כלים פ_ט מ_ב
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"ט מ"ב**

א] **ב"ש אומרים החבית והמשקין טהורין ומניקת טמאה, וב"ה אומרים אף מניקת טהורה**, הר"ש והרא"ש פירשו דפלוגתייהו היא בדין הצלת כלי שטף בצ"פ באויר כ"ח, וכדפליגי בפ"ק דעדיות מי"ד ובפ"ה דאהלות מ"ג, וכן פירש הראב"ד בספ"ק דעדיות ובהשגות פכ"ב מטו"מ ה"ז.

ובמרכה"מ פכ"ב מטו"מ ה"ז תמה בזה, דכיון דהמניקת שהוא כלי שטף טמא טומאת ז', ממילא נטמא החבית והמשקין, דלא גרע משרץ שהוא באויר כ"ח והכ"ח מוקף צ"פ, וכתב דמה"ט נטה הרמב"ם מפי' זה, ועיי"ש שכתב דצ"ל, דדמי להא דתנן באהלות פ"ה מ"ד, דהאשה שהיא לשה בעריבה, האשה והעריבה טמאים טומאת ז' והבצק טהור, ואין הבצק נטמא מן העריבה ומן האשה, ורק אם הגביהה ב' ידי' מן הבצק ואח"כ חזרה ולשה, ה"ה מטמאה את הבצק במגע.

ועי' במי"ט חרד"נ ב' שכתב בזה, דזה ניחא להר"ש והרא"ש לטעמייהו דרק כלי ע"ה אינו מציל על כלי שטף, דלפ"ז הא דאינו מציל, הוא משום דלגבי להציל על כלי שטף אנו דנים אותו כטמא, וע"כ לגבי אוכלין ומשקין שאנו דנים אותו כטהור, וע"כ אינם נטמאין באהל המת, הרי דגם המניקת טהורה, ואינה מטמאה את החבית, אך לדעת הרמב"ם דאף כלי חבר אינו מציל על כלי שטף ואף שהוא טהור, בדין דתטמא המניקת את החבית, אך זה אינו מתישב בדעת הראב"ד, דס"ל דאף כלי חבר אינו מציל על כלי שטף, ואפ"ה פירש למתניתין כפי' הר"ש, עיי"ש מה שהאריך בזה.

ב] והרמב"ם בפיהמ"ש ובהל' טו"מ שם פירש למתניתין בע"א, ז"ל, חבית שהיא מלאה משקין טהורין ומניקת של חרס בתוכה והחבית מוקפת צ"פ ונתונה באהל המת, החבית והמשקין טהורין והמניקת טמאה, מפני שקצתה האחת בתוך החבית המוקפת והקצה השני פתוח לאהל המת ואינו סתום, אע"פ שהיא עקומה אין העקום כסתום, עכ"ל, והוצרך הרמב"ם לפרשה במניקת של חרס, דאם היתה כלי שטף, הרי לדעתו דאף כלי חבר אינו מציל בצ"פ על כלי שטף, בלא"ה אינה ניצולת בצ"פ, ובערוה"ש סימן מ"ח כתב עוד, דאם היתה כלי שטף, פשיטא דהמניקת עצמה טמאה, ורק במניקת של חרס דאין נטמאת אלא מתוכה, הוא דקמ"ל דהמניקת חשובה כפתוחה לאהל המת, (ונ' דרק בזה הוא דפליגי ב"ה ומטהרי).

והראב"ד בהשגות שם תמה ע"ד הרמב"ם, דאם איירי מתניתין במניקת של חרס וראשה אחד לחוץ ופתוח, מ"ט המניקת טמאה, הרי אין לה בית קיבול, וכ"ח שאין לו בית קיבול טהור, וקו' זו קשיא גם למה שפירש הר"ש דמניקת שבתוכה כלי שטף, ומ' דיש לפרשה גם במניקת של עץ, וכ"ה בפי' הראב"ד ספ"ק דעדיות, ודלא כמש"כ הראב"ד בהשגות שם דאיירי במניקת של מתכת שהיא ראוי' לקב"ט אף שאין לה בית קיבול, וגם מ"ט החבית והמשקין טהורין, הרי הטומאה נכנסת לחבית דרך פתחה של מניקת, שהרי פתח העשוי בידי אדם אפי' כ"ש מביא את הטומאה לכלי המוקף צ"פ.

