מ_מ וסתות מהדו_ב
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ מהדו_ב

#### עונה בינונית

**ט"ו א' - והוא שבא ומצאה בתוך ימי עונתה** בפירש"י כתב דהיינו שבא ומצאה בתוך ל' יום לראי', אבל לאחר ל' יום בעיא בדיקה הואיל וסתם נשים חזיין לסוף עונה, וכ"כ בחי' הרמב"ן והרשב"א, ובפסקי רי"ד וריא"ז.

אך בד' הרמב"ם בפ"ד מאיסו"ב מבו' דמפרש דהיינו שבא ומצאה בתוך ימי עונת וסתה, ואתא לאשמועינן דכל שמצאה ביום עונת וסתה ה"ה אסורה, וכן פירשו בדעתו המ"מ שם והרמב"ן בסוגיין והר"ן בפי' הרי"ף בשבועות, וכתבו כן גם בדעת הרי"ף, וכן משמע בד' הראב"ד בבעה"נ שער הספירה והבדיקה סימן ג' הי"א, עיי"ש, וכעי"ז פירש הרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ב' ז..

הרא"ה בבדה"ב שם כתב, דלפ"מ שפירש לסוגיין דהא דאסורה הוא כשמצאה ביום עונת וסתה, ודלא כפירש"י ודעימי' דהוא כשמצאה לאחר ל' יום, לא חיישינן כלל לעונה בינונית, וכ"כ בתשו' חכם צבי סימן קי"ד בדעת הרי"ף והרמב"ם, וכ"כ הפליתי סימן קפ"ד סקי"ג והגר"ז בקו"א ריש סימן קפ"ט, וכ"נ ממה שלא נזכר בד' הרמב"ם והראב"ד כלל לדינא דעונה בינונית, וכ"ה מבו' להדיא בד' הריטב"א בסוגיין דלא ס"ל לעיקר החשש דעונה בינונית.[[1]](#footnote-2)

אך הסד"ט סימן קפ"ט סקי"ב והפרד"ר שם שפ"ח סק"ל דנו לומר דגם לדעת הרי"ף והרמב"ם ודעימייהו איכא לחששא דעונה בינונית, ואך דלדידהו לא אמרינן דעבר העונה ולא בדקה אסורה, עיי"ש, וצ"ע.

# עונה בינונית באשה שיש לה וסת

בפירש"י כתב, דהא דאמר רב הונא לא שנו וכו', קאי ע"ד ר"ל דאם מצאה בתוך ימי עונתה א"צ בדיקה, והרמב"ן והר"ן למדו מכח זה מדבריו, דאף אשה שיש לה וסת חוששת לעונה בינונית, ואף אם העונה היא בתוך וסתה.[[2]](#footnote-3)

אך הרשב"א בד"ה ומפרשים ראיתי פירש בד' רש"י, דרק אם העונה היא אחר וסתה היא חוששת לעונה בינונית, אם לא ראתה בשעת וסתה, אך אם העונה היא קודם וסתה, אינה חוששת לעונה בינונית, כיון דקבוע לה זמן לראייתה, ועי' גם בחי' הר"א שדן לפרש כן בדעת רש"י.

הרמב"ן והר"ן נחלקו ע"ד רש"י וכתבו דכל דעונתה היא בתוך וסתה אינה חוששת לעונה בינונית, כיון שהיא מסולקת דמים עד שעת וסתה, - והרשב"א נקט לעיקר דאף אם עונתה היא אחר וסתה אינה חוששת לעונה בינונית, כיון דיש לה זמן קבוע לראייתה, ואין אורח בא אלא בזמנו, - והבית מאיר בסימן קפ"ט ס"א והחוו"ד שם סק"כ פירשו בד' הרמב"ן והר"ן דבכה"ג דעונתה היא אחר וסתה מודו לד' רש"י דהיא חוששת לעונה בינונית, וכמש"כ בתו"ד דלדעת רבב"ח דאף אם הגיע שעת וסתה מותרת, מ"מ היא חוששת לעונה שאחר הוסת, ועיי"ש שנקטו כן לדינא, אך הט"ז שם סק"א, ושם סקל"א בשם המהרש"ל, והסד"ט שם סק"א וסקי"ב, נקטו לדינא דבכה"ג אינה חוששת לעונתה, ועמש"נ בזה באורך בסימן ג'.

ובפשוטו טעם הפלוגתא בזה, דהרמב"ן והר"ן דס"ל דהא דכשיש לה וסת אינה חוששת לעונה בינונית, הוא משום דהיא מסולקת דמים עד שעת וסתה, ע"כ כ"ז הוא בעונה שבתוך ימי וסתה, אך כל שעבר וסתה וכבר אינה מסולקת דמים, שהרי ודאי היא עתידה לראות, היא חוששת לעונתה, אך הרשב"א דס"ל דהא דכשיש לה וסת אינה חוששת לעונה בינונית, הוא משום דיש לה זמן קבוע לראייתה, ולא חיישינן שתראה בזמן העונה, ע"כ אף כשעונתה היא אחר וסתה, אין לחוש שתראה בזמן העונה.[[3]](#footnote-4)

# דין פרישה בעונה בינונית

הרשב"א בסוגיין כתב, דאשה שאין לה וסת בעלה מוזהר עלי' ביום העונה, ומבו' בדבריו דאיכא דין פרישה בעונה בינונית, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג', טו. וכ"ה בטוש"ע ריש סימן קפ"ט, וכן נקט הש"ך שם סק"ל גם בדעת ש"ר.

אך הגר"ז שם בקו"א סק"א כתב בדעת רש"י והרמב"ן דפליגי ע"ז, וס"ל דעונה בינונית ל"ה כעונת הוסת דיש בזה דין פרישה, וליכא בזה אלא דין בדיקה מחשש שמא ראתה, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.

# חשש עונה בינונית אם הוא מדאורייתא

בחי' הגרע"א לקמן ט"ז א', הוכיח מד' רש"י שם ד"ה אם יש לה וסת, דאף למ"ד דוסתות דאורייתא, מ"מ חשש עונה בינונית אינו אלא מדרבנן, וע"כ אף דלמ"ד דוסתות דאורייתא אם ראתה בשעת וסתה אין תולין במכה, מ"מ אם ראתה בשעת עונתה, היא תולה במכה.

ועיי"ש שהק' ע"ז מסוגיין, דכמו דמדייקינן לקמן ממה שאמר רב הונא דאם הגיע שעת וסתה אסורה, דוסתות דאורייתא, ה"נ יש לדקדק מהא דאמר ר"ל הכא דהוא שבא ומצאה בתוך ימי עונתה, דביום העונה הוי חזקה מדאורייתא שיגיע הדם,[[4]](#footnote-5) והניח בצע"ג,[[5]](#footnote-6) ועמש"נ להלן עמ' ? מד' הרמב"ן והר"ן דכל הא דשרינן כשהגיע שעת וסתה למ"ד דוסתות דרבנן, הוא משום דתולין שתראה בעונה, ולפ"ז ניחא, דע"כ אם הגיע יום עונתה דאין במה לתלות, היא אסורה, אף דחשש עונה בינונית אינו אלא מדרבנן.

# זמן עונה בינונית

בפירש"י כתב דאם בא בעלה "לאחר ל' יום" בעיא בדיקה, והש"ך בסימן קפ"ט סק"ל דקדק מדבריו דביום ל' היא מותרת, והוכיח מזה דעונה בינונית הוא ביום ל"א, אך בהמשך דבריו כתב דעונה בינונית הוא יום החודש, ונת' להלן, - ובתשו' חכם צבי בסימן קי"ד הק' ע"ז, דאם עונה בינונית הוא ביום ל"א, א"כ מ"ט אם בדקה היא מותרת מיד, הרי עדיין לא עבר וסתה, ולמש"כ הגר"ז בדעת רש"י דליכא דין פרישה בעונה בינונית ניחא, ועמש"נ עוד בזה בסימן ב' ענף א'.

ובעיקר הנידון בזמן עונה בינונית, עי' עוד בד' הט"ז סימן קפ"ט סקי"ד, ותשו' חכם צבי סימן קי"ד, ופליתי סימן קפ"ט סקט"ו, וסד"ט שם סקי"ב, והגר"ז בקו"א שם סק"א, והביא שם מד' התוס' לעיל י"ב ב' ד"ה לא, דביום ל' היא מותרת ביום בדיקה, ומוכח דעונה בינונית הוא ביום ל"א, וחוו"ד שם סקי"ב.

הש"ך שם מסיק דעונה בינונית הוא יום החודש, עיי"ש, ומשמעות דבריו שם סקל"ג הוא, דחשש עונה בינונית וחשש וסת החודש חד מילתא הוא, ונתחדש בדין עונה בינונית, דהיא חוששת לכך כוסת קבוע, ואם עבר הוסת ולא בדקה ה"ה אסורה, - אך הפליתי שם סקט"ו כתב דגם לדעת הש"ך תרי מילי נינהו, עיי"ש שהאריך בזה, וכעי"ז כתב הסד"ט שם סקי"ב, וכ"ה מבו' בד' החוו"ד שם סקל"ב, ועיי"ש בסד"ט במה שעמד לפ"ז בד' הש"ך, ועמש"נ עוד בזה בסימן ב'.

הפליתי בסימן קפ"ט סקט"ו כתב דבדין עונה בינונית צריכה לחוש לכל היום, ול"ד לוסת החודש שאינה חוששת אלא לעונת הראי', דאם ראתה בעונת לילה חוששת לעונת לילה, ואם ראתה בעונת יום חוששת לעונת יום, משום דדוקא בוסת דתליא בלמודה לראות אינה חוששת אלא לאותו עונה, ומשא"כ בעונה בינונית דאסור כל יום ל' דלאו משום וסת אתינן עלה, וכ"כ הגר"ז שם סק"א, אך הסד"ט שם סקל"א והפרד"ר שם שפ"ח סק"ל נחלקו ע"ז.

ולכאו' טעם דין זה הוא, דרק בשאר וסתות דחיישינן להו מכח מה שראינו שראתה בהפלגה זו וביום החודש זה, וחיישינן שתשוב ותראה כן, אין לנו לחוש אלא לאותה עונה שראתה בו, אך בעונה בינונית דאין החשש מכח מה שראינו עכשיו שראתה, שהרי ראי' זו שראתה עכשיו לא היתה ביום ל', אלא חיישינן שמכאן ואילך תראה בהפלגת ל', ע"כ הגם דראי' זו שראתה עכשיו היתה בלילה או ביום, מ"מ חשש העונה בינונית הוא בכל יום ל', וזה ניחא אי נימא דהראי' הראשונה שממנה מונים ההפלגה, א"צ שתהי' באותה עונה, ועי' חזו"א סימן פ"ה סקע"ב מש"כ לדון בדין זה, ועמש"נ עוד בזה בסימן ב' ענף ו'.

# ביסוד החשש דעונה בינונית

בפירש"י כתב דהא דכשעברו ימי עונתה בעיא בדיקה, הוא משום דסתם נשים חזיין לסוף עונה, ועד"ז כתב הרמב"ן בהלכות נדה פ"ה ה"ה דדין עונה בינונית הוא משום שרוב נשים כך הם רואות משלשים לשלשים, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג' טו. ובמשמה"ב שם סוף שער ב' ז:.

והנה החוו"ד סימן קפט סקי"ב וסקי"ג וסקכ"ב כתב דעיקר החשש דעונה בינונית, הוא משום דאטו לעולם לא תראה, ולמד לזה מד' הר"ן בשבועות ד' ב', עיי"ש, וצ"ל לפ"ז דמש"כ הראשונים דחשש עונה בינונית הוא משום דהוא דרך רוב נשים, היינו דאף דעיקר החשש הוא משום דאטו לעולם לא תראה, מ"מ מה שקבעו מכח זה לחוש ליום ל', הוא משום שהוא דרך רוב נשים, וכעי"ז כתב הפרד"ר שם שפ"ח סק"ל בתו"ד עה., עיי"ש.[[6]](#footnote-7)

ומצינו כמה נפ"מ לדינא בזה, **א** הט"ז בסימן קפ"ט סקי"ז כתב דאשה שראתה בתוך ימי העונה לראייתה, עדיין היא חוששת לעונה בינונית מראייתה הראשונה,[[7]](#footnote-8) אך הסד"ט שם סקי"ג והחוו"ד שם סקי"ג והגרע"א בגל' הט"ז שם נקטו דאינה חוששת לעונה בינונית מראייתה הראשונה, - והחוו"ד שם כתב, דגם לדעת הסוברים בוסת הפלגה, דראי' קצרה אינה מפסקת מנין ימי ההפלגה, מ"מ אין לה לחוש לעונה בינונית מראייתה הראשונה, דשאני עונה בינונית דעיקר החשש הוא משום דאטו לעולם לא תראה, ובכה"ג שראתה בתוך העונה, ליכא לטעם זה.

**ב** הסד"ט בסימן קפ"ט סקל"ו ד"ה ועוד כתב דמעוברת ומניקה שראתה, אינה חוששת לעונה בינונית, אף דהיא חוששת לוסת ראייתה, אך בתשו' מהר"ם פדואה סימן כ"ה כתב דהיא חוששת לעונה בינונית, וכ"כ הגר"ז בסימן קפ"ט ס"ק קי"ד והחווו"ד שם חידושים סק"נ, ובד' המהר"ם פדואה שם נתחדש עוד, דאף יש בזה לדינא דעברה העונה ולא בדקה אסורה, וצ"ע, - ולכאו' אם עיקר החשש דעונה בינונית הוא משום דאטו לעולם לא תראה, הדין נותן דבמעוברת ומניקה אין לחוש לכך, שהרי אין דרך אשה לראות בימי עיבור והנקה, וליכא לה"ט דאטו לעולם לא תראה.

**ג** החוו"ד בסימן קפ"ט סקכ"ב כתב, דאף לדעת הש"ך שם סקמ"ח דאם ראתה ע"י קפיצה, אינה חוששת לראייתה כוסת שאינו קבוע בלא קפיצה, מ"מ יש לה לחוש לעונה בינונית אף בלא קפיצה, משום דכי לעולם לא תראה, וכן נקט הסד"ט שם סקי"ב, - אך פשטות ד' הש"ך שם הוא דאינה חוששת לעונה בינונית בלא קפיצה, ונראה מזה דס"ל דחשש דעונה בינונית אינו מיוסד ע"ז דוכי לעולם לא תראה, ובלא"ה נראה כן לדעתו דס"ל דעונה בינונית הוא יום החודש.[[8]](#footnote-9)

# למ"ד דאף אם הגיע שעת וסתה מותרת, אם עונה בינונית חמירא מוסת

לקמן בסוגיין פליגי רב הונא ורבב"ח, דדעת רב הונא דאם הגיע שעת וסתה אסורה, ודעת רבב"ח דאם הגיע שעת וסתה מותרת, ומפרשינן בטעם פלוגתייהו, דרב הונא ס"ל דוסתות דאורייתא, ורבב"ח ס"ל דוסתות דרבנן, - וממש"כ הרמב"ן והר"ן בסוגיין בד' רש"י מבו' דאף רבב"ח דס"ל דאם הגיע שעת וסתה מותרת, מודה לדינא דר"ל דאינה מותרת אלא כשבא ומצאה בתוך ימי עונתה, - וצ"ב דמ"ט חמור הגיע יום עונתה מהגיע יום וסתה.

ואמנם הדבר תלוי בפלוגתת הראשונים בביאור דינא דרבב"ח, דדעת התוס' ודעימייהו דהא דלרבב"ח דוסתות דרבנן ה"ה מותרת אף שהגיע שעת וסתה, הוא דוקא כששהתה אחר וסתה ז' ימים שיכולה לטבול, וספק טבילה מוציא מידי ספק ראתה, אך דעת רש"י ודעימי' דהא דהיא מותרת למ"ד דוסתות דרבנן, הוא אף כשלא שהתה אחר וסתה כדי ספירה וטבילה, ועמש"נ להלן עמ' ? בטעם הפלוגתא.

ולדעת התוס' ודעימייהו ניחא הא דמודה רבב"ח לדינא דר"ל דאם הגיע יום עונתה אסורה, דכל הא דשרי רבב"ח כשהגיע שעת וסתה, הוא רק אם שהתה אח"כ כדי ספירה וטבילה, אך אם לא שהתה כדי ספירה וטבילה, ה"ה אסורה, וזהו הא דאסר ר"ל כשהגיע יום עונתה ולא שהתה אח"כ כדי ספירה וטבילה.

אך לדעת רש"י ודעימי' דהא דשרי רבב"ח אף שהגיע שעת וסתה, הוא אף כשלא שהתה אחר וסתה כדי ספירה וטבילה, קשיא דמ"ט מודה רבב"ח לדינא דר"ל דאם הגיע יום עונתה ה"ה אסורה.

ובל' הרמב"ן והר"ן בתו"ד משמע דהטעם בזה הוא, דכל הא דשרי כשעבר וסתה למ"ד דוסתות דרבנן, הוא רק משום דתולין שתראה ביום העונה, וע"כ כשהגיע יום העונה ואין לה במה לתלות, ה"ה אסורה, - ובחי' הר"א כתב, דמה"ט אם יום העונה הוא בתוך ימי וסתה, ה"ה מותרת, דכי היכי דלא חייש רבב"ח לוסת מאחר שהעונה אחריו, ויש לתלות שתראה ביום העונה, כ"ש שלא יחוש לעונה מאחר שהוסת אחריו, ויש לתלות שתראה ביום הוסת, ועמש"נ בזה בסימן ד'.[[9]](#footnote-10)

**\*\*\***

**וסתות דאורייתא או דרבנן**

**וסתות דאורייתא,** בפירש"י כתב דהלכה למשה מסיני הוא דמחזקינן לה בטומאת ספק, ומבו' בדבריו דאף דוסתות דאורייתא אי"ז אלא טומאת ספק, וכ"כ התורי"ד לקמן ט"ז א', - ועמש"נ להלן עמ' ? דכ"ה מבו' גם מד' הרי"ף והרמב"ם, דס"ל דהא דשרי ר' יוחנן ע"י חישוב ימים וטבילה, הוא כמ"ד דוסתות דאורייתא, ומבו' דאף דוסתות דאורייתא אי"ז אלא טומאת ספק, וספק מוציא מידי ספק.

אך התוס' כתבו דלמ"ד דוסתות דאורייתא חשבינן לה כודאי ראתה, וכ"כ הרשב"א בחידושיו ובתוה"ב בית ז' סוף שער ג', והרא"ה בבדה"ב שם ריש שער ב', והרא"ש בפ"ק סימן א', ומה"ט כתבו דלמ"ד דוסתות דאורייתא אין להתירה ע"י חישוב ימים וטבילה, דאין ספק מוציא מידי ודאי, - והרשב"א במשמה"ב שם שער ג' יג: הביא ב' הדעות בזה, וכתב דהטעם לומר דאי"ז ודאי ראתה, הוא משום דוסת עשוי להשתנות, אלא דכל היכא דליכא למתלי בספק טהרה אחריתי חיישינן ומחמרינן כאלו ראתה.

# טעם הא דלמ"ד וסתות דרבנן היא מותרת אף כשהגיע שעת וסתה

**אפי' הגיע שעת וסתה אסורה, קסבר וסתות דרבנן,** הראשונים הקשו מהא דתניא לקמן ט"ז א' דאף למ"ד דוסתות דרבנן, בעיא בדיקה, וא"כ מ"ט היא מותרת לו כשהגיע שעת וסתה בלא בדיקה, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** בפירש"י כתב דאף דהצריכוה רבנן לבדוק ביום וסתה, מ"מ היכא דלא הי' בעיר ולא ידעינן אי בדקה או לא בדקה לא מחזקינן לה בטומאה, ומשמעות דבריו דהא דהיא מותרת, הוא משום הספק שמא בדקה, וכ"כ הרמב"ן בדרך בתרא, דכיון דלא ידעינן אם בדקה, תולין שמא בדקה ומצאה טהור, או שלא ראתה והיתה טהורה, ומשו"ה היא מותרת, ובחי' הר"א פירש לדבריו דהיינו, דאיכא תרי ספיקי לקולא, ספק בדקה ומצאה טהור ספק לא בדקה, ואת"ל לא בדקה, שמא לא ראתה והיתה טהורה.[[10]](#footnote-11)

**ב** הרמב"ן בדרך קמא כתב, דהא דהיא מותרת הוא משום דבבא מן הדרך הקילו, דכיון דאיכא תביעה אין לך בדיקה גדולה מזו, וה"ז מועיל לחשש וסתות, כמו דה"ז מועיל לבדיקה דטהרות, כמו שאמרו לעיל י"ב א', וכ"כ הרז"ה בהשגותיו לבעה"נ סוף שער הספירה.

**ג** בפסקי רי"ד פירש בד' רש"י דהיינו, דאף דהיא צריכה בדיקה ביום הוסת, מ"מ אם עבר הוסת ולא בדקה טהורה, והא דתנן לקמן ל"ט א' דהגיע שעת וסתה ולא בדקה טמאה, היינו לטהרות,[[11]](#footnote-12) וכ"ה משמעות ד' רש"י לקמן ט"ז א' ד"ה וסתות דאורייתא, אך עמש"נ בסימן ז' ענף ה' לפרש לד' רש"י לקמן וד' הרי"ד בע"א, וכ"כ הרמב"ן בסוגיין והר"ן בפי' הרי"ף בשבועות בדעת הרי"ף והרמב"ם.

**ד** התוס' כתבו דהא דשרינן לה למ"ד דוסתות דרבנן, הוא כששהתה אחר וסתה ז' ימים דיכולה לטבול, דספק טבילה מוציאה מידי ספק ראתה, וכ"כ הרא"ש בפ"ק סימן א', וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג' טו., והרא"ה בבדה"ב שם סוף שער ב'.

**ה** הראב"ד בבעה"נ בסוף שער הספירה כתב, דמודה רבב"ח דאם עבר הוסת ולא בדקה אסורה, והא דהתירה בלא בדיקה הוא בישינה דלא מצערינן לה הואיל ווסתות דרבנן.

הרשב"א כתב די"מ דהא דשרינן לה לרבב"ח, הוא אף בעונת הוסת עצמו, דכיון דוסתות דרבנן ואף דין הפרישה סמוך לוסת אינו אלא מדרבנן, הקילו בבא מן הדרך, כדרך שהתירו ביוצא לדרך, וזה לדעת הסוברים דהא דחייב אדם לפקוד את אשתו בשעה שהוא יוצא לדרך אפי' סמוך לוסתה, היינו לפקדה בתשמיש, ועי' בריטב"א משה"ק על פי' זה.

# בדעת ר' יוחנן שהתיר ע"י חישוב ימים וטבילה

לקמן בסוגיין א"ר שמואל משמי' דר' יוחנן, אשה שיש לה וסת בעלה מחשב ימי וסתה ובא עלי', ומפרשינן דהוא משום דהוא ספק ראתה ספק לא ראתה, ואת"ל ראתה אימא טבלה.

והנה לדעת התוס' ודעימייהו דינא דר' יוחנן הוא חד דינא עם דינא דרבב"ח שהתירה למ"ד דוסתות דרבנן, דאיירי נמי כששהתה אחר וסתה ז' ימים שיכולה לטבול, - אך לדעת ש"ר דהא דאמר רבב"ח דאפי' הגיע שעת וסתה מותרת, איירי אף כשלא שהתה אחר וסתה ז' ימים, נחלקו הראשונים אם ר' יוחנן פליג על רבב"ח, וזה תליא בפלוגתייהו בביאור דינא דרבב"ח, וכמה דעות בדבר.

**א** הרמב"ן כתב בדעת רש"י, דר' יוחנן לא פליג על רבב"ח, דכל הא דשרי רבב"ח הוא רק בבא מן הדרך דאיכא תביעה, ומשום דתביעה הויא כבדיקה, או משום דבכה"ג יש להסתפק שמא בדקה ומצאה טהור או שמא לא בדקה וטהורה היא, וההיא דר' יוחנן דבעלה מחשב ימי וסתה, איירי בשוהה עמה בעיר ובא לשהות עמה בין ערה ובין ישנה, אע"פ שאינה אומרת לו כלום ולא הוא תובעה, ובחי' הר"א עמד ע"ז, דאי"ז מתישב בד' רש"י גופי' שפירש בד"ה מחשב, דר' יוחנן איירי בבא מן הדרך, וכעי"ז כתבו הרז"ה בהשגותיו לבעה"נ סוף שער הספירה, והריטב"א בסוגיין.

**ב** הרמב"ן והר"ן כתבו בדעת הרי"ף והרמב"ם, דר' יוחנן ס"ל דוסתות דאורייתא, וע"כ אינה מותרת אלא ע"י חישוב ימי וסתה, וכ"כ הערול"נ בדעת רש"י,[[12]](#footnote-13) - ונתחדש לפ"ז, דאף דוסתות דאורייתא מ"מ היא מותרת ע"י חישוב ימים, ודלא כמש"כ התוס' ודעימייהו דלמ"ד דוסתות דאורייתא, לא שרינן לה ע"י חישוב ימים, ובחידוד הלכות כתב ללמוד מזה בדעתם, דאף דוסתות דאורייתא אי"ז אלא טומאת ספק, וע"כ שרינן לה ע"י חישוב ימים.[[13]](#footnote-14)

**ג** הראב"ד בבעה"נ סוף שער הספירה כתב, דר' יוחנן פליג על רבב"ח, וס"ל דאף דוסתות דרבנן אינה מותרת בלא חישוב ימי וסתה,[[14]](#footnote-15) וכ"כ הרשב"א בסוגיין, לדעת הסוברים דרבב"ח שרי אף בלא חישוב ימי וסתה.[[15]](#footnote-16)

**ד** הר"ן כתב לפרש לפמש"כ הרמב"ן דאף לרבב"ח דאם הגיע שעת וסתה מותרת, היא חוששת לעונה שאחר הוסת, ואיירי ר' יוחנן כשעבר וסתה ועונתה, ובזה הוא דקאמר הוא דקאמר דאם וסתה רחוק שאפשר שטבלה לאחר מכאן, ה"ה מותרת, וכמש"כ הרמב"ן דבכה"ג תולין להקל שראתה בוסתה וטבלה לאחר מכאן ולא ראתה בעונתה.

# אם יש ללמוד מדין הפרישה סמוך לוסת, דה"נ היא אסורה לאחר הוסת

התוס' כתבו להוכיח דלא התיר רבב"ח אלא כששהתה כדי ספירה וטבילה, ממה שאמרו דאזהרה לבנות ישראל שיפרשו מנשותיהן סמוך לוסתן, והתוס' הרא"ש הוסיף דכיון דאיכא דין פרישה סמוך לוסת, כ"ש דאם עבר וסתן דיש לספק דילמא ראתה, והיינו דהרי דין פרישה סמוך לוסת הוא משום דחיישינן שמא תראה, ואף סמוך לוסתה כבר חיישינן שמא תראה, וע"כ מה"ט יש לאסרה גם כשעברה עונת הוסת עצמה בלא שבדקה ונתברר לנו שטהורה היא.

ובחידוד הלכות הק' ע"ד התוס', שהרי מצינו דכוותה בוסת שאינו קבוע, דהיא אסורה בעונת הוסת, ואם עבר הוסת מותרת בלא בדיקה, ובע"כ דאף דאסרינן לה שמא תרגיש ותראה בשעת תשמיש, אבל בעבר הוסת סמכינן כיון שלא הרגישה מסתמא לא ראתה ומותרת בלא בדיקה, וכ"ה ל' הרשב"א בתוה"ב בית ז' סוף שער ג', דהא דשרינן כשעבר וסת שאינו קבוע בלא בדיקה, הוא כיון שלא הרגישה, וא"כ מה קשיא להו התוס' דכמו דהיא אסורה סמוך לוסתה, יש לאסרה לאחר הוסת בלא בדיקה, - ועיי"ש שכתב לפרש דקו' התוס' היא בהא דשרינן לה לאחר הוסת בלא ששואלה, ואף כשהוא בעיר, דל"ה התביעה כבדיקה, אף דיש לחוש שמא הרגישה וראתה בזמן הוסת.[[16]](#footnote-17)

לדעת הרי"ף והרמב"ם דלמ"ד דוסתות דרבנן היא מותרת לאחר הוסת בלא בדיקה, קשיא קו' התוס', דכיון דאף ביום הוסת עצמו היא אסורה, מחשש שמא תראה, ה"נ יש לאסרה לאחר הוסת בלא בדיקה, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** בסד"ט סימן קפ"ו סק"ד כתב לדון דהא דשרינן לה כשעבר הוסת, הוא משום שלא הרגישה,[[17]](#footnote-18) - אך בחידוד הלכות לקמן ט"ז ב' כתב דאין לפרש כן, שהרי הרמב"ם התיר אף בישינה, דיש לחוש שהרגישה בשעת וסתה.

**ב** בחידוד הלכות לקמן ט"ז ב' כתב דהא דביום הוסת עצמו היא אסורה, הוא משום דחיישינן שמא תראה מחמת חימוד תשמיש, וע"כ כשעבר וסתה ה"ה מותרת, וכ"כ הפליתי בסימן קפ"ד סק"י.

**ג** הבית מאיר בסימן קפ"ד ס"ט כתב, דהא דאסרינן לה ביום הוסת אף דאית לה חזקת טהרה, הוא משום דשמא ימות חיישינן, אך כשעבר הוסת לא חיישינן שמא ראתה, דמוקמינן לה בחזקת טהרה, ועיקר ד"ז אם יש לאסרה ביום הוסת מכח הא דשמא ימות חיישינן, נת' לקמן ס"ג ב' עמ' ?.

**ד** בחי' הגר"ח בפ"ד מאיסו"ב הי"ד כתב בדעת הרמב"ם, דאף למ"ד דוסתות דרבנן, מ"מ דין הפרישה סמוך לוסתה הוא מדאורייתא, דעיקר דין הפרישה הוא דצריך לפרוש במקום שיכול לבא לידי טומאה ונדה, וע"כ אף דאם עבר הוסת לא חיישינן שראתה, מ"מ בשעת הוסת עצמו היא בכלל אפשר להיות רואה כיון דעיקר קביעות הוסת הוא דאורייתא וחייל ע"ז חובת הזרה ופרישה מדין תורה, עכ"ד, וכעי"ז כתב החזו"א בסימן פ' סק"ח ונתבאר בזה לקמן ס"ג ב' עמ' ?, ולפ"ז ניחא הא דהיא מותרת כשעבר הוסת ולא בדקה, אף דביום הוסת עצמו היא אסורה.

**רב אשי מתני הכי א"ר הונא אמר לא שנו וכו',** בפירש"י מבו' דלפ"ד רב אשי לא קאי מימרא דרב הונא על ר"ל, אלא קאי על מתניתין, וכנראה הוצרך לזה, משום דדינא דר"ל הוא גם כשיש לה וסת לימים כשלא הגיע עונת הוסת, - וצ"ע בד' הגר"א בסימן קפ"ד סקכ"ז והלחו"ש בסימן קפ"ט סק"ב שנקטו דגם לדעת רב אשי קאי מימרא דרב הונא על ר"ל, עיי"ש.

**ט"ו ב' - אבל יש לה וסת לימים ולקפיצות וכו' אימא לא קפיץ ולא חזאי,** הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג' טו. כתב, דהא דשרינן לה בכה"ג, אף דוסתות דאורייתא הוא משום דבמעשה תליא מילתא, ואימא לא קפצה.

והרא"ה בבדה"ב שם נחלק ע"ז, דכיון דוסתות דאורייתא היאך שרינן ספיקא דאורייתא בחד אימר, ועיי"ש שכתב לפרש דאיירי כששהתה כשיעור זמן ספירה וטבילה, וע"כ היא מותרת משום ספק ספיקא, דספק אם ראתה או לא ראתה, ואת"ל ראתה אימא טבלה, - אך הרשב"א במשמה"ב שם כתב, דשפיר יש להתיר בזה אף למ"ד דוסתות דאורייתא, משום דכל שהוא עומד בחזקת היתר מעמידין אותו על חזקתו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.[[18]](#footnote-19)

**בעלה מחשב ימי וסתה,** בחי' הגרע"א הביא מתשו' זכרון יוסף שלמד מסוגיין דיש לסמוך ע"ז שרוב נשים פוסקות מלראות ביום ה' או ביום ו' לראי', וזהו שאמרו דבעלה מחשבה ימי וסתה, והיינו דמחשב ע"פ רגילותה מקודם משך זמן ראייתה, ועיי"ש שהאריך לדחות לזה, ועי' חזו"א סימן פ"א ד"ה אמנם היכא מש"כ בזה, ואכמ"ל.

בפירש"י כתב דמהני הא דמחשב ימי וסתה, דא"צ לשאלה, ובתורת השלמים סימן קפ"ה סק"א הק', דאף דיש בזה ספק ספיקא דשמא לא ראתה ושמא טבלה, מ"מ אין סומכין על ספק ספיקא היכא דאפשר לברר, וכתב דשאני הכא דהיא בחזקת טהרה, וגם מסתמא דרכה לטבול, והביאו הפמ"ג בשפ"ד יו"ד סימן ק"י סקס"ו,[[19]](#footnote-20) ועמש"כ בזה בתשו' שיבת ציון סימן ל'.

**\*\*\***

# בביאור הפלוגתא אם וסתות דאורייתא או דרבנן

**ט"ז א'** - **בעו מיני' מרב נחמן וסתות דאורייתא או דרבנן,** בטעמא דמ"ד דוסתות דרבנן, ול"ד לשאר דיני התורה דאזלינן בהו בתר חזקת ג"פ, כתב במקור חיים סימן תס"ז סק"ה, דהוא משום דדין חזקת ג"פ הוא רק כשיש גורם דמסתבר שיהא כך והיקש השכל מחייב שיהא כך, אבל בדבר הנופל במקרה וליכא דבר הגורם המסתבר כ"כ, אין חזקה למקרים, וזהו דס"ל דבוסתות אי"ז גורם המסתבר, וע"כ ליכא בזה לדין חזקת ג"פ.

אך בחוו"ד סימן קפ"ג סוסק"ב כתב דאף למ"ד דוסתות דרבנן מ"מ עיקר חזקת הוסת הוא מדאורייתא, ועיי"ש שהוכיח כן מד' הרמב"ם בפ"ו מאיסו"ב דחשבון ימי נדה וזיבה תליא בקביעות וסת, והרי דעיקר קביעות הוסת הוא דאורייתא, וכן הוכיח בחי' הגר"ח בפ"ד מאיסו"ב, - ובגליונות חזו"א לחי' הגר"ח שם הוכיח כן ממה שאמרו בכתובות ב' א' דבשעת וסתה ל"מ אמרה נסתחפה שדהו, אף דקי"ל דוסתות דרבנן.[[20]](#footnote-21)

ואמנם צ"ע דאם לכו"ע עיקר חזקת הוסת הוא מדאורייתא, א"כ מ"ט דמ"ד דוסתות דרבנן ולא אסרינן לה מכח חזקת הוסת, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** בספר יחוסי תנאים ואמוראים ע' חייא בר רב, הובא בקובץ שיטות קמאי לקמן נ"ז ב' (עמ' תק"צ תקצ"א) כתב, דהא דוסתות דרבנן, הוא משום דל"ד חזקה דוסת לשאר מילי, כי כמה נשים רגילות לשנות וסתן וכו', הלכך איכא למימר אתרע הא חזקה מחזקה דעלמא, עכ"ד, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס', ובתשו' חת"ס יו"ד סימן קמ"ב, ובחזו"א סימן פ' סקי"ט ובגליונות לחי' הגר"ח שם ובתשו' סימן קס"ז, וכעי"ז כתב החוו"ד שם, ומצאנו במשמה"ב בית ז' שער ג' (יג:) שהזכיר לטעם זה דוסת עשוי להשתנות, דמה"ט י"ל דאף למ"ד דוסתות דאורייתא אי"ז ודאי ראתה, ובשערי ישר ש"ב פ"ח כתב דהוא משום דאיכא הרבה מקרים דמסלקים הדמים, כמו חרדה ועיבור וחולי, וע"כ אין כח ברוב כזה לסתור החזקה וקיימא בחזקת טהרה.

**ב** בחי' הגר"ח שם כתב, דאף דעיקר חזקת הוסת הוא מדאורייתא, מ"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, דמדאורייתא לא חיישינן שראתה, ודמי לשור המועד דאין בו שום דין שנחוש לנגיחה בזמן העדאתו, אלא דעיקר הדין הוא דאם נגח מיקרי נגיחה של העדאה.[[21]](#footnote-22)

**ג** בחת"ס שם כתב לדון, דהא דוסתות דרבנן, הוא משום דרוב נשים רואות בהרגשה, וכיון שלא הרגישה, אין לנו לחוש מדאורייתא דארגשה ולאו אדעתה, ועי' גם בחזו"א סימן פ' סק"ב שדן לפרש כן.[[22]](#footnote-23)

והחת"ס שם הק' ע"ז מד' הראשונים בכ"ד שנקטו דלמ"ד דוסתות דרבנן אף דין הפרישה בעונת הוסת אינו אלא מדרבנן, והחזו"א שם סק"ד הק' ע"ז, ממה שאמרו לעיל ט"ו א' דאף בבא מן הדרך הוי וסתות דרבנן, אף דהתם יתכן שהרגישה וראתה, ועיי"ש בסק"ג שהק' עוד, דאם כל הא דוסתות דרבנן הוא משום שלא הרגישה, הי' בדין דבשוטה שפקחות מתקנות אותה והגיע שעת וסתה ולא בדקוה, תהא טמאה מדאורייתא, ועיי"ש משה"ק עוד ע"ז, ועי' גם בתשו' בנין עולם יו"ד סימן ל"ח שהאריך לתמוה ע"ז.

**ד** בנובי"ק יו"ד סימן נ"ה ד"ה והנה דבריו כתב, דהא דוסתות דרבנן, הוא משום דכנגד חזקת הוסת, איכא חזקת האשה דבחזקת טהרה עומדת, וע"כ מה"ת מוקמינן חזקה להדי חזקה, ומטהרינן לה,[[23]](#footnote-24) ועיי"ש במש"כ לפ"ז דדין הפרישה בעונת הוסת הוא דאורייתא, ונתבאר בזה לקמן ס"ג ב' עמ' ?, וכ"כ בסד"ט סימן קפ"ז סקי"ד, ד"ה בט"ז, במוסגר, וכתב דטעמא דמ"ד דוסתות דאורייתא הוא משום דחזקת טהרה לאו חזקה מעליא היא, משום דהיא עשוי' להשתנות.

ובשערי ישר ש"ב סוף פ"ח הק' ע"ז, דחזקה דאורח בזמנו בא היא מטעם הוכחה והויא כרוב, ואי"ז כחזקה דמעיקרא דנימא אוקי חזקה להדי חזקה, ועוד, דאכתי מ"ט היא מותרת ולא אסרינן לה מספק, וצ"ע.

בפירש"י לעיל ט' א' וט"ו א' פירש דטעמא דמ"ד דוסתות דאורייתא הוא מהלכה למשה מסיני, ובחזו"א סימן פ' סק"י הק', דמ"ט פירש"י דהוא מהלכה למשה מסיני, ולא פירש דהוא מסברא, וככל דוכתא דאזלינן בתר חזקת ג"פ,[[24]](#footnote-25) ושם ס"ק י"ט כ' כתב לפרש, דלעולם כו"ע מודו דמדינא ליכא למיזל בתר חזקה זו שתראה בשעת וסתה, כיון דאיכא נשי דקמשנו וסתייהו, וטעמא דמ"ד דוסתות דאורייתא, הוא דאיכא הלכה למשה מסיני לטמאה, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בגדר הא דמהני הבדיקה בעונת הוסת לטהרה, ונת' לקמן בסוגיין בעמ' ?.

החוו"ד בסימן קפ"ד סק"י כתב, דהא דלמ"ד וסתות דאורייתא היא אסורה, אף שלא הרגישה, ומה"ת אין האשה נטמאת אלא כשראתה בהרגשה, הוא משום דאמרינן מחמת חזקה דוסתות דראתה בלא הרגשה וטמאה מדרבנן, ומה שאמרו לקמן דלמ"ד דוסתות דרבנן אם בדקה אחר הוסת היא טמאה, היינו לענין טהרות, דהיא טמאה אף בלא הרגשה משום דמקור מקומו טמא, או דהוא אף לבעלה והיא טמאה מדרבנן, וכ"כ הפליתי בסימן ק"צ סק"ג ד"ה והנה, - והסד"ט בסימן ק"צ סק"ג האריך בזה, ועיי"ש שדן לפרש דהא דהיא אסורה, הוא משום דחיישינן דארגשה ולאו אדעתה, - ועי' בזה בחזו"א סימן פ' סקט"ו וסימן ע"ט סק"ד.

**חוששת לוסתה וחוששת לראייתה, אלמא וסתות דאורייתא,** החוו"ד בסימן ק"צ סק"ג הוכיח מזה, דאף למ"ד דוסתות דאורייתא אי"ז אלא ספק ראתה, וכן הוכיח החזו"א בסימן פ' סק"י.

ובדעת התוס' ודעימייהו דס"ל דלמ"ד דוסתות דאורייתא הו"ל ודאי ראתה, ובד' הרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ב' מבו' להדיא דמדאורייתא הו"ל ודאי ראתה, הי' מקום לפרש דכל הא דהו"ל כודאי ראתה, הוא בבא מן הדרך, דליכא ריעותא בחזקת הוסת, שהרי אפשר שהרגישה וראתה, וע"כ תלינן בודאי שראתה, ומשא"כ הכא דלא הרגישה ולא מצאה דם ואיכא ריעותא בחזקת הוסת, לא תלינן שראתה בוסתה אלא מספק, וכ"ה מבו' בד' ההפלאה בסימן ק"צ ס"א בסוד"ה ולפ"ז.

אך בד' הרשב"א לעיל ט"ו א' והרא"ה בבדה"ב בית ז' ריש שער ב' מבו' דהא דלמ"ד דוסתות דאורייתא ל"מ בדיקה לאחר הוסת, הוא משום דהו"ל ודאי ראתה, ומבו' דאף כשלא הרגישה ולא מצאה דם, חשבינן לה כודאי ראתה, - ולפ"ז צ"ל דהא דאף דמדינא הו"ל כודאי ראתה, מ"מ החמירו חכמים לחוש לראייתה.

**איכא דאמרי וכו' טעמא דראתה,** בפירש"י כתב דהיינו דאף דוסתות דרבנן, מ"מ אם בדקה ומצאה טמאה ה"ה טמאה, דאם בדקה נמי בשעת וסתה הוה משכחא, ומבו' מדבריו דכל הא דמטמאינן לה הוא רק משום דבדקה ונמצאת טמאה, אך אם לא בדקה כלל היא טהורה, ומשמעות דבריו דלל"ק אף אם בדקה ונמצאת טמאה ה"ה טהורה, וכמש"כ המהרש"א, וכ"ה משמעות ד' התוס' בד"ה אלמא, ולעיל ט' א' ד"ה הא, עיי"ש.

ולכאו' מבו' מזה בדעתם, דלמ"ד דוסתות דרבנן אם עבר הוסת ולא בדקה ה"ה מותרת בלא בדיקה, וזה כמש"כ הפסקי רי"ד בדעת רש"י, וכאשר כ"ה גם משמעות דבריו בד"ה וסתות דאורייתא, וע"כ כל הא דהכא היא טמאה, הוא רק משום שבדקה ומצאה טמאה, - ולפ"ז צ"ל, דמש"כ התוס' לעיל ט"ו א', דאף למ"ד דוסתות דרבנן היא אסורה כשעבר הוסת, הוא רק התם דיש לחוש שמא הרגישה וראתה, אך הכא שלא הרגישה וראתה אינה אסורה, וזה כמש"נ לעיל שם בדעתם, דכל מש"כ דיש לאסור אחר הוסת, דומיא דהא דאסרינן ביום הוסת, הוא רק כשיש לחוש שהרגישה וראתה.

אמנם הנה בד' התוס' בסוד"ה ור"נ, משמע דלמ"ד דוסתות דרבנן, אם עבר הוסת ה"ה אסורה עד שתבדוק, וכ"כ הב"י בסימן קפ"ד בדעתם,[[25]](#footnote-26) וצ"ע דזה דלא כפי המבו' בד' התוס' הכא, דכל הא דמטמאינן לה כשעבר הוסת ולא בדקה, הוא משום דבדקה ונמצאת טמאה, ועמש"נ בזה בסימן ז'.

**אלמא וסתות דרבנן,** התוס' הקשו דתיקשי דרב הונא אדרב הונא לעיל דאם הגיע שעת וסתה אסורה משום דוסתות דאורייתא, - והחוו"ד בסימן קפ"ד סק"י כתב לישב, דכל הא דס"ל לרב הונא הכא דוסתות דרבנן הוא רק משום שלא הרגישה, אך התם שבא בעלה מן הדרך ושמא ראתה בהרגשה, ס"ל לרב הונא דוסתות דאורייתא, עיי"ש,[[26]](#footnote-27) וכ"כ ההפלאה בסימן ק"צ ס"א, - וצ"ע בד' התוס' שלא כתבו לישב כן, אף דמודו דהתם גרע משום דיש לחוש שהרגישה וראתה, וכמש"נ לעיל בדעתם, ועמש"נ בזה בסימן ז' סק"ז.

התוס' כתבו דאף דאם בדקה ונמצאת טמאה ה"ה טמאה מזמן הוסת מספק, מ"מ אינה מקולקלת למנינה, והגרע"א בגהש"ס נקט דכ"ז הוא לל"ק, אך לל"ב הויא מקולקלת למנינה, ועיי"ש משה"ק לפ"ז, - אך בחזו"א סימן ע"ט סק"ה כתב דלא פליגי בזה, ועיי"ש מש"כ עוד בישוב קו' הגרע"א.

והרמב"ם בפ"ח מאיסו"ב הי"ג כתב, דאף כשבדקה ונמצאת טמאה, אינה מטמאה את בועלה למפרע ואינה מונה אלא משעה שראתה, ובפ"ג ממטמאי מו"מ ה"ט כתב דאינה מטמאה למפרע אלא תרומה וקדשים, והמ"מ בהל' איסו"ב שם כתב דהרמב"ם מדמי לה לטומאת מעת לעת, ועי' באבי עזרי שם מש"כ לפרש בזה.

**\*\*\***

**עבר הוסת ולא בדקה**

**אשה שיש לה וסת וכו' ולבסוף בדקה וכו',** הרמב"ן והרשב"א לעיל ט"ו א' כתבו דאף למ"ד דוסתות דרבנן אם עבר הוסת ולא בדקה היא אסורה עד שתבדוק, וכדתניא לקמן דתיבדק, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ ריש שער הוסתות, והרשב"א בתוה"ב בית ז' סוף שער ג', והרא"ש בקיצור הל' נדה סימן א', והטור בסימן קפ"ד, וכ"כ הב"י שם בדעת התוס' בסוגיין סוד"ה ורנב"י, ועי' בתשו' ושב הכהן סימן ל"ד במש"כ לדון בזה.

אך הרמב"ן לעיל שם כתב בדעת הרי"ף והרמב"ם, דאם עבר וסתה ולא בדקה ה"ה מותרת בלא בדיקה, - והרמב"ן שם כתב בדעתם, דהא דתניא לקמן דתיבדק היינו לטהרות, אך הר"ן בפי' הרי"ף בשבועות כתב בדעתם, דהא דתניא דתיבדק היינו בשעת הוסת.[[27]](#footnote-28)

# בטעם הא דלמ"ד דוסתות דרבנן מהני הבדיקה לאחר הוסת לטהרה

בהא דלמ"ד דוסתות דאורייתא ל"מ בדיקה אחר הוסת, פירש"י לעיל בד"ה וסתות דאורייתא דהוא משום דאורח בזמנו בא ודם חזאי ונפל לקרקע, וצ"ע דא"כ מ"ט למ"ד דוסתות דרבנן אם בדקה אחר הוסת ומצאה טהורה ה"ה טהורה, ומ"ט לא חיישינן שבא האורח בזמנו וראתה דם ונפל לארץ, והניחא לדעת הרי"ף והרמב"ם דלמ"ד דוסתות דרבנן אם עבר הוסת ולא בדקה טהורה, ניחא, דבאמת אין טהרתה מכח הבדיקה שבדקה אחר הוסת, דאף אם לא בדקה כלל ה"ה טהורה, אך לדעת ש"ר דאף למ"ד דוסתות דרבנן אם עבר הוסת ולא בדקה אסורה, צ"ע דמה מהני מה שבדקה אחר הוסת ומצאה טהור לטהרה,[[28]](#footnote-29) ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** הרשב"א לעיל ט"ו א' כתב דלמ"ד דוסתות דאורייתא כודאי טמאה חשבינן לה, ומה"ט אם לא בדקה ולא ראתה ולבסוף בדקה אע"פ שמצאה טהור טמא כאילו ודאי נטמאת, ומשמעות דבריו, דלעולם אף הבדיקה לאחר הוסת הויא בירור כ"ד שלא ראתה בשעת הוסת, ואך דלמ"ד דוסתות דאורייתא דתלינן דודאי ראתה, ל"מ מה שבדקה לאחר הוסת ומצאה טהורה לטהרה, דכיון דודאי ראתה בשעת הוסת, תלינן דמה שבדקה אח"כ ומצאה טהור הוא משום דהדם שראתה בשעת הוסת נפל לארץ, אך למ"ד דוסתות דרבנן דאי"ז אלא ספק אם ראתה, הרי דכל שבדקה אח"כ ומצאה טהור, תלינן שלא בא האורח בזמנו.

וכ"נ בד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' סוף שער ג', שכתב דטעם הא דמהני בדיקה לאחר הוסת, הוא משום דוסתות דרבנן וכיון שבדקה עצמה עכשיו ומצאה טהור אף אני אומר שהאורח בזמנו לא בא וה"ז טהורה מיד, עכ"ל, ומשמע דמכח מה שמצאה עצמה עכשיו טהורה, תלינן שלא בא האורח בזמנו,[[29]](#footnote-30) וכן נראה גם בד' הטור בסימן קפ"ד, וכן נקט הפרישה שם סקי"ח, עיי"ש.[[30]](#footnote-31)

ועד"ז כתב באבנ"ז יו"ד סימן ר"ל בדעת הרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ב ד., דהא דמהני הבדיקה לאחר הוסת, הוא משום דעי"ז תולין שלא ראתה בשעת הוסת, וע"כ ל"מ הבדיקה אלא בתוך שיעור הזמן שהיא רגילה לראות בשעת וסתה, דכל שבדקה בזמן זה ומצאה טהורה, תלינן דבודאי לא ראתה בשעת וסתה, דא"כ הי' לה לראות גם עכשיו כמנהגה.[[31]](#footnote-32)

**ב** הר"ן בפי' הרי"ף בשבועות כתב בטעמא דהרי"ף והרמב"ם דאם עבר הוסת ולא בדקה מותרת בלא בדיקה, דהוא משום דכל אשה שיש לה וסת שלא בשעת וסתה מסולקת דמים היא, ולמה נחוש שיהיו דמים מצויים בה שלא בשעת הוסת מפני שלא בדקה בשעת הוסת,[[32]](#footnote-33) - ומבו' בדבריו דבאמת הטעם להצריך בדיקה לאחר הוסת, אי"ז כדי לברר שלא ראתה בשעת הוסת, דע"ז ל"מ הבדיקה כלל, דהרי יתכן שראתה דם ונפל לארץ, דכתלי בית הרחם לא מוקמי דם, אלא הוא משום דכל שעבר שעת וסתה כבר אינה בחזקת טהרה, והיא צריכה לבדוק להחזיק עצמה בטהרה, וזהו שכתב בדעת הרי"ף והרמב"ם דפליגי וס"ל דאין מקום להצריכה בדיקה, כיון שעכשיו היא מסולקת דמים ואין לחוש שתראה, ועי' בתהל"ד סימן נ"ו שעמד ע"ד הר"ן בזה.

**ג** הרמב"ן לקמן בסוגיין כתב דלמ"ד דוסתות דרבנן, כל שהיתה במחבוא בשעת הוסת ולא הי' בידה לבדוק, ה"ה טהורה לגמרי, אף בלא הא דחרדה מסלקת את הדמים, דכיון שלא הי' אפשר לה לבדוק בשעת הוסת, לא הטריחו עלי' לבדוק אחר כן כלל, - ובפרד"ר סימן קפ"ד מקש"ז סקי"ב עמ' ק"ט הק' דמה לי שלא הי' אפשר לה לבדוק בשעת הוסת, ומ"ט לא תהא אסורה לאחר הוסת עד שתבדוק, מכח החשש דשמא ראתה.

ועיי"ש שכתב ללמוד מד' הרמב"ן, דלעולם כל שעבר הוסת ולא ראתה הי' לנו להתירה בלא בדיקה, דכיון שלא הרגישה מסתמא לא ראתה, ואף דהצריכוה בדיקה בשעת הוסת, משום שחששו חכמים למיעוט שראתה ולא הרגישה או שהרגישה ולאו אדעתה, מ"מ כל שעבר וסתה ולא בדקה, וכבר א"א לה לברר את טהרתה ע"י הבדיקה, דכתלי בית הרחם לא מוקמי דם, הי' לו להתירה בלא בדיקה, והא דאסרינן לה עד שתבדוק, הוא משום דאי נימא שהיא מותרת בלא בדיקה, יש לחוש שלא תבדוק ותסמוך על הרגשתה ותעקר תקנת חכמים לגמרי, וע"כ כדי לאלם תקנתם גזרו דתהא אסורה לאחר הוסת עד שתבדוק,[[33]](#footnote-34) ואשר ע"כ כ"ז הוא היכא דהי' בידה לבדוק בשעת הוסת ולא בדקה, אך כל שלא הי' בידה לבדוק בשעת הוסת, א"צ לבדוק אח"כ, דלא החמירו להצריך בדיקה אח"כ, אלא למי שלא בדקה בשעת וסתה במזיד.

**ד** בהגמי"י פ"ח מאיסו"ב הי"ג כתב, דאם שכחה ולא בדקה, לא תשמש עד שתבדוק, דהא אמרינן הכא אם מצאת טמאה טמאה למפרע ואפי' מ"ד וסתות דרבנן, עכ"ד, ומשמעות דבריו, דהא דהיא צריכה בדיקה לאחר הוסת, הוא משום דאם תבדוק ותמצא טמאה תהא טמאה למפרע, ונמצא דאפשר לברר את חשש הוסת ע"י בדיקה, וע"כ היא צריכה בדיקה,[[34]](#footnote-35) וכ"כ בפתחי נדה בסוגיין עמ' קצ"ו, דהא דהיא אסורה עד שתבדוק, הוא משום דלא סמכינן על חזקת טהרה במקום דאפשר לברר.

ולדרך זו ניחא הא דאם בדקה ומצאה טהורה ה"ה טהורה, אף דהבדיקה אחר הוסת אינה מועלת לברר בודאי שלא ראתה דם בשעת הוסת, דאפשר שראתה דם ונפל לארץ, כיון דבאמת עיקר טהרתה הוא מכח החזקת טהרה, ול"ב להבדיקה כדי לברר את טהרתה, אלא דכיון דיש לחוש שנשתייר דם משעת וסתה ויתברר ד"ז ע"י הבדיקה, ה"ה צריכה לבדוק, וכל שבדקה ומצאה טהור, דאין בידה לברר טפי מזה, ה"ה טהורה.

# אם מהני הבדיקה לאחר הוסת אף לאחר זמן מרובה ואף כשרחצה פני' של מטה

בד' הראב"ד בבעה"נ ריש שער הוסתות מבו' דהא דמטהרינן כשבדקה עצמה לאחר הוסת ומצאה טהורה, הוא אף כשבדקה לאחר כמה עונות, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' שער ג' טו. דהיא טהורה אף כשבדקה עצמה אחר כמה ימים, וכ"כ הב"י בסימן קפ"ד והש"ך שם סקכ"ג, דאף אם איחרה כמה זמן אחר הוסת ומצאה טהורה, ה"ה טהורה, ומה שכתוב לפנינו בש"ך זמן מה, ט"ס הוא, וצ"ל זמן כמה, וכ"ה בדפו"ר, והט"ז שם סקי"ב כתב דהיינו אפי' אם לא בדקה אלא עד זמן הרבה, וכ"כ החוו"ד שם סקכ"ז, ובתשו' חזו"א סימן קנ"ח נקט דאף אם עברו ג' חדשים מיום הוסת, ה"ה בודקת וטהורה,[[35]](#footnote-36) - אך באבנ"ז יו"ד סימן ר"ל כתב בדעת הרא"ה, דל"מ הבדיקה לאחר הוסת לטהרה, אלא בתוך שיעור זמן שהיא רגילה לראות בשעת וסתה, ונת' לעיל עמ' ?.

והפרישה בסימן קפ"ד סקי"ח כתב דכל הא דמהני הבדיקה, היינו דוקא אם לא נשתנה עניינה, אבל אם קינחה או רחצה פני' של מטה ביני ביני ודאי לא סגי לה בבדיקה של אחר כך לצאת בו מחשש אורח בזמנו בא ואסורה לבעלה, והביאו הלחו"ש שם בלחם סקכ"ו ובקיצוש"ע סימן קנ"ה ס"ט, וכ"נ גם בד' הפליתי שם סק"י, אך בד' הב"ח שם בקו"א משמע שנחלק ע"ז, וכ"כ הפרד"ר שם מקש"ז סקי"ב דאף בכה"ג מהניא הבדיקה, וכ"כ החזו"א בסו"ס פ'.

ודינים אלו תלויים במש"נ לעיל בטעם הא דאם עבר וסתה אסורה עד שתבדוק, דאם הוא משום דחיישינן שמא ראתה בשעת וסתה, ומכח מה שבדקה ומצאה טהור תלינן שלא ראתה, הדין נותן דל"מ הבדיקה לאחר הוסת אלא בשיעור זמן שעשוי להשתייר דם מן הוסת, או בתוך שיעור הזמן שהיא רגילה לראות בשעת וסתה, ול"מ הבדיקה אם רחצה פני' של מטה, עכ"פ לאחר הזמן שהיא רגילה לראות בשעת וסתה, דבכה"ג אי"ז מועיל כלל לברר שלא ראתה בשעת וסתה, אך אם הא דאסורה עד שתבדוק, הוא דין בדיקה בעלמא, שפיר מהני הבדיקה אף בכה"ג, ואי נימא דהא דאסורה עד שתבדוק, הוא משום דאין סומכין על החזקה במקום דאפשר לברר, י"ל דבכה"ג דכבר א"א לברר, א"צ לבדוק כלל.

# בטעם הסוברים דאם עבר וסתה ולא בדקה מותרת

לדעת הרי"ף והרמב"ם דאם עבר וסתה ולא בדקה מותרת, מבו' בד' הרמב"ן והר"ן דהיינו אף כשבא ומצאה כשהיא ישינה, ומבו' לפ"ז דהא דהיא מותרת, אי"ז משום שלא הרגישה בשעת הוסת וע"כ יש לתלות שלא ראתה, דכיון שהיא ישינה, ואין ידוע כלל אם ראתה, הרי יש לחוש שהרגישה בשעת וסתה וראתה, אלא הוא משום דמעיקר הדין אין לאסרה לאחר הוסת, ורק בשעת הוסת הוא דאסרינן לה שמא תראה, ועמש"נ לעיל עמ' ? בביאור הטעם לחלק בין שעת הוסת לבין אחר הוסת.

אך בשו"ע סימן קפ"ד ס"ט כתב, דעבר הוסת ולא בדקה "ולא הרגישה" טהורה בלא בדיקה, והפליתי שם סק"י והחוו"ד שם סקי"א דקדקו מזה, דכל הא דשרינן לה כשעבר הוסת ולא בדקה, הוא משום דאיכא הוכחה ממה שלא הרגישה,[[36]](#footnote-37) ועמש"נ בזה בסימן ה' ענף ד'.

והחוו"ד שם נסתפק לפ"ז, דאם בדקה עצמה בשעת הוסת ונאבד העד דליכא ראי' ממה שלא הרגישה דאימור הרגשת עד הוא אפשר דטמאה, וכ"כ בחידושים שם סקכ"ד, ועי' פ"ת שם סקי"ז שכתב דה"נ אם הטילה מ"ר ה"ה אסורה, אך האמרי בינה בתשו' סימן ו' כתב דהחוו"ד לא אסר בזה, דאין דנים אפשר משא"א,[[37]](#footnote-38) ועיי"ש שכתב עוד, דהא דהיא אסורה בכה"ג, הוא אף כשבדקה עצמה לאחר הוסת ומצאה טהורה, כיון דחיישינן דבשעת וסתה ראתה על העד או נפל לארץ ולא ארגשה דסברה הרגשת עד או מ"ר הוא, וכן נקט החזו"א בסימן פ' סקי"ד ובתשו' סו"ס קס"ז בדעת החוו"ד, אך האבנ"ז ביו"ד סימן ר"ל נחלק ע"ז וכתב דבכה"ג ודאי דהיא מותרת,[[38]](#footnote-39) ועמש"כ בזה החזו"א בסימן פ' ס"ק י"ז - כ', ובתשו' סו"ס קס"ז.

# בדיקה לאחר הוסת כשיעור וסת

**כאן שבדקה עצמה כשיעור וסת,** בפירש"י כתב דלדעת רב כל שבדקה עצמה בשיעור וסת של וסתה, ה"ה טהורה אף דוסתות דאורייתא, דודאי אם הוה דם הוה משכחא, ושמואל סבר דאפ"ה טמאה דאורח בזמנו בא הואיל ולא בדקה בשעת הוסת ממש, ובביאור הפלוגתא בזה מצינו כמה דרכים.

**א** בחידוד הלכות כתב דפליגי בפלוגתת בר פדא ור' אושעיא לקמן ס' ב' אם לעולם הדם מתעכב בשיעור וסת, או דרק לאחר ביאה אמרינן דהדם מתעכב בשיעור וסת, דשמש עכבי' לדם.[[39]](#footnote-40)

**ב** בחזו"א סימן פ' סקכ"א כתב דמודה שמואל דבדיקה בשיעור וסת הויא ראי' שלא הי' דם מקודם, ואפ"ה ל"מ, משום דאין בדיקה זו בכל משך הוסת אלא בסופו ואכתי איכא למיחש שנפל לארץ, אלא דכן הוא הדין דסגי בזה, ועמש"נ להלן בטעמא דמילתא, ובזה הוא דס"ל לשמואל דדוקא בדיקה בשעת הוסת ממש מהני, אך בדיקה לאחר הוסת ל"מ, ועיי"ש שנסתפק בדין בדיקה דזבה, אם מהני כשבודקת עצמה שיעור וסת לאחר היום.

**ג** בד' היראים סימן כ"ו מבו' דס"ל דלמ"ד דוסתות דאורייתא ל"מ הבדיקה לאחר הוסת כלל, ודלא כפירש"י, וכל הא דמהני הבדיקה לאחר הוסת בשיעור וסת, הוא רק משום דוסתות דרבנן, ומה שאמרו הכא דכו"ע וסתות דאורייתא, היינו דסמכינן על הוסתות כאילו הן דאורייתא וע"כ אינה מותרת כשלא בדקה בשעת הוסת, אלא כשבדקה בתוך שיעור וסת לוסתה, ועי' בפליתי סימן קפ"ד סקי"א ובסד"ט שם סקי"ב מש"כ בדעתם, והב"ח בסימן קפ"ד והש"ך שם סקכ"ג חששו לדעה זו, אך הפליתי והסד"ט שם והחוו"ד שם סוסק"י כתבו דאין לחוש לזה.

**ד** בפסקי הר"א מטול סוף פרק ח' שנד' בשטמ"ק על נדה עמ' תתמ"ז מבו', דטעמא דשמואל דל"מ בדיקתה, הוא משום דס"ל דכיון דוסתות דאורייתא לא סגי במה שבדקה עצמה פעם אחת בשעת הוסת, אלא בעינן שיהא ידי' בין עיני' בכל שעת הוסת, ומה שנחלקו בכה"ג שבדקה לאחר הוסת, הוא לרבותא דרב.

# זמן הבדיקה בעונת הוסת

בטעם הא דלמ"ד דוסתות דאורייתא ל"מ מה שבדקה אחר הוסת ונמצאת טהורה, פירש"י לעיל בד"ה וסתות דאורייתא דהוא משום דאורח בזמנו בא ודם חזאי ונפל לקרקע.

והערול"נ הק', דכיון דחיישינן דדם חזאי ונפל לקרקע, א"כ מ"ט מהני כשבדקה בתוך שעת הוסת, ואף לאחר הוסת בשיעור וסת, הרי יש לחוש שקודם או אחר הבדיקה ראתה ונפל לקרקע.

ובחוו"ד סימן קפ"ד סק"ט נקט, דבאמת למ"ד דוסתות דאורייתא לא מטהרינן לה אלא אם הי' ידה בין עיני' כל הוסת, ואך דאם יש לה שעה קבועה, א"צ בדיקה רק אותה שעה ולא כל העונה, ומשמע שם דמפרש, דמה שאמרו הכא לדעת רב דאם בדקה עצמה כשיעור וסת לאחר הוסת מהני, היינו כשיש לה וסת לרגע אחד, וצ"ע, ובפסקי הר"א מטול כתב לדעת שמואל, דבעינן שיהא ידי' בין עיני' בכל שעת הוסת, וע"כ הוא דל"מ בדיקה לאחר הוסת כשיעור וסת, ונת' לעיל.

ובחזו"א סימן פ' סק"כ כתב לפרש בזה, דגם למ"ד דוסתות דאורייתא, אין הבדיקה כדי לברר שלא ראתה, אלא עיקר דין הבדיקה הוא מהלכה למשה מסיני דצריך בדיקה דומיא דזב וזבה, ודינא הוא דאינה יוצאת מספק טומאה עד שיהי' טהרה ודאית דהיינו בדיקה, וע"כ כמו דבזב וזבה סגי בבדיקת שחרית וערבית אע"ג דיש לחוש דראתה באמצע היום ונפל לארץ, מ"מ לא חייבה תורה אלא ראי' בתחלה וראי' בסוף, ה"נ בבדיקה בתחלת הוסת ובסופו סגי, ובסקכ"ב שם כתב דסגי בבדיקה פעם אחת (ושמא דבריו שם קיימי למ"ד דוסתות דרבנן).[[40]](#footnote-41)

החוו"ד שם כתב לפי דבריו, דגם לפ"מ דקי"ל דוסתות דרבנן, היא צריכה בדיקה לכתחילה בכל העונה, והביאו הלחו"ש שם בלחם סקכ"ה, - אך האמרי בינה בתשו' סימן ו' כתב דלא נתקבלו ד' החוו"ד בעיני בעלי ההוראה להחמיר בזה כיון דוסת דרבנן וכמעט הוא דבר שבלתי באפשרות ולא חייבו חז"ל רק במה דאפשר לברר, אך למ"ד דוסתות דאורייתא באמת יש להצריך לזה, ועי' גם בחזו"א סו"ס פ' ובתשו' סימן קס"ז שתמה ע"ז, וכתב שם דגם למ"ד דוסתות דאורייתא א"צ לזה, ונת' לעיל.[[41]](#footnote-42)

ומצאנו בתוספתא במכילתין פ"ט ה"ב דתניא, דאין מחייבין אותה שתהא ידה בעינה כל היום, אלא בודקת פעמים לוסתה, וגיר' הגר"א אלא בודקת סמוך לוסתה, ומבו' להדיא דל"ב שיהא מוך דחוק בכל העונה, אלא סגי שבודקת פעמים, ולגיר' הגר"א סגי שבודקת סמוך לוסתה,[[42]](#footnote-43) ועי' בערך ש"י סימן קפ"ד וסימן קצ"ב שעמד בזה, - ועי' עוד בס' הפרדס לרש"י שכתב דבעונת הוסת היא בודקת תדיר, וכ"כ הרוקח בסימן שי"ז, ובהגהות שערי דורא ס"ז.

ומצינו עוד בפסקי הרשב"ץ שנד' בשטמ"ק עמ"ס נדה עמ' תתקס"ז שהביא פלוגתא כשבדקה בעונת וסתה אם היא צריכה בדיקה אח"כ, וכתב בשם התשב"ץ דאם בדקה בסוף העונה שוב א"צ בדיקה.

**טעמא דאיכא חרדה הא ליכא חרדה טמאה אלמא וסתות דאורייתא,** הרשב"א בסוגיין והריטב"א לעיל ט' א' כתבו, דאף דגם למ"ד וסתות דרבנן היא צריכה בדיקה כשעבר הוסת, וא"כ שפיר ניחא הא דתני מפני שחרדה מסלקת את הדמים, דבלא"ה היתה צריכה בדיקה, סמיך ארישא דתני דהגיע שעת וסתה ולא בדקה טמאה, ועי' תוס' לעיל ט' א' מש"כ עוד בזה.

אך הרמב"ן כתב דבכה"ג שלא הי' אפשר לה לבדוק בשעת הוסת, לא הטריחו עלי' לבדוק אח"כ כלל, ול"ב להא דחרדה מסלקת את הדמים, ועי' בפרד"ר סימן קפ"ד מקש"ז סקי"ב מש"כ לפרש בזה, ונת' לעיל עמ' ?.[[43]](#footnote-44)

# תלי' במכה

**הרואה דם מחמת מכה וכו' בהא קמיפלגי דמר סבר וסתות דאורייתא,** בפירש"י כתב דטעמא דמ"ד דחוששת לוסתה הוא משום דחיישינן שמא טיפת נדה מעורבת בו, וכ"כ התוס' בד"ה ומר סבר, דחיישינן שמא גם מן המקור בא הדם, וצ"ע דמה הוצרכו לזה, הרי כיון דוסתות דאורייתא ואם עבר הוסת ולא בדקה אסורה מדאורייתא, יש לאסור מכח זה ברואה דם מחמת מכה דא"א לה לבדוק.

ולכאו' מוכח מדבריהם שפירשו דאיירי הכא כשבדקה תחילה ונמצאת טהורה, ואח"כ ראתה דם מחמת המכה, ובכה"ג אין לאסרה מכח עיקר הוסת,[[44]](#footnote-45) וכל הא דלמ"ד דוסתות דאורייתא היא אסורה, הוא מכח הדם שראתה, דכיון דחזקתה שתראה דם, חיישינן שדם נדה מעורב בו, ומקור דבריהם לפרש כן, י"ל דהוא משום דמשמעות הברייתא הוא דמטמאינן לה מכח הדם שראתה, ולא משום דין הוסת.

**ומר סבר וסתות דרבנן,** באו"ז סימן שנ"ה כתב דמהא דמטהרינן למ"ד דוסתות דרבנן, מוכח דלדידי' אם עבר וסתה ולא בדקה טהורה, וכדעת הרי"ף והרמב"ם, שהרי הרואה מחמת מכה א"א לה לבדוק.

אך הרמב"ן כתב, דאף דגם למ"ד דוסתות דרבנן אם עבר הוסת ולא בדקה טמאה, הכא דא"א לה לבדוק טהורה, דאין דנין אפשר משאי אפשר, דוסתות דרבנן ובאפשר תיקנו, וכעי"ז כתב הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ד' כג., ועיי"ש שהוסיף דהוא משום דאל"כ תהא אסורה לבעלה לעולם,[[45]](#footnote-46) ולכאו' לפי דבריו איירי רק במכה שאינה עוברת, - ולמש"נ לעיל בדעת רש"י ותוס' דאיירי הכא כשבדקה תחילה, י"ל דרק מכח זה הוא דשרינן לה למ"ד דוסתות דרבנן, ואה"נ דהיכא דלא בדקה כלל ה"ה אסורה אף אם א"א לה לבדוק.[[46]](#footnote-47)

התוס' כתבו דלא מטהרינן לה אלא במרגשת שבא דם זה מן המכה, אבל אם אינה מרגשת יציאת דם מן המכה טמאה לכו"ע בזמן וסתה, דאל"כ וכי לעולם לא תהא נדה, וכ"נ ממה שפירש"י דטעם טומאתה הוא משום דחיישינן שמא טיפת דם נדה מעורבת בו, והרי דידוע לנו בודאי דהיא רואה עכשיו דם ממכתה, ואך דחוששין שמא מעורב בו גם דם נדות, - אך הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ד' כג. נחלק ע"ז וכתב דאף אם אינה מרגשת שהדם שותת מן המכה ה"ה טהורה,[[47]](#footnote-48) והש"ך בסימן קפ"ז סקכ"ו כתב דהרשב"א יחידאה בזה, ועיי"ש במה שנחלק ע"ד הב"י, - ובפסקי ריא"ז בספ"ק כתב דהא דשרינן לה, הוא כשאינה שופעת כנדה, שידוע שמחמת המכה הוא.

ובעיקר מש"כ התוס' דאם אינה מרגשת שהדם מן המכה טמאה משום דאל"כ וכי לעולם לא תהא נדה, כתב בחזו"א סימן פ' סקי"א דעיקר סברתם לא ידענו יסודה, ועיי"ש שכתב דהוא כעין ב' שבילין ובאו לשאול בב"א, שאנו דנין לכל ימי' וודאי יש בהן טמאין, ובסימן פ"א ד"ה אמנם הטעם כתב לפרש דהיינו דאף דוסתות דרבנן מ"מ א"א שאשה תהא מסולקת דמים לעולם וזהו דאוריתא שאשה אינה מסולקת דמים אלא שאין לנו שיעורא בזה, ולפיכך כל שהנידון לעונות רבות א"א להקל אף בוסת אחד, וכבר כתב עד"ז בחת"ס יו"ד סימן קמ"ב ד"ה אך קושיתו.

ובדעת הרשב"א דמטהר אף כשאינה מרגשת שהדם שותת מן המכה, כתב בתשו' נובי"ק יו"ד סימן מ"א סק"ז, דאין לומר דוכי לעולם לא תהא טמאה, דודאי תהא טמאה כשתרגיש שהדם הוא מן המקור, ועד"ז כתב בחוו"ד סימן קפ"ז סקי"א דתהא טמאה כשתרגיש שנזדעזע גופה, דעי"ז ידוע דהדם הוא מן המקור, ועי' בפרד"ר בפתחי נדה חקירה ה' סקי"א (כז.) שכתב דפלוגתת התוס' והרשב"א תליא במהות ההרגשה מה היא.

הבית מאיר בסימן קפ"ז פירש בד' הרשב"א בתוה"ב שם, דמכח הא דהכא ליכא למיקם עלה דמילתא ואין דנים אפשר משאי אפשר, היא מותרת אף בעונת הוסת עצמה ולי"ב לדין פרישה סמוך לוסת, וכן פירשו בתשו' ושב הכהן סימן ל"ד ד"ה והנה להפוסקים ובלחו"ש סימן קפ"ד סק"א, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרשב"א בשבועות י"ז ב' ובמשמה"ב בית ז' שער ב' ד: דהיא מותרת אף בשעת הוסת, והוכיח מזה דפרישה בשעת הוסת דרבנן.

ובתשו' ושב הכהן שם הק' ע"ז, דאף דהיא מותרת אחר הוסת, מ"מ מ"ט לא תהא אסורה בשעת הוסת עצמו שמא תראה דם, ותרגיש שהוא מן המקור,[[48]](#footnote-49) - אמנם בד' הרשב"א מבו', דאם היתה אסורה בשעת הוסת מחשש שמא תראה, הי' לנו לאסרה מכח זה אף לאחר הוסת, וזה ע"ד מש"כ התוס' לעיל ט"ו א' דמכח דינא דוהזרתם יש לאסור אף לאחר הוסת, וא"כ תהא אסורה לבעלה לעולם, וע"כ הקילו בה שלא לחוש בה שתראה, ושלא יהא בה לדין הפרישה סמוך לוסת.

**\*\*\***

**ס"ג ב'** - **היתה למודה להיות רואה בתחילת הוסת כל טהרות שעשתה בתוך הוסתות טמאות,** הך דינא דמכח דין וסתות טמאות הטהרות שעשתה, הוא למ"ד דוסתות דאורייתא כל שלא בדקה בשעת הוסת, אף אם בדקה אח"כ ומצאה טהורה, ולמ"ד דוסתות דרבנן הוא כשבדקה אחר הוסת ומצאה טמאה, דהיא טמאה למפרע משעת הוסת, וכמו שאמרו לעיל ט"ז דחוששת לוסתה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג ממטמאי מו"מ ה"ו.[[49]](#footnote-50)

יש להסתפק בגונא שפעמים היא רואה בתחילת הוסתות ופעמים היא רואה בסופם, דבכה"ג בפשוטו הוי קביעות הוסת לכל הפיהוק, אם הטהרות שעשתה בתוך הוסתות טמאות.

