מד - סימן שי_ז ס_א
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## טעם הא דפטרינן בקשר שאינו של קיימא

א] השו"ע בס"א כתב דהקושר קשר של קיימא חייב והקושר קשר שאינו של קיימא פטור, ובטעם פטורא דקשר שאינו של קיימא כתב הנשמ"א בכלל כ"ד סק"א בתו"ד דהוא מדינא דמלאכה המתקיימת, וכ"כ האבנ"ז בסימן ק"פ סקי"ב, וכ"נ בד' המהר"י קורקוס בתשובתו בפ"י משבת ה"א, עיי"ש.

אך האבנ"ז בסימן קפ"ג הוכיח דהוא דין בפנ"ע דכל שאינו של קיימא לא חשיב קשר כלל, דאם הוא מדינא דמלאכה המתקיימת מ"ט אי"ז אסור מדרבנן, (ועיי"ש שהוכיח כן עוד מכ"ד), - ולכאו' יסוד הדין בזה הוא דקשר שאינו של קיימא ל"ה חיבור וע"כ לי"ב משום קושר, (וכן מצינו בד' המ"ב בסימן י"ב סק"ז וסימן כ"ג סק"ד והחזו"א בסימן ג' סק"ט דקשר שאינו של קיימא ל"ה חיבור גמור).

## אם בכלאים וציצית בעינן קשר של קיימא

ב] והך מילתא דפטורא דקשר שאינו של קיימא הוא משום דאינו חיבור, יש ללמוד כן ממש"כ הראבי"ה בסימן ר"ו דקשר לפי שעה או לג' וד' ימים ל"ה חיבור לא לענין שבת ולא לענין כלאים שהמשנה דכלאים דימתם לענין חיבור, ולהדיא בדבריו דפטורא דקשר שאינו של קיימא הוא משום דאינו חיבור, וע"כ ה"נ לענין כלאים ליכא איסור בקשר שאינו של קיימא דדמי דין החיבור דבעי בכלאים לדין החיבור דבעי בשבת, (אך אם פטורא דקשר שאינו של קיימא הוא משום דאי"ז מלאכה המתקיימת אי"ז ענין לכלאים).

אמנם הנה בתשו' הראב"י אב"ד סימן ק"ט כתב דקשר שאינו של קיימא אסור בכלאים, וכ"נ בד' הטוש"ע ביו"ד סימן ש' סק"ה, - וי"ל דהיינו דאף דלענין שבת לא סגי בחיבור דקשר שאינו של קיימא ובעינן חיבור מעליא טפי, מ"מ לענין כלאים סגי בחיבור זה, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן קפ"ג סק"ב.

ג] והנה היראים בסימן תכ"ב כתב דחיוב קושר הוא רק בב' קשרים אך קשר אחד אינו קשר, ומבו' בדבריו דהוא משום דקשר אחד אינו קשר של קיימא, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה, וכ"כ המרדכי בהל' ציצית סימן תתק"מ בשם ר"ת ורבינו אלחנן, ולפ"ז הרי דממש"כ היראים בסימן ת"א דאף לענין כלאים וציצית בעינן ב' קשרים, (וכ"כ המרדכי שם לענין ציצית ולכאו' ה"ה לענין כלאים), מבו' דגם לענין כלאים בעינן קשר של קיימא, ולכאו' הוא כדעת הראבי"ה.

אך נראה דודאי דעיקר דינא דקשר של קיימא הוא גם לגבי כלאים ומשום דכל שאינו של קיימא אינו חיבור, (וכ"נ בד' השו"ע ביו"ד סימן ש' ס"ד), ופלוגתת הראשונים בזה הוא בקשר הראוי להתקיים אלא שדעתו להתירו, דדעת הראבי"ה דהא דאין חייבין בשבת על קשר שדעתו להתירו הוא משום דאינו חיבור, וע"כ ה"נ לענין כלאים אינו חיבור, ודעת החולקים דדוקא בשבת בעינן שיהא עומד לקיימו ומדינא דמלאכת מחשבת, אך בשאר דינים סגי במה שהקשר מצ"ע ראוי להתקיים.

