מראה מקומות איזהו נשך
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב מאיר קאופמן

[סוגיא דבתר מעיקרא 3](#_Toc397968755)

[ריבית קרקע ופחות מש"פ והילפותא דריבית ובהגדרת מקח והלואה 7](#_Toc397968756)

[סוגיא דהשבת ריבית ובגדר חיוב ריבית 10](#_Toc397968757)

[סוגיא דפסיקה 16](#_Toc397968758)

[ע"ב: במשנה – ת"ר המוליך 23](#_Toc397968759)

[טושו"ע סימן קע"ה 23](#_Toc397968760)

[סאה בסאה 25](#_Toc397968761)

[גמ' ע"ה. במשנה – המשנה 25](#_Toc397968762)

[טושו"ע סימן קס"ב [חוץ מס"ד וכן את הריב"ש ס"ב] 25](#_Toc397968763)

[הוספה בסוגיא דסאה בסאה 29](#_Toc397968764)

[פסיקה בהוזלה 31](#_Toc397968765)

[סוגיא דגינאה, ומה שעיזי חולבות, ופרזיסא 34](#_Toc397968766)

[גמ' ס"ד. אמר ר"כ – אמר אביי, גמ' ע"ג. פרדיסא – אמרו ליה רבנן לרבא 34](#_Toc397968767)

[טושו"ע קע"ג ס"ט – סי"ב 34](#_Toc397968768)

[סוגיא דחביתא 38](#_Toc397968769)

[ס"ד. אמר אביי – ס"ד: במשנה 38](#_Toc397968770)

[טושו"ע קע"ג סי"ג ,ס"ד, רמ"א קס"ב ס"ב בשם הריב"ש 38](#_Toc397968771)

[סוגיא דמרבין על השכר ושכירות פועל 41](#_Toc397968772)

[סוגיא דטרשא דר"נ ור"פ 43](#_Toc397968773)

[טרשא דרב חמא 44](#_Toc397968774)

[הערות על סדר הגמ' ע"ג. – ע"ד: 49](#_Toc397968775)

[ע"ג. 49](#_Toc397968776)

[ע"ג: 49](#_Toc397968777)

[ע"ד. 49](#_Toc397968778)

[ע"ה.: 53](#_Toc397968779)

[משנה אומר אדם לחברו – סוף הפרק 53](#_Toc397968780)

[בדין ריבית מאוחרת 54](#_Toc397968781)

[ס"ה: 58](#_Toc397968782)

[משנה מכר לו וכו' – ההוא גברא 58](#_Toc397968783)

[צד אחד בריבית, וריבית ע"מ להחזיר 64](#_Toc397968784)

[ריבית באסמכתא ומחילה בטעות 66](#_Toc397968785)

[סוגיא דמשכנתא [א] 68](#_Toc397968786)

[המשך סוגיא דמשכנתא 71](#_Toc397968787)

[חכירי דנרשאי 77](#_Toc397968788)

[סוגיא דלא ידור בחצרו חנם 78](#_Toc397968789)

[שכירות מעות וכלים 81](#_Toc397968790)

[שכירות מעות 82](#_Toc397968791)

[סוגיא דצאן ברזל 87](#_Toc397968792)

[ריבית שאינה מלוה למלוה 90](#_Toc397968793)

[סוגיא דעיסקא 92](#_Toc397968794)

[המשך סוגיא דעיסקא 100](#_Toc397968795)

[סוגיא דהיתר עיסקא [ס"ה סימן קס"ז] 100](#_Toc397968796)

[סוגיא דהיתר עיסקא [ס"ה סימן קס"ז] 101](#_Toc397968797)

[סוגיא דערב 109](#_Toc397968798)

[הלואת ישראל עכו"ם 112](#_Toc397968799)

#### חשון ע"ט

# סוגיא דבתר מעיקרא

**משנה ס: - ת"ר, טושו"ע ק"ס סכ"א**

**תוס' בב"ק צ"ז. בד"ה המלוה, מחנה אפרים ריבית סימן כ"ב כ"ה כ"ו כ"ז ועיין הגהות אשר"י בסוגין ובחידושי הגרנ"ט ובאבי עזרי פ"ד ממלוה**

**א. בעיקר חיוב ריבית – עיין ק"ש בב"ב אות ש"פ ואילך ועיין ברכת שמואל קידושין סימן ד' סק"ד [ובגרנ"ט קידושין סימן צ"ה (ו') בד"ה ולפ"ז ובחידושי הגרש"ר ב"מ סימן כ"ז מסק"כ ואילך ועיין בעל התרומות שמ"ו ח"ב סי"א ובגידו"ת דנראה דיש שני צורות לחלות ריבית ]**

**ב. במקור דדרך מקח מותר – עיין רש"י ומהר"ם ועיין שטמ"ק בשם התור"פ וריטב"א [ובעיקר הגדרת דרך מקח עיין תוס' מ"ו. בד"ה נעשה וכן הוא ברמ"א קע"ז סי"ד דזה בשני מינים ועיין חוו"ד קס"א סק"א בד"ה נראה ובש"ך קע"ג סק"ו בגדר הדברים ודבר זה ילמד אי"ה בהמשך הסוגיות]**

**ג. סלע בה' דינרים - עיין רעק"א בשם הפנ"י [ועיין בית מאיר קע"ג ס"ו]**

**ד. בביאור המציאות של מאה בק"כ עיין רש"י ותוס' ושאר ראשונים ועיין מחנ"א כ"ג למה חשיב פירא ועיין שטמ"ק**

**[ד,ב. בהא דלא משכח"ל תרבית ללא נשך עיין רא"ש סימן ז' ובמהר"מ שיף וברעק"א]**

**ה. בביאור הספק האם בתר מעיקרא או בסוף – עיין רמב"ן ריטב"א ר"ן ועיין שערי דעה קנ"ט א' ובמה שהשיג עליו בחידושי הגרמ"ש ס"א: בד"ה ראיתי וכן בחדרי דעה [ועיין חוו"ד קע"ב י"ב מה שלמד מסוגין של בתר מעיקרא ובמה שנחלק עליו בשערי דעה סק"ה]**

**ו. בדין הלואת סאה בסאה איך חל חיוב מעיקר הדין – גמ' ע"ה. הלויני כור חיטין [ועיין בריטב"א ובמיוחס לריטב"א] ועיין גמ' ב"ק צ"ז. המלוה את חברו על המטבע ובתוס' שם ובביאור סברת התוס' עיין תור"פ ובק"ש שם ובב"מ אות כ"א ועיין אבי עזרי פ"י ממלוה ה"ד, ובעיקר הנידון עיין במחנה אפרים ריבית סימן כ"ה כ"ו וע"ש שהביא את תוס' בב"מ מ"ד: בד"ה למקח [ועיין חוו"ד קס"ה א' ובחזו"א ע"ד ח' בביאור תוס' בב"מ] [ועיין באבני נזר סימן קע"ו סק"א - י"א שהאריך מה חל בהלואה סאה] ובחזו"א ע"ב סק"ג [וביאור דברי התוס' בב"ק לגבי תרומה טמאה עיין ק"ש שם ובאבני נזר קע"ז ו' ז' ובחזו"א ע"ד ב'] ועיין או"ש פ"ד ממלוה הי"ב מה שישב את קושית המחנ"א ועיין עוד מחנ"א סימן כ"ב בתפס סאה וצ"ב כונתו הרי נקט שחל חיוב סאה ובביאור דעת הרמב"ם במלוה על המטבע עיין מחנ"א סימן כ"ו ובמ"מ שם**

**ז. האם סאה בסאה מותר רק מצד בתר מעיקרא – עיין מחנ"א סימן כ"ב בד"ה איברא**

**ח. האם בלוה סאה בסאה והוזל מותר לשלם כמו שעת ההלואה – מחנה אפרים סימן כ"ז [ובביאור ראיתו מתוס' עיין בית אפרים חיור"ד סימן מ"ג] [וצ"ע שכאן אין את הסברא של בתר מעיקרא]**

**ט. בפסק הלכה בסוגין – עיין ראשונים ובהגהות אשר"י ובישוב שיטתו עיין חידושי הגרנ"ט סימן קס"ד ובאבי עזרי פ"ד ממלוה [ועיין או"ז סימן ת' בשם רבינו יואל]**

**י. עיין רמב"ן עה"ת בביאור הפסוק נשך אוכל**

**סוגיא דבתר מעיקרא**

א] המלוה סלע בה' דינרים עיין פנ"י שהקשה למה לא כתוב סלע בשני סלעים כמו סאה בסאתים וכתב שחידוש המשנה שאפילו שזה שני סוגי מטבעות והיה מקום לומר שחשיב דרך מקח כמבואר בתוס' מ"ו. דכל שזה לא אותו סוג חשיב דרך מקח וכן הוא ברמ"א קע"ז סי"ד קמ"ל שכיון ששניהם זה אותו סוג מטבע חשיב הלואה ולא מקח ועיקר דינו מבואר גם בבית מאיר קע"ג ס"ו ויתכן שגם זה אומדנא שאין כונתו דוקא לחיוב של חמשה דינרים וממילא חשיב ממש אותו מטבע [ועיין כ' הגר"ח בב"מ ד:]

ב] בעיקר דין ריבית בפשוטו ללא איסור התורה ודאי שיש חיוב ממון גמור וכמו בריבית אם עכו"ם ועיין קובץ שיעורים בב"ב אות ש"פ שהביא מהרשב"א מיוחסת רכ"ג שזה מצד שחשיב שכירות הממון דהינו שבכל הלואה חשיב שיש כאן ממוני גבך ומה שמשאיר אצלו חשיב שיש כאן שימוש בשל חברו שזה מחיב ממון וכתב הרשב"א שלכן החיוב חל בכל יום ויום ולא שזה חל בתחילה וכתב שחוב הריבית זה מלוה על פה וזה לא מלוה בשטר ועיין חת"ס ח"ו סימן כ"ו בד"ה ומה שמקשים שהקשה שכיון שכבר זכה בהלואה דלהוצאה ניתנה ורק יש חיוב ממון זה לא דבר שבשימושו זה סיבה לשלם שכירות ועיין ברכת שמואל קידושין סימן ד' שהביא מהגר"ח שזה מצד קציצת מקח דהינו שכיון שזוכה מחברו מעות יכול לקצוץ בעד הכסף שנתן להשתמש בו את מה שנתן ועוד כסף [ובגרנ"ט קידושין סימן צ"ח (ו') ביאר שיש מעשה קנין להתחיב יותר ממה שקיבל ובפשוטו כונתו מצד קנין בסף וצ"ע לר"ל שכסף לא קונה] ועיין ק"ש אות שפ"ב שהביא מחלוקת ראשונים בעכו"ם שהלוה בריבית לישראל ונתגייר דבזקפן במלוה מותר לגבות הריבית ונחלקו הראשונים האם זה גם ריבית של זמן של לאחר גירותו וכתב שלכאורא לרשב"א אין סיבה שזה יהיה מותר ולגר"ח יתכן שזה מותר דכל החוב חל בגיותו והנה בפשוטו כל האיסור ריבית במקום שהיה קציצה שזה מחיב מצד הקציצה לולי איסור ריבית אמנם עיין ריטב"א ס"ה: ד"ה משכן שחידש שגם ריבית שלא חל בכל אופן חשיב ריבית קצוצה

ג] מבואר ברש"י במשנה שריבית דרך מקח זה רק דרבנן והנה מצאנו בזה כמה אופנים א. דינא דמשנתינו שמשלם עכשיו כמחיר של עכשיו אפילו שיתכן שבזמן שיתן לו החפץ הוא יהיה שוה יותר ב. עיין גמ' ס"ג: שגם פסיקה בהוזלה דהינו שמוזיל לו את המחיר תמורת הקדמת מעות ג. עיין גמ' ס"ה. דינא דטרשא דהינו שזוכה במקח עכשיו ומשלם לאחר זמן ומחמת זה מעלה את מחיר החפץ ומדאוריתא מותר כי זה דרך מקח ומדרבנן זה אסור אם מפרש שאם ישלם מיד ישלם פחות ובטעם לחלק ביניהם רש"י ביאר שיש דיוק מהפסוק מרבה הונו בכסף ותרבית ועיין מהר"ם שביאר שהונו זה כסף ובכסף הריבוי דרך הלואה [ועיין מהר"ם שי"ף] ובריטב"א כתב כי זה לא ריבית ברורה וצ"ע שהרי בחלק מהאופנים הנ"ל יש ודאי שינוי במחיר ובכל אופן מותר ועיין שטמ"ק בשם תור"פ שביאר שתרבית דומיא דנשך ששם כתוב כספך שבזה האפשרות היחידה דרך ריבית של הלואה

והנה בעיקר החילוק בין דרך מקח לדרך הלואה עיין תוס' מ"ו. שזה כל שנותן דבר אחר ממה שנתן אין בזה ריבית ויתכן שזה גזה"כ וכנ"ל ברש"י אמנם ביאר החוות דעת קס"א סק"א שצריך שיהיה ניכר הריבית ואם זה אותו דבר ניכר זה הריבית ואם זה שני דברים לא ניכר בזה הריבית שהרי כל דבר אפשר לקצוץ עליו מחיר אחר אמנם היה מקום לומר שיש הבדל בחלות שבהלואה יש כאן תשלום בעד ההלואה ועוד תוספת משא"כ במקח התשלום הוא כולו בעד הדבר שקיבל ועיין ש"ך סימן קע"ג סק"ו שהביא מחלוקת אחרונים במלוה לחברו וקוצץ שימכור לו חפץ יותר ביוקר דהמהריב"ל כתבו שכיון שזה יותר מההלואה זה אסור אמנם המבי"ט התיר שכיון שיש שקונים חפץ ביותר משויו ולכן זה לא נחשב ריבית בדרך מקח ה"ה כאן וכן הוא בתוס' רי"ד ס"ד:

ועיין חוות דעת סימן קס"א סק"א שדן האם ההבדל רק בלשון כגון שאם מלוה סאה בסאתים זה אסור אבל אם מוכר סאה וקובע את מחירו סאתים זה מותר אמנם ביאר שיסוד החילוק בחלות שחל שבהלואה חל החיוב של הדבר בעצמו ולכן תמיד זה ניכר הריבית משא"כ במכר שלא חל הדבר בעצמו אלא חוב של שויות תמיד לא חשיב שניכר הריבית ועיין בדבריו קס"ו סק"ה שכתב שבנותן לחברו מנה על מנת שיתן לו שנים אפילו שזה לא בתור הלואה אבל כין שניכר כאן שנותן לו יותר אפילו שזה לא דרך הלואה זה אסור ועיין פתחי תשובה ק"ס סק"ה וענין זה מה נחשב דרך מקח ילמד אי"ה בהמשך הפרק

ד] הגמ' דנה דבלוה ק' בק"כ ובשעת פירעון זה אותו ערך חשיב נשך בלי תרבית ובפשוטו דיש כאן סברא שכיון שלוקח יותר ממה שהלוה חשיב מציאות שנושך את חברו דהינו שמפסידו אבל לא נחשב שנתרבה ממונו אמנם ברמב"ן ובר"ן משמע שיסוד החילוק שכלפי נשך הולכים בתר מעיקרא דהינו שכיון שזה קציצה של ריבית זה סיבה לאסור משא"כ כלפי תרבית זה תלוי בסוף דכל שבפועל לא מקבל יותר לא חשיב שנתרבה ממונו והנה הגמ' מסיקה שתמיד זה נחשב גם תרבית וגם נשך ולא נתבאר בגמ' אם יהיה מקרה שזה רק נשך ללא תרבית או הפוך האם זה בכלל האיסר אמנם עיין רא"ש סימן ז' שכתב לגבי גברא דעביד למיגר וביתא דלא עביד למיגר שזה מותר מצד שחשיב תרבית ללא נשך דהינו שנקט דמבואר בסוגין שבאמת צריך את שניהם ועי מהרמ"ש וכפי שביארו רעק"א דהקשה דמה הגמ' אומרת שלא משכח"ל תרבית ללא נשך הרי משכח"ל בכה"ג ושהגמ' תגיד דהפסוק בא בשביל זה

ה] הגמ' דנה האם בתר מעיקרא אזלינן או בתר בסוף ומבואר בגמ' שהנידון שיש שינוי של הערך והנידון האם הקובע זה שינוי של הערך בשעת הקציצה או שינוי של הערך בשעת התשלומין והנה בלשון הרמב"ן והריטב"א והר"ן משמע שיסוד הנידון מהו הזמן הקובע כלפי פרשת ריבית דיש כאן ריבית האם הקציצה או שהקובע התשלומים ובפשוטו לפ"ז אם בתר מעיקרא אזלינן ובקציצה יש כאן תוספת א"כ תוספת זו שהיא הריבית חשיב ריבית גם ביחס לזמן התשלומין אמנם מצאנו כמה אחרונים דמשמע שנקטו שבאמת מצד הלקיחה זה לא ריבית ורק חשיב שיש כאן קציצת ריבית וכדלקמן א. עיין בית מאיר ק"ס סכ"א שהקשה דמבואר בגמ' שיסוד ריבית אפשר ללמוד מגזל והקשה דבריבית דבתר מעיקרא מה שייך ללמוד את זה מגזל וראיתי מביאים דבפלתי כתב שבאמת בדין של בתר מעיקרא עוברים רק על לא תשימון ולא על לא תיקח מאתו ב. עיין שערי דעה סימן ק"ס סכ"א שדן שאפילו שריבית קצוצה יוצאה בדינים אבל ריבית של בתר מעיקרא כיון שהוא לא הפסיד כלום אין על זה וחי אחיך עמך ולא צריך להחזיר אמנם הביא דבנימוק"י בסוגין מבואר שזה יוצא בדינים וחזינן שיש בזה גם איסור לקיחת ריבית

והנה אפילו דמבואר שיש בזה איסור גם מצד הלקיחה וגם יש דין להחזיר דבר זה יש לבאר דבר זה בשני אופנים דיתכן דנתחדש שכל שהיה איסור על עצם הקציצה ממילא יש איסור לקים הקציצה שהיה כאן ולכן גם הלקיחה אסורה אבל באמת מצד המצב עכשיו זה לא סיבה לאיסור אמנם יתכן שהביאור שההגדרה של הריבית זה זמן ההלואה וכיון שאז נקבע שזה תוספת והוא ריבית חשיב איסור בלקיחה מצד עצמו ולא רק מצד העמדת הקציצה ועיין שערי דעה סימן קנ"ט סק"א שדן בהלוה בריבית ואחרי זה הלוה נהיה מומר האם מותר לגבות ממנו הריבית וכתב שכיון שבתר מעיקרא אז אסור דהינו שנקט שבאמת אם נבוא לדון מצד הלקיחת ריבית אין כאן ריבית ורק שנאסר קיום הקציצה וממילא כיון שהיה כאן קציצה באיסור אסור הגביה אפילו שמצד הגביה אין סיבה לאסור אמנם עיין חידושי הגרמ"ש ס"א: בד"ה כתב שחלק עליו שיסוד הדין בתר מעיקרא שזה קובע שזה החפצא של ריבית אבל כל שמצד התשלומין אין סיבה לאסור ודאי שזה מותר וכנ"ל ועיין חוות דעת קע"ב סקי"ב שכתב דבמלוה על מנת שאם ימכור קרקע ימכור לו בזול דהוי ריבית דגם אם הקרקע הוזלה וזה המחיר הרגיל אסור לו לקנות ממנו הקרקע כיון שבתר מעיקרא אזלינן וכונתו כנ"ל שיסוד האיסור הוא קיום הקציצה ובשערי דעה שם סק"ה חלק עליו שכל שמצד המצב עכשיו גם ללא הקציצה היה נותן לו אין סיבה לראות את זה כקיום הקציצה דהינו שגם אם ההבנה כנ"ל בכל אופן חלק על דינו של החוות דעת

והנה בעיקר היסוד הנ"ל דבדין שימה יסוד האיסור זה בתור קיום הקציצה האסורה כן מבואר במשנה למלך פ"ד ממלוה ה"ב בד"ה כתב הרשב"א בסופו ע"ש ועיין שערי דעה קע"ב סק"ה שהוכיח מהגמ' של צד אחד בריבית מותר דצ"ע שאפילו דלא חשיב קציצה אבל למה שלא יאסר מצד הגביה אלא בהכרח שכל האיסור של גביה זה דבר שהיה בו קציצה אסורה ועיין גמ' ע"ב. דעכו"ם שהלוה בריבית ונתגייר אסור לו לגבות הריבית לאחר שנתגייר אם לא זקף במלוה בגיותו ודעת הרא"ש שם שזה דאוריתא ודעת הריטב"א שזה דרבנן ובפשוטו סברתו שכל שאין קציצה אסורה אין איסור בגביה וצ"ב בדעת הרא"ש מה זה שונה מצד אחד בריבית שמותר

ו] עיין חזו"א סימן ע"ג ובב"ק סימן ט"ו סק"ח דבכל דיני התורה החיוב שחל הוא לפי שויות דהינו דגוזל חפץ או מזיק חפץ חלות חיובו הוא לפי דמיו והוכיח דבר זה מכל הלואה סאה בסאה דאם נימא שמצד הממוני גבך חל חיוב כהחפץ בעצמו אין שום סיבה שזה יחשב ריבית [וע"ש שהדבר נקבע לפי המטבע היוצא בהוצאה וע"ש שדן שאם אין מטבע זה נקבע לפי כסף צרוף] ויש לדון בכל הלואה שאדם לוה חפץ האם חל חיוב השבה כדמי החפץ או שהחיוב שחל הוא להחזיר את החפץ בעצמו וגם אם נימא דחל חוב להחזיר את החפץ יש לדון האם זה מעיקר המחיב של הלואה או שזה רק מצד אומדנא שרצונו שיחול חיוב של הדבר בעצמו ומצאנו בזה כמה שיטות

והנה מבואר בגמ' בב"מ ע"ה. דאם אדם אומר לחברו הלויני כור חיטים אם קצץ בין הוזלו ובין הוקרו נותן לו את דמיו ואם לא קצץ הוזלו נותן לו חיטיו הוקרו נותן לו דמיהם דהינו כמה שזה היה שוה בשעת הלואה ועיין תוס' בב"ק צ"ז. שכתבו דמה שהוזלו נותן לו חיטיו מצד שמעיקר הדין החיוב שחל זה חיטים והנה צ"ב לפ"ז למה בהוקרו נותן לו דמיהם ועיין שו"ת הריב"ש סימן שצ"ו הובא בק"ש שם שביאר שזה רק מצד שיש כאן ריבית דרבנן של סאה בסאה דהינו שכיון דמבואר שמעיקר הדין חל חיוב של חיטים לכן גם אם זה הוקר צריך לתת לו חיטים ובפשוטו לפ"ז במקום שלא יהיה איסור של סאה בסאה כגון ביש לו או יצא השער בזה גם בהוקרו חייב לתת לו חיטים וכן הוכיח החזו"א ע"ג א' מהש"ך קס"ב סק"ז [ובאבני נזר יור"ד סימן קע"ו יצא לחדש שאפילו שמעיקר הדין חל חיוב חיטים אבל כל שהוקר לא חייב לתת לו יותר מדמיהם בהתחלה שכיון שיכל לסלקו בזוזי בשעה שזה היה זול ממילא חיובו לשלם חיטים מוגבל שזה לא יותר מהשוי שהיה בהתחלה ולפ"ז ביאר שהדין שהוקרו נותן דמיהם זה מעיקר הדין והדברים מחודשים] ועיין נתה"מ סימן ק"ז ד' שכתב שהדין שאם לוה זוזי חייב לפרוע דוקא זוזי זה מטעם הנ"ל שכיון שהחלות חיוב הוא החפצא שקיבל ממילא חייב לתת דוקא את זה אמנם בקצוה"ח ק"א סק"ה נקט שזה רק תקנה דרבנן ועיין שם בהגהות מלואי חושן שהביא דנחלקו בזה הראשונים ויתכן שהגדר שחל חיוב שויות סאה חיטים ולא חיטים בפועל או שמדין שוה כסף ככסף יכול לתת שווי חיטים וצ"ע

ז] והנה צ"ב למה הלואה שונה מגזל דבגזל החיוב הוא לפי שויות של הדבר ולא חל חיוב של חפץ משא"כ כאן חל חיוב של החפץ ומצאנו בזה שני ביאורים בחזו"א סימן ע"ג סק"ב וכן בק"ש בב"מ אות כ"א נקטו שבאמת מצד החיוב מצד גדרי התורה חל חיוב לפי שויותו כמו שאר דיני התורה רק דאדם יכול לקבוע שהחיוב יהיה חפץ ולא שויותו ויש אומדנא דבהלואה סתמא כונתו שיחול מה שקיבל וצ"ע איך זה חל וכתב החזו"א שזה מדין חליפין שוה בשוה וצ"ע הרי יש ראשונים שחולקים שפירות לא מועיל אפילו חליפי שווה בשוה ועוד שכסף ודאי לא מועיל חליפי שוה בשוה וצ"ע וע"ש בחזו"א מה שביאר אמנם יתכן שבאמת זה מעיקר דין הלואה שאפשר לקצוץ שהדבר יחיב את תמורתו ולא את שויו וכן הוא בחזו"א על סדר הדף תחילת פ' הזהב מכת"י אמנם עיין אבי עזרי פ"י ממלוה ה"ד דביאר שכיון שהלואה יסודו להחזיר מה שקיבל א"כ כיון שהקבלה זה לא רק שויות אלא זה חפץ מסוים ממילא החיוב שחל עליו זה החזרת החפץ וכן משמע שם בתור"פ בביאורו החילוק בין הלואה מגזל שלא ביאר שזה סתם מצד אומדנא אלא שזה מעיקר הדבר כך ובפשוטו כן מבואר בחוות דעת קס"ב ה' ובבית אפרים חיור"ד סימן מ"ג [בסופו ע"ש שהאריך הובא בפתחי תשובה קס"ב סק"ב] שכתבו שאם אדם לוה סאה חיטים והתנה שאם זה יתיקר יתן חיטים ואם יוזל יתחיב כדמים שהם היו שוים בזמן ההלואה דזה ריבית קצוצה ומבואר בדבריהם שצד הריבית זה אם זה יוזל דהינו שכה"ג חל חיוב חיטים ובפשוטו מצד שכך הוא מעיקר הדין דאם מעיקר הדין כחזו"א שחל חיוב שויות ורק מצד קציצה מיוחדת חל איפכא א"כ כאן שקצץ את שני הצדדים מסתבר שחל חיוב דמים והצד של אם יתיקר זה הריבית קצוצה

