שיעור כה סוף קעד ד-ה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור כה**

**~ סימן קעד סעיף ד - ה ~**

## [סימן קעד סעיף ד] אם קבע לשתות לפני המזון, א"צ לברך על יין שבתוך המזון, דיין שלפני המזון פוטרו, וכן יין של קידוש פוטר יין שבתוך המזון. וכן המבדיל על השלחן, פוטר היין שבתוך המזון. וי"א שאין ברכת יין הבדלה פוטר, אלא א"כ נטל ידיו קודם הבדלה, הילכך המבדיל קודם נטילה יכוין שלא להוציא יין שבתוך הסעודה, ובדיעבד שלא כוון כך, פוטר יין שבתוך הסעודה, דספק ברכות דרבנן להקל.

### יין שלפני המזון פוטר יין שבתוך המזון

איתא במתניתין (ברכות מב, ב) בירך על היין שלפני המזון פטר את היין שלאחר המזון, והטעם מבואר שם בגמרא דזה לשתות וזה לשתות [וע"ש בגמרא שהסתפקה אם ה"ה שהיין שבתוך המזון פוטר את היין שלאחר המזון, כיון שהיין שבתוך הסעודה בא 'לשתות' וזה 'לשרות' (היינו להשרות את המאכל במעיו) ושמא לא פוטרו, ונחלקו בזה האמוראים ע"ש], והיינו שהיין שלפני הסעודה פוטר את היין שבתוך הסעודה, משום שהיין שלפני הסעודה בא לפתוח המעיים ולגרור את תאוות האכילה (כמבואר במשנ"ב ס"ק ח), והיין שבסעודה הוא ג"כ חלק מן האכילה.

והנה מבואר בשו"ע שאף יין של קידוש ששותה קודם הסעודה פוטר את היין שבתוך הסעודה, וביאר המשנ"ב (שם) שהחידוש בזה שאף שהוא שותה את היין למצוה ולא לתענוג, מכל מקום הוא פוטר את היין שבתוך הסעודה, וטעם הדבר דכיון שיש דין 'קידוש במקום סעודה', נחשבת שתיית היין היא כחלק מהסעודה.

### המבדיל קודם הסעודה אם פוטר יין שבתוך המזון

אמנם לעניין המברך על היין בהבדלה קודם הסעודה מצינו ב' שיטות בשו"ע דהדעה הראשונה ס"ל שאפילו בזה פוטר את היין שבתוך הסעודה. וביאר המשנ"ב (ס"ק י) שבזה יש חידוש נוסף דבשלמא כשמברך על יין של קידוש שפוטר את היין שבתוך המזון הוא משום שהקידוש הוא חלק מהסעודה משום דין קידוש במקום סעודה וכנ"ל, אך ההבדלה לכאורה אינה קשורה לסעודה כלל, ומכל מקום הברכה שהוא מברך על היין בהבדלה פוטרת את היין שבתוך המזון, כיון שהבדיל על השולחן והכין את עצמו לסעודה לכן שתייתו קשורה לסעודה.

אך דעת היש אומרים ס"ל שאין ברכת ההבדלה פוטרת את היין שבתוך המזון אלא אם כן נטל ידיו קודם הבדלה. ושיטה זו הובאה בתוס' בברכות (מב, ב ד"ה ורב ששת) ומסיק שם התוס' דאף שיש חולקין דברכת היין שבהבדלה אינה פוטרת את היין שבתוך המזון מיהו נראה כיון דנטל ידיו ודעתו לאכול ולשתות שם פוטר אפילו בהבדלה. ומשמע שמסקנת התוס' שאם לא נטל ידיו לא פוטר היין שלפני המזון את היין שבתוך המזון.

ובביאור הלכה (ד"ה יין הבדלה) הביא מהאחרונים שנקטו בכוונת דברי התוס' דלדעתם אף יין של קידוש לא פוטר את היין שבתוך הסעודה אא"כ נטל ידיו, אמנם השו"ע הביא את שיטת התוס' רק לגבי הבדלה, דרק בזה הוא חשש לדעת התוס' משום שההבדלה אינה ממש חלק מהסעודה.

