דיני חה_ל
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / דברים החשובים / חה_ל ודבר שבמנין

סי' קא חתיכה הראויה להתכבד

**א. נתערב ואח"כ נעשה חה"ל-**

בב"י-קא בשם הסמ"ק נקט כדעת הפוסקים דמחוסר תיקון אינו חשוב חה"ל, וכתב דאף שאח"כ מפשיט את הכבש מ"מ כיון שכבר נתבטל הותר ואינו חוזר לאיסורו, וכן מבואר בשו"ע קא-ג וט"ז וש"ך על שו"ע פא-ב.

ובפשוטו נראה הטעם בזה משום דאף חה"ל אינו יותר מחד בחד אבל יש לו שם תערובת, וכבר יסד לנו רשש"ק דכל שלא הוכר האיסור רק נעשה כחד בחד אכתי יש בו היתר של ביטול ברוב, וכ"כ בשער"י ג-כח [וכש"כ הראשונים דדוקא ע"י טעם אמרינן חו"נ דהוי כהוכר האיסור, וי"ל דאפי' לשיטת הרא"ש דאף באיסורים שאינם מכח טעם אמרינן חו"נ הוא דוקא בנשתנה התערובת והוסיף עליה דכלפי זה לא חל הביטול כלל ושפיר חו"נ].

אבל בחי' ר"מ קזיס ספ"ז כתב בזה"ל:"וכן נראה שהרי מה שחה"ל אינה בטלה חומרא דרבנן היא וכיון שנתבטלה ונעשית היתר אין ראוי שתאסר עוד", מבואר ביאור אחר בזה[[1]](#footnote-2).

ושם הק' ע"ז ממתני' צו: וכן חתיכה של נבילה וכו' ומוקי בגמ' ק. בחה"ל, והרי בתחילת הבישול היה חי ומחוסר תיקון ואינו בכלל חה"ל ומ"מ לאחר הבישול הוא בדין חה"ל?

וכתב לתרץ דאיירי שלא נודע התערובת עד שנתבשלה ובשעה שנודע הויא חה"ל, וכיון שלא נודע אכתי לא חל הביטול.

וכן מבואר בשו"ת רדב"ז-רסז דלא אזלינן בתר שעת העירוב לענין חה"ל אלא בתר שעת הידיעה, ואם בשעה שנודע היא חהר"ל נאסר, ועיין בשפ"ד קא-ח שהביא מהפר"ת כן, וכ"ה בפמ"ג מ"ז פא-ד[[2]](#footnote-3).

אבל יל"ע בכ"ז מהא דפליגי הראשונים גבי חמץ אי חו"נ, ומבואר דאיכא למ"ד דחו"נ אף ביבש ואף שכבר נתבטל מקודם כיון דהשתא אית ביה איסור משהו חו"נ, וצ"ע מ"ש מהכא גבי חה"ל.

ועי' מש"כ בענין חה"ל בשם השער"י דשאני דבר חשוב שאכתי יש בו מושג ביטול אלא שהוא חשוב כמו מע"מ אבל חמץ בפסח דינו הוא שלא מועיל עליו ביטול כלל ולא שייך בו היתר של תערובת והוי כהוכר האיסור, ואכ"מ.

**ב. נאסר מחמת ד"א-**

קי"ל להלכה דאיסור מחמת ד"א אינו בדין חה"ל [ובמרדכי הביא חולקים בזה].

עי' ברשב"א בתוה"ב (יג:) דדבר שנאסר ע"י בליעה אין בו דין חה"ל ואף לשיטות דאמרינן חנ"נ מ"מ איסורו הוא מחמת ד"א ולא מגופו.

ולבתר הכי הביא הרשב"א ד' הראשונים בביאור הסוגיא יבמות פא. שדנו מ"ט חטאת טמאה שנתערבה אינה נחשבת חה"ל, ובבד"ה תמה על כל הנידון בזה שהרי גם בחטאת טמאה אין איסורה מחמת עצמה רק מחמת ד"א?

ובמה"ב השיב לו דאינו תלוי בסיבה האוסרת אם היא מחמת עצמה או מד"א, רק העיקר הוא במה נתפס האיסור שאם שם האיסור הוא על דבר שיש בו חשיבות הוי חה"ל, משא"כ בנאסר מחמת בליעה שכל האיסור הוא בבליעה, אבל חטאת טמאה השתא איסורה הוא בחתיכה עצמה ומה שסיבת האיסור הוא מגורם חיצוני לא אכפ"ל והוי כמו נבילה דאיסורה מחמת עצמה אף שבא לה ממאורע חיצוני.

