15. דברים הבאים מחמת הסעודה
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / כיצד מברכין / שיעורים

כ"ה תמוז ע"ד

**סימן ט"ו**

**בביאור סוגיא דדברים הבאים בסעודה**

**א]ביאור שיטת רש"י**

**ב]ביאור שיטת התוס' והרשב"א**

**ג]בגדר הפטור דדברים הבאים בסעודה מברכה ראשונה ואחרונה**

**ד]ידון בדעת הרשב"א שיסוד הפטור לא מצד עיקר וטפל**

**ה]בדין דברים הבאים לאחר הסעודה בדברים שמגיעים למזון ובדין הב לן ונברך**

**ביאור שיטת רש"י**

א] גרסינן ברכות מ"א: אמר רב פפא דברים הבאים מחמת הסעודה בתוך הסעודה אינם טעונים ברכה לא לפניהם ולא לאחריהם דברים הבאים שלא מחמת הסעודה בתוך הסעודה טעונים ברכה לפניהם ולא לאחריהם דברים הבאים לאחר הסעודה טעונים ברכה לפניהם ולאחריהם ונאמרו כמה ביאורים בראשונים בסוגיא זו ונבארם בס"ד

א.בביאור כונת הגמ' דברים הבאים מחמת הסעודה רש"י ביאר שהכונה דברים שבאים ללפת הפת וכגון מזון או פירות ופשטות כוונת רש"י שמדובר שבפועל מלפת בזה את הפת

והקשו הראשונים א"כ פשיטא הרי זה בכלל המשנה של כל שהוא עיקר ועמו טפילה ומה חידש ר"פ ומצאנו בזה כמה ביאורים א. הרשב"א ביאר שהחידוש שגם דבר שאין הדרך ללפת בו כגון פירות בכל אופן נפטר בברכת הפת כל שהוא מלפת בזה את הפת ב. בשם הבעל המאור כתב שכאן מדובר שלא היה דעתו על זה ובכל אופן זה נפטר בברכת הפת ובפשוטו היה אפשר לומר שהכונה שנתחדש שלגבי דין עיקר וטפל זה גם אם לא היה דעה מפורשת בזמן ברכת העיקר אמנם עיין מג"א סימן רי"ב שכתב דמהא דר"פ אמר דבר זה על המשנה של סעודה ולא של עיקר וטפל חזינן שזה חידוש מיוחד בטפלות של סעודה וכן הוא במאירי אמנם בטעם הדבר שנפטר מברכה המג"א ביאר מצד שבסעודה דעת האדם גם על דברים שלא חשב עליהם אמנם במאירי משמע שבסעודה נתחדש שנפטר כל חלקי הסעודה אפילו שלא היה דעתו על זה ובשו"ע מפורש שגם דבר שמלפת הפת אינו נפטר אם הגיע באמצע הסעודה ולא היה דעתו על זה כלל ג.עיין תרי"ח שכתב שיתכן שגם כונת רש"י שזה הגיע לסעודה בתור ללפת אבל גם אם אכל את זה ללא פת בכל אופן זה נפטר ד. ובתלמידי רבינו יונה גם ביאר על דרך זה אמנם כתב שצריך שתחילתו שנאכל על ידי ליפות וסופו על ידי ליפות וכה"ג גם אם באמצע אוכל ללא ללפת זה נפטר וברא"ש משמע שכל שבתחילתו זה מלפת אפילו אם אחרי זה אוכל ללא ליפות זה נפטר בברכת הפת ה.עיין צל"ח שכתב שכאן יש חידוש שגם מברכה אחרונה זה נפטר אבל מצד המשנה של כל שהוא עיקר מדובר רק בברכה ראשונה אמנם הרשב"א כתב שכונת המשנה שם בין על ברכה ראשונה ובין על ברכה אחרונה ו.עיין פנ"י שכתב שבדין של עיקר וטפל זה דבר שבא ללפת שאין לו ענין בעצם אכילתו אלא לצורך הדבר המתלפת אבל כאן מדובר בדבר שיש לו ענין בעצם אכילתו רק שאוכלו בצורה שזה מלפת הפת ונתחדש שגם כה"ג זה נפטר והנה בפשוטו ודאי שגם תוס' מודים שזה המציאות אלא שנקטו שזה גם בכלל המשנה כל שהוא עיקר ועמו טפילה ועיקר הדבר מבואר כאן ברשב"א שבדין המשנה של פת ומליח שזה נאכל אחרי זה, בזה כל הדין טפל רק כי אין לו ענין באכילתו רק לצורך העיקר משא"כ בדין בסוגין זה אפילו ביש לו ענין בעיקר אכילתו בכל אופן זה נפטר וכן מבואר במ"ב סימן רי"ב סק"ו ע"ש היטב

