7. קנין ארבע אמות בגט וקנינים
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / קנינים

י"ז טבת ע"א

**סימן ז'**

**בסוגיא דקנין ד' אמות לקנינים ולגיטין**

**א]בגדר הדין ד"א וקרוב לה האם זה מדין חצר גמור והנפק"מ שבזה**

**ב]בדין ד"א במקח ובהא דצריך לקנין משיכה**

**ג]השיטות שד"א וקרוב לה בגט זה מדאוריתא**

**ד]בנידון הגמ' בד"א בבאו בבת אחת ובביאור דין מגורשת ואינה מגורשת ובדין חצר השותפין**

**ה]בדין ד"א בגט האם זה מועיל ברה"ר**

**ו]ביאור דעות הראשונים בכוונת שמואל דעד שתשוח דעת רש"י רשב"א ר"ן ריטב"א רא"ש ורמב"ם וטור**

**ז]האם לכו"ע יש דין ד"א בגט**

**ח]בביאור הדין וכן לענין החוב**

**ט]בביאור הדין דשניהם אינם יכולים לשמורו**

**י]בדין ד"א במקום שיכול להועיל מדין חצר ובקושית הראב"ד מקלתה**

**בגדר הדין ד"א וקרוב לה האם זה מדין חצר גמור והנפק"מ שבזה**

א]מבואר בסוגין דאיכא קנין ד' אמות לענין מציאה ובגמ' בגיטין מבואר שזה מועיל גם לענין גט ועיין גמ' בגיטין דמבואר ששם יש הלכה שקרוב לה אפילו מאה אמה מגורשת ובביאור דינים אלו מבואר ברמב"ן שגם קנין ד' אמות וגם קרוב לה זה מצד שכל המקדש אדעתא דרבנן קא מקדש דהינו שאין הצורה שזה מועיל כי הקנו לה המקום וממילא זה נחשב שהגיע לחצירה אלא זה תקנה דרבנן וזה עוזר מצד אפקעינהו ובר"ן מבואר לענין קנין ד' אמות שהצורה שזה מועיל מצד שהפקר בי"ד הפקר והקנו לה את הארבע אמות וממילא היא מגורשת מדאוריתא וכן הוא בריטב"א בסוגין ובגיטין ע"ח וברבינו פרץ לחד ביאור. והנה ברא"ש בגיטין כתב מפורש לענין קרוב לה שזה אפקעינהו וכרמב"ן ועיין ברעק"א במקום אחד שנקט שהר"ן ס"ל שגם קרוב לב זה שהקנו לה וממילא גם שם זה מועיל מדאוריתא והרא"ש שביאר שזה מצד אפקועינהו תמיד זה כך אמנם במקום אחד כתב לחלק דיתכן דגם הר"ן מודה דהדין של קרוב לה שמועיל אפילו מאה אמה זה וודאי מצד אפקעינהו ולא מצד שהקנו לה המקום ורק הדין של ארבע אמות זה מצד שהקנו המקום עכ"ד

והנה לא ביאר הגרעק"א מהיכי תיתי לחלק ביניהם ויתכן דיש מקור מהגמ' שלענין קנין ד' אמות מבואר בגמ' שיש חילוק מי הגיע קודם דאם האשה הגיע קודם גם אם הבעל הגיע אחרי זה זה לא מגרע ולענין קרוב לה גם אם היא יכלה בתחילה לשמור ואחרי זה הוא התקרב אין בזה שום מעלה ובהכרח החילוק בגדר הדברים שארבע אמות הגדר שהקנו לה את זה וזה חצר מדאוריתא ממילא אם היא קדמה אין סיבה שאם הוא יגיע אחרי זה שזה יגרע לה אבל קרוב לה שזה רשות חדשה מדרבנן ולא הגדר שהקנו המקום לכן שם גם אם היא הקדימה והוא הגיע זה מגרע ברשותה[עוד יתכן להוכיח מהגמ' של שניהם אינם יכולים לשומרו שמגורשת ואינה מגורשת ובגדרי חצר לכאורא זה לא דומיא דידה והיא לא מגורשת ועיןן לקמן ס"ק......... וצ"ע

והנה לדעת הרמב"ן שכתב שזה מצד אפקעינהו צ"ב למה לא ביאר כנ"ל לענין ארבע אמות שזה מצד שזה כמו חצירה ולאחר שהקנו לה זה מועיל מדאוריתא ויש שכתבו מצד שקנין דרבנן לא מהני לדאוריתא ולפ"ז גם בקידושין זה יהיה מדרבנן אמנם עיין אבני מילואים סימן ל' סק"ה שביאר שס"ל לרמב"ן שכיון שבפשוטו באותו רגע שזה ארבע אמות של האשה גם אשה אחרת יכולה להתגרש א"כ חזינן שזה לא שלה אלא לגבי קנין וכה"ג זה לא מועיל לענין קנין חצר מדאורייתא שזה לא חשיב רשותה ובהכרח שזה מדרבנן אמנם כל זה לענין גיטין שצריך דוקא לתת לרשותה אבל לענין קידושין שמועיל קנינים וקנין דרבנן מהני לדאוריתא א"כ היא מקודשת מדאוריתא עכ"ד והנה מה שנקט שבאותו זמן שהאשה שם גם מישהו אחר יכול לזכות שם דבר אחר הנה הבית שמואל בסימן קל"ט נקט לא כך אמנם רוב האחרונים חלקו עליו ועיין לקמן סק"

והנה יש כאן עוד מקום לדון דלא שייך כאן קנין חצר דהגמ' מסתפקת במשוך בהמה זו וקני כלים שעליה האם קונה או לא ודעת תוס' שספק הגמ' מצד הלכות קנין משיכה אמנם דעת הרמב"ן והריטב"א שהגמ' דנה מצד חצר ועיין בריטב"א שביאר שהסברא שזה לא יעזור דמה זה שונה מחצר שאולה דכאן שהוא זוכה רק לענין לקנות בחצר אין זה רשותו עכ"ד ולצד זה של הגמ' לכאורא בהכרח שכאן זה רק קנין דרבנן דאין זה חצר מדאוריתא וצ"ע הריטב"א שנקט שזה חצר מדאוריתא והיה מקום לומר שכל הסברא שם שכיון שזה נשאר ברשות מוכר כה"ג לא עוזר מה שזה אצל הלוקח רק לקנות כי זה אגיד אצל המוכר אמנם עיין ריטב"א שם שדן לחלק בין סרסור לכאן משמע שזה חיסרון גם ללא שזה ברשות מוכר וצ"ע

היוצא מהנ"ל דמצאנו דנחלקו הראשונים בדין קנין ד' אמות האם לאחר התקנה דרבנן הוי קנין דאוריתא דחצר או שנשאר שזה רק קנין דרבנן וצריך להגיע לאפקועינהו ויש לבאר בשני אופנים או שוודאי שגדר הדבר שזה מועיל בתור חצר רק שנחלקו האם קנין דרבנן מהני לדאוריתא אמנם יתכן לבאר שוודאי שקנין דרבנן מהני לדאוריתא רק שכאן זה סוג חצר שמצד דיני חצר זה לא מספיק בעלות שזה סיבה לקנות ויתכן עוד שגם מדרבנן בכלל לא הגדר שהקנו החצר אלא שהחשיבו את הארבע אמות שזה מקומו של אדם כדבר שיש לו תורת רשות שזה סיבה לקנות ולכן דבר זה הוא וודאי דרבנן והנה לשון הגמ' לענין ד' אמות למיהוי חצירו לא אקני ליה רחמנא ומשמע שזה גדר חצר אמנם יתכן שהכוונה שמדרבנן רשות זו נחשבת כמו חצר ולא שיש כאן זכיה אמיתית ויש מקום לדון דהדין ד' אמות שמועיל במציאה שזה רק בסימטא זה גדר של חצר ממש והדין ד' אמות שמועיל בגט גם ברה"ר אם נימא שזה דין מיוחד בגט יתכן ששם וודאי שזה לא גדר חצר שמועיל מדאוריתא אלא כדין קרוב לה וכנ"ל ויש לדון בזה מכמה דוכתי

