מזוזה מאוחד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / מזוזה

**שיעורי הלכה**

**מזוזה**

**[מקבץ שיעורים חלקי! על סי' רפה-רפו]**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

שיעורים שנמסרים בבית הכנסת בית תפילה נוה יעקב ירושלים מוצאי שבת בשעה 10:00 בשעון חורף ובשעה 10:30 בשעון קיץ

[ניתן להאזין לשיעור בקול הלשון בזמן השיעור, ואח"כ בקוד 13224]

נכתב ע"י א.ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א

# שיעור א

[סעיף א] **מצות עשה לכתוב פר' שמע, והיה אם שמוע, ולקבעם על מזוזת הפתח.**

## אם יש חיוב על כל אחד לכתוב המזוזה

**מלשון** השו"ע נראה שיש מצוות עשה לכתוב המזוזות, וכן באמת סובר הדעת קדושים (רפח ס"ק ג) שיש מצוה לכתוב מזוזה, ואם אינו יודע לכתוב יש עניין לעשות שליח שיכתוב בשבילו מזוזה. אולם המקדש מעט (סי' רפה ס"ק ב) דעתו שאין מצוה על כל אחד לכתוב מזוזה, ואין צריך לעשות שליח, ואין בזה שום חסידות שבלבוש משמע שדין מזוזה דומה לתפילין. וכן דעת הבית הלוי (ח"א סי' ו), שחקר אם נשים חייבות בכתיבת ספר תורה, ומסיק דלא שייך שיהיו חייבות, שהרי אשה אינה יכולה לכתוב, וגם אינה יכולה לעשות שליח כיון שהיא אינה מחוייבת, וכתב *'ולא דמי כלל למזוזה דנשים חייבות בה, ואף על גב שפסולה לכותבה, דשם לא הוי הכתיבה המצוה, רק המצוה שיהיה לו מזוזה בביתו וגם בקונה מזוזה סגי'*.

**וצריך ליזהר בה מאד, וכל הזהיר בה יאריכו ימיו וימי בניו, ואם אינו זהיר בה יתקצרו.**

## סגולת המזוזה בשמירת הבית

ובטור הוסיף על זה עוד *'וגדולה מזה שהבית נשמר על ידה וכו', וע"כ נתינתה בטפח החיצון שיהא כל הבית לפנים הימנה ובשמירתה,* וכדאיתא במנחות (לג:). ובשו"ע אע"פ שלא הזכיר דבר זה שהמזוזה באה לשמירה, מ"מ אפשר לדייק כן מהא שהביא השו"ע הדין ליתן את המזוזה בפתח החיצון כאן בסי' רפה (בסעי' ב), והרי דיני מקום קביעת המזוזה נתבאר להלן סי' רפט, אלא ודאי בא לרמז לדברי הטור הנ"ל.

והנה דבר זה שהמזוזה ניתנה לשמירה מצאנו כמה דינים תלויים בזה.

א. שלהלן סי' רפו (סעי' י) איתא בשו"ע *'בית המדרש פטור ממזוזה ויש אומרים שבית המדרש חייב במזוזה ונכון לחוש לדבריהם'*. ובטור כתב *'וכן עשה הר"מ מרוטנבורק מזוזה לפתח בית מדרשו, ואומר כשהיה ישן בו שינת הצהרים היה רוח רעה מבעתתו קודם שתקן בו מזוזה'*. ויל"ד בדעת מהר"ם אם נתן מזוזה בביהמ"ד משום שסבר שביהמ"ד חייב במזוזה, או שרק משום שמירה ס"ל ליתן מזוזה, ואף אם נאמר שאין חיוב ליתן מזוזה בביהמ"ד, שייך לומר שיש בזה שמירה וכמו שמצינו במנחות (לב:) תלאה במקל או שהניחה אחר הדלת סכנה ואין בה מצוה, של בית מונבז המלך היו עושין בפונדקותיהן כן זכר למזוזה. וחזינן שיש שמירה אף כשאין חיוב, ויל"ד בזה דשמא הניחו מזוזה רק זכר ולא היה בזה שמירה [עי' עוד בזה להלן].

ב. עוד מצאנו לעניין שוכר, שמבואר ברש"י (פסחים ד. ד"ה חובת) שהחיוב על השוכר לא על המשכיר לפי שהיא משמרתו, שהמזוזה באה לשמירה וזה צורך השוכר.

## מהי השמירה שבמזוזה

ומאי השמירה שיש ממצוות מזוזה. ברמב"ם (הל' תפילין ומזוזה פ"ו הי"ג) כתב *אמרו חכמים הראשונים כל מי שיש לו תפילין בראשו ובזרועו וציצית בבגדו ומזוזה בפתחו מוחזק הוא שלא יחטא שהרי יש לו מזכירין רבים והן הם המלאכים שמצילין אותו מלחטוא שנאמר חונה מלאך ה' סביב ליראיו ויחלצם* [והוא על פי המבואר במנחות מג:]. ובסמ"ג (עשין ג) פירש שהמלאכים זה המצוה עצמה וז"ל *'מלאך הם מצות השם החונים סביבותיו ומזכירין אותו עבודת הבורא, וכן מצינו שם באדם אחד שנמנע מעבירה גדולה על ידי ציציותיו שראה ונזכר'* (מנחות מד.).

ועיי"ש בסמ"ג שהביא מעשה נורא שהיה בדורו וז"ל *ויהי אחר ארבעה אלפים ותשע מאות ותשעים וחמש שנים לבריאת עולם, היתה סיבה מן השמים להוכיח, ובשנת תתקצ"ו הייתי בספרד להוכיחם ואמץ הקדוש ברוך הוא זרועותי בחלומות היהודים ובחלומות הגוים וחזיונות הכוכבים, ויט עלי חסדו, ותרגז הארץ ותהי לחרדת אלוקים, ועשו תשובות גדולות, וקבלו אלפים ורבבות מצות תפילין מזוזות וציצית.* ומבואר שג' מצות אלו הם שומרים [והטעם שדוקא אלו משום שהם מזכירים יחוד ה'].

## אם יש קיום מצוות מזוזה בשעה שהוא ישן

והנה הטור כשכתב דבר זה שיש במזוזה עניין השמירה, כתב לשון 'וגדולה מזה שהבית נשמר על ידה', והקשו המפרשים מה גדולה מזה, והרי קודם לכן כתב הטור שיש בו אריכות ימים, ובודאי עדיף לאדם אריכות ימיו משמירת הבית. ועי' מש"כ בזה בבית יוסף ועוד אחרונים. והט"ז (ס"ק א) כתב לבאר שאריכות ימים היינו ע"י שנזכר ביחוד ה', אבל אח"כ כתב הטור גדולה מזו שאפילו כשהוא ישן ואינו עוסק במצוה מכל מקום המצוה מגינה עליו. ומשמע מדבריו שבשעה שהוא ישן אינו מקיים המצוה, ולזה יש מעלה במצוה זו שמגינה גם בזמן שאינו מקיים המצוה. וכבר האריכו האחרונים בנידון זה אם אדם ישן חייב במצוות או לא [ועכ"פ אם כוונת הט"ז שאינו מקיים המצוה בשעה שהוא ישן ואעפ"כ המצוה מגינה עליו, יהיה ראיה למה שהובא לעיל שהשמירה היא אף כשאינו מקיים המצוה. מיהו יש מקום לומר בכוונת הט"ז שגם כשהוא ישן מקיים את המצוה, רק שיש מעלה יותר בשמירה משום שהיא שייכת גם בשעה שאינו מתעסק במצוה - ביחוד ה'].

## אדם היוצא מביתו אם חייב במזוזה

ובעיקר נידון זה באיזה זמן מקיים את המצוה, הנה רע"א בתשובה [סי' ט, והסכים עמו החזו"א בנגעים (סי' ט ס"ק ח)] יצא לחדש שאדם שיצא מביתו לעסקיו, בשעה שאינו בביתו אינו מקיים מצות מזוזה, והוכיח כן מהמגן אברהם (סי' כא ס"ק ב) שהביא מהאר"י שיש מצוה לשכב עם טלית קטן בלילה, והביא ראיה ממנחות (מג:) שדוד המלך בשעה שנכנס לבית המרחץ וראה עצמו עומד ערום אמר אוי לי שאעמוד ערום בלא מצוה, וכיון שנזכר במילה שבבשרו נתיישבה דעתו. והקשה האר"י שאם בלילה היה ישן בלא טלית למה בכל לילה לא אמר דוד כן. וכתב המג"א שדבריו דברי קבלה ונקבל, אבל לדין יש תשובה די"ל דבלילה עכ"פ היה לו מזוזה בפתחו משא"כ במרחץ. ומוכח שבשעה שהוא עומד בבית המרחץ אינו מקיים מצוות מזוזה.

## למה אין מברכים על המזוזה כל פעם שנכנסים לבית

ומחמת יסוד זה הקשה רע"א למה אין אדם מברך על המזוזה בשעה שנכנס לביתו [וס"ל לרע"א שגם אינו מחוייב במזוזה מדין בית האוצר, שזה שייך רק באוצר הסמוך לביתו], והביא שם מהברכי יוסף (או"ח סי' יט) שאין מברכים על המזוזה אלא בשעה שקובעה בביתו, משום שחכמים תיקנו את ברכה בגמר העסק במצוה, ולא רצו לקבוע הברכה מבלי התעסק במצוה, לכן הם אמרו לברך בקביעותה דהוא סוף מעשה העסק אשר עסק בגוף המצוה.

## המוסר מזוזותיו לבדיקה

והנה מי שמוסר מזוזה לבדיקה, הרי שאותה שעה שאין לו מזוזה בפתח ביתו הוא מבטל מצוות מזוזה, שהרי הוא מחוייב בה תמיד כמבואר ברמב"ם (פ"ו הי"ג), ואסור להיות בבית רגע אחד בלא מזוזה. מיהו לדברי רע"א יש עצה פשוטה, שהרי יכול לעזוב את ביתו ואז אינו מחוייב במזוזה [ואף שבני ביתו שם מ"מ הם אינם חייבים במזוזה רק מדין שואל כמ"ש רע"א בסי' ט, ולעניין אשתו אף כשהדירה שייכת לשניהם מ"מ הוי כנכסי מלוג, והיות וקנין פירות של הבעל נראה שהוא נחשב לבעלים של הדירה, כמו שמצאנו בלישכת פלהדרין דחשיב שהציבור הוא הבעלים על הלישכה אע"פ שברור שיש להם רק קנין פירות בזה, שהרי ביהמ"ק עצמו שייך להקדש].

## ראיות שאין חיוב מזוזה אלא בזמן שהוא דר בבית

ועי' ברע"א שם [וכן הוא בהגהותיו בשו"ע כאן] שהביא מהירושלמי (מגילה פ"ד הי"ב) שנחלקו שמואל ורב הונא מזוזה ותפילין מי קודם, שדעת שמואל שמזוזה קודמת, ודעת רב הונא שתפילין קודמים. וביאר הירושלמי טעמם, ששמואל סובר שמזוזה קודמת כיון שנוהגת בשבתות וימים טובים, ורב הונא סובר שתפילין קודמים כיון שנוהגת במפרשי ימים והולכי מדבריות. ולכאורה צ"ב אמאי מפרשי ימים והולכי מדבריות אינם חייבים במזוזה אם יש להם בית, ונראה שמכאן ג"כ ראיה לדברי רע"א שכל שאינו בבית אינו מקיים מצוות מזוזה.

וכן משמע מהרבה ראשונים שכל מצוות מזוזה אינה אלא חובה כשדר בביתו, וכמו שביארו הראשונים בבבא מציעא (קב.) הדין שהשוכר חייב במזוזה שמשמע מדברי הראשונים שאין כלל חיוב על המשכיר כיון שהוא אינו דר בבית, וכל החיוב הוא רק על השוכר, והיינו שהחיוב על השוכר הוא משום שהמשכיר אינו חייב, ולכן מטילין החוב על השוכר ולא על המשכיר. וכן מבואר בתוספות במנחות [מד. ד"ה טלית ובע"ז כא. ד"ה האי ובפסחים ד.] ובר"ן (פסחים ד.), וכן כתב להדיא הריטב"א בשבת (קלא:) שמי שאינו דר בביתו פטור מהמזוזה [ואינו צריך להפקיר את ביתו עיי"ש].

מיהו בשיטמ"ק ב"מ שם הביא מרבינו יהונתן שכתב שהחיוב על השוכר ולא על המשכיר, לפי שהיא צורך השוכר כיון שהמזוזה שומרת למי שבבית, וכתב ז"ל *'אבל ליכא לפרושי חובת הדר לפי שאין בית חייב במזוזה אלא אם כן דר בו, דהא קיימא לן אפילו יש לו עשרה בתים שאינו דר בהן דירה קבועה אלא שנכנס בהן פעם אחת בשנה, חייבות כולן במזוזה'*.

## המשכיר ביתו למי שאינו שומר תו"מ

ויש נפק"מ בזה במי שמשכיר ביתו לאדם שאינו שומר תו"מ ואינו נותן מזוזה בפתחו, שלדעת הראשונים שסוברים שהמשכיר פטור ממזוזה כיון שאינו דר בביתו, א"כ אינו מחוייב כלל במזוזה כשמשכיר ביתו, אבל לדעת רבינו יהונתן מחוייב הוא במזוזה אלא שמוטל חוב זה על השוכר, אכן אם השוכר אינו דואג למזוזה יהיה המשכיר חייב ליתן שם מזוזה. וכמו"כ אם נתן השוכר מזוזה שאינה מהודרת, לדברי הר"י מלוניל אם המשכיר מהדר אחר המצוות, יש לו לדאוג שתהא שם מזוזה מהודרת.

## שאין לקבוע המזוזה עד שיכנס ממש לדור בבית

ונפק"מ בכל זה גם לשעת קביעת המזוזה. דהנה במגן אברהם (סי' יט ס"ק א) הקשה מאי שנא מזוזה שמברכים על קביעת המזוזה, ולא על החיוב לדור בבית שיש בו מזוזה [וכמו שכתב שם שכל חיוב המזוזה הוא רק כשדר בתוכה (וגם מזה ראיה כרע"א)], ואילו בציצית אין מברכים על עשיית הציצית אלא על לבישתה. וכתב המג"א שעל המזוזה קבעו ברכה בשעת קביעתה משום שמסתמא קובעה בשעה שנכנס לדור בתוכה, משא"כ ציצית שעושה אותה קודם שלובשה, לכך מברך על לבישת הציצית שהרי בשעה שעושה הציצית עדיין אינו מחוייב בציצית [אלא שלא ביאר המג"א טעם החילוק בין מזוזה לציצית, למה בציצית נוהגים לעשות קודם הלבישה מזוזה קובעים רק בכניסה לבית, ויתבאר להלן]. ובסו"ד כתב המג"א שאפשר שאם קבע את המזוזה קודם שנכנס לדור בבית, א"כ בשעה שיכנס לבית לדור בתוכו יהיה עליו לברך אקב"ו לדור בבית שיש בו מזוזה. ומבואר במג"א שזמן קביעת המזוזה הוא רק בשעה שנכנס לבית ולא קודם לכן, וכן כתב במשנ"ב (שם ס"ק ד) ז"ל אין לברך על המזוזה רק כשהוא נכנס לדור בהבית תיכף ומיד, דאז הוא ממש דומיא דעטיפה, או כשכבר דר בה.

וציין שם המשנ"ב לדברי רע"א בתשובה (שם). וא"כ פשוט שאף אם כבר הכניס הריהוט לבית עדיין לא יקבע את המזוזה עד שיבא ממש לגור בבית, שזה מה שעולה מדברי רע"א הנ"ל, שאף שהחפצים בביתו אינו מחוייב במזוזה כשאינו דר בבית [ועי' שבט הלוי ח"ו סי' קסא שהאריך בזה ונקט ג"כ כרע"א].

מיהו יש סוברים שאף שבאמת אינו מחוייב במזוזה עד שיבא לדור בבית, מ"מ לעניין ברכה יכול לברך גם קודם שנכנס לבית כשקובע המזוזה על מנת לגור בבית, וכמו שמצאנו לעניין שחיטה שמברך על השחיטה אף שכל השחיטה היא בשביל האכילה [ומי ששוחט שלא על מנת לאכול אינו מברך, כמבואר בתבואות שור במי ששוחט על מנת להתלמד שאינו מברך, ומוכח שאי"ז אלא הכשר למצוה ואעפ"כ מברך כבר בשעת השחיטה]. ומ"מ במשנ"ב מבואר להדיא שאין לקבוע המזוזה קודם שבא לדור בבית.

אמנם בעיקר דברי המג"א שכתב לחלק בין מזוזה לציצית לא נתבאר אמאי בציצית מטילה קודם לכן אבל מזוזה אינו אלא בשעה שנכנס לדור בבית. ויש שכתבו לבאר כוונת המג"א ליישב נוסח הברכה, שבציצית אינו מחוייב עד שילבשנה ולכך מברכים להתעטף ולא על מה שנותן הציצית בבגד, שהרי בזמן שאינו לובש הציצית אינו מחוייב במצוה, אבל במזוזה יש איסור ליכנס לבית קודם שיתן בבית המזוזה, מיהו לא משמע כן במג"א.

## נפל לו המזוזה מהפתח כיצד ינהג, בחול ובשבת

מי שנפסק לו הציצית מבואר בשו"ע (סי' יג סעי' ג) שצריך להוריד הציצית, ובאחרונים כתבו לדון במי שנפל לו המזוזה, שהמג"א (סי' יט ס"ק א) כתב שלא הטריחוהו לצאת מהבית. אולם בפמ"ג סי' לח (א"א ס"ק טו) דעתו שאם נפלה המזוזה בשבת צריך לצאת מביתו אם יש לו בית אחר, ולכאורה דבריו סותרים למג"א, אמנם בערוך השולחן (סוף סי' רפה) כתב לבאר כוונת הפמ"ג במי שיש לו שני חדרים בביתו ונפל בחדר אחד המזוזה שלא יכנס לאותו חדר שאין בו מזוזה, שבזה אין טירחא כל כך, אבל אה"נ במקום שיש טירחא לא הטריחוהו לצאת [ומדברי הפמ"ג לכאורה מוכח ממש כרע"א שכל שיוצא מביתו אינו מחוייב במזוזה, דאל"כ מה יועיל זה שלא יכנס לבית ודוק].

# שיעור ב

בחידושו של רע"א שכשיצא מביתו אינו חייב במזוזה

**בשיעור** לעיל נתבאר דעת רע"א שכל שיוצא מביתו אינו חייב במזוזה ואינו מקיים המצוה, ובנחלת צבי (בסימן רצא) הקשה על רע"א למה אינו חייב במזוזה מדין בית התבן ובית האוצר, שהרי השאיר בביתו כל חפציו וגם את בני ביתו. וכתב שהיה אפשר לומר שכוונת רע"א במי שיש לו בית מיוחד לכתיבה או ללימוד, אלא שרע"א עצמו בתשובה שם כתב ליישב אמאי אינו חייב במזוזה מחמת שבני ביתו שם, וא"כ קשה למה אין בזה משום בית האוצר.

**ורע"א** שם ביאר שאינו חייב במזוזה מחמת שבני ביתו שם משום שהם פטורים כיון שאין הבית שלהם [עי' לעיל בשיעור א']. ולכאו' צ"ב דהא השואל והשוכר חייבים במזוזה כמבואר להלן סי' רפו (סעי' כב). וביאר הנחלת צבי כוונת רע"א שאף שכל שואל חייב במזוזה היינו רק מדרבנן משום שנראה כשלו, א"כ בבני ביתו אין לחייבם שהרי אין זה נראה כשלהם. ועיי"ש שנסתפק לעניין נכסי מלוג אם יש לחייב במזוזה לפי סברא זו, והיינו משום שהפירות לבעל וא"כ זכות ההשתמשות לדור בבית הוא שלו, וחיוב המזוזה הוא עליו שהרי חובת הדר היא, ואף שהאשה בבית אי"ז אלא כשואל, שאין נראה כשלה, כיון שהכל יודעים שהיא נשואה וההשתמשות של הבעל.

עוד כתב שם להעיר על דברי רע"א שהביא ראיה לדבריו מהאי מעשה בדוד שדאג בבית המרחץ מחמת שלא היה לו מצוות ציצית, והוכיח רע"א דאינו מחוייב במזוזה מחוץ לביתו דאל"כ למה דאג [כמו שהובא לעיל שיעור א']. אולם הנח"צ וכן הדבר אברהם כתבו לדחות שדוד דאג מחמת שאינו מוקף במצוות, וא"כ אף שהוא מקיים מצוות מזוזה לא הועיל לו שאינו מוקף במצווה זו אלא בשעה שהוא בביתו.

[המשך סעיף א] הגה: ומ"מ אם אין ידו משגת לקנות תפילין ומזוזה יקנה תפילין ולא מזוזה, דמצוה שהיא חובת הגוף עדיפא.

דין קדימה במצוות ולמה תפילין קדמים למזוזה

**ופירוש** חובת הגוף, הבית הלל מבאר כפשוטו שהתפילין מניח על גופו, אבל המזוזה אינה מצוה שעל גופו, ומזה הוציא דיש מעלה בתפילין יותר מכל מצוה אחרת שאינה מלבוש על גופו, כגון סוכה ולולב. אבל רע"א פליג, ומבאר שהתפילין היא מצוה חיובית שמחוייב הוא לילך ולהשיג תפילין להניחם, ולא סגי בלא זה, וכמו שמבואר ברמב"ם הל' ברכות (פי"א ה"ב), אבל מזוזה אין זה חיוב אלא אם כן יש לו בית, ואין חיוב לאדם לקנות בית כדי שיהיה חייב במזוזה. וכמו כן ציצית דומה למזוזה, שגם שם אינו חייב לרדוף שיהיה לבוש ציצית, אלא שאם יש לו בגד ד' כנפות מחוייב להטיל בו ציצית [משא"כ לבית הלל לכאו' אין עדיפות לתפילין על הציצית כיון ששניהם מלבוש על גופו]. ולפי זה כתב רע"א שהתפילין קודמים לסוכה ולולב מחמת שהתפילין תדיר יותר, אבל שתיהם מצוה שבגופו, אולם ציצית ולולב באמת יהיה הלולב קודם אף שהציצית תדיר כיון שלולב הוא מצוה שבגופו.

**ובביאור** הגר"א (ס"ק ד) הביא הירושלמי (סוף מסכת מגילה פ"ד הי"ב) תפילה ומזוזה מי קודם, שמואל אמר מזוזה קודמת רב חונה אמר תפילה קודמת, מה טעמיה דשמואל שכן היא נוהגת בימים טובים ובשבתות, מה טעמא דרב חונה שכן היא נוהגת במפרשי ימים והולכי מדברים.

כשאין לו מזוזה אם מחוייב לצאת מן הבית

**וכתב** הקרבן העדה לבאר מה שאמרו שהמזוזה נוהגת בשבתות וימים טובים, היינו שכשיש לו בית אחר אסור לדור בבית שאין בו מזוזה בשבת [וזה מקור לדברי הפמ"ג שהובא לעיל (שיעור א) שבאופן שאין טירחא צריך לצאת מביתו]. אולם השדי חמד (ח"ה מערכת המ' כלל קטו עמ' 61) דעתו שאין חובה לצאת מביתו כשנפל הבית, והביא ראיה מהלכות ציצית שנחלקו הראשונים במי שיש לו בגד ד' כנפות בלא ציצית אם שרי לצאת בו בשבת, שהמרדכי ס"ל שאסור לצאת בלא ציצית בשבת, והרבה ראשונים סוברים שאין איסור להיות עם בגד ד' כנפות אלא שיש חיוב להטיל ציצית, ובשבת אינו יכול ושרי. והמקילים מביאים ראיה ממזוזה, א"כ נראה שלעניין מזוזה הוא דין פשוט ואף המרדכי מודה דשרי, דאל"כ מאי ראיה יש ממזוזה.

**ועיי"ש** שהביא מעשה מר' זלמל'ה מוולאזין שהגיע למקום אחד בער"ש וראה שאין המזוזה במקומה [שלא היתה בשליש העליון] ולא היה סיפק לשנות את הדבר ולא רצה ליכנס לבית עד שיפקירו בעה"ב. והוא עפ"י המבואר בגמרא בשבת (קלא:) עצה זו להפקיר הבית ועי"ז נפטר ממזוזה.

**ומכח** מעשה זה מוכח דסבר כהפמ"ג [שהובא לעיל שיעור א, וכן נראה מהמג"א עיי"ש] שאסור להיות בבית בלא מזוזה, וכן משמע מהירושלמי וכמו שביאר הקרבן העדה וכדלעיל. אמנם השדי חמד ס"ל שאין איסור ליכנס וכמשנ"ת, וביאר בירושלמי שמה שאמרו שמזוזה מחוייב בשבת היינו שצריך לדאוג שיהיה מזוזה קודם השבת, ועוד שאם כבר היה נקב בדלת יכול להניח המזוזה שם גם בשבת [ואין חיוב שהמזוזה תהיה קבועה בלא יכולת לזוז. אלא שאם ננקוט כהפמ"ג דאסור לגור בלא זה שמא יש בזה משום מתקן מנא, אבל לשדי חמד שבית כך שרי לגור בבית לא שייך בזה משום מתקן מנה].

אם מהני להפקיר הבית כדי ליפטר ממזוזה

**והנה** בהיתר זה להפקיר את הבית, יש מי שפירש שאינו צריך להפקיר כל הבית אלא סגי שמפקיר את מקום המזוזה, ומאותו מעשה מוכח דלא סגי בזה אלא צריך להפקיר כל הבית. ובאמת כן נראה ברור דלא מהני להפקיר רק המזוזה, חדא דהא אם מפקיר רק את המזוזה הרי חוזר הוא וזוכה במזוזה מדין חצר, ומבואר בחזו"א (אהע"ז סי' קעז) שקרקע גם נקנית בקנין חצר. ועי' שער משפט (סי' ערה) ששותף שהפקיר חלקו זוכה השותף השני בהפקר, אבל האמרי בינה (הל' יו"ט סי' כא אות יג) הוכיח מהגמ' בעירובין (עא.) ששותף שהפקיר חלקו לא זכה חברו בחלקו.

**אבל** יש לדון לחייבו מדרבנן כמו דין שואל, וכ"כ בשו"ת מנחת יצחק (ח"ו סי' קיג) והביא כן מדברי הרשב"א (שבת קלא:) שכתב מפורש שהפקר במזוזה חייב לאחר ל' יום, ומש"כ שם בתשובה שמהריטב"א והרמב"ן נראה להיפך אינו מוכרח כלל. ומהמשנ"ב סו"ס יג שכתב עצה להפקיר, לכאורה נראה שפטור גם מדרבנן, ואין לדחות שכאן הוא פחות מל' יום דהיות וכל הזמן הוא לבוש בבגד לא שייך לומר שאינו נראה כשל, ויש לומר שכוונת המ"ב לפטור מה"ת ואז אפשר להקל בגנאי קטן, ודוק.

**ולמעשה** בארחות רבינו (ח"ג על מזוזה אות כד) כתב להקל שבהפקר אי"צ ליתן מזוזה והביא שם הערה מהמעשה של הגאון ר' זלמן.

במה עדיפא מצוות תפילין ממצוות מזוזה

**והנה** הגר"א שם הביא המשך הירושלמי שהוכיחו כשמואל שמזוזה קודמת לתפילין, מברייתא 'תפילה שבלה עושין אותה מזוזה מזוזה שבלתה אין עושין אותה תפילין למה שמעלין בקודש ואין מורידין'. והקשה הגר"א איך הכריע הרמ"א והוא מהרא"ש מסברא דנפשיה שהתפילין עדיף מחמת שהוא מצוה דגופו, ובירושלמי לא מבואר כן, ואף הסברא בדרב הונא שחולק על שמואל הוא משום שתפילין תדיר יותר משום שנוהג במפרשי ימים והולכי מדבריות, ולא משום שהיא מצוה שבגופו.

