שהוא למד שהננעלת זה היכי תימצי שזה לא מסור לרבים ולכן צריך שני צדדים, וזה לא על דרך תוס' והריטב"א שזה מדין מחיצה. אמנם בתוס' כבר ביארנו שמוכח שזה מדין מחיצה ואפ"ה נקטו בדעת רש"י שיש מעלה בשני הצדדים.

אמנם יש שנקטו ששם זה סברא מצד שמדובר בדלת ללא צו"ה ואין לזה שם מחיצה רק אם זה בשני הצדדים, ולא שזה חסרון מצד אתו רבים. וכן משמע **בתור"פ**[[35]](#footnote-35). והסברא צ"ע.

## מהלך החזו"א

### **ד –** מהלך האבן העוזר והחזו"א שלמסקנת הגמ' בדף כ"ב. ר' יוחנן כרבנן

יז] עיין **באבן העוזר** (דף כ"ב.) **ובחזו"א** (סימן ע"ד סק"ג) שכתבו לדון שבאמת למסקנא אחרי שהגמ' מחדשת שלפי רבנן צריך שם ד' מחיצות ממילא הדין של ר' יוחנן זה גם כרבנן, כיון שבירושלים היה רק צוה"פ (דהיה בה סילוק מחיצות על העומ"ר כדלעיל אות ה') וצוה"פ זה לא נחשב שם ד' מחיצות. ולפ"ז הביאור הוא כנ"ל אות י"ג, רק ששם ביארנו שבירושלים היה עומד מרובה ולכן זה תלוי במחלוקת ר' יהודה ורבנן, ואילו לפי המהלך הזה הגמ' כאן דיברה שהיה צו"ה לבד (ולכן למסקנא אין סתירה מר' יוחנן לרבנן וכנ"ל).

והנה הדברים מצד עצמם יתכנו, אמנם בדעת תוס' זה מאוד קשה כיון שמבואר בדבריהם (בדף ו': ד"ה והאמר, ובדף כ'. ד"ה קמ"ל) שגם למסקנא ר' יוחנן זה כר' יהודה. **והחזו"א** (בסוף דבריו במוסגר) דחק בזה מאד שהיה להם ראיה ממקום אחר שר' יוחנן כר' יהודה, אבל עיקר המימרא של ר' יוחנן זה גם לרבנן.

## ביאור דברי התוס' בדף כ"ב. שלא יסתרו לדבריהם בדף ו':

יח] והנה עיין **תוס'** כ"ב. (ד"ה והא) שהקשו מה הגמ' שואלת סתירה מר' יוחנן לדין של פסי ביראות, הרי שם זה רק י"ג וכאן זה ט"ז, ותירצו דהיה בירושלים צוה"פ. ובפשוטו מבואר בדבריהם שמועיל צו"ה לרבנן. וזה דלא כמבואר בתוס' לעיל שבצו"ה לרבנן אמרינן אתו רבים.

אמנם לכל הביאורים הנ"ל אין כאן מקום לקושיא וכדיבואר: **א.** לביאור **האבני נזר** (דלעיל אות י"ב) כל הגמ' לעיל זה בדלת לבד (ורק ע"ז הקשתה הגמ' מר' יוחנן), אבל כאן שיש צו"ה זה עוזר לרבנן. **ב.** **להחזו"א** שדבר זה השתנה למסקנת הסוגיא האם צו"ה חשיב שם ד' מחיצות (כדלעיל באות הקודמת), א"כ תוס' כאן אחזו בקושיא בתחילת הסוגיא שלרבנן תמיד אין אתו רבים, והתוס' לעיל זה אחרי מסקנת הסוגיא. והדבר דוחק גדול. **ג.** **לרעק"א** (דלעיל אות י"ג) כאן שיש עומד מרובה בזה הצו"ה ודאי עוזר.

והנה לכאו' מבואר מדברי התוס' שם שמדאורייתא צריך בירושלים צו"ה, וזה **כהמשכנות יעקב** (סימן קכ"ב עמוד קמ"ד) שפירצת עשר דאורייתא, וכן ביאר שם את דברי התוס'. אמנם אם נימא שפרצת עשר זה דרבנן א"כ צ"ב מה הקשו התוס' כלל.

ועיין **בית אפרים** (סימן כ"ז עמוד רכ"ג בד"ה וגם) שכתב לבאר, דהנה עד עשר זה נחשב פתח חיובי אמנם יותר מעשר זה לא פתח חיובי רק שזה לא מבטל הקשר בין המחיצות [ולכן בפסי ביראות שזה בפרוץ מרובה נקט **החזו"א** (סימן ע"ד סק"י) שפרצת עשר זה דאורייתא, ורק בעומד מרובה הוא נקט זה דרבנן, והביאור הוא שאם זה פרוץ מרובה כל השם מחיצה זה על ידי הפתח, משא"כ בעומד מרובה]. ולפי"ז כתב הבית אפרים שהתוס' דנו אולי נימא שלגבי אתו רבים יש הבדל שרק אם יש למקום שם פתח אז רבנן אמרו שאין אתו רבים, אבל כל שאין למקום שם פתח אפילו שזה לא פרצה אבל אין לזה שם פתח חיובי וממילא יש אתו רבים. ועל זה תירצו שכיון שיש צוה"פ ממילא הוי פתח, ולכן גם אם זה היה סברא לחלק כאן לא היה אתו רבים.

## העולה מהנ"ל

יט] והנה העולה מהנ"ל, דבדעת התוס' אם ס"ל דהלכה כרבנן ומ"מ יש דין שרה"ר צריך דלת ננעלת, יש לבאר בכמה אופנים: או שבאמת צו"ה ודלת שאינה ננעלת אין לזה שם ד' מחיצות ולכן בזה הגמ' מדמה לר' יהודה (כמושנ"ת באות י"ג). או שאם זה בשני הצדדים בזה גם צו"ה חשיב שם ד' מחיצות, ורק כשהנידון הוא על צד אחד בזה ר' יהודה כמו רבנן ואם לר' יהודה צריך שני דלתות ננעלות א"כ לרבנן ג"כ אין שום משמעות בדלת שאינה ננעלת אם היא רק מצד אחד. וכן דייק **הבה"ל** מתוס' שאם יש צוה"פ משני הצדדים זה מועיל (וכמושנ"ת באות ט"ו). **ולאבני נזר** צו"ה עוזר לרבנן, וכל נידון הגמ' הוא להוכיח שלא מועיל דלת שאינה ננעלת שאין לזה שם מחיצה (וכמושנ"ת באות י"ב).

והנה הרא"ש בפסקים כתב שצריך דלתות ננעלות ומשמע שנים, ומשמע שלא יועיל שני צו"ה. ולפ"ז אין מקום לבאר בדעתו אלא על דרך האחרונים שצו"ה אין לזה שם ד' מחיצות אפילו בשני צדדים.

ואי"ה בשיעור הבא יבואר דעת הרמב"ם והרי"ד.

## נספח – בביאור קושית התוס' בדף כ"ב.

### מהלך החזו"א בביאור דברי התוס'

כ] בביאור דברי התוס' כ"ב. (ד"ה והא), **החזו"א** (סימן ק"ז סק"ח במוסגר ובסימן ע"ד סק"ח) למד שהקשו שבפסי הביראות אין ביניהם רה"ר משא"כ בירושלים. ובתירוץ הראשון תירצו שהדין אתו רבים זה גם ללא רה"ר ושאין סברא ביניהם לחלק וכמבואר **בריטב"א** (ו'. וכ"ב.) **ובאו"ז** (סימן קכ"ט אות י'). ומה שהוסיפו התוס' דיש כאן צוה"פ, זה רק בכדי להסביר למה בכלל המקום גדור, אבל אין זה בכלל התירוץ. וכתבו בסוף דבריהם שלפי מה שכתבו לעיל שרה"ר מתקצר זה רה"ר, ממילא גם בפסי ביראות זה רה"ר.

והנה לדבריו יש להקשות למה בצו"ה אין אתו רבים, ובהכרח שאין אתו רבים בצו"ה[[36]](#footnote-36). ואין לומר שהיה עומד מרובה, שא"כ לשיטתו לא צריך את הצו"ה שהרי הפרצת עשר דרבנן.

### מהלך האחרונים שכוונתם להקשות שהיה פרצה, ומו"מ עפי"ז בביאור תירוצם

כא] אמנם בפשוטו כוונתם להקשות שכאן אין גדירה משום שלמדו בתחילה שלא היה צו"ה [כן למדו **המשכנות יעקב** (סימן קכ"ב עמוד קמ"ד) **והדברי יחזקאל** (סימן ה' סק"כ)], וע"ז תירצו שהיה צו"ה.

ולפ"ז מבואר בתירוצם שאין אתו רבים בצורת הפתח. כן למדו **הדברי יחזקאל** (שם) **והאבני נזר** (סימן רס"ח אות ב'). אמנם **המשכנות יעקב** (שם) ביאר שהצוה"פ מבטל את השם פירצה ומחזיר את העומד מרובה[[37]](#footnote-37), וזה עצמו היה הנידון בתוס' האם זה יחס רק של צו"ה ויש בזה אתו רבים לרבנן, או שזה מחזיר את הצו"ה.

והנה לפי דרך זו צ"ב כוונת תוס' בסוף דבריהם שלמה שכתבו לעיל ניחא. **והדברי יחזקאל** ביאר שכוונתם בזה שגם פרצת ט"ז זה דרבנן. **והמשכנות יעקב** ביאר שכוונתם למבואר **בריטב"א** (בדף ו'. בשם תוס') שהנידון הוא על הרחובות שבתוך ירושלים שהיה בהם רק י"ג אמה, וביחס למקום זה לרבנן הוא כמו פסי ביראות.

### בדברי התורא"ש והבית אפרים

כב] אמנם **בתוס"ר** מבואר שהקושיא היא שזה סברא בדין אתו רבים שיש הבדל אם יש שיעור רה"ר או לא. ותירצו שכיון שיש צוה"פ אין בזה את המעלה שיש שיעור רה"ר.

**והבית אפרים** (סימן כ"ז עמוד רכ"ג בד"ה וגם) ביאר שיסוד הנידון הוא מצד שיעור פתח, שזה סברא בדין אתו רבים שכשיש שם פתח זה פחות סיבה לאתו רבים. ותירצו שכשיש צו"ה יש שם פתח וכנ"ל אות י"ח. אמנם נקט הבית אפרים שלמסקנא אין שום מעלה במה שיש שם פתח, והתוס' רק שאלו שאפשר לחלק ביניהם ואינו מוכרח לדמותם.

שיעור מספר 21 – י"ז שבט פ"ג

[כל הציונים לבית אפרים הם לפי ההוצאה החדשה של הבית אפרים בחוברת 'כל כתבי הבית אפרים והמשכנות יעקב']

# בדין אתו רבים [ה] – ביאור שיטת הרמב"ם ובפסק הלכה באתו רבים וכו'

## ביאור המ"מ

### מהלך המ"מ שהרמב"ם פסק כרבנן

א] הנה הרמב"ם פסק פי"ז משבת הלכה ל"ג כדעת רבנן לגבי בין הפסים שלא אומרים אתו רבים, וכן הוא בפיה"מ וברע"ב על המשנה שם, וכן הוא בהגהות מימוני שם. והנה בפשוטו לפ"ז אין צורך בדלתות. אמנם עיין פי"ד משבת ה"י שכתב וז"ל: שני כתלים ברשות הרבים והעם עוברים ביניהם כיצד מכשיר ביניהם, עושה דלתות מכאן ודלתות מכאן ואחר כך יעשה ביניהם רה"י, ואינו צריך לנעול הדלתות בלילה אבל צריך שיהיו ראויות להינעל, היו משוקעות בעפר מפנה אותן ומתקנן להינעל. אבל צורת הפתח או לחי וקורה אינן מועילין בהכשר רה"ר. עכ"ל.

והנה בדברי הרמב"ם הללו מבואר שלא צריך דלתות ננעלות. אמנם עיין פי"ד משבת ה"א שכתב וז"ל: איזה רה"י וכו' וכן מקום שהוא מוקף ד' מחיצות גבהן עשרה וביניהם ארבעה על ארבעה או יתר על כן אפילו יש בו כמה מילין אם הוקף לדירה כגון מדינה המוקפת חומה שדלתותיה ננעלות בלילה וכו' כולן רה"י גמורה היא. עכ"ל. ומבואר בדבריו שצריך ננעלות בלילה. וכן עיין בדבריו בהלכות עירובין פ"א ה"א וז"ל: וכן הדין במדינה שהיא מוקפת חומה גבוהה עשרה טפחים שיש בה דלתות ונעולות בלילה שכולה רשות היחיד היא זהו דין תורה. עכ"ל. ומבואר שצריך ננעלות בלילה. ועיין מ"מ ריש הלכות עירובין שכתב שהרמב"ם לא דקדק בזה אלא סמך על מה שכתב בהלכות שבת שתמיד לא צריך ננעלות. וכן הביאו השו"ע סימן שס"ד ס"ג.

[וראיתי מביאים מחידושי המאירי (דף ו':) וכן הוא בבית הבחירה למאירי (דף ו'. בד"ה כבר בסופו) שכתב שכל מה שכתב הרמב"ם שעוזר ראויות להינעל זה בסתם רה"ר, אבל ברה"ר של מדינה בזה צריך ננעלות בלילה. ובפשוטו החלק זה הוא דרבנן.

ובמשכנות יעקב (סימן קכ"א עמוד קי"ח) כתב לחלק דמבואר ברמב"ם (פי"ד משבת ה"א) שיש שני סוגי רה"ר: יש מקום שעומד רק למי שדר שם, ויש מקום שבפועל כל הרבים עוברים בו. וכתב שאם רק מי שדר שם עובר שם לא צריך ננעלת, אבל אם זה רה"ר גמור צריך ננעלת. וע"ש שכתב שבמקרה שלא צריך ננעלת אין כלל אתו רבים. וצ"ע דא"כ למה צו"ה לא עוזר[[38]](#footnote-38).

ובדברי יחזקאל (סימן ה' סקכ"ד) דן לחלק שכדי להפקיע משם רה"ר מספיק דלת שאינה ננעלת שזה מונע את רגל הרבים, אבל לגבי שיעשה רה"י צריך ננעלת. אמנם הדבר קשה בישוב הסוגיא לרמב"ם. וצ"ע בכל זה].

### בהא דס"ל להרמב"ם דמועיל רק דלת ולא צוה"פ

ב] והנה בעיקר מה שפסק הרמב"ם שלא צריך דלתות ננעלות, עיין מ"מ (פי"ז משבת ה"י) שביאר שר' יוחנן לשיטתו שפסק כר' יהודה ולכן צריך ננעלות, אבל לדידן דקי"ל כרבנן לא צריך ננעלות, דהיינו שלא קי"ל כר' יוחנן דירושלים [וכן הוא בחזו"א (סימן ק"ז סק"ד)]. והא דהרמב"ם הצריך דלתות שאינם ננעלות, הוא למד דבר זה מהא דמבואר בגמ' בהמשך נידון בדעת חנניה האם צריך ננעלות או לא, והרי לא קי"ל כחנניה, אלא שיש כאן נידון בדין גדירה של דלת וזה נפק"מ לדידן בהכשר רה"ר. וכן הגמ' של שערי נהרדעא דמבואר שצריך דלת שאינה ננעלת זה היה רה"ר ואפ"ה מבואר שמועיל ראויות להינעל [ועיין ביאור הגר"א (סימן שס"ד סק"ד) שביאר מה המקור שזה היה רה"ר].

ובפשוטו הביאור בזה הוא שצריך שם ד' מחיצות וזה מתקיים בדלתות שאינם ננעלות, ורק בר' יוחנן שס"ל אתו רבים לזה צריך מחיצה גמורה וזה רק בננעלות, אבל לדידן דקי"ל כרבנן מספיק שם ד' מחיצות. והנה מה שצוה"פ לא חשיב שם ד' מחיצות זה מוכח מהמעשים המבוארים בגמ' (וכמושנ"ת מקודם שהרמב"ם למד שהנפק"מ מזה היא לדידן לגבי רה"ר, ומבואר שצריך דוקא דלת ולא צוה"פ), ושם מבואר שכשיש דלת אפילו אינה ננעלת הוי שם ד' מחיצות.

ועיין גר"ז (סימן שס"ד ס"ד) וכן הוא בבה"ל (סימן שס"ד ס"ב בד"ה והוא) שכתבו שבאמת גם צו"ה זה נחשב שם ד' מחיצות, ורק מדרבנן צריך דלת שאינה ננעלת. והחזו"א (סימן ע"ד סק"י) תמה מהיכי תיתי שיש כאן עוד דין דרבנן. ולמה שביארנו בשיעור הקודם (אות ג') א"ש, שדלת שאינה ננעלת זה רק מדין פתח וזה לר' יהודה לא מועיל כי יש אתו רבים אבל לרבנן אין אתו רבים ומועיל גם מחיצה של פתח, ולפי"ז אין סיבה שלא יועיל צוה"פ, ובהכרח שיש כאן עוד דין דרבנן שלגבי רה"ר גמור צריך גדירה יותר טובה [ובאמת הבית אפרים (סימן כ"ו בד"ה אך) וכן המשכנות יעקב (עמוד קי"ח) תמהו דמה המעלה של דלת שאינה ננעלת מצוה"פ בנידון דאורייתא].

אמנם יתכן לבאר בדעת הרמב"ם כמושנ"ת מקודם (ד"ה ובפשוטו) שבאמת פתח זה לא שם ד' מחיצות, ורק דלת זה נחשב מחיצה. ומה שלר' יוחנן צריך ננעלות היינו משום ששם באמת זה מצד סברא מיוחדת שזה מבטל את הבקיעת רבים ועל דרך רש"י והרשב"א. או שדלת כדי שיחשב כנעול שרק דרגה זו מבטלת בקיעת רבים זה רק בננעלת [כן ביאר הבית אפרים (סימן כ"ו עמוד ק"ע בד"ה ואפשר). ועיין לקמן (אות ח') ביאור אחר מהגר"ח].

### ביאור קושיית הגמ' בדף ו': לדעת הרמב"ם

ג] והנה צ"ב לפי מהלך זה מה הגמ' שואלת על הברייתא של כיצד מערבין מר' יוחנן, הרי הוא ס"ל כר' יהודה ואנן הרי קי"ל כרבנן.

ועיין אבן העוזר (בחידושים בדף ו':) שביאר שבהכרח שכוונת הגמ' לשאול שכל מה שרבנן חולקים זה מתי שיש שם ד' מחיצות שזה משני הצדדים, אבל כאן שיש רק צד אחד רבנן מודים לר' יהודה, וכיון שבר' יהודה מבואר שרק דלתות משני הצדדים מועיל ה"ה לדידן עד כמה שזה צד אחד לא יועיל מה שלא מועיל לר' יהודה.

ולפ"ז באמת אם יהיה שני צדדים צוה"פ אין שום מקור שזה חיסרון, רק שמהדין המובא בהמשך הסוגיא שצריך דלתות מוכח שיש כזה הלכה. ויתכן שזה רק דין דרבנן וכנ"ל מהמ"ב, ויתכן שצוה"פ באמת זה לא שם ד' מחיצות אבל אינם ננעלות זה שם ד' מחיצות וכנ"ל.

## ביאור הבית אפרים והחזו"א

### מהלך הבית אפרים בדעת הרמב"ם דדלתות הראויות לינעל מהני לכו"ע

ד] ובבית אפרים (סימן כ"ו עמוד ק"ע ד"ה אך לענ"ד) כתב לבאר בדעת הרמב"ם, שבאמת החלק הנ"ל האם צריך ננעלת או לא זה לא קשור לר' יהודה ורבנן אלא שבחלק זה הרמב"ם פסק כחנניה וכסוגיא דלקמן ודלא כר' יוחנן. והנה לפי"ז קושית הגמ' היא שצו"ה זה לא שם ד' מחיצות ורק מה שמועיל לר' יהודה מועיל לרבנן וכדביארנו בשיעור הקודם, וכיון שר' יוחנן אמר שצריך דלת ננעלת קשה מחנניה. ובאמת גם אם נסבור דלא כר' יוחנן ושדלת שאינה ננעלת יש לה שם מחיצה של דלת אבל קשה על ת"ק שמועיל צו"ה [ובמאירי כתב שקושיית הגמ' 'הא בדלתות מיערבא' הכוונה צוה"פ דכל דלת יש לה צוה"פ והכוונה לת"ק. ודוחק].

וכתב הבית אפרים שיתכן עוד שבאמת כוונת ר' יוחנן דלתות הראוית להינעל, ומה שנקט ננעלות בלילה כי זה מה שהיה שם והעיקר שזה ראוי להינעל, ובא לומר שצריך דלת ושתהיה ראויה לינעל. וכן הביא מהראב"ן (סימן שמ"ט) בכוונת ר' יוחנן. וכן עיין תוס' פסחים ס"ו: (ד"ה תוחב) שכתבו שהגמ' מסיקה שמועיל ראויות להינעל, ומשמע שהנידון של המשך הסוגיא זה אותו נידון של ר' יוחנן [וכן ביאר בדברי יחזקאל סוף סימן ה'].

אמנם לפי"ז קושיית הגמ' בהכרח כנ"ל דבר' יהודה מבואר שצריך בשני הצדדים, א"כ גם לדידן צריך בשני הצדדים. ויתכן שמה שצריך שני הצדדים זה על דרך סברת הרשב"א ורש"י ק"א, אלא שס"ל שרק אם יש דלת בשני הצדדים זה מפקיע את השייכות לרבים (ודלא כהרשב"א גופיה דס"ל דסגי לזה בדלת אחת). או שגם אם זה גדר מחיצה של דלת אבל רק מחיצה משני הצדדים יש לזה המעלה לבטל בקיעת רבים לרבנן אבל לא דלת אחת [ויתכן שזה הרמב"ם לשיטתו (פי"ד ה"א וה"ד, פי"ז ה"ט) שכדי שיהיה רה"י צריך ד' מחיצות. ואפילו שג' מחיצות מפקיע שם רה"ר, אבל כאן שיש פילוש גמור אין זה מפקיע, ורק החלות שם רה"י מפקיע].

### מהלך האבן העוזר והחזו"א שלמסקנת הסוגיא בדף כ"ב. ר' יוחנן אתי כרבנן

ה] ובחזו"א (סימן ע"ד סק"י) ועל דרך זה באבן העוזר בדף כ"ב. כתבו, שכל מה שהגמ' אמרה שכאן ולא ס"ל זה רק לפני שחילקה שלפי רבנן צריך שם ד' מחיצות, אבל לפי המסקנא שכל סברת רבנן זה מצד השם ד' מחיצות, א"כ הדין של ירושלים זה גם לרבנן, דשם לא היה שם ד' מחיצות כיון שלא היה שם עומד מרובה (דהיה סילוק מחיצות) אלא היה רק צוה"פ. ולפ"ז הגמ' בדף ו': שואלת מר' יוחנן שיש דין אתו רבים לרבנן בכה"ג. והנה אם ר' יוחנן ס"ל שצריך ננעלות, קושיית הגמ' כפשוטה שכאן מבואר שלא צריך ננעלות. אמנם אם כוונת ר' יוחנן ראויות להינעל, צ"ל שקושיית הגמ' היא שכמו שבר' יוחנן צריך שני צדדים ה"ה לדידן וככל הנ"ל.

והנה להנ"ל א"כ מבואר בר' יוחנן עצמו שצריך בשני הצדדים שהרי הוא הולך לפי רבנן. והנה לפי"ז מבואר מפורש שלא מועיל צו"ה בשני צדדים, שהרי ר' יוחנן כרבנן והוא אמר שצריך שני דלתות ולא שני צו"ה ואמר שללא זה חייבים משום רה"ר, ובהכרח שזה דין דאוריתא שהרי אמר שללא זה חייבים עליה משום רה"ר.

[ובאבן העוזר כתב בלשון אחר מה המקור שלמסקנא ר' יוחנן הוא כרבנן, משום שלמסקנא לר' יהודה שני מחיצות מועיל, וא"כ בירושלים שהיה שני מחיצות אין אתו רבים (כמו שהקשו התוס' בדף כ"ב. ד"ה חייבין), ובהכרח שר' יוחנן דיבר לרבנן, ולכן הגמ' בדף ו': שואלת ממנו. ומה שבאמת צריך דוקא דלת זה מצד שצריך שם ד' מחיצות ורק דלת חשיבא שם ד' מחיצות ע"ש].

והנה עיין בית אפרים ואבן העוזר שכתבו שלפי"ז אין שום מקור מהרי"ף והרא"ש שפסקו דלא כרבנן, דהרי למסקנא דינו של ר' יוחנן הוא גם לרבנן וכמבואר ברמב"ם, ולכן העתיקו בדף ו' את הדין של ירושלים דדין זה הוא גם לרבנן. ועיין בית אפרים (עמוד קע"ב בד"ה ועכ"פ) שאם נימא שהרמב"ם למד שכוונת ר' יוחנן גופיה היא לדלתות הראויות להינעל, א"ש שהרמב"ם לא חלק על הרי"ף אלא שזה גם דעת הרי"ף.

## ביאור דברי הר"מ לפי גירסא אחרת בסוגיין

### גירסת הראשונים בגמ' שר' יוחנן כרבנן

ו] אמנם כל מהלך זה הוא מהלך מאד מחודש לומר שדבר זה משתנה למסקנא והגמ' השאירה לנו להבינו לבד והסתמא דגמ' לעיל זה רק להו"א, והרי אין הדבר מוכרח שזה משתנה, ואין זה מדרך הגמ'.

אמנם האמת יורה דרכו דהרמב"ם גרס כגירסת התורי"ד בדף כב. [וכן ביאר במאירי (דף כ'.') בדעת הרמב"ם, וכן הביא הבית אפרים (סימן כ"ו עמ' קע"א בד"ה ומצאתי) מהרשב"א בעבודת הקודש הארוך] שהגמ' בתחילה שאלה כאן ולא ס"ל והרי ר' יוחנן אמר שאילמלא וכו' ומבואר שגם ביום זה רה"י והרי לר' יהודה כה"ג יש אתו רבים ומבטלי מחיצתא, והגמ' עונה שר' יוחנן כרבנן. ולפ"ז מפורש בגמ' שהדין של ירושלים זה כרבנן.

והנה בפשוטו אין לבאר לפי"ז שהסיבה שדלת ננעלת עוזרת היא משום שזה לא מסור לרבים וכרש"י והרשב"א, שא"כ זה אמור לעזור גם לר' יהודה, אלא לפי"ז הכוונה שזה סוג מחיצה טובה, אבל זה רק עוזר לרבנן שבשם ד' מחיצות אין אתו רבים אבל לר' יהודה יש תמיד אתו רבים. ולפי"ז מבואר בהכרח שיש מעלה בזה שזה ד' מחיצות ולא ג', שהרי מבואר שצריך דלת בשני הכיוונים. והנה עיין ר"ח בדף כ"ב. שכתב שיש גירסאות מתחלפות בסוגיין, וא"ש שהרמב"ם פסק כרבו (היינו כהגירסא המרומזת בדברי ר"ח שהוא רבו של הרמב"ם).

וא"ש לגירסא זו שהגמ' בדף ו': שואלת מר' יוחנן שאמר שיש דין שצריך דלת ננעלת וזה אפילו לרבנן. והנה אם ר' יוחנן התכוין דוקא דוקא ננעלות, א"כ קושיית הגמ' כפשוטה דבברייתא מבואר שלא צריך ננעלות. ואם כוונתו שצריך דלתות ולא דוקא ננעלות וכנ"ל, א"כ הקושיא היא דבר' יוחנן מבואר שצריך בשני הצדדים וכאן מבואר שרק צד אחד והצד השני בלחי וכנ"ל.

והנה בפשוטו גם לביאור זה מה שבאמת מבואר שצריך דלת ולא מועיל צו"ה, זה מצד שגם לרבנן זה לא נחשב שם ד' מחיצות וממילא יש אתו רבים, משא"כ דלת זה נחשב שם ד' מחיצות ולכן אין בזה אתו רבים, אבל לר' יהודה יש בזה אתו רבים.

### הקשיים על המהלך הזה בדעת הרמב"ם

ז] והנה יש כאן קושי שאם ר' יוחנן אמר שלרבנן צריך דלת מצד אתו רבים והיינו משום שצריך שם ד' מחיצות, א"כ מה הגמ' אח"כ שואלת סתירה מרבנן לרבנן, הרי ר' יוחנן עצמו אמר שצריך שם ד' מחיצות. ויתכן שהגמ' רצתה לבאר הדברים דרך שקו"ט.

וביותר קשה דהרי דעת הרמב"ם שלא עוזר לחי אלא ברוח רביעית אבל שני מחיצות ולחי לא חשיב רה"י כלל אפילו ללא אתו רבים, ולפי"ז אין שום מקור מרבנן שיש דין אתו רבים אלא סברתם היא מצד שאין שם מחיצות. ובפשוטו לפי הרמב"ם ודאי שזה גופא תירוץ הגמ' וכמבואר בראשונים לפי צד שלחי לא חשיב מחיצה (וא"כ צ"ע מהיכ"ת לומר שלפי רבנן צריך דוקא שם ד' מחיצות ולכן צריך דוקא דלת ולא צוה"פ). ויתכן לדחוק שבאמת הגמ' רק מתכוונת ליישב שכאן יש שיעור מחיצה וכאן אין שיעור מחיצה, אמנם ר' יוחנן אמר מסברא שגם רבנן מודים לאתו רבים ורק בשם ד' מחיצות אין אתו רבים. ויתכן שלשון הברייתא 'אין מערבין רה"ר בכך' משמע שזה חיסרון של אתו רבים גם אם לחי היה נחשב מחיצה, וזה המקור שגם צו"ה לא מועיל. וכל זה דוחק.

## ביאור הגר"ח בדעת הרמב"ם

### מהלך הגר"ח בדעת הרמב"ם שצו"ה לא מועילה להפוך את המקום לרה"י

ח] ולכאורה בדברי הגר"ח בספרו (הלכות שבת פט"ז הט"ז בד"ה והנה שם) מובא ביאור אחר בגמ', דע"ש שהאריך בדעת הרמב"ם שצו"ה לא עוזר אלא במקום שיש עומד מרובה ויש פרצה יותר מעשר, וביאר שצו"ה אינה מועילה בתור מחיצה וכל שיש חיסרון מחיצה בהלכות שבת זה לא מועיל, ורק במקום שיש פרצה זה יכול לבטל הפרצה וממילא יש כאן הגדירה של עומד מרובה. וכתב דבזה מבואר הסוגיא בעירובין שברה"ר לא עוזר צוה"פ ובמבואות המפולשין לרה"ר עוזר צוה"פ, וביאר הגר"ח שבאמת שניהם זה רה"ר ולרה"ר לא מועיל צוה"פ לגדור אותו, ורק מבואות המפולשים שאין להם סיבה להיות רה"ר אלא מצד שהם חלק מרה"ר, בזה מועיל צוה"פ לחלקם וממילא זה לא רה"ר. והא דמועיל להם צוה"פ אף שאינם הופכים להיות רה"י, ע"ש שהאריך שלדעת הרמב"ם אין דין להפוך את המקום לרה"י אלא צריך תיקוני מבוי שזה צו"ה מצד אחד וקורה מצד אחר אפילו שזה לא נהיה רה"י. עכ"ד.

והנה בדבריו מבואר שהדין שצריך דלתות אין זה כלל בגלל אתו רבים, אלא זה מסיבה אחרת שצו"ה לא מועיל לגדור רה"ר. וצ"ע שהרי בגמ' מבואר שסברת ר' יוחנן היא מצד אתו רבים. אמנם להנ"ל א"ש דאדרבא קי"ל להלכה שלא צריך אתו רבים, אלא שיש כאן עוד חיסרון חדש שצו"ה לא מועיל, והטעם מצד שאין לזה שם מחיצה.

[והנה לגירסא הנ"ל א"ש, שהגמ' שאלה מר' יוחנן שטעמו מצד הנ"ל. אמנם גם לפי הגירסא שר' יוחנן כר' יהודה (ולפי"ז בר' יוחנן הביאור פשוט מצד אתו רבים), אבל הרמב"ם פסק דלא כר' יוחנן ורק הצריך דלת כמבואר בסוגיין מההיא דנהרדעא (כדפירש המ"מ), וע"ז יש לבאר שהטעם שלא מועיל צו"ה זה מצד שאין לזה שם מחיצה].

### למהלך הגר"ח לא יתיישב הא דמבואר ברמב"ם לגבי מדינה שגם בעומד מרובה יש חיסרון של אתו רבים

ט] והנה לפי"ז אבל אם יהיה עומד מרובה ויהיה פרצה עם צו"ה באמת זה יעזור וכמבואר בדבריו לענין מחיצות. אמנם אין זה משמעות הרמב"ם כלל, שהרי כתב שמדינה צריך דלתות נעולות, ועיין בית מאיר (סימן שס"ד ס"ב) שסתם מדינה יש בה עומד מרובה ואפ"ה כתב הרמב"ם שצריך דלתות. וכן עיין לשון ר"ח בדף כ"ב. שכתב שאין מחיצות העיר מועילות, ומשמע שלא מדובר בסילוק מחיצות. ועיין משנת הגר"א קוטלר (סימן ו' סק"ג) שכתב דהנה הגר"א (סק"ד) ביאר שמקור הרמב"ם מנהרדעא, והוסיף הגר"א שזה ודאי היה רה"ר שהרי לשיטת הרמב"ם לא צריך ששים רבוא בשביל להיות רה"ר. וצ"ע דאולי שם היה עומד מרובה ואיך הרמב"ם למד מזה למקום שאין עומד מרובה. אלא בהכרח שהרמב"ם ס"ל שתמיד צריך דלת וכר' יוחנן. והנה יש מקום לבאר שזה מצד שפרצת עשר זה דאורייתא, וא"כ בפתח שהוא יותר מעשר צריך צו"ה ועל זה יש אתו רבים.

והנה בפשוטו זה נסתר מהגמ' שאמרה שפתחי ירושלים תלוי בר' יהודה ורבנן. אמנם להנ"ל שהדין של ירושלים זה גם לרבנן, אדרבא שם מבואר שגם כה"ג יש דין אתו רבים וזה גרע משם ד' מחיצות, ובפשוטו ודאי משמע שמדובר גם בעומד מרובה וכמבואר בריטב"א וכנ"ל. אמנם כל זה הוא דלא כביאור הגר"ח.

### למהלך הגר"ח תתיישב הסוגיא בע"ב שמבואר שיש אתו רבים גם בלי תנאי רה"ר

י] והנה הגמ' דנה האם בשבילי בית גלגול ובחצר שהרבים נכנסים ובמבואות המפולשים לבורות ובתל המתלקט יש אתו רבים, ומבואר בגמ' שלרבנן ודאי שאין אתו רבים והנידון הוא רק לר' יהודה. ועיין ברשב"א שתמה שהרי אין כאן תנאי רה"ר, ובגמ' לעיל הרי מבואר שרק ברה"ר יש חיסרון של אתו רבים ולא במבואות המפולשין לרה"ר. אמנם להנ"ל אין כאן מקום קושיא כלל, דכל הגמ' שם זה לרבנן שאין אתו רבים ורק שצו"ה לא עוזר לגדור רה"ר, אבל באמת לר' יהודה שיש אתו רבים זה גם במקום שאין לו תנאי רה"ר כמבואר בסוגיין.

## ביאור שיטת הרי"ד והריא"ז

### מהלך התורי"ד שבר' יוחנן נתחדש חיסרון חדש מלבד הדין של אתו רבים וחיסרון זה הוא גם אליבא דרבנן

יא] והנה עיין ריא"ז בפרקין שכתב שהלכה כרבנן בפסי ביראות, וכן מבואר בפסקי הרי"ד בשבת (דף ו':) ובתוס' רי"ד בשבת (דף ח:), וכן בפסקיו בדף כ'. הביא את ר"א שזה כרבנן, וכן בדף כ"ב. העתיק את המשנה כצורתה ומשמע שהלכה כרבנן, וביאר שמחלוקתם האם אומרים אתו רבים וכו'.

אמנם מאידך לעיל בדף ו': כתב שרה"ר צריך דלתות ננעלות כר' יוחנן. ובפשוטו יש לבאר בדעתם ככל הנ"ל בדעת הרמב"ם ובעלי התוס'.

אמנם המעיין היטב בדברי התורי"ד בסוגיין יראה שמבואר מהלך אחר לגמרי, דגרס כגירסת הר"ח הנ"ל שבתחילה הגמ' הבינה שכוונת ר' יוחנן שלא ס"ל כרבנן והגמ' שואלת מהמימרא של אלמלא וכו', וביאר וז"ל: והאמר רבה בר בר חנא אמר ר"י ירושלים אלמלא דלתותיה ננעלות בלילה חייבין עליה ברה"ר פירוש בפירקין דלעיל אמרן דירושלים היא עיר של שישים רבוא ומשום הכי אין חומותיה מועילות לשווייה רה"י עד שיהיו דלתותיה ננעלות בלילה **כמו בית**, וחילקנו שם בין ירושלים שהיא רשות הרבים ובין מבואות המפולשים לרה"ר, דירושלים בעיא נעילת דלתות ומבואות המפולשין לרה"ר סגי להו בצורת הפתח מכאן ולחי וקורה מכאן, וכי ננעלות דלתותיה הוי רשות היחיד ואף על גב דביום בקעי בה רבים משער לשער אפילו הכי הוי רה"י ואין בקיעת הרבים מבטלת המחיצות, **ומבואות המפולשין נמי אע"ג דבקעי בהו רבים משתרי בצורת הפתח** **בלחוד**. עכ"ל.

והנה מדוייק בדבריו שהמעלה של ירושלים שזה כמו בית, וצ"ב דהרי עיקר המכוון הוא שיש מחיצות שאין בהם אתו רבים. עוד צריך להבין מה שסיים שמבואות המפולשין מה שמועיל צו"ה ואין אתו רבים זה מצד שקי"ל כרבנן שאין דין אתו רבים, ומבואר שאם היה אתו רבים גם צו"ה לא עוזר. ומבואר שנקט שגם אם זה לא רה"ר יש אתו רבים לר' יהודה. וכן מבואר בדבריו בגמ' בע"ב לגבי מבואות המפולשים לבורות שמדובר במקום שהוא לא רה"ר. וצ"ע דאם יש אתו רבים גם בכה"ג א"כ גם לרבנן לא יעזור צו"ה, שהרי מדוייק מירושלים שזה לא שם ד' מחיצות.

אמנם מוכרח בדבריו שלרבנן אין אתו רבים כלל, ולכן במקום שזה לא רה"ר אין חיסרון, רק יש חיסרון אחר במקום שהוא רה"ר גמור וחיסרון זה נתחדש בדברי ר' יחנן, וכתב שמה שיש דלתות זה עוזר היינו מצד שזה כמו בית. ובזה מיושב הסוגיא ו': שהגמ' דנה הכל לרבנן. וכן א"ש כל הגמ' בע"ב שדנה שלר' יהודה יש אתו רבים בחצר ותל המתלקט שזה לא רה"י, משום שהדין אתו רבים לר' יהודה זה תמיד.

והנה צ"ב דאם אין דין אתו רבים, א"כ מה החיסרון המיוחד ברה"ר. ובפשוטו יש לבאר כסברת הריטב"א שמקום שיש לו סיבה להיות רה"ר זה עצמו הפקעת המחיצות וכלפי זה לא עוזר מחיצות, ורק מחיצות גמורות שזה כמו בית זה מפקיע מזה שם רה"ר. אמנם לר' יהודה זה לא יעזור, דהרי יש כאן חיסרון של אתו רבים על המחיצות וממילא זה נחשב שאין כאן מחיצות כלל.

ולפי"ז א"ש מה דמשמע שירושלים צריך דלת ננעלת אפילו שמשמעות דבריו שזה היה עומד מרובה גמור ולא היה שום סילוק מחיצות שלא הזכיר מזה כלל וכמו שדייק הבית מאיר ברמב"ם, דכאן יש חיסרון חדש ובזה לא עזר שם ד' מחיצות. וצ"ל שפסי ביראות כיון שיש בין המחיצות שיעור פחות מרה"ר כה"ג אין את החיסרון הנ"ל.

### יש לבאר בדעת הרמב"ם כמהלך התורי"ד והכל יתיישב

יב] והנה לכאורה יש לבאר ככל הנ"ל בדעת הרמב"ם ובזה מיושב הכל, ולכן גם בעומד מרובה זה לא עוזר וכדדיק הבית מאיר.

והנה עיין דברי יחזקאל (סימן ה' סקכ"ד) שכתב לדייק עוד שהרמב"ם הביא את הדין של פסי ביראות שרבים בוקעים ולא כתב שרה"ר עוברת שם, ודימה לחצרות שהרבים בוקעין בהם שזה רה"י. וכתב הדברי יחזאל לבאר שבאמת אם רה"ר עוברת שיש את החיסרון של ר' יוחנן בזה ודאי גם לרבנן יש חיסרון, וכל מה שהרמב"ם פסק שאין אתו רבים זה במקום שאין לזה תנאי רה"ר. וא"ש לכל הנ"ל.

## שיטת האו"ז

יג] עיין הגהות אשר"י (פ"ב סימן א') שהביא מהאו"ז (סימן קכ"ט אות י') שכתב שגם אם יש ס' רבוא וט"ז אמה מועיל צו"ה ולחי. והנה המעיין בדברי האו"ז יראה שכתב שר' יוחנן דיבר על ד' מחיצות גמורות, וא"כ זה דלא כרבנן ודלא כר' יהודה, והוסיף שמוכח מהגמ' שהדין אתו רבים זה גם אם אין ס' רבוא וגם אם אין ט"ז אמה ולר"י גם בכה"ג אמרינן אתו רבים. ולפי"ז כתב שהגמ' לעיל שמבואות המפולשים לרה"ר מועיל צו"ה ולחי בהכרח זה דלא כר"י, ולכן פסק דאפילו אם נחמיר כר"י הרי כל שיש שני מחיצות וצו"ה ולחי ממנ"פ זה מועיל.

והנה משמעות דבריו שהיקל גם ברה"ר עצמה. אמנם צ"ב שהרי ראייתו היא מהגמ' לעיל שחילקה בין הדברים, וכן לעיל העתיק את כל הסוגיא שצריך דלתות ננעלות ברה"ר עצמה.

וברור שלמד שיש כאן שתי סוגיות: יש אתו רבים וזה גם בלא סגי להדיא וגם ללא תנאי רה"ר, ובזה קי"ל שאין אתו רבים. אמנם יש עוד סוגיא שזה רה"ר שהולכים בה להדיא שבזה צריך דלתות ננעלות. ולא ברור איך למד הסוגיא שם. אמנם אלו שהביא ממנו להקל הוא תמוה. רק שלדבריו משמע שאם יש עומד מרובה זה ד' מחיצות מעלייתא שבזה אין אתו רבים, והגמ' לעיל זה רק כשיש שני מחיצות וכמו שנקט החזו"א.

## בפסק הלכה בסוגיין

### פלוגתת הראשונים להלכה, וישוב הסוגיא בדף ו': לדעת התוס'

יד] והנה בעיקר הנידון האם קי"ל כר' יהודה שאתו רבים ומבטלי מחיצתא או כרבנן, הנה דעת רמב"ן בעל המאור רשב"א ריטב"א ר"ן ראב"ד ובהשגות השלמה על הרמב"ם שהלכה כר' יהודה ושירושלים ללא נעילת דלתות אתו רבים ומבטלי מחיצה.

אמנם הבית אפרים (סימן כ"ו עמוד קע"ג) דייק בדעת תוס' בכמה דוכתי שפסקו כסתם משנה וכרבנן שלא אומרים אתו רבים. ובישוב הסוגיא בדף ו': ששואלת מר' יוחנן דבפשוטו זה כר' יהודה, וצ"ב לשיטתם דהרי הלכה כרבנן ולפי"ז אין את ההלכה של ירושלים. ועיין בשיעור קודם שהבאנו בזה כמה ישובים: **א.** האבני נזר נקט שכל קושיית הגמ' היא מצד שדלת שאינה ננעלת זה לא מועיל, אבל צו"ה באמת מועיל (נתבאר שם אות י"ב). **ב.** האבן העוזר ביאר שאם יש דלת רק בצד אחד בזה צריך דקא דלת ננעלת כמו לר' יהודה (כיון שאין פה את הדין של רבנן של שם **ד'** מחיצות) ורק על זה הגמ' שואלת. ולפ"ז צו"ה בשני צדדים באמת יעזור (נתבאר שם באות ט"ו). ג. והבית אפרים ורעק"א נקטו שצו"ה זה נחשב שאין בזה שם ד' מחיצות וכן דלת שאינה ננעלת, ולגבי זה הגמ' מדמה (נתבאר שם באות י"ג).

והנה לפי"ז כל נידון הגמ' זה כלפי רה"ר דעלמא שיש לה רק שתי מחיצות בצדדים. אבל כלפי ירושלים באמת לא קי"ל כר' יוחנן דשם זה עדיף כיון שיש עומד מרובה ובפרצה יש צוה"פ, ואולי גם מספיק פסי ביראות.

### בדעת הרי"ף והרא"ש נראה דפסקו כר' יהודה

טו] והנה יש לדון האם ישובים אלו שייכים בדעת הרא"ש והרי"ף בפ"ק שכתבו שרה"ר צריך דלתות מכאן ומכאן דא"ר יוחנן ירושלים אלמלא דלתותיה ננעלות וכו'.

והנה אם נימא כהאבני נזר שרק דלת שאינה ננעלת לא מועילה, א"כ בדבריהם הרי מפורש שגם צו"ה לא עוזר. וכן לאבן העוזר שכל קושיית הגמ' היא משום שצד אחד לא מועיל, אבל בדבריהם מפורש שצריך דלת ננעלת בשני הצדדים. וכן לבית אפרים ורעק"א שבירושלים שם באמת מועיל צו"ה, הרי ודאי שמזה שכתבו שזה כמו בירושלים לא משמע שבמקרה של ירושלים באמת הדין הוא אחרת. וביותר דהרא"ש הוסיף על ירושלים 'ואין מבואותיה צריכין תיקון כחצר' וודאי משמע שבא לפסוק את זה.

ורק לביאור החזו"א שבירושלים היה סילוק מחיצות ובאמת שם קי"ל שזה אסור, א"כ יתכן שזה המקרה של הרי"ף והרא"ש. אמנם כבר כתבנו כמה הדוחק שבזה.

ועוד דעיין משכנות יעקב (סימן קכ"א עמ' קי"ג) שכתב שלשון הרא"ש 'אבל רה"ר גופיה' ולא חילק כלל שאם יש עומד מרובה זה אחרת, משמע שתמיד זה כך. וכן בירושלים הרי לא הוזכר שהיה סילוק מחיצות. ואפילו אם בתור ביאור בגמ' יש לבאר כך, אבל לומר שלהלכה באמת רק כה"ג צריך דלתות והראשונים סתמו כך, זה מאוד לא משמע. והר"ן (בדף ו':) והריב"ש (סימן ת"ה) כתבו מפורש שדעת הרי"ף שקי"ל כר' יהודה.

### סיכום העולה בדעת הרמב"ם

טז] ובדעת הרמב"ם הנה זה ודאי שפסק כרבנן, ומאידך פסק שצריך דלתות רק שמספיק אינם ננעלות. והנה אם דעתו כגריסתנו בגמ' וכביאור המ"מ, א"כ יתכן שלא פסק כר' יוחנן ובאמת יתכן שהדין דלתות זה רק דרבנן וכמבואר במ"ב ובגר"ז, אבל מדאורייתא מועיל צו"ה. ולביאור הגר"ח גם בכה"ג לא מועיל צו"ה. אמנם גם לפי"ז ודאי שסתימת לשונו שגם בעומד מרובה עם פרצת עשר וצו"ה שזה לא מועיל וכמו שדייק הבית מאיר (וזה לא מתיישב עפי"ד הגר"ח).

אמנם עד כמה דנימא שגירסתו שר' יוחנן ס"ל כרבנן, א"כ פסק כר' יהודה [צ"ל כר' יוחנן] ובזה ודאי מבואר בגמ' שזה חיסרון דאורייתא. אמנם ודאי משמע שזה גם בעומד מרובה. ויתכן שכיון שפרצת עשר דאורייתא זה אותו נידון וכך הוא משמעות דברי ר' יוחנן. או יתכן על דרך הרי"ד הנ"ל דיש כאן חיסרון חדש.

### העולה להלכה

יז] ובדעת השו"ע (סימן שס"ד ס"ב), המ"ב (סק"ח) נקט שנקט לעיקר שצריך ננעלות שזה כר' יהודה. והחזו"א (סימן ע"ד סק"י וסימן ק"ז סק"ד) כתב שזה גם כרבנן וככל הנ"ל. אמנם עיין בית מאיר (סימן שס"ד ס"ב) דמשמעות השו"ע שמדבר במוקף חומה ויש עומד מרובה ואפ"ה מבואר שצריך דלתות וזה ודאי כר' יהודה.

יח] והנה בעיקר הדבר האם בעומד מרובה לר' יהודה יש חיסרון של אתו רבים יש שהקלו בזה ויתבאר אי"ה בהמשך הסוגיא. אמנם ודאי שפשטות הדברים שיש בזה אתו רבים.

והנה תוס' והבעל המאור נקטו שאם יש שתי מחיצות טובות וכל החיסרון בשנים האחרים בזה יש להקל מצד ממ"נ. ועיין בית אפרים (סימן כ"ו עמ' קע"ד) שכבר העיר כן, וכן הגר"ח מוולאז'ין (בתשובה מכת"י שנדפסה בסו"ס 'כל כתבי הבית אפרים והמשכנות יעקב בעניין אתו רבים ומבטלי מחיצות') צירף שיטה זו. אמנם כל הראשונים חלקו על זה, וכן לגירסת הרמב"ם א"כ מפורש בגמ' שלרבנן יש חיסרון בצו"ה, וצ"ע החזו"א שהיקל בזה.

אמנם כשאין ס' רבוא שזה כבר ספק אחד, ועוד דיש צד שקי"ל כרבנן וכסברת האבן העוזר שעומד מרובה משני צדדים אין עומד מרובה, ובצירוף לתוס' שלא מחמירים את ר"י ורבנן [אמנם לא בכנגד הפילוש], ובצירוף שבעומד מרובה אולי גם ר' יהודה מודה, ובצירוף דהרחובות לא מפולשים משער לשער שבהרבה ראשונים מבואר שזה תנאי בשם רה"ר יש להקל וכן המנהג, אבל ודאי שיש מקום להחמיר בכל זה.

אמנם יש הרבה מקומות שכל המקום מוקף בבתים ואין בקיעה אלא ליערות וכדו' [וכגון נוה יעקב ושכונת סנהדריה מורחבת] וכל הבקיעה היא בצד הרביעי, ובזה ודאי שמועיל צו"ה **[כל זה הצעת צדדי הסוגיא אמנם ח"ו לא בתור פסק הלכה]**.

עוד יש כאן קולא של החזו"א שרה"י גודר, ואי"ה יתבאר בשיעור הבא.

שיעור מספר 22 – י"ח שבט פ"ג

# ביסוד החזו"א שרה"י גודר וישוב תוס' של נגד הפילוש

[הרבה מהשיעור הזה כבר נתבאר לעיל בשיעור מספר 19 (אותיות ח' – י"א) ופה היה חזרה על הדברים עם הוספות]

## יסוד החזו"א שרה"י גודר

### הוכחת החזו"א מסוגיא דנדל

א] **החזו"א** (סימן ס"ה סקמ"ה ציור ג') חידש שמקום שפתוח למקום שמוקף מחיצות ויש לו שם רה"י זה נחשב שהוא גדור. וע"ש שכתב להוכיח דבריו משני מקומות: א. מהראשונים של נדל [ציור 3[[39]](#footnote-39)\*], ולכאורה הכוונה במקרה של הציור הנ"ל **דבאו"ז** (סימן קי"ג) מובא **מהרשב"ם** שהמבואות הקטנים לשמואל מספיק להם לחי בסופם, והנה כל אחד גדור רק בשני צדדים שהרי כנגדו הוא פרוץ, ובהכרח שהסיבה שהוא נהיה רה"י היא מכיון שהמבוי הגדול יש לו דין רה"י שהרי יש לו עומד מרובה וממילא זה נחשב כמחיצה כלפי כל אחד מהמבואות הקטנים.

והנה היה מקום לדון דנימא עומד מרובה על אחד מהצדדים של המבוי הגדול וכן נימא עומד מרובה להמשיך את המבוי הקטן עד העומד מרובה שכנגדו וממילא יש כאן ג' מחיצות גם ללא שהמבוי הגדול יש לו שם רה"י. אמנם לפ"ז אם המבוי הגדול יהיה רחב עשר זה לא יעזור וודאי לא משמע כך. אמנם עיין **בחזו"א** (סימן ק"ז סוף סק"ה) שכתב שאם הרחוב הגדול לא היה גדור בזה גם המבואות הקטנים לא נעשו רה"י, דהיינו שזה ודאי שלא שייך לומר שנדון עומד מרובה רק על הדופן של המבוי הגדול וממילא לכל מבוי קטן יש לו ג' מחיצות של עומד מרובה, משום שכל דין עומד מרובה זה רק עד כמה שזה מגדיר את המקום כרה"י, אבל ללא זה אין מושג של עומד מרובה, וכאן הרי ביחס לשטח של הרחוב הגדול אין לו רק שתי מחיצות, ולכן בהכרח מה שכתוב שבנדל המבואות הקטנים הם רה"י זה מצד שכיון שהרחוב הגדול הוא רה"י לכן זה מוגדר כמחיצה כלפי הרחוב הקטן. וכן כתב יסוד זה בסימן ס"ה סקמ"ה אות כ"א.

### הוכחת החזו"א ממבוי הכלה לרחבה

ב] עוד כתב להוכיח יסוד זה מדין מבוי שהוא כלה לרחבה דמבואר שהמבוי נעשה רה"י, והרי כנגדו הוא פרוץ לרה"ר וא"כ הוא גדור רק בשתי מחיצות, אלא בהכרח כיון שהוא פתוח למקום שגדור בגדירה הנצרכת לכן זה חשוב כמו שיש לו מחיצה בפתחו. [וכן הביא ראיה זו באבני נזר רפ"ט סק"ה ע"ש]

והנה בספר **שלום יהודה** הבין שכונת החזו"א שלמד את הגמ' כציור 1 ולכן הוקשה לחזו"א שהרי למבוי אין מחיצה של עומד מרובה בצד הרחוב. ובאמת כמדומה **שהרשב"א בעבודת הקודש** העמיד את סוגיין גם בכה"ג. אמנם לכאורה גם אם הציור בגמ' הוא כציור 2, אבל המחיצות הצדדיות של החצר הם לא נחשבות כמחיצה ביחס לשטח של המבוי, וממילא כל מה ששייך לדון שזה גדור על ידו זה מצד שאנו דנים הכל כרשות אחת מעוקמת וממילא זה נחשב שלמבוי יש את המחיצות של החצר. וממילא יש ללמוד מזה שגם במקרה של ציור 1 עד כמה שאנו דנים את הכל כרשות אחת ומקום אחד ממילא המחיצות של הרחבה יוצרות מצב שהמבוי גדור מרה"ר על ידם. ועיין לקמן.

ג] ועיין **חזו"א** (סימן ק"ז סק"ה) שכתב שלפי"ז בציור מספר 5 כיון שרה"ר ב' יש לו עומד מרובה והוא נהיה רה"י, ממילא זה יכול לשמש כמחיצה לרה"ר א' וג' משני צידיו וכל הרחובות רה"י.

**הוספה:** ועיין עוד חזו"א ס"ה סקמ"ה ציור א' שהוכיח יסוד זה מהדין שחצר קטנה שפתוחה לגדולה שהגמ' מעמידה בנכנסים כותלי קטנה תוך הגדולה וא"כ יש סילוק מחיצות ללחי של הגדולה ובהכרח שהשם רה"י שחל על המקום הוא עצמו יכול לשמש כלחי ע"ש וכן שמעתי להוכיח מהא דכתב הרא"ש לגבי קרפף שרוצים לפרוץ שכל שפורץ עשרה תוך המבוי וצריך מרחק עשר ומבואר שאם אין מרחק של עשר זה עוזר ובהכרח שכה"ג רה"י גודר

### אין הפירוש שהרשות גודרת אלא המחיצות החיצונות גודרות

ד] והנה בביאור סברתו יש שהבינו שהמציאות של רה"י זה מחיצה. אמנם לכאורה אין זה כוונתו, שהרי נקט פשוט שלא שייך בזה דין אתו רבים (כדלהלן אות ו'), ואם זה עוד מחיצה ודאי אפשר להבין שלר' יהודה יהיה במחיצה זו דין אתו רבים כמו שבעומד מרובה יש דין אתו רבים. ועוד שהרי דן בסימן ס"ה סקל"ח בחצר שנפרצה במלואה למבוי והמבוי מתוקן בלחי שזה לא יעזור לחצר, וצ"ע דעד כמה שהמבוי הוא רה"י א"כ זה כמחיצה לחצר ומה הנידון. וכן מוכח **מהרשב"א בעבודת הקודש** (ג' א') שנקט **שדלתותיה נעולות בלילה זה עוזר רק כלפי הסרטיא ולא לגבי הפלטיא,** ומבואר **במאירי** (שבת ו'. ד"ה איזוהי רה"ר) **ובבית אפרים** (סימן כ"ו ד"ה והנעל"ד) שזה ודאי שבזמן שהדלתות נעולות גם הפלטיא היא רה"י, וכל סברת הרשב"א היא על הזמן שהדלתות פתוחות שאז כל מה שיש כאן הפקעת שם רה"ר זה רק על הסרטיא ולא על הפלטיא. וצ"ע דמ"מ כיון שהסרטיא הוא רה"י ממילא זה יחשב כמחיצה לפלטיא עד כמה שאין אתו רבים על מחיצה זו.

אמנם המעיין בכל דבריו יראה שסברתו היא שאותם מחיצות שגודרות את השטח דהיינו שהם בכוחם לעשות השטח הזה כגדור, ממילא הם נחשבות גם כגדירה ביחס לרוח השלישית, דכיון שנקט שהגדר של המחיצות הוא כאילו יש גדירה על הכל וכמו שביארנו בשיעור על שתי מחיצות לר"י (שיעור 19 אות ז'), א"כ ודאי זה נחשב שהחלק הפנימי הוא גדור, דכיון שהגדירה היא מרה"ר – ביחס לרה"ר זה נחשב שיש מחיצה כיון שהמחיצות הקיימות מעמידות המקום כגדור. ובאמת יתכן שיסוד הסברא היא שכיון שהכל זה כמקום אחד ושלכן הגדירה הנצרכת היא במקום הנפגש עם רה"ר.

והנה הדברים מפורשים במכתביו עיין שלו"י (אות מ"ב בד"ה הס') וז"ל: **אמנם עיקר סברת תוס' קשה דהספר מחזיק בפשיטות דאמצע הפילוש וחוצות היוצאות חצר אחת בתמונה מעוקמת ואם הן סתומות בסופן בכל סביבותיהן הן הנה המחיצות שאמרה תורה הגודרות את שטח המוקף שלא שלא יתערב אם העולם הגדול המקיפו וזו היא רה"י**. עכ"ל. וע"ש בד"ה הנני בסופו וז"ל: אבל היותר פשוט שהרצועה והחצר אחת היא וזו חצר בעלת תמונה מעוקמת **והמחיצות היותר חיצוניות הן הן הגובלות**. עכ"ל. וכן הוא באות מ"ד (בד"ה ב' מחיצות) ובאות מ"ו (בד"ה צורה זו).

ולפי"ז א"ש מה שהבאנו קודם במקרה של העבודת הקודש ובספיקו של החזו"א שיתכן שהבחוץ יהיה רה"י ולא הבפנים, דשם שרמת הגדירה שיש בחוץ היא לא עוזרת כלפי פנים – או מצד שיש בזה אתו רבים כלפי פנים (בציור של הרשב"א) או מצד שלחי לא עוזר לגבי חצר (בציור של החזו"א), בזה ודאי שזה לא יעזור, דאין הלכה שרה"י זה נחשב כסוג מחיצה.

## ביסוד החזו"א שרה"י גודר ובישוב דברי התוס'

### חידוש ראשון המבואר בתוס' שאף שבמקום הבקיעה הוי רה"י שייך בזה אתו רבים כלפי המקום הפנימי

ה] והנה תוס' הקשו דבירושלים כיון שהיה שתי מחיצות שלימות לר' יהודה אין האתו רבים בפתח מקלקל הגדירה. וכתבו שמדובר שהיה מפולש גם צפון ודרום וכה"ג ביחס למקום הפילוש אין מחיצות אלא העומד מרובה שבפתחים ולכן לר' יהודה לא הוי רה"י. וכן הראשונים בע"ב העמידו כך את הקושיא של הגמ' מחצר. והנה עיין **חזו"א** שתמה כאן שני דברים:

א. שכיון שבמקום שעומד הצו"ה אין לזה תנאי רה"ר שהרי זה מוקף שתי מחיצות ולר' יהודה הוי רה"י, א"כ הרבים לא מבטלים את הצו"ה, ועד כמה שזה לא מתבטל ממילא זה צריך להועיל לבפנים [והעיר בזה **החזו"א** (סימן ק"ז סק"ג) ובמכתבים **בשלו"י** אות מ"ד (בד"ה מש"כ)].

ויתכן לדחות שכיון שיש כאן רבים שיש בסיבתם להיות רה"ר זה סיבה לבטל את הצו"ה אפילו שזה לא רה"ר[[40]](#footnote-40). ולא מסתבר. אמנם בפשוטו מבואר כאן שדנים ביחס למקום הפילוש, שכיון שיש כאן מחיצה עם בקיעה זה לא מועיל למקום הפילוש. וזה כיסוד המבואר **ברשב"א בעבודת הקודש** שהבאנו לעיל שאפילו שהמחיצה שעומדת בסרטיא היא לא בטלה לגבי הסרטיא, אבל לגבי הפלטיא היא בטלה [ובפשוטו כן מבואר **בריטב"א** (ו'. בשם תוס') שכתב ליישב את קושיית התוס' לחלק בין ט"ז לי"ג, שהיו בירושלים מבואות שיש בהם י"ג ומהם ההוכחה של הגמ'. וצ"ע שעד כמה שבמקום שעומדת המחיצה היא בטילה איך שייך שזה יועיל לבפנים, אלא בהכרח כנ"ל ששייך לחלק את הביטול. ושם זה חידוש יותר גדול, שבמקומו זה בטל וכלפי מקום אחר זה לא בטל].

### קושיית החזו"א על תוס' שהרשות תגדור, ותירוצו לחלק בין ר' יהודה לרבנן

ו] ב. עוד תמה **החזו"א** (סימן ק"ז סק"ג וסק"ה ובסימן ע"ד סק"ז) על המבואר בתוס' שכנגד הפילוש הוי רה"ר אפילו שהם גדורים במקום המוקף בשתי מחיצות, שהרי כיון ששתי מחיצות מועילות לר"י א"כ השטח הפנימי הוא גדור בהם, וכיון שבמחיצות אלו אין שום בקיעה והם נחשבות כאילו יש מחיצה בכל הד' צדדים, ממילא גם לגבי הבפנים זה נחשב שיש כאן שתי מחיצות מעלייתא ולא שייך כאן אתו רבים.

ועיין סימן ע"ד סק"ז וכן בסימן ק"ז סק"ה בתירוצו השני [ובמכתבים (סוף אות מ"ב) כתב שזה העיקר לדינא] שכתב שחלוק בזה שתי מחיצות לר"י מג' מחיצות לרבנן, דהיינו שבאמת אם שתי המחיצות היו גודרות את החלק הפנימי לא היה שייך כאן אתו רבים, רק שבאמת שתי המחיצות לר' יהודה אין בכחם להחשיב גדירה על כנגד הפילוש אלא זה כרמלית, וממילא אם יעבור שם רה"ר זה יהיה רה"ר. אבל אם באמת היה הדין שהשתי מחיצות שבצדדים היו סיבה להחשיב את הפילוש כרה"י לא היה שייך כאן אתו רבים [כן ביאר החזו"א במכתביו **בשלו"י** (אות מ"ב בד"ה הס') וע"ש אות מ'. והנה מה שברור לו לחלק בזה בין רבנן לר"י, ע"ש אות מ' שזה מכיון שיש לו ראיה שלרבנן ודאי הוי רה"י וכנ"ל (אותיות א' וב')].

### תירוץ נוסף של החזו"א דאף דהוי רה"י מ"מ המקום הפנימי מתבטל ע"י בקיעת הרבים [אבל לתוס' גופייהו א"א לומר כן]

ז] והנה **החזו"א** (סימן ק"ז סק"ה) כתב ליישב עוד שכה"ג הגדירה זה כמו שם ד' מחיצות שזה מבטל את הגדירה לר' יהודה שלא ס"ל שם ד' מחיצות, אבל לרבנן דס"ל דמספיק שם ד' מחיצות ממילא זה לא יבטל הגדירה. ועיין במכתבים בס' **שלו"י** אות מ"ד (בד"ה ומה שכתב) ואות מ"ו (בד"ה בגמ') שביאר כוונתו שבאמת גם שתי מחיצות של ר' יהודה זה גודר את הבפנים, אבל הבקיעה מבטלת את המחיצה כלפי מקום זה. אמנם ביאר שכל זה שייך אם נימא שגם מתי שיש שתי מחיצות לר' יהודה שייך לדון שהבקיעה במחיצה השלישית היא סיבה לבקיעת רבים ורק מחמת כח הגדירה של שתי מחיצות מעלייתא המקום נחשב גדור – בזה שייך לדון שזה רק ביחס למה שתוך המחיצות, אבל אין בכח השתי מחיצות לבטל את הבקיעת רבים על השטח שהוא לא תוך המחיצות, דמה שכשיש שתי מחיצות ויש אתו רבים הבקיעה לא מבטלת אותם זה מכח מה שהם 'מתגברים' על הבקיעה, וביחס למה שלא בתוכם אין סיבה שיתגברו [אמנם אם רה"י זה מחיצה בעצם אין מקום לסברא זו, ורק כיון שהגדר הוא שהמחיצות שבצדדים מתייחסים למקום הפנימי שייך לחלק כן]. אבל לתוס' שנקטו שכל שאין בקיעה במחיצות הגודרות לא שייך החסרון, א"כ כאן כיון שבשני המחיצות אין בקיעה ממילא לא צריך להגיע כלל לאיזה מעלה מיוחדת במחיצות שהם מונעות בקיעת רבים וא"כ אין שום סיבה שזה לא יועיל למה שבפנים [אמנם כל זה אם ננקוט כהרשב"א בעבודת הקודש שאפילו שבמקום הבקיעה אין אתו רבים אבל ביחס למקום שיש אתו רבים אין לזה תורת מחיצה. אבל אם אין כזה מושג א"כ כיון שבמקומו אין אתו רבים ויש שם ג' מחיצות ממילא זה גודר את הבפנים (וכמו הקושיא הראשונה דלעיל)].

והנה **החזו"א** שם כתב שחסרון זה הוא רק לר' יהודה שיש אתו רבים, אבל לרבנן דבשם ד' מחיצות אין אתו רבים א"כ במקום שפתוח למקום שמוקף ג' מחיצות לא יהיה דין אתו רבים, דודאי שלכח גדירה זו יש שם ד' מחיצות.

אמנם לפי"ז כל היתר זה שייך לשיטתו שפסק כרבנן, אבל אם נימא שקי"ל כר' יהודה א"כ בכל הרחובות שלנו גם במקרה שיהיה סיבה שיהיה רה"י אבל זה יאסר מדין בקיעת רבים[[41]](#footnote-41). ועוד שאם צד אחד יהיה לחי זה לא יעזור לפי האבן העוזר דאין כאן שם ד' מחיצות[[42]](#footnote-42).

### עיקר הנחת החזו"א דהרה"י גודר היא לשיטתו ביסוד הגדירה דב' וג' מחיצות

ח] והנה לכאורה כל טענת החזו"א שהמחיצות של החלק החיצוני ודאי גודרות את הפנימי, כל זה לכאורה לשיטתו שהגדר של המקום שאין בו מחיצות נחשב כאילו הוא גדור. אבל אם ננקוט לא כך אלא שהגדר הוא שמספיק גדירה בחלק מהצדדים, ושבאמת לכן נקטו הראשונים שכל שיש שתי מחיצות לא שייך דין בקיעת רבים (וכהאופן הראשון שנתבאר בזה לעיל אות ז'), א"כ אין מקום לטענתו, דודאי יתכן שכלפי המקום הפנימי שכלפיו אין את הגדירה שיש בחוץ שהרי במקום שהוא עומד אין עליו את הגדירה, ממילא הוא באמת לא יהיה רה"י, שכאן הרי סיבת הרה"י שיש לחלק החיצוני הוא לא שייך לחלק הפנימי.

ובאמת יתכן שזה עומק הסברא במה שכתב החזו"א לחלק שהשתי מחיצות של ר"י לא גודרות את הפנים משא"כ הג' מחיצות לרבנן (וכמו שהובא לעיל אות ו'), די"ל שהשתי מחיצות לר"י באמת גדרם שמספיק לגדור שתי מחיצות וממילא אין הגדר שהכל גדור ולכן זה לא עוזר כלפי פנים, משא"כ ג' מחיצות לרבנן שם הגדר כאילו הכל גדור ולכן זה ודאי גודר כלפי פנים [ויש משמעות שחלוק הדין ב' מחיצות לר"י מהשלישי, מהמבואר **ברשב"א בדף י"ח:** שבשתי מחיצות מותר רק פרצת עשר ובמחיצה השלישית זה עד י"ג, ויש צד שאפילו הרבה יותר, עיין בשיעורים בתחילת המסכת (שיעור מספר 1 אות ט')].

### העולה מהנ"ל

ט] והנה העולה מהנ"ל, דהחזו"א נקט שזה ודאי שמקום שפתוח למקום שיש עליו מחיצות בשיעור שעושה אותו רה"י, זה מייחס את המחיצות אליו, וכל שזה מחיצות שאם הוא היה בפנים זה היה גודר אותו גם עכשיו הוא נקרא גדור מהם.

והנה מבואר בראשונים דבכנגד הפילוש לר"י יש שם דין אתו רבים, וכתב החזו"א דיש לבאר בשני אופנים: או שאפילו שבאמת אם לא היה אתו רבים ודאי שהמקום הפנימי היה רה"י אפ"ה האתו רבים מבטל את זה. וכתב שזה כדין שם ד' מחיצות שזה רק חסרון לר"י ולא לרבנן. אמנם נקט שכל סברא זו לא שייכת לפי תוס' שנקטו שכל שאין בקיעה במחיצות אין דין אתו רבים. ולכן כתב שבהכרח צ"ל לפי תוס' שחלוק דין שתי מחיצות לר"י שבאמת אין בכוחם לגדור את המקום הפנימי, מג' מחיצות לרבנן דיש בכוחם לגדור את המקום הפנימי ועיין לעיל (אות ח') ביאור החילוק.

### הוספת החזו"א שאם יהיה פרצה בשתי מחיצות דר' יהודה המקום שכנגד הפרצה יהיה אסור

י] ועיין **בחזו"א** במכתבים אות מ' (בסופור) ובאות מ"ו (בד"ה כתבת) שנקט שלפי"ז ששתי מחיצות לר"י אין בכחם לגדור אלא את מה שבתוכם ממש ולא מה שלא בתוכם ממש, א"כ בשתי מחיצות שיהיה בשניהם באמצע פרצה, המקום הזה לא יחשב גדור, שכיון ששם זה מפולש מד' צדדים לרה"ר זה כמו נגד הפילוש, ועד כמה שתוס' נקטו שביחס למקום שהוא לא תוך המחיצות הוא לא נחשב גדור גם כה"ג זה כך. וכן מבואר בתוס' בע"ב לגבי חצר. ודו"ק בזה. אמנם לכאורא אם יסוד החילוק בין שני מחיצות לר"י מצד ששם הגדר שזה לא כאילו גודר הד' צדדים א"כ אין ללמוד מזה לעומד מרובה דשם הגדר כאילו זה סגור ובהכרח שכונת החזו"א לחלק שזה גדירה חלשה שלא מועילה למה שממש לא בפנים ולכן דימה גם לגבי עומד מרובה

יש להעיר שאם רה"י גודר א"כ כל פסי ביראות הרי יש בצידם שני מחיצות ולחי וא"כ המקום מוקף בד' רה"י והנה החזו"א ק"ז סק"ג הקשה כך לר"י וכתב שאם זה רחבו יותר על ארכו זה לא מועיל וצ"ל שגם ברבנן בשתים ולחי זה כך אמנם עיין חזו"א ע"ה סק"ג שרק דן שזה חסרון מצד שאין עומד מרובה בכלל ההיקף ועיין מחנה ישראל סימן י"ז סק"ט שהקשה כן

ע"ש במחנה ישראל סק"י שהביא מהגריש"א

שיעור מספר 23 – כ"ב שבט פ"ג

# בדין אתו רבים [ז] – הערות בסוגיא בדף כ"ב: [ובדין עומד מרובה לר' יהודה]

## בביאור דין מעלות ומורדות לר' יוחנן

### ביאור דברי הגמ' 'שאינו דומה לדגלי מדבר'

א] מבואר בגמ' שר' יוחנן אמר שמעלות ומורדות בא"י אין חייבים עליהם משום רה"ר. והנה **רש"י** ביאר שהכוונה כיון שלא ניחא דריסה דידהו, ומשמע שזה סתם סברא שלא דומה לדגלי מדבר. ובפשוטו זה דלא כרחבה שאמר שלא צריך ניחא תשמישתיה, ורק בא"י מצד שאוהב ישראל הוי. וכן משמע **בתוס' רי"ד**.

אמנם עיין **חידושי הר"ן** שכתב שהגמ' הסתפקה בכוונת ר' יוחנן האם זה דוקא בא"י, אבל למסקנא באמת ר' יוחנן אמר מצד שיהושע לא מסר את זה לרבים, וכן עיין **משכנות יעקב** (סימן קכ"א עמוד קכ"ד טור ב). וכן נקטו כל הראשונים בסוגיין שלמסנא סברת ר' יוחנן מצד שיהושע אוהב ישראל ומקום שלא ניחא תשמישתיה הוא לא מסור לרבים, ולפ"ז דוקא בא"י אבל בחו"ל יש בזה אתו רבים.

### מהלכי הראשונים בהא דיהושע אוהב ישראל היה

ב] והנה בביאור הסוגיא מצאנו כמה ביאורים בראשונים: **א.** עיין **תוס' לקמן צ"ג:** (ד"ה חייב) **ובריטב"א צ"ד**. וכן **ברמב"ן רשב"א ריטב"א נ"ט.** שביארו שנתחדש כאן שכל שהשטח הוא שייך לאדם פרטי והוא יכול לסוגרו ולמנוע את רגל הרבים חסר לזה בתנאי רה"ר וזה לא דומה לדגלי מדבר.

**ב.** **בתוס'** בסוגיין (בד"ה יהושע) כתבו שזה רק מתי שזה לא ניחא תשמישתיה בדרגה של אין העבד יכול לרוץ – בזה כל שזה של יחיד לא הוי רה"ר, ובזה באמת יהושע לא מסרו לרבים.

**ג.** אמנם **בתו"י** כתבו שזה רק כלפי יהושע שרק כזה דרגה הוא לא מסר, וכן הוא **בתוס"ר**. והנה לדבריהם יש לומר שכל שזה באמת של יחידים זה סברא שזה לא רה"ר וכנ"ל. אמנם **בחזו"א** (סימן ק"ז סק"ב) ביאר שכוונתם על דרך תוס' שכה"ג גם כזו דרגא של ניחא תשמישתיה זה סיבה שלא יהיה רה"ר.

ועיין **חזו"א** שם שביאר שזה רק סברא שבזה אין אתו רבים. ולפי"ז מקום של יחיד ללא מחיצה כלל בזה הוי רה"ר, וכן הוא **בחידושי הר"ן** (בד"ה שבילי). ולכאורה אין זה במשמעות שאר **הראשונים**.

### הא דמותבינן מחצר אף דלא הוי רה"ר

ג] והנה הגמ' לעיל שאלה מחצר שהרבים וכו', וצ"ע לשיטות הראשונים שכל שזה של יחיד לא הוי רה"ר א"כ שם זה של יחיד ומה הנידון, והרי רחבה דיבר רק במקום שזה של רבים.

ועיין **גאון יעקב** שכתב ליישב שחצר שהיא באמצע רה"ר כה"ג זה בטל לרה"ר ולא איכפת לן שזה של יחיד.

אמנם עיין **רשב"א** שהביא בשם **הראב"ד** שרחבה בהכרח נקט שאין דין שיהיה תנאי רה"ר כדי לומר אתו רבים, ולכן אמר שגם עולים בחבל שזה ודאי לא רה"ר יש אתו רבים, ולפי"ז גם מחצר קשה דאף שזה היה רה"י זה לא סיבה שלא יהיה בזה אתו רבים, וכן קשה ממבואות המפולשין לבורות אף שלא היה בהם ט"ז אמה. אבל למאי דקי"ל להלכה שצריך תנאי רה"ר, א"כ מבואות לא קשה כי זה לא ט"ז אמה וכסוגיא דלעיל, וכן לא קשה מחצר כיון שזה של יחיד. דהיינו דהראב"ד העמיד שרחבה אחז שלא צריך תנאי רה"ר, ובזה אנו לא פוסקים כך כמבואר לעיל. ור' יוחנן שאמר מעלות ומורדות כוונתו שגם אם יתקיים בזה כל תנאי רה"ר אפ"ה כיון שזה של יחיד אין בזה אתו רבים.

ובדבריו נתיישבה קושיית **הבית אפרים** (ר"ס כ"ו) שיש סתם משנה כרבנן בחצר ובמבואות המפולשים לבורות. אמנם להנ"ל לא קשה, דכל זה לרחבה, אבל לסוגיא דלעיל אין כאן מקום קושיא כלל. וכן **ברשב"א נ"ט.** כתב שחצר שהרבים נכנסים זה רה"י מצד שזה של יחידים. וכן ישב **המשכנות יעקב** (סימן קכ"א עמוד קי"ד טור א').

ד] והנה **הריטב"א** כתב שבתל המתלקט או בעולים בחבל למעלה יש ט"ז אמה. ויתכן שגם הוא למד שכאן בסוגיא מבואר שיש בקיעת רבים גם אם חסר בתנאי רה"ר כמו מבואות המפולשים [וגם לשיטתו שלא צריך רה"ר אבל ודאי צריך בקיעה של ניחא תשמישתיה וכדלעיל שבמבואות המפולשים אין דין בקיעת רבים], רק שנתקשה שהרי רחבה אמר שחייב משום רה"ר ולזה ודאי צריך תנאי רה"ר ולכן העמיד כה"ג[[43]](#footnote-43).

**ובגאון יעקב** כתב שהיה מקום לבאר שתל המתלקט מדובר באמצע רה"ר, וכה"ג זה כמו רה"ר המתקצר שזה לא מחסר בשישים רבוא ובניחא תשמישתיה ורק כה"ג הגמ' שאלה.

והנה **בתוס'** משמע שגם למסקנא נשאר שהמשנה של חצר שהרבים ומבואות המפולשים זה כרבנן, ובאמת מזה משמע שפסקו כרבנן. אמנם **הראשונים** שפסקו כר' יהודה ילמדו שכל הנידון זה לפי הסוגיא כאן, אבל למסקנא שיש תנאי של תנאי רה"ר ודאי שלא שייך נידון של אתו רבים כה"ג והמשניות גם כר' יהודה.

## בביאור הא דאוקיינוס לא חשיב מחיצה

### האם א"י מוקפת בב' מחיצות או בג' מחיצות

ה] הגמ' דנה שא"י חשיבה רה"י מצד שמוקפת בסולמא דצור ומחתנא דגדר, והגמ' דוחה שא"כ כל העולם גם כי הוא מוקף באוקינוס. והנה מה שהגמ' דנה שא"י יחשב מוקף עיין **ריטב"א** שביאר שהכוונה בשתי מחיצות כמין גם. ובפשוטו זה רק לר' יהודה שמועיל שתי מחיצות, וכן הוא **בחידושי הר"ן**. אמנם **ברשב"א ותוס'** מבואר שהכוונה גם לרבנן. וצ"ל שהכוונה שיש גם את הים בצד השלישי.

### מהלך הראשונים דאוקיינוס וכו' לא מהני משום שזה היקף מאד גדול

ו] והנה הגמ' מסיקה שזה לא מועיל ולא ביארה למה. ומצאנו בזה כמה ביאורים:

**הרשב"א** כתב דמשמע שכיון שזה היקף מאוד גדול אין לזה שם מחיצה, אלא שכתב שלא ידע הגבול בזה. **ובריטב"א** כאן ביאר כנ"ל וכתב שהשיעור כל שהוא עומד ורואה עצמו תוך המחיצות, ומשמע שכל שאם עומד באמצע זה שיעור שרואה את המחיצות מכל הצדדים בזה מועיל המחיצות. אמנם בלשון **הר"ן** מבואר שבאיזה מקום שיעמוד רואה המחיצות שצריך מדאורייתא, ובפשוטו שלא מספיק שרואה אם עומד באמצע אלא צריך שבכל המקום שרוצים שיחשב גדור הוא רואה. אמנם יש לדחוק שכונתו שבאיזה מקום שבגדירה הוא רואה את כל המחיצות וזה כהריטב"א [**והנשמת אדם** (כלל מ"ט סק"ב) הביא מהגמ' בכורות נ"ד שאדם רואה עד ט"ז מיל וכתב שזה השיעור. אמנם אם הכוונה באמצע א"כ הכוונה ל"ב מיל[[44]](#footnote-44)].

והנה עיין **רמב"ן נ"ט.** שדן שלר' יהודה שכל שיש שני מחיצות זה רה"י לא משכח"ל ליה רה"ר אלא סרטיא ומדבר וכיוצא בהן שאין מחיצה כלל, והוסיף וז"ל **ואע"ג שאי אפשר שלא יהיה הרים וגבעות סביב להן כל שאין המחיצה נראית לעומדין באמצע ואין ניכרת להן, וא"נ שאין המחיצה מעכבת וממעטת על הרבים כלום אין בה תורת מחיצה, וה"נ משמע בפרק עושין פסין גבי סולמא דצור ואוקינוס**.עכ"ל. והנה בפשוטו בתירוץ הראשון כתב את סברת הריטב"א שכל שעומד באמצע ולא רואה עצמו תוך המחיצות לא חשיב גדירה. אמנם **הבה"ל** (סימן שמ"ו ס"ג) ביאר שכל סברתו היא על הרים וגבעות שזה מחיצה בידי שמים[[45]](#footnote-45), ובביאור הסברא השנייה הכוונה שהצורה של ההרים וגבעות זה לא מפריע. וצ"ב.

### מהלך התוס' שבמחיצה ביד"ש מודו רבנן דאתו רבים

ז] והנה התוס' הביאו את הגמ' שקרפף אפילו סאתים חשיב מוקף וכתבו שלכאורה ה"ה אלף כור, והקשו דא"כ למה כל העולם או א"י לא נחשב רה"י. ותירצו שכה"ג שזה מחיצה בידי שמים רבנן מודים לר' יהודה שאתו רבים ומבטלי מחיצה. והנה מבואר בדבריהם שלר' יהודה ודאי דיש כאן אתו רבים, והתחדש כאן שגם לרבנן אומרים אתו רבים.

ועיין תורת חיים שתמה שמה הגמ' דנה מתל המתלקט ושבילי בית גלגול, הרי זה בידי שמים ובזה רבנן מודים לר' יהודה. ומצאנו בזה שלשה מהלכים:

**א.** עיין **בית אפרים** (תחילת סימן כ"ו עמוד קס"ה) שכתב שמדובר בתל שנעשה על ידי אדם, וכן מעלות הנעשות בידי אדם, וכן שבילי בית גלגול כתב שזה נעשה בידי אדם כדי שיוכלו ללכת שם [וביאר כן בדעת **המג"א** המובא לקמן?].

### מהלך הכנס"י שדברי התוס' אמורים רק בהיקף גדול וכ"ה בתורא"ש

**ב.** עיין **תו"ש** (סימן שס"ג סקס"ו) **ובבית אפרים** (שם) שהביאו **מהכנסת יחזקאל** (סימן א' סק"ג) שכוונת תוס' שבהיקף גדול בזה יש חסרון של אתו רבים לרבנן, אבל בהיקף קטן אין חסרון. וכדבריו מבואר **בתוס' הרא"ש**. דהיינו שתוס' נקטו שרק אם יש שלוש סברות: א. בידי שמים ב. היקף גדול ג. אתו רבים, בזה אין לזה שם מחיצה.

והנה מה שלא כתבו שכל היקף גדול לא חשיב מחיצה, זה מצד מה שהוכיחו בקושייתם. אמנם צ"ע למה לא אמרו שכל מחיצה בידי שמים לא חשיבא מחיצה. וצ"ל שהרי תל המתלקט חשיב מחיצה אף דהוי בידי שמים. אמנם צ"ע למה לא ביארו שהיקף גדול בידי שמים לא חשיב מחיצה (גם בלי אתו רבים)[[46]](#footnote-46). וצ"ע.

### ישוב האחרונים שכוונת התוס' רק בניחא תשמישתיה, ומהלך חדש בתוס' דמיירי על בקיעת רבים בתוך המחיצות

**ג.** עיין **חת"ס** (סימן פ"ט) הובא **בחזו"א** (סימן ק"ח סקי"א) **ובבית מאיר** (סימן שס"ג סל"ו) **ובשאילת יעב"ץ** (סימן ז') שכתבו שכוונת התוס' שרק במקום שניחא תשמישתיה בכה"ג רבנן מודים שאומרים אתו רבים, אבל במקום שלא ניחא תשמישתיה כמו שבילי בית גלגול או מעלות בית מרון או תל המתלקט, בזה לא אומרים אתו רבים אף במחיצות שבידי שמים.

אלא שצ"ב שהרי מחיצה של ים או סלע זה גם לא ניחא תשמישתיה. אמנם עיין **חזו"א** (סימן ק"ז סק"א) **ובגאון יעקב** שביארו שודאי שכאן לא שייך לומר אתו רבים במקום המחיצות, אלא כאן נתחדש סוג של אתו רבים תוך המחיצות. ועיין **חזו"א** (סימן ק"ח סקי"א) שביאר שלכן א"י שהרה"ר עצמו הוא נוח שימושו יש כאן אתו רבים, משא"כ תל המתלקט שכל הצורה להגיע לרה"ר היא על ידי לא ניחא תשמישתיה גרע.

אמנם **האחרונים** הנ"ל תמהו שכל המושג של אתו רבים זה רק במקום המחיצות ולא תוך המחיצות. וכן **בבית שלמה** (סימן נ"א) דחה את האחרונים הנ"ל שודאי כוונת התוס' במקום המחיצות. וצ"ע.

ח] והנה עיין **מג"א** (סימן שס"ג סק"ל) דהנה מבואר בשו"ע (שם סעיף כ"ט) הדין שמבוי שצדו אחד אשפה וצדו אחד ים חשיב מוקף ד' מחיצות, והקשה המג"א דהרי מבואר בתוס' שמחיצה בידי שמים יש אתו רבים. ותירץ שלקמן (סק"מ) כתב שצריך ס' רבוא. עוד תירץ שרק אם ספינות עוברות במקום הזה הם מבטלות המחיצות, אבל כאן מדובר שלא היו ספינות עוברות. והנה מבואר שנקט שכוונת התוס' שיש כאן אתו רבים במקום המחיצה. ועיין **שאילת יעב"ץ** (שם) שתמה שהרי ים זה אף פעם לא רה"ר ואם צריך שם רה"ר איך יתכן שזה יתקיים. ועיין **חמד משה** שכתב שכוונת תוס' שתוך המחיצות יש רה"ר, ולכן תמה שכאן מדובר על מבוי שאין לו שם רה"ר לא שייך אתו רבים. והמג"אנקט שכוונת תוס' לבקיעה רגילה במקום המחיצות.

והנה תמוה מה שהמג"א דן לגבי מבוי הנ"ל, שלא מצאנו בקיעה במחיצה רביעית. ועיין **תשובה מאהבה** (סימן קי"ב) שהביא **מהנוב"י** שלכן כתב להקל בכה"ג. וכבר תמה בכל זה **הגר"ז** (סימן שמ"ה קו"א סק"ב בד"ה ואפילו). וצ"ע.

ט] והנה לביאור האחרונים שכוונת תוס' שביחס לרה"ר יש אתו רבים, א"כ לכאורה לא משכחת ליה כרמלית בכל א"י שהרי לגבי זה אין אתו רבים וא"כ הוי רה"י (דכלפי הכרמלית מועילות שפיר הסולמא דצור וכו'). ואולי הכוונה שכיון שביחס לרה"ר זה לא נחשב מחיצה, ממילא זה לא מחיצה כלל, ורק במקום שצדו אחד אשפה שאין כאן מחיצה כלל כלפי רה"ר בזה זה עוזר. וכל זה צ"ע.

עוד הקשה **הגאון יעקב** שא"כ הים עצמו יחשב רה"י תמיד שהרי בו אין בקיעת רבים והא מוקף בכל שפותיו במחיצה, אלא בהכרח שבהיקף גדול אין זה נחשב היקף. **ובריטב"א שבת ק':** כתב שמקום שלא עומד לדיורים בזה היקף גדול לא מועיל. וצ"ע בכל זה.

י] והנה **המג"א** העמיד את כל נידונו מצד דברי התוס' לרבנן, ובזה חלקו עליו האחרונים. ועיין **מ"ב** (סימן שס"ג סעיף כ"ט ובסעיף מ' בבה"ל) לגבי מבוי שהוא מדרון לרה"ר שהביא שהאחרונים חלקו על מהג"א בביאור התוס' וכנ"ל.

אמנם לכאורה כל דברי המג"א נצרכים עד כמה שהוא פסק כחכמים כמו שביאר בדבריו **בבית אפרים** (תחילת סימן כ"ו), אבל המ"ב שפסק כר' יהודה א"כ לא צריך להגיע לכל זה.

אמנם למבואר לעיל שלמסקנא צריך בבקיעה תנאי רה"ר, א"כ כאן ודאי לא חשיב בקיעה של רה"ר מצד שזה ים, וכן במבוי לא שייך בקיעת רבים מצד שזה שייך ליחידים או מצד שזה כמו כל מבואות המפולשים לרה"ר, וא"כ בהכרח כל מה שהמג"א דן שיהיה כאן אתו רבים זה מצד הדין החדש שנתבאר בדברי התוס' שבמחיצות שבידי שמים יש דין חדש מצד בקיעת הרבים שבתוך המחיצות, וא"כ י"ל שכל דברי התוס' נצרכים גם לדידן דקי"ל כר' יהודה, משום שהכא הרי אין את הדין של ר' יהודה כיון שאין זה רה"ר, אלא הכא שייך לדון רק מצד הדין החדש של בקיעה ברשות היכא דהמחיצות עשויות בידי שמים. ודו"ק בזה. [בקטע זה נוספו הרבה הוספות ע"פ השיעור בע"פ].

## בקושיית הגמ' מחצר וממבואות וכו' ובדין עומד מרובה לר"י

י] הגמ' שואלת מחצר שרבים נכנסים בזו ויוצאים בזו שחזינן שהוי רה"י ולא אומרים אתו רבים ובהכרח שגם לר"י צריך ניחא תשמישתיה. והקשו הראשונים הרי לרבנן יש כאן שם ד' מחיצות ולר"י יש כאן שתי מחיצות. ועיין **תור"פ** שכתב שבהכרח התנא הזה ס"ל כרבנן שצריך ג' מחיצות וכר"י שאומרים אתו רבים, ולכן חידש שרק בחצר שלא ניחא תשמישתיה לא אומרים אתו רבים. אמנם עיין **ברשב"א** בשם **הראב"ד** וכן הוא **בתוס' רי"ד** שרחבה שהקשה לא סבר את התירוץ של שתי מחיצות מעלייתא לר"י ולכן נקט שכל בקיעת רבים זה חסרון, ובישוב המשנה של שני בתים - **הראב"ד** כתב שזה תרי תנאי אליבא דר' יהודה. **והתורי"ד** כתב שמדובר שלא היה שם בקיעת רבים. ומבואר מהראשונים הנ"ל שאפילו שלר' יהודה מספיק שתי מחיצות אבל שייך בקיעת רבים שלא במחיצות. ועיין **תוס' רי"ד** שביאר שהקושיא ממבואות המפולשים לבורות שהבקיעה בצד הרבעי הוא גם חסרון דהינו שלא מדובר כתוס' שהיה מקום בצד לעבור אלא שעצם זה שרבים נכנסים לשאוב מים מהבור זה גם עושה שהרבים מבטלים המחיצות ע"ש [וכן נקט בפסקיו כ. ע"ש]

והנה **התוס'** תירצו שמדובר שנכנסים מכל הצדדים והנה תוס' לא הזכירו שהיה פרוץ מרובה על העומד, ובפשוטו גם אם היה עומד מרובה על הפרוץ אפ"ה ס"ל שלר' יהודה אומרים אתו רבים. וכן לגבי מבואות המפולשים כתבו שהיה ג"ט בכל צד, ומבואר שאפילו שהיה עומד מרובה אפ"ה אומרים אתו רבים. וכן דייק **המשכנות יעקב** מדבריהם [והנה מבואר שלרבנן לא אומרים אתו רבים ובפשוטו מדובר שהיה לחי בפתח ולא דוקא צוה"פ. ולכאורה אם נימא שצריך לרבנן שם ד' מחיצות **וכהאבן העוזר** ו: א"כ זה לא יועיל. וצ"ל שהיה עומד מרובה בפתח או צוה"פ]. וכן מוכח בריטב"א שביאר שבירושלים היה עומד מרובה ומבואר שלר"י אומרים אתו רבים ויש לדחוק דשם היה פרצת עשר והצוה"פ השלים ואולי דבר זה תלוי בר"י ורבנן וכן נקט החזו"א ק"ז סק"ה שלר"י שלא מועיל שם ד' מחיצות גם לא מועיל עומד מרובה

אמנם עיין **רשב"א** שכתב שמדובר שנכנסים כפסי ביראות, ומשמע שנקט שדוקא אם זה פרוץ מרובה על העומד. וכתב שלדידן מדובר בשתי מחיצות שלמות וכתב שלכן להלכה פוסקים משנה זו. ודבריו צ"ע הרי להלכה צריך ג' מחיצות. ולכאורה כוונתו שמדובר שהיה עומד מרובה ונקט שכה"ג זה מועיל גם לר' יהודה. ועיין עבודת הקודש (שער א' פי"ד הפ"א) שהביא את המשנה של חצר וכתב שאין חסרון של בקיעת רבים וז"ל **שאין רגל הרבים מבטלת שלש מחיצות גמורות**. עכ"ל. ויש לדחוק כוונתו שאין שם בקיעה של רה"ר כיון שזה שייך ליחיד וכדבריו בסוגין וכן לקמן נ"ט אמנם יש לבאר שכונתו כנ"ל שכיון שיש עומד מרובה אין חסרון אמנם הנה הרשב"א הוכיח שצריך מפולש משער לשער מהא דמבוי עקום לא צריך דלת ננעלת [וצ"ל שכונתו שמשמע שמדובר גם ביש ברוחבו ט"ז ורק בפתח זה מתמעט] וצ"ע הרי בכל מבוי עקום יש עומד מרובה וממילא מדאוריתא זה רה"י וכל הנידון רק מצד דין מבוי המפולש ומשמע שיש אתו רבים לר"י גם בעומד מרובה ואולי כיון שמדרבנן שם דנים כאילו אין עומד מרובה ביחס לדין מבוי המפולש ממילא זה גם סיבה לדלתות. וצ"ע.

והנה מסברא כמו שבפסי ביראות יש דין אתו רבים ומבטלי מחיצות כיון שבוקעים במחיצות ה"ה בעומד מרובה. אמנם יש לדון לחלק שפסי ביראות יסודו שזה כאילו גודר הכל, אבל עומד מרובה זה כמו שתי מחיצות לר' יהודה שמספיק גדירה של רוב, וכמו ששם אין חסרון של אתו רבים ה"ה מתי דיש עומד מרובה. וכן נקט **החזו"א במכתב** (הודפס בחזו"א ע"ס המס' בד"ה ואף וכן הוא בסוף הקובץ שהוצא בבית מדרש). ולפי"ז בירושלים היה סילוק מחיצות והיה רק צוה"פ. אמנם אין זה מוכרח, דיתכן שעומד מרובה שצריך רוב באותו רוח בזה יש יותר סיבה לומר אתו רבים, משא"כ לר' יהודה שלא צריך כלל גדירה ברוחות האלו.

והנה עיין בעל המאור שהביא את הקושיא מירושלים הרי לר"י מועיל שתי מחיצות. ותירץ שמדובר שזה מפולש שתי וערב ואין כאן מחיצה אחת שלימה וכן בחצר שהרבים נכנסים בזו ויוצאים בזו הבינה הגמ' שמדובר בכה"ג וכתב שכה"ג זה לא רה"י לטלטל בה מצד שאתו רבים ומבטלי מחיצתה. והנה משמעות לשונו שהכל אסור וגם נגד שתי המחיצות. ועיין רמב"ן שתמה עליו שכנגד שני המחיצות למה שלא יהיה רה"י והנה לגבי ירושלים עיין **משכנות יעקב** (קכ"א עמוד קל"ח טור א') שביאר שבאמת כונתו שרק במקום שכנגד הפילוש אסור אמנם לגבי חצר כתב מפורש הבעל המאור שהכל אסור. אמנם שם יתכן שעד כמה שיש אתו רבים על העומד מרובה שבפתח או על הצוה"פ, ממילא כל החצר היא פרוצה למקום האסור ולכן הכל אסור בטלטול.

ויש מקום לטעון עוד דהנה **החזו"א** כתב שגם לר"י שמועיל שתי מחיצות זה רק אם הרוח שביניהם הוא פחות מגודל המחיצה, אבל אם יש רוח יותר זה לא גודר. וכן הוא מוכרח לדבריו דנקט שכל שהמקום רה"י מסביביו כה"ג לא אומרים אתו רבים. והנה בדבריו משמע שצריך שיהיה בסך הכל גדור רובא, ולפי"ז בשנים כמי גאם לא יעזור רק למ"ד פרוץ כעומד מותר. ואין זה במשמעות הראשונים. אמנם יתכן שצריך שיהיה קשר בין שני המחיצות וכה"ג שזה פרוץ כעומד אין חסרון וכן כמין גאם אין חסרון. ולפי"ז יש לבאר את דברי הבעל המאור שאם יש פרצה באמצע ואין קשר בין שני החלקים כי אתו רבים, ממילא עכשיו לא שייך לדון מצד שתי המחיצות כיון שהמרחק ביניהם הוא יותר מהאורך שלהם ולכן כה"ג הכל רה"ר. אמנם בפשוטו כל שיש מחיצה על חלק מהמזרח ומערב צריך לדון שהפרוץ ביניהם הוא יותר מהעומד של השני מחיצות ולכאורא אם יש רק פרצה שתי וערב לא רחבה מאוד תמיד בירושלים נשאר העומד של שני המחיצות יותר גדול. וצ"ע.

והנה עיין **במלחמות** שהקשה על הבעל המאור שכתב שהיה מפולש שתי וערב שכל מה שאומרים אתו רבים זה רק בפסי ביראות שצריך לדון כאילו זה ממשיך אבל שתי מחיצות זו כנגד זו במדינה אפילו שיש ביניהם בקיעה שתי וערב אי אפשר לשני המחיצות להתבטל והוסיף וז"ל **וכנגד העומד מכאן ומכאן אינו נעשה רה"ר לעולם שהרי שתי מחיצות גמורות הן ועומד מרובה על הפרוץ ואין אנו צריכים לסתימת הפרצות אבל כנגד הפרוץ אם יש בו פלטיא רחב שש עשרה אמה על שש עשרה אמה אפשר דחייבין עליו אף על פי (שאין) תוך המבואות מכאן ומכאן (אינו) רה"ר מפני שתי מחיצות שלהן וזהו פלטיא גדולה האמורה בכל מקום ורבי יהודה מודה בה אבל בפחות מכאן אין חיבים עליו לר"י וזה דבר ברור הוא** עכ"ל וע"ש שהמשיך להקשות מחצר וכתב או ששם באמת זה אליבא דרבנן שצריך ג' מחיצות או שמדובר שיש בקיעה של שתי וערב ופרוץ מרובה על העומד ע"ש. והנה דברי הרמב"ן צ"ב שבתחילה טען שכנגד המחיצות זה ודאי רה"י ואחרי זה הוסיף שזה עומד מרובה ומשמע שרק מצד שעומד מרובה מועיל לר"י ואחרי זה כתב שנגד הפרוץ אם יהיה פלטיא יהיה חייב ועד כמה שיש דין עומד מרובה מה עוזר פלטיא

והנה הגאון יעקב בסוף הסוגיא והקרן אורה תחילת העמוד כתבו דברמב"ן מבואר שעומד מרובה אין אתו רבים לר"י ולכאורא משמע שלמדו שכונת הרמב"ן שבעומד מרובה אין אתו רבים ולכן גם נגד הפילוש הוי רה"י ולפ"ז כונת הרמב"ן לבאר שחלוק גדר עומד מרובה מפסי ביראות שפסי ביראות זה כאילו ממשיך ולכן יש בזה אתו רבים משא"כ עומד מרובה הגדר שלא צריך גדירה במקום זה ולכן אין כאן חסרון של אתו רבים אלא שצ"ע למה פלטיא זה אחרת ואולי כיון שפלטיא כל השם רה"ר שלה מכח המעבר מצד לצד לכן זה סיבה לדון הכל ביחד וממילא עוזר לזה עומד מרובה משא"כ פלטיא שסיבת הרה"ר שלה הוא מצד עצמה עד כמה שדנים אותו לבד לגבי זה יש אתו רבים וכל זה דוחק עוד צ"ע שמה ישב הרמב"ן לגבי חצר לרבנן הרי יש שם עומד מרובה ולא משמע שכונתו שבאמת היה שם פרוץ מרובה על העומד שרק בתירוץ הבא שזה שתי וערב הדגיש כן

ולכאורא היה נראה לבאר דהרמב"ן ס"ל כטענת החזו"א שלא מועיל שני מחיצות לר"י אם ההבדל ביניהם הוא יותר מהאורך שלהם ולכן הוצרך לעומד מרובה דביחס לקשר בין שני המחיצות מועיל עומד מרובה דהינו שכדי שיהיה מצב שהאורך הוא יותר מההבדל עוזר עומד מרובה אמנם זה לא מועיל לגדור את המקום הפרוץ ובזה א"ש שצריך להגיע לשני הסברות אחד שנגד העומד זה ודאי רה"י וב' שיש כאן עומד מרובה על הפרוץ ולפ"ז מבואר ברמב"ן שלגבי המקום שכלפיו אין גדירה יש הבדל בין פלטיא לסרטיא שסרטיא שיסודו בתור מעבר מצד לצד בזה לא שייך לדון שחלק רה"י וחלק רה"ר אבל לגבי פלטיא שזה סיבה עצמית בזה שייך לדון על חלק זה לבד שאין לו מחיצות וכן הוא באבני נזר סימן רס"ה סקכ"א ועיין דברי יחזקאל סוף סימן ה' שכתב שברמב"ן ובעל המאור מבואר שלא אומרים שני מחיצות אם זה פרוץ מרובה על העומד ומבואר שלמד כנ"ל

והנה לכאורא היה מקום לומר שהסברא שלגבי לחבר אותם שיחשבו יותר מהפרוץ שזה רק כדי לקשר ביניהם לגבי זה אין מושג של אתו רבים כמו שאין כזה מושג לגבי אכילת קדשים דרק כאן שיסוד הדין זה גדירה מהרבים זה חסרון אבל לא במקום שזה רק דין מחיצה אמנם בלשון הרמב"ן מבואר שהעמיד חילוקו שפסי ביראות זה כאילו זה נסגר ולכן יש דין פרצה משא"כ בעומד מרובה וצ"ע

ויתכן לדחוק עוד שכל לשון הרמב"ן ופרוץ מרובה על העומד כונתו שהאורך של השני המחיצות יותר מהרוחב שביניהם ורק ביחס לזה כתב שכה,ג לא צריך לגדירה אבל ביחס לגדור את כל האורך בזה ודאי הגדר שזה כאילו סגור ויש אתו רבים לר"י ומה שהעמיד בפלטיא זה מטעם הנ"ל שאין רה"ר חצי ויתכן עוד שס"ל כחזו"א שכל שהמקום מוגדר בשני מחיצות שבהם אין בקיעה ביחס לזה אין אתו רבים ורק ביחס לפלטיא לא עוזר שני מחיצות וכמבואר בדבריו לקמן נ"ט ודו"ק בזה אלא שזה קצת דוחק בלשונו

והנה ידוע שהגריש"א סבר שיש לחוש לפוסקים כר"י ואין להקל מצד שאין שישים רבוא אלא בצירוף שיש עומד מרובה וכמבואר ברמב"ן אמנם לנ"ל אין כזה רמב"ן אמנם עיין לעיל שאולי יש כזה רשב"א וצ"ע בכל זה.

ובעיקר הנידון האם לר"י הדין שני מחיצות זה רק אם ארכם יותר מרחבם הנה החזו"א הוכיח כן דאל"כ כל פסי ביראות הוי בצדדים רה"י וממילא יש כאן הדין של רה"י גודר לשיטתו ובאמת זה גם ראיה אליבא דרבנן ששני מחיצות ולחי לא מועיל רק אם אורך המחיצות יותר מהרוחב דאל"כ גם לרבנן הרי יש כאן לחי תמיד וצ"ע החזו"א סע"ה סק"ג שמשמע שלא ברירה ליה יסוד זה לרבנן ורק דן מצד סברת רש"י שיש דין שיהיה עומד מרובה בכלל ההיקף וצ"ע

שיעור מספר 24 – כ"ט שבט פ"ג

# תנאי רה"ר

## תנאי רה"ר

א] מבואר בגמ' בשבת (דף ו'.) שיש ד' רשויות לשבת, ואחת הרשויות היא רה"ר שמי שמוציא ממנו לרה"י חייב וכן מי שמטלטל בה ד' אמות. והנה יש לברר מה הם התנאים שצריך כדי שזה יהיה רה"ר.

ומצאנו כמה תנאים: **א.** מבואר בגמ' (שבת צ"ט.) שצריך רוחב ט"ז אמה וזה דבר מוסכם. **ב.** מבואר בגמ' (שבת ה'.) שרה"ר מקורה לא הוי רה"ר משום שזה לא דומיא דדגלי מדבר. **ג.** מבואר בגמ' (עירובין כ"ב:) שיהושע אוהב ישראל הוי ולכן מקום שלא ניחא תשמישתיה לא מסרן לרבים ולא הוי רה"ר, ודעת **התוס'** בדף צ"ג: (ד"ה חייב) **והראשונים** (בדף נ"ט.) שנתחדש כאן תנאי שאין רה"ר אלא אם הוא שייך לרבים, אבל אם הוא שייך ליחיד שיכול לסוגרו חסר בתנאי רה"ר. **ד.** יש תנאי של מפולש ויבואר בס"ד לקמן. **ה.** יש תנאי שיהיה עשוי לרבים, ומבואר בגמ' (שבת ו'.) שבקעה שלא מסורה לדרך הרבים זה לא רה"ר, ויבוארו הגדרים לקמן בס"ד.

## מהו השיעור הנחשב לרבים

### פלוגתת הראשונים האם צריך ששים רבוא

ב] והנה מבואר בגמ' בשבת (דף ו') שבקעה ומדבר לא הוי רה"ר, דהיינו שלא כל מקום שלא מוקף מחיצות הוא לא רה"ר אלא צריך דוקא מקום שמיועד לדרך הרבים. ולא נתפרש בגמ' מהו השיעור שיחשב דרך הרבים, ונחלקו בזה הראשונים: דדעת **רש"י** (בדף ו'. ונ"ט.) וסיעתו שצריך ששים רבוא. אמנם **הרמב"ן** (בדף נ"ט.) **והראשונים בשם ר"ת** **והרמב"ם** (פי"ד משבת ה"א) **והרשב"א** (בשו"ת ח"א סימן תשכ"ב) ס"ל שלא צריכים שישים רבוא, **והריטב"א** בדף נ"ט. כתב שכן דעת **רוב הגאונים**. ועיין **משכנות יעקב** (סימן ק"כ וקכ"א) שהאריך להביא הרבה ראשונים שלא צריך ס' רבוא.

ולפי שיטתם לא נתבאר מהו השיעור הנצרך. ועיין **בית אפרים** (סימן כ"ו עמוד קצ"ג ד"ה ולדברי) שכתב שלא ידע מה השיעור בדבר. ועיין **בית מאיר** (סוף סימן שס"ג) לגבי אתו רבים שנקט שלא צריך שישים רבוא, והקשה דא"כ למה מבוי זה לא נחשב בקיעת רבים, וכתב שצריך מקום שמיועד לכל מי שירצה לעבור בו ולא לאנשים מסויימים (ולפי"ז יש ללמוד כן לכאו' גם לנידו"ד). ועיין **רבינו יהונתן** (דף ו'.) שכתב שמה שמבוי מועיל בו צוה"פ היינו כי אין דריסת הרגל אלא ליושבי המבוי.

ועיין לשון **הרשב"א בעבודת הקודש** (ראה ריש שער ג') **ובחידושי הר"ן** (עירובין דף ו'.) שצריך רבים מצויים שם.

### בדין מדבר האם חשיב רה"ר

ג] והנה מבואר בגמ' (בשבת ו':) לגבי מדבר שבזמן שישראל היו במדבר היו חייבים עליו משום רה"ר, אבל היום הוא נחשב כרמלית. וצ"ב דהרי יש שיירות שעוברות שם. ועיין **ברמב"ן** (בדף נ"ט.) שכתב וז"ל: **משום שאין שם דרך כבושה ולא מכוונת לילך בה לשום מקום.** עכ"ל. ומשמע שצריך מקום מסויים שמיועד למעבר וכן שזה יוביל לאיזה מקום. וצ"ב שהרי גם בזמן שישראל היו במדבר זה לא היה כך.

**ובבית אפרים** (סימן כ"ו עמ' קצ"ג בד"ה ולכן) כתב שצריך שיהיו רבים מצויים שם כל שעה משא"כ במדבר זה רק לפרקים, דהיינו שרוב הזמן זה לא עומד למעבר אלא רק יש מקרים שעוברים שם. ועיין לשון **רש"י** בשבת (דף ו':) על מדבר שכתב שזה מצד שהולכי מדברות לא שכיחי.

ד] והנה שיטת **הרמב"ם** (פי"ד משבת ה"א) שמדבר חייבים עליו בזמן הזה משום רה"ר, ולמד שכוונת הגמ' שבזמן שבני ישראל היו במדבר היו פטורים. וביארו המפרשים כי העכו"ם פחדו לבוא למקום היהודים. ועיין **כס"מ** (שם) שהביא **מר"א בן הרמב"ם** שביאר שים כיון שזה לא נוח להילוך ואפשר רק עם ספינה לכן זה לא רה"ר, ובקעה כיון שאין צורך לרבים לעבור שם לא חשיב רה"ר, אבל מדבר שזה מעבר רבים הוי רה"ר.

### האם צריך ששים רבוא בכל יום

ה] והנה בדעת רש"י שכתב שצריך ששים רבוא מצאנו בזה כמה שיטות:

א. **הרמב"ן והר"ן** (בשבת דף נ"ז.) נקטו בדעתו שצריך שישים רבוא בכל יום, וכ"ה בלשון **הבה"ג** המובא **בספר העיתים** (סוף סימן ר"ח), וכן הוא לשון **השו"ע** (סימן שמ"ה סעיף ז'). אמנם הרמב"ן והר"ן שם חלקו על רש"י, ועיין **מ"ב** (סקכ"ד) שכתב שלא מצא לאחד מהראשונים שיכתוב כן (ור"ל שאף אחד מן הראשונים שהולכים בשיטה זו לא כתב כן, והרמב"ן והר"ן הנ"ל שכתבו כן הרי חלקו על רש"י). ועיין **משכנות יעקב** שתמה שזה כמעט לא במציאות שיהיה שישים רבוא בכל יום שעוברים ברחוב אחד וקשה מאוד להעמיד את ירושלים בכה"ג.

ועיין **נימוק"י** בסוף הלכות ציצית שכתב לשון שלפעמים הולכים שם ס' רבוא.

### בדברי הראשונים מבואר דסגי בהא דיש בעיר ששים רבוא

ב. עיין **רש"י** בדף ו'. שכתב עיר שמצויים בה שישים רבוא. ועיין **תוס"ר ותור"פ** בדף נ"ט. שכתבו שדרים בעיר שישים רבוא. ומשמע שהכוונה שכיון שהרחוב מיועד לכל בני העיר ויש בעיר זו שישים רבוא, כה"ג זה נחשב שרחוב זה מיועד לס' רבוא. וכן המדבר המבואר בגמ' שזה היה רה"ר כשהיו במדבר, אין הכוונה שבכל יום יצאו ס' רבוא אלא כיון שזה עמד לשימוש כלל ישראל שהם היו ס' רבוא. וכן הוא **בשיטה לר"ן** (בשבת ו':).

והנה לשון רש"י בדף ו'. עיר שמצויים בה שישים רבוא, וכן הוא לשונו בדף נ"ט. ובפשוטו צריך דוקא רבים מבני העיר שלהם זה מיועד, דמה שאנשים מבחוץ נכנסים זה ברשות בני העיר אבל אין זה בגדר מקום שמיועד להם.

### בדברי הריטב"א דגם אנשים שבאים מחוץ לעיר עולים למניין ס' רבוא

ג. אמנם עיין **ריטב"א** בדף נ"ט. ובשבת דף ו'. שכתב שלאו דוקא שדרים שם שישים רבוא, אלא גם אם אנשים מבחוץ מגיעים לשם לכל מיני מטרות זה נחשב מקום שעומד לשישים רבוא, והוסיף שגם בירושלים לא היה תמיד שישים רבוא, וכתב וז"ל: ומעתה כל שבתחילתה נתיישבה ככרכים ושווקים גדולים להיות רוכלת עמים זו היא של רבים. עכ"ל. ועיין **פסקי הריא"ז** (פ"ק ה"ה שכתב) וז"ל: והם מעבר לשישים רבוא כדרך הכרכים שכל באי עולם עוברין שם. עכ"ל. **והבה"ל** (שם ד"ה שאין ששים רבוא) נקט כשיטה זו לעיקר.

והנה **המשכנות יעקב** (סימן ק"כ עמוד ק"ו טור ב' וכן בסימן קכ"א עמוד קל"ב בד"ה כלל) נקט שלא צריך שבפועל יעברו ס' רבוא אלא שכל שזה מופקר לכל העולם זה נחשב שזה משמש לס' רבוא. ויתכן שהכוונה שבכל המקומות הקרובים שיש סיבה שיצטרכו להגיע לשם בסך הכל יש ס' רבוא. אמנם **הבית אפרים** (סימן כ"ו בד"ה ומה שהאריך עמוד קצ"ז) נקט שצריך שבפועל יעברו שם ס' רבוא, דהיינו שלא מספיק שזה ראוי שיעברו. אמנם יתכן שגם לדבריו לא צריך בכל יום [והנה בדבריו משמע שצריך שיהיה יום שבאמת באותו יום יש שישים רבוא. אמנם בפשוטו כיון שזה משמש לשישים רבוא זה מספיק סיבה שיחשב רה"ר וכמו במדבר].

### בדין הרחובות הצדדיים של העיר

ו] והנה בפשוטו כל זה ביחס לרחובות הראשיים שהם מיועדים באמת לכל בני העיר, וכן לאנשים שבאים מחוץ לעיר ועוברים דרכם למקומות אחרים, אבל הרחובות הצדדים של העיר שאין סיבת השתמשות שם לאנשים מחוץ לעיר, וכן ביחס לבני העיר מי שלא דר שם אין לו סיבה להגיע לשם, בזה אין לזה שם רה"ר.

אמנם עיין **אחיעזר** (ח"ד סימן ח') שכתב וז"ל: והנה בודאי נראה שפריז היא רה"ר גמורה מה"ת שיש בה שישים רבוא בוקעים אע"פ שאין בה בכל רחוב ס' רבוא מכ"מ מקרי רה"ר דגם בירושלים ומחוזא לא היו ס' רבוא בכל רחוב. עכ"ל. ומשמע קצת שכוונתו שכל הרחובות הוו רה"ר, ויש לדון. וכן נקט **באגרות משה** (ח"א סימן קל"ט ענף ה'). וכן משמע קצת **ברש"י** בתחילת המסכת שביאר שהטעם שמבוי זה לא רה"ר הוא או משום שזה לא מפולש או משום שאין ט"ז אמה, ולא ביאר כי אין ס' רבוא, ומשמע שכיון שבעיר יש ס' רבוא ממילא רחוב זה הוא בכלל מסור לרבים. וכן היה דעת **הגריש"א**, ולכן כששמע שבירושלים יש שישים רבוא אמר שיש להחמיר בכל רחובותיה שהם כרה"ר [ובזה יש חידוש שאפילו שהערבים במזרח ירושלים אין להם שום גישה לשאר הרחובות אפ"ה הם מצטרפים].

אמנם סתימת הפוסקים שרק הרחוב שמיועד לס' רבוא נחשב רה"ר. וכן עיין **פנ"י** (בשבת בדף ה': ד"ה בשלמא) הובא **בבית אפרים** (סימן כ"ו עמ' רי"א) שכתב שרק מחנה לויה היה רה"ר ולא מחנה ישראל, וביאר ששם לא היה ס' רבוא, וכן הוא בחידושי **בית מאיר** שם [א"ה: וכ"ה ברשב"ם בב"ב ס'. ד"ה וירא]. וכן היה פשיטא **לחוט שני והשבט הלוי**.

ויש מקום לדון שהראשונים שאמרו בכל יום כוונתם שדנים את כל העיר כדבר אחד ויש ברחובותיה שישים רבוא, אמנם לריטב"א שגם אנשים מבחוץ נכללים כי זה משמש לס' רבוא, בזה ודאי מסתבר שזה רק ביחס לרחובות שהם באמת משמשים לס' רבוא.

### פלוגתת הראשונים האם גם בסרטיא צריך לפי רש"י ששים ריבוא

ז] והנה מבואר בגמ' שמדבר הוא לא רה"ר בזמן הזה, וביאר **רש"י** שזה משום שהולכי מדברות לא שכיחי. ועיין **רמב"ן** בדף נ"ט. שהקשה שלמה הוצרך להגיע ללא שכיחי ולמה לא ביאר מצד שאין שם ס' רבוא. וכתב דשמא רש"י לא כתב שצריך ס' רבוא אלא בפלטיא בתוך העיר, אבל לא בסרטיא שהיא מחוץ לעיר. ובפשוטו הביאור שחוץ לעיר זה יותר משתייך לכל העולם וזה כמו ס' רבוא.

והנה **במשכנות יעקב** (בסוף תשובה קכ"א) למד מזה שגם תוך העיר כל שזה מסור לכל העולם הוי רה"ר. ולפ"ז כמעט תמיד הוי רה"ר. אמנם **הבית אפרים** נקט שזה רק סברא מחוץ לעיר. ובתשובה **מהגר"ח מוולאזין** כתב שרק בפלטיא יש דין ס' רבוא ולא בסרטיא, וכתב שבזה מיושב כמעט כל הקושיות, ומשמע קצת כהמשכנות יעקב.

והנה **בתוס'** בשבת דף ו': **ובריטב"א** שם ביארו שמדבר לא הוי רה"ר כיון שאין שם ס' רבוא, וכן הוא **בשיטה לר"ן** שם. ומבואר דלא ס"ל כחידוש הרמב"ן.

### בדברי רש"י בשבת שכתב שהמבואות מפולשין לפלטיא

ח] והנה מבואר בברייתא בשבת שמבואות המפולשים הוי רה"ר. ובפשוטו הכוונה לרחובות רחבים ט"ז אמה שיש בהם ס' רבוא. אמנם עיין **רש"י** שם שכתב שהכוונה שהם פתוחים לפלטיא משני צידיהם. ועיין **מהריט"ץ** (סימן רנ"א) שתמה שגם אם הרחוב הראשי של העיר פתוח לכרמלית משני צידיו למה שזה לא יהיה רה"ר, כל שיש בו התנאים הנצרכים. ובדעת רש"י יש לומר שמדובר ברחובות שלא עומדים לשימוש כל הששים רבוא, ובזה התחדש שכיון שזה פתוח לרה"ר זה כחלק ממנו. ועל דרך זה ביאר **בחידושי הגר"ח** (עי' פט"ז משבת הט"ז) שמדובר ברחוב שכל השם רה"ר שלו הוא מצד שהוא טפל לרה"ר[[47]](#footnote-47), וחידש הגר"ח שבזה מועיל צוה"פ לחלקו ע"ש [ועיין לקמן (אות ט"ז) מה שיש עוד לבאר ברש"י]. אמנם בדעת הרמב"ם שלא צריך ששים רבוא, צ"ע מה האופן שאין לו סיבה להיות רה"ר. ואולי מדובר שזה משמש רק את בני המבוי, ואפ"ה בתור טפל זה מקבל שם רה"ר. וצ"ע.

### הכרעת ההלכה האם צריך ששים ריבוא

ט] והנה לגבי הכרעת ההלכה, **הבית אפרים** (סימן כ"ו וכ"ז) נקט לעיקר שצריך ס' רבוא, **והמשכנות יעקב** (סימן ק"כ וקכ"א) נקט לעיקר שלא צריך ס' רבוא. והנה יש שעמדו למנות מה שיטת רוב הראשונים, אמנם כבר כתב **החזו"א** שכה"ג לא שייך לדון רוב מכיון שלא ידוע לנו מה אחזו כל הראשונים שהיו במשך כל הדורות. וכפי הנראה חכמי ספרד לא סברו מחידוש זה, ובחכמי אשכנז נחלקו בזה.

והנה המנהג באשכנז היה להקל בזה. ועיין בתשובה של **הגר"ח מולאזין** דבתחילה באשכנז לא היה רחובות ט"ז אמה כמבואר בספר התרומות, ואחרי זה המשיכו לערב בצורת הפתח גם כשזה השתנה. אמנם **הבית מאיר** (סימן שס"ד סעיף ב') כתב שהמנהג כשיטות שצריך ס' רבוא ולכן הקילו בזה, ולכן כתב שכל בעל נפש יחמיר בזה. וכן הוא **בחיי אדם** (כלל מ"ט דין י"ג) **ובמ"ב** (סימן שמ"ה סקכ"ג ובביה"ל וסימן שס"ד סק"ח ובביה"ל), ומבואר במ"ב שבכל המקומות לא רצה להקל מצד הששים רבוא ואפילו ביחס לדרבנן כגון לגבי שביתת בהמתו (עי' סימן רנ"ב סקנ"ב) או לגבי תכשיטים (עי' סימן ש"ג סי"ח בביה"ל ד"ה והשתא). וכן בסימן שס"א סק"ו

והנה יש לעיין לגבי רחוב שמואל הנביא וכן בכניסה לעיר שמגיעים משם לכותל מכל העיירות כגון ב"ב ק"ס בית שמש, ולכאורה ביחד עם תושבי ירושלים זה ודאי ס' רבוא.

## בדין מפולש משער לשער

### בפשוטו י"ל דמפולש היינו לאפוקי אם הוא סתום מצד אחד

י] מבואר בגמ' בשבת (דף ו'.) שמבואות המפולשין זה רה"ר. ובפשוטו הכוונה שזה יהיה פתוח משני צדדים, דאל"כ שזה פתוח רק מצד אחד זה רה"י שהרי יש לו ג' מחיצות, וזה ההבדל תמיד בין מבוי המפולש לאינו מפולש, וכן ביאר **רש"י** בדף ב'. (ד"ה מבוי שהוא גבוה).

ועיין **רש"י** בדף נ"ט: בד"ה ואין לה אלא פתח אחד שכתב ולאו מפולשת היא ולא דמי לדגלי מדבר. וצ"ב שאם יש רק פתח אחד א"כ יש לזה ג' מחיצות ומה צריך להגיע שזה לא דומה לדגלי מדבר הרי זה רה"י. וכן ברש"י ב'. משמע שביאר שצריך מפולש מצד דומיא דדגלי מדבר, וצ"ב כנ"ל. ויתכן שבא לאפוקי במקום שבסופו זה לא בגדר מחיצה אלא שיש שם גידודי שאנשים לא יוצאים שם.

ויתכן עוד שבאמת אם יש מקום שיש לו סיבה להיות רה"ר, מה שיש לו מחיצות וזה גם סיבה להיות רה"י זה לא סיבה שזה לא יהיה רה"ר, ורק מצד שזה לא דומה לדגלי מדבר שלכן זה לא רה"ר, לכן זה רה"י. ויסוד זה מצאנו **בריטב"א** (דף ו'. כ"ב. ושבת דף ו'.) בשתי מחיצות לר' יהודה שזה רה"י אבל אם יש ט"ז אמה הוי רה"ר. ועיין **רמב"ן** בדף נ"ט. שכתב ששתי מחיצות לר' יהודה זה לא רה"ר כיון שזה לא דומה לדגלי מדבר ולכן הוי רה"י, וכתב שבפלטיא שלא צריך דומיא דדגלי מדבר שם באמת גם לר' יהודה זה יהיה רה"י. וכן מבואר בשיטת **הרמב"ם** (פי"ד משבת ה"א וה"ד) שג' מחיצות זה לא רה"י ואפ"ה זה לא רה"ר. וכן מבואר בדעת **הראב"ד** (הובא ברשב"א צ"ד.) שבפתוח לרה"ר לא הוי רה"י אבל זה לא רה"ר, מצד שזה מוקף ג' מחיצות וזה לא דומה לדגלי מדבר.

### בראשונים ובפוסקים מבו' שיש תנאי שהפתחים יהיו מכוונים אחד מול השני

יא] אמנם עיין **רש"י** בדף ו'. (ד"ה ר"ה) שכתב וז"ל: ר"ה משמע רחב שש עשרה אמה ועיר שמצויין בה שישים רבוא ואין בה חומה או שהיה רה"ר שלה **מכוון משער לשער** שיהא מפולש דומה לדגלי מדבר. עכ"ל. ומבואר ברש"י שהוסיף תנאי שיהיה מכוון, דהיינו שלא מספיק שיש שני שערים לעיר אלא צריך שיהיו זה כנגד זה. וכן מבואר בדבריו בע"ב בד"ה ירושלים ובד"ה אבולי. וכן מבואר **ברמב"ן במלחמות** (דף כ"ב.) שכתב וז"ל: ירושלים מכוונים שעריה זה כנגד זה. עכ"ל. וכן מבואר **ברשב"א בעבודת הקודש** (ריש שער ג'), וכן בחידושיו (דף כ"ב. בד"ה וקיימא לן) וז"ל: וכ"ש אם לא היו השערים מכוונים זה כנגד זה שאינם דומין לדגלי מדבר. עכ"ל. ומפורש שיש כאן עוד תנאי מצד דומיא דדגלי מדבר [וע"ש שהוכיח דבר זה ממבוי עקום שזה לא רה"ר. וצ"ב כוונתו הרי שם בפשוטו זה לא ט"ז אמה. וצ"ל שנקט שמשמעות הגמ' דהוי גם ברחב ט"ז אמה[[48]](#footnote-48)]. וכן הוא **בריטב"א ובר"ן** בדף ו'. ובעוד הרבה ראשונים. ועיין **ב"י** סימן שמ"ה (ס"ב ד"ה ומשמע לי) שכתב על דברי הטור (בסעיף ז') שצריך מפולש משער לשער, שהכוונה מכונים זה כנגד זה. וכן העתיקו **המג"א** שם (סק"ו) **והמ"ב** (סק"כ) ושאר האחרונים.

### טעם הדבר בתנאי דמפולש ומכוון

יב] וצ"ב מה הסברא בדבר זה שהרחוב יהיה מכוון זה כנגד זה. והנה בגירסתנו ברש"י וכן הוא בכל הפוסקים בסימן שמ"ה איתא שזה רק בעיר שיש לה חומה, אבל באין לה חומה משמע שלא צריך מכוון משער לשער. וצ"ב מה זה ענין לחומה.

ועיין **משנת ר' אהרן** (סימן ו' אותיות י"א וי"ב) שכתב שיש מקום לומר שהכוונה שאם יש לה חומה א"כ אם הרחוב הוא לא ביושר דהיינו שהולך בעיגול, א"כ כל הבטן של הרחוב הוא תוך ג' מחיצות. אמנם יש להעיר שאם יש שם בתים א"כ יש סילוק מחיצות וזה לא נחשב אלא שיש לו שתי מחיצות. ועוד שהראשונים הוסיפו דומיא דדגלי מדבר ומשמע שיש כאן עוד תנאי (ואין זה משום שזה בתוך ג' מחיצות).

יג] ועיין **מאירי** (בדף ו'. ובתחילת המסכת) שביאר וז"ל 'עד שיהיה הדבר מצוי לרבים ללא שום עיקום', ובתחילת המסכת כתב 'ללא שום עיכוב'. דהיינו שצריך רחוב ישר שאדם הולך ללא שצריך להתעקם שזה מחסר בצורת רה"ר, וכן ביאר **בבית אפרים** (סימן כ"ו, עמ' קצ"ג ד"ה ועוד קשיא). אבל לפי טעם זה לכאורה אין הבדל אם העיר מוקפת חומה או לא.

והנה **הרשב"א בחידושיו ובעבודת הקודש** באמת לא הוסיף שהתנאי דמפולש הוא דוקא בעיר מוקפת חומה. אמנם רש"י כתב רק בעיר מוקפת חומה, וכן הוא **ברא"ש** ועוד ראשונים בשמו, וכן הוא בפוסקים סימן שמ"ה. ולהנ"ל צ"ב מה ההבדל אם יש חומה או אין חומה.

אמנם עיין **פסקי הרי"ד** (דף ו'.) דמשמע שבאמת אין הבדל בעצם, רק שבעיר שאין בה חומה ממילא כל רחובות העיר מפולשים משער לשער (דבד"כ הרחובות ישרים), משא"כ עיר שיש בה חומה שיש רק שני פתחים משני הצדדים, שם רוב הרחובות לא מפולשים רק הרחוב הראשי (דהרחובות הצדדיים בהכרח מתעקמים בסופם לכיוון שער העיר כדי שיוכלו לצאת מן העיר) [ויש להביא סייעתא לזה, דהא עיין ברש"י בדף כ"ו. (ד"ה משום פירא דבי תורי) שכתב שמחוזא לא היתה מוקף חומה, ואצלינו (בדף ו': ד"ה אבולי דמחוזא) כתב רש"י שמבואותיה מפולשים זה כנגד זה, וצ"ע למה הוצרך לומר כן, הרי כתב רש"י שכל התנאי דמפולש נצרך רק בעיר שיש לה חומה וא"כ במחוזא שלא היה לה חומה לא צריך לתנאי דמפולש. אמנם לפי"מ דמשמע בפסקי רי"ד ניחא, דבאמת גם בעיר שאין לה חומה צריך את התנאי דמפולש]. אמנם ודאי שסתימת כל הפוסקים לא משמע כך.

יד] ועיין **ראבי"ה** (תחילת סימן שע"ט) שמשמע שהוסיף שבמדבר לא היה חומה לכן אין שם דין מפולש משער לשער, ורק בעיר מוקפת חומה יש דין מפולש משער לשער. וצ"ב הסברא בזה. ויתכן שהכוונה שעד כמה שהמקום מוקף בג' מחיצות כה"ג זה לא צורה של רה"ר, ולכן התנאי הזה נצרך רק בעיר מוקפת חומה [א"ה: השינוי מהנוסח של הגרא"ק הוא, דלפי הנוסח הזה אין זה מפני שבאמת זה בתוך ג' מחיצות ולכן זה רה"י, אלא עצם זה שהמקום מוקף בג' מחיצות, אף אם באמת אין לזה דין של מוקף בג' מחיצות (כגון שיש סילוק מחיצות וכיוצא בזה) מ"מ כבר אין זה דומיא דרה"ר]. ולפי"ז ה"ה אם יש בניינים שזה בצורה של מחיצה זה כמו מוקף חומה. והנה באמת כל רחוב שהוא כמין ד' יש בו עומד מרובה, אמנם בזה יש דין אתו רבים, ולכן אם זה מפולש משער לשער זה רה"ר, ורק אם כנגד הפילוש יש מחיצה זה מחסר בצורה של רה"ר. ולפי"ז ברה"ר שבבקעה שאין מחיצות אין כזאת הלכה כלל.

טו] והנה הרמב"ן כתב שזה מפולש זה כנגד זה עד סוף העיר. והנה אם הסברא היא מצד שצריך שההילוך יהיה כהוגן, א"ש שזה עד היציאה מהעיר. וכן אם זה מצד שזה מוקף מחיצות, א"כ א"ש שחוץ לעיר כבר אין מחיצות. אמנם הרמב"ן לא הדגיש שזה רק אם יש חומה. וצ"ע בכל זה.

### בדברי רש"י בשבת שכתב שהמבואות מפולשין לרה"ר

טז] והנה מבואר בגמ' שבת שמבואות המפולשין הוי רה"ר. וכתב רש"י שמדובר שזה מפולש לרה"ר. וצ"ב למה הזכיר רש"י שזה מפולש לרה"ר, הרי בפשוטו כל שברחוב יש ט"ז אמה יש לו שם רה"ר. **ובריב"ש** (סימן ת"ה) ביאר שכוונת רש"י ברה"ר המתקצר שבזה כל מה שהוא רה"ר היינו כי הוא פתוח לרה"ר בשני צדדיו [א"ה: הריב"ש שם לא מתייחס כלל לדברי רש"י בשבת עי"ש]. אמנם בפשוטו רש"י לא ס"ל כלל מרה"ר המתקצר כמבואר **ברשב"א** (בדף ו'.).

ובפשוטו יש לבאר שמדובר באופן שהרחוב הוא מתעקם, ולכן מצד עצמו אין לו סיבה להיות רה"ר שהרי אינו ישר, ורק מצד שהוא פתוח משני הצדדים לרה"ר יש לו שם רה"ר. אמנם אם הסברא בדין מפולש היא משום שלא נוח שימושו, בזה לכאורה לא משנה שזה פתוח לרה"ר. אבל אם הסברא היא שחסר בצורה של רה"ר כי הוא מוקף מחיצות, ממילא כאן שזה פתוח לרה"ר א"ש שאין חיסרון זה. ואולי רש"י מדבר באמת בעיר שאינה מוקפת חומה. וצ"ע.

### הרבה חולקים על התנאי דמכוון, ולדינא בזה

יז] והנה בעיקר הדין הנ"ל שצריך מכוון השערים אחד מול השני, אין הדבר מוסכם, דעיין **משנת ר' אהרן** (סימן ו' סק"ו) שכתב **דהרמב"ם והרי"ף** לא כתבו תנאי זה, וכן דייק **במשכנות יעקב** (סימן קכ"ב עמוד קמ"א בסופו). ועיין **בפיה"מ** (פ"ה משנה ו') שכתב שעיר של רבים שזה רה"ר היינו שיש לה פתח בשני הצדדים, ולא הזכיר כלל שיהיה מכוון אחד נגד השני. וכן **הריב"ש** (סימן ת"ה) כתב שגם מבוי עקום כמין ד' חשיב מפולש כמבואר ברב (בדף ו'.) דמבוי עקום תורתו כמפולש, דהיינו שלמד מגדרי מבוי המפולש לשם רה"ר. ועיין **ריטב"א** בשבת דף ו'. שכתב שכל המפרשים לא הסכימו עם תנאי זה [אמנם בדף ס"ד. כתב שהיום זה לא רה"ר כיון שהרחובות לא מפולשים זה כנגד זה]. ועיין **רבינו יהונתן** שכתב שמבוי עקום דנהרדעא לא היה רה"ר כיון שזה לא היה מסור לרבים, ומבואר שמצד עקמומיתו זה לא סיבה שלא יהיה רה"ר. ועיין **ביאור הגר"א** בשו"ע (סימן שמ"ה סקט"ו) שביאר את הדין דמפולש שהכוונה שזה לא גדור בג' רוחות (כן מבואר מדציין הגר"א על השו"ע את דברי רש"י בדף נ"ט: עי"ש), ומשמע שלא ס"ל שיש כזה תנאי. וכן מבואר מדבריו (בסימן שס"ד סק"ד) שהוכיח מנערדעא שברה"ר מספיק דלת שאינה ננעלת, והרי אולי זה לא היה מפולש משער לשער, אלא נראה שלא ס"ל לתנאי זה (כ"ז הוכיח במשנת ר' אהרן שם מדברי הגר"א).

והנה עיין בתשובה **מהגר"א קוטלר** (משנת ר' אהרן סימן ו') **ובשו"ת אגרות משה** (סימן ק"מ) שכתבו שלא ברור לנו הדין בזה כיון שאין לו מקור מהגמ', והרבה ראשונים לא העתיקו תנאי זה. אמנם בפשוטו המקור הוא מהלשון 'מפולשים' שנקטו שכלול בזה מכוון אחד כנגד השני [אמנם צ"ע מנ"ל שזה הכוונה]. וע"ש שנקטו שאין להקל מחמת זה. אמנם כל הפוסקים העתיקו דבר זה, אלא שהם דיברו במוקפות חומה וכנ"ל.

### האם גם בפלטיא יש את התנאי דמפולש ומכוון

יח] ועיין **ראבי"ה** (סימן שע"ט) שכתב שבפלטיא לא צריך שזה יהיה מפולש משער לשער. וכן הוא **במאירי** בשבת (דף ו'.). ויתכן שלמדו דבר זה מלשון הגמ' 'מבואות המפולשין' דמשמע שרק במבוי יש כזה הלכה. וביאור הדברים כמבואר **בבית אפרים** (סימן כ"ו, עמ' קצ"ג בד"ה ועוד קשיא לי) שרק דבר שהסיבה שהוא רה"ר זה בתור מעבר, בזה צריך שיהיה ישר ולא בעיקום, אבל דבר שהשם רה"ר שלו הוא בגלל שרבים מתאספים בו, בזה הוא רה"ר מצד עצמו ולא צריך שהפתחים יהיו אחד מול השני. וכן למה שביארנו לעיל שמה שיש לו מחיצות זה מחסר בדגלי מדבר, זה רק סברא לחלק מצד המעבר שבו, אבל בתור פלטיא אין בזה חסרון.

אמנם הקשה הבית אפרים דבשו"ע זה מובא גם על פלטיא. וכתב שבהכרח זה כרבנן שלא אומרים אתו רבים, וממילא כל שזה לא אחד מול השני יש כאן ג' מחיצות בעומד מרובה, ולכן זה לא רה"ר כי לא אומרים אתו רבים ע"ש. אמנם אם יש פרצת עשר וננקוט שזה דאורייתא הוי רה"ר.

אמנם **בשיטה לר"ן** בשבת כתב שגם בפלטיא צריך שהפתחים יהיו אחד מול השני. וצ"ע.

## בענין תיקון עירובין בזמנינו על ידי צורת הפתח

יט] הנה המנהג בזמנינו שתיקון הרחובות נעשה על ידי צוה"פ ולא על ידי דלתות ננעלות. והנה הצדדים להקל בזה הם: א. מצד שהרחובות אינם מפולשים. ב. מצד שאין שישים רבוא. ג. דעת **תוס' והבעל המאור** (בדף כ"ב.) שאין להחמיר שלא מועיל שם ד' מחיצות אלא כשאין שתי מחיצות שלמות (עי' שיעור מספר 19 אות ד'). ד. יש ראשונים שפסקו כרבנן, ולשיטתם יש צד שאם יש צוה"פ בשני צדדים זה מועיל, וגם אם זה לא מועיל אבל כשיש עומד מרובה בפשוטו זה מועיל. ה. עיין שיעור קודם דיתכן דיש דעות שבעומד מרובה אין אתו רבים גם לר"י.

אמנם כל אחד מההיתרים כאן הוא לא ברור, דמצד שאין המבואות מפולשים עיין לעיל שזה לא דבר מוסכם כלל. ומצד שישים רבוא הרי יש דיעות שהדין אתו רבים זה גם כשאין ס' רבוא, וכן מאוד יתכן שהיום שהמרכזים מאוד גדולים ובאים כל הזמן מחוץ לעיר יתכן שזה כמו ששים רבוא. ומצד הסברא שהלכה כרבנן, אם פרצת עשר דאורייתא יתכן שבזה שתיקנו על ידי צוה"פ יש אתו רבים. ואפילו אם מתי שיש עומד מרובה זה לא כך, אבל הרבה פעמים יש סילוק מחיצות על ידי צורת הפתח. וביותר דעד כמה שהרמב"ם גרס שירושלים גם לדידן צריך דלתות, ובפשוטו היה שם עומד מרובה כמבואר בר"ח, מבואר שגם בזה לא עוזר צורת הפתח.

אמנם יש לדון בכל מקרה לגופו, דיש הרבה מקומות שהם מוקפים ג' מחיצות ללא פרצה ובזה ודאי שלא הוי רה"ר דאורייתא.

### האם במקום עם פסי ביראות אין דין דלתות לפי רבנן

כ] והנה **הבית אפרים** (סימן כ"ו) **והגר"ז** (סימן שמ"א סי"א) נקטו שכל שיש פסי ביראות בזה ודאי לא צריך דלתות ננעלות. אמנם היה מקום לדון שאחרי שמדרבנן לא מועיל פסי ביראות, ממילא חוזר כאן החיסרון של אתו רבים, ואין זה דומה למקום שאין ט"ז אמה שגם מדרבנן זה לא רה"ר. אמנם מדברי כל האחרונים שדנו בכל מקום האם זה רה"ר דאורייתא או לא חזינן לא כך. וכמדומה **שבמהריט"ץ** (סימן רנ"א בד"ה ועל הפלטיא) משמע לא כך (אלא כהסברא דלעיל שלא יועיל בזה פסין).

שיעור מספר 25 – ו' אדר פ"ג

# מבוי שצידו אחד ארוך וצידו אחד קצר

## ביסוד החיסרון דאלכסון ובהא דאין חיסרון שזה רק שתי מחיצות

### קושיית התוס' שאין כאן אלא ב' מחיצות ותירוצי התוס'

א] מבואר בגמ' שמבוי שצידו אחד ארוך וצידו אחד קצר נחלקו אמוראים האם מועיל שיניח את הקורה באלכסון, והגמ' מבארת שנחלקו האם קורה משום היכר וממילא באלכסון אין בזה היכר או שזה משום מחיצה ויש כאן מחיצה. ומבואר בגמ' שכל זה אם זה לא ד' אמות וכן זה לא יותר מעשר. והנה הקשו התוס' שהרי אין כאן אלא שתי מחיצות. ותירצו או שקורה זה מחיצה מדאורייתא, או שזה נחשב מקום שלא ניחא תשמישתיה וזה לא רה"ר ובטל לרה"י.

ב] והנה עיין **חזו"א** (סימן ע"ב סק"ח) שיש לבאר שקושייתם היא שזה רה"ר וא"כ קורה ודאי לא תועיל [וכן הוא **בתור"פ**]. וההטעם שלא תועיל, או משום שנקטו בקושייתם שזה רק דרבנן, או אפילו אם זה דאורייתא אבל זה עוזר רק במקום שזה פתח ולא במקום שמוקף רק שתי מחיצות. ולפי"ז תירצו שקורה זה מחיצה דאורייתא וגם כה"ג שזה משמש כשתי מחיצות זה מועיל, או שהמקום הוא באמת לא רה"ר ואין מקום לקושיא.

עוד כתב לבאר שקושייתם היא שכל מה שמצאנו שמועיל קורה היינו רק למקום שללא זה הוא רה"י, אבל כאן שזה לא רה"י א"כ קורה לא מועילה. ותירצו שקורה זה דאורייתא וממילא זה רה"י. עוד תירצו שבאמת זה רק לא רה"ר ואפ"ה זה מועיל כי זה בטל למבוי.

ג] והנה **הרשב"א** לקמן (דף צ"ד. בד"ה והראב"ד) דן שאם המבוי פתוח לרה"ר גם ג' מחיצות זה לא רה"י, ונקט שלפי"ז לא יועיל קורה. וצ"ב מה זה שונה מכאן. וצ"ל שכאן גדר הדבר שזה כחלק מהמבוי וכאילו יש כאן שיעור המחיצות הנצרך וכמבואר בלשון תוס'.

ד] והנה בעיקר סוגיין צ"ב דעד כמה שזה מוגדר שיש כאן רק שתי מחיצות א"כ איך הגמ' דנה שזה יועיל, הרי מדרבנן צריך ג' מחיצות שלמות ורק ברביעי מועיל לחי וקורה, שהרי שתי מחיצות ושני לחיים לרבנן זה לא מועיל. ולכאורה בהכרח צ"ל שנתחדש שדנים את המבוי כאילו הוא עומד בצורה שחלק האלכסון הוא תוך המחיצות ולכן מועיל קורה[[49]](#footnote-49).

### ביאור דברי הגמ' לפי התירוץ הראשון של תוס'

ה] והנה עיין **תו"ח וקרן אורה** שהקשו שלפי התירוץ הראשון שכל מה שיש למקום הזה מחיצות היינו כי קורה זה מחיצה דאורייתא, א"כ צ"ב למה הגמ' אומרת שאם זה משום היכר זה לא מועיל מצד שבאלכסון לא הוי היכר, תיפו"ל שאם זה לא מועיל משום מחיצה א"כ לא יתכן שיועיל במקום שהוא רה"ר. ותירצו **הקרן אורה והחזו"א** (סימן ע"ב סק"ח) שבאמת זה כוונת הגמ', דהיינו שהגמ' עונה שכל מה שהיכר מועיל זה רק במקום שגדור במחיצות, אבל כל שהוא לא גדור במחיצות לא מועיל היכר.

והנה בפשוטו לפי התירוץ השני הגמ' עונה שחסר בהיכר. אמנם עיין **חזו"א** (שם) שכתב שיתכן שבאמת גם לתירוץ זה מה שחסר בהיכר היסוד הוא שכל ההיכר הוא רק מתי שהמקום גדור בזה יש היכר לגידור המקום על ידי קורה, אבל כל שחסר בעצם הגידור שמקום זה אינו נראה תוך המחיצות בזה חסר בהיכר של הקורה.

### בדברי הרא"ש דבתוך המבוי מותר באלכסון

ו] והנה מבואר **ברא"ש** שאם מניח באלכסון תוך המבוי זה מועיל. והנה רש"י כתב שהסיבה שאין היכר היא מצד שזה נראה שהוא מטלטל ברה"ר שאין חלק זה בכלל המבוי. והקשה **החזו"א** (סק"ח) שא"כ גם תוך המבוי כיון שהחלק שחוץ לקורה הוא כרמלית וההבדל בינם הוא רק על ידי הקורה א"כ גם כאן חסר בהיכר. אמנם להנ"ל שיסוד סוגיין הוא מצד שחסר למקום את הגדירה הנצרכת ולכן הקורה לא עוזרת, א"כ כאן שזה תוך המבוי ויש לו מחיצות בזה הקורה יכולה להועיל.

והנה **הגר"א** (סק"ע) הביא על השו"ע את רש"י[[50]](#footnote-50), ובהכרח שנקט שגם סברת רש"י זה כלפי מקום שהוא לא תוך המבוי, אבל אם הוא תוך המבוי זה לא נראה שהוא מטלטל ברה"ר [א"ה: וכן דחה החזו"א בסוף דבריו במוסגר].

### פלוגתת הפמ"ג והמחצה"ש במניח באלכסון האם מותר להשתמש כנגד הקצר

ז] והנה מבואר בראשונים שלפי הצד שהיה מועיל באלכסון זה מתיר להשתמש בארוך עד כנגד הארוך. ועיין **מחצית השקל** (על המג"א סקל"ב) שדן שכל מה שלדידן זה לא מועיל זה רק כנגד הארוך, אבל כנגד הקצר באמת זה מועיל. ובפשוטו זה על דרך רש"י שכל החיסרון כי זה נראה רה"ר, אבל כנגד הקצר אין החיסרון הנ"ל.

אמנם עיין **בפמ"ג** (משב"ז סקכ"א) שחלק עליו וכתב ג' טעמים שזה לא מועיל: א. שכיון שאין היכר בין המקום המותר לאסור יבואו לטלטל שם. ב. שאין היכר כל כך כשזה באלכסון. ג. דבעינן קורה על גבי כותלי מבוי ועד כמה שזה לא מתיר כנגד הארוך ממילא יש חיסרון זה כמבואר בתוס'. וע"ש שכתב שלביאור השני מיושב למה הגמ' נקטה שזה לא היכר ולא מצד שיש רק ב' מחיצות, משום שבאה לומר שזה גם לא מעיל לתוך המבוי.

והנה מדבריו משמע שיש סתם חיסרון שזה באלכסון. וזה פלא שהרי בתוך המבוי מבואר ברא"ש שזה מועיל וכמו שתמה הקרן אורה, ובהכרח צ"ל כרש"י שכל החיסרון הוא שכיון שלמקום זה אין מחיצות זה נראה לאנשים שלא מועיל על זה קורה ולגבי תוך המבוי זה לא שייך. ובהכרח צ"ל שמה שזה לא מועיל לבפנים זה מצד שזה לא על כתלי מבוי (וכמו שכתב בטעם השלישי).

והנה בפשוטו דברי המחצית השקל נסתרים מתוס' שכתבו שאין לומר שזה מתיר רק כנגד הקצר כי זה לא כתלי מבוי. וצ"ל שנקט שכל סברת התוס' היא שאם מצד גדרי מחיצות זה לא מתיר רק כנגד הקצר, א"כ יש חיסרון שזה לא כתלי מבוי, אמנם אם מצד גדרי מחיצות גם זה מותר ורק יש חיסרון מצד ההיכר, בזה אין חיסרון שזה לא מונח על כתלי מבוי.

### צ"ב הא דיש צד להתיר כנגד הקצר אף שהמקום שכנגד הארוך אסור

ח] והנה לכאורה יש לדון שכל המושג תיקון לחי וקורה זה לגדור מרה"ר, וכאן הרי זה לא גודר מהכרמלית שבצדו. ובפשוטו מוכרח שאין יסוד הדבר לחלקו מרה"ר אלא שהמקום יהיה גדור מד' רוחותיו.

ויש לשאול עוד שזה פרוץ למקום האסור עיין י"ב. אמנם חזינן שתוס' לא כתבו כך, ובהכרח שכיון שכאן יחס המחיצות הוא רק לגבי החלק של בפנים אין בזה חיסרון של פרוץ למקום האסור, שרק אם יחס המחיצות הוא שוה על שניהם יש את החיסרון הנ"ל.

### תירוץ התו"ש לקושיית התורת חיים

ט] **ובתו"ש** (סקס"ט) כתב (בישוב קושיית התו"ח דלעיל אות ה') שמדובר שלרוחב המבוי חלק סגור ובמקום זה יש ג' מחיצות, ושם הסיבה שהקורה לא מועילה היא מצד שבאלכסון לא הוי היכר, דהיינו שנקט ששם יש לזה שם כותלי מבוי כיון שיש שם ג' מחיצות. אמנם לכאורה כיון שאמצע הקורה היא מחוץ למבוי זה לא טוב כמבואר בדף י"ד שאם עקמומיתה מחוץ לג"ט זה לא טוב.

### הא דלמ"ד משום מחיצה שרי אף שגם לדידיה בעינן היכר

י] והנה מבואר בגמ' שאם קורה זה משום מחיצה אין חיסרון שזה באלכסון. ועיין **גאון יעקב** (דף ג'.) שהקשה למבואר בראשונים שגם אם משום מחיצה אבל צריך היכר, א"כ למה כאן זה מועיל. ועיין חידושי **בית מאיר** (דף י"ד:) שתירץ שכאן הרי הקורה ניכרת ורק שזה לא היכר גמור, ולמ"ד משום מחיצה זה מועיל.

ולכאורה עד כמה שהביאור בגמ' שהחיסרון הוא מצד שאין כאן ג' מחיצות וכנ"ל (אות ה') מהחזו"א, א"כ עד כמה שקורה משום מחיצה א"כ אין החיסרון הנ"ל כלל שהרי ניכר כאן מחיצה גמורה.

## בדין לחי באלכסון

### שיטות הפוסקים בדין לחי באלכסון

יא] והנה בלשון הגמ' מבואר שהחיסרון הוא מצד שקורה משום היכר וחסר בהיכר, אבל אם משום מחיצה אין חיסרון. והנה א"כ יש מקום לדון שלחי שהוא משום מחיצה אין סיבה שזה לא יועיל.

אמנם עיין **ר"ח ובמאירי ובריו"נ** וכן דייק **הגאו"י מהרשב"א** (שער א' אות מ"ג) שלא מועיל. ובפשוטו הביאור כמבואר בדבריהם שלחי גודר רק ביושר אבל אינו גורד באלכסון, דרק קורה שעומדת על כל המבוי ממילא הגדירה היא כצורתה אבל בלחי זה לא שייך.

ועיין **ב"י** (סימן שס"ג סעיף ל') שהסתפק האם עוזר כשיהיה שני לחיים משני הצדדים. **ובט"ז** (סקכ"א) כתב שזה ודאי לא יעזור. וכן דייקו **מהרשב"א** שרק התיר צורת הפתח והרי יש שם שני לחיים. אמנם **הב"ח** נקט שזה יועיל.

והנה בלשון **הט"ז** מבואר שזה לא מועיל כי אין קשר ביניהם. ולפ"ז בחצר שצריך שני לחיים זה יעזור. אמנם בפשוטו הביאור הוא שעד כמה שלחי גודר ביושר, גם אם יהיה שני לחיים כל אחד גודר ביושר, וממילא במקום הקצר זה נחשב שיש לחי אחד. וכן הוא **במ"ב** (ס"ק קכ"ה) **בשם החיי אדם**.

### בהא דאין בסוגיין חיסרון של פירצה בקרן זוית

יב] והנה עיין **מאירי** (דף י"א:) שהקשה מה הצד שיעזור קורה באלכסון, הרי יש כאן חיסרון של קרן זוית, וכמבואר בגמ' לקמן צ"ד: שפי תקרה לא עוזר בקרן זוית. ותירץ דכאן שעשה במיוחד קורה על כל הפתח ממילא זה נחשב פתח, דהיינו שכמו שצורת הפתח עוזר בקרן זוית כך קורה זה כמו עשיה של צורת הפתח. וע"ש שתמה על **הרי"ף** שלא עוזר צוה"פ בקרן זוית א"כ למה כאן אין חיסרון, דהיינו שאפילו שביחס לצד הרוחב זה כל הצד אבל ביחס לצד האורך זה על חלקו.

והנה באמת יש לתמוה מה הצד שיעזור לחי באלכסון הרי יש חיסרון של קרן זוית, והראשונים לא ביארו כן אלא ביארו שזה משום שלחי גודר רק ביושר. ועיין **חזו"א** (סימן ע"ב סק"י) שכתב שצ"ל שכל הסברא שאין פתח בקרן זוית זה משום שהדרך לסגור את הדופן ולהשים פתח באחד מהצדדים, אבל כאן שזה על כל הצד זה לא שייך.

### בדברי הגר"א דמהני לחי באלכסון

יג] והנה עיין **חזו"א** (סימן ע"ב סק"י) שהביא **מביאור הגר"א** (סימן שס"ג סקכ"ט) שנקט שלחי מועיל באלכסון שכיון שזה מחיצה בזה אין חיסרון. וע"ש בחזו"א שהקשה למה אין בזה חיסרון של קרן זוית שהרי הלחי בא לגדור שתי רוחות, וכתב שבהכרח צ"ל כנ"ל שכל שזה גודר צד שלם ועוד חלק אין החיסרון. אמנם כאן צ"ב שהרי הלחי גודר חלק מהצד. וצ"ל ששיעור קטן זה לא חיסרון. וזה דוחק שלא נתבאר מה השיעור.

וע"ש שכתב שזה רק אם יעמיד הלחי באלכסון, אבל אם יעמידו לרוחב בזה יהיה החיסרון של פרצה בקרן זוית. וזה לשיטתו שבדין פרצה בקרן זוית נאמר שזה לא גודר אלא ביושר. אמנם הגר"א הרי ביאר דבריו בדין לחי הבולט ושם זה לא באלכסון, ובהכרח שנקט שהשטח שבאלכסון אפשר לראותו תוך המחיצות וממילא הלחי מועיל כרוח ד'. ועיין **חזו"א** (סוף סימן ע"ד) שדן כצד זה.

### בדברי הראשונים מבואר שלא מועיל שתי מחיצות כמין גאם ולחי

יד] והנה בדברי הראשונים כאן מפורש שלא מועיל שתי מחיצות כמין גאם ולחי, דאל"כ לא קשה מה שהקשו שזה רק שתי מחיצות שהרי הקצר זה כמו לחי, וגם אם זה יותר מד"א זה רק חיסרון בדין דרבנן אבל מדאורייתא זה ודאי עוזר. ועיין **חזו"א** (סימן ע"ב סק"ו) שיש כאן חידוש שלא מסתכלים על שתי המחיצות כמין גאם כאילו הם עומדים באלכסון וזה כאילו המקום מוקף ג' מחיצות. וע"ש שכל זה בשתים כמים גאם, אבל כל שהם נוטים כלפי פנים זה נחשב כמו מוקף ג' מחיצות. וע"ש עוד שתמיד הצורה להעמיד את השתי מחיצות שרק השטח שתוך המחיצות שמתקרבות אחד לשני הם נחשבים גדורים, אבל השטח שהוא לא תוך השתי מחיצות שנוטות אחד כלפי השני זה לא נחשב שהוא מוקף מחיצות.

**ובבה"ל** (תחילת סימן שס"ג ד"ה אסרו) נקט שזה מועיל. ועיין **חזו"א** שזה ודאי שבמרובע זה לא עוזר וכוונתו רק באלכסון. אמנם **בפנ"י** (סוכה ז'. בפירש"י בד"ה וכן לשבת) נקט שזה מועיל במרובע, דהיינו שהרשות נעמדת על הארוך וביחס לשם זה גודר. והנה יש לדחוק בבה"ל שמדובר שיש קנה בסוף שמגדיר את הרשות, וכוונתו שאפילו שאין עומד מרובה זה עוזר, ודוחק.

**ובמשנת אליהו** על סוכה (סימן י"א) כתב שכוונת תוס' מצד אתו רבים, אבל לא שלא מועיל ב' מחיצות כמין גאם ולחי. ואין זה במשמעות הראשונים.

### בדברי החזו"א בדעת הגר"א בזה

טו] והנה **בביאור הגר"א** הנ"ל מבואר שעוזר לחי באלכסון [ועיין **חזו"א** (סק"י) שכתב שזה דוקא אם יניח את הלחי בצד הארוך. ולכאורה הכוונה שאם זה בקצר זה ודאי גודר ביושר, ורק אם זה בארוך יש סיבה לראותו כגודר באלכסון]. ועיין **חזו"א** (שם) שנקט מסברא שזה ודאי שאם נימא ששתי מחיצות לא גודרות באלכסון שהלחי לא יעזור, דבפשוטו כל כח הלחי עניינו שאת אותו גדירה שהשתי רוחות גודרות הוא בא להוסיף להם גדירה, אבל אם בשתי מחיצות כמין גם זה לא נחשב שהמקום גדור אז הלחי לא יעזור. וא"כ מוכח בגר"א ששתי מחיצות כמין גאם גודרות באלכסון.

ותמה החזו"א שא"כ לא חסר בהיכר של הקורה באלכסון כיון שזה עומד בפתח של המקום הגדור, לפי מה דמבואר (ברא"ש בשם המהר"ם) שבתוך המבוי מועיל אלכסון וחזינן שכל החיסרון הוא כי הקורה באה להעמיד את הגדירה של השטח וכנ"ל (אות ה'), וא"כ אם באמת מכח המחיצות זה מה שצריך לגדור אין כאן שום חיסרון.

ולכן כתב ליישב שבאמת מצד הכמין גאם זה לא נחשב שהמקום גדור כלל ורק שהלחי הוא שגורם לראות המחיצות כגודרות ביחס לכל השטח. ונסתפק שאולי רק כאן שיש כבר קצר ומוסיף לחי רק בזה יש בכח הלחי להגדיר את כל האלכסון שהוא בכלל המחיצות. עכ"ד.

והנה החזו"א כתב שכל הראשונים כאן נקטו שכמין גאם ולחי לא עוזר וקשה על הגר"א. אמנם למה שהעמיד שכל מה שזה נחשב גדור זה בגלל הלחי שהוא באלכסון, אבל ללא זה זה נחשב רק שני מחיצות וזה לא נחשב שיש גדירה על האלכסון, א"כ לכאורה לא קשה כלל. וצ"ע.

טז] עוד יש להעיר על מה שנקט החזו"א בדברי הגר"א שודאי שזה מועיל מדאורייתא, דיתכן שהגר"א ודאי מודה מדאורייתא שזה לא מועיל, אמנם הרי מבואר בגמ' שאם קורה משום מחיצה זה עוזר, ובהכרח כמבואר בתוס' שכה"ג שזה בטל למבוי זה עוזר אפילו שזה לא רה"י דאורייתא, וא"כ י"ל שבזה נקט הגר"א שכך גם בלחי זה יעזור ובאמת זה רק קולא דרבנן.

אמנם יש מקום לדון שכל סברת הגמ' היא בגלל שהקורה על פני כל המבוי, אבל לחי שזה לא על פני המבוי בזה ודאי שקיים החיסרון שזה לא יכול לגדור את כל השטח. אמנם אינו מוכרח, והראשונים כתבו שלחי לא מועיל מצד שהוא גודר ביושר ולא מצד חיסרון הנ"ל. וצ"ע בכל דברי הגר"א שם.

## בהא דלא מועיל יותר מד"א

### בדברי הרי"ף והר"ח שהחיסרון הוא משום שיש בזה שיעור מבוי

יז] מבואר בגמ' שגם אם מועיל קורה באלכסון זה רק עד ד"א ולא יותר מד"א. ועיין **ברבינו חננאל** וכן **ברי"ף** שביארו שזה מצד שזה שיעור מבוי. וצ"ב מה החיסרון בזה. ויש לבאר מצד שמבוי זה מקום שיש לו שתי מחיצות, וכאן אין לזה שתי מחיצות אחד כנגד השני, ורק אם זה פחות מד"א שזה בטל לתוך המבוי זה מועיל ששייך לדון שכאילו השטח הוא תוך המחיצות.

עוד יש לבאר שאין בכח הקורה לגדור אלא ברוח רביעית, וכל שיש שיעור מבוי שלם א"כ ביחס לשיעור זה יוצא שהקורה גודרת שתי רוחות וזה לא שייך וכנ"ל (אות ד').

### ביאור החזו"א שבכה"ג יש חיסרון של אורכו יותר על רחבו

יח] **ובחזו"א** (סימן ע"ב סק"ז וי"ב) דן שהרי יש הלכה שצריך ארכו יותר על רחבו, ונקט החזו"א שהכוונה שתיקון לחי וקורה מועיל רק בצד הקצר אבל כל שזה בצד הארוך זה נחשב רחבו יותר על ארכו, שעד כמה שדנים שזה פתח המבוי ממילא זה נחשב שרחבו יותר על ארכו. ולפ"ז קשה איך יש צד שעוזר באלכסון, הרי זה גודר את אורך המבוי. וכתב שבאמת צריך שיהיה עומד מרובה סגור שאז הפתח מתייחס לרוחב. ונקט שלכן יש חיסרון של ד"א מצד שזה שיעור מבוי וממילא יש כאן חיסרון של רחבו יותר על ארכו.

והנה תוס' ביארו שיש צד שקורה זה מחיצה מדאורייתא. ובפשוטו בזה עוזר אפילו יותר מד"א, וכל החיסרון הוא רק מצד גדרי תקנת מבוי מדרבנן וכנ"ל.

### היכא דארוך יותר מד' אמות האם יכול להניח בתוך הד' אמות

יט] והנה יש לדון באופן שהארוך יותר מהקצר בד"א האם מועיל שיניח את הקורה לא בסוף הארוך וממילא זה על פחות מד"א שזה לא שיעור מבוי.

ועיין **אור זרוע** (סימן קי"ד) וכן האריך כאן **בשפ"א** שזה לא מועיל שכיון ששטח זה הוא שיעור מבוי ממילא הוא עומד לעצמו ויש בזה החסרונות הנ"ל. והנה **לחזו"א** צ"ב הסברא בזה, שכל שזה גודר שיעור פחות מד"א שזה פחות משיעור מבוי הגדירה מתייחסת לרוחב ולא לאורך. וצ"ב.

### האם בתוך המבוי מועיל אלכסון ביותר מד' אמות

כ] והנה מבואר **ברא"ש** בשם **המהר"ם** שבתוך המבוי אפשר להניח את הקורה באלכסון, דהיינו שכה"ג לא חסר בהיכר כיון שהמקום מוקף בג' מחיצות. ועיין **חזו"א** (סימן ע"ב סקי"ב) שכל זה דוקא עד ד"א, אבל כל שזה יותר מד"א זה לא מועיל מצד שכה"ג יש את החיסרון שזה שיעור מבוי וממילא זה גודר לארכו של מבוי.

וע"ש שהקשה **מהקרבן נתנאל** (סימן ו' אות ע') דמבוי עקום מועיל קורה באלכסון, ומשמע גם אם יש ברוחב יותר מד"א. וכתב דשם הרי הגדר כאילו זה מבוי אחד ישר וממילא זה כאילו שזה לא באלכסון, ולכן שם גם מועיל לחי באלכסון ונקט החזו"א שזה גודר באלכסון.

אמנם עיין **שו"ת הרא"ש** (כלל ג' אות ז') שנקט שמועיל בתוך המבוי אפילו יותר מד"א.

והנה לכאורה אם החיסרון הוא כי אין לזה שם מבוי כביאור הראשון, א"כ כאן אין חיסרון. ורק אם החיסרון הוא כי זה גודר שני צדדים או כחזו"א שזה ארכו יותר על רחבו הוי חיסרון.

והנה הבאנו **מהאו"ז** שכל שיש יותר מד"א ממילא לא מועיל באלכסון על חלק. ולכאורה לפ"ז תוך המבוי תמיד זה חיסרון (אי נימא שגם בתוך המבוי יש חיסרון ביותר מד' אמות), ובהכרח דהאו"ז נקט שכה"ג יועיל, וא"כ גם מהאו"ז מבואר דלא כחזו"א. וצ"ע בזה.

## בדין יותר מעשר

### הא דלא מהני יותר מי' אף שקורה משום מחיצה

כא] מבואר בגמ' שגם לרב כהנא לא מועיל אם הקורה ביותר מעשר. ועיין קרן אורה שהביא **מההגהות מימוני** להקשות שאם זה משום מחיצה למה שלא יועיל יותר מעשר, וביאר שזה לא מחיצה ממש.

ולכאורה יש לבאר או שכל השם מחיצה זה מצד הפתח שבזה ולכן זה לא מועיל על יותר מעשר, או שזה מחיצה גרועה ולכן זה רק מועיל במקום שהוא שיעור פתח ולא ביותר.

### מה החידוש של רב כהנא וביסוד החיסרון דקורה באלכסון יותר מי'

כב] והנה צ"ב מה החידוש של רב כהנא, הרי זה משנה שאם פתח המבוי יותר מעשר זה לא מועיל. והיה מקום לומר שהחידוש הוא שאם הארוך יותר מעשר אז גם אם יניח יותר בפנים זה לא יעזור. אמנם עיין **ריטב"א** שבאמת כה"ג זה עוזר, וכוונת ר"כ היא רק באופן שהקורה היא על חלל יותר מעשר. ולפי"ז הדק"ל מה החידוש בזה.

ולכאורה צ"ל שהיה מקום לומר שהסיבה שלא מועיל קורה יותר מעשר היא מצד שזה פרצה ורק על מקום שיש לו שם פתח זה מועיל, ולפי"ז יש מקום לדון שכאן כיון שהרוחב הוא פחות מעשר אפילו שבצורה שהוא מניח את הקורה זה יותר מעשר אין בזה חיסרון.

והנה יש לדון מה הסיבה באמת שזה לא מועיל. ויתכן שכיון שזה פתוח זה באמת נחשב שיש כאן שיעור פרצה ביחס לקורה שעד סוף הארוך. ולפי"ז אם יניח תוך המבוי יועיל באלכסון אפילו על יותר מעשר.

אמנם יתכן שזה עצמו מה שנתחדש שכל שהצורה שהקורה מונחת זה על יותר מעשר שזה יותר מרוחב פתח זה לא מועיל. ולפי"ז גם בתוך המבוי זה לא יועיל. [וב' הצדדים הללו הם יסוד מחלוקת האחרונים המובאת בשעה"צ ס"ק קי"ד].

### בדברי הרי"ף שהעתיק את רב כהנא

כג] והנה **הרי"ף** העתיק את ר"כ שביותר מי' לא מהני באלכסון. ועיין **רא"ש** שכתב שמזה משמע שפסק שמועיל קורה באלכסון. ותמה הרא"ש דהא רבא בתראה הוא.

ועיין **גאון יעקב ובק"נ** (אות ע') שכתבו שלכאורה י"ל שהרי"ף העתיק את הדין של יותר מי' משום נפק"מ שגם בתוך המבוי אם מניח באלכסון זה לא מועיל אם זה יותר מעשר. ועיין **קרן אורה** דמהא דהרא"ש לא ישב כך משמע שבאמת זה טוב כה"ג. וכן משמע **בשו"ע** (סעיף ל') שלא כתב דין זה כלל אפילו שכתב כהרא"ש שמועיל בתוך המבוי קורה באלכסון[[51]](#footnote-51).

והיה מקום לומר שדעת הרא"ש שזה פשיטא, וכל החידוש הוא שכל שזה יותר מעשר זה לא מועיל אפילו אם מניח יותר בפנים ודלא כריטב"א, וממילא בתוך המבוי אין בזה שום חיסרון (ולכן הרא"ש לא תירץ כך את הרי"ף). אמנם למבואר בריטב"א צ"ע למה הרא"ש לא ישב כך. ומשמע דס"ל שבאמת אין כזה חיסרון, וכן ביאר **בשער הציון** (ס"ק קי"ד) שכיון שחלל המבוי אין בו עשר לכן אין בזה חיסרון.

### האם בשיעור קטן של אלכסון יש חיסרון

כד] והנה עיין **בה"ל** (ד"ה שצדו) שהביא מהירושלמי שנקט שאם זה רק ג' אמות אפשר גם יותר מעשר. ולמד מזה שגם לדידן אם זה ארוך קצת כלפי חוץ זה עוזר.

ועיין **חזו"א** (סקי"ג) שגרס ג' טפחים [וכן הוא **בקרן אורה**], וכתב שהירושלמי ס"ל שאין דין קורה דבוקה לכתלי מבוי, אבל אין לגרוס ג' אמות שהרי לא מצאנו בשום מקום לגבי מחיצות שיעור של ג' אמות. והוסיף שגם לגירסת הבה"ל, אבל יש לחלק בין דין יותר מעשר שפסול לרב כהנא לבין הא דקי"ל דפסול בכל גווני באחד קצר ואחד ארוך כיון שקי"ל משום היכר. ולכאורה הכוונה כנ"ל שביותר מעשר יסוד החיסרון הוא מצד הרוחב ובזה דנים לפי הפתח, משא"כ באחד ארוך שזה חסר בכל ההיכר כי אין מחיצות גרע.

שיעור מספר 26 – כ' אדר פ"ג

# בדין בין הלחיים ותחת הקורה

## בביאור הטעם שחלוק תחת הקורה מבין הלחיים

א] הגמ' מביאה מחלוקת האם תחת הקורה מותר להשתמש, והגמ' מבארת דבפשוטו נחלקו האם קורה משום היכר וממילא ההיכר הוא עד חודו החיצון או שקורה משום מחיצה וממילא חודו הפנימי גודר, והגמ' דוחה שיתכן שגם אם קורה משום היכר אבל ההיכר הוא לבני המבוי, וגם אם קורה משום מחיצה אבל חודו החיצון גודר [ומבואר בגמ' בהמשך בנעץ שתי יתדות שאם חודו החיצון גודר זה לא הפנימי. ויתכן שבלחי זה לא כך[[52]](#footnote-52)].

והגמ' אומרת אמר רב חסדא הכל מודים בבין הלחיים שזה אסור. וצ"ב למה זה גרע. ומצאנו בזה כמה ביאורים בראשונים:

### בדברי הרשב"א והתורי"ד

**א.** הרשב"א דן שקורה משום היכר משא"כ לחי משום מחיצה, ואפילו שהגמ' לעיל ה. דנה שאביי ס"ל שקורה משום מחיצה, אבל זה רק דרך דיחוי.

**ב.** עוד כתב הרשב"א שגם אם קורה משום מחיצה וחודו החיצון גודר, אבל בלחי חודו הפנימי גודר, דהיינו שבגדר מחיצה של לחי יש יותר סיבה לומר שזה חודו הפנימי. וצ"ב החילוק. ועיין תורי"ד שכתב שהדין מחיצה בקורה זה כמו פי תקרה שיורד וסותם שזה ודאי סוף התקרה, משא"כ לחי זה כדין מחיצה רגיל שבזה חודו הפנימי גודר, דהרי מקום הלחי זה כמו חצר קטנה שנפרצה לגדולה, דהיינו שכלפי השטח הנ"ל אין כאן אלא ג' מחיצות ולא ד', ובפשוטו עומד מרובה רגיל ודאי שרק חודו הפנימי גודר. וכן הוא בחזו"א (סימן ס"ו סק"ז).

והנה תוס' דימו את הדין מחיצה של לחי לקורה ונקטו שאם שניהם משום מחיצה אין לחלק ביניהם. ולכאורה מבואר שנקטו שדין מחיצה בקורה זה מדין גוד אחית וזה לא מדין פי תקרה ולכן נקטו שאין לחלק ביניהם. וצ"ע.

### בדברי התוס'

**ג.** עיין תוס' שכתבו שכיון שלחי זה משהו לכן יש לחוש שיטלטל ממנו ולחוץ, וגם אם עשה לחי גדול אבל לא פלוג רבנן [וכן הוא ביאור אחד בריטב"א ובתוס' רא"ש]. ועיין רשב"א שתמה על זה שהרי בגמ' מבואר שאם זה פחות מד"ט זה סיבה להתיר, והרי עדיין יש כאן את הגזירה שזה משהו. וצ"ל שגדר הדין לא היה שיש כאן גזירה חדשה אלא שאמרו שהלחי לא יתיר את עביו, אבל אם יש כאן היתר מסיבה אחרת זה שפיר אמור להיות מותר.

### בדברי הר"ן ועוד ראשונים

**ד.** עיין חידושי הר"ן שביאר שכיון שלחי זה שיעור משהו ומה שכנגדו לא חשיב ממילא אינו מתיר אלא ממנו ולפנים. ולכאורה כוונתו שיש כאן סברא שכאן ודאי שכל הלחי הוא המתיר ולכן זה רק מתיר ממנו ולפנים.

ועיין רמב"ן במלחמות שכתב שזה סברא שגם אם זה משום היכר אבל כיון שזה שיעור משהו בזה אין חודו החיצון ניכר כלל, דהיינו שבזה ודאי שההיתר הוא מכח כל הלחי.

ועיין ריטב"א שכתב ביאור אחד שכיון שזה משהו זה בטל לבחוץ. ולכאורה הכוונה שיסוד ההיתר של לחי זה בתור שזה חלק מהמבוי, וכיון שחלק זה הוא בטל לבחוץ לכן זה סיבה שלא להתיר את זה [ועיין חזו"א (סימן ס"ז סקט"ז)].

והנה לפי"ז א"ש הסוגיא לקמן שדנה שאם זה מקום פטור זה יהיה מותר, שכל סוגיין זה רק סברא שלא יחול היתר מכח הלחי, אבל אם זה מקום פטור לא אכפ"ל בזה.

## בביאור דברי רבא לגבי בין הלחיים

ב] הגמ' מביאה ברייתא שבין הלחיים ותחת הקורה נידון בכרמלית, ור' יוחנן אמר פוק תני לברא. ואביי אומר שזה רק על תחת הקורה שבזה מותר לטלטל וכנ"ל בגמ', אבל בין הלחיים זה אסור. ורבא אומר שבין הלחיים מותר.

ומבואר בגמ' שרבא מוכיח את שיטתו ממימרא של ר' יוחנן שמקום שאין בו דע"ד מותר מותר לבני רה"ר ולבני רה"י לכתף עליו דהיינו שזה מקום פטור. ואביי דוחה דשם זה גבוה ג'.

והגמ' מבארת שמקורו של אביי מהמימרא של רב שתוך הפתח צריך לחי אחר להתירו, וזה אפילו בפחות מד'. והגמ' דוחה שכל דברי רבא הם בפתוח לרה"ר, אבל בפתוח לכרמלית אמרינן מצא מין את מינו וזה אסור.

ובביאור סוגיין מצאנו כמה שיטות בראשונים:

### **א** – שיטת תוס' ריטב"א ור"ן שההיתר של רבא הוא משום דהוי מקום פטור

ג] עיין תוס' (ד"ה הכל וד"ה לרשב"ג) שביארו את הגמ' כפשוטו שבאמת בין רבא ובין אביי ס"ל שמצד גדרי לחי זה צריך להיות אסור, רק שרבא חידש דיש להתיר מצד שזה מקום פטור, ובאמת כל זה רק אם זה פחות מד"ט, ואם זה פתוח לכרמלית אמרינן מצא מין את מינו, ובפשוטו הביאור דיש כאן עכשיו שיעור ד"ט, ולפ"ז אם זה יותר מד"ט זה ודאי אסור. ולגבי קורה דשם הרי מצד גדרי המחיצה שבזה צריך להיות מותר, ממילא תמיד זה מותר (אף בפתוח לכרמלית). וכן הוא שיטת הר"ן והריטב"א בסוגיין.

והנה בפשוטו לפי"ז לרבא אם הכניס את הלחי לבפנים (ויש ריוח בין הלחי לתחילת המבוי), אם יש ד"ט מתחילת המבוי עד חודו הפנימי הכל מותר, ואם יש יותר מד"ט אסור. וכן נקטו הגאון יעקב (בסוף סוגיין בד"ה לרבא) והחזו"א (סק"ה). אמנם עיין רשב"א בעבודת הקודש (ש"ג אות ל"ה) שאפילו שהביא את הדעה שכל ההיתר עד ד' אפ"ה כתב את ההיתר דוקא אם האיסקופה היא בין הלחיים. וכן משמע קצת ברש"י שבת (ט'. בד"ה וכ"ת). ויש מקום לבאר שכאן הרי זה מקום לא גבוה ג' והרי הוא ארוך ג' כמו רה"ר, א"כ כל מה ששייך לדון שזה לא מצטרף לרה"ר זה רק מחמת שזה בין הלחיים שזה מקום המחיצה, לכן שייך לדון את זה כמקום נפרד. אבל עד כמה שזה לא במקום המחיצה ודאי שזה מצטרף לרה"ר וגם אם זה פתוח לרה"ר אבל זה נחשב שיעור ד"ט.

והנה הגמ' לעיל הביאה מחלוקת לגבי האם מותר להשתמש תחת הקורה. והנה לדעת אביי לפי מי שאוסר זה אסור אפילו שזה פחות מד"ט ואפילו בפתוח לרה"ר. אמנם לדעת רבא שיש כאן היתר של מקום פטור, א"כ גם מי שאוסר זה רק אם זה פתוח לכרמלית או שזה יותר מד"ט, אבל אם זה פחות מד"ט וזה פתוח לרה"ר זה ודאי מותר. וכן הוא בחזו"א (סימן ס"ו סק"א).

### **ב –** שיטת הרי"ף דרבא מתיר גם ברחב ד'

ד] עיין בראשונים שדייקו מהרי"ף שבפתוח לרה"ר מותר אפילו יותר מד"ט [וכן הוא דעת הרא"ש והטור, וכן משמע ברש"י בד"ה באנו]. ועיין מלחמות דמשמע שהרי"ף ביאר שבאמת רבא ס"ל שחודו החיצון יורד וסותם, או מצד שההיכר בצד החיצון וממילא זה כמו קורה. אלא שצ"ב מה רבא מוכיח מהדין של מקום פטור. וביאר הרמב"ן שהוא טוען לאביי דגם לשיטתו אם זה פחות מד"ט זה ודאי מותר. וביאר החזו"א (סימן ס"ו סק"ד) שכוונתו להוכיח שר' יוחנן לא אמר שבין הלחיים אסור כמו שכתוב בברייתא דר' זכאי, שהרי פחות מד"ט זה ודאי מותר, והשתא מזה שר' יוחנן לא חילק בין לחי לקורה ודאי שגם בד"ט זה מותר.

וברא"ש משמע שיש כאן דמיון, שכמו שמקום פטור הוא בטל לרשות שלידו, כך כאן אם זה סמוך למבוי זה בטל למבוי.

### לפי"ז מה הביאור בהא דמצא מין את מינו וניעור

ה] ועיין ר"ן שהקשה על זה דא"כ מה שייך לומר מצא מין את מינו, הרי יסוד ההיתר הוא מצד שיש כאן את הלחי והוא כמו תוך המבוי ואין לו סיבת איסור.

ועיין חזו"א (סימן ס"ו סק"ד) שכתב לבאר שכל מה שחודו החיצון יורד וסותם זה רק אם הוא חלוק מהמקום שלידו, אבל אם שניהם כרמלית ממילא חודו הפנימי יורד וסותם. ולכאורה עיקר המכוון שבאמת מסברא כלפי מקום המחיצה אין סיבה להתיר, שהרי כלפיו אין התחלה של גדירה, וכל צד ההיתר גם אי נימא שחודו החיצון סותם זה קולא של היתר לחי לדון את השטח של המחיצה כאילו זה תוך מחיצת הלחי, וע"ז התחדש שכל זה רק אם זה עומד ליד רשות חלוקה ממנו שבזה יש סברא שמקום המחיצה שייך לתוך הרשות, אבל אם זה סמוך לכרמלית זה לא שייך אלא אדרבא רואים את מקום הלחי כשייך לבחוץ ואין הוא חלק מהמבוי וממילא אין לו סיבת היתר [ועיקר הסברא מבואר בחזו"א (סימן ס"ז סקט"ז)]. ועיין רשב"א בעבודת הקודש (ש"א אות ס"ו) שכתב וז"ל: מבוי הפתוח לרה"ר והכשירו בלחי מותר להשתמש אפילו בין הלחי **שמקום הלחי נמשך לאחר המבוי ונחשב מכללו וחודו החיצון של לחי סותם.** עכ"ל. ומפורש כנ"ל שאפילו שההיתר הוא מחמת שחודו החיצון סותם אבל צריך להגיע גם שזה נחשב מכלל המבוי.

### ביאור שיטת הראב"ד והרמב"ן שתחת הקורה מותר גם בפתוח לכרמלית

ו] והנה עיין רמב"ן בשבת (דף ט'). שנקט שכל זה בלחי, אבל בקורה גם בפתוח לכרמלית זה מותר וכפשטות הגמ' בשבת שם. וכן הוא בהשגות הראב"ד על הרמב"ם (פי"ז משבת הי"א) שאפילו שהסכים עמו שההיתר הוא גם ביותר מד"ט וגם בזה יש חלוקה בין פתוח לכרמלית או לרה"ר, אבל כל זה בלחי אבל בקורה זה אחרת. וצ"ב החילוק. ובפשוטו צ"ל שבלחי זה ודאי שמצד עיקר דינו אין בו סיבת גדירה רק מחודו הפנימי, וכל מה שמועיל בחיצון זה מצד שדנים שמקום זה הוא מכלל הרשות וכנ"ל, וגם אם זה מצד היכר אבל ודאי שגדר ההיכר הוא שם מחיצה, ולכן יש הבדל לאיפה זה פתוח וכנ"ל. אבל בקורה מצד עיקר גדר הדין קורה זה סיבה שהחלק הפנימי הוא שייך לבפנים, לא מיבעיא אם זה זה מצד פי תקרה יורד וסותם שזה ודאי החלק החיצוני, אלא גם אם זה מצד היכר אבל הצורה שזה פועל הוא שדנים את זה כמחיצה של פיה החיצון, וממילא שייך לדון שגם החלק הפנימי הוא תוך המחיצה, דבאמת יש כאן מציאות ששייך לדון שהחלק של מתחת לקורה הוא גם נחשב שהוא עומד מאחורי המחיצה.

### לפי הנ"ל י"ל שבקורה למאן דמחמיר יהיה אסור גם בפתוח לרה"ר אפילו לרבא

ז] והנה הגמ' הביאה את המחלוקת לגבי קורה וביארה שסברות המחלוקת הן מהו החלק בקורה שמתיר. והנה יש לדון למ"ד שאוסר האם זה גם בפחות מד"ט, וכן האם זה רק בפתוח לכרמלית אבל בפתוח לרה"ר זה מותר. והנה לאביי זה ודאי אסור בכל מקרה. ולרבא הנה להרמב"ן שרבא טען שתי סברות: א. להתיר לגמרי ב. שהרי זה מקום פטור, א"כ לכאורה בטענה השניה כוונתו שגם אם ביותר מד"ט אין להתיר מ"מ בפחות מד"ט יש סיבה להתיר מצד מקום פטור, וא"כ ה"ה כאן.

אמנם יתכן דרק שם שבאמת חודו החיצון הוא הגודר רק שאפ"ה זה לא עוזר (וכמושנ"ת שכלפי מקום המחיצה עצמו זה לא אמור להועיל), בזה יש מקום לדון שזה מקום לעצמו ששייך לדון שיש לו דין של מקום פטור. אבל כאן אם מצד גדרי מחיצה כלפיו אין מחיצה כלל, יתכן שודאי שזה נחשב כחלק ממה שלפניו.

וכן להרא"ש שהגמ' רק דנה שזה בטל לבפנים, יתכן שכל מה ששייך לומר שזה בטל לבפנים זה רק מצד שחודו החיצון גודר, אבל אם חודו הפנימי גודר בזה אין שום סיבה לדונו כבטל לבפנים שהרי אין לו שום שייכות לבפנים [דהיינו שבלחי גם אם חודו החיצון גודר, אבל המחיצה היא על המקום שבפנים ומקום המחיצה מותר רק מצד שהוא בטל לבפנים כמבואר בחזו"א (סימן ס"ז סקט"ז), וי"ל שרק כלפי זה דנו מקום פטור].

