קושר ב
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

מוצש"ק ויחי אור לי"ד טבת תשס"ח

א] הט"ז סימן שי"ז סק"ב הק' דהיאך קשרו רבנן המנעלים, וכתב דכיון דיתכן דיתירום שרי, ודימה ד"ז לד' רש"י דמתירים בגלל הטיט ומהני זה דלא יהא זה קשר של קיימא גמור.

ובד' הט"ז אלו מבו' דגם בקשר של קיימא דאורייתא כל שהוא מסופק אין חייבין עליו, וזה דלא כמשמעות הט"ז בסק"א וכמו שנקט הגר"ז דקשר שאינו ודאי שיתירוהו חייבין עליו, וצ"ע בזה.

ועיקר מה שדימה הט"ז לד' רש"י בטיט, צ"ב, דבפשוטו חשיב זה כודאי שיתירוהו בשעת הטיט, וראיתי שכבר העיר בזה האבנ"ז.

וראיתי לפרש דיתכן שיתבלו המנעלים עד שעת הטיט, וע"כ אי"ז ודאי, אך כמדומה דיש מקום לדון בזה, דגם אי נימא דקשר שאינו עומד להתירו לעולם אף שא"צ לו חשיב כקשר של קיימא, וכמבו' בפשוטו לגבי לולב, מ"מ י"ל דאם לצורך השימוש הי' צריך להתירו לאחר זמן, ואך יתכן שיתבלה וע"כ לא ישתמשו בו ולא יתירוהו, י"ל דזה חשיב קשר שאינו של קיימא, כיון דאי"ז התיקון הראוי לעולם, ודו"ק היטב.

ועי' מ"ב סקל"ד דמבו' דאם קושרים רצועה במכנסיים עד שיתבלו המכנסיים חשיב כקשר של קיימא, והוא מכל בו סימן ל"א, ז"ל, אבל אם של פשתן המתכבס עם המכנסים אסור, שפעמים נמלך ומבטלו שם לעולם ולא יתירנו משם עד שיהי' בלוי, עכ"ל, ונ' דהיינו משום דאם לא היו מתבלין הי' רוצה שיהיו קשורין לעולם, ומה שמתירין משום שנתבלו לא חשיב כקשר שאינו של קיימא, וזה ע"ד מש"נ, אך לעולם בגונא שאם לא היו מתבלים הי' מתירן לאחר זמן, הגם שיתכן שיתבלו ולא יתירם, י"ל דלא חשיב כקשר של קיימא.

וע' מאמ"ר סק"א שדחה הוכחת הט"ז, דיל"פ דהני רבנן קשרו בקשר עניבה שאינו אסור וכיו"ב, והגמ' רק הביאה אופן דזמן בינוני, וז"פ.

ובעיקר הנידון בקשר שספק אם יתקיים לעולם אם חשיב כקשר של קיימא דאורייתא, ע' ל' רבינו ירוחם שהביא הב"י, ז"ל, יש קשרים שעושים אותם לעמוד ימים חצי שנה או שנה וזהו קשר של קיימא שחייבין עליו חטאת כגון של בהמות שעושין להם באפסר בצוארם וקושרין שם טבעת והוא עשוי לעמוד שם ימים רבים "ולפעמים אחר ימים רבים מתירו" וכו', עכ"ל, ומ' דאם הי' מתירו לפעמים קודם עבור ימים רבים, לא הי' בזה חיוב מדאורייתא.

וע' אבנ"ז שדן להוכיח כן, ממש"א בדע"ד: דבמשכן הי' קושר ע"מ להתיר, והרי יתכן שלא יתירו עד עבור חצי שנה, וא"כ מ"ט לא חשיב זה קשר של קיימא.

והנה אי"ז ראי' נגד ד' הגר"ז, דהוא ס"ל דקשר שאינו לעולם ל"ה קשר של קיימא, וזה היו מובטחין שיכנסו לארץ ומה"ט לא חשיב קשר של קיימא וכמש"א בירושלמי, אך לד' רבינו ירוחם יש להוכיח משם.

אך האבנ"ז דחה, שבתחילה קודם שחטאו היו ראויים ליכנס לארץ מיד, וע"כ ל"ה זה קשר של קיימא, וע' פני משה לירושלמי פ' כלל גדול שפירש כן.

ול' רש"י שפעמים שמניח שבוע או שבועים, נ' דאף שאי"ז ודאי, מ"מ חשיב קשר לזמן בינוני, וכן הוכיח האבנ"ז, וכן נ' גם בל' רש"י להלן.

ונ' עפי"ז לפ"ד הט"ז, דע"כ ל"ה מצי רש"י לפרש למנעלים דרבנן כפי' ש"ר שהיו חולצין אותן בלילי שבת, דא"כ היאך הי' מותר לקשרן בשבת, והט"ז יישב דיתכן שיתירום בחול, אך לרש"י לטעמי' דקשר מסופק אסור אין לישב כן, וע"כ הוכרח רש"י לפרש בע"א, ושו"ר כן באבנ"ז, אך לעיל נתבאר מה שדחה המאמ"ר דיל"פ דהיו קושרין בעניבה וכיו"ב בדבר שאין עליו תורת קשר.

ב] ובד' הגר"ז שחילק בין דין קשר של קיימא המסופק, לבין דין קשר לזמן בינוני המסופק, והאבנ"ז תמה דמזכה שטרא לבי תרי, אמנם לכאו' מצינו כן בב"י בדעת רבינו ירוחם, ז"ל, ורבינו ירוחם בחלק י"ד כתב דטעמא מפני שעשויים לקשור ולהתיר תמיד ומשו"ה אע"פ שיש בנוד פיות הרבה ולפעמים מניח הפה הגדול קשור ימים הרבה ומוציא ומכניס יין בפה קטן שלו מותר לכתחלה, ומה"ט מותר לקשור לפני בהמה כדלעיל, ולפי דבריו הא דאמרינן בכל הני מהו דתימא חדא מינייהו בטולי מבטיל קמ"ל הכי קאמר מהו דתימא חדא מינייהו מבטיל לה לעולם קמ"ל דאע"ג דמבטיל לה לקצת ימים לא מבטיל לה לעולם, וכמו שכתב הרמב"ם דאינה של קיימא אלא פעם קושר ופעם מתיר, ומה שאמרו גבי סבכא קמ"ל דאשה חסה על שערה ושריא לה הוא הדין אפילו אי לא הוה חסה על שערה הוה שרי משום דלא עבדא הכי לעולם אלא דעדיפא מינה קאמר דאפילו חדא זימנא לא עבדא הכי משום דחייסא על שערה, עכ"ל.

וצ"ב דאם מבטל לכמה ימים מ"ט הוא מותר, הרי מדרבנן אסור קשר לזמן בינוני, ובע"כ המכוון דהוי זה ספק, וע"כ כיון שאי"ז קשר לזמן ארוך דהוא דאורייתא אלא קשר לזמן בינוני, לא אסרו חכמים אלא בקשר שמשאירו ודאי לזמן בינוני, ול"ד לקשר לזמן ארוך דאסור אף אם אי"ז ודאי, וז"ב.

ודבר חידוש מצינו בשו"ת מהר"ח או"ז סימן רט"ו, עיי"ש שבתחילת דבריו דן בקשר ליותר מיום א' אם אסור מדרבנן, ודקדק מפירש"י דרק אם יכול להיות שלזמן ארוך לא יבא לידי התרה אסור, ומ' בדבריו דאפי' בספק סגי לאסור, אך מל' הגמ' מ' דכל שא"צ להתירו ביום שקושרו אסור, וגם לפי' ר"י במנעל דרבנן מבו' דכל שצריך להתירו אחר שבוע אסור, ונסתפק לדעתו אם שבוע דוקא או אף פחות מכאן אסור, ועיי"ש שנקט דאם אסרו כל קשר שאינו מתירו ביומו, יש לאסור אף אם מתירו למחר ומ' להדיא בדבריו דאף פחות מכ"ד שעות, ועפי"ז הק' במה שהוכיח ר"ת דלא כרבינו אליהו מתפילין דלר"א הוי קשר שאינו של קיימא, והק' מהר"ח או"ז דמ"מ אסור מדרבנן.

ועיקר הך מילתא דקשר שמתירו למחר אף תוך כ"ד שעות חשיב של קיימא טפי מקשר שמתירו ערבית, מצינו סמך לזה בחי' הרשב"א עירובין דצ"ז. שנקט דלר' יהודה אף שיתיר קשר התפילין למחר הוי זה קשר גמור וחייבין עליו, והרי גם לר"י בעי' של קיימא קצת, ובע"כ דכל שמתירו ערבית ל"ח של קיימא כלל ומודה ר"י דפטור עליו, ויש לדחות דכוונת הרשב"א דאי"ז ודאי שיתירנו למחר, וע"כ חשיב קשר של קיימא קצת.

