שיעור ט קסז טו-יט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור ט**

**~ סימן קסז סעיף טו-יט ~**

## [סעיף טו] אין המסובין רשאים לטעום עד שיטעום הבוצע. **(אבל מותר לתת לכל אחד חלקו קודם שאוכל הוא, והם ימתינו עד שיאכל הוא)** ואם כל אחד אוכל מככרו ואין כולם זקוקים לככר שביד הבוצע, רשאים לטעום קודם, ואם הוא שבת צריך שיהא לפני המסובים לחם משנה חוץ ממה שלפני הבוצע, ואז יהיו רשאים לטעום קודם הבוצע.

מבואר בשו"ע שבאופן שהמסובים זקוקים לככר של בעה"ב, כגון כשאין להם לחם משנה בשבת, או בחול כשאין לו פת שלם [ואף שבחול יכול לברך אף על פת שאינה שלמה, מ"מ עדיף שיצא בברכה על שלם], אז המסובים אינם רשאים לטעום עד שיטעום הבוצע. אך אם הם אינם זקוקים לככר של הבוצע, אז הם רשאים לאכול אף קודם הבוצע.

### ב' אופנים בשומע כעונה

וביאור סעיף זה דבדין 'שומע כעונה' ישנם ב' אופנים, דיש אפשרות שיצא ידי חובתו מהמברך רק בנוסח הברכה עצמה, והיינו באופן שיש ככר לפניו ועל ידי ששומע את הברכה הרי הוא כמו שמברך בעצמו על הככר שלפניו, אך יש אפשרות שיוצא ידי חובתו מהמברך בבציעת הפת של הבעל הבית, ובאופן שאין ככר לפניו שאז הוא יוצא ידי חובתו בברכה שמברך הבעה"ב על הפת שלפניו, וחשיב כאילו הוא מברך על הפת שלפניו.

וכעין זה מצינו בקהילות יעקב (ברכות סימן יד ופסחים סימן כה) שהביא דיש ב' דינים בכל 'שומע כעונה', וכגון ששומע קידוש מחבירו שאפשר שיהיה 'שומע כעונה' על הכוס של המקדש, ואפשר גם שישמע ויצא ידי חובתו רק בברכת הקידוש, אך הברכה תחול על הכוס שלפניו ע"ש.

### להמשיך ולחתוך מהפת לאחרים קודם שבלע

כתב הרמ"א שמותר לתת לכל אחד קודם שאוכל הוא, רק שהם צריכים להמתין ולא לטעום עד שיאכל הוא, וכן פסק הגר"א [והוא דלא כדעת השר מקוצי (הובא בתוס' ברכות מז, א ד"ה אין ובב"י כאן) שאם נתן להם חלקם מותר להם אף לטעום מהפת]. והנה בט"ז (ס"ק טו) כתב שאסור לעשות כן, כי איך יהיה מותר לו לחתוך לאחרים הרי בלא"ה אסור להם לאכול, והרי זה הפסק בין הברכה לאכילה. ובמשנ"ב (ס"ק עט) מצדד כדברי הט"ז, דהביא דבריו וכתב דכן מבואר בשארי אחרונים.

ולפי דברי הט"ז הנ"ל שאסור להפסיק ולחתוך קודם שיטעם המברך בעצמו, יש לדון שיהיה אסור לחתוך מהפת לשאר המסובים קודם שיבלע מן הפת, דהרי זה הפסק כיון שאסור לאחרים לאכול עד שיבלע.

אמנם נראה שיש להקל בזה דכיון שנכנס הפת לתוך פיו לא הוי עוד הפסק, והטעם דהנה באמת מה שהוא חותך לאחרים אינו הפסק גמור, שהרי הוא הוציא גם את השומעים בברכה, וכמו שיכול לחתוך לעצמו כך הוא יכול לחתוך לאחרים, אלא שאמרו שלא יחתוך להם משום דבלאו הכי אסור להם לאכול לפניו, ויוצא שאין שום תועלת בברכתו. אך באופן שעל ידי שהוא יחתוך, הם יוכלו לאכול, שהרי הבוצע כבר יבלע מהפת לפניהם, הרי הוא יכול לחתוך עבורם ולא הוי הפסק. ועוד נראה טעם להקל בזה שכל דינא דשו"ע שהשומעים אסורין מלאכול קודם הבוצע, היינו דווקא עד שיכניסם לפיו, דהוי תחילת אכילתו, ויש להוסיף עוד על פי מה שנתבאר לעיל בשיעורים (שיעור ה על סעיף ו) דההכנסה לפיו הוא עיקר האכילה ע"ש בארוכה, וה"נ כיון שהכניס לפיו הוי אכילה גמורה ויכול להמשיך ולחתוך מהפת לאחרים. וכן יש לדקדק מהירושלמי (ברכות פרק ו הלכה א וכמובא בביאור הגר"א) שהוא מקור דין זה וז"ל הירושלמי 'רב כד הוי קצי הוה טעים בשמאליה ומפליג בימינה', ומשמע שאחר שהכניס לפיו בעודו 'טועם', חתך לאחרים בידו השניה.