והנה מהא דתנן ברישא דהיתה למודה לראות בתחילת הוסתות כל טהרות שעשתה בתוך הוסתות טמאות, משמע דרק משום דהיא למודה לראות בתחילת הוסתות הוא דמטמאינן להטהרות שעשתה בתחילתם, אך אם קביעותה הוא לכל הוסתות, לא מטמאינן להטהרות שעשתה בתחילתם, כיון דחזקת הוסת אינה מוכחת שתראה עד סופם, - ומאידך מהא דתנן בסיפא דהיתה למודה לראות בסוף הוסתות כל טהרות שעשתה בתוך הוסתות טהורה, משמע דרק משום שהיא למודה לראות בסופם, הוא דמטהרינן להטהרות שעשתה בתחילתם, אך אם קביעותה הוא לכל הוסתות, לא מטהרינן להטהרות שעשתה בתחילתם.

והנה הרשב"א והמאירי והר"ן בע"א כתבו, דהא דלא מטמאינן הכא אלא להטהרות שעשתה בשעת הוסת, הוא משום דבוסת הגוף לכו"ע אינה חוששת אלא לשעת הפיהוק, ואינה חוששת לכל היום, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג' יד., ובד' המאירי מבו' דמכוון הדברים הוא, דאם בוסת הפיהוק היתה חוששת לכל היום, הוה מטמאינן להטהרות שעשתה בתחילת הוסתות, אף בגונא שהיתה למודה לראות בסופם,[[50]](#footnote-51) - ומבו' לפ"ז, דכל שיש לה וסת לכל העונה ה"ה מטמאה טהרות מתחילת העונה, אף דאין קביעותה לראות בתחילתה, ולפ"ז ה"נ אם קביעותה הוא לכל הוסתות, ה"ה מטמאה טהרות מתחילתם, וכל הא דבסיפא אינה מטמאה את הטהרות שעשתה בתחילתם, הוא משום דקביעותה הוא לראות בסוף הוסתות.[[51]](#footnote-52)

אך הבית מאיר בסימן קפ"ט סי"ט נקט בפשיטות דכל שיש לה וסת לכל העונה וראתה בסופה, לא מטמאינן להטהרות שעשתה בכל העונה, וכ"נ בד' הגרע"א לעיל ט"ז א' ובתוס' הגרע"א בריש מכילתין, עיי"ש, ולפי דבריו ה"נ אם קביעותה לכל הוסתות אינה מטמאה טהרות מתחילתם, וכל הא דברישא כל הטהרות שעשתה בתוך הוסת טמאות, הוא משום דקביעותה הוא לראות בתחילת הוסתות, ועמש"נ בענין זה בסימן ט"ז ענף ב', ובסימן ט' סק"ו.

**\*\*\***

**וסת השעות**

**ר' יוסי אומר אף ימים ושעות וסתות וכו',** בגמ' מייתינן להא דתניא דאם היתה למודה להיות רואה בשש שעות, אינה אסורה אלא בשש שעות, וכתבו התוס' דהיא אסורה כל שעה ששית, וכ"נ בד' רש"י, ובחזו"א סו"ס פ"ה דקדק מדבריהם, דאף אם ראתה ג"פ בתחילת שעה ששית, ה"ה אסורה כל שעה ששית, דשעה לר' יוסי היא כמו עונה לר' יהודה,[[52]](#footnote-53) וכ"ה להדיא בד' המאירי דאף דהיתה ראייתה במקצת השעה היא אסורה בכל השעה, דאין מדקדקין בקביעות וסת לחלקים שבה, - אך בהפלאה סימן קפ"ד סק"ה פירש, דאיירי כשראתה בזמנים חלוקים בתוך השעה, ובכה"ג היא קובעת וסת לכל השעה, וכ"כ הרש"ש.

ובד' הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' ה"ה מבו', דשעת הוסת אי"ז שעה משעות היום, אלא הוא הזמן שנמשך ראייתה בה, עיי"ש, וההפלאה בסימן קפ"ד שם והחת"ס שם סק"י עמדו בדעת הראב"ד בזה, וכ"ה מבו' גם בדבריו שם הכ"ב, ולדעתו נמצא, דאם ראייתה היא רגע אחד, אינה חוששת אלא לרגע זה.

המאירי כתב דמודה ר' יוסי דבגונא שאין לוסתה שעה ידועה מאותו היום, דפעמים היא רואה בשחרית ופעמים בחצי היום ופעמים בין הערבים, דהיא אסורה כל העונה, ורק בגונא דכל ראיותי' היו בשעה ששית, הוא דאינה אסורה אלא בשעה ששית, - אך בחזו"א סימן פ"ה סק"ע צידד, דשעה לר' יוסי כעונה לר' יהודה, וכל שלא קבעה את השעה אי"ז אלא ראיות מקריות, ודמי להיכא שראתה פעמים בעונת יום ופעמים בעונת לילה, דאינה קובעת וסת.

בד' הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' ה"י מבו' דגם בוסת שאינו קבוע אינה חוששת לר' יוסי אלא לאותה השעה שראתה בה, ועי' חזו"א סימן פ"ו סק"ב במש"כ לדון בזה.[[53]](#footnote-54)

**ר' יהודה אומר כל היום שלה,** בטעמא דר' יהודה דהיא אסורה כל היום, יש לפרש בתלת גווני, **א** דס"ל דליכא קביעות לשעות כלל, וע"כ אף אם ראתה ג"פ בשעה אחת, הוי עיקר קביעותה לכל היום. **ב** דאף דאיכא קביעות לשעות, מ"מ חיישינן דקביעותה הוא לימים, וע"כ חשיב כל היום כעיקר וסתה. **ג** דלעולם עיקר וסתה הוא בשעת הוסת עצמה, ואך דס"ל דאיכא דין פרישה בכל היום, דכיון דוסתה הוא מכח היום, חיישינן שתראה בשעה אחרת.

והנה הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' ה"י, כתב דטעמא דר' יהודה הוא משום דקביעותא דיומא אסר לה ועקר לקביעותא דשעה, חיישינן כיון דקביעא לה וסת בהאי יומא כולי יומא זמנה היא, ולעיל מינה כתב בתו"ד "דכולי יום הוסת כשעת הוסת דמי", ומשמע דטעמא דר' יהודה הוא משום דחיישינן דעיקר קביעותה הוא לכל היום.

אך הרשב"א בתוה"ב בית ז' ריש שער ג' ח. כתב דהא דהיא אסורה בכל העונה אף אחר שעת הוסת, הוא שמא נתעכב מעט האורח וביומו יבא, ומשמע דמודה ר' יהודה דעיקר וסתה הוא בשעת הוסת עצמה, ואך דאיכא דין פרישה כל היום משום דחיישינן שמא תראה בשעה אחרת, וכ"נ להדיא בל' הרמב"ם בפ"ד מאיסו"ב הי"ב והי"ג, עיי"ש, אך עמש"נ בסימן י' סק"ד לפרש בד' הרשב"א בע"א, - ועד"ז כתב הגר"ז בסימן קפ"ט סקצ"ז דהא דהיא אסורה בתחילת היום אף כשהיא רגילה לראות בסופו, הוא משום דחיישינן שמא תמהר לראות ע"י תשמיש.[[54]](#footnote-55)

והראב"ד שם כתב, דכל שקבעה וסת לשעות ולא לימים, לא אתי וסת שאינו קבוע דימים ועקר לקביעותא דשעה, והחוו"ד בסימן קפ"ט סק"א פירש לדבריו דהיינו דבכה"ג דקבעה לה דראיותי' הם בשעה מסוימת, הרי דאף כשהיא חוששת לראייתה האחרונה כוסת שאינו קבוע, אינה חוששת אלא בשעה זו שקבעה לה,[[55]](#footnote-56) וכ"כ הפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' י"ט והחזו"א סימן פ"ו סק"ב.[[56]](#footnote-57)

ולכאו' ד' הראב"ד אלו מתישבים לטעמי', דטעמא דר' יהודה דאסורה כל היום, הוא משום דאתי קביעותא דיומא ועקר לקביעותא דשעה, וע"כ בכה"ג דהשעה קבועה והיום אינו קבוע, אינה חוששת לכל היום, אך אי נימא דמודה ר' יהודה דוסתה הוא בשעת הוסת עצמה והא דאסורה כל היום, הוא דין פרישה דסמוך לוסתה, הדין נותן דאף בכה"ג שהשעה קבועה והיום אינו קבוע, תחוש לכל היום, וצ"ע.[[57]](#footnote-58)

והמאירי בסוגיין נחלק ע"ד הראב"ד וכתב דאף קביעות שעה קביעות יום הוא ואין לצמצם בה כ"כ, ומשמע דס"ל דלר' יהודה ליכא קביעות דשעה כלל, ולעולם הוא קביעות יום, וע"כ אף בכה"ג היא חוששת לכל היום.

ומצינו עוד כמה מילי דיש מקום לתלותם בנידון זה, **א** בחוו"ד סימן קפ"ד סק"ט כתב דגם לדעת ר' יהודה, דין הבדיקה הוא רק בשעת הוסת ולא בכל היום,[[58]](#footnote-59) דמודה ר' יהודה דשעות וסתות, ולא נחלק אלא לענין פרישה ומקרא דוהזרתם.

**ב** החוו"ד שם כתב, דמודה ר' יהודה דאינה מטמאה טהרות אלא משעת הוסת, ומה שאמרו בגמ' דה"מ לטהרות, הוא דין פרישה לכתחילה, וכתב דכן משמע מד' הרמב"ם.[[59]](#footnote-60)

אך בד' הרשב"א והר"ן לעיל בע"א והרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג' יד. מבו' דכל שהיא חוששת לכל העונה, אף היא מטמאה טהרות מתחילת העונה, וע"כ כתבו דהא דבוסת הגוף אינה מטמאה אלא להטהרות שעשתה בשעת הוסת, הוא משום דבזה מודה ר' יהודה דאינה חוששת לכל העונה, ועמש"נ בזה להלן עמ' ?.

**ג** בד' החוו"ד שם נראה דמפרש, דדינא דכל שיש לה וסת די' שעתה, הוא רק כשראתה בשעת וסתה, עיי"ש, וכ"כ במשנה אחרונה לעיל פ"ב, - אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בריש מכילתין מבו' דכל שראתה ביום וסתה די' שעתה,[[60]](#footnote-61) וכ"ה מבו' בתשו' ר"י שהובא בפסקי הר"א מטול פ"ד.

**ד** הרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ב' כתב, דאף למ"ד דוסתות דרבנן, מ"מ דין הפרישה משעת הוסת עד סוף העונה הוא מדאורייתא, ורק דין הפרישה קודם שעת הוסת הוא מדרבנן, - ומבו' דמודה ר' יהודה דעיקר הקביעות הוא לשעת הוסת, והא דהיא אסורה קודם שעת הוסת, הוא משום דחיישינן שמא תקדים לראות, ואיסור זה אינו אלא מדרבנן.[[61]](#footnote-62)

**ה** הש"ך בסימן קפ"ד סק"ז כתב בדעת האו"ז דכל שוסתה הוא כל היום, היא חוששת אף לעונה הסמוכה לו, ומשא"כ כשוסתה הוא בשעה קבועה, אינה חוששת אלא לאותה העונה, - ומבו' דאף לפ"מ דקי"ל כר' יהודה הויא עיקר הקביעות בשעת הוסת, והא דהיא אסורה כל העונה הוא דין פרישה סמוך לוסתה מקרא דוהזרתם, וע"כ בכה"ג שנתקיים דין הפרישה דסמוך לוסתה בכל העונה, אינה אסורה בעונה הסמוכה, ורק בגונא דוסתה הוא לכל היום, הוי דין הפרישה דסמוך לוסתה בעונה הסמוכה.

**\*\*\***

**פרישה סמוך לוסת**

**והזרתם את בני ישראל מטומאתם וכו' אזהרה לבני ישראל שיפרשו מנשותיהן סמוך לוסתן,** בדין הפרישה בעונת הוסת לפ"מ דקי"ל דוסתות דרבנן, נחלקו הראשונים, וג' דעות בדבר, **א** הראב"ד בבעה"נ ריש שער הוסתות כתב, דלפ"מ דקי"ל דוסתות דרבנן, אף דין הפרישה סמוך לוסת אינו אלא מדרבנן, וקרא אסמכתא בעלמא הוא, והרא"ש בפירקין סימן ב' הביא לדבריו, וכ"כ השאילתות בשאילתא פ"ט, והרמב"ן בהלכות נדה פ"ה ה"י ופ"ח ה"י, והרשב"א בשבועות י"ז ב' ובתוה"ב בית ז' שער ב' ד: ובמשמה"ב שם, והמרדכי בסימן תשל"ג, והמ"מ בפ"ד מאיסו"ב הי"ב, והמאירי לעיל ט"ז א', והר"ן בשבועות י"ח א' ובפי' הרי"ף בריש הל' נדה,[[62]](#footnote-63) וכ"ה מבו' בד' השו"ע בסימן קפ"ד ס"ד, וכ"כ הש"ך שם סק"ה.

**ב** התוס' בפסחים ע"ב ב' ד"ה סמוך כתבו בפשיטות דסמוך לוסתה דאורייתא, ומשמע בדבריהם דלא תליא בהפלוגתא אם וסתות דאורייתא, ולכו"ע דין הפרישה הוא מדאורייתא, ויש לסייע לזה, שהרי סוגיא דפסחים שם היא בדעת ר' יוחנן, והתוס' לעיל ט"ו א' כתבו דאיהו ס"ל דוסתות דאורייתא, (ועמד ע"ז השואל בתשו' נובי"ת יו"ד סימן פ"ד), וכ"ה מבו' בד' האו"ז בסימן שנ"ח שכתב דדין הפרישה הוא דאורייתא, אף שכתב שם סימן שנ"ה דקי"ל דוסתות דרבנן,[[63]](#footnote-64) וכ"כ המאירי לעיל ט"ז א' בשם קצת רבנים, וכ"כ בנובי"ק יו"ד סימן נ"ה ובחי' הגר"ח בפ"ד מאיסו"ב בדעת הרמב"ם, אך המ"מ בפ"ד מאיסו"ב הי"ב כתב בדעתו דדין הפרישה אינו אלא מדרבנן, ועמש"נ בסימן י"ב סקכ"א כ"ב להוכיח בדעתו דדין הפרישה הוא מדאורייתא.[[64]](#footnote-65)

**ג** הרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ב' כתב לחלק בזה, דדין הפרישה בשעת הוסת עצמה ואחר הוסת הוא דאורייתא, ודין הפרישה קודם שעת הוסת אינו אלא מדרבנן,[[65]](#footnote-66) וכעי"ז כתב הריטב"א בשבועות י"ח א' וי"ח ב', וכתב דכן דעת הרמב"ן, וצ"ע בסתירת דבריו למש"כ ביבמות ס"ד ב' דמבו' דאף דין הפרישה אינו אלא מדרבנן, והרשב"א במשמה"ב שם האריך לתמוה ע"ד הרא"ה בזה, עיי"ש, ועי' בחי' חת"ס סימן קפ"ד סק"ד מש"כ בביאור ד' הרא"ה.

בפירש"י בהוריות ח' ב' ובספר הישר לר"ת סימן מ"ה ובסה"ת סימן צ"ג כתבו דדין הפרישה בעונת הוסת הוא מדאורייתא, ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דוסתות דאורייתא, או הוא משום דס"ל דאף דוסתות דרבנן מ"מ דין הפרישה הוא מדאורייתא, ובד' הרשב"א בשבועות י"ז ב' מבו' שפירש בד' רש"י בהוריות דאתיא כמ"ד דוסתות דאורייתא.

ומד' רש"י בכ"ד במכילתין ט' א' ט"ו א' וט"ז א' שהעמיד להפלוגתא אם וסתות דאורייתא לגבי הדין כשעבר וסתה ולא בדקה, ולא הזכיר כלל לדין הפרישה, משמע קצת דדין הפרישה הוי לכו"ע מדאורייתא, - אך מד' רש"י ביבמות ס"ב ב' שפירש דביוצא לדרך הותר תשמיש בעונת הוסת, מבו' דדין הפרישה הוא מדרבנן, אך שמא ס"ל כד' הריטב"א בשבועות י"ח ב', דאף דדין הפרישה הוא מדאורייתא, מ"מ הותר ביוצא לדרך, וכ"כ בלחו"ש סימן קפ"ד סק"א.

**טעם הדעות דדין הפרישה הוא מדאורייתא**

בטעם הסוברים דדין הפרישה בשעת הוסת הוא מדאורייתא אף דוסתות דרבנן ואם עבר הוסת ולא בדקה אינה אסורה מדאורייתא, מצינו כמה דרכים, **א** המאירי לעיל שם כתב דהוא משום שהתשמיש מעורר את הדם, וע"כ אף דאם עבר הוסת היא מותרת מדאורייתא, מ"מ בשעת הוסת היא אסורה בתשמיש, וכן פירש החת"ס בשבועות י"ח ב' ובתשו' יו"ד סימן קמ"ב בדעת הרא"ה בבדה"ב שם שהזכיר לה"ט שדרכו של דם לבא בהרגל תשמיש, ועמש"נ בסימן י"ב סקכ"ג ללמוד לזה מסוגיית הגמ' בשבועות י"ח ב'.[[66]](#footnote-67)

**ב** בנוב"י שם כתב דהא דאם עבר הוסת ולא בדקה מותרת מדאורייתא, הוא משום דמוקמינן לה בחזקת טהרה, וע"כ כ"ז הוא לאחר הוסת, אך בשעת הוסת עצמו היא אסורה מדאורייתא, דע"ז ל"מ החזקה, וכמו שאמרו בגיטין כ"ח א' דשמא ימות חיישינן, וכ"כ בחי' חת"ס סימן קפ"ד סק"ד בשם הג"ר נתן אדלר.[[67]](#footnote-68)

**ג** בבינת אדם שער בית הנשים סק"א כתב דהא דאם עבר הוסת ולא בדקה מותרת מדאורייתא, הוא משום דלא הרגישה ואין לנו לחוש שראתה, אך בשעת הוסת היא אסורה מדאורייתא, דשמא תרגיש ותראה, וכ"כ בתשו' משכנות יעקב יו"ד סימן ל"ז, ובתשו' שאילת דוד סימן ג' סק"ד.

**ד** בחי' הגר"ח בפ"ד מאיסו"ב כתב, דעיקר הדין דוהזרתם הוא דצריך לפרוש במקום שיוכל לבא לידי טומאה ונדה, וזו היא מצות ההזרה ופרישה, וע"כ כיון דעיקר קביעות הוסת הוא דאורייתא, הגם דאם עבר הוסת ולא ראתה לא חיישינן שראתה, מ"מ בשעת הוסת עצמה היא בכלל אפשר להיות רואה, ויש בזה לחובת ההזרה ופרישה מדאורייתא, וכעי"ז כתב החזו"א בסימן פ' סק"ח וסוסקי"ד, עיי"ש.

**עבר ושימש בשעת הוסת וראתה אם הוא חייב חטאת**

בשבועות י"ח א' אמר רבא, דאם עבר ושימש סמוך לוסתה ופירסה נדה, הוי שוגג וחייב קרבן, ולא חשיב כאונס, ובטעמא דמילתא נחלקו הראשונים, דהנה בפירש"י שם סוד"ה ובת"ח משמע דדין הפרישה סמוך לוסתה הוא מדאורייתא, ואף שעבר במזיד על איסור סמוך לוסתה, ה"ה חייב חטאת, דחיוב החטאת אינו על איסורא דסמוך לוסתה, אלא על איסורא דביאת נדה, ובאיסור זה הו"ל שוגג, שהי' סבור שיכול לבעול ולפרוש קודם שתראה, וכ"כ הרמב"ן בחי' ובמלחמות שם, וכ"כ הריטב"א שם, והרא"ה בבדה"ב בית ד' ריש שער ב', ובד' הרא"ה והריטב"א שם מבו', דאם דין הפרישה אינו אלא מדרבנן אינו חייב קרבן, דהו"ל כאונס,[[68]](#footnote-69) ועפי"ז כתבו דלא איירי בעונה הסמוכה לוסתה קודם שעת הוסת, דבזה דעתם דאין האיסור אלא מדרבנן ואינו חייב קרבן.

אך הרשב"א במשמה"ב שם נחלק ע"ז וכתב דלמ"ד דחיוב הפרישה הוא מדאורייתא, ל"ה חייב קרבן, דהו"ל מזיד, שהתורה אמרה שיזהר סמוך לוסתה והוא עבר אדאורייתא ובא עלי' ומתוך ביאתו ראתה, ומה שאמרו התם דחייב קרבן, הוא משום דחיוב הפרישה אינו אלא מדרבנן, ואפ"ה הוא חייב קרבן ולא חשיב כאנוס, משום דאיבע"ל למיחש ולאסוקי אדעתי' שתראה בשעת תשמיש, וכ"כ הרשב"א בשבועות י"ז ב' בתו"ד, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות בשבועות שם, והך מילתא דאף דחיוב הפרישה הוא מדרבנן מ"מ ל"ה אנוס, כ"כ גם הראב"ד בכתוב שם בשבועות שם, עיי"ש.

ובביאור הפלוגתא אם למ"ד דדין הפרישה הוא מדאוריתא חשיב כשוגג או כמזיד, י"ל דתליא במה שנחלקו רבוותא באוכל ספק חלב כמזיד ונתברר שחלב הוא, אם הוא חייב חטאת, או דחשיב כמזיד, עמש"כ בזה באו"ש פ"ב משגגות ובאחיעזר ח"ג סימן נ"ז סק"ה, וכ"כ המרחשת ח"א סו"ס ל"ו.

וי"ל עוד, דטעם הסוברים דלא חשיב כמזיד, הוא משום דס"ל דדין הפרישה אינו משום דיש לחוש שתראה, אלא הוא חובת פרישה שחייבתו תורה, וכמש"כ בחי' הגר"ח בפ"ד מאיסו"ב בסו"ד, ועי' גם בחי' רמ"ש בשבועות שם שפירש בד' הרמב"ן דדין הפרישה הוא הרחקה בעלמא, וע"כ כלפי איסור נדה ל"ה כמזיד כלל, ועמש"נ עוד בזה בסימן י"ב.

בטעם הסוברים דאף דדין הפרישה אינו אלא מדרבנן מ"מ לא חשיב כאונס, כתב בתשו' נובי"ק יו"ד סימן נ"ה ד"ה והנה דבריו דהוא משום דהי' מוטל עליו מדרבנן לפרוש ממנה, ואינו אנוס לשמש עמה, וכ"כ הש"ש בש"א פ"ג.

אך בד' הרשב"א בשבועות י"ז ב' מבו', דאי"ז משום שעבר על איסור הפרישה דרבנן, אלא הוא משום עיקר הא דהיא עלולה לראות באותה עונה, ולא הביא הרשב"א שם מהא דגזרו חכמים לפרוש ממנה סמוך לוסתה, אלא דמזה נלמד דהיא עלולה לראות באותה עונה, וכ"ה משמעות דבריו במשמה"ב שם, - ובחי' הגר"ח בפ"ד מאיסו"ב כתב לפרש, דאף דוסתות דרבנן, מ"מ כיון דגם מד"ת חל דין קביעות וסת שזו היא שעת וסתה, ה"ז מפקיע הדין אונס, דאף דמד"ת א"צ לחוש שתראה, מ"מ כיון שאם תראה מיקרי זה ראי' של שעת וסתה והיא רואה בזמן הראוי לה, אינה בכלל אונס, וצ"ב, ועמש"נ בזה בסימן י"ג.

התוס' וש"ר בשבועות שם פירשו דרב אדא בר מתנה שם פליג, וס"ל דאף אם בא עלי' סמוך לוסתה אינו חייב קרבן, משום דהו"ל כאונס, אך בד' הריטב"א שם משמע דמפרש דמודה רב אדא דסמוך לוסתה הוא חייב קרבן, ואך דס"ל דמתניתין לא איירי בכה"ג.

ובטעם הא דס"ל דחשיב כאנוס, כתב הבעה"מ שם דהוא משום דס"ל דדין הפרישה סמוך לוסתה אינו אלא מדרבנן, וכ"כ הרשב"א בחי' שם, אך הרמב"ן במלחמות ובחי' שם כתב, דס"ל דאף דדין הפרישה הוי מדאורייתא, מ"מ כלפי איסור נדה הו"ל אנוס, עיי"ש,[[69]](#footnote-70) ועי' בחי' רמ"ש שם במש"כ בביאור הפלוגתא בזה.

**בטעם הא דבעינן לקרא דוהזרתם למ"ד דוסתות דאורייתא**

הרא"ה בבדה"ב בית ז' ריש שער ב' כתב, דלמ"ד דוסתות דאורייתא ל"ב לקרא דוהזרתם לעיקר דין הפרישה, דודאי דכיון דחזקה הוא שתראה צריך לפרוש ממנה, והא דבעינן לקרא דוהזרתם, הוא לאסרה בכל העונה אף קודם שעת הוסת, אך בד' המאירי לעיל ט"ז א' משמע דמ"ד דוסתות דאורייתא יליף לה מקרא דוהזרתם.

והפליתי בסימן קפ"ד סק"ד כתב דאף למ"ד דוסתות דרבנן ל"ב לקרא דוהזרתם לאסרה בשעת הוסת, דכיון דמדרבנן איכא לחזקת הוסת, צריך הוא לפרוש ממנה, וקרא דוהזרתם הוא לאסרה בכל העונה, ועיי"ש שהק' דא"כ לדעת ר' יוסי דאינה אסורה כל העונה ל"ב לקרא דוהזרתם, ועיי"ש מש"כ בזה לדעת האביאסף, וכ"ה מבו' בד' החוו"ד שם סק"ט, ועפי"ז נקט דחלוק דין הפרישה בשעת הוסת מדין הפרישה בכל העונה, ונת' לעיל עמ' ?.[[70]](#footnote-71)

**יוצא לדרך**

ביבמות ס"ב ב' אמרו ריב"ל דחייב אדם לפקוד את אשתו בשעה שהוא יוצא לדרך, שנא' וידעת כי שלום אהלך וגו', ופרכינן דהא נפקא מדכתיב ואל אישך תשוקתך, ומשני רב יוסף דלא נצרכה אלא סמוך לוסתה.

ובפירש"י שם כתב דהא דחייב אדם לפקוד את אשתו, היינו לפקדה בתשמיש, ואף דחייב אדם לפרוש מאשתו סמוך לוסתה, מ"מ כשהוא יוצא לדרך יפקדנה, והריטב"א והמאירי שם פירשו דהוא משום דדין הפרישה בעונת הוסת הוא מדרבנן ובכה"ג התירו חכמים,[[71]](#footnote-72) וכ"כ הראב"ד בבעה"נ ריש שעת הוסתות, והרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ב' ד:, ועוד רבים מקמאי, וכ"כ בשו"ע סימן קפ"ד ס"י.

אך בספר הישר לר"ת סימן מ"ה נחלק ע"ז, דדין הפרישה סמוך לוסתה הוא דאורייתא, ואין להתיר לזה ביוצא לדרך, ועוד, דכיון דאיירי ביוצא לדבר הרשות, מ"ט יתירו לו לאיסור הפרישה, וכ"כ התוס' ביבמות שם והרא"ש שם סימן י', וכ"כ הרז"ה בהשגותיו לבעה"נ שם, והרמ"א בסימן קפ"ד ס"י כתב דהמחמיר תבא עלי' ברכה.

והרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ב' כתב, דכל מה שהתירו ליוצא לדרך לפקוד את אשתו, הוא רק קודם שעת הוסת, דדין הפרישה בזה אינו אלא מדרבנן, אך בשעת הוסת ואחר שעת הוסת דין הפרישה הוא מדאורייתא וה"ז אסור אף ביוצא לדרך.[[72]](#footnote-73)

**שאר קריבות בעונת הוסת**

הראב"ד בבעה"נ שער הפרישה סימן ב' ה"א כתב דלא אסרו שום קריבה אלא בנדת טומאתה בלבד, אך בעונת הוסת אינה אסורה אלא בתשמיש, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ח ה"י, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ב' ד: ובתוה"ב הקצר שם שער ג' ח., וכ"כ בטוש"ע סימן קפ"ד ס"ב.

והנה בדבריהם מבו' דהא דאינה אסורה אלא בשאר קריבות, הוא משום דדין הפרישה בעונת הוסת אינו אלא מדרבנן, ולפ"ז הרי דלדעת הסוברים דדין הפרישה הוא מדאורייתא, היא אסורה אף בשאר קריבות,[[73]](#footnote-74) - ובתרוה"ד סימן ר"נ כתב דאף אם דין הפרישה הוא מדרבנן, יש לאסור אף בשאר קריבות, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב שם בדעת הסוברים דביוצא לדרך לא הותר אלא דברי קירוב, דמזה נלמד דכשאינו יוצא לדרך ה"ה אסור אף בדברי הרגל,[[74]](#footnote-75) - והט"ז בסימן קפ"ד סק"ג והש"ך שם סק"ח חששו לדעה זו, ועמש"כ בזה הגר"ז שם סק"ו ובקו"א שם, והחת"ס שם סק"ה.

בתפארת למשה סימן קפ"ד ע"ד הט"ז סקי"ג נקט, דהא דעבר הוסת ולא בדקה אסורה, הוא אף בשאר קריבות, וכ"כ בחי' חת"ס שם סקי"ח, וזה לפ"מ שפירש שם בטעם הא דבעונת הוסת לא אסרו בשאר קריבות, עיי"ש, אך הסד"ט שם סוסקי"ג נחלק ע"ז, דכיון דבשעת הוסת עצמה לא אסרוה אלא בתשמיש, כ"ש בעבר הוסת ולא בדקה דאינה אסורה אלא בתשמיש, ועמש"נ בזה בסימן ו' סקי"א.

**עונת או"ז**

**מאי לאו עונה אחריתי, לא אותה עונה,** הראב"ן סימן שי"ח כתב דמדינא צריך לחוש אף לעונה שקודם וסתה, ופירש כן לד' רבא עונה דצריכה לפרוש עונה, וכ"נ בפי' ר"ח שהביא הרשב"א לעיל נ"ד א', וכ"כ בפסקי רי"ד ובפי' ר"א מן ההר ביבמות ס"ב ב', - ובד' האו"ז בסו"ס שנ"ח מבו' דאף דמדינא אינה חוששת אלא לעונת הוסת, מ"מ רגילים לפרוש גם בעונה הקודמת, עיי"ש.

והרשב"א לעיל שם תמה ע"ד הר"ח, דלהדיא אמרו הכא דא"צ לפרוש אלא אותה עונה, וכן הק' הב"י בסימן קפ"ד ע"ד האו"ז, אך למש"כ האו"ז דהוא ממנהגא, ניחא.

והש"ך שם סוסק"ז כתב לישב, דכל שיש לה וסת לשעה קבועה ביום, א"צ לפרוש אלא אותו היום, ומש"כ האו"ז דצריכה לפרוש עונה שקודם הוסת, הוא בגונא שהיא רגילה לראות ביום ואין לה שעה קבועה דהוי וסתה לכל היום, ובכה"ג היא צריכה לפרוש לילה שלפניו, ועיי"ש בנקוה"כ במה שהוסיף לפרש בזה, - והחוו"ד שם סק"ג הק' ע"ז דלפ"ז נמצא, דאם היתה רואה תמיד בתחילת היום, אינה אסורה בלילה שלפניו, ואם רואה לפעמים באמצע היום ג"כ, היא אסורה בלילה שלפניו, וזה היפך הסברא, ועיי"ש שכתב לפרש בזה, דכיון שאסרו חכמים העונה הסמוך לוסתה, ע"כ אם הוסת הוא בשעה קבועה, מיקרי שאר היום עונה הסמוכה לוסתה, אך אם אין הוסת בשעה קבועה, מיקרי כל היום שעת וסתה, וע"כ היא אסורה בעונה הקודמת משום עונה הסמוכה לוסת, וכ"כ הסד"ט שם סוסק"ג, ומבו' לפ"ז, דאף לפ"מ דקי"ל כר' יהודה דאף כשיש לה וסת לשעות היא אסורה כל היום, מ"מ עיקר הוסת הוא רק בשעתו, והא דאסורה כל היום, הוא דין פרישה דעונה הסמוכה לוסת, ועמש"כ בזה הפרד"ר שם בשפ"ח סוסק"ז.

**עונת אביאסף**

בפי' ר"ח בשבועות י"ח ב' כתב דעונה דסמוך לוסתה הוא י"ב שעות שוות, ולמד לזה ממה שאמרו לקמן ס"ה ב' דעונה הוא חצי יום וחצי לילה, והביאו הרשב"א במשמה"ב בית ז' שער ב' (ד:), וכ"נ גם בדבריו שהביא הרשב"א לעיל נ"ד א', וכ"כ הראב"ן בסימן שי"ח, וההגמי"י בפ"ד מאיסו"ב אות ט' בשם אביאסף.

והב"י בסימן קפ"ד כתב ע"ז דאין לחוש לכך מאחר שהפוסקים לא הזכירוהו, וגם בלישנא דגמ' משמע שלא הקפידו אלא על היום או הלילה ולא על השעות.

והנה האחרונים נתחבטו הרבה בביאור זמן החשש לדעה זו, ועי' במש"כ בזה הדרישה בסימן קפ"ד סק"ב, והט"ז שם סק"ב, והש"ך שם סק"ז ובנקוה"כ שם בסו"ד, והסד"ט שם סק"ג, - וצ"ע דנמצא לפ"ז, דפעמים שהיא רואה ביום, והיא חוששת ללילה ולא ליום, כגון שראתה בתחילת היום ימי תמוז שהיום הוא יותר מי"ב שעות, ופעמים שהיא רואה בלילה, וחוששת ליום ולא ללילה, כגון שראתה בסוף הלילה בימי טבת שהלילה הוא יותר מי"ב שעות, ובסוגיין אמרו דתליא אם ראתה קודם הנה"ח או אחר הנה"ח.

אמנם הנה הפרד"ר שם מקש"ז סוסק"ב כתב דד' הר"ח ודעימי' לא קיימי על דין עונת הוסת עצמה, דבזה מודו דהוא יום או לילה, אלא קיימי על דין העונה שקודם הוסת, ובזה הוא שכתבו דלעולם היא אסורה י"ב שעות קודם הוסת, וכ"נ להדיא בד' הר"ח שהביא הרשב"א לעיל נ"ד א' ובד' ראב"ן שם, עיי"ש, ולפ"ז ניחא.

**זמן עונת יום ועונת לילה**

מהא דתנן במתניתין דתלי דין הפרישה אם היא למודה לראות קודם הנה"ח או אחר הנה"ח, מבו' דאף דלכל דיני התורה הוי יום מעלות השחר, מ"מ לדיני הוסתות לא חשיב כעונת יום אלא מהנה"ח, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ד מאיסו"ב הי"ג ובד' ש"ר.[[75]](#footnote-76)

והפליתי בסימן קפ"ד סק"ד בתו"ד כתב לפרש דהוא משום דראיית האשה תליא במהלך החמה דפעמים כשהחמה למעלה מאופק על הארץ גורם הראי', ופעמים העדר השמש גורם הראי', וכ"כ החוו"ד שם סק"ה, - והלחו"ש שם סק"ה כתב לפרש בזה, לפמש"כ בס' מנחת כהן להוכיח מכ"ד דעיקר היום הוא מהנה"ח עד שקיעתה, ואף דבדיני התורה הוי יום מעלות השחר עד צאה"כ, יום חמה לחוד ויום תורה לחוד, וע"כ י"ל דלענין וסתות דתליא בטבע, לא תלי ביום התורה אלא ביום החמה.

החוו"ד שם צידד לפ"ז, דגם עונת לילה היא משקיעת החמה, ולא תליא בצאת הכוכבים, וכ"כ החוו"ד בחידושים שם סקי"ב, וכן משמע בד' הפליתי שם, וכ"כ הלחו"ש שם, - אך בד' הש"ך שם סקי"ג משמע דעונת לילה היא מצאת הכוכבים, וע"כ כתב דביה"ש הוא ספק יום או לילה, וכ"כ הפרד"ר בשפ"ח סוסקי"ג, עיי"ש, אך החוו"ד שם דחק בל' הש"ך, והפדד"ר תמה על דבריו, וכ"ה משמעות ד' הרא"ה בבדה"ב בית ד' ריש שער ב'.

**ראי' הנמשכת מהלילה להיום**

נחלקו הראשונים בדין אשה הרגילה לראות ראי' מרובה מקודם הנה"ח עד אחר הנה"ח, וג' דעות בדבר, **א** הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' ה"ה כתב בשם י"א דאם היא רגילה לראות ראי' מרובה מקודם הנה"ח עד אחר הנה"ח, היא אסורה בלילה וביום, דכל שעת הראי' הוא שעת הוסת, ואפי' לר' יוסי היא אסורה בשעה זו, וזה לפ"מ שפירש דשעה דר' יוסי, הוא הזמן שנמשכת ראייתה, וממילא דלדעת ר' יהודה דמפני שעת הוסת נאסרת כל העונה, היא אסורה כל הלילה וכל היום, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ה הכ"ג.

**ב** הראב"ד שם מסיק דאינה אסורה אלא בלילה ובשעה שנמשכת ראייתה ביום, דהא דאסר ר' יהודה בכל העונה, היינו רק בעונה שהתחילה ראייתה בה, דעיקר הוסת בתחילתו הוא, דמה"ט הוא דאין אשה קובעת וסת בתוך ימי נדתה, וכ"כ בטוש"ע סימן קפ"ד ס"ה.

**ג** הרז"ה בהשגות בעה"נ שם אות ו' ואות י"א כתב דאינה אסורה אלא בלילה, אך ביום היא מותרת אף בשעה שנמשכת ראייתה בה, וכ"נ בד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג' טו..[[76]](#footnote-77)

**ספק אם ראתה קודם הנה"ח או אחר הנה"ח**

הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' ה"ד כתב דאם לא קים לה במילתא שפיר ולא ידעה אם קודם הנה"ח או אחר הנה"ח, י"א דאזלינן לחומרא והיא אסורה כל הלילה וכל היום, וי"א דכיון דוסתות דרבנן הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא ואינה אסורה אלא ביום שהוא ודאי בימי נדתה,[[77]](#footnote-78) והכריע כדעה זו, וכ"כ בטוש"ע סימן קפ"ד ס"ד, אך במהדו"ק כתב הראב"ד רק לדעה קמייתא דהיא אסורה כל הלילה וכל היום, והתוה"ש בסימן קפ"ד סקי"ב כתב להחמיר מכח זה, וכ"כ הפליתי שם סק"ו והחת"ס שם סק"ח.

והרז"ה בהשגותיו שם כתב דבכה"ג אינה אסורה כלל, דאין לנו קביעות וסת מספק אלא מדבר ברור, ובסו"ד משמע דהוא אף אם וסתות דאורייתא, ולכאו' הטעם בזה הוא, דדין וסתות הוא רק כשהוחזק לנו וסתה, אך כל שלא הוחזק לנו וסתה, אין ע"ז תורת וסת כלל, וכ"כ בהגה' אמרי ברוך לחוו"ד סימן קפ"ד סק"ו, ועמש"נ בזה בסימן י"ז סק"ט.

**קביעות וסת בעונות חלוקות**

הרמב"ן בהל' נדה פ"ה הי"ד כתב דאין אשה קובעת וסת אלא כשהיו ראיותי' באותה העונה, ואם ראתה ג' ר"ח זה אחר זה והיתה ראי' ראשונה בליל החודש וב' ביום החודש והג' בלילו, אין כאן וסת, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הלכה ל',[[78]](#footnote-79) וכ"כ המאירי לקמן ס"ד א' בשם י"א, וכ"נ גם בד' הרז"ה בהשגות בעה"נ ריש שער הוסתות אות ג' דמשמעות דבריו דלעולם אינה אסורה כל הלילה וכל היום, וכ"כ הטוש"ע בסימן קפ"ט סי"ג.

ובחזו"א סימן פ"ה סק"ע כתב לפרש הטעם בזה, דהוא משום דמדרך הוסת לקבוע עונה, וכל שלא קבעה עונה, אי"ז אלא ראיות מקריות, וע"כ אינה קובעת וסת בראיות אלו.

בפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט בסופו כתב דהדבר פשוט דוסת הגוף ווסת הקפיצות דאינם תלויים בימים, נקבעים אף כשלא היו ראיותי' באותה העונה, - ועיי"ש שנסתפק דשמא מ"מ אם היו כל ראיותי' באותה העונה, אינה חוששת לפיהוק ולקפיצה אלא בעונה זו, ועמד ע"ז ממה שלא מצינו דהרואה מחמ"ת ג"פ בלילה, מותרת לשמש ביום.

**דין עונת הוסת לטהרות**

**דאי אשמועינן הא הו"א ה"מ לטהרות,** נת' לעיל עמ' ? פלוגתת רבוותא אם דינא דר' יהודה דהיא אסורה כל היום, הוא גם לענין לטמאות טהרות מתחילת היום, דבד' הרשב"א והר"ן מבו' דכל טהרות שעשתה מתחילת היום טמאות, ובד' הרמב"ם מבו' דלא מטמאינן טהרות שעשתה מתחילת היום, וכ"כ החוו"ד בסימן קפ"ד סק"ט.

ומקור ד' הרשב"א והר"ן לזה, נראה דהוא ממה שאמרו הכא דהו"א דה"מ לטהרות, והרי דגם לענין טהרות מטמאינן מתחילת היום, ואדרבה ס"ד דכל דינא דר' יהודה דיש דין וסתות על כל היום הוא רק לענין טהרות, אך לדעת הרמב"ם דלא מטמאינן טהרות שעשתה מתחילת היום, כתב החוו"ד שם דמה שאמרו הכא דהו"א ה"מ לטהרות, הוא דין פרישה לכתחילה שלא להתעסק בטהרות, וכן נקט בחי' חת"ס בסימן קפ"ד סוסק"ה.[[79]](#footnote-80)

**\*\*\***

**וסת הגוף**

**ס"ג א'** - **ואלו הן הוסתות מפהקת וכו',** ביסוד דינא דוסת הגוף כתב הרשב"א דאין מקרים אלו גורמים לראייתה, אלא אדרבה מקרים אלו אינם באים אלא מחמת הוסת והוסת הוא שגורם להן שיבואו כדרך המקרים הבאים מצד החליים, וכ"כ הר"ן, ופירשו בזה טעם הא דל"ד וסת הגוף לוסת הקפיצות דאינה קובעתו, וכ"כ הרא"ש בסימן א' דיסוד דינא דוסת הגוף הוא דכל חוש שינוי הגוף כיון שהוחזקה בו הוא סימן להתעוררות עקירת הדם, וכתב דמה"ט בפיהוק וגיהוק דחד סימנא, ל"ה קביעות וסת, דאי"ז שינוי כי הוא זה דרך כל האדם.

והרא"ה בבדה"ב בית ז' סוף שער ג' כתב, דאם פיהקה ב' פעמים בר"ח וראתה ואח"כ פיהקה בכ"ט וראתה בר"ח, אינה קובעת וסת המורכב, ול"ד לקפיצה כה"ג דהיא קובעת וסת המורכב, דשאני קפיצה שהיא גורמת לוסת שיבא, וכיון שכן אפשר שהקפיצה של יום זה גרם לוסת שיבא למחר, אבל הפיהוק אינו כן אלא הוסת גורם לפיהוק שיבא וא"א לוסת לגרום ביאת הפיהוק יום אחד קודם לכן, עכ"ד, והרשב"א במשמה"ב שם נחלק ע"ז, דאדרבה בוסת הפיהוק י"ל כן טפי, כיון דענין וסת הפיהוק הוא דמילוי הדם ברחם מביא לידי פיהוק, ובזה י"ל שהוסת נתכנס ברחם, וחיילתו קודמת דהיינו הפיהוקין קודמות לו.

**ביסוד הקביעות דוסת הגוף**

למש"כ הראשונים דאין מקרי הגוף גורמים לראייתה, אלא הם באים מחמת ראייתה, יש להסתפק ביסוד הקביעות דוסת הגוף, אם עיקר חזקת הוסת הוא שהוחזקה דדרך ראייתה הוא שבאה ראייתה עם מקרים אלו, או עיקר חזקת הוסת הוא שהוחזקה שמקרים אלו מורים על ראייתה.

והנה בפירש"י כתב דוסת הגוף הוא שהיא למודה להיות כך בכל עת שהיא רואה, ומשמע דעיקר החזקה דוסת הגוף הוא שהוחזקה דדרך ראייתה הוא שבאה ראייתה עם מקרי הגוף, וכ"נ בפסקי הרי"ד בסוגיין שכתב בתו"ד, דבלא הסימנים הללו אינה רואה, - ולפ"ז לכאו' הדין נותן דקביעות וסת הגוף הוא רק כשראתה ג' ראיות רצופות בפיהוק, דאם ראתה ביניהם ראי' אחת שלא בפיהוק, נעקר וסתה, ועקירת וסת הגוף הוא ע"י שראתה ג"פ בלא פיהוק.

אך הנה בד' הרמב"ן בהל' נדה פ"ו ה"ח משמע דקביעות וסת הגוף הוא ע"י שפיהקה ג' פעמים וראתה, ולא איכפת לן שראתה בינתים ראיות אחרות שלא בפיהוק, ושם הי"ד כתב דעקירת וסת הגוף הוא ע"י שפיהקה ג' פעמים ולא ראתה, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג' יג: והרא"ש בסימן א', וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הכ"ה, - ולכאו' מבו' מדבריהם דעיקר החזקה דוסת הגוף הוא שהוחזקה דמקרי הגוף מורים על ראייתה, וע"כ נעקר וסת זה ע"י שפיהקה ג"פ ולא ראתה, ואינו נעקר ע"י שראתה ג"פ בלא פיהוק, דאין מכלל חזקת הוסת שלא תראה אלא בפיהוק.[[80]](#footnote-81)

אמנם בעיקר דרך זו דעיקר החזקה דוסת הגוף הוא שהוחזקה דמקרי הגוף מורים על ראייתה, קשיא טובא, **א** דאף דבג' פעמים הוחזק דהפיהוק הוא מחמת הראי', הרי יתכן דיש גם דברים אחרים הגורמים לפיהוק, וכדחזינן דקודם שקבעה וסת לא תלינן דהפיהוק הוא מחמת הראי', וא"כ מ"ט אם פיהקה מחזקינן שתראה, ואיכא דין פרישה, ואם עבר הוסת ולא בדקה אסורה, - וביותר צ"ע, דאף דנימא דכל שלא ראינו שיש דברים אחרים הגורמים לפיהוק אין לנו לתלות בכך, מ"מ כל שפיהקה פעם אחת ולא ראתה, הרי ראינו שהיא מפהקת גם מכח דבר אחר, ומ"ט בעינן שתפהק ג' פעמים ולא תראה כדי לעקור את וסתה.[[81]](#footnote-82)

**ב** עוד צ"ע, בהא דתנן הכא דכל שראתה בשעת וסת הגוף די' שעתה, ואי נימא דעיקר החזקה דוסת הגוף הוא דמקרי הגוף מורים על ראייתה, מ"ט אמרינן בזה די' שעתה,[[82]](#footnote-83) - והניחא אם הא דאשה שיש לה וסת די' שעתה הוא משום דאמרינן דאורח בזמנו בא, וכמש"כ רש"י לעיל ב' א' וד' ב' והרשב"א במשמה"ב בית ז' שער ג' (יא:), יש מקום לומר דה"נ בוסת הגוף כיון שהפיהוק מורה על ראייתה, יש לנו לומר שראתה עכשיו, ואינה טמאה מעל"ע, אך אם הא דאשה שיש לה וסת די' שעתה הוא משום דשלא בשעת וסתה היא מסולקת דמים, וכמש"כ התוס' לעיל ס' ב' ד"ה עוברה, והרא"ה בבדה"ב שם, והר"ן בפי' הרי"ף בשבועות (ה:), הרי לכאו' כ"ז הוא בשאר וסתות, דכיון שקבעה לה וסת, הויא מסולקת בשאר ימים, אך בוסת הגוף שלא קבעה וסת כלל לראיותי', אלא שהוחזקה שהפיהוק מורה על ראייתה, מ"ט תהא מסולקת דמים קודם הפיהוק.

**ג** עוד צ"ע במש"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ו הי"א, דאם היתה רגילה במקרים הללו ביום ידוע, אינה חוששת אלא ביום זה, ואם אירעו לה מקרים אלו ביום אחר אינה חוששת, שהרי ביום ידוע קבעה אותם, וכ"כ הרשב"א והר"ן בסוגיין, והרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג', והרא"ש בסימן א', - והרשב"א וש"ר שם כתבו עוד, דאין וסת זה נעקר אלא כשפיהקה ג' פעמים באותם הימים ולא ראתה, אך אם פיהקה בימים אחרים ולא ראתה, לא נעקר וסתה, - ולכאו' אם עיקר חזקת וסת הגוף הוא דמקרי הגוף מורים על ראייתה, מ"ט אינה חוששת כשאירעו לה מקרים אלו ביום אחר, ומ"ט אין וסתה נעקר במה שפיהקה בימים אחרים ולא ראתה, דחזינן דהיא מפהקת אף מכח דברים אחרים.

ועד"ז צ"ע במש"כ הראשונים בסוגיין ללמוד לדין וסת המורכב לימים ופיהוק, מדין וסת המורכב לימים וקפיצות, ואם עיקר חזקת הגוף הוא דמקרי הגוף מורים על ראייתה, הרי ל"ד כלל לוסת המורכב לימים וקפיצות דהוחזקה שראיותי' באות מחמת ב' גורמים, אך בוסת המורכב לימים ופיהוק, הרי ראיותי' באות מחמת גורם היום לחודי', דהפיהוק אינו גורם לראייתה, אלא הוא מורה על ראייתה.

**ד** עוד הקשו בזה במש"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ה ה"א דאשה שיש לה וסת הגוף דמיא לאשה שיש לה וסת הימים דאין חוששין שמא תראה מחמת תשמיש, וצ"ע דכיון דאין מכלל הוסת שלא תראה אלא בפיהוק, שהרי איירי אף כשראתה גם בלא פיהוק, מ"ט לא חיישינן שתראה מחמת תשמיש.[[83]](#footnote-84)

ועד"ז צ"ע במש"כ הגר"ז בסו"ס קפ"ד והחוו"ד בסימן קפ"ט סקל"ב ובחידושים סק"ב דאשה שיש לה וסת הגוף אינה חוששת לעונה בינונית, אלא אם וסתה הוא לראות בתחילת הפיהוק דיש לחוש שתפהק ותראה, ותיקשי דמ"ט אינה חוששת שתראה בעונה בינונית בלא פיהוק, שהרי לא הוחזקה שכל ראיותי' באות בפיהוק.

**ה** משמעות ד' הפוסקים בכ"ד, דכל שקבעה וסת לפיהוק, אינה חוששת ליום החודש וההפלגה של ראייתה האחרונה כוסת שאינו קבוע, וצ"ע, דכיון שלא נקבע לה גורם ידוע לראייתה, מ"ט לא תחוש שראייתה היא מכח יום החודש או יום ההפלגה, וככל אשה שאין לה וסת שחוששת ליום החודש וליום ההפלגה של ראייתה האחרונה, - וזה קשיא אף אי נימא דמכלל חזקתה הוא שאין ראיותי' באות אלא בפיהוק, דמ"מ כל שהיא למודה לראות בתחילת הפיהוק, הי' לנו לחוש שתפהק ותראה, וכמש"כ הגר"ז והחוו"ד דבכה"ג שהיא למודה לראות בתחילת הפיהוק, ה"ה חוששת לעונה בינונית.

**ו** עוד הקשו בזה, במש"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הכ"ה, דאין וסת הגוף נקבע בימי עיבור והנקה ומקום חרדה וי"א יום שבין נדה לנדה שדמיהן מסולקין, וצ"ע דאף דדמי' מסולקין, מ"מ מ"ט לא תקבע וסת שמקרי הגוף מורים על ראייתה, ועד"ז קשיא גם במש"כ בטושו"ע סו"ס קפ"ט דמעוברת ומניקה אינם חוששות לוסת הגוף, וצ"ע, דכיון שהוחזקה שמקרי הגוף מורים על ראייתה, מ"ט לא תחוש לכך בשעה שהיא מסולקת.

ובקו' זו יש שכתבו לישב, לפמש"כ הרשב"א במשמה"ב דוסת הגוף הוא דמילוי הדם ברחם מביא לידי פיהוק, ולפ"ז מסתברא מילתא דרק כשראייתה היא מכח מילוי הדם ברחם, דהוי זה ראיית וסתה, הוא דבאות ראיותי' בפיהוק, אך כל שהמקרה גרם לראייתה, אינה מפהקת,[[84]](#footnote-85) וע"כ בזמן שהיא מסולקת דמים ואינה עשוי' לראות ראיות וסת, אינה קובעת וסת הגוף, ולפ"ז יש מקום לישב גם הא דמעוברת ומניקה אינה חוששת לוסת הגוף שקבעה קודם שעת סילוקה.[[85]](#footnote-86)

**ז** עוד צ"ע, דבפשוטו דין עבר וסת הגוף ולא בדקה תליא בהפלוגתא אם וסתות דאורייתא או וסתות דרבנן, וגם דין הפרישה בוסת הגוף, הוא כדין הפרישה בשאר הוסתות, וכמבו' בד' הראשונים בסוגיין, ולמש"כ רבוותא דהא דוסתות דרבנן הוא משום דנשים רגילות לשנות וסתן ודיש מקרים המונעים את ראייתם, הרי לכאו' כ"ז הוא בשאר הוסתות שהוחזקה שהיא רואה ביום זה, אך בוסת הגוף שהוחזקה דמקרים אלו מורים על ראייתה, ל"ש טעמים אלו.

ורבים פירשו בזה, דמש"כ הראשונים דמקרי הגוף באים מחמת הוסת, אין מכוון הדברים דמקרי הגוף הם בתולדה מהראי' עצמה, ודלפ"ז נמצא דחזקת הוסת היא דמקרים אלו מורים על ראייתה, אלא מכוון הדברים הוא דמקרי הגוף הם בתולדה מגורם הראי', והיינו דעיקר החזקה דוסת הגוף, הוא שהוחזקה דיש בה מצב בגופה הגורם לראי', ומקרי הגוף הם מורים על מצב זה שבגופה, ולפ"ז ניחא כל קו' אלו, ואכמ"ל.

אך לכאו' עיקר הדברים אינם מתישבים במש"כ הרא"ש דכל מיחושים אלו הם סימן להתעוררות עקירת הדם, וגם אי"ז מתישב במש"כ הרא"ה בבדה"ב דכיון דהוסת גורם לפיהוק שיבא א"א לו לגרום ביאת הפיהוק יום אחד קודם לכן, וגם בד' הרשב"א במשמה"ב שם נראה דלא פליג על יסוד הדברים,[[86]](#footnote-87) - עוד יש להעיר ע"ז ממש"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ה ה"ו דאשה שיש לה וסת הגוף חוששת לעונה בינונית, ואם אשה שיש לה וסת הגוף הוו ראיותי' מחמת גורם מסוים, דהפיהוק מורה על גורם זה, מ"ט היא חוששת לעונה בינונית, דאף דדרך נשים דהם רואות ביום העונה, מ"מ הכא דראיותי' הם מחמת גורם מסוים, מהיכ"ת דגורם זה ראוי לבא ביום העונה, וצ"ע בזה.

**דעת הרמב"ם בדין וסת הגוף**

הרמב"ם בפ"ח מאיסו"ב ה"א כתב דוסת הגוף הוא באשה שיש לה וסת, דקודם שיבא הדם תרגיש בעצמה מפהקת וכו', אך אשה שאין לה וסת אינה מרגשת בעצמה עד שיצא הדם, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג ממטמאי מו"מ ה"ו.

והמ"מ בהל' איסו"ב כתב בדעתו, דפליג ע"ד ש"ר, וס"ל דוסת הגוף אינו וסת לעצמו, אלא הם המקרים הנמשכים אחר הוסת הקבוע בימים, ואין כאן ב' וסתות חלוקים, ונפ"מ דיש דלמודה לראות תיכף שבא המקרה ויש דלמודה לראות לאחר שעה ואינה חוששת אלא לשעה שהיא רגילה לראות.

ובמרכה"מ פ"ו מאיסו"ב בקונט' גופי הלכות פתח ט"ז הק' ע"ז ממה שאמרו בסוגיין בהא דתנן תרי זימני דכל שיש לה וסת די' שעתה דהתם בוסתות דיומי והכא בוסתות דגופא,[[87]](#footnote-88) וממה שאמרו לקמן בסוגיין דלימים שנים ולוסתות אחד, ועיי"ש במש"כ לפרש לד' הרמב"ם בע"א.

והפתחי נדה והערול"נ בסוגיין כתבו לפרש בדעת הרמב"ם, דאף דוסת הגוף אינו וסת בפנ"ע ואינו בא אלא באשה שיש לה וסת, מ"מ איכא וסת לימים גם בלא מקרי הגוף, עיי"ש בדבריהם, וצ"ע מל' הרמב"ם בהל' מטמאי מו"מ דכל אשה שיש לה וסת תרגיש בעצמה.

לדעת הרמב"ם דוסת הגוף הוא באשה שיש לה וסת לימים, נתחדש דאף דבכה"ג איכא דין פרישה מתחילת העונה, מ"מ אינה מטמאה טהרות אלא משעת ביאת המאורע, וכדתנן לקמן דהיתה למודה להיות רואה בתחילת הוסתות וכו', וזה מתישב עם משמעות ד' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ד דאינה מטמאה טהרות קודם שעת וסתה, אף דקי"ל כר' יהודה דאיכא דין פרישה מתחילת העונה, וזה דלא כמו שנקטו הרשב"א והר"ן במשנתינו דכל דאיכא דין פרישה מתחילת העונה, אף היא מטמאה טהרות למפרע.

**וסת הגוף המורכב**

הרשב"א והרא"ש והר"ן בסוגיין כתבו, דאם באו מקרי הגוף לימים ידועים, ה"ה קובעת וסת לימים ולפיהוק, דומיא דמה שאמרו לעיל י"א א' בימים וקפיצות, דכל שקפצה ג"פ ביום ידוע וראתה, קבעה וסת לימים ולקפיצות, וכתבו עוד, דחלוק דין וסת הגוף המורכב מדין וסת הגוף הפשוט בכמה מילי, **א** דבוסת הגוף הפשוט היא חוששת לפיהוק לחודי', ובוסת הגוף המורכב אינה חוששת אא"כ פיהקה ביום וסתה.[[88]](#footnote-89) **ב** דוסת הגוף הפשוט נעקר ע"י שפיהקה ג"פ ולא ראתה, ווסת הגוף המורכב אינו נעקר אלא ע"י שפיהקה ג"פ באותם הימים ולא ראתה. **ג** דבוסת הגוף הפשוט א"צ לפרוש אלא בשעת הפיהוק, ובוסת הגוף המורכב היא חוששת לכל העונה, ובדין זה נחלקו הראשונים ונתבאר לפנינו.[[89]](#footnote-90)

**זמן החשש בוסת הגוף המורכב**

הראב"ד בבעה"נ סימן א' ה"ו כתב דבוסת הגוף אינה חוששת אלא לשעת הוסת, אף כשיש לה יום קבוע לאותם סימנים, ובהשגות הרז"ה שם אות ה' נחלק ע"ז, דבכה"ג דיש לה יום קבוע לוסתה, היא אסורה מתחילת העונה, שמא יבא המאורע בתוך שימושה, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ו הי"א.[[90]](#footnote-91)

ובד' הר"ן בסוגיין מבו' דהא דבוסת הגוף המורכב היא חוששת לכל העונה, הוא משום דדמי לוסת הקבוע לימים ושעות דחוששת לכל העונה, ולדעת ר' יוסי דבוסת הקבוע לימים ושעות אינה חוששת לכל העונה, אף הכא אינה חוששת לכל העונה, וכ"נ גם בד' הרשב"א, שכתב דהא דהיא חוששת לכל העונה, הוא דומיא דוסת הימים הפשוטים, וכ"ה בביאור הגר"א סימן קפ"ט סק"ל, ולכאו' מבו' מדבריהם, דהא דאסרינן לה מתחילת העונה, אי"ז משום דחיישינן שיבא המאורע בתוך שימושה, דא"כ אי"ז ענין לפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי בוסת הימים,[[91]](#footnote-92) אלא הוא משום דחיישינן שתראה בעונה זו קודם הפיהוק, וצ"ע, ועמש"נ בזה באורך בסימן ט"ו.

בעיקר ד' הראב"ד דאף בוסת הגוף המורכב אינה חוששת לכל העונה, הק' הט"ז בסימן קפ"ט סקל"ט דהדברים סותרים למש"כ הרא"ש בסימן א' בשמו דהיא חוששת לכל העונה,[[92]](#footnote-93) ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ ע"ז הנקוה"כ שם, ועי' חוו"ד שם סקל"ד ופרד"ר מקש"ז סקל"ט מש"כ בד' הנקוה"כ.

והחוו"ד שם סקל"ד כתב, דמש"כ הראב"ד דיש לה יום קבוע לפיהוק, לאו היינו שפיהקה ג' ר"ח כסדרן, דבכה"ג ודאי חוששת אף קודם הפיהוק, שמא תפהק בתוך התשמיש, אלא איירי כשאינה רואה אלא כשמפהקת בר"ח, שכך היו לה ג"פ שפיהקה בר"ח וראתה, אך אלו הר"ח לא היו כסדרן, וע"כ לא נקבע לה וסת בר"ח שתפהק בו ותראה, וכל וסתה הוא דאם תפהק תראה, וע"כ אינה חוששת קודם הפיהוק,[[93]](#footnote-94) דאין לה לחוש שמא תפהק, שהרי לא קבעה וסת כלל לפהק ולראות, וכ"נ להדיא בד' הראב"ד בסימן ג' הכ"ה, דכל הא דבוסת הגוף אינה חוששת קודם הפיהוק, הוא רק משום דאין וסתן תלוי ביום, עיי"ש.[[94]](#footnote-95)

ונתחדש בד' החוו"ד, דאיכא תרי גווני דוסת המורכב לימים ופיהוק, דכשפיהקה בג' ר"ח רצופים וראתה, הוי עיקר קביעותה לימים, שהוחזקה שבימים אלו היא רואה בפיהוק, וכשפיהקה בג' ר"ח שאינם רצופין וראתה, הוי עיקר קביעותה לפיהוק, דהוחזקה לראות כשהיא מפהקת בימים אלו, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן קפ"ד סקט"ו, עיי"ש.

ומצינו כן עוד דאיכא תרי גווני דוסת המורכב לימים ופיהוק, דהנה הראשונים בסוגיין כתבו דוסת הגוף המורכב אינו נעקר אלא ע"י שפיהקה ג' פעמים ביום וסתה ולא ראתה, אך אם עבר יום וסתה ג' פעמים ולא פיהקה ולא ראתה אין הוסת נעקר, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג', וכ"ה בטוש"ע סימן קפ"ט סכ"ו,[[95]](#footnote-96) וכתבו הסד"ט שם סקל"א והחוו"ד שם בחידושים סקמ"ב, דכל הא דכשעבר יום זה ג' פעמים ולא פיהקה ולא ראתה, לא נעקר וסתה, היינו דלא נעקר מה שהוחזקה לראות כשהיא מפהקת ביום זה, אך מה שהוחזקה שביום זה היא רואה בפיהוק, נעקר ע"י שג"פ לא פיהקה וראתה, וכתבו דלפ"ז שוב אינה חוששת ביום זה כ"ז שלא פיהקה, שהרי עקרה את מה שהוחזקה שביום זה היא מפהקת ורואה.

**זמן החשש בוסת הגוף הפשוט**

הראב"ד בבעה"נ בשער הוסתות סימן א' ה"ו כתב דבוסת הגוף אינה חוששת אלא בשעת הוסת, וכ"כ הרשב"א והרא"ש והר"ן בסוגיין, והוכיחו כן מהא דלא פליגי ר' יהודה ור' יוסי אלא בוסת הימים ולא בוסת הגוף.

ובד' הגר"א בסימן קפ"ט סק"ל מבו', דטעם הא דמודה ר' יהודה דאינה חוששת לכל העונה, הוא משום דכל הא דס"ל דהיא חוששת לכל העונה, הוא רק בדהוי קביעותה לימים, ובכה"ג אמרינן דאתי קביעותא דימים ועקרא לקביעותא דשעה, אך בוסת הגוף הפשוט דליכא קביעות לימים כלל, אינה אסורה אלא באותה השעה, ועמש"נ בזה בסימן י"ד ענף ד'.

הראב"ד שם כתב דכל הא דאינה חוששת לכל העונה, הוא רק כשהיא רגילה לראות כל הראי' בתוך הוסת, אבל אם רגילה לראות ממנה אחר הוסת, אסורה מן הוסת ואילך כל היום,[[96]](#footnote-97) ועיי"ש שכתב דל"ד לרואה מקודם הנה"ח עד אחר הנה"ח דאינה חוששת אלא לעונת הלילה ולשעה שנמשכת ראייתה ביום, דשאני הכא דתוך הוסת ואחר הוסת חדא עונה היא, וכיון דפשטה ראייתה לאחר הוסת, כולה יומא מן הוסת ואילך מיתסרא,[[97]](#footnote-98) - והב"י בסימן קפ"ט כתב בדעת הרשב"א, דאף דס"ל דבראי' הנמשכת לאחר הנה"ח אינה חוששת כלל ליום דאין הולכין אלא אחר התחלת הוסת, הכא חוששת לכל העונה, משום דאין שיעור התחלת הוסת פחות משיעור ששיערו חכמים דהיינו עונה, ועמש"נ לפרש בזה בסימן י"ד.

והרז"ה בהשגות בעה"נ שם אות ו' נחלק ע"ז וכתב דלעולם אינה חוששת אלא לתחילת ראייתה שהיא העיקר, ודמי לרואה מתוך הלילה לאחר הלילה, שאינה חוששת אלא לתחילת ראייתה, ולפ"ז לכאו' מודה הרז"ה דאם כל ראייתה היא לאחר הוסת, דה"ה אסורה כל העונה, וכ"כ בחוו"ד סימן קפ"ז סוסק"א, אך ממש"כ הרז"ה שם דאין לחוש אלא לג' פרקים וכו', משמע לא כן, וצ"ע.

הש"ך בסימן קפ"ט סקס"א כתב, דכ"ש דאם ראייתה מתחלת גם קודם הוסת דצריכה לפרוש כל אותה עונה שלפני הוסת וכל הוסת, ונסתפק דשמא אסור אף לאחר הוסת, והחוו"ד שם סקל"ב הק' דאם איירי בוסת הגוף המורכב, הרי בלא"ה היא אסורה מתחילת העונה, ואם איירי בוסת הגוף הפשוט, הרי אינה יודעת אימתי תפהק דתהא אסורה קודם הפיהוק, ועיי"ש שכתב דד' הש"ך קיימי על עונה בינונית, ועיי"ש משה"ק ע"ז, ועמש"כ ע"ז בגליון מקור מים חיים על הש"ך שם.

**דין הלמודה לראות בסוף הוסת או בתחילתו**

בד' הרשב"א והר"ן בסוגיין מבו', דדינא דמתניתין דלקמן דהיתה למודה להיות רואה בתחילת הוסת וכו' ובסוף הוסת, הוא גם לענין דין הפרישה, דאם היא למודה לראות בתחילת הוסת, יש עלי' דין פרישה מתחילת הוסת, ואם היא למודה לראות בסוף הוסת, אין עלי' דין פרישה אלא בסופו, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' שער ג' יב:.

אך בפסקי הרשב"ץ כתב דאף אם היא למודה לראות בסוף המקרים, היא חוששת מתחילתם, אף דהטהרות שעשתה אינם טמאים אלא מסוף הוסת, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ן בהלכותיו פ"ו ה"ט,[[98]](#footnote-99) וכ"נ גם בד' הראב"ד בבעה"נ שכתב דאינה אסורה קודם הוסת ואחר הוסת, ולא הביא לדינא דהיתה למודה לראות בסוף הוסת, דאינה חוששת אלא לסופו, וכן נת' לעיל עמ' ? בדעת הרמב"ם, ועמש"נ בענין זה בסימן ט"ז.

הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' שער ג' יב: כתב לחלק בזה, דאם היתה למודה לראות בסוף הוסת, אינה חוששת עד סוף הוסת, אך אם היתה למודה לראות בתחילתו, היא חוששת לכל המשכת הוסת, דאע"פ שלא ראתה עכשיו בתחילת הוסת, שמא תראה באמצעו או בסופו.

והחוו"ד בסימן קפ"ט סק"ל פירש הטעם בזה, דדוקא כשהוחזקה שאינה רואה עד שמפהקת מקודם שעה או יותר מותרת מתחילת הוסת, שהרי ודאי שלא תראה מקודם, ומשא"כ כשהראי' היא בתחילת הפיהוק, אף שעכשיו לא ראתה בתחילת הפיהוק, הרי עדיין לא נעקר וסתה, ואימור הפיהוק השני הוא שליח הדם, ודמי להיכא דפיהקה שחרית ולא ראתה וחזרה ופיהקה ערבית, דודאי דהיא חוששת לפיהוק זה, עכ"ד, ועי' בפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ל"ג ד"ה וצ"ל בטעמו שפירש הטעם בזה בע"א, ועמש"נ עוד בזה בסימן י"ד ענף ב' וענף ז'.

**\*\*\***

**ס"ג ב'** - **הרי אמרו לימים שנים לוסתות אחת למה שלא מנו חכמים שלשה,** התוס' כתבו דאתיא כרבי דבתרי זימני הוי חזקה, והא דלמה שלא מנו חכמים ג', הוא משום דאי"ז וסת גמור וע"כ מודה רבי דבעינן ג' פעמים, - והרמב"ן כתב, דגם מה שאמרו דלוסתות אחת, הוא לדעת רבי, ומשנתינו דאף וסת הגוף אינו נקבע אלא בג' פעמים, הוא כרשב"ג דמיקל בחזקת חששות, וכ"כ הרשב"א, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סוף סימן ג', וכ"ה מבו' גם בד' התוס' ד"ה זו, שעמדו מ"ט לא אמר שמואל אבל רבי אומר.

אך בהשגות הרז"ה שם אות י"ז נחלק ע"ז, וכתב דהפלוגתא הכא אם בכל וסתות בעינן ג' פעמים או דבוסת הגוף סגי בפעם אחת ובוסת הימים סגי בב' פעמים לא תליא בפלוגתא דרבי ורשב"ג בעלמא, עיי"ש, וכעי"ז כתב הרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ג' ח:.

**וסת אכילת דברים חמים**

**לאתויי אכלה שום וראתה וכו',** הראשונים לעיל י"א א' נחלקו בדין וסת הקפיצות, אם אשה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, או אינה קובעת וסת לקפיצות אלא כשהוא מורכב עם ימים, ונת' בעמ' ?.

ולדעת הסוברים דאינה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, נחלקו בדינא דהכא דאכלה שום וראתה וכו', דהרשב"א והר"ן לעיל בסוגיין כתבו דאף בזה אינה קובעת וסת אלא כשהוא מורכב עם ימים, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סוף שער ג', והרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג' ח:.

אך התוס' כתבו דאף דאינה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, מ"מ היא קובעת וסת לאכילה, וכ"כ הרז"ה בהשגות בעה"נ שם, - ובטעמא דמילתא מצינו ב' דרכים, דהתוס' כתבו דהוא משום דלא חשבינן לה כאונס כמו טורח של קפיצה, שאין הראי' באה ע"י טורח אלא ממילא, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ המאירי, דבקפיצות בא הדם ע"י הקפיצה לגמרי ואי"ז גרמא אלא מעשה גמור, ומשא"כ באכילת שום ובצל שאין הדם בא על ידו לגמרי אלא שהוא גורם לבא, והיינו דבקפיצה הקפיצה עצמה פועלת את יציאת הדם, ומשא"כ באכילת שום ובצל, אינם פועלים בעצמם את יציאת הדם, אלא הם פועלים בגופה, ומכח זה היא רואה דם כדרכה, - אך הרז"ה שם כתב דהוא משום דדוקא קפיצות חשיבי כאונס משום שאינה עושה אותו מדעתה אלא בעל כרחה, אבל אכילת שום ובצל שהוא מאכל תאוה וכל דבר שהיא עושה אותו מדעתה להנאתה אי"ז נקרא אונס.[[99]](#footnote-100)

הרמב"ם בהלכותיו והטור בסימן קפ"ט השמיטו לעיקר דינא דוסת אכילה, והב"י שם כתב בדעת הטור דס"ל דלא קי"ל לעיקר קביעות וסת זו, וע"כ אף דדעת הטור דאשה קובעת וסת לקפיצות, מ"מ אינה קובעת וסת לאכילת דברים חמים.

לדעת הראב"ד ודעימי' דאינה קובעת וסת לאכילות לחודייהו אלא כשהוא מורכב עם ימים, הרי דממה שאמרו הכא דלמה שלא מנו חכמים שלשה, נתחדש, דאף דוסת הימים לחודי' נקבע בב' ראיות, מ"מ וסת הימים המורכב עם אכילות אינו נקבע אלא בג' ראיות, ולפ"ז ה"נ וסת הקפיצות המורכב עם ימים, אינו נקבע אלא בג' ראיות.

אך לדעת התוס' ודעימייהו דהיא קובעת וסת לאכילות לחודייהו, י"ל דכל מה שאמרו הכא דוסת אכילה אינו נקבע אלא בג' פעמים, ול"ד לוסת הימים שנקבע בב' פעמים, הוא רק בוסת לאכילות לחודייהו, אך וסת המורכב לימים ואכילות, דמי לכל וסת הימים דנקבע בב' ראיות, וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' לעיל י"א א' ד"ה קפצה וראתה דוסת הקפיצות המורכב עם ימים, נקבע בב' ראיות לדעת רבי, עיי"ש.

הב"י בסימן קפ"ט כתב דאם אכלה שום וראתה בצלים וראתה פלפלין וראתה קבעה וסת לאכילת כל דברים חמים, וכ"כ הרמ"א שם סכ"ג, אך הגר"א שם סקל"ד נחלק ע"ז, ועמש"כ בזה הפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ל"ט מ'.

והחוו"ד שם סקכ"ג כתב, דבכה"ג שאכלה ג' מיני דברים חמים וראתה דקבעה וסת לאכילת כל דברים חמים, הרי דאם אכלה אח"כ ג' מינים אחרים ולא ראתה, אי"ז עקירה אלא משאר המינים, אך אכתי קיים וסתה לאותם ג' מינים, אך אם אכלה א' ממינים אלו ג' פעמים ולא ראתה, נעקר כל הוסת, וכ"ה בדבריו בסימן קפ"ז סק"ג, ועמש"כ בזה הפרד"ד בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' מ'.[[100]](#footnote-101)

הגרע"א בגליון שו"ע סימן קפ"ט סכ"ג כתב, דאף דאם אכלה ג' מינים וראתה קבעה וסת לכל דברים חמים, מ"מ אם אכלה ב' פעמים שום וראתה ואכלה בצל וראתה, לא קבעה וסת כלל, ועיי"ש משה"ק לפ"ז ע"ד השו"ע שם, שהוא מד' הרמב"ן בהל' נדה פ"ו ה"ט, ולכאו' מד' השו"ע משמע, דאם אכלה ב' פעמים שום וראתה ואכלה בצל וראתה, קבעה וסת לאכילת ב' מינים אלו, וצ"ע.[[101]](#footnote-102)

**\*\*\***

**וסת הקפיצות**

**י"א א'** - **א"ר הונא קפצה וראתה וכו',** נחלקו הראשונים במסקנת סוגיין אם אשה קובעת וסת לקפיצות, דדעת התוס' לקמן ס"ג ב' דאינה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סו"ס ג', והרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' שער ג' יג., וכ"כ המאירי והר"ן, והר"ן כתב כן גם בדעת רש"י, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ח מאיסו"ב ה"ה, וכמש"כ המ"מ שם,[[102]](#footnote-103) וכ"כ בשו"ע סימן קפ"ט סי"ז.

אך דעת הרז"ה בהשגות בעה"נ שם, והרמב"ן בהלכות נדה פ"ו הי"ג והטור בסימן קפ"ט דאשה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו,[[103]](#footnote-104) וכ"כ הרשב"א והריטב"א בדעת רש"י, ודלא כמש"כ הר"ן בדעתו.[[104]](#footnote-105)

בטעם הסוברים דאין אשה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, מצינו כמה דרכים בד' האחרונים, **א** הלבוש בסימן קפ"ט סקי"ז כתב דהוא משום דוכי יזוב דמה אמרה תורה, זיבה דמאלי' משמע ולא מחמת אונס, עכ"ד, והלחו"ש שם סקל"ז תמה ע"ז דמה ענין זל"ז, גם צ"ע דהרי אמרו לקמן ל"ו ב', דמהא דכתיב כי יזוב "זוב" דמה ילפינן דאפי' באונס.

**ב** הלחו"ש שם כתב דהוא משום דראי' מפני האונס הויא מקרה, והמקרה אינו קבוע, וכעי"ז כתב הפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט מא. ד"ה אולם דבקפצה וראתה אין ראייתה מחמת טבעה אלא האונס הכריחה להוציא הדם טרם זמנו, והמקרה לא יתמיד לעולם באופן אחד, וכ"ה משמעות ד' הרשב"א לעיל ט' ב' (ד"ה ועוד ק"ל), ועיי"ש שכתב לפ"ז, דה"נ כשהיא מסולקת דמים וראתה, אם תלינן דראייתה היא ראיית מקרה ועראי, אינה קובעת וסת.

