‏‏ פא,א --  ז
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב יחזקאל זילבר / הספינה

**במשנה.** הקונה שני אילנות בתוך שדה חברו הרי זה לא קנה קרקע. שיטת הרשב"ם לקמן פב: ד"ה דמי דרישיא דקתני שני אילנות לא קנה קרקע לא אתי כר"ע דס"ל בעין יפה מוכר. וכ"ה לעיל לז: בד"ה פלוגתא, והיינו דלמ"ד בעין יפה מוכר גם באילן אחד קנה קרקע, ורק למ"ד בעין רעה מוכר בעינן ג' אילנות, ומשום שנקרא שקנה שדה אילן, ואין שדה בלא קרקע. אך שי' הר"י בתוס' לעיל שם דגם למ"ד בעין יפה מוכר אין מוכר ב' אילנות קונה קרקע, דאין ב' אילנות ראויים ליקרות שדה ולקנות קרקע עמו. וכ"ה בריטב"א.

**הרי זה לא קנה קרקע**. פי' הרשב"ם 'סתמא לא קנה קרקע סביביו כלל ואפי' מקום האילן והרי הוא כמי שקנאן לפירותיו שכשייבש יעקרנו וילך'. והיינו דאף דלא קנה הקרקע מ"מ קנה האילן לפירות ולא לעצים, ולכך אינו יכול לומר לו קוץ אילנך וזיל, ולכאו' משמע שהוא קנין פירות, אך הרשב"ם בד"ה לא ישפה כתב 'שהרי שעבד לו שדהו לצורך האילנות כל צרכן'. ויש לברר מה טיבו של שעבוד זה.

והנה בתוס' לעיל כז. ד"ה לא הק' למ"ד קנין פירות כקנין הגוף למה באילן אחד מביא ואינו קורא, ותי' דקנין זה גרע או משום שאין לו זמן קבוע, [והביאור בזה עי' הגר"ח הובא בק"י שם סי טז] או משום שלא קנה לצורך כל התשמישים. [ועי' בק"י שם]. הרי דס"ל דלענין יניקת האילן הוי קנין פירות גמור, אלא דהוי קנין גרוע. מ"מ למ"ד קנין פירות לאו כקנין הגוף ל"ק משום שאינו מביא מה"ת רק מדרבנן כמש"כ התוס' שם.

אולם לדעת הרשב"ם לקמן קלו: דמבואר דמוכר שדהו לפירות לר"ל דס"ל דקנין פירות לאו כקנין הגוף מ"מ מביא ואינו קורא מה"ת [וכתב שם בד"ה מביא 'דבהבאה חייב דכתיב אשר תביא מארצך שהרי שיעבד לו יניקת הקרקע לפירותיו', ואינו קורא משום שאינו יכול לומר מן האדמה וגו'. אך בתוס' שם כתבו דאינו מה"ת דלא קרינא ביה מארצך], יל"ע לדעת הרשב"ם דא"כ מדוע באילן אחד אינו מביא, מ"ש מקנין פירות אפי' למ"ד לאו כקנין הגוף, וכבר עמד בזה הרמב"ן והר"ן שם. וכתב בשיעורי הגרב"ד בשם הגר"ח דהרשב"ם ס"ל דבכל מקום שיש לו קנין שעבוד בקרקע על הפירות חשבינן שהיניקה היא מקרקע שלו, ולכך שפיר הוי מארצך, וזה הוי בקונה ג' אילנות או בקנין פירות אפי' למ"ד לאו כקנין הגוף, אבל בקונה אילן אחד אינו קנין שעבוד בקרקע חברו לענין יניקה, אלא יש כאן קנין אילן בשדה חברו, וחובת הבעלים להעמיד לו קרקע שלהם לקיום האילן שקנה, ואינו יכול לומר לו קוץ אילנך, הרי דהיניקה היא לא שלו ולכך חסר מארצך. אבל התוס' והרמב"ן שהק' מאילן אחד, ס"ל שגם באילן אחד הוי כמו קנין פירות שיש לו שעבוד על קרקע חברו לענין היניקה, ואפ"ה לא הוי מארצך.

וכן מצינו ברשב"א גיטין מח. שכתב 'דגרע קונה שני אילנות מקונה שדה לפירות, דהתם קונה גוף השדה מיהא לפירות, והכא גוף האילן הוא שקנה וקרקע אינו אלא כשאול לו לימי העץ, ואין זה אלא כקונה פירות מן השוק'.

אלא דלפי זה צ"ל מש"כ כאן הרשב"ם 'שהרי שעבד' וכו', כוונתו דהוי התחייבות לתת רשות להשתמש בשל חברו, אבל אינו שעבוד בקרקע ממש. וצ"ע.

**ברמב"ם** פ"ב מבכרים הי"ג כתב הקונה אילן בתוך שדה חברו אינו מביא לפי שאין לו קרקע, שלשה יש לו קרקע, ואע"פ שאין לו אלא אילנות בלבד הרי הוא כמי שקנה קרקע. ובראב"ד לא כי אלא מפני שבסתם קנה עמהם קרקע, ואם פירש בלא קרקע אינו מביא וכו'. וכתב הרדב"ז שהראב"ד הבין בשי' הרמ' דמפרש שלא יקנה קרקע ואפ"ה מביא, וע"ז חולק דבכה"ג אינו מביא. וכתב ע"ז ברדב"ז אחר בקשת המחילה מעולם לא עלה על דעת רבינו שאם פירש שאין לו קרקע שיביא בכורים וכו', אלא ה"פ דאע"פ שלא קנה קרקע לאוקומי ביה חיותא ולמישטח ביה פירי, אלא לצורך האילנות דווקא אפי' הכי קרינא ביה אדמתך ואשר נתת וכו', ולכאו' כוונתו כמש"כ בחי' הגר"ח, דבג' אילנות אפי' בלא הקרקע, מ"מ יש לו קנין על השעבוד בקרקע לגבי האילנות לנטעיה וזריעה ולכך חשיב מארצך, דהיניקה היא מהזכות שיש לו בקרקע, משא"כ באילן אחד דאינו קנין שעבוד בקרקע, אלא זכות לקיום האילן בשדה חברו, והוי יניקה משדה חברו, לכך לא הוי מארצך וכו'. וע"ע באו"ש.

