אהלות פרק ד
קטגוריות: ש_ס / נב אהלות / אהלות - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**מגדל שהוא עומד באויר טומאה בתוכו כלים שבעביו טהורין וכו'**

הר"ש נקט דאיירי באופן שיש חלל בעוביין ומפולש מעבר לעבר אלא שאין בהם חלל טפח. אך הרמב"ם והרא"ש כתבו דאיירי בדופן כפולה ויש חלל בדופן. ונחלקו לשיטתם בפ"ו האם הדין שדינן של הכתלים הוא דוקא בפתוח לחלל הבית.

ועוד נחלקו כאן לדעת ר' יוסי דאמרינן מחצה למחצה, דהר"ש כתב שלעולם חצי העובי כמגדל, אך הרמב"ם והרא"ש כתבו דאזלינן בתר הטומאה, שאם הטומאה במגדל, חצי העובי כמגדל, ואם הטומאה בעביו, חצי המגדל כעובי.

**היה עומד בתוך הבית וכו' טומאה בבית מה שבתוכו טהור**

כתב הר"ש דאין צריך שהמגדל סגור בצמיד פתיל, והא דתנן כלי עץ הטהורים צריכים צמיד פתיל התם איירי במכוסה בכלי, ומצד הכיסוי צריך צ"פ, אם אם מכוסה בנסר או שדלתותיו סגורות אין צריך צ"פ. אך המהר"ם נקט שאף בכה"ג צריך צ"פ. ולכאורה הם נחלקו האם בא במידה נחשב לאהל או לכלי, דאם הוא אהל אינו צריך צ"פ אך אם הוא כלי צריך צ"פ.

**שדרך טומאה לצאת**

הרמב"ם בפיה"מ כתב בסיפא דמתני' שאין האהל מציל על הטומאה אלא על הכלים. וביאר הגר"ח דאהל ארעי אין בכוחו לחצוץ על הטומאה אלא להציל את הכלים שלא יטמאו. ולפי"ז ביאור המשנה שכאשר המגדל עומד בבית וטומאה בתוכו, כל הבית טמא משום שאין המגדל מציל על הטומאה שבתוכו שלא תצא לחוץ. וכאשר כלים בתוכו הרי הוא מציל על הכלים. והא דתנן שדרך הטומאה לצאת וכו' צ"ל דאתא לבאר מדוע לא אמרינן שהכלים שבמגדל יטמאו מדין סטל"צ, ועל זה מבאר שאין דרך טומאה להכנס, וכמש"כ מהרש"א בב"ב ק ע"ב.

ובסיפא המשנה מחלקת בין כלים שבינו לארץ בינו לקורות לבין טומאה שם, ולדעת הרמב"ם הביאור הוא שכלפי כלים אף אהל ארעי הוי אהל, ולכן הוי כמו שבנה שם כותל שאחורי הכותל הוי כמקום אחר, ואם אין שם טפח פתוח לבית הרי זה טהור, אך כלפי הטומאה אין זה אהל כלל, ואין הבדל בין טומאה בתוכו לטומאה בינו לכותל, דאהל ארעי אינו אהל לגבי טומאה, ולכן הכל נחשב כמקום אחד. והנה הרמב"ם הביא מהתוספתא דצמיד פתיל ואהלים מצילין על הטהרה ולא על הטומאה, ונראה שלגבי כלים שבינו לארץ בינו לקורות דינם חלוק, דדוקא כלי הבא במדה מציל על כלים שבינו לארץ, דכלפי טהרה הוי אהל גמור, אך צמיד פתיל הוי רק הצלה על תוכו, ואף כלפי טהרה אין זה אהל לחצוץ, ובזה מסתבר שכלים שבין הצמיד פתיל לכותל טמאים.

