ע_ג ות_ג לענין שבת ואו_ה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / תתאה ועילאה גבר

שבת מב. ע"ג ות"ג לענין שבת ואו"ה

**א. חידוש החוו"ד לחלק בין בישול לבליעה ופליטה-**

מבואר בסוגיא דין ע"ג ות"ג בין לענין בישול של הפסח לענין פסול של צלי מחמת ד"א, ובין לענין איסור והיתר שבולע ומפליט.

והנה פלוגתתם בצליית הפסח הרי תליא בבישול וחום מציאותי מי גובר, ואינו תלוי בבליעה ופליטה כלל.

ובפשוטו היה נראה דאף לענין או"ה יסוד פלוגתתם תלי ג"כ מי גובר לענין החום, דלרב ע"ג ולשמואל ת"ג, וממילא נפק"מ שאם מתחמם מבליע ומפליט בכולו.

וכ"מ ברש"י רה"ע כתב טעם פלוגתתם דכל היכא דגבר חד ממילא עושה השני רותח והוי כחם לתוך חם, ולכך אוסר כולו, וכ"מ לשון הש"ך צא-ו ועיי"ש בפמ"ג.

אבל בחוו"ד צא-ה יש לו דרך אחרת בהאי עניינא, עיי"ש שנתקשה טובא בכל הסוגיא, וראשית חקר היאך הדין בנפל צונן איסור על חם וקי"ל בזה דת"ג והעליון נאסר, ודן שם היאך הדין אם אח"כ מניח חתיכה נוספת על העליון הצונן אם ייאסר.

והנה לענין שבת וודאי אף אם בדבר על האש ממש כל שלא נעשה חם הרי אם מניח עליו דבר אחר לא עבר באיסור תורה כלל שהרי אינו מתבשל דסו"ס במציאות הוא צונן, ולפי"ז ה"נ הכא היה הדין נותן דאף למ"ד ת"ג לא נאסר חתיכה העליונה.

אבל כתב דחתיכה הראשונה שהניח ישירות על החם משמע בפוסקים שנאסרת אף שעדיין מורגש שלא נתחממה עדיין והיא צוננת, וצ"ב.

וכתב לבאר בזה דוודאי אף למ"ד ת"ג כל שעדיין החתיכה צוננת לא תוכל לאסור חתיכה אחרת, אבל מ"מ החתיכה עצמה נאסרת אף בלא שנתחממה, דאיסור והיתר אינו תלוי בבישול וחום רק בבליעה ופליטה, ולמ"ד ת"ג הרי התחתון גובר ומבליע בעליון אף אם לא הצליח לחמם אותו.

אבל לענין להבליע בחתיכה העליונה א"א להבליע אלא ע"י שהחתיכה האמצעית נעשית חמה ובלא זה לא תוכל להבליע כלל.

ועיקר נידון ע"ג ות"ג הוא ביחס שבין שני החתיכות בינם לבין עצמם אבל לענין חתיכה נוספת אינו ענין לזה כלל רק הכל תלי במציאות אם נתחמם או לא[[1]](#footnote-2).

[ועיי"ש עוד בחוו"ד מש"כ לענין כ"ר דמבשל אף לרב ויו"ד לקמן].

ועוד הוסיף דכה"ג מצאנו שאם מניח כ"ר רותח על צונן הרי אמרינן ת"ג ואין הצונן נאסר כולו כמבואר ברמ"א צב-ז, ומ"מ וודאי שהכלי נשאר בדין כ"ר ולא אמרינן שהוא מצטנן, ואם אח"כ מניח חתיכה בצידו אוסר כולה, דכל דין ע"ג ות"ג הוא ביחס שביניהם אבל הדבר בפנ"ע לענין דבר אחר כל שהוא חם עדיין כ"ר מיקרי, וקדם לו בפרט בזה בפר"ח סח-יח הו"ד בהג' רעק"א של הפמ"ג סוס"י סח.

ועפי"ז דן ליישב דעת היש"ש שהביא הט"ז קה-ד דכ"ש מבליע ומפליט אף שאינו מבשל, ובנקוה"כ שם תמה ע"ז דהא קי"ל ת"ג ורק אדמיקר ליה בלע ומשמע דאח"כ שוב אינו בולע כיון שהוא כ"ש, אבל לפי הנ"ל א"ש שהוא עצמו באמת אינו מצטנן ויכול להבליע ולהפליט בדבר אחר ורק לענין שאין הכלי בולע ממנו או מתבשל ממנו אמרינן ת"ג.

**ב. ביאור הפלוגתא לד' החוו"ד-**

ולמדנו מדבריו חידוש גדול דפלוגתת רו"ש לענין או"ה היא פלוגתא בענין בליעה ופליטה ולא בענין בישול וחימום.

ועיקר ענין זה מתבאר ג"כ בד' התורי"ד שבת מא: שבגמ' שם מבואר שמותר לתת מים צוננין מרובין לתוך חם באופן שלא יתחממו, ופי' התורי"ד דאף למ"ד ת"ג אמרינן כן דכל שהצונן מרובה שרי [דלא כהתו"ר שבת מב., עיין לקמן].