וכן לענין הדין קרוב לה דמגורשת יש לדון דגדר הדבר שמספיק דרגא זו לגירושין ויש לדון דרבנן הקנו לה מקום זה והנה עיין ריטב"א דביאר דלמה באינה יכולה לשמור זה לא מועיל מצד שזה כמו חצר שאינה משתמרת ומשמע שהגדר מדרבנן שזה כחצירה וכן עיין ריטב"א בב"מ י"א שכתב שהגמ' שאומרת שקטנה יש לה ארבע אמות לענין גט לר"י הכוונה קרוב לה ומשמע שזה גם תלוי בספק של חצר מטעם יד או מטעם שליחות וחזינן שכאן זה לא גדר של רשותה כידה אלא זה גם מצד שמקום זה חשיב כרשותה

א. עיין גמ' גיטין ע"ח: שהגמ' אומרת בנתן גט לידה קאטפרס אינה מגורשת והגמ' שואלת הרי זה יורד לתוך ארבע אמותיה והגמ' אומרת ש"מ שלא תיקנו אויר ד' אמות והקשו הראשונים הרי יש כאן חיסרון של הגמ' לקמן שזה לא מינטר ועיין תוס' שהביאו לישב בשם ר"י וז"ל דרבי אלעזר גופיה מספקא ליה אם מה שתיקנו חכמים ארבע אמות תיקנו גם באויר ואע"ג דלא מינטר עשאוהו כמינטר כמו שעשו ארבע אמות רשותו אע"ג שאינו רשותו עכ"ל והנה אם נימא כר"ן שהקנו לו וממילא זה חצרו שמועיל מדאוריתא א"כ לגבי חצר שאינו משתמר שזה מהלכות חצר זה לא יעזור וחזינן בתוס' שגדר הדין שזה לא שלו אלא שרבנן החשיבו מקומו של אדם כרשותו ושזה יועיל לגט וממילא יתכן שגם מקום שלא משתמר החשיבו כן

ב.והנה מבואר בגמ' דאם הוא נופל על המציאה מגלה דעתו דבארבע אמות לא ניחא ליה דליקני ועיין ריטב"א דיש שכתבו שלהלכה לא קי"ל כן אלא כשאר תירוצים של הגמ' אמנם ע"ש דבפשוטו כולם מודים לסברת הגמ' אלא שהגמ' עונה יותר פשוט והר"ן הביא שהרשב"א למד שכל קנין דאוריתא אם מראה שאין דעתו לקנות בקנין זה אינו קונה והביא שיש שדחו שרק כאן שזה מדרבנן יכול לומר אי אפשי בתקנת חכמים אבל בקנין דאוריתא הוא וודאי קונה ועיין חידושי הגרעק"א כאן ד"ה והנה בני, שכתב דלדעת הר"ן שהקנין ד' אמות הוא מועיל כדין חצר מדאוריתא א"כ בהכרח צ"ל שהאי אפשי הוא על החצר אמנם לשיטות האחרות שמבואר שכל הקנין כאן הוא דרבנן וכמו שביארנו שאין זה חצר שצריכה להועיל מדאוריתא א"כ האי אפשי מועיל על הקנין ולא על הד"א וע"ש נפק"מ אם אומר שחפץ אחד רוצה לזכות וחפץ אחד לא שלפי הר"ן כה"ג לא יועיל אי אפשי אמנם לשאר הביאורים יועיל אי אפשי אמנם ע"ש שדן שכל דבר זה נידון נפרד

והנה הגמ' אומרת לגבי פאה ומציאה שנפל עליה זה לא עוזר וזה שהחזיק בה זכה בה והגמ' אומרת לחד ביאור שהוא לא זוכה בארבע אמות כי גילה שלא רוצה והקשה הגרעק"א א"כ למה זה שלידו לא יזכה מצד ארבע אמות גם ללא שיחזיק בזה והניחא לרשב"א שאי אפשי הוא על הקנין ולא על הארבע אמות אבל לר"ן הנ"ל שבהכרח האי אפשי הוא על הד' אמות א"כ ממילא חברו יכול לזכות בד"א וממילא המציאה שלו

והיה מקום לומר שרבנן הקנו לו את הד"א אמות שזה מקומו של אדם וכמבואר בבעל המאור בשבת ריש פרק הזורק ובפ"ד דעירובין שדימה דין ד"א של שבת לקנין ד"א וכן הוא בריטב"א מכת"י על גיטין ולכן גם אם אחד אומר שאי אפשי אבל זה נחשב ארבע אמותיו ולכן גם אם מישהו אחר יגיע לד"א אלו זה לא יהיה שלו ולפ"ז תמיד בקנין ד"א אם הגיע אחד קודם ואחרי זה בא שני אפילו במקח שהראשון לא זוכה דלא רוצים להקנות לו השני גם לא יזכה ועיין בית שמואל סימן קל"ט שכתב לגבי גט שאם אדם אחר הגיע לתוך ד"א ואחרי זה באה האשה היא לא יכולה לזכות בד"א וזה על דרך הסברא הנ"ל שכיון שזה מקומו של הראשון ממילא זה לא מקומו של השני אמנם יתכן שכוונתו מצד שזה שייך לראשון אבל אם יאמר אי אפשי זה לא שייך

אמנם עיין תורת גיטין ורעק"א שהקשו מגמ' מפורשת בגיטין שהגמ' שואלת איך משכחת לה מחצה על מחצה דמי שהקדים הוא זכה בד"א ולומר שבאו בבת אחת הרי אי אפשר לצמצם ולנ"ל הרי משכחת ליה שהיה מישהו אחר בד"א והם באו אחריו ועכשיו הוא הלך וברגע שהוא הולך שניהם נמצאים וזוכים בבת אחת ובהכרח חזינן שכיון שלענין הגט אין זה קשור אליו אין הוא מעכב מאחרים מלזכות בד"א אמנם יש שרצו לדחות שאפילו שכה"ג אין לאשה ד"א אבל כשהוא ילך מי שהגיע קודם יהיה לו את הד"א דכבר נקבע שזה מקומו לאחר שהראשון ילך

והנה היה מקום לחלק שאפילו אם ננקוט שמהגמ' מוכח דלא כבית שמואל אבל כל זה לענין גט שגדר הדברים שגם עצם הדבר שדנים זה כמקומו הוא מעצם התקנה ולכן בגט לגבי אדם אחר שנידון זה לא קשור אליו לא דנים שזה מקומו וממילא הוא לא סיבה שהאשה לא תזכה אבל לגבי מציאה שזה נידון שקשור לכולם אפילו אם הוא לא זוכה אבל חשיב שזה מקומו ולפ"ז בקנינים אם יקדים אדם לתוך ד"א ויבאו שנים אחריו והוא ילך שניהם יזכו בזה והנה עיין טור סימן ר' שאם שנים היו תוך ד"א ונפל מציאה שניהם זכו בזה והקשו האחרונים שהרי היה צריך לומר שמי שקדם זכה ותירץ הנתה"מ שמדובר שהיה אדם שלישי ובאו שניהם ואחרי זה הוא הלך וכה"ג שניהם נחשב שבאו בבת אחת וצ"ע מה זה שונה מהגמ' בגיטין ולנ"ל א"ש שבממון שהנידון גם לענין הראשון והוא זוכה השני לא זוכה עד שהוא ילך משא"כ בגט שלאדם אחר אין בזה שום נפק"מ וצ"ע בכל זה [ובשם הפתח הבית שמעתי שכתב לדון דרק בגט הקנו את הד"א כין שרצו שיועיל מדאוריתא ולכן שם יש הבדל מי קודם אבל במציאה הגדר שדבר זה נחשב רשותו ובזה אין חילוק מי הגיע קודם וכמו לענין תחומין ולכן א"ש דברי הטור והדברים מחודשים ומשמעות הר"ן שכתב שמכאן ילפינן לכל מקום שבקנין ד"א אם הוא קדם היא לא קונה זה גם לענין ממון]

אמנם בעיקר הקושיא מסוגין עיין בית הלוי שכתב שיש מקום לומר שכיון שהראשון רצה לזכות בזה א"כ הוי לגבי השני כחצר שאינה משתמרת שלא זוכה בהפקר ולכן השני צריך מעשה קנין אמנם יש לעיין מתוס' גיטין ע"ח: הובא לעיל דנראה דדנו שלא צריך חצר המשתמרת לענין ד"א ואלי כאן זה גרע

