סימן קצו
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים / הערות על סדר טוש_ע

אור ליום ד' ט' ניסן תשע"א

**א**

א] ס"א, ונקנה ג"כ במשיכה - הפנ"י בקידושין דכ"ב: הק' דמ"ט עבד כנעני נקנה במשיכה, הרי עבדא כמקרקעי דמי,[[1]](#footnote-2) ובאמת למש"כ הרשב"א והר"ן בקידושין שם הכי ס"ל לת"ק שאין עבד נקנה בהגבהה ובמשיכה, ונת' להלן ענף ב' דהוא כמש"כ הריטב"א ב"ב דטעמא דת"ק הוא משום דעבד הוא מקרקעי דנייד ולא שייך ביה קנין מטלטלין כלל, וכתב לישב דרבוי קנינים גמרינן מהקישא ולא מיעוט קנינים, ועוד דשאני קרקע דל"ש בה משיכה, עכ"ד.[[2]](#footnote-3)

והנתיה"מ בסק"א הק' על תי' בתרא, ממש"א בגיטין דכ"ב. דזרעים שבעציץ נקוב אינם נקנין במשיכה, והרי דקרקע אינה נקנית במשיכה אף היכא דאפשר במשיכה, וכן הק' המקנה והבית מאיר בקידושין שם.

והנה אמנם כד' הפנ"י מבו' בל' המאירי בקידושין שם, ז"ל, ומשיכה ישנה במטלטלין ואין לה מקום בקרקע שאין הקרקע בר משיכה, עכ"ל, וקשיא ע"ז מהא דעציץ נקוב אינו נקנה במשיכה.

ב] אמנם הנה מצאתי בד' המאירי בגיטין שם דאזיל לטעמי', ז"ל, עציץ וכו' ומכר בעל העציץ את העציץ לבעל הזרעים, כיון שמשך קנה, שלענין זה אף עציץ נקוב דנין אותו כמטלטלין הואיל ומ"מ בר משיכה הוא, עכ"ל, ונ' בביאור דבריו, דס"ל דהעפר שבעציץ נקוב חשיב נמי כקרקע, וכמש"כ בהמשך דבריו דנעשו הזרעים עם עפר מקומן קרקע לקנות העציץ אגבן, ואפ"ה משמע דאף העפר נקנה במשיכה, וע"ז הוא שכתב המאירי דהוא משום דבר משיכה הוא, ואזיל לטעמי' דכל הא דקרקע אינה נקנית במשיכה הוא משום שאינה בת משיכה.

ולפ"ז צ"ל, דהא דהזרעים אינם נקנין במשיכה, הוא כל' המאירי שם, דהזרעים מחוברין הן, עיי"ש, וכתב שם דהוא אף בעציץ שאינו נקוב, וצע"ג, ונ' דהיינו דכיון דהזרעים מחוברין לקרקע, ע"כ לא חשיב זה כמעשה משיכה כלל, כיון שעדין הן מחוברין, ומשא"כ העפר שבעציץ, הגם שדינו כקרקע, אך אינו מחובר, וע"כ שפיר שייכא בי' משיכה, וכן מ' בל' סה"ת הל' גיטין, ז"ל, לא קנה במשיכה עד שיחזיק, משום דכי משך אכתי ינקי זרעים ולא עבד ולא מידי, עכ"ל.

ג] ובחי' הרמ"ה בגיטין שם שהובאו בליקוט חי' הרמ"ה וציין לזה בהע' מילואי משפט כתב, ז"ל, ואי קשיא לך וכיון דאתברר לך דזרעים הזרועים בעציץ נקוב כקרקע דמי, מ"ש גבי מכר דלא מיקנו במשיכה ולא בהגבהה וכו', ומ"ש גבי גט דמיקני בהגבהה כמטלטלין, כדאמרינן כתבו על עלה של עציץ נקוב, אלמא כמטלטלי דמי לאקנויי בהגבהה, דאי לא מקנה בהגבהה אמאי הוי גט הא בעינן ונתן וליכא וכו', אלא מסתברא לן וכו', דאע"ג דקי"ל דעציץ נקוב כקרקע דמי, לענין הקנאה מיהא כיון דמטלטלין נקנין בהגבהה, מידי דהוה אעבד כנעני דאע"ג דכמקרקעי דמי לכמה מילי, ה"ה לגבי עציץ נקוב אע"ג דכמקרקעי דמי לכמה מיליף כיון דמטלטלין נקנין במשיכה והגבהה כמטלטלי, דשאני מקרקעי דמטלטלי ממקרקעי דלא מטלטלי, ושמעתתא דמכר ושמעתתא דגט לא קשיין להדדי, דגבי גט כיון דעציץ וזרעים תרוייהו דבעל נינהו כפשטא דשמעתתא, והא מקני להו בב"א דכולי חד גופא הוא, ואשתכח דהגבהה דזרעים לאו הגבהה ע"י דבר אחר הוא, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרמ"ה כד' הפנ"י, דהא דעבדים נקנין במשיכה אף דעבדי כמקרקעי, הוא משום דמקרקעי דניידי נקנין במשיכה, ומזה הוא שלמד הרמ"ה לעציץ נקוב דנקנה במשיכה ובהגבהה, כיון דהוי מקרקעי דניידי והוא בר משיכה.