ונתקשה מ"ש מסוגיא פסחים דמשמע דלשמואל אסור לתת אפי' צונן מרובה, ובאר דשאני איסור והיתר דס"ל לשמואל דע"י דת"ג מבליע ומפליט אף בלא שמצליח לחמם ולבשל אותו, וע"ע לקמן בביאור האי עניינא.

אבל צ"ע דהא מבואר בגמ' להדיא שגם לענין לחמם יש הנידון של ת"ג גבי פסח דהתם תלי בחום ובישול ולא בבליעה?

וביותר צ"ע דתיקשי ממ"נ אם ניכר שהחתיכה רותחת הרי לכו"ע ייפסל משום צלי ע"י ד"א, ואם ניכר שהיא צוננת לכו"ע לא ייאסר שהרי לא נתבשלה וכמו לענין שבת?

וכנראה מבואר בלשון החוו"ד ביאור הענין, דוודאי פליגי גם לענין בישול וחום, ומחלוקתם הוא באופן שמרגישים שנתחממה החתיכה הדבר, ופליגי אם יש לחתיכה זו דין כלי ראשון דהוי כמו שנתחמם ע"י האש ויכולה לחמם דבר אחר או דהוי ככלי שני וא"י לחמם דבר אחר.

וזהו הנפק"מ המבוארת בגמ' אם החרס יכול לחזור ולבשל את הפסח, שאם יש לחרס שנתבשל מן הפסח דין כלי ראשון הרי כשהוא חוזר ומחמם את הפסח הוא אוסר אותו כדין בישול בכ"ר, אבל אם יש לו דין כ"ש אינו חוזר לאסור את הפסח.

ולענין איסור והיתר פליגי בפלוגתא נוספת לענין בליעה ופליטה מי גובר אף באופן שלא נתחמם.

ובפשוטו היה נראה דתליין הני פלוגתות זב"ז, דכל היכא שהצונן גבר לכל חד כדאית ליה הרי תו אף אם נתחמם אין לו אלא דין של כ"ש, וממילא אינו מבליע ומפליט.

אבל צ"ע דמ"מ תיקשי לשיטת היש"ש דכלי שני נמי מבליע ומפליט א"כ מה לי דהוי ככ"ש ולמה לא יאסור אח"כ?

וראיתי בבדה"ש קה-ב בביאורים ד"ה ויש כתב ליישב דכל מה שאסר היש"ש בכלי שני ה"מ בדבר שנתבשל על האש הרי אף אם נתנוהו אח"כ לכלי שני ניתר, אבל דבר שמעיקרא נתבשל בכלי שני אינו מבליע ומפליט, ולפי"ז א"ש היטיב.

[או יל"ד דתליין הני פלוגתות זב"ז דלמ"ד עילאה גבר מצליח להבליע בתחתון וגם מצליח לחמם אותו כ"כ שייחשב ככלי ראשון שחומם ע"י האש, והדברים צ"ב רב].

אבל כאמור ברש"י ובש"ך מבואר שלא כד' החוו"ד ויסוד הפלוגתא דעילאה ות"ג דע"י שמחמם זא"ז מצליח להבליע ולהפליט, וכל שלא חיממו א"י להבליע ולהפליט.

וכן ידוע בשם החזו"א שא"א להבליע ולהפליט אלא ע"י שמחמם זא"ז [וכנראה הוא פלוגתא בראשונים ע"ז לענין כ"ש דבר"ן שם מבואר דל"ש מצב שיבליע בלא בישול ואף מליחה ע"כ הוא כבישול ואינו רק בליעה ופליטה עיי"ש, ואכ"מ].

ומשה"ק החוו"ד איך סתמו הפוסקים לאסור גם אם נרגש שחתיכה זו צוננת, כנראה צ"ל דמ"מ חיישינן שלכה"פ חלק הסמוך לחתיכה נתחמם שפיר ועי"ז מבליע ומפליט בכולו [וכמדומה שכ"כ ביד יהודה] [[2]](#footnote-3).

וכן יל"ד לענין שבת דאף אם מרגיש שהחתיכה צוננת עבר באיסור שבת דשמא מקצת הנוגע בחתיכה בחמה כבר נתחמם.

ועצ"ע היאך יהיה הדין אם מרגיש גם במקום הנגיעה שהוא צונן אטו לא יאסרו זא"ז ולא שמענו כן, וצ"ע.

אבל באמת התבוננתי אח"כ דלכאו' ד' החוו"ד מוכרחים שהרי אם תלי דוקא בבישול וחימום הרי נמצא דענין ת"ג שייך רק באופן שהוא מחמם את העליון, ולפי"ז בכ"ש אף לדעת הרשב"א שהוא מבליע ומפליט מ"מ אינו מבשל ולא נימא ביה ת"ג, וסתימת הפוסקים לא משמע כן, ובבדה"ש צא-פ כתב בפשיטות דאף בכ"ש אמרינן ת"ג וכ"מ לשון הט"ז קה-ד בשם היש"ש שאוסר כולו.

שו"ר שכן מוכח להדיא מד' התורי"ד שהבאנו לעיל שהעמיד פלוגתא דרו"ש בכ"ש הרי מבואר להדיא דאף בזה אמרינן ת"ג.

[ובאמת בנקוה"כ קה-ב תמה טובא על היש"ש דאף אם כ"ש מבליע מ"מ א"י להבליע בכולו אלא בכד"ק, והבאנו דבריו במקו"א, אבל גם כוונתו אינו נראה כ"כ מטעם שכתבנו עיי"ש שדימה זה לעירוי].