**ג** בד' התפארת למשה בסימן קפ"ט ע"ד הש"ך סקמ"ח מבו', דהא דאינה קובעת וסת לקפיצות הוא משום דיש לתלות שאין ראיותי' מחמת האונס אלא מחמת הימים, וכ"כ הפרי דעה שם בש"ל סקמ"ח דלא שכיח דקפיצה לחוד תגרום.[[105]](#footnote-106)

**ד** בבדה"ש סימן קפ"ט ס"ק קס"ט הביא מס' מלבושי טהרה דהטעם הוא משום דאטו נימא שאם תקפוץ בכל יום שתראה כן בכל יום ויום, ומסתבר דהא שראתה ע"י קפיצה הוא משום שהיתה ראוי' לראות בזמן הקרוב וע"י הקפיצה הקדימה לראייתה.

בהגמי"י פ"ח מאיסו"ב כתב בשם מהר"ם, והוא בתשו' מהר"ם ד' לבוב סימן ת"ג, דאע"ג דאין אשה קובעת וסת לקפיצות, מ"מ כל שקפצה ג"פ וראתה היא חוששת לו כוסת שאינו קבוע, וכן פירשו הפליתי בסימן קפ"ט סקכ"א והחוו"ד שם סק"א בד' הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' ה"י, וכ"נ בד' הריטב"א לקמן ס"ו א', וכ"כ הרמ"א בסימן קפ"ט סי"ג, וכ"נ בד' השו"ע שם סי"ח.

אך הפליתי שם כתב להוכיח מד' הר"ן לקמן ס"ו א' דס"ל דאינה חוששת כלל לוסת הקפיצות, אף כוסת שאינו קבוע, וכ"כ הסד"ט שם סקכ"ט, ועיי"ש במש"כ לדחות בזה, ועי' גם בתשו' חת"ס יו"ד סימן קפ"ג ובפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט (עמ' ל"ה אות ב') במש"כ לדחות בזה.

**אילימא לימים הא כל יומא דלא קפיץ לא חזאי,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דכל יומא דלא קפצה לא חזאי אלמא לאו וסתה הוא, ומשמע דהיינו דמוכחא מילתא דאין וסתה לימים לחוד, מהא דלא חזיא באותם הימים קודם הקפיצה, וכ"כ הרש"ש.[[106]](#footnote-107)

אך בד' התוס' הרא"ש מבו' דהא דפשיטא דלא קבעה וסת לימים לחודייהו, אי"ז משום דמוכחא מילתא דאין וסתה לימים לחוד, אלא הוא משום דלא ראינו שראתה באותם ג"פ אלא ע"י קפיצה, וע"כ דימה הרא"ש דה"נ אינה קובעת לקפיצות לחודייהו, עיי"ש.

**אלא לקפיצות,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דראתה ג"פ ע"י קפיצה הורגלה לראיית קפיצה ובכל יום שתקפוץ מחזקינן לה ברואה "ואפי' בשאר ימי שבת", ומשמע דאיירי כשקפצה וראתה ג"פ ביום א' בשבת, ואפ"ה ס"ד דקבעה לה וסת לקפיצות לחודייהו,[[107]](#footnote-108) והתוס' ותוס' הרא"ש תמהו ע"ז, ועי' בחי' הר"ן במש"כ לישב ד' רש"י.

אך הרשב"א והריטב"א פירשו בד' רש"י, דהצד דקבעה וסת לקפיצות לחודייהו, הוא כשקפצה וראתה ג"פ בימים שאינם מכוונים, וע"כ היא קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, אך אם קפצה וראתה ג"פ בימים מכוונים ודאי דאינה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו.

בפירש"י כתב דהנפ"מ בקביעות וסת הקפיצות, דאם קפצה מחזקינן לה ברואה ואם לא בדקה טמאה, ובחת"ס עמד בזה דמ"ט לא פירש דנפ"מ גם לדינא דדי' שעתה, וכמש"כ לעיל מינה להצד דקבעה וסת לימים,[[108]](#footnote-109) וכתב ללמוד מזה, דכל מחמת אונס די' שעתה אפי' בלא וסת קבוע, דאמרינן השתא הוא דנאנסה, וכ"ה להדיא בתוספתא בפירקין דהרואה מחמת אונס די' שעתה.

**וסת הקפיצות המורכב**

**אבל קבעה לה וסת לימים ולקפיצות,** לדעת הסוברים דאין אשה קובעת וסת לקפיצות, צ"ע דמ"ש וסת המורכב לימים וקפיצות דנקבע, הרי גם וסת זה הוא מחמת אונס, שהרי אינה רואה בימים לחודייהו, ולמש"כ המלבושי טהרה דהא דאינה קובעת וסת לקפיצות, הוא משום דא"א שתראה בכל יום שתקפוץ, ניחא.

ובפשוטו צ"ל דבוסת המורכב לימים וקפיצות, הוי עיקר ראייתה בגרמת היום, ואך שהקפיצה מסייעת להוצאת הדם, ובחזו"א סימן פ"ב סק"ה בתו"ד כתב דהקפיצה היא כמקרבת את טבע הוסת ליום זה, וע"כ היא קובעת וסת לכך.

בטעם הא דכשקפצה ג"פ בימים מכוונים קבעה וסת המורכב, ולא אמרינן דהוי וסתה לקפיצות לחודייהו, להסוברים דאשה קובעת וסת לקפיצות, משמע מד' התוס' הרא"ש דהוא משום דכך הוא דינא דוסתות, דכל שאנו רואים לפנינו ג' פעמים ב' דברים העשויים לגרום את הראי', הוי קביעות הוסת לתרוייהו,[[109]](#footnote-110) - ובתוה"ש סימן קפ"ז סקכ"ט כתב דהוא משום דבכה"ג אזלינן להקל בוסתות כל דלא ידעינן בודאי דנקבע וסת לאחד מהן.[[110]](#footnote-111)

הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סו"ס ג' כתב, דאם קפצה בר"ח ניסן וראתה ובר"ח סיון וראתה ובר"ח תמוז וראתה, אע"ג דכלהו ראיות הוו בר"ח, לא קבעה וסת לא לקפיצות ולא לימים, והיינו משום דאין הר"ח רצופין, ועיי"ש שכתב עוד דגם בעקירת הוסת הוא כן, דאינה עוקרת את וסתה, אא"כ קפצה בג' ר"ח רצופין ולא ראתה, - ובטעמא דמילתא כתב הגר"ז בסימן קפ"ט סקע"ה, דהוא משום דתלינן לקולא דראייתה היא מחמת יום החודש, וה"ז נעקר בר"ח שלא ראתה בו, וצ"ע דא"כ מ"ט גם לענין עקירה בעינן ג' ר"ח רצופין.

והגר"ז שם כתב בדעת הפרישה דפליג ע"ז וס"ל דבכה"ג היא קובעת וסת המורכב, ואין נעקר וסתה באותו ר"ח שלא ראתה, דמה שלא ראתה, הוא משום שלא קפצה בו, וכן נקט החוו"ד בסימן קפ"ד סקט"ו ובסימן קפ"ט סקל"ד.

**קפיצה דאתמול**

**קמ"ל דקפיצה נמי דאתמול גרמא והאי דלא חזאי משום דאכתי לא מטא זמן קפיצה,** הרמב"ם בפ"ח מאיסו"ב ה"ה כתב דבכה"ג היא קובעת וסת לימים לחודייהו, והמ"מ שם כתב בדעתו דהוא משום דמפרש דלישנא בתרא פליגא ע"ז וס"ל דבכה"ג קבעה וסת לימים לחודייהו והכי קי"ל, וכ"כ השו"ע בסימן קפ"ט סי"ז.[[111]](#footnote-112)

אך הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הכ"ז כתב דבכה"ג היא קובעת וסת המורכב, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג' יד. ובתוה"ב הקצר שם, וכ"כ הרא"ש בפ' האשה סימן א', וכן צידד הש"ך בסימן קפ"ט סקמ"ט, ותמה ע"ד השו"ע שם שסתם כדעת הרמב"ם.[[112]](#footnote-113)

בתשו' נובי"ת יו"ד סו"ס צ"ג כתב, דגם לדעת הסוברים דבכה"ג קבעה וסת המורכב, היינו רק כשקפצה יום א' קודם הראי', אך אם קפצה כמה ימים קודם הראי', לא אמרינן דהקפיצה גרמה כמה ימים אח"כ, והיא קובעת וסת לימים לחוד.

ובתשו' חת"ס יו"ד סימן קפ"ג סוד"ה וכ' ב"י כתב כן גם בוסת הקפיצות הפשוט, דכל שקפצה ג"פ וראתה ב' ימים אחר ראייתה, אינה חוששת לכך כלל, וכ"כ החוו"ד בסימן קפ"ז סקט"ו בתו"ד.

והפרד"ר בסימן קפ"ט מקש"ז סקל"ז נחלק ע"ז, וכתב דלא תליא בשיעור הזמן שעבר מן הקפיצה, אלא כ"ז שהיא מצטערת ומרגשת עדיין שינוי בגופה מחמת הקפיצה, תלינן בקפיצה אף לאחר כמה ימים, ואם כבר אינה מרגשת שינוי בגוף, אין תולין בקפיצה אף אחר יום א', עיי"ש.

החוו"ד בסימן קפ"ט סקכ"ג כתב, דאם קפצה ג' פעמים בשבת וראתה בא' בשבת, היא קובעת וסת לימים לחוד, דרק היכא שב' פעמים קפצה באותו היום, הוא דתלינן לראייתה בקפיצה,[[113]](#footnote-114) אך בתשו' חת"ס יו"ד סימן קפ"ג נראה דס"ל דבכה"ג היא קובעת וסת המורכב אף לדעת השו"ע, עיי"ש, ועמש"כ בזה הפרד"ר שם שפ"ח סקמ"ט.

החוו"ד שם כתב, דאם קפצה ג"פ וראתה ביום שאחר הקפיצה בימים שאינם מכוונים, קבעה וסת לקפיצה לראות ביום שאחר הקפיצה, ואף לדעת הסוברים דאין אשה קובעת וסת לקפיצות, ה"ה חוששת לכך כוסת שאינו קבוע, והפרד"ר שם כתב לדון בזה, די"ל דכל מה שאמרו הכא דקבעה וסת אף שלא ראתה אלא ביום שאחר הקפיצה, הוא רק בוסת המורכב, דאמרינן דמה שלא ראתה ביום הקפיצה, הוא משום שלא הגיע היום, וכלישנא דגמ', אך כל שאינו מורכב עם ימים, לא קבעה וסת כלל בכה"ג, דאם היתה הקפיצה גורמת, הי' לה לראות ביום הקפיצה,[[114]](#footnote-115) ועמש"כ בזה בסוגה בשושנים כלל ז' סקי"ג.

**ולחד בשבת חזאי בלא קפיצה, דהתם איגלאי מילתא דיומא הוא דקא גרים,** החוו"ד בסימן קפ"ט סקכ"ג נסתפק בגונא שקפצה ג' פעמים בא' בשבת וראתה ואח"כ ראתה בא' בשבת בלא קפיצה, אם אמרינן דאיגלאי מילתא דיומא קגרים, וכתב דד"ז תליא בפלוגתת הב"י והרמ"א שהביא הט"ז שם סקל"ו אם כשקבעה וסת המורכב היא חוששת שמא היום בפנ"ע גרם, עיי"ש.[[115]](#footnote-116)

הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הכ"ח כתב, דוסת הקפיצות המורכב חוששין לו בפעם אחת, דאם קפצה וראתה בר""ח ניסן וקפצה בר"ח אייר היא חוששת לקפיצתה, ומבו' דאינה חוששת ליום לחודי' בלא קפיצה, וכ"כ הש"ך בסימן קפ"ט סוסקמ"ח, וכתב דל"ד לפיהקה וראתה דהיא חוששת ליום החודש אף בלא פיהוק, דשאני התם דמתחילה ראתה שלא ע"י אונס,[[116]](#footnote-117) וכ"כ הסד"ט שם סקכ"ב, והחוו"ד שם בחידושים סקל"ב.

אך התפארת למשה שם נחלק ע"ז וכתב דחוששין ליום לחודי', עיי"ש, וכ"כ ההפלאה שם, והחכמת אדם כלל קי"ב סל"ה, וכ"נ בד' הפרישה שם סקנ"ט.[[117]](#footnote-118)

בתשו' נובי"ת יו"ד סימן צ"ג נקט בפשיטות דאף וסת הקפיצות אינו נקבע בימי זיבה, עיי"ש, אך בחזו"א סימן קכ"ב סק"ט כתב להוכיח מד' הראב"ד דוסת הקפיצות נקבע בימי זיבה, עיי"ש.[[118]](#footnote-119)

**\*\*\***

**וסת החודש**

**ס"ד א'** - **איתמר ראתה יום ט"ו לחודש זה וכו',** בפירש"י כתב דבגונא שקבעה לה וסת היא אסורה ביום י"ח בחודש רביעי וביום י"ט בחודש חמישי וכן לעולם, ומבו' מדבריו דהקביעות הכא אינה להפלגה, דא"כ אינה מוספת כל חודש יום אחד, ותליא אם הוא חודש מלא או חסר, אלא הויא קביעותה לימי החודש.

והראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' ה"ב כתב להוכיח מהכא דאשה קובעת וסת לימי החודש, ועיי"ש שכתב דאין לפרש דהקביעות הכא היא להפלגה ואיירי כשכל החדשים מלאים או חסרים, דא"כ אין כאן דילוג אלא הפלגות שוות, ומ"ט נחלקו רב ושמואל דוקא בזה, ובע"כ דהקביעות הכא היא לימי החודש, וכ"כ התוס' והרשב"א בסוגיין דאשה קובעת וסת לימי החודש, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ה הי"ב, והרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג' ט..

אך בחי' הרמב"ן בסוגיין נחלק ע"ז, דליכא קביעות וסת לימי החודש, דאטו מזל יום גורם או מזל שעה גורם, ודוקא להפלגה איכא קביעות וסת שכבר נתמלאה סאתה של זו, וכן דרכן של נשים כולן, ומה"ט נחלק הרמב"ן שם גם על קביעות וסת השבוע, ונת' בעמ' ?, ועיי"ש שכתב כן בדעת הרמב"ם שלא הזכיר בהלכותיו לקביעות וסת החודש, ועיי"ש במש"כ לפרש לסוגיין בע"א, ונת' בעמ' ?,[[119]](#footnote-120) וכ"כ התורי"ד בסוגיין דליכא קביעות כלל לימי החודש, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בפירקין.

והרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ג' ט. הביא בשם הרמב"ן שהק', דא"א שקידוש שלנו שמקדשין את החודש יהא גורם את הראי', וקו' זו נרמזה בד' הרמב"ן בסוגיין שכתב בתו"ד "שיהא שיפורא גורם תימא הוא",[[120]](#footnote-121) והרשב"א במשמה"ב שם השיב ע"ז, דודאי שיפורא גרים, דכל מה שעושין בי"ד שלמטה בי"ד שלמעלה מסכימין עמהן, וגם לענין דינא דפחותה מבת ג' אין ביאתה ביאה ופחות מבן ט' אין ביאתו ביאה, אנו מונים להם לשנים שבנויים לחדשים מלאים וחסרים ולחדשים ולשנים מעוברות ופשוטות לפי תיקוני ב"ד, ועיי"ש שהביא למה שדרשו מקרא דלקל גומר עלי, דקטנה בת ג' שנים ויום א' שנבעלה אין בתולי' חוזרים ואם נמנו בי"ד ועיברו את השנה בתולי' חוזרים.[[121]](#footnote-122)

הרא"ה שם כתב דבאמת אין הקביעות לימי החודש, דאין קידוש שלנו גורם, ומה שאמרו ראתה ט"ו לחודש זה, הוא לפי מולד הלבנה, וכן הסכים הר"ן בסוגיין,[[122]](#footnote-123) - ובל' הר"ן מבו' שפירש דעיקר קביעות זו היא, דמרחק זה מן המולד גורם את הראי', ודימה ד"ז להא דאשה קובעת וסת לימים ידועים מימי השבוע, אך בנובי"ת יו"ד סו"ס פ"ג נראה שפירש, דהמולד עצמו גורם בהפלגת כו"כ ימים, עייש"ה, ובחזו"א סימן פ"ה סוסקע"ב עמד על דבריו, ועיי"ש במש"כ בזה.

**\*\*\***

**וסת הדילוג**

**רב אמר קבעה לה וסת לדילוג ושמואל אמר עד שתשלש בדילוג,** הרשב"א והר"ן כתבו דטעם פלוגתייהו, דרב סבר דכיון שקביעותה היא לימי החודש, דמי לראתה ג' פעמים בט"ו בחודש שהיא קובעת וסת, ואף זו קובעת דמתחילתה לדילוג נתכונה, ושמואל ס"ל דאף דאם השותה את ימי החודש סגי בג' ראיות, מ"מ הכא שדילגה בעינן ג' דילוגין, וכ"כ הרמב"ן בתחילת דבריו.

ולכאו' מכוון דבריהם הוא, דבוסת הדילוג, אין עיקר הקביעות לדלג יום א' מראייתה הקודמת, אלא עיקר הקביעות היא לימי החודש, דכמו דאיכא קביעות דימי החודש הסדור, דהגורם לראייתה הוא יום ט"ו בכל חודש, ה"נ איכא קביעות דימי החודש בדילוג, דהגורם לראייתה הוא ט"ו בחודש זה וט"ז בחודש זה וכו', ומה"ט ס"ל לרב דסגי בג' ראיות, דאף הראי' הראשונה היתה מכח גורם זה דימי החודש, והא דלשמואל בעינן ד' ראיות, הוא משום דלהחזיק קביעות זו של ימי החודש בדילוג, בעינן ג' הוכחות על הדילוג, וע"כ בעינן ד' ראיות שיש בהן ג' דילוגים.

והראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הכ"ב כתב בטעמא דשמואל, דמדמי לי' לקביעות הפלגה דאינה קובעת אלא בד' ראיות, דכיון דדילוג האחרון עוקר את הראשון וכשקבעה הוסת הותרו הראשונים כולן, הילכך ל"ד לקביעות ימי החודש הסדור אלא לקביעת הפלגה דמי וקמייתא לאו ממניינא הוא, עכ"ד,[[123]](#footnote-124) וצ"ב.

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בפלוגתת רב ושמואל, וג' דעות בדבר, **א** הרא"ש בסימן ג' כתב בשם ר"ח דקי"ל כרב דוסת הדילוג נקבע בג' ראיות, משום דהלכתא כרב באיסורי, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הכ"ב בשם איכא מ"ד, וכ"כ הרז"ה בהשגותיו שם אות י"ז, וכ"כ הרא"ש בב"ק פ"ד סימן ד'.[[124]](#footnote-125) **ב** הרמב"ם בפ"ח מאיסו"ב ה"ו, והרמב"ן בהל' נדה פ"ה הי"ב כתבו דקי"ל כשמואל דאין וסת הדילוג נקבע אלא בד' ראיות, ועמש"כ הרא"ש בסימן ג' בטעמם. **ג** הראב"ד בבעה"נ שם כתב דכיון שנחלקו רב ושמואל גם לענין העדאה, והלכתא כשמואל בדיני, ע"כ מספקא לן הא מילתא, ונקטינן חומרי דרב וחומרי דשמואל, עיי"ש.

**דיני וסת הדילוג**

התוס' בד"ה ואינה הקשו בהא דתניא דשינתה ליום י"ז הותר ט"ז ונאסר ט"ו וי"ז, דמ"ט לא נאסר אף יום י"ח משום וסת הדילוג שאינו קבוע,[[125]](#footnote-126) וכתבו להוכיח מזה דאין לחוש בדילוג משום חד זימנא, וכ"כ הרמב"ן וש"ר, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' ה"י.[[126]](#footnote-127)

ובטעמא דמילתא, כתב הראב"ד שם דהוא משום דדוקא בוסת דהראי' השלישית או הרביעית קובעת את הראשון במקומו ואוסר אותו, יש מן הדין לחוש עליו בתחילתו דאמרינן תחלתו כסופו לחוש עליו, ומשא"כ בוסת הדילוג שסופו מתיר את תחילתו, שהרי בסופו הותרו כל הראשונים, היאך יהי' סופו קל מתחילתו, ועוד, דכל תחילת וסת שנעקר שעה אחת שוב אינו מצטרף לחוש אליו עוד, וע"כ כיון דתחילת הוסת שהי' יום ט"ו כיון שהגיע החודש השני ולא ראתה עד יום ט"ז כבר נעקר מאתמול, אינו מצטרף לחוש אליו לדילוג, וכתב דמכח טעם זה אף וסת הסירוג אין חוששין לו בפעם אחת,[[127]](#footnote-128) וצ"ב.

והפליתי בסימן קפ"ט סק"א כתב, דהא דאין חוששין לוסת הדילוג בפעם אחת, הוא משום דוסת הדילוג לא שכיח, וכ"כ הסד"ט שם סק"ד, והחכמת אדם בכלל קי"ב ס"ח.

הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' ה"ו כתב דאשה קובעת וסת לדילוג המתקרב, כגון שראתה יום ט"ו בחודש זה וי"ד בחודש זה וי"ג בחודש זה, קבעה לה וסת החודש בדילוג.

החוו"ד בסימן קפ"ט סק"ה כתב דאשה שראתה בט"ו ניסן וט"ז אייר וכו' וקבעה וסת לדילוג, ובי"ט אב לא ראתה, היא חוששת לכ' אלול, ועיי"ש שכתב ללמוד כן ממש"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הכ"ב דבשור המועד שנגח ט"ו בחודש זה וט"ז בחודש זה וי"ז בחודש זה, ובחודש רביעי לא נגח, הרי דכשבא חודש חמישי, הוי זמן העדאתו בי"ט לחודש, וכ"כ הב"ח שם ס"ט ודקדק כן מל' רש"י בסוגיין בד"ה קבעה לה וסת, וכן משמע גם בד' הרמב"ן בהל' נדה פ"ה הי"ב.[[128]](#footnote-129)

ולכאו' הטעם בזה הוא לפמש"נ לעיל מד' הראשונים, דקביעות וסת הדילוג אינה לדלג יום אחד מראייתה הקודמת, אלא עיקר הקביעות הוא לימי החודש בדילוג, דהגורם לראייתה הוא ט"ו בחודש זה וט"ז בחודש זה וכו', וע"כ אף אם חודש אחד לא ראתה, אכתי קיים וסתה לראות בחודש שאחריו ביום הראוי לו.[[129]](#footnote-130)

הרמב"ן בהל' נדה שם כתב דכשראתה ט"ו ט"ז י"ז י"ח, יום י"ט בחודש שלאחריו הוא יום וסתה ויום כ' מן החודש הבא וכן מדלגת "לעולם", ומשמע דאחר שנגמר החודש היא חוששת ליום א' בחודש, וע"כ לעולם היא מדלגת, וכ"נ גם בל' רש"י בסוגיין בד"ה קבעה לה, ובל' השו"ע בסימן קפ"ט ס"ח,[[130]](#footnote-131) אך ההפלאה בסימן קפ"ט סק"ב צידד דכשנגמר חודש זה בטל עיקר הקביעות, וכן הביאו בשם החזו"א, ועי' בפרי דעה בפתיחה לסימן קפ"ט שער ח' שנסתפק בזה.

הרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ג' ט: כתב דמסתברא דקביעות וסת הדילוג הוא רק כשמוספת בכל פעם ומשנה יום אחד, אבל בתוספת יותר מזה כגון מט"ו לי"ז ואחריו לי"ט לא קבעה וסת כלל,[[131]](#footnote-132) - אך הרשב"א במשמה"ב שם תמה ע"ז דמה לי דילוג מועט ומה לי דילוג מרובה, וכ"ה מבו' בד' רש"י בסוגיין בד"ה לא קבעה, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה שם, דקביעות וסת הדילוג הוא אף כשהרחיקה דילוגה הרבה, וכ"ה בטוש"ע סימן קפ"ט ס"ה.

**\*\*\***

**וסת הפלגה**

התוס' בב"ק ל"ז ב' כתבו דקביעות וסת הפלגה הוא ע"י ד' ראיות שיש בהן ג' הפלגות, ואין הראי' הראשונה מן המנין, כיון שלא היתה בהפלגה זו, והוכיחו כן מהא דתנן במשנתינו דלא קבעה וסת הפלגה אלא ע"י שראתה ג"פ ביום כ', וכ"כ הרשב"א והר"ן בסוגיין, והראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הי"ט, והרמב"ן בהל' נדה פ"ה הי"א, והרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג' ט., וכ"ה בטוש"ע סימן קפ"ט ס"ב, וכן נקטו כמה מן האחרונים בד' התוס' בסוגיין, (אך החוו"ד בסימן קפ"ט סק"ו כתב בדעתם דוסת הפלגה נקבע בג' ראיות, עיי"ש).

אך בחי' הרמב"ן בסוגיין כתב דבוסת הפלגה סגי בג' ראיות, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב שם,[[132]](#footnote-133) ועיי"ש שכתבו דהא דבמשנתינו בעינן שתראה ג"פ ביום כ', הוא משום דלמודה שאני, דכיון שהיתה למודה לראות ביום ט"ו, ע"כ אין הראי' שראתה ביום ט"ו מצטרפת לקביעותה, ולא קבעה וסת עד שתראה ג"פ ביום כ'.[[133]](#footnote-134)

הרא"ה בבדה"ב שם הוכיח דוסת הפלגה נקבע בג' ראיות שיש בהן ב' הפלגות, ממה שאמרו בב"ק ל"ז א' דראה שור נגח שור לא נגח שור נגח שור לא נגח שור נגח שור לא נגח נעשה מועד לסירוגין לשוורים, ולא אמרינן דהנגיחה הראשונה לא היתה בסירוגין, אלא כיון דאיכא ג' נגיחות נעשה מועד אף דליכא אלא ב' סירוגין, וה"נ הכא כיון דאיכא ג' ראיות קבעה וסת אף דליכא אלא ב' הפלגות, והתוס' בסוגיין ובב"ק ל"ז ב' כתבו דשאני התם דהוא סירוג דשוורים, אך בסירוג דימים אינו נעשה מועד אלא בד' פעמים, ועמש"נ בזה בעמ' ?.

אך הר"ן בסוגיין כתב, דהא דהתם נעשה מועד בג' נגיחות, הוא משום דהתם לא מצד ההפלגה נעשה מועד, אלא מצד הנגיחות, אלא שמפני שסירג בנגיחותיו לא נעשה מועד אלא לסירוגין, אבל באשה שקובעת לה וסת מפני הפלגותי' אפי' רב מודה דד' ראיות בעי, וכ"נ בד' הרשב"א, - והיינו דבשור עיקר ההעדאה היא להחזיקו בנגחן, וע"כ סגי בג' נגיחות, ול"ב שיסרג ג' פעמים, והא דהוא נעשה מועד לסירוגין, הוא משום דבאו נגיחותיו בסירוג, וע"כ אינו מתייעד ע"י נגיחותיו אלא לסירוגין, ומשא"כ באשה דעיקר וסתה אינו להחזיקה ברואה, אלא להחזיק את קביעות ההפלגה, וע"כ בעינן ג' הפלגות, וכ"כ הפליתי סימן קפ"ט סק"ה.

הרמב"ן בסוגיין כתב לפרש לפלוגתא דרב ושמואל, דאין קביעותה לימי החודש, דליכא קביעות כלל לימי החודש, אלא קביעותה הוא להפלגה ואיירי בחדשים השוים דכל ראיותי' הם בהפלגה שוה, ואע"ג דוסת הפלגה לכו"ע נקבע בג' ראיות, מ"מ הכא וסת הדילוג לשמואל בעי ד' ראיות, ועיי"ש מש"כ לפרש בטעמא דמילתא, ועי' בחי' הר"א מה שהוסיף לפרש בזה, ועי' בפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' י"ד ובהגהות הגרא"ז לחי' הרמב"ן במש"כ לפרש בד' הרמב"ן, וצ"ב.[[134]](#footnote-135)

והתורי"ד כתב לפרש לפלוגתא לרב ושמואל, דאיירי בשראתה ביום ט"ו לראייתה וחזרה וראתה ביום ט"ז לראייתה וכו', דלרב קבעה לה וסת בג' הפלגות, ולשמואל לא קבעה לה וסת עד שתשלש בדילוג, וכ"כ הריא"ז בפירקין.

**וסת הפלגה בדילוג**

התוס' כתבו דכשראתה עכשיו ושני' בכ' לה ושלישית בכ"א לשני' לכו"ע בעינן שתשלש בדילוג, והש"ך בסימן קפ"ט סק"ח והגר"א שם סק"ז פירשו לדבריהם, דלדעת רב בעינן ד' ראיות ולדעת שמואל בעינן ה' ראיות, וכ"ה מבו' לפ"ד התורי"ד והריא"ז שפירשו לסוגיין בוסת הפלגה בדילוג, והיינו משום דבוסת הפלגה אין הראי' הראשונה מן המנין, וע"כ לרב דוסת הדילוג נקבע בג' ראיות, וסת הפלגה בדילוג נקבע בד' ראיות, ולשמואל דוסת הדילוג נקבע בד' ראיות, וסת הפלגה בדילוג נקבע בה' ראיות.

אך בד' תוס' הרא"ש ד"ה תיובתא דרב, מבו' בפשוטו דבוסת הפלגה בדילוג לכו"ע בעינן ה' ראיות, וכ"כ הרש"ש והחזו"א סימן פ"ו סק"א לדקדק מד' התוס', ועיי"ש שהוכיחו כן גם מד' התוס' לעיל ט' ב' ד"ה פיחתה, (אך הסד"ט בסימן קפ"ט סק"ה פירש לדבריהם בע"א), ועי' בחזו"א שם במש"כ לפרש הטעם בזה.

והפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' כ"א - כ"ג האריך הרבה בנידון זה, ועיי"ש שהוכיח מד' הרמב"ן בהל' נדה דבוסת הפלגה בדילוג לכו"ע סגי בד' ראיות, וצידד לפרש כן גם בד' התוס', וכ"כ הלחו"ש שם סק"י, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.[[135]](#footnote-136)

הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' ה"ו כתב דה"נ היא קובעת וסת הפלגה בדילוג המתקרב, כגון שראתה בהפלגת ל' יום ובהפלגת כ"ט יום ובהפלגת כ"ח יום, וכ"כ הש"ך בסימן קפ"ט סק"ט, ועיי"ש שכתב ללמוד כן מד' התוס' לעיל ט' ב' ד"ה פיחתה, ועמש"כ ע"ז בסד"ט שם סק"ג, - והפליתי שם סק"ו כתב לדון בזה, דבשלמא בדילוג שהיא מרחקת יום יום, י"ל דכך הוא טבע האשה למעט בדמים, אך בדילוג שהיא מקרבת יום יום, אי"ז דרך האשה כלל, עיי"ש.

**וסת הדילוג החוזר**

התוס' הביאו בשם הר"ח שפירש דאיירי הכא כשראתה ג"פ בסדר דילוג זה, ובזה הוא שנחלקו רב ושמואל אם בעינן שתראה,[[136]](#footnote-137) ובד' התוס' מבו' דלפי דבריו אף לדעת שמואל דבעינן שתשלש בדילוג, סגי במה שבפעם הראשונה ראתה בט"ו ט"ז י"ז י"ח, אך בפעם הב' והג' סגי שראתה בט"ז י"ז י"ח, אך בד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג' יד: מבו' דאף בפעם הב' והג' בעינן שתשלש בדילוג, עיי"ש, והפליתי בסימן קפ"ט סקי"א עמד בפלוגתת התוס' והרשב"א בזה, ועיי"ש מש"כ לפרש בזה, ועיי"ש שהביא מד' הרשב"א בב"ק ל"ז ב' שנראה דמפרש לד' הר"ח בע"א, ועיי"ש שתמה ע"ז מסוגיין, ועמש"נ בזה בסימן כ"א ענף ה'.

הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הי"ט כתב, דאם ראתה ט"ו בחודש זה וט"ז בחודש זה, וט"ו בחודש זה וט"ז בחודש זה ושילשה בשניהם, קבעה לה ב' וסתות הסירוג, - אך מד' הר"ח דאינה קובעת אלא כשראתה בט"ו ט"ז י"ז וכו', ולשמואל בעינן שתראה בט"ו ט"ז י"ז י"ח מבו' דפליג ע"ז, וס"ל דאינה קובעת וסתות הסירוג בכה"ג, וע"כ רק אם ראתה ג' חדשים בדילוג החוזר קבעה לה וסת, אך אם ראתה ב' חדשים בדילוג החוזר לא קבעה וסת כלל.[[137]](#footnote-138)

ונפ"מ עוד בזה הוא בדין עקירת וסת זה, דלדעת הר"ח דהוי זה חד וסת דדילוג החוזר, הרי דאם ג' חדשים לא ראתה בימים הראויים לוסתה, עקרה וסתה, אך לדעת הראב"ד דהוי זה כמה וסתות הסירוג, הרי דכדי לעקרם צריך שתעקור כל וסת ווסת ג"פ, ועמד ע"ז הפרד"ר בסימן קפ"ט שפ"ח סקכ"א,[[138]](#footnote-139) ועמש"נ עוד בזה בסימן כ"א.

**למודה שאני**

**אמר לך רב למודה שאני,** בב"ק ל"ז ב' מיבע"ל בנגח שור שור שור חמור וגמל, אם הוא מועד לשוורים, או הוא מועד לכל, והרמב"ן בסוגיין כתב דמה שאמרו הכא דלמודה שאני, לא תליא באיבעיא זו, דשאני הכא דראתה תחילה ג' פעמים בט"ו, ואח"כ ראתה ט"ו ט"ז וכו', וכיון דאף אם שדינן לט"ו האחרון שראתה בתר הני דדילוג, אכתי קבעה מעיקרא לט"ו, ע"כ שדינן לכולהו בתר מעיקרא, וה"נ התם אם נגח תחילה ג"פ שוורים, ואח"כ נגח שור חמור וגמל, ודאי דאינו מועד אלא לשוורים, ולא מיבע"ל אלא בגונא דנגח ג"פ שוורים חמור וגמל, דאם שדינן לשור בתרא בתר חמור וגמל הוי עיקר העדאתו לכל המינים.

אך בד' הרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ג' י. מבו', לפי הגירסא שלפנינו, דדינא דהכא תליא בהאיבעיא דהתם, ורב דס"ל הכא דלמודה שאני, ס"ל נמי התם דנגח שור שור שור חמור וגמל, דשור בתרא בתר שוורים שדינן לי' ולא אייעד לכולהו מיני,[[139]](#footnote-140) והחוו"ד בסימן קפ"ט סק"ו תמה ע"ז, עיי"ש, ושמא ט"ס נפלה בד' הרא"ה, וקאי על נגח שור שור שור שור חמור וגמל ובכה"ג הוא דלדעת רב אמרינן דשור בתרא בתר שוורים שדינן לי', וכמש"כ הרמב"ן בסוגיין.

והחוו"ד שם כתב דדינא דהכא ל"ד כלל לההיא דהתם, דשאני התם דאף אם הועד לכל המינים, לא נתבטלה העדאתו לשוורים, וע"כ הוא דמיבע"ל דנעשה מועד לכל, ומשא"כ הכא דע"י קביעות וסת הדילוג בטל קביעות וסת השוה, ועי' גם בדבריו שם סק"י מש"כ עוד לפ"ז.[[140]](#footnote-141)

הרמב"ן בתחילת דבריו כתב, דהא דלדעת שמואל קבעה וסת הדילוג בד' ראיות, אף שהראי' הראשונה היתה ראי' דלמודה, הוא משום דל"ב להראי' הראשונה אלא כדי דעי"ז יהא ג' דילוגין, ולזה מהני אף ראי' שראתה מכח לימודה, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דה"נ הוא בוסת ההפלגה, דאף אם אינו נקבע אלא בד' ראיות, מ"מ שפיר מהני אף אם הראי' הראשונה היתה ראי' דלמודה, משום דמ"מ עי"ז נודעו הפלגותי' של זו בג' פעמים, וכעי"ז כתב החוו"ד בסימן קפ"ט סק"ו, עיי"ש.

אך בד' הרמב"ן בסו"ד נראה דהא דלדעת שמואל קבעה וסת הדילוג בד' ראיות, אף דהראי' הראשונה היתה ראי' דלמודה, הוא משום דשמואל פליג על הא דלמודה שאני, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ג' י.,[[141]](#footnote-142) - והרמב"ן שם כתב דמ"מ בוסת הפלגה לכו"ע אמרינן דלמודה שאני, וע"כ אף דוסת הפלגה נקבע בג' ראיות שיש בהן ב' הפלגות, מ"מ כל שהראי' הראשונה היתה ראיית לימודה, אינה מצטרפת לקביעות ההפלגה, ועיי"ש שכתב לפרש הטעם בזה, דהוא משום דשאני וסת הדילוג, דעכשיו נמי אינו שינוי גמור אלא על הוסת הראשון עצמו מדלגת והולכת מט"ו לט"ז, ומראי' דוסת ראשון ניכר וסת שני של דילוג לרב,[[142]](#footnote-143) ובזה הוא דס"ל לשמואל דלא אמרינן דלמודה שאני, וגם לדעת רב ס"ד מעיקרא דאין לחלק בזה, ומשא"כ בוסת הפלגה,[[143]](#footnote-144) והרא"ה בבדה"ב שם כתב לחלק בע"א, וצ"ב.

**\*\*\***

**וסת הסירוג**

הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' ה"ד כתב, דכמו דאשה קובעת וסת החודש הסדור, ה"נ היא קובעת וסת החודש בסירוג, ואם ראתה בר"ח ניסן ור"ח סיון ור"ח אב קבעה וסת, דדמי לדין העדאה דאם ראה שור נגח שור לא נגח שור נגח וכו' נעשה מועד לסירוגין לשוורים.[[144]](#footnote-145)

ונחלקו רבוותא בדין קביעות וסת זה, אם הוא נקבע בג' ראיות, או בעינן ד' ראיות, - ותחילה יש להקדים פלוגתת הראשונים בדין העדאה לסירוגין, בכמה פעמים הויא העדאתו, ומצינו בזה ג' דעות.

**א** בפירש"י בב"ק ל"ז ב' כתב בהא דתניא התם דראה שור נגח שור לא נגח וכו' נעשה מועד לסירוגין לשוורים, דלרב הוא נעשה מועד בנגיחה השלישית, ולשמואל אינו נעשה מועד אלא בנגיחה הרביעית, והיינו דלדעת רב דהנגיחה הראשונה מצטרפת לעשותו מועד לדילוג, אף דנגיחה זו לא היתה בדילוג, ה"נ מצטרפת הנגיחה הראשונה לעשותו מועד לסירוג, אף דנגיחה זו לא היתה בסירוג, אך לדעת שמואל דהנגיחה הראשונה שלא היתה בדילוג, אינה מצטרפת לעשותו מועד לדילוג, ה"נ כשבאנו לייעדו לסירוג, אין הנגיחה הראשונה מצטרפת לכך, כיון דנגיחה זו לא היתה בסירוג, וכ"כ בתוס' תלמיד ר"ת שם בשם רבו, וכ"כ בתור"פ שם בתי' קמא, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הכ"ב בשם איכא מ"ד.[[145]](#footnote-146)

**ב** התוס' בב"ק שם כתבו, דאם נגח יום א' ויום ב' לא נגח יום ג' נגח ויום ד' לא נגח יום ה' נגח ויום ו' לא נגח, לכו"ע אינו נעשה מועד, דדמי לוסת הפלגה דאינו נקבע אלא בג' הפלגות,[[146]](#footnote-147) וכתבו דכ"ז הוא בסירוגין של ימים, אך בסירוגין של שוורים דראה שור נגח שור לא נגח וכו', לכו"ע נעשה מועד בג' נגיחות, וכ"כ התוס' בסוגיין, ועי' בחי' ר' ראובן ב"ק סימן ט"ז מש"כ לפרש טעם החילוק בזה.

**ג** הרמב"ם בפ"ו מנז"מ הלכה ט' י' כתב, דבסירוגין דימים הוי מועד בג' נגיחות, ול"ד למועד לדילוג, שכתב שם הי"א דאינו נעשה מועד אלא בד' נגיחות, וכ"כ בפסקי הריא"ז בפ' כיצד הרגל, והיש"ש בב"ק פ"ד סימן ד' תמה ע"ד הרמב"ם, דבסירוגין דימים דמי לוסת הפלגה דאינו נקבע לכו"ע אלא בד' ראיות.

אמנם הר"ן בסוגיין כתב לחלק בזה בין דין העדאה לדין קביעות וסת, דשאני לענין העדאה, דאינו נעשה מועד מצד ההפלגה, אלא מצד הנגיחות, אלא שמפני שסירג בנגיחותיו לא נעשה מועד אלא לסירוגין, אבל באשה שקובעת לה וסת מפני הפלגותי' אפי' רב מודה דד' ראיות בעי, וכ"נ בד' הרשב"א, - והפליתי בסימן קפ"ט סק"ה הוסיף לפרש בזה, דבאשה עיקר קביעות הוסת אינו להחזיקה ברואה, אלא לקבוע זמן לראייתה, וע"כ אין הראי' הראשונה מצטרפת, ומשא"כ בשור דעיקר ההעדאה היא להחזיקו בנגחן, ואם הי' נוגח בג' ימים רצופין הי' נעשה מועד לכל הימים, ורק משום דנגיחותיו באו בסירוג אינו נעשה מועד אלא לסירוגין, ונמצא דאינו נעשה מועד מכח הסירוג, אלא אדרבה הסירוג מגרע לי' דאינו מועד רק לימים שסירג, ול"ד לאשה דאילו ראתה רצופין יום ביומו אין כאן וסת כלל, וכל עיקר קביעותה וסת הוא מכח ההפלגה.[[147]](#footnote-148)

בדין קביעות וסת הסירוג, כתב הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' ה"ד דאם ראתה בר"ח ניסן ור"ח סיון ור"ח אב קבעה לה וסת הסירוג,[[148]](#footnote-149) ושם הכ"ב כתב דבכה"ג הויא הראי' הראשונה הויא מן המנין, הואיל ותופסת לראשי חדשים ואע"פ שהרחיקה ראיותי', והוכיח כן מהא דבסירוגין דשוורים סגי בג' נגיחות, ועיי"ש שכתב דאיכא מ"ד דבסירוגין דשוורים בעינן ד' נגיחות לדעת שמואל, וה"נ וסת הסירוג אינו נקבע לדעת שמואל אלא בד' ראיות, וכ"כ הטוש"ע בסימן קפ"ט סי"ב.

והפרישה שם סקט"ו כתב דמש"כ הטור דוסת הסירוג נקבע בג' ראיות, הוא לדעת רב, אך לדעת שמואל אינו נקבע אלא בד' ראיות, וכ"כ הט"ז שם סקי"א, אך הש"ך שם סקכ"ב ובנקוה"כ שם תמה ע"ז דלהדיא כתב הראב"ד דבזה סגי בג' ראיות אף לדעת שמואל, וכ"כ הט"ז גופי' שם סקי"ב, ועי' בחוו"ד שם סק"ח במש"כ בישוב סתירת דבריו, והפרד"ר שם מקש"ז סקי"ב תמה על דבריו, עיי"ש.

הפליתי שם סקי"ב כתב דדין קביעות וסת הסירוג, תליא בפלוגתת הראשונים בדין מועד לסירוגין דימים, דהראב"ד דס"ל דוסת הסירוג נקבע לכו"ע בג' ראיות, הוא משום דס"ל דאף במועד לסירוגין דימים סגי בג' נגיחות, אך לדעת הסוברים דבמועד לסירוגין דימים בעינן ד' נגיחות, ה"נ בוסת הסירוג בעינן ד' ראיות, וכ"כ החוו"ד שם סק"ח, וכ"ה מבו' גם בדבריו שם סק"ג, וכ"נ בד' הגר"א שם סקי"ח.[[149]](#footnote-150)

אך הגר"ז בקו"א שם סק"ב כתב דבהעדאה לסירוגין דימים, כיון דאין הימים גורמים לו ליגח, דמי לוסת הפלגה, וע"כ בזה לכו"ע בעי ד' נגיחות, וכ"כ הפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' כ"ט, עיי"ש.

**דיני וסת הסירוג**

הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' ה"י כתב דלוסת הסירוג אינה חוששת קודם שנקבע, וכ"כ בשו"ע סימן קפ"ט סי"ב, - ובטעמא דמילתא כתב הראב"ד שם, דהוא משום דכשהגיע יום זה בחודש השני ולא ראתה נעקר, וע"כ אף כשראתה בו בחודש השלישי, אין חוששין לו, וצ"ב, - ובד' החכמת אדם כלל קי"ב ס"ח וסי"ג מבו' דהא דאין חוששין לו קודם שנקבע, הוא משום דוסת הסירוג לא שכיח, וכ"כ הלחו"ש בסימן קפ"ט סקי"ב.[[150]](#footnote-151)

הראב"ד בבעה"נ שם הי"ט כתב דאם ראתה ט"ו בחודש זה וט"ז בחודש זה, וט"ו בחודש זה וט"ז בחודש זה ושילשה בשניהם, קבעה לה ב' וסתות הסירוג, וכ"כ הש"ך בסימן קפ"ט סק"כ.

ומבו' לפ"ז דוסת הסירוג נקבע אף אם ראתה ראי' אחרת באמצע, ול"ד לוסת הפלגה, דראי' באמצע מפסקת מנין ימי ההפלגה,[[151]](#footnote-152) וכ"כ התפארת למשה בסימן קפ"ט סי"ב, וההפלאה שם סק"ו, והחוו"ד שם סק"ד.

החוו"ד בסימן קפ"ט סק"ט כתב, דאם ראתה בר"ח ניסן סיון אב דקבעה וסת הסירוג, ואח"כ לא ראתה ג' חדשים רצופין, היא חוששת לר"ח כסליו, ול"ד לוסת הפלגה דכל שלא ראתה בוסתה אינה מונה הפלגה למנין הראוי, והיינו משום דבוסת הסירוג דהיא תופסת לחדשים, הוי יום החודש הגורם, ולא נתבטל גורם זה ע"י הפסקות, והיינו דמעיקרא כבר הוי זמן וסתה בר"ח תשרי ור"ח כסליו ור"ח שבט וכו', ומבו' בדבריו דכשלא ראתה אלול ותשרי, אינה חוששת לר"ח חשון, ולא אמרינן דר"ח הוא גורם ראייתה, ורק אחר חודש שראתה, אינה רואה בר"ח הבא, וממילא דכל שלא ראתה בר"ח תשרי, יש לה לחוש לר"ח חשון, אלא קביעותה מתחילה הוא לר"ח תשרי ור"ח כסליו וכו', וכנ"ל.

אך הפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' י"ח נקט, דלדעת הסוברים דבוסת הפלגה אם לא ראתה בוסתה אינה חוששת להפלגה למנין הראוי, ה"נ בוסת הסירוג אם לא ראתה בר"ח תשרי אינה חוששת לר"ח כסליו, - וכתב עוד, דאם ראתה בר"ח חשון, צריכה לחוש לר"ח טבת, וזה לטעמי' דאין קביעותה מתחילה לראות בר"ח תשרי ובר"ח כסליו וכו', אלא קביעותה לראות ביום ר"ח ב' חדשים אחר הראי' הקודמת, - ועיי"ש שכתב עוד, דאם לא ראתה ר"ח אלול ותשרי וראתה בט"ו תשרי, אינה חוששת לר"ח כסליו, כיון דקביעותה הוא לראות בר"ח שאחר ב' חדשים, וכאן ליכא אלא חודש וחצי.[[152]](#footnote-153)

החוו"ד בחידושים שם סקי"ז כתב דעקירת וסת הסירוג היא ע"י שלא תראה ו' חדשים, ולכאו' אזיל לטעמי' דמעיקרא הוי קביעותה לראות בר"ח תשרי ובר"ח כסליו וכו', דאי נימא דוסת הסירוג הוא דר"ח הוא גורם ראייתה, ואך דאחר שראתה, שוב אינו רואה בחודש הבא, הי' בדין שיהא הוסת נעקר ע"י ד' חדשים שלא ראתה, וכ"ה ביש"ש ב"ק פ"ד סימן ד' דבמועד לסירוגין דשוורים, הוי חזרתו ע"י ו' פעמים שראה ולא נגח.[[153]](#footnote-154)

הש"ך בסימן קפ"ט סוסקכ"ו כתב, דאם ראתה בר"ח שבט ובר"ח אדר ובר"ח ניסן דקבעה וסת לר"ח, ואח"כ סירגה לראות בר"ח סיון ובר"ח אב, אין ראיית ר"ח ניסן מן המנין, ולא קבעה וסת לסירוג,[[154]](#footnote-155) ועיי"ש במש"כ לחלק דל"ד לוסת הדילוג לשמואל, דראי' הראשונה מצטרפת, אף שהיתה למודה לראות ביום זה, - והפליתי שם סקי"ד והסד"ט שם סקי"א תמהו ע"ז, דד"ז תליא באיבעיא דגמ' בב"ק בנגח שור שור שור חמור וגמל אם נעשה מועד לשוורים או נעשה מועד לכל המינים, ועמש"כ בזה החוו"ד שם סק"ו, והלחו"ש שם סקי"ד, והפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ל"ב.

**\*\*\***

**וסת השבוע**

הרמב"ן בסוגיין כתב בשם חכמי הצרפתים, דאף היום גורם וסת, כמו שמצינו בשור המועד דאם נגח שבת שבת ובשת נעשה מועד לשבתות, וע"כ אם ראתה ג"פ באחד בשבת, קבעה וסת, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' שער ג' ט., ופירש כן במה שאמרו לעיל דקפצה בחד בשבת וכו' דקבעה וסת לימים, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ מהדו"ב שער הוסתות סימן ג' הי"ב, ואמנם בסימן ד' כשמנה מיני הוסתות, לא הזכיר לוסת השבוע, וצ"ע, וכ"ה בטושו"ע סימן קפ"ט ס"ו.

אך הרמב"ן שם כתב בדעת הראב"ד, דאף דאשה קובעת וסת לימי החודש, מ"מ אינה קובעת וסת לימי השבוע, וכ"נ גם בד' הרמב"ן בהלכותיו, שלא הזכיר לוסת השבוע, והרמב"ן גופי' שם נחלק וס"ל דאינה קובעת וסת לא לימי החודש ולא לימי השבוע, דאטו מזל יום או מזל שעה גורם, ועיי"ש שכתב דמה שאמרו לעיל דקפצה בחד בשבת, איירי בהפלגות שוות, וקבעה וסת להפלגה.[[155]](#footnote-156)

הראב"ד בבעה"נ שם כתב, דיש מי שאומר דהיא חוששת ליום השבוע אפי' בראי' אחת, ואם ראתה תחילת ראיותי' באחד בשבת, היא חוששת ליום כ"ב שהוא אחד בשבת, והוא בימי נדה, וגם חוששת ליום כ"ט שהוא אחד בשבת,[[156]](#footnote-157) ועיי"ש שנחלק ע"ז וכתב דאף אם היא חוששת ליום השבוע, מ"מ אינה חוששת אלא ליום כ"ט, אך ליום כ"ב אינה חוששת, משום דרוב נשים מחודש לחודש חזיין או סמוך לו יום אחד מלפניו או מלאחריו.

והראב"ד שם מסיק דאינה חוששת ליום השבוע כלל, דליום כ"ב אינה חוששת משום דרוב נשים מחודש לחודש חזיין וכו', וליום כ"ט אינה חוששת מפני שכבר עלי' יום כ"ב ולא ראתה בו, ונעקר חשש יום השבוע, ונתחדש בדבריו, דאף דמעיקרא לא חששה ליום כ"ב, מ"מ ה"ז מועיל לעקור את וסתה, וצ"ב.

**דיני וסת השבוע**

הפליתי בסימן קפ"ט סק"ח כתב דכל שקבעה וסת השבוע, אף אם ראתה ראי' אחרת באמצע, עדיין היא חוששת ליום השבוע, דדמי לוסת החודש, דאף אם ראתה ראי' אחרת באמצע החודש, היא חוששת ליום החודש, וכ"כ החוו"ד שם סק"ד דוסת השבוע נקבע אף כשראתה ראי' אחרת באמצע, ועמש"כ בזה הפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' י"ט.

הפליתי שם כתב עוד, דאם הגיע יום וסתה ולא ראתה, עדיין היא חוששת לוסתה, וכגון אם הי' וסתה לראות בשבוע השלישי באחד בשבת ולא ראתה בו, היא חוששת לשבוע הששי באחד בשבת, והפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' י"ט נחלק ע"ז, ואזיל לטעמי' שם לעיל מינה, דס"ל דגם בוסת החודש בסירוג בכה"ג אינה חוששת, ונת' לעיל עמ' ?.

הפליתי שם סק"א כתב דכמו דהיא קובעת וסת לימי השבוע כשראתה באותו יום בשבוע, ה"נ היא קובעת וסת לימי השבוע בדילוג, וכ"כ הסד"ט שם סק"ד, והחוו"ד שם סק"ד.[[157]](#footnote-158)

אך הסד"ט שם סקל"א צידד, דבכה"ג אינה קובעת וסת, דלא מצינו וסת המורכב מסירוג ודילוג, וכ"כ הגר"ז בקו"א שם סוסק"ב, וההפלאה שם סק"ב, והפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט (עמ' ט"ז י"ז) כתב מטעם אחר דאינה קובעת וסת בכה"ג.

התוה"ש בסימן קפ"ט סק"ט הק' דמאי נפ"מ בקביעות וסת השבוע, תיפו"ל דהוי וסת הפלגה, וכתב דהנפ"מ בזה הוא, דאם משום וסת הפלגה, ל"ה נקבע אלא בד' ראיות שיש בהן ג' הפלגות, ומשום קביעות וסת השבוע ה"ז נקבע בג' ראיות, והפליתי שם סק"ח כתב דנפ"מ עוד בזה הוא כשראתה ראי' אחרת באמצע, או כשעבר יום וסתה ולא ראתה, וכנ"ל, ועי' בסד"ט שם סק"ד שכתב עוד נפ"מ בזה.

והפליתי שם נסתפק בגונא שראתה ד' פעמים בכל יום א' בשבוע השלישי, אם אמרינן דקבעה וסת השבוע, או אמרינן דקבעה וסת הפלגה, והחוו"ד שם סק"ד כתב דבכה"ג אמרינן דקבעה וסת הפלגה, וכ"כ הסד"ט שם סקל"א, והלחו"ש שם סקי"ב,[[158]](#footnote-159) אך הפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' י"ח כתב דבכה"ג קבעה גם וסת השבוע וגם וסת הפלגה, עיי"ש.

**\*\*\***

**וסת שאינו קבוע**

**אבל למיחש בחדא זימנא חיישא,** הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' ה"ו ואילך כתב דכל אשה בתחילת ראייתה צריכה לחוש לוסת החודש, ואחר ב' ראיות היא חוששת לוסת ההפלגה, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ה הי"ח ואילך והרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג' ח. טו., וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם פ"ח מאיסו"ב ה"ו.

אך הרז"ה בהשגותיו לבעה"נ שם כתב דאינה חוששת לוסת שאינו קבוע, אלא אם הי' לה תחילה וסת אחר קבוע, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ב' ו:, וכ"ה בתשו' ר"י הזקן, שהובאה בתשו' בעלי התוס' סימן ג', ובפסקי הר"א מטול פ"ד, וכ"נ בהל' נדה לרש"י, שהובאו בס' הפרדס, ובשבלי הלקט, שכתב לדין הפרישה רק כשקבעה וסת ג"פ.[[159]](#footnote-160)

והרז"ה שם כתב דאף כשהי' לה תחילה וסת אחר קבוע, אינה חוששת לוסת שאינו קבוע אלא כעין שהיא למודה, אך בד' הרא"ה משמע דכה"ג שהי' לה וסת קבוע, ה"ה חוששת אף לוסתות אחרים.[[160]](#footnote-161)

הרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ב' ד. כתב דדין הפרישה אחר שעת הוסת הוא מדאורייתא אף למ"ד דוסתות דרבנן, וכתב שם דהיינו אף בוסת שאינו קבוע, ובדבריו שם ו: משמע דגם דין הפרישה מדאורייתא בכל עונת הוסת למ"ד דוסתות דאורייתא, הוא אף בוסת שאינו קבוע, וכן משמע קצת בד' הרשב"א בתוה"ב שם שער ג' יא:, - והפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' י' ד"ה ומה שי"ל כתב, דלמ"ד דוסתות דאורייתא אף בוסת שאינו קבוע אסורה מספק דאורייתא, שמא הוא קביעות וסתה.

אך בתשו' נובי"ק יו"ד ריש סימן מ"ו כתב, דוסת שאינו קבוע לכו"ע אינו אלא מדרבנן, וכ"כ בתשו' חת"ס יו"ד סו"ס קע"ט, ועיי"ש שכתב דאף להסוברים דפרישה סמוך לוסת דאורייתא משום דשמא תראה חיישינן, מ"מ בוסת שאינו קבוע אינה חוששת אלא מדרבנן.

**בטעם החשש דוסת שאינו קבוע**

בפירש"י לעיל ל"ט ב' וס"ג ב' כתב דהא דחוששת לוסת שאינו קבוע, הוא שמא תקבע וסת ליום זה,[[161]](#footnote-162) וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ה הכ"א, וכ"כ הרא"ש בסו"ס א', וכ"ה בטוש"ע סימן קפ"ט סכ"א.

והגר"ז בסימן קפ"ז סקמ"ב כתב לפ"ז, דכל שאין הראי' הראשונה מצטרפת לקביעות וסת, משום דבעינן רצופין, אין חוששת לה, עיי"ש,[[162]](#footnote-163) ומבו' דכל דא"א בפועל לקבוע וסת, אין חוששין לוסת שאינו קבוע, וכ"כ בתשו' משנת ר' אהרן סימן כ"ב סק"ו.

אמנם בד' הפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט ט. ד"ה אולם וד"ה והנה מבו' שפירש, דמש"כ הראשונים שמא תקבע לה וסת, היינו דחיישינן שמא הוא וסתה הקבוע, וע"כ אף אם בפועל אינה ראוי' לקבוע מכח ראי' זו, יש לה לחוש, עיי"ש,[[163]](#footnote-164) - וכ"נ בתשו' נובי"ת יו"ד סו"ס צ"ג, דמבו' בדבריו דמש"כ רש"י דהא דחוששת לוסת שאינו קבוע הוא שמא תקבענו, היינו משום דאם לא תקבענו אח"כ, איגלאי מילתא דאי"ז וסתה, עיי"ש. [[164]](#footnote-165)

בפרד"ר שם ט. ד"ה והנה כתב, דמה שגזרו חז"ל לחוש לוסת שאינו קבוע, אף דאי"ז אלא ספק אם זהו קביעותה, וכיון דוסתות דרבנן הו"ל ספק דרבנן ולקולא, הוא משום דהוא ספק הרגיל דרוב הנשים יש להן וסת קבוע, וע"כ חיישינן שמא גם זו תקבע לה וסת כדרך רוב הנשים, וכתב דמה"ט הוא דאם יש לה וסת קבוע אינה חוששת לוסת שאינו קבוע, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

אך ממש"כ הראב"ד בשער הוסתות סימן ג' הכ"ה דבקפצה וראתה חוששין לוסת המורכב לימים וקפיצה, אף דאי"ז דרך הנשים, שהרי דרך קביעות הוסת דאשה הוא דאי"ז תלוי בקפיצה, שהרי בכה"ג דהוא תלוי בקפיצה לא תראה אם לא תקפוץ, מבו' דהא דחוששת לוסת שאינו קבוע, הוא משום דמסתבר טפי לתלות ראייתה בקביעות מלתלותה במקרה, וכ"נ מדעת הסוברים דאף אם יש לה וסת קבוע, חוששת לוסת שאינו קבוע אחר.

בחזו"א סימן פ"ה סקל"ט כתב לדון בדעת הר"ן, דהא דחיישינן לוסת שאינו קבוע, אי"ז משום דחיישינן שהוא טבע קיים בה, אלא הוא משום דחיישינן להמקרה כמו שאנו חוששין לוסת טבעי וחיישינן אולי תשנה המקרה הזה, עכ"ד, והיינו דחיישינן שראייתה היא מחמת גורם היום, אף אם אי"ז וסתה הקבוע, וע"כ יש לחוש שמא ישנה גורם זה, וכן הוכיחו מהא דבוסת הקפיצות חוששת אחר ג"פ כוסת שאינו קבוע, אף דליכא בזה קביעות וסת, וצ"ע.[[165]](#footnote-166)

ואמנם לכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ רש"י וש"ר דהא דחוששת לוסת שאינו קבוע הוא שמא תקבענו,[[166]](#footnote-167) - וי"ל בזה למש"כ החזו"א סימן ק"א סק"ז לדון דקביעות וסת בג"פ הוא דע"י ג"פ שראתה ביום זה נעשה טבעה כן, ולפ"ז מש"כ הראשונים שמא תקבענו, הוא חד מילתא עם מש"כ החזו"א דחיישינן שישנה המקרה הזה.

**עבר וסת שאינו קבוע ולא בדקה**

בפירש"י לעיל ל"ט א' ד"ה מקבע כתב דבוסת שאינו קבוע, אם עבר הוסת ולא בדקה היא מותרת, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות הי"א והרמב"ן בהלכות נדה הי"ח והרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ב' ד:.

והחידוד הלכות לעיל ט"ו א' הק' למש"כ התוס' לעיל שם דכל דאסרינן לה בשעת וסתה יש לאסרה גם כשעבר הוסת, דא"כ מ"ט בוסת שאינו קבוע לא אסרינן לה כשעבר הוסת, וכן הק' בסד"ט סימן קפ"ד סקט"ו, עיי"ש, - ושמא י"ל בדעת התוס' דאף בוסת שאינו קבוע היא אסורה עד שתבדוק, ובדברי חמודות בפירקין בסימן א' אות י"א, דקדק כן מל' התוס' בסוגיין ד"ה מיחש, (ועיי"ש שדן לפרש כן גם בד' הרא"ש שם, ואכמ"ל), וכן נראה בד' הרא"ה בבדה"ב בית ז' שער ב' סוף ו:, עיי"ש, וצ"ע.[[167]](#footnote-168)

בחידוד הלכות ובסד"ט שם, כתב לדקדק מד' הרשב"א דהא דשרינן לה כשעבר הוסת ולא בדקה, הוא משום דאיכא הוכחה מדלא ארגשה, ועיי"ש במשה"ק לפ"ד ע"ד הטור, - אך בביאור הגר"א סימן קפ"ט סק"ו הוכיח מסוגיית הגמ' לעיל ט"ו א' דבוסת שאינו קבוע אינה אסורה כשעבר הוסת, ומהתם מוכח דהיינו אף בדליכא הוכחה מדלא ארגשה, שהרי הוא בא מן הדרך ואינו יודע אם הרגישה, וכן נקט בחוו"ד סימן קפ"ה ריש סק"א, עיי"ש, ועמש"כ בזה הפרד"ר בסימן קפ"ד בשפ"ח סק"ל, ועמש"נ בזה בסימן ה' סק"ג ובהערות שם.

בד' הראשונים לא נתפרש להדיא אם בוסת שאינו קבוע איכא דין בדיקה לכתחילה, ובד' הב"י בסימן קפ"ד ס"ט נראה להדיא דא"צ בדיקה אף לכתחילה, עייש"ה,[[168]](#footnote-169) וכן נקט הפרד"ר בכ"ד לעיקר, וכ"נ בד' הט"ז בסימן קפ"ט סקל"ח, וכמו שפירש הפרד"ר שם לדבריו, אך בד' הפרישה בסימן קפ"ט סקס"ה והב"ח שם סל"ב מבו' דהיא צריכה בדיקה לכתחילה, ועמש"נ בסימן ו' ענף ו' שנחלקו בזה הראשונים.

הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' הי"א ובסימן ד' כתב, דהא דוסת שאינו קבוע נעקר בפעם אחת, הוא אף כשלא בדקה בו, וכ"כ הרמב"ן בהלכות נדה פ"ה הי"ט, - אך החוו"ד בסימן קפ"ד סק"י שכתב דכשלא בדקה בפעם הג', ובפעם הד' ראתה, קבעה לה וסת, וכנראה ס"ל דאף דכה"ג שלא בדקה ולא ראתה, א"צ תו לחוש לוסת שאינו קבוע, (וכמש"כ הראב"ד והרמב"ן, והחוו"ד שם בתו"ד הביא לד' הרמב"ן) מ"מ אם אח"כ ראתה ביום זה, קבעה וסת,[[169]](#footnote-170) (אך אי"ז במשמעות ד' הראב"ד והרמב"ן, וי"ל דאף בכה"ג לא קבעה וסת, משום דאינה קובעת וסת אלא בג"פ רצופין), ועי' פ"ת שם סוסקי"ח שפקפק בזה.

**\*\*\***

**תניא כוותי' דרב פפא וכו',** לפי הגירסא שלפנינו, דכן היא גירסת רש"י והרמב"ן והראב"ד בבעה"נ, מבו' דאף דג"פ לא ראתה ביום כ', מ"מ כשחזרה וראתה ביום כ' היא אסורה ביום כ' כוסת קבוע,[[170]](#footnote-171) ומפרשינן בגמ' דהוא משום דאורח בזמנו בא, ופירש"י דהיינו משום דלא עקרה ליום כ' אלא ב' פעמים, דבחודש הג' שלא ראתה ביום כ', לאו עקירה היא, שהרי לא שינתה ליום ל' השלישיים, ולא ראתה עד יום כ' לחודש כוסתה.

ובלחו"ש סימן קפ"ט סקי"ט כתב דמשמעות ד' רש"י, דאם שינתה ג"פ וראתה ביום אחר מיום וסתה, אף אם לא ראתה באותו היום ולא נקבע לה וסת אחר, מ"מ כיון שראתה ג"פ בימים אחרים, נעקר וסתה לגמרי, ואף אם חזרה אח"כ וראתה ביום וסתה, הוי זה כקביעות חדשה, וצריכה ג"פ לקבעו, ורק משום שבחודש הג' לא ראתה כלל, הוא דאמרינן דכל שחזרה אח"כ וראתה ביום וסתה, עדיין קיים בה וסתה הראשון, ועי' ברש"ש במש"כ בזה, - וכ"ה משמעות ד' הרמב"ן בהלכותיו פ"ו ה"ג וה"ה דאם שינתה ראיותי' ולא השותה אותם נעקר הוסת הראשון ואין לה וסת לזו, ואם הפסיקה הרבה כדי ג' עונות וחזרה אח"כ לראות ביום וסתה, חזר הוסת למקומו, "שאין הוסת נעקר עד שתשנה אותו ג' פעמים לימים אחרים", ומשמע דאם שינתה ג"פ לימים אחרים, נעקר וסתה לגמרי, ואף אם חזרה אח"כ וראתה ביום וסתה, לא אמרינן דחזר הוסת למקומו, ורק כשלא שינתה ג"פ לימים אחרים, דלא נעקר עיקר הוסת, ואך דאינה חוששת לו כיון שלא נהג ג' עונות, הרי דמ"מ כל שחזר אח"כ למקומו, ה"ה חוזרת לחוש לו, וכן דקדק מדבריו בסד"ט סימן קפ"ט סקי"ט.

והראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' הי"ב כתב ג"כ ללמוד מברייתא דהכא דאף אם הפסיקה ג' עונות ולא ראתה, כיון שחזרה באותו יום חזר הוסת למקומו אפי' בפעם אחת, וכתב דהיינו רק כשלא שינתה לוסת אחר, אבל שינתה לוסת אחר כבר נעקר הראשון לגמרי ואם תחזור עוד לראות בו ה"ז תחילת וסת, ומשמע דרק אם שינתה לוסת אחר, נעקר הראשון לגמרי, אך כ"ז שלא שינתה לוסת אחר, אף אם ראתה ג' ראיות בימים אחרים, לא נעקר הוסת הראשון לגמרי, וכ"כ המאירי בסוגיין, וכן משמע קצת בד' הרא"ש בסימן ג', וכ"כ הטור בסימן קפ"ט והשו"ע שם סט"ו, ועי' בפרד"ר שם מקש"ז סקכ"ח עמ' ע"ב מש"כ בזה.

גירסת הר"ן בברייתא דשינתה ב' פעמים ליום ל', ובפעם הג' ראתה ביום כ', ובזה תניא דהותר יום ל' ונאסר יום כ', וכ"ה גירסת הרז"ה בהשגות בעה"נ שם, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ח מאיסו"ב ה"ח דגריס הכי, וכ"נ בד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג' יד: דגריס הכי, עי' ט"ז סימן קפ"ט סקכ"ח שכתב להגי' כן בדבריו, והסכים לזה הפרד"ר שם, וכ"ה בתוה"ב הנדמ"ח מכת"י, (ועי' חוו"ד שם סקי"ז מש"כ לדון בזה), - ועפי"ז כתב הרז"ה שם לחלוק על דינא דחזר הוסת למקומו, דלגיר' זו אין מקור להך דינא, והא דנאסר יום כ', הוא משום דלא נעקר ג"פ, וכ"כ המאירי דלגירסא זו ליכא לדינא דחזר הוסת למקומו.

ואמנם אף בגירסא זו חלוקין הן, דהרז"ה שם גריס בסיפא דהגיע יום ל' ולא ראתה, וכ"כ המאירי די"ג כן, אך הר"ן לא גריס כן, וכ"ה בד' הרמב"ם ובתוה"ב שם, - והיינו דלגירסת הרז"ה הא דנעקר יום ל', הוא משום דהגיע יום ל' ולא ראתה, אך בלא"ה ל"ה נעקר יום ל', אף שחזרה וראתה בוסתה הראשון, אך לגירסת הר"ן הא דנעקר יום ל', הוא משום שחזרה וראתה ביום וסתה, וכל שחזרה לוסתה הקבוע עקרה לחשש וסת שאינו קבוע.

לגירסת הר"ן דהא דנעקר יום ל' הוא משום דחזרה וראתה ביום וסתה, הק' בסד"ט סימן קפ"ט סקי"ט, דא"כ היאך מייתינן מינה דאף אם קבעה תרי זימני הוא נעקר בפעם אחת, ובאו"ש פ"ח מאיסו"ב ה"ח כתב, דמה"ט גריס הרז"ה דהגיע יום ל' ולא ראתה, דמוכח כן מהא דמייתינן מינה דאף אם ראתה ב"פ הוא נעקר בפ"א, וכתב דצ"ל דהעקירה ע"י שחזר הוסת למקומו, הויא כעקירה פעם אחת, והבית מאיר שם סי"ג בסו"ד כתב דהוא דחוק מאד בעיני.

ובחזו"א סימן פ"ה סקל"ח כתב, דהצד דכשראתה ב"פ אינו נעקר אלא בב"פ, הוא משום דחיישינן גם לתרי לקביעות לחומרא, וע"כ אף ל"ה נעקר ע"י שחזר הוסת דכ' למקומו, ועיי"ש ובסקל"ט מש"כ עוד דרכים בזה.

לגירסת הרז"ה דהא דנעקר יום ל' הוא משום שלא ראתה בו, הק' בפרד"ר סימן קפ"ט מקש"ז סקכ"ח עמ' ע' דא"כ מ"ט הוצרך בברייתא לה"ט דאורח בזמנו בא, ועיי"ש שכתב ב' דרכים בזה.

**חזר הוסת למקומו**

בעיקר הך דינא דחזר הוסת למקומו, הק' בתשו' משנת ר' אהרן סימן כ"ב סק"ג דבעלמא לא מצינו כן, ולענין העדאה, אם חזר בו ג"פ אינו חוזר להעדאתו בפעם אחת,[[171]](#footnote-172) ועיי"ש שכתב דשאני קביעות הוסתות דשכיח שיהא לה וסת קבוע, וע"כ תלינן דחזרה לוסתה הראשון, והא דג"פ ראתה שלא לפי הוסת הוא דנתקלקל הוסת מסיבה זמנית ועכשיו חזרה לקביעותה, ומה"ט הוא דאם קבעה לה וסת אחר, וחזרה וראתה ביום וסתה הראשון, לא אמרינן דחזר הוסת למקומו.

ועיי"ש שכתב לפ"ז דבגונא דבלא הא דנימא דחזרה בראי' זו לוסתה הראשון, ה"ה קובעת וסת אחר, עיי"ש דאיירי בגונא דהי' לה וסת קבוע לכ"ו, ואח"כ שינתה וראתה בהפלגות כ"ט כ"ח כ"ז כ"ו, דאי לא נימא דחזרה לוסתה של כ"ו, ה"ה קובעת וסת הדילוג למפרע, לא אמרינן דחזרה לוסתה הראשון,[[172]](#footnote-173) ועיי"ש בס"ק ד' ה' מש"כ לדון בזה מכמה טעמים.

ועיי"ש שכתב עוד לפ"ז, דכשקבעה וסת בתוך וסת, ולא ראתה בא' מן הוסתות ג"פ ואח"כ חזרה וראתה בו, לא נימא דחזר הוסת למקומו, ודלא כמש"כ החוו"ד בסימן קפ"ט סקכ"א, ועיי"ש במשנת ר"א שכתב לחלק בזה, דאם ראתה ג"פ בימים אחרים, חזינן דלא נשתנה טבעה להיות לה רק וסת אחד, ועדיין יש לה ב' זמנים לראות בהן, רק שהיתה הראי' של הוסת הא' בזמנים משונים, ובזה שפיר חזרה לוסתה בפעם אחת, אך אם הפסיקה לגמרי הראי' בג' עונות, לא נימא דחזרה לוסתה בפעם אחת.

אמנם הנה בחוו"ד סימן קפ"ט סקכ"ה כתב דבוסת המורכב לימים וקפיצות, וקפצה ג"פ ביום זה ולא ראתה, ואח"כ חזרה וקפצה ביום זה וראתה, אמרינן דחזר הוסת למקומו, ומבו' דאף דבוסת המורכב לקפיצות אי"ז עיקר קביעות האשה, שהרי אם לא תקפוץ לא תראה, מ"מ אמרינן בזה דחזר הוסת למקומו, ואזיל לטעמי' דס"ל דאף בוסת בתוך וסת אמרינן דחזר הוסת למקומו, ובזה תליא הנידון אם בוסת דרמ"ת אמרינן דחזר הוסת למקומו, ונת' להלן בהערה רמ"ו.

וצ"ל דל"ד להעדאה דאם חזר בו ג"פ ואח"כ חזר ונגח פ"א לא אמרינן דחזרה ההעדאה למקומה, דרק בוסתות דה"ה בחזקת רואה, וכל הקביעות היא לזמן הראי', בזה הוא דאמרינן דאף אם ג"פ לא ראתה בזמן זה, ה"ה חוזרת לקביעותה בפעם אחת, ומשא"כ בהעדאה דהוי החזקה על עיקר הנגחנות, הרי דכל שחזר בו ונעשה תם, אינו חוזר להעדאתו בפעם אחת, וי"ל עוד, דבוסתות שכיח הוא שאינה רואה בוסתה מסיבה זמנית, וע"כ כל שחזרה פעם אחת וראתה, תלינן שוסתה קיים.

**וסת קבוע אם עוקר שאינו קבוע**

הרמב"ן בהל' נדה פ"ו ה"ב כתב דכל ששינתה ב' פעמים ליום ל' ואח"כ חזרה וראתה ביום כ', דחזר הוסת דכ' למקומו, יש שהורה שצריכה לחוש לחוש ליום ל' ממנו, והוא דעת הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הכ"א במהדו"ק, ונחלק ע"ז דאינה חוששת כלום, דמשעה שחזר הוסת הקבוע למקומו נעקר שאינו קבוע, והוכיח כן, משום דאל"כ תהא אשה אשה זו כל ימי' רואה מכ' לכ' ועדיין צריכה לחוש לל',

והנה לגירסת הרמב"ם והר"ן נתפרש דין זה בברייתא, דהא דאינה חוששת ליום ל', הוא משום שראתה ביום כ' ואורח בזמנו בא, ולגירסת הרז"ה נתפרש להיפך, דרק משום שלא ראתה ביום ל', נעקר החשש דיום ל', אך בלא"ה היתה חוששת לו, אף שראתה ביום כ', ופלוגתת הראב"ד והרמב"ן היא לפי גירסתם דלא נתפרש דין זה הכא.