אמנם רע"א כתב ליישב קושיא זו שביאר שדברי הרא"ש הם הם דברי הירושלמי דמה שנוהג התפילין במפרשי ימים הוא מחמת שהיא מצוה דגופו, והיינו שמחוייב בה כל רגע, ואין זה תלוי באם יש לו בית כמו במזוזה [ומה שהכריעו דתפילין עדיף הוא משום שהבבלי ס"ל שתפילין קדושות יותר ממזוזה].

ודין זה שתפילין קודמין למזוזה כתב השו"ע בהלכות תפילין (או"ח סי' לח סעי' יב), וכתב ע"ז המג"א (שם ס"ק טו) מיהו לדידן שאין מניחין רק בשעת ק"ש ותפלה, אם אפשר בשאלה, מזוזה קודמת דא"א בשאלה. ואם יש לו ספק אם יכול להשיג תפילין בשאלה יש סברא לומר שמזוזה קודמת, שהרי בזה הוא מחוייב ודאי אבל בתפילין אפשר שיהיה לו בשאלה. מיהו בשערי תשובה ריש סי' כה (ס"ק א) כתב שכל שאינו יודע בודאי שיהיה תפילין כל זמן שירצה התפילין קודמים.

[סעיף **ב] נתינתה בטפח החיצון.** הגה: י"א כשאדם יוצא מן הבית יניח ידו על המזוזה, ויאמר: ה' ישמר צאתי וכו'. וכן כשיכנס אדם לבית, יניח ידו על המזוזה

ועי' לעיל (שיעור א) מה שנתבאר למה הביא המחבר דין זה כאן.

לזכור יחוד ה'

**ומה** שכתב הרמ"א שיניח ידו על המזוזה יש הנוהגים גם לנשק המזוזה עפ"י האר"י, אולם הרמ"א הזכיר רק שיניח ידיו, והעיקר בזה שיזכור יחוד ה', וא"כ גם מי שאינו מניח ידו על המזוזה יש עניין לכל הפחות להסתכל על המזוזה כשיוצא [וכן מטו משמיה דהגריש"א].

**סי' רפו**

[סעיף **א] אלו המקומות שחייבים במזוזה: אחד שערי בתים ושערי חצרות, מדינות ועיירות, רפת בקר ולולין ואוצרות יין ושמן ובית האשה ובית השותפים, כולם חייבים.**

**והחיוב** ליתן מזוזה בשערי חצרות ומדינות ועיירות מבואר בברייתא ביומא (יא.), ובפשטות החיוב הוא מהתורה, וכן משמע ברמב"ם (תפילין ומזוזה פ"ו ה"ח) וכן מבואר בתוס' ישנים (יומא שם). אבל הריטב"א (יומא שם) כתב שאין החיוב אלא מדרבנן ואסמכה רבנן אקראי.

**ובחיוב** **מזוזה ברפת בקר.** כתבו הט"ז (ס"ק א) והש"ך (ס"ק ב) שאף שיש שם טינופת מ"מ לא נפיש זוהמייהו. אלא שהפתחי תשובה (ס"ק ב) הביא מהיד הקטנה שביאר מנהג העולם שאינם נותנים מזוזה ברפת, שכיון שהטעם שנותנים מזוזה ברפת הוא משום שלא נפיש זוהמייהו, אפשר שזה היה בימיהם שהיה הרפת נקי קצת, אבל בזמן הזה שאנו רואים שנפיש זוהמייהו אין ליתן שם מזוזה [דדמי לבית הכסא]. אמנם המקדש מעט תמה על זה דאיזה סברא יש שבזמנינו יהיו הרפתות מזוהמות יותר מזמן חז"ל. וכתב שהמנהג הוא משום שסמכו על שיטת הרמב"ם (שם ה"ז) שפסק כדעת רב יהודה שסובר שרפת בקר פטור מהמזוזה [כשאין הנשים מתקשטות שם].

**ומה** שכתב השו"ע לחייב מזוזה גם באוצרות יין ושמן, גם זה מבואר בגמרא שהוא מחלוקת הברייתות והשו"ע סתם לחיוב. אמנם הערוך השולחן העיר שברמב"ם (שם) מבואר להדיא דס"ל שבית האוצר אינו חייב במזוזה כשאין בו תשמיש דירה, ואמאי סתם השוו"ע שחייב במזוזה, ומשמע שמחוייב לברך. וגם לעניין רפת בקר משמע דעת השו"ע לברך, אף שהרמב"ם חולק ע"ז, וטעמו משום שהרי"ף והרא"ש חולקים על הרמב"ם וסוברים שבין רפת בקר ובין אוצרות יין ושמן חייבים במזוזה. אלא שכתב הערה"ש (שם) שבגירסת הרי"ף שלפנינו (מזוזה ו:) איתא שהרפת פטורה ממזוזה, דז"ל שם 'ובית התבן ובית הבקר ובית העצים ובית שהנשים רוחצות בהן פטורות מן המזוזה', ולכך מסיק שלא לברך, וכ"פ המנחת יצחק.

**אולם** באמת הגירסא הנכונה ברי"ף לגרע מילה אחת, שלא לכתוב 'ובית שהנשים רוחצות' אלא כך כתוב ובית התבן ובית הבקר ובית העצים שהנשים רוחצות וכו', והיינו שלעולם חייבים במזוזה אלא א"כ רוחצות שם הנשים דאז פטורים כיון דהוי כמו מרחץ, וכמו שכתב בב"ח, וכן מוכח ברי"ף שאם נאמר דס"ל שברפת פטור מהמזוזה, היה לרי"ף לכתוב שאם הנשים מתקשטות שם חייב במזוזה כמבואר בגמרא וכמו שכתב הרמב"ם, אלא ודאי צריך לשנות הגירסא.

# שיעור ג

**אלו המקומות שחייבים במזוזה, אחד שערי בתים ושערי חצרות מדינות ועיירות, רפת בקר ולולין ואוצרות יין ושמן ובית האשה ובית השותפים, כולם חייבים.** הגה: ודוקא כשבית השותפים ישראלים, אבל בית של ישראל ועובד כוכבים פטור ממזוזה, וכן חצירות או עיירות שמקצת עובדי כוכבים דרים שם פטורין ממזוזה.

בית השותפים כשאחד ישראל ואחד גוי

**דין** זה ששותפין חייבים מבואר בגמרא ביומא (יא:), תנו רבנן בית הכנסת ובית האשה ובית השותפין חייבת במזוזה, פשיטא מהו דתימא ביתך ולא ביתה ביתך ולא בתיהם קמשמע לן, ואימא הכי נמי אמר קרא למען ירבו ימיכם וימי בניכם, הני בעו חיי והני לא בעו חיי, אלא ביתך למה לי כדרבא דאמר רבא דרך ביאתך וכי עקר איניש כרעיה דימינא עקר ברישא.

**וכתב** הרמ"א שדוקא בשני ישראלים, אבל באחד ישראל ואחד גוי אינם חייבים, והגר"א (ס"ק ב) הביא מהרשב"א שסובר ששותפות עכו"ם חייב במזוזה.

**ומקור** הדברים, הנה במרדכי בע"ז (סי' תתי) כתב וה"ר אביגדור שאל לחמיו ה"ר חיים בית שישראל ועובד כוכבים שותפין בו אם חייב במזוזה, מההיא דראשית הגז דלא קאמר אלא ביתך למה לי למעוטי שותפות של עובד כוכבים, מכלל דשותפות דעובד כוכבים חייב במזוזה, או דלמא כיון דכתיב למען ירבו ימיכם דמרבינן מיניה שותפות, ממילא שמעינן דלא דבר הכתוב אלא בשותפות ששניהם ישראלים שהקפידה תורה בריבוי ימיהם. וכו' וה"ר חיים השיב נראה לי דבית שישראל ועובד כוכבים שותפין בו פטור מן המזוזה.

**והיינו** שלכאורה יש להביא ראיה לחייב בשותפות עכו"ם במזוזה [וכן באמת הוכיח הרשב"א משם], שהרי בגמרא ביומא שם אחר שאמרו לרבות בית האשה והשותפים שחייבים במזוזה, הקשו א"כ ביתך למה לי, ואם נאמר ששותפות עכו"ם אינה חייבת במזוזה למה לא אמרו שביתך בא למעט שותפות עכו"ם, וזה קשה ביותר בגמרא בחולין (קלה:), ששם תירצו על כמה דברים שהוא בשביל שותפות עכו"ם והקשו שם מההפסוק 'ביתך' ולמה על הפסוק 'ביתך' לא אמרו שבא למיעוטי שותפות עכו"ם. אלא שיש צד לומר ששותפות עכו"ם פטורה ממזוזה, כיון שכל החיוב בשותפות ישראל הוא משום למען ירבו ימיכם ובשותפות עכו"ם לא שייך.

**אלא** שהמעיין במרדכי בחולין (סי' תשמא) שם הובאה תשובתו של רבי חיים לה"ר אביגדור, ומבואר שם שפטר שותפות עכו"ם ממזוזה מטעם אחר [ולא משום שאין שייך בו 'למען ירבו], וז"ל 'כיון שיש לעובד כוכבים חלק בגוף הבית ובשער ועובד כוכבים לאו בר מזוזה הוא הרי אין כאן בית שלם להתחייב במזוזה ואנן בעינן בית שלם לענין מזוזה'.

**והנה** ביומא שם (יא.) איתא שאבולי דמחוזא לא הניחו שם מזוזה, וביארה בגמרא שהוא משום סכנה, וכתב רש"י שרוב ישראלים היו שם, והדבר צריך ביאור מה כוונת רש"י בזה, והרי אם שותפות עכו"ם חייבת היה לנו לחייב אף כשאין רובן ישראלים, ואם שותפות עכו"ם פטורה אף ברובן ישראלים היה לנו לפטור. וכתב רע"א (שו"ת מהדו"ק סי' סו) לבאר שדעת רש"י ששותפות עכו"ם פטור ממזוזה, רק כשיש רוב ישראלים חייב מדרבנן [כשוכר ושואל שחייבים מדרבנן משום מיחזי, כמו שיבואר להלן שכן דעת רע"א].

**מיהו** האור שמח (מזוזה פ"ו ה"ז) כתב לבאר שכל הדין שהשערים חייבים במזוזה, אין חיובן מחמת עצמן, אלא משום שהם פתח לבית, ועל כן אנו רואים את הבית שאם הוא בית של ישראל חייב בית השער במזוזה, ואם הוא של גוי אינו חייב במזוזה, ולכך רואים דבר זה על פי הרוב שאם רובן ישראל חשיב ביתו של ישראל וממילא בית השער הוא לבית של ישראל וחייב במזוזה. ודימה לזה מה שמצאנו בהל' שבת (שבת קכב.) שאם מדליק גוי נר אדעתא דרובן מדליק, ואם היו רובן עכו"ם שרי להשתמש בנר כי נחשב שהדליקו בשביל עכו"ם, ואם היו רובן ישראלים אסור להשתמש בנר כי חשיב שהדליקו לישראל.

**ולפי** ביאור זה ליכא ראיה מרש"י כלל לעניין שותפות עכו"ם, דיש לומר ששותפות עכו"ם חייב במזוזה ואעפ"כ אם רובן עכו"ם יהיה פטור, כי בית זה נחשב כבית עכו"ם וממילא בית שער לבית כזה פטור, וכן שייך לומר דאדרבה שותפות עכו"ם פטור ממזוזה, ואם יש רוב ישראלים חשיב כשער לבית ישראל וחייב במזוזה.

**ולמעשה** כיון שדעת הרשב"א להחמיר צריכים אנו להחמיר דהא ספק דאורייתא לחומרא, וברע"א (שם) כתב לדון בבית האוצר של עכו"ם ששכרו ישראל ויש לעכו"ם רשות ליכנס לשם. כי משום שותפות עכו"ם היה לנו לחשוש לדעת הרשב"א, והביא שם צד שמא נסמוך על זה שהוא בית האוצר, ולדעת הרמב"ם (הובא לעיל שיעור ב) בית האוצר פטור מהמזוזה, אלא שדחה שאין לצרף שיטת הרמב"ם זו, מאחר שהשו"ע לא חשש לה ופסק לחייב בית האוצר במזוזה ומשמע אף בברכה, מוכח שלא חשש כלל לדברי הרמב"ם, אבל אח"כ כתב ששכירות כיון שכל חיובו אינו אלא מדרבנן [כן דעת רע"א כמו שיבואר להלן] לכך יש להקל בשותפות עכו"ם, דספיקא דרבנן לקולא.

אם יש לתלות המח' בשותפות עכו"ם במחלוקת בגדר חיוב השוכר

**והנה** רע"א בתשובה שם כתב לתלות מחלוקת זו אם שותפות עכו"ם חייב או לא, במה שיש לדון במה שנתבאר (להלן סעי' כב והוא מגמ' במנחות מד.) ששוכר ושואל חייבים במזוזה לאחר ל' יום, שיש לומר ששוכר חשיב כביתו שלו וחייב מה"ת במזוזה, ומה שבתוך ל' יום פטור, משום שכל זמן שאינו בבית ל' יום עדיין לא חשיב דירה. אבל יש לומר ששוכר אינו חייב במזוזה מה"ת לעולם, כי אין זה דירה שלו, ומה שחייב במזוזה לאחר ל' יום הוא מדרבנן משום שמיחזי כבית שלו [והוא ספק בתוס' במנחות שם ד"ה טלית שאולה].

**וביאר** רע"א שאם נאמר ששוכר חייב מה"ת לאחר ל' יום, היינו משום שאף שאין זה ביתו גמור מ"מ המזוזה באה לשמירה וגם השוכר צריך שמירה לכך חשיב ביתו לעניין מזוזה [וכמו שפירש רש"י], ואם כן ה"נ בשותפות עכו"ם הרי צריך מזוזה, וא"כ יש לחייבו במזוזה, אבל להצד ששוכר פטור מה"ת לעולם ורק מדרבנן חייבוהו משום מחזי, א"כ מבואר שבעינן ביתו שלו ממש, א"כ שותפות עכו"ם שאינו בית המיוחד לו יש לפטור ג"כ.

**ורע"א** שם כתב להוכיח שמסקנת התוס' וכן מבואר ברא"ש כהצד השני, ששוכר אינו חייב במזוזה אלא מדרבנן משום מחזי, ולכך כתב להקשות על הש"ך (ס"ק כח) שכתב לבאר למה שוכר פטור כל ל', משום שאין זה נקרא עדיין דירה. והקשה רע"א שזה נכון רק לדעה ראשונה שרק לאחר ל' חשיב בית דירה, אבל באמת קיי"ל שבית של שוכר לעולם אינו נקרא דירה כיון שבעינן ביתו שלו ממש. רק שלאחר ל' יום חייבוהו משום מחזי.

**אלא** שיש להקשות על רע"א **א.** שהרשב"א ס"ל ששותפות עכו"ם חייב, ובכל זאת כתב ששוכר פטור, מבואר שאי"ז תלוי אחד בשני, ושפיר שייך לומר שהרשב"א חולק על כל יסודו של המרדכי ששותפות עכו"ם פטור, דסברתו שחצי בית אי"ז בית, והרשב"א חולק על זה וסובר שחצי בית זה ג"כ בית. **ב.** וגם להיפך שייך לומר, שבאמת השוכר חייב מה"ת, ומ"מ בשותפות עכו"ם אפשר לפוטרו, משום שאין בו משום למען ירבו ימיכם, וכמו שכתב המרדכי בע"ז.

**מיהו** הש"ך (ס"ק ו) כתב הטעם לפטור שותפות עכו"ם ממזוזה מחמת שמקצת בית של עכו"ם ועוד משום סכנה, ואח"כ הביא דברי העטרת זהב שכתב הטעם משום 'למען ירבו' וחלק עליו. ועולה מהש"ך שהטעם לפטור שותפות עכו"ם, הוא משום שחסר בבעלות, וא"כ לדבריו ודאי קשה דה"נ היה לנו לפטור את השוכר משום שחסר בבעלות, ועל כרחך כל חיובו אינו אלא מדרבנן משום דמיחזי כשלו, וכמו שכתב רע"א, וא"כ בודאי קשה קושיית רע"א למה להלן לגבי שוכר ביאר הש"ך שהטעם שפטור בתוך ל' יום הוא משום שעדיין אין נקרא דירה.

מי שהפקיר ביתו

**והנה** לעניין מי שהפקיר ביתו ביארנו לעיל [בשיעור ב'] שיש לדון לחייב את המפקיר במזוזה מדרבנן משום מיחזי, ולפי מה שנתבאר הוא תלוי בב' הדרכים בשוכר, שאם השוכר חייב מה"ת רק שבתוך ל' יום פטור משום שעדיין אי"ז דירה, א"כ אין לנו מקור לחייב את המפקיר ביתו, אבל להצד השני שחיוב השוכר הוא משום מיחזי, א"כ מסתבר שה"נ יש ליחייב את המפקיר. והרשב"א פסק להדיא לחייב את המפקיר ביתו במזוזה מדרבנן א"כ לכאורה מוכח דעתו שהחיוב בשוכר הוא משום מיחזי.

**ומעתה** אם ננקוט שגם המפקיר ביתו חייב מדרבנן אין עצה לינצל מספק במזוזה ע"י שיפקיר ביתו דהא עכ"פ חייב מדרבנן. אלא שא"כ צ"ב שבמשנ"ב (סי' יג ס"ק טו) לעניין טלית ברה"ר הביא עצה זו להפקיר טליתו, ולכאו' לפי מה שנתבאר עכ"פ יהיה חייב מדרבנן, ואיך כתב המשנ"ב עצה זו. אמנם באמת שם יש לומר שהמשנ"ב הביא עצה להוריד חיובו מדאורייתא לדרבנן, וכך יועיל שלא יצטרך לפשוט הטלית ברה"ר, שכל שחיוב הציצית הוא דרבנן אפשר להקל בגנאי קטן עיי"ש.

**ואין** לומר שעכ"פ יהיה פטור כל ל' יום ראשונים, דזה ברור שאף שהשוכר אינו חייב מדרבנן עד שיעברו ל' יום, מ"מ מי שמפקיר ביתו יש לחייבו מיד, שהרי כל הטעם לפוטרו בתוך ל' יום הוא משום שעדיין לא נראה כשלו, אבל מי שמפקיר ביתו וממשיך להשתמש ודאי נראה כשלו מיד. וכן מוכח ברשב"א (שבת קלא:) שהוכיח מדין מפקיר ביתו ששוכר פטור מן המזוזה, ועל כרחך משום שסובר שאפילו ביום אחד כבר מתחייב במזוזה, היות והיה גר שם קודם לכן.

**ונפק"מ** בזה בשערי מדינות שגם הם חייבים במזוזה, וצריך לידע כיצד ינהג, והוא נפק"מ דוקא במקום שרובן ישראלים [כמו שמבואר ברש"י לעניין אבולא דמחוזא], מ"מ אם יבא למקום שרובן ישראלים ואין שם מזוזה הרי מחוייב הוא ליתן שם מזוזה [ואף שאינו שוכר אלא כשואל מ"מ חייב כמבואר ברמ"א להלן סעי' כב], ולפי מה שנתבאר לא יועיל להפקיר, דעכ"פ יהיה חייב מדרבנן ממש כמו שואל ושוכר.

**עוד** כתב ברע"א שם והביאו בפתחי תשובה (ס"ק ג) אם היה שותפות עכו"ם, והיה הבית קטן שאין בו כדי חלוקה, שלפי דעת הר"ן שבזה יש ברירה וכל אחד בשעה שהוא משתמש בבית נחשב כמו שכל הבית שלו, וא"כ היה לנו לחייבו במזוזה בזמן שהוא משתמש בבית, אלא שכתב רע"א להקל משום שברמב"ן מבואר דלא כהר"ן, וס"ל שאין בזה ברירה.

# שיעור ד

חיוב מזוזה בחצר הוא חיוב עצמי או מחמת הבית הפתוח אליו

**[המשך סעי' א] בגדר** חיוב המזוזה בחצר, נחלקו הראשונים שהרמב"ם (מזוזה פ"ו ה"ח) כתב 'לפיכך אחד שערי חצרות ואחד שערי מבואות ואחד שערי מדינות ועיירות הכל חייבים במזוזה שהרי הבתים החייבין במזוזה פתוחין לתוכן'. מבואר ברמב"ם שהחיוב ליתן מזוזה בחצר אינו חיוב עצמי אלא הוא חייב מחמת שהיא פתוחה לבית שחייב במזוזה.

**אבל** ברא"ש משמע שחיוב המזוזה בחצר הוא חיוב עצמי, דהנה במנחות (לג:) איתא פיתחי שימאי פטורין מן המזוזה ואמרו בגמרא לחד מאן דאמר שפיתחי שימאי היינו דלית בהו תקרה. וברש"י כתב לפרש ב' פירושים א' שבפתח אין את האסקופא העליונה ב' שהבית עצמו אין לו תקרה, וכן באמת פסק השו"ע להלן (סעי' יד) שבית שאין לו תקרה אינו חייב במזזוה.

**והקשה** הרא"ש (מזוזה סי' יא) על פירושו השני של רש"י ז"ל 'ומה שפרש"י בלישנא אחרינא דלית להו תיקרה שאין הבית מקורה, קשה דמי גרע משערי חצרות דחייבין במזוזה כדאיתא בפ"ק דיומא. וי"ל דאין ראיה מחצר לבית, דחצר דרכו להיות כך ומשמש לדירת הבתים, אבל בית אינו ראוי לבית דירה כשאינו מקורה. ומשמע דס"ל שחצר חייב במזוזה מצד עצמו [ואף שהרא"ש (שם) כתב שהחצר משמש לדירת הבתים, אין כוונתו לומר שחצר חייבת במזוזה רק מחמת זה שהיא פתח לבית, אלא כוונת הרא"ש לומר שהחיוב מזוזה בחצר אינה בכל חצר אלא רק בחצר המשמשת לבית שעי"ז חשיב חצר חשובה]. דאי נימא כמו שכתב הרמב"ם שהחצר חייבת במזוזה מחמת שהיא פתוחה לבית, לא מובנת קושייתו מתחילה, דמה כתב להוכיח מזה שחצר שאין לה תקרה חייבת במזוזה, הא שפיר י"ל שחייבים תקרה כדי להתחייב במזוזה ומ"מ החצר חייבת במזוזה כיון שהיא פתוחה לבית.

**ובאמת** כן כתב הבית יוסף ליישב קושיית הרא"ש, שהביא בשם הר"ר מנוח שכתב על הרמב"ם (שם ה"ה) שפסק ג"כ שבית שאין לו תקרה פטור מהמזוזה, שאין להקשות מחצר משום שחצר חייבת מחמת שהיא פתוחה לבית מקורה.

מזוזה מחצר לבית באיזה צד נותנה

**והנה** יש עוד נפק"מ אם החצר חייבת במזוזה מצד עצמה, באופן שהייתה חצר פתוחה לבית ואין לה פתח לחוץ באיזה צד יתן את המזוזה דאם החצר חייבת במזוזה מצד עצמה יש לעשות את המזוזה לכיוון החצר וכן באמת דעת המהרי"ל (תשובה סי' צד). אבל החזו"א (סי' קסח ס"ק ה) חולק על המהרי"ל ודעתו ליתן את המזוזה לכיוון הבית, והיינו משום שאין חיוב מזוזה לחצר מצד עצמה כלל וכל החיוב הוא מחמת הבית, לכן צריך ליתן את המזוזה לכיון הבית שהחיוב הוא לבית.

חצר שאין בה ד' על ד' אם חייבת במזוזה

**ולכאורה** יש עוד נפק"מ ממחלוקת זו בחצר שאין לה שיעור ד' על ד', דאם טעם החיוב בחצר הוא מחמת שהוא פתח הבית א"כ מאי איכפ"ל אם יש שיעור בחצר הא מ"מ זה דרך הכניסה לבית.

**ובעניין** זה אם חצר אין בה דע"ד חייבת במזוזה, מצינו בראשונים, דלהלן (סעי' ז) כתב השו"ע חיוב מזוזה בבית שער, ודעת הרמב"ם שחיוב בית שער הוא מה"ת אולם דעת רש"י ותוס' (תוס' ישנים יומא יא. והביא שם שכן דעת רש"י במנחות) שבית שער חיובו מדרבנן. ובתוס' ישנים (שם) הקשה אמאי חיובו מדרבנן ומאי שנא משערי עיירות שחייב בו מזוזה מה"ת, ותירץ (וכ"ה בתוס' רא"ש שם) שבית שער הוא קטן אבל שערי עיירות הוי כפתח חצרות שהם גדולים. ונראה כוונתו שבית שער הוא קטן ואין בו שיעור לכך אינו חייב ליתן בו מזוזה אלא מדרבנן.

**מיהו** זה אתי שפיר לדעת הרא"ש, אבל לדעת הרמב"ם שחיובו הוא משום דזה כניסה לבית, א"כ אין סברא שאם אין שיעור בחצר לא יהא חייב במזוזה, שהרי גם כשהחצר קטנה היא כניסה לבית. ובחמודי דניאל (הובא בפת"ש ס"ק יא) באמת הביא דברי הרמב"ם, ולכך כתב שגם בחצר שאין לה דע"ד ג"כ חייבת במזוזה. וצ"ל שהתוס' הרא"ש אזיל לשיטתו בהלכות מזוזה וכן דעת התוס' ישנים. אבל לדעת הרמב"ם באמת אין צריך שיהא בחצר שיעור של דע"ד.

בית האוצר שאין בו ד' על ד'

**וגבי** בית האוצר כתב השו"ע (סעי' ז) שחייב במזוזה, ודעת הרמב"ם שבית האוצר אינו חייב במזוזה, וכן משמע בתוס' לגבי בית התבן דס"ל שפטור מהמזוזה דכתבו (מנחות מד. ד"ה טלית) שיכול ליתן בבית תבן ולפוטרו, וכן דעת הריא"ז [סוף הל' מזוזה (נדפס בסוף מנחות)]. אולם השו"ע פסק שחייב במזוזה.

**וכתב** החמודי דניאל שגם בית האוצר אין צריך שיהא בו דע"ד וטעמו משום שבית האוצר חזי למילתי גם בפחות מדע"ד. ומקור דינו הביא מהא דאיתא בגמרא בסוכה (ג:) שבורגנים מהני לעיבור שתי עיירות, אבל בית שאין בו דע"ד אינו מועיל לעיבור שתי עיירות, והקשו בגמרא מאי טעמא, ותירצו שבורגנים חזי למילתייהו. וס"ל להחמודי דניאל שכמו לעניין עיבור העיר חזינן דמהני מה דחזי למילתייהו, והיינו דמחמת זה נחשב הבורגנים כבית אף כשהוא פחות מדע"ד, א"כ ה"נ לעניין חיוב מזוזה כל דחזי למילתייהו חשיב בית אף בפחות מדע"ד, וחייב במזוזה.

**מיהו** יעויין בפת"ש (ס"ק ב) שהביא מהיד הקטנה גבי לולין שכל שיש בו ד"א ותקרה חייב במזוזה, ומבואר דפליג על החמודי דניאל. ומסברא נראה דיש לחלק מהגמרא בסוכה גבי בורגנים, די"ל שמה שאמרו בגמרא דבורגנים חזי למילתייהו היינו שאין תועלת אם יעשו הבורגנים יותר גדולים, ולכך אין חסרון בזה שאינו דע"ד, אבל בית קטן אף באופן שחזי למילתיה מ"מ יש תועלת אם יהא גדול יותר ואפשר דזה לא נחשב חזי למילתייהו. וא"כ לולין ובית האוצר כיון שיש תועלת יותר כשיהיו גדולים אפשר דלא חשיב חזי למילתייהו.

מחסן פלסטיק המצוי

**ויל"ד** במחסני פלסטיק המצויים כיום אם חייבים ליתן בהם מזוזה, דלכאורה יש לחייבם מדין בית האוצר, ואולי כיון שא"א לגור שם גרע, ויבואר כל זה להלן בעז"ה.

