ב - אדם המזיק באונס
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק המניח

**א**

א] במש"כ התוס' דאדם המזיק אינו חייב באונס כעין גניבה, ולכאו' כונתם, דאף דנתרבה מקרא לחייב אונס כרצון, לא נתרבה אונס גמור, וצע"ק בלישנא דלרבות אונס כרצון, אחר שאינו חייב באונס גמור.

ותלמיד ר"ת והנימו"י לעיל כ"ו כתבו דהא דפטור באונס גמור, הוא משום ולנערה לא תעשה דבר, ומשמעות הדברים דהיינו דאונס גמור הוי בכל התורה בכלל אונס, ואונס שאינו גמור ל"ה בכל התורה בכלל אונס, אלא דהתורה מיעטה בשמירתן, וזהו דילפינן מקרא באדם המזיק דחייב, - ולפ"ז ניחא קצת לישנא דגמ', דנתרבה דאדם המזיק חייב אף באונס ולא מיעטה התורה בשמירתו, ומכח זה אינו פטור אף באונס גמור, אלא דיש בזה לפטור אונס דכל התורה.

ב] אמנם יש להעיר, דמ"ט בעינן לקרא דפצע תחת פצע לחייב באדם המזיק באונס, הרי אף בשאר נזיקין לא מיפטר בשמירה מעולה, אלא משום דהתורה מיעטה בשמירתן, אך אלמלי כן הי' חייב, וא"כ באדם המזיק דליכא קרא לפטרו, מהיכ"ת יהא פטור, ומ"ט בעינן קרא לחייבו.

ועוד צ"ע, במש"כ התוס' לעיל כ"ג א' דבאדם המזיק לא מיפטר בטמון, משום דהוא חייב בכל ענין, שהרי הוא חייב גם באונס, ותיקשי שהרי גם שור המועד חייב גם בשמירה מעולה, ואפ"ה יש בו הלכות פטור, וא"כ מ"ט נימא דבאדם המזיק ליכא הלכות פטור, משום דלא חילקה תורה וחייב בכל ענין.

ג] אך באמת קשיא כן טפי במש"כ התוס' הכא לדון דשמא אדם המזיק אינו חייב אלא בפשיעה גמורה, והוכיחו דלא כן מהא דחייב ברוח שאינה מצוי', ואינו מובן דמעיקרא מאי ס"ד, הרי להדיא מרבי מקרא דאדם המזיק חייב באונס כרצון, והיאך מצינו למימר דאינו חייב אלא בפשיעה גמורה.

**ב**

ד] ויש ללמוד מד' התוס', דהא דמרבינן מקרא דאדם המזיק חייב אף באונס, ל"ה הס"ד לפטרו משום דלא פשע ומאי הו"ל למעבד, אלא הי' הנידון בגדרי המזיק דאדם, דשמא אין אדם מועד אלא להיזק שמזיק מדעתו, אך בהיזק שמזיק לאונסו, אין ע"ז לתורת המזיק דאדם המזיק כלל, ואינו חייב ע"ז,[[1]](#footnote-2) וזהו דמרבינן מקרא דאף כשאין הנזק לדעתו אלא לאונסו חייב.

וזהו שדנו התוס' אם הוא חייב אף ברוח שאינה מצוי', די"ל דכל הא דמרבינן מקרא הוא כשנפל מן הגג ברוח מצוי', דג"ז הו"ל בכלל אונס, דאף דהוא פושע בדבר, מ"מ הרי לא הזיק מדעתו, אלא נאנס ע"י הרוח, ואי"ז עשי' גמורה דילי', וע"ז ילפינן מקרא דהוא חייב בכל ענין,[[2]](#footnote-3) - אך אכתי י"ל דברוח שאינה מצוי' דהוא אנוס פטור, דאף דיש בזה לתורת המזיק דאדם המזיק, מ"מ אינו אחראי על מה שהוא מזיק כשהוא אנוס, וע"ז הוכיחו התוס' דהוא חייב אף ברוח שאינה מצוי'.

ואמנם אף דהוא חייב אף ברוח שאינה מצוי', מ"מ כל שנאנס באונס גמור ומאי הו"ל למעבד פטור מקרא דלנערה לא תעשה דבר, דאף דבגדרי המזיק חשיב אדם המזיק כמזיק בכל ענין, מ"מ אינו אחראי על מה שהוא מזיק, אלא כשאינו אנוס, אך כל שאנוס פטור, משום ולנערה לא תעשה דבר.