ג] והנה בקו' הראב"ד דמ"ט המניקת טמאה, כתב הכס"מ שם לישב, שמניקת זו היא עקומה ובמקום העיכוב היא זקופה ביותר ומפני כך מתעכבים שם טיפות יין והו"ל בית קיבול.

והאחרונים תמהו ע"ז דמי עדיף מסילונות דתנן לעיל פ"ב מ"ג שהן טהורין אע"פ שהן כפופין ומקבלין, ופירש הרמב"ם בפיהמ"ש שם, שאפילו היו כפופים וכו' או אפי' היה בהם בית קבול וכו' הרי אלו לא מתטמאין לפי שלא נעשו לקבלה, כי הצנורות הללו הללו נעשו לשם העברת מים, לא שיתקבצו וינוחו בתוכם.

ובקרית ספר שם כתב, ז"ל, וכיון שהיא חלולה ומונחת צדה אחת תוך החבית חשיבא כלי שיש לו בית קבול וכו', עכ"ל, והוא חידוש, דע"י שהיא מקבלת עם החבית, חשיבא ככלי קיבול, וצ"ע.

ובמי"ט כתב לישב, דמניקת זו דמיא לטיטרוס דחשיב כבית קיבול, משום שכשהוא מלא מים ומניחין אצבע על ראשו הדק אין יוצאין המים מנקביו התחתונים, וה"נ מניקת זו, כאשר יושם אצבע בצידה השני לא יצאו המשקין מהצד האחר, וע"כ חשיבא כבית קיבול, וכ"כ המרכה"מ שם.

ד] ובקו' הראב"ד דמ"ט החבית והמשקין טהורין, ואין טומאה נכנסת לחבית דרך פתחה של מניקת, כתב הכס"מ שם לישב, דמש"כ הרמב"ם שאין העקום כסתום היינו לענין שתקבל המניקת טומאה, אבל החבית חשובה כסתומה ע"י עקום המניקת וקל להבין טעם החילוק, עכ"ל, וכעי"ז בקרי"ס שם, ז"ל, אבל אין טומאה נכנסת לחבית, שהנקב של חבית ה"ה סתום במניקת, ולא חשיב השתא האי נקב של מניקת אלא להכניס הטומאה למניקת בלבד, עכ"ל, וצ"ב, ובכ' הגר"ח כתב דמיירי בשסתם את הפתח בטיט, וע"כ אף שהמינקת טמאה משום שקצתה פתוח לאהל המת, מ"מ החבית טהורה.

ה] בכ' הגר"ח שם הקשה, דכיון דהמניקת עצמה טמאה, א"כ הו"ל כלי טמא דאינו מציל בצ"פ, ומ"ט החבית והמשקין טהורין, וכן הק' החזו"א סימן י"א סקי"ד, וכתב לישב, לפ"מ שהוכיח שם מד' הרמב"ם דהא דכלי טמא אינו מציל בצ"פ, הוא רק כשתוך הכלי טמא, אך כל שאין תוך הכלי טמא, ורק הכלי או הצמיד טמא, ה"ז מציל, ול"ד לאוכלין שהוכשרו דאינם מצילין, דהוא משום דהוו דבר המקב"ט, אך גב כ"ח שאינו מקב"ט, ואך דאתינן עלה משום הדין דדבר טמא אינו חוצץ, הרי דהך דינא הוא רק כשתוך הכלי טמא, ולא כשהכלי או הצמיד טמאים, ואשר ע"כ שפיר מצלת המניקת אף שהיא טמאה.?ועמש"נ בדין זה לעיל פ"ח מ"ו בדין בית שאור?.לכאו' כוונת הגר"ח, דהגם דחלק המינקת שבאהל המת, עיילא בי' טומאת המת, מ"מ החלק הסותם לא עיילא בי' טומאה, אלא מדין נטמא מקצתו נטמא כולו, וצ"ע עוד בכונתו?.

