שביעית פ_ח מ_ח
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ח מ"ח**

א] **אין לוקחין עבדים וקרקעות ובהמה טמאה מדמי שביעית,** בבכורות די"ב: מבו' דהאיסור ליקח בהמה טמאה בדמי שביעית הוא משום דלאכלה ולא לסחורה, ומה"ט אף אסור לפדות פט"ח בבהמת שביעית, ובחי' הרמב"ן בע"ז דס"ב. פירש הטעם בזה, דעיקר איסור סחורה הוא דלא ניתנו פירות שביעית אלא לאכילה ולא לדבר אחר, וע"כ לא הותר ליקח בהן אלא דבר הראוי לאכילה דהוא נתפס בקדו"ש ואפשר לנהוג בו קדו"ש, ואסור ליקח בהן דברים שא"א לנהוג בהן קדו"ש כגדון חלוק, דמפקע להו מקדושתייהו ולא קרינן בהו לאכלה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם, ולכאו' אין עיקר האיסור בזה משום דאין נתפסין בקדו"ש, אלא אף אם היו נתפסין בקדו"ש הי' אסור, משום דהוא מהוה מפירות שביעית דבר דאינו לאכילה, ואך די"ל דאם היו נתפסין בקדו"ש, ל"ה איסור בעצם המקח, כיון דגם אחר המקח יהא אסור להשתמש בהן, ויהא מוטל עליו לחללן, וצ"ע בזה.

והנה התוס' בבכורות שם כתבו דמשמע מסוגיא דהתם דאסור לקנות בהמה טמאה בפירות שביעית, והק' דמ"ט ה"ז אסור הרי הו"ל הנאתו וביעורו שוה,[[1]](#footnote-1) והמנ"ח במצוה כ"ב הק', דמה הוצרכו ללמוד לדין זה מסוגיא דהתם, והרי משנה ערוכה היא דאין לוקחין בהמה טמאה בדמי שביעית, וכן הק' היעב"ץ והגל' מהרש"א בבכורות שם, ועי' קרני ראם שם מש"כ לישב, וצ"ב, - ובכ' הגרי"ז שם כתב לישב בשם הגר"ח, דהכא איירי בפירות שביעית דקדושתן לאכילה, וע"כ אסור ליקח מהן דבר שהנאתו וביעורו שוה, משום דאסור ליקח ממידי דאכילה דקדושתו לאכילה דבר שהנאתו וביעורו שוה, וע"כ לא הק' התוס' אלא במש"א התם דהאיסור בזה הוא משום סחורה, וע"ז הוא שהק' דל"ה סחורה במידי דהנאתו וביעורו שוה ויש בו קיום דיני שביעית, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ב] ובעיקר קו' התוס', הנה בחי' הרשב"א והריטב"א בע"ז שם הוסיפו לפרש, דלא הותר אלא דברים הנאכלין שיכולין להתבער בזמן הביעור שבאלו קדו"ש תופסת ולא דברים שאין נאכלין, והיינו דאף דהו"ל הנאתו וביעורו שוה, מ"מ כיון דאינם מתבערין ע"י תשמישן, אין קדו"ש חלה עליהן, ועי' קה"י סימן י"ט סק"ד מה שהוסיף לבאר בזה.

ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ד כתב לישב עוד, לפמש"א בירושלמי לעיל פ"ז ה"ב דהחליף יין בשמן אין מדליקין בו, והרי דלא הותרו דמי שביעית להנאות שלא היו הפירות עצמם ראויים להם, וע"כ אסור ליקח בהמה טמאה בפירות שביעית אף דהיא ראוי' למלאכה והו"ל הנאתו וביעורו שוה, משום דהפירות עצמן לא היו ראויים להנאה זו, וכ"כ בחזו"א סימן י"ג סקי"ח, ואף דבגמ' שם אמרו דהאיסור משום סחורה, צ"ל דהיינו דכיון דאין הבהמה טמאה ראוי' להנאות שהיו הפירות עצמם ראויים, לא חיילא עלי' קדו"ש, וע"כ ה"ז אסור משום סחורה, - ועיי"ש במקד"ד שכתב לישב עוד, למשמעות ד' הרמב"ם בפ"ה משמו"י ה"ח, דדמי שביעית לא ניתנו אלא לאכילה שתי' וסיכה ולא לשאר דברים, ועי' בחזו"א שם מש"כ עוד בזה.

ג] בחזו"א סימן י"ג סקי"ג הק' דמ"ט אסור ליקח בהמה טמאה בדמי שביעית, ומ"ש מהא דמותר למכור פירות שביעית בעד מעות, אף דהמעות עצמם ל"ה מידי דאכילה, ועיי"ש שכתב דכל האיסור ליקח בהמה טמאה, הוא רק בשלקח מדמי שביעית ופירש שלא יתחללו אלא יהיו הדמים בקדו"ש ביד המוכר, וכה"ג לא חיילא קדו"ש על הבהמה טמאה, וזה למש"כ בסימן י' סקי"ג דבפרי שני מהני תנאו שלא יחול קדו"ש על הדמים, וע"כ יש בזה משום סחורה כיון שלקח כנגדן דבר שאין משמשין בו פירות שביעית, אבל אם לקח בהמה טמאה ע"מ שיצאו הדמים ותקדוש הבהמה, לא חשיב כסחורה, כיון דאפשר לחלל את הבהמה על המאכל, ועיי"ש שכתב דשמא איכא איסור דרבנן ליקח בהמה טמאה אף בכה"ג, דשמא לא יחללנו, עכ"ד, ונתחדש בדבריו, דלעולם קדו"ש חלה על עבדים וקרקעות ובהמה טמאה, כ"ה דחיילא קדו"ש על מעות, וע"כ כל הא דאסור ליקח אותם בדמי שביעית, הוא רק כשמתנה שלא יתחללו הדמים עליהן.

