24השתמשות בכלי איסור בצונן
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

השתמשות בכלי איסור בצונן

המחבר בסימן צא ס"ב פוסק את דברי בעל העיטור, הסובר שאסור להשתמש בכלי איסור אף בצונן – בדבר שאין דרכו בהדחה [הארכנו בביאור שיטתו בשיעור הקודם].

הש"ך (סק"ג) מביא מדברי הרמ"א בתו"ח (כלל יז דין ב') ובדרכי משה, שהביא סתירות בדין זה. דבדברי הארחות חיים (סו"ס ס', הובא בב"י בסוף סימן קה) מדויק - שמותר לשים תבלין בכלי עכו"ם אף שאין דרכו בהדחה. וכן בהלכות פסח (סימן תנא) - "מצינו בכלי חמץ שמותר להשתמש בו מצה" אף שאין הדרך להדיח מצה. וכן מביא מסימן סט סט"ז, דכלי שאינו מנוקב שמלחו בו [ונאסר] – מותר להדיחו ולהשתמש בו בצונן.

מאידך גיסא מביא הרמ"א, שבטור בסימן קכא נפסק - שאסור להשתמש בכלי עכו"ם אף בצונן. וכן היא דעת העיטור הנ"ל.

מתרץ הרמ"א, שיש חילוק בין בלע בחמין לבין בלע בצונן [כבוש וכדו']. דאם בלע בחמין – אסור להשתמש בו אף בצונן, משא"כ אם בלע בצונן – מותר להשתמש בו בצונן.

הש"ך מתקשה בדברי הרמ"א וכמו שכתב "כל דבריו מתחילתן ועד סופן אינם מובנים לי".

מתקשה הש"ך בתירוצו של הרמ"א – המחלק בין בלע בחמין לבין בלע בצונן, דלכאורה נסתר מדברי הראשונים בסוגיא בפסחים (ל:). דאיתא התם "אמר רבא בר אבא אמר רב חייא בר אשי אמר שמואל כל הכלים שנשתמשו בהן חמץ בצונן משתמש בהן מצה חוץ מן בית שאור הואיל וחימוצו קשה", כן היא גירסת הרא"ש (פ"ב ס"ט). אולם גירסת הרי"ף היא "כל כלי חרס... משתמש בהן מצה בצונן חוץ מן בית שאור..., והיינו שלרי"ף - כל ההיתר להשתמש הוא רק בצונן, ובבית שאור אף זה אסור. משא"כ לגירסת הרא"ש - ההיתר להשתמש הוא אף בחמין, וממילא יתכן שמה שנאסר להשתמש בבית שאור - הוא רק בחמין, אולם בצונן שפיר דמי.

להנ"ל, לגירסת הרי"ף אסור להשתמש בבית שאור אף בצונן, ומוכח - שכל שנבלע בו איסור אסור להשתמש בו אף בצונן. ואילו לגירסת הרא"ש - מותר.

מדייק הש"ך, שלשיטת הרא"ש שמיקל בבית שאור – היינו אף אם נחשיבו כבלע בחמין, ואילו לרי"ף המחמיר בבית שאור – היינו אף אם נחשיבו כבלע בצונן (פמ"ג על הש"ך הנ"ל). וא"כ פשרת הרמ"א – להקל בבלע בצונן ולהחמיר בבלע בחמין, הוא דלא כמאן.

לכאורה היה אפשר ליישב בפשיטות, שכוונת הרמ"א לפסוק כדברי הרי"ף, ופירש בדעת הרי"ף - שבית שאור נחשב כבלע בחמין. לפ"ז, פירוש הברייתא היא "כל הכלים שנשתמש בהם בצונן" – היינו שבלעו בצונן, ואעפ"כ - משתמש בהן בצונן, "חוץ מבית שאור" – שנחשב כבלע בחמין שאסור להשתמש בו אף בצונן, והוא ממש כהכרעת הרמ"א [משא"כ להבנת הש"ך, הרישא איירי שהשתמש בצונן בלי לבלוע כלל].