דעת האור שמח דאזלינן בשער העיר בתר רוב העיר

**והנה** באור שמח (סוף פ"ו מהל' מזוזה, הובא לעיל שיעור ג') כתב שאם יש בבית שותף גוי פטור מהמזוזה, אולם גבי שער העיר הולכים אחר הרוב ואם יש בעיר רוב ישראל מחוייב ליתן מזוזה בשער, והיינו גם כן משום דס"ל שחיוב המזוזה בשער העיר אינו חיוב עצמי אלא הוא חיוב מדין הבתים שבעיר, ולזה אלינן בתר הרוב לקבוע אם זה שער לבתי ישראל או שער לבתי עכו"ם.

בית התבן השייך לבית של שותפות עכו"ם

**ולפי"ז** כתב שם לדון בבית התבן של בית שיש בו שותפין עכו"ם אבל רוב הדיירים ישראל, וכתב שלדעת הרמב"ם שבית התבן פטור מן המזוזה, נמצא שיש לחייב ליתן מזוזה בפתח בית התבן משום הבית שהוא פתוח אליו, וא"כ אף שהיה שם שותף עכו"ם הרי אזלינן בזה בתר הרוב. אבל אם חיוב בית התבן הוא מצד עצמו וכמו שפסק השו"ע, א"כ פטור ממזוזה בגלל שיש בו שותפות עכו"ם. ובספר מזוזות ביתך (סי' רפו ס"א בביה"ל) תמה למה יפטר ממזוזה, הא אף אם יש חיוב עצמי לבית התבן, סוף סוף הוא גם פתח לבית, ולמה לא נחייבו במזוזה מדין פתח הבית.

פתח לבית הכסא ולחדר

**והנה** לפי סברת האור שמח שלגבי שער הולכים אחר הרוב, ואם היו רובן פטורים גם השער יהיה פטור. יש לדון בפתח הפתוח לבית המרחץ ובית הכסא וגם לחדרים, לכאורה נימא שאם היו רוב הבתים הפתוחים לו פטורים מהמזוזה גם בית התבן יהא בפטור. אמנם נראה שסתם פתח בבית כיון שהעיקר אלו החדרים ולא בית הכסא, אי"ז מגרע מה שפתוח גם לבית הכסא. מיהו פתח למחסן וגם לשירותים ולבית המרחץ לכאורה שייך מאוד לפטור לדעת האו"ש שהרוב יקבע ונפטרנו מהמזוזה [ועי' בספר מזוזות ביתך שם].

**והנה** בגמרא (יומא יא:) מבואר שאף שבכל הקדש אין חיוב מזוזה, בשער ניקנור צריכים ליתן מזוזה כי משם נכנסו ללשכת פרהדרין, ולכאורה לסברת האור שמח כיון שרוב המקומות הפתוחים לשער הם פטורים מהמזוזה, צ"ב למה חייב ליתן מזוזה בפתח שער ניקנור. והנה הגר"א מחק שער ניקנור וכתב במקומו שער המים. ולכאורה הוקשה לו ששער נקנור משמש רובו למקום פטור, ולכך שינה לשער המים שהוא סמוך ללשכת פרהדרין [לדעה שהיה בצד דרום, יומא יט.]. מיהו באמת אפשר שמחמת שסמוך ללישכה מסתבר שמשם נכנס הכהן גדול ולא משער נקנור [והיה מי שאמר ששער ניקנור היה במזרח וכלל לא נכנסו משם כיון שהיה שם בית קברות]. מיהו ברמב"ם מבאר להדיא דלא כהגר"א, שכתב (שם ה"ו) כל השערים שהיו במקדש לא היה להם מזוזות חוץ משער נקנור ושלפנים ממנו.

**וכמו"כ** יש להבין מה שנתבאר שבית הכנסת שיש בו דירה חייב במזוזה, ולכאורה הרי רוב הפתח משמש לבית הכנסת ולא לדירה. והנה החתם סופר (יו"ד סי' רפא) כתב להקשות אמאי ביהכנ"ס שיש בו דירה חייב במזוזה, הרי הרמב"ם כתב לבאר אמאי פטור בית הכנסת ממזוזה לפי שהן קודש, וא"כ משמע שהוא 'פטור' מחמת קדושת בית הכנסת, ואמאי כשיש שם דירה חייב. וביאר החתם סופר שכוונת הרמב"ם שמחמת שבית הכנסת הוא קודש ממילא אינו של ישראל, ולכך פטור מהמזוזה, וממילא כשיש בו בית דירה מחוייב אותו שדר שם ליתן מזוזה בפתחו, ובפתח ביהכנ"ס שמביאו לדירה.

בדין לול של תרנגולין

**ובהא** דביארנו לעניין לולים שכתב הפת"ש שחייבים במזוזה, עיי"ש שכתב ליישב המנהג שלא ליתן מזוזה בבית הבקר שהוא משום דנפיש זוהמא אבל לולין מבואר שם שחייבים במזוזה, מיהו במשנ"ב (סי' עט) מבואר אדרבה דבלולים אסור לקרוא קר"ש מחמת הטינופת וברפת בקר חייב, והוא תימה. ובאמת בשדי חמד (ח"ה מערכת המ"ם מזוזה אות קכו) הביא שחולקים על היד הקטנה שבית הבקר חייב במזוזה וכ"כ במעשה רב. מיהו כתב השדי חמד שבאופן שיש שם צואת אדם פטור מהמזוזה.

**ומה** שהצריך הפת"ש (שם) שיהיה בלולים תקרה, הוא פשוט, שהרי צריך ליתן בלול הגנה מפני הגשמים, וממילא אין רגילות לעשות לול בלא תקרה ודינו שווה לבית שאין לו תקרה.

# שיעור ה

בית האוצר שאינו נכנס ויוצא שם

**[המשך סעי' א]** כבר נתבאר שדעת השו"ע שבית האוצר חייב במזוזה, והנה הש"ך (ס"ק ב) הביא מהדרישה ז"ל 'וכל אחד מהנך אפילו אינם דרים שם ממש כיון דיוצאין ונכנסין בו חשיב בית דירה'. ומשמע מלשונו שדוקא מחמת שנכנסים ויוצאים בו חשיב בית דירה, אבל אם יהיה בית אוצר שאינו נכנס לשם כלל לא יהיה חייב במזוזה. והוא נפקא מינה גדולה למי שיש לו מחסן שאינו נכנס לשם, כגון שאינו סמוך לביתו אלא הוא רחוק, או כגון שנותן שם דפנות הסוכה אבל שאר ימות השנה אינו בא לשם, שלפי"ז י"ל שאינו חייב במזוזה.

**ובספר** מזוזות ביתך להגר"ח קנייבסקי שליט"א, ציין לדברי המשנ"ב (ביאור הלכה סי' שנח) שכתב לעניין עירובין דחצרות שאחורי הבתים חשיב דירה מחמת שנכנסים שם תדיר.

**וכמו** כן מצאנו גם לעניין מזוזה גדר זה שנכנס ויוצא, דרש"י בפסחים (ד. ד"ה חובת הדר) כתב לבאר אמאי שוכר חייב במזוזה כיון שנכנס ויוצא בה, ובפשטות דעת רש"י שהשוכר חייב במזוזה מה"ת, והיינו שע"י שנכנס ויוצא חשיב בית מגורים. ובאגרות משה (ח"ב סי' קמא ענף ב) הקשה שודאי אין טעם זה שנכנס ויוצא לבדו טעם לחייבו במזוזה, שהרי בית שער אינן מחייבים אותו במזוזה מחמת זה שנכנס ויוצא שם. וצ"ל שזה ודאי שנכנס ויוצא אינו טעם מצד עצמו לחייב במזוזה, וכוונת רש"י לחייב את השוכר היא משום שעי"כ מחשיבים את הבית כשלו, וא"כ ה"נ בבית האוצר כשנכנס ויוצא יש להחשיבו כבית דירה.

**אלא** שלפי"ז עולה שלדברי הש"ך שחיוב מזוזה בבית האוצר הוא כשנכנס ויוצא, אין חיובו מחמת ששומר שם חפציו אלא דמיקרי בית דירה כיון שנכנס ויוצא שם. וא"כ אם אינו נכנס ויוצא לכאורה פטור וכמשנ"ת.

בית חרושת כשהבעה"ב לא נכנס שם

**ובתי** חרושת, כתב הערוך השולחן (דין ג) שאף אם בעל הבית אינו נכנס לשם אם המשרתים נכנסים ויוצאים שם חשיב בית דירה וחייב ליתן שם מזוזה, אולם בספר לגור באהליך (פל"ד ס"ק לד) כתב שבפוסקים לא נראה כן, אלא כל שבעה"ב לא נכנס לשם פטור.

מקלטים ובית האסורים

**ויש** לדון במקלטים אם חייבים במזוזה, דהנה אף שהרבה רגילים ליתן שם דופני הסוכה, נראה שאי"ז טעם לחייבו במזוזה, כמו שנתבאר דבעינן נכנס ויוצא שם, ומסתבר שבפעם אחת בשנה אי"ז נחשב נכנס ויוצא שם. ורק אם רגילים ליתן שם חפצים ולהוציא משם כמה פעמים בשנה י"ל דחשיב כבית האוצר.

**אלא** שעדיין יש לנו לדון אם בשעת מלחמה שצריך להיות במקלט יהיה חייב מזוזה. ועי' רע"א שהביא מחלוקת אחרונים אם בית האסורים חייב במזוזה, שדעת השער אפרים שדירה בע"כ שמיה דירה וממילא חייב במזוזה, אבל הבית הלל סובר שפטור מהמזוזה. ועיי"ש בשער אפרים שתלה נידון זה במחלוקת חכמים ורבי יהודה (יומא י.) אם לשכת פרהדרין חייב במזוזה מחמת שכה"ג דר שם בשבעת הימים קודם יו"כ, ומבואר בסוגיא שם שרבי יהודה סבר שדירה בע"כ לא שמה דירה, ולכך מצד הדין לא היו צריכים ליתן מזוזה בלשכת פרהדרין, וממילא סובר שכיון שקיי"ל כחכמים עולה שדירה בע"כ שמה דירה, וא"כ ה"נ בבית האסורים אף שהיא דירה בע"כ מ"מ חייב ליתן שם מזוזה. אמנם הבית הלל סובר שפטור מהמזוזה, ויש הוכחה לכך מהסוגיא שם, דהא מבואר בגמרא שם שאף שרבי יהודה סובר שמן הדין אין צריך ליתן מזוזה בלשכת פרהדרין, מ"מ סובר שמדרבנן תיקנו ליתן שם מזוזה 'שלא יאמרו כהן גדול חבוש בבית האסורין', משמע שהיה פשוט שבית האסורים פטור אע"פ שהגמרא לא ידעה עדיין שרבי יהודה סובר שדירה בע"כ לא שמה דירה.

**ומעתה** יש לנו להסתפק אם מקלט בשעת מלחמה דומה לבית האסורים, די"ל שאף על פי שהוא נכנס למקלט מרצונו, מ"מ גדר הפטור משום בית האסורים אפשר שהוא כל מקום שאינו רוצה להיות שם ורצונו לצאת משם, וא"כ מקלט בכלל בית האסורים הוא שהרי אינו רוצה להיות שם, משא"כ לישכת פרהדרין חייב במזוזה דאמנם חשיב דירה בע"כ שצריך ליכנס לשם מחמת המצוה, אבל רצונו להיות שם לקיים מצוות ה'.

המאושפז בבית חולים

**והנה** כמו"כ יש לדון בבית חולים אם לחייב את החולה במזוזה לדעות שבבית האסורים פטור, אם גם שם נחשיב כדירה כבית האסורים או לא. ובזה יותר מסתבר שאינו כל כך בעל כרחו שהרי רוצה הוא לבא לבית החולים בשביל רפואתו.

**ובאמת** יש עוד טעם לפטור ממזוזה בבית חולים מחמת שהוא כדירת עראי, וכמו שמבואר במאירי (יומא יא:) פונדקאות העשויות בכרכים ללון שם עוברי דרכים לפעמי' באקראי כשאין יכולין להגיע לעיר, פטורים מהמזוזה משום דירת עראי. וגדר עראי נראה שהוא מקום שאינו רוצה להיות שם רק נמצאים שם כשאינו יכול לבוא לעיר, ומטעם זה חשיב עראי, וא"כ כמו"כ יל"ד בבתי חולים שהוא דומה לדירת עראי, ואף מקלט בשעת מלחמה דומה לזה. ולפי סברא זו אינו דומה כ"כ ללשכת פרהדרין, שהרי שם דעתו של הכה"ג לבוא לגור שם ולכך אינו כעראי, משא"כ בבתי חולים ומקלט בשעת מלחמה שדומה יותר לאכסניה.

**מיהו** אף לפי"ז נראה שמי שנמצא בבית חולים יותר משלושים יום אין לפוטרו משום עראי, שהרי הגר בפונדק ל' יום חייב במזוזה כמבואר בשו"ע להלן סעי' כב.

ואף ששוכר באר"י חייב מיד (כמבואר בשו"ע שם), פונדק אינו חייב עד ל' יום, והחילוק הוא שהשוכר זה דבר העומד להיות קבוע, אבל פונדק זה דירה שעשויה לדור בה באופן זמני.

המשכיר דירתו בזמנים מיוחדים בממון רב

**ונראה** שהמשכיר דירתו בזמנים מיוחדים ביוקר, כגון מי שמשכיר דירתו לחגים במחירים גבוהים שלא ישכור אדם כך למשך כל השנה, א"כ דומה לפונדק ואינו חייב אף באר"י עד ל' יום.

[סעיף ב] **בית התבן, בית העצים ובית הבקר חייבים. ואם הנשים רוחצות בהם, כיון שעומדות שם ערומות, אין כבוד שמים להיות שם מזוזה.**

מחלוקת בחיוב בית התבן במזוזה

**ודעת** הרמב"ם שבית התבן פטור מהמזוזה וכמו שכבר נתבאר, אבל המחבר לא חשש לדעתו. ובעיקר מחלוקת זו אם בית התבן חייב במזוזה או פטור, יש קצת ראיה מרש"י על התורה שבית התבן פטור מהמזוזה, שכתב בפרשת בא (פי"ב פסוק ז) על הבתים אשר יאכלו אתו בהם - ולא על משקוף ומזוזות שבבית התבן ובבית הבקר, שאין דרין בתוכו. והיינו שבמכילתא מבואר שהיה צריך ליתן דם בכל הפתחים שבבית, וזה בא רש"י לאפוקי שבית התבן ובית הבקר פטורים כיון שאינם דירה, ולכאורה אזיל בשיטת הרמב"ם שבית התבן פטור ממזוזה מעיקרא.

**ובשו"ע** בהל' מעקה (חו"מ סי' תכז סעי' א) פסק שבית התבן פטור ממעקה, והגר"א שם עשה מזה סתירה, שהרמב"ם שפטר בית התבן ממעקה, הוא לפי דעתו שפוטר בית התבן מן המזוזה משום דס"ל שאין זה בית דירה. אבל השו"ע סותר דברי עצמו, שבהל' מזוזה פסק דלא כהרמב"ם ואיך בהל' מעקה פסק כהרמב"ם לפטור בית התבן ממעקה.

**והסמ"ע** (שם) הקשה ג"כ סתירה זו, ותירץ שסובר המחבר דלענין מעקה אין יוצאים ונכנסים כ"כ שם למיחש שיפול משם להצטרך מעקה, משא"כ במזוזה דחייבה התורה בשביל הדר להיות מצות ה' נגד עיניו בביאתו וביציאתו, לכך ס"ל להמחבר דהדר שם צריך לקבוע מזוזה באותו פתח [ועי' ש"ך ס"ק ה שציווה לעיין בדברי הסמ"ע שם].

הנותן מזוזה בבית התבן או האוצר אם יברך

**ולעניין** ברכה בבית התבן ובית האוצר, דעת המקדש מעט (ס"ק טז) שהקובע מזוזה בבית התבן או בית האוצר יפטור בברכה בקביעת מזוזה אחרת, שיש לחשוש לדעת הרמב"ם שאינו חייב במזוזה, וכ"כ המנחת יצחק (ח"י סי' צו) שלא לברך. אכן הגר"ח בספר מזוזות ביתך סובר שיקבע בברכה (וכמו שמבואר בשו"ת רע"א סו"ס סו), שאין לחשוש לדעת הרמב"ם אחר שמשמעות השו"ע שפסק דלא כמותו.

חדר שאיש ואשתו ישנים שם

**וכתב** הרמ"א ודוקא אלו, אבל חדר ממש, אפי' מקום שאיש ואשה ישנים ומשמשים שם, חייב במזוזה. והיינו שדעת הרמ"א לחלק שדוקא בבית התבן שנשים רוחצות שם ערומות פטורים, אבל בחדר בבית אפילו אם עומדים שם ערומים אין זה פוטר מהמזוזה, שהרי יכול לכסות המזוזה [וכמו שמבואר להלן סעי' ה], ורק בבית התבן יש פטור משום שאין שם חיוב גמר כמו דירה.

**וממה** שכתב הרמ"א אפילו מקום שאיש ואשה ישנים, משמע מלשונו שמקום שאיש ואשה ישנים חמור מרחיצה, ולזה בא לחדש שאפילו בזה חייב במזוזה. ויש ראיה פשוטה לזה שמקום שאיש ואשה ישנים חמיר, שהרי לתשמיש בעי שני כיסויים (כמבואר בסי' רמ סעי' ו) אבל לרחיצה סגי בכיסוי אחד.

**ואחר** כך הביא הרמ"א דעת המקילין שסוברים שבאמת בכל מקום שנשים שוכבות פטור ממזוזה, ומ"מ כתב הרמ"א שאף לדעה זו במקום שהדלת מבפנים וכששוכבים שם סוגרים הדלת ונמצאת המזוזה מבחוץ, חייב לכולי עלמא.

**אולם** בבית יוסף מבואר שמקום שנשים רוחצות שם חמיר יותר ממקום שאיש ואשתו ישנים, כי כל מה שמצאנו בגמרא לפטור מהמזוזה זה דוקא כשרוחצות שם ועומדות שם ערומות, אבל חדר שאיש ואשתו ישנים בה אף על פי שמשמשים אין עומדים ערומים ואין לפטור מהמזוזה [זאת מלבד הסברא שרק לעניין בית התבן שאינו בית ממש אמרו בגמ' שאם רוחצות שם הנשים פטור מהמזוזה, אבל בבית ממש לא, וכמו שנתבאר לעיל].

**והנה** להלן סי' רפז (סעי' ב) כתב הרמ"א המנהג נתפשט במדינות אלו דרוב עולם סומכין על מזוזה אחת שעושין על פתח בתיהם, ואינו נכון, ואין להם על מה שיסמוכו, לכן כל ירא שמים יתקן ביתו כדינו בכל הפתחים החייבים, וכמו שנתבאר. והנה מנהג זה הביא הש"ך (כאן ס"ק ט) בשם הב"ח שכתב זה לשונו 'נתפשט המנהג שאין עושין מזוזה כי אם בפתח הבית סמוך לרשות הרבים, והיינו משום דרוחצין בבית החורף בחורף ובחדרים בקיץ ועומדים שם ערומים'.

**ואם** כן ממה שכתב הרמ"א להלן שאין לנוהגים כן על מה שיסמוכו, מוכח שסובר להלכה כדעה ראשונה שבבית אינו פטור מהמזוזה אפילו במקום שרוחצות שם הנשים, וכן מסיק הש"ך (ס"ק ט) וכן כתב הגר"א (ס"ק ד) שהעיקר כסברא ראשונה.

גדר הפטור בחדר שרוחצים שם ומתי מהני סגירת הדלת

**ומה** שכתב הרמ"א בסוף דבריו שאם סוגר את הדלת לדעת כולם חייב במזוזה, צריך ביאור שבבית התבן משמע שאפילו סוגר את הדלת פטור ממזוזה, וכן ברור הדין לגבי בית הכסא שאף אם יסגור הדלת אינו חייב במזוזה, ואמאי כאן לגבי חדר שאיש ואשתו ישנים סובר הרמ"א שאם סוגר הדלת חייב אף לדעת המקילים.

**והגידולי** קודש (ס"ק ה) כתב לבאר דביסוד הפטור בבית התבן שהנשים רוחצות שם מצאנו ב' דרכים בראשונים, שיש שפירשו שהפטור הוא מחמת דחשיב מקום גנאי, ולדעה זו שפיר שייך לחלק שדוקא בבית התבן שייך פטור זה כי אם הנשים רוחצות שם חשיב מקום גנאי, אבל חדר בבית שהוא מקום דירה אינו נחשב גנאי, אף שעומדות שם ערומות, וזהו דעה ראשונה שחייב במזוזה אף בחדר של איש ואשה. אבל היש מקילין סוברים שהפטור אינו פטור על המקום מחמת שהוא מקום גנאי, אלא שהפטור הוא משום בזיון למזוזה שיהיו ערומים כנגדה, ולכך סברי דשייך טעם זה גם בחדר שבבית, שאף שאינו מקום מגונה מ"מ הרי אם עומדות שם ערומות יש בזה בזיון למזוזה.

**ומעתה** מובן היטב מה שכתב הרמ"א שאם סוגר הדלת מהני לכו"ע, שהרי לטעם זה שהוא בזיון לעמוד כנגד המזוזה ערום, ודאי מהני מה שסוגר הדלת, שהרי עתה כבר אינו עומד ערום כנגד המזוזה, ומ"מ אין לחייב בבית התבן ליתן שם מזוזה כשהמזוזה מבחוץ, משום שבית התבן כשעומדים שם ערומים הוא מקום גנאי, ולזה לא מהני מה שיסגור הדלת דמ"מ נשאר המקום מקום גנאי.

**ולעניין** הלכה כבר הבאנו לעיל שהכרעת הרמ"א והש"ך והגר"א כדעה ראשונה שחייב במזוזה, אולם המקדש מעט (ס"ק טז) חשש לדעת הפוטרים מהמזוזה, לכך ס"ל להלכה שיתן שם מזוזה ולא יברך[[1]](#footnote-1), מיהו שאר הפוסקים לא חששו לדעה השניה ומסתימת דבריהם נראה שיכול לברך.

**ובעיקר** דברי הרמ"א יל"ד בכוונתו אם צריך לסגור הדלת בפועל וכמו שכתב כששוכבים שם וסוגרים את הדלת, או שאף אם הדלת פתוחה כל שהמזוזה מבחוץ באופן שיכול לסגור הדלת ותהיה המזוזה מבחוץ גם בזה סגי. ומשמעות הרמ"א קצת שצריך לסגור הדלת דוקא שיהיה כיסוי למזוזה.

**והנה** באו"ח סימן נה (סעי' יג) פסק השו"ע לעניין צירוף לעשרה שאם עומד בתוך הפתח באופן שאם יסגרו הדלת הוא יהיה בחוץ, חשיב כמו שהוא בחוץ. מיהו דעת המג"א (ס"ק יא הובא במשנ"ב שם ס"ק נ) שכל עובי הפתח חשיב כבפנים. וכן הביא המשנ"ב (שם) מהאבן העוזר שדעתו לדמות זה לדין חצר קטנה שנפרצה לגדולה דהוי כלפנים, וכן כתב הגר"א שם.

**ואף** להשו"ע נראה שצריך לכסות כמבואר במשנ"ב סי' רמ ס"ק כה שצריך ליתן כיסוי שהספרים לא יהיו נראים, אלא שלזה נראה דסגי בכיסוי הרגיל שיש על המזוזות. מיהו הגרד"ל חשש להגר"א (מובא בספר מזוזות ביתך בהערות מח"א) דחשיב כתוך החדר, ואם נדייק דברי הרמ"א כאן שצריך לסגור את הדלת ממש א"כ יהיה ראיה לדבריו.

# שיעור ו

[סעי' ג] **בית הכנסת, אם יש בו דירה לשום אדם, חייב במזוזה.** הגה: ואם בית דירה בעזרה שלפני בית הכנסת, העזרה חייבת ובית הכנסת פטור.

הפטור ממזוזה בביהכנ"ס דעת הלבוש משום שאינו דירה

**ובגמרא** (יומא יא:) איתא ברייתא שנחלקו חכמים ורבי מאיר, שדעת רבי מאיר שבית הכנסת חייב במזוזה, וחכמים פוטרים אלא אם כן היה שם בית דירה לחזן הכנסת. והטעם שבית הכנסת פטור ממזוזה, כתב הלבוש שאינה עשויה לדירה, שבית כנסת אינה עשויה אלא להתפלל בה, והיינו שעשוי לזמן מועט. מיהו להלן (סעיף י) כתב השו"ע גם בית המדרש שפטור מהמזוזה, וי"א שחייב ונכון לחוש לדבריהם אבל לא יברך עליה. ומשמע שמדינא אף בית המדרש פטור, ובזה לא שייך לכאורה טעמו של הלבוש, שהרי נמצאים בית המדרש כל היום. ומ"מ דעת הלבוש שזה לא חשיב דירה, וצ"ל שכל שימוש שאינו אכילה ושתיה ולינה לא חשיב שימוש דירה.

**ולהלן** (סעי' יא) פסק השו"ע שחנויות שבשווקים פטורים, וביאר הט"ז (ס"ק י) שהוא משום שאינם דירה, ואף שיושב בחנות כל היום מ"מ בלילה אינו שם. ומבואר כדברי הלבוש שאף שיושב כל היום כל שאינו נמצא שם בלילה לא חשיב בית דירה, וא"כ ה"נ בתי מדרשות. מיהו ביד הקטנה (הובא בפת"ש ס"ק י) הקשה על דין זה שהחנויות פטורות, מאי שנא מבתי מדרשות שמסיק השו"ע להחמיר ליתן שם מזוזה, ולכך כתב לבאר שחנויות שבשווקים היינו ביום השוק, וכיון שאינם קבועים שם הוה דירת עראי ולכך פטור מן המזוזה. ולסברתו לכאורה לא שייך לומר שהטעם לפטור ביהמ"ד ממזוזה מחמת שאינו דירה, כיון שנמצאים שם כל יום ואינו עראי.

להרמב"ם משום שהן קודש

**וברמב"ם** מבואר טעם אחר שבית הכנסת ובית המדרש פטורים מהמזוזה, שכתב (פ"ו ה"ו) ז"ל "הר הבית הלשכות והעזרות ובתי כנסיות ובתי מדרשות שאין בהן בית דירה פטורין לפי שהן קדש". והיינו כמבואר בגמרא ביומא (שם) שלשכות ועזרות פטורים מהמזוזה, ולמדו כן מבית מה בית שהוא חול אף כל שהוא חול יצאו אלו שהם קודש, וסובר הרמב"ם שה"ה בתי כנסיות ובתי מדרשות פטורים מהאי טעמא.

**אלא** שלביאור הרמב"ם שהפטור משום שהוא קודש, א"כ צ"ב מה מועיל אם יש שם בית דירה, והרי אין הבית דירה מפקיע את המקום מקדושתו, וא"כ למה חייב במזוזה. ובדרישה (הובא בש"ך ס"ק ב) נראה שס"ל שהעניין הוא שכל שאינו דירה כל כך יש לפוטרו מחמת שהוא מקום קדוש, ולכך בית הכנסת שאינו כל כך מקום דירה פטור אם הוא קודש, אבל אם יש דיורים ממש לא נפטר מחמת שהוא מקום קודש. ודימה דין זה לדין טינופת, שדירה ממש אם רוחצים שם אינה נפטרת מהמזוזה, ורק בית התבן אם הנשים רוחצות שם נפטר מהמזוזה, והיינו משום שאין שם כל כך דיורים.

**והחתם** סופר (ח"ב יו"ד סי' רפא, הובא לעיל שיעור ד) כתב לבאר בדעת הרמב"ם שאין הכוונה שמחמת קדושתו נפטר מהמזוזה, אלא שכיון שהמקום מקודש לא חשיב 'ביתך' אלא בית לה' אלוקי ישראל, ולכך אם יש שם בית דירה שוב נחשב גם 'ביתך' הלכך חייב במזוזה.

