7. בדין עבר ושהה או החזיר או הטמין
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / שהיה חזרה הטמנה מרחצאות בישול / שיעורים

**רוב הדברים כאן ראיתי בכתבי הגר"א מאירוביץ**

ד' תשרי ע"ב

**סימן ז'**

**בדין עבר ושהה או החזיר או הטמין**

**א]סיכום השיטות בביאור הספק בגמ'**

**ב]בהחזיר באיסור האם קנסו על זה במצטמק ויפה לו- ג' מהלכים בזה**

**ג]בקנס בהטמנה בשוגג ומצטמק ויפה לו**

**ד]בביאור שיטת המ"א והראב"ד דלר' יהודה אסור משהים מעיקר הדין אבל לא בנצטמק ויפה לו**

**ה]ביאור הראשונים דבלא נתבשל כמאכל בן דורסאי לא צריך להגיע לגזירת שוכחים והאם שהיה אסור מצד מה שמתבשל בשבת**

**ו]הראיות ליסוד הנ"ל שגדר האיסור מה שזה מתבשל**

**ז]בענין חשש חיתוי לצורך חימום הבית ושאר דברים**

**סיכום השיטות בביאור הספק בגמ'**

א]עיין סוגית הגמ' שבת ל"ח. בעו מיניה מר' חייא בר אבא שכח קדירה על גבי כירה ובשלה בשבת מהו למחר נפק ודרש המבשל בדשבת שוגג יאכל מזיד לא יאכל ולא שנא ונחלקו אמוראים האם הכוונה שכאן גם שוגג אסור מצד שיבוא להערים או שגם מזיד מותר כי לא עושה מעשה והגמ' מביאה בריתא מפורש שר"מ אומר ששוגג יאכל ומזיד אם זה היה מבושל כל צרכו יאכל ואם לאו לא יאכל ור' יהודה אומר שאם מצטמק ויפה לו לא יאכל ואם מצטמק ורע לו יאכל והגמ' מבארת שזה קודם גזירה אבל משרבו משהים ואמרים שכחנו גזרו גם על השוכח והגמ' אחרי זה אומרת איבעיא להו עבר ושהה מאי מי קנסוהו רבנן או לא והגמ' מוכיחה מר' יוסי שאסר להם ביצים מצומקות ודוחה שהכונה לשבת הבאה שאז זה יהיה מזיד עכת"ד הגמ' וצ"ב מה הספק השני הרי הגמ' כבר פשטה שזה מחלוקת ר' יהודה ור"מ ושכאן גזרו שוגג אטו מזיד ונאמרו בזה כמה ביאורים בראשונים ונבאר השיטות בס"ד

א.עיין ראב"ד שביאר שמדובר שהיה סבור שמותר להשהות והגמ' דנה האם זה בכלל הגזירה של רבו משהים וע"ש שביאר שהספק רק על מצטמק ויפה ולא על לא מבושל כל צרכו ובפשוטו מצד שאם לא מבושל כל צרכו אסור מצד שקי"ל כר"י שכל מעשה שבת אסור בשוגג ונקט שלענין מבושל כל צרכו ורק מצטמק ויפה לו זה לא סיבה לאסור ועיין בזה מה שנבאר בס"ד לקמן

ב.עיין רי"ף ורמב"ם לפי איך שביארם הרמב"ן ושאר ראשונים שהגמ' מסתפקת האם ר' יהודה מודה לשוגג דר"מ או שחולק עליו ונפק"מ לענין מצטמק ויפה לו שמצד גזירת רב שרבו השוכחים הגמ' דנה שאולי לא גזרו והנה צ"ב למה ביאר שהספק רק במצטמק ויפה אולי הספק גם בלא בישל כל צרכו שאולי כל גזירת שכוחים היה רק בלא נתבשל כלל ואולי ס"ל שכה"ג זה כבר אסור מצד ר' יהודה שאוסר כל שוגג ובהכרח שהגזירה ליותר מזה ולכל הפחות עד שמתבשל כל צרכו [ועל דרך מה שביארנו בראב"ד] ובהכרח נידון הגמ' על מצטמק ויפה לו [אמנם קצת משמע בלשונו שהספק על מה ר' יהודה דיבר יתכן גם בלא נתבשל כל צרכו ורק שעל זה יש וודאי גזירת משהים]

ג. עיין תוס"ר שכתב שלענין לא נתבשל כמאכל בן דורסאי כבר פשט לאיסור והספק לגבי יותר מזה האם ר' יהודה מודה בשוגג לר"מ או שחולק עליו והוסיף שכל זה דוקא קודם גזירה דלאחר גזירה מה שאסור במזיד אסור בשוגג וכן ביאר המהרש"א בכוונת תוס'[[1]](#footnote-2) וצ"ע עד כמה שביאר משדובר קודם גזירה א"כ למה לא יכל להעמיד שהספק גם בלא נתבשל כלל דמה שדר' חייא בר אבא אסר מצד לאחר גזירה כמבואר בגמ' וכבר הקשה כן הגרעק"א [ויתכן שלר' יהודה בלא נתבשל כלל זה בין כה אסור מצד הדין של מבשל בשוגג ועיין בזה לקמן בביאור החילוק שזה סברא רק על לא נתבשל ]

ד.עיין רא"ש שכתב שהספק גם לאחר גזירה האם גזרו רק למי שעשה המלאכה או גם לשאר בני ביתו דהינו שכיון שזה אסור לו זה כבר מספיק סיבה שלא יעשה ויאמר שכוח היתי ומשמעות הרא"ש שהספק רק לענן הגזירה של רבו משהים ובתוס"ר משמע שגם זה דלא כהילכתא דהינו שהספק רק במצטמק ויפה לו וצ"ע א"כ למה לא העמיד הספק גם על לא נתבשל כלל והשהה אותו שיש בזה גם נפק"מ להלכה ועיין טור שכתב שתמיד אסור והב"י ביאר שפסק לחומרא וצ"ע הרי בכל הספיקות על קנס קי"ל לקולא ולנ"ל א"ש שכל הספק לא נוגע לדינא והטור אסר רק בלא נתבשל ובזה לא היה ספק וכן עיין בפסקי הרא"ש שלא העתיק כלל את ביאור הרא"ש בספק הגמ' אלא שצ"ב הטעם [ויתכן מצד שכאן לר' יהודה אסור מצד מבשל בשוגג ורק במבושל הנידון מצד הגזירה של רבו משהים וצ"ב החילוק ועיין בזה לקמן]

ה.עוד ביאר הרא"ש שמדובר שזה כבר לא מצטמק ויפה דאין ענין בהמשך הצימוק והגמ' דנה האם גם על זה גזרו וצ"ע לביאור זה האם הספק גם על מזיד שאולי בזה ר' יהודה מודה או שהספק רק על שוכח ועיין ריטב"א שביאר כנ"ל שזה עדין לא הצטמק כי הוריד מיד ופירש מפורש שהספק גם על שוגג [ועיין הגהות הגרא"מ שביאר שכיון שאם היה נשאר עוד קצת היה נאסר כה"ג חשיב מצטמק ורע לו ע"ש]

ו.עיין בעל המאור שביאר לשיטתו שבמצטמק ויפה לו ועדין לא נתבשל כל צרכו וודאי אסור וכן בנתבשל כל צרכו יש מקומות שנוהגים לאיסור ובזה נסתפקה הגמ' האם גם על זה גזרו במזיד והסוגיא לעיל זה בלא נתבשל כמאכל בן דורסאי וביאר שספק הגמ' בלשון ר' יהודה שאסר מצטמק ויפה לו האם הכוונה שלכתחילה אסור או שהכוונה שגם בדיעבד אסור