ועיי"ש במהר"ח או"ז שהוסיף ע"ז, ז"ל, ואי משום דהתם יש לגזור שמא יוליכם ד' אמות ויבא לידי איסורא דאורייתא, גם כאן בתפילין כיון שמצא מהם הרבה יחד שמא לא ימצאו בעלי' אלא לזמן ארוך ולא יותר קשרו עד אחר חדש או שנה והוי קשר של קיימא, ובלא כל זה וכי לא יהא יותר טוב שישמרם בחיקו דרך כבוד וימשיך עליהם ממה שיקשור קשר האסור, וכ"ש כאן שיכול לבא לידי איסורא דאורייתא אם יחשב קשר של קיימא היכא שאינו צריך להתירו אלא לזמן מרובה, אכן סבורני שפי' רש"י שאינו קרוי קשר של קיימא אלא שאינו חושש להתירו עולמית, אבל אם צריך להתירו אפילו לזמן מרובה לא הוי קשר של קיימא, ומ"מ שמא יכול כאן לבא לידי איסורא דאורייתא שלא ימצאו בעליהן לעולם ולא יחוש להתיר קשרם לעולם וכו', עכ"ל.

ומבו' מכל לשונו, דהדבר מיתלי תלי וקאי, שאם ימצא הבעלים לבסוף, לא חשיב קשר של קיימא, ואם לא ימצאם עד זמן מרובה או לא ימצאם לעולם ולא יתיר הקשר חשיב קשר של קיימא, וזה חידוש רב.

וע"כ לדעתו דהדבר מיתלי תלי וקאי, פשיטא דגם בקשר לזמן בינוני יש לאסור כל שיתכן שיהא הקשר לזמן בינוני, שהרי אם לבסוף יהא הקשר לזמן בינוני יהא חשוב כקשר של קיימא קצת, אא"כ נימא דכיון שאי"ז אלא איסור דרבנן א"צ לחוש לכך, וזה כמבו' בלשונו לדעת רש"י לאסור בכה"ג, וכמש"נ לעיל.

ג] ז"ל הכל בו סימן ל"א, הקושר קשר של קיימא והוא קשר אומן חייב כגון קשר הגמלין והספנין, והרצענין בשעת עשייתן מנעל וסנדל, וכל כיוצא בזה, ושאינו מעשה אומן פטור, ושאינו מעשה אומן ולא של קיימא מותר לכתחלה, וכן הדין להתיר אחד מהן. וכתב הר"ם, חלוק ומכנסים שנקשרו יחד אין להתירן בשבת, לפי שכל קשר שאין מתירין ביומי' פטור אבל אסור, וזה רגיל אדם להניח אפילו שבוע קשורין ע"כ, ומצאתי כלל אחד, כל קשר שפעמים נמלך ומבטלו לעולם אע"פ שתחלת עשיתו לא היתה על מנת להניח שם אסור, הלכך הקשר שעושין בקורדילא"ש היכא דאינו יכול לפשוט את הבגד בלא היתר הקשר מותר, אבל אם יכול לפשוט הבגד בלא היתר הקשר אסור לקשור, כי קשר של קיימא הוא, וכן נמי הדין בחבלי הדוקי צואר שקורין קורדו"ן, וקשר רצועות המכנסים מותר לכתחלה לפי שסופו להתירו כשיכבסו המכנסים, אבל אם של פשתן המתכבס עם המכנסים אסור, שפעמים נמלך ומבטלו שם לעולם ולא יתירנו משם עד שיהי' בלוי, ור"ף ז"ל כתב שכל קשר שעומד ח' ימים בלא התרתן נקרא קשר של קיימא עכ"ל.

ולכאו' ד' שיטות הם, דמש"כ בתחילה דקשר שאינו מעשה אומן ואינו של קיימא מותר לכתחילה, הוא דעת הרי"ף והרמב"ם, ומש"כ אח"כ דכל קשר שאין מתירין ביומי' פטור אבל אסור, הוא לדעת ש"ר דקשר לזמן בינוני פטור אבל אסור, ומש"כ אח"כ דקשר רצועות המכנסים מותר לכתחילה, אף שמניח אותו עד שיכבסו המכנסים, הוא דעת היראים, דס"ל דקשר לזמן בינוני מותר לכתחילה, ולדידי' קשר האסור מדרבנן הוא קשר שיתכן שיבטלו אותו לעולם, וזהו שכתב דמצאתי כלל אחר כנדצ"ל דזהו שיטה אחרת, ול' הארחות חים הל' שבת ק"ו, ויש מי שכותב כלל אחר וכו', עכ"ל, והרי דפליגי, וע' ב"י שכבר עמד ע"ד הכל בו בסו"ד דאי"ז כדעת ש"ר דס"ל דקשר לזמן בינוני אסור מדרבנן, ודעת הר"ף דיותר מז' ימים הוי קשר של קיימא, אי"ז כדעת היראים שהתיר ברצועה שבמכנסים אף דהוי יותר מז' ימים, וגם שלא כד' הר"ם שדימה דין קשר לשבוע כדין קשר ליותר מיום א', וצ"ע בכ"ז.

ד] בדין קשר שקושר הכובס, שהתיר הלבוש אף שאינו עומד להתירו ביומו, צ"ב הטעם, והט"ז הביא מב"י בשם הכל בו ובד' הגה"מ שהביא הב"י שם מפורש טפי דלא שרי אלא אם מתירין אותו ביומו.

גם לכאו' מודה הלבוש דאם הבעלים ג"כ אין מתירין אותו ביום שיחזור אליהן, אין להתיר בזה, וע"כ אין להתיר מכח זה בהדבקות בחיתולים ובפלסטר וכיו"ב, שהרי גם הבעלים אין מתירין מיד, וזה דלא כמש"כ בכמה ספרים, וצ"ע בכ"ז.

שו"ר בשו"ת מהריל"ד קו"א סימן ה' אות ל"ה שדן לפרש דטעם ההיתר הוא משום דא"צ שיהא הקשר קיים אלא בשעת הכביסה, וע"כ ל"ד לקשר שקושר האומן זוג המנעלים, ולפ"ז נ' דאין להתיר בטיטולים וכיו"ב שה"ז נצרך שיהא ההדבקה קיימת, דה"ז שומר על הדבק.

ועיקר פי' מהריל"ד, יתכן דהוא קיים גם אי לא נימא כמו שדן מהריל"ד שם דגם בקשר של קיימא גמור אין חייב אם מניחו לעולם ללא צורך, ועיי"ש שדן בזה מדין משאצל"ג, וזה חידוש רב, שהרי הוא צריך לעצם הקשר, ורק שאינו צריך שיהא של קיימא, ואחרים דנו בזה די"ל דכה"ג לא חשיב כלל קשר של קיימא, דרק אם חפץ בקשר לעולם חשיב קשר של קיימא, די"ל דגם אם בקשר של קיימא אסור אף בכה"ג, מ"מ האיסור דרבנן ל"ה רק כשמניחו לזמן ונצרך לזה, ולא בשנשאר קיים ללא צורך.

ובעיקר נידון מהריל"ד בקשר שמניחו לעולם ללא צורך, י"ל דאף דנימא דכה"ג אסור, וכמו שהוכיחו מסוכה דל"ג: ופירש"י שם, וע' עוד להלן סקט"ו מה שהבאנו להוכיח בזה, כ"ז הוא בקשר שגם כשהוא לזמן הוי קשר, ואך דשרי משום קשר שאינו של קיימא, אך בדברים דכל שהן לזמן לא חזינן להו כלל כחיבור, וכל הא דחזינן להו כחיבור הוא משום שעושה כן לעולם, י"ל דאין לאסור רק אם עושה אותם ע"מ להשאירם לעולם.

ונפ"מ בדין הידוק בתי ידים שכתבו הפוסקים דאף כשיש נקבים רחבים אסור אם מניחם כן לעולם, די"ל דכיון דכל כמה דאין עושה כן לעולם לא חזינן לה כלל כתפירה אלא כקרסים, ע"כ אין לאסור רק אם חפצו לעשות כן לעולם.[[1]](#footnote-2)

ועיקר הך מילתא דהתם כ"ז שאי"ז לעולם לא חזינן לה כלל כתפירה, ובדהוי לעולם חזינן לה כתפירה, נ' דמה"ט אין ללמוד מד' הרי"ד דגם בכפתורים יהא אסור בשסוגרן לעולם, דהגם דדימה דין חוט שבנקבים לקרסים, היינו דכד אין מהדקו לעולם דמי לקרסים, אך כשמהדקו לעולם לא חזינן לי' כקרסים אלא כתפירה, ושאני קרסים עצמן דלעולם לא חזינן להו כתפירה, ודו"ק, ועי' בל' הרמ"א יו"ד סימן ש' שבפשוטו מבו' דאף במניח הכפתורים לעולם ל"ה חיבור.

