שביעית פ_ז מ_ג
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ז מ"ג**

א] **קליפי רמון והנץ שלו קליפי אגוזים,** הר"ש פירש דהא דקליפי אגוזים יש להן שביעית הוא משום דחזו לצביעה, והרא"ש כתב דגם הא דקליפי רמון יש להן שביעית הוא משום דחזו לצביעה, וכ"ה במתניתין שבת דפ"ט: דקליפי רמונים וקליפי אגוזים עומדים לצביעה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה משמו"י הכ"א דכל קליפין שמותרין בתרומה אין קדו"ש חלה עליהן אא"כ ראויין לצביעה, ועמש"נ בזה להלן אות ב'.

ובחזו"א סימן י"ג סקי"א כתב דה"נ אם הן ראויים לבהמה יש להן שביעית, ובסימן י"ד סק"י כתב דהיינו רק כשהן מיוחדין לבהמה, אך כל שאינם עומדין לבהמה אין להן שביעית, ודמי להא דאין על עצים קדו"ש משום דרוב עצים להסקה קיימי, אף שראויים לבישול ולהתחמם בהן, וכמש"כ התוס' בב"ק דק"א:, ועיי"ש שנסתפק אם אזלינן בתר מנהג המקום או כפי תשמיש הנאות, ועיי"ש מש"כ בזה.

ב] **והגלעינין,** הר"ש כתב דהיינו גרעינים של תמרים וזיתים, ושייך בהו שביעית דחזו להסקה, וגרעיני תמרה חזו נמי לבהמה, וגרעיני זיתים יש שמוציאין מהן שמן, וכנראה דט"ס נפלה בדבריו, וצ"ל כמש"כ בפי' הרש"ס בשם הר"ש, דאע"ג דלהסקה הוא דחזו, חזו נמי לבהמה וכו', ומשום זה הוא דחיילא עלייהו קדו"ש, אך אלמלי דהוו חזו לבהמה, ל"ה חיילא עלייהו קדו"ש מכח הא שהן עומדין להסקה, שהרי אין הנאתו וביעורו שוה, - וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפ"ה משמו"י הכ"א, דאין קדו"ש חלה על קליפין וגרעינין, אלא באותם שאסורין גם משום תרומה, דהן ראויין לאכילה, או באותם שהן ראויין לצביעה.

אך המהר"י קורקוס בפ"ז משמו"י הט"ו כתב בדעת הרמב"ם, דהא דקדו"ש חלה על קליפין וגרעינין, אף שהן עומדין להסקה, הוא משום דעיקר הפרי ראוי למאכל אדם, וע"כ חלה קדו"ש גם על הקליפים והגרעינין, וכ"כ הכס"מ שם, ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ד פירש דהוא משום דכל דעיקר הפרי ראוי למאכל אדם, הו"ל הקליפין והגרעינין פסולת אוכל, ושביעית חלה על פסולת אוכל כדתניא בתוספתא פ"ז ה"ב, ועיי"ש שכתב לפרש בזה ד' הרמב"ם בפ"ה הי"ט דמסיקין בגפת ובזגין של שביעית, - וכבר תמהו ע"ז האחרונים מד' הרמב"ם בפ"ה דאין קדו"ש אלא על קליפין וגרעינין הראויין לאכילה או לצביעה, וכן נראה מהא דנקיט מתניתין לדין קדו"ש בקליפין בקליפי רמון ואגוזים שהן עומדין לצביעה, כדתנן בשבת דפ"ט:.

ג] והנה בחזו"א סימן י"ג סקי"א הוסיף, דאף דבר שהי' בו קדו"ש מדין מאכל אדם ומאכל בהמה ונפסל ואינו ראוי עכשיו אלא להסקה פקע ממנו קדו"ש, ועי' בזה בדבריו בסימן ט' סק"ד, והיינו דלפ"ז כ"ש דגרעינין שאינם ראויין אלא להסקה, אין עליהן קדו"ש, ול"מ מידי הא דהן טפלין לפרי, דלא עדיפי מהפרי עצמו שנפסל ואינו ראוי אלא להסקה דאין עליו קדו"ש.

אמנם בעיקר הדברים יש מקום לדון, ועמד בזה בס' אשר לשלמה, דלמש"כ התוס' ב"ק דק"א: דעצים דהסקה משמשים גם להתחמם בהן דהו"ל הנאתו וביעורו שוה, והא דלי"ב קדו"ש, הוא משום דרוב עצים להסקה הן עומדין, י"ל דכ"ז הוא דמתחילה לא חיילא קדו"ש על העצים, ובאנו לדון שתחול עליהן קדו"ש מכח הא דהן ראויין לתשמיש דהנאתו וביעורו שוה, ובזה אמרינן דכיון דאין עיקר תשמישם לכך לא חיילא עלייהו קדו"ש, אך דבר שחלה עליו קדו"ש, ואח"כ נפסד ואינו ראוי אלא להסקה, י"ל דלא פקעה קדושתו מיני', כיון שהוא ראוי גם לתשמיש דהנאתו וביעורו שוה, ולפ"ז י"ל דמה"ט כיון דהגרעינים טפלין לפרי ומכח זה חיילא עלייהו קדו"ש, תו מהני מה שהן ראויים להסקה, שלא תפקע מהן הקדושה.

וכן נראה בד' הגר"א בשנו"א שכתב דהא דחיילא עלייהו קדו"ש הוא משום דחזו להסקה, ובפי' הקצר כתב גם להא דחזו לבהמה, וצ"ע שהרי לא חיילא קדו"ש על דברים העומדין להסקה, ועמד ע"ז הרש"ש, ובע"כ דמכוון הגר"א הוא, דלעולם עיקר הא דחיילא עלייהו קדו"ש הוא משום דעיקר הפרי חזי למאכל אדם, ואך דס"ל דבהא לחודי' לא סגי, דלא עדיפי מפירות שנפסדו ואינם ראויים דפקעה קדושתן מהן, ולזה מהני הא דהן ראויים להסקה, דלא תפקע קדושתן מהן, כיון שהן ראויין גם לתשמיש שהנאתו וביעורו שוה.

ד] הרמב"ם בפ"ז משמו"י הט"ו כתב דקליפין וגרעינין אין להן ביעור ולא לדמיהן, והמהר"י קורקוס שם פירש דהוא משום דאינם עיקר הפרי ולא קרינן בהו כלה לחי' מן השדה כלה לבהמתך מן הבית, וכ"כ הכס"מ שם, ומשמעות דבריהם דהיינו רק משום שאינם עומדין אלא להסקה, וכל הא דחיילא עלייהו קדו"ש הוא משום דעיקר הפרי ראוי למאכל אדם, ובתוי"ט כתב לפ"ז, דלמש"כ הר"ש והרע"ב דהן ראויין לבהמה או לעשות מהן שמן, אף יש להן ביעור, וכן הוכיח התוי"ט לקמן מ"ו מד' הר"ש שם, - ובירושלמי לפי' הרש"ס והגר"א בעי בהני דמתניתין אם יש להן ביעור, ופשיט דכל שדרכו לישור יש לו ביעור, וכל שאין דרכו לישור והוא מתקיים בארץ אין לו ביעור.

ובתוס' אנשי שם כתב בדעת הרמב"ם, דהא דאין להן ביעור הוא משום שהן מתקיימין בארץ, - ובחזו"א סימן י"ג סקי"א כתב, דהא דאין להן ביעור הוא משום דאינם עיקר מאכל, וכמש"כ הרמב"ם שם הי"ד דכל שאינו מיוחד למאכל אדם ולמאכל בהמה ואינו ממין הצובעין אין לו ביעור, ונת' לעיל מ"ב אות א', וכ"כ בתורת זרעים, ועיי"ש שצידד דכל דבשעת הביעור הן מחוברין לפרי, חייל עלייהו דין ביעור, - ועיי"ש בחזו"א שהק' דתינח גלעינין, אבל קליפין שאינן מאכל כלל והא דשביעית נוהגעת בהן הוא משם צביעה, למה לא יהי' להן ביעור, וכתב דאפשר שאינן כלין לעולם דהרבה מן הקליפין נשארין בשדה, ואפשר שאינן מאכל גם לבהמה.

ה] **הצבע צובע לעצמו,** בפי' הריבמ"צ כתב דהיינו מספיחי סטיס וקוצה ופואה של שביעית, ומבו' דאף דמיני צובעין אלו יש להן ביעור, כדתנן לעיל מ"א, מותר לצבוע בהן, אך בחי' הראב"ד ב"ק דק"ב. כתב דלא שרי לצבוע לעצמו, אלא בצבעים שאין כלים וכו' שאין להן ביעור, אבל צבעים שיש להן ביעור אסור לצבוע בהן, וכ"כ הפנ"י שם דק"א: בדעת רש"י, דאסור לצבוע בצבעים שיש להן ביעור, משום דצביעה היא לימים רבים ואינם מתבערים בזמן הביעור, ונת' בזה לעיל מ"א אות י"ג.

ו] **לא יצבע בשכר,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש הטעם בזה, דאע"פ שדמי שביעית הם כיו"ב, מ"מ אסור לאדם לעשות בהן סחורה אא"כ במקרה, אבל להתכוין לצבוע בשכר בצבעי שביעית ה"ז אסור, ואע"פ שלוקח אותן המעות ואוכל אותן בקדו"ש, עכ"ל, ולכאו' המכוון בזה, דאף דאם ליקט פירות שביעית והותיר או שנזדמנו לו פירות שביעית מותר למכרן, היינו משום דלא חשיב שהוא עוסק בסחורה, אלא הוא מוכרן במקרה, אך כל שהוא צובע בצבעי שביעית כדי להשתכר בהן, חשיב כסחורה, ואסור,[[1]](#footnote-1)?ועי' רש"ס דכיון שעושה מעשה של הצביעה משום שכרו דמי לקונה כדי להרויח דהיינו סחורה,? - אך בד' הגר"א בשנו"א מ' דאיירי בגונא שאסור למכור הצבע לאחר, וקמ"ל מתניתין דאף בכה"ג שאינו מוכר הצבע עצמו, אלא שהוא צובע ונוטל שכר על הצביעה, חשיב כסחורה האסורה.