ה] ולפ"ז ניחא טפי לישנא דגמ' לרבות אונס כמזיד, אף דאינו חייב בכל אונס, שהרי באונס גמור פטור, דבגדרי המזיק דאדם המזיק אף באונס גמור יש ע"ז לתורת המזיק דאדם המזיק, אלא דאינו חייב ע"ז משום דהוא אנוס ורחמנא פטרי', ונפ"מ, דאם הי' האדון חייב על נזקי עבדו ואמתו, הי' חייב אף אם היו הם אנוסים לגמרי, (אם הוא אינו אנוס), וזה למש"כ האחרונים דתורת המזיק דעבד ואמה הוא תורת מזיק דאדם המזיק.[[3]](#footnote-4)

**ג**

ו] ובד' הרמב"ם משמע ישוב אחר לזה, דהנה הרמב"ם בפ"ו מחובל ומזיק כתב דהמזיק ממון חבירו חייב לשלם נזק שלם, בין שהיה שוגג בין שהיה אנוס הרי הוא כמזיד, כיצד, נפל מן הגג ושבר את הכלים או שנתקל כשהוא מהלך ונפל על הכלי ושברו חייב נזק שלם, שנ' ומכה בהמה ישלמנה ולא חלק הכתוב בין שוגג למזיד, - וצ"ע שהרי בגמ' ילפינן לה מקרא דפצע תחת פצע.

ז] ונראה בדעת הרמב"ם, וכמדומה שכתב כן בחי' רא"ל, דהנה בד' התוס' בסוגיין ולקמן כ"ח ב' מבו' דגם הא דאדם המזיק ממון חייב באונס, ילפינן לה מקרא דפצע תחת פצע, אך בד' הרמב"ם נראה דהדבר חלוק, דהא דכשהזיק ממון חייב גם באונס, ל"ב בזה לקרא דפצע תחת פצע, אלא הוא משום דלא חילק הכתוב, ואין מקור לפטרו, וכמש"נ לעיל להקשות כן, ואף דבכל נזיקין מיעטה התורה בשמירתן, מ"מ באדם המזיק לא מיעטה תורה, וע"כ הוא חייב.

ואמנם כ"ז הוא כשהזיק ממון חבירו, אך כשחבל בחבירו, הרי כתב הרמב"ם בפ"א מחובל ה"ג, ז"ל, זה שנא' בתורה כאשר יתן מום באדם כן ינתן בו אינו לחבול בזה כמו שחבל בחבירו, אלא שהוא ראוי לחסרו אבר או לחבול בו כמו שעשה, ולפיכך משלם נזקו, והרי הוא אומר ולא תקחו כופר לנפש רוצח, לרוצח בלבד הוא שאין כופר אבל לחסרון איברים או לחבלות יש כופר, עכ"ל, והיינו דלעולם שורש החיוב הוא כאשר עשה כן יעשה לו, וכמש"כ כן הרמב"ם במו"נ, אלא דיש כופר לחיסרון אברים, וע"כ הוא משלם ממון, וזהו שכתב הרמב"ם במו"נ ח"ג פמ"א, ז"ל, ומי שחסר אבר יחוסר אבר, כאשר יתן מום באדם כן ינתן בו, ולא תטריד רעיונך בהיותנו עונשים הנה בממון, כי הכונה הנה לתת סבת הפסוקים ולא סבת דברי התלמוד, ועם כל זה יש לי במה שאמרו בו התלמוד דעת ישמע פנים בפנים, עכ"ל, ומה"ט הוא דס"ל דהוי קנס,[[4]](#footnote-5) ומקור נאמן לד' הרמב"ם מדעת ר"א לקמן פ"ד א' דאין שמין אותו בניזק אלא במזיק, - וזהו דבעינן קרא לחייבו אף באונס, דכ"ה דאם היו מחסרין אותו אבר, ודאי הי' לנו לומר דהוא כחיוב מיתה דרציחה, דהיא נפש תחת נפש, דהוא רק במזיד, וע"כ אף דנוטלין כופר תחת הראשי אברים, ל"ה לנו לחייבו אלא במזיד, ורבי קרא לחייב על שוגג כמזיד ואונס כרצון.[[5]](#footnote-6)

**ד**

ח] התוס' הוכיחו דאדם המזיק פטור באונס גמור, ממה שאמרו בירושלמי דאותו שישן ראשון פטור אם הזיק לשני הבא אצלו לישן, והרמב"ן בב"מ פ"ב ב' כתב לדחות דשאני התם דהוא פשע בעצמו, - וצ"ע בד' התוס' שהוכיחו מזה, והרי התוס' גופייהו כתבו לעיל ד' א' ד"ה כיון דכייף דהא דפטור הוא משום דהם גרמו לו, ובחי' הגר"נ לעיל שם כתב דבאמת ד' התוס' הכא הם שלא כדבריהם שם, וצ"ע.

ט] ונראה בדעת התוס' דבאמת אין לפטור את הראשון משום דהוי כאונס גמור, דהרי ודאי דפעמים שבא אדם לישן בצד חבירו, ואי"ז אונס גמור, ואף אם הוי בדרגת רוח שאינה מצוי', הרי אדם המזיק חייב אף ברוח שאינה מצוי', אלא הא דפטור הוא משום דהם גרמו לו, והיינו דמה"ט אין על אדם שלא לישן במקום שיתכן שיבא אחר לישן, דאין מוטל עליו ליזהר מכך.