ומש"א בגיטין שם דמכר בעל זרעים לבעל עציץ לא קנה במשיכה, מבו' בד' הרמ"ה דהוא משום דהוי זה משיכה ע"י דבר אחר, ומשא"כ בגט דאיירי שהעציץ ג"כ של הבעל, ול"ה הגבהה ע"י דבר אחר, ונ' בביאורו, דס"ל להרמ"ה כדעת הסוברים דל"מ משיכה והגבהה בכליו של מוכר, משום שלא זזו הפירות ממקומם, וע"כ אף כשמגבי' ומושך את הזרעים בעציץ שלו, לא קני להזרעים בהגבהה ומשיכה, כיון דלא זזו ממקומם, וזהו מש"כ הרמ"ה דהו"ל הגבהה ע"י דבר אחר, והיינו דהזרעים עצמם לא הוגבהו, ואך שהעציץ הוגבה וממילא הוגבהו הזרעים, וכל כה"ג לא חשיב כהגבהה על הזרעים, ומשא"כ בההיא דגט דאיירי בשהעציץ הוא של הבעל, וה"ה מקנה לה את העציץ והזרעים יחד, שפיר הוי זה הגבהה מעלייתא, דהעציץ והזרעים יחד זזו ממקומן.[[3]](#footnote-4)

שוב מצאתי הדברים מבוארים כן בד' הב"ח סימן ר"ב, ז"ל, ונראה וכו' אבל משך בעציץ לקנות גם הזרעים קנה אף הזרעים, ולא שהקרקע נקנית אגב מטלטלין, אלא כיון דזרעים צריכין לעציץ קנה הזרעים עם משיכת העציץ. וכו', ובהקנה הזרעים לבעל העציץ וכו' דלא קנה הכא הזרעים במשיכת העציץ, ואע"ג וכו' דהיכא שהעציץ והזרעים לאחד וכו' אמרינן דבמשיכת העציץ נקנו לו אף הזרעים, התם ודאי כיון דהמשיכה היא מועלת שקונה את העציץ, עם זה קונה גם הזרעים שצריכין לעציץ, אבל היכא שהציץ הוא שלו ול"מ משיכה לקנות העציץ שהוא כבר שלו, התם אינו קונה לזרעים במשיכת העציץ, עכ"ל, והש"ך שם סק"ח כתב ע"ז דדבריו תמוהים ואין בהן טעם וריח, אך הנה בד' הרמ"ה מבו' לדינא כד' הב"ח, ואך שבד' הב"ח מבו' דכל הא דקני בכה"ג, הוא משום שהזרעים צריכין לעציץ, וצ"ב.

ד] ובעיקר הנידון בזה, יש לציין למש"נ ב? אם קרקע נקנית בקנין חצר, ובטעם הא דאין הזרעים נקנין לבעל העציץ בקנין חצר, עיי"ש, ובפשוטו דמי דין קנין משיכה לדין קנין חצר, ואם דינא הוא דקרקע נקנית בחצר, ה"נ היא נקנית במשיכה, בגוונא דשייך בה משיכה, ואם דינא הוא דאין קרקע נקנית בחצר, ה"נ אינה נקנית במשיכה.

ה] ובביאור הגר"א סק"ג בליקוט כתב, ז"ל, ות"ק ל"ל הא דרב אשי דנקנה במשיכה שהוא איתקש לקרקע, [אבל ר"ש ס"ל דבהא איתקש למטלטלין] וכן ס"ל לרב אשי, וטעמו כמ"ש תוס' בב"ק י"ב א' ד"ה אנא כו' דבדאורייתא הוא כקרקע ובדרבנן כמטלטלין וכו', עכ"ל, ועיי"ש שהביא כן מד' הירושלמי פ"ק דקידושין ה"ג דהא דעבד נקנה בהגבהה הוא משום דעבדא כמטלטלי דמי, ועמש"כ ע"ז בבאר יצחק יו"ד סימן כ"ג ענף ז'.

