9.בדין שמא ירבה ובדין ריבוי נר ואש לצורך הישראל
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / אמירה לעכו_ם ממצא חפציך ומעשה שבת / ממצא חפציך ואמירה לעכו_ם - הרב מאיר קאופמן / שיעורים

ו' אד"א ע"ד

**בדינא דשמא ירבה בשבילו ובדין תוספת נר**

**בדינא דשמא ירבה שלא בפניו**

א]מבואר במשנה דנכרי דליקט עשבים לצורך ישראל אסור לישראל להשתמש בזה ובליקט לצורכו מותר לישראל להשתמש ובבריתא מבואר בד"א באין מכירו אבל במכירו אסור והגמ' שואלת ממעשה דר"ג דמבואר שהעכו"ם עשה כבש לצורכו והישראל השתמש והרי הוא מכירו ואביי עונה שלא בפניו הוי דהינו שכל האיסור של מכירו זה רק בפניו שאז חוששים שעשה בשביל הישראל אבל שלא בפניו אין כאן סיבה לחשוש שעשה בשביל הישראל ורבא אומר אפילו תימא בפניו נר לאחד נר למאה דהינו שרבא אומר שבמקום שזה נר לאחד נר למאה אין איסור כלל אפילו בפניו וביארו הראשונים שכוונתו שכל סיבת האיסור מצד שמא ירבה בשבילו וממילא זה לא שייך אלא בדבר שכדי שהישראל ישתמש צריך להרבות אבל בנר שהישראל הוא לא סיבה להרבות אין כאן סיבה לאסור

והנה לא נתבאר בדברי רבא האם יש הבדל בין אם זה בפניו או שלא בפניו ועיין ברשב"א [ובר"ן ובמ"מ פ"ו ובעוד ראשונים כמו שהאריך בבה"ל סימן שכ"ה סי"ב] שנקטו שכמו שלאביי כל האיסור רק בפניו ה"ה לרבא רק שרבא הוסיף שכל זה בדבר שיש בו ריבוי אבל בדבר שאין בו ריבוי אין איסור כלל אמנם הב"י כתב שסתימת לשון הרי"ף והרא"ש והרמב"ם שלא הזכירו תנאי זה דשלא בפניו משמע שלא ס"ל חילוק זה וכן נקטו הפוסקים להלכה וצ"ב סברתם דמהיכי תיתי שרבא חולק על אביי ועיין בה"ל שהוסיף להקשות שלשון הגמ' אפילו תימא וכו' דמשמע שסברתו ודאי נכונה בשלא בפניו רק שיש כאן סברא להתיר גם בפניו

והנה עיין מג"א סקכ"ח שכתב בביאור ההיתר של שלא בפניו שאם העכו"ם לא יודע שהישראל צריך ודאי מותר מצד שלא שייך שמא ירבה בשבילו ואם יודע שצריך ודאי אסור ודייק מלשון רש"י שכתב שלא בפניו שלא מסיק אדעתיה את הישראל משמע שאם מסיק אדעתיה אסור וההבדל בסתמא, דבפניו חושב עליו ומעלה בדעתו שהישראל צריך ואסור, ושלא בפניו אינו חושב עליו ומותר ועיין בה"ל שתמה עליו הרי בכבש מדובר שידע שר"ג צריך לרדת ובכל אופן מבואר בגמ' שזה חשיב שלא בפניו אמנם המג"א הרי דייק שיודע שצריך אסור מרש"י על אביי של כבש ובהכרח שאין כונת המג"א אלא אם בזמן העשיה כרגע הוא חושב על הישראל אבל סתם מה שיש לו בסף ההכרה ידיעה שהישראל צריך זה לא סיבה שיבוא להרבות בשבילו