ונפ"מ גדולה למעשה היא בדין הדבקת החיתולים אחר השימוש בסקוטש, דאי נימא דסקוטש הוי כחיבור כפתורים ומ"מ כשעושה כן לעולם נימא דאסור, מ"מ י"ל דכה"ג שרי, ודו"ק.

ודוגמא לדבר יש להביא ממש"כ הראשונים בשבת דקכ"ו. דנגר המונח אין אסור מדאורייתא כיון שאין מבטלו לעולם, וכ"כ התוס' בשבת ובב"ב דפקקו את המאור בטפיח לא איירי שביטלו שם דא"כ הי' מוסיף על הבנין, והיינו דהגם דבנין עראי אסור, מ"מ בהני מילי כל שאין עושה כן לעולם לא חזינן לי' כלל כחלק מן הבנין, אלא הוי דבר נפרד שמניח שם, ורק כשמבטלו שם חזינן לי' מכלל הבנין והוא מתאחד עם הבנין, ונ' מסברא דאם א"צ להניחו אלא לזמן, הגם שבפועל יתעצל ולא יקחנו משם לעולם, ודאי אי"ז בכלל מוסיף על הבנין, וה"נ י"ל הכא, ודו"ק.

ה] כתב הרמב"ם פ"י משבת ה"ה, ז"ל, כל שראוי למאכל בהמה מותר לקשור אותו בשבת, לפיכך אם נפסקה רצועת סנדלו בכרמלית נוטל גמי לח הראוי למאכל בהמה וכורך עליו וקושר, עכ"ל.

ובביאוה"ל סו"ס שי"ז הק' ע"ד הרמב"ם, דסותר את עצמו למש"כ שם ה"ו, דמותר לקשור קשר שאינו של קיימא לדבר מצוה, ומקור הדין כתב הה"מ דהוא נובע משבת קנ"ז דאיתא שם ומדבריהם למדנו שפוקקין ומודדין וקושרין בשבת, והלא שם איתא דקשרו את המקידה בגמי, וע"ש ברש"י דהכונה בגמי לח, וא"כ לדברי הרמב"ם הנ"ל אין שם קשר ע"ז כלל וכנ"ל וא"כ מאי ראי' מייתי שמותר לעשות קשר שאינו של קיימא מדאורייתא [היינו להרמב"ם אפילו הוא מעשה אומן] לדבר מצוה.

ועיי"ש שכתב דצ"ל דס"ל להרמב"ם דלא כרש"י אלא דהמעשה הי' בגמי יבש שאינו ראוי שוב למאכל בהמה, וס"ל דבגמי יבש יש בו משום קשר עכ"פ מדרבנן היכא דעושה מעשה אומן, ואפשר עוד דאית בי' ג"כ איסור דאורייתא היכא דעושה ג"כ קשר של קיימא, עכ"ל, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ואכ"מ.

אמנם נ' דיל"פ בדעת הרמב"ם כד' רש"י, דהא דמאכל בהמה אין בו משום קושר הוא משום דאינו קשר של קיימא, וכ"ה במאירי בשלהי מכילתין, וכ"ה באהל מועד דרך ה' נתיב ז', ז"ל, קושרים קשר של קיימא בדבר הראוי לאכילה לאדם או לבהמה, שאינו מבטל דבר הראוי לאכילה להיות קשר של קיימא, עכ"ל.

ומש"כ הרמב"ם בסתמא דמותר לקשרו בשבת, הוא משום דקאי עמש"כ לעיל מינה דקאי בקשר שהוא מעשה הדיוט, וגם קשירת הגמי בסנדל דאיירי בי' הרמב"ם הכא הוא מעשה הדיוט.

ולפ"ז שפיר ניחא מה שלמד הרמב"ם ממתני' דשלהי מכילתין דשרי לקשור קשר שהוא מעשה אומן ואינו של קיימא לצורך מצוה, דהגם דהי' זה מאכל בהמה, מ"מ כל דהוי מעשה אומן אית בי' איסורא, דכל התירא דמאכל בהמה הוא משום דאינושל קיימא, ובמעשה אומן אסור אף שאינו של קיימא, וז"פ.

ו] ומש"כ במ"ב שם בשם החיי אדם דלא שרי קשר במאכל בהמה אלא בגמי שלכשייבש ינתק, צ"ב, דמה צירוף יש בין הא דהוי זה מאכל בהמה לבין הא דכשיתיבש ינתק.

ובד' רש"י נ"פ דב' טעמים הם, ובמאירי ורע"ב לא הזכירו אלא לטעמא קמא, וכ"כ הרש"ש שם, והיינו חדא דה"ז מאכל בהמה ולא מבטל לי' התם, ועוד דלכשייבש ינתק, וז"פ.

ז] בס' קרית מלך רב פירש ד' הראב"ד כמש"נ דכונתו דגם בחבל גרדי יש לאסור אטו חבל גמור, ומהו שהתיר הרמב"ם משום שאינו של קיימא, וע"ז פירש הראב"ד דחלוק הוא חבל גרדי דפרה שאינו מתקיים כלל, וע"כ אין מקום לגזור בו.

ולפ"ז מבו' בד' הראב"ד דקשר העשוי לב' ימים אינו אסור, וזה דלא כמש"כ האבנ"ז בדעתו.

ובאמת לדעת הרמב"ם והראב"ד לא השיג עליו דאין אסור אלא קשר של קיימא, ודאי דאין לאסור בעשוי לב' ימים, דלכאו' ודאי אינו קשר של קיימא.

אך בל' המאירי מבו', דהגם דמדאורייתא אין אסור אלא קשר של קיימא גמור, מ"מ מדרבנן אסרו אף במעשה הדיוט כל שהוא כעין קשר של קיימא, עיי"ש.

וע' עוד באבנ"ז ובתהל"ד מש"כ בענין זה.

וע' מאמ"ר סק"א שנקט דאין אסור מדרבנן במעשה הדיוט, רק קשר של קיימא שחייבין עליו במעשה אומן, וגם נקט דקשר לזמן מועט אינו בכלל קשר של קיימא, ותמה ע"ד השה"ג והט"ז, עיי"ש.

ח] נ' פשוט דבקשר החיוב הוא על החיבור שע"י הקשר, ולא על יצירת קשר, וחזינן כן מהא דאין חייבין על קשר שאינו של קיימא, והיינו משום דאי"ז חיבור גמור, אך אם הי' החיוב על יצירת הקשר, מה טעם יש להצריך קשר של קיימא.

גם יש להוכיח מהא דהפותל חבלים הוי תולדה דקושר, ואם מלאכת קושר היא ביצירת הקשר, רחוק הדבר לומר דיצירת פתיל הויא תולדה דיצירת קשר, ובע"כ דמלאכת קושר היא בחיבור שע"י הקשר, וע"כ הוא דפתילת חבלים הויא תולדה דקושר.

עוד יש להוכיח ממש"כ המהרש"ל דהמנתק קשר חייב משום מתיר, הגם דאין עשייתו בקשר עצמו, ובע"כ דחיוב קושר ומתיר אינו על הקשר, אלא על החיוב שע"י הקשר.

ואכתי ד' מהרש"ל צ"ב, שהרי הקורע חוט אינו חייב כלל, ואטו משום שחיבר ב' חלקי החוט יחד ע"י קשר יהא חייב הקורע שלא במקום הקשר, והרי אין קריעתו מתייחסת כלל לחיבור שע"י הקשר, וצ"ב.

וראיתי בס' חוט שני שכתב דקשר בראש חוט שעשוי מדבר א' אין בו כלל משום קושר כיון שאינו מחבר ב' דברים יחדיו.

אך בפשוטו נ' שאי"ז כן, דהגם דקושר הוא רק בחיבור ב' דברים זל"ז, מ"מ גם כשקושר בראש חוט א' ה"ה מחבר חלקי הקשר זל"ז, וזה צרכו שיהיו מחוברין חלקי הקשר זל"ז כדי שיהא החוט עבה בראשו שלא יצא מן הבגד וכיו"ב, הגע בעצמך הרי שהי' מדביק חלקי הקשר זל"ז בדבק, הרי ודאי שהי' חייב משום תופר, וה"נ אם נתחברו זל"ז בקשירה ה"ה חייב משום קושר.