### **ג –** שיטת הרמב"ם והרשב"א שגם מתחת לקורה אסור בפתוח לכרמלית

ח] אמנם דעת הרמב"ם (פי"ז משבת הי"א) והרשב"א (בחידושיו ובעבוה"ק שער א' סי"א הס"ז) שגם בקורה יש הבדל בין אם זה פתוח לכרמלית או פתוח לרה"ר, דהיינו שנקטו שאין סברא לחלק בין קורה ללחי ואם יש סברא של מצא מין את מינו א"כ זה גם בקורה. ועיין רשב"א שביאר דלרבא הרי גם לחי זה משום היכר וגם קורה, וממילא אין סברא לחלק ביניהם. והנה אנן קי"ל שלחי משום מחיצה ואפ"ה יתכן שחודו החיצון גודר, אבל כוונת הרשב"א שכמו שלרבא שיש סיבת היתר אפ"ה בפתוח לכרמלית זה אסור כך גם לדידן זה אסור, דהיינו שאין סברא לחלק בין לחי לקורה ובשניהם כלפי מקום הקורה והלחי גם אם חודו החיצון גודר זה קולא שזה עוזר כלפי מקום זה ושזה בטל לבפנים, ועד כמה שבלחי יש חילוק בין פתוח לרה"ר או לכרמלית ה"ה בקורה [ולכאורה הביאור שודאי שדנים שגדר קורה זה מחלק בינה לבחוץ, ולכן אין להתיר את מקום הקורה אלא מצד שהוא בטל לבפנים, ולכן גם על קורה שייכת הסברא של מצא מין את מינו].

והנה לכאורה לפי"ז הסברות שהגמ' לעיל אמרה להתיר קורה, לאביי שלא ס"ל החידוש של מצא מין את מינו ואין חילוק בין כרמלית לרה"ר וכלשון הגמ' יציבא וכו' וכן הוא בבעל המאור והרי"ד, א"כ זה גם ביחס לרה"ר וגם ביחס לכרמלית. וכן א"ש מה שרב חסדא חילק שבלחי זה לא שייך. אמנם לרבא לכאורה כל זה לגבי רה"ר, אבל לגבי כרמלית הרי גם אם יש סברא להתיר אבל יש כאן את הסברא של מצא מין את מינו, ורבא לא ס"ל סברת רב חסדא אלא ס"ל שסברות הגמ' זה גם בלחי [ועיין חזו"א (סימן ס"ז סק"כ כ"א) ומסקנתו כנ"ל].

### בדברי הרשב"א שבקורה רחבה ד' ובריאה מותר גם בפתוח לכרמלית

ט] והנה עיין ב"י (סוף סימן שס"ה) שהביא מעבודת הקודש (ש"א פי"א הס"ט) שאם יש קורה רחבה ד' ובריאה לקבל אריח בזה אפילו בפתוח לכרמלית מותר לטלטל תחתיה כיון שכה"ג זה מתיר מעיקר הדין [וכן הוא ברשב"א בדף ג'. לגבי למעלה מכ'].

ועיין פמ"ג (סימן שס"ה א"א סק"י) שהקשה שהרי גם לחי משום מחיצה ואפ"ה בפתוח לכרמלית אסור. אמנם החילוק פשוט וככל הנ"ל, דשם מצד הדין מחיצה ודאי שרק חודו הפנימי מתיר שזה כפרוץ למלואו למקום האסור, ורק יש קולא שזה בטל לבפנים וכלשון הרשב"א, וכן הוא בקורה שזה רק טפח שיסודו שכולו מחיצה לבפנים ורק יש קולא שזה בטל לבפנים. אבל בפי תקרה מעיקר הדין ודאי שחודו החיצון גודר ואין סיבה לאסור תחת הקורה.

### **ד –** שיטת הבעה"מ והתורי"ד שאביי ורבא נחלקו לשיטתם האם לחי משום היכר או משום מחיצה

י] עיין בעל המאור וכן בתורי"ד שנקטו שרבא זה לשיטתו שנקט שקורה משום היכר, אבל אנן קי"ל שזה משום מחיצה וא"כ ודאי שבין הלחיים אסור. ועי' בתורי"ד שהוסיף שגם אם קורה משום מחיצה אבל שם שזה פי תקרה שייך גם בחיצון, אבל בלחי ודאי שכל הדין מחיצה רק שייך בפנימי.

### קושיית המלחמות על הבעה"מ ובישוב שיטת הבעה"מ

יא] ועיין במלחמות שהקשה על דברי הבעה"מ, שהרי רבא מביא ראיה מהדין של מקום פטור, ואם זה מצד שלחי משום היכר אין זה שייך לדין של מקום פטור. ולכאורה היה מקום לבאר על דרך הרמב"ן בדעת הרי"ף שרבא הקשה לאביי לשיטתו. וצ"ב למה הרמב"ן לא ישב כך. אמנם אם כוונת הגמ' כרמב"ן, א"כ בפחות מד"ט עכ"פ צריך לפסוק כרבא, והרי הבעל המאור אסר גם בפחות מד"ט, וא"ש שהרמב"ן לא ישב כשיטתו. אמנם יתכן ליישב את הבעה"מ, שהרי רבא בא להוכיח שר' יוחנן לא דיבר על לחי, ועד כמה שלגבי פחות מד"ט הוא צודק אז זה הולך גם ביותר מד"ט (שהרי ר' יוחנן לא חילק בין לחי לקורה, וכמו שהובא לעיל אות ד' מהחזו"א), וא"כ אם קי"ל כאביי בהכרח להעמיד את ר' יוחנן כאביי (גם לגבי פחות מד"ט).

אמנם לכאורה יש לבאר למה שביארנו לעיל אות א' שבלחי זה ודאי שמצד עיקר הדין אין כאן מחיצה אלא כלפי בפנים, וכל ההיתר הוא רק מצד שזה בטל לבפנים, ולכן זה רק בפתוח לרה"ר, וכן משמע בבעל המאור שבצד ההיתר הסכים שזה יותר מד"ט. ולפ"ז יתכן שגם סברת הגמ' שזה יחשב מקום פטור זה רק מצד שחודו החיצון גודר מצד היכר, שבזה יש לדון שאפילו אם זה לא בטל אבל יש כאן לפחות סברא שזה מקום פטור, אבל עד כמה שזה משום מחיצה וחודו הפנימי גודר, בזה ודאי שלא חשיב מקום פטור וכנ"ל [ואם למד כהרא"ש שזה דמיון שהכל בטל לבפנים, ודאי א"ש שזה רק אם זה מצד היכר].

### ביאור לשון הרמב"ם שלחי הוי קולא דרבנן

יב] והנה עיין רמב"ם (פי"ז משבת ה"ב) שכתב שכיון שמדאורייתא מותר לטלטל בג' מחיצות לכן רבנן הקילו שמועיל לחי וקורה. ותמה הגר"ח (פט"ז הט"ז ד"ה והנה שם) שהרי לחי מועיל מדאורייתא. אמנם לכאורה למבואר ברמב"ם שלחי מותר להשתמש תחתיו בפתוח לרה"ר וכה"ג מצד גדרי מחיצות ודאי שאין להתיר שהרי זה כחצר קטנה שנפרצה לגדולה, וכל ההיתר הוא כי זה בטל לבפנים, א"כ ודאי שזה קולא דרבנן ולא מצד דין לחי דאורייתא, וא"ש לשון הרמב"ם. [אמנם דחוק לומר שדברי הרמב"ם נצרכו בשביל להתיר להשתמש כנגד הלחי].

### ההלכה במתחת לקורה בפתוח לכרמלית

יג] והנה להלכה השו"ע (סימן שס"ה סעיף ד') פסק כרמב"ם שבין בלחי ובין בקורה יש הבדל האם זה פתוח לרה"ר או לכרמלית. אמנם המ"ב (סקכ"ז ובבה"ל) הביא שהרבה אחרונים נקטו שבקורה מותר גם בפתוח לכרמלית. וכן פסק החזו"א (סימן ס"ו סקט"ו). אמנם משמע שנקטו להקל בלחי בפתוח לרה"ר (אף ברחב ד'), ודלא כתוס' ר"ן וריטב"א שהחמירו בזה.

## בדין מצא מין את מינו

### ביאור הטעם דמצא מין את מינו – סיכום משנ"ת ובדברי רבינו יונתן

יד] והנה בעיקר הסברא של הגמ' שמצא מין את מינו, לראשונים שכל סברת רבא היא כי זה מקום פטור א"כ הדבר פשוט שכאן זה לא מקום פטור כיון שביחד זה יותר מד"ט וכמבואר בלשון רש"י. ולמה שנתבאר מלשון הרשב"א ועוד ראשונים שכל ההיתר הוא מצד שזה בטל לתוך המבוי, א"כ כאן זה סברא שזה לא בטל למבוי וככל הנ"ל.

ועיין רבינו יונתן שכתב שזה גזירה דרבנן שמא יוציא משם לכרמלית שהרי זה נראה אותו דבר. ועיין קה"י (סימן ד') שכתב שלהרי"ף שמותר בין לחיים גם יותר מד"ט, בהכרח צ"ל כריו"נ שסיבת האיסור בפתוח לכרמלית היא משום גזירה חדשה.

אמנם לכאורה לרמב"ן שחילק בין קורה ללחי (כדלעיל אות ו'), בהכרח שאין הביאור שזה גזירה חדשה אלא כמושנ"ת לעיל. אמנם יתכן שרק בלחי ששם הדבר יותר מחודש שזה מועיל, דזה נראה מקום שיש לו ג' מחיצות, לכן יש מקום לגזור, משא"כ בקורה.

### מו"מ בפלוגתת הראשונים המובאת בסו"ס שמ"ה

טו] והנה עיין רמ"א (סוף סימן שמ"ה) שהביא מחלוקת רש"י ור"ן האם מקום פטור דהיינו גבוה י' ואינו רחב ד' שהוא בתוך כרמלית, האם הוא נחשב מקום פטור או שכיון שהוא בכרמלית הוא כמוהו. ובר"ן מבואר שלמד מסוגיין שאומרים מצא מין את מינו. וצ"ב בדעת רש"י דס"ל שדינו כמקום פטור.

והנה אם נימא שכאן צריך לסיבת היתר מיוחדת שזה בטל למבוי, א"כ זה לא מקור כלל למקום שיש לו סיבה עצמית להיות מקום פטור. ורק לשיטת תוס' והר"ן שהוא מקום פטור מצד עצמו ואפ"ה יש בזה מצא מין את מינו, א"כ יש לדמות הדברים.

ועיין קו"א לגר"ז (שם סק"ג) שכתב לחלק דכאן הרי זה באותו גובה של הכרמלית ואין מה שיחלק ביניהם, בזה ודאי שהוא מצטרף וחשיב שיעור, אבל בגבוה ג' שזה עומד כדבר לעצמו בזה אין דין מצא מין את מינו.

ובחזו"א (סימן ע"ג סק"ד) כתב שכל דברי רש"י זה בדבר שיש לו מחיצות וזה עומד לעצמו רק שזה פחות מד"ט, משא"כ דבר שאין מה שיחלק ביניהם. ודבריו צ"ע שרש"י התיר גם בגבוה ג' ולא רק בגבוה עשר. אמנם הגר"א כאן כתב שזה חומרא מיוחדת בבין הלחיים, ומשמע שגם בדבר שגבוה ג' ואין לו שם מחיצה זה כך, וכדרך הגר"ז.

והנה הר"ן בסוגיין נקט כרש"י שזה רק בפחות מד"ט וסברת הגמ' שזה מצטרף לשיעור. ועיין שפת אמת בשבת דף ז'. שתמה לפ"ז שאין שום דמיון לסוגיין, שכאן כיון שזה מצטרף אין לו סיבה שלא יהיה כרמלית, משא"כ כאן שזה מקום שעומד לעצמו.

וע"ש שביאר שס"ל לר"ן שיסוד הדין מקום פטור זה שחז"ל לא רצו לתת לו שם רשות חדשה במקום שאין לו חשיבות, אבל במקום שאם לא יתנו לו שם לעצמו ממילא הוא כמו המקום שהוא נמצא בו, בזה אין סיבה שיחשב מקום פטור. אמנם עדיין צ"ע איך למד דבר זה מסוגיין.

שיעור מספר 27 – כ"א אדר פ"ג

# ביאור הסוגיא בשבת דף ט'. לגבי אסקופה [המשך השיעור הקודם]

## ביאור סוגיית הגמ' בשבת דף ט'.

### ביאור הס"ד וקושיית הגמ' מדברי רב

א] הגמ' בשבת ט'. מביאה ברייתא אחרים אומרים איסקופא משמשת שתי רשויות, בזמן שהפתח פתוח זה כלפנים ובזמן שהפתח נעול זה כלחוץ. ועיין תוס' (ד"ה אע"ג) דבפשוטו הכוונה שאם הפתח פתוח זה בטל לבפנים ואם הפתח נעול זה שייך לבחוץ. ועיין חזו"א (סימן ס"ו סק"ז) שכתב שזה ודאי שהנידון כאן הוא מצד שיש כאן את עובי החומה שמשמש כלחי או כפסי חצר, ובזה הגמ' דנה שמקום המחיצה הוא נטפל לבפנים, וע"ש שהוסיף שזה מצד שחודו החיצון גודר או מצד שהוא עושה ההיכר, אבל ודאי לא היה לגמ' צד שאם הוא העמיד לחי באמצע המבוי שיהיה מותר לטלטל גם במקום שאחרי הלחי עד הפתח.

והגמ' שואלת שהרי רב אמר שתוך הפתח צריך לחי אחר להתירו, דהיינו שמבואר שאין כזה היתר שמקום המחיצה כשהפתח פתוח הוא טפל לבפנים. ומוסיפה הגמ' וכי תימא דלית ביה ד' על ד', והאמר רב חמא בר גוריא אמר רב שגם כשאין בו ד' על ד' צריך לחי אחר להתירו. והנה צ"ב הצד של הגמ' שבפחות מד"ט זה יותר סיבה שזה יטפל לבפנים. ובתוס' (ד"ה תוך) מבואר שהכוונה שבכה"ג זה נחשב מקום פטור, ובאמת כתבו שהגמ' יכלה לשאול שבזה לא שייך חילוק בין אם הפתח פתוח או נעול כיון שזה היתר של מקום פטור. אמנם עיין רש"י בד"ה וכ"ת שכתב מפורש שכל ההיתר כאן הוא מצד שזה נגד הלחי, ומבואר חידוש שיש מקום לדון ששיעור עד ד"ט שזה לא שיעור מקום זה יותר סיבה שזה יתבטל לבפנים, אמנם זה רק בפתח פתוח ולא בפתח נעול.

### ביאור תי' הגמ' אליבא דרש"י

ב] והגמ' עונה שבאמת לא מדובר בהתירו בלחי אלא מדובר שהתירו בקורה והקירוי כלפי פנים, וכה"ג יש חילוק אם הפתח פתוח או נעול. ומבואר ברש"י שאם הקורה תעמוד בסוף האסקופה ויש שם ד"ט בזה גם בפתח נעול זה נחשב כבפנים, אמנם כיון שמדובר שזה עומד בחלק הפנימי של האסקופה וממילא עד הפתח יש פחות מד"ט, ממילא בזה יש הבדל אם פתח פתוח או נעול.

ובביאור החיסרון אם הפתח נעול יש שינויי לשונות ברש"י, דבד"ה פתח נעול ביאר שזה מצד שיש הלכה שאין מחיצה לפחות מד"ט, ולכן רק אם הפתח פתוח ויש ד"ט מהחוד החיצון של הקורה זה מועיל, משא"כ אם זה נעול א"כ אין כאן ד"ט ואין מושג של מחיצה לפחות מד"ט. והנה לפי"ז יש להעיר שגם אם הדלת פתוחה אבל הרי יש צוה"פ במקום הדלת וחשיב מחיצה וא"כ יוצא שהקורה מועילה רק לפחות מד"ט. ומבואר כאן שמחיצה דינית לא עושה סילוק מחיצות שיחשב לפחות מד"ט, ורק מחיצה מציאותית מהוה חיסרון [ועמד על זה במשנת רבי אהרן (סימן ז' סק"א בד"ה אכן י"ל)]. אמנם ברש"י בד"ה באסקופת בית כתב שכל שהדלת נעולה בטל מזה שם קורת מבוי, דהיינו שאין כאן שיעור מבוי שזה ד"ט, ואף שזה ודאי שלגבי בתים וחצרות פתוחות לתוכו מצטרף מה שיש מעבר לדלת, אבל לגבי שיעור מבוי שזה ד"ט בזה נעילת הדלת מגרעת מהשם מבוי.

והנה מבואר ברש"י שמה שהגמ' העמידה שקירויו כלפי פנים זה מצד שאם זה בחוץ כל שיש ד"ט עד הפתח זה מועיל גם בנעול. ומבואר עוד בדבריו שבפתח פתוח כל ההיתר שחל זה רק על מקום הקורה ומצד שחודו החיצון יורד וגודר.

### ביאור תי' הגמ' להבעה"מ ושאר ראשונים

ג] אמנם הבעל המאור ושאר הראשונים ביארו שכוונת הגמ' במה שאמרה שקירויו כלפי פנים שיש כאן חידוש שכה"ג זה מתיר גם את החלק החיצוני של האסקופה [ובחזו"א (סק"ט) כתב שזה רק עד ד"ט]. ואם הדלת נעולה בפשוטו כה"ג אין לזה שם מבוי ולא חל היתר כלל. אמנם הבעל המאור חידש שבכה"ג חל היתר מתחת לקורה ולא בחלק החיצוני. ועיין ריטב"א שתמה עליו דממ"נ אם חל ההיתר למה שזה לא יחול על הכל. וברשב"א בעבודת הקודש (שער ג' הלכה ל"ז) מבואר שמדובר שהדלת עמדה באמצע האסקופה אחרי הקורה, ונמצא שהמקום שמתחת לקורה הוא בתוך הדלת. וצ"ע.

והנה לביאור זה אין לנו מקור לחידוש של רש"י שאם יש ד"ט זה מועיל גם בדלת נעולה, דיתכן שכיון שכל יסוד ההיתר הוא כי זה כחלק מהמבוי א"כ כל שהדלת נעולה זה נחשב שאין כאן מבוי, וממילא גם אם יש ד"ט זה לא מועיל דיתכן שזה נחשב שאין כאן מבוי, וכל מה שהגמ' אמרה שקירויו כלפי פנים זה כדי לחדש שזה מועיל גם למה שחוץ לקורה.

### מחלוקת רש"י והבעה"מ בביאור שינויא דרב אשי

ד] ורב אשי מיישב שמדובר שיש שתי קורות שעל ידי לבוד יש בהם שיעור ד"ט, ולכן אם הדלת פתוחה יש כאן ד"ט ואם הדלת נעולה אין כאן לבוד ואין כאן ד"ט ולא אומרים פי תקרה יורד וסותם. והנה ברש"י מבואר שאם זה היה מחובר אז גם בדלת נעולה זה היה נחשב ד"ט ויש בזה פי תקרה. ועיין חזו"א (סימן ס"ו סק"ח) שביאר שזה כמו כלי שמונח בדלת שודאי אינו מבטל את הד"ט וה"נ הדלת לא מבטלת את הד"ט כיון שעשויה לפתוח ולסגור, ורק ביחס לדבר שהוא לא מחיצה מעיקר הדין כמו קורה שזה קולא מיוחדת, בזה כל שדלת נעולה חשיב שאין כאן סיבת היתר [וגם כאן מבואר חידוש שהצורת הפתח לא עושה סילוק מחיצות]. והנה ברש"י צ"ב למה הלבוד מתחלק, דהרי הדלת לא עולה עד מקום הקורות דא"כ הדלת לא תוכל להיפתח כלל, וא"כ למה זה מחלק את הלבוד.

אמנם בבעל המאור כתב שמה שהגמ' מעמידה בכה"ג היינו כי הגמ' באה לחדש שמועיל לבוד לפי תקרה, אבל לעולם אם הדלת נעולה גם אם זה קורה רחבה ד"ט לא אומרים פי תקרה כי הדלת מחלקת, דהיינו שמחיצה גמורה ודאי מחלקת אפילו פי תקרה שמועיל מדאורייתא.

### האם דלת מחלקת מחיצה דהוי מעיקר הדין

ה] ובעיקר הדבר האם הדלת מחלקת בדבר שהוא מעיקר הדין, עיין רשב"א בשם תר"י שכתב שבכל אופן זה נשאר רה"י דהיינו כמקום שיש בו ד"ט המוקף ג' מחיצות ואסור לטלטל ממנו ולחוץ כמוציא מרה"י לרה"ר (ולא אמרינן שמחמת הדלת זה נחשב כמקום שאין בו ד"ט דהוי מקום פטור). וכן נקט החזו"א (סימן ס"ו סק"ח). אמנם המהרש"א (על תוד"ה תוך) נקט שזה מקום פטור, וכתב שכל מה שכתבו התוס' לעיל (בד"ה אע"ג) שזה רה"י, זה רק במקרה שיש שם ד"ט. וכן מבואר בפשוטו ברמ"א סוף סימן שמ"ו בשם המרדכי כמבואר בחזו"א (סימן ס"ו סקט"ז). ושם משמע שזה גם בדלת פתוחה, וצ"ל שגם צורת הפתח עושה סילוק מחיצות שיחשב למקום פחות מד"ט. וכן בפשוטו מבואר בחידושי הרמב"ן (בד"ה והא דאמרינן) לגבי מחיצה גמורה.

ועיין תו"י שכתב לגבי לחי שזה ודאי שתוך הלחי מותר גם בפתח נעול מצד שזה מחיצה דאורייתא ובזה ודאי שהדלת לא מפסיקה שזה לא יחשב מחיצה לפחות מד"ט.

## האם סוגיין איירי בכרמלית או ברה"ר

### פלוגתת הראשונים האם אפשר ליישב אליבא דרבא דמיירי בפתוח לרה"ר

ו] והנה בעיקר קושיית הגמ' שאם מדובר בלחי הרי אסור להשתמש באסקופה, הקשו הראשונים דלרבא שבפתוח לרה"ר זה מותר למה הגמ' לא מעמידה בפתוח לרה"ר.

ועיין חידושי הרמב"ן שכתב דבפשוטו הגמ' פה כאביי שתמיד זה אסור, אבל באמת לרבא אפשר להעמיד ברה"ר, ולפי"ז מבואר שכל ההיתר לרבא בפתוח לרה"ר הוא רק אם הדלת פתוחה אבל אם הדלת נעולה כיון שאין כאן עכשיו מבוי אין סיבת היתר. וכ"כ הבעה"מ שהגמ' פה כאביי, והוכיח מזה שהלכה כאביי [והרמב"ן כתב שהגמ' מקשה אליבא דאביי אע"פ שאין הלכה כמותו כדאשכחן בכמה מקומות בש"ס].

אמנם עיין תוס' (ד"ה תוך) שכתבו שאם זה פתוח לרה"ר א"כ גם אם זה פתח נעול זה מותר מצד שיש כאן פחות מד"ט שזה מקום פטור. והנה בפשוטו לשיטתם שכל ההיתר לרבא זה רק בפחות מד"ט, הדבר מוכרח שכיון שזה פחות מד"ט אין סיבה לחלק בין אם הפתח פתוח או נעול. אמנם למה שנתבאר בשיעור הקודם דיתכן שכל מה ששייך לדון שזה מקום פטור זה רק מצד שזה בין הלחיים, ממילא יתכן שבפתח נעול שאין לזה שם של בין הלחיים אין סיבה שזה יהיה מותר שזה ודאי חלק מהרה"ר. אמנם יתכן שכיון שלגבי מחיצה דאורייתא ודאי שאין דין סילוק, ממילא זה ודאי נחשב שם לחי לבפנים ולכן ודאי יש כאן שם מקום פטור.

אמנם הרמב"ן הרי ס"ל שלרבא מותר גם ביותר מד"ט ובזה הביאור שזה בטל לבפנים, ובזה ודאי דיש מקום לדון שאם הדלת נעולה שאין כאן קשר למבוי זה לא בטל לבפנים, וא"ש שהוקשה לו שהגמ' יכלה להעמיד בפתוח לרה"ר [והאריך בזה במשנת רבי אהרן (שבת סימן ז' סק"ג)]. אכן ע"ש שכתב שאחרים אמרו שסתימת דברי רבא משמע שתמיד מותר בפתוח לרה"ר, דהיינו שגם בדלת נעולה זה עדיין בטל לבפנים [ומבואר שהרמב"ן לא אמר שאין סברא לחלק, אלא שסתימת דברי רבא משמע כך].

והנה הגאון יעקב בסוגיין כתב שזה ודאי שלרי"ף שמדובר ביותר מד"ט א"כ בדלת נעול לא שייך להתיר, וכל התוס' זה לשיטתם.

ובדעת הרמב"ן (בתירוצו הנ"ל בשם אחרים) באמת צ"ב מה ההבדל בין היתר קורה שלא חל כל שהדלת נעולה, ואילו הדין שזה בטל לבפנים יש גם בדלת נעולה. אמנם אם נימא כהביאור ברש"י שכל החיסרון הוא כי אין כאן ד"ט ואין מחיצה לד"ט, א"כ יש לחלק שביחס לשיעור זה מוריד מהשיעור, אבל ביחס לשם לחי של המבוי נשאר לזה שם לחי של המבוי. וצ"ע.

### קושיית הרמב"ן על הבעה"מ וישוב דעת הבעה"מ

ז] והנה עיין רמב"ן במלחמות שהקשה על הבעל המאור שאיך הוכיח מסוגיין שאין הלכה כרבא מהא דהגמ' לא העמידה בפתוח לרה"ר, הרי גם לאביי קשה שהגמ' תעמיד בגבוה ג'. ולכאורה יש מקום לומר שהבעל המאור ס"ל שבגבוה ג' בזה באמת אין סברא לחלק בין נעול לפתוח כיון שיש לו סיבה עצמית שלא יהיה כרמלית, משא"כ כשזה אותו גובה בזה נקט שכל ההיתר הוא כי זה בטל לבפנים, ובזה יש חילוק בין אם זה פתח פתוח או נעול. וצ"ב טענת הרמב"ן.

### ישוב סוגיין להרמב"ם שאין חילוק בין לחי לקורה ובדברי המג"א והביה"ל

ח] והנה לראשונים שכל הדין של פתוח לכרמלית זה רק בלחי אבל קורה מותר, א"ש סוגיין שמדובר בפתוח לכרמלית ובזה הגמ' מחלקת בין לחי לקורה. אמנם לדעת הרמב"ם והרשב"א שאין הבדל בין לחי לקורה, א"כ סוגיין צ"ב, שהרי צד האיסור (לרבא) זה בפתוח לכרמלית ובזה גם קורה אסור. ובפשוטו בהכרח יפרשו שסוגיין כאביי שיש הבדל בין לחי וקורה וכתירוץ הראשון של הרמב"ן, ולכן להלכה אין להעתיק את סוגיין, וא"ש שהרמב"ם לא העתיק את זה.

והנה עיין בה"ל (סוף סימן שמ"ו בד"ה ומשקוף) שהביא שהמג"א (סק"ד) העתיק את סוגיין דקורה שנמצאת בחלק הפנימי יש הבדל בין דלת נעול לדלת פתוח. והקשה הבה"ל דהרי בפתוח לרה"ר כתבו התוס' שתמיד מותר, ובפתוח לכרמלית אין הבדל בין לחי לקורה ותמיד אסור. ודבריו צ"ע שהרי בסוגיין מפורש שיש חילוק. ובהכרח כוונתו כנ"ל שסוגיין כאביי, אבל לדידן אין חילוק.

אמנם הרי"ף שם העתיק הסוגיא אפילו שלדעת המ"מ דעתו כרמב"ם.

ויש לדון שבאמת כוונת הגמ' לשאול שאם זה פתוח לכרמלית תמיד אסור (אפילו בפתח פתוח), ואם זה פתוח לרה"ר תמיד מותר (אפילו בפתח נעול), והגמ' עונה שמדובר בקורה ובפתוח לרה"ר, ובזה יש מקום לחלק בין פתח פתוח לפתח נעול. ויתכן לבאר שלחי שזה מחיצה מעיקר הדין, ממילא גם בפתח נעול זה נחשב שיש כאן מחיצה וזה סיבה לבטל לבפנים, משא"כ בקורה שזה חפצא של מחיצה רק מתקנה דרבנן, בזה כל שאין לפניה מבוי אין סיבה להתיר כלל. ומיושב דברי המג"א שחלוק לחי מקורה לגבי פתח נעול. ובדעת הבה"ל צ"ל שביחס למקום הלחי שזה מצד תקנה דרבנן אין לחלק.

### ישוב הקרבן נתנאל בדעת הרמב"ם

ט] ובקרבן נתנאל (בשבת סימן י"ז ס"ק ר') כתב לבאר את תירוץ הגמ' להרמב"ם על פי הבעל המאור שבקורה יש היתר גם לחלק החיצוני, וכתב שבלחי זה לא כך, ולפי"ז הגמ' עונה שמדובר בפתוח לרה"ר ומדובר בקורה ביחס לבחוץ, ואין להעמיד בלחי דשם ממ"נ – כנגד הלחי מותר ושלא כנגד הלחי אין סיבה להתיר. וצ"ב הסברא בזה לחלק בין לחי לקורה. [והחזו"א (סימן ס"ו סק"ג) תמה עליו לשיטתו שהבין שכל היתר הרמב"ם במקום הלחי והקורה בפתוח לרה"ר זה רק עד ד"ט. אבל למה שחזר בו שם אין מקום לקושיא].

## האם מותר בין הלחיים בצורת הפתח

### בדברי רש"י שהקשה שנעמיד באסקופת בית

י] עיין רש"י שהקשה למה הגמ' לא מעמידה באסקופת בית, וכתב דסתם אסקופת בית כולו מקורה. ומבואר ברש"י שגם כה"ג קורה תתיר. והראשונים תמהו שהרי אין היתר קורה בבית. ועיין חזו"א (סימן ס"ו סקי"א) שכתב לדון שזה צורת הפתח וס"ל לרש"י שחודו החיצון גודר. וכתב שמכל הראשונים מבואר שפליגי בזה וס"ל שתוך הצורת הפתח אסור. ובסימן ס"ז סקכ"ב דן דלחות הראיה ונקט שצוה"פ מותר בתוכו.

אמנם צ"ב מה שביאר ברש"י שזה מצד צורת הפתח, שא"כ גם באין בו ד"ט זה צריך להועיל, שהרי ביחס לדאורייתא הרי מבואר ברש"י שדלת נעולה זה לא חיסרון. וצ"ע.

## האם מותר לטלטל בפתח נעול משם ולכרמלית אחר

יא] והנה רש"י הקשה למה הגמ' לא מעמידה שהאסקופה פחות מד"ט, וכתב שזה לא מצוי. אמנם הרשב"א בשם תר"י כתב שלשון הברייתא זה כלחוץ שמותר לטלטל ממנו ולחוץ, והרי זה מקום המוקף ג' מחיצות שזה רה"י, ואפילו אם מדרבנן זה כרמלית אבל אסור לטלטל ממנו ולרה"ר, לכן הגמ' מעמידה שזה בפנים וממילא הנידון לטלטל ממנו ולחלק החיצוני שזה האסקופה. והנה רב אשי מעמיד באסקופת בית, ולפי"ז מבואר שמותר לטלטל ממנו ולחוץ. וכתב שהוא חולק על זה ובאמת נקט שכיון שזה פתוח לכרמלית מותר לטלטל ממנו ולכרמלית.

והנה הבה"ל (סימן שע"ד ס"ג) הביא דבתוס' בסוגיין מבואר שמותר, והרשב"א בעבודת הקודש (ש"ג הלכה ס"ג) נקט לאיסור. ובסימן שמ"ו הביא רק את התוס'.

שיעור מספר 28 – כ"ח אדר פ"ג

# בסוגיא דנעץ שתי יתדות

## בביאור מחלוקת רב חסדא ורבא

א] הגמ' בעירובין דף ח': אומרת בשם רב חסדא שאם נעץ שני יתדות בשני כותלי מבוי מבחוץ והניח קורה על גביהן, לדברי האוסר להשתמש תחת הקורה דהיינו שההיתר רק מחודו הפנימי זה מועיל, ולדברי המתיר אסור. ועיין רש"י שהכוונה שצריך שהחלק המתיר יהיה צמוד למבוי, ולכן אם חודו הפנימי גודר א"כ זה צמוד, אבל אם חודו החיצון א"כ זה לא צמוד ולכן זה לא מועיל.

ורבא חולק ואומר שיש הלכה שצריך שהקורה תהיה מונחת על כותלי מבוי דהיינו בחלל המבוי וכאן זה לא בחלל המבוי ולכן לכו"ע זה לא טוב. ובפשוטו סברת רבא היא מצד שחסר בהיכר של הקורה. ועיין תוס' בסוכה כ"ב: (ד"ה אבל) שהוסיפו שגם אם קורה משום מחיצה אבל צריך היכר קצת.

### בהא דגם לרב חסדא צריך שזה יהיה צמוד

ב] והנה גם לרב חסדא מבואר שבקורה לא עוזר אם זה לא צמוד. וצ"ב הטעם הרי עד כמה שזה פתח פחות מד"ט למה שזה יהיה חיסרון, והרי חזינן בדר' אחלאי (בדף י"ב.) שזה לא חיסרון. ובפשוטו מבואר שגם רב חסדא מודה שיש הלכה שצריך שזה יהיה צמוד למבוי, רק שס"ל שגם צמוד מבחוץ טוב. אמנם יתכן שהחיסרון הוא רק מצד שיש מקום אסור שהוא לא בכלל המחיצה (והו"ל פרוץ למקום האסור).

ועיין תוס' (ד"ה מניח) שכתבו שבצד אחד ארוך לא יתכן שההיתר חל רק מהקצר שהרי צריך לכל הפחות קורה דבוקה למבוי, דהיינו שגם לרב חסדא יש כזאת הלכה, ולרבא צריך בפנים.

ועיין תוס' (ט'. בד"ה שאין) שכתבו להוכיח את היסוד של היכר שהרי לא עוזר רחוק פחות מג'. וביאר הקה"י (ריש סימן ב') שהכוונה לרב חסדא (ומבואר לפי"ז שגם לרב חסדא יש הלכה שלא מהני בזה לבוד). אמנם בתוס"ר ובתוס' בסוכה משמע שראייתם מרבא שלא עוזר צמוד אלא בעינן דוקא ע"ג מבוי.

אמנם רש"י הקשה דנימא לבוד, וכן מבואר בחידושי הר"ן בביאור הקושיא מהברייתא. וצ"ל שלבוד עדיף. וצ"ע.

והחזו"א (סקי"ז) נקט שגם לדברי האוסר שמועיל אבל זה צריך להיות צמוד ולא יעזור הפסק אויר [ועיין ספר זכר דבר סימן ט"ז שהאריך בזה].

### בלחי לא בעינן בתוך המבוי

ג] והנה עיין ראשונים שכתבו שבלחי אין דין שזה יהיה תוך המבוי אלא גם אם זה צמוד למבוי. ועיין חזו"א (סימן ס"ז סק"ו וסקי"ז) שנקט שזה רק אם זה צמוד אבל אם יש מרחק בזה אין חילוק, וע"ש שחילק בעיקר צורת ההיכר. אמנם עיין רשב"א וריטב"א כאן שכתבו שהחילוק הוא שלחי שזה למטה לא חסר בהיכר אם זה לא במבוי, משא"כ קורה. ולפ"ז יתכן שגם תוך ג' יעזור לחי, וכן הוא בעבודת הקודש (סוף סימן ז' המ"ה), ועיין ב"ח (סימן שס"ג סק"ח) ובתו"ש (סקט"ז). ומבואר שאין חיסרון מצד מה שיש מקום שהוא לא בכלל ההיתר. וצ"ל דמדין לבוד חשיב כאילו המחיצה עומדת סמוך למבוי. ועיין לקמן (בענף 'בהא דלא מועיל לבוד לדברי המתיר') .

### האם למ"ד חודו החיצון גודר שייך שחודו הפנימי יגדור

ד] והנה יש לדון האם למ"ד חודו החיצון הכוונה שיש כאן קולא שגם חודו החיצון גודר אבל ודאי שגם חודו הפנימי גודר, או שרק חודו החיצון גודר. ובפשוטו מבואר בסוגיין שרק חודו החיצון גודר, דאל"כ למה לדברי המתיר אסור, דאפילו שחודו החיצון כאן זה לא סיבה להתיר אבל שיהיה מותר מצד חודו הפנימי.

אמנם עיין ריו"נ שכתב שהסיבה שאסור היא מצד גזירה דרבנן שמא יטלטל משם לבפנים[[53]](#footnote-53). וצ"ע למה הוצרך לטעם זה. ויש מקום לומר שהוקשה לו כנ"ל שיועיל חודו הפנימי כל שלא מועיל חודו החיצון, ולזה תירץ שיש כאן גזירה דרבנן.

ה] והנה הגמ' לקמן ט': דנה האם עוזר לחי שנראה מבחוץ. ועיין תוס' שם (ד"ה לרשב"ג) שנקטו דמיירי שזה ממשיך עם המבוי ואין כותל כנגדו. ועיין מהרש"א דמשמע שזה גם למ"ד שחודו החיצון גודר, והקשה מה זה שונה מסוגיין דמבואר שאם חודו החיצון גודר אין חודו הפנימי גודר. וע"ש מה שישב.

ועיין חזו"א (סימן ס"ז סקי"ז אות ד') שכתב שלראשונים שבלחי לכו"ע חודו הפנימי גודר ורק יש צד שזה מקום פטור, לא קשה כלל. ורק אם נימא שגם ביותר מד"ט מותר א"כ צ"ע כנ"ל.

וע"ש שכתב ליישב שחלוק קורה מלחי, שקורה שכל דינה רק מחמת קולא דרבנן ממילא אם תיקנו חודו החיצון לא תיקנו חודו הפנימי, אבל לחי בעיקרו הוא ודאי חודו הפנימי שהרי המבוי הוא תוך הלחי הפנימי, ורק שיש צד שיש קולא שמועיל חודו החיצון, אבל ודאי שיועיל גם חודו הפנימי.

### בהא דהרי"ף והרמב"ם הוצרכו לטעמא דרבא

ו] והנה עיין רי"ף ורמב"ם שכתבו שטעם האיסור הוא מצד סברת רבא שצריך קורה על גבי מבוי. וצ"ע דהרי הם פסקו שמותר להשתמש תחת הקורה, וא"כ לא צריך להגיע לסברת רבא. ועיין בגליון החו"י על הרי"ף שהקשה כן. ועיין משנת הגר"א קוטלר (שבת סימן ז') שכתב שבטעם של רב חסדא יש נפק"מ (וזה מעצים את הקושיא למה השמיטו הרי"ף והרמב"ם טעם זה) כגון קורה רחבה שני טפחים וטפח אחד בתוך המבוי וטפח אחד מחוץ למבוי, שבזה מצד הסברא של קורה מונחת על כתלי מבוי זה בסדר, אמנם מצד שחודו החיצון גודר וזה לא סמוך זה לא בסדר [ויתכן שלחלק מביאורי הראשונים יהיה כאן לבוד].

והנה למה דביארנו לעיל בשם רבינו יהונתן שגם למ"ד שחודו החיצון גודר צריך להגיע לגזירה, יתכן שלאחר שיש חיסרון של קורה על כתלי מבוי אין סיבה לגזירה כלל.

עוד יש לדון דהנה לדעת הרמב"ם (פי"ז הי"א) שיש חילוק גם בקורה בין פתוח לרה"ר או לכרמלית ובפתוח לכרמלית חודו הפנימי גודר (כמו שביאר החזו"א בסימן ס"ו סק"ד), א"כ בזה צריך להגיע לקורה מונחת על כתלי מבוי ולא שייך בזה טעמא דרב חסדא דחודו החיצון גודר (ולכן העתיק הרמב"ם את הטעם של רבא דהוא כולל גם בפתוח לכרמלית). אמנם עיין בסוגיא הקודמת שנתבאר דבפשוטו גם שם חודו החיצון גודר ורק שזה לא מועיל. ועוד שלרי"ף לגבי קורה תמיד מותר[[54]](#footnote-54) וא"כ בדברי הרי"ף זה עדיין לא יתיישב.

### בדברי רש"י שהעמיד את רב חסדא למ"ד משום מחיצה

ז] והנה רש"י כתב בסברת רב חסדא שחודו החיצון גודר, ומשמע שביאר את סוגיין למ"ד קורה משום מחיצה [ואינו מוכרח, דיתכן שכוונתו שהגדר הוא שחודו החיצון גודר גם למ"ד משום היכר וזה לכו"ע]. אמנם עיין רשב"א וריטב"א שכתבו שסוגיין גם למ"ד קורה משום היכר.

ועיין או"ז (סימן קט"ו) שכתב שיסוד מחלוקת רב חסדא ורבא האם יש דין קורה על כתלי מבוי היא האם קורה משום מחיצה או משום היכר, שרבא ס"ל שזה משום היכר ולכן יש דין מונחת על כתלי מבוי, ורב חסדא ס"ל שזה משום מחיצה ולכן לא ס"ל יסוד זה. ועיין בגר"ז (סימן שס"ג סעיף ט"ז) שביאר שלכן לחי לא צריך להיות תוך המבוי משום דלחי הוי משום מחיצה. והנה לפי"ז א"ש שרש"י ביאר את רב חסדא למ"ד משום מחיצה, שלכן לדידיה אין דין קורה מונחת על כתלי מבוי.

### דברי האשר לשלמה בישוב דברי רש"י והרמב"ם

ח] ועיין אשר לשלמה (מועד סימן ל"ב, מהדורה חדשה סימן מ"ח) שכתב ליישב את דברי הרמב"ם (שהוצרך לטעמא דרבא אף דפסק שמותר להשתמש תחת הקורה), דהנה בגמ' לקמן (דף ט':) מבואר שלחי עוזר גם בנראה מבחוץ וגם מבפנים, וביאר רבינו יהונתן שעיקר ההיכר זה לבני המבוי והתחדש קולא שמועיל גם היכר לבני רה"ר. ולפי"ז יתכן שכל מה שהגמ' כאן נקטה שאם חודו החיצון גודר זה לא הפנימי זה רק אם זה מצד מחיצה, אבל אם זה מצד היכר ודאי ששניהם גודרים (דהא מהני היכר גם לבני מבוי וגם לבני רה"ר כמ"ש ריו"נ). ולפי"ז להלכה שקורה משום היכר כרבא ממילא שם באמת מועיל גם חודו הפנימי, וכל החיסרון הוא רק מצד סברת רבא. ולפ"ז א"ש למה רש"י לא ביאר מצד היכר, שנקט שבזה עוזר גם חודו הפנימי וכנ"ל.

## בהא דלא מועיל לבוד לדברי המתיר

### כיצד מתיישב היסוד של רש"י עם שינוייא דרב אשי

ט] עיין רש"י שהקשה למה הגמ' אומרת שלדברי המתיר אסור הרי יש כאן לבוד. ותירץ רש"י שלא אומרים לבוד ממחיצה דינית. ועיין ריטב"א וכן הוא בקה"י (סימן ב') שכוונת רש"י לשאול דעל המחיצה היורדת מהקורה נימא לבוד, ועל זה תירץ שזה מחיצה דינית. והראשונים הוסיפו להקשות שעל הקורה עצמה נימא לבוד עיין לקמן (אות י"ב).

והנה בעיקר תירוץ רש"י עיין קה"י שהקשה דהגמ' בהמשך אומרת שבנעץ שתי יתדות עקומות על שני כתלי מבוי אומרים חבוט ולבוד, ובפשוטו הכוונה שאומרים חבוט ואחרי זה לבוד, וא"כ הלבוד הוא ממחיצה דינית. וכתב הקה"י ליישב שרש"י נקט כהריטב"א שאומרים קודם לבוד ואחרי זה חבוט, וכגון שהיו היתדות עקומות כמין ד', וא"כ שייך לומר לבוד ליתד. והנה לפי"ז מבואר שחבוט אפשר לומר על מחיצה דינית, וצ"ל שחבוט זה עדיף מלבוד כלפי זה.

אמנם עיין זכרון שמואל (סימן כ"ו סק"ג) שכתב שכל סברת רש"י שייכת רק כאן שלא מורידים מחיצה קיימת אלא כל החלות מחיצה הוא מכח שזה יורד, אבל בקורה שאומרים חבוט הגדר הוא שמורידים את הקורה הקיימת ובזה אין חיסרון.

### האם רש"י מתיישב עם הא דקי"ל דמהני גוד אסיק ולבוד

י] עוד הקשה הקה"י (סימן ג') מהא דמבואר בשו"ע (סימן תר"ל ס"ט) שמועיל גוד אסיק אם הסכך פחות מג', ולפ"ז יוצא שהלבוד הוא למחיצה של גוד אסיק שזה רק מחיצה דינית. וע"ש שכתב שזה דלא כרש"י.

אמנם בזכרון שמואל (שם) כתב שיש שביארו שגוד אסיק אין הכוונה שכאילו מעלים המחיצה למעלה אלא שהמחיצה למטה מועילה על השטח עד הרקיע, ולפי"ז באמת כאן זה נחשב שיש מחיצה גמורה שגודרת עד המקום הנ"ל ולזה שייך לומר לבוד.

ויתכן לומר עוד שגם אם הגדר של גוד אסיק שזה כאילו עולה, אבל עיקר כונת רש"י שבקורה אין כאן שום מחיצה אלא כולה דינית, אבל בגוד אסיק הגדר הוא שמחיצה גמורה עולה עד לרקיע וזה עדיף.

### ישוב אחר לקושיית רש"י

יא] ועיין קה"י (סימן ג') שכתב שלולא דברי רש"י היה אפשר ליישב באופן אחר, שבקורה דעלמא הרי אין דין פי תקרה בפחות מד', וכל מה שמועיל כאן קורה זה טפח זה חידוש בתקנת מבוי, ולפי"ז יתכן שאין דין שזה יורד אם אין מבוי, וכיון שלפני הדין לבוד אין כאן דין יורד וסותם (שהרי זה לא סמוך למבוי אלא זה סותם טפח שחוצה לו) יתכן שכה"ג לא שייך לומר שזה יהיה יורד וסותם מצד שאם זה יחול יהיה לבוד וזה יתיר, שהרי אף הלכתא לא יכולה להתחיל מבלי שההלכתא השניה תתחיל לפניה.

### צ"ע בקושיית רש"י דהא הוי פרוץ למקום האסור

יב] והנה בעיקר קושיית רש"י עיין קה"י (סימן ג') שתמה דהרי קורה זה רק מועיל מדרבנן וא"כ ודאי שהמקום מתחת הקורה הוא ישאר רה"ר וא"כ זה פרוץ למקום האסור. וע"ש שדן בשם חתנו הגר"ש ברזם שרש"י הקשה למ"ד שקורה מועיל מדאורייתא. והוא דחוק מאוד שהרי בפשוטו למסקנא אין כזה מ"ד.

עוד קשה שלגבי קורה לכו"ע אומרים אתו רבים ומבטלי מחיצתא. ויתכן שרש"י הקשה בפתוח לכרמלית. אמנם עדיין הרי תוך המבוי זה רה"י מדאורייתא וכאן זה רק רה"י מדרבנן, ודעת הרשב"א (בדף צ"ד.) שלכזה מקום לא עוזר היתר מבוי.

והנה לכאורה יש להקשות עוד שגם אם מדובר בכרמלית אבל יש כאן רק מחיצה אחת והרי צריך ד' מחיצות. אמנם יתכן שאפשר לומר לבוד מכתלי המבוי למקום היורד וכמו שאומרים לבוד לגוד אסיק[[55]](#footnote-55), ולכן הוקשה לרש"י שנאמר לבוד באופן שזה פתוח לכרמלית[[56]](#footnote-56).

ובעיקר הקושיא יש לדון שכיון שביחס לבפנים מתייחס ד' מחיצות וביחס לבחוץ לא מתייחס, כה"ג אין חיסרון של פרוץ למקום האסור. וצ"ע.

## בקושיית הראשונים שנימא לבוד על הקורה

### תירוץ התוס' שלא אומרים לבוד בדבר ממשי

יג] עיין בראשונים שהקשו שכל תשובת רש"י היא למה אין לבוד מהיורד של הקורה, אבל עדיין קשה למה לא נימא לבוד על עיקר הקורה שכאילו חודה החיצון צמוד לכתלי המבוי.

ועיין רשב"א שהביא בשם תוס' ליישב שלא שייך לומר לבוד רק אם יש אויר, אבל כל שיש שם דבר ממשי לא שייך לומר על זה לבוד. ולפי"ז בלחי שמועיל לבוד אם יהיה לחי פסול ביניהם בזה לא יועיל לבוד.

### קושיית הרשב"א ע"ז מדברי רב אשי ותירוצי הראשונים

יד] ועיין ברשב"א שהקשה על תירוץ זה, דהא רב אשי מעמיד בשתי יתדות עקומות וא"כ יש כאן יתד שמפריע שלא נימא לבוד. ועיין ריטב"א שכתב ליישב שהקורה עמדה מעל היתד. ובחידושי הר"ן כתב שאומרים קודם חבוט ואחרי זה לבוד א"כ אין שם שום יתד שמפסיק בינו לכותל.

ובפשוטו הרשב"א למד כמבואר בעבודת הקודש (ש"א סימן ז' הלכה ל"ט) שהיתד היה צמוד לקיר ועלה כמין ד' וממילא גם כשמורידים את הקורה עד כנגד הכותל יש שם יתד. אמנם הר"ן והריטב"א למדו שהיתד היה תקוע תוך הכותל מלמעלה וא"כ ודאי דיש ליישב כהר"ן. רק דהריטב"א למד שעושים קודם לבוד ואחרי זה חבוט, ולכן לא ניחא ליה בתירוץ הר"ן. ודו"ק.

והנה בעיקר התירוץ הנ"ל של הרשב"א בשם תוס' לא הבנתי, דהרי כנגד היתד לא צריך לבוד ולגבי מה שחסר אין מה שמפריע. וצ"ע.

## בביאור תירוצו של רב אשי

### האם קושיית הגמ' היא גם לרב חסדא

טו] הגמ' שואלת מהברייתא שהיתה קורתו משוכה או תלויה שזה מועיל כל שיש שיעור לבוד, והגמ' הבינה שמשוכה זה מבחוץ. והנה משמעות הגמ' שלרב חסדא א"ש. ועיין תו"י שכתבו שגם לרב חסדא זה קשה. ולכאורה כוונתו לדברי המתיר [אמנם לחזו"א דלעיל (אות ב') לכו"ע לא עוזר בהפסק אויר].

ועיין חידושי הר"ן שכתב ליישב שכל מה שלא עוזר חודו הפנימי היינו כי בני רה"ר לא רואים את זה, אבל כאן שזה נפרד מהמבוי שבני רה"ר רואים את זה, גם חודו הפנימי יכול להועיל כל שזה פחות מג"ט. ומבואר בר"ן שללא החיסרון של רבא אין דין שיהיה צמוד ועוזר לבוד. ולפ"ז בלחי יועיל ודלא כהחזו"א (דלעיל אות ב' וג') שנקט שאין צד שיועיל אם זה לא צמוד במציאות.

### ביאור שינויא דרב אשי ויסוד הגר"ח

טז] והגמ' עונה שהכוונה ששניהם זה בפנים והחידוש הוא שעוזר לבוד בשני צדדים. ורב אשי אומר כגון שנעץ שתי יתדות עקומות על שני כתלי מבוי שאין בגובהן ג' ואין בעקמימותן ג' מהו דתימא או לבוד אמרינן או חבוט אמרינן לבוד וחבוט לא אמרינן קמ"ל. ומבואר בגמ' שצריך להגיע לשתי הלכות.

והנה המהרש"ל צייר ברש"י שמדובר שהיתד היה באלכסון. אמנם הראשונים העמידו שזה כמין ד'.

והנה יש מקום לדון שכוונת הגמ' שהאלכסון הוא פחות מג'. אמנם עיין רשב"א וריטב"א ור"ן שתמהו על זה שא"כ לא צריך להגיע לחבוט אלא אפשר לומר לבוד לבד. ועיין מאירי שדן שכוונת הגמ' שתי לבוד אחד להוריד ואחד למשוך ובאמת שניהם זה לבוד. אמנם הראשונים כולם נקטו שזה הלכה של חבוט.

ועיין חידושי הגר"ח (פ"ה מסוכה הכ"א) שכתב לבאר שדין לבוד זה רק מחבר, אבל לגבי היתר קורה צריך קורה מונחת על כתלי מבוי ולזה לא עוזר לבוד, ורק הלכה של חבוט עוזר. ולפי"ז גם אם האלכסון פחות מג' צריך להגיע לשתי הלכות.

### בדברי הראשונים דמיירי כשהאלכסון הוא יותר מג'

יז] ועיין גאון יעקב שהקשה עוד שא"כ למה הגמ' לא אומרת שמדובר ביתדות פחות מג', ומהא דהגמ' אמרה שאין בעקמומיתן ג' ואין ברוחבן ג' משמע שהיתדות היו יותר מג', דהיינו או שזה אלכסון יותר מג' או שהצורה של היתדות היא כמין ד' והאורך והרוחב הן יותר מג'.

אמנם עיין רשב"א ור"ן שביארו שמדובר שהאלכסון הוא יותר מג', ואפ"ה זה מועיל מצד שהרוחב והגובה לבד כל אחד הוא פחות מג' וממילא אפשר לומר לבוד וחבוט.

### האם אומרים קודם חבוט או קודם לבוד

יח] והנה האופן שזה חל, ברשב"א ובר"ן מבואר שאומרים קודם כל חבוט ואז כיון שזה קרוב פחות מג' אומרים לבוד. ובפשוטו מה שנקטו שאומרים קודם כל חבוט זה מצד שלא אומרים לבוד לאויר, ואפילו אם יש שם יתד אבל כיון שבו אין טפח לכאורה השיעור לבוד לא יחול על יותר מכפי היתד, ורק לאחר שאומרים חבוט דיש כאן כותל שייך לומר לבוד. ולפי"ז מבואר שאומרים לבוד מקורת חבוט.

אמנם בריטב"א מבואר שאומרים קודם לבוד ואחרי זה חבוט. ועיין גאון יעקב שביאר שהריטב"א נקט שלא אומרים חבוט לאויר, ולכן כתב קודם לבוד[[57]](#footnote-57). וצ"ל שהלבוד הוא ליתד.

### בד' התוס' והרשב"א דבסוגיין לא מהני חבוט יותר מג' כיון דבעינן ע"ג מבוי

יט] והנה עיין ראשונים שהקשו שהרי מבואר בגמ' בסוכה (דף כ"ב.) דיש דין חבוט עד גובה עשרים, וא"כ למה כאן אומרים חבוט רק עד ג'. וכתבו התוס' והרשב"א דכיון שקורה משום היכר לכן זה לא מועיל אלא א"כ זה על גבי המבוי בעצמו, ובשיעור לבוד זה נחשב על גבי המבוי בעצמו. ויש לדון האם הכוונה דיש דין חבוט עד ג' וחבוט יותר מג', או שמצד חבוט אין הבדל רק שכאן לא שייך לומר חבוט אלא עד ג' שזה שיעור שעוד יש היכר. וצ"ע.

והנה לפי"ז מבואר שקורה שעומדת מעל כותלי המבוי יותר מג' זה לא מועיל. וכן הוא ברשב"א לעיל ג'. ולקמן י'. (ד"ה אלא אמר אביי) וכן הוא ברא"ש (סימן י"ב) בשם הראב"ד. וצ"ע מה הגמ' שואלת שנימא חבוט רמי גם ביותר מג"ט הרי יש דין קורה מונחת על כתלי מבוי וכן צ"ע על הרמב"ם שנקט שגם ביותר מג"ט אומרים חבוט רמי וצ"ע

### קושיית המהרש"א ותירוץ הרש"ש

כ] והנה עיין מהרש"א שהקשה מנ"ל לגמ' לחדש שאומרים גם לבוד וגם חבוט, ולמה הגמ' לא מעמידה שמשוכה הכוונה שזה תוך ג' ברוחב ותלויה הכוונה שזה מעל הכותל בגובה פחות מג' וכה"ג זה מועיל מצד חבוט, אבל באמת שניהם ביחד לא אומרים.

ועיין רש"ש שתירץ שכה"ג לא צריך להגיע לחבוט אלא תיפו"ל מצד לבוד כמבואר בראשונים, ורק כיון שיש באלכסון יותר מג' לכן צריך להגיע לחבוט ולבוד.

### מהלכים אחרים בסוגיין למה החבוט לא מהני ביותר מג'

כא] אמנם מצאנו בראשונים ישובים אחרים למה לא עוזר כאן חבוט אם זה יותר גבוה מג': הריטב"א כתב שכיון שהקורה כאן זה קורה של לבוד כה"ג חבוט לא עוזר אלא תוך ג', דהיינו שכאן אין הלבוד רק להצמיד את הקורה למבוי אלא זה כאילו יש קורה גם על השטח שעד הכותל, ובקורה כזו לא אומרים חבוט אלא אם זה תוך ג' שאז יותר קל לומר חבוט. ולפי"ז אם הקורה תעמוד מעל הכותל באמת גם אם זה יהיה למעלה מג' זה יועיל.

ובר"ן כתב שכיון שהיתדות הם פחות מטפח בהם לא שייך לומר חבוט רמי, וכיון שהקורה עומדת עליהם לא שייך לומר חבוט רמי אם בהם אין חבוט רמי, ורק אם זה פחות מג' אפשר לומר חבוט גם בכה"ג. והוא כנ"ל שיש הלכה מיוחדת של חבוט בפחות מג'.

ובחידושי הגר"ח (פ"ה מסוכה הכ"א בד"ה אלא) כתב שלבוד לא עוזר מחבוט מכיון שזה לא משהו מציאותי וכנ"ל מרש"י, ולכן העמיד הגר"ח שמדובר שאין באלכסון ג' וכנ"ל, וחידש שלא עוזר לבוד לחוד כיון שיש דין קורה מונחת על כתלי מבוי ולזה מועיל לבוד אלא רק חבוט, וא"ש שצריך להגיע לשתי ההלכות. ולדבריו לכאורה אם זה יהיה מונח מעל גבי הכותל זה יעזור אפילו יותר מג'.

והנה לביאורים אלו מיושבת קושיית המהרש"א למה הגמ' לא אמרה שמדובר שזה מעל הכותל ובפחות מג', שאז באמת מועיל גם ביותר מג'.

## בנידון האם אומרים שתי הלכות

### יסוד הר"ן דלא אמרינן גו"א ודופן עקומה וביאור רעק"א בדברי הר"ן

כב] עיין שו"ת רעק"א (סימן י"ב) שהביא מהר"ן בסוכה שכתב שלא אומרים גוד אסיק ודופן עקומה. עוד כתב שלמ"ד שלא אומרים לבוד באמצע אלא מהצד דלכאורה עדיין יש לדון שנימא דופן עקומה וממילא הלבוד זה כמו מהצד, וכתב שלא אומרים דופן עקומה ולבוד.

ועיין רעק"א שכתב שלכאורה יסוד דברי הר"ן הוא שלא אומרים שתי הלכות. ולפי"ז גם למ"ד שאומרים לבוד באמצע, אם יהיה סכך פסול לפניו דכה"ג צריך להגיע לדופן עקומה זה לא יועיל כיון שזה שתי הלכות לבוד ודופן עקומה. אמנם כתב רעק"א לחלק שכל סברת הר"ן היא במקום שאי אפשר לומר הלכה אחת רק אחרי שאמרנו הלכה אחרת, אבל באופן שכל הלכה עומדת לעצמה בזה אין חיסרון. ולכן רק בגו"א ודופן עקומה שצריך לומר קודם גו"א ורק אחרי זה אפשר דופן עקומה זה לא מועיל, וכן אם אין לבוד באמצע א"כ צריכים לומר קודם דופן עקומה שזה לא יהיה באמצע ואז אפשר לומר לבוד, בזה לא מועיל, אבל אם יש לבוד באמצע שבזה אפשר לומר לבוד לפני הדופן עקומה בזה אין חיסרון.

וע"ש שכתב שלפי"ד הר"ן אין לומר גו"א ולבוד כיון שכל הלבוד הוא רק לאחר שאומרים גו"א, ותמה בזה על האחרונים (ששתקו על דברי השו"ע סימן תר"ל סעיף ט' שכתב שמועיל גו"א ולבוד, ולא העירו שזה לא מתיישב לדברי הר"ן הנ"ל).

### הוכחת רעק"א מסוגיין ליסוד הר"ן, ומבואר שלמד בסוגיין כהגר"ח

כג] וע"ש שכתב דיש ראיה לזה מסוגיין, דהנה הקשו התוס' למה אם זה גבוה יותר מג' לא אמרינן חבוט. עוד הקשה המהרש"א למה הגמ' לא מעמידה שתלויה זה חבוט לבד. וישב רעק"א את ב' הקושיות ע"פ הנ"ל, שהטעם שאם זה היה גבוה יותר מג' זה לא היה עוזר זה מצד שזה שתי הלכות, שקודם צריך לומר חבוט ורק אחרי זה לבוד, ולכן צריך שזה יהיה תוך ג'. ולפי"ז אם זה מעל הכותל כה"ג זה עוזר גם אם זה יותר מג', ומיושב קושיית המהרש"א שהגמ' לא העמידה בחבוט לבד, מצד שכה"ג גם ביותר מג' זה יעזור. עכ"ד.

והנה האחרונים [עיין חזו"א (סימן ע"ז סק"ז) קה"י (סימן ב' וסוכה סימן ד') וזכרון שמואל (סימן כ"ו)] תמהו עליו שהרי הראשונים העמידו שמדובר שהאלכסון הוא יותר מג' ובהכרח שאומרים קודם חבוט ואחרי זה לבוד. וכתבו (הקה"י והזכרון שמואל) שבהכרח שרעק"א למד שמדובר כמבואר בגר"ח שהאלכסון הוא פחות מג' ונקט שאפ"ה צריך להגיע לחבוט כיון שלבוד זה לא מגדיר קורה מונחת ע"ג המבוי וכנ"ל מהגר"ח, ולכן אפשר לומר כל הלכה בנפרד, דהלבוד עוזר קודם החבוט שזה תוך ג' והחבוט עוזר גם ללא הלבוד.

ובלשון רעק"א בספר הליקוטים ברמב"ם (פ"ה מסוכה הכ"א) נראה שנקט שבאמת בסוגיין זה שני סוגי לבוד ואין הכוונה חבוט, ועל דרך המאירי הנ"ל [ולפי"ז באמת מדובר בפחות מג' וזה מועיל רק מדין לבוד ול"ה שתי הלכות, והגמ' רק ביטאה בלשונה שהלבוד פה מועיל גם כלפי לקרב וגם כלפי להוריד, אבל לעולם זה רק חד לבוד באלכסון. מהרב שליט"א בע"פ].

### קושיות האחרונים על הבנת רעק"א בר"ן שלא אומרים שתי הלכות

כד] והנה בעיקר יסודו שלא אומרים שתי הלכות, עיין חזו"א (סימן ע"ז סק"ז) שהקשה מהגמ' שבת ט'. שבתקרה פחות מד' אומרים לבוד ופי תקרה. אמנם יש לחלק דשם מה שיורד זה הפי תקרה לבד (שהיא ממשית) וזה רק נוצר על ידי הלכה, וכל דברי רעק"א הם כגון בגו"א ודו"ע שצריך את כל ההלכה של הגו"א לומר דו"ע (והדו"ע נמשך מהגו"א עצמו), וכן דו"ע ולבוד שכל הלבוד זה מחמת שלצידו יש דין דופן עקומה, וכן גו"א ולבוד שהלבוד הוא מהמציאות של ההלכה.

ועיין או"ש (פ"ה מסוכה הי"ד) שהקשה מהגמ' בסוכה דט"ז שלר' יוסי שמועיל מחיצה תלויה עוזר הסמיך הדופן לסכך פחות מג' ועל ידי זה יש עשר ואומרים גוד אחית, ומבואר שמועיל שתי הלכות. ולהנ"ל יתכן שכאן מהני משום שמושכים את קצה המחיצה שהוא רק נוצר למחיצה על ידי הלבוד. וכל זה דוחק.

עוד הקשה החזו"א מהדין המבואר בגמ' בדף ט"ז: שעוזר עומד מרובה שנוצר ממחיצה של לבוד. אמנם יתכן שעומד מרובה אין הגדר שזה כאילו נמשך אלא שבגדרי מחיצות מספיק שרוב הרשות גדורה, ובזה אין את החיסרון של שתי הלכות.

אמנם בפשוטו כל זה דוחק. ועוד צ"ע מהר"ן בסוגיין שמבואר להדיא שמועיל שתי הלכות, דהעמיד את רב אשי כדברי הרשב"א דהאלכסון הוא יותר מג' ולכן צריך להגיע לחבוט ולבוד.

### מהלך אחר בדברי הר"ן שהחיסרון הוא רק כלפי דופן עקומה

כה] ובהכרח צ"ל בדעת הר"ן כמו שביאר העמק ברכה (סוכה אות ז') ובקה"י (סו"ס ב') שדברי הר"ן זה סברא מיוחדת בדופן עקומה שצריך דופן מציאותית ולא מועיל מגוד אסיק לומר דופן עקומה. וכן לבוד באמצע לא מהני ליה דופן עקומה משום שהדין דופן עקומה לא מפקיע שם של באמצע ע"ש [ובקה"י סוכה סימן ד']. ולפ"ז גוד אסיק ולבוד ודאי שזה לא חיסרון (ומיושבת קושיית רעק"א מהא דקי"ל בסימן תר"ל סעיף ט' דמהני גו"א ולבוד). אמנם לבוד ודופן עקומה יתכן שזה חיסרון. והמ"ב (סימן תרל"ב סק"ד) היקל בזה. ויתכן שלבוד זה כמו סתימת מציאותית וזה עדיף מגוד אסיק.

#### זמן קיץ פ"ג

שיעור מספר 29 – ו' אייר פ"ג

# בדין לחי הנראה מבחוץ

## ביסוד הדין נראה מבחוץ

### יסוד הגריעותא בנראה מבחוץ

א] מבואר בגמ' שנחלקו האמוראים האם לחי שנראה מבחוץ מועיל, ומבואר שנראה מבפנים ודאי עוזר. ועיין **ריו"נ** שכתב שבנראה מבפנים דיש היכר לבני המבוי זה ודאי מועיל, ובנראה מבחוץ שיש היכר רק לבני רה"ר בזה נחלקו האם זה מועיל. ומשמעות הדברים שהסברא שזה לא יועיל היא משום שההיכר צריך להיות לבני המבוי.

ועיין **תו"ח** שהקשה שהרי לחד לישנא בגמ' בדף ח': ר' יוחנן ס"ל שמותר להשתמש מתחת הקורה מצד שההיכר לבני רה"ר, ואפ"ה כאן הוא נקט שלא מועיל נראה מבחוץ, ומבואר שיש כאן עוד חיסרון ולא רק מצד ההיכר.

ועיין **גאו"י** שביאר דזה ודאי שבלחי יסוד ההיכר זה מצד המחיצה שבו, וממילא יש כאן סברא שכל שהוא לא גודר בפועל אין לו מעלת מחיצה כלל, שכל המושג מחיצה היא שזה מתחיל לגדור ברשות, וממילא אפילו שמצד ההיכר לא חסר אבל חסר כאן בעיקר מציאות הלחי. וצ"ע מה שריו"נ ביאר שבפנים זה מועיל מצד ההיכר לבני המבוי ומשמע שזה המעלה על בחוץ, והרי לכאורה לא זהו יסוד ההבדל.

### הביאור בהא דמהני נראה מבחוץ

ב] והנה בפשוטו למ"ד שמועיל נראה מבחוץ נתחדש כאן חידוש שלחי יכול להועיל אפילו שהוא לא גודר כלל ברשות. ועיין **חזו"א** (סימן ס"ז סק"ה במוסגר) שביאר שבמחיצה יש שני דברים, אחד זה למנוע רגל רבים ואחד זה להכיר את המקום למיוחד סביבותיו, ומה שמועיל נראה מבחוץ זה מצד שיש לו את החלק שהוא מראה שזה תוחם המקום, וזהו יסוד החידוש בדין נראה מבחוץ [א"ה: כן הוסיף החזו"א לבאר בסק"ח]. והנה יש כאן עוד חידוש שבמציאות זה תוחם ומראה שכאן הוא סוף הרשות.

### ![](data:image/png;base64...)לחי הנמצא בחלק החיצוני של עובי הכותל האם נחשב נראה מבפנים

ג] והנה בכל **הראשונים** מבואר ששיקוע בראש הכותל שנראה מבפנים [ציור 1] זה נחשב נראה מבחוץ. אמנם **הב"י** נקט שזה נחשב נראה מבפנים, וכן משמע **בתורי"ד**. ולכאורה סברתם שכיון שתוך המבוי רואים את השיקוע זה נראה מבפנים. אמנם להנ"ל שיסוד החיסרון הוא שאין כאן גדירה א"כ לכאורה ודאי שגם בזה יש את החיסרון. ומשמע שהם נקטו שכו"ע מודים שמצד גדר לחי מועיל מה שזה מסמן מבחוץ, ורק שיש חסרון שצריך היכר בפנים וממילא יש לדון שכאן זה עדיף. וצ"ע.

## מהו נראה מבחוץ

### ביאור ב' הציורים של רש"י ובמה חלקו התוס' והרא"ש על רש"י

![](data:image/png;base64...)ד] מבואר בגמ' להלכה שמועיל נראה מבחוץ. ועיין **תוס' ורא"ש** שהביאו דברש"י ביאר בשני אופנים, והסכימו עם אופן אחד וחלקו על אופן אחד. והנה רוב **האחרונים** למדו שאופן אחד זה שהלחי ממשיך בעובי הכותל מבפנים [ציור 2], ובזה תוס' חלקו שהרי נגד חלל המבוי לא רואים את הלחי. ואופן שני הוא שהלחי נמצא בעובי החיצוני של הכותל וממילא בחוץ רואים שיש כאן דבר שהוא לא נראה כחלק מהקיר אלא כלחי [ציור 1].

![](data:image/png;base64...)אמנם **הב"י** ביאר שאופן אחד זה כמין ת' [ציור 3], ובזה תוס' חלקו על רש"י. ואופן אחר זה שהכותל מתקצר ושיקעו כלפי חוץ [ציור 2] ובזה הם מודים לרש"י. **והאחרונים** תמהו שאותו טענה שתוס' תמהו על רש"י בכמין ת' זה גם באופן שממשיך את הכותל בצידו הפנימי.

### השיטות למעשה בכמין תי"ו

ד] והנה לגבי כמין ת', **הב"ח** נקט שבזה לכו"ע זה לא מועיל. **ובקרבן נתנאל** (אות ב' וד') **ובשו"ת הרמ"א** (סימן ק"ז) נקטו שלכו"ע זה מועיל. **ובמהרש"א** וכן **בחזו"א** (סימן ס"ז סק"ד בסופו ועוד דוכתי) נקטו שזה תלוי במחלוקת רש"י ותוס', שלרש"י שמועיל גם אם הלחי ממשיך מבפנים ורק יש שיקוע בחוץ, וחזינן שההיכר לא צריך להיות דוקא מול המבוי, ממילא גם בכה"ג זה עוזר. משא"כ לתוס' שההיכר צריך להיות ניכר מרה"ר לעומדים מול המבוי, ממילא גם כה"ג זה לא עוזר.

### מהו האופן שמועיל כמין תי"ו

![](data:image/png;base64...)ה] והנה בעיקר הדבר האם מועיל כמין ת', עיין **חזו"א** (סימן ס"ז סק"ג ד') שהעמיד מחלוקת בינו לקרבן נתנאל, **דהקרבן נתנאל** נקט שהחלק שיוצא החוצה הוא הלחי [ציור 3 אות ב'], ובאמת החלק שנגד הכותל [אות א'] זה המשך הכותל. וכתב החזו"א שלפי"ז אם צריך סמכו עליו זה לא על החלק שכנגד הכותל שהוא הרי המשך של הכותל, אלא על החלק הנוסף. אמנם החזו"א חלק שלא יתכן שדבר שעומד מאחורי הכותל יחשב לחי, שהרי הכותל מפסיק בינו ללחי, והא דלרש"י מועיל אפילו שזה ממשיך עם הכותל [ציור 2], הביאור הוא שכיון שניכר השיקוע ממילא הלחי זה החלק שסמוך למבוי[[58]](#footnote-58). ולכן ביאר שהכוונה שדנים את ההמשך עם החלק שכנגד הכותל כלחי אחד, וממילא החלק שכנגד הכותל [ציור 3 אות א'] הוא הלחי, רק שאם אין לו המשך זה נראה כחלק מהכותל וזה לא מועיל, ועל ידי שיש לו המשך זה נראה כדבר לעצמו ולכן זה מועיל. וכתב שלפי"ז צריך סמכו גם על החלק הסמוך למבוי. וכן כתב נפק"מ לגבי ג' טפחים לר' יוסי, שלקרבן נתנאל צריך שיהיה ג"ט בחלק הבולט, אמנם לחזו"א הכל מצטרף. עוד כתב שלפי"ז לא יועיל אלא אם הוסיף את רגל התיו על הכותל ומאחורי הכותל, אבל לא שרק שם רגל הת' שבזה ודאי שחלק הכותל אינו חלק מהלחי [ציור 5].

ציור 5

והנה עיין **רשב"א ריטב"א ור"ן** שכתבו מפורש שמועיל כמין ת', וכן הוא **ברשב"א בעבודת הקודש** (שער א' הנ"ט וס"א), ובדבריו מבואר שנקט גם כרש"י שמועיל שהשיקוע מבחוץ. והנה בעבודת הקודש מפורש שמועיל אפילו לחי שעומד מאחורי הכותל וכקרבן נתנאל [ציור 5]. וכן מבואר ברשב"א בסוגיין שכתב שלא מועיל אם מניח את הלחי מאחורי הכותל באמצע הכותל יותר מג"ט מראש הכותל, והוכיח מהדין של נכנסים כותלי קטנה, ומבואר מפורש שגם אם יש סתם לחי מאחורי הכותל זה עוזר ורק באמצע הכותל ברחוק ג"ט זה לא עוזר [א"ה: בחידושים לא כתב הרשב"א שיעור ג"ט אלא כ"כ בעבוה"ק שם].

והנה כדבריו שעד ג"ט מועיל מבואר **בריטב"א** בסוגיין **ובבה"ל** (סימן שס"ה ס"ג ד"ה כגון) בשם **הפמ"ג**. אמנם **החזו"א** (סקי"ב) נקט שאם נכנס כל שהוא זה כבר לא מועיל שזה עושה סילוק וכנ"ל, ועיין לקמן (אותיות י' וי"א בביאור סוגיין להחזו"א).

### ביאור קושיית התוס' על רש"י מנכנסין כותלי קטנה

![](data:image/png;base64...)ו] והנה בעיקר שיטת רש"י שמועיל גם אם השיקוע מבחוץ הקשו **התוס'** דא"כ מה הגמ' עונה שמדובר בנכנסים כותלי קטנה בגדולה שלכן זה לא מועיל לקטנה, דלמה לא נימא שזה כמו שיקוע מבחוץ. וכוונתם כמו שביאר **הגאון יעקב** שנדון שהגיפופים זה עובי כתלי הקטנה וממילא כתלי הקטנה שממשיכים מעל זה הוא הלחי, דהיינו שיש כאן שיקוע מבחוץ [ציור 6] שכותל ב' המשך לכותל ג' והכותל א' זה הלחי. ותירצו **מהריצב"א** שכאן יש סיבה לראות שהגיפופים זה לא חלק מהכותל. ועיין **חזו"א** (סק"א ב') שהאריך בזה.

והנה **הראשונים** לא דנו כלל בקושיא זו, ובפשוטו ס"ל כמבואר **בגאון יעקב** שכה"ג שזה כלל לא כחלק מהכותל אלא זה רק כנגד סוף הכותל ודאי לא רואים את זה כחלק מהכותל וממילא ההמשך לא חשיב לחי.

## בביאור הדין לחי בחצר קטנה שנפרצה לגדולה לתוס'

### דברי המהרש"א שקושיית הגמ' בחצר קטנה היא משום שזה מועיל לגדולה

ז] והנה הגמ' שואלת שבחצר קטנה שנפרצה לגדולה שהקטנה אסורה למה שלא יעזור מדין נראה מבחוץ. ועיין **מהרש"א** שהקשה דלשיטת התוס' שלא מועיל אם השיקוע מבחוץ ה"ה לא יועיל כמין ת', וא"כ למה הגמ' שואלת שיהיה כאן נראה מבחוץ. ויישב שכיון שזה מועיל לחצר הגדולה זה מועיל גם לקטנה, דהיינו שיש כאן סברא שכיון שהלחי נחשב לחי להתיר הגדולה זה גם נחשב לחי להתיר הקטנה.

והנה באמת יתכן שיסוד ההיתר הוא שכיון שזה משמש כפתח לגדולה לכן זה גם משמש כפתח לקטנה. ועיין **רש"י** בסוגיין (ד"ה חצר קטנה שנפרצה לגדולה קטנה נמי תשתרי) וכן בדף ח'. (בד"ה בנראה מבחוץ ושוה מבפנים) שכתב כלשון הזה שכמו שזה פתח לגדולה כך זה פתח לקטנה. ועיין **תוס' בדף צ"ב.** (ד"ה גפנים) שכתבו לשון 'שמועיל לחי ופתח מבחוץ', ועיין **מהרש"ל** שם שעמד שיש כאן שני היתרים, לחי הנראה מבחוץ ופתח הנראה מבחוץ.

והנה בפשוטו הדבר צ"ב שאם יש כאן סברא חדשה שזה יועיל מצד שכיון שזה מועיל לצד אחד זה יועיל לצד השני, א"כ מה זה קשור לדין נראה מבחוץ. אמנם הביאור הוא כמו שביארנו לעיל (אותיות א' ב') שיסוד המחלוקת דנראה מבחוץ היא האם הגדירה צריכה לעמוד מול הרשות או לא, ואם היא צריכה לעמוד כנגד הרשות לא יעזור מיגו, דהרי למעשה זה לא נגד הרשות[[59]](#footnote-59). אמנם גם אם עוזר כשזה לא נגד הרשות אבל צריך שיהיה בזה סיבה להיחשב לחי שיש בו סימן של גדירה, ובזה ס"ל לתוס' שכמין ת' זה לא סימן של גדירה, ובזה חידש המהרש"א שעל ידי שזה משמש כלחי ופתח לגדולה ממילא יש כאן סיבה לראות את זה גם כדבר שמשמש כלחי לקטנה, ועד כמה שמועיל נראה מבחוץ זה מועיל.

### בפלוגתת הראב"ד ורבותינו הצרפתים ובדברי התוס' והראשונים בדף כ"ד:

ח] והנה בפשוטו עיקר סברת המהרש"א מבוארת בראשונים כאן, דעיין **רשב"א ור"ן** שהביאו **מהראב"ד** שדן האם עוזר לחי הנראה מבחוץ יותר מד"א, דהיינו שנקט שבתור לחי זה לא יכול להועיל רק שדן שיועיל מדין עומד מרובה העומד מבחוץ וכתב שאין כזה מושג, והוכיח מכל מבוי המפולש שהרי יש המשך של כתלים ברה"ר. והביאו הראשונים **מתוס'** שחלקו על הראב"ד ונקטו שבאמת מועיל יותר מד"א, רק שכל זה כאן שכיון שזה מועיל לגדולה זה מועיל לקטנה.

ועיין **תוס' בדף כ"ד:** (ד"ה ההיא) לגבי מבוי הפתוח לקרפף שכתבו שכיון שהלחי לא מועיל לרחבה כיון שזה קרפף ה"ה זה לא עוזר למבוי והשביל, וכן הוא בלשון **תור"פ** שם. והנה צ"ב סברת תוס' שרק ע"י מיגו מועיל, דהא כל נראה מבחוץ מועיל אף מבלי מיגו. ויש לבאר שס"ל כשיטתם כאן שלא מועיל כמין ת', ורק מדין מיגו זה עוזר וכנ"ל מהמהרש"א. וכן משמע בלשון התור"פ שם [שזה הסיבה שזה עוזר בגלל שיש מיגו].

**ובחזו"א** (סימן פ"ח סקי"א) ביאר דהנה **בראשונים** ביארו שזה היה יותר מד"א ולכן זה לא מועיל, ובזה חלקו התוס' ונקטו שזה מועיל יותר מד"א, אלא שכל זה מתי שיש מיגו אבל בפתוח לרה"ר שאין מיגו לא מועיל יותר מד"א, אבל פחות מזה ודאי עוזר [ואין זה במשמעות לשונם כלל שכל דבריהם על ד"א דוקא].

ויש מקום לבאר שעיקר סברת התוס' היא שצריך שזה יעשה לשם היתר וכל שזה נעשה מאיליו זה לא עוזר[[60]](#footnote-60), ורק שבזה נתחדש שעוזר מיגו להחשיב שזה נעשה לשם לחי, ובזה כתבו תוס' שכל שזה לא מתיר זה לא מועיל. ולפי"ז באופן שזה נעשה לשם לחי תמיד זה יעזור.

והנה לביאור המהרש"א מבואר כאן חידוש שאפילו שלחי כמין ת' לא עוזר אפ"ה מצד המיגו זה עוזר, ומבואר שהמיגו עוזר אף לדבר שמצד עצמו לא חשיב לחי. אמנם לשאר הביאורים לא מצינו חידוש זה, דביסוד הדין כמין ת' עוזר ורק יש כאן חיסרון מסוים שלכן זה לא אמור לעזור, ולזה עוזר המיגו, וזה ודאי פחות מחודש.

והנה בעיקר דברי התוס' הנ"ל יש כאן חידוש, שהרי בקרפף יש לזה שם פתח של הרחבה, רק שרבנן אמרו שזה מקום שיש בו איסור טלטול, ואפ"ה מבואר שכל שבפועל זה לא מתיר לא שייך לומר בזה מיגו.

### הא דבנכנסין כותלי קטנה לגדולה לא אמרינן מיגו

ט] והנה בסוגיין מבואר שאם נכנסים כתלי הקטנה בגדולה הגדולה מותרת והקטנה אסורה. וצ"ב עד כמה שיש מיגו שאם זה פתח לגדולה זה גם פתח לקטנה א"כ למה כאן זה אחרת. וצ"ל שהמיגו הוא רק סיבה לדון את הלחי כלחי לגבי הגדולה, וממילא זה גם מועיל לקטנה, אבל כל שלא שייך לדון את זה כלחי לגבי הקטנה זה ודאי לא עוזר. ועדיין צ"ב.

## ביאור הנימוקי הגרי"ב והחזו"א

### דברי הגרי"ב והחזו"א שבחצר קטנה וגדולה הלחי הוא כתלי הגדולה

![](data:image/png;base64...)![](data:image/png;base64...)י] והנה לפי המתבאר עד כאן מצאנו בדין לחי הנראה מבחוץ שתי דוגמאות: אחד בכמין ת', ואחד בשיקוע כלפי פנים או חוץ. והנה לגבי הדין שלא מועיל לחי במבוי אם זה יותר מד"א, בפשוטו בלחי כמין ת' השיעור הוא בקו היוצא [ציור 3 דופן ב], ובלחי של שיקוע שזה הדין של לחי המושך מבואר בגמ' שזה באורך הלחי [ציור 4 דופן ג']. והנה אם נדון לגבי רוחב הלחי כגון בפס שצריך ד"ט או לר' יוסי שצריך ג"ט, בכמין ת' זה ביוצא של הת', ובשיקוע זה ברוחב החלק הבולט [ציור 4 דופן א'] ולא בחלק השיקוע. וכן הוא בפשוטו לשיטת רש"י שמועיל כמין ת'.

![](data:image/png;base64...)אמנם עיין **נימוקי הגרי"ב** על המהרש"א וכן **בחזו"א** (בכל הסוגיא ובפרט סקי"א) וכן הוא **בק"נ** (ס"ק ת') שנקטו שלתוס' שלא מועיל כמין ת' הא דמועיל בחצר קטנה שנפרצה לגדולה הכוונה שדנים את הגיפופים של הגדולה כעובי כותל הקטנה, וממילא כתלי הגדולה נחשבים כלחי וכדין נראה מבחוץ על ידי שיקוע [ציור 7, דהיינו הב' זה עובי של הג' והוא השיקוע, והא' זה הלחי המושך]. והנה יש כאן חידוש לדון את הגיפופים כהמשך עובי כותל הקטנה. אמנם הרי בתוס' הקשו כן על רש"י וחזינן שפשיטא להו שזה כך. ולפי"ז באמת יש לדון שיש כאן לחי מצד כתלי הגדולה וכמו לחי הנראה מבחוץ של שיקוע.

### חידוש החזו"א שהלחי הוא השיקוע

יא] והנה בפשוטו לפי"ז הלחי זה באמת כתלי הגדולה וכדחזינן בגמ' בלחי המושך שאם הוא ד"א יש כאן חסרון. והנה לפ"ז בדין ד"ט בחצר או ג"ט לר' יוסי יצטרכו שעובי כתלי הגדולה יהיו רחבים ברוחב הנ"ל, שהרי זה הלחי המתיר, ובפשוטו לא יעזור אורך הלחי כיון שהיסוד של המחיצה זה רוחבו ולא אורכו.

אמנם עיין **חזו"א** (סקי"א י"ב י"ד כ"ג, סימן ע' סקט"ז ועוד דוכתי) שכתב שבגמ' מוכח שבחצר קטנה שנפרצה לגדולה אם נראה מבחוץ עוזר זה מועיל לר' יוסי מצד שבגיפופים יש ג"ט, חזינן שמקום השיקוע הוא הלחי. והנה לפשטות הגמ' ששם זה מדין לחי כמין ת', א"כ אין זה קשור ללחי המושך. אמנם למה שביארו שגם כאן זה מצד לחי המושך א"כ צ"ע הגמ'. אלא כתב החזו"א שמזה מוכח שהלחי בנוי מהגימום, דהיינו שמה שיש רוחב הכותל ויש בו המשך של לחי זה גורם שהגימום יחשב כלחי, דהיינו שללא המושך זה עובי הכותל ואין כאן שום התחלת גידור, אבל על ידי הלחי שעומד עליו נוצר מצב שהוא כלחי. ולפי"ז כתב בסק"ו שמועיל מה שיש רוחב ד' בשיקוע [ציור 4 דופן ב'] ולא צריך בלחי הבולט [דהינו ציור 4 א'] [אמנם נקט שיועיל גם אם יהיה רוחב ד"ט בעובי הלחי [ציור 4 א'] אם יש כותל כנגדו. וצ"ב הטעם]. והנה לפי"ז מבואר חידוש שגם במושך יש חסרון שזה יותר מד"א אפילו שהוא לא המתיר (ר"ל שלא הכותל עצמו הוא המתיר) אלא שעל ידו נוצר הלחי (ר"ל השיקוע שהוא הלחי המתיר). עוד יש חידוש גדול לפי"ז ששייך גם בזה לומר שחודו החיצון גודר אפילו שהוא לא משמש כלחי. ולכאורה זה א"ש רק אם חודו החיצון זה מצד סברא שזה נטפל לבפנים [א"ה: עי' משנ"ת בזה בשיעור 26]. עוד נתחדש שיש מושג של לחי שבנוי רק מצורה של גדירה (היינו השיקוע וכנ"ל) ולא משהו מסויים.

ועיין **חזו"א** (סימן ע' סקט"ז) שכתב לדון האם בנראה מבחוץ חשיב לחי להעמיד עליו צורת הפתח. וכתב שזה תלוי ברש"י ותוס', שלרש"י שהגדר הוא שזה עצמו יש לו שם לחי ואפילו אם השיקוע מבחוץ, א"כ זה נחשב לחי. אבל לתוס' שאין זה הלחי אלא זה רק היכי תימצי ליצור שהגימום הוא הלחי כדחזינן בגמ' שצריך רוחב ג"ט לר' יוסי, א"כ לא יועיל להעמיד עליו צורת הפתח.

## בדין פס חצר יותר מד"ט

### האם פסי חצר בנראה מבחוץ מהני ברחב ד' אמות

יב] והנה עיין **חזו"א** (סימן ס"ז סק"ח) שכתב לדון האם מועיל פסי חצר בנראה מבחוץ כשזה יותר מד"א. והביא **דבתוס' בדף ט':** [הובא **בגליון הש"ס** לעיל ה:] כתבו בקושייתם על רש"י שיועיל כתלי הקטנה אפילו ביותר מד"א משום שבחצר מועיל אפילו יותר מד"א, ומבואר שזה מועיל אף בנראה מבחוץ.

אמנם בסימן פ"ח סקי"א למד מדברי **הראשונים** שנקטו שבכמין ת' לא מועיל אם זה יותר מד"א, והנה שם מדובר אפילו בחצר – עיין **ריטב"א ורשב"א כ"ה:** לגבי קרפף הפרוץ במילאו לחצר [והרי קרפף דינו כחצר], והנה **הריטב"א** (בדף ה':) הרי נקט שבחצר מועיל יותר מד"א ואפ"ה כאן נקט שלא מועיל, ובהכרח שיש סברא שכיון שזה רק נראה מבחוץ כל שזה שיעור מבוי חסר בכל החפצא של הלחי, ואין זה דומה לנראה מבפנים שיש כאן מחיצה בפועל [עיקר הסברא מבואר **בחזו"א** (סימן ס"ז סק"ח)]. אמנם בפשוטו אין הבדל בכמין ת' או בלחי המושך. **ובשונה הלכות** (סל"ב) כתב שבהכרח צריך לחלק ביניהם.

והנה החזו"א לשיטתו שנקט שחצר קטנה זה מדין שיקוע וכנ"ל, א"כ כתב שבסוגיין מוכח שבחצר אין חיסרון של יותר מד"א שהרי לגבי הגדולה הגיפופים זה כמו עובי הכותל וממילא כתלי הקטנה זה עובי הלחי וא"כ יש כאן לחי ד"א [ציור 7, כותל ב' זה עובי א' וכותל ג' זה הלחי המושך], וכן אם נימא שכתלי הגדולה זה הלחי של הקטנה הרי זה ד"א, אלא בהכרח שאין כזה חסרון.

והנה לדבריו בהכרח שהראשונים חילקו בין ד"א בחצר בכמין ת' לבין שיקוע, דהרי בכל גיפופים יש גם את השיקוע (ר"ל, וממילא מוכח בדין של חצר קטנה וגדולה שאין חיסרון של ד' אמות אפילו בנראה מבחוץ כמו שהוכיח החזו"א בסימן ס"ז סק"ח, וא"כ בהכרח הא דמבואר בראשונים בדף כ"ד: שיש חיסרון של ד' אמות היינו משום שבאופן של כמין תי"ו גרע, וכמו שחילק בשונה הלכות הנ"ל). אמנם אם נימא שבחצר קטנה אין שם הדין של שיקוע, א"כ יתכן שלתוס' שנקטו שמועיל יותר מד"א זה תמיד, ולראשונים שלא מועיל אף פעם לא מועיל.

### הסברא לחלוק על חידוש החזו"א שכתלי הגדולה הם לחי הקטנה

יג] אמנם צ"ב למה לא צדקו דברי החזו"א שבכל חצר קטנה שנפרצה לגדולה יש כאן גם לחי מצד השיקוע. ובפשוטו היה מקום לומר שכל שיש תורת לחי ללא החלק הבולט ממילא אין החלק הבולט בחלק מהכותל מגרע, וכל התוס' זה רק סברא שאפשר להשתמש אם זה ללחי. והוא חידוש.

אמנם לכאורה יש כאן תימה מסברא בדברי החזו"א, שכל מה שמצאנו שבלחי מבחוץ שייך לדון שזה לחי זה מצד שרואים אותו כמחלק בין מה שמחוץ לו לבין המבוי, אבל בחצר קטנה שנפרצה לגדולה שכל החלוקה הנצרכת זה מהקטנה לגדולה, בזה מה שייך לומר שכתלי הגדולה יהיה לחי לקטנה או שכתלי הקטנה יהיו לחי לגדולה.

ואם נימא שלא כדבריו, יורדת כל ראייתו שבחצר אין חסרון של ד"א. ולפי"ז יתכן שיש כאן מחלוקת ראשונים, ודעת **תוס'** שאין חסרון של ד"א וכדהביא **הרשב"א** משמם, ודעת **הראשונים** שיש חסרון. ומה שלקמן בדף כ"ד: זה לא מועיל זה מצד שכמין ת' לתוס' לא עוזר אלא מצד מיגו, אבל לא שזה חסרון מצד שזה יותר מד"א. וכן יותר משמעות **הראשונים** שם שכל מה שזה יכול להועיל זה רק מתי שיש את המיגו, ואם לא אז גם פחות מד"א לא מועיל, וא"ש הכל.

שיעור מספר 30 – ט' אייר פ"ג

# לחי הנראה מבחוץ [ב']

## צדדי הספק ביסוד הדין נראה מבחוץ

א] נתבאר בשיעור הקודם מדברי **הגאו"י** שיסוד הגריעותא דנראה מבחוץ היא משום שזה ודאי שבלחי יסוד ההיכר זה מצד המחיצה שבו, וממילא יש כאן סברא שכל שהוא לא גודר בפועל אין לו מעלת מחיצה כלל, שכל המושג מחיצה זה שזה מתחיל לגדור ברשות וממילא אפילו שמצד ההיכר לא חסר אבל חסר כאן בעיקר מציאות הלחי [ועי"ש עוד].

ובפשוטו למ"ד שמועיל נראה מבחוץ נתחדש כאן חידוש שלחי יכול להועיל אפילו שהוא לא גודר כלל ברשות. ועיין **חזו"א** (סימן ס"ז סק"ה במוסגר) שביאר שבמחיצה יש שני דברים, אחד זה למנוע רגל רבים ואחד זה להכיר את המקום למיוחד סביבותיו, ומה שמועיל נראה מבחוץ זה מצד שיש לו את החלק שהוא מראה שזה תוחם המקום, וזהו יסוד החידוש בדין נראה מבחוץ [א"ה: כן הוסיף החזו"א לבאר בסק"ח].

ב] והנה למה דנתחדש שמועיל לחי העומד מבחוץ וכדביאר החזו"א שזה תוחם את הרשות, יש לדון בגדר הדברים, דיתכן שודאי שמצד גדרי מחיצה אין זה מחיצה, רק שכיון שכל מה שרבנן הצריכו תיקון ברוח רביעית יסודו בתור היכר שהמקום חלוק לעצמו וממילא בתור היכר זה עוזר, ובאמת יש כאן תיקון שיסודו מדין היכר ולא מדין מחיצה. אמנם יתכן שבאמת יסוד הדין הוא שצריך מחיצה, רק שדבר שעומד כסימון הרשות יש לו שם מחיצה. וגם לצד זה יש לדון שזה סברא דאורייתא, ויש לדון שרק מדרבנן הגדירו שדבר שמסמן תחום הרשות נחשב כמחיצה על הרשות אבל מצד הגדרים דאורייתא ודאי שזה לא נחשב מחיצה. ויתכן עוד שגם אם מצד גדר מחיצת לחי מועיל דבר שהוא מוגדר כסימון על המקום וזהו יסוד הדין מחיצה שבזה (ולא צריך דוקא דבר המעמיד תחילת גדירה), אבל יתכן שכשהוא בחוץ הוא לא מצליח לסמן את הרשות, ודבר זה הוא קולא דרבנן שזה נחשב סימון אף כשהוא בחוץ. ויש לדון בצדדים אלו בכמה פרטי דינים בסוגיין וכדלקמן.

## המקומות דיש לדון בגדר הדין נראה מבחוץ

### בדברי הרא"ש בסוכה דנראה מבחוץ מהני רק בתור היכר

ג] והנה מבואר בגמ' סוכה דף י"ט. שלגבי דופן שלישית של סוכה שמועיל טפח מועיל נראה מבחוץ. ועיין **רא"ש** שם (סימן ל"ד) שתמה דהרי כל מה שנראה מבחוץ מועיל זה מצד היכר, אבל כאן שיש הלכה של מחיצה ודאי שזה לא יעזור. וכתב שאין לומר מיגו שזה מועיל לשבת מועיל לסוכה, שהרי מדרבנן לדאורייתא לא מועיל מיגו. עכ"ד.

ועיין **תורת רפאל** (סימן נ') **ובאבני נזר** (סימן רח"צ סק"ג) שהבינו בכוונת הרא"ש שבאמת נראה מבחוץ זה לא מועיל בתור מחיצה אלא מדין היכר. וע"ש שכתבו שלפי"ז לא עוזר לחי הנראה מבחוץ בעומד מאליו, שהרי מבואר בגמ' שכל מה שזה עוזר מצד שזה משום מחיצה.

אמנם עיין **אבני נזר** שכתב שדבר זה נסתר מהגמ' ט"ו. דמפורש שגם נראה מבחוץ מועיל בעומד מאליו לאביי. וכן מפורש **בתוס' בדף ה':** (ד"ה כותל בסופו), וכן הוא סתימת **השו"ע** שמועיל עומד מאליו בכל לחי ולא כתוב חילוק שזה רק בלחי הנראה מבפנים.

ובפשוטו מוכרח מזה כנ"ל שאפילו שהסיבה שזה מועיל זה מצד ההיכר שבדבר, אבל אין הגדר שבאמת התחדש שמועיל היכר בעלמא, אלא שגדר הדין מחיצה הנצרך הוא סימון של הרשות וזה מתקיים בלחי זה, וכתב הרא"ש שזה רק דין דרבנן וודאי זה לא דין דאורייתא.

ועיין **קה"י** (סוף סימן ד') שהביא **מהרא"ש** שביאר שבין הלחיים אסור מצד שיסודו מדין מחיצה משא"כ קורה שזה מדין היכר, וכתב שמכאן מוכח שלחי לא עוזר מדין היכר, וקשה מדין נראה מבחוץ שמבואר שמועיל היכר לחוד [א"ה: וכן הקשה האבנ"ז (סימן רח"צ סק"ג)]. ובפשוטו מוכח כנ"ל, שלא התחדש פה דין היכר כמו קורה, אלא התחדש כאן שגם מה שמבחוץ זה מסמן גדירה חשיב מחיצה.

### האם בפסי חצר מהני נראה מבחוץ

ד] והנה מבואר בגמ' שבחצר צריך פס ד'. ולפי"ז היה מקום לדון שלא עוזר נראה מבחוץ בפסי חצר כיון ששם חז"ל רצו גדירה בפועל ולכן צריך פס ד"ט ולא מספיק כל שהוא. ועיין **תוס' בדף ה':** (ד"ה אינו) שכתבו שלכן מועיל יותר מד"א בפסי חצר כיון שיסוד ההיתר בזה הוא שזה גודר בפועל.

אמנם הגמ' שואלת בחצר קטנה שנפרצה לגדולה שיועיל מדין נראה מבחוץ, ומבואר שזה מועיל גם בחצר [ראיה זו הובאה **בחזו"א** (סימן ע"ד סקי"ג)]. **ובקה"י** (סוף סימן ה') כתב להוכיח מזה שבחצר מועיל גם בתור היכר וגם בתור מחיצה. והנה בדברי השואל **ברעק"א** (סימן ל"ו) דן האם בפסי חצר צריך סמיכה, ונקט שבנראה מבחוץ ודאי צריך סמיכה והסתפק בפס רגיל, והוכיח מסוגיין שגם בזה צריך סמיכה דאל"כ שהגמ' תתרץ שלא סמכו עליו ולכן הגדולה מותרת והקטנה אסורה. **ורעק"א** תמה עליו דאדרבה כיון שלגמ' היה ברור שלא בעינן סמכו (בין בנראה מבפנים ובין בנראה מבחוץ) לכן היא לא תירצה כך. ובפשוטו דעת השואל שנראה מבחוץ שיסודו מדין היכר ודאי צריך סמכו, ורק הסתפק בפס רגיל. ודעת רעק"א שאין לחלק, והביאור כנ"ל שכאן ודאי התחדש שזה נחשב מחיצה ולא שזה מועיל כהיכר לבד, רק שבמבוי הגדירו חז"ל שהמתיר זה היכר המחיצה שבזה ולכן צריך סמכו, ובחצר הגדירו חז"ל שהמתיר זה השם מחיצה שבו ולכן לא צריך סמכו עליו מבעוד יום.

### בדברי הראב"ד דנראה מבחוץ היכר הויא מחיצה לא הויא

ה] והנה מבואר בגמ' שלחי יותר מד"א חשיב מבוי וזה לא עוזר. ועיין **רשב"א** שהביא **מהראב"ד** לדון שכמו שעוזר עומד מרובה אפילו שזה יותר מד"א ה"ה כאן יעזור אם זה שיעור עומד מרובה. ומשמעות הרשב"א שגדר הדין שמועיל עומד מבחוץ עניינו שנתחדש שכאילו זה תוך המבוי, וא"כ גם כאן נדון כאילו זה תוך המבוי וזה גודר את רוב המבוי [ומדוייק מלשון הרשב"א שלא היה צד שנדון שהרשות זה עד סוף הלחי ואם יש בסך הכל עומד מרובה זה עוזר, אלא משמע שכל שהנראה מבחוץ זה שיעור שכלפי פנים זה רוב זה מספיק]. וכתב הראב"ד שזה לא מועיל וביאר וז"ל: **דנהי דמה דנראה מבחוץ הוי היכר למבוי כאילו נראה מבפנים אבל לשויה ככותלי המבוי למהוי נמי כעומד מרובה על הפרוץ לא דהיכר הוי מחיצה לא הוי.** עכ"ל. והנה פשטות לשונו שכל מה שזה עוזר זה מצד דהוי היכר ולא הוי מחיצה כלל.

אמנם יתכן שכוונתו כסברת הרא"ש לגבי סוכה, שכל השם מחיצה שבו הוא בתור סימון של המקום אבל זה לא סוג מחיצה שגודר את המקום, והדין עומד מרובה יסודו ודאי בתור גידור המקום בפועל. ועיין בר"ן שכתב וז"ל **דנראה מבחוץ ושווה מבפנים נידון משום לחי אמרו משום מחיצה לא אמרו.** עכ"ל.

[והנה בעיקר נידונו משמע שנקט שהדין עומד מרובה זה שיעור במחיצה ולא שיסוד הדין שרוב המקום גדור, שאם יסוד הדין שרוב המקום גדור לכאורה בזה ודאי לא שייך שיחשב כאילו הרוב גדור, אלא בהכרח שזה שיעור במחיצה של עומד מרובה. וצ"ע].

### האם פסי חצר בנראה מבחוץ מהני ביותר מד' אמות

ו] והנה לגבי חצר מבואר **בתוס'** לעיל ה': (ד"ה אינו) שזה ודאי שמועיל גם אם זה יותר מד"א. ובדעת **רש"י** שם: **התור"פ** נקט שלא מועיל, **והריטב"א** שם נקט שזה מועיל.

ויש לעיין האם גם בנראה מבחוץ עוזר יותר מד"א. ועיין **תוס'** בסוגיין שנקטו שזה מועיל [וציינם **רעק"א** בגליון לעיל ה':]. והנה **הרשב"א** שנקט **שלראב"ד** שלא מועיל יותר מד"א זה גם בחצר וכדהעמיד שבחצר מדובר שהגיפופים פחות מד"א וחזינן שזה לא מועיל. אמנם יתכן שנקט שגם בעלמא בחצר לא מועיל. אמנם עיין **ריטב"א** **בדף כ"ה:** (סוד"ה מתקיף לה רב יוסף) לגבי קרפף הפרוץ לחצר שנקט שלא מועיל יותר מד' [אפילו דס"ל בדף ה': שמועיל פס יותר מד"א], ובהכרח שרק כלפי נראה מבחוץ זה לא מועיל. ובפשוטו מבואר שכאן זה עוזר רק משום היכר וכהתורת רפאל ולכן כאן זה כגדרי מבוי.

אמנם עיין **חזו"א** (סימן ס"ז סק"ח) שכתב לבאר דכאן אפילו שזה מתורת מחיצה אבל יסוד הדין מחיצה כאן זה מכח ההיכר של סימון הרשות, וכל שזה יותר מד"א ס"ל לראשונים שחסר בכל המציאות של הגידור כיון שזה נראה ככותל וממילא כאן ודאי שזה לא מועיל. ואין זה דומה לעומד מאליו שמצד מציאות הלחי זה אותו דבר רק שחסר בהיכר בפועל.

## המקורות האם מועילה נראה מבחוץ מדאורייתא ובדין חצר קטנה שנפרצה לגדולה בשאר דיני התורה

### האם נראה מבחוץ מהני מדאורייתא, בדברי התוס' והרא"ש בסוכה י"ט.

ז] והנה בעיקר הנידון האם הדין נראה מבחוץ מועיל מדאורייתא, הנה פשטות הגמ' בסוכה דף י"ט. שמועיל נראה מבחוץ לגבי סוכה. ועיין **תוס'** שם שהקשו שלגבי סוכה שצריך מחיצה טפח ודאי לא עוזר נראה מבחוץ, והוסיפו התוס' שאם מצד מיגו שמועיל לשבת, הרי לא משמע שמדובר רק על שבת. ועוד שמיגו לא מועיל לגבי מחיצה הנצרכת מדאורייתא. ועיין **מרומי שדה** שם שכתב שמדוייק שלגבי שבת זה מועיל מדאורייתא, דאל"כ יש את טענת הרא"ש שלא שייך מיגו מדרבנן לדאורייתא. אמנם הבאנו לעיל **דברא"ש** טען שזה רק מועיל בתור היכר ולא ביחס לסוכה, והוסיף שלא שייך לומר מיגו מדרבנן לדאורייתא, ומבואר שנקט שבאמת גם בשבת זה רק מועיל מדרבנן.

אמנם עיין **חזו"א** (סימן ע"ד סקי"ב) שכתב לדון שגם אם זה מועיל מדאורייתא, אבל זה רק עד כמה שאין דין שיעור, אבל במקום שנאמר דין שיעור שם ודאי הגדר שזה צריך לגדור בפנים. ולפי"ז כתב שכוונת הרא"ש שבסוכה הרי צריך שיעור ובזה ודאי שזה לא מועיל, ומה שדן שיועיל מיגו הכוונה שלגבי שבת הרי גם בחצר שצריך פס ד' או לר' יוסי שצריך ג"ט מועיל נראה מבחוץ וחזינן שגם במקום שיש דין שיעור מועיל נראה מבחוץ, ובזה כתב הרא"ש שזה ודאי רק מדרבנן אבל מדאורייתא זה לא נחשב שיש כאן שיעור ולכן לא שייך בזה מיגו.

והנה **הרמב"ם** (פי"ז משבת ה"ט) כתב שהזורק לתוך מקום שיש לחי זה עוזר לעשות רה"י, ולא כתב שזה רק בלחי שנראה מבפנים, וקצת משמע שזה בכל לחי דהיינו שזה מועיל גם מדאורייתא. וצ"ע.

### האם בשאר הדינים של חצר קטנה וגדולה צריך להעמיד בנכנסין

ח] והנה הגמ' בסוגיין שואלת בחצר קטנה שנפרצה לגדולה שקטנה אסורה שיועיל מצד נראה מבחוץ, והגמ' עונה בנכנסים כותלי קטנה לגדולה. והנה הגמ' מדברת לגבי שבת, אמנם משנה זו מובאת בגמ' לקמן (דף צ"ב:) גם לגבי צואה וכלאים ותפילה בציבור. ויש לדון האם האוקימתא של הגמ' כאן זה רק לגבי שבת או גם לגבי שאר דברים. ובפשוטו הוא תלוי בהנ"ל, שאם כל הדין מחיצה זה רק ביחס לתיקוני מבואות שזה דין היכר, א"כ לגבי שאר דברים ודאי שזה לא יועיל. אמנם אם יש כאן שם מחיצה א"כ יתכן שזה יעזור בכל המקומות. והנה גם אם יסודו דין מחיצה, אמנם אם נימא שזה רק מדרבנן א"כ לגבי נידונים דאורייתא זה לא יועיל, ובפשוטו הנידונים המבוארים עירובין בדף צ"ב: הם נידונים דאורייתא.

ועיין **מרומי שדה** בסוכה שם שכתב שסתימת הפוסקים לגבי ציבור בסימן נ"ה ולגבי צואה בסימן ע"ט שלא חילקו אם נכנסים או לא, משמע שכל סוגיין זה רק סברא לגבי שבת. אמנם **הגר"ז** (סימן נ"ה סעיף כ' וסימן ע"ט סעיף ז') באמת הביא את הגמ' של נכנסים גם לגבי צואה וציבור.

אמנם עיין **תוס' דף צ"ב.** (בד"ה גפנים) שכתבו לגבי כלאים שלמ"ד נראה מבחוץ עוזר מדובר בנכנסים כתלי קטנה בגדולה, ומבואר שזה גם לגבי כלאים ובפשוטו כאן זה נידון דאורייתא. ועיין **חזו"א** (כלאים סימן י"א סק"ח) שהביאם ומשמע שהסכים עימם. ועיין **דרך אמונה** (פ"ז מכלאים הי"ט בבה"ל בד"ה פסין בסופו) שהקשה שהרי **הרא"ש** כתב שנראה מבחוץ רק מועיל מדרבנן. וכתב שאולי לגבי כלאים שזה נידון של מראית העין זה עדיף. וצ"ע מהיכי תיתי לומר כך. **ובתוס"ר** שם משמע שגם לגבי צואה וציבור הביא את דברי התוס'. **ולחזו"א** הנ"ל שכל הרא"ש זה רק ביחס למקום דיש דין שיעור א"ש שאין סתירה מדברי התורא"ש לדברי הרא"ש בסוכה.

### הצעה מחודשת בדברי התוס' בדף צ"ב. שזה מועיל מדאורייתא מטעם מיגו

ט] והנה עיין שיעור הקודם שהבאנו **מתוס' בדף כ"ד:** שמה שמבואר בגמ' שעוזר נראה מבחוץ בחצר קטנה זה רק במקום שזה מועיל לגדולה אז זה מועיל לקטנה. והבאנו **מהמהרש"א** שהכוונה שזה באמת הסיבה שזה מועיל, אבל ללא זה אין לזה שם נראה מבחוץ. ולפי"ז יתכן שיסוד הדין נראה מבחוץ הוא סברא דאורייתא משום שיסוד הדין מחיצה לגבי שבת הוא הסימון שבזה, אמנם כל סוגי הלחי המבוארים בסוגיות הם רק מדרבנן כיון שמדאורייתא אין סיבה שזה ישמש כהיכר מחיצה (כיון שזה נמצא מבחוץ וזה לא עומד כסימון), אבל כאן שיש את הסברא של מיגו זה משמש כלחי מבחוץ גם מדאורייתא. אלא שצ"ב מהיכי תיתי לראשונים כך. ויתכן שזה ממשמעות הסוגיא בדף צ"ב שדימתה את כל דיני קטנה וגדולה ומשמע שמדובר באותו מקרה וחזינן שזה מועיל גם לגבי דאורייתא.

## בנכנסים כתלי קטנה לגדולה

י] הגמ' מעמידה בנכנסים כתלי קטנה בגדולה ולכן הגיפופים לא עוזרים לגבי הקטנה, ומבואר שאפ"ה זה עוזר לגבי הגדולה. וצ"ב למה לא נימא שהכתלים הנכנסים עושים סילוק מחיצות. ועיין **חזו"א** (סימן ס"ה סקמ"ה ציור א' ז') דמשמע שדן שכיון שמקום זה הוא מוקף מכח צדדיו, כדי שיהיה פס ד' וכדו' לא צריך דוקא שהפס יעמוד בצורה שאפשר להמשיך אותו בעצמו, אלא כל שהוא מעמיד גדירה על מקום מסויים מתייחסים כאילו הוא עומד שם וממילא הוא גודר את כל ההמשך. ובפשוטו זה יסוד דברי החזו"א שרה"י גודר.

\*\*\*

## בדין מבוי שרצפו בלחיים

יא] מבואר בגמ' שלחי שיותר מד"א יצא מתורת לחי וחשיב מבוי. ומבואר בגמ' שלכן מבוי שרצפו בלחיים ויש ביניהם שיעור לבוד והכל ביחד זה ד"א, אסור לטלטל בו, ולרבנן לבוד זה בג' ולרשב"ג זה בד'. והנה יש כאן חידוש גדול שאפילו שביחס לרוחב המבוי זה גודר פחות מד"א אפ"ה אין לו שם לחי.

והנה מבואר **ברש"י בדף ה':** (ד"ה ד' אמות) שאם הניח את הלחי לשם לחי מועיל גם יותר מד"א. אמנם כתבו **הראשונים** שכל זה בלחי שגודר לרוחב יותר מד"א, בזה כיון שזה מוסיף על הגדירה זה מועיל, אבל בלחי שעבה ד' כמו בסוגיין בזה לא עוזר אפילו בהניחו לשם לחי, וכן בכל לחי המושך.

### ביאור קושיית הגמ' לרש"י

יב] והנה הגמ' שואלת שזה יועיל מצד נראה מבחוץ, והגמ' עונה שר' יוחנן ס"ל שלא מועיל נראה מבחוץ. ובביאור קושיית הגמ', **רש"י** ביאר שהכוונה שסתם מעמידי לחי מושכים אותו קצת החוצה. ומבואר חידוש שכה"ג דנים שרק החלק הבולט הוא הלחי ולכן שייך לדון שהוא פחות מד"א. ועיין **חזו"א** (סימן ס"ז סקי"ד) שלאביי שחודו הפנימי מתיר יחול היתר כנגד סוף הכותל שאליו צמוד הלחי המושך, ולרבא יחול ההיתר עד כנגד סוף הלחי במקרה שיש כותל כנגדו [וכן בנראה מבחוץ לתוס'].

### בדברי התוס' והערות על דבריהם

ג] ועיין **תוס'** (ד"ה ולרשב"ג) שכתבו להקשות שלפי"ד רש"י שמדובר שהוא הוציא את הלחי מעט לחוץ, א"כ אין כאן נידון להתיר כנגד הלחי, והרי בכל הסוגיא לעיל משמע שמותר כנגד הלחי. ומבואר בתוס' שאפילו שלחי משום מחיצה אפ"ה זה לא מתיר באלכסון, וזה גרע מקורה שאם משום מחיצה מבואר בגמ' שזה היה עוזר. וכן הוא **בראשונים בדף י'.**.

והנה מבואר בתוס' שזה יכול להתיר בתוך המבוי. והקשה **המהרש"א** דהרי מבואר לעיל שלדברי המתיר אסור דהיינו שאם חודו החיצון גודר ממילא יש חיסרון שזה לא צמוד למבוי, דהיינו שדנים על החלק החיצון שרק הוא גודר וזה הרי רחוק [ועיין **חזו"א** (סימן ס"ז סקי"ז)]. ובפשוטו מבואר שבקורה אם חודו החיצון גודר זה רק חודו החיצון, אבל בלחי משום מחיצה בזה ודאי כל חלק הוא גודר, וממילא גם אמצע הלחי יש לו שם חודו החיצון, דהיינו ששייך לדון שהכל יחד גודר וממילא זה נוגע במבוי.

והנה צ"ע עוד שהרי זה מחוץ למבוי ובזה רבא אמר שזה לא עוזר. אמנם כבר כתבו **הראשונים** שבלחי אין הלכה שזה יהיה תוך המבוי, **וברשב"א** (עבודת הקודש שער א' סוף סימן ז' הלכה מ"ה) מבואר שגם אין הלכה שזה יהיה סמוך למבוי אלא עוזר לבוד.

### בפלוגתת רש"י ורבותיו

ד] והנה עיין **רש"י** שהביא בשם **רבותיו** שמבוי שרצפו בלחיים וזה ד"א, רק במקום הלחי אסור אבל המבוי לפנים מהלחי מותר, וביאר שזה מצד שמבפנים נראה כאן לחי. וצ"ב דהרי זה לחי ד"א. אמנם הביאור שכמו שאם זה בולט לחוץ דנים שהחלק הבולט הוא עומד לעצמו, כך כאן החלק הניכר בפנים שייך לדונו שהוא עומד לעצמו.

ועיין **קרן אורה** שלראשונים שאין חודו החיצון עוזר על יותר מד"ט, בהכרח דלא כרבותיו של רש"י, שהרי הגמ' אומרת ד"א ולפי רבותיו של רש"י מספיק ד"ט כדי שלא יועיל לבין הלחיים. עוד הקשה דבגמ' לקמן בלחי המושך מבואר שאם זה ד"א זה לא מתיר כלל ולא אומרים שזה יתיר כנגד חודו הפנימי. וצ"ל דשם שזה ממשיך בעובי הכותל לא שייך לדון את החלק הפנימי כדבר לעצמו וזה נחשב שגם הוא יש בו ד"א, ורק כאן שיש שיקוע זה מעמיד את סוף הלחי כדבר לעצמו וכמדוייק בלשון רש"י כשחלק עליהם.

והנה בדעת **רש"י** שכתב שזה לא מועיל יש לבאר בשני אופנים: או שכוונתו שאם חודו החיצון גודר ממילא חודו הפנימי באמת לא גודר [ולפ"ז בלחי המושך למ"ד חודו החיצון גודר זה רק אם יוצא פחות מג"ט]. וקצת משמע כן בלשונו שכתב שלר' יוחנן אינו גודר כלל, ומשמע דהכוונה כיון שס"ל חודו החיצון גודר. אמנם יתכן שודאי שחודו פנימי גם גודר, רק שנקט שגם ביחס לזה יש את החיסרון של ד"א וכנ"ל.

### בדברי הראשונים דהגמ' בדף י'. מיירי כשיש כותל כנגדו

ה] והנה הגמ' בדף י'. אומרת שלחי המושך פחות מד"א משתמש עד חודו הפנימי, ויותר מד' אמות הוי מבוי ואסור. והגמ' מדייקת מזה שחודו הפנימי מתיר. והקשו **הראשונים** מה הגמ' מדייקת שחודו הפנימי מתיר, הרי כאן זה פתוח כנגדו ומה שייך לומר שזה יחשב בכלל המבוי. ותירצו שמדובר שהכותל היה כנגד המבוי.

ועיין **שו"ע** (סימן שס"ג סי"ג) שכתב שמותר כנגד חודו הפנימי. ותמה **המג"א** (סקי"ג) שהרי קי"ל שחודו החיצון גודר. וכתב דהשו"ע מדבר שלא היה כותל כנגדו וכה"ג חודו הפנימי גודר. והנה מבואר שאפילו שקי"ל שחודו החיצון גודר, אבל מתי שהחיצון לא יכול לגדור אפ"ה גודר חודו הפנימי. וכן משמעות **הראשונים** שהקשו מה הגמ' מדייקת, ומשמע שכה"ג שאין כותל כנגדו אז גם אם בעלמא חודו החיצון גודר אבל כאן רק הפנימי גודר. אמנם לולא דבריהם היה אפשר לבאר את הגמ' שזה עצמו הדיוק שחודו הפנימי גודר מהא דמותר מחודו הפנימי, שאם חודו החיצון גודר הכל אסור [אמנם להלכה מבואר **במ"ב** (סימן שס"ג סקמ"ז) שקי"ל כרש"י שכל המבוי אסור, ומאידך קי"ל שחודו הפנימי גם גודר וכנ"ל].

והנה **הרשב"א** **בדף ח':** דייק שלחי מועיל גם מחוץ למבוי מהא דמבואר בסוגיין שלחי המושך מועיל. וצ"ב דלפי למה שהעמיד שיש כותל כנגדו א"כ זה תוך המבוי. אמנם הביאור שודאי שביחס להיתר הלחי דנים שזה חוץ למבוי דאל"כ זה לא מועיל, רק שההיתר חל על כל מקום הלחי כיון שחודו החיצון גודר כל שזה מגיע לגדור מקום שיש לו ג' מחיצות.

שיעור מספר 31 – י"ז אייר פ"ג

# בסוגיא דאתי אוירא

## האם החיסרון דאתי אוירא הוא גם ביחס למקום העומד

א] מבואר בגמ' עירובין י': דיש הלכה דאתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל ליה, דהיינו שגם במקום שלולא האויר משני הצדדים היה גדור כגון בעומד מרובה משני רוחות או בפרוץ כעומד, אפ"ה אם יש אויר משני הצדדים זה מבטל את כח הגדירה שבזה.

והנה יש לעיין האם זה רק הלכה ביחס לגדירה שצריכה להיעשות מכח העומד כלפי האויר שלידו, אבל ביחס למקום שלו עצמו ודאי הוא נשאר עומד בכוחו, או שכתוב כאן שזה סברא שאין לו תורת מחיצה גם כלפי המקום שהוא בעצמו עומד. והנה מסברא פשוטה ודאי שזה רק ביחס לגדור מקום אחר אבל לא ביחס למקום שלו עצמו.

### בהא דבקנה באמצע הפתח יש חיסרון של אתי אוירא

ב] והנה מבואר בגמ' שלא מועיל להניח קנה באמצע הפתח לחלק אותו לשנים, וביארו הראשונים שזה מצד אתי אוירא. ולכאורה כאן עד כמה שכלפי עצמו יש כאן גדירה ממילא יש כאן שני פתחים שכל אחד פחות מעשר, ומבואר לכאו' דאתי אוירא מגרע גם כלפי מקום העומד בעצמו. אמנם יתכן לדון שזה רק כאן שיש כאן פרצה עשרים והגדירה באה לחלק את הפתח לשנים, גם זה נחשב שזה בא לגדור ביחס למקום אחר, אבל במקום שכל הנידון יהיה כלפי המקום בעצמו בזה ודאי דהוא לא בטל.

### בהא דבפס ד' אין חיסרון של אתי אוירא

ג] והנה מבואר בגמ' שמבוי שרחב יותר מכ' אמה עושה לו פס באורך ד"א ומתיר. והנה מבואר שאם הוא יניח אותו לרוחב המבוי אפילו שזה שיעור ד"א היה על זה אתי אוירא. והקשה **החזו"א** (סימן ס"ט סק"ה) דלשיטות שאומרים אתי אוירא אפילו באויר שמחוץ לרשות, א"כ למה לא נימא שהאויר שבמבוי עד כותל מערבי והאויר שמחוץ למבוי יעשו אתי אוירא. וכתב ליישב שכל הדין אתי אוירא הוא רק עד כמה שבאים לגדור מקום אחר, אבל כאן שהנידון הוא לגדור כנגד הפס ממילא כיון שבשיעור מבוי זה שני מבואות זה סיבה שיועיל קורה או לחי במקומו ולא שייך בזה אתי אוירא. ומבואר דמעמיד החזו"א את הצד הנ"ל שאתי אוירא הוא חיסרון רק ביחס לגדור את האויר שלידו אבל אינו חיסרון כלפי העומד בעצמו. [אמנם יש לעיין שם בכל דברי החזו"א ויתכן כונתו שאם שני האוירים מחוץ לרשות בזה לא אומרים אתי אוירא אמנם לכאורא יסוד הסברא הוא כנ"ל שביחס לעצמו אין דין אתי אוירא וצ"ע שם]

### בהא דלגבי מע"ש אין חסרון של אתי אוירא

**הוספה:** ועיין חזו"א ק"ז סק"ח שהביא את תוס' שכתבו שדין פרצה ביורשלים זה לא לגבי מע"ש בחומת ירושלים וצ"ב החילוק ועיין שם שביאר שהיה רובו גדור אבל היה על זה אתי אוירא ולגבי מע,ש אין דין אתי אוירא וצ"ב עד כמה שנקט שזה דאוריתא ולכן לגבי שבת חיבים למה מע"ש זה אחרת ויש לבאר על פי הנ"ל שלגבי מע"ש שהרי יש קדושה לירושלים רק יש דין שיהיה מחיצה על רוב בזה זה נחשב נידון רק כלפי עצמו ולא כלפי לגדור המיעוט משא"כ לגבי שבת שם הרי צריך יצור רשות וזה רק ביחס להשפעה על הכל ודו"ק בזה

### למה הראשונים לא הקשו שיהיה אתי אוירא בעור העסלא שכולו עומד

ד] והנה **הראשונים** הקשו בעור האסלא דנימא אתי אוירא על האויר שבאמצע. וחידשו שבאויר שמחוץ לרשות לא אומרים אתי אוירא. וצ"ב למה לא הקשו שבכל עור העסלא גם אם זה טפח נימא אתי אוירא. ובפשוטו מבואר כנ"ל שכל הנידון של אתי אוירא זה רק ביחס למקום שבא לגדור מקום אחר, אבל ביחס לעצמו זה לא חיסרון.

אמנם יש לדחות שביחס לדבר בעצמו בזה ודאי יש את הסברא שאויר שמחוץ לרשות לא מבטל וזה היה פשוט לראשונים.

### למה בשתי מחיצות לר"י אין חיסרון של אתי אוירא

ה] והנה יש להקשות בהא דשתי מחיצות לר"י חשיב רה"י למה אין בזה אתי אוירא. והניחא אם באויר שחוץ לרשות אין אתי אוירא, אבל אם נימא שגם באויר שחוץ לרשות יש אתי אוירא א"כ צ"ב למה כאן אין חיסרון. ובפשוטו מוכח כנ"ל שביחס למקום המחיצות עצמם ודאי שאין דין אתי אוירא[[61]](#footnote-61).

אמנם יש לדון עוד, דהנה בכל רה"י שיש בה ד' מחיצות לא מצינו מי שהקשה דנימא אתי אוירא גם במקום שמחיצת דרום זה על ידי עומד מרובה. והביאור הוא כמבואר **בחזו"א** (סימן ס"ט סק"ט) שאם יש מחיצה במערב זה ודאי מסלק את האויר. ולפ"ז יש מקום לדון שזה עצמו ששתי מחיצות זה רה"י וזה כאילו גדור מד' צדדים זה כמו שיש כאן סילוק מחיצות[[62]](#footnote-62). ועיקר הסברא מבוארת בשלום יהודה במכתב **החזו"א** (עי' אותיות ט"ו וי"ז)[[63]](#footnote-63).

### בדברי התוס' והתו"י בהא דאין חיסרון של אתי אוירא בפשוטין

ו] והנה מבואר במשנה ריש פ"ב שבפסי ביראות יכול להיות פרצה עד עשר, ואם יש בין הקרנות יותר מעשר יכול להרבות בפשוטין שיהיה פרצה פחות מעשר. והקשו **התוס'** (י"ז: ד"ה וארבעה) למה לא נימא דאתי אוירא ויבטל את הפשוטין [ועיין **קרן אורה** (ד"ה תוס') **ושפת אמת** (בד"ה וד' פשוטין) שיצאו לדון שאם כל פרצת עשר זה דרבנן אפילו בפסי ביראות, א"כ לכן כאן הקילו]. ותירצו התוס' שזה רק חיסרון דרבנן וכאן הקילו [ועיין **חזו"א** (סימן קי"ב סק"ה) מה שדחק בכוונתם]. אמנם **בתו"י** כתבו לחלק דרק אם יש לזה פס אמה בזה הוא רק דרבנן, אבל בפחות מזה באמת זה לא עוזר מדאורייתא, וכתבו לפי"ז שהפשוטין צריכים להיות אמה. והוכיחו כן **מתוס' ב':** (ד"ה בין) לגבי חצר המשכן שמבואר שיש אתי אוירא מדאורייתא.

### ברשב"א וריטב"א הוכיחו מכלאים שאתי אוירא זה חיסרון מדרבנן

ז] אמנם **בריטב"א** (י"ז: ד"ה גובהן) **והרשב"א** (י"ט: ד"ה ואם תאמר) כתבו שאם יש עומד ג"ט לרבנן או ד"ט לרשב"ג בזה אין אתי אוירא מדאורייתא[[64]](#footnote-64), והוכיחו מהא דמבואר בגמ' (בדף ט"ז.) שלגבי כלאים אם יש שיעור זה של ג"ט או ד"ט אפשר לזרוע כנגדו. ובפשוטו מבואר בדבריהם שגם כנגד העומד אומרים אתי אוירא, שהרי בכלאים הנידון רק כנגדו.

והנה עיין **שפת אמת** (שם) שהקשה עוד על דברי הראשונים דהרי הגמ' בדף ט"ז: לגבי עומד מרובה בערב דנה על מקרה מסויים ודוחה שיש שם אתי אוירא וא"כ אין בזה נפק"מ, ואם זה רק חיסרון דרבנן הלוא עדיין יש נפק"מ לגבי דאורייתא, אלא בהכרח שזה חיסרון דאורייתא.

### הצעה בדעת הרשב"א שיש ב' דיני אתי אוירא

ח] ויתכן לומר שהרשב"א למד מהדין המבואר בתחילת סוגיין שהקנה בטל וחזינן שדין אתי אוירא זה גם לבטל את העומד ולא רק שזה לא גודר את האויר שלידו, ולגבי חלק זה הוכיח הרשב"א מכלאים שזה רק דרבנן, אמנם לגבי לגדור דבר אחר בזה יתכן שבאמת זה חיסרון מדאורייתא.

ובזה א"ש שהרשב"א (בדף י':) הקשה בעור העסלא דנימא אתי אוירא, והרי שם זה לקולא, ואם אתי אוירא זה רק דרבנן לא מובן מה קשיא ליה. ולהנ"ל א"ש שביחס לגדור משהו אחר זה חיסרון דאורייתא. וכן בזה מיושב הגמ' בדף ט"ז: הנ"ל שכיון שיש חיסרון של אתי אוירא אין נפק"מ בספק, דשם המדובר הוא לגדור דבר אחר ולגבי זה האתי אוירא הוא מדאורייתא.

וגם בדעת התו"י שכתבו שעד אמה זה דאורייתא יש לחלק כנ"ל, שגם הם מודים שלגבי עצמו זה רק דרבנן, אלא שהם נקטו שלחלק פתח לשנים זה נחשב ביחס לפתח ולא ביחס למקומו בעצמו וכנ"ל (אות ב').

### בדברי רש"י שהסוגיא בדף ט"ז לגבי כלאים היא מצד אתי אוירא

ט] והנה **ברש"י** (ט"ז. בד"ה צריך ובד"ה כנגד) מבואר שלגבי כלאים פחות מד"ט לרשב"ג או ג' לרבנן זה בטל מצד אתי אוירא, ומבואר ששייך אתי אוירא גם לגבי לבטל אותו עצמו[[65]](#footnote-65). אמנם יתכן שזה רק ביחס לשיעור קטן כמבואר שם. ובעיקר דבריו צ"ב שלפי"ז אם זה ליד כותל באמת גם ג"ט גודר, וסתימת הברייתא שתמיד זה לא גודר.

### בדברי הר"ן למה בפשוטין אין חיסרון של אתי אוירא

י] ועיין **חידושי הר"ן** בדף י"ז: שהביא את הקושיא בשם תוס' על הפשוטין למה אין חיסרון של אתי אוירא, ותירץ שזה מקולי פסי ביראות, וכתב דהיינו טעמא שכיון שכאן גם פרוץ מרובה על העומד מותר ממילא לא שייך אתי אוירא כי זה נהיה כמו פרוץ כעומד. ובפשוטו כוונתו שכל הדין ביטול הוא רק במקום שלעומד אין כח גדירה ביחס לאויר, אבל במקום שיש לו כח גדירה ביחס אליו ממילא הוא לא מבטלו. וצ"ב דא"כ למה בפתח רחב כ' אומרים אתי אוירא, הרי גם שם מועיל פרוץ מרובה על העומד. וצ"ל דשם הצד שהקנה יחלק הוא בתור דין מחיצה וביחס לדין מחיצה יש דין פרוץ מרובה על העומד, אבל כאן זהו הדין של פסי ביראות שכל שיש פחות מעשרה ממילא העומד שיש גודר הכל ובזה אין חיסרון.

והנה לדבריו צ"ב למה בכלאים אין אתי אוירא (דהא מבואר שלא תירץ לגבי פסי ביראות שזה רק מדרבנן, ומשמע שזה חיסרון דאורייתא). ובהכרח כנ"ל שלגבי עצמו אין דין אתי אוירא וכנ"ל.

### בדברי ריו"נ שלחי שאינו סמוך לכותל זה מדין אתי אוירא

יא] והנה מבואר **בתוס'** (בד"ה ועושה) שלמדו שיש הלכה שאין להרחיק את הלחי מהכותל ג"ט גם במקום שזה עומד מרובה. אמנם **בריו"נ** (בדף י"ד:) מבואר שזה מצד אתי אוירא, אבל אם זה עומד מרובה באמת אין חיסרון.

ועיין **חזו"א** (סימן ס"ט סקי"א) שהקשה שבלחי הרי גם נראה מבחוץ עוזר, דהיינו שזה לא צריך להגיע בתור גדירה של הרשות ומה שייך בזה אתי אוירא. **ובאבני נזר** (סימן רפ"ז סק"ה) הקשה שהרי לחי כוחו לגדור עד עשר, ממילא כמו שאם היה עשר בצד אחד הוא גודר אותו למה שלא יגדור את שני הצדדים כשהם חלוקים, וכל מה שמצאנו אתי אוירא זה רק במקום שאין לו כח גדירה ביחס לפרצה. ולכאורה זה כסברת חידושי הר"ן לעיל. ובפשוטו בדעת ריו"נ מבואר שדין אתי אוירא זה הלכה שזה מבטל גם את המקום הגדור בעצמו ויש כאן סברא חיובית לבטלו, ולכן גם במקום שיש לו כח גדירה אבל במקום שהוא מוקף באויר משני הצדדים זה מאבד את כח הגדירה.

### האם באתי אוירא העומד מצטרף לפירצת עשר

יב] והנה עיין **חידושי הר"ן** (דף ט"ז: ד"ה אי מוקי לה) שכתב שכל שיש אתי אוירא העומד נחשב כפרוץ והוא מצטרף לפרצת עשר. ועיין **רשב"א** (בד"ה ואי נמי) שכתב שאם יש בכותל שתי פרצות שביחד הם עשר אמרינן אתי אוירא לבטל מה שבאמצעם, ומשמע שלא מצטרף מה שבאמצע.

ובפשוטו הוא תלוי בהנ"ל, שאם הביטול של אתי אוירא הוא גם כלפי העומד א"כ חשיב שיש כאן עשר, אבל אם ביחס לעצמו הוא גדור ממילא כאן אין סיבה שזה יחשב פרצת עשר. אמנם עיין **חזו"א** במכתב בשלו"י (אות כ"א) שנקט בדעת הרשב"א כהר"ן, וכן הוא **בחזו"א** (סימן ס"ח סק"א). ויתכן שכאן גרע שכיון שדנים ביחס לכל הרוח שייך לדון שהוא בטל ומצטרף לעשר.

## בביאור סוגית הגמ' ש"מ פרוץ כעומד אסור

### **א** – מהלך הר"ן שגם קושיית הגמ' היא מדין אתי אוירא

יג] הגמ' שואלת בתחילה שיעמיד פס אמה ומחצה בכל צד, ואומרת הגמ' ש"מ שעומד מרובה משתי רוחות לא מועיל, והגמ' דוחה שאתי אוירא דה"ג ודה"ג ומבטל ליה. והגמ' חוזרת ושואלת שיעשה אמה עומד אמה פרוץ אמה עומד אמה פרוץ אמה עומד, ש"מ פרוץ כעומד אסור, והגמ' דוחה שגם בכה"ג יש דין אתי אוירא. עכ"ד. הגמ' והנה בביאור דברי הגמ' לכאורה מצאנו ג' ביאורים בראשונים:

עיין **ר"ן** שביאר שכוונת הגמ' ש"מ פרוץ כעומד אסור, דזה עצמו האם יש כאן אתי אוירא או לא תלוי בדין פרוץ כעומד, שאם נימא שעומד כפרוץ מותר דהיינו שהעומד יותר חשוב מהפרוץ א"כ אין כאן אויר שיבטל, משא"כ אם עומד כפרוץ אסור דהיינו שהאויר יותר חשוב מהעומד א"כ יש כאן אויר שיבטל. ולפי"ז הגמ' דוחה שאפילו שזה אויר שהעומד יותר חשוב ממנו אפ"ה הוא מצטרף לאתי אוירא.

והנה בפשוטו לפי"ז יש לבאר גם את דברי הגמ' מקודם ש"מ עומד מרובה משתי רוחות לא הוי עומד, שהכוונה שלעולם שהגמ' ידעה שיש אתי אוירא, רק שהגמ' דנה שאם העומד יותר חשוב מהאויר ממילא הוא לא יכול לבטלו. והגמ' דוחה שכאן שהאויר הוא יותר מהעומד שבצדו אומרים אתי אוירא וממילא אין כאן גדירה.

### **ב** – מהלך הרשב"א והריטב"א שהקושיא היא מצד עצם הגידור, ויל"פ שהקושיא היא שיצטרכו תיקון גם בפתח שבצד

יד] אמנם עיין **רשב"א וריטב"א** שהקשו מה הגמ' אומרת ש"מ פרוץ כעומד אסור, הרי הגמ' קודם אמרה שאפילו עומד מרובה משני רוחות עוזר, והרי כאן יש עומד מרובה משתי רוחות. ותירצו שבאמת כוונת הגמ' לשאול שרואים שאפילו עומד כפרוץ לא עוזר וכ"ש עומד מרובה משתי רוחות. והנה מבואר בדבריהם שאפילו אם פרוץ כעומד אסור, מ"מ אין כאן אתי אוירא (לפי ההו"א), ולכן ביארו שכוונת הגמ' שזה גם מכריח שעומד מרובה משתי רוחות לא עוזר. דהיינו שלפי דבריהם ס"ל לגמ' בהו"א שלגבי אתי אוירא כל שזה אויר שהוא לא יותר מהעומד הוא לא מבטל, וזה לא קשור לגדרי גדירה האם פרוץ כעומד מותר או אסור, וכל נידון הגמ' הוא שאין כאן גדירה. [והנה לפי"ז יתכן לבאר שגם הגמ' מקודם שאמרה ש"מ עומד מרובה משתי רוחות זה לא מועיל הכוונה שהגמ' נקטה שודאי שאין כאן אתי אוירא כיון שאויר זה יש לו עומד מרובה משני רוחות, ולכן רק דנה מצד שזה לא גודר. ואינו מוכרח].

והנה צ"ב דעד כמה שאין אתי אוירא א"כ יש כאן שני פתחים פחות מעשר. ובפשוטו מבואר בגמ' שכל שיש מצב שאין כאן כח גדירה ממילא הפרוץ מבטל את העומד שאין לו כח גדירה כנגדו.

אמנם יתכן לבאר דכוונת הגמ' שאם יעשה כה"ג יצטרך עוד תיקון בפתח הקטן, וכאן רוצים היתר בתור שלא יצטרכו היתר בפתח הקטן, וזה רק אם יש לו תיקון של עומד מרובה (או פרוץ כעומד לר"פ). והנה לפי"ז מבואר שבראש המבוי לא מועיל תיקון בפתח אחד אלא צריך תיקון בשניהם. וכן נקט הרשב"א שהבבלי חולק על הירושלמי ושודאי לא מועיל תיקון בפתח אחד.

והנה עדיין במקרה שיעשה פס אמה וחצי זה יכול לשמש כלחי (וא"כ בקושיא הראשונה של הגמ' אין לבאר שהקושיא היא מצד שיצטרכו תיקון נוסף על הפתח שבצד, שהרי הפס עצמו יוכל לשמש כלחי). אמנם במקרה של אמה עומד ואמה פרוץ יתכן שהאמה האמצעית לא יכולה לשמש כלחי כיון שהיא לא צמודה לכותל (וממילא הפתח שבין האמה האמצעית לאמה האחרונה הוא בלי תיקון).

### **ג** – ברש"י מבואר להדיא שהקושיא היא מצד שחסר בגדירה והו"ל יותר מי'

טו] אמנם בלשון **רש"י** מבואר שהגמ' שואלת שכיון שפרוץ כעומד אסור ממילא הפרוץ מבטל את העומד, וכן לגבי עומד מרובה משתי רוחות הגמ' שואלת שזה יבטל את העומד, ולפי"ז מבואר שגם ללא אתי אוירא כל שיש פרוץ שהעומד לא גודר אותו הפרוץ מבטל אותו.

והנה הגמ' בע"א אומרת שלוי תני ברייתא שמועיל להניח קנה באמצע לחלק את הפתח, והגמ' אומרת שאין ההלכה כך. וביארו **רש"י הרשב"א והריטב"א** שזה מצד אתי אוירא. והקשה שם **רעק"א** שכאן לא צריך להגיע לאתי אוירא אלא שכיון שאין כאן גדירה ממילא זה נחשב פתח יותר מעשר, וכתב שזה מוכח בגמ' בע"ב שגם ללא אתי אוירא יש כאן חיסרון אם פרוץ כעומד לא עוזר או עומד מרובה בשני רוחות לא עוזר. ולכאורה דבריו הם על דרך רש"י הנ"ל. [אמנם בפשוטו הדבר צ"ע שהרי בלוי מבואר שכל שעושה קורה על שניהם זה עוזר כיון שלא ס"ל אתי אוירא, ומבואר דלא כהסברא הנ"ל].

ובאמת צ"ע גם במקרה שיש פס ג' למה לא נימא אתי אוירא שמתחת לקורה ויבטל את העומד (שהרי זה אויר י' שהוא מרובה על הפס ג'). ובהכרח צריך לומר שהדין שפרוץ מבטל העומד זה רק אם אין לו תיקון, אבל אויר שיש לו תיקון הוא לא מבטל, ולכן כל שיש קורה האויר הזה לא מבטל. ולכן בלוי כיון שיש קורה על שניהם אין מה שיבטל, וכאן קושיית הגמ' היא שכיון שהתיקון הוא לא על האויר שבין שני העומדים ממילא שהפרוץ יבטל את העומד דהיינו את הקנה וממילא יש כאן פרצה יותר מעשר. ולפ"ז אין מקום לדיוק רעק"א לעיל שגם בלי אתי אוירא חשיב יותר מעשר, שכל דברי רש"י הם רק עד כמה שאין תיקון על זה. אלא שצ"ע למה הפס לא יועיל כלחי לפחות בפס אמה ומחצה. וצ"ע בזה.

## בדין פרוץ כעומד משני צדדים האם יש אתי אוירא

### בראשונים מפורש שגם למסקנת הגמ' צריך שיהיה פרוץ מרובה מצד אחד

טז] והנה הגמ' מכריעה שאפילו שפרוץ כעומד אסור אפ"ה יש כאן אתי אוירא. ויש לעיין האם הכוונה שהגמ' חזרה בה, שבתחילה סברה הגמ' שאתי אוירא זה רק באויר יותר, והגמ' מסיקה שגם באויר שוה יש אתי אוירא. וכן נקט **החזו"א** בסימן ס"ח סק"א. אמנם עיין סימן ע"ז סק"א בסופו וכן הוא בלשונות **הראשונים** בסוגיין **ובריטב"**א בדף ט"ז: שכתבו שרק כיון שאחד מהאוירים הוא מרובה לכן יש אתי אוירא, אבל אם שניהם שוים בזה לא אומרים אתי אוירא. והוכיחו כן מהגמ' לקמן דף ט"ז. מכלאים [אמנם לרשב"א שבכלאים אין דין אתי אוירא אין ראיה] ומשבת. וכן הוא **ברשב"א** (בעבודת הקודש ש"ב ס"ב אות ל"ו) שכתב שאם יש עומד באמצע הפתח שהוא כשני הפרוצים שבצדו צריך תיקון על אחד מהם, ומבואר שלא אומרים אתי אוירא ונחשב שזה יותר מעשר.

### האם לר"ה בריה דר"י יש אתי אוירא גם בפרוץ כעומד מב' הצדדים

יז] והנה **הרש"ש בדף ט"ז.** כתב וכן משמעות **החזו"א** שזה רק למ"ד פרוץ כעומד מותר, אבל למ"ד אסור גם בכה"ג יש אתי אוירא. ולכאורה זה תלוי בראשונים הנ"ל, דלדעת **הרשב"א** שהדין אתי אוירא לא קשור לדיני גדירה, והגמ' נקטה מתחילה שגם אם זה פרוץ כעומד אין אתי אוירא והגמ' חזרה בה שאם אחד יותר יש אתי אוירא, ממילא אם שניהם שוים זה נשאר כמו בקושיא שלכו"ע אין בזה אתי אוירא. אמנם **לר"ן** שכל מה שהגמ' נקטה שאין אתי אוירא זה בגלל שפרוץ כעומד מותר, א"כ רק ביחס להך מ"ד מצאנו בגמ' שזה סברא להתיר ורק אם בצד אחד פרוץ מרובה זה אוסר, אבל יתכן שלמ"ד שפרוץ כעומד אסור באמת גם אם בשני הצדדים זה פרוץ כעומד יש בזה אתי אוירא כמו שסברה הגמ' בסוגיין. ודו"ק בזה. [אמנם העירו שבלשון הר"ן משמע שגם בתחילת הסוגיא כל מה שהיה צד שיש אתי אוירא אם פרוץ כעומד אסור רק מצד שבצד השני זה אויר יותר גדול ולפ"ז גם למסקנא שהשתנה זה רק על כזה מקרה ולא אם ניהם שוים שבזה אולי לא היה כזה צד וצ"ע בזה]

### ביאור הסברא דסגי בפרוץ מרובה מצד אחד

יח] והנה מבואר כאן בראשונים חידוש שאפילו ששני צדדים פרוץ כעומד זה לא סיבה לאתי אוירא, אבל אם צד אחד הוא יותר אומרים אתי אוירא. ועיין **חזו"א** (סימן ע"ז סק"א בסופו) שביאר שכל הסברא שפרוץ כעומד מותר זה עד כמה שהם בערך שוה, אבל פה שבצד אחד הוא יותר ממילא הפרוץ חשוב יותר.

אמנם לכאורה כל זה א"ש לפי הר"ן שכל קושיית הגמ' שלא יהיה אתי אוירא היא משום שפרוץ כעומד מותר, אבל להרשב"א והריטב"א שהגמ' נקטה שאפילו שפרוץ כעומד אסור מ"מ אין בזה אתי אוירא, דהיינו שזה נידון לעצמו שכל שאין האויר יותר מהפרוץ זה לא מבטל וזה נשאר גם במסקנא, א"כ צ"ב למה אם צד אחד יותר זה גרע. ויתכן שגם בזה יש את הסברא שבשוה אין אתי אוירא רק אם זה שוה משני הצדדים, אבל אם מצד אחד זה יותר הם מצטרפים יחד להיחשב יותר חשובים.

### יש לומר שעיקר הביטול הוא ע"י צד אחד והשני רק מסייע

יט] אמנם יתכן שהביאור הוא שהמבטל זה האויר שהוא יותר מהעומד, ורק בתור סיוע מועיל גם אויר כמוהו. דהיינו, דבפשוטו המבטל זה שני האוירים יחד, אמנם כאן הרי זה סוג אויר שהוא לא סיבה לבטל וכיצד הוא משתתף בביטול, ולכן י"ל שלעולם הביטול הוא בעיקר ע"י אויר של צד אחד והצד השני רק משמש כאויר שמסייע וממילא האויר המרובה מבטל. דהיינו שחידוש הגמ' בתירוץ הוא שכדי שיהיה אתי אוירא לא צריך ששני האוירים יהיה להם כח מבטל, אלא גם אם אחד מהם שוה ואחד יש לו כח מבטל זה סיבה לבטל, דעומד שבצדו אחד אויר כוחו חלש, וממילא האויר בצד השני שרבה עליו מבטלו.

### כמה הוכחות ליסוד זה

כ] ולכאורה מצאנו עוד כמה דוגמאות לכך:

**א.** המ"ד בירושלמי (הובא **ברשב"א**) דס"ל שאם מניח קנה ד"ט באמצע זה מועיל רק אם יש קורה על שניהם. וצ"ב שכיון שקורה משום מחיצה וזה כאילו סתום למה לא מספיק על אחד, והרי הירושלמי ס"ל שתיקון על פתח אחד מועיל על שניהם. ולהנ"ל יתכן שכל שמצד אחד יש אויר מצטרף האויר שתחת הקורה להיחשב אויר לבטל הקנה [ויבואר אי"ה בשיעור הבא].

**ב.** עיין תוס' ד"ה אצבעיים שהקשו שכשיש בעור האסלה פרוץ מרובה באמצע נימא אתי אוירא. והקשה **המהרש"א** למה לא הקשו על תחילת הסוגיא שיש אצבעיים מכל צד ואצבעיים באמצע, והרי מבואר בגמ' לעיל שכל שצד אחד מרובה אומרים אתי אוירא [וכן העמיד **הרשב"א** את הקושיא]. אמנם להנ"ל שהגדר שהצד המרובה הוא המבטל יתכן שזה ודאי ידעו תוס' שאויר מחוץ לרשות הוא לא יכול לבטל, והוא רק יכול לעמוד כצד שני ואז האויר שתוך הרשות יבטל, ולכן כל הקושיא שלהם היא רק אם האויר שבתוך הרשות מרובה. ודו"ק.

**ג.** עיין **תוס' סוכה** דף ז'. (ד"ה עושה) שכתבו דהא דבעי טפח שוחק סמוך לדופן זה מצד שאם יניח קנה ויהיה לבוד יהיה בזה אתי אוירא דהאי גיסא ומבטל ליה. אמנם עיין **תוס' סוכה י"ז**. (ד"ה בפחות) שכתבו שבמחיצת לבוד אין אתי אוירא דהו"ל כסתום ולכן מועיל מחיצה מלבוד. והקשה **המהרש"א** שיש כאן סתירה בדבריהם.

ועיין הגהת **פורת יוסף** סוכה י"ז **ובאבני נזר** (סימן תע"ז) שכתבו ליישב דיש הבדל בין אם יש לבוד בשני הצדדים או שצד אחד נשאר פתוח. והביאור הוא כנ"ל, דיש סוג סתימה שזה עצמו לא יכול להיות מבטל אבל זה יכול להיחשב כאויר שהצד שני יבטלו.

שיעור מספר 32 – כ"ד אייר פ"ג

# בסוגיא דאתי אוירא [ב]

## בביאור הדין דבעומד מרובה לא אומרים אתי אוירא

### הטעם בהא דאין אתי אוירא כשהעומד מרובה על אחד האוירים

א] הנה מבואר בגמ' שאם יש עומד ג' ופרוץ שתים אפילו שיש אחרי זה פרצה גדולה אמרינן עומד מרובה על הפרוץ ולא אומרים אתי אוירא דהאי גיסא ומבטל ליה. וצ"ב בטעם החילוק בין זה לפרוץ כעומד או עומד מרובה משני רוחות דחזינן שאפילו שאויר אחד מצדו צריך להיות גדור ואפ"ה זה מבטל ולמה כאן זה אחרת. ועיין מכתב **מהחזו"א** בסו"ס שלו"י (אות י"ג) שביאר שכיון שהעומד יותר חשוב מהאויר ממילא כה"ג הוא לא מבטלו[[66]](#footnote-66).

אמנם עיין **ברש"ש ובגאו"י** שביארו שכל שיש כאן כח גדירה ממילא זה סותם האויר ולכן זה לא עושה אתי אוירא, ומה שלא עוזר עומד מרובה משני רוחות זה מצד שאומרים שאדרבא שני האוירים מבטלים את העומד וממילא אין כאן גדירה. ולכן הגמ' סברה שפרוץ כעומד אם זה גודר אין כאן סיבה לאסור, והגמ' דוחה שזה כן אוסר, וע"ש שביארו במסקנא שפרוץ כעומד אין הגדר כאילו זה גדור אלא שלא צריך לגדור יותר מזה, ולכן שייך לדון אתי אוירא על ידי הצד השני, משא"כ אם יש עומד מרובה שהגדר הוא שגם הפרוץ גדור ולכן אינו יכול לעשות אתי אוירא. [והנה המקור לזה שללא עומד מרובה גם אתי אוירא של אויר קטן הוא סיבה לאתי אוירא הוא מלשון רש"י בד"ה וירחיק אמה מן הכותל שכתב שאויר יותר קטן לא עושה אתי אוירא כי הוא בטל וכן דייק השפ"א אמנם דין אין מוכרח הנפק"מ דלהלן סק"ב]

### היכא דיש עומ"ר מרוח אחת האם יש בזה אתי אוירא

ב] ועיין **גאו"י ט"ז.** (ד"ה אי) שכתב שאם יהיה עומד שש ופרוץ שתיים ועומד אחד ופרוץ שתיים, העומד שש יגדור את הפרוץ אחד, שרק עומד בשתי רוחות זה סברא שלא נצרף את השתי רוחות, אבל כאן שהכל מרוח אחת זה גודר. דהיינו שהם נקטו שהעומד מרובה קודם לאתי אוירא, וכל שיש כאן כח גדירה של עומד מרובה אין אתי אוירא, ולכן הגמ' נקטה שעומ"ר משתי רוחות או פרוץ כעומד יעזור, וכל דחיית הגמ' היא שכה"ג אין סיבה לגדירה. ולכן כל שיהיה עומד מרובה מצד אחד זה עדיף [והאריך בזה השלו"י אות י"ד].

אמנם **החזו"א** במכתב חלק ונקט שגם אם יש פה על האויר עומד מרובה מרוח אחת (כגון באופן הנ"ל של הגאו"י) מ"מ דנים בזה אתי אוירא, ומה שמבואר בגמ' שאם מצד אחד זה עומד מרובה אין אתי אוירא היינו מכיון שהוא יותר מהאויר והוא יותר חשוב ממנו והוא צריך לגודרו ולכן אין האויר הזה חשוב לבטלו. והנה עיין במכתב החזו"א באות י"ג שהחזו"א הגדיר שהאתי אוירא קודם לכח הגדירה (וזה הטעם שאומרים אתי אוירא אף כשיש על האויר עומד מרובה מרוח אחת), והשלו"י אות י"ד נקט שהעומד מרובה גודר וממילא אין אויר (כהגאו"י). אמנם יש מקום לחלוק על הגאו"י בלשון אחר, שגם לאחר הגדירה של העומד מרובה זה עדיין בגדר אויר שעושה אתי אוירא.

### כמה הוכחות שכח הגדירה קודם לאתי אוירא

ג] והנה עיין **בראשונים** שבצוה"פ אין על הקנה אתי אוירא, אמנם כתבו שכל זה היינו כיון שזה מועיל על יותר מעשר, ולפ"ז לרב שלא מועיל ביותר מעשר באמת יהיה אתי אוירא על צוה"פ. וכן הוא **בתוס' ב':** (ד"ה ואיבעית בתירוצם השני שכתבו שהיה צוה"פ על העמודים, אלא דלא מהני משום שלרב לא מהני צוה"פ ביותר מי', ובתוס' לעיל ד"ה בין הרי כתבו שהטעם שזה היה נחשב יותר מי' היינו משום שהיה אתי אוירא על העמודים). וצ"ב הסברא לחלק. וצ"ל שכל שכח גדירתו לא קשור לגודל ממילא זה כח גדירה חזק ואין כאן אתי אוירא, אבל דבר שכל כח גדירתו הוא רק על עשר ממילא זה לא סיבה למנוע שלא יהיה אתי אוירא. ולכאורה מוכח מזה שהדין אתי אוירא מגיע לאחר הגדירה ולא שהוא סיבה מראש שלא יחול גדירה, ולכן שייך לחלק בכח הגדירה האם יהיה ע"ז אתי אוירא או לא, אבל אם נאמר שיסוד הסברא תמיד שהאתי אוירא קודם א"כ אין הבנה לכאו' לחלק בכח הגדירה של הצוה"פ.

וכן מוכח מדברי **הירושלמי** (המובא ברשב"א) שקורה משום מחיצה ואין בזה אתי אוירא, והכוונה שלאחר הגדירה אין לאויר הזה סיבת ביטול וכמו צוה"פ לדידן. ומבואר שהאתי אוירא מגיע אחרי כח הגדירה.

ועיין **חזו"א** (סימן ס"ט סק"ז ט') דמבואר שבמקום שאם תחול הגדירה של עומד מרובה ממילא יהיה כאן סילוק מהאויר שמבחוץ שכה"ג לא אומרים אתי אוירא, וכגון שבד' רוחות יש רק עומד מרובה כך שכל דופן יש לו אתי אוירא מחוץ לרשות ע"ש. ולכאורה זה רק מצד שקודם אומרים את הגדירה ורק אחרי זה יש אתי אוירא וכאן זה לא שייך. אבל אם נאמר שהאתי אוירא קודם, לכאורה אין סיבה שלא יהיה כאן אתי אוירא. וצ"ע.

### מהלך הגאו"י והרש"ש בהבנת הגמ' נסתר מדברי הראשונים

ד] והנה עיין שיעור הקודם (אות י"ד) שהבאנו **דברשב"א ובריטב"א** מבואר שכוונת הגמ' בקושיא השנייה להוכיח שעומד כפרוץ אסור וה"ה שעומד מרובה משתי רוחות לא עוזר, דהיינו שהגמ' נקטה שבאויר שוה אין אתי אוירא, ולכן גם אם אין כח גדירה מצד פרוץ כעומד אבל זה היה צריך לעזור מצד עומ"ר משתי רוחות, אלא מוכח שגם עומ"ר משתי רוחות לא עוזר. והנה אם ננקוט כהבנת הגאו"י והרש"ש שכל אויר עושה אתי אוירא ורק שתמיד כח הגדירה גורם שלא יהיה אתי אוירא, והחיסרון בעומ"ר משתי רוחות הוא מצד שאז אין כאן את הצירוף (כי אדרבה אומרים שהאוירים מבטלים את העומד כדלעיל אות א'), א"כ אי אפשר ללמוד מכאן שלא עוזר עומד מרובה משתי רוחות, דכאן כיון שאין גדירה הרי ממילא יש אתי אוירא (וכמו שדחתה הגמ' את הקושיא הראשונה). אלא בהכרח שרק אויר שהוא יותר חשוב יש בו אתי אוירא, אבל מתי שזה מיעוט זה סוג אויר שלא עושה אתי אוירא (ולכן אם היה עוזר עומ"ר משתי רוחות זה היה מועיל, ולא שייך פה אתי אוירא [כמו שתירצה הגמ' מקודם] כיון שהכא הבינה הגמ' שאויר שהוא כשיעור העומד הוא לא מספיק חשוב לעשות אתי אוירא), ודלא כמו שביארו הגאו"י והרש"ש שכל אויר עושה אתי אוירא ורק שכשיש גדירה ממילא אין אתי אוירא. וגם **הר"ן** שביאר שכוונת הגמ' שבדין פרוץ כעומד תלוי האם יש אתי אוירא או לא, אבל מפורש בדבריו שאין הכוונה האם זה גודר או לא אלא כתב שעד כמה שזה גודר חזינן שזה יותר חשוב ולכן אין אתי אוירא, אבל לא דן מצד שהוא גודר. ודו"ק בזה.

### בהא דמבואר בדט"ז: שאף בעומ"ר מצד אחד יש אתי אוירא

ה] והנה מבואר בגמ' לקמן ט"ז: שאם יש למעלה אויר ד' אפילו שיש עומד מרובה מלמטה מ"מ אומרים אתי אוירא של האויר שלמעלה והאויר ד'. ומבואר להדיא שאפילו בעומד מרובה מצד אחד אומרים אתי אוירא.

ועיין **גאון יעקב** (שם ד"ה אי) שדחה שרק בפס משהו אומרים אתי אוירא בכה"ג, אבל אם זה שיעור חשוב לא אומרים אותי אוירא בכה"ג.

**ובשלום יהודה** במכתב (אות י"ד) כתב שמחיצת ערב שאני (עי"ש ביאור הסברא).

### הוכחות החזו"א מדברי התוס' שגם בעומ"ר מצד אחד אומרים אתי אוירא

ו] ועיין **חזו"א** במכתב בשלו"י (אות י"ג) שכתב להוכיח שכה"ג אומרים אתי אוירא, מקושיית **התוס'** בסוגיין (ד"ה אצבעיים) שבפרצה מצדו נימא אתי אוירא, והרי בהכרח שיש בעומד שבסוף הכותל (ליד הכותל האמצעי) עומד מרובה דאל"כ אין כאן ג' מחיצות, ואפ"ה דנו התוס' שהפס יתבטל מצד אתי אוירא, ולא אומרים שהאויר נגדר מצד עומד מרובה וממילא אין מה שיבטל הפס.

וכן הוכיח **מתוס' ב':** (ד"ה בין) שכתבו שפתח האוהל מועד אפילו שהיו עמודים חשיב יותר מעשר כיון שאתי אוירא דה"ג ודה"ג ומבטל לעמודים, אפילו שהרי היה בצדו עומד חמש עשרה.

## ביאור סברת התוס' דבסוף מבוי אין אתי אוירא

### ביאור השלו"י בסברת סוף מבוי שהקורה עושה סילוק לאויר שמחוץ למבוי

ז] והנה תוס' הקשו למה רב אסי ורב אמי אמרו שפס ד' עוזר הרי יש אתי אוירא. ותירצו או שבאויר שמחוץ לרשות לא אומרים אתי אוירא, או שסוף מבוי שאני שבזה לא אומרים אתי אוירא.

ועיין **שלום יהודה** במכתב (אות ט"ז בד"ה הנה) שתמה שלכאורה סוף מבוי זה רק סברא ביחס לתיקון של רוח ד', אבל כאן שחסר בעצם הגדירה של רוח ג' בזה לא מצאנו סברא של סוף מבוי.

וע"ש שדן לבאר דהנה **החזו"א** (סימן ס"ט סק"ט) הקשה עוד שהרי יש כאן לחי וממילא זה עושה סילוק מחיצות, ומה הקשו תוס' שיהיה אתי אוירא, הרי ודאי כל מקום מוקף ד' מחיצות לא נימא אתי אוירא על הכתלים. וכתב שלחי זה רק מחיצה ביחס לרוח הד' אבל זה לא מחיצה ביחס לעשות שלא יהיה אתי אוירא. אמנם **בשלו"י** הנ"ל ביאר שיסוד הדין קורה הוא שבמקום שהג' מחיצות שלמות יש דין קורה, וכאן כיון שללא הקורה אין שלש מחיצות אין הקורה מועילה לחלק. ולפי"ז כתב לדון שלאחר שהיה הכשר מבוי וחל הדין קורה, בזה הדין סוף מבוי ממשיך להעמיד את הקורה וממילא יש כאן סילוק מחיצות ולכן אין בזה חיסרון של אתי אוירא.

אמנם **החזו"א** במכתבו (אות י"ז סוד"ה ומדברי תוס', וכן באות כ"א ד"ה ההנחה) כתב שאין טעם לומר שהגדר של הג' מחיצות יקבע לפי התיקון קורה ולחי שזה דרבנן.

### ביאור החזו"א בסברת סוף מבוי שבכה"ג כח הגדירה מקדים

ח] וע"ש **בחזו"א** (באות י"ז) שביאר באופ"א, שהרי בכל אתי אוירא יש לדון שיהיה עומד מרובה ולא יהיה אתי אוירא או להיפך שיהיה אתי אוירא ולא יהיה עומד מרובה, ובזה הכלל שאתי אוירא קודם. אבל בסוף מבוי שכבר היה לזה שם של גדירה, בזה אדרבא העומד מרובה גובר וממילא אין אתי אוירא ע"ש.

### אופן נוסף לבאר כיצד מהני בזה סוף מבוי

ט] והנה עיין במכתב **החזו"א** בשלום יהודה (אות ט"ו) שכתב סברא לדון שכיון שהמקום מוקף ג' מחיצות וזה מחלק את הרשות זה כמו שיש מחיצה לחלק שלא אומרים אתי אוירא. ולפי"ז ראיתי לבאר שכל קושיית התוס' היא ביחס לדין דרבנן שצריך לגדור ברוח ד', בזה הקשו תוס' שיש אתי אוירא, אבל ביחס לדין דאורייתא ודאי שמה שחוץ לרשות זה לא עושה אתי אוירא שזה כמו שיש מחיצה, וכיון שכל הדין שחסר בג' מחיצות זה מצד התקנה דרבנן שצריך לחי וקורה ממילא לזה עוזר הסברא של סוף מבוי. [ועיין בשיעור הקודם (אות ה') שביארנו לפי סברא זו את הדין שני מחיצות של ר"י].

## בביאור דברי הרשב"א בהא דמבוי שנפרץ אין אתי אוירא

### בדברי הרשב"א והריטב"א בפירצת מבוי בראשו למה לא אמרינן אתי אוירא

י] מבואר בגמ' לעיל (דף ו'.) שפרצת מבוי בין בראשו ובין בצדו בעשר. והקשו **הרשב"א והריטב"א** בסוגיין למה לא נימא דאתי אוירא דהאי גיסא ומבטל ליה, דהיינו דבפשוטו מדובר גם בנשאר פס באמצע המבוי פחות ממקום הפרצה. ועיין **ריטב"א** שכתב ליישב שמדובר שנשאר עומד מרובה ביחס לפרצה. **וברשב"א** כתב שכיון שזה סוף מבוי בזה לא אומרים אתי אוירא.

והנה צ"ב שאפילו שאין אתי אוירא והכותל באמצע מחלק את הפתח לשנים, אבל מה המתיר של הפרצה השנייה (לפימש"כ הרשב"א שאין בזה עומד מרובה). ובדוחק יש לומר שמדובר שנשאר בצד משהו שיכול לשמש כלחי. ויתכן עוד לדחוק שמדובר שבצד השני ודאי יש עומד מרובה, רק שאפ"ה הקשה הרשב"א שיהיה אתי אוירא על הקנה שבאמצע. ויתכן ליישב עוד שזה מצד שקורה מתרת כל הפתחים [וכלשון **הרשב"א** בדף ו'. בד"ה מבוי ובד"ה כגון], ואפילו דמבואר ברשב"א שבתחילת מבוי כל פתח צריך תיקון וכנ"ל, אבל כאן שזה סוף מבוי מועיל תיקון של הלחי או קורה לכל הפתחים.

### בדברי הרשב"א למה בר' אמי ור' אסי לא אמרינן אתי אוירא על הפס ד'

יא] עוד הקשה **הרשב"א** בהא דמבואר בגמ' שבצדו אם יש פס ד' מתיר בפרצה עד עשר, דהיינו שזה נחשב כותל מבוי והקורה מונחת על כתלי מבוי וקורה זו מתרת כל הפתחים, ושואל הרשב"א דאיך מדובר, אם נשאר באותו כותל שנפרץ עומד מרובה על הפרוץ א"כ זה עומד מרובה על הפרוץ ולא צריך להגיע להיתר הקורה, ואם הפרוץ מרובה על העומד א"כ אין קורה מתרת שני פתחים מצד שאתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל ליה, דהיינו שהקורה לא יכול להתיר את הפתח שבצדו שהרי הפס בטל מצד אתי אוירא. [וראה **בחזו"א** במכתב בשלו"י (אות כ"א) שביאר שהרשב"א גרס בגמ' אם נשאר פס ד' **מתרת** בצדו עד עשר, דמשמע שהקורה מתירה את זה].

ותירץ **הרשב"א** ג' תירוצים: תירוץ א'. שמדובר שהיה עומד מרובה ובאמת לא צריך להגיע להיתר הקורה. תירוץ ב'. שמדובר באמת בפרוץ מרובה אבל בסוף מבוי זה מועיל, דהיינו שבזה לא אומרים אתי אוירא. תירוץ ג'. שלא אומרים אתי אוירא מאויר שחוץ למבוי, וממילא אין כאן אתי אוירא כלפי הפס שבתחילת המבוי. והוסיף שאם באמת יהיה שתי פרצות בכותל של צד המבוי וביניהם פס ויש בשתי הפרצות יותר מעשר [שכה"ג האויר תוך המבוי], כה"ג אומרים אתי אוירא מהאי גיסא ומבטל ליה ויש כאן פרצה יותר מעשר והקורה לא מועילה על זה. עכ"ד.

### מהלך השלום יהודה בביאור דברי הרשב"א

יב] והנה לשון הגמ' שאם יש פס ד' מתיר בפרצה עד עשר, ובפשוטו משמע שהפס הוא רק ד' והפרצה שבצדו היא עד עשר. והנה הרשב"א דן האם היה עומד מרובה, והפס לכאורה הוא ודאי לא עומד מרובה שהרי הוא רק ד', אלא בהכרח כוונת הרשב"א על הכותל שנשאר בצד השני. ולפי"ז כתב הרשב"א ליישב או שהיה שם עומד מרובה, או אפילו אם זה פרוץ מרובה אבל בסוף מבוי לא אומרים אתי אוירא, או שאויר שמחוץ למבוי לא עושה אתי אוירא.

ועיין **שלום יהודה** במכתב (אות כ' בד"ה מה שהביא) שכתב שלפי"ז מבואר ברשב"א שאפילו שהפס הוא ד' והא עומד בין שני אוירים שהם יותר ממנו, אבל כיון שבצד של אחד האוירים יש עומד מרובה בזה לא אומרים אתי אוירא וכסברת **הגאון יעקב** דלעיל ודלא כמבואר **בתוס' ב':**.

והנה לפי"ז באמת לצד הרשב"א שההיתר הוא מצד סוף מבוי א"ש שצריך להגיע שהקורה מתירה את הפתח דהרי אין שם עומד מרובה, וכן למה שתירץ בסוף שאויר שמחוץ למבוי לא אומרים אתי אוירא ומדובר שיש פרוץ מרובה, א"כ ההיתר הוא מצד שהקורה בראש המבוי מתירה את כל הפתחים.

אמנם צ"ב שהרי הרשב"א כתב שהבבלי לא ס"ל שקורה מתרת כל הפתחים (כפי שיובא להלן בע"ה). וצ"ל שדוקא שם ששניהם בראשו ואין אחד מהם סוף מבוי, אבל כאן שזה סוף מבוי וזה לא בפתח הראשי בזה באמת קורה מתרת כל הפתחים (וכמו שיבואר להלן בע"ה מלשונות הרשב"א).

### מהלך החזו"א בביאור דברי הרשב"א

יג] אמנם הפלא בביאור זה כמו שהקשה **החזו"א** במכתב בשלו"י (אות כ"א) שאם אין בכותל עומד מרובה על הפרוץ א"כ איך יתכן שקורה תתיר, הרי תנאי ראשון כדי שהקורה תועיל צריך שיהיה ג' מחיצות, ואם זה פרוץ מרובה א"כ אין כאן ג' מחיצות וזה לא רה"י כלל, וקורה מתירה רק את התקנה של רוח רביעית ועל זה שייך הסברא של סוף מבוי, אבל לא את גוף התקנה שמדרבנן צריך ג' שלמות. וכן הרי הרשב"א בסופו סיים שזה ודאי שאם יש שני פרצות ועומד ביניהם אמרינן אתי אוירא, ומבואר שלא עוזר שיש עומד מרובה בסוף המבוי לגדור עד העומד (שהרי זה אחד האופנים שדיבר קודם), וכל זה דלא כהגאון יעקב לעיל, וא"כ צ"ב מה דן בתחילה.

ולכן ביאר **החזו"א** (במכתב שם) שזה ודאי מדובר שהיה בסוף הכותל סמוך למערב עומד מרובה על הפרצה שעד עשר, ולכן ודאי יש כאן עומד מרובה שגודר אותו וחשיב ג' מחיצות, רק שהרשב"א הקשה שביחס לפס יש אתי אוירא. ותירץ תירוץ ראשון שזה עומד מרובה דהיינו שתמיד הפס יותר מהפרצה. ואפילו שהלשון של הגמ' הוא שאם יש פס ד' מתיר פירצה עד עשר, הכוונה באופן שהפס רחב ביחס לפרצה, שאם הפרצה ג' מועיל פס ד', ואם הפרצה ה' צריך פס ו' [ז"ל החזו"א שם: י"ל דה"ק, פס ד' צריך בהחלט ובפחות מזה אין קורה מתרת, ובאיכא ד"ט והפרצה פחותה מעומד מותר, ודין זה נהוג עד פרצת עשר, וכשתגדל הפרצה יוגדל העומד באופן שהעומד יהיה מרובה. עכ"ל]. ותירוץ שני תירץ הרשב"א שבאמת הפס פחות מהפרצה, ואין אתי אוירא מצד שזה סוף מבוי. ותירוץ שלישי שכיון שזה אויר שחוץ למבוי ממילא אין אתי אוירא.

אמנם צ"ב דלפי"ז מבואר ברשב"א שאם הפס פחות מהפרצה אז הגדר הוא שהקורה מתירה פתח זה (דהא זה תירץ הרשב"א בשתי התירוצים האחרונים דמיירי שהפס הוא פחות מהפירצה ולכן צריך להגיע שהקורה מתירה את הפתח הזה), וצ"ב מה צריך להגיע לזה, הרי יש כאן עומד מרובה מצד הכותל שסמוך לכותל מערבי, ולמה רק אם יש עומד מרובה בפס לא צריך להגיע להיתר הקורה. ומבואר מדברי הרשב"א שאם דנים מצד העומד מרובה של סוף הכותל למערב, צריך להגיע לקורה מתרת כל הפתחים. משא"כ אם יש עומד מרובה מכח העומד שקרוב לפתח בזה לא צריך להגיע לקורה מתרת כל הפתחים. וצ"ע עומק הסברא בזה.

**הוספה:** והנה יש לעיין שאחרי שהרשב"א ישב על הקושיא מראש מבוי שסוף מבוי זה אחרת למה לגבי מצדו לא ניחא ליה לומר כך וכתב עוד שני תירוצים ובפשוטו החילוק דבכותל הד' שכל הנידון רק מצד התקנה של רוח רביעית לגבי זה ניחא שיש סברא של סוף מבוי אבל בכותל הג' שיש עוד הלכה שיהיה שלשה מחיצות בזה ודאי שהוא יותר מחודש ויתכן עוד שבראש מבוי שיש את הקורה יש מקום לדון שכיון שזה סתום על ידי הקורה אין כאן מה שיבטל משא,כ בצדו אמנם אין זה מוכרח דגם כאן הקורה עושה סילוק מחיצות וצ"ע והנה צ"ב למה תוס' רק הקשו על מצדו ולא על ראשו ויתכן מצד סברות הנ"ל אמנם בפשוטו שאין גמ' שיש לשון שפס ד' מתיר וממילא ודאי שם יש להעמיד כריטב"א שהיה עומד מרובה והנה לענין הלכה עיין מ"ב סימן שס"ה סק"ז שפסק שצריך עומד מרובה על הפרוץ אמנם לא ברור האם כונתו דוקא בפס וממילא אין אתי אוירא וכריטב"א או הכונה גם בשאר וכיון שזה סוף מבוי אין אתי אוירא וכרשב"א וצ"ע בזה

## פרוץ הניתר בעומ"ר האם חשיב כעומד לגמרי

### פלוגתת המשנ"ב והחזו"א האם מצרפים פרוץ שנגדר בעומד לשיעור עומ"ר

יד] עיין **מ"ב** (סימן שס"ב סקמ"ה) דאם עומד מרובה משני רוחות הוי עומד, א"כ אם יש רוח חמש עשרה אמה ויש עומד אמה פרוץ אמה עומד שתים ופרוץ שבע ועומד שתי אמות ופרוץ אחד ועומד אחד, חשיב עומד מרובה. דהיינו שבתחילה דנים את הצדדים וחשיב שיש ד' אמות בכל צד, וממילא זה עומד מרובה ביחס לכל הרוח.

ועיין **חזו"א** (סימן ס"ח סק"ג) שחלק ונקט שכה"ג זה לא מועיל, וביאר שכיון שביחס לכללות הדופן הרוב פרוץ הוא לא נחשב שהוא גדור ע"ש כמה ראיות. וע"ש שהוכיח מסימן שס"ג סל"ד דמבואר שבפתח עשרים עושים עומד מרובה בכל צד של המבוי ונהיה חמש אמות עומד, ובפתח האמצעי עשר צריך קורה. ומבואר שלא גודרים אותו מדין פרוץ כעומד על ידי שיש גדירה מדין עומד מרובה על חצי מהמבוי.

אמנם עיין **גאו"י** (בסוגיין ד"ה פרוץ כעומד פלגינן) שכתב שלא מצאנו שעוזר פרוץ כעומד משני רוחות. ולפי"ז לא קשה משם.

והנה **הרשב"א בעבודת הקודש** (שער ב' הל"ו) כתב שאם ברוח רביעית יש שני פתחים שכל אחד פחות מעשר ויש באמצעם אפילו עומד יותר מכל פתח אפ"ה צריך קורה לתקן פתח אחד, ומבואר שלא דנים עומד מרובה על צד אחד ואחרי זה על הצד השני, אלא כיון שביחס לכל הרוח הוי פרוץ מרובה זה לא עוזר.

### בדברי החזו"א דבכלאים הוא מודה למשנ"ב

טו] ועיין **חזו"א** (כלאים סימן י"א סק"ח בד"ה ר"מ) שכתב שאם יהיה כה"ג לגבי כלאים זה יחשב שכל הרוח גדור. ויסוד החילוק, דלגבי שבת שהנידון הוא לגבי גדירה של הרשות, בזה לא מספיק שיש עומד מרובה ביחס לכל חלק בפני עצמו וליצור מזה עומד מרובה, אלא יש עוד דין גדירה ביחס לכל הרוח, וכיון שביחס לכל הרוח זה פרוץ מרובה על העומד ממילא זה לא מועיל. משא"כ לגבי כלאים שאין כאן חלוקת רשויות אלא רק דין גדירה שמחלק ביניהם, בזה כל שיש תורת מחיצה על קטע מסוים אפשר גם ליצור ממנו גדירה על כל הרוח [אמנם עיין **חזו"א** שם (בד"ה אבל) שפקפק בזה מלשון **הרמב"ם** שאולי גם בכלאים זה לא עוזר].

### הוכחת השעה"צ מסוגיין ודחיית החזו"א

טז] והנה **בשער הציון** (סימן שס"ב סקל"א) כתב להוכיח כדבריו מהא דמבואר בגמ' שבמבוי חמש עשרה מניח פס ג' וחשיב עומד מרובה אפילו שזה לא ביחס לכל הרוח. ועיין **חזו"א** (סימן ס"ט סק"ג) שכתב לדחות דשם הרי מועיל מה שיש פרוץ מרובה על העומד ואין דין שכל הרוח תהיה גדורה אלא אפשר שיהיה פתח עד עשר, בזה ודאי מועיל לגדור את החלק שיותר מעשר וכנ"ל לגבי כלאים.

## בדין פס גבוה עשרה במשך ד"א

### בהא דבעינן פס ד' אמות ולא סגי בד"ט

יז] מבואר בגמ' שאם מניח פס באורך ד"א זה מועיל, וביאר רש"י שזה מצד שזה נהיה כשני מבואות. והנה מבואר שלא מועיל פס ד"ט באורך וממילא ביחס למקום הפתח זה פתח פחות מי', אלא דנים את זה כפתח רחב וממילא ביחס לכניסה לתוך המבוי זה עדיין כפתח יותר מעשר, ורק ד"א עוזר מצד שדנים כאילו יש כאן שני מבואות. ולכאורה הביאור דבפס ד' אמות זה עוזר שכיון שזה שיעור מבוי דנים מקום זה לעצמו וביחס למקום זה באמת כל אחד הוא פתח פחות מעשר (אבל אם זה היה רק פס ד' טפחים זה לא היה מועיל, שכיון שהמשך המבוי הוא אחד לא מהני לחלק את מקום הפתח לחוד).

### בדברי הרשב"א ביסוד המעלה דפס ד' אמות

יח] והנה עיין **רשב"א** שהקשה למה על זה לא אומרים אתי אוירא. ותירץ או שכיון שזה שיעור חשוב של מבוי אין ע"ז אתי אוירא, או שאויר שמחוץ למבוי לא עושה אתי אוירא.

וצ"ב קושייתו דעד כמה שהכותל מחלק את זה לשני מבואות מה שייך בזה אתי אוירא, דאתי אוירא היינו רק כלפי הגידור מהרה"ר, אבל אם הפס ד' אמות מחלק את המבוי לשני מבואות מה שייך לומר על זה אתי אוירא. ויתכן שכוונת הרשב"א להקשות שאפילו שיש בפס שיעור מבוי, אבל ביחס לשאר המבוי עדיין איך זה יכול לחלק הרי יש כאן אתי אוירא (דביחס להמשך המבוי שאין בו פס הבין הרשב"א שהאתי אוירא שמגיע מכאן ומכאן אמור לגרום שלא יהיה בזה חלוקה לב' מבואות מכח הפס שבתחילת המבוי), וע"ז חידש שבשיעור מבוי אין אתי אוירא. וצ"ע.

### פלוגתת הראשונים האם ע"י הפס ד' חשיב כב' מבואות

יט] והנה יש לדון בגדר ההיתר שחל כאן, האם זה רק סברא שזה נהיה שני פתחים וכל פתח הוא פחות מעשר וממילא מועיל לחי או קורה, או שיסוד ההיתר הוא שזה כשני מבואות ורק לכן חשיב שני פתחים.

ובפשוטו מצאנו דנחלקו בזה הראשונים, דעיין **רא"ש ורשב"א** שהביאו **מהראב"ד** שצריך להקפיד שהפס יגיע עד ג"ט לקורה דהרי הקורה צריכה להיות מונחת על כתלי מבוי. עוד כתב **הרשב"א בעבודת הקודש** (שער ב' הלכה ל"ב) שצריך שיהיה בתים וחצרות פתוחות לכל מבוי, וכן הוא בשו"ע. וצ"ע האם צריך שזה יהיה בתוך הד"א או הכוונה שכל המשך רוחב הפתח זה כאילו המשך מבוי זה, וכן משמע **בחזו"א** (סימן ס"ט סק"ד). עוד דנו **התוס'** (ד"ה עושה) שיהיה לזה דין מבוי עקום. ובכל הנך ראשונים מבואר שיסוד פס ד' הוא שעי"ז חשיב כשני מבואות.

אמנם עיין **ריטב"א** שכתב שודאי משמעות הגמ' שהפס ד"א לא מגיע עד הקורה ומניח את הקורה על שני כתלי המבוי האחרים [וצ"ב הוכחתו מדברי הגמ', הרי אולי מדובר בגמ' בלחי. אמנם לפי מה שכתב לעיל מינה (סוד"ה אמר שמואל) דבלחי מועיל להניח קנה באמצע, א"ש הא דפשיט"ל דלא מיירי בלחי]. וכן נקט שאין כאן דין מבוי עקום שודאי שזה רק מבוי אחד.

ועיין **מאירי** שהביא דעות שגם לא צריך בתים וחצרות פתוחות אלא לאחד מהם, דהיינו שבאמת זה נשאר מבוי אחד לכל הדינים ורק ביחס למה שזה פתח יותר מכ' זה נחשב שני פתחים למבוי. ועיין **מאירי** שהביא עוד דיש שכתבו שמספיק תיקון לפתח אחד, דהיינו שס"ל כהירושלמי שתיקון לפתח אחד מתקן את כל הפתחים

### להרשב"א דחשיב כב' מבואות יש לדון האם זה דוקא במבוי רחב יותר מי'

כ] והנה לדעת **הרשב"א** שזה נחשב כשני מבואות, יש לדון האם זה רק סברא ביחס לתיקון שחידשו חז"ל במבוי שפתחו יותר מי' שגדר התיקון הוא דחשיב שזה שני פתחים ולכן צריך את כל הנ"ל, אבל אם באמת זה לא יהיה רחב יותר מי' ויניח פס באמצע בזה ודאי שלא יהיה כל חומר הנ"ל, או שזה סברא בעצם שבאמת זה מחלק לשני מבואות.

ועיין **חזו"א** (סימן ס"ח סק"ד) שנקט שגם כה"ג זה מחלק לשני מבואות. וצ"ע בזה.

סוף שיעור מספר 32 – כ"ד אייר פ"ג [לא נמסר]

# עוד עניינים בסוגיא דאתי אוירא [ג]

## בביאור דברי הירושלמי

### בהא דהצריך הירושלמי פס ד' טפחים

א] עיין **רשב"א** שהביא מהירושלמי בתחילה שאם העמיד פס ד' באמצע, כה"ג מועיל אם מניח קורה על שני הפתחים. וצ"ב דעד כמה שאין אתי אוירא א"כ למה צריך פס ד"ט[[67]](#footnote-67). ואולי ס"ל שבשיעור חשוב אין אתי אוירא אבל לא בשיעור פחות מד"ט.

אמנם יש מקום לבאר שזה מצד שצריך קורה מונחת על כתלי מבוי וכל שזה פחות מד"ט אין לזה שם כתלי מבוי. אמנם לפי"ז אם יניח על כתלי מבוי לא יהיה חיסרון ולא משמע כן, וכן אם יניח שני לחיים לא יהיה חיסרון.

### בהא דהצריך הירושלמי שהקורה תהיה על שני הפתחים

ב] והנה מבואר שלא מועיל להניח על כותל אחד גם כשיש רוחב ד"ט. וצ"ב דעד כמה שהירושלמי ס"ל שאין אתי אוירא א"כ למה שלא יועיל להניח על פתח אחד. ובפשוטו הביאור הוא מצד ששני הפתחים צריכים תיקון ולא ס"ל שקורה אחת מתירה את כל הפתחים בתחילת מבוי.

אמנם יתכן שס"ל שאויר שתחת הקורה אינו יכול ליצור אתי אוירא, אבל מ"מ הרי הוא כפרוץ כעומד למ"ד שזה עוזר דמבואר בגמ' שעד כמה שיש אויר בצד השני שהוא יותר מהעומד דאמרינן אתי אוירא (וה"נ אויר שתחת הקורה יכול להיות האויר שבצד השני שמצטרף לאתי אוירא). וכן משמעות לשון הרשב"א שכתב שאם מניח על שניהם בזה לא אמרינן שהקנה מתבטל, ומשמע שבמניח על אחד החיסרון הוא שהקנה מתבטל.

והנה **הרשב"א** דן האם הבבלי ס"ל כירושלמי. ומשמע דנקט דיתכן שכל מה שהגמ' אומרת שלא מועיל היינו כי מניח על פתח אחד אבל אם מניח על שני הפתחים באמת זה מועיל, ולזה הוכיח שגם אם מניח על שני הפתחים זה לא עוזר.

### יסוד דברי הירושלמי שקורה אחת מתרת כמה פתחים

ג] עוד הביא **הרשב"א** מהירושלמי שרשב"ג ס"ל שמניח קנה ומתקן פתח אחד וזה מועיל, וחכמים חולקים וסוברים שצריך פס ד"ט. ויתכן שמה שצריך פס ד"ט היינו כדי שזה יחשב כותל מבוי (כדלעיל אות א').

והנה בטעם שמועיל מה שמתקן פתח אחד, עיין **גאו"י** (ד"ה תו שמיע לן) שהירושלמי ס"ל שקורה משום מחיצה וממילא זה סיבה לעומד מרובה. אמנם בהמשך הירושלמי שם מבואר שאם יש כמה פתחים הוא מתקן פתח אחד ודיו, ומשמע שמצד תיקוני מבואות מספיק תיקון על פתח אחד. ועיין בירושלמי שם דמבואר שמתקן את הפתח האמצעי, ועיין **או"ש** (פי"ז משבת הכ"ה) שביאר שממילא זה עומד מרובה על שני הצדדים. אמנם **ברשב"א בעבודת הקודש** (שער ב' הל"ו) נקט שאם יש עומד בין שני הפתחים צריך קורה ולא חשיב עומד מרובה. ויותר מסתבר שהירושלמי ס"ל שקורה בפתח אחד הרי זה מתקן את שני הפתחים, וכן משמעות **הרשב"א** בהמשך הסוגיא שכתב שהבבלי ודאי לא ס"ל שקורה מתרת את שני הפתחים.

