מראי מקומות עניני רשויות
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב יהודה ויינר

**כולל עטרת שלמה ביתר עילית**

**קיץ תשפ"ד**

**להערות והארות**

**[PHONE_REMOVED]**

או בכתובתY0527676171@gmail.com

מראי מקומות עניני רשויות

# דף ב' ע"א

תוד"ה מעת לעת וכו' מ"ש מכל ספק טומאה דברה"י טמא ודאי אף לחולין וכו' משום דילפי' מסוטה. **הנה בסוטה דף כ"ח ע"א מבוא' דילפי' לזה מק"ו מסוטה, דמה סוטה שלא עשה בה שוגג כמזיד ואונס כרצון עשה בה ספק כודאי שרץ שעשה בו שוגג כמזיד ואונס כרצון אינו דין שיעשה בו ספק כודאי, וממקום שבאת מה סוטה רשות היחיד אף שרץ רשות היחיד וכו', ע"ש, אמנם בחולין דף ט' ע"ב ובשאר דוכתי איתא דהלכתא גמירי לה מסוטה ע"ש, ומבוא' דמהללמ"ס הוא דילפי' לזה מסוטה, ועי' בתוהרא"ש להלן דף ג' סוע"א שעמד בזה, ויעוי"ש מש"כ להקשות על הק"ו, ולכן כתב דלא נקט הק"ו אלא רק לרווחא דמילתא, אך לעולם הלכה למשה מסיני הוא, ע"ש, וכ"כ בתוס' שאנץ בסוטה שם בתחילת דבריו.**

**אמנם להלן בד"ה והלל וכו' כתבו התוס' בתו"ד דקרא דונטמאה דאייתר לאגמורי בעלמא טומאה לסוטה, ועי' בשער"י ש"א פט"ז ד"ה והכוונה שכתב וכו' שכתב דמבוא' בדברי התוס' דספק טומאה אינו נלמד במה מצינו מסוטה אלא קרא יתורא דרשינן, והא דאמרינן ספק טומאה הילכתא גמירי לה הוא רק שקבלנו כן לדרוש יתורא דקרא שבא ללמד על הלכות ספק טומאה שיהיה דינם כספק סוטה, ע"ש. אמנם בתוס' שאנץ בסוטה שם הביא ג"כ דילפי' לס"ט מדכתיב ונטמאה, וכתב דלפ"ז מה שאמרו והלכתא גמירי לה מסוטה לאו דוקא, אלא כלומר דמסוטה גמרינן לה, ע"ש.**

**ובפרש"י להלן סוע"ב כתב דילפי' מסוטה משום דכתיב והיא נטמאה, ואיתקש טומאה לסוטה, וכעי"ז כתב בחולין דף ט' ע"ב ד"ה מה סוטה וכו', ובס' מי נדה כאן כתב דמשמעות דברי רש"י דהיקשא הוא, ויעוי"ש שכתב להקשות ע"ז מנ"ל לרש"י הא, דבחולין אמרו דהלכתא גמירי לה, ובסוטה אמרו דילפי' לזה מק"ו, ועוד הק' מהסוגיא להלן דף ג' ע"א דלרבנן ולר"ש לא ילפי' לס"ט כסוטה ממש, והרי אין משיבין על ההיקש, ע"ש.[[1]](#footnote-1)**

בא"ד כל ס"ט דברה"י טמא וכו' ולא מוקמינן בחזקת טהרה וכו' מדפריך בגמ' לר"ש אי מה סוטה טמאה ודאי ברה"י וכו' משמע דלרבנן דאמרי ברה"י טמאות א"ש, וטעם דתר"ל לא הוצרך אלא לטמא אפי' ברה"ר. **עי' במהר"ם מה שביאר בד' התוס', ובדבריו מבואר דעיקר כוונת התוס' להוכיח דאף לרבנן ס"ט ברה"י טמא בודאי ולא מספק. ואכתי יל"ע בזה, דהלא אין להוכיח מהסוגיא להלן אלא רק דס"ל לרבנן דס"ט ברה"י טמא בודאי אף לולא דהוי תרתי לריעותא, אך אכתי י"ל דאי"ז אלא בדליכא חזקת טהרה, דאף דלא הוי תר"ל מ"מ אף חזקת טהרה ל"ל, אולם בדאיכא חזקת טהרה לא ילפי' מסוטה לטמא בודאי, והיאך הוכיחו התוס' מהסוגיא להלן דלרבנן טמא בודאי אף בדאיכא חזקת טהרה.[[2]](#footnote-2) ויעוי' בחי' הגרעק"א ז"ל מש"כ בזה, דמדלא ס"ל לרבנן לחלק משום דבסוטה רגל"ד, בהכרח היינו משום דס"ל דאף בסוטה הוי חזקה דליכא טומאה ודאית, וממילא ה"ה בכל ס"ט דאיכא חזקת טהרה.[[3]](#footnote-3)**

**וע"ע** **בשו"ת חמדת שלמה יו"ד סי' כ"ה שהקשה בד' התוס' מ"ט הוצרכו להוכיח דס"ט ברה"י טמא אף כנגד חזקת טהרה, דהלא פשוט הוא בכל מקום דקיי"ל ס"ט ברה"י טמא ודאי, ויעוי"ש מש"כ לפרש דלא הוצרכו התוס' להוכיח אלא דס"ט ברה"י טמא אף כנגד חזקת הגוף, דס"ד דחזקת הגוף דעדיף טפי מחזקת טהרה תועיל אף בס"ט ברה"י, וממילא ה"ה לענין מעל"ע לא תהא טמאה למפרע בודאי אף ברה"י משום דמוקמינן לה אחזקת הגוף שלא ראתה, ולזה הוכיחו ממקוה דאף דהוי חזקת הגוף לא מהני החזקה בס"ט ברה"י, וע"ש באות ג' מש"כ לדון בזה דבמקוה לא הוי חזקה משום דחזקת הטמא כנגדה, יעוי"ש, ועע"ש שכתב דאליבא דאמת חזקת הגוף מעליא מהני אף בס"ט ברה"י, ע"ש,[[4]](#footnote-4) אולם בדברי הגרעק"א הנ"ל מבואר שפירש דברי התוס' לענין חזקת טהרה, שהרי ביאר דכוונת התוס' להוכיח מהא דהסוטה טמאה בודאי אף דחזקה שאינה טמאה ודאית, וכן מבואר בש"ש ש"א פט"ו שכתב ליישב קושיית התוס' דלעולם מהני חזקת הגוף בס"ט ברה"י, דלא שמענו לסוטה אלא חזקת היתר ולא חזקת הגוף,[[5]](#footnote-5) יעוי"ש, והש"ש לטעמי' בש"ב פ"ב דס"ל דבמקוה ל"ה חזקת הגוף, אך יעוי' באבי עזרי פ"ט מהל' איסו"ב הל' ג' (הא') ד"ה ומה שכתב וכו' מש"כ להקשות ע"ז.**

**אמנם יעוי' בקוב"ש בכתובות אות רס"ה שכתב דלענין ס"ט ברה"י אין לחלק כלל בין חזקה בעלמא לחזה"ג, דדוקא במקום דדיינינן להחזקה אמרי' דחזה"ג אלימא משום דשינוי בגוף ה"ה שינוי מרובה משינוי בעלמא, אולם בס"ט ברה"י שנתחדש דלא מוקמינן אחזקה, ממילא אין מקום לחלק בזה בין חזקה בעלמא לחזה"ג, יעוי"ש, וכעי"ז מתבאר בד' השער"י בש"ב פ"א, ויעוי"ש בד"ה ועפ"ד וכו' מש"כ להעמיד דברי הש"ש מטעם אחר, ע"ש.[[6]](#footnote-6)**

**בדברי התוס' מבואר שהקשו אף לענין רה"י שתהא טמאה בודאי אף לחולין, ומתבאר בזה דלעולם בכל שיעור המעל"ע קודם שמצאה הדם ה"ז ספק, ורק משום חזקת טהרה הוא שאינה טמאה מה"ת, ולכן הקשו דס"ט ברה"י טמא אף בדאיכא חזקת טהרה,[[7]](#footnote-7) אולם בחי' הרמב"ן מבואר שלא כתב לדון אלא רק לענין רה"ר שתהא טהורה לגמרי, אך לא הקשה כלל מ"ט ברה"י אינה טמאה בודאי, וכן מבוא' בתוס' בסוטה דף כ"ח ע"ב ד"ה ברשות וכו' ע"ש, ומבואר בזה דס"ל דמה"ת אין בזה תורת ספק כלל, ואין לדון טומאה אלא רק משעת הראי', ורק מדרבנן הוא שתיקנו לחוש מעל"ע, וכלפי ספק מדרבנן אין לדון מדין ס"ט ברה"י כמש"כ בחי' הגרעק"א ובכתבי הקה"י החדשים בביאור דברי המהרש"א.**

# ביאור דברי התוס' דלא ילפי' מסוטה לטמא בס"ט ברה"י למפרע

בא"ד וי"ל דלא ילפי' מסוטה לטמאה למפרע, ולכך בטומאה דמעל"ע מוקמינן לה אחזקתה. **הדברים צ"ב, דהלא במקוה שנמדד ונמצא חסר ג"כ מטמאינן למפרע, דכשנמצא המקוה חסר ממילא כל הטהרות שנעשו ע"ג למפרע טמאות, ומבואר להדיא להלן דף ג' ע"א דילפי' לדין המקוה מסוטה, ומ"ש לענין טומאה דמעל"ע דלא ילפי' מסוטה למפרע, וכן הקשו התוהרא"ש כאן בד"ה קסבר וכו' והמהרש"א והמהר"ם כאן. והנה בדברי המהרש"א והמהר"ם מבואר דיש להקשות כן בין לרבנן בין לר"ש, דהלא מבואר בתחילת דברי התוס' דרבנן לא הוצרכו לטעמא דתרתי לריעותא אלא רק לענין לטמא ברה"ר ולא לענין לטמא ברה"י, והיינו משום דלענין לטמא ברה"י ילפי' מסוטה, ומבוא' דילפי' מסוטה אף דהוי טומא דלמפרע, וכן לר"ש הקשו להלן שם מ"ט ס"ל דברה"י תולין ולא יליף מסוטה לטמא בודאי, וצ"ע דהלא הוי טומאה דלמפרע. ונאמרו בזה כמה דרכים בדברי רבותינו, וכדלהלן.**

**א. בתוהרא"ש כתב לבאר בזה, דהא דלא ילפי' מסוטה לטמא למפרע היינו רק באופן דבזמן הספק לא הי' אפשר לברר הספק, וכגון בטומאת מעל"ע דבזמן הספק גופא לא הי' אפשר לברר אם היא רואה דם כעת, אולם במקוה שנמדד ונמצא חסר סו"ס בזמן הספק הי' אפשר לברר אם כבר נחסר המקוה, ובכה"ג שפיר ילפי' ממקוה.[[8]](#footnote-8)**

**ב. המהרש"א ביאר** **דדוקא בדאיכא חזקת טהרה לא ילפי' מסוטה לטמא למפרע, אבל בדליכא חזקת טהרה ילפי' לטמא אף למפרע, ולכן לענין טומאה דמעל"ע דאינה טמאה לחולין משום דמוקמינן לאשה על חזקתה, ואף לב"ה דמטמאה לקדשים היינו רק משום סייג, לכן לא ילפי' לה מסוטה לטמא למפרע,[[9]](#footnote-9) אבל במקוה שנמצא חסר אף לר"ש לא מוקמינן לי' על חזקתו כלל וכמש"כ התוס' להלן דף ג' ע"א ד"ה ושניהם, וממילא ה"ז ספק טמא, ומכיון דהוי ספק טומאה שוב ילפי' מסוטה, ע"ש, וכ"ה משמעות דברי הר"ן בסוד"ה מ"ט דשמאי, ע"ש, וכ"כ המשל"מ בפ"י מהל' מקוואות הל' ז' ד"ה כתבו וכו'.**

**ובביאור דברי המהרש"א יעוי' בכתבי קה"י החדשים כאן סי' א' שביאר בזה** **לפי מה שייסדו האחרונים דבדין ס"ט ברה"י טמא נאמרו ב' ענינים, א' דלא מוקמינן לי' אחזקת טהרה וממילא הוי ספק, ב' דמכיון דהוי ספק נתחדש דהוי ספיקו כודאי, ויתבאר להלן בתוד"ה והלל וכו', ולפ"ז י"ל דהענין דל"י מסוטה לטמא למפרע אי"ז אלא בנוגע להילפותא מסוטה דלא מוקמינן אחזקת טהרה, והיינו דמכיון דכבר נתקבלה החזקה שוב אין לבטלה, אולם כלפי הא דספיקו כודאי אין לחלק בזה בין ספק דלמפרע לספק דלהבא, ולכן דוקא באופן דאיכא חזקה ל"י מסוטה למפרע, דמכיון דסמכינן אחזקה שוב אי"ז נידון כספק, אולם באופן דבלא"ה ליכא חזקה ואכתי הוי ספק, הרי שנתחדש בזה דין ספק כודאי אף דהוי למפרע, יעוי"ש.[[10]](#footnote-10)**

**אך באבי עזרי בפ"ט מהל' איסו"ב הל' ג' (הא') כתב לבאר בד' המהרש"א באופ"א, דמכיון דהריעותא אינה אלא מחמת ראיית הדם, ממילא כל זמן שלא נראה הדם אין כאן ריעותא כלל, ומכיון דעל הלמפרע לא ראינו הריעותא לכן אין תורת ספק על הלמפרע, וכל שאינו ספק לא נאמר בו דין ס"ט טמא, אבל במקוה דיש בזה חזקת טומאה של הטובל, הרי יש כאן ספק על הלמפרע, ונאמר בזה דין ספיקו טמא כודאי, ע"ש.**

**ויעוי' עוד בכתבי הקה"י שם שכתב לדון בדברי המהרש"א, דהלא לענין קדשים תיקנו חכמים לטמא מעל"ע ושלא לדון חזקה באשה, וא"כ כלפי קדשים הרי ל"ל חזקת טהרה, ולפ"ד המהרש"א דבאופן דליכא חזקת טהרה ילפי' מסוטה לטמא אף למפרע, ממילא בדין הוא דלענין קדשים תהא טמאה בודאי משום דהוי ס"ט ברה"י,[[11]](#footnote-11) ויעוי"ש מש"כ ליישב דמכיון דבטומאות דרבנן לא מטמאינן מספק ברה"י כדאי' להלן דף ד' ע"ב, א"כ י"ל דאף באופן דל"ה ספק אלא מדרבנן ל"י מסוטה, ע"ש, אך יעוי' בחי' הגרעק"א ז"ל סוד"ה תוס' ד"ה מעת וכו' שעמד בזה, וכתב דלענין לשרוף לא החמירו להפקיע החזקה ע"ש, ועי' היטב בלשון המהרש"א גופי' שרמז לזה.**

**אולם יעוי' בש"ש ש"א פרק י"ב שכתב להקשות לדעת המהרש"א דבדליכא חזקה ילפי' מסוטה אף למפרע, דלהלן דף י"ד ע"א תנן נמצא על שלה לאחר זמן טמאים מספק ופטורים מקרבן, ובגמ' מבואר דלמ"ד דאי"צ חתיכה משתי חתיכות אף חייבים אשם תלוי, וכיון דחייבים אשם תלוי על כרחך חזקת טהרה איתרע, וכ"כ בש"ג סופט"ז ע"ש, והיינו משום שנמצא על שלה בכדי שתרד מן המטה, ומכיון דאיתרע חזקתה שוב יהיו טמאים בודאי, דמכיון דליכא חזקה ילפי' מסוטה לטמא ברה"י אף למפרע,[[12]](#footnote-12) ויעוי"ש מש"כ ליישב דאף דאיתרע חזקת טהרה ודאית מ"מחזקת שאינה טמאה ודאי לא איתרע, וכמש"כ התוס' בסוד"ה והלל וכו' דאף בדאיתרע חזקת טהרה לא איתרע החזקה שאינה טמאה ודאית, יעוי"ש.**

**ג. המהר"ם כתב דלפמש"כ התוס' כאן צ"ל דהא דמטמאינן לרבנן למפרע במקוה היינו משום דהוי תרתי לריעותא, ולא ס"ל להתוס' כמש"כ בקושייתם דלא הוצרכו לטעמא דתר"ל אלא רק לענין לטמא ברה"ר,[[13]](#footnote-13) יעוי"ש, אך יעוי' במשל"מ שם מה שהק' ע"ז.**

**ובדעת ר"ש כתב המהר"ם דס"ל להגמ' דמכיון דר"ש ס"ל דילפי' ממקוה אף לענין ספק טבל כמבואר להלן ע"ב, שמע מינה דלר"ש דין אחד לכל הספיקות, וממילא כמו שאין חילוק בשאר טומאות בין למפרע למכאן ולהבא ה"נ בספק טומאה ס"ל לר"ש דאין לחלק בזה, וע"ז הקשו מ"ט ס"ל אף במכאן ולהבא דל"ה טמא בודאי ולא יליף מסוטה עכ"פ לענין מכאן ולהבא, ע"ש.[[14]](#footnote-14)**

**ד. החמד"ש בסי' כ"ה ס"ק ד' כתב ליישב, דדוקא לענין טומאת מעל"ע דאין בה נפק"מ כלל מכאן ולהבא, דהשתא ודאי טמאה היא, ואין נפק"מ אלא רק לענין למפרע, בזה נתחדש דלא ילפי' מסוטה למפרע, אבל לענין מקוה שנמצא חסר הלא אם הי' חסר למפרע לא נטהר הטובל בו, והרי נפק"מ בזה זה אף למכאן ולהבא, ומכיון דבנפק"מ בספק זה אף לענין מכאן ולהבא שפיר ילפי' לזה מסוטה, יעוי"ש, וע"ע בשער"י ש"א פי"ד ד"ה והנה יש לדון וכו' שכתב בסגנון זה עפ"י דרכו.**

**ה. החזו"א בסי' צ"ו אות א' ביאר דדוקא לענין טומאת מעל"ע ל"י מסוטה לטמא למפרע משום דעל ההיא שעתא ליכא דררא דספק כלל, ול"ה דומיא דסוטה דבסתירתה נולד הספק, אולם במקוה הרי הטומאה הויא טומאה ודאית, אלא דע"י הטבילה נולד בה ספק טהרה, ולא גרע מספק נגיעה, ולכן ילפי' מסוטה לטמא אף דבמקוה גופא לא נוגע שום ריעותא בשעת הטבילה, ע"ש.**

**בהמשך דברי התוס' הקשו מ"ט החמירו במעל"ע לטמאה ברה"ר, והרי שהקשו כן אף שכבר כתבו דל"י מסוטה לענין למפרע, ומבואר דאין חילוק בזה אלא לענין ס"ט ברה"י, אבל לענין ס"ט ברה"ר שפיר ילפי' לטהר אף בלמפרע.[[15]](#footnote-15) אמנם המהר"ם בד"ה בא"ד וי"ל דאף וכו' ביאר בד' התוס' באופ"א, ולעולם ל"י מסוטה לענין למפרע בין לטמא ברה"י ובין לטהר ברה"ר, ע"ש. ועי' בש"ש ש"א סופ"י שכתב דלשיטת המהרש"א דדוקא בדאיכא חזקת טהרה לא ילפי' מסוטה לטמא למפרע הדברים מבוארים, דכ"ה דברה"י בדליכא חזקת טהרה ילפי' מסוטה לטמא, ה"ה ברה"ר בדליכא חזקה ילפי' מסוטה לטהר, אך יעוי"ד עוד בפי"א שכתב לבאר בלא"ה ג"כ, דיסוד דברי התוס' דל"י מסוטה למפרע לאו גזיה"כ הוא אלא דמסברא כתבו כן, דיש פנים לחלק ולומר דלמפרע קילא מטומאה דלהבא, וממילא כ"ז לענין הילפותא מסוטה לטמא ברה"י, דמסברא ל"י לטמא אף למפרע, אבל לענין הילפותא לטהר ברה"ר הלא אדרבה מכ"ש הוא דיש לטהר אף בלמפרע, יעוי"ש, וכעי"ז כתב בחי' הגרעק"א ז"ל כאן.**

**אמנם בחי' הרמב"ן סוד"ה הלל וכו' הביא י"מ דלענין למפרע לא הלכו ע"ד טומאה דסוטה, והשוו הרשויות לתלות ושלא לשרוף, ומבואר דאף ל"י מסוטה לטהר ברה"ר למפרע, וכן מבואר בתוהרא"ש ע"ש, וכ"כ בחי' הרשב"א, ויעוי"ש שביאר הטעם לזה משום דהוי חוכא יעוי"ש, וכ"כ המאירי בע"ב ד"ה טהרות, ויעוי"ש שביאר הטעם לזה, דמכיון דהחמירו בה לטמא למפרע החמירו בה אף ברה"ר, ע"ש.**

# בפלוגתת הראשונים אם נאמר חילוק רשויות בטומאת מעל"ע

**התוס' כתבו להוכיח דדין טומאת מעל"ע הוא אף ברה"ר, והביאו שכן הוא בירושלמי, ויעוי"ש בירושלמי בדף ב' ע"א מה שאמרו להוכיח כן, וצ"ב, וע"ע בגי' המאירי להלן ע"ב ד"ה טהרות וכו' בירושלמי, וכ"כ בתוהרא"ש, וכן הביאו בחי' הרשב"א שם אך בסו"ד הביא דיש מפרשים כהרמב"ן ובחי' הריטב"א שם, וכ"כ בחי' הר"ן להלן ע"ב ובתוס' בסוטה דף כ"ח ע"ב ד"ה ברשות, אמנם בחי' הרמב"ן כאן כתב בפשיטות דברה"ר ה"ה טהורה לגמרי, ודין טומאת מעל"ע לא נאמר אלא רק ברה"י, ויעוי"ש שהביא יש מפרשים כהתוס', וכתב דאינו מחוור, ע"ש, וכ"כ להלן דף ה' ע"ב ד"ה מכדי וכו', וכן דעת המאירי להלן ע"ב סוד"ה טהרות, וכ"כ המהרש"א בע"ב בדעת רש"י, ע"ש.[[16]](#footnote-16)**

**ולדעת הראשונים דטומאת מעל"ע נאמרה אף ברה"ר יל"ע דהלא מ"מ אי"ז אלא רק בתורת ספק, ואף ספק מה"ת ברה"ר ה"ה טהור, ומ"ש ספק דדבריהם דאף ברה"ר ה"ה טמא. ובתוס' כתבו דל"י מסוטה משום דהשתא ודאי טמא, או משום דל"י מסוטה אלא רק טומאת מגע ולא טומאת ראי'. אך בתוס' בסוטה כתבו דאי"ז נידון כס"ט ברה"ר כלל, דלא חשבינן טומאה ברה"ר אלא בספק שיכול הי' להיות גלוי לכל, אבל מקום המקור מקום סתם הוא, ע"ש, ועי' בחזו"א אהע"ז סי' פ"ב אות י"ג שנסתפק דדלמא זהו רק ברה"י ורק שיש שם ג' אנשים, דבכה"ג מכיון דהוי מקום סתר ל"ה רה"ר, אבל אם המקום רה"ר דדינו כרה"ר אף אם אין שם איש מלבדו, לא מהני מה שהטומאה במקום סתר, ע"ש, וכ"כ בתוהרא"ש כאן ולהלן דף י"ז סוע"ב, וע"ע בפי' הר"ש בטהרות פ"ד מ"ו מש"כ בזה.**

