חבורה סימן רנג סעיף ב בהלכות חזרה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

סימן רנ"ג סעיף ב'

בעניני חזרה.

הטור פסק דמותר להחזיר קדירה אפילו בנטל בשבת והחזיר בשבת. והטור כתב הגבלה דההתר הוא דווקא בעוד הקדירה רותחת. והנה מצינו שלוש דרגות חום יש שהדבר רותח ממש ויש שהוא חם בשיעור יד סולדת בו ויש שהוא כבר אינו בשיעור יד סולדת בו אלא דלא נצטנן לגמרי וכשנוגעים בו מרגישים חום. והנה השיעור של הטור שהקדירה רותחת. מדברי הבית יוסף נראה דכוונתו למבואר בסימן שי"ח דמבואר שם דבלח שנצטנן יש בו בישול אפילו אם כבר נתבשל כל צרכו והבין הבית יוסף דכאן גם אין המכוון שהקדירה רותחת אלא שלא נצטנן כדי שלא יעבור עליו משום בישול ואין זה משום כללא דחזרה דמהלכות חזרה אפילו נצטנן אם הן עודן בידו יכול להחזירו. אלא הוי מלתא דבישול. והנה שם מבואר בטור דיש בו בישול בתבשיל אם נצטנן אבל בעודו רותח לו. וברבינו ירוחם מבואר שאפילו נצטנן קצת כל שהוא חם אין בו בישול והבין הב"י שזו כוונת הטור שהרי כתב שהבישול הוא אם נצטנן וכנראה למד הבית יוסף שמה שהזכיר בעודו רותח אין הכוונה רותח אלא הכוונה חם. ומדברי המשנ"ב בשם מגן אברהם למדנו דהשיעור הוא יד סולדת בו שהגם שאינו רותח ומכל מקום בעינן שיהא חם בשיעור יד סולדת וממילא סבר הבית יוסף דבסוגית חזרה כשמוזכר לשון רתיחה הכוונה לחום. ולדין המבואר בשי"ח שהוא שיעור יד סולדת בו. אמנם הב"ח דייק הלשון שכאן לא הזכיר נצטנן וסבר דמהלכות חזרה בעינן שיהא חם דאם לא כן בטלה השהייה ונחשב נתינה חדשה והנה לפי"ז נראה דסבר דבהלכות חזרה צריך רותח ממש ולא רק שיעור יד סולדת בו שהרי משום זה הרי הוא מודה לבית יוסף בסימן שי"ח שצריך שיהא רותח שזה נצרך כדי שלא יחשב בישול.. וכבר ראינו שכעין סברא זו הוזכרה בריטב"א ולדעתו השיעור הוא רותח ממש. ומצינו בירושלמי כן לגבי ספסל ויתד שבעינן עודו מפוחם שהכוונה כפשוטו שהוא עדיין חם. ומשמע שהוא חם ממש ולא בשיעור של נצטנן וכדברי הב"ח אמנם שם מבואר דבעינן גם שלא העביר ידו ממנו. והנה כאן משמע דאם הוא לגמרי בידו ולא הניחה בשום מקום אז זה חזרה בעצם משא"כ במונח ביתד ובידו כאן זה תלוי אם זה עדיין חם שאז מצד זה ניכר שהוא לחמם אז הוא מותר. והנה אדרבה משמע דבעודו בידו לא בעינן עדיין חם. אמנם מצד שני מכל מקום ניתן ללמוד מהירושלמי הזה סברא דכמה שהוא עדיין חם יש בו מעלה לגבי חזרה והנה שיעור מפוחם יש לעיין דלכאורה המכון הוא רותח ממש. והמשנ"ב כתב שלפי"ז לדעת הרמ"א דפליג בסימן שי"ח על השו"ע וסובר דמספיק שיעור של חום ואפילו פחות מיד סולדת בו כל זמן שלא נצטנן לגמרי לפי"ז כאן גם יספיק שיעור זה. ויותר להחזיר באופן זה. והביא הביאור הלכה מהפמ"ג דאם הורק לכלי שני אף אם היד סולדת בו יש לומר שהוא כמו נצטנן לדעת השו"ע ויש בו משום בישול אמנם לכאורה כל טענת הפמ"ג היא לדעת השו"ע אמנם לדעת הרמ"א מותר דהרי מקפידים רק שלא יצטנן.