**וברמב"ם** בהלכות רוצח (פי"א ה"ב) כתב שבית הכנסת ובית המדרש פטורים מהמעקה משום שאינם עשויים לדירה. ולפי מה שנתבאר היינו שכל שהוא קודש פטור רק באופן שאין כאן דירה גמורה.

ביכנ"ס של יחיד וביכנ"ס של כפרים

**אולם** בפתחי תשובה (ס"ק ט) הביא מהתוספות (יומא יא: ד"ה שאין) ופסקי התוספות והתפארת למשה, שבית הכנסת שאינו של רבים אלא של היחיד חייב במזוזה, ולדעה זו ודאי מבואר דלא כטעמו של הרמב"ם, שאם הפטור הוא משום קודש ודאי לא שייך לפטור מחמת שאינו של ציבור.

הטעם המבואר בחזו"א שאין לביהכנ"ס בעלים

**ובחזו"א** בנגעים (סי' ט סעי' ח) כתב שמדברי התוספות שבית הכנסת של יחיד חייב במזוזה מוכח גם שאין הגדר שתשמיש תפילה אינו דירה, שאם כן אמאי בשל יחיד חייב. ועל כן כתב ביאור אחר למה בית הכנסת פטור מהמזוזה, שהוא משום שאין תשמיש בית הכנסת ע"י בעלות גמורה, שבית של שותפין יכול אחד לעכב על חברו שלא יכנסו שם אחרים, אבל בבית הכנסת אין אחד יכול לעכב על חברו שבניו מרובים שלא יכנסו כולם, אלא ודאי אין זו בעלות גמורה ולכך לא חשיב דירה. מיהו אם חזן בית הכנסת דר שם, שוב הוי דירה לגבי חזן בית הכנסת, כיון שהוא קבוע שם וזהו דירתו.

**מיהו** צ"ב שבגמרא מבואר שבית הכנסת של כפרים חייב במזוזה, ופירש רש"י שבכרכים שהוא מקום שווקים ומתקבצים שם ממקומות הרבה והיא עשויה לכל הבא להתפלל לכך פטור, אבל בכפרים כל בעליו ניכרים והרי הוא כבית השותפין. והרמב"ם כתב בית הכנסת של כפרים שהאורחין דרין בו חייב במזוזה. ובזה לא שייך סברת החזו"א לחייב במזוזה, משום שגם ביהכנ"ס של כפרים כל או"א יכול לבוא להתפלל שם ולאכול.

**איברא** שבהלכות נגעים (טומאת צרעת פי"ד הי"ד) לא הזכיר הרמב"ם שבכפרים מטמאין בנגעים, אלא כתב כל שיש בית דירה לחזנין או לתלמידים, וא"כ י"ל שכל דברי החזו"א אזלי דוקא על הלכות נגעים דבעינן דוקא בעלות גמורה כדי שיטמא בנגעים, אבל במזוזה באמת אי"צ בעלות גמורה לחייב במזוזה, שהרי בהלכות מזוזה לא כתב הרמב"ם כלל בית דירה לחזן אלא שבכפרים חייב במזוזה מפני האורחים. ואף שהשו"ע כתב גם בהל' מזוזה שהפטור הוא כשיש בית דירה, המדייק בדברי השו"ע נראה שכוונתו לדברי הרמב"ם, שכתב בית הכנסת שיש בו בית דירה, ולא כתב שיש שם דירה לחזן, ונראה כוונתו כהרמב"ם, וכן מסתבר שהרי"ף והרמב"ם והרא"ש כולם כתבו שבית הכנסת של כפרים חייב, ובודאי לא יסתום הרמב"ם שלא כמותם.

**ומכל** זה לכאורה עולה שלהלכה קיי"ל שאף בלא בעלות גמורה חייב במזוזה, ועל כרחך אין טעם הפטור ממזוזה בבית הכנסת כמו שכתב החזו"א, אלא או משום שהוא קודש, או משום שאין זה נחשב כתשמיש דירה. ולכאורה לפי"ז מוכרח שאין הלכה כהתוספות ואף בית הכנסת של יחיד פטור מהמזוזה מהאי טעמא וכמו שנתבאר, וזה דלא כהפתחי תשובה.

ביהכ"ס שיש בו דירה

**והנה** אם יש בבית הכנסת דירה לשום אדם חייב במזוזה, והגר"ח בספר מזוזות ביתך סבר שדוקא אם האורח גר שם ל' יום, מיהו כתב בשם חכם אחד לחייב אף כשאינו נמצא שם ל' יום, וטעמו שחיוב המזוזה בבית הכנסת שיש שם אורחים אינו על האורחים אלא על הגבאים, שכל שיש שם אורחים ועשוי להיות לדירה לאורחים, ממילא כבר חשיב דירה, וא"כ אף כשאורחים אינם שם ל' יום מ"מ עשוי הוא לדירת אורחים, וכן נראה פשטות השו"ע שסתם שכשיש שם דירה חייב. ולדברי הפרישה יש לבאר היטב, שבית הכנסת הוא קצת דירה ולכך כשהוא קודש פטור מהמזוזה, אמנם כשיש שם אורחים שוב חשיב דירה ממש ואינו פטור מהמזוזה מחמת שהוא קודש ודוק.

**וכתב** הרמ"א ואם בית דירה בעזרה שלפני בית הכנסת, העזרה חייבת ובית הכנסת פטור.

באיזה מקום צריכה להיות הדירה המחייבת במזוזה

**נחלקו** החזו"א והמשנ"ב בסי' שצח בדין בית הכנסת שיש בו בית דירה, שהביאור הלכה (סעי' ו ד"ה שיש שבנין) כתב שם לעניין מניין אלפיים אמה, שאם יש בית דירה בבית כנסת מונים אלפיים אמה מהבית כנסת עצמו ולאו דוקא מהדירה, שמחמת שיש שם בית דירה חשיב כל בית הכנסת כבית דירה. אולם החזו"א (או"ח סי' קנו בהשמטות לסי' צח) כתב שמונים דוקא מהבית דירה, ורק באופן שדר ממש בתוך בית הכנסת חשיב הבית כנסת עצמו כדירה, והא דשרי לישן בבית הכנסת, ביאר החזו"א דלחזן מותר משום שהוא כשומר בית הכנסת, וכמו שמבואר בשו"ע סי' קנא (סעי' ד). והביא החזו"א (סי' קי ס"ק כח) ראיה לדבריו מדברי הרמ"א כאן שפסק שבאופן שהיה בית הדירה בעזרה שהוא סמוך לבית הכנסת בית הכנסת פטור מהמזוזה.

**ונראה** לומר, שבגמ' איתא בית דירה לחזן, וכן העתיק ברמב"ם בהל' נגעים (שם) דוקא חזן, ונראה שלדעת החזו"א דיברו דוקא בחזן משום שדוקא הוא עשוי לישן בבית הכנסת, שהוא שומר, ולכך שרי לו לישן שם.

**אבל** בדעת המשנ"ב נראה שודאי מודה הוא שאם סתם אדם דר סמוך לבית הכנסת אין טעם לומר שזה יחשיב את כל בית כנסת כבית דירה, ואין זה מן הסברא, רק דס"ל להמשנ"ב דלכך דיברו בחזן דוקא, שהוא שייך לבית הכנסת ומחמת בית הכנסת הוא שם, ולכך אף כשהוא דר בדירה סמוך לבית הכנסת חשיב מחמתו שכל בית הכנסת הוי כדירה, כיון שהוא דר שם בשביל בית הכנסת.

**ולכאורה** יש ראיה לזה, שהרי הבאנו לעיל שהרמב"ם כתב שבית הכנסת של כפרים פטור מהמזוזה משום שהאורחים דרים בו, ובזה לכאורה ודאי לא שייך לומר שהם דרים בבית הכנסת ממש, שהרי להם אסור לישן שם אלא ודאי הם בדירה סמוכה [אכן הראבי"ה באמת כתב להוכיח מדין זה שמותר לאכול בבית הכנסת, ומבואר דס"ל כהחזו"א], אבל הביאור הלכה נראה דס"ל שהאורחים אף שהם בדירה סמוכה מחשיבים את בית הכנסת לבית דירה, משום שיש להם ג"כ שייכות לבית הכנסת, ואפשר שהוא משום שבית הכנסת של הקהל צריך לדאוג להם.

# שיעור ז

**[סעי' ד] בית הכסא ובית המרחץ ובית הבורסקי ובית הטבילה, פטורים, לפי שאינם עשויים לדירת כבוד.**

בית הכסא

**בחזו"א** (סי' קסט ס"ק ב) הקשה לפי דברי רע"א (להלן סעי' יג) שאף שחדר פחות מדע"ד פטור מהמזוזה, מ"מ בחדר קטן מתוך חדר גדול צריך ליתן בו מזוזה בהצד שנכנס לחדר הגדול, שאפי' אם נחשיב את החדר הקטן כאויר, מ"מ הרי יוצא מהחדר הגדול בפתח זה ויש חיוב מזוזה. וא"כ קשה שאף שבית הכסא פטור מהמזוזה, מ"מ נחייבו במזוזה בימין הכניסה שנכנס לבית מבית הכסא, ואף שהוא מקום טינוף הרי יכול לכסותו [ואם הוא מבחוץ בלא"ה שרי אף בלא כיסוי]. ותירץ החזו"א שדוקא אם החדר הקטן נטפל לגדול סובר רע"א שיש להחשיב את הפתח ככניסה לחדר הגדול, אבל בית הכסא כיון שראוי לשימושו אינו נטפל לחדר הגדול, ואי לאו שהיה מקום של גנאי היה חייב במזוזה אפי' אם אין בו דע"ד, לכך אין לומר שניתן מזוזה בצד שנכנס משם לבית [ומבואר בחזו"א כסברת החמודי דניאל (הובא לעיל שיעור ד), מיהו אין זה ראיה לעצם חידושו של החמודי דניאל לגבי בית שער ובית התבן דחשוב אף כשאין בו דע"ד].

בית הטבילה וחדר שיוצא ממנו

**והנה** מבואר בשו"ע שבית הטבילה פטור מהמזוזה, ופירש הפמ"ג (או"ח סי' פד מ"ז ס"ק ב) דהיינו אף בחדר האמצעי שמקצתם לבושים, ואף שמותר להרהר שם בדברי תורה [כמבואר ברמ"א או"ח סי' פד] היינו משום דלא נפיש זוהמא, אבל מ"מ פטור מהמזוזה דלא חשיב בית של כבוד. והנה הפמ"ג (שם) כתב לחדש שאם יש בית לבלן שיוצא מהחדר האמצעי חייב במזוזה, דהא מבואר לעיל סעי' ב' ברמ"א שחדר ממש אף שעומדים שם ערומים חייב במזוזה, רק שצריך לכסות המזוזה. והדבר צ"ע דהא כשנותן המזוזה בפתח בית הבלן הרי זה ממש בפתח של בית הטבילה, ובית הטבילה הרי פטור מהמזוזה משום שאינו בית של כבוד, ואיך יתן שם מזוזה. ועי' במזוזות ביתך שהביא לדברי הפמ"ג, וכתב בשם חכם אחד שהוא צ"ע, ולא פירש כוונתו, ואולי הוקשה לו כן שהרי נותן המזוזה בבית האמצעי. ודין זה מצוי מאוד גם בחדרי האמבטיה המצויים כיום, אם יש לו חדר אחר בפנים אחר האמבטיה אם ליתן שם מזוזה. ולענ"ד יש לעשות כמש"כ הש"ך ס"ק י בשם המעדני המלך לקבוע המזוזה אחורי הדלת [וה"ה בחדר של הבלן אפשר שצריך להניח המזוזה אחורי הדלת].

**[סעיף ה]** **במקום שיש טינוף כגון שתינוקות מצויים שם, טוב לכסות המזוזה. ובמקום טהרה טוב להיות נראית.**

כיסוי למזוזה במקום טינוף ובמקום ערוה

**וכתב** הט"ז (ס"ק ה) שבמקום טינוף מהני כיסוי של זכוכית שהמזוזה נראית דרכו, כמבואר באו"ח (סי' עו סעי' א) שצואה בעששית מותר לקרות כנגדה אף על פי שרואה אותה דרך דפנותיה, משום דבכיסוי תלה רחמנא. אלא שלפי"ז דברי השו"ע צ"ב, שכתב שבמקום טהרה טוב שתהיה המזוזה נראית, ואם הביאור הוא שבמקום טינוף יכסה אף בזכוכית, יהיה משמע שבמקום טהרה טוב שלא יהא כיסוי כלל אף של זכוכית, אכן כבר נתקשו הפוסקים (רע"א שו"ת סי' נח הובא בפת"ש סי' רפה ס"ק ד) שכיון שמבואר ברמ"א לעיל (רפו, ב) שכשיוצא מביתו יניח ידי על המזוזה, לא שייך שתהיה המזוזה בלא כיסוי כלל דהרי אסור ליגע בכתבי הקודש [אכן משמעות רע"א שהמנהג היה ליתן המזוזה בלא כיסוי כלל, מדהקשה איך יניח ידיו על המזוזה ויגע בכתבי הקודש].

**ואף** הט"ז כתב להצריך ליתן כיסוי למזוזה וטעמו משום שאם נותן המזוזה בלא כיסוי יבא לידי מחיקת השם (ש.ד.י.), ולכך כתב שיתן המזוזה בזכוכית, וממילא לפי דעתו אין לחשוש כלל לטינוף של התינוקות, שהרי גם לזה מהני כיסוי של זכוכית. אמנם כתב הט"ז שבחדר שאיש ואשה ישנים לא מהני כיסוי זכוכית שהרי ערוה בעששית אסור לקרות כנגדה [שזה תלוי בראיה], לכך כתב שיכסה את המזוזה בשעוה [ועיי"ש בט"ז שבחדר שנשים רוחצות סגי בכיסוי זכוכית, מיהו בספר יד הקטנה העיר שגם מקום שנשים רוחצות הוא משום ערוה ולא מהני אלא כיסוי שאינו שקוף]. ועי' בפת"ש (ס"ק ז) שהביא מהיד הקטנה שאף כשכיסה את המזוזה לא יעשה כנגדה דבר טינוף, וכל ההיתר ע"י כיסוי הוא בדרך מקרה וכשא"א בעניין אחר.

**אלא** שדברי הט"ז צ"ע, דמשמע מדבריו שבכיסוי אחר שהמזוזה לא נראית ממנו סגי. וקשה דהא בשו"ע או"ח (סי' מ) מבואר שאסור לשמש מטתו בפני התפילין, אא"כ יתן את התפילין כלי בתוך כלי. ובאמת המג"א (שם ס"ק ב) הבין דברי הט"ז דמיירי שעושה ב' כיסויים, אלא שהט"ז יצא לחדש שלא מהני כיסוי זכוכית אף כשנותן אח"כ על המזוזה עוד כיסוי, דלגבי ערוה לא מהני עששית כלל ככיסוי, אלא בעינן שני כיסויים שאין המזוזה נראית דרכם. והמג"א (שם) כתב שלא נראה לו כן, אלא סגי שאחד מהכלים יהיה כיסוי שאינו נראה, דהרי עי"ז כבר לא יראה את המזוזה. ורק אם שתי הכיסויים יהיו של זכוכית לא מהני.

**ועי'** בפת"ש (ס"ק ח) שהביא בשם ספר חומות ירושלים שודאי גם הט"ז מודה שאי"צ דוקא שיהיו שני כיסויים שאינם נראים, אלא שהט"ז סובר שבמזוזה מהני אף בכיסוי אחד ואי"צ שתי כיסויים, ולא דמי לתפילין משום שהמזוזה למעלה מעשרה טפחים וגם קבועה בכותל, וכן דעת המאמר מרדכי (או"ח סי' מ) כהחומות ירושלים שבמזוזה סגי בכיסוי אחד, וטעמו משום שהמזוזה קבועה בכותל ובטלה לו, וגם הזכיר הטעם משום שהוא למעלה מעשרה. והוכיח כן המאמר מרדכי מסתימת דברי הרמ"א (לעיל סעי' ב) לחייב במזוזה במקום שאיש ואשתו ישנים, ומשמע מדבריו שאף כשהמזוזה בפנים הדין כן [כמו שמדוייק מסוף דבריו שם שכתב שאף להמקילין אם המזוזה מבחוץ מהני], וכן הוכיח מהא דכתב המחבר רק לעניין התפילין שיש לכסותו במקום תשמיש, ואמאי לא כתב כן לגבי המזוזה שהוא דבר המצוי בכל בית, וכתב שזה נראה כוונת הט"ז, ומה שהצריך הט"ז לעשות כיסוי אחד אינו מן הדין, שכיון שהמזוזה בטלה לכותל והיא למעלה מעשה אי"צ מדינא כיסוי כלל, אלא משום לא יראה לך ערות דבר הצריך שיעשה כיסוי אחד כדי שלא יראה את המזוזה [וגם בשו"ע הרב (סי' מ דין ה) הביא הדעות שמזוזה אי"צ אלא כיסוי אחד כיון שמתבטל בכותל, וכ"כ בכף החיים (שם אות יג)]. אמנם המשנ"ב לא הזכיר מזה כלל, וכתב (שם ס"ק ז) להחמיר להצריך למזוזה שתי כיסויים כדברי המג"א. ועיי"ש במאמר מרדכי שהעיד שמנהג יראים ושלמים היה ליתן מסמר מעל המזוזה שיכול לתלות שם כיסוי.

אם מהני לעשות כלי בתוך כלי באופן קבוע

**ובדין** כלי בתוך כלי כתב השו"ע (סי' מ סעי' ב) שצריך שלכל הפחות אחד מהכלים לא יהא מיוחד להם, שאם שניהם מיוחדים אפילו מאה כיסויים נחשבים ככיסוי אחד. ובחכמ"א (כלל קכח דין י) כתב ז"ל ונראה לי דבין במזוזה או שאר ספרים אם עשה מתחילה שני כלים שיחשב אחד לכלי בתוך כלי, כגון שכרך המזוזה בנייר ואחר כך הניחה בתיק שלה מותר. והיינו דס"ל שאם מתחילה כל כוונתו הייתה בשביל לעשות שני כיסויים, אי"ז נחשב ככלי של המזוזה כיון שנעשה רק לצורך שיהא כלי בתוך כלי. מיהו מטו משמיה דהחזו"א (עי' בספר מזוזות ביתך שעה"צ ס"ק נז) דאין לסמוך על זה דכיון ששני הכיסויים קבועים שם הם ככלים המיוחדים למזוזה ואינם אלא כיסוי אחד, ע"כ אם המזוזה מבפנים יעשה כמשנ"ת שנותן כיסוי על המסמר. אכן כשא"א, יש להקל שהרי יש לצרף לזה דעת הפוסקים המקילים שאי"צ במזוזה ב' כיסויים.

כשהמזוזה מאחורי הדלת מבחוץ

**והנה** לעיל (סוף שיעור ה) נתבאר שאם המזוזה מבחוץ כשסוגר את הדלת, לדעת השו"ע (או"ח סי' נה סי"ג) גם אי"צ לסגור את הדלת, שהוא כמחוץ לחדר, וא"כ י"ל שזהו ביאור השו"ע שהצריך כיסוי במקום טינוף ולא הזכיר שצריך ב' כיסויים, משום שהמזוזה מבחוץ ומן הדין אי"צ כיסוי כלל, ורק משום כבוד ראוי שלא יראה את המזוזה לכך כתב שטוב לכסות המזוזה, ולפי"ז גם מהט"ז ליכא ראיה למה שכתבו אותם פוסקים שאי"צ שני כיסויים למזוזה, היות והמזוזה מחוץ לחדר וממילא מן הדין אי"צ כלל ליתן שם כיסוי. והצריכו כיסוי אחד רק כדי שלא יראה הטינוף כנגד המזוזה.

**ולעיל** שם הבאנו מש"כ המשנ"ב (סי' נה ס"ק נ) בשם המג"א שתוך הפתח כלפנים וכן דעת האבן העוזר והגר"א שמקום הפתח הוי כחצר קטנה שנפרצה לגדולה דחשיב העומד בחצר הקטנה כמו שעומד בחצר הגדולה, ולפי"ז צריך ב' כיסויים למזוזה כל שהדלת פתוחה. אמנם דעת החזו"א (כלאיים סי' יא ס"ק ח) שכל הדין שחצר קטנה חשיב כעומד בחצר גדולה היינו רק בנכנסים כתלי קטנה בגדולה, אבל בלא זה החצר הקטנה נפרדת מהגדולה, ולפי"ז יוצא שאפשר להקל. אבל פשטות הרמב"ם ושאר פוסקים שבכל דיני התורה החצר הקטנה חשיב כגדולה גם בלא שנכנסים כותלי קטנה בגדולה [ועי' קרן אורה עירובין כד. מה שתירץ דעת הרמב"ם בזה], ועכ"פ אפילו הטור שבהל' עירובין הביא דין נכנסים כותלי קטנה בגדולה בשאר דיני התורה השמיטו [אמנם בתוס' (עירובין צב.) נראה כחזו"א שבכל התורה צריך נכנסים כותלי קטנה לגדולה ואכמ"ל].

**[סעי' ו]** **אכסדרה, והוא המקום שיש לו ג' כתלים ותקרה, אף על פי שיש לה שני פצימין ברוח רביעית, פטורה, מפני שהפצימין להעמיד התקרה הם עשויים ולא משום מזוזות.**

חוטי חשמל אם הוי צורת הפתח, ואם יש חילוק בזה בין מזוזה לעירובין

**בחזו"א** בהל' עירובין (סי' קיא ב"ק ה וביו"ד סי' קעב ס"ק ג ד"ה מן האמור) כתב לדון לגבי חוטי הטלגרף או חוטי חשמל אם זה מהני לצורת הפתח אם יתן למטה לחי, דלכאורה יש בזה חסרון מחמת שאין העמודים עשויים לצוה"פ אלא להחזיק את החוטים, ודמי לאכסדרה דלא חשיב צוה"פ כיון שהפצימין עשויים להחזיק התקרה. וכתב החזו"א לחדש דאנן יכולים לקבוע שיחשב למחיצה, וכתב שהטעם שאין נותנים שם מזוזה אפשר שהוא משום חשש שיקחום או משום שותפות עכו"ם.

**מיהו** יש לחלק בין דיני עירובין למזוזה, דבמקור חיים (בתיקון עירובין שבסוף הספר) כתב שלמזוזה בעינן פתח ממש, דפתח שמאי [היינו אבן נכנסת ואבן יוצאת] אינו חייב במזוזה ובעירוב מהני, והיינו משום שבעירוב אין דין שיהא צורת הפתח ממש. ולדברי המקור חיים עולה שכל שיש צורת הפתח שאינה חלקה ישרה אינו חייב ליתן שם מזוזה, אע"פ שמהני לצוה"פ עיי"ש. ועכ"פ לדבריו עולה שאף בפצימין העשויים לתקרה דוקא לעניין מזוזה לא חשיב צוה"פ אבל לעניין עירובין מהני.

**ודעת** האבני נזר (או"ח סי' רצג) שבאמת יש לפסול עירוב מחוטי הטלגרף היות ולא נעשה לשם פתל ונראה שלא הסכים לחידושו של החזו"א שיועיל כוונה של הצריכים לחיוב.

# שיעור ח

אכסדרה העשויה לחיזוק תקרה, כשסמוכה לבית

**[המשך סעיף ו] החזו"א** (סי' קסט סק"ג) כתב לדון באכסדרא שפצימין שלה עשויין לחיזוק תקרה, אלא שפתוחה לבית, אם חייבת במזוזה, וביאר שנחלקו בזה הראשונים, דהנה הראשונים נתקשו בסתירת הסוגיות, שבגמרא במנחות (לג:) הביאו ברייתא 'בית שער אכסדרה ומרפסת חייבין במזוזה' [והקשו שם בגמרא על רב חסדא שפטר אכסדרה ממזוזה, מחמת שהעמודים עשויים לחיזוק תקרה, ותי' הגמרא דמיירי באכסדרה דבי רב שהיה צורת הפתח גמורה], ואילו ביומא (יא.) איתא 'בשעריך... יכול שאני מרבה אף בית שער אכסדרה ומרפסת תלמוד לומר בית..'

**ובתירוץ** הקושיא מצאנו כמה תירוצים, שיטת הרי"ף (מזוזה ו:) שבאמת בית שער פטור כיון שאינו בית, וכמו שלמדו בברייתא ביומא, ומה שאמרו במנחות שבית שער חייב היינו כשהוא פתוח לבית, וכן דעת הרמב"ם. אבל התוס' והרא"ש פירשו [מנחות שם ד"ה אכסדרה, וביומא יא. ד"ה יכול, ובסוכה ח: ד"ה ותיהוי, וכן פירש הרא"ש מזוזה סי' טו בשם ר"י] שמן התורה בית שער אכסדרה ומרפסת פטורים מהמזוזה, אבל מדרבנן חייבים, והברייתא דמנחות שחייבין היינו מדרבנן. וזה שתי הדעות בסעי' ז', שבתחילה הביא השו"ע דעת הרי"ף שאם פתוח לבית חייב אבל בלא פתוח לבית פטור, ואח"כ הביא השו"ע דעת התוס' שלעולם חייב והיינו מדרבנן.

**ויסוד** מחלוקת הרי"ף והתוספות תלוי במה שנתבאר לעיל (שיעור ד) שנחלקו הראשונים אם חיוב מזוזה בשערי חצרות הוא דין עצמי ששער החצר חייב במזוזה, או שאינו חיוב עצמי אלא הוא חיוב מחמת הבית, שכיון שנכנסים משם לבית הוי שער לבית חייב. וכמו"כ בבית שער, דעת הרי"ף שבית שער חייב במזוזה מדין הבית, ולכך סובר שכל שהוא פתוח לבית חייב, אבל אם אינו פתוח לבית אינו חייב שאין לו חיוב עצמי, אבל התוס' והרא"ש ס"ל שהוא חיוב עצמי [והרא"ש לשיטתו, כמו שנתבאר לעיל שיעור ד'] ושייך חיוב אף כשאינו פתוח לבית [ועי' חזו"א שכתב נפק"מ בזה במי שיש לו בית שער של חברו הנכנס משם לביתו, שלדעת הרי"ף חיוב המזוזה על מי ששייך לו הבית, שהרי המזוזה היא מחיובי הבית, אבל לדעת התוס' בעל הבית שער חייב במזוזה, ועי' בשיעור לעיל שם מה שנתבאר עוד נפק"מ בזה].

**והנה** התוס' בסוכה (ח: ד"ה ותיהוי, וכן הוא בתוס' ישנים יומא יא:) הקשו על הרי"ף שאם כדבריו שבמנחות מיירי בפתוח לבית ולכך חייב, א"כ אמאי הקשו שם על רב חסדא שאמר שבית שער פטור מהמזוזה, והרי יש לומר שרב חסדא דיבר באופן שהבית שער אינו פתוח לבית. ודעת הרי"ף על כרחך שאפילו פתוחה לבית פטורה משום שעשוי לחיזוק תקרה, ועל כרחך צריך לומר כן, דהא הרי"ף העמיד את הברייתא במנחות שאכסדרה חייבת בפתוחה לבית, ואעפ"כ מבואר בגמרא שם שדוקא באכסדרה דבי רב שהיה צורת הפתח גמור חייב, אבל באופן שעשוי רק לחיזוק תקרה פטור ממזוזה, והטעם נראה משום שכשעשוי לחיזוק תקרה הוא חסרון בצורת הפתח עצמו, ולא מהני מה שהוא בכניסה לבית, ורק אם יש צורת הפתח גמורה רק שיש חסרון שאכסדרה אינה דירה, לזה מהני מה שהיא סמוכה לבית.