וע"כ אין הביאור כש"כ רק כש"כ החוו"ד דלענין בליעה ופליטה אמרינן ת"ג אף בלא בישול העליון.

ועיין לעיל קח: הק' הגמ' כזית בשר שנפל ליורה של חלב בשר אסור והחלב מותר, ומוקי בגמ' בנפל ליורה רותחת, ורו"ר פי' דבשעת רתיחתו אינו מפליט.

אבל ברמב"ן שם פי' אופן מחודש בזה, דכוונת הגמ' שנפל ליורה רותחת היינו שכבר העבירוה מעל האש והיא רותחת, ותלי בדין ע"ג ות"ג.

ורב לשיטתו דס"ל ע"ג הרי הבשר שהוא הצונן גבר ולא יאסר החלב ורק הכזית בשר נאסר כד"ק [וכל הכזית כד"ק הוא] דאדמיקר ליה בלע.

והוסיף עוד:"ואפי' למ"ד ת"ג לא פלטה עד דחיימא ליה מיחם ואקשינן סו"ס כי נייח מלבלוע הדר פליט מאותו חלב שבלע, לפי שכבר נתמלא כולו חלב ונתחמם קצת וא"א שלא ייסחט ממנו מעט ויפלוט קודם שתנוח היורה מרתיחתה ומפרקינן בשקדם וסילקו דאכתי לא מבלע ביה כולי האי ואכתי לא חימם אותו עד שיפלוט כלום, אבל בדברים המתבשלים על האור פולטים ובולעים הם".

והיינו דמפרש הרמב"ן דאף לשמואל דתתאה גבר מ"מ לא יאסר החלב אלא ע"י שיתחמם הבשר, ואיירי בשסילק מיד ואכתי לא נתחמם הבשר [ורק היכא שהוא על האש מיד בולע ופולט].

ומבואר דעתו דבלא חימום של הבשר לא ייאסר החלב, וכנראה הוא שלא כד' החוו"ד וא"א להפליט מהבשר לחלב בלא חימום הבשר[[3]](#footnote-4).

**ג. ענייני ע"ג ות"ג לענין שבת-**

שבת מב. נותן אדם חמין לתוך צונן אבל לא צונן לתוך חמין, דברי ב"ש, וב"ה מתירים.

ופירש"י טעם ב"ש שהתירו לתת חמין לתוך צונן משום דקסברי תתאה גבר.

בתוס' הק' בתרתי חדא א"כ רב דס"ל ע"ג היאך יבאר ברייתא זו, ועיין בפמ"ג יו"ד מ"ז סוס"י סח דאה"נ הו"מ לאקשויי מהא.

עוד הק' בתוס' דמ"מ קליפה מיהא בעי אף למ"ד ת"ג?

וכמה שיטות בזה:

**שיטת התוס' בטעם ההיתר לתת חמין לתוך צונן-**

התוס' שם כתבו דבאמת אינו תלוי בעילאה ותתאה גבר כלל, וגם לרב דס"ל ע"ג מ"מ ייאסר לתת צונן לתוך חמין שהרי מבשל לכה"פ כד"ק, וכן לשמואל בחם לתוך צונן.

אלא דחם לתוך צונן איירי שהצונן מרובה וכולו נעשה פושר, ודקתני 'ולא צונן לתוך חמין' היינו באופן שהחמים מרובים ואף בכלי שני אסרו ב"ש משום גזירה, וב"ה פליגי בכוס ובאמבטי אף הם מודו לגזירה זו [אבל חם לתוך צונן לעולם שרי שאינו נראה שבא לבשל].

והיינו שהכל תלוי במרובין ומועטין ואינו תלוי בע"ג ות"ג כלל.

והטעם להתיר כתבו התוס':"דחמין לתוך צונן משמע שהצוננין של מטה מרובין שדרך ליתן את המועט במרובה ולכך אין מבשלים החמים המועטים כלל לפי שמתערבים בצוננין מרובים ומתבטל חמימותן", הרי שעירבו התוס' שני עניינים חדא שהוא דבר המתערב ועוד שיש כאן צונן מרובה.

ויש שני דרכים עיקריות בשיטת התוס':

א. בפמ"ג מ"ז סוס"י-סח (ד"ה ויש) למד מזה דס"ל דאין מושג של עילאה ותתאה גבר היכא שהאחד מרובה מחבירו וכ"כ בערוה"ש יו"ד צא-יב.

ולדעת ערוה"ש ופמ"ג כנראה כל הסוגיא פסחים איירי דוקא באופן שהחם והצונן הם בכמות שוה.

אבל תמה על שיטתם בבדה"ש-צא ציונים-עז מכל הסוגיא דחרסו של תנור או שמן של תרומה דוודאי הפסח גדול יותר ממנו ומ"מ אמרינן ביה ת"ג?

ובאמת בתורי"ד שבת מא: כתב כד' ערוה"ש לענין שבת דכל שהצונן מרובה אין בו בישול כלל, אבל נתקשה דבסוגיא פסחים לא חילקו בזה ומשמע דבכל אופן נאסר אף בצונן מרובה?