ז] ובס' לחם שמים הובא בתוא"ש כתב דלא איירי בצובע בצבע של בעה"ב, דבכה"ג ל"ה סחורה כלל, דשכר פעולתו הוא נוטל, אלא איירי בצובע במיני צבעים שלו, וע"כ הו"ל כסחורה, ועיי"ש במש"כ לדון אם היינו אף בשליקט לעצמו והותירו, ובד' הרמב"ם שלפנינו מבו' דאף בכה"ג אסור, וכנ"ל, וכ"כ בחזו"א סימן י"ג סקי"ז.

אך התוי"ט לקמן פ"ח מ"ד נקט דאיירי הכא בצובע בצבע של בעה"ב, ועיי"ש שהק' דמ"ש מהא דתנן התם דהאומר לפועל הא לך איסר זה ולקוט לי ירק היום שכרו מותר, והיינו משום דשכר מלאכתו הוא נוטל ואי"ז דמי שביעית, וכתב לפמש"א בע"ז דס"ב. דבחמרים דנפיש אגרייהו ורווחי טפי ודמו טפי לסחורה, שכרו אסור, וה"נ בצבע דרווח טפי, ובמשנ"ר הק' ע"ז ממש"כ הר"ש מירושלמי דאף לצבוע בטוה"נ אסור.

ח] הר"ש הביא מירושלמי דאפי' לצבוע בטוה"נ אסור משום סחורה, ובפי' מהר"א פולדא פירש דהיינו שאינו נוטל שכר אלא שיחזיקו לו טובה ע"ז, וצ"ע מהא דתנן לקמן פ"ח מ"ה דלכולם הוא נותן מתנת חנם, ופירש הרא"ש שם דשרי אף כשידוע שבשביל שנתן לו מתנה לא יתבע ממנו שכר, וא"כ כ"ש דמותר ליתן בטוה"נ בעלמא, - ובפי' הרש"ס במהדו"ק פירש דטוה"נ היינו שאינו נותן לו אלא דבר מועט דאין כאן סחורה,[[2]](#footnote-2) ולפ"ז ניחא הא דאסרינן בזה, ול"ד להא דמותר ליתן מתנת חנם, אך במשנה ראשונה הק' מזה עמש"כ הר"ן בפ"ד דע"ז הובא במל"מ פ"ו משמו"י ה"א דאם מוכר פירות שביעית בשביל טוה"נ פורתא שרי דכה"ג לאו סחורה מיקרי שאי"ז כעין מקח, ועי' בפאה"ש סימן כ"ז סק"ו בזה.

ובחזו"א סימן י"ג סקכ"ג כתב לישב, דכיון דצביעה בשכר חשיבא טפי סחורה, וכדחזינן דאף לקח לעצמו והותיר אסור לצבוע בשכר, ע"כ אסרינן אף לצבוע בטוה"נ, ומשא"כ בשאר סחורה י"ל דכל שמוכר בטוה"נ אינו בכלל סחורה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - ולפ"ז י"ל דע"כ יש לאסור אף כשאינו נוטל דמים כלל, אלא שמחזיקין לו טובה ע"ז, ול"ד להא דמותר ליתן פירות שביעית במתנת חנם.

?שוב העירני הרנ"א לפרש בזה בע"א, דהכא כיון שהוא מכלה את הצבע בצביעתו, ע"כ ה"ז אסור, אף בטוה"נ, ול"ד לסחורה דעלמא שאינו מכלה את הפרי, והתם אסור רק כשמרויח ריוח גדול כדרך סחורה, - והטעם בזה הוא, דבאיסור סחורה נתחדש, דריוח דמים ל"ה מכלל הצרכים שניתנה להם שביעית, ואך דאע"פ דלא ניתנה שביעית לריוח זה, מ"מ אי"ז טעם לאסור למכור, כיון שאינו מכלה את החפץ, ואך שנתחדש דכל דעוסק בשימוש זה ה"ז סיבה לאסור, ומשא"כ כשמכלה את הצבע, הרי דהגם דאם אין לו טוה"נ והוא צובע לצורך חבירו, הו"ל בכלל לכל צרכיכם, אך כל שהוא צובע לצורך הטוה"נ דידי', הרי נמצא שהוא מכלה פירות שביעית שלא לצורך אכילה, אלא לצורך ריוח ממון וכיו"ב, ולא הותר לכלות פירות שביעית לצרכים אחרים, ודו"ק.

?ועפי"ז שמעתי מהרי"ק לישב ד' הראב"ד בדין מרחץ שהסיקוהו בתבן וקש, עיי"ש במהר"י קורקוס ובנו"כ שהק' ג' קו' על דבריו, ולפי הנ"ל ניחא.

ט] בד' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע, דכל שצבע בפירות שביעית, הוו כל הדמים דמי שביעית, ואף הדמים שנוטל בעד מלאכתו, והיינו דהגם דאם הוא נוטל שכר פעולתו בפנ"ע, אי"ז דמי שביעית, מ"מ בצבע הנוטל דמים, חשיב דכל הדמים הם בעד הצבע, והוו דמי שביעית.

ובחזו"א סימן י"ג סקי"ז נקט בפשיטות דהדמים העודפין על דמי הצבע אינם קדושים מן הדין, ונסתפק אם הן קדושים משום קנס, ומסיק דאף הדמים שכנגד שיווי הצבע אינם קדושים מן הדין, משום דהצבע חשיב כמבוער ואינו תופס דמיו.

י] **שאין עושין סחורה וכו' ולא בבכורות,** הר"ש פירש דהוא מדרבנן דילמא אתי בהו לידי תקלה, אך בפי' הרש"ס כתב דילפינן לה מדכתיב וכי יהי' בו מום וגו' בשעריך תאכלנו, ודרשינן ולא בסחורה, ודוקא בבכור חי, אבל בבכור שחוט ליכא איסור אפי' מדרבנן, - ובתוס' חדשים הק' דמנ"ל לחלק בזה, שהרי אף בכור חי מותר למוכרו, ולא נאסר אלא לעשות בו סחורה, וא"כ י"ל דאף בבכור שחוט אסור, - ובחזו"א סימן י"ד סקי"א כתב דדין זה נלמד ממש"א בבכורות דל"א: דמותר לפדות פסוהמ"ק מן ההקדש ולמכרן, ואם איתא דאסור לעשות סחורה אף בשחוט, א"כ היאך שרינן לי' לפדותו מן ההקדש ולחזור ולמכרו, דמה לי לקחו מן ההדיוט מה לי לקחו מן ההקדש, ועיי"ש שכתב דנראה דכ"ה דאין עושין סחורה בבכורות ה"נ אין עושין סחורה בשאר פסוהמ"ק, אלא ודאי לא אסרו אלא בחי שיש לחוש שיבא לידי מכשול של גיזה ועבודה, אבל בשחוט לא גזרו, ועיי"ש שכתב דלפ"ז מוכח, דאף לוקח חי ומוכר שחוט מותר, ולא אסרו אלא לוקח חי ומוכר חי.

יא] **ולא בתרומות,** הר"ש פירש דהוא מדרבנן דילמא אתי בהו לידי תקלה, ובפי' מהר"י קורקוס פי"ב מתרומות הכ"א כתב דלפ"ז אין האיסור אלא בישראל, אך אם הוא כהן מותר דליכא למיחש לתקלה, ועיי"ש שכתב דאפשר דטעם האיסור הוא משום משום זילותא דתרומה, שלא יראה כחולין, ולפ"ז אין חילוק בין כהן לישראל, - ובפי' הרש"ס כתב דמדינא אסור לעשות סחורה בתרומה, דכ"ה דאסור לעשות סחורה בפירות שביעית מדכתיב לאכלה ולא לסחורה, ה"נ אסור לעשות סחורה בתרומה דכתיב בהו נמי אכילה בפרשת אמור.

יב] **ולא בנבלות ולא בטרפות ולא בשקצים ולא ברמשים,** הר"ש הביא מירושלמי דילפינן לה מדכתיב וטמאים יהיו לכם, ובפסחים דכ"ג. מפרשינן דמדכתיב יהיו ילפינן דבהוייתם יהיו, - ופשטות ד' התוס' בפסחים שם דהוי זה איסור דאורייתא, וכ"ה להדיא באו"ז ח"א סימן ש"ל, אך בתשו' הרשב"א ח"ג סימן רכ"ג כתב דאי"ז אסור אלא מדבריהם שמא יבא לאכול מהן, וכ"כ בתרוה"ד סימן ר' דקרא אסמכתא בעלמא הוא, - ונחלקו האחרונים בהכרעת הדין בזה, עי' תוי"ט במשנתינו, ט"ז יו"ד סימן קי"ז סק"א, מל"מ פ"ח ממאכ"א הי"ח, נובי"ת יו"ד סימן ס"ב, תשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ע"ד, ותשו' חת"ס יו"ד סימן ק"ד - ק"ו.

יג] והנה בירושלמי אמרו דהא דמותר למכור חמור וגמל הוא משום דמלאכתן הן עומדין, ובתשו' הרשב"א שם פירש דהיינו, דכיון דהן עומדין למלאכתן ולא לאכילה, אין לגזור שמא יבא לאכול מהן, ועיי"ש שכתב לפ"ז דמינים שדרך בנ"א לגדלן כדי לאוכלן, אסור לעשות מהן סחורה אף שלא לצורך אכילה, דגם בכה"ג יש לגזור שמא יבא לאכול מהן.

אך התוס' בפסחים שם ובב"ק דפ"ב: כתבו דאין אסור אלא להשתכר ולמכור לנכרי לאכול, אבל להשתכר בשומנן או בעורן שרי, ובתשו' הרשב"א שם תמה ע"ז, ובסו"ד כתב דאפשר דדבריהם קיימי בגונא שנפסד לאכילה ואינו ראוי אפי' לגוים אלא לעבד בהן העורות, דכיון שנפסד כ"כ אין לחוש ולגזור משום אכילה, - ובדעת התוס' בזה, בפשוטו נראה דאזלי לטעמייהו דס"ל דהא דאסור לעשות בהן סחורה הוא מדאורייתא, ולפ"ז בע"כ דהא דבחמור וגמל מותר לעשות סחורה משום דלמלאכתן הן עומדין, היינו שלא נאסר לעשות סחורה אלא בהאוכל שבהן, דכ"ה שאסור לאכלו, אף אסור לעשות בו סחורה, אך כל שהוא מוכרן למלאכתן ואינו עושה סחורה בהאוכל, לי"ב איסורא, וע"כ אף במינים שדרך בנ"א לגדלן כדי לאוכלן, מותר לעשות בהן סחורה שלא לצורך אכילה.