**ובחי' הרשב"א כתב לבאר בזה, דמכיון דלא ילפי' מסוטה לטמא למפרע לכן השוו בה הרשויות לתלות ולא לשרוף, וטעמא דמילתא דלא ליהוי מילי דרבנן כחוכא, דאשה זו ודאי נגעה בטהרות ברה"ר וברה"י, וכשנגעה ברה"י טמאתם, וא"כ הרי שהיא מוחזקת בטומאה, ואיך יתכן אח"כ לטהר כשנגעה ברה"ר, ויעוי"ש מה שביאר דלענין דבר שאין בו דעת לישאל לאו חוכא הוא, דהתם מימר אמרי' דגזיה"כ הוא דדבר שאין בו דעת לישאל אינו מק"ט מספק טומאה, וכל דבר שהוא מצד המקבל אינו נראה כחוכא, מידי דהוי כפשוטי כלי עץ דלא מק"ט ופשוטי כלי מתכות מק"ט, יעוי"ש, והו"ד בחי' הריטב"א.**

**התוס' הוכיחו דטומאת מעל"ע נאמרה אף ברה"ר מהסוגיא להלן דף ה' ע"ב דמוקי מתני' כשנושאין אותה חברותי' במטה, והרי היא וחברותי' הוו תלתא, ובנזיר דף נ"ז ע"א מבואר דבתלתא הוי רה"ר. ובחי' הרמב"ן בדף ה' ע"ב הביא דיש מי שתירץ דאין רה"ר אלא בג' אנשים אבל נשים אפי' מאה כחד הוו והוי רה"י, דגמרינן מסוטה דאין סתירתה אלא באיש אחד, אבל בשני אנשים והיא לא הוי סתירה, ובנשים אפי' עשר נשים ואיש אחד הוי יחוד, וכ"כ בחי' הר"ן שם, ועי' בשער"י ש"א פט"ו מש"כ בזה, ויעוי"ש שעמד בזה דהלא בפרוצים קיי"ל דאפי' עשרה אין מתיחדים עם האשה, ואטו בג' פרוצים ל"ה רה"ר, ויעוי"ש מש"כ דגמרינן מסוטה לענין הרגיל, דסתם נשים הוי מקום סתירה וסתם אנשים לא הוי מקום סתירה,[[17]](#footnote-17) יעוי"ש, אך הרמב"ן כתב ע"ז דזה אינו כלום, וכתב ליישב דמכיון שהיא טמאה ודאי ואין הספק בה אלא שהיא מטמאה, אינה נחשבת בכלל המנין אלא ה"ה כגוף השרץ,[[18]](#footnote-18) יעוי"ש, וכ"כ בחי' הרשב"א שם, והוסיף דלפי"ד הרמב"ן בנושאות אותה ג' תהא טהורה בודאי, אך בחי' הריטב"א כתב להקשות ע"ז, דסתמא אמרו שחברותי' נושאות אותה במטה, ומשמע אפי' ד' בד' כרעי המטה, ע"ש.**

**הראשונים הקשו מהא דמקשי' להלן ע"ב מ"ש טומאת מעל"ע ממקוה שנמדד ונמצא חסר, דבמקוה טמאה ודאי ובטומאת מעל"ע לשמאי לא חיישינן כלל ולהלל תולין לא אוכלין ולא שורפין, ולדעת הרמב"ן ודעימי' דברה"ר ה"ה טהורה לגמרי לכו"ע טפי הו"ל לאקשויי דבטומאת מעל"ע ברה"ר טהורה לגמרי ובמקוה טמא ודאי,[[19]](#footnote-19) ובחי' הרשב"א כתב דבכלל מאי דאקשי דבמקוה טמאה ודאי קשיא נמי דאילו הכא ברה"ר טהור, דמנלן דהכא טמאה ודאי מדקתני בין ברה"ר בין ברה"ר, וכפרש"י שם בד"ה טומאה ודאי, וממילא הו"ל כאומר דאילו במקוה טמא אפי' ברה"ר והכא ברה"י תולין וברה"ר טהור, ע"ש, ובחי' הריטב"א כתב דזהו בכלל קושיית הגמ', דהלא הטעם דבמקוה ברה"ר טמא ודאי הוא משום דהוי טומאה ודאית, והטעם דמעל"ע ברה"ר טהור הוא משום דתולין וממילא הוי ס"ט דברה"ר ה"ה טהור, ע"ש, וכעי"ז כתב בחי' הר"ן, ועע"ש בתחילת דבריו כתב דאה"נ דהו"מ נמי למיפרך, וחדא מתלת פרכי נקט.**

# בפלוגתת הראשונים הנ"ל, אם הנידון באשה או בטהרות

**בעיקר פלוגתת הראשונים אם נאמרו חילוקי רשויות בטומאת מעל"ע נחלקו האחרונים אם דיינינן בזה לענין הטהרות או לענין האשה. ובאחיעזר בסי' א' אות ג' ואות ו' האריך להוכיח דלעולם האשה הוי בספק, והנידון הוא לענין הטהרות, אך החזו"א ביו"ד סי' צ"ז אות ד' ובסי' צ"ח ובמכילתין ר"ס רט"ו נקט דהנידון הוא באשה גופא, וכ"כ השער"י בש"א פי"ד. והנה בדברי השער"י מבואר דאף דהנידון הוא לענין האשה מ"מ דיינינן לפי הרשות שבה נגעה האשה בטהרות, ורק דבזה מוכרע דין האשה, אולם בחזו"א מבואר דדיינינן להרשות שבה היתה האשה כשנולד הספק, יעוי"ש, וע"ע בערול"נ בד"ה בא"ד והוו וכו' שכתב בתחילת דבריו דתליא ברשות שבה היתה בזמן תחילת המעל"ע ובזמן שמצאה הדם,[[20]](#footnote-20) אך בסו"ד כתב להוכיח דתליא ברשות שבה נגעו הטהרות באשה, ע"ש, וכן מבוא' בד' הרשב"א והריטב"א בע"ב שכתבו דהוי חוכא דאם תגע ברה"י יהי' טמא ואח"כ תגע ברה"ר ויהי' טהור, ומבוא' דאזלינן אחר הרשות שבה נגעו הטהרות באשה.**

**ואמנם בירושלמי בתרומות רפ"ג איתא, א"ר יוחנן ככר שנטמא בספק רשות היחיד ומגעו ברשות הרבים טמא, ע"ש, ומבואר להדיא דמכיון שהי' הככר ברה"י ונעשה טמא, שוב ה"ה מטמא אף ברה"ר, וממילא כל ס"ט ברה"י ה"ה טמא ומעתה לא איכפ"ל ברשות הטהרות שנשתמשו בו אח"כ, וכן הביא האור שמח בפ"א מהל' מקוואות הל' ח' אות ח' ד"ה אבל וכו' מדברי הירושלמי הנ"ל ע"ש, וכ"כ בפשיטות החזו"א בטהרות סי' ה' אות ג'. אולם יעוי' בדבריו ביו"ד סי' צ"ח אות ה' שכתב לבאר דהיינו משום שכבר הוחלט דינו כן, דמכיון שכבר הוחלט האדם לטמא ודאי, אין כאן עוד ספק לכל מגעותיו, ע"ש, וממילא כאן דלא הוחלטה האשה להיות טמאה, שוב יש מקום לדון חילוקי רשויות אף לענין הטהרות שנגעו בה. אך יעוי' בדבריו בר"ס רט"ו שכתב לבאר באופ"א, דלא אמרה תורה דין ס"ט למגמר מסוטה אלא במתטמא הראשון, וכל תולדותיו כמוהו, אבל לענין טומאת מעל"ע האשה חשיבא המתטמא הראשון, ואף שטומאה יוצאה מגופה ואינה מקבל מאחרים מ"מ האדם נידון כמתטמא, וממילא אין לדון חילוקי רשויות לענין הטהרות, וכעי"ז כתב באהע"ז סי' פ"ב אות י"ג.[[21]](#footnote-21)**

**הנה בטהרות פ"ו מ"א תנן המסוכן ברשות היחיד והוציאוהו לרה"ר והחזירוהו לרשות היחיד, כשהוא ברה"י ספיקו טמא כשהוא ברה"ר ספיקו טהור, ר"ש אומר רה"ר מפסקת. ומבואר בדעת רבנן, דמכיון שלא הוכרע במסוכן אם הוא מת או לא, שוב הענין תלוי ברשות שבה נגעו בו הטהרות, ובחזו"א שם כתב להוכיח מכאן, דכל חילוק רשויות אינו תלוי בנפילת סיבת הספק אלא בנגיעת המסופק, ולעולם הדין ישוב ע"פ רשות הטהרות בשעת הריעותא המספקת אותם. ובפשיטות הרי נידון הראשונים לענין חילוק רשויות בטומאת מעל"ע ה"ז כהנידון במסוכן, וא"כ מתבאר בזה דדיינינן להרשות שבה נגעו הטהרות באשה, וכ"כ להוכיח בערול"נ שם.**

**אמנם הלא יש לעי' בגוף הדברים דלא דיינינן אלא רק בהטהרות שנגעו במסוכן דמ"ט לא נאמר דין חילוק רשויות כלפי המסוכן עצמו להכריע אם הוא טמא או לא וממילא לא יהי' דין חילוק רשויות בטהרות שיהיו נעשים ע"ג מאחר וכבר הוחלט דין המסוכן, וכנ"ל. ועי' בחזו"א סי' צ"ח אות ו' שכתב דבהכרח הנידון הוא רק לענין הטהרות ולא לענין המסוכן, דלענין המסכון גופא הרי הוי דבר שאין בו דעת לישאל, ואם הי' הנידון לענין המסוכן הי' מוכרע שהוא טהור,[[22]](#footnote-22) ע"ש. ונאמרו בזה כמה דרכים בדברי רבותינו האחרונים, ונפק"מ בזה אם חלוק הנידון במסוכן מנידון הראשונים בסוגיין לענין טומאת מעל"ע.**

**א. האחיעזר בסי' א' אות ג' ד"ה ועל וכו' כתב לבאר הענין דאין מוכרע דין המסוכן בהל' חילוק רשויות משום שלא נאמרו דיני ס"ט אלא במתטמאין ולא בטומאה גופא, וכל ספק בטומאה עצמה אינו מוכרע בדיני ס"ט, וביאר בזה לפי דרכו דביסוד דיני ס"ט לא נאמר הכרעה על הספק אלא רק דיני טומאה וטהרה בעלמא, וממילא אין מוכרע הטומאה גופא אלא רק הנוגע בטומאה אם נעשה טמא, ויעוי"ש שכתב להוכיח כן מכל ספק שרץ ספק צפרדע, דהטומאה עצמה הרי אין בה דעת לישאל, וא"כ יש להכריע בכ"מ דלאו טומאה היא, ושוב יהי' הנוגע בה טהור אף ברה"י, יעוי"ש, ועע"ש באות ו' שביאר עוד דלענין גוף הטומאה א"א להכריע בחילוק רשויות משום דאי אפשר שישתנה דינו ושיהי' ספק שרץ ספק צפרדע ברה"י ודאי טמא וברה"ר טהור, דאי אפשר שיהי' הרשויות סותרות ומכחישות זא"ז דהוי כדבר שאינו יכול להיות שכתבו התוס' דלא ילפי' מסוטה, ולהכי תמיד בספיקו עומד, ע"ש, ובדבריו מבואר דממילא ה"ה בדברי התוס' והראשונים בסוגיי' שכתבו לדון חילוק רשויות לענין טומאת מעל"ע, היינו לפי הרשות שבה נגעו הטהרות באשה, דמכיון דבדין ס"ט אין מוכרע דין הטומאה גופא, ממילא אין מוכרע דין האשה גופא, ולא דיינינן אלא בהטהרות לפי הרשות שבה נעשה בהם ס"ט, ע"ש.**

**ב. החזו"א ביו"ד שם אות ו' כתב ג"כ לבאר הטעם שאין מוכרע דין המסוכן משום דדין ס"ט החלוק משאר דיני איסורים בעלמא ונידון בחילוקי רשויות אינו אלא בדיני הטמאים שאמרה תורה ולא בטומאה עצמה, ויעוי"ש שכתב להוכיח כן מההיא דמקוה שנמדד ונמצא חסר דלא דיינינן בהמקוה גופא אם דינו שהטובל בו טהור, והרי המקוה אין בו דעת לישאל, ויהי' מוכרע לטהרה, ושוב כל הטהרות שנעשו ע"ג יהיו טהורים, יעוי"ש, וכ"כ בטהרות שם, יעוי"ש, אך מ"מ בדברי הראשונים בסוגיין שכתבו לדון דיני חילוק רשויות בטומאת מעל"ע כתב דהנידון הוא לפי רשות האשה ולא לפי רשות הטהרות, ויעוי' בדבריו למכילתין ר"ס רט"ו שביאר בזה, דאף שלא נאמר דין ס"ט בטומאה עצמה, מ"מ ספק בטומאת אשה ל"ה כספק בטומאה עצמה כמו מסוכן שספק חי ספק מת, דהענין שלא נאמר דין חילוק רשויות בספק בטומאה גופא הוא משום דלעולם דין ס"ט נאמר במתטמא הראשון, והאשה נחשבת כמתטמא ראשון ומשום כך כתבו הראשונים לדון חילוק רשויות כלפי האשה גופא, אבל מת ושרץ הן הטומאה עצמה ובטומאה עצמה לא נאמרו דיני ס"ט, ולכן במסוכן דיינינן לפי רשות הטהרות שנגעו בו, אבל באשה הנחשבת כמתטמא דיינינן לפי רשות האשה, יעוי"ש.[[23]](#footnote-23)**

**ג. בשער"י ש"א פי"ד ד"ה ועתה נבאר וכו' כתב דבמסוכן אין עלינו ספיקא בדינא על האדם, שאין הספק נוגע לדון עליו לדינא משום שבכל רגע יכול להשתנות ולהתברר, ותורת הספק ברגע זה הוא רק לענין הטהרות, ולכן אין מוכרע דין המסוכן בדיני חילוק רשויות אלא רק דין הטהרות שנגעו במסוכן, ולפ"ז כתב דאין הענין המבואר במסוכן שייך לענין טומאת מעל"ע, דבטומאת מעל"ע הרי עצם הספק הוא עלי', וגם נוגע לכמה דינים, ולכן דיינינן להספק כלפי האשה גופא אם היא נדה, ולכן אין חילוק הרשויות נידון לענין הטהרות אלא לענין האשה, אך במסוכן אין הספק נידון כלפי המסוכן כלל, וכל הנידון הוא רק לענין הטהרות, והכרעת דיני רשויות בזה אינה אלא רק כלפי הטהרות, ויעוי"ש שביאר לפ"ז מה שתירצו התוס' דל"י מסוטה אלא רק לטומאת מגע ולא לטומאת ראי' אף דמסוכן ילפי' מסוטה.**

**ד. בשו"ת דובב משרים ח"א סי' מ"ד ד"ה ואמנם הקשו וכו' כתב לבאר לפי מה שאמרו בספרי זוטא פרשת חוקת דאדם הנוגע במת טמא אבל המת עצמו אינו טמא, ולכן לא יתכן להכריע דין המסוכן גופא ע"י דין ס"ט, דאף אם מת הוא אינו טמא, ואין הנידון אלא כלפי הנוגע במת שנעשה טמא עי"ז, ואי"ז שייך לנידון הראשונים בסוגיי' בטומאת מעל"ע, דהלא האשה עצמה נעשית טמאה, וממילא נידון דין חילוק רשויות כלפי האשה גופא, ויעוי"ש מש"כ ליישב לפ"ז הענין דבמסוכן ילפי' מסוטה אף דלכאו' לאו טומאת מגע הוא, דלהנ"ל ה"ז ממש טומאת מגע, יעוי"ש.**

בא"ד וי"ל דאף ברה"ר לא נטהר בקדשים משום חזקת טהרה כיון דאיכא ריעותא מגופה וכו' הכא לא ילפי' מסוטה משום שהאשה שראתה השתא ודאי טמאה היא, ולא גמרינן מסוטה לטהר ברה"ר אלא וכו' שגם עתה הוא ספק. **עי' במהר"ם שביאר דכוונת התוס' דמשני טעמים אין ללמוד מסוטה, א' משום דאיכא ריעותא בגופה וממילא ל"ל חזקת טהרה, ב' משום דהשתא ודאי טמאה ולא הוי דומיא דסוטה, ומבוא' דהתוס' הוצרכו לב' הטעמים, והיינו דמטעם א' לחוד עדיין יש ללמוד מסוטה,[[24]](#footnote-24) ולפ"ז כתב ליישב מש"כ התוס' דלא ילפי' מסוטה משום דהשתא ודאי טמאה היא, ויש להקשות בזה דא"כ היאך לענין מקוה ילפי' מסוטה, דהלא במקוה ג"כ השתא ודאי חסר הוא, ולפי הנ"ל מבואר דאף דהשתא ודאי חסר הוא מ"מ מכיון דלא הורעה חזקת המקוה[[25]](#footnote-25) שפיר ילפי' מסוטה.**

תוד"ה והלל וכו' ודוקא ספק נגע ספק לא נגע הוי ודאי טמא, אבל טמא שנגע באחד וכו'. **המהר"ם כתב לבאר דכוונת התוס' ליישב הגי' בגמ' דכי אמרי' דמוקי מילתא אחזקתי' כגון ספק נגע ספק לא נגע, דבפרש"י כתב דל"ג לזה משום דבזה ה"ה טהור משום דס"ט ברה"ר טהור, ולאו משום חזקת טהרה הוא, ולזה כתבו התוס' דנפק"מ באופן שנגע בודאי בא' ואין ידוע באיזה מהם נגע, דבכה"ג לא ילפי' מסוטה לטהר ברה"ר משום דאי"ז יכול להיות, אך מ"מ כל א' טהור משום דמוקמינן לי' בחזקת טהרה.[[26]](#footnote-26)**

**וע"ע בערוך לנר שכתב ליישב הגי' לפי"ד התוס' בסוטה דף כ"ח ע"ב ד"ה מכאן וכו' שהקשו למאי איצטריך הלכתא דס"ט ברה"ר טהור תיפו"ל משום דהעמד טהור על חזקתו, וכתבו ליישב דמשום דאין סברא לחלק בין רה"ר לרה"י, אי לאו הלכתא דגמרינן לטהר בס"ט ברה"ר הו"א דטמא כדין ס"ט ברה"י, ואיצטריך הלכתא להעמיד ס"ט ברה"ר על חזקתו, ע"ש, ולפ"ז לעולם ס"ט ברה"ר טהור משום העמד דבר על חזקתו, ע"ש.[[27]](#footnote-27)**

# בהא דס"ט ברה"י בדבר שאינו יכול להיות הוי טמא מספק אף דה"ה בחזקת טהרה

בא"ד וכן משמע בריש שני נזירים וכו' ולא מייתי כ"א קרבן טומאה משום דלא גמרינן מסוטה אלא דבר שיכול להיות. **המהרש"א והמהר"ם בחולין דף ט' ע"ב בתוד"ה התם וכו' הקשו, דמכיון דלא גמרינן מסוטה דבר שאינו יכול להיות, ולכן בשני נזירים שנזרקה טומאה ביניהם לא ילפי' מסוטה, א"כ מה לי ברה"י מה לי ברה"ר, וכיון דברה"ר שניהם טהורים משום דמוקמינן לכל א' על חזקתו, ה"ה ברה"י נוקמי' אחזקי', ויביא כ"א קרבן טהרה, ע"ש, וכן הק' בתוס' הר"פ להלן דף ג' ע"א. ונאמרו בזה כמה דרכים בדברי רבותינו, וכדלהלן.**

**א. המהר"ם שם כתב ליישב, דהא דלא גמרינן מסוטה היינו רק לענין שיהיו שניהם טמאים בודאי, דזה אינו יכול להיות מכיון דודאי לא נטמאו שניהם, אבל מ"מ ילפי' מסוטה לענין דברה"י לא מוקמינן להו אחזקתייהו, דהלא סו"ס דין ס"ט ברה"י הוא דלא אזלינן בתר חזקה כלל, וא"כ שמעינן מינה דרה"י מגרע כח החזקה, וממילא אף בדבר שאינו יכול להיות דלא גמרינן מסוטה לענין שיהיו טמאים בודאי, מ"מ לענין דלא מוקמינן אחזקתי' ברה"י שפיר ילפי' מסוטה, ע"ש, וכעי"ז מבואר בתוס' הרא"ש להלן דף ג' ע"א שכתב וז"ל, לא ילפי' מסוטה אלא דבר שאפשר להיות כן וכו', אבל הך דשני נזירין כיון דודאי אחד מהן טהור לא ילפי' מסוטה להחשיבם שניהן ודאי טמאין וכו', אלא גמרינן מסוטה לאפוקינהו מחזקתייהו וספק טמאים הוו, עכ"ל, וכ"כ התוהרא"ש בחולין דף ט' ע"ב ד"ה התם, וכ"כ הש"ש בש"א פי"ז,[[28]](#footnote-28) ע"ש. וכ"כ הגרעק"א ז"ל בשו"ע יו"ד סי' א' על הט"ז בס"ק ו' בדעת רש"י דס"ל דלר"ש כל ס"ט ברה"י תולין, ומבוא' דאף דלא ילפי' מסוטה, מ"מ הוי ספק, ואינו טהור משום חזקת טהרה, והיינו משום דאף דלא ילפי' מסוטה לענין שיהי' טמא מ"מ ילפי' דלא מוקמינן אחזקה, ע"ש, וכ"כ בשער"י ש"א פי"ג ד"ה אמנם לכאורה קשה וכו' בדעת הרמב"ם, ע"ש.**

**ומתבאר בזה, דבדין ס"ט ברה"י דילפי' מסוטה לטמא אף בדאיכא חזקת טהרה, הרי נאמרו בזה ב' ענינים, א' דה"ה טמא בודאי, ב' דלא אזלינן אחר החזקה, וממילא אף באופן דא"א להיות שיהיו שניהם טמאים ולא ילפי' מסוטה לטמא בודאי, מ"מ ילפי' מסוטה דלא אזלינן אחר החזקה, דזה אינו נחשב כדבר שא"א להיות. וכן מבואר בחי' רבנו חיים הלוי בפ"ו מהל' יבום וחליצה הל' י"ט שכתב וז"ל, דהגזירת הכתוב של קינוי הוא בתרתי, בין לשויא ספיקא, ובין לעשות ספקה כודאה, אבל בלאו הכי הרי היא בחזקתה ואין כאן שום ספיקא דזנות כלל, עכ"ל. וע"ע בשו"ת אחיעזר ח"א סי' ז' אות ה' שכתב לבאר דילפי' לזה מהא דאף כשנסתרה לשנים והי' בזמן שהי' אפשר שתטמא רק לא' מהם מ"מ ה"ה אסורה לשני הבועלים מספק, ע"ש.**

**אמנם בשו"ת עונג יו"ט חאהע"ז סי' קע"א ד"ה מיהו וכו' כתב דהענין דס"ט ברה"י טמא ולא אזלינן אחר החזקה הוא משום זאת גופא דהכתוב עשה בו ספק כודאי, דמכיון דה"ה ודאי טמא ממילא אין שייך לדון בו משום חזקה כלל, דענין חזקה הוא שלא לחוש לספק, ואי"ז שייך באופן דאינו נידון כלל כספק, ע"ש, ומתבאר בדבריו שלא נתחדש בסוטה כלל דלא אזלינן אחר החזקה, אלא רק דמכיון דאי"ז ספק הרי אין שייך לדון בזה משום חזקה,[[29]](#footnote-29) וכ"ה משמעות דברי המרדכי ביבמות אות כ"א שכתב וז"ל, מן הדין הל"ל אוקי גברא בחזקתיה ואפ"ה גזירת הכתוב ספק טמא אלמא כודאי משוינן ליה, עכ"ל, וכעי"ז כתב בשער"י ש"א פי"ט ד"ה ובזה וכו' ע"ש, ולפ"ז אין שייך לומר דאף באופן דא"א להיות ילפי' מסוטה עכ"פ לזה דלא אזלינן אחר החזקה,[[30]](#footnote-30) וכ"כ העונג יו"ט גופי' בד"ה ולפמש"כ וכו', דלדבריו צ"ע בדברי התוס', ע"ש.**