### לברך ולכוין שלא לפטור את היין שבסעודה

בשו"ע כאן מסיק דכיון שיש מחלוקת אם היין של הבדלה פוטר את היין שבתוך הסעודה, לכן המבדיל קודם נטילה יכוין שלא להוציא בברכתו את היין שבתוך הסעודה, [ואז הוא מברך על היין של הבדלה ברכה אחרונה וחוזר ומברך לכתחילה על היין שבסעודה]. ואם לא כיון שלא לפטור את היין שבתוך הסעודה, לא יברך עליו משום דספק ברכות להקל.

והנה בשו"ע בהלכות שבת (סימן רצט סעיף ז) הביא את שתי הדעות הנ"ל אם יין שמברך עליו בהבדלה פוטר את היין שבתוך המזון, והשמיט את מה שכתב כאן שיכוין בשעת הברכה שלא לפטור את היין שבתוך הסעודה. וע"ש בשעה"צ (ס"ק לט) שהביא מהט"ז דבכהאי גוונא אמרינן ספק ברכות להקל, וכתב דהט"ז השמיט את מה שכתב השו"ע כאן כמבואר בתוספת שבת, ושם בתו"ש (ס"ק יד) כתב דאין לעשות את התקנה שכתב השו"ע כאן ולכוין שאין בדעתו לפטור את היין שבתוך הסעודה, דכשמכוין להדיא לא לפטור את היין שבתוך המזון הרי הוא גורם ברכה שאינה צריכה, שהרי לפי השיטה הראשונה בשו"ע הוא נפטר מלברך על היין שבתוך הסעודה.

ואמנם מדברי השו"ע שכתב עצה זו מתחדש שמותר לו להגביל את ברכתו ולא חיישינן לברכה שאינה צריכה, ולכן הוא יכול לכוין שלא לפטור את היין שבסעודה, אף שאז הוא יצטרך לברך על היין שבסעודה, ואין לחוש בזה משום ברכה שאינה צריכה כיון שמרויח בזה שיוצא מחשש ספק ברכות.

וכבר הארכנו בזה בשיעורים (על הלכות הבדלה סוף סימן רצט) דכן מבואר בפר"ח ביורה דעה (סימן יט) שהביא שנחלקו הפוסקים בעניין מי שבירך על השחיטה ובין שחיטה לשחיטה דיבר בעניין שאינו מצרכי השחיטה, אם צריך לחזור ולברך, וכתב הפר"ח שטוב שיכוין תמיד בברכת השחיטה שהברכה תחול עד שישיח שיחה בטילה [וע"ש שהארכנו שבכמה מקומות נחלקו הפוסקים בזה. וע"ע לקמן סעיף ז שהתיר לשתות מים קודם הסעודה משום שרוצה להסתלק מן הספק ע"ש].

עוד מתחדש כאן מדברי השו"ע שיכול הוא להגביל ברכתו ולכוין שלא תפטור ברכתו את היין שאמור להיפטר בברכתו, וגם בזה נחלקו התבו"ש והפר"ח הנ"ל שהתבו"ש הקשה שם על הפר"ח דכלל אינו יכול להגביל את ברכתו שתחול רק על שחיטה אחת ולא על השנייה ובעל כרחו ברכתו פוטרת את הכל [אמנם בתבו"ש שם עמד בזה ותירץ דכאן יכול לכוין שלא לפטור משום דזה למצוה וזה לשתות, ועוד תירץ דהכא ברכת המוציא מפסקת ע"ש עוד].

[אמנם לכאורה יל"ע מדוע לא יוכל לכוין להדיא לפטור אף את היין שבתוך המזון, ומוכח מזה דלדעת התוס' דס"ל שברכת היין של הבדלה אינו פוטר את היין שבתוך הסעודה, אינו יכול לפטור אף אם מכוין לכך להדיא, כיון ששתיה לצורך מצוה אינה יכולה לפטור שתיה שהיא להנאה].

