יג (ג) - בדין אש דממונו שלא הבעיר אותה, ובד_ הברכ_ש דחלוק עיקר חיוב אש מחיוב בור, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בעניני קרן שן ורגל בור ואש

אור ליום ג' כ"א שבט תשע"ה

**א**

א] ב"ק ד"ו:, רבינא אמר לאתויי הא דתנן הכותל והאילן שנפלו לרה"ר וכו', נתנו לו זמן לקוץ את האילן ולסתור את הכותל ונפלו וכו' לאחר הזמן חייב, היכי דמי אי דאפקרה וכו' היינו בור וכו', לעולם דאפקרינהו ול"ד לבור מה לבור שכן תחילת עשייתו לנזק וכו'.

והתוס' שם כתבו, ז"ל, לכאו' נראה דמיירי כשהזיקו כותל ואילן בשעת נפילה גופה, ואפ"ה מדמה לי' לבור וכו', ונראה דבהיזק דלאחר נפילה נמי מצי איירי וכו', והשתא א"ש דמדמה לי' לבור טפי מלאש, ואע"ג דבשעת נפילה יש לדמותו לאש כמו לבור, דמאש חלוק במה שאין כח אחר מעורב בו ומבור חלוק במה שאין תחילת עשייתן לנזק, אלא לכך דימה אותו לבור משום דבהיזק דלאחר נפילה אין לדמותו כלל לאש אלא לבור, עכ"ל.

אמנם בשטמ"ק שם כתב בשם רבינו ישעי', ז"ל, וקשה אמאי לא דייק אי בהדי דקא אזלי מזקי היינו אש, וי"ל דל"ד לאש, דאש מיד שנעשה הוא נזקק לשמרו ולהעלות בדעתו שיזיק ע"י רוח מצוי' וכו', אבל כותל ואילן ליכא למימר הכי, דבשעת נטיעה ובנין לא הי' לו להעלות בדעתו שיפלו לזמן מרובה, עכ"ל.

וכעי"ז כתב בתור"פ, ז"ל, דלאש ל"ד דמיד אחר גמר מעשה דאדם ההיזק מזומן לבא, וראוי הוא להזיק מיד ע"י רוח, אבל בכותל ואילן אין ההיזק מזומן לאלתר כשעשה העאדם, אלא לאחר זמן מרובה כשנעשו רעועים, עכ"ל.

ב] ובאבהא"ז פי"ג מנז"מ הי"ט כתב ללמוד מד' רבינו ישעי', דאף דבבור דילי' מחייבינן בדהו"ל לסלוקי ולא סלקי' אף שלא כרה הוא את הבור, מ"מ באש לא מחייבינן אלא כשהבעיר הוא בעצמו את האש, וכל שלא הבעיר בעצמו את האש, אף דהוי האש דילי', ה"ה פטור על נזקי', וזהו שכתב רבינו ישעי' דאין לחייב בזה משום אש, כיון דבשעת הבנין והנטיעה ל"ה ההיזק מזומן לבא, וע"כ מעשה הבנין והנטיעה לא חשיב כמעשה מבעיר, וע"כ אף דאח"כ הי' לו לסתור הכותל ולקוץ האילן, ומה"ט ה"ה חייב משום בור, מ"מ אינו חייב משום אש, - וכן כתב בברכ"ש סימן י' סק"ב, ועיי"ש בסק"ד שהאריך עוד בזה דבאש לא מחייבינן מכח הא דהו"ל לסלוקי, עיי"ש.

ג] ולכאו' הטעם לחלק בזה בין בור לאש, מתפרש למש"כ בברכ"ש סימן י"ז ס"ק ו' ז', דאף שכתבו התוס' לקמן דכ"ב: דכל דבשעת הבערת האש הי' קלב"מ, ה"ה פטור על נזקי', מ"מ בבור שיהא קלב"מ בשעת כריית הבור יהא חייב בנזקיו, והיינו משום דשאני אש, דאף בחיובא דאש משום ממונו, הוי חיובו מכח מעשה ההדלקה שבתחילה, דהמעשה הדלקה שמתחילה נותן לו דין שיתחייב אח"כ משום ממונו, ומשא"כ בבור אין כריית הבור תנאי בדין התשלומין של הבור, אלא דנעשה עי"ז ממונו להתחייב בשמירתו, וע"י שלא כיסהו זהו המחייבו בתשלומין, וע"כ ל"ש בזה פטורא דקלב"מ, דדמי לקונה שור דאף אם בשעה שקנהו הי' קלב"מ, ה"ה חייב בנזקיו, עיי"ש בדבריו.