אך צ"ע לדעת הרמב"ם הא דאיתא בתוספתא שאם הטומאה תחת רגל המגדל הרי הטומאה בוקעת ועולה ואין הבית טמא, דלכאורה כיון שכלפי טומאה אין כאן אהל כלל אין מקום לחלק בין תחת רגלו לבין תחת המגדל, דכלפי הטומאה אהל ארעי אינו כלום, וצ"ע. ובחזון איש ס"ג סק"ה ובגליונות נקט דלא כהגר"ח, וכונת הרמב"ם מצד סטל"צ.

הר"ש והרא"ש פירשו דבמציעתא הבית טמא מדין סטל"צ, דסוף דלת המגדל להפתח. ובסיפא פירשו שהטומאה בוקעת לחלל המגדל ויוצאת משם. ובפשטות מבואר מדבריהם דאמרינן סטל"צ אף מטומאה שמתפשטת אע"פ שאין סוף המגדל להפתח, שהרי יוציאו את המת מתחת למגדל ולא מתוך המגדל.

ובחזון איש הקשה מדוע הטומאה נכנסת למגדל, הא לגבי כורת מוכח שכלי טהור מציל על הטומאה מלכנס לתוכו אע"פ שהטומאה רצוצה. ועוד, מה שייך בזה סטל"צ. ולכן פירש דהבית טמא מדין סטל"צ כיון שסופו להיות בבית, ונידון על שם סופו, (ולא מדין שרואין את הפתח כפתוח שהרי כאן הבית טהור לא מחמת הדלת אלא מחמת שהטומאה אינה תחת אהל). ומכל מקום טומאה תחת רגלו הבית טהור, דהלמ"מ היא שכל שהטומאה רצוצה לא אמרינן סטל"צ, ובטומאה תחת המגדל לא חשיב רצוצה בהכי עיי"ש הטעם. ובלשון הר"ש והרא"ש צ"ע טובא לפרש כדברי החזון איש.

הגר"א פירש דכלי מציל שלא תכנס הטומאה לתוכו, אך אם יש מתחת לכלי טומאה רצוצה אין הכלי מציל. והכא כשיש פחות מטפח תחת למגדל הוי טומאה רצוצה, והטומאה יכולה להכנס לכלי, אלא שלאחר מכן הטומאה מתפשטת תחת הכלי, ובכלי שאינו בא במידה אף עולה למעלה דכלים נעשים אהלים לטמא ולא לטהר, ושוב אינה רצוצה. והשתא, כיון שכאשר הטומאה תכנס לאהל היא לא תהיה רצוצה שוב אינה נכנסת כלל. וצ"ע מדוע זה סיבה שהבית יהיה טמא. וצ"ל כמש"כ החזון איש דהבית טמא מדין סטל"צ כיון שסוף הטומאה לצאת דרך הבית, אלא דקיי"ל מהלמ"מ שבטומאה רצוצה לא אמרינן סטל"צ, ובטומאה תחת רגלו הויא טומאה רצוצה ולכן הבית טהור, אך בטומאה תחת המגדל כיון שאין דינה כרצוצה אמרינן סטל"צ והבית טמא.

**כלים שבינו לבין הארץ שבינו לבין הכותל וכו'**

המהר"ם נסתפק האם אדם וכלים נעשים אהלים לטמא ולא לטהר היינו דוקא בטומאה תחת הכלי, אך בטומאה שנמשכת לתחת הכלי ממקום אחר הרי הכלי נעשה אהל אף לטהר, או שמא לא שנא. והוכיח ממתני' דאם נאמר שלא שנא, אם כן הא דתנן בינו לבין הארץ בינו לבין הקורות אין שם פו"ט טהורין על כרחיך איירי באין טפח לא למעלה ולא למטה. דאם יש טפח למעלה ולא למטה הרי הטומאה מתפשטת מהבית לעל גבי המגדל כיון שיש שם טפח והכל אהל אחד, ולאחר מכן מתפשטת לתחת המגדל כדין ארצו של בית כמוהו. וכן אם יש טפח למטה ולא למעלה הרי הטומאה נכנסת תחת למגדל ובוקעת ועולה למעלה. ורק כשבשניהם אין טפח הכלים טהורים. ואילו הא דתנן כלים שבינו לבין הכותל טהורין היינו אפילו כשיש למעלה ולמטה טפח, וזה לא מסתבר.

