27 בדין שהי_ בנזיר
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר - עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ב' כ"א טבת תשע"ה

א] במש"א בגמ' דאם התרו בו אל תזיר, ודאי דל"ב שהי', דדמי לכל נזיר שנטמא, בפשוטו היינו משום דבכה"ג אין חיובו כלל מפרשת שהי', אלא דמי לנזיר שמטמא עצמו, דחייב על מעשה ההטמאות, וע"כ ל"ש בזה דין שהי' כלל, וה"נ כשעושה עצמו נזיר בביה"ק, חשיב כמטמא נזיר, ול"ש בזה דין שהי' כלל, - ונפ"מ דאף אם לא שהה אף שהי' פורתא אלא יצא מיד ותוך כדי יציאתו קיבל עליו נזירות ה"ה חייב, וכ"ה בחי' בית מאיר בסו"ד.

ועיי"ש בבית מאיר שהק' לפ"ז ע"ד הרמב"ם דלגבי ביאת מקדש אם טימא עצמו במזיד אינו חייב כרת בלא שהי', עיי"ש, - ומכוון דבריו דאף דחלוק ביאמ"ק מנזיר, דבנזיר במזיד ודאי ל"ב שהי', ובביאמ"ק מיבע"ל דבעינן שהי', וכמש"כ הבי"מ שם, ונת' להלן, מ"מ כל שטימא עצמו במזיד, יש לחייבו על מעשה ההטמאות, ול"ש בזה דין שהי' כלל, - ובישוב ד' הרמב"ם צ"ל כמש"כ בחי' הגר"ח ובחזו"א, דבביאמ"ק אין לחייבו על ההטמאות, דבעינן דרך ביאה, וכל הא דמחייבינן לי' הוא רק מכח ההלכתא דשהי', וע"כ בעינן בזה שיעור שהי'.

ב] אך בחי' הגר"ח פ"ג מביאת מקדש בתחילת דבריו פירש דפירכת הגמ' היא משום דבמזיד לא גמירי שהי', וצ"ע היאך זה מתישב בהא דמדמינן לה לנזיר המטמא עצמו, ופירש דזהו שהק' התוס' על הא דמיבע"ל בשבועות דשמא אף במזיד גמירי שהי', וחילקו בין מזיד שהתרו בו למזיד שלא התרו בו, עיי"ש בדבריו, ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם, דכל הצד דיש שהי' במזיד הוא רק בביאת מקדש, ולא בנזיר, וכל' הגמ' בשבועות, וכ"כ גם בחי' בית מאיר בסוף דבריו, ויישב בזה קו' המל"מ דמ"ט לא מוקמינן לה בשהתרו בו אחר שנכנס.

ובפי' הרא"ש כתב עד"ז בהא דלא מוקמינן לה בשנכנס בשוגג ואח"כ נודע לו, וכ"ה גם בפי' רבינו טודרוס, ובתור"פ, אך עיי"ש שכתב בשם אביו דאה"נ הו"מ למיבעי גם בכה"ג, - ואך שלא נתברר לי בדבריהם אם כונתם דלא בעי בכה"ג, משום דה"ז תלוי באיבעיא דגמ' אם גמירי שהי' אף במזיד או רק באונס, או דכונתם כד' הבית מאיר והגר"ח דבנזיר ודאי לא גמירי שהי' רק באונס, וממש"כ לזה כדין ברור, מ' דכונתם כד' הבי"מ והגר"ח, - ובעיקר דבריהם נתחדש עוד, דלא רק במזיד לא גמירי שהי', אלא גם בשוגג, דעיקר דין שהי' הוא רק באונס, ועי' קר"א וכ' הגרי"ז מש"כ ע"ז.

ג] ואמנם באמת בדעת התוס' שלא תירצו כן, דשאני נזיר דלא גמירי שהי' במזיד, מבו' בפשוטו שפירשו כפשטות הסוגיא וכמש"כ הבית מאיר, דהכא פריך דאם התרו בו אל תנזור, ל"ש עיקר דין שהי' כלל, כיון דאין האיסור משום שהייתו, אלא משום קבלת הנזירות בטומאה, דחשיב כמטמא את הנזיר, ול"ב בזה שהי' כלל, וע"כ לא שייכא בזה ההלכתא דשהי'.