אמנם הנה בסד"ט סימן קפ"ט סקי"ט כתב דלגירסת רש"י ודעימי' בברייתא דהכא, מוכח דלא אמרינן דכשחזר הוסת למקומו נעקר וסת שאינו קבוע, דאם נימא דדינא הוא דכל שחזר הוסת למקומו נעקר וסת שאינו קבוע, היכי מייתינן מינה דאף אם קבעה תרי זימני הוא נעקר בפעם אחת, הרי הכא איכא ב' עקירות, דעבר יום ל' ולא ראתה, וגם דחזרה לוסתה הקבוע, ולמש"כ החזו"א בסימן פ"ה סקל"ח דהצד דכשקבעה וסת בב"פ אינו נעקר אלא בב"פ, הוא משום דהו"ל קביעות וסת לחומרא, ניחא, - ולפ"ז תיקשי בד' הרמב"ן שכתב דכל שחזר וסתה הקבוע למקומו אינה חוששת לאינו קבוע, והרי לפי גירסתו בגמ' מוכח דלא כן.

והבית מאיר שם סי"ג כתב לישב, דלפירש"י דאיירי בוסת החודש, הרי אפשר שתקבע ב' וסתות דאינם סותרים זל"ז, וע"כ אין נעקר יום ל' ע"י שחזר הוסת דיום כ' למקומו, אך בוסת הפלגה דב' הוסתות סותרים זל"ז, נעקר הוסת שאינו קבוע ע"י שחזר הוסת הקבוע למקומו, ועיקר הך מילתא דדינא דוסת קבוע עוקר שאינו קבוע, הוא רק בוסת הפלגה ולא בוסת החודש, כ"כ גם החוו"ד שם סקט"ו, עיי"ש, ועי' פרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט (עמ' ג' סק"ו) שהוכיח מד' האחרונים שלא חילקו בזה, - ולפ"ז צ"ל, דמש"כ הרמב"ן בהלכותיו דכשחזר הוסת למקומו נעקר שאינו קבוע, הוא רק לדעתו בהלכותיו דאיכא וסת החודש, דלפ"ז מתפרשת ברייתא דילן בוסת החודש, אך לפמש"כ בחידושיו דאיירי בוסת הפלגה, מוכח דאין הוסת שאינו קבוע נעקר כשחזר הוסת הקבוע, - ועי' בלחו"ש שם סקכ"ט ובפרד"ר שם מקש"ז סקכ"ח עמ' ע"א מש"כ בזה בע"א.

הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הי"א כתב, דאף דבתחילת ראייתה ה"ה חוששת לוסת החודש וההפלגה, מ"מ אם נקבע א' מהם אינה חוששת לחבירו, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ה הכ"א.

והגר"ז בקו"א סימן קפ"ט סק"ד, כתב דלדעת הראב"ד כל הא דאינה חוששת לחבירו, הוא רק באותם ראיות שקבעה בהן את הוסת, דכיון דראיות אלו היו מגרמת ההפלגה אינה חוששת בהם ליום החודש , אך לראיות אחרות שראתה תחילה היא חוששת, ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ הראב"ד דהוא פשוט מן המשנה והברייתא, אך לדעת הרמב"ן אינה חוששת אף לראיות אחרות שראתה תחילה, וכתב דתליא בפלוגתייהו אם כשחוזרת לוסתה הקבוע ה"ה חוששת לוסת שאינו קבוע, עיי"ש שהאריך בזה.

אך בעיקר מש"כ הגר"ז בדעת הרמב"ן דאינה חוששת אף לראיות אחרות, נחלקו בזה האחרונים, עי' דרכ"מ סימן קפ"ט ופרישה שם סקכ"ט ודרישה שם סק"ד והגהות דרישה שם סקי"ח וב"ח שם אות מ"א וט"ז שם סקי"ט, ועמש"כ בזה בפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ה' סק"ח, ונת' עוד בזה להלן עמ' ?, עיי"ש.

בנובי"ק יו"ד סימן ס"א נסתפק בהך דינא דכל שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לאינו קבוע, אם הוא רק בכה"ג דבשעה שאירע הוסת שאינו קבוע שינתה ולא ראתה בהקבוע, ובזה הוא דאמרינן דאם אח"כ חזר הקבוע למקומו שוב א"צ לחוש לאינו קבוע אף שעדיין לא נעקר, לפי שמתחלה לא בא אלא בעת שלא בא הקבוע בזמנו, וא"כ עתה שחזר הקבוע אמרינן דשוב לא יבא, ומשא"כ כשראתה מתחילה גם ביום וסתה וגם ביום אחר, ואח"כ חזרה וראתה ביום וסתה, י"ל דאין נעקר הוסת שאינו קבוע, שהרי גם מתחילה לא פסקה וסתה ממנה ואפ"ה ראתה ביום זה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ד' סק"ז מש"כ בזה.

**הפלגה קצרה אם עוקרת הפלגה ארוכה**

בד' הרמב"ן מבו', דכל הא דאינה חוששת ליום ל', הוא משום דחזרה לוסתה הקבוע ליום כ', ומבו' בדבריו דאלמלי ה"ט ל"ה נעקר וסתה ליום ל', וביותר לדעת הראב"ד דאף בכה"ג אין נעקר וסתה ליום ל', ובסד"ט סימן קפ"ט סקי"ט ובבית מאיר שם סי"ג הוכיחו מזה, דראי' בהפלגה קצרה אינה עוקרת לוסת דהפלגה ארוכה.

ועיי"ש בבית מאיר שהוכיח כן גם לגירסת הר"ן בברייתא, דלפ"ז מבו' דרק משום שאורח בזמנו בא, נעקר החשש דיום ל', אך בלא"ה ל"ה נעקר החשש דיום ל' במה שראתה פ"א ביום כ', והיינו לפמש"כ הר"ן דאיירי בוסת הפלגה, אך הש"ך בסימן קפ"ט סק"מ כתב דאיירי הכא בוסת החודש, ורק בכה"ג הוא דאין נעקר יום ל', אלא משום שאורח בזמנו בא.

אך הרא"ש בקיצור הל' נדה כתב דאף אם הי' לה וסת קבוע להפלגת ל', וראתה ג"פ בהפלגת כ', נעקר יום ל', ובדבריו שם משמע, דה"נ וסת שאינו קבוע ליום ל', נעקר כשראתה פעם אחת ביום כ', וזהו שכתב דהא דכשראתה פעם אחת ביום כ', עדיין היא חוששת ליום ל', הוא משום שזהו וסתה הקבוע לה, וכן דעת הש"ך בסימן קפ"ט סקל"א וסק"מ, עיי"ש.

הבית מאיר שם נקט בדעת הרמב"ן, דכל דהי' לה וסת קבוע לל', אף אם ראתה אח"כ ראתה ג"פ ביום כ', לא נעקר וסת דיום ל', כיון דהפלגה קצרה אינה עוקרת הפלגה ארוכה, והוכיח כן ממש"כ הרמב"ן דאל"כ תהא אשה זו כל ימי' רואה מכ' לכ' וכו', והרי דאף ע"י ג' ראיות ביום כ', אין נעקר הוסת דיום ל'.

אך החזו"א סימן פ"ה סקל"ז נחלק ע"ז וכתב דאף דלדעת הסובר דאף כשחזרה לכ' עדיין היא חוששת ליום ל', ה"ה כשראתה אח"כ ג"פ ביום כ' עדיין היא חוששת לל', אך לדעת הרמב"ן גופי' דקביעות וסת אחר להפלגה אחרת אפי' קרובה מתרת את הרחוקה, י"ל דאפי' וסת קבוע ניתר ע"י קביעות וסת אחר אפי' אם הוא קצר ממנו, ועיי"ש שהוכיח כן, דאל"כ נמצא דבכה"ג היא רואה כל ימי' לכ' ועדיין היא חוששת לל', ובד' הרמב"ן משמע דד"ז הוא זר.[[173]](#footnote-174)

**\*\*\***

**קביעות וסת בימי זיבה**

**ל"ט א'** - **ר"ה בר חייא אמר שמואל לומר שאינה קובעת לה וסת בתוך ימי זיבתה,** מהא דמפרשינן הכי להא דתנן דכל י"א יום בחזקת טהרה, דהיינו דאינה קובעת בהן וסת, מבו' דהא דאינה קובעת בהן וסת, הוא משום דהיא מסולקת דמים בימים אלו, והיא בחזקת טהרה, וכ"ה בסוגיית הגמ' לקמן ס"ח ב'.

והתוס' הרא"ש בסוגיין הוסיף לפרש בזה, דכיון דדמי' מסולקין, ע"כ אפי' אירע שראתה ג"פ בתוך ימי זיבתה, מקרה בעלמא הוא ול"ה קביעות וסת, וכ"כ הר"ן בסוגיין בתו"ד דהראיות שרואה בימי זיבה, אינם אלא מקרה ועראי, וכ"ה בל' רש"י לקמן ס"ד א' ד"ה אימא, - וכ"כ הרשב"א לעיל י"א ב' בטעם הא דאינה קובעת וסת בימי עיבורה ומניקתה, דכיון דמסולקת דמים היא אינה אלא כמקרה ואינו ראוי לקבוע.

לקמן בסוגיין אמר ר"ל דאשה קובעת וסת בתוך ימי זיבתה, ור' יוחנן אמר דהיא קובעת וסת אף בתוך ימי נדתה, והתוס' ותוס' הרא"ש בסוגיין כתבו דר' יוחנן ור"ל פליגי על שמואל דאמר דאין אשה קובעת וסת בתוך ימי זיבתה, וקי"ל כוותייהו, וכ"כ הרז"ה בהשגות בעה"נ שער הוסתות אות י"ג.

אך הרמב"ן וש"ר כתבו דר' יוחנן ור"ל לא פליגי על שמואל, והא דקאמרי דאשה קובעת וסת בתוך ימי זיבתה, מיירי כשלא היו כל הראיות ממעין פתוח, ותליא זה בהפלוגתא דר"פ ור"ה ברי' דרב יהושע לקמן בסוגיין, דלרב פפא איירי כשראתה ראי' האחרונה ממעין סתום, ולר"ה ברי' דרב יהושע איירי כשראתה ב' הראיות הראשונות ממעין סתום, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ בשער הוסתות סימן ב' ה"ז,[[174]](#footnote-175) ושם הי"א כתב די"ל עוד דדינא דר' יוחנן ור"ל הוא בימי ספירת זיבה דלאחר י"ח יום, וזה לפמש"כ שם דבכה"ג לכו"ע היא קובעת וסת, ונת' להלן עמ' ?.

לקמן ס"ח ב' אמרו דאם קבעה וסת בימי זיבה וראתה בו די' שעתה, דכל הא דאין אשה קובעת וסת בימי זיבה, הוא לענין דא"צ לעקרו ג"פ, משום דדמי' מסולקין, אך מ"מ כיון דדמי' מסולקין די' שעתה.[[175]](#footnote-176)

והרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג' יא. כתב לפרש דטעם הא דדי' שעתה, הוא משום דאף דאין אשה קובעת וסת בימי זיבה, מ"מ היא חוששת לו, וכמו שאמר ר"פ לקמן בסוגיין, וע"כ הוא מציל ע"י מעל"ע ומפקידה לפקידה, ועיי"ש שהק' מזה ע"ד הסוברים דקי"ל דאינה חוששת כלל לוסת זה, וכתב דצ"ל, דכיון דבתוך ימי זיבה מסולקת דמים היא, כל שאתה יכול לתלות בדבר שלא ראתה אתה תולה אפי' יש לה וסת כ"ד, אע"פ דאי"ז אפי' כוסת שאינו קבוע לחוש לו, מ"מ כל שהיא רגילה לראות בו, אנו אומרין לא בא האורח קודם לזמן הזה, ולכאו' היינו, דאף דאינה חוששת שתראה בו משום שהיא מסולקת דמים, מ"מ אחר שראתה, יש לנו לתלות שראתה ביום וסתה.[[176]](#footnote-177)

הראב"ד בבעה"נ בשער הוסתות סימן ג' הכ"ה כתב דאף וסת הגוף אינו נקבע בימי זיבה, ובסימן ד' ה"א כתב דאף וסת המורכב לימים וקפיצות, אינו נקבע בימי זיבה, - אך בחזו"א סימן קכ"ב סק"ט דקדק מד' הראב"ד בסימן ב' ה"ח, דאם היתה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, הי' נקבע וסת זה אף בימי זיבה, וזה שלא כד' הנובי"ת יו"ד סימן צ"ג, (ד"ה ונחזור לדברינו), דוסת הקפיצות ווסת דרמ"ת דדמי לי', אינו נקבע בימי זיבה, ועיי"ש שכתב ב' טעמים בזה.[[177]](#footnote-178)

**קביעות וסת בימי ספירת זיבה**

נחלקו הראשונים בדין קביעות וסת בימי ספירת זיבה, וד' דעות בדבר, **א** התוס' כתבו דלשמואל אין אשה קובעת וסת בימי ספירת זיבתה, ולר' יוחנן ור"ל היא קובעת וסת אף בימי ספירת זיבתה, ומשמעות דבריהם דלשמואל דאינה קובעת וסת בימי ספירת זיבתה, הוא אף אם הם לאחר י"א ימי זיבה.

**ב** הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ב' הי"א כתב, דכל הא דאין אשה קובעת וסת בימי זיבה, הוא רק בתוך י"א ימי זיבה, משום דקים להו לרבנן דבז' ימי נדה היא מתמרקת מדמי' ולא הדרי עד י"ח יום, אך אחר י"ח יום, אף אם הוו ימי ספירה, ה"ה קובעת וסת, והסכימו לזה הרמב"ן וש"ר בסוגיין.[[178]](#footnote-179)

**ג** הרז"ה בהשגות בעה"נ שם אות י"ג ואות ט"ז כתב, דאף לר' יוחנן ור"ל דאשה קובעת וסת בימי זיבה, מ"מ כ"ז הוא בימים הראויים לזיבה, אך בימי ספירת זיבתה אינה קובעת וסת, כיון דהו"ל מעין פתוח, ודמי לימי נדתה דאינה קובעת אלא בב' ראיות ממעין סתום.[[179]](#footnote-180)

**ד** הר"ן בסוגיין כתב, דכל הא דאין אשה קובעת וסת בימי זיבה, הוא דוקא בראי' ראשונה, דאין הדמים מצויין בה, אבל אחר שנעשית זבה גדולה או קטנה קובעת וסת, דהוי כראי' ראשונה של תחילת נדה שהיא קובעת וסת.[[180]](#footnote-181)

הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ב' ה"ט כתב דאם היא רגילה לראות מט"ו לט"ו לראייתה, רואין את האמצעיות כאילו אינן, והיא קובעת וסת מכ"ט לכ"ט דקיימי אהדדי בימי נדה.

ובהשגות הרז"ה שם תמה ע"ז דמהיכא תיפוק לן דשבקינן ט"ו דביני וביני ומנינן מימי נדה לימי נדה וראיות זיבה שבינתים כאילו אינם,[[181]](#footnote-182) ועד"ז הק' הרמב"ן בסוגיין, אך בהמשך דבריו משמע דהסכים לדינא לד' הראב"ד, והרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג' יא..

ובדעת הראב"ד פירשו דאזיל לטעמי' בסימן ג' הט"ו והט"ז דראיית ימי זיבה אינה ראי' לעצמה, אלא הויא תמצית הנדות, ונת' להלן עמ' ?, וע"כ אין ראי' זו מפסקת מנין ימי ההפלגה.

**קביעות וסת בימי זיבה בזה"ז**

הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' הכ"א כתב דאף בזה"ז אין אשה קובעת וסת בימי זיבה, דלענין זה לא חיישינן לטועות, עיי"ש מש"כ לפרש בזה, והרז"ה בהשגותיו באות י"ד כתב דבזה"ז חשבינן לכל ראיות הנשים כימי זיבה להחמיר וכימי נדה להחמיר, כיון דבזה"ז כל הנשים משוינן להו כספק נדות וספק זבות.

והרמב"ן בסוגיין כתב דכיון דעכשיו אין הנשים משמרות פתחי נדה וזיבות וכטועות משוינן להו, ע"כ הן קובעות וסת אף בימי זיבה, וכתב דלפ"ז אם ראתה ג"פ כל אחת ואחת בתוך ט"ו יום ודאי דלא קבעה וסת, דא"א שלא תהא אחת מהן בימי זיבה, - ועיי"ש דמסיק דכיון שהחמירו בנות ישראל על עצמן להיות כטועות, ורבי תיקן להן כן, אין מונין לעולם ואין משגיחין על י"א יום ולא על ימי נדה, והאשה קובעת וסת בכל זמן שתראה בין במקרבת ראיותי' בין במפלגת אותן, וכ"כ הרמב"ן בהלכות נדה פ"ה הט"ז, - ובחי' הר"א כתב בשם הרמב"ן טעם נוסף בזה, דאין אנו בקיאין במראות הדמים, ונמצא שהרבה קלקולים יהיו קרובים לבא בדבר וכו', עיי"ש, והחוו"ד סימן קפ"ד סק"ז כתב טעם זה מדעתו, והפרד"ר בסימן קפ"ט שפ"ח סקע"ב תמה ע"ז שלא מצינו לטעם זה בד' הרמב"ן וש"ר, - והטור בסימן קפ"ט הביא ד' הרמב"ן, וכ"כ האחרונים בדעת השו"ע שלא הביא לדין זה דאין אשה קובעת וסת בימי נדה וזיבה.

הר"ן בסוגיין הק' ע"ד הרמב"ן, דנהי שהחמירו על עצמן להיות כטועות, ה"מ לחומרא, אבל אם נאמר שהיא קובעת וסת בימים אלו, נפקא מינה חורבא לאשה שאין לה וסת דאסורה לשמש בלא בדיקה להסוברים דגם לבעלה צריכה בדיקה, - ובשלהי סוגיין כתב דבזה"ז אשה קובעת וסת בימי זיבה ובימי נדה, והסד"ט בסימן קפ"ט סוסקל"ד פירש בדעתו, דאף שהק' כן ע"ד הרמב"ן, לא דחה דבריו מהלכה, ונחלק על מש"כ הפליתי שם סק"ל דהר"ן כתב דאינה קובעת וסת לקולא.

והש"ך בסימן קפ"ט סקע"א כתב, דאף דבזה"ז אשה קובעת וסת אף בימי נדה וזיבה, היינו רק להחמיר, אך להקל אינה קובעת וסת, שהרי מדינא אינה קובעת, ואף דמשוינן להנשים כטועות ומחמרינן שתקבע וסת, ל"מ זה להקל, וכ"כ בנקוה"כ בהג"ה מבנו, - אך בתוה"ש שם סקכ"ז הוכיח מל' הראשונים דהיא קובעת אף להקל, וכ"כ בסד"ט שם סוסקל"ד להוכיח מד' הרמ"א שם סי"ג, וכ"כ הגר"ז שם ס"ק קי"ב, אך כתב שם, דכ"ז הוא בימי זיבה, אך בימי נדה אינה קובעת לקולא, ועי' בפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ח - י במש"כ בזה באורך.

הגר"ז שם כתב עוד, דאף דהיא קובעת וסת בימי נדה, מ"מ אינה חוששת לוסת שאינו קבוע בימי נדה, וכ"כ החוו"ד בסימן קפ"ד סק"ז, וכתב לחדש עוד, דכל דתחילת ראייתה הוא וסת קבוע, לא חיישינן לראייתה בימי נדה, והפרד"ר בסימן קפ"ד שפ"ח סקט"ז בתחילתו תמה ע"ז, עיי"ש, - ועוד נחלקו האחרונים אם מכח הא דאשה קובעת וסת בימי נדה, היא קובעת אף כשלא הפסיקה בין הראיות, ועמש"נ בזה בעמ' ?.

**חשש לוסת בימי זיבה**

**מקבע לא קבעה מיחוש מהו דתיחוש לה,** בפירש"י פירש כשהיתה רגילה לראות מט"ו לט"ו דהיינו תוך ימי זוב,[[182]](#footnote-183) אם אף דאינה קובעת, מ"מ היא חוששת לכך, והנפ"מ בהא דאי"ז נקבע, הוא דה"ז נעקר בפעם אחת, ודאם עבר הוסת ולא בדקה טהורה, והרמב"ן וש"ר הביאו מתוס' שהקשו ע"ז, דא"כ היכי פשיט לה מהא דחוששת בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה.

והתוס' הרא"ש כתב בדעת רש"י, דמדמינן דכמו דהיא חוששת בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה, ה"נ היא חוששת לוסת שקבעה בימי זיבה, וכ"כ הרשב"א והר"ן, וכעי"ז כתב הריטב"א, ועי' בחזו"א בסימן פ"ה סקט"ו מש"כ לפרש בזה.[[183]](#footnote-184)

התוס' והרמב"ן וש"ר כתבו לפרש דאיבעיא דרב פפא הוא אם חוששת בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה, וע"ז שפיר פשיט ממתניתין דלקמן דהיא חוששת לכך, ועי' ריטב"א משה"ק על פי' זה.

ובחי' הר"א כתב לפ"ז, דכל מה שאמרו דמיחש מיהא חיישא, הוא רק לוסת שקבעה בימי נדה, אך אם לא ראתה אלא בימי זיבה, אינה חוששת לכך כלל, אך בד' התוס' משמע דהיא חוששת אף למה שקבעה בימי זיבה, שכתבו דהא דאינה קובעת בימי זיבה, היינו דא"צ לעקרו ע"י ג"פ, ומשמע דהיא חוששת לו כוסת שאינו קבוע, ועמש"נ להלן דהתוס' למדו לזה מדינא דר"פ לקמן ס"ד א'.[[184]](#footnote-185)

**א"ר פפא נחזי אנן וכו', א"ל ר"ה ברי' דרב יהושע ממאי וכו',** הרמב"ן כתב, דמסתברא דקי"ל דאינה חוששת לוסת זה, כיון דדחי ר"ה ברי' דרב יהושע להוכחת ר"פ, אך כתב דהראב"ד פסק כרב פפא ועליו נסמוך, והרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג' כתב דהראב"ד פסק כרב פפא, ורוב הפוסקים פסקו דלא כרב פפא, עיי"ש, ועיי"ש במש"כ להוכיח לזה ממה שאמרו לקמן ס"ח ב' דמהני קביעות וסת בימי זיבה לענין די' שעתה, ונת' לעיל עמ' ?.

והרמב"ם בפ"ח מאיסו"ב ה"ט כתב דאם נקבע לה וסת בימי זיבתה ה"ז חוששת לוסתה, וכתב המ"מ שם דס"ל דקי"ל כרב פפא,[[185]](#footnote-186) וכ"כ הב"י בסימן קפ"ט סל"ב, ועיי"ש שכתב דמש"כ הרמב"ם אם נקבע לה וסת, ל"ד הוא, דאף אם ראתה פעם אחת חוששת לו, ועי' בפרד"ר בסימן קפ"ד שפ"ח סקי"ט שהאריך לפרש מקור ד' הב"י לכך.[[186]](#footnote-187)

לקמן ס"ד א' א"ר פפא דאף דאין האשה קובעת וסת אלא בג"פ, מ"מ מיחש בחדא זימנא חיישא, ומפרשינן התם דקמ"ל דהיא חוששת בחדא זימנא אף אם לא קיימא בימי נדתה,[[187]](#footnote-188) ובד' הרמב"ן בסוגיין מבו' דדינא דר"פ דהתם הוא חד דינא עם דינא דר"פ דהכא דאף דאינה קובעת וסת בימי נדתה, מ"מ היא חוששת לכך כוסת שאינו קבוע.

והמהרש"א לקמן שם הק' דמ"ט הוצרך רב פפא התם להשמיענו דהיא חוששת בימי זיבה כוסת שאינו קבוע, והרי כבר הוכיח רב פפא הכא כן ממתניתין, וכתב דמהכא לא שמעינן דהיא חוששת אלא כשקבעה וסת בימי זיבה, והתם קמ"ל דהיא חוששת אף לראי' אחת שראתה בימי זיבה.

אך בד' התוס' בסוגיין שנקטו דהיא חוששת כוסת שאינו קבוע לוסת שקבעה בימי זיבה, וכמש"נ לעיל, נראה דמפרשי כן לדינא דר"פ דהתם, שהרי מדינא דר"פ דהכא אין ללמוד לזה, דהכא לא קאמר אלא דהיא חוששת למה שקבעה בימי נדה, ולדעת התוס' הרי אין ללמוד זמ"ז, (דמה"ט נטו מפירש"י), ולפ"ז נמצא לדעתם דדינא דר"פ דהכא ודינא דר"פ דהתם ב' דינים חלוקים הם, דהכא קאמר דהיא חוששת לוסת שקבעה בימי נדה, והתם קאמר דהיא חוששת לראייתה שראתה בימי זיבה, וכעי"ז מבו' בד' הראב"ד, וכמש"נ להלן.[[188]](#footnote-189)

**דעת הראב"ד בחשש הוסת בימי זיבה**

הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הט"ו כתב, דאם ראתה בר"ח ניסן ובכ' בו ובר"ח אייר ובט' אייר, דראייתה בר"ח אייר הויא בימי זיבה, היא חוששת לראי' זו בכ' אייר, שהוא יום י"ב לראיית נדה שראתה בט' בו, והוא כעין ראיית ר"ח אייר שהיתה ביום י"ב לראיית נדה שראתה בכ' ניסן, ועיי"ש שכתב דאינה חוששת לראי' זו בר"ח סיון, משום דראיית ימי הזיבה תמצית הנדה היא, ואם אין מקור אין תמצית, ולמקום שהמקור הולך שם התמצית מתמצה וכו', ועיי"ש בשנויי מהדורות שפירש לזה בנוס"א.

ועיי"ש בהט"ז שכתב עוד עד"ז, דאם ראתה בר"ח ניסן ובי' בו ובר"ח אייר ובי' בו, ובר"ח סיון לא ראתה, אינה חוששת לי' בו, משום דראיית ימי הזיבה אינה תופסת יום חדש לעצמה, אלא להפלגת ראיית הנדה היא נמשכת וחוששת, וכיון שאין כאן ראיית הנדה אין כאן הפלגת הזיבה, שאם מקור אין כאן תמצית אין כאן, ועמש"נ בסימן כ"ט הערה ג' עוד ב' נפ"מ בזה.

והנה בדינא דר"פ דהכא דהיא חוששת בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה, מבו' דהיא חוששת לפי יום החודש ויום ההפלגה דראייתה, ומש"כ הראב"ד דהיא חוששת לראיית תמצית הנדה, בע"כ דהוא דין בפנ"ע, ולמד הראב"ד לזה מדינא דר"פ דלקמן ס"ד א', שהביא הראב"ד שם סימן א' ה"ט, - ולפ"ז נמצא לדעתו, דדינא דר"פ דהכא ודינא דר"פ דלקמן ב' דינים חלוקים הם.

הראב"ד שם הי"ג כתב דהא דהיא חוששת בימי זיבה לוסתה, הוא רק לראי' שראתה בימי זיבה, אך אינה חוששת בימי זיבה, מכח ראי' שראתה בימי נדה, - ולכאו' זה מתפרש לפי דבריו, דכל הא דחיישינן בימי זיבה, הוא לראיית תמצית הנדות, וחשש זה הוא לפי ההפלגה מתחילת נדותה, וע"כ אין לחוש, אלא כשראתה בימי זיבה.

והנה סתימת ד' הראב"ד שם משמע, דלעולם אינה חוששת בימי זיבה לוסת דימי נדה, ומשמע דהוא אף כשקבעה וסת בימי נדה, ולפ"ז נמצא דלא קי"ל כדינא דרב פפא דסוגיין דהיא חוששת בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה, ולא קי"ל אלא כר"פ דלקמן ס"ד א' דהיא חוששת בימי זיבה לראי' שראתה בימי זיבה, ומש"כ הראשונים בסוגיין בשם הראב"ד דקי"ל כדינא דר"פ דהכא, הוא לפ"מ שנקטו דדינא דר"פ דהכא ודלקמן חד דינא הוא, וצ"ע.[[189]](#footnote-190)

בהשגות הרז"ה לבעה"נ שער הוסתות אות י"ד כתב דאם היתה למודה לראות מט"ו לט"ו ונעקר פעם אחת, אינה חוששת לו בימי זיבה, דהגם דאין הוסת נעקר אלא בג"פ, מ"מ לענין החשש דימי זיבה דאי"ז אלא כוסת שאינו קבוע, ה"ה נעקר בפעם אחת, אך הסד"ט בסימן קפ"ד סק"ט ד"ה ואגב נזכיר הוכיח לפ"מ שמפרש ר"פ בסוגיין למתניתין דלקמן, דאף שנעקר וסתה פעם אחת היא חוששת לו אף בימי זיבה, עיי"ש.[[190]](#footnote-191)

**ל"ט ב'** - **וקסבר רב פפא כ"ב מכ"ב מנינן,** המהרש"א לקמן ס"ד א' כתב, דאף לפ"מ דס"ל לר"פ דכ"ב מכ"ב מנינן, היא חוששת אף לכ"ב מיום כ"ז, ועיי"ש מש"כ לפרש לפ"ז לפירש"י שם, וצ"ל דמה שהוכיח ר"פ הכא דחוששת לוסת אף בימי זיבה, הוא משום דבמתניתין תנן סתמא דזה וזה אסורין, וכיון דאף כ"ב מכ"ב הוא יום וסתה, ה"ז נכלל בהא דתנן דיום ט"ו אסור, - וכ"נ לפמש"כ הרמב"ן לקמן בסוגיין בדעת ר"פ, דבראתה ר"ח ה' ר"ח ה' ה', קבעה וסת ע"י הפלגת ל' מר"ח לר"ח, והפלגת ל' מה' לה', והרי דאף דלדעת ר"פ אזלינן לפי מנין הראוי, מ"מ שפיר שייך שתהא הפלגתה לפי ראייתה בפועל.

בתשו' נובי"ק יו"ד סימן מ"ג ד"ה והנה זה פשוט נקט, דאין וסת קבוע נעקר ע"י שלא ראתה בימי זיבה, דכיון דאינה חוששת לוסתה בימי זיבה אלא כוסת שאינו קבוע, והיינו משום דבימים אלו ליכא לחזקת הוסת הגמורה שתראה, אין הוסת נעקר ע"י שלא ראתה בימים אלו, וכ"כ הגר"ז בסימן קפ"ט סוסק"ב, והחזו"א בסימן פ"ה סוסקכ"ט וסק"ע.

וצ"ע לפ"ז לדעת רב פפא דכ"כ מכ"ב מנינן, דמ"ט אם שינתה ג"פ ליום כ' הותר יום ט"ו וקבעה לה יום כ', הרי כיון דיום ט"ו הוא בימי זיבה, היאך נעקר וסתה שקבעה בימי נדה, ע"י שלא ראתה בימי זיבה,[[191]](#footnote-192) ועמש"נ בזה באורך בסימן כ"ח, ושם ענף ג' נת' ללמוד מד' הראב"ד בכ"ד דוסת נעקר בימי זיבה, ועיי"ש במש"נ בזה.

**נדה ופתחה מכ"ז מנינן,** הרמב"ן והר"ן לקמן נ"ד א' הקשו מזה ע"ד הרמב"ם בפ"ו מאיסו"ב ה"ו דכל ימי האשה מתחילת ראייתה הם ז' ימי נדה וי"א ימי זיבה, דלפ"ז נמצא דיום כ"ז בימי זיבה קאי, ועוד הק' הרמב"ן מהא דמוקי שמואל למתניתין בט"ו לטבילתה שהן כ"ב לראייתה, ולפ"ד הרמב"ם נמצא דראיית כ"ב השלישית הוי בימי זיבה, והיאך קבעה וסת בכך, ואזיל הרמב"ן שם דאין הוסת נקבע אלא בג' הפלגות, וכ"ה מבו' גם בדבריו לעיל בסוגיין, וזה דלא כמש"כ לקמן ס"ד א' דסגי בב' הפלגות.

והחוו"ד בסימן קפ"ג סק"ב כתב לישב, דאף דלענין חשבון ימי נדה וזיבה ס"ל להרמב"ם דהוא חשבון קבוע מתחילת ראייתה ולא תליא אם ראתה או לא ראתה, מ"מ דינא דאין אשה קובעת וסת בימי זיבה הוא רק בימי זיבה הסמוכים לימי נדה שראתה בהן, ולא בימי זיבה שהם רק לפי החשבון, עיי"ש.[[192]](#footnote-193)

**ביסוד הפלוגתא דרב פפא ורב הונא**

בדברי רב פפא נתחדשו תרי מילי, חדא, דאף שלא ראתה ביום כ"ב, מ"מ חשבינן כמו שראתה בו, ועוד, דאף שראתה ביום כ"ז, אי"ז מפסיק את מנין ימי ההפלגה, וע"כ היא חוששת ליום כ"ב מכ"ב.

ויש להסתפק לפ"ז בטעמא דרב הונא דפליג וס"ל דכ"ב מכ"ז מנינן, אם הוא משום דס"ל דכיון שלא ראתה ביום כ"ב לא חשבינן כמו שראתה בו, וע"כ א"א למנות ממנו את ימי ההפלגה, או דהוא משום דס"ל דכיון שראתה ביום כ"ז ה"ז מפסיק את מנין ימי ההפלגה, וע"כ אף דחשבינן כמו שראתה ביום כ"ב, מ"מ כיון שראתה גם ביום כ"ז, אין מונין כ"ב מכ"ב, אלא מונין כ"ב מכ"ז.

והנה בפירש"י בד"ה וה"נ מסתברא, כתב דטעמא דרב הונא הוא משום דאפי' אם היא חוזרת לקדמותה לא תראה בכ"ב מכ"ב, שהיא לא היתה למודה לראות אלא ביום כ"ב לראי' וכו', ואי"ז דרך החוזרת לוסתה לקצר ימי טהרתה ולמהר ימי ראייתה כדי שיבא לפי חשבון וכו', ומבו' דטעמא דרב הונא הוא משום דראיית כ"ז מפסקת מנין ימי ההפלגה, וע"כ אף הוא דלא חיישינן לכ"ב מכ"ב.

אמנם הנה ממה שהוכיח רב פפא כדבריו מפלוגתא דר"ל ור' יוחנן אם אין אשה קובעת וסת בתוך ימי נדותה, מבו' לפירש"י ותוס' שם דעיקר הפלוגתא דרב פפא ורב הונא היא אם כשלא ראתה ביום וסתה חשבינן כמו שראתה בו, וע"כ הוא דלדעת רב פפא חשבינן לה כמו שראתה בר"ח, וראיית ה' בחודש היא בימי נדה, ולדעת רב הונא לא חשבינן לה כמו שראתה בר"ח וראיית ה' בחודש אינה בימי נדה, וצ"ע, - ועמש"נ להלן עמ' ? בדעת הרמב"ן בזה.

בעיקר נידון זה בטעמא דרב הונא, בפשוטו איכא ב' נפ"מ בדבר, חדא, בגונא שלא ראתה לא ביום כ"ב ולא ביום כ"ז, אם היא חוששת ליום מ"ג, דאם טעמא דרב הונא הוא משום דלא חשבינן כמו שראתה ביום כ"ב, וע"כ אין מונין ממנו את ימי ההפלגה, הרי דאף בכה"ג אינה חוששת ליום מ"ג, אך אם טעמא דרב הונא הוא משום דראייתה ביום כ"ז מפסקת את מנין ימי ההפלגה, הרי דבכה"ג שלא ראתה גם ביום כ"ז, שפיר היא חוששת ליום מ"ג שהוא כ"ב מכ"ב.

עוד נפ"מ בזה, בגונא שראתה ביום כ"ב וביום כ"ז, דאם טעמא דרב הונא הוא משום דלא חשבינן כמו שראתה ביום כ"ב, הרי דבכה"ג שראתה ביום כ"ב, אף שראתה גם ביום כ"ז, שפיר היא חוששת לכ"ב מכ"ב, אך אם טעמא דרב הונא הוא משום דראייתה ביום כ"ז מפסקת את מנין ימי ההפלגה, הרי דאף בכה"ג שראתה ביום כ"ב, מ"מ כיון שראתה גם ביום כ"ז, ה"ז מפסיק את מנין ימי ההפלגה, ואינה חוששת לכ"ב מכ"ב, - ונחלקו רבוותא בב' דינים אלו, ונתבאר בזה בעמ' ?.

**א"ל ר"פ אלא הא דאמר ר"ל וכו',** בביאור הא דמייתי רב פפא מהתם דמריש ירחא מנינן נחלקו הראשונים, וכמה דעות בדבר, **א** בפירש"י כתב דרב פפא מפרש דאיירי כשראתה ב' חדשים בר"ח ובה' בחודש ובחודש הג' ראתה בה' בחודש, וזהו שהוכיח מהא דחשבינן לראי' הג' בה' בחודש שהיא בתוך ימי נדה, אף דבחודש זה לא ראתה בר"ח, דלפי חשבון הראוי מנינן, וחשבינן לה כמו שראתה בר"ח.

והתוס' הקשו ע"ז, דמנ"ל דחשבינן דגם ראייתה הג' בה' בחודש היא בימי נדה, הרי י"ל דהא דקרינן לה תוך ימי נדה הוא משום ב' ראיותי' הראשונות בה' בחודש שבאו בימי נדה, וכתבו בשם רש"י דדייק מהא דאמר ר' יוחנן דאשה קובעת וסת בתוך ימי נדתה, ומשמע דפעם ג' דהוא הקביעות הוי בימי נדה.[[193]](#footnote-194)

והתוס' כתבו עוד, דאם ל"ה חשבינן דראייתה הג' היא בימי נדה, לא היתה קובעת וסת, כיון דהראי' הג' אינה מעין ב' הראיות הראשונות שבאו בימי נדה, ועי' בחזו"א סימן פ"ד סק"ד במש"כ לפרש בטעמא דמילתא.

התוס' הביאו בשם ריב"א שהק' ע"ד רש"י, דמ"ט לא דחינן דאיירי כשראתה אף בחודש הג' בר"ח ובה' בחודש, דהויא אף הראי' הג' בתוך ימי נדתה, וכתבו בשם רש"י דהוא משום דבכה"ג אינה קובעת וסת אף לדעת ר' יוחנן, וכמו שאמרו לעיל י"א א' דכל הא דס"ל דאשה קובעת וסת בתוך ימי נדה הוא במעין סתום, אך במעין פתוח אינה קובעת וסת.

ונתחדש לפ"ז, דאף דגם בכה"ג שבחודש הג' לא ראתה בר"ח, חשבינן לה כמו שראתה בר"ח, וע"כ הוא דחשבינן דגם ראייתה הג' בה' בחודש באה בימי נדה, מ"מ בכה"ג שפיר היא קובעת וסת, דכל הא דאינה קובעת וסת כשכל הראיות הם ממעין פתוח, הוא רק כשהם במעין פתוח ממש, ועמש"נ בזה בסימן כ"ו ענף ו' ז'.

התוס' הקשו ע"ד רש"י, דלא מצינו דאמרינן דכדמעיקרא נקטה, אלא היכא דקבעה וסת, ומשא"כ הכא דעדיין לא קבעה וסת לא מצינו דאמרינן דכדמעיקרא נקטה, - וראיתי לתמוה עוד בזה, דהרי ביום ר"ח הג' שלא ראתה בו, נעקר חשש הוסת דר"ח, וכיון דנעקר יום ר"ח, היאך נימא דחשבינן כאילו ראתה בו,[[194]](#footnote-195) וצ"ע.

הרמב"ן הק' על פירש"י, שהרי מודה רב פפא דנדה ופתחה מכ"ז מנינן ולא לפי חשבון הראוי, וא"כ היאך קאמר רב פפא דמריש ירחא מנינן וחשבינן לראייתה בה' בחודש שהיא בימי נדה, ובחי' הר"א נראה שנתכוין לישב, דאף דודאי דמנינן פתח נדתה מה' בחודש, מ"מ לענין דינא דקביעות וסת בימי נדה מהני מה דחשבינן כמו שראתה בר"ח, דראיית ה' בחודש חשיבא כראי' בתוך ימי נדתה.

**ב** התוס' פירשו דרב פפא מפרש דאיירי כשראתה ג' חדשים בר"ח ובה' בחודש, ובחודש הד' ראתה בה' בחודש, ואמרינן דראייתה זו הוי ראיית וסתה ואמרינן בה די' שעתה, וזהו שהוכיח דחשבינן דגם בחודש הרביעי הוי כמו ראתה בר"ח, דאל"כ לא היתה ראייתה בה' בחודש כראיית וסתה, - ובחזו"א סימן פ"ה סק"ט פירש דהיינו, משום דכל שראתה ג' ראיות בימי נדתה ממעין פתוח, הוי כוסת המורכב לימים ולוסתות הגוף, שהרי לא קבעה אלא ממעין פתוח, וע"כ כל הא דראייתה בחודש הד' בה' בחודש הויא כראיית וסתה, הוא רק משום דחשבינן דגם בחודש הרביעי הוי כמו שראתה בר"ח, והויא ראייתה בה' בחודש כראי' ממעין פתוח.

**ג** הרמב"ן פירש דלא איירי בוסת החודש אלא בוסת הפלגה,[[195]](#footnote-196) וכשראתה ב' חדשים בר"ח ובה' בחודש ובחודש הג' ראתה בה' בחודש, היא קובעת וסת להפלגת ל', כיון דבין ראיית ר"ח הא' לר"ח הב' איכא הפלגת ל', ובין ראיית ה' בחודש הב' לראיית ה' בחודש הג' איכא הפלגת ל', ונתחדש בזה דמונים הפלגה מראייתה בר"ח הא' לראייתה בר"ח הב', אף שראתה באמצע בה' בחודש, ואין ראייתה זו מפסקת מנין ימי ההפלגה, ומבו' בד' הרמב"ן דכ"ז הוא משום דראייתה בה' בחודש הג' באה בהפלגת ל', ע"כ יש לנו לתלות דגם ראייתה בר"ח הב' באה בהפלגת ל', ודאין ראייתה בה' בחודש מפסקת מנין ימי ההפלגה, וכ"כ בחי' הר"א, וזהו שהוכיח רב פפא דזימנין כדמעיקרא נקטה, וה"נ כשקבעה וסת לכ"ב ושינתה וראתה בכ"ז, מונין כ"ב מכ"ב, ואין הראי' שבאמצע מפסקת.

וצ"ע דהיאך היא קובעת וסת בכה"ג, הרי לא ראתה בהפלגת ל' אלא ב' פעמים, ווסת הפלגה אינו נקבע אלא בג' הפלגות,[[196]](#footnote-197) ובחי' הריטב"א כתב לפרש, דחשיב דאיכא ג' ראיות בהפלגת ל' יום, דראיית ר"ח הב' באה בהפלגת ל' יום מראיית ר"ח הא', וראיית ה' בחודש הב' באה בהפלגת ל' יום מראיית ה' בחודש הא', וראיית ה' בחודש הג' באה בהפלגת ל' יום מראיית ה' בחודש הב', וע"כ היא קובעת וסת, ובסו"ד כתב דזהו שיטת הרמב"ן כפי מה שלמדו מפיו, אף שלשון פירושו סתום כמנהגו, ועיי"ש שכתב דאין מתחוור בזה כה"צ מה שאנו מצרפין בקביעות הוסת להפלגת ל', ראיות שהיו מר"ח לר"ח עם ראיות מה' בחודש לה' בחודש.[[197]](#footnote-198)

אך בחי' הר"א פירש בד' הרמב"ן, כמשמעות לשונו שלפנינו, דאין מונין הפלגה מראיית ה' בחודש הא' לראיית ה' בחודש הב', וליכא הכא אלא ב' הפלגות, עיי"ש, וצ"ע.[[198]](#footnote-199)

למש"כ בחי' הר"א בביאור ד' הרמב"ן דקביעות הוסת הוא ע"י ראייתה בר"ח הב' שבאה בהפלגת ל' וראייתה בה' בחודש הג' שבאה בהפלגת ל', צ"ע דא"כ נמצא דאין קביעותה כלל ע"י ראי' בימי נדה, ומהו שאמר ר' יוחנן דאשה קובעת וסת בימי נדה, וגם מ"ט דר"ל דפליג וס"ל דאינה קובעת וסת.

וצ"ל, דאם אין אשה קובעת וסת בימי נדה, אף אין מונין הפלגה מראי' שראתה בימי נדה, וע"כ הא דהיא קובעת וסת להפלגת ל', אף שראייתה בה' בחודש הב' שמונים ממנה הפלגת ל' באה בימי נדה, הוא רק משום דאשה קובעת וסת בימי נדה.

בחי' הר"א הק' ע"ד הרמב"ן, דלפ"ז נמצא דמונים הפלגת ל' מראיית ר"ח לראיית ר"ח, אף שראתה באמצע בה' בחודש, וזה דלא כמש"כ הרמב"ן לעיל בסוגיין לחלוק ע"ד הראב"ד, דכל שראתה ז' פעמים בט"ו, אינה קובעת וסת להפלגת כ"ט, כיון שלא ראתה בפועל בהפלגת כ"ט, - ועיי"ש שהק' עוד, דמ"ט היא קובעת וסת להפלגת ל', ואין וסתה נעקר במה שראתה בחודש הב' בה' בחודש, דהוי זה הפלגת ה' ימים, ונקט הר"א דהפלגה קצרה עוקרת להפלגה ארוכה, ונת' בזה לעיל בעמ' ?, אך בדעת הרמב"ן י"ל דס"ל דהפלגה קצרה אינה עוקרת להפלגה ארוכה, וכמש"נ לעיל שם בדעתו.

למש"כ הרמב"ן דרב פפא מייתי מהא דאין ראייתה בה' בחודש מפסקת מנין ימי הפלגה, מבו' דעיקר הפלוגתא דרב פפא ורב הונא היא אם ראייתה בכ"ז מפסקת מנין ימי ההפלגה, וזהו שהוכיח רב פפא, דכמו דהתם אין ראייתה בה' בחודש מפסקת, ה"נ הכא אין ראייתה בכ"ז מפסקת, ונמצא לפ"ז דמודה רב הונא דאף שלא ראתה ביום כ"ב חשבינן כמו שראתה בו, אלא דכיון שראתה בכ"ז ה"ז מפסיק למנין ימי ההפלגה, וע"כ היא חוששת לכ"ב מכ"ז.

אך צ"ע בזה ממש"כ הרמב"ן לקמן ס"ד א' דכל שיש לה וסת ליום כ' ולא ראתה בו, הרי דלדעת רב פפא דאזלינן לפי המנין הראוי יש לה לחוש ליום ל"ט, ולדעת רב הונא דמראי' לראי' מנינן אין לה לחוש ליום ל"ט, ומבו' דעיקר הפלוגתא דרב פפא ורב הונא הוא אם כשלא ראתה ביום וסתה חשבינן כמו שראתה בו, או דלא חשבינן כמו שראתה בו, וצ"ע בזה, ושמא אזיל הרמב"ן התם כפירש"י בסוגיין, (כאשר כ"ה גם בד' הרמב"ן לעיל בדינא דקביעות וסת בימי זיבה, דאזיל כפירש"י).[[199]](#footnote-200)

בחזו"א סימן פ"ה ס"ק כ"ט ל' כתב לפרש בדעת הרמב"ן, דעיקר הפלוגתא דרב פפא ורב הונא הוא, דרב פפא ס"ל דוסת הפלגות ענינו כוסת החודש, שאין קביעותו באורך הזמן מראי' לראי' אלא שיום החודש גורם, וה"נ יום האחרון של וסת ההפלגה גורם הראי', וע"כ אם ראתה באמצע ימי ההפלגה היא חוששת ליום וסתה, כמו בוסת החודש דהיא חוששת לוסתה אף שראתה באמצע החודש, אלא דבוסת החודש נסמן היום ע"פ מנין ימי החודש, והכא נסמן במנין ימי חלד, ורב הונא סבר דוסת הפלגות נקבע ע"פ שהיית הדם לבוא, וע"כ כששינתה ליום כ"ז היא מונה כ"ב מכ"ז, ועיי"ש מש"כ בזה באורך, ולפ"ז י"ל דזהו שהוכיח רב פפא מהא דאין ראייתה בה' בחודש מפסקת מנין ימי ההפלגה, דבע"כ דוסת הפלגה אינו לפי הראי' בפועל אלא לפי מנין ימי חלד, וע"כ ה"נ היא מונה כ"ב מכ"ב אף שלא ראתה בו.

אך צ"ע, דאם לדעת רב פפא אין קביעות וסת הפלגות באורך הזמן מראי' לראי', אלא עיקרו הוא במנין ימי חלד, א"כ היאך שייך שתקבע וסת להפלגת ל' שבתחילתו הוא מר"ח לר"ח ובסופו הוא מה' בחודש לה' בחודש, וצ"ע בזה.

ועיקר דרך זו, אינה מתישבת בד' רש"י ותוס', שפירשו דרב פפא מייתי מההיא דאשה קובעת וסת בימי נדתה, דחשבינן כמו שראתה בחודש האחרון בר"ח, ומכח זה חשיבא ראייתה בה' בחודש כראי' בימי נדה, ומבו' להדיא דעיקר הפלוגתא דרב פפא ורב הונא אינה בגדרי וסת הפלגה, אלא נחלקו אם כשלא ראתה ביום וסתה חשבינן כמו שראתה בו.

**\*\*\***

**תוספת דמים**

**א"ל לא הכי א"ר יוחנן כגון דחזאי ר"ח ור"ח וכ"ה בירחא ור"ח דאמרינן דמים יתירים הוא דאתוספו בה,** הרמב"ן וש"ר כתבו דלדעת רב הונא כל הא דאשה קובעת וסת בימי נדתה, משום דתלינן דמה שהקדימה וראתה הוא תוספת דמים, היינו רק כשראייתה האחרונה היתה ממעין פתוח, דכיון דהראיות הראשונות היו ממעין סתום והפליגה ב' פעמים ועכשיו נמי ראתה, יש לנו לומר תוספת דמים הואי, אך כל שהראיות הראשונות היו ממעין פתוח, לא תלינן להו בתוספת דמים, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ב' ה"ו.

והריטב"א לעיל י"א א' הוסיף לפרש, דאף אם היתה רק אחת מן הראיות הראשונות במעין פתוח, לא קבעה וסת, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בהל' נדה פ"ה הט"ז, עיי"ש, וכן דקדק החוו"ד בסימן קפ"ט סוסקי"ד מד' הראב"ד שם ה"ז, ועיי"ש שכתב בדעת הרמ"א דפליג ע"ז, וע"כ הוא דס"ל דראי' באמצע אינה מפסקת מנין ימי ההפלגה, ונת' להלן עמ' ?.

בביאור מה שאמרו דראיית כ"ה היא דמים יתירים, כתב הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ב' ה"ג, די"א דהיינו דראיית ר"ח היא עיקר הוסת, וראיית כ"ה היא תוספת הוסת, וכתבו לפ"ז דאינה חוששת כלל לראיית כ"ה, וי"א דראיית כ"ה אינה טפלה לראיית ר"ח, ומה שאמרו דהיא דמים יתירים, הוא לאפוקי דראיית ר"ח אינה טפילה לראיית כ"ה, אע"ג דקיימא בימי נדה, וע"כ היא חוששת אף לראיית כ"ה, וכתב הראב"ד דמסתברא כדעה זו, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ה הט"ו.

**בטעם הא דהיא חוששת לכ"ה ולא אמרינן דוסת קבוע עוקר שאינו קבוע**

הרמב"ן שם הכ"א כתב, ז"ל, לעולם חוששת לב' חששות הללו לוסת החודש ולהפלגה, עד שיקבע לה אחד מהן ג"פ כדינו וכו', וכך היא חוששת לשניהם עד שתקבע וסת הפלגה בד' ראיות או וסת החודש בג', עכ"ל, ומבו' דכל שקבעה וסת, אינה חוששת לוסת אחר שאינו קבוע, וכ"כ הראב"ד שם סימן ג' הי"א, ונת' לעיל עמ' ?, והדרישה בסימן קפ"ט סק"ד הק' דא"כ מ"ט הכא היא חוששת ליום כ"ה, אף שקבעה וסת לר"ח, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** הדרישה שם כתב, דכל מש"כ הרמב"ן דכשקבעה וסת אינה חוששת לוסת שאינו קבוע, היינו רק באותם הראיות שנקבע בהן הוסת, שאינה חוששת שהם מחמת גורם אחר, אך לראיות אחרות היא חוששת, וע"כ ה"נ הכא היא חוששת לראיית כ"ה, וכ"כ הגר"ז בקו"א שם סק"ד בדעת הראב"ד.

**ב** הב"ח שם אות מ"א כתב דהא דהכא קבעה וסת לר"ח אף שראתה בו ממעין פתוח, הוא משום דתלינן לחומרא דדילמא דמים יתירים וכו', וע"כ חיישינן נמי לחומרא איפכא דילמא מעין פתוח הוא ולא קבעה לה וסת בר"ח, אלא עיקר הוסת תקבע לה בכ"ה, וע"כ היא חוששת גם ליום כ"ה, וכ"כ הגר"ז בקו"א שם סק"ד בדעת הרמב"ן,[[200]](#footnote-201) ופירש כן גם במש"כ בהגה' דרישה שם סקי"ח דהא דחוששת לכ"ה, הוא משום דראיית ר"ח הג' לא חשיבא דמים גמורים מאחר שהיתה ממעין פתוח.

**ג** החוו"ד שם סקט"ו כתב דכל הא דכשיש לה וסת קבוע אינה חוששת לאינו קבוע, הוא רק בב' וסתות הסותרים זל"ז, אך בב' וסתות החודש היא חוששת לשניהם,[[201]](#footnote-202) וע"כ הכא היא חוששת ליום כ"ה, אף שקבעה וסת לר"ח.

**תוספת דמים בוסת הפלגה**

השו"ע בסימן קפ"ט השמיט לדינא דסוגיין דהיא קובעת וסת בב' ראיות ממעין סתום וראי' ג' ממעין פתוח, ובהגה' נקוה"כ שם מבן הש"ך כתב דהוא משום דלפ"מ דקי"ל דבזה"ז אשה קובעת וסת בימי נדה וזיבה, ליכא נפ"מ בהך דינא, דאף אם היו כל ראיותי' ממעין פתוח היא קובעת וסת, וכ"כ הגר"ז בקו"א שם סק"ד.

וצ"ע דלכאו' נפ"מ רבתא בזה בדין וסת הפלגה, דהרי אף דבזה"ז אשה קובעת וסת בימי נדה וזיבה, מ"מ כל שראתה באמצע ימי ההפלגה, אינה קובעת וסת הפלגה, לדעת הש"ך בסימן קפ"ט סקל"א וסק"מ דהפלגה קצרה עוקרת להפלגה ארוכה, ונת' לעיל עמ' ?, וכן לדעת הגר"ז שם סקמ"ג דראי' באמצע מפסקת מנין ימי ההפלגה, ונת' להלן עמ' ?, ובכה"ג אינה קובעת וסת אלא מכח דינא דסוגיין, דכל שראתה ב"פ ממעין סתום, תלינן למה שהקדימה וראתה בפעם הג' כתוספת דמים.[[202]](#footnote-203)

ויש ללמוד מדבריהם, דכל הא דהיא קובעת וסת בב' ראיות ממעין פתוח וראי' ג' ממעין סתום, הוא רק בוסת החודש, אך בוסת הפלגה אינה קובעת וסת בכה"ג, - וכ"נ בד' הש"ך שם סק"מ, וכמו שדקדק החוו"ד שם סקי"ח.[[203]](#footnote-204)

והחוו"ד שם הק' ע"ז מד' הרמב"ן ודעימי' שפירשו לסוגיין בוסת הפלגה, ולפ"ז מבו' דמהני הא דתלינן דמה שהקדימה וראתה הוא תוספת דמים, אף לגבי קביעות וסת הפלגה, - אך בדעת הש"ך ודעימי' צ"ל, דאף דלדעת הרמב"ן בסוגיין ודעימי' מוכח דאף וסת הפלגה נקבע בכה"ג, מ"מ למש"כ התוס' לקמן ס"ד א' לפרש לסוגיין בוסת החודש, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ב' והרמב"ן בהל' נדה פ"ה הט"ו, הרי דדוקא וסת החודש נקבע בכה"ג, אך וסת הפלגה אינו נקבע.

ובביאור הטעם לחלק בזה בין וסת החודש לוסת הפלגה, י"ל דהוא משום דל"מ הא דדמים יתירים, אלא בוסת החודש, דאף אם ראתה בכ"ה, יש לה לקבוע וסת לר"ח, וכל הא דמדינא אינה קובעת בכה"ג, הוא משום דהוי ממעין פתוח, וע"ז מהני הא דדמים יתירים, דלא חשבינן לה כראי' ממעין פתוח, אך בוסת הפלגה כה"ג, דאין לה כלל לקבוע וסת להפלגת ל', והיינו או משום דהראי' באמצע מפסקת מנין ימי ההפלגה, או משום דהפלגה קצרה עוקרת לחשש הפלגה ארוכה, ל"מ הא דנימא דהוי דמים יתירים, דאכתי ראי' זו מפסקת מנין ימי ההפלגה, או דהיא עוקרת לחשש הפלגה ארוכה, ומסתברא כן למש"כ הראב"ד דאי"ז תוספת דמים בעלמא, אלא הוי עיקר ראי'.[[204]](#footnote-205)

**תוספת דמים כשלא הפסיקה בין הראיות**

בפירש"י לעיל י"א א' פירש בפי' בתרא, דהא דאשה קובעת וסת בימי נדותה, הוא רק כשלא ראתה ימים רצופין, אך כל שראתה ימים רצופין אינה קובעת וסת, והתוס' לעיל שם ובסוגיין הסכימו לפי' זה, - אך לפי' קמא דרש"י שם דכן הסכימו רוב הראשונים שם לא נתפרש ד"ז, - והפליתי בסימן קפ"ד סק"ה והחוו"ד שם סק"ד בדין ימי המבוכה נקטו לדינא, דהא דקובעת וסת בראי' ג' ממעין פתוח, הוא אף כשראתה ימים רצופין, עיי"ש.

אמנם מד' הנקוה"כ והגר"ז שכתבו דבזה"ז ליכא נפ"מ בדינא דראי' ג' ממעין פתוח, משום דבזה"ז אשה קובעת וסת בימי נדה, הרי דלמש"כ האחרונים דכל שלא הפסיקה בין הראיות, אין אשה קובעת וסת אף בזה"ז, ונת' להלן עמ' ?, בע"כ דבכה"ג גם לא קבעה וסת אף אם היו ב' ראיותי' הראשונות ממעין סתום, דאל"כ מ"ט לא הביא השו"ע לדין זה דנפ"מ בכה"ג, - ולמש"כ הפרד"ר בדעת השו"ע דכל שלא הפסיקה יום שלם בין הראיות, אינה קובעת וסת אף בזה"ז ונת' להלן עמ' ?, בע"כ דאף בכה"ג לא קבעה וסת אף אם היו ב' ראיותי' הראשונות ממעין סתום, עיי"ש.

ובטעמא דמילתא דכה"ג לא קבעה וסת, י"ל דהוא משום דאף אם תחילת ראייתה הויא תוספת דמים, מ"מ כיון דהויא ראי' אחת ממש, אינה חוששת לסוף ראייתה, וזה ניחא טפי למש"כ הראב"ד דאף ראי' דדמים יתירים הויא עיקר ראי'.[[205]](#footnote-206)

**וסת ההפלגה שלא ראתה פעם אחת, אם חוששת לפי המנין הראוי**

הרמב"ן לקמן ס"ד א' כתב דלפ"מ דקי"ל כרב הונא דלא אזלינן בתר מנין הראוי, אם הי' לה וסת ליום כ' ולא ראתה בו, אינה חוששת ליום מ', - אך כתב שם דאם איירי ברייתא דהתם בוסת הפלגה, בע"כ דאם שינתה וסתה, ואח"כ חזרה וראתה ביום וסתה לפי המנין הראוי, אמרינן דחזרה לוסת הראשון לפי אותו מנין, ואין אומרים הפלגה של מ' היא זו, שרגלים לדבר, והסד"ט סימן קפ"ט סק"כ נקט לפי דבריו, דאף מעיקרא היא חוששת שתראה ביום וסתה לפי המנין הראוי,[[206]](#footnote-207) אך לכאו' משמעות ד' הרמב"ן הוא, דרק אם חזרה וראתה ביום מ', הוא דתלינן שראייתה היא לפי המנין הראוי, משום דרגלים לדבר, וכ"נ בחי' הר"א שם, וצ"ע.

ובעיקר הדין בזה נחלקו האחרונים, דהט"ז בסימן קפ"ט סקל"א הביא בשם המהרש"ל דכל שעברה עונתה ולא ראתה אינה חוששת לוסת הפלגה עד שתחזור ותראה, וכ"כ הב"ח שם, והש"ך שם סקמ"ה ובנקוה"כ ע"ד הט"ז שם, - אך דעת הט"ז שם דהיא חוששת להפלגה לפי המנין הראוי, ועי' פרד"ר ע"ד הט"ז שם שהאריך הרבה בזה.

ובפשוטו דין זה תליא בפלוגתת הראשונים בסוגיין, דלפירש"י ותוס' דרב פפא מייתי מהא דבראתה בריש ירחא וכו' חשבינן לה כראתה בחודש הג' והד' בריש ירחא, מבו' דעיקר פלוגתת ר"פ ורב הונא, הוא אם חשבינן לה כמו שראתה בכ"ב, ולפ"ז הדין נותן דלפ"מ דקי"ל כרב הונא, אם לא ראתה כלל, אינה חוששת להפלגתה לפי המנין הראוי, - אך לפי' הרמב"ן דרב פפא מייתי מהא דבראתה בריש ירחא ובה' וכו', אין ראיית ה' מפסקת מנין הפלגת ל' יום, מבו' דעיקר הפלוגתא דרב פפא ורב הונא היא אם ראייתה כ"ז מפסקת מנין ימי ההפלגה, ולא מצינו שנחלק רב הונא בהא דחשבינן לה כמו שראתה ביום כ"ב, וע"כ הדין נותן דאם לא ראתה כלל, היא חוששת להפלגתה לפי המנין הראוי, וצ"ע.[[207]](#footnote-208)

**ראי' באמצע אם מפסקת מנין ימי ההפלגה**

הרמ"א בסימן קפ"ט סי"ג כתב דאם ראתה בא' ניסן ובכ' בו ובא' אייר, היא חוששת לט' אייר משום הפלגת כ', ואין ראיית א' אייר מפסקת מנין ימי ההפלגה, וכ"כ הט"ז שם סקי"ח וסקל"א, - וכ"ה מבו' בד' הב"י שם דאין הראי' מפסקת מנין ימי ההפלגה, ואך דס"ל דאם ראתה בא' אייר אינה חוששת לט' בו, משום דבכה"ג אמרינן דהיא הולכת לקבוע וסת בר"ח, וראיית כ' בניסן היא דמים יתירים, ואכמ"ל, - וכ"ה מבו' גם בד' הש"ך בנקוה"כ ע"ד הט"ז בסקי"ח וכתב מה"ט דאם הי' לה וסת קבוע להפלגת כ' וראתה בהפלגת י', ה"ה חוששת י' ימים אח"כ.[[208]](#footnote-209)

אך הב"ח שם בסוף אות ט"ז כתב דאם ראתה בא' אייר אין מקום לחוש לט' אייר, שהרי הפסיקה בינתים בראי' אחרת ואין כאן הפלגת כ' יום, ועיי"ש שכתב דאם הי' מקום לחוש להפלגת כ', הי' לנו לחוש להפלגת כ' מראיית א' אייר, ואך דלא חיישינן כלל להפלגת כ', דה"ז נעקר ע"י שראתה בהפלגת י"ב, וזה כד' הש"ך דראי' בהפלגה קצרה עוקרת להפלגה ארוכה, ונת' לעיל עמ' ?, וכ"כ הפליתי שם סקט"ז, והסד"ט שם סקי"ד, והגר"ז שם סקמ"ג, והבית מאיר שם סי"ג.

והפרישה שם סוסקכ"ח וסקכ"ט כתב, דאם הפסיקה באמצע הפלגתה השני' והשלישית, וראתה אח"כ ביום הפלגתה הארוכה קבעה לה וסת, אך מעיקרא אינה חוששת לכך.

ובעיקר הדין בזה, מצינו בזה כמה ראיות מד' הראשונים, **א** הב"ח שם ייסד דבריו דראי' קצרה מפסקת מנין ימי ההפלגה, מהא דקי"ל כרב פפא דכדלקמי' נקטה, והט"ז שם דחה, דהא דקי"ל דלא כרב פפא, הוא משום שלא ראתה ביום שהיתה לראות אלא איחרה ראייתה, וכמש"כ רש"י בסוגיין והרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג' יד: דהוא משום דאינו בדין שזו שינתה לרחק ואנו נחוש שמא תקרב לט"ו.[[209]](#footnote-210)

ובפשוטו דין זה תליא בפלוגתת הראשונים בסוגיין, דלפירש"י ותוס' דרב פפא מייתי מהא דבראתה בריש ירחא וכו' חשבינן לה כראתה בחודש הג' והד' בריש ירחא, מבו' דעיקר פלוגתת ר"פ ורב הונא, הוא אם חשבינן לה כמו שראתה בכ"ב, ומשמע לפ"ז דבהא כו"ע מודו דאם ראתה בכ"ב ובכ"ז, היא חוששת לכ"ב מכ"ב, ואין ראייתה בכ"ז מפסקת מנין ימי ההפלגה,[[210]](#footnote-211) - אך לפי' הרמב"ן דרב פפא מייתי מהא דבראתה בריש ירחא ובה' וכו', אין ראיית ה' מפסקת מנין הפלגת ל' יום, מבו' דלדעת רב הונא דפליג, מפסקת ראי' שבאמצע למנין ימי ההפלגה, ואמנם י"ל דהיינו רק בהפלגה הראשונה, ועי' פרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט (עמ' ז' ד"ה אולם וד"ה וי"ל) ובמקש"ז סקי"ח (עמ' נ"ז ד"ה אולם) שכתב כן בדעת הפרישה.

**ב** הרשב"א בריש סוגיין כתב, דהא דמיבע"ל אם חיישא בימי זיבה לוסת שקבעה בימי זיבה, הוא בגונא שהיתה למודה ג"פ לראות בר"ח וברביעית ראתה בכ' בירחא ומיבע"ל אם חוששת בר"ח, וכתב דאף לפ"מ דקי"ל דכדלקמי' נקטה, וא"כ ה"נ הי' לה למנות ל' יום מראיית כ' בירחא, שאני התם שלא ראתה ביום ט"ו שהיתה רגילה לראות ושינתה ליום כ', להכי אינה מונה אלא כ' מיום שראתה בו, אבל הכא שמיהרה ראייתה ולא עקרה יום "שהיתה רגילה לראות בו", אז ודאי אמרינן דכשתגיע לריש ירחא שהוא "זמנה הקבוע" שתהי' אסורה לשמש כל אותו יום משום דחיישינן שמא תראה, וכ"כ הריטב"א שם בפי' בתרא, אך בפי' קמא כתב דרב פפא לטעמי' דס"ל דמדעיקרא נקטה, עכ"ד, ומבו' להדיא דאין ראי' באמצע מפסקת מנין ימי ההפלגה והיא חוששת לפי המנין הראוי.

ואמנם משמעות ד' הרשב"א דכ"ז הוא משום שיש לה וסת קבוע להפלגת ל', אך אם הי' לה וסת שאינו קבוע להפלגת ל' ושינתה וראתה בהפלגת כ', אינה חוששת להפלגת ל' לפי המנין הראוי, וזה כמש"כ הש"ך בנקוה"כ דבוסת שאינו קבוע, נעקר הוסת ע"י ראייתה בהפלגה קצרה, גם י"ל כמש"כ הפליתי בסקט"ז לחלק בזה מטעם אחר בין וסת קבוע לוסת שאינו קבוע, עיי"ש.

**ג** הסד"ט שם הוכיח דראי' קצרה מפסקת מנין ימי ההפלגה, ממש"כ הרא"ש בקיצור הל' נדה, דהלמודה לראות ביום ל' וראתה ביום כ', חוששת ליום כ', ואם לא ראתה ביום כ' חוששת ליום ל' שזהו וסתה הקבוע לה, והרי דאינה חוששת ליום י"א מראיית יום כ' שהוא יום ל' מראיית יום ל', משום דראיית יום כ' מפסקת מנין ימי ההפלגה, אך במעדיו"ט שם נקט בפשיטות דחוששת גם ליום זה, ותמה ע"ד הרא"ש דמ"ט לא הזכיר שצריכה לבדוק ביום זה, עיי"ש, ועי' בפרד"ר מקש"ז סקי"ח (עמ' נ"ט ד"ה ונראה) מש"כ בזה.

**ד** הגר"ז והבית מאיר שם כתבו להוכיח דראי' מפסקת מנין ימי ההפלגה, ממש"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ו ה"ב דהלמודה לראות בהפלגת כ' וראתה בהפלגת ל', וחזרה וראתה בהפלגת כ', י"א דחוששת ליום הל' מראיית יום כ', וכ"ה בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הכ"א במהדו"ק, והרי דאינה חוששת ליום ל' מראיית הל', ומשום דראייתה ביום כ' מפסקת מנין ימי ההפלגה, - והפרד"ר שם מקש"ז סקי"ח עמ' נ"ו ד"ה אמנם כתב לדחות, דשאני התם דראיית כ' היא ראיית וסתה ואינה תוספת דמים בעלמא, וע"כ היא מפסקת מנין ימי ההפלגה.

**בביאור טעם הפלוגתא אם ראי' באמצע מפסקת מנין ימי ההפלגה**

בביאור הפלוגתא אם ראי' באמצע מפסקת מנין ימי ההפלגה, מצינו כמה דרכים, **א** החוו"ד בסימן קפ"ט סוסקי"ד פירש דטעמא דהרמ"א ודעימי' דאין הראי' באמצע מפסקת מנין ימי ההפלגה, הוא מכח דינא דסוגיין דכל שראתה א' א' כ"ה א' קבעה וסת ותלינן לראייתה בכ"ה בתוספת דמים, ולפי' הרמב"ן ודעימי' בסוגיין איירי בוסת הפלגה, ומהני הא דתלינן לראייתה בתוספת דמים, דלא תפסיק מנין ימי ההפלגה, וע"כ אף בגוונא דהרמ"א היא חוששת שמא ראיית א' אייר היא תוספת דמים, וע"כ היא חוששת לט' אייר.[[211]](#footnote-212)

ובדעת החולקים כתב החוו"ד שם, דהוא משום דכל הא דתלינן לראייתה בתוספת דמים, הוא רק בראי' שראתה באמצע ההפלגה הג', אך בראי' שראתה באמצע ההפלגה הב' לא תלינן לה בתוספת דמים, וכמו שדקדק שם מד' הראב"ד, ועמש"נ לעיל עמ' ? דכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והריטב"א, - ומשמע בדבריו דלפ"ז אם ראתה ב' פעמים בהפלגה ארוכה, ואח"כ ראתה פעם אחת בהפלגה קצרה, היא חוששת להפלגה הארוכה לפי המנין הראוי, וכ"ה בדבריו שם סקי"ח, אך אי"ז מתישב בד' הרא"ש דאף אם קבעה וסת להפלגת ל', ואח"כ ראתה בהפלגת כ', אינה חוששת להפלגת ל' לפי המנין הראוי.

**ב** י"ל עוד, דטעם הסוברים דההפלגה הקצרה מפסקת, ולא אמרינן דהיא תוספת דמים, הוא משום דכל מה שאמרו בסוגיין דתלינן לראיית כ"ה בתוספת דמים, הוא רק אחר שראינו שראתה בר"ח, ותלינן שוסתה לר"ח, ובע"כ דראיית כ"ה תוספת דמים, אך מעיקרא לא חיישינן להכי, וזה ע"ד ד' הפרישה.[[212]](#footnote-213)

וי"ל עוד, דס"ל כמש"כ התוס' לקמן ס"ד א' ודעימייהו דדינא דסוגיין דתלינן לראייתה בכ"ה דהוא תוספת דמים, איירי בוסת החודש, ולפ"ז י"ל דבוסת הפלגה אינה קובעת וסת בכה"ג, וכמש"נ לעיל עמ' ? בדעת הש"ך ודעימי'.

ולב' אופנים אלו י"ל, דאף אם ראתה ב' פעמים בהפלגה ארוכה ואח"כ ראתה פעם אחת בהפלגה קצרה, אינה חוששת להפלגה הארוכה לפי המנין הראוי, וניחא ד' הרא"ש דאף אם קבעה וסת להפלגת ל' ואח"כ ראתה בהפלגת כ', אינה חוששת להפלגת ל' לפי המנין הראוי.

**ג** החזו"א סימן פ"ה סקל"ב נסתפק לומר, דכל הא דאין תולין לראייתה באמצע ההפלגה הא' והב' לתוספת דמים, ורק בהפלגה האחרונה הוא דתולין לראייתה בתוספת דמים, הוא רק בגונא דסוגיין דהוו ראיותי' ממעין פתוח דאינם ראיות כלל לענין קביעות, ובזה ל"מ הראי' האחרונה לגלות על הראשונות, אבל לענין השואת ימי הראיות לסדר קבוע, מודה רב הונא דדיינינן ראיות המסודרות לקביעות ושבינתים למקריות, ועיי"ש מש"כ בזה, ועיי"ש בסוסקל"ג ובסק"נ שנסתפק די"ל דבכה"ג קבעה אף אם הפסיקה בכל ג' ההפלגות.[[213]](#footnote-214)

והפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ז' ד"ה אולם וד"ה וי"ל ובמקש"ז סקי"ח עמ' נ"ז ד"ה אולם כתב כעי"ז בדעת הפרישה, דדינא דסוגיין הוא רק מכח דאין אשה קובעת וסת בימי נדה, אך לענין קביעות ההפלגה, אם לא הפסיקה באמצע ההפלגה הא', אף שהפסיקה באמצע ההפלגה הב' והג', קבעה לה וסת, - ובמקש"ז שם עמ' נ"ח ד"ה ומהתימה תמה ע"ד החוו"ד שלא כתב כן, דמד' הרמב"ן והר"ן בסוגיין מוכח להדיא דלא אמרינן כלל סברא זו דביטלה הפלגתה, וכל הא דאינה קובעת כשהיו הרוב ממעין פתוח, הוא רק משום דאינה קובעת וסת בימי נדה, וא"כ בזה"ז שהיא קובעת בימי נדה, ל"ב שיהיו הרוב ממעין סתום, עכ"ד.[[214]](#footnote-215)

ולצד זה נמצא דלפ"מ דקי"ל דאשה קובעת וסת בימי נדה וזיבה, ובאנו לדון משום דהראי' באמצע מפסקת מנין ימי ההפלגה, הרי דלעולם יש לחוש דראי' זו היא תוספת דמים ואינה מפסקת, וזהו דס"ל להרמ"א ודעימי' דחוששת בט' באייר, - וכדרך זו נראה בד' הט"ז שלמד לדין זה מסוגיין, ומשמע דמעיקר הדין אין הראי' מפסקת, ולא משום דינא דב' ראיות ממעין סתום וכו'.

ובדעת החולקים צ"ל או דפליגי ע"ז וס"ל דגם לענין זה ס"ל לרב הונא דאין תולין לראייתה באמצע ההפלגה הא' והב' לתוספת דמים, או דס"ל דאף אם תולין לראייתה באמצע לתוספת דמים, היינו רק כשראתה ביום הראוי לוסתה, אך כ"ז שלא ראתה אינה חוששת לכך.

ובעיקר נידון זה, הנה בד' הרמב"ן ודעימי' בסוגיין שפירשו דר"פ מייתי דאזלינן בתר מנין הראוי, מהא דאין ראיית ה' בחודש מפסקת מנין ימי ההפלגה, ורב הונא פליג דכה"ג אינה קובעת וסת, מבו' להדיא דגם לענין השואת ימי הראיות לסדר קבוע, פליג רב הונא וס"ל דל"מ הראי' האחרונה לגלות על הראשונות, - אך י"ל דבזה דוקא אם הפסיקה באמצע ההפלגה הראשונה לא קבעה וסת, וכמש"כ הפרד"ר בדעת הפרישה.

**קביעות וסת ברואה כמה ימים**

הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' ה"כ הביא ג' דעות באשה שרואה כמה ימים, די"א דאינה קובעת וסת אלא לתחילת ראייתה, ולשאר הימים אינה קובעת וסת משום דאין אשה קובעת וסת בימי נדותה, אך היא חוששת להן פעם אחת, וי"א דאינה חוששת להם אף פעם אחת, דראי' בימי נדה היא תוספת דמים, ואינה לה דין וסת בפנ"ע,[[215]](#footnote-216) וי"א דהיא קובעת וסת לכל הימים, משום דאין אנו בקיאין וכו'.

והראב"ד שם הכ"ב מסיק, דהיא קובעת וסת לכל הימים, משום דאם היא שופעת או מדלפת דהוא כראי' אחת, הוו כל ימי העונה כשעה אחת, ויש לה לחוש לכולם, ועיי"ש שכתב טעם נוסף בזה, ועי' בחזו"א סימן פ"ה סקי"ט במש"כ לדון בכמה אנפי בזה, ועיי"ש בסקכ"א במש"כ לתמוה ע"ד הראב"ד.