### ביאור הפלוגתא בין הבבלי לירושלמי האם יש אתי אוירא באויר שתחת הקורה

ד] והנה בעיקר מה דס"ל לירושלמי שאם יש קורה אין חיסרון של אתי אוירא, עיין **או"ש** (שם) שביאר שזה מצד שס"ל שקורה משום מחיצה דאורייתא ולכן אין בזה אתי אוירא, והבבלי חולק שזה רק דרבנן ולכן יש בזה אתי אוירא. ובאמת לפי"ז בלחי גם לבבלי אין אתי אוירא, וכן הוא **בריטב"א** (י'. סוד"ה אמר שמואל). אמנם **הרשב"א** (י': ד"ה ונראין הדברים) **והריטב"א** (י': ד"ה הדר פרכינן) כתבו שבצורת הפתח אין אתי אוירא כיון שזה מתיר יותר מעשר, ומבואר שבלחי אפילו שזה משום מחיצה זה סוג גדירה שיש בזה אתי אוירא.

### האם הבבלי חולק על יסוד הירושלמי שקורה אחת מתרת כל הפתחים

ה] והנה בהא דס"ל לירושלמי שקורה אחת מתירה את כל הפתחים, לכאורה אין מקור שהבבלי חולק על זה דהרי יתכן דס"ל שאתי אוירא וממילא אין כאן תיקון על פתח אחד. אמנם עיין **רשב"א** (ד"ה מרחיק שתי אמות, עבוה"ק ש"ב הל"ד) שכתב מפורש דמה שמועיל פס ג' זה מצד שבפתח הזה יש תיקון של עומד מרובה. וכן עיין בד"ה וקשיא לי שכתב שלא מועיל קורה על שני הפתחים כי אתי אוירא וכ"ש על פתח אחד מצד שאין קורה מתרת שני פתחים, ומשמע שנקט שהבבלי ס"ל שאין קורה מתרת שני פתחים. אמנם יתכן שזה רק שני פתחים עיקרים בראש המבוי[[68]](#footnote-68).

אמנם צ"ב מנ"ל להרשב"א שהבבלי חולק בחלק זה. ויתכן שלשיטתו שנקט שבפס אמה ועומד אמה לא עוזר למ"ד פרוץ כעומד אסור אף שאין אתי אוירא, בהכרח זה מצד שקורה לא מתירה את שני הפתחים, עיין מה שביארנו בשיעור הקודם (שיעור מספר 31 אות י"ד).

[אמנם יתכן לדחוק שמה שכתב הרשב"א שהבבלי לא ס"ל שקורה מתרת שני פתחים הכוונה מצד שאתי אוירא, ויש בזה סתירות במשמעות לשונו].

## **\*\*\***

## בהא דלא מועיל פס ג' בתור לחי

### פלוגתת תוס' והרר"י ביסוד הפסול דהרחיק את הלחי מן הכותל

ו] מבואר בגמ' לקמן י"ד: שאם הרחיק את הלחי ג' טפחים מהכותל פסול, ובלשון הגמ' איתא שזה מצד דהוי מחיצה שהגדיים בוקעים בו. וכן נפסק **בשו"ע** (סימן שס"ג ס"ו).

והנה **המג"א** שם (סק"ה) הביא **משלטי הגבורים** בשם **הריא"ז** שכל זה אם הלחי הוא כל שהוא, אבל אם זה עומד מרובה על הפרוץ שאין אתי אוירא זה מועיל אפילו בהרחיק. וכן הביא **מרבינו יהונתן** (ג'. מדפה"ר בד"ה וב"ש) דמבואר שהחיסרון בהרחיק את הלחי הוא מצד אתי אוירא.

והנה **תוס'** בסוגיין (ד"ה ועושה) כתבו שבעושה פס ג' צריך עוד לחי ולא עוזר הפס בתור לחי, מצד שהרחיקו מהכותל ג"ט. ועיין **מג"א** (שם) והאריך בזה **בשו"ת רעק"א** (סימן י"ח) דמבואר בתוס' שאין החיסרון מצד אתי אוירא, שא"כ כאן זה לא שייך שהרי העומד מרובה על הפרוץ, אלא בהכרח שהחיסרון הוא מצד שחסר בהיכר כל שזה לא צמוד לכותל.

### ישוב דברי הרר"י בסוגיין שהצריך לחי נוסף – כמה אופנים באחרונים

ז] והנה צ"ע דריו"נ בסוגיין כתב שצריך עוד תיקון לחי או קורה נפרד, אף שכתב לקמן שכל החיסרון הוא מצד אתי אוירא.

ועיין **קרן אורה** שכתב לבאר דס"ל לריו"נ שכאן זה כמו פס ה' אמות שהוא פסול ללחי [וכן הוא **בדברי יחזקאל** (סימן ו' אות ח')].

**ובשו"ת רעק"א** (סימן י"ח) כתב שכיון שזה ניתן בתור כותל ממילא חסר בהיכר של הדבר. והביא מהירושלמי שנותן ג' אמות ומשהו והמשהו מועיל בתור היכר.

ועיין **חזו"א** (סימן ס"ט סק"י) שהקשה על דברי רעק"א מהגמ' שבחצר קטנה וגדולה עוזר הגיפופים ללחי אפילו שזה ניתן בתור גדירה. **ובקה"י** (סימן ה') כתב דשם זה חצר שלא צריך היכר.

**ובבית מאיר** (סימן שס"ג סעיף ו') כתב בביאור דברי הרר"י שהלחי צריך להיות בתוך הי' אמות. ולפי"ז א"ש הירושלמי שצריך משהו התוך הי'.

### האם לפי תוס' מהני להניח לחי ליד הפס

ח] והנה **ברעק"א** מבואר שלתוס' הלחי צריך לעמוד בצד השני של הכותל ולא יכול לעמוד בקצה הפס. אמנם עיין **שפ"א** שודאי אפשר לדון שהפס זה חלק מהכותל וממילא אפשר להצמיד עליו את הלחי, וכמו דמבואר **בעבודת הקודש** (ש"ב הל"א) שאפשר לתת על הפס את הקורה שזה נחשב כותל מבוי, וכל מה דכאן מבואר שזה לא מועיל היינו רק אם הכותל עצמו יועיל בתור לחי.

### יסוד הנידון האם שייך בלחי החיסרון של אתי אוירא

ט] והנה בתוס' מבואר שאין חיסרון של אתי אוירא בלחי, ולכן הוציאו יסוד שזה צריך להיות צמוד. ועיין **חזו"א** (סימן ס"ט סק"י) שביאר שהרי מועיל גם לחי הנראה מבחוץ, דהיינו שאפילו שזה לא עומד בצורה של גדירה אלא בתור סימון של הרשות זה מועיל, וממילא בזה לא מצאנו אתי אוירא, שרק בדבר שעוזר בתור שהוא גודר חלק מהמקום יש דין אתי אוירא.

וצ"ב דעת הראשונים שיש בזה חיסרון של אתי אוירא. וע"ש שביאר שהלחי צריך להיות צמוד לכותל, דהיינו שכל מה שהוא מועיל היינו בתור שהוא כהמשך הכותל, וכל שיש עומד מרובה יש לדון שזה עצמו מסמיכו לכותל, ואיפה שזה פרוץ כעומד בזה יש חיסרון של אתי אוירא, אבל ללא חיסרון זה אז מדין פרוץ כעומד זה נחשב כמו מחובר לכותל.

והנה **באבני נזר** (סימן רפ"ז סק"ה) תמה מה שייך אתי אוירא בלחי, הרי לחי יכול לגדור עד עשר אמות וא"כ אם הוא נמצא באמצע זה יותר סיבה שהוא יגדור, דהיינו שנוקט האבנ"ז שכל החיסרון של אתי אוירא הוא רק היכא שאם היו שני האוירים ביחד המחיצה לא היתה מועילה ממילא גם כאן הם מצטרפים, אבל כאן שגם אם הם היו יחד זה לא חיסרון למה כאן זה גרע. ולחזו"א הנ"ל א"ש דיש כאן סברא שזה צריך להיות כהמשך הכותל [א"ה: כן תירץ האבנ"ז גופיה (באות ו') עי"ש].

והנה יש ליישב את קושייתו באופן נוסף, דכיון שזה בין שני אוירים זה מאבד את חשיבותו וגם בתור לחי זה לא יכול להועיל (וגרע מאם היה בצד).

### האם בצוה"פ ובפס ד' יש דין להסמיך לכותל

י] והנה **הבכור שור** נקט שגם צוה"פ שהרחיק מהכותל זה לא טוב מצד שהלחי של הצוה"פ רחוק מהכותל. אמנם עיין **גר"ז** (תשובה ג') שחלק עליו וכתב שרק לחי כל מציאותו היא בתור המשך לג' מחיצות, אבל צוה"פ הוא דבר לעצמו ואין סיבה שיהיה צמוד לכותל. וזה על דרך החזו"א הנ"ל.

**ובשער הציון** (סימן שס"ג סקט"ז) הביא **מהמקור חיים** (בתיקון עירובין ד"ה אמנם נראה) שצריך שזה יהיה צמוד בצד אחד. והביאור בדבריו שדרך של פתח הוא שזה צמוד לאחד מהצדדים, דהיינו שכשיש לחי אחד זה צריך להיות סמוך לכותל וכאן שזה שני לחיים מספיק שצד אחד של הפתח סמוך לכותל.

והנה לענין פס ד', משמעות **השער הציון** (סק"ז) שבזה רק צריך להיזהר שלא יהיה אתי אוירא (אבל אם זה רחב שאין חיסרון של אתי אוירא, אין דין בעצם שזה לא יהיה רחוק מהכותל, ודלא כמו שהחמיר בסקכ"ב לגבי לחי שצריך שיהיה סמוך לכותל גם כשאין אתי אוירא). ואם נימא שכל החיסרון במה שזה לא צמוד הוא מצד שחסר בהיכר, יתכן לבאר שזה מצד שבחצר אין דין היכר. וצ"ע.

### בדברי הרר"י בטעמא דר' יוסי דבעי לחי הרחב ג"ט

יא] והנה עיין **ריו"נ** (בדף י"ד:) שביאר שטעמו של ר' יוסי שלחי צריך להיות ג"ט הוא מצד שצריך שיוכל להרחיקו מהכותל ג"ט ולא יהיה אתי אוירא.

ועיין **רעק"א** (בתוספותיו על המשניות פ"א אות ה') שהקשה שכיון שיש בצד השני אויר יותר מג"ט כה"ג יש אתי אוירא אף אם בצד אחד זה רק פרוץ כעומד. ובפשוטו הביאור הוא כמו שביאר **בדברי יחזקאל** (סימן ו' סק"ז) שכונתו שצריך שבלחי יהיה שיעור חשוב שכלפי עצמו הוא לא בטל, וזה מה שהביא שם מהמידה האמצעית שכל שזה ג"ט כנגד העומד מותר [א"ה: כ"ה לרבנן לפי רבא], והנה **הרשב"א** (בדף י"ט:) הוכיח מזה שאתי אוירא זה דרבנן, אמנם ריו"נ למד מזה שכלפי עצמו זה לא בטל.

אמנם צ"ב ראייתו דהרי שם מדובר שיש עומד כמוהו, וכה"ג כתבו הראשונים שאין אתי אוירא כלל. ומשמע שנקט שגם בפרוץ כעומד משני צדדים יש אתי אוירא, ולכן הוכיח שכנגדו זה לא חיסרון. וצ"ע היטב בסוגיא שם מאיזה קטע הוא הביא ראיה.

## **\*\*\***

## בדין אתי אוירא בטלית קטן

יב] עיין **מג"א** (ריש סימן ט"ז) שהביא **מהמהרי"ל** (חדשות סימן ד' אות ב') שלא יעשה הכתפות של הט"ק צרים אפילו שיש עומד מרובה משני רוחות, מצד שאתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל.

**והאחרונים** תמהו שהרי מבואר בעור העסלא שאויר שמחוץ לבגד הוא לא מבטל. ולכן הקילו ונקטו שהעיקר שזה לא יהיה כמו רצועות.

ועיין **חזו"א** (או"ח סימן ב' סק"ט) שכתב שללא דברי המהרי"ל היה מקום לומר שאין דין שכל הבגד יהיה מלא אלא כל שבפועל זה בגד אחד ויש בו שיעור זה מועיל, אמנם לאחר שמבואר בדבריו שיש כאן נידון שכדי שיחשב בגד אחד צריך שלא יהיה בו הפסק שמגדיר שזה כחלוק לשני בגדים, א"כ גם אם אין חיסרון של אתי אוירא אבל עדיין כל מה שזה מועיל זה מצד עומד מרובה משתי רוחות, והרי זה מחלוקת ראשונים גדולה ובדאורייתא ראוי להחמיר בזה. וע"ש שהסתפק האם צריך ששני הצדדים יהיו יותר רחבים מהאויר שבאמצע. וצ"ע הספק שלו דהרי בסימן ס"ח סק"ב הוכיח שאם צד אחד יותר וצד אחד שוה ואפילו אם הוא פחות זה גודר, וכן הוא **בר"ן** **ט"ז:** (ד"ה אי מוקי לה).

עוד מבואר **בחזו"א** שלא עזר עומד מרובה על ידי הצד שלפניו והצד שמאחוריו, ומשמעות הדברים שיש כאן סברא מיוחדת כלפי צורת בגד ע"ש.

יג] והנה **בשאילת יעבץ** (ח"א סימן כ') **ובמור וקציעה** (סימן ח') כתב שאין שיעור בעובי הכתפים. וצ"ב כמו שהשה החזו"א שגם אם אין אתי אוירא מבחוץ, אבל צריך לפחות שיהיה עומד מרובה. ובדבריהם משמע שגם אם זה לא צריך. ועיין **אשר לשלמה** (ח"ג סימן ג', במהדורה החדשה מועד סימן נ"ה) שכתב לדון שיתכן שבאמת אין דין שכל הבגד יהיה מלא ולכן כל שזה בגד אחד זה מועיל, והמהרי"ל רק דן שיש דין אתי אוירא שזה מבטל גם את העומד וממילא זה כמו שני בגדים, אבל לאחר שאין כאן אתי אוירא מצד שזה תוך הרשות או שבבגד אין אתי אוירא, ממילא גם עומד קצת זה מספיק כדי שזה יחשב כבגד אחד. ודו"ק בזה.

שיעור מספר 33 – ב' סיון פ"ג

# בסוגיא דעומד מרובה על הפרוץ [א]

## שיטות הראשונים בדין פרצה

### האם דין עומד מרובה הוא על כותל או על כללות ההיקף

א] מבואר במכילתין שכדי לעשות מקום רה"י צריך ג' מחיצות ותיקון ברוח רביעית. ובצורת העמדת המחיצות מבואר במשנה (בדף ט"ו:) ובלבד שלא יהיו פרצות יתרות על הבנין. ומבואר בסוגיין דנחלקו האמוראים האם צריך עומד מרובה על הפרצות או שעוזר פרוץ כעומד.

והנה בפשוטו שיעור גדירה האמור כאן הוא ביחס לכל כותל וכותל. אמנם עיין **רש"י סוכה ז'.** (בד"ה משא"כ בסוכה) שכתב שצריך עומד מרובה ביחס לכל ההיקף. וכן הוא **בר"ן בדף י"א.**.

**ובמרומי שדה** **ושפ"א** (בדף ה':) נקטו שלדבריו זה כל ההלכה, דהיינו שאין הלכה גם שכל כותל מצד עצמו יהיה עומד מרובה. אמנם **החזו"א** (סימן ע"ה סק"ג) כתב וכן הוא פשטות הראשונים שודאי צריך גם שכל כותל יהיה בו עומד מרובה, אלא שיתכן שיש הלכה גם שיהיה ביחס להיקף הכללי עומד מרובה.

### בהא דבפסי ביראות מהני פרוץ מרובה על העומד

ב] והנה מבואר בסוגיין שנאמרה הלכה גדור רובא או לא תפרוץ רובה. והקשו הראשונים שהרי מבואר תחילת פ"ב שפסי ביראות עוזר אפילו שפרוץ מרובה על העומד. ומצאנו בזה שני מהלכים בראשונים:

**הרשב"א והריטב"א והר"ן** הביאו **מהראב"ד** שבאמת מדאורייתא אין דין עומד מרובה על הפרוץ והכל מדרבנן. אמנם שאר **הראשונים** כתבו שיש שתי צורות גדירה, שאם זה פסי ביראות שזה שם ד' מחיצות דהיינו שיש בקרנות אמה [**ובר"ן** (בדף י"ז:) מבואר שצריך דוקא בד' רוחות], בזה באמת נאמר שאפשר לגדור גם אם זה פרוץ מרובה על העומד, אבל אם אין את המעלה של פסי ביראות בזה נאמר הלכה שצריך גדירה של עומד מרובה או פרוץ כעומד.

### יסוד הדין דפרצה עד עשר מותרת מפני שהיא כפתח

ג] עוד מבואר במשנתינו שכל שיש פרצה יותר מעשר לא עוזר מה שיש עומד מרובה על הפרוץ. ובלשון המשנה מבואר שמה שמועיל עד עשר מצד שהוא כפתח. וצ"ב מהו הלשון שהוא כפתח. ועיין **זכרון שמואל** (סימן כ"ז סק"א) שהביא **מהאבני נזר** (סימן תס"ה סק"ב) שהכוונה שבאמת יש דין לגדור הכל, רק כיון שלמקום יש פתח זה כאילו גדור. ובזה ביאר למה לא מועיל עומד מרובה בסוכה, משום דשם הרי מחיצה של פתח לא מועילה (דאפילו צוה"פ לא מועילה) אלא צריך מחיצה גמורה.

אמנם בפשוטו ודאי אין הגדר שיש למקום זה שם מחיצה כדין פתח, וכמבואר **בחידושי הגר"ח** (פט"ז משבת הט"ז ד"ה והנה קשה) שרק צוה"פ חשיב מחיצה, אבל מקום שהוא פחות מעשר אין לו שם פתח שיחשב מחיצה. וע"ש שביאר שודאי צריך שיעור מחיצה לפי מה שנמסר מההלכה, אלא שיש עוד הלכה שצריך שלא יהיה פרצה במחיצה, וכל שיש למקום שם פתח אין לו שם פרצה וממילא הוא גדור מכח הצדדים, משא"כ אם יש לזה שם פרצה נאמר שעל זה לא עוזר הגדירה שבצדדים. וע"ש שהוסיף לבאר עוד, שיסוד ההבדל בין פסי ביראות שלא צריך עומד מרובה לגדירה רגילה שצריך עומד מרובה, דכל שאין עומד מרובה ואין למחיצה כח גדירה ממילא גם למקום הפתוח אין שם פתח (דעצם השם פתח נובע ממה שיש דין מחיצה בצדדים), וממילא אין החיסרון רק מכח שאין ביחס לזה שם מחיצה אלא שגם יש כאן דין פירצה ע"ש.

אמנם עיין **חזו"א** (סימן קי"ב סק"ה ד"ה ומיהו) שכתב שאין כוונת חז"ל שיש דין של פתח שהוא מפקיע שם פרצה אלא שזה לשון מושאל. ולכאורה הכוונה שחז"ל קבעו שיש שיעור של מרחק שזה נחשב כפרצה ושאין קשר בין המחיצות, ואמרו שכל שזה שיעור של פתח בזה הוא לא נחשב פרצה, אבל באמת אין כאן פתח חיובי שלכן אין לו שם פרצה [אמנם אין זה מוכרח בכוונתו, ויתכן שרק בא לומר שזה לא פתח חיובי שגודר אלא רק שזה לא פרצה].

ועיין **שלום יהודה** (סימן כ"ו) שהקשה דמבואר בגמ' שעוזר גם פרצה פחות מד', ולכאורה הרי אין פתח פחות מד', ועד כמה דמבואר שצריך שיעור פתח למה זה עוזר. וביאר שיסוד החיסרון של פרצת עשר הוא מצד שאין קשר בין המחיצות, ועד שיעור של פתח רואים קשר בין המחיצות, דהיינו שהלשון מפני שהוא כפתח הכוונה שעד שיעור זה שהוא שיעור פתח יש קשר בין המחיצות, ולכן פחות מד' ודאי שזה לא גרע ע"ש. ולכן גם אם יש מחיצה גבוהה תשעה טפחים במקום הפרצה [ומעל עשרה יש מחיצה] שכה"ג קשה לומר שזה פתח, אפ"ה יש בזה דין עומד מרובה.

### בדברי הרשב"א בדף י"ט: בדעת ר' יהודה

ד] והנה לגבי פסי ביראות מבואר שר' יהודה ס"ל שמועיל עד י"ג אמה ושליש. ומבואר בגמ' י"ט: שלגבי עומד מרובה בשתי רוחות ס"ל לר"י שפרצתו בעשר, והגמ' מחלקת זה תורת מחיצה עליהן ופרצתו בעשר ואלו תורת פסין עליהן ופרצתן בי"ג. ומשמעות הגמ' שיש קולא מיוחדת בפסין.

ועי"ש **ברשב"א** שהקשה דהרי מבואר בגמ' בדף י'. שגם בפתח המבוי שיעורו בי"ג אמה ושליש. וכתב לחלק בין שתי המחיצות דאורייתא לתיקון בפתח המבוי. אמנם מבואר בדבריו שגם לגבי חלוקה בין שתי חצירות הפרצה בעשר, דהיינו שיש הבדל בגדר הדברים וחצרות זה כמו עומד מרובה, וביאר וז"ל: ומסתברא דר' יהודה לא קאמר אלא במקום שיש שתי מחיצות גמורות כמבוי המפולש או שני בתים בשני צידי רה"ר, דכיון דאיכא שתי מחיצות הוי ליה לר' יהודה רה"י גמורה והלכך מכאן ומכאן שאינו צריך אלא לחי וקורה מדרבנן אפילו ביתר מעשר נמי סגי ואפילו עד י"ג אמה ושליש סגי ליה בלחי וקורה דומיא דפסי ביראות, אבל הכא דאיכא לשתי המחיצות פרצות ואתה צריך להתיר מצד עומד מרובה על הפרוץ **שאין אנו מתירין אלא פרצה כעין פתח, לעולם אין מתירין בהן פרצה יותר מעשר דכל שהיא יתירה על עשר נפקא ליה לכו"ע מתורת פתח ואין עומד מרובה מתיר כנגד פרצה**. עכ"ל. והנה משמעות לשון הרשב"א שיסוד החילוק הוא בין במקום שצריך תורת מחיצה בזה רק שם פתח מועיל, משא"כ מקום שמועיל לחי וקורה שאין דין מחיצה בזה מועיל גם שיעור יותר גדול. ולכאורה מכוון הדברים שבעומד מרובה מה שמקשר בין המחיצות זה השם פתח ולכן צריך פתח חיובי, משא"כ ברוח רביעית שם העיקר שלא יהיה שם פרצה וצריך שם פתח רק להפקיע שם פרצה [במילים אחרות, בעומד מרובה זה כהגר"ח וברוח ד' זה כהחזו"א].

## בדין פרצת עשר

### שיטות הפוסקים בדין פירצה יותר מי' האם הוי מה"ת בעומ"ר ובפסי ביראות

ה] והנה בהא דמבואר ששיעור הפרצה הוא בעשר, נחלקו האחרונים האם זה מדאורייתא או מדרבנן: דדעת **המשכנות יעקב** (סימן קכ"א עמוד קט"ז) **והגאון יעקב** (בדף י"א.) שזה דאורייתא [**והמשכנ"י** דן האם השיעור מדאורייתא הוא בט"ז או בי"ג אמה או בעשר. ויש לעיין בזה בתוס' ו': וע"ש מה שביארנו בכוונתם]. ודעת **הבית אפרים** (סימן כ"ז עמוד רכ"ג) **והחזו"א** (סימן קי"ב סק"ה ובמכתבים בספר שלום יהודה סימן כ"ה) שזה דרבנן.

והנה דעת **החזו"א** (סימן קי"ב סק"ה ד"ה ובחזו"א) שבפסי ביראות החיסרון של הפירצה זה דאורייתא, אמנם בעומד מרובה זה דרבנן. וביאר החילוק מצד דאל"כ מה השיעור. ולכאורה הגדר הוא שצריך שיהיה קשר בין המחיצות וכל שזה עומד מרובה זה נחשב שיש קשר ביניהם, אבל כל שזה פרוץ מרובה בזה אין לזה שם קשר אלא על ידי השם פתח או עד שיעור פתח. אמנם כפי הנראה דעת **הבית אפרים** להיפך, שפרצת עשר בפסי ביראות זה דרבנן אבל בעומד מרובה זה דאורייתא [והאריך בזה בנספח ב' בחוברת 'כל כתבי המשכנות יעקב והבית אפרים בעניין אתו רבים ומבטלי מחיצות'].

[והנה פשטות **רש"י בדף צ"ד.** (ד"ה חצר) **והטור** (שס"א סעיף ב') שהחיסרון של פרצה זה דאורייתא. אמנם יתכן דשם לא היה את ההיתר דפסי ביראות.

ועיין **חידושי הר"ן י"ז:** שהוכיח שצריך בפסי ביראות דוקא ד' מחיצות, דהרי שם העמידו על דאורייתא ואם היה מספיק מדאורייתא גם בפחות משם ד' מחיצות אז היו מקילים יותר. והנה שם הרי החמירו שפרצת עשר אסורה לר"מ או י"ג לר"י, ומבואר שהחיסרון הזה הוא דאורייתא].

### ביאור הגמ' בדף ק"א. דירושלים לאחר שנפרצו בה פרצות היתה רה"ר

ו] והנה מבואר בגמ' עירובין ק"א. שירושלים לאחר שנפרצו בה פרצות זה היה נחשב רה"ר דאורייתא. **ובחזו"א** במכתב (הובא בשלו"י סימן כ"ה) ביאר שהחומה היתה עגולה וממילא כל פרצה זה נחשב פרצה בקרן זוית [וע"ש שלא כתב סתם שזה היה עגול אלא שהיה מצב שזה מוגדר כפרצה בק"ז]. ובסימן ק"ז סק"ח כתב שהיה סילוק מחיצות על ידי צוה"פ.

אמנם עיין **ר"ח ק"א.** וכן **בריטב"א מ"ז:** (בד"ה ושמעינן מהכא) שכתבו שהיה פרצת עשר, ועיין **משנת הגר"א קוטלר** (סימן ו') שלמד מזה שפרצת עשר זה מדאורייתא. אמנם **בבית אפרים** (סימן כ"ז עמ' רכ"ד) משמע שהיה פרצה באמה שבצדדים וממילא אין כאן כבר את הדין שם ד' מחיצות ונשאר רק גדירה של עומד מרובה ובזה הרי פרצת עשר זה מדאורייתא, וא"כ אין ראיה מר"ח והריטב"א שבמקום שיש פסי ביראות זה דאורייתא, דיתכן שהם דיברו מתי שלא היה כאן ההיתר של פסי ביראות.

### יסוד חילוק הבית אפרים בין עומד מרובה לפסי ביראות

ז] והנה יסוד הסברא בדעת הבית אפרים לכאורה הוא על דרך סברת הרשב"א, שבמקום שהגדירה מצד עומד מרובה צריך שם פתח חיובי ובזה השיעור עשרה זה דאורייתא, אבל בפסי ביראות העיקר שלא יהיה שם פרצה ודין זה הוא דרבנן.

ועיין **ריטב"א** **בדף י"ז:** (בד"ה והא כתיבנא) שכתב וז"ל: הכא נמי כך הוא דין תורה דכל דיש מחיצות שלימות בקרנות שיעור אמה לכל צד כעין פסי ביראות שפס אחד תחשב מחיצה ולא תפסל בשום פרצה שבעולם וכו'. עכ"ל. ומבואר שכל פרצה אפילו יותר מעשר לא תפסול, דהיינו שכיון שכאן יש דבר שצורת גדירת האמצע היא לא מכח עומד מרובה, בזה פרצה לא פוסלת רק מדרבנן.

ועיין **תוס"ר בדף י"ז:** שהקשה מפסי ביראות דהרי בגמ' מבואר שגדור רובא, ותירץ שכיון שיש שם ד' מחיצות לא פוסל שום פרצה בעולם, ומשמע כריטב"א הנ"ל שבדין של פסי ביראות שעוזר פרוץ מרובה בזה חידש ששום פרצה לא פוסלת.[עיין שיעור תחילת עושין פסין שהארכנו בזה]

### החזו"א דימה את דין הגדירה של רוח רביעית לדין עומ"ר, ולכאו' יש לחלק

ח] והנה עיקר יסודו של **החזו"א** הוא מהא דדימה דין מחיצה רביעית לג' מחיצות, וכתב שכמו שבמחיצה רביעית גם אם זה פתוח ביותר מעשר מדאורייתא זה מועיל ה"ה בשאר צדדים, דהיינו שנקט שאותו חיסרון שיש בפרצה בג' רוחות זהו החיסרון שיש ברוח ד', וזה מושלם רק מדין עומד מרובה של שאר רוחות, ולכן אם פרצת עשר זה דאורייתא דהיינו שכה"ג אין קשר בין המחיצות, ממילא גם ברוח ד' זה חיסרון.

אמנם בפשוטו דעת החולקים שאין זה דומה כלל, שמה שמספיק ג' מחיצות הגדר הוא שמספיק ג' מחיצות, משא"כ בג' מחיצות עצמם שם צריך לדון שהם גדורות.

והנה חילוק זה מבואר בדעת ר' יהודה שבשתי מחיצות עצמם השיעור הוא פרצת עשר משא"כ ברוח ג' וד' (וכמו שהובא לעיל בשם הרשב"א שביאר את החילוק בזה).

וכן מבואר **מהראשונים** (בדף צ"ד.) שנקטו בשיטת **רש"י** שברוח רביעית בפרוץ לרה"ר לא הוי רה"י ובשאר רוחות ודאי שהוי רה"י, ובהכרח שחלוק הגדירה של עומד מרובה מהגדירה של ג' רוחות ביחס לרוח הרביעית.

והנה **בראשונים** (תוס' והמלחמות והריטב"א בדף כ"ב.) מבואר שאין אתי רבים אם הם בוקעים בין שתי המחיצות של ר' יהודה, ורק אם הם בוקעים בתוך המחיצות יש אתו רבים. ובפשוטו יסוד החילוק כנ"ל, דבשתי המחיצות שם צריך שיחשב כגדור, משא"כ במחיצה ג' וד' לא צריך שם גדירה. ועיין מה שכתבנו בסוגיא דאתו רבים (שיעור מספר 18 אות ח').

### אופן נוסף בחילוק בין רוח רביעית לשאר רוחות

ט] ועיין **שלום יהודה** (סימן כ"ה) שכתב לבאר באופן נוסף, שבאמת יתכן שמצד הגדירה זה אותו דבר (עומד מרובה ורוח רביעית), רק שיסוד דין פרצה הוא שאין קשר בין המחיצות וממילא לא שייך לראות את זה כדבר אחד שיועיל רוב או פרוץ כעומד, וכל זה בפרצה בג' המחיצות, אבל ברוח הרביעי כיון שהשטחה הגדור הוא תוך המחיצות ממילא זה דבר אחד וכל שיש רוב זה מועיל. ובזה ביאר הא דמבואר **בתוס' בב"מ נ"ג:** (ד"ה דנפול) שלגבי ירושלים אין דין פרצת עשר, דשם כיון שיש קדושה על המקום וממילא חשיב שיש כאן נידון על המקום שיש בו קדושת ירושלים, וממילא זה מקום אחד, וממילא לא שייך דין פרצה וכל שגדור רובו זה עוזר ע"ש שהאריך.

[**ובחזו"א** (סימן ק"ז סק"ח) כתב לבאר בדברי התוס' הנ"ל, שהיה אתי אוירא כנגד העומד הנשאר, וזה חיסרון רק כלפי שבת ולא כלפי מעשר שני. ולכאורה הסברא דכיון דיש קדושה למקום ורק שיש דין מחיצה, בזה לא צריך שיחשב מחיצה אלא כלפי עצמו, והדין אתי אוירא זה רק ביחס לגדירת הרשות, וכנ"ל בשיעור הראשון דאתי אוירא (שיעור 31) בתחילתו].

### הוכחת החזו"א מהגמ' בדף ב': ודחיית ההוכחה

י] והנה **החזו"א** בנה יסודו דהגמ' מחפשת מקור בדף ב': לפרצת עשר, ועד כמה שזה ההלכה במחיצות המוכרחות מה הגמ' דנה. אמנם להנ"ל שזה שני נידונים, דבב' מחיצות צריך פתח חיובי אבל כאן העיקר שלא יהיה פרצה וזה חלות שם פתח אחר, ממילא א"ש שזה נידון אחר שלא קשור להלכה, וכחזינן לר"י שבעומד מרובה רק עד עשר ובפסי ביראות עד י"ג אמה.

[ובאמת צ"ב ראיית החזו"א, הרי החזו"א מודה שבפסי ביראות זה דאוריתא וא"כ מה הגמ' מחפשת מקור. ובהכרח שיש שני גדרים והגמ' מחפשת מקור לגבי רוח ד'].

## ביסוד האחרונים שחלוק דין עומ"ר מפרוץ כעומד

### האם הגדר הוא שצריך גדירה על הכל או דסגי בגדירת רוב

יא] מבואר בגמ' דנחלקו האמוראים האם מספיק פרוץ כעומד או שצריך עומד מרובה על הפרוץ. והנה יש לעיין האם גדר הגדירה הוא אותו דבר בין המ"ד פרוץ כעומד למ"ד שצריך עומד מרובה, או שבאמת חלוקים ביסוד דינם.

ב. עוד יש לדון בעיקר גדר הגדירה האם צריך להיחשב כאילו הכל גדור ויסוד המחלוקת היא מה נאמר בהלכה, או שבאמת אין הגדר כאילו המחיצה היא על הכל, אלא יש כאן רשות ויסוד המחלוקת היא כמה נצרך כדי שיחשב שהרשות גדורה, אבל באמת אין הגדר שזה כאילו המחיצה היא על הכל [ודוגמא לדבר, דעיין **חידושי הגר"ח** (הלכות סוכה פ"ד הי"א) דהעמיד דיש שני דיני גוד אסיק, דבמחיצות הניכרות זה כאילו יש מחיצה למעלה, אבל בעמוד שזה מחיצות שאינן ניכרות הגדר הוא שהמחיצות שלמטה מועילות על השטח העליון, אבל אין הגדר שזה כאילו יש מחיצות למעלה. ויש לדון גם כאן בגדר הדין עומד מרובה].

והנה בפשוטו למ"ד שצריך עומד מרובה זה מדין רובו ככולו, דהיינו שכל שרוב הרוח גדור זה כאילו הכל גדור, והראשונים כולם דימו סוגיין לשחיטה דשם בפשוטו הגדר הוא כאילו הסימן שחוט כולו ולכן לכתחילה כתוב שראוי לשחוט כולו.

והנה אם נאמר שבפרוץ כעומד זה גם הגדר צ"ל שהחלק הקיים יש לו חשיבות יותר מהחלק האויר ולכן גם חצי יכול להחשב כאילו הכל גדור. ועיין **תוס"ר** שכתב שבשחיטה צריך לשחוט הרוב כי החלק הקיים זה מה שלא שחוט.

### יש לחלק בעניין זה בין עומר מרובה לפרוץ כעומד

יב] אמנם יש מקום לומר שבאמת חלוק הגדר בין מ"ד שצריך עומד מרובה למ"ד שמספיק פרוץ כעומד, דלמ"ד שצריך עומד מרובה על הפרוץ הגדר הוא כאילו הכל גדור וכדין רובו ככולו, אבל למ"ד שמספיק פרוץ כעומד באמת הגדר הוא שאין הלכה שצריך הכל להיות גדור אלא שכל שחצי גדור חשיב שהרשות גדורה. ועיין **ברש"ש** **ובגאו"י** (בדף י':) שנקטו כחילוק הנ"ל. [יסוד הדברים מבואר **בבית הלוי** (ח"ב סימן י"א סק"ו) לגבי שחיטה, שאם צריך רוב הגדר הוא כאילו הכל שחוט, אבל אם מספיק חצי אין סיבה שיחשב כאילו הכל שחוט אלא הגדר הוא שמספיק חצי, וע"ש מה שדן לפי"ז].

### בחידושי הר"ן בדף ט"ו: כתב לחלק ביניהם באופן אחר

יג] והנה לשון הגמ' שרב הונא אומר גדור רובא ור"פ אומר לא תפרוץ רובא. ועיין **חידושי הר"ן** שתמה למה הגמ' לא אומרת גדור פלגא. ותירוץ אחד תירץ שקבלה בידם היתה שהלשון של ההלכתא התייחסה לרוב. וכתב עוד לבאר שבאמת לרב הונא יש דין מחיצת רוב, אבל לרב פפא אין שיעור במחיצה אלא העיקר הוא שלא יהיה פירצה ורק רוב חשיב פרוץ. דהיינו שהר"ן מחלק יותר מזה, שאין החילוק כנ"ל שרק אין דין לגדור הכל אלא שעל ידי מחצה חשיב גדירה על הרשות, אלא באמת מצד הגדירה מועיל גם קצת רק שצריך שלא יהיה פירצה ורק רוב חשיב פרוץ. וזה ממש כביאור **הגר"ח** שהובא לעיל שההבדל בין פסי ביראות לגדירה של מחיצה, שבשניהם צריך שלא יהיה פירצה, ובפסי ביראות לא חשיב פרצה אלא בעשר, ובגדירה של מחיצה כל שאין לזה פרוץ כעומד או עומד מרובה חשיב פרצה ע"ש [ולפ"ז יתכן שגם פרוץ כעומד זה כאילו גודר הכל, שכל מחיצה זה כאילו גודר הכל, רק שכל שיש שיעור פרצה זה לא יכול להועיל].

### בדברי הראשונים בסוכה לגבי מחצה צל למטה

יד] והנה עיין גמ' סוכה כ"ב: דמבואר שאפילו שלגבי סכך כשר ופסול נחלקו האם צריך רוב כמו אצלינו, אבל אם יש אויר מבואר בגמ' שגם לר"פ צריך רוב בגלל שכל שיש חצי סכך אז למטה הרוב לא מוצל. אמנם מבואר **בר"ן** שם שגם לרב הונא מספיק רוב למעלה אפילו שלמטה זה רק חצי מוצל. וצ"ב דעד כמה שמסתכלים על למטה א"כ לרב הונא ג"כ לא יספיק רוב למעלה אלא יצטרכו רוב למטה. וביותר **דהרמב"ן במלחמות** שם הוסיף שהסברא שהלמטה הוא חיסרון זה ר"פ לשיטתו שעוזר פרוץ כעומד.

וראיתי בשיעורי **לב יצחק** שביאר שלרב הונא שהגדר כאילו זה גדור כולו ממילא לא איכפת לן מהאויר, משא"כ לר"פ שהיסוד הוא שלא יהיה פרצה ממילא כל שהמקום לא מוצל זה ההגדרה של פרצה, ולכן כל שהרוב לא מוצל חשיב פירצה. ודו"ק בזה.

### כמה חילוקים באחרונים בין דין עומד מרובה לדין פרוץ כעומד

טו] והנה בעיקר הדבר שחלוק הדין גדירה למ"ד עומד מרובה על הפרוץ ממ"ד פרוץ כעומד מותר, מצאנו באחרונים שביארו בזה כמה דברים. והוסיפו שגם למ"ד שמועיל פרוץ כעומד אבל מודה שיש גם גדר של עומד מרובה על הפרוץ:

**א.** עיין **חידושי הגרי"ז** (בכורות דף י"ז:) שדייק מלשון הרמב"ם שלגבי תיקון מבוי צריך עומד מרובה, וביאר שכאן לא מספיק שלא יהיה פרצה אלא יש דין כאילו הכל גדור. והארכנו בזה בסוגיא דעומד מרובה (שיעור מספר 8).

**ב.** **הגאו"י והרש"ש** (דף י':) ביארו שמה שבפרוץ כעומד יש אתי אוירא ובעומד מרובה על הפרוץ אין אתי אוירא, זה מצד שעומד מרובה שזה כגדור ממילא לא חשיב אויר, משא"כ עומד כפרוץ הגדר הוא שמספיק חצי וממילא זה עדיין חשיב אויר שיש בזה אתי אוירא.

**ג.** עיין **תוס' לעיל ו.** (ד"ה וספק) שכתבו שכל שזה מחצה על מחצה אפילו שאי אפשר לצמצם אבל יש כאן שני צדדים אולי זה רוב ואולי זה חצי, ולכן אם מועיל חצי זה מועיל. ועיין **רעק"א** (סימן קס"ז) שביאר שזה מדין ס"ס. ועיין **שפ"א** (סוכה ט"ו. בתוס' ד"ה פרוץ) שהקשה שאין כאן שני צדדים, שאם מועיל חצי ממילא אין מעלה ברוב. אמנם להנ"ל שבאמת זה שני גדרים וגם למ"ד פרוץ כעומד מותר מודה שזה לא כמו עומד מרובה על הפרוץ א"ש. [אמנם **בתוס"ר** שם כתב שהכוונה שזה יותר מסתבר ולא שזה דין ס"ס].

**ד.** עיין **ריטב"א** **ט"ז:** (ד"ה אמר רב המנונא) שדן שבערב לא יעזור פרוץ כעומד. ולהנ"ל א"ש, שבערב הרי אין לזה תורת מחיצה ללא שזה עשרה טפחים, ושם בהכרח הגדר הוא שכאילו הכל גדור, ולכן שם צריך עומד מרובה על הפרוץ. כן ביאר **בזכרון שמואל** (סימן כ"ז סק"ד). [אמנם **בשו"ע** (סימן שס"ב סעיף ט') מבואר שעוזר עומד מרובה בערב. וצ"ל שדנים ביחס לרשות].

**ה.** **הראשונים** תמהו מה החילוק בין שחיטה שקי"ל שצריך רוב לבין גדירה שקי"ל שמספיק פרוץ כעומד. ולהנ"ל יש לחלק בפשוטו, שבשחיטה ודאי גדר הדבר הוא שצריך שכל הסימן יהיה שחוט, ממילא בזה ודאי צריך רוב, ורק בגדירה שייך לדון ביחס לרשות ושמספיק שרק חצי גדור וכנ"ל [כן כתב **באבן האזל** (פ"ה מסוכה הט"ז)].

**ו.** עיין **גאון יעקב** (י': בסוף העמוד בד"ה בפרוץ) שכתב שעומד מרובה משתי רוחות לא מועיל פרוץ כעומד, שרק בעומד מרובה מצאנו שמועיל משתי רוחות. וצ"ב החילוק. אמנם להנ"ל יש לבאר, שעומד מרובה משתי רוחות לא שייך שיועיל בתור שחצי גדור, שא"כ אדרבא הפרוץ שהוא יותר מכל עומד מבטלו, ורק עד כמה שיש עומד מרובה שזה כאילו הכל גדור שייך לדון שזה יועיל.

אמנם **החזו"א** (סימן ס"ז סק"ג ד') נקט שגם בשתי רוחות עוזר פרוץ כעומד.

**ז.** עיין לשון **הרשב"א** **והריטב"א** (י': בד"ה שמעת מינה) שכתבו שאם פרוץ כעומד לא עוזר, ודאי שגם עומד מרובה משתי רוחות לא עוזר. **ובחידושי הר"ן** (בדף י':) בסוגיא דעור האסלה נקט שנחלקו בזה האמוראים שם. וצ"ב מה ענין זה לזה, הרי יש כאן נידון האם עומד מרובה יכול להצטרף משני צדדים, אבל על הצד שזה עוזר זה עומד מרובה וזה לא פרוץ כעומד. אמנם להנ"ל יש לומר, שבדין עומד מרובה משתי רוחות זה רק יכול להועיל בתור שביחס לרשות רובו גדור, אבל אם צריך שזה יחשב כאילו הכל סגור בזה כיון שהפרוץ יותר מהעומד אין לו כח לדון כאילו המקום גדור (ולהיפך ממשנ"ת מקודם בדברי הגאון יעקב), ולכן רק אם פרוץ כעומד מותר שאין דין לגדור הכל יש לדון האם עוזר על ידי שתי רוחות.

[ועיין **אפיקי ים** (ח"ג סימן י"ח, הובא בשערי עירובין עמ' ע"א) שביאר שלכן יתכן שעומד מרובה משתי רוחות לא עוזר בערב, דשם הרי צריך ליצור את המחיצה וזה רק אם זה כאילו סגור וכמבואר בריטב"א שצריך דוקא עומד מרובה וכנ"ל].

אמנם **הר"ן** נקט שיש מ"ד שעדיף עומד מרובה משתי רוחות מפרוץ כעומד. וצ"ל שבזה עצמו חולק, דשייך לדון את כל הצד יחד וממילא זה כאילו הכל גדור משא"כ בפרוץ כעומד.

### בדברי הראשונים נראה שהשוו בין הגדר של עומ"ר לפרוץ כעומד

טז] והנה אפילו שמסברא יש מקום לחלק כנ"ל ויש לבאר בזה כמה דברים וכנ"ל, אמנם משמעות הראשונים לא כך:

**א.** עיין **חידושי הר"ן** (י': ד"ה ויעשה פס אמה) שכתב שהדין אתי אוריא בפרוץ כעומד תלוי האם זה מועיל או לא, וביאר שהנידון בפרוץ כעומד הוא האם הפרוץ יותר חשוב מהעומד או שהעומד יותר חשוב. חזינן שהצד שעוזר פרוץ כעומד זה מצד שזה יותר חשוב וכמו למ"ד שצריך עומד מרובה.

**ב.** **הראשונים** כולם הקשו את הסתירה מה ההבדל בין שחיטה למחיצות, ולא חילקו כנ"ל שבשחיטה הגדר הוא שעל ידי החלק השחוט כאילו הכל שחוט וכמבואר בלשון הגמ' מחצה כרוב וכן מדמיון הגמ' לשבירה בכלי חרס ולקרבן פסח בטומאה, וכן הוא בלשון **התוס' בחולין** (כ"ט. ד"ה זיל) **וברשב"א בתורת הבית** (הבית השני שער ב' דף כ"ו:) שזה כמו רוב.

**ג.** עיין **ריטב"א** בסוגיין שדן האם הדין של סכך פסול עם כשר זה מדין ביטול, וכתב להוכיח שכמו שבחצי זה לא גדר של ביטול כך גם אם זה רוב זה לא גדר של ביטול. ואם זה באמת גדר אחר, מה שייך להוכיח אחד מהשני. וצ"ע בכל זה.

## בעיקר הנידון בגדר דין גדירה על ידי עומד מרובה

### כמה נפק"מ דתליין האם הגדר במחיצה הוא כאילו הכל סתום או דסגי ברוב

יז] והנה בעיקר הנידון בגדר הדין גדירה במחיצות, האם הכוונה שמספיק לגדור חלק ועל ידי זה חשיב שהרשות גדורה, או שזה גדר כאילו יש מחיצה בכל הדופן, יש לדון מכמה דוכתי:

**א.** עיין **זכרון שמואל** (סימן כ"ז סק"א) שהביא **מהאני נזר** (סימן תס"ה) שהקשה על הא דמבואר ברבינו ירוחם שלא מועיל עומד מרובה בסוכה, וצ"ב מה זה שונה משבת. והאבני נזר ביאר מצד שבשבת כל מה שזה עוזר מצד שזה פתח והרי פתח לא עוזר בסוכה. אמנם הזכרון שמואל ביאר שהגדר של עומד מרובה הוא שביחס לרשות זה נחשב גדור, אבל בסוכה יסודו שיהיה כאן מציאות של מחיצה, ועומד מרובה לא חשיב מחיצה. **ובחזו"א** כתב שבסוכה צריך יותר שם מחיצה, וכמו שצוה"פ עוזר בשבת ולא עוזר בסוכה.

ב. עיין **תוס' י':** (ד"ה עור) לגבי עור האסלה דמבואר בגמ' שעוזר עומד מרובה, וכתבו שזה רק לגבי שיחשב טפח אבל לא לגבי שאם כלים תחת האויר יחשב שזה תחת האוהל. והוסיפו שאין לחשוב את האויר סגור מדין לבוד, משום שיש הלכה שלא מועיל לבוד בטומאה. ומשמעות דבריהם שאם היה מועיל לבוד גם אם כלים תחת האויר היה טמא, וכן הוא **בריטב"א**. וצ"ב שכמו שלגבי עומד מרובה מבואר שזה לא סיבה לגבי האויר, ה"ה לגבי לבוד. ובפשוטו מבואר בתוס' שחלוק גדר עומד מרובה שזה לא כאילו סגור ולכן א"ש שלגבי אם טומאה שם זה לא מועיל, משא"כ לבוד שנחשב כסתום.

**ג.** עיין **חזו"א** (סימן ע' סקכ"ב) שכתב שצורת הפתח עושה סילוק מחיצה, אבל עומד מרובה לא עושה סילוק מחיצה אם הוא באמצע צורת הפתח. וביאר החילוק וז"ל: עומד מרובה אינו דין על הפרצה כסתום אלא הוא דין על המקום שלפני המחיצה שהוא כגדור, וצו"ה הוא מחיצה בפועל. עכ"ל. ומבואר שאין הגדר כאילו יש מחיצה על הכל אלא שזה עוזר לגדור הרשות [וכן הוא בספר **שלום יהודה** (סימן כ"ה עמוד ס"ה במכתב בד"ה דעת הכותב), והארכנו בזה בסוגיא דרה"י גודר ואתו רבים].

**ד.** ועיין עוד בדבריו (סימן ס"ה סק"ה) שצידד לומר שעומד מרובה לא מסלק עומד מרובה ע"ש לגבי מבוי עקום. אמנם לגבי צוה"פ נקט שצוה"פ מחלק צוה"פ. והביאור כנ"ל שעומד מרובה אין הגדר כאילו הכל סגור.

**ה.** עיין **חזו"א** (סימן ס"ט סקי"א) שביאר בדברי הראשונים שכתבו שיש נידון של אתי אוירא לגבי לחי, דכוונתם שיש דין שהלחי יהיה סמוך לכותל, ורק שאם יש עומד מרובה זה נחשב סמוך לכותל, אבל אם יש אתי אוירא זה לא סמוך לכותל, אבל באמת אין כוונתם שיש דין אתי אוירא ביחס ללחי. ולכאורה בשלמא אם עומד מרובה הגדר הוא שזה כאילו סתום, א"ש שזה נחשב סמוך לכותל, אבל אם זה רק ביחס לרשות מה פתאום שזה יעזור לחשוב כאילו זה סמוך לכותל. וצ"ל שכיון שביחס לרשות הגדר שמקום זה גדור על ידו זה גם נחשב שהוא סמוך לכותל.

**ו.** והנה מבואר **בחזו"א** (כלאים סימן י"א סק"ח ד"ה ר"מ) לגבי כלאים ששייך לדון על חלק שהוא גדור מדין עומד מרובה ועל ידו לעשות עומד מרובה על המשך הדופן. וצ"ע שעד כמה שזה רק ביחס לרשות אבל לא ביחס שיש כאן חפצא של מחיצה, א"כ מה שייך להעמיד עומד מרובה ביחס להמשך. וצ"ל שדנים את המחיצה ביחס למקום, וכיון שיש כאן מקום גדור זה גם מספיק סיבה להעמיד עומד מרובה ביחס להמשך. אמנם עיין חזו"א שם (בד"ה אבל) שפקפק בדבר זה מלשון **הרמב"ם** (פיהמ"ש כלאים פ"ד מ"ד).

**ז.** **החזו"א** (במכתב בסו"ס שלום יהודה אות מ') דן שבשתי מחיצות לר' יהודה לא עוזר עומד מרובה. ולכאורה זה לשיטתו שהגדר בעומד מרובה שמספיק הגדירה הנ"ל, וכן זה הגדר בשתי מחיצות, ממילא שייך לדון שכה"ג חסר בכל הגדירה. אבל אם זה שתי סוגי דברים, שעומד מרובה יסודו כאילו זה גדור ושתי מחיצות הגדר הוא שמספיק שתיים, ודאי שאין שום סיבה לדין זה.

שיעור מספר 34 – ד' סיון פ"ג

# הערות בסוגיא דעומד מרובה [ב]

## בביאור החיסרון דגדיים בוקעים

### מהלך רש"י והריטב"א שהבקיעת גדיים זה חיסרון כלפי לבוד

א] מבואר בלשון הברייתא כל שהוא פחות משלשה צריך שלא יהא בין זה לזה שלשה כדי שלא יזדקר גדי בבת ראש, דהיינו שכל שהעומד הוא פחות מג' ויש פרצה יותר מג' אין הגדירה עוזרת מצד בקיעת גדיים.

ועיין **רש"י וריטב"א** שביארו שהבקיעת גדיים מבטלת מתורת לבוד. ומשמע שהדין לבוד בג' הוא מצד בקיעת גדיים. וצ"ע שהרי הגמ' בשבת דף צ"ז. דנה מתחילה ששיעור לבוד הוא מצד בקיעת גדיים, ודוחה הגמ' שהרי חיסרון זה שייך רק למטה ולא למעלה, אלא מסיקה הגמ' שהילכתא גמירי לה. ועיין **ריטב"א** דמשמע שביאר שהגמ' אומרת ששיעור כזה שיש בו בקיעת גדיים זה שיעור חשוב שמבטל את הלבוד וזה טעם התורה ששיעור לבוד הוא בג'. וצ"ע.

### מהלך הרשב"א שבקיעת גדיים זה דין בפנ"ע שמבטל מחיצה גרועה

ב] אמנם עיין **רשב"א** שכתב שמתי שזה ג' זה עדיף שאין בזה את ההלכה של בקיעת גדיים, אבל כל שזה פחות מג' זה בטל מצד הבקיעת גדיים. והנה למבואר בראשונים הנ"ל אין כלל כזאת הלכה שבקיעת גדיים זה מבטל את המחיצה, אלא זה רק הלכה שכה"ג לא שייך לבוד וממילא הביטול של המחיצה זה אותו דין של יותר מג'. אלא מבואר מהרשב"א שבאמת למד שכאן יש הלכה בדין ביטול, שכל שזה מחיצה פחות מג' שזה מחיצה גרועה, כל שיש שיעור של בקיעת גדיים זה מבטל את המחיצה, ולכן כתב שאם זה ג' אין את ההלכה של בקיעת גדיים, אבל יש הלכה אחרת שכל שהפרוץ בשיעור שגורם שהעומד לא גודר, ממילא זה בטל. והרשב"א לא רצה ללמוד כרש"י והריטב"א שהבקיעת גדיים זה ביחס לדין לבוד, משום שהא נקט שדין לבוד אינו קשור לגדיים בוקעים וכמבואר בגמ' בשבת.

אמנם צ"ע דמאי נפק"מ לדין ביטול של גדיים בוקעים, הרי כיון שאין שיעור לבוד א"כ יש כאן פרוץ שמבטלו. ויש לדון נפק"מ אם עומד מרובה משתי רוחות עוזר והיה שתים וחצי טפחים מצד אחד ושתים וחצי מצד שני ושלש באמצע, שמצד עומד מרובה זה היה עוזר, אבל כה"ג יש את ההלכה שבקיעת גדיים מבטלת המחיצה. אמנם **הרשב"א** הרי פסק להלכה (עבוה"ק ש"ב הל"ה, חידושים בדף ט"ז:) שלא עוזר עומד מרובה משתי רוחות וא"כ לכאו' לא שייכת הנפק"מ הנ"ל. אמנם עדיין יתכן נפק"מ למבואר **בר"ן** בדף ט"ז: (ד"ה אי מוקי לה בי מיצעי) שבעומד מרובה משתי רוחות אפילו שזה לא גודר אבל האויר לא מבטל את העומד, דהיינו שאמנם אם יש פרוץ מרובה על העומד יש בו כח לבטלו שכאילו הוא לא קיים, אבל כל ששתי הרוחות יחד זה יותר כה"ג אין האויר מבטלו[[69]](#footnote-69). ולפי"ז בכה"ג היה צריך להיות שכנגד העומד יהיה מותר לזרוע, אבל כאן שיש בקיעת גדיים יהיה אסור לזרוע. וצ"ע.

[והנה בעיקר הדבר שבפחות מג' יש הלכה של ביטול המחיצה, זה מבואר גם **בר"ן** (ט"ז. ד"ה תא שמע), אלא שבדבריו מבואר שאפילו שיעור פחות מהעומד ואפילו פחות מג' זה מבטל את העומד. וצ"ע].

### לדברי הרשב"א יבואר היטב דברי הגמ' דלא דמי פסולא דפחות מג' לג'

ג] והנה הגמ' אחרי זה אומרת שלרב הונא מה שהתנא לא עירב מחיצה ג' עם פחות מג' זה משום שזה שתי סיבות שונות, שבפחות מג' הסיבה היא כי אין לבוד, ובג' הסיבה היא שאין לזה כח גדירה. אמנם באמת לכאורה בשתי הדוגמאות צריך להגיע לשני הדברים, שהרי אם יש לבוד מותר וכשאין לבוד מה שזה אסור היינו כי אין עומד מרובה על הפרוץ, וא"כ צ"ב למה זה נחשב שתי סיבות שונות. אמנם לרשב"א א"ש שיש פה באמת שני דינים שונים, שבפחות מג' יש הלכה שבקיעת גדיים מבטלת את המחיצה [ונפק"מ כנ"ל בעומד מרובה משתי רוחות], ובג' אין כזאת הלכה אלא יש הלכה שהפרוץ מבטל את העומד. וצ"ע.

### ביאור קושיית הרשב"א על שינויא דרבא

ד] והנה בהמשך הסוגיא הגמ' אומרת שאפשר להעמיד את הברייתא כרשב"ג שבאמת שיעור לבוד זה בד' טפחים ושלכן כל שזה פרוץ מרובה גם כנגד העומד אסור אם זה עד ד' טפחים, והא דבפחות מג' כל שיש פרצה ג' זה בטל הרי"ז מצד בקיעת גדיים. והקשה **הרשב"א** שאם בקיעת גדיים מבטלת עד ד', א"כ לא יעזור גם אם העומד מרובה על הפרוץ כל שזה עד ד'. ואם בקיעת גדיים זה רק במחיצה ג' ולא ביותר, א"כ במחיצה ג' גם אם יש פרצה עד ד' זה צריך להועיל בתור לבוד.

והנה בפשוטו קושייתו צ"ע, דבפשוטו כל הדין בקיעת גדיים זה רק סברא כלפי דין לבוד כמבואר בראשונים אבל זה לא סברא כלפי דין עומד מרובה, ולפי"ז יתכן שבאמת שיעור בקיעת גדיים זה גם על מחיצה ג', אמנם זה רק מבטל את הדין לבוד ולכן כל שזה עומד מרובה הרי"ז מועיל אפילו שיש בקיעת גדיים, וכל שזה פרוץ וכל הגדירה היא מצד לבוד בזה יש חיסרון. אמנם בפשוטו הרשב"א לשיטתו לעיל ששיעור לבוד זה לא קשור לדין בקיעת גדיים, אלא שנתחדש כאן ביטול למחיצה כל שגדיים בוקעים וזה גם ביחס לדין גדירה של עומד מרובה, ולכן הקשה שממנ"פ, אם ביותר מג' אין בקיעת גדיים צריך להועיל הלבוד, ואם יש דין בקיעת גדיים עד ד', א"כ גם עומד מרובה לא יעזור. וצ"ע.

## ביסוד הדין דבפחות מג' או ד' גם כנגד העומד אסור

### ביאור הדין דבפחות מד' אסור אף כנגד העומד

ה] מבואר בברייתא דמחיצה פחות מד' אם יש פרוץ יותר ממנו אסור אפילו כנגד העומד [והנה **במאירי** במשנה בדף ט"ו: משמע דס"ל דמחיצה פחות מד"ט אין בה דין עומ"ר. וצ"ל שדוקא בשבת ס"ל הכי, אבל בכלאים יש דין עומ"ר גם בפחות מד'. ועיין **קרן אורה** (ט"ז. ד"ה גמרא פחות מכן) שהביא כן בשם הירושלמי (שמחיצה פחות מד' לא מהניא אף דאיכא עומד מרובה)].

ובטעם הדבר, מבואר בלשון **רש"י** וכן הוא **ברשב"א ובריטב"א** שזה מצד שהפרוץ מבטל את העומד. אמנם בלשון **הר"ש** בכלאים (פ"ב מ"ח) מבואר שזה מצד שפחות משיעור ד' אין לזה שם מחיצה.

### בפלוגתא דאביי ורבא

ו] והנה דעת אביי שגם לרבנן שלבוד שיעורו בג' אבל מחיצה פחות מד' פרוץ מבטלו. אמנם בדעת רבא נחלקו הראשונים, **דהר"ן** הביא בשם י"מ שרבא מודה לסברת אביי, רק שאמר שאפשר להעמיד את הברייתא גם כרשב"ג. אמנם **הרשב"א והריטב"א** בסוגיין כתבו שרבא ס"ל שלרבנן באמת כל שיש שיעור ג' זה לא בטל.

והנה צ"ב מה ענין שיעור לבוד לחשיבות של המחיצה שזה לא יתבטל, הרי לבוד זה הילכתא גמירי לה. וצ"ל שיסוד הדין לבוד הוא שזה אויר לא חשוב, ובשיעור החשיבות שהאויר לא מתבטל אפשר ללמוד שיהיה בזה גם חשיבות מחיצה. וצ"ע.

אמנם לכאורה **לראשונים** שהשיעור לבוד הוא מצד שגדיים בוקעים, א"כ זה סברא מיוחדת בקשר לאויר אבל זה לא מראה על חשיבות. וצ"ע.

### ישוב המשנה בכלאים פ"ב מ"ח לדעת רבא

ז] והנה במשניות בכלאים (פ"ב מ"ח) מבואר שסלע שגודר זה אם יש בו רוחב ד"ט. ועיין **רעק"א** על המשניות (פ"ד מ"ד) שהעיר שלכאורה זה כרשב"ג, דלרבנן הרי השיעור הוא בג"ט. וזה ראיה לראשונים שגם רבא מודה ששיעורו ד"ט. וכן תמהו **באור גדול** (כלאים פ"ד מ"ד) **ובחזו"א** (כלאים סימן ו' סק"ו ד"ה ולסלע).

ובספר **ירחי כלה** (סימן מ"א) יש כת"י מהגרש"ר, וכתב לחדש שבסוגיין מדובר שבעומדים יחד יש ד' ולכן כה"ג מצד ההלכה של אין מחיצה פחות מד' חשיב ד', וכלפי זה דנה הגמ' מתי זה מתבטל ומתי זה לא מתבטל. אמנם במשנה מדובר שאין בכלל אלא מחיצה פחות מד' ובזה ודאי יש הלכה שאין מחיצה פחות מד'. והדברים מחודשים ששייך צירוף מתי שיש פרוץ מרובה ואין שיעור לבוד ביניהם.

ועוד יש להעיר **שבבעל המאור** כתב שלרבא אין ג' מדות אלא שתים, ולהנ"ל יש עוד מידה בכה"ג שיש רק ג'. אמנם יתכן שזה לא כתוב בברייתא.

### יסוד דין הביטול בסוגיין

ח] והנה בפשוטו הדין שבפחות מד' לאביי או בג' לרבא שאם יש פרוץ כעומד זה בטל למ"ד שזה לא גודר, בפשוטו זה לא מצד הדין אתי אוירא, דהרי גם אם זה סמוך לכותל ובצד אחד יש פרוץ כמהו זה בטל, אלא זה הלכה שהמיעוט מבטל את העומד כיון שזה לא שיעור מחיצה חשוב כמבואר בראשונים. **ולר"ש** הביאור יותר פשוט, שאין תורת מחיצה בפחות מד'.

והנה **הראשונים** לקמן לגבי פסי ביראות כתבו שחזינן בסוגיין שאין אתי אוירא מדאורייתא, וכתבו שיתכן שהשיעור הנצרך זה ד' לאביי וג' לרבא כמבואר בסוגיין. והנה בסוגיין הרי אין הביטול מצד אתי אוירא אלא מצד שהפרוץ מבטל וכנ"ל, אמנם כוונתם ללמוד שכמו שכאן חזינן שיש שיעור חשוב שהפרוץ לא מבטלו ה"ה לגבי שבת יתכן שזה השיעור שלא יהיה אתי אוירא ויבטלו. ואולי באמת כוונתם ששם כל שזה פחות מג' או מד' הביטול הוא לא מצד אתי אוירא אלא שהפרוץ עצמו מבטלו. וצ"ע.

### בדברי רבינו יהונתן בדף י"ד: בדעת ר' יוסי

ט] והנה עיין **רבינו יהונתן** בדף י"ד: שכתב שהטעם של ר' יוסי ששיעור לחי הוא בג"ט זה כדי שלא יהיה בזה אתי אוירא, וכמבואר לגבי כלאים במדה אמצעית.

ועיין **רעק"א** (על המשניות פ"א מ"ו) שתמה שהרי גם אם זה ג' אבל כל שיש צד אחד יותר מג"ט יש אתי אוירא (כמבואר בסוגיא בדף י':).

ועיין **דברי יחזקאל** (סימן ו' סק"ז) שכתב שכוונתו שצריך שיעור לחי שיש לו חשיבות שכלפי המקום שלו עצמו הוא לא בטל, וזה חזינן בכלאים שאם יש לו שיעור ג"ט אם העומדים כמותו זה מועיל ולא אומרים אתי אוירא. דהיינו שנקט שפחות משיעור ג"ט ללא לבוד זה באמת בטל מדין אתי אוירא, ואם זה ג' זה לא בטל. וצ"ע.

והנה מבואר בדבריו שיש דין אתי אוירא גם אם שיעור האויר הוא כמותו. וצ"ע שהרי בכה"ג מבואר שזה מועיל אפילו לגבי שבת. וצ"ע.

## בדין אתי אוירא לגבי כלאים והחילוק בין זה לשבת

### תמיהות על המבואר בסוגיין ששייך ביטול לגבי כנגדו בכלאים

י] מבואר בסוגיין שאם יש במחיצה ד"ט זה לא בטל אפילו שיש פרוץ מרובה על העומד וכן אפילו אם יש אויר משני הצדדים. ועיין **רשב"א** לקמן (דף י"ט:) שכתב דמבואר כאן שאתי אוירא זה רק דין דרבנן ואין אותו לגבי כלאים.

והנה מסברא הדבר צ"ע, שלכאורה כל הדין אתי אוירא זה רק ביחס למה שזה בא להשפיע על מקום שלידו, אבל ביחס למקום שלו עצמו לא שייך אתי אוירא, וזה דומה לסברת התוס' שאויר שמחוץ לרשות לא אומרים אתי אוירא.

והנה מבואר בגמ' שאם זה פרצה יותר מעשר גם אם זה עומד מרובה על הפרוץ אסור. ועיין **תו"י ותוס"ר** שהכוונה שאסור כנגד הפרוץ אבל כנגד העומד זה ודאי מותר, והביאו כן מהמשנה בכלאים (פ"ד מ"ד). אמנם בלשון **רש"י** איתא וכן משמע **בבעל המאור** וכן הוא **בפסקי הרי"ד** **ובראב"ד** על תו"כ (סוף פ"ח) שגם כנגד העומד אסור. וצ"ע כנ"ל שכלפי העומד כיון שיש כאן שיעור חשוב מה שייך ביטול. וכן בפחות מד"ט דמבואר בראשונים שזה מתבטל מכח הפרוץ שבצדו, וצ"ב דמה שייך ביטול עד כמה שהנידון הוא כלפי מקומו בעצמו, הרי שם יש מחיצה.

### יסוד החזו"א דהמחיצה מהני גם כלפי האלכסון, ועפי"ז יש לדון ליישב הנ"ל

יא] והנה עיין **חזו"א** (כלאים סימן ו' סק"ז) שכתב שמשמעות המשניות שלא מדובר באופן שיש רק כרם כנגד הכותל וזרעים כנגד הכותל, אלא מדובר שהכרם ממשיך גם להלן מהכותל ורק שהזרעים הם כנגד הכותל וזה מועיל. וע"ש שביאר שמה שזה לא נאסר מחמת האלכסון היינו כיון שזה כמו ראש תור, דהיינו שכל שיש כאן מחיצה במקום זה הרי"ז מגדיר שאין הכרם והזרעים מעורב וזה מצד הדין מחיצה שבזה.

ולפ"ז יש מקום לדון שזה מגדיר שזה בא לגדור לא רק כנגדו אלא גם ביחס לאלכסון שבצידו, דהיינו דמה שיש מחיצה כנגד הזרעים זה מבדיל מכל הכרם שלידו, וא"ש ששייך כלפי זה אתי אוירא, וכן יתכן שאם זה פרצת עשר זה מבטל את כל כח הגדירה גם ביחס למחיצת עשר.

ולפי"ז יתכן ליישב את מה שהקשו הראשונים על רש"י שבמשנה מבואר שמחיצה ד' עוזר אפילו אם יש פרצת עשר, דשם מדובר כנגד העומד, אבל לא שהכרם ממשיך שלא כנגד העומד ובאלכסון זה מחובר. וצ"ע. [ויתכן לומר בלשון אחר, שכל שהכרם ממשיך להלן מהגדר זה מעמיד את הנידון על כל הכרם כדבר אחד, ושייך לדון שכאילו אין כאן חלוקה, ובמקרה הזה הגמ' דנה שזה יחשב כביטול. וצ"ע].

### דברי הראשונים דבשבת אסור לטלטל כנגדו גם ברחב ד"ט

יב] והנה עיין **ראשונים** שכתבו שלגבי שבת גם אם יש לו ד"ט אסור לטלטל כנגדו. **ובר"ן ובריטב"א** ביארו מצד שבשבת צריך לגדור את כל הרוח וכל שאין כל הרוח גדורה ממילא זה פתוח לכרמלית.

אמנם **הרשב"א** כתב שבשבת יש דין אתי אוירא והביא מהגמ' שאפילו אם יש אויר אמה וחצי אומרים אתי אוירא. וצ"ע למה לא ביאר כהראשונים הנ"ל. אמנם נראה כוונתו דשם רואים שגם ביחס למקום עצמו זה בטל, דאל"כ זה היה נחשב שני פתחים והיה מועיל תיקון קורה על שניהם או אפילו קורה אחת ומצד שקורה מתרת כל הפתחים, ולזה הוצרך לחלק שמה שהכא אין חיסרון של אתי אוירא היינו דוקא משום שזה כלאים, אבל בשבת יש חיסרון של אתי אוירא. וצ"ע בזה.

\*\*\*

# בדין עומד מרובה בערב

## בגדר הדין עומד מרובה בערב

### יסוד הנידון האם מועיל עומד מרובה בערב

א] הגמ' מסתפקת האם אומרים עומד מרובה בערב. וצ"ב ספק הגמ'. **ובגאו"י ותו"ח וקרן אורה** כתבו דבעומד מרובה בשתי למקום הפתוח יש שם פתח, אבל כאן אין שם פתח. וצ"ב כוונתם, הרי ודאי שגם בשתי אם במקום הפרצה יש גידודים יש לזה את ההיתר דפתח.

**ובשפ"א** כתב שבאמת הצד שזה מועיל הוא מצד שיש היתר של חלון.

אמנם **בזכרון שמואל** (סימן כ"ז אות ד') כתב שבדין עומד מרובה בערב באמת לא צריך את ההיתר דפתח, שרק במחיצת שתי שביחס למקום העומד אין שם גדירה ממילא צריך שהמקום לא יחשב פרצה, אבל כאן גדר הדבר שהמחיצה מתייחסת לכל המקום וממילא בזה לא שייך לדון שם פרצה כלל. דהיינו שחלוק ביסודו מה שנהיה בדין עומד מרובה בערב מעומד מרובה בשתי, שבשתי זה לא מגדיר שהמקום סגור משא"כ בערב.

ועיין **חזו"א** (סימן קי"ב סוף סק"ו) שנקט שבערב גם יותר מעשר מועיל. ועיין עוד **בחזו"א** סימן ע"ז סק"ב, ומשמעות דבריו שהצד שלא יועיל כאן עומד מרובה הוא מצד שבשתי יש למקום העומד שם מחיצה מצד עצמו, אבל כאן אין התחלה של מחיצה רק על ידי הדין עומד מרובה, והגמ' דנה שגם בזה נימא עומד מרובה, ודימה לעור העסלא שאין התחלה של אוהל אלא על ידי טפח ואפ"ה מבואר ששייך עומד מרובה. ובפשוטו באמת זה הסיבה, שכאן גדר העומד מרובה שהחור סתום ורק לכן זה יכול להועיל.

ועיין **חזו"א** (סימן ע"ז סק"ה) בתחילתו שכתב שעוזר עומד מרובה בשתי וערב יחד. ובפשוטו צ"ב שהרי רוב המקום לא גדור [ולגבי הדס כה"ג שיש רוב קן ורק רוב הקנים זה לא עוזר]. אמנם להנ"ל א"ש, דיש כאן שתי סוגי גדירה, שבערב זה כאילו סותם החור ובשתי ההגדרה שהמחיצה בחלק מועילה על הכל.

### בהא דמבואר בגמ' שבמחיצת ערב יש חיסרון בבקיעת גדיים

ב] והנה מבואר בסוגיין שיש חיסרון של גדיים בוקעים. וצ"ב דהרי בדין עומד מרובה לא מצאנו כזה חיסרון ורק בדין לבוד מצאנו כזה חיסרון. **ולרשב"א** לעיל שההבדל הוא אם יש מחיצה חשובה, א"כ י"ל דכאן חשיב שאין מחיצה חשובה, אבל **לרש"י והריטב"א** שזה רק הלכה בלבוד א"כ צ"ב למה כאן זה חיסרון.

**ובתו"ח** כתב שבשתי אין חיסרון כי זה נחשב פתח, אבל כאן שזה לא פתח לכן הגמ' דנה שזה חיסרון. אמנם הדבר צ"ב שהרי ודאי שגם אם אין כאן שיעור מחיצה במקום של הערב ויש עומד מרובה על ידי השתי זה יעזור מצד שזה יחשב פתח.

ועיין **חזו"א** (סימן ע"ז סק"ב) שביאר ע"פ הנ"ל, דבשתי יש לעומד תורת מחיצה והנידון הוא לגדור את שאר הרשות, בזה אין חיסרון במה שבמקום הפרצה גדיים בוקעים, אבל כאן שאין התחלת מחיצה והנידון הוא ליצור את המחיצה בזה יש חיסרון של גדיים בוקעים.

והנה **ברש"י** מבואר שרב אשי שאמר מחיצה תלוי קא מיבעיא ליה הכוונה שיש עשר והנידון הוא לומר עומד מרובה ולא מדין גוד אחית, עיין **תוס"ר**. וצ"ב למה כאן זה עדיף. ובפשוטו הביאור כנ"ל שכאן כבר יש שיעור מחיצה ובזה אין חיסרון של גדיים בוקעים.

### כמה חילוקים בין מחיצת שתי למחיצת ערב

ג] ובעיקר הדבר שגדר הדין עומד מרובה בערב שהוא חלוק משתי שכאן חל סתימה על החור וכאילו הכל גדור, בפשוטו זה סברת **הריטב"א** לדון שכאן צריך עומד מרובה על הפרוץ, וכמו שביארנו בשיעור הקודם (אות ט"ו [ד']) דכאן שצריך לסתום את החור זה רק על ידי עומד מרובה.

והנה שיטת **הראב"ד** שבשתי עוזר מדאורייתא אפילו פרוץ מרובה, ובערב ודאי שלא מועיל פרוץ מרובה. והביאור כנ"ל, דשם דיש תורת מחיצה על העומד ממילא זה גודר הכל, אבל כאן אין התחלה של מחיצה, ולכן רק על יד פרוץ כעומד יחול על זה שם מחיצה.

[**ובאפיקי ים** (ח"ג סימן י"ט) דן שיתכן שעומד מרובה בערב לא עוזר אפילו שבשתי זה עוזר ומטעם הנ"ל. אמנם לא מצאנו לו חבר בראשונים].

והנה העולה מהנ"ל דמצאנו בעומד מרובה בערב כמה חילוקים: א. שלא צריך שם פתח. ב. שיש חיסרון גדיים בוקעים. ג. שצריך ודאי עומד מרובה גם לראב"ד. ד. יתכן שצריך עומד מרובה ולא סגי בפרוץ כעומד. ויסוד כל החילוקים שכאן ודאי גדר הדין שכאילו הכל זה מחיצה.

## בצורת העומד מרובה בערב

### בהא דנקטה הגמ' עומ"ר משתי רוחות ולא נקטה אתי אוירא, מהלך הרשב"א

ד] הגמ' שואלת שאם מעמיד שלש ושלש וארבע למעלה א"כ יש אתי אוירא, ואם מעמיד ארבע באמצע ש"מ שעומד מרובה משתי רוחות לא עוזר. ועיין **בראשונים** שהקשו למה באופן השני הגמ' לא אומרת שיש אתי אוירא וכמבואר בגמ' לעיל (דף י':). עוד הקשו דהרי משמעות הגמ' לעיל שעומד מרובה משתי רוחות מועיל.

**וברשב"א** כתב שבאמת הגמ' יכלה לומר שיש אתי אוירא, רק הגמ' באה לחדש שלהלכה קי"ל שלא עוזר עומד מרובה משתי רוחות.

### מהלך האבן העוזר דנפק"מ באופן שהמחיצה ממשיכה למעלה מי'

ה] והנה עיין **אבן העוזר** (סימן שס"ב סעיף ט') שכתב לייסד שכח הגדירה צריך להיות בעשרה טפחים התחתונים. ולפי"ז כתב שאם יהיה עומד שש ופרוץ חמש ועומד שבע זה לא יועיל, דצריך שהמחיצה תהיה מכח העשרה התחתונים, אבל כה"ג אם יכנס כל שהוא תוך העשרה מצטרף מה שלמעלה שלא יהיה אתי אוירא. **והחזו"א** (סימן ס"ח סקי"ז) הסתפק בזה אם צריך שכח המחיצה יהיה תוך י'. אמנם בסימן קי"ב סק"ו (בד"ה אם) הכריע כן שודאי שלא מועיל כח הגדירה בלמעלה מעשר.

ולפי"ז כתב האבן העוזר שהגמ' נקטה את הלשון עומד מרובה משתי רוחות לרמז שגם במקום שלא יהיה חיסרון של אתי אוירא כגון באופן הנ"ל (שנכנס כל שהוא לתוך העשר), אפ"ה יהיה חיסרון שזה עומד מרובה משתי רוחות. אמנם זה רק א"ש לשיטות שלא מועיל עומ"ר משתי רוחות (דהא לפי"ז מבואר בגמ' שאפילו אם אין חיסרון של אתי אוירא יש חיסרון במה דהוי עומ"ר משתי רוחות [ודלא כפירוש התוס' והריטב"א דלהלן]. ובאמת מכח זה נקט האבן העוזר לדינא כהראשונים דלא מהני עומ"ר משתי רוחות).

[בעיקר החידוש שמחיצה למעלה מעשרה לא מועילה, עיין **בשלום יהודה** בהתכתבות עם החזו"א שכתב להוכיח מרש"י שביאר את רב אשי שהיה עשר למעלה והנידון מצד עומד מרובה, ומבואר ששייך לדון שגדירה של למעלה מעשר תעזור מדין עומד מרובה. וע"ש בתשובת **החזו"א** דברים עמוקים].

### מהלך התוס' והריטב"א שכוונת הגמ' לחיסרון דאתי אוירא

ו] **בתוס' ובריטב"א** יישבו שבאמת כוונת הגמ' שזה עומד מרובה משתי רוחות וכה"ג יש חיסרון של אתי אוירא כמבואר בגמ' לעיל.

אלא שצ"ב למה הגמ' שינתה הלשון. ובפשוטו זה מצד שבמקרה הראשון זה אתי אוירא כפשוטו, משא"כ במקרה הזה יש תוספת חידוש שאפילו שיש עומד מרובה משני רוחות אפ"ה יש אתי אוירא. אמנם צ"ב שלכאורה אם בעומד מרובה משתי רוחות אין אתי אוירא, גם במקרה הראשון אפשר לדון את החוט שלמעלה כעומד מרובה ביחד עם מה שלמטה וא"כ גם שם צריך להגיע לחידוש זה. וצ"ל דכל המעלה של שתי רוחות זה אם צריך את שתי הרוחות, אבל אם יש כח גדירה בצד אחד זה אחרת. וצ"ע. [ואולי כל שיש מחיצה פחות מג"ט שזה מתבטל, בזה ודאי אומרים אתי אוירא גם להו"א של הגמ'. וכמדומה שכן הוא במכתב מהחזו"א אות י"ג].

**ובגאו"י** כתב לבאר על פי חידושו שאם יש בצד אחד עומד מרובה כגון מחיצה ו' ופרוץ שתים ועומד אחד ופרוץ שתים אין אתי אוירא, ומה שבכל אופן מבואר בסוגיין שיש אתי אוירא במקרה הראשון היינו משום ששם לא היה שיעור ג"ט, דהיינו דמבואר לעיל דבפחות מג' זה מתבטל גם כלפי כלאים ממילא בזה יש אתי אוירא אפילו בכה"ג. ולפי"ז ביאר שבתחילת הסוגיא דיש אתי אוירא אפילו אם יש עומד מרובה מצד אחד, נקטה הגמ' לשון זה, אבל בדוגמא השניה באמת כל החיסרון רק מצד שזה עומד מרובה משתי רוחות, אבל אם היה מרוח אחד כגון שהיה ד' למטה וג' פרוץ וג' עומד בזה לא היה אתי אוירא ע"ש. אמנם **החזו"א** (במכתב בסו"ס שלום יהודה אות י"ג ואילך) חלק ונקט שגם כה"ג יש אתי אוירא, עיין בשיעור דלעיל בסוגיא דאתי אוירא (שיעור 32 אות ב').

**ובשלום יהודה** (מכתב י"ד) כתב שגם אם באמת אין אתי אוירא במקרה שיש עומד בצד אחד, אבל בסוגיין גרע מצד כאן זה בערב ולא מתחיל המחיצה לפני שאומרים עומד מרובה.

### חידוש האו"ז דעומ"ר ע"י לבוד לא מהני משתי רוחות

ז] **ובאו"ז** (סימן שכ"ו, הובא **בהגהות אשרי**)כתב שכאן שכל המחיצה זה על ידי לבוד לא עוזר עומד מרובה בערב. והנה צ"ב אבל למה הגמ' לא אמרה מצד אתי אוירא. ובפשוטו יש לבאר על דרך הרשב"א לעיל שכאן הגמ' באה לחדש שאין סיבת גדירה.

ועיין **נתיב חיים על המג"א** (סימן שס"ב) שכתב לחדש שבאמת למסקנת הגמ' לעיל אין חיסרון של אתי אוירא בעומד מרובה בשני רוחות. **ובריטב"א** **ובמאירי** לעיל (דף י':) הובא כזאת שיטה. [וצ"ל שבדוגמא הראשונה אין את הדין עומד מרובה משתי רוחות כיון שיש כח גדירה גם ללא החוט העליון וכנ"ל. וצ"ע בזה].

ועיין **שער הציון** (סימן שס"ב סקל"א) שנקט שמחיצה שחלה על ידי עומד מרובה מועיל משתי רוחות, דהיינו שעומד מרובה זה עדיף מלבוד. וצ"ל שאפילו שלבוד גדרו שזה כאילו סתום ובזה הוא עדיף מעומד מרובה, אבל כח הגדירה של עומד מרובה הוא עדיף וכדחזינן שמחיצת שתי לא עוזר לחד מ"ד אבל עומד מרובה עוזר, עיין **גאו"י**.

### לדינא בעומ"ר משתי רוחות

ח] והנה לעניין הלכה בעומד מרובה משתי רוחות, **המ"ב** (סימן שס"ב סקמ"ה) פסק שמועיל. **ובשער הציון** כתב לחוש לאו"ז שאם זה על ידי לבוד זה לא עוזר. **ובחזו"א** (סימן ב' סק"ט) לגבי ציצית כתב שבדאורייתא ראוי להחמיר לשיטות שלא מועיל עומד מרובה משתי רוחות.

## באופנים דפרוץ כעומד בערב

### ההלכה בדין עומ"ר בערב

ט] עיין **ראשונים** שדנו האם להלכה עומד מרובה מועיל בערב. והרא"ש כתב שרב אשי שאמר מחיצה תלויה קא מיבעיא ליה ס"ל שודאי מועיל עומד מרובה בערב ולכן ביאר בצורה אחרת.

[אמנם ברש"י מבואר שזה היה עשר והנידון האם מועיל עומד מרובה בערב. ומשמע קצת שאם אין שיעור מחיצה בזה ודאי לא מועיל, וכשיש שיעור מחיצה הגמ' דנה, וזה הפוך מהראשונים, ועיין **תוס"ר ותור"פ**. ומשמעות רש"י שגם כשיש עשר זה מדין עומד מרובה, דהיינו שגדיים בוקעים זה חיסרון בליצור המחיצה ולא אם יש כבר מחיצה].

### תירוצי החזו"א היכי משכח"ל פרוץ כעומד בערב

י] ועיין **שו"ע** (סימן שס"ב ס"ט) שפסק שמועיל עומד מרובה בערב ואפילו פרוץ כעומד. ועיין **בה"ל** שלא משכחת ליה פרוץ כעומד דכה"ג אמרינן אתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל ליה.

ועיין **חזו"א** (סימן ס"ח) שכתב כמה אפשרויות:

### סוף מבוי

**א.** עיין סק"ט שכתב אם בסוף מבוי לא אומרים אתי אוירא, א"כ משכחת ליה שהיה כותל גמור ולבסוף נשאר ד' בקרקע ונפרץ ד' ונשאר שנים למעלה. וזה למ"ד שצריך עומ"ר מצד אחד. ולשיטות שמועיל משני צדדים, משכחת ליה שנשאר ג' למטה ונפרץ ה' ויש שנים עומד למעלה.

### יש תקרה למעלה

**ב.** והנה בפשוטו משכחת ליה ביש תקרה בדיוק בגובה עשרה ויש מחיצה ה' שכה"ג לכאורא אין אתי אוירא וכל שיש עומד כפרוץ למטה זה מועיל. אמנם עיין **חזו"א** (סימן ס"ח סקי"ז) שכתב שתקרה זה לא סיבה לסיים עומד מרובה. אמנם כתב סקט"ז שעל ידי תיקרה משכחת ליה פרוץ כעומד בערב כגון שיש עומד ג' ופרוץ חמש ועומד שנים ותקרה, שכה"ג אין אתי אוירא וממילא הגדירה היא מכח העומד. ולשיטה שלא עוזר משני רוחות משכחת ליה כגון ג' למטה וג' ומחצה אויר באמצע וג' ומחצה כותל למעלה ואז תקרה.

### חלק מהמחיצה למעלה מי'

**ג.** הנה בפשוטו היה מקום לומר שגם המחיצה של למעלה מעשרה מצטרפת לגדירה וכגון עומד שש ופרוץ חמש ועומד שש. אמנם עיין **חזו"א** (סימן ס"ח סקי"ז, וסימן קי"ב סק"ו) וכן הוא **באבן העוזר** (סימן שס"ב ס"ט) הובאו דבריהם לעיל שכתבו שלא מצטרף לעומד מרובה אלא מה שתוך י' טפחים שזה נחשב הרשות. אמנם נקטו שלגבי שלא יהיה אתי אוירא מועיל מה שלמעלה מעשרה. ולפי"ז כתב החזו"א (בסימן ס"ח סקי"ז) שמשכחת ליה בעומד ג' ופרוץ חמש ועומד שבע למ"ד שמועיל משתי רוחות דיש כאן גדירה רק חמש תוך עשר ואין כאן אתי אוירא. וכן למ"ד שמועיל מרוח אחת כגון עומד ג' ופרוץ ג' וחצי ועומד ד' שביחס לגדירה תוך העשר יש רק ג' וחצי שזה מועיל מדין פרוץ כעומד ע"ש.

### יש לדון דאם בתוך הי' האויר הוא פרוץ כעומד אין אתי אוירא

**ד.** לכאורה יש לדון למה דמבואר כאן שהמחיצה צריכה להיות דוקא תוך עשר, א"כ היה מקום לומר שאויר שלמעלה מעשרה זה כמו אויר שחוץ לרשות וזה לא עושה אתי אוירא. אמנם הראשונים הכריעו שזה עושה כיון שמקום זה נגדר על ידו. אמנם אולי אפש"ל שזה רק אויר שמצטרף לאתי אוירא אבל עיקר המבטל צריך להיות תוך עשר, וכמו שביארנו (בשיעור מספר 31 אות י"ט) לגבי פרוץ כעומד בצד אחד שהמבטל זה האויר המרובה שבצד השני, והחלק של הפרוץ כעומד הוא רק בתור הצד השני שמצטרף. ולפ"ז כל האופנים בגמ' שיש אתי אוירא זה רק כשהאויר שבתוך העשר יש בו שיעור ביטול, אבל אם הוא פרוץ כעומד בזה אין מה שלמעלה מעשר מבטל. ולפ"ז עומד ג' ופרוץ ג' ומחצה ועומד ג' ומחצה אפילו שמעל יש אויר יותר מג' וממחצה אבל זה לא יכול לבטל וכה"ג לא יהיה אתי אוירא ומשכחת ליה פרוץ כעומד.

שיעור מספר 35 – י"א סיון פ"ג

# בסוגיא דשבקי [ה'. י':]

## סוגיית הגמ'

א] הגמ' בדף י': אומרת שמבוי שרחב חמש עשרה אמה עושה פס ג' אמות ומעמידו במרחק שתי אמות מכותל המבוי ומקום זה גדור על ידי עומד מרובה וממילא נשאר פתח של עשר, ומבואר בראשונים שהוא נתקן על ידי לחי וקורה. והגמ' שואלת וליחוש דלמא שבקי פתחא רבה ועיילי בפיתחא זוטא. והגמ' עונה אמר רב אדא בר מתנה חזקה אין אדם מניח פתח גדול ונכנס בפתח קטן. והגמ' שואלת מה זה שונה מרב אמי ורב אסי דאמרו שמבוי שנפרץ מצידו כלפי ראשו אם יש שם פס ד' מתיר בפרצה עד עשר, ואם זה פחות מד' פחות משלשה מתיר שלשה אינו מתיר. והגמ' דוחה התם קא ממעט בהילוכא הכא לא קא ממעט בהילוכא.

[ומבואר בגמ' בדף ה'. שהשיעור ד"ט זה בסוף מבוי, אבל בתחילת מבוי צריך ד"א. והנה בפשוטו אם עדיין לא שמו את התיקון זה ודאי תחילת מבוי. ואם שמו את התיקון ונפל, עיין **בה"ל** תחילת סימן שס"ה שהביא בזה מחלוקת ראשונים, וכתב להחמיר בזה].

והנה יש בסוגיא זו כמה פרטים שצריך לברר: א. מהו יסוד החיסרון של שבקי. ב. מה יסוד החיסרון ברב אמי ורב אסי בפרצה בצדו כשאין פס ד'. ג. מה קושיית הגמ' מרב אמי לסוגיין. ויש בכל זה כמה שיטות בסוגיין, ונבאר את הדברים בס"ד.

## בביאור הדין שצריך פס ד' ובקושיית הגמ'

### מהלך הרשב"א והראב"ד ביסוד דינא דרב אמי ורב אסי

ב] והנה בביאור החיסרון בדינא דרב אמי ורב אסי כשאין פס ד"ט, עיין **רשב"א** וכן **בריטב"א בשם הראב"ד** שביארו שזה מצד שזה לא נחשב כותל מבוי. והנה בלשון **המאירי** בדף ה'. מבואר שזה כמו מבוי אחד קצר ואחד ארוך, דהיינו שכלפי תיקוני מבוי אין לזה שם מבוי. אמנם בפשוטו החיסרון הוא מצד שיש הלכה שהקורה צריכה להיות מונחת על כותל המבוי. וכן מוכח **בעבודת הקודש** (שער ב' הכ"א) שכתב שהחיסרון הוא כלפי קורה או לחי שמונח סמוך לפס, ומשמע שאם הלחי יהיה מונח בצד השני זה מועיל, דהיינו שודאי שיש כאן עומד מרובה ומקום זה מקבל שם מבוי, ורק ביחס למקום הנחת הקורה והלחי זה לא מועיל.

### מהלך הרשב"א בביאור קושיית הגמ'

ג] והנה בביאור קושיית הגמ' מרב אמי ורב אסי, לפי שיטה זו אין לבאר שהקושיא היא מהדין שכשאין פס ד"ט דלא מהני, שהרי שם זה לא קשור לשבקי אלא זה חיסרון מצד שאין הקורה מונחת על כותל מבוי. אלא בהכרח צריך לומר שהקושיא היא איך אם יש פס ד"ט מותר הרי יש שם חיסרון של שבקי. ולפי"ז צ"ב תירוץ הגמ' ששם הם הולכים מצד שממעטי בהילוכא, הרי אדרבא זה סברא להחמיר יותר.

ועיין **רשב"א** שכתב לבאר שכל מה שמחסר בפתח המבוי היינו רק אם זה מקום שאין סיבה שילכו שם, אבל מקום שיש סיבה שילכו שם כיון שזה ממעט בהילוכא, אין זה מחסר בשם פתח המבוי וממילא אין בזה חיסרון של שבקי.

### מהלך הראב"ד בביאור קושיית הגמ'

ד] **ובריטב"א בשם הראב"ד** ביאר בקושיית הגמ', דלגמ' היה פשוט דמה שאין לזה שם פרצה זה מצד שזה משמש לכניסה ויציאה, ומכח זה הגמ' שואלת על התירוץ שאמרו שלא שבקי, דא"כ אמור להיות שכאן לא יהיה לזה שם פתח אלא זה יחשב פרצה. והגמ' עונה שבפתח המבוי אין סיבה ללכת בקצר, אבל כאן יש סיבה ללכת בקצר.

**והריטב"א** תמה על ביאור זה דתמיד מה שהולכים זה יותר סיבה לחיסרון [ויש להוסיף שהרי כאן מדובר באית ליה גידודי או לא בקעי בה רבים].

### מהלך רש"י ביסוד דינא דרב אמי ורב אסי

ה] אמנם **רש"י** ביאר ביסוד דינא דרב אמי ורב אסי שבפחות מד"ט זה אסור מצד שבקי, והגמ' שואלת שחזינן שגם בפתח קטן יש שבקי, והגמ' עונה ששם יש סיבה לשבקי כיון שזה מקצר את דרכם משא"כ בראש המבוי.

והנה **הרשב"א** תמה על ביאור זה כמה תמיהות: א. שהרי מקום פחות מד"ט הוא לא ראוי לפתח. ויתכן שכאן שזה לא חלות דין אלא זה מציאות שיוצאים, זה מהוה חיסרון אף שאין לזה שם פתח. ב. עוד הקשה שא"כ איך כשיש ד"ט מותר, למה אז אין חיסרון של שבקי. ג. עוד הקשה שהרי יש כאן חיסרון מצד שאין קורה מונחת על כתלי מבוי וכנ"ל, ואין כאן שום מקור לחיסרון של שבקי. ולכאורה יש לומר דהגמ' הבינה שכיון שיש כאן עומד מרובה חשיב כותל מבוי, ובהכרח שכל החיסרון הוא בגלל שבקי.

### הא דמהני פס ד' לפי רש"י, ב' מהלכים בזה

ו] ובישוב דעת רש"י כיצד מועיל פס ד' לפתור את החיסרון של שבקי, מצאנו שני מהלכים:

**א.** עיין **גאו"י** (בדף ה'.) וכן **בחזו"א** (סקנ"ו) שהביאו את לשון רש"י בדף ה'. שביותר מד"ט כיון שביחס למי שעומד תוך הד"ט אין הוא מקצר את דרכו ממילא יש לזה שם פתח ואין כאן חיסרון של שבקי, ורק בפחות מד"ט שזה לא שיעור מבוי בזה יש חיסרון של שבקי. ולפי"ז החיסרון של שבקי בראשו והחיסרון בצדו תוך ד"ט בסוף מבוי או תוך ד"א בתחילת מבוי זה אותו חיסרון.

**ב.** אמנם **בריטב"א** (לעיל ה': ובסוגיין) ביאר דס"ל לרש"י שאין כאן חיסרון אלא בצירוף שניהם יחד, שכיון שיש גם חיסרון של שבקי וגם חיסרון של אין קורה מונחת על כתלי מבוי לכן זה לא מועיל, ולכן ביותר מד"ט כיון שיש כבר שיעור מבוי אין חיסרון מצד שבקי לבד. ולכאורה הביאור בצירוף הוא ששתי החסרונות זה מצד שחסר בהיכר הקורה – או מצד העוברים ושבים או מצד המבוי.

והנה צ"ב דא"כ מה הגמ' שואלת ברב יהודה שיהיה חיסרון של שבקי הרי שם אין חיסרון של כתלי מבוי. ועיין **גאו"י** שכתב שמדוייק בלשון הריטב"א שכל מה שאין חיסרון של שבקי לבד היינו רק מצד שזה סוף מבוי, ולכן כאן שזה תחילת מבוי הגמ' הבינה שזה סיבה לאסור מצד טעם זה לבד. ולפי"ז אם בתחילת מבוי יעשו פתח בצדו אפילו שלא יהיה בקעי בה רבים (שפוסל מטעם פירצת מבוי בצידו) אבל מ"מ יהיה חיסרון של שבקי. וצ"ע בפרט זה.

## ביסוד החיסרון דשבקי והאם זה גם כשיש תיקון בשניהם

### דברי רש"י והרשב"א ביסוד החיסרון דשבקי

ז] והנה יש לדון מהו יסוד החיסרון של שבקי. ועיין **רש"י** שכתב שכיון שלא הולכים בפתח הראשי ממילא התיקון שם לא מועיל, דהיינו שנתחדש כאן שתיקון דלחי וקורה מועיל רק בפתח הראשי, וכל שלא הולכים שם ואין לו שם פתח הוא נשאר בגדר פרוץ ללא תיקון. וכן הוא בלשון **רבינו יהונתן**.

**וברשב"א** הלשון דכיון דלא הולכים חשיב פרצה, וקורה לא מועיל בפרצה. ויתכן דאזלו לשיטתם לעיל ג. ביסוד דין לו"ק, דלרש"י יסוד התיקון הוא מדין פתח, ולכן כל שזה לא נחשב פתח אין התיקון מועיל. אמנם ברשב"א מבואר שזה רק לדעת רב אבל אנן לא קי"ל כן אלא זה הלכה של תיקון (ולא בתור לתת לזה שם פתח), ולכן הוצרך לומר שהחיסרון הוא משום שזה פרצה [וע"ש מה שביארנו בגדר לו"ק].

והנה לפי"ז גם אם ישימו תיקון בפתח הקטן זה לא יועיל, דסו"ס הפתח הגדול נשאר ללא תיקון.

### בריטב"א כתב דאם יש תיקון על שניהם מהני, ומבו' מהלך אחר בדין שבקי

ח] אמנם עיין **ריטב"א** (סוף ד"ה והראב"ד) שהקשה מה החיסרון, הרי יש קורה על שני הפתחים. ותירץ שמדובר שהקורה עומדת רק על הפס ובחלק השני אין תיקון [**ובבית מאיר** (סימן שס"ג סעיף ל"ד) למד מכאן דלא **כהמג"א** (סימן שס"ה סק"ג) שלא מועיל שהקורה מונחת על הפס]. והנה מבואר בדבריו שכל שיש תיקון בשני הפתחים אין חיסרון, וכן הוא **במאירי**. ובפשוטו כן מבואר **בתוס'** (ד"ה ועושה) שכתבו להוכיח שהלחי צריך להיות סמוך לכותל המבוי דאל"כ מה הגמ' שואלת שיהיה שבקי, וכוונתם שהפס ד"ט יחשב כלחי לפתח הקטן [ומבואר חידוש שהוא יכול לשמש כאחד ללחי לשני הפתחים].

והנה בפשוטו צ"ב מה זה יעזור שיש תיקון בפתח השני, הרי הקורה שבפתח הגדול מבוטלת. ובפשוטו מבואר שהם נקטו שכל שיהיה תיקון בפתח הקטן זה לא סיבה לחיסרון, וכל החיסרון הוא כי אין שם תיקון וכנ"ל. ולכאורה מבואר בזה שהחיסרון בסוגיין הוא שכיון שעוזבים את הפתח הגדול והולכים בפתח הקטן ממילא התיקון צריך להיות בפתח הקטן ושם אין תיקון.

והנה לכאורה כל זה שייך לפי השיטות שבצדו אין החיסרון מצד שבקי, אבל לרש"י שהחיסרון הוא מצד שבקי א"כ כיון שזה פחות מד"ט הרי זה לא צריך תיקון, ובהכרח שהשאלה היא שזה מבטל את הפתח הגדול. וצ"ע דבריטב"א משמע יותר שלמד את הסוגיא כרש"י [אמנם דבריו אלו הם כהמשך לשיטת הראב"ד].

### לפי"ד הריטב"א מבואר שבפתח הקטן אין תיקון של עומד מרובה

ט] והנה צ"ב דעד כמה שאם יש תיקון בפתח הקטן אין חיסרון של שבקי, א"כ מה הגמ' שואלת שכאן יאסר מצד הפתח הקטן, הרי יש בפתח הקטן עומד מרובה ולמה שזה לא יועיל בתור תיקון. ובפשוטו מוכרח מכאן שכל התיקון של עומד מרובה התחדש רק אם זה על כל הרוח הרביעית, אבל כל שזה רק על חלק זה לא יכול להועיל בתור תיקון [אמנם צ"ע כשזה בצדו למה שם לא יעזור בתור עומד מרובה]. ויתכן שודאי צריך שיהיה בזה גדר של עומד מרובה שיחשב סגור (ורק כך זה מועיל למעט את הפתח מיותר מי'), אבל בתור 'תיקון' של עומד מרובה זה לא מועיל.

אלא שא"כ צ"ב למה ללא שבקי אין חיסרון. ובפשוטו צ"ל או שכל הדין תיקון נאמר בפתח הראשי, או שקורה מתרת כל הפתחים [והארכנו בזה לעיל ה':].

והנה **ברשב"א** (בחידושיו ד"ה מרחיק, ובעבוה"ק שער ב' הלכה ל"ד) מפורש שיסוד ההיתר בפס ג' על הפרצה ב' הוא מצד עומד מרובה. ובפשוטו להריטב"א אינו כן וכנ"ל.

### לדברי הרשב"א צריך לומר שבתיקון של עומ"ר אין חיסרון של שבקי

י] והנה עיין **חזו"א** (סימן ס"ה סקע"ד) **ובבית שלמה** (סימן נ"ג בד"ה וראיה לזה) שהקשו דעד כמה שיש חיסרון של שבקי א"כ איך הפתח הקטן ניתר בעומד מרובה, הרי יש על זה שבקי. וכתבו שמוכח שרק בפתח שמתוקן בלחי וקורה יש חיסרון זה, אבל בפתח שמתוקן בעומד מרובה שיסודו מדין גדירה בזה אין חיסרון של שבקי. ויש כאן חידוש שאפילו שההיתר של עומד מרובה נלמד בק"ו מלו"ק, אפ"ה יתכן שיש מקום שלו"ק לא יעזור ועומד מרובה יעזור [**ובחזו"א** (סקנ"ו) חידש שגם בפס ד' אין חיסרון].

והנה לכאורה לפי הרשב"א שכתב שהחיסרון של שבקי הוא מצד שזה כפרצה, א"כ למה שזה לא יהיה חיסרון גם ביחס לעומד מרובה. ובפשוטו הביאור הוא שכל מה ששייך לדון שזה פרצה זה רק ביחס למקום שהוא פרוץ מרובה, שאז אמרינן שאם לא הולכים בו ממילא הוא פרצה, אבל במקום שיש עומד מרובה מה ששבקי זה לא סיבה שהוא יקבל שם של פרצה.

והנה כל הקושיא הנ"ל שיהיה שבקי ביחס לפתח הקטן, זה רק עד כמה דנימא שצריך תיקון בשני הפתחים כמבואר ברשב"א. אבל למבואר בריטב"א ששם באמת אין תיקון ואפ"ה אין חיסרון, והביאור הוא שכל חיסרון הגמ' הוא מצד שאין תיקון בפתח העיקרי, א"כ כאן שהפתח העיקרי הוא הגדול ממילא אין חיסרון. ולפי"ז אם יהיה שני פתחים הניתרים בעומד מרובה ויהיה שבקי מהפתח הגדול, יתכן שבאמת יהיה בזה חיסרון של שבקי. וצ"ע.

### צ"ע הא דמבואר בכמה דוכתי שאין חיסרון של שבקי בפתחים שווים

יא] והנה לפי **הראשונים** הסוברים שגם אם יעשה תיקון בשניהם יהיה חיסרון של שבקי, צ"ע סברת לוי שמועיל שנועץ קנה ביניהם, וכאן הרי אין את סברת הגמ' שלא שבקי פתחא רבה וא"כ למה אין חיסרון של שבקי [וגם לפי **הריטב"א** צ"ע הירושלמי דמבואר שעושה תיקון רק לאחד מהם]. וכן עיין **גאו"י** (בד"ה והא) שהביא את **הרשב"א בעבודת הקודש** (ש"ב הל"ו) שכתב שאם יש שני פתחים שוים וביניהם יש עומד כמו כל אחד שמעמיד לו"ק באחד מהם, וצ"ב למה אין בזה חיסרון של שבקי [וע"ש מה שכתב ליישב, אבל זה מהלך אחר מהראשונים]. והיה מקום לומר שכל החיסרון הוא רק אם יש הבדל ביניהם, אבל אם אין הבדל ביניהם ודאי שניהם נחשבים פתחים. אמנם **ברשב"א** כאן מפורש שבשוים יש את החיסרון של שבקי. וצע"ג.

## האם יש חיסרון בשבקי על ידי צוה"פ

### האם בסוגיין באופן דשבקי מועיל להניח צוה"פ בפתח הקטן

יב] עיין **שו"ע** (סימן שס"ג סל"ד) ומקורו **בב"י בשם** **האו"ז** (סו"ס קי"ז) שכתב שמתי שעושה פס ג' אמות אפילו שהגמ' אומרת שלא חוששים דשבקי, אבל אם בפועל רואים ששבקי כה"ג באמת בטל התיקון [ועיין **חזו"א** (סקנ"ו) שכתב דשבקי אין הכוונה שעזבו לגמרי את הפתח הקודם אלא שקבעו את דרכם גם בפרצה. וכן עיין **בית מאיר** (בד"ה אמנם) שאם פתח המבוי גדול מאוד, ודאי יש אנשים שגרים קרוב לפרצה ויוצאים משם ויש כאן שבקי]. אמנם אם עושה צוה"פ לקטן כה"ג אין חיסרון.

ועיין **רעק"א** בגליון השו"ע שתמה מה זה עוזר, הרי למעשה עוזבים הפתח הגדול ואין שם תיקון. ועיין **מ"ב** (ס"ק ק"נ) שהביא **מהתפארת שמואל** שצריך לגרוס שעושה צוה"פ לגדול.

והנה עיין **או"ז** (סימן רי"ז בסופו) דבפשוטו מפורש שם שהכוונה שעושה צוה"פ לקטן. וצ"ב למה כה"ג אין חיסרון של שבקי. ועיין **לבוש** שביאר שכל החיסרון של שבקי הוא רק אם הולכים בפתח שלא ראוי שילכו שם, אבל אם זה פתח שאדרבא ראוי שילכו שם זה לא מבטל השם פתח מהפתח הגדול. ועל דרך זה ביאר **בחזו"א** (סימן ס"ה סקע"ד). והנה לכאורה זה על דרך סברת **הרשב"א** דלעיל (אות ג') שביאר שמה שבפרצה מצדו אין חיסרון של שבקי זה משום ששם שמקצרים בהלוכו ויש סיבה ללכת שם זה לא חיסרון. אמנם הרי כולם העתיקו כביאור רש"י שאדרבא מבואר דיש שם חיסרון של שבקי. אמנם בחזו"א מבואר שרק מקום שהוא פרצה בזה הוא מחסר בפתח, ולא דבר שיש לו תורת פתח מושלם, ויתכן שבסברא זו כולם מודים.

### האם בפירצת מבוי מצידו מועיל להניח צוה"פ בפירצה

יג] והנה בפשוטו עד כמה שנחמיר שבראשו לא עוזר מה שיש צוה"פ בקטן וכמבואר **במ"ב** (סימן שס"ג ס"ק ק"נ), א"כ גם צוה"פ בפרצה מצדו תוך ד' זה לא יועיל, דכיון דיש שבקי ממילא זה מבטל את התיקון מהפתח הגדול. אמנם עיין **בה"ל** (תחילת סימן שס"ה) שדן שזה יעזור כמו שעוזר אם יש פס ד"ט. ועיין **חזו"א** (סימן ס"ה סקנ"ה) שתמה שבפס ד"ט הסברא שזה שמועיל היא מצד שכה"ג כיון שביחס לד"ט אין שבקי לכן זה מועיל וכנ"ל (אות ו') מרש"י, אבל כאן הרי זה לא שייך. אמנם למבואר **בריטב"א** שזה בצירוף לדין קורה מונחת על כתלי מבוי, א"כ יש לדון שצוה"פ זה עדיף מעומד מרובה ובזה חשיב כותלי מבוי, ומצד שבקי לבד באמת אין חיסרון. ובזה א"ש שביחס לראש המבוי שזה תחילת מבוי שם יש חיסרון של שבקי לבד, ולכן לא מועיל מה שיש צוה"פ בקטן. ולפי"ז אם יהיה פרצה בצדו בתחילת מבוי ויתוקן בצוה"פ זה לא יעזור וכנ"ל (סוף אות ו'). וצ"ע.

### האם יש חיסרון כשיש צוה"פ בפתח הגדול

יד] והנה עיין **בה"ל** (סימן שס"ה בד"ה אסור) שדן האם עוזר כשיש צוה"פ בגדול לגבי שלא יהיה חיסרון של שבקי בפרצה מצדו תוך ד"ט. וכתב שלגירסתו באו"ז שמועיל צוה"פ בגדול שלא יהיה חיסרון של שבקי, ה"ה כאן אין חיסרון. אמנם אם גורסים בקטן אין ראיה שבגדול יעזור. והנה **הבית מאיר** הביא **מהריטב"א** (בד"ה והראב"ד) שהקשה על ביאור הראב"ד (דלעיל אות ד') שהגמ' שואלת שמה שבפס ד' מותר משום שחשיב פתח זה רק מצד ששבקי והולכים בפתח הקטן, והקשה ששם מדובר שהפרצה עשר כמו פתח המבוי וא"כ אין זה פתחא זוטא. והוסיף שאפילו אם מדובר בצוה"פ בגדול וזה יותר מעשר, אבל בצדו זה עשר וזה ודאי לא נחשב פתחא זוטא. עכ"ד. ומבואר שהעמיד את הדין של רב אמי ורב אסי גם אם יש בגדול צוה"פ. ולפי"ז מבואר שגם כה"ג אם אין פס ד"ט בראשו זה לא עוזר. ולמד מזה הבה"ל שגם ביש שני פתחים בגדול לא יעזור צוה"פ בגדול שלא יהיה שבקי לקטן.

והנה לכאורה אם יסוד החיסרון הוא כמבואר ברשב"א שבפתח שיש את הקורה לא מועיל בו קורה, א"כ כאן שיש צוה"פ שיסודו מדין מחיצה ולא מדין תיקון אין סיבה לומר שזה לא יועיל. ורק למבואר בריטב"א שיסוד החיסרון הוא שזה מעמיד את הפתח הקטן כפתח העיקרי ושצריך שם תיקון, יש לדון שזה שייך גם בצוה"פ. אמנם צ"ע למה שהעומד מרובה שם לא יועיל כתיקון, דבפשוטו מדובר שזה הפתח היחיד בצד זה. וצ"ע. ומה שצ"ע יותר דהרי שם הוא מדבר על הראב"ד שנקט שהחיסרון הוא מצד קורה מונחת על כתלי מבוי, ולכאורה זה רק חיסרון בקורה אבל זה לא שייך בצוה"פ. ורק אם נימא שזה תנאי בתיקון מבוי שיהיה שם כתלי מבוי (כמו שהובא לעיל אות ב' בשם המאירי) ממילא כאן חסר בשם כתלי מבוי ונשאר האיסור מצד הפרצה, וזה דלא **כהרשב"א** (המובא שם) דמבואר שזה רק חיסרון בקורה.

## ביאור דברי התוס' בדף ו. והריטב"א בסוגיין דמימרא דרב יהודה היא גם לרב הונא דפרצת מבוי בד'

### בדברי התוס' שגם רב הונא מודה במראשו שפרצתו בי'

טו] עיין גמ' לעיל (דף ו'.) דמבואר שרב הונא ס"ל שפרצת מבוי מצדו בד'. וכתבו **התוס'** שם (בד"ה אחד) שכל זה בצדו אבל בראשו אין חיסרון, שהוא לא חולק על רב יהודה שאומר שעושה פס ג' אמות. והוסיפו לבאר שבצדו זה בד"ט כיון שממעט בהילוכא, אבל בראשו שלא ממעט בהילוכא אין חיסרון.

והנה **הגאו"י** נקט שכוונת תוס' שיסוד החיסרון בפרצה בצדו זה מצד שבקי, וממילא בראשו זה לא שייך כסברת הגמ' [וכן משמע **במהרש"א** שם, וכן הוא **בבית אפרים** (עי' סימן כ"ה)]. אמנם **באבן העוזר** (סימן שס"ה ס"ב) **ובבית מאיר** (שם בד"ה אמנם) **ובאבני נזר** (סימן רפ"ז סקי"ח) ביארו שודאי שאין יסוד החיסרון של פרצה מצד שבקי אלא שזה פרצה, רק תוס' ביארו שבראשו זה לא שייך מצד שיש את הסברא שלא שבקי. והנה לפי"ז אם זה יהיה עשר כגודל הפתח הגדול לרב הונא זה יחשב פרצה.

### בדין פירצה מראשו בבקעי רבים לדידן

טז] והנה **באבן העוזר** כתב שמה שלדידן בראשו אין חיסרון של בקעי בה רבים זה מצד סברת התוס' שלא שבקי. ולדבריו אם זה יהיה פתח גדול יהיה חיסרון של בקעי רבים. אמנם עיין **ריטב"א ורשב"א** שכתבו שכל שזה פרצה יש את הסברא שלא שבקי פתח ישן והולכים בפתח חדש כיון שהורגלו ללכת בקודם. ולפ"ז הוא גם סברא שלא יהיה דין פרצה בראשו כמבואר בתוס'. [א"ה: לשיטת רש"י (דקי"ל כוותיה) שיסוד החשש של ר"א ור"א הוא מצד שבקי, ליכא למימר כחילוק זה, דהא גם בר"א ור"א מיירי בפירצה ואפ"ה מבואר ששייך החשש דשבקי].

והנה **הראשונים** כתבו עוד סברא שסוף מבוי שאני ששם אין את הדין שבקי. אמנם לכאורה זה רק סברא ביחס לחיסרון החדש של שבקי, אבל ביחס לדין פרצה ודאי שזה לא סברא, שתמיד פרצה זה בסוף מבוי (וא"כ אין מקום להקל מכח דברי הראשונים לגבי הדין של פירצה בבקעי רבים).

אמנם יתכן שבקעי רבים יסודו מצד מפולש, ובראשו לא שייך חיסרון זה כלל, וכל מה שהראשונים דנו היינו רק למה לר"ה אין חיסרון (דבר"ה החיסרון הוא משום פירצה), אבל לדידן אין שום נידון שיהיה חיסרון במראשו. והארכנו בזה בסוגיא שם, ועיין לקמן (אות י"ט) שהוכחנו כן בדעת הרשב"א. [אמנם ראה **בגאו"י** שהעלה צד שהחיסרון של שבקי זה מדין בקעי בה רבים ואין כאן פסול חדש].

### בדברי הריטב"א בדעת רב הונא

יז] והנה עיין **ריטב"א** בסוגיין שהקשה כתוס' שהרי רב הונא דס"ל שבצדו בד' גם בראשו זה בד' וזה דלא כרב יהודה. וכתב בתחילה וז"ל: והנכון דסוגיין למאי דקס"ד השתא כרב חנן בר רבא רהטא דמבוי פרצתו בעשר. עכ"ל. דהיינו שבאמת אם יש דין פרצה בראשו בד' לא יועיל התיקון של רב יהודה. והנה צ"ב הלשון כדקס"ד. ומשמע דס"ל כתוס' שלתירוץ הגמ' שיש סברא שלא שבקי, זה גם סברא שלא יהיה פרצה בראשו, וכל הקושיא שלו היא רק בקושיית הגמ'. אמנם עיין בהמשך לשונו שהביא מתוס' שרב הונא מיירי בראשו בקרן זוית, דאילו בסתם פרצה בראשו יש את הסברא של לא שבקי וכנ"ל מתוס', וכתב שזה דוחק שא"כ הגמ' בתחילה שלא ידעה את הסברא של לא שבקי היתה צריכה לשאול על רב הונא מה סברא לחלק. וכתב שיש סברא אחרת לחלק שבראשו כיון שהדרך לעשות פתח אין את סברת רב הונא. עכ"ד. וקצת משמע שאם דלא כתוס' אז באמת כוונתו רב הונא גם על ראשו בד', וזה דלא כדיוק דלעיל.

### לרב הונא מהו התיקון של הפתח הקטן

יח] והנה מבואר מתוס' והריטב"א שנקטו שמימרא דרב יהודה יכולה להיות גם כרב הונא שפרצתו כד'. ועיין **קרן אורה** (בד"ה והנה) שהקשה דהא מבואר בגמ' לעיל (דף ה':) שלרב הונא דפרצתו בד' יש פירכא על הק"ו וא"כ עומד מרובה לא עוזר במבוי, וא"כ כיצד רב הונא יכול להתיישב עם רב יהודה, הרי לדידיה אין תיקון בפתח הקטן. והנה בדעת תוס' נקטו **הבית מאיר** (סימן שס"ה ס"א) **והחזו"א** (סימן ס"ה סקט"ז) שלמסקנא גם ללא ק"ו עוזר עומד מרובה. אבל דעת **הריטב"א** שם שגם למסקנא ס"ל לר"ה שלא עוזר עומד מרובה, וא"כ צ"ע כיצד רב הונא יכולה להתיישב עם מימרא דרב יהודה.

והנה **החזו"א** (סימן ס"ט סק"י) כתב שלפי רב הונא צ"ל שמדובר שיש לחי בפתח ב', וכן הוא **בקרן אורה**. אמנם הרי **הריטב"א** ביאר שכל קושיית הגמ' וליחוש דלמא שבקי היא רק מצד שמדובר ללא לחי, ולפ"ז צ"ע דבריו. אמנם לק"מ דהרי הוכחנו לעיל (אות ט') שלפי הריטב"א גם לדידן העומד מרובה של הפס ג' לא עוזר כתיקון, ובהכרח שמספיק תיקון בפתח הראשי וא"כ לא קשה כלל. ודו"ק בזה.

## ביאור הרשב"א בסוגיין בהא דאין חיסרון של שבקי בפרצה בראש המבוי

יט] והנה עיין **רשב"א** שהקשה דלפי מה שהגמ' אומרת שיש חיסרון של שבקי, א"כ איך הגמ' אומרת שמבוי שנפרץ בין בצדו ובין בראשו פרצתו בעשר, הרי הפרצה בראשו זה כמו פתח המבוי וא"כ למה שלא יהיה חיסרון של שבקי. ותירץ או שסוף מבוי שאני, או שכיון שהורגלו ללכת בגדול לא משנים את ההילוך, וכוונת הגמ' פתחא רבה שזה פתח ישן. וע"ש בהמשך דבריו שלאחר שביאר שכוונת הגמ' לשאול מרב אמי למה ביש פס ד"ט אין חיסרון של שבקי, ומבואר שהגמ' שאלה מפרצה שזה פתח חדש, א"כ מבואר שאין כוונת הגמ' לעיל ליישב ששבקי זה רק אם שניהם חדשים ולא אם אחד ישן, אלא בהכרח החילוק הוא מצד שזה סוף מבוי.

וע"ש שהוסיף להקשות מה הגמ' שואלת מפרצה בצדו, הרי מדובר או באית ליה גידודי או לכל הפחות בלא בקעי בה רבים. וכתב שהגמ' יכלה ליישב כך. והנה משמע מדבריו שעל פרצה בראש מבוי זה לא עוזר. וצ"ב הטעם, הרי לכאורא גם שם בבקעי בה רבים יש דין פרצה (וא"כ בהכרח מיירי בלא בקעי רבים), ולמה שם ברור לו שצריך לומר שהתשובה היא סוף מבוי. ולכאורה מבואר שפשיטא ליה שבראשו גם בבקעי בה רבים מותר. וצ"ב הטעם. ואין לומר מצד סברת לא שבקי, שהרי מדובר גם כשזה אותו גודל. ולכאורה מוכרח שכיון שהחיסרון של בקעי בה רבים הוא מצד שזה כמו מבוי המפולש, ממילא אם שניהם בראשו לא שייך חיסרון זה וכנ"ל (אות ט"ז).

שיעור מספר 36 – י"ט סיון פ"ג

# בדין צורת הפתח ביותר מעשר ובפרוץ מרובה

## ביסוד החיסרון דיותר מעשר ובדמיון לפרוץ מרובה

### האם החיסרון דצוה"פ יותר מי' הוי מדאורייתא

א] מבואר בגמ' י"א. דרב ס"ל שלא מועיל צו"ה ביותר מעשר. והגמ' לומדת מזה שגם בפרוץ מרובה לא עוזר צו"ה. והנה **תוס'** בדף ו'. (ד"ה רב) ובדף כ"ב. (ד"ה והא) כתבו שכיון שמבואר בגמ' שגם לפי הצד שלא מועיל יותר מעשר אבל לכלאים זה מועיל, חזינן שרק מדרבנן זה לא מועיל. ובפשוטו לפי"ז גם חידוש הגמ' שלא מועיל צו"ה לפרוץ מרובה זה רק מדרבנן.

אמנם **המשכנות יעקב** (סימן קכ"ב עמ' קמ"ו ד"ה ושוב מצאתי) דייק **מתוס'** לעיל ב': (ד"ה אלא) שמה שלא מועיל צו"ה ליותר מעשר זה נידון דאורייתא. ובפשוטו לפי"ז גם מה שלא מועיל צו"ה לפרוץ מרובה זה חיסרון דאורייתא.

והנה עי' **חידושי הגר"ח** (פט"ז משבת הט"ז ד"ה והנה קשה) שהקשה שאם לא מועיל צו"ה ביותר מעשר ולא בפרוץ מרובה, א"כ מה צריך את הדין צו"ה תיפו"ל שיש עומד מרובה. והנה אם סוגיין זה נידון דרבנן אין מקום לקושייתו, ומבואר שנקט שזה חיסרון דאורייתא (ועמד ע"ז בגליונות חזו"א). ובעיקר קושייתו צ"ע שנפק"מ לגדור רוח ג' או רוח ד' להרמב"ם (גם ע"ז עמד בגליונות חזו"א).

### יסוד החיסרון דצוה"פ יותר מי'

ב] והנה בעיקר החיסרון דצו"ה יותר מעשר, בפשוטו זה סברא בצורת המחיצה, וכמו צורת הפתח מהצד זה לא צורת פתח, כך עד כמה שזה על שיעור גדול יותר מעשר אין זה צורה של פתח. וכן משמעות **הרא"ש** ב'. שכתב שרב לשיטתו שלומדים מפתח ההיכל שזה היה עשר, דהיינו ששם פתח זה עד עשר.

והנה בפשוטו לפי"ז אם יעשה שני צורת הפתח שכל אחד רק עשר, זה יועיל כיון שכל החיסרון הוא בצורה של הפתח, וכאן הרי הפתח הנעשה הוא עשר. וכן הוא **ברא"ה וריטב"א** (סוכה דף ז'.) **ובחת"ס** (סימן פ"ח).

אמנם **החזו"א** (סימן ע"ט, בהערות על דברי החת"ס אות ו') הוכיח **מתוס'** ב': (ד"ה בין וד"ה ואיבעית) שכתבו שאפילו שהיה עמודים בחצר כך שכל צו"ה זה פחות מעשר, אפ"ה יש כאן את החיסרון של צו"ה יותר מעשר. וכן **השפ"א** בדף ו'. (בתוד"ה ולחי) הוכיח מתוס' וכל הראשונים שאם יש פרצה יותר מעשר וישים צו"ה על עשר (ושאר הפתח יהיה ניתר מדין עומ"ר) זה לא יועיל. ובהכרח הגדר הוא כמו שביאר **החזו"א** (סימן ע' סק"ה) שכל מה שיש מושג מחיצה של צו"ה זה רק במקום שיש לו שם פתח, בזה הצורה של הפתח מקבלת שם של פתח מעליא דחשיב כמחיצה, אבל במקום שאין לפרצה שם של פתח אין הצורה של הפתח יכולה להועיל לקבל שם של פתח [דהיינו, שיסוד הסברא של רב שצו"ה אין כוחו אלא כתוספת על השם פתח שהיה ללא הצורה].

### מהלך החזו"א בביאור הדימוי בין יותר מי' לפרוץ מרובה

ג] והנה הגמ' לומדת שכמו שלא עוזר צו"ה יותר מעשר כך לא עוזר צו"ה בפרוץ מרובה. ועיין **חזו"א** (סימן ע' סק"ה) שהקשה דלכאורה בפרוץ מרובה יש למקום שם פתח ורק שחסר לו בכח הגדירה, וא"כ מה שייך ללמוד מיותר מעשר, דשם כיון שלמקום אין שם פתח אז הצורה של הפתח לא נותנת שם של פתח וממילא זה לא יועיל כמחיצה, אבל כאן הרי יש לזה שם של פתח רק שחסר בכח הגדירה של המקום, וממילא צו"ה שזה כמחיצה אין סיבה שזה לא יועיל. וע"ש שכתב דמבואר ברב יוסף שנקט שהחיסרון של פרוץ מרובה זה לא רק שחסר בכח הגדירה אלא שחסר בשם פתח וכמבואר בתוס' (ד"ה חצר) כיון שלא עושים פתחים בכזו צורה שאין עומד כפרוץ בצידם, וממילא גם כאן שייך שיהיה את אותו חיסרון של יותר מעשר. [ועיקר יסוד זה דבפרוץ מרובה לא רק דחסר בכח הגדירה אלא חסר גם בשם פתח, כן האריך גם **הגר"ח** (פט"ז משבת הט"ז) עי"ש].

והנה הגמ' מוכיחה מפסי ביראות שחזינן שפרוץ מרובה זה פחות חיסרון מאשר יותר מעשר, דהיינו שביותר מעשר רבנן לא התירו ובפרוץ מרובה התירו, וא"כ אין ללמוד מהא דלא מועיל יותר מעשר שלא מועיל פרוץ מרובה. וע"ש **בחזו"א** (שם) שביאר בדברי הגמ' שהטעם באמת שיותר מעשר לא מועיל ופרוץ מרובה מועיל, היינו מצד שבפרוץ מרובה באמת אין חיסרון בשם פתח אלא כל החיסרון הוא בכח הגדירה. אמנם היה מקום לומר שהגמ' נשארת שיש בזה חיסרון גם בשם פתח, אלא שזה פחות חיסרון מיותר מעשר, ולכן אפילו שביחס ליותר מעשר אין הצורה של פתח יכולה להועיל, אבל בפרוץ מרובה שזה לא הפקעה גמורה מהשם פתח בזה צו"ה יכולה לתת למקום שם פתח.

### מהלך הריטב"א בביאור הדימוי וביסוד החיסרון דיותר מי' ופרוץ מרובה

ד] והנה עיין **ריטב"א** שכתב וז"ל: והנכון וכו' דרב יוסף רצה לדקדק דפרצה יותר מעשר לרב חשיבה **פרצה גדולה** ולפיכך אין לה תקנה בצורת הפתח, וחכמים אומרים שאף זה אינה פרצה כל כך וכו' דלכל הפחות פרוץ מרובה על העומד שהיא **פרצה גמורה** וכו'. עכ"ל. ומשמע שיסוד החיסרון הוא שכיון שזה פרצה לכן לא מועיל צו"ה, ופרוץ מרובה זה פרצה יותר גדולה ולכן גם לזה לא מועיל צו"ה. ומשמעות לשונו שיש כאן סברא במחיצה של צו"ה שאין לזה כח גדירה על פירצה, וכמו שלחי וקורה לא מועיל על יותר מעשר כך צו"ה לא מועיל, והגמ' מדמה שגם פרוץ מרובה הרי כה"ג חסר לו בכח הגדירה של המקום ובזה ודאי שאין לצו"ה כח לגדור.

נמצא לסיכום, שהחזו"א (סימן ע' סק"ה וכן בגליונות על הגר"ח בקטע האחרון) נקט שיסוד החיסרון הוא בשם צו"ה, שכל שלמקום אין שם פתח אין לצו"ה שם פתח. אמנם בריטב"א משמע שהצו"ה היא תמיד צו"ה, רק שנתחדש שזה מחיצה גרועה ומחיצה זו לא נתחדשה במקום שיש לו שם פרצה, והגמ' דנה לדמות מסברא שפרצה של יותר מעשר זה כמו פרוץ מרובה, והגמ' דוחה שפרוץ מרובה זה פחות פרצה.

ועיין בדברי **הריטב"א** שכתב שיתכן גם לדון הפוך שפרוץ מרובה זה יותר פרצה. ויתכן שזה שייך רק לשיטתו שהחיסרון הוא בכח הגדירה של צו"ה, דאם החיסרון הוא בשם פתח בזה ודאי שפחות מעשר בפרוץ מרובה זה יותר שם פתח מאשר יותר מעשר [וכן משמע בכל דברי **הגר"ח** שם].

[ועל דרך הפלפול יתכן שמה שרב יוסף דימה את הדברים זה מכיון שהחיסרון בשם פרצה הוא בכח הגדירה שבדבר. והגמ' מוכיחה מפסי ביראות שחזינן שהחמירו יותר ביותר מעשר, ויתכן שזה מצד השם פתח (שכלפי השם פתח יותר מי' חמיר טפי), וכוונת הגמ' שגם ברב זה כך (שהחיסרון הוא מצד השם פתח וא"כ אין ללמוד לפרוץ מרובה). וכתב הריטב"א שיתכן שפרוץ מרובה גרע מצד השם פרצה (היינו חיסרון הגדירה, דבזה ודאי יש גריעותא בפרוץ מרובה), וזה באמת לא נסתר כלל מהדין של פסי ביראות. ומיושב קושיית **הגאו"י** (ד"ה והאי לאו) על הריטב"א מפסי ביראות[[70]](#footnote-70)].

### כמה נפק"מ בין הנוסחאות הנ"ל

ה] והנה עיין **חזו"א** (סימן ע' סקי"ג) שהביא את התוס' בדף כ"ב. (ד"ה חייבין) שכנגד הפילוש שאין שתי מחיצות הוי רה"ר. וע"ש שדן בדין פרוץ מרובה שביחס לכנגד הפילוש זה פרוץ מרובה, אבל הצו"ה עומדת בין שתי מחיצות שבזה אין חיסרון של פרוץ מרובה, וכתב שכה"ג אין חיסרון כיון שבמקומו זה בצורה שיש לזה שם של פתח. וזה כשיטתו הנ"ל שיסוד החיסרון הוא שאין הצורה נותנת שם של פתח, אבל כל שזה במקום שיש לזה שם של פתח ממילא זה יועיל גם ביחס לגדור מקום שזה פרצה גמורה [ולכאורה לדבריו בכל צו"ה יותר מעשר מספיק שיעמידו ד"ט רוחב סמוך לצו"ה וזה יקבל שם של פתח וממילא זה יועיל גם לבפנים[[71]](#footnote-71)]. אמנם לריטב"א הנ"ל אין זה מוכרח, דהרי הסברא היא שצו"ה אין לה כח מחיצה ביחס למקום שהוא פרוץ מרובה, וכיון ששם זה פרוץ מרובה ממילא זה לא מועיל.

והנה עיין **תוס' בדף ו'.** (ד"ה רב) שכתבו לגבי מבוי עקום שאם בשני המקומות שזה פתוח לרה"ר זה פחות מעשר אבל במקום שזה עומד זה יותר מעשר, שכה"ג אין את החיסרון של יותר מעשר. ולכאורה כל זה ניחא אם יסוד החיסרון הוא כי זה בא לגדור פרצת עשר, א"כ כאן זה בא לגדור פרצה פחות מעשר, אבל אם זה סברא שזה לא מועיל במקום שאין לזה שם של פתח, הרי במקום שזה עומד זה שיעור שאין לזה שם של פתח. וצע"ג דברי החזו"א. אמנם **הרא"ש** שדימה לפתחו של היכל ודאי משמע כהחזו"א. וצ"ע.

והנה **הראשונים** לעיל (דף י':) כתבו שבצורת הפתח אין חיסרון של אתי אוירא כיון שזה מועיל ביותר מעשר, דהיינו שקורה שאין לה כח גדירה כל כך ושלכן זה לא מועיל ביותר מעשר לכן יש בזה גם אתי אוירא, משא"כ צורת הפתח שמועיל יותר מעשר חזינן שיש לזה כח גדירה גמור ובזה אין אתי אוירא. ומשמע שלרב שזה רק בעשר יש בזה אתי אוירא. והנה מבואר בדבריהם שיסוד המחלוקת היא בכח הגדירה של צוה"פ. ולכאורה כל זה ניחא לביאור הריטב"א שיסוד סברת רב שזה לא יכול לגדור פרצה, אבל להחזו"א שהסברא היא שאין לזה שם מחיצה כל שזה במקום שזה לא פתח, א"כ לכאורה יתכן שכח הגדירה הוא בדיוק כמו לדידן ורק שאין לזה שם צורת הפתח. ואולי כוונת הראשונים רק להוכיח שצורת הפתח עדיפא מהא דלדידן מהני צוה"פ יותר מי' (ומבואר שצוה"פ עדיפא מקורה), אבל באמת גם לרב אין אתי אוירא בצוה"פ. וצ"ע.

### מו"מ לפי הנ"ל בפירכת הגמ' מפסי ביראות

ו] והנה הגמ' מוכיחה שפרוץ מרובה זה פחות חיסרון מיותר מעשר, שהרי בפסי ביראות לא מועיל יותר מעשר ומועיל פרוץ מרובה. והנה לכאורה דברי הגמ' צ"ב, דשם הרי לא חשיב פרצה כיון שיש שם דין מחיצה שמועיל גם בפרוץ מרובה, אבל ביחס ליותר מעשר אין סיבה שיועיל, אבל בסוגיין הנידון הוא במקום שיש לזה שם פרצה ורוצים להתירו על ידי צו"ה ובזה יש לדון איזה חיסרון יותר גדול. והניחא לחזו"א שהגמ' חידשה שבפרוץ מרובה יש חיסרון בשם פתח, ולזה יש להוכיח שבפסי ביראות חזינן שאין כזה חיסרון או שלכל הפחות זה מחסר פחות. אבל להריטב"א שזה סברא שזה לא עוזר על פרצה ויש דרגות בפרצה, א"כ לכאורה שם אין חיסרון כלל בפרוץ מרובה.

אמנם אם נימא שפרצת עשר זה דרבנן, א"כ יתכן שכוונת הגמ' שמדאורייתא הרי גם פרצת עשר וגם פרוץ מרובה עוזר, ורבנן תיקנו שפרוץ מרובה נשאר שעוזר ופרצת עשר לא עוזר, חזינן שפרוץ מרובה זה פחות פרצה. וצ"ע בזה.

### בהא דלא מהני פי תקרה ביותר מי'

ז] והנה מבואר בגמ' (דף צ"ד) שפי תקרה מועיל רק עד עשר. **ובתוס' בדף צ"ד:** (ד"ה בשתי וד"ה בעשר) הוכיחו מזה שיסודו מדין פתח. אמנם **ברש"י** בכמה דוכתי מבואר שזה מצד גוד אחית [וכן ברש"י שם בד"ה בעשר מבואר שביאר דלא כתוס']. וכן משמע **בריטב"א** (תחילת פ"ב) שהקשה שיהיה בזה חיסרון של גדיים בוקעים.

וצ"ב דא"כ למה ביותר מעשר זה לא מועיל. ובהכרח כסברא הנ"ל (המבוארת בריטב"א) שיש סוגי מחיצות שלא יכולות להועיל על פרצה גדולה, ויותר מעשר תמיד זה נחשב פרצה יותר גדולה.

## בדין פרוץ מרובה בכותל ג' וד'

### קושיית הראשונים מרוח ג' וד' [ומו"מ האם קשה גם מרוח ד']

ח] הגמ' לומדת שלא יועיל צו"ה בפרוץ מרובה כמו שלא מועיל על יותר מעשר. ועיין **תוס' ותוס"ר ורשב"א** שהקשו שא"כ גם לא יועיל צוה"פ ברוח ד' שזה פרוץ מרובה. אמנם עיין **תור"פ** שכתב שמרוח ד' לא קשה שהרי שם מועיל גם פס ד', דהיינו שכל נידון הגמ' הוא בכח המיוחד של צוה"פ, אבל ברוח רביעית שרבנן לא תיקנו אלא לחי וקורה או פס ד' בזה ודאי שגם צו"ה יעזור. וגדר הדברים, דשם אפילו שזה פרוץ במלואו אבל ודאי שיש לזה שם פתח וממילא ודאי יועיל צו"ה, דכל נידון סוגיין הוא במקום שאין לו שם פתח האם מועיל צו"ה. וכבר תמה **הקרן אורה** על קושיית הראשונים שהקשו ממחיצה רביעית. אמנם עדיין קשה מרוח ג' דשם הרי לא עוזר לחי וקורה וצריך דוקא צו"ה דהיינו שאין לזה שם פתח, א"כ לכאו' יש ע"ז את הילפותא של הגמ' שבמקום שאין לו שם פתח ולא מועיל צו"ה ליותר מעשר זה גם לא יועיל לפרוץ מרובה.

### תירוץ התוס' דהחיסרון הוא דוקא בפרוץ מרובה מד' רוחות

ט] ועיין **תוס'** שכתבו ליישב שכל מה שיש בזה חיסרון היינו במקום שאין דרך לעשות פתח, וזה דוקא בשתי המחיצות הראשונות, אבל ברוח הג' שהדרך לעשות פתח כה"ג יש לזה שם פתח ורק חסר בכח הגדירה ולזה עוזר צו"ה וכנ"ל מהחזו"א. וגם אם נימא שחסר בשם פתח, אבל זה פחות חיסרון ולזה עוזר צו"ה.

והנה לריטב"א הנ"ל שיסוד החיסרון הוא שצו"ה לא עוזרת לפרצה, צ"ל שמקום הגדור בשתי רוחות זה לא נחשב פרצה גדולה ואדרבא זה פחות פרצה מיותר מעשר ולכן מועיל לזה צו"ה.

והנה יש לדון האם הסברא היא דוקא לאחר שיש שתי מחיצות כמבוי [דהיינו זו כנגד זו], או שהסברא היא מצד שכבר יש שתי מחיצות [וגם בשתי מחיצות כמין גאם מהני]. ועיין **חזו"א** (סימן ע' סקי"ב) שהסתפק בזה. **ובתור"פ** כתב מפורש שכל שזה שתים כמבוי אין לזה שם פרצה. ועיין **לח"מ** (פ"ד מסוכה הי"ב) שנקט שגם בכמין גאם אין את החיסרון של פרוץ מרובה.

י] והנה יש לדון לגבי כלאים שמספיק מחיצה אחת האם זה נידון כמחיצה שלישית ורביעית או שזה כמחיצה ראשונה ושניה. ועיין **מ"מ** (פט"ז משבת) שכתב מפורש שהמעלה של מחיצה שלישית ורביעית היא מצד שיש כבר שתי מחיצות וזה תוספת אליהם. ולפי"ז לכאורה לגבי כלאים כל שמדובר במחיצה ראשונה יש בזה את החיסרון, ורק אם יהיה מקום שיש לו כבר שתי מחיצות ועושים את המחיצה השלישית זה יעזור. וכן נקט **הבית מאיר** (סימן שס"ב סעיף י') בדעתו.

אמנם עיין **תוס'** (ד"ה אילימא) **ובריטב"א** בסוגיין שכתבו שקושיית הגמ' על ר' יוחנן שבעשר זה ודאי יעזור אפילו שרב יוסף אמר שזה לא עוזר, דכיון שמדובר דומיא דכלאים ושם שמספיק מחיצה אחת זה כמו המחיצה הרביעית בשבת דשם ודאי מועיל בפרוץ במלואו עד עשר, ומבואר שרק בשבת שצריך ד' מחיצות בזה יש חיסרון במחיצה ראשונה ושניה, אבל במקום שמספיק מחיצה אחת אין את החיסרון. וצ"ל שכשבאים להעמיד את הרשות כגדורה בזה במחיצות הראשונות חסר בשם גדירה, אבל ביחס לגדירה של רוח אחת שלא דנים את כלל הרשות, בזה ודאי יש לזה שם פתח אפילו שזה פרוץ מרובה. ועדיין צ"ע. [א"ה: עי' חזו"א סימן ע' סקי"ד מה שכתב בזה].

### תירוץ הר"ן לחלק בין מבוי לחצר

יא] ועיין **חידושי הר"ן** שכתב ליישב את קושיית הראשונים דמה שמועיל צו"ה ברוח ג' הביאור הוא שכיון שרבנן אמרו שלא מועיל עומד מרובה (דזהו דין מבוי המפולש דלא מהני ליה עומ"ר) ממילא הוכרחו להעמיד גדירה של צו"ה, אבל בחצר שמועיל עומד מרובה שם באמת יש את הק"ו של הגמ' שגם ברוח ג' צריך גדירה גמורה וממילא לא יועיל צו"ה על פרוץ מרובה.

והנה צ"ב דהרי ברוח ד' גם בחצר מועיל. ובהכרח דס"ל שמשם לא קשה כלל דשם הרי מועיל פס ד' דהיינו שזה נחשב פתח ובזה ודאי יועיל צו"ה. וצ"ע בלשונו שבתחילה העמיד את השאלה גם ביחס לרוח רביעית.

### בדברי רש"י דנקט שרובה פתחים וחלונות מד' רוחותיה, ובדין עומ"ר בכללות ההיקף

יב] והנה **רש"י** כתב חצר שרובה פתחים וחלונות מארבע רוחותיה. **והראשונים** כתבו שכוונת רש"י שבכותל שלישי ורביעי אין חיסרון, והחיסרון הוא רק בכותל ראשון ושני. אמנם **הר"ן** נקט שהחיסרון הוא גם בכותל ג', ולפ"ז הוקשה לו למה לא כתב רש"י בד' רוחות. וכתב שכוונת רש"י לחדש שהשיעור של פרוץ מרובה מצטרף מכל הד' רוחות, דהיינו שאפילו אם בג' רוחות יש עומד מרובה אבל ביחד עם הכותל הד' זה פרוץ מרובה, יש בזה את החיסרון של סוגיין שלא מועיל צו"ה.

ומבואר כאן חידוש גדול שלא דנים כל כותל בפני עצמו אם יש בו עומד מרובה, אלא דנים את כל הרשות יחד. ומבואר חידוש עוד שגם את הכותל הרביעי דנים בזה [והנה יש לדון האם מה שמצרפים את הכותל רביעי זה רק מצד שצריך מדרבנן גדירה. ובפשוטו אינו כן, שהרי יש שם לחי וקורה וזה מה שרבנן הצריכו, ואם כל מה שהוא בחשבון זה מצד מה שרבנן הצריכו יספיק הלו"ק וא"כ אין נפק"מ בדין הכותל הרביעי. ודו"ק].

ועיין סוכה דף ז'. דמבואר שיתירה סוכה על שבת דהשבת אינה ניתרת אלא בעומד מרובה על הפרוץ משא"כ בסוכה. והוקשה **לרש"י** דהרי גם בסוכה צריך שתיים שלימות. וכתב שהכוונה שאם תצרף את כל הרוחות ויהיה פרוץ מרובה זה לא מועיל בשבת, משא"כ בסוכה כל שיש שתי מחיצות כדינם זה מספיק. ובפשוטו מבואר ברש"י כנ"ל. וכן מובא בספר הליקוטים (פ"ד מסוכה הי"ב) בשם **המרכבת המשנה** ליישב דעת **הרמב"ם** ע"ש. וכן ביאר **בבה"ל** (סימן תר"ל ס"ה בד"ה העשויות) בשם **המג"א והט"ז**, וכן הוא **במ"ב** שם (סקכ"ב). **והחזו"א** (סימן ע"ה סק"ד) נקט שכן מבואר **ברבינו ירוחם**.

והנה **המרומי שדה** (ה: בד"ה ע"ב) **והשפת אמת** (בדף ה': בד"ה ברש"י) נקטו שלפי"ז אין הלכה שבכותל עצמו יהיה עומד מרובה, אלא כל שביחס הכללי יש עומד מרובה זה מועיל. וכן משמע **ברש"י** בדף ט"ו: (ד"ה פרוץ כעומד) וכן בדף ה': (ד"ה ומה חצר). אמנם **החזו"א** (סימן ע"ה סק"ג) הוכיח שזה ודאי שצריך שבג' מחיצות יהיה עומד מרובה כל אחד מצד עצמו, וחוץ מזה יש עוד הלכה שהכל יחד יהיה עומד מרובה. וכן משמעות **הראשונים** שתמיד דנו על עומד מרובה באותו צד. וכן מפורש **בר"ן** הנ"ל שכתב שזה ודאי צריך בכל הג' רוחות, ורש"י הוסיף שצריך גם במכלול הדפנות [וכן מדוייק **במ"ב** (סימן תר"ל סקכ"ב)].

## בדין פרוץ מרובה בבקעה

### קושיית תוס' והרא"ש למה הוצרכו לפסי ביראות וחבלים

יג] בפשוטו קי"ל כמבואר בסוגיין שמועיל צו"ה ביותר מעשר וה"ה מועיל צו"ה בפרוץ מרובה. ולפ"ז גם בנעץ ד' יתדות וקנה על גביהן זה מועיל. והקשו **התוס' והרא"ש** דא"כ למה בפסי ביראות הוצרכו להקל קולא שהיא רק בפסי ביראות ולמה לא תיקנו לעשות צו"ה בעשר לרב וביותר מעשר לדידן. וכן הקשו בשיירא שחנתה בבקעה וצריך חבלים בצורה שיש לבוד, דלמה שלא יעשו צו"ה במקום שזה רק עשר לרב ולדידן אפילו יותר מעשר.

[והנה משמע שלרב לא קשה ביותר מעשר, וקשה למה שלא יעשה כמה צורת הפתח. ומשמע כהחזו"א (דלעיל אות ב') שכל שזה יותר מעשר לא מועיל גם אם מחלק לשני צוה"פ].

ועיין תוס' ורא"ש שתירצו שלא יכלו לעשות צו"ה מצד שהגמלים היו שוברים את זה. והנה משמעות הדברים שזה גם תירוץ על שיירא. וצ"ע שהרי עד כמה שעשו חבלים ממילא היו צריכים להשאיר מקום לגמלים לעבור, וא"כ שיעשו צו"ה במקום החבלים וישאירו מקום לגמלים לעבור. וכבר תמה בזה **המשכנו"י** (סימן קכ"ג בסופו בד"ה והרי"ף, עמ' קנ"ב טור ב'). ועיין **ק"נ** (אות ז') שביאר שבאמת בשיירא החיסרון הוא שכיון שזה היקף גדול הצו"ה יפול מעצמו, ובאמת שם אין החיסרון מצד הגמלים שהרי במקום שהם עוברים לא יעשו צו"ה. אמנם לדעת **הגאון יעקב** (ד"ה איפכא מאי) שאין עומד מרובה על ידי צו"ה א"ש, שעד כמה שישאירו מקום פתוח הוא יאסר שהרי הצו"ה לא עושה עומד מרובה.

### תירוץ התוס' והרא"ש שבבקעה לא מהני צוה"פ

יד] עוד כתבו התוס' והרא"ש לחדש שכל המבואר בסוגיין שמועיל צו"ה מד' רוחות זה רק בחצר ומבוי אבל בבקעה זה לא מועיל. ועיין **מ"ב** (סימן שס"ב סקנ"ו) בשם **הלבוש** שביאר שבמקום שמשמש לדיורים רגילים לעשות הרבה פתחים ולכן זה לא חיסרון, אבל במקום שלא משמש לדיורים בזה לא רגילים לעשות הרבה פתחים ולכן זה לא מועיל.

**ובגר"ז** (סימן שס"ב סי"ט) כתב שההבדל הוא אם זה מחיצות שנעשו לצורך דיורים או לצורך להתיר טלטול.

ועיין **חזו"א** (סימן ע' סקי"ב) שכתב שהכוונה שבמקרה שלפי רב יוסף זה לא מועיל ה"ה זה לא מועיל לדידן בבקעה, דהיינו שבכותל ג' וד' אין חיסרון וכל החיסרון הוא בשני הכתלים. עוד כתב שאם זה עומד מרובה אפילו שזה פרצה יותר מעשר בזה אין חיסרון.

והנה **המ"ב** (סימן שס"ב סקנ"ז) כתב בשם **הטור** שכל החיסרון הוא אם כל הכותל כולו בפרוץ מרובה, אבל אם יש כותל ורק שיש פרצה גדולה של פרוץ מרובה אין בזה חיסרון. ועיין **חזו"א** (סימן ע' סקי"ב) שתמה מה השיעור בזה, אלא ודאי הגדר הוא שצריך עומד מרובה, וכוונת הטור לחלק שברוח הג' והד' אין חיסרון. ועיין **גאו"י** (בסוף הסוגיא בד"ה נמצאת) דמשמע שכוונתו שאם יש פסי ביראות בזה עוזר צו"ה ע"ש.

### האם אסור בבקעה בפרוץ מרובה בפחות מי'

טו] עוד כתב **הבה"ל** (סימן שס"ב ס"י בד"ה אבל) שכל החיסרון הוא רק ביותר מעשר, אבל כל שזה פחות מעשר בזה אין חיסרון גם בבקעה. ומקורו מהירושלמי המובא **ברא"ש** שהביא את מחלוקת ר"ל ור"י האם בשבת זה מועיל, וכתב הירושלמי שכל המחלוקת בעשר אבל ביותר מעשר ודאי זה לא מועיל כדחזינן בשיירא שחנתה בבקעה שלא עשו צורת הפתח. והבין הבה"ל כמבואר **בק"נ** (סק"ט) שכוונת הרא"ש שהירושלמי מיירי בבקעה ובזה חילקו בין עשר ליותר מעשר, והבבלי שנקט שמותר גם יותר מעשר היינו כי מדובר בחצר ומבוי. וצ"ע שהרי ר' יוחנן ס"ל שלא מועיל אף בפחות מעשר, ועד כמה שאין סתירה לירושלמי מסוגיין א"כ יש לפסוק כר' יוחנן שאף בפחות מעשר אסור.

**והחזו"א** (סקי"א) כתב שהרא"ש רק בא להביא את הירושלמי כדי להוכיח שחזינן שהקושיא משיירא זה קושיא, ובאמת הירושלמי ודאי דיבר גם בחצר וזה דלא כהבבלי, והבבלי יישב דשם זה ביקעה וזה אחרת. וע"ש שהוסיף שהירושלמי שלא חילק בין בקעה למבוי, הוצרך לחלק בין יותר מעשר לפחות מעשר, אבל לדידן שהחילוק הוא בין חצר לבקעה אין מקור לחלק שבפחות מעשר זה עדיף, והרי בפשוטו משמעות סוגיין שאין סברא לחלק בזה שהרי הגמ' מוכיחה מהברייתא דריבה בהן פתחים וחלונות כרב יוסף, וכן הגמ' רוצה רוצה להוכיח מר' יוחנן דס"ל כרב, ולמה לא דחינן שמדובר באופן שזה יותר מעשר ופרוץ מרובה. אלא בהכרח שהגמ' נקטה שאין בזה סברא לחלק. וביותר דעד כמה שזה חיסרון רק בבקעה א"כ יסוד החיסרון הוא שזה מקום שלא רגילים לעשות פרוץ מרובה, וממילא זה גם סברא על פחות מעשר.

שיעור מספר 37 – כ"ב סיון פ"ג

# ביאור דעת הרמב"ם בדין צו"ה בפרוץ מרובה

## ביאור הריטב"א וביאור א' דהמ"מ

א] **הרמב"ם** פסק בפי"ז משבת הי"ד שמועיל צו"ה בפתח המבוי ביותר מעשר. אמנם כתב בפט"ז משבת הט"ז שצריך פרוץ כעומד אבל אם זה יותר מעשר חשיב פירצה. והוסיף הרמב"ם וז"ל: אבל אם היה לפרצה זו צורת הפתח אע"פ שיש בה יותר מעשר אינה מפסדת המחיצה והוא שלא יהיה הפרוץ מרובה על העומד. עכ"ל. דהיינו שנתחדש ברמב"ם שלא עוזר צורת הפתח בפרוץ מרובה על העומד.

ועיין **מ"מ** שהסתפק האם זה רק ביותר מעשר או גם בפחות מעשר. והנה **במאירי** (סוכה דף ז'. ד"ה דופן) נקט שזה אפילו בפחות מעשר, וכן **המשכנות יעקב** (סימן קכ"ג בסופו [עמ' קנ"ב] בד"ה והרי"ף) דייק מלשון הרמב"ם שכתב אינה מפסדת המחיצה, דהיינו שזה רק עושה שהפרצה לא תפסיד המחיצה אבל זה לא יכול ליצור מחיצה. וכן דייק **מהרי"ף** שלא הביא כלל את הברייתא בסוגיין שמבואר בה שמועיל צו"ה בפרוץ מרובה, רק הביא שמועיל ביותר מעשר. וכן נקט **הגאו"י** לעיקר.

והנה בפשוטו הביאור בשיטה זו הוא כמבואר **בריטב"א** שאפילו שהגמ' למדה מדברי רב ודוחה, אבל באמת יש סברא לומר שפרוץ מרובה זה גרע מפרצת עשר, וכדמוכח מהירושלמי שלר' יוחנן בפרוץ מרובה לגבי שבת לא עוזר אפילו בפחות מעשר, וכן מוכח מפסי ביראות. והריטב"א הוסיף להוכיח שהרי הגמ' מביאה ראיה מברייתא לרב, והרי לא קי"ל כרב ולא מצאנו כזה תנא, אלא בהכרח שכוונת רב יוסף שגם אם לא קי"ל כרב אבל כה"ג זה לא מועיל, וכוונת רב יוסף שלרב שלא מועיל ודאי שכה"ג לא מועיל כי זה גרע, וה"ה לדידן שמועיל ביותר מעשר אבל בפרוץ מרובה זה לא מועיל.

### ישוב הסוגיא לדרך זו

ב] והנה הגמ' מביאה מעשה באדם אחד שנעץ ד' קונדסין בד' פינות השדה ומתח זמורה עליהם והתירו לו לגבי כלאים, ור"ל אומר שגם לשבת התירו לו, ור"י אומר שלשבת לא התירו לו. והגמ' שואלת שאם זה בעשר ודאי שר"י ס"ל שזה מועיל, אלא בהכרח שזה ביותר מעשר ולא מועיל צו"ה ביותר מעשר. ולהנ"ל צ"ב שאלת הגמ' דהרי בפרוץ מרובה לא עוזר צו"ה. וביאר **הריטב"א** שמדובר דומיא דכלאים ששם זה כמו המחיצה הרביעית שבזה ודאי פרוץ מרובה עוזר. **ובק"נ** (סק"ט) כתב שלא יתכן שמדובר בפרוץ מרובה, שא"כ ר"ל מודה שלא מועיל.

[**ובמהרש"א** נקט שזה דעת **ריצב"א** בתוס' שהעמיד את סוגיין על כותל ד', מצד שס"ל שבשאר כתלים לכו"ע לא עוזר. וכן הוא **בחת"ס** (סימן פ"ח בד"ה ובתוס') **ובגאו"י** בסוגיין].

ג] והנה בגמ' מבואר שחזינן מפסי ביראות שפרוץ מרובה זה פחות גרוע מאשר יותר מעשר, שהרי שם התירו פרוץ מרובה ולא התירו יותר מעשר. אמנם למסקנא חזינן הפוך לשיטת הנך ראשונים שפרוץ מרובה גרע מיותר מעשר. ועיין **גאו"י** שתמה בזה. וביותר תמוה שבאמת מה ההבדל שלגבי פסי ביראות חזינן שפרוץ מרובה זה יותר קל.

וע"ש שכתב שיתכן שבפסי ביראות הסברא היא כי יש שתי חסרונות גם פרוץ מרובה וגם יותר מעשר, אבל באמת פרוץ מרובה לבד גרע מיותר מעשר לבד. אמנם בפשוטו זה אינו דהרי בפסי ביראות גם אם יהיה עומד מרובה ופרצה עשר זה לא יעזור. אמנם עיין **חזו"א** (סק"ו) שזה כבר מגדרי התקנה שכיון שבצורה הרגילה של פסי ביראות לא התירו יותר מעשר ממילא תמיד לא התירו יותר מעשר.

**ובחתם סופר** (סימן פ"ח בד"ה ובתוס') דן שאם יש בצד שם ד' מחיצות בזה יותר מעשר גרע מפרוץ מרובה, אבל כל שאין שם ד' מחיצות בזה י"ל דפרוץ מרובה גרע מפרצת עשר [והנה בפשוטו לפי"ז בפסי ביראות יועיל צו"ה בפרוץ מרובה. וכן נקט **החזו"א** בגליונות. אמנם יתכן שמדרבנן שלא התייחסו לפסי ביראות זה חוזר להיות כמו שאין פסי ביראות. וכן נקט **הגאו"י** (בד"ה והא)]. והנה לפי החת"ס הנ"ל אין סברת המסקנא הפוכה מתחילת הסוגיא, אלא כוונת הגמ' שחזינן במקום שיש פסי ביראות שפרצת עשר חמורה מפרוץ מרובה, ויתכן שתמיד זה כך, אבל באמת יתכן שאין זה מוכרח ללמוד משם לתמיד, דרק ביחס למעלת פסי ביראות יותר מעשר גרע, אבל ביחס למחיצה רגילה י"ל דפרוץ מרובה גרע[[72]](#footnote-72).

### ברוחות ג' וד' אין חיסרון

ד] והנה **בריטב"א** מבואר שכל החיסרון הוא כמו ברב יוסף שזה במחיצה הראשונה והשניה, אבל בשלישית ורביעית ודאי שזה לא חסרון. והביאור הוא כמושנ"ת בשיעור הקודם, שרק כאן יש חיסרון כיון שאין דרך לעשות פתחים בכה"ג, אבל בשלישית ורביעית שהדרך לעשות פתחים אין זה פרצה יותר חמורה. וכן נקטו **במ"מ** (שם) **ובמשכנות יעקב** (שם). ובפשוטו הוא מוכרח מהא דבמבוי המפולש מבואר ברמב"ם (פי"ז משבת ה"ג) שמועיל לו"ק מצד אחד ופרוץ מרובה מצד שני [ואפילו שמדובר על פחות מעשר, אבל להנ"ל הרי דברי הרמב"ם זה גם בפחות מעשר].

## ביאור הב' דהמ"מ ושאר האחרונים

ה] אמנם **המ"מ** הביא עוד ביאור וכן נקט **הגר"א** (סימן שס"ב סקכ"ב) וכן הביא **הב"י מהסמ"ג והסמ"ק** וכן נקטו **המ"ב** (סקנ"ח) **והחזו"א** (סימן ע' סק"ד), שבפחות מעשר הרמב"ם מודה שגם בפרוץ מרובה חשיב מחיצה, ורק ביותר מעשר ס"ל לרמב"ם שלא מועיל פרוץ מרובה. ועיין **חת"ס** (סימן פ"ח) וכן **בחזו"א ובבה"ל** שכתבו שהכוונה שבכה"ג שזה תרתי לריעותא זה פירצה יותר חזקה ובזה גם לדידן לא חשיב מחיצה. והמקור לזה הוא מהא דבשיירא שחנתה בבקעה לא עשו צוה"פ.

### ישוב הסוגיא לדרך זו

ו] והנה צ"ב כמו שהקשו **התורת חיים** **והחזו"א** (סימן ע' סק"ו) דאם יש סברא ששתי החסרונות יחד זה יותר סיבה שלא יועיל צו"ה, א"כ מה הגמ' מוכיחה מהברייתא של דפנות הללו שריבה בהן פתחים וחלונות, הרי יתכן ששם מדובר שהיה פרוץ מרובה ויותר מעשר. ועיין **חת"ס** (סימן פ"ח) שכתב שא"כ הברייתא היתה צריכה לומר שמועיל פחות מעשר [והנה לשיטתו שעוזר כמה צוה"פ פחות מעשר, ודאי א"ש התירוץ הנ"ל. אמנם לחולקים צ"ל שכיון שבמקום שזה כך זה מועיל הברייתא היתה צריכה לפרט].

עוד קשה מה הגמ' מוכיחה מר' יוחנן דס"ל שלא מועיל יותר מעשר, דאולי זה דוקא כאן כי זה גם פרוץ מרובה על העומד. ועיין **מ"מ וביאור הגר"א** שכתבו שהגמ' זה דיחויא בעלמא, דהיינו שמה שהגמ' מעמידה דמיירי במן הצד לא משמע כך. אמנם עדיין פלא למה הגמ' לא העמידה ביותר מעשר שבזה באמת ודאי לא מועיל גם לדידן, אלא בהכרח שהגמ' לא סברה כך, וא"כ מה שייך לפסוק נגד הגמ'. ואם מצד הירושלמי, א"כ הדבר פלא שהרמב"ם פסק כמו הירושלמי כנגד הבבלי. וכבר האריך לתמוה בזה **הגאו"י**.

**ובק"נ** (סק"ט) כתב שבזה ר"ל לא היה חולק, לכן הוכרחה הגמ' להעמיד שזה עומד מרובה. עוד יש ליישב כסברת תוס' שמיירי דומיא דכלאים שזה בכותל ד'. ולפי"ז נמצא שמקור הרמב"ם הוא מהירושלמי, רק שזה לא נסתר מסוגיין משום שהגמ' מדברת ברוח ד', או שהגמ' מדברת בהכרח בעומד מרובה כי בפרוץ מרובה ר"ל לא היה חולק.

והנה להנ"ל שגם סוגיין ס"ל חילוק זה והמקור הוא משיירא שלא עשו צורת הפתח, יתכן שזה נלמד מסוגיין, שרב יוסף חידש שפרוץ מרובה זה כמו פרצת עשר, והגמ' מוכיחה שזה פחות וא"כ לדידן ודאי שזה לא מקור, אבל יתכן שמתי שזה שניהם יחד בזה ודאי הוא יותר חמור וזה סיבה להחמיר.

### גדר את כל הרשות בצוה"פ ושתי רוחות הם פחות מי'

ז] והנה עיין **בה"ל** (סוף סימן שמ"ו) שכתב שאם יש מקום אורך כ' ורוחב עשר ועשה צוה"פ בכל הצדדים, זה יועיל, דהרי במקום שפחות מי' חשיב מחיצה גמורה, וא"כ הצורת הפתח שהיא ביותר מעשר ופרוץ מרובה היא רק בשני צדדים שזה מועיל. **והחזו"א** (סימן ע' סקכ"ג) חלק עליו שגם בפחות מעשר יש כאן את החיסרון שזה פרוץ מרובה, רק ששם זה מועיל כי זה לא פרצה גמורה, אבל ביחס לחיסרון שכל הרשות גדורה בצורת הפתח ודאי שזה נחשב חיסרון. ולכאורה מסברא נראה כן דכיון שהכל גדור בצו"ה, אפילו שבמקום שזה פחות מעשר זה לא חיסרון, אבל נשאר שזה רשות שגדורה בפרוץ מרובה. וצ"ע. [**ובחזו"א** מבואר שאם היה שני מחיצות גמורות ברוחב, ודאי היה מועיל אפילו שביחס לגדירה של כל הד' צדדים זה פרוץ מרובה. וזה לשיטתו (בסימן ע"ה סק"ג) דלא ס"ל לדינא דעומ"ר בכללות ההיקף].

## ביאור הגר"ח

### ביאור מהלך הגר"ח ברמב"ם

ח] והנה **בחידושי הגר"ח** (פט"ז משבת הט"ז בד"ה ונראה) ביאר שיסוד סברת הרמב"ם היא שאפילו שצו"ה חשיב מחיצה לגבי כלאים, אבל לגבי שבת שיש שיעור מחיצות בעשיית הרשות אין לה כח להשלים את השיעור מחיצות, ורק למנוע שלא יהיה לזה שם פרצה זה מועיל. והנה לא ברור האם נקט שמועיל צוה"פ בפרוץ מרובה בפחות מעשר. ובפשוטו גם בפחות מעשר זה לא אמור להועיל לפי דבריו כיון שאין בזה כח וסיבת גדירה כלל. ובהמשך דבריו (בד"ה והן דברי) משמע שנקט שאם זה לא פסי ביראות זה לא יועיל כיון שכה"ג זה נחשב שאין כאן תורת מחיצה והצוה"פ יוצרת את עצם המחיצה ומשו"ה זה לא מועיל, אבל מתי שיש פסי ביראות בזה נקט שיש כאן תורת מחיצה וכל החיסרון הוא מצד הדין פרצה, ובזה עוזר צוה"פ. ולכאורה הכוונה שגם מדרבנן שאמרו שלא מועיל פסי ביראות, הכוונה שהחשיבו את זה כפרצה אבל לא ביטלו את השם מחיצה של זה, ולכן אם יש צוה"פ זה יועיל. והנה באמת בכה"ג לרב יוסף זה לא מועיל וכמבואר **בגאו"י** (בד"ה והא דהתירו) (והיינו, דמה שרב יוסף אסר צוה"פ בפרוץ מרובה, הרי"ז אף באופן של פסי ביראות). וע"ש בגר"ח שהקשה שלכאורה כל שיש פסי ביראות אפילו אם זה פרוץ מרובה, אבל זה רק חיסרון מצד השם פרצה וא"כ היה צריך להיות שיועיל צוה"פ. וחידש שכל שזה יותר מעשר כה"ג זה מחסר גם בכח הגדירה אפילו בפסי ביראות, ולכן לא עוזר צוה"פ. ובזה ביאר למה בסוכה אפילו שפרוץ מרובה עוזר אפ"ה ביותר מעשר ופרוץ מרובה לא עוזר, דכל המעלה של פרוץ מרובה בסוכה היינו שיש בזה כח גדירה, אבל ביותר מעשר שאין כאן כח גדירה ממילא חוזר החיסרון כמו בשבת [ולפי"ז מבואר שנקט **כהחזו"א** שביותר מעשר בפסי ביראות לא מועיל צוה"פ][[73]](#footnote-73).

ט] והנה בפשוטו יסוד הרמב"ם זה על דרך סברת ר' יוסף רק שס"ל שזה רק מתי שזה שניהם יחד. אמנם להנ"ל לכאורה ודאי שאין זה כוונת ר' יוסף, שהרי הוא למד מיותר מעשר דשם הרי זה גם בעומד מרובה שזה רק חיסרון בשם פרצה, משא"כ לדידן זה חיסרון שאין לזה שם מחיצה להשלמת הרשות. ואולי כוונת רב יוסף שכיון שחזינן שאין לזה מעלה שזה יחשב פתח במקום שאין לזה שם פתח קודם, ממילא ודאי שאין לזה כח מחיצה, ואנן ס"ל יסוד זה לבד.

אמנם באמת לפי מהלך הגר"ח יתכן שכלל אין זה מאותו יסוד של דינו של רב יוסף אלא יש כאן באמת חיסרון אחר, דבדעת רב יוסף החיסרון הוא כמו ביותר מעשר וכמושנ"ת בשיעור הקודם שאין לצוה"פ כח גדירה רק במקום שיש שם פתח, אבל לדידן אין כזאת הלכה, אלא כל הדין הוא רק כגדר הגר"ח שזה לא יכול להשלים את המחיצות של הרשות. והמקור לזה, עיין שם (בד"ה ונראה) שזה נלמד מסוכה שלא מועיל צו"ה לשתים כהלכתן בשיעור ז"ט. ויתכן שהמקור לזה הוא מהירושלמי.

אלא שא"כ צ"ב מה הגמ' מוכיחה מהברייתא כר' יוסף, הרי שם יש סיבת חיסרון מצד שאין לזה כח גדירה, ואין ראיה שזה חיסרון כל שיש לזה שם פרצה. ואולי משמע לגמ' שמדובר שם גם ביש פסי ביראות. וצ"ע.

### ביאור הגר"ח בהא דמהני צוה"פ במבואות המפולשין

י] והנה בפשוטו אם הגדר הוא שזה לא יכול לגדור אלא רק למנוע שם פרצה, א"כ גם ברוח ג' אמור להיות שזה לא יכול להועיל ואפילו אם זה פחות מעשר, וצ"ב דהרי בגמ' מבואר שמבואות המפולשים מתקנים אותם בצו"ה.

ועיין **בגר"ח** (בד"ה והנה שם) שהאריך שצו"ה זה רק מחיצה להפקיע שם רה"ר, אבל באמת זה לא רה"י מדאורייתא, ובאמת מדרבנן לא הוצרכו שיהיה לזה שם רה"י דאורייתא. והראיה משיטת הרמב"ם דס"ל שצריך ד' מחיצות מדאורייתא ואפ"ה מועיל קורה. דהיינו, שכדי להיות רה"י המחיצה משמשת שני דברים: א. החלוקה של שטח זה מרה"ר. ב. יצירת רשות חיובית. ומבואר ברמב"ם שג' מחיצות זה עדיין לא רה"י אבל זה מפקיע מהמקום שם רה"ר, דהיינו שיש כאן חלוקת המקום מרה"ר, אבל זה לא מספיק ליצור רשות. וחידש הגר"ח שמחיצה של צו"ה אפילו שלגבי שבת זה לא יכול לתת שם מחיצה להשלמת הרשות, אבל כלפי החלק שזה חלוק מרה"ר יש לזה כח מחיצה. והוסיף שם הגר"ח שזה רק עוזר כלפי מבואות הפתוחים לרה"ר דהיינו מקום שאין לו סיבה עצמית להיות רה"ר וכל סיבתו להיחשב רה"ר היא רק בתור שהוא חלק מהרה"ר והוא טפל לרה"ר, בזה כל שהוא חלוק מרה"ר במחיצה זו אין לו שם שם רה"ר, אבל דבר שיש לו סיבה עצמית להיות רה"ר זה לא עוזר.

יא] והנה היוצא מהנ"ל שכל יסוד החיסרון של צו"ה שזה לא יוצר מחיצה, זה רק לגבי ליצור רה"י דאורייתא, אבל לגבי ליצור תיקון דרבנן זה מועיל וכדחזינן במבואות המפולשים. וצ"ע שלפי"ז בבקעה יועיל ד' מחיצות צו"ה, וזה ודאי אינו במשמעות לשון הרמב"ם. וצ"ל דזה ודאי בגדר תיקוני מבואות שצריך שתי מחיצות שמועילות ליצור רה"י, ובשתיים האחרות שאמרו שמועיל צו"ה ולחי הכוונה שמועיל מחיצה שבכחה להפקיע רה"ר ולחי מהצד השני.

### קושיית החזו"א על הגר"ח מדברי הרמב"ם בפי"ז ה"י

יב] והנה כתב **הרמב"ם** (פי"ז משבת ה"י) שני כתלים ברה"ר והעם עוברים ביניהם כיצד מכשיר ביניהם עושה דלתות מכאן ודלתות מכאן ואח"כ יעשה ביניהם רה"י ואינם צריכות להינעל. עכ"ל. ועיין **חזו"א** בגליונות שהקשה מזה על הגר"ח, שהרי דלת הננעלת הדין מחיצה שלו הוא מצד הצו"ה (וכמו שנקט החזו"א בסימן ע"ח), ומבואר שמועיל גם ברה"ר דאורייתא צו"ה. והנה יש מקום לומר שעצם זה שיש דלתות זה כבר סיבה שלא יהיה רה"ר דאורייתא וממילא זה כמו מבוי המפולש. אמנם לשון הרמב"ם שזה נהיה רה"י, וזה לא מתיישב להגר"ח.

ובהכרח צ"ל לפי"ז שדעת הרמב"ם שדלתות אפילו שאינם ננעלות זה מחיצה בעצם ולא רק מצד הצו"ה. וקושיית החזו"א היא לשיטתו (בסימן ע"ח) שאין דלתות מועילות בתור מחיצה אלא המחיצה זה הצו"ה.

## בביאור דברי הרמב"ם בהלכות סוכה פ"ד הי"ב וביאור כוונת המ"מ

### ב' מהלכי המ"מ בביאור דברי הרמב"ם בהלכות סוכה

יג] והנה כתב **הרמב"ם** (פ"ד מסוכה הי"ב) וז"ל: סוכה שיש לה פתחים רבים ויש בכתליה חלונות הרבה הרי זו כשירה ואף על פי שפרוץ מרובה על העומד, ובלבד שלא יהיה שם פתח יתר על עשר, אבל אם היה שם פתח יתר על עשר אע"פ שיש לה צורת פתח צריך שלא יהיה הפרוץ מרובה על העומד. עכ"ל. ועיין **מ"מ** בהלכות סוכה שדברי הרמב"ם כאן זה הסוגיא בסוכה דף ז'. שיתירה שבת על סוכה דבשבת צריך עומד מרובה על הפרוץ ובסוכה עוזר פרוץ מרובה על העומד.

ועיין **מ"מ** פט"ז משבת הט"ז שכתב שאם נימא דבשבת ס"ל להרמב"ם שגם בפחות מעשר לא מועיל פרוץ מרובה, א"כ בזה חלוקה שבת מסוכה, דהיינו שהרמב"ם מדבר בשתי הדפנות הנצרכות בסוכה, וצ"ל דבקרן זוית היה ז' על ז' שלמות והנידון הוא על שאר המחיצה, ובזה מדובר שיש צוה"פ ופרוץ מרובה ואפ"ה זה עוזר בסוכה כל שזה פחות מעשר, ובאמת בשבת זה לא מועיל. וכן הוא **במאירי** בסוכה.

אמנם כתב עוד ביאור שבאמת מה שכתב הרמב"ם בסוכה שעוזר כל שזה פחות מעשר זה גם בשבת. והנה צ"ב דא"כ במה חלוקה שבת מסוכה. אמנם עיין מ"מ הלכות סוכה שכתב שהרמב"ם דיבר על דופן ג', והכוונה ששם כל שיש צוה"פ על הז' הראשונים, לגבי ההמשך לא צריך כלל מחיצה ואפילו פרוץ מרובה עוזר, אבל בשתי דפנות הראשונות שם צריך באמת צוה"פ, ואם זה פחות מעשר עוזר אפילו שזה פרוץ מרובה, ובזה אין הבדל בין שבת לסוכה. ולפי"ז מה שכתב בהלכות שבת שאין הבדל בין סוכה לשבת, הכוונה בשתי הדפנות אבל לגבי הדופן הג' ודאי דיש הבדל.

יד] ועיין **מ"מ** בהלכות סוכה שכתב שמבואר בגמ' בעירובין ששבת וסוכה שוים לגבי צוה"פ בפרץ מרובה על העומד בפחות מעשר. ועיין לח"מ שתמה בכוונתו. ובפשוטו הביאור כמבואר **בתוס' מנחות ל"ג:** (ד"ה דלית) **וברא"ש** שם שהברייתא דדפנות הללו שריבה בהן פתחים וחלונות מותר ובלבד שיהיה עומד מרובה על הפרוץ, מדובר על סוכה, דהלשון דופן זה סוכה, והגמ' דנה ללמוד מכאן לשבת, ומזה מבואר שלצד הגמ' שמועיל פרוץ מרובה זה גם בשבת, אלא שלדעת הרמב"ם זה עד עשר ולא יותר. ולפי"ז מדובר על שתי הדפנות הראשונות ולא על השלישית.

### ביאור המרכה"מ ברמב"ם

טו] ועיין ספר הליקוטים בהלכות סוכה שהובא **מהמרכבת המשנה** שהעמיד את הרמב"ם על כל הדפנות" ולפי"ז מדובר שהיה צוה"פ, והנה הרמב"ם כתב שמועיל פרוץ מרובה וזהו חידוש שגם בשתיים הראשונות כל שיש שיעור ז' מועיל פרוץ מרובה עם צוה"פ. וביאר הנ"ל שבכותל עצמו היה עומד מרובה אבל בסך הכתלים היה פרוץ מרובה, ובזה לגבי שבת חשיב פרוץ מרובה ולא עוזר צוה"פ, וזה אפילו בפחות מעשר, משא"כ לגבי סוכה כל שהפרוץ פחות מעשר אפילו שאם ניקח את כל הדפנות יש פרוץ מרובה עוזר הצורת הפתח ובשבת זה לא מועיל [והנה נתחדש בדבריו שאם צריך עומד מרובה בסך כל הצדדים, זה גם מצטרף שיחשב פרוץ מרובה שלא יועיל צורת הפתח אפילו בפחות מעשר. ועד מחודש שדעת הרמב"ם שדנים את כל הצדדים יחד ואין זה במשמעות דבריו בהלכות שבת].

טז] והנה בתוס' במנחות וברא"ש מבואר שהברייתא בעירובין מיירי בסוכה וכנ"ל. ועיין **משכנות יעקב** (סוף סימן קכ"ג) שהקשה דא"כ איך הגמ' העמידה שמדובר דוקא בפתחי שמאי ובזה צריך עומד מרובה, אבל ללא זה מועיל צורת הפתח הרי בשתים הראשונות לא מועיל צוה"פ. ולכאורה צ"ל כנ"ל בדעת הרמב"ם שמדובר שיש בזויות זע"ז ולגבי השאר מועיל צוה"פ. וצ"ע בזה.

## בספק הפמ"ג האם מועיל צו"ה בד' רוחות מדאוריתא

יז] עיין **בה"ל** (סימן שס"ב ס"י) שהביא **שהפמ"ג** הסתפק על מה דמבואר בסוגיא דמועיל נעץ ד' קונדסין לעשות המקום לרה"י, האם זה מדאורייתא, או שזה רק בכרמלית וכדו' שכל הנידון הוא רק מדרבנן. והנה עיקר ספיקו מחודש שגם מקום שמדאורייתא הוא לא רה"י רבנן יתירו לטלטל בו, והראשונים נקטו דבפשוטו ודאי צריך שיהיה רה"י דאורייתא ורק רבנן הוסיפו על זה[[74]](#footnote-74).

יח] והנה עיין **בה"ל** שכתב שמתוס' והראשונים שהקשו למה צריך פסי ביראות שיועיל צו"ה מד' צדדים, והרי מבואר בגמ' כ. שפסי ביראות זה גם ברה"ר כמבואר בגמ' שהזורק לתוך פסי ביראות חייב, ומבואר שנקטו שזה מועיל מדאורייתא.

ועיין **חזו"א** (סימן ע"ד סק"ד) שתמה שלא יתכן שקושיית תוס' היא במקום שזה דאורייתא רה"ר, שהרי לר' יוחנן צריך דלתות, וגם לרבנן שבפסי ביראות אין אתו רבים אבל בצו"ה ודאי דיש דין אתו רבים (דלא חשיב שם ד' מחיצות). וביאר החזו"א בדברי התוס' שהרי מפורש שם שאם הייתה דרך הרבים מפסקתן יסלקנה לצדדים דהיינו שמדובר שדאגו שזה לא יהיה רה"ר, ועל זה תוס' שאלו שבאופן זה או בשאר אופנים שזה לא ברה"ר שיועיל צו"ה. ויתכן שדעת המ"ב שמדובר באופן שגם על ידי הסילוק לצדדים זה רק עשה שלא יהיה בזה אתו רבים, אבל ודאי שללא גדרי מחיצות זה עדיין היה חלק מרה"ר, ונקט שגם על זה תוס' שאלו שיעזור צו"ה, ובהכרח שזה סברא דאוריתא.

יט] והנה עיין בה"ל שהמשיך שלריצב"א אין ראיה מהסוגיא שזה עוזר, דיתכן דמדובר שהיה שני מחיצות שלמות. וצ"ע שהרי השו"ע פסק שמועיל צו"ה בד' צדדים וגם לרמב"ם שלא מועיל זה רק ביותר מעשר. וצ"ל שכוונתו שלריצב"א יתכן שביחס לדאורייתא זה לא מועיל. וע"ש שהביא מר"ח שהעמיד את סוגיין שהיה קנים בצדדים, ונקט שלשיטתו באמת לא עוזר צו"ה בד' צדדים. אמנם יתכן שאין דין עומד מרובה אלא מספיק פסי ביראות, ועיקר סברתו היא שלא יהיה צורת הפתח מהצד ובשביל זה כל שיש שיעור מחיצה בצדדים זה כבר נחשב באמצע.

## בישוב המ"ב שמועיל עומד מרובה ליצור עומד מרובה

כ] עיין **מ"ב** (סימן שס"ה סקמ"ה) שכתב שאם יש בשני צידי הדופן עומד מרובה על הפרוץ ממילא זה יכול יחד להצטרף לגדור את כל הרוח, דהיינו שגם גדירה של עומד מרובה מועילה לגדור את העומד מרובה שבאמצע. ועיין **חזו"א** (סימן ס"ח סק"ג) שהקשה מסוגיין דמבואר בברייתא שחצר שריבה פתחים וחלונות מותר ובלבד שיהיה העומד מרובה על הפרוץ, והגמ' שואלת סתירה שברישא מבואר שהרוב פתחים, ולהנ"ל לא קשה שמשכחת ליה שגם כה"ג זה יחשב עומד מרובה. ולכן חלק החזו"א ונקט שכיון שביחס לכל הרוח אין עומד מרובה זה לא מועיל.

וראיתי ליישב את דעת המשנ"ב, דהנה מבואר **במ"ב** (סימן תר"ל סקכ"ב) שנקט כשיטת רש"י שיש דין שביחס לגדירה של רוב הרשות צריך עומד מרובה ולא מועיל שכל צד גדור. ולפי"ז יתכן שבתור הדין הזה המ"ב ודאי מודה שכה"ג זה חיסרון, והוא מדבר רק באופן שביחס לכל הד' רוחות יש עומד מרובה ורק שיש עוד הלכה שצריך שצד זה יהיה עומד מרובה, ועל זה כתב שכל שיש עומד מרובה על עומד מרובה זה נחשב שהרוח גדור, וכמו שס"ל לחזו"א לגבי כלאים. והנה זה יסוד סברת החזו"א לחלק דבשבת שבאים לגדור רשות צריך לדון ביחס לכל הרוח, וא"כ יתכן שגם המשנ"ב מודה שביחס לגדירת הרשות דנים את כל הרשות, ורק ביחס לדין גדירה של כל רוח ורוח בזה אין צריך לדון את כל הרוח וכמושנ"ת.

## בדין מקום יותר מעשר על ידי שני צוה"פ

כא] **החת"ס** (סימן פ"ח) נקט שאם יש מקום יותר מעשר אבל גודרים אותו בשני צורת הפתח שכל אחד פחות מעשר, כה"ג לדעת הרמב"ם זה מועיל, דהיינו שכל החיסרון זה מצד פרוץ מרובה ויותר מעשר, וכה"ג זה נחשב פחות מעשר. **והחזו"א** (בסימן ע"ט ובעוד דוכתי) חלק עליו שכיון שהפרצה היא יותר מעשר לא מועיל על זה צוה"פ, עיין בשיעור הקודם (אות ב').

והנה בגמ' מבואר שלוי ס"ל שנועץ קנה באמצע ומניח קורה. והנה קורה זה גרע מצוה"פ, אמנם להלכה שקי"ל אתי אוירא באמת זה לא מועיל. אמנם הראשונים דנו שאולי אם מניח קורה על שני הפתחים אין אתי אוירא, והוכיחו מהש"ס דילן שגם בכה"ג יש חיסרון. **ובריטב"א** כתב שזה רק בקורה אבל בלחי זה מועיל. ולפ"ז ודאי שבצוה"פ זה מועיל. והנה **הראשונים** כתבו שם שצוה"פ אין אתי אוירא כיון שזה מועיל יותר מעשר, ומשמע שלרב יש אתי אוירא. אמנם יתכן שלדידן שמועיל צו"ה ביותר מעשר, ורק בשני החסרונות לא מועיל, בזה יתכן שממילא לא יהיה אתי אוירא וא"ש דברי החת"ס.

אמנם יתכן עוד שהראשונים דיברו שעושה צו"ה על חלק מהרוח ובזה כיון שהצד השני הוא לא תוך הצו"ה דנו שיהיה אתי אוירא, ובזה חילקו בין רב לחולקים עליו, אבל אם יעשה צוה"פ על כל הרשות שהכל גדור בצוה"פ, יתכן שבזה אין אתי אוירא וממילא כל חלק הוא פחות מעשר דהיינו דמסברא פשוטה כיון שלפני שחל הצורת הפתח יש אתי אוירא ממילא לא מתחיל הדין צורת הפתח אמנם יתכן איפכא שכיון שאם יחול צורת הפתח אין כאן אתי אוירא ממילא דנים כה"ג צוה"פ וכמו ללוי או לריטב"א בלחי ועיין זכר דבר בעניני מחיצות שהעיר בזה והנה יש לדון האם יועיל שישים קנים באמצע המחיצה וממילא זה יחלק שהצוה"פ מתיר שיעור פחות מעשר ומשמעות החת"ס שזה לא יעזור אבל צריך לדון בגדרי צוה"פ בכה"ג

כב] והנה **החזו"א** (בסימן ע"ט) הוכיח מתוס' בדף ב': שכתבו שאפילו שהיו קנים באמצע אבל יש חיסרון של אתי אוירא. אמנם שם יתכן שזה ודאי שיסוד הדין שיהיה פתח אחד ובתור פתח אחד זה יותר מעשר, ותוס' רק דנו שאין זה פתח אחד דהרי יש באמצע קנים ותוס' כתבו שזה אתי אוירא, ואמנם אם ירצה להשתמש בהם כצו"ה נפרדת זה יעזור, רק ששם היה דין של פתח אחד ולא ככמה פתחים, והצד שזה פתח היינו רק על ידי הקנים הצדדים וביחס לזה הוא יותר מעשר. וצ"ע בכל זה.

