פרק י
קטגוריות: ש_ס / ו תרומות / תרומות עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד כ"ה תמוז ס"ח

**פרק י**

**משנה א**

**בביאור מתניתין**

א]עיין רמב"ם שביאר מתניתין על פי הירושלמי שבאמת מדובר בבישול אלא שהעדשים כבר היו מבושלים במים וכיון שבלעו הרבה אינם נותנים לקחת טעם מהבצל או מלהעביר טעם לבשר אמנם הר"ש ביאר שמדובר בצונן וצ"ע ממ"נ אם היה שיעור כבישה זה נאסר ואם לא היה שיעור כבישה אין סיבה שיאסר וכתב בדרך אמונה פט"ו ה"ז בבה"ל בשם השבות יעקב הובא בפתחי תשובה יור"ד ס' ק"ה סק"ב שאם היה כבישה פחות משיעור כבישה אבל כיון שזה דבר חריף זה בולע גם בפחות אמנם לכאורא אינו דומה דשם מדובר כגון חלב שנכבש בדבר חריף אבל כאן הכבישה במים אלא שאחד מהם חריף ובזה לא מצאנו בדברי הפוסקים שזה יותר חמור וצ"ע

**משנה ה**

**בהא דהגמ' לא מוכיחה ממשנתינו לדין סלק**

א]מבואר במשנה שכיון שרק הזרע אסור ממילא אם אין בזרע לבד לתת טעם זה לא אוסר והנה מבואר אפילו שלמעשה טעם הזרע ניכר אבל כיון שהוא לבד לא היה ניכר לכן זה לא אסור ולכאורא הוא מדין סלק עיין סוגיא דע"ז ע"ג: ועיין יד הלוי כאן שהעיר מה הגמ' שם דנה הרי זה משנה מפורשת וכתב לבאר שכל נידון הסוגיא בדין טעמו וממשו ששם הגדר שע"י שהטעם ניכר ממילא הדבר עצמו לא בטל ובזה היה מקום לומר שזה מצטרף גם אם היתר אבל כאן שזה טעמו ולא ממשו שלא צריך כאן ביטול על המציאות אלא כל יסוד האיסור בגלל נתינת טעם א"כ וודאי כל שהוא מצד עצמו לא יכול לתת טעם אין סיבה לאסור עכ"ד ועיין מסכת חולין וע"ז שהארכנו שזהו דעת הר"ן שבטעמו ולא ממשו לא צריך לשום דין ביטול ללא איסור טעם ולכן גם באיסורים שבמשהו נטל"פ מותר אבל דעת הרשב"א שתמיד חשיב שיש כאן איסור בעין ולכן באיסורי משהו אסור נטל"פ ולפ"ז הדרא קושיא לדוכתא וצ"ע

**בטעם פטור תילתן ממעשר וחיובו בשביעית**

ב]מבואר במתניתין דעץ התילתן פטור ממעשר ועיין משנה ראשונה שביאר שכיון שזה רק נאכל לתת טעם בקדירה א"כ זה פטור ממעשר כדין תבלין כמבואר בגמ' נדה נ"א: ולפ"ז א"ש מה דלעניין שבעית זה חייב דהרי מבואר בראשונים חולין ז. ונדה נ.דלעניין שביעית גם דבר שעומד לתבלין חייב דהרי אין דין שיהיה דוקא אוכל ע"ש בראשונים אמנם עיין ר"ש כאן שהוקשה לו למה לעניין שביעית זה אחרת חזינן שנקט שוודאי שעיקרו לא עומד לאכילה כלל ולכן הוקשה לו לעניין שביעית וע"ש שתירץ שזה חזי לבהמה והנה לא כתב שזה עומד לבהמה אלא שזה ראוי לבהמה ומשמע קצת שכל דבר שראוי לאכילת בהמה יש לו קדושה אע"ג שזה לא עומד לכך ועיין שביעית פ"ח מ"א דבפשוטו נחלקו בזה הראב"ד והרמב"ם והחזו"א נקט שלכו"ע פטור וצריך לדחוק שכוונת הר"ש שזה עומד לבהמה