והנה בתוס' מבואר שגם במוכר פרקמטיה ללא תנאי מפורש יכול לתת לו מטבע שנפסל והדבר צ"ע שכאן לכאורא זה דומה לגזל ושאר דיני התורה שהחיוב חל לפי שויות וכאן אין סברא מיוחדת מצד שקיבל דבר וצריך להחזיר את הדבר בעצמו אמנם עיין מחנה אפרים סימן כ"ה שהעמיד את התוס' בזקפן עליו במלוה שכה"ג כיון שקבעו מחיר וחשיב כאילו שילם לו מטבע ומלוה לו ממילא חל חיוב של מטבע וצ"ע

ח] והנה הגמ' בב"ק צ"ז. אומרת דהמלוה את חברו על המטבע ונפסלה המטבע רב אומר נותן לו מטבע היוצא שמואל אומר שיכול לומר לו לך והוציאה במישן ומבואר בגמ' שאם אין לו דרך למישן או שמלכויות מקפידות גם הוא מודה וכתב רש"י שהכונה מוכר על המטבע ומשמע שמלוה הדין שנותן לו המטבע שנפסל וכתבו התוס' שאין סברא לחלק ביניהם רק ההבדל שבהלואה לא מזכירים כלום וממילא אין כאן קציצה מיוחדת משא"כ במכר והתוס' חלקו שבסתמא תמיד נותן לו מטבע שנפסל וכאן בגמ' מדובר שהתנה שיתן לו מעות וסתמא דמילתא מטרתו שיחול החוב במטבע היוצא ובזה נחלקו מה נחשב מטבע היוצא אמנם הרמב"ם והרי"ף סתמו שבכל מקרה נותן לו מטבע היוצא באותה שעה ועיין מ"מ פ"ד ממלוה הי"ב שביאר שזה מצד שבסתמא כונתו שיתן לו מטבע היוצא דהינו שגם הוא מודה לתוס' שמצד עיקר דיני הממון צריך לתת מטבע שנפסל ורק מצד אומדנא זה לא כך אמנם עיין מחנ"א ריבית סכ"ו שכתב שדברי הרמב"ם מוכרחים שהרי הכסף אינו קונה את הזהב דהינו שלא יתכן שיוכל על ידי התנאתו לשנות את דיני הממנות ולפ"ז משמע שמעיקר הדין חל חיוב לפי שויות אמנם זה צ"ע דהרי מבואר בגמ' שאם זה יוצא במישן יכול לתת לו את זה והרי ודאי שזה שוה פחות ומבואר שכל החיסרון כי אין לזה שם מטבע ומצד שזה האומדנא שכונתו להתחיב ובמה שהקשה דהרי בכסף אי אפשר להתחיב משהו מסוים וצ"ל שכאן יש את המטבע עצמו להעמיד בכמה צורות מה נחשב שקיבל או את עצמו או את שויו או בתור מטבע היוצא וצ"ע ובאו"ש ביאר שסברת הרמב"ם שכיון שפסק שמטבע שנפסל לא יכול לומר הש"ל שזה כהוזק ולא כהוזל ולכן צריך לשלם במטבע היוצא באותה שעה ע"ש בתוס'

ט] והנה עיין תוס' בב"מ מ"ד: בד"ה למקח שאם מכר לחברו חפץ בכ"ד איסרים כשהיו כ"ד בדינר ואחרי זה נהיה ל"ב בדינר לא יכול לפטור עצמו בכד אסרים כיון שהם הוזלו והדינר עמד על מקומו עכ"ד ומבואר שבמקח חל חיוב לפי השויות ולא חפצא של מטבע ועיין מחנה אפרים סימן כ"ה דהביא מהמהרשד"ם שהוכיח מזה גם כלפי הלואה שחל חיוב לפי שויות ולא לפי החפץ והנה היה מקום לחלק בין הלואה למכר וכנ"ל אמנם עד כמה דתוס' בב"ק דימו אותם א"כ יתכן שתוס' כאן חולקים גם בהלואה ועיין מחנה אפרים שכתב להעמיד שכל דברי התוס' בב"ק שמכר זה כהלואה אם היה זקיפה במלוה דאז חשיב כאיל הלוה מעות אבל בב"מ מדובר ללא זקיפה במלוה שבזה במקח חל חיוב לפי שויות והנתה"מ קס"ה סק"א העמיד תוס' בב"מ במקרה שהתנה מפורש שיהיה לפי שויות ובחזו"א סימן ע"ד סק"ח ביאר שכונת תוס' שאפילו שדיברו על איסרים אבל כונתם על מטבע שהוא העיקרי וכונתם לדינר ובאמת אם הדינר יפסל יתן לו מטבע היוצא אמנם צ"ע דבתוס' מפורש שאם האיסרים היו עומדים והדינר היה מתיקר היה מספיק לתת כ"ד איסרים וצ"ע

והנה לדעת המהרשד"ם דסתם הלואה ומקח חל לפי שויות צ"ע למה אם לוה סאה חיטים משלם סאה חיטים וצ"ל דזה מצד ריבית מדרבנן דהינו שלאנשים זה נראה שמחזיר יותר וגזירה זו הוזכרה רק בגמ' בב"מ הנ"ל ויתכן עוד שכל דבריו בהלואה כסף או קציצה על כסף שכולו עומד לשויות אבל במטלטלין שם מודה שבאמת בסתמא חל חיוב על החפץ עוד צ"ע דהרי בגמ' בב"ק מבואר שמועיל מטבע שיצא במישן והרי ודאי שזה שוה פחות וחזינן שחל החיוב מטבע ולא שויות רק שיש כאן הגבלה במקרה שזה נפסל וצ"ע

י] עיין תוס' בב"ק שכתבו שאפילו שאפשר לפרוע במטבע שנפסל אבל אי אפשר לפרוע בתרומה שנטמאת דמטבע ונפסל דמי להוזל אבל זה לא דמי להוזל ועיין ק"ש וכן הוא ביש"ש שביארו שמטבע שנפסל יש ערך לחתיכה מצד עמה משא"כ תרומה טמאה וצ"ב הרי זה ראוי להסיקו תחת תבשילו אמנם צ"ע עוד הרי תרומה ונטמאת יכול לומר הש"ל לכו"ע ומטבע שנפסל זה מחלוקת וחזינן שנפסל זה יותר נחשב כדבר מוזק א"כ אם שם זה נחשב שזה הוזל למה כאן זה אחרת ועיין אבני נזר קע"ז ז' שביאר שרק מטבע שנפסל שכל המטבעות נפסלו שייך לדון שזה מה שהוא חייב לו משא"כ אם עיקר הדבר לא נפסל רק שהוא מחזיר לו בדבר פסול בזה ודאי חשיב שמחזיר פחות ממה שחייב ועיין חזו"א ע"ד ב' שכתב שאם בשעת ההלואה היו שני מטבעות ולוה החדש ואחרי זה הישן נפסל חייב להחזיר לו החדש כיון שכל הסברא בסוגין דגם אם המטבע היה בידי המלוה זה היה גם נפסל אבל כאן זה לא שייך

י"א] והנה מבואר בסוגין בהלוה כסף וקצץ לשלם יותר ואחרי זה השתנה השווי של הכסף שאם בתר מעיקרא אזלינן הקובע זמן הקציצה ואם בתר בסוף אזלינן הקובע זמן הפרעון והנה אם ננקוט שהחיוב בהלואה זה לפי מטבע דהינו מה שלקח צריך להחזיר א"כ צ"ב למה אם הולכים בתר בסוף בהלואה ק' בק"כ אין כאן ריבית הרי מצד ההלואה זה מחיב רק ק' וא"כ מחזיר כאן יותר ממה שלקח ומה איכפת לן שזה אותו שווי ולכאורא מבואר חידוש שהדין ריבית זה תוספת שוי יותר מההלואה וכיון שאין כאן תוספת של שוי אפילו שהחיוב חל מכח הקציצה שבינהם לא חשיב ריבית ורק אם בתר מעיקרא אזלינן כיון שמצד הקציצה זה תוספת של שויות חשיב ריבית עוד צ"ב למה במלוה ק' בק' והוקרו הפרוטות חשיב ריבית הרי זה מה שחייב לו מצד דיני הממון ואין זה המתנת מעות ולכאורא מוכח מזה שמצד גדרי הלואה באמת החיוב שחל זה השויות ולא החפץ ומה שחל כאן החפץ זה מצד קציצתו ואם הדין ריבית היה נקבע לפי הסוף זה היה חשיב קציצת ריבית והנה לשון הגמ' ס"ג: שכל אגר נטר אסור ועין חינוך בלאו דריבית מצוה שמ"ג דנקט שזה כלל גם בדאוריתא ולכאורא בסוגין ודאי שכה"ג זה לא אגר נטר וצ"ל שבאמת יש עוד סברות חוץ מהנידון של בתר מעיקרא לומר שזה לא ריבית עיין לקמן אמנם בריטב"א שם מבואר שזה רק סברא כלפי דרך מקח ולא ביחס לריבית דאוריתא ומצאנו באמת מחלוקת ראשונים בריבית דרך קנס האם זה אסור, וי"ל

והנה לדעת המהרש"ם שחל חיוב לשלם לפי שויות עיין מחנ"א סימן כ"ה שהקשה מה הגמ' אומרת שבהלוה ק' בק"כ אם בתר מעיקרא אזלינן הוי ריבית הרי מעיקר הדין צריך לשלם מאה עשרים ואם מצד שהתנה באיסור אפילו שעבר עבירה בקציצה אבל אין סיבה שיהיה איסור לשלם והנה מדבריו משמע שגם אם אופן סוגין כמהרשד"ם בכל אופן לא צריך לשלם יותר ממאה עשרים וצ"ע עד כמה שמצד החוב צריך לשלם מאה עשרים והרי היה כאן קציצה של עוד עשרים א"כ צריך לשלם מאה ארבעים וצ"ל שמונח כאן אומדנא שלא צריך לשלם יותר מהמחיר שדיברו ועד כמה שזה יהיה מצד עיקר ההלואה לא יצטרך לשלם את זה בנפרד אמנם לכאורא מסברא פשוטה אינו כן ויש מקום לומר שכונת הגמ' במקרה שקצצו מפורש לפי מטבע שכה"ג יש הנידון הנ"ל אם בתר מעיקרא או בתר בסוף אבל אם קצצו לפי שויות באמת אין הנפק"מ ובאו"ש פ"ד ממלוה ביאר שבכה"ג שקוצצים עשרים של ריבית דודאי משמע שלא יותר זה סיבה לראות בהכרח שהקציצה של ההלואה לפי החפץ ולא לפי שויות [והנה כאן גם לחוות דעת לעיל סק"ה שבהתנה לתת דבר שעכשיו זה לא תוספת אסור אבל כל זה כי נותן דבר שללא התחיבותו לא היה צריך לתת ואפשר לראות בזה קיום הקציצה אבל כאן שגם ללא התחיבותו חייב לתת לא מסתבר שיהיה בזה איסור ריבית]

י"ב] בעיקר ספק הגמ' כתבו הראשונים שקי"ל שבתר מעיקרא אזלינן דהרי קי"ל שסאה בסאה זה רק דרבנן ובפשוטו מבואר בדבריהם שאין סיבה שבסאה בסאה זה יהיה מדרבנן רק אם בתר מעיקרא שחשיב שאין כאן קציצה על יותר והנה עיין ט"ז קס"ב סק"א שכתב הטעם שזה דרבנן כיון שזה קרוב לשכר כהפסד [ועיין מאירי לקמן ס"ג: שהקשה באמת למה אסור סאה בסאה הרי זה קרוב לשכר כהפסד ע"ש] ועיין אבי עזרי פ"י ממלוה ולוה דהקשה דברש"י ס"ב. משמע שכל שזה לא ברור שיהיה רוח אין בזה ריבית ולכן משכנתא זה רק דרבנן א"כ גם אם בתר בסוף אזלינן זה לא סיבה שיהיה ריבית ובפשוטו צ"ל שכל הסברות הנ"ל זה רק אם ס"ל שבתר מעיקרא אזלינן דהינו שרק ריבית שמצד מצב הקציצה זה ריבית א"כ שייך את כל החסרונות הנ"ל אבל אם הקובע הוא שעת התשלומין א"כ כל שבשעת התשלומין זה ריבית צריך להיות אסור והנה עיין שו"ת הרא"ש כלל ק"ח סט"ו בד"ה גם בתוך דבריו שביאר ההיתר של סאה בסאה מצד שסאה לקח וסאה שילם דהינו שכיון שזה אותו חפץ לא נחשב שמחזיר יותר וצ"ע הרי בראשונים בסוגין מבואר שזה רק מצד שבתר מעיקרא דהינו שאין כאן קציצה של ריבית ולנ"ל יתכן שאם אין השם ריבית תלוי בקציצה א"כ כיון שבפועל זה יותר הוי ריבית אבל כיון שהריבית תלוי בקציצה ממילא כיון שקצצו להחזיר החפץ שקיבל לכן לא הוי ריביתועיין לקמן סקט"ז

י"ג]עיין הגהות אשר"י שכתב שהוא ספיקא דדינא בהלוה מאה במאה עשרים והוזל ולכן מצד ספק צריך להחמיר והנה בפשטות משמע שגם המקרה של בסוף זה ספק וצ"ע מה שהקשו הראשונים מכל הלואה סאה בסאה שזה רק דרבנן ועיין חידושי הגרנ"ט סימן קס"ד שכתב לחלק שכל ספק סוגין זה לגבי מעות והדין סאה בסאה זה לגבי מטלטלין ובסברת החילוק ע"ש שביאר שבמטלטלין חל חיוב לפי החפץ א"כ כיון שזה מה שחל מצד חו"מ ממילא ודאי שלא שיך שיהיה ריבית ורק בכסף שהחיוב חל לפי שויות וכנ"ל מהמהרשד"ם לכן שיך לדון שאם בתר בסוף זה ריבית ויתכן עוד שזה סברא בפרשת ריבית דבמטלטלין שעומדים לעצמם כיון שמחזיר מה שקיבל יש את סברת הרא"ש לעיל שזה לא ריבית משא"כ בכסף שעומד לשויותו אמנם עדין צ"ע מה שהקשה הגר"א שהגמ' לעיל מ"ד: אומרת מפורש שגם בדינרי זהב מותר סאה בסאה מדאוריתא וע"ש מה שדחק לישב ובאבי עזרי פ"י ממלוה ה"ד כתב לבאר שיסוד הספק בגמ' אם בתר בסוף או בתר מעיקרא הכונה האם חל חיוב רק לפי החפץ או לפי השויות והוסיף שבאמת זה ודאי שחל חיוב לפי החפץ רק יתכן שיש חיוב גם להחזיר שויות ולפ"ז גם אם בתר בסוף שהגמ' אומרת שזה ריבית הכונה שזה המקרה של תרבית ללא נשך והגמ' דוחה שזה נחשב נשך אבל באמת אין צד לומר שזה ריבית דודאי שהחיוב חל לפי חפץ ורק הספק הראשון נקטו הנ"ל שזה ספק גמור אולי יש חיוב גם לפי דמים וממילא זה לא סיבה לריבית וע"ש שדיק כן מלשונם שרק הדוגמאות הראשונת של הגמ' זה ספק אבל מאה במאה זה נפשט שזה לא ריבית עכ"ד והנה הדבר צ"ב מסברא שהמחיב בממון יהיה שני הדברים דבפשוטו צריך לדון מה נחשב שקיבל וכן בפשט הגמ' מנ"ל שהחלק השני של הגמ' זה לא ספק אמיתי והחלק הראשון זה ספק אמיתי אמנם יתכן לבאר על פי דרכו דהגמ' דנה מצד גדרי ריבית האם זה לפי המעיקרא או לפי בסוף וזה יש ראיות שכל שזה אותו דבר זה לא נחשב תוספת אבל יתכן שכדי שיחשב תוספת זה רק אם זה גם בשווי וצ"ע בכל זה

י"ד] עיין מחנה אפרים ריבית סימן כ"ז שדן בלוה סאה והוזל ורוצה להחזיר כדמי הלואה דבגמ' ע"ה. מבואר שחייב רק סאה האם זה רק מצד דיני חושן משפט אבל עד כמה שרוצה להחזיר כמחיר שלוה מותר מצד שאין כונתו לשלם יותר ממה שלוה אלא שהמלוה לא יפסיד מהלואתו ואין זה אגר נטר ונקט מסברא שזה מותר וכן הוא בבית מאיר קע"ה ז' והביא מהמהרי"ט והריטב"א שזה אסור והסברא בזה דכיון דמצד חיובו זה חיטים ואם יתיקר צרך לשלם חיטים יקרים ממילא עד כמה שהוזל לא חשיב שמפסיד ממה שקיבל וממילא מה שנותן יותר זה ריבית והרי אם יקצוץ לתת כך זה ריבית קצוצה אמנם צ"ע דהרי בסוגין מבואר שאם בתר בסוף זה לא ריבית דהינו שריבית נקבע לפי השיות ולא לפי המדה וכל מה שאסור בק' בק"כ מצד שבתר מעיקרא דהינו שהיה כאן קציצה של איסור א"כ כאן שלא היה קציצה של איסור לכאורא אין סיבה שזה יחשב ריבית ואולי כל סוגין זה סברא בדאוריתא אבל בדרבנן זה ודאי שכל שמשלם יותר ממה שצריך מצד חו"מ חשיב ריבית ועיין עוד לקמן סקט"ז דלפ"ז מיושב [והנה המחנ"א בתוך דבריו כתב שכן מוכח מתוס' בב"ק צ"ז ויתכן כונתו שרק מוכח שהדין של הוקרו נותן דמיהם זה מדרבנן אמנם הבית אפרים סימן מ"ג ביאר שכונתו שאין בזה איסור ריבית וביאר כונתו דתוס' כתבו שאם התנה שיהיה לפי השוי מותר ולמה שזה לא יחשב ריבית כיון שמצד עיקר הדין חל חיוב לפי חפץ ובהכרח כיון שזה כשויו לא חשיב ריבית ועיקר הקושיא נמצאת בגידולי תרומה שער מ"ו ח"ח ס"א עמוד תתרנ"ד אמנם בפשוטו זה לא קשה שכיון שקצץ שההלואה תחול לפי השויות היום זה צורת החוב ואין כאן ריבית וצ"ל שזה המחנ"א לשיטתו סימן כ"ו וכל זה מחודש]

ט"ו] עיין מחנה אפרים סימן כ"ב שכתב לדון בלוה סאה בסאה שזה באיסור ותפס המלוה האם חל התפיסה ובתחלה הביא לדיק מהגמ' בב"ק שאם לוה מטבע והוסיפו על המטבע ששואלת שלא יחזיר המטבע הגדול מצד ריבית ומבואר שמצד גזל הגמ' לא שואלת אמנם כתב לדחות שלאחר שיש ריבית ממילא זה גם גזל ולכאורא הכונה שללא ריבית ממילא אם האומדנא שהתכוין שגם בגדל המטבע יחזיר מטבע גדול אין בזה גזל אמנם לאחר שזה ריבית א"כ לא חל חיוב מטבע גדול ממילא אם יקח מטבע גדול זה גזל וכתב שגם כאן זה כך דהיום שאסור לקחת סאה בהוקר ממילא זה גזל ולכאורא יש לחלק דשם באמת היום הוא חיוב מטבע של שעת הלואה אבל כאן ששם החיוב סאה ובהוזל נותן סאה ממילא גם בהוקר יש מקום לומר שזה שם החיוב ורק שאסור לגבות אבל אם יתפוס זה יועיל ולכאורא נפק"מ בהלוה סאה בסאה ובשעת פרעון הלוה נהיה מומר וצ"ע

ט"ז] עיין גמ' ע"ג. כפי שביאר רש"י שאם הלוה סאה במקום הזול על מנת לפרוע סאה במקם היוקר דיש בזה איסור רק מצד גדרי סאה סאה ועיין מחנה אפריים סימן כ"ב שהקשה דלכאורא כיון דמבואר בסוגין דריבית נקבע לפי השויות ולכן אם בתר בסוף אזלינן יש ריבית בק' בק' וכל הסיבה שאין ריבית מצד שבתר מעיקרא אזלינן דהינו שמצד הקציצה זה לא קציצה של יותר א"כ כאן שקצץ שישלם לו במקום היוקר אין סיבה שזה לא יהיה ריבית דאוריתא [וראיתי מביאים דבסמ"ק כתב שכה"ג זה ריבית שאסורה מדאוריתא] וע"ש שכתב לחדש שכיון שיתכן שגם באותו מקום זה יוזל ממילא זה לא ריבית דאוריתא והנה דבריו צ"ב שא"כ גם סאה בסאתים יהיה מותר דאולי זה יוזל וזה יהיה אותו מחיר וצ"ל שגם מדה זה סיבה לריבית רק שכל שבשווי זה אותו דבר זה קובע שלא יחשב ליותר אבל כאן שגם מצד השוי בזמן הקציצה זה אותו דבר ממילא מה שיותר זה גם סיבה לריבית וזה הר תמיד ישאר יותר וצ"ע ועיין רמ"א קס"ב ס"ג ובש"ך שם דמבואר דבמלוה סאה חיטים על מנת שישלם לו בזמן היוקר זה גם רק איסור דרבנן של סאה בסאה וצ"ע כנ"ל שכאן למה לא חשיב ריבוי בשויות וזה בעצם הקציצה ויש לעיין האם שייך כאן את התשובה של המחנ"א והנה הבאינו לעיל סקי"ב מהרא"ש שכתב שבסאה בסאה לא הוי ריבית כיון שמחזיר מה שנתן וע"ש שביארנו שכל זה סברא רק כיון שהולכים בתר מעיקרא ולפ"ז יתכן שגם כלפי שקצץ לתת סאה במקום שיותר אבל כיון שהקובע של הריבית זה הקציצה ומצד הקציצה זה החזה של אותו דבר ממילא זה סיבה שלא יהיה ריבית וכסברת הרא"ש ורק אם בתר בסוף אזלינן זה יחשב ריבית וצ"ע ועיין לעיל סק"ז דהבאינו מהחוות דעת קס"ב ה' ומהבית אפרים חיור"ד סמ"ג דבלוה סאה חיטים והתנה שאם יוזל יתן כשויו הוי ריבית קצוצה כיון שהחוב חל סאה ויש כאן תנאי של ריבית אם יוזל וצ"ע דהרי בסוגין מבואר שהריבית זה השויות וכאן כל שהתנה שיוסיף לו רק אם בשווי זה כמו עכשיו ויתכן שלנ"ל זה מיושב שכל סברת הגמ רק אם בתר בסוף דהיו שהקובע מה בפועל היה אבל אם בתר מעיקרא שהקובע הקציצה ממילא כיון שבתור הקציצה של חו"מ זה החזרה של יותר חשיב ריבית

#### י' חשון ע"ט

# ריבית קרקע ופחות מש"פ והילפותא דריבית ובהגדרת מקח והלואה

**גמ' ס: - ס"א: איזהו תרבית טושו"ע קס"א ס"א**

**א. ריבית קרקע – עיין תוס' ובר"ן ועיין תוס' כתובות מ"ו. ובר"ן שם ובריב"ש סימן קמ"ז [ועיין רשב"א וריטב"א בסוגין] ועיין ח' רעק"א ובבית מאיר סימן קס"א ובשערי דעה שם ועיין רש"ש כתובות ובקה"י בב"מ מ"ו סק"ה [ועיין גליון יד אברהם סימן קס"א**

**ב. מהו האופן דהלואת קרקע – עיין רא"ש בסוגין ובתוס' בכתובות ובשטמ"ק בסוגין בד"ה ולענין בשם הרדב"ז ובד"ה וא"ת בשם הרמ"ה ועיין חוו"ד קס"א וברעק"א על השו"ע**

**ג. בענין ריבית בעבדים – עיין רא"ש ועין ב"י סימן קס"א ובט"ז וחוו"ד סק"א בביאורים ובחידושים, יש בדברי החוו"ד סק"א דברים יסודיים מאוד בחילוק בין מקח להלואה ויש ללמוד ענין זה כהקדמה להרבה פרטים בפרקין ועיין מקור מיים חיים שחלק עליו וכדאי לראות גם הגמ' מ"ו. רב אשי אמר ובתוס' ורמב"ן ובנמוק"י שם ועיין ש"ך קע"ג סקי"ד ט"ז ובבית מאיר שם [ועיין סה"ת שמ"ו ח"ה ס"י] ועיין גר"ז סכ"ט [ובאבני נזר סימן ר"ט]**

**ד. ריבית פחות מש"פ – עיין טור מהרמ"ה ובגר"א שם ועיין משל"מ פ"ו מלוה ה"א שהאריך בזה ועיין חוו"ד בביאור הש"ך למה לא מוציאין מידו**

**ה. דלא ידע ומחיל – עיין רא"ש לגבי מחילת ריבית ועיין רמב"ם פ"ד הי"ג ובריטב"א בסוגין**

**ריבית בקרקע ופחות משו"פ**

א]הגמ' בכתובות מ"ו. אומרת שיש הלכה במוציא שם רע שצריך שהבעל ישכור את העדים והגמ' מסתפקת אם שכרן בקרקע או שכרן בפחות משוה פרוטה האם מתקים בזה דין התורה וכתבו התוס' שהסברא שלא יחשב שכירות שכיון שיש גז"ש מריבית ושם אין ריבית בקרקע או פחות מש"פ לכן גם במוציא שם רע לא יתחייב על זה וכתבו שמכאן מקור שאין ריבית בקרקע ולא בפחות מש"פ אמנם עיין רשב"א בסוגין שכתב לדחות שכיון שהמקרה שהתורה דיברה עליו זה שוה פרוטה ולא קרקע ממילא לגבי גז"ש זה מספיק אפילו דשם הדין הוא גם בקרקע או פחות מש"פ והריטב"א כתב לדחות שהגמ' דנה מסברא שכיון שהקפידה התורה לשכור העדים מסברא צריך כדרך הרגיל שזה במטלטלין ובשווה פרוטה ועיין ש"ך ושאר הנו"כ סימן קס"א שנקטו שצריך להחמיר כשיטות אלו שיש ריבית בקרקע ובפחות מש"פ