ובביאור שלא מחמת הסעודה בתוך הסעודה ביאר רש"י שזה כגון דיסא וכרוב [עיין מ"ד.] דהינו שזה דברים שמגיעים למטרת מזון אמנם אינם מלפתים הפת וכה"ג ברכה ראשונה צריך לברך על זה ורק ברכה אחרונה כיון שזה מזון זה נפטר בברכת המזון ודברים הבאים לאחר הסעודה ביאר רש"י שזה דברים שרגילים לבוא לאחר הסעודה כגון פירות אפילו הביאם תוך הסעודה צריך לברך לפניהם ולאחריהם וזה כר"ש לעיל והנה מבואר ברש"י חידוש גדול שדבר שבא למזון אין הוא נפטר בברכת הפת וכן הביא הרא"ש בשם הבה"ג והקשו הרא"ש ותוס' הרי מבואר לקמן שברך על הפת פטר את הפרפרת והגמ' אומרת כ"ש מעשה קדירה וביאר רש"י שזה מגיע למזון ועיין השלמה וכן בפסקי הרי"ד שכתבו שכל שזה היה לפניו בשעת הברכה וכיון על זה בזה ודאי הפת פוטר פירות ודיסא וכל הדברים שאוכל בשעת הסעודה וכל סוגין כשזה לא היה לפניו ולא היה דעתו מפורש על זה ובזה יש את נידון סוגין ולכאורא הביאור שמה שמכוין בשעת הברכה חשיב כהסעודה בעצם וזה נפטר בברכת המוציא שזה ברכת הסעודה והדברים מחודשים ועיין סימן קע"ז בעטרת זקנים שכתב על י"ש לכוין בהמוציא וכן עיין בה"ל סימן קס"ז לענין סופגנים שיאכלם בסעודה ויכוין בהמוציא דהינו שזה מועיל גם על דבר שהוא ודאי לא לחם אמנם המג"א קע"ז סק"י כתב מפורש שזה לא מועיל וכן הוא בסימן קע"ד שער הציון מ"ה [וכן הוא במ"ב קע"ד סק"א לענין יין] וצ"ע

ועיין רא"ש שהקשה שעל בשר ודגים לא הוזכר בדברי רב פפא מה דינם שזה לא דברים שרגלים להגיע לאחר הסעודה וזה לא דברים שמלפתים הפת וזה לא דברים של מזון אמנם עיין מהר"ח או"ז סימן ס"ח שכתב שזה כמו דברים שבאים למזון דהינו שזה כמו כרוב ובבה"ג ובראבי"ה וברי"ד מבואר שזה דברים שרגלים לבוא ללפתן וזה בכלל דברים הבאים מחמת הסעודה והנה משמעות דבריהם שהליפתן כאן הוא לא דוקא שאוכלם ביחד אלא עצם זה שאוכלם בסעודה זה כמו לפתן ובפירות צריך לפתן ממש וצ"ל שהכל לפי הענין וצ"ע ויתכן שזה קצת אחרת מרש"י, העולה מהנ"ל דמצאנו הרבה ראשונים שביארו שדברים הבאים באכילה יש דברים שהם מוגדרים ללפת הפת ויש דברים שמוגדרים למזון ודיניהם חלוקים לגבי להיפטר בברכת המזון דדברים שמוגדרים כבאים ללפת הפת פטורם מדין עיקר וטפל ודברים שבאים לזון פטורם רק בברכת המזון דזה בכלל מזון

והנה הגמ' שואלת שכמו שפת פוטרת דברים הבאים מחמת הסעודה ה"ה שזה יפטור יין והקשו הראשונים שאם כוונת הגמ' שהוא מלפת בפועל א"כ אין זה דומה ליין ששותה אותו בנפרד ותירצו שמדובר ששורה פתו ביין והקשו התוס' דמנ"ל שכה"ג באמת צריך לברך ורא"ש כתב שודאי שכה"ג זה טפל ולא צריך לברך והנה עיין מג"א סימן קס"ל סק"ל שהביא ראשונים שהיין לא נפטר וביאר שזה כרש"י כאן עוד כתבו הראשונים לישב שכיון שזה בא לשרות המאכל זה טפל והתוס' הקשו שזה לא דומה ללפת ממש והנה אם נימא דרש"י הכונה גם אם זה לא מלפת ממש ודאי א"ש אמנם ברשב"א מבואר שכאן זה טפל אפילו אם זה לא ממש ביחד [אלא שצ"ע למה זה דוקא בפת ולא בכל אכילה והניחא אם זה כמו טפילות של פת אבל עד כמה שהגמ' מדמה לליפתן שזה בכל דבר צ"ע]