הרמב"ן בהלכות נדה פ"ה הכ"ב כתב דאף אם היתה רואה ה' וו' ימים רצופים כל יום ויום כוסת בפנ"ע, - ובביאור דבריו נחלקו האחרונים, דהסד"ט בסימן קפ"ד סק"ט והחוו"ד שם סוסק"ז פירשו דהוא לטעמי' דבזה"ז קובעת וסת בימי נדה, אך הפרד"ר שם שפ"ח סוסקט"ז תמה ע"ז,[[216]](#footnote-217) וכתב דמדינא היא חוששת לשאר הימים כוסת שאינו קבוע, וזה כדעה קמייתא שהביא הראב"ד, וגם י"ל דטעמו הוא כד' הראב"ד דאם היא שופעת או מדלפת, היא קובעת וסת מדינא לכל הימים.[[217]](#footnote-218)

הרז"ה בהשגות בעה"נ שם, והרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג' טו. כתבו דאינה חוששת אלא להתחלת הראי', ואף אם היא שופעת, והוכיחו כן ממה שאמרו לעיל י"א א' דא"צ בדיקה בימי נדותה, עיי"ש, ועי' בחוו"ד סימן קפ"ט סקט"ז במש"כ בישוב דעת הראב"ד, - ובחי' הרשב"א לעיל י"א א' הוכיח מזה, דאף בפוסקת אינה חוששת לראייתה בשאר הימים כוסת שאינו קבוע.

**חשש וסת ברואה כמה ימים בזה"ז**

בשו"ע סימן קפ"ד ס"ו כתב דבראי' הנמשכת כמה ימים אינה חוששת אלא לעונה הראשונה, - ובסד"ט שם סק"ט כתב, דכיון דבזה"ז אשה קובעת וסת בימי נדה, הדין נותן דכל שראתה ראי' ארוכה, היא חוששת לכל ימי הראי', כיון דיש לחוש שתחילתה היתה בימי זיבה וסופה בימי נדה, ועיי"ש בד"ה ולכאו' עלה על דעתי שכתב לדון, דכ"ז הוא כשהפסיקה בין הראיות, אך כל דהיא שופעת אינה קובעת, וכ"כ החוו"ד שם סק"ז,[[218]](#footnote-219) ופירשו דזהו מש"כ השו"ע דאינה חוששת אלא לעונה הראשונה, אף דקי"ל דבזה"ז אשה קובעת וסת בימי נדה, והגר"ז שם סקכ"א כתב, דאם פסקה ביום זה וחזרה לראות ביום שלאחריו, היא חוששת אף ליום זה, אף אם חזרה וראתה ביום שפסקה, אינה חוששת אלא לעונה הראשונה, וצ"ב.

והחוו"ד שם כתב דסוגיין דעלמא קשה, דאף בפוסקת אין חוששין רק ליום ראשון, וכתב דכל שקבעה וסת לתחילת ראייתה אינה חוששת לשאר הימים, - וכתב עוד, דכל הא דחוששת לשאר הימים אף שהם בימי נדה, הוא רק כשקבעה בהן וסת, אך בלא"ה לא חיישינן לטועות, וכ"כ הגר"ז בסימן קפ"ט סוס"ק קי"ב, אך צ"ע, דא"כ עדיין אנו צריכין ללמד את בנות ישראל פתחי נדה וזיבה.

הפרד"ר שם שפ"ח סקט"ז כתב, לפמש"כ הרז"ה בהשגות בעה"נ שער הוסתות אות ט"ו, דכל שהיא רואה כמה ימים רצופין, אף אם תחילתן בימי זיבה וסופן בימי נדה, אינה קובעת וסת בתחילת נדתה, דכל ממעין פתוח לא קבעה כלל, וע"כ אף בזה"ז דחיישינן לטועות, מ"מ כל שראתה כמה ימים רצופין, אינה חוששת אלא לעונה הראשונה,[[219]](#footnote-220) - וכל הא דאשה קובעת וסת לימי נדה, הוא רק כשהפסיקה יום שלם בין הראיות, דבכה"ג יש לחוש לטועות, דאם ראייתה הראשונה הויא בימי זיבה, וראייתה השני' בימי נדה, קבעה לה וסת בראייתה השני'.[[220]](#footnote-221)

אמנם הנה הראב"ד בבעה"נ סימן ב' ה"י כתב דאם ראתה כמה ימים רצופין דתחילתם בימי נדה וסופן בימי זיבה, היא קובעת וסת בתחילת נדתה, ולפ"ז בזה"ז דחיישינן לטועות, היא קובעת וסת אף בכה"ג שראתה כמה ימים רצופין, - והרז"ה דפליג ע"ז, הוא לטעמי' דס"ל דבימי ספירת זיבתה הו"ל כמעין פתוח, ודמי לימי נדה דאין קובעת וסת בהן,[[221]](#footnote-222) וכבר נת' לעיל עמ' ? דהרז"ה יחידאה בזה, וע"כ רחוק לומר שסמכו בזה ע"ד הרז"ה.

בעיקר הנידון אם בימים רצופין כה"ג קבעה וסת, בפשוטו תליא בפלוגתת הראשונים בביאור מה שאמרו לעיל י"א א' דאף למ"ד דאשה קובעת וסת בימי נדותה, אינה קובעת ממעין פתוח, דלפי' בתרא דרש"י וכן הסכימו התוס' שם מבו' דאף אם אשה קובעת וסת בימי נדותה, מ"מ כל שלא הפסיקה יום שלם בין הראיות, אינה קובעת, ומבו' דבכה"ג שלא הפסיקה, ל"ב לדינא דימי נדה, אלא בלא"ה אינה קובעת וסת משום דהוי מעינה פתוח, ולפ"ז מסתברא מילתא דאף אם תחילת ראייתה הוא בימי זיבה וסופן בימי נדה, אינה קובעת וסת.

אך לפי' קמא דרש"י אשר כן פירשו רוב קמאי שם, לא מצינו להך דינא, וע"כ בפשוטו כל הא דאינה קובעת כשראתה בימים רצופין, הוא רק משום דינא דאין אשה קובעת וסת בימי נדותה, וכאשר כ"ה מבו' בד' הראב"ד בסימן א' ה"כ ואילך, דאף בימים רצופין בעינן לדינא דאין אשה קובעת וסת בימי נדותה, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בתוה"ב ובחידושיו לעיל י"א א', עייש"ה, וע"כ אם תחילתן בימי זיבה וסופן בימי נדה היא קובעת וסת.

בחזו"א סימן פ"ה סקנ"ו כתב, דאף דבזה"ז אשה קובעת וסת בימי נדותה, מ"מ כל שנמשכה ראייתה כמה ימים, הוי תחילת ראייתה כוסת הגוף, וע"כ אינה חוששת לסוף ראייתה בפנ"ע, ומה"ט הוא דקי"ל דבראי' הנמשכת כמה ימים אינה חוששת אלא לעונה הראשונה, עיי"ש.

\*\*\*

**נשים המסולקות**

**ז' א'** **ד' נשים דיין שעתן,** בתוה"ב בית ז' שער ג' יב. כתב דהא דדיין שעתן, הוא משום דהוו ראיות אלו ראיות מקרה,[[222]](#footnote-223) וכתב עפי"ז דאין אשה קובעת וסת בראיות אלו, עיי"ש, - והרא"ה בבדה"ב שם כתב דהא דדיין שעתן הוא משום שדמיהן מועטין.

ובחזו"א בסימן ק"א סק"ג כתב לפרש דהוא משום דחזקה דמעיקרא עדיפא לעולם מחזקה דהשתא, ולא החמירו חכמים בכך, אלא אם חזקה הראשונה לא אלימא כ"כ, כמו בכל אשה דשכיחי בה דמים, אבל במסולקת דחזקה דמעיקרא אלימא, אזלינן בתרה נגד הריעותא דהשתא, ועיי"ש שכתב דאין הטעם בזה משום דלא מטמאינן מעל"ע נגד חזקת סילוק הדמים, שהרי גם אם ראתה עכשיו הוא כנגד סילוק הדמים, וא"כ שפיר מצינו לטמאותה למפרע, וזה מתישב היטב עם מש"כ רש"י לעיל ב' ב' דמה שאמרו דכיון דמגופה קחזיא לא אמרינן אוקמה אחזקתה, הייינו משום דהיא מועדת ועלולה לכך, - ועי' בקה"י סימן ס"ה במש"כ לפרש בזה בע"א.

בחי' הגרע"א לקמן נ"ז ב' הק', דאף דנשים אלו מסולקות הן, מ"מ אם ראו מראה טהור,[[223]](#footnote-224) נימא דטמא למפרע מדינא דמקור מקומו טמא,[[224]](#footnote-225) ואף דעיקר החשש דכתלי בית הרחם העמידוהו והוי כמו טומאת בית הסתרים דאינו מטמא במגע, מ"מ הרי מקור מקומו טמא גם לענין משא, וכמש"כ הסד"ט, ובפתחי נדה בסוגיין כתב דלא תיקנו טומאת מעל"ע אלא בראי' שמטמאה טומאת ז', וי"ל עוד, דאין אשה מועדת ועלולה לראות מראות טהורות, וע"כ מוקמינן לה אחזקתה.

**מעוברת משיודע עוברה,** בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קכ"ח כתב, דאף דעינינו רואות בנשי דידן דמיד כשנתעברו מסולקות דמים ונשתנו הטבעים, מ"מ חזינן בשו"ע סימן קפ"ט סל"ג וסימן ק"צ סנ"ב שכתב דמעוברת משהוכר עוברה היא מסולקת, ולא נזכר רמז באחרונים דלדידן אף בלא הוכר עוברה כן, וכ"כ באבנ"ז יו"ד סימן רל"ח סק"ג דאין לנו לסמוך בזה על דמיונינו, ועי' חת"ס לקמן ט' א' ובתשו' ח"ב סימן קס"ט דאף בזמן חז"ל ל"ה דרך לראות מתחילת העיבור, ואך דל"ה בזה חזקה דאורייתא, עיי"ש.[[225]](#footnote-226)

ובתשו' אג"מ יו"ד ח"ג סימן נ"ב הביא מתשו' הב"ח סימן ק' שסמך לקולא ע"ז דבזה"ז אין מעוברת רואה אף קודם שהוכר העובר, ועיי"ש מש"כ בזה לדינא, ועי' בדבריו ביו"ד ח"ד סימן י"ז מש"כ לדון בהוכחות הגרע"א, ועיי"ש שכתב לקיים עיקר הדין, די"ל דאף בזה"ז אינה מסולקת מראיית דם כ"ש, וכבר כתב כן בתשו' החזו"א סימן קס"ז בתו"ד, עיי"ש.

**ר' יוסי אומר מעוברת ומניקה שעברו עלי' ג' עונות די' שעתה,** הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ג' יב. כתב דהיינו שעברו עלי' ג' עונות "אחר שהוכר העובר",[[226]](#footnote-227) - אך בד' התוס' לקמן י' ב' ד"ה דהויא, מבו' דסגי במה שעברו עלי' ג' עונות משעה שנתעברה, ועיי"ש בחידוד הלכות ובחי' בית מאיר שהוכיחו כן מדבריהם.

והתוי"ט במשנתינו נקט דסגי שעברו עלי' ג' עונות משעה שנתעברה, והק' לפ"ז דבמעוברת מאי איכא בין ת"ק לר' יוסי, הרי אף לת"ק אינה מסולקת אלא לאחר ג' חדשים, דהוא שיעור הכרת העובר,[[227]](#footnote-228) וכתב דשיעור הכרת העובר הוא אחר ג' חדשים, אף שאין בהן צ' יום, ועי' רש"ש שתמה ע"ז, ועי' גם בפרד"ר סימן קפ"ד מקש"ז סק"י שהביא מד' הב"י דהיינו ג' חדשים שלמים, - ועיי"ש בתוי"ט שכתב עוד, דלר' יוסי אף אם הוכר עוברה ולא עברו עלי' ג' עונות שלא ראתה, לא אמרינן די' שעתה, ולת"ק כל שהוכר עוברה די' שעתה אף אם לא עברו עלי' ג' עונות.[[228]](#footnote-229)

**ח' ב'** **וכמה הכרת העובר ג' חדשים וכו' משום דאיכא דילדה לט' ואיכא דילדה לז',** בפירש"י כתב דקמ"ל דאזלינן בתר רוב נשים, ועי' ריטב"א שכתב דאף ביולדת לז' אין עוברה ניכר אלא אחר ג' חדשים, וכ"כ בתשו' תשב"ץ ח"ב סימן צ"א ללמוד מסוגיין, ועי' מהרש"א שפירש כן גם בד' רש"י.

אך החת"ס והערול"נ פירשו בד' רש"י, דאף דיולדת לז' עוברה ניכר בשליש ימי עיבורה, מ"מ לא מטהרינן קודם ג' חדשים, משום דאזלינן בתר רוב נשים, וכ"כ בתשו' בית אפרים אהע"ז סימן קל"ד ד"ה ומצאתי ביש"ש וכ"כ הרש"ש ביבמות מ"ב א' והפרד"ר בסימן קפ"ד מקש"ז סק"י והמלבושי יו"ט אהע"ז סימן כ"ד והחזו"א בסימן ק"א סק"ב.[[229]](#footnote-230)

בפרד"ר שם כתב, דמוכח מסוגיית הגמ' הכא, דכל שהוכר עוברה ולא עברו עלי' ג' חדשים, ל"ה מסולקת, ואך דבסתמא כל שהוכר עוברה תולין שעבר עלי' ג' חדשים, ואף אם יולדת לז' עוברה ניכר לשליש ימי', מ"מ הולכין אחר רוב נשים, וע"כ כל שהוכר עוברה תלינן שעבר עלי' ג' חדשים, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - והחזו"א שם נסתפק, אם כשעברו עלי' ג' חדשים ולא הוכר העובר הויא מסולקת, ועיי"ש מש"כ בזה, והמלבושי יו"ט שם האריך, דכל שעברו עלי' ג' חדשים הויא מסולקת אף אם לא הוכר עוברה, עיי"ש.

**ואח"כ הפילה רוח וכו' ה"ה בחזקתה ודי' שעתה וכו' ורמינהי וכו',** הרמב"ן והרשב"א לקמן ט' ב' הק', למש"כ רש"י שם דכיון דמעל"ע דרבנן ע"כ כל שבשעת ראייתה בחזקת טהרה אין מחמירין לטמא אותה למפרע, א"כ מאי פריך הכא דאם אי"ז לידה מעלייתא מ"ט די' שעתה, והגרע"א בגהש"ס כיון לקו' זו, ועיי"ש שכתבו דזהו הא דמשני רב פפי דהנח מעל"ע דרבנן, ועמש"נ להלן, דבד' רש"י משמע לא כן, וטעמא דרב פפא דפליג ע"ז, הוא משום דשאני הכא דאיגלאי מילתא דלאו עובר הוא, ומשא"כ התם דעדיין יש לתלות דמעיקרא לא שכיחי בה דמים והשתא הוא דאכחישא ואיתרעי, א"נ דשאני הכא שהפילה סמוך לראי' ואפשר לטמאותה, ומשא"כ התם שעברו כמה עונות, - והריטב"א בסוגיין כתב, דרב פפא לא פליג בזה על רב פפי, אלא דניח"ל לאשמועינן הך טעמא דהוי קושטא דמילתא.

**א"ר פפי הנח מעל"ע דרבנן,** בפירש"י כתב דהיינו דלענין די' שעתה חשיב ולד דמעל"ע דרבנן, - אך הרמב"ן והרשב"א בע"ב פירשו דהיינו דכיון דבשעת ראייתה היתה בחזקת טהרה אין מטמאין אותה למפרע, וכ"כ הריטב"א בסוגיין, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דכל הא דמטהרינן לה, הוא רק כשנשאלה על טהרותי' קודם שהפילה, דבזה הוא דאמרינן דאע"ג דאיגלאי דהוראה בטעות הוה, אין מטמאין אותה למפרע, אך אם לא נשאלה על טהרותי' עד שהפילה, מטמאינן להו, וכתב דזהו דנפ"מ בשנויא דרב פפא, דלפ"ז אף בכה"ג שלא באה לישאל על טהרותי' עד שהפילה מטהרינן לה, אך מד' הרמב"ן והרשב"א בע"ב שנקטו דרב פפא פליג על עיקר טעמא דרב פפי, משמע דגם לטעמא דרב פפי לא מטמאינן לה למפרע, אף אם עדיין לא נשאלה על טהרותי', וצ"ע.

בחי' הגרע"א כתב, דלשנויא דרב פפי לא חשבינן לה כמעוברת, אלא לענין מעל"ע דקייל טובא, אך לענין שאר דינים דרבנן ל"ה כמעוברת, ועיי"ש שכתב דלפ"ז נפ"מ בפלוגתת רב פפי ורב פפא, בגוונא שהיו ב' נשים במטה ונמצא כתם, עיי"ש, והק' ע"ד הפוסקים שלא ביארו לזה, - והחוו"ד בסימן קפ"ט סקל"ח כתב דהמפלת רוח חשיבא כמינקת והויא מסולקת כל כ"ד חדש, ואף לשנויא דרב פפי, דכ"ה דמקילינן במעל"ע דרבנן, ה"נ מקילינן בוסתות דרבנן, ולכאו' זה שלא כד' הגרע"א שנקט דרק במעל"ע דקייל טפי מקילינן, ועי' לחו"ש שם סקנ"ו שעמד בזה ע"ד החוו"ד, אך העירו דבד' הרמב"ם בפ"ח מאיסו"ב הי"ג מבו' שלמד דין וסתות דרבנן מדין מעל"ע, וכמש"כ המ"מ שם, ובד' הרמב"ם בספ"ג ממטמאי מו"מ מבו' בפשוטו שלמד גם לטומאת כתמים מטומאת מעל"ע, וצ"ע,[[230]](#footnote-231) - ולפמש"כ הרמב"ן ודעימי' דטעמא דמקילינן במעל"ע דרבנן, הוא משום דלא מטמאינן לה למפרע, לא שייך הך דינא כלל לענין מינקת, ויל"ע אם לדבריהם שייך הך דינא בגונא דהגרע"א בתלי' בכתמים, דנימא דהואיל ומעיקרא הי' הדין לתלות בשאינה מעוברת, לא מטמאינן לה למפרע.

**ראתה ואח"כ הוכר עוברה,** הרמב"ן הק' דמאי מיבע"ל הרי כל מדות חכמים כך הוא, וכיון שנתנו שיעור לדבר בהכרת העובר, פשיטא דאם ראתה ולא הוכר מטמאה מעל"ע אף שהוכר אח"כ בסמוך, ועיי"ש מש"כ לפרש בזה, ועי' רשב"א ריטב"א ור"ן מש"כ כמה דרכים בזה.

**בעידנא דחזאי אין ראשה כבד עלי' ואין אברי' כבדין עלי',** בחי' הריטב"א הק', דא"כ מ"ט כשראתה מיד אחר שהוכר עוברה אינה מטמאה מעל"ע, אדרבה י"ל דחזאי אתמול קודם שנסתלקו דמי', והגרע"א בגהש"ס כיון לקו' זו מדעתו, ועיי"ש מש"כ בזה, והרשב"א כתב דכיון דמעל"ע דרבנן הקילו בה לטהר למפרע, משעה שהוכר העובר,[[231]](#footnote-232) ועי' או"ש פ"ט מאיסו"ב הכ"ב ד"ה אולם מש"כ לפרש הטעם בזה, ועי' חזו"א סימן ק"א סק"ג שכתב ב' טעמים בזה, ועי' קה"י סימן ס"ה ואבי עזרי פ"ט מאיסו"ב ה"ד מש"כ עוד בזה.

בסד"ט סימן קצ"ד סק"ז הביא מתשו' עבוה"ג סימן כ"א שנקט דמעוברת הויא מדינא דגמ' מסולקת מתחילת העיבור, ועיי"ש שפירש בדעתו דהא דבעינן שיוכר העובר, הוא כדי לידע שהיא מעוברת, ועיי"ש שתמה ע"ז מסוגיין, וכן הק' הפליתי שם סק"ג, ועי' גם בחוו"ד שם סק"ב ובחי' הגרע"א לעיל ז' א' שתמהו עד"ז ע"ד העבוה"ג.

**הגיע עת וסתה בימי עיבורה ולא בדקה מהו,** בד' רש"י מבו' דמיבע"ל אם אף בימי עיבורה איכא לדין וסתות דאורייתא ואם לא בדקה ה"ה טמאה, ואף אם אח"כ בדקה ונמצאת טהורה, וכ"נ בד' ש"ר, - אך הר"ן פירש דהא פשיטא לי' דאע"ג דוסתות דאורייתא, מ"מ כיון דמחמת עיבורה דמי' מסולקין ליכא למיסמך אוסת כולי האי, ולא מיבע"ל אלא כשבדקה אח"כ ומצאה טמאה דהיא טמאה למפרע, ומכח זה היא צריכה בדיקה לכתחילה, עיי"ש.

**אליבא דמ"ד וסתות דאורייתא,** הב"י בסימן קפ"ד כתב בתו"ד, דלמ"ד דוסתות דרבנן פשיטא לי' מסברא דאף לכתחילה אינה חוששת לוסתה, וניחא בזה הא דלא מיבע"ל אלא למ"ד דוסתות דאורייתא, אף להני קמאי דס"ל דנידון הגמ' הוא גם על דין פרישה, - ולפ"ד הר"ן דמעיקרא קים לן דמהני הא דדמי' מסולקין דליכא למיסמך אוסת כולי האי, ניחא בפשיטות, דלמ"ד דוסתות דרבנן פשיטא לן דא"צ לחוש כלל לוסתה.

**דמי' מסולקין ול"ב בדיקה,** בפירש"י כתב דהואיל ודמי' מסולקין טהורה, והב"י בסימן קפ"ד כתב לדקדק מדבריו דלכתחילה היא חוששת לוסתה, ורק בדיעבד דעבר וסתה ולא בדקה ה"ה טהורה, דאל"כ הול"ל ה"נ במעוברת הואיל ודמי' מסולקין אינה חוששת, וכ"כ הרשב"א וש"ר בשם הראב"ד, וכ"ה בבעה"נ שער הוסתות סימן א' הט"ז דהיא חוששת ליום זה ואסורה לשמש,[[232]](#footnote-233) וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ה הכ"ד, ובדבריו שם מבו' דהיא חוששת אף לוסת שאינו קבוע, וכ"כ במ"מ פ"ט מאיסו"ב ה"ד בדעת הרמב"ם.

והרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' שער ג' יב: כתב בשם התוס' והרז"ה דא"צ בדיקה אף לכתחילה וליכא דין פרישה, ועיי"ש שהוכיח כן, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א והר"ן, וכ"כ הרא"ש בסימן ד', ועי' בדבריהם במש"כ כמה דרכים לפרש להא דתנן לקמן י"א א' דאע"פ שאמרו די' שעתה צריכה להיות בודקת.

והטור בסימן קפ"ד כתב דמעוברת אינה חוששת לוסתה כלל, אך בהיתה במחבוא היא חוששת לוסתה, ורק אם עבר היום ולא בדקה היא מותרת, ועיי"ש בב"י ובט"ז שם סקי"א מש"כ בדעתו, ועמש"כ בזה בפליתי שם סק"ט וחוו"ד סק"ח ובסד"ט שם סקי"א, ובחידוד הלכות וחי' חת"ס בסוגיין.

דעת הרמב"ן לקמן י"א ב' ובהל' נדה ספ"ה דאשה קובעת וסת בימי עיבור והנקה, אך הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ב' הט"ז והרשב"א לקמן י"א ב' ובתוה"ב בית ז' שער ג' יב. כתבו דאינה קובעת וסת.

והראב"ד בבעה"נ שם כתב, דאף דאינה קועת וסת בימי עיבורה, מ"מ היא חוששת בהן לראיותי' כוסת שאינו קבוע, והרשב"א בתוה"ב שם פירש בטעמו, דדמי לימי זיבה דה"ה חוששת בהן לראיותי', והרשב"א שם נקט לעיקר דאינה חוששת כלל, וי"ל דהוא לטעמי' דאף בימי זיבה אינה חוששת לראיותי' כלל, וכ"נ בביאור הגר"א סימן קפ"ט סקנ"ד, וכתב לחוש לד' הראב"ד, וכ"ה בשו"ע סימן קפ"ט סל"ג.

ובל' השו"ע שם משמע, דאף שראתה פעם אחת היא חוששת לוסתה, וכן דקדק הש"ך בסימן קפ"ד סקי"ט, וכמו שפירש בגל' הגרע"א שם, וכ"כ בסד"ט סימן קפ"ט סקל"ז, - אך בד' מהרש"ל שהביא הש"ך שם מבו' דרק כשקבעה וסת ג"פ היא חוששת לוסת.

בסד"ט סימן קפ"ד סק"ט ד"ה עוד קשה נקט, דכל מש"כ הראב"ד דהיא חוששת לראיותי', הוא לטעמי' דבימי עיבורה היא חוששת לוסת שהי' לה קודם עיבורה, והק' לפ"ז דלפמש"כ בשו"ע שם ס"ז דאינה חוששת לוסת שהי' לה קודם עיבורה, מ"ט כתב בסימן קפ"ט דהיא חוששת לראיותי' בימי עיבורה, ועמש"כ בזה בפרד"ר סימן קפ"ט שפ"ח סקע"ח ובחזו"א סימן פ"ז סק"ב, ובאמת דבד' הרשב"א גופי' מבו', דאף דלא חשש לד' הראב"ד דהיא חוששת לוסת שהי' לה קודם עיבורה, מ"מ חשש לדבריו דהיא חוששת לראיות שראתה בימי עיבורה.

הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' ה"? כתב, דהאשה שאינה רואה בימי עיבורה ובימי מניקותה, כשיכלו ימי מינקותה ותחזור לראות, אף אם חזרה לראות ביום אחר, ה"ה חוזרת לוסתה הראשון, ול"ד לשאר הפסקות דאם חזרה לראות ביום אחר, אינה חוששת ליום וסתה הראשון, משום דוסת במקומו עומד ודמים למקומם הם חוזרים ולא נסתלקו דמים אלא לשעתה, אך כ"ז שלא חזרה לראות, אינה חוששת לוסתה הראשון,[[233]](#footnote-234) ועיי"ש שפירש דהוא משום דוסתות דרבנן, וע"כ כ"ז שלא ראתה אינה חוששת, דאמרינן שמא עדיין לא חזרו דמים למקומם ונפשה לא חזרה עלי', וכ"כ הרמב"ן בהלכות נדה פ"ו ה"ז, והרמב"ן שם כתב כן גם בהיתה בחרדה ג' חדשים, אך בד' הראב"ד בתו"ד משמע דבזה היא חוששת לוסתה מיד, והיינו משום דבזה ל"ש לומר בזה דשמא נפשה לא חזרה עלי', - והרז"ה בהשגות בעה"נ שם האריך לחלוק ע"ז, דאף שחזרו דמים למקומם לא חזר הוסת, - והרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' שער ג' יא. כתב, דמיד כשעברו ימי העיבור וההנקה ה"ה חוששת לוסת הראשון, וכ"נ בדבריו בתוה"ב הארוך שם יג., וכ"כ הראב"ד שם בשם יש מי שאומר, וכ"כ בשו"ע סימן קפ"ט סל"ד, אך הש"ך שם סקע"ה כתב דהעיקר הוא כד' הראב"ד והרמב"ן, - ובתוה"ב הקצר שם כתב בשם גדולי הראשונים, דאינה חוששת לוסתה הראשון, אא"כ חזרה וראתה ביום וסתה, לפי שוסתות דרבנן והולכין בהן להקל.

ובד' הרמב"ן שם מבו', דכ"ז הוא בוסת קבוע, אך בוסת שאינו קבוע, כיון שעבר פעם אחת ולא ראתה, נעקר וסתה לגמרי, וזה מתפרש לפמש"כ הראב"ד שם דהא דחוזרת לוסתה הוא מדינא דחזר הוסת למקומו, ובוסת שאינו קבוע ליכא לדינא דחזר הוסת למקומו, וכ"כ הנובי"ת יו"ד סימן פ"ו, ודקדק כן מד' הרשב"א והב"י, עיי"ש, - אך בתשו' גבעת פנחס לבעל ההפלאה סימן נ"ד נחלק ע"ז, ועי' בלחו"ש סימן קפ"ט סקנ"ז מש"כ בזה.

\*\*\*

**רואה מחמת תשמיש**

**ס"ה ב'** - **הרואה דם מחמת תשמיש וכו',** ביסוד איסורא דרמ"ת כתב בתשו' הרשב"א ח"א סימן תתל"ט בתשו' מהר"ם מרוטנבורג דהוא איסור דרבנן דוסתות דרבנן, ומבו' דאיסורא דרמ"ת הוא משום וסת, וכ"כ הלבוש בסימן קפ"ז סי"ב והב"ש אהע"ז סימן קי"ז סק"ו, וכ"כ הנובי"ק יו"ד סימן מ"א - מ"ו, ובמהדו"ת סימן צ"א - צ"ה, ובעוד דוכתי, והגר"ז בקו"א סימן קפ"ז סק"א, וכ"כ הגרע"א בגל' בסימן קפ"ז לש"ך סק"כ ובתשו' מהדו"ק סימן ס' בתו"ד, והחת"ס בתשו' יו"ד סימן קמ"ג וסימן קנ"ג וסימן קס"ד וסימן קע"ה.

וכ"נ מד' הש"ך סימן קפ"ז סקל"ב שכתב דרמ"ת בימי טוהר אינה נאסרת, והוא משום דינא דמימי טהרה לימי טומאה לא קבעה וסת, כמש"כ הסד"ט שם סקכ"ו והנובי"ת יו"ד סימן צ"ה, והגר"ז שם סקמ"ח, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' שער ב' ו: שכתב דהא דבעינן ברמ"ת ג"פ, הוא כרשב"ג, וקי"ל כוותי' דבכלל וסתות היא,[[234]](#footnote-235) וכן הוכיחו ממש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ד' כג. דהא דרמ"ת אינה נאסרת בפעם אחת, הוא כדי שלא תאסר בת אברהם לעולם, ומבו' דמן הדין הי' לנו לאסרה בפעם אחת, ולכאו' הוא משום איסורא דוסת שאינו קבוע, והרי דאיסורא דרמ"ת, הוא מדין וסת.

וכ"נ גם מד' הר"ן בשבועות ב: שכתב דהא דבאשה שאין לה וסת חוששין שתראה מחמת תשמיש, הוא משום שנראה מענינה שראיותי' באות לה כפי המקרים שקורין לה מקפיצות או אכילות וכיו"ב, ולפיכך יש לחוש לה שמא אף מחמת תשמיש תראה, וכעי"ז כתב הרמב"ן במלחמות בפ' אלמנה ניזונת ס:, עיי"ש, ומשמע דענין רמ"ת, דמי לקפיצות ואכילות הגורמות לראייתה, וע"כ אם אין לה וסת חיישינן שיהא התשמיש גורם לראייתה, ואם יש לה וסת לא חיישינן להכי, כיון שאין המקרים גורמים לראייתה.

אך בח"מ אהע"ז סימן קי"ט סקכ"ב מבו' בפשוטו דרמ"ת אסורה מדאורייתא,[[235]](#footnote-236) והבית מאיר שם סימן קי"ז כתב דהוא משום דאיסורא דרמ"ת הוא ככל דבר איסור שהוחזק ע"י ג"פ, דאיסורו הוא מדאורייתא, וכ"כ בתשו' שאילת דוד יו"ד סימן ב' ד"ה ובעיקר הסברא, דחזקת רמ"ת אי"ז בכלל הוסתות, אלא הוא משום חולי, ועיי"ש שכתב דמה"ט ה"ה אסורה מדאורייתא, ול"ד לוסתות דאינם אלא מדרבנן, דעל הוסת אין לסמוך דהרבה פעמים יכול הוסת להשתנות וכו', משא"כ ברמ"ת דהוי חולי כזה דבכל עת שמשמשת דוקא תראה, ולא שייך למימר שמא תאחר איזה רגע, דהא החולי הוא כך דתראה מחמת תשמיש, וגם אין לחוש שנתרפאה מחולי זה, דלא שכיח שתתרפא כשאינה עסוקה ברפואות, וכן הביאו מתשו' עטרת חכמים יו"ד סימן י"ז, שכתב דלא מתורת וסת חיישינן, אלא שאין לה דרך נשים, והיא בטבעה מלאה דם ברחמה, וע"י דפיקת השמש בעת תשמיש נופל המקור, - והחוו"ד סימן קפ"ז סק"ג האריך דאיכא תרי גווני באיסורא דרמ"ת, גם משום וסת וגם משום חולי, עיי"ש, והפרד"ר בסימן קפ"ז מקש"ז סוסק"ב נחלק ע"ז, וכתב דהכל דבר אחד, עיי"ש.

הבית מאיר שם כתב, דאין ללמוד מתשו' מהר"ם דאיסורא דרמ"ת הוא משום וסתות ואינו אלא מדרבנן, דאדרבה מד' מהר"ם שם משמע דברמ"ת גמורה, ה"ה אסורה מדאורייתא, ורק היכא דהוחזקה לראות אחר טבילתה, ואינה רואה בשאר ביאות, אין בזה אלא משום וסתות ואין איסורה אלא מדרבנן, - ועיי"ש שכתב עוד, דמש"כ התוס' בד"ה ונאמנת, דרמ"ת דמי לאכילת שום דאפי' לרבי בעי תלת זימני, אי"ז משום דרמ"ת הוא מדין וסתות, ורק לענין זה הוא שדימו לאכילת שום, דבעינן ג"פ להחזיקה.

הש"ך בסימן קפ"ז סקל"ה כתב, דהא דאם ראתה מחמת תשמיש פעם אחת, אינה אסורה, כדין כל וסת שאינו קבוע, הוא משום דהו"ל כוסת הקפיצות שבא ע"י אונס, שאינה חוששת לו, ועי' גם בד' הש"ך בסימן קפ"ט סקמ"ח שדימה דין רמ"ת לדין וסת הקפיצות, והפליתי שם סקי"ג כתב דאכתי תיקשי לדעת הסוברים דאשה קובעת וסת לקפיצות, דא"כ מ"ט אין רמ"ת נאסרת בפעם אחת.

והט"ז שם סקט"ז כתב דהא דאינה נאסרת בפעם אחת, ברמ"ת המורכב לטבילה, הוא משום דלא אסרינן לה על בעלה לעולם משום פעם אחת, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בתוה"ב, וכנ"ל,[[236]](#footnote-237) והסד"ט שם סקכ"ח הוכיח מדבריו שנחלק ע"ד הש"ך שדימה וסת דרמ"ת לוסת הקפיצות,[[237]](#footnote-238) ובגל' הגרע"א ע"ד הש"ך סקל"ג כתב בדעת הט"ז, דס"ל דתשמיש דמי לוסת דאכלה שום, דחוששין לו בפעם אחת, וכ"כ בחזו"א סימן פ"ב סוסק"ד, וכן דעת החוו"ד שם סקי"ד, וכן נקט הפליתי שם סקי"ג דודאי דיש לדמות רמ"ת לוסת דאכילת שום, עיי"ש, ועי' בתשו' נובי"ק יו"ד סימן מ"ו בהג"ה שהביא כן בשם הגר"ח צאנזר, והנוב"י שם נחלק ע"ז, וכתב דלדעת התוס' לעיל ס"ג ב' וסת דרמ"ת דמי לוסת הקפיצות, ול"ד לוסת דאכילת שום, ורק לדעת הרז"ה דמי וסת דרמ"ת לוסת דאכילת שום, עיי"ש, ועמש"נ בזה לעיל בהערה צ"ט.

ובחזו"א סימן פ"ב סק"ו כתב דהא דאינה נאסרת בפעם אחת, הוא משום דתלינן שהוא מן הצדדים, והא דבוסת המורכב אסרינן לה בפעם אחת, כמבו' בסימן קפ"ז ס"י, הוא משום דוסת דרמ"ת המורכב שכיח טפי, עכ"ד, אך החזו"א גופי' שם סק"ה (סוד"ה דעת החוו"ד), כתב דרמ"ת הפשוט שכיח טפי, וצ"ע, ולכאו' י"ל עוד, דבוסת המורכב, ל"ש לתלות דהוא מן הצדדים, דבדם דמן הצדדים ל"ש ענין הרכבה כלל, ולפ"ז י"ל דע"כ לא הק' הט"ז דמ"ט לא אסרינן לה בפעם אחת, אלא על רמ"ת המורכב לטבילה, ועמש"נ עוד בענין זה בסימן ל"א.

הפליתי שם סקי"ג הק' ע"ד הש"ך דרמ"ת דמי לוסת ע"י אונס, וע"כ אינה חוששת לו בפעם אחת, דא"כ מ"ט אם ראתה ג"פ ההיא אסורה, הרי וסת הקפיצות אינו נקבע אף בג"פ, ועיי"ש שהוכיח מזה, דרמ"ת שאני, ולכו"ע היא קובעת וסת, הואיל וחימום תשמיש גורם ראיית דם, וצ"ב.

והנוב"י שם כתב, דהא דרמ"ת אסורה, אף דקי"ל דאין אשה קובעת וסת לקפיצות, הוא משום דאף בוסת הקפיצות אם קפצה ג"פ וראתה ה"ה חוששת כוסת שאינו קבוע, וכמש"כ בהגמי"י פ"ח מאיסו"ב, ופסק כן הרמ"א בסימן קפ"ט סי"ז, - אך בסד"ט בסימן קפ"ז סקכ"ג הק' ע"ז דדין זה דבוסת הקפיצות חוששת לו כוסת שאינו קבוע, נחלקו בו רבוותא, ועי' גם בלחו"ש שם סק"ג שתמה ע"ז.[[238]](#footnote-239)

הפליתי בסימן קפ"ז סקי"ב כתב, דאף דאיסורא דרמ"ת הוא משום וסת, מ"מ חזינן שהחמירו בו יותר משאר וסת, דאל"כ תהא רמ"ת מותרת לשמש ביוצא לדרך בפעם הרביעי, דומיא דכל וסת, דביוצא לדרך מותר לשמש עמה סמוך לוסתה, ועוד, דא"כ אשה שראתה בביאה ג"פ ובביאה ג' נתעברה, תהא מותרת לבעלה כשהוכר העובר, דהיא בחזקת מסולקת דמים ומותרת לו אפי' בימי וסת, ובע"כ דהחמירו חכמים בזה, ועיי"ש שנחלק מכח זה על מש"כ הש"ך שם סקל"ב שכתב דרמ"ת בימי טוהר מותרת, ועיי"ש מש"כ לדון בד' הש"ך עוד מטעמים אחרים.

אך בנובי"ת יו"ד סימן צ"ה נחלק ע"ד הפליתי וכתב שלא החמירו בוסת דרמ"ת טפי, והא דלא שרינן לה ביוצא לדרך, הוא משום דאף לדעת המתירים סמוך לוסתה ביוצא לדרך, מ"מ אם הוסת קבוע לרגע מכוון ממש לא שמענו להתיר, ועיי"ש שכתב עוד, דל"ש בזה עיקר התירא דיוצא לדרך, דהוא כדי להגדיל האהבה שביניהם, ובהוחזקה לראות מ"ת כון שאסור לדור עמה למה לנו להגדיל האהבה, אדרבה תיהוי לה איבה, - והחזו"א בסו"ס פ"ב כתב על טעמא בתרא דאינו מספיק, דאי שרינן ביוצא לדרך ראוי להקל בשביל שלא להוציא אשה מבעלה, ועיי"ש שכתב די"ל דיוצא לדרך סמוך לוסתה הוא דרך מקרה יש להקל, אבל אם כל האישות תהי' רק סמוך לוסתה ודאי ראוי להרחיק אישות כזו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ובמש"כ הפליתי להוכיח מהא דלא שרינן לה בימי עיבורה, עיי"ש בנוב"י שכתב דאה"נ אם הי' לה דרמ"ת קודם שנתעברה, אינה חוששת בימי עיבור והנקה לוסת זה, ורק אם רמ"ת בימי עיבורה עצמם, ה"ה חוששת לוסתה, וכ"כ הנוב"י גם בסימן צ"ג, - אך החוו"ד שם סק"ג כתב דאף דמשום חשש וסתות אין לאסרה בימי עיבור והנקה, מ"מ היא אסורה בימי עיבור והנקה משום חשש חולי, וזה לפ"מ שהאריך שם דבכל רמ"ת יש לחוש גם משום וסת וגם משום חזקת חולי, - והבית מאיר שם ס"י הוכיח כן, דרמ"ת הוא משום חולי, דאל"כ לדעת הרשב"א דאין אשה חוששת לראיות שראתה בימי עיבור והנקה, לא תאסר נמי רמ"ת בימי עיבור והנקה.[[239]](#footnote-240)

הנוב"י שם בסימן צ"ג כתב, דכיון דאין אשה קובעת וסת בימי זיבה, אף אינה קובעת וסת דרמ"ת בימי זיבה, ובשו"ת שאילת דוד יו"ד סימן ב' נחלק ע"ז, דאיסורא דרמ"ת אינו משום וסתות אלא משום חזקת חולי, וע"כ היא קובעתו אף בימי זיבה, ובחזו"א סימן קכ"ב סק"ט נחלק ע"ז, דוסת הגוף נקבע אף בימי זיבה, ועמש"נ בפרט זה לעיל עמ' ?.[[240]](#footnote-241)

**מחמת תשמיש,** הטור בסימן קפ"ז כתב דהיינו כשראתה מיד כשתרד מן המטה, והב"י שם הביא כן מד' כמה מקמאי, ועיי"ש שהביא מש"כ הראב"ד בבעה"נ שער הספירה סימן ג' ה"ה, דאין אנו בקיאין עכשיו בשיעורים הללו, וע"כ כל סמוך לביאה אם בדקה ומצאה דם נאסרת על בעלה, וה"ה בחזקת רמ"ת, וכ"כ הרמ"א שם ס"א, והש"ך שם סק"ז נסתפק, אם מחמרינן בזה גם לענין לאסרה לכו"ע כשהוחזקה כן בג' אנשים, ועי' בפרד"ר שם מש"כ בזה.

החוו"ד בסי' קפ"ו סק"ב ובסי' קפ"ז חידושים סק"א כתב, דאף דאינה נאסרת אלא כשראתה מיד, מ"מ כל שראתה פעם אחת בליל התשמיש אף מופלג ממנו, הוי זה ריעותא שרואה היא מחמת תשמיש, וצריכה לבדוק ג"פ, ולמד לזה מד' הראב"ד בבעה"נ בשער הספירה סימן ג' ה"ט, שכתב דהפעם הראשונה אינה ממנינא, ורק אחר שראתה פעם אחת, שוב היא צריכה לבדוק, וע"כ היא נאסרת, וזה לפ"מ שפירש החוו"ד שם בדבריו, ונת' להלן, וכ"כ הבית מאיר שם ס"א, - אך הגר"ז שם סק"ב נקט דמד' כל הפוסקים שלא הזכירו לד' הראב"ד, מבו' דס"ל דלא קי"ל הכי, וכ"ה מבו' בתשו' מהרי"ל החדשות סימן צ"ח, עייש"ה.

ובד' החוו"ד בחידושים שם משמע, דהא דהו"ל ריעותא להצריכה בדיקה היינו אף אם בדקה מיד אחר התשמיש ולא מצאה דם, והיינו דאף דידוע דלא ראתה בשעת תשמיש, מ"מ כיון שראתה באותה העונה, הוי זה ריעותא דהתשמיש גורם לראייתה,[[241]](#footnote-242) - אך הבית מאיר שם פירש דכל הא דהו"ל ריעותא, הוא משום דיש להסתפק דמיד בשעת תשמיש ראתה, וכ"ה להדיא בד' הראב"ד בכתוב שם בפרק אלמנה ניזונת, דהא דאם ראתה דם סמוך לתשמיש צריכה בדיקה, הוא משום דשמא בשעת תשמיש הי' דם, עיי"ש.

בסה"ת סימן ק"ו כתב דגירסת ר"ח היא, נשאת לראשון וראת דם מחמת תשמיש פעם ראשונה שנייה ושלישית תתגרש, ומשמע דאיירי דמתחילת נשואי' הורגלה לראות בשעת תשמיש, וכתב דבתוספתא תניא הרי שהיתה נשאת והיתה רואה מחמת תשמיש כו', משמע דלאח"ז מרובה משנשאת אירע לה כך, - ובתשו' מהרי"ל החדשות סו"ס ק' הובא תשו' מהר"ר עזריאל ב"ר יחיאל תלמיד מהר"ם מרוטנבורג שכתב דלפ"ד הר"ח, כל הא דאסרינן לה לבעלה, הוא רק כשראתה בג' ביאות ראשונות, אך אם הורגלה בביאות וכחות של היתר, תו לא מיתסרא לבעלה אפי' בג' ביאות רצופות, - ובתשו' מהר"ר יוחנן שם באות ב' הוסיף לפרש בזה, דהוא משום דכל שחזינן בהך גברא כחות של היתר קודם, אע"ג שאח"כ הוחזקה בג' תשמישי איסור, מ"מ כיון דהאי גברא אין כחותיו שוין לאיסור, ה"ה מותרת, וכתב דהטעם דלא קי"ל הכי, הוא משום משום דאיכא למימר נתוספו כחותיו, כיון שג' פעמים של איסור היו אחרונים, ואחר שנתוספו הכחות והוחזקו באיסור לא נתיר.

**משמשת פעם ראשונה ושני' ושלישית,** הראב"ד בבעה"נ בשער הספירה סימן ג' ה"ט, פירש דהיינו דאחר שראתה פעם אחת, ה"ה משמשת עוד ג"פ, דהפעם הראשונה שראתה אינה ממנינא, ועיי"ש שפירש דהוא משום דמעיקרא ל"ה צריכה בדיקה.

ובביאור דבריו, כתבו הפליתי בסימן קפ"ז סק"ב, והגר"ז שם סק"ב, והחת"ס בתשו' יו"ד סימן קס"ד, דהוא משום דכשלא בדקה עצמה י"ל שקודם תשמיש הי' בה הדם, ולא מחמת תשמיש ראתה.

אך הפרד"ר שם שפ"ח סק"ב תמה ע"ז, שהרי הראב"ד שם פירש בד' הרי"ף, דאף אם נולד בה ריעותא, א"צ בדיקה אלא לאחר תשמיש, ואם ראתה ג"פ, ה"ה נאסרת משום רמ"ת, והרי דלא תלינן דשמא הי' בה הדם קודם התשמיש, - ועיי"ש שכתב דהא דפעם הראשונה אינה ממנינא, הוא משום דלא בדקה מיד לאחר התשמיש, אלא לאחר זמן, וע"כ אין ראי' זו ממנינא, וכ"כ החוו"ד בסימן קפ"ו סק"ב והבית מאיר שם ס"א, וכ"ה מבו' גם בד' התוה"ש שם סק"ב, ועי' סד"ט סימן קפ"ו סק"ד, שהביא ב' הדרכים בזה, - ועי' בבית אפרים יו"ד סימן מ"ד שהאריך בזה, ופירש ד' הראב"ד בע"א, ואכמ"ל.

הפרישה בסימן קפ"ז סק"ג פירש דמשמשת פעם ראשונה ושני' ושלישית, הוא עם הביאה הראשונה שראתה בה, וכ"כ הט"ז שם סק"א והש"ך שם סק"ב, - והגר"ז שם סק"ב כתב, דכ"ה גם לפ"מ שנחלק הרז"ה בהשגות בעה"נ שם וכתב דאם ראתה פעם אחת מחמת תשמיש א"צ בדיקה כלל, ורואה מחמ"ת שאמרו בגמ' היא ראיית הרגשה שהרגישה בדם ולא ראיית בדיקה, וע"כ אף ראי' קמייתא ממנינא, ועיי"ש שכתב דמסתימת כל הפוסקים שלא הזכירו דאם ראתה פעם אחת היא צריכה בדיקה, נראה דס"ל כדעת הרז"ה, ולדעתם בע"כ דאיירי הכא בראיית הרגשה וכד' הרז"ה, וזהו שסתמו כן הפרישה והט"ז והש"ך, - והפליתי שם סוסק"ב כתב בדעתם, דאף אם בדקה אחר התשמיש ומצאה דם, ולא בדקה קודם התשמיש, הוי ראי' הראשונה ממנינא, ופירש דהוא משום דתלינן תמיד בדבר המצוי ורגיל, ואמרינן מסתמא מחמת תשמיש ראתה.

**ותנשא לאחר,** בטעם הא דהיא מותרת לינשא לאחר, פירש"י ע"פ סוגיית הגמ' לקמן דהוא משום דאין כל האצבעות שוות, וצ"ע בתשו' מהר"ם ד"פ סימן תרכ"ה (והובא במרדכי הל' נדה סימן תשל"ה) שכתב דהוא משום דדילמא מזלא דהאי גברא גרם, - ובסה"ת סימן ק"ו כתב דהוא משום ספק ספיקא, דשמא לא בא הדם מן המקור אלא מן הצדדים, ואפי' בא מן המקור שמא לא יבא לשני, דאין כל האצבעות שוות, וכ"כ הב"י בסימן קפ"ז בשם הסמ"ג לאוין קי"א,[[242]](#footnote-243) - וכ"ה מבו' מד' הראשונים בסוגיין שכתבו דאם תבדוק עצמה תחת בעל ראשון וימצא דם על ראש המוך, תהא אסורה לינשא לאחר, וזה מתפרש כד' סה"ת והסמ"ג דבכה"ג ליכא ספק ספיקא.

**מכאן ואילך לא תשמש עד שתתגרש ותינשא לאחר,** בפירש"י כתב דהוא משום דתלתא זימני בעינן לחזקה כרשב"ג, וכ"כ רש"י בד"ה דברי רבי, דרישא כולה ר"ש היא, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ז' שער ב' ו:, והר"ן בשבועות ב:.

אך התוס' ותוס' הרא"ש כתבו דאפי' רבי מודה ברמ"ת דבעינן ג"פ להחזיקה, דדמיא לוסתות שלא מנו חכמים דמודה רבי דבעינן ג"פ, ומשמעות דבריהם דגם הא דתניא דאינה אסורה לינשא לשלישי, אתיא אף כרבי, - אמנם הב"י בסימן קפ"ז כתב בדעת הסמ"ג, ואינו בסמ"ג לפנינו, דרמ"ת אסורה לבעל שלישי, דקי"ל בזה כרבי, ומ"מ אינה אסורה לראשון אלא בג"פ, וכמש"כ התוס' דדמי לוסתות שלא מנו חכמים, והיינו דטעמא דהתוס' אינו רק לגבי להחזיקה שהיא רמ"ת ואי"ז מקרה בעלמא, אך לגבי להחזיק שכל האצבעות גורמות שתהא רמ"ת, הוי ככל חזקה, דלרבי סגי בב"פ.[[243]](#footnote-244)

**לא נמצא דם על ראשו בידוע דמן הצדדים הוא,** בתשו' מיימוני קדושה סימן ג' כתב בשם ריצב"א, דאף אם בדקה עצמה ע"י שפופרת ולא מצאה דם כלל, היא מותרת, די"ל דנתרפאת, שהרי ע"י הכנסת שפופרת רגילה לראות כמו ע"י אצבע, והובא בש"ך סימן קפ"ז סקי"א, - וכ"ה מבו' גם בד' הרמ"א שם ס"י, שכתב דאם עברה ושמשה ולא ראתה, הו"ל כבדיקת שפופרת, והרי דאף בכה"ג דלא נמצא דם כלל, ה"ז מועיל להתירה.[[244]](#footnote-245)

ובנובי"ק יו"ד סימן מ"ו פירש בד' הריצב"א, דמה שאמרו הכא דבידוע דמן הצדדים הוא, הוא כשנמצא הדם בצדדים, אך כשלא נמצא דם כלל, לא נתברר לנו שהדם שראתה תחילה הוא מן הצדדים, והא דשרינן לה הוא משום דתלינן שנתרפאה, - ועיי"ש שהביא קו' הגר"ח צאנזר דהיאך נעקר הוסת בפעם אחת, וכתב הנוב"י דהוא משום דהו"ל כוסת הקפיצות דאף אם נקבע בג"פ, ה"ה נעקר בפעם אחת.

אך בהמשך דבריו בד"ה ומ"ש מוהרר"ח כתב דל' הגמ' משמע, דאף אם לא נמצא דם כלל, תלינן דהדם שראתה תחילה הוא מן הצדדים, וכתב לדקדק כן גם מד' הרמב"ם בפ"ד מאיסו"ב הכ"ב,[[245]](#footnote-246) - והביא שם מש"כ הגר"ח צאנזר לפרש בזה עפי"ד הב"ח דכל הא דאין האצבעות שוות הוא רק אם הדם מן הצדדים, וע"כ אם בדקה בשפופרת ולא ראתה, בידוע דהדם שראתה תחילה הוא מן הצדדים, ועיי"ש שהאריך לדחות לזה, - וכתב לפרש, דטעם הא דשרינן לה כשלא נמצא דם כלל, הוא משום דאם הוי הדם מן המקור אין לה רפואה אלא ע"י הטלת חררה, וע"כ כשלא נמצא דם כלל, תלינן שהדם שראתה תחילה הוא מן הצדדים ונתרפאה, - ועיי"ש בד"ה ולתרץ שכתב דמ"מ איכא נפ"מ בין היכא שנמצא דם בצדדים להיכא שלא נמצא דם כלל, דאם נמצא דם בצדדים, א"כ עדיין לא חיתה המכה שבצדדים, וע"כ אף אם שוב תשמש ותראה, לא תאסר על בעלה, דתלינן בצדדים, אך אם לא מצאה כלל, אף דאיגלאי שהדם שראתה תחילה הוא מן הצדדים, מ"מ כיון שעכשיו כבר חיתה המכה, ע"כ אם תחזור ותראה ג"פ מחמת תשמיש תחזור לאיסורה.[[246]](#footnote-247)

והגר"ז שם סקי"ג הביא מהגה' שערי דורא, דכששמשה פעם אחת ולא ראתה, וכן בבדיקת שפופרת שלא נמצא דם כלל, אף דראתה אח"כ ג"פ רצופין, לא נאסרה על בעלה, וכתב דקרוב לומר דאף א"צ ספירת ז' וטבילה, דתלינן שהדם שראתה תחילה הוא מן הצדדים, והביא שכ"כ גם בתשו' אמונת שמואל סימן א', ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה, ועי' גם בחזו"א סימן פ"ב סק"ו שנקט כן, - אך בד' הרמ"א שם ס"י והש"ך שם סקל"א מבו' דאם עברה ושימשה ואח"כ חזרה וראתה ג"פ, ה"ה אסורה, ורק בגונא שיש לתלות שהוא מחמת חולשת הלידה, שרינן לה, והרגיש בזה הגר"ז שם, ועי' גם בדבריו בסוסקמ"ז שעמד בזה, ועי' גם בבית מאיר שם ס"ב ד"ה ודע דלפי הנ"ל שעמד ע"ז.

ועי' עוד בד' הגר"ז בקו"א שם סק"א ובסד"ט שם סק"ו ובבית מאיר שם ס"ב שהאריכו הרבה בנידו"ז אם שרינן לה אף כשלא נמצא דם כלל, ועי' גם בגל' אמרי ברוך לחוו"ד שם סק"ג באות ב', ובפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ז החקירה הב' אות ט' ואילך ובמקש"ז סק"ח, ועי' גם בחזו"א סימן פ"ב סוסק"ד ובסק"ו מש"כ בזה, ועי' עוד בחזו"א בתשו' סימן קס"א מש"כ בזה באורך, ועיי"ש גם במש"כ לפרש ד' הריצב"א בע"א.

בעיקר משה"ק הנוב"י דהיאך מהני בדיקת שפופרת, הרי אין וסת נעקר בפעם אחת, עי' בתוה"ש סימן קפ"ז סקל"ד שכתב שהקילו חכמים בכך כדי שלא לאסרה על בעלה, ובזה מתפרש הא דברמ"ת המורכב אינו נעקר אלא בג"פ, וכמש"כ הרמ"א שם סי"א, וכ"ה בתוה"ש שם סקל"ח, ובד' הגר"ז שם בקו"א סק"ב, - והחוו"ד שם סק"ג כתב דהא דמהני העקירה בפעם אחת הוא רק לחשש חולי,[[247]](#footnote-248) וע"כ ברמ"ת המורכב דאינו משום חולי אלא משום וסת, בעינן עקירה ג"פ, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.

האחרונים נחלקו אם מהניא בדיקת שפופרת אף לטהר את הדם שראתה, וכן לטהרה אח"כ כשתחזור ותראה, עי' בזה בנובי"ק יו"ד סימן מ"ג, ופליתי סימן קפ"ז סק"ז, והגר"ז שם סקי"ג ובקו"א שם סק"א, וחוו"ד שם סק"ג, ובית מאיר שם ס"ב, ומקור מים חיים שם ס"ב, ותשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס', ופרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ז החקירה הב' אות י"ב י"ג, וחזו"א סימן פ"ב סק"ו, ואכמ"ל.

הב"י בסימן קפ"ז הק', דמ"ט היא מותרת כשלא נמצא דם על ראש המוך, ואמרינן דבידוע שהוא מן הצדדים, הרי יש לחוש שהוא מן המקור, ומה שלא נמצא דם על ראש המוך, הוא משום דל"ה עב כמו השמש שאין כל האצבעות שוות,[[248]](#footnote-249) או משום שלא הכניסתו בכח שאין כל הכחות שוין, ועיי"ש שכתב דלא אמרינן אין כל האצבעות או כל הכחות שוות אלא להקל ולא להחמיר, והיינו משום דרוב נשים אין רואות מחמ"ת, וע"כ כל מה שמצינו לתלות להיתר שלא להוציאה מכלל שאר נשים תלינן, כיון דאיכא רגל"ד שהרי בדקה ולא נמצא דם על ראש המוך, ועי' בנובי"ק יו"ד סימן מ"ג ד"ה מטיבותי' וסימן מ"ו ד"ה ומה גם במש"כ לפרש בזה.

והב"ח שם כתב לישב, דכל הא דאין כל האצבעות וכל הכחות שוין, הוא רק לגבי החשש דהדם הוא מהצדדים, ועי' בסד"ט שם סק"ו ובנובי"ק יו"ד סימן מ"ו שתמהו ע"ז, ועי' בפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ז חקירה הא' אות ב' שהביא מש"כ בזה הב"ח בתשו', ועיי"ש מש"כ לפרש בדבריו.

בנובי"ק יו"ד סימן מ"ג תמה על קו' הב"י, שהרי בגמ' מיירי שניסת לג' בנ"א ובכל א' ראתה ג"פ מחמ"ת, שכבר הוחזקה לכל האצבעות ולכל הכחות, וא"כ כשלא מצאה בראש המוך, אין לומר שהוא משום דאין כל האצבעות וכל הכחות שוין, שהרי כבר הוחזקה לכולם,[[249]](#footnote-250) וכ"ה מבו' בחי' הגרע"א בסוגיין, - אך החוו"ד שם סק"ד בקו' הד' כתב דאף אם הוחזקה לכל האצבעות, מ"מ אי"ז נעקר ע"י אצבע אחרת, וכתב דכ"ה גם בנגח שור חמור וגמל, דאם אח"כ ראה מין אחר ולא נגח, אין עוקר ההעדאה מהמינים שנגח, (וכ"ה מבו' בד' ההשלמה ותלמיד ר"ת בב"ק ל"ז א'), - ועיי"ש בחוו"ד במש"כ לישב קו' הב"י בע"א.

הראב"ד בבעה"נ שער הספירה סימן ג' ה"ו כתב, דבזה"ז ל"מ בדיקת שפופרת לכתחילה, שאין אנו בקיאין בהכנסת המכחול ואולי יתחלף בו בין ראשו לצדדין, והראשונים בסוגיין הביאו בשמו שכתב עוד, דגם אם הוי הדם מן הצדדים, היא אסורה משום חומרא דר' זירא, והרא"ש והר"ן תמהו ע"ז דלא מצינו שהחמירו לטמאות דם המכה, ועי' בנובי"ק יו"ד סימן מ"ג מש"כ לפרש לד' הראב"ד בדרך מחודשת, והרמב"ן צידד כדבריו, אך הרשב"א והרא"ש וש"ר כתבו דבדיקה זו מועלת גם בזה"ז, והוכיחו כן מד' הרי"ף שהביא לבדיקה זו.

הסד"ט בסימן קפ"ז סק"ו והגר"ז בקו"א שם סק"א כתבו להוכיח מד' הראב"ד, דל"מ הבדיקה להתיר אלא אם נמצא דם בצדדים, דאם מהניא הבדיקה להתיר אף כשלא נמצא דם כלל, א"כ תבדוק שמא לא תמצא דם כלל, ועי' בנובי"ק יו"ד סימן מ"ג בד"ה אמנם גם, שכתב דעל גוונא שלא נמצא דם כלל, כתב הראב"ד לטעמא דחומרא דר"ז, עיי"ש בדבריו, אך הבית מאיר שם ס"ב נג: כתב דמכוון הראב"ד הוא דחיישינן למכשול, שמא ימצא על הצד סמוך לראש ויקילו לומר שהוא מן הצד ובאמת יהי' בראשו, ולכן ביטל לכל עיקר הבדיקה, ועיי"ש שהוכיח כן, דאל"כ מ"ט לא תועיל הבדיקה אם נמצא למטה מן הצד, דבזה ודאי אנו בקיאין להבחין דאי"ז בראשו.

**ואם יש לה מכה תולה במכתה,** דיני תלי' במכה נתבארו בשלהי סוגיין, עיי"ש באורך.

**ואם יש לה וסת תולה בוסתה,** בביאור הך דינא מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דיש לה וסת לקלקול הזה שאינו רואה כל שעה מחמת תשמיש אלא לפרקים, ובכה"ג היא תולה בוסתה ומשמשת בלא בדיקה בין וסת לוסת, ובסד"ט סימן קפ"ז סקכ"ג הק', דמאי בעינן להא דתולה בוסתה להתירה לשמש בין וסת לוסת, בלא"ה היא מותרת כיון שלא ראתה רצופין,[[250]](#footnote-251) ואדרבה מכח הא דיש לה וסת, ה"ה אסורה לשמש בימי וסתה, וכתב דמכוון רש"י הוא דמה"ט אף אם תחזור ותראה ג"פ בימי וסתה בלא ביאת היתר בינתים ה"ה מותרת, - והבית מאיר שם סוף ס"א כתב דמכוון ד' רש"י, דמה"ט היא מותרת לשמש בלא בדיקה בין וסת לוסת, דאם אין ראיותי' בסדר קביעות וסת, ה"ה צריכה בדיקה, וכמש"כ הראב"ד דכל שראתה פעם אחת מחמ"ת, ה"ה צריכה בדיקה ג"פ.[[251]](#footnote-252)

ובסד"ט שם כתב להוכיח עוד מד' רש"י, דלא כמש"כ התוה"ש שם סקכ"ט, דאם ראתה ג"פ מחמ"ת ביום ידוע, אינה אסורה אלא באותו היום, דומיא דוסת המורכב לימים וקפיצות, אלא דוקא אם היו ביאות היתר בינתים, הוא דתולה בוסתה, והוכיח כן גם מתשו' מהר"ם שבתשו' הרשב"א ח"א סימן תתל"ח, וכן הוכיח החוו"ד שם סקט"ז, ופירש דהוא משום דמסתבר טפי לתלות בחולי דממלאה ונופצת מלתלות בוסת, וזה לפי דבריו שם סק"ג, דאיכא ב' חששות ברמ"ת, ועי' חזו"א סימן פ"ב סק"ה מש"כ בזה, - אך בפרד"ר שם מקש"ז סקי"ד האריך לקיים לדינא לד' התוה"ש, עיי"ש, - ועמש"נ בענין זה בסימן י"ז ענף ז'.

**ב** הרמב"ם בפ"ד מאיסו"ב ה"כ פירש דהיינו, דאם שימשה סמוך לוסתה וראתה, תולה בוסתה, ולא תלינן דהויא הראי' מחמת תשמיש, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ו הט"ו, והרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ב' ו., - והרז"ה בהשגות בעה"נ שער הספירה אות ו' הק' ע"ז דאטו ברשיעי עסקינן ששימשה סמוך לוסתה, - והפרישה בסימן קפ"ז סקי"א כתב דמשכח"ל אף בהתירא, ביוצא לדרך להסוברים דמותר בתשמיש, ואף להאוסרים, משכח"ל בראתה בתחילת היום דמותר כל הלילה שלפניו, ועי' בסד"ט שם סק"י שפירש כן בד' הר"ן בסוגיין, - והש"ך שם סקט"ז תמה ע"ז, דכיון דלא חיישינן לאסרה בלילה שלפניו, היאך היא תולה בו לקולא, ועי' בסד"ט שם ובבית מאיר שם ס"ד מש"כ לישב, - ועיי"ש שכתב דמשכח"ל בקטנה או שלא הביאה סימנים עדיין, דא"צ לפרוש ממנה כל שלא קבעתו בג"פ, ובזה הוא דקאמר דאם נתברר ששמשה סמוך לוסתה, דהיינו שראתה אחר התשמיש עוד פעם אחת או ב' באותו זמן שנמצא שקבעה וסת בג' פעמים תולה בוסתה.

**ג** הרז"ה בהשגות בעה"נ שם פירש דהיינו דאם יש לה וסת בוסתות הגוף כגון שפיהקה או שעיטשה, ה"ז תולה ראייתה בפיהוקה או בעיטושה ולא בתשמישה,[[252]](#footnote-253) ואי"ז רואה מחמ"ת, עד שיתברר לה שוסת פיהוקה או עיטושה מורכב בתשמיש.

**ד** המרדכי בהל' נדה סימן תשל"ה פירש דהיינו, דאם יש לה זמן קבוע שהיא רואה דם, תולה בוסתה, שיכולה לומר זה הדם שהיא רואה טהור, שעדין לא הגיע וסתה, ונחלקו האחרונים בביאור דבריו, ונת' להלן בדיני תלי' במכה.

**ה** בנובי"ק יו"ד סימן ס"א כתב לפרש דהיינו, דאם נקבע לה וסת אחר קבוע, אינה חוששת לחשש הוסת דרמ"ת, דכיון דוסת דרמ"ת הו"ל כוסת שאינו קבוע, דומיא דוסת הקפיצות, דמה"ט הוא נעקר בפעם אחת, וכמש"נ לעיל עמ' ?, וכל שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לוסת שאינו קבוע,[[253]](#footnote-254) - ועי' בחוו"ד סימן קפ"ז סק"ג שנחלק ע"ז לפי דבריו שם, דברמ"ת אין איסורה משום וסת לחוד, אלא גם משום חשש חולי, ועיי"ש שנחלק עוד ע"ז לפי דבריו בסימן קפ"ט דכל הא דכשיש לה וסת קבוע אינה חוששת לאינו קבוע, הוא רק בב' וסתות הסותרים זל"ז, ונת' לעיל עמ' ?.

**ותבדוק עצמה בביאה שלישית של בעל ראשון,** בפירש"י כתב דפריך דתשמש ע"י בדיקה ולמה תתגרש, וע"ז משני דהוא לפי שאין כל האצבעות שוות, ושמא בבעל אחר לא תצטרך בדיקה, ומוטב שתתגרש ותתקן ולא תבא לידי כרת, והתוס' כתבו בדעתו, דאף אם בדקה, ל"מ זה להתירה לבעל ראשון, ובסה"ת סימן ק"ו כתב דהוא משום דחיישינן שתטעה בבדיקה,[[254]](#footnote-255) ועיי"ש שכתב לדון, דשמא כל הא דל"מ בדיקה להתירה לבעל ראשון, הוא רק כשראתה ג"פ בתחילת נישואי', וכגיר' ר"ח, אך אם בתחילת נישואי' לא ראתה, ורק אח"כ ראתה ג"פ, שרינן לה ע"י בדיקת שפופרת, כי למה יש לי לומר שנשתנית זו האשה בחנם מכמו שהורגלה עד עתה ולומר שהדם בא מן המקור, ועיי"ש שפקפק בזה.

והמ"מ בפ"ד מאיסו"ב ה"כ כתב בשם קצת מחכמי הצרפתים דל"מ הבדיקה להתירה לראשון ולשני, משום שלא הקילו חכמים לסמוך על בדיקה אלא כשאין לה תקנה אחרת ותישאר עגונה, אבל כל שיכולה לינשא לא הקלו, והבית מאיר בסימן קפ"ז ס"ב סוף נד. הוסיף לפרש, דהוא משום דאף אחר הבדיקה יש לחוש שהדם שרואה הוא מן המקור, ואך דתלינן דהוא מן הצדדים כדי שלא תאסר עולמית, וע"כ כל שיש לה תקנה לינשא לאחר, לא שרינן לה.[[255]](#footnote-256)

המ"מ שם דקדק מד' הרמב"ם שם הכ"ב, דאף בבדיקה בבעל שלישי, ל"מ להתיר לו לקיימה, אלא מהני להתירה לינשא לאחר, ובתחילת דבריו כתב לפרש בזה, דהוא משום דהוא עצמו מוחזק בה שרואה דם, וע"כ אינו מותר אפי' בבדיקה, ובסו"ד כתב לפרש דהוא משום דמעיקרא הוא אסור לקייימה, שמא יבא עלי' קודם בדיקה, וכיון שהוחזקה אסורה היא לו וצריכה להתגרש ואינה יכולה שוב לחזור אצלו, עכ"ד, - ובסד"ט סימן קפ"ז סק"ח כתב לפרש דהוא משום דל"מ בדיקת שפופרת, אלא למימר דאין כל האצבעות שוות, אף שהוחזקה בג' אצבעות, וע"כ ל"מ זה להתירה לאותם אצבעות שהוחזקה בהן, ועיי"ש שהק' בזה מד' הרמב"ם בפ"י מגירושין הי"ג דמבו' דשפיר מהני בדיקה להתירה גם לבעל הראשון, עיי"ש.

התוס' וש"ר נחלקו ע"ד רש"י וכתבו דמהני הבדיקה להתירה לבעל ראשון, ובנובי"ק יו"ד סימן מ"ג ד"ה אבל אני אומר כתב דבזה ל"מ הבדיקה אלא כשנמצא דם בצדדים, אך אם לא נמצא דם כלל, ל"מ זה להתירה, משום דאין כל האצבעות שוות, - ועי' גם בחי' הגרע"א בסוגיין שצידד כן בתחילת דבריו, אך בסו"ד כתב דמל' הרשב"א וסיעתו לא משמע כן, אלא משמע דמהניא הבדיקה להתירה לבעל ראשון אף אם לא נמצא דם כלל.

התוס' כתבו, דהא דלא תני תקנתא דבדיקה להתירה לבעל ראשון, הוא כשאינה רוצה לטרוח בבדיקה, או שאינה יודעת לבדוק, - אך בתוס' הרא"ש כתב דעצה טובה קמ"ל דמוטב שתתגרש ותינשא לשוק ולא תצטרך בדיקה, ובד' הרמב"ן והר"ן מבו' דהיינו, דאם בדקה ונמצא דם בראש המוך, ה"ה אסורה לינשא אף לאחר, והר"ן פירש דהוא משום דלא שרינן לה מכח הא דאין כל האצבעות שוות, אלא אם אין ידוע בודאי שהדם הוא מן המקור, - ועד"ז כתבו בסה"ת סימן ק"ו ובסמ"ג, הובאו בב"י סימן קפ"ז, דהא דשרינן לה לינשא לאחר הוא משום ספק ספיקא, דשמא הדם הוא מן הצדדים ושמא אין כל האצבעות שוות, וע"כ אם בדקה ונמצא דם בראש המוך, דידוע דהדם הוא מן המקור, היא אסורה לינשא לאחר, דליכא אלא חדא ספיקא, - אך המאירי כתב בשם גדולי המפרשים, דאף אם בדקה ונמצא דם בראש המוך (כנדצ"ל בדבריו), היא מותרת לבעל השני, דאף במוך י"ל דאין כל האצבעות שוות.

**ותבדוק עצמה בביאה ראשונה של בעל שלישי,** התוס' ותוס' הרא"ש הק' דמ"ט לא פריך דתבדוק עצמה בביאה שני' של בעל שני, דלענין אצבע שלו אין לומר כל האצבעות שוות, - ובחוו"ד סימן קפ"ז סוסק"ג הק' ע"ז, דמ"ט תאסר לו בביאה אחת, הרי הו"ל כנגח ג' שוורים וחמור שאינו נעשה מועד לחמורים, ולא פריך אלא בבעל שלישי, דהו"ל כנגח שור חמור וגמל דנעשה מועד לכל,[[256]](#footnote-257) ועיי"ש מש"כ לפרש ד' התוס' בדרך מחודשת, אך לכאו' בפשוטו י"ל בדעת התוס', דס"ל כדעת הרא"ה בב"ק ל"ז א', דנגח ב' שוורים וחמור, נעשה מועד לשוורים וחמורים, ונת' לעיל בהערה ק"א פלוגתת הראשונים בזה.

**שאין כל הכחות שוין,** בפירש"י כתב דהיינו דאין כל הכחות של הביאה דבעל שלישי שוין, ועי' מהר"ם דבד' התוס' מבו' דמפרשי דהיינו דאין כל הכחות של האנשים שוים, ואין חזקת ג' כחות של בעל ראשון ושני מועלת לשלישי.[[257]](#footnote-258)

**זו ממלאה ונופצת וכו' אין לה תקנה,** הרמב"ן הק' דא"כ עקרת לבדיקת שפופרת, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בחי' הר"ן מש"כ לישב, ועי' בנובי"ק יו"ד סימן מ"ו ד"ה והנה הר"ן וד"ה ולתרץ מש"כ בזה, ועי' מאירי דיש ללמוד מדבריו ביאור ד' הרמב"ן.

**תלי' במכה**

**ונאמנת אשה לומר מכה יש לי במקור שממנה דם יוצא,** בסה"ת סימן צ"ב כתב דמשמע דווקא יודעת שיוצאה דם מן המכה ותולה בה אבל אם ספק לה אינה תולה, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא בבדיקת עד, אך בכתמים תולה באף בכה"ג, דבכתמים הלכו רבנן להקל, וסתם מכה היא לפעמים מוציאה דם, וכ"כ המרדכי בסימן תשל"ה, ובדרכ"מ סימן קפ"ז כתב דכן משמע בד' השערי דורא, והש"ך שם סקכ"ד כתב להוכיח כן מד' עוד מרבוותא.

והרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ד' כג. כתב דאף אם אינה מרגשת שהדם שותת ויורד מן המכה היא תולה במכה, ומה שאמרו דנאמנת לומר דכמה יש לה שממנה הדם שותת ויורד, לאו נאמנת לומר שממנה שותת ויורד קאמר, אלא היא נאמנת לומר שיש לה מכה, ואנן תלינן שממנה הדם שותת ויורד, והב"י בסימן קפ"ז כתב בדעתו דתולין במכה אף אין ידוע שהיא מוציאה דם, וכ"כ הדרכ"מ והב"ח שם, והדרכ"מ שם סק"ח הביא כן מהגה' שערי דורא, וכ"כ הפליתי שם סק"ה והסד"ט סקי"ד ד"ה והנה הש"ך והגר"א שם סקי"ד, והבית מאיר שם, וכ"כ בנובי"ק יו"ד סימן מ"א ובתשו' חת"ס יו"ד סימן קמ"ב, ועי' גם בפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ז בחקירה הג' שהאריך הרבה בזה,[[258]](#footnote-259) - אך הש"ך שם סוסקכ"ד כתב דמכוון הרשב"א הוא דל"ב שתדע שהדם יוצא עכשיו ממכתה, אך בעינן שתדע שמכתה מוציאה דם, וכ"כ בתשו' חכם צבי סימן מ"ו, ובתשו' פנ"י יו"ד סימן א'.[[259]](#footnote-260)

החכם צבי שם כתב להוכיח דאין תולין במכה שאין ידוע אם מוציאה דם, שהרי אף במכה היכולה להתגלע תנן לעיל נ"ח ב' דאינה תולה אלא בכתמים דרבנן, וכ"ש דאינה תולה במכה שאין ידוע כלל אם היא מוציאה דם, - ובפליתי שם כתב, דשאני מכה היכולה להתגלע, דידוע דכבר נתרפאה, ואך שהיא יכולה להתגלע, ומשא"כ במכה דיתכן דהיא מוציאה עכשיו דם, וכ"כ הסד"ט והחת"ס שם, וכ"כ בחזו"א סימן פ"א ד"ה בנ"ב, ועי' בפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ז סג: מש"כ בביאור הוכחת החכ"צ.

