שיעור נדה 4
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / נדה / נדה מהדורה א

**בס"ד הלכות נדה שיעור ד**

שיעור הלכות נדה

ממורינו המרא דאתרא הגאון רבי צבי ובר שליט"א

● נאמר בביהכנ"ס 'בית ציון ואוהל איתן' שובבי"ם תשע"ב ● נכתב ע"י אחד השומעים והיה לעיני מו"ר שליט"א ●

**הרחקות בזמן נדתה (סי' קצה)**

**איסור קריבה**

**אשה** נדה אסורה מהתורה בתשמיש, והיא מחייבי כריתות. וכן אסורה
 בחו"נ, ונחלקו בזה הרמב"ם והרמב"ן (ספר המצות ל"ת שנג), דעת הרמב"ם שכל קריבה אסורה מדאורייתא והוא מחייבי לאווין ולוקין ע"ז, ודעת הרמב"ן שאסורה בחו"נ מדרבנן, או שהוא חצי שיעור דאסור מהתורה, ומ"מ אין לוקין ע"ז. והתירו חכמים להתייחד עמה, שכיון שבא עליה פעם אחת תו לא תקיף יצריה [רש"י בכתובות (ד. ד"ה אלא). וברא"ש (סוף נדה בקיצור הל' נדה) כתב שלא אסרו יחוד באשתו נדה כיון שדבר קשה הוא ליזהר בזה]. וכתב הרא"ש (שם) דמחמת שהתירו לו להתייחד עמה אסרו עליו כמה דברים שמותרים בשאר נשים, והרשב"א (שו"ת ח"א סי' אלף קפח) כתב הטעם שכיון שליבו גס בה חששו יותר שמא יבא לאיסור, וע"כ אסרו בה אף נגיעה שאינה של חיבה.

**ואיסור** נגיעה באשתו נדה הוא אף בנגיעה שאינה של חיבה, וכתבו
 התוספות (שבת יג: ד"ה בימי) שרש"י היה נזהר שלא להושיט דבר מידו לידה שמא יגע בה, והרמ"א (ס"ב) החמיר שאף לא יזרוק דבר מידו לידה או להיפך, ואף לא יזרוק כלפי מעלה והיא תופסת (סדרי טהרה סק"ד).

**ובאחרונים** כתבו לאסור להרים דבר יחדיו, ויש ראיה לזה מהחיי אדם
 (הל' פסח כלל קל בביאור הסדר) שכתב שאשתו נדה לא תגביה עמו את הקערה. וכתב התורת השלמים (סק"ב) שמשמע שאף שאין לזרוק מידו לידה, מ"מ לזרוק לבגדיה מותר, ומסיק דהמחמיר תע"ב. ומאותו טעם מחמירים גם שלא יתן דבר בתוך התיק שלה, כשהיא אוחזתו. אמנם מהט"ז יש משמעות להתיר בזה, דהנה מבואר (סעי' כ) שאסורה אשה נדה ליצוק לבעלה מים לרחוץ פניו ידיו ורגליו. והקשה הט"ז (סק"ח) במאי מיירי, אי לרחוץ פניו ממש, ודאי אסור, גם בלא איסור הרחיצה, דהרי הנגיעה אסורה, וגם אין לבאר שאסור לה להשים המים לפניו והוא ירחץ עצמו, שזה אין לאסור שהרי אינה רוחצת אותו, וע"כ ביאר שהאיסור הוא ששופכת המים עליו והוא רוחץ עצמו, וזה לא חשיב נגיעה, כיון שהיא נוגעת בכלי והכלי במים והמים בידו, וזה אסרו משום איסור רחיצה שהוא דרך חיבה (עיי"ש). ומבואר שכל שאינה מידו לידה אין בזה איסור משום נגיעה, דהא אם היתה אסורה מחמת חשש נגיעה, אף בלא דין רחיצה היה אסור לשפוך עליו מים. ואפשר שכל דברי הט"ז הם מעיקר הדין, אבל הט"ז נמי מודה, דלמאי שהחמיר רש"י שגם לא יושיט מידו לידה, א"כ בכלל איסור זה אסור כל זריקה שבאה ממנה אליו, אף שאינו ממש מידה לידו וכן להיפך.

