יא (ב) - בדין ערוה לאחר נפילה ובד_ הריטב_א בזה
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / החולץ -עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**א**

א] יבמות ע"ט ב', א"ר עקיבא אני אפרש סריס אדם חולץ וחולצין לאשתו מפני שהיתה לו שעת הכושר וכו', ובגמ' שם פריך מכדי שמעינן לר"ע דאמר חייבי לאוין כחייבי כריתות דמו וחייבי כריתות לאו בני חליצה וייבום נינהו וכו', מתיב רב פצו"ד וכו' או חולצין או מייבמין כיצד וכו' ואם בעלו קנו ואסור לקיימן משום שנא' לא יבא פצוע דכא וכו', אלא אמר רבה כגון שנפלה לו ולבסוף נפצע, א"ל אביי וליתי איסור פצו"ד ונידחי עשה דיבום, מי לא תנן ר"ג אומר אם מיאנה מיאנה ואם לאו תמתין עד שתגדיל ותצא הלזו משום אחות אשה אלמא אתי איסור אחות אשה ודחי הכא נמי ניתי איסור פצוע ונידחי.

ובדעת רבה דס"ל דכל שנפלה ואח"כ נפצע מודה ר"ע דפצו"ד בר חליצה ויבום, ואף אם בעלו קנו, לכאו' צ"ל דס"ל דאף דבחייבי כריתות מצינו דאף אם נעשית אחות אשה לאחר נפילה לאו בת חליצה ויבום היא, מ"מ חייבי לאוין שאני וכל שנעשה חייבי לאוין לאחר נפילה הוי בר חליצה ויבום, - אך צ"ב הטעם לחלק בזה, וגם צ"ב טעם עיקר הא דמפליג רבה בין היכא דהי' פצו"ד בשעת נפילה דלאו בר חליצה ויבום הוא להיכא דנעשה פצו"ד לאחר נפילה דהוי בר חליצה ויבום.

ב] ורווח בבי מדרשא לפרש בזה למש"כ האחרונים דהא דערוה פטורה מן היבום הוא מתרי טעמי, חדא, מקרא דלקחת, דכיון דחייבי כריתות אין עולין ליבום דאין עדל"ת שיש בו כרת אף אין עולין לחליצה, ועוד, הוא מקרא דעלי' דמהך קרא נלמד פטור בפנ"ע דערוה פטורה מיבום וחליצה, דכיון דהיא פוטרת את צרתה (אף דבצרה ליכא כרת) כ"ש דהיא פוטרת את עצמה.

אמנם בהא דפטר ר"ע חייבי לאוין אף דאין בהן כרת ולא אמרינן דעדל"ת, כתב הריטב"א לעיל ט' א' דהוא מכח דינא דעלי', וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ו סימן י"ט בפי' בתרא, והיינו דפטורא דלקחת לא שייך בחייבי לאוין, דהרי הדין נותן דיעלו אף ליבום, דהרי עדל"ת, וכל הא דמיפטרי הוא משום דהוו בכלל פטור ערוה הנלמד מקרא דעלי'.

ולפ"ז י"ל בדעת רבה דפטורא דערוה הנלמד מקרא דעלי' הוא רק בשעת נפילה, אך לאחר נפילה ליכא לפטור עלי', דהרי קרא דעלי' איירי בערוה בשעת נפילה, דרק בכה"ג הוא דמיפטרא הצרה, ופטורא דערוה הנלמד מקרא דלקחת הוא גם לאחר נפילה, וע"כ הוא דהיכא דנעשית אחות אשה לאחר נפילה פטורה, דאף דבכה"ג ליכא לפטורא דעלי', מ"מ יש בזה לפטורא דלקחת, אך בחייבי לאוין דכל פטורן הוא משום פטורא דעלי', הרי דכל פטורא דעלי' הוא בערוה בשעת נפילה, אך כל שנפלה ואח"כ נפצע ליכא לפטורא דעלי', ומכח זה היא מתייבמת מדאורייתא ואם בעלו קנו, דכיון דלי"ב לפטורא דעלי', הדר דינא דאמרינן בזה עדל"ת.[[1]](#footnote-2)

ואביי דפליג ע"ז ס"ל דגם פטורא דעלי' הוא גם בערוה לאחר נפילה, כאשר כ"ה מבו' גם בסוגיית הגמ' לעיל ח' א' דלחד שינויא איירי קרא דעלי' בנשא מת ומת ואח"כ נשא חי, וע"כ אף נפלה ואח"כ נפצע מיפטרא מיבום וחליצה.