**ביאור שיטת התוס' והרשב"א**

ב] ב.עיין תוס' שנקטו שהכונה דברים הבאים מחמת הסעודה זה כל הדברים שמגיעים לא לקינוח ותענוג והא דחשיבי דברים הבאים מחמת הסעודה בלשון תוס' מבואר כי דרכם להגיע ללפת הפת ובלשון תרי"ח מבואר וכן הוא פשטות לשון הרא"ש שיש דברים שחשיבי מחמת הסעודה כיון שדרכם להגיע עם הפת ואפילו אם עכשיו לא מגיעים עם הפת ויש דברים שמגיעים למזון שלכן זה נחשב דברים הבאים מחמת הסעודה וכן משמעות הר"ח שהובא באו"ז וראבי"ה, ובתר"י משמע שביאר כונת התוס' הנ"ל שיש דברים שאין הדרך לאוכלם אלא בסעודה וזה הכונה שבאים אם הפת ולכן זה נפטר בברכת הפת ויש דברים שמגיעים למזון שזה נפטר בברכת הפת אפילו שדרכם לאכול שלא בסעודת הפת אבל כיון שזה למזון זה עצמו סיבה שיחשב מעיקר הסעודה וזה נפטר מהפת [ועיין גר"ז סימן קע"ז שביאר כנ"ל והוסיף שפירות דרכם לאכלם כל היום דהינו שאם היה דרכם לאכול לקינוח רק בסעודה זה גם היה נפטר בברכת הפת וזה הטעם היחיד לא לברך על קומפוט בסעודה כיון שאין דרך לאוכלם אלא בסעודה ולא סתם משך היום והאריך בזה התהלה לדוד, אמנם המעין היטב בתר"י יראה ששנה ושילש שכל הסברא שזה הדרך בסעודה זה רק מצד שזה מגיע למזון אבל אם זה מגיע לקינוח צריך לברך על זה ודלא כגר"ז] ועיין עוד בתר"י שמים אפילו אם היה צמא קודם הסעודה אבל כיון שחיכה לסעודה לאוכל אם הסעודה כי זה מזיק לא לסעודה לכן זה נחשב כדברים הבאים מחמת הסעודה דהינו שאפילו שזה לא צורך האכילה אלא אדרבא האכילה משמשת לשתיה אבל כיון שיש כאן סיבת אכילה תוך הסעודה זה סברא שיפטר בהמוציא וזה על דרך הנ"ל שכל דבר שדרכו לבוא בסעודה חשיב דברים הבאים מחמת הסעודה [והנה משמעות לשונו שאם אחד היה צמא ובמקרה לא שתה קודם הסעודה אלא שותה עכשיו בתחילת הסעודה צריך לברך אמנם משמעות הראשונים שתמיד דנו שכבר נקבע שזה דבר שהוא חלק מהסעודה ולא צריך לדון כל מקרה לגופו ורק דבר שמצוי בו שני אפשרויות תלוי בכונתו ויתכן שכה"ג ראוי לברך על משהו אחר וצ"ע]

אמנם עיין רשב"א שאפילו שלדינא נקט כתוס' שרק דבר שדרכו להגיע לתענוג וקינוח לא נפטר בברכה ראשונה אמנם בביאור סוגין ביאר כרש"י דהינו שכל הסוגיא מדובר על פירות ובזה חילקה הגמ' שאם זה בא כליפתן א"כ זה טפל לפת ואם זה בא שלא מחמת הסעודה דהינו שלא כליפתן צריך ברכה קודם ולא אחרי ואם זה בא לאחר הסעודה צריך גם ברכה אחרי וכן הוא ברא"ה וריטב"א אלא שחידשו עוד שפירות שבאים מחמת הסעודה אין הכונה דוקא ללפת אלא הכונה שמביאם למטרת מזון אמנם ברשב"א משמע שכיון שפירות אין הדרך שיגיעו למטרת מזון לא חשיב מזון ובטלה דעתו וכמבואר בשל"ה הובא בט"ז סימן קס"ז סק"ח ע"ש [ועיין מ"ב ר"ח סקי"ג וצ"ע] והנה דבר שמגיע למטרת מזון כתבו הנ"ל שזה ודאי פטור מברכה ראשונה ואחרונה ודבר זה מבואר במשנה של בירך על הפת פטר הפרפרת ובירושלמי מבואר שזה פת הבאה בכיסנין והגמ' אומרת כ"ש מעשה קדירה דהינו שדבר שמגיע למזון זה ודאי בכלל הסעודה וזה נפטר ובסוגין כאן התחדש שגם דבר שדרכו לתענוג אם הוא מלפת הפת חשיב טפל

והנה בעיקר המחלוקת דתוס' והרשב"א יש בזה נפק"מ גדולה בדין של דברים הבאים לאחר הסעודה דלתוס' שבדין של מחמת הסעודה זה כולל גם דברים שבאים למזון א"כ גם על זה מבואר שאם זה לאחר הסעודה צריך ברכה אמנם לדעת הרשב"א וסיעתו שהגמ' מדברת על פירות א"כ רק בזה מצאנו בגמ' שאם זה מגיע לאחר הסעודה צריך ברכה אחריהם אבל בדברים שהם הסעודה בעצם בזה לא דיברה סוגין ויתכן שבזה לא צריך ברכה כמו שבפת עצמה לא צריך ברכה וכן הוא בתוס' פסחים ק"ג. כמבואר במהרש"א שם ובביאור מחלוקתם בפשוטו מהו הדין של דברים הבאים לאחר הסעודה שטעונים ברכה לאחריהם דדעת הרשב"א שזה רק סברא בדבר שהוא בא להיטפל לסעודה דכל שזה בנפרד אין זה נטפל לסעודה משא"כ אם זה דברים שבאו לסעוד שזה הסעודה בעצם בזה חשיב המשך הסעודה אמנם דעת הרא"ש שזה חשיב כסעודה אחרת לכן זה סברא גם ביחס לדברים שבאים למזון אמנם החזו"א ביאר שיסוד סברת הרשב"א שלא רואים את זה כסעודה אחרת אלא כהמשך הסעודה ע"ש