**איסור אכילה על שולחן אחד**

**שו"ע** [ס"ג] **לא יאכל עמה על השולחן אלא אם כן יש שום שינוי.** הסדרי
 טהרה (סק"ו) כתב לבאר דנחלקו בראשונים בטעם האיסור לאכול על שולחן אחד, דעת הרא"ה (בדק הבית ב"ז ריש ש"ב) שהאיסור לאכול על שולחן אחד הוא משום חיבה, ועל כן כתב שאם היו שם אחרים שהיו מפסיקין ביניהם מותר. אמנם הרא"ש (שבת פ"א סי' לב) כתב שכל האיסור לאכול על שולחן אחד היה רק בזמן חכמים, שהיו רגילים כל אחד לאכול לבדו על שולחן קטן, ועל כן אם אשתו היתה יושבת עמו הוי דרך חיבה, אבל האידנא שכל בני הבית אוכלים על שולחן אחד גדול, אין זה דרך חיבה מה שיושבים בשולחן אחד, ומ"מ כתב שיעשו היכר ביניהם, כמו שמצאנו גבי שנים שאוכלים על שולחן אחד זה בשר וזה גבינה (משנה חולין קד:). וביאר הסדרי טהרה, שדעת הרא"ש להצריך שיעשו ביניהם היכר, הוא מחמת שאסור להם לאכול מקערה אחת, ויש לחשוש שיבואו לאכול זה מקערתו של זה, ובזה דמי לבשר וחלב שהצריכו לעשות היכר כדי שלא יבואו לאכול זה מקערתו של זה. וא"כ מבואר דעת הרא"ש שבזמנינו כשיושבים על שולחן אחד אין איסור משום חיבה, רק מחמת שיש חשש שיאכלו מקערה אחת, ולזה מהני אם יש היכר, אבל לדעת הרא"ה שכל שיושבים על שולחן אחד יש בו משום חיבה לא מהני שיעשו היכר.

**והנה** השו"ע פסק שאם יש שום דבר מפסיק בין קערה שלו לקערה שלה
 מותר, ומבואר דפסקינן כדעת הרא"ש שטעם האיסור הוא מחמת החשש שמא יבואו לאכול מקערה אחת, דהא לדעת הרא"ה שהאיסור מחמת חיבה, מה מועיל מה שעושה היכר ביניהם. ולכאו' לדעה זו, האוכל עם אשתו נדה על שולחן אחד, דינו שווה לשנים שאוכלים זה בשר וזה גבינה, דהא איסורם שווה. וכן מבואר בש"ך (סק"ה) שדין זה דומה לסי' פח, גבי שנים שאוכלים על שולחן אחד זה בשר וזה חלב. ונראה שכיון שמבואר במהרש"ל (כן הביא הב"ח סי' פח ד"ה ומצאתי משמו) גבי בשר בחלב, שאם יושבים רחוק זה מזה שאין חשש שיבואו לאכול זה מקערתו של זה, מותר, א"כ ה"נ יש להתיר באשתו נדה לאכול על שולחן אחד אם יושבים רחוק זה מזה, אף כשאין אחר מפסיק ביניהם.

**והנה** ידוע דעת החזו"א [וכן כתב בספר טהרת ב"י] שהיקל לסמוך על דעת
 הרא"ה שכל שאחרים מפסיקים ביניהם מותר, והדבר תימה דהא דין זה שייך רק לדעת הרא"ה דס"ל שטעם האיסור לאכול על שולחן אחד הוא משום חיבה, אבל אם האיסור הוא מחמת החשש שיאכלו מקערה אחת, הא בזה לא מהני מה שאחד מפסיק ביניהם, דלא מצינו דין זה גבי בשר וחלב שאם אחד מפסיק ביניהם שרי, וא"כ אמאי גבי יושב עם אשתו נדה מהני מה שיושב אדם ביניהם. אמנם להלכה למעשה ודאי שיש להקל ע"י שמפסיק אחד מהם, וכפסקו של החזו"א.

