כלים פט_ז מ_ז
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פט"ז מ"ז**

א] **המלקוט של בקר,** הר"ש פירש דהוא עור שמשימים בעיני הפרה ללקט בדישה, וטהרתו הוא משום שאינו עשוי לטלטל דבר אחר על ידו, אך הרמב"ם פירש דהוא כלי עור שמלקטין בו גללי הבקר כדי שלא יפסדו החטים.

ובחי' הגר"א תמה ע"ד הרמב"ם, ז"ל, הא תנן העושה כלי קיבול כו', וכמ"ש במתני' שקדם ג"כ, עכ"ל, ונ' דכונתו, דאף שאינו עשוי אלא לקבלת פסולת, מ"מ כיון דהעושה כלי קיבול מ"מ טמא, אף קבלת פסולת בכלל,[[1]](#footnote-2) וזהו שהביא ממתני' שקדם, דקסיא טמאה, ופירש הגר"א שם דהוא עשוי לקבלת המוץ והאבק, והרי דכלי העשוי לקבלת פסולת מקב"ט.

אמנם הנה ז"ל הרמב"ם פ"ז מכלים ה"ב, עור שאין עליו צורת כלי אינו מקב"ט, לפיכך וכו', וכן העור שמלקטין בו גללי הבקר ועור שחוסמין בו פי הבהמה ועור שמושיבין בו הדבורים בשעה שלוקחין הדבש ועור שמניפין בו את הרוח מפני החום טהורין ואין מקב"ט, עכ"ל, והרי דטהרת המלקוט הוא משום שאין עליו צורת כלי, וע"כ אינו מקב"ט אף שהוא עשוי לקבלה.

ב] **והחסום שלו והמדף של דבורים והמניפה,** בד' הרמב"ם פ"ז מכלים ה"ב שהבאנו לעיל אות א' מבו', דטהרת הני כלים הוא משום שאין עליהן צורת כלי, ומבו' דאם יש עליהן צורת כלי, ה"ה מקבלין טומאה, וצ"ע הטעם בזה, והנה אמנם בחסום ובמדף של דבורים, יש מקום לדון דחשיבי ככלי קיבול, אך במניפה שאינה מקבלת כלל, צ"ע דמ"ט היא מקבלת טומאה, הרי אינה משמשת לקבלה, וגם אינה משמשת אדם ומשמשיו אלא משמשת אדם בלבד, וצ"ע בזה.

ג] **כסוי של קופסא טמא כסוי קמטרא טהור,** הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ד מכלים ה"א כתב, דהא דכסוי קופסא טמא, הוא משום דה"ה משמש כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, והא דכסוי קמטרא טהור, הוא משום שאינו משמש כלים אלא בשעת מלאכה, וכ"נ מד' הר"ש בכת"י, וכ"נ מד' הראב"ד בעדיות פ"ג מ"ט, וכמש"נ להלן אות י'.

אך באלי' רבה כתב, דהא דכסוי קופסא טמא, הוא מפני שהוא שוה ויכול להשתמש עליו, וכסוי קמטרא דטהור, הוא משום שהוא עגול ואינו יכול להשתמש עליו, וע' תפא"י מש"כ בזה, ועי' חזו"א סימן כ"א סק"ט שתמה ע"ז, ועמש"נ להלן אות י"ז בישוב ד' הגר"א, ובביאור מה שהוצרך לפרש כן. ?ועמש"נ להלן מ"ח בד' התוספתא דה"ה ככסוי קופסא וה"ה ככסוי קמטרא, והגר"א לטעמי' גריס ככסוי קוביא, ועיי"ש במנחת ביכורים מש"כ בזה, ובחזו"א סימן ט"ו סק"ו וסימן כ"א סק"ט תמה מד' התוספתא על פי' הרמב"ם ועל פי' הגר"א?.

ד] ובחזו"א שם הק', דמ"ט כסוי קופסא טמא, ומ"ש מהא דתנן לקמן מ"ח דהעשוי לחפוי טהור, ופירש הגר"א שם דאיירי בשמשמש אף שלא בשעת מלאכה, וכ"ה מוכרח בד' הרמב"ם רפ"ד מכלים, ויתבאר בזה בעזה"י לקמן שם?.

ה] **ואנגלין של ספר,** הר"ש כתב די"מ דהוא נרתיק של עור שמכניסין בו את הספר, אך בשלהי מתניתין דקדק מד' התוספתא דלאו היינו תיק, וכ"ה בפי' רה"ג, ובמשנ"א תמה ע"ז, שהרי תיק העשוי לקבל טמא, כדתנן לקמן מ"ח, אך פשוט דתיק דהכא אינו עשוי לטלטל בו את הספר, וכמשמעות ל' הר"ש "שמכניסין בו", וע"כ הוא טהור, וכמש"כ הר"ש בכת"י בטעם טהרת תיק נבלין ותיק כנורות.