אמנם הנה בד' הרמב"ן וש"ר בע"ז מבו' להדיא דאין קדו"ש חלה על עבדים וקרקעות ובהמה טמאה, וע"כ הוא דאין לוקחין אותן בדמי שביעית, ובפשוטו צ"ל לדעתם, דל"ד למעות דחיילא עליהן קדו"ש, דמעות עיקרן הוא להוצאה וליקח בעדם דבר אחר, וע"כ שפיר חיילא עלייהו קדו"ש, כיון שהם ראויים ליקח בהן מידי דאכילה, אך עבדים קרקעות ובהמה טמאה דאין עומדין ליקח בהן דבר אחר אלא להשתמש בהן, לא חיילא עלייהו קדו"ש.

וי"ל עוד בזה, למש"כ הרמב"ן שם, ז"ל, ומוכרין אותם במעות ע"מ ליקח בהן פירות וכל דבר הנתפס בקדו"ש והיינו סלע של שביעית, ומשמעות דבריו דכל הא דשרי למכור פירות שביעית במעות, הוא רק ע"מ ליקח בהן פירות וכל דבר הנתפס בקדו"ש, אך אם אין דעתו ליקח במעות דבר הנתפס בקדו"ש, אסורה המכירה עצמה משום סחורה, ולכאו' היינו דבכה"ג באמת לא יחול קדו"ש על המעות, דכל הא דהן נתפסין בקדו"ש, הוא רק אם הוא מעמידם לצורך לקיחת מידי דאכילה, ולפ"ז ניחא דע"כ בלוקח עבדים וקרקעות ובהמה טמאה דאין דעתו ליקח בהן מידי דאכילה, אלא להשתמש בהן עצמן, אין קדו"ש חלה עליהן, וה"ז אסור משום סחורה.

ד] והנה בחי' הרמב"ן בע"ז שם כתב דהא דתנן דאין לוקחין בדמי שביעית עבדים וכו', כ"ש בפירות שביעית עצמן, וכ"ה בל' התוס' בבכורות שם דאין לוקחין בהמה טמאה בפירות שביעית, ומזה מבו' ג"כ שלא כד' החזו"א, דלפי דבריו הרי אין לאסור, אלא כשלוקחם בדמי שביעית, דבידו להתנות שלא תחול עליהן קדו"ש, אך כשלוקחן בפירות שביעית עצמם דל"מ תנאו שלא תחול עליהן קדו"ש, דבפרי ראשון ודאי ל"מ תנאו וכמש"כ החזו"א בסימן י' סקי"ג, ליכא איסורא, וזהו דנקטה מתניתין להך דינא בלוקח בדמי שביעית.

ה] **ואם לקח יאכל כנגדן,** במע"ש פ"א מ"ז תני הכא לענין מע"ש דאם לקח עבדים וכו' בדמי מע"ש יאכל כנגדם, ובפירש"י בקידושין דנ"ו. פירש דהיינו דהלוקח יקח מעות משלו ויאמר כל מקום שהמעות ביד מוכר יהו מחוללות על אלו ויעלם ויאכלם בירושלים, והתוס' שם הקשו ע"ז, דכיון דמוקמינן לה התם כשברח המוכר, א"כ היאך יכול הלוקח לחללם, הרי אין אדם מחלל דבר שאינו ברשותו, וכתבו בשם הר"ר מאיר דאף דאינו ברשותו בידו לחללו משום דזכות הוא למוכר וזכין לאדם שלא בפניו, והריטב"א שם כתב דהוא משום דלא באו ליד המוכר בתורת גזל אלא בתורת מו"מ והי' סבור שיצאו לחולין וכו' וע"כ חשיב כפיקדון, עיי"ש, - והתוס' שם כתבו בשם הריב"א דלעולם המעות קדושים ביד המוכר ואין ביד הלוקח לחללם, והא דיאכל כנגדם הוא קנס שקנסו את הלוקח.

ובמשנה ראשונה כתב, דהכא אין לפרש דהא דיאכל כנגדם היינו שהוא מחלל המעות שביד המוכר על מעות שלו, דהרי דעת ר' אלעזר בסוכה דמ"א: דאין שביעית מתחללת בדרך חילול, ואין בידו כלל לחלל את הדמים שביד המוכר, - והרש"ש עמד בזה בהא דתנן בסיפא דאם סך כלים בשמן של שביעית יאכל כנגדו, והתם ל"ש חילול כלל, ומתרי טעמי, חדא, דפרי ראשון לעולם אסור, ועוד דכיון שכבר כלה ונפסד איך יתפוס פדיונו.

והרש"ש שם הביא מש"כ התוס' בסוכה דל"ט. וד"מ: במש"א התם דאם מסר דמי שביעית לע"ה אומר הרי מעות הללו יהו מחוללין על פירות שיש לי בתוך ביתי, והק' התוס' דהיאך מצי לחללם, הרי אין אדם מחלל דבר שאינו ברשותו, ועוד, דתיקשי למ"ד דאין שביעית מתחללת אלא דרך מקח, וכתבו דהוא קנסא בעלמא, ומבו' בדבריהם דגדר הקנס הי' שיחלל את המעות על הפירות אף דמן הדין אי"ז חל, ולפ"ז י"ל דה"נ הכא עיקר דינא דיאכל כנגדם הוא מדי חילול, ואף בסך כלים בשמן של שביעית דלא חייל החילול, מ"מ קנסוהו שיחללם.[[2]](#footnote-2)