אך מ"מ אילו הי' אדם המזיק חייב באונס גמור, שפיר הי' לנו לחייבו, דהגם דמתחילה הי' מותר לישן שם, ול"ה עליו לחוש שמא יבא אחר לישן שם, מ"מ אחר שבא אחר לישן שם והוא מזיקו, יש לתבעו על היזק זה, דלא הותר להזיקו מכח הא דפשע בעצמו, וכל הא דפטור הוא משום דמה שהוא מזיקו בשנתו הו"ל כאונס גמור, - והיינו דאם נבא לתבעו על מה שהזיקו בשנתו, הרי דזה הוי כאונס גמור, ואם באנו לומר דאי"ז אונס גמור, משום דל"ה לישן שם, ע"ז אמרינן דהי' רשאי לישן שם, ול"ה עליו ליזהר שמא יבא אחר לישן שם, דהוא הגורם לההיזק, ושו"ר בחזו"א סימן י"א סקכ"א (סוד"ה כ"ז ב') שכתב עד"ז לדעת הרמב"ן דיש לו ליזהר במקום שאפשר שיבא אצלו, אלא משום דזו פשיעת הניזק א"צ ליזהר בזה, וחשיב אונס גמור.

**ה**

י] ויש להוסיף, דהנה בתשו' הרא"ש כלל ק"א ס"ו נשאל בדין ב' שנתאבקו יחד והפיל האחד את חברו לארץ ונפל עליו ובנפלו עליו סימא עינו של התחתון, וכתב הרא"ש, ז"ל, נ"ל דפטור מה' דברים, ואע"ג דקי"ל אדם מועד לעולם וכו' היכא דהוה אונס גמור פטור. כדאיתא בר"פ המניח וכו', והאריך להוכיח מכ"ד דאדם המזיק פטור באונס גמור, וכן בנדו"ז נתאבקו זע"ז מדעת שניהם והזיקו זא"ז שלא בכוונה, כי הדבר ידוע כששניהם נתאבקו עיקר כונתם שיפיל האחד את חברו וכשהאחד נותן על חברו א"א לו לצמצם ולכוין שיפילהו בנחת כדי שלא יזיקו, כי בכל כחן מתאבקין וכל אחד מכוין להפיל חבירו אם יזיקנו ואדעתא דהכי נתאבקו יחד, עכ"ל, והביאו הטור בסימן תכ"א, והוסיף במש"כ הרא"ש בסו"ד דהוא מדעת שניהם וכו', דהיינו דמחלו זע"ז.

והב"י שם תמה טובא ע"ז, חדא, דבתחילת דבריו כתב הרא"ש לפטור משום אונס, ובסו"ד כתב לפטור משום דמחלו זל"ז, והלבוש שם ס"ה כתב דבאמת הם ב' טעמים, ועוד, דמש"כ מתחילה לפטור משום אונס, ל"ד לשאר גווני דאונס, דשאני הכא שנתכוין להפילו ועשוי הוא להיות ניזק ע"י ההפלה, ואי"ז אונס כלל, וגם מש"כ לפטור משום דמחלו זל"ז, אי"ז טעם לפטרו, שהרי האומר לחבירו סמא את עיני קטע את ידי ע"מ לפטור חייב.

יא] ונראה לפרש לד' הרא"ש, ושמעתי לעיקר הדברים, דבאמת ב' הטעמים שכתב משלימים זא"ז, דודאי דמצ"ע אי"ז כאונס גמור, שהרי נתכוין להפילו ועשוי הוא להיות ניזק ע"י ההפלה, אלא דכיון דמחלו זל"ז, הותר להם להתאבק זע"ז, ואין מוטל עליהם ליזהר שלא יזיקו זא"ז, ואחר דאין מוטל עליהם ליזהר מכך, תו אף שהזיק אחד את חבירו הו"ל כאונס גמור, - והיינו דהרי אחר שהוא מתאבק עמו ומכוין להפילו, א"א לו ליזהר שלא יזיקנו, אלא שבאנו לדון דמוטל עליו שלא להפילו כלל, ואי"ז אונס, וע"ז אמרינן דמחלו זל"ז ומותר לו להתאבק עמו ולהפילו, ותו ממילא דההיזק שמזיק את חבירו הו"ל כאונס גמור.

ולפ"ז י"ל, דאף דהאומר סמא את עיני וכו' ע"מ לפטור חייב, משום דאין אדם מוחל על ראשי אברים, היינו רק כשנותן לו רשות להזיקו, דע"ז אין אדם מוחל, אך בכה"ג שפטרו שלא יהא עליו ליזהר שלא יזיקנו, שפיר י"ל דמהני בזה מחילה, שהרי הא דהוא מוחל ע"ז, הוא משום דהוא סומך ע"ז שהוא יגבר על חבירו ולא יזיקנו חבירו, וע"כ הוא פטור.

יב] ועד"ז הוא בהא דפטרינן בישן, דאלמלי הא דהם גרמו לו, הי' מוטל עליו שלא לישן במקום דיתכן שיזיק אח"כ, ואינו אונס כלל, אך אחר דאין מוטל עליו ליזהר שלא לישן, תו כל שמזיק את חבירו הו"ל כאונס גמור.

