מומר לקרבנות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / הכל שוחטין / מומר

חולין ה: בדין מומר לקרבנות ושחיטה

**א. נפק"מ בין ת"ק לר"ש בדין מומר בשעת הבאה ובשעת חטא-**

ילפינן בסוגיא למעט מומר מהבאת קרבן, וגבי עולה ילפינן מכם להוציא מומר[[1]](#footnote-2).

וגבי חטאת יליף ת"ק מעם הארץ פרט למומר, ור"ש ממעט ליה משום שב מידיעתו מביא קרבן.

ואמרינן מאי בינייהו ואר"ה מומר לחלב והביא קרבן על הדם, לת"ק הוי מומר ולר"ש סו"ס שב מידיעתו הוא ושפיר מקבלים ממנו קרבן.

ובגמ' הוריות יא. אמר רבא נפק"מ במומר לתאבון דלר"ש מביא קרבן דסו"ס חשיב שב מידיעתו.

ובמל"מ פ"ג שגגות כתב דלכאו' יש חילוק מהותי ביניהם, דלת"ק יסוד הדין הוא בהבאת הקרבן ולר"ש יסודו הוא במעשה העבירה ובשגגה.

ולפי"ז תמה דא"כ מאי מקשינן מאי בינייהו, והרי כמה נפק"מ יש למצוא ביניהם.

[מיהו עיין חזו"א ב-ז נראה דפשיטא ליה היפך ד' המל"מ, ואף לת"ק דדרשינן בחטאה בשגגה מעם הארץ קאי נמי על שעת חטא ולא על שעת הבאה דקרא איירי בשעת חטא.

אלא דמ"מ נתקשה היאך מקשינן בגמ' מהכא נפקא וכו' הא ילפותא דעולה תליא בשעת הבאה דכתיב יקריב מכם, ואיך מקשינן ל"ל קרא תיפו"ל מקרא דעם הארץ, וקו' זו כבר קרובה לקו' המל"מ, ובתו"ד יתבאר יישוב הענין].

א. עבר עבירה ואח"כ נעשה מומר דלר"ש שפיר יוכל להביא קרבן משא"כ לת"ק לא יוכל להביא קרבן דבשעת הבאה הוא מומר וכמבואר זבחים נב:?

וזה יל"ד קצת דאף לר"ש פסול הקרבן משום זבח רשעים כמבואר בתוס' ה: דהיכא שבשעת הבאה הוא מומר אף לר"ש אינו מביא קרבן משום זבח רשעים.

ב. עוד הק' במל"מ שיש שתי נפק"מ דר"ש לחומרא ות"ק לקולא, חדא בהיה מומר בשעת העבירה ואח"כ שב בתשובה, דלת"ק יוכל להביא קרבן כמו בקרבן עולה דוודאי הכל תלוי בשעת הבאת הקרבן ואם בשעת ההבאה אינו מומר שפיר מקריב, אבל לר"ש כיון שבשעת העבירה לאו שב מידיעתו קרינן ביה לא יוכל להביא קרבן.

וכתב במל"מ דצ"ל בזה דאף לת"ק לא יוכל להביא קרבן ולא דמי לעולה דבחטאת שחיוב הקרבן הוא מכח העבירה הרי כל שבשעת העבירה היה מומר לא נתחייב, ויל"ע בזה דלכאו' אינו חסרון אלא בהבאה, וצ"ע.

ועיין בחזו"א שכתב דמסברא ידעינן דכשם שפסול בהבאה ה"נ אם בשעת עבירה אינו ראוי להבאה, וגם חטא של אדם זה אינו כשוגג של אדם כשר ולא על צורת חטא זה חייבה תורה, עיי"ש.

[ולפי"מ שהבאנו לעיל שנתקשה בקו' הגמ' והא מהכא נפקא וכו' הרי נתקשה גם להיפך היאך מבואר בגמ' דסגי בקרא דמעם הארץ בלא קרא דמכם, ואיך נדע שא"י להביא קרבן אם בשעת הבאה הוא מומר?