והנה מצינו בבית יוסף חידוש כשנדון מה נקרא לח ומה נקרא יבש והנה תבשיל שמעורב לח ויבש כמו טשולנט האם הוא לח או יבש. והביא הבית יוסף מהרבינו ירוחם בשם רבינו יונה שדן דלח הוא כל שרובו רוטב ומשמע דדבר שיש בו רק מקצת רוטב והרוב הוא תפו"א ובשר ייחשב ליבש. והמנחת כהן דייק במשמרת השבת שער שני פ"ב אמנם ברבינו ירוחם עצמו לא מוזכר הלשון רוב אלא כל דבר שיש בו רוטב. הבין המנחת כהן שכך הבין הבית יוסף לדעתו דאל"כ נתת דבריך לשיעורין והפמ"ג משבצות זהב סקי"ג ד"ה ומהו שנקט כן לדינא וכן באשל אברהם סקמ"א ד"ה והוי יודע אמנם השו"ע לא פסק כן כתב כגון שהוא תבשיל יבש שאין בו מרק כלל. וכן נקטו רוב הפוסקים והאליהו רבה הניח דברי המנח"כ בצ"ע. וכן הוא לשון הבית יוסף עצמו בסימן שי"ח שנקט שהשיעור הוא אם יש בו רוטב ולא הביא את הכלל של רובו רוטב. באמת יש בכלל הדברים הזה עוד חידוש דשם הביא את רבינו ירוחם שסבר שמכל מקום כל מה שיש בישול בלח שנצטנן זה רק בנצטנן ויפה לו ולא באופן שעכישו הוא מתבשל ורע לו ולכאורה הביאור כדביארנו דהגם שלדעת השו"ע יש בו בישול מדאוריתא מכל מקום זה משום משביח ובמצטמק ורע לו אינו נחשב משביח. ומכל מקום יש סתירה שם בשו"ע דבסעיף ח כתב כן כהרבינו ירוחם ובסעיף ד' לא הביא כן ובאמת המגן אברהם סובר דעיקר דעתו היא כרבינו ירוחם. ובסעיף ד' סמך על הלהלן. אמנם המשנ"ב לומד דהעיקר הוא סעיף ד' ובסעיף ח' זהו רק משיגרא דלישנה של רבינו ירוחם. ובאמת מדברי הבית יוסף שהביא את רבינו ירוחם לכאורה לללא חולק הדברים מטים כביאורו של המגן אברהם ומוקשים לפי פירושו של בעל המשנה ברורה.

לגבי עצם דיני חזרה. נחלקו השו"ע והרמ"א דהשו"ע הכריע כהרמב"ם דהכל תלוי בעל גבי קרקע דאם הניחו על גבי קרקע אינו נחשב חזרה ואם הניחו ביתד וכדומה וכ"ש בעודן בידו אז זה נחשב חזרה והגם שהגמ' נסתפקה כנראה שסבר הרמב"ם דפוסקים לקולא. וכן פסק השו"ע ולא הביא כלל דין זה שבעינן דעתו וכן להקל גם לא הביא הלכה זו וכנראה סבר דהאמוראים הראשונים בגמ' שלא הזכירו סברא זו הם חולקים על האמוראים האחרים. ובפרט דבירושלמי לא הזכיר סברא זו שמהני לגבי קרקע ורק לגבי יתד ולגבי יתד בין כה וכה הכריע כהבבלי לקולא דמהני אפילו בלי דעתו להחזיר. אמנם הרמ"א פסק כהטור וכהרבינו חננאל דמכריעים לחומרא ובעינן יד ודעתו. אמנם לשון הרמ"א קשה שהוא מכניס את הגהתו בין שני הדברים. והנה הבאנו ספק האחרונים מה הדין בעודן בידו וגם מונח על גבי קרקע ובאגרות משה רצה לדייק את לשון השו"ע שכתוב ולא הניחה ואל כתוב ולא העמידה דמשמע דאם הוא בידו אע"ג דהוא על הקרקע אי"ז נחשב הנחה והיה מקום לדון שזה נכון לדברי השו"ע דקרקע הוא פוסל ואז כל זמן שאינו לגמרי על הקרקע לא חל המצב של ההפקעה דלדעת הרמב"ם הדבר הוא במצב של חזרה אלא אם כן הוא הופקע ממנו אמנם לדעת הרמ"א דסובר דבעינן בידו ודעתו לחזור אם כן בסתמא אינו במצב של חזרה וצריך לחדש בו מצב של חזרה. ולדעתו אם יהא בידו וע"ג קרקע יהא חסרון בשם בידו וניתן לדייק כן מדברי הרמ"א דהביא את הגהתו בלשון משונה. דסבר דבידו וע"ג קרקע לא מהני וצריך בידו וגם שלא יהא מונח על גבי קרקע וכן משמע ברבינו חננאל וניתן לדייק כן מהירושלמי דרק ביתד מהני עודן בידו ומשמע דבקרקע אפילו עודן בידו לא מהני. אמנם אפשר עדיין שהירושלמי הוא כדרכו של הרמ"א דבעינן בידו גם אמנם לדעת השו"ע באמת דינו של האג"מ מדויק מדין ומסברא.