### היוצא יד"ח קידוש בביהכנ"ס וחוזר לקדש בביתו

והנה לכאורה יש נפק"מ מצויה בכל הנ"ל לגבי מי ששומע קידוש בביהכנ"ס ובזה הוא יוצא ידי חובתו, ואחר כך הוא חוזר לביתו ומקדש להוציא את בני ביתו, דבזה יש לדון שהיין שקודם הסעודה לא יפטור את היין שבתוך הסעודה, דכל מה שמצינו שהיין פוטר הוא כששותה לגרור את האכילה, או כששותה לקידוש משום דבעינן קידוש במקום סעודה וכמשנ"ת לעיל, אך באופן זה שהוא עצמו אינו חייב בקידוש, ושותה את היין רק מחמת חובת הקידוש של בני ביתו יש לדון שלא יפטור את היין שבסעודה. ובשבט הלוי (חלק ט סימן מ) דן בזה ונראה שנטה להקל דכיון שאצל השומעים הוי 'קידוש במקום סעודה' א"כ מסתבר שהוא קשור עמהם ושתיית היין היא חלק מהסעודה. ומסתבר כדבריו וכן מנהג העולם להקל בזה.

### ביאור שיטת התוס' שיין לפני הסעודה אינו פוטר יין שבתוך הסעודה

דעת הי"א בשו"ע שיין של הבדלה ששותה לפני הסעודה אינו פוטר יין שבתוך הסעודה אא"כ נטל את ידיו קודם שבריך על היין, וביאר המשנ"ב (ס"ק יא) שלדעה זו שתיית היין של הבדלה לא פוטרת את היין שבסעודה כיון שהיא לא שייכת לסעודה, ורק אם נטל את ידיו אז כבר התחילה סעודתו ואז ההבדלה שייכת לסעודה.

אמנם בשו"ע הרב (בקונטרס אחרון ס"ק ה) פירש את כוונת התוס' דהטעם שאם בירך על היין קודם הסעודה שאינו פוטר את היין שבסעודה, משום שצריך לברך ברכה מעין ג' על היין קודם הסעודה, וכיון שמברך לאחריה אינו פוטר את היין שבסעודה, והיינו דמעצם זה שהוא מברך ברכה אחרונה זה גופא מפסיק מהברכה הראשונה שבירך קודם הסעודה, ולכן אינו יכול לפטור את היין שבסעודה. [ומצינו כעין זה ברא"ש בפסחים (פרק י סימן כד) שיין שתוך הסעודה אינו יכול לפטור יין שבסעודה אם חייב לברך ברכה אחרונה אחר היין שבתוך הסעודה ואכמ"ל].

וכתב שם לבאר על פי זה את דברי המג"א (ס"ק ה) שכתב שהשותה יין לצמאו קודם הסעודה פוטר את היין שלפני הסעודה אף לשיטת התוס', וכתב דכן מבואר בתוס', והאחרונים הקשו על המג"א שהרי בתוס' מבואר להדיא שאף בשותה לצמאו אינו פוטר. ולפי דבריו רצה לחדש שכוונת המג"א שהוא שותה לצמאו פחות משיעור, דאז הוא פוטר את היין שבתוך הסעודה, ועל זה כתב המג"א דכן מבואר בתוס' שרק כשמברך ברכה אחרונה לא פוטר את היין שבתוך הסעודה.

ועפי"ז כתב בשו"ע הרב שם שאם הוא מברך על היין קודם הסעודה ושותה פחות משיעור ברכה אחרונה, אז הוא פוטר את היין שבתוך הסעודה שהרי לא הפסיק בברכה אחרונה. וכן יש לדון לדבריו שאם שותה את היין באופן שיש ספק אם צריך לברך עליו ברכה אחרונה דכיון שמספק לא יברך יפטור היין שלפני הסעודה את היין שבתוך הסעודה.