ואמנם גם אי נימא כד' הגר"ח, אכתי י"ל בדעת התוס' דס"ל דאין מכוון הגמ' בשבועות דבנזיר פשיטא דלא גמירי שהי' רק באונס, - וכאשר כ"ה מבו' בד' המל"מ שהק' דמ"ט לא מוקמינן לה בשלא אתרו בי', וכתב דאם משום דתליא בהאיבעיא דמזיד, אכתי הו"ל לאוקמה בשנכנס בשוגג, ומבו' בדבריו דגם אם נכנס במזיד ה"ז תלוי בהאיבעיא דגמ' בשבועות, ולא ס"ל כד' הבית מאיר והגר"ח דבנזיר ודאי לא גמירי שהי' במזיד, וכ"ה להדיא בתו"ד שם, ועי' חזו"א שכתב כן דאין מכוון הגמ' דהספק הוא רק באונס ולא במזיד, עיי"ש בדבריו.

ג] ובעיקר מש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם דבנזיר ליכא דין שהי' במזיד, וע"כ אם התרו בו שלא ינזור ה"ה חייב בלא שהי', צ"ע דא"כ מ"ט אם נזר ואח"כ התרו בו אינו חייב בלא שהי', הרי אף שלא התרו בו מתחילה, אכתי כיון שהי' מזיד, בדין דלא ניבעי שהי', - ובאמת הבית מאיר בסו"ד כתב כן, ופירש בזה ל' הרמב"ם בפ"ו ה"ח שכתב דלוקה על שהייתו, ולא כתב דבעינן שיעור שהי', והיינו משום דבמזיד ל"ב שיעור שהי', אך הגר"ח נקט להדיא לא כן אלא בעינן בזה שיעור שהי', וכ"ה בכס"מ שם, עיי"ש שכתב דכן מ' מל' הרמב"ם, ותיקשי דהרי במזיד ל"ב שהי'.

והנה הגר"ח רמז לישב לזה, וכתב דרק במזיד והתראה הוא דל"ב שהי', אך זה צ"ע, שהרי לענין ביאת מקדש מבו' בד' הרמב"ם דבכל מזיד י"ל דל"ב שהי', דהרמב"ם איירי לענין כרת, דבזה ל"ב התראה, - ואמר הרנ"כ דמכוון הגר"ח הוא, דהאמנם לגבי כרת דל"ב התראה, יש ע"ז תורת מזיד אף כשלא התרו בו, אך לגבי מלקות דבעינן התראה, הרי דכל שלא התרו בו, לא חשיב כמזיד, וע"כ אית בי' לדין שהי', ויש להוסיף, דזה ניחא טפי למש"כ הרמב"ם דלא ניתנה התראה אלא להבחין בין שוגג למזיד, וע"כ כל שלא התרו בו, הרי דבהל' מלקות חשבינן לי' כשוגג.

ד] התוס' כתבו דפרע עליו המעזיבה הוא שלא מדעתו, דאם מדעתו או שפרע הוא עצמו, הרי דבמזיד לא גמירי שהי', - ומ' מדבריהם להדיא כד' הבית מאיר והגר"ח, דבנזיר פשיטא לן דלא גמירי שהי' אלא באונס ולא במזיד, אך המל"מ פירש בד' התוס' דהיינו דרב אשי לא הזכיר לזה בהאיבעיא משום דתליא באיבעיא קמייתא, אך אה"נ להצד דיש שהי' גם במזיד, הרי דאף בנזיר יש שהי' אף במזיד.

ועיקר ד' התוס' צ"ע, דהיכא שפרע הוא עצמו, מה בעינן להא דבמזיד לא גמירי שהי', הרי בכה"ג הו"ל ככל נזיר המטמא עצמו, דל"ש בזה דין שהי' כלל, וכנ"ל, - וצריך לדחוק דעיקר ד' התוס' קיימי על פרע חבירו המעזיבה מדעתו, - וכמדומה דזה מתפרש למש"כ התוס' לקמן דמ"ג. דאם פרע חבירו את המעזיבה מדעתו אינו לוקה, רק אם סייע הוא בפריעת המעזיבה, והיינו משום דהו"ל לאו שאין בו מעשה, - ומבו' מזה בדעת התוס', דלא אמרינן דכיון שנכנס לשם ע"י מעשה, חשיב כל הזמן כעושה מעשה, אלא רק כשנמנע מלצאת ומשהה עצמו שם חשיב כמעשה, עי' קר"א בסוגיין בתו"ד שכתב כן בטעם הא דחשיב כמעשה, ועי' קה"י כעי"ז, וע"כ כשפרע חבירו המעזיבה מדעתו ליכא מעשה, וע"כ אינו חייב מלקות.

והנה נמצא לפ"ז, דבגונא דפרע חבירו המעזיבה מדעתו, אין חיובו אלא על מה ששוהה שם, וע"כ שפיר שייכא בזה ההלכתא דשהי', וע"ז הוא שכתבו התוס' דכיון דהוי במזיד לא גמירי בה שהי'.