ד] ומקור נאמן לזה הוא ממש"כ היראים בסימן תכ"ב בדין אגד הלולב דבחול דיכול לאגדו אוגדו אגד הנאסר בשבת וביו"ט דהוא ב' קשרים זה ע"ג זה דהוו של קיימא, ומבו' מדבריו דאין מתקיים דין אגד דלולב אלא בקשר של קיימא, ותיקשי שהרי ודאי דמתקיים דין אגד אף בקשר העומד להתירו, (והרי היו אוגדין את הלולב בגימוניות של זהב), ובע"כ דאף דל"ב שיהא דעתו לקיים את הקשר, מ"מ בעינן שיהא הקשר מצ"ע ראוי להתקיים, וכל שאינו ראוי להתקיים אין מתקיים בו דין אגד.

ה] ועד"ז הוא לענין ציצית, דאף שכתבו היראים והמרדכי דבעינן בה קשר של קיימא, מ"מ לא מצינו דהקושר ציצית ודעתו להתירו ל"מ, והיינו דאף דבעינן שיהא קשר הציצית ראוי להתקיים, מ"מ ל"ב שיהא דעתו לקיימו, דהא דבעינן שיהא דעתו לקיימו הוא דין מסוים לענין שבת.[[1]](#footnote-2)

## אם בתפילין בעינן קשר של קיימא

ו] והנה לענין תפילין נחלקו הראשונים אם בעינן קשר של קיימא, דהריטב"א בעירובין צ"ז א' כתב דקשר מרופה כשר בתפילין, אף שכתב שם צ"ו ב' דפטורא דקשר מרופה הוא משום דאינו קשר של קיימא, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות שם דקשר שאינו של קיימא כשר בתפילין, אך הרשב"א שם נסתפק בזה אם קשר מרופה כשר בתפילין, ולכאו' הוא משום די"ל דגם בתפילין בעינן קשר של קיימא, וכ"נ בד' המרדכי בהל' ציצית סימן תתק"מ בשם ר"ת דאף לענין תפילין בעינן קשר של קיימא.

ובביאור הנידון בזה נראה דהוא משום די"ל דבתפילין ל"ב כלל שיהא חיבור דקשר, אלא בעינן צורת קשר, וע"כ שפיר מהני אף קשר שאינו של קיימא, - ובדעת החולקים י"ל דאף אם לענין תפילין ל"ב להחיבור, מ"מ כל שאין הקשר מועיל לחבר אין שם קשר עליו, וע"כ אף ל"מ לתפילין.

ז] ואמנם גם לדעת הסוברים דאף בתפילין בעינן קשר של קיימא, י"ל דסגי במה שהקשר מצ"ע ראוי להתקיים, ואף שדעתו להתירו, כאשר כ"נ ממה שנחלקו ר"ת בספר הישר סימן של"ה וש"ר ע"ד רבינו אליהו דצריך לקשור התפילין בכל יום, ולא כתבו דלדעתם אינו יוצא בכה"ג יד"ח כיון שאינו של קיימא, ובע"כ דכל דהקשר מצ"ע ראוי להתקיים הוא כשר לתפילין אף שדעתו להתירו.

ח] אך הנה ההגמ"ר בחולין סימן תשל"ז כתב לדעת רבינו אליהו דצריך לקשור התפילין בכל יום, דהא דאסור לקשור תפילין בשבת ול"ה כקשר שאינו של קיימא הוא משום דרחמנא קרייה קשר, ונראה מזה דס"ל דקשר שדעתו להתירו אין עליו תורת קשר כלל, ומן הדין ל"ה מהני קשר זה לענין תפילין, וכיון דקרייה רחמנא קשר ע"כ חשיב כקשר אף לענין שבת, וצ"ע.

ט] והאבנ"ז בסו"ס קפ"ג כתב עפי"ד ההגמ"ר דלדידן ל"מ קשר שדעתו להתירו בתפילין,[[2]](#footnote-3) (דרק לדעת רבינו אליהו קרייה רחמנא קשר אף שאינו של קיימא, אך לדידן אין מקור לזה), - וזה צ"ע, דמד' ר"ת וש"ר שנחלקו ע"ד רבינו אליהו דא"צ להתירו בכל יום, ולא כתבו דבכה"ג אינו יוצא יד"ח, מבו' דקשר שדעתו להתירו כשר לתפילין, וכנ"ל.