ולכאו' מכוון ד' הגר"א הוא, דכיון דקי"ל כר' יוחנן דד"ת מעות קונות ומשיכה תקנתא דרבנן היא, ע"כ קונה משיכה גם בעבדים, דלענין מילי דרבנן הוו עבדי כמטלטלי, וכ"כ הנתיה"מ בסימן רמ"א סק"ג, וזה שלא כדבריו כאן שהסכים לד' הפנ"י בתי' קמא.[[4]](#footnote-5)

ו] ואמנם יש בזה מקום עיון, דהנה דעת התוס' בע"ז דע"א. דכל הא דמשיכה אינה קונה מדאורייתא, הוא רק במכר, אך במציאה ומתנה דליכא כספא קני במשיכה, ולפ"ז הרי נמצא דקנין משיכה הוא קנין דאורייתא, ואך דמדאורייתא ל"מ קנין זה לקנות במשיכה דאיכא כספא, ומדרבנן ה"ז קונה אף במכירה דאיכא כספא, ולפ"ז הרי מסתבר הדבר, דהגם דלגבי מילי דרבנן הוי עבדא כמטלטלי, מ"מ לענין קנין משיכה אין לנו לדון עבד כמטלטלין, שהרי קנין משיכה קנין דאורייתא הוא, וכשתיקנו חכמים דמשיכה קונה במכירה, לא תיקנו קנין חדש, אלא תיקנו שקנין זה יקנה אף במכירה, וא"כ כיון דלענין קנין משיכה דאורייתא ל"ה עבדא כמטלטלי, בדין שלא יקנה אף במכירה שאין משיכה קונה אלא מדרבנן.

ויש להוסיף, דהגע עצמך, אם נתן העבד במתנה לחבירו, הרי דכיון דבמתנה משיכה קונה מדאורייתא, בדין שלא יהא העבד נקנה במשיכה, שהרי לענין מילי דאורייתא הוי עבדא כמקרקעי, ואילו אם מכרו לחבירו ה"ה נקנה במשיכה,[[5]](#footnote-6) וזה דבר רחוק, שהרי בפשוטו לא תיקנו חכמים אלא דיועיל קנין משיכה אף במכירה, אך לא תיקנו קנין משיכה במקום שאינה קנין כלל מה"ת.[[6]](#footnote-7)

וצ"ל דד' הגר"א קיימי לדעת הרמב"ן, דאף מתנה אינה נקנית במשיכה מה"ת, אשר לפ"ז נמצא דקנין משיכה קנין דרבנן הוא, וע"כ אף עבדים נקנין במשיכה, דלענין מילי דרבנן הוו עבדי כמטלטלי, אך בד' הנתיה"מ צ"ע, שהרי בסימן קצ"ח סק"א נקט בפשיטות דמתנה דלי"ב כספא נקנית במשיכה, וא"כ היאך כתב בסימן רמ"א דהא דעבד נקנה במשיכה הוא משום דמשיכה קנין דרבנן היא.

אך אכתי אי"ז מתישב למש"נ במק"א? דבהפקר מודה הרמב"ן שהוא נקנה במשיכה מה"ת, דלפ"ז הרי גם לדעת הרמב"ן לא תיקנו חכמים לעיקר קנין משיכה, אלא תיקנו שתקנה משיכה אף בקונה מחבירו, ולפ"ז הרי דאי נימא דעבדים דהפקר אינם נקנין במשיכה משום דלמילי דאורייתא הוו עבדי כמקרקעי, הי' בדין דאף בקונה מחבירו לא יהיו נקנין במשיכה, וצ"ע בזה.

**ב**

א] ס"ג, וי"א שה"ה אם הגביהו רבו - מקור דין זה הוא מסוגיא דקידושין דכ"ב:, ת"ר כיצד בחזקה וכו' הגביהו קנאו אמר ר"ש לא תהא חזקה גדולה מהגבהה שהגבהה קונה בכל מקום, מאי קאמר אמר רב אשי הגביהו הוא לרבו קנאו הגביהו רבו לו לא קנאו, אמר ר"ש לא תהא חזקה גדולה מהגבהה שהגבהה קונה בכל מקום, והרמב"ם פ"ב ממכירה ה"ב כתב דאם הגבי' הרב את העבד קנה, והראב"ד כתב ע"ז, ז"ל, נראה מדבריו דלא גריס בה פלוגתא, אלא הכי גריס הגביהו הוא לרבו קנאו הגביהו רבו א"ר שמעון לא תהא חזקה גדולה מהגבהה כו' והכי גריס לה הרב ז"ל, עכ"ל, וכ"כ הריטב"א בקידושין ובב"ב דנ"ג: דהעיקר הוא כגיר' זו, וכ"ה ברמ"ה ובתורי"ד ב"ב שם, ובשו"ת חיים שאל ח"א סימן ע"ו כתב בדעת הטור, דגם לגיר' זו דברי יחיד הם ופליג ת"ק עלי', עיי"ש.

והנה בחי' הרשב"א בקידושין שם כתב, והמ"מ בהל' מכירה שם הביא לדבריו, ז"ל, וקי"ל כר"ש דהא נקנה אף במשיכה כדאמר שמואל, ורב אשי נמי הכי קאמר, וכ"ש בהגבהה, עכ"ל, וכ"כ הר"ן שם, וביאור דבריהם, הוא כמש"כ בחי' הריטב"א ב"ב דפ"ו., ז"ל, ואפי' מאן דגרס התם דת"ק פליג היינו בעבד דוקא שהוא מקרקעי דנייד ולא שייך ביה קנין מטלטלין כלל, עכ"ל, וע"כ כ"ה דלת"ק אין עבד נקנה בהגבהה משום שהוא כקרקע, ה"נ אינו נקנה במשיכה, וכיון דקי"ל דעבד נקנה במשיכה, ה"נ הוא נקנה בהגבהה, ובביאור הגר"א סק"ג בליקוט פירש דטעם הפלוגתא בזה הוא אם במילי דרבנן הוו עבדי כמקרקעי או כמטלטלי, ועמש"נ לדון בזה לעיל ענף א' סק"ו.