יג] ועד"ז הוא גם במש"כ התוס' להוכיח מהא דהי' בעל חבית ראשון ובעל קורה אחרון דאם עמד בעל חבית ונשברה חבית בקורה פטור, ותיקשי שהרי כתבו התוס' לקמן ל"ב א' ד"ה והא הכא דהא דפטור הוא משום דבעל חבית גורם לו בעמידתו, שאין לו לבעל קורה ליזהר שמא יעמוד בעל חבית, והרי דהפטור הוא משום דבעל החבית גורם לו, וכמש"כ כן הרמב"ן, ולא משום אונס גמור.

אך הביאור בזה הוא כמש"נ, דה"ט דבעל חבית גורם לו, הוא דמה"ט לא רמי על בעל החבית ליזהר מכך, וכאשר כ"ה להדיא בד' התוס' שם דמכח זה אין לו לבעל קורה ליזהר שמא יעמוד בעל חבית, וכיון דלא רמי עליו ליזהר מכך, הרי דכל שהזיק, הו"ל כאונס גמור, ואינו חייב על ההיזק.

**ו**

יד] הרמב"ן בב"מ פ"ב ב' נחלק ע"ד התוס', וכתב דאדם המזיק חייב אף באונס גמור, ונפל מן הגג ברוח שאינה מצוי' חייב אף ברוחו של אליהו,[[6]](#footnote-7) והא דפטרינן בישן ובא חבירו וישן אצלו, הוא משום דשני פשע בעצמו, ומה"ט הוא דפטרינן בהי' בעל קורה ראשון ובעל חבית אחרון וכולה מתניתין, ומה"ט הוא דפטרו בסוגיין מכח הא דאין דרכם של בנ"א להתבונן בדרכים, דהניזק פשע בכך, והא דטבח אומן שקלקל פטור, הוא משום שאין באומן הטועה במלאכתו משום מזיק.

והנה לא נתישב בד' הרמב"ן מה שהוכיחו התוס' מהא דיתומים שטבחוה ואכלוה פטורין, ומ"ט אינם חייבין ע"ז מדין מזיק.[[7]](#footnote-8)

טו] אך כבר עמד ע"ז הרמב"ן בכתובות ל"ד ב', ז"ל, תו קשיא לי' ז"ל אמאי דמי בשר בזול ותו לא, הא ודאי הא דרב חסדא דאמר רצה מזה גובה רצה מזה גובה לגמרי משמע, וניחא לי' ז"ל התם כגון שבא אחר וגזלו ואכלו, אבל האי "דברשות קא נחית דכסבורים דשל אביהם היא" לא, והתם נמי אם בא אחר ואכלו ברשותו כסבור דשלו הוא דמי בשר בזול משלם ותו לא, עכ"ל, והרי דהא דאין חייבין מדין מזיק, הוא משום דהם אוכלים ברשות.

אך צ"ב בביאור מש"כ הרמב"ן לפטרם מכח דהם אוכלים ברשות, ולכאו' פטורא דמזיק ברשות הוא רק כשנתנו לו הבעלים רשות, אך ביתומים שטבחו ואכלו דלא נתנו להם הבעלים רשות, מ"ט הם פטורין.

**ז**

טז] ונראה לפרש בזה, דהנה ביסוד ד' הרמב"ן דאדם המזיק חייב אף באונס גמור, בפשוטו הי' נראה דהיינו דחיובא דאדם המזיק אינו כלל משום דהי' לו לשמור ולא שמר, אלא הוא חייב על מעשה ההיזק שעשה, וע"כ הוא חייב גם באונס גמור, אף דא"א לחייבו בזה על חיסרון שמירתו, ומקרא דפצע תחת פצע ילפינן דלא נאמר פטורא דאונס רחמנא פטרי' באדם המזיק.

אך בחי' הגר"ש סו"ס ו' עמד בזה, ממה שאמרו לעיל ד' א' דאדם שמירת גופו עליו, ומבו' דיסוד החיוב דאדם המזיק הוא משום שלא שמר.

ועיי"ש שכתב לפרש בד' הרמב"ן, דלעולם יסוד החיוב דאדם המזיק הוא משום שלא שמר, וכל דל"ה אפשרות כלל להישמר ודאי דאינו חייב, ואינו חייב אלא כגון שנפל ברוחו של אליהו, דאם לא הי' עולה לגג ל"ה נופל, ובזה הוא דאמרינן דאדם הו"ל לאסוקי אדעתיה אפילו על דבר רחוק כזה ומתחייב על שלא נשמר מזה, ולכאו' לאו היינו דבפועל אסור לו לעלות לראש הגג, דאף דמותר לו לסמוך ע"ז שלא יהא רוח של אליהו ולא יזיק, מ"מ הוא באחריותו, דאם יהא נזק מכח עלייתו לראש הגג חייב.