ומשה"ק המשנ"א עוד שהרי כל משמשי ספרים טהורין, לכאו' ל"ק, דהיינו רק בשהן עשויין לנוי, דתכשיטי כלים טהורין, אך הכא שהוא עשוי להכניס בו את הספר, הוי ככל קופסא המשמשת להכניס בה כלים שהיא טמאה.

ו] **ובית המזוזה,** בד' הר"ש בכת"י מבואר דיש לה בית קיבול, וטעם טהרתה הוא משום דהיא עשוי' לנחת.

אך הנה כתב הרמב"ם בפ"ב מכלים ה"ה כתב דשפופרת שחתכה ונתן בה את המזוזה וכו' מקבלת טומאה, והראב"ד כתב ע"ז, ז"ל, קשיא לי מה ששנינו בכלים פט"ז וכו' בית המזוזה הרי אלו טהורין, ואולי כשאין להם בית קיבול קאמר, אבל שפופרת יש לה בית קיבול ובכלי קיבול לא חילקו זה החילוק האמור באותה משנה, וכן כתבתי בפי' תו"כ, עכ"ל, ועיי"ש בפי' הראב"ד לתו"כ מכת"י במה שדן בזה, ואכמ"ל, ומבו' בד' הרמב"ם והראב"ד דשפופרת שיש לה בית קיבול המשמשת למזוזה טמאה, ולא חשיבא ככלי העשוי לנחת, וצ"ל דהוא משום שמסירין אותה לפעמים לבדקה ומטלטלין אותה עם המזוזה שבתוכה, ועי' חזו"א סימן כ"ג סוסקכ"א.

ובעיקר קו' הראב"ד, עי' בכס"מ שם שכתב בשם הר"י קורקוס, דבית המזוזה דטהור מיירי שאינה ראוי' לקיבול שום דבר כי אם לשים בו מזוזה, עכ"ד, ובאבהא"ז קדשים סוף ח"א פו. עמד ע"ז, שהרי כלי קיבול לדבר א' מקב"ט, כמו שמצינו בחצים נקבות דמקב"ט משום שמקבלים חצים זכרים, ועוד, שהרי גם שפופרת שחתכה ליתן בה את המזוזה, אינה עשוי' לקבל בה אלא את המזוזה, ועיי"ש שכתב לפרש, דגם הר"י קורקוס כונתו כהראב"ד דבית המזוזה אין לה בית קיבול, וכ"ה במרכה"מ שם, ואך דקשיא לי' דגם שפופרת אינה סתומה מלמטה, ומה דהיא מקבלת הוא משום שרחבה למעלה יותר מלמטה כדרך גידולו של קנה, ולכך מקבלת דברים שאינם יכולים לצאת מלמטה, וא"כ ה"נ בית המזוזה חשיב כמקבל, וע"ז כתב דבית המזוזה דתנן איירי בשהוא שוה ואינו ראוי לקבל בו כלל, והא דנותנין בתוכו מזוזה ואינה נופלת, הוא משום ששמים בה המזוזה בדוחק, ובכה"ג ודאי לא חשיב ככלי קיבול, עכ"ד.

ז] **ותיק נבלים ותיק כנורות,** הר"ש בכת"י פירש דכיון שיש להן בית קיבול, אין לטהרן מכח הא דהן משמשי כלים, אלא טהרתן הוא משום שאין רגילות לטלטל הכלי על ידן, והו"ל ככלי עץ העשוי לנחת.

אמנם הנה בד' הרמב"ם פ"ד מכלים ה"א מבו', דהא דתיקין אלו טהורין, הוא משום שאינם משמשים כלים אלא בשעת מלאכה, ומ' דהיו התיקין עשויין ליתנן עליהן בשעת מלאכתן, וכ"כ בחזו"א סימן כ"א סק"ט, וזה דלא כמש"כ במשנ"א בשלהי מתניתין, והרי דאם היו משמשי כלים אף שלא בשעת מלאכה היו טמאין, ואי נימא דהם עשויין לנחת, הרי דגם אם היו משמשין כלים אף שלא בשעת מלאכה ל"ה טמאין, וכמו שצידד החזו"א סימן כ"א סק"י, ולמש"נ להלן אות י' בדעת הרמב"ם דטומאה זו היא דומיא דטומאת משמשי אדם ומשמשיו, הרי ודאי דבכלי העשוי לנחת ליכא לטומאה זו, וצ"ל בדעת הרמב"ם, דהני תיקין לא הי' להן שולים, וע"כ לא חשיבי ככלי קיבול, וזה כמש"כ הראב"ד בבית מזוזה, ונת' לעיל אות ד'.

והנה הר"ש הוכיח כדבריו, מהא דתנן לקמן מ"ח דתיק הסיף והסכין טמאין, עיי"ש, אך באמת בד' הרמב"ם בהל' כלים שם מבו' דהא דתיק הסכין והסיף טמאין הוא משום שהן משמשי כלים אף שלא בשעת מלאכה, ויתבאר בעזה"י לקמן שם?.