ב] עיין תוס' שהקשו על שיטתם שאין ריבית בקרקע הרי מבואר בגמ' שמה שגר בבתי ערי חומה אם המכר לא חל זה ריבית וצ"ע הרי זה ריבית בקרקע וחידשו שכיון שההלואה היא במעות לא איכפת לן שהריבית היא בקרקע ועיין משנה למלך פ"ו ממלוה ה"א שהביא מהגידולי תרומה שה"ה אם ההלואה בקרקע והריבית במעות יש בזה ריבית ורק אם גם ההלואה וגם התשלום בקרקע אין בזה ריבית ובפשוטו רק אם הקציצה היה על קרקע חשיב ריבית בקרקע אבל אם הקציצה היה ריבית סתם ומשלם בקרקע חשיב ריבית ועיין בית מאיר שהקשה דלגבי שכירות העדים מדובר על עיקר השכירות שזה כמו הריבית אמנם עיין ר"ן בכתובות דפשטות לשונו שישב שבתי ערי חומה לא חשיב ריבית קרקע ועיין קה"י ב"מ סמ"ו סק"ה שביאר שמה שגר בקרקע חברו זה בגדר הפירות שיצאו מהם שזה לא קרקע אמנם המשנה למלך ביאר שכונתו כתוס' וכמבואר שיטתו בחידושיו בב"מ

והנה מבואר בראשונים שגם נתמעט פחות משו"פ וכתב הגידולי תרומה הובא במשנה למלך פ"ו ה"א שגם הדין של פחות משו"פ זה שגם ההלואה פחות משו"פ וגם הריבית פחות משו"פ ועיין רעק"א ובבית מאיר שהקשו מדברי התוס' בכתובות שהוכיחו שאין ריבית בפחות משו"פ מהא דמבואר בגמ' שאפשר ללמוד ריבית מגזל חזינן שאין כאן חומר יותר משם והרי גזל זה תלוי בגזילה שיש בה שו"פ ועיין בית מאיר שתמה באמת מהיכי תיתי לחלק בין המיעוט של קרקע למיעוט של פחות משוה פרוטה והנה באמת תוס' בסוגין שנקטו שפחות משו"פ זה מצד מיעוט לא הביאו הראיה מהא דאפשר ללמוד מגזל ותוס' בכתובות שכתבו שאפשר ללמוד מגזל לא כתבו שזה מצד פרט וכלל אלא זה כמו גזל ויתכן שזה שני שיטות ובדרישה כתב שלגבי פחות משוה פרוטה בהכרח מדובר שההלואה שו"פ דאל"כ זה לא נחשב אם כסף תלוה שאין לזה חשיבות כסף ובשערי דיעה כתב לישב למבואר בריב"ש שריבית דברים זה דאוריתא והרי כתב הר"ן שריבית קרקע זה לא גרע מריבית דברים ממילא בדין קרקע בהכרח מדובר שגם ההלואה היא בקרקע דאל"כ זה ודאי אסור כמו ריבית דברים שאין גופו ממון וזה אסור ובאמת הר"ן בכתובות שכתב שריבית קרקע זה לא גרע מריבית דברים וזה אסור מדרבנן באמת לגבי בתי ערי חומה ישב אחרת מתוס' וכנ"ל ע"ש

ג] עיין ר"ן בכתובות שכתב שאפילו שאין איסור דאוריתא בקרקע ופחות משו"פ אבל יש בזה ריבית דרבנן דזה לא גרע מריבית דברים דהינו ששם רבנן אסרו אפילו דבר שזה לא גופו ממון ואין לו חשיבות ממונית ה"ה כל קרקע זה כך ועיין שערי דעה שהאריך שסתימת הראשונים שאין בזה איסור דרבנן וכן הוכיח מח' הר"ן בסוגין ובריב"ש סימן קמ"ז שהוכיחו שצרך שגם ההלואה תהיה קרקע מהגמ של משכן לו בית לקמן ס"ה דמבואר שיש בזה איסור מה שאוכל את הפירות של הקרקע וצ"ע הרי שם זה רק ריבית דרבנן ואולי לכן זה אסור אלא בהכרח שנקטו שאין איסור אפילו מדרבנן וע"ש שלתוס' שריבית דברים זה דאוריתא בהכרח להעמיד שההלואה בקרקע ולר"ן שם שחולק ס"ל שריבית דברים זה דרבנן ע"ש

ד] עיין רא"ש שכתב שבעבדים ושטרות לא משכחת ליה ריבית ועיין ב"י שתמה למה לא משכחת ליה ריבית שנתן לו עבד שיחזיר לו שני עבדים וכן בשטרות ובאמת בר"ן בכתובות מבואר שנתמעט מריבית גם עבדים ושטרות [ויתכן שזה לשיטתו שלא צרך שגם ההלואה תהיה עבדים ושטרות אלא העיקר זה מה הריבית] ועיין חוו"ד שכתב שריבית זה רק אם מחזיר מה שקיבל אבל כל שקוצץ לו משהו אחר חשיב מקח ולפ"ז כתב שכל עבד זה מציאות אחרת ושויות אחרת וזה כמו שני מינים דלא חשיב ריבית דאוריתא ולגבי שטרות כתב דהנה אם נותן לו שטר חוב ללא אחריות א"כ לא שייך בזה ריבית דכל שטר יש לו ערך אחר דתלוי בלוה ובמלוה ולכן חשיב מקח ולא הלואה וגם אם זה באותו אדם אבל כל תקופה זה אחרת ואם קיבל על עצמו אחריות א"כ כל ההלואה חלה בזה שהוא גובה החוב וממילא אז זה הלואת ממון גמורה ובהלוה לו שטר של מאה ללא אחריות והתחיב לו להחזיר שטר של מאה ועשרים אם אחריות או מאה מזומן כה"ג חשיב שהריבית זה ממון כיון שיש לו אחריות שיקבל את ממונו [ומבואר שאפילו דהוי צורה של מקח שנותן לו שטר חוב ומחזיר לו ממון אבל כיון שזה ודאי יותר זה ריבית קצוצה] ואין זה בכלל המיעוט אמנם לכאורא צ"ע דאם ילוה לו עבד ויקצוץ מפורש ריבית שזה בעד ההמתנת מעות ולא בעד העבד בעצמו לכאורא בזה אין את ההיתר של דרך מכר וצ"ע

ה] הראשונים דנו האם יש ריבית בקרקע ועיין רא"ש שביאר האופן כגון שנותן לו עשר גפנים טעונות בעד אחת עשרה דהיינו ההלואה על הענבים דיש לזה דין מחובר וצ"ב למה לא ביארו בפשוטו שנותן לו קרקע חמש אמות על מנת שישלם לו קרקע שש אמות ועיין שטמ"ק בד"ה וא"ת בשם הרמ"ה שכתב וז"ל דאם אמר הא לך ארבע אמות על מנת שתתן לי חמש אין זה ריבית אלא חליפין ומותר וצ"ב הסברא ועיין חוות דעת שהאריך שריבית זה הרי רק בדרך הלואה ולא בדרך מקח וחידש שהקובע אם מחזיר לו אותו דבר או משהו אחר ולפ"ז חידש שקרקע שכל קרקע זה משהו אחר חשיב תמיד כשני מינים דהוי מקח ולא הלואה ולכן אין בזה ריבית

והנה עיין שטמ"ק שהביא בשם הרדב"ז שאם אמר בלשון הלואה הלויני ה' אמות ואתן לך ו' חשיב הלואה גמורה וזה תלוי בשאלה האם יש ריבית בקרקע אבל אם אומר לו הילך ה' אמות מקרקעי על מנת שתיתן לי שש אמות מקרקעך כה"ג זה חליפין ועיין חוו"ד בביאורים ובחידושים שנקט שריבית זה תלוי בלשון האם אמר לשון הלואה או לשון מכר אמנם רעק"א בגליון ביאר שאם אומר לו מקרקעך א"כ זה חליפין גמור שנותן לקרקע בעד קרקע ורק אם יכול להחזיר לו את אותה קרקע זה סברא שזה לא ישב חליפין וכיון שגם יכול לתת לו קרקע אחרת זה סברא שזה לא יחשב שאלה

ועיין תוס' בכתובות שכתבו שמדובר שנתן לו קרקע ואמר לו שאם זה ישתדף יתן לו קרקע וחצי ועיין חוו"ד שתמה שכה"ג שיתן ריבית רק אם זה ישתדף הוי ריבית דרך קנס כיון שהריבית לא מותנה באגר נטר שזה מותר ולכן ביאר שמקבל על עצמו לשלם בכל מקרה שדה וחצי רק שאם לא יזכיר שאם זה יפסד א"כ הקרקע הזו היא כמו שאלה ואין כאן ריבית לכן כתבו שגם קיבל על עצמו אחריות זולא שכה"ג חשיב כהלואה וע'ש שהקשה למה הראשונים לא העמידו שקיבל קרקע אם אחריות זולא שכה"ג חשיב הלואה וקצץ לו קרקע בריבית ותירץ שכה"ג חשיב ריבית מעות כיון שמתחיב להחזיר לו את שויות הקרקע בכל מקרה וצ"ב עומק הסברות בזה ועיין בזה אי"ה בהמשך

ו] בדין ריבית פחות משוה פרוטה לכאורא מצאנו בזה כמה שיטות דתוס' דתוס' בכתובות הקשו מה הגמ' דנה שנלמד ריבית מגזל הרי נפק"מ לפחות משוה פרוטה וכתבו שבהכרח גם בריבית אין איסור פחות משוה פרוטה ובפשוטו כונתם שכמו שבגזל יש שיעור של שוה פרוטה כך בריבית דהינו שזה כמו גזל ויתכן באמת שכמו דשם יש איסור של חצי שיעור כמבואר במ"מ כך בריבית יהיה בזה איסור של חצי שיעור והנה מה שדנו שיהיה בזה איסור עיין בדרישה ובמשנה למלך שכיון שכתוב כל דבר אשר ישך יש משמעות שזה גם בפחות משוה פרוטה אמנם עיין תוס' בסוגין וכן בר"ן בכתובות דמבואר שנקטו דיש מיעוט על ריבית פחות משוה פרוטה והנה בפשוטו לפ"ז לא שייך לאסור מצד חצי שיעור שיש כאן מיעוט שאין לזה שם ריבית ואין זה גזל שזה רק מצד שיעור בגזל שהוא מסברא וכן מבואר בר"ן שרק אסר מצד ריבית דברים והנה הטור הביא מהרמ"ה שאסור ריבית בפחות משוה פרוטה אבל לא צריך להחזיר ועיין ביאור הגר"א בתחילה שביאר שיש באמת המיעוט של תוס' אבל המיעוט רק שזה לא שיעור שלם אבל עדין זה אסור מדין חצי שיעור וצ"ל שמסברא זה נחשב שיעור שלם כי כתוב כל דבר אשר ישך וכן ביאר המשנה למלך ולכן תמה מנ"ל לטור שתוס' חולקים אולי מודים שיש איסור כמו ח"ש אמנם ע"ש שביאר שבאמת לרמ"ה אין מיעוט על פחות מש"פ ולכן יש איסור כמו בגזל והביאור כנ"ל דאם יש מיעוט מיוחד אין איסור כלל ועיין משנה למלך שדייק ברמב"ם שיש איסור גם פחות משוה פרוטה ושיש דין השבה וע"ש שביאר שזה נתרבה מהפסוק כל דבר אשר ישך וביאר עוד שיסוד ההיתר של פחות משו"פ מצד שיש מחילה והרי כאן לא עוזר מחילה

והנה בטור מבואר בשם הרמ"ה שאין דין השבה על פחות משוה פרוטה והנה הלבוש כתב שזה כמו גזל שבי"ד לא נזקקים לפחות משוה פרוטה והוא מצד כבוד הדינים ולפ"ז אם רוצים להיזקק יכולים וכן אם התחילו ביותר משוה פרוטה עכשיו נזקקים גם לפחות משוה פרוטה אמנם הש"ך חלק וכתב שכאן זה דין מיוחד וצ"ב הטעם עד כמה שאין כאן מיעוט כלל וזה רק כמו גזל למה כאן זה גרע מגזל ועיין חוו"ד שביאר שכאן שזה לא דין ממון אלא רק מצוה אין דין כפיה על פחות משיעור פרוטה ולכן אין לבי"ד להתערב כלל

ז] הגמ' דנה שלא יהיה כתבו לאו בריבית ואפשר ללמוד מגזל עיין ריטב"א שאת הלאו של הלוה ודאי צריך אבל הכונה על הלאו של המלוה והנה צ"ע הרי ריבית זה שכירות מעות ואיך אפשר ללמוד כזה דבר מגזל וצ"ל [ועל דרך זה מבואר בחידושי חת"ס] שזה ודאי שצריך שיהיה כתוב לאו של לא תשימון שבזה גילתה התורה שממון זה ריבית זה ממון שמצד דיני התורה חשיב ממון שלא כדין ולכן אין לקצוץ כזו הלואה ולאחר שגילתה התורה דבר זה ממילא גביתו זה גזל דזה ממון שלא מגיע לו רק הגמ' דנה שכיון שזה מדעתו זה לא דומה לגזל ובפשוטו הכונה שבזמן שמשלם לו נותן לו מדעתו לכן אפילו שמצד דיני התורה זה לא הוגן לתת את זה אבל זה לא גזל ועיין ביאור הגר"א קס"א סק"י שאם המלוה יתפוס הריבית בע"כ של הלוה שאז זה לא מדעתיה כה"ג ודאי שזה גזל ולכן גם בריבית דרבנן זה גזל והנה היה מקום לומר שרק בריבית דאוריתא שלא חל חיוב אבל בריבית דרבנן יתכן שחל חיוב רק אסור לגבות וכה"ג יועיל תפיסתו ובחידושי הגרש"ר דן עוד שכונת הגמ' שמדעתיה שהקציצה מדעתו אבל לאחר שחל חוב ודאי שזה לא גזל כי יש לו זכות ממון לגבות הריבית אם נימא שיש חוב בכל ריבית רק שאסור לגבותו

עיין בית מאיר סימן ק"ס סכ"א ובספר המדע לכרתי שהקשו שבמקרה של בתר מעיקרא הרי בשעת תשלומין אין כאן ריבית ומה שייך ללמוד דבר זה מגזל והכרתי כתב שבאמת במקרה זה אין איסור על התשלומין רק על השימה אמנם בפשוטו סברתו צ"ע שלאחר שקבעה התורה איסור ריבית שנקבע בשעת הלואה דבתר מעיקרא ממילא חשיב ממון זה שלא מגיע לו בדין ויש בזה גזל וכל מה שהגמ' דנה שיש גזל בהכרח הכונה לאחר איסור ריבית אמנם הכונה שהם למדו שיסוד האיסור של בתר מעיקרא זה מצד ישום השימה אבל באמת מצד עכשיו אין כאן סיבת איסור וממילא נקטו שלא שיך לדון שזה גזילה ועדין צ"ע

ח] עיין רמב"ם פ"ד ממלוה ולוה הי"ג שהביא גאונים שלא מועיל מחילה על ריבית לא כדי שיכול לקחת הריבית ולא כדי שלא יצטרך להחזיר הריבית כיון שכל ריבית זה מחילה והתורה אסרה וחלק עליהם ועיין רא"ש בסוגין שהביא דיש מוכיחים כדבריהם מסוגין שהגמ' אומרת שריבית ידע ומחיל ודחה שכונת הגמ' שהוא נותן מדעתו ולא עוזר המחילה לשלם הריבית אבל אם מוחל לאחר הנתינה לא צריך להחזיר וכן דעת הרמב"ם ועיין ריטב"א שביאר דעת הגאונים שהדין השבת ריבית זה לא מחמת תביעת חברו אלא מחמת שהתורה רצתה שיוציא הריבית לכן לא מועיל בזה מחילה ובפשוטו החולקים ס"ל שיסוד חיוב השבת ריבית זה כמו השבת גזילה שזה להחזיר מה שפגע בחברו ולכן מועיל מחילה כמו בכל גזילה [ענין זה ילמד אי"ה בהמשך]

**בהגדרת מקח והלואה**

מבואר בפרקין ובראשונים בתחילת הפרק שריבית זה רק דרך הלואה אבל דרך מקח זה מותר וצ"ב מה הקובע שזה הלואה ומה הקובע שזה מקח והחוו"ד בחידושים תחילת קס"א נקט שהלשון קובע דבלשון הלואה אסור ובלשון מקח מותר דהינו שאם ילוה לו סאה חיטים בסאתים זה אסור ואם ימכור לו סאה חיטים בעד סאתים זה מותר אלא שכתב שצ"ב מה הסברא לחלק איך אמר ולא מסתבר שדין התורה ישתנה לפי זה ולכן ביאר שיש הבדל מה חל דבאומר לשון הלואה חל עליו חיוב לתת את הדבר בעצמו דהינו שחל עליו חיוב חיטים ובאומר לשון מקח דהינו שמוכר לו סאה חיטים וקובע שהתשלום יהיה סאה חיטים כה"ג לא חל חיוב לתת סאה חיטים אלא רק חל שויות של חיטים והוסיף שהסברא שאם חל שויות של חיטים זה סיבה שלא יהיה ריבית מצד שבזה לא ניכר הריבית דעד כמה שמשלם שויות תמיד אפשר להסתכל שזה השוי של מה שלקח משא"כ כשמשלם את הדבר בעצמו כה"ג הריבית ניכר ולכן כתב דבמלוה סאה חיטים בסאתים דוחן אפילו שאמר לשון הלואה אבל כיון שלא חל חיוב של סאתים דוחן אלא שוי של סאתים דוחן כה"ג לא הוי ריבית והוסיף שלנימוקי יוסף [כ"ז: מדפי הרי"ף] שכתב שאפשר לקצוץ בעד סאה חיטים שיחול חוב של סאה משהו אחר א"כ אין חילוקו נכון בין דרך מקח לדרך הלואה דהרי גם בדרך מקח חל מה שחל בהלואה [והנה היה מקום לומר שעיקר חילוק של החוו"ד נכון בסיבת החילוק בין הלואה למקח שכאן חל חיוב של אותו דבר וניכר הריבית וכאן חל חיוב של דבר אחר ולא ניכר הריבית ובאמת אם ימכור סאה בעד סאה לנימוק"י אפילו שאמר לשון מכר זה יהיה אסור אלא דלחוו"ד היה פשוט דבלשון מכר זה מותר ולא הוי ר"ק וצ"ע] עכ"ד

והנה בעיקר מה דנקט שלאיסור ריבית זה מצד שניכר כאן חיוב של תוספת הנה עיין ש"ך סימן קע"ג סק"ו שהביא מחלוקת בהלוה לחברו ממון ופסק שחוץ מפרעון החוב ימכור לו קרקע בזול דדעת המבי"ט דלא הוי ריבית קצוצה כיון שהריבית לא ניכר דהרי יתכן שזה דמי הקרקע ודעת המהרי"ץ בן לב שזה ריבית קצוצה כיון שיש כאן ודאי דבר יותר מההלואה אמנם יתכן שגם לחוו"ד עיקר סברתו שניכר שיש כאן דבר יותר מההלואה ולא שזה דמי ההלואה ולכן גם במקום שזה לא ברור שיש כאן ריבית אבל ודאי שזה דבר נוסף חוץ מדמי ההלואה

אמנם עיין מקור מים חיים שחלק על החוו"ד וכתב שכל שאומר לשון הלואה אפילו שזה שני מנים יש בזה ריבית קצוצה וכן דיק מלשון הטור שריבית זה גם אוכל בעד כסף וכן הוא בפנ"י גיטין ל. ועיין ש"ך קע"ג ט"ז דגם בשני מינים אם אומר לשון הלואה זה אסור והחוו"ד העמיד שזה רק ריבית דרבנן אבל לא ר"ק ובפשוטו כוונת המקור חיים שיש הבדל איזה עסק עושים עסק של מכירה או הלואה והקובע הוא הלשון דהינו שבלשון הלואה פירושו שמתחיב להחזיר מה שלקח ואפילו אם זה במשהו אחר ובלשון מקח פרושו שנותן לו תמורה למה שקיבל ויש גזה"כ שרק בהלואה יש ריבית וע"ש לגבי שני עבדים או קרקע דמבואר בתוס' שזה לא ריבית זה מצד שדבר כזה שדרך שימושו לא שיתכלה כמו חיטים וכסף אלא שהוא קיים בזה בתור הלואה צרך להחזיר אותו בעצמו ולכן כל שקובע שיחזיר דבר אחר זה נחשב מכר ולכן אין בזה איסור ריבית וצ"ע הרי אם יקחהו למטרת מכירה א"כ שימושו שיוציא אותו בדיוק כמו כסף ואולי אז לא חשיב ריבית עבדים אלא ממון דכל מה שלוקחו לצורך שויותו והדברים מחודשים וצ"ע

והנה בעיקר הנידון מה נחשב מקח ומה נחשב הלואה עיין גידולי תרומה שמ"ו ח"ב ס"ט בד"ה ועוד שביאר שיסוד ההיתר דרך מקח שהתשלום הוא נחשב דמי החפץ ואפילו שבלבו זה בגלל המתנת מעות אבל כיון שמצד העסק שביניהם זה נעמד בתור דמי הדבר ושייך לשלם על דבר יותר משויו לכן זה מותר ואם באמת יעשה מקח ויעמיד מפורש כל הלואה של מאה שיחזיר לו קרקע שוה מאה עשרים ומאה זה בעד מה שנתן לו ועשרים זה בגלל ההמתנת מעות הוי ריבית קצוצה והביא שכן מפורש ברמב"ם והנה גם לגר"ח שריבית אפשר לעשותו בתור קציצת המקח דהינו ששיך לקצץ מאה ועשרים בעד מאה אבל גם כה"ג כיון שזה ודאי יותר ממה שנתן דלא שיך לקבוע שהמחיר של מאה זה מאה ועשרים לכן יש בזה ריבית וצ"ע [ועיין ריטב"א ע"ג. שאם מלוה מעות על מנת שיחזיר לו חיטים יותר משער הזול לאחר זמן הוי ריבית קצוצה ומשמע כנ"ל שכל שיש הדגשה שזה יותר ממה שקיבל אסור וצ"ע]

והנה עיין גמ' בב"מ מ"ו. דמביאה בריתא שאם אומר לו תן לי מעות שאפרנס את הפועלי שלו ויחזיר לו יפה דינר ותרסית שיש לו בתוך ביתו שזה מותר והגמ' שואלת שעד כמה שמטבע לא נקנה בחליפין זה ריבית ורב אשי עונה שהוי כאומר לו הלויני עד שיבוא בני וכו' דהינו שדימה להיתר של סאה בסאה והנה פשטות הגמ' משמע שמדובר גם ששניהם זה אותו דבר והקשו הראשונים שלא מצאנו היתר של יש לו במחזיר לו יותר ועיין ריטב"א שביאר בדעת רש"י שכאן כיון שהתוספת זה על מה שחוסך לו טירחא ללכת לביתו אין זה ריבית ע"ש אמנם עיין תוס' שכתבו שמדובר שזה לא אותו סוג מטבעות ולכן מותר דהוי דרך מקח וממכר [והנה יתכן שתוס' דיברו רק בשניהם זה לא מטבעות אמנם סתימת דבריהם שזה בכל דבר עיין בבית מאיר] אמנם עיין רמב"ן שכתב שסוגין דוקא שמה שמשלם לו זה מטבעות לא טבועות ומבואר בלשונו שכה"ג גם בלשון הלואה מותר אבל אם זה מטבעות טבועות ודאי שזה אסור ומשמעות לשונו גם ללא שיזכיר לשון הלואה אלא בסתמא אמנם הנימוק"י רשב"א ור"ן הביאו מהראב"ד שגם אם שניהם מטבעות אבל כיון שזה דרך מקח וממכר מותר ועיין בית מאיר שהביא מהבעל התרומות שביאר שודאי מדובר בשני סוגי מטבעות כגון כסף וזהב או פרוטות שאז זה דרך מקח אבל אם זה אותו מטבע דהינו שניהם כסף בזה הוא ודאי נחשב הלואה ואסור ועיין טור שהביא מהרמ"ה שכל ההיתר דסוגין דהינו שאחד מעות ואחד שאינם טבעות זה רק בשולחני שזה מתפרש כמקח אבל בסתם אדם שזה מתפרש כהלואה אסור

והנה הש"ך סימן קע"ג סקט"ז וי"ד העמיד כל סוגין בסתמא שאמר לו תן לי ואני אתן לך אבל אם מזכיר לשון הלואה זה ודאי אסור אמנם לחוו"ד כל שזה שני דברים הוי מקח ורק שאם יזכיר לשון הלואה יתכן שמדרבנן זה יהיה אסור דזה נראה כהמתנת מעות והנה ברמב"ן מפורש שאם שניהם מעות גם בסתמא זה אסור דהינו שכה"ג זה בהכרח הלואה ועיין סוף סימן קס"ב דהרמ"א הביא מהראב"ד שאם מלוה סאה חיטים בעד סאה דוחן זה אסור והש"ך הביא מזה שבלשון הלואה גם שני מינים לא חשיב מקח והחוו"ד כתב שזה דרבנן אמנם יתכן שזה דאוריתא וברמב"ן מבואר שגם כה"ג חשיב דרך מקח והנה מבואר בט"ז ריש סימן קס"ב דסאה בסאה ואמר לשון מכר זה מותר ועיין שערי דעה בסופו שהקשה שהלשון לא משנה וכל שזה אותו דבר חשיב הלואה ועיין אבני נזר סימן ר"ט דבראב"ד הנ"ל מבואר כט"ז וע"ש שהקשה סתירה דבסימן קע"ג פסק הרמ"א דבשניהם מעות אפילו שאומר לשון מכר דהינו בסתמא אסור דזה מציאות של הלואה א"כ בדוחן וחיטים זה מציאות של מקח וכמבואר ברמב"ן ואם פסקים כראב"ד בסימן קס"ב שזה תלוי בלשון הלואה א"כ בלשון מקח גם בשני סוגי מעות זה מקח וצ"ל שאדרבא יש כמה אופנים שזה מתפרש כהלואה או שאומר לשון הלואה או שזה תוכן של הלואה שמחזיר לו מה שקיבל ושני סוגי מעות חידשו הפוסקים שזה נחשב שמחזיר אותו דבר וענינים אלו ילמדו עוד בהמשך הפרק אי"ה

