סימן חדש ביסוד דין קנין מדין עבד כנעני תשעט
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / האשה נקנית שיעורים - הרב חנוך לודמיר

בס"ד

סימן

בדין מקודשת מדין עבד כנעני.

ענף א

ביאור מחלוקת רש"י וריטב"א האם דינא דע"כ הוא באופן שעשאו שלוחו או לא.

1. **הילך מנה והתקדשי לפלוני - מקודשת מדין עבד כנעני, עבד כנעני לאו אף ע"ג דלא קא חסר ולא מידי קא קני נפשיה, האי גברא נמי, אף על גב דלא קא חסר ולא מידי קא קני לה להאי איתתא**. פשטות לשון הגמ' מורה דחדושא דדין ע"כ הוא דאף דהקונה לא נחסר מידי, מ"מ קני לה לההיא איתתא. והיינו דבכדי שיחול קנין כסף מלבד שהמקנה מקבל כסף היה צריך שהקונה יתחסר להכסף. והא גופא חדושא דדין ע"כ דאף בלא שהקונה נחסר חל הקנין.
2. פרש"י הילך מנה והתקדשי לפלוני - והוא שלוחו אלא שמקדשה משלו. מקודשת - ואף על גב דממונא לאו של משלח הוא. מדין עבד כנעני - דתנן במתני' לקמן /קידושין/ (דף כב:) קונה את עצמו בכסף ע"י אחרים שאחרים פודין אותו בממונן והוא קונה עצמו ויוצא לחירות ואף על גב דלא חסר איהו בהאי ממונא מידי. עכ"ל. רש"י העמיד לנדון דסוגיין באופן ששלח את פלוני לקדשה אלא שמקדשה משלו והא הוא חדושא דדין ע"כ דמהני לקנות אף שהקונה עצמו לא נחסר. ולולי דין ע"כ הו"א דאף שהלה שליח לקדשה מ"מ צריך הוא לקדש בכספו של המשלח – המקדש. ונראה דרש"י הוציא כן מלשון הגמ' וכמש"נ והן הן דברי רש"י.
3. אכן בריטב"א כתב מיירי בשאין הנותן שלוחו של מקדש אלא שנותן כסף משלו כדי שתתקדש בו לזה והיינו דאתי עלה מדין עבד כנעני, וכיון שכן צריך שאותו פלוני יאמר לה הרי את מקודשת לי בכסף שנתן לך פלוני שתתקדש לי, ולא אמרינן הכא אלא דנתינת אחר בשבילו חשיב כנתינתו. עכ"ל. מבואר בדבריו שני חדושים שנחלק בהם על רש"י:
   1. דאף שאינו שלוחו של בעל מהני דין ע"כ שיועיל נתינת אחר לקידושין. ולהכי צריך אמירה דמקדש הרי את מקודשת לי. משא"כ אם היה שלוחו של בעל היה מועיל אמירת השליח. וכפי הנראה ברש"י כה"ג לא יועיל דין ע"כ
   2. דאם היה שלוחו של בעל אין צורך לדין ע"כ ומקודשת אף בלא הך דינא. וברש"י מבואר דבעינן אף כה"ג לדין ע"כ.
4. ושורש מחלוקתם –
   1. דרש"י סובר שכל שהקונה לא נחסר הואיל ואחר נתן את הכסף, לא מהני היותו שליח לקידושין, והריטב"א סובר דמהני. ויש לפרש שורש המחלוקת ביסוד קנין כסף דהנה כבר ייסדו רבותינו דיסוד קנין כסף בעלמא הוא כסף החוזר כדמוכח מב"ק ע' ע"ב. וס"ל לרש"י דלולי חדושא דע"כ, הו"א דהמקנה כשמקבל את הכסף משתעבד הוא בתמורתו לזה שנחסר. ואם השליח הוא זה שנחסר, הרי הוא אינו משתעבד למשלח אלא לשליח, והיאך יכול להקנות את החפץ למי שאינו משועבד את תמורת המעות. וזהו חדושא דע"כ דיכול הוא להשתעבד את תמורת הדבר לזה שנתן עבורו את הכסף ולאו דוקא לזה שנחסר. והריטב"א סובר דהא לאו חדושא הוא דפשיטא הוא.
   2. ולהריטב"א לא נצרכה לדין ע"כ אלא באופן שאחר שאינו שלוחו של קונה נותן את המעות קנין, דלולי חדושא דע"כ הו"א דמכלל קנין כסף הוא שהקונה יתן את הכסף והמקנה יקבל אותו. והא הוא חדושא דע"כ דאין צורך לכך ואף באופן שאחר נותן את הכסף עבור שהלה יקנה את החפץ לפלוני אחר מהני. ורש"י ס"ל דאף לבתר דין ע"כ צריך שהקונה או שלוחו יתן את הכסף ומה דאחר נותן אין זה מועיל מידי.

ענף ב'

יסוד המחנ"א והקצות מכח הסוגיא דדף כג ד'כסף קבלת רבו גרמה לו'.