ח] **וגנוגנית העני,** הרמב"ם והרא"ש פירשו דהוא סוכך שעושה הפועל על ראשו בזמן שהוא עובד בשמש, ולכאו' לפ"ז טהרתו משום דחשיב כמשמשי אדם לחוד, וצ"ע בל' הרמב"ם רפ"ד מכלים דמ' דחשיב כמשמש כלים בשעת מלאכה, (ועד"ז צ"ע גם במרכוף של זמר ורביעית המקוננת, דלכאו' טהרתם היא משום דחשיבי כמשמשי אדם לחוד, ועי' חזו"א סימן כ"א סוסק"ט).

והר"ש פירש דהוא תרמילו של עני, וצ"ע דא"כ מ"ט הוא טהור הרי הוי כלי קיבול, גם בחי' הגר"א שתמה מהא דתנן לעיל מ"ד דתרמיל טמא, ומ"ש של עני דטהור, וצ"ע בזה.

ט] **זה הכלל אמר ר"י כל משמשי משמשיו של אדם בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה טמא,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דמשמש כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה היינו, כל שיש בו צורך תמיד ואינו נפרד השני מן הראשון, עכ"ל, ומ' להדיא דלא חשיב כמשמש אף שלא בשעת מלאכה אא"כ הוא נצרך לשמש את הכלי אף שלא בשעת מלאכה, אך כל שאינו נצרך לשמש את הכלי שלא בשעת מלאכה, הרי דהגם שהדרך שמשאירין אותו על הכלי שלא בשעת מלאכה, אינו מקב"ט, וכ"ה בד' הרמב"ם רפ"ד מכלים, ז"ל, אע"פ שאינן אלא משמשי כלים מקבלין טומאה "שהרי הכלי צריך להן" בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, עכ"ל, והרי דכל הא דמשמש כלים אף שלא בשעת מלאכה מקב"ט, הוא רק בגוונא שהכלי צריך להן אף שלא בשעת מלאכה.

אך בד' הר"ש בכת"י מפורש לא כן, שכתב דיש כלים שמניחין עליהן הכסוי תמיד בין כשהוא מלא בין כשהוא ריקן וכו' לפי שהם קטנים יראים שלא יאבד הכסוי, עכ"ל, והרי להדיא דאף דזה שמניחין עליהן הכסוי שלא בשעת מלאכה אי"ז כלל לצורך הכלי, אלא הוא לצורך הכסוי עצמו שלא יאבד, חשיב כמשמש כלים שלא בשעת מלאכה וה"ז מקב"ט.

י] ופשוט דשורש הפלוגתא בזה הוא ביסוד הך דינא דמשמש כלים אף שלא בשעת מלאכה טמא, דהנה הר"ש שם כתב דהוא משום דחשיב ככלי גופי' לקב"ט אע"פ שאינו מחובר בו כיון שהוא תמיד עליו, עכ"ל,[[2]](#footnote-3) ומצינו כן גם בד' הראב"ד פ"ג דעדיות מ"ט, שפירש להא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לקמן מ"ח דכיסוי טני של עץ אם הי' משוקע עד חציו או עד שלישו טמא מפני שהוא ככסוי קופסא, פחות מכאן טהור שהוא ככסוי קמטרא, ז"ל, ונראה לי מפני שזה מהודק ונעשה גופו של כלי וזה אינו מהודק, עכ"ל, ולפ"ז הרי דמהא דמדמינן לה בתוספתא לכסוי קופסא וכסוי קמטרא, מבו' להדיא דהא דכסוי קופסא טמא הוא משום דחשיב מגופו של כלי, וכסוי קמטרא דטהור הוא משום דלא חשיב מגופו של כלי, וכבר הוכיח כן בחזו"א סימן כ"א סק"י, (אך בסימן ט"ו סק"ו פירש ד' הראב"ד בע"א).

אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ד מכלים ה"א נ' להדיא, דכל שהוא משמש כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, יש עליו תורת כלי מצ"ע, וכ"ה דכלי עץ המשמש אדם ומשמשי אדם מקב"ט, ה"נ כלי עץ המשמש כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה מקב"ט, עיי"ש, ועמש"נ לקמן מ"ח ? ללמוד כן מפי' הרמב"ם שם, והר"ש לטעמי' פירש שם בע"א.

ובזה הוא דתלי דין כסוי המונח על הכלי אף שלא בשעת מלאכה, אך אי"ז לצורך הכלי, דלהר"ש לטעמי' דהא דמשמשי כלים אף שלא בשעת מלאכה טמאין הוא משום דחשיב ככלי גופי', ע"כ שפיר י"ל דהוא אף היכא דאין הנחתו על הכלי שלא בשעת מלאכה לצורך הכלי, דמ"מ כיון שהוא מונח תמיד על הכלי חשיב ככלי גופי' לקב"ט, ואמנם אי"ז מוכרח, ושפיר י"ל דכל שאין הנחתו לצורך הכלי, לא חשיב ככלי גופי', אך להרמב"ם לטעמי' דהא דהמשמש אף שלא בשעת מלאכה טמא, הוא משום דכה"ג שהוא משמש את הכלי תמיד חשיב לקבל טומאה, הרי דכ"ז הוא בשמניחין אותו תמיד על הכלי "לצורך הכלי", אך אם מניחין אותו לצורך הכסוי עצמו, ודאי דאינו מקב"ט.