ויל"פ דעת הרא"ה דטומאה אינה חלק מעצם החתיכה שאינו אלא מחמת מקרה שנגע בה טומאה אחרת ואינו שייך לשם החתיכה, אבל איסור נבילה וכה"ג שייך לצורה של חתיכה זו דוקא [ולפי"ז יתכן דמחמת נדר ושבועה וכה"ג נמי אינו בכלל חה"ל לדעת הרא"ה], ועי' באו"ש פט"ז ה"ה מש"כ בדעת הרא"ה דאיסור חטאת טמאה אינה דבוקה לעצם החתיכה ויתכן שתפקע, עיי"ש.

**ג. מאכל שחלקו איסור-**

מאכל שעשוי בחלקו מאיסור, עי' בחוו"ד קא-ז שדן גבי פשטידא שחלק הגבינה שבה נאסר מכח בשר אבל העיסה לא נאסרה, ובהג' אמ"ב צידד דהוי חה"ל ולא דמי לנאסר מחמת בליעה.

ובפשוטו היה נראה הסברא דדוקא בליעה לא חשיב מחמת עצמו אבל דבר שהוא חלק מהמאכל מיקרי ראוי להתכבד.

אבל א"כ תיקשי לן מד' הרמ"א גבי קליפה דמיקרי שאין איסורו מחמת עצמו, ועיי"ש באמ"ב שנקל לחלק בין פשטידא לקליפה, וראיתי בבדה"ש בביאורים באר דשאני קליפה דמאותו המין צריך עוד כדי ליצור חה"ל משא"כ בנידון של פשטידא הרי נאסר כל החלק גבינה שראוי לעשות עמו פשטידא הראויה להתכבד.

אבל בגוף דינו של אמ"ב עי' חוו"ד חלק ע"ז דסו"ס כיון שבחלק הגבינה לבד א"א להתכבד אינו בכלל חה"ל.

וכדבריו נראה בפמ"ג מ"ז קא-ד דכל שחלק האיסור מצ"ע א"ר להתכבד לא חשיב חה"ל ואף אם הוא ממש חלק מהמאכל ולא בליעה בעלמא אינו בכלל חה"ל.

[ועי' בדה"ש ביאורים דאף בכה"ג דזה אינו יכול וזה א"י, היינו שבלא האיסור לא יהיה ראוי להתכבד מ"מ אינו בכלל חה"ל כל שהאיסור מצ"ע אינו חתיכה הר"ל].

ובפמ"ג למד מזה למש"כ הפוסקים בגבינה שעשויה מחלב טריפה דהוי חה"ל, וכתב הפמ"ג דהיינו דוקא בשיש בשיעור החלב האסור כדי שיוכל להיות בפנ"ע ראוי להתכבד, אבל אם עשוי מתערובת חלב טהור וטמא ובטמא אין די כדי להתכבד שרי.

אמנם עי' ביד יהודה קא-ה שרצה לחלוק ע"ד הפמ"ג בגבינה, דכיון דאמרינן חנ"נ ונאסרה כל הגבינה ע"י תערובת הטמא שפיר מיקרי חתיכה הר"ל.

ולא דמי למש"כ הפוסקים בנאסר מחמת בליעה דאף דאמרינן חנ"נ מ"מ אינו מחשיב אותו כחתיכה הר"ל, דיסוד הדין משום דחנ"נ אינו יכול לתת דינים חדשים רק להרבות הכמות, וכיון שבליעה עצמה אין בה דין חתיכה הר"ל מצד עצמה דדבר נוזלי ל"ש שיהיה חתיכה הר"ל, שוב א"א ששאר החתיכה תקבל דין זה[[3]](#footnote-4).

אבל בגבינה שעשויה מעירוב חלב טמא הרי הטמא מצ"ע שפיר איתא בדין חה"ל אלא שחסר בכמותו ובזה מהני חנ"נ.

ודבריו הם ביאור חדש בטעם דחנ"נ ל"מ לחה"ל, שעיקרו הוא משום דדבר נוזלי אין בו דין חנ"נ.

ועיקר דין בלוע איסור בחה"ל נתבאר בסוגיא דאל"ס וחנ"נ [אין הנאסר חמור מן האוסר].