והנה עיין חידושי רעק"א שהקשה למה בקדם הוא בארבע אמות אינה מגורשת הרי הוא לא רוצה את הארבע אמות דהרי רוצה לגרשה וכן ברה"ר שלא תיקנו ד"א אלא בגט א"כ הוא אין לו ד"א ולמה שלא תוכל להתגרש בד"א וע"ש שכתב שמזה מוכרח כנ"ל שכיון שזה ד"א שלו וחשוב מקומו א"כ גם אם הוא לא זוכה בהם אבל היא וודאי לא יכולה לקנות אותם דאין זה מקומה

והנה בגמ' שם הרי מבואר דבגט יוצא מד"א שלה לארבע אמות שלו יש חיסרון של אגיד גביה דהינו שהגמ' לא דנה שחסר בנתינה וכמבואר בתוס"ר וצ"ל כגון שזה דבר צדדי שאינו מעיקר הגט אבל יש חיסרון שזה אגוד אצלו והנה לכאורא הניחא אם הגדר שחז"ל החשיבו ד"א כרשותו וזה עצמו מה שקונה א"כ עד כמה שזה נחשב ברשותו זה גם נחשב אגוד אצל מישהו אחר אבל לר"ן שזה עוזר מצד שהקנו לו הד"א א"כ כאן הרי זה רה"ר והוא לא זכה בהם וכן הרי הוא לא רוצה אותם וא"כ לכאורא אפילו אם זה ד"א שאין לזכות למישהו אחר אבל אין זה שלו ומה פתאום שכזה דבר יחשב אגיד גביה וצ"ע

והנה מבואר בגמ' דבדין ד"א יש הבדל מי הגיע קודם אבל בדין קרוב לה לא הוזכר שיש חילוק מי הגיע קודם וכן הוא פשטות כל הפוסקים וכן הוא מפורש בריטב"א וצ"ע מה החילוק ובפשוטו החילוק דגדר ד"א שהקנו המקום לכן זה סברא שמי שבא קודם הוא זכה בזה משא"כ קרוב לה שהמציאות מצד עצמה חשיב רשותה בזה לא שייך דין קדימה אמנם לראשונים שגם ד"א זה גדר שזה רשותה צ"ב החילוק וצ"ל שד"א שגדר הדבר שזה רשותה כמו חצירה בזה יש סברא לחלק מי הגיע קודם משא"כ קרוב לה שזה מצד שזה בשליטתה בזה אין סברא לחלק וצ"ע

**בדין ד"א במקח ובהא דצריך לקנין משיכה**

ב]והנה עיין בראשונים שהביאו לדון האם קנין ד"א זה גם במקח וממכר ודעת הראב"ד בהשגות על הרמב"ם וכן דעת התוס' רי"ד שזה רק במציאה שלא יבאו לאינצויי אבל לא תיקנו דבר זה במקח וממכר אמנם דעת רוב הראשונים שתיקנו דבר זה גם במתנה ומבואר בראשונים שגם במכר והקשו הראשונים א"כ מה צריך לקנין משיכה תמיד זה יעזור מדין קנין ד"א ותירצו שמקום הכלי הוא לא נחשב ד"א של הלוקח ובלשון הרשב"א יש קצת משמעות שכל הד"א שייך לכלי והנה צ"ע ממ"נ אם כל הד"א שיך לכלי א"כ איך עוזר משיכה ואם רק מקום הכלי א"כ לגבי המשיכה שלידה שם זה כבר יועיל מצד ד"א והנה אם קנין ד"א הגדר שמקומו נחשב כרשותו ולכן זה קונה א"כ לא קשה כלל שלא היה כאן שום הקנאה וכל סברת הראשונים שזה לא נחשב ד"א של הקונה אבל לענין משיכה וודאי שנחשב שמושך לרשותו דסימטא זה רשות של כולם אמנם גם לראשונים שהקנו הד"א אמנם יתכן שכאן וודאי שלא הקנו לבעל הכלי ורק שכה"ג מקום הכלי הוא לא נחשב מקום הקונה וממילא לא הקנו שם הד"א שיזכה בהם אמנם אם נימא שהמקום שלידו כן זכה בזה הקונה א"כ הדרא קושיא שכל משיכה תועיל מצד ד"א

והנה עיין רמב"ן שהקשה כן למ"ד שמדידה בסימטא עוזר מדין חצר וע"ש שתירץ שנפק"מ בהקפיד שיהיה במשיכה או בעבד שזה כמו צבי רץ כדרכו שלא נקנה בחצר וע"ש מה שישב עוד ולכאורא זה גם ישוב לסוגין ובש"ך דייק מרבינו ירוחם שגם אם הכלי שם הוא זוכה בד"א ודלא כראשונים וביאר כגון שמושך אם חוט מרחוק ולבית שמואל הנ"ל יתכן לדון בעומד שם בן אדם אחר ובאמת הראשונים שלא תירצו כך משמע שלכל הפחות לגבי מקח זה לא חיסרון והנתה"מ תירץ כגון שהמוכר נמצא שם קודם וממילא זה ד"א שלו

**השיטות שד"א וקרוב לה בגט זה מדאוריתא**

ג]והנה פשטות הראשונים דהקנין ד"א וקרוב לה זה דרבנן וכגדרים הנ"ל וכן הוא ברמב"ן רשב"א ריטב"א ור"ן ורא"ש אמנם עיין תוס' רי"ד שכתב ששניהם זה דאוריתא והוא הלכה למשה מסיני לענין גט וכן עיין ריטב"א בכ"י שכתב ששניהם זה מדאוריתא לענין גט וכן במאירי כתב שהדין שקרוב לו זה מדאוריתא וכן עיין ביאור הגר"א סימן ק"כ שנקט שהדין לענין גט הוא מדאוריתא בין הדין ד"א ובין הדין קרוב לה ולכן כאן זה מועיל אפילו ברה"ר ורק לענין הקנין דרבנן לגבי מציאה זה לא מועיל ברה"ר וכן הוא במאירי ולכאורא הביאור דבגט יש הלכה של נתינה ולא צריך מקום שזה רשותה גמור שמועיל לענין קנין ומבואר לפ"ז חידוש דגם בקידושן שצריך לזכות הכסף אבל מועיל לתת בצורה כמו שנותנים גט דהרי מבואר בגמ' שמקישים הויה ליציאה ומבואר בדברי הנ"ל שזה מועיל מדאוריתא אמנם צ"ע איך הגמ' רוצה ללמוד קנין חצר מגט הרי גם מקום שלא מועיל לקנין חצר מועיל לגט ואולי זה בכלל פירכת הגמ' שכן ישנן בע"כ אמנם צ"ע מקידושין וצ"ע

**בנידון הגמ' בד"א בבאו בבת אחת ובביאור דין מגורשת ואינה מגורשת ובדין חצר השותפין**

ד] מבואר במשנה שקרוב לה מגורשת וקרוב לו אינה מגורשת ומחצה על מחצה מגורשת ואינה מגורשת והגמ' דנה שהכוונה מי הגיע קודם ובמחצה על מחצה מדובר שבאו בבת אחת והגמ' שואלת הרי אי אפשר לצמצם ולכן ר"כ מעמיד ביוצא מארבע אמות שלו לארבע אמות שלה והגמ' שואלת והא אגיד גביה ולכן מעמידה בתרי ותרי מי קדם עכת"ד הגמ' והנה בקושית הגמ' והא אגיד גביה עיין תוס"ר שכתב שהגמ' יכלה לומר שיש כאן חיסרון יותר גדול שלא הביא לה את כל הגט ובפשוטו כוונת הגמ' שגם אם יוצא דבר שהוא לא מעכב מצד נתינת הגט בכל אופן יש כאן חיסרון של אגיד גביה והנה יש לדון האם חיסרון זה של הגמ' הוא גם בקנינים או סברא מיוחדת בממון וצ"ע