יא] וקרוב הדבר, דפלוגתת הרמב"ם והר"ש בזה, מיוסדת על פלוגתייהו בעיקר טהרת כסויים, דבפי' הר"ש מכת"י לעיל פ"ב מ"א ומ"ה ופי"ב מ"ג כתב דטהרתן הוא מדכתיב בהם פרט לחפוי כלים, אך הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל פי"ד מ"ג ובפ"ט מכלים ה"ו כתב דטעם טהרת כסוי כלי מתכת, הוא משום שאין להן שם בפנ"ע, ומיעוטא דחפויי כלים, פירש הרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי פירקין ולעיל פי"א מ"ד ובפ"ד מכלים ה"ד דאתי למעט צפויים, ולדעתו נ' דהא דכסוי כלי עץ אינו מקב"ט, אף דבכלי עץ ל"ב שיהא לו שם בפנ"ע, הוא משום דלא חשיב ככלי קיבול, דאף אם יש לו תוך, מ"מ כיון שאי"ז עשוי לקבלה, הו"ל כפשוטי כלי עץ, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם רפ"ד מכלים, דטעם טהרת כסוי קמטרא הוא משום שאינו עשוי לקבלה.

ולפ"ז נראה, דע"כ להרמב"ם לטעמי' דכל הא דכסוי כלי עץ אינו מקב"ט הוא משום שאינו עשוי לקבלה והו"ל כפשוטין, שפיר יל"פ דדינא דפשוטי כלים המשמשין כלים אף שלא בשעת מלאכה מקבלין טומאה, הוא משום דתשמיש זה חושבם לקבל טומאה, וע"כ ה"נ בכסוי כלי עץ דטהרתו הוא משום דהו"ל כפשוטין, הרי דכל שהוא משמש כלים אף שלא בשעת מלאכה, ה"ה מקב"ט.

אך להר"ש לטעמי' דהא דכסוי כלי עץ אינו מקב"ט, הוא משום שהוא עושה מלאכה באחרים, וממעטינן לה מדכתיב בהם, הרי דלפ"ז אאל"פ דהא דכשהוא משמש הכלי אף שלא בשעת מלאכה ה"ה מקב"ט, הוא משום דתשמיש זה חושבו לקב"ט, ודומיא דדינא דמשמשי אדם ומשמשי אדם, שהרי כיון דכסוי אין עליו תורת כלי לקב"ט משום שהוא עושה מלאכה באחרים, לא יהני מידי הא דהוא משמש הכלי אף שלא בשעת מלאכה, דמ"מ ה"ה עושה מלאכה באחרים,[[3]](#footnote-4) ובע"כ דהא דמשמשי כלים אף שלא בשעת מלאכה מקבלין טומאה, הוא משום דחשיבי ככלי גופי', וע"כ מהני הך דינא גם בכסויי הכלים, דהגם שמצד עצמן אינם מקבלין טומאה משום שהן עושין מלאכה באחרים, מ"מ כל דחשיבי ככלי גופי' ה"ה מקבלין טומאה.

יב] והנה בד' הרמב"ם רפ"ד מכלים מבואר, דכל הכלים שנשנו במשנתינו לטהרה, טעם טהרתן הוא משום שאינם משמשים כלים אלא בשעת מלאכה, והראב"ד שם השיג ע"ז, ז"ל, יש מאלו הרבה שטהרתן מפני שהכלים עצמן משמשין עם הקרקע, לפיכך התיקין שלהם וכיסוייהם טהורין, אלא שרצה התנא לחבר הטהורין, עכ"ל.

ומשמעות ד' הראב"ד, דלאו היינו דכ"ה דהכלים עצמן משמשין עם הקרקע, ה"נ התיקין שלהם וכסוייהם חשיבי כמשמשים עם הקרקע, אלא היינו דכיון דהכלים עצמן טהורין, ע"כ אף התיקין שלהן וכסוייהן טהורין, ונלמד מזה, דכל הא דמשמשי כלים אף שלא בשעת מלאכה טמאין, הוא רק במשמשי כלים הטמאין, אך משמשי כלים הטהורין, אף אם הם משמשין להן גם שלא בשעת מלאכה, אינם מקב"ט.

אך בד' הרמב"ם מבו' דפליג ע"ז, וס"ל דהך דינא דהמשמש כלים אף שלא בשעת מלאכה מקב"ט, הוא אף במשמשי כלים הטהורין, וע"כ כל הא דהני כלים שנשנו במשנתינו לטהרה, הוא משום שאינם משמשין את הכלים אלא בשעת מלאכה, ועי' חזו"א סימן כ"א סק"ט מש"כ בדין זה.