יז] ובזה נראה לפרש מש"כ הרמב"ן דכל שפשע הניזק פטור, דאי"ז פטור בעלמא דאין אדם המזיק חייב על נזק שגרם הניזק, אלא היינו דאין מוטל על האדם לישמר מנזקים הבאים ע"י פשיעת הניזק, דאדרבה על הניזק מוטל לישמר מזה, וע"כ אינו חייב בנזקים אלו, דאין אדם המזיק חייב, אלא מנזקים שמוטל עליו לישמר מהם.[[8]](#footnote-9)

ובזה יש לפרש גם למש"כ הרמב"ן דאין באומן הטועה במלאכתו משום מזיק, דכיון דהא דאדם המזיק חייב אף באונס הוא משום שעליו לישמר מהיזק זה, הרי דכל דעביד מדעת הבעלים ע"ד שלא לישמר טפי מהכי, ליכא לעיקר החיוב דמזיק.

יז] ולפ"ז נראה, דכיון דהא דאדם המזיק באונס חייב, הוא משום שהי' עליו לשמור מכך, הרי דכ"ז הוא רק כשהי' מוטל עליו לישמר שלא להזיק לממון זה, והוי ההיזק מכח שלא שמר עצמו שלא להזיק, ואלא שבאנו לפטרו משום דהי' רחוק מאד שיזיק, והוא כאנוס במה שלא שמר מכך, וע"ז הוא דאמרינן דאדם המזיק חייב באונס, אך בטבחוה ואכלוה שהיו סבורין שהוא שלהן ולא הי' עליהן כלל לישמר שלא להזיק לממון זה, ולפי ידיעתם מותר להם להזיקו בידים, ה"ה פטורין, דרק בממון שמוטל עליו לישמר שלא יזיקנו, מוטל עליו לשמור גם מהיזק רחוק, וכל שלא שמר והזיק ה"ה חייב, אך בממון שאין מוטל עליו לשמור שלא יזיקנו, אין מוטל עליו לחוש לצד רחוק שמא מוטל עליו לישמר.

וזהו מש"כ הרמב"ן דברשות קא נחית, דאי"ז מכח פטורא דמזיק ברשות, אלא היינו דכיון דברשות קא נחית שלא הוטל עליהן לישמר שלא להזיק את הממון, אינם חייבין, דכל הא דאדם המזיק חייב אף באונס, הוא רק בדהוי שלא ברשות, דהוטל עליו לישמר שלא להזיק את הממון.[[9]](#footnote-10)

**ח**

יח] ומצאתי בעזה"י מקור נאמן לעיקר מש"נ בד' הרמב"ן דחיוב אדם המזיק הוא משום דמוטל עליו לישמר שלא יזיק את חבירו, וגם למש"נ בטעם פטורא דיתומים דטבחוה ואוכלוה, - דהנה הרמב"ן במלחמות בס"פ הכונס, כתב בתחילת דבריו לפרש לסוגיית הגמ' שם, דכל דל"ה לי' לאסוקי אדעתי' פטור אף באשו משום חציו, משום דא"ל אילו הוה ידענא הכי הוינא מינטר טפי, וכתב דה"ט הוא רק במדליק אש בתוך של חבירו ועברה הדליקה והלכה לצד האחר והדליק את הגדיש דפשיעה בעלמא היא, אבל לא במדליק גדישו של חבירו ממש בידים ולא בההוא גברא דבטש בכספתא דאיהו חייב בכל דמאי הו"ל גבי' דאזקתי'.

ושוב חזר בו הרמב"ן וכתב ע"פ הירושלמי, ז"ל, דלא איתמר נטירותא דהכי קבילי עלי ודהכי לא קבילי עלי, אלא גבי משאיל וכו', אבל במזיק שבשל חבירו ודאי חייב בכל אי משום חציו אי משום ממונו, דהא לאו משום דקביל עלי' נטירותא דהאי מחייבינן לי', אלא משום "דרמיא עלי' נטירותא דגופי'" או דממוני' "דרחמנא חייבי' בהכי", ואע"ג דלא ידע במאי דאזיק כלל, עכ"ל.

יט] ומפורש בד' הרמב"ן דחיובא דאדם המזיק הוא משום דרמיא עלי' נטירותא דגופי', והרי דאין חיובו על מעשה ההיזק, רק משום שמוטל עליו לישמר שלא יזיק.

וזהו גם מש"כ הרמב"ן בתחילת דבריו דכל דל"ה לי' לאסוקי אדעתי' פטור אף באשו משום חציו, משום דא"ל אילו הוה ידענא הכי הוינא מינטר טפי, ורק במזיק בידים חייב משום דמאי הו"ל גבי' דאזקתי', והרי דחיובו הוא על מה שלא שמר.[[10]](#footnote-11)

כ] ואמנם צ"ב, דמה מקום יש לפטור מכח הא דל"ה לי' לאסוקי אדעתי', הרי להרמב"ן לטעמי' חייב אדם המזיק אף באונס גמור.