עוד יש נפק"מ בדין משקין בטעם שהם נפטרים דלתוס' שהגמ' מדמה לכל דברים שנפטרים בסעודה א"כ מבואר שזה כדבר שבא לסעוד וכל שזה בכלל הסעודה הוא נפטר וכן הוא בלשון הרא"ש ותוס' שכיון שאין אכילה ללא שתיה לכן זה נפטר בברכת המוציא אמנם לרשב"א שהגמ' שאלה רק מצד הדין המיוחד בסוגין שזה טפל לפת בהכרח שכונת הגמ' שכיון שזה בא לשרות חשיב טפל לפת וכמו פירות הנאכלים אם הפת ולפ"ז מדויק שאין לדון שזה כעיקר הסעודה כיון שאי אפשר לאכול ללא לשתות ונפק"מ בדין משקים לאחר הסעודה דלרשב"א שזה מצד שזה טפל א"כ גם לאחר הסעודה כל שזה טפל זה נפטר משא"כ לתוס' כל שזה לא חלק מהסעודה זה לא נפטר [אם לא דנימא שכל שזה לא כחלק מהסעודה זה כמו מזונות שלא חשיב טפל] וכן נפק"מ איפכא בלאחר הסעודה וזה עדין חלק מהסעודה כגון שלא עקר שולחן שלכאורא לרשב"א זה לא יפטר ולתוס' זה יפטר וכן מבואר ברשב"א לגבי יין שדן בדיבר לאחר הסעודה ונהיה צמא שיתחיב בברכה ועיין חידושי הרשב"ץ שהביא בזה מחלוקת בדין משקין לאחר הסעודה כשצמא עדין מחמת הסעודה ולכאורא כונתו כנ"ל האם זה מצד לשרות וכדין טפל או מצד שזה חלק מהסעודה ע"ש

**בגדר הפטור דדברים הבאים בסעודה מברכה ראשונה ואחרונה**

ג]והנה בעיקר הדין המבואר בסוגין לתוס' שכל דבר שבא מחמת הסעודה נפטר על ידי ברכת המוציא וזה ודאי סיבה גם שברכת המזון יפטור כמבואר ברב ששת יש לדון האם זה מדין עיקר וטפל דהינו שנתחדש שכל הדברים הנ"ל הם כטפלים לאכילת הפת או שזה מצד שיש כאן תקנה דרבנן שברכת הפת חלה על כל הסעודה וזה ברכת הסעודה והפנ"י הוסיף שהלשון לחם הולך על סעודה [ועין עמק ברכה כלל י"ב] והנה התוס' הביאו את שיטת ר' יו"ט שרק יין הגמ' דנה שיפטר בסעודה כי זה זיין ולא מים והקשו התוס' הרי הגמ' גם דנה שיין יפטור שאר משקין ולכאורא כונתם שלשיטת הריו"ט יש כאן גדר שברכת הפת מועילה על כל הסעודה ונקטו שזה לא שיך ביין ומזה הוכיחו שזה רק גדר של טפל וכמבואר בלשונם ונקטו שגם בפת זה כך וכר"ח רק שנחלקו האם סברא זו גם לגבי דברים שלא מגיע למזון וא"כ זה סברא גם על מים

והנה עיין תוס' לקמן שהקשו מה החידוש במליח ופת הרי אפשר ללמוד מדין פת ופרפרת ושם הרי זה לא דבר שבא ללפת ומבואר שיסוד דין פטור פרפרת זה מצד דין עיקר וטפל וביותר דעיין ברא"ש שהביא הבה"ג שדיסא צריך ברכה לפניו והקשה מהדין של צנון וזית וכתב שלא משמע שזה דוקא אם אוכל ביחד הרי מפורש שפטור בא למזון זה מצד דין עיקר וטפל ועיין שיבולי הלקט שביאר כתוס' את סוגין וכתב שזה מדין עיקר וטפל וכן עיין ב"י וביאור הגר"א סימן רי"ב שכתבו מקור שטפל נפטר גם מברכה אחרונה מהדין של דברים הבאים מחמת הסעודה הרי מפורש שזה מצד דין עיקר וטפל וכן הוא בלשון תר"י בסוגין כמה פעמים [ועיין בדבריו לענין מרור] וכן הוא לשון הרמב"ם פ"ד הי"א "שהכל טפילה לסעודה"