והוסיף המג"א שהב"י כתב שגם אם זה שלא בפניו אסור וכן מבואר ברבינו ירוחם שכתב שדג שצלתה השפחה לעצמה אפילו שעכשיו לא שיך שמא יוסיף בכל אופן אסור שמא ירבה בשבילו לשבת הבאה דהינו דהטעם באמת לאסור שלא בפניו מצד שהחשש שמא ירבה אין הביאור מצד שמא הרבה במה שעשה עכשיו לצורך הישראל אלא שהחשש שמא פעם אחרת יעשה בשבילו וכונתו דממילא עד כמה שהחשש שיעשה פעם אחרת א"כ מה זה משנה אם העשיה עכשיו היתה בפניו או לא וכדבריו מבואר בגר"א שכתב שרבא חולק על אביי והמקור מהתוספתא ותוס' בביצה שכתבו שיש איסור מצד שמא ירבה לשבת הבאה ובפשוטו זה כוונת הב"י שכתב על דברי המ"מ שכל האיסור רק אם הוא יודע שהישראל צריך שכל זה לשיטתו שצריך בפניו ובפשטות כונתו כנ"ל שהצד לאסור שלא בפניו מצד פעם אחרת וזה שייך גם אם לא יודע שצריך ורק המ"מ נקט שכל האיסור בפניו דהינו שהאיסור אולי עכשיו הוא הרבה וממילא אם בשעת עשיתו לא ידע שהישראל צריך לא שייך חשש זה

והנה לפ"ז אין מקום כלל לדון האם רבא חולק על אביי דבאמת אביי שכל סברתו לאסור מצד שעכשיו הוא חושב על הישראל זה ודאי שייך רק בפניו ובאמת יתכן שגם רבא מודה לזה משא"כ רבא שס"ל שטעם האיסור מצד שמא ירבה פעם אחרת בזה אין שום סברא לומר שזה רק בפניו וכנ"ל ויתכן שגם אביי מודה שביחס לחשש זה אין שום סברא לחלק בין בפניו לשלא בפניו והנה בלשון הגר"א שאביי חולק דהינו שיש כאן מחלוקת איך לבאר הבריתא ולאביי באמת אין כזה חשש ודלא כתוספתא ולכן לדבריו גם בעשבים שעל זה הבריתא דיברה אין איסור אלא בפניו

**בטעם האיסור דשלא בפניו**

ב]והנה בעיקר החשש המבואר בגמ' דבמכירו אסור מצד שמא ירבה בשבילו עיין חמד משה סימן רע"ו שכתב דבפשוטו אין הכונה שמא ירבה פעם אחרת אלא הכוונה שמא הרבה בשבילו דהינו שכמו שלאביי החשש שמא עכשיו עשה גם לצורך הישראל ה"ה לרבא וכן הוא בלשון המ"א ועיין חמד משה שלשון זה לקוח מהגמ' בחולין ט"ו: שהמבשל לחולה אסור לבריא שמא ירבה בשבילו והכונה שחוששים שמא בבישול זה שעשה לחולה ירבה בשבילו ויתכן שזה גם הביאור כאן שחוששים שאם יהיה מותר להשתמש העכו"ם ירבה בשבילו ואפילו אם בפעם הראשונה זה לא יעזור אבל זה יעזור ביחס לפעם שניה ויתכן שבאמת העכו"ם אינו יודע ההלכות אלא שיש כאן חשש סתם שהוא עשה לצורך הישראל דהינו שלכן אסרו תמיד דאל"כ לפעמים יעשה לצורך הישראל והישראל ישתמש בזה וכה"ג באמת יש סיבה לאסור אמנם מדברי הב"י והגר"א מבואר שכוונת הגמ' שמא ירבה פעם אחרת ועיין חמד שמה שתמה שא"כ דברי רבא עיקר חסר מהספר דהניחא אם כונתו שהחשש כמו אביי שמא עשה בשבילו מעשה זה רק רבא מצמצם שזה לא שיך רק בדבר שיש בו ריבוי א"כ א"ש שבא לומר המקרה שחולק אבל אם רבא ס"ל שהחשש של אביי לא קיים אף פעם לשונו מאוד דחוק דהיה צריך לומר שאין החשש כדבריו אלא החשש אחר לגמרי וכן צ"ע דא"כ אביי נסתר מהתוספתא [אמנם באמת התוספתא זה המשך הבריתא של מכירו וצ"ע]