אך כמדומה דזה מתפרש ע"פ מש"נ, דהא דאדם המזיק באונס חייב, היינו משום שמוטל עליו לישמר גם מן האונסין, ונתבאר דכ"ז הוא כשעליו לישמר מלהזיק לחפץ זה, דיש עליו לישמר מלהזיקו אף באונס, אך כל שלא הי' עליו לישמר מלהזיק לחפץ זה, ליכא בזה לחיובא דאדם המזיק באונס, ומה"ט הוא דייתומים שסבורין שהבהמה שלהם לא מחייבי משום אדם המזיק, כיון שלא הי' עליהן לישמר מלהזיק לבהמה זו, - ואשר ע"כ ה"נ הוא היכא דל"ה לי' לאסוקי אדעתא דהוי הדינר של זהב, הרי אין עליו חיוב לישמר מלהזיקו רק בערך דדינר כסף, וע"כ הי' לנו לפטרו, ואך דאמרינן מאי הו"ל גבי' דאזקתי', והיינו דכל הא דא"צ לישמר מנזק דינר זהב, הוא רק לגבי דא"צ לשמור על אשו וכיו"ב, אך אין לו להזיקו בידים גם מכח הצד דה"ז דינר של זהב, וע"כ הוא חייב.[[11]](#footnote-12)

**ט**

כא] ומכלל הדברים נלמד, דנידון התוס' אם אדם המזיק חייב אף באונס גמור, ומש"כ הרמב"ן דהוא חייב אף באונס גמור, ב' ענינים הם, דהתוס' הוה פשיטא להו דאין מוטל על האדם לישמר שלא להזיק באונס גמור, ומש"כ לדון אם הוא חייב באונס גמור, היינו דשמא הוא חייב על מעשה ההיזק עצמו, אף של"ה מוטל עליו לישמר מכך, וע"ז הוא שהוכיחו מסוגיין ומישן שבא חבירו וישן אצלו ומנשברה חבית בקורה, דאף דהתם פשע הניזק בעצמו, ואין מוטל על המזיק לישמר מכך, מ"מ אם הי' אדם המזיק חייב על ההיזק עצמו אף באונס גמור שאין מוטל עליו לישמר מכך, שפיר הי' לנו לחייבו.

אך מש"כ הרמב"ן דאדם המזיק חייב באונס גמור, ענין אחר הוא, דאף דמודה ליסוד ד' התוס' דאינו חייב אלא על נזק שמוטל עליו לישמר מכך, מ"מ ס"ל דמוטל עליו לישמר אף מנזק הבא באונס גמור, וע"כ הוא חייב, - וע"ז אין להוכיח מסוגיין ומישן שבא חבירו וישן אצלו ומנשברה חבית בקורה, דהתם כיון דהניזק פשע בעצמו, אין מוטל על המזיק לישמר מכך, וע"כ הוא פטור.

**י**

כב] אך בעיקר מש"נ בד' התוס', שוב נתבוננתי דיש לפקפק בזה, דאם הא דפטור הוא משום דאין מוטל עליו לישמר מהיזק דאונס גמור, מ"ט הוצרכו בגמ' לקמן כ"ח ב' לפטורא דאונס רחמנא פטרי' דולנערה לא תעשה דבר, והתוס' שם פירשו דהגמ' שם קאי באדם המזיק דפטור באונס גמור.

וע"כ נראה לפרש בזה, דלעולם לדעת התוס' חיוב אדם המזיק הוא על מעשה ההיזק עצמו, ואך דכל דל"ה לו לישמר מכך, הו"ל אונס, ואונס רחמנא פטרי', - וזהו שהוכיחו התוס' דאדם המזיק פטור באונס גמור, מהא דישן וכו', אף דהתם פטורו הוא משום דחבירו פשע בעצמו, דהרי כל הפטור דחבירו פשע בעצמו, היינו דמה"ט א"צ לישמר מכך, והא דה"ז פוטרו, הוא משום דאחר דא"צ לישמר מכך, ה"ה אנוס על ההיזק, וע"כ הוא פטור, וה"נ יש לפטור בכל אונס גמור, - והיינו דפשיטא להו להתוס' דבאונס גמור א"צ בפועל ליזהר מכך, אלא שדנו דשמא הוא חייב אף אם ל"ה לו ליזהר מכך, דאף דהוא אנוס, מ"מ אדם המזיק חייב אף באונס, וזהו שהוכיחו דכל דל"ה לו ליזהר מכך והוא אנוס פטרי' רחמנא, וה"נ יש לפטור בכל אונס גמור.

כג] והרמב"ן שנחלק ע"ד התוס', הוא משום דס"ל דאדם צריך ליזהר שלא להזיק אף באונס גמור, וע"כ הוא נתבע על ההיזק.

