סג - סימן שכ_ה ס_ו ס_י סי_א
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## הנאה ממלאכה שעשה הנכרי לצורך חולה ולצורך בריא

א] השו"ע בס"ו כתב דאם ליקט וצד בשביל ישראל או בשביל ישראל ונכרי צריך להמתין בכדי שיעשו, והמ"ב בסימן רע"ו סקל"ט כתב לפ"ז במש"כ השו"ע שם ס"ה דבארצות קרות מותר לנכרי לעשות מדורה בשביל הקטנים ומותרין הגדולים להתחמם בו, דהיינו משום דהעיקר נעשה בשביל הקטנים, אך אם נעשה בשביל הקטנים והגדולים יחד, אסור להתחמם בו, כמש"כ השו"ע הכא לאסור בנכרי שעשה לצורך נכרי ולצורך ישראל.[[1]](#footnote-2)

ולכאו' יש מקום לדון בזה, דהנה בהא דהותר אמירה לנכרי לצורך חולה מסתברא מילתא דשרי אף כשיאמר לו שיעשה המלאכה לצורך חולה ובריא, (שהרי אף אמירה לצורך הקטנים הוי אמירה האסורה אלא שהותר איסור אמירה לנכרי לצורך חולה, וא"כ גם כשאומר לו לעשות לצורך הקטנים והגדולים יש להתיר, דלכאו' אין תוספת איסור בשאומר שיעשה לצורך קטנים וגדולים מכשאומר שיעשה לצורך קטנים). וא"כ מהיכ"ת דיהא בזה לאיסור הנאה ממעשה הנכרי, דלא מצינו איסור הנאה ממעשה הנכרי בדבר שמותר לומר לנכרי לעשותו.[[2]](#footnote-3)

ועוד יש להעיר בזה ממה שאמרו בעירובין ס"ח א' דליחום ליה נכרי אגב אימיה, ולכאו' בכה"ג שחימם הנכרי גם לצורך התינוק הו"ל כמלאכה שעשאה לצורך חולה ולצורך בריא, ואפ"ה לי"ב לאיסור הנאה ממעשה הנכרי,[[3]](#footnote-4) וצ"ע.

## הנאה ממלאכת הנכרי דמותר לומר לו לעשותה

ב] בעיקר מש"נ דאם מותר לומר לנכרי לעשות לצורך חולה ולצורך בריא לכאו' אין לאסור ליהנות ממנו דלא מצינו לאיסור הנאה ממעשה הנכרי בדבר שמותר לומר לנכרי לעשותו, יש להוסיף בזה, דהנה דעת הבעה"ע ודעימיה דאמירה לנכרי מותרת לצורך מצוה, והבעה"ע כתב לפ"ז להתיר להדליק נר ע"י נכרי לצורך סעודת שבת, (והביאו הרמ"א בסימן רע"ו ס"ב).

ובתשו' הריב"ש בסימן שפ"ז כתב בשם הרמב"ן שתמה ע"ז דאף אם שרי מלאכה ע"י נכרי משום מצוה, מ"מ אסור ליהנות ממעשה הנכרי, דהא דתנן דנכרי שהדליק את הנר לצורך ישראל אסור הוא אף בשעת סעודה, דאל"כ נתיר תבשיל שנתבשל בשבת ע"י נכרי אפי' לצורך ישראל לסעודת מצוה ונתיר ג"כ לומר לו שיבשל, (ועיי"ש שכתב דל"ד למש"כ הגאונים להתיר להשתמש באיזמל הנעשה בשבת לצורך המילה, דהוא משום דמצוות לאו ליהנות ניתנו ואין כאן הנאה אחרת אלא עשיית המצוה, ומשא"כ בנר שהוא עצמו נהנה).