ומכל מקום הלכה למעשה קיי"ל שהשותה יין קודם הסעודה פוטר את היין שבתוך הסעודה, ואפילו כשמברך על היין בקידוש וכמו שנתבאר, ולא חששו לדעת התוס' אלא במברך על היין בהבדלה שאינו פוטר את היין שבתוך הסעודה, [ובזה אם ישתה בהבדלה פחות משיעור לדעת השו"ע הרב הוא יפטור את היין שבתוך הסעודה, אמנם לדינא כתב הגר"ז דהעיקר כמו שביאר הט"ז (רצט ס"ק ו) את דעת התוס' דהשתיה אינה שייכת לסעודה אלא אם כן נטל את ידיו וכמש"כ המשנ"ב]. ובזה לדעת השו"ע צריך לכוין שלא לפטור את היין שבסעודה אך בסימן רצט כתב לא לעשות כן אלא לא יברך על היין שבסעודה משום דסב"ל. וצ"ע לדינא.

### היין פוטר דווקא כששותהו סמוך לסעודה

הנה בביאור הלכה כאן (ד"ה לפני) כתב שכל מה שיין שקודם הסעודה פוטר יין שבתוך הסעודה הוא רק כשהוא שותהו סמוך לסעודה, אך במופלג מהסעודה לא שייך לפטרו, והביא דכן כתב הלבוש.

ויש שהקשו ממש"כ המשנ"ב לקמן (סימן קצ ס"ק ח) שהמברך על היין פוטר בברכתו גם את היין שיבוא אחר כך, עד כדי שיעור עיכול של היין, ובביאור הלכה שם (ד"ה אחר) מבואר שי"א שיכול לפטור אפילו שהה כל היום, וע"ש בביאור הלכה שכל שלא הסיח דעתו יכול להמשיך ולשתות, וא"כ מאי שנא הכא שהיין שלפני הסעודה אינו פוטר אלא את מה שהוא שותה מיד.

וצ"ל דהנה המשנ"ב (ס"ק ו) כתב דכל מה שהיין שלפני המזון פוטר את היין שבתוך המזון הוא דווקא כשהיה דעתו לשתות גם בתוך הסעודה, אמנם בשעה"צ (ס"ק יב) כתב דמסוף דברי התוס' בברכות (מב, ב) משמע שאדם שרגיל לשתות בתוך הסעודה, אז היין שלפני הסעודה פוטר את היין שבתוך הסעודה אפילו בסתמא, ושכן משמע מהרא"ש בפסחים (פרק י סימן ד). וכן הביא בהמשך דבריו (בס"ק יב) בשם השו"ע הרב.

ולפי"ז י"ל דכוונת הביאור הלכה שהוא פוטר רק בסמוך לסעודה מיירי בסתמא, וכשלא כיון בהדיא לפטור את היין שבתוך הסעודה, ועל זה כתב דזה מהני רק אם אכל מיד, דאז מתפרש דעתו לפטור אף את היין שבתוך הסעודה במקום שרגילין לשתותו, אך באמת אם יכוין להדיא לפטור אף את היין שבתוך הסעודה אפשר שיועיל אפילו אינו אוכל סעודתו מיד.

[סעיף ה] כל מה ששותה בתוך הסעודה די לו בברכה אחת, אלא א"כ כשבירך לא היה דעתו לשתות אלא אותו הכוס ונמלך לשתות אחר. הגה: וכן מי שבא לסעודה ומושיטין לו הרבה כוסות, מברך על כל אחד ואחד דהוי נמלך . וכן מי שבירך על כוס ברכת נישואין ואינו יודע להיכן יגיע הכוס, כל אחד צריך לברך, דמקרי נמלך.

### שומע ברכה ויש ספק אם יגיע אליו היין

מבואר בסעיף זה שכשמברך ברכה לפניה אם מסתמא מביאין לו עוד יין אז ברכתו פוטרת את היין שבסעודה, אך אם אין דרכו לשתות עוד, מברך על כל כוס וכוס דהוי נמלך. וברמ"א הוסיף דה"ה בכוס של ברכת נישואין דהוי ספק אם יגיע אליו צריך לברך דמסתמא אינו מכוין לצאת בברכה כיון שאינו יודע אם יגיע אליו. וכעין זה מבואר בשו"ע לקמן (סימן קצ סעיף ה) דכל אחד מהמסופקים אם יגיע אליהם הכוס צריך לברך עליו בורא פרי הגפן, ואינו יוצא בברכתו של המברך, וביאר שם המשנ"ב (ס"ק יט) שאין דעתו להיפטר בברכה כשיש ספק אם יגיע אליו הכוס.