וי"ל דהתוס' דפליגי הוא משום דס"ל דחיוב אדם המזיק הוא על מעשה ההיזק עצמו, אלא דכל שבפועל ל"ה צריך לחוש לכך, הו"ל אונס גמור, ויש לפטרו משום פטורא דאונס, וע"כ אין לחלק בין אונס גמור, לבין היכא דהוא פשע בעצמו, - ורק לדעת הרמב"ן דחיובו הוא על מה שלא שמר יש לחלק ביניהם, דבאונס גמור יש לחייבו על מה שלא שמר, אף שהי' אנוס בכך, והיכא דהניזק פשע בעצמו ול"ה מוטל על המזיק כלל לישמר מכך, אין לחייבו על מה שלא שמר.

ונמצא דהוא להיפך ממה שנקטו העולם דלהתוס' חיוב אדם המזיק הוא על מה שלא שמר, ולהרמב"ן חיובו הוא על מעשה ההיזק עצמו, ולמש"נ להרמב"ן חיובו על מה שלא שמר, וע"כ כל שהניזק פשע בעצמו וא"צ המזיק לשמור פטור, ולדעת התוס' חיובו הוא על מעשה ההיזק עצמו, אלא דכל שלא הי' צריך לשמור מכך, הו"ל אונס גמור ופטור, ודו"ק היטב.