**מחייב היה ר"מ אף בלוקח פירות מן השוק**. וברשב"ם נראה שגרס מן האילן. ולא נתברר אם כוונתו דבלוקח מן השוק הוא תלוש ולהפרשת בכורים בעינן מן המחובר ולכך כתב מן האילן. [וכן נראה שהבין הריטב"א בדבריו]. או דכוונתו שהחיסרון בלוקח מן השוק שאינו יודע שהם פירות בכורים, ולכך כתב מן האילן והיינו בכורים. ויש לדקדק בדבריו שכתב 'לידע שמבכרת היא'. [וכ"ה בשטמ"ק בשם הראב"ד 'מן השוק לאו דווקא דהיכי ידע דהוו בכורים, אלא אם קנה אותן באילן קודם שביכרו, כשביכרו חייב להביא אע"פ שאין להם קרקע]. ולפי"ז אין צריך להפריש דווקא במחובר, וכן פסק להדיא ברמב"ם פ"ב מבכורים הי"ט, אך מדברי הריטב"א כאן מבואר לחד תי' דבעינן מחובר. ועוד תי' הריטב"א שלמצווה בעינן מחובר, וכן דקדק בדרך אמונה בביאור ההלכה בדעת הרמב"ם שם. ועי' שם עוד שכתב שלמצוה בעינן תרתי חדא שיפריש במחובר, ועוד דאע"פ שיכול לעשות כל שדהו בכורים, מ"מ מצוה לכתחילה שיפריש דווקא הראשונים שביכרו.

**תוד"ה ההוא**, ולרשב"א נראה דלא חשיב בכורים מצוה תלויה בארץ. ולתי' קמא דהוי מצוות התלויות בארץ, וכ"מ ברש"י גיטין מז: ד"ה . והנה בדרכי דוד הק' דאי הוי חובת הגוף, א"כ מה הק' בתוס' לקמן ד"ה ההוא בשם הרשב"א ל"ל מיעוטא לאדמת עכו"ם תי"ל שיש קנין לעכו"ם בא"י להפקיע מיד מעשר, וה"ה יש קנין להפקיע מידי בכורים, וק' הרי בכורים אינם מצוות התלויות בארץ, וממילא לא שייך אין קנין לעכו"ם. שמעתי שתירצו שגדר דיש קנין הוא דהוי כחו"ל [דהקרקע אינה בדין אר"י], וא"כ הוא בכלל המיעוט של חו"ל. ועוד תי' דאחר שנתמעט חו"ל שוב מוכח דבכורים היא מצוה התלויה בארץ. וצ"ע.

ועי' בתורת זרעים שהוכיח בשיטת הרמב"ם דס"ל דבכורים הוי חובת הפירות.

ועי' במקדש דוד סי' נה א' ד"ה אמרינן גבי הא דתנן בריש כלים א"י מקודשת מכל הארצות שמבאים ממנה בכורים עומר ושתי הלחם, והגר"א ל"ג בכורים אבל בר"מ ובר"ש מפורש בכורים. וכתב דבהא פליגי אם בכורים הוי חובת הפירות ותלויה בארץ או דהוי חובת הגוף. דהנה התם לא קתני תרומה ומעשרות וע"כ דלא קתני מצוות התלויות בארץ, אלא דקתני מצות הבאות רק מא"י, ולכך ל"ג הגר"א בכורים.

**והנה בתוס'** הוכיח דלא הוי מצוות התלויות בארץ מתרתי. חדא דאינו טובל לשאר הפירות משא"כ תרומה ומעשר. ועוד שאין החיוב תלוי במירוח אלא מתחייב על האילן. ויש להעיר על ראיה ראשונה דהרי לקט ושכחה ופאה נמי אינם טובלים הפירות ואפ"ה הוי מצוות התלויות בארץ. וי"ל ועי' בדרכי דוד. ועל הראיה השניה אינו מובן דאדרבה אם החיוב חל במחובר יותר נראה דהוא חובת הפירות. ועוד דאפי' אי נימא דחובת גברא הוא שפיר י"ל דבעינן מירוח משום דמצוה להפריש פירות גמורים, וע"י מירוח הוי גמר מלאכתן לפירות. וי"ל.

ובסוף דבריהם כתבו דהוי כמו צצית. ועי' בחי' רבינו מאיר שמחה.

**רשב"ם ד"ה למעוטי וכו'** חד למעוטי אדמת גר, ואתא האי קרא למעוטי דקונה מפירות קרקע שלו לא מביא ולא קורא. ובתוס' ד"ה למעוטי הקשו הא גר עצמו מביא ואינו קורא, וממילא בר הבאה הוא, ולית לן למעוטי מגר. ולא נתברר כוונת התוס' האם כיון דבר הבאה הוא אלא דאינו יוכל לקרא, א"כ בקונה מגר דיכול לקרא יהי' חייב גם בהבאה וגם בקריאה, או דכוונתם להק' דסו"ס בהבאה יהי' חייב כמו הגר עצמו.