אמנם ביאור זה - אינו נכנס כלל בדברי הדרכי משה. שהרי אין מקור דברי הרמ"א מהסוגיא בפסחים ומדברי הרי"ף שם, אלא מדברי הטור בסימן תנא - והיא שיטת הרא"ש שבית שאור מותר להשתמש בצונן.

לכן נראה שכוונת הרמ"א – לשיטת הרא"ש. וכוונתו להוכיח מדין בית שאור, ופירש שנחשב כבלע בצונן [ובריישא איירי שלא בלע כלל וכנ"ל] – ומותר להשתמש בו בצונן, וכפשרת הרמ"א. והיינו, שעיקר ראיתו מסימן תנ"א - הוא לדין בלע בצונן שמותר להשתמש בצונן ולא על דין בלע בחמין, וכן מפורש בתו"ח עיי"ש.

שתי גירסאות בטור

היישוב הנ"ל אתי שפיר לגירסתינו (גירסת הב"ח והפר"ח) - בטור בסימן תנא בדין בית שאור "שאפילו לא נשתמש בהם חמץ אלא בצונן לא ישתמש מצה אלא בצונן". אולם עיין משנ"ב (ס"ק קלב) שהביא את גירסת הגר"א שגורס "אפילו בצונן", ולפ"ז חוששים הטור והשו"ע לשיטת הרי"ף – שאסור להשתמש אף בצונן [עיין לעיל שביארנו את דברי הרמ"א אף לשיטת הרי"ף].

אמנם דברי הטור והשו"ע, צ"ב לגירסא זו. שהרי ביארנו שלרי"ף הרישא של הברייתא [נשתמשו בהן בצונן] היינו שבלעו בצונן, ולפ"ז ודאי שכל ההיתר להשתמש בהם - היינו רק בצונן, ובית שאור אסור אף בצונן וכנ"ל. ואילו לגירסת הרא"ש, הרישא איירי שהשתמשו בצונן גרידא בלא בלע – ומותר להשתמש בהם אף בחמין [כמפורש ברא"ש], ובית שאור מותר בצונן.

והשתא לגירסא, זו מזכים הטור והשו"ע שטרא לבי תרי. שהרי בנשתמשו בצונן מתירים להשתמש אף בחמין, וע"כ שהשתמשו בצונן בלא לבלוע – כפירוש הרא"ש, ובסיפא אוסרים הטור והשו"ע בית שאור אף בצונן – כשיטת הרי"ף. משא"כ לגירסתינו אתי שפיר, שכל דברי השו"ע הם כשיטת הרא"ש וכנ"ל. אלא שהש"ך לא מסתבר ליה חילוק זה - בין בלע בחמין לבין בלע בצונן, וכנ"ל.

שיטת הרי"ף

הבאנו את גירסת הרי"ף, שכלי שהשתמשו בו בחמץ בצונן "משתמש בהן מצה בצונן". וביארנו את שיטתו ע"פ דברי הר"ן [והוא כפשטות לשון הרי"ף] – שבחמין אסור, וע"כ היינו משום שמדובר באופן שבלוע בו חמץ ע"י ההשתמשות בצונן, ולפ"ז התקשינו להעמיד את דברי השו"ע כשיטת הרי"ף.

אולם המרדכי (פסחים סימן תקסה) גרס כגירסת הרי"ף, ואעפ"כ - התיר להשתמש אף בחמין "נראה דלא אתי לאפוקי מלהשתמש בהן מצה בחמין אלא משום סיפא נקט ליה חוץ מבית שאור הואיל וחימוצו קשה דאפילו מצה בצונן אסור להשתמש בה וה"ה לכל דבר שתשמישו בחמין לא סגי ליה בהדחה אפילו להשתמש בהן בצונן דילמא אתי לאשתמושי בהו חמין".

לפ"ז, מבאר הגר"א את דברי הטור והשו"ע כשיטת הרי"ף. שברישא התירו אף בחמין - והיינו שלא בלע בצונן, ובסיפא אסרו להשתמש אף בצונן. והיינו שס"ל שסתם כלי חרס הם כשאר כלים ואינם בולעים בצונן, חוץ מבית שאור. ודלא כשיטת הר"ן בדעת הרי"ף, שחידש שסתם כלי חרס בולעים חמץ בצונן [ולכן אוסר להשתמש בחמין] – ודימה כלי חרס לכלי יין עיי"ש.