## יסוד מלאכת קושר

י] בעיקר מלאכת קושר דנו אם עיקר המלאכה היא בחיבור ב' דברים ע"י קשר, או עיקר המלאכה היא ביצירת הקשר עצמו, ולכאו' מהא דחיוב קושר הוא רק בקשר של קיימא ומשום דקשר שאינו של קיימא ל"ה חיבור יש ללמוד דעיקר מלאכת קושר היא בחיבור ב' דברים ע"י קשר, וע"כ הוא דבעינן קשר של קיימא דקשר שאינו של קיימא ל"ה חיבור, דאי נימא דעיקר המלאכה היא ביצירת הקשר ל"ה בעינן קשר של קיימא, וכ"ה בל' היראים בסימן ת"א דלענין שבת בעינן קשר דליהוי חיבור ומה"ט הוא דבעינן ב' קשרים זה ע"ג זה, וכ"כ המרכה"מ בפ"י משבת ה"ט דמלאכת קושר הוא במה שקושר ומחבר ב' דברים נפרדים.

אך ממה שמצינו בכ"ד דקשר בראש החוט הוי בכלל קושר אף דאינו מחבר ב' דברים ע"י קשר זה, נראה דעיקר המלאכה היא ביצירת הקשר, והוכיח כן הדברי יחזקאל בסימן ד' סק"ו,[[3]](#footnote-4) (אך השלחן עצי שטים במלאכת קושר והאבנ"ז בסימן ק"פ סוסק"ב כתבו דהתם איירי כשנתחבר ע"י קשר זה, עיי"ש), וצ"ע.

## קשר שדרך העולם לקיימו והוא דעתו להתירו

יא] בד' הט"ז בסק"א מבו' דאף קשר שדרך לעשותו לעולם, מ"מ כל שדעתו הקושר להתירו חשיב כקשר שאינו של קיימא, וכ"כ הפמ"ג באש"א בסק"ג והגר"ז בס"א ובגל' הגרע"א בד"י.

אך הבית מאיר כתב דלא תליא בדעתו אלא כל שאין הקשר עשוי להיות ניתר מעצמו מחמת שאין לו קיום או ע"פ הכרח הלובש או העושה הקשר אף שדעתו להתירו אי"ז מעלה ומוריד, ועד"ז כתבו הביאוה"ל בס"א (בד"ה הקושר) והמרומי שדה בעירובין ק"ב ב'.[[4]](#footnote-5)

יב] והבית מאיר שם כתב להוכיח כן מה דתנן בשלהי שבת דקשרו את המקידה בגמי ופירש"י והרמב"ם שעשו כן כדי שלא יהא של קיימא מפני שמתייבש מאליו, ותיפו"ל דל"ה צריכים קשירה זו אלא לשעה והיו יכולין להתנות בדעתם להתירו מיד, והביאוה"ל שם יישב בזה לקו' הפמ"ג דמ"ט אין קושרין ציצית בשבת ויהא בדעתו להתירו במוצ"ש ולקו' הגרע"א בקשירת נימא במקדש דיחשוב להתירו ביומו אחר השיר, וכן מוכח ממה שאסרו בעירובין צ"ז א' לקשור תפילין בשבת, ופירש"י שם (ד"ה והשתא דתני) דהוא קשר של קיימא דהוי אב מלאכה, ואסרו בסוכה ל"ג ב' לקשור אגד הלולב בשבת, ופירש"י שם (ד"ה הותר אגדו) דהוי קשר של קיימא שהוא מאבות מלאכות, ולא התירו לקשרו ע"מ להתירו ביומו.

יג] אך צ"ע בכל הני דוכתי, דאף דנימא דכל קשר שדרך לקיימו ל"מ הא דדעת הקושר להתירו, הרי מ"מ בידו לקשור בצורה משונה שאין דרך להניחו כך, דבכה"ג ודאי דאי"ז קשר של קיימא, ועד"ז תיקשי בהא דאסרו לקשור אגד הלולב בשבת, שהרי בידו לאגדו בגימוניות של זהב דודאי הוא עומד להתירו, וצע"ג.

## קשר שעתיד להתנתק מאליו

יד] הראב"ד בפ"י משבת ה"ג כתב דקשר שקושרין בחבל של גמי אינו קשר של קיימא, אך המ"מ בהל' שבת שם תמה ע"ד הראב"ד וכתב דאין קשר של קיימא תלוי באיכות החבל אלא במהות הקשר ולמה שקושרין אותו, והאבנ"ז בסו"ס קע"ח תמה ע"ז, עיי"ש, - ולכאו' טעמא דהמ"מ הוא דלא חשיב כקשר שאינו של קיימא אלא כשאין החיבור רצוי לעולם, ובכה"ג לא חזינן לה כחיבור, אך כל שהחיבור רצוי לעולם אלא שהוא מתנתק מאליו, שפיר חזינן לה כחיבור.