והנה יש לדון בהא דנתחדש שדברים הבאים שלא מחמת הסעודה טעונים ברכה לפניהם ולא לאחריהם לר"נ ור"ה וכן קי"ל להלכה מה הטעם לחלק שכיון שזה לא נחשב טפל ללחם לגבי ברכה ראשונה למה לגבי ברכה אחרונה זה אחרת ועיין בלשון רבינו יונה [לענין פת הבאה בכיסנין ובעוד מקומות בסוגין] דמבואר שגם ברכה אחרונה זה מצד שזה טפל לפת רק שחלוק גדרי הטפלות הנצרך לברכה ראשונה מברכה אחרונה ובפשוטו כן מוכח מהב"י והגר"א שכתבו להוכיח שעיקר פוטר מברכה אחרונה מדברים הבאים מחמת הסעודה ומשמע שזה גם לדידן ולא רק לר"ש ובהכרח שגם בשלא מחמת הסעודה סיבת הפטור מצד דין טפל ובפשוטו הביאור כמבואר במאירי וכן ביאר בפרישה סק"א שלפני שאכל כל שזה לא למטרת אכילה לא רואים את זה כדבר טפל אבל לאחר שאכל דנים הכל כאכילה אחת וחשיב טפל וכן הביא בספר הבתים שער ד' הי"ב [ויתכן שזה סברא מצד נוסח הברכה שברכת הפת שזה נוסח שרק שיך על הפת בזה צריך טפילות גמורה כדי שיפטר בברכתו משא"כ ברכת המזון שזה נוסח יותר כללי בזה גם דרגת טפילות פחותה מזה יכול להיפטר בברכה זו]

ועיין מג"א ר"ח סקכ"ד שהביא מהמרדכי שכתב שיין פוטר שאר משקין גם מברכה אחרונה ק"ו מדברים הבאים שלא מחמת הסעודה שנפטר רק מברכה אחרונה ולא ראשונה והנה אם נימא ששם זה דין אחר כדלקמן א"כ לא שיך ללמוד ק"ו דיתכן דהדין של ברכת המזון שזה על הסעודה אין ביין ובהכרח שלמד שהכל מדין טפל וכנ"ל [ראיה זו הביא בספר בירורי ברכות]

אמנם עיין בבעל המאור שביאר שברכת המזון זה ברכה שנקבע על כל מה שבכלל השביעה וכן הוא בלשון הרא"ש שברכת המזון זה על הסעודה דהינו שבאמת דברים שלא מחמת הסעודה זה לא טפל לפת ובכל אופן זה נפטר בברכת המזון מצד שחז"ל קבעו את ברכת המזון על הסעודה ולכן כל שזה מכלל הסעודה הוא בכלל ברכת המזון

והנה מבואר בגמ' שיין כיון שקובע ברכה לעצמו לכן מברכים עליו בסעודה וזה לא כדברים הבאים מחמת הסעודה ודנו הראשונים לגבי ברכה אחרונה וברשב"א כתב שזה כמו דברים הבאים לאחר הסעודה שחיבים ברכה ראשונה אבל פטורים מברכה אחרונה אמנם בהשגות הראב"ד על הבעל המאור בפסחים מבואר שזה גם חייב ברכה אחרונה אפילו שפסק דלא כר"ש ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל דאם כל ההבדל בדרגות הטפלות א"כ מבואר כאן שטפל זה לא סיבה לפטור יין וא"כ גם לאחריו זה לא סיבה לפטור משא"כ אם נימא שזה טעם אחר מצד שהברכה היא על הסעודה וכאן זה לא מגדרי טפל א"כ אין זה ענין לגמ' שזה רק סברא על ברכה ראשונה שזה רק פוטר טפל ולא ברכה אחרונה שפוטר כל מה שבכלל הסעודה ועיין ריטב"א שכתב מפורש לגבי מים שאפילו שכונת הגמ' שזה לא זין וכן זה לא נפטר בברכה ראשונה אבל בברכה אחרונה זה נפטר כיון שזה חלק מהשביעה ולכאורא כונתו כנ"ל [ועיין סימן קע"ד שנחלקו בזה הלבושי שרד והפמ"ג ומשמעות המג"א כפמ"ג]

ועיין במג"א שדן על דבר שגורר את תאות האכילה האם זה נחשב דברים הבאים מחמת הסעודה והוכיח מהרא"ש שיין לפני המזון נפטר בברכת המזון וכתב המ"ב לדחות שאולי זה כמו דברים הבאים שלא מחמת הסעודה שצריך ברכה ראשונה ולא אחרונה ולכאורא כל זה אם יסוד החילוק שלגבי ברכה אחרונה צריך פחות טפלות א"כ שיך לדון שדבר שבא לעורר תאות האכילה אין זה טפל גמור ורק נפטר בברכה אחרונה ולא ראשונה אמנם אם הסברא שברכה אחרונה זה על הסעודה א"כ כאן הרי זה קודם הסעודה ועד כמה שזה נפטר בברכה אחרונה מצד שדנים שזה כחלק מהסעודה כיון שזה גורר תאות האכילה א"כ ודאי שזה גם סברא לברכה ראשונה. וז"ב

עוד שמעתי לדון בזה לענין אם יברך על הדברים הבאים שלא מחמת הסעודה ברכה אחרונה ולא יפטור בברכת המזון האם זה יהיה ברכה לבטלה דאם זה טפל בזה לשער הציון לא שיך לברך בזה ברכה אחרונה דכל ברכתו זה ברכת העיקר משא"כ אם הוא לא טפל רק שיש לו מחיב נפרד רק כיון שזה חלק מהסעודה הברכת המזון מועיל לכל הסעודה א"כ בזה יתכן שעד כמה שיברך ברכה אחרונה כיון שיש כאן מחיב של ברכה אחרונה יוכל לברך [וכן הוא בספר המאורות י"ב. ע"ש] אמנם אינו מוכרח דיתכן שכיון שכאן דינו להיפטר בתור חלק מהסעודה ממילא אין כאן דין בורא נפשות ועיין תהלה לדוד סימן קע"ז סק"ה שודאי שלא הוי ברכה לבטלה ועיין מאמר מרדכי סימן תע"ג בביאור הרשב"א לגבי מרור