ואשר מה"ט חלוקין הן בגונא דהו"ל לסלוקי ולא סלקי', דבבור דעיקר חיובו הוא משום דהוא חייב בשמירתו, והא דבעינן לכריית הבור הוא כדי שיעשה ממונו, הרי דכל דהוי הבור ממונו ה"ה חייב אף אם לא כרה אותו, ומשא"כ באש דעיקר החיוב הוא מכח מעשה ההבערה, ע"כ כל שלא הבעיר את האש ה"ה פטור, אף אם הוי האש דילי'.

ד] ובברכ"ש סימן י' סק"ב כתב עוד בזה, דמה"ט חלוקין הן בדין גרמא, דבאש אם הבעיר אש ע"י גרמא ה"ה פטור, וכמש"א לקמן ד"ס. דליבה וליבתה הרוח פטור משום דהוי גרמא בנזיקין, והרי דכל שהבעיר האש בגרמא ה"ה פטור, והתוס' שם כתבו דגם אם הביאו ב' עצים ואור וליבו פטור משום דליכא מבעיר, - אך לגבי בור ל"ב מעשה כרי', וסגי בכרי' ע"י גרמא, וכאשר כ"ה מבו' ממש"א לקמן דנ"א. דאם עקרו ב' חוליא אחת והשלימו לעשרה חייבין, ולא אמרינן דהוי גרמא בעלמא, וכתב לפ"ז דמה"ט הוא דאם הניח קנקנים בראש הגג ונפלו ע"י רוח שאינה מצוי', מבו' לקמן דכ"ט. דלא מיפטר אלא מכח דין אונס, ולא אמרינן דבכה"ג אי"ז אלא גרמא בעלמא, ובע"כ דבכריית בור לא פטרינן מכח הא דגרמא בנזיקין, עכ"ד.

**ב**

ה] אמנם הנה בעיקר החילוק בזה בין חיובא דבור לחיובא דאש, הנה מד' הגר"ח בספרו בתרי דוכתי נראה דיש ללמוד דס"ל דדמי חיובא דבור לחיובא דאש, והוא חדא, ממש"כ הגר"ח בפי"א משכנים, ז"ל, דלפ"מ שביארנו בדעת הרמב"ם דאסו"מ שהניחן בראש גגו הוי חיובן משום ממונו, א"כ הא נמצא דחיובו הוא על מה שעשה הדבר המזיק, וכמו שאר כל המזיקין כגון שור ובור דחייב משום עשיית המזיק וכו', וא"כ הרי ניחא דברי הרמב"ם, דהרי הרמב"ם כתב דלהכי חייב בלבה ולבתה הרוח משום שהוא גרם, הרי דס"ל להרמב"ם דחיובו הוא משום גרמא, ונראה דזה לא שייך רק היכא דחיובו הוא על עשיית הנזק, דאמרינן דכיון דהוא גרם הנזק ע"כ חייב, משא"כ בעשיית המזיק, בזה לא מצינו דין גרמא, שיתחייב אם עשה את המזיק ע"י גרמא, ולפ"ז וכו' משא"כ וכו' דחיובו משום ממונו וכו', וא"כ הוי כל עיקר חיובו רק על עשיית המזיק, ולא על עשיית הנזק בעצמו, ובזה לא מצינו דין גרמא, וע"כ זהו שפסק הרמב"ם דבסייעתו הרוח דל"ה רק גרמא פטור, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הגר"ח, דדמי חיובא דאש לחיובא דשור ובור דהוא על עשיית המזיק,[[1]](#footnote-2) ומבו' עוד בדבריו, דכל שעושה את המזיק אף ע"י גרמי ה"ה פטור, ומדמדמי בזה אש לשור ובור, נראה להדיא דגם בבור אינו חייב כשעשה אותו ע"י גרמי, ואף דעכ"פ בשור ה"ה חייב כשפשע בו, היינו דכל הא דפטרינן כשעשה ע"י גרמי, היינו רק כשעשה מעשה אחר דמכח זה נעשה האש או הבור, ומשא"כ בשור שהי' מוטל עליו לשמרו ופשע בו, ה"ה חייב, ודו"ק, וזה דלא כמש"כ הברכ"ש דבכריית בור לא פטרינן מכח גרמא בנזיקין.

ו] עוד מצינו כן בד' הגר"ח בפ"ג משכירות, ז"ל, משא"כ בבור ושאר נזקין, דגבייהו ליתא להך דינא דשוגג ואונס, שפיר אמרינן דכיון דנתקל לאו פושע הוא פטור, ואע"ג דאיירינן הכא לענין עשיית המזיק מה שעשה האדם, מ"מ גם ע" ליתא להך דינא דאדם מועד לעולם, וכמבואר בב"ק דף ס' דהיכא דנתלבתה על ידו ברוח שאינה מצוי' פטור על האש, והרי להדיא מבואר לעיל בדכ"ז דאדם מועד לעולם וחייב אפי' בנפל ברוח שאינה מצוי', הרי להדיא דגם על עשיית המזיק שעושה האדם ג"כ ליתא להך דינא דאדם מועד לעולם, וע"כ שפיר פטור בנתקל משום בור משום ה"ט דנתקל לאו פושע הוא, עכ"ל.