1. ובכדי ללבן יותר מחלוקת זו יש להביא להסוגיא לקמן כג' א' דשם מבואר שורש דין ע"כ. דהנה לקמן כב' ב במשנה אמר ר"מ כסף ע"י אחרים, ושטר ע"י עצמו. ומפרשינן בגמ' דבאופן שאחר עושה מדעתו של עבד מהני בכל גוני. וכל החילוק דר"מ הוא באופן שאחר בא לפעול שחרור בע"כ דעבד [ואף שלא מדעתו חשיב לר"מ כבע"כ דס"ל דאין זו זכות לעבד לצאת לחירות] דבכסף שאחר נותן בע"כ חאיל ובשטר לא חאיל. ובטעם החילוק בין כסף לשטר בשלא מדעתו דעבד נחלקו אביי ורבא. **אמר אביי: לעולם שלא מדעתו, ושאני כסף, הואיל וקני ליה בעל כורחיה מקני ליה בעל כורחיה. אי הכי, שטר נמי! האי שטרא לחוד, והאי שטרא לחוד. הכא נמי האי כספא לחוד, והאי כספא לחוד! טיבעא מיהא חד הוא. רבא אמר: כסף - קבלת רבו גרמה לו, שטר - קבלת אחרים גרמה לו**. והנה טעמיה דאביי צ"ב רב. ונפרש עתה לדברי רבא [דקיי"ל כרבא וביותר דכל מימרא דסוגיין מדין ע"כ הוא מימרא דיליה] . עיין רש"י שם שכתב כסף קבלת רבו - שמקבל רבו הכסף גרמו לו להשתחרר מאליו ואין אחרים הללו חבין אלא קבלת הרב והרב אין נעשה שלוחו אלא לצורך עצמו ומקנהו מאליו אבל חירות השטר קבלת אחרים גרמה לו וכיון דחוב הוא לו אין חבין לאדם שלא מדעתו. הנה מבואר ברש"י דהאחרים שנותנים את המעות עבור פדיון העבד, אינם צריכים לייחס את מעשיהם לעבד, דאין ענין בנתינתם אלא הענין הוא בקבלת האדון שמקבל המעות בכדי להקנות את העבד, ובזה חל הקנין. והיינו דקנין כסף עומד על הקבלה של המקנה ולא על הנתינה של הקונה.
2. ומכח סוגיא זו הוציאו המחנ"א וקצוה"ח דאף באופן שהנותן של המעות אינו יכול להיחשב לשליח של הקונה, היינו באופן שהקונה הוא גוי, שאין בו דין שליחות, או באופן שהקנין יש בו דבר עבירה דאין שלד"ע, מ"מ מהני נתינת האחר בכדי שהמקנה יקנה לפלוני, משום שנתינתו אינה צריכה להתייחס לקונה, אלא די בזה שהמקנה קיבל מעות עבור ההקנאה לפלוני, ומכח זה חלה ההקנאה לפלוני.
3. ז"ל מחנ"א [שלוחין ושותפין טו]: גוי ששלח לישראל שישכיר לו בית מישראל ועשה השליח את שליחותו ונתן המעות למשכיר כדי שיקנה המשכיר ביתו לגוי. לכאורה היה נראה דלא קנה הגוי מאחר דקי"ל דאין שליחות וזכיה לגוי. אבל כד דייקינן נראה דלא צרי' בזה שליחות וזכיה כיון דאין ישראל זוכה במידי לגוי אלא מעשה קוף הוא דעביד דנותן המעות למשכיר וממילא זכי הגוי. ואמינא לה מההיא דאמר רבא פ"ק דקדושין דף ז' הילך מנה והתקדשי לפ' מקודשת מדין עבד כנעני ואמר רבא בתר הכי וכן לענין ממונא ע"כ. וגבי עבד כנעני קאמר רבא בפרקין לקמן דף כ"ג דאפילו ר"מ דס"ל חוב הוא לעבד שיצא לחירות עם כל זה קונה עצמו בכסף ע"י אחרי' אפי' שלא מדעתו דקבלת רבו גרמא לו. ופירש רש"י ז"ל דאין אחרים הללו חבין לו אלא קבלת רבו והרב אין נעשה שליח אלא לצורך עצמו ומקנהו מאליו ע"כ. שמעינן מינה דכל שזה נותן הכסף למוכר כדי שיקנה לאחרים קנו אותם אחרים ולא משום שליחו' וזכיה, אלא כל דקביל מוכר המעות ממילא מקנהו לאחרים ע"י כסף שלקח כמו שפירש רש"י ז"ל וא"כ בנ"ד אף דאין שליחות וזכיה לגוי קנה הגוי כדאמרן: עכ"ל
4. וכ"כ הקצות קצה ט ז"ל: ולכן נראה דסודר שנותנין העדים לאו בתורת שליחות מן הקונה הוא, דלא שייך שליחות אלא אם היה הקונה נותן סודר שלו ע"י שלוחו, אבל סודר שנותנין העדים מעולם לא זכה בו הקונה, אלא הא דזוכה הקונה ע"י סודר העדים היינו מדין עבד כנעני, וכדאמרינן פ"ק דקידושין דף (ח') [ז'] (ע"א, ע"ש רש"י ד"ה וכן לענין ממונא) הילך מנה ויהא שדך קנוי לפלוני דקנה אותו, ע"ש דאמרו וכן לענין ממונא, וכיון שמקבל הרב את הכסף יצא העבד לחירות אפילו בעל כרחו דעבד, א"כ אינו בתורת שליחות אלא קבלת המקנה גורם, וגבי קידושין ומתנה דבעינן דעת אינו אלא משום דאין מזכין לאדם בעל כרחו ואי אמר לא בעינא לא קנה בעל כרחו, אבל כל שאומר הקונה בעינא אינו צריך לדין שליחות וסגי לה בקבלת מוכר את הכסף אפילו בכסף דאחרים ואין צריך לשליחות כלל, וה"ה בקנין סודר שנותנין העדים משלהן שיקנה אותו פלוני את השדה קנה בלא שליחות כל שנתרצה, דבעל כרחו אין מזכה, ודוקא בעבד יוצא לחירות בעל כרחו, וא"כ בשבת נמי קנה אף על פי שעשו עבירה כיון דאין בזה תורת שליחות כלל וזה ברור.
5. והיינו דיסוד קנין כסף אינו אלא בקבלת הכסף של המקנה בכדי להקנות לפלוני. והנה הא ודאי דאין אדם יכול ליתן למקנה כסף שיקנה חפץ לפלוני בע"כ ובזה שאני דין ע"כ מכל דוכתי. והיינו כדכתב הקצות בתו"ד דאף דאין חסרון בקנין מ"מ הרי א"א להכניס לרשות השני בע"כ. משא"כ בעבד אפשר להכניסו לרשותו בע"כ דזהו מחדושי דין ע"כ. אבל הא מיהת ישנו חדוש בגדרי הקנינים דהוא דין כללי ואינו דין פרטי בע"כ והוא דבקנין כסף החלות נעשית ע"י קבלת המוכר ולא ע"י נתינת הקונה. וא"צ אלא לקבלת המוכר שיקבל עבור הקנאת חפץ לפלוני ותו לא. [ואין לומר דהוא גזיה"כ מיוחדת בע"כ. דמה ששיך לגדר הקנינים הכללי שפיר ילפינן מהא לכל דבר הנקנה. והחדוש שיש בע"כ דווקא איננו חדוש דין בקנינים אלא בהא דניתן להכניס לרשותו אף בלא רצונו ודוק כי כל זה נכלל בדברי הקצות]

ענף ג'

דין עבד כנעני בקנין סודר

1. והנה מש"כ הקצות לחדש כן אף בקנין סודר. הוסיף בזה הקצות דברים ז"ל: ואף על גב דקנין סודר אינו דומה לכסף ומשום שאין לו בסודר שום זכיה אלא קני על מנת להקנות וכמ"ש בסק"ד, דודאי כי היכי דיליף כסף דאחרים מעבד כנעני הכי נמי ילפינן סודר דאחרים כיון שעבד כנעני נקנה בחליפין כמו בכסף, ועיין תוס' פ"ק דקידושין דף ח' (ע"א ד"ה ומאי ניהו). עכ"ל
2. והמחנ"א הביא בנדון זה להרמב"ן דפליג ז"ל: איברא דצ"ל לפ"ז הא דכתבו התו' רפ"ק דקדושין דף ג' שר"ת היה שולח הרשאה ביד גוי והיה מקנה לו בק"ס אמנם צריך ליזהר שיהא הסודר של גוי ולא מיד העדים דאין שליחות וזכיה לגוי יע"ש. ולפימ"ש דאין אנו צריכין כאן לדין זכיה אלא בקבלת הסודר ה"ז מקנה אותו לגוי א"כ אין צריך ליזה' בזה. וראיתי להרמב"ן ז"ל בתשו' שכתב דבעינן כליו של קונה דוקא וכשהסודר הוא של אחרים ה"ט דקני משום דאלו אחרים מזכים הסודר לקונה ע"י המקנה ע"כ ולפ"ז אתי שפיר. עכ"ל.
3. והנה הקצות כתב דילפינן מסודר דעבד כנעני. ויש להעיר דמאן יימא דמהניא קנין חליפין בע"כ אף בעל כרחו דעבד כנעני. וכן לכאורה צ"ל בדעת הרמב"ן שהביא מחנ"א.
4. ובעיקר דברי הרמב"ן לכאורה הטעם בזה דחליפין הוא בגדר הקנאה כנגד הקנאה, ולא בגדר תמורת הדמים וכסף החוזר של הדמים שקיבל. ועיין בסוגיית חליפין מש"כ משמיה דהחדושי הרי"מ שהם קילורין לעינים בהאי ענינא. וכיון שכן הרי לכאורה אין הטעם דקבלת רבו גרמה לו שייכת לקנין חליפין. כיון דאין המקנה מקנה החפץ בשעבוד המעות שנוצר לו מחמת מה שקיבל, אלא דכנגד ההקנאה שהלה הקנה לו בתורת מתנה, אף הוא נותן מתנה לשני דהלה עשה לו קורת רוח ואף הוא עושה קורת רוח לשני דזהו מדבריו של הריא"ז. ואשר לפ"ז מסתברא מילתא טובא דהתם צריך שההקנאה תהיה לזה שהקנה לו דייקא. ובאמת אף הקצות עמד ואמר דמ"מ ניליף לה מקנין חליפין דע"כ. אכן כבר נתבאר דלכאורה אף שם אין זה בע"כ וכמש"נ וצ"ע יותר בזה
5. ולאחר כל זאת, הרי לנו מקור גדול לדברי הריטב"א דאמר דאף בלא שלוחו כלל מהניא מדין ע"כ. דזהו כל יסוד הדין דקבלת רבו גרמה לו.