החכם צבי שם כתב להוכיח עוד, ממש"כ הרשב"א שם שנאמנת לומר מכה יש לה "שיש שם דם", והרי דצריכה לומר שיש שם דם, - ובחת"ס שם בד"ה והנלע"ד כתב, דאף דל"ב שתדע שמכתה מוציאה דם, מ"מ בעינן שתדע שהיא מאותם מכות שיש שם דם עכ"פ, אך אם אין יודע כן, אע"פ שמרגשת כאב, מאן לימא לן שיש שם קיבוץ דם כלל, וכ"כ הגר"ז בסימן קפ"ז סקכ"ג ד"ה ומה שכתב.

בסד"ט סימן קפ"ז סק"ט הביא מתשו' שב יעקב סימן מ"ב שכתב דכל שיש לה כאב הו"ל כמכה שאין ידוע שמוציאה דם, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, והסד"ט תמה ע"ז, והביא מתשו' אמונת שמואל סימן כ"ג דכאב אינו כמכה, וכ"כ הגר"ז שם סקי"ז, וכ"כ הנובי"ק סימן מ"ו סוד"ה ומעתה וסו"ס נ"א וסימן נ"ט ד"ה או דנימא ובכ"ד.

ועי' בט"ז סימן קפ"ז סוסק"י וסימן קצ"א סק"ד בדין כאב, ובתשו' חכם צבי סימן ע"ג נחלק ע"ז, והסכימו לזה החוו"ד בסימן קצ"א סק"י והסד"ט בסימן ק"צ סקכ"ה, ועמש"כ בזה הגר"ז בסימן קפ"ז סקל"ד, ואכמ"ל.

בתשו' הרשב"א החדשות סימן צ"א כתב, דאם ראתה דם ואח"כ מצאה מכה, ל"מ זה לטהר את הדם, ובעינן שתמצא את המכה כשיעור וסת לראיית הדם, דומיא דמה שאמרו במטהרת חברותי' דהוא דוקא כשבדקה כשיעור וסת ומצאה דם, וכ"ה מבו' בנובי"ת יו"ד סו"ס צ', וכ"כ בשו"ת צמח צדק האחרון יו"ד סימן קכ"ב סק"ב, ועיי"ש שסייע לזה מתשו' מהרי"ט יו"ד סימן ל'.

והעירו דמד' סה"ת בסימן צ"א שהביא הב"י בסימן קפ"ה והש"ך שם סק"ג משמע דאף אם מצאה מכה אח"כ מטהרינן לה, אך יש מקום לדחות, דשמא התם איירי כשניכר ממציאתה שכבר היתה קודם לכן.[[260]](#footnote-261)

**ואם יש לה וסת תולה בוסתה,** המרדכי בסימן תשל"ה פירש דהיינו, דאם יש לה זמן קבוע שהיא רואה דם, תולה בוסתה, שיכולה לומר זה הדם שהיא רואה טהור, שעדין לא הגיע וסתה, - והב"ח בסימן קפ"ז פירש דהיינו, דבכה"ג היא תולה במכה,[[261]](#footnote-262) ועיי"ש שכתב דאיירי כשידוע שיש לה מכה ואין ידוע אם היא מוציאה דם, וכשיש לה וסת וראתה שלא בשעת וסתה, ה"ה תולה במכתה שהיא מוציאה דם, - והך דינא דהרואה דם שלא בשעת וסתה היא תולה במכה אף שאין ידוע שהיא מוציאה דם, כ"כ התרוה"ד ח"ב סימן מ"ז,[[262]](#footnote-263) וכן הביא הדרכ"מ הארוך שם בסימן קפ"ז מהגש"ד בשם מהרי"ל.

אך הסד"ט שם סקי"ד סוד"ה בש"ך סק"כ, כתב דכל הא דשלא בשעת וסתה יכולה לומר שהוא דם טהור, הוא רק כשראתה ג"פ מחמ"ת והוחזקה שראיותי' הם בגרמת התשמיש, וע"כ כל שיש לה וסת שאין דרכה לראות מחמ"ת שלא בשעת וסתה, תלינן שהוא מן הצדדים, וכ"כ ההפלאה שם ריש סק"א, והחוו"ד שם סק"ו, והפרד"ר בפתחי נדה יב..[[263]](#footnote-264)

והחוו"ד שם בסו"ד צידד לפ"ז, דד' המרדכי קיימי רק לענין שלא לאסרה לבעלה לעולם, דכל שבאנו לאסרה משום דאמרינן שראיותי' הם מחמ"ת, ע"כ יש לנו לתלות שהוא דם הצדדים, אך לענין להתירה בלא ספירה וטבילה, אמרינן דשמא לאו מחמ"ת הוא כלל אלא ששינתה וסתה, דהא וסתות דרבנן,[[264]](#footnote-265) ועי' בחזו"א סימן פ"א ד"ה ולכן נראה שכתב כן מטעם אחר קצת, ועי' גם בסימן פ"ב סק"ג במש"כ בזה.

הרמ"א בסימן קפ"ז ס"ה כתב דאשה שיש לה וסתה תולה שלא בשעת וסתה במכתה אע"פ שאינה יודעת בודאי שהיא מוציאה דם, - והש"ך שם סק"כ פירש בדעתו, דס"ל דלדעת המרדכי היא מותרת אף כשאין לה מכה כלל משום דתולין דהוא דם צדדים, ומה שלא התיר רק כשיש לה מכה, הוא משום שלא סמך ע"ד המרדכי אלא היכא דאיכא עוד צד היתר, ועד"ז מסיק הגר"א שם סקי"ד, וכתב דהתיר רק כשיש לה מכה, דיש לצרף לד' הרשב"א דתלינן אף במכה שאין ידוע שמוציאה דם, - ולפ"ז אינה מותרת אלא ברואה מחמ"ת, דבכה"ג התיר המרדכי לתלות בדם צדדים, אך בשאר ראיות לא שרינן, - והש"ך שם כתב עוד, דגם ברואה מחמ"ת לא התיר הרמ"א, אלא שלא להוציאה מבעלה משום עיגונא, אבל מ"מ צריכה לישב ז' נקיים, דבכה"ג אין לסמוך על המרדכי.

אך בד' הדרכ"מ הארוך שם שהביא דין זה מד' התרוה"ד וההגש"ד, מבו' דדבריו קיימי אף בשאר ראיות, דכל שהוא שלא בשעת וסתה, היא תולה במכה שאין ידוע שמוציאה דם, והיא טהורה בלא ז' נקיים, וכ"כ הב"ח בתשו' סימן פ"ה בדעתו, - ובנובי"ק יו"ד סימן מ"א סק"א הוכיח כן, דאם מכוון הרמ"א הוא רק שלא תאסר על בעלה משום רמ"ת, מ"ט כתב דאז יכולה לתלות "שלא בשעת וסתה", הרי כיון דברמ"ת קיימינן, ודאי דמיירי שלא בשעת וסתה, דבשעת וסתה בלא"ה תלינן בוסתה, ועוד, דבד' הרמ"א משמע דכל החילוקי דינים שכתב שם בחדא מחתא מחתינהו, וכ"ה דבהחילוקים האחרים מטהר לגמרי, ה"נ מה שהתיר שלא בשעת וסתה אף כשאין יודעת אם מכתה מוציאה דם, הוא אף בלא ז' נקיים, ועי' גם בפליתי שם סק"ה שהאריך להוכיח כן, וכן הסכים החת"ס בתשו' יו"ד סימן קמ"ד.

והנוב"י שם פירש טעם הדין, דהוא משום דאשה בחזקת טהרה עומדת ובספק שקול נשארה על חזקתה, וע"כ כ"ה דכשיודעת שמכתה מוציאה דם, אף דגם המקור דרכו להוציא דם, מ"מ הו"ל ספק שקול וטהורה, ה"נ כשראתה שלא בשעת וסתה, אף שאין יודעת אם מכתה מוציאה דם, מ"מ כיון שגם המקור שלא בשעת הוסת אין דרכו להוציא דם, הו"ל ספק השקול, ומוקמינן לה בחזקת טהרה.

בחוו"ד סימן קפ"ז חידושים סקי"ג כתב, דהא דשלא בשעת וסתה תלינן במכה אף שאין ידוע שמוציאה דם, הוא אף כשאין לה וסת קבוע ממש, אלא שאינה רואה עד י"ד יום מטבילתה, דלפ"ד התרוה"ד דבכה"ג איכא חזקה שאינה רואה בתוך י"ד יום, ה"ה תולה באותם י"ד יום במכה זו, וצ"ע אם דבריו קיימי גם ע"ד הרמ"א שהתירה בלא ז' נקיים, או רק על ד' הט"ז והש"ך דלא שרינן לה אלא שלא תאסר על בעלה משום רמ"ת, ועיי"ש שציין לדבריו בסימן קפ"ו סק"ג שפקפק לדינא בד' התרוה"ד.

הרמ"א שם כתב עוד, דבספק אם הדם בא מן המקור או מן הצדדים, תלינן במכה מכח ספק ספיקא, ספק מן הצדדים, וספק מן המכה, והש"ך שם סקכ"ב נחלק ע"ז, ובסו"ד הק' דל"ה ספק ספיקא כלל, כיון דמיד איכא למימר דילמא דם נדה הוא, וממה שציין לכללי ס"ס דין י"א ודין י"ג, מבו' דכונתו גם משום דהו"ל ס"ס משם א', וגם משום דאי"ז מתהפך, ועי' בנובי"ק יו"ד סימן מ"א סק"ד מש"כ לישב, - ובחזו"א סימן פ"א ד"ה ובנו"ב הק' דבכה"ג אי"ז ספק ספיקא כלל, דאין כאן אלא מאורע אחד להיתר שהוא דם מכה, ומה לי חד מכה ומה לי ב' מכות, ועיי"ש שכתב דברואה מחמ"ת דהוזכר בגמ' דיש להסתפק בצדדין, י"ל דביש לה מכה חשיב ס"ס, - ועמש"כ הגר"ז בסימן קפ"ז סקכ"ד והבינת אדם בסק"ד בביאור ד' הרמ"א.

והחוו"ד שם סק"ח כתב דלא התיר הרמ"א בכה"ג אלא כשראתה בלא הרגשה, אך אם ראתה בבדיקה דאיכא ספק הרגשה, ה"ה אסורה, והסכים לזה הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ס"ב ד"ה אמנם כבר.

הנוב"י שם סק"ז כתב דהא דשרינן לה בכה"ג משום ספק ספיקא, הוא אף כשיש לה וסת ורואה בשעת וסתה, ול"ש בזה הא דכי לעולם לא תהא טמאה, שהרי תהא טמאה כשתרגיש שהדם הוא מן המקור, - אך בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס"ב ד"ה וגם כתב דבשעת וסתה דדרך המקור להוציא דם, לא מספקינן כלל בצדדים, ובכה"ג לא שרינן משום ספק ספיקא, וכ"כ גם בסימן פ"א ד"ה ולכאורה וד"ה ואולי י"ל, - ועי' עוד בחוו"ד סימן קפ"ז סק"ט ובגל' הגרע"א שם.

בשו"ע סימן קפ"ז ס"ז כתב דאם בכל זמן שבודקת בכל החו"ס אינה מוצאת דם אלא במקום אחד בצדדים, יש לתלות שהוא ממכה שבאותו צד, וכ"ש אם מרגישה כאב בשעת בדיקה כשנוגעת במקום זה, ובשאר חורים וסדקים אינה מרגשת כאב, - והט"ז שם סק"י כתב דלא שרינן לה בכה"ג אלא כשיש לה וסת וראתה שלא בשעת וסתה, וכ"כ בתשו' צמח צדק סימן פ"ו ד"ה ועוד יש, וכן הסכים הסד"ט שם סק"כ לדינא, והש"ך בנקוה"כ שם נחלק ע"ז.

בד' הט"ז שם מבו' שפירש דהך דינא הוא כשידוע שיש לה מכה אלא שאין ידוע שהיא מוציאה דם, וכ"כ בדעתו הנובי"ק יו"ד סימן מ"ד והחוו"ד שם סק"ז, וכן הסכים החוו"ד בחידושים שם סק"כ, ובסד"ט שם סק"כ כתב דאין להתיר אלא כשיש שלה כאב קצת באו"מ, וכ"ה בחוו"ד סימן קצ"א סוסק"ח דסגי במה שיש לה כאב, אך הנוב"י שם כתב דמל' השו"ע משמע דאיירי כשאין ידוע שיש לה מכה, עיי"ש, ועמש"כ בזה הגר"ז שם סקל"ג ובקו"א שם סק"י.

**תליות בג' ימים ראשונים**

כתב בסה"ת סימן צ"ב, דכשסופרת ז' נקיים, מאחר ג' ימים, הכתמים טהורין ותולה במכה ואינה סותרת, אבל צריכה שתדע בודאי שפסק דם המקור, ולכך צריך ג' ימים ראשונים נקיים לגמרי, והביאו המרדכי בסימן תשל"ה, וכ"כ בהגמי"י פ"ט מאיסו"ב, ובהגה' ר"פ לתשב"ץ סימן תע"ט.

והרמ"א בדרכ"מ סימן קצ"ו כתב, דמד' שאר הפוסקים שלא חילקו בזה, משמע דס"ל דאף בג' ימים הראשונים תולה, וכ"ה מבו' מד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ד' כ: שכתב דהא דתולה בימי נדותה, הוא אף בימי הספירה, וכ"כ גם הרמב"ן בהל' נדה פ"ד ה"ל, והרי דאף בג' ימים הראשונים תולין, - והש"ך שם סקי"ג כתב דאין ללמוד מד' הפוסקים שסתמו, די"ל דילמוד סתום מן המפורש,[[265]](#footnote-266) וגם ד' הרשב"א דתולה בימי ספירתה, י"ל דהוא לאחר ג' ימים, ועיי"ש שכתב עוד, דאף אם הרשב"א ס"ל דתולה אף בתוך ג', יחיד הוא כנגד כל הני רבוותא.

בטעם דין זה, כתב הט"ז בסימן קצ"ו סק"ד דהוא משום, דבימי ספירתה שהיא כבר טמאה ואתה צריך לטהרה, בעינן חזקה ברורה להוציאה מן החזקה של טומאה הקודמת, ומשו"ה בעינן ג' ימים נקיים לגמרי דאז יש חזקה לטהרה בג' ימים, ועד"ז כתב הש"ך שם סקי"ג בתו"ד, דהוא משום דבג' ימים הראשונים עדיין אינה יודעת שפסק דם מקורה, וע"כ בעינן ג' ימים נקיים לגמרי להחזיקה שפסק דם מקורה, וכעי"ז כתב בסד"ט סימן ק"צ סקס"א, דבג' ימים ראשונים ל"ה בחזקת טהרה, כיון שהיא בחזקת מעין פתוח, ועי' בדבריו בסימן ק"צ סקל"ד (ד"ה ולהיתר) מש"כ כמה דרכים בביאור דין זה.

ובתשו' חמד"ש יו"ד סימן כ' סקי"ז כתב דהוא משום דבתוך ג' ימים, יותר מצוי לומר דהוא מגופה, כיון דהוחזק מעינה פתוח, וע"כ לא תלינן בדבר אחר, וכתב דמה"ט אף בג' ימים הראשונים מטהרינן בכתם הנמצא ע"ד המקב"ט או על בגדי צבעונים, עיי"ש שכתב להוכיח כן מד' הראשונים דאף בג' ימים הראשונים מטהרינן בכתם הנמצא ע"ד המקב"ט, והביא מד' המעיל צדקה בסימן ס"ב דפשיטא לי' לטהר בכתם הנמצא בבגד צבוע בתוך ג' ימים, משום דלא גזרו עליו כלל, דאם הוא משום דבג' ימים הראשונים בעינן לידע שנפסק דם מקורה, לא הי' לנו להתיר בזה, ובפת"ש סימן ק"צ סקכ"ב הביא מס' עמודי כסף, דבג' ימים הראשונים לא מטהרינן בכתם הנמצא על בגדי צבעונים.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ע"ח כתב דבתוך ימי הספירה ליכא חזקת טהרה כלל, ובתו"ד כתב שנחלקו בזה רש"י ותוס' בזבחים כ"ט א', ונסתפק דאף לדעת רש"י בג' ימים הראשונים ל"ה בחזקת טהרה, והא דאחר ג' ימים הראשונים היא תולה במכה, הוא משום דדם המכה מצוי, ודם המקור אינו מצוי, אך בג' ימים הראשונים דדם המקור מצוי, אינה תולה בו, וכעי"ז כתב הפליתי בסימן קצ"ו סוסק"ה.

בתרוה"ד סימן רמ"ט כתב, דכתם פחות מכגריס טהור אף בג' ימים ראשונים, דדוקא כתם גדול דלא שכיח כולי האי ואפשר ליזהר בו, לא תלינן בג' ימים ראשונים, אבל כתם פחות מכגריס תלינן לי' לעולם, דאל"כ אין שום אשה יכולה ליטהר, דא"א ליזהר ממאכולת, ובדרכ"מ סימן קצ"ו כתב להוכיח מזה דדין זה הוא חומרא בעלמא, דאם הי' אסור מדינא ל"ה נפ"מ אם אפשר ליזהר,[[266]](#footnote-267) - ועי' פליתי שם סק"ה משה"ק על עיקר דין זה, ועמש"כ בזה בסד"ט שם ריש סקל"ד ובתשו' חת"ס יו"ד סימן קס"ה, וכתב שם דכל הך דינא דאינה תולה בג' ימים ראשונים, הוא רק אחר חומרא דר' זירא דלעולם חיישינן דראתה ג' ימים, וע"כ צריכה ג' ימים להחזיקה בטהרה.

הדרכ"מ שם כתב עוד דהא דלא תלינן כתמים במכה בג' ימים הראשונים, הוא דוקא במכה שאין ידוע דמוציאה דם, אבל במכה שידוע שמוציאה דם, תלינן בה אף בג' ימים הראשונים, והש"ך שם סקי"ג נחלק ע"ז, ודקדק כן מל' סה"ת והמרדכי, ומד' ר"פ שהובא בתשב"ץ סימן תע"ט, דבג' ימים הראשונים אינה תולה אף במכה המוציאה דם, והט"ז שם סק"ד הסכים להתיר לתלות במכה המוציאה דם בגונא דא"א ליזהר, עיי"ש.

הדרכ"מ שם פירש דהא דתולה כתם במכה המוציאה דם אף בג' ימים ראשונים, הוא משום דאף כשרואה ממש תולה במכה המוציאה דם, כ"ש בכתמים דרבנן, ואף די"ל דשאני בתוך ימי הספירה דמעיינה פתוח, מ"מ כיון די"א דאפי' בשעת וסתה תלינן במכה הואיל ווסתות דרבנן, ה"נ בכתמים דרבנן תלינן במכה, ואפי' למ"ד דבשעת וסתה לא תלינן במכה, אפשר דהיינו משום דאיכא למ"ד דוסתות דאורייתא, ומשא"כ בכתמים דלכו"ע הן דרבנן,[[267]](#footnote-268) - ועיי"ש שכתב עוד, דאפשר דדינא דסה"ת הוא חומרא בעלמא וכדחזינן דאם א"א ליזהר מותרת, וע"כ יש לתלות במכה שידוע שמוציאה דם, דא"א ליזהר, וכתב דמ"מ טוב להחמיר לכתחילה במכה שעוברת בימים מועטים דאפשר ליזהר מיקרי.

ולכאו' לטעמא קמא דהרמ"א, יש להתיר אף בגונא דאפשר ליזהר, ואך שהחמיר לכתחילה שלא להתיר אלא במקום דא"א ליזהר, דדמי להא דשרינן בכתם פחות מכגריס, וכ"ה בש"ך סימן ק"צ סקנ"א שכתב על מש"כ בשו"ע שם סמ"ד דאם לבשה חלוק בימי נדתה ובימי טהרתה ומצאה בו כתם תולה שמימי נדותה הוא, דלדעת הרמ"א היינו אף בג' ימים הראשונים, דומיא דהא דתולה במכה שבגופה המוציאה דם,[[268]](#footnote-269) והש"ך שם כתב דלפ"מ שנחלק ע"ד הרמ"א וס"ל דבג' ימים ראשונים אינה תולה אף במכה המוציאה דם, ה"נ אינה תולה בימי נדותה.

אך במל"מ פ"ט מאיסו"ב הכ"ט ד"ה ודע שהרב כתב דאף לדעת הרמ"א אין תולה בג' ימים הראשונים דמימי נדותה הוא,[[269]](#footnote-270) והסד"ט בסימן קצ"ו סוסקל"ד כתב דאפשר דהוא משום דלא תלינן במכה המוציאה דם, אלא משום דאפשר ליזהר, ובתוה"ש סימן ק"צ סקמ"ה נחלק ע"ד הש"ך מטעמא אחרינא, עיי"ש. - וכ"ה בש"ך בסימן קצ"ו סקי"ג, דהא דלדעת הרמ"א תלינן במכה המוציאה דם, ול"ד לנתעסקה בדם צפור דאינה תולה, והיינו דהרי אף בדם צפור תולה גם בבדיקת עד, (כמבו' בב"י ורמ"א בסימן ק"צ דתולה בבדיקת עד בכל מה שתולה בכתמים), הוא משום דשאני מכה שבגופה שא"א ליזהר, ועיי"ש בסד"ט שעמד בסתירת ד' הש"ך בדעת הרמ"א.

ובסד"ט שם הביא מתשו' פמ"א ח"ב סימן ק"ע דהא דתולה במכה שבגופה ואינה תולה בדם צפור, הוא משום דתלי' בגופה עדיפא, וכדחזינן מהא דבכתם שבגופה אינה תולה בדם צפור, ותולה במכה שבגופה, והסד"ט שם תמה ע"ז דהתם הוא משום דבדם צפור דהוא מעלמא, אמרינן דאם בא משם הי' לו לימצא על חלוקה, ומשא"כ במכה שבגופה, ולא מצאנו דתלי' במכה שבגופה עדיפא, - והגר"ז בקו"א סימן קפ"ז סוסק"י כתב דדעת הרמ"א דתלי' דמכה המוציאה דם הוי תלי' מעליא טפי ועדיפא משאר תליות,[[270]](#footnote-271) וזה ניחא טפי, אם הא דאינה תולה בג' ימים הראשונים, הוא משום דמצוי יותר שתראה מגופה, ול"ה תלי' מעליא, וע"כ בתלי' מעליא דמכה המוציאה דם תולין אף בג' ימים הראשונים, - ובתשו' בית אפרים יו"ד סימן מ"ה ד"ה ולפי"ז כתב, דהוא משום דכשיש לה מכה המוציאה דם, אין נחשב הכתם לריעותא כלל, דדמי להיכא דידוע שהי' כתם מעלמא על החלוק, דאין חוששין שמא בא כתם ממקור דמי' ג"כ באותו חלוק, כיון דליכא ריעותא כלל, וה"נ הוא כשיש בה מכה המוציאה דם, דתולין במצוי שגם עכשיו הוציאה דם, ותו ליכא ריעותא כלל לחוש שבא דם מן המקור.

בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ע"ח כתב, דלמש"כ הרמ"א בדרכ"מ דהא דתולה בג' ימים ראשונים במכה המוציאה דם, הוא משום דכתמים דרבנן, הרי דבבדיקת עד דאורייתא לא תלינן בזה, - ועי' גם בסד"ט סימן ק"צ סקס"א שצידד לאסור בבדקה בג' ימים הראשונים עד שאינו בדוק ונמצא עליו פחות מכגריס, ובסו"ד כתב דהיינו רק במשוך, דבבדיקת עד דאורייתא לא מקילינן לתלות במאכולת.

אך בד' החוו"ד סימן קצ"ו סק"ג משמע דס"ל דאף בבדיקת עד תולה במכה המוציאה דם, עיי"ש שכתב דאף דתולה במכה המוציאה דם, מ"מ בעינן שיהא לה פעם אחת שלא תראה בבדיקה ותעלה לה להפס"ט, ופעם אחת שלא תראה בבדיקה ותעלה לה לבדיקת ז' נקיים, ומשמע דבשאר בדיקות ז' נקיים, היא תולה במכה המוציאה דם, וי"ל דס"ל דלמש"כ הרמ"א בסו"ד להתיר משום דהוא חומרא בעלמא ולא החמירו כשא"א ליזהר, יש להתיר אף בבדיקת עד, ולפ"ז במכה עוברת דאפשר ליזהר, אין להתיר בבדיקת עד.[[271]](#footnote-272)

בב"ש אהע"ז סימן ס"ג סק"ג צידד, דאף בעלת כתם אינה תולה בג' ימים הראשונים של ספירתה, אך בדגמ"ר סימן קצ"ו כתב להקל בזה, וכ"כ הסד"ט בסימן ק"צ סקע"ד והחכמ"א בכלל קי"ז סי"ז, וכ"כ המקנה בסימן ס"ג, - ובתוה"ש סימן קצ"ו סקי"ד כתב עוד, דאף אם ראתה ראי' גמורה ומצאה כתם תוך ג' ימים הראשונים דצריכה לחזור ולספור ז' נקיים, היא תולה אף בג' ימים הראשונים של ספירתה השני', עיי"ש, אך הב"ש שם הוכיח מד' התרוה"ד דבכה"ג אינה תולה, והסכימו לזה הדגמ"ר והסד"ט שם.

בתשו' פנים מאירות ח"ב סימן ק"ע כתב לדון בגונא שלבשה בגד בכל ימי ספירתה ובסוף ימי הספירה מצאה בו כתם, אם היא תולה, או דכיון דיש לחוש שהי' כתם זה בג' ימים ראשונים, אינה תולה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בזה בתפארת למשה סימן ק"צ סמ"א וסימן קצ"ו ס"י,[[272]](#footnote-273) ובסד"ט סימן ק"צ סקע"ד, ובחכמ"א כלל קי"ג ס"מ, ובבית אפרים יו"ד סימן מ"ה, ובפרד"ר סימן ק"צ שפ"ח סקנ"ב.

בתשו' פנים מאירות שם נסתפק, אם בג' ימים הראשונים מטמאינן אף בחלוק שאינו בדוק, ועיי"ש שהוכיח ממש"כ הרמ"א בסימן ק"צ סמ"א דאם השאילתו לנדה ואח"כ לבשתו ומצאה בו כתם בג' ימים הראשונים אינה תולה, אף דבכה"ג הו"ל כחלוק שאינו בדוק,[[273]](#footnote-274) ובפרד"ר סימן ק"צ שפ"ח ריש סקנ"ב כתב ג"כ לטמאות בזה, אך כתב דבחלוק שהוא בחזקת מלוכלך, תולין להקל אף בג' ימים הראשונים, אם לא פשעה בזה שלבשתו, - ועי' בתשו' בית אפרים יו"ד סימן מ"ה ד"ה ולפי"ז וד"ה איברא מש"כ בדין בדקה בעד שאינו בדוק בג' ימים ראשונים.

1. וע"כ פירש הריטב"א, דאף דמה שאמרו הכא יום עונתה הוא יום ל', מ"מ הא דהיא אסורה אי"ז מכח דינא דעונה בינונית, אלא הוא משום דבזמן זה שאין ידוע שאינה רואה בו, יש לו לחוש שראתה, ויש לו לשאלה, עייש"ה.

   ומה"ט אין ללמוד מד' הריטב"א אלו דכל שהוחזקה שאינה רואה עד ל"א יום אינה חוששת לעונה בינונית, דאף דמבו' בד' הריטב"א דכל שהיא מוחזקת שאינה רואה עד ל"א יום ה"ה מותרת ביום ל', אך היינו משום דאיהו לא ס"ל כלל לדינא דעונה בינונית, - ובעיקר הדין בזה, נחלקו בזה החוו"ד בסימן קפ"ו סק"ג והסד"ט בסימן קפ"ט סוסק"כ, ומד' השו"ע בסו"ס קפ"ד שהוא מד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' סוף שער ג', מבו' להדיא דהיא חוששת בכה"ג לעונה בינונית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. והיינו משום דמשמעות לישנא דרב הונא הוא דר"ל איירי כשלא הגיע שעת וסתה, וע"ז קאמר ר"ל דאינה מותרת אלא כשמצאה בתוך ימי עונתה, אך אם מצאה אחר ימי עונתה, ה"ה אסורה, והרי דאף כשלא הגיע שעת וסתה, היא אסורה אם הגיע זמן העונה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובד' הרשב"א מבו' שפירש בד' רש"י דמודה לה"ט דכיון דיש לה זמן קבוע לראייתה ואורח אינו בא אלא בזמנו, אין לה לחוש לעונה בינונית, וע"כ אם עונתה הוא בתוך ימי וסתה, אינה חוששת לעונתה, ואך דס"ל דכל שעבר הוסת ולא ראתה, יש לנו לחוש שמא שינתה וסתה, ותראה בעונה בינונית, וע"כ בכה"ג היא חוששת לראייתה, - וע"ז הוא שנחלק הרשב"א וס"ל דאף כשעבר הוסת ולא ראתה, כיון דעדיין דינה כאשה שיש לה וסת, דיש לה זמן קבוע לראייתה, אין לנו לחוש שתראה בעונתה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם הנה לפ"ז נמצא לדעת רש"י, דאף למ"ד דוסתות דרבנן, מ"מ עונה בינונית היא מדאורייתא, שהרי לפ"מ שפירשו הראשונים בד' רש"י, הרי פלוגתא דרב הונא ורבב"ח קאי על ד' ר"ל, ומבו' לפ"ז דאף רבב"ח מודה לדינא דר"ל דאם עברו ימי עונתה אסורה, והרי דאף דרבב"ח ס"ל דוסתות דרבנן, וע"כ אף אם עבר שעת וסתה היא מותרת, מ"מ אם עברו ימי עונתה היא אסורה, דעונה בינונית היא מדאורייתא, וזה תמוה טובא. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולולי ד' הגרע"א י"ל, דכל הא דמדייקינן מההיא דרב הונא דוסתות דאורייתא, הוא מהא דאמר רב הונא דאם הגיע שעת וסתה אסורה, ומשמע דהיא אסורה אף אם תבדוק, ומזה הוא דמדייקינן דוסתות דאורייתא, דאם וסתות דרבנן ה"ה מותרת אף כשבדקה אחר הוסת, - אך בהא דאמר ר"ל דהוא שהגיע בתוך ימי עונתה, הרי לא נתפרש דאם עבר עונתה "אסורה", אלא דאם עבר עונתה ליכא בזה לדינא דמתניתין דכל הנשים בחזקת טהרה, אלא היא צריכה בדיקה, וכאשר כ"ה מבו' בד' רש"י בד"ה לא שנו, דעיקר דינא דר"ל הוא דלאחר ל' צריכה בדיקה, ומזה אין ללמוד דעונה בינונית היא מדאורייתא, דאף אם אינה אלא מדרבנן, מ"מ היא צריכה בדיקה. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך צ"ע לפ"ז במש"כ הרמב"ן והר"ן בסוגיין דהא דאינה חוששת לעונה דקודם וסתה, הוא משום שהיא מסולקת דמים אפי' מעונות עד הוסת, ואם עיקר החשש דעונה בינונית הוא מכח דאטו לעולם לא תראה, ל"ב להא דהיא מסולקת דמים, דבלא"ה כיון דיש לה וסת, ל"ש בזה ה"ט דאטו לעולם לא תראה, ועמש"נ בזה בסימן א' סקי"ג. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובד' הרשב"א בסוגיין בד"ה ומפרשים ראיתי מבו' כד' הט"ז, עיי"ש שכתב דאם ראתה בשעת וסתה בתוך ימי העונה אינה חוששת לעונה, כיון דקביע לה זמן, ומבו' דבלאו ה"ט היתה חוששת לעונה, וכ"נ גם בד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' סוף שער ג', דמשמעות דבריו דכשיש לה וסת הקפיצות וקפצה וראתה בתוך ימי העונה, אינה חוששת לעונתה, אך כל שראתה בלא קפיצה, היא חוששת לעונתה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך בד' השו"ע בסו"ס קפ"ד נראה להדיא דאף כשראתה ע"י קפיצה היא חוששת לעונה בינונית, והיינו משום דאף אם חשש עונה בינונית אינו משום דאטו לעולם לא תראה, מ"מ שפיר יש לחוש שתראה בו בלא קפיצה, ול"ד לחשש וסת החודש, דהוא מכח דחיישינן שתשוב ותראה כמו שראתה, ובזה הוא דאמרינן דכל שראתה ע"י קפיצה, אינה חוששת שתראה בלא קפיצה. [↑](#footnote-ref-9)
9. אמנם למש"כ הרמב"ן והר"ן בדעת רש"י דאף אם יום העונה הוא בתוך ימי וסתה, ה"ה אסורה, הדרא קו' לדוכתה, דמ"ט חמיר יום עונתה מיום וסתה, דאם הגיע שעת עונתה אסורה, ואם הגיע שעת וסתה מותרת, - והיינו דלדעתו לא סגי במה דנימא דכל מה שהתירו כשהגיע שעת וסתה, הוא משום דתולין שתראה בעונה, דאכתי תיקשי, דמ"מ מ"ט מחמרינן טפי בעונתה, דאם הגיע שעת עונתה אסורה אף בעונה שבתוך ימי וסתה, ואין תולין שתראה בוסתה, ועמש"נ בזה בסימן ב' הערה ב' ובסימן ד' הערה א'.

   ועד"ז קשיא לפ"מ שנקט הרשב"א לעיקר, דאינה חוששת אף לעונה שאחר הוסת, ולפ"ז בע"כ דהא דשרי רבב"ח כשהגיע יום וסתה, אי"ז משום דתולין שתראה בעונה, וא"כ תיקשי דמ"ט חמיר יום עונתה מיום וסתה, דאם הגיע שעת עונתה אסורה, ואם הגיע שעת וסתה מותרת, אף דגם כשהגיע שעת וסתה ליכא למיתלי במידי, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. והרמב"ן כתב לפ"ז, דהא דאמר ר' יוחנן בעלה מחשב ימי וסתה ובא עלי' תפתר בשוהה בעיר ולשהות עמה בין ערה בין ישינה ואע"פ שאינה אומרת לו כלום ולא הוא תובעה, - ויש להסתפק אם כונתו דלפי ב' הטעמים שכתב אינה מותרת אלא בבא מן הדרך ולא בשוהה בעיר, או דכונתו, דלטעמא קמא אינה מותרת אלא בבא מן הדרך דאיכא תביעה, ולטעמא בתרא אינה מותרת אלא בערה, ומכח הא דאינה אומרת לו כלום, וזהו מה שסיים ואע"פ שאינה אומרת לו כלום ולא הוא תובעה, דהא דאינה אומרת לו כלום, הוא לפי טעמא בתרא דההיתר הוא מכח שאינה אומרת לו שבדקה ומצאה טמאה, והא דלא הוא תובעה הוא לפי טעמא קמא דההיתר הוא מכח התביעה שהיא כבדיקה.

    והטעם דאינה מותרת בלא גווני, הוא משום דכל הא דחשבינן דאיכא תרי ספיקי, ולא אמרינן דאי"ז אלא חד ספיקא אם ראתה או לא ראתה, וליכא נפ"מ אם בדקה ונמצאת טהורה, או לא בדקה ולא ראתה, הוא רק משום דאינה אומרת לו שנטמאה, וע"כ הו"ל כתרי ספיקי, דמספק"ל שמא בדקה וטהורה היא, דכיון שאינה אומרת לו דטמאה היא, הרי דאם בדקה ודאי שנמצאת טהורה, ואף אם לא בדקה, שמא באמת לא ראתה וטהורה היא. [↑](#footnote-ref-11)
11. ואמנם בסוגיית הגמ' לקמן ט"ז א' ולעיל ט' א' מבו' דהא דתנן לקמן דהגיע שעת וסתה ולא בדקה טמאה, אתיא כמ"ד דוסתות דאורייתא, אך ד' הרי"ד אזלי לטעמי' בפסקיו לקמן ל"ט א' שכתב דד"ז תליא בפלוגתת אמוראי לקמן שם אם מתניתין דהתם איירי לענין טהרות או לענין בעלה, ולמ"ד דאיירי מתניתין דהתם לענין טהרות, אתיא אף כמ"ד דוסתות דרבנן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
12. וכ"ה מבו' בד' הרי"ד, שכתב דלרבב"ח אם עבר הוסת ולא בדקה מותרת, ופסק כן, ולא הביא לדינא דר' יוחנן דאינה מותרת אלא ע"י חישוב ימי ספירה, והיינו משום דר' יוחנן ס"ל דוסתות דאורייתא, ולא קי"ל הכי. [↑](#footnote-ref-13)
13. ולפ"ז מתפרש היטב מש"כ רש"י דלמ"ד דוסתות דאורייתא אי"ז אלא טומאת ספק, דאזיל לטעמי' דר' יוחנן דלא שרי אלא ע"י חישוב ימים, ס"ל דוסתות דאורייתא, ומהא דשרינן בזה ע"י חישוב ימים, מוכח דאף דוסתות דאורייתא אי"ז אלא ספק ראתה. [↑](#footnote-ref-14)
14. וצ"ע דכיון שפירש דרבב"ח לא התירה אלא בישינה ומשום דלא מצערינן לה, מנ"ל דר' יוחנן פליג ע"ז, הרי י"ל דר' יוחנן איירי בערה, וע"כ לא שרינן אלא כשמחשב ימי וסתה, - וצ"ל דמשמע לי' מדמייתינן הכא לההיא דר' יוחנן, דאיירי בחד גוונא עם רבב"ח, ואף בישינה. [↑](#footnote-ref-15)
15. וצ"ל לפ"ז, דמה שאמרו בסוגיין דרב הונא דאמר דאם הגיע שעת וסתה אסורה, הוא משום דוסתות דאורייתא, אף דדעת ר' יוחנן דאף דוסתות דרבנן מ"מ היא אסורה, הוא משום דמשמעות ד' רב הונא דהיא אסורה אף אם שהתה כדי ספירה וטבילה, ובע"כ דס"ל דוסתות דאורייתא, דהו"ל כודאי ראתה, ולא שרינן לה מכח הספק, - וי"ל עוד דהוא משום דמשמעות ד' רב הונא דהיא אסורה אף אם תבדוק עכשיו, וכמש"כ הריטב"א, וזה משום דוסתות דאורייתא, ול"מ בדיקה לאחר הוסת, וכמו שאמרו לקמן ט"ז א'. [↑](#footnote-ref-16)
16. ועיי"ש שהק' לפ"ז בד' הטור בסו"ס קפ"ד, דמשמעות דבריו דאם יש לה וסת שאינו קבוע, ה"ה מותרת לו לאחר הוסת בלא שישאלנה, והרי דאף דיתכן דהרגישה וראתה ה"ה מותרת, ובזה תיקשי קו' התוס', דכי היכי דאסרינן לה סמוך לוסתה, ה"נ יש לאסרה אחר הוסת, כל דיש לחוש שהרגישה וראתה, והק' עוד, דכיון דכתב הרשב"א דהא דהיא מותרת כשעבר וסת שאינו קבוע הוא משום שלא הרגישה, וכ"ה ל' הטור שם, עכ"פ הי' לנו לשאלה שמא הרגישה, ועי' גם בדבריו בסד"ט סימן קפ"ד סקט"ו שעמד בזה. [↑](#footnote-ref-17)
17. ועיי"ש שעמד ע"ז דאי"ז מתישב לדעת הרמב"ם גופי' דס"ל דאשה שאין לה וסת אסורה לשמש לעולם בלא בדיקה, והרי דחיישינן לשמא ראתה ולא סמכינן לטעמא דהרגשה, וא"כ מ"ט ביש לה וסת ועבר וסתה ה"ה מותרת בלא בדיקה, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-18)
18. והרשב"א שם כתב דכיון דקאמר לה סתמא, משמע דלא שנא שהה וחשב ימי וסת, לא שנא לא חשב, דבוסת הימים לעולם אסורה, ובוסת דקפיצות לעולם מותרת, - אך בדעת הרא"ה נראה דס"ל, דכי היכי דהא דקאמר רבב"ח דאפי' יש לה וסת לימים מותרת, איירי ע"י חישוב ימים, דבלא חישוב ימים ה"ה אסורה אף דוסתות דרבנן, ה"נ הא דאמר רב הונא דאם יש לה וסת לקפיצות מותרת, הוא ע"י חישוב ימים, - ועי' בחי' הגרע"א במשה"ק ע"ד הרשב"א בזה. [↑](#footnote-ref-19)
19. ואמנם מד' הרמב"ם ודעימי' דס"ל דאף בלא חישוב ימים היא מותרת לו בלא שישאלנה, מבו' דסמכינן על חזקת טהרה לחודה אף כשאפשר לברר בקל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
20. וכ"נ גם ממש"כ הרמב"ן והר"ן לעיל בסוגיין, דאף למ"ד דוסתות דרבנן, הויא מסולקת שלא בשעת וסתה, והרי דעיקר חזקת הוסת הוא מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-21)
21. ובגליונות חזו"א שם הק', דאם בשור המועד לא חיישינן לנגיחה, א"כ אם ראה ג"פ ולא נגח מ"ט הוי חזרה, ועוד דבקטלנית ומלה בנה ומת ג"כ מדמינן לשור המועד וחיישינן להבא, ועמש"נ בסימן ה' ענף ה' בביאור ד' הגר"ח. [↑](#footnote-ref-22)
22. ועי' גם בבינת אדם בשער בית הנשים סק"א דמבו' כן בדבריו, דכל הא דוסתות דרבנן הוא משום דלא הרגישה, וע"כ דין הפרישה בעונת הוסת הוא מדאורייתא, משום דיש לחוש שתראה בהרגשה, - ואמנם בדבריו שם מבו' דהיינו רק משום דלמ"ד דוסתות דרבנן ליכא להחזקה דאורח בזמנו בא, וע"כ אף דמ"מ יש לאסור משום דכבר אינה בחזקת טהרה, כיון דהו"ל כחזקה העשוי' להשתנות, מ"מ מהני ע"ז מה שלא הרגישה, דליכא למיחש שראתה. [↑](#footnote-ref-23)
23. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דאם בדקה אחר הוסת ונמצאת טמאה היא טמאה מדאורייתא משעת הוסת מדינא דתרתי לריעותא, וצ"ע מד' הרמב"ם בפ"ח מאיסו"ב הי"ג ובפ"ג ממטמאי מו"מ ה"ט דמפורש דאין טומאתה אלא מדרבנן, עיי"ש, ובמהדו"ת סימן ק"ג כתב, דכ"ז הוא לל"ב בסוגיין דאף למ"ד דוסתות דרבנן אם בדקה ומצאה טמאה היא טמאה למפרע, אך לל"ק אין הדין כן, ולא נתפרש בדבריו טעמא דל"ק דס"ל דלא מטמאינן לה למפרע, ולי"ב לדינא דתרתי לריעותא, ועי' בפתחי נדה בסוגיין שהאריך הרבה בדבריו. [↑](#footnote-ref-24)
24. ולכאו' י"ל דרש"י לטעמי' אזיל דס"ל דאף דוסתות דאורייתא ל"ה ודאי טמאה, והרי דא"ז חזקה גמורה שתראה, וע"כ מדינא לא הי' לנו לחוש לכך, אלא הי' לנו להעמידה בחזקת טהרה, וכל הא דמטמאינן לה מספק, הוא מהלכה למשה מסיני. [↑](#footnote-ref-25)
25. אך בתשו' ושב הכהן סימן ל"ד האריך דדעת התוס' דאם עבר הוסת ולא בדקה ה"ה מותרת, ועיי"ש במש"כ לדחוק בד' התוס' בסוד"ה ור"נ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-26)
26. ובחזו"א סימן פ' סקי"ד כתב בשם החוו"ד דכל הא דוסתות לאו דאורייתא הוא רק מכח הראי' מדלא ארגשה, עיי"ש, וכ"כ החזו"א בתשו' סימן קס"ז, - אך לכאו' יש מקום לומר דד' החוו"ד הם רק לדעת רב הונא, דס"ל לעיל ט"ו א' דבכה"ג דליכא להראי' מדלא ארגשה הוי וסתות דאורייתא, אך אנן קי"ל כדעת רבב"ח לעיל שם דאף בגונא דליכא ראי' מדלא ארגשה הוי וסתות דרבנן, וכ"נ מד' החוו"ד בסימן קפ"ג סוסק"ב שהוצרך לפרש טעם אחר בהא דוסתות דרבנן, וכבר עמד ע"ז החזו"א בתשובתו שם בסו"ד.

    ואמנם בעיקר הדברים יש להעיר, דלמש"כ החוו"ד דהפלוגתא הכא אם וסתות דאורייתא והפלוגתא לעיל אם וסתות דאורייתא תרי פלוגתי נינהו, דהכא פליגי בגונא דאיכא ראי' מדלא ארגשה, והתם פליגי בגונא דליכא לראי' זו, הרי לכאו' אין מקור לפסוק בהפלוגתא דלעיל כדעת רבב"ח דוסתות דרבנן, דכל מש"כ הראשונים דקי"ל דוסתות דרבנן, הוא בהפלוגתא דהכא אם וסתות דאורייתא בגונא דאיכא ראי' מדלא ארגשה, אך בהפלוגתא דלעיל אם וסתות דאורייתא בגונא דליכא ראי' מדלא ארגשה, י"ל דקי"ל כרב הונא דוסתות דאורייתא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-27)
27. ונפ"מ בזה לדינא, דלמש"כ הרמב"ן בדעתם דהא דתניא תיבדק היינו לטהרות, הרי דלא מצינו כלל חיוב בדיקה לגבי בעלה, אף בשעת הוסת עצמה, אך למש"כ הר"ן בדעתם דהא דתניא תיבדק הוא בשעת הוסת, מבו' דאיכא חיוב בדיקה בשעת הוסת לגבי בעלה, ועי' בפרד"ר סימן קפ"ד מקש"ז סקי"ב ריש עמ' ק"ט שעמד בזה, - ובאמת בד' הרמב"ם בהלכותיו לא נזכר כלל להך דינא דהיא צריכה בדיקה לכתחילה בשעת הוסת, ואמנם גם הא דלטהרות היא צריכה בדיקה כשעבר הוסת, לא נתפרש בהדיא בד' הרמב"ם, אך אפשר שרמזה במש"כ בפ"ג ממטמאי מו"מ סוף ה"ה, עיי"ש, ועמש"נ בזה בסימן ז' סקי"ט כ'. [↑](#footnote-ref-28)
28. וגם לדעת הרי"ף והרמב"ם תיקשי, למש"כ הרמב"ן בדעתם דהא דתניא לקמן דתיבדק, היינו לטהרות, ותיקשי דכיון דלא מטהרינן לה בלא בדיקה דחיישינן שראתה, מה מהני בדיקתה לאחר הוסת לטהרה, הרי יש לחוש שראתה דם ונפל לארץ. [↑](#footnote-ref-29)
29. וכ"נ גם ממש"כ הרשב"א שם בהמשך דבריו, דאף למ"ד דוסתות דרבנן היא אסורה עד שתבדוק ומצאה טהור, שאני חושש שמא בא האורח אע"פ שלא הרגישה, ומבו' דהא דאסרינן לה עד שתבדוק, אי"ז חובת בדיקה בעלמא, אלא הוא משום דחיישינן שבא האורח בזמנו, ובע"כ דהא דאם בדקה אח"כ ומצאה טהורה ה"ה טהורה, הוא משום דמכח זה תלינן שלא בא האורח בזמנו. [↑](#footnote-ref-30)
30. ובתשו' שאילת דוד להגר"ד מקרלין סימן ג' הוסיף לפרש בזה, דאף שאמרו לעיל ג' א' דכתלי בית הרחם לא מוקמי דם, היינו שאינם מעמידים את כל הדם, אך מ"מ אין דרך הדם לצאת כולו שלא ישאר שום רושם באו"מ, וע"כ למ"ד דוסתות דרבנן מהניא הבדיקה לאחר הוסת, ולא חיישינן שמא ראתה בשעת וסתה ולא נשתייר כלום. [↑](#footnote-ref-31)
31. ואמנם לכאו' בל' הרא"ה שם משמע טפי, דמה שהעמידה כשבדקה בתוך זמן שרגילה שנמשך לה נדתה, הוא הוא משום דרק בכה"ג אמרינן דאם מצאה טמאה ה"ה טמאה משעת וסתה, דאם בדקה אחר זמן זה, הרי דאף אם מצאה טמאה, לא מטמאינן לה משעת וסתה, אך מ"מ י"ל, דכיון שהעמידה בכה"ג, הרי דגם מה שאמרו דאם בדקה ומצאה טהור טהורה, הוא רק בכה"ג. [↑](#footnote-ref-32)
32. ואמנם דבריו מתישבים רק לטעמי' שכתב שם בדעת הרי"ף והרמב"ם, דהא דתניא תיבדק, היינו דהיא צריכה בדיקה בשעת הוסת, אך למש"כ הרמב"ן לעיל ט"ו א' בדעתם דהא דתניא תיבדק, היינו לטהרות, הרי נמצא דמודו דיש מקום להצריך בדיקה לאחר הוסת, ולא אמרינן דכיון דהיא מסולקת דמים אין מקום להצריכה בדיקה. [↑](#footnote-ref-33)
33. והפרד"ר שם נקט לפ"ז, דהוא חיוב בדיקה בעלמא, ול"ב כלל שיתברר טהרתה ע"י הבדיקה, אך העירו בזה ממש"כ הרמב"ן לעיל ט"ו א' שכתב דכי לא בדקה מחזקינן לה בטומאה עד שתבדוק, ומשמע דמכח תקנת הבדיקה, מחזקינן לה בטמאה, עד שתברר טהרתה ע"י בדיקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-34)
34. אך יש לפקפק בזה, דאם הא דהיא אסורה עד שתבדוק הוא מכח הא דאפשר לברר, הדין נותן דאף אם כשמצאה טמאה אינה טמאה למפרע, תהא אסורה עד שתבדוק, דכל דיש לחוש שהיא אסורה ואפשר לברר הדבר ע"י בדיקה, הוי זה בכלל אפשר לברר, והיינו דאף דגם אם יתברר לנו שהיא טמאה, לא יתברר לנו שראתה בשעת וסתה, מ"מ אכתי חשיב כאפשר לברר, דדינא דאפשר לברר הוא דכל היכא דאפשר ע"י בדיקה לינצל מן האיסור, ה"ה צריך לברר ול"ב שיתברר לנו עיקר הספק עי"ז, ואכמ"ל, - וע"כ נראה טפי לפרש דמכוון דבריו הוא, דכיון דחזינן דהיא טמאה למפרע, והרי דאף שעבר הוסת ולא ראתה יש לחוש שראתה, ע"כ הדין נותן דהיא צריכה בדיקה, ויל"פ כן גם בד' הר"ן לעיל ט' א' שכתב דהא דהיא צריכה בדיקה הוא מכח הא דאם בדקה אחר הוסת ומצאה טמאה היא טמאה למפרע, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-35)
35. ובדבריו שם נתחדש עוד, דאף אם עכשיו היא מסולקת דמים גמורה, דהיא מעוברת לאחר שהוכר עוברה, היא צריכה לבדוק כדי לטהר עצמה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-36)
36. וזה מתישב היטב להשו"ע לטעמי' שם סי"א שכתב דכל שהגיע שעת וסתה אסור לבא עלי' עד שישאלנה, והיינו משום דבלא שישאלנה, יש לחוש שהרגישה וראתה בשעת הוסת, וכמש"כ הפליתי שם. [↑](#footnote-ref-37)
37. ואמנם בתשו' שאילת דוד להגר"ד מקרלין יו"ד סימן ג' נחלק ע"ז, משום דכל מה שאמרו דדילמא הרגשת עד ודילמא הרגשת מ"ר, הוא רק כשראתה, דבזה מכח חזקת דם בהרגשה, אמרינן דבע"כ דארגשה ולאו אדעתה, אך כל שלא ראינו שראתה, לא חיישינן להכי, עיי"ש, וכעי"ז כתב גם בתשו' בית שלמה סימן כ"ז, ועי' גם בחזו"א בתשו' סימן קס"ז בתשו' אביו, שכתב כן עפי"ד הפרד"ר סימן קפ"ד מקש"ז י"ג, שלמד כן מד' הסד"ט סימן ק"צ סקס"ד וסקס"ז ד"ה והנה ראיתי. [↑](#footnote-ref-38)
38. וכ"ה משמעות דברי החוו"ד שם, דכל מש"כ דעיקר ההיתר הוא מכח הא דלא הרגישה, הוא רק לדעה קמייתא דבשו"ע שם דאם עבר הוסת ולא בדקה טהורה, אך לדעה בתרייתא דאסורה עד שתבדוק, הרי דהא דהיא מותרת כשבדקה לאחר הוסת, אי"ז מכח הא דלא הרגישה, ושפיר י"ל דאף בכה"ג שבדקה ונאבד העד תהא מותרת, - ואמנם ממש"כ החוו"ד בחידושים סקכ"ד להך דינא משמע דס"ל דהכי קי"ל, ושמא הוא משום דחיישינן לדעה קמייתא דהשו"ע, דלדעה זו עיקר ההיתר לאחר הוסת הוא מכח הא שלא הרגישה, ולא מצינו כלל דמהני הבדיקה לאחר הוסת להתירה. [↑](#footnote-ref-39)
39. וכ"נ שנקט החוו"ד בסימן ק"צ סק"ג, ועיי"ש שכתב לפ"ז בדינא דהתרוה"ד דכל שהרגישה שנפתח מקורה להוציא דם ובדקה אח"כ ולא מצאה כלום טמאה, דהוא אף אם בדקה עצמה בשיעור וסת. [↑](#footnote-ref-40)
40. ועי' עוד בדבריו בסימן צ"ב סקכ"ט שעמד בזה, דלכאו' בדין ז' נקיים, אף דגזה"כ הוא להצריך בדיקה, מ"מ אם הפסיקה בטהרה ובא בעלה מן הדרך לאחר שהי' שהות לספור ז' ולטבול, ה"ה מותרת לו בלא שאלה, להני דסברי דמהני חישוב ימי ספירה וטבילה אף בודאי טמאה, והיינו משום דדין התורה דצריכה בדיקה, הוא רק בעיקר הטהרה, אך כל שאנו דנין אמיתת הדבר אם מצאת עצמה טהורה בבדיקתה, שפיר יש לו דין כל החזקות, וא"כ אי נימא דדין וסתות דאורייתא דמי לזה, מ"ט אסרינן כשבא בעלה מן הדרך, הרי הי' בדין לומר שמצאה עצמה טהורה בבדיקה, ועיי"ש שהק' עוד, דהיאך יתכן דמדינא א"צ לחוש לוסת ולעונה בינונית ולטהר את הכל, אף דלכאו' הוא רוב גמור לטמא. [↑](#footnote-ref-41)
41. ובאמרי בינה שם כתב דיש להתיר בזה, משום דיש חזקה בנשים המזלפות דם ושופעות הרבה דאם אינה מזלפת כדרכה לא בא האורח, וכ"כ בתשו' חזו"א שם בתשו' מאביו, - אך החזו"א בתשובתו שם נחלק ע"ז, וכתב דהעיקר דקביעות הוסת תלוי בפתיחת המקור, והמשכתו אין לו שום קביעות, ועיי"ש שהאריך בזה, - ועי' בגל' הגרע"א בסימן קפ"ד שנד' בדו"ח מכת"י שנסתפק דאף למ"ד דוסתות דאורייתא יש להתיר בעבר הוסת ולא בדקה אם דרכה שהיא רואה בשפע, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-42)
42. ולכאו' היינו דבודקת אחר הוסת ושפיר דמי, ומבו' לפ"ז דאף לכתחילה ל"ב בדיקה בשעת הוסת עצמה, וכמשמעות ד' הרא"ש בקיצור הל' נדה סימן א', ועי' פרד"ר סימן קפ"ד מקש"ז י"ב בתחילת דבריו שהאריך דכ"ה דעת רבים מקמאי, ועיי"ש במש"כ בדעת התוס' בסוגיין בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-43)
43. ועיי"ש בסו"ד במש"כ בד' הרמב"ן בהלכותיו ספ"ה שכתב דהא דבנחבאת במחבא ועבר וסתה מותרת, הוא משום דחרדה מסלקת את הדמים, וזה דלא כמש"כ הכא דלמ"ד דוסתות דרבנן א"צ לטעם זה. [↑](#footnote-ref-44)
44. ולפ"ז יש ללמוד מדבריהם, דאף למ"ד דוסתות דאורייתא סגי בבדיקה רגע אחד בשעת הוסת, ול"ב שיהיו ידי' בין עיני' כל שעת הוסת, דאי נימא דבעינן שיהיו ידי' בין עיני' כל שעת הוסת, הרי דבכה"ג שראתה דם מחמת מכה ובאותה שעה ליכא בדיקה, יש לטמאותה מכח זה. [↑](#footnote-ref-45)
45. והאבנ"מ בתשו' סימן כ"ג פירש דמש"כ הרשב"א דתהא אסורה לעולם, הוא משום דא"א לה ליטהר, דל"ש שתעשה הפס"ט, ועיי"ש שכתב בדעת התוס' דפליגי ע"ז וס"ל דשייך שתפסיק בטהרה, כיון שאנו תולין את הדם במכה, ועי' חזו"א סימן פ"א שהאריך בנידו"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-46)
46. ונפ"מ רבתא לדינא בזה הוא בנידון המצוי באשה שיש לה מכה וא"א לה לבדוק, אם היא מותרת אף כשעבר וסתה או עונתה, ובד' הפוסקים לא מצאתי שהביאו לד' הרמב"ן בזה.

    ויש להעיר עוד, די"ל דכל מש"כ הרמב"ן דא"א לה לבדוק, הוא רק משום דס"ל דאף כשאינה מרגשת שדם זה מן המכה ה"ה תולה במכה, ונמצא דא"א לה לבדוק כלל, דאף אם תמצא דם בבדיקה, תלינן לי' במכה, אך לדעת התוס' דאם אינה מרגשת שדם זה מן המכה אינה תולה במכה, חשיב שפיר דאפשר לה לבדוק, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-47)
47. ובתשו' חכם צבי סימן מ"ו כתב דמפרשי הטור פירשו בד' הרשב"א דהיינו אף כשאינה יודעת שמכתה מוציאה דם, ועיי"ש שנחלק ע"ז וכתב דאיירי כשיודעת שמכתה מוציאה דם, אך אינה יודעת שעכשיו הדם שותת מן המכה, ועי' נובי"ק יו"ד סימן מ"א שהאריך הרבה בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-48)
48. והיינו, דאלמלי הא דאפשר שתרגיש שהדם הוא מן המקור, שפיר ניחא הא דהיא מותרת בעונת הוסת, דאין לאסרה מחשש שמא תראה, שהרי אף אחר שתראה דם תהא מותרת משום דתלינן לי' במכה, אך כיון דיתכן שתרגיש שהדם הוא מן המקור, שפיר הי' לנו לאסרה. [↑](#footnote-ref-49)
49. אמנם הנה דעת רש"י לעיל שם דלל"ק דרב נחמן למ"ד דוסתות דרבנן אינה חוששת לוסתה, וכמש"כ המהרש"א שם בדעתו, ולהך לישנא צ"ל דאתיא מתניתין דהכא כמ"ד דוסתות דאורייתא, והרי בלא"ה סתם לן תנא לעיל ל"ט א' כמ"ד דוסתות דאורייתא.

    והי' מקום לפרש, דהא דמטמאינן הכא להטהרות שעשתה מתחילת הוסת הוא מדינא דטומאת מעל"ע, והא דאינה מטמאה את הטהרות שקודם הוסת, הוא משום דכל שיש לה וסת די' שעתה, - אך לכאו' אי"ז מתישב, דסתימת הדברים משמע דאיירי הכא אף כשמצאה את הדם לאחר הוסת, ובכה"ג הרי לא אמרינן די' שעתה, וכמבו' בפירש"י ותוס' לעיל ט"ז א' דכל שראתה לאחר וסתה ומעל"ע של ראייתה הוא קודם וסתה, ה"ה מטמאה מעל"ע, אך אי נימא דלא איירי הכא כשראתה אחר הוסת, אלא איירי כשראתה בסוף הוסת, ניחא, דכיון שראתה בשעת הוסת די' שעתה, ומ"מ מדינא דמעל"ע ה"ה מטמאה טהרות מתחילת הוסת, (דכלפי שעת הוסת עצמה, ליכא לדינא דדי' שעתה, ואכמ"ל). [↑](#footnote-ref-50)
50. והי' מקום לומר דאם היתה חוששת לכל היום, הוה מטמאינן להטהרות שעשתה מתחילת היום, אף קודם הפיהוק, דאף דליכא דין פרישה מתחילת היום, דלא ידעינן שתפהק, מ"מ אחר שפיהקה, הוי כל היום יום וסתה, ויש לנו לטמאות אף את הטהרות שעשתה בתחילת היום.

    אך מד' המאירי נראה, דהא דאינה מטמאה קודם הפיהוק, אי"ז מדין קביעות שעות, אלא הוא משום דוסתה הוא לראות ע"י פיהוק, ורק הא דאינה מטמאה בתחילת הפיהוק כשהיתה למודה לראות בסופו, הוא מדין קביעות שעות, ועמש"נ בזה בסימן ט"ו ס"ק ט"ו - י"ז. [↑](#footnote-ref-51)
51. וכ"ה מבו' גם בד' התוי"ט שכתב, דכל הא דכשהיתה למודה לראות בסוף הוסתות כל הטהרות שעשתה בתוך הוסתות טהורות, הוא רק כשאין ראייתה נמשכת אחר הוסתות, אך כל שראייתה נמשכת אחר הוסתות אף טהרות שעשתה בתחילת הוסתות טמאות, כיון דבכה"ג היא חוששת לכל העונה, וכמש"כ הטור בסימן קפ"ט בשם הרשב"א, ומבו' דכל שוסתה הוא כל העונה, היא מטמאה טהרות מתחילתו, - וכ"ה מבו' גם בד' החוו"ד בסימן קפ"ד סק"ט, עיי"ש שכתב דאף לר' יהודה דהיא חוששת לכל היום, אינה מטמאה טהרות אלא בשעת הוסת, משום דעיקר קביעותה הוא לשעה זו, ומבו' דאם הי' קביעותה לכל היום, היתה מטמאה טהרות מתחילת היום. [↑](#footnote-ref-52)
52. ועיי"ש שהוסיף לפרש דהוא משום דהא דמונין שעות למעל"ע ענינו מכוונת התורה ולא הסכם מדיני, ועי' עוד בחזו"א או"ח סימן י"ג במכתב א', וצ"ע שם, - אך הנה התומים בסימן ל' סקי"ג אות ג' כתב דבדיני התורה ליכא ענין שעות, אלא הוא הסכמת התוכנים, וכ"כ האו"ש בריש הל' עדות, ולפ"ז לכאו' אין לפרש דאף אם ראתה בזמן מסוים בשעה, ה"ה אסורה כל השעה. [↑](#footnote-ref-53)
53. ויש להעיר, דלמש"כ החזו"א גופי' סימן פ"ה סק"ע דשעה לר' יוסי כעונה לר' יהודה, וכל שלא קבעה את השעה אי"ז אלא ראיות מקריות, ודאי דאין מקום לחוש בוסת שאינו קבוע אלא לאותה השעה שראתה בה. [↑](#footnote-ref-54)
54. וכ"נ גם מד' הרשב"א בתוה"ב שם, דלא הוצרך לפרש אלא טעם הא דהיא אסורה אף אחר שעת הוסת, והיינו משום דהא דהיא אסורה קודם שעת הוסת, י"ל דהוא משום דחיישינן שמא תמהר לראות ע"י תשמיש, אך הא דאסורה לראות לאחר שעת הוסת, בע"כ דהוא משום דחיישינן שמא יבא האורח ביומו אף דאי"ז שעת הוסת, - ואמנם י"ל דאחר שהוצרכנו לטעם זה לאסור אחר שעת הוסת, יש לאסור מכח זה גם קודם שעת הוסת, וכ"נ מד' הרשב"א לעיל בע"א ובתוה"ב שם דמבו' דלדעת ר' יהודה היא מטמאה טהרות מתחילת היום, אף דבזה ליכא לה"ט דתמהר לראות ע"י תשמיש. [↑](#footnote-ref-55)
55. ולכאו' הוא מבו' כן ממש"כ הראב"ד שם, דודאי קביעותה דשעה מהניא לה ולא אתי וסת שאינו קבוע דיומא ועקר לה לקביעותא דשעה, ומבו' דאיירי כשבאנו לאסרה מדין וסת שאינו קבוע דיומא, וע"ז אמרינן דאינו עוקר לקביעות השעה, ואינה אסורה אלא בשעה זו, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ הראב"ד בתחילת דבריו, דאם קבעה וסת לשעות ולא קבעה לימים "אינה חוששת אלא לשעתה בלבד", והרי דבא לחדש דלא נימא דהיא חוששת לכל היום, אלא אינה חוששת אלא לשעתה. [↑](#footnote-ref-56)
56. אך הסד"ט בסימן קפ"ט סק"א והחכמת אדם כלל קי"ב סי"ז פירשו בד' הראב"ד, דבכה"ג שקבעה וסת לשעות ולא לימים, ה"ה אסורה בכל הימים בשעה זו, וצ"ע דהיאך זה מתישב בל' הראב"ד, - וביותר צ"ע, דהיאך נקבע וסת זה, הרי מבו' בדבריהם דלא איירי שראתה בימים רצופין, וא"כ נעקר הוסת באותם הימים שלא ראתה בשעה זו, ועי' בחי' הפלאה סימן קפ"ט סק"א שתמה בכעי"ז, ועוד צ"ע, במש"כ שם דתמיד היא חוששת לאותה שעה, ולכאו' כל שעבר יום א' שלא ראתה בשעה זו, נעקר הוסת, וכמש"כ הראב"ד שם סימן ד' דוסת זה נעקר בשעה אחת, וצ"ע כן גם בד' הרז"ה בהשגות בעה"נ שם, שהק' ע"ד הראב"ד דא"כ תהא אסורה כל ימי' בשעה זו, וצ"ע דמה מקום יש לאסרה כל ימי' בשעה זו, וכנ"ל, ועמש"נ בזה בסימן י"א. [↑](#footnote-ref-57)
57. ומעיקר ד' הראב"ד מבו' לכאו', דעיקר קביעות השעות, היינו דדרכה הוא שראיותי' באות בשעה זו, וע"כ שפיר שייכא קביעות דשעות אף כשאי"ז בימים קבועים, וזה ע"ד מה שמצינו בד' הראב"ד בסוף שער הוסתות, דאף אם יש לחוש שתראה האשה בעונה שאחר כלות ימי טוהר, מ"מ אם רגילה לראות ביום אין לאסרה בלילה, דאי נימא דקביעות השעות הוא דמלבד גורם הימים איכא גם לגורם השעה, והו"ל כוסת המורכב, לכאו' לא שייך כלל קביעות שעות כשאינו בימים קבועים, - אך צ"ע בזה ממש"כ הראב"ד לפרש לההיא דלקמן ס"ו א', דהא דאינה חוששת קודם ביאתה לעיר, הוא משום דהי' לה שעה קבועה לראייתה כשהיא נכנסת לעיר, עיי"ש, ועמש"כ החוו"ד והפרד"ר והחזו"א שם בביאור דבריו, והתם לכאו' בע"כ דהוי כעין וסת המורכב, ועמש"נ בענין זה בסימן י"א. [↑](#footnote-ref-58)
58. וכ"ה משמעות ד' הראב"ד בבעה"נ שער הספירה סימן ג' ה"ג, והמרדכי בסימן תשל"ה, - ומבו' לפ"ז מד' הראב"ד, דאף דלר' יהודה קביעותא דיומא עקר לקביעותא דשעה, מ"מ ליכא דין בדיקה אלא בשעת הוסת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-59)
59. ולא פירש מהיכן משמע כן מד' הרמב"ם, ובפשוטו כונתו למש"כ הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ד דהרואה דם בשעת וסתה אינה טמאה למפרע אלא "בשעתה בלבד", ומשמע דאינה מטמאה טהרות מתחילת העונה, אלא בשעת הוסת, - וי"ל עוד דהוא נלמד ממש"כ הרמב"ם בפ"ג ממטמאי מו"מ ה"ו דוסת הגוף אינו וסת בפנ"ע, אלא היינו דאשה שיש לה וסת לימים, היא מרגשת במקרי הגוף בשעת ראייתה, וכל שהיא רואה בסוף הוסת אינה מטמאה טהרות אלא מסוף הוסת, ומבו' דאף דאיכא דין פרישה כל העונה, שהרי וסתה הוא לימים, מ"מ אינה מטמאה טהרות אלא משעה שהיא למודה לראות, - ויש להוסיף דכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, דכל שהיא רגילה לראות בסוף היום אינה מטמאה טהרות אלא מסוף היום אף לדעת ר' יהודה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-60)
60. אך לפ"מ שדקדק החוו"ד מד' הרמב"ם דמודה ר' יהודה דאינה מטמאה טהרות אלא משעת הוסת, משמע מדבריו בפ"ט מאיסו"ב ה"ד דגם דינא דדי' שעתה הוא רק כשראתה בשעת וסתה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-61)
61. והרא"ה שם כתב עוד דאחר שעת הוסת היא אסורה מדאורייתא, דע"ז קאי קרא דוהזרתם, ומבו' בדבריו דבשעת הוסת עצמה היא אסורה מדינא וא"צ לקרא דוהזרתם, ול"ב לקרא דוהזרתם אלא לאסרה לאחר שעת הוסת, וזה לטעמי' דמודה ר' יהודה דעיקר הקביעות הוא לשעת הוסת. [↑](#footnote-ref-62)
62. וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן וש"ר ביבמות ס"ד ב', שכתבו דהא דבוסתות סתם לן תנא כרשב"ג, הוא משום דוסתות דרבנן, והרי הא דסתם לן תנא כרשב"ג הוא גם בדין הפרישה, וכמו שאמרו לקמן ס"ד א' ומייתינן לה מברייתא דאם נקבע ב' פעמים ה"ה נעקר בפעם אחת, וליכא דין פרישה, ומבו' דאף דין הפרישה אינו אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-63)
63. וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בשבועות י"ז ב' וי"ח א' ובמלחמות שם דדין הפרישה הוא מדאורייתא, - אך שמא ס"ל דסוגיא דהתם אזלא דוסתות דאורייתא ולא קי"ל הכי, וכמש"כ הרשב"א במשמה"ב שם די"ל כן, - ובלחו"ש סימן קפ"ד סק"א כתב בדעתו, דבשעת הוסת עצמה הוי דין הפרישה מדאורייתא, וכמש"כ הריטב"א בשבועות בשמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-64)
64. והרא"ש ביבמות פ"ו סימן י' כתב דדין הפרישה סמוך לוסתה הוא מדאורייתא, ועי' ב"י סימן קפ"ד שכתב דיש לדחות דאין כונתו לכך, ובחי' חת"ס סימן קפ"ד סק"ד כתב בדעתו דאף דוסתות דרבנן, מ"מ דין הפרישה הוא מדאורייתא, אך לכאו' יש מקום לפרש בדבריו דאזיל התם דוסתות דאורייתא, וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' שם ס"ב ב' שנקטו כן לעיקר. [↑](#footnote-ref-65)
65. ושמעתי לפרש הטעם בזה, דקודם שעת הוסת לא חיישינן מדאורייתא שתראה שהרי יש לה שעה קבועה לראייתה, אך אחר שעת הוסת, הרי דכיון דלא ראתה בשעת הוסת, יש לנו לחוש מכח חזקת הוסת שתראה אח"כ, - ומה"ט מבו' בד' הרא"ה שם דלמ"ד דוסתות דאורייתא ל"ב לקרא דהוזרתם לאסרה לאחר שעת הוסת, ול"ב להך קרא אלא לאסרה קודם שעת הוסת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-66)
66. אך בד' הרא"ה לא נתפרש להדיא לטעם זה בהא דאסורה בשעת הוסת, אלא בהא דאסורה בעונת הוסת אחר שעת הוסת, - והחת"ס בתשו' יו"ד סימן ק"ע וקע"ט ובגיטין ב' ב' ובחי' שו"ע סימן קפ"ד סק"ד פירש בדעתו דהוא כד' הנוב"י דאף דשמא ראתה לא חיישינן, שמא תראה חיישינן. [↑](#footnote-ref-67)
67. והבית מאיר בתשו' צלעות הבית סימן י"ג כתב ע"ז, דזה תליא בפלוגתת ר"ת והר"מ מיוני שהביאו התוס' בקידושין מ"ה ב', ולדעת ר"ת בכה"ג אין לאסור מכח הא דשמא ימות חיישינן, דדוקא בכהן שגירש את אשתו שעה אחת קודם מיתתו, דאם ימות ה"ה מגורשת למפרע, ה"ה אסורה לאכול בתרומה, שמא ימות אח"כ ונמצא דאכילת התרומה היא באיסור, ומשא"כ הכא דהאיסור הוא רק כשתראה, אין לאסור משום הא דשמא ימות חיישינן, ועי' מה שהשיב ע"ז הנוב"י שם סימן נ"ו, ועמש"כ בזה בשערי ישר ש"ב פ"ח.

    ובשערי ישר שם הק', דאם כה"ג חשיב כשמא ימות, א"כ היאך מותר לבא על אשה שאין לה וסת, הרי יש לחוש שתראה, ועיי"ש שכתב דההיתר בזה הוא משום רוב, כיון דברוב הימים אינה רואה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-68)
68. וכ"ה מבו' גם בד' התוס' ביבמות ס"ב ב' שכתבו דבשבועות מוכח דסמוך לוסתה דאורייתא, ולכאו' מכוון דבריהם הוא למה שאמרו בשבועות דסמוך לוסתה הוא חייב קרבן ולא חשיב כאונס, דאם דין הפרישה סמוך לוסתה ל"ה אלא מדרבנן, ל"ה חייב קרבן. [↑](#footnote-ref-69)
69. והראב"ד בכתוב שם בשבועות שם נקט דבהא כו"ע מודו דאף דדין הפרישה אינו אלא מדרבנן מ"מ לא חשיב כאנוס, ומבו' בדבריו שם דטעמא דרב אדא בר מתנה דכשבא עלי' סמוך לוסתה אינו חייב קרבן, אי"ז משום דהוי אנוס, אלא הוא משום דהוי קרוב למזיד, וכ"כ בחי' הראב"ד בשבועות שם. [↑](#footnote-ref-70)
70. ויש לדון עוד בזה, דבעינן לקרא דוהזרתם לאסרה בתחילת שעת הוסת, דאם משום חזקת הוסת הרי יתכן שלא תראה אלא בסופו, ואכתי קיימא בחזקת טהרה, וי"ל עוד, דבעינן לקרא דוהזרתם לאסרה בשעת הוסת אף אם בדקה ומצאה טהור, אי נימא דסגי בבדיקה אחת בשעת הוסת לטהרה. [↑](#footnote-ref-71)
71. אך בחי' הריטב"א בשבועות י"ח ב' כתב די"ל, דאף דדין הפרישה בעונת הוסת הוא מדאורייתא, מ"מ ביוצא לדרך הותר תשמיש ממש, דמהך קרא דופקדת נוך ולא תחטא נלמד, שהכתוב מבטיחו שלא יבא בכך לידי חטא שתראה בשעת תשמיש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-72)
72. והרשב"א במשמה"ב שם הביא דהראב"ד בבעה"נ ריש שער הוסתות ובשער הקדושה (עמ' קפ"א) גריס דלא נצרכה אפי' בשעת וסתה, ומבו' דאף בשעת הוסת עצמה אין האיסור אלא מדרבנן, והותר ליוצא לדרך, - ובלחו"ש סימן קפ"ד סק"ד כתב דלפי גיר' דילן דאפי' סמוך לוסתה, אין לנו להתיר אלא סמוך לוסתה, ולא בשעת הוסת ממש דחמיר טפי, אף דג"ז אינו אלא מדרבנן, וכ"כ החוו"ד שם חידושים סקכ"ח, וכ"ה מבו' בדבריו בסימן קפ"ז סוסק"א, וכן צידד הנובי"ת יו"ד סימן צ"ה. [↑](#footnote-ref-73)
73. ואמנם לדעת הסוברים דהא דדין הפרישה הוא מדאורייתא, הוא משום דחיישינן שתראה מחמת תשמיש, י"ל דשאר קריבות שרי, - ובחי' חת"ס סימן קפ"ד סק"ה כתב בשם הגר"נ אדלר, די"ל דהא דלא אסרו בשאר קריבות, הוא משום דעיקר דין הפרישה הוא שמא תראה ויהא אסור לפרוש ממנה באבר חי, ומשא"כ בשאר קריבות הרי אם תרגיש יפרוש מיד, ולפ"ז יש מקום לומר דאף אם דין הפרישה הוא מדאורייתא, היא מותרת בשאר קריבות, אך החת"ס שם צידד דטעם זה ל"מ אלא דין הפרישה הוא מדרבנן, דאם הוא מדאורייתא אין לנו לדרוש טעמא דקרא ולחלק בין תשמיש לשאר קריבות. [↑](#footnote-ref-74)
74. אך הב"י בסימן קפ"ד כתב, דאף לדעת הסוברים דביוצא לדרך לא הותר אלא דברי קירוב, י"ל דאף כשאינו יוצא לדרך שרי, ויוצא לדרך איצטריך לאשמועינן דחייב לפקוד את אשתו. [↑](#footnote-ref-75)
75. אך בחי' הריטב"א לעיל נ"ד א' כתב בתו"ד, דכל שוסתה בלילה היא אסורה על עלות השחר, ונראה דמפרש דהא דתנן הכא הנץ החמה, ל"ד הוא, והמכוון הוא לעלות השחר, ועמש"כ בזה בערוה"ש סימן קפ"ד סכ"ז, וצ"ע.