**ד. קליפה-**

כתב בד"מ בשם הגש"ד דמה שנאסר כד"ק לא חשיב חה"ל, וכ"פ הרמ"א קא-ב, והטעם משום שהקליפה לבדה אסורה והיא אין בה כדי להתכבד.

בש"ך סק"ו הביא מראבי"ה גבי מליחת בשר וחלב דחשיב הקליפה חה"ל, וכתב דראבי"ה לא פליג בעיקר הדין רק מיירי באופן שגם אם יקלפוה תהיה ראויה הקליפה בפנ"ע להתכבד.

בש"ך סק"ו הביא קו' הלחם חמודות (פ"ז-קס) דהא לא משכח"ל קליפה אלא בנאסר ע"י שקיבלה טעם ממקום אחר, וא"כ אף בנאסרה כולה יש להתיר שהרי נאסרה מחמת דבר אחר?

ובש"ך כתב דלק"מ דהא משכח"ל בב"ח שנאסר כד"ק אף שחשיב איסור מצ"ע ולא מחמת ד"א.

ודעת הלח"מ י"ל עפמש"כ בכו"פ ססק"ד דהנה קי"ל ברמ"א צא-ד כר"ת פסחים עו. דבב"ח שנאסר ע"י עירוי אינו אוסר אם אח"כ נתערב לח בלח, דכל קליפה אינו אוסר את שאר התערובת, וכיון שלא גזרו בו לאסור באיסור דאורייתא של טעם את שאר התערובת כ"ש שלא יהיה בו דין חה"ל שהוא רק דרבנן [וכתב שהראבי"ה שהביא הש"ך לאסור בקליפה פליג ע"ד ר"ת וס"ל כדעת ריב"א שם].

ושמעתי ליישב עפי"ז דעת הלח"מ וזה עפמש"כ הכו"פ סי' צא-ב דכ"ז לענין בב"ח דטעם הבלוע בקליפה אינו אלא טעם קלוש כמו נ"ט בר נ"ט ואינו יכול לאסור שאר התערובת, אבל בשאר איסורין דאף טעם קלוש אוסר אין בו הקולא של ר"ת ואוסר שפיר את שאר התערובת א"כ ה"נ יש בו דין חה"ל.

מיהו הש"ך לשיטתו שם פי' ד' הרמ"א רק באופן מסויים שנימוחה הקליפה אבל אם נשאר בעין נאסר אף בלח, וממילא י"ל דבכה"ג יש דין חה"ל ושפיר תמה על הלח"מ.

**ה. דין חה"ל בלא חנ"נ-**

בד"מ הביא מקור לדינו דקליפה לא חשיב חה"ל מתוס' פגיה"נ ולא פירש כה"צ כוונתו.

ובש"ך סק"ו תמה ע"ז היכן מצאו כן בתוס' ולא אמרו התוס' בשם היראים אלא דבחצי חתיכה ל"א חנ"נ אבל לא איירי לענין חה"ל כלל.

אבל בכו"פ סק"ד ועצי לבונה (ד"ה כל) כתבו בפשיטות דאף בב"ח כל שאין בו משום חנ"נ הרי לא נאסרה החתיכה הבלועה לגמרי ולא נאסר ההיתר, א"כ כ"ש דלא חשיב חה"ל [והוי כאיסור מחמת דבר אחר שאינו עושה חה"ל].

ולפי"ז יתכן שזהו כוונת הד"מ להוכיח מתוס' פגה"נ, ולפי"ז צ"ע דהא להלכה לא ברירא דקי"ל דלא אמרינן חנ"נ בחצי חתיכה, עיין ש"ך צו-ט שלא הכריע ועיין לשון הש"ך יו"ד כב-י ובהגה"ה שם.

[אבל באמת לשון הרמ"א בתו"ח כתב שכתבו התוס' חתיכה שנאסרה כד"ק וכו' משמע שכתבו להדיא לשון זו ודין זה, ועיין בשערי בינה כלל מ' דמסתמא מצא איזה תוס' שהיה כתוב כן ולא למד זה מסברתו עפי"ד התוס' דידן, ולפי"ז אף אם קי"ל דאמרינן חנ"נ בחצי חתיכה מ"מ לא חשיב חה"ל, וצ"ע].

ודעת הש"ך כתב בכו"פ דס"ל דאף אם לא אמרינן חנ"נ מ"מ אל"ס אסור והחתיכה עצמה נאסרה כל שהבליעה בתוכו וחשיב שפיר איסור מחמת עצמו.