ענף ד'

מחלוקת הראשונים בדף כג האם אף רבנן דפליגי אדר"מ מודו לסברת קבלת רבו גרמה לו

1. אכן יש להביא בזה ידיעות גדולות. דהנה רבנן שם בדף כב ב אמרו דכסף ע"י עצמו ושטר ע"י אחרים ומפרשינן בגמ' כג' א'. בכסף ע"י עצמו אין, ע"י אחרים לא, אמאי? נהי נמי דשלא מדעתו, מכדי שמענא להו לרבנן, דאמרי: זכות הוא שיצא מתחת יד רבו לחירות, ותנינא: זכין לאדם שלא בפניו, ואין חבין לו אלא בפניו! וכו'. אלא, בכסף - בין ע"י אחרים בין ע"י עצמו, בשטר - ע"י אחרים ולא ע"י עצמו, וכו'. ונחלקו הראשונים האם לרבנן ע"י אחרים הוא דוקא באופן דהוא זכות לעבד וכח האחרים הוא מדינא דזכין לאדם שלא בפניו. או דאף רבנן מודים לר"מ. ואף באופן שהעבד אינו רוצה בזה וא"א לפעול עבורו מדינא דזכין מ"מ מהני ע"י כסף דאחרים. וז"ל הרמב"ן שם:
2. ולכאורה משמע לן דכסף על ידי אחרים דקאמרי רבנן אף בע"כ משום דקבלת רבו גרמה לו, תדע שהרי לא פירשו אלא שאמרו בכסף על ידי עצמו אלמא ע"י אחרים כרבי מאיר סבירא להו, ועוד דכיון דרבי מאיר סבר הכי ולא מצינו שחלקו חכמים בדבר כר' מאיר קי"ל, ואף על גב דאמרינן בגמרא נהי נמי דשלא מדעתו מכדי שמענא להו, כבר פירשתי דיהיב ליה לכולי טעותיה כלומר אפי' תימא נמי דלית להו לרבנן קבלת רבו גרמה לו קשיא, אבל מסקנא אטעמא דר' מאיר סמכינן דרבנן לא פליגי עליה,
3. והנה לשיטה זו הרי אף רבנן מודו לסברת קבלת רבו גרמה לו. ולשיטה זו שפיר יש ללמוד כמחנ"א והקצות דעיקר הקנין נעשה ע"י קבלת רבו. והנה הריטב"א בדף כג אזיל בהך שיטה. וא"ש היטב דלטעמיה פירש בסוגיין דאף בלא שליחות מהני מדין ע"כ.
4. עוד כתב הרמב"ן: אבל הרי"ף ז"ל כתב בכסף על ידי אחרים אף על פי שנתנו לרבו שלא מדעתו של עבד דקי"ל זכות הוא לעבד שיצא לחירות וכו', ולהאי סברא בע"כ לא אלא דוקא שלא מדעתו ושיאמר העבד כששמע רוצה אני אבל צווח לא יצא לחירות, דכי אמרינן זכין לאדם שלא בפניו ה"מ באומר באותה שעה ששמע רוצה אני אבל לא בצווח כדאיתא בבבא בתרא פרק יש נוחלין (קל"ח א'), וכן הדין בשטר לדברי הכל שלא נתרבה שטר ע"י אחרים אלא שלא מדעתו אבל לא בע"כ. עכ"ל.

ענף ה'

יבואר דשורש מחלוקת רש"י וריטב"א בסוגיין תליא במחלוקת הראשונים בענף הקודם

1. ומעתה יש להעיר הערה גדולה, דאף שנתבאר דברי רבא דקבלת רבו גרמה לו, אכן כל זה הוא בשיטתו של ר"מ אבל לרבנן – אליבא דהרי"ף – הרי נחלקו על זאת. וס"ל דדוקא באופן שהפודה עושה כן מדעת העבד מהני ומדין דזכין. ועיקר מחלוקתם הוא בנדון זה האם איתא לסברת קבלת רבו גרמה לו או לא. וא"כ הרי לשיטה זו אין לפרש כהריטב"א. ולכאורה צריכים אנו לשיטה זו לפרש להסוגיא דילן כרש"י דלעולם איירי שעשו שליח לקנות ומאי דבעינן לדין עבד כנעני היינו כדנתבאר לעיל דהואיל והקונה עצמו לא נחסר, הא ילפינן מע"כ דהא לאו גריעותא היא בקנין כסף.
2. ומעתה אם נימא דרש"י אזיל בשיטת הרי"ף וכן דקדקו באחרונים מדברי רש"י בד"ה שלש מחלוקות בדבר יעו"ש, הרי דלהכי הוצרך רש"י לפרש בסוגיין דאיירי בשליח, דהרי לא שמענו בע"כ מידי דמהני אף כשאינו שלוחו או דהוא בא לזכות לו מדין זכיה דהוי מטעם שליחות.
3. שו"ר שככל חזיון הזה כתב באבנ"ז [ויעלוז ליבי תה"ל שאני הקטן זכיתי לכוין לדבריו הק'] באבן העזר סימן תח ז"ל: ונלפע"ד דרש"י לטעמי' שכתב לקמן (כ"ג ע"א) בד"ה ושלש מחלוקות בדבר דלרבנן מהני בכסף ע"י אחרים משום דזכות הוא לעבד, משמע מדבריו דס"ל כדעת הרי"ף והרמב"ם [עי' הלכות עבדים פ"ה ה"ב] דעומד וצווח לא מהני אף דלר"מ מהני דהא ס"ל חוב הוא ואעפי"כ מהני כסף ע"י אחרים שלא מדעתו, וע"כ כיון דזכות הוא לעבד וחשוב שלוחו לא נוכל ללמוד אלא היכי דנותן הכסף הוא שלוחו דקידושין לאו זכות חשוב דנאסר בקרובותי' ובשאר וטעמו כמבואר ברשב"א, אבל באינו שלוחו על הנתינה אף דמתרצה בקידושין לא מהני כדלא מהני בעבד בעומד וצווח אף דגוף השחרור יוכל להיות בע"כ אלא דלא חשוב כסף כלל וה"נ לא חשוב כסף בשאחר שאינו שלוחו נותן הכסף, והריטב"א לטעמי' דס"ל דאפי' לרבנן מהני אף בעומד וצווח, וע"כ ילפינן נמי לקידושי אשה אפי' אינו שלוחו על הנתינה אלא שמתרצה בקידושין: עכ"ל.
4. ועוד כתב ז"ל: אך ק"ל לפי זה על הרמב"ם [אישות פ"ה הכ"ב] שכתב דמיירי באמר לה הרי את מקודשת לי בהנאה הבאה לך בגללי, וע"כ שלא עשאו שליח דאם עשאו שליח למה לי אמירתו והרי הרמב"ם הוא הסובר דעומד וצווח לא מהני כמ"ש הר"ן דעתו, וא"כ ע"כ שליחות בעינן, וצ"ל דכיון שהמקדש מתרצה זכות הוא ונעשה שלוחו, והריטב"א מדייק בדבריו דאמר לה הרי את מקודשת לי במנה "שנתן" לך פלוני, דנתרצה לאחר הנתינה ובשעת נתינה לא הי' שלוחו: עכ"ל.
5. והנה לפ"ז ילה"ע על המחנ"א והקצות שנקטו מכח האי סוגיא דלא בעינן כלל לדין שליחות היאך נקטו כן כנגד שיטת הרי"ף והרמב"ם. וצע"ג.