## [סעיף טז] אין הבוצע רשאי לבצוע עד שיכלה אמן מפי רוב העונים.

### עניית אמן אחר הברכה

וביאר המשנ"ב (ס"ק פה) דהטעם שלא יבצע עד אחר שענו אמן הוא משום דגם עניית אמן מכלל הברכה היא. וכן מבואר ברמ"א לעיל (סעיף ב) שהמברך צריך לכוין לאמן שעונים, והיינו נמי משום שתיבת 'אמן' היא חלק מהברכה, וכמבואר במשנ"ב שם (ס"ק כ) שכשעונים אמן אחר הברכה הברכה חשובה יותר [וכן מצינו בש"ך (חושן משפט סימן שפב ס"ק ד) דברכה שעונים עליה אמן חשובה יותר, ומי שחוטף ברכה כזו חייב בי' זהובים ע"ש].

ולפי זה יש להעיר שצריך המברך לכוין לצאת ידי חובה בעניית ה'אמן' של המסובים, כיון שזה חלק מהברכה והמסובים מוציאים אותו ידי חובה בזה. וכן צריך שלפחות אחד מן המסובים יתכוין להוציא את המברך בעניית ה'אמן'. אכן בביאור הלכה לעיל (סעיף ב ד"ה והמברך) פקפק קצת בדין זה, והביא די"א שהוא ט"ס בירושלמי ע"ש.

## [סעיף יז] הבוצע פושט ידו תחלה לקערה לאכול, ואם בא לחלוק כבוד למי שגדול ממנו רשאי.

כוונת השו"ע שהיה נהוג מי שבצע על הפת הוא פושט את ידו אחר כך לאכול תבשיל מהקערה, ובזה יכול לכבד את מי שגדול ממנו, אמנם לטעום בתחילה הפת שאותה הוא בצע, ודאי הבעל הבית שהוא הבוצע קודם, והוא אוכל בתחילה.

[סעיף יח] הבוצע נותן פרוסה לפני כל אחד והאחד נוטל פרוסה בידו, ואין הבוצע נותן ביד האוכל אא"כ היה אבל. ('פרשה ציון בידיה' (איכה א, יז) רמז לפרוסת המוציא שנותנין בידו בשעת אבילות).

### להעביר את הפת מיד ליד

ויש לדון האם האיסור הוא דווקא באופן שנותנים ליד של האוכל, אך מה שמעבירים מאדם לאדם שרי, או שהאיסור הוא בכל אופן שלא להעביר את הפרוסה מיד ליד וצ"ע לדינא. ובאמת יש שנהגו להעביר את הפרוסה מאחד לשני רק ע"י כלי.

### זריקת פת ושאר מיני אוכלין

כתב המשנ"ב (ס"ק פח) שלא יזרוק חתיכת 'המוציא' על השולחן, אפילו אם לא נמאס הפת ע"י הזריקה [וציין ללקמן קעא שמבואר שם שיש בזה משום ביזוי אוכלין], ועוד כיון שהיא פרוסת 'המוציא' שיש בזה ביזוי מצוה. ומבואר במשנ"ב שיש ב' טעמים לאיסור או משום שיש חשיבות לפת, או משום שהיא פרוסה של 'המוציא'. ולטעם הראשון יוצא שיש איסור לזרוק פת אפילו סתם פת שלא בצע עליה, כיון שיש חשיבות לפת. אמנם לזרוק שאר מיני אוכלים מבואר בשו"ע לקמן (סימן קעא סעיף ה) דשרי, דכתב שם שנהגו לזרוק חיטין לפני החתנים ובלבד שיזרוק אותם במקום נקי שלא ימאסו. ומבואר שהאיסור שלא לזרוק נאמר דווקא בפת משום חשיבותה.