ז.עיין מרדכי [ע"ט: בטור הראשון למטה] שביאר שספק הגמ' לענין חמין שלא הוחמו כל צרכן האם ר' יהודה גוזר במזיד או לא ואפילו שלשונו של ר' יהודה שחמין שהוחמו כל צרכן משמע שפחות מזה אסור יתכן שאמר מצד שזה לשונו של ר"מ ויתכן שבא לומר שאפילו כה"ג בבישול אסור ויתכן שבא לומר שאסור לכתחילה אבל בדיעבד לא גוזרים בזה

**בהחזיר באיסור האם קנסו על זה במצטמק ויפה לו- ג' מהלכים בזה**

ב]והנה עיין הגהות אשרי שכתב וז"ל וצ"ע אם החזיר באיסור בשוגג אם מותר באכילה או לא דדילמא דוקא שכח קדירה ובשלה שנתקן המאכל בשבת באיסור אבל בהחזרה כבר היה ראוי לאכילה ואינו נהנה כל כך ואע"ג דאם נכרי עשה לצורך ישראל מותר כי האי גוונא שאין הישראל נהנה ממנו כל כך מכל מקום כשישראל עצמו עושה איסור אפשר דקנסוה רבנן עכ"ל דהינו דנסתפק האם יש איסור בחזרה וצ"ב על מה היה הספק ועיין חזו"א סקכ"ד שכתב שהיה מקום לבאר לענין מצטמק ורע לו שבשהיה מותר ואולי בחזרה אסור אמנם בפשוטו הטעם שמותר כי אין כאן הנאה וא"כ גם בחזרה זה צריך להיות מותר וכן הוא ברמ"א שזה מותר גם בחזרה [ולכאורא היה מקום לבאר שמדובר שזה היה קר וחיממו אבל לא הוסיף בבישול וזה היה ראוי לאכול ללא החימום אמנם יתכן שזה דרגא כמו מצטמק ויפה לו] ,ועיין מ"א שביאר שהספק על מצטמק ויפה לו וכוונתו שלגבי משהה למאי דקי"ל כחנניה א"כ לא מצאנו דבשוגג אסור אלא על עצם הבישול אבל כאן שהנידון על מצטמק ויפה לו בזה לא גזרו על השוכח דהינו שלא דן סברא מיוחדת באיסור חזרה אלא דן בכלל האם באיסור דמצאנו בגמ' דרבו שוכחים זה סיבה לגזור גם במצטמק ויפה לו והנה בעיקר הדבר לדעת הרי"ף והרמב"ם זהו ממש ספק הגמ' ולדעת הרא"ש ותוס' והראב"ד הוא וודאי סיבה לאסור וככל הנ"ל אלא שהוא למד שספק הגמ' כביאורים האחרים שהנידון על מזיד וכנ"ל וכן ביאר במחצית השקל רנ"ג סקי"ד [והנה היה מקום לדון שרק רבו משהים שזה ללא מעשה אבל לא רבו מחזירים וא"כ כאן אין ענין לאסור שוגג אבל מדבריו מבואר לא כך ועיין חזו"א סקכ"ד כ"ה שכבר העיר בזה וכתב שצ"ל שכל הדברים היו בכלל החומרא של רבו שוכחים וע"ש שדיק כן מהירושלמי]

והנה הרמ"א פסק לענין חזרה שאסור אפילו שוגג במצטמק ויפה לו וצ"ע כיון שלענין שהיה ביאר הרי"ף שכוונת הגמ' להתיר א"כ מהיכי תיתי שחזרה יותר חמור ועיין מ"א שביאר שכיון שההגהות אשר"י דן לאסור אפילו בשהה א"כ החמיר הרמ"א לפחות בחזרה ולא ביאר כוונתו ובפשוטו הכוונה שלענין שהיה שיש דעות להתיר אפילו לכתחילה לכן שם וודאי אפשר להקל לגבי בדיעבד אבל לענין חזרה שלכו"ע יש איסור לכתחילה בזה החמיר כהגהות אשר"י ובמ"ב סקל"ה ביאר שכיון הוא עושה מעשה ס"ל לרמ"א שזה יותר סברא להחמיר וצ"ב מהיכי תיתי להמציא גזירה שלא מצאנו בגמ' ובהגהות אשר"י משמע שלא היה לו צד להחמיר בחזרה יותר משהיה

והנה בעיקר דברי הגמ' דמבואר דמעיקר הדין שוכח מותר ורק כיון שרבו שוכחים לכן אסרו צ"ע דהניחא לר"מ שמבשל בשבת בשוגג מותר אבל לר"י יהודה שמבשל בשוגג אסור א"כ שיאסר מעיקר הדין וכבר הקשה כן הראב"ד בהשגותיו על הר"מ וכן במרדכי נקט שכל הגזירה הוצרכה לר"מ אמנם הרי"ף פסק כר"י ובכל אופן כתב ששוגג אסור בגלל הדין של רבו שוכחים וכן ברש"י מפורש דלר"י מותר בשוגג וצ"ע כנ"ל

ועיין ביאור הגר"א סימן שי"ח שכתב שכיון דמבואר בגמ' שלענין איסור דרבנן ר' יהודה לא גוזר שוגג אטו מזיד ולכן מעשר בשבת בשוגג יאכל ה"ה כאן שהאיסור שהיה הוא רק דרבנן לכן מעיקר הדין מותר ולכן צריך להגיע לגזירה מיוחדת אמנם עיין בדברי הגר"א שם דהביא דהרמב"ן הוכיח שהלכה כר' יהודה מכמה גמרות דמבואר ששוגג אסור והגר"א תמה עליו וכנ"ל ובדעת הרמב"ן צ"ל כמו שביאר החזו"א שס"ל לרמב"ן שרק שבותים שיש להם שם בפני עצמו כמו טבילת כלים או לעשר בשבת אבל דבר שהוא מלאכה דרבנן או גזירה אטו מלאכה מדרבנן כה"ג הוי כדאוריתא [וכן הוא בהגהות הגרא"מ ע"ש] ולר' יהודה אסור בשוגג והוכיח דבר זה דהרי לר"מ גוזרים בדרבנן שוגג אטו מזיד ולמה כאן צריך להגיע לגזירה חדשה אלא בהכרח כנ"ל שהשבותים של המלאכה יש לזה חומר כמלאכה ורק בדרבנן שיש לו שם בפני עצמו הקילו ולפ"ז הדרא קושיא לדוכתא ועיין חזו"א שכתב שצ"ל שכיון שלא עושה מעשה בזה קיל דאין בזה הקנס של שוגג אטו מזיד ועיין רשב"א שביאר שלכן ר' חייא בר אבא אמר שמבשל בשבת בשוגג יאכל אפילו שר' יהודה חולק שכיון שכאן הוא לא עושה מעשה ואפשר לומר שזה לא רק סברא כי לא עושה מעשה אלא שכאן זה רק איסור שמא יחתה והוי כדרבנן שיש לו שם בפני עצמו