ו] החזו"א סימן י"ט סקי"ד הק' לפ"ד הכס"מ דהא דהחבית טהורה, הוא משום דלגבי החבית חשיב העקום כסתום, וקשיא דמ"מ כיון דהמניקת פתוחה לאהל המת והיא טמאה וא"כ בתוכה הוי אהל המת, ואיך נשאר החבית בטהרה והיא פתוחה באהל המת, ומה יועיל שנחשב העיקום כסתום ול"ה פתוחה לבית, הא סו"ס פתוחה החבית למניקת ששם הוא אהל המת, ועיי"ש סקט"ו שרמז לישב, לפמש"כ שם דמהני צ"פ ע"י מגופה אף שהיא מוגבהת, ואע"ג דאויר המגופה הוא אויר אהל המת מ"מ החבית טהורה, דצ"פ הוא תנאי שאם החבית מוקפת צ"פ החבית חולקת רשות לעצמה ואוירה הוא אהל בפנ"ע, עכ"ל, ונת' בזה לעיל מ"א אות כ"ה.

ז] במש"כ הרמב"ם דאין העקום כסתום, מבו' בד' הכס"מ והקרי"ס דהיינו, דאם הי' העקום כסתום ל"ה המניקת נטמאת, וצ"ע דמה מועיל הא דהעקום כסתום, הרי מ"מ פי המניקת פתוח לאהל המת, ועי' חזו"א סימן י"א סקי"ד שעמד בזה על הא דטיהרו ב"ה, אשר בפשוטו טעמייהו הוא משום דס"ל דהעקום כסתום, דמה מהני זה לטהר את המניקת.

ח] במרכה"מ שם כתב, דלפי' הרמב"ם צ"ל דאיירי שאין המניקת נוגעת במשקין, וע"כ כיון שהחבית טהורה דאין כ"ח מטמא כלים, גם המשקין טהורין, אך אם המניקת נוגעת במשקין, ה"ה מטמאה את המשקין.

ט] דעת הר"ש והרא"ש דהך דינא דאין כ"ח מציל בצ"פ על כלי שטף, הוא רק בכלי של ע"ה, אך כלי חבר מציל אף על כלי שטף, ונ' לדעתם, דגדר הא דאי"ז מציל, היינו משום דלגבי זה אנו דנים את הכלי כטמא, והיינו דהגם דכל טומאת כלי ע"ה היא רק לגבי חברים, אך להע"ה עצמו שבא לשאול מטהרינן לי', וכדתנן בספ"ק דעדיות ובחגיגה דכ"ב: (שהביא הר"ש) דכשטיהרנו אוכלין ומשקין לעצמו טיהרנו, והרי שאנו מורים לע"ה שהאוכלין והמשקין טהורין, וכ"ה במקד"ד סימן מ"א סק"ב, מ"מ לגבי הצלת כלי שטף, כיון שיש לחוש שישאל ממנו החבר וכו', אנו דנים את הכלי כטמא גם לגבי הע"ה ואינו מציל, ועי' תוי"ט ספ"ק דעדיות שנראה שפירש בע"א, וצ"ב, ושו"ר בראשל"צ חגיגה דכ"ב שעמד על דבריו.[[1]](#footnote-2)

אך דעת הרמב"ם בפכ"ג מטו"מ ה"א ובפיהמ"ש לקמן רפ"י ובספ"ק דעדיות, דגזרו גם על כלי חבר שלא יצילו על כלי שטף בצ"פ, ואף שהן טהורין ודאי, אטו כלי ע"ה, דאל"כ לא ישמע לנו הע"ה, וכן דעת הראב"ד בפכ"ב מטו"מ ה"ז ובעדיות שם.

ועי' בסוגיית הגמ' בחגיגה דכ"ב: במה שפירש תלמיד א' מתלמידי ב"ש טעמייהו דב"ש, ובפירש"י ותוס' שם, ועי' שיח יצחק שם מה שהאריך בביאור ד' התוס', ועיי"ש שכתב דמד' רש"י מתבאר דרק כלי של ע"ה אינו מציל על כלי שטף, ומד' התוס' נ' דגזרו גם על כלי דחבר.