### בהנ"ל כשהוא מכוין על הצד שיבוא אליו יין

והנה במשנ"ב שם הביא בשם המג"א דכל דין זה הוא בסתמא דאמרינן שאין דעתו לצאת בברכת היין כשלא בטוח שיגיע אליו מהכוס, אך אם נתכוון בהדיא לצאת ידי חובתו על הצד שיגיע אליו הכוס מועילה מחשבתו, וכתב דכן הסכימו הרבה אחרונים.

ובאמת כן מבואר להדיא בשו"ע בסימן קעט (סעיף ה) דכתב השו"ע דהקרואים בבית בעל הבית לאכול מיני פירות, ומביאין להם בזה אחר זה, אינם צריכים לברך אלא על הראשון, וביאר המשנ"ב שם (ס"ק יז) דכשמברכין תחילה דעתם בסתמא על כל מה שיביא בעה"ב, דדרך בעה"ב להביא מינים הרבה, ומבואר שמועיל דעתו אפילו שיש ספק כמה מינים יביא בעל הבית. [אכן הט"ז שם (ס"ק ד) חלק על דברי השו"ע וס"ל דכיון שאינו יודע בוודאי שלא יביאו לו עוד אינו פוטר בברכתו את מה שיבוא לו אח"כ אפילו אם כיון לכך להדיא, וציינו גם בשעה"צ בסימן קצ (ס"ק יב) אך כתב שהרבה אחרונים חלקו עליו].

### בא לו עוד אוכל באמצע סעודתו

במשנ"ב (ס"ק יח) הביא דברי הט"ז כאן (ס"ק ו) דה"ה לענין אכילה כגון שקנה לעצמו לחם לאכול ועל דעת זה בירך, ואח"כ נתאוה לאכול עוד ושולח לקנות עוד, דצריך לברך שנית המוציא, והטעם דמעשיו מוכיחין דלא היה בדעתו לאכול כ"א הלחם שקנה דאל"כ היה קונה יותר אלא שאח"כ נתאוה לאכול עוד, אבל אם יש לו בבית לחם וחותך לו חתיכה לאכול אותה ואח"כ רוצה לחתוך עוד אין זה נמלך דדרך אדם כן הוא דלפעמים בשעת ברכה חושב שיהיה די לו בחתיכה אחת ואח"כ כשרואה שאינו שבע בזה לוקח עוד עכת"ד [ולא דמי להב לן ונבריך דמבואר לקמן (סימן קעט סעיף א) דיש אומרים דהוי סילוק מן הפת וצריך לחזור ולברך אם רוצה להמשיך ולאכול, דהכא שלא אמר הב לן ונבריך הדרך להמשיך לאכול].

ובאליה רבה הביא דברי הט"ז וכתב לעיין לקמן סוף סימן קעז וצ"ע. ונראה כוונת קושייתו דמבואר שם בשו"ע שאן אחר שבירך על הפת שלחו לו מבית אחרים שאינו סמוך עליהם ולא היה דעתו על הדורון, אפילו הוא מדברים הבאים ללפת את הפת, צריך לברך עליהם כדין נמלך, והרמ"א שם כתב שלא נזהרים בזה דסתם דעת האדם על כל מה שמביאין לו בסעודה, והשתא יש להקשות מדוע כתב הט"ז שאם שולח לקנות עוד לחם צריך לחזור ולברך, הרי הכרעת הרמ"א דדעת האדם על כל מה שמביאין לו בסעודה.

ונראה לבאר בזה (וכעין זה כתב במאמר מרדכי כאן ס"ק ז) שכל מה שכתב הט"ז שצריך לחזור ולברך הוא בגוונא שהוא בעצמו קנה הלחם לסעודתו והרי הוא עשה מעשה המוכיח דדעתו לאכול רק את אותו הלחם, שהרי הוא לא קנה לחם נוסף, ולכן אם חוזר וקונה לחם נוסף צריך לברך עליו בפני עצמו, אך בסימן קעז ששלחו לו דורון הוא לא עשה מעשה המוכיח ומגביל את ברכתו, וכיון שלפעמים שולחים לו אז דעתו על כל מה שישלחו לו.