והנה הקשו הראשונים בגמ' בע"א בבאו ביחד למה שם הגמ' לא שאלה מצד אגיד גביה ועיין ריטב"א דהוי מצי לאקשויי ובר"ן כתב שדוקא בגמ' בע"ב שהמקום שיך רק לו שייך להקשות כן אבל כאן שהמקום שיך גם לה הוא וודאי משאיל לה את המקום לענין הגט וברשב"א כתב שכאן יש את כל הגט בד"א זה סיבה שיהיה מגורשת ואינה מגורשת דהינו שהחיסרון של הגמ' שחלק מהגט אגוד במקום שהוא רק שלו אבל עד כמה שזה של שניהם בזה הגמ' דנה שמגורשת ואינה מגורשת ועיין תוס"ר שכתב דכאן לא שייך לשאול מצד אגיד דאיכא מ"ד דחצר השותפין קונים מקח זה מזה ולכאורא כוונתו שהגמ' הולכת למ"ד זה דהרי הטעם שקי"ל שלא מועיל מצד אגיד גביה דהרי ממישהו אחר הדין שחצר השותפין קונה לאחד מהשותפין אמנם עדין צ"ב א"כ למה מגורשת ואינה מגורשת והיה מקום לדון שזה סברא מיוחדת לגבי קנין ד"א שכה"ג זה לא חשיב רשותה ממש ובפרט אם יסוד קנין ד"א שהקנו את ארבע אמותיו של אדם אמנם עיין גמ' קידושין ח: מסתפקת באמרה לו שיתן הגט על סלע של שניהם האם מקודשת ועיין תוס"ר שהקשה הרי בגמ' כאן מבואר שמגורשת ואינה מגורשת ודחה שבמסקנא לא נשאר הביאור הזה אלא הגמ' מעמידה בתרי ותרי אמנם הקשה דבגמ' בב"ב מבואר שקי"ל שאין קונים זה מזה עכ"ד ומבואר שהסברא שמגורשת ואינה מגורשת זה לא סברא מיוחדת לענין תקנת ד"א אלא זה סברא בעצם אמנם יתכן כוונתו שכל הצד לדון שרבנן לא תיקנו רק שייך עד כמה שבחצר של שניהם אינה מקודשת וצ"ע

והנה האבני מילואים סימן ל' למד מסוגין דבחצר השותפין אם נתן שם גט מגורשת ואינה מגורשת אפילו שחצר השותפין קי"ל שאין קונים זה מזה דהינו שנקט שכל התקנה שזה יהיה רשותה ועד כמה שחצר השותפין אינה מגורשת לא יתכן שכאן זה עדיף ובהכרח שהדין של מגורשת ואינה מגורשת הדין כללי אמנם יתכן שבאמת רק לצד שזה הביאור במשנה בהכרח דאיכא כזה דין דרבנן אבל למסקנא שאין זה הביאור במשנה אין הדין כן וכן משמע בתוס"ר הנ"ל וכן סתימת הראשונים בקידושין שם שהקשו הרי קי"ל שאינם קונים זה מזה ומשמע שהיא וודאי לא מגורשת וכן עיין ריטב"א בע"ב שביאר שהטעם ששניהם יכולים לשמרו מגורשת ואינה מגורשת מצד גזירה אטו חצר של שניהם ומבואר שכה"ג וודאי לא מגורשת אמנם זה לשיטתו שהגמ' כאן יכלה לשאול שזה אגיד גביה ואין ראיה לדידן

והנה בעיקר הדין דמגורשת ואינה מגורשת המבואר כאן וכן לקמן בשניהם יכולים לשמרו או שניהם אינם יכולים לשמרו יש לבאר שזה ספק בתקנה דרבנן איך תיקנו בכה"ג וכן הוא בריטב"א לקמן לענין שניהם יכולים לשומרו אמנם יתכן לבאר שזה תקנה ודאית שכה"ג זה מקצת גירושין וזה סברא שיחול מקצת גירושין ומסברא הדבר מאוד מחודש אמנם עיין תוס' בע"ב שהקשו אם מדובר בתרי ותרי א"כ לענין חוב למה יחלוקו צריך להעמיד הממון בחזתו ומשמע שעד כמה שמדובר כר"י או בבאו בהדי הדדי לא קשה להו וביאר המהרש"א דשם זה גדר של וודאי מגורשת ואינה מגורשת וממילא גם לענין חוב צריך להיות ספק וכן הוא בחידושי הגרעק"א וצ"ע

ועיין חזו"א שכתב לדון שבבאו בבת אחת יש כאן מצד אחד הקנאה לה ומצד אחד הקנאה לו ורבנן לא תיקנו אלא או שזה יחול לו או שלא יחול כלל וממילא יש כאן חלות אחת משני אחיות ולכן מגורשת ואינה מגורשת ובזה ביאר הטעם שכאן לא קשה שאגיד גביה שעד כמה שחל עליה ממילא לא חל עליו וכתב שבזה מבואר למה לענין חוב זה ספק ולא מעמידים על החזקה דיש כאן ספק בעצם [וע"ש שהקשה מהגמ' ביבמות דמבואר שאם מדובר בכת אחת הגמ' מבינה שצריך להעמיד על החזקה אמנם עיין רשב"א וריטב"א שם שביארו שהגמ' הבינה בכת אחת שהעדים לא יודעים האם זה קרוב לה או קרוב לו ודלא כמבואר בסוגין ע"ש] עכ"ד והנה לכאורא לא שייך את ביאורו בשניהם אינם יכולים לשמרו אמנם יתכן לדון שיש מקום לדון שדנים שהאשה זו שהשלימה השמירה ולכן מגורשת ומצד אחד אפשר לדון שהבעל השלים השמירה ויש כאן סיבה לקנין לכל אחד וממילא הוי כמו אחת משני אחיות והנה הראשונים שדנו שיש כאן סברא של אגיד גביה וודאי לא ביארו כמותו אמנם הראשונים שכתבו שכאן כיון שהכל ברשותה זה לא שייך יתכן שזה כוונתם וצ"ע והנה לביאור זה וודאי שחצר של שניהם אינה מגורשת ואינה מגורשת דשם לא שיך ספק בתקנה אלא וודאי אינה מגורשת

**בדין ד"א בגט האם זה מועיל ברה"ר**

ה] עיין ראשונים דהקשו איך הגמ' מעמידה המשנה מדין ד"א הרי מבואר במשנה שמדובר ברה"ר והגמ' בב"מ אומרת שאין קנין ד"א ברה"ר ועיין רמב"ן ורשב"א שכתבו ביאור אחד שהגמ' כאן כמ"ד שתיקנו גם ברה"ר עוד כתבו שיתכן לבאר המשנה סימטא או צידי רה"ר וברשב"א כתב לדון שלענין גט משום עיגונא תיקנו גם ברה"ר אמנם הקשה שהגמ' אחרי זה שואלת על ר' יוחנן שלגיטין ולא לדבר אחר שקשה מהמשנה ולא שואלת על רב ומשמע שלרב זה דין ד"א הכללי ובתוס"ר כתב דבמקום שיש דעת אחרת מקנה זה מועיל גם ברה"ר וכן הוא בהגהות מימוני והנה יש מקום לדון שכל נידון הראשונים זה רק עד כמה שאין דין של קרוב לה א"כ כל ההלכה רק מצד התקנה של ד"א הרגילה אבל לר"י שגם קרוב לה עוזר כה"ג וודאי שאיכא גם הלכה של ד"א אפילו ברה"ר וכן משמע קצת ברשב"א שלקמן סתם שעוזר ד"א גם ברה"ר אמנם בר"ן ובריטב"א פשיטא להו שגם לר"י אין עוד הלכה של ד"א אלא בסימטא ע"ש ועיין לקמן

**ביאור דעות הראשונים בכוונת שמואל דעד שתשוח דעת רש"י רשב"א ר"ן ריטב"א רא"ש ורמב"ם וטור**

ו] עיין סוגית הגמ' בביאור מתניתין דרב מעמיד המשנה מדינא דד"א ור"י מבאר שהיא יכולה לשומרה זהו קרוב לה הוא יכול לשומרו זהו קרוב לה שניהם אינם יכולים לשומרו או שניהם יכולים לשומרו זהו מגורשת ואינה מגורשת ובהמשך הסוגיא אמר ליה שמואל לרב יהודה שיננא כדי שתשות ותיטלנו ואת לא תעביד עובדא עד דמתי גיטא לידה ובביאור כוונת שמואל נאמרו כמה ביאורים בראשונים וכדלקמן