ועי' עוד בטו"א בחגיגה שם מה שתמה מסוגיא דהתם על דעת הר"ש, ועי' מי"ט חרד"נ ג' ד' מש"כ לישב בזה.

י] בב"ב די"ט: פרכינן בחבית מלאה גרוגרות המונחת בחלון, דהיא גופה תיחוץ, ובנובי"ק יו"ד סימן צ"ד כתב, ז"ל, ודע דמשה"ק וכו' היא גופה תיחוץ, הכוונה משום דקפסיק ותני ואם לאו אינם חוצצין שמשמע שאינם חוצצים כלל אפילו להציל על אוכלים ומשקים וכ"ח, וע"ז פריך היא גופה תיחוץ להציל על אוכלים ומשקין וכ"ח, אבל על כלי שטף היא גופה ודאי דלא חייצא דלא עדיף מכ"ח המוקף צ"פ וכו', עכ"ל, ולדעת הר"ש ודעימי' י"ל עוד דהא דפריך הוא משום דמשמע דאיירי אף בכלי חבר, דמציל אף על כלי שטף.

אך צ"ע ממש"כ הרמב"ם פט"ו מטו"מ ה"ד, ז"ל, סתם החלון בכ"ח והי' פיו לחוץ ה"ז חוצץ לפי שאינו מטמא מגבו והרי הוא טהור, עכ"ל, וסתימת דבריו מורה להדיא דגם אדם וכלי שטף הנמצאין בבית השני אין נטמאין, וקשיא טובא, דלהרמב"ם לטעמי' דאף כלי חבר המונח בארובה אינו מציל על אדם וכלי שטף, וכדתנן באהלות פ"ה מ"ב, א"כ ה"נ בדין דכלי המונח בחלון אינו מציל על אדם וכלי שטף.

ואין לחלק בין הצלה בחלון שבין בית לבית, להצלה בארובה שבין בית לעלי', שהרי לכאו' הא דקדירה שבין בית ועלי' מצלת, הוא חד דינא עם דין מיעוט בחלון, עי' פיהמ"ש אהלות פ"ח מ"ג ור"י מיגאש ב"ב די"ט: שכתבו דגם בסתימה בארובה ל"מ אא"כ ביטלו, ועי' גם בד' הראב"ד פי"ג מטו"מ ה"ד שדימה דין חציצה בארובה לדין חציצה בחלון.

יא] אמנם הנה נ' להוכיח דדינא דקדירה הנתונה בארובה דין אחר הוא, שהרי לא נזכר באהלות שם וברמב"ם פכ"ג מטו"מ ה"ד, דאיירי בקדירה מאוסה שאין דעתו לפנותה, ולדעת הר"ש ודעימי' דבסותם כל החלון ל"ב ביטול, ניחא, ?וכ"ה מבו' להדיא בתוס' תלמיד ר"י הזקן שבת דצ"ה: הובא בתורת הראשונים אהלות פ"ה מ"ב, עיי"ש, אך לדעת הרמב"ם דאף בסותם כל החלון בעי ביטול, תיקשי.