שיעור מספר 38 – כ"ו סיון פ"ג, 39 – א' תמוז פ"ג

# הערות בסוגיא דפתחי שמאי לשבת ולמזוזה

## בביאור הדין דלית ליה שיקפי לרש"י

א] מבואר בגמ' בביאור הברייתא בדף י"א. שפתח שעשוי כפתחי שמאי אין לו דין צורת הפתח. ובסוגיין מדובר לגבי מחיצת שבת וסוכה, ובגמ' במנחות (דף ל"ג:) זה מובא לגבי חיוב מזוזה. ומבואר בגמ' שתי לשונות מהו פיתחי שמאי, לשון אחד דלית ליה שקפי ולשון אחד דלית ליה תקרה [ועיין **חזו"א** (סימן ע"ח סק"ח) שהוכיח שאין ביניהם מחלוקת, והביא שיש שנקטו שזה מחלוקת].

והנה הלשון השני מבאר שלית ליה תקרה. ובפשוטו הכוונה תקרה על הפתח, ולפי"ז שיקפי הכוונה על המזוזות. אמנם יש שביארו שהכוונה שאין לבית תקרה, וממילא יתכן שגם שיקפי מדובר על המשקוף עי' **רש"י** במנחות. אמנם רוב **הראשונים** ביארו שהכוונה שזה הולך על המזוזות.

### יסוד הגריעותא בלי"ל שקפי לרש"י

ב] ובביאור הכוונה שאין לזה שקפי, **רש"י** אצלינו וכן **בתוס' וברא"ש** במנחות (דף ל"ג:) ביארו שהכוונה שזה עשוי בצורה של אבן נכנס ואבן יוצא.

והנה בפשוטו הכוונה שכדי שיחשב מזוזת הפתח זה צריך להיות כדרך פתח, וכל שזה לא חלק אין לזה צורה של פתח, ונמצא שיש כאן הלכה בצורת המזוזה שתהיה חלקה.

אמנם עיין **חזו"א** (מנחות סימן מ' סק"ב [נדפס גם ביו"ד סימן קע"ב] בד"ה במשכנ"י) שכתב שיסוד החיסרון הוא שזה נראה פרצה שעומדת לסתום, דהיינו שזה לא חיסרון במעלת המזוזה אלא זה חיסרון בכל השם פתח, ולכן כתב שכל שזה לא דרך הירוס אין כזה חיסרון, דהיינו שאפילו שיתכן שאין זה כדרך פתח אבל החיסרון המבואר בסוגיין זה השם פרצה שבדבר ולא שיש תנאי למעליותא בצורת המזוזה.

והנה **הרא"ש** כתב על משקוף שזה כדרך החומה, ומשמע שכך הדרך ואפ"ה זה מהוה חיסרון. ויותר היה נראה לפרש שיש תנאי שיהיה כצורת פתח.

ג] והנה יש לדון אם מזוזה אחת יש בה אבן נכנסת ואבן יוצאת האם זה חיסרון. והנה לשון **רש"י** שבשניהם יש אבן נכנס ואבן יוצא, וכן הוא **במאירי** (דף י"א:). ויש מקום לבאר שכדי שיחסר בשם פתח צריך שמכל הכיוונים זה שלא כדרך פתח. אמנם אם זה מצד שיש תנאי בצורת המזוזה, כל שצריך שתי מזוזות ממילא בכל אחת צריך שיהיה את תנאי הצורה של מזוזת הפתח.

ויש מקום לומר איפכא, שכל שהנידון הוא ביחס לשם פתח יתכן שכל צד אחד פגום זה מחסר בכל הצורה של הפתח. אמנם עיין **חזו"א** (סימן ע"ח סק"ז) שכתב שכל שיש צד אחד שיש בו אבן נכנסת ואבן יוצאת זה חיסרון רק בצד זה, ולשיטות שמספיק שיש בצד ימין מזוזה זה יהיה חייב. וצ"ע. [עוד יש לדון במזוזה שחציה אבן יוצא וחציה כצורת משקוף רגיל. ויתכן שתלוי בהנ"ל].

ד] והנה עיין **חת"ס** (סימן צ"ו) שהביא **מהפנים מאירות** שדן שאפילו שהאבן נכנס ואבן יוצא לא יכול להיות מזוזה, אבל למה שהחלק שלפנים ממנו לא יהיה מזוזה. וכתב שמוכח שרק מה שעומד בחלל הפתח יכול להיות מזוזה ולא השאר. וכן מבואר שנקט **המשכנות יעקב** (סימן קכ"ג בד"ה ויש ללמוד) שכתב שכל נידון סוגיין מיירי באופן שבאבן נכנס היה פחות מג', דאל"כ אין צד שזה יועיל בתור לחי, דהיינו שנקט שאין כאן נידון שמה שבפנים יהיה בתור לחי, וכל הנידון הוא שאבנים אלו יהיו לחי ולכן נקט שכל שבהם אין לבוד אין צד שזה יועיל.

אמנם למבואר **בחזו"א** שהחיסרון הוא לא בשם מזוזה אלא בכל המקום שזה לא פתח אלא פרצה, יתכן שכל שיש אבן נכנס ממילא אין לזה שם פתח וזה יוצר פסול בהכל ואין מקום לטענת הפנים מאירות.

## ביאור שיטת הריטב"א

### יסוד הגריעותא בלי"ל שקפי להריטב"א

ה] אמנם עיין **ריטב"א** שחלק על רש"י וכתב שגם אם זה ישר אין לזה שם של מזוזה, אלא צריך שיהיה דבר שניתן לשם מזוזה כדרך המזוזות שמניחים קנים ונסרים בצידי הפתח, וכל שאין מזוזות אלו אפילו שישרו בצידי הפתח זה לא מועיל. והנה בפשוטו זה הלכה בשם מזוזה שזה דבר שניתן בתור מזוזת הפתח.

ועיין **בריטב"א** שכתב שכן מוכח במנחות. וצ"ב כוונתו. ועיין **משכנות יעקב** (סימן קכ"ג, עמוד ק"נ טור ב' בד"ה והנה) שביאר דבגמ' במנחות ל"ג: מבואר שאכסדרא פטורה מהמזוזה אפילו אם יש לה פצימין מצד שזה לחיזוקי תקרה, ומבואר שלא מספיק שבפועל יש מזוזה בצד הפתח אלא צריך דבר שיעמד מיוחד למזוזה ע"ש.

אמנם **החזו"א** (סימן ע' סקכ"ה) ביאר שגם לפי הריטב"א יסוד החיסרון הוא שזה פרצה ולא פתח, רק שס"ל שכדי שהמקום יראה פתח זה רק על ידי נתינת מזוזות. וכן משמע **בריטב"א** בע"ב (ד"ה אשכחינהו רב אחא) שהקשה שאיך מועיל קנה מכאן וקנה מכאן וקנה על גביהן הא לי"ל שיקפי, ותירץ שכל החיסרון הוא בכותל רגיל שזה נראה כפרצה, אבל כאן זה לא נראה כפרצה דאדרבא כל מה שנתנו אותם הוא בשביל שיראה פתח.

### יש שדנו שרש"י לא חולק על הריטב"א

ו] והנה בפשטות רש"י חולק על יסוד הריטב"א וכנ"ל מהחזו"א. אמנם עיין **חת"ס** (סימן צ"ו) שכתב שכוונת רש"י שבתור החלק הישר זה ודאי לא מועיל, רק שהיה מקום לדון שהאבן יוצאת שיש כאן חלק שעומד לעצמו זה יועיל בתור צו"ה, ועל זה כתב רש"י שזה לא יכול להועיל מצד שזה פתחי שמאי.

**ובפסקי הרי"ד והריא"ז** במנחות משמע שביארו שאם היה מיישר את הכותל זה עצמו שישרו כדרך מזוזת הפתח זה עצמו סיבה שיחשב מזוזת הפתח ויתקיים כאן הדין של הריטב"א, אבל מתי שזה אבן נכנס שאין את זה ממילא אין כאן מזוזה.

והנה **רש"י** שם ביאר שאין לזה מזוזה, ובפשוטו זה דלא כדביאר כאן. אמנם להנ"ל החיסרון הוא אותו חיסרון שאין מזוזה מיוחדת, רק שאם זה לא היה אבן נכנס אלא היו מיישרים הכותל ממילא זה עצמו היה צורה של מזוזה, ולפי"ז אם מסיבה צדדית זה יהיה ישר ולא שיש כאן צורה שמראה שזה פתח, באמת זה לא יועיל.

## ביסוד המקור חיים שאין דין שמאי רק בדין פתח

ז] והנה בפשוטו מבואר בסוגיין שיש חיסרון של פתחי שמאי בצורת הפתח כמו במזוזה. ועיין **מקור חיים** בתיקון עירובין (ד"ה עוד נראה דמותר) שהקשה שאיך מבואר בגמ' שמועיל זמורה לצוה"פ הרי יש בזה עוקצים. ועיין **חזו"א** (סימן ע' סקכ"ה) שכתב שיתכן שכיון ששם זה לא דרך פרצה אלא כך צורתו אין בזה חיסרון.

אמנם המקור חיים כתב לייסד שיש הבדל, שאם הכותל הוא ד"א שבזה הוא לא יכול לשמש כלחי וצריך את האבן נכנס, שם יש חיסרון של פתחי שמאי, משא"כ אם זה פחות מד"א שם אין חיסרון של פתחי שמאי. ועיין **חזו"א** (מנחות סימן מ' סק"א) דהבין בכוונתו שיש כאן היתר אחד של צורת הפתח (ולא שחידש שיש בזה שני סוגי היתרים כדיבואר בסמוך), אלא שכל שאין ד"א אפשר לדון את שאר הכותל כלחי ולכן אין חיסרון. וע"ש שתמה שהגמ' לא הזכירה החיסרון של ד"א. ועוד שאם יש חיסרון של ד"א, למה כלפי אבן נכנס אין חיסרון של ד"א.

אמנם עיין **שערי ציון** (סימן ג' ענף א' סק"ד) שביאר דמבואר במקור חיים דיש שני סוגי היתרים, דיש היתר של 'צורת הפתח' ובזה אין חיסרון של פתחי שמאי שהרי זה נראה כפתח, אבל יש היתר של שם 'פתח'. וע"ש שביאר שלגבי מזוזה לא מספיק צורה של פתח אלא צריך פתח ממש, ולכן שם תמיד יש חיסרון של פתחי שמאי. רק שבצורת הפתח שיסודה מדין מחיצה אין חיסרון של שמאי שהרי זה נראה כצורה של פתח. אמנם באופן שזה יותר מד"א א"כ מצד צורה של פתח לא שייך, כי זה לחי ארוך, אמנם עדין יש לדון שיש כאן מציאות של פתח ומצד זה יחשב מחיצה, וכלפי זה יש חיסרון של שמאי. ולכן גם אם יש ד"א אבל כל שזה צורה של פתח יש כאן היתר חדש. ולפי"ז לא קשה מה שהקשה החזו"א שהגמ' לא הזכירה ד"א, כי הגמ' דנה מצד השם פתח, וכן לא קשה שהרי למעשה זה יותר מד"א, שביחס לשם פתח זה לא חיסרון. וע"ש במקור חיים שביאר שלכן בגמ' בע"ב לגבי כלאים אין חיסרון של שמאי בנעץ ד' קונדסין, כיון ששם אין ד"א. וכתב שזה כוונת **הריטב"א**, אבל אין זה במשמעות דבריו שם כלל.

### בדין חיפופים היוצאים מהכותל לעניין צורת הפתח

ח] והנה מבואר בגמ' ט"ו. שאבני גדר היוצאות מהגדר אם הם מובדלות פחות מג"ט הרי"ז מועיל בתור לחי. ועיין **ט"ז** (סימן שס"ג סקי"ט) שנקט שזה גם מועיל ללחי של צורת הפתח. ועיין **תו"ש** (סקי"א וס"ד) שהקשה למה שזה לא יהיה חיסרון של פתחי שמאי. וכתב שבהכרח דס"ל להט"ז שכל החיסרון הוא רק ביש ביניהם יותר מג"ט, אבל כל שיש פחות מג"ט שאם נימא לבוד זה ישר אין חיסרון. וכן הוא **בגר"ז** (סעיף ל"ג), וכן נקט **המ"ב** (ס"ק קי"ג) (בדעה קמייתא).

אמנם **החזו"א** (סימן ע' סקכ"ה) כתב לחלק בין לחי של מחיצה לצו"ה, שלגבי מחיצה אין הלכה שזה יראה כפתח, משא"כ לגבי צו"ה בזה יש חיסרון שזה לא נראה כפתח אלא כפרצה. [א"ה: זה שיטת התוספת שבת דפליג על הט"ז]. [ועיין **שער הציון** (סקי"ט) שהקשה על התוספת שבת, שא"כ מה הגמ' בדף ט"ו. אומרת לגבי לחי שזה פשיטא, הרי יש כאן חידוש שאין את החיסרון שיש בצו"ה. אמנם יתכן שזה פשיטא שכאן זה לא מצד פתח וממילא אין צד שיהיה בזה חיסרון].

**ולמקור חיים** הנ"ל, הרי שם מדובר שלא היה ד"א דאל"כ זה לא מועיל בתור לחי, ובזה אין חסרון של פתחי שמאי וכנ"ל (היינו, דלהמקו"ח יש לבאר היטב את שיטת הט"ז אמאי אין בזה חיסרון של פתחי שמאי, דכל שאין בזה ד' אמות זה מועיל בתור 'צורת הפתח', ובזה אין חיסרון של פתחי שמאי).

### ההלכה בפלוגתת רש"י והריטב"א

ט] והנה לעניין הלכה במחלוקת רש"י וריטב"א לגבי מזוזה, **המקור חיים** נקט שיש להחמיר כהריטב"א, וכן נקט **המשכנות יעקב** (סימן קכ"ג עמ' ק"נ).

**והמקור חיים** נקט לחלק בין מזוזה לבין צורת הפתח ששם אין חיסרון של שמאי וכנ"ל. אמנם לסתימת הגמ' שיש חיסרון של שמאי גם בצורת הפתח, בהכרח שאם נחמיר כריטב"א לגבי מזוזה, גם לגבי צו"ה צריך להחמיר וכמבואר **במשכנות יעקב** (שם).

אמנם עיין **מג"א** (סימן שס"ג סקכ"ח, הובא **במ"ב** ס"ק קי"ג) שכתב שעמוד שבולט בכותל זה מועיל בתור לחי לצו"ה. ועיין **חזו"א** (סימן ע' סקכ"ה) שכתב דמבואר שהלכה כרש"י. **והמקור חיים** דחה שצורת הפתח שאני. אבל לפשטות הדברים מבואר דלא קי"ל כריטב"א. והמקור חיים תמה על המג"א שזה דלא כהריטב"א, ולכן ביאר כשיטתו דלעיל.

## בביאור הדין אין לו תקרה

### האם צריך שיהיה סתימה שיורדת מלמעלה או דסגי בתקרה

י] הגמ' אומרת לשון אחד שאין לו תקרה. **ובריטב"א** ביאר שהכוונה שאין משקוף שיורד, דהיינו שכמו שנקט שיש דין מזוזה שעומדת בתור מזוזת הפתח, כך גם יש דין משקוף. וכן מבואר **בתוס' וברא"ש** במנחות שנקטו שהכוונה שהמשקוף זה אבן יוצאת ואבן נכנסת (א"ה: התוס' והרא"ש חלוקים טובא מהריטב"א, דלשיטתם אין דין שיהיה משקוף מיוחד אלא העיקר שלא יהיה אבן נכנס ואבן יוצא. אלא הרב השווה אותם רק לגבי זה דגם תוס' והרא"ש סברי שצריך שיהיה סתימה מלמעלה, ודלא כמו שיש לדייק מדברי רש"י דבסמוך). אמנם **רש"י** כתב שאין לזה תקרה כלל, ובפשוטו משמע שכל שיש תקרה אפילו שאין משקוף שיורד זה מספיק.

ועיין **רמ"א** (סימן תר"ל ס"ב) שכתב לגבי סוכה שצריך צורת הפתח, שמועיל אם מניח שני קנים שמגיעים עד הסכך, ומבואר שאפילו שאין משקוף שיורד אפ"ה זה מועיל. ומקור הדברים **בראבי"ה** (סוכה סימן תר"ו), וע"ש שדייק כן מסוגיין דמבואר שכל החיסרון הוא אם אין תקרה כלל ולא צריך משקוף שיורד [והנה **בנפש חיה** (סימן ל"ה) כתב שזה רק קולא ביחס לסוכה כיון שלא צריך צו"ה מעיקר הדין. אמנם בראבי"ה מפורש שלא כדבריו].

ועיין **מג"א** (סימן שמ"ו סק"ג) הובא **במ"ב** שם (סקל"א) שנקט לדינא לגבי שבת שכל שנותן שני קנים ויש תקרה מעל, זה מועיל בתור צו"ה, דהיינו שזה מועיל מעיקר הדין (ולא כדברי הנפש חיה הנ"ל, ועי"ש בנפש חיה שנשאר בצ"ע על דברי המג"א הנ"ל).

### ביאור הסברא לחלק בין דין המזוזות לדין המשקוף

יא] והנה צ"ב מה ההבדל שלגבי מזוזה צריך מזוזה ולא מועיל סתם ראש הכותל, ולגבי משקוף מבואר שמועיל תקרה ולא צריך משקוף. וביותר קשה דמבואר בסוגיין שבמקום שאין תקרה זה חיסרון של פתחי שמאי, ובפשוטו אין זה פתח כלל.

והמבואר בזה שעיקר הפתח זה המזוזות שבצדדי הפתח, והמשקוף זה רק כדי שלא יחשב שמאי, דהיינו שיהיה לזה צורה של פתח אבל אין זה מעיקר הפתח, ולכן בזה באמת מספיק שיש תקרה מעל ולא צריך שזה ירד. ועיין **אבני נזר** (סימן רע"א סק"י) שכתב שכיון שאין זה מעיקר הפתח אלא רק כדי שלא יהיה שמאי, ממילא יתכן שבזה אין חיסרון שזה לא עומד ברוח מצויה [וכן הביא **המ"ב** (סימן שס"ב סקס"ו) בשם **המחצית השקל**]. וכן כתב בסימן רצ"ה סקי"ד שכל שזה עומד על הקנה באמצע בכל אופן ההיתר יחול, מצד שזה רק היכי תימצי שהקנים ישמשו כפתח (א"ה: המשפט פה נכתב בקצרה, ועי' בדברי האבנ"ז בפנים).

[והנה לפי"ז היה מקום לחלק שכל דברי הרמ"א בסוכה זה רק לגבי דין מחיצה, אבל לא לגבי מזוזה, משום דחלוק דין מזוזה מדין שבת, שהדין מחיצה שבצורת הפתח זה הקנים שבצדדים ומה שלמעלה זה רק כדי שיראה פתח וכנ"ל, אבל במזוזה שכל הדין זה הפתח בזה גם נצרך משקוף. וכן מבואר **בט"ז** שפסק בהלכות מזוזה (סימן רפ"ז סק"א) כהרא"ש [אם לא שנדחוק שאבן יוצאת זה גרע מיש תקרה לבד], ומאידך לגבי שבת נקט שמועיל גם תקרה ללא ירידה (דשתק להרמ"א בסימן תר"ל סעיף ב'). ולהנ"ל יש לבאר דחלוק דין מזוזה מדין שבת. [אמנם בעיקר דברי הט"ז שפסק במזוזה כהרא"ש, משמעות השו"ע (בסימן רפ"ז שם) שיש דין משקוף וכלשון הרמב"ם]. אמנם במקור הדברים שזה הראבי"ה שדייק כן את הגמ', לכאורה זה גם לגבי מזוזה. אמנם יתכן שבאמת במזוזה לא יסביר כרש"י אלא שם ודאי הכוונה שזה לא יורד (ובאמת לא יפרש את הגמרות באותו אופן). ודו"ק בזה].

והנה יש לדון האם צריך דוקא סוף תקרה או שמועיל גם המשך תקרה. והנה עד כמה שכל הצורך במשקוף זה מצד שלא יהיה שמאי, יתכן שבאמת לא צריך דוקא את סוף התקרה.

### מהלך החזו"א בהנ"ל

יב] אמנם עיין **חזו"א** (סימן מ' סק"ב בד"ה או"ח) שנקט שודאי שיסוד הדין הוא מצד שראש התקרה זה כמו משקוף, רק שכיון שיש שני מזוזות זה מעמיד את ראש התקרה שיחשב כמשקוף אפילו שזה לא יורד. ולדבריו ודאי רק בסוף התקרה. והנה לדבריו באמת אין דין מיוחד במשקוף דקיל טפי, רק הגמ' דיברה כשיש מזוזות (ובזה מקילים שלא צריך משקוף מיוחד אלא סגי בתקרה), ובאמת יתכן שיועיל גם משקוף ללא מזוזות (ר"ל דאם יש משקוף שיורד זה יועיל להכשיר את ראשי הכתלים וכמו שביאר החזו"א שם בדעת הרא"ש והטור) ויתכן ששם זה גרע. ובלשון הירושלמי המובא **במג"א** (סימן תר"ל סק"ב) כתוב סוף הסכך, ויתכן שההוה נקט.

### בהא דהצריך הראבי"ה בסוכה שהקנים יגעו בסכך

יג] והנה בראבי"ה מבואר שצריך שהקנים יגעו בתקרה. וצ"ב הרי קי"ל שאין צריך ליגע. ועיין **חזו"א** (שם) שכתב שזה סברא מיוחדת כאן שכיון שאין משקוף יורד, ממילא כדי שזה יחשב משקוף זה רק אם המזוזות מגיעות עד הסכך. וזה א"ש לשיטתו.

אמנם גם אם נימא שזה כדי שלא יחשב שמאי, יתכן שהדין שללא נגיעה זה לא שמאי זה רק במשקוף יורד כדרך פתח.

[אמנם **בהגהות מיימוני** (בהלכות סוכה פ"ד אות ג') כתב **שהראבי"ה** פסק שצריך ליגע. אמנם **הרמ"א** הביא דבר זה להלכה אפילו שפסק שאין צריך ליגע. וצ"ע].

### בדברי הירושלמי דמחמיר דלא מהני הסכך לצוה"פ

יד] והנה **המג"א** (סימן תר"ל סק"ב) הביא מהירושלמי שזה לא מועיל כיון שלא עשאו לכך. והנה **הגר"א** (סק"ז) **והא"ר** הבינו כפשוטו שהחיסרון הוא כיון שזה נעשה לשם סכך ולא לשם תקרה. ועפי"ז כתב הגר"א ליישב את דעת הרמ"א, דבבבלי מוכח שצורת הפתח שיסודו מדין מחיצה גם אם זה מאליו זה טוב וא"כ הבבלי חולק על הירושלמי. [וכתב **החזו"א** לפי דרך זו, שאפילו שזה נעשה לסכך אבל כל שמטרתו שזה ישמש גם כמשקוף למזוזה זה עוזר].

**והחזו"א** תמה לומר שיש כאן חיסרון שלא כיוון לכך, שהרי אם תקרה נחשבת כמשקוף ממילא זה כך ע"ש. ולכן ביאר שכוונת הירושלמי שצריך שיהיה משקוף שיורד וללא זה אין זה עשוי למשקוף אלא לסכך ע"ש.

וע"ש שכתב להחמיר בזה. ובאמת צ"ע להקל בזה כיון **שברא"ש ותוס'** במנחות נקטו להחמיר (שצריך שיהיה סתימה ולא סגי בתקרה), וכן הוא פשטות לשון **הרמב"ם**, וכן מפורש **בנימוק"י** במנחות **ובריטב"א**. וצ"ע בזה.

### האם יש חיסרון של חיזוקי תקרה בקנה העליון

טו] והנה מבואר בגמ' שיש חיסרון של אחזוקי תקרה, ובגמ' מדובר על המזוזות. ועיין **חזו"א** שנקט שזה גם לגבי המשקוף. אמנם להנ"ל שכאן זה רק כדי שלא יהיה פתחי שמאי אבל אין זה מעיקר הצו"ה, יתכן שבזה אין חיסרון. אמנם החזו"א נקט שהכל אותו דבר ונקט שגם כאן צריך לרדת ודלא כהרמ"א, לכן נקט שגם בזה יש תנאי של אחזוקי תקרה.

ועיין **משכנו"י** שהקשה על מה שכתבו תוס' שבאוהל מועד היה צו"ה, דהרי הקנה מעליהן היה להחזיק את הוילון וזה חיזוקי תקרה, דהיינו שנקט שזה גם הלכה במשקוף. אמנם הוא שם סבר כריטב"א שיש דין משקוף יורד ע"ש (והיינו, שיש דין של משקוף מיוחד כמו שנוקט הריטב"א לגבי המזוזות, ולפי"ז פשיטא שדין המשקוף כדין המזוזות).

[והנה כל דיוק **הראבי"ה** זה כי ביאר כרש"י, אמנם הרא"ש ותוס' ושאר הראשונים לא ביארו כך, ולפי"ז אין מקור שזה חלוק ממזוזות הבית].

## בדין חיזוקי תקרה בצורת הפתח לשבת והאם צוה"פ לשבת מחייב במזוזה

### שיטת התורת חסד שחוטים שניתנו למטרה אחרת אינם מועילים

טז] מבואר בגמ' במנחות שאכסדרא פטורה מהמזוזה אפילו אם יש מזוזות כיון שזה רק לחיזוקי תקרה עבידי, דהיינו שכדי שיחשב פתח צריך שיהיה עניין בפתח, אבל כל שלא מעוניינים בפתח אלא המזוזות הם למטרה אחרת אין לזה שם מזוזה לחייב במזוזה.

ועיין **שו"ת תורת חסד** (סימן ט') שדן שאולי זה רק הלכה לגבי מזוזה שצריך שם פתח, אבל לגבי מחיצה מספיק צורה של פתח (וכיסוד המקו"ח דלעיל) וכיון שזה צורה של פתח ממילא זה מועיל.

והנה עיין **ביאור הגר"א** (סימן תר"ל סק"ז) שדן לגבי הסכך שזה מועיל כצו"ה מצד שלגבי מחיצה גם בעומד מאליו זה טוב ודלא כירושלמי, שהרי מחיצה העומדת מאיליה מועילה. ועיין **חזו"א** (סימן קי"א סק"ה) שתמה עליו שהרי מבואר בגמ' שחזוקי תקרה לא עוזר אפילו שיש כאן מציאות של מחיצה. אמנם להנ"ל יתכן שכוונת הגר"א שלגבי מחיצה הקובע צורה של מחיצה, וממילא לא צריך שהוא יעמיד את זה לפתח.

אמנם **בתורת חסד** (שם) הסיק שאין לנו מקור לחלק בין שבת למזוזה ונקט שזה ודאי שחזוקי תקרה זה לא נחשב מחיצה אף בשבת שמספיק צורת הפתח. וכתב שלפ"ז עמודי חשמל לא מועילים בתור צוה"פ.

### החזו"א נקט שאם רוצה שישמש גם כצורת הפתח מהני

יז] והנה **החזו"א** (או"ח סימן קי"א סק"ה) הגם דנקט שיש חיסרון של אחזוקי תקרה, אבל כתב שאדם יכול לייחד את הצו"ה שישמש כפתח וכה"ג זה יועיל לשבת. והוכיח דבר זה משיטת רש"י שכל פרצה בכותל אם זה לא שמאי זה נחשב צו"ה אפילו שהכותל ניתן למחיצה ולא נעשה לפתח, אלא בהכרח שכיון שעכשיו זה משמש כפתח ממילא זה צו"ה.

אמנם בפשוטו יש מקום גדול לומר שכיון שבמציאות יש כאן פתח וממילא עד כמה שרוצים כאן פתח ממילא הצדדים משמש כמזוזה בזה לא איכפת לן למה זה נעשה בתחילה, אבל דבר שגם עכשיו עיקר מציאותו לא לתורת הפתח, אולי בזה מה שבמחשבתו רוצה שזה יהיה פתח זה לא מספיק.

ועיין שם בחזו"א שכתב שלא מספיק שרוצה לפעם אחת לטלטל אלא צריך יחוד קבוע. וכתב עוד שגם אם הבעלים לא מייחדים את החוטים לצו"ה אלא בני העיר זה מספיק ע"ש.

### בהא דלא עושים מזוזה בצוה"פ של עירוב

יח] והנה **החזו"א** (שם) כתב שבכל צו"ה שעושים לעירוב צריך להשים מזוזה, ואין המנהג כן כמו שהעיד **המקור חיים**. והמקור חיים ביאר ע"פ יסודו שפתחי שמאי עוזר רק לשבת ולא למזוזה. ויתכן שכוונתו לדמות שכמו שחידש כך לגבי פתחי שמאי, כך לגבי דבר שנעשה לצו"ה של שבת ודאי שזה לא פתח אמיתי אלא זה רק יכול לשמש כמחיצה כיון שזה צורה של פתח. [א"ה: הרב מבאר פה את דברי המקו"ח שכתב שדבר שהוא רק 'צורת הפתח' ולא פתח אינו חייב במזוזה, ולא ביאר המקו"ח מה חשיב רק 'צורת הפתח' ולא 'פתח', וע"ז מבאר הרב שדבר שניתן רק לצורך טלטול אינו נחשב 'פתח' אלא רק 'צורת הפתח'. וכן פירש הגרח"ק בדברי המקו"ח (בתשובות בסו"ס בינת שמחה עמ' רס"ח אות נ"ט). אמנם זה ביאור מחודש בלשונו של המקו"ח (כפי שהעיר בבינת שמחה עמ' רע"ג עי"ש)].

והנה למה שנתבאר לעיל (אות ט"ז) דיש מקום לומר שאין חיסרון של אחזוקי תיקרה לגבי שבת, א"כ יש מקום גדול לומר שצו"ה שנעשה לשבת שלא מעוניינים בפתח בזה זה כמו אחזוקי תיקרה ולכן במזוזה זה לא מתחייב, ורק לשבת זה עוזר דיש כאן צורה של פתח. וגם אם נחלוק על המקור חיים לגבי שמאי, זה מצד שצריך ודאי צורה של פתח, אבל חיסרון מצד היעוד של הדבר בזה יתכן שודאי חלוק שבת ממזוזה וכדמשמע לעיל מהגר"א.

### דעת המשנ"ב בהנ"ל

יט] ובעיקר הדבר האם דבר שמצד מציאותו עומד לחזוקי תקרה עוזר לייחדו לצורת הפתח, עיין **מג"א** (סוף סימן שמ"ו) וכן נפסק **במ"ב** שם (סקל"א) שלגבי תקרה שלפני הבית שיש שם עמודים שמחזיקים את זה הם מועילם בתור צורת הפתח. ומבואר בהכרח, או שאין חיסרון של לחזוקי תקרה בשבת, או כיון שסומכים עליהם לשבת זה מועיל וכחזו"א הנ"ל.

### האם צריך סמכו בצורת הפתח

כ] והנה **המ"ב** (סימן שס"ג ס"ק קי"ג) הביא **מהט"ז** שבצו"ה צריך סמכו עליו מער"ש. **ובבה"ל** (סי"א) הביא **שהפמ"ג** הסתפק בזה. **והחזו"א** (סימן ע' סקכ"ה) חלק שכיון שזה מחיצה אין סיבה שיצטרכו לסמוך מערב שבת.

והנה אם נימא שלא עוזר לחיזוקי תיקרה וכל מה שזה מועיל כי מחשיבו לפתח, יש מקום לדון שמחיצה שכל השם מחיצה מכח מחשבת האדם בזה צריך את ההיכר של לחי ויצטרכו סמכו מער"ש. וצ"ב עומק הסברות בזה.

[מכאן הוא משיעור א' תמוז]

## בדין ראשי הכתלים ובחילוק בינם לאכסדרא

### בטעם הדבר שלא מועילים ראשי הכתלים לצורת הפתח

כא] והנה צ"ב למה כל קורה לא מועילה בתור צורת הפתח. ועיין **תורי"ד** (בדף ב'.) **ובמאירי** **ובריו"נ** (בסוגיין) וכן הוא **בדרכי משה** (סימן שס"ג סקי"ג) **ובמג"א** (שם סקכ"ח) שראשי הכתלים לא יכול לשמש בתור מזוזה. ובפשוטו לא מיבעיא **לריטב"א** שצריך שיהיה משהו שמיוחד למזוזה, אלא גם **לרש"י** שהעיקר שלא יהיה שמאי שלא יהיה כפרצה, אבל צריך מזוזה וכאן אין מזוזה כלל.

ועיין **חזו"א** (מנחות סימן מ' סק"ב בד"ה ולדינא) שביאר שיסוד החיסרון הוא שסוף הכותל לא נעשה לשם מזוזה, דהיינו דבאמת שייך לדון שזה מזוזת הפתח, אבל במציאות דבר זה נעשה לכותל והוא משמש לכותל.

**ובנפש חיה** (סימן ל"ה) כתב שאין סיבה לחלק שחלק הכותל הוא מזוזה וחלק הוא כותל, דהיינו שכל שזה המשך אחד לא שייך להעמידו כמזוזה.

אמנם **החזו"א** בהמשך דבריו וכן בסימן ע' סקט"ז כתב שהמציאות של מזוזה זה רק אם זה סותם במבוי, אבל אם זה לא סותם במבוי זה לא מועיל. וכן הוא בלשון **ריו"נ**.

והנה בפשוטו לדעת הריטב"א אין מקור לכזה יסוד, דיתכן שחסר בשם פתח כל שאין דבר מיוחד למזוזה. אמנם לרש"י שאין דין של דבר מיוחד, בהכרח מה שלא מועילים ראשי הכתלים זה מצד היסודות הנ"ל. אמנם יתכן שכולם מודים שיש כזה הלכה שהמזוזה תגדור במבוי.

### בדין צורת הפתח בנראה מבחוץ

כב] ונפק"מ בכל זה אם ישים צורת הפתח נפרדת בתור המשך לכותל, שאם החיסרון כי אין כאן סתימה מול הכותל זה לא יועיל, אבל אם מצד שאין זה שונה מכל הכותל או כי אין כאן משהו מיוחד בתור מזוזה, כאן יש משהו מיוחד בתור מזוזה. **והחזו"א** (מנחות שם בד"ה וכשמעמידים, וכן בסימן ע' סקט"ז) לשיטתו נקט שלא מועיל. אמנם **בשער הציון** (סימן שס"ג ל"ז) נקט שזה מועיל (א"ה: כן מוכח מקושייתו שם על האחרונים). ועיין **קה"י** (סימן ו') שהביא **מהב"ח** (סימן שס"ג אות ט"ו) שמועיל.

### קושיית המג"א מסוכה

כג] והנה עיין **מג"א** (סימן שס"ג סקכ"ח) שהקשה מהמבואר בסימן תר"ל ס"ג שראש הכותל מועיל לצוה"פ. ובפשוטו כוונתו לסוכה העשויה כמבוי שצריכה פס ד' וצוה"פ, וכתב **הטור** שמניח את הצוה"פ על הדופן, וע"ז מקשה המג"א מה זה שונה מכל ראשי הכתלים שלא נחשב לחי וכמו בכתלי המבוי.

וכתב ליישב שכיון שסוכה זה חומרא בעלמא לכן בזה הקילו. וצ"ע מנ"ל לטור להקל כך מסברא. ולכאורה יש לדון דהכוונה דראשי הכתלים זה צורה של פתח רק חסר בשם מחיצה וכנ"ל כי זה לא גודר ברשות, ובסוכה כיון שלא צריך מעיקר הדין מספיק מה שזה צורה של פתח. ועיין לקמן (אות כ"ח).

### שיטת הרא"ש והטור לגבי פיתחא דאקרנא והתמיהות בדבריהם

כד] והנה עיין **רא"ש** (בהלכות מזוזה סימן י"ד) וכן **בטור** (סימן רפ"ז) שנקטו שכל שיש בית שסגור בג' צדדים ופתוח בצד הרביעי חייב במזוזה, דהיינו שראשי הכתלים חייבים. ולמדו שזה כוונת הגמ' מנחות ל"ד. בפיתחא דאקרנא.

והדבר תמוה: א. מה זה שונה מאכסדרא דמבואר בגמ' שזה פטור אפילו אם יש פצימין כי זה לחזוקי תקרה, דמ"מ שיתחייב מצד הכתלים. ב. מה זה שונה מקורה דמבואר שזה לא נחשב צוה"פ וחזינן שראשי הכתלים אין להם~~ד~~ שם מזוזה. ועיין **שו"ת חת"ס** (ח"ו סימן ל"ד) שכתב שלרא"ש שראשי הכתלים חייבים במזוזה, צ"ל דמיירי שהקורה נכנסה לבפנים (והיינו שהיא באמצע המבוי) ולכן זה לא מועיל. וזהו דוחק.

### מהלך הפרישה דמיירי ביש דלת

כה] ועיין **פרישה** (יו"ד שם סק"ג) שכתב לחלק דמה שחייב הרא"ש בראשי הכתלים זה מצד שמדובר שהיה דלת. ועיין **חזו"א** (סימן ע"ח סק"ה ובמנחות שם) שכתב שלכאורה הביאור שדלת זה נחשב פתח. והקשה שבמזוזה חזינן שדלת לבד לא מחייבת: א. דהרי שיטת **הרמב"ם** שצריך תמיד דלת ומ"מ חזינן שצריך גם מזוזות כמבואר בגמ' שפתחי שמאי לא חייבים, ולא מצאנו בשאר הראשונים שחולקים. ב. עוד הקשה שהגמ' שואלת על מה שמזוזה בקרן חייבת שהרי אין פצימין והגמ' עונה שזה נחשב פצימין, ואם הרא"ש התכוין שהדלת מחייבת מה הגמ' שואלת שאין פצימין.

וע"ש (בסימן ע"ח סק"ה) שביאר שכונת הפרישה שעל ידי הדלת זה נותן למזוזות ולמשקוף שזה יחשב פתח אפילו שזה ראשי הכתלים. ובזה א"ש שאם אין מזוזה כגון שזה שמאי או שאין משקוף, ודאי שזה לא פתח וזה גם לא יועיל בתור מחיצה.

והנה לולא דברי החזו"א היה מקום לומר שבאמת דלת זה פתח ולגבי מחיצה זה מספיק וכמבואר **ברעק"א** (חדשות סימן ו' [הובא ברעק"א האיר יוסף ו':]), אמנם במזוזה הרי כתוב בתורה 'מזוזות ביתך' ולכן שם דלת ללא מזוזה זה לא מועיל אפילו שזה נחשב פתח.

### מהלך החזו"א בדעת הרא"ש והטור

כו] והנה בעיקר הקושיא מה ההבדל בין אכסדרא לראשי הכתלים, עיין **חזו"א** (מנחות סימן מ' סק"ב בד"ה או"ח) שכתב עוד אופן ליישב, שאם הכל (גם המזוזות וגם המשקוף) זה ראשי הכתלים אין לזה שם מזוזה ומשקוף, אבל כל שאחד מהם הוא נעמד בתור פתח – או המזוזה או המשקוף, בזה הוא מעמיד גם את הדבר השני לפתח. ולכן באכסדרא פטור כי הכל היה ראשי הכתלים, אבל בפיחא דאקרנתא מדובר שהיה משקוף רגיל ורק המזוזות היו ראשי הכתלים.

ולפ"ז כתב **שהרמ"א** (באו"ח סימן תר"ל ס"ב) שכתב שמועיל שהסכך יהיה כמשקוף, זה רק מתי שיש שני מזוזות שכה"ג זה יוצר את ראש התקרה למשקוף.

וכתב שלהלכה ודאי צריך להחמיר כשיטות שראשי הכתלים לא נחשב צו"ה לגבי שבת, ומזוזה לקבוע ללא ברכה [אמנם כתב להחמיר ולקבוע. ולכאורה אם אין לא תקרה ולא מזוזה לביאור זה יש מקום להקל. וראיתי מביאים **שבמהרלב"ח** (סימן ק"א) כתב כדבר פשוט שאם אין לא מזוזות ולא משקוף פטור, ובהכרח שחילק כנ"ל].

### מהלך היד הקטנה בדעת הרא"ש והטור

כז] **וביד הקטנה** (מנחת עני פ"ב סקי"ד) כתב לחלק בין בית לאכסדרא, שבית שמצד שימושו צריך גדירה ברוח רביעית בזה רואים את ראש הכותל כמזוזה ומשקוף, משא"כ באכסדרא שאדרבא מצד שימושו הוא פתוח אין סיבה לראות את סוף הכותל כמזוזה ומשקוף שיסודו סגירה למקום.

[**ובמקדש מעט** (סימן רפ"ז סק"ג) ביאר עפי"ז את חילוק הפרישה שיש דלת, שזה רק מעמיד את הדיורים לדיורי בית. וצ"ע בסוגיא שם].

## בחילוק בין קורה לראשי הכתלים במזוזה

כח] והנה בעיקר הקושיא מה ההבדל בין קורה שזה לא מועיל להחשב צו"ה מצד שזה ראשי הכתלים, ואילו לגבי מזוזה מבואר ברא"ש שחייב, יש שחילקו בין מזוזה למחיצה, דבמזוזה כל שזה צורה של פתח זה מספיק, אבל במחיצה צריך שני קנים שיחשבו כהתחלת מחיצה ורק אז זה יכול להיחשב כמחיצה. ולפ"ז אמנם הרא"ש חייב במזוזה, אבל בתור מחיצה זה לא מועיל.

ולפ"ז יש לבאר גם את **המג"א** שמה שבסוכה מועיל ראשי הכתלים וזה חלוק מקורה, משום ששם מספיק מה שיש שם פתח כיון שזה חומרא בעלמא.

[והנה בגמ' מבואר שיש מ"ד שמזוזה בצד ימין מחייב במזוזה, ולגבי שבת ודאי צריך קנה מכל צד. וכבר תמהו בזה **במשכנות יעקב** **ובחזו"א** (סימן ע"ח סק"ז). ולהנ"ל יש מקום לומר שזה רק מועיל בתור שם פתח אבל בתור חידוש של מחיצה בזה ודאי צריך משני הצדדים. ויש שכתבו דשם מדובר שהיה דלת ולכן לא חסר בשם פתח, אבל כל שאין דלת ודאי שלא הוי פתח ללא שני מזוזות. אמנם בשו"ע הובא דין **הרא"ש** גם ללא דלת. ולדעת **הרמב"ם** שתמיד צריך דלת א"ש].

כט] ויש לחלק עוד שגם אם אין דין גדירה בצורת הפתח, אמנם יתכן שבראשי הכתלים מי שעומד בפנים גם לא רואה צורה של פתח רק מי שעומד מבחוץ רואה לפניו צורה של פתח. ולפי"ז יתכן שבמזוזה דדרשינן 'דרך ביאתך' (מנחות ל"ד.) יסוד המחייב הוא מה שהבא מבחוץ רואה לפניו פתח, אבל לגבי מחיצה הרי הדין גדירה הוא תמיד לרשות הפנימית וכדחזינן בחצר קטנה שנפרצה לגדולה, וממילא כיון שמי שבפנים לא רואה מחיצה וכמבואר **בחזו"א** (סימן ע' סקט"ז) לכן זה לא נחשב מחיצה כמבואר בדין קורה.

ל] ויש בזה נפק"מ גדולה בין שני הביאורים בדין חצר קטנה שנפרצה לגדולה והניח צורת הפתח בגדולה, **דהחזו"א** (מנחות סימן מ' סק"ב ד"ה ואם הפתח) נקט דבפשוטו לגבי הגדולה יש כאן פתח ולא לגבי הקטנה.

אמנם להנ"ל לדעת הרא"ש, לביאור הראשון שאין דין גדירה ובאמת גם כלפי פנים זה נחשב שיש כאן פתח, ממילא כה"ג ג"כ זה יתחייב במזוזה מצד שני הצדדים. אמנם לביאור השני שבמזוזה הקובע זה הבא מבחוץ, א"כ כה"ג כל החיוב מזוזה יהיה לצד הקטנה ולא לגדולה (דהבא מבחוץ לחצר הגדולה אינו רואה בזה פצימי כותל). ודו"ק.

## בדין חצר קטנה שנפרצה לגדולה לגבי צו"ה ובמקום הנחת המזוזה בראשי הכתלים

לא] והנה **החזו"א** (סימן ע' סקט"ז) נקט שבמבוי שבמתקצר כמו חצר קטנה שנפרצה לגדולה בזה אם יניח צוה"פ על הקטנה זה יועיל. אמנם בהגהה נסתפק שאולי זה פתחי שמאי כיון שהמזוזה יותר מהקנה שלמעלה. והנה היה מקום לומר שהספק הוא כי המזוזה יותר גדולה מהקנה, אמנם בחזו"א שם מבואר שכל החיסרון הוא כי השטח שבין המשקוף לתוך המזוזה כלפי פנים זה רחוק, ומשמע שאם לגבי שם זה פחות מג"ט זה ודאי טוב אפילו אם הצד השני זה רוחב גדול. והסברא היא, שכיון שהשם מחיצה חל שם מילא ההמשך הוא לא קשור לנידון. עוד משמע בחזו"א שאם מניח משקוף על כל המזוזות לא משנה מה גדלו זה מועיל. אמנם מסברא יש מקום לומר שאם זה שטח גדול מאוד ממילא לא רואים את זה כצורת הפתח כלפי הצד השני אלא כמקום לעצמו [ובשם **החו"ב** ראיתי שכתב שזה תלוי אם אורך המזוזה יותר מרוחב הפתח שאז כבר רואים את זה כמקום לעצמו].

אמנם במנחות סימן מ' (בד"ה ואם) כתב להסתפק שבחצר קטנה שנפרצה לגדולה לא יועיל כלל להניח צוה"פ על סוף הגדולה. וצ"ב החילוק. ושמעתי מהגר"מ רוזנר בשם הגר"מ אטיק זצ"ל שאמר שהחילוק ברור, שבמנחות מדבר בחצר קטנה סגורה ממילא כל השם פתח הוא בין הקטנה לגדולה, ובזה יש לדון שכיון שביחס לקטנה זה לא פתח זה לא מועיל. אבל בסימן ע' מדובר שהקטנה פתוחה לרה"ר ולכן יש כאן ודאי פתח ביחס לרחוב.

ובעיקר ספק החזו"א שדן שבחצר קטנה שנפרצה לגדולה לא יועיל צו"ה במה שמניח על כתלי הגדולה, לכאורה זה מצד שלא שייך שם פתח רק ביחס לצד אחד אלא צריך שזה יחשב פתח לשני הצדדים. וצ"ע דהלרא"ש הרי ראשי הכתלים זה נחשב משקוף וא"כ זה משקוף גם ביחס לצד השני. ואולי כל ספיקו רק לרש"י, וקצת דוחק שלא הזכיר מזה [ובמכתב הגרד"ל לגרח"ק על הלכות מזוזה נקט שספק החזו"א גם לרא"ש]. ואולי ספיקו הוא שהשם פתח זה רק היכא שכשבא מבחוץ רואה לפניו פתח, וגם להרא"ש כל מה שמועיל היינו כי מבחוץ רואה פתח, אבל כאן הרי ביחס לחיצון זה לא פתח שנראה מבחוץ ויתכן שזה לא מועיל.

לב] והנה לעניין מקום הנחת המזוזה לפי הרא"ש, לא מיבעיא אם הביאור בדברי הרא"ש הוא מצד שמבחוץ זה נראה פתח (כמושנ"ת לעיל אות כ"ט) א"כ אין להניח את המזוזה רק על הפינה. אמנם גם אם נימא שגם מי שעומד מבפנים רואה פתח, אבל הרי ודאי שלא כל הכניסה זה המזוזה, וממילא יתכן שצריך ממש בסוף. וכן הורה הגר"מ אטיק שלא מועיל כאן להניח עד טפח, וזה צריך להיות מונח ישר ולא אלכסון.

לג] והנה בפשוטו לפי"ז גם אם יהיה כותל ארוך בצידי הפתח זה לא משנה כלל (כי המזוזה היא החלק האחרון של הכותל הפנימי). אמנם עיין ספר **מזוזות ביתך** (סימן רפ"ז ס"א בבה"ל ומשקוף) שהביא בשם הגר"ג נדל זצ"ל שאם הכותל ארוך יותר מד"א זה מבטל את המזוזה שתראה לבפנים. ובשם הגרד"ל שמעתי שאם יש אפילו מקצת כותל זה פטור, שבאמת רואים את רוחב הכותל כמזוזה (ולא את חלק הכותל שבתוך חלל הבית), וממילא כל זה כשאין לו המשך, אבל כל שיש לו המשך זה מתייחס להמשך וממילא זה לא מתחייב. וכפי הנראה למד שזה ספק החזו"א שלא יועיל בקטנה שנפרצה לגדולה גם לרא"ש ביחס לקטנה, כי יש כאן המשך. וכל זה מחודש. ולפ"ז היה צריך להניח המזוזה לא תוך החלל אלא מחוץ לחלל ששם זה המזוזה. ואולי כיון שיש תנאי תוך החלל זה עדיף. וכל זה צ"ע.

[ובעיקר הנידון לגבי מקום הנחת המזוזה לכאורה אם המשקוף הוא לא ראש הכתלים, לצד החזו"א שזה סיבת החיוב מסתבר שנגד המשקוף זה נחשב מקום המזוזה. ורק אם נימא שגם כשהכל ראשי הכתלים זה מועיל בזה יש לדון כנ"ל. ויתכן שכל שהמשקוף הוא לא ראש הכותל זה מגדיר שעד שם המזוזה וצ"ע]

שיעור מספר 39 – א' תמוז פ"ג

# בדין צוה"פ מהצד

## שיטת הריטב"א והאו"ז ביסוד החיסרון של מן הצד

### פלוגתת הראשונים בביאור האופן דמן הצד

א] מבואר בגמ' שלגבי שבת צורת הפתח שעשאה מהצד אינה מועילה. ומצאנו בראשונים כמה ביאורים מה חשיב מהצד:

**א.** הנה בלשון **הריטב"א** מבואר שהכוונה שזה צמוד לצד הקנה וזה לא תוך חלל הפתח כלל. וכן הוא בלשון **הר"ן** בסוכה (ב': מדפה"ר) שיסוד החיסרון הוא שאין פתח מתחת למשקוף, דהיינו שמקום הפתח זה בין המזוזות וכיון שחלל הפתח אינו מתחת למשקוף לכן אין לזה שם פתח. ועיין **ריטב"א** שלא משנה אם זה בראש הלחי או באמצעו שכל שזה לא מעל החלל אין זה צו"ה.

**ב.** אמנם עיין **או"ז** (סימן ק"י) הובא **בהגהות אשרי** (סימן י"ד) שכתב שיסוד החיסרון הוא שאין הקנה מונח על גביהן אלא ביניהם, דהיינו שמהצד הכוונה תוך החלל, אמנם כיון שזה לא מעל הקנה לכן זה לא טוב. ולדבריהם יתכן שאם זה לא תוך חלל הפתח לא צריך להגיע לדין מן הצד, אלא שאין זה צו"ה כלל וגם לכלאים זה לא יעזור.

והנה לדעת הר"ן והריטב"א דלעיל לא מצאנו שיש כזה חיסרון, ויתכן שכל שזה תוך חלל הפתח אפילו שזה לא מעל גבי הקנים זה מועיל. וכן משמעות הר"ן שכתב שכל החיסרון הוא שזה במקום שאין מזוזות [אמנם יתכן שזה צריך ליגע או שלפחות יהיה שיעור לבוד].

ב] והנה עיין **רש"י** שכתב וז"ל: מן הצד שמתח הזמורה מזה לזה באמצעיתן ולא על ראשיהן. עכ"ל. והנה **הריטב"א** הבין שכוונתו כשיטתו שזה לא תוך חלל הפתח, וכתב שהלשון באמעיתן לאו דוקא שהרי גם אם זה בראשו זה לא טוב.

אמנם עיין **חמד ~~שמה~~** משה (סוף סימן שס"ב) **ובתו"ש** (סקכ"ט) שכתבו שכוונת רש"י כאו"ז שבאמת זה תוך החלל, רק שהחיסרון הוא מה שזה לא מעל גבי הקנים [וכן הוא פשטות **המרדכי** כמבואר **באבן העוזר** (סי"א)].

### פלוגתת הט"ז והאחרונים בדין מן הצד

ג] והנה עיין **ט"ז** (סימן שס"ב סק"ד) שכתב לדייק מלשון רש"י שכל החיסרון הוא דוקא אם זה מאמצעיתן, דהיינו שהקנה שמן הצד עולה על גביו, אבל אם הקנה העליון נתון בראש הקנה מהצד זה מועיל דאז זה נראה כצו"ה גמור. אמנם **המ"ב** (סקס"ד) הביא שכל **האחרונים** חלקו עליו ונקטו שצריך דוקא על גביהן דהיינו שזה יעמוד מעל הקנים.

ועיין **גאו"י** (ד"ה א"ר חסדא) שכתב שכן הוא מפורש **בריטב"א** שלשון רש"י באמצעיתן לאו דוקא אלא ה"ה בראשן. אמנם הראיה תמוהה, שלשיטת הריטב"א שהחיסרון הוא שזה לא תוך החלל ודאי שגם אם זה בראשו זה לא יועיל ובזה גם הט"ז מודה, אמנם הט"ז מדבר כשזה תוך החלל ובזה נקט מסברא שכל החיסרון הוא אם זה עומד יותר נמוך שכה"ג זה לא צורה של פתח, אבל אם זה עומד בראש הקנה בזה אין חיסרון, שזה כצורת פתח רגיל. אמנם האבן העוזר דייק **מהמרדכי** דלא כהט"ז. וכאמור המ"ב הביא מהאחרונים שהכריעו שזה לא מועיל.

ועיין **חזו"א** (סימן ע"א סק"ח) שהקשה למה באמת לא נימא שהחלק שבקנה מהצד שהוא מול הקנה העליון יחשב כחלק מהקנה העליון. וכתב שצ"ל שכיון שניכר שזה חלק מהמזוזה לכן זה לא מועיל. וכתב שבאמת אם הקנה והמזוזה עשויים פרקים פרקים כה"ג זה ודאי יועיל, והראיה משיטת **רש"י** (בע"ב) שאם הכיפה העליונה עשויה באבנים וטיט, אפילו שלא ניכר אם החלק של שעומד על גבי המזוזה הוא חלק מהמזוזה או שזה חלק מהמשקוף אפ"ה מהני.

### פלוגתת האחרונים בחקק בקנה והניח עליו את הקנה העליון

ד] והנה עיין **תו"ש** (סוף סימן שס"ב) הביאו **בחת"ס** (סימן צ' בד"ה ואני) **ובפמ"ג** (סימן שס"ג סקי"ט) הביאו **המ"ב** (סימן שס"ב סקס"ד) שכתבו שאם יש בראש המזוזה כמין שני שליבות והקנה העליון ביניהם והשליבות עולות מעל הקנה הנכנס, זה לא מועיל כיון שצריך שהקנה יהיה על גבי המזוזה וכאן המזוזה עולה על גביו. אמנם אם הקנים לא עולים על גביו אפילו שזה באותו גובה זה בסדר. ובפשוטו גם אם יחקוק בצדו חלק מעביו ועל זה יהיה מונח הקנה (והקנה שמן הצד ימשיך כלפי מעלה) זה לא טוב. אמנם אם קושר מסמר על הקנה ועל זה מסובב את החוט, כיון שהמסמר הוא לא חלק מהקנה בזה ודאי שאין חיסרון.

אמנם **החזו"א** (סימן ע"א סק"ט) כתב שודאי שזה מועיל מצד שדל מהכא את החלק שבצדו וזה מעל הקנה. וכן הוא **במקור חיים** (בתיקון עירובין ד"ה עוד נראה לי) שהסיבה שזה מועיל מצד דל מהכא. אמנם יש מקום לומר שלא צריך להגיע לדין דל מהכא אלא שכל שזה מונח על חלק מהקנה זה מספיק ואדרבא כך הוא צורת פתח. ועיין **נפש חיה** (סימן ל"ד) שכתב שלדעת הט"ז שאם זה עומד בראש הצוה"פ זה בסדר ורק אם זה יותר נמוך זה לא טוב, א"כ חזינן שלא אומרים דל מהכא אלא צריך שזה יעמוד כדרך צוה"פ.

ועיין **חזו"א** שגם אם יעשה נקב תוך המזוזה באמצעו ולזה יכנס הקנה של המשקוף זה גם מועיל, מצד דנימא דל מהכא את מה שמעליו ומהצדדים[[75]](#footnote-75). אמנם **בנפש חיה** (שם) דן שכה"ג זה גרע מצד שזה נראה שזה סתם עומד בין שני הקנים וזה לא ניכר שזה עומד על הקנה, ורק אם זה בראש הקנה אפילו שחקק חלק אבל רואים מלמעלה שזה נכנס בפנים לכן זה מועיל ע"ש.

### בדין קנה שעולה באלכסון

ה] ועיין **חזו"א** (סימן ע"א סקי"ב) שכתב שאם יש קנה שעולה באלכסון כל שאין לו שבירה (כלומר שכל האלכסון עולה בקו אחד ישר) והקנה עומד בין הקנים (ולא מעל ראשם) אפילו שזה מעל החלק התחתון זה לא מועיל, שזה נחשב שכך הוא צורת הקנה וזה לא על גבי הקנה. אבל אם זה מתחיל ישר ולאחר עשר זה מתחיל להישפע, כה"ג זה עוזר מצד שזה נחשב מונח מעל החלק התחתון ע"ש.

ועיין **חזו"א** (סימן ע"א סוף סק"ו וי"א) שדן שאם המזוזה עומדת באלכסון כלפי חוץ למבוי או לכיוון תוך המבוי האם זה מועיל או שזה לא נחשב שהקנה על גבי המזוזה [ויש מקום לומר שכל הנידון לביאור ההגהות אשר"י, אבל לראשונים שצריך שזה יעמוד תוך החלל זה לא נחשב שעומד תוך חלל הפתח וזה ודאי לא טוב]. אמנם מבואר בדבריו שאם זה אלכסון כלפי תוך חלל הפתח כל שזה אלכסון מתחילתו זה ודאי טוב, דהיינו שאפילו שזה לא עומד מעל העשרה טפחים התחתונים אפ"ה חשיב שזה מעל המזוזה. וכן הוא **בשעה"צ** (סימן שס"ג סקי"א). וראיתי מביאים שהגר"ח מבריסק פסל בזה כיון שזה לא עומד מעל הקנה.

## ביאור שיטת הרמב"ם והרי"ף

ו] עיין **רי"ף** שהביא **מרב האי גאון** וכן הוא **ברמב"ם** (פט"ז משבת ה"כ) שצוה"פ שעשאה מהצד הכוונה שזה לא באמצע הפתח אלא בצד הפתח, וכה"ג זה לא מועיל כיון שאנשים רגילים לעשות פתח באמצעו ולא בצדו.

**והראשונים** הקשו על זה דבגמ' מבואר שרק בקרן זוית שזה אוכל גם בראשו זה לא מועיל, אבל כל שזה בצד זה מועיל. עוד הקשו שגם שם זה חיסרון רק אם אין צוה"פ, אבל כל שיש צוה"פ אין כזה חיסרון. עוד הקשו שלשון הגמ' בדחיה דמיירי 'על גבן', וכיצד המילים הללו מבטאות שזה לא מן הצד.

### האם על פני רוח שלימה חשיב מן הצד

ז] והנה עיין **משכנות יעקב** (סימן קכ"ג עמ' קנ"ב בד"ה והרי"ף) שנקט שגם אם זה על פני כולו יש את החיסרון הנ"ל של צורת הפתח מן הצד. ונקט שלכן לא מועיל נעץ ד' קונדסין. ולפי"ז צ"ע איך מועיל לחי וקורה או צוה"פ ברוח רביעית או שלישית. אמנם עיין **קה"י** (סימן ו') שנקט שכל החיסרון כשזה על חלק מהכותל, אבל כל שזה על כל הכותל אין חיסרון. וכן מבואר **בחזו"א** (סימן ע' סקי"ג). ועיין סימן ע"ב סק"י שהקשה בקורה באלכסון שהרי ביחס לכותל הקצר זה רק על חלק מהכותל ולמה אין בזה חיסרון של קרן זוית, וכתב שכיון שזה ביחד עם כותל שלם פתוח אין חיסרון של קרן זוית, ומבואר כנ"ל.

**ובקה"י** נקט שכל שזה סגור קצת טפח או ג"ט זה כבר נחשב מהצד. אמנם **הגאו"י** (דף י': סד"ה שמעינן) נקט שרק אם הרוב גדור יש חיסרון, אבל כל שהרוב פרוץ אין בזה חיסרון.

ח] והנה עיין **ריטב"א** שהקשה מהגמ' של קורה ג' אמות שאין שבקי, אבל הרי זה פתח מהצד וכמו שזה חיסרון בצורת הפתח זה גם חיסרון בעומד מרובה. אמנם אם נימא שבכותל הרביעי אין חיסרון א"ש. ויתכן שהכוונה שלא רגילים לעשות כזה דבר ולכן זה חיסרון בדין צורת הפתח אבל לא בשם פתח עצמו. וצ"ע. ועיין לקמן (אות י').

### בדברי ר"ח שהיה קנים פחות פחות מג'

ט] והנה עיין **ר"ח** שכתב שבגמ' בנעץ ד' קונדסין מדובר שהניח קנים בצדדים פחות פחות מג'. **והבה"ל** (סימן שס"ב ס"י) כתב שהטעם שהעמיד כן מצד שנקט שלא עוזר צוה"פ בפרוץ מרובה ולכן העמיד שהיה שם גדירה.

אמנם עיין **חזו"א** (סימן ע' סקי"ג) שכתב שהוא ס"ל כדעת **הרי"ף והרמב"ם** שמן הצד היינו שזה בפינה, אבל אם זה על פני כולו אין חיסרון, ולפי"ז כוונת הגמ' מאי לאו מן הצד, דהיינו שהניח קנים ליד הקונדסים והניח עליהם את הצוה"פ וא"כ זה רק חלק מהרוח וזה מהצד, והגמ' דוחה דמיירי על גביהם והכוונה שלא הניח קנים מהצד אלא רק ד' קנים בד' רוחות, ובזה אין חיסרון של מן הצד כיון שזה על כל הרוח. ולפי"ז מדוייק הפוך שאין חיסרון של צוה"פ בפרוץ מרובה.

### ביאור הי"מ שבר"ח

י] והנה עיין **רבינו חננאל** שהביא עוד ביאור שהכוונה מאי לאו מהצד הכונה שיש רק את הקונדס שבצד (והקנה העליון נתון עליו ועל קנה נוסף), ובו יש חיסרון שהוא משמש כתיחום של הרשות ולא כקנה של צוה"פ. והגמ' דוחה לא על גביהן והכוונה שהניח שם עוד קנה ובזה עשה את הצוה"פ.

והנה יתכן שיסוד הסברא שבמניח על הקונדס זה לא מועיל, שכיון שלא רגילים לעשות בצד לכן לא רואים הקנה כשייך לפתח. ולפי"ז יש ליישב את דעת הרי"ף והרמב"ם, שכל מה שלא מועיל בצד היינו משום שהקנה שבצד אין לו שם קנה, אבל לא שזה פרצה בעצם, ולפי"ז אם יניח עוד קנה חוץ מהקונדס אין חיסרון. ולפי"ז מיושב קושיית הריטב"א מפס ג', שבתור עומד מרובה באמת אין חיסרון.

## בדין צוה"פ מהצד לגבי כלאים ומזוזה

### האם פסול מן הצד הוי מן התורה

יא] הנה מסקנת הגמ' לגבי צו"ה מהצד, דדעת ר"ל שפחות מעשר עוזר בין בשבת בין בכלאים, וביותר מעשר בכלאים זה עוזר ובשבת זה לא עוזר. ודעת ר' יוחנן שיותר מעשר לא עוזר גם לכלאים, ופחות מעשר עוזר לכלאים ולא עוזר לשבת. וכן פסק **החזו"א** בכלאים (סימן י"א סק"ח).

ועיין **קרן אורה** דבפשוטו החיסרון של מן הצד זה מדרבנן שהרי לגבי כלאים זה עוזר, וכמו שכתבו התוס' (בדף ו'. ד"ה רב) לגבי יותר מעשר, וכן החילוק בין יותר מעשר לפחות מעשר לא מסתבר שזה מדאורייתא. ובפשוטו לפי"ז צו"ה מן הצד חייבת במזוזה. עכ"ד.

והנה **תוס'** לעיל ב': (ד"ה ואיבעית) כתבו שמה שפתח החצר לא היה נחשב צו"ה היינו משום שזה היה מן הצד. והקשה **המשכנו"י** (סימן קכ"ג) שהרי תוס' כתבו שדבר שמועיל לכלאים זה רק דרבנן, וא"כ זה לא יכול להיות סברא כלפי החצר. ולכאורה יש מקום לומר שיסוד החיסרון של מן הצד זה חיסרון מדאורייתא כלפי שם פתח, ולכן לגבי מזוזה או פתח המשכן ודאי שזה לא מועיל, ורק לגבי מחיצה זה נחשב צורה של פתח. וכל מה שמצינו בתוס' שלמדו מהא שזה מועיל לכלאים, זה רק סברא לגבי עשר דשם הסברא שזה שיעור גדול שאין קשר בין הקנים ובזה יתכן שאין סברא לחלק בין השם פתח לבין דין מחיצה. וצ"ע.

### הרמב"ם השמיט את החילוקים המבוארים בסוגיין

יב] והנה **הרמב"ם** לא כתב לגבי כלאים את ההלכה שמן הצד זה מועיל בפחות מעשר. ועיין **רעק"א** שתמה בזה. וכתב שלפי **המ"מ** (פט"ז משבת הט"ז) שהרמב"ם פסק שבפרוץ מרובה לא עוזר צו"ה מצד שביאר שזה כונת ר' יוחנן, א"כ א"ש, שלפ"ז אין מקור לבאר שר' יוחנן שחילק בין כלאים לשבת זה במן הצד.

והנה עדיין קשה שלא כתב שבכלאים מועיל פרוץ מרובה. וכתב רעק"א שאם נימא שכלאים זה כמו כותל רביעי, א"כ כה"ג מועיל גם בשבת ואין בזה חידוש מיוחד בכלאים.

והנה ביאור זה (של המ"מ ברמב"ם) צ"ע שהרי הגמ' היה פשוט לה שאין כזה חיסרון וכיצד יתכן שהרמב"ם פסק דיש חיסרון, אלא האחרונים ביארו ברמב"ם על פי הריטב"א, ולפי"ז עדיין בהכרח יש את ההבדל של מן הצד (שהרי עדיין יש את הסתירה בדברי ר' יוחנן שמכחה צריך למר את החילוק במן הצד בין יותר מעשר לפחות מעשר), ולא יהיה שייך התירוץ של רעק"א.

והנה עיקר דברי רעק"א צ"ע, שהרי הגמ' מוכיחה החילוק בכלאים בין עשר לפחות מעשר מהברייתא שמביאה, ולמה שהרמב"ם לא יפסוק את זה. וצ"ע.

והנה לגבי מזוזה, לדעת הרמב"ם שמן הצד זה שזה לא באמצע הכותל, לגבי מן הצד של שאר הראשונים כתב **הכס"מ** (פט"ז ה"כ) שזה נלמד לפסול מהלשון 'קנה על גביהם' וא"כ בזה אין לחלק בין שבת למזוזה וודאי פטור ולכן יש לקבוע ללא ברכה. ועיין **טור** (סימן רפ"ז) שהעתיק לשון זה שצו"ה זה קנה על גביהן. וצ"ע.

## בדין בריאה והיכר ציר

### באיזה קנים צריך שיהיה בריאה

יג] הגמ' דנה האם צריך בריאה כדי לקבל דלת של קש, וכן האם יש דין היכר ציר. והנה בפשוטו הכל זה כדי להחזיק דלת וא"כ מספיק צד אחד. אמנם **בראשונים** מפורש שצריך בשני הצדדים. **ובב"י** הביא **מהריב"ש** שזה רק על המזוזות ולא על המשקוף, דהרי מבואר בירושלמי שעוזר גם חוט של גמי. אמנם **במאירי** מבואר שזה גם על הקנה שמעליהן. וצ"ע.

יד] והנה לענין הלכה, עיין **רשב"א** שכתב שמשעות הלשון שצוה"פ אינה צריכה כלום שתמיד זה כשר. ויש שפסקו שצריך את שניהם מספק. ודעת **הרי"ף** שצריך בריאה כדי לקבל דלת של קש ולא צריך היכר ציר. ועיין **ב"י** שהביא שכן המנהג שלא צריך היכר ציר. **והמשכנו"י** החמיר בזה.

### האם הדין בריאה הוא מדאורייתא

טו] והנה עיין **קרן אורה** שכתב שמסתבר שהדין בריאה והיכר ציר זה דרבנן, שהרי בנעץ ד' קונדסין לגבי כלאים משמע שמועיל בכל .מקרה אמנם עיין **משכנו"י** שכתב בתוך דבריו שמספק יש להקל כיון שהנידון הוא רק על רוח ד', ומשמע שאם יהיה נידון על הג' מחיצות דאורייתא בזה יהיה הדין ספק דאוריתא לחומרא. וצ"ע.

שיעור מספר 40 – ח' תמוז פ"ג

# בסוגיא דכיפה ובפרטי דיני צוה"פ

## שיטות הראשונים בסוגיא דכיפה

הגמ' מביאה מחלוקת אמוראים האם בצוה"פ צריך שהקנה שעל גביהם יגע במזוזות. והגמ' אחרי זה מביאה מחלוקת ר"מ ורבנן לגבי כיפה האם זה חייב במזוזה. והנה גירסת **הבעל המאור** שאין שום ראיה מהדין של כיפה לדין של צריך ליגע, ולפי"ז נקט שהלכה כרב ששת לגבי ר"נ. אמנם גירסת **הרי"ף ורוב הראשונים** שכוונת הגמ' להוכיח מהדין של כיפה כמ"ד שאין צריך ליגע. ונבאר הדברים.

### **שיטת הריטב"א בסוגיין**

א] שיטת **הריטב"א (ותור"פ)** וכן הוא **בחידושי הר"ן** שאליבא דרבנן זה ודאי שצריך שיהיה רגליה גבוהים עשרה ורוחב ד' ביניהם ורק אח"כ זה מתעגל, וצריך שבכיפה יהיה מרובע מבחוץ דיש שם משקוף ישר, ומה שזה מועיל זה מצד שמתייחסים שהמשקוף זה הפס הישר שמעל הכיפה, והגמ' מוכיחה שאין צריך ליגע מהא דהמזוזות שזה עד המקום שזה מתעגל אינן נוגעות במשקוף הישר ויש רווח ביניהם ובכל אופן זה מועיל.

ובדעת ר"מ מבואר שלא משנה מה החלל שיש בפתח אבל צריך שיהיה בתחילה רגל גובה ג' בצורה ישרה ויש שם רוחב ד', ולאחר זה צריך להיות בחלל הפתח גובה עשרה ורוחב אפילו פחות מד' כי זה מתקצר, ומדין חוקקין להשלים מתייחסים כאילו חקקו, וזה משלים שני דברים: א. שיהיה כאן חלל ד' בגובה עשרה. ב. שיהיה כאן שני רגלים ישרות.

ועיין **ריטב"א** שהביא גירסא דצריך שיהיה גובה עשרה על רוחב ד', ולפי"ז כל החוקקים להשלים הוא לגבי ליצור רגלים ישרות בגובה עשרה.

והנה עיין **ראשונים** שהביאו שתי גירסאות האם ראיית הגמ' מבוססת על דברי אביי. ובביאור הגירסא שהראיה היא מדברי אביי ביארו הראשונים, שהיה מקום לומר שגם לרבנן זה מדין חוקקים להשלים וממילא המרובע נוגע ואין ראיה שאין צריך ליגע, ורק כיון שאביי אמר שלר"מ חוקקין להשלים ולרבנן אין חוקקין להשלים, בהכרח מבואר מרבנן שאין צריך ליגע.

### הא דמשקוף עגול לא מהני

ב] והנה בפשוטו מה שצריך לדון שהמשקוף זה מה שלמעלה, זה מצד שיש תנאי בצורת משקוף ומזוזות שזה יהיה ישר, וכן מבואר **בריטב"א**.

אמנם **החזו"א** (סימן ע"א סק"א) ביאר שאם נדון את החלק שקרוב לפתח זה כמו פיסקי פיסקי וא"כ כל החלקים האמצעיים הם לא מעל הפתח ויש החיסרון שזה מהצד ע"ש.

ג] והנה צ"ב מה ההבדל שלגבי משקוף שצריך ישר שייך לדון שהמקום הישר זה מעל האבן של העוגל, ולגבי מזוזות לא דנים שבאמת מתקיים מזוזות ישרות מאחורי מקום הפתח. וצ"ל שעיקר השם פתח זה המזוזות ולכן בהם צריך שהחלק הסמוך לפתח יהיה ישר, אבל המשקוף זה רק צורה שזה יחשב פתח ולכן שם לא מפריע שיש הפסק ביניהם. ועיין **חזו"א** (סק"ב) מה שכתב עוד לבאר בזה.

### כמה נידונים בקביעת מקום המזוזה

ד] והנה לביאור זה אין כיפה חייבת במזוזה אלא אם יש בתחילה רגלים ישרים עשרה וכן יש מעליהם משקוף ישר ורק שהכיפה מפסיקה ביניהם. והנה לגבי מזוזה צריך להניח את המזוזה בשליש העליון, ויש להסתפק האם זה בשליש העליון של המזוזה או בשליש העליון של הפתח [ונפק"מ במזוזות עשר והמשקוף ישר ואינו נוגע, איך מודדים שליש. וכמדומה **שבחו"ב** נקט שהקובע זה הפתח]. ומסתבר שבאופן הנ"ל שזה מתעגל, להריטב"א השם פתח הוא רק במקום שהמזוזות ישרות, ונתחדש שהמשקוף יכול לעמוד מעל הפתח (ולאו דוקא בצמוד לפתח), ולפי"ז ודאי שהשליש יקבע במזוזה הישרה, וכן הדין טפח (ר"ל, הדין שלא לקבוע את המזוזה בטפח העליון, יקבע לפי המזוזות הישרות)[[76]](#footnote-76).

ה] והנה לביאור זה נתחדש שאפילו שבמקום שסמוך למשקוף אי אפשר לעבור, אפ"ה זה לא מבטל מהמשקוף שם של משקוף. והדבר נפק"מ בפתחים שיש חלון בחלק העליון של הפתח וזה רק על חלק מעובי הפתח, דיש שדנו שהחלק החיצון (של עובי הפתח) זה נחשב שאין עליו משקוף כיון שאי אפשר לעבור שם. אמנם בכיפה לביאור זה מבואר לא כך. ורק לגבי מדידת השליש יש לדון האם זה חלק מהפתח, והיינו דיש לדון האם הפתח זה המקום שאפשר לעבור או המזוזה. ועיין **מזוזות ביתך** להגרח"ק (סימן רפ"ט ס"ב בבה"ל ד"ה בתחלת) שהביא מהחזו"א שהשם פתח לגבי שליש זה במקום שאפשר לעבור ע"ש.

### **שיטת רש"י בסוגיין**

ו] משמעות לשון **רש"י** כמו שדייקו מדבריו **הב"י ושאר אחרונים** שם שגם אם כל הפתח עגול אבל כל שיש בחלל גובה עשר ורוחב ד"ט מתקיים כאן תורת פתח. והנה בפשוטו גם לפי"ז מה שהגמ' מוכיחה שאין צריך ליגע זה מצד שצריך שיהיה משקוף ישר, ובאמת המשקוף הישר זה מה שמעל הכיפה, ומזה הגמ' מדייקת שאין צריך ליגע [וכן פשיטא להו בביאור הגמ' **במשכנות יעקב** (סימן קכ"ג עמ' קנ"א) **ובפנים מאירות** (סימן קמ"ג) וכן הוא **בתור"פ**].

אמנם צ"ב מה הסברא לחלק דהמזוזה יכולה להיות עגולה והעיקר שיש בחלל הפתח שיעור פתח, ולמה המשקוף לא יכול להיות עגול וצריך להגיע למה שלמעלה שהוא ישר. ומצאנו בזה שני ביאורים:

### מהלך האבנ"ז

ז] **האבני נזר** (סימן רס"ד סק"ג) ביאר שכיון שהכל עגול ולא ניכר מה המשקוף ומה המזוזות (כסברת הט"ז המובאת להלן אות י' בדעת הרמב"ם), לכן צריך לקבוע שהמשקוף זה מה שיש למעלה. ולפי"ז יש ברגליה עשרה הכוונה בחלל הפתח הרחב ד'. ולפי"ז אם הרגלים ישרות עשרה מועיל משקוף עגול אפילו שאין משקוף ישר מבחוץ[[77]](#footnote-77).

### מהלך המהר"ם שיק והבנין ציון

ח] אמנם **הבנין ציון** (סימן כ"ז בד"ה אך)[[78]](#footnote-78) **והמהר"ם שיק** (סימן קס"ז) ביארו שהברייתא מדברת במקרה שיש ברגליה גובה עשרה ישר ורוחב ד"ט, והמושג משקוף זה דבר שוכב, ובתחילת העיגול זה יותר עומד משוכב וממילא זה לא יכול לשמש כמשקוף, ורק מתי שזה נהיה שוכב זה משקוף וזה פחות מד"ט, ובהכרח שהמשקוף זה מה שמלמעלה. והנה לפי"ז אם יהיה כיפה גדולה שיש במקום השוכב ד"ט, כה"ג לא צריך להשתמש עם מה שבחוץ ויועיל אפילו כיפה עגולה ללא ריבוע מבחוץ וכמבואר במהר"ם שיק[[79]](#footnote-79).

והנה **בט"ז** (סימן רפ"ז סק"ב) מבואר שלרש"י חשיב מזוזה עד שמגיע לרוחב ד"ט. ולכאורה לביאור הבנין ציון כל שזה מקום ששוכב יותר מעומד זה בכלל המשקוף, וכל שזה עומד יותר משוכב זה בכלל המזוזה. ולאבני נזר יתכן לדון כדברי הט"ז. וצ"ע בזה.

### מהלך החזו"א

ט] והנה **החזו"א** (סימן ע"א סק"ג) כתב שסתימת **הטור ושו"ע** (סימן רפ"ז) שלא הזכירו כלל שמדובר שיש ריבוע מבחוץ, משמע שמדובר שאין ריבוע מבחוץ והמשקוף זה באמת העיגול. וצ"ע דא"כ איך הגמ' מוכיחה שאין צריך ליגע.

ועי"ש שביאר שאם צריך ליגע הכוונה שצריך שלא יהיה הפסק בין המזוזות למשקוף, וא"כ כל המזוזה צריכה לעמוד מעל המקום שהוא הפתח, וכיון שמקום הפתח זה במקום שזה גבוה עשרה ורחב ד"ט א"כ חלק העיגול הגבוה הוא לא נחשב נוגע במקום הפתח, ומזה הגמ' מוכיחה שאין צריך ליגע. ולפי"ז מה שכתב רש"י שהעיגול מפסיק הכוונה החלל של העיגול (היינו מה שבמקום הזה העיגול עולה למעלה ואינו נחשב נוגע במזוזות). ועיין לשון **הרי"ף והרא"ש** שהעיגול לא נוגע, ויש לבאר כהחזו"א הנ"ל [ועיין **שלום יהודה** (סימן ע"ח) שהאריך בביאור זה].

### **שיטת הרמב"ם בסוגיין**

י] והנה עיין **רמב"ם** (פ"ו ממזוזה ה"ד) שכתב וז"ל: בית שיש לו מזוזה מכאן ומכאן וכיפה כמין קשת על שני המזוזות במקום המשקוף, אם יש בגובה המזוזות עשרה טפחים אות יותר חייב במזוזה, ואם אין בהן עשרה טפחים פטורין מפני שאין לו משקוף. עכ"ל. ועיין **כס"מ** שתמה שאם כיפה זה לא משקוף א"כ מה יעזור דיש מזוזות בגובה עשרה, הרי אין לזה משקוף.

ועיין **ט"ז** (סימן רפ"ז סק"ג) שביאר וכן ביאר **בחזו"א** (סימן ע"א סק"ה) שבאמת גם כיפה יכולה להיות משקוף, רק שכיון שהכל באותו צורה ממילא אין כאן חלוקה של מזוזות ומשקוף, וכה"ג זה לא צורה של פתח. אלא שצ"ב למה כתב הרמב"ם שאין משקוף ולא כתב שאין מזוזות. ועיין **עמק ברכה** (מזוזה ו') שהביא **מהגר"ח** לבאר שמשקוף אין לו שם משקוף ללא מזוזה, אבל מזוזה נחשבת מזוזה גם ללא משקוף, ולכן כל שאין סיבה להעמיד חלוקה ביניהם ממילא זה נחשב הכל מזוזות ולא משקוף.

והנה לפ"ז כתב **החזו"א** (שם) אם המזוזות יהיו עגולות והמשקוף ישר זה יועיל, שכמו שמשקוף עגול מועיל כך גם מזוזות עגולות יכולות להועיל כשיש חלוקה ביניהם, שהרי הרמב"ם לא כתב שיש חיסרון שמזוזה עגולה זה לא מזוזה [אמנם **בגאו"י** (ד"ה כיפה) משמע שתמיד צריך לפי הרמב"ם מזוזה ישרה (דמשמע שהשווה את שיטת הרמב"ם לשיטת הריטב"א)].

יא] והנה בפשוטו להרמב"ם שאם הכל אותו דבר אין בו חלוקה, ממילא כל שיש גובה עשרה של מזוזה ישר, כל השאר זה משקוף ואת מקום קביעת המזוזה צריך לדון רק ברגליה. אמנם **הט"ז** (סק"ב) חידש שכל שיש כבר מזוזה ממילא זה גורר אחריו גם את הכיפה עד רוחב ד"ט, וממילא אפשר לקבוע עד שם מזוזה לרש"י והרמב"ם. אמנם **היד הקטנה והמקדש מעט** חלקו עליו דמהיכי תיתי לומר כך, ויש מקום לומר להיפך, שגם לרש"י כיון שיש ברגליה עשרה ממילא זה מעמיד את כל הכיפה כמשקוף. ועיין לעיל מה שהבאנו מהבנין ציון.

### ברמב"ם משמע שאין צריך שיהיה ריבוע מבחוץ, ולפי"ז מה הביאור בסוגיין

יב] והנה סתימת הרמב"ם ודאי משמע שמדובר שאין ריבוע מעל המשקוף, וכן מהא דכתב שאין לו משקוף וביארו האחרונים כנ"ל שאין מה שיחלק ביניהם, ואם המשקוף זה מה שמעל לא שייך חיסרון זה [וכמו שהוכיח **האבני נזר** (סימן רס"ד סק"ה) ושמעתי לדחות שעד כמה שהכל מזוזות ממילא זה מסלק את המשקוף מהפתח ודוחק ]. ועוד שעד כמה שמדוייק ברמב"ם שמועיל מזוזה עגולה א"כ למה שמשקוף עגול לא יועיל. ולפי"ז צ"ב ראיית הגמ' שאין צריכים ליגע, הרי לרמב"ם המשקוף זה העיגול עצמו [וכבר תמה בזה האבני נזר הנ"ל]. ולביאור **החזו"א** א"ש, שזה עצמו שהמשקוף עומד לא בחלל הפתח (ר"ל שהחלק הזה של המשקוף עולה למעלה ואינו עומד כנוגע במזוזות) יש כאן חיסרון שזה לא נוגע.

**ובמשיב דבר** (סימן כ"ו) כתב שיסוד החיסרון שצריך ליגע הוא מצד שבצורה כזו זה לא צורה של פתח, וכל כיפה זה גם לא צורה של פתח[[80]](#footnote-80), ולכן הגמ' מדמה. ודוחק.

### **יסוד הנידון האם צריכין ליגע**

יג] והנה בפשוטו המחלוקת האם צריך ליגע זה מצד צורת הצורת הפתח האם זה צריך להיות כדבר אחד או לא. ועיין **מרדכי** שכתב שאם זה פחות מג' אין נידון, וכל הנידון הוא רק ביותר מג'. ועיין **תוספת שבת** (סימן שס"ג סקכ"ז) שתמה שעד כמה שיש חיסרון מצד הצורה של הפתח, א"כ ודאי יתכן שגם פחות מג' זה חיסרון בצורה ומה יעזור כאן לבוד (ועי"ש מה שכתב לבאר בדברי המרדכי).

והנה עיין **מאירי** שכתב שמה שאי"צ ליגע זה מדין גו"א, וכן הביא **רעק"א** (בגליון השו"ע סי"א) **משו"ת הרא"ם** (סימן כ"ה). והנה בפשוטו משמע לפי"ז שיסוד מחלוקתם הוא האם אומרים גו"א (ועי' **דברי יחזקאל** [סימן ו' ענף א'] מה שכתב לבאר במחלוקת זו). אמנם אם נימא שמדובר שאין משקוף ישר, א"כ בהכרח הביאור כחזו"א הנ"ל שהנידון הוא מצד שהמשקוף לא עומד מעל מקום הפתח, וא"כ לא יעזור בזה גו"א. ורק להריטב"א (שמדובר שיש תקרה ישרה מלמעלה) יש לדון שזה מצד גו"א. עוד תמוה כמו שתמה **באבני נזר** (סימן רצ"א סקי"ב) דהגמ' הרי מוכיחה מכיפה, ומה שייך שם גו"א, הרי יש כאן משהו באמצע ובפשוטו כל שיש משהו באמצע לא שייך לומר גו"א.

והיה מקום לומר שזה ודאי שיסוד מחלוקתם בסוגיין היא האם הצוה"פ צורתו דוקא עם נגיעה או בלי נגיעה, אמנם גם אם לא צריך נגיעה אבל עדיין כיון שהשם פתח זה הכל ביחד ודאי צריך חיבור ביניהם, ולזה עוזר גו"א. ובאמת בכיפה לא צריך להגיע לגו"א דשם הרי זה מחובר הכל יחד, ורק עדיין כיון שמקום המשקוף הוא עצמו לא נוגע במקום המזוזה רק דרך משהו אחר, זה עדיין בכלל החיסרון של צריך ליגע.

## בפרטי דינים שקשורים להנ"ל

### **א –** תקרה המפסיקה בין המזוזות למשקוף

יד] **א.** והנה עיין **ט"ז** (סימן שס"ג סקי"ט) שכתב שאם יש תקרה שעוברת בין המזוזה למשקוף זה ודאי מקלקל את הצורת הפתח. ועיין **תוספת שבת** (סימן שס"ג סקס"ד) **ובמשיב דבר** (סימן כ"ו) שהקשו עליו שהרי בכיפה מבואר שאפילו שהמזוזה זה מה שלמעלה ביושר אפ"ה מה שבאמצע אינו מקלקל את הצורת הפתח. ועיין **חזו"א** (סימן ע"א סקי"ג) דכל קושיית התוספת שבת היא רק על דרך הריטב"א, אבל לפימש"כ החזו"א שסתימת הפוסקים שגם אם אין ריבוע מבחוץ זה מועיל ובאמת המשקוף זה כל העיגול, א"כ אין מקום לקושיא כלל.

**ובדברי יחזקאל** (סימן ו' סק"ה) כתב שכוונת הט"ז שיש כאן חיסרון שזה לא צורה של צוה"פ [דהיינו שזה לא גרע מפתחי שמאי], ואין זה דומה לגמ' שבכה"ג אין חיסרון מצד הצורה אלא רק מצד דיני צוה"פ. וז"ב.

### **ב –** משקוף המונח באלכסון

**ב.** והנה עיין **רעק"א** (בגליון סימן שס"ב סי"א) שהביא **משו"ת הרא"ם** (סימן כ"ה) [הובא **בשער הציון** (סקמ"ו)] שמועיל המשקוף שמונח באלכסון, רק שאם זה אלכסון גדול הוי פתחי שמאי שאין זה דרך פתח (ברעק"א הניח בצ"ע לדינא דין זה דמשופע הרבה).

ועיין **חזו"א** (סימן ע"א סק"א וסק"ו) שכתב שכל זה להרמב"ם שלא צריך משקוף ישר, אבל לריטב"א וסיעתו שלמדו שצריך משקוף ישר, ממילא אם זה מונח באלכסון ואין לחקוק בזה משקוף ישר זה לא מועיל. ולפי"ז מבואר שלגבי שבת הקילו האחרונים דלא כהריטב"א [וצ"ע האם לפי"ז לגבי מזוזה יש לקבוע עם ברכה. ובפשוטו אחרי שלדעת הריטב"א וכן נקטו המשכנות יעקב והפנים מאירות והתו"ש שכל סוגיין היא מצד המשקוף הישר שמבחוץ אבל אין העיגול נחשב למשקוף, קשה לקבוע בברכה] והנה לחזו"א פשוט שאלכסון זה כמו כיפה אמנם כמדומה שיש האחרונים שנקטו שצריך ריבוע ישר מבחוץ ובכל אופן הכשירו אלכסון ומשמע שנקטו שזה עדיף ומסברא זה צ"ב.

### **ג –** משקוף העשוי כמין צריף

**ג.** עיין **חזו"א** (סק"ו) שנסתפק שצוה"פ כמין צריף (שזה עולה באלכסון מהריצפה עד למעלה) גם לרש"י זה לא מועיל (ויש לדון האם סברתו היא מצד שזה פתחי שמאי, או מצד שבכה"ג גם רש"י יודה לסברת הרמב"ם שאין פה חלוקה של מזוזות ומשקוף, דבאלכסון פחות ניכר החלוקה ביניהם מאשר בכיפה). אמנם **במאירי ביומא** (דף י"א:) מפורש שלרש"י גם זה מועיל.

### **ד –** משקוף שיורד בעיגול כלפי מטה

**ד.** עיין **משכנות יעקב** (סימן קכ"ג עמ' קנ"א בד"ה וכן) שדן במשקוף שיורד ככיפה לתוך הצו"ה, וכתב שלריטב"א שיש תנאי שיהיה מבחוץ משקוף ישר ממילא כאן כל שהחבל יורד לבפנים נמצא שאין כאן משקוף ישר.

אמנם **החזו"א** (סק"ג ואילך) נקט שאין כזה חיסרון וכנ"ל שמועיל משקוף עגול, רק שמ"מ דן (בסק"י) לפסול את זה מצד שהמשקוף צריך להיות מעל המזוזות ולא מתחת. אמנם דן שאולי נדון שהחלק של המזוזות שעולה מעל עשרה טפחים הוא חלק מהמשקוף וא"כ שפיר חשיב שהמשקוף מעל המזוזות, אבל כתב שאין לומר כן דכיון שהוא בזקיפה אינו נידון כמשקוף, ועוד שהרי זה חלק מהמזוזה ולא שייך לדון שהוא משקוף. עוד דנו **המשכנ"י והחזו"א** שבזמן הרוח זה יוצא החוצה מתוך המזוזות וכה"ג יש לזה חיסרון מהצד.

### **ה –** מזוזות שהחלק העליון שלהם עולה באלכסון

**ה.** עיין **חזו"א** (סימן ע"א סקי"א) שאם יש שני מזוזות גבוהות עשרה ויוצא מהם שני אלכסונים ומחובר להם קו ביושר, שכה"ג דנים שהכל זה משקוף וזה נחשב שזה על גב המזוזה [וכן משמע **באבן העוזר** (סימן שס"ב סי"א)[[81]](#footnote-81)]. אמנם אם הקו הישר רק מונח מעל האלכסונים (ולא נוגע בהם) זה לא מועיל, שלא מועיל לבוד להיחשב משקוף אחד שמונח מעל המזוזה. [עוד כתב (בסק"ו) ששני מזוזות באלכסון שמועיל מה שיש עליהם משקוף ישר, אבל זה צריך להיות מונח מעליהם ולא לפי האלכסון שלהם, דכל שזה לא נוגע דנים לפי העולם ובסוף האלכסון זה עולה למעלה].

אמנם עיין **שער הציון** (סימן שס"ג י"א) שדן במזוזות שהי"ט לא נדות ברוח והחלק העליון נד ברוח, וכתב שאין בזה חיסרון כיון שלא צריך אותם, ומצד שהקנה עליון נד בזה סמך על **המחצית השקל** (סו"ס שס"ב) שזה לא חיסרון. אמנם דן במקום שהקנה העליון פחות מרוחב מהפתח וממילא המזוזות הם החלק העליון שעולה באלכסון עד הקנה העליון, האם כה"ג יהיה בזה חיסרון כיון שהרי בהכרח צריכים לדונם כמזוזות וממילא י"ל שצריכים שלא יזוזו. ומבואר שנקט ששייך לדונם כמזוזות ולא אומרים שזה משקוף וכדנקט החזו"א. ואולי כיון שזה מגוף המזוזות זה אחרת (היינו, דאולי המשנ"ב מיירי דוקא באופן שגוף המזוזות מתעקמות, ולא באופן שיתקעו יתד חיצוני במזוזה). וצ"ע[[82]](#footnote-82).

## בצוה"פ האם צריך גובה עשר ורוחב ד"ט

### פלוגתת הראשונים האם פתח צריך להיות ברוחב ד"ט

טו] הנה בפשוטו מבואר בסוגיין שאין פתח פחות מד"ט, וכן למד **הרשב"א** **בעבודת הקודש** (ש"ב ס"ב הכ"ט), וכן הוא **בטור** (בסימן רפ"ז) לגבי מזוזה. **והאחרונים** העירו שהרמב"ם לא הזכיר בשום מקום שצריך ד"ט, ונקטו שדעתו שלא צריך ד"ט (וכ"ה במ"מ דבסמוך). ועיין **חזו"א** (סימן ע"א סק"ד) שצריך לפחות ג"ט שזה לא שיעור לבוד.

ועיין **מ"מ** (פט"ז משבת ה"כ) שכתב שהרמב"ם למד שכל השיעור של ד"ט המבואר בגמ' זה סברא לגבי שיהיה לזה חשיבות שחוקקין להשלים אבל עד כמה שיש תורת פתח גמור בזה גם פחות מד"ט חשיב פתח

### האם המחלוקת הנ"ל היא גם לגבי שבת

טז] ועיין **חזו"א** (סימן ע"ה סקט"ו) שיצא לדון שכל המחלוקת היא לגבי מזוזה, אבל לגבי שבת שזה דין מחיצה שם יעזור גם פחות מד"ט, דאל"כ בחלון הרבה פעמים לא יועיל גם צוה"פ. אמנם בסימן ע"ז סוף סק"ה חזר בו וכן מפורש **בעבודת הקודש** (ש"ב ס"ב הכ"ט) שהביא את הדין רוחב ד"ט גם לגבי שבת, וכן הוא **במאירי** בסוגיין. ועיין **מ"ב** (סימן תר"ל סק"ט) שהביא בזה שתי דעות האם בסוכה מועיל צוה"פ לפחות מד"ט.

### האם צוה"פ צריכה להיות גבוהה עשרה ובשיטת הרמב"ם

יז] והנה מבואר בסוגיין עוד שצריך שיהיה גובה עשרה, ובפשוטו גם לגבי שבת זה כך. אמנם עיין **רמב"ם** (פי"ז משבת הי"ד) שכתב שלחי צריך להיות גבוה י"ט אבל צוה"פ לא צריך. ועיין **חידושי הרשב"א** (בדף י"א. ד"ה ואם יש לו) שתמה ע"ז כמה תמיהות: א. דהרי אין מחיצה פחות מי"ט. ב. שהרי צריך חלל פתח עשרה טפחים. ובפשוטו מצד הקושיא הראשונה כל שעובי הקנה משלים לעשרה זה טוב, אבל מצד הטענה השניה צריך שיהיה חלל בפתח של עשרה. אמנם עיין **עבודת הקודש** (ש"א ס"ג ה"י) שכתב שצריך חלל עשרה כיון שאין מחיצה פחות מעשרה. וצ"ל שכוונתו שהשם מחיצה של צוה"פ זה חלל הפתח, ולכן כל שאין בו עשר חשיב מחיצה של פחות מעשרה שאין לו שם מחיצה מצד עצמו.

ובדעת הרמב"ם עיין **מאירי** תחילת המסכת שביאר שמדובר שעם המשקוף יש עשר ורק בחלל הפתח אין עשר.

והנה צ"ע עוד בדעת הרמב"ם שהרי בפט"ז הי"ט כתב מפורש שגובה הלחים י"ט. **ובביאור הגר"א** (סימן שס"ג סקמ"ו) כתב שכוונת הרמב"ם שבלחי צריך מבוי גבוה י"ט, ובצוה"פ לא משנה אם המבוי לא גבוה י"ט, אבל מדובר שהצוה"פ עצמו ודאי גבוה י"ט [עיין **מ"ב** (סימן שס"ג סקצ"ג), והאריך בזה **החזו"א** (סימן ס"ה סקנ"ז)].

**ובדברי יחזקאל** (סימן ו' ענף א') האריך דמשמעות הרמב"ם שרק לגבי צריך ליגע כתב שצריך י"ט, וביאר שזה מצד שסברת ר"נ היא מצד גו"א וכל שאין לזה גובה עשרה לא שייך גו"א.

אמנם הדבר צ"ע דלרמב"ם הרי לא צריך שיהיה ריבוע מבחוץ וא"כ לא שייך לומר בזה כלל גוד אסיק. אמנם יתכן לומר בנוסח אחר, שיש סברא שכל שהם לא נוגעים אחד בשני אין לזה חשיבות של פתח אם אין עשרה, וכיון שבגמ' מבואר שכיפה זה נחשב שאין נגיעה לכן גם שם צריך עשרה.

## בדין צו"ה באויר

יח] **הבכור שור** (בחידושיו לעירובין דף י"א.) חידש שכמו שלגבי לחי לא מועיל אם זה לא צמוד לכותל, ה"ה בלחי של צו"ה. אמנם **הגר"ז** (בשו"ת סימן ג') חלק וביאר שבלחי כל השם מחיצה שלו הוא בתור המשך לכותל שבצדו, אבל כאן שזה פתח בעצמו זה לא צריך להיות מחובר לכותל.

ועיין **מקור חיים** (תיקוני עירובין ד"ה אמנם נראה) שנקט שמספיק שבצד אחד זה מחובר. וביאר **החזו"א** (סימן ע' סקי"ד) שצו"ה באויר לגבי שבת אין לזה שם מחיצה אפילו שלגבי כלאים זה עוזר, דכיון דבשבת זה בא לגדור רשות, כל שזה לא מחובר לרשות אפילו שמדין עומד מרובה זה יתחבר זה לא יועיל. ועפי"ז כתב שכל שזה חוץ למבוי זה לא מועיל [אמנם נקט שאם יש עומד מרובה מהלחי עד הכותל, אפילו שבתור לחי זה לא עוזר בתור צו"ה זה עוזר].

אמנם **בתור"פ** בדף י"א. מבואר שזה מועיל, שכתב ליישב את קושיית התוס' שם שנפק"מ בדין צוה"פ יותר מלחי אם שניהם לא נוגעים בכותל. **ובמ"ב** (סימן שס"ג סקכ"ג) נטה להקל (לשון המשנ"ב שבשעת הדחק יש לסמוך להקל), אמנם **בשער הציון** (סקט"ז) ציין **למקור חיים** הנ"ל.

יט] והנה גם לדעת החזו"א שצריך שצד אחד מחובר לכותל, כל זה מתי שיש פרצה בין זה לכותל לרוחב, אבל אם זה עומד מחוץ למבוי בצורה שיש עומד מרובה מכותל המבוי עד שם זה מועיל כמבואר בחזו"א (סימן פ"ו סק"ד ה'). והסברא שכה"ג יש שני דברים, קודם יש עומד מרובה וחשיב שהכותל מגיע עד שם וממילא זה גם יכול לשמש כצו"ה וכמו בפתח כה"ג, אלא שצריך להרחיק כדי שזה יחשב שיש כאן סתימה, כי אם מצמיד לכותל יהיה החיסרון שזה לא גודר לסברת החזו"א (היינו, דהלוא החזו"א בסימן ע' סקט"ז ביאר שצוה"פ הנראית מבחוץ לא מועילה כיון שזה לא גודר במבוי, ולכן צריך שהקנים של הצוה"פ יהיו רחוקים מכותל המבוי שאז כלפי המרחק הזה שבין הקנים למבוי הצוה"פ שפיר גודרת ויש לה צורה של צוה"פ ולכן היא שפיר יכולה להועיל).

## המקום שחל הגדירה בצו"ה

כ] בפשוטו בצוה"פ זה גדור רק מחודו הפנימי כמו כל מחיצה. אמנם עיין **חזו"א** (סימן ס"ז סקכ"ב) שנקט שזה ודאי שהגדירה היא לפי הקנה שמעל גביו, ולכן אם הוא נתון באמצע זה גודר עד אליו, ודן שכיון שהגדירה היא לפי הקנה שמעל גביו ממילא בזה אין ענין בחודו הפנימי כיון שכולו הוא מהוה כצורה של פתח. אמנם אחרי זה חזר בו ונקט שזה רק גודר על חודו הפנימי. וכן סתם סימן ע' סקט"ו וסקכ"ג. ובפשוטו למה שנקט שיש דין שגם המשקוף יגדור ודלא כרמ"א תר"ל, ממילא גם בזה יש את הסברא שרק חודו הפנימי.

ועיין **קרן אורה** י"א. שכתב על קושיית התוס', שנפק"מ בצו"ה שזה מתיר לא עד חודו הפנימי אלא עד הקנה וכחזו"א [ומשמעות דבריו שזה מתיר עד סוף הקנה עליון דהינו חודו החיצון]. אמנם **בתו"ש** (סימן שס"ה סק"כ) נקט שזה מתיר עד חודו הפנימי כמו כל לחי.

ועיין **אבני נזר** (סימן רצ"ה סקי"ד) שהקשה שא"כ זה פרוץ למקום האסור שהרי כל המחיצה זה ביחד עם הקנה שמעליו והרי ההיתר חל רק עד חודו הפנימי. וכתב לחדש שכיון שהקנה העליון זה רק בתור היכי תימצי שיחשב צורה של פתח אבל אין זה מעיקר המחיצה, ממילא כל שיש הקנה מעליו ממילא המזוזות גודרות מחודו הפנימי ולא ממקום הקנה.

והנה **החזו"א** (סימן ע' סקכ"ג ובסימן קי"א בסופו) כתב שאם משתמשים בקנה של צו"ה לשני צדדים יש להיזהר להעמיד הקנה שמעל גביהם בצד הפנימי, דאל"כ זה יסלק אותו מתוך החלל וממילא זה לא סותם בחלל. **והמ"ב** סתם בזה. ויתכן שזה לשיטתו שס"ג שעה"צ ל"ז שאין דין שזה יסתום בחלל ורק צריך שזה יראה צוה"פ. וצ"ע.

## בדין צו"ה שעומדת באלכסון כלפי פנים או חוץ

כא] עיין **חזו"א** סימן ע"א שבתחילה (סק"ו) נקט שגם אם הפתח עומד באלכסון כלפי חוץ או פנים זה נחשב שזה הצורה של הפתח וחשיב קנה על גביהם. אמנם בסקי"א כתב שאין לזה מקור ויתכן שזה נחשב שהקנה העליון הוא לא מעל המזוזות. והנה יש שנקטו שלפ"ז גם נטיה קטנה מאוד זה חיסרון. והנה סתימת הפוסקים שלא הזכירו כלל שבמזוזה גבוהה צריך להיזהר שזה לא יטה משהו, ונראה שדבר שללא הקפדה לא שמים לב לא משמע שנקטו שזה חיסרון. וא"כ החזו"א כאן הוא נגד כל האחרונים, והרי הוא רק כמסתפק בזה, ובפשוטו קי"ל כודאי כל רבותינו. ויתכן שגם לחזו"א כל ספיקו במקום שניכר לעין שזה לא מעל, אבל כל שזה שיעור קטן שזה לא ניכר לעין בזה ודאי דנים את הפתח באלכסון ואין בזה שום חיסרון. וצ"ע.

## בדין מחיצה שעומדת סמוך לצו"ה

כב] עיין **חזו"א** (סימן ע' סקי"ט) שהאריך בדין מחיצה שעומדת סמוך לצו"ה מבפנים שלא מתחת לחלל הצוה"פ, ומבואר שנקט שאם אין לזה שם מחיצה כגון שזה תלויה או שזה פחות מעשרה ודאי שזה לא חיסרון, ואם יש לזה תורת מחיצה בזה נקט של שפרוץ מרובה זה מספיק, ואם נשאר רק ד"ט נסתפק בזה, וכתב שאם הניח המחיצה מחוץ לרשות זה ודאי בסדר, דיסוד הדין פתח הוא שבפנים רואים פתח וחשיב פתח אפילו שאין מקום שממנו אפשר להגיע.

אמנם עיין סימן ס"ה סקנ"ז ס"ה שדן בדעת הרשב"א שצריך שבפנים הרשות יהיה חלל ד"ט שכלפיו חל תורת פתח אבל ללא זה זה לא מועיל, ונקט שאם יש מעל המחיצה עדיין גובה עשר זה מועיל, דהינו ששייך פתח מעל מחיצה גבוה עשר.

ועיין **בחזו"א** (זרעים סוף כלאים ס"ד) וכן בקיצור הלכות מהר"ז שפירא (הודפס סוף ח"א מדרך אמונה) שכתב לכתחילה להחמיר בזה. וצ"ל ששם שזה נידון דאורייתא החמיר בזה, וכאן שזה נידון דרבנן היקל בזה.

ויש לדון לגבי מזוזה שיש דין ביאתך, ובזה כל שאי אפשר לבוא במקום זה אין הוא חלק מהפתח וממילא המזוזה לא צמודה לפתח. וצ"ע בזה.

שיעור מספר 42 – כ"ד תמוז פ"ג

# בחילוקי הדינים בין מבוי לחצר

## ביסוד החילוק בין תיקוני חצר למבוי

### האם פס ד' ושני פסין הוי מחיצה מן התורה לכו"ע

א] קי"ל כב"ה שבמבוי מועיל לחי או קורה. ולגבי חצר מבואר בסוגיין שמועיל או פס ד"ט או שני לחיים משני הצדדים. ודעת רוב **הראשונים** שלת"ק גם חצר ניתרת בלחי [אבל לא בקורה], ורק רבי ס"ל שצריך או פס ד"ט או שני לחיים משהו. ודעת רב אדא בר אבימי שלרבי לא מועיל פס ד"ט אלא שני לחיים שכל אחד מהם ג"ט (ופליגי רב אדא ור' יוחנן בדעת רבי).

והנה **החזו"א** (סימן ע"ד סקי"א) נקט שמדאורייתא אין שום מעלה לתיקונים אלו יותר מלחי, ואם לחי זה דרבנן תיקונים אלו הם גם דרבנן. והנה בגמ' לקמן צ"ב. מבואר שגיפופים זה מועיל גם לכלאים. ולדבריו צ"ל שזה רק לשיטות שלחי מועיל מדאורייתא.

אמנם יש מקום לומר שבאמת מחיצת ד"ט שזה שיעור מחיצה או גיפופים זה מועיל לכו"ע מדאורייתא. וכן הוא **במרכבת המשנה** (פי"ד משבת ה"א בסוף דבריו).

### בכמה מקומות מבואר דחשיבי מחיצה גמורה

ב] ומצאנו בכמה מקומות שצריך מחיצה גמורה, והתייחסו לפס ד' טפחים או שני פסים כמחיצה גמורה:

**א.** עיין **עבודת הקודש** (ש"א הכ"א) שכתב שלשיטות שרשות של ג' מחיצות הפתוחה לרה"ר אינו רה"י אלא כרמלית, לא מועיל לחי וקורה, אבל פס ד"ט מועיל כחצר. והנה יסוד סברתו היא שכל הקולא של לחי וקורה זה רק במקום שכל הדין מחיצה הוא דרבנן, אבל במקום שהדין מחיצה הוא דאורייתא זה לא מועיל אלא צריך מחיצה גמורה. וצ"ב דא"כ שיצטרכו עומד מרובה או צוה"פ ומנ"ל שמועיל פס ד"ט או שני לחיים. ובפשוטו מבואר שנקט שלאחר ג' מחיצות הוי פס ד' או ב' פסין כמחיצה גמורה. וצ"ע.

**ב.** **בריטב"א** **בדף י"א.** מבואר שבחצר מועיל פס ד"ט ברוח הג' והד'. ובפשוטו צ"ב דהרי צריך ג' מחיצות שלימות. ובפשוטו נקט שפס ד"ט זה נחשב כמחיצה שלימה, ורק במבוי אין מושג של פס.

**ג.** עיין **רא"ש** **בדף נ"ט:** שלחלק מבוי באמצע אם כולו מתוקן, לא מועיל לחי וקורה אבל מועיל פס ד"ט או שני לחיים. והנה בפשוטו יסוד הנידון הוא דשם אין את הקולות של תיקונים. וצ"ב שא"כ יצטרכו עומד מרובה. ומשמע שיש לזה גדר של מחיצה שלימה. אמנם יתכן שכל זה מדרבנן.

### במבוי הצריכו תורת היכר ובחצר הצריכו תורת מחיצה

ג] והנה בעיקר החילוק בין מבוי לחצר דבמבוי מועיל לחי וקורה ובחצר צריך פס ד"ט או שני לחיים, בפשוטו בשניהם מדאורייתא מועיל ג' מחיצות ומדרבנן צריך ד' מחיצות. והטעם כמבואר ברש"י בתחילת המסכת כי זה דומה לרה"ר, ויש כאן קולא דרבנן שגם דבר שהוא לא מחיצה גמורה מועיל בתור מחיצה ברוח רביעית, רק שבמבוי הקילו שעוזר גם לחי וקורה ובחצר הצריכו דוקא פס ד"ט.

אמנם בפשוטו יש כאן עוד חילוק מהותי, דבמבוי הסתפקו בדבר שהוא בגדר היכר ועיקר היתירו זה ההיכר שבזה, ולכן שם יש הרבה הלכות בדין ההיכר, משא"כ בחצר רבנן העמידו הלכה לעשות מחיצה רק שהקילו שלא צריך מחיצה גמורה.

והדבר מתבאר בכמה דוכתי. **א.** עיין בגמ' בדף ה': שהגמ' דנה האם מועיל עומד מרובה במבוי, ומבואר שפשוט שבחצר זה עוזר, והביאור הוא דשם יסוד הדין הוא עשיית מחיצה, ועומד מרובה זה ודאי מחיצה. **ב.** וכן לחי יותר מד"א אינו מועיל כי חסר בהיכר, משא"כ בפס של חצר אין כזה חסרון (כמבואר בתוס' בדף ה': ד"ה אינו דין). **ג.** וכן בעומד מאיליו שבתיקוני מבוי זה לא מועיל, משא"כ בחצר בפשוטו אין כזה חיסרון כמבואר **בחזו"א** (סימן ע"ז סק"א). **ד.** וכן דין מבוי עקום לרש"י שצריך תיקון בעקמומיתו שיהיה ניכר ההיתר, ומבואר **במג"א** (סימן שס"ג סקכ"ז) שזה רק הלכה במבוי ולא בחצר.

ובפשוטו הביאור בכל זה הוא כנ"ל, דבחצר הצריכו גדירה מציאותית ולא היכר. ולכן קורה שיסודה מדין היכר זה מועיל רק במבוי ולא מועיל בחצר.

## יסוד האבני נזר שחלוקים בעיקר התקנה

### דברי האבנ"ז שיש חילוק בין מבוי לחצר בעיקר יסוד התקנה

ד] אמנם **באבני נזר** (סימן רצ"ד סק"א ובסימן ש') כתב שאין ההבדל רק בצורת התיקון, אלא יש גם הבדל במהות הדבר הנצרך, דבמבוי גם מדרבנן אין הגדר שזה סגור בד' מחיצות אלא שברוח הרביעית הסתפקו בתיקון, משום שכל יסוד התקנה הייתה משום שזה פרוץ למקום האסור ולכן סגי בתיקון ברוח רביעית, משא"כ בחצר הגדר הוא שצריך ד' מחיצות.

וחידש מכח זה [וע"ש שדייק כן **בגר"ז** (סימן שמ"ה סכ"ג)] שבפתוח למקום פטור, במבוי לא צריך תיקון, אבל בחצר צריך תיקון משום שבחצר יש הלכה של ד' מחיצות ולמעשה אין כאן ד' מחיצות, משא"כ במבוי שאין דין ד' מחיצות אלא הצריכו תיקון ברביעי, כל זה בפרוץ למקום האסור ולא בפתוח למקום המותר. והנה אין זה מוכרח דיתכן שגם מה שצריך ד' מחיצות, זה רק בפתוח למקום האסור שצריך להבדיל בין המקומות, ולא בפרוץ למקום האסור.

וע"ש שתמך יסודו בגמ' בשבת דף ק"ל: שהגמ' דנה במבוי שלא נשתתפו בו האם מותר לטלטל בו בד' אמות, והגמ' אומרת שבחצר ודאי מותר, וההבדל הוא דבחצר יש ד' מחיצות משא"כ במבוי שיש רק לחי וקורה. ומבואר שבחצר הגדר הוא שיש ד' מחיצות משא"כ מבוי.

ובזה ביאר את המבואר בסוגיין שהדין של רב אחלאי שאם הפתח פחות מד' טפחים לא צריך תיקון, זה רק במבוי ולא בחצר. וביאר האבנ"ז שגם אם זה פחות מד"ט אבל למעשה אין שם מחיצה, ולכן רק במבוי שאין דין ד' מחיצות אלא שלא יהיה פרוץ למקום האסור, לפחות מד"ט אין שם פרצה, אבל חצר שצריך גדירה מד' רוחות ממילא לא משנה מה הגודל דכל שאין שם מחיצה זה נחשב שיש רק ג' מחיצות.

ובזה גם מבואר מה שהבאנו לעיל שגם במקומות שלא מועיל לחי וקורה מועיל פס ד"ט, שכיון שכאן הגדר שזה מחיצה ממילא שייך ללמוד שזה יועיל בשאר מקומות.

והנה איכא מ"ד בגמ' שגם בחצר מועיל לחי משהו. ובפשוטו לפי"ז אין מקור לכל הנ"ל. אמנם הרי קורה מועילה במבוי ולא מועילה בחצר, ויתכן שזה מחמת החילוק הנ"ל.

### דברי האבנ"ז צ"ע דגם בחצר מבואר בגמ' שזה מצד פרוץ למקום האסור

ה] והנה בעיקר מה שחילק האבני נזר שרק מבוי זה מדין פרוץ למקום האסור, צ"ע דהא בגמ' כאן י"ב. (בסוף העמוד) מפורש שגם כלפי החצר לשון הגמ' שזה אסור מצד שזה פרוץ למקום האסור, וכן הוא בלשון **הרשב"א בעבודת הקודש** (בהקדמה לספרו ובש"א הע"ג).

אמנם עדיין היה מקום לומר שבחצר הדין ד' מחיצות זה מצד שזה פרוץ למקום האסור (כלשון הגמ' והרשב"א הנ"ל), משא"כ במבוי זה מצד שזה דומה לרה"ר ולכן כאן מספיק היכר. אמנם עיין **עבודת הקודש** (בהקדמה) שכתב מפורש גם לגבי מבוי את הלשון שזה פרוץ למקום האסור.

ומה שהביא האבנ"ז מהדין של ר' אחלי, הנה אדרבא הרי מבואר בגמ' שבתחילה היא למדה מהדין של מבוי שגם בחצר זה כך, ורק אחרי זה הגמ' מחלקת, ומבואר שזה לא דבר מוכרח, ואם באמת חלוק מבוי מחצר בעיקר דינו הרי זה חילוק מוכרח. ועיין **ריטב"א** שבאמת ביאר את החילוק בין מבוי לחצר לגבי הדין של ר' אחלאי באופן אחר, שחצר שהיא מרובעת ממילא גם פתח פחות מד"ט זה נחשב פתוח, משא"כ במבוי שאורכו יותר על רוחבו אז בפחות מד"ט זה כמו סתום. ולפ"ז אין מכאן מקור לחידושו של האבני נזר.

### כמה הוכחות דלא כהאבנ"ז

ו] ועיין לעיל בדף ה': שהגמ' דנה האם עוזר עומד מרובה במבוי, ויסוד הנידון הוא שבתור תיקון לא עוזר דין גדירה של עומ"ר, והגמ' לומדת מחצר שזה עוזר. והנה אם חצר יסודו הוא דין גדירה ובזה הוא חלוק ממבוי, א"כ מה שייך ללמוד משם, דבחצר הרי הדין הוא לגדור ומה הצד שעומד מרובה לא יעזור, משא"כ במבוי שיסוד הדין הוא דין תיקון וצריך לדעת מה מועיל לתיקוני מבוי. אלא מבואר דבשניהם צריך להגיע לאותו דבר, ופס ד"ט זה גם דין תיקון, ורק שזה דין תיקון אחר.

ועיין עוד **בראשונים** שם שחיפשו מקור שמועיל עומד מרובה בחצר, ולהנ"ל הרי אין שום סיבה שזה לא יעזור. אלא בהכרח שגם שם זה דין תיקון. וצ"ע. ועיין בדף ה': שהארכנו בזה.

והנה מבואר בגמ' (בדף ט':) שהדין לחי הנראה מבחוץ זה עוזר גם בחצר. והנה הראשונים כתבו שלחי הנראה מבחוץ מועיל מדרבנן במקום שצריך היכר [כ"כ **הרא"ש** בסוכה (פ"ק סימן ל"ד)], ואם נימא שבחצר יסוד הדין זה מחיצה ובמבוי יסוד הדין זה היכר, א"כ צ"ב מה הדמיון בין מבוי לחצר. ומשמע ששניהם זה אותו דין, ורק ההבדל הוא מה הצריכו כדי לתקן את המבוי והחצר, ולכן יש לדמות את הדברים. ועדיין צ"ע.

עוד יש להקשות דהחזו"א סקמ"ז מ"ח [הובא בסוגיא ה.] הוכיח במבוי הכלה לרחבה שהתיקון של המבוי מועיל לרחבה דהינו שאפילו שבפתח המבוי יש לחי וזה לא מועיל בחצר אבל כיון שבמקומו זה עוזר ממילא זה עוזר גם לחצר ולכאורא כל זה אם בשניהם צריך להגיע למצב שזה גדור אבל אם באמת המבוי לא נחשב גדור וחצר צריך גדירה גמורה א"כ צ"ב איך זה עוזר עוד יש לעין מהגמ' בסוכה ז: שאומרת שיש מיגו שמועיל לשבת מועיל לסוכה ואם בשבת זה לא דין גדירה צ"ב מה שייך מיגו וצ"ע עוד יש להוכיח מהא דהגמ' אומרת סוכה ז. מיגו שמועיל לשבת ועיין תוס' שגם אם מצד היכר ומבואר שזה גדר של מחיצה וכן עיין תוס' ח: שדנו בקורה באלכסון שמועיל מצד מחיצה זה אפילו מדרבנן ואם גדר הדבר רק שזה דין היכר נוסף ולא שצריך גדירה מד' מחיצות א"כ אין שום מקור לומר שזה הופך המקום לתוך המחיצות עוד יש לדון דתוס' שבת ט. כתבו שמותר לטלטל מכרמלית למקום המוקף ג' מחיצות ואם מדרבנן מצד ההיקף זה מספיק ורק יש עוד דין צדדי הוא מחודש מאוד אמנם הרשב"א בעבודת הקודש חולק על זה

והנה **המ"ב** (סימן שס"ג ס"ק ק') כתב שמבוי שאין בו גובה י"ט וחקק בו פחות מד"א אינו ניתר אלא בפס ד"ט או בשני לחיים. **והחזו"א** (סימן ס"ה נ"ט) חלק עליו שכיון שזה מבוי, מה שאין לו כתלים ואי אפשר לעשות בו לחי וקורה זה לא סיבה שיועיל בו פס ד"ט. ובדעת המ"ב משמע שנקט שיסוד הדין לחי וקורה זה קולא שלא צריך פס ד"ט, וממילא כל שלא שייך לעשות תיקון לחי וקורה מצד צורת המבוי, מועיל פס ד"ט. ולכאורה כל זה אם יסוד דינם הוא אותו דבר וכל ההבדל הוא בצורת התיקון, אבל אם באמת הם חלוקים ביסוד התיקון הנצרך, לא מסתבר דמה שיש לו חיסרון צדדי שלא שייך בו תיקון לחי וקורה שלכן יועיל בו פס ד"ט.

וכן עיין **שו"ע** (סימן שס"ג סעיף ל"ב) שאם רוצה לתקן את חצי המבוי צריך שיהיה בחלק שהוא מתקן תנאי מבוי, דהיינו ד"א ובתים וחצרות פתוחים לתוכו וארכו יותר על רחבו, ואם חסר בחלק הזה אחד מהתנאים צריך דוקא תיקוני חצר. והנה בפשוטו ודאי שלמקום זה יש דין מבוי שהרי הוא חלק מכל המבוי, ואפ"ה מבואר שמועיל לו תיקון חצר. והביאור הוא שכיון שהוא מעמיד את התיקון במקום שבו אין שיעור מבוי וממילא אין כאן את החידוש של תיקוני מבוי, אז זה בכלל תיקוני חצר. וכל זה שייך אם הדבר הנצרך הוא אותו דבר, אבל אם יש חילוק מה באים לעשות, לא מסתבר שזה ישתנה במקרה זה.

אמנם יתכן שבאמת במקום שלחי וקורה לא מועיל, שייך לדון שהדין פס ד"ט יועיל לעשות מה שלחי וקורה עושה, ובאמת כה"ג זה יגיע בתור היכר. ולפי"ז באמת בפס זה יצטרכו את כל חומרות של לחי וקורה, דהיינו שזה לא יותר מד"א וכדו', ורק שאת הקולא של לחי וקורה אין כאן. וצ"ע.

## ביסוד החילוק מה מוגדר חצר ומה מוגדר מבוי

### ב' התנאים הנצרכים במבוי, ובדין פתח שנמצא בצד אורכו של המבוי

ז] מבואר בסוגיין שאין מבוי ניתר בלחי וקורה אלא אם בתים וחצרות פתוחים לתוכו, וקי"ל שצריך שתי חצרות ובכל חצר שני בתים.

עוד מבואר בסוגיין שרק מבוי שארכו יותר על רחבו ניתר בלחי וקורה, אבל אם רחבו יותר על ארכו או שהוא מרובע אינו ניתר אלא בתיקוני חצר. ובפשוטו הכוונה שהפתח העיקרי שממנו יוצאים הוא צריך להיות ברוחב המבוי, וכל שעיקר היציאה משם גם אם יש פתח בצד המבוי זה כבר נחשב מבוי ויש כאן את הקולא של לחי וקורה.

אמנם **החזו"א** (סימן ס"ה סקנ"ג) כתב שכל הקולא של לחי וקורה זה רק בצד הרוחב הקצר, אבל בפתח שנמצא בצד האורך כלפי זה אין לזה שם מבוי וצריך דוקא תיקוני חצר. ובסימן ע"ב סק"ז דן בקורה באלכסון שזה לא יתיר כנגד הרוחב, דכלפי זה אין לזה שם מבוי, וע"ש שכתב שכל שיש עומד יותר מהפרוץ זה מועיל (דבכה"ג היחס הוא שהקורה גודרת את הרוחב של המבוי כיון שרוב אורכו כבר גדור). והוא חידוש דבפשוטו כל שיש לו שם מבוי ממילא מועיל לחי וקורה כפי כללי ההלכה גם לפתחים שבצד.ועיין לקמן מה שביארנו בדבריו

### האם חצר שאורכה יותר על רחבה ניתרת בתיקוני מבוי

ח] והנה בפשוטו חצר גם אם ארכה יתר על רחבה אין לה תיקוני מבוי, ובפרט כשאין בתים וחצרות פתוחים לתוכה. וכן היא גירסת **הראב"ד** בסוגיין (הובא ברשב"א ריטב"א ור"ן).

**וברבינו יהונתן** מבואר שאם ארכו יותר על רחבו זה מבוי, רק שצריך שיהיו בתים וחצרות פתוחים לתוכה.

אמנם **תוס'** כאן (ד"ה ובתים) נקטו שכל שהיא ארכה יותר על רחבה מועיל לה תיקון לחי וקורה אפילו שאין בתים וחצרות פתוחים לתוכו. והדבר צ"ב שעד כמה שלגבי מבוי מבואר שאין לו קולת מבוי אלא אם בתים וחצרות פתוחים לתוכו, למה שבחצר זה יהיה אחרת. וביארו התוס' שהסיבה שבמבוי צריך בתים וחצרות היא מכיון שזה קרוב לרה"ר, משא"כ חצר שזה רחוק מרה"ר בזה מועיל לחי וקורה גם ללא בתים וחצרות פתוחים לתוכה.

ובפשוטו הביאור בסברתם שעל ידי הבתים וחצרות זה יותר מעמידו כמקום שחלוק מרה"ר, ולכן אם זה רחוק מרה"ר אז גם ללא בתים וחצירות יש כאן קולת מבוי, משא"כ בקרוב לרה"ר בזה רק על ידי שיש בתים וחצרות יש בו קולת מבוי. דהיינו שביסוד הדין יש סברא שבמבוי מועיל לחי וקורה ובחצר לא מועיל, וכל שארכו יותר על רחבו זה צורה של מבוי, וכל שרחבו יותר על ארכו זה צורה של חצר, והתחדש עוד תנאי של בתים וחצרות מתי שזה קרוב לרה"ר.

והנה היה מקום לומר שכיון שהדרך היא שמבוי קרוב לרה"ר וחצר רחוקה מרה"ר, לכן היום באמת התחדש שתי סוגי מבוי, שיש חצר שארכו יותר על רחבו שבזה תמיד לא צריך בתים וחצירות פתוחים לתוכו (אף אם החצר תהיה קרובה לרה"ר, כיון שבד"כ חצר רחוקה מרה"ר ולכן נקבע דינה שאינה צריכה בתים וחצירות), ויש סוג מבוי אמיתי שבזה תמיד צריך בתים וחצרות פתוחים לתוכו (אף אם הוא רחוק מהרה"ר, כיון שבד"כ מבוי קרוב לרה"ר ולכן נקבע דינו שהוא צריך בתים וחצירות).

אמנם עיין **תור"פ** שכתב שאם החצר קרובה לרה"ר, באמת גם בחצר צריך בתים וחצרות פתוחים לתוכה. וכן הוא **בהגהות אשרי** בשם **הסמ"ק**. ועיין **ב"י** שהביא **מהמהרי"ל** שאם יש מבוי הרחוק מרה"ר לא צריך בתים וחצרות פתוחים לתוכו. דהיינו שתמיד ארכו יותר על רחבו זה מבוי, ואם לא זה חצר, רק שיסוד החילוק מתי צריך בתים וחצרות ומתי לא צריך תלוי האם זה קרוב לרה"ר או שזה רחוק מרה"ר. [[83]](#footnote-83)

### יסוד החילוק בין חצר למבוי, ויסוד הדין דבעינן בתים וחצירות פתוחים לתוכו

ט] והנה בעיקר החילוק שחצר צריכה פס ד"ט ובמבוי מועיל לחי וקורה, עיין **גאו"י** (י"ב: ד"ה א"ר זירא) שביאר שמבוי שהדרך שהוא פתוח לגמרי ממילא על ידי גדירה קטנה כבר יש כאן גדירה ולכן מועיל לחי וקורה, משא"כ חצר שהדרך היא שזה גדור לגמרי, ממילא רק על ידי גדירה יותר טובה שייך לדונו כסגור.

אמנם **הב"י** הביא **משו"ת הרשב"א** (ח"ה סימן ר"ג) שביאר שבחצר שרגילים לעשות דברי הצנע ממילא מתאים שזה יהיה סגור, וכדי שיחשב סגור צריך פס ד"ט, משא"כ מבוי שאין הדרך לעשות דברי הצנע בזה הדרך שזה פתוח, דהיינו שיש סברא מיוחדת בחצר מצד צורת תשמישו שכדי שיחשב סגור צריך סגירה יותר מעולה. וע"ש שהוסיף דמה שצריך בתים וחצרות פתוחים לתוכו זה מצד שאם אין שם הרבה בני אדם ממילא גם במבוי משתמשים תשמישי הצנע ולכן צריך פס ד"ט. והוסיף שמבוי מרובע אפילו שאין שם תשמיש הצנע אבל צורתו כחצר.

והנה פשטות דבריו שם דס"ל כהראב"ד שבחצר תמיד צריך פס ד"ט, דלהראשונים שחולקים צ"ב למה שכאן לא יצטרכו בתים וחצרות פתוחים לתוכו, שהרי בלי זה משתמשים בה שימושי חצר וממילא צריך פס ד"ט. וביותר שמסתבר שגם לא יעזור בתים וחצרות פתוחים לתוכו (כיון שזה חצר). [ומדוקדק לפי"ז שהרשב"א רק הקשה למה מבוי רחב לא מועיל לחי וקורה, ולא שאל למה חצר ארוכה מועיל לחי וקורה, משום די"ל דאזיל בשיטת הראב"ד וכנ"ל].

ונמצא לפי"ז לכאו' שנחלקו הראשונים ביסוד הטעם שצריך בתים וחצירות, שלתוס' שהדין בתים וחצירות הוא כדי ליצור מצב שזה חלוק מרה"ר, ולרשב"א הדין בתים וחצירות הוא כדי ליצור מצב שזה לא דומה לחצר.

וצ"ב דברי כל הפוסקים שמחד העתיקו כתוס' לחלק אם זה קרוב או רחוק וכגירסתנו [עיין **רמ"א** (סעיף כ"ז) **ובשער הציון** (סקע"ח)], ומאידך העתיקו את טעם הרשב"א. וצ"ל שגם להרשב"א שיסוד החילוק בין חצר למבוי הוא מצד שמשתמשים תשמישי הצנע, אבל קבעו שארכו יותר על רחבו זה מבוי ורחבו יותר על ארכו זה חצר, ולשיטת התוס' העמידו חז"ל עוד חלוקה של בתים וחצרות פתוחים לתוכו מצד שזה קרוב לרה"ר, ובחלק הזה הביאור הוא דלא כהרשב"א אלא כמושנ"ת לעיל בדעת התוס'. ודו"ק וצ"ע. [ואולי יש לומר דבמקום שאין בתים וחצרות אין זה מבוי גמור מצד סברת הרשב"א וכה"ג חילקו שאם זה מבוי סמוך לרה,ר פה אין את ההיתר אלא במבוי גמור ואם זה רחוק בזה לא צריך מבוי גמור ונפק"מ לדין בקיעת רבים לקמן וצ"ע ועיין לשון תור"פ]

### מהלך אחר ביסוד החילוק בין מבוי לחצר וכך יל"פ בדעת החזו"א

י] והנה בעיקר החילוק בין חצר למבוי לגירסת תוס', היה מקום לומר שההבדל הוא שאם ארכו יותר על רחבו והפתח ברוחב זה נראה יותר כסגור, ובזה מספיק לחי וקורה, משא"כ אם רחבו יותר על ארכו והנידון הוא על הצד הפתוח, כאן זה יותר פרוץ ולכן צריך פס ד"ט.

ויסוד לסברא זו בדברי **הריטב"א** (בע"א) שביאר שמה שאין את רב אחלי בחצר הוא משום דכיון שזה מרובע זה נראה יותר פתוח ולכן שם גם פתח פחות מד"ט זה חיסרון.

והנה הבאנו לעיל את דברי **החזו"א** (סימן ס"ה סקנ"ג) שנקט שגם מבוי שארכו יותר על רחבו אבל אם יש פתח ברוחב, התיקון שם הוא דוקא פס ד"ט. וכן בסימן ע"ב סק"ז לגבי קורה באלכסון כתב שמה שזה מועיל ביחס לסתימת האורך הוא רק כי הרוב סגור ולכן זה מתייחס לרוחב. והנה בפשוטו לטעמים המבואר לעיל, כל שזה מבוי מצד צורתו לא משנה איפה הפרצה דסו"ס המקום הזה הוא מבוי. אמנם לפי הטעם שנתבאר כעת א"ש דברי החזו"א.

### העולה מהנ"ל

יא] והנה העולה מהנ"ל, דביסוד החילוק בין מבוי לחצר האם צריך לחי וקורה או פס ד"ט: או שיסוד החילוק הוא מצד מה משתמשים וכנ"ל מהרשב"א והגאון יעקב. או שיסוד החילוק הוא בין ארכו יותר מרחבו או להיפך וכנ"ל מהחזו"א.

וביסוד הדין דבעינן בתים וחצרות פתוחים לתוכו, הרשב"א ביאר שעל ידי זה יש כאן שימוש מבוי. ולדעת תוס' זה צורה ליצור שזה חלוק מרה"ר, ולכן חידשו שזה רק בקרוב לרה"ר.

## מה נחשב חצר ומה נחשב מבוי לגבי פרצת ד' ומבוי עקום

### לכאו' יש חילוק גדול בין תוס' להרשב"א בגדר הדין דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו

יב] והנה לכאורה יש נפק"מ גדולה בין ביאורי הראשונים הנ"ל מהו גדר הדין של מבוי שאין בתים וחצרות פתוחים לתוכו שאינו ניתר בלחי וקורה – האם הגדר הוא שדינו כחצר, או שהגדר הוא שזה מבוי ללא קולת לחי וקורה: דלפי הרשב"א בפשוטו הכוונה שממילא יש לו תואר חצר (כיון שעושים בו שימושי הצנע כחצר). אמנם לתוס' זה מבוי גמור, ורק שיש מקום שגם במבוי לא רצו להקל שיועיל לחי וקורה.

### פלוגתת האחרונים בדין מבוי שאין בתים וחצירות פתוחים לתוכו לגבי דין פירצה ד' ולגבי דין מבוי עקום

יג] והנה מצאנו חילוק בין חצר למבוי בשני דברים: **א.** בדין פרצה ד' בבקעי בה רבים, דמבוי יש כזו פרצה ובחצר אין (כדאיתא בסימן שס"ה סעיפים ב' וג' ובט"ז ומג"א שם). **ב.** בדין מבוי עקום שנקטו **האחרונים** (מג"א סימן שס"ג סקכ"ז ועוד) שאין אותו רק במבוי.

ויש לדון בדין מבוי שאין בתים וחצרות פתוחים לתוכו מה דינו. ונחלקו בזה האחרונים, **דהמג"א** (סימן שס"ג סקכ"ז) צידד שזה נחשב חצר [א"ה: היינו לגבי דין מבוי עקום, דאילו לגבי דין פירצה בבקעי רבים הסתפק המג"א (סימן שס"ה סק"ד) וכתב דיש להחמיר]. **והט"ז** (סימן שס"ג סקי"ח ושס"ד סק"ב) נקט שזה נחשב מבוי. **והמ"ב** לגבי מבוי עקום (סימן שס"ג ס"ק קי"א) היקל משום שיש לצרף את דעת **הרשב"א** שאין חומרא כלל של מבוי עקום להצריך תיקון בעקמומית. ולגבי פרצת ד"ט (בסימן שס"ה סק"י) החמיר בזה. **והחזו"א** (סימן ס"ה סקט"ו וסקנ"ב) נקט מעיקר הדין להקל בשניהם. ולכאורה זה תלוי בהנ"ל, דלרשב"א באמת יש לראותו כחצר, אבל לתוס' אין שום סיבה לראותו כחצר.

### בהנ"ל בדין אורכו יותר על רוחבו

יד] והנה אותו נידון יש לדון במבוי שרחבו יותר על ארכו לגבי פרצת ד'. ועיין **ט"ז** (סימן שס"ה סק"ג) **ובית מאיר** (ס"א ד"ה והנה במה) שנקטו דחשיב חצר ואין בו דין בקיעת רבים. וכן הוא בפשוטו **בתוס' ובריטב"א** (בדף ה':).

וכמו"כ יש לדון להיפך לגבי חצר שארכה יותר על רחבה האם יהיה לה דין מבוי. **ובט"ז** (סימן שס"ה סק"ג) כתב שחצר שארכו יותר על רחבו זה נחשב מבוי. אמנם **החזו"א** (סימן ס"ה סקט"ז) **והפמ"ג** (סימן שס"ה משב"ז סק"ג) כתבו חצר שארכה יותר על רחבה אפילו שמועיל לה לחי וקורה אבל זה רק חצר ואין בזה דין פילוש, דהיינו שכל מה שרבנן החשיבו את זה כמבוי היינו לגבי קולת מבוי, אבל אין לזה חומר של פילוש, ורק באין בתים וחצרות פתוחים לתוכו בזה מה שהוא צריך פס ד"ט היינו כי באמת הוא כמו חצר. ודו"ק בזה. [אמנם בחזו"א מבואר שכיון ששם לא צריך בתים וחצרות חזינן שיש לו שם חצר ולכאורא זה על דרך הרשב"א והגדר שמבוי כל דין תיקונו אם בתים וחצרות וחצר יש שני סוגי חצרות אמנם למבואר ברמ"א שחצר שקרובה לרה"ר הוי כמבוי וצריכה בתים וחצרות לכאורא באמת הגדר שחצר זה כמו מבוי רק דבמבוי עצמו יש חילוק אם זה קרוב או רחוק וצ"ע]

ועיין **רמב"ם** (פי"ז ה"ז ח') שכתב שמבוי שרחבו יותר מארכו הרי הוא כחצר אמנם לגבי מבוי פחות מד"א או שאין בתים וחצרות פתוחים לתוכו כתב אינו ניתר בלחי וקורה ולא כתב שהרי זה כחצר

### בדברי הרמ"א שמבואות שלנו חשיבי כחצירות

טו] והנה כתב **הרמ"א** (סימן שס"ג סעיף כ"ו) שכתב שמבואות שלנו יש להם דין חצר ולכן מתקנים אותם בפס ד"ט [א"ה: ברמ"א כתב שצריך צוה"פ, ועי' באחרונים]. וצ"ב למה מבואות שלנו זה אחרת. ועיין **מג"א** (סקכ"ז) שביאר שזה מצד שאין בתים וחצרות פתוחים לתוכו. וצ"ב הטעם. ובפשוטו הביאור כמבואר **בראבי"ה** (סימן שע"ט) שבזמנם החצרות היו אחורי הבתים. וע"ש שנקט שלכן לא צריך תנאי זה, אמנם הפוסקים נקטו שהדין נשאר כמו בזמן חז"ל.

ועיין **חיי אדם** (כלל ע"א סי"ג) שכתב שכך היה באשכנז, אבל בוילנא יש חצרות לפני הבתים. וכן **הבית מאיר** (סימן שס"ה סעיף ב') תמה שיש הרבה מקרים שזה כמו שיש חצר לפני הבתים.

אמנם עיין **חזו"א** (סקנ"ב) שביאר שכיון שלא משתמשים שימושי חצר בחצרות אין לזה את המעלה של חצר לפני הבתים. ובסימן ע"ט סק"א כתב שבשעת הדחק יש לסמוך על זה.

### בדברי הרשב"א בתשובה שבמבוי המפולש אין דין בתים וחצירות

טז] והנה עיין ב"י שהביא **משו"ת הרשב"א** (ח"א סימן תר"א) שבמבוי המפולש מועיל אפילו אם אין בתים וחצרות פתוחים לתוכו. ובח"ז (סימן קס"ב) למד ד"ז מהדין של ר' יהודה של שני בתים בשני צידי רה"ר ומשמע שזה של בן אדם אחד, וא"כ אין כאן בתים וחצרות פתוחים לתוכו ואפ"ה מבואר שמועיל לחי וקורה, אלא בהכרח שבמפולש זה אחרת. אמנם תוס' ו: ביארו שמדובר שהיה שם בתים וחצרות וכו' ע"ש

ועיין **ד"מ** (אות י') שתמה מה הסברא בזה. אמנם בפשוטו הרשב"א לשיטתו שהדין בתים וחצרות הוא כדי שלא יעשו שם תשמישי הצנע, וכאן שזה מפולש בכל מקרה לא עושים תשמישי הצנע. אמנם לתוס' שצריך דיורים כדי שזה יהיה חלוק מרה"ר, א"כ באמת אין סברא בחילוק זה.

## בדינא דר' אחלאי

### פלוגתת הראשונים האם קי"ל כרב אחלאי

יז] מבואר בגמ' שר' אחלאי אמר שפתח שהוא פחות מד"ט אינו צריך תיקון. וכן פסקו **הרא"ש רשב"א ריטב"א ור"ן** אלא שחילקו בין מבוי לחצר. אמנם **הרמב"ם** (פי"ז ה"ט) פסק דלא כרב אחלאי.

ויסוד הנידון, שהגמ' שואלת על שמואל שאמר שפתח פחות משמונה צריך רוב דהיינו ד"ט (ר"ל שלוש וחצי ומשהו) שזה דלא כרב אחלאי, ועונה או שיש חילוק בין חצר למבוי או ששמואל חולק. וכתב **הגר"א** (סימן שס"ג סקס"ה) שהרמב"ם פסק כלישנא בתרא, אמנם **הרא"ש** כתב שקי"ל בדברי סופרים להקל וכלישנא קמא. והראשונים הוסיפו שכן הוא סתימת הגמ' בתחילת הסוגיא.

**וברשב"א ריטב"א ור"ן** ביארו שמה שהגמ' אומרת שר' אחלאי תנאי היא, אין הכוונה ששמואל ס"ל דלא כרב אחלי, אלא שקושיית הגמ' היא שאין חידוש בשמואל כיון שהרי תיפו"ל מצד רב אחלי, והגמ' עונה או שבחצר הוא מודה או שכיון שיש חולקים א"כ יש חידוש בשמואל. ולפ"ז לשתי הלשונות יש את רב אחלי וכל הנידון הוא מה שמואל בא לחדש. והנה לפי"ז ללשון השני שמואל דיבר גם בחצר. וצ"ע למה לא לפסוק להקל גם בחצר, והרי כל הנידון בדין תיקון מבואות שזה נידון דרבנן.

### כיצד מהני התיקון לפחות מד'

יח] והנה מבואר **בעבודת הקודש** (ש"א הלכה ע' וע"ז) שבחצר מועיל שני לחיים, וכן בקרן זוית אם זה פחות מד"ט. ועיין **אבני נזר** (סימן רצ"ה סקי"ג) שהקשה שהרי אין פתח פחות מד"ט [א"ה: עי"ש דמקשה על עיקר המ"ד דפליג על רב אחלאי ומצריך לחי וקורה, דהרי יסוד לחי וקורה הוא מטעם פתח ואין פתח פחות מד"ט]. ורצה להוכיח שלגבי שבת מועיל אף בחלל פחות מד"ט. אמנם **ברשב"א** (ש"ב הכ"ט) מפורש שגם בשבת אין צוה"פ לפחות מד"ט, וכן הכריע **החזו"א** (סימן ו' סקי"ט). ויתכן שכל מה שזה צריך תיקון הוא רק משום דמדרבנן דנים כאילו יש כאן פתח, דעד כמה שאין זה שיעור פתח ממילא אין סיבה לאסור כלל. וצ"ע.

### האם הנידון בסוגיין מיירי על כל רוחב המבוי או רק על הפתח

יט] והנה עיין **רשב"א ור"ן** שכתבו שכל נידון הסוגיא מיירי כשבמבוי או בחצר יש ד"ט ורק שזה מתקצר עד שבפתח אין ד"ט, אבל אם כל הרשות היא פחותה מד"ט ודאי שזה מותר גם למי שחולק על רב אחלאי, כיון שזה מקום פטור שהרי זה מקום פחות מד"ט.

אמנם **הרשב"א בעבודת הקודש** (ה"ע) כתב שהרמב"ם ס"ל להחמיר גם אם אין ברשות ד"ט. וכן משמעות לשון **הרמב"ם** (פי"ד ה"ד) שכתב שצריך שיעור ד"ט, ולגבי מקום המוקף ג' מחיצות לא כתב שצריך שיהיה ד"ט.

ועיין **חזו"א** (סימן ע"ג סק"ז) שכתב דהנה נחלקו הראשונים האם מקום פטור בכרמלית חשיב כרמלית, או שאומרים מצא מין את מינו. וכתב שלפ"ז כאן אם זה פתוח לרה"ר זה מותר, אבל אם זה פתוח לכרמלית למה שלא יהיה כאן מצא מין את מינו. ולכאורה לאביי לעיל דף ט'. גם בפתוח לרה"ר כיון שזה באותו גובה חשיב כרמלית ואין זה חולק מקום לעצמו. וצ"ע דברי הראשונים כאן. ועיין חזו"א שכתב עוד שיש מקום לדון שגם לרב אחלי יהיה אסור בכה"ג, דכל דבריו במקום יש שם רשות, אבל אם אין לזה שיעור רשות ויש בזה מצא מין את מינו, בזה באמת זה יהיה אסור, דכל יסוד סוגיין הוא במקום שהוא רה"י ורבנן עשו איסור שלא מועיל ג' מחיצות, בזה כל שהפתח פחות מד"ט זה סיבה להקל, אבל כל שזה מקום שמצד הרשות הוא חלק מהכרמלית והוא אסור, לא מצאנו שסברת ר' אחלי זה סיבה להקל. וצ"ע.

ובדעת הראשונים יתכן שכאן שזה מוקף ג' מחיצות זה סיבה לדונו בפני עצמו ולכו"ע הוא מקום פטור. וצ"ע.

### בעניין מחיצה באלכסון

כ] והנה מבואר בלשונות הראשונים שרב אחלי מדבר כשהרשות סוגרת באלכסון (דבתחילה זה רחב ד"ט ולפני הפתח זה מתקצר). ועיין **חזו"א** (סימן ע"ג סק"ט) שהקשה שמסברא כיון שזה גודר את הרשות זה כמו לחי. וכתב שיתכן שבחצר זה לא חיסרון, אבל במבוי זה חיסרון כי צריך היכר וחסר בהיכר. ולפ"ז אם זה גודר בעומד מרובה זה ודאי יועיל. אמנם הוכיח **מתוס'** לקמן כ"ה: (ד"ה קרפף) שכה"ג זה לא נחשב עומד מרובה. אמנם כתב שכל זה אם יש כאן אלכסון מתחילתו, אבל אם זה מתחיל עומד ואחרי זה יש אלכסון זה ודאי מועיל. וע"ש שכתב שאם במתלקט י"ט מתוך ד"א בזה ודאי חשיב עומד מרובה, ורק בשיעור פחות שזה נחשב עומד זה לא מועיל ע"ש.

שיעור מספר 43 – ב' אב פ"ג

# בסוגיא דקורה י"ד.

## ביסוד דין קורה

### האם קורה היא מדין גוד אחית או מדין פי תקרה

א] הגמ' אומרת בפרס מחצלת שזה לא מועיל מצד שיש בקיעת גדיים. ועיין **ריטב"א** שהקשה למה בכל קורה אין חיסרון של תלויה. ותירץ ששם שזה מצד גוד אחית וזה כאילו נסתם למטה אין חיסרון של בקיעת גדיים, וכן הוא **בחידושי הר"ן**.

ועיין **קה"י** (סימן א') שביאר שכל מה שיש חיסרון של בקיעת גדיים היינו כשהנידון הוא שהמחיצה שעומדת למעלה תגדור גם את השטח התחתון, ובזה יש חיסרון שזה לא יכול להיחשב מחיצה לשם מצד שיש בקיעת גדיים, משא"כ בקורה הגדר הוא שזה כמו גוד אחית שזה יורד למטה, וכיון שזה עומד למטה לא שייך בזה פסול של בקיעה.

אמנם עיין **מאירי** שכתב על קושיא זו וז"ל: שבזו סמכו על חודה יורד וסותם. עכ"ל. ויתכן כוונתו שגדר קורה זה מצד פי תקרה יורד וסותם, ובזה כתבו **התוס' בדף פ"ו:** (בד"ה קורה) שלא שייך חיסרון של גדיים בוקעים. ובפשוטו הביאור כדביאר **הקה"י** (סימן א' סק"ב) ע"פ מה שכתבו **התוס'** (בדף צ"ה: ד"ה בשתי וד"ה בעשר) שפי תקרה זה מדין פתח, ומה שאנשים עוברים בפתח זה לא חיסרון וכמו שאין חיסרון בצורת הפתח שאנשים עוברים בו.

ובפשוטו הראשונים הנ"ל שהקשו שיהיה בזה חיסרון של בקיעת גדיים, משמע שנקטו שקורה אין יסודה מדין פי תקרה. ועיין **תוס'** פ"ו. (ד"ה קורה) דמבואר שנקטו שזה מדין פי תקרה [וכן הוא **ברשב"א** (פ"ו: בד"ה על כן)]. אמנם **תוס'** **בדף ח':** (ד"ה הכל) שהתקשו למה קורה חודה החיצון גודר ושונה מלחי, מבואר שזה מדין גוד אחית, שאם זה מצד פי תקרה החילוק ברור כמבואר **בתוס' רי"ד** שם. וגם התוס' רי"ד שכתב שזה מדין פי תקרה, בא לבאר את הצד שחודו החיצון הגודר, אבל להלכה שחודו הפנימי גודר יתכן שודאי שזה גוד אחית. וצ"ע בכל זה.

## בדין פרס מחצלת על גבי הקורה

### יסוד הגריעותא בקורה דמיכסיא

ב] הגמ' י"ד. אומרת הניח קורה על גבי מבוי ופירס עליה מחצלת והגביה מן הקרקע שלשה קורה אין כאן מחיצה אין כאן קורה אין כאן דהא מיכסיא מחיצה אין כאן דהוי לה מחיצה שהגדיים בוקעים בה. ע"כ. ומבואר כאן שכיון שהקורה מכוסה היא לא יכולה להועיל. ובביאור הדבר **ברא"ש** ביאר שזה משום שיחשבו שהמחצלת מתירה את המבוי והרי היא לא ראויה להתיר, דהיינו שבאמת מצד עיקר התקנה יש כאן קורה, ורק יש כאן גזירה דרבנן. אבל בלשון **הרשב"א בעבודת הקודש** (ש"א הל"א) מבואר שכיון שקורה משום היכר כל שהיא בצורה לא ניכרת היא לא מועילה (ומבואר שזה הלכה בעצם משום שאין בה היכר). ומשמע בדבריו שאם זה משום מחיצה זה יועיל. אמנם **בריטב"א** הוסיף שגם למ"ד משום מחיצה צריך קצת היכר, וכאן אין שום היכר. ושמעתי לדון אם יכסה רק מצד אחד האם יהיה חסרון ולכאורא זה תלוי האם ההיכר לבני המבוי או לחוץ למבוי עיין ח:

### קושיית הראשונים שהמחצלת עצמה תועיל משום קורה

ג] ועיין **רשב"א** וש"ר שהקשו דלמה שהמחצלת לא תועיל בתור שהיא עצמה תשמש כקורה. וצ"ב קושייתם דהרי קורה משום היכר וא"כ צריך שיעמידו אותה לשם קורה, והרי בפשוטו המחצלת לא הועמדה לשם קורה. וגם אם נימא שקורה משום מחיצה, אבל צריך סמכו עליו מער"ש, והרי בפשוטו לא סמכו על המחצלת. והנה **רש"י** ביאר שמדובר שהניח את זה בתור שישמש כמחיצה, ולפי"ז יש לדון האם זה נחשב מחשבה לשם קורה או שכל שלא התכוין להיתר קורה זה לא יעזור.

וצ"ל בביאור קושיית הראשונים שהם נקטו שכיון שזה משמש יחד עם הקורה שייך לדון שיש בזה את היתרי הקורה, וגם עד כמה שהקורה מכוסה ואין להשתמש עם הקורה, אבל ביחס לדין שצריך שיהיה לשם קורה זה נחשב שזה מונח לשם קורה (כיון שזה מתחבר יחד עם הקורה). וצ"ע. ויתכן עוד שהראשונים נקטו שאם היא עצמה יכולה לשמש לשם קורה לא שייך כאן הגזירה דרבנן כלל (דאף שבמקרה יש לה חיסרון חיצוני שאינה יכולה לשמש כקורה כיון שלא סמכו עליה, כיון שהיא מצד עצמה יכולה להיות קורה אם יניחוה כדין, אז אין בזה את הך גזירה).

### פלוגתת הראשונים בדין גבוהה עשרה טפחים אם נפיק מתורת קורה

ד] ותירץ **הרשב"א** שמדובר שהמחצלת עצמה אינה ראויה לקבל אריח, ולכן היא לא יכולה להועיל בתור קורה. וכן הסכים **הרא"ש**.

עוד כתב **הרשב"א** ליישב שמדובר שהיא עצמה גבוהה עשרה, וכה"ג כיון שיש לה תורת מחיצה היא לא יכולה לשמש כקורה. אמנם כתב שאין זה במשמעות הגמ', שלא כתוב שמדובר שהמחצלת היתה גבוהה עשרה. **והמאירי** ישב שכיון שלשון הגמ' שבתור מחיצה זה לא מועיל כי זה גדיים בוקעים, מבואר שמדובר שיש לזה שיעור מחיצה.

אמנם **הרא"ש** חלק על הרשב"א וכתב שמה שהוסיף בגודל של הקורה זה לא חיסרון. ובפשוטו מבואר שנחלקו הרא"ש והרשב"א בקורה גבוהה עשרה האם זה יכול לשמש כקורה.

והנה עיין **ט"ז** (סימן שס"ג סקי"ג) שהקשה על הרשב"א, דלגבי לחי המושך יותר מד"א הרי שיטת **רש"י** (בדף ה': והכי קי"ל) שמועיל מה שהניח את זה לשם לחי, וא"כ למה בקורה זה אחרת.

אמנם הביאור הוא דלחי יסודו שהוא בא לגדור את הרשות, ובזה כל שמניחו לשם לחי א"כ במה שהוא יותר רחב עדיין מתקיים העניין של הגדירה, אבל קורה יסודה מצד פי תקרה [כמבואר **ברשב"א** (בדף פ"ו בד"ה על כן)], ובזה כל שיש לו שיעור מחיצה אין זה מציאות של תקרה ולא שייך כאן ההיתר כלל. ועיין **עבודת הקודש** (ש"ג פ"ט אות רצ"ב) שכתב שכל שזה גבוה עשרה אין בזה דין פי תקרה (אף בקורה רחבה ארבעה), דהיינו שזה סברא דאורייתא.

### פלוגתת האחרונים בקורה היורדת לתוך עשרה וממעטת חלל עשרה

ה] והנה מבואר כאן מחלוקת האם כשהקורה גבוהה עשרה חשיב קורה או לא, ומשמע שאם זה פחות מעשרה זה ודאי טוב. והנה פשטות הגמ' מדובר באופן שזה יורד תוך עשרה, שהרי הגמ' דנה שכיון שזה גבוה מהקרקע ג' הוי מחיצה תלויה. ומהא דהראשונים דנו שזה יועיל בתור קורה, מבואר שאין חיסרון במה שבחלל הפתח אין עשרה.

והנה הגמ' בדף ג': אומרת לגבי הדין שהקורה צריך להיות למעלה מעשרה שחלל מבוי תנן, ובפשוטו מבואר שמלבד מה שמקום הקורה הוא למעלה מעשרה יש דין שיהיה חלל המבוי עשרה. ולפ"ז צ"ב איך מועיל מה שהקורה יורדת לתוך עשרה, הרי אין כאן חלל מבוי. ומצאנו שנחלקו בזה האחרונים, ויש בזה ג' שיטות:

**א.** **במג"א** (סימן שס"ג סק"כ) מבואר וכן הוא **באבן העוזר** (סעיף כ"ד) **ובגר"ז** (סעיף כ"ה) וכן פסק **המ"ב** (סקפ"ב) שמדובר שבאמת הקורה גבוהה ונשאר חלל עשרה, אבל ללא זה באמת הוא פסול. והנה לדבריהם צ"ב קושיית הראשונים שהמחצלת תועיל בתור קורה, דהרי לשון הגמ' והגביהה מהקרקע ג"ט וא"כ אין כאן חלל מבוי. וצריך לדחוק דמשמע להו שהדין של הגמ' כולל גם כשזה יותר גבוה, וע"ז הוא דדנו.

**ב.** **בביאור הגר"א** (סקמ"ד) **ובמהרי"ל** (ליקוטים סימן ט"ו בסוף ספר המנהגים) משמע שנקטו שזה עצמו המחלוקת של הרשב"א והרא"ש, דהרשב"א שפסל זה לא בגלל שזה היה גבוה עשרה, אלא בגלל שזה נכנס לתוך עשרה. והדבר צע"ג שהרי בלשונות הראשונים מפורש שנחלקו מצד שזה גבוה עשרה ואין בזה את ההיכר.

**ג.** אמנם **בב"ח ובט"ז** (סקי"ג) כתבו שגם מתי שזה יורד תוך עשרה אם גודל הקורה הוא פחות מעשרה זה ודאי טוב, וכל המחלוקת היא במקום שזה גובה עשרה. ועיין **גאון יעקב** (בד"ה הניח) שהעיר דבלשון **הרשב"א בעבודת הקודש** (ש"א הל"ב) מפורש מדובר שזה יורד תוך עשרה. ובביאור הדבר עיין **גאון יעקב** שכתב שצ"ל שאפילו שחלל מבוי תנן הכוונה רק לומר שהקורה צריכה להיות למעלה מעשרה וכמבואר כאן **בב"י**, אבל כל שיש שיעור קורה למעלה מעשרה מה שיורד תוך עשרה אפשר לומר דל מהכא וזה מועיל [וכן הוא במכתב **החזו"א** (נדפס ע"ס הדף)].

### בחזו"א ואבנ"ז כתבו שגם למחמירים סגי שיהיה חלל עשרה ברוחב ד'

ו] והנה בדעת האחרונים שנקטו שיש חיסרון אם זה לא חלל עשרה, עיין **חזו"א** (סימן ע"ו סק"ו) שהקשה דהגמ' דנה בקורה עקומה שיורדת תוך עשרה האם זה מועיל, ומבואר שכל שאין שיעור ג"ט שחסר בקורה זה מועיל אפילו שאין כאן חלל מבוי. ואין לומר שג"ט זה לא חיסרון, דכל שיש שיעור לבוד בהכרח שהירידה תוך עשרה זה שיעור יותר מג"ט ע"ש.

והוכיח מזה שיש כאן שתי הלכות: א. שיהיה חלל מבוי, אמנם בשביל זה מספיק שיהיה חלל עשרה ברוחב ד'. וחוץ מזה צריך קורה על כל אורך המבוי שהיא נמצאת למעלה מעשרה. וכן הוא **באבני נזר** (סוף סימן רצ"ה). [וצ"ע **בגאו"י** בדף ד'. שביאר שצריך לחוק בכל רוחב המבוי מצד שבמקום שאין גובה עשרה זה לא קורה, וזה דלא כמבואר בסוגיין. וצ"ל ששם מדובר שאין עשרה גם יחד עם הקורה].אמנם העירו דיתכן שאם חלל מבוי תנן א"כ גם מה שהגמ' אומרת שזה עקומה שחסר ג' הכונה שחסר בחלל מבוי ג' אמנם לולי החזו"א עד כמה שחסר בחלל מבוי לא שייך בזה לבוד וצ"ע

### יסוד הדין שקורה צריכה להיות מעל עשרה

ז] והנה בעיקר הדין שהקורה צריכה להיות למעלה מעשרה צ"ב הטעם. ומצאנו בזה ג' ביאורים:

**א.** **הגאון יעקב** (בדף ג':) וכן הוא **באו"ז** (סימן ק"י בתחילת דבריו) כתבו שזה משום שקורה יסודה מדין פתח ואין פתח פחות מחלל עשרה. אמנם לפי"ז צריך גם חלל ד', והרי בדינא דר' אחלאי מבואר בלשון **העבודת הקודש** שמועיל קורה אפילו שזה רוחב פחות מד"ט. אם לא שנדחוק ששם כל גדר התיקון הוא כאילו יש כאן פתח (כדלעיל בשיעור הקודם אות י"ח).

והנה לפי"ז א"ש החזו"א הנ"ל שכתב שמספיק בחלל הפתח ד"ט על י"ט שזהו שיעור פתח.

**ב.** עיין **רש"י בסוכה כ"ב:** (בד"ה ולא) שכתב שאין מחיצה בפחות מעשרה. וכן הוא **בר"ח** (בדף י"ד.) וז"ל 'שיצאה מתורת מחיצה'.

ועיין **שפת אמת** (בדף ג':) שתמה שלפ"ז אם הקורה משלימה לעשרה אין בזה חיסרון שהרי יש כאן מחיצה עשרה. וצ"ל שכיון שהשם מחיצה הוא מה שיש כאן פי תקרה יורד וסותם, דהיינו שמתייחסים לקורה כתקרה, ממילא לא שייך לצרף את זה לשיעור מחיצה, דעד כמה שזה מחיצה זה לא תקרה, וממילא חייבים להתייחס לקורה כתקרה ולא כמחיצה, וממילא צריך עשרה מתחת לקורה כדי שיהיה כאן מחיצה עשרה. אמנם אם זה מדין גוד אחית צ"ב. וצ"ל שיסוד הדין שכל שזה מציאות מעל שיעור מחיצה חל כאן המחיצה.

**ג.** עיין **רש"י** (בדף ג':) שכתב שהטעם בשיעור עשרה הוא משום שבפחות מעשרה לא הוי מבוי. ובפשוטו הכוונה שכמו שבית שאין תוכו עשרה מבואר בשבת דף ז'. דלא חשיב רה"י אפילו שמבחוץ יש עשרה, ממילא גם כאן אין לזה שם מבוי אלא אם כן יש חלל מבוי מתחת לקורה, וכל שזה לא מבוי נמצא שהקורה לא תוך המבוי. והנה **רש"י** בשבת (דף ז'. בד"ה אלא בד') ביאר שהחיסרון הוא שהתקרה מורידה משיעור המחיצה וזה נשאר מחיצה פחות מעשר. ויתכן שזה גם החיסרון כאן שהכתלים שמתחת לקורה אין להם שם מחיצת עשר וממילא יש חיסרון של קורה לא מונחת על כתלי מבוי.

ח] והנה בגמ' בדף ה'. מבואר שאם הניח את הקורה תוך עשרה צריך לחקוק בשיעור מבוי. והנה אם מה שצריך עשרה זה בשביל השם פתח, לכאורה אמור להיות שיספיק מתחת לקורה ואולי ד"ט, אבל לא יותר (וצ"ב דברי הגמ' שם). אמנם אם זה מצד השם מחיצה, בזה יתכן שצריך שיהיה לזה שם מחיצה לשיעור של הרשות [עיין **חזו"א** (סימן ס"ה סקנ"ז)]. ואם זה מצד שאין לזה שם מבוי כמו בית שאין תוכו עשרה, לכאורה בזה מספיק לחקוק מתחתיו. ואם מצד שצריך מחיצה לעשרה, בזה מועיל מה שיחד עם הקורה יש עשרה (?). **וברשב"א בעבודת הקודש** (ש"א ה"ט) משמע שצריך חלל עשרה ברוחב ד"א. וצ"ל שכיון שצריך גובה עשרה לשם מבוי והקורה לא מתייחסת אלא ביחס לגובה שהיא עומדת, אם אין כל הד"א בגובה עשרה זה נחשב שחסר במחיצה. וצ"ב בכל זה. [**ובשפ"א** כתב דמהא דצריך לחקוק ד"א מבואר כרש"י שיש דין שמבוי צריך גובה עשרה ע"ש].

## בדין צורת הפתח האם יש דין חלל עשרה

ט] והנה העולה מהנ"ל דהאחרונים נחלקו האם במקום שיש מיעוט מתחת לקורה האם זה מבטל שם קורה דחשיב שאין חלל עשרה. ועיין **שפת אמת** דיתכן שזה רק אם זה על ידי הקורה בעצמה, אבל אם זה משהו חיצוני בזה ודאי אומרים דל מהכא ובפרט אם זה משהו ארעי.

### האם המחלוקת דלעיל לגבי קורה היא גם לגבי צוה"פ

י] והנה יש לדון האם בצורת הפתח זה אותו דבר. **ובמהרי"ל** דימה את זה גם לצוה"פ ולמד מהרא"ש שזה מועיל. ובפשוטו להאחרונים שנקטו שזה לא מועיל, באמת גם בצורת הפתח זה לא יועיל. וכן היא משמעות **החזו"א** (סימן י"ב סק"ו) שדימה את הדברים.

אמנם עיין **נפש חיה** (סימן כ"ג) שהקשה דבכיפה מבואר שאם אין חלל עשרה ברוחב ד"ט זה לא מועיל, ולא אומרים דל מהכא, ובהכרח לחלק בין היתר קורה שבזה הקילו יותר מאשר צורת הפתח. וכן הוא במכתב **מהחזו"א** [וצ"ל שמשמעות הגמ' לגבי קורה להקל וכנ"ל].

**ובאבני נזר** (סימן רצ"ה) כתב שבשם פתח ודאי שזה חסר ולכן במזוזה זה לא חייב, אבל צורת הפתח של שבת לא צריך שם פתח דהרי מועיל פחות מד"ט. אמנם כבר הבאנו דברשב"א מבואר שצריך ד"ט שיהיה לו שם פתח. אמנם יתכן שקורה אין יסודה פתח אלא מחיצה משא"כ צורת הפתח. ולפי"ז בצורת הפתח ודאי שזה חיסרון, ורק בקורה הראשונים הקילו.

**ובאבני נזר** (סימן רצ"ה) **ובבית שלמה** (סימן מ"ד [הובא בשערי עירובין]) דנו דלמבואר ברש"י שהחיסרון הוא מצד שאין שם מבוי, יתכן שבצורת הפתח זה לא חסר, דאין לדמות שם פתח לשם מבוי. ובפרט אם החיסרון הוא שזה לא כתלי מבוי, א"כ בצורת הפתח זה לא שייך. דהיינו שגם להכרעת האחרונים שיש כזה חיסרון, אבל יתכן שבצורת הפתח זה לא חיסרון. אמנם בפשוטו כל שזה על הכל הוי חיסרון כדחזינן בכיפה.

## האם צריך שהמקום הסמוך לצו"ה יהיה בגובה י'

יא] והנה אם נימא שיש חיסרון שאין חלל עשרה מתחת הקורה, יש לדון האם כשיש סתימה בפנים המבוי זה חיסרון. והנה אם החיסרון הוא שאין שם מבוי או כתלי מבוי, יתכן שבהמשך זה לא חיסרון. אמנם אם זה חסר בשם פתח, יתכן שהשם פתח צריך להיות לפחות לד"ט, ויתכן שגם קודם הפתח (דהיינו מחוץ לרשות) צריך שיהיה ד"ט, דהמושג פתח זה ממי שבא מבחוץ.

**ובחזו"א** (סימן ע' סקי"ט) נקט שמה שאין י"ט קודם הפתח (מחוץ לרשות) זה ודאי לא חיסרון, אמנם לגבי מה שיש לאחר הפתח נקט שבזה נחלקו **הרמב"ם והרשב"א** ושקי"ל להקל [א"ה: בחזו"א סימן ס"ה (סקנ"ז וס"ה) העמיד בזה פלוגתת רמב"ם והרשב"א, ובחזו"א סימן ע' סקי"ט סתם בזה להקל]. אמנם **המ"ב** (סימן שס"ג סקצ"ג) ביאר את הרמב"ם שם שמדובר ללא תקרה אלא שהכתלים קרוב לפתח היו נמוכים, ולפ"ז אין מקור לזה. ועיין חזו"א סימן ס"ה סקנ"ז נ"ח. [ויש לעיין מהדין שצריך לחוק במבוי שיעור ד"א].

יב] והנה **בביאור הגר"א** (סקמ"ד) כתב שצ"ל בגמ' שהמחצלת הייתה למעלה מעשרה. ועיין **חזו"א** (סימן ע"ו סק"ו) שנתקשה לשיטתו שהרי המחצלת זה ליד הקורה ולא מתחת לקורה, ומבואר בגר"א שגם בזה יש חיסרון, ולחזו"א הנ"ל הרי רק ביחס לנידון שהמחצלת תהיה קורה בזה יש את הנידון שאין חלל עשר, אבל ביחס לקורה עצמה זה לא חיסרון. ובפשוטו בגר"א מבואר שלא כדבריו. ועיין בחזו"א שדחק שכוונתו ביחס לקורה. וצ"ע.

והנה בעיקר דברי הגר"א יש לדון עוד שהמחצלת היא ארעית, ולכן אם יש קורה בלי זה יתכן שכאן זה לא מהוה חיסרון, וכל מה שהראשונים דנו היינו שהיא עצמה תהיה קורה ואז לא שייך לדון שזה ארעי. וכן משמע בחזו"א שדבר ארעי לא פוסל. ועיין **שפ"א** (בדף ג':) שדן שגם אם יש דין חלל מבוי, אבל אם זה שתי קורות ודאי אפשר לומר דל מהכא ע"ש.

## בדין בריאה לקבל אריח

### יסוד הדין דבעינן בריאה כדי לקבל אריח

יג] מבואר במשנה שהקורה צריכה להיות טפח וכן צריכה להיות בריאה כדי לקבל אריח. ועיין **רש"י במשנה וריו"נ** שביארו שזה כדי שיראה כדבר של קביעות ולא כדבר ארעי. ולכאורה זה מצד שיסוד ההיתר הוא שבזה הוא שיש כאן תקרה וזה דבר קבוע. ועיין **בה"ל** (סי"ז ד"ה חזקה) דהביא **דברש"י** לעיל ג. כתב שזה משום שללא זה אין זה מחזיק ברוח.

והנה מבואר בגמ' שאם זה רחב ד"ט לא צריך בריאה. וכתב **הבה"ל** שלרש"י בסוגיין צריך שמ"מ זה יחזיק ברוח, ולרש"י ג. בהכרח שזה לא צריך להחזיק ברוח. וצ"ב דהרי זה מחיצה ויש תנאי שזה מחזיק ברוח. אמנם בפשוטו ודאי מדובר שזה קבוע עם מסמר, וכוונת רש"י שמצד עצמו זה לא מחזיק ברוח וזה שיעור בבריאות הקורה. ולפי"ז בד"ט זה ודאי שאם לא קבעה במסמר זה ודאי לא טוב, ואם קבעה במסמר כיון שאין דין בריאה כדי לקבל אריח זה ודאי טוב.

### כמה אריחים הקורה צריכה לקבל

יד] והנה **הראשונים** הביאו מהירושלמי שלא מספיק אריח אחד על הקורה אלא צריך להניח עליה אריחים ככל שיעור הקורה, ואם זה פתח י' אמות צריך עשרים אריחים, דהיינו שכל אחד אחד ג"ט שזה חצי אמה. ורשב"ג ס"ל שזה יוכל לקבל אריח לארכו, ולפי"ז הוא ארבעים אריחים.

ועיין **רשב"א** (בעבודת הקודש ס"ה אות כ"ה) שכתב שכיון דמבואר בגמ' שמועיל לבוד משני הצדדים, א"כ לא צריך עשרים אלא מספיק שמונה עשרה אריחים. וצ"ב דהרי מבואר בגמ' שגם מועיל לבוד באמצע א"כ אפשר להוריד עוד אריח ומספיק שבע עשרה. ועיין **חזו"א** (סימן ע"ו סק"ה) שדן שאולי גם מועיל כמה לבודים באמצע, אמנם כתב שודאי שכל חלק צריך להיות ג"ט. אמנם כתב שמהרשב"א כאן חזינן לא כך אלא שאפשר לעשות רק ב' לבודים. אמנם **בחידושי הר"ן** משמע שאפשר באמת לעשות כמה לבודים. וצ"ע.

## בדין שתי קורות המתאימות

טו] מבואר בברייתא דשתי קורות המתאימות לא בזו כדי לקבל אריח ולא בזו כדי לקבל אריח, אם מקבלות אריח לרחבו טפח אין צריך להביא קורה אחרת. ע"כ. ובביאור כוונת הגמ' מצאנו כמה שיטות בראשונים:

### שיטת המרדכי וההגה"מ שהקורות צריכות להיות צמודות אחת לשניה

**א.** דעת **המרדכי וההגהות מימוני** (הובא בב"י) שהכוונה שיש כאן שתי קורות וכל אחת חצי טפח וזה מועיל, והחידוש הוא שאפשר לצרף שתי קורות. ועיין **ב"ח ושפ"א** שכתבו שכן הוא פשטות לשון **רש"י** בסוגיין ובסוכה (דף כ"ב.) וכן הוא **בבה"ל** (סעיף כ"ב סוד"ה שצריך).

ועיין **חזו"א** (סימן ע"ו סק"א) שלר' יהודה שלא בעינן בריאה מועיל לבוד ולא צריך שזה יהיה מחובר.

והנה רשב"ג אומר שאם זה יכול לקבל אריח לארכו זה מועיל. והנה להנ"ל שזה מחובר צ"ב למה שלא יועיל טפח. ואולי רשב"ג פליג וס"ל שתמיד הקורה צריכה להיות ג"ט וכגירסא המובאת **בריו"נ**. אמנם יתכן שהוא חולק בזה עצמו וס"ל שגם אם זה לא מחובר מועיל לצרף, אמנם בתנאי שהמרחק בצורה שאפשר להעמיד אריח והיקל אפילו לארכו.

### שי' הרשב"א הריטב"א והר"ן שיכולות להיות רחוקות בשיעור שיקבלו אריח

**ב.** דעת **הרשב"א ריטב"א ור"ן** שבאמת יש כאן שתי קורות והתחדש שהן לא צריכות להיות צמודות, אמנם המרחק יכול להיות רק אם יוכלו להניח עליהם אריח לרוחבו, וכיון שאריח זה טפח וחצי א"כ יתכן הפסק טפח. וזה כוונת הברייתא 'טפח' דיש טפח ביניהם. ועיין **ב"י** שמשמע שיש גירסא 'טפח וחצי', והכוונה שהכל יחד זה טפח וחצי.

והנה בדבריהם מבואר שמועיל מה שיש אצבע בכל צד, דהיינו שהשיעור לבוד יכול להצטרף גם לקורה, אמנם כאן לא עוזר ג"ט כי צריך שבמציאות יהיה אפשר להניח על זה אריח.

והנה בלשונם מבואר שצריך אצבע בכל קורה. אמנם **בהשגות הראב"ד** (פי"ז הכ"ה) משמע שמספיק כל שהוא והעיקר שבפועל יהיה אפשר להניח.

ורשב"ג שחולק ס"ל שגם אם יש מרחק יותר אבל אפשר עדיין להעמיד אריח לאורכו דהיינו ג"ט, זה מועיל באופן שהאריח יהיה מונח על הקורות אצבע בכל צד. והנה בפשוטו לת"ק אין להקל כך. אמנם **הראב"ד** הובא **ברשב"א** נקט שכה"ג יש חומרא שהקורה צריכה לקבל ארבעים אריחים, ולפי"ז יתכן שבאמת הוא רק מוסיף אפשרות נוספת ואין כאן מחלוקת (והיינו, דרשב"ג בא לומר שיש עוד אפשרות להניח אריח לאורכו ואז יהיה אפשר להרחיק את הקורות יותר, אמנם אם יעשה כך יצטרך לעשות אותם בריאות כדי לקבל ארבעים אריחים).

[והנה **הרשב"א** הביא **מהירושלמי** (פ"ק ה"ג) מחלוקת דיש שיטה שהאויר לא מצטרף ויש שיטה שהאויר מצטרף [א"ה: לכאו' בירושלמי אין מחלוקת בנקודה זו עי"ש], ושם מבואר שצריך עומד מרובה, ונקט הרשב"א שמועיל עומד מרובה מצד אחד. וצ"ל שאין כאן אתי אוירא דהאי גיסא, משום שזה כמו חוץ לרשות. ולכאורה זה כמו טלית קטן, ומבואר שמספיק מצד אחד (?). אמנם כתב **הר"ן** שהבבלי ס"ל שלא צריך עומד מרובה ושהאויר מצטרף].

### שיטת התורי"ד שצריך שיהיה בקורות עצמם שיעור טפח ויהיו מרוחקות באופן שיוכלו לקבל אריח

**ג.** עיין **תוס' רי"ד** שגם ביאר כנ"ל אמנם נקט שהאויר שביניהם רק יכול לצרף שני חלקים אבל צריך שבסך הכל יהיה קורה טפח ואין האויר מצטרף לשיעור טפח, דהיינו שבדין קורה ודאי צריך מציאות של קורה ואין האויר מצטרף. [ובדבריו מבואר שאין דין אצבע אלא מספיק כל שהוא]. ומסתבר שדבריו הם גם לר' יהודה שאין דין בריאה לקבל אריח.

והנה **הבה"ל** (סעיף כ"ב ד"ה שצריך) נקט שיתכן שכן הוא דעת **רבינו יהונתן והריטב"א**. אמנם **הגאון יעקב** (ד"ה וכן ב' קורות) נקט שדעתם כהרשב"א הנ"ל.

[והנה היה מקום לדון מסברא שאם צריך טפח שלם וצריך שבפועל יוכל לקבל אריח, ממילא אם יש מרחק יותר מחצי טפח באמצע זה לא יועיל, דהחלק של הקורה שבצד הוא רחוק יותר ממקום האריח. ויתכן שזה דעת הרשב"א. אמנם ברי"ד מבואר לא כך].

### שי' הרמב"ם שצריך שיהיה בקורות עצמם טפח ואפשר להרחיקם עד ג"ט

**ד.** עיין **רמב"ם** (פי"ז הכ"ה), **והמ"מ** **והב"י** נקטו שכוונתו שצריך שיהיה חצי טפח בכל קורה, ומועיל להרחיק ביניהם עד מרחק של לבוד, דהיינו שזה כמו עקומה ועגולה שאפילו שבפועל זה לא יכול לקבל אריח אבל אם זה שיעור חשוב שיכול לקבל אריח זה מספיק, רק שצריך שיעור לבוד שזה יחשב דבר אחד.

והנה לפי"ז צ"ב מה רשב"ג חולק. ועיין **קרן אורה** דבהכרח רשב"ג חולק שכל קורה צריכה להיות ג"ט וכגירסא שהובא **בריו"נ**. **ובמאירי** כתב שלת"ק צריך שהקורה בסך הכל תהיה טפח, ולרשב"ג לא צריך אלא העיקר זה הרווח. וצ"ע.

[**ובק"נ** (אות ג') כתב שהרמב"ם ס"ל שמועיל עד ג"ט מצד שאפשר להניח אריח לארכו. וזה לא יתכן לחזו"א שיש חיסרון שזו גבוהה מזו].

## בדין אחת למעלה ואחת למטה

### שיטת התוס' והרא"ש דרבנן פליגי על ר' יוסי בר"י

טז] עוד מבואר בברייתא היו אחת למעלה ואחת למטה ר' יוסי בר' יהודה אומר רואין את העליונה כאילו הוא למטה ואת התחתונה כאילו היא למעלה ובלבד שלא תהא עליונה למעלה מכ' ותחתונה למטה מכ'. והגמ' אומרת שהוא סבר ליה כאבוה שלא צריך בריאה לקבל אריח, וחולק עליו שפסול למעלה מכ'. ועיין **תוס'** לעיל ובסוגיין (ד"ה ובלבד) וכן **ברא"ש** (סימן י"ח) שנקטו שת"ק חולק. וביארו שזה מצד שכיון שצריך בריאה לקבל אריח ממילא כל שזה לא באותו גובה אין זה בגדר ראויה לקבל אריח.

**ובמ"ב** (עי' סקע"ז) הביא **מהפמ"ג** שהשיעור הוא עד טפח כמו במתאימות. אמנם **החזו"א** (סק"ג) נקט שכאן שזה לא אותו גובה אפילו הפרש קטן זה חיסרון, דהשיעור טפח זה מצד שקורה רחבה טפח וחצי, אבל בשני גבהים אי אפשר להניח.

### שיטת הרשב"א והריטב"א דכו"ע מודו לר' יוסי בר"י

יז] אמנם **הרשב"א והריטב"א** נקטו שת"ק לא חולק, וביארו שהגמ' אומרת שלר' יהודה זה ודאי טוב אבל באמת גם לרבנן זה טוב. אמנם מבואר בגמ' בסוכה (דף כ"ב:) שכיון שכל אחד פחות מטפח לא אומרים חבוט רמי אלא אם זה בשיעור לבוד.

והנה צ"ב שלעיל מבואר שמועיל שתי קורות המתאימות רק אם יש מרחק שאפשר להניח עליהם אריח, וכאן שזה לא אותו גובה הרי אי אפשר להניח עליהם אריח. **והחזו"א** (סימן ע"ו סק"א) כתב שמי שסובר ששם צריך שבפועל יקבל אריח, ודאי שאם זה לא אותו גובה זה לא עוזר. אמנם **בראשונים** מבואר לא כך.

ובהכרח דצריך לחלק כמבואר **בגאון יעקב** (ד"ה וכן ב' קורות) שעל ידי חבוט רמי זה מגדיר כאילו זה צמוד, ואפילו דמבואר בגמ' בסוכה שכאן שזה לא טפח זה מדין לבוד, אבל הכוונה שבשיעור לבוד אומרים חבוט רמי אפילו שזה פחות מטפח וממילא כאן זה כאילו צמוד [ועיין לשונות הראשונים בדף ט'.]. ולפי"ז יתכן שגם למהר"ם שצריך שיהיה צמוד במתאימות, אבל מועיל חבוט רמי, וכמו שלרשב"א בהכרח חזינן את החילוק הנ"ל (וראה להלן אות י"ח שכ"כ הפרישה והב"ח בדעת הרמב"ם). והחזו"א נקט לא כך וכנ"ל. [ועיין **קה"י** (סימן ז') מה שכתב לחלק באופ"א].

והנה עיין **בעבודת הקודש** (ש"א הכ"ט) דמבואר שבדין אחד למעלה ואחד למטה צריך שבכל אחד יהיה חצי טפח ולא מספיק אצבע כמו שביאר במתאימות. ומבואר שכאן שזה לא מדין לבוד לבד אלא חבוט בשיעור לבוד, בזה צריך חשיבות של טפח. וצ"ב עומק הסברא בזה. ואולי יש לדחוק בלשונו דשם מדובר שזה ממש מתאימות לאחר ירידתם ורק לכן כתב טפח. וצ"ע.

### בשיטת הרמב"ם – ג' מהלכים

יח] ועיין **רמב"ם** (פי"ז משבת הכ"ה) שכתב וז"ל: **וכן שתי קורות המתאימות לא בזו כדי לקבל אריח ולא בזו כדי לקבל אריח אם יש בשתיהן כדי לקבל אריח אינו צריך להביא קורה אחרת. היתה אחת למעלה ואחת למטה רואין את העליונה כאילו היא למטה והתחתונה כאילו היא למעלה ובלבד שלא תהיה עליונה למעלה מעשרים ותחתונה למטה מעשרה ולא יהיה ביניהן שלשה טפחים כשרואין אותה שירדה זו ועלתה זו בכונה עד שיעשו זו בצד זו.** עכ"ל. והנה ברמב"ם ודאי מבואר כהרשב"א שקי"ל כריבר"י.

והנה בביאור כוונתו מצאנו שלשה ביאורים: **א.** **המ"מ** ביאר דס"ל שאומרים חבוט אפילו אם יש יותר מגובה של ג"ט, רק צריך שלאחר החבוט יהיה ביניהם פחות מג"ט כמו במתאימות שמועיל אם אין מרחק ג"ט אחד מהשני. ותמה המ"מ שזה נגד הגמ' בסוכה שלא אומרים חבוט כשאין טפח. ועיין **קרן אורה** שכתב לדון שהגמ' בסוכה מביאה מ"ד שאין לדמות קורה לגדרי אוהל כיון שכאן זה רק היכר, וה"ה כאן.

**ובקה"י** (סימן ז') כתב שלמ"ד משום היכר העיקר שיש טפח ולא צריך שזה יהיה אחד, וכיון שיש טפח מקורה זה היכר (ולא צריך להגיע לדין חבוט), משא"כ למ"ד משום מחיצה צריך פי תקרה של טפח אחד. ולפי"ז כתב שרב כהנא (בסוגיא בסוכה שתירץ שהברייתא מיירי דוקא בפחות מג') ס"ל שקורה משום מחיצה (כמבואר בסוגיא בעירובין דף ח': לגבי קורה באלכסון), ורבא דס"ל משום היכר חולק וכלל אינו מצריך שיהיו סמוכים אחד לשני. אמנם בפשוטו גם אם זה משום היכר זה גדר שפועל כמו מחיצה (וא"כ גם לרבא צריך להגיע לדין חבוט ודלא כמ"ש הקה"י).

**ב.** **הכס"מ** ביאר שמה שהרמב"ם אמר שלשה זה הולך על שני הדברים, שגם המרחק במתאימות וגם המרחק בגבוה אחד מהשני לא יהיה יותר מג"ט, דהיינו שלבוד עוזר לעשות חבוט וכן עוזר במתאימות. וכן הוא **בשו"ע** (סימן שס"ג סעיף כ"ג). ולפי"ז לא קשה מהגמ' בסוכה.

**ג.** עיין **פרישה וב"ח** שכתבו שדעת הרמב"ם שבמתאימות צריך צמוד ממש וכדעת המרדכי, ובגבוה אחד מהשני מועיל עד מרחק של ג"ט. **והחזו"א** (סימן ע"ו סק"ב) תמה על זה שאם צריך צמוד דהיינו שבפועל זה יקבל אריח, א"כ ודאי שאחד יותר גבוה מהשני זה לא יועיל. אמנם כבר הבאנו מהרשב"א דמבואר לא כך אלא שחבוט זה עדיף. ועיין בחזו"א שתמה עוד שאין זה במשמעות לשון הרמב"ם.

### בהכרעת השו"ע

יט] והנה השו"ע (סעיף כ"ב) הביא לגבי מתאימות את מחלוקת הרמב"ם והרשב"א, ולגבי אחת למעלה ואחת למטה (סעיף כ"ג) הביא את הרמב"ם שמועיל תוך ג"ט והביא שיש פוסלים, וכתב **המג"א** (סקי"ט) שהי"א זה כשיטה לעיל שבמתאימות לא מועיל רק טפח ולא ג"ט. אמנם **הגר"א** (סקמ"ג) כתב שהסיבה שחולקים כי משמעות הגמ' שזה כר' יהודה. דהיינו דיתכן שאפילו אם במתאימות מועיל עד ג"ט מצד לבוד, אבל אם אחד יותר גבוה בזה יש חיסרון יותר שזה לא ראוי לקבל אריח. וזה הפוך מסברת הראשונים שחבוט זה יותר נחשב בריא לקבל אריח. וצ"ע בזה.