ועפי"ז יש לדון במש"כ הבית מאיר הכא להוכיח דקשר של קיימא תלי באיכות החבל וכל שקושר בדבר שאינו מתקיים חשיב כקשר שאינו של קיימא, ממש"כ בפירש"י בשלהי שבת דהא דקשרו מקידה בגמי הוא משום דמינתק כשיבש וע"כ לא חשיב כקשר של קיימא, והרי דכל שקושר בדבר שאינו מתקיים חשיב כדבר שאינו של קיימא, אך למש"נ לכאו' כל מש"כ המ"מ שם לאסור בזה הוא רק כשחיבור הקשר רצוי לעולם, אלא שהוא מתנתק מאליו, (וכמש"כ דקשר של קיימא תלוי במהות הקשר ולמה שקושרין אותו), אך בהא דקשרו את המקידה בגמי דלא היה נצרך אלא לקשור לשעתו כדי לידע אם יש שם פו"ט, הדין נותן דכל שהוא מתנתק מאליו ואינו מתקיים ל"ה כקשר של קיימא, וצ"ע.

## קשר לצורך מצוה

טו] השו"ע בס"א כתב דלצורך מצוה כגון שקושר למדוד אחד משיעורי התורה, מותר לקשור קשר שאינו של קיימא, והמאמ"ר סק"ה נקט דה"נ מותר לקשור קשר הדיוט של קיימא לצורך מצוה, כיון דאין איסורו אלא מדרבנן, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ן במלחמות בעירובין צ"ז א', עיי"ש.

אך ממש"כ הרמב"ם בפ"י משבת ה"ו דמותר לקשור קשר שאינו של קיימא לדבר מצוה, (ולא כתב דכל קשר שאין חייבין עליו מותר לקשרו לדבר מצוה), משמע דלא הותר לקשור לדבר מצוה אלא קשר שאינו של קיימא, אך קשר של קיימא לא הותר אף בדהוי מעשה הדיוט שאין חייבין עליו, וכן משמע בל' השו"ע, (ועמד ע"ז המאמ"ר שם וכתב לדחוק בדבריהם).

ויש לסייע לזה מהא דתניא בסוכה ל"ג ב' דהותר אגדו אוגדו כאגודה של ירק, ובפירש"י כתב דהיינו דלא יקשור ב' הראשים כאחד כשאר קשרים, דקשר של קיימא מאבות מלאכות הוא וזה של קיימא הוא שאינו חושש להתירו עולמית, והכפו"ת שם כתב דלדעת הרי"ף והרמב"ם אין חייבין על קשר של קיימא אלא כשהוא מעשה אומן, הרי דהכא אף אם קושר בקשר גמור אין חייבין עליו, ומ"מ כיון דהוא אסור מדרבנן אמרו דיאגדנו כאגודה של ירק, והערול"נ שם עמד בזה לדעת הרי"ף והרמב"ם דכיון דאין קשר זה אסור אלא מדרבנן מ"ט לא הותר לקשרו הרי קושרין קשר דרבנן לצורך מצוה, ועיי"ש במש"כ בזה, - אך למשמעות ד' הרמב"ם דלא הותר קשר הדיוט של קיימא לצורך מצוה, ניחא.