יש מקום לשאול סתירה בדברי המשנ"ב דכשביאר דין עודה בידו ביאר דטעם איסור חזרה הוא משום שהוא מיחזי כמבשל. ולא הביא את הטעם דשמא יחתה ולעומת זאת לאח"כ כשהביא את חידושו של תוס' דבע"ש אוסרין חזרה אטו שבת שמא כתב שהטעם הוא משום שמא יחתה אמנם לכאורה נראה שהחילוק פשוט דהנה גזרה זו הוזכרה בתוס' וברא"ש והנה נראה דכל מה ששייך גזירה זו זה דווקא אם האיסור הוא משום חשש חיתוי שאז שייך לדון שהוא כעין דאוריתא אמנם אם החשש הוא מיחזי כמבשל זהו ממש גזירה לגזירה. ולכן סבר המשנ"ב שהחושש לשיטת יש אומרים זו בהכרח דהטעם הוא משום חיתוי.

ומבואר דדוקא על גבה אבל לתוכה אסור והכוונה משמע במ"ב על פי הבית יוסף זה דווקא במונח על קרקעית ודלא כפשטות הטור וזה על פי דברי רש"י אמנם לפי איך שלמדנו את רש"י ליכא הוכחה כלל שבתוכה הכוונה דווקא במונח בקרקעיתה ואדרבה מדברי רש"י משמע שכבר המונח בתוך חלל הקדירה נחשב תוכה.

למעשה הרמ"א הביא את שיטת הר"ן שמקל בכל חזרה בשבת היכן שהנטילה היתה בשבת ומצינו לגבי הטמנה הלכה למעשה דגם בהטמנה יש היתר חזרה וזה רק בנוטל בשבת ומחזיר בשבת אמנם הנוטל בע"ש ומחזיר בשבת שם בוודאי זה נחשב הטמנה חדשה.

והרמא כתב וכן נוהגין להקל בתנורין שלנו וטוב להחמירו. והנה מבואר מדבריו דחידושו של הר"ן והא רק לכירים אבל בתנור לא מועילה סברא זו. וכן מבואר דלא מועילה סברא זו למחלוקת בית שמאי ובית הלל.

והנה למעשה כתב הרמ"א שטוב להחמיר ויש לעיין האם ניתן לצרך לזה את סברא השו" ע ומענין דהמשנה ברורה לגבי פינהו ממיחם למיחם פסק לקולא מיד משום שיש ראשונים שפליגי על האיסור כלל של ממיחם למיחם והגם שהטור הכריע לחומרא מכל מקום המשנה ברורה טוען שמכלל ספק לא יצא ובזה מקילים. כך מבואר בשעה"צ. והנה המשנ"ב וממילא דן המשנ"ב דבדעתו להחזיר בהניחו ע"ג קרקע אפשר שיש להקל. משום שיש חבל ראשונים דדעתו להחזיר לקולא אמנם הכריע הביאורה הלכה דבעודן בידו ואין דעתו להחזיר שם בוודאי דיש להקל דכאן ניתן לצרף את שיטת הרמב"ם אם שיטות שאר הראשונים דהכריעו לקולא. ובאמת יש עוד סברא להקל משום הר"ן שסבר הרמ"א דעיקר ההלכה כמותו. ויש לעיין דבבאור הלכה מבואר דאפשר להקל ביתד ודעתו להחזיר. ויש להקשות מדוע בעינן שניהם הרי לדעת המשנב אפשר לצרף הרמב"ם ושיטת שאר ראשונים גם אין דעתו וכו'. והנה באופן שטעה בדעתו זה תלוי במחלוקת רע"א ואבי עזרי.