**ידון בדעת הרשב"א שיסוד הפטור לא מצד עיקר וטפל**

ד]והנה יש מקום לדון שכל מה שביארו הראשונים שדין באים מחמת הסעודה זה מדין טפל הוא כלשון הגמ' שזה מחמת הסעודה אמנם הרי ברשב"א מבואר שסוגין זה דין טפל גמור אמנם הדין של דבר שמגיע למזון זה מצד דין המשנה של ברך על הפת פטר הפרפרת ויתכן שזה לא מצד דין עיקר וטפל אלא שס"ל שברכת הפת נתקנה כברכה על הסעודה וכמו שביארו הראשונים הנ"ל לגבי ברכה אחרונה ועיין במיוחסות תשובה ר"ב וז"ל ואמרינן בברכות בירך על הפת פטר את הפרפרת לא אמרו אלא בפרפרת הבאה לפת את הפת דהיא טפילה לפת וכל שבירך על העיקר פטר את הטפל א"נ פרפרת שהיא משביעה כפת דהשתא הוא בכלל ברכת הפת כמעשה קדירה וכיוצא בו וכו' עכ"ל ומשמעות לשונו שאין זה מצד טפל אלא שזה בכלל ברכת הפת ועיין מג"א סימן קע"ז שדן באוכל כזית פת ואחרי זה סעודה שלימה שכה"ג לא שייך לומר שזה טפל לפת וזה לא נפטר בברכת הפת וכתב שהרי לא קי"ל כר"ח שהכל נפטר בברכת הפת וביאר הפמ"ג שלדבריו זה לא מדין עיקר וטפל ועיין מג"א שדן שאולי כיון שהדרך לאכול הפת כעיקר זה תמיד פוטר וביאר הפמ"ג שגם לדידן גדר הפטור לא מצד טפל אלא כר"ח אלא שזה רק על דברים שבאים מחמת הסעודה ומבואר כצד הנ"ל [והנה לפ"ז לגבי ברכה אחרונה זה ודאי פוטר כמו דברים הבאים שלא מחמת הסעודה אמנם הפמ"ג קע"ד א"א ט' נקט את המג"א גם על ברכה אחרונה דהינו שנקט שגם זה מדין טפל וכתר"י לעיל, ובעיקר כונת המג"א יש לבאר שודאי שזה גדר טפל כמבואר בתוס' רק שגדר הטפלות הוא שונה מר"ח לדידן שלר"ח תמיד הפת נחשב עיקר האכילה ולדידן צריך שבפועל יחשב כעיקר האכילה ולכן לגבי שאר מינים זה לא שייך ולא מסתבר שנעלם מהמג"א דברי התוס' במחלוקתם אם הר' יו"ט]

ושמעתי לסייע לזה מדברי הרשב"א דנקט שפת הבאה בכיסנין גם אם אוכלה לתענוג תוך הסעודה זה פטור מברכה ראשונה וביאר כיון שהרי אם אדם קובע על זה סעודה ברכתו המוציא ממילא ברכת הפת פוטרתו ובפשוטו כונתו שברכת הפת חלה על זה ולא מצד דין טפל והנה מבואר בגמ' שכ"ש מעשה קדירה והנה שם הרי זה לא דבר שמועיל לקבוע על זה סעודה ובהכרח הכונה ששם כיון שזה מגיע לשובע יש יותר סברא שברכת הפת תחול על זה ומבואר שזה לא מדין טפל דא"כ אין לדמות הדברים לכאורא כלל וצ"ע

והנה האבן העוזר הקשה על המג"א מתוס' שכתבו שהיה להם ספק על פת מסוים האם זה המוציא או מזונות וכתבו ליטול ידים ולאכול קצת לחם ומבואר שגם כה"ג זה פוטר ועיין מגן גבורים שאם כונתו לפטור זה מועיל אמנם הגר"ז והמ"ב נקטו שדברי המג"א במקום שכל מטרתו לפטור שאר הדברים ועיין קו"א לגר"ז שכתב לחדש שחלוק הפטור של דברים שבאים למזון מדברים שבאים ללפת הפת דדברים שמחמת הסעודה שדרכם לבוא אם הפת זה מדין טפל ועל זה כתב המג"א את סברתו אמנם דברים שבאים למזון בזה ברכת הפת חלה על הסעודה וממילא זה חל גם על דברים שהם עיקר יותר מהפת דהינו שזה על דרך מה שהבאינו לעיל מהבה"ג לענין ברכה ראשונה והגר"ז ביאר החילוק בגדר הפטור אבל תמיד זה נפטר אמנם בפשוטו בדברי התוס' הביאור שהכל אותו גדר ורק יש כאן שני סיבות לדון את זה כטפל ולא שזה שני גדרים חלוקים שהגמ' הזכירה באותם מילים [ויתכן לבאר כונת הגר"ז כנ"ל במוסגר בדעת המג"א]