טז] והטעם לחלק בזה דלא התירו לצורך מצוה אלא קשר שאינו של קיימא, ולא קשר הדיוט של קיימא, י"ל למש"כ בתשו' מהר"י קורקוס בפ"י משבת ה"א במש"כ הרמב"ם שם דהקושר קשר של קיימא ואינו מעשה אומן פטור וכו' וכל קשר שאינו של קיימא אם קשרו מעשה אומן ה"ז אסור, דמ"ט לא עירב לתרוייהו יחד דקשר שהוא של קיימא ואינו מעשה אומן או קשר שהוא מעשה אומן ואינו של קיימא אסור, וגם מ"ט לא כתב לזה בלישנא דוכן, ועוד דמ"ט שינה בלשונו ובקשר של קיימא שאינו מעשה אומן כתב דפטור ובקשר שאינו של קיימא והוא מעשה אומן כתב דאסור, וכתב לפרש בזה דהוא משום דבקשר של קיימא השכל היה מחייב שיהא חייב אף אם הוא מעשה הדיוט וקמ"ל דפטור, ומאידך בקשר שאינו של קיימא אין טעם לחייב ואדרבה היה אפשר להתיר כיון דאינו של קיימא וקמ"ל דאסור, וע"כ לא כללם הרמב"ם יחד דל"ד זל"ז, - ולפ"ז י"ל דקשר של קיימא שהוא מעשה הדיוט חמיר מקשר אומן שאינו של קיימא, וע"כ אף שהתירו קשר שאינו של קיימא לצורך מצוה, מ"מ קשר של קיימא שהוא מעשה הדיוט חמיר והוי ככל שבותים דרבנן דאסורין אף במקום מצוה.

## טעם הא דאינו חייב אלא בב' קשרים זעג"ז

יז] בשבת ע"ד ב' אמרינן אהא דהתופר ב' תפירות חייב והא לא קיימא אמר רבב"ח אמר ר' יוחנן והוא שקשרן, והיראים בסימן ער"ד ובסימן ת"א ובסימן תכ"ב פירש דאיירי כשקשרן קשר אחד, וכתב דמהא דאינו חייב בכה"ג אלא משום תופר ולא משום קושר יש ללמוד דקשר אחד אינו קשר, והביאוהו הסמ"ג עשין כ"ב ולאוין ס"ה והר"ן בשבת שם, וכ"כ המרדכי בהל' ציצית סימן תתק"מ בשם ר"ת ורבינו אלחנן, והיראים והמרדכי שם כתבו דהוא משום דקשר אחד אינו קשר של קיימא.

אך הערוך בע' תכף פירש להא דתנן בשלהי כלאים דתכיפה אחת אינה חיבור דתכיפה הוא קשר והקושר קשר אחד בשבת אינו חייב ולענין חיבור אינו מתחבר עד שישנה, והביאו הראבי"ה בריש סימן ר"ו, ומבו' דהך דינא דקשר אחד אינו חיבור נתפרש במשנה ואי"ז משום דאינו קשר של קיימא אלא הוא משום דתכיפה אחת אינה חיבור, וכ"ה גם בחי' רבינו דוד בסנהדרין פ"ח ב' (והביאו הר"ן שם) ובחי' המיוחסים להרשב"א במנחות ל"ט א'.

יח] ונפ"מ בזה הוא, דהנה בד' רבינו דוד שם מבו' דאם עשה ב' קשרים אחד בתחילת הציצית סמוך לכנף ואחד בסוף הגדיל הוי חיבור אף דאין ב' הקשרים יחד, (וכ"נ בד' רבו הרמב"ן בס"פ שלח ובהשגותיו לסהמ"צ שורש א' שפירש כן), ולכאו' הוא לטעמיה דהא דבעינן ב' קשרים הוא משום דקשר אחד הוי כתכיפה אחת שאינו חיבור, דאם הוא משום דקשר אחד אינו קשר של קיימא לכאו' בעינן שיהיו ב' הקשרים יחד, וצ"ע.

## אם קשר אחד מותר אף מדרבנן

יט] בד' היראים בסימן תכ"ב מבו' דקשר אחד לי"ב איסור כלל אף מדרבנן, וכ"ה מבו' ממש"כ הר"י מלוניל והשיטה להר"נ בר"פ אלו קשרים דעניבה דמותרת הוא אף עניבה ע"ג קשר, וכ"כ המרדכי בהל' ציצית סימן תתק"מ בשם ר"ת, וכ"כ הגר"א ש"ז ס"ה ובאהע"ז סימן קס"ט סקצ"ט, ולא אסרו משום הקשר בפנ"ע, ובע"כ דקשר אחד לי"ב איסור אף מדרבנן, - אך צ"ע בזה במש"כ המ"ב בסוסקי"ד דהקשרים המבוארים בסימן זה הם בקשר אחד, והרי דאף קשר אחד אסור מדרבנן, (ושמא מכוון דבריו הוא לקשר ועניבה על גביו, וכאשר כ"ה משמעות דבריו בסקכ"ט דרק עניבה ע"ג קשר אסורה, אף קשר אחד בפנ"ע שרי), וצ"ע.

