34 התירא דיש לו ודיצא השער
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

א] לכאו' נ' ביש לו דל"מ אלא אם יכול ליתן לו מה שיש לו, אך אם פסק עמו ליתן לו לזמן פלוני ואין יכול ליתן לו קודם לכן, ומה שיש לו אינו יכול להתקיים עד זמן זה, ודאי אסור.

אך ילה"ע ע"ז מד' הגרע"א בדע"ב: שפירש טעם ההיתר בשכירות דחשיב כיש לו כיון שהבית עתה ברשותו, הגם שאין יכול לקיים השכירות במה שיתן לו דירת הבית דהאידנא, וא"כ מה מהני מה שעתה יש בידו דירת בית, ובע"כ מדבריו דאף כה"ג שרי, וצ"ע.

ולכאו' לגבי הא דמהני יש לו דעי"ז קונה למי שפרע, ודאי ל"מ רק אם יכול ליתן לו מה שבידו.

ועי' בכ' הרמ"ב שעמד בנידון זה וכתב דמסברא יש לאסור, אך עיי"ש שהביא מקור להתיר בזה, וצריך בדיקה.

] מסוגיא דע"ד. יש ללמוד אם להיתר פסיקה בעי' למי שפרע, דבל' המיוחס לריטב"א נ' בההיא דאמימר שהי' בזה היתר פסיקה משום שיצא השער, ולא הוצרך שיהא לו עפרא אלא כ"ה שיהא ע"ז מי שפרע, ומ' להדיא בדבריו דאף אם ל"ה מי שפרע, מ"מ ל"ה בזה איסור פסיקה, עי' בדבריו.

וכ"נ מד' הריב"ש שלמד מל' רש"י שם דמפרש נידון הסוגיא לגבי מי שפרע ולא לגבי איסור רבית, ואי נימא דלהיתר פסיקה בעי' למי שפרע, א"כ הרי יל"פ דד' רש"י קיימי לגבי היתר פסיקה, וכדלהלן, ולפ"ז מוכח, דאף שכתב הריב"ש דפסיקה בהוזלה ביש לו הוא משום שקנה למי שפרע, אך בפסיקה בשויו ל"ב להא דקנה למי שפרע, דלפסיקה בהוזלה בעינן למימר דליכא כלל המתנת מעות, ולזה בעי' שיקנה למי שפרע, אך בפסיקה בשויו ל"ב אלא לומר שברשותו נתייקר, ולזה ל"ב למי שפרע.

וילה"ע עוד לדעת החוו"ד דכל דאיכא מי שפרע ל"ש בזה איסור פסיקה אף בלא התירי יש לו ויצא השער, דא"כ אם בההיא דאמימר מהני הא דהי' לו עפר דאיכא בזה מי שפרע, א"כ מה דנו הראשונים לאסור בזה משום איסור פסיקה, ותיקשי כן בכל מחוסר ג' מלאכות דמ"ט איכא בזה איסור פסיקה, ובזה צ"ל בפשוטו דהחוו"ד לטעמי' דבמחוסר ג' מלאכות חשיב כדשלבל"ע ולא קני לה למי שפרע, אך בדאית לי' עפרא הרי מפורש בד' רש"י דאיכא מי שפרע, וא"כ תיקשי דמ"ש בזה איסור פסיקה, ועי' גם בשו"ת הריב"ש שכתב בדרך קמא דבההיא דאמימר הי' איסור פסיקה, ואך דאיירי בשקצבו לפי השער של מחר, ונידון הסוגיא הוא לגבי מי שפרע, ואע"פ דאיכא מי שפרע, מ"מ יש בזה איסור פסיקה כיון דמחוסר מלאכות, עיי"ש, וזה שלא כד' החוו"ד, וצ"ע.

ובד' הריטב"א שם שפירש לסוגיא דאמימר לגבי איסור פסיקה, ולא לגבי מי שפרע, נ' פשוט דאזיל לטעמי' דיצא השער ל"מ כלל לקיים המקח למי שפרע, וא"כ אם נידון הסוגיא שם הוא לגבי מי שפרע, א"כ מ"ט בעי' לאוקמה בדעשיק עפרא, הרי גם אם העפר מצוי ליכא מי שפרע אא"כ יש לו עפר בביתו, ובע"כ דנידון הסוגיא שם הוא על איסור פסיקה.

והנה בפירש"י שם פירש ההיא דאמימר לגבי מי שפרע, ומבו' דבכל יצא השער איכא מי שפרע, והי' מקום לפרש עפי"ז, דלעולם נידון הסוגיא הוא על איסור פסיקה, ואך דזהו גופא מה שאמרו, דאם לא סמכה דעתי' וליכא מי שפרע, ליכא היתר פסיקה, דלרש"י כל היתר פסיקה הוא רק בדאיכא מי שפרע, ודו"ק.

וזה מתאים עם מה שפירש"י בדס"ג. דההיתר הוא משום דקני לי' למי שפרע, ונימא דד' רש"י לא קיימי רק בפסיקה בחוב כמש"כ הפנ"י, אלא ה"ה בכל פסיקה.

ועי' גם בשטמ"ק בשם הריצב"ש בדס"ב: דמבו' דלא שרי אא"כ קני למי שפרע, ולד' הפנ"י י"ל ג"כ דקאי רק על פסיקה בחוב, ועי' גם במ"מ שכתב בדעת הרמב"ם דבפסיקה ביצא השער מוכח ממתניתין דאיכא מי שפרע, והרי דס"ל דכל היתר פסיקה הוא רק בדקנה למי שפרע, ולכאו' ה"ה בפסיקה ביש לו בעי' שיקנה למי שפרע.

עי' חוו"ד בקנין לאחר ל', דאין להתיר מדין יש לו, כיון דלא קנה למי שפרע, ולא שרי אלא משום דבפסיקה על דבר מסוים ליכא איסור פסיקה, ונת' במק"א בטעמו, וצ"ע שם.