וכתב בזה"ל:"וכן מקרא דמעם הארץ שמעינן ג"כ בסברא שאינו ראוי להבאה בשעה שהוא במצב שאם חטא עכשיו אינו בחיוב קרבן משום פחיתות נפשו ביחוס ישראל, שענין חטאת הוא וידוי והכנעה וחרטה שאינו ראוי לכך", וכנראה כוונתו דאף בעולה יש מקום להצריך כן אי לאו צריכותא, וצ"ע].

ג. עוד נפק"מ במומר לעבירה פעם אחת, שכתבו התוס' לקמן יד. שאינו נעשה מומר אלא בכמה פעמים, ולכאו' לענין קרבן יהיה תלוי בדר"ש ורבנן דלת"ק הרי בפעם אחת לא חשיב מומר, אבל לר"ש סו"ס לאו שב מידיעתו הוא ולא יוכל להביא קרבן.

ועיי"ש שרצה ליישב בזה סתירת ד' התוס', דבתוס' שבועות יז. מבואר דבפעם אחת סגי להחשב מומר לקרבן, וכתב במל"מ די"ל דלת"ק צריך שיעבור כמה פעמים ולר"ש סגי בפעם אחת, וזה מבואר בלשון התוס' שם שכתבו הטעם משום דלא קרינן ביה שב מידיעתו [ובמקו"א נתבאר באריכות ליישב סתירת ד' התוס' בכמה אנפי].

ולפי"ז צ"ע בכל הנ"ל למה לא אמרה הסוגיא נפק"מ אלו בין ר"ש לת"ק?

והנצי"ב כתב דלא יתכן שיהיה ר"ש לחומרא דאף ת"ק מודה לדרשא דשב מידיעתו דהא דרשינן כן בכל דוכתא לכו"ע, ורק הוסיף עוד פסול משום מומר, וא"כ א"ש שתי קו' האחרונות דבהיה מומר בשעת העבירה לא יהני משום שב מידיעתו וכן במומר בפעם אחת לא יהני משום שב מידיעתו אף לת"ק, וכ"כ רעק"א בדו"ח מכת"י בסוגיין לתרץ קו' המל"מ היכא שהיה מומר בשעת עבירה.

**ב. ראיות דדין שב מידיעתו לר"ש בא להגדיר שם מומר-**

אבל י"ל מהלך אחר בכ"ז, דהנה כל הנך אחרונים הבינו דדין שב מידיעתו דאמר ר"ש הוא אותו דין דאמרינן בעלמא דבעינן שב מידיעתו.

אבל יש להביא כמה הוכחות שאינו כן:

א. הנה בגמ' מקשי והא מהכא נפקא מהתם נפקא וכו' והק' בתוס' הא אדרבה הברייתות סותרות זא"ז, דלברייתא בע"א מומר לעבירה אחת אין בו פסול לשאר עבירות, ואילו הכא אמרינן דלת"ק מומר לעבירה אחת ג"כ פוסל מכל עבירות ומומר לחלב א"י להביא קרבן על הדם.

והוסיפו התוס' ודוחק לומר דאתיא כר"ש, ובאר מהרש"א כוונתם שיש לפרש דקו' הגמ' לר"ש דס"ל מומר לחלב מביא קרבן על הדם, אבל מומר לאותו דבר אינו מביא קרבן וכ"ש מומר לכה"ת שאינו מביא שום קרבן שהרי בכללו גם מומר לכל עבירות, וע"ז הק' הגמ' ל"ל קרא למומר לכה"ת תיפו"ל משום שאינו שב מידיעתו.

וד' תמוהים טובא דהא ברייתא דלעיל איירי בעולה ואין בו דין שב מידיעתו כלל ואיך יהיה בו פסול מומר לר"ש?

**ג. ביאור ד' הרמב"ן דפליגי אם מומר לד"א הוי מומר לכה"ת-**

ב. מבואר בגמ' דפליגי ת"ק ור"ש אם מומר לחלב מביא קרבן על הדם, והק' בתוס' דהא מבואר בברייתא לעיל דמומר לדבר אחד אינו מומר לשאר עבירות לענין קרבן.

