הוצאת אחרים ג - אם להא דאע_פ שיצא מוציא במצוה בעינן לדין ערבות
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / קונטרס בענין הוצאת אחרים בברכות ובמצוות

## אם להא דאע"פ שיצא מוציא במצוה בעינן לדין ערבות

א] ר"ה כ"ט א', תני אהבה ברי' דרבי זירא כל הברכות כולן אע"פ שיצא מוציא חוץ מברכת הלחם וברכת היין שאם לא יצא מוציא ואם יצא אינו מוציא, ופירש"י, ז"ל, אע"פ שיצא מוציא שהרי כל ישראל ערבין זב"ז למצות, חוץ מברכת הלחם והיין ושאר ברכת פירות וריחני שאינן חובה אלא שאסור ליהנות מן העולם הזה בלא ברכה, ובזו אין כאן ערבות שאינו חובה על האדם לא ליתהני ולא ליבריך, עכ"ל, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והריטב"א והר"ן והמאירי.

והך מילתא דהא דאע"פ שיצא מוציא הוא מדין ערבות, כ"כ גם השאילתות בסימן נ"ד והרי"צ גאות בהל' ר"ה והאשכול בהל' סעודה והתוס' ותר"י בברכות מ"ח ב' והרא"ש שם סימן כ"א ותר"י בברכות כ' ב' והרא"ש שם סימן י"ג והריטב"א בהל' ברכות פ"ה ה"א.

ב] אך נראה דנחלקו הראשונים ביסוד הדין בזה, דהנה הר"ן שם כתב, ז"ל, שהרי כל ישראל ערבים זל"ז במצות וכיון שלא יצא חבירו "כמי שלא יצא הוא דמי", עכ"ל, ומשמע דהיינו דלעולם דינא הוא דכל שאינו מחויב עכשיו במצוה אינו מוציא, ול"מ הא דהוא בר חיובא בעיקר המצוה, והא דאם יצא מוציא הוא משום דמדין ערבות חשבינן לי' כמחויב עכשיו בדבר, והו"ל כמי שלא יצא דמוציא, וכ"נ בד' התוס' בברכות מ"ח ב' ובד' האשכול בהל' סעודה, עיי"ש.

אך הריטב"א שם כתב, ז"ל, כל ברכות המצות אע"פ שיצא מוציא "שאע"פ שהמצות מוטלות על כל אחד" הרי כל ישראל ערבים זל"ז "וכולם כגוף אחד וכערב הפורע חוב חבירו", עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דבעינן לדין ערבות אי"ז כדי לחשבו כמחויב בדבר, אלא הוא משום דמדינא בעינן שיעשה כל אחד את המצוה בעצמו, וכל הא דמהני עשיית חבירו לפטרו הוא מדין ערבות דהו"ל כערב הפורע חוב חבירו.

ריטב"א דדין ערבות הוא משום דאל"כ בעינן שיעשה את המצוה בעצמו, ולפ"ז לא מצינו כלל דמהני דין ערבות לחשבו כמחויב בדבר, אלא הוא דין נוסף דאף דהוא מחויב בדבר בעינן שיעשה הוא עצמו, אלא דכל דהוא יוצא בפועל חשבינן לכולם כגוף אחד, אך כל שאינו יוצא וליכא לה"ט ל"מ, ורק מדין ערבות מהני שיפרע הערב את חובו, - אך הר"ן שם כתב דדין ערבות הוא לחשבו כמחויב בדבר.

ובזה מתפרש הפלוגתא בדין בן עיר אם מוציא בן כפר, דלהריטב"א ל"ב שיהא זה מעשה מצוה אצלו שהרי אם יצא מוציא, וה"נ הוא באשורי שמוציא בלעז, אך לדעת הר"ן שייך בזה דינא דאינו מחויב בדבר.

ובזה מבו' הפלוגתא בדין חרש, דלהריטב"א צ"ל דאי"ז מעשה דיבור,[[1]](#footnote-1) אך הר"ן כתב דכיון דאינו יוצא אינו מוציא, וזה לטעמי'.

ריטב"א דל"מ בבפה"ג של קידוש אלא משום דאיכא תרתי, וי"ל דהיינו לטעמי' דדין ערבות אינו חושבו למחויב בדבר אלא נתחדש בזה דא"צ שיברך הוא עצמו, ובזה י"ל דבברכת הנהנין ליכא להך דינא ול"מ הא דבפועל הוא ערב, - אך אם הטעם הוא משום דע"י ערבות חשיב כמחויב בדבר, ק' להבין דניבעי שיהא גם ברכת המצוות, ודו"ק.

בד' הריטב"א משמע דגם במצוות בעינן לדין ערבות, אך י"ל דבתקיעת שופר ל"ב לדין ערבות, שהרי גם בלא ערבות הוי מחויב בדבר, וכל הא דל"מ הוא משום דצריך שיעשה המצוה בעצמו, ובתקיעת שופר עיקר המצוה היא השמיעה כמש"כ הריטב"א ברה ל"ד א', וע"כ שפיר הוא מוציא אחרים אף בלא דין ערבות, וזה נכון לאמיתה של תורה בעזה"י.

1. ואמנם ל' הריטב"א במגילה י"ט ב' דאינו מחויב בדבר, וזה כד' הגרע"א דכיון דאין בידו לקרוא אינו מחויב בדבר, אך צ"ע דא"כ מ"ט למ"ד דלכתחילה בעינן להשמיע לאזניו ל"מ להוציא לכתחילה, ושמא הא דלכתחילה ל"מ הוא גריעותא בתורת דיבור, אך הא דה"ז מעכב לר' יוסי הוא משום דבעינן גם שמיעה, וזה אינו טעם לגבי להוציא אחרים, וע"כ הוצרך הריטב"א לפרש בע"א, וזה רחוק. [↑](#footnote-ref-1)