ג] אמנם צ"ע דאם כנים הדברים דבחייבי כריתות מיפטרי מתרי טעמי, וחייבי לאוין לר"ע לא מיפטרי אלא מקרא דעלי', א"כ היאך הוכיח אביי מהא דבחייבי כריתות מצינו דאף אם שנעשית אחות אשה לאחר נפילה פטורה, דה"נ הוא בחייבי לאוין לר"ע, והרי ודאי דיש מקום לחלק בזה בין פטורא דעלי' לפטורא דלקחת.

עוד יש להעיר דלישנא דאביי דניתי איסור פצו"ד ונידחי עשה דיבום, משמע דהא דחייבי לאוין לר"ע פטורין מיבום וחליצה, אי"ז פטור בעלמא שפטרה תורה ערוה מיבום, אלא הוא מכח האיסור דאיסור הלאו דוחה את העשה דיבום, וזה שלא כדרך זו דהוא משום פטורא דעלי' והוי זה פטור בפנ"ע מיבום.

**ב**

ד] ואמנם הנה למדנו לפרש טעמא דרבה מלישנא דאביי דפריך דליתי איסור פצו"ד ונידחי לעשה דיבום, ומשמע דטעמא דרבה הוא משום דס"ל דאף דאחר נפילה שכבר חל העשה דיבום אינו נדחה מכח האיסור, ועדיין העשה דיבום קיים, ובזה הוא דשאני היכא דהי' פצו"ד בשעת נפילה מהיכא דנפלה ואח"כ נפצע, דהיכא דהי' פצו"ד בשעת נפילה לא חייל העשה דיבום כנגד האיסור דפצו"ד, אך כל דנפלה ואח"כ נפצע אין בכח איסור פצו"ד לדחות להעשה דיבום ועדיין העשה קיים.[[2]](#footnote-3)

והנה לפ"ז מבו' דיסוד דינא דר"ע דחייבי לאוין לאו בני חליצה ויבום נינהו, הוא משום דילפינן מקרא דאין בכח העשה דיבום לעמוד כנגד איסור לאו דלא תפסי קידושין, וע"כ כ"ז הוא בשעת נפילה, אך לאחר נפילה אין בכח האיסור לדחות את העשה דיבום ועדיין העשה קיים.

ה] והנה לפ"ז יש מקום לומר דמה"ט הוא דלדעת רבה כל שנפלה ואח"כ נפצע בני חליצה ויבום נינהו ואם בעלו קנו, דאף דלדעת ר"ע נלמד מקרא דאין העשה דיבום עומד כנגד איסור לאו דלא תפסי בי' קידושין, מ"מ כיון דכבר חייל העשה דיבום לא פקע, וע"כ הוא דאם בעלו לא קנו, דהא דאף בחייבי לאוין ועשה אם בעלו לא קנו, הוא משום דלא חייל בהו העשה דיבום, כיון דהן אסורין ביבום, וע"כ אף לי"ב לדינא דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, דכיון דיש בהן להעשה דיבום, אף דבפועל אסור לייבמן, לא חשיב כאינו עולה ליבום, וביותר, כיון דאם בעלו קנו, חשיב שפיר כעולה ליבום.

ו] אך הנה בד' הריטב"א מבו' דלדעת רבה כל שנפלה ואח"כ נפצע מותר מדאורייתא לייבמה, ולתנא דמתניתין אף לא גזרו בזה חכמים, וצ"ל דהיינו דכל הא דנלמד מקרא הוא דבכח איסור לאו דלא תפסי קידושין לבטל להדין יבום, אך כל שנפלה ואח"כ נפצע דכבר א"א לבטל להדין יבום, הדר דינא דעדל"ת וה"ה מותרת להתייבם.

ז] ולפ"ז נראה דמה"ט ס"ל לרבה דשאני בזה חייבי לאוין מחייבי כריתות, דבחייבי לאוין כל דלא בטל הדין יבום, הרי דאדרבה יש בכח העשה דיבום לדחות להל"ת דפצו"ד, וע"כ הויא בת יבום וחליצה, אך בחייבי כריתות הרי אף דאחר נפילה אין בכח איסור אחות אשה לדחות להעשה דיבום, מ"מ הרי אף אם העשה דיבום קיים אין בכחו לדחות להל"ת דאחות אשה, וממילא דאינה ראוי' להתייבם, וכיון דאינה ראוי' להתייבם הו"ל בכלל כל שאינו עולה ליבום דאינו עולה לחליצה, וע"כ היא פטורה.