[ובביאור דברי הרשב"ם כתבו האחרנים דיש שני פרשות של בכורים, חדא בפרשת משפטים דראשית בכורי אדמתך תביא, ובהאי קרא לא כתיב קריאה כלל, ואידך פרשת בכורים דכי תבוא שכתיב בה הבאה וקריאה. ולפי"ז הא דאימעט גר הוא רק מפרשת קריאה אבל מחובת בכורים בלא קריאה חייב, ולכך מביא וקורא, אבל הלוקח מגר אימעיט מאדמתך דבפרשת כי תבא, וממילא אימעיט גם מהבאה. ועי' בדרך אמונה פ"ד ה"ב בביאור הלכה ד"ה האשה].

ויש עוד לדון בשי' הרשב"ם דממעטינן אדמת גר. דהנה בראשונים משמע דהוי מיעוט כעין יש קנין לעכו"ם. דהנה ברשב"א הביא דברי הרשב"ם 'דגר נמי פטור מן הבכורים ואדמתו נמי פטורה מהבכורים'. ובלשון הר"ן 'דכיון דגר פטור הרי דינו כגוי לענין בכורים שהרי הוא עצמו אינו חייב בהן'. וע"ע ברמב"ן ושא"ר דגם לרבנן יש מיעוט על קרקע של עכו"ם וגר, בגוונא שקנה הישראל את הקרקע והפירות מעכו"ם או מגר, דקרינא ביה אדמתך והאדמה שאר נתת לי, ומ"מ נתמעטו הפירות כי גדלו ברשות עכו"ם וגר, חזינן דהמיעוט הוא על אדמת הגר וכעין יש קנין. והדברים צ"ב קצת הא סו"ס הוא ישראל, ולא מפקיע את קדושת הקרקע מקדושת א"י, ולמה נימא שלעינן בכורים חשיב מפקיע.

ולכאו' היה אפשר לבאר באופ"א, דאף דלר"מ לא בעינן אדמתך ובלוקח מן השוק נמי חייב בכורים, אינו משום שיש חיוב על לוקח מצד עצמו, אלא דאף דאין על הגברא המביא חיוב שיהיו הפירות מאדמתו, אולם מ"מ יש דין בחפצא דפירות שיהיו בני הבאה ע"י שיגדלו באדמה של ישראל המחויב להביא, וכל שחל עליהם דין הבאה, אין נפק"מ מי הוא המביא ויכול להביאם גם הקונה בשוק, דקרינא בהו בפירות ראשית בכורי אדמתך תביא, ולפי"ז ניחא די"ל דכל שגדל באדמת הגר שהוא עצמו אינו בר הבאה הז הוי חיסרון בחפצא דפירות דלא קרינא בהו אדמתך.

**תוד"ה למעוטי**. ובחנם דחק את עצמו דחד אדמתך דריש וכו' בתוך שלו והבריך בתוך של חברו. ובהא ר"מ מודה דלא הוי אדמתך. ולכאו' כוונתם דאף דהוי ברשות מ"מ לא הוי אדמתך, ול"ד ללוקח אילן אחד דע"י דיהב זוזי קנאן וקרינא בהו אדמתך. וברשב"ם צ"ל דס"ל דלר"מ כמו דלא בעינן אדמתך בלוקח פירות מן השוק, כך נמי מבריך בתוך של חברו חייב. וכן מבואר כאן ברמב"ן, [והביא מהירושלמי דרק במקום שהוא מבריך שלא ברשות אינו מביא, או מצד איסור גזל דשונא גזל בעולה, או מצד אשר שתת לי וכו', אבל מבריך ברשות מביא וקורא].הרי דנחלקו התוס' והרשב"ם האם ר"מ חולק על הדין של מבריך.

ונראה דנחלקו מה חיובו של לוקח אליבא דר"מ, האם החיוב הוא מצד הלוקח עצמו, והיינו דלא בעינן כלל אדמתך, וההוא וכו' למעוטי וכו', וא"כ לפי"ז י"ל דגם מבריך חייב אליבא דר"מ, וזהו דעת הרשב"ם והרמב"ן. אבל התוס' ס"ל דהחיוב של לוקח הוא רק במקום שהפירות התחייבו כבר בדין הבאת בכורים, ובכה"ג סובר ר"מ דאין נפק"מ מי המביא, דקרינא בפירות ראשית פרי וגו', וכמש"כ לעיל, ולפי"ז י"ל דבמבריך גם ר"מ מודה דאין מביא דגרע מלוקח, דהרי החפצא דפירות לא התחייבו אצל חברו, ומצד שדהו חסר באדמתך כי ינק אצל חברו.

ובשעורי הגרב"ד כתב לבאר עפ"י המובא לעיל דפליגי הרשב"ם והתוס', [דהרשב"ם דס"ל דבאילן אחד אינו לו קנין שעבוד על היניקה, אלא הוי יניקה מרשות חברו. והתוס' ס"ל דהוי כעין קנין פירות דהוי קנין שעבוד בקרקע חברו], דהנה לתוס' ניחא מאד דהא דסובר ר"מ דבאילן אחד מביא וקורא היינו משום שסברא הגמ' שמ"מ יש לו קנין שעבוד בקרקע חברו ומש"ה מביא וקורא דקרינא בהו אדמתך, אבל במבריך בתוך של חברו כיון שיונק משל חברו לא הוי אדמתך. משא"כ לשי' הרשב"ם דגם באילן אחד אינו קנין שעבוד בקרקע חברו, ואם אפי' בכה"ג ס"ל לר"מ דחייב להביא הרי דס"ל דאף דיונק משל חברו מביא וקורא ולא בעינן אדמתך, א"כ י"ל גם מבריך בתוך של חברו מביא וקורא.