והנה אי נימא דחיובא דאש הוא מכח מעשה המבעיר, וחיובא דבור הוא מכח דהוא ממונו, ומעשה הכרי' אינו מועיל אלא דיעשה הבור כממונו, הרי לכאו' אין ללמוד מהא דפטרינן במבעיר אש באונס, דה"נ אין לחייב בכריית בור באונס, דשאני הבערת אש דמחייבינן לי' על מעשה ההבערה, ומה"ט אם בשעת ההבערה הי' קלב"מ ה"ה פטור, וע"כ כל דהוי אנוס א"א לחייבו ע"ז, ומשא"כ בכריית בור דלא מחייבינן לי' על מעשה הכרי', וכדחזינן דאף אם בשעת הכרי' הי' קלב"מ ה"ה חייב, י"ל דל"ש בזה פטורא דאונס.

והנה אמנם י"ל, דעיקר מכוון הגר"ח הוא רק להוכיח דליכא בזה לדינא דאדם מועד לעולם, וע"ז שפיר למד בור מאש, - אך עכ"פ מבו' בד' הגר"ח דשוה חיובא דכריית בור לחיובא דהבערת אש, דהוא מתחייב על מה שעשה את המזיק, ולכאו' זה דלא כמו שחילק הברכ"ש ביניהם, וצ"ע בזה.

ז] והנה לפמש"נ מד' הגר"ח דשוה הוא חיובא דמבעיר אש לחיובא דכורה בור, דבתרוייהו הוי חיובו על מה שעשה את המזיק, ובכורה בור עשה את המזיק בכרייתו, ובהבערת אש עשה את המזיק בהבערתו, הרי תיקשי מכל הנך דוכתי שהוכיח הברכ"ש דחלוקין הן זמ"ז.

**ג**

ח] והנה במש"כ הברכ"ש להוכיח כן ממש"כ רבינו ישעי' דבאש לא מחייבינן לי' כשלא הבעיר בעצמו את האש, ובבור מחייבינן בבור דילי' אף כשלא כרה הוא בעצמו את הבור, הנה אמנם עיקר הדין בזה שנוי בפלוגתא, ובד' התוס' בסוגיין שנקטו דשפיר יש מקום לחייב בכותל ואילן שהזיקו בשעת נפילה משום אש, נראה דפליגי ע"ז וס"ל דבאש דילי' ה"ה חייב אף כשלא הבעיר בעצמו את האש, ורחוק לומר דס"ל דמעשה הבנין והנטיעה חשיב כמעשה מבעיר, וצ"ע.

וכ"ה להדיא בשטמ"ק לעיל ד"ה: בשם תוס' שאנץ, ז"ל, וי"ל דאם בא האש לרשותו ממילא כגון שהביאו כלב בחררה או הביאו גוי שם והניחו ברשותו, והלך לו הגוי והכלב וזכה בו בעה"ב, והלך האש ברוח מצוי' והזיק חייב, אע"פ שאין מעשיו גרמו לו, עכ"ל, ומבו' להדיא דכל דהוי האש דילי' ה"ה חייב אף שלא הבעיר אותה, ומבו' עוד דעיקר חיובא דאש הוא אף בכה"ג, ול"ב בזה להצד השוה.[[2]](#footnote-3)

ויש להוסיף, דאף התוס' לעיל שם שהק' כן דמ"ט אמרינן דאש אין מעשיו גרמו לו, ולא כתבו כד' התוס' שאנץ דמשכח"ל אש דאין מעשיו גרמו לו, אין מקור כלל דפליגי לדינא ע"ד התוס' שאנץ וס"ל דאף באש דילי' ה"ה פטור אם לא הבעיר אותה, ובד' התוס' בסוגיין מ' דס"ל לחייב בכה"ג, וכנ"ל, אלא היינו דס"ל דאף בכה"ג חשיב שפיר כמעשיו גרמו לו, דליחשב כמעשיו גרמו לו, ל"ב מעשה בידים, ואף אם פשיעתו גרמה לו, חשיב כמעשיו גרמו לו, ורק בבור המתגלגל אמרינן דאין מעשיו גרמו לו, משום דפשע בו במקום זה, והזיק במקום אחר, וכאשר כן הוכיחו מהא דמחייבינן בבור בדהו"ל למלויי' ולא מליי', ולא אמרינן דלאו מעשיו גרמו לו, ועי' בחי' הגר"נ אות קע"ח שהאריך בזה.[[3]](#footnote-4)