ו] בחזו"א סימן י"ג סקט"ו נסתפק, אם המחייב לאכול כנגדן הוא משום הדמים שהוציא, או הוא משום ההנאה שהשיג, וכתב נפ"מ בזה, אם צריך לאכול כנגד הדמים שנתן או כנגד שווי העבדים, אך כתב לדון דאף אם עיקר הדין הוא דיאכל כנגד העבדים, מ"מ י"ל דמשערין שווי העבדים כפי הממון שנתן אף שלקחן בזול או ביוקר, ועיי"ש שכתב נפ"מ אחרות בזה, ובד' הריבמ"צ והר"ש והרא"ש במשנתינו מבו' דיאכל כנגד הדמים שנתן ולא כנגד שווי העבדים, וכ"ה בפי' הריבמ"צ במע"ש פ"א מ"ז, ועיי"ש שכתב דכ"ה בירושלמי דיאכל כנגד מה שנתן ולא כנגד מה ששוין הקרקעות והעבדים והבהמות, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם ובפ"ז ממע"ש הי"ז, ומש"כ בפיהמ"ש במשנתינו דיוציא מממונו דמי אותו הדבר וכו', פשוט דקאי על בבא דיאכל "כנגדו", דהוא בסך כלים בשמן של שביעית, ובדרך אמונה בצה"ל פ"ו משמו"י ס"ק קל"ז נתחבט בזה, - ולדעת רש"י דעיקר דינא דיאכל כנגדם הוא לחלל המעות שביד המוכר על מעות אחרות, ודאי דצריך לאכול כנגד הדמים שנתן לו.

? וע"ש דכתב דאי משום קנס צריך שיאכל כנגד כל שוויו, אולם אי הוי משום חילול דינו כהקדש ואם חללו בשו"פ מחולל, ועי' סי' כ"ה סק"ה דהביא מהרש"ס דחילול שביעית מועיל על פרוטה ותמה עליו דודאי בעי' כנגד כל שוויו.

ז] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דיאכל כנגדו היינו דיוציא מממונו דמי אותו הדבר ויקנה בו פירות שאינן פירות שביעית ואוכלם בקדו"ש, ובקה"י סימן כ"ו סק"ב הביא להקשות, דמ"ט יש עליו לקנות בהן פירות שאינם פירות שביעית, הרי בדמי שביעית רשאי לקנות פירות שביעית, וא"כ ה"נ הכא כיון דכבר התפיס מעות אחרות תחת אותן מעות שלקח בהן עבדים וכו', ומהני זה מדין חילול או מדין קנס, מ"ט יהא אסור לקנות בהן פירות שביעית, ועיי"ש שכתב לפרש דהוא משום דהצריכוהו חכמים שינהג בחליפין אלו בקדו"ש בפועל, וע"כ אם הי' לוקח בדמים פירות שביעית, הרי דאע"פ שינהג בהן בקדו"ש, לא חשיב שנהרג במעות שלקח בהן אותן פירות שביעית קדו"ש, שהרי אפי' אילו היו המעות הללו חולין הי' עליו לנהוג בפירות קדו"ש, ונמצא דמצד קדושת המעות לא נהג שום חומר בפועל יותר ממה שהי' לו לנהוג אילו היו המעות חולין, וע"כ הוא צריך לקנות פירות חולין דהן מתקדשים בקדו"ש תחת המעות, ומתקיים בזה דינא דיאכל כנגדו, וכתב שם דלפ"ז הוא רשאי לקנות במעות אלו פרי שני, שהרי אילו קנאם במעות חולין היו הפירות מתחללין על המעות, ורק משום דהמעות קדושים בקדו"ש, הוא דנוהג קדו"ש בפירות, ושפיר מתקיים בזה דינא דיאכל כנגדם, ועיי"ש שכתב דהרמב"ם למד לזה מלישנא דמתניתין דיאכל כנגדם, ולא קתני מחללן על מעות או מתפיס מעות כנגדן.

ח] **אין מביאין קיני זבים קיני זבות קיני יולדות בדמי שביעית,** בפי' הרש"ס כתב דהוא משום דהעולה הויא למזבח ולאכלה אמר רחמנא, ולפ"ז הדין נותן דאם אינו מביא בדמי שביעית אלא את החטה"ע, שרי, ובחזו"נ הק' ע"ז דסתמא קתני ומ' דאף החטאת אינו ניקח בדמי שביעית, - והגר"א בשנו"א כתב דהא דלא תנא הכא גם דאין מביאין חטאות ואשמות כדתנן לענין מע"ש בפ"ק דמע"ש מ"ז, הוא משום דלאכלה אמר רחמנא ולא לשריפה, וע"כ פשיטא דאין מביאין חטאות ואשמות דמקטירין את אימוריהן, והיינו דשאני מע"ש דגלי קרא דמביאין בדמיו שלמים אף דמקטירין את אימוריהן, וע"כ ס"ד דה"נ מביאין חטאות ואשמות, ומשא"כ בשביעית דלא גלי קרא, ודאי דאין מביאין קרבנות דמקטירין את אימוריהן, וקמ"ל הכא דאין מביאין קינים אף דחטאת העוף כולה נאכלת, ולא נתפרש בדבריו טעם הא דאין מביאין חטה"ע אף דכולה נאכלת, ועי' בחזו"א סימן י"ג סוסקי"ג וסקי"ד מש"כ בזה.

ט] והנה בד' הרמב"ם והר"ש במשנתינו לא נתבאר טעם האיסור, ובפשוטו ילמד סתום מן המפורש בפ"ק דמע"ש מ"ז דתני לענין מע"ש דאין מביאין קיני זבים וקיני זבות וקיני יולדות חטאות ואשמות, ופירש הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא משום דהעולה נקטרת כולה וחטאת ואשם נאכלין לכהנים ואין לוקחין במעות מע"ש אלא מאכל ומשתה שיאכלוהו וישתוהו בעליו, ולכאו' ה"נ הוא בשביעית דלא ניתנה אלא לאכילה, וע"כ אין מביאין ממנה קיני זבים וכו', וכ"כ במשנת יוסף בשם ס' עטרת ראש.

