סימן קצ
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים / הערות על סדר טוש_ע

**א**

א] בש"ך סק"א כתב דאם קנה קרקע בשט"ח דאחרים לא קנה, דלא סמכה דעתי' דשמא ימחול לו, ואפי' למ"ד דמקדש בשט"ח דאחרים מקודשת, היינו דוקא באשה דסמכה דעתה דסברה לא שבק דידי ומחל לאחריני, וכמו שפירש"י בקידושין דמ"ח.

ובקצוה"ח סק"א כתב ללמוד מד' התוס' בב"ב דקמ"ז: דבקרקע קנה כה"ג, וזהו ממש"כ שם דהא דאשה לא סמכה דעתה, הוא משום דאשה בושה לבא לב"ד לתבוע מבעלה, ולפ"ז בקרקע כה"ג שפיר קנה, דאין המוכר מתבייש לתבוע ללוקח במה דמחל.

ובס' אולם המשפט תמה ע"ז, שהרי התוס' לא כתבו כן אלא אי נימא דכשחזר ומחלו חייב לשלם לו כל שווי השטר, ונמצא שאין לה הפסד, ובזה הוא שכתבו התוס' דמ"מ לא סמכה דעתה משום שהיא בושה לבא לבי"ד לתבוע מבעלה, אבל אם כשחזר ומחלו אינו מחויב לשלם אלא דמים שנתן לו, ניחא להו שפיר הא דלא סמכה דעתה, וא"כ לפ"מ שהביא הרמ"א בסימן ס"ו דעת החולקים דאינו משלם אלא דמים שנתן, א"כ אף בקרקע כה"ג לא סמכה דעתי', עכ"ד.

ותמיהני על תמיהתו, שהרי מה שנקטו התוס' דאם א"צ לשלם אלא דמים שנתן לו, ניחא הא דלא סמכה דעתה, הוא כמש"כ הרא"ש בפ"ק דב"מ סימן מ"ח, ז"ל, ואם הי' חייב לשלם שומא של שטר אמאי לא סמכה דעתה, אלא ודאי אין חייב לשלם אלא דמים שנתנה, "והיינו פרוטה דמי הקדושין", עכ"ל, וכ"כ המהרש"א בכתובות דפ"ו., וא"כ כ"ז הוא בקידושין, אך במקח כה"ג, הרי ודאי דאם מחל הלוקח על השט"ח, יהא צריך לשלם לו כל דמי הקרקע, דזהו הדמים שנתן, וא"כ שפיר סמכה דעתי', וז"ב.

] במש"כ הסמ"ע דגם לדעת הר"ן והנמו"י מצי הלוקח לתבוע שלא יתן לו מעות אלא יתן לו קרקע כנגד מעותיו כפי השער של עכשיו, הנה ז"ל הרמב"ן ב"מ דע"ז:, והא דקתני ברייתא מהיכן מגבהו מן העדית לאו בשאמר לו תן לי קרקע דהתם כיון שקנו לו מעותיו כשעת המכר הוא נוטל ומן הכחוש אלא בשאמר לו תן לי מעותי ואין לו מעות לפורעו ששמין לו כשעת הגבייה כדין בעל חוב ונוטל מן העידית כטעמי דמפרשי בגמרא וכו', עכ"ל, וכעי"ז כתב הרמב"ן במלחמות שם, וכ"ה גם בחי' הריטב"א שם, עיי"ש, והרי להדיא דכל הא דנותן לו מן העידית, הוא רק בשאין לו מעות, אך אם יש לו מעות, ל"מ הלוקח לתבעו שיתן לו קרקע מן העידית.

] והנה בל' הרמב"ן מבו', דגם למ"ד דמעידית שבה, אי"ז בתורת קיום המקח, אלא בתורת גביית חוב, והיינו כמש"כ הריטב"א דרבנן שויוה ניהלי' כאילו היא אפותיקי אצלו, עכ"ל, וכנראה היינו דשויוה להעידית שבה כאילו היא אפותיקי אצלו, וע"כ הוא גובה מן העידית שבה בתורת גביית חוב.

] בדין י' שדות בי' מדינות כתב הב"י בסימן קצ"ב, ז"ל, וכתב הרא"ש בהאומנין, אבל לא נתן לו דמי כולן לא קנה אלא כנגד מעותיו, ומיירי אפילו לא עייל ונפיק אזוזי ואפילו הכי לא קנה אלא כנגד מעותיו דאין חזקת שדה במדינה זו מועלת לקנות שדה שבמדינה אחרת אא"כ נותן לו דמי אותה שדה, וכן כתב הר"ן בפרק קמא דקדושין, וכן כתב רבינו ירוחם בנתיב י"א חלק א' בשם הראב"ד, ור"ח פירש דמיירי דעייל ונפיק אזוזי וקנה כנגד מעותיו כיון דנתן דמי שדה אחת מאחר שהן שדות מוחלקות, עכ"ל, ומשמע מדבריו דלהראב"ד כיון דעייל ונפיק אזוזי לא קנה אפילו שדה שהחזיק בה, עכ"ל.