אמנם יש לדון אם האיסור לזרוק פת משום חשיבותה היינו דווקא בפת שברכתה 'המוציא', אך פת הבאה בכיסנין אינה בכלל איסור זה, או דכל שיש עליו שם פת נחשב כפת לעניין זה ואסור לזורקו [ובמיני מזונות שיש ספק אם נחשבים כפת גמורה, באופן שלא מתקיים בהם ג' התנאים שיהיה נילוש במי פירות, פריך וממולא (כמבואר בסימן קסח) יש להחמיר טפי דשמא הוי פת גמורה]. ובאמת לעניין שתהיה טעונה ברכה במקומה מצינו בסימן קעח (סעיף ה) שגם פת הבאה בכיסנין, ואפילו תבשיל העשוי ממיני דגן הוי דבר חשוב הצריך ברכה במקומו (כמבואר שם במשנ"ב ס"ק מד), וא"כ יש לדון שיחשב כדבר חשוב גם שלא לזורקו.

ובאמרי נעם (להגר"א נ, ב) וכ"מ ברש"ש (שם) שאין לפת הבאה בכיסנין חשיבות לענין זה שיהיה אסור לזרוק אותה, אמנם דעת הגריש"א (בשיעורים על מס' ברכות שם) שאסור לזורקם דחשיב פת לעניין זה.

ויש נפק"מ בזה למה שיש שנהגו לזרוק על חתן שקיות עם ממתקים (פעקאל'ך), ואם יש בהם מיני מזונות דלדעת הגריש"א יש לחוש שמחמת חשיבותם אסור לזרוק אותם. אכן לזרוק סוכריות על החתן בוודאי שרי דכל האיסור הוא רק בפת, אך שאר דברים שרי לזרוק אם אינו נמאס וכמו שנתבאר.

## [סעיף יט] מי שאינו אוכל אינו יכול לברך ברכת המוציא להוציא האוכלים, אבל לקטנים יכול לברך אף על פי שאינו אוכל עמהם, כדי לחנכם במצות.

### להוציא אחרים בברכת הנהנין

מקור דין זה מבואר בגמרא בראש השנה (כט, א) דתני אהבה בריה דרבי זירא 'כל הברכות כולן אף על פי שיצא מוציא, חוץ מברכת הלחם וברכת היין שאם יצא אינו מוציא'. והטעם מבואר שם ברש"י שבברכת המצוות אף מי שאינו מחוייב בדבר יכול להוציא אחרים משום ערבות, דעל ידי זה נחשב כמי שמחוייב בדבר, אך בברכת הנהנין אינו יכול להוציא אחרים, דאין ערבות לזה, כיון שאינו חייב לאכול.

### לברך עבור הקטנים

והנה כתב השו"ע כאן דיכול הגדול לברך בעצמו כדי להוציא את הקטנים, ואף שאינו מחוייב בברכה זו התירו לו לברך עבורם כדי לחנכם במצוות. וכתב המשנ"ב (ס"ק צג) דאפילו קטנים דעלמא שאין חינוכם מוטל עליו מדינא, מותר לו לברך עמהם כשרוצים ליהנות ואין יודעים לברך בעצמם.

וכשמברך כדי להוציא את הקטנים וגדול שומע אותו כתב החזו"א (סימן לה ס"ק ז) שהגדול השומע אותו אינו יכול לצאת בעצמו בברכה זו שבירך עבור הקטנים דעבורו זה לא נחשב ברכה. ויל"ע מדוע אינו יכול לצאת בברכה זו, דהנה במג"א (סימן ריג ס"ק ז) ביאר דהטעם שאם בירך ברכת הנהנין ולא אכל בעצמו דאינו יוכל להוציא אחרים הוא משום דברכתו לבטלה, וא"כ יל"ע דכיון דהכא שמברך עבור הקטנים הרי ברכתו אינה לבטלה ומדוע אינו יכול להוציא אחרים. וצ"ל דהכא שאינו מחוייב בברכה עצמה, אף שהוא מחוייב לברך משום חינוך מ"מ אין עליו חיוב של ברכת הנהנין, ולכן הוא לא יכול להוציא את הגדול ידי חובתו. [ומה שהוא מוציא את הקטן ידי חובתו בברכת הנהנין היינו משום שבשבילו הוא מברך וכך הוא חינוכו].