והנה אמנם בס' דרך אמונה בביאוה"ל פ"ו משמו"י ה"י כתב דלענין שביעית לא שייך טעם זה, דבשביעית א"צ לקנות בדוקא דבר שהוא יאכל ויכול לקנות גם דבר שאחרים יאכלו והעיקר שיהי' לאכלה, דהא מותר לקנות גם מאכל בהמה, ובע"כ דטעם אחר יש בזה, עיי"ש, - אך הנה גם במש"כ הרמב"ם לענין מע"ש דהא דאין מביאין חטאות ואשמות הוא משום דהן נאכלין לכהנים וכו', צ"ע דא"כ מ"ט אין כהנים מביאין חטאות ואשמות בדמי מע"ש, שהרי כהן שהביא קרבן הויא אכילתה שלו, וכמש"א בב"ק דק"ט:, ובע"כ דמש"כ הרמב"ם דאין לוקחין אלא מאכל ומשתה שיאכלוהו וישתוהו בעליו, היינו דלא ניתנה שביעית אלא לאכילה ושתי' שמכח בעלותו, וע"כ אין לוקחין בזה חטאות ואשמות דכהנים משלחן גבוה קזכו, ואין אכילתם מכח הבעלים, ולפ"ז שפיר י"ל דגם בפירות שביעית איכא להך דינא, דלא ניתנו פירות שביעית אלא לכם לאכלה, ולא לאכילה דמשלחן גבוה, וע"כ הוא דאין לוקחין בהן קיני זבים וכו'.

ולפ"ד הרמב"ם דהא דאין מביאין קיני זבים וכו' הוא משום דאין מתקיים בזה דינא דלאכלה, לכאו' הדין נותן דאם הביא קיני זבים וכו' בדמי שביעית, לא נתפסו הקינים בקדו"ש, דומיא דלקח עבדים קרקעות ובהמה טמאה דאין נתפסין בקדו"ש, וכמש"נ לעיל אות ג', ואמנם כ"ז הוא אי נימא דהקדש הקינים חייל ע"י המקח עצמו, וע"כ הדין נותן דכיון דחיילא עלייהו קדושת קרבן, אינם נתפסין בקדו"ש, אך אי נימא דהקדש הקינים נעשה אחר המקח, ודאי דחיילא עלייהו קדו"ש, - וצ"ע בזה בירושלמי ספ"ק דמע"ש, עייש"ה.

י] והר"ש והרא"ש במע"ש שם פירשו דהא דאין מביאין קיני זבים וכו' בדמי מע"ש הוא משום דכל דבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין, והתוי"ט והחזון נחום במשנתינו כתבו דה"נ הא דאין מביאין קיני זבים וכו' מדמי שביעית, הוא מכח ה"ט דדבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין, ובקר"א מנחות דפ"ד. עמד בזה, דלכאו' שביעית הוי שפיר מן החולין,[[3]](#footnote-3) ובתורת זרעים הק' דבהך דינא דאינו בא אלא מן החולין, לא נתמעט אלא שאינו בא ממע"ש, ולא נתמעטו בזה שאר מילי, ועי' עוד בזה בס' כלכלת שביעית, הובא בס' משנת יוסף בתו"א, וצ"ע בזה.

יא] ובדעת הרמב"ם במע"ש שפירש דהא דאין מביאין קיני זבים וכו' הוא משום דאינם לאכילה, ולא פירש דהוא משום דדבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין, נראה פשוט דהוא משום דה"ט דדבר שבחובה וכו', הרי אינו דין מדיני מע"ש, אלא הוא דין מדיני הקרבנות דאין לו להביא הקרבן מדמי מע"ש, וא"כ ל"ה בזה לדינא דיאכל כנגדן, דהך דינא דיאכל כנגדן, הוא רק בשלקח בדמי מע"ש דבר שלא ניתן לו מע"ש, ובע"כ דהא דאין מביאין קיני זבים וכו', הוא משום דאינם לאכילה, וע"כ הוא דאם לקח יאכל כנגדן, ובדעת הר"ש והרא"ש שפירשו דהוא משום דדבר שבחובה וכו', שמא י"ל דמכח זה אין מתחללת קדושת המע"ש על הקרבן, וע"כ יש בזה לדינא דיאכל כנגדן, וצ"ע.

יב] בס' משנת יוסף הביא משו"ת אמרי יושר ח"א סימן ק' שפירש טעמא דמתניתין, משום דהקינים הוו חובה עליו ואסור לפרוע חוב בפירות שביעית, ולפ"ז ה"נ מה"ט אין לוקחין קיני זבין וכו' במעות מע"ש, שהרי אף מע"ש אין פורעין בו חוב, וכדתניא בתוספתא בפ"ז, דא' שביעית וא' מע"ש אין פורעין מהן מלוה וחוב, - אך מד' הרמב"ם והר"ש שפירשו טעמים אחרים בהא דאין לוקחין קיני זבים וכו' במעות מע"ש, מבו' דאין לאסור בזה משום פריעת חוב, וצ"ע הטעם בזה, ובדוחק י"ל, דאמנם יש לאסור גם משום פריעת חוב, אך אם משום זה ל"ה בזה לדינא דיאכל כנגדן, וכמש"נ להלן אות י"ח.

יג] במשנה ראשונה כתב, דלמש"כ הרמב"ם במע"ש דהא דאין מביאין קרבנות אלו הוא משום דהן נאכלין לכהנים, מותר להביא שלמי נדבה מדמי שביעית, עיי"ש, וכבר תמה ע"ז במקד"ד סימן נ"ט דלהדיא תניא בתוספתא פ"ז ה"ג דשביעית אין לוקחין בה זבחי שלמים משא"כ במע"ש, - ובפשוטו הטעם בזה, הוא כמש"נ לעיל אות ח' מד' הגר"א, דלאכלה אמר רחמנא ולא לשריפה, וע"כ אין מביאין שלמים דמקטירין את אימוריהן, ושאני מע"ש דגלי קרא דמביאין בדמיו שלמים, וכ"כ במרכה"מ פ"ה מבכורות ה"ט.

והנה במרכה"מ שם דן לדקדק מד' הרמב"ם בפ"ו משמו"י ה"י שכתב דאין מביאין בדמי שביעית קיני זבים וזבות ויולדות וחטאות ואשמות, ומ' דשלמים מביאין, וכן ממה שהשמיט הרמב"ם לדין זה, ועיי"ש מש"כ בטעם הא דלא פסק הרמב"ם כהתוספתא.