והנה עיין שער הציון ס"ט שתמה על הב"י שהמ"מ כתב שיש צד שלרבא אסור שלא בפניו ובכל אופן אין איסור אלא ביודע שהישראל צריך וכן הביא השער הציון מהא"ר שאסר שלא בפניו אבל רק אם העכו"ם יודע שהישראל צריך וכן המ"ב כתב להלכה ששלא בפניו צריך להחמיר אבל מצד חשש שיעשה פעם אחרת אין חשש דהינו שהביאור לאסור שלא בפניו לא כב"י מצד שחוששים לפעם אחרת אלא כסברת אביי שחוששים שעכשיו עשה בשביל הישראל אלא שס"ל שזה גם שלא בפניו והדרא קושיא לדוכתא מהיכי תיתי שרבא חולק על אביי ולכאורא יש מקום לומר שכיון שחזינן שבדבר שנר לאחד נר למאה זה יותר סיבה שלא יחשוב על הישראל א"כ יתכן שכל חילוקו של אביי בין בפניו לשלא בפניו זה רק ביחס למתי שזה נר לאחד אבל במקום שיש חשש ריבוי בזה באמת אין מקור שיש סברא לחלק בין בפניו לשלא בפניו אלא כל שיודע שצריך [ויודעים שכרגע היה מונח בדעתו כעין מעשה דר"ג] ממילא הוא ירבה בשבילו ובאמת גם לפ"ז אין הכונה שרבא חולק על אביי אלא שגם לאביי במקום שיש חשש ריבוי באמת אין חילוק אם זה בפניו או שלא בפניו

והנה בעיקר דברי התוספתא עיין מג"א שתמה שרבינו ירוחם העתיק התוספתא ובכל אופן כתב ששלא בפניו מותר ובאמת שדבר זה גם קשה בר"ן דבמשנה הוכיח שזה אסור גם למישהו אחר מתוספתא זו שיש חשש שמא ירבה בשבילו לשבת אחרת ובכל אופן כתב דבסוגין אין איסור אלא בפניו וע"ש במג"א שכתב לדון שיש דברים שצריך אותם תדיר ובזה יש חשש לשבת הבאה אבל בדברים שלא צריך תדיר בזה אין החשש לשבת הבאה והנה רבינו ירוחם כתב מפורש שסוגין זה דוקא בפניו גם במים ועשבים שזה דבר שצריך תדיר ועיין שער הציון שגם תמה על הא"ר שכתב ששלא בפניו אסור רק אם יודע שצריך ומאידך פסק שיש חשש גם מצד שבת אחרת וזה אפילו בעבד שלא ידע כלל שאדונו צריך ובפשוטו מוכח מכאן שהדין לחשוש לשבת אחרת זה לא בכל אופן אלא רק במקום שלפי הענין יש חשש גדול כגון בעבד וכדו' אבל סתם מכירו אין זה מספיק סיבה לחשוש שפעם הבאה יעשה בשבילו וכה"ג מדובר בסוגין שבזה החשש רק מצד שאולי עכשיו עשה בשבילו ודו"ק אמנם העירוני שזה אינו דהרי התוספתא זה הסבר לדין המובא בגמ' שמכירו אסור וצ"ע

