47 בדעת הרמ_ה באחריות הלוקח בהשבת המקח - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אונאה ומק_ט

יום ה' כ"ח סיון תשע"א

כתב הרמ"ה בפ' הספינה סוף אות קכ"א, ז"ל, ומסתברא דכ"ש בלוקח מקח ונמצא בו מום ונאנס ברשותו שלא מחמת מומו, כיון דאי ניח"ל ללוקח לקיומי' למקח לא מצי מוכר לבטולי' ואם הוי בי' רוחא ללוקח הוי, כמה דלא מודע לי' למוכר או לבי"ד דמק"ט הוא אי איתניס ברשותי' דלוקח איתניס ומיחייב לשלומי' לי' דמי' למוכר כמה דפסק בהדי', דהשתא היכא דמעיקרא לאו אדעתא דזביני חליטי קא נחית אלא למיהוי יד לוקח על העליונה, לקיומי למקח או לבטולי, כי איתניס מקמי דלודעי' למוכר דלא ניח"ל בגוי' ללוקח איתניס, היכא דנחית מעיקרא אדעתא דזביני חליטי דלא יכיל חד מינייהו למהדר בי' ומחמת מומא דאשתכח בי' הוא דהוי יד הלוקח על העליונה, לא כ"ש דאי איתניס מקמי דלודעי למוכר או לבי"ד דלא ניח"ל בגוי' ללוקח איתניס, אטו משום דנחות מעיקרא אדעתא דזביני חליטי מגרע גרע, עכ"ל.

אך בד' הראב"ד בהשגה מכת"י מבו' דאי"ז כן, אלא אין חיובו אלא כשומר שכר.

גם בדעת הרמב"ם אין לפרש דטעמו כד' הרמ"ה, דאף אי נימא דנגנב או אבד הוא אף באונס, והתליע מחמת אורך הזמן שאני, דחשיב שזה מה שקיבל מן המוכר, הרי מבו' בדבריו דאף אחר שחזר בו מן המקח ה"ה חייב בגניבה ואבידה, ולפ"ד הרמ"ה הרי כ"ז הוא רק בשעדין לא חזר בו, אך אחר שחזר בו כבר אינו חייב באונסין.

וגם בד' הפוסקים מצינו דפשיט"ל שלא כד' הרמ"ה, וע"כ כתבו דאינו חייב בגניבה ואבידה אף קודם שהודיעו, ומ' דהוא אף בשלא חזר בו כלל גם בפני בי"ד, ועי' נתיה"מ שכתב כן כמ"פ כדבר פשוט דאינו חייב באונסין.

והנה לדעת הרמ"ה לא תיקשי מההיא דככי ושיני, ושם נחלקו הראשונים אם חשיב כשומר חנם או כשומר שכר, אך ליכא למ"ד דה"ה חייב באונסין, דהתם כיון שמת מחמת המום ודאי הוא פטור, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' הרמ"ה, שאינו חייב אלא בשנאנס מחמת מומו.

בד' הרמ"ה בפ' המוכר פירות אות ס"ב מבו', דהיכא שהוליכו הלוקח למקום אחר, הרי דהדין חלוק, דאם ידע המוכר מן המום, הרי דכיון שהודיעו הלוקח שיוליכו למקום אחר, ונמצא דבפשיעת המוכר הוא דבא המקח למקום אחר, אין מוטל על הלוקח להשיבו למוכר, דדמי לדינא דסוגיא דבקרא, דהיכא שפשע המוכר, אין הבקרא חייב, ואף דהוא פשע, מ"מ כיון שהמוכר גרם לזה בפשיעתו, חשיב שמת מחמת המוכר, וה"נ הכא חשיב שהלך למקום אחר מחמת המוכר.

אך היכא דלא ידע המוכר מזה, הרי דהדין חלוק, דבההיא דזרעים שזרען ולא צמחו, כיון דא"א להשיבם, ה"ה חייב להשיב הדמים ללוקח, אך בהוליכו למקום אחר, כיון דאפשר להשיבו, ה"ה צריך להשיבו, ומבו' בדבריו דאיכא בזה תרי טעמי, חדא דבלא שמשיבו למוכר לית לי' תביעת מק"ט ע"ז, דדמי למלוה על המשכון דל"מ לתבוע שיחזיר לו ההלואה בלא שמחזיר לו המשכון, ועוד דהו"ל כשומר, ואף אם חשיב ע"ז כאונס, מ"מ דמי לש"ח שנגנבה באונס, דמוטל על השומר להוציאה מיד הגנב.