ועיין חזו"א סקכ"ד ד"ה ואמנם שכתב שלפ"ז חזרה אסור מעיקר הדין והנה לא מיבעיא לראשונים שאסור מצד מחזי כמבשל א"כ וודאי מסתבר שזה כעיקר המלאכה שפה זה אסור מעיקר הדין אלא אפילו לראשונים שזה מצד שמא יחתה כבר כתב הגר"ז סקי"א שנתנו לזה גדר של בישול בשבת אמנם גם אם לא כנ"ל אבל אם נימא שכל הקולא כנ"ל כי לא עושה מעשה א"כ כאן שיש איסור בעצם המעשה הוי כשאר שבותים של עיקר המלאכה ולר' יהודה זה אסור מעיקר הדין מצד שגוזרים שוגג אטו מזיד וא"ש פסק הרמ"א להחמיר בחזרה גם במצטמק ויפה לו גם לדעת הרי"ף והראשונים שנקטו להקל בשהיה ולפ"ז לא צריך לדחוק שהדין של רבו שוכחים זה גם על חזרה אלא שזה אסור מעיקר הדין אמנם כל זה למה דנקטינן לעיקר שהלכה כר"י אבל לפסק הגר"א שהלכה כר"מ לא שייך דבר זה

והנה המ"א כתב שכיון שההגהות מרדכי נסתפק האם הגזירה של שוכחים זה גם על אנשים אחרים שיתכן שכבר לא שיך שיגידו שהם שוכחים כי זה עדין יאסר עליהם א"כ לענין חזרה במצטמק ורע לו אפשר להקל לאחרים כיון שלהגהות אשר"י הרי יש צד שלא גזרו כלל על שוגג ולנ"ל שכאן זה אסור מעיקר הדין וודאי אסור גם לאחרים

אמנם עיין ביאור הגר"א שכתב שהרי אפילו חנניא שמתיר שהיה אוסר חזרה חזינן שחזרה במצטמק ויפה לו זה יותר חמור משהיה בלא מבושל ואם שם אסור בשוגג כל שכן כאן עכ"ד והנה בפשוטו הסברא שמצטמק ויפה לו לא גזרו שוגג כמו שביאר המ"ב סק"ל כי אין בזה שבח גדול ועל דרך הסברא שנתבאר בהגהות אשרי שזה סברא שדבר שהוא פחות מעשה שבת זה סברא בעצם לא לגזור ולפ"ז אין מקום לטענת הגר"א שחזרה זה איסור יותר חמור דהרי כאן זה סברא מצד הקנס שזה לא סיבה לקנוס ובפשוטו מבואר מדברי הגר"א שביאר שזה סברא שהאיסור במצטמק ויפה לו הוא פחות חמור ולכן לא גזרו שוגג אטו מזיד ולכן כתב שאיסור חזרה זה חמור כמו בלא נתבשל כלל אמנם יתכן שכוונתו שהחשש חיתוי בחזרה זה יותר גדול וכמו בשהיה בלא נתבשל וכיון ששם גזרו שוגג אטו מזיד כי הוא להוט לחתות ה"ה כאן [וצ"ע אם איסור חזרה מצד מחזי כמבשל אם שיך ללמוד אחד מהשני דחומרתו לא מצד החשש חיתוי]

ועיין בעל המאור שנקט שבמצטמק ויפה לו אסור קודם שנתבשל כל צרכו אבל במצטמק ורע לו מותר ועיין רמב"ן שהקשה הרי בר"מ חזינן שקנס יותר במצטמק ורע לו קודם שנתחמם כל צרכו ולא גזר בנתבשל כל צרכו ומצטמק ויפה לו וצ"ע כוונתו שכאן זה סברא בקנס שאין כאן סיבה לקנוס במצטמק ויפה לו כי אין כאן רווח גדול משא"כ בלא נתחמם כל צרכו אבל לענין החשש חיתוי יש יותר חשש חיתוי ומשמע כנ"ל שעיקר הסברא כי האיסור לא כל כך חמור כי אין שם כל כך חשש חיתוי ולכן לא חששו חז"ל כל כך שישקר ויאמר שהוא שוגג וא"ש קושית הרמב"ן

וכן עיין רמב"ן בחידושיו שביאר שהמקור של המאן דאמר שמצטמק ויפה מותר מר"מ שלא קונס ואפילו שהוא אוסר לכתחילה זה לשיטתו שאסור תבשיל גם בגרו"ק וצ"ע א"כ עד כמה שאסור למה אין קנס בהכרח מצד שאין כאן שבח ומה זה ראיה שלדידן זה מותר אמנם לנ"ל א"ש שטעם הקולא כי זה לא גזירה חמורה וזה כמו בגרו"ק שבזה באמת גם ר"מ לא יאסור וז"ב בכוונתו

והנה לפ"ז טעם חומרת חזרה מצד הגזירה של רבו שוכחים שזה גם לענין חזרה אלא שכאן זה כמו בלא נתבשל לגמרי שוודאי גזרו שוגג אטו מזיד

והנה לענין שהיה מבואר בהגהות אשר"י שאסור אפילו בשוגג במוצ"ש בכדי שיעשו ויש לעין מה הדין לענין חזרה ולכאורא זה תלוי במהלכים הנ"ל דאן חזרה אסור מצד עיקר הדין מעשה שבת א"כ בזה אין איסור של בכדי שיעשו משא"כ אם זה מצד רבו שוכחים א"כ זה מצד הגזירה המיוחדת כאן והרי אסרו גם בכדי שיעשו אמנם עיין לשון הר"ן בחולין דהחמירו בכדי שיעשו בשהיה כי זה בלי מעשה ולכאורא לפ"ז בחזרה לא צריך כלל בכדי שיעשו

**בקנס בהטמנה בשוגג ומצטמק ויפה לו**

ג]והנה לכל הנ"ל יש לדון מה הדין לענין הטמנה והנה עיין שו"ע סימן רנ"ז ס"א שכתב שאם הטמין בדבר המוסיף הבל אם זה מצטמק ויפה לו או שזה התחמם אסור ואם זה רק עומד בחמימותו מותר והרמ"א הביא י"א שאם זה היה מבושל כל צרכו מותר[[2]](#footnote-3) וי"א שהטמנה זה כמו שהיה ולכן אם הטמין לצורך מחר או שזה היה מבושל כמאכל ב"ד אין איסור וממילא זה לא נאסר ועיין ט"ז ומ"א וגר"א שנקטו שהשו"ע כוונתו לאסור אפילו בשוגג ועיין מג"א שכתב שאפילו שלענין שהיה מותר במצטמק ויפה לו כאן החמירו והנה לכל הנ"ל הרי כאן אין כאן מעשה וזה כמו שהיה וא"ש פסק הרמ"א שהקיל במצטמק ויפה לו [ועיין בה"ל שתמה שעד כמה שזה שהיה א"כ צריך להקל גם בנתבשל כמאכל בן דורסאי וצ"ב כוונתו דשם מתירים כי אין איסור אבל פה הרי יש איסור לשיטה זו דהטמנה חמור משהיה וכמו שביארו התו"ש והפמ"ג]

אמנם יתכן לדון בזה דהנה הקשו התוס' ל"ח. מה הגמ' מסתפקת בעבר ושהה הרי מבואר לעיל י"ח: דבמשהה תורמסין זה נאסר עד מוצאי שבת בכדי שיעשו ועיין רש"ש ופנ"י שכתבו לישב דשם מלכתחילה הוא הניח בתור לעבור איסור וחשיב שעשה מעשה אמנם בסוגין הניח בתור להוריד ושכח והשאיר על האש ורק לכן הגמ' דנה שזה לא עביד מעשה ולפ"ז במטמין בתור שיהיה בשבת חשיב דעביד מעשה ולנ"ל כה"ג זה יותר חמור והוי כחזרה אמנם בראשונים מבואר דלא כפנ"י ועוד שבפשוטו כיון שהמעשה הוא לא מעצם האיסור אפילו אם לענין קנס זה סיבה לאסור אבל לענין המחלוקת ר"י ור"מ מסתבר שזה כמו דרבנן שאין לו שם בדאוריתא אם לא שכל הסברא סתם כי לא עשה מעשה ולכן זה יותר קל