העולה מהנ"ל דבעיקר האיסור שמא ירבה פשטות הסוגיא שזה שמא הרבה ולפ"ז אין סיבה לחשוש כשהוא לא יודע שצריך וכן לפ"ז אין איסור שלא בפניו אמנם יש משמעות בראשונים שאסור גם שלא בפניו ויש בזה שני ביאורים או שזה רק מצד החשש שמא ירבה פעם אחרת ובמקום שזה לא שייך יתכן שאין איסור כלל או שלכל הפחות שלא בפניו אין איסור ויתכן שודאי שכל החשש בסוגין זה כאביי שמא עכשיו עשה בשביל הישראל אלא שחשש זה הוא גם שלא בפניו ויש מקום לומר בזה נפק"מ במקרה שיש מכירו ואינו מכירו האם לאינו מכירו מותר דאם החשש מצד שבוע הבא אז ודאי מותר ואם החשש מצד עכשיו אז בזה בפשוטו עד כמה שיש חשש שהוא הרבה לישראל אחד זה אסור לישראל אחר אמנם אם הכונה שרק אם היה מותר היה חשש אבל עכשיו שאסור אין חשש א"כ גם כה"ג מותר

**בדינא דבכדי שיעשו בחשש דשמא ירבה**

ג]והנה עיין מג"א שכ"ה סקכ"ח שכתב שבחשש שמא ירבה בשבילו אין דין בכדי שיעשו כמו דמבואר ברשב"א שבדין של המבשל לחולה שיש חשש שמא ירבה בשבילו זה לא סיבה לאסור למוצאי שבת והקשה הרעק"א הרי הגמ' רצתה להוכיח לאסור במכירו ממרחץ ושם מפורש שזה גם אסור במוצאי שבת והנה עד כמה שהכונה שמא ירבה פעם אחרת א"כ אין מקום כלל לקושית רעק"א דכל דברי המג"א במקום שהחשש מצד שאם ישתמש הוא יעשה פעם אחרת אבל למעשה עכשיו הוא לא עשה בשבילו א"כ רק בזה אין סיבה לאסור אבל בצד הגמ' שאסור כי עכשיו עשה בשבילו א"כ ודאי יתכן שזה סיבה לאסור בכדי שיעשו אמנם גם אם נימא שהחשש שמא ירבה הכונה שעכשיו הוא הרבה בשבילו לכאורא יש לדון שבמקום שכל סיבת האיסור כי עשה פעולה נוספת בזה הוא רק חשש אבל עד כמה שבנר למאה זה סיבה שיחשוב על הישראל בזה יתכן שעד כמה שאין את סברת אביי הרי כיון שיודע שהישראל צריך זה ודאי נחשב שחשב עליהם ויתכן שיסוד מחלוקת אביי ורבא בהגדרת המצב הנ"ל האם זה נחשב שחשיב שעושה גם לשם הישראל ולפ"ז ודאי א"ש