ענף ו'

שיטת הגר"ח בשורש דין עבד כנעני

1. אכן הגר"ח דרך אחרת עמו בכל דין ע"כ. דאיהו פירש דיסוד דין ע"כ הוא דנתינת האחר חשיבא כנתינתו של הקונה, ורק להכי הקנין חל. והיינו דלעולם צריך נתינת הקונה דייקא, והוא חלק ממעשה הקנין שהקונה יתן את הכסף. אלא דנתחדש בדין ע"כ דנתינת אחר עבורו מתייחסת אליו וחשיבא כנתינתו. ז"ל בחידושי ר' חיים הלוי הלכות מלוה ולוה פרק ה "אבל דין עבד כנעני ביסוד דינו נאמר על עצם דין ההלואה ונתינתה, דההלואה שייכה רק להמלוה הראשון, ולית כאן על השני דין מלוה כלל, כיון דיסוד דין זה הוא בעצם דין נתינתה דנחשבת עבור המלוה הראשון, ואם כן ממילא דלא חל על הנכרי ברישא תורת מלוה כלל, והישראל חשוב לוה רק מהישראל הראשון שהמעות ניתנו עבורו ומדעתו". ומכח זה יצא לידון דגוי שנתן לישראל הלואה על דעת שהפרעון יפרע לישראל אחר ולא לגוי הנותן ההלואה, מדין ע"כ היה צריך לדון את הישראל הלוה שלוה מהישראל שהוא אמור לפרוע לו. דהואיל והגוי נתן באופן שהפרעון יהא לישראל דנים זאת כמי שהישראל השני הוא המלוה ולא הגוי. ובסופו של דבר כתב הגר"ח: אכן נראה, דכיון דיסוד דין עבד כנעני הלא נאמר בעצם נתינת המעות, דנתינתו של זה נחשבת עבור חבירו, אם כן גבי נכרי דאימעיט מדין שליחות וזכיה, ממילא דליתיה גם בדין עבד כנעני, דנהי דדין עבד כנעני אינו דין שליחות וזכיה גמורה, והוא גזירת הכתוב ודין בפני עצמו, מ"מ נראה דכיון דעיקר דינו שתהא נתינת חברו חשובה ניתנת עבורו הוא מחלות דיני שליחות וזכיה, וכל שהוא לאו בר שליחות וזכיה לאו בר דין עבד כנעני הוא, וגבי נכרי דאימעיט מדין שליחות וזכיה מקרא דאתם, שפיר ליתיה בדין עבד כנעני. עכ"ל.
2. הנה הגר"ח פליג על המחנ"א והקצות דכתבו דאף בלאו בני שליחות מהני דין ע"כ. אבל יותר מזה פליג על כל שורש דבריהם דהם ייסדו דבריהם על המימרא דרבא כסף קבלת רבו גרמה לו. דזהו כל דבריו דרבא דלהכי מהניא אף בע"כ דעבד. ואם היה זה מדין שליחות וכיו"ב הרי ודאי לא הוה מהני בע"כ דעבד דאין לייחס לו מעשים בעל כרחו. מעתה צ"ע גדול היאך כלכל הגר"ח להאי סוגיא.
3. שוב מצאתי בחזו"א [חו"מ סימן ג אות יז] דאף הוא יצא לחלוק על הקצוה"ח דמהניא דין ע"כ אף באופן שלא שייך שליחות בין הקונה לבין הנותן. והוקשה לו א"כ היאך מהני פדיון עבד כנעני אף בעל כרחו וכתב במלים קצרות בזה"ל: אלא ודאי דגם זה מהני מטעם שליחות ומ"מ מהני בעבד בע"כ דכיון דרבו בעלים עליו עושה גם זה שיהיה בשביל העבד בע"כ. עכ"ל הזהב. ולא הבנתי, דא"כ אף בשטר נימא הכי. והרי זו כל קושיית הגמ' בדף כג 'מאי שנא' ואהא תירץ רבא 'קבלת רבו גרמה לו'.

ענף ז'