חילוק בין כלי חרס לשאר כלים

הבאנו שתי גירסאות בלשון הטור והשו"ע, אם בבית שאור מחרס מותר להשתמש מצה בצונן [כמבואר במשנ"ב שם]. והיינו, שלגירסת הגר"א שפירש את השו"ע כשיטת הרי"ף – כלי חרס שבלעו חמירי משאר כלים שבלעו חמץ, שבשאר כלים מותר להשתמש בצונן, ואילו בכלי חרס אסור להשתמש אף בצונן – גזרה שמא ישתמש בחמין כמבואר גזרה זו בדברי המרדכי הנ"ל. משא"כ לגירסת הב"ח, השו"ע כלל לא סובר גזרה זו, ואף כלי חרס שבלעו חמץ – מותרים בשימוש במצה בצונן.

והשתא מפרש הגר"א, שלדעת הטור והשו"ע לא נחלקו הרא"ש והרי"ף לדינא כלל, וכל פלוגתתם היא בביאור אוקימתת הסוגיא. שלכו"ע סתם כלי חרס אינם בולעים כלל בצונן – ומותר להשתמש בהם אף בחמין, ולכו"ע בית שאור מחרס חמיר טפי מבית שאור של שאר כלים – שרק בבית שאור של חרס גזרו שמא ישתמש בחמין [לקמן יבואר טעם חילוק זה]. אלא שלגירסת הרי"ף הסוגיא איירי בכלי חרס [כמפורש ברי"ף שגרס להדיא "כלי חרס", דלא כגירסת הרא"ש], ולכן אסרו להשתמש בבית שאור אף בצונן – משום גזרה, ואילו לגירסת הרא"ש הסוגיא איירי בשאר כלים שלא גזרו בהם – ולכן התירו להשתמש בבית שאור בצונן. וממילא פסקי השו"ע אתו לכו"ע, שבכלים רגילים – אף של חרס מותר להשתמש אף בחמין, ובבית שאור יש חילוק בין חרס לשאר כלים.

ועיין קרבן נתנאל (פ"ב בפסחים סימן ט' אות ב' ואות ח') שביאר כנ"ל - שליכא פלוגתא בין הרא"ש והרי"ף. אמנם אין שיטת הקרבן נתנאל ממש כשיטת הגר"א, דלקרבן נתנאל אסור כלי חרס בחמין ודלא כהבנת הטור, משא"כ לדעת הגר"א אף לרי"ף מותר בחמין – כשיטת הטור.

טעם חילוק בין חרס לשאר כלים

הפר"ח (סק"ג, וכן הוא בדבריו בסימן תנא סקכ"ב) מבאר חילוק זה - ע"פ דברי הרמב"ן (מלחמות בפסחים ט. בדפי הרי"ף), שכלי חרס שבלעו בחמין – אין להם הכשר, ומשום כך חיישינן שמא ישהה אותם זמן רב ויבוא להשתמש בהם בחמין. משא"כ שאר כלים, לא חיישינן שישהו באיסורם זמן רב - שהרי יש להם הכשר, ומשו"ה לא חששו שיבוא להשתמש בהם בחמין. והיא גופא החילוק בכלי חרס - בין נשתמש בצונן לנשתמש בחמין, שבנשתמש בצונן יש להם הכשר ע"י עירוי ג' ימים – ומשו"ה לא חיישנן שישהנו זמן מרובה. משא"כ בנשתמש בחמין – אין להם הכשר כלל, ומשו"ה גזרינן אטו שימוש בחמין.

אמנם, הפר"ח לשיטתו בגירסת השו"ע – הוצרך להידחק בביאור דעת המחבר. שהרי לגירסתו, מתיר המחבר להשתמש בבית שאור של חרס בצונן - אף שאין לו הכשר. כותב הפר"ח "ע"כ לא סבירא ליה הני טעמא דכתיבנא... אבל בית שאור דבלע בצונן קיל טפי [אף שאין לו הכשר] ולפיכך מותר להשתמש בו מצה בצונן". ולא ביאר הפר"ח - אמאי לדעת המחבר בית שאור קיל טפי.