יד] אך נראה די"ל בזה, דהנה באמת לדעת הרמב"ם נראה דהא דאין לוקחין בדמי שביעית זבחי שלמים, יש בזה טעם אחר, והוא לפ"מ שפירש הרמב"ם לעיל מ"ז דאין מבשלין ירק של שביעית בשמן של תרומה הוא משום שאם נפסל מחמת התרומה ישרף הכל ונמצא גורם לפירות שביעית שלא יאכלו, ומה"ט יש לאסור ליקח שלמים בדמי שביעית,[[4]](#footnote-4) ומה"ט לא הוצרך הרמב"ם להביא לדין זה דמילתא דפשיטא הוא.

ולפ"ז נראה, דמה"ט כתב הרמב"ם דאין לוקחין בדמי' קיני זבים וכו' ולא נקט בכללם שלמים, כיון דאיסור אחר הוא, דהא דאסור ליקח שלמים הוא משום דאם יטמאו ישרף הכל, והא דאסור ליקח קיני זבים וכו' הוא משום דאינם לאכילה, - ובאמת דבלוקח קיני זבים וכו' ליכא למיתי עלה משום איסור הפסד, שהרי כיון שאינם לאכילה אין מתחללת עליהן קדו"ש, וכמש"נ לדון לעיל אות ט', וממילא דלי"ב פסידא כלל, והאיסור בזה הוא משום סחורה, דאסור ליקח בדמי שביעית דברים דאינם לאכילה, דומיא דהא דאין לוקחין עבדים וקרקעות ובהמה טמאה.

ויש להוסיף עוד, דגם הך דינא דאם לקח יאכל כנגדם, הוא רק בשלקח קיני זבים וכו', אך אם לקח שלמים, כיון דכל האיסור בזה הוא משום חשש הפסד, מסתברא מילתא דלי"ב לדינא דיאכל כנגדם, ועי' חזו"א סימן י"ג סקי"ד בתו"ד, - אך אי נימא דהא דאין לוקחין שלמים הוא משום דהאימורים נקטרים, לכאו' צריך לאכול כנגד דמי האימורים, אך גם לפ"ז ניחא דלא כייל להו הרמב"ם בהדי קיני זבים וכו', משום דבכל הני צריך לאכול כנגד כל הדמים, ובשלמים א"צ לאכול אלא כנגד דמי האימורים.

טו] ונראה דהרמב"ם לטעמי' אזיל, דהנה עיקר הא דיש לאסור ליקח בדמי שביעית זבחי שלמים משום דמקטירין את אימוריהם ולאכלה אמר רחמנא ולא לשריפה, בפשוטו יש ללמוד כן ממש"א בבכורות די"ב: דבהמת שביעית פטורה מן הבכורה, משום דלאכלה אמר רחמנא ולא לשריפה, ופירש"י דהיינו משום אי מיחייב בבכור סלקי אימורים לגבוה, וה"נ מה"ט אין ליקח שלמים בדמי שביעית,[[5]](#footnote-5) - אך הנה הרמב"ם בפ"ה מבכורות ה"ט פירש לטעם הא דבהמת שביעית פטורה מן הבכורה בע"א, ולדידי' לא מצינו להך מילתא, וי"ל דכיון דעיקר הבהמה נאכלת מתקיים בזה דינא דלאכלה,[[6]](#footnote-6) וע"כ שפיר י"ל דמן הדין מותר ליקח שלמים בדמי שביעית, וכל הא דאין לוקחין הוא משום דשמא יטמאו ונמצא גורם לפירות שביעית שלא יאכלו.

טז] בתו"כ בהר פ"א ה"ו תניא דלאכלה ולא להביא ממנה מנחות ולא להביא ממנה נסכים,[[7]](#footnote-7) ובפי' המיוחס לר"ש שם כתב דהוא משום שהקומץ הי' נקטר וכתיב לאכלה ולא לשריפה, וכן נסכים לשיתין אזלי ואי"ז לאכלה, ומבו' בדבריו דכל הא דאין מביאין מנחות הוא רק משום שהקומץ נקטר, אך לא אסרינן משום הא דשיירי המנחה נאכלין לכהנים, ולפ"ז אין לפרש להא דאין מביאין קיני זבים וכו' כד' הרמב"ם דהוא משום דאי"ז לאכילה, וצ"ל כמש"כ התוי"ט דהוא משום דדבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין, או כמש"כ הרש"ס דהוא משום העולה דאינה נאכלת.

והנה הר"ש שם הביא מתוספתא ספ"ק דשקלים דאין מביאין לחמי תודה מפירות שביעית ואם הביא לא קידש, ומשמעות דבריו דהוא חד דינא עם הא דאין מביאין מנחות ונסכים, וזה צע"ג, שהרי לחמי תודה נאכלין הן, ומ"ט אין מביאין אותן מפירות שביעית,[[8]](#footnote-8) - ולדעת הרמב"ם י"ל דהוא משום דתרומת לחמי תודה לכהנים, ואי"ז לאכלה, ולד' התוי"ט י"ל דהוא משום דהוי דבר שבחובה ואינו בא אלא מן החולין, ונתחדש לפ"ז דהך דינא הוא לעיכובא, ועי' במפרשי הירושלמי ספ"ק דמע"ש, ובאבהא"ז פט"ז ממעה"ק הי"ז, - ובחסדי דוד שם כתב, דאיירי בפירות שביעית האסורין משום ספיחין, וע"כ אין מביאין מהן לחמי תודה דל"ה ממשקה ישראל.

יז] והנה במנחת שלמה ח"א סימן מ"ג הק', דמהא דתנן הכא דאם לקח יאכל כנגדם, מבו' דחיילא ע"ז קדושת הקרבן, ועי' בירושלמי ספ"ק דמע"ש, וזה דלא כדתניא בתוספתא דאם הביא לא קידש, עיי"ש מש"כ בזה, אמנם למש"נ לעיל אות ט' דלדעת הרמב"ם י"ל דאם לקח קיני זבים וכו' בדמי שביעית לא נתפסו הדמים בקדו"ש, ניחא, דע"כ שפיר חיילא ע"ז קדושת הקרבן, ומשא"כ במביא פירות שביעית עצמן למנחות ונסכים דלא קידש.