ואביי דהוכיח מהא דכשנעשית אחות אשה לאחר נפילה פטורה, הוא בנעשה פצו"ד לאחר נפילה לדעת ר"ע, נראה דהוא משום דס"ל דאי נימא דאחר דחל העשה דיבום לא פקע ועדיין קיים בה העשה דיבום, הרי דהגם דאין בכח העשה דיבום לדחות להל"ת דאחות אשה ובפועל אינה ראוי' להתייבם, מ"מ ל"ה בזה לדינא דכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, דהך דינא הוא רק כשאין בה להעשה דיבום כלל, ומהא דכשנעשית אחות אשה לאחר נפילה פטורה בע"כ דאף אחר דחייל העשה דיבום מ"מ יש בכח איסור אחות אשה לדחותו, וכלישנא דאביי דאתי איסור אחות אשה ודחי, וא"כ ה"נ לדעת ר"ע דחייבי לאוין כחייבי כריתות הדין נותן דאם נפלה ואח"כ נפצע אתי איסור פצו"ד ודחי להעשה דיבום.[[3]](#footnote-4)

**ג**

ח] והנה בעיקר הא דמייתי אביי מההיא דר"ג דאף אחר נפילה אתי איסור אחות אשה ודחי וה"נ בנפלה ואח"כ נפצע אתי איסור פצו"ד ודחי, הק' הריטב"א, ז"ל, ויש מקשין מאי קא מקשה אביי לימא לי' רבא דההיא דר"ג משום דס"ל אין זיקה וקיל למדחיי' השתא, אבל ר"ע דילמא סבר יש זיקה וכו', ובעיקר קושייתנו מתרץ מורי הרב ז"ל דאפי' למ"ד יש זיקה נהי דלא נפטרה יבמה והלכה לה מ"מ מודה הוא דלא חזיא ליבמה לכתחילה, ואילו במתני' דייקינן וכו' דלר"ע בת ייבום היא והיינו קושיין, ולא עוד אלא דלמ"ד יש זיקה אפילו בדיעבד אם בעלו לא קנו דביאה פסולה וצריכה גט וחליצה, ובברייתא דאיתניא אליבא דר"ע קתני ואם בעלו קנו, עכ"ל.

וצ"ב, דהנה מד' הריטב"א מבו' די"ל דלמ"ד דהא דלמ"ד אין זיקה אין ערוה לאחר נפילה מפקעת זיקה הוא מדאורייתא, וע"כ כל הא דמ"מ אם בעלו לא קנו הוא משום דהוי ביאה פסולה, וצ"ע דאם מדאורייתא אין ערוה מפקעת להזיקה, א"כ מ"ט מ"מ היא אסורה להתייבם, הרי הדין נותן דעדל"ת, וכאשר כ"ה לדעת רבה גופי' דכיון דאין איסור פצו"ד דוחה להעשה דיבום הדר דינא דעדל"ת והיא מתרת להתייבם, וכנ"ל.

עוד יש להעיר במש"כ הריטב"א דאף דהיא אסורה להתייבם מדאורייתא, מ"מ הא דאם בעלו לא קנו הוא משום דהוי ביאה פסולה, ומ"ט הוצרך לזה, הרי כיון דהיא אסורה להתייבם, הדין נותן דדמי לחייבי לאוין ועשה דאם בעלו לא קנו, ולא מצינו דהא דחייבי לאוין ועשה אם בעלו לא קנו הוא משום דהוי כביאה פסולה.