אמנם הנה ז"ל הראב"ד בכתוב שם, ואי עייל ונפיק אזוזיה, אי יהיב ליה דמי שדה מיוחד, קנה אותה לבדה, ואם לא נתן לו כל דמיו אף אותה שדה לא קנה כלל וכו', הלכך הא דתניא אבל לא נתן לו דמי כולן לא קנה אלא כנגד מעותיו לא מיתוקמא שפיר אלא בדלא עייל ונפיק אזוזי וכו', אבל בדעייל ונפיק לא מיתוקמא שפיר, דאי לא יהיב ליה דמי שדה אחת, אפילו באותה שדה לא קנה כלום, ואי יהיב ליה דמי שדה אחת כולה, הכי איבעי ליה למתני אותה שדה קנה, דלשאר שדות לא היה צריך לומר דלא קנה, דהא אפילו בשדה אחת מקצת דמים לא קנו ולא מידי, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הראב"ד, דכל שנתן דמי שדה אחת, ה"ה קונה אותה אף בדעייל ונפיק אזוזי, והיינו משום דכל הא דבעייל ונפיק אזוזי לא קנה כלל, הוא רק בשלא נתן אלא דמי מקצת השדה, אך כל שנתן דמי שדה אחת, ה"ה קונה אותה אף אם עייל ונפיק אזוזי.

אך הנה ז"ל הר"ן בקידושין דכ"ז., ומ"מ מדאמרינן סתמא אבל לא נתן לו דמי כולן לא קנה אלא כנגד מעותיו, משמע אע"ג דלא עייל ונפיק אזוזי וכו', ומיהו בדעייל ונפיק אזוזי משמע לי דהוי דיני' כנותן מקצת דמים על השדה דכל החוזר בו ידו על התחתונה, עכ"ל, והרי דס"ל דגם בשדות מחולקות אמרינן דדעייל ונפיק אזוזי כל החוזר בו ידו על התחתונה, ושלא כד' הראב"ד.

ואמנם טעם הדברים צ"ב, דכיון דאף בדלא עייל ונפיק אזוזי לא קנה אלא כנגד מעותיו, א"כ מ"ט בדעייל ונפיק אזוזי מצי לחזור בו מכל המקח, הרי כל הא דבעייל ונפיק אזוזי מצי לחזור בו מכח המקח, הוא משום שלא הי' רצונו אלא בכל המקח, אך בי' שדות דאף בדלא עייל ונפיק אזוזי אינו קונה אלא כנגד מעותיו, ואפ"ה ל"מ לחזור בו מכנגד מעותיו, והיינו משום שע"ז הי' דעתו מתחילה, ושלא כדעת התוס' דאף בערבוני יקון מצי לחזור בו, א"כ מ"ט בדעייל ונפיק אזוזי מצי לחזור בו מכנגד מעותיו, וכבר עמד ע"ז הנתיה"מ בסימן קצ"ב סק"ד, עיי"ש מש"כ בזה, ולא זכיתי לעמוד על דבריו.

ומה שנקט הב"י דבד' הר"ח מבו' דבשדות מחולקות כל שנתן דמי שדה אחת ה"ה קונה לה אף בדעייל ונפיק אזוזי, ושלא כדעת הר"ן, יש מקום לדון בזה, דהנה דעת הר"ח דבנותן מקצת דמים בתורת פירעון ועייל ונפיק אזוזי לא קנה כלל, וכל מש"א דבעייל ונפיק אזוזי קנה כנגד מעותיו, הוא רק בנותן ערבון, ובהך דינא דלא קנה כלל כתב הר"ח דאם נתן דמי שדה אחת ה"ה קונה לשדה זו, עי' בשטמ"ק ב"מ שם וברמב"ן קידושין דכ"ז. בשם הר"ח דמבואר כן להדיא, אך בהך דינא דעייל ונפיק אזוזי דהחוזר בו ידו על התחתונה, לא מצינו בד' הר"ח שחילק בין שדה אחת לשדות מחולקות, ודו"ק.

ובעיקר דעת הר"ח דכל הא דקנה כנגד מעותיו הוא רק בערבון, הנה יעו"ש בד' הר"ח שהובא בשטמ"ק דמ"ז: דמבו' להדיא בדבריו שאין כונתו דאיירי בערבוני יקון, דזה א"א, שהרי בשאמר ערבוני יקון אינו קונה אלא כנגד מעותיו אף בדלא עייל ונפיק אזוזי, ובע"כ דהא דקמפליג בין עייל ונפיק אזוזי ללא עייל ונפיק אזוזי הוא בשלא אמר ערבוני יקון, אלא איירי שנתנו בתורת ערבון ולא אמר ערבוני יקון, ובד' הרשב"א והר"ן בדע"ז: נ' שלא פירשו כן בדבריו, וצע"ג.