אבל כתב הכו"פ דדעת התוס' דכל שאין חנ"נ גם אל"ס לא אמרינן, ומ"מ נראה להצדיק דעת הש"ך עפמש"כ הש"ך קה-יז בשם תרוה"ד דאף למ"ד אל"ס מותר חשיב איסור מחמת עצמו כל שהבליעה בתוכו אלא שאחר שיצא פקע האיסור שאין כאן תערובת.

ועיין בב"ח קא-ג הביא ד' הר"מ פט"ז מאכ"א דאף באיסור דרבנן כבשר עוף יש דין חה"ל, ואף דדעת הר"מ דלא אמרינן חנ"נ בבשר עוף הוא איסור דרבנן, וע"כ דאף שאין בו משום חנ"נ סו"ס כל שהוא בתוכו חשיב הכל כאיסור והוי כחה"ל [אלא שזה תלוי במש"כ במקו"א דאפשר גם הר"מ מודה שאל"ס אסור גם באיסור דרבנן, אבל פשטות הר"מ לא כן ומ"מ יש בו דין חה"ל].

**ו. בב"ח דרבנן אי הוי חה"ל-**

ובגוף הדין לענין בשר עוף בחלב, עי' בפר"ת קא-ג דבשר עוף בחלב אין בו דין חה"ל דאיסורו מחמת ד"א מיקרי שלא עשאוהו רבנן כבב"ח ממש.

אבל בפמ"ג מ"ז קא-ג הכריע שלא כדבריו כמבואר בר"מ, ומסיק דאף בב"ח דרבנן מיקרי איסורו מחמת עצמו.

וזה לענין בשר עוף בחלב, ויל"ד לענין תערובת צונן בצונן או כבוש אם יש בו דין חה"ל.

ושורש הנידון אם בזה ג"כ האיסור הוא כדין בב"ח דאורייתא שהחשיבו רבנן ג"ז לתערובת של בב"ח, או שבזה אין האיסור אלא על אכילת שניהם יחד ולא כדין בב"ח [והארכנו בחקירה זו בגדרי בב"ח בדין דנ"ט בר נ"ט, ואכ"מ].

ועיין בש"ך פז-ל שאין אומרים חנ"נ בזה לדעת ר"א דאין חנ"נ אלא בב"ח, ומשמע בזה דלא אסרו חז"ל את התערובת רק את מעשה האכילה.

ועי' חוו"ד פז-ג דה"נ לענין חה"ל לא חשיב איסור מחמת עצמו ורעק"א בהג' פליג והביא מהחוו"ד קא-ג שסתר משנתו בזה ונקט ג"כ דהוי בכלל חה"ל.

ובהג' רעק"א קא-ב הביא מהמנ"י מ-י דכבוש לא חשיב חה"ל, ודחה דבריו ממשמעות הט"ז סק"ד.

גם בפמ"ג פתיחה לבב"ח ובמ"ז קא-ג כתב דאף בב"ח של כבוש שאינו דרך בישול מ"מ חשיב חה"ל שהרי שניהם נאסרים יחד, וכמו בבשר עוף בחלב, ועיי"ש מה שהביא מרמ"א סי' קא.

ובש"ך קא-ו מבואר דנאסר קליפה בבשר ע"י עירוי חלב חשיב איסורו מחמת עצמו, לענין קליפה דמבואר בש"ך דחשיב איסורו מחמת עצמו, וכתב בפמ"ג דאף בנפסק הקילוח כן אף שאין איסורו אלא מדרבנן, והביא כן מאו"ה כה-ח דאף כבוש מיקרי חה"ל [ובהג' רעק"א ציין ע"ז למנ"י].

**ז. נאסר מבב"ח-**

לענין חנ"נ בשאר איסורים הבאנו במקו"א דעת הב"י ושו"ע קג-ז דאף דלא אמרינן חנ"נ בשאר איסורים מ"מ בנאסר מבב"ח אמרינן שפיר חנ"נ שהחמירו עליו.

ואמנם לענין חה"ל מבואר בפמ"ג שפ"ד קא-ד דנאסר מבב"ח לא חשיב איסורו מחמת עצמו, ונפק"מ בחתיכת בשר שבלעה מעט חלב ונאסרה ואח"כ נפלה לקדירה עם עוד חתיכות ויש שישים כנגד החלב שוב חשיב איסורו מחמת ד"א, וכתב שהוא פשוט ולא ידעתי מנא פשיטא ליה כ"כ [ואולי פסיקא ליה כהש"ך דנאסר מבב"ח אינו עושה חנ"נ].