**בביאור החשש שמא ירבה פעם אחרת**

ד]והנה בפשוטו גם לראשונים שאסרו שמא ירבה פעם אחרת לכאורא הכוונה שהחשש שיעבור על האיסור של הנאה ממעשה עכו"ם דהינו שידמה שכמו שעכשיו השתמש אם מה שהעכו"ם עשה ה"ה בפעם הבאה אמנם לכאורא זה רק שייך במקום שהעכו"ם יעשה לעצמו ולישראל אבל אם יעשה רק לישראל בזה הוא ודאי לא יבוא לדמות כמו שלא מדמה מה שהעכו"ם עשה לעצמו למה שעשה לצורך הישראל אמנם עיין מג"א שהקשה מכבש ונר למה לא נחוש שפעם הבאה הוא יעשה לישראל בלבד ותירץ שכיון שעכשיו עשה רק בתור ריבוי למה שעשה לעצמו לא חוששים שפעם הבאה יעשה בנפרד ולכאורא לנ"ל אין מקום לקושיא כלל דאם יעשה לישראל בלבד אין שום חשש שיבוא להשתמש ועיין סימן רע"ו דשיטת הטור שיש חשש שמא ירבה בהדלקת אש לחימום ולכן אסור לישראל להתחמם באש שעכו"ם הדליק וכתבו הב"ח והמג"א שיתכן שהוא מודה שאם היה כבר אש והעכו"ם הדליק שיהיה מותר להשתמש שכאן אין חשש כבר שהוא ירבה ועיין ט"ז שהקשה אם מותר להשתמש א"כ מה שיך לאסור מצד שמא ירבה הרי גם אם ירבה זה מותר ובפשוטו מבואר דעתם שהדין שמא ירבה זה לא מצד שיעבור על איסור הנאה ממעשה עכו"ם אלא זה מצד עצם מה שהעכו"ם יעשה בשביל הישראל והדברים צ"ע הרי כיון שהוא לא ביקש ממנו ועושה מצד עצמו א"כ זה אדעתיה דנפשיה קעביד ומשמעות הדברים שדנים כה"ג שזה כאילו אמר לו וצ"ע וכי זה גרע מרמז שלא בלשון ציווי וצ"ע עוד יש להקשות דהנה צ"ב עד כמה שיש חשש שירבה שבוע הבא א"כ למה אסור רק אם העכו"ם עשה המלאכה בשבת הרי גם אם עשה בערב שבת זה סיבה לאסור ובפשוטו הביאור שכל החשש שהישראל יגיד כמו שהשבוע השתמש כך שבוע הבא וכל צד הדמיון אם השבוע השתמש במה שעשה בשבת אמנם לנ"ל שזה רק מצד שיש כאן חשש מצד מעשה העכו"ם א"כ מה החילוק ובפרט באופן דהרוקח שהחשש כשבא להתחמם ליד האש של העכו"ם שזה סיבה שעכשיו יוסיף עצים וצ"ל שגדר הדין היה שכה"ג דנים את עשית העכו"ם כמעשה שבת אבל אם עשה בערב שבת זה לא שייך וכל זה דוחק וצ"ע

**ביאור הנידון בתוספת אש האם יש שמא ירבה ואיסור השתמשות**

ה]עיין טור שכתב דאסור לישראל להשתמש במדורה שהדליק העכו"ם מצד שמא ירבה בשבילו וביאר הב"י שאין זה דומה לנר כיון שכשיש יותר אנשים ממילא מתרחקים מהמדורה וצריך להדליק עוד אש וע"ש שתמה למה לא כתב שזה רק במכירו וכתב שיתכן שסמך על סימן שכ"ה אמנם הביא עוד מהרוקח שזה מצד שיש חשש שלאחר שישב אצלו יוסיף אש וביאר הב"י שממילא תמיד זה יהפך למכירו ועיין מאמר מרדכי שהאריך שלפ"ז אין הכוונה שהעכו"ם הדליק בפניו כיון שכאן החשש שידליק אחרי זה ועיין ט"ז ועוד שביארו שכאן שיש חשש שיחתה בגחלים ויוסיף גם לאחר שעשה את שימושו גם באינו מכירו זה כמכירו אמנם כל זה מצד שנקטו שהדין שמא ירבה זה לא רק מצד החשש שבזמן ההדלקה כבר הוסיף אלא שמא יוסיף אחרי זה והאריך בזה החמד משה [והדבר צ"ב שהרי דין הירושלמי לא מוסכם כמבואר במ"ב ומשמע מהאחרונים דכל הנידון שם שהחשש שיעשה מלאכה פעם אחרת אבל כאן שזה באותו מעמד שאני והדברים מחודשים שאם כונת הגמ' לשמא ירבה שמא הרבה א"כ אין מקור שיש חשש שירבה אחרי זה דאדרבא אם הוא ירבה הוא לא ישתמש ועיין חמד משה שהאריך לתמוה בזה]