והנה בהא דפטור ממעשר בפשוטו כי הוא לא עומד לאכילת אדם ומבואר לכאורא שאפילו שזה ראוי לאכילת אדם זה פטור שצריך שיעמוד לאכילת אדם וכן נקט החזו"א מעשרות סימן א סקכ"ב אמנם עיין מה שכתבנו מעשרות סימן ב סקכ"ב ואילך שיש משמעויות שלעניין מעשר מספיק שזה ראוי לאדם ולא צריך שזה יעמוד לאדם ע"ש ולפ"ז צ"ע ועיין קונטרס מהגרי"ז עמ"ס סוכה דביאר שמעשר רק דבר שיש לו שם פרי חייב ולא מספיק שהוא אוכל והוכיח דבר זה מתלתן דהינו שביאר שכאן החיסרון שיש לו שם עץ ועיקר הדבר עיין מעשרות סימן ב שהארכנו בזה ובפשוטו בדין שצלף אפילו שאוכלים העלים והקליפה בכל אופן זה פטור ממעשר חזינן כנ"ל שגם דבר שיש לו שם אוכל וגודל על העץ כל שאין לו שם של פרי הוא פטור ממעשר ועיין יד הלוי כאן מה שכתב בכל זה

**בדברי הירושלמי שנטל"פ אסור בהקדש בדה"ב**

ג]עיין ר"ש שהביא מהירושלמי להקשות שתלתן זה נותן טעם לא טוב והירושלמי עונה שזה כמאן דאמר נטל"פ אסור והנה צ"ע הרי הקדש יסודו איסור הנאה וכדין גזל ולא שזה איסור אכילה וא"כ עד כמה שזה נטל"פ א"כ אין כאן שום הנאה ומה שייך לאסור וצ"ל שיש תמיד איזה ממשות שעברה ולכן זה אסור וזהו חידוש גדול שאין שכאן שום סרח הנאה לא מצד שהנפח גדל ולא מצד הטעם

**משנה ו**

**בגדר התרומה בהפרישה אם העץ**

א]מבואר במתניתין דאם עישר קודם כתישה הוא צריך להבא לכהן גם את הקליפה ועיין תויו"ט שנקט שגם כה"ג יש רק דין לתת לכהן אבל אין לקליפה קדושת תרומה אמנם המשנה אחרונה נקט שיש לזה קדושת תרומה אמנם וודאי שגם על זה מבואר במשנה הקודמת שזה לא אוסר בנותן טעם שרבנן הקילו בזה

**משנה ז**

**בביאור דיני כבישה דפירקין**

א]מבואר במתניתין דבדין כבוש בשלם זה לא בולע וצ"ע דבדיני כבוש לא מצאנו כאלו הגבלות ועיין לקמן מ"י כל הנכבשים זה אם זה מותרים חוץ מהחסית [שהוא דבר חריף] וצ"ע כנ"ל דבעלמא קי"ל כבוש כמבושל ועיין ר"ש שהביא להקשות כן והביא מהירושלמי דצריך לומר שלוק וס"ל לירושלמי ששליקה זה פחות מבישול דהינו שמדובר במים חמים אמנם לא חם בשיעור בישול וצ"ע השיעור בזה וע"ש שהבבלי חולק וס"ל ששליקה זה יותר מבישול וכונתו רק על הלשון אבל האוקימתא במשנה וודאי נכונה וכן הוןא בריטב"א חולין קי"א שיש שני סוגי שליקה אמנם הרמב"ם סתם בזה ומשמע שמדובר שכבישה רגילה ועיין תיו"ט מ"י שהקשה עוד דהמשנה בשבעית יש דוגמאות שכבישה לא בולע ויש דוגמאות שכן ועיין משנה אחרונה שכתב שגמירי להו בתרומה שיעורים אחרים בכבישה ועיין חוו"ד סימן ק"ה סק"ב שדן שבתרומה בזמן הזה דרבנן הקילו או שסתם תרומה יותר קל וע"ש שהביא אחרונים דבהתירה אין דין כבוש ולפ"ז חידש שתרומה כיון שמותר לכהנים זה נקרא היתרה ועוד צידד שטעם כעיקר בתרומה זה דרבנן ועיין מה שכתבנו בזה סימן ד' דבדעת הר"מ אין שום מקור לזה ועיין נוב"י סימן כ"ו שדן שבאמת לא בכל דבר אומרים כבוש כמבושל ורק שאנו מחמירים מספק וצ"ע בכל זה עוד צ"ע שבגמ' יש נידון האם כבוש כמבושל ולא הוכיחו ממשניות בפירקין ולר"ש א"ש