**ובביאור** דעת התוס' שסוברים שאם האכסדרה סמוכה לבית ליכא חסרון של חיזוק תקרה, נראה שדעתם שכל הטעם שפטורה מהמזוזה הוא משום שאין תועלת בצורת הפתח אלא לחיזוק תקרה, ולכך באופן שהוא כניסה לבית, מלבד חיזוק התקרה, יש כאן גם כוונה שיהא זה פתח לבית, וממילא חייב במזוזה.

**ומעתה** עולה שאם אכסדרה שפצימין שלה עשויים לחיזוק תקרה תהיה פתוחה לבית, יהיה תלוי במחלוקת הרי"ף והתוספות, שלדעת הרי"ף פטור מהמזוזה שעכ"פ הפצימים עשויים לחיזוק תקרה, אבל להתוס' יהיה חייב במזוזה כיון שפתוח לבית.

[ובדעת התוס' יש לדון אם ס"ל שבסמוך לבית יהיה חייב מהתורה ואפילו אם עושה לחיזוק תקרה, אלא שהתוס' דחו שלא שייך לבאר כן בגמרא במנחות דא"כ אמאי בחיזוק תקרה פטור, ולכך ביארו שתי הברייתות באינו סמוך לבית ומ"מ חייב מדרבנן. או דילמא שהתוס' חלקו לגמרי על דברי הרי"ף, ודעתם שלעולם אינו חייב מדאורייתא אלא רק מדרבנן, ומ"מ אף כשעשוי לחיזוק תקרה יש לחייבו מדרבנן באופן שסמוך לבית].

**ויש** להביא ראיה מרש"י דג"כ ס"ל כהתוס', שכתב לעניין אבולא דמחוזא (יומא יא.) שאמרו בגמרא שפטורים מהמזוזה משום שעשויים לחיזוק אקרא דכובה [היינו לכיפה שמעל בית הסוהר, וממילא אין זה נחשב צורת הפתח כמו פצימין העשויים לחיזוק תקרה] והקשו ואקרא גופה תיבעי מזוזה, ופירש רש"י כוונת הגמרא שכיון שנכנסים משם יש לחייב, ומבואר ממש כסברת התוס' שאף שיש חסרון בצורת הפתח שעשוי לחיזוק תקרה אם נכנסים משם לבית זה טעם לחייב במזוזה [ובאמת כן מבואר ברש"י במנחות לג: ד"ה חייבת, שאכסדרה חייבת מדרבנן והיינו ממש כשיטת התוס'].

**אלא** שלפי"ז צ"ב, שבשו"ע סתם שאכסדרה פטורה ממזוזה, ומשמע אפילו היא סמוכה לבית, והיינו כדעת הרי"ף, ובאמת כן הכרעת האחרונים להלכה כהרי"ף, שהכסף משנה (מזוזה פ"ו ה"ז) הוכיח מהרמב"ם דס"ל כהרי"ף שבאכסדרה בהלכה ג (פ"ו ממזוזה) כתב לפטור כיון שעשוי לחיזוק תקרה ולא הזכיר שאם סמוך לבית חייב, ובה"ז (שם) כתב שבית שער אכסדרא ומרפסת אם סמוך לבית חייב, וצ"ל שהרמב"ם ס"ל שאם אינו עשוי לחיזוק תקרה תלוי אם פתוח לבית או לא, אבל אם עשוי לחיזוק תקרה אפ' סמוך לבית פטור, וכן מבואר בב"ח וכ"כ המקדש מעט בשם מהרלב"ח.

**אמנם** באמת צריך תלמוד דמ"מ היה לנו לחשוש להחמיר כדעת התוס', דלהלן סעי' ז' הביא השו"ע בתחילה דברי הרי"ף ואח"כ כתב בשם יש אומרים את דעת התוס'. ועי' חזו"א (סי' קסח ס"ק ה) שמבואר שאע"פ שהעיקר ההלכה כדעת הרי"ף, מ"מ לכתחילה מחמירים כהתוס' [וז"ל החזו"א שם 'ואע"ג דאנו מחמירים כדעת תוס' דבית שער חייב מדרבנן ואף באין פתוח לתוכו בית, מ"מ אין לקבוע בימין כניסה לחצר בשביל לצאת דעת זו, ולהכנס בביטול מצוה דאוריתא של בית' והיינו שלדעת הרי"ף אם יש דלת בית הבית לחצר צריך ליתן המזוזה בצד שנכנס לבית ולא בהצד שיוצא לחצר ולדעת התוס' יתן בצד שיוצא לחצר, ובזה אין לנו לעשות כדעת התוס' כין שהעיקר כדעת הרי"ף], וא"כ קשה אמאי כאן השמיט השו"ע דעת היש אומרים. ועי' בספר מזוזות ביתך (ס"ק לא) שג"כ סתם שפטור ממזוזה אפילו כשאכסדרה סמוכה לבית, אמנם הביא בשעה"צ (אות סא) שיש מחייבים, וכן בקיצור שו"ע בלחם הפנים. אכן באמת כן מדויק בלשון הקיצש"ע עצמו, שבסעי' טו (סי' יא) כתב הפטור באכסדרה משום חיזוק תקרה, ואח"כ בסעי' טז כתב דין בית שער ומרפסת, והוסיף אח"כ שאם סמוך לבית יהיה חייב בין בבית שער ובין באכסדרה, ומשמע מדבריו דאפילו באכסדרה שפצימין שלה עשויים לחיזוק תקרה חייב כשסמוך לבית.

**אכן** במזוזות ביתך שם יש עוד לדון, שאחר שפסק כהרי"ף והרמב"ם שעשוי לחיזוק תקרה פטור אף בסמוך לבית וכדמשמע בשו"ע, הביא דברי החזו"א לעניין חוטי הטלגרף [שנתבאר לעיל שיעור ז], ולכאורה כל סברתו של החזו"א שיכול להחשיב את חוטי הטלגרף לפתח, אתי שפיר רק לדעת התוס' שאף בעשוי לחיזוק תקרה אם הוא נעשה כפתח לבית חייב, אבל לדעת הרי"ף שאם עשוי לחיזוק תקרה פטור אף כשהוא כניסה לבית, מוכח דעתו שהעשוי לחיזוק תקרה חסר בדין צורת הפתח ולכך לא מהני אף כשסמוך לבית, א"כ אף בחוטי הטלגרף שהעמודים עשויים להחזיק החוטים הוי כמו חיזוק תקרה ואיך יועיל מה שיחשוב על החוטים שיהיה גם כפתח. וצ"ע.

**[סעיף ז]** **מרפסת, שהיא דרך לעלות בה לעליות, ובית שער והגנה, פטורים. ואם בית פתוח לאחד מאלו, חייבים. ויש אומרים שבית שער חייב אפילו אין בית פתוח לו.**

גינה ומרפסת הסמוכה לבית

**והט"ז** (ס"ק ז) והש"ך (ס"ק טז) העירו שלדעת היש אומרים אף בגינה ומרפסת חייבים כשאינו סמוך לבית, ולמה השמיט השו"ע דין זה. ועי' חזו"א (סי' קסח ס"ק ז) שנתקשה דבמנחות (לג:) מבואר שחכמים סוברים שבית שער הפתוח לגינה ולקיטוניות אינו צריך ליתן מזוזה, שהגינה עיקר וחשיב בית שער הפתוח לאויר, ואי נימא שיש חיוב מדרבנן בגינה, א"כ אף שהגינה עיקר וחשיב כפתוח לגינה מ"מ יהיה חייב במזוזה מדרבנן.

**ובעיקר** מחלוקת הרי"ף והתוס' אם בית שער שאינו פתוח לבית חייב נתבאר לעיל. מיהו יש עוד דעה שלישית בראשונים, והיא דעת בעל המאור (סוכה ד. מדפי הרי"ף), שיישב הסתירה בין הברייתות דמה דקתני שבית שער אכסדרה ומפרסת פטורים מהמזוזה, היינו בית שער של אכסדרה ומרפסת, אבל באמת בית שער אכסדרה ומרפסת עצמם כשהם פתוחים לבית חייבים. וכתב הבעה"מ שה"ה בית שער של חצר פטור מהמזוזה, והמלחמות תמה עליו וכתב שודאי בית שער של חצר חייב דהא משם נכנסים לבית ולא גרע משערי מדינות [ועי' חזו"א סי' קסט (ס"ק א) שתמה על הרמב"ן, שכמו שהקשה על הבעה"מ לגבי בית שער של חצר, כמו"כ היה יכול להקשות על בית שער של אכסדרה ומרפסת שהרי גם הם כניסה לבית].

**והנה** אם יש לו גינה סמוכה לבית ויש פתח ביניהם, ויש לו כניסה רגילה לבית והיא הכניסה העיקרית לביתו, ויש עוד פתח לגינה, כתב המזוזות ביתך (ס"ק לז) שאף להרי"ף פטור מליתן שם מזוזה, אמנם באמת אם דרך הנכנסים לבית לפעמים גם דרך הגינה חייב שם מזוזה גם להרי"ף, דהא הוי כניסה לבית ומאי איכפ"ל שיש עוד כניסה אחרת לבית.

**ויש** לדון עוד אם יש לו פתח שנכנסים משם לגינות אבל יש מהגינה גם כניסה לבית אם חייב במזוזה, שבפרשה סדורה (סי' לא) תלה נידון זה במחלוקת שנתבארה לעיל (שיעור ד) לגבי שער הפתוח למקום חיוב ולמקום פטור, שמהרמב"ם מוכח שחייב שהרי ביאר ששערי ניקנור חייבים במזוזה כיון שכהן גדול נכנס משם לשכת פרהדרין, ואף שנכנסים משם לכל המקדש שהוא מקום פטור, כיון שהוא פתח גם למקום חיוב ממילא חייב במזוזה. אולם הגר"א גרס שם שער המים, שלדעתו הוא סמוך ללשכת פרהדין, ומשמע דמשו"ה שינה הגירסא דבשערי נקנור אין לחייבו במזוזה כיון שהוא פתח ברובו למקום פטור [ועי' בכל זה לעיל שיעור ד].

**ולכאורה** היה נראה שהדבר תלוי במחלוקת הרי"ף והתוס' אם צורת הפתח העשוי לחיזוק תקרה והוא גם פתח הבית אם חייב, שלדעת התוספות אף שהוא עשוי לחיזוק תקרה אם פתוח גם לבית חייב, וממילא ה"נ אם יש פתח העשוי למקום פטור ויש בו גם שימוש לבית דירה יש לחייבו במזוזה, אבל להרי"ף היה לנו לפוטרו. אמנם כל זה אינו שמפורש ברמב"ם (פ"ו ממזוזה ה"ו) שבשערי ניקנור חייבים במזוזה, וצ"ל דבחיזוק תקרה גרוע יותר, כיון שהוא חסרון בצורת הפתח דלא חשיב כלל כצורת הפתח, ולכך אף שהוא כפתח לבית פטור מהמזוזה.

# שיעור ט

[סעי' ט] **בית שער העומד בין הגנה לבית, חייב בשתי מזוזות, אחת במקום שפתוח לבית ואחת במקום שפתוח לגנה.**

פתח שבין הגינה לבית

**הנה** בגמרא (מנחות לג:) איתא 'ת"ר בית שער הפתוח לגינה ולקיטונית, רבי יוסי אומר נידון כקיטונית, וחכ"א נידון כבית שער. רב ושמואל דאמרי תרוייהו מגינה לבית כולי עלמא לא פליגי דחייב, מאי טעמא ביאה דבית היא, כי פליגי מבית לגינה, מר סבר קיטונית עיקר ומר סבר גינה עיקר וכו', ומסיק והילכתא כרב ושמואל לחומרא'.

**ופירש** רש"י שם (ד"ה מגינה לבית) שלדעת רב ושמואל אותו פתח שבין הבית שער לקיטונית [שהוא בית יפה] ודאי נחשב כפתח לקיטונית, וחייב במזוזה, והמחלוקת היא בפתח שבין הבית שער לגינה, אם חשיב ג"כ כפתח לקיטונית, או דזה נחשב כפתח לגינה ופטור ממזוזה. וקיי"ל כרבי יוסי להחמיר, וכמו שפירשו טעמו רב ושמואל, דס"ל שעיקר הבית שער לשם כניסת קיטונית נעשה.

**ואח"כ** פירש רש"י פירוש אחר [וכתב שהוא עיקר], שמגינה לבית לכו"ע חייב היינו שיש היכר ציר לבית, כלומר שהוא פותח את הדלת לתוך הבית שזה ראיה ודאי שהבית שער עשוי כדי ליכנס לבית, וממילא חייב במזוזה. ות"ק ורבי יוסי נחלקו באופן שיש היכר ציר לגינה [שהדלת נפתחת לכיוון הגינה], ובזה סובר ת"ק שפטור ממזוזה דהא ההיכר ציר מוכיח שהוא כניסה לגינה ולא לבית. ואעפ"כ לרבי יוסי חייב משום שהקיטונית עיקר, וביאר רש"י ז"ל *'קיטונית עיקר. וחייב, ואף על גב דציר סובב בגינה, דכי אמרינן לעיל (לג.) הלך אחר היכר ציר, הני מילי בפתח דבין תרי בתי דתרווייהו עיקר, אבל הכא עיקר קיטונית, ולשמה נעשה, חייב. ומר סבר עיקרו לשם גינה עביד ופטור'*.

**והיינו** שמבואר בגמרא (שם) שאם יש פתח בין שני בתים ורוצה לידע איזה צד נחשב שנכנס ואיזה צד נחשב שהוא יוצא, אזלינן אחר היכר ציר, שאותו צד שהדלת נכנסת לשם הוא הכניסה, ויתן המזוזה בצד ימין של הכניסה, וסובר רבי יוסי שבאופן שיש קיטונית וגינה, כיון שהקיטונית עיקר אזלינן בתר העיקר ולא בתר היכר ציר.

איך קובעים באיזה צד ליתן המזוזה

**וביאר** החזו"א (סי' קסח) שיש ג' דרכים לקבוע לאיזה צד נחשב הכניסה. **א.** היכר ציר **ב.** עיקר וטפל. **ג.** ויש עוד דבר הקובע והוא חיצון ופנימי, שכל שיש בית פנימי שאין לו פתח אחר אמרינן שהדלת שבין החיצון לפנימי הוא כניסה לפנימי.

**ויש** לנו לברר איזה מהם עדיף [כשיהיו סותרים זה לזה], ולפירוש האחרון של רש"י מבואר שנחלקו ת"ק ורבי יוסי אם עיקר וטפל עדיף או היכר ציר עדיף, וקיי"ל כר"י שעיקר וטפל עדיף מהיכר ציר. ובחזו"א (שם ס"ק א) כתב כדבר פשוט שגם שפנימי וחיצון עדיף מהיכר ציר וז"ל *'דזה יותר מסתבר דהפתח שבין פנימי וחיצון לא משגחינן בהיכר ציר, דודאי הפתח הוא של הפנימי שאין לו פתחא אחרינא'*. וכן מוכח מרש"י במנחות (לג. ד"ה כגון) דאזלינן בתר היכר ציר רק ביש לשני החדרים פתח לרה"ר, ומשמע דאבל אם יש רק לחדר אחד פתח לחוץ לא אזלינן בתר היכר ציר, רק תלוי בפנימי וחיצון.

**ומעתה** נשאר לנו לברר אם פנימי וחיצון עדיף או עיקר וטפל עדיף. והנה בחזו"א (שם ס"ק ג) כתב שאותו בית שער שנחלקו בו ת"ק ור"י על כרחך מיירי בהיה לבית פתח נוסף לרה"ר, דאי לאו הכי ודאי היה חייב ליתן מזוזה בפתח של הב"ש שבין הגינה לבית, כמו כל בית שער שחייב במזוזה. אלא שיש לנו לדון אם גם לגינה היה פתח אחר לרה"ר. דאי נימא שהיה לגינה פתח לחוץ ובזה נחלקו ת"ק ור"י, א"כ י"ל שבאופן שלא היה לגינה פתח אחר כו"ע מודו שהפתח בין הבית לגינה הוא כניסה לגינה ופטור ממזוזה, ואי מיירי באין פתח מהגינה לחוץ א"כ יהיה מכאן ראיה שעיקר וטפל עדיף מפנימי וחיצון. ועי' בחזו"א (שם) שמדברי רש"י נראה דהיה לגינה פתח לחוץ, דאל"כ אמאי פירש רש"י שהחידוש של רבי יוסי הוא שחייב במזוזה אע"פ שהיה היכר ציר, והרי היה יכול לפרש בלא זה, דלת"ק אף שבית עיקר מ"מ כיון שהגינה אין לה פתח אחר חשיב כניסה לגינה, ורבי יוסי ס"ל שעיקר וטפל עדיף, אלא ודאי מיירי באופן שהיה לגינה פתח אחר לחוץ ולא היה כאן פנימי וחיצון.

**אמנם** כתב החזו"א שברמב"ם וראב"ד וריא"ז נראה שכל החיוב הוא מצד הבית, ולכן נראה שאף באופן שאין לגינה פתח לרה"ר עושה מזוזה לכיוון הבית מדין עיקר וטפל [וכן האריך בזה בבית מאיר (סי' רפט) שלעולם המזוזה לכיון הבית מדין עיקר וטפל].

קשה לשיטת רע"א שבפחות מדע"ד יתן מזוזה בצד הכניסה לחדר הגדול

**והנה** ידועה שיטת רע"א לגבי בית פחות מדע"ד, דלהלן (סעי' יג) כתב בשו"ע בית שאין בה ד' אמות על ד' אמות, פטור. וכתב רע"א שם ז"ל 'היינו דמצד עצמותו פטור ממזוזה, אבל בחדר שלפנים מחדר (שקורין קעמערכי) שיוצאים מחדר הגדול לחדר הקעמערכי, הפתח ההוא חייב במזוזה מצד הגדול שיוצאים ממנו דרך פתח זו לחדר קטן, ויהא נידון חדר קטן כאויר, דמ"מ חייב כאלו יוצא מפתח זו לשוק כנלע"ד בעזה"י [ודברי רע"א נפק"מ לכאורה לאותם שיש להם חדר קטן לבגדים, מיהו הגרח"ק כתב שפחות מז' טפחים אף לרע"א פטור, ועוד שאם רק תולה בגדים נראה דאי"ז נחשב כפתח בית דהא אין שם דירה].

**ומצינו** כמה דרכים בביאור דעת רע"א, והחזו"א הבין שכוונתו שיש להחשיב את הפתח שבין הבית הקטן לגדול שהוא כמו פתח לגדול, ויתן המזוזה בימין הכניסה לגדול, שיש להחשיב את הקטן כמו אויר, כמ"ש רע"א דהוי כמו שנכנס מהשוק לבית.

**אלא** שכתב החזו"א (שם ס"ק ה) להקשות, דאם נאמר כביאור הראשון שנחלקו כשיש פתח אחר לגינה ולת"ק אזלינן בתר היכר ציר שהוא לגינה ולכך פטרי ממזוזה, א"כ כמו שלת"ק פטור ממזוזה בגלל היכר ציר [ולא חייבו ליתן בצד שנכנס לבית], כמו"כ נפטור ממזוזה בחדר פחות מדע"ד מדין פנימי וחיצון שעדיף מהיכר ציר. אולם אם נפרש שקיי"ל כר"י לשים את המזוזה לכיון הקיטונית משום שהקיטונית עיקר והגינה טפל, אפשר להבין שיטת רע"א שגם בבית פחות מדע"ד עושים מזוזה לצד הבית מדין עיקר וטפל.

**מיהו** דברי החזו"א צריכים ביאור, דלכאורה הטעם שהגינה טפילה לבית אינה משום החשיבות שביניהם, אלא משום שעיקר הגינה בנויה לצורך הבית, אבל בית שאין בו דע"ד הסמוך לבית גדול, למה יהיה הבית הקטן טפל לגדול, הרי אין הקטן בא לשימוש של הגדול.

**ועכ"פ** מבואר מהחזו"א ביאור אחר בדברי רע"א, שאין דעתו שכל מקום הפטור ממזוזה יש ליתן את המזוזה בצד השני שהוא כניסה לבית החייב במזוזה, אלא הטעם שס"ל לרע"א לחייב במזוזה הוא מחמת עיקר וטפל, שלכך נחשב ככניסה לבית הגדול. אמנם המעיין בשו"ת בנין ציון [לבעל הערוך לנר תשובה צט] יראה שביאר שיש להניח המזוזה לצד החייב, אבל החזו"א לא סובר כך, וע"ע בחזו"א לעניין בית הכסא (סי' קסט ס"ק ב) שכתב שביה"כ פטור ממזוזה ולא מניחים המזוזה לצד הבית, וע"כ דבר פטור אינו סיבה להניח מזוזה להיפך, אלא רק ענין עיקר וטפל גורם להניח המזוזה לצד הבית, ובית הכסא לא חשיב טפל ולכן פטור מהמזוזה.

השכיר חדר פנימי בביתו היכן יתן המזוזה

**ועי'** בסוף ספר מזוזות ביתך שהודפס שם מכתב ממרן הגרח"ק שליט"א לר' דב לנדא שליט"א בעניין מי שהשכיר חדר פנימי בביתו, שהעלה שם צד שיתן המזוזה מימין הכניסה מהפנימי לחיצון, וטעמו משום שבית שכור חיובו במזוזה רק מדרבנן, וא"כ מדאורייתא הוא מקום הפטור ממזוזה, וא"כ לדעת רע"א מן התורה יש לחייב ליתן מזוזה ככניסה לחיצון, כמו שכתב לעניין בית שאין בו דע"ד.

**וכתב** לו הגרח"ק שאף שכן הוא מן הסברא, מ"מ סתימת הפוסקים אינה כן וגם אין המנהג כן, ולעניין הדין יש לומר שבאמת פנימי עדיף אף כשהוא מקום הפטור ממזוזה, ומה שחייב רע"א בבית פחות מדע"ד הוא משום שנחשב כאוויר כדמשמע בסוכה דף ג'. ועיי"ש עוד טעמים, ואחד מהם הוא שיש לומר שלא שייך כאן עיקר וטפל כמו בגינה ובית, כי בית המושכר אף שהוא פטור ממזוזה אינו טפל כי פטורו רק משום שאינו שלו, ורק גינה נחשבת טפילה לבית. ועיי"ש שכתב להוכיח יסוד זה מהחזו"א לעניין בית הכסא שהובא לעיל.

שיטת השיטמ"ק למה לא אזלינן בפתח שבין גינה לבית בתר היכר ציר

**ועיי"ש** שהביא דברי השיטמ"ק (מנחות שם) שכתב באופ"א למה לא אזלינן בתר היכר ציר בבית שער שבין גינה לבית, ופירש דלפטור לא אזלינן בתר היכר ציר, והיינו שדלת שבין ב' בתים, היכר ציר קובע איזה צד הוא הכניסה, אבל אין לפטור הבית ממזוזה מחמת היכר ציר. וכתב הגר"ח שליט"א שזה דוקא בהיכר ציר אבל מעלת פנימי עדיף, וממילא אם היה פנימי פטור יש לנו לפטור את הפנימי ממזוזה, ולכן המשכיר נותן המזוזה בדרך כניסתו כי מן התורה פטור הוא לגמרי.

שתי בתים ודלת ביניהם ואחד של גוי או של מי שאינו שומר תו"מ

**ודברי** השיטמ"ק הם נפק"מ גדולה למעשה, דמרש"י מוכח היכר ציר יכול לפטור, אבל לשיטמ"ק אינו פוטר, ולכאורה לפי"ז אם יהיו שני בתים אחד של גוי ואחד של ישראל ודלת ביניהם, ויש היכר ציר לביתו של הגוי, לדעת רש"י פטור מהמזוזה, אבל לשיטמ"ק חייב במזוזה. וכמו"כ אם יהיו שני הבתים של ישראל, אלא שזה שההיכר ציר לביתו מתעצל ואינו נותן מזוזה, או שנותן מזוזה שאינה מהודרת, לדברי השיטמ"ק גם על חברו יש חיוב מזוזה, וצריך לדאוג שיהיה שם מזוזה מהודרת.

**ומעתה** יש לדון אם הבית השני של גוי, שנתבאר שלדעת השיטמ"ק חייב במזוזה, באיזה צד יתן את המזוזה, דביאור דעת השיטמ"ק נראה שאף שיש היכר ציר לבית זה עדיין חשיב גם פתח לבית השני, רק שהצד שיש לו היכר ציר עדיף, ומהאי טעמא ס"ל שאין לפטור מחמת היכר ציר, וא"כ באופן שהגוי גר בבית השני, י"ל שכל חיובו הוא רק משום שיש כאן קצת כניסה לביתו, וא"כ יתן בימין הכניסה לביתו.

**אמנם** י"ל שצריך ליתן בצד הכניסה לבית של הגוי, דהא יש להבין לדברי השיטמ"ק שלעולם חשיב קצת כניסה לביתו, מה מהני שנותן את המזוזה בכניסה לבית שיש לו היכר ציר, הא מ"מ יש כאן גם כניסה לבית השני, ואיך נפטר מהמזוזה ע"י המזוזה שנתן בדרך כניסתו לבית הראשון. ועל כרחך צ"ל דס"ל שמקום הנחת המזוזה אינו מעכב בדיעבד, וא"כ י"ל שאף כשהבית של הגוי יתן את המזוזה בהצד שהוא הכניסה, שזהו צד הכניסה לביתו של הגוי, ומהני גם לאותו קצת כניסה שיש לו לביתו.

**ואף** אם בבית של הגוי ננקוט כהצד הראשון שיתן בצד הכניסה לביתו, מ"מ נראה פשוט שאם היה הבית השני שההיכר ציר אליו של מי שאינו שומר תו"מ ולא נתן מזוזה, שלדברי השטמ"ק מחוייב לדאוג למזוזה כמו שנתבאר, בזה ודאי נראה שיתן את המזוזה בצד הכניסה לביתו של מי שיש לו היכר ציר, שהרי גם הוא מחוייב במזוזה, ובזה שנותן המזוזה בצד הכניסה לביתו של חברו מועלת המזוזה גם בשבילו.

# שיעור י

שיטת מהרי"ל

**בשיעור** הקודם נתבאר כיצד קובעים איזה צד ליתן המזוזה. ונתבאר דעת החזו"א שיש ג' דרגות א. עיקר וטפל לעולם עדיף, ב. פנימי וחיצון. ג. היכר ציר.

**ולהלן** סימן רפט (סעי' ג) כתב המחבר הדין לילך בתר היכר ציר כשיש לו שני בתים ודלת ביניהם, ולכל אחד פתח לרה"ר. ובט"ז שם (ס"ק ד) הביא ממהרי"ל (תשובה סי' צד) שפנימי וחיצון עדיף מהיכר ציר [וכמו שנתבאר], ולכך כתב שמי שיש לו חצר הסמוכה לבית יהיה הדין כך: שאם יש לחצר פתח למקום אחר אזלינן בתר היכר ציר, אבל אם אין לחצר פתח אחר אז לא אזלינן בתר היכר ציר, אלא לעולם נותן המזוזה לימין הכניסה מהבית לחצר. והבית מאיר (סי' רפט) הקשה על מהרי"ל שודאי דין זה נכון בשני בתים סמוכין זה לזה, אבל בחצר ובית הרי חצר מצד עצמה פטורה מהמזוזה ואינה חייבת במזוזה אלא מחמת שהבתים פתוחים לתוכה, כמבואר ברמב"ם [עי' לעיל שיעור ד'], ודין החצר כדין הגינה, וכיון שקיימא לן כרבי יוסי שבית שער שבין הגינה לבית לעולם נחשב ככניסה לבית, א"כ גם בחצר הדין כן והיינו ממש כמשנ"ת מהחזו"א. וכתב הבית מאיר לבאר שדעת מהרי"ל כשיטת הרא"ש שחצר חייבת במזוזה מצד עצמה ולא משום הבתים הפתוחים לתוכה.