ויש ללמוד כן גם ממש"כ הרמב"ם שם דבית המזוזה דטהור, הוא משום דאינו משמש את הכלים אלא בשעת מלאכה, והנה הרי מזוזה עצמה אינה מקבלת טומאה, ואפ"ה אם הי' בית המזוזה חשוב כמשמש את המזוזה אף שלא בשעת המלאכה, הי' מקבל טומאה, ועי' חזו"א סימן כ"ג סקכ"ב שתמה ע"ז, והרי דהא דמשמש כלים אף שלא בשעת מלאכה טמא, הוא אף במשמש כלים הטהורין.

ופשוט דאזלי לטעמייהו, דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דיסוד הדין דמשמשי כלים אף שלא בשעת מלאכה טמאין, הוא דפשוטי כלים המשמשין תשמיש זה מקבלין טומאה, דומיא דדינא דמשמשי אדם ומשמשי אדם, ע"כ ליכא נפ"מ אם הן משמשין כלים טמאים או משמשין כלים טהורים, אך הראב"ד לטעמי' דס"ל דיסוד הדין דמשמשי כלים אף שלא בשעת מלאכה טמאין הוא משום דחשיבי ככלי גופי', הרי ודאי דל"ש כל עיקר הך דינא רק בכלים הטמאין, אך כלים הטהורין, אין מקום כלל לטמאות את משמשיהן, וז"פ.

יג] והנה בפי' הראב"ד פ"ג דעדיות מ"ט נקט, דכסוי כלי מתכת המשמש כלים אף שלא בשעת מלאכה טמא, עיי"ש, וכבר נת' לעיל פי"ב מ"ג אות ו', דכ"ז הוא להראב"ד לטעמי' דס"ל דהא דמשמשי כלים אף שלא בשעת מלאכה טמא, הוא משום דחשיב ככלי גופי' לקב"ט, וע"כ פשיטא דה"נ כסוי כלי מתכת המשמש אף שלא בשעת מלאכה טמא.

אך לדעת הרמב"ם נ' דאי"ז כן, דכיון דס"ל דהא דמשמש כלים אף שלא בשעת מלאכה טמא, הוא משום שתשמיש זה חושבן לפשוטי כלים לקבל טומאה, הרי דכ"ז הוא בכסוי כלי עץ דטהרתו הוא משום שאינו עשוי לקבלה והו"ל כפשוטין, אך בכסוי כלי מתכת דטהרתו הוא משום דאין לו שם בפנ"ע, ל"מ מידי מה שהוא משמש כלים אף שלא בשעת מלאכה, דמ"מ כיון שאין לו שם בפנ"ע אינם מקב"ט, וכ"ה דלא נימא דכלי מתכת פשוט המשמש אדם ומשמשי אדם, טמא אף בשאין לו שם בפנ"ע.[[4]](#footnote-5)

יד] והנה באלי' רבה לקמן רפכ"ב כתב, בהא דתנן התם דשלחן שנפחת ונשתייר בו מקום הנחת כוסות טמא, ר' יהודה אומר מקום הנחת חתיכות, ז"ל, קסבר ר' יהודה אין טמא עד שישמש את האדם ואת משמשי אדם וכו', והכי תניא בתוספתא ב"מ פ"ו ר' יהודה אומר ג' מדות משום ר"ע, העשוי לשמש את האדם וכו' את הכלים וכו' טהורין, העשוי לשמש את האדם ואת משמשי אדם וכו' טמאין, ות"ק דר' יהודה ר' יוסי היא, דתנן זה הכלל אמר ר' יוסי כל משמשי משמשיו של אדם בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה טמא, וסתם לן תנא דמתני' כר' יוסי, הלכך אם שייר מקום הנחת כוסות לחודי' טמא, שהוא משמש את הכוסות שהם משמשי אדם אפי' שלא בשעת מלאכה, עכ"ל, ועי' חזו"א סימן כ"א סק"י מש"כ על דבריו.

והנה במש"כ הגר"א דשלחן משמש את הכוסות אפי' שלא בשעת מלאכה, כתב בחזו"א שם דהיינו דהכוסות מונחין על השלחן אף ריקנין, ולמדנו לפ"ז מד' הגר"א דבר חדש, דהא דמשמש כלים אף שלא בשעת מלאכה טמא, ל"ב שיהי' משמש את הכלים תמיד, אלא כל שדרכו לשמש את הכלים אף שלא בשעת מלאכה, אף שפעמים אינו משמש את הכלים, דומיא דשלחן שאין הכוסות מונחין עליו תמיד, ה"ה מקבל טומאה.