ישוב הסוגיא דדף כג לדרכו של הגר"ח

1. אכן יעוין בר"ן שם שנראה שפירש באופן אחר לשינויא דרבא. ז"ל הר"ן על הרי"ף במשנה כב ב': ומפרשינן בגמ' [דף כג א] דלר"מ נקנה בכסף ע"י אחרים אפי' שלא מדעתו דאע"ג דשמעינן לר"מ דאמר חוב הוא לעבד שיצא מתחת יד רבו לחירות כדאיתא בפ"ק דגיטין (דף יג א) וקי"ל דאין חבין לאדם אלא בפניו אפי' הכי כיון דקני ליה רבו בכסף בעל כרחו מקנה ליה נמי בעל כרחו אבל בשטר אינו נקנה ע"י אחרים [שלא מדעתו דכיון דחוב הוא לו והיינו דתנן במתני' בשטר ע"י עצמו כלומר ולא ע"י אחרים] ומוקמינן לה בגמ' שלא מדעתו דאי מדעתו אפי' ע"י אחרים נמי נקנה בשטר ואף על גב דבכסף נקנה ע"י אחרים אפי' שלא מדעתו דאי מדעתו פשיטא הא אמרינן בגמ' דלא דמי כסף לשטר דכסף קבלת רבו גרמה לו ושטר קבלת אחרים גרמה לו כלומר דהיינו טעמא דבכסף ע"י אחרים אפי' שלא מדעתו משום דכסף שיוצא בו לחירות [קבלת רבו] גרמה לו שהרב מקבל המעות ולפיכך מוציאו לחירות וביד הרב לשחררו כל שעה שירצה אפי' בעל כרחו כי היכי דקני לי' בעל כרחו [אבל חירות השטר קבלת אחרים גרמה לו] ולהכי לא מקני ליה בעל כרחו דחוב הוא לו ומשום הכי א"ר מאיר דבשטר דוקא על ידי עצמו ואף על גב דאין יד לעבד גיטו וידו בקבלת גיטו באין כאחד: עכ"ל.
   1. וכתב בפורת יוסף על דברי הר"ן הללו דנראה מדבריו דלעולם אף רבא אזיל בטעמיה דאביי דהואיל וקני ליה בע"כ מקני ליה בע"כ. ולא נחלק אלא על המשך דברי אביי שחילק בין כסף לשטר דהאי שטרא לחוד והאי שטרא לחודש אבל טיבעא כולה חד הוא. ואהא נחלק רבא דטעם החילוק בין כסף לשטר דהתינח בכסף שייכא לסברת הואיל וקני ליה בע"כ מקני ליה בע"כ, כיון דקבלת רבו גרמה לו, משא"כ בשטר דקבלת אחרים גרמה לו לא מהני סברא דהואיל וקני ליה בע"כ שיועיל קבלת השטר שחרור בע"כ דעבד. ואכן הדברים מפורשים ממש בר"ן. אכן טעמא בעי.
2. וראיתי בברכ"ש סימן אות ו' שהביא כן מחתנו הגר"ר גרוזובסקי זצ"ל וביאר קצת בזה דסברת הואיל וקני ליה בע"כ מקני ליה בע"כ דלעולם כיון דחזינן דעבד נקנה בע"כ חשבינן ליה כדבר הנקנה ולא כמקנה את עצמו, ולהכי אף רבו יכול להקנותו ע"י אחרים בע"כ דאינו אלא דבר הנקנה, והיינו דדעת העבד לא חשיבא לן דאין צריך שהוא יפעל קנין בעצמו כדי לקנותו אלא האדון יכול למוכרו ע"י אחרים. ואכתי צ"ע רב מה החילוק בין כסף לשטר.
   1. וחשבתי לבאר בזה דהנה כבר ראינו ברע"א שפירש בדעת הרשב"א דקנין כסף יכול להעשות מצד הקונה בנתינת הכסף ויכול להעשות מצד המקנה בקבלת הכסף. ונפ"מ לענין ראיית עדים, דאם הקנין מצד הקונה, אף שצריך לקבלת המקנה ולדעתו מ"מ אין זה אלא תנאי בחלות המקח. אבל המקח עצמו נעשה ע"י הקונה. ובזה ביאר בדעת הרשב"א אמאי לא בעינן עדי קיום על דעת האשה. [דאם היו צריכים עדי קיום לדעת האשה לא היה מועיל שתיקתה דהויא עדות ידיעה ולא עדות ראיה]. וזה כיון דהאשה אינה אלא תנאי במקח ולא חלק מהמקח.
   2. מעתה יש לפרש לדברי רבא באופן מחודש והוא, דכל סברת הואיל וקני ליה בע"כ מקני ליה בע"כ, היינו באופן שהחלות נעשית ע"י הרב בקבלתו להכסף, דהוא פועל את החלות הקנאה שמקנה את העבד לעצמו, אלא שיש תנאי במעשה קנין שהכסף יינתן ע"י הקונה היינו העבד, לזה מהני סברת הואיל וקני בע"כ וכו' דבכאן די שהאדון מקבל זאת מאחר שנותן זאת עבור העבד. דכלפי פעולה של נתינה בעלמא מהני מה שהאחר נותן אף בע"כ דעבד. משא"כ בקנין שטר שקבלת אחרים גרמה לו, היינו דחלות השטר נעשית ע"י הקונה בזה שמקבל שטר שיש בו עדות על זכייתו, קבלתו היא פועלת את חלות הקנין ולא נתינת השטר ע"י המקנה, וכיון דהחלות נעשית ע"י הקונה, בזה לא נתחדש שאחרים יכולים לייחס לו את הקבלה בע"כ דעבד. דכלפי זה כבר לא מהני סברת הואיל וקני ליה בע"כ וכו'.
   3. ויש להוסיף בזה עוד, דהנה כבר נתבאר לן בארוכה בסוגיא דדבור בקידושין ובשאר קנינים דבכל מע"ק יש לחלק המעשה ויש לחלק הדעת ושתיהם יחד פועלים להחלות היינו דהדעת להקנות היא היא המכנסת את החפץ לרשות השני אלא דצריך לזה אף מע"ק. והנה בכל קנין שנעשה מצד המקנה הרי עיקר הענין הוא דהוא הפועל בדעתו את החלות והיינו שהוא המוציא את החפץ מרשותו שלו ומכניסו לרשות הקונה, והוא פועל לחלות זו ע"י הדעת בצירוף המעשה קנין ולכן מקרי שהקנין מצד המקנה. וכן בקנין שהוא מצד הקונה, הרי דהקונה הוא פועל בדעתו את החלות שהוא מוציא את החפץ מרשותו של המקנה [והמקנה לא עושה דבר אלא מסכים למה שהקונה עושה] והוא - הקונה - המכניס את החפץ לרשותו שלו. ואשר לפ"ז נראה דכל מאי דמהני סברת הואיל וקני ליה בע"כ וכו' היינו בקנין שנעשה מצד המקנה היינו האדון, דיש כאן דעת של האדון והיא הפועלת את החלות ובכאן אף הסכמה של הקונה לא בעינן שהרי מקני ליה בע"כ, אלא דחסר במעשה קנין שהקונה יתן את הכסף, ומעשה זו אינה חלק מהחלות וודאי אינה חלק מהדעת הפועלת את החלות ולזה די שייעשה מעשה זה ע"י אחרים שמייחסים את המעשה לעבד. משא"כ בקנין שטר שעניינו קנין מצד הקונה שהוא פועל בדעתו את החלות ע"י קבלת השטר, כלפי זה לא מהני ע"י אחרים בע"כ.
   4. ואין הדברים מבוארים אצלי כה"צ אולם נלע"ד דזהו הכיוון לפרש לדברי הר"ן הנ"ל.
3. ומעתה נפתח לנו פתח להבין לשיטתו של הגר"ח היאך יכלכל להסוגיא דדף כג. דבאמת לא נתחדש בהך סוגיא דלא בעינן נתינה של הקונה ודי בקבלת המקנה. דלעולם בעינן נתינה של הקונה אלא דנתחדש בדין ע"כ דדי בנתינת אחרים ואין צורך בנתינה של העבד עצמו, דנתינת אחרים עבור העבד מייחסת את הנתינה לעבד עצמו. והא דאמר רבא קבלת רבו גרמה לו לא בא אלא לפרש אמאי סברת הואיל וקני ליה בע"כ מקני ליה בע"כ לא מהניא בשטר ומאי שנא מכסף דמהניא ביה הך סברא. וכמש"נ. אבל לעולם הא מיהת שמענו מדין זה דנתינת אחרים עבורו חשיבא כנתינתו דיליה.
4. וס"ל לרבא בסוגיין דהסברא דהואיל וקני ליה בע"כ מקני ליה בע"כ לא מהני אלא לענין הא דמהניא אף בע"כ. אבל הא מיהת דשמענו בדין עבד כנעני דנתינת אחרים מהניא, הרי זה דין כללי שנתחדש דנתינת אחרים עבורו חשיבא כנתינתו, אלא דמ"מ דין זה מצד עצמו לא מהניא ליתן אף בע"כ דעבד ורק ע"ז נתפרש טעמיה דרבא התם דקבלת אחרים גרמה ליה וכמש"נ דיסודו הוא דהואיל דקא קני ליה בע"כ מקני ליה בע"כ.