ובדעת הבעה"ע ודעימיה דהתירו אמירה לנכרי לצורך מצוה, ולא אסרו בזה מכח האיסור ליהנות ממעשה הנכרי, לכאו' הוא משום דס"ל דכיון דהותרה אמירה לנכרי לצורך מצוה והו"ל מלאכה המותרת, לי"ב לעיקר איסור הנאה ממעשה הנכרי, ודמי למלאכה שעשה הנכרי לצורך ישראל דמותר הבריא ליהנות ממנה, כמבו' בעירובין ס"ז א', (וכ"כ הטוש"ע בסימן רע"ו סי"א), ולי"ב לאיסור הנאה ממעשה הנכרי, והיינו משום דהותרה אמירה לנכרי לצורך חולה והו"ל מלאכה המותרת, ובכה"ג ליכא לאיסור הנאה ממעשה הנכרי.

## גדר ההיתר דאמירה לנכרי לצורך מצוה

ג] אמנם הנה בד' הרמב"ן מבו' דס"ל דאף אם הותרה אמירה לנכרי לצורך מצוה מ"מ יש בזה לאיסור הנאה ממעשה הנכרי, וקשיא טובא, דמ"ש מנכרי שעשה מלאכה לצורך חולה דמותר לבריא ליהנות ממנו, (וכמבו' בד' הרמב"ן גופיה בשבת ק"ל ב' דמה שאמרו בעירובין ס"ז א' דליחים ליה אגב אימיה היינו ע"י נכרי).[[4]](#footnote-5)

ושמא י"ל בזה למש"כ המג"א בסימן תרנ"ה דלא הותר אמירה לנכרי באיסור דרבנן לצורך מצוה דאחר כשפשע דאין אומרים לאדם חטא כדי שיזכה חבירך, (ועמש"כ בזה השעה"צ שם סק"ה), ולמדנו מדבריו דהא דהותר אמירה לנכרי במקום מצוה אי"ז היתר גמור שלא אסרו חכמים בכה"ג, אלא הוא ע"ד דינא דאומרים חטא כדי שיזכה חבירך וחשבינן לה כחטא, ולפ"ז י"ל דע"כ הוא דיש בזה לאיסור הנאה ממעשה הנכרי, כיון דחשבינן לה כמלאכה האסורה, ול"ד למלאכה שעושה הנכרי לצורך חולה דאי"ז מלאכה האסורה כלל משום דהותר עיקר האיסור דאמירה לנכרי במקום חולה, וצ"ע.

## הנאה ממלאכה שעשה הנכרי לצורך ישראל ונכרים כשהרוב נכרים

ד] המ"ב בסקכ"ז כתב דהא דכשליקט וצד לצורך ישראל ונכרי אסור הוא אף היכא שהרוב הם נכרים, דמ"מ אם ידוע שגם לישראל צד וליקט אסור, והביא כן מד' הרמ"א בסימן תקט"ו ס"ו.

אך הביאוה"ל בסימן רע"ו ס"ב (סוד"ה ואם) כתב להוכיח מד' הב"י בסימן תקט"ו שפירש בד' הסמ"ג דכל דהרוב נכרים שרי אף אם אם ליקט גם בשביל ישראל, דאמרינן דהעיקר אדעתא דרובא עביד, וכתב דכן משמע קצת בד' הרשב"א בשבת קכ"ב א' דהמיעוט נחשב כאלו לא נעשה בשבילן כלל.

ה] ויש להעיר בזה, דהנה הסה"ת בסימן רמ"ט והסמ"ג ל"ת ס"ה כתבו ללמוד לאסור במלאכה שעשה הנכרי לצורך ישראל ונכרי, ממה שאמרו בירושלמי דאף אם עשה לצורך עצמו ולצורך ישראל אסור, והנה הרי כל שהנכרי עצמו משתמש בו דמי להיכא דאיכא רוב נכרים דאמרינן דאדעתא דידיה קעביד, ואפ"ה אם עשה גם לצורך ישראל אסור, וא"כ הדין נותן דה"נ יש לאסור ברוב נכרים כשעשה גם לצורך ישראל.