בתוס' פי' דמומר לאכול חלב היינו מומר לכה"ת חוץ מדם, וזה תלי בדר"ש ורבנן, אבל מומר לחלב לחודיה לכו"ע אינו נפסל כמבואר בברייתא דלעיל[ועיין לקמן ביאור תירוצם].

עוד פי' התוס' דדוקא חלב ודם שהם איסורים דומים אמרינן דמומר לזה הוי מומר לזה לת"ק דהוי כאילו הוא מומר לדם ומה שאינו עובר עליו לא מכח האיסור אלא שנפשו קצה בו [אבל לשאר עבירות לא חשיב מומר], ולר"ש סו"ס שב מידיעתו קרינן ביה.

וברמב"ן פי' דבאמת פלוגתא דר"ש ורבנן הוא בכל מומר לעבירה אחת אם מומר לכה"ת דלרבנן הוי מומר לכל התורה, והוסיף הרמב"ן דהיינו הא דאמר לעיל ד: לענין שחיטה קסבר מומר לד"א אינו מומר לכה"ת, מבואר דאיכא מ"ד דהוי מומר לכה"ת והוא דעת ת"ק דהכא, וכ"ה דעת ר"מ עירובין סט., עיי"ש ברמב"ן.

וברייתא דלעיל דמבואר דמומר לעבירה אחת אינו פסול להביא קרבן על שאר עבירות אתיא כר"ש.

ומבואר ברמב"ן דפלוגתא דר"ש ורבנן היא פלוגתא כללית אי מומר לד"א הוי מומר לכה"ת ולאו דוקא לענין קרבן רק לכל דיני תורה פליגי כן.

וצ"ע דהא טעמיה דר"ש אינו משום דמומר לד"א אינו מומר לכה"ת רק דס"ל שאין דין מומר כלל לענין פסול קרבן וכל הפסול משום שב מידיעתו וכה"ג שב מידיעתו קרינן ביה, והיכן מצאנו דס"ל מומר לד"א אינו מומר לכה"ת?

וביותר צ"ע דהא בברייתא בע"א דאתיא כר"ש מבואר דמומר לד"א אינו מומר לשאר עבירות אבל מ"מ מומר לשבת וע"ז הוי מומר לכל עבירות ואינו מביא קרבן, וצ"ע דהא אכתי שב מידיעתו הוא ולמה אין מקבלים ממנו קרבן?

והיה מקום לומר דכל שיש לו דין מומר לכה"ת לאו שב מידיעתו קרינן ביה וחשיב שרק במקרה הוא שאינו עושה שאר עבירות, וע"כ ס"ל לר"ש דמומר לד"א אינו מומר לכה"ת.

אבל עצ"ע ד' הרמב"ן היאך יהיה תלוי זה בפלוגתא דת"ק ור"ש אם ילפינן מומר מעם הארץ או משב מידיעתו, דהא אף לר"ש דיליף משב מידיעתו היה מקום לומר דמומר לד"א הוי מומר לכה"ת ולא חשיב שב מידיעתו אף בשאר עבירות.

וכנראה צריך לפרש דעת הרמב"ן דדין שב מידיעתו דבעינן לדעת ר"ש אינו מיעוט מסויים במעשה העבירה, רק שהוא ילפותא לעיקר גדר מומר, דמומר היינו כל שלא אכפ"ל מהעבירה ואף אילו היה יודע לא היה שב, ומכאן למידים על כל גדר מומר לכה"ת דיסוד דין מומר הוא מה שאינו שוב מידיעתו, ולכך בכל עבירה ועבירה תלי כפי אותה עבירה, ולא אמרינן מומר לד"א הוי מומר לכה"ת.

ולפי"ז מתבאר דאף לר"ש הוא מיעוט בהגברא המומר ולא מיעוט במעשה העבירה.

[ויתכן גם דאי משום מיעוט דשב מידיעתו דבעינן בכל דוכתא לא שייך למעט הכא, דלא מצאנו מיעוט זה אלא במקום שהיה מותר לו באמת לעבור את האיסור וכגון דאמרינן הוריות ב: הורו לו בי"ד שהוא שומן ונתחלק לו אח"כ חלב בשומן הרי לאו שב מידיעתו הוא שאילו היה יודע שהוא חלב ג"כ היה מותר לו לאכול משום הוראת בי"ד.