אמנם יתכן עוד דבאמת בהטמנה אין האיסור המצב אלא המעשה הטמנה על מנת שישאר בשבת והטעם שזה חלוק משהיה כיון שכאן זה רק אטו מטמין ברמץ וא"כ אין כאן סיבת איסור בעצם ורק אסרו מעשה הטמנה לשבת מטעם הנ"ל ועיין קובץ תשובות ח"ג דפשיטא ליה דאם אחד הטמין באיסור לא צריך להוריד כיון שכבר עבר איסור בעצם מעשה ההטמנה ועיין האיר יוסף שהוכיח כן מדברי המ"ב סימן שכ"ו שהביא מהבית מאיר שאם הטמין דבר צונן בערב שבת שישאר מוטמן בשבת אפילו שזה נתחמם בערב שבת זה אסור והנה הרי מבואר בשו"ע סימן רנ"ז ס"א מהרמב"ן שאם האיסור שעשה רק עשה שזה ישאר באותו מצב כגון שזה שמר על החמימות אין בזה איסור וכדמוכח בגמ' שמצטמק ויפה לו אין איסור אפילו במזיד וא"כ כאן האיסור שמשאיר בשבת מוטמן זה רק שמירת מצב אלא בהכרח שהאיסור הוא המצב ועיין מנחת שלמה שבאמת אם יוציא לפני שבת ויחזור ויטמין זה יהיה מותר דכה"ג זה רק שמירת מצב

וע"ש בבה"ל דהביא מהפמ"ג דאם יש סילון דדרכו עוברים מים בתוך מים חמים והמים מתחממים בשבת זה נאסר מצד הטמנה וכתב הבה"ל לדון שכיון שזה כח שני וזה לא מעשה שלו אין כאן איסור הטמנה א"כ מבואר מפורש שצריך מעשה הטמנה ולא שהאיסור הוא המצב ועיין מנחת יצחק ח"ד שהוכיח כדברי הבה"ל דברמב"ן והרשב"א מבואר שמטמין ביצה בחול אין זה חשיב מוסיף הבל כי בלילה זה מצטנן [והובא במ"ב שי"ח סקי"ט] וצ"ב הרי בפשוטו הוא מטמין לבוקר ככל הטמנה וא"כ שיאסר מחמת שאז זה מוסיף הבל אלא בהכרח שכיון שמצד עצם ההטמנה זה אין מוסיף הבל מה שאחרי זה זה יהפך למוסיף הבל זה לא סיבה לאסור דכל האיסור הוא מעשה הטמנה

ועיין מ"א סקל"ז שהביא מהאגודה שמעשה שהשפחה הטמינה בשר אם לח והתחמם ואסרו הלח כי אפשר לאוכלו ללא זה והתירו הבשר וצ"ע כיון שהטמנה זה איסור המצב א"כ זה האיסור של הישראל והיה צריך להיות אסור מצטמק ויפה לו וכמו שפסק המג"א אמנם לנ"ל א"ש שכיון שהאיסור המעשה א"כ כאן שזה איסור של עכו"ם אין בזה איסור אמנם המ"ב העתיק המעשה שהיא חיממה על האש ולא בהטמנה

ולפ"ז א"ש שכיון שכאן נאסר מעשה ההטמנה א"כ זה כמו חזרה שאסור מעיקר הדין לר' יהודה שגוזרים שוגג אטו מזיד אמנם כל זה אם קולת שהיה רק כי לא עושה מעשה אבל אם כמו שביארנו שזה סברא מיוחדת כי חזרה זה מצד מחזי כמבשל או שעיקר הסברא שכיון שזה מעשה שנעשה קודם שבת אין זה כמלאכה דאוריתא אלא וודאי שזה שם בפני עצמו א"כ ה"ה כאן אפילו שזה על ידי מעשה ועוד יש לדון שכיון שזה גזירה אטו יטמין ברמץ ושם הרי האיסור הוא המצב לא יתכן שכאן זה יהיה יותר חמור וצ"ע בכל זה

אמנם לדברי הגר"א א"ש פסק השו"ע דכאן עד כמה שהחמירו אפילו במצטמק ויפה ואפילו מצטמק ורע לו דהינו שזה כמו חזרה א"כ כאן זה חמיר כמו בשהיה בלא נתבשל כל צרכו והדברים מפורשים שם בדברי הגר"א שכתב ששיטה זו גם ס"ל שהטמנה זה כמו שהיה דעד כמה שזה חמור כחזרה א"כ זה יאסר כמו שביאר רנ"ג ס"א בחזרה וצ"ל שכוונת הרמ"א שכיון שכאן יש דיעות ששהיה זה כמו חזרה אפילו אם נקיל כרשב"ם אבל צריך לכל הפחות להחמיר כרי"ף שגם בשהיה מצטמק ויפה לו אסור אמנם בדעת הרמ"א יתכן כנ"ל שכאן זה כמו שהיה ואין זה דומה לחזרה שעושה מעשה

אמנם לכאורא נראה שאין ללמוד מסוגיתינו להטמנה כלל דהנה מבואר במשנה ל"ח: מעשה שעשו אנשי טבריה והביאו סילון של צונן לתוך אמה של חמים ואמרו להם חכמים אם בשבת כחמין שהוחמו בשבת ואסורים בשתיה וכו' ובגמ' אמר רב חסדא ממעשה דאנשי טבריה בטלה הטמנה ועיין תוס' ועוד ראשונים שהכונה שמכאן נלמד שאם אחד הטמין באיסור זה נאסר והנה בפשוטו הם עשו בשוגג וכן נקט הפמ"ג דהרי כשרבנן אמרו להם הם שברו הסילון אמנם עיין מרדכי שכתבו שהם היו מזיד וצ"ל או שרבנן אמרו להם שאם ימשיכו לעשות זה הדין או כמו שביאר בחידושי הר"ן שהם ידעו שזה אסור רק חשבו שהדבר לא נאסר אבל אחרי שרבנן אמרו להם שזה נאסר הם הפסיקו לעשות כך והנה עד כמה שהסוגיא שם במזיד והמשנה מדברת בלא נתבשל א"כ באמת אין שום מקור להחמיר בהטמנה יותר משהיה למה דמבואר בר"י ור"מ דבשהיה אסור והרמב"ן שכתב שגם מצטמק ויפה לו אסור צ"ב מהיכי תיתי שזה יותר משהיה ויתכן שבאמת כוונתו רק במזיד וכן נראה בחידושי הר"ן שביאר את הרמב"ן [וכן נראה מדברי הב"י דבתחילת הסימן הביא הרמב"ן ללא חולק ובסוף הסימן הביא הביא את ההגהות מרדכי דבשוגג הוא מתיר ובהכרח כנ"ל] וכן נקט הא"ר והתו"ש בכוונת השו"ע ומה שהגמ' ל"ח: לא פשטה מהטמנה שיתכן ששם כיון שראו שנכשלו לכן גזרו אבל לאחר מסקנת הגמ' בשהיה אין סיבה לומר שכאן זה יותר חמור אמנם אם ננקוט שהמשנה מדברת בשוגג וכן סתימת לשון הרמב"ן א"כ לכאורא צ"ל שטעם האיסור מצד הגזירה של שוכחים וצ"ע דמשמע שזה גזירה מאוחרת דיתכן שאפילו ר' נחמן בר יצחק לא ידע מזה כמבואר בראשונים ולפ"ז יש כאן משנה מפורשת וגם לראשונים דלר' יהודה אסור מעיקר הדין דוחק שיש כאן סתם משנה דלא כר"מ אלא בהכרח שכאן בהטמנה ראו חז"ל לגזור יותר מתמיד א"כ אין להקשות מהיכי תיתי שאסור מצטמק ויפה דכיון דחזינן שכאן החמירו מעיקר התקנה מסתבר שזה על הכל אמנם עדין יתכן שכמו שלענין שהיה לאחר גזירת שוכחים מבואר בגמ' שבמצטמק ויפה זה סיבה להתיר מהיכי תיתי שכאן החמירו יותר וצ"ע בזה אמנם מדברי הגר"א משמע שדימה לגזירת שוכחים ושזה אסור מצד הדין הנ"ל וכן הוא בחזו"א וצ"ע