**דעת רש"י ר"ן וריטב"א**

א. עיין רש"י שכתב שזה ביאור בדין קרוב דמתניתין שזה כדי שתשוח ותיטלנו ושמואל הוסיף שאין לסמוך על צורת קבלה זו אלא כדי שיגיע גט לידה ועיין תוס' רי"ד על הגליון שגרס איזהו קרוב לה כדי שתשוח וכו' וכן נקט בחידושי הר"ן וכן הוא פשטות הרי"ף שכתב היכי דמי קרוב לה אמר ליה שמואל וכו' ומשמע שנקט שזה הביאור במשנה דאל"כ היה צריך לכתוב שגם בקרוב לה היא מגורשת ואינה מגורשת והנה בפשוטו לפ"ז זהו גם הביאור בקרוב לו כדי שהוא ישוח ויטלנו וכן נקט הגר"א לדעת רש"י סימן ק"כ וכן משמעות הריטב"א כ"י בד"ה אמר רב ובטעם שאת לא תעביד עובדא וכו' רש"י ביאר מצד שלפעמים יטעו וזה יהיה קרוב לה והר"ן ביאר מצד שזה היה תקנה לשעתו וע"ש שיש בזה נפק"מ דלטעם רש"י א"כ זה סברא גם בקנין ד"א לא לסמוך על זה לכתחילה דלפעמים יכול להיות טעות משא"כ לשיטתו שזה מצד תקנה לשעתו א"כ כל זה על הדין קרוב לה אבל הדין ד"א שזה תקנה כללית שמועילה הרי גם לגבי מציאה וזה מועיל גם לדידן אלא שקשה א"כ מה שמואל אומר כדי שתשות או שיהיה בידה הרי יש כאן תמיד קנין ד"א וכתב שמדובר ברה"ר שכה"ג מצד הדין קנין ד"א זה לא שייך כמבואר בב"מ י: ע"ש ובריטב"א מכ"י ביאר שאם זה במצב שהיא יכולה לשוח וליטלנו אפילו שזה תוך ארבע אמותיו והוא בא ראשון היא מגורשת ואם הוא יכול לשוח וכו' אפילו שזה תוך ארבע אמותיה ובאה ראשונה אינה מגורשת דהקירבה של כדי שתשוח וכו' זה דרגא יותר מד"א ואם שניהם יכולים לשמור אפילו אם קדמה בארבע אמותיה כה"ג מגורשת ואינה מגורשת ואם שניהם אינם יכולים לשוח וליטלנו כה"ג אם זה תוך ד"א תלוי מי בא קודם ודבר זה הוא אפילו ברה"ר אמנם עיין רמב"ם ורשב"א שנקטו כדבר פשוט שאם הוא קדם בארבע אמותיה לא עוזר מה שיכולה לשוח וליטלו אמנם יתכן שזה רק לדעתם שזה חומרא בעלמא ולא דין נתינה מעיקר הדין וצ"ע

**ביאור דעת הרשב"א**

ב.עיין רשב"א שכתב ששמואל וודאי מודה לר' יוחנן דהרי הגמ' הביאה בריתא כמותו ואם זה מצב שהיא יכולה לשמור והוא לא יכול היא וודאי מגורשת ואין בזה שום חומרא וכן וודאי דאיכא לדינא דד"א כמבואר בגמ' לקמן לענין היתה ידה קטפרס ולכן ביאר שדינו של ר' יהודה בקדמה היא תוך ד"א והוא בא לתוכם דכה"ג שמואל אמר שלא מועיל עד שתשוח ותיטלנו ולכתחילה עד שיגיע לידה והנה לא נתבאר בדברי הרשב"א אם דינא דשמואל זה מעיקר הדין או שזה עוד חומרא דרבנן והנה ברש"י מבואר שהטעם שעד שתשוח מצד שיש חשש שהוא יקדום והנה לכאורא אם זה הביאור ברשב"א ג"כ א"כ עד כמה שהוא קדם מה יעזור שזה כדי שתשוח הרי אם זה ארבע אמות שלה היא לא מגורשת אמנם יתכן שלרשב"א כה"ג זה מעיקר הדין שאם הוא הגיע אחריה לד"א שזה מפקיע ממנה קנין ד"א עד כמה שזה לא כדי שתשוח ודוחק ובתורת גיטין ביאר שלגבי מקום שכדי שתשוח וכו' ניכר שהיא באה קודם ואין החשש שהוא הקדים לבוא דהיו רואים ויודעים שהיא וודאי לא מגורשת וצ"ע והנה הרמב"ם הרי סתם שמועיל ד"א גם ברה"ר ובזה משמע שהרשב"א הסכים עמו וצ"ע הרי בדעת רב נטה שמשמעות הגמ' שזה כגדרי ד"א ויתכן שעד כמה שעוזר קרוב לה וודאי שזה מחייב שיש גם הלכה של ד"א וכמו שדננו לעיל וצ"ע

**ביאור דעת הרא"ש**

ג.עיין רא"ש שביאר ששמואל מעיקר הדין וודאי מודה לר"י שקרוב לה הכוונה שהיא יכולה לשומרו וכן שמואל וודאי ס"ל שיש קנין ד"א וכמו שרב ביאר וכמו שמצאנו בעלמא קנין ד"א וכ"ש בגט משום עיגונא אלא שהוא בא לומר חומרא דרבנן שלענין ד"א שלה אם אחרי זה הוא בא לתוך ד' אמותיה שלא לסמוך על זה אלא כדי שתשוח ולכתחלה להחמיר עוד שיגיע לידה ולענין קרוב לה מלו דהינו שיכולה לשמור על זה שלא לסמוך על זה רק אם היא התקרבה עד כדי שתשוח ותיטלנו ולכתחילה עד שיגיע לידה ובטעם החומרא שלפעמים יהיה טעות שיטעו מי הגיע קודם או מי יכל לשמור אבל בארבע אמות שלה שהוא לא בא אליהם היא מגורשת וודאי ואין בזה שום חומרא וכמבואר בגמ' לענין היתה ידה קטפרס עכת"ד

והנה צ"ב עד כמה שיש חשש שהוא הקדים מה עוזר כדי שתשוח וכו' הרי אם הוא הקדים היא לא מגורשת והיה מקום לומר שדעתו כריטב"א שגם אם הוא הקדים לענין ד"א אבל אם היא יכולה לשוח והוא לא זה סיבה שהיא תהיה מגורשת אמנם בפשוטו לשמואל שזה רק חומרא לא משמע שיש כאן גם קולא לומר שזה קודם לדין ד"א ובהכרח צריך לומר כתורת גיטין הנ"ל שלגבי מקום שכדי שתשוח אין מקום לטעות מי הגיע קודם

עוד צ"ב בדין קרוב לה שלא לסמוך על זה עד כדי שתשוח ולכתחילה שיגיע לידה הרי מספיק שזה הגיע לתוך ד' אמותיה וצ"ל שלפעמים זה לא יעזור אם הוא גם יתקרב עד שגם הוא יהיה תוך ד"א ורק אם כדי שתשוח זה יעזור ודוחק אמנם היה מקום לדון דדעת הרא"ש דד"א לא מועיל אלא בסימטא והדין קרוב לה זה גם ברה"ר וכה"ג צריך דוקא כדי שתשוח וכו' אמנם זה וודאי מוכח מדברי הרא"ש שאין הבדל בין הדין ד"א לדין קרוב לה א. מהא דהרא"ש חיפס טעמים למה ר' יוחנן לא ביאר מדין ד"א ולא כתב כי פשטות המשנה שרה"ר משמע אפילו רה"ר ממש וד"א לא מועיל אפילו בסימטא ב. ע"ש שביאר בתחילה החומרא אם היא תוך ד"א ואחרי זה כתב שגם אם היא חוץ לד"א וקרוב לה יש החומרא עד שתשוח ומשמע שכל מקום שמועיל קרוב לה מועיל ד"א ולכן לא יכל להעמיד הדין של קרוב לה אלא שזה חוץ לד"א ג.עיקר הדבר דמבואר ברא"ש דיש חומרא גם לענין ד"א צ"ע מנ"ל אולי החומרא רק לא לסמוך על קרוב לה אמנם בפשוטו הביאור מצד ששמואל אמר עד כדי שתשוח והרי תמיד היא מגיעה קודם לד"א ובהכרח שיש כאן חומרא גם לענין ד"א ומבואר שבכל מקום שעוזר קרוב לה עוזר ד"א