ולפ"ז יש ללמוד מד' הגר"א, שדעתו כדעת הרמב"ם, דהא דהמשמש כלים אף שלא בשעת מלאכה טמא, היינו דפשוטי כלים המשמשין תשמיש זה מקבלין טומאה, דומיא דדינא דמשמשי אדם ומשמשיו, וע"כ שפיר י"ל דל"ב שיהיו משמשין כלים תמיד, אלא כל שהן משמשין את הכלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, ה"ה מקב"ט, אך בל' הרמב"ם בפיהמ"ש מ' דבעינן שיהא בהן צורך תמיד, ורק בכה"ג הוא דחשיב לקב"ט, אך לדעת הר"ש והראב"ד דהא דמשמש כלים אף שלא בשעת מלאכה טמא, הוא משום דחשיב ככלי גופי', הרי פשוט דכ"ז הוא בשהוא מונח תמיד על הכלי כל' הר"ש.

ובאמת גם מעיקר ד' הגר"א יש ללמוד כן, שהרי לדעת הר"ש והראב"ד דטעם טומאת משמשי כלים אף שלא בשעת מלאכה, הוא משום דחשיבי ככלי גופי', הרי דכ"ז הוא במשמש שהוא טפל לכלי, דמצינו לחשבו ככלי גופי', אך בשלחן שמניחין עליו כוסות, דאינו טפל לכוסות ול"ש לחשבו ככוסות גופייהו, לא שייך הך דינא כלל, וכבר עמד ע"ז בחזו"א שם, ובע"כ מד' הגר"א דס"ל דהא דמשמשי כלים אף שלא בשעת מלאכה טמאין הוא משום דכה"ג חשיבי פשוטי כלי עץ לקבל טומאה, וע"כ שפיר שייך הך דינא אף בשלחן שמניחין עליו כוסות, וז"ב.

טו] ובזה זכינו לפרש עיקר ד' הגר"א שם, שכתב ללמוד מהא דתניא בתוספתא דר"י אומר ג' מדות וכו', דפליג על דינא דר' יוסי דמשמש כלים אף שלא בשעת מלאכה טמא, ובסד"ט לעיל פט"ו קמא: תמה ע"ז, דכללא דר' יוסי ל"ש לכללו בכללא דפשוטין, דהא טעמא דר' יוסי דמטמא המשמש את הכלי אף שלא בשעת מלאכה, הוא משום דחשיב ככלי גופי' שמשמש לה כיון שאינו נפרד ממנה בשום פעם, והיינו במשמש לכלי שהוא בר קבולי טומאה, אבל אם הוא משמש כלי דלאו בר קבולי טומאה, אפי' הוא משמש לה בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה טהור, דמה בכך דחשוב ככלי גופי', הא הכלי עצמו אינו מקב"ט, וכיון שכן ל"ש למיחשב הך כללא בכללא דפשוטין, כיון שטומאתן אינה מצד עצמה אלא מחמת הכלי שהוא משמש אותה מחמת שיש לה בית קיבול והו"ל כאילו המשמש נמי יש לו בית קיבול, או מחמת שהיא משמשת האדם ומשמשיו והוי כאילו המשמש נמי משמש האדם ומשמשיו, והא כבר חשיב להו ר' יהודה, עכ"ד.

ולמש"נ מבוארים היטב ד' הגר"א, דאזיל לטעמי' דהא דמטמא ר' יוסי במשמשי כלים אף שלא בשעת מלאכה, הוא משום דכה"ג חשיבי פשוטי כלי עץ לקבל טומאה, והוי זה הגבלה בהא דפשוטי כלי עץ המשמשין כלים אינם מקבלין טומאה, דכ"ז הוא בשאינם משמשין אותן אלא בשעת מלאכה, אך כל שהן משמשין אף שלא בשעת מלאכה, ה"ה מקבלין טומאה, ואף אם משמשין לכלים טהורין ה"ה מקב"ט, וכמש"נ לעיל אות י"ב בדעת הרמב"ם, וע"כ שפיר דקדק הגר"א מדלא תני לה ר' יהודה, דלא ס"ל להך מילתא, ובאמת בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מפורש כד' הגר"א, דכללא דר' יוסי הוא חילוק בדיני כלים שהן משמשי משמשין שלא נתבאר בספרא, ואזיל לטעמי'.

טז] במרומי שדה כתב לחדש, דכל הא דמשמשי כלים אף שלא בשעת מלאכה טמאין, הוא רק בשהן משמשין מעשה מקבל כשלחן, והוכיח כן, דאל"כ מ"ט טבעת של אלמוג וחותם של ברזל טהור, תיפו"ל דמשמש את החותם, ועוד דמ"ט לא מטמאינן בעץ המשמש את המתכת, אלא משום דמשמש למתכת וחשיב ככלי מתכת, תיפו"ל משום כלי עץ, ובע"כ דלא מרבינן אלא דומיא דשק דהוא מקבל, אך עיי"ש שהוכיח מד' הרמב"ם והר"ש לא כן.