שו"ר לפרש ד' התוס' בפשיטות, דכונתם כשפרע מדעתו ולא התרו בו רק אח"כ שיצא, דומיא דפרע חבירו דהנידון הוא על חיובו לצאת, ובזה אין חיובו אלא מדין שהי', וע"ז הוא שכתבו התוס' דכיון דהו"ל במזיד, לא גמירי בה שהי'.

ה] ובעיקר מש"נ בדעת התוס' דכל שפרע חבירו המעזיבה מדעתו אינו חייב ע"ז מלקות דהו"ל לאו שאין בו מעשה, הנה בד' הרמב"ם בפ"ה מנזירות מבו' לא כן, עיי"ש שכתב דכל שפרע חבירו המעזיבה מדעתו ה"ה חייב מלקות משום לא יטמא ומשום לא יבא, וצ"ע דהרי הו"ל לאו שאין בו מעשה, ועי' ישועות מלכו פ"א מקר"פ, דהוא משום דהו"ל כשלוחו, ואף דאשלד"ע, מ"מ כל שעובר האיסור בעצמו, ול"ב להשליחות אלא לחשבו כלאו שיש בו מעשה, יש שליחות, ובפשוטו נראה דס"ל דכיון שנכנס שם מדעתו חשיב כל הזמן כעושה מעשה, וע"כ שפיר הו"ל כלאו שיש בו מעשה.

אך הנה הקר"א בסוגיין כתב בדעת הרמב"ם דהא דחשיב כלאו שיש בו מעשה הוא משום מה ששוהה ולא יוצא, ולפ"ז לא א"ש, ועי' קר"א לקמן דמ"ג. שעמד ע"ד הרמב"ם דמחייב בפרע המעזיבה מדעתו, וציין למש"כ כאן, וכן לא א"ש ד' הרמב"ם למש"כ הבית מאיר בסוגיין דבנכנס בשידה וכו' שנכנס בהיתר, לא חשיב אח"כ כלאו שיש בו מעשה, וע"כ אינו לוקה אף אם שהה שם, וכ"כ החזו"א, וצ"ע דא"כ מ"ט כשפרע המעזיבה מדעתו ה"ה לוקה.

ו] בסתירת ד' הרמב"ם דבפ"ה כתב דאם שהה לוקה, ובפ"ו ה"ט כתב דאף אם שהה אינו לוקה, עי' בית מאיר בסו"ד וחזו"א, דבנכנס בשידה וכו' כיון דהויא הכניסה בהיתר, הו"ל כלאו שאין בו מעשה, וצ"ע דא"כ מ"ט בפ"ה כתב דאם פרע חבירו המעזיבה מדעתו ה"ה לוקה, והרי הו"ל לאו שאין בו מעשה, וכמש"נ להעיר לעיל.

והנה הכס"מ כתב בדעת הרמב"ם בפ"ו דמפרש דהאיבעיא דהכא הוא אם מהני שהי', או דאף כששהה אינו חייב, ועי' קר"א שכתב לפ"ז, דכ"ז הוא כשנכנס בהיתר, דבזה בלא דינא דשהי' ה"ה פטור לגמרי, אך כל שנכנס באיסור, הרי דאדרבה דינא דשהי' הוא לקולא, דכל דלא שהה חייב, ועיי"ש שכתב לדעת הרמב"ם, דזהו ב' האיבעיות בסוגיין ובשבועות, שכבר הקשו דמ"ט בעי רב אשי התם, והרי כבר איבע"ל לרבא הכא, וע"כ פירש הרמב"ם דב' איבעיות הם, דהכא איבע"ל לרבא בנכנס בהיתר, דבזה בלא דינא דשהי' הי' פטור לגמרי, ומיבע"ל אם נאמר בזה דין שהי', ומשא"כ התם מיבע"ל לרב אשי בנכנס באיסור בשוגג, דבזה בלא ההלכתא דשהי' הי' חייב גם בלא שהה שיעור טומאה, ומיבע"ל אם בנזיר בעינן שהי', ופסק הרמב"ם בב' האיבעיות לקולא.

ויש להוסיף, דלדרך זו ניחא קו' הראשונים דמ"ט לא מוקי לה הכא לאיבעיא דרבה בנכנס בשוגג, וכן משה"ק המל"מ דמ"ט לא מוקמינן לה בנכנס במזיד ואח"כ התרו בו, ולהנ"ל ניחא, דאיבעיא דרבא היא רק בנזיר בביה"ק, דנכנס בהיתר, ודין השהי' בזה הוא לחומרא, ובזה הוא דמיבע"ל אם נאמר דין זה גם בנזיר, ומעיקרא כד ס"ד דאיירי בהתרו בו אל תנזר, הו"מ למיפרך, דאי"ז ענין לאיבעיא דרבא דהוא בגונא דהשהי' היא לחומרא, אלא דעדיפא מינה פריך, (וכעי"ז כתב הבית מאיר, דהו"מ למיפרך דבמזיד ודאי ליכא לההלכתא דשהי' וסגי בשהי' פורתא, אלא פריך טפי דכיון שהתרו בו אל תנזור, ל"ב שהי' כלל, דהו"ל כנזיר שטימא עצמו).