והנה הרא"ש כתב שד"א וודאי מועיל כמו תמיד וכ"ש כאן משום עיגונא ולכאורא כוונתו כמו במציאה וצ"ע הרי במציאה מועיל רק בסימטא וכאן מועיל אפילו ברה"ר והיה מקום לדון דאולי ס"ל לרא"ש שלא מועיל גם ד"א אלא בסימטא אמנם דבר זה לא מצאנו באף אחד מהראשונים וכן הרא"ש סתם לענין קרוב לה ולא כתב שום משמעות שזה רק בסימטא ובהכרח צ"ל שס"ל כאן כמו שביאר בתוס"ר שבכל מקום שיש דעת אחרת מקנה מועיל אפילו ברה"ר וממילא בגט כה"ג שזה כמו דעת אחרת מקנה מועיל גם ברה"ר

**ביאור דעת הרמב"ם**

ד.עיין רמב"ם בהלכות אישות שכתב לענין קידושין כר"י בביאור הדין קרוב לה ולו וביארו הראשונים שס"ל שמעיקר הדין כר"י אלא שבהלכות גירושין הוסיף שבמקרה שהיא יכולה לשומרו ולא הוא היא מגורשת ואינה מגורשת עד שתשוח ותיטלנו וכה"ג עדין זה גט פסול עד שיגיע גט לידה עוד מבואר בדבריו לענין ד"א שאם הוא קדם בכל אופן אינה מגורשת ואם היא קדמה הוי גט פסול עד שיגיע גט לידה והנה מבואר בדבריו ששמואל אמר שני דינים אחד שלא לסמוך על הדין של קרוב לה עד כדי שתשוח וזה בגדר מגורשת ואינה מגורשת דהיינו שאם ניסת תצא ועוד דין לא לסמוך גם על זה וכן על הדין של ארבע אמות אלא אם הגיע גט לידה אמנם זה רק בגדר גט פסול אמנם צ"ע שהרמב"ם העתיק הדין של ידה קטפרס שמועיל ד"א ולא כתב שזה גט פסול ונאמרו בזה שני ביאורים הר"ן ביאר וכן נקט הרשב"א בדעתו שכל מה שהחמיר בד"א רק אם הוא הגיע לתוך ד"א וכנ"ל ברא"ש, ובמ"מ ביאר שבאמת תמיד יש הדין שיגיע לידה ורק בהיתה ידה קטפרס שזה כבר הגיע לידה זה עדיף שאין גם את החומרא דרבנן ע"ש

והנה צ"ב מה שהצריך הרמב"ם כדי שתשוח הרי תמיד יש כאן ד"א ובזה הרי זה רק גט פסול ולא שמגורשת ואינה מגורשת והיה מקום לדון שדעתו שאין ד"א אלא בסימטא אמנם כל לשונו משמע שאותו מקום שמועיל ד"א מועיל קרוב לה ובבית שמואל תירץ כגון שהיה אדם אחר בתוך ד"א וממילא לא שיך לדון מצד הדין דד"א ועיין לעיל סק"א במה שהבאינו להקשות על זה מהגמ' לעיל ובביאור הגר"א סימן ק"כ נראה שנקט שהדין של כדי שתשוח וכו' לפעמים זה יותר מד"א ובאמת רק על כה"ג נאמר שלא עוזר קרוב לה

והנה צ"ע מנ"ל לרמב"ם לומר שיש חומרא גם על הדין של ד"א ובפשוטו צ"ל שזה עצמו הוקשה לו למה לכתחילה שיגיע לידה הרי זה תוך ד"א אלא בהכרח שגם על זה יש חומרא של עד שיגיע גט לידה אמנם אם נימא שיש מקומות שלא מועיל ד"א ועל זה מבואר בגמ' שכדי שתשוח וכו' א"כ אין שום מקור להחמיר גם בדין ד"א אמנם לגר"א הנ"ל א"ש שתמיד מועיל ד"א ותמיד מוזכר שצריך שיגיע גט לידה אמנם מהדין כדי שתשוח וכו' הכוונה כשזה יותר מד"א והדין עד שיגיע זה וודאי אפילו תוך ד"א וא"ש הכל ולמ"מ הנ"ל גם א"ש הכל שבאמת בכל ד"א יש החומרא דרבנן ודו"ק בכל זה

**ביאור דעת הטור**

ה. עיין טור דבסימן ל' לענין קידושין כתב שבסימטא עוזר ד"א אם היא הגיעה קודם וברה"ר כתב שההבדל אם זה קרוב לה או לו ומשמע שהתקנה של ד"א בקידושין זה רק בסימטא כמו במציאה אמנם לענין גט סתם וכתב כלשון הרמב"ם שעוזר גם ד"א וגם קרוב לה אפילו ברה"ר ועיין ביאור הגר"א הוצאת מכון ירושלים דזה סתירה אמנם שמעתי מהגרר"ש לדון דיתכן דנקט כראשונים שבגט משום עיגונא תיקנו אפילו ברה"ר אמנם ס"ל שלגבי ההיקש הויה ליציאה יש לחלק בין הדין קרוב לה שיסודו שרשות כזה מועילה לגבי גט א"כ מקישים הויה ליציאה משא"כ ד"א שזה הקנאה דרבנן בזה לא שייך היקש דבקידושין רבנן לא היקנו ולכן רק בסימטא שמועיל במקח מועיל גם בקידושין וצ"ע בזה

**האם לכו"ע יש קנין ד"א בגט**

ז] עיין ברא"ש ועוד ראשונים כאן שנקטו שר"י וודאי מודה לקנין ד"א בגט אמנם עיין רמב"ן ור"ן ב"מ י"א שכתבו שאין לבאר שר"י שאמר קטנה יש לה חצר ויש לה ד"א זה על גט דהרי ר"י לא ס"ל ד"א בגט אלא קרוב לה ועיין מיוחס לריטב"א שהקשה הרי ר"י וודאי מודה שיש ד"א אלא שהוסיף שעוזר קרוב לה ובאמת צ"ע מה זה שונה ממציאה ואולי שזה רק קנין דרבנן וצ"ע ואלי יש לדחוק שכוונתם שר"י היה צריך לדבר גם על קרוב לה עוד מבואר שם ברמב"ן וריטב"א שהקשו דאם מדובר על גט זה דלא כהילכתא ששמואל אומר שלא עוזר ד"א וזה על דרך רש"י ותוס' בסוגין ור"ח שיש כאן תקנה כללית לא לסמוך על ד"א ודלא ככל הראשונים לעיל אמנם צ"ע הרי הדין שמגורשת ואינה מגורשת ועיין ריטב"א שיתכן שר"י כן דיבר על גט ומה שכתב ד"א זה שיטפא דלישנא וכוונתו קרוב לה וצ"ע שלכאורא זה לא תלוי כלל בדין יש לה חצר וד"א שזה גדר כמו ידה וצ"ע

**בביאור הדין וכן לענין החוב**

ח] מבואר במשנה שכן לענין החוב והגמ' מעמידה שהמלוה אמר ללוה זרוק לי בתורת גיטין והיפטר ועיין תוס' שכתבו שבמחצה על מחצה שניהם יחלוקו דלא שיך כאן המוציא מחברו וכו' והכוונה שבמחצה על מחצה זה מצב מסופק בעצם וצ"ב ועיין מהרש"א שהקשה שלפי הביאור הראשון של הגמ' שמדובר בתרי ותרי מי קדם לארבע אמות למה יחלוקו ששם זה ספק האם היה פירעון כדין וכתב לישב דבמרדכי ביאר שלא מדובר שאחרי זה נאבד הפירעון והנידון האם חל התשלום אלא מדובר שהלוה חוזר בו ורוצה את הכסף עכ"ד וצ"ב מה זה מתרץ הרי עדין הלוה נחשב מר"ק ואולי כוונתו שכיון שהנידון על הכסף הזה שהוא תוך ד"א של שניהם חשיב ששניהם מוחזקים אמנם מסברא יש כאן חידוש דהרי אם הלוה קדם א"כ הוא מוחזק וזה עצמו הספק מי המוחזק וא"כ שנעמיד בחזקת מר"ק ועוד קשה דאם מדובר ברה"ר וא"כ באמת אין כאן ד"א אמיתי ואין הלוה מוחזק וצ"ע ובתורת גיטין כתב לדון על פי דברי הרשב"א שבחוב שהנידון האם המלוה זכה בפירעון כיון שהוא בין כה חייב לא שייך לדון מצד מוחזקות אלא שצ"ב א"כ אדרבא זה מגיע למלוה אמנם ע"ש שכתב לדון שכאן שזה היה קודם זמן הפירעון זה אחרת וצ"ע בכל זה ולהלכה השו"ע העתיק את סוגין כמו רש"י שהפירעון נאבד וכן שהנידון לענין רה"ר ובשניהם יכולים לשומרו או שניהם אינם יכולים לשומרו

