מראי_מקומות_שח_כז-כט
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב יהושע ננקינסקי

**שח כז-כט**

**המבחן החודשי יערך בס"ד ביום חמישי ל' בשבט על סי' ש"ח יט-כט [כולל], טוב"י ושו"ע ומ"ב.**

★"אלא מנער את הטבלא".

היתר זה לכאורה הוא ג"כ מדין "טלטול מן הצד לצורך דבר המותר" **דמיירי בצריך למקומו** [דהיינו להשתמש בשולחן ולכך מנערו].

ויל"ע בדברי המ"ב שמביא את דברי הט"ז "שמותר לגרר אותם ע"י סכין דמותר **אם הוא צריך להשתמש במקום שמונח** שם העצמות והקליפין".

דהיינו מזכיר את התנאי של צורך דבר המותר רק בטלטול גמור לא בניעור דמשמע קצת דניעור מותר גם באינו צריך למקומו.

וע"ע במ"ב [שט-יד] **"דאסור ניעור לצורך דבר האסור"** ועי"ש בשעה"צ סקי"ז דמביא "דדין זה לא ברירא כלי האי", דאולי ניעור קיל טפי ומותר גם לצורך דבר האסור.

ומסקנתו דאסור, וא"כ ה"ה הכא.

★בביאה"ל ד"ה "מנער את הטבלא".

"והדבר תלוי בשני תירוצים המובא ברשב"א", לכאורה כונתו לרשב"א [קמג. ד"ה "והא דתנן מסלק"] **דתירוץ א'** תירץ דמיירי בצריך למקומה של טבלא, והיינו שלכן הותר סילוק, ולולי זה היה היתר **רק בניעור**.

**ובתירוץ ב'** "וא"נ דה"ל כגרף של רעי" ולכן מותר יותר מניעור וא"כ לכאורה ה"ה דמותר לקחת את הפסולת בפנ"ע [דהרי סיבת ההיתר הוא גרף] ורק יש ענין לחסוך בטלטולים ולכן עדיף שיקח ע"י הטבלא מאשר יקח כ"א בפנ"ע, ולכן שואל הרשב"א דהרי הטבלא בסיס [ואם זה היתר של גרף וזו הצורה היחידה לפנות מסברא דמותר למרות שהשולחן היה בסיס דהמתיר זה הגרף]

דמצד הגרף יכול לפנות את הפסולת בפנ"ע, רק יש ענין לחסוך ולכן אם הטבלא בסיס עדיף שלא יטלטלנה.

★בפסולת של השולחן כיצד מותר לפנות.

1. לא תמיד זה מוקצה גם אם זורקם לאשפה עדיין זה לא מוקצה [בדברים שראויים לאכילה].
2. בפסולת גמורה כגון עצמות במקום שבע"ח מצויים שרי.
3. בקליפי ביצים ואגוזים שזה מוקצה גמור, בצריך למקומו שרי או ניעור או טלטול ע"י המפה [דהו"ל טלטול מן הצד לצורך דבר המותר].
4. קליפות של פיצוחים שיש עליהם מלח וחזי למציצה עדיין לא נהפכו למוקצה.
5. ולפי הענין יש גם היתר של גרף במקום שזה **מאוס**.

★במקלף ביצים הקליפה נהפכת בתוך ידו למוקצה [דהיינו לפני זה שימש בתור חלק מהאוכל ועכשיו נהפך לפסולת].

וא"כ י"ל דצריך להשליכנה מתוך ידו, לא **להניחם** בתוך צלחת וכדו' [ותלוי בהתחיל בהיתר].

ובמקום כזה שאחר שישליך יהיה היתר של גרף [דהיינו שזה מקום שמאוס על הבנ"א שמונח שם קליפות] מסברא דמותר להניח ולא להשליך, דהרי בין כך יהיה מותר לטלטל.

ולעצם ההנחה בתוך כלי למה אין כאן ביטול כלי מהיכנו, יתבאר בעז"ה במקומו.

★בדרכ"מ מבואר [בדעת הר"ן] דעצמות שנתפרק מע"ש מותר, רק למי **שיש לו כלבים**", לא כהבנת הב"י בר"ן דסגי בכלבים מצויים אפילו שאין לו.

**ובתפרקו בשבת** מותר גם למי שאין לו כלבים, לכאו' כונתו כעין שברי כלים ה"נ בכניסת השבת היה אוכל, וכעת איה"נ לא חשיבי אוכל בנ"א אבל בבע"ח מצויים סגי לחשבו כעין מלאכתו.

לדינא השו"ע [סעיף כט] פסק דסגי בבע"ח מצויים, והרמ"א לא חלק, ועי"ש בביאה"ל ד"ה "בית יוסף דלא כר"ן".

★והא דסגי בע"ח מצויין, מסברא היות ושרי להאכיל בהמת חבירו [אפי' דלא מוטל עליו] ועיין ביאה"ל [שכד-יד ד"ה "ויוני ביתות"] וז"ל "דכיון **שהם של ישראל** ואינם אוכלים מהפקר, כי היכי דמותר לבעליהם להכין להם מזונות הכי נמי מותר לאדם אחר".

ולפ"ז יוצא דבמקום שמצויים **בהמות של הפקר או של נכרי**, דאסור לישראל להאכילם.

י"ל דעצמות וקליפין באותו מקום למרות שראויים לבהמה [אבל לו אין בהמה], א"כ הוי מוקצה ואסור בטלטול.

★יל"ע דאולי כל מה דבענין בע"ח מצויין, זה רק בעצמות דבעצמותן הם פסולת, רק רוצה לחושבם אוכל בע"ח בזה אמרינן רק במקום שבע"ח מצויין, משא"כ דבר שיוצר לכך כגון מזון כלבים בזה"ז דמיוצר לכך, י"ל דמותר גם במקום שאין בע"ח כלל, דבעצמותם זה אוכל של בע"ח.