**עוד** מצינו בב"י שהביא מרבינו ירוחם (נכ"ו ח"ד רכד ע"ג) להתיר אם יושבת
 במקום שאינה רגילה לאכול, שגם זה מהני להיכר ומותר, וגם זה יש לדון שבשלמא אם טעם האיסור לישב על שולחן אחד הוא מחמת חיבה י"ל ששינוי מקומה מהני לעניין שלא יהא חיבה ביניהם, אבל אם החשש הוא שמא יבואו לאכול מקערה אחת, איך מהני מה שהיא משנה את מקומה. ואי נימא דשינוי מקום חשיב היכר, א"כ ה"נ יהיה מותר גבי בשר בחלב [אמנם הסדרי טהרה (סוף סק"ח) הביא את דברי רבינו ירוחם דאם משנה את מקומה סגי, ולא ביאר שדין זה תלוי במחלוקת הרא"ה והרא"ש].

**דיני היכר שמניח על השולחן כשאוכלים בשולחן אחד**

**וכתב** השו"ע **שיהא שום דבר מפסיק בין קערה שלו לקערה שלה לחם
 או קנקן.** ובסי' פח (דרכי משה סק"א ובט"ז שם סק"ד) מבואר דלא מהני היכר של זה שמניח דבר בין שניהם, רק אם יש לו קצת גובה [ולא מהני טבעת או עט שהם דברים נמוכים מאוד]. והנה דעת הברכי יוסף (סק"י) שכשיש הרבה אוכלים עמם מותר לאכול משלחן אחד [ובפשטות טעמו משום דס"ל שהאיסור לאכול משלחן אחד הוא מחמת חיבה, וע"כ שכיש עוד אחרים עמם אין כאן חיבה], ויש שכתבו מחמת זה שכשיש שם אחרים יש להקל להניח ביניהם אף דבר שאין לו גובה, דיש לצרף את דעת הברכי יוסף שמתיר בזה אף בלא היכר כלל. אמנם קולא זו צריכה ביאור, דהא כל ההיתר כשיש שם אחרים הוא רק אם נאמר שהאיסור הוא מחמת חיבה, אבל כיון שנתבאר שמה שמניחים היכר ביניהם אינו משום חיבה אלא כדי שלא יבואו לאכול זה מקערתו של זה, מה מוסיף מה שיש שם אחרים. וגם בלא"ה לא ברירא היתר זה, כי מי יאמר שדבר שאין לו גובה מהני כלל לעשות היכר ביניהם [או לגרום שלא יהיה כ"כ חיבה].

**ועל** כן למעשה צריך להחמיר שיהיה ההיכר גבוה קצת. ושיעור זה לא
 נתבאר, דבסי' פח [ס"ב] כתוב שישימו מנורה ביניהם, וע"ז מבואר [שם] שצריך שיהיה לה גובה קצת, וודאי שכל מנורה לא יכולה להיות כ"כ קטנה, וע"ז אמרו שצריך שיהיה לה קצת גובה. ומרן הגריש"א הראה על שעון שאם הניחו ביניהם סגי [והעיקר שיהא הדבר נראה לעינים היטב].

**וכתב** בשו"ע שמניח ביניהם לחם או קנקן. וכתב הט"ז [סק"א] שדוקא
 כשאין אוכלין מאותו לחם ואין שותין מאותו קנקן. אכן כל זה דוקא אם רגילות הוא שהקנקן יהיה ביניהם, ועל כן אם משתמשים בו אין זה היכר, ולא מהני אא"כ אינם משתמשים בו, אבל אם מניחים את הקנקן ביניהם ואי"ז מקומו הרגיל, אף אם משתמשים בו מהני להיכר. [ואם הוא יודע שיש סימן ביניהם והיא אינה יודעת מההיכר ג"כ אסור, שגם היא אסורה לאכול מקערתו. ואף אם נאמר שכל החשש הוא מחמתו, כיון שאשתו אינה מרגילתו וכמו שיתבאר לעניין שיורי מאכלה, מ"מ אסור, כיון שהיא סוברת שאין היכר והיא מביאתו לידי עבירה, א"כ מ"מ אסורה לה לאכול בלא היכר].