משא"כ לגירסת הגר"א – אתי שפיר, שבית שאור נחשב ממש כבלע בחמין ובחרס לית ליה הכשר כלל, ומשו"ה אסרו להשתמש בצונן – שמא יבוא להשתמש בו בחמין.

חילוק בין שימוש קבוע לשימוש עראי

הפר"ח מביא את דברי הארחות חיים [שהבאנו בתחלת השיעור] – המתיר להניח תבלין בכלי עכו"ם, ומתקשה - אמאי לא גזרו אטו שימוש בחמין.

בתירוצו הראשון מיישב הפר"ח, שהארחות חיים התכוון דווקא לשאר כלים ולא לכלי חרס. וכמו שנתבאר לעיל, שבשאר כלים לא גזרו – שהרי יש להם הכשר ואין חשש שישהו הרבה זמן [ואם שהו הרבה זמן – הוא מילתא דלא שכיחא, ולא גזרו ביה רבנן], ובכלי חרס יודה הארחות חיים לאיסורא – משום גזרה.

בתירוצו השני מבאר הפר"ח – שכלי גויים שאני, והיינו שלא מדובר בכלים שקנה מגוי אלא שנשתמש בהם ברשות הגוי – שהוא שימוש עראי, ובזה לא גזרו אף בכלי חרס.

ביאור החילוק הנ"ל

החילוק הנ"ל בין שימוש קבוע לשימוש עראי נפסק בדברי הרמ"א בסימן קכ"א ס"ה, ומקורו בדברי האו"ה (כלל נח דין ה) כמבואר בדרכי משה אות א', אמנם נחלקו האחרונים בפירושו.

לשון הרמ"א "אבל מותר להשתמש בו [בכלי אסור] צונן אפילו לכתחילה ע"י הדחה ושפשוף היטב וכ"ש בכלי שצריך הגעלה ודווקא בדרך עראי כגון שהוא בבית עכו"ם או בדיעבד אבל אם רוצה להשתמש בו בקבע יש מחמירים ואומרים דאפילו להשתמש בו צונן צריך הגעלה או ליבון גזרה שמא ישתמש בו חמין", ומקורו בדברי המרדכי הנ"ל.

בדברי הרמ"א מדויק - שמדובר אף בכלי חרס ["וכ"ש בכלי שצריך הגעלה"] ובכולם גזרו צונן אטו חמין, אלא שבשימוש עראי לא גזרו. והיינו שהרמ"א פירש כן בדברי המרדכי, ודלא כשיטת הר"ן הרמב"ן והפר"ח - שחילקו בדעת הרי"ף בין כלי חרס לשאר כלים. וכן פירש המגיד משנה סוף פ"ו מהלכות מאכלות אסורות, בדעת הרמב"ם - שאזיל בשיטת הרי"ף.

המנח"י (כלל יא סק"ו, הובא בפמ"ג סק"ג בשפ"ד), אף שדקדק מדברי הש"ך (סימן סט סקס"ו) - שהשוה כלי חרס לשאר כלים ובכולהו מותר שימוש עראי [כשיטת היד יהודה לקמן]. אולם מדברי התו"ח דקדק המנח"י דלא כשיטת הש"ך, והיינו שכל ההיתר של שימוש עראי – הוא רק בשאר כלים, אולם בכלי חרס – אסור אף שימוש עראי. ודבריו צ"ב כמו שהקשה היד יהודה (סימן סט סקע"ב). שהרי החילוק בין קבע לעראי לקוח מדברי האיסור והיתר, שפירש כן בדברי המרדכי – שחידש בדעת הרי"ף את הגזרה אטו שימוש בחמין. ומסתבר שאף בדברי הר"ן [שחילק בדעת הרי"ף בין כלי חרס לשאר כלים] יפרש האו"ה כן – שכל דבריו נאמרו רק בשימוש עראי. ומנין למנח"י שהר"ן יסבור שכלי חרס נאסרו אף בשימוש עראי, והיינו לומר - שהאו"ה יחמיר יותר בשיטת הר"ן מאשר בשיטת המרדכי, והוא פלא.