והנה הר"ש ביאר במשנתינו שכובשים במלח ולכאורא כה"ג זה אסור מעיקר הדין אפילו בפחות מעת לעת מדין כבוש בדבר חריף וצ"ל שכל דבריו לפני שהביא הירושלמי והרע"ב לא העתיק הירושלמי אמנם כאן העתיק כר"ש וצ"ע למה שלא יאסר מעיקר הדין

**משנה ח**

א]עיין ר"ש דביאר דבמתניתין איכא שלשה הלכות דברישא מדובר בכבישה לא גמורה והנידון מצד בליעה ובמשנה לא מבואר הדין ובירושלמי כתוב שההבדל מה היה ראשון ודין שני זה אם התערב גוף הדג שהוא בריה ונתחדש כאן שיעורים בביטול של בריה שהוא אחד מתתק"ס ודבר זה מוסכם ודין שלישי לעניין ציר דגים שזה וודאי רק דרבנן ור' יהודה ס"ל שהשיעור אחד ממאתים ור' יוסי ס"ל אחד משש עשרה אמנם הרמב"ם ביאר שמדובר על הציר ונתחדש כאן שגם ציר של בריה יש לו שיעור או תתק"ס או מאתים וכן קי"ל או שש עשרה וצ"ע אפילו אם אין איסור מצד בריה אבל מה זה שונה מכל נותן טעם והרי שיטת הרמב"ם בפשוטו שגם ציר חגבים אסור מהתורה וצ"ב

**משנה ט**

**בביאור עדותו דר' צדוק**

א]העיד ר' צדוק על ציר חגבים טמאים שהוא טהור וביאר הרמב"ם והרא"ש שהכונה דלת"ק לא הקילו אלא אם נכבש בציר גם דגים טהורים דהינו שזה תערובת ור' צדוק העיד שגם בפני עצמו הוא מותר אמנם צ"ב מהו הלשון שהוא טהור הרי היה צריך לומר שהוא מותר וביאר הרא"ש שבא להוסיף שהוא גם לא מקבל טומאה וצ"ב למה שיקבל טומאה הרי זה לא שבעה משקים ואם נימא שגם דבר שלא שבעה משקים זה מקבל טומאת אוכלים יתכן שכאן נתחדש שזה גם לא מטמא טומאת אוכלים אמנם מבואר בירושלמי דוקא מלהכשיר אבל ליטמא אפילו כל שהוא מיטמא וצ"ב החילוק ולשיטות שמי פירות מקבל טומאת אוכלים א"ש ועיין ר"ש שביאר שהכונה אם נפל לתוך זה מים כל שהוא שע"י זה נהיה רוב מים ולכאורא כה"ג בין לענין הכשר ובין לענין טומאה זה טמא וצ"ב הלשון אמנם עיין בשנו"א שהירושלמי אומר שלהכשר ולטומאה זה טהור אבל באכילה זה אסור דהינו שאין כאן מחלוקת אלא שת"ק דיבר לעניין איסור שזה הותר רק בתערובת ורבי צדוק הוסיף שלענין טהרה זה טהור וכן ביאר בשו"ת הרשב"א ח"א תשובה רפ"ו והוסיף שהחידוש שזה טהור אפילו שמעורב בזה חצי מים