**או** **שיאכל כל אחד במפה שלו.** וזה ודאי שכל היתר זה הוא דוקא אם
 רגילים לאכול במפה אחת, והם משנים לאכול כל אחד במפה אחרת, אבל אם רגילים הם לאכול כ"א במפה אחרת, אין זה היכר.

**שיורי מאכלה**

**וכתב** הרמ"א (ס"ג) **יש אומרים שאסור לו לאכול משיורי מאכל שלה
 כמו שאסור לשתות משיורי כוס שלה.** ואיסור זה הוא דוקא בו, שאסור לו לאכול משיורי מאכל שלה, אבל היא מותרת לאכול משיורי מאכלו, כמבואר בהמשך דברי הרמ"א (ס"ד) שהיא מותרת לשתות מכוס ששתה הוא, וטעם הדבר משום שהוא מרגיל לה לעבירה אבל היא אינה מרגילתו. והנה לגבי הצעת המיטה והרחצת פניו ידיו ורגליו, בגמרא [כתובות סא.] מבואר האיסור רק באשתו, וכתב החכמת אדם (כלל קטז דין י) שאף האיש אסור בהצעת מיטתה והרחצת פניה, וא"כ מבואר דעתו שהוא סובר שיש לחשוש אף שהאשה מרגילתו, וא"כ אמאי לא החמיר לאסור להאשה לאכול משיורי מאכלו.

**ואיסור** זה הוא בין באכילה ובין בשתיה, כמו שכתב השו"ע (ס"ד) לא
 ישתה משיורי כוס ששתתה היא, וכתב הרמ"א שאם מפסיק אדם אחר ביניהם, או שהורק מכוס זה אל כוס אחר אפילו הוחזר לכוס הראשון, שרי. ואם נשאר רק מעט טיפות בכוס אין בזה איסור [ויש בזה חשש כשיש חופת נדה שאסור לשתות לאחר שהכלה שותה, וע"כ יש להחליף את הכוס או שישתה אדם אחר ביניהם]. וכתב המנחת יצחק [שו"ת ח"ז סוף בי' ע] שכל מה שמהני שמעביר לכלי אחר זה דוקא בדברים הצריכים לכלי ובדומה לשתיה, אבל דבר שאינו צריך לכלי, וכגון שאכלה חצי תפוח, אף כשמעביר מכלי לכלי לא מהני. והאגרות משה [יו"ד ח"א סי' צב] כתב לחדש ששיירי מאכלה אין זה דוקא אם אכלה והשאירה מאכילתה, אלא אפילו אם עדיין לא אכלה, אלא שמפרישה לבעלה, ממה שיועד למאכלה, הוא גם כן בכלל שיירי מאכלה.

**איסור אכילה מקערה אחת**

**עוד** אסור להם לאכול מקערה אחת. וכתב הט"ז [סק"ב] וז"ל אבל מכל
 מקום משמע דכשמשימין קערה עם חתיכות גדולות כדרך שמשימין בקדרה, וכל אחד נוטל מן הקערה ומשים לפניו על כלי מיוחד ואוכל משם, אין בזה איסור, כיון דאין האכילה מיד בלקיחתו מקערה שלוקחת גם היא, אלא משתמש בכלי אחר בינתיים עכ"ל. ודבריו צריכים ביאור, דהא כתב שכיון שלוקח מהקערה הגדולה ושם בקערה שלפניו אין זה נחשב שאוכלים מקערה אחת, וא"כ למה הוצרך הט"ז לומר שיש שם חתיכות גדולות. והקנה בושם כתב לבאר שהט"ז כתב כאן שני התירים, הא' שאם משים בקערה שלפניו שרי, והב' שבחתיכות גדולות שרגילות לאכלם גם בלא קערה גם כן אין איסור, כיון שאינו אוכל ממש מתוך הקערה [והוא דבר מסתבר, דהא הוא דבר שאינו צריך לקערה, וידו משמשתו כמו קערה, וא"כ דמי ללוקח ומניח בקערה לפניו].