ובתורי"ד מסיק באמת מכח זה דחלוק בליעה ופליטה דאף בצונן מרובה נאסר ודוקא לענין שבת דתלי בבישול מהני צונן מרובה, ואכ"מ, אבל בתוס' מב. ל"מ כן, ודעת ערוה"ש ופמ"ג צ"ע.

[ובאמת גם לדעת התורי"ד תיקשי דהא בחרסו של תנור איירי לענין חימום ובישול ולא לענין בליעה ופליטה, וצ"ע].

ואולי לא אמר ערוה"ש זה אלא בדבר המתערב שא"א לחמם חלק ממנו ולכך אם הוא מרובה הוא מצליח לצננו לכו"ע, אבל בחרסו או בשמן שאינו מתערב עם כל הפסח רק כנגד מקומו בזה שפיר תלי בת"ג [וכ"ה לשון התוס' שבת שם דדוקא במתערב אמרו] וצ"ע בזה [ומ"מ בדעת התורי"ד מבואר להדיא שנקט כן גם בדבר שאינו מתערב כהא דמוליאר הגרוף ומיחם שפנהו שהכלי עצמו חם ואינו מתערב עם הצונן].

ב. במחה"ש שיח-לה באר דעתם דע"י שהוא דבר המתערב לא שייך ע"ג ות"ג ודוקא היכא שנופל על יבש ומכה בו ואינו מתערב בו שייך הנידון של ע"ג ות"ג, וכל שאין בו הכלל של עילאה ותתאה הרי ממילא לעולם אזלינן בתר המרובה.

ולפי"ז לעולם לית לן הקולא של ערוה"ש וכל היכא שיש עילאה ותתאה לא אכפ"ל שהצונן מרובה, ולהלכה בזה עיין גם בבי"מ-שיח דעתו כהתורי"ד שהבאנו שאין חילוק בין צונן מרובה ובכל ענין מבליע ומפליט לכה"פ לענין איסור והיתר.

וכדברי מחה"ש נראה יותר בתו"ר שבת שם, עיי"ש שהמשיך להקשות ע"ד התוס' מהא דאמרו מא: מיחם שפנהו אסור ליתן לתוכו מים מועטין, ותיקשי למ"ד ע"ג איזה איסור יש בו והרי התם אינו דבר המתערב ושוב יש בו הנידון של ע"ג ות"ג ולמה ייאסר לרב?

עיי"ש מש"כ ליישב בזה דכלי מתכת שאני א"נ דכד"ק מתבשל אף למ"ד ע"ג [מיהו למש"כ לעיל הרי גם לד' ערוה"ש ופמ"ג תלי נמי במה שהוא מתערב ואם אינו מתערב הדר תלי בפלוגתא דע"ג ואין ראיה מד' התו"ר שלא כדבריהם].

**שיטת הר"ן ורשב"א ותוס' פסחים-**

וכ"ז שיטת התוס' אבל בר"ן ורשב"א שבת שם ובתוס' פסחים מ: כתבו דפלוגתא דע"ג ות"ג לא שייך בדבר המתערב, ולא אמרינן ביה קליפה מיהא בעי.

וכנראה יש בזה שני שיטות:

א. בר"ן נראה שבא ליישב בזה גם משה"ק התוס' היאך יתפרש דין זה לרב והא ס"ל ע"ג, וע"ז כתב דע"י שמתערב לא אמרינן ע"ג וגם לשמואל אי"צ קליפה.

וסברת הר"ן צ"ב דאף אם לא שייך ע"ג ות"ג בדבר המתערב מה"ת יגבר הצונן דוקא?

ובבי"מ-שיח באר כוונתו שהוא סברא לענין עירוי, דאף דקי"ל עירוי מבשל ה"מ כשמערה על יבש, אבל במערה על דבר לח הרי כל מעט מן המים שנופל בלח מצטנן ואין כאן עירוי אחד, ובכה"ג לכו"ע אינו מבשל, וכ"כ בחזו"א ט-ג.

וזה בין לענין דאי"צ קליפה לשמואל ובין לענין דלא אמרינן עילאה גבר לרב.

ב. אבל בד' התוס' פסחים משמע שעיקר התי' בזה הוא סברא מסויימת בדין קליפה דלא שייך גבי לח ענין של קליפה שהרי הוא דבר המתערב ולא נתבשל ממנו כלום.

[וכ"נ במחה"ש וכתב דמ"מ אין להקשות עליהם מדעת רב שי"ל כש"כ אחרונים לדעת רש"י דהברייתא דלא כרב ובלא"ה מותיב לרב מברייתא בפסחים עו., וה"נ הו"מ לאקשויי מהא].

ועיי"ש במחה"ש שנתקשה שהר"ן בא לענות גם על קו' התוס' מרב, ומה תועיל סברתו בזה, וכנראה מבואר בזה שד' הר"ן ותוס' פסחים הם שתי שיטות כש"כ.

ולפי"ז למדנו דעת הר"ן רשב"א ותוס' פסחים דאף בחמין מרובין לתוך צונן מועט נמי שרי ולא אמרינן ביה קליפה כלל, אבל לדעת התוס' ותו"ר שבת וודאי אסור, וכ"כ הפוסקים ועיין בביאוה"ל שיח-יב בשם הבי"מ שלכתחילה וודאי צריך להחמיר בזה אבל אין למחות בדי המקילין, הרחיב בשיטות בזה.