**ב. בשטמ"ק בנזיר דף נ"ז ע"ב כתב בשם התוס' חיצוניות, דאף דכ"א בפנ"ע אינו טמא בודאי משום דאי"ז יכול להיות, אבל אכתי ילפי' מסוטה לדון דבשניהם יש טומאה בודאי, ודיינינן בשניהם שיש בהם טומאה בודאי,[[31]](#footnote-31) ומחוייבים לכה"פ בקרבן טומאה א', דשניהם לא עדיפי מאילו הי' רק א' שהי' מביא קרבן טומאה,[[32]](#footnote-32) יעוי"ש.**

**ג. המהרש"א שם כתב ליישב, דאף דלא ילפי' מסוטה מ"מ איכא טעמא אחרינא להקל ברה"ר טפי מרה"י, וכמו שהביאו התוס' בסוטה דף כ"ח ע"ב מהירושלמי, ע"ש.**

**ד. בתוס' הר"פ שם כתב דהל' טומאה גמירי לה, והכי גמירי בדבר שא"א להיות, דברה"י תולין וברה"ר טהור ודאי,[[33]](#footnote-33) ע"ש.**

**ה. בשו"ת בית אפרים אהע"ז סי' ל"ו ד"ה אך לפי וכו' ובאחיעזר ח"א סי' ז' אות ו' כתבו לבאר, דדוקא ברה"ר אמרי' דהעמד דבר על חזקתו ושניהם טהורים, והיינו משום דדיינינן לכל א' בפנ"ע, ואף דסו"ס א"א להיות שיהיו שניהם טהורים מ"מ זהו רק משום מקרה שבאה ההוראה בב"א, אבל מכיון דיש לדון כ"א בפנ"ע, שפיר י"ל בכל א' העמד דבר על חזקתו,[[34]](#footnote-34) אבל ברה"י הרי אם נדון כ"א בפנ"ע יהי' טמא משום דהוי ס"ט ברה"י, ואין לדון בזה אלא רק משום דא"א שיהיו שניהם טמאים, והרי בהכרח לדון לשניהם, וממילא אף לא אזלינן אחר החזקה שיהיו טהורים בודאי, דסו"ס א"א להיות ששניהם טהורים, ע"ש. אמנם בש"ש ש"ז פ"ב מבוא' דבחזקה אין חיסרון בזה שהוא דבר שא"א להיות, וכדלהלן.**

**התוס' בסוטה דף כ"ה ע"ב ד"ה בית הלל וכו' (הא') הקשו באופן שמתו בעליהן עד שלא שתו דלבית הלל אין נוטלות כתובתן משום דהמע"ה, מ"ט לא אמרי' ברי ושמא ברי עדיף למ"ד דמהני אף להוציא, ותירצו דמאחר שהתורה עשאתה ספק עד שתשתה אינה יכולה לטעון טענת ברי, ע"ש, ובשיעורי הגר"ר שמואלביץ זצ"ל עמ"ס כתובות בקונטרס חזקה ורשויות סי' ג' אות ג' כתב לדקדק בזה, דהלא מבואר להדיא בסוגיא שם דלא נתחדש דין ספק כודאי לענין כתובה, ולב"ה אין נוטלות כתובה רק משום דהמע"ה, ולכאו' היכן מצינו דאף לענין מה שלא עשאתו התורה כודאי מ"מ עשאתו כספק, ומתבאר בדברי התוס' דאף באופן שלא נאמר דין ודאי מ"מ נתחדש בה דין ספק, ויעוי"ש שכתב להוכיח מד' התוס' כדעת המהר"ם ודעימי' דמלבד מה שנתחדש בסוטה דספק כודאי נתחדש עוד דלא סמכינן על החזקה והוי ספק, ודלא כדעת העונג יו"ט, יעוי"ש.**

# בפלוגתת הראשונים אם הנזיר מגלח על ס"ט ברה"י

**בדברי התוס' מבואר דנזיר ברה"י שספק נגע בטומאה ספק לא נגע ה"ה טמא בודאי מדין ס"ט ברה"י, ומגלח ומביא קרבן טומאה, ודוקא בשני נזירין שנטמא א' מהן לא אמרי' דספיקו כודאי משום שהוא דבר שאי אפשר להיות, אבל בנזיר אחד דאפשר להיות שנטמא ילפי' שפיר מסוטה דספיקו כודאי אף לענין קרבן טומאה, וכ"כ התוס' בנזיר דף נ"ז ע"א ד"ה באומר וכו', וכן מבוא' בתוס' הרא"ש שם דף נ"ד ע"ב ד"ה וכן, ע"ש. וכ"כ התוס' בשבועות דף י"ט ע"א ד"ה והלך וכו', דהנטמא בס"ט ברה"י ונכנס לעזרה חייב קרבן על ביאת מקדש בטומאה, דברה"י ספיקו טמא, ע"ש, וכ"מ בפיה"מ להרמב"ם בפרה פי"ב מ"ד ובפי' הרע"ב שם, ע"ש,[[35]](#footnote-35) וכ"מ בפי' הר"ש שם, וכמבואר להדיא בפי' הרא"ש שם.**

**אמנם** **ברמב"ם בפי"א מהל' שגגות הל' ו' מבואר דאין חיוב קרבן ביאת מקדש על ס"ט ברה"י, שכתב דכשהלך בשביל שיש בו ספק טמא ונכנס למקדש או אכל קודש אינו חייב קרבן משום שהוא ספק טמא, ובהכרח מיירי ברה"י, דברה"ר אינו ספק טמא, וכ"כ לדקדק באבי עזרי שם ע"ש, וכ"כ התוי"ט בפרה שם, וכבר נחלקו בזה בירושלמי בפסחים פ"ח הל' ח' ובנזיר פ"ח הל' א' ע"ש. ובחי' הגר"ח בשבועות דף י"ט ע"א ובאור שמח בהל' שגגות שם ובאחיעזר חאהע"ז סי' א כתבו, דלפ"ז ה"ה אף אין הנזיר מגלח על ס"ט ברה"י, דהלא קיי"ל דכל שהנזיר מגלח חייב על ביאת מקדש, ע"ש.[[36]](#footnote-36) ויש לעי' בביאור הדברים, דמכיון דס"ט ברה"י ספיקו כודאי וה"ה ודאי טמא, מ"ט אינו חייב על ביאת מקדש ואין הנזיר מגלח עלי', וכבר עמדו בזה המל"מ בהל' שגגות שם ובתוס' הגרעק"א ז"ל ובנמוקי הגרי"ב בפרה שם.**

**ובחי' מרן הגר"ח ז"ל שם כתב לבאר בזה, דנחלקו הרמב"ם והתוס' ביסוד הדין שנתחדש בסוטה ובס"ט ברה"י דספק כודאי, דלדעת התוס' נאמר בזה בירור על הגוף המעשה, אולם לדעת הרמב"ם לא נאמר בירור על גוף המעשה, ולעולם הוי בספק על עצם המעשה אם נגע או לא, ולא חידש הכתוב דהוי ודאי נגע, אלא שעל ספק זה אם נגע או לא נגע הטילה הכתוב דין טומאת ודאי, ומכיון דבנזיר דין הוא דאינו מגלח אלא רק אם נטמא בעצמו של מת, אבל אם חל עליו טומאת מת שלא ע"י נגיעה בעצמו של מת אינו מגלח, וכמש"כ הרמב"ם ברפ"ז מהל' נזירות, וכמשנ"ת בזה בס"ד במקומו במס' נזיר, וממילא בס"ט ברה"י אף דספיקו כודאי וה"ה טמא בודאי, מ"מ מכיון דהספק אם נגע או לא נגע לא הוכרע, הרי אי"ז ודאי שנטמא בעצמו של מת, ולכן אינו מגלח, ויעוי"ש עוד בזה.[[37]](#footnote-37) וע"ע בחי' הגרש"ר בפסחים סי' ט' אות ח' מש"כ לבאר בזה, ויעוי"ש מש"כ עוד לפרש עד"ז אף אם יתפרש דין ס"ט ברה"י טמא בתורת בירור, ע"ש.**

**אך בחי' הגרי"ז בנזיר דף נ"ז ע"א עמ' רמ"ה הביא עוד ממרן הגר"ח ז"ל בביאור הפלוגתא אם נזיר מגלח על ס"ט ברה"י, דמכיון דאין הנזיר מגלח על על טומאה מפורשת מה"ת, וכמו שביארו האחרונים בד' הרמב"ם בפ"ג מהל' טומאת מת הל' ג', ועי' משנ"ת בזה בס"ד בס' אבנתא דליבא עמ"ס נזיר, ממילא מכיון דס"ט ברה"י הללמ"ס הוא, הרי די"ל דאי"ז נחשב כטומאה מפורשת, ולכן אין הנזיר מגלח עלי',[[38]](#footnote-38) או דמכיון דהטומאה גופא הויא טומאה מפורשת, לא איכפ"ל בזה דלענין קבלת הטומאה בפועל בעינן להללמ"ס,[[39]](#footnote-39) ע"ש.**

**וע"ע באחיעזר בחאהע"ז סי' א' ובאור שמח בהל' שגגות שם[[40]](#footnote-40) שכתבו עד"ז, וע"ע בקובץ הערות סי' ט"ו אות י' מש"כ בזה.[[41]](#footnote-41) ועי' בשו"ת עונג יו"ט סי' קע"א שכתב בתו"ד וז"ל, כל דבר שמסתפק לן ברה"י הוא טמא בוודאי, וגזה"כ הוא שהספק מתהפך לוודאי טומאה, ע"ד שמצינו בקדשים שהיסח הדעת בעלמא הוי פסול טומאה אף שלא נגע בשום דבר, עכ"ל. וע"ע בחי' הגר"ח ובקוה"ע שם שכתבו לתלות זאת בפלוגתת הראשונים אם בסוטה שנסתרה בעלה לוקה עלי', דבתוס' ביבמות דף י"א ע"א ד"ה מאי וכו' כתבו דלוקה, אך שם דף ס"ט ע"א ד"ה כי תהי' וכו' כתבו דאין זה אלא איסור עשה בלבד, וכ"כ התוס' בסוטה דף כ"ח ע"א ד"ה מה וכו' דאינו לוקה, ע"ש.**

**וע"ע בשער"י ש"א פי"ג מש"כ בביאור דברי הרמב"ם באופ"א.**

**בשבועות דף י"ט ע"א תניא דבשני שבילין א' טמא וא' טהור והלך בראשון ונכנס למקדש והזה ושנה וטבל ואח"כ הלך בשני ונכנס חייב, ובתוס' שם פירשו דמיירי ברה"ר, ומבוא' דאף דכשהלך בראשון והי' ס"ט ברה"ר הרי הי' טהור ודאי, ואף הותר לו לכתחילה ליכנס למקדש, מ"מ אם הלך אח"כ בשביל השני ונכנס למקדש מצטרף מה שהלך בראשון ואמרי' דדמנ"פ נכנס בטומאה וחייב קרבן, ועי' בשער"י ש"א פ"ד שהוכיח מכאן דבס"ט ברה"ר אף שטהור מ"מ אין האיסור משתנה בעצם, ומוכח כן בין להסוברים דדין הוא דס"ט ברה"ר טהור ובין להסוברים דמשום דאזלינן אחר חזקה הוא, ע"ש.[[42]](#footnote-42)**

**בחי' הגר"ח בשבועות שם ובאו"ש בהל' שגגות שם ובאחיעזר חאהע"ז סי' א' כתבו, דלפ"ד הרמב"ם לא תקשי קושיית התוס' מ"ט בשני נזירין ברה"י שנזרקה טומאה ביניהן אין חיוב קרבן טומאה לכאו"א מדין ס"ט ברה"י, דאף דספיקו כודאי וה"ה נזיר טמא, מ"מ אין הנזיר מגלח ע"ז, ובחי' הגר"ח הוסיף, דלפ"ז לדעת הרמב"ם אי"צ לחידוש התוס' דלא ילפי' מסוטה אלא רק לדבר שיכול להיות, ולעולם ס"ט ברה"י טמא ואף בדבר שאינו יכול להיות, אלא שאין הנזיר מגלח ע"ז, ע"ש.[[43]](#footnote-43) ועי' בהערה י"ב דעת התוי"ט בזה.**

**ובאבי עזרי בהל' שגגות שם כתב דב' הענינים תלויים זה בזה, דלדעת הרמב"ם דדין ס"ט ברה"י טמא לאו משום בירור שנגע בטומאה הוא, אלא ענינו כטומאה מחודשת, ומה"ט אין הנזיר מגלח עלי', א"כ מה"ט לא איכפ"ל בזה דזהו דבר שאינו יכול להיות, דסו"ס מכיון דכ"א הוא בספק טומאה, גזיה"כ הוא שנעשה טמא בודאי, אולם התוס' ס"ל דדין ס"ט ברה"י טמא ענינו בתורת בירור שנגע בטומאה בודאי, וממילא אף הנזיר מגלח עלי', ומשום כך כתבו דאי"ז אלא בדבר שיכול להיות, דאם הדבר אינו יכול להיות לא יתכן שיהי' בירור כן,[[44]](#footnote-44) ע"ש.**

בא"ד וכן גבי שני שבילין בפ"ק דפסחים מטהרינן שניהם בבאו לישאל בזאח"ז אע"ג שבודאי נטמא האחד, התם לא מסוטה גמרינן, אלא דמוקמינן כל א' בחזקת טהרה. **מבואר דאין חיסרון בזה שהוא דבר שאינו יכול להיות אלא לענין הילפותא מסוטה, דלא ילפי' מסוטה אלא רק לדבר שיכול להיות, אבל לענין העמד דבר על חזקתו אזלינן אחר החזקה אף בדבר שאינו יכול להיות. ועי'** **בש"ש ש"ז פ"ב שעמד בזה דהלא אף חזקה ילפי' בחולין דף ט' ע"ב מבית המנוגע, ומ"ט לא אמרי' דלא ילפי' אלא לדבר שיכול להיות,** **וכתב לבאר בזה, דחזקה אינו הוראה ודאית אלא דאנן לא מפקינן לי' מחזקתו,** **וכמש"כ הרמב"ם בפיה"מ בסוף נזיר בביאור ענין חזקה, שהענין יצא לדבר שאין לו תכלית כל זמן שנלך אחר האפשרויות, וממילא אף דאי"ז יכול להיות מ"מ כאו"א לא מפקינן לי' מחזקתו, ע"ש, ועי' לעיל הערה ה', ועד"ז מבואר בשער"י ש"ג פ"ה, ע"ש.**

**אך** **בבית אפרים אהע"ז סי' ל"ו ד"ה אך לפי וכו' ובאחיעזר ח"א סי' ז' אות ו' כתבו דלענין חזקה אין לדון כלל בזה שאין הדבר יכול להיות, דלעולם דיינינן לכ"א בפנ"ע, והרי כלפי כל א' בפנ"ע זהו דבר שיכול להיות דהלא יתכן שהוא טהור, ואי"צ לדון בשניהם כאחד, וכל דדיינינן לי' בפנ"ע לא איכפ"ל בזה שאינו יכול להיות שהוא והשני טהורים, ולכן ברה"י לא סמכינן על החזקה, דאם נדון בכ"א בפנ"ע ה"ה ס"ט ברה"י דספיקו טמא, וכמובא לעיל בסמוך.**

**בדברי התוס' מבואר דהא דמטהרינן שניהם בשני שבילין כשבאו לישאל בזאח"ז לא ילפי' לזה מסוטה, דהלא זהו דבר שאינו יכול להיות, אלא רק משום חזקת טהרה הוא. אך בגלהש"ס להגרעק"א ז"ל ציין לדברי התוס' להלן דף ס' ע"א ד"ה באנו וכו' שכתבו לדון מדין ס"ט ברה"ר טהור אף בשני שבילין ע"ש, וכ"כ בפרש"י בפסחים דף י' ע"א ד"ה אם נשאלו וכו' ובכתובות דף כ"ז ע"א ד"ה טהורים וכו' דכשנשאלו בזאח"ז אין ב"ד יכול לטמאו משום דקיי"ל ס"ט ברה"ר ספיקות טהור,[[45]](#footnote-45) ע"ש, וכן מבוא' בפי' הר"ש בתרומות פ"ז מ"ה סוד"ה הריני וכו' ובטהרות פ"ה מ"ה ע"ש, וכ"כ לדקדק בד' הר"ש בעונג יו"ט אהע"ז סי' קע"א ד"ה אלא שבעיקר וכו', ע"ש.[[46]](#footnote-46)**

**והנה בפשיטות ממש"כ דבשני שבילין שניהם טהורים מדין ס"ט ברה"ר מבואר דס"ל דדין ס"ט ברה"ר טהור נאמר אף בדבר שאינו יכול להיות, אמנם לענין ס"ט ברה"י כתב הר"ש בתרומות פ"ח מ"ח כדעת התוס' דלא אמרי' דטמא בודאי באופן שאין הדבר יכול להיות. אולם** **במל"מ בפי"ט מהל' שאר אבות הטומאות הל' א' ד"ה שוב ראיתי וכו' כתב די"ל דלעולם אף לדידהו ס"ל דלא ילפי' מסוטה לדבר שלא יכול להיות, אך מ"מ זהו דוקא כשנזרקה טומאה בין שנים וספק במי נגע, דהספק נפל על שניהם בבת אחת, אבל בשני שבילין שלא בא הדבר לכלל ספק כאחד, דיינינן לכ"א בפנ"ע בדין ס"ט, ולא איכפ"ל בזה דבדין שניהם יחד אין הדבר יכול להיות.[[47]](#footnote-47)**

# דין ס"ט ברה"ר בדליכא חזקת טהרה

בא"ד ומיהו היכא דליכא חזקה לטהרה מטהרין ברה"ר מסוטה, כמו מקוה שנמדד ונמצא חסר דמטהר ר"ש ברה"ר דגמרינן מסוטה אע"ג דליכא למימר העמד מקוה על חזקתו דאדרבה העמד טמא על חזקתו. **מבואר בד' התוס' דילפי' מסוטה לטהר ס"ט ברה"ר אף בלא חזקת טהרה, ואה"נ דבדאיכא חזקת טהרה אי"צ לדין ס"ט ברה"ר, דבלא"ה טהור משום העמד דבר על חזקתו, אבל בדליכא חזקת טהרה ה"ה טהור מדין ס"ט ברה"ר דילפי' מסוטה לטהר, וכ"נ בדבריהם להלן דף ס' ע"א ד"ה באנו וכו',** **וכ"כ בחולין דף ט' ע"ב ד"ה התם וכו', וכ"ה משמעות דברי רש"י בסוד"ה העמד וכו' שכתב דדין ס"ט ברה"ר טהור לאו מדין חזקה הוא אלא דהלכתא גמירי לה, וכן מבואר בדבריו בחולין דף ט' ע"ב ד"ה הלכתא וכו' ובדף מ"ג ע"ב ד"ה ה"ג אלא וכו', וכן מבואר ברמב"ן בחולין דף ב' ע"ב ד"ה ואם וכו', וכ"כ הש"ש בש"א פ"א ופ"ח דמוכח בש"ס כן.**

**אמנם התוס' בנזיר דף נ"ז ע"א ד"ה באומר וכו' ובסוטה דף כ"ח ע"ב ד"ה מכאן וכו' כתבו דלעולם אי"צ לההל' לטהר ס"ט ברה"ר, דאין הענין בזה אלא רק משום חזקת טהרה, ולפ"ז באופן דליכא חזקת טהרה אין לטהר מדין ס"ט ברה"ר, ובמשנת טהרות עמ"ס טהרות בסוף הספר בסי' ו' הביא ממרן הגרי"ג אדלשטיין זצ"ל דהתוס' אזלי בזה לטעמייהו, דהתוס' בסוגיי' כתבו דסוטה ל"ל חזקת טהרה, וממילא ילפי' לס"ט ברה"ר אף בדליכא חזקת טהרה, אך התוס' בסוטה דף כ"ה ע"ב סוד"ה ב"ה וכו' (הא') ובדף כ"א ע"א ד"ה שכן וכו' מבואר דלעולם לא איתרע חזקתה, ורק דהכתוב עשאה ספק, וממילא אין ללמוד מסוטה לס"ט ברה"ר בדליכא חזקת טהרה,[[48]](#footnote-48) ויעוי"ש עוד מה שביאר בזה, ויעוי' בסוטה שם שהקשו מ"ט בעינן לההלכה לומר דס"ט ברה"ר טהור, וכתבו לבאר דלא נאמרה ההלכה אלא רק שלא ללמוד מרה"י לרה"ר, אך עכ"פ בהל' לא נאמר אלא רק דיש לסמוך על החזקה, והיינו שלא נתחדש בפועל בהלכתא כלל ביותר מדין חזקת טהרה בעלמא, ורק דלולא ההלכתא ס"ד דיהי' דין רה"ר כדין רה"י, ע"ש, וכ"כ התוס' בע"ז דף ל"ז ע"ב ד"ה הא וכו', ע"ש,[[49]](#footnote-49) וכן מבואר בחי' הר"ן בדף ג' ע"א בד"ה הכי השתא. וע"ע בחי' הרשב"א בחולין דף ט' ע"ב שנקט דפליגי בזה אביי ורבא שם, ע"ש.**

**ועי' ברמב"ם בפט"ז מהל' שאר אבות הטומאות הל' א' כשתב לפרש הטעם דס"ט ברה"ר טהור לפי שיטתו דמה"ת אין לאסור בספק איסור, וכל איסור הספיקות אינו אלא מדבריהם, יעוי"ש בדבריו, ובש"ש ש"א פ"ז ד"ה ולפי דעת וכו' כתב דמבואר בזה דס"ל להרמב"ם כמש"כ התוס' בסוגיין דס"ט ברה"ר טהור אף בדליכא חזקת טהרה, דהלא ספק דאורייתא לקולא מה"ת אף בדליכא חזקת היתר, והא דבעינן לההלכתא לטהר אף דבכל האיסורים הוא כן, בהכרח היינו כמש"כ התוס' בסוטה דלא נאמרה ההלכה אלא רק שלא ללמוד מרה"י לרה"ר, ע"ש, אמנם בפי"ד הביא מה שכתבו קצת מגדולי קמאי דאדרבה הרמב"ם יליף דכל הספיקות מדבריהם מס"ט ברה"ר דספיקו טהור אף בדליכא חזקת טהרה, ע"ש.**

**והנה התוס' בסוגי' כתבו להוכיח דס"ט ברה"ר טהור אף בדליכא חזקת טהרה מהא דלר"ש במקוה שנמדד ונמצא חסר אמרי' דס"ט ברה"ר טהור, ואף דבזה אין חזקת טהרה, דאדרבה העמד טמא על חזקתו. ועי' במל"מ סוף הל' מקוואות שכתב לפי דעת התוס' בסוטה דס"ט ברה"ר טהור רק בדאיכא חזקת טהרה, דבזה גופא פליגי ר"ש ורבנן, ולכן לר"ש טהור אף במקוה דל"ל חזקת טהרה, ועי' בקה"י סי' ס"א מה שביאר בזה. אך יעוי' בחי' הרשב"א בחולין דף ט' ע"ב שכתב דאף דבמקוה שנמצא חסר ל"ל חזקת טהרה מ"מ זהו ספק איסור שהאיסור תלוי במקרה הבא לו ולכן טהור אף על פי שאין שם חזקת טהרה, ואי"ז כספק חלב ספק שומן שהיא אסורה שאין הספק תלוי במעשה אלא מעולם היתה חתיכה זו או חלב או שומן ולא ידענו לה היתר מעולם, ע"ש.**