אך הנה בד' הראב"ד מבו' דלגיר' דפליגי רבנן עלי' דר"ש, אין הלכה כר"ש, וכ"כ הריטב"א בקידושין שם, והרי דס"ל דאף דמשיכה קונה מ"מ הגבהה אינה קונה, וכ"ה במאירי קידושין שם, וכ"ה בטור כאן, דהגם דמשיכה קונה מ"מ הגבהה אינה קונה, וכן פסק השו"ע ביו"ד סימן רס"ז סכ"ד, ועי' בשו"ת חיים שאל שם שכתב דגם הכא נקט השו"ע לעיקר דאין הגבהה קונה, עיי"ש.[[7]](#footnote-8)

ב] ובפשוטו צ"ל בדעתם, דהא דעבד אינו נקנה בהגבהה, הוא משום שאין דרך להגבי' בנ"א, וכמש"כ רשב"ם בב"ב שם, וע"כ הגם דעבד נקנה במשיכה, מ"מ אינו נקנה בהגבהה, וכ"כ בשו"ת חיים שאל ח"א סימן ע"ו, ועיי"ש מה שתמה ע"ד הרשב"א, דאם דינא דשמואל תליא בפלוגתת חכמים ור"ש, א"כ מאי פריך לשמואל דמ"ט לא קתני לה בתוספתא, הרי י"ל דתנא דתוספתא ס"ל כת"ק דר"ש.

והנה אמנם לכאו' לפ"ז, עבד קטן בשנותיו הראשונות שדרך להגביהו, נקנה בהגבהה, והפוסקים לא חילקו בזה, וצ"ע.

ויש מקום לדון בזה, דהנה בתורי"ד ב"ב שם תמה ע"ד רשב"ם, ז"ל, ואינו נ"ל דאיכא מאן דפליג בהגבהה דלא ליקני שהרי פיל נקנה בהגבהה ע"י חבילי זמורות כדאמרי' בקידושין וכ"ש עבד, עכ"ל.[[8]](#footnote-9)

ולכאו' נ' בדעת רשב"ם ודעימי', דהגם דאף פיל שאין דרכו להגבי' נקנה בהגבהה, היינו משום דסתם בהמה דרכה גם בהגבהה, וע"כ הגם דפיל אין דרכו בהגבהה, אי"ז קובע שם לעצמו, וה"ה נקנה בהגבהה, אך בעבדים כיון דאין דרך להגבי' בנ"א, ע"כ אין צורת הקנין דעבדים כלל ע"י הגבהה, וע"כ הוא דאינם נקנין בהגבהה, והיינו דכשקבעו דרכי הקנינים, הרי דכיון שאין דרך להגבי' בנ"א, אי"ז הקנין הראוי לעבדים.

וי"ל עוד, דרק בעבדים שיש להן דיני קנין בפנ"ע, שהרי הן נקנין בקניני קרקעות, והן חולקין שם לעצמן, הוא דאמרינן דכיון שאין דרך להגביהן, אין הגבהה קונה בהן, ומשא"כ בפיל דהוי בכלל כל המטלטלין, ה"ה ככל המטלטלין הנקנין בהגבהה, הגם דאין דרך להגביהו.

ולפ"ז י"ל, דע"כ אף עבד קטן שדרכו בהגבהה אינו נקנה בהגבהה, שהרי כל מטלטלין שאין דרכן בהגבהה נקנין בהגבהה, והא דעבדים אינם נקנין, הוא משום דמין העבדים אין דרכו בהגבהה, וע"כ ל"ה הגבהה מעשה קנין בעבדים, וע"כ אף אם משכח"ל עבד שדרכו בהגבהה, אינו נקנה בה, ודו"ק.

**ג**

א] שם - בנתיה"מ כתב, ז"ל, נראה דלא פליגי רק בהגבהה שהוגבה מכחו וכענין מ"ש בסימן קצ"ח ס"ב, אבל בהגבי' בידו הגבהה גופי משיכה הוא שמשכו לרשותו דידו עדיפא מחצירו, עכ"ל.[[9]](#footnote-10)

ויש להסתפק אם כונתו דכה"ג הוא קונה מדין יד, וכמבו' בד' הנתיה"מ ר' סקט"ו דהגבהה בידו קונה מדין יד, ונת' במק"א דהגם שכתב הנתיה"מ סימן קצ"ח סק"ג דהבולט לצידי ידו אינו נקנה אלא בשהגביהו ג' טפחים, כיון דאי"ז בידו, אך מ"מ כל שהגביהו ג"ט הוי זה כנמצא בידו, או דכונתו דכה"ג הוא קונה מדין משיכה, וכמש"כ דהגבהה גופה משיכה היא, דכיון דחשיב העבד כנמצא בידו, אף שהוא בולט לצדדים, וכנ"ל, ע"כ הוי זה כמשיכה לרשותו.[[10]](#footnote-11)