והש"ך בסימן קי"ז סק"ב כתב, דאף אם האיסור לעשות בהן סחורה הוא משום גזירה, מ"מ י"ל דדוקא כשמוכר לצורך אכילה איכא למיגזר שמא יבא לאכול מהן כיון שהוא מוכר לאכילה, או שמא יבא לטעום כדרך המוכרים לאכילה אבל כשאינו מתעסק בו לצורך אכילה ליכא למיגזר, עו"כ הש"ך די"ל דלשמא יבא לאכול לא חיישינן דאטו ברשיעי עסקינן, אלא הטעם הוא משום דהרואה שסוחר בדבר האסור לצורך אכילה יחשוב שכשם שסוחרן לצורך אכילה כך הוא אוכל מהן, וע"כ כל שאינו מוכר לאכילה מותר.

יד] **ולא יהי' לוקח ירקות שדה ומוכר בשוק אבל הוא לוקט ובנו מוכר על ידו,** הר"ש כתב דהאי לוקח היינו לוקט וכ"כ התוס' ותוס' הרא"ש בסוכה דל"ט., וכ"כ בתוס' הר"י מפאריש בע"ז דס"ב. בשם ר"י, וכשמוכר בשוק הוא עצמו אסור דללקט לאכלה אמר רחמנא ולא ללקט לסחורה, אך כשבנו מוכרן בשוק במקומו מותר, משום דהוא לא ליקטן.[[3]](#footnote-3)

ובקה"י סימן כ' סק"ב הק', דמ"ט שרי, הרי מכירתו היא בשליחותו ומכחו של אביו, ועיי"ש מש"כ בזה דהוא משום דאשלד"ע, אך צ"ע דלכאו' כיון דהדמים הוו לאב ונמצא דנעשית לו סחורה, ודאי יש לאסור בזה, ודמי לכהן שאמר לכהן צא וקדש לי אשה גרושה, דלדעת הסוברים דהקידושין קיימים אף דאשלד"ע, ודאי דאסור לעשות כן.

ושמעתי לפרש בזה, דהנה בד' הר"ש שפירש דטעם ההיתר הוא משום דהוא לא ליקטן, מבו' דהי' מקום לאסור על הבן משום סחורה, וע"ז הוא שכתב דכיון דהוא לא ליקטן אי"ז אסור משום סחורה, וצ"ע דמאי ס"ד דיהא אסור על הבן למכור, הרי הוא אינו משתכר כלל, וכל המקום לאסור בזה הוא על האב שמוכר ע"י בנו, והר"ש לא פירש כלל טעם הא דליכא איסורא על האב, אלא פירש טעם הא דליכא איסורא על הבן, ובע"כ מזה בדעת הר"ש, דעיקר איסורא דסחורה, אינו דנאסר להשתכר ולהרויח בפירות שביעית, אלא הוי האיסור בעצם מעשה הסחורה, ואפשר דהוא משום דעשיית סחורה היא כדרך בעלות, ולא הותר בפירות שביעית לנהוג כדרך בעלות אלא כפירות הפקר, וכן נראה בד' הרמב"ם בפ"ו משמו"י ה"ג, ולפ"ז י"ל דכיון דהבן עושה את מעשה הסחורה, ע"כ פשיטא דליכא איסור על האב, כיון דעיקר האיסור אינו בהשתכרות והריוח מפירות שביעית, אלא במעשה הסחורה, ומה"ט הי' מקום לאסור על הבן למכור, אף שהוא אינו משתכר ומרויח, וע"ז כתב הר"ש דכיון דהוא לא ליקטן אי"ז אסור משום סחורה.

טו] והנה הר"ש בסו"ד כתב דאפשר שהקונה כדי להרויח כגון קונה מחבירו בזול כדי למכור ביוקר אסור דהיינו סחורה, וכ"כ התוס' בסוכה דל"ט., ומשמעות הדברים שנסתפקו דשמא איסור סחורה הוא רק במלקט כדי למכור, והא דתנן לא יהא לוקח וכו' היינו לוקט, וכמש"כ הר"ש, אך כל שקונה מחבירו כדי למכור אי"ז בכלל סחורה האסורה, וע"ז כתבו דאפשר דג"ז הוא בכלל סחורה, והוכיחו כן מהא דתני הכא גם לאיסור סחורה בדברים האסורין, ואיסור זה אינו אלא בקונה להרויח ולמכור, וכן פירש הכפו"ת בסוכה שם בד' התוס', עיי"ש.[[4]](#footnote-4)

אמנם הנה בפי' הרש"ס כתב דהיכא דלקח כדי למכור יש לאסור טפי מהיכא דלוקט כדי למכור, וכ"ה מבו' בד' תוס' הרא"ש בסנהדרין דכ"ו., ונת' להלן אות י"ח, והיינו משום דהלוקח ע"מ למכור ביוקר הו"ל טפי דרך סחורה, וצ"ע בביאור ד' הר"ש והתוס' דס"ל דיש לאסור טפי בלוקט ע"מ למכור.

טז] ונראה הביאור בזה, לפמש"כ הר"ש לעיל מינה דללקט לאכלה אמר רחמנא ולא ללקט לסחורה, ונראה מזה דעיקר איסור סחורה הוא במה שהוא מלקטן לסחורה, שלא ניתנו לו פירות שביעית ללקטן לצורך זה, ומה"ט הוא דכל שליקטן לצורך אכילה והותיר, מותר למכרן, - ולפ"ז י"ל, דכ"ז הוא כשהוא מלקט מן ההפקר, דלא ניתן לו ללקוט מן ההפקר שהוא עומד לכל, אלא לצורך אכילה, אך כל שהוא קונה מחבירו, דבלא"ה כבר אי"ז עומד לכל, מותר לקנות אף ע"מ למכור.

ושמעתי להוסיף בזה, מש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ג דסנהדרין, דהא דסוחרי שביעית פסולין לעדות, הוא משום שהן לוקחין רכוש שאינו שלהם לסחור בו, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"י מעדות ה"ד, ומבו' בדבריו, דסוחרי שביעית חשיב דהן לוקחין ממון שאינו שלהן, ומכח זה הוא דהן נפסלין לעדות,[[5]](#footnote-5) והיינו דפירות שביעית הפקירתם תורה לכל, ולא הותר לאדם לקחתם אלא לאכילה ולא לסחורה, וכל שלוקחם לסחורה, חשיב כלוקח ממון שאינו שלו, ולפ"ז י"ל, דע"כ יש מקום לומר דאיסור סחורה הוא רק כשלוקט ע"מ למכור, דכיון שהן עומדין לכל לא הותר לו לקחתם לצורך סחורה, וחשיב כלוקח ממון שאינו שלו, אך כל שכבר זכה בהן אחר וכבר אינם עומדין לכל, י"ל דמותר ליקח ממנו ע"מ למכור.

יז] והנה בע"ז דס"ב. אמרינן דאסור לפרוע חוב בפירות שביעית, משום דלאכלה ולא לסחורה, ובבכורות די"ב: אמרינן דאין פודין פט"ח בבהמת שביעית משום דלאכלה ולא לסחורה, ובזה לא חילקו בין לקט ע"מ כן ללקט והותיר, ובין לוקט ללוקח,[[6]](#footnote-6) - ומצינו בתוס' הרא"ש בסנהדרין דכ"ו. שעמד בזה במש"כ שם דעיקר איסור סחורה הוא בקונה ע"מ למכור ולהרויח, אבל לוקט ומוכר שרי, וכתב הרא"ש ע"ז, ז"ל, וברפ"ב דע"ז דאמרי' אסור לפרוע חובו מפירות שביעית משום דכתיב לאכלה ולא לסחורה, התם ניחא משום דלא קביל מידי תחותוהי, עכ"ל.

ובפשוטו הביאור בזה, דכיון שפירות שביעית לא ניתנו לצורך ריוח ממון אלא לצורך אכילה, ע"כ ודאי דבכל ענין אסור ליקח בפירות שביעית דבר שאינו בכלל לאכלה, דנמצא דהוא משתמש בפירות שביעית לריוח ממון, וזהו גם הא דתנן לקמן פ"ח מ"ח דאין לוקחין עבדים וקרקעות ובהמה טמאה בדמי שביעית, - אך כל שמוכר פירות שביעית בעד דמים או אוכלין, הרי שפיר הו"ל בכלל לאכלה, שהרי הוא מקבל בעד הפירות דברים דהו"ל בכלל לאכלה, ורק אם הוי זה בדרך סחורה, חזינן לזה כמשתמש בפירות שביעית לצורך ריוח ממון, וה"ז בכלל איסור סחורה, אך אי"ז מתישב היטב עם מש"נ לעיל אות י"ד דעיקר איסור סחורה אינו בההשתכרות והריוח, אלא בעצם מעשה הסחורה, ועמש"נ עוד בזה להלן אות כ"ג.

יח] בפי' הרא"ש כתב דהא דאסור ללקוט ולמכור בעצמו, הוא משום דנראה כסחורה כיון שליקטן למכור והוא בעצמו מוכרן, אבל כשבנו מוכר על ידו לא מיחזי כסחורה, - ודבריו מתפרשים לפמש"כ בתוס' הרא"ש בסנהדרין דכ"ו. דעיקר איסור סחורה הוא כשקונה ע"מ למכור ולהרויח, אבל לוקט ומוכר שרי, והא דאסרינן הכא ללקוט ולמכור בשוק, הוא משום דכל שמוכר בשוק כעין חנות דמי לסחורה כקונה ומוכר להרויח, וע"כ ה"ז אסור, עכ"ד, וכעי"ז כתב בתוס' הר"י מפאריש בע"ז דס"ב. בשם ר"י, עיי"ש,[[7]](#footnote-7) - וכיון דכל האיסור ללקוט ולמכור בשוק הוא משום דמיחזי כסחורה, ע"כ מותר למכור ע"י בנו דלא מיחזי כסחורה, ואמנם דבד' הרא"ש בסנהדרין מ' טפי, דהא דתני דלוקט ובנו מוכר על ידו, אין עיקר החילוק בין מוכר בעצמו למוכר ע"י בנו, אלא בין מוכר בשוק למוכר שלא בשוק, (וכמש"כ כן התוס' בע"ז דס"ב.), אך בפירושו נקט דעיקר החילוק הוא בין מוכר בעצמו למוכר ע"י בנו, (ולא נתפרש בדבריו דהאיסור למכור בעצמו הוא רק כשמוכר בשוק).