אך העירוני דכפי המציאות בקשר בראש חוט אפשר להזיזו מעט, ונמצא דקשירת חלקי הקשר זל"ז אינה קשירה המתקיימת, וצ"ע בזה, גם צ"ע דלפ"ז יהא אסור להזיז הקשר מעט, דעי"ז נקשרים חלקים אחרים שבחוט, וצ"ע בכ"ז.

ועד"ז נ' בביאור דינא דחוט שבבתי ידים שדנו הראשונים לאסור בזה משום תפירה, ורבים ראו כן תמהו דמה תפירה שייכא בזה, אך נ' פשוט דכ"ה שאם יכווץ הבגד וידביק החלקים המכווצים בדבק יהא בזה משום תפירה, שמחבר חלקי הבגד זל"ז, ה"נ היכא שמכווץ הבגד ע"י חוט שבתוכו ומחבר עי"ז חלקי הבגד שנתכווצו זל"ז, הוי כתופר, שהרי רצונו שיהא ראש הבית יד מכווץ, וכדי להעמיד חלקיו בצורה זו ה"ה מחברן זל"ז ע"י החוט שבתוכו, וע"כ הוי כתופר, וז"פ.

ועיקר הך מילתא דגם קשר בחוט א' הוי קשר, בפשוטו מוכח כן מהא דאסור לקשור בשבת קשר תפילין של יד דסתימת הראשונים והפוסקים דדינא דחדשות דאסור להכניס הוא אף בתפילין של יד, הגם שעושה הקשר בראש הרצועה ואינו מחבר ב' דברים זל"ז, והראוני באבנ"ז סימן ק"פ שעמד בזה ויישב לזה, עיי"ש, וצ"ב.

ויש שרצו לפרש דחשיב קשר משום הטבעת היוצאת מהיו"ד שהרצועה נכנסת לתוכה שחיבור ב' ראשי' זל"ז הוא ע"י הקשר, אך צ"ע אם ה"ז מעכב שיהא הידוק התפילין על הזרוע ע"י תחיבת הרצועה בתוך הרצועה עצמה, וה"ז מעכב שתהא טבעת זו, או דשפיר מצי לקשור הרצועה מעל הבית וכיו"ב וסגי בהכי, ואי נימא הכי הדק"ל.

ואמנם י"ל דביו"ד של תפילין שצריך הוא לצורה זו והיא נעשית ע"י קשירה, ודאי דיש קשר גם בחוט א', וצ"ע עוד בזה.

עוד כתב בס' חוט שני דקושר קשר א' בחבל עבה שאינו מתהדק היטב, אין בו משום קשר בראש חוט דאסור, עכ"ד, וזה נ' פשוט.

עוד כתב דבאזיקונים ליכא משום קושר, ורק יש אופנים שיש בו משום בונה, עכ"ד, והיינו משום שאינם מחוברין זל"ז וע"כ לי"ב משום תופר, וגם אי"ז צורת מעשה קשירה.

ט] ל' המרדכי הל' ציצית סימן תתק"מ, דעניבה היינו שמכניס שני הראשים החתיכות בנקב באמצעיתו "ואם הי' רוצה להתירו מושך שני ראשי החבל", והובא בב"י סימן שי"ז.

ויש להסתפק בדין עניבה שיש באמצע החוט הענוב קשר, ועי"ז א"א לפתוח את העניבה ע"י משיכת ב' הראשים, אם כה"ג הוי בכלל התירא דעניבה.

והנה אי נימא דכל התירא דעניבה הוא ע"ד דינא דקשר שיכול להתירו בידו אחת, לכאו' אין להתיר בכה"ג.

אך אי נימא דעניבה אינה בצורת קשר, וע"כ הוא דשריא, הרי דהגם דמסתברא דהא דאינה בצורת קשר הוא משום הא גופא שיכול למשוך בב' ראשי' ולהתירה, מ"מ י"ל דמשום זה כבר אי"ז צורת קשר, וגם אם יעשנה באופן שא"א להתירה ע"י משיכת ב' ראשי', הויא בכלל התירא דעניבה, וצ"ע בזה.

ומדעת הסוברים דעניבה ע"ג קשר הוי קשר מעליא, מוכח דהתירא דעניבה אי"ז ע"ד דינא דקשר שיכול להתירו בידו א', שהרי אף בכה"ג דעניבה ע"ג קשר ה"ה יכול להתיר העניבה בקל, ובע"כ דהתירא דעניבה הוא משום שאי"ז צורת קשירה, וע"כ כל שעשה קשר א', דהא דל"מ הוא משום שאינו מתקיים, הרי דלזה מהני שעשה עניבה על גביו וה"ז מתקיים.

י] העירוני לדון בדין עניבה, שחתך באמצע החוט שנתחב בתוך הקשר, ועי"ז נעשית כקשר גמור, אם ה"ה חייב משום קושר, או דאי"ז דרך מעשה קשירה ואינו חייב, וצ"ע בזה.

עוד נסתפקו בקשר שתחב ראש החוט בתוך הקשר עצמו, ועי"ז נעשה כעניבה, אם חייב משום מתיר, ובזה מסתברא מילתא דה"ז מתיר גמור, אך אי"ז מוכרע.

יא] יל"ד בדין קשירת עניבה על הצואר, דיש שעושין באופן שאם מוציאין קצה א' מן הקשר נשאר בה קשר א', ואם מושכין ב' קצות העניבה ה"ז ניתר לגמרי.

ובפשוטו הי' נ' דדינו הוא כדין עניבה דשריא, שהרי הוי זה ככל עניבה שניתרת ע"י משיכת ב' ראשי החבל דשריא.

אך ראיתי בס' ארחות שבת פ"י הערה מ"ד שכתב שאי"ז כן, ומשום דאמנם כאשר מסירים את העניבה מן הצואר אין כאן אלא קשר עניבה שאינו קשר כלל, אך כאשר העניבה מקיפה את הצואר אנו מתייחסים לב' הקצוות שלה כב' קצוות של חוט הבאים מב' צידי הצואר וקושרים אותו וכו', ואין קשר זה ניתר עתה כקשר עניבה כיון שהצואר אינו מאפשר למשוך את הלולאה, עכ"ד.

ולכאו' כל דבריו הם רק בעניבה שצורתה היא להיות על הצואר, אך בכל קשר עניבה ודאי מותר להכניס ידו לתוך העיגול הנוצר ע"י העניבה, ולהדק עלי' את העניבה, ואין ע"ז תורת קשר כלל, הגם דכ"ז שהוא על ידו אין ידו מאפשרת למשוך את ב' צידי החבל ולהתירו.

אך עיקר הדברים מחודשים, וגם דלפ"ז הי' בדין דאסור להסיר עניבה מעל הצואר, דהסרתה מעל הצואר הויא כמתיר, דבזמן שאינה על הצואר אי"ז אלא עניבה בעלמא, ולכאו' דבר הקשור קשר גמור, אסור לתחוב ראש א' בתוך הקשר דעי"ז יהא זה כקשר עניבה, וחשיב כמתיר, וא"כ ה"נ יהא אסור להסירה מעל צוארו, אך י"ל דאי"ז צורת מעשה התרה, וגם לכאו' אכתי אין מקום לאסור לקשור העניבה כשאינה על צוארו, ואח"כ יהא מותר ליתנה על צוארו, הגם דעי"ז כבר א"א להתירה כעניבה, דמ"מ אי"ז צורת מלאכה דעשיית קשר, דאי לא תימא הכי, א"כ גם עניבה שקשרה מער"ש, יהא אסור ליתנה על צוארו בשבת.

והעירוני דאולי יש לדמות ד"ז, לדין קשר וכריכה על גביו, לדעת הסוברים דחשיב כקשר, דלכאו' בגונא שקשר אגודה של קנים וכרך על גביו, כל מה דהוי כקשר הוא רק מכח הקנים שבתוך הקשר, דאם יוציאם אין הקשר מתקיים כלל ולכאו' אין תורת קשר עליו, וכיון דחזינן דמה שבתוך הקשר מהני לאשווויי להקשר כקשר, הגם דהקשר מצ"ע אינו מתקיים כקשר, שמא י"ל כן גם לגבי עניבה, אך י"ל דל"ד, דהגם דמה שבתוך הקשר מהני לאשוויי לי' כקשר המתקיים, מ"מ בעניבה דלאו קשר היא ל"מ מה שבתוכה להפקיעה מתורת עניבה, ויל"ע בזה, וצ"ע בזה.

ובאמת ילה"ע היכא שקשר אגודה של קנים וכרך על גביו, אם מותר להוציא הקנים מתוך הקשר, או דחשיב כמתיר קשר, וכן אם מותר ליתן אגודה של קנים בתוך קשר וכריכה, דעי"ז יהא ע"ז תורת קשר, וצ"ע בכ"ז.