ויש להוכיח דכונתו דהוא קונה מדין משיכה, שהרי כתב הנתיה"מ בסימן רמ"א סק"ג דעבד אינו נקנה בקנין חצר, דהו"ל כקרקע שאינה נקנית בחצר, עיי"ש, אך בד' התוס' ב"ק די"ב. מבו' להדיא דעבד נקנה בקנין חצר, ונת' בזה במק"א, וא"כ הרי ה"נ אינו נקנה בקנין יד, ובע"כ דכונתו דכל שהוא מושך לידו, ה"ה קונה בקנין משיכה.

ב] ובעיקר ד' הנתיה"מ לכאו' צ"ע, שהרי נת' לעיל ענף ב', דטעם דעות אלו דעבד אינו נקנה בהגבהה, הגם שהוא נקנה במשיכה, הוא משום שאין דרך להגבי' בנ"א, וא"כ אף בהגבהה בידו דמהניא מדין משיכה, לא יקנה, משום שאין דרכו במשיכה זו.

אך נ' דלק"מ ומתרי טעמי, חדא שהרי נת' לעיל שם דה"ט דאין דרך להגבי' בנ"א היינו דמה"ט אין הגבהה מכלל קניני העבדים, אך במשיכה שהיא מכלל קניני העבדים, ה"ה קונה אף כשאין דרכו במשיכה זו, שהרי כתבו הרשב"א קידושין דכ"ה: דאף דבר שאין דרכו במשיכה נקנה במשיכה, וע"כ הגם שאין עבדים נקנין בהגבהה משום שאין דרך להגבי' עבדים, היינו רק בהגבהה שאין דרך עבדים בהגבהה כלל, וע"כ אין קנין העבדים בהגבהה, ומשא"כ במשיכה שהיא קנין העבדים, ועוד, דכיון דדרך עבד זה במשיכה, הרי הגם שהוא משכו באופן שאין דרכו בכך, שפיר הוא נקנה במשיכה זו, דודאי לא נימא דדבר שדרך למשכו בידו והוא דחפו בגופו שלא יהא נקנה במשיכה זו, משום דאין דרכו בכך, אך שמא יש לדון לדמותו לדינא דגמל בהנהגה וחמור במשיכה שנחלקו בדינו, וצ"ע בזה, וז"ב.

**ד**

א] ס"ה, ואם הוא עבד קטן קראו ובא אצלו קנאו[[11]](#footnote-12) - כתב הסמ"ע סק"ה, ונראה דה"ה נמי דמהני כשרבו הראשון אומר לו לך אצל הלוקח, עכ"ל.

ובקצוה"ח סק"א כתב ע"ז, ז"ל, ולא אתברר קנין זה, דהא משיכה נראה דאינו אלא היכא דאזלי מחמתיה הו"ל כמנהיג, אבל מה דאזיל מחמת המוכר לא עביד הלוקח מידי, ובשו"ע נקט קראו ובא אצלו ומשמע דוקא הלוקח, וכן נ' להדיא גם בל' הטור, עכ"ל, וכן תמה הנתיה"מ.

ב] אמנם לכאו' יש לדקדק כד' הסמ"ע, ממש"כ הרמב"ם והשו"ע, ז"ל, אבל אם קרא לעבד ובא אצלו או שאמר לו רבו הראשון לך אצל הלוקח והלך אצלו לא קנה, עכ"ל, ומשמע דכ"ה דבקרא לעבד ובא אצלו כל הא דל"מ הוא משום דאדעתא דנפשי' קאזיל, ה"נ הא דבאמר לו רבו הראשון לך אצל הלוקח והלך אצלו לא קנה, הוא משום דאדעתא דנפשי' קאזיל, וכ"ה להדיא בב"י, עיי"ש, ולפ"ז הרי דבעבד קטן דלא קאזיל אדעתא דנפשי', בדין דאף אם אמר לו רבו הראשון לך אצל הלוקח והלך אצלו קנה, ושו"ר שכבר דקדק כן באולם המשפט, אך הדבר תימה, דהיאך יקנה בכה"ג, הרי לא חשיב כמשיכה אלא בדאזיל מחמתי', וכמו שתמהו האחרונים, ועי' באולם המשפט מש"כ בזה.