והנה דנו הראשונים בדין מרור יש שכתבו שהוא צריך ברכה אמנם יש שכתבו שאינו צריך ברכה וחשיב דברים הבאים מחמת הסעודה ומצאנו בזה שני טעמים תוס' בפסחים כתבו שכיון שזה גורר האכילה [דהינו שאפילו שעכשיו זה לא מטרתו אבל חשיב כדברים הבאים מחמת הסעודה כיון שבפועל זה גורר] אמנם תוס' בסוגין ותר"י כתבו שכיון שהכתוב קבעו חובה לכן חשיב כדברים הבאים מחמת הסעודה ויש מקום גדול לומר שעד כמה שיסוד הסוגיא הוא מדין טפל לסעודה א"כ גם זה נחשב טפל לפת משא"כ לרשב"א שהסברא שברכת הפת על כל מה שמזין כפת א"כ כאן שזה לא מזין אפילו שזה ממכלל הסעודה אין סיבה שזה יפטר בברכת הפת

**בדין דברים הבאים לאחר הסעודה בדברים שמגיעים למזון ובדין הב לן ונברך**

ה]והנה הבאינו לעיל דדעת הרשב"א שכל הדין של דברים הבאים לאחר הסעודה זה רק זה רק בדברים שלא חשיבי לסעוד אמנם תוס' חולקים על זה ובפשוטו יסוד מחלוקתם בטעם שדברים הבאים לאחר הסעודה נפטרים בברכת המזון דהרשב"א כתב בתחילת סוגין שזה רק מצד שזה מסייע לתאוות האכילה דהינו שרק לכן יש לזה קשר לסעודה וזה יכול להיפטר ולכן בבאים לאחר הסעודה שזה לא מסייע לסעודה אין סיבה כלל שזה יפטר ואין ללמוד מכאן לדברים שהם הסעודה בעצם אמנם ברא"ש מפורש בסימן כ"ו שזה נפטר מצד שכל שזה נאכל בזמן הסעודה זה חלק מהסעודה וברכת המזון פוטר את הסעודה ולא ס"ל שצריך שיהיה קשר בין זה לסעודה וא"כ בהכרח הסברא שלאחר הסעודה זה סעודה אחרת וא"כ זה סברא גם לגבי דברים הבאים למזון והנה ברשב"א בתשובות [עיין מיוחסות ר"א] מבואר שמרור חייב גם ברכה אחרונה ותמה המאמר מרדכי סימן תע"ג למה זה גרע משלא מחמת הסעודה אמנם לנ"ל שכל הסיבה שם כי זה מעורר תאות האכילה וזה מטרתו א"כ כאן שעושה את זה למצוה זה לא שייך

והנה לכאורא אם נימא דברכה ראשונה מה שנפטר זה רק מצד שזה טפל לסעודה א"כ צ"ב למה בדברים הבאים מחמת הסעודה נקט הרשב"א שזה גם לא חייב ברכה ראשונה הרי כאן שזה לאחר הסעודה שזה סברא שזה לא טפל לסעודה א"כ גם דברים שזה למזון זה לא טפל לסעודה ובפשוטו מוכרח כנ"ל סק"ד שלרשב"א הדין של דברים הבאים למזון אין זה מצד טפילות אלא מצד שהברכה היא על הסעודה ולכן כל שממשיך לאכול זה הסעודה בעצמה ורק דברים הבאים שלא מחמת הסעודה שכל הסיבה שזה נפטר כי הוא עוזר לסעודה א"כ לאחר הסעודה זה לא סיבה ודו"ק בזה ולפ"ז לתר"י שגם הדין של ברכה לאחר הסעודה זה מצד טפל אין מקום לחילוק הרשב"א דהינו שגם אם ההבנה בסוגיא כרשב"א שזה רק סברא שזה לא נטפל לסעודה אבל זה שיך גם בדברים שבאים למזון

ועיין בה"ל שכתב לחלק בין דיסא לשאר דברים וזה לכאורא רק לדרך הגר"ז לחלק שדיסא זה הסעודה בעצמה ושאר דברים זה מצד טפל וא"כ אם הבנת הסוגיא כרשב"א יש מקום לחלק כנ"ל אמנם לכאורא לא מצאנו כזו שיטה בראשונים [אמנם לבה"ג ורש"י אין מקור כלל שיש כזה מושג לאחר הסעודה שלא יפטור ברכת המזון] אמנם יתכן שכונתו שגם בדין טפל יש שני סיבות שיחשב טפל או מצד שזה דרכו ללפת או מצד שזה סועד והפת הוא החלק החשוב וכנ"ל מתרי"ח וכל מה שהתחדש שלאחר הסעודה זה לא טפל זה רק דבר שהטפילות מצד שזה משמש לסעודה ולפ"ז יתכן שזה גם סברת הרשב"א שבאמת הכל מצד טפל רק שיש טפל מצד שזה לסעוד ויש טפל כי הוא משמש לסעודה וכל הדין לאחר הסעודה שזה לא טפל המשמש וצ"ע בזה