והנה מבו' להדיא בדבריו, דגם לטעמא קמא, אי"ז משום דמדינא דמק"ט הוא דכל זכותו לקבל הדמים הוא רק ע"י חזרת המקח, שהרי דימה לה למלוה על המשכון, והתם אם נאבד המשכון, ה"ה מנכה דמי המשכון ומחזיר לו המוכר שאר החוב, ואמנם נת' במק"א, דמ"מ כנגד דמי המשכון אינו חייב לו כלל, ונפ"מ בזה לדיני השבועה, עי' במתני' ס"פ שבועת הדיינים, ועי' בס' באר יעקב, וה"נ הכא דכוותה.

וצ"ל, דל"ד להיכא דנאנס, מלבד מה די"ל, דדינא דנאנס הוא רק בשאין המקח קיים, אך כל שהוא קיים במקום אחר, שפיר מצי לחזור בו מן המקח, וגם בנוטל כלי מן האומן י"ל דהוי הדין כן, דמצי לחזור בו, אף כשהמקח הוא במקום אחר, וצ"ע בזה, דהתם כיון שנאנס שלא מחמת המום, הוי זה כדילי', דלית לי' זכות לבטל המקח אלא אם מחזיר המקח לבעליו, ודמי לדינא דנוטל כלי מן האומן, דכן הוא האומדנא, שלא יבטל המקח אא"כ יחזירנו לבעליו, אך משא"כ בשהודיעו שמוליכו למקום אחר, ל"ש דין זה, דדמי לזרען ולא צמחו, ואך דמ"מ איכא בזה לדינא דמלוה על המשכון, ומצד דין זה, הרי דכל שנאבד המקח, נוטל הדמים היתירים ע"ז.

אמנם באמת לא משכח"ל, דממ"נ, אם נאבד המקח מכח מה שדיברו ביניהם, ה"ה נוטל כל הדמים, דדמי לזרען ולא צמחו, ואם נאבד המקח מחמת דבר אחר, אינו נוטל כלום, מכח דינא דהרמ"ה דכל שנאנס הו"ל ברשותי' דלוקח, וז"פ.

שו"ר דבאמת משכח"ל, דדינא דהרמ"ה דאם נאנס הוא ברשות הלוקח, הוא רק קודם שהודיע לבי"ד, אך אם הודיע לבי"ד שהוא חוזר בו מן המקח, כבר בטל המקח, ואף שעדין לא החזיר ללוקח.

ואמנם אכתי יש בזה לדינא דמלוה על המשכון, דכל שאינו מחזיר לו החפץ, לית לי' תביעה על הדמים, ובזה יהא הדין, דאם נאבד בפשיעתו, ה"ה נוטל את הדמים היתירים על דמי המקח, ודו"ק.

נמצא לפ"ז לדעת הרמ"ה דכמה דינים איכא, דקודם שחזר בו מן המקח, ונאבד המקח אף באונס, ל"מ לבטל המקח, ואם נאבד המקח מחמת המום, או אף אם מחמת המום עצמו ל"ה זה נפסד, אך הודיעו שיעשה כן, ומכח זה נפסד, מצי לבטל המקח.

ואם חזר בו מן המקח ואח"כ נאנס, ה"ה פטור, ואם נגנב או נאבד ה"ה חייב, כיון דהו"ל כשומר שכר, וע"כ מנכה לו המוכר דמי המקח, ומשיב לו את היתר ע"ז.

ואם המקח קיים, אין המוכר חייב להחזיר לו הדמים, כל שאינו משיב לו את המקח.

ואם הוליכו הלוקח למקום אחר, הדין חלוק, דאם ידע המוכר מן המום, וגם ידע שיוליכו הלוקח למקום אחר, נמצא דההולכה הויא בפשיעת המוכר, וחשיב כהוליכו המוכר עצמו לשם, ואין חייב הלוקח להשיבו לו משם, אך אם לא ידע המוכר מן המום, או שלא ידע שהלוקח עתיד להוליכו לשם, ל"מ הלוקח לתבוע את השבת הדמים, כ"ז שאינו משיב את המקח משם, ומלבד זה הוא מחויב להשיבו משום מדין שומרים, ונפ"מ דאף אם עדין לא שילם את הדמים, ה"ה חייב להשיבו למוכר, ואילו משום טעמא קמא, אינו מחויב להשיבו, ואך שאין לו זכות לתבוע את הדמים בלא שמשיבו למוכר, ודו"ק.