ט] ונראה לפרש בזה, דהנה לפמש"נ בטעמא דרבה נראה דחלוק הוא ביסוד הדברים טעמא דרבה דבנפלה ואח"כ נפצע לא מיפטרא מהא דלמ"ד דיש זיקה לא מיפטרא ערוה לאחר נפילה, דהא דלרבה אם נפלה ואח"כ נפצע לא מיפטרא, הוא משום דלא אתי איסור פצו"ד ודחי לעשה דיבום, דאחר דכבר חל העשה והדין דיבום אין בכח האיסור לדחותו, - אך הא דלמ"ד דיש זיקה לא מיפטרא ערוה לאחר נפילה, אי"ז משום דלא פקע העשה והדין דיבום, דבכח העשה דיבום ליכא נפ"מ אם יש זיקה או אין זיקה, ולא אלים העשה טפי למ"ד דיש זיקה, אלא היינו דמהני איסור ערוה לאחר נפילה להפקיע להעשה והדין דיבום, מ"מ הזיקה שחלה בשעת הנפילה לא פקעה, דכיון דכבר חייל בשעת הנפילה האישות דזיקה, לא פקעה אישות זו, דהאישות דזיקה לא תליא במה שעדיין קיים בה העשה והדין דיבום, אלא אף אם פקע העשה והדין דיבום, מ"מ אם אך הויא בכלל יבמה, עדיין קיים בה האישות דזיקה.

י] ולפ"ז נראה דע"כ הוא דלדעת רבה דס"ל דלא אתי איסור פצו"ד ודחי לעשה דיבום, ואכתי העשה דיבום קיים, הרי דהדר דינא דעדל"ת והיא מותרת להתייבם, אך לדעת אביי דאתי איסור פצו"ד ודחי לעשה דיבום, הרי דאף אם אין בכחו להפקיע את הזיקה ועדיין זיקת היבום קיימת, מ"מ כיון דאין העשה דיבום קיים ליכא מה שידחה להאיסור דפצו"ד, וע"כ אינה מתייבמת מדאורייתא, ומכח זה אף אם בעלו הו"ל כביאה פסולה וצריכה גט וחליצה.

יא] וטעם הא דמדינא אם בעלו קנו, וכל הא דלא קנו הוא מדין ביאה פסולה, ול"ד לחייבי לאוין ועשה דאם בעלו לא קנו, נראה דהוא משום דבחייבי לאוין ועשה דכבר בשעת נפילה הוו חייבי לאוין ועשה ולי"ב להעשה דיבום, הרי מעולם לא חיילא זיקה גמורה ליבום, אך בנפלה ואח"כ נפצע דבשעת נפילה חיילא זיקה גמורה ליבום, הרי דאף דכשנפצע אח"כ נדחה העשה דיבום, מ"מ כיון דזיקת היבם ביבמה קיימת, הרי דמכח זיקה זו אם בעל חייל הקנין דיבום, דזכות האישות דהזיקה הוא דהיא ברשותו לייבמה, וע"כ אף אם בטל העשה דהיבום, מ"מ כיון דזכות האישות דהזיקה לא בטלה מהני היבום לקנותה.

**ד**

יב] אך אכתי צ"ע, שהרי לדעת ר"ע לא תפסי קידושין בחייבי לאוין, ובפשוטו לפ"ז כל הא דאלמלי מיעוטא דקרא היו חייבי לאוין מתייבמין לדעת ר"ע, הוא משום דמהני דינא דעדל"ת אף לדחות לדין הערוה דלא תפסי בה קידושין, או משום דאחר שנדחה האיסור ממילא גם בטל הדין דלא תפסי קידושין דהוא מכח האיסור, או משום דהדחי' חלה גם על דינא דלא תפסי קידושין, אך בנפלה ואח"כ נפצע דבטל העשה דיבום ול"מ לדחות להל"ת דפצו"ד, הרי אף דהזיקה לא פקעה, מ"מ מ"ט אם בעל קנה מדינא, הרי לא תפסי קידושין בפצו"ד.

יג] וי"ל בזה בתרי גווני, חדא, הוא למה שפירשו האחרונים בד' המקנה בקידושין ס"ח א' בדרך קמא דאף בערוה דלא תפסי בה קידושין, מ"מ מצי חייל בה קנין יבום, עיי"ש, - וי"ל עוד, דכיון דכבר חיילא האישות דזיקה קודם שנעשה פצו"ד, והיבום אינו אישות בפנ"ע אלא הוא גמר דאישות הזיקה, שפיר מצי חייל קנין היבום אף כשהיא ערוה דלא תפסי בה קידושין.