ומש"כ הביאוה"ל לדקדק מד' הרשב"א בשבת דכל דאיכא רוב נכרים שרי אף שעשה גם לצורך הישראל, י"ל דהרשב"א לטעמיה אזיל דס"ל דאם עשה לצורך עצמו ולצורך הישראל שרי, משום דעיקר כונתו היא לעצמו, וה"נ יש להתיר ברוב נכרים, דעיקר כונתו היא אדעתא דרובא, אך לדעת הסה"ת והסמ"ג דאם עשה לצורך עצמו ולצורך הישראל אסור, ה"נ יש לאסור ברוב נכרים כשעשה גם לצורך הישראל.[[5]](#footnote-6)

## אמירה לנכרי בדבר שיכול ליהנות ממנו בהיתר

ו] נתבאר בגליון מס' 62 דעת ר"ת דמותר ליהנות ממעשה הנכרי כשהיה בידו ליהנות ממנו בהיתר, עיי"ש, ובד' הסה"ת בסימן רנ"ב והבעה"מ בשבת קכ"ב א' מבו' דאף לדעתו אסור הישראל לומר לנכרי להביא, (אלא דמותר לשתות מן המים כשלא אמר לו הישראל להביא), וכ"כ הריטב"א בשבת שם דלא התיר ר"ת אלא בדיעבד אבל לכתחילה אסור לומר לנכרי שיבא לו שום דבר דרך רה"ר, וכ"כ הראבי"ה בסימן רנ"ז, וכ"כ בתשו' מהרי"ל סימן ק"ט (והביאו הדרכ"מ בסק"ח).

אך הראב"ן בפ' בכל מערבין כתב דיש מתירין לומר לנכרי מלא לי מים מבור שברה"ר דהואיל ויכול לטפס ולירד לבור ולשתות יכול לומר לנכרי דלה לי, וכ"כ הרמ"א בס"י דיש מתירין אפי' לכתחילה, (ופירשו המג"א בסקכ"ה והגר"א דטעם המתירין הוא משום דיש לו תקנה בע"א),[[6]](#footnote-7) וכ"כ הגר"א בסימן רע"ו ס"ג בדעת ר"ת.

ובטעם המתירין כתב האמרי בינה בדיני שבת סימן י"ב דהוא משום דס"ל דעיקר האיסור דאמירה לנכרי הוא כדי שלא יבא ישראל לעשות בעצמו, (וכמש"כ הרמב"ם בפ"ו משבת ה"א), וע"כ כל שיש תקנה לעשות בהיתר לא חיישינן שיבא לעשות בעצמו באיסור, (אך לדעת הסוברים דאיסור אמירה לנכרי הוא משום דהוי כשלוחו, ודאי דאין מקום להתיר בכה"ג).

ז] בד' הדרכ"מ בסק"ח (שציין לסימן ש"ז) מבו' דמקורו להתיר בזה הוא מד' הראבי"ה שהביא ההגמ"ר בשלהי מכילתין, וכ"כ הגר"א הכא, - ויש להעיר, דאף דבד' ההגמ"ר משמע כן, אך בד' הראבי"ה בסימן שצ"א מפורש דלא התיר בכה"ג אלא כשאין הנכרי עושה מעשה של ההבאה על פיו ובשליחותו בשבת אלא למחר, (דבכה"ג אין האיסור אלא משום ממצוא חפצך ודבר דבר, ודבכה"ג דאפשר להביאו בהיתר שרי, וכמו שאמרו לקמן ק"נ ב' דשרי משום דאם יש שם בורגנין או מחיצות מביא), אך כל שעושה הנכרי מעשה הבאה על פיו ובשליחותו בשבת אסור דאף דהאמירה בהיתר, מ"מ דמי להיכא שאמר לו מער"ש שיעשה בשבת דהאמירה בהיתר ואפ"ה אסור, (ונתבאר עוד בזה בגליון מס' 18 סק"ד), - ובזה נתישב מה שתמה הב"י בסימן ש"ז ס"ה ע"ד ההגמ"ר שם, עיי"ש.