**בש"ש ש"ד פ"ב סוד"ה וקשה וכו' נקט בפשיטות דס"ט ברה"ר טמא בדאיכא חזקת טומאה, וכ"כ החזו"א בטהרות סי' ג' אות ג', והוכיח כן ממקוה שנמדד ונמצא חסר דלרבנן אפי' ברה"ר טמא משום חזקת טומאה, וכ"כ האבי עזרי בפ"א מהל' שחיטה הל' י"ג ד"ה אולם וכו', ויעוי"ש עוד מה שהוכיח כן מהא דתנן במקוואות רפ"ב דהטמא שירד לטבול וספק טבל ספק לא טבל טמא, והיינו משום דמוקמינן לי' על חזקת טומאה, ואין בזה חילוק בין רה"י לרה"ר, וכן מבוא' בש"ך ביו"ד סי' ר"א ס"ק קמ"ה, ע"ש. אך במקור חיים סי' תס"ז בס"ק ט' בתו"ד כתב בפשיטות דטהור, וכ"כ החמדת שלמה סי' ה' אות ה', וביאר בזה דמכיון דספיקו כודאי ממילא אין לדון חזקה כלל, דלא נאמר דין חזקה אלא רק באופן דלולי החזקה הוי ספק, וכ"כ העונג יו"ט באהע"ז סי' קע"א דמה"ט מוכח דבסוטה הוי ספק כודאי, דאל"כ הוה מוקמינן לה אחזקתה, ע"ש, וכ"כ בשער"י ש"ב סופ"א. וע"ע במשנת רבי אהרן חולין סי' א' וברווחא שמעתתא על הש"ש ש"ד אות ו' מש"כ בזה.**

בא"ד וא"ת והיכי ילפי' מסוטה לטהר ברה"ר אפי' ליכא חזקה הא סוטה אית לה חזקה וכו', וא"ת א"כ היכי ילפי' מסוטה דברה"י ספיקו טמא אפי' איכא חזקה וכו'. **מבואר דהוקשה להתוס' דממה נפשך אם הסוטה איתרע חזקתה א"כ איך ילפי' לס"ט ברה"י לטמא בדאיכא חזקת טהרה, ואם לא איתרע חזקה א"כ איך ילפי' לס"ט ברה"ר לטהר בדליכא חזקת טהרה. ומצינו בדברי האחרונים כמה אופנים בישוב קושיית התוס'.**

**א. בש"ש ש"א פ"ז כתב ליישב בזה לפי מה שהביא שם מהש"ך דלא דיינינן ריעותא בחזקה אלא כשנולד הריעותא בזמן שהי' בחזקת איסור, וממילא לענין הבעל שנתסרה כשהיתה מותרת לו לא דיינינן להריעותא ואכתי ה"ה בחזקת היתר, אך להבועל דאיתייליד הריעותא בזמן שהיתה אשת איש וה"ה בחזקת איסור לדידי', הרי דאיתרע חזקתה, ומהאיסור לבעל ילפי' לטמא בס"ט ברה"י אף בדאיכא חזקת טהרה, ומדין הבועל דל"ל חזקת טהרה ילפי' לס"ט ברה"ר דטהור אף בדליכא חזקת טהרה, ע"ש.**

**ב. בשו"ת עונג יו"ט חלק אהע"ז סי' קע"א ד"ה ונ"ל דכיון וכו' כתב ליישב, דלעולם לא איתרע חזקת הסוטה וה"ה בחזקת טהרה, וממילא ילפי' לס"ט ברה"י לטמא אף בדאיכא חזקת טהרה, ומ"מ מכיון דגלי קרא דס"ט ברה"י טמא בודאי הרי מתבאר בזה דלעולם אין לדון תורת ספק בספק טומאה אלא דמספק טומאה נעשה ודאי טמא, ומעתה לעולם לא מהני חזקת טהרה בס"ט כלל, דחזקה לא מהני אלא בספק ולא בודאי, וממילא מכיון דילפי' מסוטה דס"ט ברה"ר טהור, אף דלא ילפי' אלא לס"ט דאית"ב חזקת טהרה, מ"מ מתבאר בזה דה"ה טהור בודאי, דאין לומר דטהור משום חזקת טהרה מכיון דכל ספק טומאה ה"ה כודאי ואין מועיל לזה חזקת טהרה, ומכיון דילפי' דבס"ט ברה"ר טהור בודאי שוב אמרי' כן אף בדליכא חזקת טהרה. אמנם יעוי"ש שכתב דבעיקר היסוד דבטומאה ליכא ספיקא מה"ת, בדברי התוס' מבואר לא כן, יעוי"ש.**

**ג. בחמדת שלמה יו"ד סי' ה' אות ה' כתב ע"ד סברת העיו"ט הנ"ל, אלא שכתב להיפך מדבריו, דלעולם איתרע חזקת הסוטה ודיינינן לה דל"ל חזקת טהרה, ומה"ט ילפי' לטהר בס"ט ברה"ר אף בדליכא חזקת טהרה, ומ"מ ס"ט ברה"י טמא אף בדאיכא חזקת טהרה, ואף דאין ללמוד מסוטה אלא רק בדליכא חזקת טהרה, דמכיון דילפי' דס"ט ברה"י טמא בודאי, שוב אין לדון בזה משום חזקת טהרה כלל, דלעולם לא מהני חזקה אלא רק באופן דלולי החזקה הוי ספק, ויעוי"ש שכתב לפרש כן בדברי התוס' בחולין דף ט' ע"ב ד"ה התם וכו',[[50]](#footnote-50) יעוי"ש.**

**ד. בחי' הגרעק"א ז"ל כתב לפרש, דלעולם סוטה איתרע חזקתה, והא דס"ט ברה"י טמא אף בדאיכא חזקת טהרה הוא משום דילפי' בסוטה דף כ"ט ע"א מדכתיב והבשר כל טהור יאכל בשר דודאי טהור הוא דיאכל אבל ספק טהור לא יאכל, ומזה שמעינן דאף בדאיכא חזקה ספיקו אסור, ומעתה שוב ילפי' מסוטה דספיקו כודאי, דאין לומר דבדאיכא חזקה יהי' טמא מספק ובדליכא חזקה יהי' טמא בודאי, דאין סברא לומר דהחזקה יעשה אותה ספק, דממנ"פ אם אזלינן אחר החזקה יהי' טהור, ומדחזינן דהוי ספק הרי נסתלקה החזקה, ושוב ילפי' מסוטה דספיקו כודאי, יעוי"ש.**

בא"ד וי"ל דילפי' מסוטה שעשאה הכתוב ודאי טמאה אע"ג דאית לה חזקה שאינה טמאה ודאי, ולא איתרע אלא חזקת טהרה ודאית. **וכעי"ז כתבו התוס' בחולין דף ט' ע"ב ע"ש, ועי' לעיל הערה כ"ז. ובשער"י ש"א סופי"ט כתב דלכאו' דבריהם אינם מובנים מה זה חזקה שאינה טמאה ודאי, ועוד דמ"מ לא דמי לסוטה ואיך ילפי' לחדש דין יותר ממה שחידשה התורה בסוטה, וכ"כ בחי' הגרעק"א ז"ל שתירוצם מוקשה מאוד, ויעוי"ש מש"כ להוכיח מדברי התוס', דחזקה אינה מכרעת מציאות המקרים אלא מכרעת הדין, וממילא אם חזקה היתה מועלת להכריע הדין בס"ט, א"כ אף בסוטה דאיתרע חזקה משום דרגלים לדבר מ"מ לא נתבטל בזה אלא הכרעת הדין שטהורה, אך לא נתבטל בזה הכרעת הדין דאינה ודאי טמאה, ואילו דין סוטה הי' שלא לשנות ממידת הדין דמעיקרא א"כ הי' ראוי שלא ישתנה אלא רק לפי ערך שמכריח סיבת המקרה של רגלים לדבר, וכיון דחזינן דעשתה התורה ספק כודאי וחדשה דין מחודש, חזינן דלא אזלינן אחר הדין דמעיקרא,[[51]](#footnote-51) יעוי"ש.**

**אולם יעוי' בתוס' הרא"ש להלן דף ג' ע"א סוד"ה אי מה וכו' שכתב באופ"א, דאף דסוטה איתרע חזקתה והוי פלגא ופלגא, ומה"ט ילפי' לס"ט ברה"ר לטהר אף בדליכא חזקת טהרה, מ"מ סו"ס אית לה חזקת היתר ואעפ"כ אפקה קרא מחזקתה ועשאה כודאי, וה"ה לס"ט מפקינן מחזקתי' אע"ג דליכא רגל"ד, ע"ש.[[52]](#footnote-52)**

שם. **עי' בכתבי קהלות יעקב החדשים יבמות סי' י"ד ד"ה ובתוס' נדה וכו' שכתב להוכיח מדברי התוס' דיסוד דין ס"ט ענינו דתפסינן כן דבודאי זינתה, ולכן דין ספיקו כודאי הוא נגד חזקה שלא זינתה בודאי, אבל לפ"מ שצידדו האחרונים די"ל דדין ס"ט ענינו טומאה מחודשת שהטילה התורה טומאה ודאית בספק טומאה א"כ הרי אי"ז נגד החזקת שלא זינתה בודאי, דדין הטומאה בזה הוא אף דבפועל הוא ספק,[[53]](#footnote-53) יעוי"ש.**

# דף ג' ע"א

**ושניהם לא למדוה אלא מסוטה וכו'.** בתוד"ה ושניהם וכו' כתבו לתמוה בזה, דהלא לרבנן טמא בודאי אף ברה"ר, ואף דס"ט ברה"ר טהור מ"מ שא"ה דהוי תרתי לריעותא ואי"ז ספק אלא ודאי, וא"כ אי"ז שייך לסוטה כלל, ובראשונים הוסיפו דהא ליכא חדא מינייהו דעביד ליה כסוטה, דלרבנן בין ברה"י בין ברה"ר טמא ודאי, ולר"ש אפילו ברה"י תולין משום דבסוטה איכא רגלי' והכא ליכא רגלים, והיכי קאמר דשניהם למדוה מסוטה. ובתוס' פירשו דאין כוונת הגמ' דילפי' מסוטה אלא רק לפרש דלא תיקשי להו מסוטה, והו"ד בחי' הרמב"ן והריטב"א, וביארו בלשון הגמ' דר"ל דשניהם לא למדוה אלא ממה שהן מחלקין בין זו לסוטה, ע"ש, וכ"כ בחי' הרשב"א ויעוי"ש בתוספת ביאור דשניהם לא למדו לס"ט אלא מסוטה, וממילא לא למדו אלא הדומה לסוטה, והחלוק מסוטה לא למדו.

אך בחי' הר"ן כתב לפרש דלעולם למדוה ממש מסוטה, והיינו דילפי' מסוטה דאף שהיא ספק מ"מ עשאוה כודאי, וממילא ה"ה בדאיכא תרתי לריעותא דיינינן לי' כודאי גמור ואפי' לשרוף מכיון שהדבר קרוב לודאי, ובהמשך דבריו שם ביאר, דלרבנן טמא אף ברה"ר משום דכל היכא דאיכא למיחש לס"ט דינו כודאי, ובס"ט ברה"ר אין לחוש משום דמוקמינן לי' אחזקתי' משא"כ במקוה דהוי תר"ל,[[54]](#footnote-54) דאל"כ אע"פ שהחמירה תורה בס"ט לא הי' עושה אותה כודאי,[[55]](#footnote-55) ור"ש ס"ל דילפי' מסוטה דכל שהוא ברה"ר אין לטמא אלא רק באופן דבודאי הוא טמא, דהלא אפי' סוטה דאיכא רגל"ד ה"ה טהורה ברה"ר, וממילא אין לטמא אע"ג דאיכא תר"ל, דסו"ס לאו ודאי הוא, יעוי"ש, וכעי"ז כתב בתוהרא"ש דאם לא דאשכחן בשום דוכתא דעשה הכתוב ספק כודאי לא הייתי מיקל לשרוף ברה"י ולבטל תרומה לגמרי אף דהוי תר"ל,[[56]](#footnote-56) וכן ר"ש לא הי' מטהר ברה"ר מכיון דהוי חזקה כנגד חזקה, ע"ש.

**סוטה ספק היא ועשאוה כודאי.** בפרש"י, שאסורה לבעלה עד שתשתה, וכעי"ז כתב בחי' הר"ן בתו"ד בד"ה הכי השתא וכו' שאילו מפני ספק בלבד דיינו שנאמר שתשתה כל שהיא יכולה לשתות, אבל כל שאינה יכולה לשתות שלא תהא אסורה לבעלה. ויש לעי' בזה, דאכתי מהיכ"ת דעשאוה כודאי, דדלמא לעולם הוי ספק ומ"מ אסורה מספק, ועי' בחשק שלמה שהוכיח מכאן כדעת הרמב"ם דמה"ת ספק דאורייתא לקולא, וממילא כאן שנאסרה בהכרח הוא בתורת ודאי, ע"ש, אך יעוי' בתוס' דף כ"ח ע"א ד"ה מה וכו' שכתבו דלעולם לא איצטריך קרא למיסר ספיקא אלא רק לאוסרה בתורת ודאי, ע"ש, וכן ביאר בערול"נ כאן בפרש"י ד"ה ספק וכו' עפ"י דברי התוס' שם.

ובשו"ת עונג יו"ט סי' קע"א כתב לבאר בזה, דמכיון דהאשה בחזקת טהרה, א"כ אם הי' נידון כספק לא היתה נאסרת, דהעמד דבר על חזקתו, ומהא דהסוטה נאסרת מספק מוכח דעשאוה כודאי, ומשום כך לא סמכינן על החזקה, דהא דמוקמינן אחזקה לא משום דהחזקה מכרעת את הספק לברר איך הי' המעשה, אלא דלא חיישינן לספק בדבר שיש לנו חזקה דמעיקרא, וכ"ז בדבר שהספק אינו אוסרו בוודאי אלא מטעם ספק לחוד, אבל בטומאה ברה"י גזה"כ הוא שהספק מתהפך לוודאי טומאה, וא"כ לא שייך לילך בתר חזקה, ע"ש,[[57]](#footnote-57) וכעי"ז כתב בשער"י ש"א פרק י"ט ד"ה ובזה יתיישב וכו', דמכיון דחזקה אינה מכרעת את גוף המעשה אלא רק מבררת הנהגת המעשה, ממילא לא מהני בס"ט דאין ספק כלפי הנהגת המעשה בספק, ויעוי"ש עוד שכתב דמה"ט מהני רוב בס"ט, דרוב ענינו להכריע הספק, וממילא ל"ה ס"ט טומאה, ע"ש, וכן מבואר במרדכי ביבמות אות כ"א שכתב דמן הדין הל"ל בס"ט ברה"י אוקי גברא בחזקתיה, ואפ"ה גזירת הכתוב ספק טמא, אלמא כודאי משוינן ליה. אכן כבר הובא לעיל דף ב' ע"א בתוד"ה והלל וכו' מה שכתבו האחרונים דבדין ס"ט ברה"י נאמרו ב' ענינים, א' דלא מוקמינן אחזקה, ב' דספיקו כודאי, ולדבריהם הענין דלא סמכינן על החזקה לאו משום דספיקו כודאי הוא, אלא חידוש בפנ"ע הוא.

**הכי השתא התם משום סתירה הוא וסתירה ברה"ר ליכא, הכא משום חסר הוא מ"ל חסר ברה"ר מ"ל חסר ברה"י וכו'.** בחי' הר"ן דקדק בזה, דהלא מסקינן דס"ט ברה"ר טהור ושאני מקוה דאית"ב תרתי לריעותא, והיכי הדר בי' תלמודא מההוא טעמא בשתיקה ולא קאמר אלא.[[58]](#footnote-58) ויעוי"ש מש"כ לבאר דאף דהוי תר"ל מ"מ ל"ה טמא ודאי אלא משום דילפי' מסוטה, ואף דהוי ברה"ר ילפי' מסוטה אע"ג דבסוטה טהרו ברה"ר, משום דשאני סוטה דברה"ר לאו מקום סתירה הוא, ואף דס"ט ברה"ר בעלמא לא ילפי' מסוטה היינו משום דמוקמינן לי' אחזקת טהרה ול"ה ספק כלל, אבל כאן דהוי תר"ל ה"ה כספק וילפי' מסוטה דבטומאה ספיקו כודאי, ע"ש.

# בדעת ר"ש בספק טומאה ברה"י

**ורבי שמעון סבר כי סוטה וכו' אימא כי סוטה מה סוטה ברה"י טמאה וכו' הכי השתא התם יש רגלים לדבר שהרי קינא לה ונסתרה הכא מאי רגל"ד איכא.** ובפרש"י, וש"מ דקסבר ר"ש בשאר ס"ט דעלמא נמי ברה"י תולין, דהא אין רגל"ד, וכ"כ התוס' בסוד"ה ושניהם, וכ"כ בחי' הרשב"א והריטב"א. ויעוי' בחי' הרשב"א בכתובות דף ט' ע"א סוד"ה והא דאמרי' בירושלמי וכו' שכתב דפליגי רבנן ור"ש בגוף ההיקש דאקיש רחמנא ספק טומאה לסוטה, דרבנן ס"ל דכל ס"ט בין יש רגלים לדבר בין אין רגלים לדבר הוקש לסוטה, ולא נאמר אלא לחלק בזה בין הרשויות וכשיש בו דעת לישאל, אך לענין רגל"ד לא אקשינהו, ואף דבסוטה רגל"ד מ"מ אף ס"ט שאין בה רגל"ד הוקש לסוטה, וכעי"ז כתבו התוס' בסוטה דף כ"ח ע"ב ד"ה ברשות וכו' דלא בעינן דומיא דסוטה לכל ענין אלא רק לענין דבר שיש בו דעת לישאל דהלכתא גמירי לה ע"ש, אך ר"ש ס"ל דאקשינהו לגמרי ואף לענין רגל"ד, וממילא כל זה הוא מכלל הילפותא, דילפי' מסוטה דאין לטמא בודאי אלא כשיש רגל"ד שהוא טמא, יעוי"ש.

ועי' בחי' הר"ן שהקשה לפרש"י דר"ש ס"ל דכל ס"ט ברה"י לא ילפי' מסוטה ותולין, דמכיון דלא ילפי' מסוטה למה אינו מטהר לגמרי, דאוקי מילתא אחזקתי', ע"ש, ובחי' הגר"ש היימן כתובות סי' ד' ד"ה ולענ"ד וכו' כתב לבאר דסברא דרלג"ד לא מהני אלא לענין דלא יהי' ספיקו כודאי, אבל לענין מה שנתחדש בסוטה דלא מוקמינן אחזקתה ילפי' לזה אף לס"ט דליכא רגל"ד, ע"ש, וע"ע בשערי חיים כתובות סי' כ"ה אות ב' שהאריך בזה.

אמנם בחי' הרמב"ן הביא דעת רש"י ודעימי' דלר"ש בכל ס"ט ברה"י תולין, וכתב ע"ז דזה אינו כלום, דאטו נימא כולי תנויין דלא כר"ש, דבכל מקום אמרי' דס"ט ברה"י טמא לגמרי, וכעי"ז הקשה בתוהרא"ש ע"ש, ויעוי"ש בחי' הרמב"ן שכתב לבאר דאף לר"ש בספק נגע ספק לא נגע הוי טמא לגמרי ברה"י, ודוקא באופן שקדמה בדיקה לספק ס"ל לר"ש דלא ילפי' מסוטה, ומשום דאמרי' דבדיקה ראשונה מהניא עד שעת מציאה, ומה שהוצרכו לומר דשאני סוטה דרגל"ד היינו משום דאשה כמי שקדם לה בדיקה דמי, שאין אשה מזנה, והיא אומרת טהורה אני והי' לנו להאמינה, ואעפ"כ משום דרגל"ד טימא הכתוב, וכ"ש בשאר ספיקות, ע"ש, וכ"כ בחי' הר"ן. אך הרשב"א כתב ע"ז דלא ירד לסוף טעמם, דאטו מתעסק בטהרות שקדמה להן בדיקה ונולד להן ספק כגון ספק נגע בהן שרץ ספק לא נגע, וכי ל"ה טמא בודאי,[[59]](#footnote-59) ע"ש.

ובתוהרא"ש כתב דאף לר"ש ילפי' תחילת טומאה מסוטה אף דבסוטה רגל"ד, דמשום הלכתא הוא דילפי' לס"ט מסוטה, ויעוי"ש מש"כ לבאר בזה דבסוטה דף כ"ח ע"א ילפי' לה מק"ו, ורק בסוף טומאה לא ילפי' מסוטה משום דשאני סוטה דרגל"ד, ואף דק"ו הוא הא קיי"ל דאין דנין ק"ו מהלכה, ע"ש. וע"ע בתוס' בסוטה דף כ"ח ע"א ד"ה אינו וכו' שכתבו דלעולם ספק מגע שרץ ה"ה כסוטה שקינא לה בעלה ונסתרה, דבסוטה לולא שקינא לה לא הי' ספק בסתירה כלל, וע"י הקינוי הוי ספק כספק מגע שרץ, ולכן שפיר ילפי' ספק מגע שרץ מסוטה, ורק במקוה לא ילפי' מסוטה שקודם הטבילה לא ראינו שום ריעותא דאיכא לספוקי על ידה, ולכן לר"ש לא ילפי' מקוה מסוטה, ע"ש, וכ"כ בהג' הרש"ש כאן דבד' התוס' שם מוכח דלר"ש ילפי' אף ס"ט ברה"י מסוטה לטמא בודאי, ע"ש, ועי' במהרש"א בסוטה שם מש"כ להקשות בסתירת דברי התוס'.

**ואב"א היינו טעמא דר"ש גמר סוף טומאה מתחלת טומאה וכו'.** בפרש"י ביאר דאי מסוטה גמרי רבנן הול"ל ברה"ר טהור, אלא לאו מסוטה מצינן למגמר דתחילת טומאה איתקש לסוטה וסוף טומאה לא איתקש,[[60]](#footnote-60) ומבואר שנתחדש בזה בדעת רבנן דלעולם אף בתר"ל ילפי מסוטה לטהר ברה"ר, אלא דל"י אלא תחילת טומאה ולא סוף טומאה. וע"ע בחי' הרשב"א מה שהאריך להקשות בדברי הגמ', וכתב לפרש דאין כוונת הגמ' לבאר דברי ר"ש, דבדעת ר"ש אטעמי' קמא קסמיך, ולא נתפרש כאן אלא דעת רבנן, דלל"ק אף לרבנן לעולם ילפי' סוף טומאה מתחילת טומאה, ורק במקוה לא ילפי' משום דהוי תר"ל, וכאן נתחדש דרבנן לא ילפי סוף טומאה מתחילת טומאה כלל, וממילא בסוף טומאה לא ילפי' מסוטה אף בחדא לריעותא. ומתבאר בזה, דלפרש"י נתחדש דלרבנן בתחילת טומאה ילפי' אף בדאיכא תר"ל, ולהרשב"א נתחדש דלרבנן בסוף טומאה לא ילפי' אף בחדא לריעותא. וכעי"ז כתבו בחי' הריטב"א והר"ן.