#### ט"ז חשון ע"ט

# סוגיא דהשבת ריבית ובגדר חיוב ריבית

**א. גמ' ס"א: ואיזהו תרבית - ס"ב: כיצד**

**ב. גמ' ב"ק קי"ב. רב אדא – ת"ר [ובתוס' שם ובשטמ"ק בשם הרמ"ה]**

**ג. גמ' ס"ה. אמר אביי – המשנה [ועיין תמורה ו. והשתא – ו: ת"ר]**

**ג. טושו"ע סימן קס"א ס"ב – ס"י** **,ק"ס ס"כ [ועיין היטב בב"י שם מהריב"ש והרשב"א]**

**הנידונים בסוגין**

**א. האם חל חוב בריבית ב. בגדר חיוב החזרת ריבית [ובדין שיעבוד נכסים] ג. האם המלוה זוכה בריבית ד. בדין מחילת ריבית ה. האם יש חיוב לצי"ש להחזיר ריבית ו. האם מועיל תפיסה על השבת ריבית ועל עצם הריבית**

**מחנה אפרים ריבית סימן א' ב' ד', אבני מילואים כ"ח סקכ"ב שערי יושר ש"ה פ"ב ג', ש"ך סוף סימן קע"ז ועיין שערי יושר ש"ה פכ"ה בסופו, עיין רעק"א בסוגין, ועיין חידושי הגרש"ר ב"מ סימן כ"ז אריכות גדולה בעניני סוגין ובקידושין סימן ו' וחזו"א אבן העזר מ"ב סק"ב**

**א. בביאור הא דמבואר בגמ' שצריך פסוק לר"י ולר"א – חידושי רעק"א ובפנ"י בד"ה אמר רב נחמן**

**ב. האם איכא חוב בריבית – אבני מילואים כ"ח כ"ב ובחזו"א אבן העזר סימן מ"ב [ועיין קה"י קידושין מה שדן ביאור הגמ'] והאריך בזה השערי יושר ש"ה פ"ב ג' ועיין חידושי הגרש"ר בב"מ סימן כ"ז סק"ח מה שהוכיח מהר"י מגאש ועיין שערי דעה סוף הלכות ריבית**

**ג. האם המלוה זוכה בריבית – תוס' בב"ק קי"ב. ועיין גרנ"ט סימן צ"ח בסופו בביאור כונתם ובחידושי הגרש"ר קידושין סימן ו' סק"ב ג' ובנתה"מ ר"ח סק"א מחנ"א סימן ב' ועיין ריטב"א ס"ה. ובאו"ש פ"ד ה"ה**

**ד. האם איכא שיעבוד נכסים בריבית – נימוק"י בשם הרשב"א והר"ן ועיין משנ"ל פ"ד ה"ג בביאור ראיתם ועיין תוס"ר ס"א: בד"ה .. ובחינוך מצוה שמ"ג ובקצוה"ח ר"צ סק"ג בד"ה אמנם ובשערי יושר ש"ה פ"ב ובמחנ"א סימן א' ועיין חידושי הגרש"ר בב"ב סימן י"א שהאריך בדיני שיעבוד נכסים במצות**

**ה. האם מועיל תפיסה של המלוה בר"ק – ש"ך סק"ח וביאור הגר"א סק"י, ועיין שערי יושר ש"ב פ"ג בסופו בד"ה ועפ"ז ובשו"ת מהרי"ט חיור"ד סימן מ' בד"ה נראה בעיני שדנו שכיון שחיב שיועיל תפיסה**

**ו. האם מועיל תפיסה של המלוה באבק ריבית - ב"י קס"א ס"ד ועיין שערי דעה סק"ג דהוי גזל מדבריהם ועיין בדבריו סוף סימן קס"ג [ועיין רמב"ן ס"ז. בד"ה וקרוב ובש"ך קע"ב סקט"ו בשם תלמיד הרשב"א ובחוו"ד סק"ו ועיין ש"ך סק"ו ובגליון רעק"א לגבי דיין שגבה בטעות]**

**ז. האם צריך תביעת הלוה בריבית – ט"ז סק"ג ועיין חו"מ סימן ט' ובקצוה"ח ונתה"מ שם**

**ח. האם איכא חיוב שבועה על השבת ריבית – קע"ז סי"א ובשו"ת הרשב"א מיוחסות ק"ט מבואר שזה גם למודה במקצת דאוריתא ועיין קצוה"ח פ"ז סק"ל ובחזו"א חו"מ סימן י' סק"כ ובשערי יושר ש"ה פ"ב בד"ה אמנם**

**ט. בספק חיוב השבת ריבית – ש"ך קע"ז סקס"ח ועיין שערי יושר סוף שער ה' ועיין אבני נזר קס"ה סק"א שהקשה סתירת הש"ך בגדר הדין השבה בריבית**

**[י. תוד"ה רבא - עיין הגהות הגראמ"ה]**

**י"א. האם מועיל תפיסה מהמלוה באבק ריבית – רא"ש ס"ה. ובשו"ע ס"ה ולגבי ר"ק עיין מחנ"א סימן ד' ועיין ש"ך סק"ד ובכו"ח סימן ו' ועיין חידושי הגרש"ר בב"ק סימן ט"ו סק"ג – ה'**

**י"ב. בדין מחילת ריבית - עיין רמב"ם פ"ד הי"ג ובראב"ד ורא"ש ס"א. ועיין ריטב"א שם ביאור אחר בגאונים ובשו"ע ק"ס ס"ה ובמחנה אפריים סימן י' ועיין פרישה וביאור הגר"א האם מתקן הלאו על ידי מחילה [ועיין ברכ"ש סוף בב"מ וחידושי הגר"ש היימן סימן ז' ובאבני נזר קמ"ו סק"ד ועיין קצוה"ח סימן ט' סק"א שדימה דין מחילה בשוחד ועיין אמרי בינה דינים ט"ז]**

**י"ג. האם חזרת ריבית זה לתקן הפסד הלוה כגזילה או מצוה לשמים – עיין ריטב"א ס"א. לגבי מחילה בריבית ועיין רמב"ן ר"ן וריטב"א ס"ב. לגבי האם חשיב ניתק לעשה ועיין רמב"ן במנין המצות שהשמיט הרמב"ם מצוה י"ז [ובמגלת אסתר שם] ובויקרא כ"ה ל"ו [ועיין או"ש פ"ד ה"ה]**

**י"ד. בגדר החוב לצי"ש בהחזרת ריבית ואבק ריבית האם זה מצד כפרה או שזה חיוב גמור [כעין נידון הקצוה"ח סימן כ"ח ועיין רש"י גיטין נ"ג.] – עיין היטב בראשונים ועיין דגול מרבבה לגבי להחזיר לבן הלוה ובב"י לגבי ריבת מאוחרת ובביאור הגר"א מה שביאר בזה [ועין מחנה אפרים סימן ט"ו]**

**ט"ו. בדין ריבית שגבו בני המלוה האם צריכים להחזיר – שטמ"ק ב"ק קי"ב. בשם הרמ"ה ועיין שערי יושר ש"ה פ"ד בד"ה וע"כ שהאריך בשם שו"ת הר"ן שצריך להחזיר וע"ש מה שביאר**

**ט"ז. בדין המלקות באיסור ריבית – עיין תוס' ורמב"ן ורשב"א בביאור הסוגיא ס"ב., ועיין רמב"ם פ"ד ה"ג ובחינוך מצוה ס"ח**

**י"ז. האם יש חיוב השבת ריבית ביתומים – עיין ב"י סימן ק"ס ס"כ מהריב"ש והרשב"א [ובביאור השיטות עיין גידו"ת ח"ד אות ו' ובמשנ"ל פ"ד הי"ד בד"ה אפוטרופוס ואילך וברעק"א סימן נ"גנ"ד ומחנ"א סימן ה' ובעיקר מה שחילקו אם גזילה בעין או לא כמדומה שאינו מוכרח וכמבואר במחנ"א ובביאור החילוק עיין אבני נזר קע"ב סק"ג וצ"ע]**

**ס"ה.**

**ט"ז. בגבה חפץ בריבית והוזל בזמן הפרעון – ריטב"א ס"ה. ובחוו"ד קס"א סק"י**

**י"ז. האם מכירת חפץ יותר משויו זה כמו בשכירות לגבי מחיר ההשבה – פרישה קס"א ט"ז, ט"ז סק"ו ועיין הגהות מקור מים חיים ובמחנ"א סוף סימן י"ד**

**י"ח. בדין מקח הנעשה באיסור – ראשונים בסוגין ועיין טושו"ע סימן ר"ח עיין משנ"ל פ"ט ה"א בד"ה מי בביאורו ראית הראשונים מסוגין ועיין מחנה אפרים סימן ל"ז מד"ה ומעתה שהביא דהרמב"ם חולק**

**י"ט. האם בדין השבת ריבית צריך להשיב דוקא החפץ או דמיו – אבני מילואים כ"ח כ"ב ועיין חזו"א סימן מ"ב שערי יורש ש"ה פ"ג והאריך בזה בחידושי הגרש"ר קידושין סימן ו' [אבני נזר קע"ב סק"ג]**

**כ. בדין דמפקינן י"ב – מחנ"א סימן י"ד**

**כ"א. רבא אמר חמשה מפקינן מיניה – עיין רמב"ן ובהגהות הגרא"ז ועיין רש"ש ועיין חידושי הגרש"ר קידושין סימן ו' ענף ב'**

**בסוגיא דחזרת ריבית [א]**

א] האחרונים דנו האם במלוה בריבית קצוצה האם חל חוב או שכיון שהתורה אסרה את גבית החוב חשיב שאין כאן חוב והנה פשטות הגמ' קידושין ו: מבואר שאפשר לקדש באשה בריבית אם המקדש במלוה מקודשת וכן נקט האבני מילואים סימן כ"ח סקכ"ב בשם המשנה למלך ובפשוטו כן מוכח שם ברשב"א והאריך בזה בשערי יושר ש"ה פ"ב דמשפטי הממון זה דבר נפרד מדיני האיסור והיתר ומצד משפטי הממון ודאי יש כאן סיבת חיוב וחל חיוב אמנם בקהלת יעקב לנתה"מ סימן כ"ח ס"י מבואר שלא חל חיוב וכן האריך בחזו"א אבן העזר סימן מ"ב וע"ש שביאר שכל המושג חוב נוצר מהמציאות שצריך לשלם וכל שמצד דיני התורה לא צריך לשלם לא שייך לדון שיש כאן חוב ובמהרי"ט ח"ב סימן מ' ביאר שכיון שיש כאן איסור לגבות הריבית לכן זה מפקיע את חוב הריבית ולכן דן שם שכל שמצד דיני התורה מותר לגבות הריבית כגון דהוי ספק דרבנן לקולא יש כאן ודאי חוב וכן בשערי דעה סוף סימן קע"ז כתב שגם במקום דיש ס"ס שאין כאן איסור ריבית אפילו אם זה ריבית דאוריתא אבל כיון שמותר לגבות הריבית ממילא בתורת ודאי יש כאן חוב והוא צריך לשם ולא יכול לומר קים לי אמנם המהרי"ט שם בא לחלוק על המהר"י בסאן שיכול לומר קים לי שאני לא חייב דמבואר שאם מצד דיני התורה לא צריך לשלם אפילו שבפועל אין איסור אין כאן חוב וכ הוא בגליון רעק"א ק"ס ס"א וצ"ב עומק הסברות בזה והנה בפשוטו סברות הנ"ל זה גם לגבי ריבית דרבנן שכיון שבפועל ההנהגה שלא משלם זה סיבה לדון שאין כאן חוב כמבואר במהרי"ט שם

והנה השטמ"ק בב"ק קי"ב. מביא מהרמ"ה שאם יתומים גבו חוב ריבית של אביהם אין להם חיוב להחזיר וע"ש מצד שנקט שהמיעוט של הבנים זה גם לגבי הלאו של לא תיקח [והרשב"א שם חולק] וצ"ב עד כמה שאין להם איסור למה שלא יוכלו לגבות את זה לכתחילה וע"ש שרק אם נתן להם את זה מדעתו לא צריך להחזיר ועיין חידושי הגרש"ר על קידושין סימן ו' שהוכיח כאן שדעתו שאין חוב בריבית ולכן אפילו שאין עליהם איסור אבל למעשה לא חל חוב וכן החזו"א הוכיח מהא דהבנים לא גובים לכתחילה ריבית של אביהם שאין חוב וכן הוא במהרי"ט שם אמנם בעיקר הדבר עיין שערי יושר ש"ב פ"ג שהביא משו"ת הר"ן שאם היתומים גבו ריבית של אביהם יש להם חיוב החזרת ריבית דהינו שיש לאו על כל גביה של חוב ריבית ובפשוטו גם בלוקח וממילא יש גם חיוב חזרה על מי שגבה ע"ש שהאריך בזה

והנה הגמ' בב"ב קכ"ד: מביאה מחלוקת רבנן ורבי האם בכור נוטל פי שנים בריבית או שזה חשיב ראוי וכתב הרימ"ג שם שמדובר בריבית עכו"ם או באבק ריבית שגבו היתומים ועיין חידושי הגרש"ר בב"מ סימן כ"ז סק"ח דמבואר בדבריו דיש חוב באבק ריבית דאם אין חוב והגביה מדעת הלוה ואין זה קיום החוב כלל לכאורא מה שייך בזה דין פי שנים וודאי שחשיב ראוי אלא בהכרח דיש חוב ומה דלא נקט ריבית קצוצה או שנקט שכה"ג אין חוב או שנקט כר"ן שבזה הם חייבים להחזיר וממילא אין נפק"מ או שנקט שכאן שיש בזה איסור דאוריתא ודאי חשיב ראוי

ב] והנה מבואר בשו"ע סימן קס"א דאם המלוה גבה אבק ריבית בע"כ של המלוה מוציאם מידו ועיין ב"י שהביא כן מהראשונים ועיין שערי יושר ש"ה פ"ג בסופו שתמה בזה שכיון שיש חוב למה שלא יועיל תפיסה ולמה שהאיסור יגביל את התפיסה וע"ש ובאבני נזר סימן קס"ו שכיון שזה איסור דרבנן ומבואר בגמ' לגבי שמיטה שללא הפקר בי"ד הפקר הוא חייב לשלם ובהכרח שהפקיעו החוב ויתכן שזה רק ברגע שהוא תובע אתו ולא משלם אמנם עיין לעיל שהבאינו מהר"י מגאש דמבואר שיש חוב רק דשם יתכן שלא היה תביעה ולא רצה לשלם והנה לפ"ז בריבית קצוצה באמת נשאר החוב

אמנם עיין ש"ך סק"ח ובביאור הגר"א סק"י דכתבו שכתבו דבריבית קצוצה ודאי לא מועיל תפיסה ועיין ביאור הגר"א שביאר דהרי מבואר בגמ' שריבית אין גזל מצד שזה מדעתיה וכאן שזה לא מדעתיה הוי גזל והנה לכאורא אם נימא דיש חוב והרי מצד דיני חוב חל גביה בע"כ א"כ אין סיבה שלא יחול התפיסה ומשמע שנקט שבאמת אין חיוב ולכן הגמ' דנה שגבית הריבית זה גזל וזה סיבה שלא יחול התפיסה והנה מצד עיקר הגמ' היה אפשר לבאר שכונת הגמ' שצד הגזל הוא עצם הקציצה אמנם בפשוטו עצם הקציצה ודאי צריך פסוק ועיקר הנידון זה על הגביה אמנם בגמ' יש לדחוק שהכונה שכיון שקבעה התורה שזה ממון שלא כדין אפילו שמצד דיני הממון יש חוב אבל שיך ללמוד מאיסור גזל שאסור לו לקחת אמנם בגר"א מבואר שגם אם תפס זה לא עוזר והנה מקור השו"ע זה הרמב"ן ס"ז. והנה שם מדובר על משכנתא וצ"ע דשם הרי כבר זכה זכות בקרקע בעצם הפסיקה שבינהם אלא שמבואר בראשונים שזמן האיסור זה באכילת הפירות ולפ"ז מבואר שהאיסור גביה אפילו שזה רק ריבית דרבנן זה מפקיע אפילו הזכות שיש לו

ועיין מהרי"ט חיור"ד סימן מ' בד"ה ונראה בעיני שבאמת תמה למה שלא יחול תפיסה של המלוה כיון שיש חוב וכתב לבאר ביאור אחד שהאיסור מפקיע את החוב וביאור אחד כתב שכל הדין תפיסה זה מצד עביד אינש דיניה לנפשיה ובמקום שאין רשות לקחת כי יש איסור זה סיבה שלא יוכל לגבות ועיין חידושי הגרש"ר בב"מ שהאריך בדבר זה והנה הש"ך קע"ב סקט"ו הביא בשם תלמידי הרשב"א שרק אם תפס לאחר שמחה בבי"ד זה גזל והחוו"ד שם סק"ו תמה למה צריך מחאה בבי"ד הרי זה גזל ומשמע שבאמת רק מצד שבי"ד אמרו שלא יגבה זה דין מיוחד וכן משמע בריטב"א שם ומצד דיש חוב אמנם יתכן דזה רק שם שזכה כבר בזכות בקרקע וצ"ע בסוגיא דשם ועיין עד ביאור הגר"א סימן ש"ע לגבי אסמכתא דבישראל זה גזל ובעכו"ם זה מותר וכתב הגר"א סק"ז דכמו דריבית כיון שזה מדעתו בישראל זה אסור וכמו גזל ובעכו"ם זה מותר ה"ה באסמכתא והנה בפשוטו זה לא דומה דבאסמכתא הרי חשיב גזל מצד שאין לו גמירות דעת להקנות משא"כ בריבית אין כאן גזל אלא רק מצד גילוי התורה ומשמעות דבריו שלקיחת הריבית זה גזל גמור ובפשוטו מוכח שאין חוב וצ"ע בזה

ג] עיין ש"ך סק"ד דמבואר דנקט שאם בי"ד הוציאו מהלוה אבק ריבית והתברר שזה היה טעות שצריך להחזיר ורעק"א הביא משו"ת מהרח"ש שאם זה לא היה בגדר טעות אלא שלא היה ראיה ואחרי זה הביאו ראיה בזה חל הגביה ובפשוטו אם הגדר שיש חוב באבק ריבית רק שאין לו דין כפיה לגבות יתכן שכאן שזה נעשה על פי בי"ד ממילא חל הגביה אבל אם הגדר שאין חוב כלל בפשוטו לא חל הגביה

ד] יש לעיין האם בגובה את הריבית זה נהיה של המלוה רק דיש חיוב השבה או שהוא לא זוכה בזה והנה בפשוטו אם יש חוב אין סיבה שלא יזכה בזה אמנם אם נימא שפקע החוב יש מקום לומר שכיון שהוא נותן לו את זה בתור חוב הריבית ועד כמה שאין חוב ממילא זה סיבה שלא יזכה בזה עוד יש לדון מצד אי עביד לא מהני והנה מבואר בגמ' ס"ה. שאם גבה גלימא בריבית צריך להחזירה מצד שלא יגידו שזה הגלימא שלקח בריבית ומבואר שמעיקר הדין זכה בזה ועיין ריטב"א שכתב שמכאן מוכח שזוכה בריבית [וכן מבואר בדבריו בקידושין ו: ויש שלמדו בכונתו שם שמזה הוכיח דיש חוב דהינו שרק מחמת החוב חל הזכיה דהרי הוא נתן לו את זה בתור החוב] אמנם עיין מחנה אפרים סימן ב' שכתב לדחות שדוקא כאן דמדובר שהוא נתן לו את זה בתור מקח ורק קבע שדמי החפץ זה ריבית וכה"ג גם אם לא חל התשלום בריבית ממילא הוא חייב דמים סתם אבל במקום שכל הנתינה בתור ריבית זה אחרת וכן ביאר המשנה למלך פ"ח מלוה ולוה ה"א ובאו"ש פ"ד ה"ה וצ"ע שכיון דבפועל נתן את זה בתור תשלום הריבית ועד כמה שזה לא סיבה לזכות למה כאן שיזכה בזה ועוד דבגמ' לא מוזכר אוקימתא הנ"ל כלל

והנה המחנה אפרים הביא עוד מהגמ' בתמורה שדנה לתלות המחלוקת האם ריבית קצוצה יוצאה בדינים בנידון אי עביד מהני והגמ' דוחה שיש פסוק וחי אחיך עמך והרי לצד שזה מצד אי עביד לא מהני צריך להיות שלא יחול זכיה כלל אמנם כתב הנתה"מ סימן ר"ח וכן הוא ברעק"א בחידושים בתחילת סוגין שכיון דמבואר בגמ' שמהבנים לא גובים בהכרח שהאב זכה בזה דאם הוא לא היה זוכה בזה לא שייך דפתאום זה יגיע לבנים ובדעת המחנה אפרים צ"ל דיש לו בזה ודאי סיבה לזכות את זה ורק האיסור ריבית מעכב מלזכות וכיון שכלפי הבנים זה לא סיבה לעכב ממילא הם זוכים וכן האריך בזה האו"ש פ"ד ה"ה וחידש דלפ"ז בקרקע דאין קניני גזילה ממילא אם שילם קרקע בריבית גם הבנים צריכים להחזיר את זה דאין לו בזה שום קנינים ובשערי יושר ש"ה פ"ג כתב לבאר שכיון שכל האיסור זה ריבית קצוצה ממילא חייב להיות שחל חוב דאל"כ חסר בקציצה וכל מה שהגמ' דנה שמדין אי עביד לא מהני חל חיוב השבה

והנה הגמ' בב"ק קי"ב. דנה האם רשות יורש כרשות לוקח דהינו דבגזלן שהבעלים נתיאשו וזה הגיע לבנו האם חשיב יאוש ושיני רשות ורמב"ח מוכיח מהא דהניח להם אביהם מעות של ריבית הם לא צריכים להחזיר דחזינן מזה דהוי כרשות לוקח ורבא דוחה שזה מצד שיש מיעוט שהבן לא צריך להחזיר והנה בפשוטו מבואר ברמב"ח שנקט שהוא לא זוכה בריבית ועיין תוס' שהקשו דלכאורא כיון שהוא נתן לו מדעתו א"כ הוא זכה בזה והרי מלוה על פה לא גובים מהיורשים למ"ד שיעבודא לאו דאוריתא ובפשוטו יש להקשות יותר שזה מטלטלין וזה לא משתעבד לבע"ח ותירצו שכיון שהוא נתן את זה לצורך החוב וכיון שאין חוב ממילא אין סיבה שיזכה בזה ותירצו תוס' שחשיב נתינה בטעות כיון שנתן לו את זה בתור החוב וחשיב גזילה ועיין מחנה אפרים דמבואר בגמ' שלא זכה בזה

אמנם עיין נתה"מ סימן ר"ח סק"א שכתב שרבא עונה שיש גזה"כ דהבן לא צריך להחזיר ובהכרח מוכח שגם האב קנה אמנם הדבר מחודש דבסברא חשיב בטעות ויש כאן ילפותא שהוא זוכה בזה ועיין גרנ"ט סימן צ"ח דבפשוטו מבואר דמסברא פקע החוב וממילא חשיב טעות והילפותא דיש חוב ולכן חל הגביה וממילא שיך לדון שהבן לא צריך לשלם וע"ש שכתב לבאר שזה ודאי דמה דהגמ' דנה שלא יזכה זה מצד אי עביד לא מהני רק שתוס' נתקשו הרי הוא נותן לו את זה בתור מתהנ ומה שיך לומר שלא יזכה ועל זה תירצו שהוא נתן לו את זה בתור הריבית ועל זה כתבה התורה שלא מהני ואין זה במשמעות לשון תוס' אמנם צ"ע דכיון דמבואר בגמ' בתמורה ששיך אי עביד לא מהני בריבית א"כ למה לא ביארו הגמ' כפשוטו שרמב"ח ס"ל שלא מהני ורבא עונה שכאן יש פסוק שמהני מהא דהיורשים לא צריכים להחזיר ולולי דברי תוס' היה מקום לבאר הגמ' שלרמב"ח מצד החיוב השבה של ריבית זה סיבה שלא יחול הזכיה ולרבא דיש פסוק שהבנים לא צריכים בהכרח זה חיוב השבה ולא עיכוב בזכיה וכמבואר בראשונים שמזה מקור שאין שיעבוד נכסים עיין לקמן ובחידושי הגרש"ר קידושין סימן ו' כתב לבאר שבאמת ודאי שהמלוה זכה בריבית רק שמצד דין השבה חל על החפץ חובת השבה כל שזה ברשות שזה התקבל בתור ריבית ולכן אם רשות יורש לאו כרשות לוקח חשיב אותו רשות ממון וזה סיבה שיהיה עליהם חיוב השבה והגמ' אומרת שיש מיעוט שאצלם אין חובת השבה ע"ש

ה] הגמ' אומרת שטעמו של ר' יוחנן מצד פסוק וטעמו של ר"א מצד פסוק וצ"ע מי שהפשטות כמהו לא צריך פסוק ורק האמורא השני צריך פסוק ועיין רעק"א שביאר שהגמ' דנה מה טעם ר' יוחנן הר אי עביד לא מהני והגמ' עונה שיש פסוק שהוא זוכה וכאן אי עביד מהני ואחרי זה הגמ' שואלת מה הטעם של ר"א אפילו לאביי שאי עביד מהני והגמ' עונה שיש פסוק שיש חיוב להחזיר עוד כתב שאם מצד אי עביד לא מהני א"כ גם באבק ריבית היה חיב להחזיר ובהכרח שכאן אי עביד מהני וא"כ למה חייב להחזיר והגמ' אומרת שיש פסוק שיש חיב להחזיר וכיון שהבן לא צריך להחזיר חזינן שהאב זכה בזה