## אם יש להתיר אמירה לנכרי מכח הא דאם יש שם בורגנין ומחיצות מביא

ח] הראב"ן שם כתב ללמוד להתיר לזה ממה שאמרו בשבת ק"נ ב' דמותר לומר למחר אלך למקום פלוני מכח הא דאם היה שם בורגנין היה הולך, וכ"כ הגר"א בסימן רע"ו ס"ג.

וצע"ג דהרי להדיא תנן בשבת קכ"ב א' דאם מילא הנכרי לצורך בהמתו של ישראל אסור, וכן תנן שם קנ"א א' דאם הביא מחוץ לתחום אסור, ואם יש להתיר מכח הא דאם היה שם בורגנין וכו' הרי אף לכתחילה יש להתיר לומר לו למלאות מן הבור ולהביא מחוץ לתחום כיון דאם יש שם מחיצות ובורגנין מביא, (וכבר הוכיח כן הרמב"ן שם קנ"א א' מהתם דל"מ הא דאם יש שם בורגנין כשנעשית המלאכה בשבת, והוכיח כן גם מהא דאסרו לשלוח אגרת שיוליכה הנכרי בשבת).[[7]](#footnote-8)

ט] ואמנם הנה באמת בד' הראב"ן מבו' דלא התירו לומר לנכרי למלאות אלא משום דיכול לטפס ולירד לבור ולשתות, ולא התיר מכח הא דאם יש שם מחיצות ממלא, אך צ"ב הטעם בזה.

ושמא יש לפרש בזה דהא דשרינן מכח הא דאם יש שם בורגנין הולך הוא משום דבידו לעשות בורגנין ולהביא, (וע"ד מש"כ החזו"א בסימן נ"ט סוסק"א, עיי"ש), וע"כ אי"ז מועיל אלא כשאומר שילך למחר, אך בשבת עצמה דאין בידו לעשות בורגנין אין להתיר אלא משום דיכול לשתות מן המים ע"י שיטפס וירד,[[8]](#footnote-9) - וניחא לפ"ז הא דאסור לומר לנכרי למלאות לבהמתו ולהביא מחוץ לתחום.

י] האמרי בינה בדיני שבת סימן י"ב כתב לפרש דעיקר מש"כ הראב"ן להתיר משום דיש לו תקנה בהיתר ס"ל כן מסברא דבכה"ג אין לחוש שיבא לעשות בעצמו, ולא הביא מהא דמותר לומר אלך לכרך פלוני למחר אלא לפרש טעם הא דלי"ב משום ודבר דבר.[[9]](#footnote-10)

ויש להעיר בזה, דאם נידון הראב"ן הוא אם יש בזה משום ודבר דבר, לכאו' אין מקום כלל להתיר לזה מכח הא דיכול הישראל לטפס ולירד, דאף שבידו לשתות מן המים בהיתר, מ"מ מילוי המים הוא דבר האסור דאין לו תקנה, ול"ד כלל להא דמותר לומר אלך למקום פלוני למחר דיש תקנה להתיר ההילוך למקום פלוני, וע"כ לי"ב משום ודבר דבר.