ענף ח'

הערה בדברי הגר"ח וסיוע להגר"ח מהגר"א.

1. אכן אכתי ילה"ע הערה גדולה בדברי הגר"ח. דלפמש"נ לעיל שיטת הרמב"ם דלרבנן הא דמהניא כסף ע"י אחרים היינו דוקא מדין זכין. ופליגי אדר"מ דאמר דאף בע"כ דעבד. וא"כ למאי דקיי"ל כרבנן הרי אין שום מקור דנתינת אחרים חשיבא כנתינתו, דהא לא מהניא ע"י אחרים אלא מדין זכין וזכיה מטעם שליחות. וכבר נתבאר דלשיטת הרמב"ם צריכים אנו לפרש כדפרש"י דעיקר חדושא דע"כ היינו דמהניא שליחות לקנין אף בכסף דשליח. ולפ"ז הרי כל דברי הגר"ח שאמר דאף בהלואה שייך דין ע"כ דהלואתו שמלוה באופן שהפרעון יהא לפלוני נחשבת כהלואת הפלוני ולא כהלואה דליה. הרי לכאורה לא שייך לזה שום מקור מדין עבד כנעני. וצ"ע רב.
2. והנה הביאו מדברי הגר"א להוכיח דאזיל בהך שיטה דהגר"ח וחזו"א. יעוין יורה דעה הלכות רבית סימן קס סעיף יג: מותר לומר לחבירו: הילך זוז והלוה עשרה דינרים לפלוני, והוא שלא יחזור ויקחנו מהלוה וגם לא יאמר הלוה למלוה: פלוני יתן בשבילי. ויש אומרים שצריך גם כן שלא יפייסנו הלוה לתת למלוה בשביל שילוהו. ע"כ. וכתב הגר"א על הנאמר בשו"ע 'לא יאמר הלוה למלוה פלוני יתן בשבילי' בזה"ל: דהוי כהילך מנה והתקדשי לפלוני כו': והיינו דמדין ע"כ חשיב שהלה שנותן את הריבית עבור הלוה הרי זה כמי שהלוה נתנו למלוה. וזה סיוע נכבד לדברי הגר"ח.

ענף ט'

מחלוקת ראשונים בדף ז ב' בסוגיא דשתי בנותיך לשני בני והיאך תליא בנדון דילן.

1. הנה לקמן ז ב' בעי רבא שתי בנותיך לשני בני בפרוטה וכתבו התוס' שם שתי בנותיך לשני בני - אומר ר"י דמיירי בבנות קטנות דקידושין דאב נינהו דאי בגדולות ואב מקבל קידושין בתורת שליחות פשיטא דבעי פרוטה לכל אחת דשליח לא עדיף ממשלחו דבתר נותן דקאמר לאו דוקא שהרי הנותן ע"כ בתורת שליחות בניו הוא בא ואי בתר נותן אזלינן הוי בעי שתי פרוטות כאילו הבנים בעצמם מקדשין אבל הבעיא היא אי בתר מקבל אזלינן לגמרי דשמא אין לחוש אלא שיקבל המקבל שוה פרוטה וצ"ל שבירר לאיזה מהם כגון רחל לראובן ולאה לשמעון דאל"כ הוי קידושין שלא נמסרו לביאה. עכ"ל. וצ"ב עד כמה שהוא בא בתורת שליחות בניו הרי יש כאן שתי נתינות נפרדות לקידושין שכל אחת מהן היא נתינה של חצי פרוטה, וא"כ אף מצד המקבל יש כאן שתי קבלות נפרדות. ויש שפירשו דאבי הבנים נותן את הכסף מדין עבד כנעני. והואיל ודין ע"כ הוא דלא אכפ"ל שאחר נותן הואיל והמקנה הוא מקבל את הכסף ובתר מקבל אזלינן להכי מבע"ל בגמ' דאם אזלינן בתר מקבל חשיבא כקבלה אחת עבור שתי הבנות.
2. ועיין תוספות רי"ד שם ז"ל: בתר נותן ומקבל אזלינן. פירוש, היכא דקידש שתי נשים בפרוטה או אשה אחת בפחות משוה פרוטה אינה מקודשת. והתם משום דיהיב קדושין לדידהו ודידהו הוו אבל הכא דיהבינהו לאב ודאב הוו איכא למימר דהוו קידושי ואי נמי שני בני אדם נתנו פרוטה לאב בשתי בנותיו פשיטא דלא הוו קידושי כיון דכל חד לא יהיב אלא חצי פרוטה לא חשיבא ממון אבל הכא דנותן הוי חד ומקבל הוי חד איכא למימר דבתר נותן ומקבל אזלינן ולאו בתר קונין ונקנין: עכ"ל ופירש במהרי"ט דאבי הבנים נותן הכסף מדינא דעבד כנעני. ועיין תלמיד הרשב"א שכתב כן ז"ל: וא"ת התינח לאב הבנות שהוא מקבל איכא ממונא דכיון דיש לו יד למוסרם לחופה לכל מי שירצה אית ביה יד להיות הכסף שלו אבל באביהם של בנים שהם גדולים כיון דאית להו יד לקדש ואין לאביהם רשות בהן היכי אמר רבא להדיא בתר נותן ומקבל אזלינן ואיכא ממונא. דבנים אלו כיון שהם גדולים הרי כסף הקדושי' שנותן אביהם אמטו לותיהו כאלו הם יהבי אינהו ולכל חדא וחד מינייהו ודאי ליכא אלא חצי פרוטה וא"כ היכי אמר להדיא ואיכא ממונא. וא"ת דשליחותיהו קא עביד האב כ"ש דקשה דדיו לבא מן הדין להיות כנדון וכי היכי דאינהו איקדיש כל חד מינייהו לא הוו קדושי הכי נמי שליח דידהו. ומתוך הדחק יש לתרץ דכיון דחזינן בקדושין שאין צריך למקדש שיתן הוא הקדושין אלא אפילו יתנם אחר הויא מקודשת כגון הילך מנה והתקדשי לפלוני וכי אזלינן בתר נותן שנותן הקדושין משלו אית ביה ממונא.
3. הנה מבואר בתורי"ד ותלמיד הרשב"א דכשהנותן שהוא אבי הבנים נותן מדין ע"כ חשיבא חדא נתינה. ואילו בתוס' נראה דאף אם נותן מדין ע"כ חשיבא שתי נתינות. והגר"ר שמואלביץ זצ"ל רצה לפרש מחלוקתם דנחלקו בנדון זה, דלהתוס' דין ע"כ כהגר"ח דחשיבא נתינה דילהו, ולהכי אי אזלינן בתר נותן חשיבי שתי נתינות משא"כ להרי"ד ותלמיד הרשב"א הוא כהמחנ"א והקצות דאין זה התייחסות למקדש, ולהכי חשיבא נתינה חדא ולא שתי נתינות. ודפח"ח. אכן יש מקום לפרש באופן אחר דהתוס' אזלי בשיטת רש"י דלא מהני דין ע"כ אלא בשליחות המקדש. אלא דא"כ תקשי דאף אם אזלינן בתר מקבל לכאורה הם שתי קבלות נפרדות. אבל להגר"ר א"ש.
4. אכן יש לומר באופן אחר, דאדרבא התוס' אף אינהו ס"ל כתורי"ד ותלמיד הרשב"א, אלא דבאמת הרי אף לדידהו הצד דהוו קידושין הוא משום דין ע"כ דבזה אזלינן בתר נותן ומקבל והטעם בזה דקבלת רבו גרמה לו. והיינו דאין צריך נתינת הקונה וכל הקנין נעשה ע"י קבלת המקנה. והן הן דברי התוס' דעיקר הטעם דמהני הוא משום דאזלינן בתר מקבל, היינו דין ע"כ דכל שורש הך דינא הוא מה"ט דאזלינן בתר מקבל ולא בתר נותן. ונמצא דהמכוון בהנך ראשונים אחד הוא ולא שתי שיטות הן. [כתבתי מקופיא ולא עיינתי בזה כראוי].