ט] ומצינו כן עוד בתשו' הרא"ש כלל פ"ז ס"ו, עיי"ש שכתב בעובדא דשם לוי חטה באוצר העשוי לכך, ומחמת שעמד שם החטה ימים רבים נתקלקל כתלי העלי', וכראות השכנים וכו' נתיראו ואמרו לו לסלק משם החטה וכו', ולא שמע אליהם עד אשר נפלו כתלי העלי' ונפלו עליות אחרות שהיו סמוכות על אותה עלי' והפילו כותלים אחרים של השכנים, וכתב הרא"ש דכיון שהתרו בו ולא שאל זמן לפנות החטה ונפלו הכותלים פושע הוא וחייב לשלם כל ההיזק וכו', "שורו הוא ולא טפח באפי'" וחייב לשלם כל מה שהזיק, ול"ד לכותל ואילן וכו', אבל האי ממוני' הוא ודמי לדליל דאית לי' בעלים ולא אצנעי' ונקשר ברגלי תרנגול והזיק, דבעל דליל משלם כולי נזקא, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרא"ש, דכל שנעשה ממונו אש ולא סילקו, ה"ה חייב בנזקיו, משום דשורו הוא ולא טפח באפי', והרי דאף דלא עשה מעשה הבערה, וכמבו' כן בד' הרא"ש, דהנחת החטה לא חשיבא כמעשה הבערה, וע"כ אינו חייב אלא משום דהוי ממונו, ושורו הוא ולא טפח באפי', מ"מ כיון דהו"ל ממונו ה"ה חייב בנזקיו.

וכ"ה להדיא בד' הרמ"ה בב"ב דכ"ו. סוף אות ק"ז, הובא בס' אהלי ישועה סימן כ' סק"ז, ז"ל, ואי מעיקרא כח אחר מעורב בו, אם עושה ברה"ר ולא הדר קניי' פטור מתשלומין, דגרמא בנזקין פטור ואע"ג דלא אניס, ואי קניי' בהגבהה או מחמת שהי' בתוך שלו וכיו"ב חייב, מידי דהוה אאש היכא דהויא ממונו דלא עבדה איהו, עכ"ל, ולהדיא דה"ה חייב על אש דממונו אף כשלא הבעיר אותה.

י] וגם בד' רבינו ישעי' בסוגיין אין הדבר מוכרע דלפי האמת אינו חייב בכה"ג משום אש, די"ל דאף דאי"ז עיקר אש שבתורה, וע"כ ל"ה מצי למימר היינו אשו מ"מ ה"ה חייב בכה"ג מכח הצד השוה משור דחייב על פשיעתו, וזה ניחא טפי למש"כ בשיעורי הגר"ח בשלהי ב"מ דעיקר הא דילפינן מהצד השוה דשור הוא דמצינו לחייבו אף על פשיעתו, עיי"ש, ונת' בסימן י"ג (א) סק"ה, וכבר עמד ע"ז באבהא"ז בפי"ג מנז"מ דלכאו' יש לחייב בזה משום הצד השוה, אך נקט שם דדעת רבינו ישעי' דלפי האמת ה"ה פטור ולא מחייבינן לי' מכח הצד השוה, ועי' גם בס' אהלי ישועה סימן כ' סק"ד שכתב כן.

וי"ל עוד בזה, דאף אי נימא כפשטות ד' רבינו ישעי' דלפי האמת ה"ה פטור בכה"ג, ול"ד לבור דחייב בכה"ג, נמי י"ל דאי"ז משום דביסוד הדין חלוק דין אש מדין בור, אלא הטעם בזה הוא למש"כ בשיעורי הגר"ח בשלהי ב"מ בדעת הרמב"ם, דאף דה"ה חייב בבור שפשע בעשייתו אף כשלא כרה אותו בידים, מ"מ כל שכבר נעשה הבור ואח"כ פשע בו אינו חייב עליו, - ולפ"ז י"ל דע"כ אף דביסוד הדין שוה דין אש לדין בור, וכל שפשע ונעשה האש ה"ה חייב, מ"מ כ"ה דבבור אינו חייב אלא כשנעשה הבור מכח פשיעתו, וכל שפשע אחר שנעשה בור אינו חייב, ה"נ באש אינו חייב כשפשע אחר שנעשה אש, - וע"כ חלוקין הן זמ"ז בדין כותל ואילן, דאם באנו לחייבו מתורת אש, הרי דכבר חיילא תורת אש בעודם קיימין, וככל אש דיש עלי' תורת אש אף בעודה ברשות הבעלים כיון שהיא הולכת ומזיקה, אין לחייבו מכח פשיעתו שפשע בהן אח"כ ולא סילקן, ומשא"כ כשבאנו לחייבו מתורת בור, כיון דאין עליהן תורת בור אלא כשנפלו, ע"כ שפיר יש לחייבו מכח שנעשה הבור בפשיעתו, ודו"ק.