## הנאה ממלאכה שעשה הנכרי לצרכו שלא בפני ישראל כשהוא מכירו

יא] השו"ע בסי"א כתב דאף דאם ליקט הנכרי עשבים לצורך בהמתו מאכיל אחריו ישראל, מ"מ אם מכירו אסור, והמ"ב שם סקס"ה כתב דמשמע דאף אם ליקט שלא בפני הישראל אסור כשהוא מכירו, ובביאוה"ל שם האריך בפלוגתת רבוותא בזה, וכתב דאף דרבים מקמאי כתבו להתיר בזה,[[10]](#footnote-11) מ"מ אין להקל בזה דהתוס' בביצה ג' א' סמכו עצמם על התוספתא בשבת פי"ד הי"א דמוכח בהדיא לאסור בזה, והיינו דהתוס' שם כתבו להוכיח דהא דאסרינן במכירו הוא אף כשעשאו הנכרי מתחילה בשביל עצמו ואח"כ בא הישראל לאכול ממנו, ול"ה הנכרי יודע מתחילה שהישראל צריך לכך, דחיישינן שמא ירבה לשבת הבאה, והביאו כן מתוספתא דהא דאסור במכירו הוא מפני שמרגילו ועושה כן לשבת אחרת, ולפ"ז יש לאסור אף כשעשה הנכרי שלא בפניו, וכמש"כ הב"י.

אמנם הנה בפירש"י בשבת קכ"ב א' (ד"ה נר לאחד וד"ה הואיל ושלא בפנינו) משמע להדיא דהא דאסרינן במכירו אי"ז משום דחיישינן שיעשה לשבת אחרת, אלא הוא משום דחיישינן דבעשיה זו עצמה שעשה הרבה בשבילו, וכ"נ ממש"כ הרשב"א וש"ר בשבת שם דשלא בפניו שרי משום דליכא למיחש שמא ירבה בשבילו, וקשיא לדידהו מד' התוספתא המפורשים דהאיסור במכירו הוא משום שמרגילו לשבת אחרת.

אך בד' הר"ן בשבת שם מבו' להדיא דמפרש לד' התוספתא דלאו היינו דהגזירה במכירו הוא שמא ירבה לשבת אחרת, (ולעולם עיקר הא דאסרינן במכירו הוא משום דחיישינן שבעשי' זו עצמה שעשה הרבה בשבילו), אלא אתי לפרושי לעיקר הא דאסרו ליהנות ממעשה הנכרי כשעשה לצורך ישראל (אף לדעת ר"מ דמבשל בשבת בשוגג יאכל) דהוא משום דיש לחוש שיבא לומר לו בשבת אחרת לעשות, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן שם, ולפ"ז ניחא.

יב] בעיקר מש"כ הב"י דלמש"כ התוס' בביצה לאסור כשעשאו הנכרי מתחילה בשביל עצמו ואח"כ בא הישראל לאכול ממנו, ול"ה הנכרי יודע מתחילה שהישראל צריך לכך, דחיישינן שמא ירבה לשבת הבאה, ה"נ יש לאסור כשעשה כן הנכרי שלא בפניו, קשיא לפ"ז בד' הארחות חיים שכתב בהל' שבת סקצ"ג דשלא בפניו שרי אף במכירו, ושם סקצ"ח כתב בשם ר"פ דאף אם אין לחוש שמא ירבה בשבילו עכשיו אסור שמא ירבה לשבת הבאה, ועד"ז הק' המג"א בסקכ"ח בד' רי"ו שכתב בנתיב י"ב חי"ב דדג מליח שצלאתו שפחתו אסור כדתניא בתוספתא דאם מכירו אסור מפני שמרגילו לשבת הבאה, ולעיל מינה כתב דלא אסרו במכירו אלא כשעשה כן בפניו, ועיי"ש במש"כ בזה.[[11]](#footnote-12)

יג] ושמא י"ל בזה, דכל הא דאסרינן מפני שמרגילו לשבת הבאה, הוא כשעשה כן בפניו אלא דידעינן שלא הרבה בשבילו, (שלא ידע שהישראל צריך לו), ובכה"ג הוא דאסרינן להשתמש בו משום שמרגילו לשבת הבאה, דאם נבא להתיר אף כשעשה בפניו, יבא להרבות בשבילו בשבת הבאה וישתמש בו הישראל אף שעשה בפניו, אך כשעשה שלא בפניו אין לאסור מפני שמרגילו לשבת הבאה, שהרי אם יעשה כן בשבת הבאה שלא בפניו לא חיישינן שירבה בשבילו, ואם יעשה כן בפניו, אין לחוש שישתמש בו הישראל, שהרי לא התרנו לו להשתמש בו אלא כשעשאו שלא בפניו, (ולפ"ז י"ל דגם לפ"ד התוס' בביצה לא אסרו במכירו אלא בפניו), וצ"ע.