ודו"ק בדברי הדרכי משה, שהביא את שיטת המרדכי – כשיטה המחמירה [שגזרו בכל הכלים], ואת שיטת הר"ן – כשיטה המקילה [שגזרו בכלי חרס]. ואילו לשיטת המנח"י - הר"ן מחמיר יותר מאשר המרדכי.

סיכום

מצינו ג' שיטות בדין כלי חרס ושאר כלים.

1. שיטת הפר"ח, שבשאר כלים מותר אף שימוש קבוע. משא"כ כלי חרס שאין להם הכשר - אסור שימוש קבוע, אולם שימוש עראי מותר בהם.
2. שיטת המנח"י, שבשאר כלים התירו רק שימוש עראי [כדין כלי חרס לפר"ח], וכלי חרס אסורים אף בשימוש עראי.
3. שיטת היד יהודה, שאין נ"מ בין שאר כלים לכלי חרס – ובכולם מותר שימוש עראי ולא קבע.

והוא נ"מ למעשה, במתארח אצל עכו"ם והניחו לפניו צלחת חרס [פורצילן וכדו']. שלשיטת המנח"י - אסור להניח בצלחת אף פירות צוננים וכדו', משא"כ לשיטת היד יהודה – מותר.

היתר "כלי עכו"ם" והיתר "דיעבד"

עוד מביא היד יהודה, שחילוק זה בין עראי לקבע נמצא כבר בדברי הריטב"א בע"ז לג:, כשמבאר שחז"ל גזרו שימוש בצונן אטו שימוש בחמין. ומפורש בדבריו שאף בכלי חרס מותר שימוש עראי "מיהו רבינו נר"ו אומר דדוקא לכתחילה אבל בדיעבד מותר ואפילו עשה כן במזיד ואף על גב דכל שאסרו חכמים לכתחילה אם עשה כן במזיד קנסו אותו כגון המבשל בקדירה דלא בת יומא במזיד שהוא אסור לו הכא כיון שאין איסורו מחמת עצמו כלל אלא אטו תשמיש חמין משוס נטירותא יתירתא מותר בדיעבד אפי' עשה במזיד וכן נמי כשאסרנו לכתחילה דוקא בכלי חרס שלנו אבל בכלי חרס של נכרי אם נתאכסן ישראל אצלו משתמש בהם ישראל אחר הדחה יפה בצונן דבכלים של נכרי ליכא למיגזר צונן אטו חמין שאין תשמישו בו אלא עראי ולפי שעה".

ואף הרא"ה [תלמיד הריטב"א] רמז לחילוק זה (ב"ד ש"ד לד:) "ולענין להשתמש בכלים האסורים...ואם בכלי חרס אסורין לעולם גזרה שמא ישתמש בהן רותח לפי שאין להם תקנה ודווקא בכלים שלנו". וברור שכוונתו במלים "ודווקא בכלים שלנו" [שפירושם סתום] לדברי רבו הריטב"א הנ"ל ["דווקא בכלי חרס שלנו"] – המתיר כלי עכו"ם כשמתארח אצלו משום שהוא עראי.

ביאור דברי הרמ"א

בדברי הרמ"א הנ"ל נראה שיש שני אופני היתר – עראי ודיעבד, ובית העכו"ם שייך להיתר של עראי, אולם לא ביאר הרמ"א מהו האופן של דיעבד.

הש"ך (סקי"א) מפרש "כלומר שקנאו שאין לו כלי אחר מותר להשתמש בו, אבל אם נשתמש בו דיעבד שלא יאסר המאכל – הא לא צריכא למימר". והוא דוחק, דלכאורה גם אופן זה כלול בהיתר של עראי, ומאי נ"מ אם הוא עראי אצל עכו"ם או עראי אצל ישראל.

ונראה, שדברי הרמ"א מתפרשים בפשיטות – ע"פ דברי הריטב"א הנ"ל, והיינו שכוונתו לדיעבד ממש. והא שתמה הש"ך שהוא פשיטא - חזינן בדברי הריטב"א שאינו כן, וקס"ד לאסרו אף בדיעבד – אם השתמש במזיד, אלא שחידש הריטב"א שכאן לא נאסר בדיעבד – כיון שאין איסורו מחמת עצמו.