**ד**

יא] ויש להוסיף בזה, דהנה באמר"מ סימן כ"ט סקכ"ג כתב להוכיח דאינו חייב על אש דממונו שלא הבעירה, מהא דחזינן דלדעת רב אסו"מ דלא אפקרינהו משורו למדנו וחייב אף על כלים, ובאש לא מצינו כן דנימא דכל דלא אפקרה יהא חייב אף על טמון, ובאמת הוא מבו' כן להדיא לעיל בסוגיין, דבאסו"מ שהזיקו בהדי דאזלי אמרינן דהיינו אש, ובהזיקו לבתר דנייחי אמרינן דאי דלא אפקרינהו הוו שור לדעת רב, ובע"כ דשאני אש דאין לחייבו משום ממונו, ול"ד לבור דמחייבינן משום ממונו וכדילפינן לה מדכתיב בעל הבור ישלם, עכ"ד, ונתחדש לפ"ז, דאף דלא מצינו חילוק בין בור לאש, אלא בחיובא דבור ואש גופייהו, מ"מ מכח זה גם חלוקין הן לענין לחייבם משום שור, וצ"ע בזה.

אמנם באמת נראה בפשוטו דהטעם בזה הוא, למש"כ הראשונים לקמן דכ"ח: דטעמא דרב דאסו"מ דלא אפקרינהו חייב משום שור, הוא משום דס"ל דבור ברשותו פטור, או משום דשאני בור ברשותו דא"א לחייבו משום שור דתורך ברשותי מאי בעי, - ומבו' מזה, דאם קרא דבור איירי אף בבור ברשותו, הרי דיש ללמוד מזה דאף בבור דממונו אינו חייב אלא משום בור וה"ה פטור על הכלים, וע"כ רק משום דלא איירי קרא בבור ברשותו, או משום דבבור ברשותו אין לחייב משום שור, הוא דס"ל לרב דבור דממונו חייב עליו משום שור, - ולפ"ז הרי פשוט דבאש דאיירי קרא אף באש דממונ, דהיא סתם אש שמבעיר בחצירו, הרי דמזה נלמד דאף באש דממונו הוי חיובו משום אש ויש בזה לההלכותיהן דאש, וז"ב.

ויש להוסיף בזה ד' הר"י מיגש בתשו' סימן קע"ד, ז"ל, ואם תשאל כיון דהשור והאש שניהן ממונו הן וכו', אי הכי לרב דאמר היכא דלא אפקרינהו ממונו הוא וליתי' בור, ואמאי אמרינן היינו שור ולא אמרינן היינו אש, א"נ היינו שור ואש וכו', עכ"ל,[[4]](#footnote-5) והרי דאדרבה גם באש הוי עיקר החיוב משום ממונו דומיא דשור, וי"ל דס"ל כדעת רש"י דאינו חייב אלא בגחלת שלו, ולפ"ז ודאי דאין מקום לדון דבאש דממונו יהא חייב משום שור, כיון דעיקר חיובא דאש הוא משום ממונו, ואדרבה גם בבור דממונו י"ל דחיובו הוא משום אש, וכמש"כ הר"י מיגש שם.

**ה**

יב] ומה שהוכיח הברכ"ש דחלוק דין אש מדין בור, מהא דבאש פטרינן כשהבעיר ע"י גרמא, ומה"ט פטרינן כשהביאו ב' עצים ואור וליבו, ובבור מחייבינן כשעקרו ב' חוליא אחת והשלימו לי', - הנה כבר נת' לעיל סק"ה דבד' הגר"ח בפי"א משכנים מבו' דהכורה בור בגרמא פטור, ואף בכורה ע"י גרמי פטור, וכ"ה בחזו"א סימן א' סק"ה, והוכיח כן ממש"כ התוס' לעיל ד"ד: דאינו חייב על בור שנעשה בכח שני, עיי"ש.[[5]](#footnote-6)

והא דמחייבינן בבור שעקרו ב' חוליא אחת והשלימו לי', ול"ד לאש דפטרינן בכה"ג משום דהו"ל כגרמא בעלמא, הנה מלבד די"ל דההיא דעקרו חוליא אחת איירי בזה יכול וזה יכול, ובכה"ג אף באש חייב, וכמבו' כן בל' התוס' לקמן ד"ס. והרמ"א בסימן תי"ח ס"ט.