ו] עיין רא"ש שהביא מהגאונים שכתבו שלא מועיל מחילה בריבית לא לגבי לשלם ולא לגבי שאם כבר שילם ומוחל על החיוב השבה והוכיחו דבר זה מהגמ' שאמרת שאי אפשר ללמוד ריבית מגזל כי הוא ידע ומחיל דהינו שנקטו שיש כאן מחילה גמורה מצד האדם ובכל אופן התורה אסרה א"כ זה סיבה שתמיד זה אסור ואין סברא לחלק בין לשלם ובין להשיב הריבית ועיין רא"ש שדחה ראיתם דיתכן דכונת הגמ' שחידוש התורה שלא חשיב מחילה דהינו דסתם נתינה של ריבית שנותן מצד הלואתו לא חשיב מחילה אבל באמת אם ימחול זה יעזור [דהינו שיש מקום שנותן רק מחמת שהתחיב אבל מצדו לא היה רוצה ליתן ויש מקום שנותן בדעת שלמה] וכונתו ועד כמה שאין ראיה יתכן שמועיל מחילה על ריבית גם על עצם הנתינה אמנם כתב שכיון שהרי נותני ריבית נותנים בלב שלם חזינן שלא עוזר מחילה אמנם כתב לחלק שכל זה על עצם התשלום אבל על החיוב השבה מועיל מחילה דהינו שהסכים דבהכרח כונת הגמ' שבאמת הוא מוחל ובכל אופן אסור אלא שחלק עליהם במה שדימו הדין תשלום הריבית לדין השבת הריבית וע"ש שהביא את לשון הרמב"ם שמועיל מחילה כמו שמועיל בגזל אמנם הריטב"א כתב בתחילה לחלק שמחילה לשלם לא עוזר דהתורה החשיבה את זה כמחילת אונס משא"כ לגבי החיוב אחרי זה אם מחל זה עוזר ולכאורא הכונה שכאן לא מצאנו שהחשיבה התורה את זה כמחילת אונס ובפשוטו הגאונים שדימו נקטו שאין הגדר שזה כמחילת אונס אלא שאפילו שיש מחילה אסרה התורה וה"ה לגבי החיוב השבה אמנם הריטב"א כתב שלגבי החיוב השבה יש טעם אחר שלא יועיל מחילה כיון שהדין השבה אין זה כמו גזל להשלים החיסרון שהיה לשני אלא זה כדי שיקיא מה שקיבל רק קבעה התורה שזה יהיה ללוה דהינו שזה מצוה לשמים ואין הלוה מ"ד למחול על זה

העולה מהנ"ל דיש כאן שני טעמים חלוקים למה שלא יועיל מחילה על חיבו השבת ריבית דבגאונים מבואר שזה מאותו טעם של עצם התשלום דהינ שכמו שאסרה התורה לשלם ריבית אפילו שלא איכפת לאדם כך צריך להחזיר הריבית אפילו שהוא מצידו מוחל בלב שלם אמנם לטעם הריטב"א מה שלא מועיל מחילה כי זה מצוה לשמים ואין הוא המ"ד למחול ועיין חידושי הגר"ש היימן דנפק"מ אם ימחול לו ממטרה אחרת ולא מצד ההלואה שלטעם הגאונים כה"ג יועיל מחילה ולטעם הריטב"א לא יועיל מחילה ועיין אבני נזר סימן קמ"ו סק"ד שכתב שגם נפק,מ באומר שלא רוצה שלטעם הריטב"א כרגע אין מצוה לתת לו וכמו במאנס דאי אמרה לא בעינא ליכא למצוה כלל אבל לטעם הגאונים שהגדר שלא חשיב שיש כאן מחילה ממילא צריך לשלם

ועיין ברכת שמואל סוף ב"מ [ועיין חידוש הגרב"ד ביתר ביאור] שביאר שדעת הגאונים שיסוד דין ריבית אין זה דין גזל אלא שנאסר מעשה המתנה של ריבית ולכן גם החיוב השבה אין זה להחזיר ההפסד אלא שיש כאן ציווי לתת לו הממון כמו הענקה וכדו' וודאי לא שייך בזה מחילה אמנם משמעות הריטב"א שלגבי האיסור ריבית כתב שהחשיבה התורה את זה כאונס ומשמע שיש כאן גדר של גזל ורק לגבי החיוב השבה כתב את סברתו אבל הגאונים שדימו הדברים משמע כנ"ל והנה בלשון הרא"ש והרמב"ם משמע שמועיל מחילה על החיוב השבה שזה כמו גזל דהינו שיסוד הדין השבה זה להשלים ההפסד של הלוה ולכן יכול למחול על זה ועיקר הדבר דיסוד חיוב השבת ריבית זה מצד הפסד הלוה מבואר ברמב"ן במלחמות ס"ד: שבזה נהנה זה לא חסר לא שיך לחיב להשיב כיון שזה כמו גזל וכה"ג שזה לא גזל אין דין להשיב והנה הרמב"ן בספר המצות בהשמטות עשה י"ז מנה השבת ריבית ובדעת הרמב"ם שלא מנה זה ביאר המגלת אסתר שזה כמו השבת גזילה ויתכן שזה גם דעת הרמב"ן וכמבואר בלשונו שם רק שס"ל שצריך לזה עשה נפרד כיון שכאן מדעתיה יהיב ליה והנה מבואר ברמב"ן ובריטב"א ס"ב. שלאו של לא תיקח זה לא ניתק לעשה כיון שהרי גם ללוה אסור דהינו שיש כאן איסור לא רק מצד הפסד הממון שבזה על ידי השבה זה מיתקן אמנם זה רק ביחס ללאו של לקיחת ריבית אבל העשה יתכן שזה כן מצד ההפסד שבדבר ועיין ריטב"א ס"א. שכתב שכונת הגמ' שריבית שזה מדעתיה שזה באמת לא מלתא דגזל דהרי גם ללוה זה אסור אמנם יש ראשונים שביארו שזה מצד שמסיע למלוה ועיין יראים מצוה קנ"ו שאסר להלות בריבית למומר לתאבון אפילו שאין בו מצות צדקה מצד שהרי אסור לגזל ממנו ויתכן שגם הרמב"ן ס"ב. מודה שיסוד הדין מצד גזילה ועל זה יש ההשבה רק שנתחדש איסור גם ללא גדרי גזילה כדחזינן בלוה ועיין חידושי הר"ן ס"ב. מפורש לגבי האיסור לא תקח שכתב שזה לא רק מצד גזילה ומבואר שיש בזה שני גדרים וצ"ע בכל זה ועיין עוד בחידושי הגר"ש היימן על בב"מ ס"ז

והנה עיין קצוה"ח ונתה"מ סימן ט' שנקטו שלא מועיל מחילה בשוחד לדעת הגאונים שלא מועיל בריבית ועיין אמרי בינה דינים ט"ז שלמבואר בריטב"א אין זה ענין דכאן יש מצוה של והשיב שזה מצוה לשמים אבל שם מה שלא זוכה בשוחד מצד אי עביד לא מהני ורק לגאונים שבאיסור התורה נתחדש שאסור המתנה א"כ גם אחרי שנתן כיון שלא זכה זה בכלל האיסור

ז] הראשונים דנו האם יש שיעבוד נכסים על מצות השבת ריבית ועיין רשב"א הובא בנימוק"י ובר"ן שכתבו שאין שיעבוד נכסים ולמדו דבר זה א. ממשמעות הגמ' שהניח אביהם מעות של ריבית שלא גובים מהם ומשמע שאפילו אם יש אחריות נכסים דהינו שנקטו שאם היה שיעבוד זה סיבה לגבות גם מהבנים ב. מהא דאם הניח את הריבית בעין לא גובים את זה ובפשטות משמע שהבינו שיש כאן נידון האם זה חיוב ממון ואם זה גדר של חיוב ממון זה גם סיבה שלא יזכו בריבית ולכאורא הכונה שאם דנה התורה הדבר כגזל ולכן יש שיעבוד נכסים ממילא זה גם סברא לגבי החפץ ובפשוטו משמע שבאמת לרמב"ח שהבנים צריכים להשיב הגזילה לולי שרשות יורש לאו כרשות לוקח באמת יש גם שיעבוד נכסים אמנם בפשוטו מה שדיקו שאין שיעובוד נכסים מהבריתא זה גם לרמב"ח ויתכן שנקטו שגם לרמב"ח האב זכה רק שהחיוב השבה זה סיבה ביחס לחפץ גם מהבנים וכנ"ל מהגרש"ר וצ"ע

והנה הגמ' בכתובות פ"ו. שואלת למ"ד שיעבודא לאו דאוריתא והדין פרעון זה מצד מצוה של פריעת חוב אם אומר שלא רוצה לא ישלם והגמ' מתרצת שהרי כופין אותו עד שיאמר רוצה אני ועיין רשב"א בב"ב קע"ה. שנקט שבי"ד לא יורדים לנכסיו אמנם הרמב"ן שם וכן בשטמ"ק בכתובות בשם הרא"ה כתבו שבי"ד יורדים לנכסיו מצד שעד שאתה כפהו בגופו כפהו בממונו ועיין קצוה"ח סימן ל"ט סק"א בסופו שהקשה דכאן הראשונים כתבו לגבי ריבית שלא יורדים לנכסיו וצ"ע מה זה שונה ממ"ד שיעבודא לאו דאוריתא דמבואר שמדין כפיה אפשר לרדת לנכסיו ועיין שערי יושר ש"ה פ"ב שהאריך דגם למ"ד שיעבודא לאו דאוריתא יש חיוב על גוף הלוה ולכן אם יתפוס ממונו יחול גביה והגמ' רק דנה שאין זה סיבה לבי"ד להתערב ואומרת שמצד הדין כפיה זה סיבה להתערב ושם יכולים להגבות הממון מצד שיש לו זכות אבל בריבית שאין חוב ממון של המלוה ללוה אלא זה רק מצוה שמוטלת עליו א"כ לא שייך שמדין כפיה יקחו לו הממון דזה ישאר של המלוה ולא יקוים בזה המצוה והנה פשטות הראשנים שהדין כפיה הוא גם שלא בפניו [אמנם בר"ן נ. מדפי הרי"ף בכתובות כתב שזה רק בפניו וכן בצדקה כתב מ"ט. שזה רק בפניו וכן נקט הקצוה"ח סימן ל"ט שכיון שזה רק מדין כפיה זה רק בפניו וצ"ע אם זה א"ש אם הנ"ל]

עוד יש לחלק שבממון שכל החיוב זה שיתמלא החיסרון לחברו ממילא שייך לעשות על ידי גביה אבל כאן שזה דין מצוה כל שזה נעשה בעל כרחו של מלוה לא מתקים בזה המצוה שהרי לא היה נתינה מצדו של השבת ריבית וכן הוא בלשון הלבוש ואפילו שיתכן שאחרי זה כבר אין חיוב אבל זה בגדר סילוק חיוב המצוה ועל זה לא מצאנו דין כפיה והנה בש"ך קס"א סק"ד מבואר שמועיל תפיסה על הריבית ולכאורא מבואר שיש כאן זכות להפוך את זה כשלו ולמהלך השני א"ש אמנם למהלך הראשון צ"ע אמנם עיין רעק"א בכו"ח סימן ו' שנקט שבאמת זה לא הופך להיות שלו ולכן כתב שאם המלוה מת הלוה יצטרך להחזיר מה שתפס לבניו אמנם בפשוטו משמע שעל ידי תפיסה זה נהיה שלו

והנה עיין חוו"ד ובקצוה"ח סימן ל"ט שהקשו שלגבי צדקה נפסק בשו"ע יור"ד סימן רמ"ח דאפשר לרדת לנכסיו מדין כפיה על המצות ולמה כאן זה אחרת וכן מבואר ברמ"א סימן רמ"ה לגבי חיוב למוד בניו תורה דגם יורדים לנכסיו ולמה כאן זה אחרת והנה הקצוה"ח סימן ל"ט ביאר שבאמת אין שם שיעבוד נכסים וזה רק מדין כפיה על המצות ונקט שזה רק בפניו כמבואר בר"ן לגבי צדקה ולכן תמה למה שלגבי ריבית זה אחרת ועיין חוו"ד שישב דבצדקה יש לאו וממילא אפשר לכפותו מדין אפרושי מאיסורא משא"כ אצלינו ועדין צ"ע מלימוד בניו ובחידושי הגרש"ר על בב"ב סימן י' סק"י שהקשה דלמבואר לעיל שללא זכות בי"ד לא יכולים לכפות א"כ בהכרח נתחדש שיש כאן זכות בנכסים דהינו שמכח המצוה נוצר שיעבוד נכסים וא"כ למה בריבית זה אחרת ועיין קצוה"ח סימן ר"צ סק"ג שהאריך להוכיח ששיטת המהר"ם שכל מצוה יוצרת שיעבוד נכסים וע"ש בד"ה ומוהרי"ט שכתב שבריבית יש מיעוט שאין שיעבוד נכסים מהא דלא גובים מהבנים ולכן גם מיניה דידיה לא גובים אמנם לכאורא אם השיעבוד זה מכח המצוה מסתבר שכל שפקע המצוה ממילא פקע השיעבוד ואין להוכיח מזה וצ"ע

והנה בחינוך מצוה שמ"ג מבואר שיש שיעבוד נכסים בריבית וכן הוא בתוס"ר בסוגין ובשטמ"ק בשם התוס' שאנץ ובקצוה"ח סימן ר"צ סק"ג ד"ה ומהורי"ט וכן במחנה אפרים סימן א' ביארו שזה מצד כפיה על המצות וכמו למ"ד שיעבודא לאו דאוריתא אמנם בלשון הראשונים משמע שזה מצד שיעבוד ועיין בדבריהם שזה גזה"כ שפקע השיעבוד לאחר מיתה ובשטמ"ק משמע שלא ברירה להו דבר זה ויש לעיין האם כונתם שהמצוה יוצרת שיעבוד או שנקטו שיסוד המצוה זה זכות לחברו וממילא צריך להיות על זה שיעבוד כמו בכל חוב למ"ד שיעבודא דאוריתא ועיין חידושי הגרש"ר סוף סימן י"א שדן שלראשונים שיש שיעבוד בלימוד בניו הכונה שיש דין ערבות לכל מצות וחידש שדין ערבות זו זה סיבה גם לאחר מיתתו כי סיבת המצוה קימת ויתכן שזה סברת הראשונים שיש כאן שיעבוד אמנם יתכן שס"ל שכאן מכח המצוה נוצר חיוב ורק לכן יש שיעבוד ולכן זה עדיף מתלמוד לבניו ששם זה רק ערבות ולאחר מיתה שאין מצוה אין ערבות ולא צריך להגיע למיעוט ע"ש שהאריך

והנה בריטב"א מבואר שזה חיוב לשמים להקיא הריבית שקיבל דהינו שאין זה כלל למלאות ההפסד לחברו ולדבריו ודאי מסתבר שזה כמו בשבועה שאין שיעבוד נכסים אמנם ברמב"ם וברא"ש מבואר שמועיל על זה מחילה ובפשוטו משמע שיסודו להחזיר את ההפסד של הלוה והנה משמע שזה לא סתם מעשה מצוה דא"כ הוא לא מ"ד למחול וצ"ל שזה מצוה לחברו ועיין סימן קע"ז סי"א דמבואר דהלוה משביע את המלוה שבועת היסת ובמקור הדברים מבואר ברשב"א שיכול להשביעו גם שבועת מודה במקצת ועיין קצוה"ח פ"ז ל' שהקשה שכיון שאין שיעבוד נכסים חזינן שזה רק מצוה לשמים וא"כ למה יכול להשביעו וכמו דבנשבע לחברו אין על זה תביעת שבועה ה"ה כאן ועיין חזו"א חו"מ סימן י' סק"כ דמבואר שבאמת יש כאן חיוב לחברו דהינו שזה לא רק מצוה לשמים ויתכן שהזכות מכח המצוה ולפ"ז א"ש גם אם לא מועיל מחילה אמנם מוכרח שזה גדר חיוב לחברו ולא רק לשמים כלשון הריטב"א אלא שצ"ע למה שזה לא יצור שיעבוד נכסים ובשערי יושר ש"ה פ"ב בד"ה אמנם חידש שאפילו שזה לא חיוב לחברו אבל כיון שיסוד החיוב להשלים לחברו ההפסד וזה לא כמו שבועה שזה חיוב לקונו ואין זה קשור לאדם המקבל זה מספיק סיבה שיהיה חיוב שבועה וצ"ע

ח] עיין ש"ך סימן קע"ז סקס"ח שהביא מחלוקת הפוסקים בספק ריבית קצוצה האם אמרינן שהוא מוחזק או שאמרינן ספק דאוריתא לחומרא והנה צ"ע כיון שחזינן שאין שיעבוד נכסים א"כ זה דין מצוה לחברו ומה שיך בזה דין המוציא מחברו עליו הראיה שזה בדבר שיסודו לשלם את דין הממון ועיין שערי יושר סוף שער ה' שביאר שכיון שיסוד הדין השבת ריבית זה לדון שמה שלקח זה גזל ולכן צריך להחזירו ולכן כל שמצד גדרי הממון לא היה צריך להחזיר דין המצוה הוא לא יותר מזה והדבר מחודש שכיון שגדר הדבר שזה מצוה בעלמא ממילא אין כאן דין מוחזק וצריך להחמיר מדין ספק דאוריתא לחומרא אמנם לדבריו א"ש גדר הדבר שמועיל מחילה להלכה אפילו שזה לא חוב ממון אלא מצוה לשמים

ט] הראשונים דנו האם לר"י שריבית קצוצה אין יוצאה בדינים בכל אופן יש חיוב לצי"ש והביאו מהריב"ן שכיון שדורשים למורא ניתן מזה עצמו נלמד שיש חיוב לצי"ש והרמב"ן נתקשה לפ"ז למה שלא יחשב ניתק לעשה אמנם אחרי זה כתב להוכיח מהתוספתא שיש חיוב לצי"ש וכתב שזה לא מתקן העשה ומשמע שבתחילה הבין שהכונה שיש חיוב גמור של תיקון הגזל שהיה כאן רק שבי"ד לא מתערבים ואחרי זה חידש שבאמת זה רק מגדרי כפרה והנה עיין רשב"א שכתב שאין נפק"מ בנידון הנ"ל שהרי קי"ל שיוצאה בדינים אמנם הר"ן כתב שנפק"מ לדידן באבק ריבית והנה אם זה מצד למורא ניתן ושיש כאן חיוב גמור א"כ לדידן אין כזה דרשא אמנם אם יש כאן סברא מצד כפרה א"כ גם באבק ריבית זה כך אמנם יתכן שכיון שלשון הגמ' הוא אינו יוצא בדינים ומשמע שיש חיוב א"כ כמו שלר"י זה חיוב גמור כך גם לדידן והנה דעת הראב"ד שמועיל תפיסה ועיין מחנה אפרים שזה מצד שיש חיוב לצי"ש חזינן שזה חיוב גמור אמנם כל הראשונים חולקים על זה אמנם גם לדבריהם נקטו שכל שלא שילם החוב יכול לנכות ומשמע שכה"ג מועיל תפיסה חזינן שיש חיוב גמור והר"ן ס"ז. לאחר שהוכיח שלא מועיל תפיסה הוכיח שאין חיוב לצי"ש ולנ"ל כונתו שאין חיוב גמר אבל בתור כפרה שזה תלוי בדעתו יתכן שיש ובזה מיושב הסתירה בנימוק"י מסוגין לדבריו ס"ז. ועיין דגול מרבבה שבמת הלוה אין חיוב מעיקר הדין אבל יש חיוב לצי"ש ומבואר לכאורא שזה מדין כפרה דמצד גדר של למורא ניתן זה בגדרי המצוה וצ"ע ועיין שו"ע בשם שו"ת הרשב"א שבריבית מאוחרת לא צריך להחזיר לצי"ש ועיין ב"י כי זה איסור יותר קל ובגר"א ביאר שכאן נתן מדעתו דהינו שהענין להחזיר זה מצד הגזילה שבזה ולא בתור כפרה דאל"כ זה לא סברא לחלק

י] הט"ז בחושן משפט דייק מרש"י שאין חיוב אלא אם כן היה תביעה ולכן דן שלא שייך בזה שיעבודא דר"נ כל זמן שלא תבע ועיין קצוה"ח דמבואר דנקט שנתחדש שלא חל החיוב אלא על ידי תביעה ודן האם מצד חיוב לשל יש לו חיוב לתבוע וכן דן האם מועיל מחילה קודם התביעה אמנם הנתה"מ שם נקט שודאי שיש חיוב גם ללא תביעה רק שללא זה נוקטים שהוא מוחל וצ"ב א"כ מה מועיל שתובע אחרי ה וצ"ל שזה מגלה שלא מחל וצ"ע מנ"ל לרש"י דבר זה אמנם עיין חידושי הגרש"ר בב"מ סימן כ"ו שדן שכונת רש"י שזה כמו כל חוב שללא תביעה של הבעל חוב בי"ד לא מתערבים דהינו שבא לחדש שכאן זה לא כמו מצוה לשמים שאין זה ענין לחברו אלא ז מצוה לחברו וכל שלא תובע אין לבי"ד סיבה להתערב כמו כל אחד שחיב לחברו ממון ויתכן שזה כעין מחילה בינתים ולכאורא לראשונים שלא מועיל מחילה יתכן שבי"דיתערבו גם ללא תביעה וצ"ע והסמ"ע באמת חולק שלא צריך תביעה

י"א] עיין סוגית הגמ' לגבי מלקות והנה הבריתא מדברת על המלוה והערב והגמ' בתחילה הבינה דהנידון על לאו של לא תקח ואם יש חיוב השבה הוי ניתק לעשה ואם אין חיוב השבה יש מלקות ובביאור דחית הגמ' תוס' הבינו ברש"י שהגמ' דוחה שכו"ע ס"ל שאין חיוב השבה ורק שנחלק האם קודם התשלומין כבר עובר על לאו של לא תשימון או שרק על ידי התשלומין עובר על הלאו וצ"ב למה הגמ' לא יכלה לדחות שלכו"ע לא לוקים על לא תקח אבל על לא תשימון יש המחלוקת הנ"ל ובתוס' כתבו לבאר וכן הוא לחד ביאורא ברמב"ן שכונת הגמ' לדחות כנ"ל שהלאו של לא תיקח ודאי דהוי ניתק לעשה מצד שיש חיוב השבה והמחלוקת האם לוקה על הלאו של לא תשימון עוד כתב לבאר הרמב"ן שכונת הגמ' שהלאו של לא תיקח לא הוי ניתק לעשה שיסוד הדין תשלומין הוא לא תיקון ללאו מצד שאם האיסור מצד חסרון הלוה בזה שמחזיר מתקן החיסרון אבל כיון שזה גם איסור על הלוה חזינן שזה מקח אסור והדין להחזיר שלא יהנה מהאיסור שעשה ולכן זה לא מתקן עכ"ד ועיין רשב"א שחלק שזה לא סיבה שיהי ניתוק לעשה והנה בריטב"א מבואר שיסוד הסברא שזה לא מנתק כי העשה לא בא להשלים החיסרון וזה על דרך סברת הגאונים שלכן זה מוגדר רק כמצוה לשמים אמנם ברמב"ן יתכן שרק חידש שהלאו הוא לא רק מצד חיסרון והעשה זה השלמת החסר כמבואר בספר המצות שדימה להשבת גזל וכן מבואר במלחמות ס"ד: שכל שאין חיוב השבת גזילה אין חיוב השבת ריבית

והנה עיין רמב"ן דמדויק בגמ' שלגבי העידים יש לאו של לא תשימון על ידי ההלואה דכיון דאין בידם לבטל השימה ממילא כבר עברו על הלאו ויש כאן חידוש שהדרגא של לא תשימון כל אחד לפי אפשרותו ועיין שטמ"ק בשם השיטה שהעיר שהדבר מודש אמנם לגבי הערב מבואר דחשיב שיש בידו לדאוג שלא ישולם החוב וצ"ע והנה הרמב"ם מבואר שאין המלוה והלוה לוקים מצד שזה לאו הניתן לתשלומין ומבואר בדבריו שגם על לא תשימון לא לוקים והמשנה למלך דיק מדבריו שהעדים לוקים אמנם בחינוך מצוה ס"ח כתב שכיון שעיקר האיסור זה המלוה ויש לו פטור ממלקות מצד שזה ניתן לתשלומים ממילא כולם פטורים ממלקות ועיין אחרונים שהאריכו איך הרמב"ם למד את הגמ'

**ס"ה.**

י"ב] מבואר בגמ' שמעיקר הדין המלוה יכול להחזיר דמים ורק מצד שלא יאמרו שזה גלימא של ריבית צריך להחזיר את זה עצמו דהינו שזה רק מדרבנן וכתבו הראשונים שלגבי פירות שזה לא דבר המסוים שם לא חייב להחזיר דוקא את הדבר בעצמו אלא יכול להחזיר את דמיו ועיין ריטב"א דמבואר שהמלוה זוכה בריבית דהינו דלא אמרינן אי עביד לא מהני וכן שלא אומרים שכיון שנתן בתור חוב ואין חוב הוא לא זכה בזה אמנם עיין מחנה אפרים סימן ב' שנקט דבעלמא אינו זוכה בריבית ולכן ביאר שרק כאן שהיה ביניהם מקח שמוכר לו החפץ רק שקצץ שדמי החפץ זה יהיה הריבית דבזה נתינת החפץ לא קשורה לריבית לכן הוא זכה בזה [וכן ביאר המשל"מ פ"ח הט"ו ממלוה ואין זה ברור כונתו שם] אמנם בפשוטו הסברא צ"ע שכיון דבפועל נתן לו את זה בתור דמי החוב ועד כמה שאין חוב אין סיבת זכיה א"כ למה שיזכה בזה וצ"ב והנה יתכן שאין כונתו להעמיד את הגמ' כאוקימתא אלא כל שנתן לא מה שעיקר חיובו ממילא זה כך דיש כאן מקח חוץ מנתינתו אמנם מסברא כה"ג כיון שכל הנתינה מצד הריבית חשיב דעת הקנאה מצד הריבית