ועיין פמ"ג בסימן צט (סוף סק"ז בשפ"ד), שחידש מדנפשיה - שהמבשל בכלי שאינו בן יומו במזיד נאסר בדיעבד, וכיון לדברי הריטב"א הנ"ל – שמפורש בהם לאיסורא. והוא נ"מ רבתי במתארח אצל אינו שומר מצוות – ובישל לו אוכל כשר בכלי שאינו בן יומו, שנאסר בדיעבד – שהרי בישלו בשביל האורח [אי מיקרי מזיד, ואכמ"ל].

הדחה או קינוח

הש"ך (סק"ג) מאריך בנידון הרשב"א (תוה"ב ב"ד ש"ד לד:, ובחידושים קיא(: אי בעינן הדחה או שסגי בקינוח [ולא פירש אם כוונתו אף לכלי חרס או שמא רק בשאר כלים], ומסקנתו שסגי בקינוח.

והנה, הפמ"ג (סק"ג בשפ"ד) מציין לש"ך בסימן ס"ט סקס"ו – שמחלק בין כלי חרס לשאר כלים, דבשאר כלים סגי בקינוח היטב ואילו כלי חרס בעי הדחה. מוכח מכאן, שאף אם נסבור שכלי חרס שוים בדינם לשאר כלים ובכולם מותר שימוש עראי [כשיטת היד יהודה הנ"ל], אכתי יש חילוק מעט בדינם. דלכלי חרס בעינן דווקא הדחה ואילו לשאר כלים סגי בקינוח היטב. ולפ"ז, הא דכתב הש"ך בסימן צא שסגי בקינוח - היינו דווקא בשאר כלים.

אמנם, הבית מאיר מוכיח שלא יתכן לגרוס כן בדברי הש"ך שם [שהרי מקור דברי הש"ך הם מהתורת חטאת – המחלק בין כלי חרס לשאר כלים], וגורס בדברי הש"ך "דבכלי חרס אסור להשתמש לכתחילה אפילו בהדחה" [וגירסתינו "בלא הדחה"]. ולפי זה אוסר הש"ך כלי חרס לגמרי - כשיטת המנח"י. אמנם הפמ"ג והמנח"י גרסו בש"ך כגירסתינו, ולפ"ז מוכח שאף שכולם מותרים בשימוש עראי - אולם חלוק דינם בדין קינוח והדחה וכנ"ל.

ויש להעיר על הפמ"ג בסימן צא (סק"ג במש"ז) - שהסתפק אי בעינן רחיצה או שסגי בהדחה, והביא שהוא פלוגתת הש"ך שם והפר"ח, ולא ביאר שהוא פלוגתא בין הרשב"א והראב"ד [שהובא ברשב"א בתוה"ב ובחידושים שם]. ועיין ביד יהודה סק"ח בד"ה "אבל", המסיק שבעינן הדחה ולא מהני קינוח - כדעת הראב"ד.

מה בין קינוח להדחה

להנ"ל, בכלי חרס בעינן דווקא הדחה במים ולשאר כלים סגי בקינוח היטב. וצ"ב, מהו שיעור הקינוח שסגי לשאר כלים. ועוד, דממה נפשך – אם הכלי חרס נקי אחרי קינוח למאי בעינן דווקא הדחה, ואף שאר כלים אם אינם נקיים אחרי קינוח - לכאורה יצטרכו הדחה. ועוד קשה, דאם העכו"ם מגיש לו צלחת נקיה, היתכן שיהא אסור להשתמש בו – שמא רק קינחו אותו ולא הדיחוהו.

וע"כ צ"ל, שבאמת בכלי חרס בעינן שיהא יותר נקי מאשר בשאר כלים. דאחרי קינוח כבר אין לכלוך בעין אולם יתכן שיורגש במשמוש היד, וסגי בהכי בשאר כלים ואילו בכלי חרס בעינן להסירו ע"י הדחה. אולם באופן שהוא לכלוך מועט – שמתנקה לגמרי ע"י קינוח, לכאורה פשוט שאף בכלי חרס יספיק.