**ד. ביאור שיטת רש"י-**

והנה ברש"י כתב טעם ההיתר של חם לתוך צונן משום דת"ג וכ"כ הטור-שיח, וכבר הבאנו קו' התוס' דהא לכה"פ קליפה מבשל?

א. בפשוטו נראה דעת רש"י כהתוס' פסחים הנ"ל דלא שייך לאסור קליפה בדבר המתערב דאין מתבשל בו אפי' כד"ק [מיהו בשיטת הטור כבר תמה עליו הב"ח דא"כ בצונן מרובה לתוך חמין יש לאסור ואיך התיר הטור בזה].

ב. בפמ"ג סוס"י סח כתב [וכ"כ רעק"א בסוף המסכת ע"ס ד' הר"ן כא:] דס"ל לרש"י שאין דין קליפה אלא כלפי בליעה ולא לענין בישול בשבת, וכשיטת הרשב"ם כפי דעת הש"ך קה-ה וחזו"א ט-ד, ודעת התוס' שהק' מבואר דלא כהרשב"ם.

ואזלי התוס' לטעמייהו בפסחים עו. ד"ה תנן שנתקשו למה לא הק' הגמ' לשמואל מרישא דמתני' נגע בחרסו של תנור יקלוף את מקומו, ותי' דאף לשמואל מ"מ קליפה בעי, מבואר בתי' דאף לענין חום יש מושג קליפה דלא כרשב"ם.

ג. בפנ"י יצא לתרץ ד' רש"י באופן מחודש דאין כוונת רש"י לתלות הדין כאן בפלוגתא דע"ג ות"ג דפסחים רק כוונתו דהכא לכו"ע תתאה גבר ולא פליגי רו"ש אלא לענין בליעה ופליטה באו"ה אבל לענין בישול דבזה לכו"ע תתאה גבר.

ודבריו תמוהים טובא חדא דמבואר להדיא בסוגיא פסחים דאף לענין צלי ע"י ד"א פליגי והוא מידי דתלי בחום לחוד ולא בבליעה.

ועוד צ"ע דכיון דאף רב מודה דת"ג לענין בישול א"כ למה התיר צונן לתוך חם ואיך יתכן שהוא מחמם את העליון ומ"מ לא יבלע וכבר תמה בכ"ז ביד יהודה צא-יב [ובמקו"א הבאנו כעי"ז מד' החוו"ד שבאר דאף רב מודה לאסור כ"ר בשבת משום דלענין בישול מודה דת"ג ומתחמם העליון אלא שאינו בולע, ותמהנו ע"ז].

ד. עוד תי' בפנ"י באופן מחודש דכל דעת רב דעילאה גבר הוא רק אם סילקו מיד את העליון, אבל אם נשתהה בתוכו וודאי ת"ג, ואינו מובן דמ"מ כבר נתבשל לענין שבת ומה יהני שאח"כ מצטנן ומתגבר עליו.

**ה. מיחם שפנהו-**

שבת מא: אמר ר"א המיחם שפנהו לא יתן לתוכו צונן מועט אבל מרובה שרי.

וצ"ע דלכאו' דין זה אינו עולה לא לדעת רב ולא לדעת שמואל, דלשמואל דת"ג מ"ט שרי לתת צונן מרובה והרי לענין איסור והיתר משמע בסוגיא פסחים דאף צונן מרובה אסור לתת, ולרב דע"ג אף צונן מועט נמי לישתרי?

גם צ"ע לשיטת שמואל עיקר הדין שמצאנו הכא ובכ"ד דכ"ר בשבת מבשל ולרב כיון דת"ג היאך הוא מבשל, וכבר תמהו בזה בחוו"ד צב-כז וש"א[[4]](#footnote-5).

וכן צ"ע איפכא לדעת רב היאך כ"ש מותר והרי עילאה גבר ומרתיח את הכ"ש, ומ"ט אינו מבשל [עי' כו"פ סי' קה ומנח"ש ב-ז[[5]](#footnote-6)]?

וכנראה כמה מהלכים בזה:

א. לעיל הבאנו ד' ערוה"ש בזה דלא אמרינן ת"ג היכא שהצונן מרובה, ולפי"ז י"ל דדינא דמיחם שפנהו לשמואל לכה"פ מיהא אתיא ומ"מ בצונן מרובה שרי.

מיהו נתבאר שהוא דוחק וגם הוא לא אמר כן אלא בדבר המתערב.

אבל באמת בתורי"ד שבת שם כתב כעי"ד ערוה"ש, אבל נתקשה דלענין או"ה משמע פסחים דאף בצונן מרובה אמרינן ת"ג, וכתב לסייג ד' ערוה"ש, דדוקא לענין או"ה אין לתת צונן מרובה משום שבולע ופולט אבל לענין שבת אינו מבשל היכא שהצונן מרובה.

ומבואר בלשון התורי"ד ביאור הדברים דלבשל לוקח לו יותר עד שישהה שיעור בישול משא"כ להבליע ולהפליט הוא מיד, ועיין מ"ב בשם שיח-פג בשם הנשמ"א שאסר לערות צונן לתוך חם בקילוח איטי ורק בב"א ממש שרי דאל"כ קמא קמא מתבשל, ובשעה"צ העיר ע"ז דהא אינו מתבשל מיד ולוקח לו זמן להתבשל[[6]](#footnote-7).