ענף י'

בדברי שו"ת רדב"ז שהוכיח מסוגיין לנדון המל"מ פ"ה מאישות

1. הנה בעיקר שיטת המחנ"א והקצות יש להוסיף בזה דברים. דהנה במל"מ הביא שו"ת רדב"ז שכתב להוכיח מסוגיין דמדחזינן דהכל תלוי בקבלת המקנה. איכא למשמע מינה דאף בעל שזרק לאשה חפץ בקידושיה, וכשיצא מידו לא היה שו"פ, וקודם דהגיע לידה נתייקר החפץ וכשהגיע לידה הרי הוא שו"פ הוו קידושין. דאף דהבעל לא נחסר בפרוטה מ"מ הכל תלוי בקבלת האשה שהיא המקנה, וכיון שהגיע לידה פרוטה עבור קידושיה הרי היא מקודשת. את"ד הרדב"ז. והובאו הדברים באבנ"מ סימן לא אות כד ע"ש שהוכיח כדבריו מסוגיא דעירובין ואף תלה נדון זה בנדון התוס' והתורי"ד הנ"ל בשתי בנותיך לשני בני. ע"ש.
2. ולכאורה יש מקום לדון בהוכחתו מסוגיין דע"כ. דהנה מה ששמענו בדין ע"כ [לשיטת מחנ"א והקצות ודלא כהגר"ח] דקנין כסף נתינת הקונה איננה חלק מהמעשה קנין. אכן אכתי יש לומר דיסוד קנין כסף הוא כסף החוזר, והיינו דשעבוד המעות שחל על המקנה להשיבם, והרי הוא משיב תמורת החוב את החפץ הנקנה. והנה קנין זה שייך אף באופן שאחר נותן, דאף דהמקנה מתחייב הכסף לנותן ולא לקונה, מ"מ הנותן קוצץ עם המקנה שתמורת החיוב שהתחייב לו יפרע לחיוב זה בהקנאת החפץ לפלוני אחר. וזה החדוש דקנין מדין עבד כנעני שאף שאין מעשה נתינה של הקונה מ"מ כל שיש קציצה עם המקבל שתמורת המעות יקנה לפלוני אף כה"ג מהני. והנה לפ"ז לכאורה אין להוכיח כהרדב"ז דבאופן של הרדב"ז אין כאן כסף החוזר כלל. שהרי האשה אינה מתחייבת תמורת מה שקיבלה מהבעל שהרי הוא לא נחסר פרוטה ואין היא חייבת לו דבר, ומאן יימא דאף כה"ג חל קנין כסף.
3. ובאמת ברדב"ז מוכח להדיא דפליג אהך יסוד דשורש קנין כסף הוא מדין כסף החוזר. ולכאורה הרי ראיה גדולה ליסוד זה מב"ק דף ע ב' גבעי עקוץ תאנה מתאנתי. והדברים עתיקים. וכבר עמד על קושיא מעין זה באפיק"י. והנה הוא העמיד הקושיא על המל"מ דאמר דאף מקדש באיסורי הנאה לבעל אם האשה שריא בהו בהנאה הרי היא מקודשת. והקשה כנ"ל.
4. וז"ל [חלק א סימן טז אות ט] והגאון מ' ר' דוד פרידמאן שליט"א הגאב"ד דקארלין. כשהרציתי הקושי' לפני' זה שנים רבות. אמר לישב בזה. די"ל כונה אחרת בד' הש"ס דב"ק הנ"ל. ולא כמו שפי' דפירכת הש"ס הוא. כיון דאי תבע לי' הלוקח לגנב שישלם לי' בעד התאנים שלקט. או שיתן לי' הגנבה שמכרה לו בדמיהן. לא מחייבינן לי' לגנב משום דמחייב בנפשו הוא. ונמצא כיון דאין חיוב עלי' להחזיר הדמים שקיבל. אפי' אי לא יהיב לי' הגנבה. א"כ אפי' יהיב לי' מתנה בעלמא הוא דיהיב לי'. ומכח סברא זו הקשי' על שי' רש"י ז"ל בקדושין דלעיל. אבל י"ל דהכי פריך הש"ס שם. כיון דקיי"ל דאין אדם מת ומשלם. דאי אתה מחייבו משום שתי רשעיות א"כ כמו דאינו מתחייב על ממון שהזיק בשעת חיוב מיתה. הכי נמי אינו מתחייב כלום מכח מכירתו שמכר באותה שעה שנתחייב בה מיתה. דלא גרע ממה שהזיק בידים. וא"כ כיון דא"ל עקוץ תאינה מתאינתי ותקני לי גניבותיך. ונמצא דבעת גמר המכירה נתחייב בנפשו משום שבת. וכיון דקים לי' בדרבא מיני' וא"א מחייבו משום שתי רשעיות. לא נתחייב הגנב בנתינת הגניבה ללוקח. ואי יהיב לי' מתנה בעלמא הוא דיהיב לי'. ואזדא לה כל דברינו דלעיל:
5. י) ושוב מצאתי בש"מ לב"ק שם שהביא שני פירושים בפירכת הש"ס. בפי' קמא כתב דהכי פריך כיון דאילו תבע לוקח לגנב מה שעקץ מתאיני'. אפי' לא עקצן בתורת גנבה אלא בתורת גזל. לא אמרינן לי' זיל שלים משום דקלב"מ. וכל היום יכול ללקט תאינים ולא מחייב לשלומי. א"כ לאו מכירה היא שהרי לא נתן שום דבר בדמי הגנבה. ועל פי' זה סובבים הולכים כל דברינו דלעיל. ובפי' שני כתב הש"מ שם. דפירכת הש"ס אגנבה קאי וה"פ. כיון דאילו תבע לוקח את הגנבה. אם לא היתה ברשותו. לא אמרינן לי' לגנב זיל שלים בתורת מכירה. משום דמיפטר בקלב"מ. השתא נמי לאו מכירה היא יעוי"ש וזה הפי' נראה כדעת הגאון מוהר"ד שליטא. ויעוי"ש. מה שהביא בשם חכמי הצרפתים אהא דאמר אתנן אסרה תורה אפי' בא על אמו יעוי"ש. עכ"פ כל זה לא יעלה ארוכה למאי שהקשינו על דברי רש"י ז"ל בקידושין. לשיטתו ז"ל בב"ק שם שמפרש בהדיא כפי' קמא שבש"מ דפירכת הש"ס אתאנים קאי. וככל מאי דכתוב ומפורש לעיל בדברינו. וצ"ע:
6. יא) ושארי הגאון ר' חיים עוזר שליט"א מווילנא העירני לישב חומר הקושיא דלעיל. דיש לחלק בין כסף מכירה דעלמא דהוי כסף שיווי החפץ הנמכר ולכן בגונא דלעיל לא מקרי שקיבל כסף תמורת החפץ ונתינה מקרי ולא מכירה. משא"כ בכסף קידושין די"ל דהוי כסף קנין ולא שיווי. וכמ"ש הסמ"ע ז"ל. גם בגונא דלעיל עכ"פ כסף קנין הוי. ודפח"ח: עכ"ד האפיק"י
7. והנה לפנינו ידיעות נפלאות בדין כסף החוזר. אכן מש"כ ליישב באופן אחר משמיה דאחיעזר. לכאורה יש להעיר בזה. דאכתי לא עלתה לנו בזה ארוכה לדברי הרדב"ז שהרי הוא איירי בכל קנין דעבד כנעני והרי התם הוא קנין כסף דעלמא ומ"מ עולה מדבריו דלא בעינן לדין כסף החוזר. הרי לכאורה מוכח עכ"פ בשיטתיה דהרדב"ז דאף בכל קנין כסף ליתא ליסוד כסף החוזר.