**ח. נוזל-**

ביד יהודה קא-ה (ד"ה עיין) כתב דפשיטא דדבר נוזלי אינו בכלל חה"ל ורק בחתיכה אמרו והוכיח כן מחבית פתוחה דבטלה אף שיש בה כוס יין שראוי להתכבד בו [וכנראה דוקא חתיכה יש לה חשיבות טפי[[4]](#footnote-5)].

ועי' בט"ז סק"ד גבי גבינה דחלב שבין הנקבים של הגבינה אינו בכלל חה"ל, כיון שאין גוף הגבינה נעשית ממנו, ולא אתא עלה משום שהוא דבר נוזל.

ויל"פ דכל שהוא חלק מהגבינה לא חשיב נוזל, אבל לפי"ז נסתרו ד' היד יהודה סק"ה שהבאנו לעיל דבלוע ג"כ הוי נוזל לענין זה וזה עיקר הטעם שאין חנ"נ בבלוע, שהרי כל שהוא מעורב אינו בכלל נוזל, וכבר העיר בבדה"ש על ד' היד יהודה כן מסברא דיליה.

ולדעת היד יהודה צריך לדחוק דכ"ז בכלל כוונת הט"ז דלא חשיב חלק מהגבינה והא גופא הטעם דחשיב כנוזל ואינו בכלל חה"ל.

[יל"ע בנוזל שהופך אותו לדבר קרוש כגון גלידה או גבינה וכה"ג אם יחול עי"ז חה"ל או דמתחילתו לא היה חתיכה הר"ל לא סגי, ומסתברא דוודאי הוי חה"ל ואין דין שיהיה מתחילת ברייתו כמו לענין בריה שהרי נבילה מיקרי חה"ל, וצל"ע בכ"ז בד' הפמ"ג מ"ז קא-ד בסו"ד גבי חלב עכו"ם שעשה ממנו הישראל גבינה אינו בכלל חה"ל שהרי לא נולד באיסורו].

יל"ע מה חשיב נוזל לענין זה אם ג'לי או גלידה מיקרי חתיכה.

1. וי"ל הטעם דלא ניח"ל להר"מ קזיס בתי' הרשש"ק עפמש"כ בחלק"י עפ"י לשון הר"מ מאכ"א טז-א דדבר שבמנין חשיב שאינו בתערובת כלל ואין יסודו משום דהוי כמע"מ, עיי"ש, [והוכיח כן מד' הר"מ מאכ"א טז-ו גבי חביות סתומות שאסור לפותחן לכתחילה, ואכ"מ], וכ"כ בבי"מ קי-קונטרס הקבוע כו: עפ"י לשון הר"מ.

   ועי' בהג' רעק"א קא-ז דבאיסור דרבנן מותר לחתוך חה"ל כדי שתתבטל דלא גרע מחד בחד שמותר להוסיף עליו לבטלו, וכ"נ בפמ"ג מ"ז צט-יב דדוקא באיסור תורה אסר, ולפי הנ"ל יתכן דחה"ל עדיף מחד בחד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם כתב הפמ"ג להוכיח שאם נודע האיסור אחרי שהוא חה"ל שמתחילה היה טריפה אסור ואף שבזמן הידיעה אינו חה"ל מ"מ נאסר למפרע משעה שהיה חה"ל.

   ועיי"ש הביא מהאו"ה לד-ג בשר שלא נמלח ונתערב בקדירה מותר אף שלא נודע מעיקרא כיון שלא נולד האיסור עד אחר הבישול ואז הוא בתערובת, וכנראה יסוד ההיתר עפי"ד הרמ"א יו"ד-קב לענין דשיל"מ, ובמקו"א נתבאר לדון אם ה"ה בכל דברים החשובים ויש לפשוט זה מד' האו"ה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועי' לקמן מה שיש לדון בדבריו דבלוע בתוך דבר אחר לא חשיב נוזל לענין זה ומקור לזה מד' הט"ז סק"ד, וכבר העיר עליו בבדה"ש מסברא דיליה. [↑](#footnote-ref-4)
4. א"נ משום דנוזל לא חשיב דבר אחד, ואינו מסתבר. [↑](#footnote-ref-5)