וי"ל עוד, דבלוקח קיני זבים וכו' בדמי שביעית, כיון דבידו לחלל אח"כ להקדו"ש על דבר אחר, ע"כ שפיר חיילא עלייהו קדושת קרבן, ומשא"כ במביא פירות שביעית עצמן למנחות ונסכים, דאין בידו לחלל את קדושתן, דפרי ראשון לעולם אסור, לא חיילא עלייהו קדושת הגוף.

יח] **ואם הביא יאכל כנגדן,** בחזו"א סימן י"ג סקי"ד כתב דאם כבר הקריב ודאי אין כאן חילול אלא קנס, אך אם עדיין לא הקריב, ה"ה צריכין חילול שהרי הוקדשו בקדו"ש וצריך לחללן דרך חילול, וא"א לחללן דרך מקח, שהרי אין פדיון לעוף קדשים, (וע"כ למ"ד דרך מקח אין דרך חילול לא אין להן תקנה), ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - וכ"ז הוא אי נימא דנתפסו הקינים בקדו"ש, אך למש"נ לעיל סוף אות ט' לדון דלא נתפסו כלל בקדו"ש, הרי דהא דיאכל כנגדן, הוא דומיא דהא דבלקח עבדים וכו' בדמי שביעית יאכל כנגדן, דגם התם לא נתפסו העבדים וכו' בקדו"ש, והמעות שביד המוכר קדושים בקדו"ש.

יט] כתב הרמב"ם בפ"ו משמו"י ה"י י"א, ז"ל, דמי שביעית אין פורעין מהם את החוב וכו', וכן אין לוקחין מהם עבדים וכו' ואם לקח יאכל כנגדן כדרך שעושה במע"ש, ואין מביאין מהן קיני זבים וכו' ואם הביא יאכל כנגדן וכו', אין נותנין מהן לא לבלן ולא לספר ולא לשאר האומנין וכו', עכ"ל, ובחזו"נ כתב לדקדק מדבריו, דרק בלקח עבדים וכו' או קיני זבים וכו' יאכל כנגדן, אך אם פרע מהן חוב וכו', א"צ לאכול כנגדן, וגם אם נתן מהן לבלן וכו' א"צ לאכול כנגדן, וכמדומה דכן משמע מהא דלא תני להא דיאכל כנגדן אלא במשנתינו, ולא תני לה לעיל מ"ד ומ"ה בהא דאין פורעין חוב ובהא דאין נותנין לבלן וכו', ועיי"ש שעמד ע"ז ממש"כ הרמב"ם כדרך שעושה במע"ש, דמשמע דמשוה להו להדדי, ולענין מע"ש מבו' בדבריו בפ"ג ממע"ש ה"י, דכל שהוציאו בשאר דברים חוץ מאכילה שתי' וסיכה צריך לאכול כנגדו, ועי' בחזו"א סימן י"ג סוסקי"ב שנקט בפשיטות דבנתן לבלן יאכל כנגדן משום קנסא.

ונראה די"ל בזה, דאף דכל שהוציא המעות בשאר דברים חוץ מאכילה שתי' וסיכה צריך לאכול כנגדן, כ"ז הוא כשקיבל דבר אחר בעד המעות, אך בפירעון חוב שלא קיבל דבר בעין בעד המעות, וכן בנתן לאומנים בעד מלאכתם, שלא קיבל דבר בעין בעד המעות, לי"ב לדינא דיאכל כנגדן, וצ"ע בזה.

כ] **אין סכין כלים בשמן של שביעית,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא משום דהשביעית ניתנה לסיכת אדם ולא לסיכת בהמה וכלים, וצ"ע דמ"ש מהא דמותר לצבוע כלי תשמישו בפירות שביעית שדרכן בצביעה, וכמו שהוכיח החזו"א בסימן י"ג סק"ז, אך בפי' המיוחס להר"ש לתו"כ בהר פר' א' ה"י נסתפק דשמא לא הותר לצבוע אלא את האדם עצמו, עיי"ש, ולפ"ז ניחא, - ואי נימא דכל הא דניתנה שביעית לסיכה, הוא רק משום דסיכה כשתי', עמש"נ לעיל מ"ב אות א' - ג', ניחא, דע"כ כ"ז הוא בסיכת אדם דהויא כשתי' ולא בסיכת כלים, ואך דהא גופא צ"ב, מ"ט בעינן בסיכה להא דסיכה כשתי', תיפו"ל דהנאתו וביעורו שוה.

וי"ל עוד בזה, למש"כ רש"י בסוכה ד"מ. דהא דאין נותנין פירות שביעית למשרה וכבוסה, הוא משום שמשעה ששורה הבגדים או הפשתן ביין שעה אחת נתבער ואבד לו והנאתו אינה עד שילבש הבגדים, ולפ"ז הרי דמה"ט יש לאסור לסוך כלים בשמן של שביעית, דהשמן מתכלה בשעת הסיכה, והנאתו אינה עד שישתמש בכלים, והא דמותר לצבוע בפירות שביעית, הוא משום דחזותא מילתא, והצבע מתבער בשעת לבישת הבגד, וכמש"כ התוס' בב"ק דק"א:, - אך לכאו' אי"ז מתישב במש"א בירושלמי שהביא הר"ש דלא יסוך בו אדם את רגלו והוא בתוך סנדלו, והרי דאף דבכה"ג הוא משתמש בסנדלו בשעת הסיכה, ולכאו' הו"ל הנאתו וביעורו שוה, אפ"ה ה"ז אסור, ושמא התועלת מסיכת המנעל היא רק לאחר זמן, וע"כ לעולם ל"ה הנאתו וביעורו שוה.