**בא"ד.** ומכח ההיא משנה לא היה מניח ר"ת לגרים וכו'. עי' מהרש"א. ר"ת ור"י פליגי בתרתי. חדא האם גרים יכולים לומר לאבותינו מצד הדרשא דאב המון גויים. דלר"י נחלקו בו הבבלי והירושלמי, [והא דאינו קורא לתנא דמתני' אף דאיירי בבני קיני, משום שאינו יכול לומר לאבותינו, ולכך באמו מישראל מביא וקורא], ולר"ת לא מהני. ועוד האם כשאמו מישראל מביא וקורא, דלר"ת לתנא דמתני' דבכורים מביא וקורא, ולתנא דתוספתא בעינן שיהי' מבני קיני, ולר"י אינו יכול לומר אשר נתתה לי [משום שאמו מישראל אין מועיל בזה, דהיא עצמה אין לה חלק בארץ ואינה קוראה].

[קצת יל"ע מה איכפ"ל שאמו אינה קוראה הרי זה מפני שהיא אשה ואינה בכלל ירושת הארץ, אבל איש מביא וקורא גם אם ירש ירושתו ע"י אשתו, ככל מי שיורש אמו].

הנה בגר יש ג' סיבות שלא יקרא.

**א.** שאינו יכול לומר לאבותינו. וע"ז השיב ר"י דאב המון גויים.

**ב.** דגרים לא נטלו חלק בארץ, ולכך לא עדיפא מנשים דאינם קורין על ביכרים. וע"ז תי' הרמב"ן כאן דגרים עדיפי דראוין לירושה אלא שלא נתחלקה הארץ אלא ליוצאי מצרים והרי הן כנטפלים שראוין לירש ואין להם, והיינו דדמי למי שהיה פחות מבן כ' ביציאת מצרים ולא היה לו אב, דאין לו ממי לירש, אבל בר ירושה הוא.

**ג.** שא"י לומר ארמי עובד אבי, שיעקב אינו אביו, וע"ז תי' הרמב"ן 'שלשת אבות העולם היו כאברהם'. ובדרך אמונה פ"ד ה"ג אות טו תי' דאע"ג דחז"ל בהגדה של פסח דרשוהו על יעקב, מ"מ דפשטיה דקרא קאי על אברהם, כדפי' ברשב"ם דאברהם ארמי הי' אובד וגולה מארץ ארם כדכ' לך לך מארצך וכו', ולשון אובד היינו תועה וכו' כאדם הגולה וכו'. ועי' בכ"ז בדרך אמונה שם בביאור הלכה ד"ה הגר.

**עי' ברמב"ם פ"ד מבכורים ה"ג** שגר מביא וקורא שנ' לאברהם אב המון גויים תנתיך וכו'. וכבר הק במל"מ מ"ש מוידוי מעשר דפסק הרמב"ם פי"א ממע"ש הי"ז דאין הגרים מתודים דלא מצי למימר את האדמה אשר נתת לנו. ועי' בחי' הגר"ח סטנסיל סי' רצא החילוק בין וידוי מעשר ומקרא בכורים.

**פא:**

**אמר רבה** וכו' ספוקי מספקא להו. ידוע בזה קו' החמדת שלמה בתשו' או"ח ס"א אמאי מביא מספק הא כיון שלענין דיני הממון אמרינן חזקת מ"ק ולכך הקרקע של המוכר, כדמוכח מסוגיא דתקפו כהן דהספיקות נכנסים לדיר והתעשר ונחשב עשירי ודאי, חזינן דדיני האיסור הם בתולדה דדיני הממון, וא"כ ה"נ כיון שהוכרע שהלוקח אין לו קרקע א"כ בודאי פטור מהבאת בכורים דאין כאן אשר תביא מארצך. [ובסי' ב' הביא דברי הנתיבת ליישב, הובא בקה"י ב"מ סי' יא, וע"ש שהאריך בדברי החמ"ש]. ועי' בקונ' הספיקות כלל א' סעי' ו' דדן האם חזקת מ"ק הוי חזקה המכרעת או דהתורה התירה ספקו מעין חזקת ממון. ובשער"י ש"ה פי"ד הוכיח מכאן דמ"ק אינה חזקה המכרעת אלא דכיון דכך דין התורה שזוכה בו כי הוא המ"ק, ממילא יש לו כח בעלים גמור על הממון והקדשו הקדש, אבל מ"מ גם אידך נחשב כספק בעלים, ואם קמיא שמיא גליא שהוא שלו ממילא אית ליה גם שם בעלים וקרינא ביה מארצך. [וכעי"ז בחזו"א קידושין כח] וע"ע באמרי בינה דיינים סי' נ'.

**ובאו"ש** פ"ב מבכורים הי"ג כתב לישב בדרך חדשה ע"פ התוס' לעיל כז. ד"ה שהק' מדוע בלוקח אילן אחד אינו קורא למ"ד קנין פירות, ותי' דשאני התם שקנוי לו לכל מילי, משא"כ הכא דאין לו אלא יניקה בלבד. מבואר דיניקה בלבד קליש ואינו שימוש חשוב לקנות את הגוף, אבל מ"מ בקונה ג' אילנות חזינן שקונה מחמתם קרקע, והיינו משום שהאילנות שימושם חשוב כ"כ שגורר את הקרקע עמו, ולפי"ז גם באופן שיפרש המוכר שאינו מוכר הקרקע מ"מ יביא בכורים מצד קנין פירות שיש לו דלא גרע מלוקח פירות שדה, והרי יניקתם חשובה, ולכך לצד שבב' אילנות אילנות קונה קרקע הוא משום ששימושם חשוב שגורר הקרקע, ואף אם יפרש שאינו מוכר קרקע מ"מ מביא מצד קנין פירות, נמצא דהא דמביא וקורא לא חייב להיות מחמת שקונה קרקע, אלא ששימוש האילנות חשובים שנחשב כקנין פירות, ולכך גם אם מספק אינו קונה קרקע מ"מ אינו סיבה לפטור מבכורים דקנין היניקה הוי כקנין הגוף וסגי בזה לחיוב בכורים.