והנה בפשוטו יסוד המחלוקת דהרא"ש והרשב"א זה בגדר הדין דלאחר הסעודה דהרשב"א למד שאין שאין סברא שעקירת שולחן זה סעודה אחרת אלא תמיד דנים שזה המשך הסעודה ולכן רק בדבר שהוא נאכל בתור הסעודה אלא למטרה אחרת בזה כל שהוא לא בזמן הסעודה אין סיבה שזה יחשב חלק מהסעודה אמנם הרא"ש וסיעתו למדו שיסוד הדין דלאחר הסעודה שכל שעקר השולחן ואוכל במקום אחר חשיב שזה סעודה אחרת ולכן אין סיבה שזה יפטר בברכת המזון והנה בפשוטו לרא"ש גם אם העקירת שולחן יהיה לצורך אכילת בשר ודיסא גם יחשב עקירת שולחן ועיין חזו"א כ"ז סק"ד שהקשה דהרי הרא"ש כתב לדמות דין בשר ודיסא לדין צנון ומליח והרי ודאי דשם גם אם הסיח דעתו מאכילת הצנון ואכל זית להוריד החריפות שחשיב טפל ולכאורא הישוב שכאן כל השם טפל הוא בתור שיש כאן אכילת עיקר וטפל שהברכה לפי עיקר האכילה אבל זה לא טפל המשמש ובזה חידשה הגמ' שלא רואים את זה כאותה אכילה אלא א"כ לא הסיח דעתו מאכילת הלחם משא"כ בטפל המשמש תמיד הוא נחשב טפל

ועיין חזו"א סימן כ"ז שהאריך דזה ודאי שיסוד סוגין כמבואר ברא"ש שחשיב שזה סעודה אחרת רק דהרשב"א נקט שרק בדבר שהוא חלק מהסעודה בגלל שהוא בזמן הסעודה בזה לאחר שעקר מהלחם אין סיבה לראות שזה חלק מהסעודה אבל כל דבר שהוא מעצם הסעודה כל שעוקר כדי לאוכלו אין כאן עקירה כלל אלא חשיב שממשיך את סעודתו ולפ"ז כתב שאין מחלוקת בין הרא"ש לרשב"א אלא שכונת הרשב"א במקרה שעשה עקירה לצורך בשר שאין זה עקירה כלל אמנם הרא"ש דיבר שעשה עקירה לצורך פירות שזה גמר הסעודה ובזה כל מה שאוכל אחרי זה הוי סעודה אחרת ויתכן שבזה הרשב"א מודה והוסיף שגם נימא שהרשב"א חולק זה רק במקרה שעקר לפירות ועכשיו אוכל בשר דלרשב"א חשיב המשך ולרא"ש כיון שעקר בתחילה בתור גמר הסעודה לכן גם הבשר ודיסא שיאכל אחרי זה חשיב כסעודה אחרת

והנה עיין תרי"ח שדן שיצטרכו לברך על אכילת הפסח כיון שהיה עקירת שולחן דהרי לא אוכלים לחם עמו ולכאורא כונתו דהרי אסור לאכול לאחר הפסח משהו אחר ונקט שזה מתחילת אכילת הקרבן פסח וכתב שכיון שזה לא מצד שלא רוצה הלחם לא חשיב שנסתלק מסעודתו ע"ש ובפשוטו מבואר דלא כחזו"א אלא שגם בעקר לצורך לאכול דברים הבאים מחמת הסעודה חשיב עקירה אמנם עדין יתכן לחלק בין זה לדיסא למה דמבואר בתרי"ח שדיסא זה עומד למזון ולכן זה טפל משא"כ בשר כי הדרך ללפת בו את הפת ולפ"ז יתכן שרק דבר שהוא טפל כי כך צורת אכילתו בזה כל שסילק ידיו זה לא שייך משא"כ דיסא אין סיבה לראות כלל שזה גמר הסעודה וצ"ע [אמנם ודאי סתימת לשון הראשונים דלא כחזו"א]

ועיין בה"ל שהביא לדון לגבי הב לן ונברך דהינו שהסיח דעתו מאכילה ואחרי זה החליט להמשיך ולאכול וכתב דהמג"א כתב שזה כסילוק שולחן והמאמר מרדכי נקט שזה לא נחשב סילוק שולחן ועיין סימן ר"ח במ"ב סקע"ג לגבי משקין שנקט שזה לא נחשב סילוק שולחן דהינו שחשיב המשך הסעודה הקודמת והבה"ל כתב שלגבי דברים הבאים מחמת הסעודה ודאי יש לצרף הראשונים שזה לא סילוק שולחן אמנם החזו"א כתב שיתכן שכאן כולם מודים שרק בלא הסיח דעתו לגמרי חשיב המשך אבל לא בהסיח דעתו לגמרי אמנם לרשב"א לא מצאנו מושג בכלל שזה סעודה אחרת ועיין חזו"א שכתב שלגבי פירות שכל דינו רק כי הוא נאכל כחלק מהסעודה אבל הוא לא סעודה בעצם בזה ודאי מסתבר שהב לן ונברך חשיב סילוק