והנה אמנם בפרישה כתב, דהא דמהני כשרבו הראשון אמר לו לך אצל הלוקח, הוא משום דהו"ל כמסרו לידו, עכ"ד, ובפשוטו מ' דהוא מדין קנין מסירה, אך נראה דאאל"כ, חדא, דלא מצינו דעבד כנעני נקנה במסירה, ועוד דלדעת הרמב"ם והטור אין מסירה קונה אלא ברה"ר ובחצר שאינה של שניהם, והכא הרי איירי בסימטא ובחצר שהיא של שניהם שמשיכה קונה שם, וע"כ הוא קונה בשקראו ובא אצלו, וא"כ אין מסירה קונה, ובע"כ דמכוון ד' הפרישה, דכיון דהו"ל כמסרו לידו, ע"כ חשיב זה כמשיכה, וזה צ"ב.

ויל"ד עוד בזה, לדעת התוס' ב"מ דצ"ט. דמשיכת המוכר בעד הלוקח מהניא, וע"כ אף אם אמר לו רבו הראשון לך אצל הלוקח, ה"ה קונה, דהוי זה כמשיכת המוכר דמהניא.

ג] ונ' בזה, דהנה כתב הרמב"ם פ"ב ממכירה ה"ד, עבד קטן ה"ה כבהמה וקונין אותו בדברים שקונין בהן הבהמה ובדברים שקונין בהן העבדים, לפיכך נקנה במשיכה אע"פ שלא תקפו, עכ"ל.

ובס' אבהא"ז שם כתב לדקדק מד' הרמב"ם, דהא דעבד גדול נקנה בשתקפו ובא אצלו, אי"ז מדין קנין משיכה אלא מדין קנין חזקה, ורק עבד קטן שנקנה בשקראו ובא אצלו, הוי זה מדין קנין משיכה כקנין הבהמה, עיי"ש בדבריו, וכ"ה בפי' רחב"ש קידושין דכ"ב:, ז"ל, תקפו וכו' שהעבדים נקנין במשיכה כזו והיא מיקריא חזקה, עכ"ל, וכ"ה בדבריו בפי' המשנה, ז"ל, ובגמ' מפרש להאי חזקה וקאמר כגון וכו' או תקפו והביאו אצלו, עכ"ל, ועי' גם בחי' הגר"ש קידושין סימן ד' סק"ז בהערה שהאריך בזה.

והנה לפ"ז, הרי נמצא, דבדינא דקראו ובא אצלו לא קנאו נתחדש תרתי, חדא, דאינו קונה מטעם משיכה משום דאדעתא דנפשי' קאזיל, ועוד, דאינו קונה מטעם חזקה, ומשום דלא חשיב כחזקה אלא בשתקפו והביאו אצלו, אך כל שהוא הולך מעצמו, אי"ז כחזקה.

ד] ולפ"ז מתישב היטב מש"כ הרמב"ם דאם קרא לעבד ובא אצלו או שאמר לו רבו הראשון וכו' לא קנה, אשר צ"ע דבאמר לו רבו הראשון וכו' פשיטא דלא קנה, דאי"ז משיכה דידי', אך לפי הנ"ל נראה, דהרמב"ם קמ"ל בזה דבכה"ג אינו קונה מטעם חזקה, דאם הי' חשיב כחזקה אף בשהוא הולך מעצמו, הרי דשפיר הי' קונה אף בשאמר לו הרב, דומיא דמש"כ הרמב"ם פ"א ממכירה הט"ז, דאם אסף המוכר סל של פירות ונתן ללוקח קנה לוקח מיד בחזקה, שהרי גילה דעתו שהקנה לו שדה זו קנין גמור ונעשו פירותי' שלו, וה"נ הכא דכוותה.

ולפ"ז מדויק היטב ל' הטושו"ע דעבד קטן שנקנה במשיכה בשקראו ובא אצלו, ומשמע דכשרבו הראשון אומר לו לך אצל הלוקח ל"מ, אשר צ"ע ממה שהוצרך הרמב"ם להשמיענו דעבד גדול אינו נקנה בכה"ג, אך למש"נ הוא מתישב היטב, דמש"כ הרמב"ם דעבד גדול אינו נקנה בכה"ג, הוא להשמיענו דכה"ג לא חשיב זה כחזקה, וע"כ גם עבד קטן שנקנה במשיכה, אינו נקנה בכה"ג שאמר לו רבו וכו', דאי"ז משיכה דידי', וגם מדין חזקה אינו קונה, דהא דקראו ובא אצלו אי"ז חזקה, אי"ז משום דאדעתא דנפשי' קאזיל, אלא הוא משום דרק כשהוא תוקפו ומביאו אצלו הוי זה מעשה חזקה, וע"כ אף בעבד קטן שהולך ע"ד הקורא אותו, לא חשיב זה כחזקה, וז"ב.