אבל הכא גבי מומר שאילו היה יודע שהוא חלב היה יודע את האיסור ורק לא אכפ"ל לעבור את האיסור י"ל דאכתי שב מידיעתו קרינן ביה, וצ"ע].

ומ"מ עצ"ע קצת ד' הרמב"ן היאך ילפינן דין מומר של כה"ת מדין מומר לקרבנות, ומה"ת ללמוד זמ"ז.

ג. וכן משמע לשון הגמ' הוריות יא: מומר לתאבון איכא בינייהו, מר סבר מומר הוא ומ"ס כיון דאילו אשכח היתרא וכו' מומר הוא משמע דאף לר"ש עיקר הנידון הוא מכח פסול מומר ולא משום מיעוט פרטי מטעם שב מידיעתו.

וי"ל בזה ד' התוס' שהבאנו די"ל דאף גבי עולה יש ללמוד גדר מומר זה ממומר של חטאת לר"ש.

וא"ש בזה כל קו' המל"מ, דוודאי אף לר"ש עיקר המיעוט הוא משום מומר בהבאת הקרבן ולא במעשה העבירה, רק הגדרת מומר הוא לפי שב מידיעתו, וכן א"ש בזה משה"ק ממומר בפעם אחת שאינו נעשה מומר דלהנ"ל אף לר"ש לא ייעשה מומר ויוכל להביא קרבן, שהרי בפעם אחת לאו מומר מיקרי, ורק בעי נמי תנאי של שב מידיעתו להגדירו מומר.

**ד. עוד ביסוד זה בשיטת התוס'-**

מיהו גדר זה אינו נראה כ"כ בשיטת התוס', שהרי במסקנת התוס' כתבו דפליגי ר"ש ות"ק במומר על חלב ואינו מומר לדם, דת"ק חשיב ליה מומר דמה שאינו נמנע מהעבירה הוא משום שנפשו קצה לאכול דם, אבל לר"ש לא חשיב מומר דסו"ס שב מידיעתו הוא.

ומבואר בד' התוס' דע"י שהוא אוכל חלב אמרינן שהוא רוצה גם לאכול דם אלא שנפשו קצה בו, ואם לר"ש יסודו הוא ג"כ מכח שם מומר למה לא ייחשב מומר בכה"ג גם על הדם הרי מה שאינו אוכל הוא רק משום שנפשו קצה בו, ואיך יסלק ממנו שם מומר?

ומשמע מזה שהוא מיעוט מסויים במעשה העבירה דכל שהוא שב מידיעתו במציאות יכול להביא קרבן ואף שהוא מחמת שנפשו קצה [ועצ"ע].

**ה. ביאור תי' התוס' ודין מומר לכה"ת-**

מבואר בגמ' דפליגי ת"ק ור"ש אם מומר לחלב מביא קרבן על הדם, והק' בתוס' דהא מבואר בברייתא לעיל דמומר לדבר אחד אינו מומר לשאר עבירות לענין קרבן.

בתוס' פי' דמומר לאכול חלב היינו מומר לכה"ת חוץ מדם, וזה תלי בדר"ש ורבנן, אבל מומר לחלב לחודיה לכו"ע אינו נפסל כמבואר בברייתא דלעיל.

בחזו"א ב-יד תמה ע"ד התוס' דלא מצאנו מושג של מומר לרוב עבירות יהיה מומר לשאר עבירות שאינו מומר עליהם עד שיהיה מומר לאותה עבירה ג"כ [חוץ משבת וע"ז] וא"כ למה ייחשבמומר לת"ק?

ובשו"ע ב-ה איתא דמומר לכל התורה מלבד שבת וע"ז אפי' מומר לתאבון שחיטתו פסולה דהוי כעכו"ם, חזינן שיש מושג של מומר לכה"ת דעי"ז חשיב כעכו"ם, וכנראה דעת החזו"א דה"מ דוקא באופן שהוא גם ממור לשחיטה, וצ"ב.