**ודילמא לאו בכורים נינהו וקא מעייל חולין לעזרה.** עי' ברשב"ם ב' דרכים היכא דמייתי חולין לעזרה ואינו מקריבן, או הוי מה"ת או מדרבנן. מ"מ האיסור הוא עצם ההכנסה. והביא המל"מ מרש"י תמורה כג. ד"ה יאכלו שהק' על הא דאמרינן דיאכלו עמה חולין ותרומה ואי קשיא הא אין מכניסין חולין לעזרה [כקו' התוס' כאן]. ותי' דיאכלום בחוץ ואח"כ יכנסו וכו', הרי דכל הכנסה אסורה אפי' מידי דלאו הקרבה כרשב"ם. אך בתוס' מכוח קו' זו, ומקו' איך מכניס כל זר בגדיו. כתבו דרק במידי דהקרבה הוא, [ומש"כ הגשה – לאו דווקא, אלא הנחה. רש"ש]. וברמב"ם פ"ב משחיטה דהאיסור הוא רק מילי דאכילה. והטעם הוא דילפינן מקרא דבריחוק מקום אתה זובח וכו' והתם מידי דאכילה הוא. ועי' האריך בכ"ז המל"מ פ"ב משחיטה ה"ג.

[ובדעת התוס' נסתפקו האם בדבר שהוא בר הקרבה האסור הוא בהקרבה, או כבר בהכנסתן לעזרה. ועי' לשון התוס' חולין קל: ותורי"ד כאן].

**דמקדיש להו.** עי' ברשב"ם לקנות קרבן. [וכן דעת הרשב"ם לעיל עט. ד"ה אילן דפירות לא חזו לא למזבח ולא לבדק הבית]. ובתוס' ד"ה דמקדיש הק' מ"ט לא אמרינן גם גבי תודה שנתערבה וכו' דלקדיש על תנאי דאם אינה תודה להוי לבדק הבית או לדמי נסכים וכו'. הרי שפי' הכא דסגי שיקדישם לבדק הבית. ועי' במל"מ שם בד"ה ודע שדקדק דלרשב"ם דווקא לצורך קרבן.

ועוד מש"כ הרשב"ם דמקדיש להו על תנאי, צ"ב למה צריך התנאי הא על הצד שזה בכורים הן ממון כהנים ואינו יכול להקדישם. ועי' בסוף שקלים שנחלקו בזה.

**דפריק להו**. פי' הרשב"ם אחר שהניחם לפני המזבח והניף. הרי דפי' דהבעלים הוא הפודה. וכן נקט להדיא ברבינו גרשום. אך ברמב"ם פ"ד מבכורים ה"ד כתב דהכהן פודה אותן מיד ההקדש. וביאר בר"י קורקוס ובאו"ש דאם העלים יפדנו יצטרך להוסיף חומש.

**דמפריש להו**. כתב ברבינו גרשום דהמביא הוא המקדיש, וכ"מ בשא"ר. וכן דייק הרש"ש מקו' הגמ' בשלמא תרומה גדולה יהיב ליה לכהן. ואם הכהן המפריש א"כ יעכבם לעצמו. ואפי' מעשר עני יכול לעכב כשהוא עני. והטעם הוא משום שאסור לו למסור טבל בלי לעשר. ובתורי"ד כתב שהכהן מפרישם. וצ"ע איך יפרש הסוגיא.

**תוד"ה אלא מע"ר.** הק' מדוע אינו כדמאי שמספק אמרינן המע"ה. ותי' דילשראל אינו שייך ממ"נ וכו'. ועוד תי' דרק בדמאי דרבנן אינו חייב במצוות נתינה מספק אבל בספק טבל מה"ת חייב. הרי דנחלקו ב' התרוצים בתוס' האם בספק מצוות נתינה אמרינן ספיקא לחומרא. ועי' ברש"ש בשם המשל"מ להק' מ"ש מספק בכור שאינו חייב לתת, ועי' בשע"י ש"ה פ"ז ד"ה הנה דשאני תרומות ומעשרות משאר מתנות כהונה, דכל מתנות כהונה יסודם הוא ליתן הממון לכהנים, והוא כעין חובת ממון לכהנים, וכיון שכן הוא דינו כשאר משפטי הממון דאמרינן שמספק הממע"ה כך גם במצות נתינה לכהנים מספק דדינם כדיני ממון, משא"כ במתנות כהונה הבאים מחמת גדולי קרקע י"ל דדין נתינה שלהם הוא מצוה בפ"ע דהי' ביעור מביתו ולא תלוי רק במשפטי הממון שלהם, ולכך לתי הב' בתוס' מספק חייב לקים מצות נתינה.

**והא בעי מיכלינהו.** לכאו' הקו' היא דאם אינו יכול לקיים כל דיני הבכורים כמו הנתינה לכהן לאכילה אין עליו חיוב הבאה. אלא דזה דאינו דהגמ' להלן פריך והא בעי קריה ומשני לא מעכבא, וצ"ב הא אפי' דלא מעכבא מ"מ מצות בכורים הוא עם קריאה בהבאתם, הוא אינו ראוי לקיימו. [ואולי אפשר לומר דקו' הגמ' היא דכיון דעיקר תכלית הבכורים הוא לאכילת הכהנים, דבכורים הרי הם כתרומה כמש"כ הרשב"ם לעיל, א"כ כל שאינם ראוים לאכילה אין מצוה בהבאתם. וכן פי' הרשב"ם בקו' הגמ' והא בעי קריה 'והאיך יאכל מהם בלא קרייה', מבואר דלא על עצם הקריה קשיא ליה, אלא דשוב אינו ראוי לאכילה. וצ"ע בזה]

**ובעו קרייה.** עי' ברשב"ם דהקו' 'והאיך יאכל מהם בלא קרייה', הובא לעיל. ולכאו' צ"ב הא אם קרייה מעכבת הרי דהיא מעיקר הדין הבאת בכורים, וכמו הנחה שהיא מעכבת, ומדוע פי' ברשב"ם דקאי על ההיתר האכילה. מוכח מזה דס"ל דמצות קריה היא מצוה בפני עצמה, וכן מנאן הרמב"ם בסה"מ לב' מצות, וכן בפ"ב ה"א מ"ע להביא בכורים, ובפ"ג ה"י מ"ע להתוודות במקדש על הבכורים, ועי' בהשגת הרמב"ן שם, ולכך לא שייך לומר שהקריאה מעכבת את עצם ההבאה דהיא מצוה אחרת, ולכך פי' דהנידון הוא על היתר האכילה.