ונראה עוד בפשיטות, דבאמת הרי הדבר פשוט דב' שעשו יחד לא חשיב כגרמא בעלמא, שהרי אף בשאר דיני התורה חשיבי שניהם יחד כעושי המעשה, והרשב"א לקמן דנ"ג: למד מהא דמחייבינן בב' שעקרו חוליא אחת והשלימו לי', דה"נ ברציחה כה"ג שניהם חייבין, והרי דחשיב כמעשה בידים, ובע"כ דלגבי אש הוא דין בפנ"ע דאינו חייב כשעשה בשותפות, וכמש"כ התוס' לקמן ד"ס. דילפינן לה מדכתיב המבעיר את הבערה, וע"ז הוא דאמרינן דאם באנו לחשבו כעושה כל האש, משום שגרם שתועיל עשיית חבירו, הרי דזה הו"ל גרמא בעלמא, וכ"ה מבו' בד' התוס' שם, עיי"ש, אך לגבי בור דמחייבינן לי' כשעשה הבור בשותפות, לא חשיב כלל כגרמא בעלמא, אך אכתי חזינן לפ"ז דחלוק דין בור מדין אש בעושה בשותפות, וצ"ע.

יג] ומה שהוכיח הברכ"ש מהא דבמניח קנקנים בראש הגג ונפלו ע"י רוח שאינה מצוי', לא מיפטר אלא מכח דין אונס, ולא אמרינן דבכה"ג אי"ז אלא גרמא בעלמא, ובע"כ דבכריית בור לא פטרינן מכח הא דגרמא בנזיקין, - י"ל בזה כמש"כ החזו"א בסימן א' סק"ב וסק"ה, דהנחת התקלה במקום שהיא עתידה ליעשות בור, חשיב ככריית בור, וע"כ י"ל דאף כשהניח הקנקנים במקום שהן עתידין ליעשות בור ע"י רוח שאינה מצוי', חשיב ככריית בור, וכל פטורו בזה הוא משום אונס, אך הוא חידוש, דבפשוטו הי' לנו לומר דרק כשמניח התקלה במקום שעתידה ליעשות בור ברוח מצוי' חשיב ככריית בור, אך כל שמניחה במקום שעתיד ליעשות בור ברוח שאינה מצוי', לא חשיב כלל ככריית בור, וצ"ע בזה.[[6]](#footnote-7)

**ו**

יד] והנה התוס' לקמן דנ"ט: כתבו דאם הביא עצים ואור וליבתה רוח מצוי' ה"ה חייב, כ"ה דמחייבינן בכל אש שיכולה לילך ברוח מצוי' ולהזיק, וכתבו דאין לחלק דשאני הנך משום דאין מחוסר אלא הולכת האש בעלמא ע"י רוח מצוי', אבל כאן מחוסר ליבוי ואין שם אש עליו ולא קרינא בי' המבעיר את הבערה, דהא בפ"ק אמר גחלת כמה דשביק לה מעמיא עמיא ואזלא וכו', הא אם דרכה להתלבות ע"י נדנודו של חרש המטלטלה הי' המוסר לו חייב, עכ"ד.

אך בתור"פ שם כתב לחלק כן, ז"ל, וי"ל דה"מ היכא שכבר נעשה האש מלובה ששם האש עליו וא"צ רק הולכת הרוח וכו', אבל בזמן שהאש מחוסר ליבוי ואין שם אש עליו לא קרינן בי' המבעיר את הבערה, ולכך לא מחייב אע"ג דיכול להדליק על ידי רוח מצוי', עכ"ל, - ויש להסתפק אם התוס' פליגי ביסוד הדברים וס"ל דאף דאין שם אש עליו, קרינן בי' המבעיר את הבערה, או דס"ל דאף דהוא מחוסר ליבוי יש שם אש עליו, וע"כ שפיר קרינן בי' המבעיר את הבערה, אך כל שאין שם אש עליו, מודו דאינו חייב, ובס' אהלי ישועה נקט כדרך בתרא, וצ"ע.

ובס' אהלי ישועה סימן כ' סק"ב עמד בזה, שהרי חזינן דבבור מחייבינן באסו"מ שהניחן בראש גגו ונפלו ברוח מצוי', והרי דבבור מחייבינן כשעשה הבור ע"י רוח מצוי', ול"ד לאש, - וכתב דהוא משום דבאש בעינן שיעשה בידים האש, ובבור סגי שיכשיר את הבור, עכ"ד.