והנה מבואר בגמ' שבנתן לו על זוז פירות ששוים זוז ורביע אביי נקט שיש כאן עוד מתנה ולא צריך להחזיר אלא זוז אמם רבא נוקט שצריך להחזיר את הכל ובפשוטו הוא מעיקר הדין דאוריתא והטעם שכיון שזכה בכל השויות בתור תשלום הקציצה של הריבית ממילא חל חיוב השבה על הכל אמנם ברמב"ם משמע קצת שזה דרבנן ויתכן שכיון שמצד הקציצה לא היה צריך לתת לו כזה הרבה חשיב ריבית מאוחרת אמנם עיין חידושי הגרש"ר קידושין סימן ו' שהקשה למחנ"א הנ"ל שכאן מדובר שעצם הקנאה לא היה בתור החוב אלא זה הקנאה סתם ורק שדמי הדבר נקבע שזה הריבית א"כ יוצא שנתינת הריבית זה רק זוז שהרי את הפירות נתן לו לא רק בצר הריבית וכל הנתינה מה שלא קצץ בעד זה הזוז שחייב לו ואם נימא שזה מדרבנן א"ש

והנה הראשונים הביאו מרב האי גאון שלמד מסוגין שמקח הנעשה באיסור זה חל ולכן למד מכאן דבקנה חפץ והוסיף על השכר בהמתנת מעות שלא צריך לשלם אלא כפי שווי החפץ דחל המכר דהינו דהיה מקום לדון שכיון שבזה שזוכה בחפץ יש כאן מקח של איסור זה לא חל קמ"ל שזה לא מעכב את החלות והנה עיין סימן ר"ח שהאחרונים הקשו מה זה שונה מהמרדכי דס"ל דמי שנשבע שלא יתן חפץ לחברו ונתן לו שלא חל הנתינה והד"מ נקט שזה מחלוקת אמנם הסמ"ע שם חילק דשם עצם ההקנאה זה האיסור משא"כ כאן שעיקר ההקנאה זה לא איסור וכל האיסור מה שזה בתור ריבית וזה לא סיבה שלא יזכה בזה אמנם צ"ע דאם נימא דבריבית המלוה זוכה בריבית מצד שיש כאן נתינה מדעתו ואין כאן אי עביד לא מהני מצד דיש ילפותא מיוחדת א"כ אין ללמוד מכאן לכל מקום דכאן אין סיבה שלא יזכה דדעתו להקנות לו את זה משא"כ במקום שעשה איסור וכן אם נימא דנידון הראשונים שבמקח שנעשה באיסור כיון שלא יכולם לקים את הסכם המקח זה לא יחול א"כ אין זה דומה לריבית דשם מצד חושן משפט חל הסכם המקח וצ"ע ועיין שערי דעה קע"ה סק"ד דישב קושית הסמ"ע דרק כאן אין חיסרון של אי עביד לא מהני דיש פסוק אמנם משמעות רב האי גאון שזה דין כללי ולא רק דין כאן וצ"ע [ומשמעות השו"ע קס"א שהמקור מהא דבלקח חמש מדות הוא יכול להשאיר את זה אצלו ואולי כאן זה מקח שהיה חמש בעד דינר וצ"ע]

י"ג] מבואר בגמ' שבלקח פרות יותר משווי הריבית שחיב לו כשמחזיר מחזיר כשיעור הפירות שלקח ועיין רמב"ן שאם אחד מהם רוצה לקים הנתינה יש כאן מכר דהינו שהרי היה נתינה גמורה מדעתו וממילא הוא ודאי זכה רק דיש חיוב השבה והנה צ"ב אבל למה שלא יוכל להחזיר הפירות בתור שוה כסף ומשמע שגדר החיוב כאן כמו חוב שכל שיש לו כסף לא יכול לתת שוה כסף אמנם עיין לשון הטור דמשמע שודאי שיכול להשיב לו את הדבר בעצמו רק שיכול להשיב לו כסף ועיין רש"ש ובהגהות הגרא"ז ויתכן שהרמב"ן מתכוין בהוזל ולא שרוצה לתת בתור שוה כסף

והנה יש לעיין בהוזל או התיקר הגלימא איזה מחיר צריך לתת לו ובחוו"ד כתב דכיון שהוא ודאי זכה בזה ורק שיש עליו חיוב של השבת הדמים ממיאל אם זה הוזל או התיקר אחרי זה זה הוזל או התיקר ברשותו אמנם בלשון הריטב"א משמע שמשלם כמו המחיר שזה שוה בשעת התשלומין וצריך לדחוק את לשונו ועיין משנה למלך סוף פ"ח דהביא מהגידולי תרומה דבמקרה של הגמ' שחייב להחזיר לו דוקא את הגלימא בזה גם אם הוזל לא אומרים לו שצריך גם להוסיף עוד חוץ מדמי הגלימא וצ"ל שזה סיבה שהגדר דרבנן שהוא חייב להחזיר את החפץ וזה כל חיובו ולפ"ז גם אם זה התיקר יחזיר הגלימא ללא לקבל תוספת

י"ד] מבואר בגמ' שאם נתן לו בריבית שכירות קרקע ששוה עשרה בעד ריבית של י"ב צריך להחזיר י"ב ולכאורא הביאור שכיון שזה היה בתור תשלום של י"ב חשיב ששילם ריבית של י"ב ולכן צריך להחזיר י"ב ועיין פרישה שכתב שכל זה בשכירות שלא יכול להחזיר הדבר בעצמו אבל אם זה חפץ שיכול להחזיר הדבר בעצמו ודאי שלא צריך להחזיר יותר מזה אמנם הט"ז חלק עליו שכיון דחל כאן ההקנה בריבית וכנ"ל שזה לא סיבה לעיכוב הזכיה ממילא דין השבה נקבע לפי השוי שקבעו שהחפץ יועיל בתור השבת הריבית אמנם כתב הגידולי תורמה כנ"ל דבמקום שחיב להחזיר דוקא החפץ בזה ודאי שלא צריך לשלם דמים עוד חוץ מזה וצ"ע

והנה הטור הביא את דין הגמ' גם בנתן לו חפץ ששוה חצי דינר בדינר אמנם עיין מחנה אפרים שדן שרק בקרקע שאין הונאה שייך לקבוע שזה המחיר שנתן לו אבל במטלטלין שיש הונאה בזה ודאי לא חשיב ששילם לו יותר ממה שזה שוה וכתב שהטור לשיטת לגבי פדיון הבן שלא שייך לדידי שוי לי אם זה רק כלפי עצמו אמנם הפוסקים סתמו כטור אפילו דשם חולקים עליו וצ"ל דפדיון הבן שזה מצוה מהתורה בזה אל יכול לקבוע שזה שוה אחרת אבל כאן שזה עסק בין שני בני אדם יכול לקבוע העסק בכזו צורה

ט"ו] עיין משנה למלך סוף פ"ח הט"ו שכתב דכל הגמ' שלא מוציאם בריבית את החפץ בעצמו זה רק כשקצץ עמו בדמים מחיר החפץ ואחרי זה נתן לו את זה בריבית אבל אם נתן לו את זה בריבית חייב להחזיר את זה עצמו ופשטות לשונו שהכונה כנ"ל סקי"ב דבנתן לו החפץ בריבית הוא לא זוכה בו משא"כ אם קצצו דמים הוא זוכה בזה ועין אבני מילואים סימן כ"ח סקכ"ב שתמה דהרי שיטתו שתמיד זוכה בריבית משמחמת שיש חוב כמבואר בדבריו פ"ד ועיין חזו"א אבן העזר סימן מ"ב וכן בשערי יושר ש"ה פ"ג ובאבני נזר סימן קע"ב דכתב שודאי שהוא זוכה בחפץ רק שאם היה קציצה בריבית שחיב לו החפץ דהינו שגם החלק שזכה בחפץ זה מצד קציצת ריבית ממילא גם בתור החיוב השבה חייב להחזיר דוקא החפץ ולא מספיק להחזיר דמיו ורק אם מצד הקציצה זה היה ממון ונתן לו חפץ בתור שוה כסף בזה לא חייב לתת לו החפץ בעצמו ויש לעיין האם זה רק מתי שחל חיוב חושן משפט לתת לו החפץ הנ"ל או גם מתי שלא חל אלא חיוב ממון רק שמצד דבריו נתן לו החפץ עוד יש לדון בהוזל אחרי זה החפץ האם יתחיב להוסיף לו כשויות של שעת הפרעון דהינו האם יש כאן שני התחיבויות א. חפץ ב' שויות או שהיום זה כל הדין וכן הוא בחזו"א דהינו שכיון שמצד קציצת הריבית החוב גלימא גם החלות חיוב הוא גלימא ועיין חידושי הגרש"ר קידושין סימן ו' דחידש עוד דגם בקצץ סאה חיטים כיון שאן החיטים זה מעיקר התחיבות חייב להחזיר לו דוקא סאה חיטים אמנם החוו"ד חלק דבדין השבה של ריבית זה רק על השויות ולא התחדש דין השבה על החפץ ולכאורא אם הדין השבה זה כעין השבת הגזילה דהינו שחשיב שיש כאן קבלת ממון של חברו לא מוצדק לא מסתבר שזה סיבה להחיל חיוב חפץ ואם זה רק סתם מצוה יתכן כנ"ל וצ"ע וברשב"א ח"ב קי"ח בד"ה ולענין מפורש שאין חיוב להשיב החפץ

#### ר"ח כסליו ע"ט

# סוגיא דפסיקה

**גמ' ס"ב: כיצד לקח – ס"ג: רבה ורב יוסף כדאי ללמוד קודם כל כל הגמ', תוד"ה לקח יש לראות לאחר לימוד שיטת רש"י עד ס"ג. [החלק של צד אחד בריבית וריבית על מנת להחזיר זה סוגיא לעצמו] כדאי לראות בתור הקדמה הגמ' ע"ב: במשנה – ת"ר**

**סוגיא דפסיקה**

**גמ' ס"ב: כיצד לקח – ס"ג: רבה ורב יוסף**

**כדאי ללמוד קודם כל כל הגמ', תוד"ה לקח יש לראות לאחר לימוד שיטת רש"י עד ס"ג. [החלק של צד אחד בריבית וריבית על מנת להחזיר זה סוגיא לעצמו] כדאי לראות בתור הקדמה הגמ' ע"ב: במשנה – ת"ר**

**טושו"ע סימן קס"ג, וסימן קע"ה ס"ו ס"ה, חוו"ד קס"ג סק"ב, שערי דעה סק"ב ה' ובהקדמה לסימן קע"ה [עד ד"ה עוד יש ליתן טעם]**

**א. בגדר פסיקה בגדרי חושן משפט – עיין רמב"ם פכ"ב מכירה ה"א – ה"ג ובכס"מ ועיין תוס' יו"ט מ"ז, ובשו"ע סימן ר"ט ס"ו ובסמ"ע סקכ"ג [ועיין רשב"א ב"מ מ"ח: בד"ה מהא] וש"ך סקי"ג ובקצוה"ח ונתה"מ שם [ ועיין שו"ת רעק"א קל"ד בד"ה אמנם בשם הרימ"ג הובא בשטמ"ק מ"ז: ובפ"ת סקי"א ובפרי יצחק ח"ב סימן מ"ו] ועיין שו"ת הרשב"א ח"ג סימן ס"ה הובא במשובב סימן ס' ובמיוחסות רכ"ה הובא במחנ"א דשלב"ל סימן ג' בסופו ובחזו"א ע"ב סק"ג ועין תוס' ס"ד: בד"ה האי קרוב ועיין ריטב"א ס"ג. בד"ה אמר רב וס"ג: בד"ה אי**

**ב. בביאור המ"ד שבבא בחובו לא עוזר יש לו – שטמ"ק בד"ה אמר ליה אביי בשם הריצב"ש**

**ג. תוד"ה לקח – בישוב שיטת רש"י עיין ריטב"א ור"ן**

**ד. תוד"ה לקח בסופם – עיין פנ"י ורעק"א ובשערי דעה קס"ג סק"ד**

**ה. תוד"ה הרי - עיין מהרש"א [ובביאור כונתו קצוה"ח ר"ט ט'] ובפנ"י ורעק"א [בכו"ח יש תוספת דברים] [ובביאור תירוץ התוס' עיין עוד בית מאיר קע"ה ד"ה ודע]**

**ו. בהא דמבואר בגמ' דעוזר יש לו בחוב – ראב"ד פ"ז ממכירה ה"ד ובמיוחס לריטב"א [וברשב"א קידושין מ"ז:] ועיין חו"ד קס"ג ב' ובשערי דעה סק"ב באריכות וברעק"א במשניות וביד אברהם קע"ה ס"ד**

**ז. תוד"ה בשמשך – עיין מהר"ם שיף**

**ח. שיטת רב האי גאון – עיין רמב"ן רשב"א ריטב"א נימוקי יוסף [מיוחס לריטב"א ס"ג:] – ועיין שערי דעה קס"ג ה' שהאריך בביאור השיטות ובפשוטו יש כאן בראשונים שני שיטות ובהגדרת זקיפה במלוה עיין חוו"ד סימן קע"ה סק"ב ובמחנה אפרים סימן כ"ח**

**[ט. האם שרי להוזיל בפסיקה בהלואה ביש לו – עיין רש"י ורשב"א ובכו"ח ועיין יד אברהם סימן קס"ג הובא בחזו"א ע"ו סק"ב ובחידושי הגרמ"ש]**

**י. הא דלא מהני בהלואה ביצא השער אם חל מי שפרע – חוו"ד קס"ג ג' ד' ועיין ח' ר' שלמה סימן ח'**

**י"א. פסיקה ביש לו האם צריך שיהיה לו הכל – עיין חוו"ד קס"ג סק"א**

**ס"ג:**

**י"ב. מה לי הן מה לי דמיהן – בביאור רבא עיין רש"י ורמב"ן ועיין חוו"ד קס"ג ב' ובשערי דעה קע"ה סק"ג**

**י"ג. בקושית הגמ' מהלואה – עיין מהרמ"ש ובפלפולא חריפתא אות ל' ובגידולי תרומה עמוד תתרל"ז [ובאבני נזר סמן קע"ח]**

**י"ד. מאי אהנית לי – צ"ע דלעיל מובא טעם של מי שפרע א. עיין מיוחס לריטב"א ע"ב: הובא בחידושי הגרמ"ש ועל דרך זה באריכות בבית מאיר קע"ה ד"ה שם בביאור הב"י והש"ך אמנם עיין חזון יחזקאל על התוספתא ובקונטרס הגרש"ש על שיעבוד א' ג' ועיין ריטב"א ד"ה אמר רב ב. מהר"ם בסוגין שזה מחלוקת ג. בשו"ת רעק"א סימן נ"ב בד"ה ולזה יש לומר [וע"ש נפק"מ בקבע שיתן הפירות לאחר זמן] שערי דעה בהקדמה לסימן קע"ה [וע"ש סק"א נפק"מ בין הטעמים בנתן מקצת דמים ועיין עוד בדבריו קס"ג סק"ו במקרה שאין מי שפרע ובסימן קס"ב סק"א בד"ה אך] ועיין שטמ"ק ריש פרקין בשם התוס"ר ותוס' שאנץ וכן הוא בריב"ש סימן ש"ו**

**ט"ו. בהא דמבואר בתוס' לעיל שצריך להגיע למי שפרע האם זה טעם לעצמו או בצירוף לטעמי הגמ' – עיין חוו"ד סק"ב ג' ועיין שערי דעה בפתיחה לסימן קע"ה ובבאר מים חיים שם [ועיין עוד בית שלמה סימן פ"ה ובקונטרס הגרש"ש לשיעבוד א' ג']**

**ט"ו. הא בעי למיתב זוזי לספסירא – עיין רא"ש וריטב"א ובשטמ"ק בשם הראב"ד טושו"ע קע"ה ס"ה**

**ט"ז. תני רב ספרא – טשו"ע קס"ג ג'**

**י"ז. עושין אמנה בפירות – טושו"ע קע"ה ס"ו**

**סוגיא דפסיקה [א]**

א] מבואר בכולי פרקין דיש מושג של פסיקה על הפירות דהינו שאדם נותן לחברו ממון בעד פירות ומבואר שיש אופנים שחז"ל אסרו דבר זה משום ריבית ובפשוטו יסוד האיסור כמבואר ברעק"א ע"ב: שכיון שלא זכה בממון כנגד מעותיו א"כ בנתים המעות זה הלואה וכשמחזיר לו לאחר זמן מה שפסקו וזה שוה יותר יש בזה ריבית והנה דעת הריטב"א ס"ג: ד"ה אי שבאמת לא חל שום דבר אפילו לגבי מי שפרע אמנם ביש לו משמע שחל למי שפרע אבל בדבריו ס"ג. בד"ה אמר רב מבואר שנקט שגם ביש לו זה לא חל למי שפרע [וע"ש שביאר שאפילו שלא חל כאן שום מחיב בכל אופן חשיב קציצה לשלם יותר ועיין קובץ שמועות אות כ"ד שהקשה למה אין לבאר שזה אסור מצד ריבית מאוחרת וצ"ל שכל שעושה מחמת פסיקתו אין זה בכלל האיסור ריבית מאורחת אם לא שיש כאן פסיקה האסורה ויתכן עוד שריבית מאורחת קיך מסתם ריבית] אמנם מצאנו ראשונים שחל בזה חיוב לתת לו מה שפסק וכדין מי שפרע וכפשטות הגמ' ע"ד: [והריטב"א שם ביאר אחרת] וכדלקמן ועיין תוס' ס"ד: שנקטו שגם בפסיקה על הפירות ביש לו יכול לכלות את מה שיש לו ולתת משהו אחר דהינו שלא חל קנין על החפץ המסוים שיש לו [ויתכן שזה הנידון של תוס' בסוף העמוד]

ב] והנה עיין שו"ת הרשב"א ח"ג סימן ס"ה דכתב שאפילו שאדם לא יכול למכור פרות דקל אבל יכול להתחיב בקנין על גופ לתת לו הפרות דקל כשיבאו לעולם והוכיח דבר זה מהדין פסיקה על הפרות דהינו שנקט שבכל פסיקה מונח שהוא מתחיב לתת ללוקח את מה שפסקו וזה חיוב שחל על גופו ודבר זה נפסק בשו"ע סימן ס' ס"ו [ועיין קצות ונתיבות סימן ס' שנחלקו האם בכל דשלב"ל מונח חיוב להביאו או ששם החיוב שרק אם זה יגיע לעולם הוא יתן לו את זה] ועיין חזו"א ע"ב סק"ג דנסתפק האם חיוב זה הוא רק ביצא השער ועיין מחנ"א דלשלב"ל בסופו ג' שהביא מהמיוחסות רכ"ה דבנותן לעכו"ם מעות חל ההתחיבות ביצא השער כמו שבישראל יצא השער מותר לפסוק ומשמע שרק ביצא השער חלה התחיבות הנ"ל והנה מה דבישראל לא חל קנין גמור מצד שרבנן עקרו קנין כסף אבל בקנין סודר חל התחיבות גמורה שלא יכול לחזור בו וכדביאר בחזו"א חו"מ ליקוטים ט"ו ב' בד"ה ובגמ' ובמחנ"א הנ"ל ובנתה"מ סימן ר"ח ג' נקט שאם זה מצוי אפילו שלא יצא השער גם חל החיוב

והנה עיין רשב"א מ"ח. שתמה למה יש מי שפרע בפסיקה הרי הוא דשלב"ל ותירץ שכיון שזה דבר שמצוי הרבה לכן זה חל עוד דן שבאמת זה רק מצד דברים ומעות אבל לא שיש כאן קנין מעיקר הדין ומבאר שנקט שזה לא חיוב שחל על גופו דא"כ זה לא קשור ללא בא לעולם אלא שנקט שיש כאן קנין על חפץ וצ"ע והנה הא דיש איסור ריבית בפסיקה אפילו שחל חיוב גמור כנגד מעותיו שנתן, או מצד שכיון שרבנן עקרו קנין כסף א"כ יוצא שנותן לו בסוף יותר ממה שהתחיב או שזה עצמו שמחיב עצמו בעד הכסף לתת דבר ששוה יותר זה גם מדרבנן בכלל ריבית והא דמועיל יש לו אע"ג שהחיב הוא על גופו מצד שמדרבנן דנים כאילו כבר זכה בדבר ושלו נתיקר

ג] והנה עיין רמב"ם פכ"ב ממכירה דבתחילה כתב שאם אדם הקנה דשלב"ל לא חל עליו חיוב אפילו למי שפרע אמנם אם אדם עושה קנין כסף על דבר שיצא השער בזה יש עליו חיוב של מי שפרע ועיין מ"מ שמקור דברי הרמב"ם מפרק איזהו נשך ובפשוטו הכונה שמועיל פסיקה על הפירות ביצא השער ועיין או"ש שם ובחזו"א ע"ב ג' שנקטו שכונת הרמב"ם מצד שהיה כאן התחיבות על גופו לתת הפירות ולכן חל חיוב וכנ"ל מהרשב"א [ויתכן שמה שבדשלב"ל זה לא מועיל או ששם חסר בגמירות דעת על גופו וזה דלא כרשב"א הנ"ל ועיין פרי יצחק ח"ב סימן מ"ו שהאריך בזה וכן האו"ש נקט שמועיל אמנם יתכן דשם מדבר שהקנה חפץ בעין ולא בתור התחיבות על גופו ובזה לא חל כלום והש"ך נקט שיש מי שפרע גם בלא בא לעולם ורק כשיש איסור אין מי שפרע] והנה צ"ע מה זה שונה מדשלב"ל שכתב הרמב"ם שלא קנה ואין מי שפרע והנתה"מ ר"ט ס"ו חילק דשם זה על חפץ מסוים וזה לא בידו וכאן זה פירות כללי וזה בידו ועיין כס"מ שכתב בזה שני ביאורים או שכיון שכאן זה מצוי לקנות חל כאן קנין גמור ואין בזה חיסרון של דשלב"ל ונקט שלפ"ז באגב שרבנן לא עקרו יחול קנין גמור [וצ"ל שאין בזה כלתה קנינו] וכן נסתפק בזה ברשב"א מ"ח. והנה מבואר ברמב"ם שיש לו חיוב להעמיד המקח וצ"ע שהניחא אם קנה הפירות ממילא חל על זה מקח אבל למה שיתחיב להעמיד המקח ועיין משנת הגר"א קוטלר שכנים סימן ב' ובקונטרס השיעבוד לגרש"ש א – ג שהאריכו דמבואר שבכל מקח חל גם חיוב על האדם להעמיד המקח ועיין מ"מ פכ"ד הי"ג שהביא כן מהעיטור שיש כזה מושג אמנם יתכן שחלק זה הוא רק מצד שדברים ואיכא בהדיהו מעות זה מחיב מי שפרע רק שרק מעות שעושה קנין מעיקר הדין חשיב מעות חשובים שזה סיבה למי שפרע

ד] עוד ביאר הכס"מ דבאמת חל קנין רק למי שפרע דהינו שבאמת מצד עיקרי גדר קנין לא צירך לחול כלום ולכן באגב ובסודר לא יחול שום חיוב ורק בכסף נתחדש שזה חל למי שפרע ועיין סמ"ע שביאר כביאור הראשון והש"ך ר"ט סקי"ג נקט כביאור השני ונפק"מ שגם בלא יצא השער אם לא יהיה איסור ריבית זה יחול לגבי מי שפרע ועיין קצוה"ח ונתה"מ שביארו שיסוד המחלוקת דהנה בעיקר דין מי שפרע הגמ' אומרת דלר"ל זה מצד דברים ויש בהם מעות דהרי מעיקר הדין לא חל כלום אבל לר"י שבכסף קונה זה מצד דד"ת מעות קונות ויש לעיין האם ר"י מודה שגם ר"ל צודק דהינו שגם במקם שאין קנין כסף בכל אופן כיון שזה דברים אם מעות יש מי שפרע וע"ש שהאריך שנחלקו בזה הראשונים בשטמ"ק ב"מ מ"ז: והנה עיין קצוה"ח שהקשה דברמב"ם מבואר דבדבר שלא בא לעולם אין מי שפרע ומבואר שרק בדבר שבר קנין יש מי שפרע ועיין פרי יצחק ח"א ס"נ שבדבר שהוא לא בר קנין ולא בעולם דלא סמכא דעתיה אין מי שפרע ועיין עוד בדבריו ח"ב סימן מ"ו והנה הרמ"א בסימן ר"ט כתב שאם זה מקח הנעשה באיסור אין מי שפרע ובפשוטו מבואר שאפילו שלא יצא השער לולי האיסור היה חל למי שפרע וזה כש"ך אמנם עיין סימן ר"ח שמקח הנעשה באיסור חל ועיין פרישה שם דאירי באופן שאין חסרון של דשלב"ל כגון שהחיל חיוב על גופו על ידי קנין סודר או שמחוסר ג' מלאכות ע"ש

והנה המ"מ הוכיח את דינו של הרמב"ם מהדין שמותר ביצא השער דהינו שנקט שרק כיון שזה חל למי שפרע זה סיבה להתיר והכס"מ דחה שאולי זה רק לגבי ריבית וצ"ע שהרי לגבי מלוה מבואר ברמב"ם פ"ז ממכירה שלמד מסוגין שזה קונה וצ"ל שמלוה לא חשיב דברים ואיכא בהדיהו מעות שיהיה מי שפרע ורק מצד שיש כאן חלות קנין מדאוריתא לכן זה סיבה למי שפרע

ועיין רעק"א סימן קל"ד דהביא מהרימ"ג שנקט שבפוסק על הפירות אין חסרון של דשלב"ל אבל ס"ל שאין לו חיוב לקנות הפירות ורק אם קנה חל עליו חיוב לתת לו אותם ויש לעיין האם כונתו זה מדין קנין או שזה כש"ך שזה דברים ואיכא בהדיהו מעות