והנה הרשב"א בדמ"ז. כתב עפי"ד הר"ח, דגם הא דערבון כנגד כולו הוא קונה, הוא רק בערבון, אך במקצת פירעון אינו קונה כנגד כולו, אך הנה בד' הר"ח בדע"ז: מבו' דכל הא דבמקצת פירעון לא קנה הוא רק בדעייל ונפיק אזוזי, אך בדלא עייל ונפיק אזוזי קנה, וכ"ה מבו' לפ"מ שפירש הר"ח שם דזהו מש"א רבא דבעייל ונפיק אזוזי לא קנה דמשמע דלא קנה כלל, והרי דכל הא דלא קנה במקצת פירעון הוא רק בדעייל ונפיק אזוזי, אך כנראה מכוון ד' הרשב"א, דאף בדלא עייל ונפיק אזוזי אינו קונה את כולה אלא קונה כנגד מעותיו, וכ"ה מוכרח מיני' ובי' מד' הרשב"א שם, עיי"ש, ואמנם צ"ב טעם הדברים, דכיון דאף בדלא עייל ונפיק אזוזי אינו קונה אלא כנגד מעותיו, א"כ מ"ט נימא דבדעייל ונפיק אזוזי אינו קונה כלל, הרי לכאו' כל הא דעייל ונפיק אזוזי מבטל המקח, הוא רק כנגד שאר המעות, ואך דמכח זה גם מצי לבטל המקח כנגד מעותיו, אך במקצת פירעון דאף בדלא עייל ונפיק אזוזי לא קנה אלא כנגד מעותיו, ואפ"ה כנגד מעותיו המקח קיים, א"כ מ"ט אם עייל ונפיק אזוזי בטל כל המקח, וצ"ע בזה.

עו"כ הרמב"ן, ז"ל, והא דקתני מהיכן מגבהו מן הזיבורית בשאמר לו הילך מעותיך ואין לו מעות שישלם מיד ששמין לו כבעל חוב ומן הזיבורית משום דליכא הכא נעילת דלת, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דל"מ המוכר להגבותו מן הזיבורית אלא בשאין לו מעות, אך אם יש לו מעות ל"מ לדחותו ולהגבותו מקרקע, דומיא דבע"ח דכל שיש לו מעות ל"מ להגבותו מן הקרקע.

והנה אמנם התוס' בסוגיין פירשו דאף כשיש לו מעות מגבהו מן הזיבורית, אך בדבריהם מבו' דהוא רק לשנויא דמזיבורית שבה, והיינו כמש"כ המהרש"א, דס"ל להתוס' כדעת בעה"מ, דלשנויא דמזיבורית שבה הוי זה קיום המקח, ואילו לשנויא דמזיבורית שבנכסיו הוי זה בתורת גביית חוב, ובזה מודו התוס' דכל שיש לו מעות ל"מ להגבותו מן הקרקע.

] הרמ"א בסעיף ט"ז כתב, ז"ל, וכן הא דאמרינן דקנה עד נגד מעותיו, י"א דהיינו דוקא במקום שכסף קונה בלא שטר, אבל במקום שצריך שטר אין השטר קונה לחצאין, וכל שלא קנה כולו אפילו נגד מקצתו נמי לא קנה, עכ"ל.

ובס' אולם המשפט כתב, דמד' הר"ן מבו' דעיקר הטעם בזה הוא, דדוקא כשנותן לו הכסף לשם קנין מקנה לו אפי' במקצת, אבל כשקונין בשטר אלא דבלא כסף אינו מקנה לו, בודאי אינו מקנה אלא כשנותן לו כל הכסף ואפי' לא עייל ונפיק אזוזי, וא"כ אינו כלל משום דהשטר אינו קונה, אלא דאין המוכר מקנה לו וכו', ולפ"ז בפירש ערבוני יקון ודאי קנה, ודלא כהסמ"ע, עכ"ד.

ודבריו צ"ע, דהאמנם כ"ה דעת הר"ן, אך הרי בד' הרמ"א מבו' דכל הא דלא קנה בכה"ג, הוא רק בדעייל ונפיק אזוזי דקנה כנגד מעותיו, אך בדלא עייל ונפיק אזוזי דקנה כל הקרקע, היינו אף במקום שכותבין את השטר, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן ב"מ דע"ז:, והיינו משום דפליגי ע"ד הר"ן וס"ל דהגם דשטר אינו קונה בשלא נתן כל הדמים, מ"מ כיון שכסף קונה בנתינת מקצת הדמים, הרי דהגם דבמקום שכותבין את השטר לא קנה עד שיכתוב את השטר, מ"מ כל שכתב את השטר ה"ה קונה ע"י הכסף, וע"כ ל"ב שיתן כל הדמים, וכל הא דלא קנה הוא רק בדעייל ונפיק אזוזי, דלא קנה אלא כנגד מעותיו, ובכה"ג כל שהוא מקום שכותבין את השטר לא קנה כלל, דאין השטר קונה לחצאין.

ועמש"נ בדברינו בדין כסף במקום שכותבין את השטר, מש"נ באורך בביאור דעות הראשונים בדין זה, ואכמ"ל.