אך כ"ז אינו מתישב בד' הב"י, שכתב דהא דעבד גדול אינו נקנה בשאמר לו רבו וכו', הוא משום דאדעתא דנפשי' קאזיל, עיי"ש, וכ"נ להדיא בפי' רחב"ש קידושין דכ"ב:, ז"ל, אבל עבד שיש לו דעת ומחשבה וכו' אע"פ שקיבל ועשה והלך כמו שאמר לו רבו שני או ראשון לא קנאו רבו שני בכך עד שימשכנו בתקיפה וכו', עכ"ל, ונ' להדיא מדבריו, דהא דכשקיבל ועשה והלך כמו שאמר לו רבו ראשון לא קנאו, הוא רק משום דאדעתא דנפשי' קאזיל, ולפ"ז הרי דעבד קטן דלא קאזיל אדעתא דנפשי', בדין שיהא נקנה אף בשאמר לו רבו ראשון לך אצל הלוקח והלך, וכמש"כ הסמ"ע, וצ"ע בזה.

1. והנה אמנם למש"כ באבהא"ז פ"ב ממכירה לדקדק מד' הרמב"ם דמשיכה דעבד כנעני מועלת מדין חזקה, וכ"ה בפי' רחב"ש קידושין דכ"ב:, ונת' בזה להלן ענף ד', ניחא, דע"כ הגם דעבדא כמקרקעי דמי, מ"מ הוא נקנה במשיכה זו, אך אכתי תיקשי מהא דעבד קטן נקנה במשיכה, אשר זה הוא מדין קנין משיכה. [↑](#footnote-ref-2)
2. עוד הק' הפנ"י, דכיון דקי"ל כר' יוחנן דד"ת מעות קונות ומשיכה תקנתא דרבנן היא שמא יאמרו נשרפו חטיך בעלי', א"כ בעבדים דל"ש הך תקנתא, מ"ט משיכה קונה, ובנתיה"מ כתב דלא חילקו חכמים בתקנת משיכה, ואף במקום שלא ביטלו לקנין כסף, מהני גם קנין משיכה, ועמש"נ בענין זה באורך בדברינו בדין כסף ו - בדין משיכה במקום שמעות קונות.

   ובעיקר מה שנקט הפנ"י, דהא דלא ביטלו קנין מעות בעבד, הוא משום דליכא למיחש בי' לשמא יאמרו וכו', הנה ז"ל פי' רחב"ש בקידושין שם, וזה השמיענו התנא שאע"פ שהעבד מטלטל ומהלך ממקום למקום, לא חשבו אותו עם שאר המטלטלין ותיקנו שלא יקנה בכסף, אלא הניחוהו על דין תורה שהוא נקנה בכסף כדפרשינן במתניתין ואמרינן שהוקש לקרקע, עכ"ל, ונ' בדבריו דגם בעבד שייכא התקנה שתיקנו שלא יקנה בכסף, ואך דכיון דעבד הוקש לקרקע לא חילקו בדינו מדין קרקע, וע"כ לא תיקנו שלא יקנה בכסף. [↑](#footnote-ref-3)
3. וזה כמש"נ בדברינו בדין משיכה בכליו של מוכר ענף ג', דאף לדעת הסוברים דל"מ משיכה בכליו של מוכר משום שלא זזו הפירות ממקומן, מ"מ כל שהוא קונה את הכלי והפירות יחד, חשיב זה כמשיכה גם על הפירות, עיי"ש, ומד' הרמ"ה הכא למדנו, דכ"ז הוא בשקונה עכשיו גם להכלי, אך אם מושך בכלי שלו, לא חשיב זה כמשיכה על הפירות. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה בחשק שלמה בקידושין שם תמה ע"ז, דכל מש"כ התוס' דלמילי דרבנן הוו עבדי כמטלטלי היינו בדבר שבקרקע אין מועיל הקנין אלא מדרבנן ובמטלטלין אינו מועיל אפי' מדרבנן, לא השוו עבדים לקרקע והעמידו אדאורייתא דלא קני כלל, אבל למעליותא בודאי לא עשאום כמטלטלין, עכ"ד.

   אך לכאו' דבריו נסתרים מהא דפריך בב"ק די"ב. דאי עבדי כמטלטלי דמי למ"ל עומד בתוכה הא קי"ל דל"ב צבורין, והרי דמהני הא דעבדי כמטלטלי גם לענין שיהיו עבדים נקנין בקנין אגב, והרי דעשאום כמטלטלין גם למעליותא.

   וי"ל בזה דהגמ' שם פריך לדעת המקשה דעבדא כמטלטלי גם למילי דאורייתא, וכדפריך דלמ"ד דכמקרקעי דמי למ"ל צבורין הא אמר שמואל מכר לו י' שדות בי' מדינות וכו', וכבר כתבו התוס' שם דלמ"ד כמטלטלי נמי הו"מ למיפרך דהא לא חשיב כמטלטלי אלא לענין מילי דרבנן, עיי"ש, אך עכ"פ לדעת המקשה דס"ל דהוו כמטלטלי אף למילי דאורייתא, פרכינן שפיר דא"כ למה לי עומד בתוכה הרי קי"ל דל"ב צבורין, וזהו דפריך התם "ולטעמיך", דכל הך פירכא היא רק לדעת המקשה שבא להוכיח מהא דלא קני מדין י' שדות בי' מדינות דעבדא כמטלטלי אף לדינים דאורייתא, אך בל' התוס' שם מבו' להדיא דאי"ז כן, והך פירכא דלמ"ל עומד בתוכה הא קי"ל דל"ב צבורין, היא גם לפי האמת דעבדא כמטלטלי רק למילי דרבנן, עייש"ה בלשונם, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרא"ש בב"ק שם דעבדים נקנין אג"ק, וזה שלא כד' החשק שלמה.