יט] והנה לפ"ד הרא"ש נראה, דכל הא דשרי למכור ע"י בנו, הוא רק בלוקט ומוכר, דמן הדין אי"ז בכלל סחורה, וכל הא דאסור הוא עצמו למכור הוא משום דמיחזי כסחורה, וע"כ כל דמוכר ע"י בנו דלא מיחזי כסחורה, לי"ב איסורא, אך כל שקונה ע"מ למכור ולהרויח, דהוא עיקר סחורה האסורה, ה"ז אסור אף כשמוכר ע"י בנו, וכ"ה מוכרח, דאי נימא דאף בסחורה גמורה הותר למכור ע"י בנו, מ"ט נקט תנא להך דינא רק בלוקט ומוכר דמן הדין אי"ז בכלל סחורה, ואי"ז אסור אלא מדרבנן משום דמיחזי כסחורה, וז"ב.

כ] והנה הרא"ש פירש להא דתנן דלקח לעצמו והותיר מותר למכרן, דהיינו בשלקט לאכילה והותיר, ובפשוטו הי' נראה לדעתו דכל הא דשרי בכה"ג, הוא רק בלוקט, דמן הדין אי"ז בכלל סחורה, ובזה הוא דשרינן כשלקט לאכילה והותיר, אך בלוקח ומוכר דהוא עיקר סחורה האסורה, ה"ז אסור אף בכה"ג שלקח והותיר, - ומצינו בד' התוס' בר"ה דכ"ב. שדנו בזה, ז"ל, ואפשר דלוקח ע"מ לאכול לא חשיב סחורה, אא"כ לוקח בזול ע"מ למכור ביוקר שקונה להרויח, עכ"ל, ופירש בחזו"א סימן י"ג סקי"ז כתב דמכוון דבריהם הוא דכ"ה דלוקט ועצמו מותר למכר, ה"נ לקח לעצמו והותיר מותר למכרו, ומבו' דלא פסיקא להו להתוס' ד"ז דאף בלקח לעצמו והותיר מותר למכרו.

אך יותר נראה, דגם לדעת הרא"ש יש להתיר למכור בלקח לעצמו והותיר, משום דכל הא דלוקח ומוכר הוי עיקר סחורה, וגרע מלוקט ומוכר, הוא משום שהוא קונה ע"מ למכור ולהרויח, וכמש"כ הרא"ש, וע"כ כל שלקח לעצמו והותיר, דלא לקח ע"מ למכור ולהרויח, דמי ללוקט לעצמו והותיר, דמותר למכרן.

כא] והתוס' הרא"ש שם בתחילת דבריו כתב, דכל שלוקט ומוכר לי"ב איסורא כלל, וזהו דתני דלא יהא לוקח ומוכר אבל לוקט ומוכר, אך מסיק דלא כן, דבתוספתא גרסינן לא יהא לוקט ומוכר בשוק, וגם דא"כ מ"ט לא תני אבל לוקט ומוכר בשוק, וכ"כ הגר"א בשנו"א דכל איסור סחורה הוא ליקח מאחד ולמכור לאחר,[[8]](#footnote-8) ועיי"ש שכתב דהא דתני דהוא לוקט ובנו מוכר על ידו, הוא לרבותא דאפי' בנו יכול למכור, ועד"ז כתב במלאכת שלמה בשם ה"ר יהוסף.

והנה מ' לפ"ז, דאין מותר למכור אלא ע"י בנו ולא ע"י אחר, וכ"ה מבו' ממש"א בירושלמי דלא יהיו ה' מלקטין וא' מוכר, ובחזו"א סימן י"ג סקי"ז הק' דאם איירי כשמוכר הבן בשביל אביו, אפי' אחר נמי לישתרי, עיי"ש.

וי"ל בזה, דהנה בעיקר הרבותא דמותר למכור ע"י בנו, כתב המלאכ"ש דקמ"ל דאין אנו אומרים שהוא נראה כאילו מכרן לבנו ובנו חוזר ומוכרן אלא מותר, וי"ל דכ"ז הוא כשמוכר ע"י בנו, שדרך האב למכור ע"י בנו, ולא מיחזי לאינשי שהבן לקח מאביו וחזר ומכר, אך למכור ע"י אחר אסור מדרבנן, משום דאין ידוע שהאחר מוכר בשבילו ומיחזי כלוקח ומוכר.

כב] התוס' בע"ז דס"ב. כתבו, דהסחורה האסורה בפירות שביעית היינו לקנות הרבה ביחד להוליך ממקום הזול למקום היוקר, אבל אם הוא לוקט למכור על יד לקנות בו דבר אכילה אי"ז סחורה, ופירשו כן למשנתינו דמה"ט מותר ללקוט ובנו מוכר על ידו, ומסקנת דבריהם שם, דמתניתין איירי בין בלוקח ובין בלוקט, דבשניהם אסור למכור בשוק ומותר למכור בשדה, והא דאסור למכור בשוק, הוא משום דכשמעמיד חנות בשוק דומה יותר שמשתכר בפירות שביעית, עכ"ד.

והמהר"י קורקוס בפ"ו משמו"י ה"א פירש בדבריהם, דאיסור סחורה הוא רק כשלוקח הרבה ביחד כמנהג הסוחרים, אך כל שהוא לוקח ומוכר מעט לקנות בו דבר מאכל מותר שאי"ז סחורה, ובחזו"א סימן י"ג סקי"ז כתב עוד, דאף ללקוט הרבה ביחד ע"מ למכור אסור, וזהו דתני במשנתינו דלוקט ובנו מוכר על ידו, והיינו דהוא מוכר ראשון ראשון שהוא לוקט, ואינו לוקט הרבה ביחד ואח"כ מוכר, - והטעם בזה הוא, דכל שהוא לוקח הרבה ומוכר, אף אם הוא מוכר לקנות בו דבר אכילה, לא חזינן לה כמשתמש בפירות שביעית לאכילה, אלא חזינן לה כמעשה הרוחת ממון, ורק כשהוא לוקח קצת ומוכר לקנות בו בדבר אכילה, חזינן לה כמשתמש בפירות שביעית לאכילה.

כג] הרמב"ם ברפ"ו משמו"י כתב, ז"ל, אין עושין סחורה בפירות שביעית, ואם רצה למכור מעט מפירות שביעית מוכר ואותן הדמים הרי הן כפירות שביעית וילקח בהן מאכל ויאכל בקדו"ש וכו', לא יהיה לוקח ירקות שדה ומוכר וכו', לקח וכו' וכן אם לקט ירקות לעצמו ולקח מהן בנו או בן בתו ומכר ה"ז מותר, עכ"ל. ועיי"ש במהר"י קורקוס שכתב בדעתו, דאסור ליקח ולמכור אפי' מעט, ורק בלוקט ומוכר הוא דהותר למכור מעט, והיינו דהא דמותר ללקוט ולמכור מעט, הוא משום דהדמים עומדין לצורך אכילה, וחשיב כמשתמש בפירות שביעית לאכילה, ולא חזינן לה כמעשה סחורה, אך בלוקח ומוכר דהוא דרך סחורה, הרי דאף כשמוכר מעט חזינן לה כמעשה סחורה.

והכס"מ שם כתב, דמקור ד' הרמב"ם דמותר למכור מעט, הוא ממש"א בסוכה דל"ט: דמותר ליקח מזון ג' סעודות, ואף שלא הזכיר הרמב"ם הכא מזון ג' סעודות, סמך על מש"כ ברפ"ח דדוקא מזון ג' סעודות, ובפאה"ש סימן כ"ו סק"ב תמה ע"ז, דשיעורא דג' סעודות לא נאמר אלא בדינא דאין מוסרין דמי פירות שביעית לע"ה, ולא באיסור סחורה, - ובתורת זרעים הוסיף, דבאיסורא דסחורה חזינן דאף אם הוא מעט, אם הו"ל דרך סחורה ה"ז אסור וכמש"א בירושלמי דאין מקדשין אשה בפירות שביעית, אף דקידושי אשה בפרוטה, וכל ההיתר במכירה מעט הוא משום דאי"ז דרך סחורה, וא"כ אף יותר ממזון ג' סעודות שרי, עכ"ד, ודבריו צ"ע, דבמקדש אשה בפירות שביעית דאינו מקבל בעד השביעית מידי דאכילה, ודאי דיש לאסור בכל גווני, משום שלא ניתנה שביעית אלא לצורך אכילה, ורק בגונא שמוכר פירות שביעית בעד דמים או אוכלין, דהו"ל בכלל לאכלה, וכל הא דאסרינן בזה הוא רק משום שעושה כן בדרך סחורה, דמכח זה חזינן לי' כמשתמש בפירות שביעית לצורך ריוח ממון, הוא דיש מקום לומר דבפחות ממזון ג' סעודות לי"ב איסורא, ואך דלמש"כ המהר"י קורקוס בדעת הרמב"ם, הרי מבו' דכל שלוקח ומוכר אסור אף מעט, והרי דאף באיסורא דמכירה דרך סחורה, אסרינן אף במכירה דפחות ממזון ג' סעודות, אם אך הוי זה כסחורה.

כד] ומבו' עוד בד' הרמב"ם, דהא דתני דלוקט ובנו מוכר על ידו, היינו כשלקח בנו מעצמו ומכרן, וכ"ה גם בל' הרמב"ם בפיהמ"ש, דאם לקח הבן ממה שאסף אביו ומכרו אין בכך עבירה, ועיי"ש במהר"י קורקוס שכתב בדעתו, דאסור ללקוט לכתחילה כדי שימכור בנו, ורק אם לקט לעצמו, מותר בנו למכרם, ומבו' בדבריו שם דנתחדש בזה, דהוא עצמו אסור למכרן, אף שליקט לעצמו, דכל הא דשרי בלקח לעצמו והותיר, הוא רק בשאכל מהן והותיר, וכמש"כ הרמב"ם שם לקח לעצמו והותיר מותר למכור המותר, אך בנו מותר למכור אף כשלא אכל מהן כלל.