### צ"ב למה בלמעלה מג' אין נידון מצד קורה על גבי מבוי

כ] והנה בעיקר המבואר בגמ' שאם היה מועיל חבוט רמי בפחות מטפח זה אפילו בגבוה יותר מג"ט, צ"ב שהרי תוס' לעיל (ט'. ד"ה שאין) כתבו שיש דין קורה מונחת על כתלי מבוי, וגם אם זה טפח וזה מעל כתלי מבוי יותר מג"ט זה לא מועיל, וכן הוא **ברשב"א בדף ג'. ובעבודת הקודש**, וא"כ מה יעזור חבוט רמי, הרי זה לא על כתלי מבוי. וכן צ"ע לדרכו של המ"מ בדעת הרמב"ם. וצ"ע. והעירו דיתכן דמדובר שכותלי מבוי גבוהים והניח חצי קורה נמוך מגבוה הכותל וחצי קורה בגובה הכותל

## האם מועיל צירוף קורות לד"ט

כא] מבואר בגמ' שקורה רחבה ד"ט לא צריכה להיות ראויה לקבל אריח. ועיין **מג"א** (סקי"ח) על הדין של מתאימות שצריך טפח שכתב וז"ל: ואפילו הם יחד ד"ט אם האויר שביניהם יותר מטפח לא מהני דעכ"פ אין ראוי להניח אריח עליהם משא"כ בסי"ז דראוים רק שאינם חזקים כנ"ל דלא כעו"ש. עכ"ל. ועיין **מחצית השקל ובבה"ל** (בד"ה בתוך) שביארו שהכוונה שהיה כל קורה שלשת רבעי טפח ויש בניהם שתים וחצי טפחים וממילא יש כאן ד"ט, והיה מקום לדון שהאויר מצטרף לד"ט והרי כאן אין חיסרון של בריאה, ולזה כתב במג"א שצריך ראוי להניח אבל לא בריאה, וכאן זה לא ראוי כי המרחק הוא יותר מטפח. דהיינו שאם יהיה מרחק פחות מטפח ועל ידי האויר יהיה ד"ט זה יועיל, אבל כה"ג זה לא מועיל. **והבה"ל** כתב דיש לדון עוד שכל המעלה של ד"ט שזה דבר חשוב זה רק על ידי היכר של ד"ט ממש ולא ע"י לבוד.

והנה עיין **חזו"א** (סימן ע"ו סק"ד) שכתב שאם יש בכל אחד שני טפחים ויש שיעור לבוד ביניהם לכאורה אפשר לצרפם. אמנם כתב שבלשון המג"א משמע שזה לא מועיל שכיון שהמקום שבאמצע לא יכול לקבל אריח ממילא הוא לא נחשב קורה וממילא הוי כשני קורות. וצ"ע דבגמ' בשבת ט. לגירסת רש"י מבואר שלגבי תקרה ד' מועיל לבוד.

אמנם עיין בחזו"א שם במוסגר שכתב שכיון שמבואר שלר"י שאין דין בריאה מועיל עד ג"ט, דהיינו שאפילו שבפועל אי אפשר להניח אבל זה מצטרף בדין קורה, ולרשב"א בפשוטו זה מצטרף גם לעצם שיעור הקורה א"כ אין סיבה שכאן זה יהיה אחרת. עכ"ד. ולכאורה זו קושיא עצומה. אמנם לרשב"א שאין בזה מחלוקת יתכן כנ"ל שחבוט זה עדיף וא"כ לא מצאנו באמת שאין חיסרון במתאימות גם לר"י. ובאמת עיין **חידושי הר"ן** שתמה שאם ריבר"י זה רק כר"י א"כ למה הוא לא חלק על מתאימות. ובפשוטו בהכרח לתוס' צ"ל שגם לר"י יש חיסרון במתאימות ורק לגבי חבוט רמי זה יותר קל. וצ"ע בזה.

שיעור מספר 44 – ח' אב פ"ג

# בסוגיא דלחי

## בדין לחי וקורה של אשירה

### האם מותר לכתחילה לעשות לחי של אשירה

א] עיין גמ' בדף פ': דמבואר בגמ' שנחלקו אמוראים דיש מ"ד דעושים לחי וקורה אשירה, ויש מ"ד שרק לחי אבל קורה כתותי מכתת שיעוריה. והנה עיין **ריא"ז** שכתב שלכתחילה אסור לעשות באשירה שהרי נהנה באיסורי הנאה, והגמ' דנה לגבי בדיעבד. **ובתור"פ** כתב שהגמ' מדברת בעומד מאליו. ומשמע שעצם מה שיש כאן חלות היתר אין בזה השתמשות, אבל העמדת הלחי והקורה זה נחשב שימוש, ולזה כתב שזה היה עומד מאליו. **ובמ"ב** (סימן שס"ג סקכ"ט) הביא **מהבית מאיר** ועל דרך זה כתב **בקרן אורה** שכיון שאין כאן שימוש בפועל אלא רק חלות היתר אין איסור באיסוה"נ.

### סברת הראב"ד דל"א כתומ"ש כיון שזה רק משום היכר

ב] והנה צ"ב הסברא שזה מועיל, דהרי יש כאן הלכה של שיעור. ועיין **השגות הראב"ד** (פי"ז משבת הי"ב) שביאר שכיון שזה רק משום היכר אין בזה חיסרון. ולכאורה הביאור שכיון שיש כאן היכר של מחיצה זה מועיל. וצ"ב דהרי קי"ל שלחי משום מחיצה.

### לשיטת רוב הראשונים יש חילוק בין לחי לקורה בדין כתומ"ש

ג] והנה רוב הראשונים פסקו שלחי מועיל בשל אשירה וקורה לא. ובפשוטו ביאור החילוק הוא כי לחי מועיל אפילו ברוחב משהו אבל בקורה צריך טפח. והקשו הראשונים דאפילו שלגבי הרוחב יש הבדל שזה טפח וזה כל שהוא, אבל לגבי הגובה גם בלחי יש שיעור של י"ט. ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים.

### ביאור א' של תוס' שהקילו בלחי כיון שזה שיעור קטן

**א.** **תוס'** (פ': ד"ה אבל) בביאור הראשון כתבו שכיון שזה שיעור קטן הקילו. וכן הוא **בריטב"א**. ועיין **שער הציון** (סקכ"ד) דמשמע שלגבי דאורייתא באמת אין חילוק וכגון בשני מחיצות ולחי, ורק במקום שזה נידון מדרבנן בזה יש לחלק כנ"ל. אמנם כתב שאולי כל הדין כתותיה כאן הוא מדרבנן.

### סברת ר' אברהם דלחי אפשר להדביק אפרו לכותל משא"כ קורה

**ב.** בשם ר' אברהם כתבו שלחי אפשר להדביק בכותל וממילא אפילו שזה כאילו כתות אפ"ה זה מועיל, אבל קורה צריכה מבחינה מציאותית להיות כדבר אחד ולכן זה לא מועיל. והנה בביאור החילוק מצאנו לכאורה שני ביאורים: **דרעק"א** (בגליון השו"ע סקט"ז) ביאר שהכוונה שעל ידי שמדביקים זה לא ראוי לקבל אריח משא"כ לחי שלא צריך להיות חזק. וע"ש שכתב שלפי"ז קורה רחבה ד"ט שלא צריכה לקבל אריח אפשר באשירה.

אמנם **הבה"ל** (סט"ז ד"ה ולפיכך) הביא **מהפמ"ג** (א"א סק"ז) שביאר שהחילוק הוא דלחי אפשר להדביקו לכותל, דהיינו שאפילו שהוא עצמו לא מחובר אבל שייך לחברו דרך הכותל, משא"כ קורה. וכן הוא בלשון **הראב"ד** (בהשגות שם). ולפי"ז כתב הפמ"ג שבצורת הפתח הקנה שעל גביהם לא מועיל מאיסורי הנאה.

והנה בעיקר הדבר יש מקום לומר שזה ודאי שכל המושג כתותי הוא רק במקום שיש דין שיעור, רק שר' אברהם הגביל שגם בזה לא תמיד הוא חיסרון, דבלחי זה נחשב שהשיעור יכול להתקיים בגלל שיכול לדבק אפרו. אבל קנה שעל גבי צורת הפתח שאין שום דין שיעור בזה י"ל שאין בזה שום חיסרון.

### סברת המאירי שרק בקורה יש חיסרון כיון שצריך בריאה לקבל אריח

**ג.** עיין **מאירי** (י"ד: ד"ה ובפרק חלון) שביאר שהדין כתותי מכתת זה רק בקורה שיש דין בריאה, אבל בלחי אין דין בריאה. ולכאורה הביאור שמצד השיעור אין חיסרון כלל, שכיון שזה בפועל עומד בשיעור הנצרך זה מציאות של שיעור, ורק ביחס לחשיבות של בריאה יש את החיסרון של כתותי מכתת שיעוריה. ועיין **רש"י** (בדף פ':) שבאמת כתב שני חילוקים בין לחי לקורה, אחד מצד הרוחב ואחד מצד הבריאה לקבל אריח.

והנה עיין **דבר אברהם** (ח"ב סימן כ' סק"ה) שהביא לחדש שבדין בגד לטומאה שצריך ג' על ג' לא שייך בזה כתותי מכתת כיון שזה לא הלכה של שיעור אלא של חשיבות של דבר. והקשו לו מקורה שהרי השיעור טפח מבואר ברש"י (י"ג:) שזה כדי שיראה בנין וא"כ זה לא שיעור בעצם. ותירץ שכאן בגלל טעם זה העמידו דין שיעור. והוכיח מהא דיש מ"ד שמעמידי קורה לא צריכים לקבל אריח, ואם הדין זה המצב של מקבל אריח א"כ ודאי שגם המעמידים צריכים להיות ראויים לזה.

אמנם לכאורה למבואר ברש"י ומאירי הרי עיקר הסברא היא מצד הדין בריאה לקבל אריח שזה לכאורה לא דין שיעור אלא חשיבות בדבר. וצ"ל שמ"מ זה עצמו שזה שיעור קבוע זה סיבה שיהיה בזה כתותי וכו'.

והנה **תוס'** (בדף פ': שם) הקשו דבגמ' לעיל ע"ח: מבואר שסולם של אשירה זה מועיל. ותירצו דשם אין דין שיעור אלא מציאות שאפשר לעבור. ולכאורה זה כסברת הדבר אברהם הנ"ל. אמנם **הריטב"א** נקט שבאמת כוונת הגמ' באשירה לא של משה שאין בזה כתותי, אבל בשל משה באמת יש בזה כתותי מכתת שיעוריה.

### סברת הגר"ח שדין מחיצה עשרה אינו שיעור בעצם המחיצה

**ד.** עיין **חידושי הגר"ח** (פי"ז משבת הי"ב) ועל דרך זה **בשפת אמת** (בדף פ':) שכתבו שבאמת עיקר הדבר הוא משום שצריך שיעור, אמנם הדין לחי עשרה אין זה הלכה במחיצה כלל, אלא יסוד הדין הוא שצריך מחיצה על כל גובה הרשות שזה י"ט, ואין הלכה שהמחיצה צריכה להיות י"ט אלא יש הלכה שיהיה מחיצה על כל גובה הרשות שזה י"ט. ובאמת גם בקורה מצד מה שצריך על כל אורך המבוי זה לא שיעור בקורה אלא הקורה צריכה להיות על הכל (ומצד זה באמת אין חיסרון של כתומ"ש), משא"כ הדין רוחב קורה טפח זה שיעור במחיצה.

ומבואר בלשון הגר"ח שכל זה אם לחי משום מחיצה, אבל אם זה משום היכר שם באמת יסוד הדין הוא שיהיה חפצא של לחי גובה י"ט ובאמת זה יהיה פסול. וצ"ע.

### שיטת המרדכי שלחי צריך להיות בעובי אצבע

ד] והנה מבואר בלשון הגמ' (בדף י"ד:) שלחי כשר אפילו כחוט הסרבל. ובפשוטו הכוונה כל שהוא, וכן הוא בלשונות **הראשונים**. אמנם עיין **ב"י** שהביא **מהמהר"ם** שהכוונה עובי אצבע שזה חוט הסרבל. והקשה הב"י דא"כ למה לחי של אשירה מועיל, הרי יש כאן דין שיעור של אצבע. וכתב ליישב שהדין אבצע זה לא שיעור אלא זה שיעור שיוכל לקבל דבר, וכה"ג אין בזה ההלכה של כתותי מכתת. עוד כתב ליישב על פי סברת ר' אברהם שבלחי הרי אפשר להדביקו לכותל ולכן אין חיסרון, משא"כ קורה. ולכאורא זה כביאור הפמ"ג.

## בדין הרחיק את הלחי מהכותל

### הבכור שור מפרש שהחיסרון הוא מצד הבקיעת גדיים וכ"מ בכמה ראשונים

ה] מבואר בגמ' שלחי שהרחיקו מהכותל ג"ט זה לא מועיל, ובלשון הגמ' מבואר שזה מכיון שגדיים בוקעים בו. ובביאור חיסרון הגמ' מצאנו כמה ביאורים: עיין **בית מאיר** (סימן שס"ג ס"ו) **וברעק"א** (סימן י"ח) **ובבית אפרים** (סימן כ"ה בד"ה אך מלבד) שכתבו דהא דקאמרה הגמ' גדיים בוקעים אין הכוונה שזה יסוד החיסרון, אלא הגמ' רק באה לבאר שגם לרשב"ג שלבוד זה בד"ט, כאן לא שייך לומר לבוד כיון שגדיים בוקעים וכלקמן ט"ז:, אבל החיסרון לא הוזכר בגמ'.

אמנם עיין **שעה"צ** (סימן שס"ג סקי"ג) שכתב **שהרי"ף** הביא את החיסרון של גדיים בוקעים אפילו שלא פסק כרשב"ג, ומבואר שזה הטעם בעצם. וכן הוא **בר"ח ובמאירי**. וכן נקט **בבכור שור** (בחידושיו לדף י"א.). ועיין **בית מאיר** שתמה מה חיסרון הוא זה, הרי גם אם זה צמוד לכותל יש בקיעת גדיים בין הלחי לכותל השני. ועוד דהרי עיקר ענין הלחי זה סימון מחיצה ומה משנה איפה זה נמצא. ולכאורה צ"ל שיסוד הדין הוא שזה צריך להיות אחד עם הכותל שבצידו, ובזה התחדש שהבקיעת גדיים מבטלת את הקשר בינו לכותל. וצ"ע.

### רבינו יהונתן מפרש שהחיסרון הוא מצד אתי אוירא

ו] עיין **רבינו יהונתן** במשנה בדף י"ב: שכתב שהחיסרון הוא מצד שאתי אוירא דהאי גיסא ומבטל ליה. ועיין **בית מאיר** (סימן שס"ג ס"ו) שביאר שהכוונה שמצד עיקר מחיצת לחי שהוא משהו לא משנה איפה הוא עומד, אלא שכל שיש אתי אוירא זה מבטל ממנו שם מחיצה.

ועיין **מג"א** (סק"ו) שכתב שלפי"ז אם זה יהיה עומד מרובה עד הכותל כגון שיהיה רחוק ג"ט והלחי רחב ד"ט שבזה אין אתי אוירא, באמת זה יועיל. והביא שכן הוא **בשלטי גיבורים בשם הריא"ז**.

[ועיין **חזו"א** (סימן ס"ט סקי"א) שהקשה שהרי ביחס למקום עצמו אין אתי אוירא. וכתב שבאמת עיקר החיסרון הוא שיש דין שזה יהיה צמוד, והשלט"ג נקט שעומד מרובה זה גם נחשב שזה צמוד. אמנם ריו"נ שכתב שהחיסרון הוא מצד אתי אוירא מבואר שזה סיבת החיסרון, ובהכרח שיסוד לחי זה סימון שמשפיע על כל הרשות ושייך בו החיסרון. ועיין בסוגיא דאתי אוירא מה שביארנו בזה].

### בתוס' בדף י': מבואר שאין זה מצד אתי אוירא, ומהלכי האחרונים בזה

ז] אמנם כתב **המג"א** דבתוס' בדף י': (ד"ה ועושה) מדוייק שגם לחי רחב ד"ט יש חיסרון כל שהרחיקו מהכותל ג"ט. ומבואר שמהלכות לחי שזה צריך להיות צמוד לכותל ולא בגלל שאתי אוירא.

ובטעם הדבר עיין **רעק"א** (סו"ס י"ח) שביאר שזה מצד דאל"כ חסר בהיכר, שרק אם זה בצידי הכותל זה נראה כהיכר. ולדבריו בדאורייתא אין בזה חיסרון.

**ובגר"ז** (בשו"ת ס"ג) כתב שכל יסוד לחי שהוא כותל משהו מועיל רק בתור המשך לשתי המחיצות, ולכן זה צריך להיות צמוד וכל שזה פחות משיעור לבוד אין לו תורת לחי.

### האם בצורת הפתח יש חיסרון של הרחיק מן הכותל

ח] והנה האחרונים דנו האם בצו"ה יש חיסרון של הרחיק מן הדפנות. **והבכור שור** שנקט שיסוד החיסרון הוא מצד שיש הלכה בלחי שלא יהיה גדיים בוקעים, ממילא כתב שגם בצוה"פ זה חיסרון. אמנם **רעק"א** שנקט שזה מצד היכר, א"כ כתב שכאן זה לא שייך. וכן אם זה מצד אתי אוירא, הרי בצוה"פ כתבו הראשונים שאין אתי אוירא. **והגר"ז** כתב שרק לחי יסודו בתור חלק מהדפנות הצדדים, אבל צורת הפתח שזה כאילו כולו סגור אין חיסרון זה. ועיין **חזו"א** (סימן ע' סקי"ד) שהאריך לבאר שבצוה"פ אין את החיסרון של לחי (אמנם מ"מ כתב שצריך שזה יהיה סמוך לאחד הכתלים עי"ש מה שביאר בזה).

### האם בפסי חצר יש חיסרון של הרחיק מן הכותל

ט] והנה לגבי פס ד"ט מבואר **בתור"פ** (לעיל דף ה':) שודאי אם הרחיקו מהכותל זה לא מועיל, וביאר שלכן בחצר יש לדון דוקא מצד עומד מרובה כה"ג. וכן מבואר **בשעה"צ** (סימן שס"ג סק"ב[[84]](#footnote-84)) **ובחזו"א** (סימן ע"ד סקי"ג), וכן מבואר **ברעק"א** בסוגיין בסוף דבריו שנקט שזה לא מועיל [ובזה ביאר את סכ"ו].

והנה לכאורה אם זה מצד היכר, עד כמה שבחצר לא בעינן סמכו עליו מער"ש וכן ד"א זה טוב, חזינן שלא צריך גדרי היכר, וא"כ לכאו' אין סיבה שזה לא יועיל. ובפשוטו מבואר שזה סברא בצורת ההיתר של לחי (כהגר"ז).

אמנם יתכן שגם לרעק"א (שזה רק חיסרון של היכר) חיסרון זה יהיה גם בחצר, דהנה **בתוס'** בדף י'. (ד"ה ושני) מבואר שבפסי חצר העשויים מהכותל עצמו לא חשיב פס אלא ברוחב טפח משום שאין היכר כל כך בכותל כמו בפס גמור. וצ"ב דהרי בחצר לא צריך היכר. ובהכרח שיש שני סוגי היכר, יש היכר שזה ניתן בתור מתיר (והיכר זה לא בעינן בחצר), ויש היכר שזה לא נראה בכלל פס ואת זה ודאי צריך גם בחצר. ויתכן שגם כאן כל שזה לא סמוך לכותל שזה לא צורה של פס, אין כאן בכלל היכר של פס ולא רק שחסר בהיכר של התיקון. וצ"ע.

### בדברי ריו"נ בטעמו של ר' יוסי דבלחי בעינן ג' טפחים

י] והנה **ריו"נ** (במשנה בדף י"ד:) כתב שטעמו של ר' יוסי שלחי זה ג"ט הוא משום דאל"כ יש בזה אתי אוירא. ועיין **רעק"א** (על המשניות) שביאר שהכוונה שיש כאן גזירה דרבנן שמא יעמידנו ג"ט מהכותל ואז יהיה אתי אוירא ולכן צריך ג"ט. והנה הדבר תמוה שלא מצאנו מעולם במחיצה חשש שיעמידנו בצורה שיהיה אתי אוירא. ועוד צ"ע מה עוזר ג"ט הרי עדיין אם יעמידנו רחוק יותר זה לא יועיל. ועוד שלשונו שזה לא חשוב כי אתי אוירא, והרי אין הסברא שזה יהיה חשוב.

ולכאורה בהכרח שאין כוונת ריו"נ שיש כאן גזירה דרבנן אלא כוונתו כמו שביאר **בדברי יחזקאל** (סימן ו' סק"ז) שצריך שיעור חשוב שאין בזה אתי אוירא עכ"פ כלפי מקומו בעצמו, וביחס למקומו בעצמו בזה הדין לגבי כלאים שאם יש לו ג"ט זורעים כנגדו, משא"כ פחות מג"ט, ומזה חזינן ששיעור ג"ט זה שיעור חשוב שביחס למקומו זה מחיצה (ואין בזה אתי אוירא ביחס למקומו בעצמו). ועדיין צ"ע.

## בדין לחי העומד מאליו

### מה נחשב עומד מאליו

יא] הגמ' דנה האם לחי העומד מאליו מועיל או לא. ובתחילה הגמ' הבינה שלפי רבא זה חיסרון בכל מחיצה, שאין שם מחיצה אלא אם אדם הניחה לשם מחיצה. ועיין **חזו"א** (סימן ע"ז סק"ו) שיתכן שכל צד הגמ' שזה לא מועיל זה רק מדרבנן [אמנם מקושית **הרשב"א** ממחיצה הנעשית בשבת (בדף כ'.) ושם הגמ' אומרת שזה לזרוק, משמע קצת שיש כאן נידון דאורייתא].

והנה בביאור הדין עומד מאליו מבואר ברש"י שלא העמידו לשם תיקון לחי. ועיין **ב"י** (סעיף י"א) שכתב דמבואר ברש"י שאפילו אם העמידו בידים אבל לא העמידו לשם תיקון של לחי זה נחשב עומד מאליו. אמנם עיין **גאו"י** **וחזו"א** (סימן ע"ז סק"א) שכתבו שכל זה לגבי לחי, אבל מחיצה ודאי שלא צריך להניח לשם תיקון מחיצה ועשיית רה"י. וכוונתם שהרי ודאי שכל חצרות ובתים חשיבי רה"י אף שלא כיוונו בהם כשבנו אותם לשם תיקון של שבת. וע"ש בחזו"א שכתב גם לגבי צוה"פ **שהמג"א** (בסימן תר"ל סק"ב) הביא שבירושלמי מבואר שצריך שלא יהיה מאליו, שאין הלכה לעשותו לשם חלות היתר צורת הפתח, אלא כל שקבעו בתור פתח ממילא זה מועיל.

אמנם צ"ב דא"כ למה הגמ' מדמה את הנידון של לחי לנידון של מחיצה אם זה לא אותו עניין. וצ"ל שיסוד העניין הוא שהמושג שזה ישמש כמחיצה זה רק על ידי מחשבה, אבל לא צריך דוקא מחיצה דינית, ולכן מחיצה גמורה מועיל בה עצם המחשבה שזה ישמש כמחיצה, אבל לחי הרי אין בו שום גדירה, ולכן רק על ידי שמחשיבו כמחיצה דינית זה נחשב שהוא עומד כמחיצה.

ויש לדון בלחי ג' אמות שהעמידו לסתום חלק מהרשות האם זה יועיל. אמנם יתכן שכיון שיסוד מחיצת לחי זה הסימון שבזה, ממילא זה לא נחשב מאליו כעומד לסימון.

והנה מסברא היה מקום לומר שהדין עומד מאליו מתייחס לחלות שם רשות ולא לכל מחיצה בנפרד. ולפי"ז אם את מה שמשלים את הרשות עשה בידים זה מועיל (אף ששאר המחיצות עמדו מאליהם). אמנם עיין בגמ' דמבואר שדנה שגם בדיומד אחד יהיה חיסרון של עומד מאליו. וביותר דעיין **תוס'** (ד"ה ת"ש) שכתבו לגבי קנים שאין להם שם מחיצה ביחס לרשות והצרק על ידי שמילא ביניהם זה נהיה מחיצה, דכל שהרוב הוא עומד מאליו יש בזה חיסרון. וצ"ע בזה.

### האם אביי דס"ל לחי משום מחיצה בהכרח היינו מחיצה מדאורייתא

יב] והגמ' במסקנא אומרת שבמחיצה ודאי שגם עומד מאליו מועיל, וסברת רבא היא רק בלחי משום דס"ל שלחי משום היכר וכדי שזה ישמש כהיכר לא עוזר עומד מאליו. והגמ' אומרת שאביי שחולק מצד דס"ל שלחי משום מחיצה וממילא זה כמו כל מחיצה שאין חיסרון של עומד מאליו. והנה **הרשב"א** בדף כ"ב. ביאר שהכוונה שזה מחיצה מדאורייתא. ויתכן שנקט שאם זה רק מחיצה מדרבנן ממילא בזה היה צריך להחמיר שזה לא יעשה מאליו. אמנם **בריטב"א** שם ביאר שיתכן שהכוונה שמדרבנן זה מחיצה.

והנה **ההגהות אשרי** כתב דהא דאמרינן שאביי לשיטתו היינו מהא דלגבי קורה לעיל (דף ה'.) נקט שזה משום מחיצה (וכמ"ש התוס' ד"ה אביי), וכתב שלכן גם בקורה פוסקים שזה משום מחיצה (שהרי לגבי לחי קי"ל כאביי והגמ' תולה את זה בנידון של קורה). ובפשוטו בקורה זה ודאי דרבנן כמבואר בגמ' י"ב:, וא"כ מבואר שמ"ד משום מחיצה בסוגיין י"ל דהיינו מדרבנן. אמנם **הראשונים** כתבו שגורסים בגמ' סתם שאביי אמר שזה משום מחיצה (ול"ג אביי לטעמיה).

ועיין **רא"ש** שכתב שבקורה שלכו"ע זה משום היכר, ממילא שם עומד מאליו זה לא טוב וצריך לקובעו לשם היכר.

### בדין נראה מבחוץ בעומד מאליו

יג] והנה עיין **קה"י** (סימן ה') שהביא **מהתורת רפאל** (סימן נ') שבלחי הנראה מבחוץ כיון שמבואר **ברא"ש** בסוכה (פ"ק סימן ל"ד) שזה עוזר רק מצד היכר, בזה לא עוזר עומד מאליו.

אמנם עיין **אבני נזר** (סימן רח"צ סק"ג) שתמה דהרי הגמ' מביאה ראיה נגד רבא מהדין של נראה מבחוץ, הרי מפורש שעוזר נראה מבחוץ גם בעומד מאליו. וצ"ל שכיון שיסוד לחי משום מחיצה, אז גם בנראה מבחוץ גדר הדבר הוא דין מחיצה וממילא זה עוזר גם בעומד מאליו [ועיין מה שכתבנו בסוגיא שם].

## ביסוד ההבדל האם המתיר משום מחיצה או היכר

### גם למ"ד משום היכר צריך גדרי מחיצה

יד] והנה בעיקר ההבדל בקורה אם זה משום היכר או משום מחיצה, היה מקום לומר שאם זה משום היכר אין זה גדר מחיצה כלל אלא זה הלכה של היכר. ולפ"ז גם למ"ד לחי משום היכר אין זה בגדרי מחיצה כלל.

אמנם מצאנו בכמה מקומות שמבואר שודאי שזה בגדרי מחיצה: **א.** מבואר בגמ' (דף י"ד:) שבהגביהו מהקרקע יש חיסרון של גדיים בוקעים. **ובתו"ח** כתב שזה רק למ"ד לחי משום מחיצה, אמנם **הר"ח** שם גרס רבא ומבואר שזה לכו"ע. **ב.** לגבי לחי מבואר שצריך י"ט מצד שמחיצה זה עשרה. ג. מבואר בגמ' בע"ב שלא מועיל לחי מבעלי חיים כמו שלא מועיל מחיצה מבעלי חיים

ועיין חידושי **בית מאיר** (בדף י"ד:) שביאר דזה ודאי שגדר ההיכר הוא בגדרי מחיצה, ורק כיון שעיקר המתיר שבו זה ההיכר שעל ידי המחיצה, לכן זה סיבה לחומרא בכללי ההיכר. וכן הוא **בב"ח** (סימן שס"ג ס"ח) שלכן גם למ"ד משום היכר זה לא מועיל ביותר מעשרה מצד שזה פרצה ע"ש.

### גם למ"ד משום מחיצה צריך היכר קצת

טו] והנה מבואר בגמ' שאין חיסרון בעומד מאליו אם זה משום מחיצה. ובפשוטו מבואר שאם זה משום מחיצה לא צריך גדרי היכר. וכן עיין לעיל בדף ח': לגבי קורה באלכסון שאם זה משום היכר זה לא מועיל ואם זה משום מחיצה זה מועיל.

אמנם מצאנו בכמה מקומות שיש דין היכר גם למ"ד משום מחיצה: **א.** עיין גמ' בדף ה'. דמבואר שלחי יותר מד"א זה לא מועיל, וביארו בראשונים כי חסר בהיכר. ועיין **תוס'** (בדף ה': ד"ה ארבע) וכן **ברשב"א** (בדף ג'.) שזה מצד שגם למ"ד שזה משום מחיצה צריך היכר. **ב.** עיין **תוס'** סוכה כ"ב: (ד"ה אבל) שקורה יש דין שתהיה מונחת על גבי מבוי דאל"כ חסר בהיכר, וזה גם למ"ד משום מחיצה כי צריך היכר קצת. **ג.** מבואר בגמ' י"ד. שפרס מחצלת על גבי קורה זה לא מועיל מצד שחסר בהיכר, וכתב **הריטב"א** שזה גם למ"ד משום היכר מצד שצריך היכר קצת. **ד.** עיין לקמן שיש שביארו שהדין סמיכה מערב שבת זה מצד שצריך היכר [ועיין **גאו"י** ג'.].

ועיין **בית מאיר** (בדף י"ד:) שכתב דמבואר דלכו"ע צריך היכר, רק יסוד הנידון הוא מה עיקר המתיר, שלמ"ד משום מחיצה העיקר זה השם מחיצה שבזה, ולמ"ד משום היכר ודאי צריך להעמיד מחיצה רק שיסוד ההיתר זה ההיכר שעל ידי המחיצה, וחז"ל הבינו מה קשור לכל דבר.

והנה בגמ' בדף ה'. מבואר שלגבי דין מחיצה למקום ד', למ"ד משום היכר לא צריך ולמ"ד משום מחיצה צריך. ויש לבאר שלמ"ד משום היכר צריך חפצא של מחיצה, והדין ד"ט זה לא בעצם החפצא של המחיצה. וצ"ע בזה.

והנה מבואר בגמ' סוכה ז: שיש מיגו שמועיל לענין שבת מועיל לענין סוכה ובתוס' מבואר שזה גם אם משום היכר וא"ש לנ"ל אמנם במאירי מבואר שאם זה מצד היכר זה לא מועיל ולכאורא מבואר שזה לא מחיצה אמנם יתכן שזה רק סברא בדין מיגו ויתכן עוד שממילא אין הגדר שהרשות גדורה אלא יש רק היכר אבל באמת מצד החפצא זה מחיצה וצ"ע

## בפרטי דין סמיכה מערב שבת

### מה נחשב סמכו

טז] מבואר בגמ' שגם אם לחי העומד מאליו עוזר אבל צריך שסמכו עליו מערב שבת. והנה בפשוטו צריך דבר חיובי כדי שזה יועיל. וכן משמעות **המאירי** אלא שכתב שבסתמא אמרינן שסמכו על זה.

אמנם עיין **רש"י** שכתב שאם היה לחי אחר ונפל זה נחשב שלא סמכו על הלחי הזה. ועיין **או"ז** (סימן קכ"א) הובא **בהגהות אשרי** שדייק מלשון רש"י וכן הוא **בעבודת הקודש** (שער א' הלכה מ"ז) שגם בסתמא זה טוב, ורק אם לא סמכו עליו בצורה חיובית כגון שהיה שם לחי אחר כה"ג זה לא מועיל. ועיין **מג"א** (סימן שס"ג סק"ט) שה"ה אם בשבוע הקודם לא טלטלו מצד הלחי הזה, זה נחשב שיש כאן דעה חיובית לא לסמוך עליו. וכן עיין **רעק"א** (תשובה ל"ה) שאם חשבו שהלחי פסול או שלא ידעו שיש לחי ולכן לא טלטלו, זה נחשב שלא סמכו עליו.

ועיין **גאו"י** שכתב שאם יש שני אילנות ואחד מהם נפל, כיון שלא היה עדיפות לאחד על השני ממילא זה נחשב שסמכו על שניהם, ואם נפל אחד מהם זה מועיל. עוד כתב שאם היה שני לחיים אחד יותר פנימי מהחיצון, כה"ג זה נחשב שסמכו על החיצון כיון שהוא מתיר יותר, ואם הוא נפל אין לסמוך על הפנימי.

ועיין **תו"ש** (סק"כ) שכתב לחדש שאם יש שני לחיים אחד נראה מבחוץ ואחד נראה מבפנים, כיון שהנראה מבחוץ זה מחלוקת ממילא הפשטות שהסמיכה חלה על הנראה מבפנים ואם הוא נפל אין לסמוך על הנראה מבחוץ. וצ"ב עומק הסברא בזה, דהרי עד כמה שהוכרע שזה טוב אין שום עדיפות בלחי הנראה מבפנים.

### בדברי הרשב"א שבנעשה לשם מחיצה אין דין סמכו

יז] ועיין **רשב"א** בסוגיין שהקשה שהגמ' לקמן (דף כ'.) אומרת שמחיצה שנעשית בשבת בין בשוגג בין במזיד שמה מחיצה, וקשה שהרי לא סמכו עליה מערב שבת. וכתב שבעשו אותו לצורך מחיצה, בזה אפילו אם לא סמכו עליה מערב שבת זה מועיל. והוכיח לזה עוד מהמשך הגמ' שרב אמר לו קום אדוכתך, ובפשוטו הכוונה שלא ימשיך לטלטל, אמנם הרשב"א ביאר שהכוונה שיעמוד בתור לחי, וכיון שהוא נעמד על ידי צוואת רב זה כמו שהוא העמיד אותו וחשיב לחי, ומבואר שאם זה נעשה בידים זה מועיל אפילו בשבת.

ועיין **גאון יעקב** שכתב שה"ה אם עשו לחי פנימי קודם שבת לשם לחי ואחרי זה עשו עוד חיצוני, אפילו שלא סמכו על הפנימי בתחילת שבת (וכדלעיל שבכה"ג חשיב שלא סמכו על הפנימי), אבל כיון שעשו אותו בידים יש לו שם מחיצה בעצם וזה מועיל.

והנה עיין **בעבודת הקודש** (שער א' הלכה מ"ז) שגם אם נטעו את האילן בידיים ובפשוטו כוונתו שנטעו אותו לשם מחיצה, אפ"ה כל שלא סמכו עליו מערב שבת זה לא מועיל. ובפשוטו זה דלא כמבואר בדבריו בחידושים. אמנם **הגאו"י** הביאו. וצ"ל שכיון שסתם נטיעת אילן זה לא בתור לחי, אין לזה את המעלה המיוחדת שזה יעזור גם ללא שסמכו עליו מערב שבת, דחשיב שזה ניטע מאליו. ואולי כוונתו שנטעו לא לשם מחיצה. וצ"ע.

[והנה לכאורה **בטור** משמע שחולק על הרשב"א, שכתב בסימן שס"ב (ס"ג) שבמחיצה גמורה אין דין סמיכה ולכן בנעשית בשבת זה מועיל, ומשמע שאם היה דין סמיכה גם בנעשה בידים זה לא היה מועיל. וצ"ע].

## ביסוד דין סמיכה מערב שבת

### הב"מ ורעק"א מבארים שדין סמיכה הוא מדין קצת היכר

יח] עיין **רא"ש** שכתב שכל הדין המבואר בגמ' שצריך סמיכה בערב שבת זה רק במחיצת לחי, אבל במחיצה גמורה לא צריך סמיכה בערב שבת. וצ"ב החילוק. **והגרעק"א** (בסימן ל"ה) וכן **בבית מאיר** (בדף י"ד:) ביארו שהדין סמכו עליו מער"ש הוא מצד שצריך היכר, ולכן רק במחיצת לחי צריך היכר, אבל במחיצה גמורה אין דין היכר, כמבואר **ברא"ש** (סימן י"ג) שצורת הפתח למעלה מכ' מהני מצד שכיון שזה מחיצה גמורה לא צריך היכר, וכן מבואר **ברשב"א** (בדף ג'.) לגבי פי תקרה למעלה מכ'.

ולפי"ז צוה"פ שזה מחיצה גמורה ולא מצד היכר, לא צריך סמיכה מערב שבת. והנה צ"ב דהרי לחי משום מחיצה וא"כ למה צריך היכר. ובפשוטו צ"ל כמושנ"ת לעיל (אות ט"ו) שצריך קצת היכר.

ועיין **רעק"א** (סימן ל"ה) **ובית מאיר** (סימן שס"ג סי"א) שנקטו שבפסי חצר לא צריך סמכו מערב שבת כיון ששם לא צריך היכר וכדחזינן שיותר מד"א זה טוב, ה"ה לא צריך סמיכה מערב שבת.

### צ"ב למה לא מועיל סמיכה בשבת

יט] והנה צ"ב למה שלא יועיל מה שסומך על זה בשבת. ועיין **קה"י** (סימן ח') שדן שכיון שאסור לעשות מחיצה בשבת לכן צריך בערב שבת. וצ"ב דהרי זה במחשבה בעלמא. אמנם עיין **ישועות יעקב** (סימן שס"ג סק"ד) שנקט ששבת לאחר יו"ט לא מועיל לסמוך ביו"ט כי אסור לעשות מחיצה ביו"ט. וצ"ע.

### מדברי הראשונים נראה ללמוד שהדין סמכו הוא בעיקר כח המחיצה

כ] אמנם בעיקר מה שביארו האחרונים שהדין סמכו הוא מדין היכר, יש לדון בזה מדברי הראשונים בכמה דוכתי, דהנה **הריטב"א** בדף ה'. כתב שמה שלחי יותר מד"א זה לא טוב זה מצד שס"ל שלחי משום היכר, ומשמע שדן שלמ"ד משום מחיצה לא צריך היכר. ועוד **שתוס'** לעיל בדף ה': משמע שחידשו מסברא שהיכר קצת צריך, ולא הוכיחו מכל לחי שצריך סמיכה אפילו שזה משום מחיצה. וכן **ברשב"א** בדף ג'. האריך בזה שצריך היכר ולא הביא כלל מהדין שצריך סמיכה מער"ש. ועוד **דהרא"ש** כתב כאן בתור חידוש שמחיצה גמורה לא צריך סמיכה, **וברבינו ירוחם** מבואר שיש חולקים [וכן כתב **הק"נ** (סק"ט) בדעת **הרי"ף**], ולכאורה אם כל הסיבה היא משום היכר מה הצד שיצטרכו בשאר מקומות. ועיין **גאו"י** בדף ג'. שנקט שאם קורה משום מחיצה לא צריך היכר כלל, והוכיח מהגמ' שמבוי אחד קצר ואחד ארוך זה מועיל אם זה משום מחיצה ונקט שאין שם דין היכר כלל.

ועוד דלכאורה בתחילת הסוגיא שהגמ' נקטה שעומד מאליו לא מועיל בכל המחיצות, אם נבוא לדון האם גם הדין סמיכה צריך בכל המחיצות, לכאורה אם סמיכה זה מדיני מחיצה שייך לדון שזה בכל המחיצות, אבל אם זה מדיני היכר א"כ חלק זה ודאי שלא יצטרכו אלא בלחי, **וברשב"א** הקשה בתחילת הסוגיא איך עוזר מחיצה שנעשית בשבת הרי לא סמכו מערב שבת, ותירץ שאם עשו אותה לשם מחיצה לא צריך סמכו, ומבואר שנקט שלהו"א של הגמ' גם הדין סמכו זה בכל המחיצות, ולכאורה אם זה מצד היכר אין סיבה שזה יהיה בכל המחיצות.

ולכאורה משמע קצת מכל זה שהדין סמכו הוא באמת לא מצד היכר, אלא שיש כאן הלכה מהלכות מחיצה שכדי שזה יועיל להיחשב כמחיצה שגודרת הרשות זה רק על ידי סמיכה שזה ישמש כמחיצה. ובאמת במחיצה גמורה לא צריך לחשוב לשם שבת (גם לפי ההו"א של הגמ') וכמבואר **בחזו"א** (סימן ע"ז סק"א), שזה עצמו שחשב לשם גדירה של הרשות ממילא זה כמו סמיכה, אמנם באמת יש לדון שכל מחיצה צריכה סמיכה בערב שבת (עכ"פ לשם מחיצה בעלמא), וחידש הרא"ש שזה רק במחיצת לחי שזה מחיצה גרועה. וא"ש שהראשונים לא דנו ללמוד מכאן שצריך היכר. וכן א"ש שלהו"א של הגמ' שצריך בכל מחיצה לרבא שלא יהיה מאליו, ה"ה לאביי צריך סמיכה מער"ש, שיסוד סוגיין זה בגדרי מחיצות. [ועיין סוגיא דלחי הבולט מה שביארנו לפ"ז ברש"י]

### להנ"ל האם צריך סמכו בפסי חצר ובצוה"פ

כא] והנה בפשוטו לפי"ז בפסי חצר כיון שזה ג"כ מחיצה גרועה צריך בזה סמיכה. אמנם יתכן דשם חשיב מחיצה טובה, עיין לעיל בסוגיא דפסי חצר.

והנה לגבי צוה"פ **הפמ"ג** (א"א סק"ט) הסתפק האם צריך סמיכה מער"ש. והנה בפשוטו שם זה מחיצה גמורה ולא צריך היכר כמבואר **ברא"ש** (וא"כ אם סמיכה זה מצד היכר אין סיבה שיצטרכו סמיכה בצוה"פ), אמנם לפימשנ"ת ביסוד דין סמכו שאינו מצד היכר יש לדון בזה שהרי מבואר בגמ' במנחות (דף ל"ג:) שלחזוקי תקרה זה לא מועיל, דהיינו שיש בזה גריעותא דרק על ידי שמייחדים אותו לפתח חשיב מחיצה, ויתכן שלגבי זה הוא דומה ללחי שכל שהוא לא מחיצה מצד עצמו צריך לייחדו למחיצה בערב שבת.

### אם סמכו על צוה"פ ונפל הקנה שעל גביהן בשבת

כב] והנה **רעק"א** (תשובה ל"ה) כתב מסברא שאם היה צוה"פ ונפל הקנה מעל גביהן בשבת, שזה לא יועיל בתור לחי דלא היה כאן סמיכה בתור לחי. אמנם עיין **מ"ב** (ס"ק קי"א) דמשמע שזה מועיל. והנה אם נימא שצוה"פ צריך סמיכה למחיצה, יתכן שממילא זה גם מועיל לשם לחי. אמנם אם סמכו זה מצד היכר, בזה בפשוטו כיון שבתחילה זה לא היה בתור היכר עכשיו צריך לייחדו להיכר. וצ"ע.

### להנ"ל יש לדון לבאר הא דצריך סמיכה מער"ש

כג] והנה להנ"ל יש לבאר שהסברא שצריך סמיכה דוקא מערב שבת היא מפני שהמושג מה מוגדר כרשות נקבע בתחילת שבת, וכל שיש בזה חיסרון זה לא חל באמצע שבת, וכדחזינן בדין הותרה שהחלות שם רשות נקבע תחילת השבת. וצ"ע.

### הוכחות רעק"א דלא בעינן סמכו בפסי חצר

כד] והנה בעיקר הדבר האם פס חצר צריך סמיכה, עיין **רעק"א** (סימן ל"ה) שכתב להוכיח מהדין של חצר קטנה שנפרצה לגדולה שהגמ' בדף צ"ג: דנה שמדובר בנפרצה בשבת, וצ"ע שהרי לא היה סמיכה בתור פס. וכתב דמוכח או שבחצר לא צריך סמיכה, או שסמיכה בתור מחיצה זה עוזר גם אם נפרץ ונהיה לחי. וכתב שמסברא זה לא נחשב סמיכה, שכיון שהסברא שצריך סמיכה היא כדי שיהיה היכר אפילו כלפי המצב שזה פרוץ, ממילא לא שייך לדון שהמצב של המחיצה יועיל על מצב שזה פרוץ [וכן **החזו"א** (סימן ע"ז סק"א) נקט שמוכח משם שלא צריך סמיכה]. אמנם יש לדחוק שהיה גם קודם פתח וזה הועיל מדין פס, ורק אחרי זה נפרץ שכלפי הקטנה אין כלום. אמנם יש מקום לדון שאם חיסרון סמיכה זה מצד שחסר בשם מחיצה, בזה יתכן שלחי שנשאר ממחיצה גמורה אין חיסרון זה, וכל טענת רעק"א היא לשיטתו.

עוד כתב להוכיח מהא דהגמ' בדף ט': דנה שבחצר קטנה שנפרצה לגדולה זה יועיל מצד נראה מבחוץ, ולמה הגמ' לא ישבה שזה נפרץ בשבת ואין כאן סמיכה, ובזה ודאי שמצב המחיצה בערב שבת סילק את הנראה מבחוץ ורק עכשיו זה נוצר. אלא בהכרח שבחצר לא צריך סמיכה. ואולי הגמ' מוכיחה מצד המסקנא שמדובר שזה נפרץ בערב שבת. ויתכן דגם להו"א לא מדובר דוקא בנפרץ בשבת.

### בהא דמבואר בראשונים שלחי בלי סמכו נחשב חיסרון מחיצות

כה] והנה מבואר בגמ' לקמן (דף י"ז.) שחצר שהייתה מותרת בערב שבת והתיקון של החצרות התבטל כגון שנסתם הפתח, אומרים הואיל והותרה הותרה. והנה מבואר בסוגיין שאם היה לחי מערב שבת ונפל ויש שם עוד לחי שלא סמכו עליו זה לא מועיל. והקשו **הראשונים** למה לא נימא הואיל והותרה. ותירצו דמבואר בגמ' לקמן דבמקום חיסרון מחיצות אין את הכלל של הואיל הותרה.

ועיין **רעק"א** בגליון השו"ע (סי"א) שכתב לדון שהרי הדין סמכו זה מצד היכר, וא"כ יש מקום לדון שכיון שיש כאן מחיצות מושלמות וכל מה שחסר זה ההיכר, בזה יש את הסברא של הואיל והותרה, ואין זה דומה לחיסרון מחיצה. אמנם בראשונים מבואר שלחי העומד מאליו זה נחשב שחסר מחיצה. ולהנ"ל שזה לא רק מצד היכר אלא זה סברא שמחיצה גרועה אין לה שם מחיצה א"ש

**זמן אלול פ"ג**

שיעור מספר 45 – י' אלול פ"ג

# בסוגיא דחצר קטנה שנפרצה לגדולה

## ביסוד הדין גיפופים

### צ"ע כיצד מועילים הגיפופין לגדולה לפי רבא דלחי משום היכר

א] מבואר במשנתנו צ"ב. דחצר קטנה שנפרצה לגדולה הגדולה מותרת והקטנה אסורה. והנה היתר הגדולה הוא מצד שיש לה גיפופים, והקטנה אסורה דאין מה שיחלק בינה לגדולה, וכמבואר **בראשונים** שאם היה לחי הנראה מבחוץ לקטנה גם היא היתה מותרת.

והנה בפשוטו יסוד ההיתר הוא מדין לחי, ובחצר צריך או פס ד' או שני פסין שזה לחי משני צדדים. והנה מבואר בגמ' שזה גם מועיל לענין כלאים. ובפשוטו זה רק למ"ד שלחי משום מחיצה, אבל לרבא שלחי משום היכר זה נחשב שאין כאן מחיצה וכל שאין עומד מרובה הכל אסור [למה דנקט **החזו"א** (סימן ע"ד סקי"א) שפס ד"ט (או שני פסין כ"ש) זה דרבנן לרבא]. וצ"ע **לר"ת** (נדה ל"ז. תוד"ה אביי) שפסק כרבא שלחי העומד מאליו לא עוזר דלחי משום היכר, דא"כ זה דלא ככל סוגיין. ועוד שבגמ' מבואר שגם רבא התווכח עם אביי בסוגיין, ומשמע שזה גם ביחס לנפק"מ של כלאים ויש מקום לדון שכל שיש כבר רשות בזה גם רבא מודה שלחי חשיב מחיצה ורק ליצור רשות זה לא מועיל והוא מחודש. ועוד דאם כאן ההיתר הוא מצד דין לחי א"כ גם פס ד' יועיל, ועיין **דרך אמונה** (כלאים פ"ז ס"ק ק"ו) שכתב דמשמעות **הרמב"ם** (פ"ז מכלאים הי"ט) שרק שני גיפופים עוזר ולא פס ד"ט.

### האם מועיל הבדלה של רשות לגבי כלאים וצואה

ב] והנה לגבי שבת אם יש ג' מחיצות חשיב מדאורייתא רה"י ואסור לטלטל משם לבחוץ, דהיינו שיש מושג של רשות. ויש לדון לגבי כלאים האם כשיש ג' מחיצות מותר לזרוע גפנים תוך הרשות וזרעים מחוץ לרשות. וכן יש לדון לגבי צואה אם האדם נמצא תוך הרשות ויש צואה מחוץ לרשות האם זה עוזר. [ועיין בה"ל סימן פ"ג בד"ה אבל שהביא מהפמ"ג שפשיטא ליה שרשויות עוזר לגבי צואה רק שדן בג' מחיצות שזה מחיצה מדאוריתא ומדרבנן זה כרמלית האם כאן יש איסור ונקט שאם יש לחי זה ודאי יעזור ומהב"ח הביא שגם לחי לא יעזור וביאר שזה מצד שלחי זה רק תקנה לגבי רשויות אמנם יש לבאר דלא מועיל רשויות בצואה ובחזו"א או"ח י"ז סק"ט הסתפק האם מועיל רשויות לגבי צואה ונקט שגם אם מועיל אבל מדרבנן יצטרכו לחי ע"ש] ומהנה יש לדון שהרי כאן מועיל מחיצה באמצע השדה אפילו אם זה אותו רשות ויתכן שרק זה מחלק וגם אם בצואה יש מושג של רשות אבל לגבי כלאים יתכן שודאי שאין מושג של רשות אמנם הראוני בחזו"א סימן קי"ב במכתב אות ה' שכתב שהדין פרצת עשר שמבואר במשנה בכלאים זה דרבנן ומפורש שם שגם בגיפופים שאין שם עומד מרובה דהינו שנקט שג' מחיצות מועיל בכלאים וע"ש שהוכיח דבר זה שמועיל גיפופים בכלאים מתוס' דהינו שאת הגמ' אפשר לבאר שרק עומד מרובה עוזר ומשמע שלמד מתוס' שמועיל גיפופים שיש מושג של רשות ובדבריו משמע שעל ידי הגיפופים לגדולה זה נחשב שלקטנה יש ג' מחיצות ומדאוריתא היא חלוקה ולכן הדין לחי הוא מדרבנן אמנם זה תימא מאשה בגדולה וגט בקטנה ומסברא זה תמוה וצ"ע בכל זה

~~ועיין~~ **~~בה"ל~~** ~~(סימן פ"ג ס"א בד"ה אבל) שהביא~~ **~~מהפמ"ג~~** ~~(משב"ז שם סק"א) שזה מועיל, אמנם מבואר שם שחולק בזה על~~ **~~הב"ח~~** ~~[א"ה: בפמ"ג לא הכריע אלא הניח בצ"ע].~~ **~~ובחזו"א~~** ~~(או"ח סימן י"ז סק"ט) הסתפק בזה [א"ה: בחזו"א מבואר דפשיט"ל שאסור ורק דן האם זה אסור מדאורייתא או מדרבנן עי"ש]. והנה כאן הרי מועיל מחיצה אפילו שזה לא רשות אחרת וכגון מחיצה באמצע השדה, ואין לנו מקור שמה שזה רשות אחרת זה עצמו מחלק ביניהם.~~

**ובדרך אמונה** (פ"ז מכלאים הי"ט בביה"ל בד"ה פסין) דן שסוגיין זה מדין מיגו שזה רשות לשאר דיני התורה. ודבריו צ"ע שאם המושג רשות אינו מועיל לגבי כלאים, מה שייך בזה מיגו. ובאמת **הערוך לנר** (סוכה ז':) דן שלא יועיל מיגו לגבי כלאים, וסברתו כנ"ל שרק לגבי שבת וסוכה שיסודו ליצור רשות שייך מיגו ולא לגבי כלאים.

והנה אם נימא שלא מועיל רשות לגבי כלאים וצואה, צ"ע איך הגמ' אומרת שהגיפופים מועילים לגבי כלאים וצואה, הרי אין כאן עומד מרובה וכל מה שלחי מועיל היינו רק בתור ליצור את הרשות, וא"כ כל זה ניחא אם כאן מועיל חלוקה של רשות, אבל עד כמה שלא מועיל בזה חלוקה של רשות מה עוזר בזה לחי [ושמעתי שהגר"מ אטיק אמר שמוכח מסוגיין שרשות מחלק לכלאים]. ובאמת שגם אם נימא שיש מושג של רשות בכלאים וצואה, עדיין יש לדון בזה דבמקום שהוא רשות אחת ורוצים לחלק את זה על ידי לחי באמצע, בזה אין סיבה שזה יועיל, שכל המושג לחי זה השלמת רשות, אבל כאן הנידון הוא לחלק רשות, ולכאורה מסברא אין סיבה שיועיל לחי בזה. אם לא שנחדש שלחי יש לו שם מחיצה גמורה במקום שהוא מצטרף לשתים, וא"כ כאן שיש ג' מחיצות באמת יש לו שם מחיצה. וצ"ע.

### יש לבאר דנתחדש בסוגיין שגיפופין מב' צדדים עושים תורת פתח

ג] ובפשוטו מבואר שבאמת כאן יש היתר חדש של שתי גיפופים שזה לא מדין לחי אלא שכה"ג זה נחשב פתח. ועיין **תוס'** בדף ב': (ד"ה ליבעו) שכתבו שאוהל מועד נקרא פתח שלא כדין שהרי לא היה לו גיפופים, ומבואר שאם יש לו גיפופים חשיב פתח. ועיין **רש"י** בדף ז': (ד"ה כאן שעירבו וכו') שכתב וז"ל: ואין דיורי קטנה בגדולה דלגבי גדולה פתח הוא ושתי חצירות שיש ביניהן פתח לא אסרן אהדדי. עכ"ל. ועיין **תוס'** בסוגיין (ד"ה גפנים) שכתבו למ"ד נראה מבחוץ ושווה מבפנים 'נידון משום לחי ופתח'. ועיין **מהרש"ל** שעמד מה זה הלשון פתח. ובפשוטו מבואר שבאמת כאן יש היתר חדש ששמו פתח. והנה אין זה דומה לצורת הפתח, דשם יש לו שם מחיצה גם אם הוא עומד באויר, אבל כאן כל השם פתח זה כיון שיש כאן ג' מחיצות לכן הוא נחשב כפתח [ויתכן שאם יש רק שתי מחיצות באמת זה לא מועיל].

והנה מבואר **ברא"ש** (פ"ה ס"ט) שלחלק מבוי באמצע לא מועיל עם לחי אלא רק בצוה"פ או שני גיפופים. ויש לבאר שכיון שזה רשות אחת והנידון הוא לחלק את הרשות, בזה לא עוזר לחי שכל גדרו עשיית רשות אלא כאן צריך מחיצה ממש. אמנם ברא"ש שם מבואר שגם מועיל פס ד"ט. אמנם יתכן שזה קולת מבואות שדנו את זה כמחיצה. וצ"ע.

### האם כל הדינים דסוגיין מיירי דוקא בנכנסין כותלי קטנה לגדולה

ד] והנה מבואר בגמ' לעיל ט': שלמ"ד שעוזר לחי הנראה מבחוץ קטנה מותרת, ורק בנכנסים כותלי קטנה לגדולה קטנה אסורה. ומבואר **בתוס'** (ד"ה גפנים) שגם לגבי כלאים מדובר בנכנסים כותלי קטנה לגדולה, דהיינו דגם שם מועיל נראה מבחוץ. והנה עיין **מרומי שדה** (סוכה י"ט. בתוד"ה אחוי) שכתב **דבראשונים** בסוכה מבואר שזה מועיל רק מדרבנן מצד היכר, וא"כ כאן דבפשוטו זה נידון דאורייתא אין סיבה שזה יעזור, דבפשוטו הדין מה שאין מחיצה לגבי הקטנה זה נידון דאורייתא.[ועיין סק"א מה שהבאינו מהחזו"א קי"ב במכתב]

והנה **החזו"א** (סימן ע"ד סקי"ב) דן שרק בסוכה דיש דין שיעור זה לא מועיל מדאורייתא. ולפי"ז כאן בלחי שאין דין שיעור יתכן שזה מועיל מדאורייתא.

ועיין **דרך אמונה** (פ"ז הי"ט בבה"ל בד"ה פסין) שדן שאולי בכלאים שזה נידון של מראית העין, כל נידון סוגיין הוא דרבנן. אמנם **בתוס"ר** מבואר שכתב את דבריו גם לגבי צואה, וחידוש גדול לומר שכיון שביחס לגדולה יש מחיצה כל נידון סוגיין זה נידון דרבנן. ועיין פ"ק שכתבנו לדון שכאן זה מועיל מדין מיגו.

אמנם להנ"ל שכאן זה מועיל מדין פתח, א"כ יתכן שכל מה דמבואר שנראה מבחוץ זה רק דרבנן, היינו מצד שבתור מחיצה כל שזה לא גודר ברשות זה לא מועיל, אבל כאן שיסודו מדין פתח בזה מועיל נראה מבחוץ מדאורייתא.

והנה בעיקר הדבר עיין **מרומי שדה** שם שכתב שהפוסקים לא הזכירו רק לגבי שבת שמדובר בנכנסים. וכתב לבאר שכיון שזה רק דרבנן זה רק מועיל לגבי רשויות ולא לגבי מקומות שיש דין מחיצה.

ועיין סימן נ"ה סי"ז שהשו"ע נקט שהאגף נחשב כבחוץ, **והגר"א והאבן העוזר** כתבו שאם יש רק יחיד או ש"ץ בפתח זה מועיל מדין גדולה וקטנה. והנה הרי תמיד יש שם נראה מבחוץ, ומבואר שנקטו שלא מועיל לגבי זה נראה מבחוץ. אמנם העירו שאם אין תוך האגף ד"ט לא יועיל הנראה מבחוץ (משום שאין מחיצה לפחות מד"ט). וצ"ע.

אמנם **הגר"ז** (סימן נ"ה ס"כ) לגבי ציבור, וכן בסימן ע"ט ס"ז לגבי צואה כתב שמדובר בנכנסים כותלי קטנה לגדולה.

## בדין דיורי גדולה בקטנה

### בדברי רש"י והראשונים שאסור לזרוע בכל הקטנה

ה] הגמ' אומרת ש"מ ממתניתין דדיורי גדולה בקטנה ואין דיורי קטנה בגדולה והגמ' מונה כמה נפק"מ. והנה עיקר חילוק הגמ' הוא שכיון שיש כאן מחיצה ביחס לגדולה ולא ביחס לקטנה ויש לדון בכה"ג איך דנים, בזה הגמ' דנה בפרטי הדינים ביחס לאיזה דינים אמרינן שכיון שביחס לגדולה יש מחיצה זה סיבה לאסור, וביחס לאיזה דינים אמרינן שכיון שהקטנה לא גדורה ממנה זה סיבה להתיר.

אמנם **רש"י והרשב"א והריטב"א** הוסיפו חידוש שהקטנה טפילה לגדולה, ולכן לגבי כלאים אפילו שהקטנה יותר מד"א אפ"ה אסור לזרוע זרעים בכל הקטנה כל שיש כרם בגדולה, מצד שכיון שזה פתחה של גדולה דנים כאילו כולה בגדולה.

**והמקדש דוד** (סימן ס"א סק"ח בד"ה הנה) כתב שבלשון רש"י משמע שאפילו אם הכרם שבגדולה רחוק ד"א מהפתח אסור. אמנם **הריטב"א** כתב שכה"ג ודאי מותר.

### בפלוגתת הראשונים האם גם לגבי צואה אסור לקרוא בכל הקטנה

ו] והנה **ברשב"א ובריטב"א** מבואר שזה גם לגבי צואה בגדולה שאסור לקרוא ק"ש בכל הקטנה. אמנם **הריא"ז והמאירי** כתבו דשם מותר להרחיק ד' אמות. ובפשוטו הסברא בזה, דהנה באמת צ"ב למה שיאסר יותר מד' אמות, דאפילו שזה כאילו הוא שם אבל למעשה יש כאן הפסק ד"א. ומבואר שנתחדש פה שכיון שזה טפל אליו כאילו הכל שם. ויתכן שרק בכלאים שהדין ד"א זה לא הלכה של אותו מקום אלא היכי תימצי להחשיב שזה מעורב, שהרי בכלאים הדין הוא שבראש תור מותר אפילו קרוב לד"א, ומאידך יש מקומות שמבואר במשניות שאסור גם יותר מד"א כי זה נראה מעורב, בזה נתחדש דין זה שכיון שזה טפל זה אסור אף ביותר מד' אמות. אבל בצואה שזה דין של אותו מקום, בזה ודאי כל שבפועל יש ד"א זה מותר.

### שיטת הסוברים שאסור לזרוע בקטנה רק עד ד' אמות

ז] אמנם גירסת **הגר"א** (בהגהות הגר"א בע"ב) וכן הוא סתימת **הטור והרמב"ם** שלא הזכירו מחידוש זה, שבאמת אין חידוש סוגיין בחלק זה שכאילו הכל בפתח, אלא רק שזה לא חלוק לגבי דברים מסויימים. [**והקרן אורה** דן לבאר באופ"א **שהרמב"ם** פסק כאביי].

### בדברי הראשונים שהדיוק של הגמ' הוא מלישנא דמתני'

ח] ועיין **בית מאיר** (סימן שע"ד ס"ג) שתמה לשיטת רש"י דלכאורה במשנתינו לא צריכים להגיע כלל ליסוד שדיורי גדולה בקטנה, אלא שכיון שביחס לקטנה אין מחיצה א"כ זה פרוץ למקום האסור ולכן אסור לה להוציא כלי בית לחצר. והראיה שזה סיבת איסור שהרי מבואר בגמ' צ"ג: שגידוד חמשה ומחיצה חמשה כיון שזה מחיצה רק לצד אחד זה כמו גדולה וקטנה, והנה שם לא שייך לומר דיורי גדולה בקטנה, ובהכרח זה מדין פרוץ למקום האסור, וא"כ מנ"ל לגמ' שיש כאן מושג של דיורי גדולה בקטנה.

וכתב ליישב דמלשון **רש"י** (ד"ה אסור לזרוע וכו') **ותוס'** בדף צ"ג. (ד"ה חציו) וכן **בריטב"א** מבואר שבאמת במשנה הדין נכון גם ללא היסוד של דיורי גדולה בקטנה, אמנם מלשון המשנה 'מפני שהיא כפתחה של גדולה' מבואר שיש כזה יסוד. [ובפשוטו אביי שבא לחלוק לא חלק על עיקר דין המשנה והטעם כנ"ל שכאן זה מצד שזה מחיצה לצד אחד ורק על החידוש של כפתחה של קטנה שזה מרבה עוד דינים הוא בא לחלוק]

והנה בפשוטו המשנה הוסיפה לשון שלא קשורה לכאן אלא לרמז עוד הלכה לגבי דין כלאים, וזהו דוחק גדול. אמנם יש לדון בזה כדלהלן, דהנה בחצר הפרוצה לחברתה בפשוטו כיון שכל חצר שייכת לבתים מסויימים, ממילא הדיורים של כל אחד זה בשטחו גם אם יש פרצה ביניהם, וכל סיבת האיסור היא רק מצד שזה פרוץ למקום האסור, שכיון שלהוציא מחצר אחת לחצר השני זה אסור ממילא מה שזה פרוץ לשם זה סיבת איסור. אמנם עיין **רש"י** בדף ע"ו: שכתב עוד טעם לאסור מצד שזה נחשב שהם דרים בכל החצרות, דהיינו שעד כמה שאין מחיצה ביניהם שייך לדון כאילו זה חצר אחת ויש בה יותר דיורים. ולפי"ז באמת לא צריך להגיע לדין פרוץ למקום האסור, אלא שיש כאן איסור להוציא מהבתים לחצר שהרי לא עשו עירוב כולם יחד. ויתכן שבאמת החלק הזה הוא רק מצד הסברא של דיורי גדולה בקטנה, דלולא זה כיון שהגדולה גדורה ביחס לעצמה ממילא זה סברא שהם לא דרים בקטנה, ורק מצד שדיורי גדולה בקטנה שיסודו שזה פתחה של גדולה זה אסור. ולפי"ז באמת המשנה אמרה טעם שהוא נכון לגבי חצירות, ורק שכאן לא צריך להגיע לזה, אבל יש כאן טעם נכון ולא שיש כאן סתם רמז להלכה במקום אחר.

והנה באמת יש נפק"מ בטעם זה גם לגבי חצירות כמבואר כאן **בתורי"ד** דהנה קי"ל כראב"י שאין עכו"ם אוסר אלא אם יש שני ישראלים ועכו"ם אחד. והנה בחצר גדולה וקטנה אם יש עכו"ם באחת החצרות, מצד ההלכה של פרוץ למקום האסור זה לא סיבה שיחשב שיש כאן חצר עם שני ישראלים ועכו"ם, דבכל חצר יש רק ישראל אחד, ורק מצד דיורי גדולה בקטנה זה נחשב שהגדולה דרה בקטנה ולכן זה נחשב שיש בקטנה שני ישראלים ועכו"ם. ולדבריו א"ש שלכן המשנה אמרה לשון זו שיש ממנה נפק"מ גם לדין עירובין.

### בדברי הרמב"ם שהעתיק את הטעם דדיורי גדולה בקטנה, ומשמע שבלי"ז הקטנה היתה מותרת

ט] והנה **הרמב"ם** (פ"ג מעירובין הכ"ד) כתב את הטעם של חצר קטנה שנפרצה לגדולה מצד שדיורי גדולה בקטנה, ומבואר שבאמת זה לא רק יתור לשון אלא שזה הטעם במשנה. ותמה **הבית מאיר** מה צריך להגיע לטעם זה. אמנם למה שנתבאר שטעם זה נכון לגבי סוגין אין כאן קושי כל כך]

והנה עיין גירסת **הגר"א** דבסוגיין אין איסור בכל הקטנה, וכן הוא פשטות **הטור והרמב"ם** שלא הזכירו חידוש זה. ולדבריו צ"ב מה החידוש בסוגיין.

ובפשוטו מבואר שמסברא יש מקום לדון שכיון שזה מחיצה ביחס לצד אחד ממילא זה גם מגדיר שהרשות השניה חלוקה מהרשות הזו, ולזה מגיע הדין דיורי גדולה בקטנה שכיון שביחס לקטנה אין כאן מחיצה ממילא כלפיה זה נחשב שהם יחד, ובאמת זה לא סברא מיוחדת כי זה פתח. וראיתי מביאים **דבספר המאורות ובר"י בן חכמון** מבואר שהלשון 'מפני שהיא פתחה של גדולה' זה ביאור למה גדולה מותרת כי יש כאן פתח ולא למה קטנה אסורה, ולפי"ז באמת אין כאן שום יתור לשון. ויתכן שגם לראשונים שיש כאן חידוש נוסף שכאילו כל הקטנה כפתחה של גדולה, אבל הגמ' למדה ד"ז מסברא, שכיון שהרי היה צריך להיות שכיון שזה מחיצה לצד אחד ממילא זה מחיצה לצד השני, וכל הסיבה שזה לא כך זה בגלל שיש סברא שדיורי גדולה בקטנה כי זה כפתחה, לכן מסברא זה סיבה לאסור בכלאים את כל הקטנה. אמנם בלשון **התוס'** (בדף צ"ג. ד"ה חציו) משמע שבאמת הלימוד הוא רק מיתור הלשון.

### מהלכי השערי ציון בדעת הרמב"ם

י] **ובשערי ציון** (ח"א סימן ד' ענף ו') דן לבאר בדעת הרמב"ם, שבאמת להלכה שכלי חצר מותר לטלטל מחצר לחצר, דהיינו שזה לא נחשב רשות האסורה, לא שייך לדון מדין פרוץ למקום האסור (גם לא כלפי כלי הבית), אלא כל סיבת האיסור היא רק מצד שזה נחשב שהדיורים של הגדולה בקטנה, וזה רק מצד הדין שזה כפתחה של גדולה [ועיין **יתרון האור** על המשניות שהאריך בזה].

והנה **הרמב"ם** השמיט את החלק של גג גדול שנפרץ לקטן. ועיין **ספר הבתים** (שער איסור הוצאה שער ג') שכתב לבאר שהדין של המשנה הוא רק לרבנן שהגג זה כבית, אבל להלכה לא שייך בזה מדין פרוץ למקום האסור, ומצד שדיורי גדולה בקטנה זה שייך רק בחצר שיש מחיצות ממש ולא בגג שזה רק גוד אסיק. וזה על דרך הנ"ל. [אמנם צ"ע מגידוד חמשה ומחיצה חמשה (כדלעיל אות ח'). אמנם **ברשב"א ובריטב"א** מבואר שם שזה גזירה דרבנן כיון שהעליונה לא רואה שיש כאן מחיצה, ולפי"ז יתכן שזה סברא שכלפיה דנים שגם אין מחיצה בין הגדולה לקטנה. וצ"ע].

יא] עוד כתב שם לבאר בדעת הרמב"ם, דהנה הרמב"ם לא הזכיר שמדובר בנכנסים כותלי קטנה בגדולה, וכבר השיג עליו שם **בהשגות הרמ"ך**, ומבואר שנקט דלא כגמ' לעיל אלא שלא מועיל כאן נראה מבחוץ, וביאר **השערי ציון** וכן הוא **בעצי אלמוגים** (סימן שע"ד סק"ז) שכיון שיש כאן סברא של דיורי גדולה בקטנה ממילא רק מחיצה גמורה תעזור ולא נראה מבחוץ, ומקורו שלא לפסוק כגמ' לעיל יתכן מצד שנקט שזה כל הש"מ בסוגיין, או שסתימת הגמ' כאן לא משמע כך, ועי"ש בעצי אלמוגים.

## בדין חצר קטנה וגדולה לענין כלאים

## שיטת רש"י

### מבואר בסוגיין ששייך דין כלאים אף באופן שרק אחד מהם נחשב מעורב

יב] מבואר בגמ' שגפנים בגדולה אסור לזרוע את הקטנה ואם זרע הגפנים מותרים והזרעים אסורים, ואם גפנים בקטנה מותר לזרוע את הגדולה. והנה היה מקום לומר שאיסור כלאים זה רק עד כמה שביחס לשני הדברים יש תערובת, אבל כל שביחס לאחד מהם לא חשיב תערובת אין בזה איסור כלאים [וכעין סברת **הרמב"ן** לגבי בשר בחלב שאם זה לא מוגדר ששניהם מעורבים אחד בשני אין איסור], ולפי"ז לא היה נאסר כלל כל שאחד בגדולה, שכיון שכלפיו אין כאן תערובת ממילא לא חשיב תערובת כלל. אמנם מבואר בסוגיין לא כך אלא שכל שביחס לאחד מהם חשיב תערובת ממילא הוא אסור, ולכן ביחס למה שנמצא בגדולה כיון שהוא חלוק מהשני ממילא בו אין עבירה והוא לא נאסר, ואפ"ה ביחס לשני שהוא לא חלוק מהגדולה הוא נחשב מעורב וזה אסור.

### בדברי רש"י בהא דבגפנים בקטנה אינם נאסרים כשהזרעים גדלים

יג] והנה מבואר בגמ' שלזרוע את הקטנה אסור, אבל לזרוע את הגדולה מותר. והקשה רש"י שאפילו שמצד הזריעה בגדולה זה לא סיבת איסור, אבל כשהזרעים גדולים ממילא נוצר כאן תערובת בגפנים. ותירץ ע"פ הגמ' במנחות שבדבר שכל איסור הכלאים הוא דרבנן, אסרו רק במי שבו נעשה האיסור, ולכן כאן אם זורע בקטנה שזה מעשה איסור זה נאסר, אבל אם זורע בגדולה והנידון שיחול איסור על הגפנים שנטעו אותם בהיתר זה לא סיבה לאסור. והבינו **הראשונים** שכוונת רש"י שגם כאן מדובר בכלאים דרבנן, ובזה יש הלכה שרק אם מעשה הזריעה באיסור זה נאסר, אבל בכלאים דאורייתא שהמציאות של התערובת זה סיבת האיסור, כה"ג באמת הגפנים שבקטנה נאסרים.

והנה לרש"י גם אם יהיה זרעים בקטנה ויטע כרם בגדולה זה מותר, ואם יהיה זרעים בגדולה ויטע כרם בקטנה זה אסור.

יד] ועיין **חזו"א** (כלאים סימן י"א סק"ח) שהקשה דמבואר ברש"י שזה כמו עלו מאליהם וע"ז הוא דן האם אפ"ה זה סיבה לאיסור, ולכאורה כיון שביחס לקטנה יש כאן תערובת א"כ זה מעשה זריעת כלאים, וכמו בכל זריעה של זרעים בכרם זה נחשב מעשה זריעה באיסור גם ביחס לגפנים ולכן הם נאסרים, וא"כ למה כאן זה אחרת. וכתב דבהכרח צ"ל שכיון שביחס לגדולה זה חלוק, לא שייך לדון שזה מעשה זריעה ביחס לכרם אלא זה רק נחשב שנגרם כאן מציאות של כלאים, דהיינו שכדי שיחשב מעשה זריעה זה רק אם הדבר הנזרע ביחס לעצמו הוא מוגדר כמעורב, אבל אם ביחס לעצמו הוא לא מוגדר כמעורב ממילא זה נחשב שאין כאן מעשה זריעה אלא רק גרמא של כלאים. וצ"ב.

טו] והנה רש"י הקשה שלאחר שגדלו הזרעים הגפנים צריכים להאסר. וצ"ע למה לא קשה שמיד בהשרשה יש כאן כלאים ולמה רק כשזה גודל, הרי תמיד זרעים נאסרים בהשרשה. וכתב המקד"ד ס"א ח' שלכאורה מבואר ברש"י שרק ביחס לזרעים שמתעסק בהם אני רואה אותם כמעורבים בגפנים, אבל ביחס לגפנים זה לא נחשב שיש בהם תערובת רק לאחר שגודל הזרעים. ובאמת לפי"ז לא נאסרים הענבים בעלמא רק לאחר גדילת החיטים. וצ"ע.

### קושיית התוס' על רש"י ותירוצי הראשונים

טז] ועיין תוס' שהקשו שהרי מבואר שאם אדם רואה ירק בכרם אם יכול לעוקרו ולא עוקרו זה נאסר אפילו שלא היה כאן מעשה זריעה באיסור. ועיין **חזו"א** שביאר שקושייתם היא משום שסברו שירק זה רק דרבנן. ובאמת עיין **תוס"ר** שכתב ליישב שירק זה דאורייתא, אבל כאן מדובר בדבר שזה דרבנן.

עוד כתב **התוס"ר** ליישב וכן הוא **ברשב"א ובריטב"א** שבאמת גם בלי מעשה זריעה זה נאסר, דבזה שיכול לעוקרו ולא עוקרו זה גם סיבת איסור, אבל כאן מדובר שזה של שני בני אדם וממילא כיון שבעל הכרם בקטנה לא יכול לעקור את הזרעים לכן זה מותר. ועיין מקד"ד שהקשה שהרי בעל הגפנים יכול לעקור הגפנים וא"כ מה עוזר שזה שני בני אדם ומבואר כאן שהדין לעקור מוטל על מה שהגיע אחרון וצ"ב הסברא וע"ש מה שחידש

אמנם עיין **רשב"א** שהקשה שמה שלא יכול לעקור זה רק סברא שלא יחול איסור, אבל למה אין כאן איסור בעצם הזריעה בגדולה דכיון שבזה יוצר מצב של כלאים בקטנה זה עצמו סיבת איסור [ולכאורה כוונתו שגם אם הוא לא עובר איסור אבל גורם לחברו לעבור איסור]. וצע"ג.

יז] והנה בעיקר מה דנקטו הראשונים שכונת רש"י שמדובר דוקא בכלאים דרבנן, עיין **מקדש דוד** (סימן ס"א סק"ו) וכן הוא **בחזו"א** דכתבו דהנה הגמ' במנחות ט"ו דנה שאם האוסר אינו נאסר זה סיבה שגם הוא לא יאסור, ועפי"ז כתבו שבאמת גם כאן כיון שמה שבגדולה לא נאסר יש את הסברא הנ"ל וכל האיסור הוא מדרבנן, ולכן יש כאן את הכלל שרק מה שנעשה בו איסור הוא נאסר. ויש לדון האם כוונת הגמ' במנחות שבאמת אין כאן איסור דאורייתא, או שזה רק סברא כלפי האיסור [ובפשוטו זה תלוי במושג חוסר ניחותא האם זה חסר בשם תערובת, או שזה רק תנאי באיסור הגפנים]. וצ"ע.

## שיטת תוס'

### ביאור החזו"א בדברי התוס'

יח] אמנם עיין **תוס'** שכתבו לבאר בסוגיין, שיש איסור לזרוע בכרם אבל אין איסור ליטוע כרם בשדה. ובביאור כוונתם, **החזו"א** (כלאים סימן י"א סק"ח) נקט שחידשו תוס' שהכרם הוא האוסר את הזרעים ואין הזרעים אוסרים הכרם. ולכאורה כוונתו דהנה באיסור כלאים יש להסתפק מה שם האיסור, האם מה שבזרעים מעורב כרם או מה שבכרם מעורב זרעים, דאם הגדר הוא מה שבזרעים מעורב כרם, א"כ זה נחשב שהכרם הוא האוסר, אבל אם יסוד האיסור מה שבכרם מעורב זרעים זה נחשב שהזרעים הם האוסרים. ועפי"ז ביאר החזו"א שנקטו התוס' כהצד שיסוד האיסור הוא מה שבזרעים מעורב כרם, וממילא כיון שביחס לזרעים לא מעורב כרם כיון שהם בגדולה ממילא אין כאן סיבת איסור, אבל אם הזרעים בקטנה שכה"ג ביחס לזרעים מעורב כרם ממילא יש כאן סיבת איסור.

ולכן בסימן ג' סקי"ט תמה החזו"א על **הגר"א** (בשנות אליהו פ"ז מ"ד ח') שביאר הפוך שהזרעים הם האוסרים, ולכן במקום שמצד הזרעים יש איסור כלאים ומצד הכרם אין איסור כלאים, הזרעים נאסרים, ובמקום שמצד הכרם יש איסור כלאים ומצד הזרעים אין איסור לא נאסר כלל [דהיינו, דהמסכך כרמו על גבי תבואות של חברו, כיון שהזרעים לא נאסרים גם הכרם לא נאסר, אבל מי שמכניס זרעיו מתחת כרמו של חברו בזה הזרעים נאסרים והכרם לא נאסר], דהיינו שְׁשָׁם הנידון הוא לא שכלפי אחד יש תערובת ואחד לא, אלא שעל אחד לא חל איסור ועל אחד חל, ובזה מי שהוא המעורב בשני האיסור שלו הקובע האם גם השני יאסר [וצ"ע היטב שם בחסרון של ניחותא].

### ביאור המקדש דוד בדברי התוס'

יט] אמנם בלשון תוס' משמע [וכן ביאר **במקדש דוד** (סימן ס"א סק"ח)] שלא חילקו בין כרם לזרעים, אלא שכתבו שבכרם אסור לזרוע ואין איסור בשדה ליטוע כרם, והגדר של דיורי גדולה בקטנה הוא שזה מקבל שם של כרם, ולכן גפנים בגדולה אסור לזרוע הקטנה כיון שיש לזה שם כרם וא"כ אפילו שהענבים לא שם אבל אסור לזרוע בכרם, משא"כ גפנים בקטנה א"כ אפילו שיש שֵם שדה בכרם אבל אין כזה איסור בשדה ליטוע כרם, ותמיד מה שאסור היינו כי זה מקבל שם כרם וממילא אסור הזריעה כאן, אבל כאן זה לא יכול לקבל שם כרם. ולפי"ז יתכן שבאמת זה כמו הגר"א שתמיד הזרעים הם האוסרים, דהיינו שמה שהם מעורבים בכרם זה אסור, אבל האיסור הוא במקום שיש שֵם כרם וכנ"ל.

### האם לתוס' מותר בגפנים בקטנה לזרוע בגדולה בתוך ד"א לגפנים

כ] והנה צ"ב דהרי לקטנה יש שם כרם מצד שיש שם ענבים, וא"כ למה אין איסור מצד שהזרעים מעורבים בהם, דהיינו שמצד השם שדה באמת אין סיבה לאיסור מה שיש כאן את הכרם, אבל הרי יש כאן כרם וממילא שהזרעים שתוך ד"א יאסרו [דהינו שאפילו שתוס' נקטו שכל יסוד האיסור הוא לזרוע בכרם וא"כ יש לדון שמקום זה שתוך הגדולה אין לו שם כרם אמנם בפשוטו ביחס לקטנה שאין מיצה יש למקום זה שם כרם ובפשוטו השם כרם ודאי יסודו שזה המקום של הכרם ולא איזה חלות דין שחל על השטח ששיך לדון שזה מדיני הגדולה אלא ודאי שיך לדון בזה ביחס לקטנה] . ואולי ס"ל לתוס' שבאמת כל ההיתר הוא רק אם זה חוץ לד"א אמנם תוס' לקמן דנו בזה האם יש איסור יותר מד"א ולא משמע שביאורם כאן זה למסקנת דבריהם לקמן וכפי הנראה לכן החזו"א ביאר התוס' כנ"ל שלדבריו לא קשה קושיא הנ"ל. אמנם **בתור"פ** כתב שכיון שדיורי גדולה בקטנה אין לזה שם כרם אלא שם שדה. והנה לפ"ז לכאו' יהיה מותר לזרוע גם בקטנה זרעים וזה לא יתכן. אמנם מדויק בלשון התור"פ שזה רק ביחס למה שרוצים לאסור כי הזרעים שבגדולה הם מעורבים בקטנה, ביחס לזה אין לזה שם כרם, אבל ביחס למה שבקטנה יש לזה ודאי שם כרם. וצ"ב עומק הסברות. אמנם בפשוטו תוס' שהוסיפו שזה לא נחשב שהכרם בקטנה מבואר שלא ס"ל הסברא שזה שם שדה וממילא אין איסור אפילו דיש שם כרם כתור"פ דא"כ לא הוצרכו לזה אלא בהכרח נקטו שכל שיש כרם ויש זרעים לידו זה סיבת איסור וצ"ע ועיין שיעור הבא סק"א

והנה לפי תוס' אם זרעים בקטנה אסור ליטוע את הגדולה, ואם יעשה זה יאסור הזרעים ודלא כרש"י. ומאידך אם זרעים בגדולה מותר ליטוע את הקטנה, ולרש"י אסור.

### בדין כלאי זרעים בגדולה וקטנה לפי תוס'

כא] ועיין **מקדש דוד** שכתב נפק"מ בין רש"י לתוס' לגבי כלאי זרעים, דלרש"י אסור לזרוע בקטנה, אבל לתוס' שכל יסוד האיסור כי יש לזה שֵם כרם אבל לא מצד שזה כאילו הגפנים שָם, א"כ השֵם איסור ליטוע בכרם זה רק בכלאי הכרם, אבל כלאי זרעים האיסור הוא מצד התערובת ואין שָם חלות שֵם איסור שדה, וממילא אין סיבה לאסור.

אמנם **החזו"א** כתב שזה אסור לפי תוס', וזה לשיטתו בביאור דברי התוס' שהכרם הוא האוסר ולא הזרעים, אבל בכלאי זרעים כל אחד נחשב אוסר. וע"ש שהוסיף שגם לרש"י אסור לזרוע בגדולה מצד שזה דאורייתא.

### באופן שהגפנים שבגדולה האם בחו"ל והקטנה בא"י

כב] וע"ש **במקדש דוד** שדן באופן שהכרם שבגדולה הוא בחו"ל והקטנה זה בא"י האם זה יאסור, שהרי יש שֵם כרם על הקטנה וכאן זה אר"י. וכתב שמסתבר שכיון שבמקום הכרם עצמו זה לא סיבת איסור, אז גם השם כרם שחל מכוחו אין לו סיבת איסור. וצ"ע.

### שינוי בין נוסח התוס' לנוסח התור"פ ביסוד הדברים

כג] והנה בתוס' מבואר שהדין דיורי גדולה בקטנה זה רק על השם שדה וכרם, אבל זה לא מגדיר שכאילו הזרעים שבגדולה הוא בקטנה או הגפנים שבגדולה הם בקטנה, ולכן חילקו מה שחילקו. וכן הוא בלשונם 'אע"ג דאין גפנים בקטנה'. אמנם **בתור"פ** משמע שאפילו שזה כאילו שָם, אבל כיון שלמקום אין שֵם כרם אין סיבה לאסור. ודו"ק בזה.

### בדברי המאירי ביסוד החילוק בין אם הגפנים בגדולה או בקטנה

כד] עיין **מאירי** שכתב לבאר בסוגיין שהגפנים עיקר, וכל ההלכה של דיורי גדולה בקטנה זה רק במה שהוא עיקר, ולכן גפנים בגדולה זה סיבה לאסור כי זה נחשב שהגפנים בקטנה, אבל זרעים בקטנה לא שייך לדונם שזה כאילו בגדולה דהם לא העיקר. והנה צ"ב דמ"מ אם זה תוך ד"א למה שזה לא יאסור. ואולי נקט שבאמת בזה תמיד אסור, וכל נידון סוגיין זה על חוץ לד"א. ויתכן שבאמת כיון שביחס למה שבגדולה יש מחיצה זה לא נחשב מעורב בשני, ורק מצד שדיורי גדולה בקטנה זה נחשב מעורב, אבל ללא זה אין כאן סיבת איסור כלל. ולפי"ז בגידוד חמשה ומחיצה חמשה תמיד שניהם מותרים. וצ"ע.

### שיטת הראשונים שאח"כ באמת הגפנים נאסרים

כה] ועיין **ברשב"א בשם הראב"ד** וכן הוא **בתוס' רי"ד** שבאמת בזמן שגדלו הזרעים הגפנים יאסרו, וכל הנידון עד הזמן הזה. וכן הוא **בחידושי מהר"ל**. דהיינו שמצד האיסור אין כאן נידון ורק מצד החלות איסור שחל על זה, ובזה הזמן הוא אחרי זה. וצ"ב.

### בדברי התורא"ש

כו] ועיין **תוס"ר** שכתב דבאמת שם הגדולה על הקטנה, וכמו שיש איסור לזרוע בכרם כך יש איסור ליטוע בשדה, ואם זורע בקטנה כיון שיש לזה שם כרם אסור לזרוע, אבל אם זורע בגדולה כיון שאין לזה שם כרם מותר. והנה לא ביאר כלל למה אין איסור לזרוע בגדולה מצד שזה עושה שם שדה על הקטנה וממילא מצד הכרם יש איסור. ומשמע שנקט שהאיסור המחודש של מקום שהוא שם כרם או שם שדה ואין שם הגפנים או הזרעים, זה רק על עיקר מעשה הזריעה ולא על מה שזה קיים. ולפ"ז באמת יאסר ליטוע בקטנה. וצ"ע בכל זה

### **ביסוד הנידון בכלאים**

]והנה יש מקום לדון שבלאים יש יותר סברא שכיון שהגפנים חלוק מהזרעים זה סברא שזה לא כלאים גם לגבי הקטנה ורק מצד כפתחה של גדולה זה נאסר וברש"י משמע שרק על יותר מד"א זה מדין כפתחה של גדולה אבל לגירסת הגר"א שהאביי בא לחלוק גם על תוך ד"א בפשוטו זה יסוד מחלוקתם שיש כאן מחיצה לאיסור וכן ראיתי בשם הגר"מ אטיק שלגר"א מבואר שמסברא מחיצה לצד אחד מועיל בכלאיים ועיין לקמן שאם יש בית חציו מקורה זה מועיל והרי רבא אמר שפ"ת עוזר רק לגואי ועיין מה שכתבנו בסוגיא דפי תקרה ולנ"ל א"ש וצ"ע בכל זה

שיעור מספר 46 – י"ב אלול פ"ג

# בפרטי הדינים דדיורי גדולה בקטנה

## שיטות הראשונים בדין דיורי גדולה בקטנה

א] מבואר במשנה שחצר קטנה שנפרצה לגדולה גדולה מותרת וקטנה אסורה, ומבואר בלשון המשנה 'מפני שהוא כפתחה של גדולה'. והגמ' אומרת ש"מ ממתניתין דיורי גדולה בקטנה ואין דיורי גדולה בקטנה, ומכח זה הגמ' מבארת ואומרת שגפנים בגדולה אסור לזרוע את הקטנה, וכן אשה בגדולה וגט בקטנה זה מועיל, וכן תשעה בגדולה ויחיד בקטנה זה מועיל, וכן ש"ץ בקטנה וציבור בגדולה, וכן צואה בגדולה אסור לקרות ק"ש בקטנה. והנה בביאור כוונת הגמ' מצאנו כמה ביאורים בראשונים:

### שיטת הראשונים שכאילו הגדולה דרה בקטנה

**א.** עיין **פסקי ריא"ז** שביאר שהגדר בכל הסוגיא שמה שבגדולה זה כאילו מונח בקטנה, דהיינו שהגפנים בקטנה והצואה בקטנה והציבור בקטנה והאשה בקטנה, וזה כפשטות לשון הגמ'. וכן הוא בלשון **ר"ח** חוץ מלגבי אשה בגדולה וגט בקטנה שכתב ר"ח שכאילו הגט נמצא בגדולה.

והנה לפי"ז א"ש הדין המבואר בסוף סוגיין דשלש קרפיפות ושנים החיצונים מגופפים והאמצעי אינו מגופף, שהאמצעי נחשב שיירא, שכיון שהשניים הדרים בגדולה נחשבים כאילו הם דרים בקטנה ממילא זה נחשב שיש שם שיירא ונותנים להם כל צרכם. ועיין **ריטב"א** (בדף צ"ב.) שהביא בשם תוס' שמהגמ' של קרפף למדו לכל סוגיין שהגדר הוא כאילו הגדולה דרה בקטנה. וכן א"ש שאם האמצעי מגופף לא נותנים לו כל צרכו, דאין הלכה שהגדולה מושכת הקטנה אליה.

### מהלך התורא"ש ברש"י

**ב.** לשון **רש"י** בכל הסוגיא שהגדולה מושכת את הקטנה אליה, וכיון שהיא נחשבת אצל הגדולה לכן יש לה את כל הדינים המבוארים בגמ'. והנה צ"ב הדין המבואר בגמ' שאמצעי אינו מגופף שנותנים לו כל צרכו ובפשוטו זה מצד שנחשב שדיורי הגדולה בקטנה, ומבואר שדנים שהגדולה בקטנה ולא הקטנה בגדולה. ותמהו בזה **הריטב"א** (בדף צ"ב.) **והתוס"ר** (בדף צ"ג.).

ועיין **תוס"ר** שכתב שבאמת יש כאן שני דברים, שיסוד הדין הוא כלשון הגמ' שדיורי גדולה בקטנה, אלא שיש עוד הלכה שהגדולה מושכת את הקטנה אליה. והנה פשטות הדברים שזה שתי הלכות שונות. אמנם הדבר פלא שלשון הגמ' דיורי גדולה בקטנה נאמר בתחילת הסוגיא. אמנם ביאור הדברים שרק מכח שדיורי גדולה בקטנה וזה נחשב שהם נמצאים שם, לכן הם גוררים את הקטנה לגדולה לגבי הדינים המבוארים בגמ'. וא"ש לשון רש"י בתחילת הסוגיא 'דיורי גדולה מושלין בקטנה' שזהו יסוד הדין, והשלב השני הוא 'ומושכין אותה אצלן'. ובאמת יסוד החידוש שדיורי גדולה בקטנה הוא שלא דנים שכיון שביחס לגדולה זה מחיצה ממילא זה מחיצה גם ביחס לקטנה, אלא שביחס לקטנה זה לא נחשב חלוק ולכן דיורי גדולה בקטנה [ועיין לקמן (אות ח') דיתכן שהראשונים שכתבו שזה רק אם העיקר בגדולה, זה רק ביחס לדין הנוסף שזה מושך את הקטנה לגדולה, אבל ביחס לדין הראשון זה בכל מקרה].

### מהלך הריטב"א ברש"י

**ג.** עיין ריטב"א שכתב וז"לומסתברא שהכל ענין אחד כי הכוונה שהקטנה נגררת אחר הגדולה וכל שנגררת אחריה אין יכולין לומר שנדון כאילו הגדולה יצאה לתוך הקטנה כבני בתים היוצאים לחצרם הטפל להם אלא שנדון כאילו גררו הקטנה אצלם, ולכך לא דקדק רש"י ז"ל בדבר**.** **עכ"ל. ולכאורה מכוון דבריו שיסוד סוגיין הוא שהגדולה מושכת את הקטנה אצלה, וכיון שהיא טפלה אליה ממילא שייך לדון שהגדולה דרה בקטנה. ולפי"ז באמת לשון רש"י בכל הסוגיא שכאילו הגדולה שולטת בקטנה ומושכת אותה אליה זה רק שורש הדין, אבל מכח זה הרי"ז נחשב שהגדולה אצל הקטנה. ועיין ברש"י ד"ה מתגרשת שכתב וז"ל: שהרי היא כעומדת בקטנה דכולה קטנה בתר גדולה שייכא. עכ"ל. ומשמע כנ"ל שסוף הדין זה כאילו היא עומדת בקטנה, רק שורש הדין הוא כיון שזה נמשך אחרי הגדולה.**

### בתוס' כתבו ששם הגדולה על הקטנה

ד. **והנה פשטות לשונות הראשונים שכאילו הקטנה בגדולה או הגדולה בקטנה. אמנם עיין** תוס' **(בע"ב ד"ה גפנים) לגבי גפנים בגדולה שכתבו דשֵם כרם על הקטנה והוסיפו וז"ל** 'ואע"ג דאין גפנים בקטנה'**,** **דהיינו שכל המושג שדיורי גדולה בקטנה אין הכוונה שהדבר בעצמו שָם, אלא רק ביחס לשֵם המקום של הקטנה הוא כמו הגדולה. וכן הוא בלשון** הרשב"א**. דהיינו שבצואה הכוונה שכמו שסביבות הצואה חשיב מקום מלולכך כך שֵם הקטנה הוא מקום מלוכלך. וכן לגבי אשה בגדולה שכמו שהגדולה נחשב כיד האשה כך הקטנה נחשבת כיד האשה. וכן לגבי ציבור בגדולה שכמו שהגדולה נחשבת מקומם כך הקטנה נחשבת מקומם. וכן לגבי קרפף שכמו שהגדולה נחשב שהם דרים שם, כך דיוריהם מתייחסים גם למקום הקטנה.**

**והנה תוס' הוצרכו לזה מצד שאם זה היה כאילו הזרעים שם, ממילא זה היה אוסר את הכרם. אמנם עיין** תור"פ **שכתב שכיון שיש לזה שֵם שדה אין על זה שֵם כרם, ולכן אפילו שיש שָם כרם וזרעים זה לא סיבה לאסור. ודו"ק בזה [ולכאורה לתוס' אם זה תוך ד"א יאסר הכרם שבקטנה כיון שביחס לקטנה יש שם כרם לכל הד"א וכמבואר** בתוס"ר ועיין מה שכתבנו בשיעור הקודם**].**

### היכא דרוב מניין בחצר הגדולה ומיעוט מניין בשתי חצירות קטנות

**ב] והנה עיין** אפיקי מגינים **(סימן נ"ה ביאורים סק"ט) דפשיטא ליה ששמונה בגדולה ויש שתי קטנות ובכל אחת מהן יש אחד זה מועיל, ורק דן בחמשה בגדולה וחמשה בשתי הקטנות. ולכאורה כל מה שזה יכול להועיל זה רק להראשונים שזה כאילו שדיורי קטנה בגדולה, וא"כ יש כאן עשרה יחד, אבל אם הגדר שכאילו הגדולה בקטנה א"כ אין כאן עשרה יחד. וצ"ע. [והנה ללשון תוס' שזה רק שם הגדולה א"כ הכוה שביחס לגדולה זה הכל אותו רשות אמנם נראה שגם לביאורם הגדר שכמו בחדר גדול זה נחשב שהם נמצאים בהכל כך כאן זה כמו חדר גדול וכאילו השתיכותם היא לשם אמנם השיכות אם היחיד הוא רק מצד השתיכותם לשם ודרך המקום הנ"ל הם משויכים יחד וממילא יתכן שדרך שני קטנים אי אפשר]**

## לגבי מה עוזר דיורי גדולה בקטנה

### הסתירות בסוגיין האם דיורי גדולה בקטנה מועיל לגבי דיני הגדולה

ג] הנה בפשוטו יסוד סוגיין הוא שיש כאן מחיצה ביחס לגדולה ואין כאן מחיצה ביחס לקטנה, ולכן ביחס לדינים של הגדולה זה נחשב שהקטנה לא עימם, וביחס לדינים של הקטנה זה נחשב שהגדולה עם הקטנה, ובזה תלוי חילוקי סוגיין.

והנה יש כאן דבר הצ"ע, שביחס לדין עירובי חצירות וכן לגבי כלאים וכן לגבי צואה בקטנה והאדם בגדולה, דנים שכיון שביחס למה שבגדולה יש לו מחיצה ממילא זה נחשב שהוא לבד, ואין הקטנה אוסרת על הגדולה וכן אין הזרעים שבקטנה אוסרים על הגדולה וכן אין הצואה שבקטנה אוסרת על הגדולה, כיון שהאדם שבגדולה הוא חלוק מהצואה. ולאידך גיסא בצואה בגדולה ואדם בקטנה, כיון שיסוד הדין הוא באדם שהוא המחנה שכינה וביחס אליו אין מחיצה לכן הוא אסור בד"ת. וצ"ע דא"כ למה לגבי אשה בגדולה וגט בקטנה מבואר שזה מועיל, וכן ציבור בגדולה וש"צ בקטנה וכן תשעה בגדולה ויחיד בקטנה, הרי ביחס למי שבגדולה יש כאן מחיצה גמורה וא"כ אין האשה עם הגט וכן אין המניין עם הש"ץ ואין התשעה עם היחיד [וביותר דמסברא אם תשעה בקטנה זה אמור להועיל, שכיון שביחס לרוב אין מחיצה ממילא הוא יכול להצטרף אליהם].

והנה משמעות הגמ' שזה מצד שדיורי גדולה בקטנה ולכן זה נחשב שהוא לא חלוק ממנו. אמנם זה עצמו הדבר הצ"ב, שלמה לגבי דברים אלו נוקטים שמצד ההלכה של דיורי גדולה בקטנה זה מגדיר שהוא לא חלוק ממנו, ולגבי דברים אחרים נוקטים שזה נשאר שהוא חלוק ממנו.

והנה לגבי כלאים וצואה היה אפשר לומר שכאן שמספיק מחיצה ולא צריך דוקא רשות אחרת, ממילא בזה תמיד זה נחשב שיש מחיצה ביניהם. אבל בעירובי חצרות עדיין צ"ע שהרי צריך שיהיה רשות אחרת, ואפ"ה חזינן שביחס לגדולה זה נחשב שהם ברשות אחרת, וצ"ב דא"כ למה לגבי דברים אחרים בסוגיין נוקטים שזה יכול להשפיע גם על הגדולה.

### יש לבאר ביסוד החילוק דיש דינים שעיקרם תלוי לגמרי במצב של הגדולה ויש דינים שבעיקרם מספיק מה שהקטנה אינה חלוקה מהם

ד] ולכאורה בהכרח צ"ל שכל המושג של דיורי גדולה בקטנה ולכן מה שבקטנה מועיל לגדולה, זה רק בדבר ששייך לדון שזה עצמו מה שהקטנה אינה חלוקה מהגדולה זה יכול להועיל לו, אלא שעדיין יש חיסרון שהגדולה חלוקה מהקטנה, ובזה עוזר דיורי גדולה בקטנה. אבל יש דברים שהם תלויים רק במצב של הגדולה, ולגבי זה לא עוזר דיורי גדולה בקטנה. ולכן רק לגבי גט שיסוד הדין הוא שהחצר הקטנה תחשב יד האשה, בזה מספיק מה שביחס לחצר הקטנה היא לא חלוקה, אמנם עדיין כיון שזה צריך להיות יד האשה והאשה היא חלוקה, בזה עוזר דיורי גדולה בקטנה שלא רואים אותה חלוקה לגמרי. וכן לגבי ש"צ יש סברא שמספיק מה שהוא לא חלוק מהם שיצטרף עליהם [ולסברא זו רמז **הריא"ז**], וכן לגבי יחיד בקטנה יש סברא שכיון שהם עיקר המנין אז כדי שיחשבו שיש להם מנין שייך לדון שכיון שהוא לא חלוק מהם זה יוכל להועיל להם [גם לסברא זו רמז **הריא"ז**], אלא שזה לחוד לא מספיק כיון שסו"ס הם חלוקים ממנו וצריך שיהיה להם ג"כ שייכות אליו, ולזה מועיל הסברא שדיורי גדולה בקטנה. אבל בדינים שתלויים לגמרי במצב של הגדולה, בזה לא מועיל הסברא של דיורי גדולה בקטנה להועיל כלפי דיני הגדולה.

ולכן באחד בגדולה לא שייך לדון כלל שעיקר המנין יהיה בתוך הקטנה, דכיון שהיחיד שבגדולה חלוק מהם הוא לא יכול להצטרף אליהם, וכל מה שיש לדון היינו רק בתור שהוא המנין והם מצטרפים אליו, ובזה יש את הסברא שכיון שהם העיקר זה לא מועיל.

ה] והנה מבואר בגמ' שאמצעי מגופף ושנים החיצונים אינם מגופפים זה אסור, וגם בשנים בחיצונים מגופפים הגמ' דנה להתיר רק מצד שהמגופף הולך על האינו מגופף. ולכאורה צ"ע לשיטת רש"י (לדרכו של התורא"ש) שיש גם הלכה שהגדולה מושכת הקטנה אליה, א"כ למה שלא נתיר את המגופף מצד שהגדולה מושכת את הקטנה אליה.

אמנם להנ"ל הדבר מבואר, דביחס לגדולה לא מצאנו כלל שעוזר מה שדיורי הקטנה בתוכם, ורק בדבר שמספיק שביחס לקטנה הוא לא חלוק (כגון לגבי גט ומניין וש"ץ וכנ"ל) בזה מהני הסברא דדיורי גדולה בקטנה, אבל כדי שיחשב דיורים בגדולה דרגה זו לא מספיקה, ורק מה שהגדולה נחשבת כדרה בקטנה זה עוזר גם לגבי דין קרפף [דהינו שכדי שיחשב שם שירה זה חלות דין על היחיד ביחס לעצמו שזה מקומו וזה לא רק נידון ביחס לאחר ולכן כאן שהגדול חלוק מהקטן ממילא ביחס אליו הוא נחשב כדבר נפרד] . ועדיין צ"ע.

[ובעיקר דין דיורי גדולה בקטנה עיין חו"ב שביאר שהכונה שביחס לקטנה גם הגדולה לא חלוקה ולכן שייך לדון שזה משפיע גם לגבי כלאים אפילו דשם יתכן שכל שביחס לגפנים זה חלוק אין כאן תערובת וצ"ע בזה]

### נידונים שונים ע"פ הנ"ל

ו] והנה עיין **בה"ל** (סימן שס"ו ס"ג בד"ה ד"א) שכתב שאם יש חדר שיש בו ד"א ופתוח אליו חדר שאין בו ד"א וכדין חצר גדולה וקטנה, שמועיל להניח את העירוב בקטנה וזה כאילו מונח בחדר הגדול. והנה כה"ג בחצר גדולה וקטנה שהקטנה אסורה ודאי לא יועיל להניח שם את העירוב (שהרי המקום הזה אינו ניתר בטלטול). אמנם גם באופן דמיירי הביה"ל שהקטנה מותרת (וכל הנידון הוא רק האם חשיב מקום שיש בו ד' אמות שאפשר להניח בו את העירוב) יש לדון שכאן שעיקר הנידון הוא ביחס לגדולה (דהלוא המקום של הד"א הוא הגדולה) לא מועיל מה שזה נמצא במקום שהוא לא חלוק מהגדול, דיתכן שזה צריך להיות במקום שבני הגדולה לא חלוקים ממנו. וצ"ע.

עוד יש לדון לגבי שינוי מקום בברכות מה הדין של קטנה וגדולה. ובפשוטו אם אכל בקטנה יכול ללכת לגדולה, ואם אכל בגדולה לא יכול ללכת לקטנה דיש כאן שינוי מקום. אמנם יתכן שיש כאן את הסברא שדיורי הגדולה בקטנה. אמנם כיון שנתבאר שסברא זו מועילה רק לדבר נוסף וכנ"ל (דהיינו רק לדבר שבעיקרו מספיק מה שהקטן לא מובדל ממנו, וצריך רק לצרף לזה את הסברא שדיורי גדולה בקטנה), וזה לא מועיל ביחס למה שנוגע לגדולה לבד, יתכן שלגבי שינוי מקום ודאי חשיב שינוי מקום. וצ"ע בזה.[אמנם היו מהלומדים שטענו שלגבי שינוי מקום מהקטנה לגדולה הוי שינוי מקום שכיון שביחס למקומו הראשון זה מקום אחר הוי שינוי מקום וזה תלוי בנידון אם הלך באותו חדר ונפרשו מחיצות ביניהם עיין בר אלמוגים סימן מ"ה]

## ביסוד הראשונים שדיורי גדולה בקטנה זה רק אם בגדולה יש את הדבר העיקרי

ז] מבואר בגמ' שאשה בגדולה וגט בקטנה זה מועיל מצד שכיון שדיורי גדולה בקטנה לכן זה נחשב שהיא עומדת ליד מקום הגט. והקשו **הראשונים** למה בגט בגדולה לא נימא שכאילו הגט בקטנה ונמצא שהיא עומדת בצד גיטה. ועיין **תור"פ** שכתב שהאשה היא העיקר ולא הגט, והמושג דיורי גדולה בקטנה שייך רק לגבי דבר שהוא העיקר.

ולכאורה היה מקום לומר [כמו שהבאנו לעיל סק"א (אות ד') מתוס'] שכל מה שמצאנו שדיורי גדולה בקטנה מחשיב שהמקום של הקטן שייך למה שבגדול, היינו רק שהדיורים מתייחסים לשם או שהשם כרם מתייחס לשם וכן בצואה שמקום הצואה מתפשט לשם, אבל גט אין לו שום דין ורק לאשה יש מושג של יד, ובזה לא שייך לומר שזה מתפשט. וצ"ל שכוונת הראשונים שרשות הגט מתפשטת לקטנה וממילא האשה עומדת ליד זה. ולכאורה בהכרח שזה כוונתם, שהרי אם רק מצד שהגט כאילו בקטנה זה לא יעזור, שודאי שהקניין חצר חייב להיות על ידי החצר הגדולה.

ועיין **ריטב"א ורש"י** שביארו כן גם לגבי הדין של מניין וש"ץ, שמה שמועיל דוקא אם הש"ץ או היחיד בקטנה ולא מועיל אם הש"ץ או היחיד בגדולה, זה מצד שהמושג דיורי גדולה בקטנה מועיל רק לגבי אופן שבגדולה נמצא העיקר, אבל לגבי אופן שבקטנה נמצא העיקר בזה לא מועיל הדין דיורי גדולה בקטנה, וממילא נשאר שכיון שהוא חלוק מהקטנה זה לא יכול להועיל.

והנה עיין **גאו"י** שנקט שגם אם שניהם שוים אין חיסרון, ורק אם בקטנה נמצא דבר שהוא יותר חשוב מהגדולה בזה אין דין דיורי גדולה בקטנה. ולפי"ז אם יש חמשה בגדולה וחמשה בקטנה הם מצטרפים למנין. אמנם **תוס'** ושאר **הראשונים** נקטו שזה לא מועיל, וחזינן שנקטו שרק על ידי שהגדולה יותר חשובה מועיל מה שדיורי גדולה בקטנה.

### כמה קושיות על יסוד זה, ויש לומר דלא נאמר יסוד זה אלא כשצריך שזה יועיל לדינים של הגדולה

ח] והנה צ"ע לפי"ז כמה דברים בסוגיין: **א.** למה לגבי חצרות הגדולה נחשבת יותר חשובה מהקטנה, וכי מדובר דוקא באופן שדרים שם יותר אנשים. ולכאורה בהכרח צ"ל שביחס לדינים של הקטנה, בזה גם ללא שהגדולה חשובה ממנה זה נחשב שאין מחיצה ודיורי גדולה בקטנה, ורק במקום שצריך להגיע שזה יועיל גם לגבי מה שבגדולה, כגון באשה בגדולה שזה יחשב ידה, ובש"ץ בקטנה שהוא יחשב מצורף גם ביחס לגדולה, וכן ביחיד וציבור, בזה יש תנאי שהוא יהיה יותר חשוב ממנו, אבל היכא שצריך את הדין רק כלפי הקטנה אין כזאת הלכה.

**ב.** והנה מבואר בגמ' לגבי קרפיפות שאם יש יחיד בכל אחד זה מועיל, וביאר רש"י שזה כאילו שהמגופפים נמצאים באמצעי שאינו מגופף וממילא יש שם ג'. וצ"ב שהרי כאן אין חשיבות של הגדולה יותר מהקטנה. ובפשוטו יש לומר שכאן זה כמו המשנה של חצר גדולה וקטנה, שכיון שביחס לשטח של הקטנה זה נחשב שאין מחיצה זה מספיק סיבה שיחשב שיש כאן שיירא.

אמנם עיין **תוס'** שם שהקשו מאמצעי מגופף ויש שנים בחיצונים שכתוב בגמ' שזה נחשב שיש שיירא בקרפף החיצוני שהוא הקטנה, והקשו התוס' שהרי בקטנה נמצאים שניים שהם עיקר ביחס לאחד. ומבואר שגם לגבי שיחשב שהגדולה בקטנה שייך החיסרון הנ"ל. ולפי"ז צ"ע למה לא הקשו גם באופן של תחילת הסוגיא שיש אחד בכל אחד (לפימש"כ התוס' שגם בחמשה וחמשה לא אמרינן דיורי גדולה בקטנה). וצ"ע. [אמנם בזה יש לומר דלא רצו להקשות מזה, כיון שאין על זה גמ' מפורשת שגם בחמשה וחמשה לא מהני. הוספה בשיעור].

**ג.** והנה מבואר בגמ' שגפנים בגדולה אסור לזרוע בקטנה. והנה לראשונים שזה רק בד' אמות, אין מקום להקשות שם איפה יש חשיבות בגדולה, שהרי הנידון הוא רק לגבי הקטנה ובזה לא צריך שיהיה חשיבות בגדולה וכנ"ל. אבל רש"י וסיעתו חידשו שכל הקטנה נאסרת, וזה בהכרח מצד ההלכה של דיורי גדולה בקטנה, דהיינו שלא רק שהיא לא חלוקה אלא שהיא שולטת עליה, ובזה הרי צריך שזה יהיה עיקר. ועיין **מאירי** שכתב לבאר באמת שהגפנים עיקר.

אמנם צ"ע שכל הראשונים שאלו שבזרעים בגדולה זה יאסור את הגפנים שבקטנה, ובכה"ג צ"ע מה קשה להו, הרי אין הזרעים עיקר ביחס לגפנים. ויתכן לדחוק שכל קושייתם היא על הגפנים שהם תוך ד"א שבזה לא צריך להגיע למה שהקטנה נמשכת לגדולה. אמנם הרי **בתוס"ר** משמע שבאמת לגבי מה שתוך ד"א זה אסור, ובהכרח שכל הנידון הוא על מה שחוץ לד"א, וצ"ע דהרי אין הזרעים עיקר. ולכאורה משמע שכאן שאין הנידון ביחס למה שבגדולה אלא רק ביחס למה שקטנה, בזה דיורי גדולה בקטנה עוזר לא דוקא אם הגדולה עיקר (דאף שצריך להגיע בזה לבחינה שהקטנה נטפלת לגדולה, אבל הרי הנידון בזה הוא כדי לאסור את כל הקטנה ולא כדי לתת דין על הגדולה), ורק במקום שזה צריך להשפיע על הגדולה שהיא חלוקה, בזה צריך להגיע למה שזה עיקר. ודו"ק וצ"ע. [והנה בפשוטו תוס' ששאלו מקרפיפות מבואר שגם ביחס לנידון של הקטנה יש ההלכה של עיקר וטפל אמנם יתכן שתוס' נקטו מסברא שכדי שיחשב שירא חייב לחול שגם ביחס למי שבגדולה מקומו שם שללא שהוא חלק מהשירא ביחס לעצמו זה לא יועיל ולכן הקשו כנ"ל ודו"ק בזה]

## בדין צואה בגדולה ובקטנה

### פלוגתת הראשונים האם בצואה בגדולה כל הקטנה אסורה

ט] מבואר בגמ' שצואה בגדולה אסור לקרוא ק"ש בקטנה אבל צואה בקטנה מותר לקרוא ק"ש בגדולה. והנה פשטות הדברים שצואה בקטנה מותר לקרוא בגדולה אפילו אם זה סמוך תוך ד"א, שכיון שהאדם שבגדולה הוא עם מחיצה זה לא נחשב שהוא עם הצואה, שיסוד המחנה שכינה זה האדם העסוק בדבר שבקדושה. וכן הוא **בשו"ע** בסימן ע"ט (ס"ג). והנה לפי"ז בדין צואה בגדולה שאסור בקטנה הכוונה כי האדם הוא המחנה שכינה, וכיון שביחס אליו אין מחיצה ממילא זה נחשב שבמחנהו יש צואה.

ויש לדון האם לשיטות שלגבי כלאים בגפנים בגדולה נתחדש בדין דיורי גדולה בקטנה שזה כאילו זה בכל הקטנה, האם גם כאן זה כך. ובפשוטו אין חילוק, וכן הוא **ברשב"א ובריטב"א** שכל הקטנה אסורה.

אמנם **במאירי ובריא"ז** מבואר שרק ד"א אסור, ואף שלגבי כלאים מפורש **במאירי** שכל הקטנה אסורה. וצ"ב החילוק. [**והבה"ל** (סימן ע"ט ס"ג בד"ה שירחיק) כבר תמה דהשו"ע לגבי צואה לא כתב שהכל אסורה. אמנם תמה שם שגם לגבי כלאים (ביו"ר סימן רצ"ו סמ"ט) לא הוזכר חידוש זה, ומשמע שהשו"ע נקט כהרמב"ם והטור שגם לגבי כלאים לא כתבו חידוש זה].

### יש לחלק בין כלאים לצואה, דבכלאים יסוד הדין הוא תערובת אבל בצואה צריך אותו מקום

י] והנה בעיקר המבואר בסוגיין שכל הקטנה אסורה יש כאן חידוש גדול, שאפילו שאמרנו שדיורי גדולה בקטנה אבל הרי גם אם היא היתה ממש בגדולה כל שזה רחוק ד"א זה מותר ולמה שכאן זה יותר גרוע, דבפשוטו כל ההלכה היא שזה כאילו אין מחיצה [וכלשון **הרמב"ם** (פ"ח מתפילה ה"ז) הובא **בשו"ע** (סימן נ"ה סט"ז) הרי זה כקרן זוית של הגדולה]. ומבואר שנתחדש פה שכיון שזה כפתחה של גדולה זה מטפיל את הכל כאילו זה יחד. ולפי"ז יתכן לחלק בעניין זה בין כלאים לצואה, שבכלאים יסוד הדין זה תערובת ולא שזה אותו מקום, והשיעור ד"א הוא לקבוע שזה מעורב, דהרי חזינן שאם יש ראש תור מותר גם בתוך ד"א, ובמחול הכרם שזה נראה מעורב אסור גם ביותר מד' אמות (דגם לפי"מ שמבארת הגמ' דאפקורי מפקר להו וכו', כל זה יוצר סברות דאף דהוי מחוץ לד"א חשיב תערובת), ויתכן שרק בזה שייך לדון שכל הקטנה אסורה משום שכאילו זה מעורב, אבל בצואה דיש דין ד"א דהיינו רק אותו מקום, בזה יתכן שגם אחרי הדין של דיורי גדולה בקטנה לא שייך שזה יאסר אם זה לא בתוך ד"א.

### עוד יש לחלק דצואה כלל אינה מתפשטת ברשות [ומו"מ בזה בד' הראשונים]

יא] ולכאורה יש לדון עוד דבפשוטו הדין ד"א זה הלכה במקומו של אדם, אבל אין מושג שהצואה תופסת ד"א, ולפי"ז יתכן שרק דבר שמקומו מתייחס לרשות זה נחשב שהוא בקטנה דכאילו הקטנה היא גם חלק מהרשות, אבל צואה גם בגדולה מקומה רק במקום שהיא נמצאת וכל האיסור הוא רק כי מקום האדם הוא תופס ד"א וממילא זה נחשב שהצואה עמו, וממילא בזה לא שייך כלל הדין דיורי גדולה בקטנה.

ובאמת בראשונים שמבואר ששייך הדין דיורי גדולה בקטנה לאסור את כל הקטנה, מבואר חידוש גדול שצואה יש לה מקום וחשיב מקום מלוכלך שאסור בד"ת, ולכן שייך לדון שכיון שהקטנה זה פתחה של גדולה ממילא מקום הלכלוך מתפשט לכל הקטנה שיחשב מקום הצואה ושיאסר לומר שם ד"ת [**ובמ"ב** (סימן ע"ו סקי"ב) מבואר שאם ידו של אדם תוך ד"א של הצואה (אף שכל גופו חלוק ממקום הצואה כגון שהכניס את ידו מבעד למחיצה למקום שיש צואה) אסור לקרוא ק"ש. ובפשוטו ליד לבד אין דין ד"א, ומשמע קצת שזה ד"א של הצואה. וצ"ע].

והנה עיין **ריטב"א** שכתב שאם אדם בגדולה ועומד סמוך לפתח והצואה תוך ד"א, אסור לו לקרוא ק"ש ודלא כמבואר בשו"ע. והנה לדבריו בהכרח שיסוד סוגיין בצואה בגדולה שכל הקטנה אסורה. והנה דבריו צ"ע דהרי ביחס לאדם שבגדולה יש מחיצה. וצ"ל שלשיטתו דיש מושג של ד"א של הצואה, ממילא כיון שביחס לצואה זה נחשב ביחד זה מספיק סיבה שיחשב ביזוי וזה אסור. [ואין לומר שכונת הריטב"א שחילוק רשויות לא עוזר על תוך ד"א דבפשוטו זה גמ' מפורשת ברכות כ"ד. שיש הבדל בין מקום גבוה לאותו גובה]

### בדין עשיית צרכיו במקום כתבי הקודש בחצר גדולה וקטנה

יב] והנה יש לדון לגבי עשיית צרכיו שאסור בחדר דיש בו תפילין או שאר כתבי הקודש, מה הדין בגדולה וקטנה. והנה בפשוטו בכה"ג האדם הוא הצואה והתפילין זה כמו האדם, ולכן אם אדם בגדולה זה אסור ואם אדם בקטנה זה מותר. וכן הוא בהגהות הגרד"ל על הלכות מזוזה לגרח"ק זצ"ל. וצ"ע בזה [ולריטב"א תמיד יהיה אסור].

## בדין צירוף לציבור

### שיטת התוס' שיש חילוק בין ליצור מניין לבין עניית דבר שבקדושה

יג] מבואר בגמ' לגבי צירוף של ציבור שכל שיש מחיצה ביניהם הם לא מצטרפים. והקשו **הראשונים** דהגמ' בפסחים (דף פ"ה:) מביאה מחלוקת לגבי אם נמצאים מהאגף ולחוץ שרב יהודה בשם רב אומר שלא מצטרף כיון שזה מקום חלוק, וריב"ל אומר שאפילו מחיצה של ברזל אינה מפסקת בין ישראל לאביהם שבשמים וקי"ל כריב"ל. ועיין **תוס'** שתירצו שליצור מנין אי אפשר על ידי מחיצה, ורק אם יש כבר מנין אפשר לענות קדיש וקדושה אפילו אם יש מחיצה ביניהם.

והנה יש לבאר דבר זה בשני אופנים: או שכל שכבר יש ציבור אפשר להצטרף אליהם אפילו אם יש מחיצה. או שלענות קדיש וקדושה שזה רק עניה, בזה כל שיש חפצא של ציבור שאומרים קדיש הוא יכול לענות [ומשמע שגם זה צירוף מסוים אבל זה רק ביחס לעניה]. ונפק"מ האם הוא מצטרף לתפילה בציבור, שאם זה סברא שכל שיש מנין הוא מצטרף ממילא זה גם יחשב תפילה בציבור, אבל אם זה רק סברא על עניה א"כ זה לא יחשב תפילה בציבור [**ובאו"ז** מבואר שהוא מצטרף גם לתפילה בציבור. **והמ"ב** (סימן נ"ה סקנ"ח) הביא בזה מחלוקת].

והנה מבואר בגמ' שש"צ לא מצטרף. ועיין **ראשונים** שהקשו שהרי יש כאן כבר מנין. ועיין **רשב"א** שכתב ליישב בשם **הראב"ד** שאינו רשאי לומר דבר שבקדושה דיחיד הוא ע"ש. ומשמעות לשונו שבאמת גם אם יש ציבור הוא לא בכלל הציבור וזה רק היתר עניה, ולכן הש"ץ ודאי חייב להיות כחלק מהציבור. ועיין **ריטב"א** וצ"ב כוונתו. אמנם היה מקום לומר שהש"צ כיון שהוא מוציא אותם, כאן זה כמו תחילת הדין ולא שייך לומר שכיון שיש ציבור הוא גם נחשב כחלק מהציבור. וצ"ע בזה.

### שיטת הרמב"ן

יד] והנה **הרמב"ן** (בפסחים שם) חלק וכתב שכל מה שהגמ' אומרת שמחיצה של ברזל לא מפסיקה, הכוונה בשני מקומות שמשמשים יחד כגון שני בתים של שימוש אחד או בית וחצר שדיורי בית בחצר, ובזה סתם מה שיש מחיצה זה לא מחלק, ולגבי דלת בזה נחלקו רב יהודה וריב"ל, אבל אם יש שתי חצרות חלוקות במחיצה או שני בתים של שני בני אדם זה ודאי לא מצטרף. וע"ש שכתב שהגדר של הצירוף בכה"ג שיש מחיצה ביניהם, זה לפי גדרי צירוף של גדולה וקטנה שדוקא אם יש תשעה בגדולה זה עוזר ע"ש [ולדבריו יש להיזהר בשמיעת קדיש וקדושה להיות תוך הבית הכנסת].

והנה בדבריו מבואר חידוש גדול שהסברא של דיורי גדולה בקטנה זה לא רק מצד שכיון שהקטנה אין מחיצה בינה לגדולה לכן שייך לדון כך, אלא זה סברא בעצם, אלא שבשני בתים ושני חצרות זה רק מצד שאין מחיצה ביחס לקטנה, וכאן זה אפילו עם מחיצה. וצ"ע בזה. [**ובשו"ת הרשב"א** (ח"א סס"ג) הסתפק האם סברת הרמב"ן היא גם לגבי שאר דיני הסוגיא].

## בדין ג' קרפיפות

טו] מבואר בגמ' ששלשה ששבתו יחד נותנים להם כל צרכם, אבל שנים או אחד לא נותנים לו אלא בית סאתים (אם הוא גדור במחיצת שתי או ערב לחוד). ומבואר בסוגיין שאם חנו כל אחד בקרפף שמחולק אחד מהשני, נותנים להם לכל אחד בית סאתים.

ומבואר בגמ' שאם חלקם פרוץ במלואו אחד לשני, אם האמצעי מגופף לא נותנים להם אלא בית סאתים, ואם החיצונים מגופפים זה נחשב שיש כאן שיירא באמצע ונותנים להם כל צרכם. ודעת **רש"י** שרק באמצעי נותנים להם כל צרכם. ודעת **הראשונים** שממילא גם החצונים מותרים מצד שהם כחצר של האמצעית.

טז] והנה עיין **ב"י** (סימן ש"ס) שכתב להסתפק האם שנים שחנו יחד נותנים להם בית ד' או רק שתים, וכתב דבפשוטו מוכח בסוגיין שכל אחד מקבל שתים. ודחה שכאן כל אחד בחלק לעצמו ולא שהם יחד.

### בדברי הריטב"א דמיירי בפתח פחות מעשר

יז] והנה עיין **ריטב"א** שכתב שבסוגיין מדובר שהפתח הוא פחות מעשר. וכוונתו שאם זה יותר מעשר זה כאילו אין פתח ביניהם. ועיין **מג"א** שביאר (סימן ש"ס סק"ז) וכן הכריע **החזו"א** (סימן ק"ו) שהכוונה שאם זה יותר מעשר ממילא זה נחשב שהם יחד ובודאי חשיב שיירא ונותנים להם כל צרכם.

אמנם **התו"ש** (סקי"ח) נקט שכה"ג אין את ההלכה שזה כפתחה של גדולה וממילא לא חשיב שיירא, דהיינו שכיון שכל אחד גר בשטח לעצמו בזה לא חשיב שיירא (אף שמבחינת המחיצות הם לא חלוקים שהרי יש ביניהם פירצה), ורק אם הם משתמשים יחד יש דין שיירא. וצ"ע דא"כ מה עוזר הדין מפני שהוא כפתחה של גדולה. ומבואר שיש כאן חידוש שכיון ששטח זה טפל אליו חשיב כאילו הוא דר שם, דהיינו שההלכה של דיורי גדולה בקטנה זה לא רק שכאילו אין מחיצה, אלא יש כאן דבר נוסף וכסברת הרמב"ן לגבי בית וחצר. וצ"ע.

שיעור מספר 47 – י"ז אלול פ"ג

# בדין גידוד חמישה ומחיצה חמישה

## שיטת תוס' בסוגיין

### יסוד הנידון בצירוף של גידוד ומחיצה

א] מבואר בגמ' עירובין צ"ג: שרב חסדא ס"ל שגידוד חמישה ומחיצה חמישה לא מצטרפים לגבי לחלק בין שתי חצרות, והגמ' בתחילה סברה שזה ביחס לשתי החצרות, והגמ' דוחה שביחס לתחתונה זה ודאי מועיל ורק ביחס לעליונה זה לא מועיל.

והנה בביאור הדין גידוד ומחיצה, דעת **תוס'** שהכוונה דהנה עמוד ברה"ר גבוה עשרה חשיב רה"י וכן מקום המוקף מחיצה עשרה חשיב רה"י, וכאן יש מחיצה שמורכבת חציה מעמוד וחציה ממחיצה ורב חסדא חידש שזה לא מצטרף. אמנם זה רק ביחס לעליונה ששם זה צירוף של שתי מחיצות, אבל ביחס לתחתונה שהיא רואה פני עשרה חשיב שזה אותו סוג מחיצה, והוי כבור שיש בו חמישה ויש בחולייתו חמישה שהגמ' (בעירובין דף צ"ט:) מדייקת ממשנה שזה מצטרף.

והנה בפשוטו הסברא שזה לא יצטרף זה מצד שזה שתי סוגי מחיצות וכמבואר בגמ' בגיטין ט"ו: שהגמ' מביאה את זה עם כל סוגי הדברים שיש לדון האם שני סוגי דברים מצטרפים. ועיין **חכם צבי** (סימן ה') שביאר שמחיצת תל זה מדין גוד אסיק ולכן זה סוג מחיצה אחרת ממחיצה רגילה, ולכן הגמ' דנה שזה לא יצטרף.

והנה **תוס'** נקטו שאין צד שבור וחולייתו לא יצטרפו (וכמבואר בגמ' בדף צ"ט: דדייקינן לה ממשנה). וצ"ב שהרי הגמ' בתחילה דנה שגם ביחס לתחתונה לא חשיב מחיצה אפילו שרואה פני עשרה. וצ"ל שלגבי חצרות יש מקום לדון שכל שזה לא מחיצה ביחס לעליונה זה גם סיבה ביחס לתחתונה. אמנם צ"ע שהרי דבר זה מוכח מהמשנה הקודמת שחצר גדולה שנפרצה לקטנה הקטנה אסורה והגדולה מותרת, וחזינן מפורש שזה יכול להתחלק. וצ"ע.

והנה **הגר"ח** (פי"ז משבת הי"ב) ביאר שבלחי אין חיסרון של כיתותי מכתת שיעורא כיון שאין שום דין במחיצה אלא שהרשות תהיה מבעד למחיצה. וצ"ע דא"כ מה החיסרון שאין לצרף שתי מחיצות, הרי לא בעינן חלות שם מחיצה. אמנם הביאור שכיון שזה שני סוגים זה לא נחשב מקום גדור במחיצה וצ"ע.

### שיטת הראשונים שעמוד עשרה אינו מדין גו"א

ב] והנה דעת **הרמב"ן** (בשבת דף צ"ט: ד"ה או דילמא) שרק ברה"י של מחיצות יש דין של רה"י עולה עד לרקיע, אבל ברה"י של תל זה רק על גבו. ובפשוטו הביאור הוא כמבואר **בחידושי הגר"ח** (פ"ד מסוכה הי"א) שהדין של עמוד זה מצד שמקום זה חלוק מרה"ר בגבוה עשרה, אבל לא מצד שזה נחשב שיש כאן מחיצות. ויסוד הדברים מבואר **במאירי** בסוכה (דף ד':) דמבואר בגמ' שם שמחיצות שאין ניכרות לא מועיל בסוכה, וצ"ב דהרי לגבי שבת עמוד חשיב רה"י. וביאר כנ"ל ששם זה לא מדין מחיצה אלא כי זה מקום שחלוק מרה"ר. והנה בפשוטו בדין גידוד ומחיצה זה לא עדיף מגידוד ולא יהיה בזה דין רה"י עולה עד לרקיע.

והנה להנ"ל שבעמוד יש כאן דין רה"י מצד שהוא חלוק מרה"ר, צ"ב למה מחיצה אין בה את מה שיש בגידוד, הרי ודאי שכל מחיצה היא גם עושה שהמקום יהיה חלוק. ואולי המושג שהוא חלוק זה רק מחמת עצמו שיש לו גובה ולא מצד משהו חיצוני, אלא שם זה רק מצד דין מחיצה.

### האם דינא דרב חסדא הוי מה"ת או מדרבנן, ובעניין האם הבדלה לצד א' מועילה לצד ב'

ג] והנה מבואר **בתוס'** כאן (ד"ה שאני) שלרב חסדא שזה לא מצטרף זה סברא דאורייתא ולכן הזורק מתוכו לרה"ר פטור. וכן הוא **בתוס' בגיטין** (דף ט"ו: ד"ה גידוד) ע"ש **במהרש"א**, וכן פשטות **הראשונים** שדנו מדין בור וחולייתו ששם זה נידון דאורייתא, וחזינן שסוגיין זה נידון בדאורייתא.

והנה מבואר בסוגיין שלגבי חצרות זה מתחלק בין התחתונה שיש לה מחיצה לעליונה שאין מחיצה. והנה בסוגיא הקודמת מבואר שסיבת האיסור בקטנה זה מצד שהיא כפתחה של גדולה. והנה לדעת **הגר"א** (בהגהותיו בדף צ"ב:) דאין שם חידוש דין מיוחד (דמבואר בגר"א שם שהאיסור לזרוע כלאים בקטנה הוא רק בתוך ד"א לגפנים שבגדולה), יתכן שהגמ' שם רק חידשה את עצם הדבר שיתכן חלוקה שביחס לצד אחד זה מחיצה וביחס לצד שני זה לא מחיצה. אמנם **לרש"י** דמבואר דיש שם חידוש דין נוסף (שאסור לזרוע בכל הקטנה), לפי"ז בהכרח הא דאמרינן שהקטנה היא כפתחה של גדולה יש בזה חידוש דין מיוחד, וא"כ משמע שמצד עיקר הדבר שזה מחיצה לצד אחד עדיין זה לא היה סיבה לאסור את הקטנה, משום שהבדלה של צד אחד מועילה גם כלפי הצד השני, ורק מצד שזה כפתחה של גדולה זה סיבה לאסור את הקטנה. ולפי"ז צ"ב הא דמבואר בסוגיין שהגדולה אסורה אע"פ שכלפי הקטנה חשיב שיש מחיצה. אמנם אם נאמר שהלימוד של הגמ' בדף צ"ב. הוא רק מייתור לשון המשנה, א"כ יתכן שעיקר דין המשנה הוא לא מצד כפתחה של גדולה (אלא גם בלי"ז הקטנה אסורה כיון שכלפי הקטנה לא חשיב מחיצה וכן מוכח בפשוטו מאביי שלא חלק על המשנה), ולכן בסוגיין א"ש שהעליונה אסורה, ורק שיש עוד דין שדיורי גדולה בקטנה וזה נלמד מהייתור, ויתכן שבאמת דין זה לא שייך כאן. ועיין בסוגיא הראשונה (שיעור 45 אותיות ח' ט') מה שביארנו בזה.

ד] אמנם עיין **ברשב"א ובריטב"א** כאן שלאחר שביארו את סברת הגמ' הואיל ורואה פני עשרה, כתבו שמה שהעליונה אסורה זה מצד גזירה דרבנן ששם זה נראה להם שרק המחיצה חמישה עשתה את המחיצה. והנה דבריהם צ"ב דלמה לא יכלו להבין שזה מחיצה כלפי מטה ולא כלפי מעלה וכמו חצר קטנה שנפרצה לגדולה דמבואר שביחס לגדולה הוי מחיצה וביחס לקטנה אין מחיצה, והרי בדבריהם מדוייק שלצד הגמ' שרב חסדא זה גם ביחס לקטנה נקטו שזה דאורייתא, ורק בדחיית הגמ' שהתחתונה גדורה נקטו שזה דרבנן. ובפשוטו הוקשה להם כנ"ל, דלעיל מבואר שכל הסיבה שהקטנה אסורה היא בגלל שהיא כפתחה של גדולה, אבל ללא זה באמת כיון שזה מחיצה לצד אחד ממילא זה מחיצה גם לצד השני, ולכן כתבו שיש כאן סברא דרבנן שזה לא מועיל.

והנה בפשוטו לפ"ז גם בכל גידוד חמישה ומחיצה חמישה זה רק ביחס לדרבנן. אמנם משמעות הראשונים לא כך וכנ"ל. ויתכן לחלק דבגידוד חמישה ומחיצה חמישה שהנידון הוא שזה יהיה רה"י שיסודו שמקום זה מוקף במחיצות, בזה הרי כל הסיבה שיחשב רשות זה מצד שיש מחיצה כלפי פנים, וכל שאין מחיצה כלפי פנים אין סיבה שיחשב רה"י, ולא עוזר מה שביחס לרה"ר יש דבר שמחלק. משא"כ לגבי חצירות בזה כל שביחס לחצר אחת הם חלוקים ממילא זה מחלק גם ביחס לשני וצ"ע. [אמנם צ"ע דעד כמה שבסוגיין זה מדרבנן, א"כ מהיכי תיתי שתמיד יש חיסרון דאורייתא. אמנם הביאור הוא שכל הגזירה דרבנן שייכת רק כיון שמצד גדרי מחיצה אמרינן שגידוד ומחיצה אינן מצטרפין, וכל מה שיש לדון להתיר את העליונה זה רק מצד ההבדלה של התחתונה, ע"ז אמרינן את הך גזירה דרבנן, אבל אם היה לעליונה דין מחיצה גמור לא היו גוזרים את הך גזירה].

**ובגאו"י ובקרן אורה** באמת נקטו שהראשונים זה דלא כתוס' (וכל הדין גידוד חמישה ומחיצה חמישה לפי דבריהם הוא מדרבנן). ואולי יש לבאר שלראשונים הוקשה שכל שזה מחיצה כלפי צד אחד ממילא יש כאן גוד אסיק, וזה צריך להועיל גם לצד השני [ואין זה דומה לחצר קטנה שנפרצה לגדולה, כיון ששם גם אם זה יעלה ישאר החיסרון], ובהכרח שיש כאן נידון דרבנן.

והנה נפק"מ בכל זה במקום שיש שני חצרות גבוה אחד מהשני בעשר ויש גג הבולט שאין לומר בזה גו"א דאם נימא דמבואר בסוגין שמחיצה לצד אחד זה לא מועיל כלפי הצד השני א"כ העליונה אין לה מחיצה והיא פרוצה לתחתונה משא,כ אם נימא שזה רק גזירה יתכן שלהלכה זה לא כך אמנם לגבי כלאיים כה"ג יש לדון לגירסת הגר"א צ"ב: דבקושית אביי מבואר שללא פתחה של גדולה זה לא היה נאסר עיין לעיל

### האם עיקר דין מחיצות רה"י הוא כלפי פנים או כלפי חוץ

ה] והנה לכאורה מהא דמבואר שבבור וחולייתו אין נידון ורק בגידוד ומחיצה יש נידון, מבואר שיסוד דין מחיצה ברה"י זה שיתייחס מחיצות לרה"י ולא לגדור את הרה"ר מהרה"י, ולכן הקובע האם יש כאן אותו סוג מחיצה זה ביחס לצד של המקום שנהיה רה"י.

והנה מבואר בגמ' בשבת דף ז': שבית שאין תוכו עשרה וקרויו משלימו לעשרה זה לא רה"י, ואם חקק בפנים שנהיה גובה עשרה זה מועיל אפילו שהרחיק את החקק מהדופן. ושיטת **הרמב"ן והתו"י** שם שזה רק מצד שיש עשרה מבחוץ. ובפשוטו מבואר שהמושג מחיצה זה מה שזה מבדיל ביחס לבחוץ, ולא מה שמגדיר את הפנים, שהרי כאן זה לא יכול להצטרף[[85]](#footnote-85). וצ"ע. ויתכן שהגמ' שם היא למסקנת סוגיין שגידוד ומחיצה מצטרפים. אמנם **תוס'** שאלו משם על רב חסדא (ומבואר שכן רצו ליישב גמ' זו אליבא דרב חסדא).

### בדברי התוס' שדנו לחלק בין הזורק מהרה"ר לתוכו או להיפך

ו] ועיין **תוס'** בסוגיין שכתבו שאם יש תל ברה"ר גבוה חמישה ועליו מחיצה חמישה שהזורק מרה"ר לתוכו חייב ומתוכו לרה"ר פטור, דהיינו שביחס למי שעומד בחוץ זה רה"י, וביחס למי שעומד בפנים זה כרמלית. והנה בפשוטו דבריהם תמוהים שהרי צריך לדון כלפי המושג רה"י מה הוא הקובע האם המחיצות כלפי פנים או כלפי חוץ, ומה זה משנה איפה האדם עומד. כן הקשה **הקרן אורה.** **ובגאו"י** **ובחזו"א** (סימן מ"ב סק"ד) הקשו שגם אם נימא שביחס לחפצא זה מתחלק, אמנם כיון שצריך עקירה והנחה א"כ תמיד חלק מהמלאכה הוא במקום שהוא לא רה"י. אמנם בתוס' משמע שיש כזה מושג שהרשות נקבעת ביחס לבן אדם וצע"ג.

## שיטת רש"י

### יסוד החיסרון דחריץ חמישה ומחיצה חמישה לפי רש"י

ח] **הראשונים** הביאו **מרש"י בגיטין** (דף ט"ו:) שביאר שגידוד חמשה ומחיצה חמשה הכוונה שעשה מחיצה חמישה על שפת חריץ חמישה וגם בזה רב חסדא חידש שזה לא מצטרף. והנה בפשוטו צ"ב למה שזה לא יצטרף ומה מגרע מה שיש בצד השני, הרי יש כאן מחיצה עשרה. ובפשוטו מבואר בדעת רש"י דס"ל שהמושג מחיצה של רה"י זה מה שזה מחיצה ביחס לרה"ר, ולכן כיון שביחס לשם זה שתי סוגי מחיצות לכן זה לא מועיל. והנה בפשוטו ודאי שגם גידוד חמשה ומחצה חמשה כמו בסוגיין זה לא יועיל שהרי הגמ' מדמה את זה. והביאור הוא שכדי שזה יהיה רה"י צריך מחיצה גם ביחס לבפנים וגם ביחס לבחוץ, ולכן כל שביחס לצד אחד זה לא מחיצה זה לא מועיל. [אמנם **בתוס'** **בשבת** דף ח'. (ד"ה רחבה) משמע שלרש"י אם יהיה כמו בדוגמא של תוס' זה ודאי לא רה"י, וצ"ע מסוגיין].

אמנם עיין **בחידושי הרמב"ן** (בשבת דף ז':) דמבואר שיסוד החיסרון הוא משום שאין זה כדרך מחיצה ולכן זה לא מועיל, ולכן חילק בזה בין המקרים שבאופן שכך הדרך זה מצטרף (כדלהלן אות ט'), ואם יסוד החילוק הוא מצד החלות שם מחיצה אין טעם לחלק במה שחילק שם. ועיין **בספר הישר לר"ת** (סימן ק"ט) שהקשה על רש"י שהרי גם סדינים מועילים בתור מחיצה, ומבואר ג"כ שלמד שהחיסרון הוא מצד דרך מחיצה, ולזה הקשה שהרי כל דבר יכול להיות מחיצה.

**ובחידושי הגרנ"פ** בגיטין (אות שנ"ד) כתב לחדש דרש"י ס"ל שמחיצה זה רק דבר שיש לו שני צדדים, ולכן בור באמת כל השם מחיצה שלו זה מצד שהוא חלוק מרה"ר ולא מדין מחיצה, וכמו עמוד לפי **הרמב"ן** (דלעיל אות ב'), ולכן הגמ' דנה שאין לצרף שתי סוגי מחיצות. דהיינו שגם לרש"י החיסרון הוא מצד המחיצה מבפנים, ולא רק מצד שביחס לבחוץ זה לא מחיצה. והביא **מרש"י בשבת** (דף ח': ד"ה ומאי למטה ודף צ"ט. ד"ה למה לי) דמשמע שבבור אין את ההלכה של רה"י עולה עד לרקיע, והביאור הוא כנ"ל. אמנם צ"ע למה שהמחיצה שעל הגידוד לא תועיל בתור שזה לא גרע מבור שיסודו מצד שהוא מרוחק מרה"ר, וכי משום שיש לו מעלה גרע. וצ"ל כמושנ"ת לעיל (אות ב') בדעת תוס' שדנים ביחס לשטח מצד עצמו וכאן הרי הוא לא חלוק עשרה. וצ"ע.

ט] והנה הראשונים הקשו על רש"י מכמה דוכתי, ויש לדון בדבריהם:

### הקושיא מבור וחולייתו

**א.** **הראשונים** כולם הקשו מהגמ' (בדף צ"ט:) שבור וחולייתו מצטרפים לעשרה. אמנם עיין **פסקי הרי"ד** בגיטין שכתב שזה רק מימרא של ר' יוחנן, ורב חסדא חולק [א"ה: וכן תירץ הרמב"ן בשבת בסוף דבריו]. ועיין **פנ"י** בגיטין שביאר איך אפשר לחלוק על דיוקו של ר' יוחנן מהמשנה. **וברמב"ן** בשבת כתב שכיון שכך דרך עשיית בורות לכן בזה אין חיסרון, דהיינו כנ"ל שאין החיסרון מצד שזה שתי סוגי מחיצות אלא משום שזה לא כדרך מחיצה. וצ"ע.

### הקושיא מסוגיין דמודה רב חסדא בתחתונה

**ב.** **תוס'** **בסוגיין** הקשו שהרי מבואר בסוגיין שמודה רב חסדא בתחתונה הואיל ורואה פני עשרה, וא"כ כל בור וחולייתו צריך להועיל. ועיין **פנ"י** בגיטין שביאר בדעת רש"י שכדי ליצור רה"י צריך שהמחיצה תהיה ביחס לשני הצדדים, אבל ביחס לדיני חצרות הרי מפורש בדין חצר קטנה שנפרצה לגדולה שמספיק מה שזה מחיצה ביחס לבפנים, דהיינו שבמה שהוא חלוק זה מספיק סיבה שהקטנה לא תאסור עליו. ולדבריו חצר קטנה שנפרצה לגדולה ולקטנה יש רק שתי מחיצות, הגדולה לא תהיה רה"י (כיון שהגיפופין שלה הם רק כלפי פנים וזה לא מועיל ליצור רה"י). והנה באמת הרמב"ן ור"ת בספר הישר לא הקשו מזה כלל, ובהכרח כנ"ל. אמנם לכאורה למבואר ברמב"ן שיסוד החיסרון הוא שאין זה דרך מחיצה צ"ב הסברא לחלק. וצ"ע.

### הקושיא מסוכה שאין גבוהה י' וחקק בה להשלימה לי'

**ג.** עיין **תוס' בסוכה** (דף ד':) שהקשו מהא דמבואר בגמ' בסוכה שם שאם אין בה עשרה וחקק להשלימו לעשרה שזה מועיל. ובפשוטו יש לומר שבאמת זה דלא כרב חסדא. אמנם **הפנ"י** (בסוכה שם) יישב ע"פ דרכו שבסוכה כל הדין מחיצה זה ביחס לבפנים, ולכן כה"ג זה כמו בחצרות.

והנה בגמ' (בסוכה דף ז') מבואר שמיגו שמועיל מחיצה לסוכה זה מועיל לשבת, ומשמע שזה אותו דין רשות. ואולי זה דלא כר' חסדא.

### הקושיא מבית שאין תוכו י' וחקק בו להשלימו לי'

**ד.** **התוס' בסוכה** הקשו מהגמ' בשבת שבת דף ז': שבית שאין תוכו עשרה וחקק בו להשלימו לעשרה שחשיב רה"י, ומבואר שהחקק והמחיצה שבחוץ מצטרפים. והנה לכאורה לפנ"י שסברת רש"י היא שצריך מחיצה גם כלפי חוץ, א"כ יתכן ששם הרי מדובר שקירויו משלימו לעשרה ולדעת התו"י רק לכן זה מועיל, וא"כ שם יש באמת מחיצה גם כלפי פנים וגם כלפי חוץ, וצ"ב קושיית הראשונים. ובפשוטו הרמב"ן לשיטתו שנקט שברש"י החיסרון הוא גם מצד המחיצת פנים וכנ"ל (כיון שאין דרך מחיצה בכך). [ויתכן עוד דמה שנקט הרמב"ן שצריך י' מבחוץ בבית שתוכו עשרה, זה מצד סברת **החזו"א** (סימן ס"ה סקס"א) שאדם יכול לדלג חמש ועד חמש, ולפי"ז י"ל שבאמת המחיצה זה נגד החלל שבפנים, ומה שנגד התקרה זה לא שֵם מחיצה גם כלפי חוץ].

**וברמב"ן** בשבת כתב ליישב וז"ל **דשאני חקק בית שהוא ראוי לדירה שהרי יש לו מחיצות גמורות ונעשה בית גמור.** עכ"ל. ולכאורה כוונתו שכל שזה צורה של בית גמור בזה ודאי יש לו שם מחיצה ואין חיסרון. עוד תירץ וז"ל **ועוד שאותן מחיצות ראויות לקירוי לפיכך מצטרף הגידוד עימהן.** עכ"ל. וצ"ב כוונתו. ויתכן שכונתו שיש עשרה עם הקירוי וכנ"ל.

עוד כתב הרמב"ן די"מ שכל הדין גידוד ומחיצה מדובר ביחס לדין עירוב חצרות כמו שזה מובא בסוגיין. ולכאורה כוונתו על דרך המבואר ברשב"א וריטב"א בסוגיין שזה רק סברא דרבנן מצד שבני העליונה נראה להם שהמחיצה נהייתה על ידי חמש. והנה לכאורה כוונתו בזה שלכן לא קשה מכל הגמרות על רש"י. אמנם צ"ע דהרי כאן מפורש שהתחתונה מותרת הואיל ורואה פני עשרה ואין בזה שום גזירה, וא"כ כיצד זה מיישב את מה שרש"י אסר בחריץ חמישה ומחיצה חמישה. ואולי אין כוונת הרמב"ן ליישב בזה את פירוש רש"י, דלעולם אזיל עם פירוש התוס', ורק בא לומר די"מ שזה דרבנן וצ"ע.

## בדין גידוד רחב ד'

י] עיין **חזו"א** (סימן ק"ו סק"ד) שהוכיח **מהראשונים** שגם במקום שהגידוד רחב ד"ט אין זה רה"י. וצ"ב דהרי הגידוד עצמו הוא כמו תל ברה"ר ויש לו דין רה"י וא"כ המקום שבפנים הוא מוקף ברשות היחיד ולמה שלא יהיה רה"י. וכתב החזו"א שהגידוד לא נהיה רה"י כיון שהוא פרוץ לכרמלית. וצ"ב דהרי ג' מחיצות יש לו. וצ"ע. ואולי הכוונה שמדאורייתא זה רה"י, ורק מדרבנן אסור משום שזה פרוץ לכרמלית. והנה לגבי חצרות מבואר כדבריו בראשונים בדף ע"ז (שגם אם המחיצה חמישה רחבה ד' טפחים אפ"ה העליונה אסורה). וצ"ע בזה דלכאורה כה"ג ודאי הוי מחיצה מלמטה שהרי יש עשרה טפחים המבדילים את אותו רוחב ארבעה מהלמטה והיא ודאי לא יכולה לערב אחד עם הלמטה, וא"כ כיון שרשות זו (היינו אותו רוחב ד"ט) מתייחסת לעליונה (דאין ביניהם אלא מחיצה חמישה) לכאורה זה צריך להיחשב מחיצה מהתחתונה. ועוד יש כאן חידוש גדול שאפילו שיש מרחק בין שתי הרשויות אפ"ה התחתונה אוסרת את העליונה.

שיעור מספר 48 – כ' אלול פ"ג

# בדין דיורין הבאין בשבת

## בביאור החילוק בין לחי שנפל לאיסור חצירות

**א] מבואר במשנה בדף צ"ד. דדעת ר' יהודה שמבוי שנפלו לחיו וקורתו בשבת כיון שבתחילת השבת זה היה מותר זה נשאר מותר לכל השבת, דהיינו שכל שנשאר לו שתי מחיצות שזה רה"י דאורייתא לר' יהודה ורק חסר לו את התיקון בשאר רוחות שזה דרבנן, זה נשאר מותר בטלטול, שכל שבתחילת שבת היה לזה שם רשות ממילא זה נחשב רשות לכל השבת. ור' יוסי חולק שכיון שעכשיו אין מחיצות אין סיבה להתיר, דאין דבר זה נקבע בתחילת השבת, אלא אם יש עכשיו מחיצות זה רה"י ואם אין מחיצות אין זה רה"י.**

**ומצאנו בגמ' בדף י"ז. עוד נידון לגבי דיורין הבאין בשבת, דהנה חז"ל התירו בשיירא מחיצה של שתי לחוד או ערב לחוד, ודנה הגמ' מה הדין אם בתחילת השבת הם היו שיירא וזה היה מותר ובאמצע השבת אחד מהם מת, האם כיון שמצד המצב העכשווי הם לא שיירא אסור לטלטל שם, או שכבר חל על זה שם רה"י. וכן דנה הגמ' לגבי שתי חצירות שהיה פתח ביניהם ועירבו יחד ואח"כ נסתם הפתח, והנידון הוא האם זה נשאר עדיין כחצר אחת ושאפשר לטלטל מאחד לשני או שזה נאסר כעת. וכן דנה הגמ' בדף צ"ג: לגבי שתי חצירות שעירבו כל חצר לעצמה ובאמצע השבת נפל הכותל ביניהם האם עדיין כל אחת מהן יכולה לטלטל במקומה.**

### ביאור החילוק דליתנהו למחיצות ובהא דכותל שנפל חשיב איתנהו למחיצות

**ב] והנה בפשוטו זה אותו נידון של לחי שנפל. אמנם הגמ' י"ז. מחלקת (בדעת רב הונא) דשם ליתנהו למחיצות אבל כאן איתנהו למחיצות. ובפשוטו הכוונה שאם המחיצות קיימות וכל הנידון הוא בהגדרת הרשות בזה הוא יותר קל.**

ובגאו"י **(בדף י"ז. בד"ה הא דאמרינן) ביאר שההבדל הוא שבדבר שניכר ההבדל בין תחילת השבת לעכשיו אין הותרה, ובדבר שלא ניכר ההבדל יש הותרה.**

**אמנם הנה מבואר בסוגיא בדף צ"ג: שכותל שנפל זה נחשב איתנהו למחיצות. ועיין** רשב"א וריטב"א **שהקשו למה זה נחשב שהמחיצות קיימות, הלוא הכותל נפל. ותירצו שעיקר כוונת הגמ' לחלק שבאיסור של מחיצות שיסודו הוא האם המקום הוא רה"י או לא, בזה אין הותרה, אבל ביחס לאיסור חצירות שלא חסר בגדירה של המקום אלא זה עוד דין של איסור טלטול, בזה מועיל הותרה, ולכן גם אם הנידון הוא מחמת כותל שנפל אבל כיון שביחס לשם רה"י שלו לא חסר כלל לכן חשיב איתנהו למחיצות.**

**ולכאורה זה דלא כביאור הגאו"י דלעיל, שהרי כאן ניכר הדבר. אמנם עיין** תור"פ **(לעיל י"ז.) שכתב שכיון שאם הם היו מערבים יחד היה אפשר לטלטל שם לכן זה לא חיסרון. ויתכן שלכן זה גם נחשב שלא ניכר כיון שכל הנידון הוא ביחס לצורת העירוב, ודבר זה אינו ניכר.**

**ג]** וביתרון האור **(על המשניות) האריך בדעת רש"י שכל מה שכותל חצר שנפל אין את החיסרון שאין מחיצות, זה מצד שבאמת גם כשזה נפל אין כאן איסור של פרוץ למקום האסור, שהרי כלי חצר מותר לטלטל, וכל האיסור הוא מצד תוספת דיורין. אבל אם באמת היה בזה דין פרוץ למקום האסור כגון לרבנן, באמת זה היה נחשב שיש כאן חיסרון מחיצות.**

**[ועיין** ריו"נ **בדף ע"ט.** ובמאירי **שם לגבי מתבן שבן שתי חצירות שנפל שכתבו שמדובר גם בנפל בשבת וזה כמו ליתנהו למחיצות.** והגאו"י **תמה שזה נגד סוגיין. וליתרון האור יש לפלפל לחלק, שסוגיין זה ביחס לטלטול ד' אמות בחצר, ודבריהם שם הם ביחס להוצאת כלי בית לחצר. ועיין** מאירי **בסוגיין בשם** הראב"ד**].**

## ביסוד החילוק בין פסי ביראות לדיורין הבאין בשבת

### הסוגיא בדף כ'. ביבשו מים בשבת

**ד] והנה מבואר בפרק שני שפסי ביראות לא התירו שיחשב מקום גדור אלא לצורך השקיית בהמת עולי רגלים. ומבואר בגמ' כ. שאם בתחילת שבת היה שם מים ובשבת הלכו המים שאין היתר לטלטל שם. ועיין** תוס' **שם** וריטב"א ותור"פ **ושאר הראשונים שביארו שבזה לא אומרים הותרה כיון שזה כמו ליתנהו למחיצות. וצ"ב דהרי הפסי ביראות קיימים. אמנם הביאור הוא כמבואר** בריטב"א **שם שכאן זה חיסרון מחיצות, דהיינו שפסי ביראות זה לא תקנת עירובי חצירות אלא זה חיסרון מחיצות, ורק שהקילו לעולי רגלים במחיצות כאלו, וכל שאין עולי רגלים ממילא זה נחשב שאין כאן מחיצות.**

### בדברי התו"ש שאם בשבת גדל הקרפף חשיב ליתנהו למחיצות

**ה] ועיין** תוספת שבת **(סימן שנ"ח סקי"ט וכן הוא בק"נ פ"ב אות ס') שכתב שאם היה עמוד בקרפף שגרם שזה יהיה פחות מבית סאתים ונפל בשבת זה אסור. והביאור כנ"ל שכל שזה קרפף יותר מבית סאתים זה כמו כרמלית והגדר הוא שהמחיצות הם לא טובות, ולכן בזה אין דין הותרה. אמנם יש לחלק דפסי ביראות זה פחות מחיצות, משא"כ בקרפף המחיצות הם גמורות ורק רבנן החשיבו שזה לא מחיצות מחמת שהם לא מוקפות לדירה. ועיין שיעור 61 מה שהבאינו על זה**

### בגאון יעקב כתב ב' אופנים לחלק בין הסוגיא דשיירא לסוגיא דיבשו מים

**ו] והנה הקשה** הגאו"י **(בדף כ'. ד"ה מים אין כאן) שאם ביבשו המים זה נחשב ליתנהו למחיצות, א"כ למה לגבי שיירא שזה מחיצת שתי או ערב שהחיסרון הוא במחיצה אלא שאמרו חז"ל שזה מועיל בשיירא, בזה מבואר בגמ' שזה נחשב שהמחיצות קיימות, ומה החילוק ביניהם.**

**והנה עיין** אבני נזר **(סימן ש"א סק"ה) שהביא שבביאור הדין שיירא נחלקו הראשונים, דדעת רש"י שהחיסרון הוא מצד שזה מחיצת שתי לחוד, ודעת** הרי"ף **שהחיסרון הוא מצד שזה לא מוקף לדירה. והנה לדעת הרי"ף יש לחלק דהחיסרון שלא מוקף לדירה זה לא נחשב חיסרון במחיצות, כי זה אותם מחיצות ורק חסר בהגדרה של המקום שכזה מקום אי אפשר לעשותו רה"י, משא"כ פסי ביראות. אמנם לרש"י שהחיסרון הוא כי זה רק מחיצת שתי א"כ צ"ב החילוק[[86]](#footnote-86).**

**ועיין** בגאו"י **שם שכתב ליישב שבמחיצת שתי הרי עד בית סאתים מותר וחזינן שזה לא גדר שזה לא מחיצה כלל, לכן בזה אומרים הותרה, משא"כ בפסי ביראות כל שאין מים יש בזה איסור גמור (ואין חילוק בגודל של המקום), ובזה אמרינן שזה גדר שאין מחיצות ובזה לא אומרים הותרה. והנה לפי"ז באופן הנ"ל דהתו"ש שזה היה פחות מבית סאתים ונהיה יותר מבית סאתים, זה דומה למחיצת שתי, שהרי אותם מחיצות בפחות מבית סאתים מותר.**

**עוד כתב לחלק שזה עצמו שאם יבאו ג' אנשים לשם זה יהיה מותר זה מגדיר שזה לא חיסרון מחיצות, משא"כ במים שכל ההיתר הוא רק אם יש מים. דהיינו שפסי ביראות זה מוגדר פחות מקום גדור כשאין מים מאשר במחיצת שתי כשאין אנשים. ולדבריו בקרפף הנ"ל (דהתו"ש) באמת יהיה אסור[[87]](#footnote-87).**

## האם הנידון לחומרא ולקולא זה אותו נידון ובדין מחיצות הנעשות בשבת

### בחזו"א נקט שהנידון של נאסר באמצע שבת והותר באמצע שבת אינם תלויים זה בזה

**ז] והנה עיקר הנידון לגבי לחי וכן לגבי נפל הכותל שבתחילת שבת זה היה מותר ובשבת זה צריך להיאסר, הוא האם הקובע זה תחילת השבת או דנים לפי המצב של עכשיו. והנה יש לדון את אותו נידון במצב שבתחילת שבת לא היה את סיבת ההיתר ובשבת התחדש ההיתר. ויש לדון האם זה אותו נידון, דהיינו שיסוד נידון סוגיין הוא האם זה דבר שנקבע בערב שבת או בשבת. אמנם יתכן לחלק שזה ודאי שאם עכשיו אין סיבת איסור זה מותר, ורק נתחדש בסוגיין קולא (למאן דאית ליה הותרה) שכל שבתחילת שבת זה הותר זה מותר לכל השבת. ויתכן לומר גם להיפך, שזה ודאי שהשם של הרשות נקבע בתחילת השבת ואם אז היה סיבת איסור זה נשאר אסור, ונתחדש בסוגיין (למאן דלית ליה הותרה) שגם אם בתחילת השבת היה סיבת היתר כל שעכשיו אין סיבת היתר אין סיבה להתיר. וכן נקט** החזו"א **(סימן צ"ח סקי"א) שאין הנידונים תלויים זה בזה.**

**ויש גם מקום לדון שבאמת נתחדש כאן הלכה (למ"ד שבת גורמת) שהקובע הוא תחילת שבת, וכל שאז זה היה אסור זה סיבה לאסור וכל שזה היה מותר זה סיבה להתיר, אמנם גם לגבי מחיצות דמבואר בגמ' שבליתנהו למחיצות זה חמיר הכוונה שודאי שיש בזה את אותו דין שתחילת השבת קובעת, רק שיש בזה עוד חומר שכל שאין מחיצות אי אפשר להתיר. ולפי"ז מחיצה שנעשית בשבת זה לא יועיל.**

### בראשונים בכמה דוכתי מבואר שהנידונים תלויים זה בזה

**ח] והנה הגמ' בדף י"ז. דנה במת אחד בשבת או בבא אחד בשבת, ולשון הגמ' שבת גורמת או דיורים גורמין, ומשמע שזה אותו נידון האם הקובע הוא תחילת שבת או המצב שכעת באמצע השבת (ולא כמ"ש החזו"א שם שרב הונא ור' יצחק נחלקו בשני הנידונים אף שאינם תלויים זה בזה בהכרח).**

**וכן עיין** ר"ח **בדף צ"ג: שכתב שלפי מה שהגמ' פושטת שדיורין הבאין בשבת לא אוסרים ה"ה שגם לא חל היתר בשבת. וכן מבואר** בתוס' **שם (ד"ה לא) שכתבו שלרב שאם נפל הכותל זה נאסר ה"ה אם בתחילת שבת זה נאסר ועכשיו הותר יהיה מותר. ועיין** תוס"ר **שכתב דהיינו כגון בשיירא שהיו שנים ונהיו ג'.**

**ועיין בגמ' בדף מ"ב. דמבואר שמחיצה שנעשית בשבת מותר לטלטל שם. ועיין** תוס' **שם (ד"ה וניטלטל) שכתבו שזה אפילו לרב הונא ששבת קובעת דאפ"ה מועיל מחיצה הנעשית בשבת. ועיין** תוס"ר **שם שביאר שכמו שבליתנהו למחיצות לא אומרים ששבת כיון שהותרה הותרה, ה"ה אם נעשו מחיצות בשבת זה מועיל. ומבואר שיש כאן נידון האם דבר זה תלוי במציאות העכשווית או לפי תחילת השבת, ובאמת לר' יצחק שגם בניטל לחיו בשבת מותר, אם יעשה לחי בשבת זה לא יעזור.**

**ועיין** תורי"ד **בדף כ'. שכתב שכל זה לגבי לחי, אבל אם לא היה מחיצה כלל ובאמצע השבת נעשה מחיצה, כמו שאם היה להיפך שבאמצע השבת היו מתבטלות כל המחיצות זה ודאי היה נאסר, דהיינו שזה תלוי בעכשיו, ה"ה אם נעשה כל הרשות בשבת זה מועיל. ומבואר בדבריו שלא אומרים שבכל רשות יש שני חלקים, אחד את הג' מחיצות וזה תלוי ברגע שזה קיים, ויש עוד חלק של לחי וזה תלוי בתחילת השבת, אלא כל שלא היה את הרשות כלל זה סוג דבר שגם חל בשבת. ודו"ק. [א"ה: בתורי"ד חילק בין דינים דאורייתא לדינים דרבנן עי"ש].**

### שיטות הראשונים בספק של הגמ' בדף כ'. בבאו מים בשבת

**ט] והנה מבואר בגמ' כ. לגבי פסי ביראות שאם יבשו מים בשבת זה ודאי אסור משום שזה כמו ליתנהו למחיצות. והגמ' מסתפקת בבאו מים בשבת האם זה מותר, והגמ' מביאה ע"ז את הברייתא שמחיצה הנעשית בשבת מותרת.**

**והנה** הרמב"ם **(פי"ז הל"ד) ביאר שמדובר שבתחילת שבת זה היה אסור (דלא היה שם מים) ובשבת זה נהיה מותר, וכן משמעות** פסקי הרי"ד **שם וכן ביאר שם** בתוס' רי"ד**. ואין כאן את ההלכה שכיון שזה היה אסור בתחילת השבת זה אסור לכל השבת, והביאור כנ"ל שכיון שכאן זה כמו ליתנהו למחיצות ממילא הקובע הוא לא תחילת השבת אלא כל רגע קובע.**

**אמנם עיין** רש"י **שביאר שמדובר באופן שבתחילת השבת זה היה מותר והלכו מים בשבת וחזרו, ובזה הגמ' מכריעה שמצד שהמחיצה נעשית בשבת אין בזה חיסרון. וצ"ע שהרי בפשוטו מחיצה הנעשית בשבת מותרת גם אם לא היה בתחילת שבת ולמה רש"י ביאר כך [ועיין** הגהות הגראמ"ה**].**

**ועיין** בהשגות ההשלמה **(פ"ג הל"ד) שכתב שכל ההלכה שמחיצה הנעשית בשבת מועילה היינו מכיון שבתחילה לא היה מחיצה כלל, אבל כל שהיה מחיצה ורק שזה לא הועיל, בזה לא מועיל מה שבשבת נהיה סיבה להתיר כיון דקי"ל לגבי דיורין דשבת קובעת, וכל הספק הוא מכיון שבתחילת השבת זה היה מותר. וצ"ל לפי"ז שכל ראיית הגמ' היא בחלק של מעשה שבת שזה לא סיבה לאסור. וכן ביאר בחידושיו בדף י"ז. דהיינו שנקט שאפילו שלגבי מים בשבת אין את הקולא של שבת קובעת, אבל את החומרא של שבת קובעת צריך להיות, ובאמת גם בליתנהו למחיצות ועשו לחי באמת לא יועיל בשבת, ורק במקום שאין מחיצות כלל ונעשו מחיצות בשבת בזה לא שייך לדון שזה חל מערב שבת. וביאר סברתו, שאם עיקר הרשות קיימת בתחילת שבת, ביחס לזה שייך לדון שנקבע מה מצב הרשות, אבל כל שעיקר הרשות לא קיימת בתחילת שבת לא שייך לומר שנקבע שזה אסור.**

ובחידושי הר"ן **שם כתב שהרי קי"ל שאם היו שנים ובא השלישי בשבת זה אסור, והרי מבואר בגמ' שדיורין זה יותר קל ממחיצות, וא"כ אם שם זה אסור כ"ש כאן. וכתב שכל ההיתר של מחיצה הנעשית בשבת זה רק אם זה היה בתחילת שבת ונפל, שבזה חוזר ההיתר. דהיינו שנקט שבאמת כל דיני שבת נקבעים בתחילת השבת, ורק לגבי מחיצות יש עוד חומר שצריך שגם בפועל זה יהיה קיים [וע"ש במגיע שתמה מכמה דוכתי דמשמע שגם מחיצה שנעשה ממש בשבת זה מועיל].**

## בסברת הגמ' י"ז. שאיתנהו לדיורין עדיף

**י] הגמ' בדף י"ז. מביאה שנחלקו ר' יצחק ורב הונא לגבי דיורין הבאין בשבת דהיינו שיירא, האם הקובע הוא תחילת השבת או כל רגע ורגע, ונפק"מ במת אחד בשבת או שניתוסף אחד בשבת. והגמ' אומרת שרב הונא הוא זה שס"ל ששבת קובעת דהיינו שתחילת השבת קובעת, שהרי הוא אמר שנסתם הפתח בשבת מותר, דהיינו שכיון שבתחילת השבת הם היו חצר אחת הם נשארים כחצר אחת, וה"ה כאן כיון שבתחילת השבת הם היו שיירא נשאר להם ההיתר להגדיר שהמקום מוקף מחיצות. והגמ' אומרת דבפשוטו יסוד מחלוקתם תלויה במחלוקת ר' יהודה ור' יוסי לגבי לחי שנפל בשבת, והגמ' דוחה שגם לר' יוסי דבנפל הלחי אסור כי אין את המחיצות, אבל כאן יתכן שמותר כיון שהמחיצות קיימות, ורק בנידון של דיורים הקובע הוא תחילת השבת. וכן גם לר' יהודה שמתיר בלחי, זה רק שם כי זה חיסרון מחיצות אבל כאן שזה חיסרון דיורים גרע.**

**והנה יש כאן קושי שלכאורה זה סברות הפוכות דיש מ"ד שדיורים זה יותר חמור ויש מ"ד שזה יותר קל. ועיין** שפ"א **שכתב שזה שני נידונים לא קשורים, דיש נידון אחד במחיצות ובזה נחלקו ר' יהודה ור' יוסי, ויש נידון בדיורים ובזה נחלקו האמוראים, דהיינו שאין יסוד הנידון האם יש קולא שכיון שבהתחלה זה היה מותר זה נשאר, ויסוד המחלוקת היא מה יותר חמור ומה יותר קל [דהרי זה גם נידון להקל במחיצות וכנ"ל], אלא יש כאן נידון בהגדרת המושג רשות האם זה סוג דבר שנקבע בתחילת השבת או שזה לפי כל רגע ורגע, ויסוד החילוק בין מחיצות לדיורין הוא לא מצד שזה חמור יותר, אלא שזה סוג נידון אחר. דהיינו שיש נידון מסברא איך להגדיר השלמת הרשות האם לפי תחילת השבת או לפי מצבו עכשיו, ויש נידון שני בדין חצירות האם קביעת הרשות זה בתחילת השבת או לפי עכשיו. [א"ה: מהלך זה אינו לפי"ד ההשלמה והר"ן דלעיל, אלא רק לפי הראשונים הסוברים שגם במחיצות זה בין לחומרא ובין לקולא].**

**ואפשר להוסיף עוד שהסברא שלגבי דיורים זה תלוי בכל רגע היא משום ששם גדר ההיתר הוא שזה מחיצה ביחס לשיירא, ומראש נקבע שכל השם רשות הוא כלפי מצב של שיירא, וממילא כבר בתחילת השבת נקבע שלגבי מצב שאין שיירא זה אסור, וכן לגבי חצירות מראש נקבע שכל ההיתר טלטול ברשות זו הוא למי שהם נחשבים כרשות אחת ולא למצב שאין הדרים נחשבים משפחה אחת. ויתכן לחלק בזה בין חצירות לשיירא עיין לקמן (אות י"א).**

**[אמנם** בגאו"י **(בד"ה הא דאמרינן) ביאר שיש מעלה במחיצות שכיון שהיה בערב שבת מחיצות זה סוג דבר שהוא יותר סיבה שישאר מכיון שזה דבר שניכר. ומאידך יש סברא הפוכה שדבר שניכר אם הוא השתנה חל שינוי, משא"כ דבר שלא ניכר. ולפי"ז זה ממש סברות הפוכות מה יותר סיבה שיקבע בתחילת השבת. ודו"ק].**

## האם נסתם הפתח וכותל חצר שנפל זה נחשב איתנהו לדיורין

### ביאור הנידון האם נסתם הפתח ונפל הכותל חשיב ליתנהו לדיורין

**יא] והנה יש לדון האם נסתם הפתח זה נחשב כמו ליתנהו לדיורין או שזה כמו איתנהו לדיורין. ויסוד הנידון, האם יסוד הסברא של ר' יצחק היא שכל שזה לא שינוי של מחיצה אלא שינוי של הדיורין של המקום בזה הקובע הוא כל רגע לפי מה שהוא, וא"כ כיון שעכשיו אין פתח ביניהם אי אפשר לקבוע שהם כולם דרים יחד. או שיסוד הסברא היא שביחס לתוספת דיורין הקובע הוא כל רגע, וכאן הרי אין הנידון על תוספת דיורין אלא האם זה נהפך לשתי חצירות. ויתכן עוד לבאר שהסברא של דיורין היא שמראש כל ההיתר חל לדיורין אלו ולא ליותר (וכדלעיל אות י'), וכאן זה לא שייך דהרי אין הנידון לדון שיש כאן עוד דיורים.**

**והנה אם נימא שזה לא נחשב תוספת דיורין, יש לדון בנפרץ הכותל מה דינו. ועיין** רעק"א **(סימן ל"ו) שכתב שזה תלוי בגדר הדין נפרץ הכותל, שאם זה מגדיר שבני החצר האחרת באו לדור כאן, זה כמו תוספת דיורין, משא"כ אם נימא שודאי נשאר שכל אחד דר בשלו וזה רק דין נפרצה למקום האסור, ממילא זה לא נידון של תוספת דיורין אלא זה כמו נסתם הכותל.**

**ובאמת יש מקום לדון להנ"ל שיסוד הסברא בשיירא הוהא שההיתר חל למצב של שיירא, יתכן שזה רק סברא בשיירא, אבל לגבי חצירות לא שייך כזה גדר אלא שם הנידון הוא האם זה נקבע כרשות מותרת או כרשות האסורה, וזה ודאי יחול בתחילת השבת. ודו"ק בזה.**

**והנה אם נימא כנ"ל, א"כ מה שהגמ' הוכיחה מנסתם הפתח שרב הונא ס"ל הותרה, לפי מסקנת הגמ' זה לא ראיה, דהרי בשיירא יש סברא של ליתנהו לדיורים.**

### בתוס' נחלקו בזה לגבי נסתם הפתח

**יב] והנה עיין** תוס' י"ז. ובתור"פ**, ועיין** מהרש"א גאו"י ומרומי שדה **שביארו שנחלקו בזה הריצב"א והתוס', דהריצב"א נקט שזה נחשב ליתנהו לדיורין ועדיין קיים פשיטות הגמ' שרב הונא ס"ל שמותר, וכן לפי"ז מה דמבואר בגמ' שנסתם הפתח זה יותר סיבה להתיר מנפל הלחי זה כרב הונא. אמנם תוס' הביאו וז"ל** ועוד דלמסקנא דשמעתין דמוקי ר' יצחק נפשיה כר"י ושרי אפילו במבוי שניטלה קורותו כ"ש דיתיר בעירבו דרך הפתח**. עכ"ל. דהיינו שנקטו שבאמת נסתם הפתח זה כמו איתנהו לדיורין, ולפי"ז נפלה ראיית הגמ' שרב הונא ס"ל שמותר לגבי שיירא, דיתכן שס"ל שאסור ואפ"ה הוא התיר בנסתם הפתח. ולפי"ז באמת יתכן שכך קי"ל, וכן הוא** בתוס"ר וברא"ש **באריכות.**

**והנה לא נתבאר בדבריהם לפי הצד שנסתם הפתח זה איתנהו לדיורים, מה הדין בכותל שנפל, האם זה נחשב שליתנהו לדיורין או שזה כמו נסתם שזה איתנהו לדיורים.**

### האם בסוגיא בדף צ"ג: מוכח דלא כר' יצחק

**יג] והנה הגמ' בדף צ"ג: מסתפקת דיורין הבאים בשבת מהו שיאסרו, ובאה להוכיח מהמשנה שחצר קטנה שנפרצה לגדולה, ורבה דוחה דאימא שנפרץ מערב שבת, ואביי אמר לו שמוכרח לומר כן שהרי זה כמו נסתם הפתח. והנה בביאור אופן הספק,** רש"י **ביאר שהכוונה שנפל הכותל. והנה לפי"ז אם נימא כהצד הנ"ל מרעק"א שזה נחשב איתנהו לדיורין, א"כ כל סוגיין זה לא דומה לשיירא ואין הוכחה מסוגיין דלא כר' יצחק.**

**אמנם עיין** תוס' **י"ז. שכתבו וז"ל** ומשום הכי מייתי מכותל חצר שנפל על בעיא דר' הושעיא**. עכ"ל. ומבואר שנקטו שזה לא אותו אופן, דהיינו שרב הושעיא דיבר שבאו לדור בחצר בשבת, והגמ' מוכיחה מכותל חצר. והנה אם נימא שדיורין הבאים זה דומה לשיירא, א"כ מהא דהגמ' מוכיחה מנסתם הפתח חזינן שהגמ' לא ס"ל לחלק. אמנם אם נימא כנ"ל שזה לא דומה לשיירא מצד דבשיירא סברת הגמ' שמראש יסוד הדין שזה היתר טלטול כשיש שיירא משא"כ כאן, א"כ אין ראיה מסוגין לגבי המחלוקת של רב הונא ור' יצחק.**

### הוכחות מדברי הראשונים האם כותל שנפל חשיב איתנהו לדיורין

**יד] והנה עיין** רא"ש **בדף י"ז. שכתב שגם למאי דס"ל שנסתם הפתח חשיב כאיתנהו לדיורין, עדיין יש ראיה שדיורין הבאין בשבת מותר מאביי בדף צ"ג:. והנה מבואר מדבריו שודאי שהספק של הגמ' לגבי חצירות בדיורים שנוספים בשבת זה דומה לנידון של שיירא, וכוונת ראייתו מאביי בפשוטו הכוונה מצד שספק הגמ' היה על דיורים הבאים בשבת, ואביי הסכים עם הדמיון למשנה של נפרץ הפתח. ולפי"ז יתכן שבאמת גם כותל חצר שנפל זה לא נחשב ריבוי דיורים וכנ"ל מרעק"א אלא זה רק מדין נפרץ למקום האסור, רק שהרא"ש הוכיח מזה שאביי הסכים לדמיון ונקט שגם בנוספו דיורין מותר. אמנם עיין** רעק"א **(סימן ל"ו) שכתב שאין שום משמעות בגמ' שאביי פשט את הספק של דיורין הבאין בשבת, דיתכן שאביי רק אמר לרב חסדא שאתה בא לפשוט הספק מהמשנה בדרך מכ"ש (דאם אפילו בכותל חצר שנפל אין הותרה אפילו שאיתנהו לדיורין כ"ש בדיורין הבאין בשבת), תדע ששם ודאי הכוונה שנפרץ מערב שבת מצד שזה כמו נסתם, ובאמת שניהם זה נחשב איתנהו לדיורים, ובאמת אביי ס"ל כר' יצחק שאין לפשוט את הספק משם. אלא כתב רעק"א דבהכרח שהרא"ש נקט שכותל חצר שנפרץ זה נחשב שינוי בדיורים, ולכן מדמיון אביי מכותל שנסתם לכותל שנפל חזינן שלא ס"ל את הסברא שדיורים זה אחרת. עכ"ד.**

**אמנם בדעת** התוס' **בדף י"ז. שנקטו שבאמת יתכן שהלכה שבשיירא זה אסור ולא הוכיחו מסוגיין, יתכן שנקטו כנ"ל, או שגם דיורים שנוספו בשבת זה לא דומה לשיירא, או שהנידון של נסתם וכותל שנפל זה לא דומה, ובאמת אביי לא הסכים עם הדמיון. [אמנם יתכן שנקטו שאין להוכיח מאביי שכך ההלכה, אבל התוס' בתחילת דבריהם הביאו ראיה מאביי ומבואר שכן אחזו שיש להוכיח ממנו להלכה].**

**והנה עיין** תוס' **בדף צ"ג: (ד"ה לא) שהקשו שאביי אמר (בשבת כ"ב.) שרבה כל דבריו הוא עשה כרב, והרי ס"ל לרבה שנסתם הפתח מותר דהיינו שאמרינן הותרה ולפ"ז גם בכותל שנפל יסבור כן, והרי רב אמר שאסור. ועיין** רעק"א **(בתשובה שם) שהקשה שהרי לרבה חזינן שזה לא היה ברור וא"כ יתכן שהוא עצמו סבר לחלק בין איתנהו לדיורין לליתנהו, ולכן אפילו שבנסתם הפתח מותר אפ"ה כאן אסור וזה תלוי בנידון של הגמ', ורק אביי שדימה ס"ל שאין סברא של דיורים. אלא בהכרח שתוס' נקטו שגם חצר שנפרצה זה איתנהו לדיורים, ולכן מרב מוכח שתמיד הוא אוסר. וזה דלא כהרא"ש שמוכח שנקט שזה נחשב ליתנהו לדיורים וכדלעיל, ולפי דבריו באמת יתכן שדעת רבה כר' יצחק.**

**אמנם לכאורה יש לדחות שתוס' כאן נקטו כריצב"א לעיל שגם נסתם הפתח זה כמו ליתנהו לדיורין, וממילא מזה עצמו מוכח שרבה לא ס"ל כרב. וצ"ע.**

## בדין ספינות קשורות שהותרו וחזרו ונתקשרו

**טו] מבואר בגמ' בשבת ק"א: שספינות קשורות זו בזו אפשר לטלטל מאחד לשני על ידי עירובי חצירות, ואם הותר הקשר נאסרו, ואם חזרו ונקשרו חזרו להיתרן הראשון.**

**והוקשה** לראשונים **למה אם הותרו נאסרו הרי קי"ל שלגבי חצירות שהותרה אינה חוזרת ונאסרת. ומצאנו בזה כמה ביאורים בראשונים:**

### שיטת הרמב"ם שגם בנסתם הפתח אסור לטלטל מחצר לחצר וזה הביאור בספינות

א.הרמב"ם **(פ"ג מעירובין הכ"ה) כתב שנסתם הכותל באמת אסור לטלטל מאחד לשני, אלא רק כל חצר יכולה לטלטל במקומה. ועיין** מ"מ **שמקורו מהדין של ספינות, דהיינו שהוקשה לו כנ"ל, וישב שכל ההיתר הוא רק בספינה עצמה וגם כאן הספינה עצמה מותרת.**

**ועיין** ראב"ד **שהשיג עליו שבאותו חצר פשיטא שמותר, דהיינו שאפילו אם העירוב נחשב בחצר האחרת אבל הרי נאכל העירוב זה גם טוב וא"כ אין שום סיבה שיאסר וגם רב מודה בזה. ובדעת הרמב"ם עיין** אבן האזל **שביאר שס"ל שיסוד העירוב חצירות שזה מגדיר שכולם דרים במקום הפת, ולכן כאן שנהיה מחיצה ביניהם ולא שייך לדון שהוא דר שם לכן זה סיבה שיאסר לטלטל בחצר. והראב"ד נקט שהגדר של עירובי חצירות זה שכולם כמשפחה אחת, וממילא מה שנהיה מחיצה ביניהם זה לא חיסרון. [אמנם מה שצ"ע ברמב"ם מה הביאור בסברתו שביחס לטלטל מאחד לשני אין דין של הותרה].**

### שיטת הראשונים שבההיא דספינות יש סברא מיוחדת דלא אמרינן הותרה

ב. **עיין** תוס' **בשבת שכתבו דהכא הוי כאילו מפסיק רה"ר ביניהם. ועיין** חזו"א **(סימן צ"ח סק"ו) שביאר שכל שמפסיק רה"ר ביניהם לא שייך לדון שכאילו הם רשות אחת.**

ובר"ן **כתב שכיון שיש כרמלית ביניהם חוששים שמא החפץ יפול לכרמלית ויטלטלנו.** ובמ"מ **הביא** מהרשב"א **שאם יש כרמלית ביניהם ודאי שאסור לטלטל מאחד לשני וממילא גם כשזה מחובר אסור שמא זה יפרד.**

**ועיין** חזו"א **(שם) שהקשה שלפי"ז לכאורה מצד החצירות הם כרשות אחת ורק שיש כאן איסור צדדי, וקשה דבכה"ג זה לא נחשב שזה נאסר וחזר והותר כלפי הדין של חצירות.**

### שיטת התוס' בדף י"ז. והרא"ש דמיירי בנפרדו מערב שבת

ג. **עיין** תוס' י"ז. וברא"ש **שכתבו שבאמת אם זה ניתק בשבת גם בזמן שיש כרמלית ביניהם מותר לטלטל מאחד לשני, אלא מדובר שזה ניתק קודם שבת רק שבתחילה ערבו לשנה, והתחדש כאן שכיון שכבר חל היתר לשנה חשיב חזר להיתרו הראשון. דהיינו שלא דוקא אם זה חוזר להיתר שהיה בתחילת השבת, אלא גם אם זה חוזר להיתר שהיה קודם מהני. ולמד מזה הרא"ש שאם עירבו ונסתם הפתח קודם שבת ונפתח בשבת שזה חזר להיתרו הראשון.**

**והנה לדינא, לגבי ספינות כתב** המ"ב **(סימן שנ"ה ס"א בבה"ל) שאין להקל בזה. אמנם לגבי נסתם הפתח כתב דבפשוטו כיון שבספינות יש סיבה אחרת להתיר (היינו להראשונים דמיירי שזה ניתק בשבת) ממילא אין מקור לחידושו של הרא"ש, אמנם אפ"ה כתב דיש להקל, דהיינו שהדבר יכול להיות נכון גם אם אין מקור.**

שיעור מספר 49 – כ"ח אלול פ"ג

# בסוגיא דפי תקרה

## ביסוד ההיתר דפי תקרה

### מחלוקת ראשונים ביסוד ההיתר דפי תקרה

א] מבואר בסוגיין דיש היתר של פי תקרה דחשיב כמחיצה. וביסוד ההיתר מצאנו דנחלקו הראשונים, דעיין **רש"י** **בסוכה** (דף ו': ד"ה לגוד) שהגמ' אומרת שם שיש הלכה של גוד אחית וכתב רש"י את הדין של פ"ת, וכן הוא בעוד כמה דוכתי בדבריו.

אמנם עיין **תוס'** בסוגיין (ד"ה בשתי בסוה"ד) שכתבו וז"ל: דטעמא דפי תקרה משום דדמי לפתח כדמפליג בסמוך בין עשר ליותר מעשר וקרן זוית לא דמי לפתח משום דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי. עכ"ל. וכן הוא בלשון **הרא"ש**. ובפשוטו משמע דדעתם שיסוד ההיתר הוא מצד שזה נראה כפתח ויש כאן היתר של פתח [אמנם עיין **אור גדול** (סימן נ"ה סקי"ד) שכתב שגם תוס' מודו שזה דין מחיצה, רק צריך צירוף של צורת פתח ולא שזה יסוד ההיתר. והוכיח דבר זה מרב (בדף ב':) שלמד מפתחו של היכל שאין פתח ביות מי', והרי שם היה פ"ת ויש לזה שם פתח אפילו ברחב יותר מעשר וגבוה יותר מכ' כמבואר בראשונים. אמנם לשון התוס' והרא"ש שלא כדבריו. אכן בדעת הראשונים שביארו כתוס' בביאור הגמ' באלכסון ואפ"ה נקטו שזה דין מחיצה, בפשוטו הביאור כדבריו].