    ויש להוסיף, דהנה נחלקו רבוותא במנין י"ב שעות היום, אם הוא מעלות השחר עד צאת הכוכבים, או הוא מהנץ החמה עד שקיעת החמה, ולכאו' יש להוכיח לזה מהא דתניא הכא דאסורה לשמש כל ו' שעות ראשונות, וכיון דעונת יום לענין וסתות הוא מהנה"ח, הרי דמהא דתניא דאסורה כל ו' שעות ראשונות, יש ללמוד דמנין שעות היום הוא מהנה"ח, - אך למש"כ הריטב"א דעונת לילה הוא עד עלות השחר, ולפ"ז עונת יום הוא מעלות השחר, הרי דאדרבה מהא דתניא דאסורה כל ו' שעות ראשונות, וקודם לכן היא מותרת, יש ללמוד דמנין שעות היום הוא מעלות השחר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-76)
76. והב"י בסימן קפ"ד כתב בדעת הטור שם, דדעה בתרייתא שהביא הראב"ד ס"ל דאינו אסור ביום אף בשעה שנמשכת ראייתה, דדוקא לר' יוסי ה"ה אסורה בכל שעת הוסת, אך לר' יהודה דקי"ל כוותי' אינה אסורה אלא בעונה שהתחילה ראייתה בה, - ומבו' לפ"ז, דהא דלר' יהודה צריך לפרוש כל העונה, היינו משום דפליג על עיקר הקביעות דשעות, וס"ל דהוי עיקר קביעותה לכל העונה. [↑](#footnote-ref-77)
77. והט"ז בסימן קפ"ד סק"ז כתב דהטעם דהיא אסורה ביום, הוא משום דכיון דביום היא עכ"פ טמאה, תלינן תחילת הקלקלה ג"כ ביום, והפליתי שם סק"ו והסד"ט שם סק"ז כתבו דהטעם דהיא אסורה ביום, הוא משום דכיון שעבר הלילה ולא ראתה, תלינן דוסתה הוא ביום, ולכאו' טעם זה אינו מתישב בל' הראב"ד, והחת"ס שם סק"ט פירש טעם אחר בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-78)
78. והב"י בסימן קפ"ט הביא כן מדבריו, ומש"כ בהערות לבעה"נ לתמוה ע"ז שלא נתפרש דין זה בד' הראב"ד שם, ואדרבה יש לדייק להיפך, תמוה מאד, דלהדיא כתב הראב"ד שם, דאם ראתה פעמים ביום ופעמים בלילה שלא על הסדר חוששת לאחרונה בלבד, ולהדיא דבכה"ג אינה קובעת וסת, דאם היתה קובעת וסת, היתה אסורה בב' העונות.

    ויש להוסיף, דבל' הראב"ד שם מבו' דאף וסת הפלגה אינו נקבע בעונות חלוקות, והנובי"ת יו"ד סימן פ"ג דקדק כן מדבריו, וזה שלא כדעת הגרד"ט שהביא הנוב"י שם דוסת הפלגה תלי בהפלגת עונות, וכ"כ הגר"ז בסימן קפ"ט סקל"ו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-79)
79. והערול"נ לקמן ס"ד א' בתוד"ה מיחש, עמד ע"ז, דלא מצינו בגמ' שגזרו שאשה לא תגע בטהרות או לא תאכל תרומה ביום וסתה, ובמשנ"א עמד עוד בזה בד' הרמב"ם בהלכותיו שלא הביא להך מילתא דאיכא דין פרישה בעונת הוסת מלהתעסק בטהרות, ועיי"ש שכתב דלפ"מ דמסקינן דרבא איירי לבעלה, דוקא לבעלה דהוא איסור כרת חששו, ולא לטהרות. [↑](#footnote-ref-80)
80. והעירו בזה בד' הרע"ב, שכתב כד' רש"י דכך למודה להיות בכל עת שהיא רואה, ומבו' דקביעותה היא דבכל פעם שהיא רואה היא מפהקת, אך לעיל מינה כתב דכ"ז שייראו בה סימנים הללו רגילה לראות בהן, ומבו' דקביעותה היא דבכל פעם שהיא מפהקת היא רואה, וכדעת ש"ר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-81)
81. והיינו דהרי הא דבכל וסת דבעינן ג"פ לעקרו, הוא משום שבאנו לעקור את מה שהוחזק לנו, ולזה בעינן ג"פ, אך בוסת הגוף, הרי מה שפיהקה ג"פ וראתה אינה מורה ע"ז דכל פיהוקי' הם מחמת הראי', אלא הוא מורה ע"ז דראיותי' גורמות לה לפיהוק, אך אכתי יתכן דיש דברים אחרים דגורמים לה לפיהוק, וכל שראינו פעם אחת שהיא מפהקת מכח דבר אחר, הדין נותן דאם תפהק אח"כ אין לנו להחזיק שתראה, שהרי אפשר שפיהוק זה הוא מכח דבר אחר, - ויש להוסיף, דאף אי נימא דכל שפיהקה פעם אחת ולא ראתה תלינן לה במקרה, וע"כ אין הוסת נעקר, מ"מ הי' בדין דאם פיהקה ג"פ ולא ראתה יעקר הוסת אף אם לא היו ג"פ אלו רצופים, ומשמעות הדברים דאין הוסת נעקר אלא כשפיהקה ג"פ רצופים ולא ראתה, וככל עקירת וסת.

    ועד"ז צ"ע עוד, דהנה משמעות הדברים דאף אם כבר פיהקה תחילה כמה פעמים ולא ראתה, מ"מ כל שפיהקה ג"פ וראתה קבעה לה וסת, וצ"ע דאף דראינו ג"פ שפיהקה מכח ראייתה, מ"מ מאן יימר דכל פיהוקי' הם מחמת הראי', והרי כבר היתה למודה מתחילה לפהק שלא מחמת הראי'. [↑](#footnote-ref-82)
82. ולד' רש"י ניחא, דכיון שהוחזקה שאינה רואה אלא בפיהוק, ע"כ כל שראתה בשעה שפיהקה, אינה מטמאה למפרע, שהרי אינה רואה אלא בפיהוק, וכ"כ בפסקי רי"ד דהא דאינה מטמאה למפרע, הוא משום שבלא הסימנים הללו אינה רואה. [↑](#footnote-ref-83)
83. ועוד צ"ע בד' הרמב"ן, דאף אם היא מוחזקת דאין ראיותי' באות אלא בפיהוק, מ"מ כל שוסתה הוא בתחילת הפיהוק, מ"ט לא נחוש שתפהק ותראה מחמת תשמיש, וע"ד מש"כ הרמב"ן שם פ"ו הי"א, דאם היתה רגילה במקרים הללו ביום קבוע, אסורה לשמש כל היום שמא יארעו לה. [↑](#footnote-ref-84)
84. והוכיחו כן גם ממש"כ הרז"ה בהשגות בעה"נ שער הספירה סימן ג', דאם יש לה וסת הפיהוק ופיהקה וראתה בשעת תשמיש, ה"ז תולה ראיתה בפיהוקה ולא בתשמישה ולא הויא רמ"ת, וצ"ע דמ"ט לא אמרינן דהויא רמ"ת והתשמיש גרם לה לפהק ולראות, ובע"כ דראי' מחמת תשמיש לא תגרום לה לפהק. [↑](#footnote-ref-85)
85. ולפ"ז יש מקום לומר דלעולם מכלל חזקתה הוא שלא תראה ראיית וסתה אלא בפיהוק, והא דאם ראתה ג"פ שלא בפיהוק אינה עוקרת את הוסת, הוא משום דתלינן דראיות אלו המקרה גרם להם, ואינם ראיות וסתה.

    ולפ"ז ניחא הא דבוסת הגוף אמרינן דדי' שעתה, דדמיא לכל אשה שיש לה וסת דהיא מסולקת מראיות המקרה, - וניחא נמי הא דכשיש לה וסת הגוף לא חיישינן שתראה מחמת תשמיש, ואף לא חיישינן שתפהק ותראה, דהא דבאשה שיש לה וסת חוששין שתראה מחמת תשמיש, כתב הרמב"ן במלחמות בכתובות בפ' אלמנה ניזונת, דהוא משום דחזינן שהיא משנה את וסתה מחמת חבטה בקרקע או בדבר אחר וכו', וע"כ חוששין שתראה מחמת תשמיש, שהרי היא רגילה לשנות את וסתה, אך באשה שיש לה וסת הגוף דראיותי' ראיות וסת הן ולא ראיות המקרה, דאם היו ראיות המקרה לא היתה מפהקת, אין לחוש שתראה מחמת תשמיש, - וע"כ נמי אינה חוששת לעונה בינונית בלא פיהוק, כיון שהוחזקה שראיות וסתה אינם באות אלא בפיהוק.

    אך העירו, דלפ"ז הי' בדין דאף אם עקרה וסתה ע"י שפיהקה ג"פ ולא ראתה, לא יעקר בזה אלא מה שהוחזקה שהפיהוק מורה על ראייתה, אך מה שהוחזקה שהיא רואה ראיות וסת ודאין ראיות וסתה באות אלא בפיהוק, לא נעקר בזה, וא"כ בדין דאכתי יהא די' שעתה ולא תחוש לעונה בינונית ואם תראה בשעת תשמיש בפיהוק לא תהא רמ"ת, וזה לא שמענו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-86)
86. דאף שכתב הרשב"א שם דמילוי הדם ברחם מביא לידי פיהוקין, מ"מ אין נראה לפרש דהיינו דבאשה זו מילוי הדם ברחם הוא גורם הראי', והפיהוק הוא סימן על גורם זה, דממה שהוצרך הרשב"א שם לדמותו לדם קושי דהוא בא קודם הולד, נראה דמכוון דבריו הוא, דהדם עצמו כשעומד לצאת, הוא גורם לפיהוק, ופעמים שהוא גורם לפיהוק קודם זמן יציאתו, - וגם דאי נימא דמילוי הדם ברחם הוא גורם הראי', א"כ מ"ט כתב הרשב"א דיש לתלות טפי בפיהוק דאתמול מבקפיצה דאתמול, משום דבקפיצה שהיא גורמת לוסת, כל שבא הגורם הי' לו לוסת לבא, וכל שלא בא עמו יש כאן מוכיח שאין הקפיצה גורמת אלא היום הוא שגורם, הרי גם בפיהוק יש לנו לומר, דכל שבא הגורם דמילוי הדם, הי' לו לוסת לבא. [↑](#footnote-ref-87)
87. ועיי"ש שכתב די"ל, דהתם קמ"ל דדי' שעתה ואינה מטמאה קודם זמן וסתה, והכא קמ"ל דדי' שעתה ואינה מטמאה קודם שתרגיש במקרי הגוף, והיינו דבכל אשה שיש לה וסת נכלל בוסתה גם שהיא רואה בזמן פלוני וגם שהיא מרגשת בהרגשה פלונית קודם ראייתה, וע"כ איכא לדינא דדי' שעתה גם לטהרה קודם שעת וסתה, וגם לטהרה קודם שהרגישה הרגשה זו, ונפ"מ בדינא דדי' שעתה דאינה מטמאה קודם זמן הוסת, דאף אם התחיל מקרה הגוף קודם זמן וסתה, אינה מטמאה קודם לכן, וזהו שאמרו דהתם בוסתות דיומי וקמ"ל דאינה מטמאה קודם יום ושעת הוסת, והכא בוסתות דגופא וקמ"ל דאינה מטמאה קודם ביאת המאורע, ועי' עוד בנאות יעקב סימן כ"ה סק"א במש"כ בישוב ד' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-88)
88. והט"ז סימן קפ"ט סקל"ו כתב דדעת הב"י, דאף דאינה חוששת לאחד מהם לבדו כוסת קבוע, מ"מ היא חוששת לכך כוסת שאינו קבוע, ועיי"ש שכתב בדעת הרמ"א דפליג ע"ז, וכ"כ הש"ך שם סקנ"ו, ועי' בחוו"ד שם סקכ"ג וסקכ"ו ובפרד"ר שם מקש"ז סקל"ו מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-89)
89. ולעיל בעמ' ? נת' להעיר בזה, דלמש"כ הראשונים דוסת הגוף היינו שהוסת גורם למקרי הגוף שיבואו, צ"ע דא"כ מה מדמו דין וסת המורכב לימים ופיהוק לדין וסת המורכב לימים וקפיצות, הרי בוסת המורכב לימים וקפיצות הוי קביעותה דהימים והקפיצות יחד גורמים לראייתה, ובוסת המורכב לימים ופיהוק הוי קביעותה דהימים גורמים לראיות עם פיהוק, - ועיי"ש שנת' להעיר עוד, דמ"ט בוסת המורכב לימים ופיהוק, אינה חוששת לפיהוק בימים אחרים, הרי הוחזקה שהפיהוק מורה על ראייתה, ועוד, דמ"ט אין הוסת נעקר ע"י שפיהקה בימים אחרים ולא ראתה, דעי"ז חזינן דהיא מפהקת שלא מכח ראייתה. [↑](#footnote-ref-90)
90. והגר"ז בסימן קפ"ט סקצ"ז הוסיף, דאם אם לא היתה למודה לראות אלא בסוף הוסת, מ"מ יש לחוש שמא תפהק ותראה בתחילתו ע"י תשמיש, ודמי לוסת הימים גרידא, דאף שהיא רגילה לראות בסוף היום, ה"ה חוששת שמא תראה בתחילתו ע"י תשמיש, - וצ"ע דאם הא דחוששת, הוא שמא תראה ע"י תשמיש, א"כ מה הוכיחו הראשונים דבוסת הגוף הפשוט אינה חוששת מתחילתו, מהא דאינה מטמאה טהרות מתחילתו, הרי שאני לענין דין פרישה, דיש לחוש שמא תקדים לראות ע"י התשמיש. [↑](#footnote-ref-91)
91. וי"ל דמה שלא אסרו בזה משום חשש זה, הוא בגונא דהיא רגילה לראות בסוף הפיהוק, דבכה"ג א"א לאסרה משום החשש דשמא תפהק בתוך שימושה, שהרי גם אם תפקה בתוך שימושה, אכתי אי"ז זמן ראייתה, שהרי זמן ראייתה הוא בסוף הפיהוק, וכל הא דאסרינן לה בכה"ג מתחילת העונה, הוא משום דדמי לכל וסת הימים דהיא חוששת לכל העונה. [↑](#footnote-ref-92)
92. ובתוה"ש שם סקמ"ז כתב דהך מילתא לא כתב הרא"ש בשם הראב"ד, ובפרד"ר שם מקש"ז סקל"ט כתב דמצינו בכ"ד בד' הראשונים שהביאו בשם הראב"ד דלא כמש"כ לפנינו בבעה"נ, עיי"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-93)
93. ובעיקר ד' החוו"ד דבכה"ג שפיהקה וראתה בג' ר"ח שאינם רצופין קבעה וסת, הקשו בזה ממש"כ הראב"ד בסימן ג' הכ"ז דאם קפצה וראתה בר"ח שאינם רצופין לא קבעה לה וסת, והרי דוסת המורכב אינו נקבע אלא בר"ח רצופין, - ולכאו' י"ל בפשיטות, דד' הראב"ד דבכה"ג לא קבעה וסת, הם רק בוסת הקפיצות, דס"ל דאין אשה קובעת וסת לקפיצות, וכל הא דקובעת וסת הוא רק במורכב לימים, דעיקר הקביעות היא לימים, וע"כ כל שאינם רצופין אינה קובעת וסת, אך בוסת הגוף דאשה קובעת וסת, שפיר י"ל דאם פיהקה בג' ר"ח שאינם רצופין, ה"ה קובעת וסת הגוף, וכיון שבאו כל ראיותי' בר"ח, הוי הוסת מוגבל לר"ח, ויש לחלק עוד בזה בין וסת ימים וקפיצות דשניהם גורמי הראי', מוסת ימים ופיהוק, דהימים גורמים לראייתה והפיהוק מורה על ראייתה. [↑](#footnote-ref-94)
94. אך צ"ע ע"ז מד' הראב"ד בסימן ד' שמנה לכל מיני הוסתות, ומנה ב' מיני וסתות הגוף האחד דהוא בימים קבועים והשני דהוא בימים שאינם קבועים, ואח"כ כשפירש דיני הוסתות, כתב דהדין השביעי הוא וסת הגוף, וכתב דדינו הוא דהיא מותרת לפני הוסת ואחר הוסת, ומבו' דבכל וסת הגוף אינה חוששת קודם הוסת, ואף כשהוא בימים קבועים, ואם איכא גוונא דוסת המורכב דחוששת מתחילת העונה, מ"ט לא פירשו הראב"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-95)
95. ומד' הרמב"ם מוכח דפליג ע"ז, שהרי דעתו דעיקר וסת הגוף הוא דאשה שיש לה וסת הימים מרגשת במקרי הגוף קודם ראייתה, והנה הרי עקירת וסת הימים הוא ע"י שעבר יום הוסת ג' פעמים ולא ראתה, והרי דאף דוסת הימים הוא שתראה ע"י פיהוק, מ"מ לעקירת הוסת ל"ב שתפהק ביום הוסת ולא תראה, אלא כל שלא ראתה ביום הוסת, הוי זה עקירה לוסתה, אף אם לא פיהקה, - ועי' עוד בד' הגר"ז בקו"א סימן קפ"ז סקי"ג שכתב בתו"ד בדעת המהר"ם מרוטנבורג, דוסת הגוף המורכב נעקר ע"י שעבר היום ג' פעמים ולא פיהקה ולא ראתה, עיי"ש, ואך שנקט דאין הטעם משום דגם מה שלא פיהקה וראתה הוא עקירה לוסתה, אלא הטעם הוא משום דתלינן לקולא דהיום לבדו הוא הגורם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-96)
96. ועיי"ש שכתב דהיא צריכה בדיקה אחרת לאחר הוסת כדי להתירה לבעלה אחר אותה עונה, וצ"ב דמ"ט לא סגי בהבדיקה שבדקה בשעת הוסת כדי לטהרה. [↑](#footnote-ref-97)
97. ולכאו' הטעם בזה הוא, דכל הא דלא אסרינן לה אחר הוסת, הוא משום דינא דר' יוסי דאינה אסורה אלא באותה השעה, דקביעותה הוא בשעת הפיהוק, ואף ר' יהודה מודה בזה, משום דליכא הכא קביעות דימים, וכמש"כ הגר"א, אך בכה"ג שנמשכת ראייתה אחר הוסת, לא חשיב דאיכא שעה קבועה לראייתה, וע"כ ה"ה אסורה כל העונה.

    ולפ"ז יש מקום לדון, דהך דינא דכשהיא רואה בסוף הפיהוק אינה חוששת לתחילתו, היא אף בראי' הנמשכת לאחר הפיהוק, וכ"כ בחוו"ד בסימן קפ"ט סקל"א בד' הרשב"א בתוה"ב שם, אך בד' הרשב"א בתוה"ב הקצר שם ובסוגיין מבו' לכאו' דלא כן, ועי' בדברי חמודות סוסקי"ד מש"כ לדחות בזה, וצ"ע, ועיי"ש שכתב דבל' השו"ע משמע דהיא אסורה מתחילת הוסת, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה, ועמש"נ עוד בדין זה בסימן ט"ז ענף ה'. [↑](#footnote-ref-98)
98. עיי"ש שכתב להא דבוסת הגוף אינה חוששת אלא בשעתו, כשהיא למודה בזה בחצי היום, ומשמע דרק אם קבעה שעה מסוימת ביום אינה אסורה אלא בשעה זו, אך כל שלא קבעה שעה מסוימת ביום, ה"ה אסורה בכל זמן הפיהוק, אף אם היא למודה לראות בסוף הוסת. [↑](#footnote-ref-99)
99. וצ"ב בטעמא דמילתא, דמ"ט תלי דין הקביעות אם היא עושה כן מדעתה או בעל כרחה, - ושמא אין מכוון הרז"ה אלא דלא נימא דכיון דתניא לעיל י"א א' דכל שתקבענו מחמת אונס לא קבעה וסת, הרי דיש בכלל זה גם אכילת שום, וע"ז כתב דאכילת שום אינה אונס ואינה בכלל הך כללא, אך לעולם טעם הא דקבעה וסת בזה, הוא כמש"כ המאירי, ונפ"מ בזה דאף אם קפיצותי' הם מדעתה ולהנאתה, אינה קובעת וסת לקפיצות.

    אך בד' האחרונים מבו' דלא כן, עי' בפליתי סימן קפ"ט סקכ"ג שכתב דלדעת הרז"ה אשה קובעת וסת לטבילה, כיון דהוא לדעתה ולהנאתה, והפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ל"ז כתב דלדעת הרז"ה אם קפצה לדעתה ולהנאתה כגון ברקודין ומחולות קבעה וסת, וצ"ע.

    ועי' עוד בתשו' נובי"ק יו"ד סימן מ"ו בהגה"ה, שכתב דנפ"מ בפלוגתת התוס' והרז"ה בזה, הוא בדין רואה מחמת תשמיש, דלדעת התוס' דמי לקפיצה ואינה קובעת וסת, ואך שהיא חוששת לו פעם אחת, ולדעת הרז"ה דמי לאכילה והיא קובעת וסת, עיי"ש, ואי נימא כמש"נ יש מקום לדון בזה, דאם מסברא תשמיש דמי לקפיצה, אף לדעת הרז"ה אינה קובעת וסת, דדמי להיכא שקפיצותי' הם מדעתה ולהנאה דאינה קובעת וסת. [↑](#footnote-ref-100)
100. ויש להעיר עוד בזה, דבד' התוס' ב"ק ב' ב' ד"ה ומילתא משמע, דאם נגח ג' מינים דנעשה מועד לכל וחזר בו מאחד מהן, לא בטלה העדאתו משאר המינים, וכ"כ ההשלמה שם ל"ז א', ועי' עוד בתוס' תלמיד ר"ת שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-101)
101. ולכאו' דין זה תליא בפלוגתת קמאי בב"ק ל"ז א' בנגח ב' שוורים וחמור אם הוא נעשה מועד לשוורים וחמורים או אינו נעשה מועד כלל, דבד' רש"י שם מבו' דאינו נעשה מועד כלל, וכ"ה מבו' גם בדבריו בחגיגה ד' א', אך בשטמ"ק שם כתב בשם הרא"ה דהוא נעשה מועד לשוורים וחמורים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-102)
102. ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם, דמ"מ כשוסתה מורכב לימים וקפיצות היא קובעת וסת, אך המרכה"מ שם כתב דמשמעות ד' הרמב"ם דאינה קובעת וסת לקפיצות אף במורכב, וכ"כ בלחו"ש סימן קפ"ט סק"מ ובאבהא"ז פ"ו מנז"מ ה"ה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-103)
103. והפרישה שם סכ"ט כתב לדעתם, דאף בפעם אחת היא חוששת לו, אך בהגהות דרישה שם סקי"א כתב די"ל דאינה חוששת, ועמש"כ בזה הסד"ט שם סקכ"א והפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט לה.. [↑](#footnote-ref-104)
104. ובחידוד הלכות ובפתחי נדה כתבו לדקדק מד' רש"י בסוד"ה קמ"ל, דאם היתה רואה בפעם הג' ביום שבת, היתה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, אך עיי"ש בפתחי נדה שדקדק מד' רש"י לקמן ט"ו ב' ד"ה אלא, דאינה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, ועמש"כ עוד בזה באבהא"ז פ"ו מנז"מ ה"ה. [↑](#footnote-ref-105)
105. והפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' מ"א תמה ע"ז, דאדרבה שכיח טובא שתראה ע"י קפיצה, ועיי"ש בד"ה ומעתה שכתב להוכיח כן ממש"כ הראב"ד בבעה"נ דכל שקפצה וראתה פעם אחת, אינה חוששת ליום לחודי' בלא קפיצה, וכ"כ הש"ך בסימן קפ"ט סוסקמ"ח, והתפארת למשה מכח דבריו, נחלק ע"ד הש"ך, ונת' להלן, - וכ"ה מבו' גם מהא דתניא בתוספתא בפירקין, דהרואה מאונס די' שעתה, וכ"נ בד' רש"י בסוגיין, וכמש"נ להלן, והרי דתלינן דראייתה היא מחמת האונס, - וכ"ה גם משמעות ל' הרמב"ם בפ"ח מאיסו"ב ה"ה והשו"ע שם סי"ז, שכתבו דהא דאינה קובעת וסת לקפיצות הוא משום שמפני האונס ראתה, ומשמע דלעולם תלינן שראתה מפני האונס, ואפ"ה אינה קובעת וסת. [↑](#footnote-ref-106)
106. אך צ"ע דהרי לא בכל גוונא איכא להוכחה זו, שהרי אם קפצה בג' ימים אלו בתחילת היום וראתה, לא ראינו כלל שלא ראתה בלא קפיצה, וכן אם ראתה בימים אלו אחר הקפיצה בשעה קבועה ביום, הרי לא מוכחא מילתא כלל שאין וסתה לימים לחודייהו, דאף אם וסתה לימים, מ"מ כיון דיש לה שעה קבועה, ע"כ לא ראתה קודם הקפיצה. [↑](#footnote-ref-107)
107. וזה מתפרש היטב לרש"י לטעמי', דהא דפשיטא לן דלא קבעה וסת לימים לחודייהו, הוא משום דאיכא הוכחה ממה שלא ראתה בלא קפיצה, ולפ"ז שפיר י"ל דהיא קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, דאף שלא ראתה ע"י קפיצה אלא בא' בשבת, מ"מ ליכא הוכחה כלל דאין וסתה לקפיצה לחוד, דמה שלא ראתה בשאר הימים, הוא משום שלא קפצה בהם, וכ"ה מבו' להדיא בד' הר"ן, עיי"ש, - וי"ל עוד, כמש"כ הרז"ה בהשגות בעה"נ שער הוסתות אות י"ט בתו"ד, דאף דבכה"ג פשיטא לן דאינה קובעת וסת לימים לחודייהו, מ"מ הי' מקום לומר דתקבע וסת לקפיצות לחודייהו, משום דהקפיצה הוא עיקר הגורם. [↑](#footnote-ref-108)
108. והי' מקום לומר בזה, דהוא משום דאף אם קבעה וסת הקפיצות, אינה מסולקת דמים שלא תראה בלא קפיצה, דאטו אם לא תקפוץ לא תראה, ומה"ט היא חוששת לעונה בינונית, וכמש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' סוף שער ג', ומה"ט לכאו' דינה כאשה שאין לה וסת דהיא צריכה בדיקה קודם תשמיש, וע"כ ליכא בזה לדינא דדי' שעתה.

     אך לכאו' אי"ז מתישב בד' רש"י גופי' שכתב לעיל ב' א' וד' ב' דדינא דדי' שעתה הוא משום דאמרינן דאורח בזמנו בא, - וי"ל דהא דאורח בזמנו בא היינו דמכח זה אמרינן שלא בא האורח שלא בזמנו, וכל' הרשב"א במשמה"ב בית ז' שער ג' (יא:), דהא דדי' שעתה הוא משום דאין אורח בא אלא בזמנו ולא אץ לבא, ובוסת הקפיצות ליכא לטעם זה. [↑](#footnote-ref-109)
109. ובזה מתפרש מש"כ הרשב"א והרא"ש לקמן ס"ג א' ללמוד דין וסת המורכב לימים ופיהוק מדין וסת המורכב לימים וקפיצות, אף דלכאו' ל"ד זל"ז, דבמורכב דימים וקפיצות היינו דתרוייהו הם גורמי הראי', ובמורכב דימים ופיהוק היינו דהימים גורמים לראי' שיש בה פיהוק, וכמש"נ להעיר בעמ' ?, והיינו משום דעיקר חידושא דוסת המורכב הוא דאין מחזיקין את הוסת אלא כפי מה שראינו, ובזה שפיר יש ללמוד זמ"ז. [↑](#footnote-ref-110)
110. והנה הב"י סימן קפ"ט כתב דבקבעה וסת המורכב לימים ופיהוק, חוששת לכל א' בפנ"ע כוסת שאינו קבוע, והפרד"ר שם מקש"ז סוסקל"ו כתב דהוא משום דמספקא לן שמא קביעותה הוא לאחד מהן, וכ"נ בד' החוו"ד שם ריש סקכ"ג, - אך צ"ע, דאם הא דקבעה וסת המורכב הוא מספיקא, א"כ מ"ט אם אח"כ עקרה את היום לחודי' או את הקפיצות והפיהוק לחודייהו, עדיין היא חוששת לוסתה המורכב, ושמא הוא משום דע"י שעקרה את היום לחודי', אמרינן דאיגלאי מילתא דקביעותה ל"ה לימים, ועד"ז הוא גם כשעקרה את הקפיצות והפיהוק לחודייהו, - ועמש"נ בד' הב"י בסימן י"ז ענף ח'. [↑](#footnote-ref-111)
111. אך בשו"ע שם ס"כ כתב דאם פיהקה ב' פעמים בר"ח, ובפעם הג' פיהקה בכ"ט לחודש ולא ראתה, ובר"ח ראתה בלא פיהוק קבעה לה וסת לפיהוק של ר"ח, שפיהוק של אתמול גרם לראי' של ר"ח, והט"ז שם סקל"ב והש"ך שם סקמ"ט כתבו בדעתו דמחלק בזה בין קפיצה לפיהוק, עיי"ש, ועמש"כ בזה הפליתי שם סקכ"ב, אך הגר"א שם סוסקכ"ו וסקל"ב נקט שד' השו"ע בס"כ הם כדעת ש"ר, דאף לענין קפיצה בכה"ג קבעה וסת המורכב. [↑](#footnote-ref-112)
112. והרמב"ן בסוגיין צידד דבכה"ג קבעה וסת המורכב, דכיון דוסתות דרבנן נקטינן כתרי לישני לקולא, והביא לד' הרמב"ם שהחמיר דהיא קובעת וסת לימים לחודייהו, וכתב דבטלה דעתינו מפני דעתו, - וצ"ע דהרי יש בזה גם חומרא, דאם היא קובעת וסת לימים לחודייהו ה"ז נעקר ע"י שהגיע יום זה ג"פ ולא ראתה, אך אם היא קובעת וסת המורכב, אי"ז נעקר בכה"ג, ואי"ז נעקר אלא אם קפצה בימים אלו ולא ראתה, ועי' בד' הש"ך שם שעמד בכעי"ז. [↑](#footnote-ref-113)
113. ולכאו' לדעתו בעינן שתראה ב"פ ביום הקפיצה, דרק בכה"ג תלינן לראייתה השלישית בקפיצה דאתמול, וגם יש מקום לומר דבעינן דוקא דב' הראיות הראשונות תהא הראי' ביום הקפיצה, ובכה"ג תולים לראי' השלישית בכך, אך אם היו ב' הראיות האחרונות ביום הקפיצה, לא תלינן בזה לראי' הראשונה, וזה ע"ד מה שמצינו בדינא דב' ראיות ממעין סתום וראי' ג' ממעין פתוח, עמש"נ בזה בעמ' ?, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-114)
114. ויש להוסיף, דהרשב"א כתב לפרש דהא דקבעה וסת המורכב אף כשראתה ביום שאחר הקפיצה, הוא משום דלא היום בלבד גרם אלא קפיצה דאמש גרמה שתראה היום דאמש נעקר הדם ע"י קפיצה, וכד מטא זימני' דהיינו חד בשבא יצא לחוץ, עכ"ל, והרי דלעולם אמרינן דהקפיצה גרמה לעקירת הדם בשעתה, והא דלא ראתה באותה העונה, הוא משום דאכתי לא מטא זימני', וטעם זה לא שייך כשאין הוסת מורכב עם ימים. [↑](#footnote-ref-115)
115. ואמנם הפלוגתא שם היא בוסת המורכב לפיהוק, אך לכאו' בוסת המורכב לקפיצות לכו"ע אינה חוששת ליום לחודי', שהרי אף בקפצה פעם אחת וראתה אינה חוששת להיום לחודי', וכמש"נ להלן מד' הראב"ד והש"ך, - וי"ל בביאור ד' החוו"ד, דאף דבפעם אחת אינה חוששת ליום לחודי', הרי מ"מ אם בפעם הג' ראתה בלא קפיצה קבעה וסת לימים לחודייהו, ואך שבאנו לדון דאם קפצה ג"פ וראתה שכבר נקבע וסתה לימים וקפיצות, תו אף אם ראתה ביום זה בלא קפיצה אי"ז מועיל להחזיק דוסתה הוא לימים לחודייהו, וע"ז הוא שכתב החוו"ד דלדעת הב"י אף כשקפצה ג"פ וראתה, אכתי יתכן דוסתה הוא לימים לחודייהו, ואף דבסתמא לא חיישינן להכי, דלא גרע מקפצה פעם אחת וראתה דאינה חוששת ליום בלא קפיצה, מ"מ אם אח"כ ראתה ביום זה בלא קפיצה, איגלאי מילתא דוסתה הוא לימים לחודייהו. [↑](#footnote-ref-116)
116. ובסד"ט שם סקכ"ב עמד בזה, דמה הוצרך לחלק כן, הרי י"ל דהא דבפיהקה וראתה היא אסורה ביום החודש, הוא משום דחיישינן שמא תפהק, וע"כ בקפצה וראתה אינה אסורה ביום החודש, כיון דבידה לשמור עצמה שלא לקפוץ, ועיי"ש מש"כ בזה.

     ועיי"ש שנקט דדין אכלה שום וראתה אם היא חוששת ליום החודש לחודי', תליא בהפלוגתא אם אשה קובעת וסת לאכילות, דלדעת הסוברים דהיא קובעת וסת לכך ול"ה כקפיצה, דמי לפיהקה וראתה דהיא חוששת ליום החודש לחודי', אך לדעת הסוברים דדמי לקפיצה ואינה קובעת וסת לכך, אינה חוששת ליום החודש לחודי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-117)
117. אך הפליתי שם סוסקכ"א כתב די"ל דד' הפרישה קיימי לדעת הטור דס"ל דאשה קובעת וסת לקפיצות, וע"כ דמי דין קפצה וראתה לדין פיהקה וראתה דהיא חוששת ליום החודש לחודי', אך לפ"מ דקי"ל דקפצה וראתה אינה קובעת וסת ול"ד לפיהוק, י"ל דאף חלוקין הן בדין זה, דבפיהקה וראתה חוששת ליום החודש לחודי', ובקפצה וראתה אינה חוששת ליום החודש לחודי', וצ"ב. [↑](#footnote-ref-118)
118. והדברים צ"ע, דלפ"מ שהוכיח החזו"א, יש להוכיח דאף וסת המורכב לימים וקפיצות נקבע בימי זיבה, ולהדיא כתב הראב"ד בסימן ד' ה"א דאינו נקבע אלא בימים הראויים לקביעות, עיי"ש, - והך מילתא דוסת המורכב לימים וקפיצות אינו נקבע בימי זיבה, הוא מבו' כן בד' הרשב"א וש"ר בסוגיין דגם לל"ק דקבעה וסת לימים וקפיצות, אם הוי זה בימי זיבה לא קבעה וסת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-119)
119. וכ"כ התורי"ד בסוגיין דאין אשה קובעת וסת לימים אלא להפלגה, ומה שאמרו הכא דראתה ט"ו לחודש זה ט"ז לחודש זה וכו', היינו דראתה בחודש זה בהפלגת ט"ו ואח"כ ראתה בהפלגת ט"ז וכו' ובכה"ג קבעה לה וסת להפלגה בדילוג, וכן פירש בפסקי הריא"ז בפירקין ה"ב דין י"ח, ובדבריו שם דין ו' משמע דליכא קביעות וסת לימים אלא להפלגה. [↑](#footnote-ref-120)
120. ועיי"ש שנקט דשפיר איכא קביעות וסת לימי השבוע, - והיינו משום דלא ס"ל לקו' הרמב"ן בסוגיין דאטו מזל יום או מזל שעה גורם, ולא קשיא לי' אלא דא"א שיהא הוסת תלוי בקידוש שלנו, וע"כ בימי השבוע דאי"ז תלוי בקידוש שלנו, שפיר איכא קביעות וסת. [↑](#footnote-ref-121)
121. ועי בפליתי סימן קפ"ט סק"ז ובתשו' חת"ס אהע"ז סימן ו' במש"כ בטעמא דהרמב"ן והרא"ה דלא ניח"ל בזה, - ועי' בפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ט"ז במה שהשיב ע"ד הפליתי. [↑](#footnote-ref-122)
122. והפליתי בסימן קפ"ט סק"ז תמה ע"ז, דהרי שעת הראי' בלבנה מתחלפת לפי אורך ורוחב המדינה בעולם, וא"כ הנשים היושבות בארצות הרחוקות מא"י כיצד ימנו קביעות וסתן, ועוד דחשבון המולדות שלנו הוא לפי המולד האמצעי, אך עיקר הראי' האמיתית הוא לפי המולד האמיתי, וא"כ תהא כל אשה בכל מדינה צריכה ללמוד חכמת מהלך הכוכבים ומפת הארץ לדעת כיצד תקבע וסתה, וזה מן הנמנע, ועיי"ש במשה"ק עוד ע"ז, ובפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ט"ו כתב דמה"ט לא ניח"ל להרמב"ן לפרש לסוגיין דהקביעות היא לפי מולד הלבנה, אף דמבו' בתו"ד דמודה דשייך קביעות לפי מולד הלבנה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-123)
123. וגם מדבריו יש ללמוד דעיקר הקביעות דוסת הדילוג הוא, דבכל חודש יש יום אחר הגורם לראייתה, וע"כ חשיב דדילוג האחרון עוקר את הראשון, דאי נימא דקביעות וסת הדילוג הוא דקביעותה הוא לדלג יום אחד מראייתה הקודמת, הרי דאין דילוג אחרון עוקר את הראשון.

     וכ"ה מבו' גם ממש"כ שם ה"י דהא דאינה חוששת לוסת הדילוג בפעם אחת, הוא משום דכל תחילת וסת שנעקר שעה אחת שוב אינו מצטרף לחוש אליו עוד וכו', ואם קביעות וסת הדילוג הוא דקביעותה הוא לדלג יום אחד מראייתה הקודמת, הרי לא נעקר וסת זה שעה אחת, וכמו דלא אמרינן דכל שנעקר יום החודש דהראי' האחרונה, אין חוששין ליום ההפלגה דהראי' האחרונה, ה"נ ל"ה לנו לומר דאין חוששין ליום הדילוג דהראי' האחרונה, ובע"כ דקביעות הדילוג הוא דבחודש זה יום ט"ז גורם לראייתה וכו', וכיון שנעקר חשש יום ט"ז, אינו מצטרף לחוש אליו עוד. [↑](#footnote-ref-124)
124. והרא"ש שם כתב דאף לגבי העדאה קי"ל כרב, כיון דלא נחלקו בזה, אלא הגמ' תלי לדין העדאה בפלוגתייהו לענין וסתות, עיי"ש, אך הרז"ה שם כתב דלגבי העדאה קי"ל כשמואל, דהלכתא כשמואל בדיני, וכ"ה בד' ר"ח שהביא הראב"ן בב"ק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-125)
125. והמהרש"א כתב דהו"מ להקשות כן בשינתה ליום ט"ז שיאסר נמי יום י"ז לחוש לוסת הדילוג כיון שדילגה חדא זימנא אלא דאלימא להו לאקשויי בשינתה לי"ז שכבר דילגה פעמים, עכ"ד, אך צ"ע לפ"ז במש"כ התוס' דאין לחוש בדילוג משום חד זימנא, ואם עיקר מה שעמדו התוס' בהך גוונא, הוא משום שכבר דילגה פעמים, הול"ל דאין לחוש לדילוג אף משום תרי זימני.

     ושמא י"ל בזה, דכיון דהיתה למודה לראות ביום ט"ו, ע"כ לא חזינן לראייתה בט"ז כדילוג, דרק כשיש ב' ראיות עם דילוג הוא דחזינן לוסתה כוסת הדילוג, והיינו דכמו דבכל אשה שראתה פעם אחת ביום ט"ו, פשוט דאין מקום לחוש שמא קביעותה הוא לדילוג, ותראה בחודש הבא ביום ט"ז, ורק כשראינו ב' ראיות בב' ימים עם דילוג ביניהם, הוא דיש מקום לחוש לכך, ע"כ כל שראיית ט"ו אינה מכלל סדר ראיות הדילוג, אלא הוא מכח לימודה, אין לחוש לוסת הדילוג, וכעי"ז כתבו הערול"נ והפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ט"ו. [↑](#footnote-ref-126)
126. והמ"מ בפ"ח מאיסו"ב ה"ו כתב בדעת הרמב"ם דהיא חוששת לדילוג דחד זימנא, והב"י בסימן קפ"ט סי"א נחלק על דבריו, ועיי"ש שכתב דכ"ה משמעות ד' הרמב"ם שם ה"ז שהביא לדינא דהכא דשינתה ליום י"ז הותר ט"ז ונאסרו ט"ו וי"ז, ולא כתב דנאסר י"ח. [↑](#footnote-ref-127)
127. והעירו דנפ"מ רבתא בטעמא קמא, דאם משום טעמא בתרא לחודי', הרי דכ"ז הוא וסת הדילוג שרואה ט"ו ט"ז וכו', אך בוסת הדילוג למפרע שרואה ט"ו י"ד וכו' דליכא לה"ט, הי' לנו לחוש אף לוסת שאינו קבוע, וכל הא דאף בכה"ג אינה חוששת לוסת שאינו קבוע, הוא רק משום טעמא קמא. [↑](#footnote-ref-128)
128. והפרי דעה בפתיחה לסימן קפ"ט שער ח' כתב לדון עוד עד"ז, דאי נימא דבוסת הדילוג שנעקר ג"פ ואח"כ חזרה וראתה בו פעם אחת אמרינן דחזר הוסת למקומו, הרי דאם ראתה ט"ו ט"ז י"ז י"ח דקבעה וסת לדילוג, ועברו ג' חדשים שלא ראתה בהן, אם חוזר הוסת למקומו ע"י שתראה בחודש שאח"ז ביום כ"ב או ע"י שתראה בו ביום י"ט, ועיי"ש שצידד דהוא חוזר למקומו ע"י שתראה בחודש שאח"ז ביום כ"ב. [↑](#footnote-ref-129)
129. ונפ"מ עוד בזה, בגונא שראתה ט"ו ט"ז י"ז י"ח וקבעה וסת הדילוג, ובחודש שאח"כ ראתה ביום י"ד, ולפי הנ"ל נראה דלא תחוש בחודש שאחריו ליום ט"ו, אלא תחוש ליום כ', כיון דאין קביעותה לדלג יום אחד מראייתה הקודמת, אלא קביעותה היא לימי החודש בדילוג, ויום וסתה בחודש זה הוא ביום כ', ועי' בפרד"ר סימן קפ"ט מקש"ז סוסקט"ז במש"כ לדון בדין זה. [↑](#footnote-ref-130)
130. והעירו דיש ללמוד כן גם מד' הפליתי בסימן קפ"ט סק"א והסד"ט שם סק"ד והחוו"ד שם סק"ד ועוד מרבוותא שכתבו דכל וסת הפלגה הוא וסת השבוע בדילוג, עי' בדבריהם, והרי דפשיטא להו דהדילוג ממשיך אף אחר שנגמר השבוע. [↑](#footnote-ref-131)
131. וד' הרא"ה מתפרשים לפמש"נ דעיקר הקביעות דוסת הדילוג הוא לימי החודש לפי סדר הדילוג, ובזה י"ל דלא שייכא קביעות זו אלא בדילוג דיום א', דבחודש זה יום ט"ו גורם לראייתה, ובחודש שאחריו יום ט"ז גורם לראייתה, אך אי נימא דקביעותה הוא לדלג יום א' מראייתה הקודמת, לכאו' אין מקום כלל לחלק בין דילוג דיום אחד לדילוג דב' ימים. [↑](#footnote-ref-132)
132. והרא"ה שם כתב דהא דבוסת הדילוג ס"ל לשמואל דבעינן ד' ראיות, הוא משום שלא השותה מידותי' בענין זה בשום דבר לא להפלגות ולא לימים ולא לשום דבר, וזה מתפרש ע"ד ד' הראב"ד דבוסת הדילוג כל חודש יש לה גורם אחר לראי', וצ"ע דכיון דבוסת הפלגה קבעה בג' ראיות, אף דליכא אלא ב' הפלגות, משום דאמרינן דגם ראייתה הראשונה היא מכלל סדר זה, אף שלא באה ראי' זו מחמת גורם ההפלגה, א"כ כ"ש בדילוג דהי' לה לקבוע בג' ראיות, כיון דאף ראי' ראשונה היא מכלל קביעות זו, - וביותר צ"ע, דהרא"ה גופי' שם כתב דלדעת רבי דוסת הפלגה נקבע בב' ראיות שיש בהן הפלגה אחת, היינו רק כשאין בהן השואה לימי החודש בדילוג, והרי דבב' ראיות קביעות חודש בדילוג עדיפא מקביעות דהפלגה, והיינו משום דבקביעות דחודש בדילוג, חזינן לקביעות זו גם בראי' הראשונה, וא"כ מ"ט ס"ל לשמואל להיפך, דבקביעות הפלגה הויא ראי' קמייתא ממנינא ובקביעות חודש בדילוג ל"ה ראי' קמייתא ממנינא. [↑](#footnote-ref-133)
133. והנה הרא"ה שם כתב דלדעת רבי דקביעות וסת הויא בב' ראיות, הרי דכל שראתה ב' ראיות שיש בהן הפלגה אחת, קבעה וסת להפלגה, וכתב דהיינו דוקא כשאין השואה אחרת ביניהם, לא ליום ידוע, ולא לימי החודש, ולא לדילוג, והרשב"א במשמה"ב שם השיב ע"ז, דלפ"ז וסת קבוע נעקר בב' פעמים ולרבי הוא נעקר בפעם אחת, ונמצא דלרבי וסת הפלגה הוא כוסת שאינו קבוע שנעקר בפעם אחת, עכ"ד, וצ"ב, שהרי כתב הרא"ה דהיכא דהראי' הראשונה היתה ביום שהיא למודה לראות, אינה מצטרפת לקביעות הוסת, ואינה קובעת וסת אלא בג' הפלגות לרשב"ג ובב' הפלגות לרבי, וא"כ נמצא דאין הוסת נעקר אלא בג' פעמים לרשב"ג ובב' פעמים לרבי. [↑](#footnote-ref-134)
134. ומש"כ הפרד"ר שם דד' הרמב"ן מיוסדים על הא דדרך אשה לראות בכל ל' יום, עיי"ש, צ"ע, דהרי בב"ק ל"ז ב' אמרינן דה"נ פליגי רב ושמואל בדין שור המועד שנגח ט"ו בחודש זה וט"ז בחודש זה וי"ז בחודש זה, והתם ליכא לה"ט כלל, ועיי"ש בפרד"ר בהמשך דבריו מש"כ לפרש בזה, וצ"ע.

     עוד יש להעיר בזה, דהנה יש לתמוה על עיקר ד' הרמב"ן, מהא דתניא דהיתה למודה להיות רואה ליום ט"ו ושינתה ליום ט"ז זה וזה אסורין שינתה ליום י"ז הותר ט"ז ונאסר ט"ו וי"ז וכו', ולד' הרמב"ן דהקביעות דוסת הדילוג היא להפלגה, אינו מתישב הא דכששינתה ליום ט"ז וי"ז אכתי אסרינן ליום ט"ו, וגם צ"ע במש"כ הרמב"ן שם בשם תוס' ללמוד מזה דאין חוששין לוסת הדילוג קודם שנקבע, דלכאו' אי"ז מתישב לד' הרמב"ן דעיקר הקביעות דדילוג היא להפלגה, ולכאו' בעכצ"ל בזה, דהך ברייתא איירי בוסת הפלגה בדילוג, שראתה בהפלגת ט"ו ואח"כ ראתה בהפלגת ט"ז וכו', והא דבעיקר הפלוגתא דרב ושמואל לא ניח"ל להרמב"ן לפרשה בוסת הפלגה בדילוג, (וכמש"כ הרי"ד), הוא משום שאמרו ראתה יום ט"ו "לחודש זה" ויום ט"ז "לחודש זה", ולפ"ז מבו' דגם דין וסת הפלגה בדילוג תליא בפלוגתת רב ושמואל, ואי"ז מתישב כלל למש"כ הפרד"ר בביאור ד' הרמב"ן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-135)
135. ועי' גם בחזו"א שם ד"ה ואמנם, שדן לפרש כן בד' הראב"ד בבעה"נ דבהפלגה בדילוג לכו"ע סגי בד' ראיות, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-136)
136. וההפלאה בסימן קפ"ט סק"ב כתב, דמה שלא פירש הר"ח כפי' ש"ר, הוא משום דס"ל דל"ש קביעות וסת לדילוג שאינו חוזר, כיון דכשיגיע הדילוג ליום ל' יתבטל קביעותה, ועמש"נ לעיל בנידון זה אם כשהגיע הדילוג ליום ל' בטל קביעותה, וע"כ ליכא קביעות אלא לדילוג החוזר. [↑](#footnote-ref-137)
137. וההפלאה בסימן קפ"ט סק"ה נסתפק בטעמא דהר"ח, אם הוא משום דלא ס"ל כלל לוסת הסירוג, או דהוא משום דס"ל דוסת הסירוג אינו נקבע אלא בד' ראיות, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-138)
138. ובשו"ע סימן קפ"ט ס"ח כתב דאם ראתה ג"פ בג' חדשים בדילוג, וחזרה וראתה באותם דילוגים עצמן, אם נהגה כן ג"פ, הרי זה וסת קבוע לדילוג חלילה, ומשמעות דבריו דקביעותה בכה"ג הוא לדילוג החוזר וכד' הר"ח, וכ"ה מבו' בד' הגר"א שם סקי"ג, - אך בד' הט"ז שם סק"י והש"ך שם סק"כ וסקכ"א מבו' דקביעותה בכה"ג הוא לוסת החודש בסירוג, עיי"ש, וע"כ אף אם ראתה ט"ו בחודש זה וט"ז בחודש זה וחוזר חלילה קבעה וסת, ועמש"כ בזה הפליתי שם סוסקי"א. [↑](#footnote-ref-139)
139. וצ"ע דלכאו' שאני הכא, דאם ראייתה ביום ט"ו הוא מחמת קביעותה לראות בט"ו, א"א לצרפה כלל לקביעות וסת הדילוג, כיון דאין ראייתה מחמת הגורם דוסת החודש בדילוג, אלא מחמת הגורם דוסת החודש השוה, ומשא"כ התם דמצינו למימר דכל ג' השוורים שנגח, הוא מחמת העדאתו לכל המינים.

     וצ"ל דהרא"ה לטעמי' אזיל, דהשטמ"ק בב"ק שם הביא משמו, דלא מיבע"ל אלא בגונא דבשעה שנגח ב' שוורים הראשונים, היו חמור וגמל בפניו ולא נגחם, וזהו דמיבע"ל דשמא שדינן לשור בתרא בתר שוורים, ואינו מועד אלא לשוורים, דאל"כ ודאי דהוי מועד לכל, דהשתא נגח שור חמור וגמל הוי מועד לכל, ומשום דנגח טפי ב' שוורים הפסיד, והנה בכה"ג נמצא דלהצד דנגיחתו להשור השלישי היא מחמת העדאתו לשוורים, אי"ז ראוי להצטרף לייעדו לכל המינים, שהרי העדאתו מתחילה לא היתה אלא לשוורים, וע"כ דמי שפיר לההיא דהכא. [↑](#footnote-ref-140)
140. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דה"נ אם ראתה בר"ח ניסן סיון אב אלול תשרי, קבעה וסת החודש הסדור, וכתב דאף אם הי' תחילה ד' סירוגין ואח"כ ראתה ג' חדשים רצופין, נעקר וסת הסירוג ונקבע וסת הסדור, ומבו' מזה, דאין יסוד דבריו משום דאין לקלקל הוסת הראשון שקבעה, אלא הוא משום דאין לקלקל הוסת הסדור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-141)
141. ועפי"ז נקט הרא"ה שם, דאם הוה בעינן בוסת הפלגה ד' ראיות שיש בהן ג' הפלגות, לא היתה הראי' הראשונה מצטרפת כשהיא ראיית לימודה, והוכיח לפ"ז ממשנתינו דבוסת הפלגה סגי בג' ראיות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-142)
142. וצ"ב היאך זה מתישב עם מש"כ הרמב"ן שם לעיל מינה דוסת הדילוג הוא וסת הפלגה, דלפ"ז לכאו' הוי זה שינוי גמור מוסתה הראשון, ומד' חי' הר"א נראה דמ"מ כיון דאינה אלא מוספת אלא יום א' על ההפלגה שהיתה למודה בה, ל"ה זה כשינוי גמור מוסתה. [↑](#footnote-ref-143)
143. אך ממש"כ הרמב"ן שם ע"ז דהוא "כמו שפירשתי", נראה דדבריו מתפרשים כמש"כ בתחילת דבריו בטעם הא דלדעת שמואל לא אמרינן למודה שאני, וכ"ה להדיא בחי' הר"א, עיי"ש, ולפ"ז נמצא דלעולם מודה שמואל להא דלמודה שאני, ואך דמ"מ כל דמלבד ראיית לימודה איכא ג' דילוגים, שפיר דמי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-144)
144. והפליתי בסימן קפ"ט סקי"ב כתב בדעת הרשב"א דלית לי' לעיקר דין קביעות וסת הסירוג, - אך הלחו"ש שם סקי"ט כתב דממש"כ הרשב"א דאשה קובעת וסת השבוע, אף דכל וסת השבוע הוא וסת בסירוג, מבו' דאית לי' להך דינא דקביעות וסת הסירוג, וכ"כ החוו"ד שם סוסק"י דמדין וסת השבוע יש ללמוד לדין וסת הסירוג, אך הגר"ז שם בקו"א סק"ב כתב דאין ללמוד מדין וסת השבוע לדין וסת הסירוג, עיי"ש, ועמש"נ בזה בסימן כ"ד. [↑](#footnote-ref-145)
145. ונחלקו הראשונים בישוב הא דתניא התם דראה שור נגח שור לא נגח שור נגח שור לא נגח שור נגח שור לא נגח נעשה מועד לסירוגין לשוורים, דבפירש"י שם כתב דלדעת שמואל מתפרש הא דקתני דנעשה מועד לסירוגין, דהיינו דאם יחזור ויגח משלם נ"ש, אבל בהך שלישית תם הוא, ובתוס' תלמיד ר"ת שם כתב דזה ניחא רק לרש"י לטעמי' דס"ל שם כ"ג ב' דבנגיחה שלישית משלם נ"ש, דאם אינו משלם נ"ש אלא בנגיחה רביעית, הרי דהכא לא ישלם נ"ש אלא בנגיחה חמישית, ואי"ז מתישב בלישנא דברייתא, אך באו"ז ב"ק סימן קפ"ד מבו' דאף אם אין שור המועד משלם נ"ש אלא בנגיחה רביעית, מ"מ גם במועד לסירוגין ישלם נ"ש בנגיחה רביעית, אף דבעינן להנגיחה הרביעית להעדאתו, ונת' בזה בסימן י"ט סקט"ו, עיי"ש, - ובתוס' תלמיד ר"ת שם כתב לישב, דהך ברייתא אתיא כרבי דס"ל דבתרי זימני הוי חזקה, וכ"כ בתור"פ שם בתי' קמא, ולכאו' הוא משום דס"ל דפלוגתת רבי ורשב"ג היא גם בשור המועד, (וכ"נ גם בד' תוס' תלמיד ר"ת שם כ"ג ב'), וזה כמש"כ הרמב"ן וש"ר ביבמות ס"ד ב', ושלא כדעת התוס' בכ"ד, ויש לדחות, - והראב"ד שם כתב די"ל דשמואל ד' תני בגוי', א"נ תנא כי רוכלא לחשוב וליזיל וכו' ולעולם אינו נעשה מועד עד שישלש בסירוג. [↑](#footnote-ref-146)
146. והפליתי בסימן קפ"ט קי"ב נקט, דמש"כ התוס' שם דבסירוגין דימים בעינן ד' נגיחות, הוא רק לדעת שמואל, אך לדעת רב סגי בג' נגיחות, והגר"ז בקו"א שם סק"ב והפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' כ"ב תמהו ע"ז מד' התוס' בסוגיין דלהדיא בדבריהם דאף לדעת רב בעינן בזה ד' נגיחות. [↑](#footnote-ref-147)
147. והפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' י"ב ועמ' כ"ד הק' ע"ז דא"כ מ"ט מדמינן בב"ק ל"ז ב' דין העדאה בדילוג לדין וסת הדילוג דלשמואל אינו נקבע אלא בד' פעמים, - וצ"ל בזה, דבמועד לדילוג עיקר העדאתו היא דהימים גורמים לנגיחתו וע"ד מועד לשופרות, וע"כ תליא בפלוגתת רב ושמואל בוסתות, ומשא"כ במועד לסירוגין, דליכא גורם נוסף לנגיחתו, ואך דאחר שהוא נוגח נח כעסו וכו', וע"כ בזה סגי בג' נגיחות לעשותו מועד. [↑](#footnote-ref-148)
148. והש"ך בסימן קפ"ט סקכ"ו הק' דאם ראתה בתחילת ראייתה בר"ח ניסן ור"ח סיון ור"ח אב, פשיטא דקבעה וסת, דמנ"ל דוסת הסירוג הוא, דילמא וסת השוה הוא, שהרי לעולם לא סירגה, ועיי"ש מש"כ ב' דרכים בזה, ובגל' הגרע"א שם תמה על דבריו, ועמש"כ בפרד"ר שם שפ"ח סקכ"ז בביאור ד' הש"ך. [↑](#footnote-ref-149)
149. והפליתי שם כתב עוד, דלמש"כ הר"ן דהא דבמועד לסירוגין סגי בג' נגיחות, דהוא משום דעיקר העדאתו היא להחזיקו בנגחן, והסירוגין אינם אלא הגבלה בהעדאתו, הרי דבוסת הסירוג בעינן ד' נגיחות, ועיי"ש במה שעמד לפ"ז בד' הרשב"א במשמה"ב, אך לכאו' י"ל דבוסת הסירוג עיקר קביעותה הוא לראות בר"ח, ואך דאיכא הגבלה בזה דאין הר"ח גורם אלא אחר סירוג, וע"כ שפיר דמי להעדאה לסירוגין דסגי בג' נגיחות, משום דעיקר ההעדאה היא להחזיקו בנגחן, והסירוגין הוא הגבלה בהעדאתו. [↑](#footnote-ref-150)
150. והש"ך בסימן קפ"ט סקכ"ז כתב דהא דכשראתה בר"ח ניסן ולא ראתה בר"ח אייר, אינה חוששת לר"ח סיון, הוא משום דסתם נשים וסתם כל ל' יום, והלחו"ש שם סק"כ פירש בדבריו, דזהו הטעם דאינה חוששת לוסת הסירוג קודם שתקבענו, משום דאי"ז כדרך הנשים, ופירש דמה"ט גם כשראתה בר"ח ניסן ור"ח סיון, אינה חוששת לר"ח אב משום וסת הפלגה, (והאחרונים נתחבטו בזה, ואכמ"ל).

     אך הפרד"ר בשפ"ח שם כתב לפרש בד' הש"ך, דהא דבוסת החודש כשראתה בר"ח היא צריכה לחוש לר"ח הב' ואם לא ראתה בו נעקר וסתה, הוא רק משום דאשה ראוי' לראות דם בכל חודש, וע"כ הוא דאמרינן דאם הר"ח גורם ראייתה, הי' לה לראות בו, אך אם דמי' מועטים ואינה ראוי' לראות אלא בכל ב' חדשים, לא נעקר וסתה כלל במה שלא ראתה בר"ח השני, דמה שלא ראתה בו, אינו משום דאינו גורם לראייתה, אלא הוא משום דטבעה לראות כל ב' חדשים, וזהו שכתב הש"ך דהא דכשלא ראתה בר"ח השני נעקר וסתה, הוא משום דסתם נשים וסתם כל ל' יום, וע"כ תלינן דמה שלא ראתה בר"ח השני, הוא משום שנעקר וסתה, ועמש"נ עוד בזה בסימן כ"ג ענף ד'. [↑](#footnote-ref-151)
151. ומבו' בדבריהם, דלא רק ראי' בעלמא אינה מפסקת לוסת הסירוג, דבזה י"ל דהוא משום דהיא ראי' מקרית, אלא אף ראיית וסתה אינה מפסקת לוסת הסירוג, וע"כ שפיר היא קובעת ב' וסתות הסירוג, ואין ראי' של וסת זו מפסקת להסירוג של הוסת השני'. [↑](#footnote-ref-152)
152. ולכאו' כ"ז הוא משום שלא ראתה בר"ח תשרי, וראתה בט"ו בו, דתלינן שאיחרה את ראייתה לט"ו, וע"כ אינה חוששת לר"ח כסליו, אך אם ראתה בר"ח תשרי ובט"ו בו, היא חוששת לר"ח כסליו, הרי בוסת הסירוג אין ראי' שבאמצע מפסקת הוסת, וכמש"נ לעיל ללמוד מד' הראב"ד והש"ך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-153)
153. וצ"ב, דבסירוגין דשוורים לכאו' א"א לפרש דמעיקרא העדאתו היא ליגוח א' מב' שוורים שהוא רואה, אלא היינו דאחר שנגח פעם אחת אינו נוגח פעם אחת, ולפ"ז בדין דבד' פעמים שלא נגח יהא זה חזרה מהעדאתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-154)
154. ומבו' בדבריו דאם ראתה גם בר"ח תשרי, קבעה וסת לסירוג, וכ"כ הגר"ז שם סקל"ד בדעתו, וכ"כ החכמת אדם בכלל קי"ב סי"ב, ונתחדש בזה דלא אמרינן דכיון דמעיקרא קבעה וסת השוה לר"ח, אינו נעקר במה שלא ראתה בר"ח אייר תמוז ואלול, דאין וסת נעקר אלא בג"פ רצופין, אלא כיון דהעקירה ג"פ הויא בסירוג שוה, מהני זה לעקור את הוסת השוה לר"ח ולקבוע וסת הסירוג לר"ח. [↑](#footnote-ref-155)
155. ועיי"ש שהוכיח מזה דוסת הפלגה נקבע בג' ראיות, - אך בתחילת דבריו כתב לדעת הראב"ד דאינו נקבע אלא בד' ראיות, דהא דלעיל שם לא נקט אלא ג' ראיות, הוא משום דהתם לא אתא לאשמועינן בכמה הוסת נקבע, ומשו"ה לא דק ונקט ג' ראיות בלחוד, דלדעת רבי קבעה לה וסת להפלגה, ולדעת רשב"ג אפיך סדרא מחד בשבא לחד בירחי דקבעה וסת בג' ראיות. [↑](#footnote-ref-156)
156. ומבו' בדבריהם, דאף דהיא חוששת ליום כ"ב, מ"מ אף אם לא ראתה בו לא נעקר וסתה, והיא חוששת ליום כ"ט, ושמא הטעם בזה הוא משום דתלינן דמה שלא ראתה בו הוא משום דאין דרכה לראות אלא מחודש לחודש, וזה ע"ד מש"כ הפרד"ר בסימן קפ"ט שפ"ח סקכ"ז בביאור ד' הש"ך שם, דאלמלי הא דרוב נשים רואות מחודש לחודש, הי' בדין דכל שראתה בר"ח ניסן ולא ראתה בר"ח אייר, תחוש לר"ח סיון, ומשום די"ל דמה שלא ראתה בר"ח אייר, הוא משום דדמי' מועטים ואינה ראוי' לראות אלא בכל ב' חדשים, ונת' בזה בסימן י"א סקט"ו, ובסימן כ"ד סקט"ז. [↑](#footnote-ref-157)
157. ועפי"ז הקשו, דכל וסת הפלגה, הו"ל כוסת השבוע בדילוג, וכתבו דיש לתלות טפי שהוא וסת הפלגה, מלתלות שהוא וסת השבוע בדילוג, עיי"ש, - ומבו' בדבריהם דפשיטא להו דאף כשנגמר השבוע לא בטל הדילוג, אלא היא מדלגת לשבוע שאחרי זה, ויש ללמוד מדבריהם דה"נ בוסת החודש בדילוג, כשנגמר החודש, היא חוששת לחודש שאחרי זה לפי סדר הדילוג. [↑](#footnote-ref-158)
158. והלחו"ש שם כתב דה"נ הוא בוסת הדילוג, דאם ראתה ד' חדשים בדילוג והוו בהפלגה שוה, שהיו ג' חדשים מלאים או ג' חדשים חסרים, הוי קביעותה להפלגה ולא לדילוג, וכ"ה מבו' בד' הפליתי שם סק"א והסד"ט שם סק"ד וסקי"ב, ועיי"ש בסד"ט שלמד כן מד' הרשב"א, ועמש"כ בזה הפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' כ"ח, - ועד"ז כתב בס' שערי טוהר בדין וסת הסירוג, דאם ראתה ד' פעמים בר"ח בסירוג והוו בהפלגה שוה, הוי קביעותה להפלגה ולא לסירוג, והביאו בס' בדה"ש סימן קפ"ט ס"ט בביאורים, - ועמש"נ עוד בענין זה בסימן כ"ה. [↑](#footnote-ref-159)
159. וכן משמע בל' רש"י בסוגיין בד"ה הני מילי, ממה שפירש להא דחוששת לוסת שאינו קבוע בימי זיבה, בגוונא שהיתה למודה לראות בט"ו לטבילתה ושינתה ליום י' לטבילתה, ומשמע דאם לא היתה למודה מתחילה לראות ביום ט"ו לטבילתה, לא היתה חוששת ליום י' לטבילתה כוסת שאינו קבוע, - אך מאידך העירו ממש"כ רש"י בד"ה אבל למיחש, שאם ראתה ביום ט"ו פעם אחת חוששת לט"ו הבא, ולכאו' קאי על משנתינו דלימודה מתחילה הי' לראות ביום ט"ו, ולפ"ז משמע דמתחילה הי' לה לחוש ליום ט"ו, אף שלא הי' לה קביעות וסת אחר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-160)
160. והיינו משום דכל שהי' לה וסת קבוע, והוחזקה שראיותי' באות בסדר קבוע, יש לחוש שהיא קובעת סדר אחר, ומשא"כ באשה שלא הי' לה וסת, אין לחוש שקבעה סדר לראיותי', וכמו שפירש ר"י הזקן בתשובתו שם. [↑](#footnote-ref-161)
161. ואי נימא בדעתו דאינה חוששת לוסת שאינו קבוע אלא כשהי' לה וסת קבוע, י"ל דזהו מש"כ דחשש וסת שאינו קבוע הוא שמא תקבענו, דהיינו דכיון שהי' לה תחילה וסת קבוע, חיישינן שהיא קובעת וסת אחר. [↑](#footnote-ref-162)
162. אך בסימן קפ"ט סקל"ח כתב, דאם ראתה ביום ר"ח ואח"כ ראתה בליל ר"ח ונמשכה ראייתה בתוך היום, לא נעקר במה שהקדימה בלבד, עכ"ד, ולכאו' אף בכה"ג אין הראי' הראשונה ראוי' להצטרף לקביעות וסת, כיון דאי"ז רצופין, ואפ"ה היא חוששת לה, ושמא כה"ג שראתה ביום א', אף שהתחילה ראייתה בלילה ואינה מצטרפת לקביעות, מ"מ ליכא גריעותא ברצופין, וגם י"ל דהגר"ז לטעמי' שפירש לדינא דרצופין בע"א, עי' בדבריו בסימן קפ"ט סקע"ה ובקו"א שם סק"ב, (אך אי"ז מתישב עם דבריו בסימן קפ"ז הנז'), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-163)
163. ועיי"ש שהק', דמ"ט חוששת לראי' שבימי זיבה, אף דאינה קובעת וסת בימי זיבה, וכתב דהוא משום דאף בימי זיבה י"ל דהוא קביעות וסת, ואך דכיון דאינו ברור לנו שהוא קביעות רק ספק, ע"כ אף כשראתה ג"פ ה"ז נעקר בפעם אחת, וע"כ היא חוששת לזה כוסת שאינו קבוע, וי"ל עוד, דהוא משום דאף בימי זיבה איכא קביעות מסוימת, וכמבו' לקמן ס"ח ב' דכל שראתה ג"פ בימי זיבה די' שעתה, ועי' סד"ט סימן קפ"ט סקל"ו (ד"ה דע) שעמד בזה. [↑](#footnote-ref-164)
164. וכ"נ ממש"כ הראב"ד בשער הוסתות סימן א' ה"כ באשה שלמודה לראות ד' או ה' ימים, די"א דהיא חוששת לשאר הימים כוסת שאינו קבוע, אף דאין הראי' שראתה בשאר הימים מצטרפת לקביעות וסת, - וכ"נ ממש"כ הסד"ט בסימן קפ"ז סקכ"ד דחוששין לוסת שאינו קבוע, אף אם אי"ז רצופין, אף דאיהו גופי' בסימן קפ"ט סקכ"ד הביא לדינא דהראב"ד דאין הוסת נקבע בימים שאינם רצופין. [↑](#footnote-ref-165)
165. וכ"ה משמעות ל' הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ג' הי"א, עיי"ש שכתב דכשראתה בר"ח ניסן ור"ח אייר ולא ראתה בר"ח סיון, לא נדע אם הראיות הראשונות קבעתן בר"ח וכבר נעקרו בשלישי, ומבו' דאף שלא ראתה בר"ח השלישי, לא אמרינן מכח זה דמעיקרא לא היו ראיותתי' מכח גרמת ר"ח, אלא אמרינן דאף דהיו הראיות מכח גרמת ר"ח, מ"מ נעקרו במה שלא ראתה בר"ח סיון. [↑](#footnote-ref-166)
166. ובד' רש"י שמעתי מאאמו"ר שליט"א לפרש, דהוצרך לטעם זה רק רק כשיש לה וסת קבוע אחר, דבלא ה"ט דשמא תקבענו, לא היתה חוששת לוסת שאינו קבוע, כיון דיש לה וסת קבוע, וג"ז אינו מתישב עם ד' החזו"א שם דאיירי ג"כ בכה"ג, אך ש"ר פירשו לטעם זה באשה שאין לה וסת קבוע כלל. [↑](#footnote-ref-167)
167. ובד' הרשב"א בתוה"ב הנז' מבו', דכל הא דכשעבר וסת שאינו קבוע ולא בדקה מותרת, הוא רק משום דעונה זו דרבנן, ולפ"ז אי נימא כמשמעות ד' הרשב"א בשער ג' דלמ"ד דוסתות דאורייתא אף וסת שאינו קבוע דאורייתא, ונת' לעיל, הרי דלדידי' אם עבר הוסת ולא בדקה אסורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-168)
168. אך העירו בזה ממש"כ הב"י בסימן קפ"ט סי"ט, ז"ל, או שבא המיחוש בלא עתו אינה חוששת וכו', ופירוש אינה חוששת היינו לומר שאינה חוששת לו כדין וסת קבוע אלא כדין וסת שאינו קבוע, ונפ"מ שאם לא בדקה ולא ראתה ה"ז בחזקת טהורה כדין וסת שאינו קבוע, אבל מ"מ צריכה לחוש לו כדרך שחוששת לוסת שאינו קבוע, וכן מבו' בדברי רבינו בסמוך שכתב פיהקה וכו' חוששת לאותו הפיהוק ואסורה לשמש עד שתבדוק שכל וסת וכו' חוששת לו בפעם אחת, עכ"ל, - והנה במש"כ הטור דאסורה לשמש עד שתבדוק, הק' האחרונים שהרי בוסת שאינו קבוע שעבר הוסת ולא בדקה, היא מותרת בלא בדיקה, ומצינו ב' דרכים, די"מ דהיינו דלכתחילה היא צריכה לבדוק בעונת הוסת, וי"מ דוסת הגוף חמיר ואף בוסת שאינו קבוע היא אסורה עד שתבדוק, והנה בד' הב"י אלו מבו' להדיא דאף בוסת הגוף שאינו קבוע שעבר הוסת ולא בדקה מותרת, וכמש"כ דנפ"מ במה שאי"ז וסת קבוע הוא דאם לא בדקה ולא ראתה טהורה, ולפ"ז בע"כ לפרש דמש"כ הטור דאסורה לשמש עד שתבדוק, דהיינו דלכתחילה היא צריכה בדיקה, וכ"כ הפרישה שם סקס"ג בביאור ד' הב"י, ומבו' לפ"ז דאף בוסת שאינו קבוע צריכה בדיקה לכתחילה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-169)
169. והטעם בזה, דהרי הא דאין הוסת נעקר בכה"ג, כתב החוו"ד דהוא משום דחיישינן שראתה בלא הרגשה, וי"ל דכל הא דחיישינן להכי, הוא רק משום חזקת הוסת, וע"כ בוסת שאינו קבוע דליכא לחזקת הוסת, א"צ לחוש לכך, וע"כ הוא נעקר, - ורק אם ראתה אח"כ ואיכא ג' פעמים שראתה ביום זה, הרי דמכח דינא דחזקה, יש לנו לומר דהיו ג' ראיותי' מכח קביעות וסת, ואף בפעם שלא הרגישה, ראתה בלא הרגשה.

     אמנם בעיקר הדברים צ"ע ממש"כ החוו"ד שם בתו"ד ללמוד כן מד' השו"ע בסימן קפ"ט סקכ"א, וכ"כ החוו"ד גם בסימן קפ"ט שם, והתם איירי לענין לחוש לוסת שאינו קבוע, עיי"ש, ולכאו' מבו' מזה, דכל שלא בדקה, עדיין היא חוששת לו, - אך כיון דהחוו"ד בב' המקומות הביא לד' הרמב"ן בהלכותיו, ובדבריו שם מפורש דוסת שאינו קבוע נעקר בלא בדיקה, נראה דבע"כ צריך לדחוק, דד' השו"ע בסימן קפ"ט דאם בדקה ולא ראתה שוב אינה חוששת, היינו דמכח זה דבדקה שוב אינה חוששת לראי' זו, ואף אינה מצטרפת לקביעות וסת, - ויותר נראה, דמכוון החוו"ד הוא לפמש"כ הט"ז בסימן קפ"ט שם, דבוסת הגוף שאינו קבוע ה"ה אסורה עד שתבדוק, וע"כ אף אינו נעקר בלא בדיקה, אך לפ"ז צ"ל דנידון החוו"ד הי' גם לדעת ש"ר דבוסת קבוע אסורה עד שתבדוק, דשמא מ"מ נעקר הוסת אף אם לא בדקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-170)
170. ובפירש"י פירשה בוסת החודש, ועי' בחי' הר"א שעמד ע"ז, אך בחי' הרמב"ן כתב דלפי דעתו דליכא לדין וסת החודש, בע"כ דאיירי בוסת הפלגה, וכתב לפרש לפ"ז, דהא דתניא דהגיע כ' וראתה, הוא יום מ' לראיית הל' השני' שראתה, וכיון דלפי המנין הראוי הוא יום כ', אמרינן בזה דחזר הוסת למקומו דרגלים לדבר, ומשמע דמעיקרא א"צ לחוש לכך, ורק אם חזינן שראתה ביום זה, תלינן דהוא הפלגת כ' לפי המנין הראוי, ועמש"נ בזה בעמ' ?, ועיי"ש שכתב דלפי' הראב"ד דאיירי בוסת החודש, הרי דבוסת הפלגה כה"ג לא נימא חזר הוסת למקומו, כיון דמראי' לראי' מנינן ולא לפי מנין הראוי. [↑](#footnote-ref-171)
171. ולמשמעות ד' רש"י והרמב"ן דדינא דחזר הוסת למקומו הוא רק כשלא ראתה ג"פ בימים אחרים, ניחא, דע"כ בזה הוא דאמרינן דלא עקרה כלל את וסתה, ואך דבחודש זה לא היתה לה ראי' כלל, וע"כ לא ראתה בוסתה, וע"כ כל שהיא חוזרת לראות בוסתה, ה"ה חוזרת לוסתה הראשון, ומשא"כ בשור המועד דחזר בו ג"פ ועקר לעיקר העדאתו, אינו חוזר להעדאתו בפעם אחת. [↑](#footnote-ref-172)
172. ועיי"ש בדבריו לעיל מינה שכתב בזה טעם אחר, דכל דינא דחזר הוסת למקומו, הוא רק בגונא דגם אם לא נימא דחזר למקומו, יהא זה עכ"פ כוסת שאינו קבוע דחוששת לו, ובזה מהני הא דאורח בזמנו בא, דהחשש שהי' צריך לחוש בראי' זו כדין וסת שאינו קבוע, נעשה כקבוע, אך בהך גוונא דבלא הא דחזר הוסת למקומו ל"ה חוששת לזמן זה כלל אף כוסת שאינו קבוע, לא אמרינן בזה חזר הוסת למקומו, עכ"ד, - ויש להסתפק לפ"ז אם בוסתות דלא שכיחי דאין חוששין להן בפעם אחת, אף לא אמרינן חזר הוסת למקומו, ויש לחלק.