**והאמר"ז כל הראוי לבילה וכו'**. הקו' בריטב"א הא הכא לצד דבכורים הוא הא חזו לקריאה, ואי לאו בכורים נינהו לאו בני קריאה. וי"ל דכיון דאפשר דבעו קריאה ואי אפשר לקרוא כמי שאינו ראוי חשיב. וכ"כ בתורי"ד. ולכאו' הא כלפי שמיא ראוי לקריאה הוא, מ"מ בעינן דבפועל יהי' ראוי לקריאה, והיינו דהוי בכורים שנראו לקריאה כי כלפי שמיה הם ראוים אלא שאינם ראוים לה בפועל.

הנה בגמ' לקמן נאמרו ב' טעמים מדוע אינו יכול לקרא מספק. רב אשי אמר דמחזי כשיקרא, ורב משרשיא אמר דילמא אתי לאפקועינהו מתרומות ומעשרות. וכתב בשטמ"ק בשם התורא"ש דהא דמבואר בסוגיין דחשוב אין ראוי לקריאה הוא רק לטעם דמחזי כשיקרא, דלדידיה אינו ראוי לקריאה מה"ת, אבל למ"ד שמא יבאו להפקיע מתו"מ אין זה אלא חשש דרבנן ואינו נחשב אינו ראוי לקריאה. הרי דהא דאמרינן דכיון דאינו יכול בפועל לקרא נחשב שאינו ראוי לקריאה, תלוי אם הוא אינו יכול מה"ת או דרבנן.

[ובעיקר דברי התורא"ש שמחזי כשיקרא הוא מה"ת, עי' בדרך אמונה פ"ד מבכורים ה"ד בביאור הלכה ד"ה בשם הראשונים דבשקר גמור שאין בו נזק וריעותא לשום אדם ליכא איסור דאורייתא. והכא שאני דהוי כדובר שקרים למקום. ועי' ברשב"ם].

והנה בטעמא דבעינן ראוי לבילה, כתבו התוס' מנחות יט: 'דסברא הוא דראוי לכל הפחות בעינן', ובריטב"א כאן 'שלא הוציא הכתוב מצוות בלילה בשום מקום בלשון עשה'. אך בכתבי הגרי"ז מנחות ט. כתב דראוי לבילה הוי לימוד דשיעור המנחה היא עד שישים, והביא ראיה ע"ז ממנחת רקיקין דאין בה בלילה ומ"מ שיעורה בס' עשרונות. ולכאו' כן הוא ל' הרשב"ם 'דכשהוא מביא ס"א מנחה זו לא ציוה להביא והרי הוא כמביא מנחה מן הקטניות', משמע דילפינן מיניה את עיקר שיעור מנחה. אלא דיל"ע מסוגיין דהרי בב' אילנות החיסרון הוא רק בקריאה בפועל, אבל מחמת דינם כבכורים שפיר ראוים לקריאה כמש"כ הריטב"א, ואפ"ה חשבינן שאינם ראוין לקריאה, מוכח שאין זה רק גילוי על מין ושיעור המנחה, אלא דזהו עיקר הדין דבעינן ראוי לקריאה. וצ"ע.

**דעביד להו כריב"ח.** לפירוש הרשב"ם ה"נ יביא הבכורים ע"י שליח וממילא ליכא קריאה, כי שליח אינו קורא. אבל לפירוש התוס' בד"ה בצרן דעביד לה כריב"ח היינו דיכול להעמיד הבכורים באופן שלא יהי' חייב בקיאה, כגון באופן שיהא בדעתו להביא ע"י שליח או להביא אחרי החג, ולכך לא בעינן ראוי לקריאה. והוכיח כן מירושלמי. חזינן שיש שני אופנים של בכורים, יש בכורים הטעונים קריאה ובהם בעינן ראוי לקריאה, וכל שאינו ראוי קריאה מעכבת, ויש בכורים שמתחילה לא נראו לקריאה שבהם קריאה לא מעכבת. והביאור כמש"כ באו"ש פ"ד מבכורים הי"ג הובא לעיל שיש שני פרשות של בכורים, חדא בפרשת משפטים (שמות כג) דראשית בכורי אדמתך תביא בית וגו', ובהאי קרא לא כתיב כלל חובת קריאה, והיא הפר' של בכורים שלא נראו לקריאה שיש בהם מ"מ דין הבאה בלבד. [ובמכילתא שם יליף מהאי קרא לנשים וגרים דמבאין אע"פ שאינן קורין]. ואידך פרשת בכורים דכי תבוא (דברים כו) ולקחת מראשית כל פרי האדמה וגו' וענית ואמרת וגו', ובזה בעינן לכל הפחות ראוי לקריאה.