ועיין **ריטב"א** (בדף י"ז:) שכתב שמצאנו לפעמים שבמחיצה יש חיסרון גדיים בוקעים ובפ"ת אין חיסרון (דבכל מחיצה ניתן דינים אחרים). **והרשב"א** (בשבת דף צ"ט:) באמת הניח בקושיא למה בפ"ת אין חיסרון של גדיים בוקעים. **וברש"י** (בדף פ"ו. ד"ה קורה ד' וכו') כתב שלמ"ד שיש חיסרון של מחיצה תלויה גם לא עוזר פ"ת. אמנם **התוס'** שם (בע"ב ד"ה קורה) חלקו על זה, ומשמע שהבינו בפשיטות שלא שייך בזה החיסרון של גדיים בוקעים. ובפשוטו אם זה מצד פתח ודאי דלא שייך בזה חיסרון של גדיים בוקעים (ולכן התוס' לשיטתם נקטו שלא שייך בזה החיסרון דגדיים בוקעים), ומבואר בראשונים שנקטו כרש"י שזה לא מצד פתח ולכן נקטו דשייך לדון בזה את החיסרון של גדיים בוקעים [ועיין **דברי יחזקאל** (סימן ו' סק"ב)].

ב] והנה מצאנו כמה פרטי דינים שיתכן שתלויים בהנ"ל: **א.** עיין **רש"י בסוכה** (בדף י"ח: ד"ה לדידך דאמרת וכו') שכתב שבסוכה אין פ"ת כיון שצריך תקרה עבה, ורק בקורות עבות הגמ' דנה שיהיה בזה פי תקרה. ועיין **תוס'** (בעירובין דף פ"ו: ד"ה גזוזטרא) שכתבו שרש"י בסוכה כתב שצריך שיהיה עבה טפח. ובפשוטו זה מצד שצריך התחלת מחיצה וכמו שמצאנו לגבי סוכה (סוכה ט"ז. או"ח תרל"ה) שצריך דפנות קודם לסכך בשיעור טפח. ועי' **חזו"א** (סימן ע"ט סק"א) שכתב דשאר הראשונים לא הביאו דבר זה.

**ב.** **לתוס'** מבואר בסוגיין שיש בפ"ת חיסרון של ק"ז, **ורש"י** לא ביאר כך. ויתכן שנקט שאין בזה חיסרון, וכן הוא **בראב"ד** בכתוב שם. ובפשוטו רש"י לשיטתו שנקט שזה מדין מחיצה ולכן אין בזה חיסרון של ק"ז.

### ביאור חילוק הגמ' בין עשר ליותר מעשר

ג] והנה מבואר בגמ' לשון אחד שכל המחלוקת רב ושמואל בפ"ת בפרוץ במילואו זה רק ביותר מעשר, אבל בעשר ודאי מועיל. ועיין **תוס'** (בד"ה בעשר) שכתבו שהכוונה שפה לכו"ע אומרים פ"ת. אמנם עיין **רשב"א וריטב"א** שכתבו שכאן זה מועיל מצד פתח, ומשמעות דבריהם שזה לא דין של פי תקרה, דהיינו שפ"ת זה מדין מחיצה ובזה שמואל ס"ל שלא מועיל בפרוץ במילואו, ורק בפחות מעשר אז זה יכול להועיל בתור פתח. ובפשוטו תוס' לשיטתם.

והנה הגמ' מביאה את הנידון של אכסדרה בסוכה ודנה שזה תלוי במחלוקת רב ושמואל. ועיין **גאו"י** שהקשה דסתם סוכה זה פחות מעשר, וא"כ לפי הלשון שבפחות מעשר כולם מודים כאן לכו"ע זה צריך להועיל. ולכאורה למבואר בראשונים ששם זה מדין פתח ולא מדין פ"ת, ממילא יתכן שבסוכה שלא מועיל צוה"פ גם פ"ת בפחות מעשר שזה מדין פתח לא מועיל, ורק להצד שמועיל יותר מעשר שזה מדין מחיצה בזה הגמ' דנה שזה יועיל בסוכה.

## בביאור כוונת הגמ' קירויו באלכסון

ד] הגמ' שואלת למה בבית שנפרץ משתי רוחותיו לא מועיל פ"ת משני הצדדים כמו שמועיל בצד אחד. ורב עונה שמדובר שנפרץ בקרן זוית וקירויו באלכסון. ומצאנו בביאור הגמ' כמה שיטות ונבאר הדברים בס"ד.

### פירוש רש"י שהתקרה משופעת

**א.** שיטת **רש"י** שהתקרה עומדת באלכסון וכה"ג אין דין פ"ת. וכן ביאר את הגמ' לעיל כ"ה: שכל שהתקרה אלכסונית אין בזה דין פ"ת שצריך פה ישר. ועיין בדבריו בדף צ"ג. שהוסיף מכח זה שצריך שהפה יהיה מרובע ולא עגול. והנה עיין **ריטב"א** לעיל בדף כ"ה. (סוד"ה אתמר) שהקשה שהרי סתם בית יש בפנים תקרה ישרה ולמה מצד זה לא נימא פי תקרה. **ובמ"ב** (סימן שס"א סקי"ד) כתב שבאמת אם יש בבית תקרה ישרה זה מועיל, וכל הדין כאן הוא רק אם כל התקרה היא אלכסונית. ועיין **ראב"ד** בכתוב שם שתמה למה שיהיה חיסרון שזה אלכסון.

והנה **המ"ב** (שס"א סקי"ד ובשעה"צ סקי"ט וסימן שנ"ח סקצ"ב) כתב שקי"ל להלכה כתנאי זה שאלכסון לא מועיל. אמנם **בעבודת הקודש** (ש"ג הלכה קל"ז) הביא בזה מחלוקת, דהיינו שנקט שאם זה לא הכוונה בסוגיין וכן בסוגיא לעיל כ"ה: דיש גורסים כערסלא, א"כ אין מקור שזה לא מועיל.

ובעיקר מה שכתב רש"י שעגול לא מועיל הקשה **הקה"י** (סימן א' סק"ג) שהרי לגבי קורה מבואר בגמ' (בדף י"ג:) שמועיל קורה עגולה. וכתב שצ"ל שכמו ששם הרי מועיל גם בפחות מד"ט, ה"נ הקילו שמועיל קורה עגולה.

### פירוש התוס' והרא"ש שהתקרה נפרצה בקרן זוית באלכסון

**ב.** עיין **תוס' ורא"ש** שביארו שמדובר שהתקרה גם נשברה בצורה אלכסונית כמו הכתלים, וביארו שכיון שזה קרן זוית ממילא כמו דמבואר בגמ' שפרצה בקרן זוית אוסר כי זה לא צורה של פתח, גם כאן לא מועיל פ"ת שיסודו מדין פתח.

והנה עיין **גאו"י** שהקשה שהרי הגמ' לעיל בדף ח': דנה שיועיל קורה שמונחת באלכסון ולמה שכה"ג לא יהיה חיסרון של קרן זוית. וכן תמה **באור גדול** (סימן נ"ה סקט"ו). אמנם עיין **חזו"א** (סימן ע"ב סק"י) שכתב שבהכרח כל שזה אוכל צד שלם ועוד קצת מהצד שבצדו אין בזה חיסרון של קרן זוית [וע"ש באור גדול מה שישב עוד].

ועיין **אור גדול** שהקשה קושיא עצומה שהרי צוה"פ מועיל בקרן זוית כמבואר בראשונים (בדף ו'. ובדף י"א.) וכאן כתוב שבפ"ת שזה לא מועיל, ומבואר שיש לזה פחות חשיבות של פתח, ומאידך רב ס"ל שלא מועיל צוה"פ ביותר מעשר וכאן מבואר שמועיל פ"ת ביותר מעשר ללשון אחד [ויש לדון שגם ללשון השני מועיל גיפופים, וצ"ע האם בק"ז מועיל גיפופים]. וע"ש מה שביאר וצ"ע. ולכאורה לדרכו של **החזו"א** (סימן ע"ב סק"א) שיסוד החיסרון של ק"ז הוא שאין קשר בין הרוחות, יתכן שהצוה"פ יוצרת מצב שרואים את זה כהמשך אחד, ועיין בשיעור של ק"ז (שיעור מספר 9) סק"א בהערה דכה"ג דנים עומד מרובה על ידי המחיצות שבצדדים, ולפי"ז אין הביאור שכוחו חזק ולכן אין בזה חיסרון של ק"ז אלא הביאור הוא שזה מעמיד את הרשות בצורה שהאלכסון הוא תוך המחיצות, ולפי"ז י"ל שפ"ת לא עושה את זה אפילו שכוחו יותר חזק ולכן הוא מועיל יותר מעשר.

**והראב"ד** חלק וכתב שאין שום סיבה שלא נימא כה"ג פ"ת. וצ"ב דהרי מבואר בגמ' שיש סברא לחלק בין עשר ליותר מעשר שזה שיעור פתח. והנה אם נימא דכוונת הגמ' דבפחות מעשר לא צריך להגיע לפ"ת וכנ"ל (אות ב' בשם הרשב"א והריטב"א) א"ש, אבל לראשונים שזה מדין פ"ת, וביותר דללשון שנחלקו בפחות מעשר גם לראשונים זה מדין פ"ת ומבואר שיש חילוק בין עשר ליותר מעשר מצד השיעור פתח, וא"כ מה קשיא ליה לראב"ד. ויתכן שכוונתו שכאן זה כמו צוה"פ שאין חיסרון בק"ז. ולדרכו של החזו"א ששם יסוד החיסרון הוא שלכן העומד מרובה לא הולך באלכסון אבל זה לא סיבה שכה"ג לא שייך לדון את זה כפתח, א"כ י"ל שכאן שהנידון הוא שהפ"ת יגדור את זה לא שייך חיסרון זה. וצ"ע.

### פירוש הראב"ד שהתקרה נשארה שלימה

**ג.** עיין **ראב"ד** בכתוב שם שביאר שהכתלים נפרצו בק"ז והתקרה נשארה בשלימותה וכה"ג לא אומרים פ"ת, וביאר וז"ל ונמצא פיו מחוץ לפרצה שאין עמו מחיצות. עכ"ל. והראשונים הוסיפו שלא אומרים פ"ת באמצע תקרה. דהיינו שהם דנו שאפילו שלא שייך לומר פ"ת בפינה אבל נימא פ"ת באלכסון של הכתלים, וע"ז זה כתבו שאין אמצע התקרה גודר.

והנה עיין **גאו"י** בתוך דבריו שהקשה דעד כמה שאומרים פ"ת אפילו בשתי רוחות, א"כ למה כאן זה גרע. וכתב דס"ל להראב"ד שלא אומרים פ"ת רק ברוח אחת. ולפי"ז מבואר שאפילו שכאן מספיק לומר פ"ת מצד אחד וממילא הצד השני יהיה עומד מרובה זה לא מהני, ומבואר שלא מועיל עומד מרובה לפ"ת, או שזה סברא שכל שיש פרצה כזו גדולה (של שתי רוחות) אין פה דין פ"ת.

אמנם צ"ב שהרי מקושית הגמ' ודאי מוכח שאומרים בשתי רוחות עד כמה שזה לא שתיים שלמים וכמבואר **ברא"ש** (ראה להלן אות ט'). אמנם לראב"ד יתכן שהגמ' בתחילה הבינה שהתקרה נפרצה באלכסון ורק לכן היא שאלה שכלפי האלכסון שייך לדון שהוא כמו תוך ג' מחיצות, אבל ביחס לריבוע זה כמו שיש לו רק שתי מחיצות. אמנם קשה **שהרשב"א** נקט כדבר פשוט שאומרים משתי רוחות ולא הביא בזה חולק וכ"ה בתשובותיו, ולא משמע שזה לא א"ש לראב"ד [וכן **בעבודת הקודש** (שער א' סימן ט"ו) נקט פשוט שבשתי רוחות מועיל פ"ת ואפ"ה הביא את פירוש הראב"ד, וכן הוא **בריטב"א**].

אמנם יש מקום לומר בביאור דברי הראב"ד באופ"א, דהראב"ד נקט שכל שהכתלים עומדים בצורה של ק"ז א"כ מצד הצורה של הרשות זה צריך להיגדר באלכסון [ורק כיון שלא רגילים לעשות בכזו צורה לכן העומד מרובה לא הולך כך], ולכן לדון שזה כאילו נגדר ישר שמצד הכתלים זה לא ממשיך לשם, זה כמו להגיד פי תקרה ללא כתלים.

והנה להלכה נפסק בסימן שס"א ס"ג כהרא"ש שכה"ג שהתקרה שלמה אומרים פ"ת, ואם היא נשברה באלכסון לא אומרים פ"ת. ועיין **בעבודת הקודש** (שער א' סט"ו הלכה צ"ב צ"ג) שהביא את ביאור התוס', וכתב וי"מ שזה הפוך (היינו הראב"ד).

### פירוש הפסקי רי"ד שהתקרה משופעת ויוצאת באלכסון מחוץ לכתלי הבית

ד. **עיין** פסקי הרי"ד **בדף צ"ד: הובא** בריטב"א **שפירש שהיתה התקרה יוצאת באלכסון חוץ לכתלי הבית, ולא אומרים פ"ת אלא כשהתקרה יורדת נגד הכתלים שמכן ומכאן. ולכאורה כוונתו שביחס לחלק הבולט יש ג' צדדים פתוחים וכה"ג לא אומרים פ"ת. והנה היה מקום לומר שאומרים פ"ת על סוף הגג ואחרי זה מדין עומד מרובה זה יגדור עד הפ"ת, ומבואר שנקט שלא אומרים עומד מרובה לפ"ת. והנה שאר הראשונים שביארו שזה חיסרון מצד סוף הגג או שאין חיסרון בזה, בפשוטו זה מצד שנקטו שיש עומד מרובה לפי תקרה. אמנם יתכן שזה רק מתי שזה פחות מד"ט, עיין לקמן. וצ"ע.**

### פירוש התור"פ שנפרץ הקירוי ולכן אין פי תקרה טפח

ה. **עיין** תור"פ **שכתב שהכוונה שנפרץ הקירוי עם המחיצות וכה"ג סוף הקירוי אין בו טפח וזה לא מועיל. וכן נקט לעיל בדף פ"ו: שלא מועיל פ"ת כשזה פחות מטפח. ובפשוטו הראשונים שלא ביארו כך, או שהבינו שיש טפח גם בהמשך או שאין דין עובי טפח. וכן הוא פשטות הראשונים שקורה רחבה ד"ט מועילה אפילו גבוה מכ' ולא הזכירו שצריך להיות עבה טפח.**

## בשיעור המחיצות שאמרינן פ"ת

### שיטת רש"י במחלוקת רב ושמואל, ויסוד החיסרון בפ"ת בד' רוחות

ה] הגמ' מביאה את המחלוקת של אכסדרה בבקעה דרב אומר שמותר לטלטל בכולה ושמואל אומר שאין מטלטלין בה אלא בד' אמות. ובביאור מחלוקתם דעת **רש"י** שהכוונה שאין שם מחיצה כלל וכגון שיש תקרה על ד' עמודים, וגם כה"ג לרב אומרים פ"ת, ושמואל חולק שכה"ג שאין כותל בכלל לא אומרים פ"ת. אמנם מבואר בגמ' שכל זה בארבע אבל בשלש דהיינו שחסר רק ג' מחיצות בזה אומרים פ"ת.

ועיין **שפ"א** (בדף צ"ה. בד"ה לימא) שכתב שהביאור הוא שלא אומרים פ"ת על כל הרשות, וצריך שיהיה כותל אחד כהלכתו. ודייק את לשון רש"י בד"ה אבל בשלש שכתב וז"ל: **דאי היתה בה מחיצה כהילכתה ופ"ת לשלש מחיצות מכשיר.** עכ"ל. ובזה ביאר השפ"א את מה שמבואר בגמ' שבסוכה לפי שמואל אין פ"ת אפילו שמספיק מג' צדדים, שכל שאין כותל אחד לא אומרים פ"ת.

אמנם דבריו תמוהים דהרי רש"י ביאר שמה שהגמ' אומרת שקירויו בארבעה הכוונה שנפרץ בצורה שנהיה ד' כיוונים שצריך לומר פ"ת, ואפילו שנשאר שתי מחיצות על המקום לא מהני, ומבואר מזה שההלכה היא שלגדור רשות על ידי שיגידו ד' פעמים פ"ת לא אומרים. והנה יש לדון לפי"ז שאם יש תקרה משולשת שיועיל פ"ת, אמנם יתכן שכיון שזה ביחס לכל הרשות זה כמו ד' פ"ת.

ויתכן שודאי ששמואל ס"ל שלא שייך לגדור את כל הרשות בפ"ת, אלא שנתחדש עוד שגם ד' פ"ת לא אומרים. אמנם צ"ב מהיכי תיתי שהוא חולק על רב מצד שתי סיבות. ויתכן שהכל זה אותו שורש שמחמיר בדין פ"ת.

אמנם **הריטב"א** תמה על רש"י מסוכה עי"ש, ומבואר שנקט כפשטות דברי רש"י שאין חיסרון אלא מצד שלא אומרים ד' פעמים פ"ת.

### קושיות הראשונים על רש"י ויישובם

ו] והנה **הראשונים** תמהו על רש"י שהרי לגבי גשרים מבואר בגמ' שלרבנן לא אומרים פ"ת. ועיין **ר"ת בספר הישר** (סימן צ"ו) שכתב ששם יש אתו רבים ומבטלי מחיצה.

עוד תמהו **הראשונים** דמבואר בגמ' סוכה י"ח: שאפילו בהפחית כותל אמצעי בסוכה דהיינו שיש שני צדדין לא אומרים פ"ת. והנה **רש"י** שם כתב לחלק בין זה לסוכה שמוקפת אכסדרא שכאן יש בקיעת רבים. **והתוס'** שם נקטו שכוונתו שבאכסדרה שזה לא מוקף באויר זה עדיף מאשר סוכה באמצע החצר שזה מוקף באויר, ותמהו מה הסברא בזה. עוד תמוה דרש"י ביאר אכסדרה בבקעה שזה באמצע הבקעה. אמנם **בהשלמה** שם ביאר שהכוונה שבאמצע החצר בקעי בה רבים משא"כ אם זה אכסדרא שמסביב לבתים. וכתב שאכסדרא בבקעה זה מקום שלא מצוי אנשים ובזה אומרים פ"ת.

### שיטת הראשונים במחלוקת רב ושמואל, ופלוגתת הראשונים האם אומרים פ"ת בשתי רוחות

ז] והנה **הראשונים** כולם חלקו על רש"י ונקטו שודאי שלא מועיל פ"ת בד' צדדים, וביארו שמחלוקתם של רב ושמואל היא באופן שיש ג' מחיצות והצד הרביעי פרוץ במילואו, שלרב אומרים פ"ת ולשמואל לא אומרים פ"ת.

ודעת **ר"ת** שלרב גם בכמין גאם שיש שני מחיצות אומרים פ"ת, אבל **הרא"ש** דייק מדעת **הרי"ף ור"ח** שגם כה"ג לא אומרים פ"ת, וכן הוא **בפסקי הריא"ז** בסוגיין. אמנם **הרשב"א והריטב"א** שנקטו בתור דבר פשוט שמועיל משתי רוחות ולא כתבו שהרי"ף חולק, משמע שנקטו שגם לרי"ף מועיל, וכן מפורש **בתשובת הרשב"א** (בח"ה סימן ל' ואילך) ע"ש.

### גדר החיסרון שלא אומרים פ"ת ביותר מרוח אחת או ביותר משתי רוחות

ח] והנה בהא דלא אומרים פ"ת בהנ"ל, יש לדון האם הכוונה שפ"ת אומרים רק ברוח אחת או בשתי רוחות ולא יותר, או שהכוונה שרק רשות שגדורה בב' רוחות או בג' רוחות שייך לומר פ"ת. ועיין **בפסקי הריא"ז** שכתב שמה שבסוכה לא אומרים פ"ת הוא מכיון שאומרים פ"ת רק ברוח הרביעית ובסוכה הרי מספיק ג' רוחות, ומבואר שיסוד הדין הוא שצריך רשות גדורה בג' רוחות. וכן מבואר **בתוס' בסוכה** שנקטו שגם לפי מה שרבא הבין שלאביי מועל פ"ת גם במפולש, זה רק אם יש מחיצות בשני צדדים, אבל אם יש רק צד אחד לא מועיל פ"ת אפילו שנקטו שמועיל פ"ת משתי רוחות.

והנה **הראשונים** הקשו על **הרי"ף** דאביי בסוכה דף י"ח: עונה שבמפולש לא אומרים פ"ת, ומשמע שאם זה לא מפולש אפילו בשני צדדים אומרים פ"ת. ועיין **קה"י** (סוכה סימן י"ד) שכתב ליישב דהרי"ף ס"ל שהגדר הוא שבשתי רוחות לא אומרים פ"ת, וממילא בסוכה שמספיק ג' רוחות כל שיש שתי דפנות אומרים פ"ת. וכן הוא **בחידושי** **ר"א מן ההר** בסוכה.

[ויתכן נפק"מ לכלאים האם יועיל צד אחד, שאם זה הלכה שמועיל על שתי רוחות, א"כ כאן זה צד אחד. אבל אם יסוד הדין הוא שצריך מקום מוקף שתי רוחות, א"כ לא יועיל. אמנם יתכן שכל תנאי זה שיהיה שתי רוחות זה רק במקום שבאים ליצור רשות, אבל לגבי כלאים שאין העניין יצירת רשות בזה י"ל שמועיל רוח אחת. ועיין **תוס'** בדף צ"ג. (ד"ה חציו)].

והנה מבואר במשנה (בדף צ"ה.) שנחלקו ר' יהודה ורבנן בבונה עליה על גבי שני בתים, שלר' יהודה אומרים פ"ת ולרבנן לא אומרים פ"ת. ובפשוטו נחלקו האם במקום מפולש אומרים פ"ת. **ובתוס' בסוכה** (דף י"ח:) ביארו שנחלקו האם ב' מחיצות דאורייתא וממילא כל הצורך זה מדרבנן ולכן אומרים פ"ת, או שצריך מדאורייתא ג' מחיצות ולכן בזה לא מועיל פ"ת. אמנם מבואר בדברי ר' יהודה שזה ודאי שגם בפרוץ במילואו אומרים פ"ת. וצ"ע דעת שמואל שלא אומרים פ"ת אם אין התחלה של גדירה. וכן צ"ע לדעת הרי"ף שלרבנן צריך ג' מחיצות דהיינו שנקט שזה טעם המחלוקת של רבנן, א"כ מהיכי תיתי שיש גם חיסרון של מפולש ומה רבא שואל את אביי שם. וצ"ע.

### הוכחות הראשונים מסוגיין דמהני פי תקרה בשתי רוחות

ט] והנה הגמ' שואלת שכמו שבצד אחד אומרים פ"ת למה בשני צדדים לא אומרים פ"ת. ועיין **בראשונים** שכתבו דבפשוטו מוכח מכאן שאומרים פ"ת בשני צדדים. וכתב **הרא"ש** לדחות שכוונת הגמ' לשאול לרב שהעמידו בבית שזה בקרן זוית ובעשר א"כ גם כאן יש יותר מג' מחיצות. והנה לפי הראב"ד שבהו"א של הגמ' מדובר שנשבר באלכסון (דהא פירש בתירוץ של הגמ' דמיירי שהקירוי לא נשבר), א"ש ששייך לדון שזה תוך המחיצות, אבל לרא"ש שבהו"א מדובר שהתקרה נשארה שלמה (דהא פירש בתירוץ של הגמ' שהקירוי נשבר באלכסון) צ"ב דהרי לכאורה אפילו אם האלכסון שתוך המחיצות נחשב שהוא מוקף ג' מחיצות, אבל החלק שלא תוך המחיצות מה שייך לומר שיש לו יותר משתי מחיצות. ואולי יש לדחוק שבאמת התורת רשות יחול רק על מה שתוך האלכסון, ורק שמשתמשים עם התיקרה שבחוץ. ויש כאן חידוש שזה לא נחשב פרוץ למקום האסור כיון שביחס לרה"י יש ד' מחיצות. ואכמ"ל. אמנם בפשוטו צ"ל שיש כאן סברא לגבי המושג של פ"ת שצריך ג' מחיצות שכאן יש יחס מסויים למקום הזה שיש בו ד' מחיצות. ויש להסתפק האם זה יעזור רק בתור שיש כאן צד אחד פי תקרה והצד השני ניתר בעומד מרובה (דהא להרי"ף לא מועיל פי תקרה משתי רוחות), ולפי"ז אם יהיה שם יותר מעשר זה לא יועיל, או שכה"ג זה יועיל גם אם בשני הצדדים יש כאן יותר מעשר.

אמנם עדיין קשה שהגמ' שואלת לשמואל שנימא פ"ת משני צדדים, והרי לשמואל לא מדובר בקרן זוית. ותירץ **הרא"ש** שהגמ' בתחילה לא ידעה שיש הבדל במנין המחיצות שאומרים בהם פי תקרה, אבל לאחר שהגמ' מחלקת לפי שמואל שרק אם יש ד' מחיצות אומרים פי תקרה ה"ה לרב רק אם יש ג' מחיצות. עכ"ד. והנה עדיין צ"ע שהגמ' הרי ממשיכה ושואלת שקשה גם לשמואל למה לא נימא פ"ת והגמ' עונה שנפרץ בקרן זוית וקרויו בארבע, וצ"ע מה קושיית הגמ', הרי לשמואל ודאי לא אומרים פ"ת רק בצד רביעי והרי לשמואל מדובר ביותר מעשר, וכבר תמה כן **הגאו"י** (בד"ה וכמה). ובפשוטו מוכרח שגם לרי"ף שלא מועיל אלא בג' מחיצות, אבל לא צריך שלימות אלא כל שיש עומד מרובה בצד הג' זה מספיק. והנה לשון **הבה"ל** (סוף סימן שס"א) שלר"ח צריך ג' מחיצות שלמות. ודבר זה צ"ע וכנ"ל. [העירו דלשון הרא"ש כיון שנפרץ בעשר ומשמע שביותר באמת יחשב משני רוחות וצ"ע]

### קושיית הראשונים אמאי לא משני דמשתי רוחות היינו במפולש

י] והנה מוסכם בראשונים שאם זה מפולש לא אומרים פ"ת. ועיין **תוס'** שהקשו למה הגמ' לא ענתה שהכוונה במשנה בשתי רוחות במפולש. ועיין **רשב"א וריטב"א** וכן הוא **ברא"ה בסוכה** שכתבו שכל שיש גיפופים בשני הצדדים כה"ג אומרים פ"ת. אמנם בפשוטו תוס' חולקים על זה וכן **בעבודת הקודש** (סוף שער א') כתב שזה לא מועיל. אמנם מבואר ברשב"א שאם יהיה עומד מרובה זה מועיל, דהיינו שכאן אין את החומר של מבוי המפולש שלא עוזר עומד מרובה. וכן הוא **בחזו"א** (סקי"ח ובסימן ע"ט סק"א), אמנם כתב שם שאם יש פרצה יותר מעשר זה לא מועיל, וצ"ע בסתימת לשון הרשב"א.

ובעיקר קושיית הראשונים עיין **רש"ש** שהעיר שהנה לר' יהודה הרי מפורש במשנה לקמן שמועיל פ"ת אפילו במפולש, ולפי"ז הרי המשנה כר' יהודה ולדבריו זה לא תשובה. וכן הוא **במאירי.** אמנם גם מה שהגמ' עונה לשמואל שנפל מהתקרה בצורה שזה כמו פרוץ משני רוחות צ"ע לר' יהודה שמועיל אפילו במפולש. ואולי מפולש עדיף שזה מוקף בשתי הרוחות. וצ"ע.

שיעור מספר 50 – ה' תשרי פ"ד

# בסוגיא דפי תקרה [ב]

## ביאור הגמ' וקירויו בארבע

### **א –** שיטת רש"י שהתקרה נפרצה באופן שצריך לומר ד' פעמים פ"ת

**א] הגמ' מביאה ששמואל ביאר את המשנה דמיירי שנפרץ בקרן זוית וקירויו בארבע. ובביאור כוונת הגמ' מצאנו כמה ביאורים בראשונים, ונבארם בס"ד:**

**שיטת** רש"י **שהכוונה שהיה שם פרצה בצורה שיש ד' פיות, דהיינו שאפילו שזה רק על שטח של שתי דפנות אבל כיון שזה ד' פיות לכן זה סיבה שלא אומרים פ"ת. ועיין** ריטב"א וגאו"י **שתמהו ע"ז מסברא שכיון שביחס לרשות זה רק משתי רוחות אין סיבה שזה יהיה חיסרון [ועיין** חזו"א **(סימן ק"ז סקט"ו) שכתב שלפי שאר ראשונים שלא ביארו כרש"י אין מקור לחידוש של רש"י, ולכן להלכה לא קי"ל כרש"י].**

**ב] והנה רש"י כתב שבתחילה נפרץ ד' אמות ממזרח למערב ואחרי זה מדרום לצפון חמש אמות ואח"כ שוב ממזרח למערב נפרץ חמש אמות ומשהו ואחרי זה מצפון לדרום ד' אמות. והנה רש"י צייר שהעשר אמות זה על ידי החמש אמות על החמש אמות והוסיף ומשהו כדי שזה יהיה יותר מעשר.**

**והנה** תוס' **(ד"ה וקירויו) הקשו על רש"י שצריך לדון לפי האלכסון, דהיינו שהמושג שבעשר לא אומרים פי תקרה זה ביחס לגודל הפתח של הרשות, וא"כ בציור של רש"י אין זה אלא אלכסון של חמש על חמש דהיינו שבע אמות. אמנם בדעת רש"י כתב** השפ"א **שכיון שמקום הפתח חל בפי תקרה, ממילא כיון שזה על יותר מעשר זה נחשב יותר מעשר.**

**אמנם צ"ע כמו שהקשה** החזו"א **(תחילת סקי"ג) שלכאורה לגבי העשר אמות מצטרף הד"א שבצדדים (וא"כ למה הוצרך רש"י לומר שהיה באמצע חמש וחמש אמות, הול"ל אמה ואמה), וגם לראשונים שגרסו ד"ט אבל הרי רש"י דקדק בדבריו לומר חמש ומשהו, ולכאו' לא צריך להגיע למשהו שהרי יש כאן את השאר (היינו את הד"ט שמכאן ומכאן שעי"ז יש כאן בסך הכל עשר אמות ושמונה טפחים). וצ"ע.**

**ג] והנה** החזו"א **(סקי"ג י"ד) נקט שאפשר לומר עומד מרובה מפי תקרה, וכמו"כ נקט (בסימן ע"ט סק"א ובסימן ק"ז סקט"ז) שאפשר לעשות מכח פי תקרה פס ד' טפחים (והיינו שאם יש פי תקרה על מקצת מהרוח זה עצמו נחשב כפס ד"ט על שאר הרוח), ודימה למבואר** בירושלמי **(פ"א ה"א) שחריץ עמוק י"ט שנמצא בקצה הרוח יכול להועיל כלחי על כל הרוח. ולפי"ז כתב שאם הגודל של הבית הוא פחות מי"ד אמות לא צריך כלל לומר פ"ת בכל הד' צדדים, אלא מספיק לומר פי תקרה בד"א של הצדדים וממילא תותר כל הרשות מדין פ"ת חוץ מהריבוע של הה' אמות.**

**עוד הקשה** החזו"א **שבמקרה של רש"י למה לא נימא פ"ת על הה' אמות והשאר יותר מדין עומד מרובה [א"ה: ביאור קושיא זו הוא ע"פ מה שכתב החזו"א (בסימן ס"ה סקמ"ה אות ז') שאפשר לעשות עומד מרובה מכח רשות גדורה הנמצאת בפתח רשות זו, וכן שאפשר לעשות כן על ב' רשויות בצורה של באין כאחד עי"ש]. וכתב שהיסוד שלא אומרים פ"ת מד' צדדים הכוונה שכל שכדי להתיר את הרשות צריך ד' פעמים לומר שיש כאן פתח זה בכלל המושג שלא אומרים ד' פעמים פי תקרה. וצ"ע שאם פ"ת זה לא מצד פתח אין מקום לסברא זו.**

ובשפ"א **כתב שפ"ת זה לא עושה עומד מרובה, וכמו דמבואר** בריטב"א **שגו"א לא עושה עומד מרובה [א"ה: בשפ"א הביא את דברי רש"י בדף פ"ט: שגו"א לא חשיב גיפופין ליצור שם פתח עי"ש].**

**ד] והנה אצלינו הגירסא ברש"י ד"א. אמנם** בתור"פורשב"א וריטב"א **גרסו ד"ט. וצ"ב למה פחות מד"ט זה אחרת.** ובתור"פ **ביאר שאם זה פחות א"כ כיון שאי אפשר לומר על זה פ"ת שהרי צריך מחיצה של ד"ט, ממילא כה"ג חשיב פרצה אפילו אם הנידון הוא רק בג' זויות. והנה צ"ע למה לא נימא עומד מרובה (ופה לא יעזור תירוץ החזו"א). ומבואר כנ"ל מהשפ"א שאין עומד מרובה בפ"ת.**

**אמנם** בריטב"א **כתב שאם זה פחות מד"ט כיון שזה לא שיעור פרצה אין חיסרון. והנה לחזו"א הנ"ל לכאורה הביאור שכיון שזה פחות משיעור ד"ט זה לא נחשב שיש כאן ארבע פיות, וממילא זה מועיל מצד עומד מרובה על ידי פ"ת. אמנם אם נימא כנ"ל מהשפ"א שלא אומרים עומד מרובה מכח פי תקרה, א"כ צ"ב למה פחות מד"ט זה אחרת. אמנם מצאנו כבר לגבי פרצה בקרן זוית שפחות מד"ט מועיל, ולכאורה הביאור בזה שבכל עומד מרובה צריך גם שלא יהיה למקום שם פרצה, וממילא בפירצה בקרן זוית אפילו שאפשר לומר עומד מרובה אבל עדיין זה פרצה, ופחות מד"ט אין לזה שם פרצה, וה"ה כאן י"ל כן שלעולם הדין פ"ת יכול לעשות עומד מרובה אבל זה לא מבטל שם פרצה, ולכן כל שזה פחות מד"ט זה מועיל. ועדיין צ"ע בזה.**

### **ב –** שיטת ר"ת שהכוונה שהתקרה נשארה שלימה

**ה]** ר"ת בספר הישר **(סימן צ"ו) הובא** ברשב"א ריטב"א בעל המאור ותור"פ **ביאר שהכוונה שהתקרה נשארה שלימה, וכיון שבקצה אין שום לחי ממילא כה"ג זה נחשב כמו פ"ת בלי גיפופים שלא אומרים לפי שמואל, דהיינו שכה"ג זה נחשב כאילו נפרצו שני צדדים שלמים. ולפי"ז א"ש שרב שחולק וסובר שמועיל בכמין גאם אפילו במילואו בשתי רוחות, לכן כאן אין סיבה שזה לא יועיל.**

### **ג –** שיטת תוס' שהכוונה שנפלה גם התקרה בד' טפחים

**ו]** תוס' **(ד"ה בשתי רוחות) כתבו שהכוונה שכיון שנפרץ הכתלים בקרן זוית לכן נפל גם מהתקרה, וכיון שנפל שיעור ד"ט מכל רוח וזה מופלג מהכותל כה"ג לא אומרים פ"ת. והנה** החזו"א **(סקי"ד) נקט בביאור כוונתם שנפל ד"ט בכל האורך והרוחב, ולרב כה"ג כיון שנשאר שתי דפנות שלמות מועיל פ"ת, ולשמואל כיון שס"ל שלא אומרים פ"ת על פני כל הרוח לכן גם כאן זה לא מועיל. אמנם אין זה מוכרח, דיתכן שנפל רק חלק כמו לרש"י, וחידשו התוס' שכיון שבמקום שעליו אומרים פ"ת אין המשך כותל זה לא עוזר.**

**ועיין תוס' שכתבו ביאור אחד שגם אם זה יקרה באמצע הכותל זה לא יועיל. וביאור שני שרק בצירוף למה שיש כאן פרצה בקרן זוית זה לא מועיל, אבל ללא זה הוא יועיל.**

**והנה בפשוטו מבואר כאן חידוש, דהיה מקום לומר שמה שצריך שיהיה מקצת כותל לשמואל הכוונה שהפ"ת לא צריך לגדור את כל הרוח, אמנם כאן מבואר לא כך (שהרי גם כאן נשאר כותל שגודר את חלק מהרוח), אלא הביאור בשמואל הוא צריך שהפ"ת יגיע כהמשך לפס ד"ט ולא שהוא יהיה לבד על פני כל הפתח.**

**ז] והנה עיין** חזו"א **(סקי"ד) שתמה מה הצד שזה יועיל, הרי כיון שלמקום שלאחר הפ"ת אין מחיצות א"כ זה פרוץ למקום האסור (ואם באנו לגדור ע"י פ"ת מהמקום הזה הוי ממש פי תקרה על פני כל הרוח). והניחא אם אין ד"ט א"כ זה מקום פטור, אבל תוס' צידדו שרק בצירוף לקרן זוית זה חיסרון. ועוד שאם זה פתוח לכרמלית הרי כה"ג מצא מין את מינו וחשיב כרמלית. ועיין שם שכתב ליישב שהכוונה שבכה"ג אני אומר פ"ת רק על המקום שכנגדו אין מחיצה לכיוון רה"ר, ולגבי ההבדל שבינו לכותל מזרח יש עומד מרובה וזה נחשב פתח [ומדובר שזה פחות מעשר], ולכן כה"ג זה לא נחשב פי תקרה על כל הכותל כי המחיצה היא שגודרת במקומה מרה"ר. [ושמעתי בשם הגר"מ רוזנר שלמד מהחזו"א הנ"ל שפי תקרה לא עושה סילוק מחיצות וכאן הדבר מחודש יותר שהרי הנידון ביחס למחיצות של פי תקרה וצ"ל שזה כמו עומד מרובה שנקט החזו"א שזה לא עושה סילוק מחיצות]**

**והנה להבנת החזו"א שמדובר שכל התקרה נפלה, הכוונה שהפ"ת נאמר רק כנגד המקום שאין מחיצה ולכן זה לא נחשב בכל הצד, ומה שבפועל שאר הכותל גודר הוא מדין עומד מרובה. ואם נימא שמדובר שבאמת לא נפלה התקרה רק כנגד הפרצה, א"ש טפי, שרואים כאילו הכל זה כותל אחד שהולך בצורה שהוא מגיע לכותל הקיים.**

### כיצד יפרש הרי"ף את הגמ'

**ח] והנה דעת** הרי"ף **שלרב לא אומרים פ"ת בשני צדדים אפילו בכמין גאם. והנה צ"ב איך ביאר את הגמ', דכרש"י אין לבאר שהרי לשמואל לא מועיל אפילו בצד אחד, ובהכרח שביאר כתוס' או כר"ת. וצ"ע שכמו שלשמואל זה כמו שני צדדים גם לרב זה כך, והרי הגמ' אומרת מפורש שרב לא אמר כשמואל דזה כמו אכסדרה בבקעה וזה מועיל. וצ"ל שהחיסרון המבואר בגמ' לתוס' או לר"ת אין הכוונה שזה כמו שתי רוחות, אלא זה רק נעשה כחיסרון בצורה של הפ"ת שיסודו שהוא מגיע כהמשך כותל, ובחלק הזה רב חולק שהרי לדידיה מועיל פ"ת גם ברוח שלמה, אבל ביחס לחיסרון שלא אומרים בשתי רוחות בזה כיון שחלק מכל רוח גדור זה כמו ג' רוחות וכמבואר** ברא"ש**. [העירו דיתכן שכיון שמספיק לומר בצד אחד וממילא יהיה עומד מרובה בצד השני אם זה פחות מעשר לכן זה רק בצד אחד אמנם הרי הגמ' העמידה יותר מעשר ועיין שיעור קודם וצ"ע ]**

## בדין אכסדרה בסוכה ביש לה פצימין

ט] מבואר בגמ' שאם סיכך על גבי אכסדרה שיש לה פצימין זה ודאי מועיל. ובביאור הכוונה יש לה פצימין, **רש"י** ביאר שהכוונה שיש לבוד על פני הרוח והתחדש שמועיל לבוד אף לבראי. **ותוס'** בסוכה ביארו שהכוונה שהיה שתי מחיצות כמין גאם ובשלישי היה פצימין שכל אחד פחות מטפח ועל ידי שניהם יש טפח והתחדש שמועיל לבוד ליצור טפח. ולא נתבאר בדבריהם דהרי בעלמא קי"ל שלא מועיל לבוד לדופן ג' (אלא צריך גם צוה"פ כמבואר בדף ז'.). **ובמ"ב** (סימן תר"ל סקל"ז) ביאר בשם **המחצית השקל** שזה סברא שיועיל פי תקרה [אמנם בתוס' מפורש שהנידון בסוגיא הוא מדין לבוד ולא מדין פ"ת. וצ"ע].

אמנם **הרמב"ם** (פ"ד מסוכה ה"ח ט') **הר"ן והריטב"א** ביארו שמדובר אפילו בסוכה כמין מבוי ושהיה שני פצימין, וכה"ג התחדש שמועיל פי תקרה, דהיינו שנבאר לקמן דיש חיסרון שלבראי לא עבידי, אבל כל שיש פצימין זה אחרת.

והנה לכאורה לפי דבריהם גם לגבי שבת יועיל כל שיש פצימין אפילו בשתי דפנות כמין מבוי. אמנם להלכה נפסק שלא מועיל פצימין ברוח השלישית (כמבואר בחזו"א סימן ע"ט סק"א וסימן ק"ז סקי"ב שחושש לשיטת התוס' שאפילו כשיש פצימין לא אמרינן פי תקרה בשתי דפנות כמין מבוי). וצ"ל דלגבי סוכה שמועיל ג' דפנות ממילא השלישי הוא כמו הרביעי בשבת ובזה נתחדש שמועיל אם יש פצימין, ובאמת לגבי שבת ברוח רביעית גם ללא פצימין אמרינן פ"ת.

והנה **השו"ע** (סימן תר"ל ס"ח) פסק כדעת הרמב"ם. אמנם **הרמ"א** שם כתב להחמיר כתוס' שאין מקור לכזה חידוש. וראיתי מביאים **דבדמשק אליעזר** כתב שרק כאן שזה לא מפולש גמור זה מועיל כי האכסדרה סגורה בבתים, אבל בעלמא זה לא מועיל. וצ"ע דהרי מרבא חזינן שזה לא סברא לחלק שהרי הוא שאל שגם בהפחית כותל אמצעי דהיינו שאין בזה חילוק.

והנה לדעת הרמב"ם שהדין דיש לה פצימין זה אפילו במפולש ובפשוטו זה גם האופן שעליו נחלקו אביי ורבא, צ"ב מה אביי אומר סוכה י"ח: שבהפחית כותל אמצעי זה אחרת. ועיין **מאירי** שביאר שהכוונה שבאכסדרה כיון שיש את כותל הבית לכן זה לא נחשב ממש מפולש ושם אביי אמר שזה מועיל, משא"כ אם הבית נפרץ שזה ממש מפולש בזה אביי מודה שלא מועיל כה"ג ע"ש. [א"ה: חילוק זה הוא כחילוק הדמשק אליעזר דלעיל, אלא שהמאירי כתב כן בביאור התירוץ של אביי, והדמשק אליעזר כתב כן גם למאי דקי"ל כרבא לגבי הדין של אכסדרה שיש לה פצימין, וע"ז צ"ע דהא בדברי רבא חזינן שהוא לא חילק בזה. הוספת הרב שליט"א].

## בדין אכסדרה בסוכה באין לה פצימין ובסברת אביי שעוזר לבראי

### האם הסברא דלגואי עבידי היא גם לגבי שבת

י] מבואר בגמ' שנחלקו אביי ורבא האם מועיל פי תקרה של אכסדרה בסוכה. והנה מבואר בסוגיין דבפשוטו זה תלוי ברב ושמואל, **והתוס' והרא"ש** ביארו שהכוונה שזה גדור בשני צדדים כמין גאם ובצד השלישי זה לא גדור, ובזה בפשוטו לרב אומרים פ"ת וזה מועיל גם בסוכה, ולשמואל לא אומרים פ"ת כשאין גיפופין ולכן זה לא מועיל. ורבא דוחה שכאן גם לרב זה לא מועיל כיון שהפ"ת עשוי לגואי ולא לבראי. ובפשוטו הביאור שהתקרה מועילה כמחיצה למקום שמתחת לתקרה אבל לא למקום שמחוץ לתקרה, ולכן לגבי סוכה שרוצים שזה יחשב מחיצה לאויר שמחוץ לאכסדרה זה לא מועיל.

והנה היה מקום לומר שכל סברת רבא היא רק לגבי סוכה שכל השם מחיצה הוא ביחס לסוכה, אבל ביחס לשבת שיסודו לחלק בין שני מקומות, בזה כל שהוא מחיצה ביחס לצד אחד ממילא הוא מחיצה ביחס לצד השני. אמנם עיין **חזו"א** (סימן ק"ז סקט"ז) שנקט שזה חיסרון גם לגבי שבת, וכתב דהא דמבואר בגמ' שקורה מתרת בחורבה היינו באופן שהיא רחבה ד"ט והפה החיצון מתיר, אבל אם הפה החיצון יהיה עגול, הפה הפנימי לא יוכל להתיר כיון שהוא עשוי שלא לכיוון החורבה [והנה מה שעוזר קורה ד' בחורבה ומבואר **ברשב"א** (בדף ג'.) שה"ה בפי המבוי, בפשוטו הכוונה שכיון שיש לזה שם מחיצה ביחס לצד המבוי ממילא זה גודר את כל המבוי. דאין לומר שזה מצד שמתחת הקורה זה רה"י וזה עצמו המחיצה, שהרי ביחס לתחת הקורה זה מפולש ולא עוזר פ"ת, אלא בהכרח שכל הפ"ת הוא משום הצד החיצוני של הקורה שמועיל כלפי כל המבוי. ועין **חזו"א** (סימן ע"ט סק"א) שדן שלרש"י יש לדון שזה מועיל מצד שזה רה"י מתחת הקורה, אבל לא לשאר ראשונים].

### ביאור סברת אביי דמהני פ"ת גם לבראי

יא] והנה אביי חולק בזה, ובפשוטו נקט שכיון שיש הלכה שזה מחיצה זה לא משנה לאיזה כיוון זה נעשה. אמנם עיין **חזו"א** (סימן ק"ז סקט"ז) שיצא לדון בדעת אביי שזה מצד מיגו שזה מחיצה לגבי המקום שמתחת לאכסדרה ממילא זה גם מועיל לצד של הסוכה, ולכן כתב שבקורה בחורבה שהפה החיצון עגול והפה הפנימי מרובע זה לא יועיל גם לאביי דכאן הרי גם לכיוון התקרה זה לא מועיל. עכ"ד. וצ"ב כוונתו, דהרי זה מחיצה לצד זה ורק ששם זה לא יכול להחיל על המקום שם רה"י כי הוא מפולש. ומשמע שצריך שזה יועיל בפועל, וכיון ששם המקום הרי לא מוקף כלל ובזה לא אומרים פ"ת ממילא אין כאן פ"ת כלל. וצ"ב הסברא בזה.

וי"ל דהנה יש לחקור מה הגדר כשזה מפולש או כשאין מחיצות, האם באמת יש פ"ת ורק שזה חיסרון בגדירת הרשות שלא יחול לחול בכה"ג שם רשות, או שזה סברא שכל מה שזה נידון כמחיצה זה רק כשזה צד אחד במקום המוקף ג' מחיצות. ולכאורה מבואר מהחזו"א שנקט שאין לזה שם מחיצה כלל, ולכן כאן אפילו שהנידון הוא לגדור מקום גדור מג' צדדים, אבל כיון שיסוד הפ"ת זה לגואי ושם הרי אין לזה שם מחיצה כלל לכן זה לא מועיל לבראי. [א"ה: אמנם עי' חזו"א בהמשך דבריו שביאר בתירוץ של אביי בסוכה שם שגם אם יהיה לזה כח של פ"ת זה לא יצליח לגדור מפולש, ומבואר לכאו' שהגדר הוא שזה לא מועיל לגדור את הרשות ולא שלא חל הפ"ת. ואמר הרב שליט"א שאולי יש ב' דינים בהא דלא מהני פ"ת במפולש].

והנה רבא בסוכה שאל את אביי דס"ל שמועיל פ"ת בסוכה שא"כ הפחית כותל אמצעי זה גם יועיל, ואביי ענה לו שבמפולש הוא לא דיבר. והנה מדברי רבא משמע שנקט שאין הבדל בין מפולש או כמין גאם. וצ"ב דהרי במשנה מפורש שרבנן ס"ל שלא מועיל פ"ת במבוי המפולש, ובהכרח בדעת אביי לחלק בין מפולש לכמין גאם (כן הקשו התוס' שם, אלא שצ"ב בתירוצם מה זה שייך לאביי ורבא). ועיין **מהרש"א** שדן שרבא כאן זה כשמואל שלא מועיל רק בצד ד' וכל שזה שני צדדים לא מועיל אפילו בכמין גאם ואין חילוק בין מפולש ללא מפולש. וצ"ע למה לא הקשה מהמשנה, וע"ש שכתב לחלק בין שבת לסוכה.

אמנם עיין **חזו"א** (סקט"ז) שכתב בביאור תירוץ התוס' שם שרבא הבין שסברת אביי היא שמיגו שזה מחיצה לתחת האכסדרה לכן זה מועיל לאויר הסוכה, ולכן נקט שזה גם סברא על מפולש. ואביי אמר לו שכל המיגו עוזר בכמין גאם אבל לא במפולש (כיון שבמפולש צריך מחיצות מעליא ולא מספיק כח של פ"ת אפילו אם יחול הפ"ת) ע"ש. וכן הוא משמעות לשון **התוס' והתור"פ** שם.

## לרבא האם מתי שזה מועיל לגואי זה מועיל לבראי ובדין בית שחציו מקורה לגבי כלאים

### יתכן שלגבי שבת יודה רבא שגם המקום שבחוץ נחשב כמחולק

יב] והנה לכאורה מדברי רבא מבואר שלא אומרים שכיון שזה מחיצה לאכסדרה ממילא זה גם מחיצה לכיוון הסוכה, ואפילו שביחס לאכסדרה זה מחיל שם פי תקרה וגם אם המקום לא היה גדור הוא היה נהיה רה"י מצד פ"ת.

אמנם יש לדון שבכה"ג זה סברא מיוחדת בסוכה, אבל לגבי שבת באמת כל שזה מחיצה לצד אחד ממילא זה גם מחיצה לצד השני, שכיון שיסוד הדין זה להבדיל בין שני מקומות ממילא כל שזה מבדיל צד אחד זה גם מבדיל הצד השני. ונפק"מ בשתי חצרות פתוחות אחת לשניה ואחת מהם מקורה, דבפשוטו המקורה יכולה לערב בנפרד, ויש לעיין האם גם הקטנה יכולה לערב בנפרד. והנה בפשוטו כלפיה אין מחיצה וזה כמו חצר קטנה שנפרצה לגדולה, אמנם אם נימא שלגבי רשויות כל שרשות אחד גדורה ממילא זה גם מחיצה לצד השני זה יועיל, דהיינו שכה"ג שזה קיבל שם מחיצה ממילא זה באמת נחשב מחיצה לצד השני [ואין זה דומה לאופן החזו"א הנ"ל (של קורה שחודה החיצוני עגול), שהרי שם זה לא מחיצה כלל לצד חוץ שהרי זה מד' צדדים או לכל הפחות מפולש].

### בהא דבית שחציו מקורה לגבי כלאים אין את החיסרון דלבראי לא עבידי

יג] והנה מבואר בגמ' בדף צ"ג. שבית חציו מקורה וחציו אינו מקורה, אם יש גפנים מתחת לקירוי מותר לזרוע זרעים בחלק השני מצד שיש כאן פ"ת. וצ"ע דלדעת רבא זה צריך להיחשב כמו חצר קטנה שנפרצה לגדולה שביחס לקטנה אין מחיצה (וה"נ ביחס לבחוץ אין פ"ת כיון שהפ"ת נעשה לגאוי ולא לבראי) וממילא הזרעים שבקטנה יהיו אסורים.

ויש לדון בזה כמה סברות **א.** אם נימא כנ"ל שכל שזה מחיצה לצד אחד ממילא זה מחיצה גם לצד השני, א"כ א"ש שכיון שזה מחיצה לצד המקורה ממילא זה גם מחיצה לצד השני.

**ב.** יתכן עוד שהדין של לגואי עבידא זה סברא דרבנן, ולגבי כלאים זה תלוי בדאורייתא. ועיין **רא"ש** **בסוכה** דף י"ט. (סימן ל"ד) שהעלה כזה צד שזה רק סברא דרבנן, ובזה ביאר את הגמ' שם שמועיל נראה מבחוץ.

**ג.** אם נימא שכל האיסור בזרעים בקטנה זה רק מצד שזה כפתחה של קטנה אבל ללא זה כיון שהגפנים חלוקים ממילא זה גם לגבי הזרעים, א"כ א"ש. [א"ה: כנראה החילוק בין זה לבין אות א' הוא, דהתם הסברא היא דחשיב 'מחיצה' גם לצד השני, והכא הסברא היא רק ש'החלוקה' של צד א' מצד ב' מועילה לחלק גם את צד ב' מצד א' ולגירסת הגר"א צ"ג: מבואר שללא כפתחה של גדולה גם הקטנה מותרת אמנם לרש"י משמע לא כך שרק ביחס לד"א זה מצד כפתחה ע"ש ].

**ד.** עוד היה מקום לדון שכל החיסרון של לגואי זה רק ביחס ליצירת רשות, אבל בכלאים שיש רק דין מחיצה בזה הוא מועיל תמיד.

### בהא דסוגיא בדף כ"ה. לגבי קרפף אין את החיסרון דלבראי לא עבידי

יד] והנה הגמ' בדף כ"ה. דנה שקרפף ג' סאין וקירה בית סאה שאם יש פ"ת זה מחלק את זה. וצ"ב שהרי ביחס לשני סאין אין כאן חלוקה וא"כ זה כמו בית ג' סאה. ובפשוטו מבואר אחת מהסברות הנ"ל, או שכיון שזה מועיל לגבי צד אחד ממילא זה גם מועיל לצד השני וכסברא א' וג', או כסברא ד' שכאן שזה רק דין לחלוק ביניהם אין את הסברא הנ"ל. ויתכן עוד שכיון שביחס למקום המקורה פקע ממנו שם קרפף ממילא זה גם לא מצטרף למקום אחר [וצ"ע בזה בגדרי איסור קרפף. ובפשוטו נפק"מ בחצר קטנה שנפרצה לגדולה שביחד הכל זה יותר מבית סאתים אבל הגדולה לבד לא דהגדולה ודאי לא נאסרת ויש לדון לגבי הקטנה ויתכן דרק שם מצד כפתחה של גדולה זה נאסר דביחס לקטנה דנים שגם הגדולה כמוה ובתוס' כ"ג מבואר שהקטנה אסורה והגאו"י דן לחלוק עליהם.]

### בדין לעבור לפני המתפלל שמתחת פי תקרה

טו] והנה שמעתי לדון לגבי תקרת העזרת נשים האם יש לזה דין פ"ת לגבי לעבור לפני המתפלל. ושמעתי בשם הגר"מ אטיק שהורה שזה מועיל. והנה היה מקום לדון שביחס לעובר אין כאן מחיצה (כיון שלבראי לא עבידי). אמנם מסתבר שהדין מחיצה שנצרך זה ביחס למתפלל, וכה"ג בחצר קטנה וגדולה זה יועיל. אמנם להנ"ל אי"צ לזה אלא י"ל שכמו שזה מועיל לגבי כלאים זה גם יועיל כאן.

[ויש לדון גם לגבי לשבת שם כשהס"ת מהלך. ומסתבר שכאן שזה ענין של כבוד הס"ת זה לא נחשב רשות אחרת].

## בדין קורה שניתנה לשם פ"ת האם זה לגואי עבידא

טז] והנה יש לעיין בקורה שנתנו אותה על פי המבוי כדי שזה יהיה מחיצה למבוי, האם כה"ג אין החיסרון שזה לגואי עבידא דהרי זה ניתן כדי לשמש כמחיצה למבוי, או שיסוד הסברא היא שאין לזה שם מחיצה אלא ביחס לתחתיו ולא ביחס לבחוץ. ונפק"מ אם הצד החיצוני יהיה עגול (דאם הצד החיצוני הוא מרובע ודאי מהני כמושנ"ת לעיל אות י'). והנה פשטות הדין של קורה בחורבה מדובר גם כשנתנו לשם קורה, ואפ"ה דן **החזו"א** (סקט"ז) שרק הפה החיצון יועיל. אמנם יתכן ששם זה קורה שנשארה ולא ניתנה לשם קורה.

ועיין **ט"ז** (סימן תר"ל סק"ט) הובא **במ"ב** (סק"מ) שנקט שאם הפחית את התקרה בבית ונשאר שתי מחיצות כמין גאם וקורה בצד הפתוח שכה"ג זה יכול להועיל מצד שהרי הקורה עשויה לכיוון הבית, אפילו שכאן הנידון שזה יגדור ביחס לאויר, וכן הוא **במג"א** שם בשם **המהרש"א.** אמנם עיין **ביכורי יעקב** שם (סקכ"ד) שכתב שאין זה מוכרח דיתכן שכל שזה לא לתחת הקורה יש את החיסרון של הגמ'. וצ"ע. [**ובאגרות משה** (ח"א סימן קל"ח) לגבי מה שחילק בין קורה לגשר נקט שמדובר שהניחו את הקורה לצורך תוך המבוי].

## בדין פ"ת בד' רוחות לכלאים וצואה

יז] בסוגיין מבואר שלא מועיל פ"ת מד' רוחות. ויש לעיין האם לגבי כלאים זה מועיל דהרי שם צריך רק רוח אחת. **ובחזו"א** (סקי"ז) מבואר שהדין שבמפולש לא אומרים זה דאורייתא [**ובפמ"ג** (סימן שמ"ה א"א סק"ג) הסתפק בזה]. והנה עיין לעיל (אות י"א) שהבאנו מהחזו"א שמשמע שנקט שכל שזה מד' רוחות אין הביאור רק שזה לא מועיל לגדור, אלא שאין כאן פ"ת כלל, וא"כ זה סברא גם בכלאים.

והנה מבואר בגמ' בדף צ"ג. שבית שחציו מקורה מותר ליטוע גפנים בבית וזרעים בחוץ. ועיין **תוס'** שהקשו לשמואל שלא מועיל פ"ת ברוח שלמה, וכתבו שכלאים זה יותר קל כדאשכחן לגבי פיאה שמתרת בכלאים. והנה בפשוטו כוונת תוס' כמו מן הצד או יותר מעשר שמועיל בכלאים ולא מועיל בשבת. ולפי"ז לכאורה אין דבריהם מקור להקל אלא ברוח אחת. אמנם **המקדש דוד** (סימן ס"א סק"ו) כתב שכוונת תוס' למה שכתבו שם שבד' רוחות זה מועיל בכלאים שזה כמו צד אחד משא"כ לשבת שזה לגדור הרשות, ולפי"ז הוא מקור לד' רוחות. ועיין **דרך אמונה** (פ"ז מכלאים הצ"ג) שנקט שמתוס' יש מקור שמועיל פ"ת אפילו בד' צדדין לכלאים ע"ש ובבה"ל, ולכאורה אינו מוכרח.

[והנה דעת **הרמב"ם** (פי"ז משבת הל"ה) שפ"ת זה רק דרבנן. וצ"ע מכלאים. ויתכן לחלק דבשבת שזה בא ליצור רשות זה יותר חמור וכנ"ל. ועיין לקמן (אות י"ט דין ה')].

והנה הראוני **דהבה"ל** (סוף סימן פ"ז בד"ה וכן) הביא **מהפמ"ג** שגג שלפני הבית לא נחשב מחיצה מדין פ"ת, וע"ש בפמ"ג שציין **לט"ז** (סימן שמ"ו סק"ז) ששם מבואר שזה לא מועיל מצד שזה מג' רוחות, ומבואר מהפמ"ג שאפילו לגבי צואה שלכאורה מספיק כותל אחד מדין מחיצה מ"מ לא מועיל פ"ת כל שזה פתוח מג' רוחות.

## בהא דלא מועיל פ"ת בסוכה

יח] והנה צ"ע בכל סוכה למה צריך ג' מחיצות ולמה התקרה של הסוכה היא עצמה לא מועילה בתור מחיצה וכדין פ"ת יורד וסותם, והרי כאן זה עשוי לגואי. ומצאנו בזה כמה ביאורים בראשונים:

**א. ברש"י בסוכה** (דף י"ח: ד"ה לדידך דאמרת וכו') מבואר שזה מכיון שזה לא עבה, וכל קושיית הגמ' שם היא רק בעבה. ועי' בתוס' בעירובין (דף פ"ו: ד"ה גזוזטרא) שהבינו בדבריו שצריך עובי טפח. ולפ"ז בכמין גאם ויש תקרה של סוכה עבה יועיל הסכך עצמו להחשבת מחיצה

**ב.** עיין **ברא"ה ובר"ן ובריטב"א** שם שכתבו שסכך זה דבר ארעי ואין בזה דין פ"ת.

**ג.** עיין **ר"ת בספר הישר** (סימן צ"ו) שכתב שאין פי תקרה להוצין, דהיינו שזה לא צורה של תקרה.

**ד.** עיין **ריא"ז** בסוגיין שכתב שפ"ת עוזר רק ברוח הרביעי. אמנם דבריו צ"ע שהרי אביי נקט שמועיל ורבא רק אמר שלא מועיל מצד שלגואי עבידי. וצ"ע.

**ה.** לדעת **הרשב"א** (בדף ג'. ד"ה ומיהו לדידי קשיא) שצריך בריאה כדי לקבל אריח, הרבה פעמים זה לא חזק. אמנם ודאי דיש מקרים שזה חזק ולא משמע שבאמת אז יועיל הפ"ת של הסוכה. וצ"ע.

## כמה הערות בדיני פ"ת

### פ"ת העומד מאליו

יט] א. עיין **בה"ל** (סימן שס"ג סט"ו) שהסתפק האם פ"ת העומד מאיליו עוזר. וצ"ב שהרי זה מחיצה גמורה ולמה שלא יעזור, ובפרט שבית שנפרץ וחצר שנפרצה הרי זה כמו עומד מאיליו. וצ"ל שהסתפק רק במבוי שצריך היכר. אמנם בפשוטו כאן שזה מחיצה גמורה זה כמו צוה"פ שנקטו האחרונים שמועיל עומד מאיליו. ויתכן שזה המ"ב לשיטתו שגם שם דן שלא מועיל עומד מאיליו (עי' ביה"ל סימן שס"ג סי"א ומשנ"ב ס"ק קי"ג).

### תקרה הגבוהה עשרה

**ב.** **הרשב"א בעבודת הקודש** (ש"ג ס"ט הלכה רצ"ב) כתב שאם נתן על שפת הבור מחיצה גבוהה עשרה אפילו שהיא רחבה ד"ט זה לא מועיל בתור פ"ת. ועיין **חזו"א** (סימן ק"ג סקי"ג) שכתב שלא נתפרש מתי זה מאבד שם תקרה. ולכאורה יש לומר שזה הרשב"א לשיטתו (בדף י"ד. ובעבוה"ק ש"א סימן ה' הל"ב) שקורה שיש לה שם מחיצה אין לה דין פ"ת יורד וסותם דהיינו שזה תלוי בשיעור מחיצה, ובאמת **לרא"ש** שחולק וכך קי"ל (בסימן שס"ג סכ"ד) זה תמיד יועיל, וא"ש שהפוסקים לא הביאו את זה.

### האם צריך בריאה לקבל אריח, ובדין פ"ת למעלה מכ'

**ג. הרשב"א** (בדף ג'.) כתב שקורה רחבה ד"ט מועילה בתור פ"ת אם היא בריאה לקבל אריח. ומה שהצריך בריאה זה מצד שדייק מהגמ' בדף ג'. שר' אילעא אמר רחבה ד' אע"פ שאינה בריאה ואם יש לה אמלתרא אפילו גבוהה כ' זה מועיל, ומבואר שגם ברחבה ד' זה רק מועיל מדין קורה ולכן צריך אמלתרא.

אמנם עיין **אור גדול** (סימן נ"ה) שהאריך שיש ראשונים דמשמע שגם ללא בריאה זה מועיל מצד פ"ת, וע"ש סק"ז שכתב שהם ביארו שר' אלאעי שאמר רחבה ד' אין הכוונה מדין קורה אלא זה עוד דוגמא שמועיל למעלה מכ'.

ועי' **בריטב"א** (בדף פ"ז.) כתב שלא מועיל פ"ת למעלה מכ'. ועיין **ר"ן** (בדף ג'.) בשם **הראב"ד** שלא מועיל קורה רחבה ד"ט למעלה מכ'. ויתכן שזה מצד שהם סברו שלא מועיל פ"ת למעלה מכ', ויתכן שזה רק מצד שצריך היכר במבוי אפילו בפ"ת, ונפק"מ לפי"ז שבחצר זה כן יועיל. וצ"ע.

### פ"ת שלא נעשה לשם תקרה

**ד.** עיין **אגרות משה** (ח"א סימן קל"ח) שדן בגשר המחובר לכתלי העיר שיועיל מדין פ"ת, וכתב שזה לא מועיל, א. מצד שזה רק מועיל לתחתיו ולא למבחוץ לו. וכתב שמה שקורה מבואר ברשב"א שזה מועיל מצד שהניחו כדי לגדור המבוי. ובפשוטו דבריו צ"ע דבפשוטו הביאור הוא שכל שזה מחיצה כלפי תחתיו ממילא זה גודר כך את ההמשך, וכן נראה **מהחזו"א** (סימן ע"ט סק"א) שכתב שמועיל גם בעומד מאליו, וכל מה שהוצרך שם לרה"י גודר היינו מכיון שזה רק פס ד"ט ע"ש. עוד טעם כתב האגר"מ שזה לא נעשה לגדור מתחת, וחילק בן הגשרים בסוף פרקין שהיה לזה שני מחיצות וזה נראה כבא לגדור. וצ"ע החילוק. ועוד הקשו **דתוס'** (בדף פ"ו: ד"ה גזוזטרא) ושאר הראשונים דנו שגזזוטרא שלמעלה מהמים יש פ"ת אפילו שזה סתם מרפסת וזה בשביל למעלה ולא בא לגדור כלל.

### בשיטת הרמב"ם שפ"ת בשבת מועיל רק מדרבנן

**ה.** עיין **רמב"ם** (פי"ז משבת הל"ה) שכתב שאם יש פ"ת בצד הרביעי הזורק לתוכה פטור. ועיין **בה"ל** (סוף סימן שס"א) שכתב דבפשוטו מבואר ברמב"ם שהדין פ"ת הוא רק דרבנן. ועיין **קרן אורה** שתמה שהרי מבואר ברמב"ם שזה מועיל לגבי כלאים, וכן אביי שנקט שזה מועיל לגבי סוכה חזינן שזה דאורייתא, והרי מתי שיש פצימין הרמב"ם נקט שזה מועיל גם בסוכה.

ועיין **חזון יחזקאל** (על התוספתא עירובין פ"א ה"ז) דהרמב"ם ס"ל שחלוק סוכה משבת, דבסוכה שצריך מחיצה לפנים זה מועיל אבל בשבת שזה לחלק מהחוץ אין לפ"ת שם מחיצה. אמנם עדיין צ"ע מכלאים. ויתכן לחלק שרק ביחס ליצירת רשות זה דרבנן, אבל לא לכלאים שזה לחלק בין שני מקומות.

**ובחידושי הגר"מ הלוי** כתב שיתכן שכשיש פצימין זה דאורייתא, אלא שברה"י של שבת זה לא נפק"מ דיש לחי. אמנם הרי יש כאן פרצת עשר. ואם נימא שזה רק דרבנן א"ש. אמנם עדיין זה נסתר מהגמ' שרבא אמר שלא מועיל ללא פצימין מצד שזה לגואי ולא מצד שזה דרבנן.

### פ"ת במפולש לכרמלית, ובדין צוה"פ משני הצדדים

**ו.** עיין **ברמ"א** (סימן שמ"ו ס"ג) לגבי איסקופה שלפני הגינה שאם היא רחבה ד' ויש לה שתי מחיצות משני הצדדים ויש לה דלת לגינה שיש בזה פ"ת. ועיין **מג"א** (סק"ג) שכתב דמשמע שלא מועיל הצוה"פ והדלת להיחשב מחיצה, וכל מה שזה מועיל זה מצד פ"ת משום שיש את שתי המחיצות שבצדדים, והקשה המג"א שהרי צריך שתי מחיצות עריבן ולא מועיל כמין מבוי. ועיין **בה"ל** (בד"ה שתי) שהביא **מהא"ר** לחדש שכאן שזה מפולש לכרמלית זה יותר קל. וצ"ע מהגמ' לגבי סוכה שזה תוך החצר. ובשם **הגר"א** הביא שבאמת הדלת זה נחשב מחיצה ובאמת לא צריך מחיצה משני הצדדים וההוה נקט. וצ"ע האם גם צו"ה מועיל.

ועיין **בה"ל** (בסוף הסימן) לגבי לפני הפתח שאפשר לעשות שני צוה"פ בצדדים והפי תקרה יועיל מול הפתח. ואם נימא שבצורת הפתח לא חשיב מחיצה שיועיל פ"ת, א"כ מבואר שכל שהמקום שאומרים פ"ת הוא מול מקום סגור אפילו שיש כאן פילוש במקום אחד זה מועיל. ועיין בשיעור הקודם בדין פ"ת משני רוחות. ועיין לעיל מה שהבאנו מהחזו"א בגדר הדין שלא מועיל פ"ת במפולש. אמנם יותר מסתבר שצורת הפתח גם מועיל להיחשב מחיצה בזה. וצ"ע בזה.

שיעור מספר 51 – כ"ז תשרי פ"ד [הוקדם תחילת הזמן עכב המלחמה בדרום]

# מחיצת שתי או ערב

## שיטת רש"י בחיסרון של מחיצת שתי וערב

### שיטת רש"י שהחיסרון אינו שייך לדין היקף לדירה אלא דהוי מחיצה גרועה

א] מבואר במשנתנו ט"ז: שיש נידון במחיצת שתי או ערב לבד האם זה מועיל או לא. ובפשוטו מבואר שכל הנידון הוא ביותר מבית סאתים אבל בפחות מבית סאתים זה ודאי טוב. והנה שיטת **רש"י** שאין כאן חיסרון בדין מוקף לדירה, אלא שיש כאן חיסרון שהמחיצה היא סוג מחיצה גרועה וכמבואר **בר"ן**. ועיין רש"י בדף ט"ו. (בד"ה אין מטלטלין) שמצאנו את השיעור בית סאתים בכל מחיצה גרועה, ורש"י שם נקט כמה חסרונות או שזה לא מוקף לדירה או שזה מחיצת שתי וערב או שזה מחיצה העשויה מאליה.

והנה בפשוטו כאן חשיב מוקף לדירה כמבואר ברש"י (בד"ה ליתן), ובפשוטו רק בזה יש את הקולות של שיירא המבוארות בסוגיין, אבל אם זה לא מוקף לדירה בזה פחות מבית סאתים זה מועיל כמו תמיד אבל יותר מבית סאתים זה לא מועיל כלל. אמנם עיין **בית מאיר** (סימן ש"ס בד"ה והנה) שדייק מלשון רש"י (בד"ה ליתן) שכתב שגם מה שבית סאתים מועיל מחיצת שתי זה במוקף לדירה אבל באינו מוקף לדירה זה לא מועיל. וצ"ל שהביאור הוא שכל שיש שתי חסרונות – גם שזה לא מוקף לדירה וגם שזה מחיצת שתי, גרע ואין לזה שם היקף [**ולראשונים** שכל חיסרון סוגיין הוא מצד שזה חסר במוקף לדירה [עיין לקמן (אותיות ח' וט')], א"כ אין מקום לומר שבהצטרף שתי חסרונות זה אחרת, שהרי זה אותו חיסרון].

### האם יסוד החיסרון הוא משום דלבוד חשיב מחיצה גרועה או משום דמחיצת שתי הוי מחיצה חלשה

ב] והנה ביסוד החיסרון של מחיצת שתי בפשוטו הביאור הוא שכיון שהוא מדין לבוד חשיב מחיצה גרועה, אבל אין זה ענין לחוזק המחיצה. אמנם לפי"ז צ"ב למה שתי וערב זה עדיף שהרי זה גם מדין לבוד. וצ"ב.

ועיין **ריטב"א** (בד"ה כל) שהביא **מהראב"ד** לבאר את לשונו של ר' יוסי בר' יהודה 'כל מחיצה שאינה של שתי וערב אינה מחיצה' שהכוונה שאין החיסרון דוקא בקנים או חבלים שזה מחיצה חלשה אלא גם בקורות. ויש מקום לבאר שהכוונה שבא לומר שהחיסרון הוא מצד שזה דין לבוד ולא מצד החולשה של המחיצה. אמנם אינו מוכרח דיתכן שגם בקורה חשיב מחיצה חלשה כיון שזה רק מחיצת שתי, אבל באמת אין החיסרון מצד שזה דין לבוד.

אמנם עיין לשון **רש"י** (בד"ה כל מחיצות) וז"ל בהנך מחיצות רעועות וכו'. ומשמע שיסוד החיסרון הוא שמחיצה כזו היא חלשה. ועיין **שער הציון** (סימן ש"ס סק"ב) שדן שגם אם זה לא לבוד עצם זה שזה מחיצה של קנים זה לא יועיל, וחידש שזה מועיל. ועיין **רש"י** בדף צ"ג. (ד"ה ג' קרפיפות) שכתב אא"כ עשאה שתי וערב **מחיצה קיימת**. עכ"ל. ומשמע שיסוד החיסרון הוא כי זה לא קיים. ועיין **ריו"נ** שכתב מפורש שהמעלה של שתי וערב שזה מחיצה חזקה משא"כ שתי לבד או ערב לבד שזה מחיצה חלשה.

ועיין **שער הציון** (שם) שהביא **מהפמ"ג** (סימן שס"ג משב"ז סק"א) שכל שיש קנה אחד של ערב בראש המחיצה זה מועיל. **והחזו"א** (סימן ע"ז סק"ד) חלק עליו בתוקף. ובפשוטו סברת הפמ"ג היא שכל המעלה של שתי וערב היא שזה חזק ונקט שגם בזה הוא מספיק. אמנם החזו"א נקט שהיום גדר החיסרון מצד שזה שתי לבד או ערב לבד, וכל שהחלות דין מחיצה הוא שתי או ערב זה בכלל החיסרון.

ועיין **חזו"א** (סימן ע"ז סק"ד) שכתב שגם אם יש שתי לבד וערב לבד וזה רחוק פחות מג"ט אחד מהשני זה מועיל. והנה אם מצד החוזק אין כאן מחיצה חזקה שהרי כל אחד הוא לעצמו, אלא הוא נקט שהיום שם החיסרון הוא שתי לבד או ערב לבד וכלשון המשנה.

והנה היום הגדירות כולם הם מחיצות שתי עם קנה ערב למעלה ולמטה, ולפמ"ג זה מועיל, אמנם לחזו"א לכאורה זה לא מועיל. ובפשוטו גם כאן שזה חזק הוא בכלל החיסרון [ושמעתי שיש על זה תשובה **במנחת יצחק** (ח"ו סימן ל"ג אות ב', בשם הברית אברהם עי"ש)].

### האם בעומד מרובה יש חיסרון של מחיצת שתי

ג] והנה עיין **עבודת הקודש** (ש"ג ס"ג אות קט"ז) שכתב וז"ל: שיירא שחנתה וכו' ואין בין קנה לקנה ג"ט או בין אוכף לאוכף כמלא אוכף וכו'. עכ"ל. ובפשוטו הכוונה שזה עומד מרובה ואפ"ה יש בזה את החיסרון של סוגיין. וכן דייק **הגאו"י** (בד"ה הא) בדבריו, ודייק כן גם **מהריטב"א** (בד"ה וחכמים). וצ"ב שאם זה עומד מרובה הרי זה מחיצה גמורה.

ועיין **חזו"א** (סימן ע"ז סק"ב) שכתב שאם יש שתי מחיצות שלמות ורק במחיצה השלישית יש עומד מרובה, זה ודאי מועיל גם לפי הרשב"א והריטב"א. [והנה בפשוטו מה שהחזו"א כתב כך מצד שלא משמע בשום מקום שלא עוזר עומד מרובה ביותר מבית סאתים ובפשוטו נראה שזה הרשב"א לשיטתו שיסוד החסרון כי זה שירא וחסר בהיקף לדירה עיין לקמן אבל בהיקף לדירה רגיל אין זה ענין לסוגין כלל אמנם בפשוטו לא יעזור לבוד גם במקום שזה היקף לדירה רגיל וצ"ע]

והנה אם זה מחיצה תוך ג' לקרקע בפשוטו זה מדין לבוד או עומד מרובה, ולהנ"ל גם בזה יש חיסרון. וצ"ל שאם יש זה גם לבוד וגם עומד מרובה זה עדיף וכמו בשתי וערב.

ובפשוטו הסברא ברשב"א שכיון שזה מחיצה מאוכפות שזה חלש ולא מחובר אחד לשני לכן זה חיסרון, אבל בברזל זה לא יהיה חיסרון. וצ"ע.

ועיין **גאו"י** (ד"ה הא דפליגי) הובא **במ"ב** (סק"ג) שכתב **שבירושלמי** מבואר דלא כרשב"א והריטב"א, וכן הוא סתימת הפוסקים שבעומד מרובה אין חיסרון.

### האם בצוה"פ יש את החיסרון דסוגיין

ד] והנה לגבי פחות מבית סאתים חזינן שלבוד זה עדיף מצו"ה, שהרי צו"ה מד' רוחות לא מועיל (לרב יוסף בדף י"א.) ולבוד מועיל[[88]](#footnote-88). ולפ"ז צ"ע שביותר מבית סאתים שלא יועיל צו"ה. והפוסקים סתמו בזה, ומשמע שתמיד זה מועיל. ועיין **פמ"ג** (סימן שס"ב א"א סקי"ז) דמשמע קצת שנקט שבאמת זה לא מועיל. וצ"ע. ואם יסוד החיסרון כי זה מחיצה חלשה יתכן שצו"ה זה עדיף.

### כמה נידונים בדין מחיצת שתי

ה] ועיין **גאו"י** (בד"ה מסתברא) שכתב שמסברא כל שיש כבר מחיצה ג' ורק המחיצות מתחברות על ידי לבוד בזה לא חשיב מחיצת לבוד. **ובחזו"א** (סימן ע"ז סק"ג) הביא **מתוס' בסוכה** (דף ט"ז: ד"ה בפחות) שכל שיש ד"ט לא חשיב מחיצת לבוד, וכן דייק **התו"ש** (סימן ש"ס סק"ב) מדבריהם, וכוונתם שגם במקום שללא הדין לבוד מצד הדין עומד מרובה זה לא יעזור וכגון שביחס לכל המחיצה זה פרוץ מרובה, אפ"ה אין לזה שם מחיצת שתי. אמנם **הגאו"י** כתב בסוף דבריו שבריטב"א שכתב קורות משמע שגם ברחב ג"ט יש דין מחיצת שתי (ומדיוק זה יש להוכיח שגם רחב ד"ט לא יהני), וכן בעבודת הקודש כתב באוכף שזה רחב. אמנם הם סוברים שגם עומד מרובה לא עוזר. וצ"ע בכל זה.

והנה בתוס' בסוכה בד"ה בפחות יש דוגמא של מחיצת שתי ובזה כתבו שכל שיש ד"ט אין חסרון של מחיצת שתי וכן הוא בלשון תור"פ שם ובזה יש לבאר כנ"ל שכיון שזה שיעור מחיצה בזה אין חסרון של שתי אלא הוי כשתי וערב אמנם הראוני דבתוס' ט"ז: בד"ה מהו מבואר שגם לגבי מחיצת ערב אם יש ד"ט באמצע ולבוד בשני הצדדים אין חסרון והוי כשתי וערב והנה שם אין לזה שיעור מחיצה ובהכרח כונתו שכל שהמקום הסגור הוא יותר מהמקום הפתוח שלידו זה כמו שתי וערב וצ"ע

ועיין **ביה"ל** (ד"ה כגון שתי) שהביא **מהתו"ש** (סק"ב) שבכותל הרביעי אין חיסרון של לבוד, וכוונתו שגם אם יש פרצה יותר מעשר ולא עוזר לחי אם הוא סתם על ידי לבוד זה מועיל. וביאר **החזו"א** (שם) שכיון שיש כבר ג' צדדים שזה היקף טוב ממילא זה כמו בפחות מבית סאתים שבזה אין חיסרון, דהיינו שכל דיש ג' מחיצות זה מקום מוקף ויש לו את המעלה של פחות מבית סאתים. ויש לומר עוד שברוח ד' שצריך רק תיקון בעלמא, בזה אין את החומרא של מחיצה גרועה.

והנה משמעות הדברים שגם אם יש שתי מחיצות ולחי שמדאורייתא זה מועיל אבל כיון שמדרבנן צריך ג' שלימות בזה יש את החומר שמחיצת שתי זה לא מועיל, ומבואר כאן שחלוק הדין גדירה ברוח רביעית מדרבנן מהגדירה ברוח ג' מדרבנן.

## שיטות התנאים בסוגין ובפסק הלכה וביאור שיטת הרמב"ם

### סיכום שיטות התנאים ובדין שיירא בישוב

ו] הנה בדין מחיצת שתי לבד או ערב לבד בפשוטו מבואר בגמ' שבפחות מבית סאתים תמיד מועיל בין בישוב ובין במדבר, וביותר מבית סאתים בזה מצאנו כמה שיטות: **א.** דעת ר' יהודה שליחיד אסור, ולשיירא מותר כל צרכם ובלבד שלא יהיה בית סאתים פנוי. **ב.** דעת ר' יוסי בר' יהודה שליחיד מותר עד בית סאתים, ובשיירא יש היתר של בית סאתים לכל אחד אבל לא כל צרכו. **ג.** דעת ת"ק שבמדבר מותר בין ליחיד ובין לשיירא כמה שצריך ובלבד שלא יהיה בית סאתים פנוי. **ד.** דעת רבנן בתראי שגם בישוב מותר ליחיד כמה שצריך ובלבד שלא יהיה בית סאתים פנוי.

והנה יש לדון מה הדין של שיירא בישוב. ויש מקום לומר שאין מושג של שיירא בישוב, דכל הקולא שבהם זה מצד מה שהם במדבר. וקצת נראה כן **בחזו"א** (סק"ד) שכתב שרבים בישוב אסור יותר מבית סאתים. ויש מקום לומר דלת"ק שדיבר על מדבר כמבואר ברש"י ובריטב"א שסתם שיירא זה במדבר, ממילא רק שם יש בזה היתר.

אמנם עיין **ריטב"א** (בד"ה איכא) שכתב להיפך שלגבי שיירא אין מחלוקת אלא לכו"ע מותר כל צרכם בין בישוב בין במדבר. וכן מפורש **בעבודת הקודש** (ש"ג הלכה קט"ז) שגם בישוב מותר בשיירא. וכן משמע בגמ' שאומרת איכא בינייהו יחיד בישוב, והגמ' לא אומרת שיירא בישוב, ומשמע שזה מצד שבזה אין מחלוקת. אמנם אם נימא שאין מושג שיירא בישוב אין דיוק מהגמ'.

והנה יש מקום גדול לומר שכל ההיתר בשירא דהינו אנשים שלא במקומם שחנו תוך העיר אבל אדם שנמצא בביתו בזה לא מצאנו ההיתר הנ"ל ולכן בעירובין שרוצים לסמוך על שירא יש לדון שזה לא יעזור אמנם בפשוטו לראשונים שהחסרון בהיקף לדירה כל שזה עירוב תוך העיר זה כמו הוקף לדירה גמור אמנם לדידן שמחמירים שהחסרון מצד המחיצה יתכן שאין לדון מצד הרשב"א עוד יש לדון שלשון הרשב"א שירא שקבעו מושבם בהיקף ויתכן מאוד שכל שהדיורים בבית שתוך החצר לגבי העירוב הכללי אין המעלה של שירא שחנתה וצ"ע בזה

### בדברי ר"ח והרי"ף שכתבו דהלכה כרבנן בתראי

ז] והנה להלכה קי"ל לגבי יחיד כר' יהודה שלא נותנים לו כל צרכו אלא רק בית סאתים, אמנם לגבי שיירא קי"ל כר' יהודה שמקבל כל צרכו. והנה **ר"ח והרי"ף** כתבו את הנפק"מ של הגמ' של יחיד בישוב וכתבו שקי"ל כרבנן בתראי. ועיין **רשב"א** שהביא **מהראב"ד** לתמוה שהרי קי"ל שביחיד לא מתירים אפילו במדבר רק בית סאתים. וע"ש שכתב לבאר בשם הראב"ד וכן הוא **בהגהות הב"ח** דהרי"ף והר"ח נקטו שלת"ק שכל ההיתר הוא במדבר א"כ בישוב אפילו פחות מבית סאתים לא מתירים, ולגבי זה פסקו כרבנן בתראי שמותר. ותמה ע"ז הרשב"א בשם הראב"ד דבפשוטו בזה אין מחלוקת ולכו"ע זה מועיל וכמו שלר' יהודה מועיל בית סאתים. ואולי יש לדחוק בדברי ר"ח והרי"ף שהנפק"מ היא לשיירא בישוב, שלת"ק אסור ולחכמים בתראי מותר (וכמו הצד שהבאנו בזה לעיל ודלא כהריטב"א), ובזה קי"ל כוותייהו וכן הוא בהגהות הרמ"ז על הרי"ף. אמנם משמעות לשונם שמדובר על יחיד, ובזה ודאי קשה כנ"ל.

### שיטת הרמב"ם בביאור סוגיין

ח] והנה **הרמב"ם** (פט"ז משבת הי"ב) כתב שיחיד ששבת בבקעה ועשה מחיצה סביב אין נותנים לו אלא בית סאתים, ואם זה שיירא נותנים להם כל צרכן ובלבד שלא יהיה בית סאתים פנוי. ומשמעות דבריו שזה גם במחיצה טובה. ועיין **בהשגות השלמה** שכבר העיר בזה דמשמעות סוגיין דמדובר במחיצת שתי. ובהי"ח כתב הרמב"ם שמחיצת שתי לבד או ערב לבד הוי מחיצה ולא חילק שם בשיעור כלל. ומשמע דדעתו שנקט שההיקף במדבר זה נחשב היקף שלא לדירה דכיון שזה רק לארעי לשבת אחת אין לזה שם היקף לדירה, ובזה ליחיד מותר עד בית סאתים ובשיירא יש היתר כדי צרכן ובלבד שלא יהיה בית סאתים פנוי. ויש כאן עוד נידון האם מחיצת שתי לבד מועילה או לא, ובזה יש מחלוקת תנאים בסוגיין ובזה פסק שזה מועיל, ובאמת חיסרון זה הוא סוג חיסרון אחר שזה מחיצות גרועות. והנה בפשוטו בשתי החסרונות הללו מצאנו בסוגיין דיש קולא של פחות מבית סאתים וכן יש קולא של שיירא, והרמב"ם פסק שאין כזה חיסרון של מחיצת שתי או ערב, ויש רק חיסרון שלא מוקף לדירה ורק בזה צריך לקולא של שיירא.

והנה בפשוטו הוא למד שהחיסרון של שתי וערב עניינו שזה סוג מחיצה שמוגדר שזה לא מוקף לדירה, אלא שיש תנאים הסוברים שתמיד זה כך, ויש תנאים שסברו שמצד זה זה לא חיסרון, ורק כאן שזה ליום אחד זה סיבה שלא יחשב מוקף לדירה [ועיין **גאו"י** (בד"ה והרמב"ם) שביאר שזה כוונת הרמב"ם, אלא שתמה בביאור סוגיין, ועיין **קרן אורה**. ובגאו"י נקט שבחבלים תמיד יש גם עוד חיסרון שזה לא לדירה ובזה הרמב"ם מודה, ותמה לפי"ז בביאור סוגיין, אמנם להנ"ל א"ש].

ובפשוטו זה כגירסת **ר"ח** שגרס דרש רב נחמן משמיה דשמואל מחיצה שתשמישה לאויר יחיד נותנם לו בית סאתים וכו', ולפי"ז א"ש שרק ביחס לדין הזה קי"ל שאין היתר רק בשיירא, אבל ביחס לנידון האם מחיצת שתי לבד או ערב לבד זה חיסרון בזה קי"ל כרבנן בתראי שזה לא חיסרון. וא"ש דברי ר"ח והרי"ף שכתבו שקי"ל כרבנן בתראי, ותמה הרשב"א דהרי קי"ל שביחיד אסור, ולהנ"ל הכוונה שת"ק אסר שתי או ערב אפילו אם זה לדירה וזה חיסרון בעצם וכלשון המשנה ובזה קי"ל שאין בזה חיסרון, רק יש עוד חיסרון של אינו מוקף לדירה וגם בזה יש קולא של שיירא.

ועיין **פיה"מ** שכתב שאין הלכה כר' יהודה ור' יוסי, והנה בפשוטו קי"ל כר' יהודה, אמנם להנ"ל הכונה שר' יהודה ס"ל ששתי וערב זה סיבה להיחשב שזה לא מוקף לדירה ואת זה אנו לא סוברים. ועיין בדבריו שם מפורש שבמשנתנו הנידון מצד השתי וערב ובזה קי"ל שמועיל תמיד, ויש עוד חיסרון בלא מוקף לדירה.

והנה **הרי"ף** גרס חצר שתשמישה לאויר ואינה מוקפת שתי וערב. ועיין **ריו"נ** שתמה שאם זה אין תשמישה לאויר גם במוקפת מחיצה גמורה זה חיסרון. ועיין פ' **ר"ח בן שמואל** שכתב שכוונת הרי"ף שיש בזה את שתי החסרונות, ולפי"ז הכוונה שבאמת מצד השתי וערב קי"ל שזה לא חיסרון ורק מצד הלא מוקף לדירה זה חיסרון. ולפ"ז א"ש מה שבסוף הסוגיא פסק כרבנן, והכוונה שאין חיסרון של מה שזה לא שתי וערב במקום שאין את החיסרון שזה לא מוקף לדירה [עיקר הישוב בביאור מה שפסקו כרבנן כן הוא **בגאו"י**].

## בדין אינו מוקף לדירה

### שיטות הראשונים האם יש את הקולות דסוגיין בקרפף שלא הוקף לדירה

ט] והנה **ברש"י** מבואר שיסוד החיסרון בסוגיין הוא מצד שזה שתי לבד או ערב לבד אבל זה מוקף לדירה, ומבואר בדבריו שאם זה לא מוקף לדירה אין שום קולא של שיירא וכדו'. וכן ביאר את הגמ' לקמן צ"ג. לגבי ג' קרפיפות שאין הכוונה קרפף שלא מוקף לדירה אלא שהקיפו לדירה במחיצת שתי וערב. ולעיל הבאנו **מהרמב"ם והרי"ף** שכתבו שקולת סוגיין זה גם במקום שזה לא מוקף לדירה, דהיינו שנקטו שהיקף לשבת אין זה היקף לדירה, ובפשוטו גרסו כן בסוגיין דירה שתשמישה לאויר. אמנם עיין **רשב"א וריטב"א** שגם נקטו כנ"ל שהקולות של סוגיין זה גם בלא מוקף לדירה, אמנם לא ביארו כן בסוגיין אלא הוכיחו דבר זה משתי ראיות: א. מהגמ' לקמן צ"ג. לגבי שלשה קרפיפות דבפשוטו משמע שזה לא הוקף לדירה ולא שהחיסרון במחיצה. והביאו עוד מהתוספתא (פ"ב ה"ג) שמפורש כך.

והנה עיין בדבריהם בדף כ"ב. וכן **בתוס'** בדף י"ח. (ד"ה אפילו) שהביאו את **רש"י** שכתב שפסי ביראות זה נחשב מוקף לדירה ואין בזה חיסרון אפילו אם זה יותר מבית סאתים, והקשו הראשונים הנ"ל שהרי אפילו מחיצת שתי או ערב מבואר שזה לא נחשב מוקף לדירה כ"ש פסי ביראות. **והתוס"ר** חילק דכאן זה לשבת אחת ושם זה קבוע. ומבואר שנקטו שיסוד החיסרון במחיצת שתי וערב הוא שכה"ג זה מוגדר שזה לא מוקף לדירה, דהיינו שאין הביאור כרש"י שזה חיסרון שונה אלא שזה יוצר מצב שזה מוגדר שזה לא מוקף לדירה. והנה לפי"ז דעת הרמב"ם שזה נחשב ממש לא מוקף לדירה ולכן גם במחיצה גמורה זה חיסרון, ודעתם שרק במחיצה גרועה זה נחשב לא מוקף לדירה [ועיין **ר"ן** שכתב שאין עניין אחד לשני וכדעת רש"י].

י] והנה דעת רבנן מבואר שמותר אפילו יותר מבית סאתים ואפילו בישוב. והנה לכאורה כיון דמבואר בתוספתא שסוגיין זה גם ביחס לאינו מוקף לדירה, א"כ גם קולא זו של רבנן תהיה גם בקרפף. וכן הוא **ברשב"א** (בד"ה וה"ה), וכתב שמה שמבואר בכל מקום שיותר מבית סאתים אסור מדובר שלא שבת בתוכו. אמנם עיין **ריטב"א** (בד"ה וחכמים בסופו) שכתב שזה ודאי שההיתר של רבנן ליחיד בישוב זה רק בהוקף לדירה ליום אחד במחיצה גרועה שבזה הרי במחיצה טובה זה נחשב הוקף לדירה, אבל במחיצה שעומדת מאליה או שלא הוקף לדירה ורק ששבת בתוכו, בזה לכו"ע יש רק את קולת שיירא ואפילו בישוב וכנ"ל.

והנה עיין **רשב"א** (בד"ה מתניתין) שכתב שרבנן שס"ל שמותר תמיד ובלבד שלא יהיה בית סאתים פנוי זה מצד שעד שיעור זה אפשר לראות את זה כמוקף לדירה. ולכאורה לפי"ז זה לא שייך רק במקום שזה מוקף לדירה ליום אחד, אבל כל שזה באמת לא מוקף לדירה אין סיבה להקל וכריטב"א לעיל (וזה סותר לדברי הרשב"א שהובאו מקודם). וצ"ע.

והנה להלכה מבואר שאין קולא באינו מוקף לדירה בשיירא בישוב או במדבר. וצ"ע שהרי זה דעת הרי"ף רמב"ם רשב"א ריטב"א והביאו כן מהתוספתא. [מה שכתבנו שלהלכה לא הובא רק שיטת רש"י כן משמע קצת במג"א שדחה העולת שבת ע"ש ויתכן שזה לא מוכרח אמנם ודאי שכך הוא סתימת הפוסקים ובפרט המ"ב שהביא התו"ש שאסור לטלטל משם לכרמלית ויש בזה נפק"מ גדולה בגדירות שתוך העירוב שעשוים שתי]

### בהא דמבואר בסוגיין דחשיב ליתנהו לדיורין

יא] והנה מבואר בגמ' נידון בשתים ונוסף עליהם בשבת או שלשה ומת אחד מהם בשבת האם אומרים הואיל והותרה, ומבואר בגמ' שכאן זה חיסרון של דיורים ולא של מחיצות. ובגמ' לקמן (דף כ'.) לגבי פסי ביראות שבאו מים בשבת מבואר שזה כמו ליתנהו למחיצות. ועיין **אבני נזר** (סימן ש"א) מה שכתב בזה. ולכאורה לראשונים שהחיסרון הוא מצד שלא מוקף לדירה א"ש שבסוגיין זה לא נחשב חיסרון מחיצות, אמנם לרש"י שהחיסרון הוא מצד שזה מחיצה גרועה הוא חידוש. ועיין מה שכתבנו בסוגיא דדיורין הבאין בשבת.

### האם מותר לטלטל ממקום המוקף מחיצת שתי לכרמלית

יב] ועיין **משנ"ב** (סק"ד) שהביא **מהתו"ש** (סק"ד) שאפילו שממקום שיותר מבית סאתים מותר לטלטל משם לכרמלית כמבואר בגמ' ס"ז., אבל במחיצת שתי אסור משום שכאן זה רה"י גמור. ועיין **חזו"א** (סק"ג) שכתב שלשיטות שגם ממקום מוקף ג' מחיצות מותר לטלטל לכרמלית גם כאן זה לא גרע. ולכאורה כל סברת התו"ש שייכת רק לרש"י שזה חיסרון אחר מהדין מוקף לדירה, אבל לראשונים שיסוד סוגיין מצד שזה כמו לא מוקף לדירה א"כ גם כאן מותר לטלטל ממנו לכרמלית.

## בדין ובלבד שלא יהיה בית סאתים פנוי

יג] מבואר בגמ' ובלבד שלא יהיה בית סאתים פנוי, והגמ' דנה האם הכוונה בגברי והיינו שאם יש ארבעה אנשים אפשר אפילו תשע סאין, או שהכוונה שלא יהיה בית סאתים פנוי מכלים. ועיין **תוס"ר** שתמה מה ההו"א דפנוי היינו מאדם, הרי כתוב שנותנים להם כל צרכן. ועיין **ריטב"א** שביאר שלפי הו"א הכוונה שיש כאן שתי קולות: א. כל צרכן. ב. שכל שאין בית סאתים פנוי מאדם מותר אפילו שיש בפועל בית סאתים פנוי מכלים.

### האם בפחות משש מותר בית סאתים פנוי

יד] והנה הגמ' אומרת את הדוגמא שאסור כגון שהוצרכו לחמש והקיפו לשבע. ועיין **ב"י** שתמה למה לא כתוב שהוצרכו לשלש והקיפו חמש. ולמד מזה שכל שיש רק עד שיעור בית סאתים לכל אחד בזה ודאי מותר, ורק אם יש יותר משיעור בית סאתים לכל אחד בזה יש תנאי שלא יהיה בית סאתים פנוי, ולכן הגמ' אמרה את החידוש רק במקרה זה. וכן הביא **מהמרדכי** וכן הוא **בחידושי הר"ן** בשם **הרשב"א**. אמנם **בריטב"א** בסוגיין וכן מבואר **בעבודת הקודש** (ש"ג הלכה קי"ז בסתימת דבריו) וכן סתימת **הרמב"ם** (פט"ז הי"ב) שכתבו שתמיד צריך שלא יהיה סאתים פנוי, דהיינו שגם אם יש שלש אנשים ומספיק להם שלש ויש חמש זה אסור, והגמ' באה לחדש שגם אם יש שבע ולא פנוי שנים מותר. **והגר"א** שינה את הגירסא בסוגיין וכן **הר"ן** חלק על **הרשב"א**. ועיין **מ"ב** (סק"ח) שכתב **שהאחרונים** פסקו שתמיד כל שיש בית סאתים זה אסור.

## בדין שנים האם נותנים להם ארבע

טו] מבואר בגמ' שאחד נותנים לו בית סאתים שתים נותנים להם בית סאתים שלשה נותנים להם בית שש, ורבנן חולקים שנותנים להם כל צרכן. והנה יש לדון האם בשתים הכונה שכל אחד מקבל בית שתים וממילא זה ארבע סאין, או שהכוונה ששניהם יחד מקבלים בית סאתים. ובפשוטו כיון שלריבר"י משמע שיש משהו מיוחד בשש, ואם נאמר שגם אם זה שנים הם מקבלים ארבע וארבע מקבלים שמונה א"כ אין שום דבר מיוחד בשיירא, ובהכרח שגם שני בני אדם מקבלים רק בית סאתים. וכן הוא בלשון **הריטב"א** (בד"ה בשיירא ובד"ה והא) וכן הוא **ברשב"א** (ש"ג ס"ג הלכה קי"ט) ע"ש.

ועיין **ב"י** שכתב להוכיח ששנים מקבלים ארבע מדברי הגמ' בדף צ"ג. שאומרת שאם אמצעי מגופף ושנים החיצונים אינם מגופפים מקבלים עד שש ולא יותר, ומבואר שמקבלים שש, והרי לגבי החיצון זה נחשב שיש ד' סאין, ובהכרח שכיון שיש שנים לכל אחד זה לא חיסרון. וכתב לדחות דשם כיון שכל אחד לעצמו זה אחרת. ובפשוטו הכוונה שכיון שכל אחד דר בבית סאתים זה אחרת מאם הם דרים יחד. ויתכן עוד לדון שכיון שביחס לאמצעי הוא נחשב שזה פחות מבית סאתים ויש לו שם היקף, ממילא הנידון אצל החיצון הוא רק על בית סאתים.

ועיין **אבן העוזר** (בחידושים על הש"ס) שהביא בזה נידון בראשונים, אמנם האבן העוזר לא ניחא ליה בדחיה זו ולכן נקט שבאמת מקבלים ארבע. וכתב לדחות את הראיה מר' יוסי, שבאמת לשיטתו שגם בשיירא אין היתר רק בית שש ממילא הוא מחמיר ששתים מקבלים רק בית סאתים, דכל הקולא של שיירא היא שמקבלים בית סאתים לכל אחד, אבל לרבנן שהקולא בשיירא שמקבלים כל צרכם ממילא מתי שזה לא שיירא יש קולא שכל אחד מקבל בית סאתים אם יש לו צורך בזה. ולכאורה הוא דוחק.

שיעור מספר 52 – ד' חשון פ"ד

# בגדר הדין מחיצה דפסי ביראות

## בשיעור הדיומדין מדאורייתא

א] מבואר במשנתנו (דף י"ז:) דמדאורייתא מועיל מחיצה של דיומדין שזה מחיצות בזויות וכל אחת אמה. והנה בפשוטו השיעור אמה הוא מדאורייתא. אמנם הנה מבואר בגמ' סוכה דף ד': שר' יעקב אומר דיומדי סוכה טפח, שכיון שהשם מחיצה של סוכה הוא בטפח (כדאשכחן ששלישית אפילו טפח) ממילא הדין דיומדין הוא גם בטפח. ועיין **תוס'** שם שהקשו שהרי לגבי שבת מבואר שצריך ו' טפחים. ותירצו שזה חומרא מדרבנן. והנה יש שנקטו שכוונתם שגם בשבת מועיל טפח מדאורייתא. אמנם עיין **תור"פ** [וכן הוא **באבני נזר** (סימן רס"ה סקכ"ב)] שכוונתם שכיון דמבואר שהדין דיומדין הוא לפי שיעור המחיצה, א"כ בשבת שמחיצה זה ד"ט צריך דיומד ד"ט. וכן הוא בלשון **הרמב"ם** (פי"ז משבת הל"ג). והנה רבנן שם חולקים שלא מועיל דיומדין בסוכה. אמנם י"ל שהטעם שהם חלקו שם הוא משום שהם נקטו שמחיצת סוכה זה לא טפח אלא בדופן ג'. ועיין **בחידושי הרא"ה** בסוכה שם שכתב באמת דאם יהיה דיומדין של ז"ט זה יעזור בסוכה גם לרבנן אפילו בפרוץ מרובה ע"ש.

אמנם **בר"ן** אצלינו משמע שרבנן לא החמירו כלום בדין דיומדין בעיקר המחיצה. ולפי"ז בהכרח שכך נאמרה הלכה שכאן הדיומדין זה בו' טפחים.

## שיטות הראשונים בהא דאין חיסרון של פרוץ מרובה בפסי ביראות

ב] ובשיעור הפתח שיכול להיות בין דיומד לדיומד, דעת ר"מ שזה עד עשר אמות ודעת ר"י שזה עד י"ג אמה ושליש. ומבואר בגמ' בדף כ'. שזה רה"י מדאורייתא על ידי מחיצות אלו. אמנם מבואר שמדרבנן אין להשתמש בגדירה כזו אלא לעולי רגלים בלבד, אבל בעלמא כה"ג זה לא מועיל אלא צריך דוקא עומד מרובה, וכן מועיל פרצה רק עד עשר ולא יותר מזה (גם לפי ר' יהודה).

והקשו **הראשונים** איך מועיל כאן פרוץ מרובה, הרי הגמ' לעיל בדף ט"ו: אומרת שיש הלכה שיהיה עומד מרובה או שלא תפרוץ רובא. ומצאנו בזה כמה ביאורים בראשונים וכדלקמן:

### שיטת הראב"ד שפרוץ מרובה מועיל מן התורה

**א.** **הרשב"א והריטב"א** (בסוגיין ובדף ט"ו:) הביאו **מהראב"ד** דבאמת מדאורייתא אין הלכה שיהיה עומד מרובה על הפרוץ, וכל הדין המבואר בגמ' לעיל זה רק מדרבנן. ולכאורה יסוד דבריו שכל שיש ברוח מחיצה שיש בה שיעור מחיצה זה גודר את כל הרוח אפילו אם הפרוץ מרובה, בין אם זה בצורה של פסי ביראות בין אם זה בצורה אחרת, וכן אין לזה שם פרצה כל שאין שם י' אמות, ורק מדרבנן הצריכו עומד מרובה. ובפשוטו לדבריו גם בפסי ביראות יועיל אם זה יעמוד בצורה שיש מחיצה בזויות (היינו שיהיה עכ"פ קנה כל שהוא בזויות) ויש מחיצה אחת בכל רוח, ורק מדרבנן הצריכו שתהיה המחיצה בזויות בצורה של דיומדין. והנה זה ודאי שמדאורייתא השיעור מחיצה זה יותר מלחי, שהרי לחי ודאי זה רק ברוח ג', ומסתבר שזה תלוי בשיעור ד"ט שזה שיעור מחיצה כמבואר בראשונים כאן לגבי פשוטין. ואין לומר שצריך דוקא ו' טפחים, דאם יש כאן צורת מחיצה מיוחדת א"כ אין מקום לקושייתו, די"ל שהגמ' של עומד מרובה מדובר במחיצה שזה לא של ו' טפחים וכן יש לחלק בין מחיצה בזויות למחיצה שאינה בזויות, אלא בהכרח שנקט שעד כמה שפרוץ מרובה עוזר לגדור ממילא אין סיבה שדוקא בצורה זו יעזור. וצ"ע.

והנה מסתבר שלדבריו מספיק גדירה בג' רוחות, שעד כמה שנקט שהדין גדירה של פסי ביראות זה הדין גדירה הרגיל, א"כ כמו שבעלמא מספיק ג' רוחות כך גם כאן צריך ג' רוחות. וצ"ע בזה.

### שיטת הפסקי רי"ד שבגדירה מד' רוחות מועיל פרוץ מרובה מה"ת

**ב.** עיין **פסקי הרי"ד** בדף כ'. שכתב דיש שתי סוגי גדירות, דיש גדירה בד' רוחות שבזה מועיל פרוץ מרובה, ויש גדירה בג' רוחות שבזה צריך עומד מרובה על הפרוץ. והנה מבואר בפסי ביראות שצריך דוקא אמה ברוחות, ולפי דבריו צ"ל שדין זה הוא רק דרבנן, אמנם כאן מבואר פרט שמועיל פרוץ מרובה וע"ז ביאר שזה מחמת שזה בד' רוחות. והנה ודאי צריך שיהיה גדירה כל דהוא בזויות דאל"כ הוי קרן זוית, אמנם לא צריך שיהיה שם שיעור מחיצה אלא העיקר שיהיה בכל רוח שיעור מחיצה. [ועיין **אבני נזר** (סימן רפ"ז סקי"ג) שנקט שג' מחיצות על ידי צורת הפתח זה לא מועיל אלא כה"ג צריך ד' מחיצות. וזה ע"ד יסוד הרי"ד הנ"ל שבמחיצה גרועה צריך ד' רוחות].

### שיטת הרשב"א והריטב"א שבגדירה בזויות מספיק פרוץ מרובה מה"ת

**ג.** עיין **רשב"א וריטב"א** שכתבו שיש כאן שתי סוגי גדירות, דיש סוג גדירה של גדירה בזויות ובזה יש לזה תורת מחיצה אפילו שפרוץ מרובה על העומד, ויש תורת מחיצה שאין גדירה בזויות ובזה יש הלכה שאין לזה תורת מחיצה אלא אם זה עומד מרובה על הפרוץ. ובפשוטו משמע שהכוונה שזה שתי צורות לגדור את הרוח, שיש צורה על ידי שיש מחיצה בזוית ובזה יש לזה כח גדירה אפילו אם הוא פרוץ מרובה, ויש צורת גדירה לא על ידי מחיצה בזויות ובזה צריך עומד מרובה.

והנה לפי"ז יש מקום לדון שמספיק ג' רוחות, ורק מדרבנן צריך ד' רוחות. אמנם א"כ מסברא בצד הרביעי היה מועיל לחי, ואינו מוכרח. ובלשונות הראשונים מבואר שצריך ד' רוחות, אמנם **בר"ן** מבואר שאין זה מעיקר החילוק, אלא שבמשנתנו הוסיף שסוג מחיצה כזו שהיא רק ע"י שיש בזויות והיא פרוץ מרובה על העומד, בזה אין כח גדירה אלא על ידי שיש מחיצה בד' רוחות. ובפשוטו לפי"ז לגבי כלאים ששם מספיק מחיצה אחת יועיל פסי ביראות מצד אחד. אלא שיתכן שכל הכח של פסי ביראות הוא רק בתור ליצור רשות, ובפשוטו אינו כן.

### בדברי התוס' שיסוד הדין דיומדין הוא דעי"ז חשיב פתח

**ד.** עיין תוס' שכתבו וז"ל: **והא דאמר לעיל הכי אגמריה רחמנא למשה לא תפרוץ רובא היינו היכא דליכא שם ד' מחיצות כי הכא דהואיל ואיכא בכל צד אמה מכאן ואמה מכאן חשיב פתח**. עכ"ל. ועל דרך זה הוא **בתוס"ר**. ועיין **בחידושי הגר"ח** (פט"ז משבת הט"ז) שכתב דהנה מבואר במשנה שכל פרצה שעד עשר מותרת מפני שהוא כפתח יותר מכאן אסור, וע"ש שביאר שיש כאן שני דברים: א. שצריך שיעור מחיצה שיש לו כח גדירה על כל הרוח. ב. שלמקום שאין גדירה לא יהיה שֵם פרצה אלא שֵם פתח. וע"ש שכתב שבהבדל שבין פסי ביראות לבין עומד מרובה יש לבאר בשני אופנים: או שמצד הכח גדירה שניהם יש להם כח גדירה על כל הרוח, רק ההבדל הוא שבפסי ביראות המחיצות שבצדדים גם נותנים שם פתח לפרצה משא"כ בסתם מחיצה אין לזה שם פתח וממילא הוי פרצה. או אפשר לומר שמצד השם פתח בשני המקרים יש לזה שם פתח, רק ההבדל הוא בכח הגדירה, שאם יש מחיצה בזויות יש לזה כח גדירה על כל הרוח, ואם לא אין לזה כח גדירה על כל הרוח. וע"ש שדן ששני החילוקים נכונים.

אמנם פשטות לשון התוס' שכתבו את החילוק מצד השם פתח, משמע שמצד כח הגדירה בזה נקטו כהראב"ד דלעיל שכל שיש כאן שם מחיצה יש לזה כח גדירה על כל הרוח, רק שעדיין כיון שלמקום הזה יש שם פרצה ממילא זה מבטל מזה שם גדירה, ובזה חילקו שבפסים יש לזה שם פתח משא"כ בגדירה רגילה אין לזה שם פתח אלא אם יש עומד מרובה. והנה לפי"ז יתכן שאם יהיה מקום שאין בו דין פרצה באמת יועיל גם פרוץ מרובה על העומד, וכגון לגבי חומת ירושלים לגבי מעשר שני שכתבו **התוס' בב"מ** דף נ"ג: (ד"ה דנפול) שאין חיסרון של פרצה, יתכן שגם פרוץ מרובה יעזור. וכן לגבי סוכה אם נימא שאין דין פרצה ממילא יעזור גם פרוץ מרובה.

ויתכן לחדש עוד בביאור דבריהם, דהנה הגר"ח נקט שהשם פתח המבואר בתוס' אין הכוונה שזה סיבת גדירה אלא זה רק סיבה שלא יחשב פרצה וכמו במשנה בדף ט"ו:. אמנם יתכן שכוונת התוס' ליישב שכל שיש מחיצה מכל צד זה יוצר פתח שיכול להועיל בתור מחיצה, משא"כ בעומד מרובה השם פתח הוא רק שכה"ג זה לא פרצה כמבואר **בחזו"א** (סימן קי"ב סק"ה) **ובחידושי הגר"ח** (שם). ולפי"ז א"ש יותר סברת התוס', שבאמת כל הכח גדירה הוא רק אם יש עומד מרובה, אבל כאן שזה מקבל שם פתח א"כ יש כאן סיבת גדירה חדשה וממילא בזה לא שייך החיסרון של פרוץ מרובה.

והנה יש לדון לתוס' האם צריך בד' רוחות. והנה בפשוטו עד כמה שיסוד החילוק הוא האם יש לזה שם פתח, א"כ כל שיש לזה שם פתח ממילא יש כאן כח גדירה ואין סיבה שלא יועיל ג' רוחות. ועיין **חזו"א** (סימן ק"ז סק"ה) שכתב שלא מצאנו מעלה במה שהמקום גדור בד' רוחות. אמנם לשון תוס' שם ד' מחיצות וכן הוא **בחידושי הר"ן**. ויתכן שכיון שצורת הגדירה היא דרך מחיצה שהיא לא רוב, בזה יש עוד תנאי שאין לזה כח גדירה אלא אם זה בד' רוחות, דהיינו שכל מה שנתחדש קולא שמספיק לגדור מג' רוחות כל זה במחיצות גמורות, אבל במחיצה כזו אין לזה כח גדירה אלא בד' רוחות.

### ברמב"ם מבואר שיסוד דין דיומדין הוא שהריבוע ניכר ונראה

**ה.** עיין **רמב"ם** (פי"ז משבת הל"ג) שכתב וז"ל: הזורק מרה"ר לבין הפסים חייב הואיל ויש בכל זוית וזוית מחיצה גמורה שיש בה גובה עשרה ויותר מארבעה על ארבעה **והרי הריבוע ניכר ונראה** ונעשה כל שביניהם רה"י. עכ"ל. ומשמעות הדברים דיש כאן גדירה מצד שנראה ריבוע מסביב, דהיינו שיש כאן חלות שם מחיצה חדש של ריבוע. ובפשוטו לפי"ז אין צד שיועיל ג' צדדים, משום שכל השם מחיצה זה מה שיש ריבוע מסביב. וא"כ אין מקום להקשות שהרי זה פרוץ מרובה, שכל זה במקום שצורת הגדירה היא ע"י שבכל צד יש מחיצה, אבל כאן שצורת הגדירה היא בזה שיש ריבוע בזויות, זה סוג אחר של גידור ובזה אין את הלכה של עומד מרובה על הפרוץ. והנה לפי"ז ודאי שלא יועיל בכלאים צד אחד של פסי ביראות, שהרי אין לזה שם מחיצה מצד עצמו כלל. [והנה מבואר בגמ' שיש דין אתי רבים בפסי ביראות, ולהנ"ל לכאו' אין הדבר מוכרח. וצ"ע].

### נידונים שונים ע"פ שיטות הראשונים הנ"ל

ג] והנה עיין **ערוך לנר** בסוכה דף ז': שהסתפק האם פסי ביראות עוזר לגבי כלאים. והנה לפשטות הדברים שזה דין מחיצה רגיל רק שכאן צריך ד' רוחות, מסתבר שזה גם מועיל בכלאים. אמנם לפי המבואר ברמב"ם שזה צורת יצירת רשות על ידי העמדת ריבוע, יתכן שזה רק יוצר רשות, וא"כ אם נאמר שבכלאים יש הלכה דוקא של מחיצה זה לא יועיל [ועיין בסוגיא דחצר קטנה שנפרצה לגדולה (שיעור מספר 45) מה שכתבנו בזה האם בכלאים מועיל הבדלה של רשות].

והנה יש לדון האם יועיל בחלק מהצדדים פסים בזויות ובחלק עומד מרובה. וכן יש לדון האם באותו צד בעצמו יועיל לגדור חלק בעומד מרובה וחלק במחיצה משני הצדדים. והנה למבואר בלשון הרמב"ם שכל החפצא של המחיצה זה מה שיש ריבוע, א"כ יתכן שאין כח מחיצה אלא אם זה עומד בצורה שזה מקיף כל הרשות. אמנם למבואר בלשון התוס' שזה מצד שיש לזה שם פתח, או למבואר בשאר הראשונים שזה מצד שזה סוג מחיצה אחרת שבזה עוזר פרוץ מרובה, יתכן מאוד שיועיל גם חלק בעומד מרובה וחלק בפסי ביראות.

## ביסוד החילוק דבפסי ביראות לר' יהודה הפרצה בי"ג

### בר"ן חילק בין דבר הנצרך מן התורה לדבר הנצרך מדרבנן

ד] עיין בגמ' דף י"ט: דמבואר שר' יהודה ס"ל שפסי ביראות מועיל רק עד בית סאתים, וחכמים שאלו אותו מה זה שונה מדיר וסהר, ור"י עונה זו מחיצה ואלו פסין דהיינו שכאן זה מחיצה גרועה. והגמ' שואלת שהרי אם הוא מוסיף על הגדירה זה עומד מרובה והוי מחיצה, והגמ' עונה זו תורת מחיצה עליו ופרצתו בעשר ואלו תורת פסין עליהן ופרצתן בי"ג. ומבואר בגמ' שגם ר' יהודה מודה דבעלמא שיעור פרצה זה בעשר, ורק כאן הקילו שזה בי"ג. והנה בגמ' לעיל דף י'. מבואר שר' יהודה ס"ל שגם בפתח המבוי מועיל עד י"ג. וצ"ב מה המיוחד בפסי ביראות ופתח המבוי שמועיל עד י"ג אמה, ובמחיצה רגילה מועיל רק עד עשר אמות.

ועיין **חידושי הר"ן** שכתב דרק בפתח המבוי כיון שמדאורייתא לא צריך מחיצה בזה מועיל פרצה עד י"ג, משא"כ במקום שהנידון הוא על המחיצות הנצרכות מדאורייתא בזה הדין הוא שגם יותר מעשר חשיב פרצה. והנה הר"ן לא ביאר למה בפסי ביראות השיעור הוא עד י"ג. ויתכן שהכוונה שזה מקולי פסי ביראות, ורק שבמחיצה רגילה לא הקילו, ומה שהקילו בפתח המבוי היינו כי זה מחיצה שלא נצרכת מדאורייתא.

### ברשב"א משמע שהם חלוקים ביסוד הדין, דהדין גדירה של רוח רביעית אינו כמו הדין גדירה של עומד מרובה

ה] אמנם עיין **רשב"א** שכתב וז"ל: אבל הכא דאיכא לשתי המחיצות פרצות ואתה צריך להתיר מצד עומד מרובה על הפרוץ **שאין אנו מתירים אלא פירצה כעין פתח** לעולם אין מתירין בהם פרצה יותר מעשר. עכ"ל. וע"ש בהמשך דבריו שכתב שגם לגבי חלוקה בין שתי חצירות שיעור הפרצה הוא בעשר. ולכאורה תוכן דבריו הוא דיש חילוק בין גדירה של עומד מרובה לפסי ביראות ופתח המבוי, שעומד מרובה כדי שיועיל על כל הרוח זה רק אם לפרצה יש שם פתח, משא"כ בפסי ביראות לא צריך שלפרצה יהיה שם פתח ולכן מועיל גם יותר מעשר אמות. וזה הביאור למה בפתח המבוי מועיל יותר מעשר, דכיון שיש כבר את המחיצות הנצרכות יש רק דין תיקון ברוח השלישי ורביעי, ושם העיקר הוא שלא יהיה פרצה אבל לא צריך שם פתח שיחשב גדור. ולכן בחלוקה בין שתי חצירות שם צריך חלות שם מחיצה ביניהם, ולכן רק עד כמה שהפרצה נחשבת פתח שייך לדון שכאילו המקום גדור.

ובפשוטו יסוד החילוק הוא, דבעומד מרובה הגדר הוא כאילו יש גדירה על כל הצד, ולכן ללא שיש לפרצה שם פתח זה לא מועיל, משא"כ בפסי ביראות הגדר הוא שמועיל לגדור את הרשות על ידי גדירה של הזויות אפילו שזה לא כאילו הכל גדור, ובזה רק אם יש שם פרצה זה מבטל את הגדירה אבל לא צריך שם פתח חיובי. וזה דלא **כהחזו"א** (עי' סימן ע' סקכ"ב וסימן קי"ב סק"ה ובמכתב בספר שלום יהודה סימן כ"ה עמ' ס"ה ד"ה דעת הכותב) שנקט שהגדר של עומד מרובה הוא שמספיק שהרשות גדורה ברובה ולא צריך שם פתח אלא הכוונה שזה לא פירצה. ובפשוטו זה יסוד המחלוקת של המ"ב והחזו"א האם מועיל עומד מרובה על חלק מהרוח לגדור על ידי זה את כל הרוח, **דהמ"ב** (סימן שס"ב סקמ"ה) נקט שזה מועיל כי הגדר הוא כאילו חלק זה גדור, אבל **החזו"א** (סימן ס"ח סק"ד) נקט שהגדר הוא רק שמועיל לגדור חלק וממילא צריך לדון ביחס לכל הרשות. ודו"ק. [והנה בפשוטו משמע בדף ב': דלר"י לומדים מאולם שפתח זה בכ'. ולהנ"ל צ"ל ששם לומדים רק לגבי פתח שלא יחשב פרצה, אבל כשצריך פתח חיובי שרק לכן העומד יכול לגדור הכל בזה השיעור הוא י' אמות. וצ"ע בחלק זה].

והנה לפי"ז מבואר שהדין לגדור ברוח הרביעי זה לא אותו גדר כמו גדירת הרוחות שמעיקר הדין. וזה דלא **כהחזו"א** (עי' סימן קי"ב סק"ה ובמכתבים בספר שלום יהודה שם ובסוף הספר) שנקט שהגדר בדין רוח רביעית זה כגדר עומד מרובה של הצדדים, ונקט שכיון ששם חזינן שפרצת עשר זה דרבנן כך גם בג' מחיצות פרצת עשר זה דרבנן, דהרי בדברי הרשב"א מבואר שהדברים חלוקים וכנ"ל.

### יש לחלק בגדר הדין גדירה של רוח רביעית בין ר' יהודה לרבנן

ו] אמנם יתכן שכל זה לר' יהודה שמועיל שתי מחיצות, אבל לרבנן שמועיל רק ג' מחיצות יתכן שהגדר הוא אחרת דעל ידי ג' מחיצות כאילו הכל גדור.

והנה להלכה קי"ל שפתח המבוי שיעורו בעשר אפילו שקי"ל כר' יהודה לגבי פסי ביראות. ועיין **גאון יעקב** בדף י"ט: (בד"ה ופרצותיה [בסופו]) שהעיר בזה שהרי הגמ' אומרת שזה ר' יהודה לשיטתו. אמנם להנ"ל א"ש, שכל הדמיון הוא רק לשיטתו שמספיק שתי מחיצות, אבל להלכה שצריך ג' מחיצות בזה רוח רביעית דומה לעומד מרובה.

### יסוד החילוק הזה מבואר ברשב"א לקמן צ"ד. בשם הראב"ד

ז] והנה מבואר במשנה בדף צ"ד. שבית שנפרץ משתי רוחותיו חשיב כרמלית, והגמ' שואלת שאם רוח אחת זה לא פרצה מצד שזה פחות מעשר א"כ גם שתי רוחות זה כך. והקשו **הראשונים** דאולי מדובר שזה פרוץ מרובה וזה עוזר ברוח אחת ולא בשתי רוחות. ותירץ **הרשב"א** שכיון שהמשנה שם כר' יהודה שס"ל שמועיל שתי מחיצות ושני לחיים ממילא כל שנשאר קצת מהגדירה זה מועיל. וע"ש שהקשה שאם זה אליבא דר' יהודה הרי ר"י ס"ל שהפירצה היא בי"ג. וכתב שהגמ' נקטה לשון זו משום רבנן. וע"ש שהקשה עוד שמה הגמ' עונה שזה נפרץ בקרן זוית, הרי לר' יהודה שמועיל אפילו שני לחיים אין סיבה שזה יהיה חיסרון. והביא בשם **הראב"ד** לתרץ שכל דברי ר' יהודה זה רק במבוי, אבל בחצר ס"ל שצריך ג' מחיצות ולחי וממילא שם באמת הפרצה היא בעשר. עכ"ד. והנה צ"ב מה ענין קרן זוית לר"י ורבנן. ועוד דגם אם בחצר צריך ג' רוחות למה זה סיבה שהפרצה תהיה בעשר. ובפשוטו מבואר כנ"ל שיסוד סברת ר' יהודה היא שבכותל השלישי ורביעי לא צריך שם פתח ולכן מועיל גם יותר מעשר, ולכן גם ק"ז יעזור שכל יסודו הוא שזה לא פתח, ולכן חידש שבחצר צריך ג' מחיצות וממילא שם באמת גדר הרוח הרביעית כמו השלש, וממילא צריך שם פתח וממילא הפרצה בעשר.

ועיין **ברשב"א** שם שחלק עליו וכתב שבקרן זוית גם ר' יהודה מודה דלא מהני (אפילו במבוי). וצ"ב דהרי בדבריו מבואר שכאן לא צריך פתח. אמנם הביאור הוא שכיון שיותר מי"ג זה חיסרון גם לר' יהודה חזינן שיש שיעור של פרצה שבזה ודאי לא מועיל, וממילא ס"ל שק"ז זה לא רק שזה לא פתח אלא זה פרצה, ולכן גם ר"י מודה [דהיינו דהראב"ד דימה ק"ז לפרצת עשר, והרשב"א דימה לפרצת י"ג].

ח] והנה הבאנו לעיל שהראב"ד כתב שהדין גדירה של פסי ביראות זה כמו עומד מרובה, דהיינו שתמיד יש דין שמועיל מחיצה אפילו פרוץ מרובה. אמנם כל זה בעיקר הדין דאורייתא אבל מדרבנן הרי צריך עומד מרובה, ואין הביאור שהגדר הוא רק חלוקה בשיעור הפרצה, אלא ההבדל הוא שמדרבנן צריך גדירה על הכל וצריך שם פתח, משא"כ בפסי ביראות העמידו את זה על עיקר הדין. ודו"ק בזה.

### כיצד חילוק הרשב"א בין עומ"ר לפסי ביראות מתיישב עם שיטות הראשונים דלעיל בגדר דין פסי ביראות

ט] והנה לכאורה עיקר חילוק הרשב"א שחלוק גדר הגדירה בפסי ביראות מגדירה בעלמא, זה א"ש רק אם נימא שיסוד החילוק בין פסי ביראות שמועיל פרוץ מרובה הוא מצד שזה צורת גדירה אחרת וכנ"ל מהרמב"ם שיש גדירה של זויות שבזה הרשות גדורה על ידי מחיצה חלקית משא"כ עומד מרובה. אבל אם נימא שבשניהם יסוד הדין הוא שהמחיצה גודרת את כל הרוח ורק ההבדל הוא שיש סוג מחיצה של זויות שיש לה כח גדירה גם בפרוץ מרובה משא"כ עומד מרובה, צ"ע דברי הרשב"א דהרי לכאורה מה שהפרצה אינה מהוה חיסרון זה מצד השם פתח, וא"כ אין מקום לחילוק הרשב"א. אמנם עדיין יתכן שיסוד חלוקת הראשונים בין סוגי המחיצה היא גם בצורת הגדירה, שעומד מרובה יסודו כאילו הכל סגור ולכן פרוץ מרובה זה חיסרון, משא"כ פסי ביראות יסודו שמחיצה בזויות גודר הכל [אמנם בלשון **הרמב"ן במלחמות** (בדף כ"ב) מבואר שפסי ביראות זה כאילו הכל גדור ולכן יש בזה דין אתו רבים].

י] אבל לתוס' שדייקנו מלשונם שבאמת ס"ל שבשניהם יש כח גדירה לחלק מהרוח, ורק ההבדל הוא אם יש לפרצה שם פתח, א"כ מבואר מפורש שכל ההיתר בפסי ביראות הוא מצד שיש לזה שם פתח, וזה מפורש דלא כהרשב"א, וא"כ צ"ב מה ההבדל שבשתי רוחות הפרצה בעשר ובפסי ביראות זה בי"ג. וכן למה ברוח הרביעית זה בי"ג. ויתכן כמשמעות הר"ן שהקילו במחיצות.

אמנם יתכן לחדש (וכדביארנו לעיל אות ב') שבאמת השם פתח שחידשו התוס' בפסי ביראות באמת אין את זה בעומד מרובה, דשם יסוד הדין הוא שלא יהיה פרצה ואין שם פתח חיובי ולכן צריך עומד מרובה, משא"כ בפסי ביראות על ידי מחיצה בצדדין זה מקבל שם פתח וזה השם מחיצה שיש כאן, דהיינו שזה לא רק שם פתח שלא יהיה פרצה אלא שזה סיבת הגדירה. ולפ"ז א"ש החילוק, שבפסי ביראות דיש שם פתח חיובי זה עד י"ג, משא"כ בעומד מרובה שאין לזה שם פתח חיובי ורק שזה לא פרצה בזה הוא עד עשר. ויתכן שלכן גם פתח המבוי מועיל עד י"ג, דשם מכח המחיצות שבצדדים זה נחשב פתח. וכל זה מחודש.

## בשיעור פרצה מדאורייתא

### שיטות האחרונים האם פרצה אוסרת מדאורייתא בעומ"ר ובפסי ביראות

יא] ידוע נידון האחרונים בדין פרצת עשר האם זה מדאורייתא או מדרבנן [ועיין בסוגיא דעומד מרובה (שיעור מספר 33 אות ה') שהבאנו השיטות]. והנה יש שנקטו שגם פרצת עשר בעומד מרובה וגם פרצת עשר בפסי ביראות זה רק דרבנן. ויש שנקטו ששניהם זה דאורייתא, ולר"י השיעור בפסי ביראות י"ג ובשאר מחיצות זה עשר [ויתכן שבאמת מדאורייתא זה י"ג ומדרבנן זה עשר. **ובחידושי השלמה** בדף ה': הוכיח מפסי ביראות שהשיעור עשר זה דרבנן].

**והבית אפרים** (סימן כ"ז) נקט שבפסי ביראות הפרצה היא מדרבנן ובעומד מרובה הפרצת עשר זה דאורייתא [עיין בחוברת 'כל כתבי המשכנות יעקב והבית אפרים בעניין אתו רבים ומבטלי מחיצות' (נספח ב') שהוכיח כן]. ולכאורה חילוק הבית אפרים א"ש להרשב"א הנ"ל שבעומד מרובה צריך את הפתח החיובי כיון שהגדר כאילו הכל גדור, משא"כ בפסי ביראות. וכן לביאור הרמב"ם שכאן זה מחיצה מצד הריבוע שבזה, א"כ יתכן שזה עצמו סיבה שלא הגדר כאילו הכל סגור ולכן כאן פרצה זה לא סיבה לבטל את הגידור. ועיין **דברי יחזקאל** (סימן ה' סק"כ בד"ה לכן) שכתב שכך מדוייק מלשון הרמב"ם שבפסי ביראות אין הפירצה אוסרת מדאורייתא, דרק בהלכה כ"ז כשדיבר על היתר הטלטול כתב את השיעור של י"ג אמה ושליש, אבל בהלכה ל"ג כשדיבר לעניין לחייב הזורק לתוכו הזכיר רק שכיון שזה ריבוע ולא הזכיר כלל מה שיעור הפרצה שיש שם.

אמנם **החזו"א** (סימן קי"ב סק"ה בד"ה ובחזו"א) נקט להיפך שפרצת עשר זה דרבנן, אמנם בפסי ביראות זה דאורייתא. והיה מקום לומר שהחילוק הוא שבפסי ביראות כל שאין שם פתח אין כאן סיבת גדירה שהרי זה פרוץ מרובה, משא"כ בעומד מרובה שיש סיבת גדירה בזה לא צריך את השם פתח וכמו שצידדנו לבאר בדעת תוס'. אמנם לפי"ז בלחי לר"י צריך שלא יהיה יותר משיעור פרצה. אמנם החזו"א סימן ע"ד סקי"ב נקט שגם כאן הפרצה היא מדרבנן. ויתכן שזה לשיטתו שדנים את שאר המחיצות עם הלחי וזה כמו עומד מרובה. אמנם בפשוטו סברתו היא מצד שיש נידון שצריך קשר בין המחיצות, ולכן כל שזה עומד מרובה שזה יותר מהמיעוט זה מוגדר שיש קשר בין המחיצות, אבל בפסי ביראות כל שזה יותר משיעור פתח זה מוגדר שאין קשר בין המחיצות. ולכן בלחי שזה קשור למחיצות זה לא שייך.

ועיין בסימן קי"ב סק"ה בסוף דבריו שהביא את **רבינו יהונתן** שכתב דשיעור ג' רבקות או ד' רבקות זה מצד הצורך של הבהמות, ומבואר שמדאורייתא מועיל גם יותר מזה אף בפסי ביראות.

### בהא דכתב רש"י במשנה שהעשר אמות בפסי ביראות הם אמות שוחקות

יב] ועיין **רש"י** במשנה שכתב שכאן השיעור הוא עשר אמות שוחקות. וצ"ע שאם השיעור עשר או י"ג זה דאורייתא למה מועיל בשוחקות. **ובקרן אורה** י"ט. הוכיח מזה שזה דרבנן. ועיין **שלום יהודה** (סימן כ"ה, עמוד נ"ו בד"ה ומה שנראה) שדן לבאר לפי דעת הרמב"ם שיסוד הדין פסי ביראות זה מחיצה חדשה (כמושנ"ת לעיל סוף אות ב'), דלפי"ז י"ל שהדין פרצת י"ג או עשר לר"מ אין זה מדין פרצה כלל, אלא שכל החידוש של פסי ביראות שיש לו שם מחיצה זה רק עד מרחק כזה, ולכן כאן באמת זה בשוחקות שזה שיעור אחר, דאינו שייך כלל לדין עשר אמות של פירצה. וע"ש שדן נפק"מ ביניהם, שבעומד מרובה עוזר הצורת הפתח לחבר את הפרצה שלא יחשב פרצה (וממילא לא יהיה בזה אתו רבים ומבטלי מחיצה לרבנן בדף כ"ב. כיון דחשיב מחיצה של עומד מרובה), אבל בפסי ביראות זה לא יעזור (אלא זה יחשב מחיצה של צורת הפתח שיש בה אתו רבים גם לפי רבנן), משום שבעומד מרובה יש כח גדירה ורק שהפירצה מקלקלת את הגדירה והפתח מפקיע את השם פרצה, אבל בדיומדין ביותר מעשר או י"ג אין בכלל סיבת גדירה, ודלא **כמשכנות יעקב** (סימן קכ"ב, דמבואר בדבריו שגם בפירצה של דיומדין אם יהיה צוה"פ זה יחזיר את כח הדיומדין למקומם). אמנם כתב שם שדבריו נגד הראשונים שכתבו שהדין עשר או י"ג הוא דין פרצה. אמנם צ"ע על דבריו מהגמ' י"א. שהגמ' לומדת מפסי ביראות שלא מועיל יותר מעשר לצורת הפתח, ולהנ"ל לא שייך ללמוד אחד מהשני. וצ"ע.

### בדברי התורא"ש והריטב"א במשנה

יג] והנה עיין **תוס"ר** במשנה שלאחר שישב שמה שכאן עוזר פרוץ מרובה היינו כי יש שם ד' מחיצות וזה כפתח, הוסיף כתב וז"ל: **והא דפרצה יותר מעשר אוסרת כל ההיקף ואפילו הוא גדול הרבה מדרבנן הוי**. וצ"ב מה זה ענין לתירוצו. והיה מקום לומר שכונתו שכיון שכאן פרוץ מרובה עוזר ממילא גם פרצת עשר אין סיבה שלא יועיל. ולפי"ז כל דבריו הם רק בפסי ביראות, אבל בעומד מרובה יתכן שזה דאורייתא. אמנם לשונו 'ואפילו הוא גדול הרבה' משמע שכוונתו שיש עומד מרובה. וצ"ב כוונתו.

**ובריטב"א** במשנה כשביאר שכאן מועיל אפילו פרוץ מרובה כתב שלא משנה כמה זה פרוץ, ומשמע כנ"ל שאם עוזר פרוץ מרובה א"כ יש כאן גדירה חדשה של ריבוע ובזה אין דין פרצת עשר שיסודו שזה כמו פרוץ מרובה. וצ"ע.

## ביסוד דין גדירה דפשוטין

### פלוגתת הראשונים בשיעור הפשוטין

יד] מבואר במשנה בדף י"ז: שאם יש מרחק יותר מעשר לר"מ או י"ג לר"י מועיל להשים פשוטים. ועיין **בראשונים** שהקשו איך זה מועיל, הרי יש כאן אתי אוירא דהאי גיסא ומבטל ליה.

ועיין **רשב"א** (בדף י"ט: ד"ה ואם תאמר) **וריטב"א** (בדף י"ז: ד"ה גובהן עשרה טפחים) שכתבו שהדין אתי אוירא זה רק דרבנן. וכתבו שלפי"ז לכאורה לא צריך שיעור, אמנם יתכן שצריך ד"ט דהיינו שרק בשיעור מחיצה אין אתי אוירא. אבל אין סיבה שיצטרכו יותר מד"ט, שהרי ממ"נ, אם יש חיסרון של אתי אוירא א"כ גם ו' טפחים לא יעזור, ואם אין חיסרון של אתי אוירא א"כ אין סיבה שיצטרכו יותר משיעור מחיצה שזה ד"ט. אמנם הביאו **דברש"י** מבואר שצריך אמה כשיעור דיומדין. וצ"ב סברת רש"י.

### ביאור דברי התוס' והתו"י

טו] והנה עיין **תוס'** שכתבו כנ"ל שכאן אקמוה על דאורייתא שאין חיסרון של אתי אוירא. והקשו **התו"י** שהרי בתוס' לעיל מבואר שאתי אוירא זה דאורייתא. ותירצו שרק ברחבים אמה האתי אוירא זה דרבנן אבל בפחות זה דאוריתא. וצ"ע מהיכי תיתי שיעור זה.

ועיין **חזו"א** (סימן קי"ב סק"ה) שכתב שכוונת תוס' שמה שצריך אמה היינו מצד שכך נמסרה ההלכה שזה השיעור הנצרך כדי שיחשב פסי ביראות כל שיש הבדל בין אחד לשני יותר מעשר, ורק הוקשה לראשונים שיהיה דין אתי אוירא ומדרבנן זה לא יועיל, דהיינו שכלפי הדאורייתא לא שייך אתי אוירא כיון שזה צורת הגדירה של השטח, ורק שהוקשה להם שרבנן יחמירו בזה כמו בגדירה דעלמא. ולזה תירצו שכאן הקילו. וע"ז הקשו התו"י שבמשכן הרי זה היה כמו פסי ביראות ואפ"ה היה שם חיסרון של אתי אוירא, ותירצו דשם לא היה ו' טפחים וממילא אין כאן את ההיתר של פסי ביראות. עכ"ד.

ועיקר סברתו מבוארת **בחידושי הר"ן** שכתב שכאן שעוזר פרוץ מרובה אין אתי אוירא, דהיינו שכל האתי אוירא זה מתי שצריך עומד מרובה וצריך לחלק את הפרצה לשנים, אבל כאן הרי עוזר פרוץ מרובה ורק שאין תורת פסי ביראות כל שיש פרצה גדולה ולזה עוזר פס. וע"ש שנקט שעוזר גם משהו.

### פלוגתת רש"י והראשונים היא ביסוד ההיתר של פשוטין

טז] והנה העולה מהנ"ל, דהראשונים נקטו שכל הדין פשוטין זה רק היכי תימצי שלא יהיה פרצת עשר, ולכן כל שאין אתי אוירא זה מועיל. אמנם ברש"י מבואר שזה מהלכות פסין שזה לא מועיל אלא א"כ יש ו"ט.

ועיין **שלום יהודה** (סימן כ"ה, עמוד ס"ו בד"ה כאשר) שביאר בזה עפימשנ"ת לעיל (אות י"ב) שיסוד ההיתר של פסי ביראות זה כמבואר ברמב"ם שזה חפצא של ריבוע, ומצד עצם צורת הפסי ביראות זה מועיל רק עד גודל שיש מרחק ביניהם של י"ג אמה לר"י ועשר לר"מ, וממילא כל שיש יותר אין זה רק חיסרון של פרצה אלא זה חיסרון שחסר בצורת הפסים, והתחדש שעל ידי פשוטין עם שיעור אמה זה יכול להעמיד את המתיר של פסין.

### ביאור עפי"ז בספק הגמ' בדף י"ט:

יז] והנה **רש"י** בדף י"ט: ביאר שלגמ' היה צד שעדיף פשוטין מלהאריך בדיומדין מצד שצריך היכר. ועיין **ריטב"א** שתמה מה צריך היכר, העיקר שלא יהיה שיעור פרצה. אמנם ברש"י מבואר כנ"ל שהדין פשוטין זה לא רק שלא יהיה פרצה אלא להעמיד את עיקר ההיתר של פסין.

והנה לשון הגמ' 'האריך בדימדין כשיעור פשוטים'. וצ"ב מה זה הלשון כשיעור פשוטים. ועיין לשון רש"י שהכוונה שהעמיד שזה יהיה פחות מעשר. אמנם עיין **ר"ח** שכתב שהכוונה שעשה שיהיה י"ב טפחים. ומבואר שגם בהארכה צריך ו' טפחים, דהיינו שכל שזה שטח גדול יסוד המתיר זה מדין פשוטין וזה מועיל רק אם זה ו' טפחים, ורק הנידון הוא איך לעשות את זה.

שיעור מספר 53 – ט' חשון פ"ד

# הערות בסוגיא דפסי ביראות

## ביאור מחלוקת ר' יהודה ורבנן [במשנה י"ח.]

### שיטת רש"י דפסי ביראות חשיבי מוקף לדירה

א] מבואר במשנה בדף י"ז: דר' יהודה ס"ל שפסי ביראות לא התירו אלא עד בית סאתים, וחכמים חולקים שמותר אפילו בית כור. ומבואר במשנה שרבנן דימו לדיר וסהר מוקצה וחצר דחשיב מוקף לדירה. ומבואר בגמ' י"ט: שר' יהודה ענה להם זו מחיצה ואלו פסים.

ועיין **רש"י** בדף י"ח. שכתב שפסי ביראות נחשב מוקף לדירה כיון שזה עומד לשתיית אדם. ועיין **תוס'** (ד"ה אפילו) שהעירו שלפי"ז לשיטות שהותר גם בור הרבים שזה לא ראוי לשתיית אדם, שם באמת אין להתיר יותר מבית סאתים. ועיין **גאו"י** שכתב שזה דוחק גדול דבבור באמת גם לרבנן לא הותר אלא בית סאתים.

אמנם **הרשב"א והר"ן** הביאו בשם **רש"י** שזה עצמו שעומד לבהמות זה גם סיבה שיחשב מוקף לדירה. **ובפסקי הרי"ד** כתב שכיון שאנשים נכנסים שם כדי לטפל בבהמות זה עצמו עושה שיחשב מוקף לדירה.

### ביאור מחלוקת רבנן ור' יהודה לפי רש"י

ב] והנה בפשוטו אפשר לומר שבזה עצמו ר' יהודה חולק וס"ל שזה נחשב שזה לא מוקף לדירה, ורבנן אמרו לו שכמו שדיר וסהר החשיבו שזה מוקף לדירה כך יש להקל להחשיב שזה מוקף לדירה, ור' יהודה ענה שכאן שזה מחיצות גרועות ויש כאן שתי חסרונות אין להקל.

אמנם יתכן לבאר שבאמת ר' יהודה מודה דחשיב מוקף לדירה, רק כיון שזה היקף גרוע ס"ל שזה סיבה להחמיר שלא יועיל יותר מבית סאתים, וכמו מחיצת שתי או ערב לרש"י שהחיסרון הוא מצד המחיצות. ולפי"ז רבנן אמרו שהרי הקילו בדיני מוקף לדירה, ממילא כאן בעולי רגלים יש להקל, ור' יהודה אמר שכאן שזה מחיצות גרועות גרע וכראשונים לקמן.

ג] והנה באמת קשה שהרי פסי ביראות זה מחיצה פחות טובה ממחיצת חבלים כדחזינן בחנניה, וא"כ למה כאן התירו יותר מבית סאתים. ולכאורה בהכרח צ"ל כמבואר **בתוס'** (שם בתירוץ השני) שכיון שזה לצורך עולי רגלים הקילו להחשיב את זה כמחיצה טובה. אמנם צ"ב מה חכמים מדמים לדיר, הרי יש כאן חיסרון אחר שזה מחיצה לא טובה. וצ"ל שאמרו לו שכמו שבלא הוקף לדירה הרי לא מועיל יותר מבית סאתים, והקילו שדיר וסהר נחשב מוקף לדירה, ממילא גם כאן יש להקל לצורך עולי רגלים.

והנה מה שרש"י ביאר שזה מוקף לדירה גמור, זה לשיטתו בדף ט"ז: שלא מצאנו שום קולא לצורך שיירא בדין של היקף לדירה, ורק בדין מחיצות גרועות מצאנו שהקילו.

ד] והנה עיין **תוס'** שנקטו בתחילה שהחיסרון של מחיצת שיירא שזה לא נחשב היקף לדירה גמור ודלא כרש"י, וממילא הקשו איך כאן זה עדיף דמועיל אף ביותר מבית סאתים. וכתבו תירוץ אחד וכן הוא **בתוס"ר** שכאן שזה דבר קבוע לכל הרגלים דהיינו שעשו את זה לא רק משהו ארעי לרגל הזה, לכן זה עדיף משיירא וחשיב הוקף לדירה.

### שיטת הרשב"א והריטב"א דפסי ביראות לא חשיבי מוקף לדירה

ה] אמנם עיין **רשב"א וריטב"א** שכתבו שודאי שכיון שכאן זה רק לצורך דליית מים לפרקים, זה לא נחשב מוקף לדירה, ולכן ר' יהודה נקט שאסור יותר מבית סאתים. ורבנן חלקו שכמו שהקילו שדיר וסהר נחשב מוקף לדירה כך הקילו לצורך עולי רגלים שיחשב מחיצה. וע"ש שכתבו שגם לדעת ר' יהודה שיש בזה חיסרון זה רק במחיצה גרועה שאז יש כאן שתי חסרונות, אבל אם זה מחיצה טובה בזה ודאי הקילו בעולי רגלים שלא צריך דוקא בית סאתים.

והנה הוקשה **לראשונים** שלמה לא יהיה כאן את החומר של שיירא שחנתה בבקעה שלא התירו אם יש בית סאתים פנוי. וכתבו תירוץ אחד שזה גם מקולי פסי ביראות. עוד כתב **הרשב"א** שכיון שזה היקף שנעשה לצורך העולי רגלים שיבואו ואין זה דבר קבוע כמה יבואו, לכן הכל בכלל ההיתר.

והנה לגבי מחיצת שתי מבואר שאם זה מחיצה טובה זה נחשב מוקף לדירה אפילו שזה רק לשבת אחת, אבל בראשונים משמע שכאן שזה רק לשתיה לא חשיב מוקף לדירה כלל, וגם אם זה מחיצה גמורה זה מקולי פסי ביראות.

ו] והנה העולה מהנ"ל, דיש כאן מחלוקת אחת ביסוד החיסרון של פסי ביראות לר' יהודה האם זה מצד גריעות המחיצה או מצד שזה לא מוקף לדירה. עוד יש כאן מחלוקת האם ההיקף לצורך שתיית אדם ובהמה חשיב היקף לדירה או לא.

והנה יש לדון בדברי **החזו"א** (סימן פ"ט סקי"ז) שכתב שאין דירה אלא העשוי ללינה, ולכאורה זה ודאי נסתר מרש"י[[89]](#footnote-89), ולא משמע שבזה חלקו הראשונים אלא מצד שזה לפרקים. אמנם **בחזו"א** במקו"א (סימן ק"י סק"כ בד"ה ובח"ס) כתב מפורש שמועיל מה שנמצאים שם לטפל בבהמות, וזה כמבואר בסוגיין.

## בנידון הגמ' [כ"ב.] אם בור ופסין קאמר או בור בלא פסין

### בהא דמבואר בגמ' שהטעם הוא משום גזירה אטו קרפף

ז] והנה לכאורה יש עוד סוגיא שתלויה ביסוד החיסרון בסוגיין וכדיבואר. דהנה גמ' בדף כ"ב. מסתפקת האם בור ופסין קאמר או בור בלא פסין, והגמ' מבארת את הצדדים האם אדם נותן עינו בבורו או במחיצתו. ומבואר בגמ' שהנידון הוא בגזירה אטו קרפף למה אדם ידמה את זה.

ועיין **גאו"י** שתמה שעד כמה שהבור תמיד מצטרף לקרפף ולר' יהודה זה כמו קרפף, א"כ צריך לדון לפי דיני קרפף, ועד כמה שנקטו הראשונים שהבור בעלמא מצטרף א"כ כאן זה אסור מעיקר הדין. ועיין **חידושי הר"ן וגאו"י** שביארו שכאן יש סברא שכיון שכל השתי אמות הנוספות זה מחמת שלא יבוא להוציא החוצה, לכן כאן זה סיבה שזה לא יצטרף, וכל הצד לאסור את זה הוא רק מחמת גזירה אטו בעלמא.

**ובקרן אורה** ביאר את הסוגיא על פי שיטת רש"י שכאן זה נחשב מוקף לדירה, ורק כיון שזה מחיצות לא טובות זה יוצר גזירה אטו קרפף, ובזה הגמ' דנה למה לדמות. וכתב שמסוגיין ראיה לשיטת רש"י [ויתכן לדחות שגם לראשונים שזה נחשב לא מוקף לדירה, אבל כיון שהיה צריך להתיר לצורך עולי רגלים אז גם לר' יהודה שאסר רק מצד גזירה אטו קרפף החמירו].

### האם מוכח מסוגיין שבור לא ממעט בשיעור קרפף

ח] והנה **הרשב"א והריטב"א** למדו מסוגיין שבעלמא הבור לא מוריד בשיעור הקרפף, שאם הוא מוריד מה שייך גזירה אטו קרפף הרי גם שם זה מותר. וביאר **הרשב"א בעבודת הקודש** (ש"ג הלכה קמ"א) שהטעם הוא כיון שזה מצורך הקרפף. ועיין **שער הציון** (סימן שנ"ח סקמ"א) שגם בור בלא מים זה עומד להצניע דברים של השדה.

אמנם עיין **תוס'** (ד"ה בור) שכתבו שכאן שזה מחיצות לא טובות החמירו יותר, דהיינו שבאמת בעלמא בור זה לא מצטרף לבית סאתים ודנים את זה כדבר נפרד [וכן הוא **במאירי** (בדף כ"ה:)], ורק כאן דנים את זה כחלק מהקרפף. ועיין **רשב"א** שתמה שלא מצאנו שר' יהודה החמיר כאן יותר מקרפף. **ובשפ"א** הוסיף להקשות שיש כאן סברות הפוכות שלרבנן מקילים יותר מקרפף ולר"י זה יותר חמור [אמנם אין זה קושיא מוכרחת, דבאמת גם לרבנן בעצם זה חמור כר' יהודה, רק שס"ל שלגבי עולי רגלים החשיבו את זה כמוקף לדירה וכמחיצות טובות, ור' יהודה לא ס"ל כן. אמנם הרי גם הוא מודה שהקילו כאן כמבואר בגמ' לעיל במחיצות טובות, וא"כ גם כאן לא יחמירו יותר מקרפף רגיל].

והנה לדעת הרשב"א שהחיסרון של פסי ביראות שזה לא הוקף לדירה, באמת לא מסתבר שזה יהיה יותר חמור משם וכמו שהקשה הרשב"א, אבל לתוס' שחיסרון של פסי ביראות הוא מצד מחיצות גרועות אבל חשיב היקף לדירה, א"כ יתכן שאין לדמות הדברים, שאפילו שבקרפף זה נחשב שתי מקומות אבל לגבי מחיצות גרועות זה כמו מקום אחד. ויתכן עוד שבאמת יש גם סברא לגבי הנידון עצמו האם הבור נידון כחלק מההיקף שהרי"ז תלוי לגבי מה החיסרון, שביחס לנידון של מוקף לדירה שיסוד החיסרון הוא מצד השטח, בזה כל שזה שני שטחים דנים את זה כשני דברים. אבל כשהחיסרון הוא בגוף המחיצות ורק שכל החיסרון נאמר כשזה על היקף גדול, בזה יש סברא שמה שזה שני מקומות זה לא סיבה לא להתייחס למחיצות כעל היקף גדול (כיון שגוף החיסרון אינו נובע מחמת השטח אלא מחמת גריעות המחיצות, ורק צריך שזה יהיה מקיף שטח גדול). ולפי"ז לגבי מחיצת שתי או ערב שם באמת הבור יצטרף וכמו בסוגיין.

ט] ובעיקר מה שכתבו הראשונים שחזינן בסוגין שהבור מצטרף למה שסביבו, עיין **בר"ן** שדן לבאר שזה עצמו תלוי בספק הגמ', שאם דנים כל אחד בנפרד ממילא אפשר בית סאתים בהיקף מסביב לבור, אבל אם בור ופסין קאמר שזה דבר אחד ממילא השיעור בית סאתים הוא של הכל יחד.

## בנידון האחרונים בתוס' [י"ח.] להשיטות שאינו מוקף לדירה זה חיסרון דאורייתא האם הוי כרמלית או רה"ר

### האם מוכח מתוס' דלר"ה בר חיננא חשיב רה"ר

י] והנה עיין **תוס'** שכתבו להוכיח שפסי ביראות זה נחשב מוקף לדירה, דהרי דעת ר"ה בר חיננא לקמן ס"ז: שכל שזה לא מוקף לדירה זה חיסרון דאורייתא וא"כ איך מותר בפסי ביראות, אלא בהכרח שכה"ג זה נחשב מוקף לדירה. ועיין **מהרש"א** שכתב שתוס' נקטו שלר"ה בר חיננא זה רה"ר דאורייתא, דהיינו שהוקשה לו שאולי גם לר"ה בר חיננא אין כוונתו שזה רה"ר אלא כוונתו שזה כרמלית וזה לא רה"י, וממילא יתכן שלגבי פסי ביראות הקילו, ולזה כתב שס"ל שזה רה"ר.

ועיין **רעק"א** שתמה שלא מצאנו שלר"ה בר חיננא הוי רה"ר אלא דעתו שזה כרמלית, דהיינו שמחיצות שאינם מוקפות לדירה אפילו שזה לא עושה רה"י אבל זה מפקיע שם רה"ר, והוכיח כן מלקמן ס"ז: מסלע בים דהוי כרמלית. וצ"ע ראייתו דשם הרי גם ללא מחיצות כיון שזה בים אין סיבה שזה יהיה רה"ר, אבל כאן שללא מחיצות יש סיבה שזה יהיה רה"ר בזה יתכן שכל שזה לא מחיצות הוי רה"ר [וכבר דן בזה **הבית אפרים** (סימן כ"ו, בחוברת עמוד קע"ה בד"ה וראיתי) בדברי **התוס'** בדף כ"ב: (ד"ה דילמא) **ובמהרש"א** שם דמבואר בתוס' שלריב"ח הוי רה"ר, והקשה מסלע שבים, וישב דשם זה בים לכן הוי כרמלית].

ויתכן עוד שכל שהמקום מוקף לגמרי מג' צדדים בזה כיון שזה בפועל מונע רגל הרבים זה לא דומה לדגלי מדבר ולא הוי רה"ר, אבל כאן שזה פסי ביראות שאנשים בוקעים בהם, בזה אין חיסרון מצד שזה לא דומה לדגלי מדבר אלא שאם זה רה"י זה הסיבה שפוקע מזה שם רה"ר, אבל כל שזה לא רה"י ממילא זה רה"ר. ויתכן שבאמת בר"ה בר חיננא אם יקיפו בצורת הפתח שלא לדירה שבמחיצה זו הרי בקעי רבים, בזה באמת הוי רה"ר כיון שאין את החיסרון שזה לא דומה לדגלי מדבר, וכמו בתוס' לקמן כ"ב: לגבי ההיקף על כל א"י.

יא] ועיין הגהות **פורת יוסף** שכתב בביאור דברי התוס' בדף י"ח. שבאמת ודאי שזה רק כרמלית ולא הוי רה"ר, אמנם ס"ל לתוס' שלא התירו אלא מקום שהוא רה"י דאורייתא שבזה אפילו שמדרבנן זה לא רה"י הקילו, אבל במקום שהוא כרמלית מדאורייתא בזה לא הקילו [וכן ביאר **החזו"א** (סימן קי"ב סקט"ז), ועיין לקמן]. וכתב הפורת יוסף להוכיח כן מהא דבור שנמצא בכרמלית שלא הקילו שם להוציא מהבור לכרמלית, אלא בהכרח שודאי צריך שיהיה רה"י דאורייתא. ויש לדחות שכל מה שהקילו היינו רק בדבר שמדרבנן שייך לדון שיש כאן מחיצות והוי רה"י מדרבנן, ולכן ללא מחיצות ודאי אסור, ורק על ידי פסי ביראות שייך לדון שהחשיבו מדרבנן שזה רה"י.

### ישוב לפי הרשב"א והריטב"א דפסי ביראות לא חשיבי מוקפים לדירה

יב] והנה הבאנו לעיל את דעת הרשב"א והריטב"א שנקטו דבפסי ביראות לא הוי מוקף לדירה. וצ"ע לפי שיטתם דא"כ לר"ה בר חיננא מה מועיל פסי ביראות. והנה יתכן שהדרגא של לא מוקף לדירה דפסי ביראות זה ודאי לא חיסרון דאורייתא, ודוחק. ועיין **גאון יעקב** שבהכרח צ"ל שדעתם דבאמת הוי כרמלית והפסים רק מדרבנן חשיבי רה"י, דהיינו שגם מחיצה שלא מוקף לדירה זה מפקיע שם רה"ר, וביחס לאיסור דרבנן של כרמלית בזה סמכו שזה יחשב מחיצה והקילו בעולי רגלים.

## בביאור הסוגיא [כ'.] פשיטא אי לאו מחיצה היא היכי מישתרי ליה למלאות

### בפשוטו מוכח בגמ' של"ש היתר טלטול מבלי דחשיב רה"י, ודחיית הגאו"י

יג] והנה מבואר דעת המהרש"א וכן נקט הגאו"י דכן הוא דעת הראשונים שגם מקום שהוא לא בגדר רה"י דאורייתא אלא הוא רק כרמלית, מ"מ יתכן שיש בו היתר בפסי ביראות כל שנחשב רה"י מדרבנן על ידי מחיצות הפסים. ומבואר עוד ששייך תורת מחיצה שזה סיבה להפקיע שם רה"ר אבל זה לא סיבה שיחשב רה"י, וכגון בלא הוקף לדירה לר"ה בר חיננא.

ועיין **גאו"י** שהקשה שהגמ' בדף כ'. אומרת אמר ר"א הזורק בין פסי ביראות חייב, והגמ' שואלת פשיטא שאם לא שזה רה"י איך רבנן התירו למלאות, והגמ' דוחה שכוונתו באופן שבקעי רבים והחידוש הוא שלא אומרים אתו רבים ומבטלי מחיצות. והנה צ"ב ראיית הגמ' שזה רה"י מהא דהתירו לו למלאות, דאולי פסי ביראות זה מחיצה שמפקיעה משם רה"ר אבל באמת זה לא רה"י, ור"א חידש שזה מחיצה שעושה רה"י. ובפשוטו מבואר בגמ' שפשוט שכל שזה לא מקבל שם של רה"י מדאורייתא אין את ההיתר דפסי ביראות, ולא מספיק מה שזה לא רה"ר. וכן ביאר **החזו"א** (סימן קי"ב סקט"ז), וביאר שזה ראיית תוס' שפסי ביראות הוי מוקף לדירה וכנ"ל. וצ"ע לראשונים דמבואר שבלא הוקף לדירה זה לא רה"י מדאורייתא (לר"ה בר חיננא) ואפ"ה זה מותר, דמה זה שונה מקושיית הגמ' בדף כ'. שפסי ביראות בהכרח שהוי רה"י.

ועיין **גאו"י** (בדף י"ח. ד"ה ובתוס' סייעו) שכתב ליישב, שלגבי פסי ביראות נקטה הגמ' דממ"נ, או שזה מחיצה וממילא הוי רה"י, ואם זה לא מחיצה שעושה רה"י אין סיבה שזה לא יהיה רה"ר, אבל במחיצה שהיא לא מוקפת לדירה שזה מחיצות בשיעור כזה שאם זה הוקף לדירה זה עושה רה"י, בזה נקטו הראשונים מסברא שהיקף כזה ודאי מפקיע שם רה"ר, וממילא שייך כאן היתר דפסי ביראות כיון שזה נחשב כמחיצה מדרבנן וכנ"ל.

### ישוב הגמ' לשיטת הרמב"ם שג' מחיצות ולחי לא חשיב רה"י

יד] והנה דעת **הרמב"ם** (פי"ד ופי"ז משבת) שג' מחיצות אין זה רה"י מדאורייתא אלא צריך ג' ולחי, אמנם נקט שכה"ג זה לא רה"ר, וכתב שבהיתר דקורה באמת זה רק רה"י מדרבנן אבל מדאורייתא זה כרמלית. והנה מבואר מדבריו ששייך מחיצות שזה מוגדר להפקיע שם רה"ר ולא שיחשב רה"י. ועיין **חזו"א** (סימן ע"ד סקי"ד) שהקשה עליו מסוגיין שלגבי פסי ביראות הגמ' נוקטת שלא יתכן שזה מתחלק וזה מפקיע שם רה"ר אבל לא הוי רה"י, ומה זה שונה מג' מחיצות שחזינן שיש כזה מושג. ואין לומר כנ"ל שכוונת הגמ' שממ"נ או שזה מחיצות או שזה לא מחיצות, שהרי לדעת הרמב"ם חזינן שיש מושג גדירה שזה רק כדי להפקיע משם רה"ר.

והנה היה מקום לומר שכל סברת הרמב"ם שזה מפקיע שם רה"ר היינו בגלל שזה יוצר מצב שלא דרסי ביה רבים ולא הוי דומיא דדגלי מדבר, וכאן זה לא שייך. אמנם הרי הרמב"ם מדבר גם במחיצה שלישית בצורת הפתח כמבואר **בחידושי הגר"ח** (פט"ז משבת הט"ז) ואפ"ה מבואר שזה מפקיע שם רה"ר, ובהכרח כמו שביארנו בסוגיא דאתו רבים ובסוגיא דג' מחיצות שזה גדר שיש כאן חלות רשות שמפקיע שם רה"ר, וצ"ע דא"כ אולי גם כאן זה כך.

ועיין **חזו"א** שתירץ וז"ל: **וי"ל דעיקר פריך משום דמהני אף ברה"ר לרבנן וע"כ דהוי מחיצות מהתורה דאל"כ לא נתבטל רה"ר על ידיהן אף שאין ביניהן רק י"ג אמה וכמבואר בתוס' ו:**. עכ"ל. דהיינו דביאר שאין כוונת הגמ' שהמקום צריך להיות רה"י, דודאי שרבנן מתירים לטלטל גם במקום שהוא לא רה"י, רק כוונת הגמ' שכאן אם לא שזה מחיצה גמורה אין סיבה שהמקום הזה לא יהיה רה"י שהרי זה רה"ר. וצ"ב מה זה שונה מג' מחיצות. ויתכן דכוונתו שיש מקום שיש לו סיבה להיות רה"ר ובזה יש מושג מחיצות שמפקיעות שם רה"ר, אבל במקום שיש בקיעה במחיצות שיש אתו רבים בזה כל מה שלרבנן אין אתו רבים מצד שם ד' מחיצות כמבואר כ"ב., זה רק מצד שזה מקבל שם רה"י, אבל אם זה לא היה נותן שם רה"י ממילא ודאי שהבקיעת רבים היתה מבטלת המחיצות וזה היה רה"ר. ויש לעיין היטב מתי הוא האופן שזה רה"ר ללא המחיצות וזה לא נחשב שיש אתו רבים במחיצות [וכמדומה שיש מקומות שזה חלק מרה"ר אבל אין שם בקיעת רה"ר. אמנם במקום שזה ממש באמצע רה"ר ויש י"ג אמה זה נחשב בקיעת רבים וכמבואר בגמ' כ"ב שרק מצד שם ד' מחיצות זה מועיל. וצ"ע. אמנם זה דלא כראשונים הנ"ל שגם במקום שלא הוי רה"י מצד שלא מוקף לדירה ויש שם בקיעת רבים, אפ"ה מועיל פסי ביראות. ודו"ק בזה].

## בגדר הדין מדרבנן בפסי ביראות במקום שלא מועיל

### במקום דחשיב רה"י מן התורה ורבנן אסרוהו האם חשיב כרמלית

טו] והנה יש לעיין בפסי ביראות שמדרבנן זה לא מועיל האם מותר לטלטל משם לכרמלית. והנה לגבי ג' מחיצות שמדאורייתא זה רה"י ומדרבנן זה כרמלית, דעת **תוס'** **בשבת** (דף ט'. ד"ה אע"ג) שמותר לטלטל משם לכרמלית, ודעת **הרשב"א** שאסור [והובאו הדברים **בבה"ל** (סימן שע"ד ס"ב)], דהיינו שתוס' נקטו שכיון שמדרבנן זה כלא מוקף מחיצות א"כ זה כמו כרמלית, והרשב"א חולק דכאן שזה רה"י מדאורייתא גרע. ובפשוטו גם כאן לתוס' זה כמו שאין מחיצה ומותר לטלטל משם לכרמלית, ולרשב"א אסור. אמנם יתכן שזה עצמו שרבנן אמרו שבמקום עולי רגלים או באר זה מותר חזינן שלא הפקיעו מזה לגמרי שם רשות היחיד, וא"כ יתכן שבזה ודאי אסור לטלטל ממנו לכרמלית.

### במקום שבלי הפסין היה רה"ר האם אחרי הדרבנן חשיב מדרבנן כרה"ר

טז] אמנם יש לדון במקום שללא המחיצות זה היה רה"ר ורק המחיצות עושות שזה לא יהיה רה"ר, האם הגדר שמדרבנן זה כמו רה"ר וממילא אסור לטלטל משם לכרמלית, או שודאי שגם מדרבנן יש למחיצות האלו כח להפקיע שם רה"ר, וממילא זה כמו מכרמלית לכרמלית. ויתכן שמסברא הגדר בכל ג' מחיצות שיש בזה דבר אחד שזה לא רה"ר ודבר שניש זה רה"י, ולכן גם אם מדרבנן זה לא רה"י אבל אם ההפקעה מרה"ר יש בזה. אמנם יתכן שכאן שהרי רק מכח שזה נהיה רה"י פוקע השם רה"ר וא"כ יתכן שמדרבנן זה כמו רה"ר. וצ"ע בזה.

והנה **הבית אפרים** (סימן כ"ו) נקט שבמקום שיש פסי ביראות לא אומרים אתו רבים, וחזינן שנקט שגם מדרבנן זה נחשב שיש כאן מחיצות שמפקיעות משם רה"ר [ועיין שיעור 24 (אות כ') שהבאנו **מהמהריט"ץ** (סימן רנ"א) דמשמע שחולק על זה].

והנה מבואר בגמ' (סוכה דף ז':) שמועיל מיגו בשבת דסוכה מפסי ביראות לסוכה, והביאו **הרי"ף**. והקשה **הר"ן** הרי היום אין היתר פסי ביראות. ועיין **רא"ש** שכתב שכיון שמעיקר הדין זה מועיל לכן לגבי סוכה הקילו ואפילו אם אין שם בור. ואם נימא שמדרבנן זה כרמלית א"ש טפי שגם ביחס לדרבנן יש לזה גדר של רשות.

### בדברי התוס' בשבת שבור בכרמלית מועיל לו פסין אף בלי עולי רגלים

יז] והנה מבואר בגמ' בשבת דף צ"ט: שבור ברה"ר אין למלאות ממנו אלא א"כ עשו לו מחיצה גבוהה עשרה טפחים, וכתבו **התוס'** (ד"ה אלא) אבל פסין לא מהני, והוסיפו וז"ל ודוקא עמוק עשרה ורחב ד' דהוי רה"י אבל פחות מכאן דהוי כרמלית לא החמירו כל כך ומשתרי שפיר בפסין. עכ"ל. ועיין **רעק"א** (על המשניות וכן בגליון הרמב"ם פי"ז) שכתב דמבואר בתוס' שגם לא במקום עולי רגלים התירו בבור כרמלית להוציא ממנו לפסין. וחידש שלפי"ז ה"ה בבור רה"י אם מסביבו זה כרמלית מועיל פסי ביראות.

אמנם עיין **הגהות הגרא"מ הורוויץ** שם שכתב דכוונת תוס' שפסי ביראות זה כרמלית שהרי מדאורייתא זה רה"י, ולכן מותר להוציא מהבור אליו כמו מכרמלית לכרמלית [והוסיף ודלא כמו ששגג בזה אחד מיוחד מחכמי הזמן].

ובדעת רעק"א צ"ל שנקט דבלשון התוס' מבואר דיש כאן קולא מיוחדת [אמנם בתוס"ר שם לא משמע כך]. ויתכן דמשמע שמותר לטלטל גם יותר מד"א בין הפסין (ובהכרח דהוא משום שיש כאן קולא מיוחדת). אמנם יתכן לומר בדעת רעק"א שלולא שמדרבנן זה מועיל ס"ל שהגדר שבין הפסין זה כמו רה"ר, וממילא אסור לטלטל מהבור אליו, ובהכרח שיש כאן קולא שמדרבנן מועיל הפסין. וצ"ע בזה.

## ביאור סוגיית הגמ' [י"ט:] האם פשוטין עביד או בדיומדין מאריך

### ביאורי הראשונים בספק הגמ' לר"מ

יח] הגמ' בדף י"ט: מסתפקת לר"מ האם דוקא עושה פשוטים או יכול גם להאריך את הדיומדין. ועיין **רש"י** שביאר שהסברא שעדיף פשוטין היא שכיון שמאריך יותר מהשיעור צריך היכר, ועל ידי פשוטין באמצע יש יותר היכר מחיצה. וכן הוא **בתוס'**.

ועיין **ריטב"א** שתמה שהפשוטין לא משמשים כשום היכר אלא שזה רק כדי שלא יהיה פרצת עשר לר"מ. ולכן ביאר שכוונת הגמ' שפשוטין זה עדיף כיון שיש פרצה יותר קטנה.

ועיין **חידושי הר"ן** שתמה מה המעלה בפירצה יותר קטנה. ולכן ביאר שיש מעלה בפשוטין מצד שבדיומדין יכולים לחשוב שהעיקר זה הדיומדין שבצדדים ושאין שיעור לפרצה ע"ש.

### ביאור שיטת רש"י שצריך היכר

יט] והנה בדעת רש"י עיין **שלום יהודה** (סימן כ"ה עמוד נ"ז בד"ה והנראה) שהאריך לבאר שס"ל כדעת **הרמב"ם** (פי"ז הל"ג) שיסוד ההיתר של פסי ביראות זה הצורה של הריבוע ויש כאן מחיצה חדשה, ולפי"ז יתכן שכל מה שזה נראה עדין כמחיצה זה עד השיעור הרגיל, וכל שרוצה להגדיל יותר כיון שהזויות רחוקות יש כאן חיסרון בריבוע, והתחדש היתר של פשוטין שמשתתף בעשיית המחיצות, ולכן יתכן שזה צריך להיות דוקא בצורה של היכר.

והנה עיקר הדבר שלרש"י הפשוטין משמשים בעיקר החלות פסי ביראות ולא רק שזה לא יהיה פירצה עשר, מבואר מהא דס"ל שצריך שהם יהיו ו' טפחים. **והראשונים** נקטו שמועיל כל שהוא או ד"ט שלא יהיה אתי אוירא, אבל אין סיבה לשיעור ו"ט. אמנם בפשוטו דעת רש"י כנ"ל [ועיין בשיעור הקודם].

### ביאור לשון הגמ' האריך בדיומדין כשיעור פשוטין

כ] והנה לשון הגמ' ש'האריך בדיומדין כשיעור פשוטין'. ועיין **שפ"א** שכתב שהניחא לשיטות שאין שיעור, א"כ הכוונה עד שלא יהיה פרצת עשר שזה השיעור בפשוטין, אבל לשיטות שצריך ו' טפחים א"כ לכאורה אין דין ו"ט אלא שלא יהיה פרצת עשר. וע"ש שכתב שהגמ' אמרה את זה לרבותא שגם כה"ג לא מועיל, אבל לצד שמועיל באמת לא צריך ו' טפחים. אמנם עיין לשון **ר"ח** דמשמע שצריך י"ב טפחים גם למסקנא, ולהנ"ל א"ש שכיון שיש כאן יותר משיעור הריבוע כל מה שזה מקבל שם של מחיצה היינו רק מכח הדיומדין, וגם כאן יש שיעור של אמה. וצ"ע בזה.

### ביאורי הראשונים בספק הגמ' לר' יהודה

כא] והנה לר"מ מפורש במשנה שעוזר פשוטין והגמ' דנה האם גם דיומדין עוזר, ולר' יהודה הגמ' מסתפקת האם עוזר פשוטין. **ורש"י** ביאר שהספק הוא אולי רק פשוטין ואולי רק דיומדין, ובפשוטו אולי שניהם, דהיינו שבר' יהודה אין גילוי מה הצורה שעוזר, ויש מעלה בפשוטין ויש מעלה בדיומדין.

אמנם **הרשב"א והריטב"א** ביארו שכיון שר' יהודה לא ביאר כלום א"כ דיומדין ודאי עוזר, ולכן הגמ' דנה אולי דוקא דיומדין ולא פשוטין דיש בזה חיסרון של אתי אוירא[[90]](#footnote-90). והנה צ"ב למה לעשות מחלוקת בין ר' יהודה לר"מ. וצ"ל שזה עצמו שהוא לא הזכיר רק דיומדין זה סיבה להסתפק שלא יועיל בצורה אחרת. וצ"ע.

### בדברי התוס' והמהרש"א

כב] **ובתוס'** ביארו שבמקום שנשאר פרוץ מרובה על העומד בזה עדיף פשוטין, ובמקום שנהיה עומד מרובה עדיף דיומדין. ופשטות לשון תוס' שבר"מ הגמ' הסתפקה במקרה שזה פרוץ מרובה שאולי פשוטין עדיף, ובר' יהודה הגמ' הסתפקה במקרה שהדיומדין יהיה עומד מרובה שאולי זה עדיף. ועיין **מהרש"א** שתמה דא"כ למה בספק השני הגמ' מסתפקת לר"י ולא לר"מ, דהיינו שבעומד מרובה עדיף דיומדין [ויתכן שא"כ אז לא צריך להגיע לתקנה של פסי ביראות כלל ומשמע שתמיד זה מצד המחיצה של פסי ביראות]. ולכן ביאר שהכוונה שמצד הסברא בפרוץ מרובה עדיף פשוטין ובעומד מרובה עדיף דיומדין, ולפי"ז באמת ר"מ שאמר פשוטין הגמ' דנה שאולי לא יועיל דיומדין מצד שיש מקרה שזה פרוץ מרובה, ולר' יהודה הגמ' דנה שאולי רק דיומדין כי הוא הולך לפי המצב שזה יהיה עומד מרובה ולא חילקו בין הדוגמאות. וצ"ע.

כג] והנה להלכה, **הרשב"א והריטב"א** פסקו שמועיל בין פשוטין ובין הארכת דיומדין. **והר"ן** נקט שרק פשוטין מועיל ודיומדין זה ספק, ונקט שסוגין זה נחשב ספק לחומרא כי זה במחיצות.

## בדין דיומד מרובע ועגול [י"ט:]

### בהא דבעגול צריך לומר שני רואין

כד] מבואר בגמ' שאם יש ד' דיומדין מרובעים זה מועיל מצד שרואין כאילו חוקקין, ומבואר בגמ' שעגול זה שני רואין. וצ"ב למה לא מספיק לחקוק רבע וזה רק חד רואין ומה איכפת לן שהשאר נמצא. וכבר תמה כן **בשפת אמת**. ובפשוטו צ"ל כמבואר **בחזו"א** (סימן ק"ח סק"י) דיסוד החיסרון בסוגיא הוא מצד דהפסין צריכין להיראות כהיכר של גדירה, ודבר עגול הוא פחות עומד בצורה של גדירה, ולכן הגמ' קוראת לזה שני רואין, שצריך קודם שזה לא יהיה דבר עגול ואחרי זה לחקוק המחיצות. ולפי"ז אין עיקר הכוונה שבאמת צריך לחוק אלא שביחס להיכר לא מתייחסים לחיסרון זה.

### האם ספק הגמ' הוא גם על המקום שבין הפסין

כה] והנה עיין **שפ"א** שהקשה עוד מה צריך להגיע לדין רואין, ולמה שהאבן המרובעת עצמה לא תועיל בתור שהצד החיצוני זה המחיצה. אמנם בפשוטו אדרבה דברי הגמ' צ"ע שהרי מה שהאבן מלאה הוי כסילוק מחיצות, וכמו שבכל מחיצה של עומד מרובה הרי בעובי המחיצה אסור לטלטל מצד ששם זה כמו חצר קטנה שנפרצה לגדולה ולמה פה זה אחרת. ובשם הגר"מ אטיק ראיתי שדן שבאמת הנידון בסוגיין הוא רק על הריבוע שבין ארבעת הריבועים [כזה], אבל לא על המקום שבין כל שני ריבועים, ולגבי המקום שתוך הריבועים יש מקום לדון שמי שעומד שם רואה את כל הצד החוץ של הדפנות ולגבי זה לא הוי סילוק מחיצות. אמנם יש כאן חידוש שכה"ג לא חשיב פרוץ למקום האסור.

אמנם **ברא"ה** בסוכה מבואר שלרבנן עוזר אם יש דיומד ז"ט, והקשה הגר"מ אטיק דאם נאמר כנ"ל א"כ יש כאן הרחיק את הסיכוך מהדפנות, ובהכרח שחל סוכה גם על בין הדיומדין. וכן **בירושלמי** המובא **ברשב"א** מפורש שמעמיד נידון בכל דיומד שמותר לטלטל גם כנגד הדיומד מצד שחוקקים, וע"ש צד שעד הסוף ממש.

ויתכן שלדעת הרמב"ם שיש כאן מחיצה של ריבוע כלפי זה זה גדרים אחרים ואין כאן דין סילוק מחיצות.

### למה בשני בתים בשני צדי רה"ר לא אומרים חוקקין

כו] והנה **הדברי יחזקאל** (סימןה' סקכ"א) הקשה שבשני בתים בשני צידי רה"ר למה לא נימא שחוקקים ויש כאן פסי ביראות, והרי מבואר שם שרבנן ס"ל שחייבים על זה. והנה אם נימא שמותר רק בתוך הריבוע, א"ש שכאן יש רק שני בתים (וא"כ כל המקום הוא בין הפסין שאסור מצד סילוק מחיצות), ואם יהיה באמת ד' בתים בארבע פינות זה יועיל, אמנם למה דמבואר בירושלמי לא כך צ"ע. ובפשוטו צ"ל שכיון שהמחיצות משמשות לתוך הבית כה"ג לא אומרים חוקקים, ורק בדבר אטום שייך לומר חוקקין. וכל זה צ"ע ולא ראיתי שהעירו בזה.

שיעור מספר 54 – ט"ז חשון פ"ד

# סוגיא דקרפף [א]

## ביסוד הדין קרפף ומקור לשיעור בית סאתים ובדין שמירה בלילה

### דין קרפף שלא הוקף לדירה מן התורה

א] מבואר בסוגיין שיש הלכה שקרפף שהוא דבר שלא הוקף לדירה אם הוא יותר מבית סאתים מדרבנן חשוב כרמלית. והנה בגמ' לקמן ס"ז. איכא מ"ד שזה חיסרון דאורייתא, אמנם להלכה קי"ל שזה רק חיסרון דרבנן. ובפשוטו היה מקום לומר שזה מצד שלא משנה כלל מה יש בתוך המחיצות אלא כל שזה מוקף במחיצות חשיב רה"י. אמנם לשון הגמ' 'מחיצה היא אלא שמחוסרת דיורים', ומשמע שרק מחמת שאפשר לדור שם זה הסיבה דחשיבי מחיצות. ועיין **ריטב"א** בשבת (דף ק':) [אינו בכל הדפוסים] שכתב שים לא נחשב רה"י משום שלא אמרו בית סאתים אלא בראוי לדירה אבל כאן זה לא ראוי לדירה. ובפשוטו מבואר שהיסוד של רה"י זה לא סתם מקום שמוקף מחיצות אלא זה צורה להפוך את המקום לרשות של דיורים, ולכן כל שמצד מהותו זה לא כך יש בזה חיסרון.

והנה **רש"י** **בשבת** (דף פ'. ד"ה והוא שיש חיוב וכו', ודף צ"ט: ד"ה מוקף לכרמלית) כתב שמקום שלא מוקף לדירה זה כרמלית מדאורייתא. ועיין **גליון הש"ס** בשבת דף ז'. שתמה עליו שהרי בגמ' מבואר שזה רק מדרבנן. ועיין **בשפ"א** (שם) **ובחת"ס** (שבת דף צ"ט:) שכתבו שסוגיית הגמ' זה לגבי בתור מה עשו את הדיורים ובזה קי"ל שאם עכשיו זה משמש כדירה בזה הוא רה"י (אף שקודם הוקף ורק אח"כ בנה את הבית), אמנם רש"י מדבר שגם עכשיו זה לא משמש לדירה ובזה נקט רש"י שגם עכשיו זה לא רה"י.

### גדר הדין דרבנן בקרפף יותר מב"ס

ב] והנה בטעם האיסור דרבנן בקרפף יותר מב"ס, **המ"ב** (סימן שנ"ח סק"ה) הביא **מהלבוש** שזה דומה לרה"ר, וכן הוא בלשון **רש"י** בדף ס"ז: (בד"ה הם אמרו). ולכאורה הכוונה שמחמת גודלו ושימושו לא לשימוש דירה בזה הוא דומה לרה"ר.

והנה בפשוטו פחות מבית סאתים הרי זה כרה"י רגיל. אמנם דעת הרבה **ראשונים** שגם כה"ג אפילו שמותר לטלטל בו אבל כלים ששבתו בבית אסור לטלטל בו. ודעת **הרמב"ם** (פ"ג מעירובין הי"ח) שאין כזה איסור. ובפשוטו קי"ל להחמיר, ובשעת הדחק כתב **הבה"ל** (סימן שע"ב ס"א בד"ה או לגג) דיש להקל בזה.

### ביאור הילפותא מחצר המשכן

ג] והנה מבואר בגמ' שהשיעור של בית סאתים נלמד מחצר המשכן. ועיין **תוס'** (ד"ה שהוא) שביארו שהיא לא היתה מוקפת לדירה. וצ"ע דמה ענין חצר המשכן לטלטול בשבת. ולהנ"ל יתכן שהכוונה שהמהות של החצר זה ליצור רשות היחיד, ועד כמה שיש כזה חיסרון חסר בכל המהות של חצר המשכן. ועיין **פסקי הריא"ז** (הלכה ב' אות ב') שכתב שהילפותא היא מהא דהכתוב קראו חצר, ומבואר כנ"ל.

אמנם עיין **גר"ז** (ס"ו) וכן הוא **במ"ב** (סק"ח) שביארו שהלימוד הוא שהרי היה מותר לטלטל שם. וצ"ל שהביאור הוא שגם בשבת היה שם עבודות ורבנן לא היו גוזרים בדבר שמפורש בתורה להיתר. וצ"ע.

והנה דעת ר"ע שצריך דוקא מרובע, ולדבריו המשכן עצמו יש לו דין קרפף. וצ"ב דא"כ מה למדו משם. ובאמת בגמ' מובא פסוק 'טול חמישים וסבב חמישים' (וא"כ למ"ד שדוקא מרובע ילפינן לה מהך דרשה). וצ"ב.

ד] והנה מבואר בגמ' (בדף ט"ז:) שמחיצות של שתי וערב מדרבנן מועילות עד בית סאתים. ויש **ראשונים** שנקטו שזה חיסרון מצד שזה חסר בהיקף לדירה. אמנם דעת **רש"י** שזה חיסרון מצד המחיצות. ועיין **אבני נזר** (סימן ש"ט סקי"א) שכתב שצ"ע מה המקור לשיעור בית סאתים כשהנידון הוא לא מצד שזה חיסרון שלא מוקף לדירה. אמנם עיין **רש"י** בדף ט"ו. (ד"ה אין מטלטלין בו) שכתב שהמשכן זה מקור לכל היקף גרוע שעד בית סאתים אע"פ שיש לו חיסרון חשיב היקף.

ה] והנה עיין **תוס'** שהקשו שלמה לא לומדים מהר הבית ועזרת נשים שהיו יותר גדולים. וצ"ל כוונתם שלא היו גוזרים נגד ההנהגה בבית המקדש (כמושנ"ת מקודם בדברי הגר"ז והמ"ב). ותירצו ששם היו שומרים יום ולילה, דהיינו ששם זה היה מוקף לדירה, משא"כ המשכן לא היו שומרים בו יום ולילה. ובשם **הקה"י** ביארו שכוונתם דבמשכן היו שומרים מבחוץ משא"כ בעזרה של בית המקדש.

### בהא דמבואר בתוס' שהעזרות לא נחשבות מוקפות לדירה ובדין ביהכנ"ס

ו] והנה מבואר בתוס' חידוש גדול שמה שהעזרה עמדה לכהנים ועם ישראל באו לבית המקדש לעבוד עבודה אין זה סיבה שיחשב מוקף לדירה. ועיין **פמ"ג** (סימן שס"ו א"א סק"י) (שלמד מכאן) שבית הכנסת שמחוץ לעיר שזה משמש לצרכי שמים לא חשיב מוקף לדירה. אמנם **החזו"א** (סימן ק"י סק"כ ובעוד דוכתי) נקט שבית הכנסת נחשב שימוש של דירה, דהיינו שמה שבן אדם נמצא לעשות מצוה זה גם שימוש של דירה. וצ"ל שהמשכן עיקרו לצורך גבוה כביתו של הקב"ה ורק האנשים באו לעבוד שם עבודה, והשם ביתו של גבוה מפקיע משהיית האנשים שיחשב כדירה, משא"כ בית הכנסת.