**בביאור הדין דשניהם אינם יכולים לשמורו**

ט] הגמ' אומרת שניהם אינם יכולים לשומרו או שניהם יכולים לשמורו מגורשת ואינה מגורשת ועיין ראשונים שכתבו על שניהם אינם יכולים לשומרו שהכוונה אלא על ידי שניהם ועיין רמב"ן שהקשה למה אין כאן חיסרון של אגיד גביה וכן הקשה הרשב"א והנה על הגמ' בע"א ביאר הרשב"א שכיון שזה לגמרי ברשות האשה אין בזה חיסרון של אגיד גביה שיהיה וודאי לא מגורשת אמנם כאן הקשה דכאן הרי אין לה שום אפשרות החזקה אלא על ידי הבעל ועיין ר"ן שכתב שכה"ג הבעל משאיל לה מקום זה וצ"ע במה זה חל ויתכן כוונתו שלכן כה"ג תיקנו שזה יחשב רק כרשותה והנה הריטב"א כתב שבאינו משתמר זה לא מועיל מצד שחצר שאינה משתמרת לה זה לא דומיא דידה ולכן זה לא עוזר וצ"ב א"כ מה עוזר ששניהם יכולים לשמור הרי זה לא דומיא דידה דהרי היא לא יכולה לשמור וצ"ב ולכאורא מוכח שהדין קרוב לה זה לא בגדר חצר עיין סק"א מה שכתבנו בזה ועיין רשב"א שהקשה בשניהם יכולם לשמורו למה היא לא מגורשת וצ"ב דלכאורא זה לא נחשב שזה לגמרי ברשותה והרי בד"א שבאו ביחד לא הוקשה לו שהיא צריכה להיות וודאי מגורשת וצ"ע

**בדין ד"א במקום שיכול להועיל מדין חצר ובקושית הראב"ד מקלתה**

י] הגמ' בב"מ ט: דנה למה אם נותן גט בקלתה היא מגורשת הרי זה חצר מהלכת והגמ' אומרת דהקלתה לא מהלכת רק האשה מהלכת ועיין רשב"א ותוס"ר שהביאו להקשות מהראב"ד דלמה שלא תתגרש מדין קנין ד"א וחידש הראב"ד שמהלך אין לו ד"א ובתוס"ר תירץ שכיון שיש כאן החזקה מדאוריתא כה"ג לא תיקנו מדרבנן עכ"ד והנה יש לדון האם סברתו זה גם שבכל חצירו של אדם אין לדון מדין ד"א ויתכן נפק"מ בחצר שאינה משתמרת אם נימא דזה מועיל בקנין ד"א עיין בית שמואל סימן קל"ט סק"ה או לדעת הרמב"ם שבד"א לא צריך לומר תזכה לי שדי ובחצר שאינה משתמרת צריך לומר וצ"ע ובעיקר קושית הראב"ד היה מקום לדון שכמו שהגבהה מועיל ברשות מוכר כי החזקת החפץ מתיחס לבן אדם ולא לרשות ה"ה אדם שמחזיק דבר בחצירו זה לא יכול להועיל מדין חצר אלא מצד שהוא מחזיק את זה ונפק"מ בנתן בעבד בתוך חצרו האם יוכל לקנות מצד חצר ואין כאן חיסרון של חצר מהלכת ומצד אינו משתמר לראשונים שבדעת מקנה אין חיסרון זה לא שייך כמבואר בתור"פ וצ"ע

והנה באמת לא מצאנו שדנו בכל חצר מדין ד"א ובפרט בגט שלגמ' יש צד שעוזר אויר ד"א וביאור תוס' גם אם זה לא מינטר וכן לענין קרוב לה שלכן יעזור בחצר שאינה משתמרת גם ללא שתעמוד תוך החצר ועוד כמה נפק"מ ומשמע קצת שכל שזה חצרה אין כאן תקנת ד"א ויתכן שכל קושית הראב"ד דהקרקע הוא ד"א ולא חצירה ובזה וודאי שאין התקנה והנה הראשונים הקשו בחנות למה שלא יקנה מדין חצר ותירצו שזה אינה משתמרת וקשה למה שלא יזכו מדין ד"א למבואר בט"ז סימן רס"ח ומחנ"א שקונה שלא מדעתו כמו כל חצר ויתכן שגם בד"א צריך משתמרת אמנם יתכן שבחצירו לא תיקנו ד"א וצ"ע בכל זה

**דיני קנין ד"א**

א]מבואר בגמ' דרבנן תיקנו קנין ד"א לענין מציאה דלא ליתי לאינצויי

ב]עוד מבואר בגמ' דלא תיקנו אלא בסימטא או צידי רה"ר או שדה דעלמא ודעת רוב הראשונים וכן קי"ל להלכה שהכוונה שדה הפקר

ג]מבואר בגמ' דאדם שמגלה דעתו שלא רוצה לקנות בד"א אלא בקנין אחר לא קונה ודעת הרבה ראשונים שכך קי"ל אמנם דעת הרא"ה שלמסקנא לא קי"ל הכי וכן דייק הש"ך מהרמב"ם והרי"ף והרא"ש וכן קי"ל סימן רס"ח ועיין סימן י' שהארכנו בזה ובמקרה שעוזר אם מציאה אחת רוצה ואחת מגלה שלא מתכוין לקנות בקנין ד"א הגרעק"א נקט שזה תלוי בגדרי קנין ד"א [סק"א]

ד]בגדר קנין ד"א נחלקו הראשונים האם הקנו לו הד"א ולכן זה מועיל כדין חצר או שרבנן חידשו שרשותו של אדם הנחשבת בד"א תועיל לקנין [סק"א]

ה]מבואר בר"ן דד"א אם אדם קדם הוא זכה בהם ואם בא אחרי זה מישהו אחר בכל אופן הראשון זוכה אמנם מבואר בטור דאם שנים עמדו ונפלה מציאה זכו שניהם וצ"ב למה לא למי שקדם ועיין נתה"מ שכתב לחדש שמדובר שעמד שם אדם אחר ובאו שניהם והראשון הלך וכה"ג לענין מציאה שניהם זוכים כאחד אמנם עיין הגרעק"א שלא פשיטא ליה דבר זה וצ"ע [סק"א]

ו]עיין ט"ז ס' רס"ח וכן מחנ"א חצר ט"ז שגם בקנין ד"א יש את ההלכה של חצרו של אדם קונות לו שלא מדעתו וכן הוא בתלמיד הרשב"א אמנם בריב"ש סימן שמ"ה מבואר שזה לא מועיל אלא מדעתו

ז] מבואר ברמב"ם שאפילו שתמיד בחצר שאינה משתמרת צריך לומר תזכה לי שדי כאן לא צריך

ח]בפשוטו בדין ד"א צריך שיהיה כגדרי חצר שזה חצר משתמרת וכן הוא מוכרח לראשונים שזה קונה מדין חצר רגיל אמנם בתוס' מבואר שהחיסרון של אויר שאינו מינטר יתכן שאין בד"א ויש מקום לדון דלרמב"ן שיש כאן רשות חדשה שזה גם באינו משתמר וצ"ע

ט]הרשב"א והתוס"ר הביאו מהראב"ד שאדם מהלך אין לו ד"א והתוס"ר פיקפק בראיתו והפוסקים סתמו בזה ועיין סמ"ע סימן רס"ח [סק"י]