אלא דיש לעין לפירוש הרשב"ם הא סו"ס הבכורים הללו מצד עצמם ראוין לקריאה, וא"א לקרא עליהם, א"כ מה יעזור שישלח ע"י שליח, הרי בב' אילנות גם מחויב בקריאה אלא דאינו יכול בפועל לקרא ולכך הקריאה מעכבת בו, [ובשלמא כל בעלים ששולח ע"י שליח, חשוב ראוין לקריאה כמש"כ הריטב"א כאן שיכול לחזור ולטלן כ"ז שלא הניחן ונתקיים בהם דין בכורים ולהביאן לירושלים, ולכך אין הקריאה מעכבת בהו]. ועי' בריטב"א. [ונראה דבב' אילנות ליכא חיסרון בחפצא דפירות שאינם ראוין לקריאה, אדרבא הא הבכורים עמצם ראוין לקריאה ככל בכורים דעלמא, אלא דעיקר העיכוב שלהם הוא בסדר ההבאה שלהם שהגברא המביאם אינו יכול לקרא עליהם, וע"כ הקריאה מעכבת את ההבאה, ונמצא דנראה לקריאה הוא שלהם הוא בסדר ההבאה שאז חל עליו חובת קריאה, ולכך כשמביאם ע"י שליח הרי במעשה הבאה לכתחילה לא חל חיוב קריאה, ואין הקריאה מעכבת בהו. אבל הנראה לקריאה מצד הבכורים עצמם לעולם אינו נדחה כלל. משא"כ היכן שהפסול בחפצא דפירות שאינם ראוין מצד עצמם לקריאה, הנראו לקריאה הוא חל מיד בשעת ההפרשה, וממילא הנדחו בקריאה מעכבת.]

**עד שתהא לקיחה והבאה כאחד.** שי' הרשב"ם דלקיחה היינו בצירה והבאה הוא הבאה לירושלים [ירושלים לאו דווקא, אלא לעזרה – מנ"ח תרו], ובעינן שהבצירה וההבאה כולה עד ירושלים יהי' באדם אחד. ולא סגי שבצר והביא לירושלים, אלא אפי' הדרך בעינן שיהי' ע"י אחד. כמש"כ 'דבעינן בצירה והבאה כולה עד ירושלים באדם אחד'. וכ"ה להדיא בתוס' גיטין מז: ד"ה בצרן. וכן כתב הריטב"א דמדברי הרשב"ם נראה 'כי כל ההולכה מן הבית עד ירושלים בעינן בחד, דכולהו בכלל הבאה'. והרמב"ן נחלק ע"ז דאין הבאה אלא מהר הבית לעזרה, כדתניא בתוס' כל הדרך כולה היה נותנה ביד בנו ביד עבדו כיון שהגיע להר הבית אפי' אגריפס המלך נוטל הסל על כתיפו. ותחילת לקיחה וסוף הבאה סגי. וכן הדין נותן שלא יהא האחרון שבישראל צריך לעלות מנהר פרת לירושלים ולא יוריד הסל מכתפו. להוציא מדברי האומר דבעינן לקיחה והבאה כולה ע"י אחד. ועי' במהר"י קורקוס פ"ד מבכורים ה"ח שכתב שגם לסוברים דבעינן כל הדרך באחד, אין הכוונה שצריך להחזיק כל הדרך בידו ובודאי יכול להניח ע"ג בהמה או לתת לאחר לסייעו, דאין האחר עושה אלא מעשה בהמה, והוא נחשב המביא, ורק כשאין מטפל בהבאה אלא שולחו ע"י אחר אין נחשב ההבאה שלו.

**הבאה ע"י שליח.** באופן שהלקיחה וההבאה נעשו ע"י שליח, שי' הרשב"ם שהבעלים קורא ששלוחו של אדם כמותו ויכול לומר הנה הבאתי וגו'. ובתוס' נחלקו וס"ל דבכה"ג אינו קורא. וברמב"ן הק' על הרשב"ם דאם אמרינן לגבי זה שלוחו של אדם כמותו, א"כ גם כשהביא במקצת ע"י שליח ומקצת על ידו אמאי אינו קורא, נימה ששלוחו של אדם כמותו והוא עשה הכל. ועי' בריטב"א שס"ל לרשב"ם שהוא גזה"כ דבעינן לקיחה והבאה ע"י אחד.

ונראה מזה דלרשב"ם דהדין דבעינן לקיחה והבאה כאחד, אינו אלא לומר דבעינן מעשה בבאדם אחד ולא ע"י שנים, ולכך כל שעשה הכל השליח קורא הבעלים, דהלקיחה וההבאה נעשו ע"י אחד. אבל לתוס' אין כלל דין שיהי' הכל ע"י אחד, אלא בעינן שתהי' לקיחה והבאה ע"י בעלים, ולכך אפי' כשעשה השליח הכל אינו קורא.

והנה במאירי גיטין מז: כתב שאם לקח בכורים ומת בדרך ויורשו גמר את ההבאה הוא קורא אף שלא היה הכל ע"י אחד, מ"מ כיון שכל ההבאה היתה ע"י בעל הפירות נחשב לקיחה והבאה כאחד. הובאה בדרך אמונה פ"ד ה"ח סקנ"ה, ובסקס"ב הביא שהפסקים דנו בב' שותפין שאחד לקח ואחד הביא אם קורא או לא. וכתב ע"ז שמדברי המאירי י"ל דקורא, [ולדעת הרשב"ם יל"ע דאף דסובר ששליח שעושה הכל מחייב הבעלים בקריאה, מ"מ הרי כתב שאם הלקיחה הייתה ע"י שליח אחד וההבאה ע"י שליח אחר אינו קורא, אף שהכל נעשה ע"י מעשה שליחות אחד, מ"מ בעינן לקיחה והבאה באדם אחד וליכא, ואפי' הביא השליח חצי הדרך והבעלים עצמם השלימו הדרך ג"כ אינו קורא, וא"כ ה"נ בשותפין או במתו הבעלים והביאו יורשין לא יקרא. אבל לתוס' אפשר דבכה"ג יקרא, דהא דנתחדש הכא הוא דבעינן שהבעלים יביאו ולא ע"י שליח, ולכך כל שהבעלים הביאו אפי' שהתחלפו בדרך שפיר קורא].