והנה במשה"ק מהא דטבעת של אלמוג וחותם של ברזל טהור, אף דהוא משמש את החותם, לכאו' י"ל בפשיטות, דלדעת הר"ש דטומאת משמשי כלים הוא משום דחשיב ככלי גופי' לקב"ט, הרי ל"ש הך דינא התם דאף החותם טהור משום דאזלינן בתר מעמיד, ולדעת הרמב"ם דטומאת משמשי כלים הוא משום דתשמיש זה חושב הכלי לקבל טומאה, לכאו' פשוט דל"ש כן אלא בשהוא משמש כלי אחר, ומשא"כ בטבעת שיש עלי' חותם דהוו כלי א'.

ובמשה"ק מהא דעץ המשמש את המתכת דלא מטמאינן אלא משום דחשיב ככלי מתכת ולא משום כלי עץ, הנה לדעת הרמב"ם ניחא וכנ"ל, דטומאת משמשי כלים הוא רק במשמש כלי אחר, אך לדעת הר"ש דטומאת משמשי כלים הוא משום דחשיב ככלי גופי', נ' דשפיר שייך הך דינא גם בדהוו כלי א', ואך דמ"מ ניחא הא דעץ המשמש את המתכת אינו טמא אלא משום דחשיב ככלי מתכת, דכל הא דמטמאינן לי' משום דחשיב ככלי גופי', הוא משום דחשבינן לי' כמקבל, וע"כ הוא טמא בתורת כלי עץ דמקבליהן טמאין, אך בשהוא משמש כלי מתכת פשוט, א"א לנו לטמאותו אלא משום דחשיב ככלי מתכת, וז"פ.

יז] והנה אמנם לדעת הגר"א בכ"ד שנראה דעתו דכל הא דכלי עץ המשמש אדם ומשמשיו טמא, הוא רק בשהוא משמש תשמיש קבלה, ויתבאר בזה בעזה"י במקומו?, הרי מסתבר דה"נ הא דכלי עץ המשמש כלים אף שלא בשעת מלאכה טמא, הוא רק בשהוא משמש תשמיש קבלה, שהרי לדעתו הא דמשמש כלים אף שלא בשעת מלאכה טמא, הוא דומיא דהא דמשמש אדם ומשמשיו טמא, וכמש"נ לעיל, וכן נקט המרומי שדה שם בדעתו.

ולפ"ז מתבאר היטב מה שפירש הגר"א בא"ר להא דכסוי קופסא טמא דהוא מפני שהוא שוה וראוי להשתמש עליו, אשר צ"ע דמ"ט לא פירש כפשוטו, דהוא משום דה"ז משמש לקופסא אף שלא בשעת מלאכה, וכמו שפירש הרמב"ם, ולהנ"ל ניחא, דאזיל לטעמי' דס"ל דכל הא דמשמש כלים אף שלא בשעת מלאכה טמא, הוא רק בשהוא משמש תשמיש קבלה, וע"כ הגם דכסוי קופסא משמש לקופסא אף שלא בשעת מלאכה, מ"מ אינו טמא אלא משום שהוא שוה וראוי להשתמש עליו, וה"ה משמש תשמיש קבלה.

ובזה מתישב מה שתמה בחזו"א סימן כ"א סק"ט ע"ד הגר"א, דלפירושו ליכא במתניתין א' מן המשמשין שלא בשעת מלאכה שתהא טמאה, ומל' המשנה זה הכלל וכו', משמע שכבר הזכיר מן הטמאין בסיבה זו, ולפי הנ"ל ניחא, דודאי הא דכסוי קופסא טמא הוא משום שמשמש לקופסא אף שלא בשעת מלאכה, דאל"כ ל"ה טמא, דהגם שהוא שוה וראוי להשתמש עליו, אך הרי אינו כלי קיבול, ואך דבעינן ג"כ להא דהוא שוה וראוי להשתמש עליו, משום דאין משמשי כלים אף שלא בשעת מלאכה טמאין, אלא בשהן משמשין תשמיש קבלה, וז"ב.

יח] לעיל פ"ב מ"ה תנן, דכסוי כלי חרס טהור, ויש לדון בדין כסוי כלי חרס המשמש לכלי אף שלא בשעת מלאכה אם הוא מקב"ט, והנה לדעת הרמב"ם דטומאת משמשי כלים אף שלא בשעת מלאכה, הוא דומיא דטומאת משמשי אדם ומשמשיו, הרי הדבר פשוט דכסוי כ"ח המשמש אף שלא בשעת מלאכה, אינו מקב"ט, שהרי פשוטי כ"ח לעולם אינם מקב"ט, אף אם הן משמשין אדם ומשמשיו, וה"נ אינם מקב"ט בשהן משמשין כלים אף שלא בשעת מלאכה.