1. ואמנם לכאו' אף בכה"ג דאינו בכלל המזיק דאדם המזיק, הי' לנו לחייבו משום אש, אך ל"ה בזה לחיוב אדם המזיק, ול"ה חייב בד' דברים, והי' פטור על טמון. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובשור כה"ג שנפל ברוח והזיק, לכאו' פשוט דאינו חייב משום שור, אלא בגונא דיש לחייבו משום אש, (ולא יהא חייב על טמון), וזהו שנתחדש באדם דחייב אף בכה"ג. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובדברינו נתישב קו' הפנ"י לקמן כ"ח ב' שהק' להס"ד דבנזיקין חייב אף באונס, ולא אמרו אונס רחמנא פטרי' אלא לענין קטלא, מ"ט בעינן לקרא דפצע תחת פצע לחייב על האונס. [↑](#footnote-ref-4)
4. ונפ"מ לפ"ז שור שחבל באדם אי"ז קנס אלא ממון, ונחלקו בזה רבוותא בדעת הרמב"ם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להוסיף, דבד' הרמב"ם במו"נ ח"ג פ"מ ופמ"א מבו' דחיוב תשלומי חבלות הוי מכלל העונשין, וחיוב תשלומין נזיקין אינו מכלל העונשין, אלא הוא כדי למנוע העול וההיזק, וכדי שישמור על המזיק וימנע מן ההיזק, חייבתו תורה בתשלומין, וד' הרמב"ם אלו הם הכרעה בהנידון בגדר חיובא דממון המזיק, ובד' הרמב"ם מבו' דאין חיובו על מה שלא שמר, אלא חיובו הוא על היזק ממונו, ומה שחייבתו תורה בכך הוא כדי שישמרנו, (וניחא לפ"ז לישנא דמתניתין ט' ב' דכל שחבתי בשמירתו הכשרתי את נזקו, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש שם לפרשה, ואכמ"ל), - ולא נתפרש להדיא בד' הרמב"ם שם בחיובא דאדם המזיק ממון חבירו, אם הוא כלל תשלומי נזיקין דהוא כדי למנוע העול וההיזק, או הוא מכלל העונשין, ומש"כ הרמב"ם שם פמ"א דאם הזיק בממון ינזק בממונו, (והוא מכלל העונשין), מבו' בדבריו דקאי על גניבה, (וכ"כ שם פל"ה דבכלל העונשין הוא גניבה וגזילה), ולא נתפרש בדבריו דהוא גם כשמזיק ממון חבירו, - ואי נימא דחיוב אדם המזיק ממון חבירו הוא ככל תשלומי נזיקין, וחיוב חבלות הוא מכלל העונשין, מתפרש היטב הא דבמזיק ממון חבירו ל"ב קרא לרבות דחייב אף באונס, ובחובל בעינן קרא לרבות דחייב אף באונס, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)
6. עיי"ש שדקדק כן ממה שאמרו נפל מן הגג ברוח שאינה מצוי', דאפי' כאותה של אליהו משמע, דרוח מצוי' הזכירו לענין ש"ח אבל רוח שאינה מצוי' לא הוזכרה בתלמוד אלא לענין אונס דהוא מן האונסין הגדולים שבעולם, ואמנם אף בקרן דבעי שמירה מעולה, מ"מ ודאי דאם עומדת ברוח שאינה מצוי' דעלמא, אף דאינה עומדת ברוחו של אליהו פטור, אך בגמ' לא נזכר דשמירה מעולה הוא דעומדת ברוח שאינה מצוי', אלא נזכר דשמירה פחותה הוא דאינה עומדת אלא ברוח מצוי', ושמירה מעולה היא טפי מכך, אך לא נזכר לישנא דרוח שאינה מצוי', - ולפ"ז לכאו' גם מה שאמרו לקמן נ"ו א' דכופף קמתו של חבירו בפני הדליקה ומטיא ברוח שאינה מצוי' חייב בדיני שמים, הוא אף אם הגיעה הדליקה ברוחו של אליהו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. והחזו"א בסימן י"א סקכ"א סוד"ה כ"ז ב' הוכיח מזה דמודה הרמב"ן דבאונס גמור פטור אדם המזיק, אלא דכל שאפשר לו ליזהר חשיב אדם המזיק אף שהנזק אינו מצוי כלל, וע"כ הוא דפטור כשהניח לו פרה שאולה, ועיי"ש שעמד לפ"ז מ"ט הוצרך הרמב"ן בישן ובא אחר וישן אצלו לפטור משום דהשני פשע בעצמו, ותיפו"ל דהוי אונס גמור, וצ"ב, שהרי כתב הרמב"ן דחייב אף כשנפל ברוחו של אליהו, ואין לך אונס גמור גדול מזה, ושמא יש לפרש לד' החזו"א כמש"נ להלן לפרש בד' הרמב"ן, (והא דקשיא לי' מישן, הוא משום דגם התם אחר שהוא ישן א"א לו ליזהר כלל, וע"ז הוא שיישב דהי' לו ליזהר מתחילה כשהלך לישן שם). [↑](#footnote-ref-8)
8. ובזה מתפרש מש"כ הנימו"י לקמן מ"ח א' דלדעת הרמב"ן הא דפטרינן כשנכנס לחצר בעה"ב שלא ברשות והזיקו בעה"ב, הוא משום דהניזק הוי פושע, וצ"ב דמ"ט חשיב כפושע, הרי אין הדבר מצוי שיזיקנו חבירו, - אך להנ"ל הרי הא דפטרינן כשפשע הניזק, אי"ז משום דהוא פושע, אלא היינו דאין מוטל על אדם המזיק ליזהר מנזק שמכח פשיעת הניזק, וע"כ ה"נ התם, אין מוטל על אדם ליזהר שלא להזיק את מי שנכנס לרשותו, וליכא נפ"מ כלל אם מה שנכנס לרשותו הוא פשיעה או אינה פשיעה, דמ"מ כיון דההיזק הוא מכח גרמתו, אין מוטל על המזיק ליזהר מכך. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועד"ז מתפרש מש"כ הקה"י בב"ק סו"ס כ"ד לפרש לד' הרמב"ן דהיינו, דשאני מזיק באונס דמעשה ההיזק אסור לו לעשותו, ואך שהי' אנוס במה שהגיע לכך, ומשא"כ בטבחוה ואכלוה שהי' מותר להן לעשות כן, אינם חייבין מדין מזיק, - וזה מתפרש ג"כ ע"פ הנ"ל, דבכל מזיק באונס, כיון שאינו רשאי לעשות את ההיזק עצמו, גם מוטל עליו לישמר שלא לעשותו אפי' באונס, אך ביתומים שטבחו ואכלו את הפרה, כיון שהי' מותר להן לעשות כן, ליכא ע"ז חיוב שמירת גופו כלל. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכ"נ מעיקר מה שאמרו בגמ' שם דהזיקתו משלמת של זהב דאמר לה מאי הו"ל גבי' דאזקתי', והרי דבלא"ה היתה פטורה, משום שלא הי' לה לישמר מזה, והרי דאין אדם המזיק חייב אלא משום דמוטל עליו לישמר מן ההיזק, - אך יש לדחות, דבלא ה"ט דמאי הו"ל גבי' דאזקתי', הי' חשוב שבא הנזק בפשיעת הניזק, וע"כ היתה פטורה, ועפי"ז יש מקום לפרש גם לד' הרמב"ן בע"א, (ודלא כמש"נ להלן סק"כ), ויתפרש בזה מש"כ הרמב"ן דטעם חיובו הוא משום דאילו הוה ידענא דהכי הוא הוינא מינטר טפי, דמה"ט חשיב דהניזק פשע בעצמו, (ומתישב בזה מה שעמדנו להלן שם בהערה). [↑](#footnote-ref-11)
11. ואמנם צ"ע אם הוא מתישב בל' הרמב"ן דא"ל אילו הוה ידענא דהכי הוא הוינא מינטר טפי, ואם פטורו הוא משום דל"ה עליו לישמר מהיזק דדינר זהב, מה בעינן לה"ט דהוינא מינטר טפי, - אך י"ל דמכוון הרמב"ן הוא, דלעולם עיקר פטורו הוא משום דאנוס הוא דלא ידע שצריך לישמר מנזק זה, ואך דמצי הניזק למימר לי' דלא חשיב כאנוס כלל, שהרי בלא"ה הי' לו לישמר מלהזיק ולא נשמר, וע"ז הוא שכתב הרמב"ן דא"ל אילו הוה ידענא דהכי הוא הוינא מינטר טפי, ונמצא שמה שאירע הנזק הוא מכח שלא ידע שעליו לישמר מנזק זה, וע"כ הוא דפטור. [↑](#footnote-ref-12)