## לדעת המתירים כשעשה הנכרי שלא בפני הישראל אם הוא אף כשיודע הנכרי שהישראל צריך לו

יד] המג"א בסקכ"ח כתב דגם לדעת המתירים כשעשה הנכרי שלא בפני הישראל, מ"מ כל שיודע הנכרי שהישראל צריך לו אסור, וכתב עוד דגם כשעושה בפני הישראל אינו אסור אלא כשיודע שהישראל צריך לו, וצ"ב דלפ"ז נמצא דליכא נפ"מ בין בין בפניו לשלא בפניו דאם יודע שצריך לו אף שלא בפניו אסור ואם אינו יודע שצריך לו אף בפניו שרי, וזה דלא כמש"כ הראשונים דבפניו אסור ושלא בפניו מותר.

ונתפרשו הדברים בשלחן עצי שטים בכללי המלאכות סי"ט סק"ט דהא דשאני בפניו משלא בפניו, היינו דכל שעושה בפניו סגי במה שיודע שהישראל צריך לו, אך כל שעושה שלא בפניו לא סגי במה שיודע שהישראל צריך לו, ולא אסרו אלא כשיודע שעתיד הישראל לבא לשם, עיי"ש.

1. ונפ"מ רבתא בזה למעשה, כשנפל הגנרטור בשבת, שיש שקוראים לנכרי להדליקו לצורך חולים קטנים וזקנים, ולפ"ד המ"ב הרי דאם לא אמרו לנכרי שידליק לצורך החולים וכו', אסור בכה"ג לבריאים ליהנות מן האור, אך שמא אף כשלא אמרו לו, דעת הנכרי הוא ע"ד זה שקראו, וע"כ בסתמא הוי עשייתו לצורך החולים, (וגם פעמים שאף לגדולים איכא בהדלקה צורך מצוה, ויש לצרף בזה לד' הבעה"ע דהותר אמירה לנכרי לצורך מצוה, ומותר אף ליהנות מכך). [↑](#footnote-ref-2)
2. ושמא דעת המ"ב, דגם בכה"ג יש לאסור ליהנות ממעשה הנכרי, שמא יבואו לומר לנכרי שיעשה לצורך הגדולים לחוד, - אך לכאו' עכ"פ לדעת רש"י ודעימיה דאיסור הנאה ממעשה הנכרי הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, אין מקום לאסור כשהותרה המלאכה. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך שמא כיון דכל התועלת ברחיצה היא לצורך מילה, לי"ב לאיסור הנאה ממעשה הנכרי, וכמש"כ הריב"ש בסימן שפ"ז בשם הרמב"ן דהא דמותר להשתמש באיזמל שעשה נכרי בשבת לצורך המילה הוא משום דמצוות לאו ליהנות ניתנו, (וכ"כ בתשו' הר"ש משאנץ שהובאה באו"ז הל' ר"ה סימן רס"ה דמותר לצאת בלולב או אתרוג שהביאו הנכרי מחוץ לתחום דמצוות לאו ליהנות ניתנו, והביאו הטור בסימן תרנ"ה, וכ"כ הפוסקים שם, וכ"כ הב"י והפוסקים בסימן תקפ"ו סכ"ב), - וי"ל עוד, לדעת כמה מקמאי שפירשו דהא דשרי התם לחמם אגב אמו הוא משום דהותר ריבוי בשיעורים לצורך מצוה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ושמא מכוון ד' הרמב"ן הוא דכל שנהנה הישראל ממעשה הנכרי לא הותרה אף האמירה, וכאשר כ"ה משמעות דבריו דמה"ט אף אסור לומר לנכרי לבשל, (אך שמא מכוון דבריו הוא דכיון דאסור הישראל ליהנות ממעשה הנכרי, ע"כ אסור לומר לנכרי לבשל לצורך סעודת שבת, כיון דהישראל אסור לאכול ממנו בשבת ונמצא דאין בזה צורך מצוה), אך צ"ב בטעם הדברים. [↑](#footnote-ref-5)