ועיי"ש שכתב עוד בדעת הרמב"ם, דכל הא דשרי לבנו למכור, הוא רק בליקט ירקות לעצמו, דבכה"ג אסור למכור בעצמו אלא מעט, ובנו מותר למכור אפי' הרבה, אבל אם לקחן אפי' לעצמו, אסור למכור הרבה אפי' ע"י בנו.

כה] בחי' הרמב"ן בע"ז שם כתב, ז"ל, רחמנא אמר בפירות שביעית דלאכילה ניתנו ולא לדבר אחר, לפיכך אסור ליקח בפירות שביעית מה"ת כל דבר שאינו נאכל, כדתנן במס' שביעית אין לוקחין עבדים וקרקעות ובהמה טמאה מדמי שביעית וכו', וכ"ש בפירות שביעית עצמן וכו' וה"ה לחלוק וטלית וכל דבר שאינו ראוי לאכילה וכו', אבל דבר הראוי לאכילה ודאי לוקחין בין בפירות שביעית בין בדמיהן, ומוכרין אותם במעות ע"מ ליקח בהן פירות וכל דבר הנתפס בקדו"ש וכו', וה"נ מוכח בפ' לולב וערבה, אלא שאסרו למכרן כדרך סחורה דתנן אין מוכרין פירות שביעית לא במדה ולא במשקל וכו', וטעמא דמילתא דדבר הראוי לאכילה הואיל ונתפס בקדו"ש ואפשר לנהוג בו קדו"ש מותר, אבל דמים שא"א לנהוג בהם קדו"ש כגון חלוק אסור דמפקע להו מקדושתייהו ולא קרינא בהו לאכלה, ולפרוע חובו בפירות שביעית נמי משום ה"ט אסור, דכיון דדמי הפירות נשארין בידו ואינן נתפסין הו"ל סחורה, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם, וכ"כ הריטב"א בסוכה דל"ט., עיי"ש.

ומשמעות דבריהם, דכל עיקר איסור סחורה הוא רק כשלוקח בפירות שביעית דבר שאינו נאכל, אך כל שלוקח בפירות שביעית דבר הנאכל, או שמוכר אותם במעות ע"מ ליקח בהן פירות וכל דבר הנתפס בקדו"ש, לי"ב משום סחורה, וזהו שכתב הרמב"ן דהא דאסור למכור במדה ובמשקל, הוא דינא דרבנן שאסרו למכרן כדרך סחורה, ואי נימא דמדאורייתא אסור ליקח ולמכור הרבה דרך סחורה, א"כ הרי ודאי דהאיסור למכור במדה ובמשקל הוא אטו איסור זה, ומ"ט פירש הרמב"ן לאיסור זה בכלל האיסור למכור בעד דבר דלא קרינן בי' לאכלה, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בסוכה שם שכתב, ז"ל, אבל למכור פירות שביעית בדמים הרשות בידו כמו שירצה ובלבד שינהוג בהם קדו"ש, עכ"ל, וכן נראה להדיא בד' הבעה"מ בסוכה שם, עיי"ש.

כו] והנה בל' הרמב"ן מ', דכל הא דשרי למכור פירות שביעית במעות, הוא רק ע"מ ליקח בהן פירות וכל דבר הנתפס בקדו"ש, אך אם אין דעתו ליקח במעות דבר הנתפס בקדו"ש, אסורה המכירה עצמה משום סחורה, ובזה ניחא מש"א בסוכה ד"מ: ובסנהדרין דכ"ה: דאסור לישא וליתן בפירות שביעית, והיינו משום דאף כשמוכר הפירות שביעית בדמים הנתפסין בקדו"ש, מ"מ כל שאין דעתו ליקח בהן דבר הנתפס בקדו"ש הו"ל כסחורה.

אך אכתי צ"ע מהא דתנן הכא דלא יהא לוקח ירקות שדה ומוכר בשוק, אף דהדמים נתפסין בקדו"ש, ודעתו ליקח במעות דבר הנתפס בקדו"ש, וצ"ל דכל שמוכר בשוק והו"ל דרך סחורה, ה"ז אסור מדרבנן, דומיא דהא דאסרו למכור במדה ובמשקל, והיינו משום דמיחזי כמוכר להרויח ושלא לצורך אכילה, דה"ז אסור, ואכתי צ"ע מהא דאסור לצבוע בשכר, וי"ל, ומה"ט הוא דשרי כשלוקט ובנו מוכר על ידו, דאי"ז דרך סחורה.

ונתפרשו הדברים בד' הריטב"א בר"ה דכ"ב., עיי"ש שכתב דהא דתני סוחרי שביעית בכלל הפסולין מדרבנן, הוא משום דליכא אלא לאו הבא מכלל עשה ועוד דלא משמע להו לאינשי איסורא בהכי, וכתב עוד, ז"ל, ובתוספתא פירשו במי שיושב ובטל כל שני שבוע וכשנכנסה שביעית התחיל פושט ידיו לעשות סחורה בפירות שביעית, דאפילו כי הוה סחורה לאכול בקדו"ש פסלוהו רבנן, עכ"ל, ובפשוטו מכוון דבריו, דאף דהוא פושט ידיו לעשות סחורה בפירות שביעית, מ"מ כיון דהויא הסחורה לאכול בקדו"ש אי"ז אסור מן הדין, ואך דמדרבנן אסרינן אף בכה"ג.

כז] שוב נתבוננתי די"ל, דכל ד' הרמב"ן ודעימי' קיימי רק במוכר פירות שליקט, דאי"ז כדרך סחורה, ובזה הוא שכתבו דליכא איסור סחורה אלא בשלוקח מהן דבר שאינו נאכל, ומדרבנן אף אסור למכרן במדה ומשקל שהוא כדרך סחורה, אך כל שהוא לוקח ומוכר, דהו"ל דרך סחורה, ה"ז אסור בכל גווני, וזהו מש"א בסוכה ובסנהדרין דאסור לישא וליתן בפירות שביעית, וזהו גם הא דתנן הכא דלא יהא לוקח ירקות שדה ומוכר בשוק, אך גיר' הרמב"ן בפי' התורה ויקרא כ"ה ה', לא יהא "לוקט" ירקות שדה ומוכר בשוק, ובעכצ"ל דה"ז אסור מדרבנן משום דהו"ל כדרך סחורה.

כח] ונתבאר בזה כמה דעות באיסור סחורה, **א** - דעת הר"ש והתוס' בסוכה, דמדאורייתא אסור ללקוט ולמכור בעצמו, ומותר ללקוט ולמכור ע"י בנו, וצידד דאם לוקח בזול כדי למכור ביוקר נמי אסור. **ב** - דעת הרא"ש דאיסור סחורה דאורייתא הוא בלוקח ע"מ למכור, ומדרבנן אסור ללקוט ולמכור בשוק דמיחזי כסחורה, ומותר למכור ע"י בנו דלא מיחזי כסחורה, ובדבריו בתוס' הרא"ש מ' דעיקר החילוק הוא בין מוכר בשוק למוכר בשדה, ובפירושו מבו' דעיקר החילוק הוא בין מוכר בעצמו למוכר ע"י בנו, ועד"ז הוא דעת הגר"א, ואך דס"ל דאף מדרבנן מותר ללקוט ולמכור בעצמו או ע"י בנו, אך ע"י אחר אסור למכור, דמיחזי כלוקח ומוכר. **ג** - דעת התוס' בע"ז דאסור ליקח או ללקוט הרבה כדי למכור, ומותר ליקח או ללקוט מעט ולמכור, ואך דאף בכה"ג לא הותר למכרו בשוק, דמיחזי כסחורה. **ד** - דעת הרמב"ם דאסור ליקח ולמכור אפי' מעט, וכן אסור ללקוט הרבה ולמכור, אך ללקוט מעט ולמכור מותר, וכל שלקט לעצמו מותר לבנו למכרו. **ה** - דעת הרמב"ן ודעימי', דעיקר איסור סחורה הוא ליקח בפירות שביעית דברים שאינם לאכילה ואינם נתפסין בקדו"ש, או למכור פירות שביעית בדמים שלא ע"מ ליקח בדמים מידי דאכילה, ומדרבנן אסור למכור בשוק בדרך סחורה, דמיחזי כמוכר להרויח ושלא לצורך אכילה דאסור, אך נת' לדון שדעתם היא כדעת הרא"ש דאסור מדאורייתא לקנות ולמכור, ורק כשמוכר מה שלקט אי"ז אסור, אלא כשלוקח בהן דברים שאינם ראויים לאכילה.

כט] בע"ז דס"ב: אמרינן דבי רב ינאי יזפי פירי שביעית מעניים ופרעו להו בשמינית, ואמרינן התם דלא חיילא על החליפין קדו"ש, ובחזו"א סימן י"ג סקי"ב עמד בזה, דכיון שהפירות שפרעו להן אינם קדושין בקדו"ש, מ"ט לא אסרינן לה משום סחורה, שהרי הוציא הפירות מתחת ידו, ולא יאכל מה שכנגדן בקדו"ש, ומ"ש מהא דאסור ליקח בדמי שביעית דבר שאינו לאכילה, ועיי"ש שכתב דהא דאסור ליקח בדמי שביעית דבר שאינו לאכילה, הוא משום דצריך שיהא הדבר שלוקח כנגדו של שביעית משמש באותו התשמיש של הפירות שמכר, וכל שלוקח כנגדו דבר שתשמישו הי' אסור בפירות שמכר חשיב כסחורה, וע"כ בהנהו דיזפי ופרעי, שהיו פורעין להן פירות שהן מידי דאכילה, לי"ב איסורא, ונתחדש לפ"ז, דהא דניתנו פירות שביעית לאכילה, אי"ז בדוקא לאכילה בתורת פירות שביעית, אלא אף אף מותר להשתמש בהן לאכילת פירות שמינית.