ז] והנה בעיקר הדבר האם מקום שעומד לשהיית אדם לא בתור מגורים האם חשיב היקף לדירה, בפשוטו נחלקו בזה הראשונים לגבי דיר וסהר בטעם דחשיב מוקף לדירה, עיין **בה"ל** (תחילת סימן שנ"ח) שיש הרבה שביארו שזה מחמת דירת הבהמה דחשיב דירה, אמנם יש הרבה שביארו שזה מכיון שהבעלים והרועים נמצאים שם כל היום לטפל בבהמות, דהיינו שעצם מה שבפועל שוהים שם אפילו לצורך עבודתם חשיב דירה. ולפי"ז לגבי שהיה לצורך מצוה ודאי זה לא גרע משהיה לטפל בבהמות. אמנם לשיטות שזה לא סיבה להיחשב דירה יש לדון בדין שהיה לצורך מצוה. וצ"ע בזה.

### בהא דמבואר בתוס' ששמירה נחשבת היקף לדירה

ח] והנה מבואר בתוס' שמה שנמצאים שם לשמור זה נחשב שימוש דירה. ועיין **ב"ח** (תחילת סימן שנ"ח) שהקשה שהרי בורגנים זה עשוי לשמור את מה שלידם ומבואר שזה לא נחשב דירה. וע"ש שביאר שלכן כתבו התוס' ששומרים שם יום ולילה, דהיינו שאם שומר רק ביום אין לזה חשיבות דירה אבל עד כמה שנמצא גם בלילה יש לזה חשיבות דירה. וכן הביא **הבה"ל** (תחילת סימן שס"ב). ועיין **רש"י** בדף י"ט: שביאר שדיר הוי מוקף לדירה מצד שהרועה דר שם בלילה.

והנה עיין **חזו"א** (סוף סימן ק"י) שהביא את קושיית **הפמ"ג** (סימן שנ"ח א"א סק"א) שהרי לשון הגמ' כל דירה שתשמישה לאויר לא הוי דירה, ומשמע שהסברא היא שכיון שהוא נמצא לא כדי לדור לכן אין לזה שם דירה, וא"כ מה זה משנה שהוא נמצא שם גם בלילה. ולכאורה יש לדון שכל שהוא גם ישן שם בלילה בזה יש פעולה של דירה חוץ מהשמירה ולכן זה מקבל שם דירה. אמנם לכאורה לפי"ז בעזרות שהשומרים בלילה היה אסור להם לישן כמבואר במשניות במידות, צ"ע למה שזה יחשב דירה.

והחזו"א שם ביאר שכאן שהוא נמצא למטרה של מצוה כה"ג חשיב דירה. אלא שצ"ב לפי"ז למה תוס' כתבו יום ולילה.

## בביאור שיטת רבי יהודה בן בבא

מבואר במשנה דריב"ב אומר שמקום שיש בו בית סאתים מטלטלין בתוכו ובלבד שיהיה בו שומירה או בית דירה או שיהיה סמוך לעיר. ור"י אומר אפילו אם יש בו בור שיח ומערה מטלטלין בתוכו. ומצאנו בביאור המשנה כמה שיטות:

## שיטת רש"י

### שיטת רש"י שהדוגמאות של המשנה נחשבות היקף לדירה

ט] שיטת רש"י דדברים אלו חשיבי מוקף לדירה וריב"ב ס"ל שגם בבית סאתים צריך מוקף לדירה. ובפשוטו משמע שביותר מזה לא עוזר מה שמוקף לדירה. ועיין **תוס'** שתמהו שהרי מבואר במשנה שדיר וסהר עוזר אפילו ביותר מבית סאתים, ודוחק לומר שזה דלא כר"י. וכתבו ששם שזה שימוש חשוב בזה גם שיעור יותר מבית סאתים מותר כל שזה מוקף לדירה. **והאחרונים** תמהו דברש"י בע"ב (בד"ה ור"ע) כתב מפורש שריב"ב זה דלא כרבנן דאמרו לו שמועיל הוקף לדירה בבית סאתים מהא דכתבו שבדיר וסהר מותר אפילו בית עשרה כורין.

והנה לרש"י מבואר חידוש שגם גינה שזה מקום שיש בו זרעים אפ"ה כל שזה מוקף לדירה חשיב דירה. וצ"ב מהגמ' בע"ב דמבואר שאם נזרע חשיב לא מוקף לדירה. ועיין בראשונים בע"ב.

עוד מבואר ברש"י ששומירה ובית דירה וסמוך לעיר חשיב מוקף לדירה. ונפק"מ לדידן שמותר במוקף לדירה אפילו יותר מבית סאתים שבדוגמאות אלו זה מותר. וכן הביא **בהגהות אשר"י מהאו"ז**. ועיין **שער הציון** (סימן שנ"ח סקי"ט) שתמה שהוא רק ביאר שזה כונת ריב"ב אבל יתכן שזה לא להלכה. וצ"ע שלביאור רש"י שזה נחשב מוקף לדירה מבואר שלדידן זה עוזר גם ביותר מבית סאתים כמבואר בראשונים.

### בהא דשומירה נחשבת היקף לדירה

י] והנה הא דשומירה חשיב מוקף לדירה צ"ב מה זה שונה מבורגנים. וכבר תמה בזה **הרשב"א**. וכתב **הב"ח** לחלק כנ"ל שכאן מדובר שזה דירת יום ולילה. אמנם כבר הבאנו דיש חולקים.

ויתכן לחלק באופ"א, דבבורגנים אדם נמצא כדי לשמור (שכל תפקיד הבורגנין הוא לעמוד ולשמור משם), אבל שומירה זה בית שהשומר דר שם (בזמנים שרוצה לנוח באמצע שמירתו וכיוצא בזה) וא"כ הוא נמצא שם לצורך דירתו, רק שמה שנמצא במקום זה הוא מחמת עבודתו אבל ודאי שזה יותר סיבה שיחשב דירה.

עוד מצאנו בלשונות **הראשונים** דדירה שתשמישה לאויר החיסרון הוא שהוא נמצא במקום לצורך חוץ למקום, ולפי"ז יתכן שכל שנמצא במקום לצורך המקום עצמו זה עדיף, וממילא כאן שיש היקף והוא נמצא בהיקף לצורך תוך ההיקף זה עדיף. ובזה מיושב הא דבדיר וסהר יש ראשונים דסברי שחשיב מוקף לדירה כי נמצא שם לצורך הבהמות, ותמה **הבה"ל** (ר"ס שנ"ח) מה זה שונה מבורגנים ודירה שתשמישה לאויר, ולהנ"ל החילוק הוא ששם נמצא לצורך חוץ ההיקף וכאן נמצא לצורך תוך ההיקף. וצ"ע.

**ובחזו"א** (סוף סימן ק"י) כתב ששומירה זה לא בית דירה כלפי עצמו, אמנם אם יש היקף אחר ורוצים שיחול על ההיקף שם מוקף לדירה בתור שהוא פתוח לבורגנין וממילא משתמשים שם, לזה זה מועיל.

### בהא דסמוך לעיר נחשב מוקף לעיר

יא] ולגבי בית דירה בפשוטו מדובר בפתח ולבסוף מוקף וכה"ג חשיב מוקף לדירה.

ולגבי סמוך לעיר מבואר שכיון שזה משמש סמוך לעיר הוי מוקף לדירה. והנה בשיעור הסמוך לעיר עיין **מאירי** שכתב שזה תוך ע' אמה ושיריים. **והמג"א** (סימן שנ"ח סק"ד) הביא את **רבינו יהונתן** שעוזר אפילו תוך אלפים אמה. **והשעה"צ** (סקט"ז) תמה שלשיטת רש"י (שכוונת המשנה שזה נחשב ממש מוקף לדירה) זה לא מסתבר.

והנה מבואר לקמן (בדף כ"ד.) שרחבה חשיבא שזה לא מוקף לדירה, וצ"ע שהרי זה סמוך לעיר. וכבר תמה כן **בחידושי הר"ן**. ועיין **מג"א** (שם) שכתב שראשונים אלו יבארו שמדובר שזה נהיה מוקף מאיליו על ידי הבתים אבל לא עשו את זה לשם הבתים. אמנם כבר תמה **הבית מאיר** שהרי רש"י ביאר את הגמ' שם כפשוטו שזה לא שימוש לדירה. אמנם עיין **פסקי הריא"ז** (אות ו') שכתב שסמוך לעיר מדובר שיוצא ונכנס שם תדיר, ורחבה מדובר שהוא לא יוצא ונכנס תדיר, דהיינו שכל שמשתמש תדיר רואים את זה עדיין כחלק משימושי הבית משא"כ אם זה רק לפרקים.

### בהא דמבואר במשנה דלעיל שבבור מועיל מחיצה לריב"ב

יב] והנה מבואר במשנה שר' יהודה אומר שמועיל בור, ומשמע שריב"ב חולק שזה לא עושה מוקף לדירה. והנה מבואר במשנה הקודמת (בדף כ"ב:) בדברי ריב"ב שלבור מועיל חגורה, ובפשוטו הכוונה מחיצה עשרה. ועיין **רעק"א** שהקשה שהרי ריב"ב ס"ל שזה דבר שהוא לא בגדר מוקף לדירה, וא"כ למה מועיל מחיצה. [א"ה: קושיא זו היא לכו"ע ולא רק לפירש"י]. והנה עיין **מאירי** (דף י"ח.) שהביא שיש שדייקו שבבור שלא מועיל פסים אבל מועיל חבלים, ומבואר לפי"ז שמצאנו קולא במחיצת שתי גם לצורך שתיית בהמה, ויתכן שגם כאן באמת זה קולא מיוחדת. ויתכן שכאן הכוונה בור ריק ושם זה בור עם מים שזה עדיף.

והנה צ"ב עוד שבמשנה ר"י אומר שאפילו פסי ביראות לא מתירים יותר מבית סאתים, וביארו **הראשונים** כי זה לא מוקף לדירה, וכאן הוא אומר שמועיל אפילו בור. [א"ה: לפימש"כ הרשב"א והריטב"א (בדף כ"ב.) שפסין זה לא נחשב מוקף לדירה משום שזה רק שימוש לפי שעה לא קשה משם. אמנם בתורא"ש (בדף י"ח.) חלק על רש"י מצד עצם הדבר דהוי רק בור]. ובפשוטו זה רש"י לשיטתו שבאמת בבאר לא חסר כלום בדין מוקף לדירה אלא רק מצד שזה מחיצת פסין, וכאן מדובר בגדירה גמורה.

## שיטת התורי"ד

### שיטת התורי"ד דריב"ב מיקל בשומירה ובית דירה אף ביותר מב"ס

יג] עיין **תורי"ד** ובפסקיו שכתב שריב"ב ס"ל שבית סאתים זה כמו יותר מבית סאתים ובזה צריך מוקף לדירה, ודוגמאות אלו חשיבי מוקף לדירה גם לדידן. ור"ע חולק עליו שכל שזה בית סאתים לא צריך מוקף לדירה כלל. והנה שיטתו כרש"י שדוגמאות המשנה זה נחשב מוקף לדירה, רק שנחלק על רש"י בדעת ריב"ב וס"ל שגם הוא מודה שיותר מבית סאתים מועיל מוקף לדירה. והנה צ"ב הסברא לאסור בבית סאתים, הרי אדרבא שם במשכן חשיב חצר. ויתכן שזה גזירה אטו יותר מבית סאתים, דהיינו שזה נראה כבר יותר. וצ"ע.

והנה עיין **תוס'** (ד"ה ובלבד) שתמהו על צד זה שא"כ איך ר' יהודה אומר שבור מועיל, הרי לעיל אפילו בבאר כתב שלא מועיל יותר מבית סאתים. ועיין **מהרש"א** שתמה שהרי לעיל (דף י"ט:) מבואר שכל החיסרון רק בפסים אבל במחיצה אין חיסרון. וכן הוא **בפסקי הרי"ד**. וזה על דרך שיטת רש"י שאין החיסרון בפסי ביראות מצד שזה לא מוקף לדירה. אמנם בתוס' כאן מבואר שטענת ר' יהודה שזה לא מוקף לדירה. וצ"ל דמה שמקילים במחיצות טובות היינו משום עולי רגלים שבזה הקילו אפילו בלא מוקף לדירה, אבל באמת עיקר טענת ר' יהודה היא שזה לא מוקף לדירה. והנה בעיקר טענת ר"י היה אפשר לומר שזה כמו מחיצת שתי דמבואר בראשונים שזה חסר בהיקף לדירה, אמנם אם זה מחיצות טובות זה נחשב היקף דירה. אמנם בדברי תוס' חזינן שנקטו שאין זה מוקף לדירה כלל. וכן מבואר **בבה"ל** (סימן שנ"ח) שכתב שדעת הראשונים שמקום שמוקף לשתיה כמו פסי ביראות זה לא נחשב מוקף לדירה.

יד] והנה לפי"ז ר"ע חולק בשיעור של בית סאתים מצומצם וס"ל שכה"ג לא צריך היקף דירה. ועיין **תוס'** שתמהו שהרי הגמ' אומרת שר"ע ס"ל שהקובע שבעים אמה ושירים מדויק וריב"ב ס"ל שיש עוד דבר מועט וא"כ אדרבה ריב"ב מיקל יותר. וצ"ל שבשיעור של בית סאתים שריב"ב מחמיר זה קצת פחות ור"ע חולק במושג בית סאתים, אבל הנפק"מ ביניהם בשיעור פחות. וצ"ע.

[א"ה: יש ליישב בפשיטות דהתורי"ד מפרש כרש"י בע"ב דהא דאמרינן היינו ת"ק היינו תנא דאמרו לו, ולפי"ז י"ל דלעולם גם ריב"ב לית ליה דבר מועט, וא"ש דאיכא בינייהו הדין של שבעים אמה ושיריים. ומה שכתבו התוס' שגם לפירוש רש"י ריב"ב אית ליה דבר מועט דאל"כ למה ר"ע הוצרך להוסיף ובלבד וכו', לדרכו של התורי"ד זה לק"מ, דר"ע הוצרך להוסיף כן כדי שלא נאמר שהוא מיקל בלא שומירה אף ביותר מב"ס וכמו ריב"ב שדיבר אף ביותר מב"ס. ועי' במהרש"א על התוס' שהקשה כן על דבריהם דלפי הפירוש הזה של התורי"ד אין מקום להוכיח כלל מהא דר"ע אמר ובלבד וכו' עי"ש].

והנה מבואר שכל המעלה של שומירה היא מצד שזה בית דירה. ולכאורה היה מקום לדון שכיון שיש לו מחיצות נפרדות ממילא הוא לא מצטרף לבית סאתים, ומבואר כאן לא כך אלא הכל מצטרף להיקף. ויש לעיין בזה בהמשך הסוגיות.

## שיטת תוס' וסיעתו

### שיטת התוס' וש"ר דשומירה ובית דירה אינם היקף לדירה גמור

טו] עיין **תוס'** ושאר רבותינו **הראשונים** שביארו שריב"ב ור"י מודים שיותר מבית סאתים מועיל היקף לדירה גמור וצריך היקף לדירה גמור, רק שנחלקו בבית סאתים ובפחות מבית סאתים, שלרבנן לא צריך שום בית דירה ותמיד זה מותר וכן הוא דעת ר"ע, אבל ריב"ב ור"י ס"ל שגם בית סאתים ופחות מבית סאתים חשיב כרמלית וצריך היקף לדירה, אבל כאן לא צריך היקף לדירה גמור, ובאמת שומירה ובית דירה וסמוך לעיר אין זה היקף גמור. עכת"ד. והנה צ"ב למה דברים אלו שומירה ובית דירה לא חשיבי מוקף לדירה. ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים:

**א.** **הריטב"א** כתב ששומירה ובית דירה מדובר בהוקף ולבסוף פתח וכה"ג לא חשיב מוקף לדירה, וכאן התחדש שזה נחשב מוקף לדירה לגבי הדין שהצריך ריב"ב עד ב"ס. ומבואר שהריטב"א סובר ששומירה עצמו זה שימוש דירה, רק שמדובר שהשומירה הגיעה לאחר ההיקף. אמנם בגינה בפשוטו כיון שיש זרעים, גם בפתח ולבסוף הוקף לא חשיבי מוקף לדירה על ידי הנ"ל אלא בפחות מבית סאתים. וכדרכו של הריטב"א כן דייקו **האחרונים** מדברי **התוס'**.

**ב.** **ברשב"א ובר"ן** לגבי בית דירה כתבו כנ"ל שמדובר בהוקף ולבסוף פתח, אמנם לגבי שומירה כתבו שזה כמו בורגנים שזה דבר שתשמישו לאויר ולכן גם בפתח ולבסוף הוקף לא חשיב היקף לדירה רק גרוע. וכן הוא **במג"א** (סימן שנ"ח סק"ד).

**ג.** עיין **מהרש"ל** שהביא **מהתוס' שאנץ** שנקט שגם בית דירה מדובר בפתח ולבסוף הוקף ומ"מ זה נחשב היקף גרוע. ובפשוטו הביאור כמבואר **בריו"נ** שהוא דר שם רק לפרקים וכה"ג לא חשיב הוקף לדירה. וכן הביא **השעה"צ** (סקט"ז) **מהגהות אלפסי**.

טז] ולגבי סמוך לעיר מבואר שזה לא נחשב היקף לדירה גמור, ודעת **ריו"נ** שזה עד אלפים אמה, ודעת **המאירי** שזה רק תוך ע' אמה. והנה **במ"ב** (סקי"ז) מבואר שכדי שיחשב ממש מוקף לדירה צריך שהבית פתוח ממש לתוכו. אמנם **החזו"א** (סימן פ"ט סקי"ז) כתב שכאן החיסרון הוא מצד שיש כרמלית בין ההיקף לביתו, אבל באמת אם יש עירוב ואין רשות שמפסיק ביניהם הוי היקף לדירה גמור אם הוי פתח ולבסוף הוקף.

יז] והנה מבואר בגמ' (לדרכם של התוס' וש"ר) שבור לא חשיב מוקף לדירה אלא לגבי פחות מבית סאתים. והנה ר' יהודה ס"ל שפסי ביראות אם זה היקף גמור זה מועיל. ויתכן ששם זה קולא מיוחדת בפסי ביראות. ולרש"י שפסי ביראות הוי היקף לדירה, עיין **מאירי** שחילק ששם כל העולי רגלים מגיעים לדלות מים ולכן הוי היקף לדירה, אבל כאן זה בור ארעי וכה"ג אין לזה שם היקף לדירה.

## בביאור הי"א שהובא ברמ"א

### האם המחלוקת ברמ"א היא גם לגבי שומירה ובית דירה

יח] והנה **הרמ"א** (סימן שנ"ח ס"א) כתב וי"א שכל קרפף שהוא סמוך לביתו חשיב מוקף לדירה, ומקורו **בהגהות אשרי** שפסק כרש"י דסמוך לעיר הוי מוקף לחומה, ולכן כתב וי"א כמבואר **בב"י** שלדעת תוס' זה מועיל רק בפחות מבית סאתים ולא ביותר.

והנה הרמ"א הזכיר רק סמוך לעיר ולא הזכיר שומירה ובית דירה. ועיין **א"ר** (סק"ב) וכן **בביאור הגר"א** (סקי"ג) שכתבו שגם בזה יש מחלוקת, שהרי יסוד המחלוקת בראשונים זה האם שלשת דוגמאות אלו זה קולא מיוחדת בפחות מבית סאתים או שזה תמיד נחשב מוקף לדירה, דהיינו שנקטו שרש"י מיקל גם במקומות שלשאר הראשונים זה נחשב דירה גרועה.

אמנם עיין **בית מאיר** שכתב שלגבי שומירה ובית דירה אין מחלוקת בדין בין רש"י לתוס' אלא המחלוקת היא מה האופן המדובר, שרש"י למד שמדובר באופן שזה פתח ולבסוף הוקף ולכן הוי היקף לדירה, ותוס' העמידו בהוקף ולבסוף פתח שזה קולא מיוחדת בכה"ג. וזה על דרך הריטב"א לעיל. אמנם הבאנו לעיל שלגבי בית דירה יש שביארו שזה רק לפרקים ולכן זה לא היקף דירה וכן שומירה זה כמו בורגנים, וממילא יתכן שבזה המחלוקת האם שמירה ביום ובלילה יש לו מעלה של בית דירה או ככל סברות הנ"ל.

ועיין **מג"א** (סק"ד) שכתב לחדש שלגבי שומירה באמת גם תוס' מודו להג"א, שרק לריב"ב שגם פחות מבית סאתים צריך היקף לדירה לכן יותר מבית סאתים זה חמור, ולכן שומירה זה לא נחשב היקף לדירה, אבל לדידן שפחות מבית סאתים לא צריך כלום ממילא שומירה מועיל גם ליותר מבית סאתים. ועיין **בית מאיר** שתמה מהיכי תיתי שיש כאן דרגות. ועוד כמו שלגבי סמוך לעיר זה לא כך ה"ה לגבי שומירה ובית דירה זה לא כך.

יט] והנה יש לעיין האם הג' דוגמאות של המשנה שזה עוזר לתוס' רק בפחות מבית סאתים לריב"ב, האם לדידן זה גם עוזר לגבי שזה יחשב רשות אחת עם החצר, או שזה רק סברא ביחס להפקעת השם כרמלית אבל ביחס לדין שזה רשות אחרת עם החצר זה לא מועיל. ועיין **חזו"א** (סימן קי"ב סק"ו) שנקט שזה לא מועיל. אמנם לרש"י שזה הוקף לדירה גמור ודאי שזה מועיל לגמרי. וצ"ע בזה.

## בדין ארכו פי שנים ברחבו

### האם בפחות מב"ס אסור בארכו יותר מפי שניים ברחבו

כ] מבואר בגמ' שקי"ל שמותר עד בית סאתים ללא שום היקף לדירה, אבל אם זה יותר מבית סאתים צריך היקף לדירה. ומבואר בגמ' עוד שאם ארכו פי שנים ברחבו כה"ג חשיב קרפף.

והנה בגמ' בדף כ"ה: מיירי שקרפף שנפרץ במילואו לחצר ויש שם נידון האם הוי בית סאתים, והקשו **התוס'** (ד"ה קרפף) שאם הפתח הוא עד עשר אמות חייב להיות שזה ארוך מאוד כדי שזה יהיה יותר מבית סאתים, וא"כ תיפוק ליה שזה ארכו יותר על רחבו. ותירצו תירוץ אחד שזה היה מתרחב והולך, וכן הוא **ברשב"א והריטב"א**. ותירצו עוד שכל ההלכה שלא יהיה ארכו יותר על פני שניים ברחבו היא דוקא אם זה בית סאתים, אבל אם זה פחות מבית סאתים בזה תמיד זה מותר. ועיין **בית מאיר** שנקט שהתירוץ הראשון ושאר הראשונים חולקים על התירוץ השני. אמנם **השער הציון** (סימן שנ"ח סקי"ד) כתב שיתכן שרק לא רצו להעמיד אוקימתא שמדובר שזה היה דוקא פחות מבית סאתים. וכן נקט **המ"ב** (סקי"ב) לדינא להקל בזה. אמנם **החזו"א** (סימן פ"ט סקי"א) נקט לאיסור, וכתב שהרי **תוס'** (בדף כ"ג. ד"ה ובלבד) כתבו שלא מצאנו שאמרו ג' שיעורים במחיצות, וא"כ גם כאן יוצא שאמרו הלכה של ארכו יותר על רחבו רק בבית סאתים מדוייק, וזה לא מסתבר.

והנה בעיקר האיסור של ארכו יותר על רחבו עיין **רמב"ם** (פט"ז משבת ה"ד) **ובעבודת הקודש** (ש"ג ספ"ב הלכה קי"ג) שכתבו שבית סאתים זה מקום גדול ובזה לא למדו דחשיב מוקף לדירה אלא מהמשכן ולכן צריך דומיא דהמשכן שזה ארכו פי שנים ברחבו ולא יותר. ומבואר שאין הכוונה שיש כאן עוד סוג של דבר שזה נראה יותר מדאי גדול כי זה ארכו יותר מפי שנים בארכו, אלא זה רק סברא בשטח גדול של בית סאתים שבזה יש את החיסרון כח שזה לא דומה למשכן. ולפ"ז יתכן שזה לא דומה לתוס' לעיל שכתבו שלא מסתבר שיש ג' שיעורים, דשם הנידון הוא לקבוע ג' דרגות בדיני מוקף לדירה, אבל כאן זה דבר שמתבקש מעצמו שיסוד הדין הוא שבית סאתים זה היקף גדול וכל היתרו דומיא דמשכן ולכן יש כאן סיבת היתר רק בארכו יותר מפי שנים בארכו, אבל בפחות מב"ס כלל אין סיבת איסור.

### האם ארכו פני שניים ברחבו זה רק באורכו יותר ממאה אמה

כא] והנה לדעות שגם בפחות מבית סאתים אסור צ"ל שכל שזה ארכו פי שנים ברחבו יש בו צורה של גדול מאוד שזה לא דומה למשכן וממילא יש כאן סיבת איסור. ולפי"ז באמת יש כאן סוג איסור חדש ולא מצד הגודל אלא רק מצד הצורה.

ועיין **מ"ב** (סקי"א) שכתב שזה רק יותר ממאה אמה. והנה בפשוטו היה נראה שאם לא צריך בית סאתים א"כ גם חמש אמות על שני אמות אסור וכן הוא **בחזו"א** סקי"ב, אמנם המ"ב (הנ"ל) כתב שרק ארוך מאוד יש בו סיבה שהוא לא נראה כהיקף לדירה. והחזו"א כתב שברמב"ם משמע לא כך.

והנה עיין **תור"פ** שכתב שרק ברוחב יותר מחמישים בזה יש חיסרון של ארכו יותר על רחבו. וצ"ל שזה באלכסון דאל"כ לא משכחת ליה שזה פחות מבית סאתים.

### האם מועיל שומירה ובית דירה בארכו פני שניים ברחבו

כב] והנה עיין **חידושי הרשב"א** שכתב לדון שבארכו יותר מפי שנים ברחבו יעזור שומירה ובית דירה או סמוך לעיר, וכתב שאין ראיה לזה. ועיין **ר"ן** שכתב שלגירסא שר"ע הצריך אחד מכל אלו דהיינו שבאריך וקטין זה מועיל, ה"ה לגבי ארכו פי שנים ברחבו. דהיינו שר"ע נקט שרק מרובע מותר אבל אם זה לא מרובע ממש אסור, ובזה יש היתר על ידי דירה גרועה, ה"ה לדידן בארכו יותר על רחבו י"ל כה"ג.

ובדעת הרשב"א צ"ל דלא דמי, ששם שזה עדיין כחצר המשכן ואפ"ה הוא מחמיר, ובזה מועיל גם דירה גרועה, אבל כאן שיסוד החיסרון הוא שזה לא דומה למה שהיה במשכן בזה יתכן שגרע, ובפרט כנ"ל שיסוד החיסרון שזה היקף גדול ואין את הדמיון למשכן. ודו"ק בזה.

### האם בגג ורחבה יש איסור בארכו יותר מפני שניים ברחבו

כג] והנה מבואר בגמ' שגם גג ורחבה כל שזה יותר מבית סאתים חשיב שזה לא מוקף לדירה. ועיין **חזו"א** (סימן פ"ט סק"י) שכתב להסתפק האם גם בזה יש איסור בארכו פי שנים ברחבו. ויתכן שכל ספיקו זה לשיטתו שמדובר בשיעור קטן, אבל לשיטת הרשב"א שיסוד החיסרון הוא שזה דבר גדול ובזה אין לו דמיון למשכן, יתכן שבזה אין לחלק וכמו לגבי שומירה. וצ"ע בכל זה.

שיעור מספר 55 – כ"ג חשון פ"ד

# סוגיא דקרפף [ב] – בדין ביטול זרעים

## בדין קרפף וחצר בבעלים אחד לרבנן ולר"ש

### מבואר בסוגיין דלרבנן אסור להוציא מחצר לקרפף אף שאינו יותר מב"ס

א] מבואר בסוגיין שקרפף יותר מב"ס שהוקף לדירה, אם נזרע סאתים וזה מיעוט מהקרפף, לרבנן אסור לטלטל. והנה בפשוטו בסוגיין מדובר שהכל זה של אדם אחד שהרי זה היקף אחד, ואם כולו היה לא זרוע היה מותר, ומבואר שאסור לטלטל מחצר לקרפף גם אם זה של אדם אחד. כן הוכיחו מסוגיין **הרשב"א והר"ן.**

ועיין **ברא"ש** שדן שאולי זה רק בבית סאתים ולא בפחות, וכתב שלא מסתבר שכל הנידון הוא על משהו [א"ה: עי' ברא"ש שכתב לדחות הוכחה זו, אבל הסיק כנ"ל שגם בפחות מב"ס אסור].

ועיין **רשב"א** **וריטב"א** שחידשו שהאיסור של קרפף באדם אחד אינו שייך בחצר ורחבה, דבהם כל שאין זה יותר מב"ס הוי דירה גמורה. וכן פסק **המ"ב** (סימן שנ"ט סק"ג) [**והחזו"א** (סימן ק"ד סקי"ז) נקט **שהתוס'** בדף צ': (ד"ה לשמואל) חולקים על זה].

### פלוגתת הראשונים האם ללמוד מסוגיין לאסור לר"ש להוציא מהבית לקרפף

ב] והנה **הראשונים** נקטו דבפשוטו מבואר בסוגיין שלרבנן גם אם זה של אדם אחד אפ"ה אסור לטלטל מהקרפף לחצר. וכתבו הראשונים שה"ה לר"ש לגבי כלים ששבתו בבית הרי זה נחשב כשתי רשויות ואסור לטלטל מאחד לשני, דכל מה דמצאנו שנחלקו רבנן ור"ש היינו לגבי כלי חצר האם זה שתי רשויות, אבל לגבי כלי בית כולם מודים שזה כשתי רשויות.

אמנם עיין **רמב"ם** (פ"ג מעירובין) שכתב שכל האיסור להוציא מקרפף לחצר כלים ששבתו בבית, היינו רק אם זה של שני בני אדם אבל לא באדם אחד או בעירבו יחד שני הבעלים. ועיין **מג"א** (סימן שע"ב) שתמה שכמו דמבואר בסוגיין שלרבנן יש איסור ה"ה לר"ש לגבי כלים ששבתו בבית. ועיין **ריטב"א** בסוגיין שכתב לבאר שלר"ש עדיף מרבנן. וצ"ב הסברא. ועיין **בית מאיר** (סימן שנ"ח ס"י) שביאר שלרבנן שמחצר לחצר מותר לטלטל כלים ששבתו בחצר ואפ"ה מחצר לקרפף אסור, חזינן שזה רשות חלוקה, וממילא זה סברא שגם להוציא מהבית לקרפף אסור. משא"כ לר"ש שאין איסור להוציא מקרפף לחצר כלים ששבתו בחצר, דהיינו שזה לא רשות חלוקה, וכל הדין הוא רק שכלים ששבתו בבית אסור להוציא מחצר לחצר שזה כאילו מוציא מבית לחצר שלא עירב עמהם, וממילא כה"ג שזה של אותו בן אדם אין סיבה לאסור.

### בתורי"ד פירש לסוגיין באופן אחר

ג] והנה הראשונים כאן נקטו שלרבנן ודאי שיש איסור להוציא מבית לקרפף אפילו אם זה של אדם אחד, ורק העמידו חילוק לר"ש. אמנם עיין **ריטב"א** לקמן צ"א. **ובתוס' רי"ד** בדף ע"ד. (ד"ה אחד גגות ואחד חצרות) שכתבו שכל האיסור הוא רק אם זה של שני בני אדם, דלרבנן גם כלים ששבתו בחצר אסור להוציא מקרפף לחצר כמו מגג לחצר, אבל אם זה של אדם אחד אין איסור גם לרבנן. וצ"ב מסוגיין. ועיין **בתורי"ד** בסוגיין שביאר שבסוגיין זה רק סברא שכיון שקרפף הוא נחשב רשות אחרת עד כמה שזה של שני בני אדם, לכן זה סיבה שכל שהמקום שלא מוקף לדירה הוא בית סאתים שאר החצר מצטרף אליו להיחשב שיש כאן רשות יותר מבית סאתים, אבל לר"ש שזה לא רשות לעצמו אין המקום המוקף לדירה מצטרף. ועיין בזה לקמן כ"ה:

## בפרטי דיני קרפף שחלקו זרוע

### ביאור ההו"א והמסקנא האם שייך לאסור בנזרע רובו משום דהוי רוב

ד] מבואר בסוגיין שיש הלכה שנזרע רובו זה אוסר. והנה הגמ' בתחילה הבינה שכל שזה נזרע מיעוטו אפילו שזה יותר מבית סאתים זה מותר, ובנזרע רובו אין איסור רק אם זה רובו. ועיין **תוס'** (ד"ה לר"ש) שביארו שהגמ' שואלת ע"ז שמסברא אם רובו לא זרוע זה מותר דבטל לגבי רובא לקולא, כ"ש אם רובו זרוע שיש לומר דבטל לגבי רובא לחומרא, והגמ' חוזרת בה ואומרת שיש מושג של רוב רק להחמיר ולא להקל [א"ה: לכאו' אי"צ לזה, דמה שביותר מב"ס אסור אף במיעוט היינו משום שהוא חשוב ולא בטל. אמנם כ"ה בפמ"ג (א"א סקי"ג) בביאור המסקנא. וצ"ע].

ועיין **חידושי הר"ן** שביאר שהגמ' בתחילה הבינה שכל שהרוב היתר ממילא האיסור בטל, אבל כל שהרוב זרוע אם אין בזה שיעור הוי כשניהם כל אחד היתר ובזה אין דין ביטול. אמנם הדבר צ"ע שכאן הרי זה נידון של רובו ככולו ולא של ביטול ברוב וכמו שביאר כאן **הקה"י** (סימן ט') ובזה אין סברא לחלק בין היתר לאיסור. וכן הוא **בריטב"א** דסוגיין זה מצד רובו ככולו. ויתכן שגם לר"ן לפי המסקנא זה מדין רובו ככולו.

ה] והנה למסקנת הגמ' זה מוסכם שאם רובו זרוע אפילו שזה פחות מבית סאתים, כל שההיקף כולו הוא יותר מבית סאתים הרי זה כזרוע כולו וממילא הוי קרפף יותר מבית סאתים והוי הכל כרמלית ומותר לטלטל בו רק ד"א ולא יותר.

[ועיין **פמ"ג** (משב"ז סק"ד) שכתב שאפ"ה אסור לטלטל כלי בית מהמקום הזרוע לאינו זרוע, דהרי מוציא מקרפף לחצר. וזה להשיטות שממקום שמוקף ג' מחיצות אסור להוציא לכרמלית. וע"ש שהביא **מהתו"ש** (סקל"ג) שנקט שמותר שכיון שזה בטל זה כאילו הכל קרפף. אמנם הפמ"ג נקט שכל מה שזה בטל היינו רק לגבי לתת למקום הזרוע חשיבות של בית סאתים, אבל המקום שאינו זרוע נשאר חצר, ורק הוא אסור מדין פרוץ למקום האסור].

### מחלוקות המרדכי והטור בדין נזרע מיעוטו

ו] ועיין **תור"פ ובמרדכי** (סימן תפ"ה) הובא **בב"י** בסוף הסימן שכתבו דאם הרוב לא זרוע ויש במיעוט בית סאתים, הו"ל קרפף בית סאתים שפרוץ לחצר, ולכן לרבנן אסור לטלטל שם כלל ולר"ש אסור לטלטל שם כלי בית מדין פרוץ למקום האסור. ואם המקום הזרוע הוא פחות מבית סאתים זה בטל לחצר, ובפשוטו הכל נחשב מוקף לדירה ומותר להוציא כלי בית גם מהמקום הזרוע לאינו זרוע.

ועיין **אחרונים** (סימן שנ"ח ס"י) שדייקו **מהטור** שחולק בשני דברים: **א.** שביש בזרוע בית סאתים, מותר לר"ש להוציא כלי בית לשאר ההיקף שאינו זרוע, דאפילו שלמקום הזרוע יש שם קרפף בית סאתים, אבל זה לא עושה פרוץ למקום האסור לשטח שאינו זרוע ומותר להוציא מהבית לשם, דהיינו שכלפי האיסור שכלים ששבתו בבית אסור להוציאם לקרפף אין בזה את ההלכה של פרוץ למקום האסור. **ב.** שאם הרוב לא זרוע ויש חלק זרוע פחות מבית סאתים, בזה מותר להוציא לבית רק במקום שאינו זרוע, אבל המקום הזרוע יש לו דין קרפף ואסור להוציא לשם, רק שזה לא עושה פרוץ למקום האסור.

והנה בעיקר הדבר דס"ל להטור שאין דין פרוץ למקום האסור בקרפף, עיין **רעק"א** שהקשה מהגמ' שבחצר קטנה שנפרצה לגדולה חזינן שיש דין פרוץ למקום האסור. וצ"ל שקרפף זה אחרת.

אמנם ביחס לחלק השני דס"ל להטור שאף בפחות מב"ס אסור להוציא למקום הזרוע, צ"ע מסוגיין שהרי לדעת רבנן הגמ' אומרת שפחות מבית סאתים זה בטל ואין לזה דין קרפף. **ובתו"ש** (סקל"ד) כתב ליישב בזה שלרבנן שזה שני רשויות ממש, ממילא הדין ביטול מהוה סיבה שאין לזה דין קרפף כלל, משא"כ לר"ש.

אמנם **בביאור הגר"א** (סקל"ב) נקט שהטור גם מודה שכל שיש בית סאתים לא זרוע זה ודאי דיש כאן דין פרוץ למקום האסור לגבי כלי בית, ורק במקום שהזרוע זה פחות מבית סאתים בזה הטור נקט שזה לא עושה פרוץ למקום האסור אפילו שהוא עצמו אסור, דהיינו שביחס שזה יגרום דין על השני אדרבא זה בטל אמנם ביחס לעצמו זה לא בטל. וע"ש שבאמת גם הגמ' שאמרה בדעת רבנן שזה בטל, זה רק ביחס שזה לא עושה פרוץ למקום האסור. והנה לשיטתו לא קשה מחצר קטנה שנפרצה לגדולה, דכאן שזה מיעוט שביחס לשני זה בטל זה יותר קל. ודו"ק בזה.

ועיין **חזו"א** (סימן פ"ח סקכ"ד) שתמה על כל זה שכל שהוא אסור בהכרח שזה עושה פרוץ למקום האסור.

## בדברי הבה"ל בנזרע ועקרו הזרעים

### האם החיסרון בסוגיין הוא במחיצה או במקום

ז] מבואר בסוגיין חידוש שאפילו שההיקף היה לדירה אפ"ה על ידי שהמקום לא ראוי לדירה פוקע ממנו תורת דירה. ועיין **בה"ל** (סעיף ט' ד"ה שהזרעים) שכתב להסתפק האם כשאחרי זה יורידו את הזרעים זה יחזור להיתירו, דהיינו האם זה חוזר להיות כמו שהמחיצה לא נעשתה לדירה, או שהמחיצה נשארת כנעשתה לדירה רק יש חיסרון ברשות בעצמה שמקום שלא משמש לדירה יש לו שם קרפף עם הדינים המבוארים בסוגיין. וכתב שמשמעות הראשונים שזה לא חוזר להיתירו, דהיינו שכה"ג זה מפקיע מהמחיצות שם מחיצות של דירה.

ח] והנה היה מקום לדון שכל החיסרון של קרפף הוא רק באופן שהוא נעשה במקום שסמוך למחיצות, אבל כל שההיקף נעשה לדירה ובאמצע ההיקף יש מקום שהוא לא דירה אין בזה חיסרון, שכיון שהמחיצות עשויות למטרת דירה ממילא זה מועיל. אמנם עיין בגמ' לקמן כ"ו. דמבואר שגם קרפף באמצע ההיקף הוא כרמלית ואוסר הכל. ועיין **בית מאיר** בחידושיו לדף כ"ו. שתמה בזה.

ועיין **תוס'** בדף פ"ט: (סוד"ה במחיצות) דמבואר שגג למעלה מעשרה שהוא מקום פטור אם הוא יותר מבית סאתים זה אסור. ותמה **הבית מאיר** (בחידושיו לדף פ"ט:) שכל החיסרון הוא רק במחיצות, אבל כאן הרי לא צריך מחיצות [ועיין **חזו"א** ק"ד סק"ז]. ובפשוטו מבואר שיש כאן חיסרון בעיקר המקום, שכל שהוא לא עומד לדירה זה הפקעה מהשם רה"י, ונתחדש שזה חל בעיקר המחיצה, ולכן אם לא הקיף לדירה זה לא יכול להתייחד אחרי זה לדירה.

והנה חידש המ"ב שגם פוקע מהמחיצות שם מחיצות דירה. ויש מקום לדון שכל שהקרפף הוא באמצע ההיקף זה לא שייך, דהרי מצד המחיצות אין חיסרון ורק מצד המקום. וסתימת הדברים לא כך. ואולי הגדר בזה שהיחוד של המקום לדירה יכול להיעשות רק דרך העמדת הגידור על המקום. וצ"ע בזה.

## בביאור דברי הרא"ש

### ספיקות דהרא"ש בדין זרעים בהיקף בית סאתים ובדין רחבה וחצר

ט] והנה עיין **רא"ש** שלאחר שהוכיח מסוגיין שלר"ש יש איסור בקרפף בית סאתים להוציא מהבית לקרפף או לטלטל כלי בית מהקרפף לחצר, הסתפק האם זה גם בפחות מבית סאתים. וכתב שלא מסתבר שנחלקו בדיוק בבית סאתים ולכן בהכרח שגם פחות מבית סאתים יש לזה דין קרפף. והקשה מהא דמבואר בסוגיין שבנזרע מיעוטו פחות מבית סאתים מותר. וכתב שכאן זה סברא מיוחדת שזה בטל לגבי הרוב הלא זרוע.

וכתב שלפי"ז רחבה שאחורי הבתים שנזרע רובה אפילו שכולה פחות מבית סאתים מ"מ חשיבא קרפף ואסור להכניס ממנה לבית. וכתב שמסתבר שגם חצר זה כך שזריעת רוב החצר עושה את כל החצר לקרפף פחות מבית סאתים. אמנם בזה כתב להסתפק שאולי דירת חצר שחשיבה אינה מתבטלת על ידי זריעה. ואחרי זה הוסיף שלכאורה זה רק סברא שהחלק הלא זרוע עומד לעצמו ונשאר היקף לדירה, אבל החלק הזרוע איבד שם דירה וחשיב קרפף, ונפק"מ שאם המקום הזרוע יותר מבית סאתים זה אוסר את כל ההיקף, ואם זה פחות אפילו שלא דנים שכיון שכל ההיקף הוא יותר מבית סאתים זה יאסר כי רובו זרוע, אבל עדיין הוי כפרוץ למקום האסור ואסור להוציא אליו כלי בית.

ואחרי זה כתב דמתוך פירוש רש"י יש להוכיח דיש לחלק בין מקום שהוא רק בית סאתים שבזה הזרעים לא מבטל ההיקף לדירה, לבין יותר מבית סאתים דבזה מקום הזרוע מתבטל משם דירה, דהרי רש"י נקט שלריב"ב צריך גם בבית סאתים ובפחות מבית סאתים שיחשב מוקף לדירה, ומבואר במשנה שאם יש בית דירה אפילו שזה גינה דהיינו דיש שם זרעים אפ"ה חשיב מוקף לדירה, ומבואר שזרעים בבית סאתים זה לא מבטל היקף לדירה, כ"ש לדידן שבבית סאתים הנידון הוא רק שיחשב קרפף שבזה זרעים לא מבטל ההיקף לדירה. דהיינו שחידש הרא"ש שרק אם יש היקף גדול יותר מבית סאתים, בזה המקום הזרוע אפילו אם הוא בית סאתים יש לו שם קרפף כמבואר בגמ', אבל מקום שכל השטח שלו הוא רק בית סאתים, בזה אפילו שהרוב זרוע או הכל זרוע הוא לא מאבד שם דירה. ולכאורה הביאור כמבואר **בחזו"א** (סימן קי"ב סק"ו) ששטח יותר קטן שזה יותר סוג היקף של דירה, בזה יותר קל לחשבו דירה.

### הרא"ש דימה דין קרפף לגבי איסור לטלטל לדין קרפף לגבי חילוק רשויות

י] והנה מבואר מדברי הרא"ש שדימה את הנידון של קרפף לגבי שלא יחשב כרמלית, לנידון האם הוא רשות אחת מהחצר, ולכן נקט שלרש"י שזרעים נחשב מוקף לדירה לגבי שלא יהיה כרמלית ה"ה לגבי שלא יחשב קרפף שהוא רשות אחרת מהחצר. אמנם עיין **חזו"א** (סימן פ"ח סקכ"א) שמסברא היה מקום לדון שזה שני נידונים, שבתור שזה לא מקום דיורים לזה עוזר ההיקף, אבל ביחס לנידון מה סוג הדיור בזה ודאי שהוא גדר של קרפף.

### בהא דהרא"ש הוכיח את החילוק בין ב"ס ליותר מב"ס רק לפי רש"י

יא] והנה בעיקר דברי הרא"ש מבואר לדעת רש"י שבמצב של זרעים יש הבדל באיזה שטח הם נמצאים, שאם הם נמצאים בשטח קטן בזה אין הוא מבטל הדירה משא"כ אם הם בשטח גדול הוא מבטל הדירה, דהיינו שאפילו שגם ביותר מבית סאתים וגם בפחות מבית סאתים החיסרון שזה כרמלית אפ"ה ביחס לזרעים יש הבדל בגודל. והנה צ"ב למה הרא"ש לא הוכיח גם משיטת תוס' שחזינן שלריב"ב פחות מבית סאתים זרעים לא מבטל כ"ש לדידן. ועיין **חזו"א** (סימן קי"ב סק"ו) שביאר שלתוס' באמת יתכן שודאי שבמקום המוקף לדירה ויש שם זרעים הוי דירה גרועה, ואין הבדל בין שטח גדול לקטן, רק שבשטח גדול לא מספיק דירה גרועה ובשטח קטן מספיק דירה גרועה, לכן אין להוכיח מריב"ב שזרעים לא מבטלים משטח קטן את הדירה כמו בגדול. ורק לרש"י שצריך דירה גמורה בזה יש להוכיח שבשטח קטן זה נחשב דירה גמורה, ודן הרא"ש שסברא זו נכונה גם לתוס' [ומשמע קצת ברא"ש שבחלק זה הוא נשאר להוכיח מרש"י לדידן].

### בדברי הרא"ש בסוף דבריו שצידד דבחצר לא מבטלי זרעים לדירה

יב] והנה עיין רא"ש בסופו שכתב לדון עוד שכל מה שזרעים מבטלים את ההיקף לדירה זה רק בקרפף שפתוח לחצר, אבל בדיר וסהר שדירתו מרובה אפילו שיש שם זרעים זה לא מבטל הדירה. ועיין **חזו"א** (שם) שכתב שלפי רש"י אין מקור מסברא ליסוד הספק הזה, שהרי כל מה שמצאנו (בדברי ריב"ב במשנה) שזרעים נחשבים דירה היינו מצד שזה שטח קטן שזה יותר עומד לדיורים, אבל במקום שזה שטח גדול י"ל שזה מבטל לגמרי את הדיורים וזה גם בחצר. אבל לתוס' שיסוד ההיתר (של ריב"ב במשנה) הוא משום שזרעים זה לא הפקעת דירה לגמרי אלא זה נשאר דירה גרועה וזה גם ביותר מבית סאתים, ממילא יתכן שבמקום דירה גמורה כמו דיר וסהר בזה זרעים לא מבטלים הדירה כלל.

ועיין ברא"ש שכתב דלרש"י מוכח ודאי שזה עוזר דלא יתכן שהוא יחלוק על דיר וסהר, ובהכרח חזינן את הסברא הנ"ל שבמקום שדיורו רב בזה הוא נחשב יותר מקום דירה, וממילא זה גם סברא לדידן שזרעים לא יבטל כה"ג את ההיקף לדירה.

## בביאור דברי התו"י

### האם היתר התו"י בהיקף בית סאתים הוא גם לגבי חילוק רשויות

יג] והנה עיין תוס' ישנים שכתבו וז"ל **נזרע רובו נראה לר"ח דדוקא קרקע יותר מבית סאתים אבל בבית סאתים אפילו נזרע כולו לא בטלי דירתו דהא לריב"ב דמחמיר בנזרע כולו מודה דמהני לגינה שומירה אע"ג דסתם גינה כולה זרועה.** עכ"ל. דהיינו שתוס' כתבו לחלק שזרעים מאבד שם מוקף לדירה רק ביותר מבית סאתים ולא בבית סאתים. ועיין **בה"ל** (ס"ט ד"ה קרפף) שביאר שהכוונה שזה נשאר מוקף לדירה ומותר להוציא כלי בית לשם. אמנם **החזו"א** (סימן פ"ח סקכ"ב וקי"ב סק"ו) כתב שאין לתוס' צד שזה לא יחשב קרפף, דהרי מבואר ברא"ש שאין להוכיח דבר זה אלא מרש"י, וכאן תוס' הוכיחו לשיטתם שרק אחרי זה הזכירו את רש"י, אלא כוונתם שבפחות מבית סאתים לריב"ב חשיב מוקף לדירה. וע"ש שתמה שהרי זה מפורש במשנה.

אמנם בפשוטו כוונת התוס' כדברי הביה"ל שזה כלל לא נחשב קרפף אף לגבי להוציא לשם כלי בית וכמבואר ברא"ש באריכות שביחס לבית סאתים אין זרעים מבטלי דירה, אלא שהרא"ש נקט שיש להוכיח רק משיטת רש"י לסברא זו, אבל התוס' נקטו שגם לביאור תוס' שמספיק דירה גרועה, מ"מ בהכרח שזרעים בשטח קטן זה לא מבטל, דאל"כ זה גם לא היה נחשב אפילו דירה גרועה. וצ"ע בזה.

### הגבלות בקולא של התו"י והרא"ש

יד] והנה בעיקר ספק הרא"ש והתו"י דבחצר ורחבה אפילו המקום הזרוע נחשב דירה, עיין **בית מאיר** שזה אפילו אם הקיפו בתחילה את החצר כשיש שם זרעים. אמנם **בדברי מלכיאל** (ח"ד ס"ג) כתב שכל סברת הרא"ש היא שאם בתחילה זה היה היקף לדירה זה לא מתבטל על ידי זרעים, אבל אי אפשר ליצור היקף לדירה במקום שיש בו זרעים.

**ובשו"ת חזו"א** (סימן צ"ה) כתב עוד שכל דברי הרא"ש הם רק באופן שמקום הזרעים עומד להיעקר ולחזור ולהיות מוקף לדירה, אבל אם זה עומד להישאר כך בזה וודאי שמקום זה בטל ממנו הדין היקף לדירה.

## ישוב שיטת הרי"ד במשנתינו שמועיל היקף לדירה גם בגינה יותר מבית סאתים

### בדברי מלכיאל כתב לייסד בדעת רש"י ועו"ר שדוקא אם אח"כ זרע זרעים זה מבטל את הדירה

טו] והנה מבואר ברא"ש שלפי רש"י דמבואר בריב"ב שמועיל היקף לדירה אפילו שזה זרוע, היינו מכיון שזה רק בית סאתים, אבל אם זה יהיה יותר מבית סאתים בזה ודאי דהזרעים מפקיע הדירה אם זה קרפף. ומבואר שפשיט"ל שאין הבדל אם הזרעים באו לאחר ההיקף או שזה היה קודם ההיקף, וכן הוא **ברשב"א וריטב"א** (במשנה).

ועיין **דברי מלכיאל** (ח"ד ס"ג) שהקשה **דבהגהות אשרי** שמקורו **באו"ז** מבואר לא כן, שכתב שגם ביותר מבית סאתים מועיל שומירה ובית דירה או סמוך לעיר ומדבר מפורש על גינה וכן הוא **ברע"ב**, וכן מבואר **לרי"ד ולריא"ז** שבמשנתנו הכוונה בית סאתים ומעלה. והדבר פלא שהרי גנה זה זרעים ויש כאן זרעים ביותר מבית סאתים וזה סותר לסוגיין[[91]](#footnote-91).

וע"ש שכתב לחדש בביאור שיטתם שכל סוגיין זה רק כשלאחר ההיקף הוא זרע ובזה יש נידון שהזריעה מבטלת ההיקף, אבל במשנה מדובר שמראש הקיפו גינה, ובזה אפילו שיש זרעים כל שמקיפים את זה לדירה חשיב דירה. ובפשוטו קי"ל לאיסור בזה כמבואר ברא"ש ותו"י וברשב"א ריטב"א ור"ן שהקשו על רש"י במשנה מסוגיין. אמנם מי שסומך על שיטת רש"י יש מקום להקל בזה.

**ובבית מאיר** כתב שרש"י יעמיד את המשנה בגינה של אילנות.

### באמרי יושר נקט שבעלו זרעים מאליהם אין זה מבטל את הדירה

טז] ועיין **אמרי יושר** (ח"א סימן ק"ע) שכתב לחדש שכל הדין של זרעים זה רק אם עשו מעשה זריעה ולא מכח עצם המצב שיש זרעים (ולכן בעלו מאליהם מותר). והנה לגבי מים מפורש בגמ' לקמן שזה גם בעלו מאיליהם, והגמ' מדמה לכאן, ומשמע שגם כאן זה גם בעלו מאליהם. וכן הוא סתימת **המ"ב**.

## בדין זרעים בתוך היקף העיר

### היתר הדבר שמואל והחכם צבי בקרפף שבתוך עיר מוקפת חומה

יז] **הדבר שמואל** (סימן רנ"ט) דן במקומות זרועים שבתוך העיר שהם יותר מבית סאתים דבפשוטו יש לו שם כרמלית וממילא זה אוסר את כל ההיקף של העיר. וע"ש שכתב שכשיש היקף גדול של עיר שלימה בזה אין הקרפף יכול לבטל ההיקף, דהיינו שבגמ' שהנידון הוא על קרפף בזה יש לדון שגם מיעוט אוסר הכל, אבל בעיר גדולה אין סברא שזה יאסור הכל. ובפשוטו סברתו צ"ע שהרי אין הגדר שזה מקלקל את ההיקף שהוא חשוב, אלא שמקום זה אין לו שם דירה ויש לו שם קרפף וממילא כל העיר אסורה מדין פרוץ למקום האסור. ועיין **חכם צבי** (סימן נ"ט) שכתב לבאר בזה שכמו שהרא"ש דן שבחצר גם מקום זרוע לא מפקיע שם דירה, ממילא בעיר שזה יותר חשוב בזה ודאי שזה לא מאבד שם דירה. ועיין **זרע אמת** (ח"ג סימן מ"ג) שכתב להקשות שהרי הרא"ש היקל רק בחצר ורחבה שיש שם יותר שימוש דירה, אבל לא בקרפף, והרי כאן הנידון הוא על קרפף דהיינו על מקום שמשמש כקרפף. וביאר שכמו ששם הזרוע לא מקלקל ההיקף, כך כאן שזה עיר גם מקום הקרפף הוא נחשב עדיין מוקף לדירה [דהיינו שאין הכונה שבאמת הוא דר במקום הזרעים, אלא שמקום הזרעים מקבל שם דירה, וזה תלוי באיזה מקום זה נמצא].

### האם היתר זה אמור גם ביש לו היקף לעצמו

יח] והנה **הבה"ל** (ס"ט ד"ה אבל) כתב שכל הנידון רק אם זה בתוך כל היקף העיר, אבל אם יש לו היקף לעצמו אין סיבה שהוא יהיה מותר. אמנם **במור וקציעה** מבואר שהתיר גם בכה"ג. ועי' שערי עירובין שהביא **משו"ת הרי בשמים** (חמישאה סימן ע"ג) שביאר בזה שכיון שהגדר הוא שהמחיצות לא מועילות ממילא שאר המחיצות של העיר מועילות גם לגבי שטח זה. וכל זה צ"ע שהרי הנידון לבטל שטח זה לעיר וכל שהוא גדור ממילא הוא נשאר באיסורו.

### ההלכה בדין זה

יט] וכתב **הבה"ל** שכיון שהראשונים כתבו מפורש שגם בחצר זרעים מבטלים ההיקף לדירה אין שום מקור שתוך העיר זה אחרת. וכן **החזו"א** (סימן פ"ח סקכ"ה ופ"ט סק"ז) הכריע כדברי האוסרים [הבה"ל לא דחה את הדברים, אמנם משמע שלא ניחא ליה בהיתר זה. וכן נקט **בשער הציון** (סקס"ז) שדברי הרא"ש לא נחשב ספק].

## בדין אשפה

כ] והנה עיין **ברא"ש** שהביא מהגמ' שמותר לזרוק בשבת לאשפה, וכתב הרא"ש דבפשוטו מדובר שזה לא מוקף לדירה מצד שהחלון למעלה מעשר או כי זה רחוק ד"ט, ולפי"ז הוקשה לו למה שהוכיח שאסור לזרוק מהבית לקרפף למה כאן מותר הרי בפשוטו אשפה זה קרפף. וכתב ליישב או שזה היה פתוח לחצר או לקרפף וכר"ש, והוסיף ורבנן אוקמוה במוקפת לדירה, וביאר **הק"נ** שמדובר שזה לא מופלג ד"ט ותוך י"ט וממילא זה בכלל היקף הבית והוי מוקף לדירה. **והבית מאיר** הוסיף שהכוונה שלרבנן שאסור להוציא מקרפף לחצר או לקרפף אחר, בהכרח מדובר שזה פתוח לבית וזה לא קרפף.

והנה **הטושו"ע** (סימן שנ"ד ס"ב) כתבו שמותר לזרוק לאשפה. ועיין **בית מאיר** שתמה שלא הזכירו שכל זה רק בפתוח לחצר או לקרפף אבל לא בפתוח לבית. וביותר צ"ע **דהמ"ב** שם (סקי"ב) כתב שמדובר אפילו ברחוק יותר מד"ט וצ"ע למה זה לא אסור. אמנם עיין **תוס"ר** שכתב א"נ דאשפה נחשב מוקף לדירה, דהיינו שהוא עצמו נחשב דירה, ויתכן שזה גם הכונה ברא"ש. ולפי"ז מבואר שאשפה זה שימוש של דירה.

וצ"ע הנידון בזה. והנה אם נימא שצריך מוקף ללינה ודאי שזה לא כך, אבל אם נימא שיש שימושים שזה נחשב דירה יתכן שאשפה שזה דבר שנצרך לכל אדם זה כמו דירה.

והדבר נפק"מ לפחים שנמצאים ברחובות. ויתכן לדון עוד שכלי לא נהיה קרפף. ויש לעין בסוגיא בףד צ'. ויתכן עוד שכיון שזה תוך היקף החצר בזה ודאי שזה בכלל ההיקף לדירה, וכמבואר ברא"ש שאם זה תוך ד"ט לבית הוי כמוקף לדירה. וכן הורה **החוט שני** שודאי שאין לזה שם קרפף. ויש לצרף את הכרעת החזו"א והמ"ב שבשעת הדחק יש לסמוך על הראשונים שכל שזה של אדם אחד או שעשו עירובי חצירות אין איסור כלל.

## בפרטי זרעים ואילנות

### בדין צירוף ערוגות נפרדות

כא] **א.** בהא דמבואר בסוגיין דזרעים מבטלים ההיקף, עיין **חכם צבי** (סימן נ"ט) שאם הרוב זרוע אפילו שזה ע"י כמה ערוגות אבל כיון שהרוב זרוע זה מבטל את ההיקף. אמנם אם הרוב לא זרוע והנידון הוא מצד המקום הזרוע, בזה אם כל ערוגה פחות מבית סאתים אין הערוגות מצטרפות. ורק כתב לדון שאם יש ביניהם פחות משיעור לבוד שזה מצטרף, ודן בדין לבוד לחומרא. ודן עוד שכיון שזה דבר ממשי באמצע שזה שטח אדמה אין בזה לבוד ע"ש.

אמנם **הק"נ והחזו"א** (סימן פ"ח סקכ"ז) כתבו שהשטח שבין הערוגות שהוא לצורך הערוגות מצטרף לשיעור של הערוגות [עוד כתב החזו"א שמושג רוב ההיקף זה ללא הבתים אלא השטחים שבין הבתים].

### בהא דמבואר בסוגיין שאילנות נחשבות היקף לדירה משום הצל

**ב.** בהא דמבואר בסוגין דזרעים מבטלים דירה ואילנות לא מבטלים כיון שאנשים מטיילים שם, עיין **שער הציון** (סקט"ז) שכתב שטיול ודאי לא חשיב דירה. וצ"ל שרק כאן שזה בתור חלק מדירת ביתו לכן חשיב כמוקף לדירה. והנה בדבריו סקפ"א קצת משמע שרק כיון שבתחילה זה היה דירה זה מועיל, אמנם בפשוטו כוונתו שזה רק מועיל בתור טפל לבית וכנ"ל.

### האם פרחי נוי מבטלים היקף דירה

**ג.** יש לדון בפרחי נוי וכדו' האם חשיבי זרעים. **ובמאירי** (דף כ"ד.) מבואר שזרעים שעשוים לטיול ולהריח לא מבטלים הדירה, וכן הוא **בנזירות שמשון** ועוד אחרונים. אמנם **המאמר מרדכי** (סימן שנ"ח סקי"ד) וכן האריך **בשו"ת דברי חיים** (ח"ב סימן כ"ח) שסתימת הדברים שתמיד זרעים מבטלים, דרבנן לא חילקו בזה. והביאור הוא שהרי בשטח של הזרעים לא דורכים שם אלא מסתכלים מבחוץ וממילא זה נשאר כמקום שלא מוקף לדירה.

שיעור מספר 56 – א' כסלו פ"ד

# סוגיא דקרפף [ג] – בפרטי דין היקף לדירה דף כ"ד.:

## בדין פורץ בו פירצה יותר מעשר וגודרו לשם דירה

### ביאור הדבר דמועיל לפרוץ פירצה יותר מעשר ולגודרה לשם דירה

א] מבואר בסוגיין שאם הוקף שלא לדירה לא עוזר מה שזה עכשיו משמש כפתוח לבית, ומבואר בגמ' שאם יש שם מחיצה מספיק לפרוץ יותר מעשר אמות ולחזור ולגדור שיהיה פרצה פחות מעשר אמות. ובלשון **רש"י** משמע שכל שיש פרצה יותר מעשר זה כאילו אין כאן היקף ועכשיו בזה מעמיד את כל ההיקף לדירה. ובלשון **הריטב"א** שזה נחשב שאין כאן מחיצה וזה מעמיד את המחיצה. ויתכן שנקט שכיון שג' מחיצות מועיל מדאורייתא ממילא באמת כל היחס של הגדירה זה ביחס לכותל הרביעי, רק שגם זה מספיק להיחשב כגדור.

### בדין של עושה מחיצה לפני המחיצה [לקמן כ"ה.] מה השיעור שצריך

ב] והנה מבואר בגמ' לקמן כ"ה. שמועיל לגדור (לשם דירה) תוך ההיקף במרחק ג"ט מהמחיצה. ודעת **הרא"ש** שם שמספיק באורך י"ט. אמנם דעת **הריטב"א** כמבואר **בבה"ל** (סעיף ו' ד"ה בארך עשר) שצריך על כל המחיצה. וביאור החילוק, דשם הרי הוא לא ביטל את המחיצה הקודמת, וממילא כל מה שעוזר זה רק אם באמת כל המחיצה הרביעית עשאה מחדש. ובלשון **ריו"נ** שם משמע קצת שצריך את כל הד' מחיצות. ויל"פ דאזיל לשיטתו, דאצלינו לשונו כרש"י שצריך שיחשב כאילו הוא גדר הכל, וממילא שם שלא היה ביטול המחיצה צריך את כל המחיצות.

### האם מספיק למעט את הפירצה או שצריך לגדור את כולה

ג] והנה **בר"ח** משמע שלא גרס בסוגיין שמספיק מה שמעמידה על פחות מעשר אלא שצריך לגדור את כל העשר, דהיינו שמה שגודר שיעור שמועיל בצירוף לשם פתח זה לא מועיל, ורק אם גודר כשיעור פרצה זה עוזר. וצ"ע.

והנה מבואר בהמשך הגמ' שמועיל פרץ אמה וגדר אמה. ובפשוטו הביאור שכל שעכשיו הגידור של המקום הוא רק על ידי החלק שגדר לשם דירה ממילא זה מועיל. ובפשוטו גם אם פרץ אמה וגדר אמה ואחרי זה פרץ עשר זה מועיל, דלמעשה מה שעכשיו גדור זה רק על ידי מה שהוא גדר. וכן נקטו **הגאו"י והשפ"א**. אמנם בלשון **ר"ח והרמב"ם** (פט"ז ה"ה) משמע שרק אם חזר וגדר עד עשר זה מועיל, וכן הוא בלשון **הריטב"א**. והנה בדעת ר"ח יתכן שזה לשיטתו, אמנם לגירסתנו צ"ב מאי שנא מהא דבפרץ יותר מעשר סגי לגדור מקצת ולהעמידו על עשר. ואולי יש לדון שעד כמה שהמקום גדור ואין שם פרצה, ממילא המקום גדור מצד העומד מרובה שבצדדים, ובזה רק אם יש במחיצה שהוא עשה לשם דירה שיעור של פרצה אז שייך להגדיר שזה פנים חדשות. וכל מה שמצאנו שמועיל פרץ יותר מעשר וגדר והעמידו על פחות מעשר, היינו משום ששם בפועל זה העמיד את המקום כמחיצה (דקודם הגדירה שלו היה מציאות של פרצה, והוא בגדירה שלו העמיד כעת את המחיצה). וצ"ע בזה.

והנה **החזו"א** (סימן פ"ח סקל"ד) הסתפק האם מועיל פרצה בקרן זוית. ויתכן שגם אם זה מועיל, אבל בזה צריך פרצה בפועל ולא פרץ אמה וגדר אמה כגון כל פעם פחות מג"ט וכנ"ל.

### ביאור הספק דפרץ אמה וגדר אמה

ד] והנה הגמ' מסתפקת האם פרץ אמה וגדר אמה זה מועיל, והגמ' מוכיחה מהא דלגבי טומאה מבואר שדנים שאפילו שהנעל כל הזמן יש לה טומאת מדרס אבל אם ביחס לסיבת הטומאה אין לה שם כלי יש בזה סברא של פנים חדשות באו לכאן, דהיינו שזה כלי חדש והכלי החדש הרי לא קיבל טומאה, וממילא גם כאן זה נחשב שיש כאן מחיצה חדשה והיא נעשתה לשם דירה.

והנה צ"ב דבסוגיין למה שלא יועיל, הרי יש כאן שיעור שגדור לשם דירה שללא גדירה זו אין כאן מחיצה. ולכאורה הביאור דיש מקום לדון שכל שסותר ומחזיר מתי שזה לא נצרך דנים שכאילו מחזיר הדבר הקודם שהיה, וממילא אין כאן היקף לשם דירה, וכן לגבי טומאה חזר הכלי הקודם, ובזה נתחדש שדנים שזה פנים חדשות וממילא כאן זה נחשב שהיום יש גידור חדש של עשרה אמות לשם דירה. ועדיין צ"ע.

### האם צריך לפרוץ את כל גובה המחיצה או מספיק למעטה מגובה י'

ה] והנה מבואר **בתרוה"ד** (סימן ע"ה) וכן פסק **המ"ב** (סימן שנ"ח סקכ"א) שלא צריך לפרוץ את כל המחיצה אלא מספיק לעשות שזה יהיה פחות מגובה עשר. אמנם **התורת חיים** (בדף כ"ה. ד"ה נבלעו) כתב שבלשון **הרמב"ם** (פט"ז ה"ה) משמע שצריך לפרוץ את כל המחיצה, וביאר שגם מחיצה פחות מעשר זה מחיצה (ורק שאינה מחיצה גמורה), דהיינו שלא מספיק שמעמיד את הגדירה הדינית אלא צריך שיחשב שהעמיד גם גדירה מציאותית. וצ"ע.

### בדין ענפי אילן שמילא בהם קש לשם דירה

ו] והנה בפשוטו מבואר בסוגיין שרק עשייה של דבר שללא עשייתו אין למקום שם גדירה וזה נותן לו שם גדירה זה מועיל. ובפשוטו אם יהיה מחיצה של לבוד, והוא ימלא את המחיצה באופן שכעת רובה יהיה מהמחיצה החדשה, זה לא יועיל, דכיון שביחס לגדירה של המקום זה לא עשה כלום (דבלא"ה המקום היה גדור ע"י לבוד) אין לזה שם מחיצה. אמנם עיין **שו"ע** (סימן שס"ב ס"א) שאם יש אילן שנופו נוטה לארץ זה לא מועיל כיון שזה זז ברוח, אלא א"כ קשר את הענפים ומילא אותם בקש, וגם אז מהני דוקא עד בית סאתים, אבל יותר מב"ס לא מהני כיון שאינו עשוי לדור בתוכו אלא להסתופף בצלו לשמור השדות. וכתב **המג"א** (סק"ג) שאם מילא את הקש לשם דירה וזה רוב המחיצה זה מועיל. ועיין **פמ"ג** שם שביאר שמדובר שיש בין קנה לקנה פחות מג"ט והא קשרם ויש לזה שם מחיצה, וכה"ג התחדש שאם ממלא בין הקנים עד שרוב המחיצה זה ממה שעשה, אפילו שלא היה צריך את זה חשיב היקף לדירה. אבל אם היה בין אחד לשני יותר מג"ט, בזה מספיק מה שגודר עשר אמות [וכן הוא **בתוספת שבת** [א"ה: עי"ש (סק"ג) שתמה על המג"א למה לא סגי ביותר מעשר]].

והנה המג"א כתב שצריך רוב. ועיין **תוספת שבת ומחצית השקל** שתמהו שכיון שמחצה על מחצה כרוב מספיק חצי. אמנם להנ"ל יתכן שכל הקולא היא כי יש שיעור מחיצה של רוב, וכה"ג אפילו שיש מחיצה של לבוד זה מועיל. וצ"ע בזה.

ועיין **תוספת שבת** שכתב שאם קשר את הענפים לשם מחיצה, בזה לא צריך רוב אלא כל שהתורת מחיצה נעשה על יד פעולתו הוי מחיצה וכמבואר בסוגיין. והדבר קצת דוחק בלשון השו"ע שם.

## בדין רחבה

### פלוגתת הראשונים מהי רחבה דסוגיין

ז] מבואר בסוגיין דרחבה לא נחשבת מוקף לדירה, ורק בפתח ולבסוף הוקף זה מותר. והנה **רש"י** ביאר שזה רחבה שאחורי הבתים. ועיין **תור"פ** שהקשה שמה זה שונה ממוקצה דמבואר במשנה (בדף י"ח.) דהוי הוקף לדירה, ורש"י שם ביאר שזה היקף סמוך לבית. וכתב שצ"ל ששם זה פתח ולבסוף הוקף משא"כ כאן. אמנם **ר"ח** בדף כ"ב. ביאר שמוקצה זה עמוד גבוה באמצע החצר ע"ש.

ועיין **רשב"א** (כ"ד. ד"ה והראב"ד ז"ל) **ובריטב"א** (כ"ג: ד"ה ולא לכלים) שהביאו **מהראב"ד** שרחבה זה נחשב מוקף לדירה, רק שבסוגיין מדובר שזה נעשה מאיליו, דהיינו שבנו בתים וממילא נוצר היקף, ובזה התחדש שאם היה פתח לפני זה מתפרש שהמחיצות נעשו להיקף. והנה בריטב"א משמע שהראב"ד נקט שרחבה זה נחשב שימוש של דירה. אמנם הרשב"א הקשה על הראב"ד שהרי בגמ' (בדף כ"ו.) מבואר שצריך בחומת העיר פתח ולבסוף הוקף, ומשמע שנקט שודאי שצריך ברחבה פתח, רק עוזר מה שהקיף לדירה על מנת לפתוח, ולכן הקשה מה זה שונה מחומת העיר. **ובמג"א** (סימן שנ"ח סק"ד) משמע כהריטב"א.

### האם מועיל לבנות את הרחבה על דעת לפתוח לה פתח

ח] והנה מבואר בגמ' לגבי רחבה שאם פתח ולסוף הוקף מותר. **והמ"ב** (סקי"ט) כתב שגם אם עשה מראש ההיקף על דעת לפתוח זה מועיל, ודייק כן **מהרמב"ם** (פט"ז ה"ה) שרק כתב שהוקף לדירה ולא הזכיר שהיה פתח קודם.

והנה לגבי חומת העיר מפורש בגמ' (בדף כ"ו.) שצריך פתח ולבסוף הוקף, ועיין סימן ת"א שמבצרים רובם זה הוקף ולבסוף פתח, והרי ודאי שזה נעשה לצורך העיר ואפ"ה מבואר שצריך שיהיה פתח ולבסוף הוקף [וכן עי' **ברמ"א** (ס"א)]. וצ"ל דחומת העיר עיקר השימוש לא קשור למה שזה פתוח לבתים, משא"כ רחבה זה צורת שימוש בפתוח לבתים, ולכן כל שדעתו לפתוח זה נקבע שנעשה בתור פתוח לבית. וצ"ע. ועיין **פסקי הרי"ד** שכתב מפורש שמועיל שהוקף בתחילתו לשם דירה ע"ש.

אמנם **החזו"א** (סימן פ"ט סק"ו) הכריע **כהרשב"א וריטב"א** בדף כ"ו. דמפורש בדבריהם שגם בזה צריך פתח ולבסוף הוקף.

ועי' **במאירי** כתב שכל שלא פתח את הבית מצד שלא רוצה שיבואו גנבים ולכן מחכה להקיף, אין בזה חיסרון. ומשמע שלא מועיל סתם תכנית לפתוח, אלא דוקא באופן שבאמת עשה רק לשימוש עם הבית ורק מסיבה צדדית עוד לא פתח.

### רחבה שאינה יותר מבית סאתים

ט] ועיין **בחידושי הרשב"א** בסוגיין [וכן הוא **בעבודת הקודש** (ש"ג הלכה ע"ז)] **ובריטב"א** **ובר"ן** (לעיל כ"ג:) שכתבו שכל האיסור ברחבה זה רק אם זה יותר מבית סאתים, אבל אם זה פחות מבית סאתים בזה מותר לטלטל אליו כלי בית, דהיינו שכל שהוא שיעור קטן ודאי דנים אותו כחצר ולא כקרפף. וכן פסק **המ"ב** (סימן שנ"ט סק"ג).

## ביסוד הדין פתוח לבית ובדברי החזו"א בזה

### ב' צדדים ביסוד הדין דפתח לו בית, והאם בחצר צריך פתח ולבסוף הקיף

י] מבואר בסוגיין שאפילו שקרפף אינו נחשב מוקף לדירה, אבל כל שהוא פתוח לבית הוא נחשב מוקף לדירה. והנה יש לבאר דבר זה בשני אופנים: או שכל שצורת השימוש במקום הוא בתור חלק משימושי הבית זה נחשב שימוש דירה, וממילא יש לו כעת שם בית מצד עצמו כיון שיש בו שימושי דירה. או שודאי שזה לא שימוש דירה, אלא שזה סברא שדנים את זה כחלק מהבית וממילא אין לזה שם קרפף, דבתור חלק מהבית לא צריך שיהיה שם שימוש דירה. והנה אם נימא **כהחזו"א** (סימן פ"ט סקי"ז) דרק שימוש של אכילה או לינה חשיב שימוש דירה[[92]](#footnote-92), א"כ כאן הרי אין שימוש אכילה או לינה, ובהכרח שזה סברא שכיון שזה שימוש יחד עם הבית זה נטפל לבית וזה נחשב כמשמש לדירה. אמנם למה דמשמע בפשוטו שגם שימוש תדירי חשיב שימוש דירה, ממילא יתכן שכל שזה פתוח לבית זה נהפך לסוג שימוש שהוא עצמו יש לו שם דירה מצד עצמו.

והנה **החזו"א** (סימן פ"ח סקכ"ו) הסתפק בדיר וסהר וחצר האם יש שם הלכה של היקף לדירה (שבשעת ההיקף זה נעשה לשם דירה), דאולי רק בדבר שהוא לא שימוש של דירה והוא מועיל רק בתור שהוא טפל לבית, בזה תלוי בתור מה נעשה ההיקף, אבל דבר שהוא שימוש של דירה בעצם בזה לא משנה בתור מה עשה ההיקף. וכן הוא **בתורת חיים** (בדף כ"ה. ד"ה נבלעו). והנה כל זה שייך אם אין דין דוקא של אכילה ולינה, אבל אם יש דין דוקא אכילה ולינה אין מקום לחלק בזה. אמנם עיין **חזו"א** (סימן פ"ט סק"ז) שמשמע שנטה שגם בדירה גמורה יש הלכה שההיקף יעשה לדירה. וכן מפורש **במ"ב** (סימן שנ"ח סקי"ט) שגם בחצר צריך הוקף ולבסוף פתח, וכן משמעות **השו"ע** (ס"ב) שכתב 'ומה נקרא מוקף לדירה' ומשמע שזה תמיד כך.

אמנם עיין **חזו"א** (סימן פ"ט סק"ו) שכתב שגם אם נימא שצריך בזה היקף לדירה, אבל בזה ודאי עוזר הוקף ולבסוף פתח, וביאר שרק קרפף ורחבה שהשימוש שלהם קיים גם ללא הבית ורק התחדש שכל שהוא פתוח לבית זה מועיל, בזה כל שהוא נוצר לא בתור פתוח לבית זה מקבל שם קרפף, אבל חצר שכל שימושו הוא ביחד עם הבית וכל שאין בית אין הוא עומד לשימוש, בזה ודאי מועיל גם היקף על דעת לפתוח, שכל היקיפו הוא לשימוש יחד עם הבית, דהיינו שזה נחשב שלא נגמר ההיקף עד שפתחו הבית. והחזו"א נטה שכה"ג אפילו קודם שפתח את הבית אין לו שם קרפף כיון שכל יעודו לשימוש של דירה.

אמנם **ברשב"א** בסוגיין (בד"ה ומהא שמעינן) מפורש שגם בחצר צריך פתח ולבסוף הוקף, ולא מועיל היקף ע"ד לפתוח אח"כ.

### יסוד הדין דהדבר נקבע בשעת ההיקף

יא] והנה בפשוטו יסוד הדין שהדבר נקבע בשעת ההיקף הוא מצד שיסוד הדין קרפף הוא במחיצות – שיש מחיצות שהם מחיצות דירה ויש מחיצות סתם.

והנה בדין של קרפף פחות מבית סאתים ששם הנידון הוא לא האם זה רשות היחיד אלא האם זה רשות לעצמו, היה מסתבר ששם זה תלוי בשימוש בפועל ואין משמעות מה המחיצות, ולגבי זה אין הבדל אם הקיף ולבסוף פתח או פתח ולבסוף הקיף. אמנם עיין **בה"ל** (ס"ט ד"ה הזרעים) לגבי זרעים שעלו בחצר שנקט שגם בפחות מבית סאתים זה מבטל את ההיקף, ורק דן שאם בתחילה זה הוקף לדירה והתבטל זה חוזר להיות מוקף לדירה עם צירוף לשיטת הרא"ש ע"ש. וכן נקט **החזו"א** (סימן פ"ח סקכ"ו) ולא הסכים לצירוף המ"ב. ובפשוטו הדבר מבואר **בראשונים** בפרק כל גגות. ולכאורה מבואר שהיסוד הוא שהקביעה של השימוש במקום נקבעת לפי עשיית המחיצות, וממילא זה בין לגבי הנידון האם זה מקום דיורים, ובין לגבי פחות מבית סאתים שהנידון הוא מה הדיורים שם.

והנה הבאנו לעיל דהראשונים נקטו שברחבה אין את האיסור של פחות מבית סאתים. ולהנ"ל הכוונה ששם גם ההיקף לשם שימוש של רחבה זה שימוש של בית, אבל לא הכוונה שלא משנה בתור מה היה ההיקף. וכן מבואר במ"ב הנ"ל. ודו"ק בזה.

## בדין פתח לבי דרי

### בפלוגתת רש"י ותור"פ היכן היה הבי דרי

יב] מבואר בגמ' שרחבה יותר מבית סאתים חשיבא קרפף והוי כרמלית, ואם פתח ולבסוף הוקף זה מועיל, והגמ' מעמידה דמיירי באית ביה בי דרי, דמהו דתימא אדעתא דבי דרי עבדיה קמ"ל שלא. והנה **רש"י** ביאר שמדובר שהיה בי דרי סמוך לבית ואחרי זה היקף של רחבה. ועיין **תור"פ** שהקשה שאם הבי דרי נחשב היקף לדירה א"כ מה איכפת לן מהפתח מהבית, ואם זה לא הוקף לדירה א"כ מה עוזר שהפתח וההיקף בשביל הרחבה, הרי הבית לא פתוח לרחבה. ומבואר שנקט שפתוח לבית צריך שיהיה ממש פתוח לבית עצמו.

אמנם ברש"י מבואר לא כך, אלא שהיה הבי דרי קודם ואפ"ה מהני. ובפשוטו הביאור שכיון שיש פתח מהבית לרחבה אפילו שעוברים דרך הבי דרי חשיב היקף לדירה. וכן נקט **החזו"א** (סימן פ"ט סקי"ז) שכל שאין ביניהם כרמלית או רה"ר אפילו שזה לא פתח ישר חשיב פתוח לבית [אמנם לשון **המ"ב** (סקי"ט) שהוא משום שמשתמשים בזה תדיר, ולפי"ז יתכן שצריך פתוח ממש. וצ"ע]. ובדעת תור"פ יתכן שנקט שהבי דרי אין בו שום שימוש דירה ולא עוזר מה שפתוח לבית, ולכן נקט שזה מחלק, ואין זה דומה לחצר שבינו לקרפף שהחצר נחשבת מוקף לדירה.

### ביאור ההו"א דאדעתיה דבי דרי עבדיה

יג] והנה גירסתנו מהו דתימא אדעתיה דבי דרי עבדיה. ועיין **ריטב"א** שביאר שהנידון הוא על היקף הרחבה, שהיה הו"א שהוא לא הוקף לצורך שימוש של הרחבה אלא לשימוש של הבי דרי וממילא לא חשיב היקף לדירה, קמ"ל שודאי שדעת האדם גם על ההיקף לשימוש חצר וממילא חשיב הוקף לדירה. ועיין **גאו"י** שלפי"ז לא איכפת לן כלל בתור מה הפתח נעשה אלא גם בנעשה מאיליו כל שההיקף לשם דירה זה מועיל.

אמנם גירסת **רש"י** וכן הוא **בטור** מהו דתימא אדעתיה דבי דרי פתחיה, ומבואר שהנידון הוא על הפתח. וצ"ב מה איכפת לו מהפתח, הרי ההיקף הוא לדירה. ובפשוטו צ"ל שהיה עוד פתח להגיע לרחבה שלא דרך הבית, ומצד שימוש הרחבה אפשר לעבור מהצד השני, וביחס לבי דרי נצרך יותר הפתח מהבית, ובזה היה מקום לומר שההיקף שנעשה לשימוש הרחבה זה לא בתור שיהיה חלק מהבית, קמ"ל שתמיד דעת האדם שזה ישמש כחלק מהבית דרך הפתח הקיים. ויתכן שאם באמת אין דעת האדם להשתמש עם הפתח לעבור לרחבה באמת זה לא יחשב מוקף לדירה. וצ"ע.

## בדין קרפף שנתמלא מים

### פלוגתת הראשונים בדין מים דלא חזו לתשמישא האם אוסרים בפחות מי'

יד] מבואר בגמ' (כ"ד.:) שקרפף שנתמלא מים, אם לא חזו לתשמיש הוי כזרעים [ועיין **חזו"א** (סימן פ"ט סק"ד) שאם זה משהו עראי דהיינו שעומד ליטלו, זה לא מבטל, ולכל הפחות לאחר שזה ילך המקום יחשב כמוקף לדירה אמנם הניח הדבר בצ"ע]. ואם זה ראוי לתשמיש, הגמ' בתחילה אומרת שאם יש בעומקן בית סאתים זה אסור, והגמ' דוחה שזה מותר דזה משמש לתשמישי הבית [**והטור** פסק שזה אפילו בכל החצר. **והשעה"צ** (סקפ"ד) הביא **מהראב"ד** שזה רק אם זה בחלק מהחצר, משום שלא משתמשים עם חצר שכולה מים].

והנה בדין לא חזיין לתשמישתא שאסור, נחלקו הראשונים האם מדובר דוקא בעמוק עשרה או שאפילו בלא עמוק עשרה: **דהרשב"א** (בחידושיו ובעבוה"ק ש"ג הלכה קמ"ד) נקט שדוקא בעמוק עשרה אסור, **והרא"ש** נקט שגם בלא עמוק עשרה אסור. והנה הרשב"א למד כן מהמבואר בגמ' בשבת (דף ק':) לגבי רקק מים ברה"ר שדוקא אם הוא עמוק עשרה הוי כרמית. אמנם הביאו בשם **ספר הבתים** (מובא בביה"ל ד"ה והוא שיהא) לחלק ששם שזה עומד להילוך זה לא מזיק אם זה לא עמוק עשרה, אבל כאן שזה עומד לדירה גם באינו עמוק עשרה זה לא דירה.

טו] ועיין **גאו"י וק"נ** (סק"ו) שכתבו דבפשוטו זה תלוי בשני ביאורי **התוס'** (ד"ה לא), דהנה לרב אשי שנקט שגם בחזו לתשמישתא אפ"ה זה אסור צ"ב מה ההבדל בין חזו ללא חזו. ועיין תוס' בביאור ראשון שביארו שהמקום שעמוק עשרה הוא נחשב קרפף, ואם ברוב החצר יש מים וביחד זה יותר מבית סאתים, אפילו אם המקום של המים הוא פחות מבית סאתים זה אסור את כל ההיקף. והנה צ"ב לפ"ז למה לא חזו יותר חמור, ובהכרח צריך לומר ששם אפילו אם זה פחות מעשרה חשיב קרפף, משא"כ בחזו רק מה שעמוק מעשרה יש לו שם קרפף. אמנם תוס' כתבו עוד ביאר שבחזו לתשמישתא עד בית סאתים הדרך לעשות כזה היקף למים, וממילא אפילו לרבנן זה מותר כל שאין הבור גדול יותר מבית סאתים. ולפי"ז יתכן שגם בלא חזו לתשמישתא זה דוקא בעמוק עשרה, רק ששם זה כדין קרפף ושאר היקף החצר מצטרף ליותר מבית סאתים משא"כ כאן, וכן לרבנן שם זה עושה את החצר כפרוץ למקום האסור משא"כ במים שראויים לשימוש כל שזה לא יותר מב"ס זה כדירה עצמה.

אמנם עיין **חזו"א** (סימן פ"ט סק"ב) שכתב לדייק מהרא"ש שדייק את לשון הגמ' שלמה הזכירה עמוק עשרה רק בחזו לתשמישתא, אלא בהכרח שרק כאן צריך עשרה. אמנם עיין **ריטב"א** (כ"ד: ד"ה וכי חזו) שיתכן שהלשון עמוקים זה הרוחב של המים וכל מים זה עמוק. ולפי"ז יתכן שכל הדוגמאות זה בפחות מעשר.

והנה **הב"י** דייק **מרש"י** שצריך עמוק עשרה. אמנם כתב **הק"נ** (סק"ז) דיתכן שזה רק לגבי הדין של ראוים לשתיה וכנ"ל מהרא"ש.

### האם מועיל להבדיל את המים משאר החצר ע"י תל המתלקט

טז] והנה עיין **במג"א** (סימן שנ"ח סקט"ו) שכתב שאם המקום שיש את המים יש בו עומק עשרה ויש בו מתלקט י"ט בתוך ד"א שזה שיעור מחיצה, ממילא גם בלא חזו לתשמיש זה לא אוסר את ההיקף כיון שיש לקרפף מחיצות נפרדות. ועיין **בבה"ל** (ד"ה דינם כזרעים) שהביא שכן הוא **ברשב"א** (בדף י"ב. ד"ה בד"א).

אמנם עיין **ריטב"א** (כ"ד: ד"ה וכי חזו) שכתב שיטה אחת שכיון שזה מכוסה במים אין לזה שם מחיצה לחלק ביניהם. ושיטה אחרת הביא שיש הבדל אם יש ג"ט בין החצר למקום המים. ובביאור כוונתו, **הבה"ל** (שם) ביאר וכן ביאר **בחזו"א** (סימן ק"ג סק"ז) שיש הבדל כמה זה מתלקט, שרק אם זה עומד זקוף וזה מתלקט עשרה בתוך ג"ט כה"ג זה מועיל, אבל אם לא זה לא מועיל, דהיינו שלגבי מכוסה מים יש שיעור אחר של מתלקט בשביל להיחשב מחיצה. אמנם עיין **חזו"א** (סימן קי"ג) שכתב לבאר בכוונתו שלעולם מועיל בזה מחיצת אלכסון כמו בעלמא, אלא שכאן המחיצה מכוסה במים, ולכן אם מהמקום שמתחיל המחיצה זה לא מכוסה במים או עד ג"ט שזה שיעור לבוד, זה נחשב שהמחיצה לא מכוסה וזה מועיל, אבל אם יש כיסוי של מים גם לאחר מקום תחילת המחיצה (יותר מג' טפחים) כה"ג אין לזה שם מחיצה כי זה מכוסה במים. וע"ש שדן שרק כאן זה חיסרון כי המים הם סיבת האיסור.

### פלוגתת השעה"צ והחזו"א באופן שבסוף המדרון יש עומק י' האם גם החלק הנמוך נאסר

יז] והנה עיין **שער הציון** (סקפ"ה) שהקשה דאם יש עומק עשרה א"כ יש כאן מחיצה שמפסיקה בין המים לחצר. וכתב שמדובר שזה מתלקט עשר מתוך חמש, דהיינו שהעומק של המים זה עשרה אבל זה עומד לא בצורה של שיעור מחיצה. והוסיף השעה"צ שכל שיש עומק עשר ממילא גם המים שהם כבר לא עמוקים עשרה הם מצטרפים לשיעור. אמנם **החזו"א** (סימן פ"ט סק"ג) חלק וכתב שרק המים שעמוקים עשרה זה נחשב שם קרפף ולא מה שלא עמוק. והוכיח כן **מהב"י** שכתב שרש"י דלא כרא"ש, והרי מהרא"ש אין ראיה שלא היה חלק מהמים עשרה ע"ש.

### האם חזו לתשמישא היינו דוקא לשתיה או גם לשאר שימושים

יח] והנה **ברש"י** מבואר שחזו לתשמישתא זה רק אם המים עומדים לשתיה, וכן הוא **באו"ז** ועוד **ראשונים**. אמנם עיין **שער הציון** (סקפ"א) שהביא **מרשב"א** (עבוה"ק ש"ג הלכה קמ"ד) ועוד ראשונים שנקטו שכל שזה ראוי לשימוש אפילו של רחיצה זה נחשב חזו לתשמישא. וכתב השער הציון שלרש"י שפסי ביראות נחשב מוקף לדירה יש מקום לומר שצריך דוקא מים הראויים לשתייה, אבל לראשונים שזה לא נחשב מוקף כי זה ארעי, א"כ כאן בהכרח הסיבה שכאן זה נחשב מוקף לדירה היא משום שזה היה מוקף ועכשיו זה התקלקל. והביא דוגמא כמו דמבואר בגמ' שאילנות זה לא מבטל היקף דירה כי זה עומד לטיול, והרי מקום שעומד לטיול זה לא מוקף לדירה, אלא בהכרח הביאור כנ"ל. והנה דבריו צ"ב דהא מבואר בגמ' כ"ה. שאם זה פתוח לבית אפילו אם מראש הקיפו מקום עם אילנות זה עוזר. ובפשוטו כוונתו לחלק שכאן זה לא שימוש דירה מצד עצמו כמו דיר וסהר אלא זה רק מועיל בתור פתוח לבית, ובזה כל שימוש של האדם זה מספיק שיחשב כפתוח לבית ולא יהיה לו שם של זרעים.

והנה בפשוטו היום מים בצורה זו לא עומדים לשימוש כלל, וכן פחות מעשרה, ומסתבר שזה כמו לא חזו לתשמישתא שזה מבטל החצר.

**והביה"ל** (סוד"ה והוא שיהא) נקט שפחות מג"ט זה לא חיסרון לכו"ע. **והחזו"א** (סימן פ"ט סוף סק"ד) חלק שכאן זה מציאות האם המקום הוא בר שימוש או לא. וצ"ע בזה.

## בדין כריא דפירי

### פלוגתת התוס' והריטב"א בישוב סוגיין עם הסוגיא בדף כ"ו.

יט] מבואר בגמ' שכרי של פירות זה לא מבטל מהמקום של מוקף לדירה. ועיין **רש"י** שכתב ביאור אחד שזה מעל האדמה, וביאור שני כתב שזה בור באדמה. ובפשוטו מה שביאר כך משום שזה הדוגמא שדומה למים. והנה עיין גמ' לקמן כ"ו. (לפירוש התוס' שם ד"ה דבי) שאם יש באמצע העיר בור עם מאכל בהמה יותר מבית סאתים, דיש לו שם קרפף ואי אפשר לערב את העיר דרכו, ומבואר שיש לזה שם קרפף אפילו שזה באמצע העיר. והקשו **התוס'** (שם ד"ה דבי) מסוגיין דמבואר שזה לא נחשב קרפף. וכתבו לחלק בין מאכל בהמה למאכל אדם. אמנם **הריטב"א** כתב שהחילוק הוא שבסוגיין מדובר בכרי מעל האדמה (כפי' קמא דרש"י) משא"כ שם מדובר בכרי בתוך בור.

והנה **החזו"א** (סימן פ"ט סק"א) ביאר שתוס' נקטו שסוגיין מיירי בבור באדמה ולכן הקשו סתירה והוצרכו בין אדם לבהמה, אבל אם זה ערימה מעל האדמה אין חיסרון. והריטב"א חלק על התוס' ונקט שבאופן שזה בור עמוק הוי כרמלית אף במאכל אדם, ולכן העמיד את סוגיין באופן שזה מעל האדמה. וע"ש שתמה על דברי הראשונים שבסוגיין לא מדובר באופן שיש מחיצה עשרה בין השוחה לשדה, דומיא דמים שמדובר שאין מחיצה בין הקרפף לחצר (כמושנ"ת לעיל), וא"כ גם אם נפרש בסוגיין שזה בתוך הבור מה הוקשה בכלל לראשונים מסוגיין.

### בהא דמבואר בראשונים שאין כאן היתר מצד שפתוח לו פתח

כ] והנה צ"ב למה זה לא נחשב פתוח לחצר כיון שמשתמשים שם מהחצר, ומה זה שונה מקרפף שפתוח לחצר. ובפשוטו מבואר שכיון שאין לזה שום פתח אלא רק לוקחים מלמעלה אין לזה שם פתח לחצר. וכן הוא בלשון **החזו"א** (סימן פ"ט סק"א). אמנם לתוס' מבואר שאם זה מאכל אדם דנים את זה מכלל שימושי החצר אפילו שאין לזה פתח הפתוח לתוכו.

אמנם יתכן שהביאור הוא שאין זה דומה לקרפף שפתוח לבית, דהתם ע"י שהוא פתוח לבית לכן משתמשים בו עצמו שימושים וזה סיבה להיחשב כחצר, אבל כל שזה עומד בצורה שרק משתמשים בו שימושי איחסון, זה נשאר שם קרפף. [א"ה: וכן מבואר בחזו"א סימן פ"ח סקל"ד (בסוף הקטע הראשון)].

### בהא דלא אומרים דל מהכא על המחיצות של הכריא דפירי

כא] והנה **הבית מאיר** (תחילת סימן שנ"ח) כתב ללמוד מהראשונים הנ"ל שאם יש מקום מוקף עם אילנות אפילו שזה פתוח לבית, זה קרפף, דרק אם אין לזה היקף וזה תוך החצר או העיר ובאים לדון שמקום זה מאבד שם דירה בזה עוזר מה שזה פתוח לבית, אבל אם יש לו שם היקף לעצמו בזה לא עוזר מה שהוא פתוח לבית. ועיין בחידושיו כ"ו. שתמה מסברא שכל החיסרון הוא כי מחיצות אלו אינם מוקפות לדירה, אבל הרי גם דל מהכא את המחיצות הללו יש כאן מחיצות מסביב שמוקפות לדירה, דהיינו שבשלמא אם יש זרעים שהמקום מאבד שם של דירה בזה א"ש, אבל כאן הרי ללא היקף דנים את זה כחלק מהבית והוי מוקף לדירה, וא"כ למה כאן זה גרע. אמנם כתב שמוכח מזה שכל שיש לו שם היקף לעצמו, היום השם היקף שלו הוא מצד המחיצות שמסיבו, וממילא אם זה נעשה למטרה שאינה של שימושי חצר וכדו' זה לא מועיל. אמנם אם נימא שכאן זה סברא מיוחדת כי אין לזה שם פתח, אין מקור לחידוש זה.

ועיין **אמרי יושר** (ח"ב סימן פ') שדן מסברא שודאי אומרים דל מהכא, וכל סוגיין היא מצד שזה בור או שזה סוג שימוש שכל שזה עומד לעצמו זה כמו זרעים. ועיין **חזו"א** (סימן פ"ח סקל"ד בשני הקטעים הראשונים).

והנה הדבר מאד נפק"מ כגון בהקיפו קרפף, והיה בית עם פתח (שעמד לעצמו ולא היה פתוח לקרפף), ואחרי זה עשו עירוב כללי על העיר (וכעת חשיב שהבית פתוח לקרפף דרך העיר כמבואר בחזו"א סימן פ"ט סקי"ז), והנה יש לדון האם זה כמו הוקף ולבסוף פתח, כי כל ההיקף של הקרפף לא נעשה לשימוש בית רק חיברו העירוב, אמנם יש מקום לדון שעכשיו במציאות זה בגדר שימוש בית, ומצד המחיצות שיש לו לעצמו דל מהכא שהרי יש כאן מחיצות אחרות של כלל העיר שמועילות. **ובאמרי יושר** הנ"ל נקט שזה ודאי מועיל. וצ"ע. [וזהו היסוד במה שדנו בפחים טמונים שזה גובה עשר עם מחיצה, שזה לא נחשב פתוח לבית אלא זה כמו בור שיש בו מאכל בהמה].

כב] ובעיקר מה דהחזו"א נקט שגם תוס' דיברו רק ביש מחיצות, עיין **אמרי יושר** (ח"א סימן קע"ז, הובא בשערי עירובין עמוד שפ"ז) שכתב דמשמעות תוס' שגם אם אין מחיצות זה כך, דנקטו ששטח זה הוא כמו זרעים.

וע"ש שדייק מתוס' שאם ינטל האוכל זה יחזור להיתירו, מצד שכאן כל החיסרון הוא לא מצד ההיקף אלא מצד השטח, ובזה כל שהחיסרון יורד ממילא ההיקף שהיה כל הזמן לדירה מועיל. ואפילו דמבואר **בביה"ל** (ס"ט ד"ה הזרעים) שבחצר שנתמלאה זרעים לא עוזר מה שיעקור, יש לחלק ששם כל השטח נהיה לא דירה וממילא המחיצות איבדו את שמם, משא"כ כאן שזה באמצע החצר. וצ"ע בכל זה.

### בדין חלון הפתוח לקרפף

כג] והנה עיין **בה"ל** (ס"ב ד"ה או שפתח) שהביא לדון האם חלון זה כמו פתח, ויסוד הנידון הוא מצד שמשתמשים מהבית לחצר אבל לא דרך פתח. והנה **ברא"ש** (סימן ב') לגבי אשפה מבואר שחלון אם הוא תוך י"ט זה נחשב פתוח לבית, ואם הוא מעל י' טפחים זה לא נחשב פתוח לבית. **ובתוס"ר** (בדף כ"ד.) כתב שפתח דרך חלון זה לא עוזר, ויתכן שדיבר בלמעלה מי"ט.

ויתכן שדוקא אשפה שכל שימושה הוא להניח שם, בזה חלון חשיב פתח, אבל בדברים אחרים חלון לא הוי פתח.

והנה לריטב"א דמבואר דבור שיש בו פירות כיון שאין שום פתח לא חשיב פתוח לבית, א"כ מסתבר שגם חלון למעלה מי"ט זה לא יעזור. אמנם לתוס' שאם זה שימוש של מאכל אדם זה עוזר יש לדון מה הדין אשפה. וצ"ע בזה.

שיעור מספר 57 – י' כסלו פ"ד

# סוגיא דקרפף [ד] – עובדא דרחבה דהואי בפום נהרא

## בהא דהרחבה לא הוי מוקף לדירה ובדברי הריטב"א

### הא דהרחבה לא נחשבת מוקפת לדירה אף ששימשה להילוך

א] מבואר בגמ' שהיה מבוי שפתוח לרחבה שהיתה פתוחה לשביל של כרמים, ובתחילה הרחבה היתה נחשבת קרפף. וכתב **רש"י** שהם רצו להתחיל להשתמש ברחבה ולהפוך אותה למוקפת לדירה.

והנה בפשוטו רחבה זו ודאי שימשה להילוך לשביל של כרמים ללכת לנהר, וצ"ב דא"כ למה ההילוך עצמו לא חשיב מוקף לדירה, הרי כתב **החזו"א** (במכתב הנדפס בסימן קנ"ו לסימן שנ"ח) דשטחים הסמוכים לעיר כיון שהולכים שם חשיבי כחצר, דהיינו שנקט שבחצר אפשר לדון שהסיבה שהיא מוקפת לדירה היא מצד ההילוך שבה לבית, וא"כ גם כאן זה כך. אמנם עיין **ביה"ל** (תחילת סימן שנ"ח) שכתב שחצר הוי מוקף לדירה כיון שמונחים שם כמה וכמה דברים הצריכים לו, ומשמע שמצד שדרך זה מגיעים לבית זה לא סיבה להיחשב חצר [שהרי יסוד ההבדל בין חצר לרחבה שזה לפני הבית וזה מאחורי הבית, וא"כ ודאי חצר יש בה הילוך לבית, ואפ"ה הוצרך הביה"ל להגיע למה שמשתמש בדברים המונחים שם]. וצ"ע.

### בדברי הריטב"א שאם הרחבה היתה פרוצה במילואה היתה מותרת

ב] וכתב **הריטב"א** דאיירי הכא שאין הרחבה פרוצה במילואה, דאם היתה פרוצה במילואה הרי נתערבו הרחבה והמבוי והשביל ונעשו כרשות אחת כמבוי גדול שהוא סתום מכל צד. עכ"ד. ועיין **חזו"א** (סימן פ"ט סק"ז) שכתב דמבואר כאן חידוש גדול, דאם זה היקף אחד ממש, אפילו שבחלק הרחבה אין בני המבוי משתמשים, אבל רואים את הכל כאותו דבר וזה נחשב מוקף לדירה. וכתב שלפי"ז אם יש בעיר שטחים גדולים ריקים, כיון שהכל זה היקף אחד אין לזה שם קרפף. וכתב החזו"א שאין זה דומה לזרעים, ולכאורה החילוק הוא מצד ששם המקום לא ראוי לדירה, אבל כאן המקום ראוי לדירה וכל החיסרון הוא שבפועל הוא לא משמש, בזה עוזר מה שזה היקף אחד ממש. אמנם מבואר בריטב"א שאם זה מוקף מחיצה ודאי דנים אותו כדבר בפני עצמו אף שיש לו פירצה יותר מעשר, וזה יאסור את המקומות הפרוצים אליו מדין פרוץ למקום האסור.

אמנם **החזו"א** (במכתב הנדפס בסימן קנ"ו לסימן שנ"ח) סתם להחמיר בזה.

ג] והנה מבואר כאן חידוש שיתכן מקום שללא המחיצות הוא נחשב מוקף לדירה, ועל ידי המחיצות הוא נחשב אינו מוקף לדירה. ועיין חידושי **בית מאיר** (בדף כ"ו.) שתמה על זה מסברא וכתב שלכאו' כל החיסרון של קרפף הוא שלמחיצות אין שם מחיצות, אבל כאן דל המחיצות מכאן יש לזה היקף לדירה מחמת ההיקף שמסביב. אמנם כתב **דבתוס' וריטב"א** שם מבואר שיש כזה חיסרון, ומבטל דעתו.

אמנם בפשוטו הביאור הוא שהרי בזרעים כיון שהמקום בעצם הוא לא ראוי לדירה בזה אפילו שאין לו מחיצות זה אוסר את ההיקף, והנה כאן נתחדשה סברא שכל שאין לו היקף בפני עצמו זה מוגדר כמקום דירה, אבל על ידי ההיקף שזה מעמידו כדבר לעצמו ממילא זה חוזר להיות כמו זרעים, ואין החיסרון רק שמחיצותיו לא טובות אלא שזה מקום שיש לו שם קרפף (וא"כ לא שייך לשאול כיצד יתכן שהמחיצות גורמות חיסרון דדל את המחיצות מהכא, משום שע"י המחיצות ירדה עיקר הסברא שגרמה לזה להיחשב כמקום דירה, דבעצם אין בזה סיבה להיחשב מוקף לדירה מצד עצמו, ורק מכח מה שזה היה היקף אחד עם המקום דירה היה לזה סיבה להיתר, אבל עד כמה שזה מוקף לעצמו א"כ חוזר להיות לזה סיבה גמורה להיחשב קרפף).

**והבית מאיר** (בתחילת סימן שנ"ח) חידש שקרפף שיש בו אילנות ופתוח לעיר, אפילו שללא ההיקף מקום זה נחשב היקף לדירה, אבל על ידי ההיקף זה נאסר. ולכאורה כה"ג באמת אין מקור לאסור, דשם זה סוג דבר שאם הוא פתוח לעיר זה בגדר שימוש דירה.

אמנם אם ההיקף היה לפני העירוב יש לדון לאסור (גם אם נחלוק על הב"מ) כיון שההיקף הזה מצד עצמו אין בו סיבה לדירה, ומה שהקיפו את העיר אח"כ ועי"ז זה נהיה פתוח לעיר המוקפת לדירה, הא ה"ל הוקף ולבסוף פתח (שהרי מתחילה ההיקף הזה היה אסור). אמנם יש לדון שגם בכה"ג זה יהיה מותר, דהרי יש כאן עכשיו שימוש של דירה, ומצד שההיקף לא נעשה לדירה דל ההיקף מהכא וההיקף החיצוני יכול להועיל לו, ואין זה דומה לסוגיין, דבסוגיין אין לו שימוש דירה אבל כאן יש לו שימוש דירה. וז"ב.

## בהא דאין כאן דין לחי הנראה מבחוץ

### תירוץ הראב"ד דמיירי שכותלי הרחבה היו יותר מד' אמות

ד] מבואר בסוגיין דהיה רחבה שהיתה קרפף וזה היה פתוח למבוי ולשביל של כרמים, ומבואר **בראשונים** שלפני התיקון המבוי והשביל של כרמים היו אסורים בטלטול מצד שהם פרוצים למקום האסור דהיינו לרחבה. והנה צ"ב מנ"ל לראשונים שבאמת המבוי והשביל היו אסורים, הרי יתכן שכל מה שבאו לתקן זה את הרחבה. אמנם כוונתם שכל מה שהלחי עוזר בסוגיין היינו כי יש בו תועלת למבוי או לשביל, ואז יש מיגו שזה יועיל לרחבה, אבל אם אין בו תועלת למבוי ולשביל אין שום סיבה שזה יעזור לרחבה [כמבואר **בתורא"ש** (ד"ה אלא)].

והקשו **הראשונים** למה המבוי והשביל לא ניתרים בגיפופי הרחבה מדין לחי הנראה מבחוץ, דהיינו שהראשונים כולם נקטו שגם בכמין ת' זה עוזר. ועיין **רשב"א וריטב"א** שהביאו **מהראב"ד** שישב שמדובר שזה היה יותר מד' אמות, וכה"ג זה לא מועיל בתור לחי, ואפילו שלרחבה זה עוזר בתור עומד מרובה או פס ד"ט [כמו שהכריע **החזו"א** (סימן ס"ז סק"ח וסימן ע"ד סקי"ג)], אבל ביחס למבוי והשביל שצריך תיקון לחי זה לא מועיל.

**והרשב"א** בדף י'. הביא **שהראב"ד** הוכיח דבר זה מהא דכל מבוי לא ניתר בכתלי החצרות שברה"ר. וע"ש שכתב שלפ"ז מה שהגמ' בדף ט': אומרת שבחצר קטנה שנפרצה לגדולה מדובר בנכנסים אבל אל"כ הוי לחי הנראה מבחוץ, זה רק כשהכותל פחות מד"א אבל ביותר מד"א זה לא מועיל.

### תי' התוס' שכיון שאינו מועיל לרחבה אינו מועיל למבוי, כמה אופנים בביאור דבריהם

ה] אמנם עיין **תוס'** שכתבו שכיון שזה לא מועיל לרחבה זה גם לא מועיל לשביל. ועיין **חזו"א** (סימן פ"ו סק"א) שנקט שכוונתם גם במקום שזה פחות מד"א. וע"ש שתמה שהרי כל לחי הנראה מבחוץ זה עומד ברה"ר וזה לא מועיל לרה"ר ואפ"ה זה מועיל למבוי. וע"ש מה שכתב, וצ"ב כוונתו.

והנה עיין **מהרש"א** בדף ט': שכתב שבלחי כמין ת' אין לזה שם לחי, וכל המבואר בגמ' שם שהקטנה יכולה להיות ניתרת ע"י גיפופי הגדולה היינו מצד שכיון שזה מועיל למקום שהוא נמצא שם זה מועיל גם לקטנה (מדין מיגו). ולפי"ז לא קשה מכל לחי הנראה מבחוץ, דשאני הכא דהוי לחי כמין ת' דאינו מועיל בלי מיגו. אמנם **בנימוקי הגרי"ב ובחזו"א** שם (סימן ס"ז סקי"א ובשאר הסימן) חלקו על זה ונקטו שבאופן של חצר קטנה וגדולה יש לזה דין של נראה מבחוץ גם לולא דין לחי [עיין בסוגיא שם (סוף שיעור 29) שהארכנו בזה], ולפי"ז ירד התירוץ הזה.

ו] ועיין **חזו"א** (סימן פ"ח סקי"א) שביאר בלשון **הריטב"א** שדוקא כאן שברחבה יש היקף וזה לא מועיל כי זה לא מוקף לדירה, זה גרע, ואין זה דומה לרה"ר שהחיסרון הוא מצד שכלל אין כאן היקף.

אמנם **ברשב"א** בדף ט': מבואר לא כך, דהביא את קושית הראב"ד שכל מבוי יהיה ניתר על ידי כותלי החצר שנמשכים לרה"ר, וכתב שלתוס' זה התיישב מצד שכיון שזה לא מועיל לרה"ר זה לא מועיל למבוי, ומפורש שלא רק ברחבה יש את סברת התוס'.

ז] ועיין **חזו"א** (סימן פ"ח סקי"א) שכתב לבאר שהתוס' מדברים על יותר מד"א, ונקטו שגם כה"ג אם זה מועיל לבחוץ זה מועיל לבפנים, ובזה חידשו שכל שזה לא מועיל לבחוץ זה לא מועיל לבפנים, אבל בפחות מד"א ודאי שזה מועיל ע"ש. ועיין בחזו"א שם שפסק כדעת הראב"ד שכל שזה רחב ד"א אפילו שזה מועיל לגדולה זה לא מועיל לקטנה.

אמנם **המ"ב** (סימן שס"ה סק"כ) סתם הדברים שכל שזה מועיל לגדולה זה מועיל לקטנה אפילו ביותר מד"א, ובסקכ"א סתם דכל שזה לא מועיל לגדולה זה לא מועיל לקטנה אפילו בפחות מד"א. וצ"ע בכל זה.

### בדברי התורא"ש בזה

ח] ועיין **תורא"ש** (ד"ה אלא אמר אביי) שכתב ליישב לפי שיטתו שגם השביל לא היה מוקף לדירה, וא"כ הנראה מבחוץ אין לו תורת לחי, שגם כלפי זה יש חיסרון שלא הוקף לדירה, ולכן מועיל לחי אחר. וצ"ב שלגבי לחלק הקרפף לשנים ושזה לא יחשב קרפף למה שהלחי הנראה מבחוץ לא יעזור. עוד צ"ב דעד כמה שכבר יש לחי מה מוסיף בזה שהניח עוד לחי. עוד צ"ב שהרי הגמ' דנה שגם למבוי יועיל לחי, ושם הרי ודאי שזה לא היה נחשב קרפף (שהרי המבוי הוקף לדירה). וצ"ע.

## בביאור הסברא שמחיצה בסוף השביל תעזור לרחבה

### סברת הראשונים דליהוי השביל כמוסיף על הרחבה

ט] עיין סוגיית הגמ', ויש כאן בכל פרט כמה ביאורים בראשונים, ונבאר הדברים בס"ד עם מה שיש להעיר בדבריהם.

רש"י נקט בסוגיין שהשביל היו בו דיורים והיה בתים וחצרות פתוחים לתוכו, והגמ' דנה בתחילה שיעשו מחיצה בסוף השביל סמוך לנהר. והנה לגבי השביל א"ש שיש כאן מחיצה, אבל צ"ב למה שזה יעזור להיחשב היקף לרחבה, הרי הרחבה גדורה על ידי הגיפופים והוא דבר שעומד לעצמו וא"כ המחיצה אין לה שום גדירה ביחס לרחבה. ועיין רש"י שביאר שזה נחשב כאילו זה ברחבה. ועיין **תורא"ש** (ד"ה ההוא רחבה) שתמה שהרי אם יעשה ברחבה זה לא יעזור, וא"כ איך יתכן שמה שזה בשביל זה יעזור. ועיין **בראשונים** שביארו שהרי הוא כמוסיף השביל על הרחבה. ולכאורה הכוונה כמבואר בלשון רש"י שכיון שרוצים להשתמש עם כל השטח כדבר אחד ממילא דנים כאילו זה מקום אחד גדול, וכיון שחלק זה מההיקף הרי אין לו מחיצה ועושה לו מחיצה ממילא זה מועיל להכל. ועיין **תור"פ** (ד"ה ליעביד מחיצה) שהוסיף שתמיד לא עוזר לעשות על פחות מעשר כי אין לזה משמעות, אבל כאן שכלפי המקום של השביל שעומד לעצמו הוי מילואו לכן עוזר פחות מעשר, דהיינו שנתחדש כאן שהמושג לעשות מחיצה חדשה אין הביאור שעושה דבר שללא זה כל המקום פרוץ, אלא כל שזה שטח אחד ועושה מחיצה על חלק אחד ששם זה מועיל ממילא זה מועיל לכל ההיקף [ויתכן שזה רק סברא בשביל שיש בו שימוש בתור טפל לרחבה, אבל במבוי כה"ג באמת זה לא היה עוזר. ובזה מיושב הא דלא עשו צורת הפתח בפתח המבוי ובזה יתירו את הכל. אמנם יתכן לדחוק דכבר היה שם לחי, עיין לקמן (אות כ"ו)]. ועיין **ריטב"א** שהוסיף שכל מה שזה מועיל היינו כי השביל פתוח לרחבה, אבל אם היה ביניהם לחי או פס בזה באמת זה לא היה מועיל.

### בדברי התורא"ש שאם בשביל לא היו דיורין א"ש סברת הגמ'

י] ועיין **תורא"ש** (בד"ה א"כ) שכתב שלתוס' שלא היו בתים וחצרות פתוחים לשביל וכל שימושו לדירה הוא רק דרך בני המבוי, ממילא א"ש שזה ממש דבר אחד עם המבוי, וא"כ לפני ההיקף הכל נחשב כקרפף שאינו מוקף לדירה, וכה"ג כל שתיקנו חלקו שיחשב מוקף לדירה זה עוזר לכל ההיקף. דהיינו, שלרש"י שלמקום זה אין שם קרפף, בזה הוקשה לו שמה פתאום יעזור המחיצה של השביל לרחבה, אבל לדבריו שזה עצמו קרפף א"ש.

## ביאור הגמ' שאין עושין מחיצה ע"ג מחיצה

### קו' הראשונים דל"ח מחיצה ע"ג מחיצה דבאויר מחיצות עליונות הוא דר

יא] והגמ' עונה שאין עושין מחיצה על גבי מחיצה. והנה בפשוטו מקום המחיצה הוא בסוף השביל, ובפשוטו הביאור דהיה שם כבר מחיצה שזה עומק הנהר, וממילא זה לא נחשב שעושה מחיצה אחרת להתיר המקום. ועיין **בראשונים** שהקשו שהרי בגמ' לקמן (דף כ"ה.) מבואר שמחיצה על גבי התל, כיון שעד עכשיו זה היה רק גוד אסיק ועכשיו יש מחיצה גמורה זה מועיל ולא חשיב מחיצה ע"ג מחיצה. ותירצו שהגמ' כאן חולקת וסוברת שזה לא מועיל.

**ותוס'** (ד"ה אין) כתבו ליישב שמדובר שהיה שם מחיצה עשר. **וברשב"א וריטב"א** דנו שהיה שם תל המתלקט י"ט תוך ד"א בעליה לכיוון הנהר, וממילא כה"ג זה כבר משמש כמחיצה לתוך השביל. ועיין בראשונים שתמהו שזה חסר בגמ'. אמנם **בתור"פ** כתב שגודא הכוונה סלע וא"כ הדבר כתוב בגמ'. אמנם הראשונים חלקו שגודא זה לא סלע.

ועיין **גאו"י ובחזו"א** (סימן כ"ב סק"ג) שכתבו שיש מקום לדון שכאן הרי השביל הוא לא היקף אחד עם הרחבה, אלא שיש פה קולא שכיון שזה חלק מהרחבה זה מועיל להכל, וי"ל שבזה אין את הקולא שמועיל מחיצה על גבי מחיצה.

### קושיית הראשונים אמאי לא חוששים שמא יעלה הנהר שרטון

יב] והקשו **התוס'** (ד"ה אין) שהרי הגמ' לעיל (דף ח'.) אומרת שחיישינן שמא יעלה הים שרטון. וכתבו שאם נימא שהיה שם מחיצה מעל הנהר א"ש. **ובראשונים** תירצו שבנהר לא חוששים שיעלה שרטון, ורק בים חוששים כך. **ובריטב"א** תירץ שכאן שהנהר היה פחות מעשר שזה מקום קטן לא חוששים.

והנה **הרשב"א והר"ן** העמידו את הקושיא של שמא יעלה הים שרטון על סוף הסוגיא דלמה השביל מותר. אמנם משמעות **התוס'** וכן **בריטב"א** שהקשו על הגמ' שאין עושין מחיצה על גבי מחיצה, דהיינו שעד כמה שהמחיצה התחתונה לא מועילה ממילא המחיצה העליונה צריכה להועיל. ועיין **חזו"א** (סימן פ"ו סק"ג) שכתב לדון ליישב קושיא זו, שכיון שיש כאן מחיצה וזה רק גזירה ממילא זה לא נחשב שאין כאן מחיצה, ולכן יש בזה את החיסרון של אין עושין מחיצה על גבי מחיצה. ובדעת הראשונים יתכן שנקטו שכיון שמדרבנן המקום הוא כרמלית, ממילא מועיל כאן מחיצה. ובאמת יש לעיין לחזו"א האם יהיה מותר לטלטל מכאן לכרמלית אחרת.

והנה לחזו"א צ"ע מה הגמ' אומרת שיועיל לחי ומיגו שזה מועיל לשביל זה יועיל לרחבה, הרי גם לשביל זה לא מועיל כיון שיש את הגזירה שמא יעלה שרטון. ולהנ"ל צ"ל שכיון שזה רק גזירה, שייך לדון שזה מועיל לגבי השביל.

## ביאור תוס' בסוגיין

### מהלך התוס' שהגודא דנהרא היינו בצד השני של הנהר

יג] **ובתוס'** (ד"ה לעביד צורת פתח) ביארו שמה שהגמ' שואלת שיעשו מחיצה אגודא דנהרא הכוונה מהצד השני של הנהר, ובזה א"ש שהגמ' אומרת מחיצה ולא לחי או צוה"פ כיון שהיה שם פרצה יותר מעשר, ומה שהנהר לא נחשב פרצה מצדו היינו משום שרוחב הנהר היה פחות מעשר. ובזה א"ש שאין כאן את הסברא של הגמ' שמועיל מחיצה על גבי התל, שכאן הרי המחיצה היא בצד השני של הנהר על גבי המחיצות של הנהר.

ועיין בתוס' שכתבו שלפי"ז א"ש שגם אין כאן חשש שמא יעלה הים שרטון, דתמיד ישאר המחיצה בצד השני של הנהר. ועיין **מהרש"א** שביאר שכיון שהנהר הוא קצר פחות מעשר גם אם יעלה שרטון ישאר שיעור מחיצה.

### כמה הערות במהלך התוס'

יד] ועיין **חזו"א** (סימן פ"ו סק"ד) שהקשה שאם המחיצה היא בצד השני של הנהר, א"כ הרי יש כאן פרצה בצידו מפולשת לשני הצדדים שהנהר היה עובר שם. וכתב שהנהר זה כמו גידודי, וכה"ג זה לא נחשב פילוש [**והחזו"א** (סימן ס"ה סקנ"ח וס"ה) הסתפק בזה]. וכן ביאר **הבית מאיר** (סימן שס"ג סעיף כ"ט בד"ה תו כתב).

טו] ועיין תוס' שהוסיפו שהגמ' יכלה לומר שיעשה צורת הפתח על גבי המחיצה. ועיין **בית מאיר** (בחידושיו על הש"ס) שתמה שלעיל כתבו שהגמ' כאן רצתה להיות לפי רב שלא מועיל צו"ה יותר מעשר. וכתב שלפי המהלך של תוס' שקושיית הגמ' בהמשך שיעשו צוה"פ הכוונה בסוף השביל, בהכרח צריך לומר שהגמ' כאן אוחזת שמועיל צוה"פ ביותר מעשר, שהרי שם השביל התרחב ליותר מעשר ע"ש.

טז] ועיין **חזו"א** (סימן כ"ב סק"ד) שכתב שמבואר בתוס' שמועיל צו"ה באויר (באופן הזה שמזוזות הצוה"פ מכוונות כנגד עובי השביל וע"י עומד מרובה חשיב כל הפירצה כסתום, ומשו"ה אין בזה את החיסרון של צוה"פ באויר).

עוד כתב שמבואר בדבריהם שבדין פרצה מצידו כלפי ראשו (דלעיל ו'.) אין חיסרון בצו"ה, דהיינו שבדין פרצה מצידו כלפי ראשו הרי לא עוזר אית ליה גידודי, כמבואר בגמ' בדף ו'. שמעמידה את רב אמי ורבי אסי באית ליה גידודי וכתוב שבראשו פרצתו בד', וא"כ בהכרח מוכח כאן שבצו"ה אין את החיסרון הזה.

## בביאור כוונת הגמ' בעשיית צו"ה

### לרש"י היינו בצד שקרוב לרחבה, קושיות התוס' על רש"י וישוב שיטת רש"י

יז] הגמ' דנה שיעשה צורת הפתח אפומא דשביל של כרמים. וביאר **רש"י** שהכוונה בפתח השביל הפונה לרחבה, וכתב שזה יועיל מצד מיגו שזה מועיל לרחבה זה יועיל לשביל. והקשו **התוס'** שהרי רק אחרי זה כשאביי אומר שיעשו לחי הגמ' אומרת מיגו, ומשמע שבתחילת הסוגיא זה לא מצד מיגו. וכתבו **הראשונים** שכיון שזה נדחה הגמ' לא מאריכה לבאר. עוד הקשו התוס' למה לעשות צורת הפתח אם אפשר לחי. עוד הקשו למה הגמ' משנה את הלשון ואומרת אפומא ובלחי אומרת אפיתחא.

וכתב **בנימוקי הגרי"ב** ליישב את שיטת רש"י [ועיקר הסברא מבוארת **בריטב"א**] שבצו"ה שזה מחיצה גמורה בזה פשוט דיש מיגו, ואביי חידש שגם בלחי יש מיגו, ולכן הגמ' בתחילה לא ביארה מצד מיגו כי בצו"ה זה פשיטא שעוזר. וכן לכן הציעה הגמ' מתחילה צורת הפתח ולא לחי, משום שיתכן שלחי לא עוזר. וכן תירץ את לשון הגמ' 'אפומא' כי כאן עוזר אפילו ליותר מעשר ולא צריך פתח, משא"כ בלחי לא עוזר אלא אם יש שם פתח.

### מהלך התוס' שכוונת הגמ' להעמיד את הצו"ה בסוף השביל ליד הנהר

יח] אמנם **תוס'** ביארו שכוונת הגמ' שיעשו צו"ה בסוף השביל קרוב לנהר, ואפילו שיש שם כבר מחיצה אבל זה יעזור מדין הרחיק את המחיצה ד"ט, שהרי המחיצה זה מעבר לנהר. ולרש"י שהמחיצה היא בגובה הנהר שליד השביל, צ"ל שיכניסו את הצו"ה ד"ט (היינו דאם נרצה לפרש כמהלך התוס' שיעשו את הצו"ה בסוף השביל גם לפי דרכו של רש"י שהגודא דנהרא היה בין השביל לנהר, אז צ"ל כנ"ל שהכוונה שיכניסו את הצו"ה ד' טפחים. וכ"כ בתורא"ש ותור"פ). ועיין תוס' דמה שהגמ' לא שאלה שיעשו מחיצה כי זה יסתום את המעבר.

## ביאור תירוץ הגמ' שיבואו גמלים ויפילו הצו"ה

### הא דהגמלים מפילים את הצו"ה יותר מאשר הלחי

יט] והגמ' עונה שיבאו גמלים ויפילו את זה. והנה היה מקום לבאר שהכוונה מחמת החוט שהוא לא יכול להיות כל כך גבוה, אבל מצד עובי הלחיים כיון שזה כל שהוא אין חיסרון. אמנם משמעות **הראשונים** שהחיסרון הוא שהם יפילו את הלחיים. ועיין **חזו"א** (סימן פ"ו סק"ה) שתמה שכמו שלחי זה קטן ולא מפריע, למה שני לחיים כל שהוא גרע. ותירץ או שכיון שזה שנים זה גרע, או שצריך הרי שזה יהיה ראוי לקבל דלת של קש וממילא זה יותר רחב. וע"ש שהקשה דלמה שלא יניחו את הלחיים מחוץ לחלל הפתח וממילא זה לא מפריע. וכתב להוכיח מכאן שלא מועיל צו"ה אם הלחיים הם רק נראה מבחוץ.

והנה צ"ב דלמה שלא יניח שני לחיין או פס ד' מבחוץ (ר"ל, לפירוש התוס' והרשב"א שהגזירה דרבא היא משום שיבואו להתיר שביל של כרמים בעלמא בלי בתים וחצירות [כדלהלן אותיות כ"ג כ"ד], א"כ צ"ע דיעשו שני לחיין או פס ד' הנראה מבחוץ, וזה לא יפריע להילוך הגמלים). אמנם הביאור פשוט, שעד כמה שכל מה שזה מועיל זה מצד מיגו, הכוונה שהשֵם מחיצה שיש ביחס לשביל מועיל גם ביחס לרחבה אפילו שהוא לא צריך את זה, אבל לגבי לחי כיון שיש כבר לחי הנראה מבחוץ ועכשיו יעשה עוד לחי כזה אין לזה שום משמעות, ורק אם הלחי הוא תוך חלל הפתח בזה שייך לדון שיש כאן תוספת מחיצה ביחס לרחבה [והנה בחזו"א שם מפורש לא כן, דהציע לבאר בדברי הגמ' שהטעם שלחי אינו מפריע להילוך הגמלים הוא משום שיעשו לחי הנראה מבחוץ, ומבואר דלא כהנ"ל. אמנם בישוב שיטת התוס' והרשב"א הנ"ל צריך לומר בהכרח כסברא זו ודלא כהחזו"א. הרב שליט"א].

## בביאור דברי אביי שמועיל לחי לשביל

### האם היה בשביל בתים וחצירות פתוחים לתוכו

כ] הגמ' מביאה שאביי אמר שיעשו לחי לפתח השביל הסמוך לרחבה ומיגו שזה עוזר לשביל זה יעזור לרחבה להחשיבה כמוקף לדירה. וביארו הראשונים שכאן לא שייך לדון שההיקף לשביל יועיל לרחבה, שכיון שבא להעמיד לחי לחלק בין השביל לרחבה, א"כ כל השם מחיצה הוא ביחס למה שהוא דבר נפרד, ורק מצד מיגו זה יכול להועיל.

והנה מבואר כאן שמועיל לחי לשביל של כרמים. וצ"ע דהרי צריך בתים וחצרות פתוחים לתוכו. **ורש"י** (ד"ה שביל של כרמים) כתב שמדובר שהיה בתים וחצרות פתוחים לשם. אמנם **תוס'** (ד"ה ליעביד צו"ה) כתבו שבאמת לא היה שם בתים וחצרות, רק כיון שזה משמש לבני המבוי והרחבה לכן זה כמו בתים וחצרות פתוחים לתוכו. והקשה **החזו"א** (סק"ז) הרי לא מספיק שזה משמש לבתים וחצרות אלא צריך פתוחים לתוכו. וכתב שהכוונה שכיון שאם הלחי יועיל ממילא הרחבה תיחשב גם מוקפת לדירה וממילא הכל המשך אחד למבוי, לכן זה נחשב שכבר עכשיו יש בתים וחצרות פתוחים לתוכו.

אמנם עיין **מהרש"א** (בדף כ"ה:) **וברעק"א** (בדף ה'.) שכתבו דמבואר בתוס' שמספיק מה שזה משמש לבתים וחצרות אפילו שהם לא ממש שם.

והנה מבואר **בשו"ע** (סימן שס"ג סכ"ב) בשם **הרשב"א** שאם רוצים לתקן חצי מבוי לא מועיל אם בחצי הזה אין בתים וחצרות פתוחים לתוכו. ולכאורה מבואר כהחזו"א ודלא כרעק"א שמועיל מה שזה משמש לבתים וחצרות שבחלק השני. אמנם יתכן שזה הרשב"א לשיטתו כאן שביאר כרש"י.

## בביאור הגזירה דרבא דיאמרו לחי מועיל לשביל של כרמים

### ביאור הגזירה לפי רש"י

כא] ורבא חולק שזה לא מועיל משום שיבואו לומר שמועיל לחי לשביל של כרמים. ועיין **רש"י** שביאר שמה שלא מועיל לחי לשביל בעלמא זה מצד שהוא לא פתוח לנהר וא"כ הוא מפולש. ותמהו **הראשונים** שלא מצאנו שגוזרים במבוי שתיקנו אותו אטו מבוי שלא תיקנו אותו. ועיין **רשב"א** שכתב שכיון שרוב שבילי כרמים הם מפולשים ולא נגמרים בנהר לכן זה סיבה לגזור.

ועיין **תורא"ש** שהקשה מה זה שונה מהגמ' לעיל (דף ח'.) במבוי שכלה לים, שהגמ' דנה שזה לא יועיל רק מצד שמא יעלה הים שרטון ולא מצד הך גזירה. ולרשב"א הנ"ל שזה סברא מיוחדת בשביל של כרמים א"ש. **ובמג"א** (סימן שס"ה סק"ט) דן שלא גזרו רק בשביל שלא שכיחי ביה אינשי.

**ובתוס'** (ד"ה יאמרו בפי' השני) כתבו דלשיטתם שהמחיצה היתה בצד השני של הנהר א"ש, שכאן יש מקום לגזור שיבואו לטעות שמועיל לחי למבוי המפולש.

כב] והנה עיין **גאו"י** שהקשה שעד כמה שיש כאן גזירה דרבנן שלא יועיל הגודא דנהרא, א"כ למה שלא יועיל מחיצה מעל הגודא, דבפשוטו בזה ודאי לא שייך לגזור עד כמה שיש שם מחיצה גמורה, וא"כ אין כאן החיסרון של אין עושין מחיצה ע"ג מחיצה שהרי המחיצה התחתונה לא מועילה. ותירץ שכיון שמעיקר הדין יש שם כבר מחיצה ורק מצד גזירה אוסרים, לא מועיל להניח שם עוד מחיצה, שיבואו לומר שמועיל מחיצה על גבי מחיצה [ועיין לקמן (אות כ"ט) שיתכן שכל גזירה דסוגיין זה רק ביחס ללחי ולא ביחס למחיצה].

### ביאור הרשב"א

כג] **וברשב"א** ביאר שמדובר שהבתים וחצרות שהיו שם היו רק בראש השביל, וממילא יש כאן סיבה לגזור שלא יועיל לחי, דלאנשים נראה שכאן לא מועיל לחי. ופס ד"ט לא היה אפשר להשים מצד שזה יחסום את הדרך וגמלים יפילו את זה.

והנה בכל מבוי ארוך לא גוזרים שלא יועיל בתים בתחילתו. וצ"ל שרק כאן שלא מצוי דיש בו דיורים לכן גזרו בזה. או מצד שעיקר השביל הוא לא לצורך הדיורים.

והנה יש להקשות שהרי ברגע שזה ארכו יותר מרחבו והוא לא פתוח לרה"ר כתבו **הראשונים** לעיל (דף י"ב:) שבזה מועיל לחי אפילו אם אין בתים וחצרות פתוחים לתוכו. ועיין **בית מאיר** (סימן שס"ג סעיף כ"ט בד"ה מש"כ תו) שכתב שצ"ל שהיה לשביל פתחים לרה"ר.

### ביאור התוס' בפי' קמא

כד] ועיין **תוס'** (ד"ה יאמרו בפי' הראשון) שביארו לשיטתם שמדובר שלא היה בתים וחצרות פתוחים לתוכו, וכל מה שזה מועיל זה מצד בני המבוי והרחבה, בזה גוזרים שאנשים לא יודעים שזה נחשב בתים וחצרות פתוחים לתוכו. ועיין **חזו"א** (סק"ז) שביאר **מהתו"י** שזה דוקא כאן שהרי הרחבה מפסיקה בין השביל והמבוי, וכל מה שזה מועיל זה מצד שאחרי שיחול היתר ממילא זה יהיה פתוח למבוי, ואת זה אנשים לא מבינים, אבל אם הרחבה לא היתה כרמלית בזה ודאי היה מועיל הבתים והחצרות שבמבוי עד סוף השביל.

## בביאור דברי רבא שיעשו לחי בסוף המבוי

כה] הגמ' אומרת שרבא אמר שיעשו לחי בתחילת המבוי הפתוח לרחבה ומיגו שזה עוזר למבוי זה עוזר לרחבה. ועיין **רש"י** שהוסיף שצריך לעשות צורת הפתח למבוי בראשו, דהיינו שהרי יסוד הדין מיגו הוא שבתחילה המבוי אסור כי הוא פרוץ לרחבה וא"כ הוא מבוי המפולש, ולכן צריך צו"ה בצד אחד ולחי לצד שני. והנה מה שכתב רש"י שצריך לעשות צו"ה, היינו משום שעד עכשיו היה מספיק לחי בתחילת המבוי, ורק עכשיו שרוצים להתיר את המבוי לבד צריך צו"ה.

### הא דלא סגי בצוה"פ בראש המבוי

כו] והנה צ"ב למה שלא יועיל הצו"ה שעושה בראש המבוי (בלי לעשות לחי בין המבוי לרחבה) וכמו שמועיל אם עושה מחיצה אגודא דנהרא, והרי בפשוטו בתחילה גם לחי לא היה שם שהרי היה אסור לטלטל שם. ואולי יש לדחוק שהיה שם כבר לחי מצד שהמבוי חלקו היה סגור, וממילא כיון שהצו"ה לא נצרך ביחס לכל ההיקף דכבר יש לחי, ממילא זה לא עוזר. אמנם צ"ב דא"כ הול"ל שיעשו צוה"פ במקום שסמוך לרחבה ואז לא צריך צוה"פ בראש המבוי (דכיון שכבר היה לחי בראש השני של המבוי א"כ הול"ל שיעשו רק צוה"פ בין המבוי לרחבה, במקום שיצטרכו לעשות גם צוה"פ וגם לחי, אלא מזה משמע שלא היה לחי בראש השני של המבוי).

ובפשוטו בהכרח צ"ל שכל החידוש של הגמ' שמועיל מחיצה בשביל של כרמים שזה יתקן לרחבה, היינו כי השביל טפל לרחבה שכולו עומד לשימוש הרחבה, אבל לגבי המבוי זה לא שייך. וצ"ע.

### פלוגתת הראשונים האם למסקנא דרבא יש את הגזירה בשביל של כרמים, ומו"מ בזה בביאור הגזירה דרבא

כז] והנה עיין **רש"י** שכתב שהשביל אסור מצד שעדין יש כאן את הגזירה שיגידו שמועיל לחי לשביל של כרמים. ועיין **תוס'** (ד"ה טלטולי) שכתבו שהשביל מותר. ועיין **גאו"י וחזו"א** (סק"ז) שכתבו דבפשוטו זה תלוי בטעם הגזירה, דלרש"י שזה מצד שיגידו שזה מבוי המפולש כי לא ידעו שיש תיקון בצד השני, א"כ אפילו שעכשיו התיקון במקום אחר יש עדיין את הגזירה, וכן לתוס' (ד"ה יאמרו) בפי' השני שהגזירה היא משום שהמחיצה בצד השני של הנהר וזה לא ידוע. אבל לפירוש הראשון בתוס' שזה מצד שלא ידעו שיש שם בתים וחצרות וכן לרשב"א, ממילא כל זה אם הלחי עומד בשביל, אבל אם הלחי עומד במבוי ששם ודאי שזה עוזר, ממילא השביל הוא פרוץ למקום המותר ולרחבה המותרת, וזה ודאי שלא אומרים שכיון ששם התיקון הוא דרך לחי ולשביל לא מועיל לחי ממילא השביל אסור (והטעם שלא אומרים כן הוא משום שהרי הלחי כלל לא תיקן את השביל אלא הוא תיקן את המבוי והרחבה, וממילא השביל אינו צריך לחי דהוא פרוץ למקום המותר). עכ"ד.

כח] והנה עיין **רשב"א** (בחידושים ובעבודת הקודש ש"ב הי"ב) שביאר את הגזירה שיגידו שאין בתים וחצרות פתוחים לתוכו, ובכל אופן הביא את שיטת רש"י והחולקים וכתב שמסתבר יותר כהחולקים, אבל לא דחה את רש"י. ומשמע שיש צד לומר שכל שזה פתוח למקום שיש תיקון שלא מועיל למקום המדובר, חשיב כפרוץ למקום האסור (היינו דאם יש חצר הפתוחה למבוי ומניחים לחי בפתח המבוי, י"ל שהחצר הפתוחה למבוי תהיה אסורה, כיון שהתיקון של לחי אינו מספיק בשביל לתקן חצר, ואף שהוא תיקן את המבוי וא"כ החצר פתוחה למקום המותר מ"מ כלפי החצר אין זה מועיל. ולפי"ז יתכן להבין את הגזירה כאן, די"ל שכל מה השביל מותר הוא רק אם מועיל לו תיקון של לחי, וא"ש דיבואו ללמוד מזה שלחי מועיל לשביל של כרמים בעלמא [ואף שכאן יש בלא"ה את הצוה"פ בראש המבוי, אבל עכ"פ אפשר להבין שיש בזה גזירה שיבואו לומר שלחי מועיל לשביל של כרמים, כיון שכאן כל ההיתר של המקום דירה היה תלוי בלחי ולכן יתייחסו לזה כאילו הלחי מתיר את השביל]). **והחזו"א** (סימן ס"ה סקל"ח והלאה) דן בזה בסוגיא דמבוי הכלה לרחבה (האם בחצר הפתוחה למבוי מועיל לחי בראש המבוי) וכתב להוכיח שזה מועיל. וצ"ע.

כט] ובמה דנקטו הגאו"י והחזו"א דלרש"י שהגזירה מצד שזה נראה מבוי המפולש וכן לתוס' בפי' השני ודאי שגם כה"ג זה אסור, עיין **תור"פ ור"ן וריא"ז** שביארו כרש"י ובכל אופן כתבו דהשביל מותר כפשטות הגמ' שבמה שחל היתר לאביי חל היתר לרבא. ובהכרח צ"ל שכל הגזירה היא רק ביחס להיתר של לחי שבזה יש חשש שיבואו להגיד שזה מתיר גם את האינו מפולש, אבל אם ההיתר הוא כי זה פתוח למקום המותר זה לא שייך.

והנה לרש"י שנקט שהשביל אסור, בפשוטו זה גם אם יתקן מחיצה או צורת הפתח בפתח השביל. וכן מבואר **בתורא"ש** שהקשה שלשון הגמ' שיאמרו שלחי עוזר בשביל של כרמים, והרי לרש"י הגזירה היא גם על מחיצה גמורה. אמנם עיין **בה"ל** (סימן שס"ה ס"ג בד"ה כאילו) שנקט שגם לרש"י כל הגזירה היא רק בהיתר של לחי ואפילו שהלחי במקום אחר ושם זה מועיל [וזה על דרך המבואר ברשב"א], אבל אם יהיה מחיצה גמורה בזה אין את הגזירה ע"ש. והוא חידוש. [א"ה: החידוש בזה יותר מהראשונים דלעיל הוא שאפילו לרש"י שאחז שהגזירה היא גם למסקנא דרבא, מ"מ י"ל שטעמו הוא רק משום הלחי הנמצא ברחבה כמושנ"ת לעיל, אבל אם לא יהיה כלל לחי אין את הגזירה]

### האם לחי ופס וצוה"פ מועילים בתור להיות מחיצה לפני מחיצה

ל] והקשה **הרשב"א** למה רבא לא אמר לעשות לחי בסוף השביל סמוך לנהר בתוך ד"ט. וכתב שבאמת זה לא יועיל, דבדין של מחיצה לפנים ממחיצה לא עוזר לחי. ועיין **גר"ז** (סימן שס"ג סעיף מ"ג) שכתב שפס ד"ט עוזר. **ובעבודת הקודש** (ש"ב הי"ג) קצת משמע שזה לא עוזר.

ובעיקר קושיית הרשב"א צ"ב למה כאן אין את הגזירה של רבא (לפי דרכו של הרשב"א שהגזירה היא מצד הבתים וחצירות).

ולגבי צורת הפתח, מבואר ודאי **בתוס'** בביאור סוגיין בקושיא שיעשו צורת הפתח שמועיל צוה"פ להיות מחיצה לפנים ממחיצה, כמבואר **במג"א** (סימן שנ"ח סק"ה). ודברי **המחצית השקל** שרש"י חולק צ"ע. ועיין נפש חיה סימן ל' שהאריך בזה האם מועיל צוה"פ לשאר הראשונים

שיעור מספר 58 – ט"ז כסלו פ"ד

# סוגיא דקרפף [ה] – בסוגיא דמיעוט ותיקון קרפף כ"ה.

## בדין אילנות ועמוד ובור

### דין מיעוט באילנות ועמוד

א] מבואר בגמ' שאילנות זה לא ממעט מהקרפף, והטעם כיון שאדרבא זה חלק משימושי הקרפף. ועיין **גאון יעקב** שכתב שאפילו שמלשון רש"י משמע שזה רק אם נטע אחרי ההיקף, אבל אינו כן אלא בכל מקרה זה לא ממעט כי זה חלק משימושי הקרפף.

ולגבי עמוד מבואר בגמ' שאם זה גבוה עשרה ורחב ד"ט שזה שיעור מקום זה ודאי ממעט. ועיין **ראשונים** שהקשו מה זה שונה מבור דמבואר בגמ' לעיל כ"ב. שזה לא ממעט. **ותוס'** שם (ד"ה בור) כתבו ששם זה חומרא מיוחדת בפסי ביראות. אמנם **הרשב"א והריטב"א** בסוגיין כתבו [וכן נפסק **בשו"ע** (סעיף ד')] שעמוד אין זה מצרכי הקרפף ולכן זה ממעט, אבל בור שזה מצרכי הקרפף זה לא ממעט.

ועיין **שער הציון** (סקמ"א) שדייק מלשון **הרשב"א** שזה לא דוקא אם יש בזה מים, אלא עצם זה שאפשר להצניע שם דברים זה לא ממעט.

### שיטת הרמב"ם

ב] **ברמב"ם** (פט"ז ה"ח) העמיד סוגיין בעמוד שסמוך לכותל. ודעת **הד"מ** (סעיף ו') דס"ל שכל הנידון שזה לא ימעט הוא משום שזה בטל לכותל, אבל באמצע הקרפף הוא ודאי ממעט. אמנם **הב"י** נקט שכוונתו שאם הוא באמצע זה ודאי לא ממעט, ורק אם זה בצד יש צד שזה ימעט [א"ה: בב"י שלפנינו כתוב כהד"מ, אמנם המאמר מרדכי (סק"ח) כתב להגיה בב"י כנ"ל]. ויתכן דמקורו מהגמ' הנ"ל לגבי בור דחזינן שזה לא ממעט.

### האם האילן עצמו יש לו דין קרפף

ג] והנה בפשוטו האילן עצמו או הבור והעמוד עד כמה שהוא פחות מבית סאתים הוא חולק מקום לעצמו ואין לו דין קרפף. וכן הוא **ברשב"א** (בתשובה ח"ה סימן ל') [אמנם **במהרש"א** (כ"ה: בד"ה ההוא אבוורנקא) נקט שיש לו דין קרפף]. ולפי"ז מבואר כאן חידוש גדול שגם מקום שאין לו דין קרפף הוא מצטרף לשיעור בית סאתים, דהיינו שיסוד הדין בית סאתים שכזה שטח גדול מחיצותיו לא מועילות לו, ואין הגדר שעל שיעור כזה גדול לא יכול לחול שם דירה. וכן הוא **בתוס'** (דף כ"ה: ד"ה וכי) לגבי קרפף שנפרץ לחצר דמבואר לפי רבנן שהחצר אף שיש לו שם מוקף לדירה יכול להצטרף לשיעור הקרפף.

### בהא דמבואר שגם האילן מצטרף לשיעור קרפף אף שחלוק במחיצות

ד] והנה עיין **חזו"א** (סימן קי"ב סקט"ז במכתב) שכתב שאם יש קרפף יותר מבית סאתים אפשר לחלקו על ידי צורת הפתח שכל חלק יהיה פחות מבית סאתים. ובפשוטו מקורו מהגמ' לקמן שמועיל פי תקרה לחלק את המקום שיחשב שהוא פחות מבית סאתים, דהיינו שאפילו שבפועל זה משמש כדבר אחד בכל אופן מועיל מה שיש בו חלוקה של מחיצות.

וצ"ב למה כאן מה שלאילן או לבור יש מחיצה לעצמו זה לא מחלקו. ולכאורה צ"ל ששם שכל חלק עומד לעצמו ועד כמה שזה לא היקף אחד זה נחשב פחות מבית סאתים, אבל כאן שהבור והאילן משמש לקרפף בעצמו בזה לא עוזר מה שיש לו חלוקה. ולפי"ז גם אם יהיה בית בתוך הקרפף שעומד לשימוש הקרפף (כגון בורגנין וכיוצא בזה) זה לא ימעט, וצ"ע. ואולי חלוקה של עמוד ותל גרע. וצ"ע בזה.

### האם הדין גובה עשרה תלוי בפלוגתת רבה ורבא

ה] והנה לשון הגמ' דמיירי בעמוד גבוה עשרה, ואם הוא רחב ד' זה ממעט, ופחות מג"ט זה לא ממעט, ורבה ורבא נחלקו בג"ט שזה יצא משיעור לבוד וזה לא שיעור מקום האם זה ממעט. ועיין **תורא"ש** שהקשה שלמ"ד שלא צריך שיעור ד"ט שזה שיעור של רשות, א"כ למה צריך גובה י"ט, דהיינו שבשלמא אם צריך ד"ט שזה שיעור רשות ממילא גם צריך גובה עשרה, אבל אם מספיק ג"ט שיספיק גם גובה ג"ט. וכתב שכיון שכרמלית תופסת עד עשרה, א"כ צריך שיהיה גובה עשרה כדי להגדירו כסוג רשות אחרת. ועיין **שער הציון** (סקמ"ה) שדייק מהגמ' שגם למ"ד שעמוד זה תלוי בג' אבל בכל אופן צריך גובה עשרה (וזה כדברי התורא"ש).

אמנם עיין **רשב"א בעבודת הקודש** (שער ג' הלכה קמ"ב) שהתחיל שעמוד פחות מג' גובה זה לא ממעט מפני שהוא כארץ, ומשמע שיותר מזה הוא ממעט, אמנם אחרי זה כתב שצריך גובה עשרה ורחב ד'. ולהנ"ל יל"פ בכוונתו שהבין כקושיית התורא"ש, ולכן להלכה שפסק שצריך רוחב ד"ט צריך גם גובה עשרה, אבל הרי הביא שיטות שפסקו שצריך רוחב ג', ולשיטתם באמת לא צריך גובה עשרה, אבל פחות מג' זה שום דבר. וצ"ע.

### קושיית הראשונים בסתירת דברי רבא מדבריו בדף ט"ז:

ו] והנה בעיקר המחלוקת של רבה ורבא האם השיעור בד"ט או בג"ט, עיין **תורא"ש וריטב"א** שהקשו שהרי בגמ' לעיל ט"ז: מבואר שרבא ס"ל שלרבנן שלבוד בג' יש שיעור מחיצה בג', ולמה כאן כתב ששיעורו בד"ט. ותירצו שכאן שזה להפקיע משם קרפף צריך שיעור יותר חשוב.

והנה בעיקר הקושיא, התורא"ש הקשה גם מעמוד, אמנם הריטב"א הקשה רק מעשיית מחיצה. ובפשוטו זה מצד שנקט שיתכן שאפילו שלשיעור מחיצה לא צריך ד"ט אבל כדי שיחשב מיעוט צריך ד"ט. אמנם צ"ב דהרי עמוד זה גם שם מחיצה כלפי מקומו (ולמה אינו ממעט משום הא). ויתכן שכאן שזה באמצע הקרפף גרע (דאף שיש לו שיעור מחיצה הוא מתבטל בקרפף שסביבו ואינו ממעט, ורק בשיעור ד"ט אינו מתבטל). ועדיין צ"ב.

והנה יש כאן סברות הפוכות, דלהלכה קי"ל שצריך לגבי כלאים ד"ט ולגבי קרפף קי"ל שמספיק ג"ט. וצ"ב.

## שיטות הראשונים בביאור פרטי הגמ'

### סוגיית הגמ' לפירוש רש"י ודעימיה

ז] הנה בסוגיין יש שני נידונים, נידון אחד מה ממעט משיעור בית סאתים, ונידון שני שאפילו שהמקום מוקף כבר במחיצות כל שעושה מחיצה לפניה זה נחשב שעשה היקף חדש לדירה וזה מועיל. והנה הגמ' בלשון הראשון אומרת שאם הרחיק ד"ט שזה שיעור מקום זה ודאי מועיל, ואם הרחיק פחות מג"ט זה ודאי לא מועיל, ואם הרחיק ג"ט בזה נחלקו האמוראים דעת רבה שזה מועיל ודעת רבא שצריך ד"ט. ואחרי זה הגמ' מביאה את רב שימי שמתני לקולא, ועיין **רש"י** שביאר שהכוונה שאם יש ג"ט זה מועיל, והמחלוקת בפחות מג"ט האם זה מועיל. ומבואר ברש"י שגם בעמוד מתני לקולא. אבל **הריטב"א** הביא בשם **הראב"ד** שיש לחלק דבעמוד ודאי צריך ד"ט ורק במחיצה מועיל ג"ט.

והנה הגמ' אחרי זה מביאה נידון בטח בטיט ואומרת שאם זה יכול לעמוד בפני עצמו זה ודאי מועיל, ואם זה לא יכול לעמוד בפני עצמו רבה ס"ל שזה מועיל ורבא ס"ל שזה לא מועיל. והנה שיטת **רש"י** ורוב **הראשונים** שאין זה עניין לשתי הלשונות הראשונות, דהרי כאן לא מדובר על הנידון לפני זה שיועיל בתור שזה היקף חדש אלא יש כאן נידון האם זה נחשב מיעוט או לא. אמנם צ"ב לרב שימי שמועיל לרבה פחות מג"ט למה כאן זה לא יועיל בתור מחיצה. וכתב **הריטב"א** (בד"ה טחו) שגם אם מועיל פחות מג"ט אבל זה רק אם זה דבר שעומד לעצמו ולא אם זה נוסף על המחיצה הקודמת.

והנה הגירסא הישנה היתה מועיל או אינו מועיל. ורש"י כתב לגרוס מיעט. ועיין **מאירי** שגם אם גורסים מועיל הכוונה שזה ממעט.

והנה מסברא הדבר צ"ב למה שזה לא ימעט, הרי למעשה ירד משיעור הקרפף. וצ"ע. ועיין **גאון יעקב** שכתב שזה רק מצד שעשה טיט כדי למעט, אבל אם עשה ליופי ודאי שזה ממעט. עוד כתב שאם מראש עשה כותל עבה ודאי שזה ממעט, ורק כאן שבא למעט לאחר שחל איסור הגמ' דנה האם זה מועיל.

### שיטת הראשונים דהפלוגתא לגבי טיט היא בדין מחיצה לפנים ממחיצה

ח] אמנם עיין **תוס' רי"ד** [וכן הביא **בחידושי הר"ן** בשם **הראב"ד**] שכתב שזה ודאי ממעט, אלא הגמ' דנה האם זה מועיל בתור כותל חדש. וכתב שלפ"ז מתני לקולא הכוונה שנקט שכל שיש כותל חדש זה ודאי מועיל ואפילו בפחות מג"ט וכמבואר בגמ' שאם יכול לעמוד בפני עצמו זה מועיל, ורק במקרה שאינו יכול לעמוד בפני עצמו בזה רבה ס"ל שזה מועיל ורבא ס"ל שזה לא נחשב היקף בפני עצמו [עיקר הביאור מובא **בפרוש קדמון על הרמב"ם** בשם פירוש הרמב"ם. ועיין **רשב"א בעבודת הקודש** (ש"ג אות קכ"ח) שמשמע ג"כ שלמד כנ"ל בדברי רב שימי. ודו"ק].

### פלוגתת רב חסדא ורב ששת

ט] והנה הגמ' בהמשך אומרת שהרחיק מהתל ד' ועשה מחיצה הועיל, פחות מג"ט או על שפת התל רב חסדא אומר שזה מועיל ורב ששת ורב המנונא אומרים שזה לא מועיל. והגמ' אומרת שסברת רב חסדא מצד שיש מחיצה על גבי מחיצה. והנה פשטות הגמ' ביארו **הראשונים** שהיה קרפף שצד אחד שלו היה מוקף בתל ועשה מחיצה סמוך לתל, דהיינו מחיצה ליד מחיצה, ובזה מבואר בגמ' שרב ששת ורב המנונא התירו בד"ט, ורב חסדא התיר אפילו פחות מג"ט. ובפשוטו דעתו כרב שימי שנחלקו בפחות מג"ט והוא נקט להיתר. וכן הוא **באו"ז** (סימן ק"ל אות ט'). אמנם **הריטב"א** כתב שכאן יש סברא להקל יותר כיון שמחיצת התל זה נעשה מאיליו ולכן גם מחיצה שעושים סמוך לזה זה נחשב מחיצה. [א"ה: להלן (אות י"ב) נתבארו דברי הריטב"א בהרחבה].

### פלוגתת הראשונים בפסק ההלכה

י] והנה לענין הלכה, **הרשב"א והבעל המאור** נקטו שהלכה כרבא שהוא בתראה, ולכן נקטו שבין לגבי עמוד ובין לגבי עשה מחיצה ובין לגבי הרחיק מן התל אם יש שיעור ד"ט זה מועיל, ופחות מד"ט זה לא מועיל. ועיין רשב"א שהוסיף דפסקינן כלישנא קמא ולא כלישנא בתרא, דהרי רב המנונא ורב ששת אמרו שזה תלוי בד"ט. וכן לגבי טח בטיט נקטו שהלכא כרבא שאם זה לא יכול לעמוד לבד זה לא ממעט.

**והרא"ש** כתב שלגבי הנידון האם קי"ל כלשון הראשון או כרב שימי, אפילו שקי"ל הלכה כדברי המיקל בעירוב זה רק לגבי עירוב ולא לגבי מחיצות ולכן הלכה כלשון הראשון. ולגבי המחלוקת של רבה ורבא כתב שאין הלכה כתלמיד במקום הרב ולכן הלכה כרבה שבג"ט זה מותר. ובפשוטו לפי"ז גם לגבי טח בטיט הלכה שגם אם זה לא יכול להחזיק לבד זה ממעט, דהא אין הלכה כתלמיד במקום הרב. וכן הוא **בקיצור פסקי הרא"ש**. וכן לגבי עשה כותל לפני התל אם הרחיק ג"ט זה מועיל דהרי פסק כרבה שזה תלוי בג"ט.

והנה צ"ע שהרי רב המנונא ורב ששת אמרו שזה תלוי בד' טפחים (כמו שטען הרשב"א). וצ"ל שנקט שהגמ' נקטה ד"ט שזה ודאי מועיל לכו"ע, אבל באמת רב ששת ורב המנונא שס"ל שלא מועיל זה רק בפחות מג"ט.

### ביאור פסק הטוש"ע

יא] והנה **הטושו"ע** (סעיפים ה' – ז') פסקו שהשיעור בג', ומאידך פסקו שטח בטיט אם זה לא יכול לעמוד בפני עצמו זה לא מיעוט. והדבר צ"ב שאם פסקו כרבה א"כ צריך להקל בהכל, ואם כרבא א"כ צריך להחמיר בד'. ובפשוטו הביאור שפסקו באמת הלכה כרבא אמנם כרב שימי [ועיקר הדבר לפסוק כרב שימי כ"ה באו"ז הובא בהג"א (אמנם הוא פסק כרבה)], ולכן לגבי שיעור ההרחק זה בג"ט ולגבי טח בטיט נקטו להחמיר, וכן הוא **בביאור הגר"א** (סקכ"ח) [וזה **כרש"י** שרב שימי חולק גם על עמוד ודלא **כהראב"ד**].

אמנם צ"ע על הטור שפסק דלא כאביו. ועיין **ביאור הגר"א** שכתב דהנה הרא"ש אחרי זה הביא את מחלוקת ר"ז ורבה האם אויר קירויו מייתרו, והביא שר"ח נקט לקולא מצד שהלכה כדברי המיקל, ולמד מזה שגם במחיצות הלכה כדברי המיקל, ולפי"ז נמצא שצריך לפסוק כרב שימי. וכתב הגר"א שלפי"ז אין לפסוק הלכה כרבה שגם פחות מג"ט מותר, שהרי ברב ששת ורב המנונא מבואר שאסור, והרא"ש כתב שזה ראיה שקי"ל דלא כרב חסדא, וא"כ למסקנתו בהכרח לפסוק כרבא. עכ"ד.

ועיין **גאון יעקב** שתמה על זה וכי אם יש ראיה שהלכה כרבא לגבי שיעור המרחק, זה מוכיח גם לגבי טח בטיט, הרי זה שתי מחלוקות לא קשורות, ואם מסברא קי"ל הלכה כרב ולא כתלמיד, אפילו שלגבי חלק מסויים יש ראיה לפסוק כרבא אין זה קשור לכל המחלוקות. ועוד שלפי זה יוצא שבזה שקי"ל כדברי המיקל בעירוב שזה כרב שימי, זה רק יוצר חומרא לגבי טח בטיט. וכתב שזה לא יצא מפי הגר"א.

והנה באמת ברא"ש לא משמע שחזר בו ופסק כרב שימי. וצ"ל שנקט שסתמא דגמ' דלא כרב שימי וכן מוכח מרב ששת ורב המנונא כמבואר כל זה ברשב"א (ולכן גם הלכה כדברי המיקל בעירוב מ"מ לא קי"ל כרב שימי), ובתחילה לא כתב דבר זה כי העתיק לשון המהר"ם (שתלה את זה בנידון האם במחיצות הלכה כדברי המיקל). וצ"ע.

## בביאור דין מחיצה על גבי התל

### האם פלוגתת רב חסדא ורב ששת היא בעיקר דין מחיצה ע"ג מחיצה ובדברי הריטב"א

יב] עיין סוגיית הגמ' לגבי מחיצה בתל. והנה פשטות הגמ' וכן ביאר **הריטב"א** וכן הוא **ברא"ש** שהרחיק מהתל הכוונה שהכותל הרביעי של הקרפף היה תל ועשה מחיצה לפנים מהתל, ובזה הוא כדין הרחיק מן הכותל ד"ט שזה ודאי מועיל, והגמ' מביאה שנחלקו בפחות מג"ט או על גבי התל, שרב חסדא ס"ל שמועיל מחיצה על גבי מחיצה, ורב ששת ורב המנונא ס"ל שלא מועיל. והנה בפשוטו לפי שיטתם האם זה תלוי בד' או בג' זה תלוי לעיל במחלוקת רבה ורבא. ובפשוטו רב חסדא שהיקל כאן הוא גם מיקל לעיל בעשה מחיצה, וכן הוא **באו"ז** (שם).

אמנם **הריטב"א** כתב שיתכן שרק כאן רב חסדא היקל מצד שהכותל הראשון לא נעשה כלל לשם מחיצה אלא נעשה מאיליו, משא"כ לעיל זה נעשה לשם מחיצה רק שלא הוקף לדירה ויותר קשה לבטלו [ולכאורה הכוונה שיסוד הדין הוא ביחוד של המקום, ובכותל מאליו הגדר הוא שאין יחוד ולכן יותר קל לעשות יחוד חדש לשם דירה, משא"כ בהיקף שלא לשם דירה זה יחוד שלא לדירה, ולכן יותר קשה לעשות יחוד חדש לשם דירה. ודו"ק ובמאירי משמע שזה סברא שמחיצות שעמדו מאליהם זה כאילו אין מחיצות].

והנה מבואר בגמ' שנחלקו גם בדין עושה מחיצה על שפת התל, דהיינו שלגבי הדרים תוך ההיקף שנוצר על ידי התל וכנ"ל זה מחיצה על גבי מחיצה, ורב חסדא ס"ל שזה מועיל ורב ששת ס"ל שזה לא מועיל. והנה בפשוטו לרב חסדא יועיל גם מחיצה רגילה על גבי מחיצה. אמנם עיין **ריטב"א** שכתב שרק כאן כיון שזה מציאות של מחיצה כלפי על גבי התל ממילא זה מועיל לצד השני, אבל מחיצה על גבי מחיצה ודאי לא מועיל.

והנה בגמ' משמע ששני הנידונים גם של מחיצה על גבי מחיצה וגם מחיצה סמוך לתל זה אותו נידון, וכן הוא **בריטב"א** (ד"ה הרחיק). וצ"ב דעד כמה שביאר הריטב"א שהסברא שזה מועיל היא משום שזה מחיצה לצד השני א"כ דוקא כאן זה סברא שזה מחיצה, משא"כ בעשה סמוך לתל הרי אין כאן מחיצה כלל. ועד כמה שבהרחיק מהתל יש סברא להקל משום שהמחיצה הקודמת נעשתה מאיליה, א"כ יש כאן שני נידונים. ועיין בקובץ ביאורי עניינים מהגר"א גרבוז שביאר דיש כאן שני נידונים בכל מחיצה על גבי מחיצה: א. שזה רק תוספת על המחיצה הקודמת וזה לא משהו נפרד, וכמו שכתב הריטב"א לעיל שבטח בטיט אין לדון שזה יועיל גם אם מועיל פחות מג"ט, כיון שזה לא כותל אחר אלא רק תוספת על הכותל הקודם, וכתב באמת שכל הצד שמועיל היינו בהרחיק פחות מג"ט אבל צריך הרחק משהו. ב. גם אם זה משהו נפרד אבל כל שאין שיעור מקום ביניהם זה לא נחשב שיש כאן היקף חדש לדירה. ולפי"ז י"ל שבאמת כל סברות הריטב"א הן רק ביחס לשאלה למה הוי בכלל עוד מחיצה ולא תוספת על המחיצה הקודמת, אבל בשתי הדוגמאות יש עדיין את החיסרון שאין כאן היקף חדש לדירה (דהסברות של הריטב"א אינם מועילות ביחס לזה), ובנקודה זו נחלקו רב חסדא ורב ששת האם יש בזה חיסרון או לא[[93]](#footnote-93).

### האם אביי ורבא דלעיל כ"ד: חולקים על ר"ח גם בעשה מחיצה ע"ג התל

יג] והנה הגמ' אומרת אמר רב חסדא מודה רב ששת שאם עשה מחיצה על התל שהועיל מאי טעמא הואיל ובאויר מחיצות העליונות הוא דר. ובפשוטו הביאור שאם הקרפף הוא על גבי התל ועשה מחיצה על גבי התל, אפילו שיש כאן גוד אסיק מחיצתא אבל כיון שהמחיצה לא ניכרת ועכשיו ניכר מחיצה לכן זה מועיל.

והנה הגמ' לעיל (בדף כ"ד:) אומרת שלא מועיל לעשות מחיצה אגודא דנהרא מצד שאין עושין מחיצה על גבי מחיצה, והקשו הראשונים דשם בפשוטו זה כמו לעל גבי התל. ועיין **תוס'** שם מה שישבו, ומבואר שנקטו שודאי שקי"ל בזה כרב חסדא.

אמנם **הרשב"א והריטב"א** שם כתבו שבאמת רבא ואביי שם חולקים על זה. ובאמת לכן **בעבודת הקודש** הרשב"א לא העתיק גמ' זו, וכן **הרמב"ם** לא כתב דין זה, ויתכן שזה כשיטתם. **ובגאו"י** כתב לבאר בדעת הרמב"ם שרב חסדא רק אמר על רב ששת, אבל רב המנונא ודאי משמע שחולק גם במחיצה על גבי התל בכה"ג ע"ש.

### ביאור דברי רש"י שכתב דלא גרסינן 'על שפת התל'

יד] והנה לפני הראשונים היתה הגירסא 'על שפת התל'. אמנם **רש"י** כתב שלא גורסים על שפת התל, וביארו **התוס'** בדעתו שודאי שגם אם יעשו על שפת התל זה יועיל, אלא כוונת רש"י להדגיש שעשו את המחיצה לצורך למעלה ולא לצורך למטה.

אמנם עיין **ריטב"א** שכתב שהוקשה לרש"י מהגמ' לעיל, ולכן ישב שמדובר אצלינו שזה לא ממש בשפת התל. והקשה הריטב"א דממה נפשך, אם עושה את זה חוץ לד"ט זה ודאי מועיל, ואם תוך ד"ט זה לא מועיל. וכתב שאולי רב חסדא ורב ששת ס"ל שתוך ג"ט גם מועיל. ועיין **גאו"י** שתמה שהרי רב ששת ס"ל שלא מועיל מחיצה על גבי מחיצה, וא"כ ודאי ס"ל שצריך להרחיק ג"ט. ועוד דהרי מבואר בגמ' שזה מועיל רק מצד שבאויר מחיצות העליונות הוא דר, ולהנ"ל הרי זה בגלל שס"ל שעושין מחיצה על גבי מחיצה. וצ"ע.

ובעיקר הדבר היה מקום לומר שדעת רש"י שאפילו שיש סברא שבמחיצות העליונות הוא דר, אבל זה רק אם זה לא ממש על שפת התל דהיינו שזה עומד כמחיצה לעצמה, ולא אם זה ממש המשך.

### ביאור המאירי בסוגיין

טו] ועיין **מאירי** שכתב ביאור אחר בסוגיין, שהרחיק מהתל הכוונה שעשה מחיצה על גבי התל, ואם הרחיק ד"ט מהקצה בזה כמו שזה נחשב מחיצה כלפי הד"ט שבין קצה התל למחיצה כך זה גם מועיל לגבי למטה, ואם בנה את זה על הקצה בזה הוי מחיצה על גבי מחיצה שנחלקו ר"ח ור"ש, ואם עשה את זה על קצה התל לצורך על התל, כה"ג חידש ר"ח שכיון שזה מועיל למי שדר למעלה זה גם מועיל כלפי מטה.

### ביאור התורי"ד והבעה"מ בהא דמודה רב ששת

טז] והנה בעיקר החידוש המבואר במאירי שאם עשה המחיצה ד"ט תוך התל זה ודאי מועיל כלפי העומק, עיין **תורי"ד ובעל המאור** שביארו שזה כוונת הגמ' שמודה רב ששת שאם עשה על שפת התל, והיינו על שפת התל החיצונה וזה מועיל הואיל וזה מחיצה שמועיל לגבי על התל ממילא זה גם מועיל למי שבתוך העמק.

והנה יש כאן חידוש גדול, דלכאו' כיון שהעמק הוא נחשב מחיצה לעצמו ממילא זה מחולק מהמחיצה העליונה ולמה שזה יועיל שיחשב שעשה שם היקף לדירה. ובפשוטו לגבי לחלק החלק התחתון שיחשב פחות מבית סאתים ודאי שגובה התל יחלק, וא"כ כיצד המחיצה שבאמצע התל מועילה כלפי המקום שלמטה. אמנם עיין **חזו"א** (סימן קי"א סק"א) שהוכיח **מהרשב"א** שלשון ים הנכנס בחצר שגדור בפס ד"ט לא אומרים שהבור עושה סילוק מחיצות אלא אפשר להשתמש לקולא עם המחיצות שבחצר (משום שגו"א אינו מסלק). ויתכן שגם כאן זה כך.

שיעור מספר 59 – י"ז כסלו פ"ד

# סוגיא דקרפף [ו] – בגדרי עשיית מחיצה חדשה לתיקון הקרפף

## פלו' הרא"ש והריטב"א בדין עשיית מחיצה בתוך מחיצה

א] מבואר בסוגיין חידוש שמועיל עשיית מחיצה בתוך מחיצה, דהיינו שאפילו שהמחיצה הראשונה שלא הוקפה לדירה קיימת אפ"ה כל שעשה מחיצה במקומה לדירה זה מועיל. אמנם מבואר בגמ' שצריך שיהיה מרחק ביניהם, ונחלקו רבה ורבא האם השיעור הוא ג"ט או ד"ט. ולמ"ד שמספיק ג"ט יש לבאר שללא זה רואים את זה כהוספה על המחיצה הקודמת. אבל למ"ד שצריך ד"ט בפשוטו כל שזה יותר משיעור לבוד זה ודאי דבר לעצמו, אלא בפשוטו בזה החיסרון שזה לא יכול להחשיב שיש כאן היקף חדש לדירה, אלא זה משאיר שההיקף של המקום הוא על ידי המחיצה הקודמת.

### ביאור שיטת הריטב"א שצריך מחיצה על פני כולו

ב] והנה עיין **בה"ל** (סימן שנ"ח ס"ו) שהביא **מהריטב"א** שצריך שיעשה מחיצה על פני כולה, ובפשוטו הביאור דהריטב"א לעיל כ"ד. כתב בדין שקרפף שלא הוקף לדירה פורץ בה יותר מעשר וחוזר וגודרה, וביאר שמספיק עשיית כותל אחד לשם דירה, וממילא ברגע שיש פירצה יותר מעשר זה נחשב שאין כאן כותל רביעי וכל שחוזר וגודרו זה מועיל, דהיינו שנקט שעשיית כותל אחד מועיל. והנה כאן הרי הוא לא פרץ את המחיצה הקודמת, רק שיש כאן חידוש שדנים שמעמיד מחיצה במקום המחיצה הקודמת, וממילא כדי שזה יחשב כמחיצה על כל הרוח זה רק אם עשה מחיצה על כל הרוח. וע"ש (בדף כ"ד.) שלמד שמספיק מחיצה אחת מסוגיין.

והנה בפשוטו אם יעשה עומד מרובה זה יעזור. אמנם בלשון **הריטב"א** משמע שצריך ממש על כל הרוח. ועיין **בה"ל** שביאר שסברת הריטב"א היא שצריך שהכותל הישן לא ישמש לקרפף, וזה רק על ידי שעשה מחיצה על פני כולה שאז הכותל החדש משמש ולא הכותל הישן, אבל כל שלא עשה על פני כולה הרי השטח שבין המחיצה החדשה לישנה זה עדיין כחלק מהקרפף ואין שום משמעות למחיצה החדשה, דהיינו שזה נשאר כקרפף כמין ח' וזה כמחיצה באמצע הקרפף.

**ובנפש חיה** (סימן ל') ביאר שרק על ידי שנתחלקו המקומות זה מזה וזה נהיה כשני מקומות שייך לדון שהמחיצה של המקום החדש הוא המחיצה החדשה, אבל כל שיש עדיין שיעור פתח ביניהם שיכולים לערב אחד דהיינו ששייך לדון שזה עדיין מקום אחד, ממילא המחיצה החדשה לא מועילה.

וע"ש שדן שלפי"ז לא יועיל צורת הפתח, וזה דלא **כתוס'** (כ"ד: ד"ה וליעביד צו"ה) שנקטו שמועיל צורת הפתח.

### ביאור שיטת הרא"ש שמספיק לגדור יותר מעשר

ג] והנה **הרא"ש** כתב שמועיל לעשות מחיצה חדשה יותר מעשר וביאר וז"ל: **דבבנין מחיצה חדשה סותר את הישנה והוי ליה כעין פרץ אמה וגדר אמה וכו'.** עכ"ל. וע"ש שהוכיח שזה הגדר, שהרי מבואר בגמ' שהרחיק מהתל מועיל לעשות כותל אחד. ולכאורה מבואר שנקט שיסוד הדין הוא לגדור את הכל לשם דירה, וכל שיש שיעור פרצה ממילא מתבטל השם היקף מהכל, ועל ידי שגודרו זה נחשב שגדר את הכל, ולכן הוכיח שאם כאן לא מסתכלים כאילו נפרץ הכותל הישנה וממילא יש כאן כותל חדש שמעמיד את הגדירה, א"כ היה צריך לגדור את כל הד' רוחות. ובאמת עיין **רבינו יהונתן** בדף כ"ד. שכתב וז"ל: **כיצד יעשה פורץ בה פירצה שהוא יותר מעשר ונתבטלו כל המחיצות** וכו'. עכ"ל. דהיינו שנקט כנ"ל שהגדר בזה שפרץ עשר וגדר הוא שכאילו את כל המחיצות הוא עשה לדירה. וכן הוא בלשון **ר"ח** בדף כ"ד. וז"ל: **פורץ בו פרצה יותר מעשר וחוזר וגודרו וחשיב כאילו הקיפו כולו לשם דירה.** עכ"ל. ולפי"ז אין לבאר שכל שעשה כותל אחד זה מועיל, דהרי צריך לגדור את כל הד' רוחות, אלא בהכרח שיש כאן גדר שכנגד המחיצה החדשה דנים כאילו פרץ את המחיצה הקודמת, וממילא מתייחס למחיצה החדשה שהיא גודרת את כל הרשות. ולכאורה הוא כעין דין סילוק מחיצות.

ד] והנה הרא"ש דימה לדין פרץ אמה וגדר אמה שמועיל. וצ"ב הדמיון. **ובנפש חיה** (סימן ל' במוסגר) ביאר שהרי גם כאן אפילו אם הגדר שזה נפרץ, אבל הרי הוא בנה אמה ועוד אמה, וא"כ בתחילה כשעשה את האמה לא היה לזה שם דירה, ואפ"ה כל שבסופו של הבניה יש כאן י' אמות זה מועיל. ולדבריו אם יניח בבת אחת כותל של יותר מעשר אמות לא צריך להגיע לדמיון של הגמ' שם.

אמנם **הבה"ל** ביאר שזה עצמו ששייך לדון שיועיל מחיצה חדשה ללא לפרוץ את המחיצה הקודמת, זה כאותו דין של פרץ אמה וגדר אמה, דגם שם לא היה רגע שהמחיצה הקודמת לא קיימת, ורק כיון שללא המחיצה הזו לא היה למחיצה שם מחיצה זה מייחס כאילו הכל הוקף לדירה, ה"ה אצלינו כיון שלא היה ביטול למחיצה הקודמת אלא זה רק מועיל מצד שלא צריך המחיצה הקודמת, בזה הוא כדין פרץ אמה וגדר אמה.

### פלוגתת הרא"ש והריטב"א בעשה מחיצה ע"ג התל

ה] והנה מבואר בגמ' שאם עשה מחיצה על גבי התל זה מועיל הואיל ובמחיצות העליונות הוא דר. ועיין **מ"ב** (סקס"ב) שהביא **דברא"ש** מבואר שמועיל יותר מעשר אמות, **ובריטב"א** מבואר שצריך את כל הכותל וכשיטתם לעיל.

והנה בפשוטו היה מקום להבין שכוונת רב חסדא שיש כאן מחיצה מציאותית וזה גם מספיק. אמנם א"כ הניחא לפי הריטב"א שמועיל מחיצה אחת, אבל לרא"ש שצריך שיתייחס לזה היתר הקרפף זה לא שייך. ובהכרח שסברת רב חסדא שאפשר לדון שלא משתמשים בגוד אסיק וזה באמת המחיצה המתירה. וצ"ל שעמוד זה עדיף שבמחיצות העליונות הוא דר (ר"ל דמה שבמחיצה עשרה לא אמרינן שיועיל להוסיף עליה עשרה דעי"ז חשיב שהחלק הנוסף גדור במחיצה החדשה ולא בגו"א, היינו משום דהתם אכתי נשאר שהעשרה התחתונים [שהם עיקר הרשות] גדורים במחיצה שאינה של דירה, משא"כ בתל שכל המחיצה שיש בו היא רק גו"א, א"כ במה שהוא מעמיד מחיצה גמורה במקום הגו"א חשיב שפיר מחיצה לדירה) וצ"ע. [ועיין **רעק"א** (סוכה י"ז) שדן בזה האם מתי שיש מחיצה מעל הגוד אסיק שייך לדון שזה המחיצה].

### האם אומרים מיגו שזה הועיל למעל התל זה יועיל גם לצד השני

ו] והנה **המאירי** כתב שכל שעשה מחיצה על גבי התל בשביל התל, זה מועיל בתור מיגו לגדור גם את הצד השני. **ובעולת שבת** (סק"ח) כתב שזה לא מועיל. והנה אם נאמר שלמחיצה שלמעלה מעשרה טפחים יש תורת מחיצה ומה שלא מועיל מחיצה על גבי מחיצה הוא משום שאין בה תועלת, אפשר להבין שיועיל בזה מיגו. אבל אם נאמר שמחיצה שלמעלה מעשרה טפחים אין לה תורת מחיצה כלל, א"כ לא שייך בזה מיגו, דמיגו שייך רק באופן שגם כלפי המקום השני יש תורת מחיצה ורק שהמחיצה אינה נצרכת שם, אבל אם כלפי המקום הזה אין כלל תורת מחיצה לא יועיל בזה מיגו (כמושנ"ת סברא זו בשיעור 57 אות י"ט). וצ"ע בכל זה.

## בפרטי דיני העמדת מחיצה בתוך מחיצה ובדין עשיית מחיצה המועלת

### הא דלא סגי בכותל ד"ט שיעשה את המבוי כמפולש

ז] והנה בפשוטו כל שיעמיד שיעור מחיצה שאם נבטל את המחיצה כנגדו כל המחיצה תהיה על ידי מה שהניח, זה מועיל. ועיין **נפש חיה** (סימן ל') שהעיר שלפי"ז גם אם עשה ד"ט הרי אם היה נפרץ כנגדו זה היה מבוי המפולש וממילא צריך להגיע לגדירה של הכותל החדש. ותירץ שכל הסיבה של מבוי המפולש היא משום שיש בקיעת רבים, וכאן הרי בפועל אין בקיעת רבים, ומצד מה שמעמיד מחיצה במקום המחיצה הישנה אין זה שיעור פירצה.

### האם עוזר להניח לחי לפנים מהמחיצה

ח] והנה עיין **רשב"א** בדף כ"ד: שדן שיעזור לעשות לחי לפנים מד"ט מהכותל, וכתב שזה מחיצה גרועה וזה לא עוזר.

והנה לכאורה לרא"ש שהגדר הוא כאילו סתר את מה שכנגדו, א"כ כאן זה לא יעזור (ולא צריך להגיע לסברת הרשב"א שזה מחיצה גרועה), דהרי אם יש שיעור פרצה בכותל כשיעור לחי זה לא מבטל את הכותל הקודם. אמנם יתכן שעיקר מכוון הרא"ש שכל שמעמיד מחיצה ביחס למקום שיש לזה כח גדירה, דנים שכאילו אין את הכח גדירה הקודמת ושהמקום גדור על ידי המחיצה החדשה, ולכן אם יש כותל גדול דנים רק כנגד המחיצה, וא"כ אם זה כותל פחות מי' שמועיל לו לחי בזה י"ל שיספיק עשיית לחי [א"ה: אמנם לפי סברת הרשב"א דהוי מחיצה גרועה ודאי י"ל שלא יועיל לחי גם להרא"ש].

### אופנים של יצירת פירצה שעי"ז תועיל הגדירה אח"כ לשם דירה

ט] והנה מבואר בגמ' כ"ד. שקרפף שלא הוקף לדירה מועיל מה שפורץ יותר מעשר אמות וחוזר וגודר שיהיה עשר אמות, דהיינו שכל שעשה שהמקום לא יהיה גדור וחוזר וגודרו זה נחשב שההיקף נעשה לדירה. ועיין **חזו"א** (סימן פ"ח סקל"ד) שכתב שלכאורה גם אם יפרוץ רוח שלישית בצורה שיהיה פרוץ מרובה על העומד ויגדור זה מועיל. וכן אם יעשה פרצה בקרן זוית שעכשיו המקום נחשב כרמלית ויחזור ויגדור זה מועיל. וצ"ב למה הוזכר לפרוץ עשר, הרי יותר קל לפרוץ בקרן זוית. ובפשוטו צ"ל שהיסודות נמצאים בקרנות ושם אי אפשר לפרוץ, ויותר קל לפרוץ באמצע הכותל.

והנה עיין **שו"ע** (סימן שנ"ח ס"ב) שהביא **מהתרוה"ד** (סימן ע"ה) בחומה שהוקפה שלא לשם דירה ולא היה אפשר לפרוץ החומה, וכתב שאפשר לשפוך עפר משני הצדדים ברוחב עשר אמות ועל ידי זה המקום נחשב לא גדור ולחזור ולגודרו. וצ"ב שיותר קל לשפוך בקרן זוית. ושמעתי לבאר שהחומה היתה עגולה, ובזה כל מקום שיפרוץ זה לא יחשב קרן זוית. ולפי"ז מוכח שפירצה בעיגול זה לא נחשב קרן זוית.

### האם בכל האופנים שאם היה פירצה היה מועיל, מועיל גם מחיצה חדשה לפנים מהישנה

י] והנה בפשוטו לשיטת הרא"ש כל שיעשה מחיצה שאם נוריד את שכנגדו זה יהיה פרוץ זה מועיל. ובפשוטו לפי"ז אם יעשה מחיצה כנגד הקרן זוית זה יעזור.

ועיין **נפש חיה** (סימן ל') שה"ה אם יעמיד מחיצה כנגד העומד מרובה בכותל השלישי אפילו שזה פחות מעשר אמות אבל כיון שצריך עומד מרובה ממילא זה נחשב שהעמיד גדירה מספיקה. וע"ש שחידש עוד שאם יש פתח עשר ויעמיד מחיצה כנגד האמה האחת עשרה זה יועיל, כיון שאם נוריד את המחיצה שכנגדו זה יחשב פרוץ א"כ זה נחשב שהעמיד מחיצה שיש בה כדי להתיר הקרפף. וכן אם יש בדיוק עומד מרובה, אם יעמיד משהו כנגד העומד המרובה שאם נדון שכנגדו זה פרוץ אין כאן מחיצה ממילא זה יועיל. וע"ש שתמה שסתימת הדברים לא כך.

והנה עיין לעיל כ"ד. דמבואר בגמ' שפרץ אמה וגדר אמה זה מועיל, דהיינו שאפילו שבזמן שגדר את האמה לא היה לזה שם מחיצה אבל כיון שעכשיו ללא המחיצה החדשה שעשה אין המקום גדור, זה נחשב שהעמיד את הגדירה לשם דירה. ועיין **גאו"י ורש"ש ושפ"א** שכתבו דבפשוטו לא צריך גדר אמה בסוף, אלא כל שללא מה שגדר מחדש יש כאן פירצה זה מועיל. ולפי"ז מועיל פרץ משהו וגדר ואחרי זה פרץ עשר. אמנם בלשון **הריטב"א והרמב"ם ור"ח** שם מפורש שרק אם חזר וגדר שיעור עשר זה מועיל[[94]](#footnote-94), ומשמע קצת שיש כאן שתי צורות של גדירה, דיש צורה שהמקום פרוץ והוא גודר אותו, ושם אפילו אם יניח לחי זה יועיל, אמנם יש מקום שהמחיצה לא התבטלה כלל רק שבכל אופן יש כאן שיעור מחיצה לדירה, ובזה יתכן שצריך שיעור מחיצה שזה עשר אמות ולא יועיל רק מה שללא מה שהוא עשה זה לא יועיל [וע"ש שיעור 56 (אות ג') שהבאנו הדברים].

והנה אם נימא כנ"ל ונימא שגם כאן הגדר זה כדין פרץ אמה משום שכאן הרי בפועל המקום גדור וזה רק מצד עשיית מחיצה חשובה שבכחה לגדור (כמושנ"ת לעיל אות ד' בשם הבה"ל בביאור דברי הרא"ש), בזה באמת צריך דוקא עשר אמות, וממילא יתכן שבאמת השלמת עומד מרובה לא יעזור וכן קרן זוית זה לא יעזור, ורק שיעור חשוב של מחיצה שזה י"ט יעזור [אמנם לגבי עומד מרובה מסתבר שזה שיעור מחיצה שלם ויעזור]. וכל זה חידוש.

## בדין נבלעו התחתונות ועליונות קיימות

### האם צריך שיבלעו לגמרי או מספיק שנהיו פחות מעשרה טפחים

יא] והנה בפשוטו בדין עשיית מחיצה, גם אם היה היקף לדירה רק תשעה טפחים והשלימו לעשרה זה מועיל. וכן הוא **בריטב"א** (ד"ה עשה) וכן הוא **במ"ב** (סקכ"א), **ובשעה"צ** (סקכ"ב) הביא שהאחרונים ביארו כן **ברמב"ם** (פט"ז ה"ה) וכן הוא **בתרוה"ד** (סימן ע"ה).