יד] ואמנם הנה לכאו' ב' הדרכים אינם מתישבים למש"כ הריטב"א לעיל מ"ט ב' כדעת רש"י דכל שנעשית ערוה לאחר הקידושין פקעי הקידושין, ולפ"ז לכאו' אין מקום לחלק דקנין יבום שאני, דרק אם הא דלא תפסי קידושין בערוה הוא רק כשהיא ערוה בשעת קידושין דלא תפסי בה קידושין, י"ל דיבום שאני דאשה הקנו לו מן השמים, אך אם מהני ערוה להפקיע את הקידושין אין מקום לחלק בין אישות דיבום לאישות דקידושין, (שהרי אישות דיבום אינה אישות חלוקה מכל אישות), וגם ל"מ הא דחיילא האישות דזיקה קודם שנעשה פצו"ד, שהרי ערוה מועלת גם להפקיע לקידושין.

אך הנה בחי' הגרע"א לעיל מ"ט ב' נקט בפשיטות דלדעת ר"ע דלא תפסי קידושין בפצו"ד מ"מ אם נעשה פצו"ד לאחר הקידושין לא פקעו הקידושין, וכ"כ הקר"א שם, ועיי"ש שנקטו דהוא גם לדעת רש"י ודעימי', והק' מכח זה על דבריהם דכשנעשית ערוה לאחר קידושין פקעו הקידושין, ולפ"ז ניחא דע"כ שפיר י"ל דאם נפלה ואח"כ נפצע כיון דלא פקעה הזיקה, אף אם בעל קנה.

ובאמת דעיקר הך מילתא דבנעשה פצו"ד לאחר הקידושין לא פקעי הקידושין אף לדעת ר"ע, הוא מוכח כן מברייתא דהכא, דתניא דמתו ולהם נשים וכו', ולפ"מ דס"ד דאתיא כר"ע דחייבי לאוין כחייבי כריתות, הרי נתפרש להדיא דלא פקעי הקידושין כשנעשה פצו"ד.

1. אמנם הנה בתשו' הרשב"א שם כתב בדרך קמא דהא דחייבי לאוין לאו בני חליצה ויבום נינהו לר"ע, הוא מדינא דלקחת, וכל שאינו עולה ליבום משום איסור דלא תפסי קידושין אינו עולה לחליצה, ולפי דבריו אין לפרש כן בדעת רבה, - אך לפי דבריו יש מקום לפרש להיפך דס"ל לרבה דפטורא דלקחת הוא רק בשעת נפילה, אך פטורא דעלי' הוא גם לאחר נפילה, וע"כ הוא דבחייבי כריתות דאית בהו לפטורא דעלי' מיפטרי אף לאחר נפילה, ומשא"כ בחייבי לאוין לר"ע דלי"ב אלא לפטורא דלקחת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונתחדש לפ"ז דאף אם לא חייל העשה במקום דאיכא איסור, מ"מ כל דכבר חייל העשה בעינן שיהא בכח האיסור לדחותו, וכל דאין בכח האיסור לדחותו עדיין העשה קיים, - ומצינו סמך ליסוד הדברים בל' הגמ' במו"ק י"ד ב' דאמרו בדין אבילות ברגל, דאי אבילות דמעיקרא הוא אתי עשה דרבים ודחי עשה דיחיד, ואי אבילות דהשתא הוא לא אתי עשה דיחיד ודחי עשה דרבים, והרי דבאבילות דהשתא סגי דנימא דלא אתי עשה דיחיד ודחי עשה דרבים, אך באבילות דמעיקרא בעינן שיהא בכח העשה דרבים לדחות את העשה דיחיד, ואלמלי כן הי' העשה דיחיד קיים, ואף דאין בכחו לדחות את העשה דרבים, מ"מ כיון דהעשה דיחיד קיים, הרי דדינא הוא דשוא"ת והי' אסור לעבור בידים על דיני האבילות. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונמצא לפ"ז דפלוגתת אביי ורבה היא בתרתי, חדא, דלרבה אחר דחייל העשה דיבום אין בכח האיסור לדחותו, ולדעת אביי אף אחר שחל העשה דיבום יש בכח האיסור לדחותו, - ועוד, דלדעת רבה אף אם לא נדחה העשה דיבום, מ"מ כל שאינה ראוי' להתייבם מכח האיסור אינה עולה לחליצה, ולדעת אביי אם לא נדחה העשה דיבום, אף אם אינה ראוי' להתייבם ל"ה בכלל אינו עולה ליבום דאינו עולה לחליצה. [↑](#footnote-ref-4)