כא] ובפי' הרש"ס כתב דהא דאין סכין כלים בשמן של שביעית הוא משם דמיתקנים הכלים בכך ונבלע השמן בהן, וכי מטא זמן הביעור קיימין, עכ"ד, וזה מתפרש למש"כ בפירש"י ב"ק דק"א: דאסור לצבוע במיני הצובעין של שביעית, דהיינו סחורה, ופירש הפנ"י שם בדעתו, דהא דמרבינן צביעה, הוא במיני הצובעין שאין להן ביעור, אבל במיני הצובעין דיש להן ביעור, אסור לצבוע בהן, משום דהצביעה היא לימים רבים ואינם מתבערים בזמן הביעור, ומש"כ רש"י דצביעה היינו סחורה, אזיל לטעמי' שכתב בסוכה דל"ט. ובסנהדרין דכ"ו. דטעם איסורא דסחורה הוא משום דצריך לבער בזמן הביעור, וכ"ה בחי' הראב"ד שם דק"ב. דצבעים שיש להן ביעור, אסור לצבוע בהן, וע"כ ה"נ אסור לסוך בשמן של שביעית, משום דה"ז מתקיים לימים רבים ואינו מתבער בזמן הביעור.

אך ילה"ע בזה, דלכאו' אחר שסך את הכלים בשמן, הוי השמן כמבוער, וכמש"כ כן הרש"ס גופי' לקמן מ"ט, ומה"ט ס"ל לרבנן דעור שסכו בשמן שביעית לי"ב דין ביעור, וא"כ מ"ט חשיב דהוא מתקיים לימים רבים ואינו מתבער בשעת הביעור, - ואמנם באמת צ"ע כן גם בד' רש"י בב"ק דאסור לצבוע בפירות שביעית, שהרי בפירש"י שם כתב דמיני צבעים הוי הנאתן וביעורן שוה, משום דבשעת רתיחת היורה כלה השורש וקולט הצבע, והרי דמה שכלה השורש בשעת רתיחת היורה הוא ביעורו, וא"כ מ"ט אסרינן לצבוע בפירות שביעית מכח דין ביעור, הרי כבר נתבער העיקר בשעת הצביעה, וצ"ל דאף דבשעת רתיחת היורה הו"ל ביעור דהצבע, מ"מ כיון דמרבינן מקרא דתהי' דבהויתה תהי' דלענין שביעית חזותא מילתא, איכא דין ביעור על הצבע שבבגד, וע"כ אסור לצבוע במיני הצובעין דשביעית.

כב] **שם בר"ש, ירושלמי א"ר יוסי זאת אומרת שאסור ליקח אשה מדמי שביעית,** בפי' הרש"ס כתב דהוא משום דאשה ליקוחין כתיב בה, וכ"כ במלאכת שלמה בשם פי' הר"ש המוגה, ומבו' דאלמלי הא דליקוחין כתיב בה הי' מותר לקדש אשה בפירות שביעית, ושמא הטעם בזה, דכל הא דנאסר ליקח עבדים וכו' בפירות שביעית, הוא רק משום דהוו העבדים תמורת הדמים, וחשיב דקיבל בעד פירות שביעית מידי דלאו דאכילה, אך אם ל"ה תמורת הדמים ולא ניתנו הדמים אלא למעשה קנין בעלמא, לי"ב איסורא, וע"כ כל הא דאסור ליקח אשה בפירות שביעית, הוא רק משום דאשה ליקוחין כתיב בה, וחזינן להדמים כתמורת האשה.

כג] **שם, דלא כן מה בין הקונה אשה ומה בין הקונה שפחה,** במלאכת שלמה הביא מפי' הר"ש המוגה שכתב ע"ז, דיש לחלק דגבי אשה איכא מצות פו"ר וראוי להקל, עכ"ד, והתוס' בקידושין דנ"ב. ובע"ז דס"ב. נסתפקו בזה אם מותר לכתחילה לקדש אשה בפירות שביעית משום פו"ר, והגרע"א בע"ז תמה ע"ז, דלהדיא אמרינן בירושלמי הכא דאסור ליקח אשה בפירות שביעית, אך בד' פי' הר"ש המוגה מבו' דאף שהביא לד' הירושלמי, מ"מ נסתפק דשמא יש לחלק ולהתיר לקדש אשה בפירות שביעית משום פו"ר, וצ"ע.

כד] **שם, אבל סך הוא את רגלו ונותנה בתוך מנעלו,** בפי' הרש"ס כתב דאף דסו"ס מיתקן המנעל, שהרי נישוף השמן, דבר שאינו מתכוין הוא ושרי, עכ"ד, וצ"ע דבפשוטו איירי כשהוא עושה כן כדי לסוך את המנעל, והוא מתכוין לכך, וא"כ מ"ט ה"ז מותר.

והנה דין זה מצינו גם בתוספתא בשלהי תרומות לענין תרומה, ובפי' הר"י קורקוס בפי"א מתרומות ה"ח כתב דהוא משום דכתיב ומתו בו כי יחללוהו, וכיון שנשתמש בו לסוך רגלו, כבר הוא מחולל, וע"כ מותר ליתן רגלו בתוך מנעלו, וכ"כ הכס"מ שם, ובפשוטו לדעתם זהו גם הא דהכא שרינן בכה"ג, ועי' בדרך אמונה בביאוה"ל שם ה"ו שהק' ע"ז דלענין שביעית לא מצינו להך דינא דמחולל ועומד, ועיי"ש מש"כ לפרש טעם אחר בזה.

כה] **לא יתננה ע"ג טבלא של שיש להתעגל בה, רשב"ג מתיר,** דין זה מצינו גם בתוספתא בשלהי תרומות לענין תרומה, ובפי' מהר"י קורקוס פי"א מתרומות ה"ו פירש טעם הפלוגתא, דטעמא דרשב"ג דשרי הוא משום דהשיש אינו בולע ואי"ז מאבד דבר, וטעמא דת"ק דאסר, הוא משום דסו"ס נשאר מעט בטבלא דא"א לקנח הכל בגופו, וכ"כ הכס"מ שם.