## היה קשור קשר אחד מבעו"י ועשה בשבת את הקשר השני

כ] הארצות החיים בסימן י"ג באר"י סק"א (ד"ה ולפ"ז ניחא) נקט בפשיטות דאם היה קשור קשר אחד מבעו"י ועשה הקשר השני בשבת, אינו חייב משום קושר, כיון שלא עשה אלא קשר אחד, וכ"כ בתשו' מהרש"ם ח"ו סימן ל"ד, (אך כתב שם דאם א"צ לקשור יותר חייב דומיא דכתב אות אחת והשלימה לספר).

ולכאו' יש מקום לדון בזה, דכיון דקשר אחד אינו חיבור וע"י הקשר השני נעשה החיבור, שפיר יש לחייבו על הקשר השני בפנ"ע, וע"כ אף שהיה קשר אחד קשור מבעו"י, מ"מ אם קשר את הקשר השני בשבת חייב.

כא] ויש לדון עוד בזה, דהנה היראים בסימן ער"ד כתב דכל הא דקשר אחד ל"ה קשר הוא כשקושר ב' ראשין זל"ז אך כשקושר חבל אחד בראשו כיון דהוא מתקיים בקשר אחד הוי קשר של קיימא, והמרדכי בהל' ציצית סימן תתק"מ הוסיף לפרש דהיינו דהא דקשר אחד ל"ה קשר הוא משום דזה הראש מושך אילך וזה אילך ועביד לאינתוקי, ומשא"כ בקשר דבראש החוט שהוא מתקיים יותר, ה"נ כל שכבר יש קשר אחד, יש תורת קשר על הקשר השני בפנ"ע, דכ"ה דקשר בראש החוט הוי קשר גמור משום דאינו נפתח ע"י משיכת הצדדים, ה"נ הוא בקשר ע"ג קשר, (ולטעם זה יש לחייב אף כשהיה קשור בב' קשרים וקשר על גביהן קשר שלישי, וכ"כ הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פט"ו הערה קע"ב), וצ"ע.

1. אך לדעת הראבי"ה דקשר שדעתו להתירו ל"ה חיבור לענין כלאים ה"נ ל"ה חיבור לענין ציצית, דאל"כ מ"ט הותר כלאים בציצית הרי יכול לקשור הציצית ולהתירו בכל יום, ועמש"כ בזה הגדולי הקדש בהל' כלאי בגדים סימן ש' סק"א. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש שכתב לפ"ז דהני דנסבי תפילין של אחרים ומשנין הקשר לפי מדת ראשם לאו שפיר עבדי, דהבעלים ישנו אח"כ הקשר לפי מדת ראשם נמצא ראשון ל"ה של קיימא ולא יצא יד"ח, ומצוה לפרסם הדבר, - וצ"ע שהרי אין הדרך להתיר הקשר לגמרי אלא לקצרו או להאריכו, ולכאו' בכה"ג חשיב שפיר כקשר של קיימא, ובתשו' ארץ צבי סימן ז' כתב בשם השם משמואל דדברי האבנ"ז קיימי במי שמתיר את הקשר לגמרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם יש מקום לפרש דגם בקשר בראש החוט, הוא מחבר חלקי הקשר זל"ז, (וזהו צרכו שיהיו מחוברין זל"ז כדי שיהא החוט עבה בראשו שלא יצא מן הבגד וכיו"ב), וע"כ כ"ה דאם היה מדביק חלקי הקשר זל"ז בדבק היה חייב משום תופר, ה"נ כשמחברם ע"י קשירה חייב משום קושר, - אך העירו דבאופן הרגיל בקשר בראש החוט אפשר להזיזו מעט, ונמצא דקשירת חלקי הקשר זל"ז אינה קשירה המתקיימת, (ומאידך אטו יהא אסור להזיז הקשר מעט דעי"ז נקשרים חלקים אחרים שבחוט), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואך דבד' הבית מאיר משמע דכל דאין הכרח (משום דרך תשמישו) להתירו חשיב כקשר של קיימא א אם דרך העולם להתירו, אך הביאוה"ל כתב דכל הא דלא אזלינן בתר דעתו הוא רק בקשר שדרך העולם לעשותו בקביעות. [↑](#footnote-ref-5)