אך יעוי' בחי' הרמב"ן שהקשה בדעת ר"ש מ"ש דגמר סוף טומאה מתחילת טומאה לטהר ברה"ר ולא גמר סוף טומאה מתחילת טומאה לטמא ברה"י, ותי' דס"ל לר"ש דגזיה"כ הוא בס"ט ברה"י דגמרינן מסוטה ולא גמרינן מיני', אך ברה"ר דינא הוא דלא מטמאינן מספיקא וגמרינן מיני', ע"ש, ומבואר בזה דכוונת הגמ' לפרש דעת ר"ש, דברה"י דגזיה"כ הוא לא יליף סוף טומאה מתחילת טומאה לטמא, וברה"ר דדינא הוא יליף סוף טומאה מתחילת טומאה לטהר.

**תוד"ה גמר סוף וכו' תימה דשפיר קאמרי רבנן וכו', וי"ל דגמר מתחילת טומאה היכא דליכא חזקת טהרה, כגון ההיא דתינוק וכו'.** בגלהש"ס להגרעק"א ז"ל הקשה דהלא ההיא מתני' דעיסה לאו מפורש בקרא היא, ונקשה גם עלה היכי ילפי' מתחילת טומאה, דדלמא ל"י מסוטה אלא היכי דיש לה חזקת טהרה.[[61]](#footnote-61)

# שיעורים

דף ב' ע"א תוד"ה מעת לעת וכו' הקשו מ"ט אין האשה מטמאה מעל"ע אף לחולין מדין ס"ט ברה"י, ומבואר בזה דס"ל דאף מה"ת אית"ב תורת ספק למפרע שמא ראתה הדם קודם לכן, [ואמנם בראשונים כתבו לדון רק אם טומאת מעל"ע נאמרה אף ברה"ר, ולא כתבו להקשות מ"ט אינה טמאה מה"ת למפרע ברה"י, ויתכן דס"ל דמד"ת אין בזה תורת ספק]. אך לכאורה יש לדקדק בזה שלא הקשו התוס' אלא רק מ"ט אינה טמאה אף לחולין, דלכאו' ה"ה הו"ל להקשות שתהא טמאה למפרע מפקידה לפקידה ולא רק מעת לעת, ומשמעות דברי התוס' שלא כתבו להקשות אלא דטומאת מעל"ע תהא אף לחולין, והרי התוס' כתבו להקשות כן אף לולא גזירת טומאת מעל"ע, ומ"מ לא הקשו אלא רק לענין מעת לעת.

ואשר מתבאר בזה, דלעולם בספק דלמפרע אין בזה תורת ספק מה"ת אלא רק בשיעור זמן דמעת לעת, וקודם מעת לעת אין לזה תורת ספק מה"ת, וכ"ה מבואר בגיטין דף ל"א ע"א דמספק"ל במקוה שנחסר וביין שהחמיץ עד מעת לעת, [ובגמ' שם מבוא' דפליג בזה על הברייתא בסוגיי' דמטמא למפרע עד הזמן שנמדד ע"ש], ויעוי"ש בתוד"ה מעת לעת וכו' שכתבו וז"ל, בנדה דף ד' ע"ב דייק מאי טעמא שנתנו רבנן שיעור בנדה מעת לעת, ותימה דהכא מ"ט, וי"ל דדוקא התם דייק משום דאשה מרגשת בעצמה ובדין הוא דדיה שעתה כשמאי ואי בעו רבנן למיקנסה לקנסוה מפקידה לפקידה כהלל, עכ"ל התוס', ומבוא' בזה דלעולם תורת ספק למפרע הוא מעל"ע, ולפ"ז יש לבאר כן בד' התוס' כאן שלא הקשו לטמא למפרע מה"ת מדין ס"ט ברה"י אלא רק מעל"ע, דדוקא בזה הוא דאית"ב תורת ספק טומאה מה"ת, וכנ"ל.

והנה להלן דף ל"ו ע"א אמרו דכל שאין שייך לטמאה מעת לעת אף אינה טמאה מפקידה לפקידה, ומבואר בפרש"י שם דהיינו אף להלל, ובחידוד הלכות שם עמד בזה דלא מצאנו להלל כלל דין מעל"ע, דהלא להלל לעולם היא טמאה למפרע, והיאך אמרו בדעת הלל דמכיון דאין לטמא מעל"ע ה"ה לא גזרו מפקידה לפקידה, וכן הק' בחי' הגרעק"א ז"ל שם, [ואף לפמש"כ בפתחי נדה דבגמ' דמקשי' מדין מעת לעת היינו משום דמיירינן אף לדעת רבנן דפליגי אדהלל ע"ש, מ"מ סו"ס הלא מיירינן אף להלל, ומתבאר בזה דאף להלל כל שאין שייך לגזור מעל"ע לא גזרו מפקידה לפקידה, והדברים צ"ע רב, דלכאו' להלל לא נאמר אלא רק דין מפקידה לפקידה, ולא נתחדש דין מעל"ע כלל. ולפמשנ"ת יש לבאר בזה, דאף דבפועל גזרו טומאה מפקידה לפקידה ואפי' מימים הרבה, ואין מעל"ע חלוק מהזמן הקודם לזה, מ"מ סוכ"ס תורת הספק מה"ת למפרע הוא רק בשיעור זמן מעל"ע, ורק דמ"מ גזרו טומאה בפועל מפקידה לפקידה ואפי' לימים הרבה, אך מכיון דמה"ת תורת הספק הוא רק מעל"ע, לא גזרו אף מפקידה לפקידה אלא רק באופן שיש לגזור עכ"פ מעל"ע.

אולם לפ"ז יש לדון בדין כל הטמאות כשעת מציאתן דזהו ג"כ רק למעת לעת, דקודם למעת לעת אין בזה תורת ספק מה"ת וכנ"ל, ולכאו' בסתימת הדברים לא משמע כן, אך לפמשנ"ת בדברינו בדין כל הטומאות כשעת מציאתן דיסוד דין כל הטמאות כשעת מציאתן אין זה בתורת הכרעת ספק [וכענין חזקה] אלא דין טומאה מחודש, דדין הטומאה נקבע כדינו בשעת מציאתו וכנ"ל, לפ"ז י"ל דלעולם דין כל הטמאות כשעת מציאתן הוא למפרע ואפי' לימים הרבה, דאף דאין תורת ספק למפרע מה"ת אלא רק במעל"ע, מ"מ דין כשעת מציאתן לאו משום תורת ספק הוא, אלא רק דכ"ה דיני הטומאה וכנ"ל. [וכמבואר דמה"ט אף ברה"ר מטמאינן מדין כל הטמאות כשעת מציאתן, ואף דס"ט ברה"ר טהור, והיינו משום דאין זה בתורת ספק, אלא דכ"ה דין הטומאה].

שם. וא"ת מ"ש מכל ס"ט דברה"י טמא ודאי אף לחולין ולא מוקמינן בחזקת טהרה משום דילפי' מסוטה וכו'. בשו"ת חמדת שלמה יו"ד סי' כ"ה הקשה בד' התוס' מ"ט הוצרכו להוכיח דס"ט ברה"י טמא אף כנגד חזקת טהרה, דהלא פשוט הוא בכל מקום דקיי"ל ס"ט ברה"י טמא ודאי, ויעוי"ש מש"כ לפרש דלא הוצרכו התוס' להוכיח אלא דס"ט ברה"י טמא אף כנגד חזקת הגוף, דס"ד דחזקת הגוף דעדיף טפי מחזקת טהרה תועיל אף בס"ט ברה"י, וממילא ה"ה לענין מעל"ע לא תהא טמאה למפרע בודאי אף ברה"י משום דמוקמינן לה אחזקת הגוף שלא ראתה, ולזה הוכיחו ממקוה דאף דהוי חזקת הגוף לא מהני החזקה בס"ט ברה"י, יעוי"ש,[[62]](#footnote-62) [ואמנם בש"ש ש"א פט"ו כתב ליישב קושיית התוס' דמהני חזקת הגוף בס"ט ברה"י, דלא שמענו לסוטה אלא חזקת היתר ולא חזקת הגוף,[[63]](#footnote-63) יעוי"ש, וזהו לטעמי' בש"ב פ"ב דס"ל דבמקוה ל"ה חזקת הגוף]. אולם לכאורה יל"ע בזה, דהלא החמד"ש גופי' לעיל שם בסי' ה' אות ה' כתב בביאור הענין דלא מוקמינן אחזקה בס"ט ברה"י דהיינו משום דהוי ספיקו כודאי, ואין שייך לדון משום חזקה אלא רק בספיקות ולא באופן דהוי ודאי, [ומה"ט כתב דס"ט ברה"ר טהור אף בדאיכא חזקת טומאה, ואע"ג דסוטה ל"ל חזקת טומאה, דמ"מ מכיון דילפי' דספיקו כודאי ממילא אין לדון בזה משום חזקה כלל], יעוי"ש, ובזה לכאו' אין חילוק כלל בין חזה"ג לחזקת טהרה, וא"כ מכיון דילפי' מסוטה דהוי כודאי ממילא זהו אף במקום חזקת הגוף, וצ"ע.

והנה בהמשך דברי התוס' כתבו דאף דל"י למפרע מסוטה מ"מ בדבר שאין בו דעת לישאל ה"ה טהור אף למפרע, ויעוי"ש במהר"ם שהק' דא"כ מ"ט לא ילפי' דבדבר שיש בו דעת לישאל יהי' טמא למפרע, וכתב לבאר דמכיון דלענין דבר שיש בו דעת לישאל הילפותא מדכתיב כל טהור יאכל בשר ולא טמא, ממילא אין להוכיח דטומאתו אף למפרע, די"ל דלעולם אין טומאתו אלא מכאן ולהבא ומה"ט נאסר באכילת הקודש, יעוי"ש. ולפ"ז י"ל, דאה"נ דלעולם פשיטא הוא דס"ט ברה"י טמא אף במקום חזקת טהרה, ומ"מ הוצרכו התוס' להוכיח דילפי' לזה מסוטה, דהי' אפ"ל דילפי' לזה מדינא דדבר שיש בו דעת לישאל וממילא לא ילפי' למפרע, ושוב אין להקשות כלל בטומאת מעל"ע שתהא טמאה למפרע בודאי ברה"י, ולכן כתבו התוס' להוכיח מהסוגיא להלן דף ג' ע"א שאמרו ושניהם לא למדוה אלא מסוטה, ומבואר דלאו מדין דבר שיש בו דעת לישאל הוא אלא משום דילפי' מסוטה, ומכיון דמסוטה ילפי' שוב יש לדון ללמוד אף למפרע.

# בדברי התוס' דלא ילפינן מסוטה לטמא למפרע

בא"ד וי"ל דלא ילפי' מסוטה לטמאה למפרע, ולכך בטומאה דמעת לעת מוקמינן לה אחזקתה. בתוהרא"ש להלן ע"ב הקשה בזה, דהלא להלן דף ג' ע"א מבוא' דילפי' מסוטה למקוה שנמדד ונמצא חסר, והלא זהו ג"כ ספק דלמפרע, והיאך ילפי' לזה מסוטה לפמש"כ התוס' דלא ילפי' מסוטה לטמא למפרע, ויעוי"ש מש"כ בזה, ובמהרש"א כאן כתב דדוקא בדאיכא חזקת טהרה לא ילפי' מסוטה לטמא למפרע, אבל בדליכא חזקת טהרה ילפי' לטמא אף למפרע, ולכן לענין טומאה דמעל"ע דאינה טמאה לחולין משום דמוקמינן לאשה על חזקתה, ואף לב"ה דמטמאה לקדשים היינו רק משום סייג, לכן לא ילפי' לה מסוטה לטמא למפרע, [וצע"ק בזה דלכאו' בלשון התוס' משמע להיפך, דהתוס' כתבו דמכיון דלא ילפי' מסוטה לטמא למפרע לכן מוקמינן לה אחזקתה, ולדברי המהרש"א הרי הענין דמכיון דמוקמינן אחזקתה לכן לא ילפי' מסוטה], אבל במקוה שנמצא חסר אף לר"ש לא מוקמינן לי' על חזקתו כלל וכמש"כ התוס' להלן דף ג' ע"א ד"ה ושניהם, וממילא ה"ז ספק טמא, ומכיון דהוי ספק טומאה שוב ילפי' מסוטה, ע"ש, וכ"ה משמעות דברי הר"ן בסוד"ה מ"ט דשמאי, ע"ש. אולם לכאורה הדברים צ"ב בסברא, דמכיון דלא ילפי' מסוטה למפרע, מ"ש באופן דליכא חזקת טהרה דילפי' מסוטה אף למפרע.

ובכתבי הקה"י החדשים בסי' א' כתב לבאר בזה לפי מה שייסדו האחרונים דבדין ס"ט ברה"י טמא נאמרו ב' ענינים, א' דלא מוקמינן לי' אחזקת טהרה וממילא הוי ספק, ב' דמכיון דהוי ספק נתחדש דהוי ספיקו כודאי, והיינו דמלבד דין ספק כודאי נתחדש ג"כ בדין ס"ט ברה"י דלא דיינינן להחזקת טהרה כלל, דאל"כ לא הי' בזה תורת ספק, וממילא לא הי' נאמר בזה דספיקו כודאי, ולפ"ז כתב לבאר דהענין דל"י מסוטה לטמא למפרע אי"ז אלא בנוגע להילפותא מסוטה דלא מוקמינן אחזקת טהרה, והיינו דמכיון דכבר נתקבלה החזקה שוב אין לבטלה, אולם כלפי הא דספיקו כודאי אין לחלק בזה בין ספק דלמפרע לספק דלהבא, ולכן דוקא באופן דאיכא חזקה ל"י מסוטה למפרע, דמכיון דסמכינן אחזקה שוב אי"ז נידון כספק, אולם באופן דבלא"ה ליכא חזקה ואכתי הוי ספק, הרי שנתחדש בזה דין ספק כודאי אף דהוי למפרע, יעוי"ש. אך לכאו' יש לדקדק בהמשך דברי התוס' שהקשו לפי מה שביארו דטומאה דמעל"ע קיל טפי משאר טומאות אמאי החמירו בו לטמאה אף ברה"ר, ומבואר שכתבו לדון לענין הילפותא מסוטה לטהר ברה"ר דטומאת מעל"ע קיל טפי משום דהוי למפרע, ולדברי הקה"י הלא אין בזה קולא כלל, דדוקא לענין אם מוקמינן אחזקה אמרי' דאין לבטל החזקה למפרע, אבל כלפי גוף דין הספק אם הוא טמא אין קולא בזה דהוי למפרע, וצ"ע.

גם בגוף דברי הקה"י דילפי' מסוטה ב' ענינים, א' דלא מוקמינן לי' אחזקתו ב' דספיקו כודאי, וביאר בזה דבהכרח נאמר דלא מוקמינן אחזקה משום דאל"כ לא הוי ספק וממילא לא יהי' בזה דין ספיקו כודאי, וזהו דלא כמש"כ העונג יו"ט והחמד"ש הנ"ל דיסוד דין סוטה הוא דספיקו כודאי, ורק דממילא לא מוקמינן אחזקת טהרה משום דלא דיינינן לחזקה כלל אלא רק במקום ספק, דמכיון דספיקו כודאי אין שייך לדון בזה משום חזקה כלל, ולדבריהם לא נתחדש בסוטה דלא אזלינן אחר חזקה, אלא רק דספיקו כודאי וממילא אין שייך לדון משום חזקה, ולכאו' יש להביא ראי' לדבריהם, דבתוס' להלן סוד"ה והלל וכו' הקשו לפי מה שכתבו שם דסוטה איתרע חזקתה דא"כ היאך ילפי' מסוטה דס"ט ברה"י טמא אף בדאיכא חזקת טהרה, וכתבו ליישב דילפי' מסוטה שעשאה הכתוב ודאי טמאה אע"ג דאית לה חזקה שאינה טמאה ודאי ולא איתרע אלא חזקת טהרה ודאית, ומבואר בזה דבסוטה אין מועלת חזקתה שתהא טהורה ודאית אלא רק שלא תהא טמאה בודאי, ולפ"ד הקה"י דילפי' מסוטה דלא מוקמינן אחזקה משום דאל"כ ל"ה בתורת ספק צ"ע היאך ילפי' לזה מסוטה דהלא בסוטה בלא"ה ה"ה בתורת ספק, אולם לפי"ד העויו"ט והחמד"ש הדברים מבוארים היטב, דאף דבסוטה בלא"ה ה"ה בתורת ספק ובס"ט בעלמא דלא איתרע חזקתו ה"ה בתורת ודאי, מ"מ מכיון דילפי' מסוטה דה"ה טמא בתורת ודאי, שוב ממילא אין לדון בזה מתורת חזקה כלל, שלא נאמרו עניני חזקות אלא רק במקום ספק.

והנה בתוהרא"ש מבואר דהענין דלא ילפי' מסוטה לספק למפרע הוא משום דלאו דומיא דסוטה הוא, ולפ"ז אי"ז אלא כגזיה"כ דל"י מסוטה למפרע, ואמנם בדברי הרא"ש מבואר להדיא דאף לא ילפי' לס"ט ברה"ר לטהר למפרע, והיינו משום דסו"ס גזיה"כ הוא דל"י מסוטה לספק למפרע, אולם בדברי התוס' משמע דסברא הוא דאין לטמא למפרע, וכמבואר בהמשך דבריהם שהקשו דברה"ר תהי' טהורה בודאי, ומתבאר בזה שלא כתבו דל"י מסוטה לספק למפרע אלא רק כלפי לטמא בס"ט ברה"י ולא כלפי לטהר בס"ט ברה"ר, והיינו משום דהא דלא ילפי' מסוטה לטמאה למפרע סברא הוא משום דטומאה למפרע קיל טפי כמש"כ התוס', ומה"ט הוא דל"י מסוטה, וממילא אי"ז סברא אלא לענין לטמא ברה"י ולא לענין לטהר ברה"ר, וכמש"כ בחי' הגרעק"א ז"ל כאן, אולם לכאורה יל"ע בזה, דמאי איכפ"ל שנולד הספק לאחר זמן הספק, סו"ס הלא הספק הוא על הזמן המסופק אם הי' בו טומאה או לא, וה"ז ספק ככל ספק טומאה, וכעת יש לדון בהזמן שעבר אם הי' טמא או לא, ומאי איכפ"ל בזה שנתברר רק לאחר זמן דיש לדון על אותו הזמן אם הוא טמא או לא.

והנראה לומר בזה, דהנה בהמשך דברי התוס' כתבו דלא ילפי' מסוטה לטהר ברה"ר בספק טומאת ראי', ונתבאר שם דהיינו משום דיסוד דין ס"ט דילפי' מסוטה הוא בהל' הטומאה גופא, וממילא בטומאת ראי' דהספק אם נתחדשה בזה תורת טומאה, לא ילפי' לזה מסוטה. ונראה עוד, דאף בתחילת דבריהם ס"ל להתוס' דדין ס"ט ענינו בהל' הטומאה ואי"ז שייך בספק באשה בעצמותה אם היא נדה או לא וכנ"ל, ומה שכתבו לדון גם בנדה שתהי' טמאה מספק ברה"י ככל הטומאות היינו משום דמכיון דסו"ס כעת ודאי היא נדה א"כ הרי כעת היא טמאה, ומעתה מספק"ל בטומאתה אם כבר היא טמאה למפרע, וא"כ הנידון הוא בטומאה גופא אם כבר הי' הטומאה מעת לעת או שנעשית הטומאה רק כעת, והיינו דאין הנידון על הזמן המסופק בפנ"ע אם היתה טמאה בזמן זה או לא, אלא דדיינינן בטומאה שנעשית בה כעת אם כבר מהזמן המסופק הוא או לא, ומכיון דסו"ס הנידון הוא בטומאה לכן ס"ל להתוס' דילפי' לזה מסוטה. אכן בסוף דבריהם כתבו דאף לענין זה לא ילפי' טומאת ראי' מטומאת מגע, ויל"פ דהיינו משום דאף דהנידון הוא בהטומאה שבה אם כבר היא מעל"ע או לא וממילא יש לדון בזה מהל' ס"ט דהענין בזה הוא מהל' טומאה וכנ"ל, מ"מ כ"ז הוא רק לענין ס"ט ברה"י דאמרי' דלמפרע היא טמאה, וממילא נחשב זאת מהל' הטומאה גופא דאמרי' דהטומאה כבר היא מעל"ע, אבל בס"ט ברה"ר דספיקו טהור הרי מה שהיא טהורה למפרע לאו מהל' הטומאה גופא הוא, דאי"ז מהל' הטומאה לומר שלא הי' הטומאה קודם הטומאה אלא רק דאמרי' דבפועל לא הי' הטומאה בזמן ההוא, ושוב אי"ז אלא ספק באשה בעצמותה אם היא נדה או לא, ולזה לא ילפי' מסוטה.

ולפ"ז מדוקדק היטב מש"כ התוס' בסוגיין דל"י מסוטה לענין טומאת ראי' רק לענין ס"ט ברה"ר ולא כתבו כן לענין ס"ט ברה"י, ואף דבדבריהם להלן דף י"ז סוע"ב מבואר דלא ילפי' מסוטה לטומאת ראי' אף לענין לטמא ברה"י, והיינו משום דדוקא בדבריהם שם דהוא באופן דלעולם הספק הוא בעצמותו אם הוא טמא או לא, וכגון דם תבוסה דלעולם הספק בו אם הוא דם המת או לא, ובזה הרי אין לדון מהל' טומאה כלל, דאין בזה ספק בהל' טומאה אלא רק בדם בעצמותו אם הוא דם המת או לא, ובכה"ג לא ילפי' מסוטה וכמושנת"ל, ודוקא בסוגיין דבפועל היא נדה כעת, ומעתה יש לדון בהטומאה הנעשית בה אם כבר היא מעל"ע, ומכיון דהספק הוא בהל' הטומאה שוב ילפי' לזה מסוטה, ולכן בספק ברה"י ילפי' מסוטה לטומאה הנעשית בה שכבר היא מעל"ע, ודוקא לענין ספק ברה"ר כתבו התוס' דל"י מסוטה לטומאת ראי', משום דאי"ז מהל' הטומאה לומר שלא הי' טומאה וכמבואר, ודו"ק.

ומעתה מבוארים היטב דברי התוס' שכתבו דאין לטמא מעל"ע ברה"י מדין ס"ט ברה"י משום דלא ילפי' מסוטה לטמא למפרע, ולכאו' יש לדון בזה מ"ט נחשב זאת טומאה דלמפרע, דמאי איכפ"ל דהספק נולד רק לאחר זמן, סו"ס הלא כעת מספק"ל בהזמן ההוא אם הי' בו טומאה או לא, ולפמשנ"ת הדברים מבוארים, דלענין הספק על הזמן ההוא בפנ"ע הרי אין שייך הילפותא מסוטה כלל, דספק בהאשה בעצמותה אם היא נדה או לא אינו שייך לדיני ס"ט ברה"י וכמושנ"ת, והתוס' לא כתבו לדון בזה מהל' ס"ט ברה"י אלא רק כלפי מה דסו"ס כעת היא נדה ומעתה יש להסתפק בהטומאה גופא אם כבר היא מעל"ע, וא"כ הרי ממילא זהו ממש ספק דלמפרע, דהספק הוא בטומאה כעת אם הי' ג"כ למפרע.