וע"ש בב"י שהביא דבהגהות מימוני מפורש שאש שהעבדים מחממים לעצמם מותר לישראל להשתמש בזה וביאר דפליגי וס"ל שזה דומה לנר דהינו שמה שיש יותר אנשים זה לא סיבה להוסיף נרות ה"ה כאן וע"ש בהמשך דבריו שהביא דמבואר בטור דאם היה נרות מערב שבת והעכו"ם הוסיף עוד נר מותר לישראל להשתמש ובב"י הביא דבהרבה ראשונים מבואר שבאש אין את ההיתר הנ"ל אמנם הביא הרבה ראשונים שגם באש אם העכו"ם רק הוסיף מותר לישראל להשתמש דהינו דנחלקו האם ריבוי אש זה כמו ריבוי נרות שחשיב אותה הנאה של מקודם או שחשיב הנאה מחודשת וממילא יש כאן איסור הנאה ממעשה עכו"ם ועיין ב"י שכתב שהנידון הנ"ל תלוי בנידון האם יש איסור להשתמש בהדליקה עכו"ם מצד שמא ירבה בשבילו והנה בפשוטו זה ודאי דאם גם עד כמה שהעכו"ם הוסיף מותר להשתמש א"כ לא שייך האיסור של שמא ירבה בשבילו דהרי בפשוטו כל החשש מצד שישתמש באיסור וא"כ כאן גם אם ישתמש הרי זה בהיתר אמנם גם אם נימא שחשיב הנאה אסורה עדין יתכן שאין כאן חשש שמא ירבה דיתכן שזה כמו נר אמנם בב"י מבואר דאם ס"ל שהתוספת זה סיבה לאסור א"כ זה גם סיבה לאסור מצד שמא ירבה וצ"ב מה הקשר בין שני הדברים ובאמת דעיין חמד משה שכתב שגם אם ס"ל שתוספת זה לא סיבה לאסור אבל אם הישראל נמצא בזמן ההדלקה והעכו"ם יכוין בשבילו זה יאסר כיון דמראש הוא מדליק כמות עצים יותר גדולים לצורכו וצורך הישראל וא"כ אין קשר בין שני הדברים וצ"ע ועיין מאמר מרדכי שמשמע שביאר שעד כמה שהמציאות שיותר אנשים זה סיבה להדליק יותר אש זה סיבה לדון את זה כהנאה נפרדת ולכן תליא הא בהא אמנם מסברא הדבר צ"ע

**בטעם ההיתר השתתמשות בתוספת אור שעשה העכו"ם והנפק"מ בזה**

ו]והנה בעיקר ההיתר דמבואר כאן דתוספת אור מותר להשתמש וכן ריבוי אש יש לבאר דבר זה בשני אופנים דיתכן שזה סברא בגדרי הנאה דהינו שכה"ג לא חשיב הנאה כיון שיש לו את אותה הנאה ורק תוספת על הקודם אמנם יתכן שזה סברא בטעם האיסור שכיון שכל האיסור שמא יאמר לו א"כ בדבר שיכול להשתמש ללא התוספת אין חשש שירבה בשבילו וזה כעין סברת ר"ת במים אלא שכאן זה לכו"ע דשם במקום זה לא יכול להשתמש כלל וכאן באותו מקום יש לו את עיקר ההנאה ובפשוטו איכא בזה כמה נפק"מ

א. האם זה סברא שגם יוכל לומר לו להרבות נרות אם נימא דבדינא דר"ת זה סברא גם להתיר לומר לו כמבואר בפוסקים סימן שכ"ה וסימן רע"ו ס"ג דאם כאן הסברא דאין חשש שיאמר לו א"כ זה גם סברא שלא יהיה איסור אמירה כיון שגם על ידי שיגיד לעכו"ם אין חשש שהישראל יעשה כיון שיכול להסתדר ללא זה אמנם אם נימא שכאן זה רק סברא שלא חשיב הנאה א"כ אין שום סיבה שיהיה מותר לומר לו ובאמת בעולת שבת נקט שמותר לומר לו אמנם המג"א חלק עליו דודאי שאסור לומר לו ומשמע שנקט שכל ההיתר דלא חשיב הנאה