מרפסת פנימית לאיזה צד יתן המזוזה

**ולעניין** הלכה רגילים לפסוק בזה כדעת הב"מ והחזו"א וכשיטת הרמב"ם, שחצר אין לה חיוב מזוזה מצד עצמה וכל חיובא מחמת שהיא טפילה היא לבית, ולכך לעולם נחשב הפתח ככניסה לבית ונותן המזוזה לימין הכניסה מהחצר לבית. והנה מרפסת היא ממש כחצר, וא"כ לדעת החזו"א לעולם נותן המזוזה לימין הכניסה מהמרפסת לבית, ואפילו שהמרפסת פנימית, אמנם מנהג ירושלים היה ליתן המזוזה בימין הכניסה מבית למרפסת והיינו כדעת המהרי"ל הנ"ל ונהגו כן אפילו במרפסת פחות מדע"ד [והוא עפ"י דעת הט"ז להלן].

חדר פנימי או שההיכר ציר נכנס אליו, והוא פחות מדע"ד

**עוד** כתב מהרי"ל (בתשובה שם והובא בט"ז שם), בעניין מי שיש לו חדר גדול ובית החורף ולכל אחד מהם פתח לחצר, וביניהם יש חדר קטן פחות מדע"ד [כן מפורש בדברי השואל במהרי"ל שם מיהו הט"ז לא הזכיר דמיירי בחדר פחות מדע"ד] שממנו שני פתחים אחד לבית החורף ואחד לחדר הגדול, ובמעשה שם היה היכר ציר מהחדר הקטן לחדר הגדול וכן מהחדר הקטן לבית החורף, וכתב מהרי"ל דאזלינן בתר היכר ציר. ויש לדון מה יהיה הדין באופן שההיכר ציר יהיה להיפך שיפנה לחדר הקטן אם גם בזה ניזיל בתר היכר ציר, שהט"ז כתב להדיא דלעולם אזלינן בתר היכר ציר ואם יהיה ההיכר ציר לחדר הקטן יתן המזוזה בכניסה לחדר הקטן, אא"כ לא היה פתח אחר לחדר הגדול או לבית החורף דאז אזלינן בתר פנימי וחיצון. אולם במהרי"ל נראה שאם היה ההיכר ציר לחדר הקטן היה פטור ממזוזה לגמרי כיון שהחדר הקטן אין בו דע"ד [שכתב שכיון שההיכר ציר מהחדר הקטן לחדר הגדול ולבית החורף לכך שתיהן חייבות ומשמע שבלא זה היה פטור מהמזוזה ולא שהיה נותן בצד השני].

**ובהבנת** דעת הט"ז שחייב במזוזה אע"פ שהחדר קטן ואין בו דע"ד, צריך לומר דס"ל שלעולם פתח זה חייב במזוזה מחמת החדר הגדול, וההיכר ציר קובע באיזה צד יתן, ואם ההיכר ציר לקטן נותן המזוזה שם אף שהחיוב רק מחמת החדר הגדול.

**ודעת** הבית מאיר והחזו"א דלעולם נותן המזוזה בימין הכניסה מהחדר הקטן לבית הגדול כיון שהוא טפל לחדר הגדול, וכמו שמבואר לעניין גינה ובית שלעולם נותן מימין הכניסה מהגינה לבית. ועיי"ש בב"מ שהביא דבריו בפני חתן בן אחותו רבי יעקב מליסא [רבינו הנתה"מ] שהסכים דלא כמהרי"ל מחמת שדברי המרדכי מוכיחים שחולק על המהרי"ל, וכן הביא הש"ך (סי' רפט ס"ק ו) בשם הלבוש דלעולם אזלינן בתר העיקר ולא משגיחים בהיכר ציר. ועיי"ש שהביא הנתיבות מדברי אב"ד גלוגא שסובר שאין הולכים אחר עיקר וטפל, אלא היסוד הוא שהולכים אחר עיקר הכניסה, ובזה ביאר דעת מהרי"ל שפתח שבין חצר לבית נותן בימין הכניסה מהבית לחצר, משום שסובר שעיקר הפתח נעשה בשביל ליכנס מהבית לחצר, ועיי"ש שהבית מאיר כתב שמלבד שהפירוש אינו מובן [וכן הסכים הנתיבות שאי"ז מובן מסברא], הרי גם לדעתו שהולכים אחר עיקר הכניסה צא ולמד מלשון העולם שאומרים שיוצאים לחצר ונכנסים ולבית, ואין אחד שיאמר שנכנס הוא לחצר ויוצא לבית, ומוכח שהעולם מחשיבים הדלת ככניסה לבית. ומסיק שם להלכה דלא כמהרי"ל אחר שמוכח שהמרדכי חולק עליו.

**בשו"ת** בנין ציון (סי' צט) כתב שחדר פחות מדע"ד שיש לו פתח לחדר גדול מחוייב ליתן מזוזה מחמת החדר הגדול וכדעת רע"א, והוכיח כן מבית דירה שיש בבית המדרש שמבואר בשו"ע שחייב במזוזה בפתח שביניהם, אף שהבית מדרש פטור מהמזוזה. ואף שיש היכר ציר לחדר הקטן, ס"ל שיתן את המזוזה בצד של הכניסה מהחדר הקטן לגדול, כיון שהקטן פטור מהמזוזה, וכל החיוב הוא מחמת שהוא גם כניסה לחדר הגדול, וכל מה דאזלינן בתר היכר ציר זה רק בב' בתים ששניהם חייבים במזוזה ואינו יודע באיזה צד ליתן המזוזה. ומשמע דעתו שלעולם נותן מימין הכניסה מהחדר הקטן לגדול, ולא אזלינן לא בתר היכר ציר ואף לא בתר פנימי וחיצון ועיקר וטפל. אמנם כבר נתבאר שדעת החזו"א אינה כן אלא אזלינן בתר עיקר וטפל, וזה הטעם שחייב ליתן מזוזה בפתח שבין החדר הקטן לגדול, כי החדר הקטן טפל לגדול, ולא משום הפטור כדמוכח מבית הכסא שפטור ממזוזה ואעפ"כ אינו חייב ליתן מזוזה בצד שיוצאים מבית הכסא לחדר.

חדר פנימי שעשאו סוכה

**עוד** כתב הבנין ציון (שם) לחדש עפ"י דבריו שאם היה לו בבית שתי חדרים ובסוכות עושה באחד מהם סוכה וכל השנה המזוזה בימין הכניסה לחדר שבו הסוכה, בחג הסוכות כיון שהסוכה פטורה מהמזוזה צריך להפוך את המזוזה ליתנה מימין הכניסה מהסוכה לבית, וכיסודו שלעולם אם יש חדר אחד פטור מהמזוזה חייב ליתן מזוזה מחמת החדר המחוייב, ונותן בימין הכניסה לחדר המחוייב.

**וכפי** הנראה מיירי בחדר שבבית שבחג הסוכות מוריד לו את הגג ונותן סכך, והבין הבנין ציון שהסוכה פטורה מהמזוזה מדינא דגמרא, ולכך צריך להפוך את מקום הנחת המזוזה. ובפתחי תשובה להלן (ס"ק יג) הביא נידון זה, גבי הדין שכתב השו"ע (סעי' יד) שבית שאינו מקורה פטור מהמזוזה והיא דעת הרמב"ם, והביא הפת"ש שם שדעת גדול אחד [והוא הפרי חדש] שאם מוריד הגג בחדרו ונותן שם סכך לדעת הרמב"ם נפטר מהמזוזה כי נעשה בית שאין בו תקרה, ולכך פסק שלאחר סוכות כשמחזיר את הגג צריך להסיר את המזוזה ולקובעה מחדש, משום תעשה ולא מן העשוי. והפת"ש הביא בשם שו"ת ארבעה טורי אבן (סי' יד) שחולק על הפר"ח שכל הטעם שהסוכה פטורה מהמזוזה היינו משום שסוכה דירת עראי ואין זה מחייב במזוזה, אבל חדר שכל השנה הוא דירה ודאי אינו נפטר מחמת שבחג עושה שם סוכה.

תעשה ולא מן העשוי

**עוד** כתב שם לחלוק על הפרי חדש במה שכתב שצריך לקבוע שוב את המזוזה משום תולמ"ה, וכמו"כ סובר הפר"ח שאם עקר את הדלת כשמחזירה צריך להוריד את המזוזה ולקובעה שוב משום תולמ"ה, שהרי לדעת הרמב"ם פתח שאין בו דלת פטור מהמזוזה. וכתב הפת"ש בשם ארבעה טורי אבן (שם) לחלוק דפסול תולמ"ה לא הוי אלא כשמתחלה נעשה בפסול, אבל אם מתחלה נעשה בהכשר בחדר שחייב במזוזה, אף שנפטר אח"כ ממזוזה כגון שמסירין הקירוי וכדומה לזה, מ"מ כשנתקן אח"כ כשירה ואין בזה משום תולמ"ה. אכן במשנ"ב בהלכות ציצית (סי' טו ס"ק ו) כתב שאם היה לו ד' כנפות ונתעגל כנף אחד, אם חוזר ונותן שם כנף צריך להתיר כל הציצית ולהטיל מחדש משום תולמ"ה ומבואר כדעת הפר"ח. אמנם כבר הקשו על המשנ"ב שסותר עצמו שבהלכות סוכה (סי' תרכו סעיף ג) כתב הרמ"א להתיר לעשות סוכה תחת הגגות העשויות לפתוח ולסגור, והביא המשנ"ב הרבה מן האחרונים שחולקים שצריך להסיר הגג קודם שעושה את הסוכה דאל"כ יהיה בזה משום תולמ"ה, ומ"מ כתב המשנ"ב (שם ס"ק יט) שאם סגר את הגג מחמת הגשמים, אחר שפותח אין בזה משום תולמ"ה אף לדעת המחמירים, כיון שנעשה מתחילה להכשר. וצריך לחלק בין מקום שיש פסול בחפצא כציצית, לבין סוכה שאי"ז אלא פסול חיצוני שנעשה גג מעל הסוכה, ומעתה יל"ד לגבי מזוזה אי נחשב כפסול חיצוני או פסול בחפצא, ואולי בזה גופא נחלקו הפר"ח ושו"ת ארבעה טורי אבן.

ביאור דברי המשנ"ב לגבי מזוזה בסוכה שבבית

**ועי'** במשנ"ב שם (ס"ק כא) שכתב וז"ל כתב הפמ"ג בס"ס תרמ"ג מזוזה בסוכה פטור ומשמע חדר של כל השנה שדר בו תמיד ובסוכה מסיר הגג אפ"ה בסוכות פטורה דבשבעה ימים לאו קבע מקרי. ומי שיש לו שני חדרים זה לפנים מזה, אם הולך מחדרו לסוכה, פתח הסוכה צריך מזוזה משום חדרו, ואם הולך מסוכה לחדרו בענין שהפתח הוא מחדר הסוכה, י"ל שחייב הוא במזוזה בפתח בסוכה הפתוח לר"ה וכדומה דהוי כבית שער.

**ומבואר** דעת הפרי מגדים והמשנ"ב כהפרי חדש שכיון שעשה בחדרו סוכה פטור מהמזוזה [רק שלהפר"ח פטור מהמזוזה מחמת שסוכה אין לה גג ובפמ"ג והמשנ"ב כתבו משום שהיא דירת עראי וכמ"ש הבנין ציון] מיהו לא הזכירו הפמ"ג והמשנ"ב דינו של הפר"ח שצריך להוריד את המזוזה ולהחזיר משום תולמ"ה.

**ומש"כ** המשנ"ב לגבי חדר לפנים מחדר שאם הולך מחדרו לסוכה חייב במזוזה משום חדרו, נראה כוונתו שאם היה לו חדר פנימי בבית, שנתן שם מזוזה בימין הכניסה לחדר הפנימי, כשעושה שם סוכה צריך להפוך את המזוזה כיון שחיוב המזוזה הוא מחמת חדרו ולא מחמת הסוכה וכדעת הבנין ציון. מיהו כל זה שייך להבנת הבנין ציון שכיון שנעשה מקום פטור צריך ליתן המזוזה בימין הכניסה לחדר החייב במזוזה, אבל לדעת החזו"א דאזלינן בתר עיקר וטפל, נראה ברור שאין צריך להפוך המזוזה, כי מה שעשה את החדר לסוכה ודאי אין זה הופך את המקום להיות עכשיו לטפל מחמת ששם היא סוכתו.

סוכה העומדת בית רה"ר לפתח הבית מה הדין לעניין מזוזה

**ואח"כ** כתב המשנ"ב שאם היה הולך מהסוכה לבית שיש לומר שחייב ליתן מזוזה גם בפתח שמרה"ר לסוכה מדין בית שער, והרבה הבינו בכוונתו שאם הייתה הסוכה לפנים מהבית [היינו שעשה סוכה בין רה"ר לפתח הבית], שחייב ליתן מזוזה בפתח שבין רה"ר לסוכה מדין בית שער, וקשה שהרי לגבי סוכות היוצרים זו לפנים מזו דעת הרמב"ם שהחיצונה פטורה משום שהיא עראי, וא"כ גם בסוכה לפנים מן הבית יש לפטור מהמזוזה כיון שהסוכה דירת עראי, ואיך סתם המשנ"ב כהראב"ד. ואף לדעת הראב"ד נראה שכאן יהיה פטור מהמזוזה, שדוקא בסוכות היוצרים סובר הראב"ד שחייב במזוזה משום שסוכות היוצרים הוא בנין קבע רק שהשימוש בסוכה החיצונה הוא עראי, אבל סוכה שכל בניינה הוא עראי גם להראב"ד יהיה פטור מהמזוזה. ועל כרחך המשנ"ב מיירי במי שיש לו חדר של קבע ובחג הסוכות מסיר את הגג ליתן שם סכך דבכה"ג החדר הוא קבע, וע"ז כתב שאם עושה כן בחדר החיצון הסמוך לרה"ר, נחשב החדר שעשה בו סוכה כבית שער, וחייב ליתן מזוזה בפתח שבין רה"ר לאותו חדר, ובזה י"ל שאף הרמב"ם מודה שחייב במזוזה. ואע"פ שדעת המשנ"ב שחדר כזה פטור מהמזוזה, אבל באופן שהוא בית שער חייב במזוזה כשהוא טפל לבית.

# שיעור יא

[סעי' י] **בית המדרש פטור מהמזוזה. ואם יש בו פתח שרגיל לצאת בו לביתו, חייב במזוזה באותו פתח. וי"א שבית המדרש חייב במזוזה, ונכון לחוש לדבריהם, אבל לא יברך עליה.**

חיוב מזוזה בבית המדרש, ודין חדר לימוד ושטיבל

**עי'** לעיל (שיעור ו) שנתבאר באריכות עניין זה מאיזה טעם פטור ממזוזה בבית המדרש, והעלנו שם שהפטור או משום שהוא קודש או משום שאינו נחשב דירה, ואין הטעם מחמת שאין לבית המדרש בעלות, ולפי"ז גם בית מדרש של יחיד אין לברך על המזוזה כיון שגם בזה שייך טעמים אלו לפטור מהמזוזה.

**ולפי"ז** מי שיש לו חדר לימוד בבית, תלוי במחלוקת אם ביהמ"ד חייב במזוזה, ובכ"ז יש לעשות מזוזה לכיוון של חדר הלימוד, משום שאינו טפל לבית [ונתבאר שלדעת החזו"א אם אינו טפל אין לעשות המוזזה לחדר המחוייב וכמו שמוכח מבית הכסא], א"כ לשיטה הפוטרת פטור ממזוזה, ולכן יקבע המזוזה לכיוון החדר אבל בלא ברכה.

**ולעניין** הלכה מבואר בשו"ע שיש להחמיר ליתן מזוזה בבית המדרש, וביאר הש"ך (ס"ק יט) דשאני בית המדרש מבית הכנסת כיון שיושבים שם כל היום לכך יש סוברים שחייב במזוזה [ועי' בזה לעיל שיעור ו' מה שנתבאר]. ובתי תפילה שמתפללים שם כל היום מנין אחר מנין (שטיבל) נראה שדינו כבית הכנסת ולא כבית המדרש, שאינו עשוי לכל אדם אלא לזמן התפילה, ולא דמי לבית מדרש שאף שאין כל אחד יושב שם כל היום אלא זה בבוקר וזה בערב, מכל מקום עשייתו הוא לישיבה כל היום.

שוכר בית המדרש

**והנה** בפתחי תשובה להלן (ס"ק טז) כתב שאם שוכר בית המדרש פטור מהמזוזה כיון שהשוכר חייב במזוזה רק מדרבנן, וא"כ בבית המדרש הוי ספק דרבנן ולקולא. אמנם ידוע דעת הפמ"ג בכמה מקומות שלכתחילה אין לעשות ספק דרבנן ועי' בהלכות ציצית (פמ"ג סי' ט מ"ז ס"ק ב) שאף בבגד שחייב להטיל בו ציצית רק מדרבנן לכתחילה אין להקל בספיקות דלכתחילה אין עושים סד"ר לקולא[[2]](#footnote-2), ואולי מזוזה עולה כסף רב ודבר זה משתנה מאדם לאדם.

[סעיף יא] **סוכת החג, בחג, והבית שבספינה והחנויות שבשוקים, פטורים.**

גדר הפטור בספינה ונפק"מ אם רב החובל חייב במזוזה

**הקהילות** יעקב (עירובין סי' יז) כתב לדון בפטור של בית שבספינה, אם הוא פטור מחמת ה'גברא' שאין הספינה נחשבת אצלו כדיורים כי כל דעתו הוא כדי לעבור את הים ולא לדור בספינה, או דילמא שהוא פטור מצד ה'חפצא' שבית שבספינה לא נחשב בית של דירה. ונפק"מ לרב החובל ומלחים שאין עולים על הספינה כדי לעברו את הים, אם חייבים במזוזה, וכתב שיתנו מזוזה בלא ברכה. והגר"ח בספר מזוזות ביתך הביא לזה ראיה מהלכות מגילה דאיתא בתוספתא (מגילה פ"א ה"ב) היוצאין בשיירה ומפרשין בספינה קורין בארבעה עשר, וכן פסק הרמ"א (סי' תרפח סעי' ה) 'ואם הוא במדבר או בספינה, קורא ביום י"ד כמו רוב העולם'. ולכאורה קשה מה צריך לומר משום שעושה כרוב העולם, והרי בין כך הספינה אינה מקום המוקף חומה מימות יהושע בין נון. ומוכח שהוא פטור ב'גברא', שהעובר בספינה לא חשיב שדר שם משום שהוא כעובר ממקום למקום ועדיין מקום דיורו הוא בביתו [ולא שייך לומר משום שבית שבספינה אינו בית דירה דהא במגילה אין דין בית דירה]. ובאמת דעת הריטב"א (יט.) שההולך מעיר לכרך פטור לגמרי מן המגילה, אבל אם דעתו לעירו קורא בי"ד כדרכו, והיינו משום שבזמן שעובר ממקום למקום לא חשיב שדר באותו מקום. וכמו כן מצינו לעניין נר חנוכה שפירש רש"י (שבת כג. ד"ה הרואה) שברכת הרואה נתקנה למי שלא הדליק בביתו עדיין או ליושב בספינה, ומבואר שהיושב בספינה פטור מהמזוזה [כן הבינו האחרונים, אכן בפרדס כתוב שהוא מחמת שאין לו נרות], ועל כרחך דלא חשיב שדר שם אלא רק עובר ממקום למקום, ודעת החולקים שחייב להדליק נ"ח גם בספינה, משום דס"ל שאין כלל דין להדליק במקום דיורו.

**ולדברי** הגר"ח שהוכיח שהוא חסרון בגברא ולא שהבית שבספינה אינו חשוב להיות בית דירה, א"כ רב חובל חייב במזוזה. ויהיה נפק"מ ג"כ לספינת טיולים שאם קונה מקום בספינה, או ששוכר יותר מל' יום יהיה מחוייב במזוזה, אף שהוא בספינה, דהא בזה ודאי דעתו להיות בספינה ולא רק לעבור ממקום למקום.

חנויות

**החנויות שבשווקים פטורים.** וכתב הט"ז (ס"ק י) 'דלאו דירות נינהו, ונ"ל אפי' אם יושבין בהם בכל יום פטורים דכיון דאינם שם בלילה מיקרי עראי'. והפתחי תשובה (ס"ק י) הביא מהיד הקטנה להקשות דאף לסברת הט"ז תיפו"ל מחמת הסחורה שלו שמונחת בחנות, שהיא נשארת שם בלילה וא"כ לא גרע מבית האוצר [ועי' לעיל שיעור ה' לדון אם בית האוצר היינו דוקא בסמוך לביתו], וכבר נתבאר לעיל בסי' רפה (שיעורים א-ב) שדעת רע"א שבית האוצר שאינו סמוך לדירתו אינו נחשב בית האוצר והחזו"א (נגעים סי' ט' ס"ק ח) העתיק דברי רע"א. אלא שלכאורה הוא סותר דברי עצמו, דהנה לעיל (שיעור א) הבאנו הנידון מתי זמן קביעת המזוזה בבית חדש, שהמ"ב (סי' יט ס"ק ד) כתב שלא יקבע המזוזה עד שיכנס לבית, והגר"ח כתב בשם החזו"א שאם הביא את הרהיטים יכול לברך קודם, והיינו משום שנחשב כבית האוצר, וקשה שלדעת הרע"א לא מהני מידי בזה שהכניס את הרהיטים, שכל שאינו סמוך לביתו אינו נחשב אף כבית האוצר, א"כ כ"ש בזה שלא יהא חייב. ונראה ביאור דעת החזו"א שיש דעות שצריך ליתן מזוזה בבית מיד כשגמר לבנותו אף קודם שנכנס לדור, וכן משמע בברייתא במזוזה (פ"ב הי"א) דאיתא שם 'בית חדש אחר שגמרו חייב במזוזה' וכן לשון האשכול, ולכך עשה החזו"א פשרה שיתן מזוזה בשעה שנותן את הרהיטים, שאז מועיל לכמה דעות שנעשה כבית האוצר [ובספר מזוזות ביתך (סי' רפז) כתב בשם המג"א לא לברך על המזוזה עד שיכנס לדור או שיתן חפציו, וחלק זה שיכול לברך כשנותן חפציו באמת אינו מהמג"א אלא זה מדברי החזו"א].

**עוד** כתב היד הקטנה להקשות על הט"ז, דחנות שיושב בה כל היום לא גרע מבית המדרש שפסק השו"ע להחמיר ליתן שם מזוזה בלא ברכה, והיינו משום שיושב שם כל היום (כמו שביאר הש"ך), א"כ ה"נ נחייבו בחנות ליתן מזוזה בלא ברכה ואמאי פטר השו"ע לגמרי. ולכך ביאר היד הקטנה שמה שפטר השו"ע חנויות שבשווקים היינו חנויות שעשויות ליום השוק שבאמת אינם אלא לכמה ימים והוי ממש עראי אבל סתם חנויות חייבים.

**והגר"ח** (פרשה סדורה סי' טז) הביא ראיה לחייב במזוזה שמצאנו ביומא (יא.) שבית הבורסקי פטור משום גנאי ומשמע דבלא גנאי היה חייב. וכתב הגר"ח להוכיח מזה כדעת היד הקטנה שחנות גמורה חייבת במזוזה שלא הבין שם חילוק בין חנות גמורה לבית שעושה בו מלאכתו שבשניהם אינו דר בלילה. ועוד כתב להוכיח מפירוש רש"י (סוכה ח:) לעניין סוכות היוצרים דמבואר בגמרא (שם) שהפנימית חייבת במזוזה והחיצונה פטורה, ופירש רש"י שבפנימית הוא דר ומצניע קדרותיו, ובחיצונה הוא עושה מלאכתו, ומוציא קדרותיו למכור. ובטעם שפטור מהמזוזה כתב רש"י (שם ד"ה ופטורה) דלאו דירה היא, שאינה עשויה אלא לצאת ולבא דרך שם, ולהכניס שם תגרים. והיינו שהוא כמקום עראי ומשמע דאי לאו טעם זה היה חייב במזזוה אע"פ שעשוי רק למכור שם, ומבואר שחייב ליתן מזוזה גם בחנות.

**ועיי"ש** בפרשה סדורה שמסיק להלכה שאם נותן שם סחורתו בלילה צריך ליתן מזוזה בברכה, כי יש גם לצרף את זה דחשיב כבית האוצר. מיהו זה קשה איך יברך ולא יחשוש לדעת הט"ז. ואף מה שכתב לחייב במזוזה משום שהחנות היא כבית האוצר של חפציו, מ"מ לא נראה שזה מספיק כדי לברך, דהא כבר ביארנו שלדעת רע"א אי"ז נחשב בית האוצר, ומלבד זאת כבר הבאנו לעיל (שיעור ה) שדעת המנחת יצחק שבכל מחסן לא יברך לחשוש לדעת הרמב"ם שאין חיוב מזוזה בבית האוצר, וע"כ נראה להלכה שלא יברך אבל מחוייב ליתן מזוזה כדעת היד הקטנה והגרח"ק.

אם אוכל בחנות

**עוד** כתב הגר"ח בפרשה סדורה שם שאם אוכל בבית חרושת עדיף כדי לחייב במזוזה דע"י אכילתו שפיר חשיב דירה. מיהו לעניין עירובין מצאנו שהחזו"א (או"ח סי' קי ס"ק נח ד"ה נראה) לא רצה לצרף עובדים בבית החרושת לגבי עירובי חצרות אף שאוכלים שם, כיון שאינם רוצים לאכול שם אלא בביתם בעל כרחם מחמת עבודתם אוכלים שם, וזה אינו מספיק כדי להחשיב את המקום כבית דירה.

**ומסעדה** יש לדון, שמצד אחד הוא מקום אכילה, אבל מצד שני לא נראה להחשיבו כדיור שלו, דהוא אוכל שם רק משום שלא נמצא קרוב לביתו.

כשהמזוזה בצד אחד נכנסת ואינה ישרה מהריצפה למשקוף

**בפת"ש** (ס"ק י) הביא מהדרך החיים דאותן החנויות שבבית שעושין מזוזה אחת מן הקרקע עד המשקוף ומזוזה אחת שאין מגיע עד המשקוף רק שכונסין את הכותל לערך אמה או יותר[[3]](#footnote-3), אם המזוזה שמגיע עד המשקוף הוא מימין הכניסה עושין המזוזה באותה מזוזה, ואם המזוזה הקטנה הוא מימין הנכנס אם הוא גבוה עשרה טפחים עושין המזוזה בו, ואם אינו גבוה עשרה טפחים עושה במקום הרחב כן נ"ל עכ"ל. והיינו שדעת הדרך החיים שיתן המזוזה בחלק התחתון וצריך ליזהר ליתן שם בתחילת השליש העליון והוא יוצא במקום נמוך מאוד, אבל אם אין שם י' טפחים אז יתן בצד הרחב. אולם דעת המקדש מעט (ס"ק ו) שהכל הוא כמשקוף אחד ולעולם נותן בתחילת השליש העליון של כל המשקוף וממילא אף כשיש יותר מי' טפחים נותן בצד הרחב וכמו"כ אם הוא פתח נמוך נותן המקום הצר אף כשאין שם י' טפחים אם שם תחילת השליש העליון.

# שיעור יב

[סעיף יב] שתי סוכות של יוצרים, זו לפנים מזו, הפנימית חייבת והחיצונה פטורה.

מחלוקת ראשונים באופן שהפנימית קבועה

**והוא** מגמרא בסוכה (ח:). והקשו שם למה אין חייב על החיצונה מדין בית שער לפנימית, ותי' 'משום דלא קביעא', ופירש רש"י שגם החיצונה וגם הפנימית אינם קבועים [והיינו שהפנימית חשיבא דירה להתחייב בעצמה אבל אינה קבועה כדי לחייב את החיצונה מדין בית שער], ולכך אינו חייב על החיצונה משום בית שער, שהרי זה בית שער למקום שאינו קבוע, וכן כתב הראב"ד בהשגות (מזוזה פ"ו ה"ט). אבל הרמב"ם (שם) פירש שרק החיצונה אינה קבועה, ולדעתו כל שהבית שער אינו קבוע, אפילו אם הוא בית שער למקום קבוע מ"מ פטור מהמזוזה [ועי' לעיל שיעור י' מה שנתבאר בדברי המשנ"ב (סי' תרכו ס"ק כא), שלכאורה אין מתיישב עם דברי הרמב"ם, עיי"ש].