ועיין פירוש הראב"ד על עדיות פ"ז מ"ב וכן בתוס' שאנץ שם שביארו איפכא שת"ק אמר שציר חגבים הוא זיעה בעלמא והוא מותר באכילה ולכן אם זה נתערב אם דבר אחר הוא לא אוסרו ור' צדוק העיד שכל העדות היתה לענין טומאה והכשר אבל לענין איסור זה אוסר כמבואר במשנה הקודמת וזהו כונת הירושלמי לבאר שר' צדוק בא לחלוק ועיין בהשמטות למסכת שהוסיף הראב"ד שלת"ק כיון שאין לציר שום חשיבות ממילא אם זה התערב אם מים והם רוב זה מכשיר משא"כ לר' צדוק שלציר יש חשיבות והוא אוסר ממילא הוא נחשב העיקר והוא לא מכשיר ומקבל טומאה אפילו אם המים הם הרוב וצ"ע הטעם הרי יש כאן מציאות של מים ועיין בפירושו לתו"כ סוף פרשה ג' שביאר שכיון שזה אסור באכילה ולגוים לא רגילים למכור כאלו דברים ממילא זה לא מכשיר וצ"ע שכל שמצד עצמו זה ראוי לאכילה מה איכפת לן שזה אסור באכילה כמבואר בכל דוכתי שאוכל שאסור באכילה מקבל טומאה וכאן זה כבר היה ראוי לשתיה קודם שהתערב ואולי היה על זה רצון במצב התערובת וצ"ע

ועיין שם בפירושו לעדיות בהשמטות וכן בתו"כ שם שביאר עוד פירוש שלת"ק אין זה אוסר אבל אם רוב מים זה מכשיר ור' צדוק חידש שכיון שזה סרוח זה עושה את תערובתו למשקה סרוח ולכן גם אם הרוב מים זה לא מכשיר אבל כל זה לעניין הכשר שזה דבר שמכאן ולהבא אבל אם המים נטמאו קודם הטומאה לא פוקעת וזהו כוונת הירושלמי לחלק בין להכשיר לבין טומאה ע"ש וכבר מצאנו סברא זו שאם חל טומאה זה אחרת ברמב"ם לענין מאכל שנפסל מאוכל אדם וראוי לכלב וצ"ב עצם הדין הרי קי"ל ריש מכשירין שמשקה טמא הוא מכשיר וצ"ל שכאן שחסר לו בחשיבות מים זה לא מכשיר וצ"ע ואולי טומאת ע"ה שאני

ועיין רמב"ם פט"ז מטו"א ה"ד וז"ל וציר חגבים טמאים אינו מכשיר אבל מתטמא טומאת משקין עכ"ל והנה בפשטות הרמב"ם איירי ללא רוב מים אלא דחידש שם שטיפת מים שנופלת לציר הופכת את הכל למים בין לעניין הכשר ובין לעניין טומאה ועל זה כתב שציר חגבים זה לא נהפך למים אלא לעניין טומאה אבל לא לענין הכשר וצ"ב החילוק בין זה לשאר צירים וכן צ"ב ההבדל בין הכשר לטומאה וצ"ב

**משנה י-י"א**

א]עיין ר"ש שביאר שכבישה ושליקה הכונה פחות משיעור בישול ופחות משיעור כבישה שאוסר תמיד ונתחדש כאן בדברים חריפים כגון חסית או תרדים שזה אוסר ור' יהודה הוסיף שגם בישול של מין במינו לא אוסר רק בשר שיש לו טעם חזק

אמנם הרמב"ם ביאר שכבישה זה פחות מבישול ותנא דמשנה י' ס"ל שרק כבישה יש הלכה שזה לא אוסר אלא בדבר חריף כגון חסית אבל אם יהיה בישול תמיד זה אוסר אמנם התנאים של משנה י"א הוסיפו חילוקים שגם בבישול לא אוסר ואפילו מין בשאינו מינו ולא קי"ל כן וצ"ע איך יתכן שנותן טעם יהיה מותר וכי הם חולקים על טע"כ ועין לעיל מ"ח