**בביאור שיטת המ"א והראב"ד דלר' יהודה אסור משהים מעיקר הדין אבל לא בנצטמק ויפה לו**

ד]והנה נתבאר בדעת הרי"ף דמבואר בלשונו דלענין גזירת שהיה מה שאסור בשוגג זה מצד גזירה מיוחדת של רבו משהים אמנם כבר הבאינו לעיל דבמרדכי ביאר שכל זה לר"מ אבל לר' יהודה לא צריכים להגיע לגזירה והנה עיין מג"א שהביא דבהגהות אשר"י נסתפק בגזירה של רבו שוכחים שכיון שקי"ל כר"מ שמעיקר הדין מותר שוגג ורק כאן אסרו בגלל גזירת שוכחים האם אסרו רק לו או גם לאחרים דיתכן שעד כמה שלו אסור הוא כבר לא ישהה כי אין אדם חוטא ולא לו וכתב המג"א שלדידן שקי"ל כר"י אם כן זה אסור מעיקר הדין ואין מקום לספיקו וצ"ע הרי במצטמק ויפה לו קי"ל שמותר שוגג א"כ בהכרח שאין כאן האיסור של שוגג של מבשל בשבת ומבואר בדברי המג"א שנקט שלענין מצטמק ויפה לו אין הדין של מבשל בשבת וכן מבואר בדבריו שלענין חזרה במצטמק ויפה לו כתב שאפשר להקל לענין אחרים דכאן הרי זה רק מצד גזירת משרבו משהים וצ"ב מה המיוחד במצטמק ויפה שרק זה לא נאסר מצד הדין מבשל בשבת

ובאמת שהדברים מבוארים גם בראב"ד דהרמב"ם כתב שמצטמק ויפה לו בשוגג מותר והקשה הראב"ד הרי כל גזירת שוכחים בלא נתבשל כל צרכו צריך לר"מ אבל לר"י זה אסור מעיקר הדין ב. שהרי גזרו משרבו שוכחים ולכן ביאר שהנידון על טועה בהלכה האם זה בכלל משרבו שוכחים וצ"ב כיון שכתב שלר' יהודה אסור מצד הדין הכללי של שוגג אטו מזיד א"כ אין מקום להסתפק ובפשוטו מבואר כנ"ל שעל מצטמק ויפה לו אין לאסור מצד הדין הרגיל של מעשה שבת ולכן שם וודאי שתמיד אסור גם בטועה ורק במצטמק ויפה לו ששם זה נאסר מצד משרבו משהים יש לדון בטועה וצ"ב כנ"ל [ובעיקר הדבר דגם האיסור בשהיה תלוי במחלוקת ר"י ור"מ בעלמא עיין ירושלמי פ"ב דתרומות ה"א דמפורש לענין הבריתא דתורמסין לעיל י"ח: דלר"מ זה במזיד ולר"י גם בשוגג ]

והנה מבואר בשו"ע סימן רע"ו לענין הנאה ממעשה עכו"ם שאם הדליק נר והיה כבר נר דולק מותר להשתמש שכיון שזה לא עוד הנאה אלא הגדלת ההנאה הקיימת אין זה בכלל האיסור השתמשות במעשה עכו"ם ויש לדון האם זה רק קולא בדין הנאה ממעשה עכו"ם או שזה סברא כללית במקום שנאסר שימוש בדבר שאין זה בגדר שימוש של דבר ועיין ספר מאורות נתן סימן ג' דביאר בזה דהנה עיין סימן תרנ"ג לענין נר חנוכה שדנו האחרונים האם אסור להשתמש בנר חנוכה אם עוד נר ודעת הב"ח לאסור ודעת המג"א להתיר ועיין במג"א שאותו מחלוקת היא לענין פתילות ושמנים שאמרו חכמים שאסור להדליק בשבת שאם יש נר כשר הב"ח לשיטתו אוסר והמג"א מתיר ועיין מג"א שציין בתור ראיה לשיטתו הדין דסימן רע"ו דאם יש נר אחד והעכו"ם הוסיף עוד נר שאפשר להשתמש ומבואר שנקט שזה לא קולא מיוחדת במעשה עכו"ם אלא זה סברא בכל מקום שנאסר שימוש ועיין שם בפר"ח שכתב בתור קושיא על הב"ח שזה נסתר מסימן רע"ו ומבואר שזה נידון כללי

והנה ברמ"א בס"ב כתב שעכו"ם שהחזיר וזה מצטמק ויפה לו מותר להשתמש וכן הוא ברמ"א בס"ה לענין אם עכו"ם חימם שאם היה אפשר לאכול ללא החימום הוי רק מצטמק ויפה לו ומותר וביאר המ"א שזה כמו סימן רע"ו וכן הגר"א בסימן רע"ו כתב שזה כמו סימן רנ"ג ס"א וצ"ע שהרי אצלינו מפורש שמצטמק ויפה לו אסור בישראל וא"כ בהכרח שההיתר של סימן רע"ו הוא רק קולא בעכו"ם וכן הוכיח מזה במנחת שלמה סימן ה' שההיתר של הוספת הנאה זה לא היתר במעשה ישראל וצ"ע בסתירת דברי המג"א אמנם נראה דאדרבא באמת ס"ל למג"א שמצד הדין הכללי של מעשה שבת זה סיבה להתיר גם כאן וזה הסיבה שר"מ באמת לא גזר אפילו במזיד וגם לר"י שאסור זה באמת איסור מיוחד שנתחדש כאן בשהיה ואין זה הדין מעשה שבת הרגיל ובעכו"ם לא גזרו חומרא זו ולפ"ז א"ש שס"ל שכיון שזה לא נאסר מצד המעשה שבת הרגיל לכן כאן לא מצאנו שגזרו שוגג אטו מזיד ורק על זה הגמ' דנה שאין הגזירה של רבו שוכחים