**לגבי** ממרחים שפעמים לוקחים ומה שנשאר מחזירים לקערה, הנה
 מחמת שיירי מאכלה אין כאן חשש שהרי הוא מעביר לכלי אחר, וגם נראה שאין להחשיב זה לאוכלים מקערה אחת, כיון שמה שלוקחים למרוח על הלחם אינו כמו שאוכל מהקערה, שהרי הוא אוכל מהלחם ולא מהקערה [ועדיף מחידושו של הקנה בושם להתיר בחתיכות גדולות גם בלא קערה, שהרי כאן הלחם הוא ממש כמו הקערה].

**ספסל המתנדנד**

**כתב** השו"ע (ס"ה) **לא ישב במטה מיוחדת לה אפילו שלא בפניה.** והב"ח
 (ד"ה ולא) פליג וכתב שאין איסור בישיבה אלא רק שכיבה אסורה. אבל הט"ז (סק"ו) כתב לאסור אף בישיבה כדעת השו"ע, והוכיח דין זה מהאיסור לישב על ספסל ארוך, דהוא כ"ש שאסור לו לישב על מיטה שלה [וביושב על מיטתה חמור, שאף שלא בפניה אסור]. והקשה הש"ך (נקודות הכסף סק"א) ב' קושיות על דברי הט"ז, א' שהט"ז הבין שהאיסור לישב על ספסל אחד הוא משום הרהור, ולזה דימה לאסור לישב על מיטתה, ואינו כן דהאיסור לישב על ספסל אחד הוא משום שספסל מתנדנד הוי כנגיעה. ועוד הקשה שהאיסור בספסל הוא דוקא אם הם יושבים יחדיו בספסל [ואף על פי שאין נוגעים זה בזה], וא"כ אין לאסור מחמת זה לישב על מיטת אשתו כשאינה יושבת עמו שם.

**והנה** דין זה שלא לישב על ספסל אחד, כתב התרומת הדשן (סי' רנא)
 שהוא מחמת חיבה, וז"ל דוקא ישיבה על הספסל ביחד נראה בדרך חיבה, שדרך אוהבים להתקבץ יחד ולהתוועד בכה"ג. אבל בישיבה בעגלה שדרך בני אדם נכרים להתקבץ כמה פעמים לבא יחד ולהצטרף לשכור עגלה בין כולם ללכת בה מעיר לעיר, לאו מילתא דחיבה היא כלל, דאפילו אם עכשיו אין בעגלה אלא האיש ואשתו, וגם עגלה שלהם היא, מ"מ לאו דרך חיבה הוא. וכן שמעתי שחלק אחד מהגדולים היה נוהג להתיר לישב יחד על הספסל כשהוא מחובר בכותלי הבית, כמו שרגילים לעשות באצטבאות בבית החורף ובבתי הקיץ, והיה אומר דאין לאסור אלא כשהספסל תלוש. אמנם ללכת בעגלה עם אשתו נידה דרך טיול לגנות ולכרמים וכה"ג לא ברירנא להתיר עכ"ל.

**והנה** הרמ"א כתב **ואסור לישב על ספסל אחד כשמתנדנדת ואינה
 מחוברת לכותל.** והרבה מבארים כוונת הרמ"א שהאיסור הוא מחמת שהספסל מתנדנד, ואסור לישב עם אשתו בספסל שמתנדנד שזה נחשב כמו נגיעה. אבל אינו נכון, אלא ביאור דברי הרמ"א הוא, שכל שאינו מחובר לכותל אלא שהוא תלוש היינו 'דבר המתנדנד' ואסרו לישב עם אשתו על ספסל אחד תלוש מחמת חיבה, כמבואר בתרומת הדשן [שם] להדיא, ולא מחמת חשש נגיעה. אמנם האיסור הוא דוקא בספסל תלוש, אבל אם הוא מחובר לא אסרו [ואפי' אם הוא זז], וכמו שכתב התרומת הדשן [שם] דלא אסרו אלא ספסל תלוש, אבל אם הוא מחובר בכותלי הבית אינו אסור [וטעם הדבר נראה, דלא שייך לאסור ספסלים הקבועים שהם כמעשה קרקע, שהרי זה ודאי שאם יושבת אשתו בצד אחד של הבית והוא יושב בצד אחר לא נאסור מחמת שהם יושבים על מקום אחד, וע"כ לא גזרו כלל בכל דבר המחובר דלא פלוג].