י]יש לדון האם חצירו קונה גם מדין ד"א ונפק"מ לרמב"ם שלא צריך לומר תזכה לי שדי וצ"ע [סק"י]

**בדין ד"א במקח**

]דעת הראב"ד והרי"ד שלא תיקנו ד"א במקח ומתנה ודעת רוב הראשונים שתיקנו וכן קי"ל להלכה

]דעת הרבה ראשונים שבקדם כלי דמוכר לביאת הלוקח אינו יכול לקנות בד"א אלא במשיכה והש"ך נקט שרבינו ירוחם חולק אמנם בקדם מוכר זה וודאי שהלוקח לא יכול לקנות שם בדין ד"א

]הבית שמואל נקט שבבא אדם אחר לפני הלוקח הלוקח לא יקנה בד"א כל זמן שהוא שם והגרעק"א והתור"ג נקטו שכיון שלענין מקח זה אין נפק"מ למישהו אחר אינו מעכב ויזכה הלוקח [סק"א]

]בפשוטו הדין ד"א הוא בדיוק כמו במציאה וכן הוא דעת רוב הראשונים וכן נפסק בשו"ע אמנם בהגהות מימוני וכן בתוס"ר בגיטין כתבו שמועיל אפילו ברה"ר [סק"ה]

**בדיני ד"א בגט**

]דעת רוב הראשונים שד"א בגט מועיל רק מדרבנן ולדעת הר"ן זה כחצירו מדאוריתא מדין הפקר בי"ד הפקר ודעת הרמב"ן שזה מצד שכל המקדש וכו' אמנם דעת הרי"ד והריטב"א כ"י בשם הרמ"ה והמאירי והגר"א שזה מועיל מדאוריתא ולשיטתם וודאי מועיל גם ברה"ר

]דעת רוב הראשונים שלכו"ע היתה תקנת ד"א בגט וכן נפסק בשו"ע אמנם ברמב"ן ור"ן בב"מ י. משמע דר"י ס"ל שלא היתה תקנה זו [סק"ז]

]דעת הר"ן והריטב"א דתקנה זו היתה דוקא בסימטא כגדרי קנין ד"א אמנם דעת הרא"ש והרמב"ם שזה היה גם ברה"ר ויתכן שזה מצד דין קרוב לה ולהלכה נפסק בשו"ע שזה עוזר ברה"ר וברמב"ם מבואר שזה מועיל גם בחצר שאינה של שניהם וכתב המאירי שהבעל הבית מרשה [סק"ו]

]מפורש בגמ' שאם הבעל קדם זה ד"א שלו ואם האשה קדמה זה ד"א שלה והבית שמואל כתב שאם יש שם מישהו אחר היא לא מתגרשת וצ"ל שאחרי שהוא יוצא זה שיך למי שקדם בתחילה לבוא והגרעק"א והתור"ג נקטו שאיש אחר לא מפריע ואם האשה באה זה ד"א שלה [סק"א]

]מבואר בגמ' דשמואל אמר כדי שתשוח ותיטלנו ואת לא תעביד עובדא עד דמטי לידיה ודעת תוס' ורמב"ן וכן החמיר הרמ"א שזה גם לענין קנין ד"א אמנם דעת הר"ן ורשב"א ורא"ש שאם יש כאן קנין ד"א והבעל לא נכנס לד"א אלו זה מועיל לכתחילה ואם האשה נכנסה קודם ואחרי זה הבעל בזה דעת הר"ן שאין חיסרון ודעת הרא"ש והרשב"א שעל זה הגמ' מדברת ודעת הרמב"ם שעל זה יש רק את הדין של ואת לא תעביד עד דמטי וכו' דהיינו שזה גט פסול [ולענין ד"א רגיל המ"מ נקט שתמיד לא תעביד וכו' והראשונים נקטו בדעתו שאין כזה חיסרון] [סק"ו]

]משמעות הגמ' שאם הם באו ביחד מגורשת ואינה מגורשת אמנם עיין תוס"ר בקידושין שנקט שלמסקנא אין מקור לדין זה ודעת הריטב"א שיש בזה חיסרון של אגיד גביה והאבנ"מ נקט שגמ' זו נשארת למסקנא ולכן בחצר השותפין מגורשת ואינה מגורשת וכתבנו סברות לחלק וכן סתמו הראשונים דלא כדבריו [סק"ד]

]הגמ' מסתפקת האם תיקנו אויר לד"א

**בדיני קרוב לה בגט**

]מבואר בגמ' דר' יוחנן אומר קרוב לה מגורשת דהינו שהיא יכולה לשומרו וקרוב לו אינה מגורשת שהוא יכול לשומרו ולא היא ואם שניהם יכולים לשומרו או שניהם אינם יכולים לשומרו וביארו הראשונים אלא שניהם יחד מגורשת ואינה מגורשת ודעת הרמ"ה רי"ד מאירי וגר"א שזה דאוריתא אמנם דעת רוב הראשונים שזה דרבנן וברמב"ן ורא"ש כתבו שזה מדין כל דמקדש

]והנה בגמ' מבואר ששמואל אומר עד שתשוח ותיטלנו ומשמע בגמ' דכך קי"ל ודעת רש"י וריטב"א והרי"ף שזה ביאור המשנה מעיקר הדין ועל זה הגמ' אומרת ואת לא תעביד עובדא עד דמטי גיטא לידיה דהינו שזה גט פסול ובראשונים אחרים מבואר שזה בתור חומרא אמנם דעת הרשב"א שזה לא על דין קרוב לה ודעת הרא"ש שזה על דין קרוב לה שתמיד זה גט פסול וכן הוא דעת הר"ן ודעת הרמב"ם שעד כדי שתשוח זה מגורשת ואינה מגורשת ועד דמטי גיטא לידה זה גט פסול וכן קי"ל [סק"ו]

]דעת הרמב"ם והרשב"א דאם הבעל קדם בד"א אפילו שזה קרוב לאשה דהינו שהיא יכולה לשומרו ולא הוא אינה מגורשת בתורת וודאי אמנם בריטב"א בשם הרמ"ה מבואר שכה"ג היא וודאי מגורשת ובשו"ע פסק כרמב"ם [סק"ו]

]משמעות הדברים שלענין קרוב לו ולה אין הבדל מי הגיע קודם

]בפשוטו אם שניהם יכולים לשומרו אבל היא זה כדי שתשוח וכו' והוא לא זה גם מגורשת ואינה מגורשת אמנם יתכן דברשב"א מבואר לא כך וצ"ע [סק"ו]

**הנ"ל לענין קידושין**

]מבואר בגמ' שקידושין זה כמו גיטין אמנם מבואר בראשונים שאין בזה חומרא דשמואל ומבואר ברמב"ם שאם היא יכולה לשמור ולא הוא היא מקודשת ואם הוא יכול לשמור ולא היא אינה מקודשת וודאי ואם שניהם יכולים לשומרו או שניהם לא יכולים אלא שניהם ביחד מקודשת ואינה מקודשת אמנם לראשונים שקי"ל כשמואל בביאור המשנה ה"ה כאן ונפק"מ שצריך כדי שתשוח וכן שמה שהוא יכול לשמור אין בזה שום חיסרון ולא קי"ל כן להלכה

]בפשוטו למאי דקי"ל בגט שד"א מועיל גם ברה"ר ה"ה כאן וכן הוא בביאור הגר"א אמנם בטור ושו"ע כתבו שרק בסימטא עוזר כאן בדין ד"א ועיין מה שכתבנו לחלק בין גט לקידושין

**הנ"ל לענין חוב**

]מבואר בגמ' שלענין החוב אם אומר זרוק לי בתורת גיטין זה אותם הלכות של גט ומבואר בראשונים שאין בזה חומרא דשמואל [עד כמה ששמואל זה רק חומרא] וכן קי"ל ולענין מחצה על מחצה יחלוקו ודעת רש"י שזה גם באבד הפירעון ודעת המרדכי שזה רק אם הכסף קיים והלוה חוזר בו ורוצה הכסף ודעת התור"ג שזה רק בלא הגיע זמן הפירעון והשו"ע פסק כרש"י

]בפשוטו גם בשני עדים אומרים שזה בד"א ושני עדים אומרים שזה בד' אמותיו יחלוקו והמהרש"א כתב שזה רק באופן דהמרדכי וצ"ע