ובזה א"ש דברי הגר"א שכתב שהטעם שהרמ"א מתיר חזרה בעכו"ם כיון שחזינן שחומרא דמעשה שבת בעכו"ם זה כמו ישראל בשוגג דהרי עכו"ם שעושה לישראל זה מותר במוצאי שבת ומבשל בשבת במזיד אסור[[3]](#footnote-4) ודבריו צ"ב הרי תמיד עכו"ם שעושה מלאכה דרבנן לישראל זה אסור אפילו אם נימא שישראל בשוגג מותר ובהכרח שהחמירו כאן יותר משוגג בישראל אמנם לנ"ל יתכן כוונתו שכל מה שהחמירו לגבי שזה איסור יותר קל כיון דאל"כ תמיד יגיד לעכו"ם אבל לענין חומר האיסור זה כמו שוגג וכיון שמצטמק ויפה לו לענין שוגג אין זה בכלל האיסור של מעשה שבת ורק גזירה מיוחדת לענין מזיד א"כ בעכו"ם זה לא שייך ובזה א"ש שאין דברי הגר"א סתירה למה שבסימן רע"ו כתב שהדין של נר זה כמו סוגין ומשמע שזה קולא מיוחדת בעכו"ם יותר מישראל בשוגג דבאמת מצטמק ויפה לו ישראל בשוגג אין איסור תמיד וצ"ע בזה ולפ"ז בשאר דוכתי שלא מצאנו שאסור מצטמק ויפה לו באמת גם בישראל יהיה מותר

[ומהגר"א מאירוביץ שליט"א שמעתי לבאר דיתכן דמה דכאן נאסר גם מצטמק ויפה לו זה מצד דלגבי איסור אכילה יש כאן חלות איסורי מאכלות שלכן מבואר ברשב"א שצריך הגעלת כלים וגם אחרי שזה נצטנן זה נשאר אסור ובזה לא שייך לומר הסברא של ריבוי הנאה שזה רק סברא באיסור שימוש שלא חשיב שימוש של איסור ולפ"ז מיושב דברי המג"א שבאמת זה היתר כללי אלא שלענין איסורי מאכלות זה לא שייך וכאן רק לענין עכו"ם באמת זה לא איסור מאכלות אלא רק איסור שימוש ובזה באמת לא צריך הגעלת כלים וכן לא יהיה האיסור בהצטנן אמנם בס"ה מבואר שאסור גם בנצטנן אמנם יש שנקטו שזה קנס חדש עכ"ד

והנה עיין ירושלמי תרומות פ"ב ה"א דמובא הבריתא של משהה עסיסין ותורמסין דאסור למוצאי שבת עד בכדי שיעשו והירושלמי בתחילה מבאר שזה כר"מ ובמזיד ואחרי זה הירושלמי אומר שזה כר"י ובשוגג וע"ש בביאור הגר"א שהכוונה שזה דוקא לר"י וביאר דלר"מ אין דין מעשה שבת אלא רק קנס ממילא אין סיבה לקנוס במוצאי שבת משא"כ לר"י שאסור גם בשוגג ממילא אסור מצד מעשה שבת ובזה צריך לחכות בכדי שיעשו שלא יהנה ממעשה שבת עכ"ד ולפ"ז יתכן לומר דלר"מ שזה רק קנס לא עשו גדר של מאכלות אסורות שזה מצד האיסור מעשה שבת משא"כ לר' יהודה שזה הלכה של מעשה שבת ממילא גם יש בזה מאכלות אסורות ולפ"ז מה שנחלקו כאן ר"מ ור"י האם אסור מצטמק ויפה לו יתכן שזה לשיטתם דלר"מ שאין קנס ממילא אין בזה מאכלות אסורות ותוספת הנאה זה לא סיבה לאסור משא"כ לר"י שזה מעשה שבת ויש כאן מאכלות אסורות ממילא גם מצטמק ויפה לו אסור וכנ"ל וצ"ע בזה]

**ביאור הראשונים דבלא נתבשל כמאכל בן דורסאי לא צריך להגיע לגזירת שוכחים והאם שהיה אסור מצד מה שמתבשל בשבת**

ה]והנה עיין תוס' שכתבו שספק הגמ' עבר ושהה מאי אי אפשר לבאר בדלא בשיל כמאכל ב"ד שכבר פשטנו לעיל לאיסור אלא מדובר למי שאוסר שהיה במצטמק ויפה לו והספק האם ר' יהודה גוזר בזה שוגג אטו מזיד וסימן שכל זה קודם גזירה ועיין מהרש"א שאין כאן מחלוקת אלא זה תוספת שגם לר' יהודה אחרי שגזרו שוגג וודאי הכל אסור ועיין רעק"א שהקשה א"כ למה בתחילתם כתבו שהספק דלא כהילכתא הרי אפשר להעמיד קודם גזירה והספק על שוגג האם ר' יהודה גזר אז ועיין בביאור הגר"א ובחזו"א שביארו שבאמת דברי סוף התוס' זה ביאור חדש ולפ"ז הספק כהילכתא אמנם עיין תוס"ר דמפורש כמהרש"א שאפילו שביאר שהספק קודם גזירה כתב שהספק רק לר' יהודה שאוסר שהיה וצ"ע כנ"ל

וכן עיין תוס"ר דביאר דהספק האם הגזירה של רבו שוכחים זה גם לאחרים ומשמעות דבריו שגם זה דלא כהילכתא וכן משמע בטור שלא העתיק את זה וצ"ע כנ"ל למה זה לא נפק"מ בשוגג רגיל בלא נתבשל כמאכל בן דורסאי

וכן קשה ברמב"ן שמנ"ל שהספק של הגמ' רק בנתבשל כל צרכן אולי הספק גם בנתבשל יותר ממאכל ב"ד והדין של שוכחים הוא רק בלא נתבשל כמאכל בן דורסאי ואין שום סיבה לומר שסתם תבשיל זה בלא מבושל דהרי סתם תבשיל בכניסת השבת הוא מבושל לגמרי [ויש מקום לומר למתבאר לעיל שבלא מצטמק ויפה זה שבח שאסור מצד מעשה שבת רגיל א"כ יתכן שכאן ס"ל לרמב"ן שגדר החומרא שזה איסור חמור שיש בו מעשה שבת שאסור שוגג אטו מזיד וממילא זה סיבה גם בלא נתבשל כל צרכו ורק לענין מצטמק ויפה שזה איסור חדש מצד השבת שבדבר בזה יש מקום לחלק ]

ושמעתי מהגר' אריה גרבוז שליט"א לדון בזה דהנה בפשוטו בגזירת שהיה גדר האיסור המצב מה שזה נמצא על האש ואין שום הבדל בין אם זה מבושל לגמרי או לא וכל המחלוקת תנאים עד כמה חוששים לשמא יחתה אמנם יש מקום לדון דבדבר לא מבושל כשיש חשש חיתוי גדר הדין שחז"ל אסרו את עצם הבישול ועיין רש"י י"ח: שכתב לענין תורמסין שאסור עד מוצאי שבת שלא יהנה ממעשה שבת ועיין מהר"ם שהקשה הרי הוא לא חיתה וזה לא מעשה שבת ויש מקום לבאר כנ"ל שגדר האיסור המציאות מה שזה התבשל בשבת ולפ"ז יש לדון לרבנן שאסרו יותר ממאכל בן דורסאי האם הגדר שאסרו את עצם הבישול או שוודאי שכיון שזה התבשל כמאכל בן דורסאי לא שיך לאסור מצד הבישול ורק אסור מצד שמא יחתה אמנם יתכן שעד גמר הבישול הגדר שאסרו את עצם הבישול ולפ"ז יתכן את דברי הראשונים דעד כמה שזה לא נתבשל כמאכל בן דורסאי ששם גדר האיסור מה שזה מתבשל כה"ג הוי כאיסור דאוריתא וככל שבותים של המלאכה שגוזרים שוגג אטו מזיד משא"כ בנתבשל כבר כמאכל בן דורסאי לחנניה או לרבנן בנתבשל כל צרכו כה"ג האיסור רק שמא יחתה ולא שנאסר עצם הבישול וזה חשיב כדבר שיש לו שם בפני עצמו שלא גזרו בדרבנן שוגג אטו מזיד