והנה בד' התוס' שם מבו', דה"נ מותר ליקח פירות שביעית מע"ה בהקפה ואין בזה משום מסירת דמי שביעית לע"ה, משום דאין הדמים נתפסין בקדו"ש, וכ"כ בתוס' ר"י מפאריש שם בשם ר"י, ונתחדש לפ"ז, דאף דהמעות אינם נתפסין בקדו"ש, וגם אינם מידי דאכילה, מ"מ כיון דאפשר לקנות בהן מידי דאכילה, חשיב זה כתשמיש דאכילה, ולי"ב איסורא, - וצ"ע דמשמעות הדברים דמותר למכור כה"ג, אף אם אין דעתו לקנות במעות מידי דאכילה, ובכה"ג לכאו' לא מצינו לחשבו כמשתמש בפירות שביעית לתשמיש דאכילה, ועד"ז צ"ע במש"כ התוס' שם דהעניים היו משתמשין בפירות שמינית למלוגמא, ונמצא דנשתמשו העניים בפירות שביעית לצורך מלוגמא, ואפ"ה לי"ב איסורא.

ל] וביותר צ"ע בזה בד' הרמב"ן, שכתב להדיא דהא דמותר ליקח בפירות שביעית דבר הראוי לאכילה, הוא משום דנתפס בקדו"ש ואפשר לנהוג בו קדו"ש, והא דאסור ליקח חלוק וכיו"ב משום דמפקע להו מקדושתייהו, ולהדיא דלא הותר ליקח בדמי שביעית אלא דבר הנתפס בקדו"ש, ותיקשי לפ"ז היאך מותר למכור שביעית בהקפה, אף שאין הדמים נתפסין בקדו"ש.[[9]](#footnote-9)

לא] ואולי י"ל בזה, דהנה בפשוטו הא דאסור ליקח חלוק וכיו"ב בפירות שביעית, הוא משום דלא חיילא עלי' קדו"ש, ואין מתקיים בו דינא דשביעית, אך הרמב"ן בתו"ד כתב דהאיסור בזה הוא משום "דמפקע להו מקדושתייהו", וזה צ"ב.

ונראה מזה, דעיקר מה שנאסר ליקח בפירות שביעית דבר דלא חיילא עלי' קדו"ש, הוא מכח דינא דשביעית תוספת דמי', והיינו דכיון דדינא הוא דאף דמי השביעית הן מיועדים לשביעית ונתפסין בקדו"ש, ע"כ כ"ה דלא הותר להשתמש בשביעית עצמה למידי דלאו דאכילה, גם לא הותר ליקח בפירות שביעית מידי דלאו דאכילה, דאינו מקיים בזה את דין השביעית שיהיו דמי' בקדו"ש, וזהו מש"כ הרמב"ן דהאיסור הוא משום דמפקע להו מקדושתייהו, והיינו דכיון דמן הדין הדמים נתפסין בקדושה, הרי דכל שלוקח בהן דבר שאינו ראוי ליתפס בקדושה, ואין מתקיים בזה דין הדמים, ה"ז אסור.[[10]](#footnote-10)

ולפ"ז י"ל, דע"כ מותר למכור פירות שביעית בהקפה אף שאין הדמים נתפסין בקדושה, דכל הא דאסור ליקח דבר שאינו נתפס בקדושה, הוא רק בגונא דמדין הפירות שביעית הי' שיהיו דמים אלו לשביעית, והוא לוקח דבר שאין מתקיים בו דין השביעית, אך במכירה בהקפה, דמן הדין אין הדמים נתפסין בקדו"ש, משום דלא חשיבי כדמי שביעית, או משום שכבר אין השביעית קיימת שתתפוס את דמי', ואינו מפקיע את דין הדמים, לי"ב איסורא.

ונראה דל"ד לפורע חובו בפירות שביעית דאסור, דבפורע חובו חשיב שקיבל מיד בעד הפירות שביעית את הפקעת החוב, ומן הדין הי' שתחול ע"ז קדו"ש, ואך דכיון דליכא דמים מסוימים אין שביעית חלה עליהן, וע"כ חשיב שלא נתקיים דין השביעית על הדמים, ומשא"כ במוכר בהקפה, דאינו מקבל דמים מיד, וכל קבלת הדמים היא רק כשפורעים את הדמים למחר, הרי דכיון דבשעה זו מן הדין אין הדמים נתפסין בקדו"ש ואינו מפקיע את דין הדמים לי"ב איסורא.[[11]](#footnote-11)

?ויש להוסיף, דעיקר הדברים מיוסדים על הא דחזינן בכ"ד, דבלוקח מקח בהקפה, לא חשיב שכבר שילם בעד המקח במה שנתחייב לו, דזה אינו תשלומין כלל, דאכתי אגיד גבי', וכ"ה דלדעת כמה מקמאי ל"מ זה לקנינים, אלא התשלום הוא כשפורע המעות למחר, ומשא"כ כשפורע חוב, הרי שבמה שנפטר מחובו, חשיב כקיבל תמורה על השביעית, - וכ"ה מבו' גם ממה שצידד הרמב"ן בע"ז שם דאם פרע הדמים כשהשביעית קיימת ה"ה נתפסין בקדושה, ואם הוה חשיב שכבר שילם בחובו, ואח"כ הוא משלם בעד החוב, הרי אין מקום לחלק אם השביעית קיימת או לא, שהרי אי"ז דמי השביעית, אלא דמי דמי השביעית, ובע"כ כמש"נ. - ויל"ד עפי"ז, דכ"ה דבלוקח בהקפה, חשיב הדמים שמשלם לבסוף כדמי השביעית, ואין החוב עצמו חשוב כדמי השביעית, ה"נ הוא להיפך, דאם פורע חוב, וחשיב דמשלם בשביעית בעד מה שקיבל אתמול, חשיב דמה שקיבל אתמול הוא דמי השביעית, אך לפ"ז הי' בדין דאם מה שקיבל אתמול עדיין קיים, יחול עליו קדו"ש, וזה לא שמענו, וצ"ע.

ונפ"מ עוד בזה בדין הבלעה, דלמש"נ בדעת הרמב"ן ודאי דהבלעה מתרת לאיסור סחורה דאורייתא, דכיון דאין הדמים דמי שביעית, לי"ב לאיסור סחורה זה, ודו"ק.?

לב] **שם בר"ש, ירושלמי, תני ולא יהיו ה' מלקטין ירק ואחד מוכר וכו' ה' אחין מלקטים וא' מוכר על ידיהן,** הר"ש פירש דהיינו דאם ה' מלקטין בשותפות ואח"כ אחד מהן מוכר, ה"ז אסור, ומשא"כ בה' אחין שאינם שותפין אע"פ שנראין כשותפין לפי שהן אחים, מ"מ מוכר אחד על ידיהם, - ובפשוטו הטעם בזה, דכל שהן מלקטין בשותפות ואחד מהן מוכר, כיון דהמוכר יש לו שותפות בכל הפירות, חשיב כלוקט ומוכר ע"י עצמו דאסור, ומשא"כ באחין שאינם שותפין, הו"ל כמוכר שלו ושל חבירו דשרי, - וי"ל עוד, דלעולם אף בה' מלקטין בשותפות ואחד מהן מוכר, חשיב כלפי חלק שאר השותפין כלוקט ומוכר ע"י אחר, והא דה"ז אסור, הוא משום שמוכר גם את חלקו, דכל הא דשרי למכור שלו ושל חבירו הוא רק כשאינם שותפין, דיש לכל א' פירות מסוימים, והו"ל כעין הבלעה, ומשא"כ כשהן שותפין ויש לו חלק בכל הפירות, ל"ה זה כהבלעה, ועי' חזו"א סימן י"ג סק"כ מש"כ בזה.

לג] ולדעת הגר"א דמותר המלקט למכור בעצמו ואסור למכור ע"י אחר משום דמיחזי כלוקח ומוכר, בפשוטו מתפרש הא דלא יהיו ה' מלקטין ואחד מוכר, דהוא משום דמיחזי כלוקח ומוכר, דאין ידוע לכל שהן שותפין, ומשא"כ בה' אחין מלקטין וא' מוכר על ידיהן, דלא מיחזי כלוקח ומוכר, כיון שדרך הוא שיהיו האחין שותפין, ועי' בחזו"א סימן י"ג סק"כ שפירש בע"א.

ואמנם צ"ע דמ"ט אסרינן בה' מלקטין וא' מוכר, הרי אם מיחזי כלוקח מן האחרים ומוכר, מ"מ כיון שהוא מוכר גם את מה שליקט בעצמו, הו"ל כמוכר שלו ושל חבירו, וצ"ל דהא דאסרינן, הוא בגונא שהוא מוכר כל פרי ופרי בפנ"ע, אך אם הוא מוכר את מה שליקט ומה שליקטו האחרים יחד, שרי, וזהו דתני עלה אבל הוא מוכר שלו ושל חבירו, דאיירי נמי בה' מלקטין ואחד מוכר, וע"ז קאמר דכל האיסור הוא כשהוא מוכר חלק האחרים לבד, אך כל שמוכר בב"א שלו ושל חבירו, ה"ז מותר.

לד] **שם, אבל מוכר הוא שלו ושל חבירו,** הר"ש כתב דכל שמוכר ב' החלקים בב"א מותר,[[12]](#footnote-12) דהוי כעין הבלעה כדאמרינן מבליע דמי אתרוג, ואע"ג דמיירי התם לענין דמי פירות שביעית לע"ה, ה"נ לענין סחורה הוי כמבליע שלו בשל חבירו, וכ"כ התוס' בסוכה דל"ט. בטעם הא דשרינן בה' אחין לוקטין ואחד מוכר על ידיהן, - ובפשוטו מבו' מזה, דמותר למכור פירות שביעית בהבלעה ולי"ב משום סחורה, וכן נקט הכפו"ת בסוכה שם, וכ"כ בס' ציץ הקדש סימן ט"ו בשם המהריל"ד זצ"ל, - וכ"ה משמעות ד' התוס' בסוכה שם, דעמדו בהא דפריך התם דליתיב לי' דמי האתרוג בהדיא, דמ"ט לא מפרשינן דהוא משום איסור סחורה, והרי דהא דשרי התם להבליע דמי האתרוג בלולב, הוא אף בגונא שיש בזה משום סחורה, אך בל' התוס' בע"ז דס"ב. נראה דלא פסיקא להו ד"ז, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' המאירי בסוכה שם, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם.