ז] הרמב"ם בפ"ו ה"ט כתב דאם שהה מלקין אותו מכת מרדות, ועי' קר"א בסו"ד דאין בזה אלא איסור דרבנן, ועמד לפ"ז על פסק הרמ"א לגבי כהן דצריך לצאת, עיי"ש, ויש מקום לדון, דכל הא דאין בזה אלא איסור דרבנן, הוא רק מספק, דהרי מיבע"ל דגמירי שהי' אף בנזיר, וא"כ הו"ל ספק דאורייתא, וצ"ע בדין ספק דאורייתא במקום כבוד הבריות, עוד ילה"ע בזה, דאמנם כ"ה דעת הרמב"ם, אך ש"ר הרי לא פירשו כן, אך לפ"ד הבית מאיר והחזו"א, הרי יש בזה איסור דאורייתא, ואך דאינו לוקה משום דהו"ל לאו שאין בו מעשה, וצ"ע אם כ"ה בכל לאו שאין בו מעשה דלוקין עליו מכת מרדות, ועי' בס' מרפא לנפש סימן מ"ב עמ' תמ"ה מש"כ לדון בזה.

ח] הגר"ח בהמש"ד כתב בדעת הרמב"ם, דבנזיר אם התרו בו שלא ינזור, ל"ש דין שהי', דבכה"ג הוא לוקה משום לא יטמא ולא יבא, דבנזיר ל"ב דרך ביאה, ומשא"כ בביאת מקדש דבעינן דרך ביאה, ע"כ גם כשטימא עצמו במזיד, א"א לחייב אלא משום דין שהי', וכ"כ החזו"א, עיי"ש, - ועי' כ' הגרי"ז שכתב עוד, דלגבי איסור לא יטמא, ל"ש דין שהי' כלל, דדין שהי' הוא רק באיסור ביאה, דאיסורו הוא במה שהוא נמצא במקום זה, ולא באיסור טומאה, והוסיף, דבאיסור טומאה ליכא מעליותא לשהי', דכל רגע ורגע הוא הטמאות לעצמה, ורק באיסור ביאה איכא להחפצא דשהי', עיי"ש.

ט] עי' קר"א דלפי' התוס' מבו' דדין שהי' הוא לקולא דאינו חייב אא"כ שהה, וכתב דבפשוטו הוא להיפך דדין שהי' הוא לחומרא, דכל ששהה כשיעור חייב אף אם לא עביד מעשה, - ובאמת דלפ"ד הרמב"ם מבו' דהיכא דליכא כניסה האסורה כלל, הוי דין שהי' לחומרא, דבלא דין שהי' ל"ה עליו חיוב לצאת כלל, דאין איסור בשהייתו שם, ובזה הוי דין שהי' לחומרא דאם שהה חייב, ומשא"כ כל שנכנס באיסור, הוי שהייתו המשך דכניסתו, ובזה הוי דין שהי' לקולא דאינו חייב אא"כ שהה.

ועיי"ש בקר"א שכתב דמהא דבעי בשבועות אם גמירי שהי' למלקות, מבו' דדין שהי' הוא לקולא, דאינו חייב אא"כ שהה, ובזה מיבע"ל אם גם במלקות איכא לדין זה, או דבמלקות חייב אף אם לא שהה, אך מהא דמיבע"ל בתלה עצמו באויר עזרה דשמא אף אם שהה פטור, מבו' דדין שהי' הוא לחומרא, עיי"ש, - אך בפי' הר"י מיגש בשבועות שם מבו' דהאיבעיא בתלה עצמו באויר עזרה, הוא דשמא בכה"ג אין בו לשיעור שהי', דשיעור שהי' הוא כדי השתחוי', כשבידו להשתחוות, - אך צ"ע, דאם אכן כל החפצא דשהי' הוא בראוי להשתחואה, הרי ל"ש כן כלל בנזיר, ולכאו' לפ"ז להצד דאיכא דין שהי' גם בנזיר, ודאי דליכא למיבעי בתלה עצמו דל"ה שהי', - ועי' רמב"ם שפירש האיבעיא דתלה עצמו, דהוא אם אויר עזרה כעזרה או לא, עיי"ש, ועי' תוס' בשבועות שדחו לגיר' זו, ול"ע בזה כעת.