ולפ"ז מיושב קושית הגרעק"א דהתוס' לא יכלו לבאר שהנידון בדעת ר' יהודה בלא נתבשל כלל דבזה הרי אסור מצד עיקר הדין כמו מבשל בשבת ורק בנתבשל כבר כמאכל ב"ד פה זה רק מצד הגזירה דסוגין ויש מקום לחשוש ובזה מיושב גם הרמב"ן דנקט שדין רבו שוכחין לר"י לא צריך להגיע בלא נתבשל כמאכל ב"ד ובהכרח שהרבו משהין זה לפחות עד כל צרכו ובזה מיושב גם התוס"ר שלא העמיד הנידון של האיסור לבני ביתו בלא נתבשל כמאכל ב"ד שזה הרי אסור מעיקר הדין

ולפ"ז יש לישב גם את דעת המג"א והראב"ד הנ"ל דיתכן שס"ל שלרבנן עד גמר בישולו זה אסור מצד המצב שזה מתבשל בשבת ורק זה אסור כמו מבשל בשבת משא"כ ביותר מזה ולכן בלא נתבשל לא צריך להגיע לרבו שוכחים ורק במצטמק ויפה לו ולפ"ז למה דקי"ל כחנניה כגון לענין חזרה ספק ההגמ"ר יהיה גם בלא נתבשל כל צרכו ודו"ק

והנה עיקר הסברא מבואר בדברי הרמב"ן ריש פירקין שדן האם בלא נתבשל כמאכל ב"ד אסור בגרופה וקטומה והוכיח מהדין של קדירא חיתא וצ"ע ששם אין חשש חיתוי אבל כאן יתכן שיש יותר חשש אמנם מבואר בלשונו שזה היה פשוט לו שכאן אין חשש חיתוי אלא שדן שכאן יהיה אסור עצם זה שזה מתבשל בשבת ולזה הוכיח מקדירא חיתא ובזה א"ש שלא הביא את ראית הרשב"א מגרופה דעד כמה שדן לאסור מצד עצם הבישול זה לא טענה שאין חשש חיתוי

**הראיות ליסוד הנ"ל שגדר האיסור מה שזה מתבשל**

ו]ולכאורא יש להוכיח כיסוד זה מראיה עצומה דהנה מבואר בגמ' י"ח: דלא ימלא נחתום מים עם חשיכה וכו' ועיין תוס' וריטב"א וכן בטור שביארו שאפילו שזה קדירא חיתא אבל כיון שהוא צריך את זה למוצאי שבת ולקראת סוף השבת זה מתקרר לכן אסור דחוששים שיחתה אז והנה לשון הבריתא אם חשיכה ומבואר שאם מניח קודם שבת שזה מספיק להתבשל מותר וצ"ע הרי טעם האיסור מצד שחוששים שיחתה לקראת סוף השבת וא"כ מה משנה אם זה מבושל קודם שבת ועיין מ"ב דכתב מפורש שאם זה מבושל אין איסור ועיין דרישה שהקשה כן וכתב או שלשון הגמ' לאו דוקא או שכיון שצריך למוצאי שבת והוא הניח על האש מוקדם זה עצמו ההיכר

ולכאורא לנ"ל יש לומר דבאמת חז"ל קבעו שהאיסור אם יש חשש חיתוי בכניסת השבת וכל שאין חשש חיתוי לא אסרו את זה אמנם כל שזה לא מבושל כלל בזה יש את גדר האיסור שזה מתבשל בשבת ולכן אפילו אם החשש של חיתוי בסוף השבת זה סיבה לאסור משא"כ אם זה מבושל והנידון רק מצד שמא יחתה בזה כל שעכשיו אין חשש חיתוי אין איסור

והנה מבואר ברשב"א בשם רב האי גאון דבנתבשל כל צרכו ומצטמק ורע לו זה יותר סיבה לאסור מאשר עדין לא נתבשל כל צרכו וצ"ע שא"כ תמיד יאסר מחמת שזה יגיע לכזה מצב ובהכרח שכל שמצד המצב של כניסת השבת אין חשש מותר וצ"ע הרי לענין נחתום מבואר לא כך אלא שכיון שיש חשש חיתוי בסוף השבת לכן זה סיבה לאסור אמנם אם נחלק בין דבר מבושל או לא א"ש דברשב"א הרי זה כבר מבושל כמאכל ב"ד וכה"ג אין לאסור אלא מצד חשש חיתוי וכל שבכניסת השבת אין חשש חיתוי זה לא סיבה לאסור [אמנם עיין ראבי"ה דביאר שמים יש חשש חיתוי רק אם רתחו קצת שלא ראוים לשתיה וצ"ע דבתחילה שיהיה אסור דהרי במצב האמצעי זה לא יהיה ראוי ואז יהיה חשש חיתוי אלא בהכרח שכל שבכניסת השבת אין חשש אפילו שזה לא מבושל ובהכרח צ"ל שתלוי בדרגת החשש וצ"ע]

ועיין תוס' שדנו לענין קטמה והובערה שזה עוזר על מבושל כל צרכו ורק מצטמק ויפה לו ולנ"ל א"ש שיש כאן שני גדרי גזירה נפרדים אלא דמזה מבואר שלרבנן כל שלא נתבשל לגמרי לא הוי בכלל בישול ולפ"ז כה"ג לענין חזרה לדידן שקי"ל כחנניה יתכן שיהיה מותר בלא נתבשל כל צרכו אם נתבשל כמאכל ב"ד ודו"ק בזה והנה עיין סימן א' שכתבנו לדון שאם חזרה אסור מצד שמא יחתה לא יתכן כדברי תוס' ולהתיר חזרה כבריתא ראשונה דהרי חשש חזרה יותר חמור מאינו מבושל כל צרכו ע"ש אבל לנ"ל שיש כאן שני גדרים ולגבי עצם הבישול חשיב כאינה גרו"ק משא"כ אם זה מבושל א"כ בגדרי הדין א"ש

והנה עיין בבה"ל סימן רנ" שנקט לענין מה דמבואר שמותר להחזיר על גבי קדירה מלאה דיש בזה איסור שהיה וצ"ע כמו שחזרה אסור מצד שמא יחתה ה"ה שהיה אמנם לנ"ל שמתי שזה מתבשל גרע יתכן שס"ל שגדר זה שייך גם בלא דרך בישול ואין כאן היתר כמו קדירא חיתא שלא שיך חשש חיתוי כלל ולפ"ז יתכן שגם לרבנן בלא נתבשל כל צרכו יהיה מותר וכסתימת לשון הראשונים וכן מוכח מהא דשמן הרי זה מצטמק ויפה לו אמנם מלשון הבה"ל שם לא משמע כן

ועיין תוס' ריש פרקין שנקטו דלב"ש בחמין אפילו אם לא נתבשל כל צרכו מותר אבל בתבשיל תמיד אסור וצ"ע שיש כאן סברות הפוכות דר"י הרי ס"ל שבחמין ותבשיל מותר רק בנתבשל כל צרכו אמנם לנ"ל יתכן דלר"י גדר הדין שכל שלא נתבשל זה אסור מצד שזה מתבשל בשבת וממילא זה סיבה לאסור גם חמין כל שלא נתבשלו משא"כ לב"ש שאוסרים גם נתבשל כל צרכו בהכרח שזה סתם גזירה ולא הוסיפו בגדר הגזירה לאחר מאכל בן דורסאי ובה א"ש שקודם מאכל ב"ד אסור גם לב"ש שזה מצד שכיון שאז זה מתבשל זה וודאי אסור אפילו שיש פחות חשש חיתוי