אך השפ"א בסוכה שם כתב דכל הא דשרי הכא משום הבלעה, הוא רק כשמבליע שלו בשל אחרים, כיון דשל אחרים אינו כלל בכלל סחורה, ומשא"כ כשמבליע בסחורה המותרת, ה"ז אסור, וכן הביאו בשם החזו"א דאסר למכור פירות שביעית בהבלעה משום איסור סחורה, - ובחי' חת"ס בסוכה שם נקט, דמן הדין שרי הבלעה אף באיסור סחורה, ואך דלא שרינן הערמה בדאורייתא, ולפ"ז ניחא הא דשרי הכא למכור שלו ושל חבירו, לדעת הרא"ש דהאיסור ללקוט ולמכור אינו אלא מדרבנן.?ועמש"נ לעיל סוף אות ל"ב, דכלפי איסור סחורה דאורייתא לדעת הרמב"ן, ודאי יועיל הבלעה.

לה] ולדעת הגר"א דהא דאסור למכור של חבירו, הוא משום דמיחזי כלוקח ומוכר, נראה דמה"ט הוא דשרי למכור שלו ושל חבירו, דכל שמוכר גם את מה שליקט בעצמו, לא מיחזי כלוקח ומוכר.

לו] **שם בר"ש, משרבו ממציאי מעות לעניים ואזלי עניים ואספי ואייתו להו, חזרו לומר א' זה וא' זה פסולין,** בטעם הא דחזרו לפסלן, מבו' בד' הר"ש, דהוא משום דהו"ל כלוקט ומוכר בעצמו, והיינו דכיון שהיו ממציאין להן מעות והיו העניים אוספין ומוכרין, הו"ל העניים כלוקט ומוכר בעצמו דאסור, אך בחזו"א סימן י"ג סקי"ז פירש ד' הר"ש בע"א, וזה לפ"מ שנקט דהא דחזרו לומר דאוספין פסולין, לא קאי על העניים אלא קאי על ממציאי המעות, עיי"ש, וצ"ע.

והרמ"ה בסנהדרין שם פירש, דהא דחזרו לפסלן, הוא משום שהיו מלקטין אותן מתחילה לשם מכירה, דכל הא דמתחילה לא פסלו אותן, הוא משום דבשעת אסיפה לא מוכחא מילתא דלשם סחורה קא אספי, דאף דמכרו את המותר, הו"ל כלקט לעצמו והותיר דמותר למכרו, אך אחר שהיו ממציאין להן מעות וכו' ומוכחא מילתא דהן אוספין לשם מכירה, פסלו אותן, וכעי"ז נראה שפירש בתוס' ר"י מפאריש ע"ז דס"ב. בשם ריב"א.

אמנם הנה לדעת הני קמאי דעיקר איסור סחורה הוא רק בלוקח ומוכר, אך כל שלוקט ומוכר לי"ב איסורא, צ"ב דמ"ט חזרו לפסול את האוספין, - ובד' תוס' ר"י מפאריש שם בשם ר"י, נראה דמפרש דהא דפסלו אותם, הוא משום שהיו דאחר שהיו ממציאין להן מעות, היו העניים מחזרין אחר פירות שביעית ולוקחין אותם ומוכרין אותן ביוקר לממציאין, וע"כ הו"ל כלוקח ומוכר דאסור, וכ"נ בד' התוס' שם.[[13]](#footnote-13)

לז] התוס' בר"ה דכ"ב. כתבו, דהא דחזרו לומר דהאוספין פסולין אי"ז סחורה גמורה, כיון דאזלי בשליחותייהו, ואי"ז אסור אלא מדרבנן, ובחזו"א סימן י"ג סקי"ז פירש לדבריהם, דכיון דהיו הממציאין אומרים לעניים הילך איסור ולקוט לי ירק היום, דמן הדין אי"ז בכלל סחורה, דשכר רגליהן הוא נותן, ומ"מ חשבום חכמים כסחורה.

לח] **שם, ובפ' לולב הגזול פירש"י וכו',** הר"ש הק' ע"ד רש"י דתיקשי לי' כל הנך דיש להן שביעית ואין להן ביעור, דאסור לעשות בהן סחורה, ובמקד"ד סימן נ"ט סק"ב הק' עוד ע"ד רש"י, במש"כ דכל פירות שביעית חייבין להתבער בשביעית הן ודמיהן ולא שיעשה בהן סחורתו להצניע לאחר שביעית, שהרי זמן הביעור אינו בסוף שביעית כ"א בשמינית, דהא אוכלין בענבים עד הפסח בזיתים עד העצרת ובתמרים עד הפורים, והיינו בשמינית, ועיי"ש במש"כ לחדש בזה.

והנה בחי' הריטב"א בסוכה שם כתב די"מ בדעת רש"י, שאין בכלל מה שאמרה תורה לאכלה אלא שיעור אכילת יום א' דהיינו ג' סעודות כמצות שבת, אבל יותר מכאן סחורה הוא ואסור בכל אדם, ועיי"ש שדחה לזה, דא"כ מ"ט אמרו דאין מוסרין דמי פירות שביעית לע"ה יותר ממזון ג' סעודות, אפי' לחבר נמי, ועיי"ש שפירש בד' רש"י, דמה שאמר הכתוב לאכלה היינו להזהיר שיאכל הם או דמיהם בקדו"ש ולא עשה מהם סחורה שאין קדו"ש נוהגת בהן כגון בהמה טמאה עבדים וקרקעות ושאר מטלטלין שאין אלו מתבערין כדרך שפירות שביעית מתבערין, וע"ה חשוד ע"ז שלוקח בדמים סחורה, וע"כ אסור ליקח ממנו יותר ממזון ג' סעודות, עכ"ד, - ונראה מדבריו, דהאיסור בזה אינו כלל מכח דינא דביעור, שהרי אסור ליקח בהמה טמאה וכו' בפירות שביעית, אף באותם שאין בהן דין ביעור, אלא היינו דמדין ביעור נלמד דפירות שביעית ניתנו לתשמישים המכלים את הדבר דומיא דאכילה, ולא ניתנו כלל לדבר המתקיים, וע"כ הוא דאין לוקחין בהמה טמאה וכו' בפירות שביעית, ואם לקח לא חיילא עלייהו קדו"ש, וכמש"כ הרמב"ן וש"ר בע"ז דס"ב., ולפ"ז מתישב משה"ק הר"ש דתיקשי כל הני דיש להן שביעית ואין להן ביעור, דאף בדברים אלו דאין להן ביעור, מ"מ אסור לעשות בהן סחורה להתעשר, דלא ניתנו פירות שביעית להניחם לדבר המתקיים, ואכתי צ"ב בזה.

לט] **שם, ועל חנם דחק להזכיר טעמא דסחורה דבלא"ה איכא איסורי טובא דאין ע"ה נזהר וכו',** בס' סוכת שלם בסוכה שם כתב לפרש בד' רש"י, דהנה בסוכה שם תניא דאם מסר דמי פירות שביעית לע"ה יאמר מעות הרי מעות הללו מחוללין וכו', ופירש"י, ז"ל, שמסרתי לע"ה זה וחלה עליהם קדו"ש כדאמרינן לקמן שביעית תופסת דמי' בקדושתה מקראי, עכ"ל, ומבו' דלא הוצרך רש"י להא דחלה קדו"ש על הדמים, רק כדי לפרש היאך מועיל החילול, וקשיא טובא, שהרי עיקר הא דאין מוסרין דמי שביעית לע"ה מיוסד ע"ז דשביעית תופסת דמי' וחלה קדו"ש על המעות, - ונראה מזה בדעת רש"י, דהא דאין מוסרין דמי שביעית לע"ה משום איסור סחורה שמצניען לאחר שביעית להעשיר, לאו היינו דה"ה עובר על איסור סחורה במה שהוא מצניע את הדמים לאחר שביעית, אלא היינו דכשמוכר את הפירות כדי להצניע את הדמים ולהעשיר, עובר בזה על איסור סחורה, וע"כ גם אם ל"ה חלה קדו"ש על הדמים, הי' עובר על איסור סחורה, כיון דאין האיסור במה שהוא מצניע את הדמים, אלא במה שמתחילה מכר ע"מ להצניע ולהעשיר.

ונמצא לפ"ז בדעת רש"י, דהא דאין מוסרין דמי שביעית לע"ה, אי"ז משום דהע"ה לא ינהג בהן קדו"ש, אלא דבמכירה זו עצמה שהוא לוקח ממנו בדמים, הוא מכשילו באיסור סחורה, ועובר בלפנ"ע, ולפ"ז י"ל בדעתו, דאין לאסור למסור לו דמים, מכח הא דלא ינהג קדו"ש בדמים, דהא גם בפירות עצמם ל"ה נוהג קדו"ש, ובמה שהחליף לו פירות בדמים לא הכשילו כלום, וכל הא דאסרינן בזה הוא רק משום דמכשילו במכירה זו עצמה באיסור סחורה, וע"כ ל"ה מצי לפרושי דטעם האיסור הוא משום דאיכא איסורי טובא דאין ע"ה נזהר, דמשו"ז אין לאסור כלל, שהרי גם בפירות עצמם ל"ה נוהג קדו"ש ואינו עובר בזה משום לפנ"ע, ובדעת הר"ש י"ל, דהאיסור למסור דמי פירות שביעית לע"ה אי"ז משום לפנ"ע, (דבזה י"ל דכיון דגם בפירות עצמם ל"ה נוהג קדו"ש, אין בזה משום לפנ"ע), אלא הוי זה דין בפנ"ע בשמירת קדו"ש, שלא למוסרו לע"ה שלא ינהג בהן קדושה, עכ"ד, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

מ] בכפות תמרים סוכה דל"ט. הק' בהא דפריך התם דליתיב לי' דמי האתרוג להדיא, ומשני דהוא משום דאין מוסרין דמי פירות שביעית לע"ה, דמ"ט לא מוקמינן לה בגונא דיש בזה משום סחורה, וע"כ אסור ליתן לו דמי האתרוג להדיא, ונקט הכפו"ת בפשיטות דאף בגונא דיש בזה משום סחורה, שרי ליקח בהבלעה, ונת' לעיל אות ל"ד, וכתב דהוא משום דקתני התם בסיפא, לפי שאין אדם רשאי ללוקחו, ומדקתני ללוקחו ולא קתני למוכרו, ע"כ מיירי בדליכא איסור סחורה, עכ"ד, ומבו' בדבריו דפשיט"ל דאיסור סחורה אינו אלא על המוכר ולא על הלוקח, וכן נקט בפשיטות בנובי"ק אהע"ז סימן ע"ז, דכל שהלוקח קונה לצורך אכילה, לא עביד איסורא, ומבו' בדבריו, דכל שהוא קונה שלא לצורך אכילה אלא לצורך סחורה, איכא איסור בלקיחה עצמה, עיי"ש, וכ"נ בד' המבי"ט ח"א סימן כ"א, - אך בתשו' הגאון מהר"י מהמבורג בנוב"י שם סימן ע"ו מבו' שנקט דאיסור סחורה הוא גם על הלוקח, וכ"כ המקנה בקידושין דנ"ב., עיי"ש.