יב] בארצות החיים סימן י"ג אר"י סק"א ד"ה ולפ"ז ניחא נקט בפשיטות דאם הי' עשוי קשר א' והוא עושה קשר השני, אינו חייב משום עשיית קשר של קיימא, כיון שאינו עושה רק קשר א', עיי"ש.

ובשו"ת מהרש"ם ח"ו סימן ל"ד כתב, ז"ל, ומה ששאל בדין קשר א' שהי' מתחלה, ובשבת הוסיף ועשה קשר שני ונעשה קשר של קיימא אם חייב בזה, לענ"ד הדבר נלמד מהא בשבת ק"ד ע"ב כתב אות א' והשלימה לספר ארג חוט א' והשלימה לבגד חייב ומפרש ר"א דלכ"ע להשלים שאני, וכ"פ הרמב"ם פ"ט מה"ש, א"כ היכי דרצה לקשור ב' בגדים זל"ז וגמר הקשר וא"צ לקשור יותר חייב, אבל היכי דצריך לעשות עוד קשרים פטור, עכ"ל.

והנה יל"ד בזה מב' טעמים, חדא י"ל דכיון שקשר א' בפנ"ע לאו כלום הוא, וע"י הקשר השני נעשה החיבור, שפיר יש לחייבו על קשירת הקשר השני, דוגמא רחוקה לכך, הוא המשלים כתיבת אות שחייב כמבו' בס"פ הבונה, אך לטעם זה לא יתחייב אלא בקשירת קשר שני, ולא בקשירת קשר שלישי.

ועד"ז י"ל בנוס"א, דכיון דהקשר השני מקיים את הקשר הראשון, יש לחייבו על עשיית הקשר השני, דבזה נעשה גם הקשר הראשון כקשר, ובמק"א נת' לדון בתפר ב' תפירות מער"ש וקשרן בשבת, דשמא הוא חייב משום תופר, ואי נימא דהתם חייב הגם דלא תפר כלל, אלא קיים התפירות, כ"ש הכא, וע' לעיל שנת' לדון בעניבה שחתך באמצעה ועי"ז נעשה זה כקשר אם הוא חייב, ודמי קצת לנידו"ד.

עוד יל"ע בזה, דיש מקום גדול לומר דהא דב' קשרים זעג"ז הוו קשר מעליא, לאו היינו דב' הקשרים יחד הוו קשר מעליא, דלפ"ז כל שעשה הקשר השני לבדו, לא עשה כל הקשירה ופטור, אלא היינו דכל דקשורים החבלים זב"ז בחבל א', תו הוי הקשר השני בפנ"ע קשר מעליא, דכ"ה דקשר שבראש החוט הוי קשר מעליא משום שאינו נפתח ע"י משיכת ב' הצדדים, ה"נ בקשר שע"ג קשר הוי הקשר השני קשר מעליא משום שאינו נפתח ע"י משיכת הצדדים מכח הקשר הראשון, ולפ"ז ודאי דכל שעשה הקשר השני בשבת ה"ה חייב.

ועיקר הך מילתא דהחילוק בין קשר שבראש החוט לבין קשירת ב' חוטין, הוא משום שבקשירת ב' חוטין ה"ז נפתח ע"י משיכת ב' הצדדים, מצינו כן בד' המרדכי בהל' ציצית סימן תתק"מ, ז"ל, ומיהו יש לומר דכה"ג שאין כאן אלא ראש אחד מתקיים יותר, אבל בשני ראשים זה הראש מושך אילך וזה אילך ועביד לאינתוקי, עכ"ל.

ולפי טעם זה יש לחייב גם בשהי' קשור בב' קשרים וקשר קשר שלישי, אי לא דנימא דכלל אינו חייב על הקשר השלישי, כיון שכבר הן קשורין, ואין קושר אחר קושר, וצ"ע בזה, ולמש"נ לעיל דגם בקשר בראש חוט חייב משום שמחבר חלקי הקשר זל"ז, לכאו' מה"ט יש לחייב גם בקשירת קשר שלישי ע"ג ב' קשרים, אך לטעם זה אין לחייב בעשה עניבה ע"ג קשר, דהתם אין חיובו על העניבה בפנ"ע, אך לטעמא קמא יש מקום לחייבו גם בעשה עניבה ע"ג קשר, ודו"ק.

אך מד' הארצוה"ח והמהרש"ם מבו' שאי"ז כן, אלא כל עיקר הקשירה הויא ע"י ב' הקשרים יחד, אך הקשר השני בפנ"ע לאו תורת קשר עליו, וע"כ אינו חייב אא"כ קשר ב' הקשרים בשבת, ואך באופן שגמר קשירת הבגד עי"ז כתב מהרש"ם דדמי לארג חוט א' והשלים את הבגד דחייב.

ונפ"מ רבתא לדינא בנידו"ז, הוא בדין קשירת הציצית, דיש להסתפק אם סגי שקשר הקשר השני לשמה, וזה תלוי בנידו"ז, אם כל הקשירה הויא ע"י ב' הקשרים יחד, או דכל דהם קשורין בקשר א' תו הוי הקשר השני בפנ"ע קשר מעליא, וצ"ע בזה.

עוד העירוני בזה, דלכאו' לד' הארצוה"ח והמהרש"ם, יהא פטור גם על התרת הקשר העליון, כל שלא התיר את הקשר התחתון, שהרי כל שאינו חייב על קשירתו אינו חייב על התרתו, וזה צ"ב.

גם במה שדימה המהרש"ם קשירת קשר השני להשלים את הבגד, העירוני דיל"ד בזה, די"ל דכל הא דהשלים לבגד חייב הוא רק בשארג חוט א' שעשה מקצת המלאכה, ואך דלא עשה כל שיעור המלאכה, אך בקשר הקשר השני, הרי אם חשבינן לי' כעושה קשר א' אי"ז אף מקצת מלאכה, וא"כ מהיכ"ת דכל שהשלים עי"ז חייב, אך יתכן דודאי קשירת קשר שני הויא מקצת מלאכה, ואך שאין חייבין ע"ז כיון שאי"ז כל הקשירה, וצ"ע.

יג] ועד"ז נ', בדין קשר עליון דציצית, דמסתבר דחייבין אף בשקשר קשר א', דכיון דחוטי הציצית מחוברין זל"ז ע"י הפתיל, תו כל שקשר ע"ג הפתיל, חשיב כקשר בראש החוט, ודמי לחוט עבה שנתחלק לשנים, וקשר ב' הראשים זב"ז בהמקום שנחלקו זמ"ז, דכמדומה דהוא פשוט דהוי כקשר שבראש החוט.

ואשר ע"כ יש מקום לומר, דגם הארצוה"ח והמהרש"ם מודו דקשר קשר שלישי ע"ג ב' קשרים חייב, דכיון שהן קשורים זל"ז בב' קשרים, והוא קושרן במקום שנפרדו זמ"ז, הוו כחוט א' שחייבין על קשר א' שבראשו, וכל הא דס"ל דפטור הוא רק בקשר קשר שני ע"ג קשר ראשון, כיון דהקשר הראשון בפנ"ע אינו מחברן זל"ז, וגם הקשר השני בפנ"ע אינו מחברן זל"ז, אינו חייב על הקשר השני, ודו"ק.

שו"ר בשש"כ פט"ו הע' קל"ב שכתב הגרש"ז זצ"ל בעושה קשר שלישי ע"ג ב' קשרים דאסור, משום שע"י הקשר השלישי מתחזק יותר הקשר הכפול, "וגם לא קיל מקשר א' בקצהו של חוט", עכ"ד.

עוד יל"ד עד"ז, בנידון המצוי בדין שקית שקושר ב' ראשי' זל"ז ומהדקן, דיל"ד דחשיב כקשר שבראש החוט, כיון שאינו נפתח ע"י משיכת ב' הצדדים, אך גם אי נימא הכי נ' דמ"מ לא חשיב כמעשה אומן, שאי"ז קשר אמיץ כלל, וע"כ כל שקושר כן לזמן מועט לי"ב איסורא, וצ"ע רב בזה.

ויש מקום לתלות נידונים אלו, בגדר הא דאין חייבין על קשר א', אם היינו משום דבפועל אי"ז מתקיים כ"כ, או היינו משום דקשר א' שאי"ז דרך קשירה אין עליו תורת קשר כלל.

ונפ"מ בזה, דאי נימא דאין עליו תורת קשר כלל, יהא פטור אף אם הדביקו וכיו"ב הגם דכה"ג ה"ה מתקיים, ול"ד לעניבה ע"ג קשר די"א דהוי קשר, דהתם העניבה מצטרפת לקשר.