ודבריו צ"ע, דלכאורה כאשר יש טפח מעל גבי המגדל הרי הטומאה מגיעה עד הכותל, ומדוע לא תרד למטה, מאי שנא פחות מטפח שתחת למגדל מפחות מטפח שבינו לכותל. ועי' ברכת האהל.

**משנה ב**

**ר' יוסי מטהר מפני שיכול להוציאן חציין**

המפרשים הקשו מדוע לא פליג ר' יוסי ברישא. ועוד דבפ"ג מ"ו קאמר ר' יוסי שדרה וגולגולת כמת, אלמא אית ליה סטל"צ. ונאמרו בזה כמה תירוצים.

א, תוס' חולין קכה ע"ב תירצו דהתם איירי במת שלם דאין דרך לשרפו או לנתחו פחות מכזית. וכן כתב הרא"ש כאן והקשה ע"ז דאם כן מדוע שדרה וגולגולת כמת, הא דרך לנתחו ולשרפו. (בדעת תוס' י"ל דאין דרך לנתח שדרה וגולגולת, וכן נקט הר"ר מנחם בהגהת הרא"ש). ותירץ, דר' יוסי לדבריו דחכמים קאמר, שלדידי שהחילוק בין מת שלם לכזית הוא שבשלם אין דרך לנתחו, אם כן שדרה וגולגולת דינו ככזית שאין בזה דין סטל"צ, אך לדידכו שהחילוק הוא אם ראוי לפתח טפח או לא, מסתבר ששדרה וגולגולת כמת שלם.

ב, בפיה"מ להרמב"ם נראה שלתיבה זו יש פתח נוסף בשיעור טפח ומכוסה, ובעלמא אמרינן סטל"צ דרך הפתח שיש בו טפח ופתח שני טהור. אך הכא איירי בדעתו להוציאו דרך הפתח שאין בו טפח, וכיון שהוא פתח קטן על כרחו ינתחנו ויוציאנו, ולכן מטהר ר' יוסי את הבית, דמצד הפתח הגדול אין כונתו להוציאו משם, ומצד הפתח הקטן הרי יוציאנו חצאין מחמת קטנו. אך בשאר מקומות מודה ר' יוסי דאמרינן סטל"צ.

ג, הרש"ש יישב דכאן ליכא לדין הרגיל של סטל"צ כיון שאין פתח של טפח, וכדי לומר סטל"צ צריך שיהיה לכה"פ פתח טפח. אלא דכיון שאין עוד פתח על כרחו יוציאנו דרך שם, וכן משמע לשון רש"י בחולין שם על כרחיך סופה לצאת דרך פתח זה. ור' יוסי סובר דכיון שיש אפשרות שינתחנו או ישרפנו שוב ליכא לדין החדש של סטל"צ מחמת ההכרח. ואם מצד הדין הרגיל הרי ליכא פתח טפח, משא"כ בעלמא מודה ר' יוסי.

ד, הר"ר מנחם בהגהת הרא"ש יישב דהנה יש להקשות סתירה בדברי הרא"ש, דבמשנה א' כתב שלפי ר' יוסי אם המגדל בבית כולו טמא לפי שהחצי החיצון טמא מחמת הבית, ומבואר דלר' יוסי אמרינן סטל"צ, והכא לית ליה סטל"צ כלל. (ובפשטות י"ל דשם איירי במת שלם). ולכן נקט דר' יוסי מטמא ברישא את הבית לא מדין סטל"צ אלא מחמת שהמגדל טפל לבית. וצ"ע.