?יש להסתפק לדעתם בטעם הא דדמים שרי, ול"ד לשאר מילי, אם הוא משום דדמים מצ"ע עומדין לקנות בהן דבר אחר, ומשא"כ שאר מילי, או דהוא משום דעתו, דכיון שדעתו לקנות בדמים דבר אכילה וראויים הדמים שיתקיים בהן דין השביעית, ע"כ הן נתפסין בקדושה, ומשא"כ בעבדים וכו', אך אה"נ אם יקנה עבדים ע"מ לקנות בהן דבר אחר, י"ל דשרי, וצ"ע, - ונפ"מ דלדרך בתרא, כל מה שהצריך הרמב"ן שיהא דעתו לקנות עמהן מידי דאכילה, הוא משום דאל"כ לא חיילא עלייהו קדושה, אך אה"נ אם היתה חלה קדושה על הדמים, ל"ה בעינן שיהא דעתו לקנות בהן מידי דאכילה.

1. ולכאו' נראה עפי"ז, דאסור לבשל פירות שביעית ולמכרם, אף בגונא דמשום מכירת הפירות עצמן ל"ה בזה איסור, דכל שהוא יוצר דבר מפירות שביעית כדי להשתכר, הו"ל כסחורה. [↑](#footnote-ref-1)
2. אך בפי' הרש"ס במהדו"ב פירש דאיירי בשצובע לאחר בשביל טוה"נ שעשה לו כגון שנתן לו מעשר שהי' הצבע לוי שהי' יכול ליתן אותו מעשר לאחר ונתן לו, ופשיט דאסור, משום דטוה"נ ממון. [↑](#footnote-ref-2)
3. וכן צ"ל גם בדעת הרמ"ה בסנהדרין דכ"ד:, שכתב דסוחרי שביעית, הם שלוקחין פירות שביעית בזול ע"מ למכרן ביוקר, וכתב דהן פסולין לעדות מדאורייתא, ושם דכ"ו. כתב דאף לאסוף פירות שביעית ע"מ למכור אסור, ומ' דהוא אסור אף בשאוסף מעט ומוכר, ובע"כ דהא דשרי הכא בלוקט ובנו מוכר על ידו, הוא משום דאין הוא עצמו מוכר אלא בנו, ובנו לא ליקטם. [↑](#footnote-ref-3)
4. אך בחזו"א סימן י"ג סקי"ז ד"ה ולפר"ש, מבו' שפירש ד' הר"ש בע"א, עיי"ש, וצ"ע ממש"כ הר"ש להוכיח כן מאיסור סחורה בדברים האסורין, וגם לכאו' אי"ז מתישב בל' תוס' הרא"ש בסוכה דל"ט. שכתב דהקונה בזול כדי למכור ביוקר ולהרויח היינו "נמי" סחורה. [↑](#footnote-ref-4)
5. ואזיל הרמב"ם לטעמי', דס"ל דהעובר על ל"ת שאין בו מלקות משום חימוד ממון אינו נפסל לעדות, ורק אם לוקח ממון שאינו שלו ה"ה נפסל לעדות, וכמש"כ המהרי"ק בשורש קכ"ו בדעתו, וע"כ בע"כ דהא דסוחרי שביעית פסולין, הוא משום דחשיבי כלוקחין ממון שאינו שלהם, - אך הנה הרמ"ה בסנהדרין דכ"ד: כתב דפסולא דסוחרי שביעית הוא משום דחימוד ממון מעבירן על ד"ת, ומבו' דלא חשיב כלקיחת ממון שאינו שלהם, ופסולן הוא משום דעוברין משום חימוד ממון, ומבו' לפ"ז בדעתו דהעובר על איסור שאין בו מלקות משום חימוד ממון נפסל לעדות, וכן מ' קצת מד' הרמ"ה והר"ן שם דכ"ה: דסוחרי שביעית לא חשיב כלקיחת ממון שאינו שלהם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
6. ובחזו"א סימן י"ג סקכ"ו כתב דהא דאסור לפרוע חוב אי"ז משום סחורה, שהרי אף אם לקח בעצמו והותיר אסור לפרוע ממנו חוב, אלא כשם שאין מוכרין מאכל אדם ליקח מאכל בהמה דחשיב כמשמש בפירות שביעית שלא כדרך הנאתן, ה"נ כשפורע חובו חשיב כלקח דבר שאינו מהשתמשות פירות שביעית, ועיי"ש שכתב דאיסור זה אינו אלא מדרבנן, ופירש בזה מש"כ התוס' בע"ז דס"ב. בסו"ד דמותר לקדש אשה בפירות שביעית דמשום פו"ר אקילו בה רבנן, והרי דכל האיסור בזה הוא מדרבנן, עכ"ד, - אך אי"ז כפשטות הגמ' בע"ז שם דהא דאסור לפרוע חוב הוא משום סחורה, וכ"כ הראשונים בכ"ד, ומש"כ התוס' שם דמשום פו"ר אקילו בה רבנן, עי' בתשו' וכתבים להחזו"א סימן מ"ג שכתב דהוא בשביעית בזה"ז דרבנן. [↑](#footnote-ref-6)
7. והתוס' בסנהדרין שם כתבו דאיסור סחורה הוא רק כשמוכר בשוק כעין חנות דדמי לסחורה, אבל במוכר פעם אחת כעין אקראי בעלמא ליכא משום סחורה, ומ' מדבריהם דגם בגונא דהו"ל סחורה דאורייתא, לא נאסר אלא כשמוכר בשוק דהוי דרך סחורה. [↑](#footnote-ref-7)
8. וצ"ע ממש"כ הגר"א בשנו"א בפי' הקצר לקמן פ"ח מ"ד דבאומר לפועל הא לך איסר זה ולקוט לי בו ירק היום, ה"ז אסור משום סחורה, וכ"כ בביאור הגר"א לירושלמי שם, והרי דאף בלוקט כדי למכור ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-8)
9. ושמא י"ל, דאה"נ לדעת הרמב"ן אסור למכור פירות שביעית בהקפה בגונא שלא יתפסו הדמים בקדו"ש, והא דשרינן בהני דיזפי פירות שביעית, הוא משום דרק כשמוכר בפירות בעד דמים חשיב כמשתמש בפירות להרויח, אך כשמלוה פירות לחבירו וחבירו משיב לו את ההלואה, לא חשיב כשימוש בפירות להרויח, דעיקר ההלואה הויא לצורך חבירו, ולא חשיב זה כשימוש דילי', וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-9)
10. והנה בד' היראים סו"ס קנ"ח והסמ"ג עשין קמ"ז מבו' בפשוטו, דר' יהודה לית לי' לדינא דשביעית תופסת דמי', עיי"ש, וראיתי בקונט' הגרד"ל שליט"א סימן ה' סק"י שעמד, דלפ"ז יהא אסור לדעתו למכור פירות שביעית לדעת הרמב"ן דכל שאין הדמים נתפסין בקדושה ה"ז אסור משום סחורה, אך לפמש"נ דכל עיקר האיסור למכור פירות שביעית בעד דבר שאינו נתפס בקדושה, הוא מכח הא דשביעית תופסת דמי', הרי דאדרבה לדעת ר' יהודה דשביעית אינה תופסת דמי', יהא מותר למכור פירות שביעית גם בעד דבר שאינו ראוי לאכילה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-10)
11. ועיקר הך מילתא דבמוכר בהקפה, לא חשבינן דמיד הוא מקבל תמורה בעד המקח במה שנתחייבו לו בדמים בעד זה, אלא כל קבלת התמורה היא בזמן הפירעון, ול"ד לפירעון חוב, דחשיב כקבלת תמורה בעד המקח, ראיתי לסייע לזה ממ"ד דהקדש מתחלל על המלאכה, והרי דפירעון חוב חשיב כתמורה מספקת שיתחלל הקדש על ידו, ומאידך מצינו בב"מ דנ"ז: דאין הגזבר יכול להלוות מעות הקדש, ולא אמרינן שיתחלל ההקדש על מה שנתחייב הלוה להקדש, ובע"כ דהפקעת חוב חשיב כתמורה, וקבלת חוב אינו חשוב כתמורה, ויש להוסיף דעד"ז מצינו לדעת כמה מקמאי דהתחייבות ממון לא חשיבא כקבלת ממון לענין קנין כסף משום דאגיד גבי', והפקעת חוב חשיבא כקבלת ממון, ואך דל"מ משום דמלוה להוצאה ניתנה. [↑](#footnote-ref-11)
12. ובחזו"א סימן י"ג סקי"ז דקדק מדבריו, דאופן ההבלעה הוא דמוכר שניהם בב"א ואינו מייחד דמים לזה ולזה, וה"נ הוא אופן ההבלעה דדמי אתרוג, ועיי"ש שתמה ע"ז דבכה"ג נתפשין הדמים בקדו"ש כנגד שיווי האתרוג ומ"ט יהא מותר. [↑](#footnote-ref-12)
13. אך יש מקום לפרש בדבריהם, דהא דחזרו לומר דאוספין פסולין, לא קאי על העניים האוספין, אלא קאי על הממציאין, שמתחילה היו אוספין בעצמן ומוכרין, ולי"ב משום סחורה, כיון שלקטו בעצמן, ואחר שהיו ממציאין מעות וכו', והיו לוקחין הפירות מן העניים ומוכרין אותן, הו"ל כלוקח ומוכר דה"ז אסור משום סחורה, וכן פירש בחזו"א סימן י"ג סקי"ז, - וכ"נ בתו"י בר"ה דכ"ב. שפירשו כן, ועיי"ש שכתבו דאינם פסולין אלא מדרבנן, דסבורים שהעניים אינם רק שלוחין בעלמא, והיינו דכיון דהוו כשלוחין, הו"ל כלוקט ומוכר דשרי. [↑](#footnote-ref-13)