   אמנם שו"ר בשער משפט סימן ר"ב סק"א שעמד בזה, די"ל דאף דלענין מילי דרבנן הוו עבדי כמטלטלי, מ"מ אינם נקנין אג"ק, וכתב לישב סוגיית הגמ' בב"ק עפי"ד התוס' שם, וכמש"נ, עיי"ש בכל דבריו. [↑](#footnote-ref-5)
5. שו"ר בבאר יצחק יו"ד סימן כ"ג ענף ז' שכתב מתחילה לדון דאם נתן את העבד במתנה אינו נקנה במשיכה, ועיי"ש שהוכיח מסוגיית הגמ' דאי"ז כן, וכן אין נ' כן מסתימת הפוסקים, ופירש הטעם בזה, דתיקנו חכמים שיקנה העבד במשיכה אף במתנה, דלא יהא כחוכא דבמכירה דאיכא כספא יהא נקנה במשיכה ובמתנה דליכא כספא לא יהא נקנה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-6)
6. ו ועד"ז נת' במק"א במש"כ התוס' בב"ק די"א. דהא דתלינן לדין קנין אגב בהפלוגתא אם עבדי כמקרקעי, הוא משום דקנין אגב אינו אלא מדרבנן, וראיתי מהאחרונים שכתבו, דלעולם י"ל דקנין אגב הוא מדאורייתא, ואך דמ"מ במכירה אינו קונה אלא מדרבנן, דומיא דמשיכה דאינה קונה במכירה מה"ת, וע"כ תלי דין עבדים אם נקנין אג"ק, בהפלוגתא אם עבדי כמקרקעי, עכ"ד, אך בדעת התוס' שלא תירצו כן נ' פשוט דהוא משום דאם עיקרו של קנין אגב הוא מדאורייתא, הרי דהגם דבמכר אינו קונה אלא מדרבנן, אי"ז קנין חדש תיקנו חכמים, אלא גדר התקנה הוא דקנין זה יקנה אף במכירה, וע"כ כיון דלענין מילי דאורייתא הוי עבדא כמקרקעי ולא מיקנו באגב, ע"כ אף במכירה דל"מ בה קנין אגב אלא מדרבנן, בדין שלא יהיו עבדים נקנין באגב, וז"ב. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובחזו"א אהע"ז סימן קמ"ח כתב דהא דעבד אינו נקנה בהגבהה, הוא משום דקנינו לעבדות וכשרבו מגביהו לא מנכר קניני' דמחזי כאילו רבו משמש לו, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובאמת בליקוטי הגר"א על הרמב"ם כתב דמה"ט פסק הרמב"ם כר"ש, משום דבסוגיא דב"ב דפ"ו. מבו' דאף דבר שאין דרכו להגבי' נקנה בהגבהה, עיי"ש, אך אכתי קשיא בדעת ש"ר שפסקו כדעת ת"ק, אך בדעת הראב"ד י"ל דס"ל דאה"נ דבר שאין דרכו להגבי' אין נקנה בהגבהה, וכמש"כ הרשב"א ב"ב דפ"ו. בשמו. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובחזו"א אהע"ז סימן קמ"ח כתב דבגמ' משמע דבכל גוונא לא קני, ופירש הטעם, דהא דעבד אינו נקנה בהגבהה הוא משום דקנינו לעבדות וכשרבו מגביהו לא מנכר קניני' דמחזי כאילו רבו משמש לו, וע"כ אף אינו קונה מדין משיכה, עכ"ד, אך דבריו אינם כמש"כ רשב"ם דטעמא דאינו נקנה בהגבהה הוא משום שאין דרך להגבי' בנ"א. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך לישב פשטות ד' הגמ' והראשונים דאף בהגבי' בידו אינו קונה, וכמו שעמד ע"ז בחזו"א הנז', י"ל דהוא משום דאף כשהוא מגבי' ג"ט לא חשיב הבולט לצדדים כנמצא בידו, וע"כ לי"ב לדין קנין יד, וגם לא חשיב זה כמשיכה לרשותו. [↑](#footnote-ref-11)
11. יש לציין לדבר חידוש שכתב הנמו"י בקידושין דכ"ב: בשם הרמ"ה, ז"ל, ומסתברא דה"מ דלא מטי לעונת פעוטות, אבל מטי לעונת פעוטות דאית בי' חורפא, כיון דאדעתא דנפשי' קאזיל, להא מילתא כגדול דמי, עכ"ל, אך מסתימת ד' הרמב"ם והטוש"ע, נ' דכל עבד קטן נקנה במשיכה זו. [↑](#footnote-ref-12)