     ובעיקר ד' הגרא"ק, העירוני דלכאו' יש ללמוד כן ממש"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן א' הי"ד, ז"ל, ואשה שהפסיקה ג' עונות ולא ראתה ולסוף ג' עונות ראתה, כבר אמרנו שחזרה לוסת הראשון וכו', ואם הפסיקה ג' עונות אחרות ולבסוף ראתה כמו"כ חוששת וכו', אבל אם הפסיקה ג' עונות אחרות ולבסוף ראתה, שוב אינה חוששת מעונה לעונה, שכבר עקרה הוסת הראשון שהיה קבוע לעונות וקבעה לה וסת אחר בהפלגת ג' עונות, עכ"ל, ולכאו' מבו' להדיא בדבריו, דכל שיש לתלות את ראייתה בקביעות וסת אחרת, לא אמרינן דחזר הוסת למקומו. [↑](#footnote-ref-173)
173. והגר"ז בקו"א סימן קפ"ט סוסק"ד נקט בדעת הרמב"ן דאין וסת דיום ל' נעקר ע"י ג"פ שראתה ביום כ', והק' ע"ז ממש"כ הרמב"ן דא"א שכל ימי' וכו', ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-174)
174. ובדעת התוס' ודעימייהו שנקטו דר' יוחנן ור"ל פליגי על שמואל, ולא חילקו דשאני התם דראתה את הראי' האחרונה או את הראיות הראשונות ממעין סתום, נראה דס"ל דכל הא דמהני הא דראתה גם ממעין סתום, הוא רק כלפי הא דאינה קובעת וסת ממעין פתוח, דע"ז מהני הא דאמרינן דמה שראתה בתחילה הוא דמים יתירים, ולא חשבינן לה כראי' ממעין פתוח, אך כלפי הא דאינה קובעת וסת בימי זיבתה, כל שראי' אחת היא בימי זיבתה אינה קובעת וסת, דל"מ הא דנימא דמה שראתה בתחילה הוא דמים יתירים, דמ"מ כיון דהו"ל ימי זיבה, אינה קובעת וסת.

     וכ"ה מבו' בד' הרז"ה שם, עיי"ש שכתב ע"ד הראב"ד, דנראה מדבריו כי ראי' ג' שהיא בימי זיבה ממעין פתוח היא, וכתב לחלוק ע"ז, עיי"ש, ומשמע דזהו טעם הא דס"ל דל"מ בזה מה שראתה ב' ראיות שלא בימי זיבתה, כיון דהא דאינה קובעת בימי זיבה, הוא דין בפנ"ע דימים אלו אינם ראויים לקביעת וסת, ול"מ הא דראתה תחילה ב' ראיות, אלא היכא דהגריעותא הוא משום מעין פתוח. [↑](#footnote-ref-175)
175. אך בפירש"י בד"ה בתוך ימי זיבתה, כתב דאינה קובעת וסת לענין די' שעתה, ובגל' מקור מים חיים בסימן קפ"ט סכ"ח תמה ע"ז, דזה דלא כסוגיית הגמ' לקמן דמהני קביעות הוסת לענין די' שעתה, ועמש"כ בזה בתשו' חת"ס ח"ו סו"ס מ"ב ובלחו"ש סימן קפ"ט סק"ג, - וי"ל עוד בזה, דאף דכשקבעה וסת בימי זיבה לא אמרינן די' שעתה, מ"מ כל שקבעה וסת בימי נדה וראתה ביום וסתה בימי זיבה, שפיר אמרינן די' שעתה, אך צ"ע אם זה מתישב עם פירש"י לקמן בסוגיין דהגמ' מדמי דין החשש לוסת שקבעה בימי זיבה לדין החשש בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה. [↑](#footnote-ref-176)
176. והסד"ט בסימן קפ"ט סקל"ו כתב דהא דאמרינן בכה"ג די' שעתה, הוא משום דלהחמיר היא קובעת וסת אף בימי זיבה, ועי' בפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ח' שתמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-177)
177. וצ"ע, דלפ"מ שדקדק כן מד' הראב"ד, מבו' דאף וסת המורכב לימים וקפיצות נקבע בימי זיבה, עיי"ש, וזה דלא כהמפורש בד' הראב"ד בסימן ד' ה"א דאינו נקבע בימי זיבה. [↑](#footnote-ref-178)
178. והחזו"א בסימן פ"ה סקי"ח כתב, דלפ"ד הראב"ד נמצא, דעיקר דין הזיבה אינו תלוי בעת סילוק הדמים, שהרי אם ראתה בימי ספירה בחוקי טבעה היא ראית נדה וכשתגמור ספירתה עדיין היא מסולקת דמים י"א יום, אך בדיני נדה הוי ראייתה באותם הימים ראיית נדה, ומאידך אם חזרה וראתה באותם י"א יום, אף דבדיני נדה היא מונה י"א יום אחר כלות ז' ימי נדתה, מ"מ אינה מסולקת דמים, ועיי"ש שתמה ע"ז דלא יתישב לפ"ז דין משנתינו דכל י"א יום בחזקת טהרה, כיון דאי"ז תלוי כלל בי"א יום דבדין התורה הם ימי זיבה, אלא ה"ז תלוי במירוק דמי', ועיי"ש בסקי"ז במשה"ק עוד עד"ז במש"כ הראשונים דכל דראי' קמייתא היא תוספת דמים, ה"ה קובעת וסת בימי זיבתה, אף דמן הדין הם ימי זיבה, ועיי"ש שהק' עוד דא"כ מ"ט איתותב רבא דאמר שאינה מטמאה מעל"ע מהא דתניא דזבה ושומרת יום מטמאין מעל"ע הא משכח"ל דתהא זבה ושומרת יום בעת שאינה מסולקת דמים.

     ושמא י"ל, דמודה הראב"ד דהא דכל י"א יום הויא בחזקת טהרה, הוא רק בי"א יום אחר ז' ימים לראיית נדות, אך כל שראתה בימי ספירת זיבתה, הגם דקובעת וסת לראי' זו כיון שאי"ז בתוך י"א יום, אך מ"מ כיון שאי"ז ראיית נדות אין היא מסלקת הדמים מאחר ז' ימים, וע"כ אם שבה וראתה אחר ז' ימים, ה"ה קובעת וסת, ומאידך כיון דראי' זו שראתה אחר ז' ימים, הויא מן הדין ראיית נדות, ע"כ היא גורמת סילוק דמים בי"א יום שאחר ז' ימי הנדות, - והיינו משום דמציאות הדמים נקבעת לפי דיני התורה, וע"כ ראי' שדינה הוא שאינה ראיית נדות אינה פועלת סילוק דמים, וראי' שדינה הוא שהיא ראיית נדות פועלת סילוק דמים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-179)
179. ובד' הראב"ד ש"ר מבו' דפליגי ע"ז, שהרי כתבו דבימי ספירת זיבה דלאחר י"ח יום, היא קובעת וסת, והרי דכל הא דאינה קובעת בימי זיבה, הוא רק משום דימי זיבה אינם ימים הראויים לקביעות, וע"כ הוא דאחר י"ח יום היא קובעת וסת, אך אם בימי ספירת זיבתה אינה קובעת וסת גם משום דהוי כמעין פתוח, הי' בדין דגם אחר י"ח יום לא תקבע וסת. [↑](#footnote-ref-180)
180. ובד' הראב"ד וש"ר מבו' דפליגי ע"ז, שהרי כתבו דבימי ספירה דאחר י"ח יום היא קובעת וסת, ומבו' דבימי ספירה דבתוך י"ח יום אינה קובעת וסת, והרי דאף אחר שנעשית זבה אינה קובעת וסת. [↑](#footnote-ref-181)
181. ועיי"ש שדעתו דאם ראתה ה' ראיות כה"ג, היא קובעת וסת, כיון דג' מהם הם בימי נדה, - ונתחדש בדבריו, דבכה"ג מצטרפת הראי' הראשונה לקביעות וסת, אף שראי' זו לא היתה בהפלגה, ועמש"נ בזה בסימן כ"ט. [↑](#footnote-ref-182)
182. המהרש"א והמהר"ם כתבו דבכה"ג שהיא רואה מט"ו ט"ו, אף דראיית ט"ו הראשונה והשלישית היא בימי זיבה, מ"מ ראייתה השני' היא בימי נדה, ועי' בערול"נ במש"כ לפרש ד' רש"י בע"א. [↑](#footnote-ref-183)
183. ועיי"ש שהביא משה"ק הסד"ט בסימן קפ"ט סק"ט ד"ה ואגב דחזינן דאם קבעה בימי זיבה הוא נעקר בפעם אחת, ואם קבעה בימי נדה ונעקר פעם אחת עדיין היא חוששת לו בימי זיבה, והרי דל"ד זל"ז, - וכתב החזו"א לישב, דכשקבעה בימי נדה, כיון דכ"ז שלא עקרתו ג"פ עדיין הוא קיים, ע"כ הוא אוסר את יומו אף בימי זיבה, ומשא"כ כשקבעה בימי זיבה, דנעקר עיקר הקביעות בפעם אחת. [↑](#footnote-ref-184)
184. ויותר נראה דזה נלמד ממה שאמרו לקמן ס"ח ב' דהא דלא קבעה וסת הוא לענין דל"ב תלת זימני למעקרי', והרי דרק ל"ה כוסת קבוע דצריך ג"פ לעקרו, אך הוי כוסת שאינו קבוע וחוששת לו פעם אחת. [↑](#footnote-ref-185)
185. וממה שהעמיד הרמב"ם לדין זה כשנקבע הוסת בימי זיבה, נראה דמפרש כפירש"י דהא דמיבע"ל מיחש מהו דתיחוש לה, הוא בוסת שנקבע בימי זיבה. [↑](#footnote-ref-186)
186. אך הנובי"ת יו"ד סימן צ"ג כתב בדעת הרמב"ם, דרק אם נקבע הוסת בימי זיבה היא חוששת לו, ודינא דרב פפא לקמן ס"ד א' דאף בחדא זימנא חיישא בימי זיבה, הוא רק לראי' שראתה בימי נדה, עיי"ש, והפרד"ר שם בסו"ד תמה עליו, שלא הביא לד' הב"י, - וצ"ע לפי דבריו, דאם חלוק הוא דין החשש בימי זיבה לראי' שראתה בימי זיבה מדין החשש לראי' שראתה בימי נדה, מ"ט לא פירש הרמב"ם לדין זה. [↑](#footnote-ref-187)
187. ועיי"ש בפירש"י בד"ה ה"מ ובד"ה אימא שפירש דקמ"ל דאם ראתה ביום עשירי לטבילתה והגיע טבילה אחרת ויגיע יום עשרים ה"ה אסורה, והמהר"ם שם הגי' בדבריו דהגיע יום עשירי, והמהרש"א שם האריך לתמוה ע"ז, ועיי"ש במש"כ לפרש לד' רש"י בע"א, ועי' בד' הגר"ז בקו"א סימן קפ"ז סקי"ג בתו"ד שהאריך להוכיח כגיר' ופי' המהר"ם, ועיי"ש שכתב לישב קו' המהרש"א על פי' זה, עפי"ד הראב"ד דאינה חוששת לראי' שראתה בימי זיבה, אלא להפלגת ראיית הנדה, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-188)
188. ולפ"ז נמצא, דלדעת הרמב"ן דדינא דר"פ דלקמן הוא חד דינא עם דינא דר"פ דהכא, עיי"ש, הדין נותן דאינה חוששת כלל לוסת שקבעה בימי זיבה, וכמש"כ בחי' הר"א, דכיון דלא מצינו בגמ' דהיא חוששת למה שראתה בימי זיבה, מהיכ"ת נימא כן מדעתינו, אך שמא הוא נלמד מל' הגמ' לקמן ס"ח ב', וכמש"נ לעיל בהערה קפ"ד. [↑](#footnote-ref-189)
189. ויש להוסיף, דכיון שנתבאר דלדעת הראב"ד בע"כ דדינא דר"פ דסוגיין ודינא דר"פ דלקמן ב' דינים הם, הרי דממה שלא הביא הראב"ד לדינא דר"פ דהכא, נראה דלא קי"ל הכי, - אך העירו בזה ממש"כ הראב"ד שם דהא דכשראתה בר"ח ניסן ובכ' בו אינה חוששת לר"ח אייר, הוא משום שהוא בתוך י"א ימי זיבה, ואינו ראוי להצטרף עם ר"ח ניסן לקביעות ר"ח, ואם אף כשקבעה וסת לר"ח אינה חוששת לר"ח שבא בימי זיבה, מ"ט הוצרך הראב"ד הכא לה"ט אינו ראוי להצטרף עמו לקביעות, ועמש"נ בזה בסימן כ"ט הערה ה'. [↑](#footnote-ref-190)
190. ובדעת הרז"ה צ"ל דס"ל דלא קי"ל כדינא דר"פ בסוגיין דחוששת בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה, ובסימן ג' לא השיג ע"ד הראב"ד דמשמע מדבריו דלא קי"ל בזה כר"פ, וכנ"ל, וכל הא דחוששת בכה"ג שהיתה למודה לראות מט"ו לט"ו, הוא רק מכח הראיות שראתה בימי זיבה, וע"כ ה"ז נעקר בפעם אחת, ככל וסת הנקבע בימי זיבה, שהוא נעקר בפעם אחת, ונת' עוד בזה בסימן כ"ט סקי"ג. [↑](#footnote-ref-191)
191. וי"ל דהא דנעקר הוסת, הוא ע"י שקבעה לה וסת אחר ליום כ', וזה אי נימא דכל שנקבע לה וסת הפלגה אחר, הוי זה עצמו עקירה על וסתה הקודם, ונת' בזה בסימן כ"ח ענף ב'. [↑](#footnote-ref-192)
192. ועיי"ש שכתב לישב עוד, דהא דקובעת וסת בט"ו לטבילתה אף דראיית כ"ב השלישית הוי בימי זיבה, הוא משום דכל דב' ראיות הראשונות לא היו בימי זיבה, אף דבפעם הג' הי' בימי זיבה, היא קובעת וסת, וכמש"כ הראב"ד, עכ"ד, וצ"ע, דהרי הא דבכה"ג היא קובעת וסת, הוא משום דאמרינן דהראי' שראתה קודם לראיית וסתה השלישית היתה תוספת דמים, וע"כ חשבינן דראייתה השלישית אינה בימי זיבה, וזה ל"ש כלל כשרואה מכ"ב לכ"ב, וראייתה השלישית היא בימי זיבה לפי החשבון. [↑](#footnote-ref-193)
193. והמהר"ם עמד ע"ז, דלא נמצא כן בד' רש"י שלפנינו, - ובאמת בל' רש"י שלפנינו בד"ה א"ל ר"פ משמע להדיא, דמה שהוכיח רב פפא דגם ראייתה הג' חשיבא כראי' בימי נדה, הוא מהא דאמר ר"ל דאינה קובעת וסת בכה"ג, וס"ל לר"פ דכ"ז הוא משום דחשבינן דאף ראייתה השלישית היא בימי נדה, דאם ל"ה חשבינן דראייתה השלישית היא בימי נדה, היתה קובעת וסת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-194)
194. וביותר צ"ע, דבד' הרמב"ן בריש סוגיין מבו', דטעמא דרב פפא דכשראתה ב' חדשים בר"ח ובה' בחודש ובחודש הג' ראתה רק בה' בחודש קבעה וסת, הוא משום דכיון שעקרה לוסתה בר"ח וקבעה לה' בחודש, אמרינן דגם ראיותי' הראשונות בר"ח היו תוספת דמים, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ב' ה"ו, ומבו' לפ"ז דעיקר הא דקבעה וסת בכה"ג לה' בחודש, הוא מכח הא דעקרה לא' בחודש, וא"כ היאך נימא דחשבינן כמו שראתה בא' בחודש. [↑](#footnote-ref-195)
195. והריטב"א פירש דהיינו, דלא איירי כשראתה באמת בר"ח ובה' בחודש, דא"כ הויא קביעותה לימי החודש, אלא איירי שראתה בהפלגות שוות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-196)
196. ואף דדעת הרמב"ן גופי' לקמן ס"ד א' דוסת הפלגה נקבע בג' ראיות שיש בהן ב' הפלגות, מ"מ בדבריו לעיל בסוגיין מבו' דהכא לא אזיל כן, אלא דאינה קובעת וסת אלא בד' ראיות שיש בהן ג' הפלגות, וגם דתיקשי בד' הרשב"א דס"ל דאין וסת הפלגה נקבע אלא בג' הפלגות, והכא העתיק לפי' הרמב"ן.

     ויש להוסיף עוד, דהנה בד' הרמב"ן לקמן שם מבו' דנידון זה אם וסת הפלגה נקבע בד' ראיות או בג' ראיות, תליא בהפלוגתא אם אשה קובעת וסת לימי החודש, עיי"ש, דכל מש"כ דהוא נקבע בג' ראיות, הוא רק לפמש"כ שם דאינה קובעת וסת לימי החודש, ובע"כ דפלוגתת רב ושמואל בוסת הדילוג הוא בוסת הפלגה, ולפ"ז מוכח דבכל וסת הפלגה לכו"ע סגי בג' ראיות, ולפ"ז הרי דלפ"מ דאזיל הכא דאשה קובעת וסת לימי החודש, וכתב דבזה ודאי למנין הראוי חוששת, כיון דהשותה ראיותי' לימי החודש, נמצא דוסת הפלגה אינו נקבע אלא בד' ראיות. [↑](#footnote-ref-197)
197. ונתחדש בזה תרתי, חדא דיתכן שינהגו בזמן אחד ב' סדרים דהפלגת ל', דבסדר אחד היא מפלגת מראיית ר"ח לר"ח, ובסדר אחד היא מפלגת מראיית ה' בחודש לה' בחודש, ויצטרפו שניהם לקביעות אחת, ואפשר דזהו דקשיא לי' להריטב"א ע"ז, ועוד, דהא דראיית ה' בחודש אינה מפסקת מנין ימי ההפלגה, אי"ז משום דאמרינן דהיא תוספת דמים בעלמא, שהרי הכא היא מכלל קביעות וסתה, ואפ"ה אינה מפסקת מנין ימי ההפלגה, וביותר, שהרי חשבינן גם דאיכא הפלגת ל' מראיית ה' בחודש הא' לראיית ה' בחודש הב', ואין ראייתה בר"ח הב' מפסקת מנין ימי ההפלגה, אף דראייתה בר"ח הב' הויא ראיית וסתה, (והיא אחת מן הראיות שראתה בהפלגת ל'), - וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן והריטב"א בהמשך דבריהם, דלדעת ר"פ הא דאין ראיית ה' בחודש מפסקת, אי"ז משום דהיא תוספת דמים, אלא הוא משום דכדמעיקרא נקטה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-198)
198. ולכאו' לפ"ז בעכצ"ל, דאף שלא נתפרש בגמ' אלא שראתה ג' חדשים בה', מ"מ איירי שראתה גם בחודש הד' בה' בחודש, ואיכא ג' ראיות בהפלגת ל', וע"כ היא קובעת וסת, - ובד' החוו"ד בסימן קפ"ט סקי"ד משמע דמפרש דאיירי כשראתה ג' חדשים בר"ח ובה' בחודש ובחודש הד' ראתה בה' בחודש, ומכח הא דראייתה הרביעית באה בהפלגת ל', מפרשינן דגם ראייתה בחודש הב' והג' בר"ח באו בהפלגת ל', ואין הראיות שראתה בה' בחודש מפסיקין מנין ימי ההפלגה, וכ"כ בחזו"א סימן פ"ה סק"ל. [↑](#footnote-ref-199)
199. ובד' החוו"ד בסימן קפ"ט סקי"ד מבו' שפירש בזה, דלעולם עיקר הפלוגתא דרב פפא ורב הונא הוא אם חשבינן שראתה ביום כ"ב, ומה שהוכיח רב פפא מההיא דאשה קובעת וסת בתוך ימי נדתה, אי"ז לעיקר דבריו דחשבינן שראתה כפי המנין הראוי, אלא למה שנתחדש עוד בדבריו דאין ראייתה בכ"ז מפסקת למנין ימי ההפלגה, ועיי"ש שכתב לפ"ז דרב הונא הו"מ למידחי סייעתא דרב פפא, דמהכא לא חזינן דאף כשלא ראתה ביום וסתה חשבינן כמו שראתה בו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-200)
200. ועיי"ש שכתב דבל' הראב"ד מבו' דאף דקביעותה לר"ח היא בודאי, מ"מ היא חוששת גם ליום כ"ה, וכמש"כ דאין ראיית ר"ח טפילה לראיית כ"ה ואין ראיית כ"ה טפילה לראיית ר"ח, ואזיל לטעמי' דס"ל דאף אם יש לה וסת קבוע חוששת לוסת שאינו קבוע שמכח ראיות אחרות, עיי"ש שהוכיח כן בדעתו, אך לדעת הרמב"ן דאינה חוששת לוסת שאינו קבוע, בע"כ דהכא אין קביעותה אלא מספק, עכ"ד.

     ואמנם מש"כ שם לדקדק כן מל' הרמב"ן שכתב שמא וסת "אחר היא קובעת, וגם ממה שהוצרך לפרש לטעם זה, עיי"ש, צ"ע, דל' הרמב"ן הוא ל' הראב"ד בבעה"נ, ובדבריו פירש הגר"ז דהיא חוששת לשניהם בודאי. [↑](#footnote-ref-201)
201. ועיקר הך דינא כתב גם הבית מאיר שם סי"ג, אך הפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ט עמ' ג' הוכיח מד' האחרונים שלא חילקו בזה. [↑](#footnote-ref-202)
202. ואמנם לדעת השו"ע והרמ"א גופייהו ניחא דאינהו ס"ל דאין ראי' באמצע מפסקת וגם אינה עוקרת להפלגה הארוכה, ונת' בזה להלן עמ' ?, וא"כ בלא"ה היא קובעת וסת בכה"ג, אך בד' הנקוה"כ והגר"ז מבו' דגם לדידן ליכא נפ"מ בזה. [↑](#footnote-ref-203)
203. אך אי"ז מוכרע בד' הש"ך, די"ל דאף דמעיקרא אינה חוששת לכך, מ"מ כל שראתה בפעם הג' כפי הפלגתה בב' הפעמים הראשונות, קבעה וסת, ואמרינן דהראי' שראתה באמצע היא תוספת דמים, ועי' בפרד"ר ע"ד הש"ך שם במש"כ בדעתו. [↑](#footnote-ref-204)
204. וי"ל עוד, דלא תלינן בדמים יתירים, אלא כשבאו לפנינו ג' ראיות שוות, אך בוסת הפלגה דאלמלי דתלינן להראי' שראתה באמצע כתוספת דמים, ליכא כלל ג' ראיות שוות, משום דהראי' שראתה באמצע מפסקת מנין ימי ההפלגה, או משום דהיא עוקרת לחשש הפלגת ל', לא תלינן לראיית כ"ה בדמים יתירים. [↑](#footnote-ref-205)
205. וי"ל עוד, דלא תלינן בדמים יתירים, אלא כשבאו לפנינו ג' ראיות שוות, אך בהך גוונא, דבלא דנימא דתחילת הראי' היא דמים יתירים, ליכא כלל ג' ראיות, דאין אנו חוששין אלא לתחילת הראי', לא תלינן לתחילת הראי' בדמים יתירים. [↑](#footnote-ref-206)
206. ואמנם עיי"ש שכתב דכיון שכתב הרמב"ן לקמן שם דלדעת הראב"ד דאיכא קביעות לוסת החודש מתפרשת הברייתא דהתם בוסת החודש, ובוסת הפלגה אין חוששין לפי המנין הראוי, הרי ממילא דלפ"מ שחזר בו הרמב"ן בהלכותיו וכתב דאיכא קביעות לוסת החודש, אין חוששין לוסת ההפלגה לפי המנין הראוי. [↑](#footnote-ref-207)
207. ועמש"נ לעיל עמ' ? להעיר לפ"ז בסתירת ד' הרמב"ן דלפי דבריו בסוגיין לא נחלק רב הונא בהא דחשבינן כאילו ראתה בכ"ב, ולקמן ס"ד א' כתב דלפ"מ דקי"ל כרב הונא, הרי דכל שלא ראתה בוסתה, אינה חוששת להפלגתה לפי המנין הראוי, ועיי"ש שנת' דשמא אזיל הרמב"ן לקמן כפירש"י בסוגיין, כאשר כ"נ גם בד' הרמב"ן לעיל בדינא דקביעות וסת בימי זיבה, דאזיל כפירש"י. [↑](#footnote-ref-208)
208. ואך דס"ל דאם הי' לה וסת שאינו קבוע להפלגת כ', אינה חוששת בכה"ג, משום דהראי' בהפלגה הקצרה עוקרת לחשש הפלגה ארוכה, וזה כדעתו שם סקל"א וסק"מ דהפלגה קצרה עוקרת להפלגה ארוכה, ונת' לעיל עמ' ?, - ואמנם יש שפירשו לד' הש"ך, דס"ל דבוסת שאינו קבוע, מהניא ראי' בהפלגה קצרה להפסיק למנין ימי ההפלגה, ורק בוסת קבוע הוא דס"ל דאין ראי' בהפלגה קצרה מפסקת, אך לכאו' אין מקור לזה מד' הש"ך, עייש"ה, אך מסברא י"ל, דאם אין ראי' קצרה מפסקת מנין ימי ההפלגה, אף לא היתה עוקרת, ונת' בזה בסימן כ"ח הערה ט', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-209)
209. והיינו דאף דהט"ז גופי' ס"ל דגם כשלא ראתה ביום וסתה חשבינן לה כמו שראתה, וע"כ היא חוששת להפלגה לפי המנין הראוי, כ"ז הוא כשלא ראתה כלל, אך כל שראתה אחר יום וסתה, תלינן שאיחרה את ראיית וסתה ליום זה, וע"כ היא מונה את הפלגתה מהיום שראתה בו. [↑](#footnote-ref-210)
210. ואין לומר דהא בהא תליא, ולמש"כ החזו"א בסימן פ"ה סקכ"ט בביאור פלוגתא דר"פ ורב הונא, - שהרי לדעת רש"י דתלינן בפלוגתייהו גם בוסת החודש אם יום שלא ראתה בו חשבינן כמו שראתה, אין מתישב ד' החזו"א שם. [↑](#footnote-ref-211)
211. אך בד' הפרישה שם סקכ"ט מבו', דאף אם ראיותי' באמצע ההפלגה הוו ראיות וסת, אינם מפסיקות מנין ימי ההפלגה, וע"כ כתב דכשראתה א' ניסן כ' בו א' אייר ט' בו כ' בו כ"ח בו, קבעה וסת להפלגת כ', ואפ"ה היא חוששת לוסת החודש דראיות א' וכ' באייר, ולא אמרינן דכיון דקבעה וסת להפלגת כ', בע"כ דראיותי' באמצע אינם ראיות וסת כלל. [↑](#footnote-ref-212)
212. ויש לסייע לזה, מעיקר הא דמיבע"ל לעיל בסוגיין אם היא חוששת בימי זיבה לוסת שקבעה בימי נדה, והחזו"א בסימן פ"ה סקי"ד הק', דכל שקבעה וסת, יש לנו לומר דזה שהקדימה וראתה הוא תוספת דמים בעלמא, וממילא דלא חשבינן לה כלל כימי זיבה, ובע"כ דאף דאחר שראתה ביום וסתה אמרינן דמה שהקדימה וראתה הוא תוספת דמים בעלמא, מ"מ מעיקרא אין חוששין לכך. [↑](#footnote-ref-213)
213. ועיי"ש בסק"ל שצידד דלדעת ר"פ כל הא דבעינן שתהא הראי' האחרונה לאחר ל', הוא משום דהראשונות היו ממעין פתוח, ובכה"ג צריך שתהא האחרונה ממעין סתום, אבל כשאין ראיותי' ממעין פתוח, הרי דאף אם הפסיקה באמצע כל ג' ההפלגות ה"ה קובעת וסת להפלגה הארוכה, ומשום דלדעת ר"פ דמי דין וסת הפלגה לדין וסת החודש, עכ"ד.

     אך הנה בד' הרמב"ן בסוגיין שכתב בתו"ד, ז"ל, כיון "שאנו רואין לה עכשיו שהפליגה ל'", מנינן מריש ירחא לריש ירחא וכו', "דהא ודאי השתא בהפלגת ל' חזאי" וקבעה לה וסת להפלגת ל', עכ"ל, מבו' להדיא, דכל הא דאין ראיית ה' בחודש הראשונה מפסקת מנין ימי ההפלגה לדעת ר"פ, הוא רק משום דאנו רואים עכשיו שהפליגה בהפלגת ל'. [↑](#footnote-ref-214)
214. ולפי דבריו צ"ל, דמש"כ הרמב"ן דלרב הונא אינה קובעת בראתה ר"ח ה' ר"ח ה' ה', משום דראיית ה' מפסקת ההפלגה, הוא משום דבהפלגה הראשונה בעינן שתהי' בלי הפסק, - אך בעיקר דבריו יש לדון, דאין הכרח לזה מד' הרמב"ן, די"ל דבכה"ג דהיו הרוב ממעין פתוח, אינה קובעת וסת גם משום דאינה קובעת וסת בימי נדה, וגם משום שהראי' באמצע מפסקת מנין ימי ההפלגה, - והא דר"ל פליג רק משום דאין אשה קובעת וסת בימי נדה, הוא משום דלענין קביעות ההפלגה מודה ר"ל דאמרינן דהראי' באמצע ההפלגה הג' היא תוספת דמים, שהרי אף ר"ל מודה לעיקר הא דתלינן לה בתוספת דמים, וכמש"כ הראשונים דבכה"ג הוא דס"ל דאשה קובעת וסת בימי זיבה, אלא דס"ל דאף בכה"ג אינה קובעת וסת בימי נדה.

     ויש להוסיף, דהריטב"א בסוגיין כתב על פי' הרמב"ן, ז"ל, דמ"מ אף לאוקמתא דרב הונא אנו קובעין וסת לל' יום מריש ירחא לריש ירחא להפסקת ל' יום, ואע"פ שהפסיקה בינתים לראות בכ"ה, והי' לנו לומר דתפשוט מינה עדיין כדמעיקרא מנינן, לכך הוצרך לומר שזו אינה הפסקה דדמים יתירי נינהו וכו', עכ"ל, ומפורש להדיא בדבריו, דעיקר מה שאמר רב הונא דתלינן לה בתוספת דמים, הוא לפרש מ"ט אין הראי' באמצע מפסקת מנין ימי ההפלגה, ולפ"ז ודאי דגם ע"ז קאי מש"כ הראשונים דכל הא דתלינן לה בתוספת דמים הוא רק בהפלגה הג'.

     והפרד"ר שם כתב להוכיח כן עוד, ממש"כ הרמב"ן דבזה"ז אשה קובעת וסת בימי נדה, ובע"כ דהוא בכה"ג שהיו הרוב ממעין פתוח, דאם היו הרוב ממעין סתום, הרי אף בזמן הש"ס קבעה וסת, - ודבריו צ"ע, דד' הרמב"ן בהלכותיו דבזה"ז אשה קובעת וסת בימי נדה, הם בוסת החודש, - וגם בוסת ההפלגה נפ"מ בזה, דאשה קובעת וסת להפלגת ז', וכן נפ"מ דמונים הפלגה אף מראי' שהיתה בימי נדה, דגם ע"ז איכא לדינא דאין אשה קובעת בימי נדה, כמבו' בד' הרמב"ן בסוגיין, לפ"מ שפירש בחי' הר"א לדבריו, וכמש"נ לעיל עמ' ?, (אך לפ"מ שפירש בחי' הריטב"א לד' הרמב"ן, אין מקור לזה). [↑](#footnote-ref-215)
215. ומבו' בדבריו שם דכ"ז הוא משום שלא ראתה ביום הראשון, וע"כ אף אינה חוששת להתוספת דמים, דאי"ז וסת בפנ"ע, אך אם ראתה ביום הראשון, הי' לה לחוש גם לשאר הימים, ואך דליכא נפ"מ בזה, דבלא"ה היא אסורה. [↑](#footnote-ref-216)
216. ולכאו' יש להוכיח כדבריו ממש"כ הרמב"ן שם הכ"ג דגם כשרואה בלילה וביום, היא חוששת אף לעונת היום, ואם כל הא דחוששת להמשך הראי' הוא משום דבזה"ז אשה קובעת וסת בימי נדה, הרי ל"ש כן בלילה ויום, דבזה אין לנו לומר דאשה קובעת וסת בימי נדה, כיון דל"ש בזה החששות שכתב הרמב"ן, (אך למש"כ בחי' הר"א ובחוו"ד דחיישינן נמי שהדם שראתה בתחילה הי' דם טהור, שפיר שייך ה"ט גם בלילה ויום), - אך י"ל דהתם הוא דין בפנ"ע, וכמבו' כן בשו"ע סימן קפ"ד ס"ה וס"ו, דאף דבראי' הנמשכת כמה ימים כתב דאינה חוששת אלא לעונה הראשונה, מ"מ בנמשכת ראייתה ביום היא אסורה אף ביום כשיעור שנמשך ראייתה, והאחרונים שם נחלקו בביאור החילוק בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-217)
217. אמנם הנה הפרישה סימן קפ"ד סקי"א נקט, דממש"כ הרמב"ן דכל יום ויום כוסת בפנ"ע, מבו' שאין טעמו כד' הראב"ד, דלד' הראב"ד הוי הכל וסת א', ועיי"ש במש"כ נפ"מ בזה, - אך יש להעיר בזה בתרתי, חדא, דבד' הרשב"א בתוה"ב מבו' דטעמו של הראב"ד הוא משום דאין ידוע אימתי הוא עיקר הוסת, ולכאו' הוא כד' הרמב"ן, ועוד, דבד' הראב"ד בסימן ג' ה"כ מבו' דמהני עקירה על תחילת הוסת לבדו, וזה דלא כמש"כ הפרישה שם בדעתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-218)
218. וזה למש"כ הראב"ד בבעה"נ שער הוסתות סימן ב' ה"י דכל שהיא שופעת מימי זיבה לימי נדה, אינה קובעת וסת, ואך שכתב דחיישינן שמא הפסיקה בלילה מתוך השינה ולא ידעה, וי"ל דבזה לא קי"ל כהראב"ד, אמנם בעיקר ד' הראב"ד, י"ל דהוא רק לטעמי' דס"ל דראיית ימי הזיבה היא תמצית דמי הנדות, וע"כ כל שהיא שופעת מימי זיבה לימי נדה אמרינן דכל ראייתה היא תמצית דמי הנדות, ואי"ז ראי' בפנ"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-219)
219. ואמנם למש"כ בחי' הר"א ובחוו"ד דחיישינן נמי שהדם שראתה בתחילה הי' דם טהור, ונת' לעיל עמ' ?, הי' לנו לחוש אף בימים רצופין, ועמד ע"ז הפרד"ר בסימן קפ"ט שפ"ח סקע"ב, ועיי"ש שדחה לד' החוו"ד וכתב דבד' הרמב"ן וש"ר לא נזכר טעם זה. [↑](#footnote-ref-220)
220. וכ"ה מבו' בד' הש"ך בסימן קפ"ט סקע"ב דפשיט"ל דאם ראתה בא' ובב' אינה קובעת וסת, ועמד ע"ז הפרד"ר ע"ד הש"ך שם, - אך לגיר' הדרישה ופרישה שם מבו' דאף בימים רצופין היא קובעת וסת בימי נדה. [↑](#footnote-ref-221)
221. ומה"ט לדעתו אינה קובעת וסת בכה"ג, אף לא היו ראיותי' בימים רצופין, אלא ראתה ג' ימים בסוף ימי זיבתה, והפסיקה כמה ימים ואח"כ ראתה, והיינו משום דבכל ימי ספירת זיבתה, הו"ל מעין פתוח, ואינה קובעת וסת, - אך בגונא שלא ראתה בסוף ימי זיבתה אלא יום א' או ב' ימים, הרי דכל הא דאינה קובעת וסת הוא רק בימים רצופין, דכיון דא"צ ספירת ז' אלא שמירת יום א', הרי דכל דפסקה יום א' ולא ראתה, שוב אין מעינה פתוח, וה"ה קובעת וסת. [↑](#footnote-ref-222)
222. אך יש מקום לדחות, דאין מכוון הרשב"א דהא דדיין שעתן הוא משום דראיותיהן הן כמקרה, אלא מכוון הרשב"א דמהא דדיין שעתן יש ללמוד שהן מסולקות דמים, וכיון דהן מסולקות, אין ראיותיהן אלא כמקרה ואין ראויות לקבוע וסת. [↑](#footnote-ref-223)
223. דאינם מסולקות ממראות טהורות, וכמו שהביא הגרע"א במהדו"ק סימן קכ"ח מהסד"ט סימן ק"צ סק"ג ד"ה עוד כתב המנ"י. [↑](#footnote-ref-224)
224. והיינו משום דטומאת מקור מקומו טמא, הוא אף במראות טהורות, כמבו' לקמן מ"א ב' דמקור שהזיע כב' טיפי מרגליות טמאה, - אמנם הנה בתורי"ד לקמן כ"ב א' כתב דדמים טהורים אינם באין מן המקור, וע"כ לית בהו לטומאת מקור מקומו טמא, והחינוך מצוה ר"ז כתב גדולה מזו דעיקר טהרת שאר מיני דמים, הוא משום שאינם באים מן המקור, ועי' מנ"ח שם שתמה ע"ז, - אך בד' הרמב"ם פ"ה מאיסו"ב ה"ו מבו' דאף שאר מראות באין מן המקור, עיי"ש, ועי' בתרוה"ד סימן רמ"ו שהביא כן מד' הרמב"ם, ועיי"ש מש"כ לפ"ז. [↑](#footnote-ref-225)
225. ועי' עוד בתשו' מהר"ם חלאוה סימן קל"ח שכתב בתו"ד, ז"ל, אין תולין הריון בביאות הקודמות לטבילה אחרונה, דרוב ההרות מסולקות דמים מיד, ומשעה שטבלה העידה על עצמה שהיתה מעוברת, ולא אזלינן בתר מיעוטא דמתעברות ורואות להקל, עכ"ל, ועי' עוד בתשו' שבו"י ח"א סימן ע"א במש"כ בדעת העבוה"ג. [↑](#footnote-ref-226)
226. אך בס' מי נפתוח פרפר מ"ז סק"ג האריך להוכיח דט"ס נפלה בד' הרשב"א שלפנינו, והב"י בסו"ס קפ"ט העתיק לד' הרשב"א ולא העתיק לתיבות אלו, וסגי בשעברו עלי' ג' עונות משעה שנתעברה. [↑](#footnote-ref-227)
227. ומבו' בדבריו דשיעור ג' עונות בכל אשה הוא צ' יום, וזה כמבו' בד' הש"ך בסימן קפ"ט סקס"ה, אך דעת כמה מרבוותא דבאשה שיש לה וסת משערינן בג' עונות דידה, ולפ"ז ניחא קו' התוי"ט, ועי' בפתחי נדה שכתב כן. [↑](#footnote-ref-228)
228. ובס' מי נפתוח פרפר מ"ז סק"ב פירש בדבריו, דלרבנן אם הוכר העובר קודם שעברו ג' חדשים די' שעתה, וכן פירש הרש"ש, ועיי"ש שתמהו ע"ז, - ועיי"ש שכתבו לדון לפרש לדבריו, דלרבנן אף אם ראתה עד שעה שהוכר העובר ואח"כ כשנודע העובר ראתה, די' שעתה, ולר' יוסי בעינן שלא תראה ג' עונות, וכ"כ בפרד"ר שם, - ובערול"נ פירש לדבריו, דהוא כמש"כ הרשב"א דבעינן שיעברו עלי' ג' עונות אחר שהוכר עוברה. [↑](#footnote-ref-229)
229. ובעיקר הך מילתא אם יולדת לז' עוברה ניכר לשליש ימי', מצינו בסוגיית הגמ' בסנהדרין ס"ט א' דדעת ר"ה ברי' דר"י דאין עוברה ניכר לשליש ימי', ורבינא דחי לראייתו, והבית אפרים שם נקט דרבינא ס"ל דעוברה ניכר לשליש ימי', אך הערול"נ בסוגיין והרש"ש ביבמות שם כתבו די"ל דאף דרבינא דחי לראייתו, מ"מ מודה דאין עוברה ניכר לשליש ימי', והרש"ש שם הוכיח כן מסוגיית הגמ' ביבמות שם, וכן הוכיח המלבושי יו"ט שם, - ובסוגיית הגמ' ביבמות ל"ז א' משמע דיולדת לז' אין עוברה ניכר לשליש ימי', וכ"כ הריטב"א שם, - והמהרש"א בסוגיין הביא מפי' המזרחי בפרשת וישב שפירש בד' רש"י שם דיולדת לז' עוברה ניכר לשליש ימי', והמהרש"א נחלק ע"ז ופירש דד' רש"י שם קיימי כמ"ד דכל מעוברת עוברה ניכר בפחות מג' חדשים, וכ"כ הגור ארי' בפרשת וישב שם, ועי' בבית אפרים שם מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-230)
230. ובעיקר מה שנקט החוו"ד דמפלת רוח דינה כמינקת, הנה בד' הפליתי סימן קפ"ט סקל"א מבו' שנחלק ע"ז, ועיי"ש שכתב דמפלת נפל דינה כמינקת, דכל שיש לה דין יולדת לענין דם לידה ודם טוהר, יש לה דין מינקת, ומבו' דמפלת רוח לא חשיבא כמינקת, ועיי"ש בחדרי דעה סל"ד שהוכיח כן מד' התוס' לקמן ל"ו א' ד"ה ושוין, דכל שאין לה דם טוהר, אין לה דין מינקת. [↑](#footnote-ref-231)
231. ועיי"ש מש"כ לפרש עפי"ז לאיבעיא דר' ירמי', וצ"ב, דאם כל הא דמטהרינן מעל"ע הוא משום שהיא מסולקת מעל"ע קודם שהוכר העובר, א"כ מ"ט יש לנו לטהר כשראתה ואח"כ הוכר עוברה, הרי כיון דמעל"ע קודם ראייתה לא היתה מסולקת, יש לנו לטמאותה למפרע, וכבר עמד ע"ז באחיעזר ח"ב סו"ס י"ז, ובדוחק י"ל דאיירי היכא שבדקה בתוך מעל"ע, ולא באנו לטמאותה אלא בתוך מעל"ע להזמן שהוכר עוברה. [↑](#footnote-ref-232)
232. אך בדבריו בסוף שער הוסתות משמע דא"צ בדיקה אף לכתחילה, וכ"כ הרז"ה בהשגות לשער הספירה אות ב', דדעת הראב"ד דא"צ בדיקה אף לכתחילה, וצ"ל לפ"ז דאף דס"ל דהוי זה יום וסתה, ואיכא דין פרישה, מ"מ לי"ב דין בדיקה, ועמש"נ בזה בסימן ו' סקכ"ב.

     ובד' הריטב"א בסוגיין בסו"ד משמע, די"ל דאף להסוברים דאיכא דין פרישה לכתחילה, מ"מ א"צ בדיקה לכתחילה אלא לטהרות ולא לבעלה, עיי"ש, ולכאו' דבריו מתפרשים למש"כ לעיל מינה די"ל דדין הבדיקה דעסוקה בטהרות הוא אף במעוברת, עיי"ש, וי"ל עוד דהוא משום דלבעלה לא מצינו דאיכא דין בדיקה לכתחילה, וכל היכא דאם עבר הוסת ולא בדקה מותרת, אף א"צ בדיקה לכתחילה, (אך ד"ז תליא בהפלוגתא אם בוסת שאינו קבוע צריכה בדיקה לכתחילה, ונת' בעמ' ? ובסימן ו' ענף ו'. [↑](#footnote-ref-233)
233. ומשמע בדבריו שם, דאף דחזר וסתה גם כשחזרה וראתה ביום אחר, מ"מ ג"ז הוא מדינא דחזר הוסת למקומו, והיינו משום דבלא"ה הי' לנו לומר, דכיון שנסתלקו דמי' ג' עונות, ולא נהג בה וסתה, אף אחר שחזרו דמי', לא חזרה לוסתה, וכ"ה מבו' בד' הרז"ה שם בהשגה ח', דמכח הא דפליג על דינא דחזר הוסת למקומו, נחלק גם על דין זה דמעוברת ומניקה, עיי"ש, אך י"ל דלא הוצרך הרז"ה שם לזה, אלא לפרש טעם הא דאף אם חזרה וראתה ביום וסתה, אינה חוזרת לוסתה הראשון, עייש"ה, אך בד' הרשב"א מבו', דאף דלא ס"ל לעיקר דינא דחזר הוסת למקומו, ס"ל להך דינא דאחר ימי עיבורה ומינקותה היא חוזרת לוסתה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-234)
234. ובתשו' מהרש"ם ח"א סימן ל"ג כתב להוכיח עוד מדבריו, דאיסורא דרמ"ת אינו אלא מדרבנן, שהרי כתבו הרמב"ן והרשב"א ביבמות ס"ה ב', דהא דבוסתות קי"ל כרשב"ג, הוא משום דוסתות דרבנן, וא"כ אם איסורא דרמ"ת הוא מדאורייתא, מ"ט קי"ל בזה כרשב"ג, וזה למש"כ הרשב"א שם והרמב"ן במלחמות בפ' אלמנה ניזונת, כדעת רש"י בסוגיין, דהא דברמ"ת בעינן ג"פ, הוא רק לדעת רשב"ג. [↑](#footnote-ref-235)
235. ובתשו' חת"ס יו"ד סימן קנ"ג כתב לדחות דאין כונתו לכך, עיי"ש, - ולעיל מינה כתב דאף למ"ד דפרישה בעונת הוסת דאורייתא, מ"מ ברמ"ת אי"ז אלא מדרבנן, ובסימן קס"ד כתב דאף למ"ד דוסתות דאורייתא, מ"מ וסת דרמ"ת שהוא ע"י מעשה, אינו אלא מדרבנן, - ועי' בדבריו בסימן קע"ה שכתב דלא נסתפק אדם שיהא איסור רמ"ת מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-236)
236. אמנם יל"פ בד' הרשב"א בע"א, דאי"ז קולא בעלמא כדי שלא תאסר בת אברהם לעולם, אלא היינו דכדי שלא תאסר בת אברהם לעולם, תלינן שמא אין כל הכחות שוין, וכ"כ החכמת אדם בכלל ק"י ס"א דמה"ט הוא דאינה נאסרת בפעם אחת, עיי"ש, וזהו שדימה הרשב"א שם מה שהתירוה בפעם ב' וג', למה שהתירו לבעל שני דהוא משום דאין כל האצבעות שוות. [↑](#footnote-ref-237)
237. אך הפרד"ר ע"ד הט"ז שם כתב, דממה שלא הק' הט"ז בכל רמ"ת שתהא אסורה בפעם אחת, אלא הק' כן ברמ"ת המורכב לטבילה, מבו' דס"ל דרמ"ת דמי לוסת הקפיצות דאינה חוששת לו בפעם אחת, ורק ברמ"ת לאחר הטבילה, לא מיקרי וסת מחמת אונס, כיון דמחמת חימוד תשמיש ראתה, ומשא"כ בכל רמ"ת, דאי"ז משום חימוד תשמיש, אלא שהיא רואה ע"י נגיעת השמש במקור.

     ולכאו' י"ל עוד, דאף דרמ"ת דמי לוסת הקפיצות שאינה חוששת לו בפעם אחת, מ"מ בכה"ג שאינה רואה אלא בביאה ראשונה דאחר טבילתה, הו"ל כוסת המורכב דחוששין לו בפעם אחת, וכאשר כ"ה מוכח מהא דבראתה פעם אחת בליל טבילה, ה"ה אסורה בליל טבילה שאחריו, אך בד' הסד"ט שם מבו' דכה"ג שרואה בביאה ראשונה שאחר טבילתה, לי"ב להמעליותא דוסת המורכב, והיינו משום דאף הטבילה עצמה אינה אלא כקפיצה, - ובאמת קשיא כן ע"ד הש"ך דרמ"ת הוי כקפיצה וע"כ אינה חוששת בפעם אחת, דא"כ מ"ט כשראתה בליל טבילה, ה"ה חוששת לליל טבילה שאחריו, ועמד ע"ז החוו"ד שם סקי"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-238)
238. ולדעת הסוברים דהו"ל כוסת דאכילת שום, ניחא, אך כ"ז הוא לדעת התוס' ודעימייהו דאשה קובעת וסת לאכילת שום, אך לדעת הראב"ד והרשב"א והר"ן דאכילת שום הויא כקפיצה דאינה קובעת וסת, לא א"ש, - אמנם הפרד"ר במקש"ז סימן קפ"ז סקט"ז כתב, דבגונא דהוי הרמ"ת מחמת חימוד תשמיש, ה"ה קובעת וסת לכו"ע, דאף להסוברים דבאכילת שום אינה קובעת, הוא משום דהוא בא ע"י מעשה דאכילת שום ודמי לוסת האונס, ומשא"כ הכא דאין כאן מעשה כלל רק ע"י חימוד תשמיש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-239)
239. ובתשו' זית רענן ח"ב סימן כ' כתב לדון דאה"נ אם ראתה בימי עיבור והנקה אינה חוששת, ועיי"ש שכתב די"ל דוסת דרמ"ת שבא בכח ובפועל מדישת ותנועת האבר, נקבע אף בימי עיבור והנקה. [↑](#footnote-ref-240)
240. ובשאילת דוד שם ג"כ צידד כן, וכתב דמד' הראשונים לעיל י"א והראב"ד בבעה"נ מבו' לא כן, אך בחזו"א שם כתב לדקדק מד' הראב"ד להיפך, דוסת הקפיצה לחודי' נקבע אף בימי זיבה, ונת' לעיל בעמ' ?. [↑](#footnote-ref-241)
241. ואזיל החוו"ד לטעמי' שכתב בחידושים שם, וכ"ה גם בביאורים שם סוסק"א, דכל שראתה דם מופלג מן התשמיש, היא אסורה לשמש ב' פעמים בלילה א', משום איסורא דעונה הסמוכה לוסת, והרי שנקט דשייך שיגרום הוסת שתראה במופלג ממנו, ועי' בזית רענן ח"ב סימן כ' שפקפק בזה, ומשום דאין ראי' מחמת תשמיש מופלגת מן התשמיש, - ומצאנו הדברים מפורשים כן בד' הרשב"א בתשו' החדשות סימן פ"ז, דאם ראתה לאחר תשמיש, קלקול וסתה הוא דאין לה וסת, עכ"ל, ולהדיא דכל שלא ראתה בשעת התשמיש, תלינן דאין הראי' באה כלל בגרמת התשמיש. [↑](#footnote-ref-242)
242. והש"ך ביו"ד סימן ק"י סקס"ו הוכיח מדבריהם, דמהני ספק ספיקא אף היכא דאיכא לברורי, והנובי"ק יו"ד סימן מ"ג הק' ע"ז, דהכא א"א לברר אלא ספק אחד, ובכה"ג א"צ לברר, ועיי"ש מש"כ בזה, - ועי' עוד בנוב"י שם שהק' דמ"ט אין מתירין אותה בספק א', דהוי ספק דרבנן ולקולא, וכתב דמשום ספק צדדים לחוד, אין להתירה, דכיון דעיקר הספק הוא על הדם, והו"ל ספק דאורייתא, ע"כ גם לענין וסתות אזלינן לחומרא, וכ"כ החוו"ד בסימן קפ"ז סק"כ, אך הק' דאכתי יש להתיר משום ספיקא דאין כל האצבעות שוות לחודי', ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ויש מקום לדון, דספיקא דאין כל האצבעות שוות, אינו ספק השקול, (ויתכן דמה"ט כתב הב"י דלחומרא לא אמרינן הכי), וע"כ ל"מ ספק זה בפנ"ע להתיר, ול"מ אלא להצטרף לספק ספיקא. [↑](#footnote-ref-243)
243. והי' מקום לפרש כן בד' רש"י, שלא כתב דאתיא כרשב"ג אלא בהא דאינה אסורה לבעל שלישי, ולא בהא דאינה אסורה לראשון אלא בג"פ, ועי' בחת"ס שרמז לזה, ועיי"ש מש"כ עוד בביאור ד' רש"י, אך ממש"כ רש"י בד"ה דברי רבי, דרישא "כולה" ר"ש היא, משמע דאף הא דאינה אסורה לראשון אלא בג"פ, הוא רק לדעת רשב"ג, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א בתוה"ב והר"ן, וכ"ה באו"ז סימן שנ"ו, - ולפ"ז מוכח מדבריהם, דאיסורא דרמ"ת, אף דהוא מדין וסתות, וכמש"כ הרשב"א דקי"ל בזה כרשב"ג, משום דה"ז בכלל וסתות, אי"ז משום וסת הקפיצות או וסת אכילת שום, דבזה הרי מודה רבי דבעינן ג"פ, אלא הוא וסת בפנ"ע, וכמש"כ הפליתי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-244)
244. אך הש"ך שם הביא מס' אפי רברבי שנחלק ע"ד הרמ"א, וכתב דדוקא אם עברה ושמשה ג"פ, ובדגמ"ר שם ובנובי"ק יו"ד סימן מ"ו ד"ה ובזה תירצתי, כתב לפרש בדעתו, דהא דבדיקת שפופרת מהני בפעם אחת, הוא רק כשנמצא דם בצדדים, דבידוע שהדם שראתה תחילה הוא מן הצדדים, אך כשלא נמצא דם כלל, ל"מ אלא משום עקירה, ולעקירת וסת בעינן ג"פ, דס"ל דאשה קובעת וסת לקפיצות ובעינן ג"פ לעקרו, והביאו הגרע"א בגל' הש"ך שם. [↑](#footnote-ref-245)
245. אך בד' המאירי בסוגיין מבו' דמפרש, דעיקר ההיתר הוא משום דלא נמצא דם ואמרינן שנתרפאת, וזה כל' הרמב"ם בתחילת דבריו דבודקת עצמה לידע אם נתרפאת, (ועי' בית מאיר בסימן קפ"ז ס"ב בסו"ד שעמד על ל' הרמב"ם זה), ומה שאמרו דבידוע שהוא מן הצדדים, היינו לומר דאף אם נמצא עכשיו דם בצדדים, לא אמרינן דהוא משום שלא נתרפאת, אלא אמרינן דדם זה שהיא רואה "עכשיו" הוא מן הצדדים, אך בל' הרמב"ם מבו' לכאו', דאמרינן שהדם שראתה בשעת תשמיש הוא מן הצדדים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-246)
246. ובסד"ט סימן קפ"ז סק"ו בתו"ד כתב לדון דבכה"ג יש לאסרה אף אם חזרה וראתה מחמ"ת פעם אחת, דמוכחא מילתא שלא נתרפאה, והביאו החכמת אדם כלל ק"י ס"א, - ולכאו' יש לדון בזה גם מדינא דחזר הוסת למקומו, ועי' בפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ז בחקירה הב' אות ט' ובחזו"א סימן פ"ב סק"ו במוסגר שדנו בזה, וזה תליא במש"נ לעיל עמ' ? אם אמרינן חזר הוסת למקומו בוסת שאינו עיקר דרך האשה, ועי' בפרד"ר שם בסוף החקירה הב' מש"כ בזה, ומד' הש"ך בסימן קפ"ז סקל"א בביאור ד' הרמ"א שם, מבו' דברמ"ת לא אמרינן דחזר הוסת למקומו בפעם אחת, עיי"ש, - ועי' גם בשו"ת זית רענן ח"ב סימן י"ח סק"ב שנקט דהיא נאסרת אף בפעם אחת שחזרה וראתה.

     ובאמת מצינו בד' הראב"ד בבעה"נ שער הספירה סימן ג' שכתב, ז"ל, מיהו אין מוציאין אותה מבעלה אחר בדיקה זו ורפואה זו עד שתבעל ותחזור לקלקולה, עכ"ל, והנה ל' זה הובא בשו"ע סימן קפ"ז ס"ט לגבי הפילה חררת דם, וכתבו הפוסקים דהיינו דאף בפעם אחת שראתה היא חוזרת לקלקולה, וכ"ה להדיא בהל' הרמב"ן ספ"ו, ולפ"ז משמע דה"נ בבדיקת שפופרת ה"ה נאסרת בפעם אחת שחזרה וראתה, אך מד' הרמב"ן בהלכותיו שלא כתב לדין זה אלא בהפילה חררת דם, ולא בבדיקת שפופרת, משמע דבבדיקת שפופרת אינה חוזרת לאיסורה בפעם אחת שראתה מחמ"ת, - ועי' בד' הגר"ז בקו"א סימן קפ"ז סק"א שכתב לדון דשמא מש"כ הראב"ד עד שתבעל ותחזור לקלקולה, קאי רק על הפילה חררת דם, ולא על בדיקת שפופרת, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-247)
247. ולכאו' זה מתפרש כמו שהביא הגרע"א בגל' שו"ע יו"ד סימן רס"ג מתשו' מהרי"ט יו"ד סימן ל"א, דאם מתו ב' בנים מחמת מילה, ומלה הג' וחי, אפשר דנתבטל החזקה קמייתא ותמול מכאן ולהבא, ול"ד לוסתות ושור המועד דהתם בקביעות וסת תליא מלתא, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-248)
248. ועי' בד' הגר"א שם סק"ז וסקכ"ד דמשמע קצת מדבריו, דמה"ט הצריך הרמב"ם שתכניס השפופרת עד מקום שהשמש דש, דתו ליכא למיחש להא דאין כל האצבעות שוות, ומשמע בדבריו דמה"ט אם עברה ושמשה לא יועיל זה להתירה, דע"ז אמרינן דאין כל הכחות שוין, וצ"ע, - ועי' בית מאיר שם ס"ב נד. שכתב דבע"כ לומר דהכי קים להו לחז"ל, דכח עסק השפופרת ומכחול הוא פעולה היותר אפשרי בכל אצבעות וכחות שבבנ"א, ועלינו אין לחקור אחריהם כי סוד ד' ליראיו, וכעי"ז כתב האמרי ברוך בגל' החוו"ד שם סק"א. [↑](#footnote-ref-249)
249. ועיי"ש שעמד עוד ע"ד הב"י, דבגמ' איירי כשנמצא דם בצדדים, ובכה"ג אף דנימא דאין כל האצבעות וכל הכחות שוין, מ"מ היא מותרת משום דתלינן שהדם הוא מהצדדים, והו"ל כידוע שיש לה מכה, ועי' גם בד' הגר"ז בקו"א שם סק"א שהוכיח מד' הבית יוסף, דמהני בדיקת שפופרת אף כשלא מצאה דם כלל, - אך הבית מאיר שם ס"ב תמה ע"ז, דהמציאה בצדדים בפנ"ע לאו ראי' היא, די"ל דהוא דם המקור שזב לצדדים, ועי' גם בחוו"ד שם סק"ג בתו"ד שעמד בכעי"ז. [↑](#footnote-ref-250)
250. ומצינו בד' הראבי"ה בסימן תתקצ"ד, סוד"ה וז"ל פי' רבינו שמואל, שכפי הנראה כיון להקשות כן, - ועי' גם בתשו' רבינו עזריאל תלמיד מהר"ם מר"ב שנד' בשו"ת מהרי"ל החדשות סו"ס ק', שעמד בזה, ועיי"ש מש"כ לפרש ד' רש"י, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-251)
251. ובערול"נ כתב, דבאמת עיקר המכוון הכא, אינו להתירה בשאר ימים, אלא לאסרה בימי וסתה, וכתב דזה ניחא ללישנא דתוספתא, דאם יש לה וסת חוששת לוסתה, וכן משמע בד' הגר"א בסימן קפ"ז סק"ד, דמשמעות דבריו דהא דחוששת לוסתה, הוא משום דבעינן שתראה בג"פ רצופין, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-252)
252. וצ"ע דלפשטות הדברים דוסת הגוף הוא תולדה מן הראי', א"כ מה מהני הא דתולה בפיהוקה או בעיטושה, למימר דאין ראייתה מחמת תשמיש, - ושמא הוא משום דרק ראיות וסתה גורמות לפיהוק, אך ראי' מחמ"ת אינה גורמת לפיהוק, ונת' בזה לעיל בהערה פ"ד. [↑](#footnote-ref-253)
253. אך לכאו' יש מקום לדון בזה, דכל הא דמי שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לשאינו קבוע, הוא רק בוסת החודש וההפלגה, דהוי זה ב' זמני ראיות שקבעה לראות, ובזה אמרינן דבסתמא לא חיישינן שיהא לה ב' זמני ראיות, אך בראיות המקרה שפיר י"ל דאף דיש לה וסת קבוע, מ"מ יש גם מקרים הגורמים ראייתה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-254)
254. וכעי"ז כתב המהר"ם, - ובדבריו הי' משמע קצת, דאי"ז אלא חשש לכתחילה, אך בדיעבד אם בדקה ה"ה מותרת, ועי' בב"י סימן קפ"ז כתב די"ל בדעת רש"י דמהניא הבדיקה, - אך המהר"ם מלובלין גופי' בתשו' סימן נ"ב כתב ע"ד הב"י דאין אפשרות לפרש כן בד' רש"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-255)
255. ובחי' הגרע"א בסוגיין כתב דבבעל ראשון ל"מ בדיקה, משום דאין כל האצבעות שוות, ודוקא אחר שהוחזקה בג' אצבעות, מהניא הבדיקה להתירה, וכ"כ בערול"נ, - אך לפ"ז מתפרש הא דמהני לפי שאין כל האצבעות שוות, דהיינו דמשו"ה ל"מ בדיקת שפופרת להתירה לבעל הראשון, כיון דאין כל האצבעות שוות, ואף שלא ראתה בהכנסת השפופרת, אי"ז מוכיח שהדם שראתה בשעת תשמיש הוא מהצדדים, וזה דלא כפירש"י שלפנינו. [↑](#footnote-ref-256)
256. אך צ"ע, דאם מכוון הגמ' הוא מכח דינא דנגח שור חמור וגמל, לכאו' תליא באיבעיא דב"ק ל"ז ב' בנגח שור שור שור חמור וגמל, ואמנם דעת הרא"ה בב"ק שם דלא מיבע"ל אלא כשראה חמור וגמל בין השוורים הראשונים ולא נגחם, אך רוב קמאי שם פליגי ע"ז, וצ"ע.

     ועי' בחי' הפלאה סימן קפ"ז סוסק"ה שכתב לחדש, דעיקר הא דפריך דתבדוק עצמה בביאה ראשונה של בעל שלישי, אף דאין כל הכחות שוות, הוא משום דהוחזקה ע"י ג' בנ"א גם לכל הכחות, והא דמשני דאין כל הכחות שוות, הוא משום דדמי לנגח שור שור שור חמור וגמל, דאינו נעשה מועד לכל, ואף לצד האיבעיא דנעשה מועד לכל, מ"מ היכא דנגח ג' שוורים וג' חמורים וגמל, אינו נעשה מועד לכל, דרק בנגח ג' שוורים וחמור וגמל, מיבע"ל דשמא אזלינן בתר רובא, וע"כ נעשה מועד לכל, ועיי"ש שכתב לחדש לפ"ז, דאם ראתה אצל כל א' פעם אחת מחמת תשמיש, היא אסורה לשלישי, ולא אמרינן דאין כל הכחות שוות, - אך בד' הרמב"ן בסוגיין מבו' להדיא דלא כן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-257)
257. ומבו' בד' התוס', דאף בס"ד ידעינן להא דאין כל כחות שוין, ואך דס"ד דמהני מה שהוחזקה בג' כחות של בעל ראשון, אף לגבי בעל שלישי, אך בד' הרמב"ן מבו' לא כן, עייש"ה, וזה כדעת רש"י.

     ויתכן דמקור ד' התוס' לפרש כן, הוא משום דס"ל דעיקר הא דרמ"ת פעם אחת מותרת, ולא אסרינן לה משום וסת שאינו קבוע, הוא משום דאין כל הכחות שוין, וכמש"כ החכמת אדם בכלל ק"י ס"א, וע"כ בע"כ דידעינן להא דאין כל הכחות שוין, ואך דס"ד דהוחזקה בג' כחות של בעל ראשון.

     ולפ"ז יל"פ בע"א משה"ק התוס' דמ"ט לא פריך דתאסר בביאה שני' של בעל שני, והיינו דאף דלא הוחזקה לכל האצבעות, דהו"ל כנגח ג' שוורים וחמור שלא הוחזק לחמורים, מ"מ יש לאסרה מכח דינא דוסת שאינו קבוע, וכל הא דבבעל ראשון היא מותרת לשמש פעם שני' ושלישית, הוא משום דתלינן דאין כל הכחות שוין, אך הכא שכבר הוחזקה דכל הכחות שוין, שפיר יש לנו לאסרה אחר ביאה אחת מדינא דוסת שאינו קבוע, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-258)
258. והפליתי והסד"ט שם הוכיחו כן, ממש"כ הרשב"א שם דאם צריך שתדע שהדם יוצא ממכתה, א"א לה לידע לכך אלא בבדיקת שפופרת, ואם בעינן לידע שדם זה יצא ממכתה, לא יועיל לזה בדיקת שפופרת, והגר"ז שם סקכ"ג (ד"ה ומה שכתב) כתב דלדעת הש"ך מכוון הרשב"א הוא לבדיקת שפופרת בשעת ראייתה כשהיא שופעת דם, - והחת"ס שם הוכיח עוד, ממה שהוצרך הרשב"א לפרש דמה שאמרו שממנה הדם שותת ויורד, היינו דאנן אמרינן דממנה הדם שותת ויורד, ומ"ט לא פירש דהיא אומרת שהיא מכה ששותת ממנה דם, ועיי"ש שדחה מש"כ החכ"צ לפרש בזה.

     אך מאידך בד' הרשב"א בתשו' החדשות סימן צ"ב מפורש דהוצרך להוכיח דל"ב שתדע שעכשיו הדם יוצא ממכתה, דדבריו שם קיימי בשהי' ידוע שיש לבעל מכה המוציאה דם, ועל הך גוונא הוצרך הרשב"א להא דל"ב שתעיד שאין הדם יוצא אלא מן המכה, וכ"ה גם בלשונו שם, ז"ל, לא קאי אממנה דם שותת כלומר שתעיד היא "שאין הדם בא אלא מן המכה", - אך אכתי י"ל, דלפ"מ שהוכיח הרשב"א דל"ב שתדע שהדם יוצא עכשיו מן המכה, גם ל"ב כלל שתדע שהמכה מוציאה דם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-259)
259. והסד"ט שם סוסקי"ב הוכיח דתולה במכה אף שאין ידוע שמוציאה דם, מהא דתלינן בדם בתולים, לדעת הסוברים דיש בוגרות שאין להם דם בתולים, ועיי"ש שכתב דשמא התם שאני, דידוע שמכה זו מוציאה דם לפעמים, וכ"כ בנובי"ק יו"ד סימן מ"ב דהוי כמכה שפעמים מוציאה דם, וצ"ע דבבוגרת שכלו בתולי' אין לה מכה כלל, ומ"ט חשבינן לה כמכה שפעמים שמוציאה דם, וי"ל. [↑](#footnote-ref-260)
260. עוד יש לדון, כשמצאה מכה, ואחר זמן ראתה דם, אם יכולה לתלות במכה זו, אף דיתכן שנתרפאה, ומצאנו בנובי"ק יו"ד סימן מ"ח סוד"ה והנה ראיתי שכתב דמש"כ הרמ"א בסימן קצ"א בבדיקת מהרי"ו דהוא דוקא כשמרגשת כאב, הוא משום דאל"כ שמא נתרפאה המכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-261)
261. וזה לפ"מ שפירש דמש"כ המרדכי שם ותולה במכתה, הוא לפרש למש"כ דתולה בוסתה, דכה"ג היא תולה במכתה, ועי' בתשובתו סימן פ"ה שהאריך הרבה בזה, - אך בד' הב"י בסימן קפ"ז שהעתיק לד' המרדכי, והשמיט לתיבות אלו דתולה במכתה, מבו' שפירש דמש"כ המרדכי דתולה במכתה, הוא דיבור בפנ"ע, ועמד ע"ז הגר"א שם סקי"ד, ועיי"ש שהוכיח כן גם מד' הרמ"א בדרכ"מ שם, וכנראה הוא ממש"כ הרמ"א דהפוסקים חולקים ע"ד המרדכי. [↑](#footnote-ref-262)
262. והגר"א בסימן קפ"ז סקי"ד כתב בדעתו דמפרש כן לד' המרדכי, דשלא בשעת וסתה תולה במכה, ודקדק כן בדבריו שפירש דמש"כ המרדכי ותולה במכתה, הוא המשך למש"כ דתולה בוסתה, - אך הש"ך בסימן קפ"ז סק"כ כתב שהאריך בספרו דהתרוה"ד פירש ד' המרדכי דשלא בשעת וסתה היא תולה דהדם הוא מן הצדדים, ואך שלמד מזה בכ"ש, דאם יש לה מכה ואין ידועה שהיא מוציאה דם, דהיא תולה שהיא מוציאה דם, - ועי' בתשו' הב"ח סימן פ"ה שהאריך בביאור ד' התרוה"ד בזה. [↑](#footnote-ref-263)
263. וכ"נ ממש"כ המרדכי שם עוד, ז"ל, משמע דוקא שיודעת שיוצא הדם מן המכה תולה בה אבל מספק אינה תולה, אבל בשעת וסתה אפי' יודעת בודאי שהדם יוצא מן המכה אינה תולה בה, עכ"ל, ומשמע דאיירי באשה שיש לה וסת, וחילק בין שעת וסתה לשלא בשעת וסתה, ומבו' לפ"ז דאף כשיש לה וסת לא תלינן במכה שאינה מוציאה דם, ועמד ע"ז הב"ח שם ובתשובתו סימן פ"ה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-264)
264. אך לעיל מינה כתב, דכל הא דוסתות דרבנן, היינו רק דלא מחזקינן שתראה עוד, דהוי חזקה העשוי' להשתנות, אך הא דתלינן לראיותי' שהם בגרמת הוסת, הוא מדאורייתא, וע"כ נמצא דמדאורייתא הוחזקה שראיותי' הם בגרמת התשמיש, וע"כ תלינן להו בצדדים. [↑](#footnote-ref-265)
265. ובתשו' פנים מאירות ח"ב סימן ק"ע כתב, דאף דבמקום שמקצת הפוסקים מקילין, אמרינן די"ל דאף אותם שסתמו מודים לזה, אלא שלא רצו לפרש דבריהם שלא יצא מכשול הוראה מתוך דבריהם, אבל הכא דסה"ת ודעימי' מחמירים, אם היו שאר הפוסקים סוברים כן, הי' להם לפרש דלא יצא מכשול הוראה מדבריהם, ובע"כ דלא ס"ל הכי. [↑](#footnote-ref-266)
266. ובפרד"ר שם שפ"ח סקי"ג כתב בדעת הש"ך, דהא דשרינן בכתם פחות מכגריס, אי"ז משום דא"א ליזהר, אלא הוא משום דאין דרך אשה לראות פחות מכגריס, וע"כ מסתבר טפי לתלות במאכולת, ומש"כ התרוה"ד דהוא משום דא"א ליזהר, הוא להוכיח דבזה ודאי שרי, דאל"כ מ"ט לא פירשו לנו ד"ז. [↑](#footnote-ref-267)
267. והש"ך שם הק' ע"ז, שהרי רשב"ג ס"ל דוסתות דרבנן, ואפ"ה ס"ל דאין תולין במכה, והוא משום דאטו לעולם לא תראה, ועיי"ש שכתב דהי' להרמ"א לומר, דאפי' למי שמחמיר שם, הוא משום דאל"כ לעולם לא תהא טמאה, משא"כ הכא, - ועי' בפרד"ר שם שכתב דמכוון הדרכ"מ הוא למש"כ המהרי"ל בתשו' סימן קע"ג והביאו הדרכ"מ בסימן קצ"א דאף אם מרגשת שהדם יוצא מן המכה, אין להתיר בשעת וסתה להסוברים דוסתות דאורייתא, אף דבכה"ג ליכא לה"ט דאטו לעולם לא תהא טמאה, אלא הוא משום דבשעת וסתה לא תלינן, - וראיתי להוסיף בד' הרמ"א, דאזיל לטעמי' בסימן קפ"ח ס"ה, דמבו' בדבריו דהא דבשעת וסתה לא תלינן במכה, הוא גם משום דבשעת וסתה דהיא עומדת לראות, אין תולין במכה, (והש"ך שם סקט"ז נחלק ע"ז, עיי"ש), וזהו שדימה לג' ימים הראשונים, דהא דלא תלינן בהו, הוא משום שהוא מצוי שתראה. [↑](#footnote-ref-268)
268. ובתשו' בית אפרים יו"ד סימן מ"ה סוד"ה איברא, תמה ע"ד הש"ך בדעת הרמ"א, ממש"כ הרמ"א שם סמ"א דבג' ימים הראשונים אינה תולה בחברתה נדה, ולא עדיפא ימי נדותה, מחברתה נדה, - ובפרד"ר סימן ק"צ שפ"ח סקנ"א ד"ה וע"כ כתב דצ"ל לדעת הש"ך דדברי הרמ"א שם קיימי רק על נכרית, ולא על חברתה נדה, אך הבית אפרים שם כתב דאין סברא לומר כן. [↑](#footnote-ref-269)
269. ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ הרמ"א ללמוד מד' הרשב"א דלא ס"ל לדינא דג' ימים הראשונים, והרי דברי הרשב"א הם בהא דתולה בימי נדתה, ועי' בסד"ט סימן קצ"ו סקל"ד מש"כ לדחות. [↑](#footnote-ref-270)
270. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דלדעת הרמ"א תולין בבדיקת עד אף במכה שאין ידוע אם מוציאה דם, דומיא דהא דתלינן בשוק של טבחים, והט"ז והש"ך שכתבו דלא תלינן, הוא לטעמייהו דפליגי ע"ד הרמ"א, וס"ל דשוק של טבחים דמיא למכה שידוע שמוציאה דם, אך לדעת הרמ"א דשוק של טבחים דמיא למכה שאין ידוע שמוציאה דם, הרי דכיון דבבדיקת עד תולין בשוק של טבחים, ה"נ תולין במכה שאין ידוע אם מוציאה דם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-271)
271. ובדגמ"ר סימן ק"צ סל"ד כתב דלא תלינן בבדיקת עד בג' ימים ראשונים במאכולת, משום דאפשר ליזהר, וכ"כ השואל בתשו' מעיל צדקה סימן נ"ט, דבבדיקת עד איהי דאפסדה אנפשה, והסכים לזה בפרד"ר סימן קצ"ו מקש"ז סק"ד עמ' תכ"ז, - אך המעיל צדקה שם כתב לטהר בזה, והובאו דבריו בסד"ט סימן ק"צ סקס"א ובפת"ש שם סקל"ח, - והסד"ט שם כתב, דכיון דבג' ימים ראשונים ל"ה בחזקת טהרה, וע"כ אין תולין בזה בכל דבר, אף אינה תולה בבדיקת עד במאכולת, דכל הא דתלינן בבדיקת עד במאכולת, הוא רק מכח דהויא בחזקת טהרה, ולפ"ז י"ל, דאף אינה תולה בבדיקת עד במכה המוציאה דם, וכמש"כ הגרע"א. [↑](#footnote-ref-272)
272. ובדבריו בסימן ק"צ לא החמיר בזה, אלא בגונא דכל התלי' הוא בג' ימים הראשונים, דבכה"ג כל ההיתר הוא משום דתלינן שהי' הכתם בג' ימים הראשונים, וכיון שאם היתה מוצאתו אז היתה טמאה, גם עכשיו לא מטהרינן, וגם הבית אפרים שם דן לטמאות מטעם זה, עיי"ש, אך בסימן קצ"ו נסתפק אף בכה"ג דאיכא תלי' אף אחר ג' ימים. [↑](#footnote-ref-273)
273. וראיתי להעיר בזה, דבד' הראב"ד בבעה"נ שער הכתמים סימן א', משמע דכתם הנמצא בחלוק שאינו בדוק לא גזרו עליו כלל, וא"צ בזה לדין תלי', ולפ"ז מסתברא מילתא דאף בג' ימים הראשונים ה"ה טהור, דדמי לכתם הנמצא ע"ג דבר שאינו מקב"ט או ע"ג בגדי צבעונים דטהור אף בג' ימים הראשונים. [↑](#footnote-ref-274)