5. וגם בעיקר מש"כ הביאוה"ל לדקדק מד' הרשב"א דכל דרוב נכרים שרי אף אם עשה גם לצורך הישראל, העירו בזה, דבד' הרשב"א בשבת שם מבו' דכל שעושה לצורך עצמו אין מקום לאסור במכירו, משום דהוי כלצרכו ולצורך ישראל דשרי, (וזהו שהוצרך לפרש בההיא דר"ג דירד בכבש שעשה הנכרי בשבת דהנכרי שעשה הכבש ל"ה מיורדי הספינה), ולפ"ז הרי דמהא דברוב נכרים אסרו במכירו, (שהרי בההיא דר"ג בע"כ דהיה רוב נכרים, דמה"ט הוא דהותר לירד בכבש, ואפ"ה דנו בגמ' שם לאסור משום דמכירו), מוכח דגם ברוב נכרים אסור כשעשה גם לצורך הישראל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך הט"ז בסק"ט כתב דלא התירו אלא בכרמלית, והפמ"ג שם כתב דהוא משום דהוי שבות דשבות לצורך שבת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך על מש"כ הרמ"א הכא דיש מתירין אפי' לכתחילה לא תיקשי מהתם, דלא התירו אלא היכא דאפשר לו לילך לשם ואינו נהנה ממעשה הנכרי, ומשא"כ בממלא הנכרי לבהמתו או במביא מחוץ לתחום דנהנה ממעשה הנכרי, ל"מ הא דאם היה שם מחיצות או בורגנין היה מביא, שהרי סו"ס עתה שאין שם מחיצות ובורגנין (ואין בידו לעשותן) הוא נהנה ממעשה הנכרי, וכ"כ הנשמ"א בכלל ס"ב סק"ג בתו"ד, (ועד"ז כתב הפמ"ג באש"א סימן ש"ז סקי"ב בד' המג"א שם). [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש להוסיף, דהרי מעיקר מש"כ הראב"ן דכ"ה דשרי כשיש תקנה ע"י בורגנין ה"נ שרי כשיש בידו לטפס ולירד לבור לשתות, יש ללמוד דהא שרינן מכח הא דאם יש שם בורגנין הולך היינו משום דבידו לילך בהיתר ע"י שיעשה בורגנין, וע"כ אין להתיר מכח זה בשבת דאין בידו לעשות בורגנין ומחיצות. [↑](#footnote-ref-9)
9. ולפ"ז י"ל דע"כ מודה הראב"ן דאסור לומר לו להביא בשבת אף דאם יש שם מחיצות או בורגנין מביא, דכיון דאין בידו לעשות בשבת בהיתר יש לחוש שיבא לעשות בעצמו, ולא דימה הראב"ן להא דאם יש שם בורגנין מביא אלא לענין דלי"ב משום ודבר דבר. [↑](#footnote-ref-10)
10. יש להוסיף דכ"כ גם ההשלמה והריטב"א והר"ן בשבת קכ"ב א' והריא"ז שם והארחות חיים בהל' שבת סקצ"ג והכל בו בסימן ל"א, וכ"כ ההגמ"ר בסימן תס"א בשם ריב"א. [↑](#footnote-ref-11)
11. יש להעיר על דבריו ממש"כ רי"ו שם גם בדין מים ועשבים דשלא בפניו שרי, ובדין דג מליח דאסור במכירו כתב דהוא כמש"כ לעיל מינה בדין עשבים, ולפ"ד המג"א הרי ב' דינים חלוקין הם. [↑](#footnote-ref-12)