**ומחמת** כלל זה שאסרו רק דבר תלוש, כתבו הנחלת שבעה [ח"ב סי' ז]
 והסדרי טהרה [ס"ק יב] והבית לחם יהודה [סק"ט] להתיר בקורות ארוכות שמוקצות לבנין שהם כבדות לישב שם עם אשתו, שכובדן קובעתן והוי כמחוברין לקרקע. והיינו כמשנ"ת שאין הכלל מחמת שמתנדנד, אלא שכל הגזירה היא בדבר שאינו מחובר לקרקע, וע"כ קורות כבידות שהם כמחוברים אין בהם איסור [דודאי אין כוונתן לחלק בין אם מתנדנד לבין אינו מתנדנד, שהרי אם כן למה הוצרכו לומר שהוי כמחובר לקרקע, הא העיקר הוא לומר שאינו דבר המתנדנד].

**ועד** כמה יהיה כבד שיאמרו שהוא כמו שמחובר לקרקע, נראה שכל
 דבר שאפשר להזיזו אסור, ועי' בתשב"ץ ח"ג סי' מב שדן שם עד כמה מיטות חשיבי כמחוברים.

**והדבר** מוכח בדעת הרמ"א, דהא הרמ"א כתב שיש מתירין כשאדם
 אחר מפסיק ויושב ביניהן [ומקור הדין הוא מארחות חיים הל' נדה סי' ט אות יא הובא בב"י בבדק הבית], ואם טעם האיסור הוא משום שספסל המתנדנד הוי כמו נגיעה, א"כ מה מועיל הא שיושב אחר ביניהם, מ"מ הספסל מתנדנד והוא כנוגע בה. אלא ודאי ביאור דברי הרמ"א כמו שנתבאר, שהאיסור הוא מחמת חיבה, וע"כ יש בזה היתר אם אחר יושב ביניהן, שבזה מתמעט החיבה.

**ואף** שהש"ך בנקודות הכסף כתב בקושייתו הראשונה שהטעם לאיסור
 הוא משום שנוגע בה, הרי מבואר בדבריו שאי"ז ברור לו, שהרי בקושייתו השניה נראה שהסכים שיש לבאר שהאיסור מחמת חיבה [ואף אם טעם האיסור משום נגיעה, מסתבר שאין כוונתו לשנות ביאור העניין ולומר שמתנדנד היינו שהספסל נד ע"י שהוא יושב ומחמת זה חשיב כמו שנוגע בה, אלא גם לפי"ז ביאור הדבר שכל ספסל שאינו מחובר לקרקע אסור מחמת חשש נגיעה, ואין לזה שייכות לאם זה דבר מתנדנד לאינו מתנדנד].

**והנה** במכונית יש ששאלו אם מותר ליסוע יחד, ולפי"ז פשוט שמותר,
 שאף שהוא מתנדנד התיר התרומת הדשן, דהא כל שהוא בדרך אין בו משום חיבה, ואין בזה איסור משום ספסל [ולא איכפ"ל בהא שהוא זז ע"י שיושב שם]. וכשנוסעים לטייל היו שרצו להחמיר, וכמו שהחמיר התרומת הדשן בטיול, ומשמע מדבריו שאף בשני ספסלים כל שהם בעגלה אחת יש לאסור. אמנם ידוע ממרן הקה"י שאמר שדוקא בעגלות של זמנם אסר התרומת הדשן, שהם היו קטנות, ולא במכונית של זמנינו, אבל דוקא ביושבים בשני ספסלים.