[סעיף יג] בית שאין בה ד' אמות על ד' אמות, פטור. ואם יש בו כדי לרבע ד' אמות על ד' אמות בשוה, אף על פי שארכו יתר על רחבו או שהוא עגול או בעל ה' זויות, חייב.

בית שיש בו כדי לרבע דע"ד

**וז"ל** הרמב"ם (פ"ו ה"ב) "בית שאין לו ארבע אמות על ארבע אמות פטור מן המזוזה, ואם יש בו כדי לרבע ארבע אמות על ארבע אמות בשוה, אף על פי שהוא עגול או בעל חמש זויות, ואין צריך לומר שאם היה ארכו יתר על רחבו, הואיל ויש בו לרבע ארבע אמות על ארבע אמות חייב במזוזה". והנה הרא"ש (מזוזה סי' טז) הבין דעת הרמב"ם, שאפילו אם מצד אחד אין ארבע אמות, כל שיש בחלל החדר שיעור כדי לרבע [היינו שיש בין הכל לכל הפחות שש עשרה אמות כמו בבית ד"א על ד"א], כגון אם ארוך שש אמות ורחב שלש אמות, חייב במזוזה. והרא"ש חולק על הרמב"ם, ודעתו שצריך שיהא ד"א על ד"א ממש, דלא חזי לדירה בעניין אחר.

**והנה** הש"ך (ס"ק כג) כתב שהשו"ע סתם כדעת הרמב"ם, משום שרק הרא"ש פליג עליו, וכמו שמבואר בבית יוסף, אבל כתב הש"ך שבאמת גם רבינו ירוחם סובר כהרא"ש, על כן לא יקבע שם מזוזה בברכה. אכן הט"ז בהלכות סוכה (או"ח סי' תרלד ס"ק ב) האריך, ודעתו שם שגם הרמב"ם ודאי מודה להרא"ש דבעינן ממש ד' אמות על ד' אמות, וכמו שמצאנו גבי סוכה שמבואר בגמרא (סוכה ח.) שבסוכה עגולה בעינן שיעור שיכול להכניס בפנים ריבוע ד"א על ד"א, ולא סגי שיהיה שם שטח בשיעור כמו סוכה דע"ד, אלא ודאי צריך לרבע ממש ולא סגי בשיעור כדי לרבע. וכתב שלכך כתב הרמב"ם בלשונו 'ואם יש בו כדי לרבע ד"א על ד"א **בשוה**', שאין לתיבת 'בשוה' ביאור אלא א"כ בא הרמב"ם להדגיש שצריך דע"ד ממש. והמשך דברי הרמב"ם שכתב שאפילו היה ארכו יתר על רחבו, פירש הט"ז שהוא בא לומר שאי"צ שיהיה ריבוע גמור, ומהני כשצד אחד ארוך יותר וצד אחד קצר [וכמו שמצאנו בהל' סוכה שדעת אחרים שסוכה העשויה ככבשן פסולה והיינו שהצריכו שיהיה לה זוויות].

**ובשו"ת** חתם סופר (ח"ב יו"ד סי' רפ) כתב שראייתו של הט"ז מהלכות סוכה ראיה ברורה היא, 'אם לא נאמר דשאני מזוזה דבקל מתחייב במזוזה', מטעם שכ' סמ"ע לעניין חילוק בין חיוב מזוזה לחיוב מעקה (סי' תכז סעי' ב) דבמזוזה מתחייב יותר בקל 'דחייבתה תורה להיות מצות ה' נגד עיניו בביאתו וביציאתו'. מיהו החזו"א (סי' קסט ס"ק ד) תמה על החת"ס דכיון שלא מצאנו בגמרא לחלק בין סוכה למזוזה מהיכ"ת לחלק, ועוד שאין טעם לזה כלל, שאף שיש מצוה להיות כנגד עיניו, הרי התורה ציוותה ליתן מזוזה רק בבית, ואם אין זה בית אין כלל מצוות סוכה [ועיי"ש].

**ולעניין** הלכה, בבית יוסף מבואר שפסק כהרמב"ם ולא כהרא"ש, וכן הוא בשו"ע, אמנם הש"ך הביא גם דעת הרא"ש רק לא הכריע, ודעת הט"ז נתבאר כדעת הרא"ש, ועי' גר"א (ס"ק יג) שכתב על השו"ע שכן הוא דעת הרמב"ם אבל הרא"ש חולק ע"ז. וכבר מבאר בחזו"א (סי' קעד) שבמקום שכתב הגר"א לשון 'אבל' דעתו להסכים עם הדעה החולקת על השו"ע [ואם סובר הוא כדעת השו"ע כתב בלשון 'ודלא כפלוני']. וכן דעת החזו"א להלכה כדעת הרא"ש וכהט"ז.

כיצד ינהג כשיש לו חדר גדול הפונה לחדר קטן שיש בו כדי לרבע

**והנה** ברור שמי שיש לו בית שאין בו דע"ד אבל יש בו כדי לרבע, יש לו ליתן מזוזה בלא ברכה, אכן במקום שפתוח לחדר גדול יל"ד לאיזה צד יתן המזוזה, שהרי אם חדר זה אינו חייב במזוזה וכדעת הרא"ש, הרי צריך ליתן מזוזה בצד השני משום החדר הגדול, וכמו שנתבאר באריכות שכן דעת הפוסקים, אבל אם החדר חייב במזוזה צריך ליתן המזוזה בצד שנכנס לחדר הקטן.

אם יש עצה ליתן ב' מזוזות

**והבנין** ציון (סי' צט) כתב עצה לזה שיתן שתי מזוזות בשתי הצדדים. מיהו אין המנהג כן, ואין רגילים לפסוק בספיקות ליתן ב' מזוזות, ועי' בשער הציון לגרח"ק (סי' רפט ס"ק מה) שהביא בשם החזו"א שאין לקבוע ב' מזוזות מספק, ועי' במהר"ם שיק (בספר בנין ציון סי' ק) שגם חולק על דברי הבנין ציון.

**ויש** שהביאו לזה ראיה מהילקוט שמעוני במשלי (רמז תתקמג) ז"ל "לשמור מזוזות פתחי, א"ר תנחום חייב אדם לתת מזוזה על פתח ביתו, רבי לוי אמר שתי מזוזות הן אחת מכאן ואחת מכאן, רבי ישמעאל אומר מזוזה אחת, וחכמים אומרים הלכה כדברי רבי ישמעאל, למה שאם אדם עושה שתי מזוזות איני יודע אי זו עיקר ואי זו טפלה. מסייע ליה לרבי ישמעאל דאמר קרא וקשרתם לאות, אם אדם עושה שני תפלין אחד מכאן ואחד מכאן אינו יודע אי זה עקר ואי זה טפל, אלא ודאי הלכה כרבי ישמעאל מה מזוזה אחת אף תפלין אחת". ומבואר בילקוט שמעוני שיש לנו לדעת איזה עיקר ואיזה טפל, ואין ליתן שתי מזוזות.

**ומעתה** צריך להכריע כיצד ינהג, ונראה שאם אין בחדר אלא כדי לרבע העיקר הוא כהרא"ש, וכמו פסקו הט"ז הגר"א והחזו"א, ועל כן יתן בצד הכניסה לחדר הגדול, אכן אם יש בחדר ארבע אמות על ארבע אמות אפילו בשיעור הקטן, אפשר לסמוך בזה על דעת הרמב"ם וליתן המזוזה בצד ימין של הכניסה לחדר הקטן.

ארונות קבועים האם הם ממעטים מן השיעור

**וכמו** כן במטבח שרחבו דע"ד אבל מתמעט מחמת הארונות, שהחזו"א (או"ח סי' קי ס"ק כח) כתב שיש לעיין בזה, שכיון שהארונות מחוברים לקרקע וקבועים שם אפשר שממעט הבית מד' אמות, ונראה ליתן מזוזה לכיון המטבח, היות וכל הדין להניח המזוזה חהיפך כשאין שיעור, מבואר בחזו"א שהוא רק חיוב מספק.

בדברי החמודי דניאל שבחזי למילתיה אי"צ דע"ד

**בפתחי** תשובה (ס"ק יא) הביא דברי החמודי דניאל שדוקא בית דירה צריך שיהא בו דע"ד, אבל בית שער מרפסת וגינה אפי' פחות מדע"ד חייב במזוזה, ועוד כתב שחדר שבבית שעשוי לשמירת חפצים ג"כ אי"צ שיהא בו דע"ד. וכבר נתבאר לעיל (שיעור ד) בדעת החמודי דניאל דס"ל שכל שראוי לשימושו סגי, כדחזינן בגמרא בסוכה (ג:) גבי בורגנים שחזי למילתייהו, ולכך הוי דירה גם בפחות מדע"ד. והמקדש מעט חולק על החמודי דניאל, ועי' במזוזות ביתך (סי' רפו ס"ק נב ובשעה"צ ס"ק קח) שהקשה הגר"ח שלא משמע מהפוסקים כהחמודי דניאל, וגם מדברי רע"א (בגליון על השו"ע כאן) שכתב לגבי חדר הקעמערכי [שהוא חדר העשוי לשמירת חפצים] מבואר שאינו חייב מצד עצמו במזוזה. ועי' לעיל (שיעוד ד) שהבאנו מה שיש להקשות על הפתחי תשובה, שלעניין לול של תרנגולין הביא (לעיל ס"ק ב) מהיד הקטנה שבעינן שיהא בו דע"ד, וע"ע לעיל שיעור ז שהבאנו מהחזו"א לעניין בית הכסא (סי' קסט ס"ק ב) שסובר שבלא הטעם של מקום טינוף היה בית הכסא חייב במזוזה אף כשהוא פחות מדע"ד כיון דחזי למילתייהו, ומבואר כסברת החמודי דניאל. וא"כ צ"ת מתי נאמר לדברי החמודי דניאל.

**והעולה** להלכה שבבית שאין בו ריבוע ממש של דע"ד לא יברך על קביעת המזוזה מחמת הספק, מיהו אם הוא בית שער יש לסמוך על החמודי דניאל כשיש בו כדי לרבע, ולכך אם יש לו פרוזדור הפונה לחדרים יתן שם מזוזה בברכה [מיהו הרבה פעמים מקום זה אינו חייב במזוזה כיון שאין שם צורת הפתח כדינה].

# שיעור יג

[סעיף יד] **בית שאין לו תקרה, פטור. היה מקצתו מקורה ומקצתו אינו מקורה, אם היה הקירוי כנגד הפתח, חייב במזוזה, והוא שיהיה במקורה ד' על ד'.**

אמאי חצר שאינה מקורה חייבת במזוזה

**הנה** כבר נתבאר לעיל (שיעור ד) דין זה, שבגמרא במנחות (לג:) איתא שפיתחי שימאי פטורים מהמזוזה, ולחד מאן דאמר היינו דלית בהו תקרה, ופירש רש"י ב' פירושים, ואחד מהם שהבית עצמו אין לו תקרה ואינו דירה ולכך פטור מהמזוזה, וכן דעת הרמב"ם (מזוזה פ"ו ה"ה). והרא"ש (מזוזה סי' יא) הקשה מאי שנא חצר שחייבת במזוזה, ותי' שהחצר חזי למלתיה, אבל רבינו מנוח תי' שהחצר אינה חייבת במזוזה מצד עצמה אלא מחמת הבית. ועי' לעיל (שיעור ד) שנתבאר שכן קיי"ל שאין חיוב לחצר מצד עצמה, וא"כ קיי"ל לעיקר כדעת רבינו מנוח.

לול של תרנגולים שאין לו תקרה, וחניה שאינה מקורה

**וקצ"ע** דהגר"א (ס"ק יד) הביא את תי' הרא"ש, וכן בפתחי תשובה (ס"ק יג) נקט כתירוצו של הרא"ש ולכך כתב לחייב מזוזה בלולים של תרנגולים אף כשאין להם תקרה, וזה צ"ע לפי מה שנתבאר דאנן קיי"ל שחצר אין לה חיוב מצד עצמה, וא"כ לא קשה מידי מהא דחצר חייבת אף כשאין לה תקרה, ואי"צ לתירוצו של הרא"ש. ועי' גם בספר מזוזות ביתך שהביא תירוצו של הרא"ש, והוא פלא איך סתם דלא כהחזו"א שנקט להלכה שהחצר אינה חייבת מצד עצמה [ומהאי טעמא ס"ל להחזו"א שחצר הסמוכה לבית נותן המזוזה בפתח הכניסה לבית, כמו שנתבאר כל זה בשיעורים לעיל]. והוא נפק"מ גדולה להלכה, כגון בכה"ג דהפת"ש בלולים שאין להם תקרה, וכמו"כ בחניה שאינה מקורה וכדומה, אם יהיה חיוב מזוזה. ואולי ס"ל שאף שתירוצו של רבינו מנוח עיקר, מ"מ לעניין הלכה מודים גם להרא"ש שכל שחזי למילתיה אף כשאין תקרה חייב במזוזה, וצ"ת.

בית שאין לו אלא ג' דפנות

**ומהא** דכתב השו"ע שאם מקצתה מקורה כנגד הפתח בשיעור דע"ד חייב במזוזה, כתב בספר מזוזות ביתך (ס"ק נה) לחדש שבית שיש לו ג' מחיצות ופתוח לרוח רביעית חייב במזוזה, דאל"כ מה מהני שמקורה כנגד הפתח והרי ברוח רביעית אין לו תקרה ולא חשיב בית לעניין חיוב מזוזה. אמנם זה חידוש גדול, שהרי בית שיש לו רק ג' מחיצות אינו ראוי לדירה. ובאמת עי"ש בספר מזוזות ביתך שהביא שם הערה מחכם אחד שחולק וס"ל שבית שיש לו רק ג' מחיצות פטור מהמזוזה, רק שכאן מהני זה שיש כותל רביעי רחוק מעט, דאף שלעניין המזוזה לא מהני, מ"מ מונע מבני רה"ר ליכנס לבית. וכעין שמצינו לעניין סוכה העשויה כמבוי, שמבואר בגמרא שצריך פס ד' ולא מהני שלישית אפילו טפח, אמנם אם בסופו יש מחיצה אף כשאין סיכוך עד לאותה מחיצה, מהני שיהיה לו דופן שלישית אפילו טפח [כמבואר בסי' תרל סעי' ד], והטעם לזה משום שהדופן השלישית אף שאינה חלק מהסוכה מ"מ מונעת היא מבני אדם ליכנס לסוכה, וא"כ ה"נ יש לומר לעניין חיוב מזוזה.

משקוף שאינו חלק אלא אבן נכנס אבן יוצא

**עוד** איתא בגמרא מאן דאמר שפירש פיתחי שימאי היינו דלית להו שקופי, וברש"י בעירובין (יא.) פירש שיקפי - מזוזות שנחלצו אבניהם מכאן ומכאן, אבן יוצאת ואבן נכנסת, ואין זו צורת פתח. ועי' בחזו"'א עירובין סי' ע (ס"ק כה וביו"ד ריש סי' קעב) שהביא מהמקור חיים שהבין שצריך שיהא הכותל חלק ממש, דאל"כ לא הוי משקוף. ולכך יצא לחדש שכל החסרון בפתחי שימאי היינו בכותל יותר מד' אמות שיצא מתורת משקוף ונעשה כותל, דאל"כ בקני צוה"פ שאינם משופים או בכל צורת הפתח שיש שם ענפים בולטים, לא יחשב צורת הפתח. והחזו"א פליג עליו שודאי אין זה דין דוקא בכותל שיש בו ד' אמות, וביאר שכל החסרון באבן נכנס ואבן יוצא היינו כשנעשה בדרך הירוס ופרוץ, ולכך לא חשיב פתח, אבל אם בנוי בדוקא כך אף שאינו חלק אין חסרון. מיהו בסו"ד החזו"א חשש לדברי המקו"ח שצריך שיהא חלק ממש.

**וכבר** תמהו על החזו"א, דמבואר להדיא בכמה מקומות לעניין עירובין דמהני צוה"פ בקנים ובחביות וכדו', אף שאינם חלקים לגמרי. ונפק"מ מצויה מאוד כשהפתח עשוי מאבן ירושלמית, שאי"ז צורת הפתח חלקה אלא נכנס ויוצא, אם יש חיוב מזוזה.

**והיד** הקטנה טוען שאין הלכה כלל כאותו מ"ד דפתחי שימאי היינו דלית להו שקופי, דהא הרמב"ם והשו"ע לא הביאו שיטה זו. אמנם הטור (ריש סימן רפז) פסק כשיטה זו, ולכך כתב היד הקטנה שודאי חייב במזוזה אבל לא יברך. וא"כ יש לנו לדון כמה יהיו הבליטות שנחשוש דחשיב פתחי שימאי.

**והנה** בעירובין דף טו איתא בגמרא 'אבני גדר היוצאות מן הגדר מובדלות זו מזו פחות משלשה אין צריך לחי אחר שלשה צריך לחי אחר', ומבואר דמהני לעניין לחי. איברא שהתוספת שבת ס"ל דיש לחלק בין לחי ובין צוה"פ, שלעניין לחי מהני אבן נכנס ואבן יוצא. ועי' במשנ"ב בהלכות עירובין (סי' שסג ס"ק קיג) שהביא דעת הט"ז שאף לעניין צוה"פ מהני קנים אלו, אבל הביא דברי התוספת שבת שהחמיר. ודעת החזו"א להחמיר, ואפשר שסובר כדעת התוספת שבת לחלק בין דין לחי לדין צוה"פ.

**מיהו** נראה ברור שאם יש רק קצת בליטות שהוא דרך הבניה, כגון חריץ שבין האבנים, ודאי אין בזה גריעותא בצורת הפתח ונחשב חלק, אבל אבן ירושלמית זה כבר ספק.

אם יש לו כיסוי לצל ולא תקרה גמורה

**ומה** שנתבאר שבית שאין לו תקרה פטור מהמזוזה, יש לדון אם יש שם כיסוי ולא תקרה ממש אם מהני. ובאמת אין נפק"מ כל כך שאינו מצוי בבית גמור שאין לו תקרה, ורק במרפסת רגילים לעשות כיסוי לצל, ומסתבר שלא נעשה דינו כבית מחמת אותו כיסוי, ודינו כמרפסת, אלא אם כן עשה מרפסת סגורה עם תקרה גמורה ונעשה כחדר, שנסתפק בזה הסטייפלר אי חשיב כחדר גמור. מיהו יש להביא ראיה שאין צריך שהתקרה תציל גם מהגשם, שהרי לענין סוכה מבואר שאינה פטורה מהמזוזה אלא משום שהיא דירת עראי, ומשמע שאם היה דירת קבע היה חייב במזוזה, וכן מצאנו באמת לעניין סוכה של יוצרים, ואע"פ שהתקרה אינה מצלת מן הגשמים.

ביאור יסוד החסרון בבית שאין לו תקרה

**והנה** בפרשה סדורה (סי' מא) כתב לדון אם החסרון בבית שאינו מקורה הוא בצורת הפתח שאינו פתוח למקום שיש בו תקרה, או שהוא חסרון בדירה שבית שאין לו תקרה אינו נחשב כמקום הראוי לדור. ובגמרא ביומא (יא:) משמע שהוא חסרון בפתח, דהא מנו שם ששה שערים שפטורין מן המזוזה ואחד מהם שער שאינו מקורה, וחזינן שהוא חסרון בשער,וגם עצם לשון הגמרא במנחות שפתחי שימאי פטורים מהמזוזה, משמע שהוא חסרון בפתח. אמנם ברמב"ם נראה שהוא חסרון בבית, שבריש הלכות מזוזה (פ"ו ה"א) מנה הרמב"ם עשרה תנאים בבית להתחייב במזוזה, ואחד מהם הוא שיהיה לבית תקרה.

**אכן** אף שמשמעות כל הפוסקים שהוא חסרון בבית, לכאורה מהדין שכתב השו"ע שאם יש דע"ד סמוך לפתח סגי לכאו' נראה שהוא חסרון בפתח. ומה שכתבנו להוכיח מהרמב"ם אינו מוכרח כל כך, דאפשר שהוא חסרון בשער שנפתח לבית שאין לו תקרה, וכמו שכתב שם הרמב"ם גם שצריך שיהיה לצוה"פ דלת, וזה ודאי נראה שהוא חסרון בשער [וכן ביאר הרמב"ם בתשובתו לחכמי לוניל שפטר משום דכתיב 'בשעריך' שזה משמע שצריך דלת וכמו שיתבאר להלן], ואעפ"כ מנה הרמב"ם דין זה באותם עשרה תנאים להתחייב בית במזוזה, אמנם ג"ז היה אפש"ל שפטורו משום הבית שלא שייך לגור בבית בלא דלת.

[סעיף טו] הבית, אף על פי שאין לו דלתות, חייב במזוזה. ויש מי שפוטר.

מקור דינו של הרמב"ם שפתח שאין לו דלת פטור ממזוזה

**הנה** דעת רוב הראשונים שאף בית שאין לו דלת חייב במזוזה, אבל הרמב"ם כתב שכל שאין דלת פטור ממזוזה, ולמד כן ממנחות (לג:) דאיתא שריש גלותא בנא ביתא, אמר ליה לרב נחמן קבע לי מזוזתא, א"ר נחמן תלי דשי ברישא, ולמד מזה הרמב"ם שאין חיוב מזוזה אא"כ יש דלת. ובתשובה לחכמי לוניל כתב הרמב"ם שפתח שאין לו דלת נקרא פתח ולא שער, וכתיב 'בשעריך', ומזה למדו שצריך דוקא שיהא דלת.

קבע המזוזה כשלא היה לו דלת ואח"כ נתן שם דלת

**והש"ך** (ס"ק כה) חשש לרמב"ם, ועל כן כתב ז"ל 'יתלה בה הדלת מיד ויקבענה, ואם אי אפשר לתלותה מיד יקבענה בלא ברכה, או יברך מתחלה גם על אחרת ויהא דעתו גם על זו, וכשיתלה בה הדלת יטלנה ויחזור ויקבענה בלא ברכה או יברך על אחרת ויהא דעתו גם אזו ובזה יוצא ידי כולם. והיינו משום שאם קובע את המזוזה קודם שנתן דלת, לדעת הרמב"ם הוי תעשה ולא מן העשוי כמו שכתב הש"ך שם.

**ויש** להבין בדברי הש"ך מה שכתב שכשיתלה הדלת יטלנה ויחזור ויקבענה בלא ברכה, שמשמעות דבריו דאזיל על כל מה שכתב קודם, ובתחילה כתב שתי עצות או שיתלה בלא ברכה או שיברך על דלת אחרת. ובדרך החיים משמע דאזיל הש"ך אף על אופן שלא בירך כלל בתחילה, מיהו זה לא מסתבר כלל, וכבר הקשה כן הכתב סופר (תשובה קלט), שאם מתחילה לא בירך למה לא יברך עכשיו ממה נפשך, וראיה לזה שבהלכות ציצית איתא (סי' ח סעי' טז) שאם לבש הציצית ולא היה יכול לברך כגון שלבש קודם זמן ציצית ימשמש בציצית, וכן איתא בהלכות תפילין (סי' ל סעי' ג) והיינו משום שאין לברך בלא מעשה, וא"כ ה"נ פשוט שצריך לברך אחר שמוריד המזוזה וחוזר וקובעה, דודאי לא גרע ממשמוש הציצית.

לא בירך על המזווזה אם מהני שימשמש במזוזה

**מיהו** אם אינו מוריד אלא רק ממשמש במזוזה, לא מהני, ואף שלעניין ציצית מצאנו שסגי שממשמש הציצית, י"ל שזה דוקא שם דלבישת ציצית הוי כמו מעשה, כדמוכח בהלכות כלאים שעובר על כל התראה והתראה, וכיון דחשיב שלבישתו היא מעשה לכך סגי במשמוש, אבל מזוזה אינו כן דהוי מעשה רק בשעת קביעת המזוזה [שו"ר שבספר מזוזות ביתך סי' רפט ס"ק ד הביא מספר עקרי הד"ט סי' ח שכתב דעות אם מהני משמוש במזוזה ולכאורה תליה במשנ"ת לעיל]. וצריך לדחוק שכל דברי הש"ך שלא יברך מיירי כשבירך על דלת אחרת וכ"כ במזוזות ביתך.

הסיר את המזוזה וחזר וקבעה אם מברך

**אלא** שאף באופן שיצא יד"ח בברכה ע"י שבירך על דלת אחרת, כתב רע"א להקשות למה אם יטלנה ויחזור ויקבענה לא יברך, והרי עתה קובע הוא מזוזה מתחילה. וכתב רע"א דצ"ל שהש"ך ס"ל כדעת הרמ"א בהלכות ציצית, שמצינו מחלוקת המחבר והרמ"א (או"ח סי' ח סעי' יד) במי שפשט טליתו על דעת לחזור וללובשה מיד, שדעת המחבר שצריך לחזור ולברך אבל הרמ"א ס"ל שלא יברך. ובש"ך כאן מוכח דדעתו כהרמ"א.

**מיהו** שיטת הרמ"א צריכה ביאור אמאי באמת לא יברך, דהנה ברור שאם בשעת הברכה דעתו על כמה מצוות אין צריך לברך על כל דבר, אבל מי שבירך על טלית ולובשה ואח"כ מוריד את הטלית, הרי נגמר המצוה ועתה אינו מקיים מצוות ציצית, ולמה אם חוזר ולובש אינו צריך לחזור ולברך. ובאמת הגר"א דעתו כדעת המחבר, אולם בש"ך כאן מוכח דס"ל כהרמ"א כמו שנתבאר, וביאר רע"א הטעם בזה דכיון שדעתו לחזור וללובשו הוי כאלו לא פשט כלל.

מה שיעור הזמן שמסיר את המזוזה ועדיין לא יברך להרמ"א

**ועכ"פ** לדברי הרמ"א והש"ך שמבואר שאם מוריד המזוזה וחוזר וקובעה אינו חייב בברכה, צריך לדעת מהו שיעור הזמן שעדיין פטור ממזוזה, ומצוי שמוריד את המזוזה ליתנה לבדיקה, ויש לנו לדעת עד מתי שיעור הזמן שעדיין פטור מברכה. ולגבי מי שפשט טליתו יש שמועה מהחזו"א [וכן מטו משמו של מרן הגראי"ל] שחשש גם לאחר שעתיים שלא לברך, ומסברא אי"ז מובן כלל. ושמועה זו מהחזו"א נסתרת משמועה אחרת לעניין סוכה שידוע שכשיצא למנחה ומעריב חזר ובירך בחזרתו, לכאורה אין חילוק בין סוכה לציצית ולמזוזה.

**אכן** במשנ"ב (סי' ח ס"ק מב) כתב ז"ל 'הישן ביום שינת הצהרים ומסיר מעליו הט"ק יש דעות בין הפוסקים אם זה בכלל היסח הדעת, ע"כ מהנכון שעכ"פ יכסה בו בשעת השינה וכשלובשו אח"כ אין צריך ברכה לכו"ע'. ומוכח שאף לאחר שישן חשש המשנ"ב שמא פטור מברכה, מיהו לא מבואר במשנ"ב שיעור הזמן.

**ולעניין** הלכה נראה שלאחר שעה המברך לא הפסיד, דבין כך נתבאר ששיטת השו"ע וכן פסק הגר"א דלא כהרמ"א, על כן בהפסק של כמה שעות ודאי יכול לברך.