ב. עוד איכא בזה נפק"מ בפשוטו לגבי מעשה שבת דישראל דאם הסברא שזה לא הנאה א"כ גם לגבי מעשה שבת דישראל זה לא נחשב הנאה אבל אם זה רק סברא שאין כאן את האיסור של שמא יאמר לו א"כ בישראל זה לא שייך ובפשוטו מצאנו דנחלקו בזה המג"א והב"ח לגבי נר חנוכה דדעת הב"ח שסור להשתמש בנר חנוכה אם נר אחר ודעת המג"א דמותר וע"ש שהביא ראיה מהדין של תוספת נר דמותר באמירה לעכו"ם ומבואר שנקט שזה לא סברא מיוחדת בדינא דאמירה לעכו"ם שאין כאן החשש שיאמר לו אלא זה סברא כללית בגדרי הנאה ובדעת הב"ח כתבו הברוך טעם סימן תרע"ו והמקור חיים סימן תרע"ג שזה סברא מיוחדת במעשה עכו"ם וכנ"ל

ג. עוד יש לדון באמר לו הישראל להדליק דהפמ"ג הביא מהב"ח לאסור אמנם הפמ"ג והמ"ב נקטו בכונת המג"א שהתיר גם בכה"ג ועיין מאורות נתן בקונטרס בענין חשמל סימן ג' שכתב שהב"ח לשיטתו שחשיב הנאה רק יש סברא שאין כאן החשש א"כ במקום שאמר לו ודאי לא שייך סברא זו משא"כ המג"א שנקט שהגדר שלא חשיב שנהנה א"כ גם באמר לו אבל כיון שגדר האיסור הוא איסור הנאה א"כ אין סיבה לאסור

ד.עיין ב"ח וט"ז שנקטו בסברא שאם בזמן שהוא הדליק זה היה תוספת גם לאחר זה כשזה נשאר לבד זה מותר כיון שזה היה מותר מעיקרא אין סיבה שיחול בזה איסור ועיין מאמר מרדכי שתמה על זה דודאי שגם בתחילה זה נאסר אלא שכל האיסור הוא להנות וזה לא חשיב שנהנה אמנם הב"ח לשיטתו שזה סברא שכה"ג זה לא בכלל הגזירה א"כ נקט שכל שצורת ההדלקה שזה לא מוסיף הנאה ואין כאן חשש שיאמר לו ולא חל איסור זה גם לא נאסר אחרי זה אמנם למג"א שחל איסור גמור רק שבפועל זה לא נחשב שנהנה לכאורא אין מקום לסברת הב"ח וצ"ע [ולכאורא לב"ח מסתבר שאם העכו"ם הדליק במקום נפרד ואחר זה הביאו את זה למקום שיש עוד נר אסור להשתמש ואינו מוכרח]

**בדעת המג"א האם היתר זה הוא גם במעשה שבת דישראל**

ז]והנה במה שכתבנו שדעת המג"א שכיון שלא חשיב הנאה ממילא זה סברא גם להתיר במעשה שבת דישראל בפשוטו המג"א סותר עצמו דעיין סימן רנ"ג ס"א דעכו"ם שהחזיר וזה רק מצטמק ורע לו אין בזה איסור דלא חשיב הנאה אמנם אם ישראל עשה את זה מבואר ברמ"א שאסור ועיין מג"א שציין לסימן רע"ו דדימה דבר זה לדין תוספת נר ומבואר שכל סברתו רק במעשה שבת דעכו"ם ולא דישראל וכן מבואר בדבריו סימן רנ"ט לענין קירוב בישול דנקט שבעכו"ם זה מותר ובישראל זה אסור ומקורו מתשובת הרמ"א סימן ק"ב ושם מבואר שדימה דבר זה לריבוי נרות דהינו שנקטו שהיתר זה הוא רק במעשה שבת דעכו"ם וצ"ל שאפילו שגדר הקולא שזה לא הנאה אבל זה רק במעשה שבת דעכו"ם ששם אסרו רק הנאה גמורה ולא בישראל והמג"א דימה דבר זה גם לנר חנוכה ויתכן מצד דהנה בפמ"ג רס"ד סק"א נקט שלמג"א גם אם נר אחד יהיה איסור הנאה זה מותר אמנם בפשוטו וודאי שבגדרי איסור הנאה חשיב הנאה ורק כאן שיסוד האיסור הוא איסור השתמשות בזה לא חשיב שימוש וס"ל למג"א שנר חנוכה שזה לא קנס יסוד האיסור הוא כנ"ל ולכן דימה הדברים משא"כ מעשה שבת יסודו שלא יהנה ממעשה שבת בזה הגדר הוא איסור הנאה ולכן גם זה אסור וצ"ע