ולפ"ז י"ל דדוקא לענין טומאת מעל"ע כתבו התוס' דלא ילפי' מסוטה לטמאה למפרע, אבל במקוה שנמדד ונמצא חסר שפיר ילפי' לטמא למפרע ג"כ, והיינו משום דבמקוה שנמדד ונמצא חסר אף דבפועל נמצא המקוה חסר רק כעת מ"מ הלא הספק הוא על הזמן שטבל בו הטמא, ולא איכפ"ל בזה שנולד הספק לאחר זמן, דסו"ס הנידון הוא על הטומאה גופא, וא"כ אי"ז ספק דלמפרע, דאף שנולד הספק כעת מ"מ הספק הוא על הזמן דלמפרע אם הי' טמא בו, וכלפי הנידון על הזמן ההוא אין בזה תורת ספק דלמפרע, ושפיר ילפי' לזה מסוטה, ודוקא בטומאת מעל"ע דאין הנידון על הזמן המסופק אם הי' בו טומאה, דזה לא ילפי' מסוטה כלל כיון דאין בזה קבלת טומאה אלא רק שהאשה בתורת אשה הרואה דם ה"ה טמאה וכנ"ל, ואין שייך ללמוד מסוטה אלא רק כלפי הטומאה גופא דמספק"ל בזמן הטומאה אם כבר הוא למפרע או לא וכנ"ל, וע"ז כתבו התוס' דזהו ספק דלמפרע ולא ילפי' לזה מסוטה, ודו"ק.

# ביאור הענין דלא ילפי' מסוטה לספק טומאת ראי'

בא"ד ועוד י"ל דלא גמרינן מסוטה אלא טומאת מגע ולא טומאת ראי', לכך מטמא אף ברה"ר. בשו"ת זכרון יוסף בסי' ט' ד"ה ומלבד זה וכו' הביא דברי הרב השואל שכתב במש"כ התוס' דלא ילפי' מסוטה לטומאת ראי', דהיינו דוקא לענין לטהר ברה"ר, דאין ראי' מטומאת מגע דה"ה דיש לטהר ברה"ר בטומאת ראי', ומשום דדוקא בטומאת ראי' דהטומאה בא ע"י אחר ה"ה טהור מספק משא"כ ספק ראי' דאיכא לספוקי בהך גופא עצמה אמרינן דטמאה, אבל לענין לטמא ברה"י ילפי' מסוטה אף לטומאת מגע, יעוי"ש.

אולם לכאו' יל"ע בזה, דאם הענין הוא דטומאת ראי' חמור ולכן ל"י מסוטה א"כ ה"ה במקוה שנמדד ונמצא חסר לר"ש דס"ל דכל טהרות שנעשו ע"ג ברה"ר טהורות ומשום דילפי' לזה מסוטה, ומסתימת הדברים משמע דכל טמא שטבל במקוה טהור, ולא נזכר דטמא שטומאה יוצאה עליו מגופו יהי' טמא, והרי דילפי' אף לטומאה זו מסוטה ולא אמרי' דטומאה חמורה היא ול"י מסוטה.

גם יעוי' בתוס' להלן דף י"ז ע"ב ד"ה ואין וכו' שכתבו להדיא אף לענין ס"ט ברה"י דיש לדון לחלק בין טומאת מגע לטומאת ראי', וכבר עמד ע"ז בסד"ט סי' קצ"ו ס"ק כ"ז ד"ה וראיתי בדברי וכו' שעמד בזה, אמנם בלשון התוס' בסוגיי' משמע שלא כתבו לחלק בזה אלא לענין ס"ט ברה"ר, שכתבו דמכיון דהוי טומאת ראי' טמאה אף ברה"ר, ומשמע שלא נתיישב בזה אלא הענין שטמאה ברה"ר, אך לא נתיישב בזה קושיית התוס' בתחילת דבריהם מ"ט ברה"י אינו טמא בודאי ואף לחולין, ומשמעות הדברים דלענין ס"ט ברה"י ילפי' מסוטה אף דהוי טומאת ראי', ולכאורה דברי התוס' סתרי אהדדי וכנ"ל.

והנראה בביאור דברי התוס' לפמשנ"ת בדברינו בביאור דברי התוס' בד"ה והלל וכו' דיסוד דין ס"ט ברה"י וברה"ר נתחדש בדיני הטומאה גופא, דבהל' הטומאה נאמר דברה"י טומאה מטמאה מספק וברה"ר אינה מטמאה, ואי"ז דין טומאה בעלמא החלה בכל אשר יש בו ספק אם נעשה טמא ברה"י, אלא ענינו מהל' הטומאה גופא, וכשנעשה ספק בטמא אם טימא נתחדש דברה"י ה"ה מטמא מספק, יעוי"ש משנ"ת בזה, ויל"פ דמשום כך כתבו התוס' דלא גמרינן מסוטה אלא לטומאת מגע ולא לטומאת ראי', והיינו משום דדוקא בטומאת מגע דהנידון הוא אם קיבל טומאה מטמא, הרי מהל' טומאה הוא דאמרי' דברה"י ה"ה מטמא וברה"ר אינו מטמא, אולם בספק באשה אם היא נדה או לא, הלא אם לאו נדה היא אין כאן טומאה כלל, ואין כאן ספק אם נעשית טמאה ע"י טמא, אלא הנידון הוא בעצמותה אם היא טמאה או לא, ובכה"ג לא ילפי' מסוטה. [וביתר ביאור י"ל לפמשנ"ת בסוגיא דכתמים דיסוד טומאת נדה לאו משום מעשה הראי' הוא, ואין הדם בעצמותו מטמא להאשה, אלא דכשהאשה רואה הרי היא טמאה משום שהיא אשה שראתה דם, וענין הראי' בפועל הוא רק דממילא האשה היא אשה שראתה דם, ומעתה טומאתה הוא מחמת עצמה, ולפ"ז אין בזה נידון קבלת טומאה מטמא כלל, והספק הוא בעצמות האשה אם היא אשה הרואה דם או לא, ואין שייך זאת להילפותא מסוטה כלל]. ולפ"ז אין החילוק בגוף הטומאה, ולעולם אף טומאת ראי' ילפי' מסוטה, ולענין מקוה שנמדד ונמצא חסר אין חילוק אם נעשה בו טהרות בעלמא או שטבל בו טמא שהטומאה יוצאה עליו מגופו, ורק כשהספק הוא בגוף קבלת הטומאה כתבו התוס' לחלק דלא ילפי' מסוטה לטומאת ראי', ומשום דאין בזה ספק בקבלת טומאה מטמא וכנ"ל, ומכיון דמסוטה ילפי' לדיני הטומאה אי"ז שייך בספק ראי', וכנ"ל.

והנה בשער"י ש"א סופי"ד ד"ה אמנם קשה וכו' הקשה בדברי התוס' שכתבו דלא ילפי' מסוטה לטומאת ראי', דא"כ היאך ילפי' מסוטה למקוה שנמדד ונמצא חסר, דהלא אין כאן טומאת מגע, יעוי"ש, וכן עמד בזה בחי' המהר"ם שיק כאן, יעוי"ש מש"כ בזה. אמנם לפמשנ"ת הדברים מבוארים היטב, דיסוד דברי התוס' הוא דדין ס"ט נתחדש בטומאה גופא, וכל שאין כאן תורת קבלת טומאה אין שייך לדון בזה דין ס"ט, ולכן בטומאת ראי' דהספק הוא בתורת האשה אם היא אשה הרואה דם אין שייך זאת לסוטה, וכנ"ל, אבל בטמא שטבל במקוה שנמדד ונמצא חסר, הרי הספק הוא בטמא אם נטהר מטומאתו, ושפיר ילפי' לזה מסוטה דברה"י ה"ה בטומאתו.

הרמב"ם בפי"א מהל' שגגות הל' ו' כתב וז"ל, מי שהיו לפניו שני שבילים אחד טמא ואחד טהור וכו', הלך בראשון ונכנס למקדש או אכל קודש, פטור מפני שהוא ספק טמא, עכ"ל, וממש"כ דהוא ספק טמא מבואר דהיינו ברה"י, דברה"ר אינו ספק טמא, ומתבאר בזה דאף דהוי ס"ט ברה"י אינו מביא קרבן טומאה, [ודלא כהמבואר בתוד"ה והלל וכו'], וכ"כ לדקדק באבי עזרי שם יעוי"ש, ובחי' הגר"ח בשבועות דף י"ט ע"א נקט בפשיטות דה"ה דאין הנזיר מגלח על ס"ט ברה"י, דכל טומאה שאין הנזיר מגלח עלי' אין חייבים עלי' על ביאת מקדש, ויעוי"ש מש"ב בזה. ולדברינו י"ל, דהנה בס' אבנתא דליבא עמ"ס נזיר נתבאר דדין טומאת הנזיר לאו מדין טומאה בעלמא הוא, ומשום כך אין דין הטומאה לתגלחת הנזיר מתלא תלי בדין טומאה בעלמא, ונתבאר דדין תגלחת הנזיר הוא כשנטמאה הנזירות, דבעינן שתהא הטומאה נתפסת הנזירות גופא, וכמושנ"ת שם באריכות, ולפ"ז יש לדון, דמכיון דהילפותא מסוטה נאמרה לענין הטומאה גופא, י"ל דלא ילפי' לזה אלא בנוגע לטומאת הגברא, אבל לא ילפי' מסוטה לענין חלות הטומאה בהנזירות. [וה"ה לענין ביאת מקדש הענין בזה הוא כלפי התפסת הטומאה בהמקדש גופא].

# בביאור דברי התוס' דלא ילפי' מסוטה לדבר שאינו יכול להיות

תוד"ה והלל וכו' ודוקא ספק נגע ספק לא נגע הוי ודאי טמא, אבל טמא שנגע באחד מן החביות ואינו יודע באיזה מהם נגע, הוו שניהם טמאים מספק ואינן טמאים שניהם בודאי, דלא גמרינן מסוטה אלא דבר שיכול להיות, והכא האחד טהור בודאי וכו'. מבואר בדברי התוס', דלא ילפי' מסוטה לטמא מדין ס"ט ברה"י אלא רק באופן שיכול להיות כן, אבל כשהספק הוא מי נטמא ואי"ז יכול להיות ששניהם נטמאו, לא ילפי' מסוטה לטמא בזה מדין ס"ט ברה"י.

והנה הרמב"ם בפ"א מהל' סוטה הל' ג' כתב, דכשקינא לה עם שנים ואמר לה אל תסתרי עם פלוני ופלוני, ונסתרה עם שניהן כאחד ושהתה כדי בעילה אחת, הרי זו אסורה עד שתשתה, יעוי"ש, ובמנ"ח מצו' שס"ה כתב דלפ"ד התוס' הרי דלבועלים לא תהא אסורה כודאי אלא רק מספק, דמכיון ששהתה רק כדי בעילה אחת ה"ז דבר שאינו יכול להיות שנבעלה לשניהם, וממילא אי"ז יכול להיות שנאסרה לשניהם, והלא בדברי התוס' מבואר דאין לטמא בדבר שאינו יכול להיות, אמנם בהמשך דבריו שם כתב לתמוה בזה, דהא גופא מנלן, דמכיון דאף בסוטה משכח"ל באופן שאינו יכול להיות, א"כ מהיכ"ת לומר דלא תהא טמאה בודאי, דאדרבה בפשיטות בסוטה בכה"ג ה"ה נאסרת לשניהם, ושוב יש ללמוד מכאן אף לס"ט ברה"י לטמא אף בדבר שאינו יכול להיות, ומ"ט כתבו התוס' דלא גמרינן מסוטה אלא לדבר שאינו יכול להיות מאחר ובסוטה גופא ג"כ משכח"ל באופן שאינו יכול להיות, יעוי"ש. [וביותר ילה"ק להמבואר בדקדוק לשון התוס' דלעולם אין חיסרון כלל לטמא בדבר שאינו יכול להיות, ורק דבפועל לא ילפי' לזה מסוטה, וכמושי"ת להלן, וא"כ בסוטה גופא מ"ט לא תהא נאסרת בדבר שאינו יכול להיות, דהלא מסברא אין חיסרון בזה].

[והנה האחרונים הקשו בדברי הרמב"ם דמכיון שנסתרה עם שנים ה"ה ג' והוי רה"ר, וכדאי' בנזיר דף נ"ז ע"א, ומעתה י"ל בפשיטות דהתוס' ס"ל דהוי רה"ר ומותרת, וממילא לא משכח"ל בסוטה שנאסרת בדבר שאינו יכול להיות. אולם לכאורה אכתי יל"ע בזה, דסו"ס אי"ז אלא רק משום דלא משכח"ל, אך אין מבואר בסוטה דאין שייך לאסור באופן שאין הדבר יכול להיות, ורק דלעולם לא משכח"ל כן, ואכתי מהיכ"ת דבס"ט דמשכח"ל לא יהיו טמאים, דסו"ס אי"ז מהל' הטומאה בסוטה דאין לטמא באופן שאין הדבר יכול להיות].

ובהמשך דברי התוס' מבואר דכל זה דבדבר שאינו יכול להיות שניהם טמאים מספק זהו דוקא ברה"י, אבל ברה"ר שניהם טהורים, דאף דלא גמרינן מסוטה בדבר שאינו יכול להיות, מ"מ ה"ה טהורים משום דמוקמינן כל אחד בחזקת טהרה. ובש"ש ש"ז פ"ב עמד בזה, דהלא חזקה ילפי' בחולין דף ט' ע"ב מבית המנוגע, ומ"ט לא אמרי' דלא ילפי' אלא לדבר שיכול להיות, דמ"ש הילפותא מסוטה דלא גמרינן אלא דבר שיכול להיות מהילפותא מבית המנוגע דגמרינן אף לדבר שאינו יכול להיות, ויעוי"ש שכתב לבאר בזה, דחזקה אין ענינה בתורת הוראה ודאית אלא רק דאנן לא מפקינן לי' מחזקתו, וכמש"כ הרמב"ם בפיה"מ בסוף נזיר בביאור ענין חזקה שהענין יצא לדבר שאין לו תכלית כל זמן שנלך אחר האפשרויות, וממילא אף דאי"ז יכול להיות מ"מ כאו"א לא מפקינן לי' מחזקתו, ודוקא לענין דין ס"ט דילפי' מסוטה דענינו הוא הוראה ודאית, בזה כתבו התוס' דאין שייך הוראה ודאית בדבר שאינו יכול להיות, יעוי"ש, ועד"ז מבואר בשער"י ש"ג פ"ה, ע"ש.

והנה בדברי הש"ש מבואר דהענין דלא ילפי' מסוטה לדבר שאינו יכול להיות הוא משום דאין שייך הוראה ודאית בדבר שאינו יכול להיות, וכ"ה לשון התוס' בנזיר דף נ"ז ע"א ד"ה באומר וכו' ע"ש, [ויעוי' בש"ש ש"א פי"ז שכתב לבאר במש"כ התוס' דאף דלא גמרינן לדבר שאינו יכול להיות מ"מ שניהם טמאים מספק, והרי דלא סמכינן על החזקה, דהיינו משום דילפי' מסוטה שיהיו שניהם טמאים מספק משום דזה הוי דבר שיכול להיות, ע"ש, אך לכאו' לפמש"כ הש"ש גופי' דאין החיסרון בדבר שאינו יכול להיות אלא בהוראה ודאית, א"כ ממילא אין חיסרון בזה לענין שיהיו שניהם טמאים מספק כלל, ואי"צ לזה שהוא דבר שיכול להיות, וצ"ע]. אולם לכאורה בדקדוק לשון התוס' בסוגיי' מבואר דהענין דלא אמרי' ס"ט ברה"י טמא בדבר שאינו יכול להיות הוא משום דלא גמרינן מסוטה, ולאו משום דאין שייך לטהר שניהם בדבר שאינו יכול להיות, אלא דמכיון דס"ט ברה"י ילפי' לי' מסוטה, אין שייך ללמוד אלא דומיא דסוטה דהוי דבר שיכול להיות, וכ"ה לשון התוס' בחולין דף ט' ע"ב ד"ה התם וכו', דלא ילפי' מסוטה אלא דבר שיכול להיות כמו סוטה, ע"ש.[[64]](#footnote-64) ולפ"ז לכאו' הדרק"ל, דא"כ ה"ה לענין חזקה בדין הוא דלא נוקים אחזקה בדבר שאינו יכול להיות, דסו"ס לאו דומיא דבית המנוגע הוא.

ובבית אפרים אהע"ז סי' ל"ו ד"ה אך לפי וכו' ובאחיעזר ח"א סי' ז' אות ו' כתבו לבאר בזה באופ"א, דלעולם לענין חזקה אין לדון כלל בזה שאין הדבר יכול להיות, וטעמא דמילתא משום דאין לדון אלא בכל אחד בפנ"ע, והרי כלפי כל א' בפנ"ע זהו דבר שיכול להיות, דהלא יתכן שהוא טהור, וכל דדיינינן לי' בפנ"ע לא איכפ"ל בזה שאינו יכול להיות שהוא והשני טהורים, ודוקא כשהיו שניהם ברה"י דיינינן לשניהם כאחד משום דאל"כ ה"ז ס"ט ברה"י דספיקו טמא, ושוב מכיון דדיינינן לשניהם כא' ממילא הרי נחשב זאת כדבר שאינו יכול להיות ולכן לא נאמר בזה דין ס"ט ברה"י טמא, יעוי"ש. אך לכאורה הדברים צ"ב בסברא, דמכיון דאין לדון בשניהם כא' אלא בכ"א בפנ"ע, א"כ מ"ט כשהיו ברה"י דיינינן לשניהם כא' ונעשה זאת לדבר שאינו יכול להיות, דהלא באמת אין שייך ספק כל א' אלא לעצמו ולא לחבירו, וכל אחד בפנ"ע ה"ה בכלל דין ס"ט ברה"י, ומאי איכפ"ל דבפועל שניהם בספק ואין שייך שיהיו שניהם טמאים, דלכאורה כ"א הוא ספק נפרד בפנ"ע, ולכאו' צ"ת בביאור הענין דמכיון דמדין ס"ט ברה"י ה"ה טמא לכן דיינינן לשניהם כאחד וממילא הוי דבר שא"י להיות.

וביותר יל"ע בזה בהמשך דברי התוס' שכתבו גבי שני שבילין והלכו שנים כל א' בשביל א' דמטהרינן לשניהם בבאו לישאל בזה אחר זה, דלאו מסוטה גמרינן לה, דהרי זהו דבר שאינו יכול להיות, ואין הענין בזה אלא רק משום דמוקמינן לכ"א בחזקת טהרה, ולכאורה הדברים צ"ב, דהלא כ"א הלך לעצמו, וכ"א הוא ספק לעצמו אם נטמא, וזהו דבר שיכול להיות שנטמא, ומאי איכפ"ל דלאחר זמן הלך חבירו בשביל הב', דלכאו' אין שייכות הליכת כ"א לגבי הליכת השני כלל, והן ב' ספיקות נפרדים וב' ענינים מחולקים לגמרי, וכל הענין דדיינינן לשניהם כאחד ונעשה ספק שניהם בתורת שאינו יכול להיות ששניהם טהורים לכאורה צ"ב. [ואמנם במל"מ בפי"ט מהל' שאר אבות הטומאות הל' א' ד"ה שוב ראיתי וכו' כתב דאף לפמש"כ התוס' דלא ילפי' מסוטה לדבר שלא יכול להיות, מ"מ זהו דוקא כשנזרקה טומאה בין שנים וספק במי נגע, דהספק נפל על שניהם בבת אחת, אבל בשני שבילין שלא בא הדבר לכלל ספק כאחד, דיינינן לכ"א בפנ"ע בדין ס"ט, ולא איכפ"ל בזה דבדין שניהם יחד אין הדבר יכול להיות, יעוי"ש, ולכאו' דבריו צ"ע, דבתוס' בסוגיי' כתבו להדיא אף לגבי שני שבילין דלא גמרינן מסוטה משום דהוי דבר שאינו יכול להיות, אך עכ"פ הסברא בזה צ"ב, דמכיון דכ"א בא לספק בפנ"ע, הרי באמת הן ב' ספיקות מחולקים, ומאי איכפ"ל בזה דבדין שניהם יחד אין הדבר יכול להיות, וכמש"כ המל"מ].

גם יל"ע בגוף דברי הבית אפרים והאחיעזר, דהלא בדבריהם מבואר דאין לחלק בזה בין דין ס"ט לחזקה, וכל שהוא דבר שאינו יכול להיות אף לא מהני לזה דין חזקה, וברה"י דאין שייך לדון בכל אחד בפנ"ע משום דא"כ הוי ס"ט ברה"י דספיקו טמא ממילא ה"ז נחשב כדבר שאינו יכול להיות ומה"ט אף חזקה לא מהני לזה, אך ברה"ר אי"צ לדון לשניהם כאחד ומה"ט כתבו התוס' לטהר שניהם ע"י חזקת טהרה אף דהוי דבר שאינו יכול להיות משום דדיינינן בכ"א בפנ"ע, ולכאורה יל"ע בזה, דמעתה שוב יהיו שניהם טהורים אף מדין ס"ט ברה"ר, דמכיון דדיינינן לכ"א בפנ"ע אי"ז נחשב כדבר שאינו יכול להיות, ומ"ט כתבו התוס' דאין לטהר שניהם מדין ס"ט ברה"ר משום דלא גמרינן מסוטה לדבר שאינו יכול להיות ואין שניהם טהורים אלא מדין חזקת טהרה, דלכאורה בזה הדרא קושיית הש"ש לדוכתה, דממנ"פ אם נחשב זאת לדבר שאינו יכול להיות א"כ ה"ה אין שייך שיהיו שניהם טהורים ע"י חזקה, ואם אי"ז נחשב לדבר שאינו יכול להיות משום דדיינינן לכ"א בפנ"ע א"כ ה"ה יש לטהר שניהם מדין ס"ט ברה"ר, וצ"ע.

והנה בדברי התוס' מבואר דבס"ט ברה"י בדבר שאינו יכול להיות אף דלא ילפי' מסוטה לטמא בודאי מ"מ ה"ה טמא מספק, ובגליון להלן דף ג' ע"א הקשה דמכיון דלא גמרינן מסוטה א"כ מ"ט לא אמרי' העמד דבר על חזקתו ויהי' טהור, וכן הקשו המהר"ם והמהרש"א בחולין דף ט' ע"ב ע"ש, [ובבית אפרים ובאחיעזר הנ"ל ביארו לפי דרכם, דאף אין שייך לטהר ע"י חזקה משום דהוי דבר שאינו יכול להיות, ולא כתבו התוס' לטהר ע"י חזקה אלא ברה"ר דדיינינן לכ"א בפנ"ע], ויעוי' בשטמ"ק בנזיר דף נ"ז ע"א שהביא בזה מהתוס' חיצוניות וז"ל, והכא אין לכל אחד ואחד דין דס"ט דרה"י, אבל ודאי שניהם יש להביא קרבן אחד דטומאה, דשניהם ודאי יש להם לעשות דין דאחד, דאילו לא הי' אלא אחד מביא קרבן טומאה ומגלח, השתא נמי דהוו השנים לא עדיפי מאילו ליכא אלא חד מינייהו ומביאין קרבן אחד דטומאה בין שניהם, דספק שניהם כודאי וכו', יעוי"ש, ומבואר בדבריו דאף דכ"א בפנ"ע אין חל עליו דין ס"ט כודאי, אך על שניהם יחד חל דין ספק כודאי לחייב שניהם יחד בהחיוב שהי' אילו הי' רק אחד, אך לכאורה צ"ע רב בביאור הענין דחל על שניהם דין ספק כודאי, דסו"ס כל אחד אינו טמא ודאי, ומכיון דאין שייך לטמא כ"א בפנ"ע א"כ הרי לא חל בזה דין ס"ט ברה"י, וצ"ב.