והנה בעיקר ההיתר דיצא השער דמשמע שזה מצד שברשותו התייקר צ"ב שכיון שזה עדין לא ברשותו ולא חל שום קנין מה שייך לומר שברשותו התייקר וצ"ל שזה קולא דרבנן שכיון שבידו להשיג להחשיב כאילו החיטים שיתן בסוף הם כבר שלו ושלו הוקר

ה] והנה מבואר בסוגין דיש היתר דיש לו ונפק"מ בפסק בחוב דבזה לא מועיל יצא השער אבל יש לו מותר ובפשוטו זה מתיר בעלמא גם ללא שיצא השער והנה עיין רש"י שביאר שזה מצד דברשותיה איקר ומצד שקנה למי שפרע דהינו שללא קנין למי שפרע יש כאן ריבית מה שחזיר לו יותר וכן בתוס' ס"ב: מבואר שללא שחל קנין למי שפרע לא עוזר יצא השער ועיין רמב"ם פ"ז ממכירה שמלוה קונה במכר והוכיח מהא דמבואר בסוגין שזה מותר ביש לו ועיין ראב"ד שהשיג עליו שכאן זה רק לענין ריבית דהינו שגם אם לא חל קנין למי שפרע מותר ביש לו ובטעם הדבר עיין ריטב"א מ"ו. שעשו שאינו זוכה כזוכה ועיין רשב"א וריטב"א בקידושין מ"ז. שנקטו שמלוה לא קונה למי שפרע ובכל אופן חשיב יש לו ובפשוטו זה קולא מיוחדת לענין ריבית וכמבואר בראב"ד והנה תוס' ס"ב: מבואר דההיתר ביצא השער מצד שחל למי שפרע מבואר שנקטו שללא מי שפרע אסור וצ"ל שבסוגין מדובר שהיה בהנאת מחילת מלוה ועיין חוו"ד דסתימת הפוסקים שלא הזכירו דבר זה והרי קי"ל שמלוה לא קונה בהכרח שקי"ל שהיתר יש לו זה לא מצד שמי שפרע ובמיוחס לריטב"א כתב שאפילו שמלוה לא קונה אבל זה סיבה למי שפרע

ו] הגמ' שואלת וכי אין לו יין מאי הוי ומתרצת שזה בא בהלואתו ועיין רש"י שביאר שהקושיא מהסיפא שפוסק בחוב על היין אבל ברישא באמת מותר כיון שפוסק במעות על חיטים ביש לו והנה מהא דהגמ' מתרצת בבא בהלואתו משמע שהגמ' בתחילה הבינה לא כך והדבר תמוה הרי משמעות המשנה שפוסק בחוב על היין ועיין ח' הר"ן שביאר שהגמ' בתחילה הבינה שאין סברא לחלק בין בא בהלואתו לבא במעות ובאה לומר שיש חילוק ולכן כתבה בבא בהלואתו דהינו להעמיד החילוק שכה"ג גרע ובריטב"א ביאר וכן בפנ"י שהגמ' בתחילה הבינה שיש בידו חיטים ומוכן לתת לו ופוסק אותם על יין ובזה נקטה שזה כמו שפוסק חיטים על יין והגמ' דוחה דבא בהלואתו דהינו בחוב של חיטים ולא שיש לו חיטים לתת לו וכה"ג לא עוזר יצא השער והנה בתוס' מבואר דלא היה לגמ' צד לדמות הלואה לדמים לגבי יצא השער והטעם כמבואר בריטב"א דהרי אין לו במה לקנות אמנם עיין מהר"ם שיף שהקשה דהרי הגמ' לקמן ס"ג: שואלת מה ההבדל בין הלואה למקח וכן הגמ' כאן מביאה בריתא ומשמע שצריך מקור לחלק ביניהם ועיין שערי דעה קס"ג ה' שדן ששיך כאן הסברא של מאי ההנית לי מצד שאם היה נותן לו את חיטיו היה קונה בזה יין ע"ש

ז] תוד"ה לקח בסופם הקשו למה המשנה אומרת ויין אין לו הרי לפי מה שביארו שגם הרישא זה היה פסיקה באיסור א"כ לא חל כאן הפסיקה של החיטים ולא חייב לו ל' וא"כ הפסיקה על היין לא חלה ועיין ח' רעק"א דהביא מהפנ"י שעדין היה חל פסיקה על יין במחרי של דינר זהב ובזה מה שיתיקר אחרי זה היין הוא מרויח וברעק"א דן לחדש יותר שכה"ג חל פסיקה גמורה על יין בשיעור ל' רק שחייב לתת לו ה' זהובים אמנם עיין שערי דעה קס"ג סק"ד שנקט שכיון שכה"ג זה מקח הנעשה באיסור והרי הדין שלגבי מי שפרע זה לא חל כלל ה"ה כאן זה לא חל כלל ע"ש

ח] תוד"ה אע"פ מבואר בדבריהם שכל ההיתר של יצא השער זה מצד שקנה למי שפרע בפשוטו משמע שכונתם דמה שקנה למי שפרע זה סיבת היתר דחשיב דברשותו הוקר וכן מבואר מדברי הקצוה"ח ס"ו סק"ג שלמד מדברי התוס' שכל שיש מי שפרע זה סיבה להתיר וע"ש שנקט שגם מי שפרע שזה לא סוג דבר שיכול להחיל קנין אלא רק שזה דברים דאיכא בהדיהו מעות זה כך שלכן לר"ל מותר כה"ג אמנם הנתה"מ במהדו"ק שם [עיין במשובב] כתב שזה רק במי שפרע שלולי שרבנן ביטלו הקנין היה חל קנין ממש [ומה שלר"ל מותר צ"ל שבאמת זה מהטעמים האחרים המובאים בגמ'] ועיין פנ"י שהקשה דהרי בגמ' לקמן מבואר שיסוד ההיתר מצד מאי ההנית לי או מצד מה לי הן מה לי דמיהן ועיין חוו"ד קס"ג ג' שביאר שבאמת תוס' כאן זה טעם לעצמו והוצרכו לזה לצד הגמ' שגם בהלואה עוזר יצא השער ובהכרח זה מצד מי שפרע וכן הוא בבית מאיר סימן קע"ה והנה לדעת הש"ך שיש מי שפרע אפילו ללא יצא השער א"כ בהכרח שאין כונת תוס' שזה טעם לבד להתיר שא"כ גם בלא יצא השער זה יהיה מותר אלא הכונה שצריך גם מי שפרע והיה מקום לדון שאם לא חל כלום א"כ אין משמעות להסכם הראשון ומה שמשלם בסוף יותר ממה שקיבל זה ריבית מאוחרת אמנם לשון התוס' שכיון שקנה למי שפרע חשיב שברשותו הוקר ועיין שערי דעה קע"ה שביאר שתוס' הולכים לטעם שיצא השער עוזר כאילו יש לו ושלו הוקר וזה רק עד כמה שחל כאן קנין למי שפרע ובבית שלמה סימן פ"ה ביאר שהגמ' לקמן אומרת שהסברא שלא מרויח זה רק סברא במקח לא בהלואה וחשיב מקח בגלל שחל למי שפרע אמנם הרי גם בדרך מקח יש ריבית מדרבנן ולכן צריך לטעם הגמ'

ט] בהא דמבואר בבריתא דנקטה שבבא בהלואתו לא מועיל אפילו יש לו וצ"ב טעם הדבר ועיין שטמ"ק בשם הריצב"ש או מצד דס"ל שאין בזה מי שפרע וס"ל שללא מי שפרע לא עוזר יש לו או דס"ל שכל ההיתר של יצא השער עוזר במקח אבל כאן שזה מגיע בסופו של דבר כתשלום על הלואה זה חמור יותר

י] **תוד"ה הרי:** הקשו התוס' שכיון שיש קנין כסף גמור שרבנן לא עקרו אותו א"כ אין סיבה שיהיה כאן איסור ריבית ובפשוטו הקושיא על תנא דבריתא דכל מה ששיך להחמיר גם ביש לו זה רק כיון שאין כאן קנין גמור אלא למי שפרע והנה צ"ב הרי שיטת תוס' דמלוה לא קונה ועיין ביאור הגר"א חו"מ סר"ד דנראה דנקט שתוס' כאן ס"ל שמלוה קונה וברעק"א על המשניות ביאר שתוס' נקטו שכל דינו של רב הושעיא זה רק כשיש מי שפרע ועל זה הרי הבריתא חולקת ובהכרח מדובר שהיה בהנאת מחילת מלוה ולכן הקשו תוס' שיש כאן קנין גמור ובח' רעק"א ביאר שכונתם להקשות דבריתא משמע שאין אופן של היתר הרי אם יעשה בהנאת מחילת מלוה שזה קנין גמור בזה ביש לו אין סיבה לאסור דודאי דחשיב דברשותיה התייקר והנה בפשוטו היה מקום לומר שכל קושית תוס' רק ביש לו שחל כאן קנין גמור והחפץ נהיה שלו וכן נקט רעק"א בחידושיו ולפ"ז כוונת תוס' לישב כמבואר בבית מאיר סימן קע"ה דכאן אין כונתו שיקנה משהו מסוים ואם זה יאבד הפסיד את שלו אלא כונתו רק לפסיקה וכיון שלא קנה משהו מסוים עדין זה סיבה לאיסור ריבית וזה כמבואר בדבריהם ס"ד: שגם ביש לו יכול למכור את שלו ולתת משהו אחר וברעק"א ביאר שכאן יש אומדנא שלא רוצה בהנאת מחילת מלוה כיון שיכול להפסיד מזה ע"ש [וצ"ע שאם מדובר במלוה רגיל זה לא חל א"כ מה טעם של רב הושעיא משמע שנקט ששם מדובר כן בהנאת מחילת מלוה וצ"ע]

אמנם עיין מהרש"א שהקשה על תירוץ התוס' שמה הגמ' שאלה מהמשנה שביש לו מותר מהבריתא דהגמ' תעמיד המשנה שלא מדובר כתירוץ התוס' אלא כקושית התוס' [ולבית מאיר ניחא שסתם פסיקה זה כך כמבואר בדבריהם ס"ד:] וע"ש שתירץ שכה"ג כיון שחל קנין גמור גם ביצא השער מותר וכן עיין פנ"י שביאר שקשית התוס' על בריתא דרב הושעיא שלמה אסור ביצא השער ורק ביש לו מותר הרי עד כמה שחל כאן קנין גמור גם ביצא השער זה צריך להיות מותר והנה צ"ב שאם אין לו א"כ אין כאן קנין על כלום דהרי זה לא ברשותו ובהכרח כל מה שחל למי שפרע ולמה שיהיה מותר ועיין קצוה"ח סימן ר"ט סק"ג וכן ביאר רעק"א בחידושיו בדעת הפנ"י שס"ל כדעת הסמ"ע דביצא השער כיון שזה מצוי לקנות בשוק יש כאן חלות קנין מעיקר הדין ואין זה רק כדברים ומעות שרק חל למי שפרע אלא גם בקנין אגב זה חל ועיין רעק"א שתמה למה הוצרכו למה שזה חל מעיקר הדין הרי גם מה שחל למי שפרע זה סיבה להתיר כדחזינן בנותן לו מעות ובפשוטו מבואר מדברי האחרונים הנ"ל דיש כאן סברא מיוחדת במקום שחל קנין גמור שלא רואים את נתינת הכסף כהלואה אלא כדמי מקח וברשותו הוקיר אמנם צ"ע הרי כאן זה אין לו וצ"ל שכיון שמתי שקונה את זה זה נהיה שלו מכח הקנין הראשון בזה אין סיבה לאסור גם מדרבנן במקום שזה דרך מקח וצ"ע מנ"ל דבר זה והנה הטור סימן ר"ח הביא מרב האי גאון שמקח הנעשה באיסור חל אבל לא למי שפרע ולכן פסיקה באיסור חלה והקשה הפרישה שם הרי כל פסיקה זה רק למי שפרע ותירץ שמדובר שעשו קנין סודר או שיש לו וזה מחוסר ג' מלאכות ולפ"ז מפורש שגם בעשו קנין גמר יש בזה איסור פסיקה כל שלא קנה ממש משהו מסוים וצ"ע בזה

והנה בעיקר תירוץ התוס' עיין פנ"י שנקט שנשאר שמדובר בהנאת מחילת מלוה רק שעושה את זה על תנאי שאם יתן לו פירות מוחל לו ואם אל לא מוחל לו וכה"ג חשיב שרק חל מקח למי שפרע ולכן לא עוזר רק ביש לו וצ"ע למה מה שזה תנאי לא חשיב מקח גמור על הצד שזה יחול

**סוגיא דפסיקה על הפירות [ב]**

א] הגמ' אומרת מאי לקח בהלואתו רש"י לא גרס חלק זה ומצד שברישא באמת אין איסור דשם היה מעות וכיון שיצא השער מותר אמנם כל הראשונים גרסו דבר זה ועיין תוס' שביארו שכל קושית הגמ' רק על הרישא כי ידעה שבחוב אסור לפסוק ורק הוקשה לה למה ברישא זה אסור כיון שיצא השער והגמ' עונה שלא נתן מעות אלא פסק בהלואתו אמנם הראשונים הביאו בשם רב האי גאון בספק המקח שער מ"ד שנקט שכל שפוסק בתחילה במעות על חיטים יכול לפסוק החיטים על יין ביצא השער אפילו אין לו וע"ש שביארו שקושית הגמ' בתחילה שכיון שפסק דמים על החיטים מותר לפסוק על היין ביצא השער אפילו אם אין לו והגמ' בתחילה ענתה בבא לחוב בדמיהם דהינו שעשה זקיפה במלוה וא"כ הפסיקה על היין זה בחוב ורבא תירץ שהכונה לקח בהלואתו שגם בתחילה הפסיקה על החיטים היו בחוב ולא במעות והנה משמעות דברים דברישא מותר מצד שמדובר ביש לו ולכן גם בחוב זה מועיל ועיין רשב"א שתמה על זה א"כ למה המשנה אומרת וכן השער הרי עיקר ההדגשה שיש לו והניח בצ"ע

והנה בהא דמבואר שאם היה בתחילה פסיקה במעות מותר לפסוק על יין ביצא השער אפילו באין לו מצאנו בזה שני שיטות בראשונים ברשב"א וברמב"ן מבואר שמדובר שהיה יש לו בשעת פסיקה וכה"ג כיון שזה בפירות למי שפרע חשיב פסיקה של פירות על פירות ומשמע קצת [ברשב"א הוא כמעט מפורש] שמדובר גם שהפירות עדין נמצאות ברשותו ורק כה"ג שיך לדון שיש כאן פסיקה של פירות על פירות והא דבפוסק בחוב על פירות דיש לו למה שלא יוכל לפסוק בזה על יין צ"ל דס"ל שחוב לא קונה למי שפרע ושיסוד ההיתר בחוב כדעת הראב"ד אפילו אם זה לא חל למי שפרע [ובפשוטו מבואר מהרשב"א הנ"ל שגדר פסיקה ביש לו שקונה באמת הפירות הנ"ל למי שפרע וזה דלא כתוס' לקמן שיכול לתת לו פירות אחרות דמשמע שלא חל פסיקה מיוחדת על הפירות דברשותו] והנה ברשב"א הביא משם הראב"ד שצריך שיהיה לו אותם חיטים שהיה לו בשעת הפסיקה ומשמע שהרשב"א חלק ולכאורא אם הגדר כי חל קנין כסף על החיטים אז צדקו דברי הראב"ד ואולי כלפי המחזי כריבית מועיל מה שמעמיד חיטים אחרים במקומם

ב] אמנם בנימוק"י ובר"ן לא הזכירו כלל שהיה לו פירות בשעת הפסיקה אלא כל שהיה בתחילה פסיקה במעות על פירות אפילו שזה היה היתר של יצא השער ואפילו אם גם עכשיו אין לו פירות כה"ג אפשר לפסוק על יין וצ"ב סברת ההיתר והיה מקום לומר שכל שהיה מעות בעין חל קנין גמור למי שפרע כלפי חיטים משא"כ אם זה בחוב לא חל למי שפרע אמנם בלשון הנימוק"י מבואר בסוגין שס"ל כרש"י שגם בהלואה צריך להגיע למי שפרע ובהכרח מדובר בהנאת מחילת מלוה כמבואר בשערי דעה אמנם יתכן שס"ל כמיוחס לריטב"א שאפילו שמלוה לא קונה אבל יש מי שפרע וכיון שזה לא מי שפרע של קנין לכן יש כאן איסור ובפשוטו צ"ל שכל שתחילת הפסיקה היה במעות דנים שכשמחליף החיטים בפירות כאילו יש כאן נתינת מעות אמנם עיין שערי דעה בשם הפנ"י שתמה על זה דהרי החיטים שוים יותר מהיין ומה שייך לראות שזה כאילו יש כאן דמים בעד הפירות ולכן ביאר שיסוד הסברא כי גם בהלואה שייך הסברא שאית פירי בשילי ובהני וא"כ יכל להשיג בזה יין רק שהגמ' אומרת שבהלואה לא התירו וכל שהיה פסיקה על חיטים חשיב כמקח ולא בהלואה ע"ש וצ"ע

והנה מבואר בנימוק"י שאם הוא זוקף את זה במלוה חשיב כהלואה והב"י הביא מחלוקת ראשונים במקום שרק אמר שהחיטים שוים כך וכך ואני פוסק את זה על יין האם חשיב זקיפה ועיין מחנ"א כ"ח שדן שכל מה שרש"י חלק על הראשונים כי נקט שבמשנה יש זקיפה דהרי לשון המשנה הרי חיטיך עשויות עלי בשלושים אבל ללא זקיפה הוא מודה בכל אופן צ"ע סברת הב"י שכה"ג חשיב זקיפה ועיין חוו"ד קע"ה סק"ב שכתב לחלק שבמשנה הלוה אמר כך ובזה אין זקיפה והב"י מדבר כשהמלוה זוקף ובפשוטו הסברא שבמשנה זה לא יחשב זקיפה מצד שלא מתכוין להחליף החוב מחיטים למעות רק מסכם כמה החיטים הם במעות לדעת כמה יין מתחיב לו

ג] הגמ' מביאה בריתא דרב ספרא דאם אומר לו הלויני מנה והוא עונה לו חיטים במנה יש לי ומכר לו החיטים ואחרי זה חוזר וקונה ממנו החיטים בתשעים יש בזה איסור של הערמת ריבית ומבואר בגמ' עוד שיכול לפרוע לו אחרי זה בפירות והראשונים כתבו שאפילו שהגמ' דוחה שזה הביאור במשנה אבל הדין נכון וכתבו הראשונים שכל האיסור כי אמר בתחילה הלויני מנה שזה נראה שכל העסק כאן להגיע להלואה של מנה והנה דעת הרמב"ם שאם עשו כה"ג חייב לשלם לו אמנם הרמב"ן והרא"ש כתבו שלא חייב לשלם לו רק תשעים אמנם אם רוצה לפרוע לו מאה בפירות מותר לו והוסיף הרא"ש שלתבוע ממנו לשלם פירות אסור שכיון שהעסק הוא שלא כדין בי"ד לא גובים את זה וצ"ע כיון שחייב לו את זה ואין איסור שישלם לו למה שבי"ד לא יגבו את זה עוד צ"ב מנ"ל לרא"ש חידוש זה ועיין ב"י שכתב שאם פסק שישלם לו בפירות שכה"ג אין איסור אבל ברוצה לשלם לו במעות זה תלוי במחלוקת רשב"ם ותוס' האם במקום שיכול לשלם לו פירות אומרים מה לי הן מה לי דמיהן ויכול לשלם מעות ע"ש והחוו"ד חידש שכל זה שלרשב"ם אסור בחל עליו חיוב של מאה אבל אם בתחילה התחיב סאה חיטים שהינו שזה שם החיוב בזה ודאי יכול לתת לו במעות וכמו בכל מלוה סאה בסאה וצ"ב הדמיון דכאן הרי יש איסור מצד שאמר הלויני מנה וזה נראה שיש כאן הלואה בריבית

ועיין ט"ז שכל איסור סוגין רק אם עשה את זה באותו מעמד והש"ך בנקוה"כ חולק אמנם מסתבר שזה רק שמראש התכונן כך לעשות שרואים את זה כעסק ארוך עוד כתבו בשם הגידולי תרומה שאם באמצע מכר החיטים למישהו אחר מותר

עיין בחוו"ד שהקשה שכיון שחייב לו כסף בעד החיטים איך מותר לו לקנות ממנו בזול הרי זה ריבית ותירץ שכיון שזה היה דרך מקח אין בזה איסור ריבית מאוחרת אמנם העירו שכל זה על דבר שנעשה בזמן הפירעון שזה נראה הוספה על דמי המקח אבל לא על סתם דבר נפרד שזה נראה כריבית עוד קשה שהרמב"ן העמיד סוגין מפורש שהלוה לו החיטים אמנם בזה דעת החוו"ד שכיון שזה ששני מינים חשיב מכר ועיין מנחת שלמה סימן כ"ט שביאר שכאן כיון שהלוקח צריך כסף וגם אם משהו אחר היה קונה ממנו היה מוכן למכור לו בכזה מחיר בזה לא חשיב ריבית

ד] עיין ראשונים שכתבו שאם מראש סיכם שמוכר לו החיטים בתור שיחזור ויקנה ממנו חשיב ריבית ובלשון הרמב"ן שזה כעין ריבית דהינו שזה יותר חמור מהערמת ריבית אמנם בלשון הטור שזה ריבית קצוצה וצ"ב למה הוי ריבית קצוצה ובפשוטו כונת הריטב"א שכיון שברור שכל העסק הזה נעשה בתור שנותן לו תשעים ומחזיר לו מאה אפילו שעשה את זה בתור מכר חשיב ריבית קצוצה וזה כשיטתו לגבי בתי ערי חומה שאפילו שזה חל בתור מקח אבל כיון שברור שזה כל המטרה חשיב ריבית קצוצה ובאמת הראשונים שם חולקים עליו ויתכן שלכן גם כאן כתבו רק שזה ריבית מדרבנן

ה] בעיקר ההיתר דבא בהלואתו עיין לשון הרשב"א דאוזלי הוא דאוזיל גבי ועיין פנ"י ורעק"א שהבינו שהכונה שגם אם פוסק עכשיו על יין פחות ממחיר היין מותר וכמבואר בגמ' לקמן שאדם יכול לתת לחברו מעות ולפסוק בפחות מהמחיר אם יש לו והפנ"י דיק מרש"י שחולק על זה שכתב שכל ההיתר מצד שברשותיה התייקר ומשמע שכל הנידון לגבי היוקר של אחרי זה ולא לגבי עכשיו ועיין כו"ח לרעק"א שדן שרש"י ס"ל שזה לא דומה לגמ' לקמן שנתן לו מעות ויש כאן קנין גמור מדאוריתא ורק רבנן הפקיעו למי שפרע ובזה לא חשיב הלואה אבל כאן שהרי זה הלואה דבעלמא לא קונה ורק שכאן זה חל למי שפרע [ולכאורא כונתו כמיוחס לריטב"א הנ"ל שגם אם מלוה לא קונה אבל זה חל למי שפרע] בזה חשיב יותר שיש כאן הלואה ואסור להוזיל לו אמנם בעיקר הדבר הקשה הפני יהושע והשערי דעה קס"ו בתחילתו שזה ריבית מאוחרת שכיון שהיה חייב לו כסף א"כ ודאי אסור לפסוק לו בפחות ועיין יד אברהם הובא בחזו"א ע"ו סק"ב שביארו שכוונת הראשונים שמה שקובע כמו השער של עכשיו זה הוזלה שהרי יתכן שזה יתיקר ואת זה עושה לא מחמת ההלואה הקודמת אלא מחמת שעכשיו לא לוקח ממנו הכסף וזה מותר אבל אם יוזיל מהשער של עכשיו באמת זה יאסר וכן הוא בחידושי הגרמ"ש

ו] בהא דמבואר בסוגין דגם בבא בהלואתו אם יש לו מותר כתב הרשב"א בשם הרמב"ם וכן נפסק בשו"ע שאפילו שלגבי סאה בסאה מותר ביש לו אפילו ביש לו קצת ובביאור הדבר או מצד שדנים שנגד כל טיפה מהסאה יש נגדו וכאילו כל אחד הוא דבר לעצמו וברשב"א דן מצד שכאילו חל בזה אחרי זה קנית החיטים דבעד טיפה ראשונה יש הלואה טיפה ועכשיו שיש לו שני טיפות אפשר נגדם שני טיפות וכן הלאה בכל אופן לגבי סוגין אין היתר רק אם יש לו כנגד כולו והרשב"א הביא הטעם השני שמועיל בסאה בסאה וכתב שכאן זה לא שייך וצ"ב החילוק ובפשוטו החילוק דכיון דמבואר ברשב"א שצריך שיהיה מקח של שני טיפות דהינו שהמקח השני הוא סוג מקח אחר ממילא כאן שלא זכה בפועל זה לא שייך ובאמת לכאורא לביאור התוס' שהטיפה שיש לו זה נגד כל טיפה וכאילו יש כאן מאה עשיות גם כאן זה שייך אמנם עיין חוו"ד שבהלואת סאה הרי אין כוונתו כלל להקנות חיטים נגדו ורק שרבנן החשיבו כאילו זה כך ממילא יכולים להחיל כמו שרוצים משא"כ כאן שבאמת דעתו לקנות נגד מעותיו בזה יותר ממה שדעתו לא חל ולפ"ז חידש שכאן הקונה צריך לדעת שיש לו עכ"ד וצ"ב דכיון שיכול להביא לו משהו אחר אין לו שום דעת לקנות מה שיש לו ורק מדרבנן זה נראה כאילו קנה וברשותו נתייקר וצ"ע ועיין הגהות אמרי ברוך דאם נימא שבסוגין צריך מי שפרע א"כ לדעת הסמ"ע דמה שזה לא ברשותו ולא יצא השער לא חל מי שפרע א"כ ודאי לא שייך להתיר רק כמה שיש לו דביחס ליותר אין מי שפרע אמנם לדעת הש"ך שחל מי שפרע כל שאין איסור בזה שיש בעולם אפילו שלא יצא השער ולא מצוי בשוק א"כ חל מי שפרע על הכל