**ואם** בשעה שהסיר את המזוזה נתן מזוזה אחרת, כתב הגר"ח (סי' רפו ס"ק ו בשעה"צ ס"ק טז בשם השד"ח כלל קכג וכ"כ במעורר ישנים) שיברך, והגריש"א דעתו לא לברך, שדעתו לדמות דין זה לציצית, שמצאנו בביאור הלכה (סו"ס כה) שאם מטיל בבגד ציצית אחרת מספק לא יברך. מיהו באמת גם דין זה צ"ב, אמאי לא יברך ואיך יצא בברכה שבירך בתחילת היום על ציצית אחרת. ואף אם בציצית אינו מברך מסתבר דמזוזה שאני דיש לחלק שהבגד של הציצית גם הוא קצת חפצא של מצוה, שמצאנו שצריך לעשות טלית נאה, אבל בית אינו חלק מהמצוה שברור שאין דין לעשות בית נאה לכבוד המזוזה.

נפלה המזוזה אם כשחוזר וקובעה צריך לחזור ולברך

**ובנפל** טלית בשו"ע (או"ח סי' ח סעי' טו) כתב לברך, אמנם לעניין תפילין הביא המשנ"ב (סי' כה ס"ק מד) דברי המג"א בשם השל"ה שבשעת התפילה אי"צ לברך, ועי' ברע"א בסי' ח על סעי' טו שהביא דברי השל"ה שאפשר שגם לעניין טלית אין לברך בשעת התפילה ובמשנ"ב לא הביאו אבל הגרשז"א סמך על דברי רע"א.

**והנה** בפמ"ג (סי' כה א"א ס"ק כא) כתב שלמעט בברכות עדיף, והנה המשנ"ב סי' כה (ס"ק מד) הביאו, אלא שבדברי המשנ"ב אפשר שכוונתו לעניין נפלה טליתו באמצע התפילה, אבל המעיין בפמ"ג נראה שדעתו לפטור מברכה עד חצות, ולפי"ז נראה דה"ה במזוזה אין לברך כשנפלה המזוזה כשהחזירה מיד. וביותר שמסתבר שמזוזה דומה לשעת התפילה, שהטעם שבשעת התפילה כתבו הפוסקים שלא לברך, בפשטות הוא משום שצריך הוא את התפילין לתפילה ולא חשיב הפסק, וכן הדין בטלית שנפלה באמצע התפילה, וא"כ מסתבר שמזוזה הוי כמו אמצע התפילה שהרי יש חיוב שיהיה לו מזוזה כל היום.

**וכמו"כ** יש לדון באופן שלא נפלה המזוזה ממש אלא רק נתהפך לו וכדו', שלדעת הגר"ח צריך לברך, אמנם נראה שלא יברך אם חוזר וקובעה במקומה מיד, וכמשנ"ת.

# שיעור יד

## הסיר את הדלת והחזירה אם צריך לחזור ולקבוע את המזוזה

[המשך סעיף טו] **נתבאר** בשיעור הקודם (שיעור יג) דעת הרמב"ם שבית שאין בו דלתות פטור ממזוזה ואף שרוב הראשונים חולקים על הרמב"ם וכן פסק השו"ע שחייב במזוזה, מ"מ הש"ך חשש להרמב"ם ולכך פסק שיקבע מזוזה בלא ברכה (ועי' במזוזות ביתך שתמה, שכיון שרוב הראשונים פליגי על הרמב"ם איך שרי לו שלא לברך), וכשיתן דלת כיון שלהרמב"ם הוי תעשה ולא מן העשוי צריך להסיר את המזוזה ולחזור ולקבוע אותה.

**והנה** לפי דברי הש"ך לכאורה יצא הדין שכל פעם שמסיר את הדלת כדי לתקנה וכדו' יהיה משום תעשה ולא מן העשוי, וצריך להסיר המזוזה ולחזור ולקבוע אותה, וכן באמת כתב הכתב סופר לעשות כן, מיהו מנהג העולם שלא לחשוש לזה.

**אכן** הפתחי תשובה (ס"ק יג) הביא מספר ארבעה טורי אבן דס"ל שכל שנעשה בתחילה בהכשר אין דין תעשה ולא מן העשוי, וחלק שם על הפרי חדש שסובר שיש בזה משום תעשה ולא מן העשוי, וא"כ ה"ה כאן לדעת ארבעה טורי אבן אינו צריך להסיר את המזוזה, ועי' לעיל (שיעור י) שהובא סתירת המשנ"ב בזה. וא"כ לכאורה יש להחמיר להסיר את המזוזה ולחזור ולקובעה כל פעם שנוטל את הדלת וחוזר וקובעה.

**אלא** שיש מקום לבאר מנהג העולם שלא החמירו בזה, דלכאורה אינו מובן איך שרי להוריד את המזוזה אפילו לרגע אחד, והרי כל רגע מחוייב הוא במזוזה ואיך יבטל מצוות עשה. ואף שהש"ך כתב לעשות כן, יש לומר, דבשלמא הש"ך חשש לדעת הרמב"ם, אבל באופן שנעשה בהכשר שמצינו דעות שאין בזה משום תעשה ולא מן העשוי, נמצא שלדעה זו אף להרמב"ם אינו צריך להוריד את המזוזה, ואפשר שלכך עדיף שלא יוריד את המזוזה וליבטל ממצוות עשה, שאי"צ לחשוש בזה משום תעשה ולא מן העשוי.

[סעיף יז] **אם יש בבית הרבה פתחים פתוחים לחצר או לרשות הרבים, ונעשו כולם לכניסת ויציאת בני הבית, כולם חייבים אפילו נתמעטו הדיורים שאין רגילין עתה לצאת ולבא אלא באחד מהם.**

[סעיף יח] **בית שיש לו פתחים הרבה, אף על פי שאינו רגיל לצאת ולבא אלא באחת מהם, חייב לעשות מזוזה בכל פתח ופתח.** הגה: הואיל ונעשו לכניסה ויציאה. מרתף שיש לו פתח מן הרחוב שמכניסין בו יין בחביות גדולות, ויש לו פתח קטן מן הבית שנכנסים ויוצאים בו תמיד, אם הפתח הקטן ראוי למזוזה היא חייבת והגדולה פטורה, ואם אין הקטן ראוי למזוזה הגדולה חייבת והקטן פטור.

בית שיש לו כמה פתחים

יסוד דין זה הוא מסתירת הגמרא במנחות, שבדף לג ע"א מבואר בגמרא שהיה לרב הונא פתח מבית המדרש לחדרו והיה שם מזוזה, וביארה הגמרא שהוא משום דרגיל הוה, דאמר רב יהודה אמר רב במזוזה הלך אחר הרגיל, ופירש רש"י ז"ל רגיל הוה - רוב הנכנסין לבית המדרש באותו פתח. הלך אחר הרגיל - אם יש ב' פתחים לחדר א' באותו פתח שרגיל לצאת ולבא יותר יניח המזוזה. ומבואר מזה שאם יש לו חדר שיש לו שתי פתחים, אינו צריך ליתן מזוזה בפתח שאינו רגיל. ודין זה נסתר מהא דאיתא שם לד ע"א שחדר שיש לו ד' פתחים חייב ליתן ארבע מזוזות, והקשו בגמרא פשיטא, ותירצו 'לא צריכא אף על גב דרגיל בחד', ומבואר שצריך ליתן מזוזה גם בפתח שאינו רגיל.

**ורש"י** (דף לד.) כתב ליישב ב' תירוצים, ובתירוצו השני כתב בשם הגאונים שמה שאמרו שבאינו רגיל פטור מהמזוזה, היינו שכבר מתחילה אינו רגיל, אבל אם מתחילה נעשה לצורך כולם והיו רגילים בכל הפתחים, אז חייב ליתן מזוזה בכולם אף אם עכשיו נתמעט התשמיש ואינם צריכים לכל הפתחים.

**אולם** דעת הרמב"ם שלעולם צריך ליתן מזוזה בכל הפתחים אף באלו דאינו רגיל, וביאר מה שאמרו בדף לג. שפטור במזוזה בשאינו רגיל, שזה דוקא בפתח שבין בית המדרש לביתו, שאם רגיל ליכנס לביתו משם חייב במזוזה, ואם אינו רגיל ליכנס משם לביתו אינו חייב במזוזה, משום שבית המדרש פטור ממזוזה.

**והנה** בשו"ע סעיף יז מבואר ממש שיטת רש"י בשם הגאונים, שכתב השו"ע שאם יש הרבה פתחים ונעשו כולם לכניסת ויציאת בני הבית חייב ליתן מזוזה בכולם, ומשמע שאם לא נעשו מתחילה לצורך בני הבית אינו צריך ליתן מזוזה באלו שאינו רגיל בהם. אמנם בסעיף יח כתב המחבר כדעת הרמב"ם, שלעולם חייב ליתן מזוזה בכל הפתחים, ולא תלה דין זה בזה שנעשה בתחילה לכניסת ויציאת בני הבית. אכן הרמ"א כתב להגיה שזה דוקא אם נעשו מתחילה לצורך כניסת ויציאת בני הבית, וביאר הגר"א דסובר הרמ"א כרש"י ובא לחלוק על המחבר שפסק כהרמב"ם.

**ונראה** שזה ביאור המשך דברי הרמ"א, שכתב הדין במרתף שיש לו פתח אחד לבית ואחד לחוץ, שרק אותו פתח שבין הבית למרתף חייב במזוזה, והיינו משום שהפתח הרגיל הוא הפתח שבין המרתף לבית. אלא שמדברי הרמ"א עולה חידוש, שדוקא אם הפתח הרגיל חייב במזוזה אינו צריך ליתן מזוזה בפתח שאינו רגיל, אבל אם הפתח הרגיל פטור מהמזוזה מאיזה טעם, שוב מחוייב ליתן מזוזה בפתח שאינו רגיל. ולעניין הדין אינו ברור גדר הדבר מתי הוי פתח שאינו רגיל, ולכך רגילים ליתן מזוזה בכל פתח, ועוד דחיישינן לכתחילה לדעת הרמב"ם.

[סעיף יט] **ארובה שבין בית לעלייה, ועולים לה בסולם ועושים סביב הסולם היקף מחיצות פעמים למטה ברגלי הסולם ופעמים למעלה בראשו, ויש בו צורת פתח במקום שעושין אותו, חייב, ואם עשו למעלה וגם למטה, חייב בשתים.**

מדרגות מהבית לעליה ויש שם ב' פתחים א' למעלה וא' למטה

**בגמרא** במנחות (לד.) איתא 'איתמר לול פתוח מן הבית לעלייה, אמר רב הונא אם יש לו פתח אחד חייב במזוזה אחת, אם יש לו ב' פתחין חייב בשתי מזוזות'. ופירש רש"י, זהו דרכן ארובה באמצע העלייה ועולין לה מן הבית במעלות ועושין ד' מחיצות סביב המעלות למטה כדי שלא ירד אדם מן העלייה לבית כי אם ברשות בעליה ועושין פתח במחיצות, וכן עושין בני עליה ד' מחיצות סביב הארובה למעלה ובהן פתח.

**ובגמרא** הוכיחו מזה שצריך ליתן מזוזה גם בפתח שאינו רגיל, וצ"ב לפירש רש"י למה נחשב אינו רגיל, והרי כל אחד רגיל בשניהם, ויש שכתבו שהיה עוד פתח מלבד הפתחים שבין הבית לעליה, אבל לא משמע כן ברש"י.

חור הכניסה לגג אם חייב במזוזה

**והנה** אם יש חור לעליה [כגון בפתחים העשויים לגג] אם חייב במזוזה, ובפת"ש (סי' רפז ס"ק א) הביא מהנודע ביהודה שאינו חייב במזוזה כיון שאינו עומד.

חיוב מזוזה במעליות

**והנה** מדין זה יש לדון לגבי מעליות דהנה מבואר כאן שצריך ליתן מזוזה גם בפתח שלמטה וגם בפתח שלמעלה, וא"כ גם במעליות יש שטענו שצריך ליתן מזוזה גם בכניסה למעלית למטה וגם ביציאה למעלה. אמנם נראה שאין לחייב במזוזה למטה, דנראה שאינו דומה להאי פתח דעליה, דהתם הפתח התחתון משמש את התחתון שלא יכנס לשם מי שגר בעליה בלא רשותו של התחתון, ולכך חייב במזוזה מחמת התחתון, ובפתח בעליון חייב במזוזה מחמת העליון, אולם באופן שאדם אחד יש לו סולם מהבית לעליה ויש שם שני פתחים, נראה שאינו חייב במזוזה אלא בפתח העליון, שלא מסתבר להחשיב הסולם כבית שער, כיון שמשמש רק למעבר אבל לא ניחא תשמישתיה. וגם נראה שאין שייך להחשיב את הפתח התחתון למעלית כבית שער, כי הוא דבר שאינו קבוע, וכמו שברור שרכב המסיע אותו לביתו אינו נחשב כבית שער, אלא צריך חדר קבוע [וזה ברור שאי"צ ליתן מזוזה במעלית למטה מהצד שיוצא מהמעלית לכיוון היציאה מהבנין כי אין זה אלא פתח לחצר ואי"ז חייב במזוזה אלא כשהוא חצר שנכנסים משם לבית].

# שיעור טו

**[סעי' כ] פתח שאחורי הדלת, אם יש לו פצים טפח, חייב במזוזה.**

**[סעיף כא] פתח אחד, וחלקו בעמוד בנתיים, כל שיש היכר ציר בזה ובזה לצד העמוד, הרי הם כשני פתחים וצריך מזוזה לכל פתח. אבל כל שאין צירים לצד העמוד, אין העמוד מחלקו לשניים, שאינו אלא לנוי בעלמא.**

ב' פתחים סמוכים בקרן זוית וביניהם 'פצים'

**דין** זה ממנחות (לג:) שהביאה הגמ' ברייתא 'הניחה בפצין או שטלה עליה מלבן אם יש שם טפח צריך מזוזה אחרת אם לאו אינו צריך מזוזה אחרת', ופירשה הגמרא שמדובר בפתח שאחורי הדלת. ופירש רש"י בפירושו הראשון ז"ל *'כגון שיש במקצוע הבית פצים קבוע, ושני פתחים מחותכין אחד לדרום ואחד למערב, וקבע מזוזה בפנים בחלל פתח הדרומי, וכשהדלת סתום הוי פתוח למערב אחורי הדלת, אם יש עובי בפצים המבדילן טפח בין פתח לפתח, צריך מזוזה אחרת לפתח מערבי, הואיל ואין המזוזה בחללו, ואם לאו אין צריך מזוזה אחרת, שהרי כמונח באותו פתח עצמו'*. ומבואר דעת רש"י שאם יש שני פתחים סמוכים זה לזה בקרן זוית, וביניהם יש פצים [שהוא סף הדלת של צורת הפתח], אם הפצים פחות מטפח נותן מזוזה על הפצים, ונמצאת המזוזה בין ב' הפתחים לאחד מימינו ולאחד משמאלו, וס"ל לרש"י שמהני מזוזה אחת אף שלפתח אחד המזוזה היא בצד שמאל.

**והמרדכי** (שם סוף סי' תתקסא) חולק דלא מהני המזוזה שם אלא לפתח שהמזוזה לימינו, אבל לפתח השני לא מהני כיון שהמזוזה היא בשמאל לכניסה. ולכך פירש דמיירי כשיש שם עוד חדר שצריך מזוזה, ונמצא שהפצים הוא לימין לזה ולזה, ולכך מהני מזוזה אחת [ולשיטתו כל החידוש הוא שמהני מזוזה אחת לשתי פתחים].

**והט"ז** (ס"ק יא) נקט דעה שלישית [וכן פירש ברש"י], שאינו נותן את המזוזה על הפצים שבין שתי הפתחים, דס"ל שהפצים שבאמצע אם אינו רחב טפח אינו מחלק את הפתח לשנים, אלא הכל נחשב כפתח אחד, ולכך צריך ליתן מזוזה בצד ימין של הפתח ולא על הפצים שבאמצע, ומהני מזוזה אחת, דהא הכל הוא כפתח אחד.

**אכן** היד הקטנה (פ"ג ממזוזה מנחת עני ס"ק ח) דחה דברי הט"ז דאיך יועיל המזוזה שנותן בימין הפתח המערבי לפתח שלצד דרום, והרי הוא פתח אחר, ולכך מסיק שודאי הפירוש הוא שנותן המזוזה על הפצים שבאמצע, אלא שכתב שיש לחוש לשיטת המרדכי שרק אם יש חדר אחר שהפצים הם לימין הכניסה לזה ולזה סגי במזוזה אחת, ובלא זה צריך ליתן שתי מזוזות לכל פתח בצד ימין של הכניסה לחדר. ומ"מ דעתו לחשוש גם לדעת רש"י, ולכך יברך רק על המזוזה שנותן על הפצים עצמו, אבל על המזוזה השניה לא יברך, שהרי לדעת רש"י אינו חייב ליתן שם מזוזה.

**וכתב** היד הקטנה לחדש שבאופן שיש דלת על הפצים וכשיפתח את הדלת בצד אחד מהפצים אינו רואה את המזוזה, אין המזוזה מועלת לצד זה, והביאו הפתחי תשובה להלן סי' רפט (ס"ק ה) ז"ל 'דזה ברור לדינא דכשאין המזוזה נראית וגם אין היכר וזכר לה כלל, דודאי אין יוצאין י"ח מזוזה כלל'.

ב' פתחים סמוכים ברוח אחת וביניהם 'פצים'

**ובסעיף** כ"א כתב השו"ע באופן שהיו שתי הפתחים לרוח אחת, ויש עמוד ביניהם, שאם היה היכר ציר לזה ולזה יתן ב' מזוזות. ויש להבין בדין זה אם מיירי בפצים רחב טפח ולכך חייב ליתן שתי מזוזות, אבל אם לא היה טפח בפצים נותן מזוזה אחת, או דילמא דמיירי בפצים פחות מטפח ואעפ"כ צריך ליתן ב' מזוזות.

**ועי'** ברש"י במנחות שם שכתב בפירושו השני לפרש כך כוונת הברייתא [שהובאה לעיל], וז"ל רש"י - *פי' אחר, שדרך עשירים לעשות פתח אצל שער הגדול, שאין פותחים שער הגדול תמיד, והכי קאמר או שטלה עליה מלבן ועשה אצל המלבן פתח אחר, אם יש בין פתח לפתח טפח הוי שניהם חשובין, וצריך מזוזה אחרת לקטן*. הרי להדיא ברש"י שדוקא אם יש בפצים רוחב טפח נותן שתי מזוזות.

**אמנם** השו"ע סתם בזה, ומשמע שאפילו אם אין טפח בפצים חייב ב' מזוזות, וצ"ת מאי שנא פצים שבקרן זוית דסגי במזוזה אחת. ובאמת לדעת המרדכי מובן שפיר דלא מהני מזוזה אחת שיתננה על הפצים אף כשאין בפצים טפח, שהרי לצד אחד המזוזה היא לצד שמאל של הכניסה, אבל לדעת רש"י שכל שלפתח אחד הוי לימינו מהני גם לפתח השני, א"כ כל שאין בפצים טפח סגי במזוזה אחת.

כשיש היכר ציר או דלת, לזה ולזה

**והנה** בשו"ע כתב אם יש היכר ציר בזה ובזה, הוי כשתי פתחים. ובבית יוסף הביא כן מתשובת הרשב"א (ח"א סי' צ) שכשיש היכר ציר לזה ולזה, נעשה כשתי פתחים ולכך צריך ב' מזוזות. ובמזוזות ביתך (ס"ק ע) דייק שדוקא אם יש היכר ציר גם לזה וגם לזה אבל אם היה היכר ציר לאחד מהם לא מהני ועדיין נחשב הכל פתח אחד.

**ובטור** משמע שכל דין זה הוא דוקא אם היה דלת אחת, לכך כשאין הפצים טפח סגי במזוזה אחת, אבל אם היו שתי דלתות אף אם אין היכר ציר, צריך ליתן ב' מזוזות, דזה מוכיח שאין העמוד רק לנוי. אמנם היד הקטנה (במנחת עני שם ס"ק ט) השיג ע"ז, דאין סברא כלל שמחמת שיש לו שתי דלתות מתחלק לשני פתחים, דהא מצוי בני אדם שנותנים ב' דלתות אף כשאין לו פצים כלל, ואף משמעות הרשב"א דלעולם אם אין שם היכר ציר סגי במזוזה אחת לשני הפתחים.

**[סעי' כב]** **השוכר בית בחוצה לארץ והדר בפונדק בארץ ישראל, פטור ממזוזה שלשים יום. והשוכר בית בארץ ישראל, חייב במזוזה מיד, משום ישוב ארץ ישראל.**

**[סעיף כג] השוכר בית מעובד כוכבים, חייב במזוזה.**

השוכר בית בחו"ל אם יתן מזוזה מיד או לאחר ל' יום

**כבר** נתבאר לעיל (שיעור ג) שנחלקו הראשונים אםהשוכר בית חייב במזוזה מה"ת או מדרבנן, ופשטות דעת הפוסקים שחיובו מדרבנן, וכ"כ רע"א בתשובה (מהדו"ק סי' סו). וכבר נתבאר (בשיעור שם) בביאור הטעם שחייב במזוזה רק בשוכר ל' יום לסוברים שהשוכר חייב מה"ת, צ"ל משום שבפחות מל' יום לא חשיב דירה כלל, ולכך פטור מהמזוזה. ולדעת הסוברים שהשוכר חייב מדרבנן, צ"ל שכל החיוב משום שנראה כשלו, אבל בפחות מל' יום לא גזרו חכמים כי עדיין לא נראה כשלו.

**ונפק"מ** ביניהם באופן ששוכר בית בחו"ל כדי לגור שם יותר מל' יום, דאם השוכר חייב מה"ת רק שבפחות מל' יום לא חשיב דירה, א"כ באופן שדעתו לשכור הבית ליותר מל' יום, חייב במזוזה מיד, דהא עתה נחשב דירה. אבל אם חיוב השוכר הוא רק מדרבנן ומשום שנראה כשלו, אינו יכול ליתן מזוזה עד שיעברו יותר מל' יום, אבל בתוך ל' יום אפילו אם בדעתו לשכור הבית לזמן רב, עדיין אינו חייב במזוזה, דהא בתוך ל' יום עדיין לא נראה כשלו. והנחלת צבי האריך בזה, ומסיק שכיון שקיי"ל שחיוב שוכר הוא מדרבנן, על כן השוכר בית בחו"ל אין לו לקבוע מזוזה עד שיעברו ל' יום, דיהיה בזה משום תעשה ולא מן העשוי.

**אמנם** המנהג אינו כן ונותנים מזוזה קודם, שכיון שקובע את המזוזה בשביל הזמן שיהיה חייב במזוזה, אין בזה משום תומה"ע, ודמי לנותן ציצית בלילה, שאף שבאותה שעה אינו חייב בציצית לא שמענו שיהיה בזה משום תומה"ע.

**ולעניין** ברכה, הנה הנחלת צבי פשוט לו שאינו יכול לברך דהא בתוך ל' יום אינו חייב במזוזה, אולם בפת"ש (ס"ק יז) הביא בשם כמה אחרונים שיכול לברך, ודימו דין זה למה שמצינו (שו"ע או"ח סי' יד סעי' ג) לעניין טלית שאולה שאף שפטור מלהטיל בה ציצית, יכול לברך עליה, ובאחרונים דימו זה להא דנשים מברכות על מצוות עשה שהזמן גרמא אף שאינם מצווים. ומרן הגרח"ק דעתו שמלבד זה יכול לברך מטעם אחר, דאף קודם שנתחייב מברך כשדעתו ליתן המזוזה לזמן שנתחייב, והוא לשיטתו, שנתבאר לעיל (שיעור א) שדעת המג"א שאין לקבוע המזוזה עד שיכנס לביתו, וכן כתב המשנ"ב (סי' יט ס"ק ד), אבל דעת מרן הגרח"ק (פרשה סדורה סי' נח) שחיוב המזוזה הוא גם קודם שנכנס לבית, והביא לזה ראיה דאיתא בברייתא במזוזה (פ"ב הי"א) 'בית חדש אחר שגמרו חייב במזוזה' [ועי' לעיל שיעור יא].

השוכר בית בארץ ישראל

**ומבואר** בשו"ע שהשוכר בית בארץ ישראל חייב מזוזה מיד. ומבואר בברייתא (מנחות מד.) שהוא משום ישוב ארץ ישראל. ופירש רש"י, משום יישוב א"י - דלאחר שקבעה שוב אינו נוטלה משם אפי' יוצא ממנו כדאמר בפ' השואל בב"מ (דף קב), הלכך בקושי יצא ממנה מפני טורח מזוזה אחרת, ואפי' יוצא ממנה ישכרנה אחר מהרה כשימצאנה מזומנת במזוזה, ונמצאת א"י מיושבת.

**וכתב** הבית הלוי (על התורה על הל' סת"ם לביה"ל מח.) שלכאורה לפירוש רש"י שנמנע מלצאת מהבית כי אינו יכול ליקח המזוזה עמו, א"כ זה דוקא בשוכר מהישראל, אבל השוכר בית מגוי הרי מותר לו ליקח את המזוזות עמו, ואם כן מי שישכור בית מהגוי אפילו באר"י לא יהא מחוייב במזוזה עד ל' יום.

**אמנם** הרמב"ם (מזוזה פ"ה ה"י) לא חילק בין גוי לישראל, ומשמע שלעולם חייב במזוזה מיד, וכן איתא להדיא בברייתא במסכת מזוזה (פ"ב הי"ג). וכתב הבית הלוי שהרמב"ם ס"ל שהטעם שבאר"י חייב ליתן מזוזה מיד הוא משום שישיבה בארץ ישראל חשובה היא מחמת המצוה של ישוב ארץ ישראל, ולכך אף בפחות מל' יום חשיב דירה, ולכך חייב ליתן מזוזה מיד.

פונדק באר"י ובחו"ל

**אולם** בפונדק כתב השו"ע שאפילו בארץ ישראל אינו חייב במזוזה עד ל' יום, ועי' רש"י במנחות (שם) שפירש שגדר פונדק הוא מקום שלנים בו עוברים ושבים. והיינו שאין אנשים גרים שם בקביעות, ולכך לא חייבוהו חכמים מזוזה. ונראה ברור שדירות קייט כמו צימרים וכדו' חשיב כמו פונדק, וממילא עד ל' יום אינו חייב במזוזה [ובחורי ישיבה שלנים בישיבה יש לדון אי נחשב כפונדק, ומ"מ בדרך כלל בין כך חייבים במזוזה, דהא נמצאים שם יותר מל' יום].

**ובספר** מזוזות ביתך (סי' רפו ס"ק עה ופרשה סדורה סי' נט) יצא לחדש שפונדק שבחו"ל פטור ממזוזה גם לאחר ל' יום, אמנם זה חידוש גדול, ומסברא לא מובן למה בחו"ל יהיה דינו שונה לפטרו ממזוזה לאחר ל' יום, וזה תלוי בגירסאות בירושלמי [ובספר אגור באהליך האריך בזה בסי' קב].

#

1. ועיי"ש במקדש מעט שנראה שפטר מברכה אפילו כשהדלת סגורה, שסובר שלדעת הפוטרים נראה שגם בדלת נעולה פוטרים מקום שאיש ואשה ישנים שם. ולפי"ז מובן למה כתב הרמ"א בסי' רפז שאין להם על מה שיסמוכו, וכאן בסי' רפו הביא דעת המקילים ולא דחה שיטה זו לגמרי, והיינו שהעולם נהגו להקל גם בדלת נסגרת מבפנים, וע"ז כתב הרמ"א שאין להם על מה לסמוך להקל, וכמו שכתב כאן (בסי' רפו) שלכו"ע חייב במזוזה בדלת נסגרת מבפנים. [↑](#footnote-ref-1)
2. אכן במשנ"ב סי' י (ס"ק כז) הביא מחלוקת בזה, אבל הבית מאיר יו"ד סי' קכב ס"ו על הש"ך ס"ק ד החמיר בזה. [↑](#footnote-ref-2)
3. כזה: ![](data:image/jpeg;base64...) [↑](#footnote-ref-3)