וכבר כיון לכל זה בבי"מ-שיח, וכתב דלפי"ז צ"ל דכל מה שנתקשו הראשונים מב. בחמין לתוך צונן למה מותר הוא משום שלא ניח"ל לפרש כהתוס' מב. דאיירי בצונן מרובה דוקא, אבל בצונן מרובה לעולם שרי ואין בו איסור כלל כדמוכח הכא.

[ולפי"ז מתבאר שלא כד' מחה"ש והתו"ר בביאור ד' התוס' שבת וסגי במה שהצונן מרובה כדי להתיר אף בלא שהוא דבר המתערב זב"ז].

ועיקר חילוק זה בין הסוגיא פסחים לסוגיא שבת כנראה הוא נכון להלכה.

אבל מ"מ עדיין יש כאן מקום עיון גדול דלפי"ד התורי"ד דין מיחם שפנהו לא אתי אלא להלכה דקי"ל ת"ג, אבל עדיין לא נתבאר למ"ד ע"ג היאך יפרש דין כ"ר בשבת, ומתני' שבת מב. האילפס והקדירה שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכו תבלין משום כ"ר?

וכתב בתורי"ד דמרותחין שאני ולא אמר רב אלא בחם בעלמא של יס"ב, א"נ בכלי שני, וכנראה ביאור דבריו דכל שההוא רותח ממש כנתון על גבי האש דמי ולא סגי ביס"ב לענין זה, אלא שהוא חידוש להעמיד כל הסוגיא פסחים דע"ג בצונן לתוך חם דוקא בכ"ש ובפוסקים ל"מ כן, ועיין לקמן מד' החוו"ד באופ"א.

ב. בתו"ר שבת מב. העמיד ד' התוס' שם דחם לתוך צונן מותר אם הצונן מרובה, וכתב לבאר שאין בו איסור משום אדמיקר ליה בלע למ"ד ת"ג כיון שהוא דבר המתערב והצונן מרובה וכש"כ התוס'.

ועפי"ז נתקשה טובא בגמ' מא: הנ"ל דאף שאינו דבר המתערב שרי ואיך נתיר למ"ד ת"ג?

ובאר התו"ר דס"ל לר"א כרב דע"ג ואינו מתחמם ע"י המיחם שהוא תתאה, אלא שנתקשה בקו' התורי"ד דא"כ אף צונן מועט נמי לישתרי, וכתב דשאני מתכת דחם טפי ולכך מים מועטים אסור.

ועוד כתב דאף למ"ד ע"ג מ"מ כד"ק מיהת נאסר משא"כ בשופך צונן מרובה.

מבואר בד' התו"ר שאין איסור לרב דס"ל ע"ג בכלי ראשון אלא משום שמבשל כד"ק.

ודעת התורי"ד שנתקשה דלמ"ד ע"ג אין לאסור כלל מבואר דס"ל דלרב מותר לתת צונן בכלי ראשון, ומלבד דצ"ע דהא מבואר בכ"ד שאסור לתת צונן לרב בכ"ר [וזה כבר נתקשה בתורי"ד עצמו שם ועיין לקמן שהבאנו דבריו] עוד צ"ע שהרי לכאו' צדקו ד' התו"ר דמ"מ מתבשל כד"ק?

אבל באמת טענת התו"ר לאו דכו"ע היא, שהרי דעת רשב"ם בתוס' מב: דעירוי אינו מבשל אף כד"ק ולא אמרו אדמיקר ליה בלע אלא להבליע ולהפליט [כפי מה שהבינו הש"ך קה-ה וחזו"א ט-ד], ולפי"ד לכאו' אין לאסור בכ"ר לרב משום אדמיקר ליה מבשל קליפה.

או גם י"ל לשיטת התוס' פסחים דאין מתבשל קליפה בדבר המתערב א"כ אין טעם לאסור כ"ר בשבת בדבר המתערב.

וכבר עמד בזה בחזו"א ט-ד היאך נאסר כ"ר לרב לשיטת הרשב"ם לרשב"ם יתפרש האיסור של כ"ר לרב והרי אינו מבשל כד"ק רק מבליע ומפליט, וכתב דדוקא לשמואל בחם לתוך צונן ס"ל להרשב"ם שאינו מתבשל אף כד"ק אבל לרב בצונן לתוך חם מודה שמתבשל כד"ק כיון שהחם במקומו עומד, וגם דבריו הם ע"ד התו"ר דלרב אין איסור שבת אלא משום כד"ק.

מיהו עיקר מהלך התו"ר בסוגיא מא: אינו נראה להלכה דהא קי"ל כדעת ר"א אף דקי"ל כמ"ד ת"ג, ושוב צ"ע היאך התירו צונן מרובה לתוך חם מועט, ולכאו' צ"ל כדעת הבי"מ ותורי"ד שהבאנו לעיל.

ג. ביד יהודה מסיק שאין איסור כלי ראשון לרב אלא מדרבנן ולא מדאורייתא, והיינו מתני' דאילפס וקדירה [וע"ע באג"ט מלאכת אופה נקט כן בשיטת הר"מ אף להלכה].