ויל"ד עוד בעניבה שבצואר שיש שעושים אותה באופן שכשמושך א' מן הצדדים ומוציאו מתפרקת העניבה, ובפשוטו חשיב כקשר א' דשרי, אך י"ל דבכה"ג כיון שה"ז מתקיים שפיר חשיב כקשר, וצ"ע.

ובד' הריטב"א בשבת דק"ה: מבו' דפירש ד' היראים, דהגם דקשר א' הוי קשר של קיימא, מ"מ פטור עליו, והריטב"א שם פליג ע"ז וס"ל דחייב עליו, ונ' דמפרש לד' היראים דאיירי בשקשר קשר א' המתקיים, והיינו כגון בקשר בב' ראשי שקית, או בקשר בעניבה שבצואר וכיו"ב, ומ"מ לאו תורת קשר ע"ז, דומיא דעניבה דאין עלי' תורת קשר, הגם שהיא מתקיימת.

אך ל' היראים מ' תכ"ב, ואינו נאסר אלא שני קשרים זה על זה דהוו של קיימא, עכ"ל, וכ"נ גם בלשונו במ' ער"ד, וכ"ה בל' הר"ן בשבת דע"ד:, ויל"ע בזה.

ויתכן דהריטב"א הוכרח לפרש דאיירי בקשר המתקיים, דאל"כ ל"ה מהני זה לחייב על התפירה, דהגם שדעתו דתפירה שאינה של קיימא חייבין עלי', מ"מ כל שאין הקשר מצ"ע מתקיים, נמצא דגם התפירה אינה מתקיימת, ועי'.

והעירוני דיל"פ ד' הריטב"א, דודאי הא דס"ל להיראים דל"מ קשר א' הוא משום שאינו מתקיים, ואך דהריטב"א פליג ע"ז, וס"ל דכל שהוא אין דעתו להתירו, הגם דהקשר עצמו אינו מתקיים, חשיב שפיר כקשר של קיימא, ויש לדמות ד"ז לד' המ"מ פ"י משבת בדעת הרמב"ם בדין חבל של גמי, ויש לחלק, דהתם אין הקשירה עצמה ניתרת, אלא החבל ניתק, אך הכא דהקשירה עצמה ניתרת י"ל דמודה המ"מ, ואכמ"ל.

ויל"ד עוד בדין זה, דבשלטי הגבורים כתב דאף דקשר א' אין חייבין עליו, מ"מ מדרבנן ה"ז אסור, אך בל' היראים מ' תכ"ב נ' להדיא דלי"ב איסורא כלל, וכן מוכח מדעת המתירים בעניבה ע"ג קשר, ואי נימא דכל התירא דקשר א' הוא משום שאינו של קיימא, צ"ל דל"ד לכל קשר שאינו של קיימא דאסור, דהכא שאני שהקשר מצ"ע אינו ראוי להתקיים.

יד] יל"ד בקושר אגודה של קנים ע"י חבל, אם גם הקנים מתחברים ע"י הקשירה, ומלאכת קושר היא גם על הקנים, או דכל הקשירה היא רק בהחבל עצמו, שו"ר באבנ"ז סימן ק"פ סק"א שנקט דבכל קשר מתחייב על קשירת הדברים שבתוך הקשר, ודן לומר דזהו כל עיקר החיוב, דעל קשירת החוט עצמו י"ל דאינו חייב, עיי"ש.

ועי' שו"ע יו"ד סימן ש' דב' בגדים שקשר מעליהם בקשר של קיימא, י"א דחשיבי חיבור זל"ז, ולדעתם לכאו' גם חייבין על קשירתם בשבת, ועי' מהרש"ם ח"ג סימן רצ"ב שכתב דאם היינו אומרים דב' בגדים זעג"ז דא"א לפשוט התחתון בלא פשיטת העליון אסור משום כלאים, א"כ גם היו חייבין ע"ז בשבת, (לפ"ד הבאר עשק שמדמה דין קשר דשבת לדין קשר דכלאים), והי' אסור ללבוש ב' אנפלאות זעג"ז, והוכיח מזה דגם לגבי כלאים אין אסור אלא בשהעליון קשור, עיי"ש, ועמש"נ בזה להלן.

ויל"ד לפ"ז דיהא אסור להכניס דברים לתוך חבל הקשור, אך יתכן דמלאכת קושר הוא רק בעשיית הקשירה עצמה, ולא בתחיבת דברים לתוך הקשר.

ועוד נ' דכל הא דהדברים שבתוך הקשר חשובין כמחוברין, כ"ז הוא היכא שא"א להוציא בלא התרת הקשר, ובאבנ"ז סימן ק"פ סק"ב כתב שכ"ה בשו"ע יו"ד סימן ש', וע"כ בדר"כ לא משכח"ל לאסור להכניס, דאם אפשר להכניס גם אפשר להוציא.

וע' ביכור"י דפשיט"ל באגד דלולב דל"מ אא"כ א"א להוציא המינים בלא התרת הקשר, וכנר' הוא מה"ט שנקט דבעי' שיהיו המינים עצמן מחוברין זל"ז ע"י הקשר, וכ"ז הוא רק היכא שא"א להוציאן בלא התרת הקשר.[[2]](#footnote-3)

אך בעיקר דבריו העירוני, דכמעט לא משכח"ל שא"א להוציא את הלולב מהאגד, ובאמת ל' הביכור"י שא"א להוציא ההדסים והערבות, וצ"ב מ"ט סגי בהכי אף דאפשר להוציא את הלולב, והעירוני לפרש בזה, דכל שא"א להוציא ההדסים והערבות בלא הוצאת הלולב, חשובין הן כקשורין ללולב, דהגם דאפשר להוציא הלולב בלא להוציאן, והלולב אינו קשור בהן, אך הן קשורין בלולב וסגי בהכי.

וכן נ' מדעת הסוברים דב' אנפלאות זעג"ז הוי חיבור לענין כלאים, הגם דהעליון אינו מחובר לתחתון שהרי אפשר להוציאו בלא להוציא התחתון, מ"מ כיון שא"א להוציא התחתון בלא הוצאת העליון, חשיב כחיבור, וה"נ הכא דכוותה, אך באמת ראיתי במהרש"ם ח"ג סימן רצ"ב שפירש דהתם איירי בשהעליון קשור וא"א להוציאו בלא התרת הקשר, עיי"ש, ומה שהוכיח כן, דאי לא תימא הכי יהא אסור בשבת ללבוש ב' אנפלאות זעג"ז, יש לדחות, דגם אם חשיב כחיבור, מ"מ אי"ז חיבור בדרך קשירה, ואי"ז אסור בשבת.

אמנם שו"ר דאי"ז מתישב בד' הביכור"י שם שכתב דלפ"ז א"א להחליף הערבות ביו"ט, עיי"ש.

גם לגבי ציצית, מצינו במרדכי הל' ציצית סימן תתק"מ דדעת ר"ת דקשירת חוטי הציצית זל"ז, היא ע"י כריכת חוט א' עליהן וקשירתו בעצמו, ובכה"ג הרי שאר החוטין לי"ב קשירה כלל, וכל קשירתן היא ע"י קשירת החוט שמעליהן, והרי דאף כה"ג חשיב קשירה על כל החוטין.

ושם במרדכי מבו' דמתחילה סבר ר"ת דסגי בקשירת החוט בקשר א', ושוב חזר בו והצריך לקשרו בב' קשרים, וע' חזו"א סימן ג' סקי"ב שפירש דאף דקשר חוט בעצמו סגי בקשר א', הכא גרע משום דחוט אחר תחוב בו, ושוב דן דשמא לענין שבת חייב אף בכה"ג, ומ"מ לענין ציצית ל"מ, והיינו משום דלענין שבת חייב על קשירת חוט זה עצמו, אך לענין ציצית בעי' לחשוב גם את החוטין שבתוכו כקשורים, וזה הוא רק בב' קשרים דזה אינו מניח להרפות את הקשר ומכביד על שליפת החוט השני המהודק בקשר, ושוב דן להוכיח ממתני' דהשומטה בשבת פטור דלא חשיב קשר כלל, אך דחה דיל"פ מכוון מתני' דהשומט בשבת להחוט שבתוך הקשר אינו חייב דזה אינו בכלל מתיר, ובזה ניחא דלא תני דהקושר פטור, עכ"ד.

ויש להסתפק אם מש"כ החזו"א דהשומט בשבת להחוט שבכלל הקשר ל"ה מתיר, אם הוא רק משום שה"ז קשור בקשר א', דכה"ג לא חשיב החוט שבתוכו כקשור וכנ"ל, אך אם ה"ז קשור בב' קשרים יהא חייב השומט החוט שבתוכו, כיון שהוא חשיב כקשור, או דגם בכה"ג אינו חייב, וצ"ע בזה.