ושמעתי לדון בזה עוד דהנה עיין מנחת שלמה סימן ה' שהאריך דבמעשה שבת דישראל בדבר אוכל חל על זה איסורי מאכלות ולא רק איסור הנאה ולכן מבואר ברשב"א שאסור גם בליעות [ובשם הגר"ח מביאים שנקט בדעת הרמב"ם להיתר כיון שלא חשיב הנאה] והנה יתכן לדון שדין זה הוא רק במעשה שבת דישראל אבל לא במעשה שבת דעכו"ם ולפ"ז יתכן שמצטמק ויפה לו שזה איסורי מאכלות בזה לא שייך הסברא שתוספת הנאה זה לא הנאה שכל שיש כאן הנאה ממעשה האיסור חל איסור בחפצא וכל דמיון המג"א למעשה שבת דישראל זה בנר שיסודו האיסור הנאה ולא איסורי מאכלות רק שבעכו"ם שאין איסורי מאכלות גם באכילה זה כמו הנאה ובזה א"ש גם הדין מהירות הבישול שזה מידי דאכילה ובזה בישראל לא שיך ההיתר הנ"ל וכל זה מחודש

**באמרה ישראל לעכו"ם לעשות האם יש לזה חומר דמעשה שבת דישראל**

ח]והנה למה דנתבאר דלענין מעשה שבת דישראל אין ההיתר דריבוי נרות מצד שזה קולא באיסור הנאה ממעשה עכו"ם [אם לא נימא כפלפול הנ"ל] יש לדון כנ"ל דאם הישראל אמר לו, שזה כן יאסר דיש מקום לדון דבאמר לעכו"ם שיעשה המלאכה יש כאן החומר דמעשה ששבת דישראל אמנם בדברי המג"א כאן מבואר שאין חומר בהנאה דמעשה עכו"ם באמר לו יותר מעשה בעצמו ובפשוטו נחלקו בזה הלבוש והבה"ל בסימן רנ"ג בהא דיש קולא בעכו"ם בנצטמק ויפה לו האם זה גם באמר לו דהלבוש אסר והבה"ל התיר ולכאורא גם נפק"מ בגונא דמילא מים מהבור דלר"ת זה מותר אם אמר לו מפורש אם נימא דאין שם ההיתר בישראל ועיין סוף סימן רנ"ג שהובא שו"ת הרשב"א [החדשות סימן י"ח] דישראל שאמר לעכו"ם להדליק אש לחמם התבשיל שזה נאסר גם לאחר שזה נצטנן ומשמעות הרשב"א שזה רק באמר לו ולא בעשה מעצמו ומבואר שיש חומר מיוחד באמר לעכו"ם שיעשה אמנם המ"ב שם ביאר דבעשה מעצמו זה מותר לאחר שנצטנן מצד שלאו כל כמיניה לאסור עליו ומקורו מהגר"ז אמנם עיין תהילה לדוד שתמה על זה דבמקור דברי הרשב"א משמע שכל סיבת האיסור מצד שהישראל אמר לו