**ו. מהלך החוו"ד בדין כ"ר וכ"ש לרב-**

ד. בחוו"ד צב-כז יצא במהלך מחודש, עיי"ש שרצה לייסד דדין כ"ר וכ"ש הוא ענין בפנ"ע שאינו שייך לפלוגתא דרו"ש כלל ושלא כד' התו"ר.

והקדים לעמוד ע"ד התוס' שבת מ: שנתקשו מה לי כ"ר דמבשל ומ"ל כ"ש דאינו מבשל אף שהיס"ב, וכתבו דשאני כ"ר שיש לו דפנות המחממות משא"כ כ"ש דפנותיו צוננות.

וכתב בחוו"ד דוודאי כל קו' לא תיקשי לשמואל דוודאי ניחא דכ"ש אינו מבשל שהרי ת"ג והוא הצונן משא"כ בכ"ר שהתתאה חם.

אלא דקו' התוס' הוא לרב, וקשיא להו ממש קו' הנ"ל למה לרב יש איסור בכ"ר והרי ע"ג והוא צונן, וכן בכ"ש שנתנו בו מים חמים למה מותר לתת בו מאכל והרי כיון דע"ג הרי לא נצטננו המים ולמה לא יבשלו?

וע"ז כתבו התוס' דהיכא שיש לו דפנות המחממות כגון כ"ר וודאי מודה רב שהוא מבשל, ובכ"ש שיש לו דפנות המצננות מודה רב שהוא מצטנן.

ופי' החוו"ד דכל היכא שיש לו דפנות לא פליגי רו"ש כלל, דבכ"ר שהדפנות חמות הרי יכול לבשל אף לרב ובכ"ש שהדפנות צוננות הרי גם לרב הוא מצטנן, שהכל הולך אחר הדפנות, וכל פלוגתתם הוא באופן שאין לו דפנות כלל.

ולפי"ז לא תיקשי כלל מהא דמיחם שפנהו דוודאי אף לרב אסור כיון שהוא כ"ר ודפנותיו חמים ואי"צ לדוחק התו"ר ותורי"ד בזה.

ולפי"ז ביאור הסוגיא פסחים דפליגי רו"ש בחם לתוך צונן היינו הרגע הנפילה שנופל העירוי ועדיין לא נצטנן ע"י דפנות הכ"ש האם מצליח לבשל ולהבליע בצונן וזה תלי בדעין ת"ג וע"ג.

וכן מה דפליגי התם בסכו בשמן של תרומה או נטף מרוטבו על החרס, כיון שנצלה בלא כלי אין לו דפנות המחממות ושפיר תלי לה בפלוגתת רו"ש.

[וכ"כ בחזו"א-קכד דאף רב מודה דאח"ז מצטנן ע"י הכלי אלא דס"ל דבשעה ראשונה העליון גובר לחמם, ולפי"ז עיקר פלוגתת רו"ש הוא אם עד שמצטנן מחמת התחתון מסוגל לבשלו.

ובקה"י שבת כתב דעיקר הפלוגתא היא כמה זמן לוקח לו להצטנן ולשמואל מצטנן מיד ולכך אינו מספיק לבשל את העליון את התחתון, וע"ע ביד יהודה צא-יב ד"ה ועתה מש"כ לבאר כעי"ז פלוגתת רו"ש].

אלא דד' החוו"ד צ"ע שהרי התם בפסחים פליגי גם בצונן לתוך חם ומשמע דאיירי בכלי ראשון ולד' החוו"ד בזה לכו"ע אוסר ומבשל?

וכנראה מד' החוו"ד שם דג"ז איירי באופן שאין לו דפנות, ומשכח"ל בדבר גוש לשיטת היש"ש דהוי ככ"ר דחשיב שאין לו דפנות ואינו מושפע מהם ובזה ס"ל לרב דנימא ע"ג.

[ונמצא לפי"ז דאף דרב מודה לענין שבת דכ"ר מבשל הוא מכח הדפנות אבל בדבר גוש אף לשיטת היש"ש דחשיב ככ"ר מ"מ לא יבשל לדעת רב דס"ל ע"ג].

אבל הוא דוחק גדול שהרי בסוגיא שם איירי גם בבשר שנפל לחלב, וצ"ע.

אלא שיש ליישב לפי דרכו של החוו"ד דעיקר המעלה של כלי ראשון הוא משום שמתחמם ע"י הדפנות, אבל התם בסוגיא איירי בצונן מרובה שלא נתחמם ע"י החם, ובזה נמי תלי בפלוגתא דרו"ש לענין בליעה ופליטה הי מינייהו גבר.

וזה כש"כ לעיל מהחוו"ד צא-ה דאף באופן שלא נתחמם מ"מ אמרינן דמבליע ומפליט, וכמו שהבאנו מד' התורי"ד ובי"מ לעיל.

ונמצא לדרכו של החוו"ד ריוח מסויים בדעת רב דאף הוא מודה דלענין שבת כ"ר מבשל אף כולו ולא רק כד"ק, אבל לשיטת התו"ר מבואר דרב פליג אשמואל גם בדין כ"ר בשבת ולרב יסוד האיסור הוא מכח קליפה לחוד.

וכנראה נפק"מ מדבריהם בנותן כלי מלא מים בתוך כ"ר, דלשיטת התו"ר לרב שרי שהרי אינו מתבשל אלא כד"ק והוא הכלי והמים אינם מתבשלים כלל, אבל להחוו"ד אף לרב אסור.