ונ' ללמוד מזה, דהגם דגם בחציצה בארובה בעי' ביטול, כ"ז הוא בשחוצץ באוכלין או בכלי שאין לו תוך, דבזה איירי הרי"מ בב"ב והרמב"ם בפיהמ"ש, אך בחוצץ בכלי שיש לו תוך, הרי דכיון שתוכו חולק מקום לעצמו מדינא דהצלת צ"פ, אין הטומאה נכנסת לעלי', וכ"נ בל' הרמב"ם בהל' כלים שם, ז"ל, כל שבעלי' טהור כאילו הוא תחת צמיד פתיל בכ"ח, עכ"ל, וכ"נ ל' הרמב"ם בפיהמ"ש אהלות פ"ה מ"ה, וע"כ חוצצת הקדירה אף שלא ביטלה שם, ?ואשר ע"כ שייך שם הגזירה, ואה"נ אם ביטלה שם ל"ש הגזירה, ול"ד למיעוט בחלון, דהתם ליכא להך דינא דאהלים בכיסוי, וע"כ התם ל"מ לעולם בלא ביטול, ועי' תפאל"מ יו"ד סימן שע"א דבמיעוט בחלון חוצץ כ"ח אף אם נטמא, ולפ"ז ל"ש בזה הגזירה כלל, ובע"כ דבחציצה בארובה הוא דין אחר, ומיושב קו' הגר"ש בשיעורי ב"ב על דבריו, אך עיקר דבריו צ"ע, עי' חי' הגר"ש ב"ב, ועי' משנת ר"א סימן ל"ז סקי"ג, דבחציצה בארובה ל"ב ביטול, אך כתב שם דאם חצץ בכלים בעי' ביטול, משום דכלים אינם נעשין אהלים לטהר, עיי"ש, ובל' הרמב"ם בפיהמ"ש אהלות פ"ה מ"ב מבו' דהתם הוא מדין דאהלים מצילין בכסוי, וצ"ב יסוד דין זה, ועכ"פ נ' מזה דהתם הוא דין אחר, ואי"ז מדין מיעוט בחלון, אלא הוי זה הצלה, ודמי לצ"פ, וע"כ הוי זה בכלל הגזירה, וכנראה דהגם דבכלים ל"ש דינא דאהלים מצילין בכיסוי, כיון דכלים אינם נעשים אהלים, וע"ד שכתב במשנת ר"א, מ"מ בכלי שיש לו תוך, מהני לכיסוי, כיון שבכחו לחלוק מקום לעצמו מדינא דצ"פ, ומשא"כ בכל מיעוט לא גזרו, דהוי מילתא דלא שכיחא, ע"ד הא דלא גזרו בבלוע במגופה, אך צ"ע שהרי בארובה גזרו גזירה מסוימת על אדם, אך נ' דכלי שביטלו בחלון הוי מילתא דלא שכיחא, אך כלי שלא ביטלו הוי מילתא דשכיחא, ודו"ק, ויל"ע לפמש"נ אם הך דינא הוא רק בשסתם כל הארובה, או אף במיעוט, ונפק"מ למש"נ להלן סוף מ"ח דהרמב"ם לטעמי' אזיל, ולמש"נ הכא יש לפקפק בזה, די"ל דבהך דינא בעי' שיסתום כל החלון?.שו"ר בזה בס' יד הלוי פט"ו מטו"מ, עיי"ש, ובס' טו"ד כתב ע"ד הרמב"ם שם דאיירי רק על אוכלין ומשקין וכלי חרס, והדוחק מבואר.

ויש להוסיף עוד, דבל' הרמב"ם בפיהמ"ש אהלות פ"ה מ"ה, מבו' דדינא דאהלים מצילין בכיסוי, ודינא דכלים מצילין עם דפנות אהלים, ב' דינים נינהו, ועדין צריך לעיין בכ"ז.

יב] **שם בר"ש, וניחא השתא מתני' דלעיל דמוקף צ"פ מציל על מחט וטבעת, דאיירי בכלי של חבר דטהור,** בפי' הרא"ש כתב לישב דעת הרמב"ם, דהתם לא משום היקף צ"פ אלא משום דבטילי לגבי מגופה וטפילה, ועמש"נ בזה לעיל מ"א אות י"ד, והראב"ד בהשגות פ"כ מטו"מ ה"ה יישב למתני' דלעיל בע"א, ונת' בזה לעיל שם אות י"ב ואות כ'.

1. ומדבריו שם נראה דמעיקרא ס"ל להו לב"ש דכ"ח של ע"ה מציל בצ"פ על כלי שטף אף לגבי החבר, ועי' שיח יצחק חגיגה דכ"ב. שנקט כן, ופירש דהוא משום דטומאת כלי ע"ה אינה אלא מדרבנן, וכלי הטמא מדרבנן מציל, אך עי' ר"ש אהלות פי"ג מ"ה, דאף דדבר הטמא מדרבנן חוצץ, מ"מ כלי של ע"ה שאני, משום דהתם עשו ספק כודאי לענין חציצה, והודאי טמא מדאורייתא, ועי' ראשל"צ שם שנתחבט בזה [↑](#footnote-ref-2)