טו] אמנם באמת נראה דאין ללמוד מזה דחלוק הוא דין מבעיר אש מדין כורה בור, דלעולם י"ל דכ"ה דבמבעיר אש אינו חייב אלא כשהבעיר האש בידים וכדילפינן לה מדכתיב המבעיר את הבערה, ה"נ בבור אינו חייב אלא כשכרה את הבור בידים, וכדכתיב כי יכרה איש בור, - והא דמחייבינן באסו"מ שהניחם בראש גגו והזיקו לבתר דנייחי, ול"ד לאש שנתלבתה ע"י רוח שאינה מצוי' דפטור, נראה דהוא משום דבאסו"מ, הרי אותם האסו"מ שהניח למעלה, הם שנעשו בור למטה, וע"כ שפיר חשבינן להנחתם למעלה ככריית בור, דכיון שעשה שינוי במצב התקלה, והיא עומדת ליעשות בור, חשיב ככריית בור, וכמש"כ החזו"א בסימן א' סק"ב וסק"ה, ומשא"כ באש שנתלבתה ע"י רוח מצוי', הרי לא העצים והאור שהביא הם עצמם האש המזקת, אלא שנעשה מכחם אש אחרת, וע"כ לא חשבינן לי' כמבעיר את הבערה, וזהו שכתב תור"פ דהא דפטרינן התם הוא משום דאין שם אש עליו, וע"כ לא חשיב כמבעיר את הבערה, ומשא"כ באסו"מ וכו' דיש שם בור עליהן, דהם עצמן נעשין בור למטה, וכנ"ל, ודו"ק.

טז] ועפי"ז נראה לדון במשה"ק בחזו"א סימן ח' סק"א, בהא דפטרינן בשור שחפר בור בחצירו קודם שנודע לבעל החצר, והק' דמ"ט אינו חייב אף קודם שידע, מפני שלא שמר חצירו שלא יעשה בה בור, עיי"ש.

ולפמש"נ נראה, דכל הא דמחייבינן בשפשע בממונו ונעשה בור, הוא רק כשממונו עצמו שפשע בו נעשה בור, וכדליל שלא הצניעו ונעשה בור, דכ"ה דאם הניחו בראש גגו ונפל ברוח מצוי' והזיק לבתר דנייח ה"ה חייב עליו משום בור, ה"נ כשפשע בו ונעשה בור ה"ה חייב עליו, וכמש"נ בסימן י"ב (ב) סק"ד בגדר הא דמחייבינן לי' כשלא שמר על ממונו ונעשה בור, ונת' לפרש בזה מש"כ החזו"א דאינו חייב בזה אלא משום הצד השוה, עיי"ש, - אך בפשע בחצירו ונעשה בה בור, כיון שאין החצר עצמה המזקת, אלא הבור שנעשה בה, ובור זה הרי נעשה ע"י השור שחפרו, הרי דדמי לאש שנתלבתה ע"י רוח מצוי' דאינו חייב עלי', משום דלא חשיב כמבעיר את הבערה, ואף לדעת התוס' דחייב, י"ל דהוא משום דגם קודם שנתלבתה תורת אש עלי', וכנ"ל, וה"נ הוא בבור שנעשה ע"י בהמה דאינו חייב עליו, דלא חשיב ככורה בור, ועי' חזו"א שם שכתב בסו"ד לחלק דשאני אבן דכשהיא ברה"ר היא תקלה, אבל חצר אינה בור, אך מבו' בדבריו לפרש הטעם בזה בע"א, עיי"ש.

יז] ועד"ז נראה גם במשה"ק האחרונים במש"א לקמן דכ"ב. בגמל טעון פשתן, דהאי אש לאו ממונא דבעל גמל הוא, והקשו דמ"ט לא יתחייב משום שלא שמר על פשתנו שלא יעשה אש, אי נימא דבאש דממונו ה"ה חייב בלא שהבעיר בידים, ונימא נמי דצריך לשמור על ממונו שלא יעשה אש, כ"ה דצריך לשמור על ממונו שלא יעשה בור, - ולמש"נ ניחא, דאף דנימא דצריך לשמור על ממונו שלא יעשה אש, מ"מ לא עדיף הך גוונא, מהיכא דהביא בידים הפשתן למקום שהוא עתיד לידלק ע"י רוח מצוי' דאינו חייב, משום שלא נעשתה האש אלא ע"י דבר אחר, ולא חשיב כמבעיר את הבערה, וז"ב.