### כשהם יודעים לברך בעצמם

ובאופן שהקטנים יודעים לברך בעצמם משמע במשנ"ב כאן שאין היתר לגדול לברך כדי להוציא אותם ידי חובה, וכן מבואר להדיא במשנ"ב לקמן (סימן רעג ס"ק טז) שאם הקטנים יודעים לברך לא יברך בעצמו רק כדי להוציאם, ויש שדייקו מהשו"ע בהלכות הבדלה (סימן רצז) שיכול לברך עבור קטנים אפילו שהם יודעים לברך בעצמם, דז"ל השו"ע שם 'מי שאינו מריח אינו מברך על הבשמים אלא אם כן נתכוין להוציא בני ביתו הקטנים שהגיעו לחינוך או להוציא מי שאינו יודע', ומשמע שיכול להוציא קטנים וכן מי שאינו יודע, וקטן יכול להוציא אפילו אם הוא יודע. אך נראה לדחות דכוונתו שסתם קטנים אינם יודעים, אך אם הקטנים יודעים לברך בעצמם לא יברך כדי להוציא אותם וכמש"כ המשנ"ב להדיא.

ואף שאסור שיברך בעצמו כדי להוציא את הגדולים, מכל מקום אם הגדול אינו יודע לברך בעצמו נראה דאפשר שיברך האחד בפיו וחבירו יאמר את מילות הברכה אחריו. וכמו שמצניו כעין זה בטור לקמן (סימן תפד) שגדולים שאינם יודעים לברך ברכת המזון, יכול אחר להקרותם מילה במילה, דהיינו שיאמר בפיו את מילות הברכה והם חוזרים אחריו מילה במילה. ומקורו ממשנה בסוכה (לח, א) דמי שהיה אשה או עבד או קטן ואינם יודעים לקרוא את ההלל, מקרין אותו מילה במילה.

והנה יש חידוש גדול בדין זה דאף שהוא אומר את המילים של הברכה ממש דאין בזה משום ברכה לבטלה, כיון שהוא מלמד אותם את הנוסח. אך צ"ע דא"כ מה ההוכחה מהסוגיא בסוכה שמקרין אותו את הלל הרי שם הוא אינו מברך ברכה ואין שם חשש של ברכה לבטלה, אך כאן שמקרא אותו את נוסח הברכה מנ"ל שאין לחוש משום ברכה לבטלה. ונראה לבאר דאם אומר את פסוקי ההלל לבטלה ומכוין לצאת בזה ידי חובה דמי לברכה לבטלה. וראיה לדבר דהנה מצינו דאף שאסור לומר פסוקים קודם ברכות התורה התירו לומר פסוקים של תחנונים לפני ברכת התורה, ולא חשיב כמו שאומר פסוקים, ועל כרחך טעם הדבר שאותם פסוקים נחשבים כתפילה, ומוכח שאם אומר את הפסוקים לשם לימוד, הרי זה כדברי תורה שאסור לומר קודם ברכת התורה, אך אם אומר אותם דרך תחנונים חל עליהם שם תפילה, ומותר לאמרם קודם ברכת התורה.

וה"נ י"ל דכשאומר את פסוקי ההלל ודעתו לומר אותם כדי לצאת ידי חובת הלל ה"ז נחשב כתפילה ואסור לאומרם לבטלה, ומעתה מוכח דכמו שהתירו לומר הלל מילה במילה ולא חשו לכך שהוא כמו תפילה לבטלה, ה"נ יכול להקרות ברכת המזון מילה במילה. והטעם לכך שכשאומר איתו מילה במילה לא חשיב ברכה כלל.

**הדינים העולים:**

1. מסובים שצריכים לככרו של בעה"ב (כשאין להם פת שלימה או לח"מ בשבת) לא יאכלו עד שיטעום הבוצע.
2. נראה דאחר שהכניס מהפת לפיו יכול להמשיך ולחתוך לאחרים.
3. צריך לדקדק לא לבצוע עד שישמע אמן מהמסובים ויתכוין לצאת דזה חלק מהברכה.
4. אין מעבירים את הפת ליד הבוצע. וצ"ע אם האיסור להעביר מאחד לשני הוא אפילו שלא ליד הבוצע.
5. אסור לזרוק פת אפילו כשאינה נמאסת. וצ"ע אם ה"ה לגבי פת הבאה בכיסנין.
6. בברכת הנהנין אין מוציא אא"כ נהנה בעצמו.
7. התירו לברך כדי להוציא את הקטנים ידי חובתם.
8. אם גדול אינו יודע לברך התירו להקריא לו מילה במילה אפילו כשמקריא ברכה.