ענף יא

בשיטת הרמב"ם דדין ע"כ אינו אלא בקידושין ולא במכר

1. בשיטת הרמב"ם בדינא דעבד כנעני. הנה הרמב"ם הביא בקידושין לדין ע"כ. ואילו בקנין ממון לא הביא לדין זה. וכתב הב"י וכ"ה בכסף משנה דכפי הנראה לרמב"ם הגירסא בגמ' וכן לענין ממונא היה לאחר דין מקדש מדין ערב ולא לאחר דין ע"כ. אכן טעמא בעי מאי שנא קידושי אשה דחלים מדין ע"כ מקנין ממון. ועיין בר"ן דעמד בזה וכתב באופן מחודש, דילפינן קידושי אשה מעבד כנעני דאיכא גז"ש דלה לה. אבל אין מקור בזה לקנין ממון. אכן צ"ב רב אכתי מאי שנא ואמאי יועיל קנין זה דוקא בקידושי אשה ולא בקנין ממון.
2. ויש שפירשו ע"פ דברי הגרח"ע הנ"ל דלעולם קידושי אשה אין הוא מדין כסף החוזר. ולעולם ס"ל להרמב"ם דכשאחר נותן הכסף לא מהני לקנין משום דיסוד הקנין כסף הוא כסף החוזר וכיון שלא נתחייב מידי לקונה, כה"ג לא שייך לקנין כסף. ונוסיף ונאמר דאף קנין כסף דעבד כנעני אינו מדין כסף החוזר, אלא נתינת כסף לקנין ותו לא. והצד השוה שבקנין ע"כ וקידושי אשה דתרוייהו הקנין אינו כלפי הממונות בלבד אלא אף כלפי האיסורים. וכלפי האיסורים אין זה מדין כסף החוזר, דאין שייך שהקנאת הקנין איסור יחול מכח השעבוד ממון דאין זה ענין לפרעון שעבודי ממון. ואין הכסף אלא לקנין בעלמא. והוא ביאור נפלא בשיטת הרמב"ם.
3. אכן ראיתי בספר הנפלא תורת הקנינים שהוסיף בזה חשבון מתוק. דהנה בסוגיא דב"ק ע ב רבא תירץ שם דלעולם אף בעקוץ תאנה מתאנתי בשבת חיילא המכירה דאתנן אסרה תורה ואפילו בא על אמו, והיינו דאף דאיכא קלב"מ מ"מ כיון שצריך לצאת יד"ש ולשלם עבור התאנה, תו חיילא מכירה. והנה בפשטות חדושו של רבא דיש חיוב ממוני לצאת יד"ש ולהכי איכא נמי לדינא דכסף החוזר וכמדומני שכ"כ באפיקי ים שם בסימן טז בתחילתו. אכן הרמה"ח שם הוכיח דאינו כן, דלעולם אינו דין ממוני, אלא מצוה בעלמא לשלם הממון. אבל אינו שעבוד ממוני. ויסוד התירוץ של רבא דלעולם אין צריך לכסף החוזר, אלא כדברי הגר"ד מקרלין הנ"ל דבעינן שיהא לנתינה שם נתינת חפץ בתורת מכר ולא בתורת מתנה בעלמא. וכל שיש דין קלב"מ הרי זה מתנה בעלמא ובזה חדש רבא דכיון דיש דין לצאת יד"ש אף דאינו חיוב ושעבוד ממון מ"מ כבר לא חשיב מתנה בעלמא כיון שנותנו בתורת חיובו לצאת יד"ש.
4. ואשר לפ"ז נחלקו רבא עם המ"ד הראשון שם בגמ בהא גופא האם הויא כסף החוזר או לא. דאם הויא כסף החוזר בקלב"מ ליתא לשעבוד המעות משא"כ אם אינו כסף החוזר אזי יש לקנין שם קנין כיון שנותן את החפץ שלא בתורת מתנה אלא בתורת לצאת יד"ש מחיובי המכר שנוצר. והנה לא קיי"ל התם כשינויא דרבא, אלא כשינוי קמא. והנה רבא בסוגיין אמר וכן לענין ממונא ולעולם יש לומר דהרמב"ם גריס לה כגירסתנו ובאמת ס"ל לרבא דאף קנין ממון חאיל מדין ע"כ אכן רבא אזיל לטעמיה דכסף אינו מתורת כסף החוזר ולהכי מהני דין ע"כ. אבל הרמב"ם לא פסיק לה הואיל ובב"ק דף ע לא פסקינן בזה כרבא, ולדידן קיי"ל דכסף הוא מדין כסף החוזר וממילא ליכא לדין ע"כ בקנינים. ודוקא בקידושי אשה וקנין ע"כ איתא לדין ע"כ דהתם כסף אינו מדין כסף החוזר.