אך לדעת הראב"ד והר"ש דהא דמשמש כלים אף שלא בשעת מלאכה טמא, הוא משום דחשיב ככלי גופי', יש להסתפק אם הך דינא הוא אף בכלי חרס, ולכאו' הדבר תלוי במש"נ לעיל אות ו' בהערה לדון בגדר הך דינא, אם היינו דחשיב כחלק מן הכלי ונטמא בהיטמאות הכלי, או היינו דכיון דחשיב ככלי גופי' איכא עליו בפנ"ע דין קבלת טומאה, דאי נימא דחשיב כחלק מן הכלי ונטמא בהיטמאות הכלי, לכאו' שייך הך דינא גם בכ"ח, אך אי נימא דאיכא עליו בפנ"ע דין קבלת טומאה, נ' דל"ש הך דינא בכ"ח, דאינו מקבל טומאה אלא מתוכו, ותוך דהכיסוי לא חשיב כתוך.

ובזה ניחא הא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לעיל פ"ב מ"ה דכל המשמש כפוי בכלי חרס טהור, ובתפא"י אהלות רפ"ט עמד ע"ז, שהרי הך דינא הוא גם בכלי שטף, דכסוי כלי שטף טהורין, עיי"ש בדבריו, ולפי הנ"ל ניחא, דבכלי שטף לאו כללא הוא דהמשמש כפוי טהור, שהרי כל שהוא משמש לכלי אף שלא בשעת מלאכה, ה"ה מקב"ט, ואילו בכלי חרס לעולם אינו מקב"ט.[[5]](#footnote-6)

1. ונ' להדיא בד' הגר"א, דכל הא דכלי העשוי לקבלת פסולת מקב"ט, הוא רק בשהוא כלי קיבול, ומשום דהעושה כלי קיבול מכל מקום טמא, אך בפשוטין המקבלין, לא מהני קבלת פסולת, וכמו שמצינו עד"ז בד' הגר"א לעיל פט"ו מ"ב דפשוטין המקבלין אין טמאין אלא בשהוא מיוחד לכך, ואילו כלי קיבול טמא אף בשאינו מיוחד לכך וכדתנן דהעושה כלי קיבול מ"מ טמא, וזה כמש"נ לדון לעיל מ"ו אות ו', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להסתפק אם הא דחשיב ככלי גופי' היינו, דמה"ט אם נטמא הכלי נטמא הכסוי ואם נטמא הכסוי נטמא הכלי, או דודאי אין נטמא א' בטומאת חבירו כיון שאינם מחוברין זל"ז, ואך שיש על הכסוי גופי' תורת כלי מכח הא דחשבינן לי' ככלי גופי', ובחזו"א סימן כ"א סק"י נקט לדעת הראב"ד, דאין טומאתן אלא בשעה שהן מלובשין על הכלי, אבל כשהן נפרדין חשיב כמקצת כלי ואינו מקב"ט, וצ"ע בזה, ועי' עוד להלן אות י"ח שנתבאר לתלות בזה דין כסוי כלי חרס שמשמש להכלי אף שלא בשעת מלאכה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובאמת כ"ה מבו' בד' הרמב"ם והגר"א לקמן מ"ח, דכלי עשוי לחפוי דטהרתו משום דעושה מלאכה באחרים, ה"ה טהור אף בשהוא משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, ויתבאר בעזה"י שם. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם יל"ד בזה, דלמש"כ הגר"ח בפ"י מכלים בחד פירושא, דהא דכלי קיבול דמתכת טמא אף בשאין לו שם בפנ"ע, הוא משום דלא גרע כלי מתכות משאר כלים דכל שיש לו בית קיבול הוי כלי, הרי דה"נ כל שהוא משמש כלים שלא בשעת מלאכה, לא גרע משאר כלים דהוו כלי, אך נ' לדון בזה, דכיון דלדעת הרמב"ם נ' דהך דינא דמשמשי כלים שלא בשעת מלאכה הוא מתקנ"ח, הרי דכיון דלא מצינו לדין זה בכלי מתכת, נ' טפי דלא תיקנו כן בכלי מתכת, וכל שאין לו שם בפנ"ע ה"ה טהור, ומה"ט נראה דפשוטי כלי מתכת שאין לו שם בפנ"ע טהור, הוא אף בשהוא משמש אדם ומשמשיו, ולא אמרינן דלא גרע מכלי עץ דטמא בכה"ג. [↑](#footnote-ref-5)
5. וגם למש"נ לעיל אות י"ג לדון בדעת הרמב"ם דכסוי כלי מתכת טהור בכל גווני ואף שהוא משמש לכלי שלא בשעת מלאכה, אך הוי זה מטעם אחר, משום דאין לו שם בפנ"ע, אך בכלי חרס איכא דין אחר דהמשמש כפוי טהור, משום שאינו עשוי לקבל בתוכו, ובכלל הך כללא נכלל כשהוא משמש לכפותו על האוכלין ואינו משמש לכלי אחר, דבכה"ג בכלי מתכת הוא טמא, ובכלי חרס הוא טהור, ועי' תפא"י שם. [↑](#footnote-ref-6)