טו] בדינא דקשירת נימא במקדש, הק' הגרע"א שיחשב להתירה ויהא זה קשר שאינו של קיימא, והביאוה"ל הוכיח מזה דכל דהקשר מצ"ע עומד להתקיים, ל"מ מה שמחשב להתירו.

ויל"ע שהרי דעת רשב"א דשרי לשלשל משום שאינה משמעת את הקול, וא"כ גם לרבנן דפליגי ודאי הוא עתיד לשוב ולהתירה, וא"כ הוי זה קשר שאינו של קיימא, ומ"ט הוא אסור.

אמנם ראיתי מפרשים, דאין הוא עתיד להתיר הקשר, אלא להסיר נימא זו וליתן אחרת במקומה, והוכיחו מזה דגם כה"ג חשיב קשר של קיימא, הגם שאינו צריך לקשירה אלא ליום זה, עמש"נ בנידו"ז לעיל סק"ד בד' מהריל"ד זצ"ל.

שו"ר בפי' ריו"נ בעירובין שם, דפירש דטעם החילוק בין באמצע למן הצד הוא, דבאמצע אינה קשר של קיימא שהרי מעכב השמעת קול הניגון ואינו עושה כ"א לפי שעה עד מוצ"ש, אבל מן הצד סמוך ליתידות אסור לקשרה דהוי קשר של קיימא, עכ"ד, ועיי"ש בשלהי פירקין דפירש דזהו מש"א שם דר"ש אומר וכו' דקשירה דאתיא לידי חיוב חטאת לא התירו, והיינו דקשירה אפשר שיבא בה לידי חיוב חטאת אף באמצע, דימנין דשביק לה התם זמן ארוך והוי קשר של קיימא, וע"כ גזור רבנן על כל קשירה אע"ג דלא שביק לה אטו היכא דשביק לה, עכ"ד, ולכאו' זה כדינא דהיראים דכל קשר שפעמים נמלך עליו ומבטלו, אסור לקשרו אף לזמן מועט.

אך בד' רש"י בעירובין שם מבו' דאף קשירה באמצע הוי מלאכה דאורייתא, והחילוק בין באמצע לבין מן הצד הוא אם שרי לקשור או דאפשר בעניבה, עיי"ש.

ובאמת עד"ז ילה"ע גם בהא דא"א להטיל ציצית בבגד בשבת, וכתב הביאוה"ל ר"ס שי"ז דל"מ שיחשוב להתיר הקשר אחר השבת משום דמצ"ע אין דרכו להתירו, ויל"ע דמ"מ הרי מצי לעשות קשר בצורה משונה דאין דרך להניחו כן, ועד"ז שמעתי להעיר דלדעת הסוברים דקשר ועניבה על גביו הוי קשר, א"כ מצי לעשות קשר ועניבה על גביו, דאי"ז עומד לקיימו.

ולמה שתי' המנ"ח דלא שרי להטיל ציצית בשבת ולקשור בקשא"ק משום דמיגו דהוי קשר לציצית הוי קשר לשבת, או משום דהוי תיקון מנא, וזה ע"ד מש"כ הר"ן והמאירי בסוכה דל"ג: והריב"ש בסימן רכ"ב דלמ"ד דלולב צריך אגד אסור לאגוד ביו"ט משום תיקון מנא, ניחא קו' אלו.

ועד"ז הק' הכפו"ת בהא דהותר אגדו ביו"ט ל"מ לאגדו, ופירש"י דהוי קשר של קיימא, דמ"ט לא יאגוד הלולב בפסיקיא דל"ה זה קשר של קיימא, וכדתנן במתני' דקי"ג., עיי"ש מש"כ בזה, ואכתי קשיא דיאגדנו בגימוניות של זהב, שודאי עתיד להתירן.

עוד ילה"ע עד"ז, שיאגדנו בקשר מהודק מאד שא"א להוציא המינים ממנו בלא להתירו, דכה"ג הדרך להתירו כדי להחליף הערבות, וביותר קשיא למש"כ הביכור"י סימן תרנ"ג סק"ח דלא חשיב אגד אא"כ א"א להוציא המינים מתוכו בלא התרת הקשר, אך לעיל סקי"ד נתבאר דשמא מהני אף שיכול להוציא הלולב בלא התרת הקשר ואח"כ להוציא שאר המינים, ולפ"ז א"צ להתיר הקשר, אך הביכור"י גופי' כתב ע"פ דבריו דא"א להחליף הערבות ביו"ט, וצ"ע בכ"ז.

טז] בפירש"י בסוכה דל"ג: כתב, ז"ל, ז"ל, שמעינן מהכא דבעינן בלולב קשר גמור שיקשור ב' ראשי האגד, והאוגדן כאגודה של ירק לאו אגד הוא, ואפילו רבנן דפליגי עלי' דר"י ואמרי לולב שאינו אגוד כשר מודו דמצוה לאוגדו, כדתניא לעיל משום זה אלי ואנוהו ואוקימנא כרבנן, עכ"ל, וכ"ה בפסקי ריא"ז שם, וביראים מ' תכ"ב, וראבי"ה סימן תרס"ו, ואו"ז סימן ש"ז.

אמנם הנה בחי' הריטב"א שם, ז"ל, ת"ר הותר אגדו אוגדו בחוט שלו או באגודה של ירק, פירוש בכריכה בעלמא קסבר עניבה קשירה היא "וכיון דלולב אין צריך אגד בכריכה כל דהו סגי", עכ"ל.

ומשמעות ד' הריטב"א, דלדעת רבנן מתקיים מצות אגד בכריכה כל דהו, דאי נימא דמצות אגד אינה מתקיימת אלא בקשירה, והא דמהני שכורכו באגודה של ירק הוא משום דאין האגד מעכב, א"כ מהו שכתב הריטב"א דבכריכה כל דהו סגי, הרי לרבנן ל"ב אף כריכה כל דהו, ובע"כ כונתו דבכריכה כל דהו סגי לקיום מצות אגד.

וכ"ה להדיא בשיטת ריב"ב שם, ז"ל, והשתא דקי"ל לולב א"צ אגד שרי למיגדי' ללולב ביו"ט, דלמצות זה קלי ואנוהו באגד כל דהו סגי, ואגד כ"ד כגון אגודה של ירק שרי למעבדי' ביו"ט, עכ"ל.

ויל"פ כן גם בדעת הרמב"ם? וכן נ' גם בד' הרי"ף והרא"ש בסוכה שם, ז"ל, וכי אגד לי' ביו"ט לא אגיד לי' אלא כאגודה של ירק וכו' א"נ דעניב לי' מיענב, עכ"ל, ואי נימא דבעניבה מתקיים מצות אגד, הי' צריך לענבו ולא לאגדו כאגודה של ירק שאין מתקיים בה מצות אגד, והנה אמנם יש לדחות דשמא ס"ל להרי"ף דמצות אגד לרבנן מתקיימת אף בכריכה כאגודה של ירק, דל"ב כלל לאגדו ע"י קשירה, אך עי' או"ז סימן ש"ז שדקדק מד' הרי"ף דבחול צריך לאגדו בקשר גמור, והרי דעניבה ל"מ לקיום מצות אגד.

יז] ובזה ניחא מה דילה"ע לדעת הרמב"ם דס"ל דקשר שאינו מעשה אומן אין חייבין עליו אף אם הוי של קיימא, וס"ל נמי שהתירו לקשור קשר דרבנן במקום מצוה, דא"כ מ"ט לא שרי לאגוד ביו"ט בקשירה גמורה לקיים מצות אגד.

ולפמש"נ ניחא, דלהרמב"ם לטעמי' מתקיימת מצות אגד לרבנן גם בכריכה בעלמא, וע"כ לא התירו לקשור האגד, וז"פ.

אמנם יש לדחות בזה, דל' הרמב"ם פ"י משבת ה"ו, מותר לקשור קשר שאינו של קיימא לדבר מצוה, כגון שיקשור למדוד שיעור משיעורי התורה, עכ"ל, וממה שלא כלל הרמב"ם דמותר לקשור קשר דרבנן לדבר מצוה, מ' דלא הותר לקשור לדבר מצוה אלא קשר שאינו של קיימא, אך קשר של קיימא לא הותר אף בדהוי מעשה הדיוט שאין חייבין עליו,[[3]](#footnote-4) ולפ"ז ניחא דע"כ לא הותר לאגוד הלולב ע"י קשר הדיוט, דלא הותר קשר הדיוט של קיימא במקום מצוה.

אך ראיתי במאמ"ר סימן שי"ז סק"ה דפשיט"ל דלדעת הרמב"ם אף קשר של קיימא שאינו מעשה אומן הותר במקום מצוה, עיי"ש, וכן מ' קצת בד' הרמב"ן במלחמות ר"פ המוציא תפילין.