**תוד"ה בצרן.** שי' התוס' שיכול להעמיד הבכורים באופן שלא יהי' חייב בקריאה, וכגון דדעתו בשעת בצירה להביאם לאחר החג או להביאם ע"י שליח, ולכך לא ירקבו אלא מביא ואינו קורא. וכבר כתבנו לעיל ביאור הדברים. ויל"ע מה קובע במה שחשב בשעת בצירה להביאם באופן שאין בהם קריאה, הא מ"מ אם ירצה יוכל להמלך ולהביאם הוא ולקרא עליהם, הרי דעדין ראוין לקריאה הם. [ועי' במנ"ח תרו אות ה' דנסתפק לדעת התוס' אם יכול לחזור ולהביאם. (ועי' בריטב"א כאן). וע"ע בדרך אמונה סופ"ב מבכורים]. ואפשר דאפי' שלא נפקע מהם אפשרות של הבאה עם קריאה, מ"מ חשיב ההבאה שאין עמו קריאה.

ועוד יל"ע הא שי' ר"ת בסמוך שהלקיחה היא לא הבצירה אלא לקיחה מביתו, א"כ למה תלוי מה היה דעתו בשעת בצירה, הא לבצירה ליכא שום דין שעי"ז יקבע. וצ"ב.

**והנה ברמב"ם** פ"ד מבכורים הי"ג שכתב שהמביא בכורים אחר החג אינו קורא ואע"פ שהפרישם קודם החג. ולא כתב דדוקא כשהיה' דעתו להביאם לאחר החג. ולכאו' הרי בסוגיא דמכות יח מבואר דבכה"ג ירקבו, הרי דאינו מביא כלל, ומדוע פסק דמביא ואינו קורא. וכתב בכס"מ דכיון דסוגיא דידן ובגיטין הביאו דברי ריב"ח סתמא [ודלא כפי' רבינו חיים בתוס' בשם הירושלמי דדעתו היה להביאם לאחר החג], הרי דס"ל דלא אמרינן כיון שנראו ירקבו אלא מביאם בלי קריאה. אלא דעדין ק' דהרי הכא בב' אילנות כיון דאינו קורא מספק הוי אין ראוי ומעכב ולכך בעינן שיביאם ע"י שליח, וא"כ מדוע מביא לאחר החג, הא אינו ראוי לקריאה, ונימה דקריאה תעכבת בו. תי' הכס"מ דמחמת ספק שאני. ועי' בחי' הגרנ"ט.

והיינו דגם הרמב"ם מודה לעיקר דינא דבעינן ראוי לקריאה, אלא דמחלק בין היכא דאיכא חיוב קריאה בשעת הבאה, דאז אם אינו יכול לקרא מעכב את ההבאה, וכמו בב' אילנות דהכא, דאיכא דין קריאה בשעת הבאה אלא דאינו יכול לקרא מספק, ולכך הקריאה מעכבת בו. משא"כ במפריש קודם החג דעכשיו בשעת הבאה ליכא דין קריאה כלל דלאו זמן שמחה הוא, ולכך ליכא חיסרון דאינו ראוי לקריאה. אלא דזה גופא צ"ב הא כיון דחל עליו דין קריאה קודם החג, א"כ נימא דכיון שאין ראוי לקריאה, הקריאה תעכב. וצ"ע.

ועוד קשה הרי הרמב"ם פסק בפ"ב מבכורים הכ"א המפריש בכורים להעלותם לירושלים לא ישלחם ביד שליח, ואם לקטן מתחילה ע"מ לשלחן ביד שליח ה"ז מותר לשלחם. הרי שהביא דברי הירושלמי ופסק כותייהו. וצ"ע. והאריכו האחרונים בביאור דברי הרמב"ם

**משום דמחזי כשיקרא.** הובא לעיל דברי התורא"ש דהא דאמרינן הכא דספק בכורים הוי אין ראוי לקריאה, וקריאה מעכבת בו, הוא רק לטעמא דמחזי כשיקרא דהוי איסור מה"ת, אבל לחשש דילמא אתי לאפקעינהו מתו"מ דהוא גזירה דרבנן שפיר הוי ראוי לקריאה.

ובשג"א סי' צ' כתב עוד נפק"מ בבכורים שחייב להביאם בתורת ודאי אך הספק אם חייבים בקריאה, דטעמא דמחזי כשיקרא שייך גם בזה, אבל חשש שיפקעו מתו"מ ליכא, דהרי חייב בודאי להביאם מתורת ודאי וממילא פטור ממעשר.

והנה במשנה בבכורים מבואר דטומטום אינו קורא, ועי' ברמב"ם פ"ד מבכורים ה"ב דמביא ואינו קורא דספק אשה הוא. ולכאו הרי התם להביא הוא חייב בודאי, והספק הוא רק לגבי קריאה, חזינן דפסק דהוא מטעם מיחזי כשיקרא.

אך באמת בפיה"מ פי' הרמב"ם דהא דאינו קורא הוא בתורת ודאי, משום שלא קבל חלק בארץ, דא"י לא נתחלקה אלא לזכרים ודאים. והוכיח כן בתוס' חדשים דאם היו חיבים לקרא מספק, היו צריכים להביא ע"י שליח כמו בב' אילנות. מוכח דהא דאינו קורא הוא בתורת ודאי. [ומש"כ בהל' לפי שהן ספק אשה, כוונתו דמשום הא לא נטלו חלק בא"י]. וע"ש בתוי"ט שהק' מדוע בעינן לומר שמתורת ודאי אינו קורא, ת"ל דהוי ספק אשה. ולהנ"ל א"ש.