1. והרד"ל שם הק' דמ"ט הו"ל הנאתו וביעורו שוה, ובקה"י סימן י"ט כתב דהוא משום דע"י המלאכה היא מתכחשת וע"כ הו"ל הנאתו וביעורו שוה, ואף דמשכח"ל מלאכה שאין בה כחש מ"מ רוב תשמישו אית בי' נמי ביעור דהיינו כחש, ועוד די"ל דלא נתמעט אלא כל שהנאתו אחר ביעורו, ולא כשהנאתו קודם ביעורו. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועי' חזו"א סימן כ"ה סק"ה שכתב, דאף אי נימא דהא דיאכל כנגדם הוא מדין חילול, מ"מ יש בזה גם משום קנס, וע"כ לא סגי שיחלל בפרוטה, אף בגוונא דהוא הולך לאיבוד, דמן הדין מותר לחללו על פרוטה, ועי' עוד בדבריו בסימן י"ג סקי"ג. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועיי"ש שהוכיח לזה מהא דהמקדש אשה בדמי שביעית מקודשת, אך הנה כ"ז הוא אי נימא דהא דדבר שבחובה אינו בא מן המעשר, הוא רק למ"ד דמע"ש ממון גבוה, אך עי' בביה"ל ח"א סימן כ"ה דאף למ"ד דמע"ש ממון הדיוט אין דבר שבחובה בא מן המעשר, ולפ"ז י"ל דאף דשביעית הויא ממונו, אין מביאין ממנה דבר שבחובה. [↑](#footnote-ref-3)
4. ואמנם נמצא לפ"ז, דרק בדמי שביעית אין לוקחין בהמת שלמים, משום דקדושת המעות מתחללת על הבהמה והוא מפסיד את אכילתם, אך בפירות שביעית מותר ליקח שלמים, כיון דאין קדושתם מתחללת על הבהמה, ואף דחיילא קדו"ש גם על הבהמה, לי"ב משום איסור הפסד, דמעיקרא נתפס בקדושה בהמת שלמים שהיא עשוי' ליפסד, - ואי"ז דוחק בסתימת התוספתא, שהרי תני משא"כ במע"ש, ובמע"ש עצמו הרי אין לוקחין שלמים, דאין מע"ש נפדה אלא על כסף, אלא איירי בדמי מע"ש, וה"נ איירי בדמי שביעית. [↑](#footnote-ref-4)
5. אך באמת יש לחלק בזה, די"ל דמן הדין יש להתיר ליקח שלמים בדמי שביעית אף שמקטירין את האימורים, דומיא דלענין מע"ש לוקחין בקר אגב עורו, ומשא"כ בההיא דבהמת שביעית פטורה מן הבכורה, דכיון דבלא דיחול ע"ז קדושת בכורה יהיו האימורים מותרין באכילה, לא חיילא ע"ז קדושת בכורה, ודו"ק, - ואמנם כ"ז הוא אי נימא דכשלוקח שלמים בדמי שביעית, חייל הקדש השלמים ע"י המקח עצמו, עמש"נ בזה לעיל אות ט', דאי נימא דהוא מקדיש הבהמה לשלמים אחר המקח, ודאי דיש לאסור בזה משום הפסד, דומיא דההיא דבהמת שביעית פטורה מן הבכורה. [↑](#footnote-ref-5)
6. ויש מקום לדמותו להא דלוקח בהמה טהורה בדמי שביעית דמתקיים בזה דינא דלאכלה אף דהחלב והדם אינם נאכלין, ועי' בזה בחזו"א סימן י"ג סקי"ד, אך למש"נ בהערה הקודמת ל"ד זל"ז. [↑](#footnote-ref-6)
7. ובפי' רבינו הלל שם כתב דהיינו חוץ ממנחת העומר דלא אפשר לאתויי אלא כרמל וביכורים ואי מייתי דאשתקד ליתנייהו ביכורים, והוא מסוגיית הגמ' במנחות דפ"ד., וזה כמש"כ התוס' בבכורות די"ב: דדוקא עומר הותר להביא מפירות שביעית כיון דא"א לקיים עומר בשביעית אלא מפירות שביעית, ולא ילפינן מיני' לשאר קרבנות. [↑](#footnote-ref-7)
8. שוב העירוני דיש לישב היטב, דהנה גיר' הר"ש בתוספתא דאין מביאין תודה ולחמה מפירות שביעית, וי"ל דמכוון הר"ש להביא להא דאין מביאין תודה מפירות שביעית, אשר זה הוא משום דמקטירין את אימוריהן ולאכלה אמר רחמנא ולא לשריפה, אך הא דאין מביאין את הלחם מפירות שביעית, י"ל דהוא משום דהו"ל דבר שבחובה ואינו בא אלא מן החולין, - וזה לפ"מ דתנן במנחות דפ"א: דתודה עלי מן החולין ולחמה מן המעשר יביא היא ולחמה מן החולין, תודה מן המעשר ולחמה מן החולין יביא, היא ולחמה מן המעשר יביא, ופירש"י דאם אמר תודה מן החולין ולחמה מן המעשר, כיון דעיקר תודה הזבח אמר מן החולין, יביא הכל מן החולין, דכיון דאמר עלי נתחייב בה והו"ל דבר שבחובה, וה"נ הכא דכוותה, כיון דאת התודה עצמה ל"מ להביא מפירות שביעית, ועליו להביאה מן החולין, אף ל"מ להביא את הלחם מפירות שביעית, דהו"ל כדבר שבחובה, ומ"מ שפיר הביא הר"ש מזה להך דינא דלאכלה ולא לשריפה, דאלמלי כן הרי הי' מותר להביא גם את התודה מפירות שביעית, ול"ה כדבר שבחובה, ורק אחר דל"מ להביא את התודה מפירות שביעית משום דלאכלה ולא לשריפה, תו ל"מ להביא את הלחם מפירות שביעית, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-8)