ואשר לכאורה מבואר בדברי השטמ"ק, דיסוד דין ס"ט ברה"י דילפי' מסוטה אין ענינו שנתחדש דכל שנעשה בו ספק טומאה ברה"י ה"ה טמא, דאין הנידון בזה בדבר שנעשה בו ספק טומאה, אלא מהל' הטמא הוא, שנתחדש בהל' טומאה דכל טומאה דמספק"ל אם נגעה באדם, והי' הספק ברה"י, הרי מדין הטומאה הוא שנטמא האדם עי"ז, ואי"ז מהל' קבלת טומאה, אלא מדיני הטומאה גופא הוא, דברה"י הטמא מטמא אחרים מספק. וממילא בטומאה שנזרקה בין שנים, אף דכ"א מהשנים בפנ"ע אינו נעשה טמא משום דזהו דבר שאינו יכול להיות, מ"מ זהו רק לענין שיהי' כ"א טמא בפועל, אבל סו"ס מהל' הטומאה הוא דברה"י ה"ה מטמא מספק, ומכיון דבפועל הי' בזה ס"ט ברה"י ממילא דין הטומאה הוא לטמא, ולא איכפ"ל בזה דבפועל אין שייך שיהיו שניהם טמאים, דסו"ס דין הטמא הוא לטמא, וממילא חל בזה דין טומאה, ואף דכ"א בפנ"ע אינו טמא מ"מ שניהם יחד מחוייבים בכל דיני טומאה שהי' אילו הי' רק אחד, דזהו דין הטמא לטמא בין לאחד בין לשנים כאחד, ודו"ק.

ולפמשנ"ת דיסוד דין ס"ט ברה"י טמא אין ענינו אלא מהל' הטומאה לטמא מספק וכנ"ל, הלא מבואר היטב מש"כ התוס' דכשטמא נגע באחד מהחביות ואינו יודע באיזה מהם נגע לא ילפי' מסוטה שיהיו שניהם טמאים משום דהוי דבר שאינו יכול להיות, ואין לדון בזה דדין כל חבית יהי' ספק בפנ"ע, דאין שייך לדון בכל חבית בפנ"ע אם היא נטמאה משום דאין הנידון בזה מצד החביות כלל, אלא דבהל' הטמא שנגע בא' מהחביות נתחדש שהוא מטמא מספק, ובזה נאמר דלא אמרי' כן אלא בדבר שיכול להיות, ומכיון דאי"ז יכול להיות שהטמא טימא שניהם, ממילא לא נאמר בדין הטמא ששניהם נטמאו על ידו. ומעתה י"ל כן אף בשני שבילין, דלהמבואר דדין ס"ט נאמר בהל' הטמא, א"כ כשהלך אחד בא' משני שבילין ג"כ הנידון הוא במת, והיינו דדיינינן במת אשר באחד מהשבילין אם טימא לההולך בשביל המסופק, ומדין ס"ט ברה"ר נאמר דאמרי' בודאי שלא טימאו, אך כשהלכו שנים בשני שבילין הרי ודאי טימא המת לאחד מהם, ואי"ז יכול להיות שלא טימא כלל, ולכן אין שייך לטהר שניהם מדין ס"ט ברה"ר.

ומעתה כל זה הוא דוקא בהל' ס"ט דילפי' מסוטה, דדוקא בזה יש לדון דאי"ז דבר שיכול להיות, דמכיון דהנידון הוא מדיני הטומאה ממילא דיינינן לב' החביות בספק א', אבל בהל' חזקה הרי דיינינן בכל חבית בפנ"ע, דהלא החזקה מהל' החבית היא, והרי כלפי החביות אין שייך הספק בכל חבית לספק שבחבית השנית, וממילא כל חבית בפנ"ע מוקמינן לה אחזקתה שהיא טהורה, ואף דבפועל עי"ז יהיו ב' החביות טהורות וזה אינו יכול להיות, אי"ז נחשב לדבר שאינו יכול להיות כלל, דאין נידון בב' החביות כאחד, ובכל חבית דיינינן לספק אשר בה בפנ"ע, והרי בחבית גופא נחשב שיכול להיות שהיא טהורה.

ולפמשנ"ת נראה עוד בביאור מש"כ התוס' דלא ילפי' מסוטה לדבר שאינו יכול להיות, דאין הכוונה דמכיון דבהכרח אי"ז יכול להיות ממילא א"א לומר כן, דמכיון דכ"ה דין הספק לא איכפ"ל בזה דאין זה שייך שבפועל הי' כן, אלא דמכיון דבהל' ספק טומאה נאמר דברה"ר הספק מוכרע לטהר וברה"י הספק מוכרע לטמא, ואי"ז אלא בתורת הכרעת הספק, ממילא אין שייך לטמא או לטהר מה שאינו יכול להיות מצד הספק כלל, ולכן אין לטמא ס"ט ברה"י אלא בספק נגע ספק לא נגע, דבזה הספק הוא אם נגע וטימא או לא, וברה"י מוכרע הספק שנטמא, אבל כשנגע בודאי מאחד מהחביות ואינו יודע באיזה מהם נגע, הרי לפמשנ"ת אין הספק בכל חבית אם החבית נטמאה מהטמא או לא, אלא דהספק הוא בטמא איזה מהחביות טימא, וממילא אין לומר דמכיון שנעשה הספק ברה"י יהי' מוכרע הספק לטמא שני החביות, שהרי זה אינו בכלל הספק כלל, דהספק הוא למי טימא ולא אם טימא או לא, ודין ס"ט ברה"י הוא להכריע הספק לטומאה, וכאן א"א להכריע הספק ששניהם נטמאו, דאין בזה הכרעת הספק מי נטמא כלל, [ומש"כ התוס' דלא גמרינן מסוטה לדבר שאינו יכול להיות לאו היינו שאינו יכול להיות בפועל אלא מה שאינו יכול להיות מצד הספק, דלפי כל צדדי הספק אי"ז יכול להיות], וה"ה בשנים שהלכו בשני שבילין אין הספק מי מהם נטמא אלא הספק כלפי המת אשר בא' מהשבילין את מי טימא, והרי מעתה אין הנידון במת אם טימא או לא אלא שבודאי טימא לאחד ואין ידוע מי הנטמא, וא"כ הנידון הוא במת מי הוא הנטמא מהמת, ואין שייך לומר דמדין ס"ט ברה"ר לא יטמא המת כלל, דהלא תורת הספק אינו אלא למי טימא, ולומר שלא טימא אפי' לאחד מהן אי"ז מכלל הספק כלל, וזה אין שייך להכריע מדין ס"ט ברה"ר, ודו"ק.

ולפ"ז י"ל, דדי"ז שלא נתחדשו דיני ספק טומאה בדבר שאינו יכול להיות לא נאמר אלא רק בטמא שנגע באחד משתי חביות, אבל בסוטה שנסתרה עם שנים ושהתה כדי בעילה אחת אי"ז שייך כלל, ואף דאי"ז יכול להיות שנבעלה לשניהם מ"מ מדין ספק סוטה תהא נאסרת לשניהם, ואי"ז כדין ס"ט ברה"י דאין לטמא שנים באופן דאי"ז יכול להיות, והיינו משום דבטמא שטימא אחד ואין ידוע מי טימא בזה הלא הספק הוא רק למי טימא, שהרי בודאי נגע באחד ובשני לא נגע, ובזה אין ספק כלל, וממילא אין שייך לטמא שניהם משום דאי"ז מכלל הספק כלל, דאין הספק אם טימא אלא למי טימא וכמבואר, אבל בסוטה שנסתרה עם שנים הרי אין הנידון בסוטה למי נבעלה, דאי"ז ודאי שנבעלה והספק רק למי נבעלה, אלא הספק אם נבעלה או לא, וכל בועל בפנ"ע הוא ספק אם נבעלה, וה"ז ב' ספיקות בפנ"ע, ואף דבפועל בהכרח א"א שנבעלה לשניהם משום שלא שהתה אלא כדי שיעור בעילה אחת, מ"מ אין ההכרע בזה מחמת עצם הספק, אלא רק דבפועל א"א שנבעלה לשנים בשיעור זמן זה, אך עכ"פ אי"ז מחמת תורת הספק גופא, ולעולם הספק הוא אם נבעלה או לא, ומכיון דלא איכפ"ל כלל בזה שאין הדבר מצ"ע יכול להיות, ממילא מדין ספק סוטה הרי כל ספק בפנ"ע מוכרע שנבעלה, ולא איכפ"ל בזה דבפועל אי"ז יכול להיות שנבעלה לשניהם, דסו"ס הרי מוכרע בזה הספק, ודוקא כשהספק הוא למי טימא, והיינו דידוע הוא שאחד ודאי נטמא והשני ודאי לא נטמא, ואין תורת הספק אלא רק מי הוא הנטמא, בזה א"א לטמא שניהם משום דאין מוכרע בזה הספק וכמבואר, אבל בסוטה דהספק גופא הוא רק אם נבעלה או לא, אף דבפועל לומר שנטמאה לשניהם הוא דבר שאינו יכול להיות בפועל, מ"מ לפמשנ"ת דלא איכפ"ל בזה דבפועל אי"ז יכול להיות אלא רק דלא נאמרו דיני ס"ט אלא רק כלפי הכרעת הספק גופא, ממילא כאן דסו"ס מוכרע בזה הספק, שפיר י"ל שתאסר לשניהם. ומעתה י"ל בדעת התוס', דלעולם בסוטה שנסתרה לשנים ושהתה כדי בעילה אחת תהא נאסרת בודאי לשני הבועלים, ומ"מ כתבו התוס' דבטמא דמספק"ל איזה מהחביות טימא לא גמרינן מסוטה לטמא שניהם משום דלא גמרינן מסוטה לטמא אלא כשזהו מכלל הספק וכנ"ל, וא"ש קושיית המנ"ח, ודו"ק.

ולפ"ז יש ליישב גם משנ"ת להקשות בדברי התוס' דסו"ס אי"ז מדיני טומאת סוטה דאין לטמא בדבר שאינו יכול להיות אלא רק דלא משכח"ל בסוטה אופן שאין הדבר יכול להיות, דלפמשנ"ת אין זה ילפותא בעלמא דאין לטמא בדבר שבפועל אינו יכול להיות כ"ה דבסוטה אינה נאסרת בדבר שאינו יכול להיות, אלא דילפי' מסוטה דברה"י הספק מוכרע לטמא וברה"ר הספק מוכרע לטהר, וממילא בדבר שאינו יכול להיות אין לטמא או לטהר משום דבזה אין מוכרח הספק, דלא מספק"ל כלל דדלמא שניהם טמאים או טהורים, וכמושנ"ת.

1. ויתכן לומר בדעת רש"י, דהנה במי נדה בסוף דבריו שם הק' על הק"ו שאמרו בסוטה שם, דא"כ נילף לכל התורה כולה ולא רק לטומאה ע"ש, ויתכן דלזה כתב רש"י דבסוטה כתיב והיא נטמאה ואיתקש לטומאה, ואין כוונתו דילפי' לזה בהיקש, אלא רק דמשום דסוטה איתקש לטומאה לכן שייך ללמוד טומאה בק"ו מסוטה, אך אם לא הי' תורת טומאה בסוטה כלל, א"כ לא הי' טומאה ממין ענין סוטה, ולא הי' שייך בזה תורת ק"ו, וכ"ה דלא ילפי' לכהת"כ. [↑](#footnote-ref-1)
2. ואין לומר דמכיון דמוכח להלן דילפי' מסוטה ולא אמרי' דשאני סוטה דרגל"ד וכמש"כ המהר"ם, ממילא ה"ה בדאיכא חזקת טהרה כסוטה, דהלא לא ברירא להו להתוס' כן, דלהלן בסוד"ה והלל וכו' כתבו דסוטה ל"ל חזקת טהרה, והקשו לפ"ז מנלן דס"ט ברה"י טמא אף בדאיכא חזקת טהרה. [↑](#footnote-ref-2)
3. וקצ"ע דלפ"ז במה שהק' התוס' בסוד"ה והלל וכו' היאך ילפי' לס"ט ברה"י אף בדאיכא חזקת טהרה ואכתי לא ס"ל דחזקה דאינה טמאה ודאית, הו"ל להקשות היאך ילפי' לס"ט ברה"י אף דבסוטה רגל"ד. [↑](#footnote-ref-3)
4. אמנם מש"כ שם להוכיח כן מהא דמהני חזקה"ג לענין נגע אף דהוי ס"ט ברה"י, ע"ש, לכאו' צ"ע, דהחמד"ש גופי' כתב בסי' ה' אות ה' דבנגע לא דיינינן מדין ס"ט ברה"י משום דהוי כטומאת ראי', ויעוי"ש מש"כ לפרש בד' התוס' בחולין שלא יסתרו לזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
5. אמנם מש"כ שם לדון דבסוטה ג"כ הוי חזקת הגוף יעוי"ש, לכאו' צ"ע בזה, דבפשיטות מש"כ התוס' דהוי חזקה שאינה טמאה בודאי אי"ז חזקת הגוף. [↑](#footnote-ref-5)
6. **ולכאו' הדברים מוכרחים לפמש"כ בשו"ת עונג יו"ט חלק אהע"ז סי' קע"א ד"ה ונ"ל דכיון וכו' ובחמד"ש** **יו"ד סי' ה' אות ה' דהענין דלא מוקמינן אחזקה בס"ט ברה"י הוא משום דהוי ודאי, ואין שייך לדון חזקה אלא בספיקות ולא באופן דהוי ודאי, ובזה לכאו' אין חילוק כלל בין חזה"ג לחזקת טהרה, ומעתה צ"ע בד' החמד"ש בסי' כ"ה שכתב לחלק בזה, דלכאו' לפמש"כ איהו גופי' בסי' ה' אין מקום לחלק בזה וכנ"ל, וצ"ע.** [↑](#footnote-ref-6)
7. והנה בתוס' העמידו קושייתם על טומאת מעת לעת, ויש לדקדק שלא הקשו אף להלל המטמא מפקידה לפקידה, ויתכן דס"ל להתוס' דבזה ודאי אין תורת ספק מה"ת כלל אלא רק מדרבנן בעלמא הוא, ורק בשיעור מעל"ע אית"ב תורת ספק ואינה מותרת אלא מדין חזקת טהרה, ולכאו' כן מתבאר בד' התוס' בגיטין דף ל"א ע"א ע"ש. [↑](#footnote-ref-7)
8. ויל"ע בביאוה"ד, דבלשון התוהרא"ש מבוא' דיסוד הענין דל"י מסוטה לענין למפרע הוא משום דל"ה דומיא דסוטה, ולכאו' כלפי זה אין חילוק בין כשהי' אפשר לברורי או לא. [↑](#footnote-ref-8)
9. וצע"ק בזה דלכאו' בלשון התוס' משמע להיפך, שהרי כתבו דמכיון דלא ילפי' מסוטה לטמא למפרע לכן מוקמינן לה אחזקתה, ולדברי המהרש"א הרי הענין דמכיון דמוקמינן אחזקתה לכן לא ילפי' מסוטה. [↑](#footnote-ref-9)
10. אך לכאו' יש לדקדק בהמשך דברי התוס' שהקשו לפי מה שביארו דטומאה דמעל"ע קיל טפי משאר טומאות אמאי החמירו בו לטמאה אף ברה"ר, ומבואר שכתבו לדון לענין הילפותא מסוטה לטהר ברה"ר דטומאת מעל"ע קיל טפי משום דהוי למפרע, ולדברי הקה"י הלא אין בזה קולא כלל, דדוקא לענין אם מוקמינן אחזקה אמרי' דאין לבטל החזקה למפרע, אבל כלפי גוף דין הספק אם הוא טמא אין קולא בזה דהוי למפרע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
11. ולכאו' י"ל דאף דתיקנו רבנן דאיתרע חזקתה מ"מ היינו דוקא חזקת טהרה ודאית, אבל אכתי ה"ה בחזקת שאינה טמאה בודאי, ולכן אין ללמוד מסוטה שתהא טמאה בודאי, וכמש"כ הש"ש כמובא בהמשך הדברים. [↑](#footnote-ref-11)
12. אמנם כ"ז לטעמי' דהש"ש דל"ש חיוב אשם תלוי בדאיכא חזקה, אולם החזו"א ביו"ד סי' צ' ס"ק ד' ד"ה שם כל וכו' כתב דלעולם ה"ה בחזקת טהרה ומ"מ הן מחוייבים באשם תלוי משום דלא מהני חזקה לפטור מאשם תלוי, דלעולם כל האוכל ספק חלב ספק שומן חזקתו שאינו חייב חטאת, ע"ש, ולפ"ז לק"מ, וע"ע משנ"ת בענין זה במקומו להלן שם. [↑](#footnote-ref-12)
13. נראה פשוט דהמהר"ם אזיל בזה לטעמי' שפירש בדברי התוס' לעיל שכתבו דלא הוצרכו רבנן לטעמא דתר"ל אלא רק לענין לטמא ברה"ר, דלא הוכיחו כן מהסוגיא, דהוכחת התוס' דלרבנן ס"ט ברה"י טמא בודאי לא הוי אלא מהא דלא הוצרכו רבנן להא דשאני סוטה דרגל"ד, אלא שכתבו כן ליישב דלא יקשה מ"ט הוצרכו לזה ברה"י, ע"ש, וממילא מכיון שחידשו התוס' דלא ילפי' מסוטה לטמא למפרע וממילא אף דס"ט למפרע טמא בודאי אכתי י"ל דבמקוה יהי' ספק מעתה י"ל בפשיטות יתר דכוונת הגמ' לפרש אף הטעם לטמא בודאי ברה"י. [↑](#footnote-ref-13)
14. אך לכאו' הדברים צ"ב, דעד כאן לא אשכחן דמדמי לשאר איסורין אלא רק טומאה דלמפרע, ובפשיטות י"ל דהיינו משום דטומאה דלמפרע ל"י מסוטה ולכן הוי כשאר איסורין, אך בטומאה דלהבא דילפי' מסוטה לא דמי לשאר איסורין כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
15. אמנם בהמשך דברי התוס' לענין לטהר בדבר שאין בו דעת לישאל כתבו דילפי' מטומאת בשר קודש דשייך בי' למפרע כמו להבא, ומשמעות הדברים דאם לא דהי' שייך בי' למפרע לא הי' שייך ללמוד לטהר למפרע, ולכאו' הדברים צ"ע לפמש"כ הש"ש והגרעק"א דלהלן, אמנם המהר"ם שם ביאר באופ"א, ולפ"ז אין ראי'. [↑](#footnote-ref-15)
16. ויעוי"ש מה שהוכיח כן, ולכאו' הוכחתו צ"ע, דדלמא ס"ל לרש"י כמש"כ התוס' דבטומאת מעל"ע ל"ש ללמוד מסוטה, ובמקוה אי"ז שייך. [↑](#footnote-ref-16)
17. אך לכאו' בלשון הראשונים מבואר שכתבו לתלות הענין בדיני יחוד, ויש לפרש דאנשים אף דהוו פרוצים מ"מ אין חלוקים אנשים כשרים מאנשים פרוצים בעצמותם, ואי"ז אלא דבפועל הפרוצים אסורים ביחוד, ואין שייך לחלק בזה לענין רה"ר מכיון דאין האנשים חלוקים מצ"ע כלל, משא"כ נשים דהוו עם בפנ"ע, וכדאי' בשבת דף ס"ב ע"א. [↑](#footnote-ref-17)
18. ולכאו' משמעות דבריו דהנידון רק לענין הטהרות ולא לענין האשה, ועי' להלן שנחלקו בזה האחרונים. [↑](#footnote-ref-18)
19. לכאו' הקושיא בזה צ"ע, דהלא במשנה לא נזכר דין מעל"ע ברה"ר, ורק דמשום דהוי ספק ממילא פשוט דברה"ר טהור משום דס"ט ברה"ר טהור, וא"כ היאך יש להקשות מ"ש מקוה מטומאת מעל"ע לענין רה"ר, דהלא לא נזכר דין רה"ר במעל"ע, ורק ילה"ק מ"ש מקוה מס"ט ברה"ר, וכמו שהקשו להלן דף ג' ע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
20. ובפשיטות מתבאר בזה דס"ל כהחזו"א והגרש"ש דהנידון כלפי האשה גופא, ויתכן דאף למסקנתו לא חזר בו לענין זה, וכמש"כ כן גם הגרש"ש. [↑](#footnote-ref-20)
21. ויל"ע בזה דלכאו' דבריו סתרי זל"ז, דלפמש"כ כאן הענין דלעולם לא נאמר דין ס"ט אלא במתטמא הראשון, ולפ"ז אף באופן שלא הוחלט דין הראשון אין לדון דיני ס"ט במתטמא השני, אבל בדבריו בסי' צ"ח מבואר דאין הענין אלא משום שאחר שהוכרע הספק אינו מתעורר שוב בטהרות שנגעו בו ברשות אחרת, אבל אם לא יוכרע ספק המתטמא הראשון הרי שנדון חילוקי רשויות במתטמא השני, ועי' בחזו"א ביו"ד סו"ס צ' שנראה שנסתפק בזה. [↑](#footnote-ref-21)
22. ולכאו' יש לדון בזה, דאה"נ דאין בו דעת לישאל אם הוא מת, אבל הוא חי הרי יש בו דעת שהוא חי, וא"כ הרי אין בו דעת לישאל לומר שהוא טמא אך יש בו דעת לישאל לומר שאינו טמא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-22)
23. אך לכאו' יל"ע בזה לפמש"כ החזו"א בסי' צ"ח דאין לדון חילוקי רשויות בטהרות אחר שכבר הוחלט דין הספק שבו נגעו, ומשמע דכל שלא הוחלט הספק יש לדון חילוקי רשויות אף במתטמא השני, ועי' בהערה דלעיל בסמוך, וא"כ מכיון שנתבאר בדברי התוס' דלא ילפי' מסוטה לענין האשה משום שכעת בודאי היא טמאה, שוב יש לדון חילוק רשויות בהטהרות שנגעו בה שאינם בודאי טמאים כעת.

    ויתכן לומר בזה, דכל ספק בהל' טומאה דדינו שאינו מוכרע בהל' חילוקי רשויות, הרי דזהו דין הספק בעצמותו, ושוב אין שייך לדון דיני חילוק רשויות בטהרות שנגעו בו משום דצדדי הספק בהם הוא ספק אשר דינו הוא שאינו מוכרע בדיני חילוק רשויות. וכעי"ז כתב באבי עזרי פי"ט מהל' שאר אבה"ט הל' א' ד"ה וראיתי וכו', ע"ש. [↑](#footnote-ref-23)
24. אך לכאו' יל"פ בד' התוס' בפשיטות לפי מה שכתבו התוס' להלן בד"ה והלל וכו' דבס"ט ברה"ר מטהרינן משום דמוקמינן אחזקת טהרה, ואי"צ לזה להילפותא מסוטה כלל, ורק באופן דליכא חזקת טהרה ילפי' מסוטה לטהר בכה"ג ג"כ, וממילא זהו שכתבו התוס' כאן דמדין חזקת טהרה אין לטהר משום דהורעה חזקתה, ומהילפותא מסוטה אין לטהר משום דשאני הכא דהשתא בודאי טמאה היא, ולפ"ז לא יתיישב הא דבמקוה ילפי' מסוטה אף דבודאי השתא חסר הוא, וכ"כ בשו"ת המהרי"ט תשו' נ"א סוד"ה ומה שרצה וכו' ע"ש. [↑](#footnote-ref-24)
25. בפשטות הדברים צ"ע, דהלא במקוה לא דיינינן לחזקת המקוה משום דאדרבה העמד טמא על חזקתו, וכמש"כ בתוד"ה והלל וכו', ולכאו' מתבאר בדברי המהר"ם דאין הענין בחזקה דמוקמינן לה אחזקתו, אלא דמכיון דאית"ב חזקה ממילא לא דמי לסוטה, ואף דבפועל לא מוקמינן לי' אחזקתו מחמת חזקת הטמא, מ"מ סו"ס לא דמי לסוטה. [↑](#footnote-ref-25)
26. ומש"כ התוס' דשניהם טמאין מספק היינו דוקא ברה"י דלא מוקמינן אחזקה, וכדלהלן.