והנה מבואר בסוגיין שאם עשה מחיצות עליונות על גבי התחתונות זה לא מועיל, אבל אם שקעו התחתונות זה מועיל. והנה עיין **שעה"צ** (סקנ"ה) דבפשוטו מספיק שזה שקע טפח שזה פחות מעשר וממילא המחיצה העליונה שעשה מועילה. אמנם **התו"ח** דייק **מהרמב"ם** (פט"ז ה"ט) שמדובר שהכל שקע, וכן הוא בלשון **רש"י**. ועיין **תו"ח** שלמד מזה דלא כריטב"א לעיל שמועיל השלמה לעשרה, וביאר בזה שגם מחיצה פחות מעשרה זה מחיצה רק שזה גרוע. אמנם להאחרונים שלמדו ברמב"ם שזה מועיל יש כאן סתירה [וכן **במאירי** כתב כהרמב"ם ששקע הכל, ובאותו דיבור כתב שמספיק מה שעושה את הטפח העשירי]. אמנם להנ"ל יתכן לחלק, שאם פורץ באמת ונמצא שעל ידי שגודר את הטפח העשירי הוא מעמיד את הגדירה זה מועיל, אבל בסוגיין שכל הזמן היה מחיצה ובזמן עשיית המחיצה זה לא מועיל, ורק מצד שעכשיו המחיצה היא על ידי עשייתו שמקודם, בזה צריך שיעור חשוב, וכן הוא **בעטרת צבי**. וכל זה חידוש.

### יסוד הדבר שמועיל נבלעו התחתונות והעליונות קיימות

יב] והנה בעיקר הדבר המבואר שמועיל מחיצות העליונות, **ברמב"ם** (פט"ז ה"ט) מבואר שהכוונה שכיון שבזמן עשייתם זה היה לדירה, אפילו שאז זה לא הועיל מ"מ כיון שכעת הם גודרות זה מועיל. אמנם **בתרוה"ד** (סימן ע"ה, הובא **בשעה"צ** סקל"ה) מבואר שעכשיו שזה נהיה מחיצה זה הרי לשם דירה דהרי זה מוקף לדירה, דהיינו שנקט שמחיצה שנעשית לבד על מקום שמשמש לדירה זה נחשב מוקף לדירה. וכן דן **בפמ"ג** (א"א שס"ג סק"ל) שאם בנו בתים ואחרי זה הוקף העיר מאליו על ידי נהר חשיב הוקף לדירה.

והנה התרוה"ד לא ביאר מצד שבתחילה זה נעשה לדירה ועכשיו זה משמש, דיתכן שכאן העשייה לא נחשבת מחיצה כי זה עמד על מחיצה, ורק שייך לדון שעכשיו זה נהיה מחיצה. וברמב"ם שביאר שזה מצד שבתחילה היה לדירה משמע שאם מצד שזה נעשה לבד זה לא מועיל, ורק מצד שבזמן עשייתו זה היה לדירה דנים שממילא עכשיו זה משמש לדירה. והוא חידוש שהרי זה עמד במקום אחר לגמרי.

יג] והנה מבואר בגמ' שהדין של נבלעו התחתונות והעליונות קיימות זה היה בשבת. ועיין **תור"פ** שביאר שאם זה היה בערב שבת פשיטא שזה מועיל. ועיין **רש"ש** לעיל כ"ד. שלכאורה זה תלוי בספק הגמ' לעיל שפרץ אמה וגדר אמה. וכתב שהגמ' כאן היא לאחר שנפשט הספק לעיל. אמנם לכאורה כל זה לרמב"ם שהעשייה לשם דירה זה בזמן שזה לא היה נצרך, אבל לתרוה"ד שעכשיו זה נעשה לדירה א"כ זה פשוט שמועיל, שברגע ששוקע ממילא נעמד מחיצה במקום בצורה שזה נצרך. אמנם אם נימא שצריך את כל העשרה, א"כ יוצא שבתחילה אין על זה שם מחיצה ורק בגמר השקיעה. וצ"ע.

## בפרץ עשר הטעם שזה מצטרף לגדור אם הצדדים

יד] ובעיקר דברי הרא"ש דמבואר שאם העמיד מחיצה יותר מעשר ופרץ כנגדו זה מועיל, עיין **בה"ל** (סעיף ו') שצריך שהמרחק בינן לכותל הוא עשר אמות ולא יותר, דאל"כ יש כאן פרצה עשר אמות ולא יועיל הכותל שעשה. והנה **החזו"א** (סימן ס"ה סקמ"ה ציור כ"ב וכן בסימן קי"א סק"ד בד"ה ואם החריץ קצר) נקט שכל שמחיצה לא עומדת ממש אחד מול השני לא אומרים עומד מרובה. וצ"ע דא"כ כאן איך מצרפים את המחיצה הפנימית למחיצות החיצוניות. אמנם הביאור דכאן הרי הפרוץ הוא ממש כנגד (בין הסיום של המחיצה הישנה לתחילת המחיצה החדשה) וממילא אין מקום כלל שאין כנגדו מחיצות. אלא שעדיין צ"ב איך המקום שיותר גבוה מהמחיצה הפנימית מותר, הרי הוא פרוץ מרוח רביעית. ובהכרח שיש כאן את הסברא שרה"י גודר וממילא כל השטח הפנימי יכול לשמש כפס ד"ט, וכמו שנקט **החזו"א** (סימן ע"ב סק"ב) שכנגד הלחי מותר.

## בדברי הרא"ש בפרץ עשר [שייך לסוגיא הקודמת נדפס בשיעור הבא]

עיין סוגיא הקודמת בדברי **הרא"ש** בהעמיד מחיצה כנגד המחיצה הישנה, שגדר הדברים שמתייחסים כאילו נסתלקה המחיצה הישנה והמחיצה החדשה היא הגודרת. והנה העירו שלכאורה לגבי הקרנות שמעל מקום המחיצה כלפי זה לא היה שום סילוק של המחיצה הקודמת ולכאורה כלפי זה אין סיבה שיועיל המחיצה החדשה, וממילא שאר הקרפף הוא פרוץ למקום האסור. אמנם הביאור שהגדר במחיצה חדשה הוא שדנים שהמחיצה שכנגדה כאילו הסתלקה, ולכן כל שטח שעד כמה שמחיצה זו הסתלקה הוא גדור על ידי המחיצה החדשה דהיינו שהוא סיבת הגדירה שלו, ממילא דנים שהמחיצה החדשה היא גודרת אותו.

והנה לכאורה אין הכונה שבאמת המחיצה החדשה מסלקת המחיצה הישנה והיום היא לא גודרת הרשות, שהרי כבר כתב **החזו"א** (סימן ס"ז סקכ"ד) דעומד מרובה לא עושה סילוק מחיצות, ובפרט כאן שכל הגדירה היא מכח שרה"י גודר והרי ודאי שגם המקום שבין המחיצה החדשה לישנה הוא רה"י מכח כלל הרשות א"כ לא שייך לדון כאן סילוק, אלא שיש כאן קולא לדון שכיון שהיום שייך לדונו מכח המחיצה החדשה ללא המחיצה הישנה, מייחסים את גדירתו לחלק זה וממילא זה נחשב שיש כאן היקף חדש לדירה. ומה שהביא הרא"ש ראיה מגדר נגד כל הצד אף ששם יש סילוק מחיצות, כמדומה דיסוד נידון הרא"ש הוא שכיון שבפועל המקום לא היה פרוץ וגם ללא המחיצה העשויה הוא גדור, ממילא אין כאן התייחסות של גדירה על כל הרשות אלא על המקום שהוא עומד, והוכיח מסוגיין שזה לא כך, ועד כמה שדנים לפי מה שבפועל זה גודר דהיינו שאפשר לדון הגדירה מכוחו, ממילא גם בפרץ עשר הרי אפשר להעמיד הגדירה מכוחו.

והנה בעיקר דברי הרא"ש שהביה"ל העמיד שעושה מחיצה באמצע וא"כ יש ראיה שמועיל מצד שרה"י גודר ומצד שדנים לאחר שחל רה"י, דהיינו שכיון שעד כמה שנדון שהכל רה"י ממילא אין כאן אלא שני פתחים ממילא זה הצורה להסתכל על זה, הנה היה מקום לדחות שמדובר שעשה המחיצה בצד וכה"ג ודאי שזה מועיל, שהרי זה ממש כדין חצר קטנה שנפרצה לגדולה בנכנסים כתלי קטנה בגדולה דמבואר בגמ' שכל הגדולה רה"י אפילו שאין פס כנגד הפתח, וכדהוכיח **החזו"א** (סימן ס"ה סקמ"ה ציור א') שדנים את כל ההיקף כולו כעומד כנגד הפתח [קשה לבאר הדברים בכתב ואקוה שהמכוון מובן].

## בביאור שיטת הרמב"ם

### ביאור החילוק לפי הרמב"ם בין מחיצה לטח בטיט

טו] עיין **רמב"ם** (פט"ז משבת ה"ח) שכתב וז"ל: וכן אם הרחיק מן הכותל שלשה ועשה מחיצה הרי זה מיעוט, פחות משלשה לא עשה כלום. עכ"ל. ומבואר שהביא את סוגיין לא לגבי שזה מועיל שזה נחשב שיש בקרפף היקף לדירה, אלא הנידון הוא האם מקום המחיצה ממעט. והנה הרמב"ם כתב בהלכה אחרי זה שטח בטיט זה ממעט, וצ"ב למה כותל זה פחות מטח בטיט.

ועיין **מ"מ** שכתב שבטיט שזה מודבק לכותל זה ממעט, משא"כ כאן שיש שטח ביניהם שהוא נחשב עדיין קרפף ממילא גם המחיצה לא ממעטת. וצ"ע.

**ובמרכבת המשנה** כתב לבאר שטיט זה על כל הכותל, משא"כ עשה כותל מדובר רק על חלק מהמקום, דהיינו שעשה ג' מחיצות דבוקות לכותל והכותל הוא הדופן הרביעי, ונמצא שיש בין המחיצות הללו חלל מרובע ג"ט על ג"ט, וה"ל כמו עמוד שממעט אם הוא ג' טפחים.

### האם החלק של האויר שמאחורי המחיצה מצטרף למעט

טז] **ובמעשה רוקח** כתב שהנידון הוא האם השטח שמאחורי הכותל גם מצטרף למעט (וע"ז חילק הרמב"ם שאם הרחיק את המחיצה מן הכותל ג"ט אין האויר שביניהם מצטרף למעט, ואם הרחיק פחות מג"ט גם האויר שביניהם מצטרף למעט), אבל מקום הכותל עצמו ודאי ממעט דלא גרע מטח בטיט.

ובעיקר הדבר (האם החלק של האויר שמאחורי הכותל מצטרף למעט) עיין **לבוש** (סעיף ו') שכתב שגם בפחות מג' שזה ממעט אבל האויר מצטרף לשיעור הקרפף. **והמלבושי יו"ט** (סקי"א) כתב שכל זה להרמב"ם שכיון שהכותל לא ממעט ה"ה האויר שמאחוריו, אבל לרש"י שהכותל ממעט ה"ה האויר שביניהם ממעט. **והא"ר** (סקי"ט) כתב שזה אינו מוכרח. אמנם **הגאו"י** נקט שמסברא זה ודאי ממעט עד כמה שזה פחות מג"ט [והגר"מ אטיק העיר דביחס לשטח שלאחר המחיצה הרי יש לו מחיצה שלמה חדשה שרחוקה מהצד השני מאוד, וודאי שאין לו שם קרפף. אם לא דנימא שיש חיסרון שאין מחיצה לפחות מד"ט גם כלפי מקום זה].

ועיין **גאו"י** (ד"ה הרחיק מן הכותל) שכתב שכל מה שהרמב"ם אומר שזה לא ממעט, מדובר שזה לא על פני כל הרשות, אבל אם זה על פני כל הרשות בזה ודאי שזה ממעט. [א"ה: בנקודה זו דברי הגאו"י האם כהמרכה"מ דלעיל].

### בפירוש קדמון כתב דהרמב"ם מפרש בטח בטיט באופ"א

יז] ועיין **פירוש קדמון ממצרים** (מודפס בסוף רמב"ם פרנקל) שהביא מהרמב"ם (בפירושו לתלמוד) שביאר שטח בטיט הנידון הוא שזה הופך את כל המחיצה לדבר אחר (והוי כעת מחיצה לשם דירה), ואין זה מדין מיעוט. וכן מדויק קצת ברמב"ם שכתבו בהלכה נפרדת עם הדינים של מועיל. אמנם לשון הרמב"ם מיעט.

### הא דלפי הרמב"ם אין המחיצה החדשה מועילה בתור היקף לדירה

יח] והנה צ"ב עוד דברמב"ם מבואר שגם מתי שיש כותל זה רק ממעט, ולא שזה מועיל אם יש עדיין שיעור של קרפף. וצ"ע מה זה שונה ממה שכתב (בהלכה ט') שאם הרחיק מהתל ועשה מחיצה שזה מועיל. ולמרכבת המשנה שמדובר שזה לא על פני כולו א"ש.

ויתכן שס"ל **כהריטב"א** שיש הבדל אם עושה מחיצה על מחיצה שנעשתה מאיליה (שבזה ס"ל להרמב"ם שמועילה המחיצה החדשה), לבין אם עושה מחיצה על גבי מחיצה שנעשתה בידים ורק שלא נעשתה לשם דירה. או ששם מדובר על גבי התל (כפירוש **המאירי** בהרחיק מהתל), ובזה כיון שזה גודר למעלה מעל המחיצה יש לזה עדיפות. וכל זה צ"ע.

שיעור מספר 60 – כ"ב כסלו פ"ד

# סוגיא דקרפף [ז] – פי תקרה בקרפף

## בביאור הדין פי תקרה לגבי היתר קרפף

### בהא דמבואר שמועיל פי תקרה לחלק את הקרפף

א] הגמ' מביאה דנחלקו רבה ור"ז בקרפף בית ג' סאין וקירה בית סאה, האם זה נחשב עדיין קרפף ג' סאין, או שהמקום המקורה חולק מקום לעצמו וממילא אין כאן קרפף בית ג' סאין. ומבואר בגמ' חידוש שאפילו שהקרפף משמש כדבר אחד, אבל כל שיש פי תקרה באמצע שמחלקו לשתים זה נחשב שאין כאן שיעור קרפף. ובפשוטו זה מקורו של **החזו"א** (סימן קי"ב סקט"ז) שצוה"פ יכול לחלק קרפף.

והנה עיין בסוגיא הקודמת שהערנו דמה זה שונה מאילן באמצע הקרפף שכיון שזה חלק משימושי קרפף זה לא חולק מקום לעצמו. ויש שרצו לחלק שאם זה מובלע בתוך הקרפף גרע. אמנם **הראשונים** העמידו את הסוגיא בפ"ת מד' צדדים, ומשמע שמדובר שזה באמצע הקרפף ואפ"ה מבואר שזה ממעט. וצ"ל שיש הבדל בין דבר שמשמש את שאר הקרפף לבין חלוקה של הקרפף לשתים.

### בדברי הריטב"א דסוגיין מיירי בקירה לשם דירה

ב] אמנם עיין **ריטב"א** כאן שביאר בסוגיין שמה שמועיל כאן פ"ת הוא משום שמדובר שעשה את זה לצורך דירה וא"כ מקום זה מוקף לדירה. וצ"ב דתיפו"ל שזה מחולק במחיצה. ובפשוטו מבואר שנקט שעד כמה שהכל זה שימוש אחד לא מועיל הפ"ת לחלק, ורק עד כמה שקירה חלק אחד לשם דירה אם יש לזה שם מחיצה ממילא זה מותר.

והנה בפשוטו לפי"ז גם אם המקום שקירה הוא יותר מבית סאתים זה יהיה מותר (כדין עשה מחיצה לפנים ממחיצה לשם דירה). אמנם יתכן שמחיצה של פ"ת זה לא מספיק להיחשב כמחיצה חדשה כמבואר **בקרן אורה** (בד"ה גמרא), וכל מה שזה מועיל זה רק לחלקו כפשטות הגמ', ולכן גם אם ייחד את החלק השני לדירה זה לא יחשב שעשה לו מחיצה חדשה.

ויתכן שמקור הריטב"א לכל זה הוא מהא דהגמ' בהמשך אומרת ומודה ר"ז בקרפף שנפרץ לחצר שמקום המחיצות שייך לקרפף, וצ"ע מה הקשר בין שני הנידונים, ולהנ"ל שיש כאן סברא שזה נידון לעצמו מכח מה שיעדו למשהו אחר, ממילא גם מחיצות החצר יש לדון דשייכות לחצר, והגמ' מחדשת שכל שאין מחיצה ביניהם זה לא עוזר.

### ביאור מסקנת הסוגיא דמיירי באורזילא

ג] והגמ' בתחילה דנה שנחלקו האם כה"ג אומרים פי תקרה יורד וסותם, והגמ' אומרת שאם זה עשוי כאכסדרא דכו"ע אומרים פי תקרה אלא כאן מדובר שזה עשוי בצורה אחרת, וביארו **הראשונים** שהגמ' דוחה שאם יש לה כתלים לפי הכללים שאומרים פ"ת ודאי שזה מועיל לחלקו לשתים, רק כאן מדובר בצורה שלפי הכללים אין בזה פי תקרה. ובטעם הדבר, **רש"י** ביאר שמדובר שזה עשוי בשיפוע, **ותוס'** ביארו שכיון שזה פרוץ בד' רוחות לכן אין בזה את ההלכה של פי תקרה.

ובטעם המ"ד שזה מועיל, מפורש **ברש"י** (ד"ה שנפרץ במלואו לחצר) **ובריטב"א** (ד"ה אמר רבי זירא) וכן **ברמב"ם** (פט"ז משבת ה"ז) שהוא משום דס"ל שאומרים בזה פ"ת. ובפשוטו הביאור הוא שהקילו כאן רבנן שאפשר לומר פ"ת גם בכה"ג [**ובט"ז** (סימן שס"א סק"ב) למד שהטעם הוא מצד שגם בשיפוע מועיל פ"ת. אמנם **השעה"צ** (שם סקי"ט) הביא **מהאחרונים** שזה קולא מיוחדת בקרפף וכנ"ל]. **ובחידושי הר"ן** (בע"ב) כתב שכיון שחלק מקורה וחלק לא מקורה זה מעמידו כשני דברים ולכן זה נחשב שאין כאן שיעור קרפף.

ולעניין הלכה, **הרמב"ם והרא"ש** פסקו להקל. אמנם **הבעל המאור והרשב"א בעבודת הקודש** (שער ג' הלכה קל"ה) פסקו להחמיר. [והנה הקילו גם בפרוץ מד' רוחות וכן בשיפוע והנה היה מקום לומר שאם זה לא הכונה בגמ' אין כזה חסרון אמנם הב"י שס"א כתב שגם למ"ד שאין זה הכונה בגמ'אבל יש כזה חסרון ולפ"ז צ"ב מה המקור להקל בחסרון זה וכן יש לדון האם בחסרון שזה לא רוחב טפח גם מקילים ויתכן שיש סברא של שמקילים צריך להקל בהכל]

ד] והנה לדעת תוס' שמדובר שזה פרוץ בד' רוחות וזה עומד על ד' קונדסים, עיין **גאו"י** שהקשה למה אין כאן צורת הפתח וממילא זה ודאי סיבה לחלק את הקרפף לשתים. וע"ש שדן ליישב לפימש"כ **הראשונים** בדף י"א. שבבקעה לא מועיל צוה"פ מד' רוחות. אמנם כאן הרי אין הנידון לגדור מד' רוחות אלא מספיק צורת הפתח לחלק לשתים, ובפשוטו לא שייך בזה החיסרון הנ"ל. ובפשוטו מבואר בזה כדעת **המג"א** (סימן תר"ל סק"ב) שהתקרה לא יכולה לשמש כצורת הפתח.

ה] והנה מבואר בראשונים שיש כאן חסרון שלא אומרים פ"ת בד' רוחות. ועיין **גאו"י** דלכאורה מספיק לומר פ"ת בצד אחד. ומבואר כאן שכל שהמקום פרוץ לא אומרים פ"ת אפילו מצד אחד. ונפק"מ שבלאים בכרם ג"כ לא יועל בזה פ"ת. [ובעיקר קושיתו יש לעיין האם באמת יעזור לומר מג' צדדים שהרי אין לו גיפופים] ועיין סוגיא דפ"ת (שיעור 50 אות י"ז) מש"כ בזה.

## בדין קרפף מקורה

### בדברי התוס' בדף צ'. שלמדו מסוגיין שמקורה לא חשיב קרפף

ו] והנה הגמ' דנה שזה לא קרפף רק מצד שזה מחלקו לפחות מבית סאתים, ובפשוטו מבואר שמצד שיש לזה קירוי זה לא סיבה שלא יחשב קרפף. אמנם עיין **תוס'** בדף צ'. (בד"ה אלא) שכתבו דמבואר בסוגיין דקרפף מקורה זה לא נחשב קרפף. וצ"ע דהרי בסוגיין מבואר איפכא. ועיין **ב"י** (סימן שס"א [א"ה: כתב כן מדנפשיה ולא בתור ביאור בתוס']) וכן הוא **באבן העוזר** (שם) **ובתו"ש** (סימן שנ"ח סק"ב ול"ו) **ובחזו"א** (סימן ק"ד סקט"ו) שהתוס' למדו שלפי המסקנא מה שס"ל לר"ז שזה מועיל באמת אין הטעם מצד פ"ת אלא מצד שכיון שזה מקורה אין לזה שם קרפף.

אמנם הדבר דחוק בלשון התוס' שם שכתבו שמבואר בגמ' שקרפף ג' סאין וקירה בו בית סאה וכו', ולפי' האחרונים הנ"ל הרי עיקר ההוכחה היא מהמשך הסוגיא דמסקינן דמיירי באורזילא. ועוד צ"ע דעיין **תורא"ש** שבסוגיין ביאר שמה שזה מועיל זה מצד פ"ת (ונתקשה כיצד באמת מועיל הפ"ת לר' זירא), ובדף צ'. מבואר שלמד מסוגיין שמקורה זה לא קרפף וכדבר התוס'.

והנה עיין **שו"ת הרשב"א** (ח"ה סימן ל') דהשואל שם למד דבסוגיין מבואר שהמקום המקורה אין לו שם קרפף ובכל אופן זה מצטרף לשיעור ג' סאין, והנידון הוא האם יש כאן פ"ת לחלק ביניהם. ויש לבאר שדיוקו הוא משום שהגמ' לא מעמידה נידון האם הקרפף אסור או מותר אלא האם הסאה השלישית מצטרפת או לא, ומשמע שהסאה השלישית מצידה אין איסור והנידון הוא כלפי הקרפף האינו מקורה האם הוא מותר או אסור. ולפי"ז יש לבאר כן גם בדברי התוס' הנ"ל שזוהי כוונתם להוכיח מסוגיין. והנה בפשוטו עד כמה שהקרפף הגדול אסור א"כ גם החלק המקורה אסור כי הוא פרוץ למקום האסור, אמנם משמעות הגמ' שהנידון הוא לא מצידו. עוד יש לבאר עפימשנ"ת **בריטב"א** (דלעיל אות ב') דקרפף שמחולק לשתים זה לא נחשב פחות מבית סאתים, ובהכרח שכאן הסברא היא כי זה מקורה ואין לזה שם קרפף, רק שללא מחיצה זה היה מצטרף להשלים יותר מב"ס.

והנה לפי"ז מתבאר בסוגיין חידוש שכל שההיקף הוא יותר מבית סאתים, אפילו אם יש סיבה צדדית שלא חל תורת קרפף על חלק ממנו, אבל הוא יכול להצטרף לשיעור בית סאתים [ועיין לקמן]. ועיין בסוגיא הקודמת שהבאנו שגם באילן שגבוה עשר ורחב ד"ט אפילו שהוא עצמו אין לו תורת קרפף אפ"ה הוא מצטרף לשיעור. ועיין בזה עוד **בתוס'** בע"ב (ד"ה וכי).

### שיטות הראשונים בדין קרפף מקורה

ז] והנה בעיקר הנידון עיין **בה"ל** (תחילת סימן שס"ב) שהביא **מרש"י** בדף כ"ב. שביאר שדירה שתשמישה לאויר מדובר במקום מקורה ויש לו תורת קרפף, והוכיח מזה הבה"ל שרש"י נקט שיש בזה תורת קרפף. אמנם הביא שלפי **הרמב"ם** (פט"ז משבת ה"א) אין מקור מהסוגיא שם.

אמנם עיין **אבן העוזר ותו"ש** שהקשו עוד מהגמ' בדף ט"ו. דמבואר שאם יש אילן שענפיו מכופפים לרצפה ויש בשטחו יותר מבית סאתים חשיב קרפף, ומבואר שגם מקום מקורה יש לו דין קרפף. וע"ש שכתבו ליישב שרק דבר שיש לו קצת שימוש, בזה אין לו תורת קרפף באופן שהוא מקורה, אבל דבר שאין לו שימוש כלל או ששימושו לאויר יש לו תורת קרפף אפילו שהוא מקורה. **ובאו"ש** (פט"ז ה"ז) הביא שהדבר מפורש **בתוס'** בסוכה דף כ"ה. (ד"ה קמה) שביארו שקושיית הגמ' שם שכיון שיש לזה קירוי הוי דירה, והגמ' עונה כיון שזה לאויר.

והנה כאמור הבה"ל כתב שמרש"י באמת מוכח שגם אם קירוי זה כרמלית, אמנם כתב דברמב"ם לא הודגש כלל שיש תיקרה, ויתכן שהכל מדובר ללא תקרה. אבל עדיין צ"ע מאילן דמפורש בגמ' דהוי כרמלית (ולזה הבה"ל לא התייחס). אמנם ע"ש ברש"י דמבואר שהיקף שנעשה מאליו זה חיסרון לעצמו. ולפי"ז יתכן שבהיקף שנעשה בידים בזה מקורה אין לו שם קרפף, אבל לא בהיקף שנעשה מאיליו. אמנם הגמ' שם בהמשך אומרת מפורש שזה נעשה לשם מחיצה והחיסרון הוא כי זה לאויר. ובהכרח לחלק בין סוגי התקרה (דתקרה של אילן גרע טפי).

### טעמי הפמ"ג בהא דמקורה לא חשיב קרפף ונפק"מ ביניהם

ח] והנה צ"ב בטעם הדבר שקרפף מקורה אין לו שם קרפף. ועיין **פמ"ג** (סימן שנ"ח משב"ז סק"א) שכתב שכיון שרה"ר מקורה זה לא רה"ר, א"כ בכזה דבר לא גזרו גזירת קרפף, דיסוד גזירת קרפף היא שכאילו אין כאן מחיצות והוי כרה"ר. וטעם זה פלא שהרי דין קרפף זה גם במקום שאין לו סיבה להיות רה"ר. ואולי כאן זה חלוק מאוד מהצורה הרגילה של רה"ר. אך בסימן שס"ב (א"א סק"ג) ביאר שזה צורה של בית דהיינו שזה כמו מוקף לדירה [א"ה: עי"ש בפמ"ג כיצד ניסח].

והנה בפשוטו לטעם זה אם יהיה שטח גדול ורובו אינו מוקף לדירה ומיעוט מקורה הוי כמו אינו זרוע שזה בטל לרוב. ואולי כאן שזה מצד התקרה גרע. ואם נימא לא כן א"ש מה שבסוגיא הגמ' לא דנה מצד מקורה, דכאן הרי זה מיעוט [א"ה: וכן כתב הפמ"ג (שנ"ח משב"ז סק"א)]. אמנם בתוס' מבואר שלמדו כן מסוגיין, ומבואר דלא כהנ"ל.

וכן יש לדון נפק"מ אם עשו קודם את המחיצות ואחרי זה התקרה, שבזה הרי אפילו שעכשיו זה נעשה כמו מוקף לדירה, אבל זה לא עוזר כיון שזה לא היה בזמן עשיית המחיצות. אמנם יתכן שכאן זה מצד שעצם החפצא מופקע משם קרפף ובזה לא איכפת לן עשיית המחיצות [וזה עדיף מדיר וסהר שיש **לחזו"א** (סימן פ"ח סקכ"ו) צד שלא משנה עשיית המחיצות]. וצ"ע.

והנה הבאנו לעיל לדון לחלק בין אם שימושו לאויר או לשימוש חשוב. ולכאורה כל זה מובן אם הסברא היא כי הוי כמוקף לדירה, אבל אם הסברא היא מצד שזה לא רה"ר אין סברא לחלק בזה.

### בדין מקורה בפחות מב"ס לגבי כלי בית

ט] והנה יש לדון האם לגבי הדין של קרפף פחות מבית סאתים יש גם את המעלה של מקורה. ובפשוטו אם הטעם מצד שזה לא דומיא דרה"ר, זה רק סברא ביחס לדין כרמלית, אבל ביחס לנידון שזה כמו שני רשויות אין סברא לחלק בזה. אמנם אם הסברא היא כי זה נחשב כמוקף לדירה, א"כ זה גם ביחס לפחות מבית סאתים. אמנם יש לדון לחלק שהמעלה של מקורה זה מפקיע את הדין של יותר מבית סאתים שהוא מופקע מדירה, אבל את ההלכה של פחות מבית סאתים (שעניינה מצד חילוק סוגי הרשויות) יתכן שזה לא מפקיע.

### סיכום הנידון של מקורה

י] והנה העולה מהנ"ל, דיש לדון האם קרפף מקורה יש בו תקנת קרפף. והנה יש לדון שמקור הדבר שאין לו שם קרפף הוא מסוגיין שלמסקנא זה סיבת ההיתר, ולפי"ז מבואר שזה גם לא מצטרף לבית סאתים. ולפי"ז הרמב"ם והריטב"א ורש"י שכתבו שכאן זה מדין פ"ת חולקים על זה וכמבואר **באו"ש**. אמנם יש לדון שודאי סוגיין היא מצד פ"ת, רק שמדוייק בסוגיין שמקום זה מצד עצמו אין לו שם קרפף, ולפי"ז מבואר בגמ' שאפ"ה זה מצטרף לשיעור בית סאתים (לולא החלוקה של פ"ת). ואפשר לדון שבאמת מסברא אין לו שם קרפף, אבל בסוגיין שזה הוקף ולבסוף עשה גג לכן אין זה עניין לנידון. והנה באילן מבואר שזה קרפף. ויתכן לחלק בין סוגי התקרה. ולדעת רש"י בדף כ"ב. גם בדין של תשמישו לאויר מבואר שזה קרפף. ויתכן שכל הנ"ל זה רק לגבי יותר מבית סאתים ולא לגבי פחות מבית סאתים.

## האם סוגיין מיירי גם כשהמקום הגדול הוא יותר מסאתים

יא] והנה בדין קירוי דסוגיין בפשוטו גם אם יהיה יותר מבית סאתים במקום הגדול, המקום הקטן יהיה מותר מצד פי תקרה. והנה מבואר בגמ' בדף פ"ו: שימה של טבריה זה מוקף מחיצה, רק שזה כרמלית מצד שזה יותר מבית סאתים. ועיין **תוס'** שם (ד"ה גזוזטרא) שכתבו שאם יש גזוזטרא ד"ט אין בזה פ"ת או מצד שזה מד' רוחות או מצד שזה עשוי בשיפוע. ועיין **חזו"א** (סימן ל"ט סקי"ב) שהקשה שהרי בסוגיין מבואר שלגבי קרפף מקילים שמועיל בד' רוחות וכן עשוי בשיפוע, וה"נ הרי כל האיסור הוא משום דהוי קרפף יותר מב"ס. ובסימן ק"ד סקט"ו (בהגהה) כתב שלתוס' לקמן שסברת סוגיין היא מצד שמקום מקורה זה לא קרפף א"ש. ולכאורה כוונתו שרק בסוגיין ממילא אין כאן שיעור קרפף כיון שהמקום שלא מקורה הוא לא יותר מבית סאתים [וצ"ל שאין כאן דין ביטול כיון שזה מקורה], אבל לקמן שהשטח שאינו מקורה הוא יותר מבית סאתים ממילא הכל אסור מצד פרוץ למקום האסור דהרי אין כאן מחיצה ביניהם.

אמנם עיין לעיל דהוכחנו **מהתורא"ש** דגם לתוס' יסוד ההיתר מצד פי תקרה שמחלק רק דמשמע בגמ' שהוא מותר בלא"ה, ולפי"ז לא יועיל תי' החזו"א. אמנם יתכן שכיון שבסוגיין זה הרי מחיצה שבעלמא היא לא מחיצה, א"כ כל שנשאר יותר מבית סאתים אסור ממילא הוי פרוץ למקום האסור ולא עוזר הפ"ת של סוגיין (דביחס לדין פרוץ למקום האסור לא מהני הך פ"ת), ורק אם על ידי זה מתבטל כל הקרפף כמו בסוגיין (שע"י הפ"ת אין בחלק השני יותר מב"ס) בזה עוזר הפ"ת, וא"ש דברי התוס' לקמן.

שיעור מספר 61 – כ"ד כסלו פ"ד

# סוגיא דקרפף [ח] – קרפף שנפרץ לחצר

## בדין אויר חצר מייתרו

### בהא דמבואר ששייך שהחצר תייתר את הקרפף אף שהיא עצמה מותרת

א] מבואר בגמ' כ"ה: שקרפף שאין בו יותר מבית סאתים ונפרץ לחצר במילואו החצר מצטרפת לשיעור יותר מבית סאתים, והגמ' שואלת שהרי החצר זה אויר המותר לו ומה פתאום שהוא יאסור, והגמ' אומרת כמאן כר"ש שקרפף וחצר זה רשות אחת, אבל עדיין מקום המחיצות נחשב חלק מהקרפף. עכ"ד הגמ'. והנה מבואר בגמ' שלרבנן שיש כאן דין פרוץ למקום האסור שייך לדון שיש כאן יתור על הקרפף, ורק לר"ש שזה מקום המותר אין כאן יתור על הקרפף. אמנם היה אפשר לדחוק שכוונת הגמ' שלרבנן יש מקום לאסור מצד פרוץ למקום האסור כמבואר **בחזו"א** (סימן פ"ח סקי"ד), אמנם עיין **תוס'** שביארו שכוונת הגמ' כפשוטו.

והנה לפי"ז מבואר שגם מקום שהוא עצמו נחשב מוקף לדירה וכן יש בו היתר טלטול, בכל אופן הוא יכול להיחשב כחלק מההיקף לגבי יותר מבית סאתים. והנה דבר זה מבואר כבר בגמ' לעיל לגבי אילנות שאפילו שהם פחות מבית סאתים והם מותרים (כמבואר בתשובת הרשב"א ח"ה סימן ל') אפ"ה הם מצטרפים לאסור את הקרפף. אמנם שם גם מקום זה הוא לא דירה, אבל כאן נתחדש שגם מקום שהוא דירה אפ"ה הוא מצטרף ליותר מבית סאתים. ועיין בסוגיא דקרפף מקורה דלדעת **תוס'** (צ'. ד"ה אלא) מבואר שאפילו שמקום מקורה אין לו דין קרפף ובפשוטו הוא נחשב כדירה אפ"ה הוא מצטרף לשיעור קרפף (היינו לפי המהלך שנתבאר בשיעור הקודם [אות ו'] ע"פ התורא"ש). אמנם שם בעיקרו הוא לא דירה, וכאן התחדש שגם מקום שהוא דירה גמורה אפ"ה שייך שהוא יצטרף לשיעור קרפף.

והנה בפשוטו כל החיסרון של יותר מבית סאתים הוא כשיש שטח של יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה, אמנם כאן נתבאר שעצם ההיקף לשטח גדול יש בו חיסרון שלא מקבל שם רה"י אלא אם הוא עומד לדירה, ולכן גם שטח שמשמש לדירה הוא מצטרף לשיעור.

והנה עיקר הדבר מבואר **בריטב"א** בדף כ"ג: (בד"ה אמר) שהקשה דאם יש מקום בית סאתים לא זרוע והרוב עומד לדירה שהמקום הזרוע יאסר וממילא זה יאסור את הכל. וביאר **החזו"א** (סימן פ"ט סק"ט) שכוונתו שכיון שהמחיצות הם על גודל של יותר מבית סאתים ממילא ביחס למקום שהוא לא דירה הם לא מועילות. וע"ש בריטב"א שישב באחד התירוצים שמדובר שזה לא באמצע החצר אלא בסוף החצר ויש לו ג' מחיצות לעצמו. ולכאורה הכוונה שביחס למחיצה רביעית אין חיסרון שזה לא מוקף לדירה, וכמבואר **בבה"ל** (סימן ש"ס) והסכים עמו **החזו"א** (סימן ע"ז סק"ג) לגבי מחיצת שתי שכל שיש ג' מחיצות טובות המחיצה הרביעית יכול להיות שתי או ערב. אמנם כאן הוא יותר מחודש, כי ביחס לדין מחיצה רביעית יש כאן שטח יותר מב"ס. וצ"ל שהרשות מתחלקת לשניים, שכלפי עיקר הגדירה של ג' מחיצות אין כאן יותר מב"ס, וכלפי הדין דרבנן דמחיצה רביעית מועיל באמת גם היקף יותר מב"ס. עוד תירץ הריטב"א שבאמת דנים את כל ההיקף, וכיון שרובו מוקף לדירה ממילא זה נחשב שהכל מוקף לדירה.

### בדברי התוס' שדבר זה תלוי ברבנן ור' שמעון

ב] והנה מבואר בתוס' שהדין שהחצר מצטרף לבית סאתים זה תלוי ברבנן ור"ש, שרק לרבנן שזה נחשב כשתי רשויות זה מצטרף משא"כ לרבנן. וצ"ב מה זה קשור לר"ש ורבנן. ועיין לשון תוס' שיסוד החיסרון הוא שמחיצות החצר לא נחשבות מוקפות לדירה ביחס לקרפף. ועיין **גאו"י** (בד"ה מסתברא) שביאר כנ"ל שיסוד החיסרון הוא מצד שביחס לקרפף אין מחיצות אלו מוגדרות כמוקפות לדירה, דהיינו שכל שיש שטח אחד וחלקו עומד לדירה וחלקו לא עומד לדירה, בזה לרבנן דהוי כשני סוגי מקומות ממילא זה נחשב שביחס למקום שאינו דירה אינו נחשב היקף לדירה, משא"כ לר"ש שזה נחשב כמקום אחד ממילא זה מגדיר שהמחיצה של החצר יש לה שם היקף לדירה גם ביחס לשטח שלא עומד לדירה.

ג] והנה לכאורה לפי"ז בהיקף שיש בו יותר מבית סאתים וחלקו אינו מוקף לדירה, חלק זה אסור וזה יאסור את הכל. וצ"ע דבגמ' לעיל (דף כ"ד.) מבואר שכל שיש היקף אחד שחלקו מוקף לדירה וחלקו אינו מוקף לדירה, אם רובו אינו מוקף לדירה מיעוטו מצטרף לאסור, ואם רובו מוקף לדירה הכל מותר[[95]](#footnote-95). והנה יתכן שבסוגיין מדובר שהקרפף הוא החלק הגדול ובאמת רק כה"ג הגמ' דנה לאסור. אמנם הגאו"י נקט שסוגיין מדובר אפילו שהחצר היא הגדולה, ולפי"ז צ"ע כנ"ל. וצ"ל דכל שזה היקף אחד ממש, בזה כיון שרובו דירה זה מגדיר שהמחיצות הם לדירה, ורק כאן שהחצר עומדת לעצמה זה סברא לדון שההיקף שלה לא נחשב היקף לדירה ביחס לקרפף. וצ"ע.

ד] והנה עיין **גאו"י** (בד"ה מסתברא) שכתב שקרפף שאין בו בית סאתים שפרוץ במלואו לקרפף שאין בו בית סאתים, בזה הקרפף הפרוץ יאסר אפילו לר"ש[[96]](#footnote-96). וזה כביאורו לעיל שרק כאן לר"ש מותר דמה שלגבי מקומו זה מוגדר כהיקף לדירה זה גם לגבי הקרפף, אבל כל שבאמת זה לא מוקף לדירה, בזה באמת ביחס לקרפף הפרוץ שיש לו שם של יותר מבית סאתים ממילא הוא אסור.

ועיין **תו"ש** (סוף סקל"ז) שכתב שקרפף שנפרץ במלואו לבית, כיון שכאן גם לר"ש בית וקרפף זה שתי רשויות, ממילא היקף הבית לא נחשב שהוא מוקף לדירה כלפי הקרפף והא יאסר.

### ישוב סוגיין עם המבואר בדף צ"ג. לגבי ג' קרפיפות

ה] והנה עיין גמ' לקמן צ"ג. שג' קרפיפות שכל אחד יש בו בית סאתים והאמצעי מגופף ושנים החיצונים אינם מגופפים נותנים לכל אחד בית סאתים. והנה **האחרונים** דנו האם שתים שחנו מקבלים בית ד' סאין או מקבלים רק בית סאתים. **ובאבן העוזר** (בחידושיו דף ט"ז: ד"ה דרש ר"נ) הוכיח שמקבלים ארבע דאל"כ זה יחשב שלחיצונים יש בית ד' סאין. אמנם **בראשונים** מבואר ששניים מקבלים רק ב"ס, ועי' **בב"י** (סימן ש"ס) שכתב לדחות את הראיה מגמ' זו, די"ל שכיון שהאמצעי מחולק לעצמו הוא לא מצטרף.

והנה בפשוטו בסוגיין מבואר שאפילו שהחצר מחולקת לעצמה אפ"ה זה יכול להצטרף, ולכאו' זה סותר למבואר בסוגיא שם. ואפילו שתוס' נקטו שלר"ש זה אחרת, כל זה בחצר שהיא מוקפת לדירה, אבל בסוגיא שם הרי גם השטח שעומד לעצמו יש בו את החיסרון, ואפ"ה מבואר שם שאינו מצטרף, וצ"ע מסוגיין. והנה לרש"י ששם זה חיסרון לא מצד שזה לא מוקף לדירה אלא מצד שזה מחיצת שתי או ערב, יתכן שזה נידון אחר ובזה כל שלא חל על מקום זה איסור הוא לא יכול להצטרף. אמנם **לרשב"א** שהעמיד את הסוגיא שם בלא מוקף לדירה, צ"ע מה ההבדל מסוגיין. ויתכן שבאמת ביאר את סוגיין דלא כתוס' אלא שמקום זה לא מצטרף גם לרבנן. וצ"ע. [ועיין אבן העוזר ט"ז: שעמד על זה]

### בהא דהפ"ת בסוגיא דלעיל מועיל גם לגבי החלק שאינו מקורה

ו] עוד יש להקשות דהנה מבואר בגמ' בע"א שקרפף ג' סאין שקירה בו ב"ס זה מחלקו מצד פי תקרה, והנה מבואר בגמ' בדף צ"ה. שרבא ס"ל שהפ"ת זה רק לתוכו ולא חוצה לו, וא"כ צ"ב דהרי יש כאן עדיין בית ג' סאין לגבי החיצון[[97]](#footnote-97). והנה אם נימא שכיון שיש לו תקרה אין לו דין קרפף, א"כ יתכן שזה כר"ש (דלדידיה אין המקום שנחשב מוקף לדירה מייתר את המקום שאינו מוקף לדירה כמ"ש התוס'). אמנם אם גם מקורה יש לו דין קרפף צ"ע (דבכה"ג גם לר"ש הקרפף הגדול מייתר את הקרפף הקטן כדעיל אות ד' בשם הגאו"י). אמנם י"ל בזה דהרי לגבי כלאים מבואר שזה עוזר (כדאיתא בדף צ"ג. בית שחציו מקורה וחציו אינו מקורה גפנים כאן מותר לזרוע כאן, ולא אמרינן שהפ"ת אינו מועיל לבראי), ועיין בסוגיא שם (שיעור 50 אות י"ג) מה שכתבנו לבאר בזה, וה"נ יש ליישב בסוגיין. ויתכן עוד שלגבי הדין אינו מוקף לדירה זה ודאי נחשב מחיצה לשני הצדדים [ועיין בריטב"א בסוגיא דבוסתנא, ויבואר אי"ה בסוגיא שם. וצ"ע].

### חצר שנפרצה במילואה לקרפף אמאי אינה מתבטלת לקרפף מדין רוב

ז] והנה מבואר בגמ' לעיל (דף כ"ג:) שהיקף יותר מבית סאתים שרובו זרוע יש לו דין קרפף. והנה יש להקשות שבמקרה שהקרפף בסוגיין הוא יותר גדול מהשטח של החצר שהוא יאסר גם לר"ש. אמנם החילוק ברור, דשם הסברא היא שחל על הכל שם קרפף, אבל כאן שהחצר עומד כהיקף לעצמו ונשאר לו שם מוקף לדירה לכן הוא לא מצטרף. אמנם עיין **גאו"י** (ד"ה וזה) שהקשה במקום שהחצר נפרץ במלואו לקרפף דמבואר בסוגיין שזה מותר במקרה שהקרפף הוא הגדול (כדאמרינן וזה אין אויר מחיצות מייתרו, וכמבואר ברש"י ד"ה אלא), דבכה"ג לכאו' החצר צריכה להיחשב קרפף כיון שהיא בטילה למקום שהוא לא דירה והרי אין מחיצה ביחס לחצר. וע"ש שכתב ליישב שכל הגמ' לעיל זה רק בקרפף שפתוח לבית, אבל לא במקום שמשמש כחצר. וזה כמו הצד בספק של **הרא"ש** שם שבחצר אין את הדין שהיא בטילה לרוב הנזרע.

עוד כתב ליישב שכל הדין של הגמ' שם היינו רק באופן שזה היקף אחד, אבל כאן שזה היה שני היקפים וזה נפרץ אחד לשני, בזה אין אחד מתבטל לשני. ולפ"ז בקרפף פחות מבית סאתים שנפרץ לחצר שיותר גדולה ממנו, אפילו שאם זה היה מראש היקף אחד זה היה מותר, אבל כה"ג שמראש זה היה שני היקיפות זה לא בטל וממילא הוא ישאר באיסורו [א"ה: היינו לגבי האיסור להוציא כלי בית לקרפף].

## בנפק"מ בהא דלרבנן יש לו שם קרפף

### ביאור התירוץ הראשון של תוס' דנפרץ מצד אחד לרה"ר

ח] והנה עיין תוס' שהקשו דמה נפק"מ בזה שזה נחשב שיש כאן שיעור קרפף, הרי תיפו"ל שזה פרוץ למקום האסור. ותירצו דמיירי כגון שמצד אחד זה נפרץ לרה"ר, שאם זה קרפף צריך צוה"פ מצד אחד ולחי מצד שני, אבל אם לא, מספיק לחי לצד רה"ר. עכ"ד.

והנה בעיקר מה שכתבו שזה ניתר בלחי עיין **מהרש"ל** שתמה שהרי זה לא מבוי. ועיין **מהרש"א** שתירץ שכיון שזה משמש לבני הרה"ר ולבני החצר לכן מועיל לו לחי. וזה **כרעק"א** (בדף ה'.) שהבאנו בסוגיא דשביל שנקט ששייך את המעלה של בתים וחצרות אפילו שהם לא פתוחים לו אלא הוא רק משמש אותם (ולא כדפירש החזו"א סימן פ"ו סק"ז בדברי התוס' שם).

אמנם עיקר דבריהם צ"ע שהרי בין כה המקום אסור מצד שהוא פרוץ למקום האסור, וגם אם זה לא קרפף לא יועיל לו לחי לצד רה"ר שהרי הוא פרוץ בצד השני למקום האסור. ועיין מהרש"ל ומהרש"א. ודבריהם צ"ב.

ובפשוטו הביאור בדבריהם כמבואר **בנימוקי הגרי"ב ובגאו"י ובקרן אורה ובחזו"א** (סימן פ"ח סקי"ג) שמדובר שהיה מבוי שפתוח מצד אחד לקרפף הזה ומצד שני לרה"ר, ובכה"ג אם הקרפף היה אסור רק מצד פרוץ למקום האסור אבל הוא היה גדור במחיצה גמורה, המבוי היה ניתר בלחי, ומצד שהוא פרוץ לחצר שאינה מעורבת מספיק גידור של עומד מרובה או פס ד"ט, אבל עד כמה שיש לקרפף הזה תורת קרפף א"כ נמצא שהמבוי פרוץ מצד אחד לכרמלית ומצד שני לרה"ר, והו"ל מבוי המפולש שצריך צוה"פ מצד אחד ולחי מצד שני.

### בתירוץ השני של תוס' שנפק"מ לטלטל ממנו לכרמלית אחרת

ט] עוד תירצו התוס' דנפק"מ האם מותר לטלטל שתי אמות בקרפף ושני אמות בכרמלית אחרת, דהיינו שאם זה אסור רק מצד פרוץ למקום האסור אבל זה נחשב מוקף מחיצות גמורות, א"כ אסור לטלטל ממנו לכרמלית אחרת שהרי הוא רה"י מדאורייתא והכרמלית אינו מוקף כלל, משא"כ אם זה קרפף יותר מבית סאתים בזה מפורש בגמ' בדף ס"ז: שיכול לטלטל ממנה לכרמלית אחרת. ועיין **בית מאיר** (סימן שע"ד ס"ב בסופו) שהקשה דהנה דעת **הרשב"א** (עבוה"ק ש"ג הלכה ל"ד) שמקום שמוקף ג' מחיצות אסור לטלטל ממנו לכרמלית רגילה, אמנם דעת **תוס'** בשבת (בדף ט'. ד"ה אע"ג) שמותר כיון ששניהם זה כרמלית [והובאו הדברים **בבה"ל** (סימן שע"ד ס"ב ד"ה לכרמלית)]. ולכאורה רק לדעת הרשב"א שיש שתי סוגי כרמלית, יש מקום לדון שאם זה לא קרפף הרי זה כמקום שמוקף ג' מחיצות, אבל לתוס' שתמיד זה נחשב כרמלית א"כ ה"ה בסוגיין. עכ"ד. אמנם לכאורה יש לחלק, דמקום המוקף רק ג' מחיצות, מדרבנן הרי הוא כלא מוקף מחיצות ולכן ס"ל שמותר לטלטל לכרמלית גמור, אבל כאן שזה אסור רק מצד פרוץ למקום האסור, הרי גם מדרבנן אין איסורו אלא כדין חצר שאינה מעורבת ולא כמקום שאין לו מחיצות, ובזה יתכן שודאי אסור לטלטל ממנו לכרמלית גמור.

## בדין מקום שנהיה יותר מבית סאתים בשבת

י] ועיין **אבן העוזר** בחידושיו שכתב ליישב את קושיית התוס', דנפק"מ במקרה שהקרפף נפרץ בשבת לחצר, שאם מצד פרוץ למקום האסור בזה יש את ההלכה של הותרה, אמנם עד כמה שזה נהיה קרפף לגבי זה אין את ההלכה של הותרה, דהיינו שדן שקרפף יותר מבית סאתים זה כמו חיסרון מחיצות וכמבואר בגמ' (בדף כ'.) לגבי פסי ביראות. וע"ש שהוכיח מדברי התוס' שלא תירצו כן שקרפף יותר מבית סאתים כיון שיש לו מחיצת מדאורייתא יש בזה את ההלכה של הותרה. וכן הוא **בגר"ז** (סימן שס"ב ס"ז). **ובחזו"א** (סימן פ"ח סקי"ד) הסתפק בזה. **ובקרבן נתנאל** (אות ס') וכן **בתו"ש** (סימן שנ"ח סקי"ט) נקטו שאסור.

והנה האבן העוזר הוכיח מהגמ' בדף י"ז. לגבי שלשה ומת אחד מהם שיש בזה הותרה אפילו שזה נהיה חיסרון של יותר מבית סאתים. **ולרש"י** שם אולי יש לחלק ששם זה מחיצת שתי וערב, אמנם **לרי"ף** שם זה נידון של לא הוקף לדירה, וכן **הרשב"א בעבודת הקודש** (ש"ג הלכה קכ"א) למד מזה לדין לא הוקף לדירה. אמנם יתכן לחלק ששם ההיקף הוא אותו היקף, וכל השינוי שקרה הוא ביעד הדבר האם זה מיועד לשיירא או לא, אבל כאן ההבדל הוא שזה נהיה היקף יותר גדול. ויש לעיין האם יש בזה סברא לחלק.

## בביאור סוגיין בהא דלא מועיל מדין נראה מבחוץ

### האם קושיית הראשונים היא גם למאי דמסקינן דמקום המחיצות מייתרו

יא] מבואר בסוגיין דלרבנן יש לאסור מצד שהקרפף פרוץ למקום האסור. ועיין **בראשונים** שהקשו שהרי הגמ' לעיל (דף ט':) אומרת שחצר קטנה שנפרצה לגדולה גיפופי הגדולה מועילים לקטנה מדין לחי שנראה מבחוץ, וא"כ למה כאן זה אחרת. וכתבו שלדעת **הראב"ד** מדובר שזה יותר מד"א ובזה לא מועיל נראה מבחוץ. עוד תירצו שמדובר בנכנסים כתלי קטנה בגדולה.

והנה עיין **ריטב"א** דמבואר בדבריו שגם להלכה שזה כר"ש והנידון הוא שע"י מקום המחיצה זה יותר מבית סאתים צריך להגיע לאוקימתות אלו. וכן הוא **בעבודת הקודש** (ש"ג הק"מ). ועיין **חזו"א** (סימן פ"ח סקט"ו) שכתב שהדבר תמוה שהרי הלחי שמועיל מדין נראה מבחוץ מקומו בחוץ, וא"כ ודאי שמקום המחיצה הוא נחשב בתוך המחיצה והוא מצטרף לשיעור קרפף. וע"ש שדחק שכוונת הראשונים במקרה שכותל הקרפף נכנס לתוך החצר ונפרץ כל מה שנכנס (וממילא נמצא שהלחי הנראה מבחוץ מבדיל בין השטח של הקרפף לבין מקום המחיצה של הקרפף). אמנם הדבר צ"ע דמי אמר לראשונים להעמיד במקרה כזה משונה ולשאול.

### בדברי הי"מ שבריטב"א

יב] והנה עיין **ריטב"א** שכתב וי"מ שקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה לא מועיל לו לחי או פסין. ועיין **גאו"י וחזו"א** (סקט"ז) שכתבו שזה ודאי שלחי גמור שנראה מבפנים יכול לגדור גם לגבי קרפף יותר מבית סאתים שיחשב פחות מב"ס, ורק לגבי נראה מבחוץ זה לא מועיל. ובטעם הדבר, החזו"א דן לבאר שכוונתו להנ"ל שאפילו שזה לחי אבל זה לא ממעט מהשיעור שהרי המחיצה היא מבחוץ. ואין זה במשמעות הלשון. ![](data:image/png;base64...)אמנם הגאו"י כתב שהכוונה שכיון שללא השם לחי יש כאן שיעור של יותר מבית סאתים, הדין לחי הנראה מבחוץ בכוחו רק לעשות שזה לא יהיה פרוץ למקום האסור, אבל אין בכוחו להחשיבו לקרפף פחות מבית סאתים. וע"ש בחזו"א שתמה שזה רק ביחס לצד בגמ' שהאיסור הוא מצד שזה יותר מבית סאתים, אבל לצד הגמ' שזה אסור לרבנן מצד פרוץ למקום האסור בזה קשה כנ"ל שיועיל בזה לחי הנראה מבחוץ.

### בפשוטו מבואר בראשונים שהגדירה בנראה מבחוץ היא בחוד הפנימי

יג] והנה בפשוטו מבואר בראשונים דלא כהחזו"א אלא שהדין של נראה מבחוץ שמועיל אין הכוונה שהחלק החיצוני הוא הלחי, אלא שזה מעמיד את מקום המחיצה כאילו הוא הלחי, ולכן זה גם ממעט משיעור הקרפף. והנה **הנימוקי הגרי"ב** **והחזו"א** (סימן ס"ז סקי"א) נקטו בסוגיא דלחי הנראה מבחוץ שהלחי זה כותל הגדולה (וכדביאר החזו"א שם שהגימום הוא הלחי עי"ש), ולפי"ז ודאי שאין מקום לדון שהשטח שבין כתלי הגדולה שייך לחצר אלא ודאי הוא שייך לקרפף. אמנם ע"ש בסוגיא דבפשוטו הלחי זה הגיפופים עצמם, אלא שעדיין מסברא פשוטה היה נראה שרק מה שבגדולה רואים שהמקומות חלוקים זה מעמיד גדירה גם כלפי הצד השני (וא"כ החלק של מקום המחיצה הוא בתוך הגדירה ואינו מובדל מהקרפף), אמנם בראשונים כאן מבואר שזה מעמיד בכמין ת' את סוף המחיצה של כותלי הקטנה המקביל לגיפופין שגם הוא נחשב כחלק מהלחי [כזה], דהיינו שהוא לא נידון כהמשך הכתלים של הקטנה אלא כהתחלת הגידור ברביעי וממילא כל מקום המחיצה שייך לבחוץ.

ולמהרש"א שזה מדין מיגו א"ש טפי, שכמו לגבי בפנים כל המחיצה נידונית כמחיצה (כולל החלק של סוף כתלי הקטנה) כך לגבי הצד השני. ולפי"ז יהיה סיבה נוספת למה כאן צריך להגיע למיגו, שזה הסיבה היחידה לראות העובי של הכותל כמחיצה לקטנה. וצ"ע בכל זה.

## בהא דהוי ארכו יותר מפי שניים ברחבו

### קושיית הראשונים דבהכרח הקרפף היה ארכו יותר מפי שניים ברחבו

יד] עיין **ראשונים** שהקשו שבהכרח מדובר שבפתח הקרפף יש פחות מעשר, דאם זה יותר מעשר א"כ גם החצר אסורה, וא"כ בהכרח שזה ארכו יותר מפי שניים ברחבו וזה אמור להיאסר גם אם אינו יותר מב"ס. וכתבו לחדש שרק בבית סאתים יש את ההלכה של ארכו יותר מפי שניים ברחבו, אבל בפחות אין את ההלכה הזו. ולפי"ז נידון הגמ' הוא לצרף לבית סאתים ולא ליותר מבית סאתים.

**ובחידושי הר"ן** נקט שמדובר שיש שומירה ובית דירה, ובזה אין את האיסור של ארכו יותר מפי שניים ברחבו.

### בתי' הראשונים שהיה מתרחב והולך ומבואר בדבריהם חידוש בדין עומ"ר

טו] עוד תירצו **הראשונים** שבתחילתו זה היה רחב מאוד ואחרי זה זה התקצר עד פחות מעשר, ולכן לגבי החצר זה מועיל (כיון שאין בה פירצה יותר מעשר). והנה מבואר לפי"ז בראשונים שכה"ג לא דנים את האלכסון של המחיצות כאילו יש כאן כותל שלישי ורביעי, דהיינו שהרי אם זה סגור עד הסוף ודאי שזה יחשב מוקף מד' מחיצות, וא"כ גם כאן אפשר לקחת קוטר מרובע מזה ולהגדירו שהוא מוקף מד' צדדיו (וא"כ הקרפף לא יחשב כפרוץ לחצר). ומבואר בראשונים שזה לא מועיל.

ועיין **חזו"א** (סימן ע"ג סק"ט) שדן מסברא שזה מועיל, וכתב שיתכן שבדין לחי שזה היכר זה לא מועיל אבל בחצר שאין דין היכר זה ודאי מועיל. אמנם הוכיח מהראשונים כאן שזה לא מועיל אף בעומ"ר. אמנם כתב שיתכן כל זה דוקא כי מתחיל מתחילה באלכסון, אבל אם בתחילה זה מתחיל ביושר ואחרי זה יש אלכסון, כה"ג זה ודאי מועיל, דיש כאן צורה של ג' מחיצות עם סגירה בצד הרביעי. וכן נקט בסימן ע"ב סק"ה כדבר פשוט [כזה]. ובפשוטו הכוונה שכיון שביחס לבפנים יש כאן ודאי גדירה, ממילא מקום זה נטפל לבפנים.

אמנם **בתורא"ש** כאן מפורש שהעמיד את סוגיין בכה"ג, ומבואר שגם אז זה לא מועיל. ולכאורה הביאור שאפילו שביחס למקום הפנימי ודאי יש כאן גדירה בצד הרביעי, אבל כיון שביחס למקום האלכסון אין כאן מחיצה רביעית, ממילא הוי פרוץ למקום האסור. וצ"ע בזה.

## ביאור שיטת הרמב"ם וגירסתו

### גירסת הראשונים ונפרצה חצר כנגדו

;טז] עיין **רש"י** שהביא גירסא ברב חסדא קרפף שנפרץ לחצר ונפרצה חצר כנגדו, ודחה רש"י גירסא זו. אמנם עיין **ר"ח** שגרס כן וכן הוא **בבעל המאור וברא"ש** וכן הוא **ברמב"ם** (פט"ז ה"ז). ועיין **לח"מ** שדן שהכוונה שלא מדובר בחצר במקום שבינו לקרפף אלא הכוונה שנפרץ מולו לרה"ר. אמנם **האחרונים** כולם נקטו שהכוונה שבמקום שבין החצר לקרפף שניהם נפרצו, ובפשוטו היינו שגם בחצר זה היה פרוץ במלואו [א"ה: וכן פירש התורת חיים] וכן מפורש **במלחמות** (בדף צ"ג:). והנה לפשטות הגמ' מה שהחצר מותרת היינו רק משום שיש לה גיפופים. אמנם לפי הנ"ל מבואר שגם ללא גיפופים החצר מותרת, וכן הוא **במ"מ**. ועיין **תו"ש** (סימן שנ"ח סקל"ז בדפוס חדש עמ' מ"ד) שיש כאן חידוש גדול שאין בזה דין פרוץ למקום האסור.

### ביאור שיטת הרמב"ם דהעתיק את הדין בקרפף יותר מב"ס

יז] והנה הרמב"ם העתיק את סוגיין באופן שהקרפף היה יותר מבית סאתים. ועיין **לח"מ** שהאריך לבאר בשיטת הרמב"ם שרב חסדא לא דיבר על נידון של יתור, ואת זה העתיק הרמב"ם, דהיינו שבמקרה של ר"ז מדובר שיש גיפופים לחצר ורק הנידון הוא על מקום המחיצות שזה מוסיף על הקרפף, והגמ' לומדת ממקום שזה פרוץ לגמרי שכל החצר מוספת על הקרפף, אלא ששם זה רק אם יש כבר יותר מבית סאתים ללא זה. וצ"ב השקלא וטריא בגמ'.

אמנם **הגאו"י** ביאר שהכוונה שודאי מדובר שבחצר היה גיפופים ובקרפף לא היה גיפופים, ועיקר החידוש הוא שהיה מקום לומר שכיון שהיום היקף הקרפף הוא על ידי כתלי החצר א"כ זה יחשב שהוא מוקף לדירה, שכמו שאם פרץ יותר מעשר וגדר לדירה זה עוזר כך כאן כיון שגדירתו דרך מחיצות שנעשו לדירה, וכן היה מקום לדון שהלחי הנראה מבחוץ שנוצר על ידי כתלי החצר יחשב כהיקף לדירה, קמ"ל שלא. וע"ש שכתב שהרמב"ם גרס שבתחילה הגמ' הבינה שבקרפף לא היה יותר מבית סאתים וע"ז הגמ' שואלת שלמה שזה יצטרף, והגמ' דוחה שהיה בקרפף יותר מבית סאתים וחידש ר' זירא שהחצר לא מתירה את הקרפף ע"ש. ולכאורה הגדר הוא שביחס לקרפף דנים שמחיצות החצר אינן נחשבות מוקפות לדירה. וצ"ע.

### בדברי הרא"ש שכתב שהחצר נפרצה במילואה

יח] והנה עיין **רא"ש** שכתב וז"ל: ומודינן בקרפף שנפרץ במלואו לחצר שאסור הואיל ואויר מחיצות החצר מייתרו וע"י אויר המחיצות נעשה קרפף יותר מבית סאתים, דאמר רב חסדא קרפף שנפרץ במלואו לחצר וגם החצר נפרץ במלואו חצר מותרת וקרפף אסור, זה אויר מחיצות מייתרו וזה אין אויר מחיצות מייתרו דחצר אפילו בת עשרת כורין מותרת. עכ"ל. והנה פשטות לשון הרא"ש שנפרצה החצר לגמרי ובכל אופן זה מותר, וכן נקט **התו"ח**. אמנם **הגאו"י** (בד"ה והא) ביאר שהכוונה או שנפרץ הקרפף לחצר ולחצר יש גיפופים, או שנפרץ החצר לקרפף ולקרפף יש גיפופים, והחצר תמיד מותרת (אף באופן שנפרצה במילואה) מצד שיש נראה מבחוץ, והקרפף אם הוא במילואו זה סיבה לאסור דכלפי זה לא עוזר נראה מבחוץ. וכל זה דוחק.

שיעור מספר 62 – ב' טבת פ"ד

# סוגיא דקרפף [ט] – עובדא דבוסתנא

## ביאור שיטת רש"י

### דברי הריטב"א בביאור ציור הסוגיא

א] רש"י ביאר שהיה פרדס שההיקף שלו לדירה היה מצד שהוא היה פתוח לבית, ונפל הכותל שבו היה הפתח מהבית לפרדס, והגמ' אומרת שאין לדון שהיום הוא מוקף לדירה על ידי הכותל הפנימי, שהרי הוא לא נעשה לצורך הפרדס.

והנה **בריטב"א** וכן **ברשב"א** מבואר דמה דהפרדס נעשה לדירה זה על ידי המחיצה הרביעית. ועיין **חזו"א** (סימן פ"ט סקי"ד) שביאר שבתחילה עשו את ג' המחיצות של הפרדס וזה לא היה לדירה, ואחרי זה עשו את המחיצה הרביעית שזה היה מחיצת הבית ועל ידי מחיצה זו הפרדס נעשה מוקף לדירה, ואחרי זה מחיצה זו נפלה, והיה נידון שהפרדס יחשב מוקף לדירה על ידי המחיצה הפנימית של הבית, ולזה הגמ' מחדשת שכיון שבזמן עשייתה זה לא היה מחיצה לדירה לצורך הקרפף, ממילא גם עכשיו זה לא יכול לשמש כדירה.

### בהא דמשמע בריטב"א שאם הכותל החוצץ היה נבנה בסוף לא היה חיסרון

ב] והנה כתב **החזו"א** (שם) דמשמע בריטב"א שאם לאחר שהקיפו את הג' מחיצות של הפרדס היו מקיפים את הג' מחיצות של הבית, ורק אחרי זה היו עושים את המחיצה של הבית האמצעית החוצצת בין הבית לפרדס, בכה"ג אם המחיצה הזאת היתה נופלת היה חוזר ההיקף של הבית מתחילה שהוא היה נחשב היקף לדירה כלפי הפרדס, ורק כיון שכאן קודם עשו את הכותל הרביעי א"כ הפרדס לא נעשה מוקף לדירה אלא על ידי הכותל הרביעי, ומעולם מחיצות הבית לא נעשו לצורך הפרדס.

והנה יש כאן חידוש שאפילו שמתי שגדרו את הבית זה היה על דעת לעשות מחיצה רביעית ושהיא תשמש כמחיצת הקרפף, ורק סדר העשיה היה שעשו קודם את מחיצות הבית, אפ"ה שייך לדון שזה מחיצה לצורך הקרפף. ויש לדחוק שכאן דרו בבית וממילא גם בשלבי הבניה זה שימש לפרדס כהיקף לדירה, אבל אם באמת רק בזמן הבניה היה כזה מצב והרי בזמן זה הפרדס לא שימש כדירה, זה לא יעזור.

[ועיין **תורא"ש** שכתב שמדובר שהיה דיורים באפדנא לפני שעשו את הכותל הרביעי. ומשמע שמדובר שכבר היה ג' מחיצות לאפדנא (שהרי כתב שהיא כבר שימשה לדיורים) ורק לכן המחיצה הרביעית נחשבת לדירה. ולפ"ז מבואר דלא כהריטב"א שכתב דמיירי באופן שבנו את הכותל החוצץ לפני ג' הכתלים של האפדנא. ולפי"ז מבואר בדבריו חידוש שאם היו עושים את המחיצה הרביעית של הפרדס לפני הדירה, אפילו שזה על דעת שיהיה דירה זה לא היה מועיל לפרדס. ויש לדחוק בדברי התורא"ש שעיקר כוונתו שהיה תוכנית לבנות את הבית לפני שעשו הכותל הרביעי, דאל"כ בזמן ההיקף זה לא לדירה, ולעולם אין כוונתו שהיו שם דיורין בפועל. ויש לדון דלכאורה גם אם הג' מחיצות נעשו אחרי זה יש כאן נעשה שביל מוסף על הרחבה (שהרי יש פתח בין האפדנא לבוסתנא, ובכה"ג לדברי החזו"א שייך ההיתר של מוסיף על הרחבה כמו שיבואר להלן אות ו'). וצ"ע].

### האם דינא דסוגיין מיירי גם באופן שכל מחיצות הבוסתנא הוקפו לשם דירה

ג] עוד כתב **החזו"א** (סקט"ו) דמשמעות הרשב"א והריטב"א שרק מחמת שכל מה שהפרדס מוקף לדירה זה על ידי הכותל הרביעי, לכן כל שהוא לא נמצא ודנים שההיקף יחול דרך כתלי הבית זה לא עוזר, אבל אם לאחר שהיה הבית עם פתח הקיפו את הפרדס, שבזה כל הד' מחיצות נחשב שנעשו לדירה, בזה אפילו אם יפול הכותל הרביעי וממילא כותל הבית הפנימי הוא לא לדירה, אבל כיון שהכתלים הראשונים נעשו לדירה זה מספיק, דהיינו שאפילו שהכותל שהשלים את הגדירה היום לא קיים ומה שעומד במקומו זה לא לדירה, אפ"ה הכתלים הראשונים יכולים גם להועיל.

אמנם עיין **מ"ב** (ס"ק ק"א) דמשמעות דבריו שגם אם הקיף את כל הקרפף בתור היקף על דעת שיהיה פתוח לבית, אם נפל הכותל הרביעי ועכשיו רוצים להשתמש בכותל הפנימי זה לא עוזר. וכן מבואר כאן **בריא"ז ובמאירי** שהעמידו את סוגיין בכה"ג. וכן משמע קצת **ברש"י** בתחילת הסוגיא (ויתכן שתלוי בגירסא ברש"י). ועיין **בה"ל** (ס"ב ד"ה ואח"כ הקיפו) שהביא **מהפמ"ג** להסתפק האם מספיק שעושה את המחיצה הרביעית של הפרדס עם פתח לבית, דהיינו שנקט שסוגיין מיירי שעשה את כל המחיצות לדירה, ודן האם באופן של הריטב"א זה עוזר, וכתב שמסתבר שזה עוזר [ועיין **מג"א** (סק"ה) דמשמע ג"כ שביאר את סוגיין כהמ"ב].

והנה לכאורה הסברא לאסור בכה"ג (אף שנשארו ג' מחיצות שנעשו לדירה) היא כמו שמבואר **בגינת ורדים** (כלל ג' סכ"ג בד"ה לי ההדיוט [התשובה הנ"ל היא של הר"י שאבאבו שהתכתב עם הגוו"ר]) שכיון שהחלות היקף של הקרפף נעשה על ידי המחיצה הרביעית, ממילא זה נחשב שזה יצר את ההיקף לדירה, וכל שזה בטל ממילא בטל כאן ההיקף לדירה. וע"ש שדימה שכמו שבפרץ יותר מעשר זה עוזר כיון שההשלמה של הגידור זה לדירה, ה"ה אם השלמת הגידור היא ע"י מחיצה שלא לדירה זה לא עוזר.

והנה יש לדון שנידון זה תלוי בפלוגתת **הרא"ש והריטב"א** ביסוד הדין של היקף לדירה האם צריך שכל הד' מחיצות יעשו לדירה או שמספיק מחיצה אחת, דלפי הרא"ש שצריך את כל ההיקף א"כ כאן ברגע שהמחיצה האחרונה היא לא לדירה אפילו שהראשונות נחשבות לדירה אבל צריך ד' מחיצות, ורק הריטב"א לשיטתו דס"ל שמספיק מחיצה אחת לשם דירה לכן כאן זה נחשב לשם דירה. אמנם עיקר הדבר אינו מוכרח, דיתכן לדון שכיון שללא שלשת המחיצות הראשונות המקום לא היה נחשב מוקף לדירה ממילא הם משלימות את ההיקף ואפשר לייחס אליהם את כל ההיקף לדירה ואין הבדל אם המחיצה שמשמשת לדירה נעשתה בתחילה או בסוף.

ועיין **חזו"א** (סימן פ"ט סקט"ו) שכתב להוכיח כדברי הרשב"א והריטב"א מהא דמבואר בגמ' לעיל שקרפף שנפרץ לחצר אסור מצד שאויר החצר או המחיצות מייתרו, ומשמע שאם היה קרפף מוקף לדירה כגון שמראש הוא היה פתוח לחצר וישבור את המחיצה הרביעית זה יהיה מותר, ורק כאן שהוא היה מתחילה לא מוקף לדירה יש בזה חיסרון, ולפי"ד המשנ"ב אמור להיות שגם בכה"ג זה יאסר שהרי המחיצה הרביעית שלו היא מחיצת החצר שלא נעשתה לקרפף. וצ"ע.

עוד יש להקשות דבגמ' מבואר שאם החצר נפרצה במילואה לקרפף כיון שאין יתור לקרפף אין סיבה לאסור החצר, וצ"ע דהרי הכותל שמתיר את החצר זה כותל הקרפף והרי הוא לא נעשה לשם דירה של החצר. ובהכרח שכיון שכל שאר כתלי החצר הם לדירה זה מועיל. ואולי כאן שזה חצר שזה דירה בעצם זה עדיף. והדברים מחודשים.

### בהא דהכותל נחשב היקף לדירה אף שנעשה לצורך הבית, והאם מיירי בסוגיין דוקא באופן שיש פתח בכותל

ד] הנה מבואר בריטב"א שעל ידי המחיצה הרביעית של הפרדס המקום נהפך למוקף לדירה. והנה עיין **חזו"א** (סקט"ז) שכתב שמדובר שהיה פתח פתוח מהבית לפרדס ורק לכן זה נחשב היקף לדירה.

והנה בפשוטו מה שזה נחשב מוקף לדירה הוא משום שבזמן שעשו את המחיצה לבית היה כבר פרדס שהמחיצה פתוחה לתוכו, ולכן זה נחשב שעשו המחיצה גם לצורך הקרפף לשם דירה. אמנם עיין **מג"א** (סק"ה) שהביא **מהמבי"ט** (ח"ב סימן מ"ח) שכתב שכל שעשו את המחיצות לצורך פנים, אפילו שלא עשו לצורך חוץ אפ"ה כיון שזה משמש לדירה כלפי פנים זה גם נחשב כמחיצה של דירה כלפי חוץ. וכתב להוכיח כן מכל מחיצות המבוי שזה נחשב מוקף לדירה אפילו שזה נעשה לצורך החצרות הפנימיים. וע"ש שכתב שזה דלא **כהראב"ד** שהובא **בריטב"א וברשב"א** לעיל כ"ג: שרחבה שנוצרה מכח מחיצות הבתים אין לזה שם מוקף לדירה כיון שהמחיצות נעשו לצורך הבתים.

והנה בעיקר נידון המבי"ט, עיין **א"ר** (סק"ו) שכתב שמשמעות דבריו שמדבר אפילו שאין פתח בין הבית להיקף, דכל שהמחיצה לתוך הבית זה לדירה ממילא גם ביחס לצד השני זה נחשב לדירה, וזה מה שבא להוכיח ממבוי. ועיין **גינת ורדים** (כלל ג' סימן כ"ב, הובא בשערי עירובין) שגם הבין כך, וכתב לדחות את הראיה של המבי"ט ממבוי, דשם המבוי עצמו נחשב שימוש של דירה וממילא המחיצה שנעשתה לשם הבתים מועילה, אבל מקום שהוא לא שימוש של דירה בזה מה שהכותל לצד אחד לדירה אין סיבה שלצד השני זה לדירה [ודבריו מחודשים שמבוי זה שימוש דירה. **והחזו"א** (סימן פ"ט סק"ז) ביאר שהטעם שמבוי מועיל הוא משום שזה פתוח לבתים]. ובסימן כ"ג בסופו בתשובה מחכם אחד (בד"ה עוד כתב מעכ"ת וז"ל והרב המבי"ט מייתי) כתב לדחות שמבוי יש פתחים מהחצרות למבוי ורק לכן שייך לדון שההיקף נעשה לדירה (שכיון שיש פתח ביניהם וזה משמש כשימוש אחד לכן עוזר מה שזה מחיצה לבפנים גם כלפי החוץ), אבל ללא פתחים ודאי שזה אסור.

## בדברי הריטב"א האם הבית אסור

### כמה אופנים בביאור דברי רש"י נהי דפירצה ליכא

ה] והנה בהא דמבואר בגמ' שהפרדס נאסר כתב רש"י וז"ל **ונהי דפירצה ליכא היקף לדירה מיהא ליתא בפרדס דהוי יותר מבית סאתים.** עכ"ל. וצ"ב דהרי עד כמה שהפרדס הוא קרפף ממילא האפדנא הוא פרוץ למקום האסור והוא ג"כ אסור. ונאמרו בזה כמה ביאורים וכדלהלן:

**א.** עיין **גאו"י וחזו"א** (סקט"ז) שכתבו דבפשוטו רש"י מודה שהאפדנא גם אסור, רק כוונתו שנהי שגם אחרי שנפל הכותל עדיין הפרדס נחשב גדור במחיצות, אבל כיון שצריך היקף לדירה והפרדס לא הוקף לדירה, ממילא הוא אסור וממילא גם החצר אסורה מדין פרוץ למקום האסור.

**ב.** עיין **ריטב"א** שכתב שכוונת רש"י שאין לאסור מצד שהקרפף פרוץ לחצר, שהרי קי"ל כר"ש שזה רשות אחת, אבל כאן שזה נאסר כדין כרמלית ממילא ודאי שהוא נחשב פרוץ למקום האסור. והנה בפשוטו בסוגיין מדובר שזה היה פתוח לבית ולא לחצר, וא"כ אין זה עניין לר"ש ורבנן, ומשמע שנקט שהאפדנא זה חצר. אמנם צ"ע עוד דבפשוטו קרפף שפתוח לחצר זה לא רק סברא שזה לא כרמלית אלא זה נחשב כחצר ומותר גם לרבנן לטלטל מאחד לחבירו, כמבואר **בפמ"ג** (סימן שנ"ט סק"א) וכן הוא בפשוטו **בריטב"א** בסוגיא דאבוורנקא. וצ"ע. [א"ה כן הקשה החזו"א (סוף סקט"ז)].

**ג.** עיין **ברשב"א ובריטב"א** שכתבו לבאר שמדובר שלבית נשאר גיפופים ורק לקרפף זה היה פרוץ במילואו, וכמו בסוגיא הקודמת לגבי קרפף שנפרץ לחצר, וזוהי כוונת רש"י דפירצה ליכא לאסור את האפדנא. ועיין **ריטב"א** שהקשה לפי"ז איך הפרדס נעשה מוקף לדירה על ידי הכותל הרביעי, הרי אין שם עשר אמות. וכתב שכיון שהוא פרוץ במלואו ממילא הגדירה שנעשית שם לעשות אותו גדור מספיקה להיחשב כהיקף לדירה, ורק במקום שזה כותל גדול זה לא נחשב שגדר אלא אם פרץ יותר מעשר.

**ד.** עוד כתב **הריטב"א** לבאר שמדובר שהיה קורה בפתח הבית ולכן זה מתיר את הבית שלא יחשב פרוץ לפרדס, אבל זה לא מתיר את הפרדס שלא הוקף לדירה כי צריך מחיצה גמורה. והנה כוונתו לכאורה לדין פי תקרה, שהרי כאן לא מועיל קורה. והוקשה לריטב"א דא"כ למה שזה לא יחשב גם כמחיצה לפרדס שנעשה לדירה, ולזה חידש שזה לא מחיצה גמורה. וביאור דבריו, שכאן הרי המקום גדור גם ללא זה, רק שיש לדון שהפ"ת תעזור כמו שעשה כותל והרחיק ד"ט, ולזה כתב שפ"ת לא עוזר בזה וכמו שמבואר בראשונים שלחי או פס ד"ט לא עוזר בזה.

והנה לכאורה יש לדון למה הוצרך לטעם זה ולא מצד שפ"ת לגואי עבידא ולבראי לא עבידא, וא"כ זה לא יכול להיחשב כמחיצה כלפי הפרדס, ומסתבר שבכה"ג גם לא שייך לדון מצד מיגו, שהרי כאן אין לזה תורת מחיצה ביחס לפרדס. וצ"ע. ועיין בסוגיא דפ"ת (שיעור 50 אות י"ג) שהבאנו שלגבי כלאים מבואר בגמ' שאין חסרון בהא דלבראי לא עבידא, ויש לעין מה הדין אצלינו [והנה בסוגיא דקירוי מבואר שמועיל פ"ת. אמנם שם הביאור שכיון שהמקום המקורה הוא לא קרפף ממילא אין כאן שיעור].

**ה.** עיין עוד **בריטב"א** שהעמיד את סוגיין שמדובר שכתלי הפרדס היו יותר גדולים מכתלי הבית, וממילא גם כשנפרץ הכותל שבין הבית לפרדס הפרדס נשאר בהיקפו, רק שאין כאן היקף לדירה כיון שההיקף ביחס לבית בטל. וזה כוונת רש"י שנהי שפרצה ליכא בפרדס, אבל אין כאן היקף לדירה. והנה צ"ב לפי"ז למה בתחילה הפרדס הותר במחיצה שנעשתה בפתח הבית, הרי הפרדס לא היה צריך את זה. ועיין **חזו"א** (סימן פ"ט סקט"ז) שכתב שצ"ל שזה מדין מיגו המבואר בגמ' כ"ד: שכיון שזה לחי לבית ממילא זה מועיל גם לצד השני.

## בביאור היש שפירשו בריטב"א

ו] עיין **ריטב"א** שהביא שיש שפירשו שבתחילה הפרדס באמת היה אסור והגמ' דנה להתירו על ידי נפילת האשיתא ומבארת שזה לא מועיל, וע"ש שביאר שמדובר שהיה רחבה בין הבית לפרדס וכותל הרחבה חצץ בין הפרדס לבית, ולכן בתחילה הפרדס היה אסור אבל הרחבה היתה מותרת שהרי היא היתה פתוחה לבית, ועכשיו נפל כותל הרחבה, והגמ' דנה שכותלי הבית שנהיו כתלי הרחבה והפרדס יועילו לפרדס כי הרי כותל זה נעשה לדירה, והגמ' אומרת שכיון שכותל הבית לא נעשה לצורך הפרדס לכן כלפיו זה לא מועיל. והנה בפשוטו מדובר שבכותל הפרדס ששימש לרחבה בתחילתו לא היה פתח, או שנפתח פתח אחרי ההיקף, ועכשיו נפל הכותל והנידון הוא שממילא זה כעת פתוח לבית.

ועי' **חזו"א** (סוף סקי"ז) שכתב לדון מה הדין במקרה שיש פתח בין הרחבה לבוסתנא ואח"כ הוא בנה את כותל האפדנא ובזה נעשה הרחבה לדירה, ודן שגם הפרדס יותר עי"ז כדין נעשה שביל מוסיף על הרחבה המבואר בגמ' בדף כ"ד:. אמנם כתב שאפשר שאם יש צוה"פ בין הרחבה לפרדס בכה"ג לא אומרים את ההיתר של מוסיף. עכ"ד. דהיינו שהחזו"א נקט שמה שיש עומד מרובה בין הרחבה לפרדס אפ"ה שייך לומר שהפרדס הותר מדין מוסף על הרחבה, ורק אם יש שם צוה"פ שזה מחיצה גמורה זה גרע. אמנם עיין **ריטב"א** לעיל (בדף כ"ד:) דמבואר שרק מצד שהשביל פרוץ במלואו זה מתיר את הרחבה, אבל אם היה שם לחי זה לא היה מתיר, ולפי"ז כאן שיש עומד מרובה זה ודאי לא מתיר. ולפי"ז אפשר להעמיד שהיה פתח בין הרחבה לפרדס ואח"כ הוא בנה את כותל האפדנא ואפ"ה זה אסור וכנ"ל.

## ביאור שיטת תוס'

### ביאור הנידון בגמ' לפי תוס'

ז] עיין **תוס'** וכן **ברא"ש** בשם **ר"ח** שכתבו לבאר שמדובר שהקרפף היה הוקף ולבסוף פתח, ולכן עשו מחיצה בריחוק ד"ט כדי להתירו, ונפל הכותל, וע"ז הגמ' אומרת שזה לא מועיל. והנה בלשון תוס' מבואר שהצד להתיר היה מצד שבתחילה חל על זה היתר וממילא זה נשאר בהיתרו, וכן הוא בלשון **הטושו"ע** (סעיף י"ד) חוזר לאיסורו.

אמנם צ"ע לשון הגמ' שהכותל לגואי עשוי ולא לבראי, ולכאורה אין זה הטעם אלא עיקר הסברא שאין תועלת במה שזה היה מותר בתחילה. ועי' **גאו"י** שכתב שהיה מקום לבאר שהגמ' סברה שכיון שעכשיו נפל הכותל זה נחשב שעכשיו חל ההיקף וממילא כיון שזה פתוח לבית זה נחשב היקף לדירה, ועל זה הגמ' אומרת שהמחיצות האלו כיון שהם נעשו לדירה לצורך הבית ולא לצורך הקרפף לכן הם לא מועילות, וזה לא דומה לנבלעו התחתונות שהעליונות מועילות, דשם מתחילה זה נעשה לדירה למקום זה. עכ"ד. והנה כן הוא במשמעות הרא"ש בסוף דבריו, אבל תוס' הדגישו את החלק שכיון שזה כבר ניתר. אמנם גם ברא"ש הזכיר את הסברא שזה כבר היה מותר, ומשמע שדן מצד צירוף של שתי סברות, שרק כיון שמקום זה הוא מותר והנידון הוא שיאסר בזה יש סברא להמשיך את היתירו על ידי הכותל החדש שכעת הפך להיות משמש לו, אלא שאומרת הגמ' שכיון שבתחילה הוא לא נעשה לצד זה לכן זה לא יכול להועיל. וצ"ע. [והנה גם לרא"ש עדיין לשון הגמ' צ"ב, שעיקר הטענה היא שכיון שבתחילתו זה לא הוקף לדירה לא עוזר מה שעכשיו זה משמש כדירה. ואולי אפ"ל שבאמת כיון שעכשיו זה נעשה בצורה שזה משמש לדירה שייך לדון שיש כאן מחיצה לדירה, ורק כיון שהמחיצה נעשתה מתחילה לשמש לצד השני לכן לא שייך לדון שכרגע זה ישמש כמחיצה לצד הזה].

ח] והנה עיין **טושו"ע** שהעמידו שמדובר שהיה כותל יותר מעשר, ולא מיירי באופן שעשה על כל פני הכותל, וזה כשיטת **הרא"ש** בסוגיא דלעיל. והנה בפשוטו לפי"ז המקום שמאחורי המחיצה הוא עדיין אסור כי כלפיו הרי אין כאן סיבת היתר, שהרי אין עליו גדירה חדשה שיכולה להגדירו מוקף לדירה (ואם מצד שאפשר לדון שכאילו התבטל המחיצה שכנגדו בסוף הקרפף, א"כ הרי כלל אין לו גידור שהרי עד שם יש יותר מעשר). וא"כ לכאורה צ"ב איך אפשר להתיר את הכל, הרי הוא פתוח לבית דרך מקום שהוא עדיין קרפף שלא הוקף לדירה. והנה בפשוטו זה היה פחות מבית סאתים וא"כ ביחס לכלי חצר אין סיבה לאסור, אמנם ביחס לכלי בית עדיין יהיה אסור, וכאן משמע שזה היה כותל של בית וא"כ הנידון היה לטלטל שם את כלי הבית. ויש לדחוק שהנידון היה רק לטלטל בפרדס כלי חצר. אמנם בפשוטו היה אפשר להעמיד שעשה עומד מרובה, וממילא יש כאן סיבת היתר גם ביחס לצד שמעבר למחיצה. וצ"ע. ויתכן עוד שיש סברא שכיון ששטח זה הוא חלק ממקום שדינו כמוקף לדירה א"כ הוא מתבטל כמו זרעים פחות מב"ס וזה נחשב שהכל מוקף לדירה. וצ"ע.

ט] והנה **החזו"א** (סימן פ"ט סקי"ז) הוכיח מתוס' דידן שאפילו שהפרדס לא היה פתוח ישר לבית אלא עשו מחיצה ביניהם אפ"ה זה נחשב פתוח. ולכאו' יש לדחות שכאן שהכל משמש כשימוש אחד זה פשוט דמהני, וזה לא דומה לאופן שזה שני שימושים שונים. ולמבואר בשו"ע שמדובר בואפן שעשה מחיצה רק על יותר מעשר, לכאורה ודאי שזה כך.

### האם בנפל בשבת אומרים בזה הואיל והותרה

י] והנה בלשון **הרא"ש** כתוב שלא אומרים הואיל והותרה הותרה. ועיין **ק"נ** (אות ס') שנקט שמדובר גם בנפל בשבת, והתחדש שכאן זה כמו נפלו המחיצות שלא אומרים הותרה, דהיינו שקרפף שהוקף לדירה על ידי הוספת הכותל ונפל הכותל בשבת, אפילו שיש לו מחיצות זה חוזר להיות אסור. ויש לדון האם זה דומה לנידון האחרונים בסוגיא הקודמת שאם זה לא היה בית סאתים ונהיה בית סאתים זה נשאר בהיתרו. ואולי יש לחלק ששם זה אותם מחיצות, וכאן הנידון הוא להתיר דרך מחיצות אחרות [זה חילוק רק ביחס לנידון שדנו האחרונים לגבי אופן שהיה עמוד באמצע הקרפף ונפל העמוד ועי"ז נהיה יותר מב"ס, אבל ביחס למה שדנו האחרונים בסוגיא הקודמת בנפרץ הקרפף בשבת ועי"ז נוצר מצב שאויר מחיצות מייתרו, בזה אין חילוק בין הסוגיות, דגם שם הרי באים להתיר דרך מחיצות אחרות].

### הקושיא מסוגיין על דברי התרוה"ד

יא] והנה עיין **רמ"א** (סימן שנ"ח ס"ב) שהביא את **התרוה"ד** (סימן ע"ה) שנקט שאם היה היקף שלא נעשה לדירה, יועיל שעכשיו יניח עפר משני הצדדים וזה יפסול את המחיצה ויחזור ויטול את העפר וזה יועיל לגדור את המקום. וצ"ע מביאור התוס' שלא עוזר מה שנופלת המחיצה החדשה שזה יחשב כאילו עכשיו המחיצה החדשה נעשית לשם דירה, דהרי המקום עכשיו פתוח לאפדנא. ויש מקום לחלק, ששם עושה מעשה לקחת את העפר אבל כאן זה נפל מאליו. אמנם **המ"ב** (ס"ק ק') כתב שפשוט שבסוגיין גם אם ישבור את המחיצה בידים זה לא יעזור. וכתב **השעה"צ** (סקצ"ח) לחלק ששם זה נחשב שעושה מעשה בגוף הכותל שיוצרו למחיצה, משא"כ כאן רק מסלק את המחיצה שבאמצע וממילא הכותל נעשה, דהיינו שבאמת ודאי אין כזה מושג דמחיצה שנעשתה מאליה במצב של דירה זה עוזר, אלא שבאופן של התרוה"ד זה נחשב שעכשיו עושה את המחיצה בידיו לשם דירה.

אמנם עיין בתרוה"ד דמפורש בדבריו שנקט שזה נחשב שזה נעשה מאליו, וכיון שברגע שזה נוצר זה במצב שמשמש לדירה לכן זה מועיל, וע"ש שדימה לדין נבלעו התחתונות והעליונות נוצרו למחיצה שזה מועיל, ונקט שאין הטעם מצד שבתחילה עשו אותם לדירה דהרי בתחילה זה לא היה מחיצה, אלא הטעם שברגע שזה יורד זה יורד בצורה שהמקום מוקף לדירה. ועיין **בביאור הגר"א** (בס"ב סוף סקכ"ד) שכתב שמכאן מוכח שמה שעכשיו המחיצה הישנה נהית מחיצה וזה מצב של דירה זה לא סיבה להתיר. ועיין **בה"ל** (שם ד"ה ואם קשה) שכתב לחלק, דבסוגיין המחיצה שמאחור שימשה כל הזמן כמחיצה, וממילא לא שייך לדון שעכשיו זה כמו העשיה שלה, משא"כ בההיא דתרוה"ד הרי בזמן שהיה עפר זה לא שימש כמחיצה ורק עכשיו זה נעשה מחיצה ולכן זה מועיל.

## בדברי התו"ש בנפל הבית שתוך ההיקף

### פלוגתת התו"ש והבה"ל בנפל הבית

יב] עיין **בה"ל** (סוף סימן שנ"ח) שהביא את **התו"ש** שאם הקיף מקום לדירה כגון מסביב לבית או שהקיף שטח שפתוח לבית, ונפל הבית, אפ"ה זה עומד בהיתרו, וזה לא דומה לסוגיין דמבואר שאם נפל הכותל זה חוזר לאיסורו, דכאן ההיקף הראשון לא היה לדירה. וכתב הבה"ל שכל זה בנפל מאיליו, דמצידו מעונין בהיקף הראשון שעשה, ולא במקרה שהוא הפיל את הכותל בידים.

וע"ש שתמה מה סברא בדברי התו"ש, הרי מבואר בגמ' שבנתמלא מים או זרעים מתבטל ההיקף, וא"כ ה"ה אם עכשיו זה מפסיק לשמש כהיקף לדירה. והנה היה מקום לחלק ששם המקום נהיה מופקע בעצם משימוש, אבל כאן המקום לא מופקע בעצם, ובזה חידש התו"ש שכל שזה הוקף לדירה דנים שעדיין ההיקף לדירה.

והנה בפשוטו לפי הבה"ל שדימה למים וזרעים ולא חילק בזה, גם אם אחרי זה יבנה הבית בחזרה, זה כבר לא יעזור וכמבואר בדבריו לעיל (סעיף ט' ד"ה הזרעים) לגבי זרעים (שגם בניטלו הזרעים הו"ל כהקיף ואח"כ פתח). והעירו שלפי"ז מי שיש לו מחסן שיחדו לשימוש קרפף בצורה שגם בפתוח לבית הוא נחשב קרפף [כגון למחסן לסכך ולא נכנסים אליו כלל במשך השנה], לא יעזור שאחרי זה יחזור להשתמש בו בצורה שמועיל הפתוח לבית. וצ"ע. ואולי כל שזה עומד מראש שיחזור וישנה את היעד שלו זה אחרת (וכן הדרך במחסנים שמשנים את יעודם משימוש לשימוש לפי הצורך). ועיין **חזו"א** (סימן פ"ט סקי"ז) לגבי מקום שעומד לשימוש רק בימות החמה. וצ"ע בכל זה.

שיעור מספר 63 – ח' טבת פ"ד

# סוגיא דקרפף [י] – עובדא דאבוורנקא

## ביאור שיטת רש"י בביאור הראשון

א] הגמ' בדף כ"ה: מביאה מעשה שהיה פרדס שהיה בו אבוורנקא והריש גלותא אמר לרב הונא שיתקן שמחר יהיה מותר לאכול שם ולא יהיה איסור של קרפף שאינו מוקף לדירה שהוא כרמלית, והוא עשה קנה קנה פחות מג' ורבא עקר את זה, ולמחרת האמוראים הביאו כמה ראיות לנידון: א. מהדין של עיר שהוקפה ולבסוף נתישבה שזה נשאר כדין אינו מוקף לדירה. ב. שהרי מחיצת האדרכלין לא שמה מחיצה. ג. מהדין שמחיצה העשויה לנחת לא שמה מחיצה, והגמ' מוכיחה שהדין של לנחת זה לא מחיצה ממחוזא שעירבו רק רחוב רחוב ולא את הכל יחד. והנה בביאור הסוגיא מצאנו כמה שיטות בראשונים וכדלקמן:

עיין **רש"י** בביאור הראשון שביאר שאבוורנקא הכוונה אילן שהיו יושבים מתחתיו ולא היה לו מחיצות לעצמו וכל ההיקף של המקום זה היה היקף הפרדס שהוא לא הוקף לדירה, ורב הונא תיקנו על ידי שעשה היקף על של קנה קנה בפרדס שישמרו בתוכו המאכל והשומר ידור בו וסבר שזה היקף לדירה וממילא זה מתיר את כל הקרפף מצד שהיום זה פתוח לדירה, דהיינו שזה פתוח להיקף הקנים וממילא כל הפרדס נהפך למוקף לדירה שהרי יש בה שומירה ובית דירה [וזה כשיטתו לעיל ששומירה זה מוקף לדירה] ופרדס פתוח אליו, ורבא סבר שזה לא מועיל כלום ולכן עקר את התיקון. והגמ' מביאה ראיות לרבא: א. מהדין שהוקף ולבסוף פתח זה לא מועיל, וממילא כאן אפילו אם ההיקף של הקנים נחשב היקף לדירה אבל לגבי כל שאר ההיקף זה כמו הוקף ולבסוף פתח לו בית. ב. ממחיצת אדרכלין שזה רק ליום ולילה שזה לא מועיל, וא"כ יש כאן עוד חיסרון שאין כאן בכלל היקף לבית, דהיינו שגם ההיקף של הקנים אין לו שם היקף לדירה. ג. ממחיצה העשויה לנחת שזה לשמור שזה לא מחיצה, והרי כאן כל המחיצה עשויה רק לשמור את מה שהביאו לשם קודם שבת.

והנה הדוחק בביאור זה שהגמ' אומרת איתיביה רבינא לרבא דמשמע שרבא לא צודק, ולהנ"ל הרי הכוונה שזה ראיה לרבא. עוד הקשה **תור"פ** שהגמ' אומרת שהוא אמר להם 'חכמים המה להרע', דהיינו שעדיף שהיו שותקים, ועד כמה שהם צודקים מה שייך שישתקו.

## ביאור שיטת הגאונים

ב] עיין רש"י שהביא **מהגאונים** ועל דרך זה הוא בכל **הראשונים** שהיה היקף של אבוורנקא תוך הפרדס אבל כל הפרדס לא היה מוקף לדירה, ורצה רב הונא בר חיננא לטלטל מפתח הפרדס לאבוורנקא על ידי עשיית קנה קנה, ורבא עקר את העשיה של רב הונא וסבר שהיה אפשר לטלטל גם מצד עיקר עשיית האברנקא. והנה צריך לבאר כמה נקודות בסוגיין: א. מה היה צד ההיתר בתחילה. ב. מה קושיית הגמ'. ג. מה היה ההיתר של קנה קנה. ד. למה תיקון זה עוזר ואין בו את החסרונות של הגמ'. ונבאר פרט פרט בס"ד.

## ביאורי הראשונים בסברת רבא שלא צריך את התיקון דרב הונא ובקושיית הגמ' על זה

### ביאור התוס'

ג] עיין **תוס'** בביאור ראשון שביארו שרבא סבר שיש להתיר את הפרדס מצד שהבוסתנא נחשב דירה וממילא הפרדס הוא מוקף לדירה, והגמ' שואלת: א. שגם אם זה נחשב היקף לדירה אבל זה הוקף ולבסוף ישב שהרי הפרדס הוקף קודם הבוסתנא. ב. שזה לא נחשב מוקף לדירה מצד שזה מחיצת האדרכלין ומחיצה העשויה לנחת. והנה צ"ב דבתחילה שהם סברו שיש להתיר מצד שמועיל הוקף ולבסוף ישב, מה צריך להגיע לבוסתנא, תיפו"ל שזה פתוח לבית. וכתבו ליישב או שזה לא היה פתוח לבית, או שהם ידעו שהוקף ולבסוף פתח לא מועיל אבל הוקף ולבסוף ישב נקטו שמועיל.

עוד כתבו התוס' שבאמת האבוורנקא היה לפני היקף הפרדס, והיה שם גם פתח לבית או שומירה ובית דירה וזה היה לאחר היקף הפרדס, והגמ' שואלת דממה נפשך, אם ההיתר הוא מצד הבית דירה או השומירה, הרי זה הוקף ולבסוף פתח, ואם ההיתר הוא בגלל האבוורנקא שהיה קודם, הרי זה לא נחשב היקף לדירה שזה כמו אדרכלין ולנחת.

### ביאור הרשב"א והריטב"א

ד] והנה התוס' הנ"ל ביארו שרבא סבר בתחילה או שמועיל הוקף ולבסוף פתח, או שהוקף ולבסוף ישב זה יותר טוב. אמנם **הרשב"א והריטב"א** ביארו שרבא סבר שרק אם לבסוף פתח זה לא עוזר כי אין כאן היקף חדש, אבל כאן שנעשה היקף חדש תוך הקרפף זה כמו שעשו מחיצה חדשה. ומשמעות דבריהם שכיון שהבוסתנא הוא היה כחלק מהיקף המקום, ממילא מה שמקיפים חלק זה במחיצה לשם דירה וכל הפרדס משמש כדבר אחד עם האבוורנקא, לכן זה מגדיר שעשה עוד מחיצה לפרדס לשם דירה וזה סיבה להתיר את כל הפרדס. [אמנם היה מקום לדון לבאר באופ"א, שכיון שיש כאן מקום שלם תוך הפרדס אפשר לראות כאילו יש כאן מחיצה מצד אחד לכל הפרדס. אבל אין זה במשמעות הראשונים].

וע"ש שביארו שהגמ' שואלת מהיקף של עיר שאפילו שעשו בתים בתוך העיר זה לא מגדיר על ידי זה שכל ההיקף של העיר הוא לדירה. והגמ' שאלה עוד שגם הבוסתנא עצמו הוא לא נחשב לדירה, ולכן גם אם נחדש שהיקף לדירה תוך הפרדס זה מוגדר כעשיית מחיצה חדשה אבל היקף כזה שהוא לא נחשב לדירה הוא ודאי לא יכול להגדיר שכל הקרפף מוקף לדירה.

והנה הא דבאמת אין לדון שזה יעזור כדין עשיית מחיצה חדשה, עיין **רשב"א** שכתב שזה עשוי לגואי ולא לבראי וכן הוא בלשונו כ"ד., ומשמע שבאמת אם יעשו היקף פנימי לצורך שלקרפף יהיה עוד מחיצה זה יועיל. אמנם **הריטב"א** כתב שזה לא מועיל כי אין כאן היקף חדש לקרפף, דהיינו שהיקף פנימי זה לא נחשב כלל כהיקף של צד אחד לקרפף.

## בביאור התיקון דרב הונא לגאונים

### ביאור הראשונים שעשה מחיצה חדשה ומועיל משום שהיה פתוח לשם בית

ה] והנה לביאור הגאונים שהיה צריך כאן תיקון וככל הנ"ל, מבואר שמועיל התיקון שעשה רב הונא קנה קנה פחות מג'. ונאמרו כמה ביאורים בראשונים בתקנה זו:

א. עיין תוס' שהביאו בשם רבינו נתנאל וכן הוא **בתורא"ש ותור"פ** וכן הביא **הריטב"א** בשם י"מ שביארו שעשו את המחיצה בסוף הפרדס בריחוק ד"ט והיה בית פתוח לפרדס או שומירה אם זה נחשב דירה, וכיון שיש כאן מחיצה חדשה הוי כפתח ולבסוף הוקף, דהיינו שמצד האבוורנקא אין זה היקף לדירה, וכל מה שההיקף עוזר שיחשב מוקף לדירה הוא מצד הבית שפתוח לו.

### כיצד תיקון זה הועיל גם לאבוורנקא

והנה צ"ב דמשמע שגם האבוורנקא הותר (שיהיה מותר לטלטל בו כלי בית), והרי הוא כבר היה מוקף מקודם שלא לדירה. ויש מקום לומר שכיון שהשטח שבתוך האבוורנקא עכשיו פתוח לפרדס שפתוח לבית, ממילא כה"ג אומרים דל מהכא את מחיצות האבוורנקא וממילא הוא נחשב כמוקף לדירה על ידי המחיצות שסביבותיו. ולפי"ז כל שעושים עירוב לעיר ויש קרפף שעכשיו פתוח לעיר זה מתירו [**והבית מאיר** (סימן שנ"ח סעיף א') נקט לא כך, ועיין לקמן (אות י"ז) מה שכתבנו בזה בביאור התוס' במעשה דמחוזא].

אמנם יש לדון לבאר בזה באופ"א, דהנה מבואר בגמ' לעיל כ"ד: שאם עושה מחיצה לשביל אפילו שהרחבה יש לה גיפופים אפ"ה זה מתיר גם את הרחבה מצד שנעשה שביל מוסף על הרחבה, דהיינו שכיון שזה משמש כשימוש אחד מה שהעמיד מחיצה על חלק מהפרדס זה מתיר גם את מה שפתוח אליו. ולפי"ז ההיתר יהיה רק כאן שבאמת זה משמש כשימוש אחד.

אמנם הנה **החזו"א** (סימן פ"ט סוף סקי"ז) הסתפק האם דין זה הוא רק באופן שאין צו"ה בסוף השביל, ויש לעין איך היה עשוי האבוורנקא. עוד צ"ע בזה דהנה **הריטב"א** לעיל (דף כ"ד:) כתב שכל ההיתר של נעשה שביל מוסיף על הרחבה הוא רק אם השביל פרוץ במלואו, אבל אם יש אפילו לחי זה לא ניתר, וכאן בפשוטו האבוורנקא היה סגור בצד הרביעי לפחות בעומד מרובה, דהרי משמע שההיקף שנעשה בו הוא היקף שמועיל לו, ולפי"ז צ"ע כנ"ל. ודוחק גדול לומר שבאמת כל ההיתר של האבוורקנא הוא משום שהוא פחות מבית סאתים וכל ההיתר הוא לטלטל לו כלי חצר. וצ"ע.

ועיין ריטב"א שכתב וז"ל: **וכיון שהוכשר הוא בעצמו לטלטל בכולו נכשרו גם האבורנקא והבית להשתמש עמו שנעשה כחצר שלפני הבית.** וצ"ע כוונתו.

### בדברי הרשב"א שההיתר של הכותל החדש הוא משום שהפרדס היה פתוח לאבוורנקא

ו] והנה עיין **רשב"א** (בד"ה ורב פפא) שכתב לגבי מחיצות האבוורנקא וז"ל: **ומכל מקום חשיבות דירה אית ליה קצת דכשבונים כותל אחד מכותלי הקרפף לשם דירת האבורנקא הזו הועיל והרי הקרפף והבורנקא כהוקף לדירה בכותל זה** וכו'. עכ"ל. והנה משמעות הרשב"א שלא היה בית פתוח לו, אלא ביאר שמה שזה נחשב הוקף לדירה זה מצד שאמנם הבוסתנא אין לה מעלת דירה שמחיצתו תועיל להחשיב היקף חדש בקרפף, אבל יש לזה שם דירה לגבי שהמחיצה החדשה שעשה תהיה מוגדרת כפתח ולבסוף הוקף. ודבריו צ"ב שהרי במחיצה העשויה לנחת או האדרכלין מפורש שגם המקום בעצמו לא נחשב מוקף לדירה, וא"כ איך כאן הפרדס שנעשה בתור היקף אליו זה עדיף. ולכאורה מבואר ברשב"א שבאמת השימוש של האבוורנקא דהיינו לשבת שם ולהסתופף נחשב שימוש של דירה, רק המחיצות שנעשו לו כיון שזה רק לשמור הדברים שם או לשבת ולאכול לפי שעה בצורה צנועה אין לזה שם מחיצה, ולכן מחיצת הפרדס שהיא מחיצה גמורה שלא נעשתה לצניעות או לנחת ולא חסר לה בשם מחיצה זה נחשב מחיצה לדירה. והנה לרשב"א אם היקף הפרדס היה נעשה לאחר הבוסתנא זה היה מועיל, ותוס' נקטו שזה לא מועיל אלא רק מצד שיש לו פתח לבית. וצ"ע בכל זה. [ועיקר הדבר שכאן החיסרון הוא במחיצות כלשון הגמ' ולא שהמקום הוא לא דירה, מבואר גם **בעבודת הקודש** (שער ד' סימן ח' הלכה רי"ב) שדן בספינה שיש דיורים שאוסרים זה על זה, שלא יעזור מחיצות העשויות ביניהם לצניעות, ומבואר שאפילו שהמקום הוא דירה גמורה אבל למחיצה אין שם מחיצה]. והנה מבואר ברשב"א שזה גם עוזר להפוך את האברנקא למוקף לדירה ואולי זה מדין מוסיף על הרחבה וצ"ב

### ביאור התוס' שהקנה קנה היה שביל לאבוורנקא או שחילק את הפרדס ובדברי המהרש"א והחזו"א

ז] עיין **תוס'** בביאור הראשון שביארו שכוונת הגמ' שעשה קנה קנה מפתח הפרדס עד האבוורנקא, וכתבו דבפשוטו האבוורנקא עמד באמצע הפרדס וא"כ צ"ל שעשו שביל מפתח הפרדס עד הבוסתנא. וכתבו שאפשר לבאר שהאבוורנקא עמד בצד הפרדס וממילא מספיק לעשות מחיצה אחת מהצד שסמוך לכל הפרדס ועל ידי זה יש כאן היקף פחות מבית סאתים, שהרי החלק הנגדר זה פחות מבית סאתים. והוסיפו דאע"ג דהיקף הבוסתנא זה לנחת ולצניעות וזה לא מוקף לדירה, אפ"ה זה הועיל לטלטל למה ששבת בתוכו.

ועיין **חזו"א** (סימן פ"ח סקכ"ט) שביאר שתוס' נקטו שכל ההיתר המבואר בסוגיין זה רק לעשות את זה לפחות מבית סאתים אבל זה נשאר כדבר שלא מוקף לדירה, וכתבו שתי אפשרויות איך זה נעשה פחות מבית סאתים. וכיון שתוס' נקטו שזה נשאר לא מוקף לדירה לכן ביארו שכל התועלת היא לטלטל יותר מד"א (אבל אסור לטלטל שם כלי בית). והנה צ"ב למה לא ביארו שהשביל הוא עשיית מחיצה חדשה לשטח זה והוא נהיה מוקף לדירה. ומשמע שהוקשה להם כנ"ל שהאבוורנקא הרי היה כבר מוקף קודם וממילא הוא נשאר כלא מוקף לדירה, וכל מה שהוא מותר היינו כי הוא פחות מבית סאתים וא"כ כלי בית יהיה אסור להכניס לו, דהיינו שתוס' לא נקטו שיש כאן היתר של נעשה השביל מוסיף על האבוורנקא. ויתכן שזה מצד סברת הריטב"א בדף כ"ד: שהשביל עצמו היה בו מחיצה בינו לאבוורנקא [ויל"ע למה לביאור רבינו נתנאל דלעיל אין את החיסרון. ואם נימא שלשיטתו זה מועיל כי ההיקף מסביב נחשב מוקף לדירה ואומרים דל מהכא א"ש, אבל אם לא אומרים דל מהכא צ"ב. אמנם עי' **חזו"א** (סק"ל) שכתב באמת שגם לפי רבינו נתנאל זה לא הועיל לאבוורנקי לגבי כלי בית].

**ובמהרש"א** כתב שלפי הצד של תוס' שעשו שביל עם שתי מחיצות זה עשה את הכל מוקף לדירה, ורק אם עשו מצד אחד של השביל זה רק מועיל לפחות מבית סאתים ולגבי כלים ששבתו שם. וצ"ב ההבדל למה אם השביל באמצע זה מועיל גם על הבוסתנא ואם זה בצד זה לא מועיל על הבוסתנא. ועוד צ"ע שאם מתי שהשביל באמצע זה מועיל שיהיה אפשר לטלטל בבית, מה תוס' אומרים שאפשר לבאר שהיה שביל בצד ובאמת אסור לטלטל מהבית, הרי ודאי שזה לא פשטות הגמ'. וכבר תמה בכל זה **החזו"א** (שם). [והעיר הרב בקרמן שבעיקר הסברא לחלק יש לבאר, שאם השביל הוא משני צדדים א"כ הוא פרוץ במלואו לאבוורנקא (די"ל שהשביל הגיע במכוון לפתח האברוונקא ולא היו שום גיפופין שהבדילו בין השביל לאבוורנקא) ולכן יש כאן נעשה שביל מוסיף על הרחבה, משא"כ אם זה רק מחיצה אחת א"כ בהכרח יש כאן מחיצה של האבוורנקא שמפסיקה ביניהם, ובזה מבואר **בריטב"א** בדף כ"ד: שאין דין נעשה שביל מוסיף על הרחבה].

### בדברי הריטב"א האם השביל מתיר גם את האבוורנקא ואת כל הפרדס

ח] עיין **ריטב"א** שהביא את רש"י שכתב שמדובר שעשה שביל מפתח הפרדס עד האבוורנקא, וכתב שאז נכשר להוציא מהבית לאבוורנקא, דהיינו שדן שבאמת שאר הפרדס אסור ורק השביל והאברנקא מותר, והקשה וז"ל: **וא"ת מ"ש הכא ממחיצות אבורנקא גופא דאסיקנא דלא מהני ואילו בקנים דהכא משמע דמהני לדברי הכל, י"ל דקנים אלו כיון שבאים מהבית עד האבורנקי ומצרפין הכל ביחד נעשו כאילו הם מחיצות הבית עצמן.** עכ"ל. והנה בפשוטו כוונתו להקשות על השביל בעצמו, שהרי כל היקפו כפתוח לאבורנקא, ואם האבורנקא אינו נחשב דירה איך השביל זה יותר טוב. ועיין **חזו"א** (סימן פ"ח סקל"ב) שתמה שהרי כאן זה פתוח לבית ולכן השביל נחשב מוקף לדירה, ומה זה קשור למחיצות האבוורנקא שהם לא הוקפו לדירה. וע"ש שכתב לדחוק שכוונתו להקשות על האבוורנקא עצמו למה הוא נחשב דירה לשיטת **רש"י** (לעיל כ"ג:) שאסור לטלטל כלי בית לקרפף גם אם זה של אדם אחד, ועל זה תירץ שזה מועיל מצד שעשה שביל מוסיף על הרחבה. ועיין לעיל (אות ה') מה שכתבנו לדון בזה. [אמנם הדבר דוחק גדול דהרי שיטת הריטב"א לעיל כ"ד: שאין איסור באדם אחד להוציא מבית לחצר וכן משמעות לשונו ששאל על השביל ואולי מסברא הבין שזה משמש לאברנקא ולא עוזר שזה פתוח לבית וחידש לא כך וצ"ע]

והנה עיין ריטב"א שהוסיף וז"ל: **ואולי גם במחיצות אלו תתכשר הבוסתנא כיון שנעשו לשם דירה דמגו דמהני להתם מהני להכא כאילו עשו בו מחיצה שלמה לשם דירה.** עכ"ל. ומשמעות דבריו שכיון שמחיצות השביל זה לדירה לצד השביל זה גם מועיל לצד הפרדס. ועיין **חזו"א** (סקל"א) שתמה שאם הפרדס לא פתוח לבית אלא הפתח הוא לשביל מה שייך לומר שלפרדס יש דין היקף לדירה. וכתב שודאי מדובר שהיה פתח מהשביל לפרדס או שהיה עוד פתח מהבית לפרדס, דהיינו שמציאות הפרדס ודאי היה פתוח לבית רק שההיקף שלו לא נעשה לדירה, ובזה חידש הריטב"א שכיון שביחס לשביל זה היקף לדירה ממילא זה מחשיב את כל הפרדס כמוקף לדירה. וצ"ב הכוונה. והנה אם מדובר שיש פתח בשביל יש לדון מצד נעשה שביל מוסיף על הרחבה [אמנם להריטב"א לשיטתו צ"ב אם זה יעזור וכנ"ל דהרי יש בשביל גיפופין], אבל אם מדובר שאין פתח צ"ע. ויש לבאר שזה כסברת **המבי"ט** (ח"ב סימן מ"ח) שכיון שזה מוגדר כדירה לצד אחד אז גם ביחס לצד השני זה מוגדר כמוקף לדירה.

## בדין הוקף ולבסוף ישב

### האם מועיל הקיף על דעת לעשות דירה אח"כ

ט] מבואר בגמ' שאם הוקף ולבסוף ישב זה לא נחשב מוקף לדירה. ועיין **רשב"א וריטב"א** שכתבו מפורש שגם אם הקיפו את העיר כדי להושיבה, אבל כיון שבזמן ההיקף זה לא משמש לדירה זה לא נחשב מוקף לדירה. ועיין **שו"ע** (סימן ת"א) שכתב שסתם עיירות זה ישב ולבסוף הוקף וסתם מבצרים מקיפים אותם ואחרי זה בונים העיר, והנה המבצר ודאי נעשה לצורך לבנות עיר ומבואר שאפ"ה זה לא נחשב מוקף לדירה. ועיין **חזו"א** (סימן פ"ט סק"ו) שהוכיח מרש"י שהיו מקיפים (את היקף הפרדס) מסביב לאילן על דעת שמתי שהאילן יגדל יקיפו אותו לדירה, ומבואר שאפ"ה הפרדס נחשב הוקף ולבסוף ישב.

אמנם עיין **מ"ב** (סימן שנ"ח סקי"ט) שכתב לדון שכל שהקיפו אותו בתחילה על דעת להושיבו ורק מצד סדר הבניה העדיפו לעשות בכזו צורה זה נחשב מוקף לדירה, וכתב שזה דלא כהרשב"א בסוגיין. והנה הדבר פלא שדבריו נגד השו"ע סימן ת"א. והיה מקום לומר שבעיר ודאי אין לזה חשיבות היקף רק לאחר שנבנתה העיר, וכל דבריו הם במקום שמשמש כחצר וקרפף שצמוד לבית. אמנם הרשב"א בסוגיין הרי דיבר רק מעיר והמשנ"ב כתב שדבריו הם דלא כהרשב"א, ומשמע שהמשנ"ב דיבר תמיד. [והעירו דאולי יש לדחוק דהרשב,א דימה לסוגין ומשמע שגם בפרדס דסוגין לא עוזר אפילו שדעתו אחרי זה להפוך לבנין]

**והחזו"א** (סימן פ"ט סק"ו) חלק עליו וכתב שאין כזו שיטה. אמנם כתב שאם עשה חצר שאין לזה שום שימוש רק מתי שהבית יבנה בזה ודאי לא משנה הסדר. וצ"ע למה עיר זה אחרת (דהא גם עיר אין לה שום משמעות בלי בתים).

והנה עיין לשון **רש"י** בלשון הראשון (ד"ה והאי נמי) שכתב שהפרדס הזה הוקף ימים רבים והיקף הפרדס לא נעשה על דעת השומירה, וקצת משמע שאין העיקר הסדר, ולכן רש"י הוסיף שזה היה ימים רבים ולא היה על דעת לעשות השומירה באמצע, אבל אם מראש היה דעתם לעשות השומירה באמצע זה היה מועיל. וצ"ע.

### בסתירה בד' הראשונים האם סתמא של עיר הוי הוקף ואח"כ ישב או להיפך

י] והנה **הר"ן** במגילה כתב לגבי עיירות המוקפות חומה שבסתמא מקיפים ואחרי זה יושבים. ועיין **מג"א** (סימן תרפ"ח סק"ב) שהקשה שזה סותר למבואר בסימן ת"א ומקורו **ברא"ש** (פ"ד ס"י) שהדרך שקודם דרים ואחרי זה יושבים. **והט"ז** (שם סק"ב) כתב ליישב שהדרך שקודם בונים קצת בנינים ואחרי זה מקיפים היקף גדול ובונים את שאר הבניינים, ולגבי שבת זה ישב ולבסוף הוקף, ולגבי מגילה זה הוקף ולבסוף ישב. **וברעק"א** שם הביא **מהפרח שושן** (כלל ג' סימן א') שתירץ שבונים את הבתים ואחרי זה את החומה ואחרי זה באים לדור, ולגבי מגילה זה נחשב הוקף ואח"כ ישב, ולגבי שבת זה ישב ואחרי זה הוקף.

והנה אם נימא כהמשנ"ב אין מקום לקושיא, דכוונת הרא"ש שעל פי רוב מקיפים לצורך העיר וזה כמו ישב ולבסוף הוקף, והר"ן כתב שהסדר בפועל הוא שקודם מקיפים ואחרי זה יושבים. וצ"ע.

## בדין מחיצת האדרכלין ולנחת

### בביאור מחיצת אדרכלין

יא] מבואר בגמ' שמחיצת האדרכלין זה לא מחיצה. ועיין **רש"י** שביאר שזה מכיון שזה רק לקצת זמן ולמחר סתרי לה, וכן הוא **בריא"ז**. אמנם **ברשב"א ובריטב"א** בסוגיין וכן **בעבודת הקודש** (שער ג' הלכה פ') והובא **במשנ"ב** (סימן שס"ב סק"א) משמע שזה מחיצת קבע ורק שעומדת לסוג שימוש שהוא לא דירה: א. כגון להגן עליהם מפני החמה בזמן עבודתם. ב. שלא יראה אדם כשהם נחים שם או אוכלים אכילת ארעי, וכל מטרתם לצורך להצניע את עצמם. ג. מבואר בסוגיין שגם דבר שעשוי שאדם לפעמים רוצה להתאוורר ואוכל שם ומניח את המחיצה כדי שלא יראו אותו זה גם בגדר צניעותא בעלמא.

והנה בפשוטו מה שרש"י כאן ביאר שזה דבר ארעי, זה שייך רק אם מדובר כהפירוש הראשון שהגמ' דנה על המחיצת קנים שרב הונא עשה וע"ז אמרינן שכיון שזה רק ליום אחד זה לא מועיל, אבל לביאור השני ושאר הראשונים שהנידון הוא על האבוורנקא שזה דבר קבוע, א"כ לא שייך לבאר כדברי רש"י הנ"ל אלא בהכרח צ"ל כהראשונים. וצ"ע.

והנה לגבי שיירא (בדף ט"ז:) רש"י ביאר שזה נחשב מוקף לדירה אפילו שזה רק ליום אחד, וצ"ע מסוגיין. וצ"ל ששם שזה לדיורים גמורים בזה אין חיסרון שזה ליום אחד, וכאן שזה לשימוש ארעי אם זה היה קבוע זה היה מחיצה, ורק כיון שזה לא קבוע זה לא מחיצה. וצ"ע.

### בביאור מחיצה העשויה לנחת

יב] עוד מבואר בגמ' שמחיצה העשויה לנחת זה לא מחיצה. וביאר **רש"י** שזה עשוי לשמור בה חפצים, דהיינו ששימוש זה הוא לא דירה. והוסיף רש"י שגם אם זה לשמור בגדיהם בזמן שאוכלים בפרדס אין זה שימוש דירה.

ומבואר בסוגיין שמקום שעשוי לשמור מאכל בהמה **ולריטב"א** גם מאכל אדם זה לא נחשב היקף לדירה. **ובעבודת הקודש** (שם) כתב מקום להניח פירות, ולא חילק בין מאכל אדם לבהמה (ומשמע כריטב"א).

והנה לשון הגמ' לאו מחיצה היא. ועיין **רשב"א** שהקשה שא"כ גם אם זה פחות מבית סאתים אין לטלטל שם. וכתב שאין כוונת הגמ' שזה לא מחיצה כלל אלא זה מחיצה גרועה וזה לא עוזר ליותר מבית סאתים.

### ביאור שיטת הרמב"ם

יג] אמנם עיין **רמב"ם** (פט"ז הט"ו) שכתב וז"ל: כל מחיצה שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה אינה מחיצה וכל מחיצה שאינה עשויה לנחת אינה מחיצה וכל מחיצה שאינה עשויה אלא לצניעות בלבד אינה מחיצה וכו'. עכ"ל. ועיין **מ"מ** שכתב שהרמב"ם נקט שזה לא מחיצה כלל. והנה הרמב"ם גורס 'שאינה עשויה לנחת', וביאר המ"מ שזה לא עשוי לשום שימוש. והקשה מה זה שונה ממחיצה הנעשית מאיליה כתל וסלע שזה מועיל. ותירץ שכאן שזה נעשה ללא צורך גרע שסופן להיבטל. ועיין **מרכבת המשנה** שהביא **מר"ח** שביאר שאינה עשויה לנחת הכוונה שזה לא קבוע וחזק, דהיינו שזה לא עומד להתקיים.

והנה צ"ב למה הפירא דבי תורא זה לא נחשב עשוי לנחת. ועיין **מרכבת המשנה** שהביא את **הערוך** (ד"ה פרא) שזה היה עומד למרבץ הבהמות, וביאר עפי"ז בדעת הרמב"ם שזה עמד להתבטל על ידם. עכ"ד. והנה בפשוטו מביאור הערוך מבואר שמקום שעומד לדירת בהמה זה לא נחשב מוקף לדירה. אבל להנ"ל שהטעם הוא כי זה עומד להתבטל על ידם, אין להוכיח מכאן שדירת בהמה זה לא דירה [א"ה: אמנם הערוך גופיה קאמר להדיא שהחיסרון הוא כיון שאותה פירא היא מחיצה **העשויה** לנחת להרביץ בה הבהמות, ומבואר דלא אתי עלה מצד שאינה קבועה. אלא המרכה"מ ביאר בדעת הרמב"ם דגריס 'שאינה עשויה לנחת' שהנקודה היא מצד שאינה קבועה]. וצ"ע.

יד] והנה עיין סימן צ' סעיף כ"א דמבואר שבתפילה צריך שלא יהיה דבר מפסיק בינו לקיר, וכתב **השו"ע** שהכוונה דבר גדול גבוה עשר ורחב ד'. **והפר"ח** תמה דאדרבא בזה עצמו הוא נחשב כותל. ועיין **ביאור הגר"א** שכתב עיין סוף פ"ב דעירובין. ועיין **חיי אדם** (כלל כ"ב ס"ג) שביאר בכוונתו דמבואר בסוגיין שמחיצה לנחת זה לא מחיצה. והקשה דכאן זה רק סברא בדין מוקף לדירה אבל ודאי שזה מחיצה. ולרמב"ם א"ש. וצ"ע.

## בביאור סוגיית הגמ' לגבי פירא דבי תורא

### שיטת רש"י

טו] בגמ' מבואר שמחוזא לא היה אפשר לערב את כולה בגלל פירי דבי תורא אלא היו מערבים כל מבוי בנפרד, והגמ' מבארת שזה מצד שמחיצה העשויה לנחת אינה מחיצה. והנה **רש"י** כתב שמחוזא זה עיר שאין לה חומה ולכן ההיקף לא הועיל בגלל שהוא היה עשוי לשמור הגרעינים. והנה בפשוטו עשו את ההיקף לאחר שהעיר התיישבה, רק שהמטרה של המחיצות היתה לשמור את הגרעינים ומחיצה העשויה לנחת אינה מועילה, ולכן כתב רש"י שהיא היתה עיר שלא מוקפת חומה, משום שהחומה ודאי נעשתה לצורך העיר ובזה לא היה חיסרון. דהיינו שאם המחיצה היתה נעשית לצורך העיר, הפירא דבי תורי לא היה מפריע, או מצד שזה לא היה לכל רוחב המבוי או מצד שזה היה נחשב פתוח לבית, אלא החיסרון הוא בגלל שההיקף של העיר נעשה רק לצורך שמירת הפירות שזה לא מחיצה. ועיין **תוס' וריטב"א** שתמהו על זה שהרי ודאי שההיקף נעשה גם לצורך העיר וממילא זה לא נחשב מחיצה העשויה לנחת. וכתבו שזה דוחק גדול לומר שהמחיצה נעשתה לפני שהיה את העיר וכל המטרה היתה בשביל הגרעינים [**והחזו"א** (סימן פ"ח סקל"ד) הבין שגם לרש"י החיסרון הוא מצד שזה מבטל את היקף העיר ותמה מה יעזור חומה ע"ש].

### בדברי התוס' והריטב"א ופלוגתת האחרונים בביאור דברי התוס'

טז] ולכן ביארו **התוס' והריטב"א** שהחיסרון הוא מצד שבאמצע העיר היה את ההיקף של הפירא דתורי, והיקף זה הוא עשוי לנחת שאין לו שם מוקף לדירה וממילא יש לו דין כרמלית ואי אפשר לערב את כל העיר כמקום אחד שהרי יש באמצע כרמלית.

והנה בפשוטו אם היה רק ערימה של גרעינים בגודל יותר מבית סאתים ללא מחיצות באמצע העיר, זה לא היה נחשב שיש כאן קרפף באמצע ההיקף וממילא שאר המקום הוא פרוץ במלואו למקום האסור, והטעם דשימוש זה הוא שימוש שטפל לעיר ואין לו שם קרפף, ואפ"ה מבואר שעד כמה שזה מוקף מחיצות זה אחרת. ובפשוטו הביאור שמחיצה שנעשתה למקום זה אין לזה חשיבות של דירה שיחשב היקף לדירה. ועיין **חידושי** **בית מאיר** שתמה שא"כ דל מהכא מחיצות אלו והמקום הוא בכלל ההיקף הכללי, דהיינו שלכאורה כל החיסרון הוא אם ההיקף של המקום הוא מחמת מחיצות אלו, אבל עד כמה שלא צריך מחיצות אלו א"כ שיחשב מוקף מחמת מה שמסביב. וכתב שמוכח מכאן שלא דנים שדל מהכא היקף זה, אלא כיון שהיום זה ההיקף ואין לו שם היקף לדירה לכן זה לא מועיל.

אמנם עיין **שו"ת אמרי יושר** (ח"א סימן קע"ז וח"ב סימן פ') שכתב שהסברא היא שמקום שעשוי לנחת אין למקום שם דירה, ובאמת גם ללא המחיצות הוא יחשב קרפף באמצע העיר שהורס את כל ההיקף ורק לכן יש לזה שם קרפף, אבל אם באמת ללא היקף זה לא היה קרפף אז ההיקף לא היה מגרע. [ובאמת שלשיטת רש"י לעיל שמים שראוים לבהמה וכביסה חשיב קרפף אפילו שזה באמצע החצר מסתבר שגם מאכל בהמה זה כך וכדביאר באמרי יושר שם]

[ועיין **חזו"א** (סימן פ"ח סקל"ד) שנסתפק בחיסרון סוגיין דעשוי לנחת האם מועיל לזה פתוח לו בית, או שזה דבר שאינו משמש ביחד עם הבית ולא מועיל לו מה שבית פתוח אליו. והיינו, דאף שנקט שאין זה כמו זרעים וכהב"מ, מ"מ יתכן שלא מועיל לזה פתח כיון שזה משמש לעצמו וכמו שנקט ששטחים ריקים בסוף העיר חשיבי קרפף אפילו שזה פתוח לעיר].

והנה עיין **ריטב"א** שהקשה שבגמ' לעיל כ"ד: מבואר שכריא דפירא שבאמצע החצר זה לא נחשב כקרפף, ומה ההבדל בין זה לסוגיין. וכתב דשם אין זה בור עמוק עשרה, אבל כאן זה עמוק עשרה, דהיינו שכל סוגיין זה רק אם יש מחיצה עשרה ולמחיצה זו אין שם מחיצה, אבל ללא מחיצה אין חיסרון וכנ"ל מהבית מאיר.

אמנם תוס' בסוגיין כתבו לחלק בין מאכל אדם למאכל בהמה, ששם זה היה מאכל אדם וכאן זה מאכל בהמה. והנה **הבית מאיר** **והחזו"א** (סימן פ"ט סק"א) אחזו שגם תוס' נקטו שזה דוקא בגלל שהיה לזה מחיצה, רק שנקטו שגם לעיל מדובר שהיה מחיצה ולכן הקשו משם. אמנם **האמרי יושר** תמה דבפשוטו לעיל כ"ד: לא היה מחיצה וכמו שתמה **החזו"א** (שם). ולכן ביאר שתוס' נקטו שבסוגיין זה חיסרון בעצם מצד השימוש וזה כמו זרעים וגם ללא מחיצות זה חיסרון. [ויתכן שמשמעות הגמ' שבחזין לתשמישן מותר זה גם ביש מחיצה עשר וכלשון הגמ' בעמוקים ע"ש בראשונים]

והנה הפוסקים לא כתבו חילוק זה כלל בין מאכל אדם לבהמה (לגבי הדין של מחיצה העשויה לנחת). עוד צ"ב למה תוס' הקשו את זה רק על פרושם ולא על רש"י. אמנם הביאור שאם זה היקף שרק עשוי לשמור (כמו לפי רש"י דמיירי כשהקיפו מחיצות מתחילה רק על דעת פירא דבי תורי), בזה תמיד זה לא נחשב היקף (אף אם זה מאכל אדם), אבל לפי תוס' שמדובר שזה בתוך ההיקף הכללי וזה משמש להיקף הכללי, או שמדובר ללא היקף כלל, בזה תוס' חילקו שאם זה מאכל אדם דנים היקף זה עצמו לדירה משא"כ אם זה מאכל בהמה.

יז] והנה אם נימא ששימוש זה ללא מחיצות אין לו חיסרון וחשיב שימוש דירה ואין זה כזרעים, א"כ צ"ב שגם אם יש לו היקף לעצמו אבל הרי זה פתוח לעיר וכמו כל קרפף שפתוח לבית. ויש לבאר או מצד שהיקף זה היה כבר קודם העיר, וכיון שזה לא נעשה לדירה אפילו שעכשיו אין בזה חיסרון זה נשאר באיסורו ולא דנים דל מהכא וכנ"ל מהריטב"א. ולפי"ז מבואר חידוש שכל שיש מקום שלא מוקף לדירה ואחרי זה עושים עירוב כללי לעיר הקרפף נשאר באיסורו [ועיין לעיל (אות ז') לביאור רבינו נתנאל דמשמע לא כך]. עוד יתכן שכאן לא היה שום פתח כיון שזה בור ויש מחיצות על הכל, ובזה אינו נחשב פתוח לבית. והנה **הבית מאיר** (סימן שנ"ח סעיף א') למד מתוס' דידן שקרפף עם אילנות אפילו שהוא באמצע העיר והחצר אפ"ה זה נאסר (ומבואר שהבין כהדרך הראשונה). וצ"ל שכוונתו במקרה שזה נעשה קודם היקף העיר. וצ"ע שם.

### בקושיית התוס' על רש"י דמשמע שאם היה מסלק הפירא היה מותר

יח] והנה עיין תוס' שהקשו על רש"י דמשמע שאם היה מסתלק הפירא זה היה מותר, והרי לשיטתו החיסרון הוא שההיקף נעשה שלא לצורך דירה וא"כ לא יעזור מה שיסתלק הגרעינים. ועיין **חזו"א** (סימן פ"ח סקל"ה) שהקשה שמשמע שלתוס' ניחא, והרי גם לשיטתם החיסרון הוא שמקום זה לא מוקף לדירה, וא"כ מה יעזור שיוציאו הגרעינים משם. ומבואר בדבריו שאפילו שכרגע המקום הזה משמש כשימוש של דירה, מ"מ כיון שמחיצותיו נעשו שלא לדירה לא אומרים דל מהכא (ויש פה חידוש יותר מאשר באופן שהפירא דתורי עדיין נמצאים, דהתם עד כמה שזה מוקף לעצמו באמת אין לו שימוש של דירה, בזה לא אמרינן דל מהכא, אבל כאן שכעת יש לו שימוש של דירה, וכל החיסרון הוא משום שמחיצותיו לא נעשו לדירה, בזה היה הרבה יותר מקום לומר דל מהכא, ומבואר דגם בזה לא אמרינן דל מהכא).

ועיין **אמרי יושר** (ח"ב סימן פ') דהשואל הבין שכוונת התוס' שיסלקו את המחיצות וממילא מקום זה יהיה בכלל ההיקף הכללי שהוא מוקף לדירה. והאמרי יושר כתב שאין זה במשמעות לשון התוס'. אמנם עיין רש"י שכתב שפירי זה חפירה, ולפ"ז יתכן שהכוונה שיסתלקו המחיצות (ע"י שיסתמו את הבור).

**והאמרי יושר** ביאר שהכוונה שכיון שזה בכלל ההיקף הכללי ממילא כל החיסרון הוא מה שעכשיו זה לא משמש לדירה (וזה כזרעים), אבל אם זה ישמש לדירה זה יהיה מותר, דהינו שנתחדש כאן בתוס' שמקום שאינו מוקף לדירה שהוא באמצע מקום מוקף לדירה, בזה כל שהמקום האמצעי יהפך לדירה לא נימא שמקום זה נשאר כאינו מוקף לדירה. ויתכן שגם בזרעים כל מה שהחמיר **הבה"ל** (סעיף ט' ד"ה הזרעים) שזה הורס את ההיקף היינו כי כל השדה מוקפת בזרעים או באופן שהזרעים בצד החצר ומוקפים בג' מחיצות, אבל אם זה באמצע העיר ודאי שזה לא חיסרון. וצ"ע.

והנה בעיקר הדיוק מתוס', יתכן שאין כוונתם אם עכשיו יסלק, אלא אם מתחילה (בשעת ההיקף) זה לא היה, ולתוס' זה יהיה היקף לדירה, אמנם לרש"י כיון שזה קודם שישב זה לא יועיל. ודוחק.

1. והיינו דנבוא ונאמר שיסוד החיסרון שבלמעלה מכ' לא אמרינן פי תקרה יורד וסותם, אין הכוונה שזה לא יכול כלל להעמיד פה מחיצה, דלעולם גם אם זה מעל כ' זה יכול להעמיד מחיצה [ולכן לגבי כלאים שרק צריך להבדיל בין שני מקומות יתכן שזה יוכל להבדיל אף שזה למעלה מכ'], אלא דין זה נאמר רק לגבי גדירה של רשות – שבאים להעמיד פה רשות לעצמה מכח המחיצה, בזה אמרינן דלא מהני פי תקרה למעלה מכ' להעמיד את המקום כרשות לעצמו, כיון שהיחס של התקרה הוא גבוה מדי מהרשות ולכן הוא לא יכול להעמיד את המקום הזה כרשות לעצמו [הוספה של הרב שליט"א בע"פ]. [↑](#footnote-ref-1)
2. ר"ל שמה שהמחיצה מועילה גם ביחס להמשך המבוי שנמוך מי', אין זה כיסוד האבנ"ז שאי"צ שהמחיצה תתייחס אליו אלא מספיק שהוא עומד אחרי מקום שיש בו מחיצה, דלעולם צריך שהמחיצה תתייחס לכל המקום, אלא היסוד הוא שאחרי שכבר יש לדבר שם מחיצה כיון שהוא גדר מקום שגבוה י', אז כבר יותר קל לתת לו שם מחיצה גם כלפי ההמשך אף שהוא נמוך מי', ומשו"ה השם מחיצה מהני גם כלפי המשך המבוי. [↑](#footnote-ref-2)
3. ביאור הדברים: מיירי כגון שיש עמוד ה' ומעליו יש מחיצות ה' ואמרינן דהגידוד והמחיצה אינם מצטרפים יחד לי' טפחים לעשות רה"י, ודן החזו"א מה הדין היכא דהמחיצות בעצמם עוביים ד' טפחים, וא"כ מקום המחיצות ודאי חשיב רה"י מצד עצמו דהוי כעמוד גבוה י', האם בכה"ג החלל שבין המחיצות יחשב לרה"י. ומוכיח החזו"א מתוס' שגם בכה"ג החלל שביניהם חשיב כרמלית ולא חשיב רה"י (וממילא גם המחיצות לא יחשבו רה"י אלא כרמלית מדין פרוץ למקום האסור). [↑](#footnote-ref-3)
4. ר"ל דאם איתא כיסוד האבנ"ז שעצם זה שהדבר עומד מבעד למקום גדור הרי הוא כרה"י, א"כ למה החלל שבין המחיצות חשיב כרמלית, הרי המחיצות עצמם ודאי חשיבי רה"י כדלעיל, וא"כ המקום שבתוכם הרי הוא מבעד למקום גדור. אלא מבואר שצריך שהגדירה תתייחס לכל המקום, ולא סגי במה שמקום זה עומד מבעד למקום גדור. [↑](#footnote-ref-4)
5. א"ה: אלא שלפי"ז צ"ב למה לגבי הכותל השלישי אין חיסרון זה, וכן הקשה הב"מ (סימן שמ"ה סט"ו, וציין כאן לדבריו שם) והניחו בקושיא. [↑](#footnote-ref-5)
6. א"ה: זה קשה לכאו' רק להשיטות דמיירי בסוגיין שגובה הכתלים גבוה י' ורק שהניח את הקורה למטה מי', אבל אם מיירי שעצם הכתלים נמוכים מי' לק"מ. [↑](#footnote-ref-6)
7. א"ה: שם הגמ' דנה שהמחלוקת דלחי העומד מאליו היא בכל מחיצות, ולפי"ז ה"ה הא דפשיט"ל התם שלכו"ע בעינן סמכו עליו ג"כ יהיה כן הדין בכל מחיצות. [↑](#footnote-ref-7)
8. א"ה: היינו מה שכתב רש"י (בתחילת עמוד ב') 'נידון משום לחי **וסמכינן עליה**', ועי' בית מאיר (סימן שס"ג סעיף י"א) שכתב על דברי רש"י הללו: ואיכא למידק מה מלמד לנו במה שכתב וסמכינן עליה יותר מהמבואר נידון משום לחי, ופשיטא כיון דנידון משום לחי דמותר לטלטל בגוה. ואין לומר דרצה ללמד שיכוון מבעוד יום לסמוך עליו, שהרי הב"י דייק מרש"י וכל הפוסקים וכו' עי"ש מה שהקשה בזה ומה שכתב ליישב, ומבואר למעשה בדבריו שהוא לומד בדברי רש"י שכוונתו במילים הללו לדין סמכו עליו מערב שבת עי"ש [א"ה: ולכאו' צע"ג לקרוא כן בדברי רש"י. וצ"ע]. [↑](#footnote-ref-8)
9. א"ה: כוונת הרב שליט"א דהנה נחלקו הראשונים בביאור דברי רש"י: דבתורא"ש ותור"פ למדו שכוונת רש"י בתירוצו שגם בחצר לא מהני פס ד' אמות העומד מאליו. אבל הריטב"א למד בכוונת רש"י שלעולם בחצר מהני פס ד' אמות גם בעומד מאליו, אלא שבמבוי זה לא יכול להועיל גם מדין פס, דכי היכי דיצא מתורת לחי יצא מתורת פס עי"ש [ובמחלוקת זו בביאור דברי רש"י נחלקו גם הבית מאיר ורעק"א (מובא בב"מ שס"ג י"א) עי"ש]. והשתא קיימינן אליבא דהתורא"ש ותור"פ בדעת רש"י שגם בחצר לא מהני פס ד' אמות העומד מאליו. [↑](#footnote-ref-9)
10. וצריך להוסיף דבסוגיא שם חזינן לכאו' שצריך לשנות מעט את הנוסח, דאין היסוד כפשטות דברי הגרי"ז שצריך שיהיה סתימה בכולו, אלא היסוד הוא שצריך שכל מקום שיש בו פתח צריך להעמיד עליו סתימה, ומשו"ה בפחות מד"ט לא בעינן סתימה כיון שכלל אין לזה שם פתח אמנם דעת הרמב"ם שלא קי"ל כר' אחלאי [הוספת הרב שליט"א בע"פ]. [↑](#footnote-ref-10)
11. וכיון שבמבוי לא נתחדש שצריך מחיצה ברוח ד' אלא רק תיקון בעלמא, אז מה שמועיל בו לו"ק אין הפירוש בזה שזה מחיצה גמורה אלא זה מחיצה גרועה, ולכן בזה צריך שיהיה גם היכר קצת ולא מהני אם זה בולט ד' אמות. כן סיים האבנ"ז שם. [↑](#footnote-ref-11)
12. אמנם יש להסתפק האם העומד מרובה של שניהם יצטרף, או שודאי שהצד הדרומי יגדור נגד מה שחסר באלכסון מהצד הדרומי והצד המזרחי נגד מה שחסר בצד המזרחי ולפ"ז צריך שיהיה עומד מרובה בכל צד נגד מה שחסר בצד שלו, וכן אמר לי הגר"מ רוזנר בשם הגר"י ברטלר זצ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
13. וצ"ע בפרט זה דיתכן שגם החזו"א מודה שכיון שמצד הרשות זה נראה שהדפנות החיצוניות הם מתייחסות אליו ממילא הוא בתוכם, רק שחידש בדין עומד מרובה שכה"ג אין דין עומד מרובה, אלא שעד כמה שהחזו"א נקט שזה לא גדר של פרצה אלא רק הלכה בדיני עומד מרובה א"כ אם השאר גדור בצורת הפתח ויש רק פרצה בקרן זוית בצידו זה כמו רוח רביעית שיועיל לו לחי, והרי ודאי שגם כה"ג זה לא מועיל אלא בהכרח שהסברא שכה"ג לא אומרים עומד מרובה מצד שהיחס למקום כה"ג נשאר כאילו אין עליו את היחס של המחיצות. ואולי גם הוא מודה שיש לזה שם פרצה אלא שמכח זה יש כאן עוד הלכה שאין בזה עומד מרובה. וצ"ע בכל הנפק"מ שהעמיד שיש מקומות שאין סיבה לראות כפרצה כגון בעגול או אם הכותל לא נגדו ממש. וצ"ע בזה. ודיברתי בזה אם הגר"מ רוזנר ואמר לי שהנידון האם אנו רואים את האלכסון כאילו זה תוך המחיצות החיצוניות זה עצמו הנידון איך אנו רואים את המשך המחיצות, ולחזו"א האלכסון הוא לא רה"י. ועדיין צ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
14. ולא נראה שכוונתו שם מצד הסברא שכתב בסקכ"א שאם יש צוה"פ בראשו אין חיסרון כיון שבכה"ג זה מהני לדין פילוש, דא"כ מה הוא דן שם שנלמד כן למבוי, הרי בחצר אין דין פילוש משא"כ במבוי [ולא משמע כלל שהא גופא כוונתו שנלמד שבמבוי אין דין פילוש]. ועוד שהרי בסק"ד מיירי אליבא דרב הונא ואליבא

    דרב הונא יתכן שזה מדין פרצה ולא מדין פילוש (ומש"כ בסקכ"א שזה מדין פילוש היינו לדידן בבקעי רבים). אלא בהכרח בסק"ד כוונתו שיש סברא נוספת דמהני היכא דיש צוה"פ בראשו, דבכה"ג אין את סברת היא הנותנת שכתבו התוס' [הוספת הרב שליט"א בע"פ]. [↑](#footnote-ref-14)
15. והנה בפשוטו קושייתו צ"ע שהרי א"כ גם לרב בכה"ג שקיצר את הפתח זה לא יהיה כמפולש (לפי"מ שהבינה הגמ' כעת בקושיא שכל הטעם של רב הוא רק באופן שזה יותר מי'). ויתכן שכוונתו לשאול מצד לשון הגמ' (דמשמע שאת שמואל א"א להבין ביותר מי', וע"ז מקשה התורא"ש שאפשר להבין את שמואל וכנ"ל דאם זה יותר מי' יסתום חלק, ואמנם א"א לפרש כן אליבא דאמת כיון שא"כ לא נוכל להבין את רב, אבל עכ"פ הקושיא שהעמידה הגמ' על שמואל לא מובנת). אמנם יתכן שהכוונה שהוא קיצר באלכסון של הפתח, וממילא זה רק מועיל כלפי הלחי (דהוא יוכל להניח את הלחי באלכסון שנהיה כעת פחות מי') אבל זה לא מועיל כלפי העומד מרובה בין המבואות (דההמשך של הגדירה של כל מבוי הוא עדיין יותר מי' וא"כ יש פה פרצה בגדירה שבין המבואות). [↑](#footnote-ref-15)
16. ואף שמבואר להדיא בגמ' בדף כ"ב: שהגידודי יכולים להועיל כלפי הסברא של אתו רבים ומבטלי מחיצתא, התם הדין אתו רבים הוא מדאורייתא דמיירי ברה"ר גמורה של ט"ז אמה, אבל בסוגיין הרי בלא"ה אין זה הדין אתו רבים הדאורייתא דהא לא מיירי ברה"ר של ט"ז אמה, אלא זה רק סברא דרבנן שכיון שהרבים עוברים פה זה דומה לדין אתו רבים ומבטלי מחיצתא, וכלפי זה י"ל שהבינה הגמ' שהגידודי לא יכולים להועיל [הוספת הרב שליט"א בע"פ]. [↑](#footnote-ref-16)
17. ובזה מיושבת קושיית רעק"א, דכל מה שכתבו התוס' שאם זה פתח לא שייכא סברת אתו רבים, היינו רק בכה"ג שזה לא פתוח ישר לרה"ר אלא זה פתוח למבוי, ובזה אמרינן שרק אם המבוי לא מחולק מהחצר (דאין ביניהם פתח אל פירצה) שייך לומר אתו רבים. אבל במשנה דמיירי כשזה פתוח ישירות לרה"ר, בזה ודאי שייכא הסברא של אתו רבים גם באופן שזה פתח [הוספת הרב שליט"א בע"פ]. [↑](#footnote-ref-17)
18. אי אפשר לומר כן, דבלשונו באות ל"א מבואר שהחיסרון של פירצה מצידו הוא מדין פילוש [והסכים לזה הרב שליט"א]. [↑](#footnote-ref-18)
19. א"ה: בביה"ל שם מיירי לגבי נראה מבחוץ, אבל מבואר בלשונו שגם לחי גמור לא יהני דהא כתב בטעמו 'הרי הוא בכלל מפולש גמור ומה תהני ליה לחי'. [↑](#footnote-ref-19)
20. ביאור הדברים, דיש שדנו להוכיח מהריטב"א שכתב שהחיסרון במבוי המפולש הוא מדין אתו רבים, דמשמע שרק זה החיסרון ותו לא. ולפי"ז בחצר שאין דין של אתו רבים יהני באמת שתי פסין משתי הצדדים (כפשטות דברי המשנ"ב בסימן שס"ד סק"ד). וע"ז דחה הרב שבריטב"א מוכח להדיא שאין כוונתו כן,

    דהא כתב שבמפולש לבקעה אין את החיסרון של אתו רבים ואפ"ה בעינן התם צוה"פ מכאן ולחי מכאן, והיינו כי ודאי יש הלכה דבעינן ג' מחיצות שלימות, אלא שהריטב"א חידש שבמפולש לרה"ר יש **גם** חיסרון של אתו רבים ומבטלי מחיצות, אבל לא שרק זה החיסרון [כן ביאר הרב שליט"א בע"פ]. [↑](#footnote-ref-20)
21. א"ה: לכאו' אין ראיה מהר"ן לסברא זו, דהר"ן הא ס"ל בדף ו'. דרה"ר המתקצר חשיב רה"ר, וא"כ ודאי דפסי ביראות לא גרעי מרה"ר המתקצר. [↑](#footnote-ref-21)
22. א"ה: דחייה זו לכאו' היא רק בדעת האחרונים שהביא הביה"ל שדנו רק לגבי ששים רבוא. אבל ההג"א והריטב"א כתבו להדיא דאף באופן שאין ט"ז אמה יש דין אתו רבים וכ"כ באו"ז בסוף דבריו, ובהכרח דס"ל כמ"ש המשכנות יעקב שאף באופן שכלל לא הוי רה"ר יש דין אתו רבים (או דמיירו ברה"ר המתקצר כמו שדחק הבית אפרים בסימן כ"ו בדבריהם). [אכן החזו"א בסימן ק"ח סקי"ב כתב גם בדעת ההג"א דקאי רק על התנאי דששים רבוא. ודבריו צע"ג כנ"ל דהא כתב ההג"א שגם בפחות מט"ז יש דין זה. וגם סותר למה שביאר בעצמו בסימן ע"ד סק"ט בדעת ההג"א שאי"צ רה"ר בשביל דין אתו רבים עי"ש]. [↑](#footnote-ref-22)
23. א"ה: יש לציין שזוהי גם ראיית המשכנות יעקב מהירושלמי הנ"ל, שמבואר בירושלמי שם שהטעם של רבנן בדף צ"ה. לגבי גשרים הוא מדין אתו רבים. [↑](#footnote-ref-23)
24. א"ה: לכאו' החזו"א שם טוען טענה אחרת, שהטעם של ר' יהודה הוא שע"י ב' מחיצות חשיב מוגדר ומיוחד מכל סביביו, והיינו דחשיב כאילו יש גדירה גם בצדדים האחרים שאין בהם מחיצה והוי כאילו גם בהם יש מחיצה, ולכן שייך גם בהם אתו רבים ומבטלי מחיצה כיון שהרבים בוקעים באותן 'מחיצות' כביכול. [↑](#footnote-ref-24)
25. א"ה: ר"ל, שנבוא ונאמר שמה שכתבו הראשונים שבשביל אתו רבים צריך שזה יהיה רה"ר אין כוונתם שרק עי"ז זה נחשב בקיעת רבים, אלא יש כאן שתי חלקים: חלק ראשון שאם יש פה רבים שבוקעים במחיצות זה גורם שהמחיצות אינם מחיצות גמורות, והחלק הזה אינו תלוי כלל האם זה ברה"ר או לא, אלא כל שרבים בוקעים במחיצות זה גורם שהמחיצות אינם מחיצות גמורות. ומה שכתבו הראשונים שדין אתו רבים נאמר רק ברה"ר זהו חלק נוסף, דגם אחרי שזה מחיצה לא גמורה נקטו הראשונים שכל מה שיש בזה חיסרון זהו רק עד כמה שבאים לגדור פה רה"ר שהיא צריכה מחיצה מעליא, ובזה אמרינן שעד כמה שאין זה מחיצה גמורה (מחמת בקיעת הרבים) א"א לגדור עם זה רה"ר. אבל אם זה מקום שאינו רה"ר, אז נהי שאין זה מחיצות גמורות בגלל בקיעת הרבים, אבל בשביל מקום שאינו רה"ר מספיק גם מחיצות שאינן גמורות.

    ולפי"ז יצא נפק"מ כמו שממשיך הרב ומבאר, שאם הבקיעה היא במקום שאינו רה"ר אבל בהמשך יש רה"ר, אז כלפי המקום שהוא רה"ר שפיר יהיה חיסרון של אתו רבים אף שהבקיעה של הרבים איננה ברה"ר, דהא נתבאר שעצם הבקיעה מתקיימת גם במקום שאינו רה"ר וממילא זה הופך להיות מחיצות שאינם גמורות, אלא שכלפי המקום שהוא רה"י לא אכפ"ל במה שזה מחיצות שאינם גמורות, אבל כלפי המקום שהוא רה"ר שפיר צריך מחיצות גמורות וליכא. [↑](#footnote-ref-25)
26. א"ה: הגר"א לא הקשה כן להדיא בדברי הרא"ש, אלא כוונת הרב שהגר"א בסקי"ח כתב לדקדק מדברי התוס' דמיירי אף בפחות מי"ג מהא דמדמו לה לבין העמודים, וא"כ בדברי הרא"ש תיקשי, דהלוא גם הוא מדמי לבין העמודים וא"כ משמע מזה די"ג אמה לאו דוקא [כן ביאר הרב בע"פ]. [↑](#footnote-ref-26)
27. והיינו דהגמ' שם אחזה לא אחזה מסברת הגמ' פה שכיון שיש שתי מחיצות מעלייתא זה סיבה שלא יהיה בקיעת רבים על הלחי. [↑](#footnote-ref-27)
28. א"ה: משפט זה הוא בכדי לבאר את משנ"ת לעיל אות ד' בדעת התוס' שלמדו שאת המעלה של שתי מחיצות אפשר ללמוד מר' יהודה לדידן. [↑](#footnote-ref-28)
29. א"ה: כן הבין בעל השלום יהודה (אות ל"ט ומ"א) בכוונת החזו"א קודם שביאר לו מרן כוונתו האמיתית. [↑](#footnote-ref-29)
30. א"ה: שם בחזו"א הציור הפוך [שהחצר פתוחה למבוי שמתוקן בלחי], אכן הספק של החזו"א הוא גם באופן שצייר הרב כמבואר בסקמ"ח. [↑](#footnote-ref-30)
31. א"ה: ולפימשנ"ת לעיל אות ד' שאפשר שגם תוס' מודים ששייך לדון אתו רבים בכה"ג, לפי"ז זה יתיישב גם לפי"ד התוס'. [↑](#footnote-ref-31)
32. א"ה: באבנ"ז שם כתב בנוסח אחר, שכל מה שלא אומרים כמאן דנעול היינו במה שעכשיו הוא רה"ר מן התורה, ובזה לא מהני לשוויי רה"י במה שהוא ראוי לנעול, דלא אתי מה שהוא ראוי לנעול ולהיות רה"י לבטל מה שהוא עכשיו רה"ר. אבל דבר שבלא הדלתות הוא כרמלית, וכרמלית מדאורייתא לא הוי שום רשות, בכה"ג מהני מה שראוי לנעול ולהיות רה"י לשוויי גם כעת רה"י. [↑](#footnote-ref-32)
33. א"ה: נמצא לכאו' שביחס לחלק של דלתות אנחנו משתמשים גם עם המהלך הזה בסברת האבנ"ז שהנידון של הגמ' הוא האם זה כמאן דנעול או לא, וכל השינוי במהלך הזה הוא כלפי צוה"פ, שלפי האבנ"ז אמרינן שכלפי צוה"פ הגמ' כלל לא שאלה ובאמת זה מועיל, ולפי המהלך הזה אמרינן להיפך, דבזה היה פשוט לגמ' דלא חשיב שם ד' מחיצות. [↑](#footnote-ref-33)
34. א"ה: לכאו' לק"מ, דהתוס' שם לא מיירי על הקושיא של הגמ' מר' יוחנן אלא על הקושיא של הגמ' מהברייתא דיתר על כן, ובזה כו"ע מודים שהקושיא של הגמ' היא ללמוד מהך ברייתא שיש חיסרון של אתו רבים [וע"ז שפיר שואלים התוס' שיש לחלק בין י"ג לט"ז]. וכל הנידון של האחרונים הוא ביחס לקושיא הבאה של הגמ' מדר' יוחנן. ודו"ק. [↑](#footnote-ref-34)
35. א"ה: וכ"כ בגאון יעקב (סוד"ה והאמר, וכן מבואר בכל דבריו בד"ה פליגי). [↑](#footnote-ref-35)
36. א"ה: החזו"א גופיה מסיק (סימן ע"ד סק"ג) שבצוה"פ יש חיסרון של אתו רבים, ונוקט שאין לזה סתירה מדברי התוס' פה ע"פ מה שהובא בשמו לעיל (אות י"ז) שכל מה שמבואר בסוגיא פה שלפי רבנן אין חיסרון של אתו רבים בירושלים, היינו טרם שהסיקה הגמ' להלן שלפי רבנן צריך שם ד' מחיצות, אבל לפי מסקנת הגמ' שצריך לפי רבנן דוקא שם ד' מחיצות, א"כ ר' יוחנן מתיישב גם לרבנן כיון שצוה"פ אינה נחשבת שם ד' מחיצות. [↑](#footnote-ref-36)
37. א"ה: וגם האבנ"ז (שם אות ג') דוחה די"ל כן עי"ש. [↑](#footnote-ref-37)
38. א"ה: עי"ש שכתב לשון שצו"ה לא מועילה לעשות מרשות הרבים רה"י. ולכאו' הביאור בדבריו הוא עפי"ד הגר"ח שיבוארו להלן (אות ח'). [↑](#footnote-ref-38)
39. \* האיורים חולקו לציבור בדף נפרד. [↑](#footnote-ref-39)
40. א"ה: ר"ל די"ל שמה שיש לזה ב' מחיצות זה לא סתירה בעצם לאתו רבים (ולא דמי למקום שאין בו ט"ז אמה), וכמו שרה"ר מקורה יש בה דין אתו רבים (וכן י"א לגבי רה"ר שאין בה ששים רבוא) וכמו שנתבאר בשיעורים הקודמים. [↑](#footnote-ref-40)
41. א"ה: בלא"ה כל ההיתר של החזו"א בספר מבוסס על ההנחה שקי"ל כרבנן, דאל"כ לא מועיל בכלל עומד מרובה. אלא כוונת הרב בזה שגם את"ל שבעומד מרובה ר' יהודה מודה דמהני (כמו הצד שמעלה החזו"א במכתב) ולפי"ז ההיתר של החזו"א לכאו' הוא גם אליבא דר' יהודה, מ"מ לפי התירוץ הזה של החזו"א שוב לא יהיה היתר אליבא דר' יהודה כיון שכל המשמעות של הגדירה כלפי הפנים היא רק בגדר שם ד' מחיצות. כן ביאר הרב שליט"א בע"פ. [↑](#footnote-ref-41)
42. א"ה: גם משפט זה נצרך רק את"ל שעיקר ההיתר של החזו"א אינו קשור לר' יהודה ורבנן משום דבעומד מרובה ר' יהודה מודה, ולפי"ז לכאו' סגי בג' מחיצות אף לאבן העוזר, וע"ז אמר הרב דמ"מ לפי התירוץ הזה של החזו"א לא יהיה את ההיתר מבלי ד' מחיצות. [↑](#footnote-ref-42)
43. א"ה: וכ"כ הבית מאיר (סו"ס שס"ג) בביאור דברי הריטב"א. [↑](#footnote-ref-43)
44. א"ה: עי' אג"מ (ח"א סימן קל"ט ענף ו') שדן בכל זה. [↑](#footnote-ref-44)
45. א"ה: הביה"ל הבין כן, משום שהרמב"ן כתב בתחילה 'אין לך רשות הרבים בתוך העיר ואפילו רחב כמה' ומשמע שאין שום גבול לדבר ואפילו ברחוק מאד הוי רשות היחיד, ואח"כ המשיך הרמב"ן 'אלא סרטיא ומדבר וכיוצא בהן שאין לך מחיצה כלל, ואע"פ שאי אפשר שלא יהיו הרים ובקעות סביב להן, כל שאין המחיצה נראית לעומדין באמצע ואין ניכרת להם וכו' לא מיקרי מחיצות', ומבין הביה"ל שאין כוונת הרמב"ן כאן לשנות ממה שכתב לעיל 'ואפילו רחב כמה', אלא כוונתו לומר שבסרטיא ומדבר וכיוצא בהן שאינן מוקפין במחיצות העשויות בידי אדם אלא רק בהרים ובקעות סביב להן, בזה יש את השיעור ש'כל שאין המחצה נראית לעומדין באמצע ואין ניכרת להם לא מיקרי מחיצות'. ודו"ק. [↑](#footnote-ref-45)
46. א"ה: כפי שאכן לומד הביה"ל בדעת הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-46)
47. א"ה: לכאו' הגר"ח שם מיירי על הברייתא בעירובין דף ו' דמוקמינן לה במבואות המפולשין לרה"ר, וכלל לא מיירי מידי על הברייתא בשבת דף ו'. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-47)
48. א"ה: ואף שהגמ' בדף ו'. העמידה את פלוגתת רב ושמואל דוקא בפחות מי', אכן לשיטת ר"י בתוס' שם (וכן נוקט הרשב"א) שאין צריך תיקון בעקמומית, י"ל שאין הפירוש בגמ' שביותר מי' אין דין מבוי עקום, אלא שהבינה הגמ' שאם זה יותר מי' מסתמא גם פתח המבוי הוא יותר מי' ולכן לא מועיל בו לחי (וכמושנ"ת בשיעור מס' 12 אות י"א) [כן ביאר הרב שליט"א בע"פ]. [↑](#footnote-ref-48)
49. וצ"ל שגם התירוץ הראשון של תוס' מודה לזה כלפי הדין דרבנן דבעינן ג' מחיצות שלימות [מדברי הרב שליט"א בע"פ]. [↑](#footnote-ref-49)
50. וכ"ה בט"ז (סקכ"א). [↑](#footnote-ref-50)
51. א"ה: גם הט"ז (סקכ"א) מדייק מדברי השו"ע כן (בנוסח אחר קצת). [↑](#footnote-ref-51)
52. א"ה: ראה שיעור מספר 28 אות ה'. [↑](#footnote-ref-52)
53. א"ה: ז"ל רבינו יהונתן 'שמא ישתמש תחת הקורה והתם ליכא מחיצות כלל'. [↑](#footnote-ref-53)
54. א"ה: כ"כ המ"מ (פי"ז משבת הי"א) בדעת הרי"ף, אבל הרא"ש (סימן י') כתב בדעת הרי"ף שגם הוא סובר בזה כהרמב"ם ולפי"ז א"ש. [↑](#footnote-ref-54)
55. וכך מבואר בלשון הריטב"א [והקה"י] שהלבוד הוא מהכתלים עד הסתימה של הפי תקרה. [↑](#footnote-ref-55)
56. ביאר הרב שליט"א את כוונתו, דאם הלבוד הוא מהקורה לכתלים, א"כ נמצא שמחיצת הקורה גודרת פה ג' רוחות, והרי הקולא של קורה זה רק לגדור רוח רביעית [ובודאי הלבוד שנובע מהקורה לא עדיף מהקורה]. אבל אם הלבוד הוא מהכתלים א"כ יש פה ג' מחיצות מכח הלבוד שממשיך את הכתלים, ונמצא שהקורה גודרת רק רוח רביעית [והוסיף הרב שגם זה מחודש, דמסברא היה נראה שגם בכה"ג כיון שכל מה שיש לנו לבוד זהו רק מכח הסתימה של הקורה שמחמתה אפשר לומר לבוד להמשיך את הכתלים, א"כ א"א להשתמש עם זה לגדור ג' רוחות. אבל בראשונים מבואר שנקטו לא כן]. [↑](#footnote-ref-56)
57. ובקה"י (סימן ב') מבואר אופ"א בדעת הריטב"א, דס"ל דלא אמרינן לבוד מחבוט כיון שחבוט אין זה מחיצה ממשית ויש בזה את היסוד של רש"י דלא אומרים לבוד לדבר לא ממשי, ולכן פירש שקודם עושים לבוד ליתד ואח"כ עושים חבוט. [↑](#footnote-ref-57)
58. ר"ל, שהלחי הוא לא השיקוע שמאחורי הבליטה (כמו שלומד החזו"א בנראה מבחוץ של תוס' ראה להלן אות י"א), אלא הלחי הוא גוף הבליטה שיוצאת מהכותל, והיא שפיר סמוכה למבוי [כן ביאר הרב שליט"א]. [↑](#footnote-ref-58)
59. א"ה: דאין הביאור במהרש"א שגוף השם פתח שחל כלפי הגדולה מועיל כלפי הקטנה, אלא הביאור הוא כמושי"ת להלן אות ט' שהמיגו הוא רק סיבה לדון את **הלחי** כלחי לגבי הגדולה כיון שהוא הועיל לקטנה [וכדמוכח כן להדיא מתירוץ הגמ' בנכנסין כתלי קטנה, ומבואר דעצם השם פתח של הגדולה לא מהני לקטנה]. [↑](#footnote-ref-59)
60. א"ה: כמ"ש התורת רפאל (סימן נ') עי"ש. [↑](#footnote-ref-60)
61. א"ה: גם פה אפשר לדחות כדלעיל לגבי עור העסלא שבכה"ג יודו כו"ע שאויר שחוץ לרשות לא מבטל. [↑](#footnote-ref-61)
62. סברא זו נסתרת מדברי התוס' (ד"ה ואצבעיים) שהקשו שיהיה אתי אוירא בר' אמי ור' אסי, ומבואר שלא אמרינן סברא זו שהרוח הרביעית נחשבת כסתומה מכח הגדירה של הג' רוחות. אמנם יתכן שהתוס' הקשו אחרי שרבנן תיקנו דלא סגי בג' רוחות. אלא שגם אם נאמר כן עדיין יהיה קשה בשתי מחיצות לר' יהודה למה אין אתי אוירא אחרי שתיקנו רבנן שלא מספיק ב' מחיצות (וכמו שהקשו התוס' על ר' אמי ור' אסי). וא"כ הישוב הזה נסתר למעשה מדברי התוס'. [והסכים הרב שליט"א לכל זה]. [↑](#footnote-ref-62)
63. שם לא כתב כן בכדי לבאר שלא יהיה בזה אתי אוירא, אלא רק העמיד את גוף היסוד שהרשות נחשבת כסתומה ועפי"ז ביאר שאין לדון את האויר שבחוץ שיצטרף להיות פרוץ מרובה עי"ש, אבל לא שמחמת זה אין לדון אתי אוירא מצד האויר שבמחוץ, ואדרבה עי"ש באות י"ז שביאר שסברא זו לא מהניא לומר שלא יהיה אתי אוירא ע"י האויר שבחוץ עי"ש. [והסכים הרב שליט"א לכל זה]. [↑](#footnote-ref-63)
64. א"ה: הרשב"א הסיק שאפילו בכל שהוא אין אתי אוירא מדאורייתא עי"ש. [↑](#footnote-ref-64)
65. א"ה: לכאו' גם בדעת רש"י י"ל שהחלק הזה הוא רק מדרבנן וכנ"ל בדעת הרשב"א. [↑](#footnote-ref-65)
66. א"ה: אינו מפורש בחזו"א שם אבל כן מוכרח לפי דבריו, דכיון דס"ל שאתי אוירא מקדים לעומד מרובה (כדלהלן אות ב') א"כ בהכרח הא דבאויר מועט מצד אחד אין דין אתי אוירא אינו משום שהעומד מרובה סותם את האויר (כהרש"ש והגאו"י) אלא משום שבאויר מועט אין סיבה לאתי אוירא. [↑](#footnote-ref-66)
67. א"ה: בפשוטו י"ל דס"ל להירושלמי שרק שיעור ד"ט (דהוי שיעור מחיצה) מהני לחלק את הפתח לשניים. [↑](#footnote-ref-67)
68. א"ה: וכדמוכח בדברי הרשב"א (ד"ה ואם תאמר) שכתב את היסוד שקורה מתרת את כל הפתחים, ובהכרח דאת הפתחים שבצד ודאי הקורה מתרת. [↑](#footnote-ref-68)
69. א"ה: כן מפרש הרב בדברי הר"ן, שמה שכתב שהעומדים לא חשיבי כפרוצים היינו משום שכלפי זה מהני הכח של עומ"ר משתי רוחות. [ולכאו' אין זה מוכרח בפירוש דברי הר"ן]. [↑](#footnote-ref-69)
70. א"ה: פי', דהריטב"א כתב שדינו של רב יוסף הוא גם אליבא דידן, משום דפרוץ מרובה גרע טפי מפירצה יותר מי', ובפרוץ מרובה גם לדידן לא מהני. והקשה הגאון יעקב, דהא בפסי ביראות חזינן דפירצה יותר מי' חמירא טפי כמו שהוכיחה הגמ', וא"כ אם לדידן מקילים בפירצה יותר מי' כ"ש שיש להקל בפרוץ מרובה. [↑](#footnote-ref-70)
71. היינו, דגם לשיטת הרמב"ם דלא מהני צוה"פ בפרוץ מרובה עכ"פ ביותר מי', יועיל להעמיד בכל רוח פס ד' משני צידי הצוה"פ, שאז כלפי המקום שכנגד ב' הפסין (היינו כגון בין הפס שברוח מזרח לפס שברוח מערב) הרי הצוה"פ (שברוח דרום)

    עומדת כרוח שלישית שבה אין חיסרון של פרוץ מרובה ביותר מי' (כדמוכח בדין מבוי המפולש), וממילא כלפי מקום זה הצוה"פ שפיר הוי צוה"פ מעליא וממילא היא גם תועיל גם כלפי פנים. [↑](#footnote-ref-71)
72. א"ה: עי' בדברי החת"ס דמפרש שגוף הפירכא של הגמ' מיירי רק באופן שיש פסי ביראות, ורק בזה פורכת הגמ' את דינו של רב יוסף, אבל במקום שאין פסי ביראות כלל אין פירכא על דברי רב יוסף [ונמצא שמה שהביא הרב בסוגריים לעיל לדון האם באופן שיש פסי ביראות עוזר ע"ז צוה"פ, החת"ס מפרש שבזה גופא נחלקו רב יוסף והפירכא של הגמ']. ובאמת ביאורו של החת"ס בגמ' מחודש מאד (וגם הוא נסתר מדברי התוס' ד"ה אילימא שכתבו שדברי רב יוסף נדחו גם לגבי ד' קונדסין, וכמו שהעיר בעצמו), ועי' בחזו"א (סימן ע"ח בהשגות על החת"ס אות א') שהשיג עליו.

    והראיתי את כ"ז להרב שליט"א והסכים על ידי. אמנם הוסיף שמ"מ יש ללמוד את גוף הסברא מדברי החת"ס וליישב עפי"ז את דברי הריטב"א וכמושנ"ת בשיעור. והיינו, דגם לפי המהלך הפשוט בגמ' שהפירכא היא גם בלי פסי ביראות, הביאור הוא שהגמ' עושה משם פירכא שכמו שמצינו בפסי ביראות שיש מעלה לפרוץ מרובה על פני פירצת עשר ה"נ אפשר לומר כן גם בצוה"פ (וממילא יש פירכא לילפותא של רב יוסף), אבל באמת זה לא מוכרח לדמות אותם אלא אפשר לחלק ביניהם וכמו שאומר החת"ס. ודו"ק. [↑](#footnote-ref-72)
73. א"ה: הרב שליט"א מעמיד פה ביאור בדברי הגר"ח אשר מיישב כמה קשיים שיש בדבריו, חדא דיש בדבריו סתירה האם הוא מפרש ברמב"ם דאסור בפרוץ מרובה לחוד (כמו שנראה לכאו' מדבריו בד"ה והנה שם) או דוקא בתרתי לריעותא (כמו שנראה לכאו' בדבריו בד"ה והן דברי), וכן הקשה החזו"א בגליונות. וגם לא מובן לכאו' לפי מסקנת הגר"ח מה הביאור בהא דבפרוץ מרובה לחוד אין איסור, דהא ביאר הגר"ח שצוה"פ אין בכחה ליצור מחיצות של רה"י.

    ולזה ביאר הרב שליט"א שהגר"ח מפרש מהלך מחודש, דבקריאת דברי הרמב"ם הוא קורא כמו המהלך השני של המ"מ דמיירי בתרתי לריעותא, אבל הוא מפרש שמה שמשמע מזה שבפרוץ מרובה לחוד מותר היינו דוקא באופן שיש פסי ביראות שיש להם כח גדירה (דגם אחרי שרבנן אסרו פסי ביראות, הם לא ביטלו את עיקר כח המחיצה שלהם ורק שאמרו דחשיב כפירצה, ומשו"ה אם יהיה צוה"פ שפיר מהני לבטל את הפירצה). וע"ז הקשה הגר"ח (בד"ה והן דברי) דלפי"ז הרי מבואר ברמב"ם שגם בפסי ביראות אם יהיה צירוף של פירצה יותר מעשר אסור, וצ"ב הטעם בזה, דהא נתבאר שבפסי ביראות חשיב שלא חסר בכח הגדירה, וא"כ גם אם יהיה בהם פירצה יותר מעשר הרי יש בזה רק חיסרון של פירצה, וכלפי זה מהני צוה"פ וכמו דמהני בעומד מרובה ביותר מי', ומה הביאור דבצירוף של פרוץ מרובה בפסי ביראות יחד עם פירצת עשר אסור. וע"ז תירץ הגר"ח שבפירצה יותר מעשר בפסי ביראות זה נחשב שאין בזה את עיקר כח הגדירה של פסי ביראות, ולא רק שיש בזה חיסרון של פירצה, וממילא בכה"ג לא תועיל הצוה"פ להשלים את עצם הגידור. משא"כ אם זה פחות מי', אז גם אחרי שחז"ל אסרו לטלטל בפסי ביראות מ"מ הרי"ז מוגדר רק כפירצה, וע"ז שפיר מהניא הצוה"פ.

    [יש להוסיף בזה, דהנה הגר"ח בתירוצו לכאו' אינו מזכיר כלל יסוד בדין פירצה של פסי ביראות אלא כותב יסוד כללי שבפירצה יותר מעשר אין את עיקר היסוד שהמחיצות יוצרות שם פתח (וגם אם יניחו שם צוה"פ זה יהיה שם פתח מכח הצוה"פ ולא מכח המחיצות שבצדדים), וכיצד אפשר לומר שכוונתו לייסד חידוש בדין פירצה של פסי ביראות. ונראה דהביאור הוא, דמכח הקדמתו שביותר מי' אין בזה שם פתח מכח המחיצות שבצדדים, מזה נוצר ממילא היסוד הנ"ל שבפסי ביראות ביותר מי' אין בזה את עיקר כח הגדירה של פסי ביראות, משום די"ל שעיקר הצירוף והחיבור של הפסי ביראות מבוסס על זה שיש ביניהם שם פתח שחל מכח המחיצות, אבל אם זה יותר מי' שאין בזה את השם פתח שחל מכח המחיצות, כל כה"ג אין בזה את עיקר כח הגדירה של פסי ביראות, ואין זה רק חיסרון של פירצה. משא"כ בעומד מרובה כשיש פירצה יותר מי', הגם שאין בזה שם פתח שחל מכח המחיצות, אין זה מחסר בעיקר כח הגדירה של העומד מרובה, כיון שהתם כח הגדירה אינו מבוסס על החיבור שבין המחיצות אלא העיקר הוא שיהיה גדור רובא, ולכן התם אין זה אלא חיסרון של פירצה, וממילא מועיל בזה צורת הפתח להפקיע את השם פירצה]. [↑](#footnote-ref-73)
74. א"ה: לכאו' כן יסד הגר"ח דלעיל בדעת הרמב"ם שגם מקום שאינו רה"י מדאורייתא שייך שיהיה בו היתר טלטול. [↑](#footnote-ref-74)
75. א"ה: כוונת הרב לדברי החזו"א סוף סק"ט, אבל אין זה מוכרח בדבריו, דיתכן דקאי על האופן דמיירי לעיל מינה [והסכים לזה הרב שליט"א]. [↑](#footnote-ref-75)
76. א"ה: לכאו' אינו מוכרח, דהריטב"א רק קאמר שהמזוזות זה החלק הישר ולמעלה מזה אין זה בכלל המזוזות, אבל עכ"פ חלל הפתח ממשיך גם שם, וא"כ אם ננקוט שבעלמא הולכים בתר חלל הפתח ולא בתר המזוזות (וכדלעיל בשם חו"ב) לכאו' ה"נ יש לדון כן. [↑](#footnote-ref-76)
77. א"ה: ודחק האבנ"ז שמה שכתב רש"י (ד"ה ושוין) שיש ברגליה עשרה קודם שיתחיל להתעגל, פירושו הוא קודם שיתמעט מארבעה, אבל לעולם הכל עיגול מלמטה למעלה [ולכאו' זה דחוק מאד בלשון רש"י]. [↑](#footnote-ref-77)
78. א"ה: בבנין ציון כתב בנוסח מעט שונה עי"ש. [↑](#footnote-ref-78)
79. א"ה: כ"כ בדעת רש"י, אבל בדעת הרמב"ם נקט שגם בכה"ג פסול עי"ש. [↑](#footnote-ref-79)
80. א"ה: במשיב דבר מבואר שלא כל כיפה אין הדרך כן, אלא רק הכא בדר"מ שצריך להגיע לדין חוקקין אז הוא דפשוט לגמ' שאין הדרך כן, דחוקקין זה דבר דיני אבל ודאי אין הדרך כן, וגם רבנן דפליגי על ר"מ היינו רק משום דס"ל שאין חוקקין אבל לא חלקו עליו בעצם הדבר דמהני אף שאין זה דרך עי"ש. [↑](#footnote-ref-80)
81. א"ה: לכאו' מבואר שם להיפך דפסול בכה"ג משום דחשיב מן הצד. וצע"ג. [אמנם יתכן לחלק שיתדות שאני, דהוו כמסמר בעלמא ואינם נידונות כהמשך המזוזות, אבל מ"מ לא מובן איפה מבואר שם כדברי החזו"א]. [↑](#footnote-ref-81)
82. א"ה: לכאו' המשנ"ב מיירי במזוזות שמתחילתם הם באלכסון, ואין שום הוכחה לומר דמיירי במזוזות ישרות שאח"כ נתעקמו. [↑](#footnote-ref-82)
83. והנה עיין בית מאיר שס"ה ס"א דמשמע שמבוי לא מתוקן החצר שפתוחה לו זה נחשב פתוח לרה"ר וכל סוגין שהמבוי מתוקן ולפ"ז הנידון זה בדיני חצרות אמנם בפשוטו ודאי אינו כן ועין חזו"א ס"ה נ"א שעיקר תיקון חצר בפתוח למבוי אינו מתוקן וצ"ל שכיון שמבוי יש לו ג' מחיצות והא רשה"י מדאוריתא לכן מה שפתוח אליו זה יותר קל מפתוח אפילו לכרמלית אבל זה מקום שאין לו מחיצות ואולי ההבדל מבחינה מציאותית לאיפה זה פתוח האם לרה"ר או מבוי ולא מצד גדרי רשויות וצ"ע [↑](#footnote-ref-83)
84. א"ה: בשעה"צ כתב שהחיסרון הוא מצד אתי אוירא, ומשמע דל"ה כלחי דהוי חיסרון בעצם כמ"ש המשנ"ב (סקכ"ב). וא"כ יש לבאר בדעתו דס"ל שהחיסרון הוא משום היכר כמ"ש רעק"א, ולכן בפסי חצר לא שייך חיסרון זה אלא כל החיסרון הוא משום אתי אוירא. וכן נתבאר בשיעור לעיל (שיעור 32 ח"ב, אות י'). [↑](#footnote-ref-84)
85. א"ה: ביאור הדברים, דהראשונים הקשו שבסוגיא שם מבואר שאפשר לצרף שתי חלקי מחיצות אף שמרוחקות זה מזה יותר מג"ט, ובסוגיא בסוכה דף ד': מבואר שא"א לצרף שתי חלקי מחיצות המרוחקות יותר מג"ט. והתו"י בשבת כתבו בישוב הסתירה, דבסוגיא בשבת לא צריך צירוף חלקי מחיצות אלא זה נחשב מחיצה מצד מה שיש מחיצות גבוהות עשרה מבחוץ, וכל מה שצריך שם לחקוק בתוכו הוא רק מצד שצריך שיהיה ברה"י גם אויר עשרה עי"ש. ומבואר לכאו' בדבריהם שעיקר המחיצות של רה"י הן רק כלפי חוץ ולא צריך מחיצות כלפי פנים, שהרי מצד המחיצות שכלפי פנים אין כאן עשרה, דהא לשיטתם א"א לצרף חלקי מחיצות כשהם רחוקים זה מזה יותר מג"ט, ואפ"ה מהני משום דסגי במחיצות שכלפי חוץ לחוד, וזה נסתר מהמבואר בסוגיין שעיקר המחיצות הן כלפי פנים. [↑](#footnote-ref-85)
86. א"ה: ראה באבנ"ז שם (סק"ו) שכתב להיפך דלרש"י ניחא טפי עי"ש. [↑](#footnote-ref-86)
87. א"ה: דהא אזלינן השתא לשיטת רש"י דהסוגיא דשיירא מיירי במחיצת שתי, אבל קרפף יותר מב"ס שלא הוקף לדירה לא התירוהו אף לשיירא (וכדמשמע ברש"י בדף צ"ג. ד"ה ג' קרפיפות), ומשו"ה זה דומה לפסי ביראות. [↑](#footnote-ref-87)
88. א"ה: העירו דלפימש"כ התוס' בדף י"א. (ד"ה חצר) שהחיסרון בד' רוחות הוא משום דפתחא בד' רוחות לא עבדי אינשי, א"כ לא חזינן משם גריעותא בכח של הצוה"פ אלא דבכה"ג אין לזה שם פתח כיון דלא עבדי אינשי הכי. [↑](#footnote-ref-88)
89. א"ה: העירו דבתורא"ש כתב בדעת רש"י דהיו לנים בהם הם ובהמתם עי"ש. [↑](#footnote-ref-89)
90. א"ה: כ"כ הר"ן בדרכם של הראשונים, אבל הרשב"א והריטב"א ביארו באופ"א מה הצד שדוקא דיומדין עי"ש. [↑](#footnote-ref-90)
91. ועי' חזו"א (סימן פ"ח סקכ"ג) שכתב ליישב שצ"ל שהגמ' מיירי באין בו בית דירה אלא שהוקף לתשמיש דירה [ר"ל שהוקף להשתמש בו תשמישים של דירה, ולכן הזרעים מבטלים את מציאות השימוש לדירה, משא"כ כשיש בו בית דירה שמחמתו חשיב מוקף לדירה, בזה אין הזרעים מבטלים את הדין היקף לדירה]. [↑](#footnote-ref-91)
92. א"ה: בחזו"א שם כתוב לינה, אבל פירש הרב דודאי גם אכילה מהני. וכ"כ בשונה הלכות בהוספות לסימן שנ"ח דין ד'. [↑](#footnote-ref-92)
93. א"ה: צ"ע דהא לגבי החיסרון של תוספת על המחיצה כתב הריטב"א לעיל שאם זה לא ממש מחיצה אחת אלא זה מרוחק בפחות מג' אין בזה חיסרון שזה ממש אותה מחיצה, וא"כ למה הכא הוצרך הריטב"א לסברא חדשה שהתל עומד מאליו. וצ"ל שהריטב"א הבין שהגמ' הכא חלקה בנקודה זו על הגמ' לעיל ואחזה שהחיסרון הזה קיים גם באופן שזה מרוחק פחות מג', וכדמוכח מהא דנקטה הגמ' תל דמשמע דדוקא בכה"ג מהני, וסברא זו הרי מועילה רק ביחס לנקודה של תוספת על המחיצה וכנ"ל. כן תירץ הרב שליט"א. [↑](#footnote-ref-93)
94. א"ה: בשיעור שם (שיעור מספר 56 אות ג') נתבאר דמלשון ר"ח משמע שגם באופן שפורץ עשר וגודר צריך לגדור את הכל, ולפי"ז לא מצאנו חילוק בין האופנים. וכל היסוד דלהלן הוא רק לפי"ד הריטב"א שמבואר שחילק בין הדברים. [↑](#footnote-ref-94)
95. לכאו' יש ליישב בפשיטות שמה שכתוב שם שמותר היינו אליבא דר"ש, ואליבא דר"ש הרי כתבו התוס' בסוגיין דלא אמרינן שאויר החצר מייתרו. אלא הקושיא היא דלפי"ז נמצא שמה שלפי רבנן אסור אי"צ להגיע בזה לדין פרוץ למקום האסור אלא יש לאסור מצד שהמקום שאינו זרוע מייתרו למקום הזרוע וחשיב יותר מב"ס, ואין זה הפשטות בדברי התוס' והראשונים שם. כן ביאר הרב שליט"א [אמנם הוסיף שאין זה מוכרח כ"כ, דאולי איה"נ י"ל שלפי רבנן אסור שם גם מצד דהמקום שאינו זרוע מייתרו ולא רק מדין פרוץ למקום האסור]. [↑](#footnote-ref-95)
96. א"ה: היינו לדעת התוס', דאילו הגאו"י גופיה כתב שם לחלוק על עיקר דברי התוס' עי"ש. [↑](#footnote-ref-96)
97. א"ה: ובשלמא אם נאמר כדברי הגאו"י (ד"ה מסתברא) דפליג על דברי התוס' וס"ל שכיון שהמקום הזה מותר אינו מצטרף לאסור ניחא, אבל לדברי התוס' קשה. [↑](#footnote-ref-97)