והשתא נראה חידוש גדול לדינא דבאופן שאינו יודע את כמות הלחם בביתו, או שהוא לא קנה את הלחם לסעודתו זו, דבאופן זה הוא לא עשה מעשה המוכיח שסעודתו מוגבלת לאותו הלחם, דבכה"ג אף אם ישלח לקנות עוד לחם לא יצטרך לברך עליו.

והעולה לדינא דרק באופן שקנה לחם לסעודתו וחוזר וקונה לחם לסעודה זו דאז הוא צריך לברך על הלחם השני, אך אם מקבל עוד לחם, או שמעיקרא הוא לא קנה את הלחם לסעודתו זו א"צ לחזור ולברך, דדעתו על כל מה שהוא אוכל. [אמנם נראה שהאוכל במסעדה אף שקנה את המנה הראשונה ומוסיף וקונה מנה נוספת אינו צריך לברך עליה, כיון שכך הרגילות ואין בקנייתו הראשונה מעשה המוכיח שרצונו לאכול רק את אותה המנה].

אכן יש לדון אם בימינו דעת כל אדם על מה שישלחו לו בסעודתו, שהרי אין הרגילות היום שהאדם מקבל מנות משכינו, ולכאורה בזה אף לדעת הרמ"א יצטרך לברך על הדורון. ובאמת בערוך השולחן (בסימן קעז סעיף ט) עמד בזה וכתב שכשאין רגילות שהשכנים שולחים תבשיל לסעודתו, צריך לברך עליו, אמנם בתהילה לדוד (שם ס"ק ד) כתב דמסתימת דברי הרמ"א נראה דבכל גוונא אין צריך לברך. וצ"ע לדינא.

**הדינים העולים:**

1. המברך על היין קודם המזון פוטר את היין שבתוך המזון. ואפילו אם בירך עליו בקידוש.
2. אם הבדיל קודם הסעודה נחלקו הראשונים אם פוטר את היין שבתוך הסעודה וסב"ל. ובשו"ע כאן כתב שיכוין שלא לפטור את היין שבסעודה, אמנם שם לא כתבו וי"א דאין לעשות כן דגורם ברכה שאינה צריכה.
3. אם נטל ידיו קודם שהבדיל פוטר את היין שבתוך המזון, והיינו משום שהוא חלק מהסעודה. והשו"ע הרב דקדק בדעת התוס' שהוא משום שאינו מברך לאחריו [ולפי"ז אם שותה פחות מכשיעור שאינו צריך לברך ברכה אחרונה פוטר היין שבתוך הסעודה] אכן לדינא הסכים שבכל ענין אינו פוטר.
4. אפילו אם יצא יד"ח קידוש בביהכנ"ס וחוזר ומקדש בביתו מסתבר שפוטר את היין שבתוך הסעודה.
5. היין שלפני הסעודה פוטר יין שבסעודה רק אם התחיל בסעודה מיד.ויתכן שאם היה דעתו להדיא לפטור מועיל אפילו אם אכל אחר זמן.
6. המברך על היין במקום שהדרך להביא עוד יין א"צ לברך עליו, ואם אין הדרך להביא עוד או שיש ספק אם יבוא עוד צריך לחזור ולברך.
7. אם כיון להדיא שפוטר את מה שיביאו לו על הצד שיביאו לו מהני [ולדעת הט"ז לא מהני].
8. אם קנה לחם לסעודתו ואז חזר וקנה לחם נוסף צריך לברך עליו כיון שבקנייתו הראשונה עשה מעשה המוכיח שאינו רוצה לאכול אלא לחם זה, אך לא קנה את הלחם הראשון א"צ לברך על מה שיקנה או אם הביאו לו א"צ לברך כי דעת האדם על כל מה שיביאו לו.
9. בזמנינו שאין הדרך ששולחים תבשילים לשכנים נחלקו הפוסקים אם אמרינן שדעת האדם על כל מה שיביאו לו. וצ"ע לדינא.