    אך לכאו' הענין דחוק בלשון התוס', דלפ"ד המהר"ם עיקר דברי התוס' לפרש הענין המבוא' בסוגי' דבספק נגע ה"ה טהור משום העמד דבר על חזקתו, והלא כל אריכות דברי התוס' לומר דברה"י אין טמאים מספק. ועוד, דבדברי התוס' כתבו להדיא על דברי הגמ' דספק נגע ספק לא נגע דברה"י ילפי' מסוטה, ורק דכשנגע בא' ואינו יודע באיזה לא ילפי' מסוטה, אך ע"ז לא מיירי הגמ', וא"כ אכתי תיקשי בדברי הגמ' מ"ט בספק נגע ספק לא נגע אמרו דהעמד טהור על חזקתו. [↑](#footnote-ref-26)
27. אך לכאו' צ"ע בזה לפמש"כ התוס' כאן דאף באופן דליכא חזקה מטהרין ברה"ר מסוטה, דא"כ סו"ס בספק נגע ספק לא נגע אי"צ לדין חזקה בזה, דאף בלא דין חזקה ילפי' מסוטה לטהר, ועוד, דמכיון דילפי' אף באופן דליכא חזקה א"כ אין גדר ההל' לומר דהעמד דבר על חזקתו. [↑](#footnote-ref-27)
28. ויעוי"ש שכתב דלומר שיהיו שניהם טמאים מספק אינו נחשב כדבר שאינו יכול להיות, ולכן שפיר ילפי' לזה מסוטה, ע"ש, ולכאו' יל"ע בזה, דלפמש"כ הש"ש גופי' בש"ז פ"ב דאין החיסרון בדבר שאינו יכול להיות אלא רק בהוראה ודאית, ולכן לענין חזקה לא איכפ"ל בזה שאינו יכול להיות, וכמובא להלן בד"ה בא"ד וכן גבי שני שבילין וכו', א"כ בפשיטות הול"ל דלענין לטמא מספק לא איכפ"ל דזהו דבר שאינו יכול להיות, דסו"ס אי"ז הוראה ודאית. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-28)
29. אך לכאו' בלשון התוס' בתחילת הדיבור שכתבו בדברי הגמ' דאזלינן אחר חזקה בספק נגע ספק לא נגע דהיינו דוקא ברה"ר אך ברה"ר לא מוקמינן אחזקה וטמאה ודאי דילפי' מסוטה, לכאורה משמע דדין הוא דלא מוקמינן אחזקה וילפי' לזה מסוטה, ולא רק דאי"ז ספק וממילא אין שייך נידון חזקה כלל. [↑](#footnote-ref-29)
30. ויעוי' בד' התוס' בב"ב דף נ"ה ע"ב ד"ה דרך וכו' משמי' דרבנו תם, דלכאורה מתבאר בדבריו להדיא דדי"ז דלא אזלינן אחר החזקה בס"ט ברה"י הוא מעיקר הדין דספקו טמא, ואי"ז דין בפנ"ע, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-30)
31. ומבוא' בד' דילפי' לזה מסוטה, דהלא ברה"ר לא אמרי' כן משום דאזלינן אחר חזקה, ורק ברה"י ילפי' מסוטה לענין שניהם דיש בהן טומאה בודאי, ומבוא' דאף דהרי ודאי האמת היא כן שאחד נטמא, והרי לענין הנידון בשניהם אין מקום ספק כלל, דבודאי א' טמא וא' טהור, מ"מ ברה"ר אזלינן אחר חזקה, וברה"י ילפי' מסוטה לדון בהן טומאה בתורת ודאי. ולכאורה מוכרח בזה, דיסוד דין ס"ט ברה"י טמא אי"ז רק בתורת בירור בעלמא אלא שנאמר בזה דין טומאה מחודש, וכמו שביאר מרן הגר"ח ז"ל בדעת הרמב"ם, וכמובא להלן. [↑](#footnote-ref-31)
32. ולפ"ז יתיישב אף לפמש"כ העונג יו"ט דהענין דלא אזלינן אחר חזקה בס"ט ברה"י הוא משום דספק כודאי, דאף בזה דיינינן כלפי שניהם דיש בהן טומאה בודאי, וממילא לא אזלינן בזה אחר חזקה. [↑](#footnote-ref-32)
33. ובדבריו משמע דאף בזה הלכתא גמירי לה לטהר ברה"ר, ולכאו' זהו דלא כהמבוא' בתוס' דבכה"ג ברה"ר טהור משום דמוקמינן לי' על חזקתו. ולפ"ז מה שהקשו התוס' למאי איצטריך הלכה לס"ט ברה"ר תיפו"ל משום חזקת טהרה, תיקשי כן להתור"פ אף בדבר שא"א להיות, וצ"ל כמש"כ התוס' בסוטה דלא ילפי' אלא רק לענין דלא נילף לתלות כברה"י. [↑](#footnote-ref-33)
34. ויל"ע בזה, דא"כ ה"ה לענין הילפותא מסוטה י"ל דנדון כ"א בפנ"ע ונילף מסוטה לטהר בודאי, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-34)
35. אמנם יעוי' במש"ב הגר"א בא"ר שם, ואולי יש לדחוק כדבריו אף בד' הרמב"ם והרע"ב, ולפ"ז אין ראי'. [↑](#footnote-ref-35)
36. אמנם בתוי"ט בתרומות פ"ח מ"ח ד"ה ספק וכו' מבואר להדיא דהנזיר מגלח על ס"ט ברה"י, ע"ש, ומאידך בפרה שם כתב דאין חיוב על ביאת מקדש בס"ט ברה"י, ולכאו' מתבאר דס"ל לחלק בזה בין גילוח נזיר לקרבן ביאת מקדש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-36)
37. ויעוי"ש שכתב דלדעת הרמב"ם אי"צ למש"כ התוס' דלא ילפי' מסוטה לדבר שא"א להיות, דבלא"ה לא קשה מהסוגי' דשני נזירין, דאף דהוי רה"י אין מביאים קרבן טומאה משום דאין הנזיר מגלח על ס"ט ברה"י, ע"ש. ויתכן דהענין תליא הא בהא, דלהתוס' שנתחדש בירור על המעשה, אי"ז שייך בדבר שאינו יכול להיות, אולם להרמב"ם שנתחדש רק דין טומאה, ממילא לא איכפ"ל דהמעשה גופא אינו יכול להיות. [↑](#footnote-ref-37)
38. אך לכאו' צ"ע לפ"ז מ"ט אף לעושה פסח התירו כשנטמא בס"ט ברה"י, דיעוי"ש בחי' הגר"ח שעמד בזה לפמש"כ שם דאין הנזיר מגלח על ס"ט ברה"י משום דאי"ז עצמו של מת, וכתב לפרש דמיירי בטבו"י של מת דבזה ג"כ בעינן עצמו של מת, ע"ש, אך לכאו' לא מצינו בזה דין טומאה מפורשת. [↑](#footnote-ref-38)
39. אמנם לעיל הובא מש"כ בתוס' שאנץ בסוטה דף כ"ח ע"א, דלפמש"כ התוס' כאן דילפי' לס"ט מקרא דונטמאה דאייתר, לפ"ז אי"ז מהללמ"ס. [↑](#footnote-ref-39)
40. ויעוי"ש שכתב לבאר דנזיר אינו מגלח על ס"ט ברה"י כדין טומאת התהום דאין הנזיר מגלח עלי', ע"ש, ולפ"ז ה"ה בקרבן פסח, דהלא טומאת התהום הותרה אף לעושה פסח, ויתיישב בזה מה שהק' מרן הגר"ח ז"ל שם בדברי הירושלמי שכ"כ אף לענין ק"פ, ויעוי"ש מש"כ לפרש בד' הירושלמי, אולם להאו"ש הדברים מבוארים בפשיטות. [↑](#footnote-ref-40)
41. וע"ע משנ"ת בס"ד בס' אבנתא דליבא עמ"ס יבמות דף י"א ע"א בסוגיא דצרת סוטה ד"ה והנה בדברי התוס' מבואר וכו'. [↑](#footnote-ref-41)
42. אמנם הלא כבר הובא לעיל שדקדקו האחרונים בדע' הרמב"ם דמיירי שם ברה"י, וא"כ י"ל דלהרמב"ם אה"נ דברה"ר בכה"ג לא יתחייב מכיון דמדין ס"ט ברה"ר ה"ה טהור בודאי.

    ולפ"ד מרן הגר"ח ז"ל י"ל דהרמב"ם והתוס' אזלי לטעמייהו בזה, דלהרמב"ם דבס"ט ברה"י טמא בודאי ואף שלא נתברר שנגע, א"כ ה"ה ברה"ר ה"ה טהור בודאי ואף שלא נתברר שלא נגע, אך להתוס' לעולם אין הענין בזה אלא בתורת בירור בעלמא, וממילא ה"ז מצטרף להליכתו בשביל השני, והרי ממנ"פ נכנס למקדש בטומאה. [↑](#footnote-ref-42)
43. אמנם יעוי' בחי' מרן הגר"ח ז"ל גופי' בכתובות דף ט' ע"א שביאר בדעת הרמב"ם ג"כ דלא אמרי' ספיקו כודאי בס"ט ברה"י באופן שאין הדבר יכול להיות, ע"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-43)
44. אולם לכאו' יש לדקדק בלשון התוס' שכתבו דלא גמרינן מסוטה אלא דבר שיכול להיות, ומשמעות הדברים דאי"ז דלא שייך דין ס"ט ברה"ר טמא בדבר שאינו יכול להיות, אלא רק דלא ילפי' מסוטה אלא רק לדבר שיכול להיות, שהרי בסוטה הוא דבר שיכול להיות, וכ"ה לשון התוס' בחולין דף ט' ע"ב ד"ה התם וכו', דלא ילפי' מסוטה אלא דבר שיכול להיות כמו סוטה, ע"ש. ולפ"ז מוכח מד' התוס' כמש"כ מרן הגר"ח ז"ל בדעת הרמב"ם דס"ט ברה"י טמא כטומאה מחודשת, ולכן בדין הוא שיהי' אף בדבר שאינו יכול להיות, אם לא דלא ילפי' לזה מסוטה. אך יעוי' בלשון התוס' בסוטה דף כ"ח ע"ב ד"ה ברשות וכו' שכתבו דמכיון דאחת מהן ודאי טמאה היאך נטהר כולם, ע"ש, ולא הזכירו דלא ילפי' לזה מסוטה, אלא רק דבפועל א"א לטהר כולם. [↑](#footnote-ref-44)
45. ובדבריו מבואר דאין שייך לטהר משום חזקת טהרה אלא רק משום ס"ט ברה"ר, וכ"כ בהמשך דבריו שם בד"ה ר' יהודה וכו', דבבדיקת חמץ אין להקל אלא משום דבדיקת חמץ דרבנן, ע"ש. ולכאורה מתבאר בזה להיפך מדברי התוס', דמדין חזקה אין שייך לטהר בדבר שאינו יכול להיות, אך מסוטה ילפי' לטהר בס"ט ברה"ר אף בדבר שאינו יכול להיות. [↑](#footnote-ref-45)
46. אמנם יעוי' בשער"י ש"א פי"ג שצידד בדעת הרמב"ם דמש"כ ס"ט ברה"ר ספיקו טהור אין הכוונה להלכה אלא רק לזה דס"ט ברה"ר לא נאמר בו דין רה"י דספיקו טמא, ובהכרח צ"ל כן בד' הגמ' בנזיר לפמש"כ התוס' כאן, ולפ"ז יש לדון אף בכל הלשונות הנ"ל דאין ראי' שנחלקו עמש"כ התוס'. [↑](#footnote-ref-46)
47. אך מש"כ שם אף בדעת התוס' כן, יעוי"ש, לכאו' צ"ע, דבתוס' בסוגיי' כתבו להדיא אף בשני שבילין דלאו מסוטה גמרינן לה משום שהוא דבר שאינו יכול להיות. [↑](#footnote-ref-47)
48. **אך יעוי' בש"ש ש"א פ"ז מש"כ לבאר דאף דלסוטה לא איתרע חזקתה אך מ"מ לבועל ל"ל חזקת טהרה, , ויעוי"ש מה שיישב בזה קושיית התוס' בסוגיין**, **וכן מבואר גם בדברי העונג יו"ט אהע"ז סי' קע"א די"ל דסוטה לא איתרע חזקתה ומ"מ ילפי' לס"ט ברה"ר לטהר אף בדליכא חזקת טהרה, ויובא כ"ז להלן בישוב קושיית התוס',** ולפ"ז אף לדעת התוס' בסוטה דלא איתרע חזקת הסוטה, מ"מ אכתי יש ללמוד לס"ט ברה"ר אף בדליכא חזקת טהרה מדין הבועל. [↑](#footnote-ref-48)
49. אך לכאו' יל"ע בדקדוק לשון התוס' שם, דבתחילת דבריהם כתבו דלאו דוקא מסוטה גמרינן דספק טומאה ברה"ר היכא דאיכא חזקת טהרה לא הוצרכנו ללמוד מסוטה אלא אמרינן העמד דבר על חזקתו, ומשמעות הדברים כמש"כ התוס' בסוגיי' דבדאיכא חזקה לא הוצרכנו ללמור מסוטה אבל לעולם ה"ה טהור אף בדליכא חזקה וילפי' לזה מסוטה, אבל ממש"כ בהמשך דבריהם דלא גמרינן מסוטה אלא לומר דברה''י ספיקו טמא, משמע דלא ילפי' מסוטה לרה"ר כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-49)
50. אולם לכאו' בפשיטות יל"פ בד' התוס' שם כמש"כ התוס' בסוגיין, ע"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-50)
51. לכאו' כוונתו דבדין חזקה נאמר שלא לחדש דין, ומכיון דחזינן בסוטה שנתחדש בה דין מחודש, שוב אין מקום לדון בה מתורת חזקה כלל. [↑](#footnote-ref-51)
52. ומבואר בדבריו דאף דאיתרע חזקתה לענין הנידון אם זינתה, מ"מ לא איתרע החזקת היתר דידה, ויתכן דכוונתו בזה כמש"כ הש"ש ש"א פ"ז, דבאופן שנולד הריעותא בזמן שהי' בהיתר לא דיינינן דאיתרע החזקה, ולכן עדיין ה"ה בחזקת היתר, אך אכתי כ"ז הוא רק לענין ההיתר לבעלה, אבל לענין הנידון בעצמותו אם זינתה הרי איתרע חזקתה, ומדילפי' מסוטה לס"ט, הרי ילפי' לס"ט דומיא דסוטה דאיתרע החזקת טהרה. [↑](#footnote-ref-52)
53. אמנם בדברי השער"י הנ"ל מבואר דאדרבה מהא גופא שנתחדש דין טומאה מחודש מוכח דלא אזלינן אחר החזקה, ולכאו' לפ"ז אין ראי'. וכן להמבואר בדברי הרא"ש דאף דאיתרע חזקתה לענין גוף הטומאה מ"מ אכתי ה"ה בחזקת היתר, לפ"ז ג"כ אין ראי'. [↑](#footnote-ref-53)
54. ויל"ע בזה, דהלא אף ברה"י אית לי' חזקת טהרה, ואין חילוק בין תורת הספק ברה"י לתורת הספק ברה"ר, ואעפ"כ ברה"י טמא וברה"ר טהור, והיינו משום דכל ענין ספק שנאמר בו להחמיר כודאי אי"ז אלא ברה"י ולא ברה"ר, וא"כ מ"ש דבדאיכא תר"ל ה"ה טמא אף ברה"ר. ולכאורה מתבאר בזה כמש"כ האחרונים דבדין ס"ט ברה"י נאמר ב' ענינים, א' דלא מוקמינן אחזקה, ב' דספיקו כודאי, ובהא דילפי' דרה"ר אינו כרה"י וכמש"כ התוס' בסוטה דף כ"ח ע"ב, הרי אין מוכח אלא רק דלא אמרי' דלא מוקמינן אחזקה וממילא לאו ספק הוא ושוב לא נאמר בו דספיקו כודאי, אבל לעולם י"ל דבאופן דהוי ספק הרי דינו דספיקו כודאי. [↑](#footnote-ref-54)
55. לכאו' משמעות דבריו דלעולם בס"ט ברה"י הוי ספק, ורק דהחמירה תורה שיהי' כודאי, ומה"ט מדמינן לה אף לרה"ר באופן דהוי תר"ל, ואף דברה"ר לא נאמר הגזיה"כ דהוי כודאי, ומבוא' בזה דאף ברה"י לא נאמר גזיה"כ דהוי כודאי, דסו"ס ה"ה ספק, ורק דנאמר בספק דה"ה כודאי, ולפו"ר מתבאר בזה דדין ס"ט אף דהוי כודאי אי"ז בתורת ודאי שנגע, אלא דמחמת ספק הנגיעה ה"ה בודאי טמא, וכבר נסתפקו בזה האחרונים כמובא לעיל. [↑](#footnote-ref-55)
56. מבוא' בדבריו דביטלו התרומה לגמרי משום שמצינו כן גם בטומאה דספיקו כודאי, ולכאו' משמעות הדברים דבס"ט התחדש דין הכרעה לענין הנגיעה בטומאה ג"כ, דאף אי"ז אלא דין טומאה מחודשת א"כ היאך ילפי' מטומאה לתרומה. [↑](#footnote-ref-56)
57. ולפ"ז יל"פ בד' הר"ן דאם הי' ספק הי' בדין לאוסרה עד שתשתה אף דבחזקת היתר היא משום שאפשר לברר איסורו, אך כשאינה יכולה לשתות לא תהא אסורה לעולם על בעלה, דמוקמינן לה אחזקתה. [↑](#footnote-ref-57)
58. אמנם בראשונים מבואר דאין דרך הש"ס לומר אלא כשלא נזכר אמורא קודם, וכמש"כ רשב"ם בב"ב דף מ"ד ע"ב ד"ה לא צריכא וכו' והתוס' שם דף צ"ז ע"א ד"ה ונתמד וכו' ובכ"ד. [↑](#footnote-ref-58)
59. ולכאו' צ"ע בכוונת הרשב"א בזה, דבפשיטות בדיקה קודם ספק נגיעה אין ענינה להספק כלל, דאין ספק כלל בזה שלא הי' טומאה קודם לכן, וכל הספק הוא כעת אם נגע בטומאה, ואין הבדיקה קודם לכן ענין לזה, ולכאו' לא דמי לבדיקה באשה שענין הבדיקה הוא להורות דאין האשה רואה דם, והוא ממש הענין המסופק אם נעשה ראיית דם בגופה. [↑](#footnote-ref-59)
60. ואמנם הלא לענין הק"ו שאמרו בסוטה דף כ"ח ע"א אין חילוק בין תחילת טומאה לסוף טומאה, ורש"י לטעמי' שכתב לעיל דף ב' סוע"ב דילפי' טומאה מסוטה משום דכתיב בסוטה והיא נטמאה, ואיתקש טומאה לסוטה, והרי שם הוא תחילת טומאה, וממילא הוקש רק תחילת טומאה, וע"ע משנ"ת בזה לעיל הערה א'. [↑](#footnote-ref-60)
61. ולכאו' צ"ע בביאור קושייתו, דהלא יסוד דברי הגמ' הוא דבהלכתא נאמר דילפי' תחילת טומאה מסוטה, וכל שהוא תחילת טומאה ילפי' לזה מסוטה, וכמבואר בפרש"י דכל דילפי' מסוטה ילפי' לזה אף בדאיכא תר"ל, אך סוף טומאה לא נאמר בהלכתא כלל, ורק דיש לדון ללמוד סוף טומאה מתחילת טומאה, ובזה אמרו דלא ילפי' משום דשאני תחילת טומאה דגברא בחזקת טהרה קאי ואין ללמוד לסוף טומאה דגברא בחזקת טומאה קאי, אך עכ"פ אין לחלק בזה אלא לענין ללמוד סוף טומאה מתחילת טומאה, אבל לענין לימוד תחילת טומאה מסוטה אין לחלק בזה, דבהלכתא נאמר דכל שהוא תחילת טומאה ילפי' לזה מסוטה, וזהו שכתבו התוס' דמכיון שמצינו תחילת טומאה שאין בה חזקת טהרה, והרי ילפי' לזה מסוטה מכיון דתחילת טומאה היא, שוב יש ללמוד מתחילת טומאה זו לסוף טומאה. [↑](#footnote-ref-61)
62. אמנם מש"כ שם להוכיח כן מהא דמהני חזקה"ג לענין נגע אף דהוי ס"ט ברה"י, ע"ש, לכאו' צ"ע, דהחמד"ש גופי' כתב בסי' ה' אות ה' דבנגע לא דיינינן מדין ס"ט ברה"י משום דהוי כטומאת ראי', יעוי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-62)
63. אמנם מש"כ שם לדון דבסוטה ג"כ הוי חזקת הגוף יעוי"ש, לכאו' צ"ע בזה, דבפשיטות מש"כ התוס' דהוי חזקה שאינה טמאה בודאי אי"ז חזקת הגוף. [↑](#footnote-ref-63)
64. והנה בחי' הגר"ח בשבועות דף י"ט ע"א כתב להסתפק בדי"ז דילפי' מסוטה דספק טומאה ברה"י טמא אם הגזיה"כ הוא על גוף המעשה דאנו מחזיקים דודאי נגע בספק טומאה, או דהחידוש הוא רק בדין טומאה דבספק טומאה הוי טמא ודאי, ודין טומאה ודאית הטילה התורה על ספק טומאה, אבל עצם המעשה אם נגע או לא נגע הוי בספק, יעוי"ש, ולכאורה המבואר בדברי הש"ש דהענין דלא גמרינן מסוטה לדבר שאינו יכול להיות הוא משום דאין שייך הכרעה ודאית בדבר שאינו יכול להיות אי"ז שייך אלא אם ענין ס"ט הוא בירור על הנגיעה דממילא אי"ז שייך שיהיו שניהם טמאים, אך אם אי"ז בירור על המעשה אלא דבספק טומאה הטילה התורה טומאה ודאית, א"כ שפיר י"ל דשניהם טמאים אף דאי"ז יכול להיות, דמכיון דבשניהם נעשה ספק טומאה ממילא התורה הטילה על שניהם טומאה ודאית, וכ"כ באבי עזרי בפי"א מהל' שגגות הל' ו' ע"ש. אולם לפמש"כ לדקדק מלשון התוס' דאין הענין בזה אלא דלא גמרינן מסוטה לדבר שאינו יכול להיות, ומתבאר בזה דאין חיסרון בגוף הדברים אלא רק דבפועל לא ילפי' מסוטה לזה, א"כ לכאורה מוכח בדברי התוס' להיפך, דיסוד דין ס"ט ברה"י אין ענינו בירור על גוף המעשה אלא דהתורה הטילה טומאה ודאית על ס"ט, ולעולם יש לטמא שניהם בטומאה ודאית ואין חיסרון בזה שאין הדבר יכול להיות, ורק דבפועל לא ילפי' מסוטה לזה. [↑](#footnote-ref-64)