שו"ר בערול"נ בסוכה שם, שכתב בטעם שהשמיט הרמב"ם להך ברייתא, דהוא משום דלפ"מ דקי"ל דקשר שאינו מעשה אומן אין חייבין עליו, וקי"ל דמותר לקשור קשר דרבנן במקום מצוה, שרי לאגוד הלולב בקשירה גמורה, וברייתא דהתם בע"כ דס"ל דלא התירו קשר דרבנן במקום מצוה, או דס"ל דאף קשר שאינו מעשה אומן חייבין עליו, עכ"ד.

שוב נתבוננתי, דד' הערול"נ דהך ברייתא ס"ל דאף קשר שאינו מעשה אומן חייבין עליו, הם מוכרחים, שהרי בסוכה שם מוקמי' להך ברייתא כר' יהודה דס"ל דעניבה קשירה מעלייתא היא, ולדעת ר' יהודה הרי אף קשר שאינו מעשה אומן חייבין עליו, וכמש"כ הרמב"ן במלחמות ר"פ המוצא תפילין, ולפ"ז שפיר י"ל כד' הערול"נ דהא דלא שרינן לאגוד הלולב בקשר שאינו מעשה אומן, הוא לר' יהודה לטעמי' דאף קשר שאינו מעשה אומן חייבין עליו, וע"כ ה"ז אסור אף במקום מצוה, אך לפ"מ דקי"ל דקשר שאינו מעשה אומן אין חייבין עליו, שפיר י"ל דשרי לאגוד הלולב אף בקשירה גמורה שאינה מעשה אומן.

] ?בתוס' בעירובין ילה"ע דמ"ט לפי האמת הוי זה קשר של קיימא הרי סופו להתירו, והתוס' ס"ל דגם ר"י פטר בקשר שאינו של קיימא.

וראיתי לחדש בזה בדעתם, דכיון שחפץ בחיבור לעולם ואך שרוצה לעשות בצורה טובה יותר, חשיב שפיר כקשר של קיימא.

ויל"ע אם זה מתישב עם ד' רש"י במנעלים דרבנן, ודו"ק.

ויש מקום לפרש עד"ז בד' המ"מ בחבל שאינו מתקיים דחשיב קשר של קיימא, דל"ב אלא שהוא יהא חפץ בחיבור לעולם, ועכ"פ שלא יהא דעתו להתיר החיבור, ונפ"מ בנידון מהריל"ד ז"ל.

ויש לדמות לזה, מש"כ המ"ב בשם הכל בו דרצועות שמניחן עד שיתבלו המכנסיים חשיב קשר של קיימא, הגם דכשיתבלו המכנסיים יתירם, עמש"נ לעיל סק"א, והיינו דכל שהוא חפץ בחיבור לעולם חשיב כקשר של קיימא.

ויש להוסיף דאי לא נימא הכי, א"כ לפ"ד מהריל"ד דקשר שאינו צריך בקיומו לעולם ל"ח קשר של קיימא, א"כ לעולם לא יהא זה קשר של קיימא, שהרי כשיתבלה הבגד או המנעל כבר אינו צריך לקשר, ובע"כ דכיון שרוצה שיהא הבגד לעולם ויהא קשור חשיב כקשר של קיימא, אך אי"ז מוכח די"ל דאיכא תרי גווני, והיינו דאף אם קשר לזמן ארוך ל"ח קשר של קיימא, היינו רק משום שדעתו להתירו, אך אם אין דעתו להתירו ודאי סגי בזמן זה לחשבו קשר של קיימא, ומשא"כ היכא שחפץ בקשר לזמן מועט, י"ל דמעיקרא אין סיבה לחשבו כקשר של קיימא.

1. ויש להוסיף, דבל' היראים מ' ער"ד מ' דבמתיחת חבלים שבנקבי הבגדים, הרי דאף אם יתכן שימלך וישאיר שם לעולם, כבר יש מקום לחייבו חטאת, ומאידך לגבי קשר שאינו של קיימא מבו' בדבריו דגם אם יתכן שיבטלם שם לעולם לי"ב חיובא, אך יתכן דהתם כוונתו בשעתה דעתו להתירו, ואך יתכן שימלך ויבטלו לעולם, והיינו משום דס"ל דתפירה שאינה של קיימא אסורה, והא דשרי להדק החבלים שבבגדים הוא משום דלא חזינן לה כלל כתפירה, ובזה ס"ל דכל דאפשר שימלך ויניחם שם לעולם שוב חזינן לה כתפירה, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להעיר על דבריו, ממש"כ הר"ן בסוכה דל"ג: בביאור ד' הרי"ף שכתב דמש"כ הרי"ף דהשתא דקי"ל דלולב א"צ אגד אי לא אתנחי' בהושענא מערב יו"ט מנח לי' ביו"ט ושפיר דמי, ופירש הר"ן, ז"ל, אי לא אתנחי' בהושענא וכו' פי' באגד ההדס וכו', דאילו הי' צריך אגד הוה מיתסר משום מלאכה כיון דבלא"ה לא מתכשר וכו', עכ"ל, וכ"כ המאירי שם, והק' הערול"נ שם דמה הוצרך הר"ן לה"ט, הרי למ"ד דלולב צריך אגד א"א לאגדו ביו"ט משום דהוי זה קשירה האסורה בשבת, ודבריו אתיין לטעמי', אך באמת מוכח מדבריהם דכל שמניח המינים בתוך האגד סגי בהכי, הגם שאפשר להוציאן משם בלא התרת האגד, וע"כ התם שבאנו להניח הלולב באגד ההדס, לי"ב כלל משום קושר, שהרי כבר קשר את אגד ההדס בערב יו"ט, ושפיר שרי להכניס הלולב בתוך אגד ההדס, וע"כ הוצרך הר"ן לפרש דהאיסור הוא משום דבלא"ה לא מתכשר וע"כ חשיב מלאכה.

   ומה"ט נקטו האחרונים דאם מניח המינים בתוך בית יד וכו' שפיר דמי, ע' פמ"ג ומ"ב, והביכורי יעקב תמה ע"ז, אך להנ"ל ל"ב כלל שיהיו המינים קשורים זל"ז אלא שיהיו יחד בתוך האגד, ול"ב אלא שיהא האגד עצמו מחובר בקשירה וכיו"ב, דאל"כ אין עליו תורת אגד, וע"כ כל שהן יחד בתוך הבית יד שפיר דמי.

   ובעיקר מש"נ בביאור ד' הר"ן והמאירי, הנה שוב הראוני בשו"ת הריב"ש סימן קכ"ב שמבו' בדבריו דאף למ"ד דלולב צריך אגד סגי לאגוד כאגודה של ירק או בעניבה בעלמא, ואך דאסור לאגדו כן ביו"ט משום תיקון מנא, ולפ"ז צל"פ דהא דפריך הגמ' שם דאי ר' יהודה אגד מעליא בעי, היינו דלר' יהודה דבעי אגד מעליא הוי זה תיקון מנא, וכ"ז הוא דלא כפירש"י בסוכה שם, ועפי"ז אתיין ד' הר"ן והמאירי כפשוטם. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש ליתן טעם בזה, לפמש"כ בשו"ת מהר"י קורקוס סימן ז' בביאור ל' הרמב"ם שכתב אבל הקושר קשר של קיימא ואינו מעשה אומן פטור וכו' וכל קשר שאינו של קיימא אם קשרו קשר אומן ה"ז אסור, עכ"ל, ועמד ע"ז המהרי"ק דמ"ט לא כתב הרמב"ם וכן הקושר קשר של קיימא וכו' כיון שב' החלוקות שוות ודין א' לשניהם, ועוד אמאי שני בלישני דבקשר של קיימא ואינו מעשה אומן כתב דפטור, ובקשר שאינו של קיימא והוא קשר אומן כתב דאסור, וכתב לישב, ז"ל, ע"כ נ"ל כי החלוקה הראשונה דהיינו קשר של קיימא השכל הי' מחייב שיהי' חייב וכו' ולכן באה הברייתא וקובעת לנו דפטור, אבל זה שאינו של קיימא אין טעם לחייב וכו' ואדרבה הי' אפשר להתיר כיון שאינו של קיימא וקמ"ל דאסור וכו', הלכך לא מצי לערובינהו ולא מצי למימר וכן דלא דמו בחידושם ובגזירתם, עכ"ל.

   ולפ"ז מסתברא מילתא דלא הותר במקום מצוה אלא קשר שאינו של קיימא והוא מעשה אומן דקייל טפי, ולא קשר של קיימא שאינו אומן דחמיר. [↑](#footnote-ref-4)