ובגמ' שבת מ: רבי אסר לתת פך של שמן בכ"ר, ולדעת התו"ר צ"ל דאזיל כמ"ד ת"ג.

בד' המג"א לענין נתינת בשר רותח בתוך רוטב נתבאר במקו"א.

1. ולכאו' מסתבר כן טובא, אבל דא עקא שמצאנו דעת הרבה אחרונים של"נ כן, דהנה משמע ברמ"א צב-ז שאם ניתז חלב על הכירה ואינו אצל האש הוי כצונן אין הקדירה נאסרת אלא כד"ק והתבשיל מותר דת"ג, אבל משמע שאם הוא אצל האש וודאי אוסר את כל התבשיל שהרי הוא חם, וכתבו הש"ך צב-לב ובפר"ח דבכה"ג אף אם הקדירה צוננת הכל נאסר גם התבשיל כיון דלא שייך בו ענין ע"ג ות"ג כלל.

   וביד יהודה צב-מד תמה ע"ז טובא כסברתו הכא דכל מה שייאסר כולו היינו הקדירה אבל התבשיל שבה לעולם לא ייאסר אם לא נתחממה הקדירה.

   ודימה זה לתוחב כף חולבת לתוך קדירת בשר צוננת דוודאי כל שלא נתחמם התבשיל שרי אף אם הקדירה חמה.

   וע"ע בש"ך צב-לה משמע דאזיל כפי שיטתו וגם ע"ז תמה ביד יהודה צב-מט.

   ומש"כ הרמ"א שם בקילוח רותח הפוגע בקדירה דאינו אוסר התבשיל משום דהקדירה צוננת ות"ג ואינו אוסזר אלא כד"ק, דמשמע מזה שאם היה העירוי תתאה היה אוסר את כל התבשיל כתב ביד יהודה דלשונו לקוח מלשון תרוה"ד דאיירי בעירוי חלב על בשר ממש בלא קדירה ובזה כתב הטעם שלא נאסר אלא כד"ק משום שאין עירוי אוסר אלא כד"ק אבל בקדירה אי"צ לזה דלעולם לא ייאסר התבשיל כל שהקדירה צוננת.

   ודעת הש"ך בזה כנראה דקדירה שיש בה תבשיל ומניח אותה על החם הרי נידון הכל כדבר אחד לענין ת"ג ומבליע בכולו, ורק אם אח"כ נותן כף לתוכו הוא נידון כדבר בפנ"ע כשבא לכלי ואם אין התבשיל חם אינו בולע, ועצ"ב רב. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומ"מ עצ"ע קו' החוו"ד היאך יבליע בכולו וצריך לבדוק אם אמרינן באוכל חם מקצתו מבליע בכולו. [↑](#footnote-ref-3)
3. אלא שיל"ד היאך דעת הרמב"ן לענין להפליט מן החם אם יכול להפליט גם בלא חימום דכבר מצאנו ביש"ש חילוק שחם מפליט טפי, ועיין רמב"ן קיב: דחם לתוך צונן גובר עליו ומצננו לכך סגי בקליפה, משמע דבלא שמצננו היה נאסר אף שאין התחתון מתחמם וכדעת היש"ש וכנראה איירי באיסור חם.

   אבל אינו ראיה כ"כ ולשון זה איתא גם ברש"י עו. רה"ע, ונתבאר במקו"א שיל"פ דכל מה שהתחתון גבר הוא ע"י שמחמם את העליון שהם מתנגדים זל"ז וחד מינייהו דבר לשמואל התחתון גובר ומחמם את העליון לכך אין העליון מצנן אותו, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-4)
4. בפנ"י שבת שם כתב בזה שני אופנים:

   א. כל דינו של רב דעילאה מצנן את החם הוא רק אם סילק את הצונן מן החם מיד, אבל אם משהה אותו הרי חוזר התחתון לבשלו וזהו האיסור של כ"ר, והוא חידוש.

   ב. עוד כתב שכל הפלוגתא של רו"ש הוא לענין בליעה ופליטה ולא לענין בישול, ובזה יישב ד' רש"י שבת מב. דנותן חמין לתוך צונן משום דת"ג וכש"כ לעיל משמו.

   אבל כבר תמה עליו ביד יהודה מסוגיא עו. גבי צליית הפסח דמבואר דלרב עילאה גבר גם לענין בישול וצליה שתלוי בחום ולא רק לענין בליעה ופליטה. [↑](#footnote-ref-5)
5. עיי"ש שדן בזה גם לדעת שמואל דת"ג מ"מ אם נותן בכלי שני שהוא דק מאוד כגון שקית ניילון שאינו כולו אלא כד"ק וכולו מתחמם ע"י המים העליונים דקי"ל אדמיקר ליה בלע, א"כ לכאו' אין כאן היתר של כלי שני כיון שכולו נתחמם, ויל"ד בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. אבל מה שהוכיח מנמצא על האש לכאו' הוא תימה דשאני הכא שהוא מתערב מיד זב"ז ובוודאי מתחמם תיכף משא"כ בנמצא על האש אינו מושפע ישירות מן האש ולוקח לו זמן להתחמם וה"נ להתבשל. [↑](#footnote-ref-7)