1. עמש"נ בסימן ה' (א) סקי"ג דמבו' בד' הגר"ח דגם בשור הוי עיקר חיובו על עשיית המזיק, ועיי"ש סקי"ד שהבאנו דכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש במתניתין דכל שחבתי בשמירתו הכשרתי את נזקו, ואכמ"ל [↑](#footnote-ref-2)
2. וראיתי שכתבו לישב בזה, די"ל דהתם דהוי אש מעיקרא וזכה בה, הוי כמו שומר דמתחייב בנזקי האש, וכמבו' בד' הרמב"ם בפי"ד מנז"מ ה"ו דשומר על אש חייב אף שלא הבעיר האש, - אך לכאו' אי"ז מתישב כלל, דא"כ נמצא דעיקר חיובא דאש שנתפרש בפרשה הוא כשהבעיר בעצמו האש, והיאך מצינו למימר דעיקר חיובא דאש הוא גם כשאין מעשיו גרמו לו. [↑](#footnote-ref-3)
3. וי"ל עוד בד' התוס', דאף דה"ה חייב בכה"ג משום אש, אך אי"ז בכלל עיקר הפרשה דאש, וחיובו בזה אינו אלא מכח הצד השוה, וכמש"נ לדון בזה להלן סק"י, וע"כ שפיר הק' דאש עצמה הוי מעשיו גרמו לו, - אך בד' התוס' בסוגיין נראה דבכה"ג הוי אש גמורה, ול"ב בזה להצד השוה, שהרי כתבו דהא דכותל ואילן שהזיקו בשעת נפילה ל"ה אש גמורה, הוא משום דאין כח אחר מעורב בהן, והרי דאי לאו ה"ט היו אש גמורה, אף דלכאו' מעשה הבנין והנטיעה ל"ה מעשה מבעיר. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיקר דבריו צ"ע, דאם הוה מחייבינן באסו"מ דלא אפקרינהו משום אש, הי' פטור בזה על טמון, וע"כ אמרינן היינו שור לחייב אף על טמון.

   ונראה די"ל בזה, דהנה מעיקר הא דמחייב רב באסו"מ דלא אפקרינהו על כלים, אף דעיקר תורת המזיק דילהו הוא מזיק דבור, מבו' דפטורא דכלים בבור, לא תלי בתורת המזיק דבור, אלא תלי בהמחייב דהבעלים דבור, וע"כ רק בבור שאינו שלו וחיובו הוא משום כרייתו, אינו חייב על כלים, אך בבור דממונו דהמחייב דהבעלים הוא דומיא דשור, ה"ה חייב על כלים, - אמנם הנה הא דאש פטורה על טמון, אין הפטור משום המחייב דהבעלים, שהרי המחייב דאש הוי ג"כ משום ממונו דומיא דשור, וכמש"כ הר"י מיגש, ובע"כ דפטורא דטמון הוא משום עיקר תורת המזיק דאש, דאין חייבין בו על טמון.

   ולפ"ז י"ל, דאף אם הוה מחייבינן באסו"מ דלא אפקרינהו משום אש, ל"ה פטור על טמון, שהרי פטורא דטמון תליא בתורת המזיק דאש, ואסו"מ דלא אפקרינהו הרי תורת המזיק דילהו הוא מזיק דבור, וע"כ אף אם המחייב דהבעלים דידהו הוא מחייב דאש, ל"ה פטור בהן על טמון, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-5)
5. וצ"ע בד' הברכ"ש אם כונתו דה"ה חייב בכל גרמא דכריית בור, או דדוקא במיני גרמא אלו ה"ה חייב, - ולכאו' ודאי דאיכא מיני גרמא דאינו חייב בהן, וכמבו' כן לקמן דנ"א. דבשלחו שליח לכרות בור אינם חייבין משום דאשלד"ע, והרי דאף שאמרו לקמן דנ"ו. דשוכר עדי שקר להעיד הו"ל כגרמא וחייב בדיני שמים, מ"מ לא סגי בהכי לחשבו ככורה בור, ובע"כ דד' הברכ"ש קיימי רק כשעשה מעשה בבור עצמו שמכח מעשה זה ה"ה נעשה בור בגרמא, וז"ב, ולפ"ז מודה הברכ"ש דכורה בור ע"י כח שני פטור.

   אך שו"ר בשיעורי הגרח"ש שכתב בדעת הברכ"ש דבאסו"מ שהניחם בראש גגו ונפלו וכרו בור, ה"ה חייב עליו, ולמש"נ לכאו' הדין נותן לפטור בכה"ג, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובעיקר הדברים יש להעיר מד' הגר"ח בפ"ג משכירות, שהוכיח דלא מחייבינן בעשיית בור באונס, מהא דפטרינן באש שליבתה רוח שאינה מצוי', ולא הוכיח מהא דפטרינן בקנקנים שנפלו ברוח שאינה מצוי', וכבר עמד ע"ז בגליונות חזו"א שם, ובע"כ מד' הגר"ח שנקט דהתם באמת ל"ה כלל כריית בור במעשה האדם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)