אבל עיין בתבו"ש ב-כ שכתב דלא משמע שצריך שיהיה מומר לכה"ת ממש שהרי אינו מצוי שיראוהו עובר על כל עבירות, וכ"מ פשטות השו"ע דיסודו הוא משום דהו"ל כעכו"ם א"כ מסתבר שאי"צ ממש כל עבירות.

ובתבו"ש הוכיח זה מד' התוס' דידן וביתר ביאור בלשון הרשב"א דכל שהוא מומר לרוב התורה חשיב מומר לכה"ת.

והוסיף שאינו מסתבר דתלי דוקא במנין רוב, רק אם כל עבירה שבאה לידו עובר אפי' אינם הרבה אמרינן דמסתמא פקר בכל עבירות ואינו נשמר מהם, וכתב שהגדר לזה כל שראוהו עובר על ג' עבירות שונות דהוי כנגח שור חמור וגמל, אבל אם ראינוהו נשמר ג"כ בחלק מהעבירות ל"ח מומר לכה"ת.

ונוסף לזה מסיק ג"כ עפ"י לשון הרשב"א שאם ראינוהו עובר על רוב עבירות הרי כללא הוא דרובו ככולו בכה"ת וחשיב מומר אף אם נזהר במקצת עבירות.

[ועיי"ש מה שהביא מרי"ו (וכ"ה בשו"ע דלעיל) דאף אם שומר שבת ואינו עובד ע"ז חשיב מומר לכה"ת, והוכיח מזה כדבריו דאי"צ מומר לכל העבירות ממש.

אבל מאידך כתב דמבואר לכאו' בדבריו שלא כהנ"ל שהרי אף שידוע שהוא נזהר בחלק מהעבירות מ"מ חשיב מומר לכה"ת, וכתב דשאני שבת וע"כ שנזהר בהם משום שיש בהם כפירה אבל מסתמא בכל שאר עבירות שאין בהם כפירה פקר].

ולפי כל המבואר נמצא לנו דאף דע"י רוב עבירות חשיב מומר לכה"ת לענין שחיטה מ"מ פליגי ת"ק ור"ש לענין קרבן אי תלי בשם מומר או דתלי בשב מידיעתו.

והדברים צ"ב דהא מומר לשבת וע"ז משמע בסוגיא דאף לר"ש אינו מביא קרבן על שאר עבירות [וכן מבואר להדיא ברמב"ן דאוקי לברייתא ה. כר"ש], ומ"ש ממומר לכה"ת?

ואולי כל הדין דמומר לשבת וע"ז חשיב מומר לכה"ת הוא רק בשבת וע"ז וכש"כ בביה"ל א-יח דאי"ז דין מגזיה"כ אלא שאמדוהו חז"ל שפקר כ"כ עד שגם בשאר עבירות וודאי יעבור והוי מומר גם לשאר עבירות.

אבל מומר לכה"ת אינו חשוב מומר לשאר עבירות ולא משום שאמדוהו במציאות שיעבור עליה, רק יש בו ענין מיוחד "דכיון דפקר כולי האי חשיב כעכו"ם ואף אם נזהר בזביחה הוי עכו"ם הנזהר בזביחה" [תבו"ש ב-יד], וס"ל לת"ק ולענין קרבנות ג"כ תלי בשם מומר שבו לאותה עבירה, אבל לר"ש תלי בשב מידיעתו וסו"ס באותה עבירה שב מידיעתו הוא ואינו עובר עליה אף שהוא כעכו"ם הנזהר ממנה, ודו"ק.

1. אציין בזה ידיעה לזכרון, הנה בתוס' נתקשו מסוכה ל. דילפינן מכם שיהיה שלו, ועיי"ש מש"כ לתרץ, וזכורני שראיתי מביאים בשם מי [ואיני זוכר מיהו] ליישב עפי"ד רש"י בפי' לתורה ריש פרשת ויקרא דאדם כי יקריב דאדם הראשון לא הקריב מן הגזל וכו', וזהו כוונת הגמ' סוכה ללמוד מקרא דאדם ולא מתיבת מכם, דאל"כ תרתי דרשות למה לי, ודפח"ח. [↑](#footnote-ref-2)