ועיין תו"י ל"ז: דבשמן שאין בישול אין איסור חזרה וצ"ע הרי למעשה זה מצטמק ויפה ומשמע קצת שגדר הדין הוא הבישול שבזה וכיון שאין בו מציאות של בישול ממילא אין בזה איסור חזרה וצ"ע

והנה הבעל המאור תמה על הרי"ף שפסק כחכמים מהא דלא כתב שהדין של אין נותנין בשר בצל וכו' על גבי גחלים רק אם מצטמק ורע לו דהינו בנתבשל כל צרכו ועיין רמב"ן שישב שכאן זה נחרך ממילא אין חשש חיתוי ובדעת הבעל המאור יתכן שזה רק סברא שזה כמו מצטמק ורע לו שעד שלא נתבשל אסור אמנם צ"ע שהרי הבעל המאור צידד לענין תנור שאסור גם לחנניה ובכל אופן מוכרח מהמשנה שצלי מותר ובהכרח כסברא הנ"ל שצלי אין חשש חיתוי וביאר הגר"א גרבוז לנ"ל שלדעתו שגדר מבושל זה כמאכל ב"ד א"כ כל האיסור ביותר מצד שמא יחתה וא"כ בצלי שאין חשש חיתוי זה לא שייך אבל לדעת הרי"ף שתמיד צריך מבושל כל צרכו א"כ גדר הדבר שזה עדין לא מבושל ולכן הוקשה לו שלא עוזר מה שאין חשש חיתוי מצד צלי

**בענין חשש חיתוי לצורך חימום הבית ושאר דברים**

ז]והנה בעיקר החשש של שמא יחתה מבואר ברשב"א מ: ובריטב"א נ"א. שזה גם לענין מים לרחיצה דהינו שזה לא רק לצורך אכילה וכן עיין מג"א סוף סימן רנ"ג ורנ"ד שנקט שזה גם לענין הדחת כלים[[4]](#footnote-5) דהיינו שכל שיש לו צורך במים שיהיו חמים אפילו שלא צריך את הבישול שבהם בכל אופן זה סיבה לאיסור שמא יחתה וצ"ע א"כ שכל מים שרוצה אותם לשימוש של מים חמים שזה לא ראוי קר יהיה איסור שמא יחתה ובפרט סוג תבשיל דמבואר סעף ה' שנחשב לא ראוי לאכול קר למה שלא יהיה בזה חשש חיתוי ועיין חזו"א שנקט שגם אם יש בישול אחר בישול בלח אבל לענין שהיה וודאי שאין בזה בישול אמנם הפמ"ג סקמ"א נקט שזה תלוי במחלוקת ראשונים ומבואר שכל שזה כבר מבושל מצד הצורך במים חמים זה לא סיבה לאסור וצ"ב הטעם

ובפשוטו הדבר מוכרח מדברי הראשונים שדנו שחזרה בערב שבת זה בדבר צנון ומבואר שלא דנו מצד איסור שהיה ובהכרח כי זה כבר התבשל ומבואר שמצד החימום זה לא סיבה לאסור וצ"ב הטעם ולכאורא יש מקום לומר שאפילו שחז"ל אסרו מצד שמא יחתה אבל כיון שאסרו עד מאכל ב"ד א"כ לחנניה לא אסרו אלא את מציאות הבישול וכל שזה מבושל אין כאן איסור אפילו שיש חשש חיתוי שגדר הדין לחנניה הוא שאסור בשהיה המציאות שזה מתבשל וכנ"ל ולכן מצד החימום שבדבר זה לא סיבה לאסור ויתכן שזה רק במקום שהצורך לא כך כך גדול שהמים ראוים לשתיה כך וצ"ע אמנם בפשוטו אינו כן דהרי מצאנו חשש שמא יחתה באונין של פשתן לתוך התנור אמנם שם זה איסור אופה אמנם מצאנו גם על צמר ליורה שהראשונים ביארו שזה איסור צובע ואולי שם הצורך הוא גדול וצ"ע בזה

והנה מבואר במשנה כ. דבמדורה לצורך חימום אם הוסק ברובו מותר ואין חשש שמא יחתה וצ"ב מה זה שונה מכל שהיה שחוששים שמא יחתה והיה מקום לומר שמדורה זה היסק גדול ויש פחות חשש אמנם עיין בראשונים מ: דפשיטא להו שיש איסור שהיה במשהה על גבי מדורה ועין אורחות שבת שכתב שבהכרח שלצורך חימום הבית לא גזרו יותר משיסיק ברובו ולכן כתב שבהסקה מרכזית אין איסור שהיה וצ"ב מה זה שונה מלרחיצה שכן גזרו ולנ"ל היה מקום לבאר דכיון דגדר הדין היה הבישול שבדבר ממילא במים ששיך בהם בישול אפילו שהוא צריך את זה למטרה אחרת יש איסור שהיה משא"כ בעצים לחימום שאין כאן בישול אין זה בכלל גזירת שהיה ויתכן שאפילו אם צמר ליורה שאין בזה בישול אבל כל שיש דבר שניתקן על ידי החימום הוא בכלל האיסור וצ"ע בכל זה

1. והנה הגר"א והחזו"א ביארו בתוס' שרשב"א שאומר שמדובר קודם גזירה באמת יכול להעמיד גם בלא נתבשל כמאכל ב"ד ולפ"ז לא קשה קושית הגרעק"א אמנם בתוס"ר מפורש שלא כדבריהם [↑](#footnote-ref-2)
2. ומקורו מהמרדכי והנה ע"ש שדן לגבי מצטמק ויפה לו והקשה ממעשה דאנשי טבריה ותירץ שכאן מדובר רק במקצת הטמנה ועיין ט"ז שנקט שבאמת רק כה"ג הרמ"א התיר ולא בהטמנה גמורה עוד תירץ המרדכי ששם זה היה מזיד ועיין חזו"א ותהל"ד שתמהו מה קושיא הרי מעשה דאנשי טבריה זה מתבשל ולר רק מצטמק ויפה לו וצ"ע [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה עיין בה"ל שהביא מהלבוש שכל הקולא זה רק בלא אמר הישראל לעכו"ם אבל באמר לו אסור ועיין חזו"א שביאר דכל הקולא דעכו"ם לגבי הישראל זה כמו בלי מעשה אבל אם זה במזיד הרי גם בלי מעשה אסור ולפ"ז מבואר שאין היתר דתוספת אורה באמר לו במזיד וכמו שהביא המ"א סימן רע"ו מהעולת השבת וכן משמע בלבוש ס"ה עוד כתב החזו"א שכה"ג שזה מדעת הישראל הוי איסורא דישראל וודאי שזה אסור אם הוא מזיד והבה"ל הקשה על הלבוש דהרי הגר"א כתב שעכו"ם זה כמו ישראל בשוגג ודחה החזו"א שהכונה במקום שאין לדון מצד איסורא דישראל [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה השער הציון סוף סימן רנ"ד הביא שהא"ר דן שאין בהדחה איסור שמא יחתה ומשמע שזה רק באכילה וצ"ע דמפורש בגמ' גם צמר ליורה ואונין של פשתן יש חשש שמא יחתה והראשונים כתבו שגם רחיצה אסור ומהיכי תיתי לומר שהדחת כלים זה אחרת [↑](#footnote-ref-5)