ז] הגמ' מביאה מחלוקת אמוראים האם עושים אמנה בפירות דהינו בהיה פסיקה על חיטים והוקרו ועכשיו רוצה לתת לו יין בשיעור חיטים יקרות דרב אוסר ורב ינאי מתיר ונחלקו הראשונים האם לרב ינאי שמותר זה גם אם נותן לו כסף או רק ביין והשו"ע פסק להחמיר ומבואר בגמ' שגם לרב מותר בשמשך וכתב רש"י שהכונה שמשך בזמן שנתן לו המעות ועיין ריטב"א שלכאורא גם אם ימשוך בזמן שבא לפרוע לו שאז כיון שזוכה בחיטים ודאי יכול למכור לו את זה במעות וביאר שכיון שביחד לו קרן זוית זה רק קולא לפני זמן היוקר ה"ה במשך ביאר כך רש"י והנה עיין מקור מים חיים סימן קע"ה שכתב לדון האם עוזר יחד קרן זוית לגבי מעות לרשב"ם שאולי כל הקולא של הגמ' רק לגבי פירות שרב ינאי מתיר ע"ש והנה בהא דמועיל כאן שמשך מבואר בתוס' שבאמת יכול להחליף במשהו אחר וביאר החוו"ד קס"ג א' שזה כדלקמן ס"ד. שודאי אין כונתו שיביא לו דוקא את זה ולפ"ז הביאור כדכתב הבכור שור ס"ה. שזה רק עוזר מפני מראית העין שיחשב כאילו קנה וברשותו נתייקר ולפ"ז היה מקום לומר שכמו שבקרן זוית זה רק אם זה בזמן נתינת הכסף ולא בזמן הפרעון ה"ה לגבי חלק זה וא"ש לשון רש"י וצ"ע וכן יש לדון כנ"ל האם כלפי החיסרון של הרשב"ם מועיל משך עכשיו וכמו שדן המקור מים חיים וצ"ע

ח] עיין רש"י שכתב עושין אמנה בדמים כדי לקבל דמים כשיוקירו ומשמע שהעמיד סוגין אפילו בדעתו כך מראש ועיין דברי סופרים סימן קע"ה ס"ו בבה"ל שהביא שיש אחרונים שנקטו שלשון רש"י לאו דוקא וכה"ג ודאי אסור שחשיב שמלוה מעות שיחזיר מעות וקובע שער כפי ערך החיטים וע"ש שדיקו את זה מלשון רש"י בדעת ר' יהודה אמנם שם שההיתר מצד צד אחד ודאי צריך שלא יסכמו שיעשה אחרת אמנם לר' ינאי יתכן שתמיד מותר והביאור שמצד החוב הרי חל חיוב חיטים רק שביניהם דיברו שיתן לו במעות אבל שם החוב הוא חיטים ובחוו"ד קס"ב סק"ה מבואר שהתיר גם בדעתו לזה מראש ועיין במגיה שם סקי"א

ט] הגמ' אומרת שרבא חידש שיש דין של מה לי דמיהן ומה לי הן ועיין רש"י שביאר שרבא בא לתת טעם למה מותר לפסוק על שער שבשוק וצ"ב הרי יש משנה מצד שאפילו שאין לזה יש לזה ועיין רמב"ן שביאר שמצד המשנה זה רק בשער גמור שלא חוששים שזה יתיקר אבל בשער לא גמור זה לא מועיל ורבא חידש שזה מועיל מצד דיש הסברא שחשיב כאילו הוא קנה החיטים וצ"ב דאיך אפשר לבאר שכונת המשנה מצד שלא חוששים שיתיקר הרי לשון המשנה אפילו שאין לזה יש לזה עוד צ"ב מה הגמ' שואלת מהלואה שהרי אם מצד שלא חוששים שיתיקר ודאי שגם בהלואה זה סיבה להתיר ועיין חוו"ד סק"ב שכתב לבאר שהגמ' בתחילה הבינה שהטעם מצד שקנה למי שפרע וממילא בהלואה זה לא שייך והגמ' עכשיו חידשה שגם בשער של עירות מותר והרי שם אין מי שפרע ובהכרח שיש כאן טעם חדש שזה כאילו קנה א"כ גם בהלואה זה כך והגמ' עונה שבהלואה החמירו ועיין אבני נזר סימן קע"ח שרבא בא לאפוקי מהסברא של מה האנית לי שמצד זה צריך שער גמור כמבואר ברא"ש סימן ס' והוא חידש שזה מצד שכאילו קנה ובזה מועיל גם שער של עירות כמבואר ברא"ש בסוגין ובשערי דעה סימן קע"ה גם ביאר כנ"ל שרבא בא לאפוקי מהטעם של מאי אהנית לי ונפק"מ שמועיל מה שנתן אפילו מקצת מעות ובאני נזר דן עוד נפק"מ ביש לו מעות בבית

וברמב"ן כתב לבאר שרבא בא לחדש שכמו שמועיל לפסוק במעות ה"ה מועיל לפסוק בחיטים אפילו שלא יצא השער של החיטים כיון שיכול למוכרם ולקנות בזה יין והנה צ"ב לפ"ז מה הגמ' שואלת מהלואה הרי שם לא נותן לו כלום ועיין ריטב"א הישנים שביאר שהגמ' הבינה שבבריתא משמע שאפילו שנותן לו חיטים זה אסור ולפ"ז דחית הגמ' שלא מדובר כך עיין רש"י על הרי"ף אמנם בפשוטו הגמ' דנה שתחילתו הלואה זה חמיר ואולי הבינה הגמ' דביש לו חיטים בבית זה כפוסק בחיטים ועונה שכיון שתחילתו הלואה לכן זה לא מועיל והנה עיין אבני נזר קע"ט שתמה שהרי הגמ' כל הסוגיא הקודמת לרב האי גאון היה פשוט לה שאם תחילתו דמים מותר לפסוק חיטים על יין ומה רבא כאן בא לחדש ועיין ב"י סימן קע"ה שחידש שגם למי שלא ביאר כרמב"ן ודאי דינו אמת אמנם השערי דעה קע"ה סק"ג דייק מהבעל התרומות שחולק על זה

י] והנה צ"ב דלעיל כתבו התוס' שטעם ההיתר מצד שקונה למי שפרע וכאן מבואר שטעם היתר מצד שזה כאילו קנה את הפירות ובפשוטו הביאור כמבואר בשערי דעה שרק מחמת שיש קנין למי שפרע שייך לדון שכאילו קנה את זה אבל ללא שחל כאן משהו לא שייך לדון שזה כאילו קנה אמנם החוו"ד ביאר שמי שפרע זה טעם לעצמו וביאר על דרך הסמ"ע שרק ביצא השער קונה למי שפרע וכתב שזה רק בשער גדול ולפ"ז ביאר שהגמ' התחילה הבינה שזה מצד מי שפרע וזה החילוק בין זה להלואה דשם אין מי שפרע כי מלוה לא קונה וגם אם קונה אבל כיון שאין לו מעות אם מה לקנות לא חשיב שזה מצוי בידו והוי כדבר שלא בא לעולם ועכשיו שרבא חידש שגם בשער קטן מועיל יצא השער בהכרח שזה לא מצד מי שפרע אלא מצד שרבנן החשיבו כאילו הוא קנה את זה ולכן הגמ' דנה שגם בהלואה זה יעזור והגמ' מתרצת שבהלואה לא הקילו לדון כך וע"ש שגם למסקנא יש טעם של מי שפרע אבל זה רק ביצא שער גדול ושם צריך להתחזויי על בי דרא משא"כ לטעם רבא או המשך הגמ' מצד מאי האנית לא צריך ע"ש שהאריך והנה דבריו דלא כש"ך שיש מי שפרע תמיד אם לא שנחלק שרק מי שפרע של קנין זה סיבה להתיר וכן זה דלא כסתימת הפסקים שגם יצא שער קטן שי מי שפרע אם לא דנימא דשם זה לא מי שפרע של קנין והשערי דעה הקשה שר' הושעיא ס"ל שמעות לא קונות א"כ כאן בהכרח שזה מי שפרע לא של קנין

והנה בעיקר קושית הגמ' מהלואה הדבר תמוה הרי שם לא יכול לקנות ועיין פלפולא חריפתא סימן ז' אות ל' שכתב דכונת הגמ' ממקרה שיש לו מעות בביתו שיכול לקנות וכן ביאר במיוחס לריטב"א אמנם צ"ע דבהגהות אשר"י כתב דביש לו מעות באמת מותר ועיין אבני נזר קע"ח שכתב דשם מדובר בפסק במעות על חיטים וחולק על רש"י שכה"ג מותר בהלואתו ובזה כתב שמועיל מה שיש לו מעות אבל אם זה הלואה גמורה על זה חידשה הגמ' שלא מועיל מעות

י"א] בגמ' מבואר טעם היתר פסיקה על שער שבשוק מצד מאי אהנית לי והנה צ"ב הרי זה טעם שהלוקח לא מקבל יתר אבל המוכר נותן יותר כמבואר סברא זו בגמ' ס"ה. ועיין שערי דעה שכיון שזה לא בטוח שיתן יותר הקילו לסמוך שכה"ג מותר והנה צ"ב שבמשנה מבואר טעם שאפילו שאין לזה יש לזה ורש"י ביאר שיכול לקנות אם הדמים ונחשב כאילו קנה ועיין מהר"ם שבאמת יש כאן מחלוקת בביאור המשנה האם הכונה שכיון שהמוכר יכל לקנות או הכונה שהלוקח יכל לקנות וכן משמע קצת בנימוקי יוסף במשנה ע"ב: אמנם עיין תוס"ר ס: וכן בריב"ש סימן ש"ו והאריך בזה בשער דעה סימן קע"ה שבאמת יש כאן שני טעמים שרבא אמר הטעם בגלל מה לי הן מה לי דמיהן דהינו שהלוקח יכול לקנות בשוק ורבה אומר עוד טעם מצד שלא הועיל לו כלום אלא שצ"ב מה הוסיפו בטעם של מה אהנת לי ובאיזה מקרה זה סיבה יותר מאשר הטעם הראשון ועיין שו"ת רעק"א סימן נ"ב בד"ה ולזה שכתב כגון שפסק שיתן לו הפירות דוקא לאחר זמן שבזה מצד שכאילו קנה זה לא שייך דהרי לא נתן לו כדי שיקנה מיד אבל מצד הסברא שלא הועיל לו שייך גם כאן ויתכן עוד למבואר בתוס' שנידון סוגין שגם בשער של עירות זה מועיל ויתכן שנקטו שמצד המשנה בשער של עירות זה לא מועיל ורק מצד הסברא הנ"ל ועיין עוד לקמן

והנה בב"י סימן קע"ה וכן בש"ך שם הביאו את שני טעמי הגמ' של מה לי הן ומה לי דמיהן ושכאילו קנה ביחד אם הטעם של מה הועלת לי וצ"ב הצירוף של שני הדברים ועיין שערי דעה שתמה בזה ועיין בית מאיר שהסכים עמהם ובחידושי הגרמ"ש הביא מהמיוחס לריטב"א ע"ב: שכתב שמצד הטעם של מה האהנית לי זה רק סברא ביחס ללוקח אבל ביחס למוכר יש כאן עדין סיבת איסור ולכן צריך לטעם אחר מצד שכאילו הוא קנה את זה וממילא לא חשיב שנתן יותר וצ"ב א"כ שיועיל טעם זה לבד וצ"ל שבאמת לא חשיב ממש שקנה ולכן רק בצירוף שני הטעמים הקילו חז"ל וצ"ב ועיין שערי דעה בד"ה ולכאורא שתמה שא"כ מה הגמ' שואלת על רבה ורב יוסף שיותר בהלואה סאה בסאה הרי צריך גם הטעם של כאילו קנה ושם זה לא שייך אם לא שנדחוק שגם לדבריהם רבה ורב יוסף זה טעם לבד רק רבא חולק שצריך לשני הטעמים ואולי בהלואת סאה בסאה כל יסוד האיסור מצד התרבית ולא מצד הנשך כיון שמחזיר מה שלקח ומסברא אינו כן צ"ע ועיין שערי דעה שדייק מהרשב"א שצריך תמיד לשני הטעמים עוד צ"ב שהרי ביש לו חזינן שמספיק הטעם של כאילו קנה וממילא למה ביצא השער זה אחרת וצ"ל ששם הכאילו קנה מחמת שיכול לקנות הוא פחות טוב וצריך גם למאי אהנית אמנם צ"ע שהגמ' לומדת הרי אחד מהשני וצ"ע ועיין פרי יצחק ח"ב סימן מ"ו

י"ב] הנה מבואר בתוס' לעיל שביצא השער מועיל מצד מי שפרע ועיין פנ"י שתמה שהרי בסוגין מבואר טעם מצד מאי אהנית לי ועיין שערי דעה דבפשוטו כונת תוס' לטעם של רבא שזה מצד שזה כאילו הוא זכה בחיטים וברשותו התיקר שזה רק מצד שחל כאן מי שפרע ובאמת לטעם של מאי אהנית לי לא צריך מי שפרע ולפ"ז איכא נפק"מ בטעם השני של מאי אהנית לי בכל מקום שאין מי שפרע וע"ש דבמקרה שנתן לו רשות לחזור שאין מי שפרע שבזה עדין מצד מאי אהנית יהיה מותר עוד כתב לדון בנתן לו רק מקצת מעות דבזה מצד מאי אהנית לי זה לא שייך דהרי במחיר הזה לא יכל לקנות הכל אבל מצד הטעם שכאילו קנה א"כ כנגד השיעור שנתן זה כאילו קנה ואין כאן הלואה ע"ש שהאריך להוכיח שמספיק מקצת מעות אמנם בשו"ע מבואר שצריך שיתן כל המעות אמנם בפשוטו יתכן שכל הסברא של כאילו קנה זה רק כדי להחשיב שברשתו התייקר אבל לא כדי שיחשב שאין כאן הלואה עוד יש נפק"מ במקרה שהוא לא אתחזי הבי דרא דמבואר בגמ' שאין מי שפרע שבכל אופן לטעם של מאי אהנית לי יהיה מותר אבל אם צריך לשני הטעמים א"כ עדין תמיד כה"ג אסור ועיין שטמ"ק שם שהביא בזה מחלוקת ראשונים האם הגמ' של מי שפרע זה גם לגבי היתר פסיקה

והנה בעיקר מה דמבואר בשטמ"ק שם שצריך למי שפרע ומשמע שזה גם לטעם של מאי אהנית לי כמבואר בדבריו צ"ב מה צריך את זה ועיין שו"ת בית שלמה סימן פ"ה שביאר שהרי מבואר בגמ' שזה רק היתר במקח וכדי שזה יחשב מקח צריך שיחול לגבי מי שפרע והגרש"ש בקונטרס השיעבוד א' ג' ביאר שאפילו שעצם הפסיקה יש סיבה להתיר אבל כשבא לשלם בסוף יש כאן ריבית מאוחרת ורק מצד שכבר חל פסיקה מראש וחייב לתת את זה אין כאן איסור של ריבית מאורחת וראיתי מביאים דבגידולי תרומה שער מ"ו ח"ד ביאר על דרך דומה שזה עצמו שלא חוזר בו זה כריבית מאוחרת אמנם בתוס' שכתבו שכיון שיש מי שפרע חשיב שברשותו התיקר משמע כביאור הראשון שרק מחמת שחל למי שפרע חשיב שברשותו התייקר וזה כטעם שהוא כאילו קנה את זה

והנה לנ"ל הסברא של מי שפרע זה בצירוף לטעם של הגמ' ולפ"ז גם לסמ"ע שביצא השער יש מי שפרע מעיקר הדין רק אז יש מי שפרע בכל אופן זה לא סיבת ההיתר אלא סיבת ההיתר מצד טעמי הגמ' אמנם עיין חוו"ד שיצא לחדש שבאמת מי שפרע לבד זה סיבה להתיר שזה עצמו שחל קנין למי שפרע חשיב כאילו הוא זכה וברשותו התייקר אלא שכתב שזה רק בשער גדול ולא בשער קטן ולכן שם הגמ' צריכה להגיע לטעם חדש שמה לי הן מה לי דמיהן או לטעם של מה הועלת לי וכן ללא שנראה הבי דרא אין מי שפרע וצריך להגיע לטעמי הגמ' ובזה ישב מה שהגמ' כאן שואלת מה ההבדל בין הלואה למעות הרי כך סברא כל הסוגיא לעיל וביאר שלעיל זה מצד מי שפרע החילוק ברור דבהלואה אין מי שפרע אבל עכשיו שיש טעם חדש שאלה הגמ' וע"ש שחידש עוד דביצא השער ואין בידו מעות חשיב דשלב"ל ואין מי שפרע ולפ"ז חידש שהנידון שבהלואה יועיל יש בידו מעות שאם זה חל למי שפרע על ידי הלואה ממילא לא צריך להגיע לטעמי הגמ' אמנם לשיטות שהלואה לא קנה דלא חשיב כסף אין להתיר גם ביש לו מעות ע"ש והנה דבריו מחודשים שאין מי שפרע רק ביצא שער גמור ולא בשער של עירות וכן כל דבריו רק לסמ"ע ולא לש"ך אם לא שנחדש שיש מי שפרע של קנין ויש מי שפרע של הש"ך והסברא של תוס' להתיר זה רק במי שפרע של קנין

י"ג] הגמ' שואלת שהרי הוא צריך לתת כסף לספסירא רש"י ביאר שהכונה שא"כ הוא הועיל לו ועיין רא"ש שלכן במקום שיש חסרונות צריך להוריד לו חסרונות ומשמעות הדברים שזה בכל מצב ומשמע שהטעם הראשון של הגמ' לא קיים לבד אמנם עיין שטמ"ק בשם הראב"ד שביאר שקושית הגמ' על המשנה דאיך פוסק על שער שבשוק ולא יתן לו יותר הרי מרויח עוד משהו דהינו שאפילו שהיוקר זה לא ריבית אבל יש כאן עוד ריבית ועיין ריטב"א שלמד מסוגין שכל שהמלוה מרויח משהו אסור דהינו שאין נידון הגמ' סברא מיוחדת מצד מאי אהנית לי ויתכן שלדבריו לא שייך לדון מצד חסרונות שזה ודאי לא נחשב שמקבל דבר יותר מההלואה עצמה ורק מצד שזה חסר במאי אהנית לי ועיין שטמ"ק שחלק על הרא"ש שכיון שזה דבר שלא ניכר בזה לא גזרו ע"ש

# ע"ב: במשנה – ת"ר המוליך

# טושו"ע סימן קע"ה

**א. טעם החיסרון דשער של עיירות – רא"ש סימן ס' וברמב"ן ורשב"א ס"ג:**

**ב. בדין שער של עיירות - עיין רא"ש ובשערי דעה קס"ב סק"ד**

**. בביאור חדשות מד' וישנות בג' – עיין רמב"ם פ"ט ובמ"מ ובטושו"ע סימן קע"ה ס"ב**

**ג. יזיף מלקוט חבריה – עיין רשב"א [ובמיוחס לריטב"א] ובתוס"ר [יש לעיין בדבריהם האם מועיל יצא השער ללא הטעם של מאי אהנית לי] ועיין שערי דעה קע"ה סק"א בד"ה אך ובד"ה ובאמת**

**ד. הא דבשער לקוטות אין הסברא דמאי אהנית – שערי דעה קע"ה סק"א בד"ה אך באמת**

**ה. לוין על שער שבשוק – עיין ראשונים החילוק בין זה לפסיקה בחוב ועיין רא"ש דבפשוטו כתב שני ישובים ובביאור כוונתם עיין רעק"א תשובה נ"ב בד"ה ולכאורא ובשערי דעה קס"ב סק"ג בד"ה היה, קס"ג סק"ה בד"ה עוד יש מקום, ובדרישה קס"ג סק"א וכן הוא בט"ז קס"ג ד' ועיין גליון יד אברהם קס"ב ס"ג לגבי חסרונות ביצא השער בהלואת סאה בסאה**

**ו. תוד"ה אין – עיין מהרמ"ש וברא"ש בשם הראב"ד ובהגהות אשרי על הרא"ש ס"ז**

**ז. האם היתר יצא השער מצד שכאילו יש לו או שזה סברא שלא מרויח – שע"ד קס"ב סק"ג בד"ה אמנם ואילך [ועיין מאירי ס"ב.]**

**ח. האם עוזר הסברא שיכול ללות בפסיקה על הפירות – שע"ד קע"ה סק"א בד"ה עוד יש ליתן טעם ובשאר דוכתי הנ"ל [ויש להשים לב מכל המקומות שהביא מהראשונים שזה דלא כדבריו]**

**ט. בדין יש לו מעות בבא בהלואתו – ש"ד קס"ג סק"א ע"ש מה שהוכיח מהרא"ש בסוגין**

**ע"ב:**

א] רש"י ד"ה פוסק עמו כתב לתת לו מאותו גדיש ומשמע שבאמת חל כאן חיוב לתת מאותו גדיש וזה דלא כתוס' ס"ד: שנקטו שזה רק פסיקה שיתן לו חיטים אבל יכול לתת לו ממקום אחר ואולי כונת רש"י שכדי להתיר צריך שהפסיקה היא על אותו גדיש רק שיכול להחליפו בדבר אחר וצ"ע

ב] הגמ' אומרת שר' יוחנן ס"ל שלא יכול לפסוק כשער של עירות ובטעם הדבר עיין רא"ש שכתב שכיון שטעם ההיתר מצד מאי אהנית לי א"כ כל שזה שער קטן לא שייך ההיתר וצ"ל מצד שלא תמיד יכול לקנות מיד ועד שיבוא לקנות כבר יתיקר השער אמנם הרמב"ן והרשב"א ס"ג: ביארו שזה חסר בסברא שהמוכר יכול לקנות שכיון שאין דרכו לקנות מיד עד שיקנה יעלה השער וצ"ב מחלוקתם וכן צ"ב למה הרא"ש לא ביאר על טעם המשנה שזה הטעם העיקרי והנה לענין הלכה הרי"ף נקט שקי"ל כר' יוחנן והנה הרא"ש לעיל ביאר שרבא שלומד מר' ינאי שפוסקין ביצא השער כונתו לחדש שמועיל שער של עירות ועיין סימן קע"ה בב"י דמשמע שכך פסק להלכה וצ"ל שמה שכתב כאן שר' יוחנן ס"ל שאין כאן הסברא של מאי אהנית רבא חולק בזה עצמו ואין לומר שפסק דלא כטעם של מאי אהנית שהרי לעיל למד שצריך להוריד חסרונות מצד הסברא של מאי אהנית ובדעת הרי"ף צ"ל שביאר כרמב"ן שרבא לעיל רק בא לאפוקי מחיטי דאכלבי וארבי והנה צ"ב בדעת הרא"ש למה העתיק את ר' יוחנן הרי לא קי"ל כך ועיין שערי דעה קס"ב סק"ד שכתב שיש בזה נפק"מ לגבי הלואת סאה בסאה דשם הרי לא נותן כסף ורק עוזר כי יכול ללות וזה רק ביצא השער גמור אמנם הרמ"א כתב שגם שם מועיל שער קטן ודלא כדבריו ולפ"ז הדרא קושיא לדוכתא

ג] מבואר בגמ' שהיו ישנות מג' וחדשות מד' וכו' עיין רמב"ם פ"ט דמבואר שאסור לפסוק כלל וביאר המ"מ שכיון שזה אותו סוג דהרי החדשות יהיו ישנות א"כ כל שאין להם מחיר קבוע לא חשיב יצא השער אמנם עיין במ"מ שהביא שרש"י גרס אין פוסקים על החדשות בד' דהינו שאם פוסק לתת לו החדשות לאחר זמן והרי אז יתן לו ישנות וד' חדשות זה כמו ישנות בג' שהרי הם מצטמצמים א"כ ודאי מה שפוסק לו בכזה מחיר זה הוזלה כיון שמקדים לו מעות וזה אסור ובאמת אם יפסוק ישנות בג' אין איסור וכן אם יפסוק לתת לאחר זמן חדשות אין בזה איסור ועיין ריב"ש סימן ש"ו דלביאור רש"י מבואר שפסיקה בהוזלה ביצא השער אסור

ד] לענין לקוטות עיין בפוסקים דלפסוק אם בעל הבית בג' אפשר דזה נחשב יצא השער ואין זה דומה לחדשות וישנות דשם זה אותו סוג ופה זה שני סוגים וכל האיסור של סוגין זה רק לפסוק לבעל הבית על לקוטות בד' שכיון שהוא מתביש לקנות ממילא הוא ודאי יתן משלו ויש כאן הוזלה ועיין ט"ז דלטעם הגמ' שסתם אדם דעתו על יפות אם יתנה מפורש שיתן לקוטות יכול לפסוק רק שצריך להחמיר כשלון הראשון

ה] הגמ' אומרת שמותר לפסוק ללקוטות כשער של לקוטות והגמ' מבארת הטעם שאם אין לו הוא לוה מחברו משא"כ בעל הבית הוא מתביש ללות מחברו והנה מבואר בגמ' לכאורא שיסוד ההיתר של פסיקה מצד שהמוכר יכול ללות מה שמכר ולכן חשיב כיש לו וצ"ב למה הגמ' לא אומרת כי יכול לקנות בכסף שקיבל ועיין תוס' ובתוס"ר דמבואר שכיון שכאן זה שער לא מצוי כל כך לכן לא הסתפקו בזה שיכול לקנות והצריכו שיוכל גם ללות אבל בעלמא מספיק מה שהמוכר יכול לקנות בכסף שקיבל

אמנם עיין רשב"א שהקשה דמה הגמ' אומרת שההיתר כי יכול ללות הרי הגמ' לעיל אומרת שיש לו חיטים בהיני ושילי וצ"ב קושיתו דשם הגמ' אומרת טעם שהלוקח יכל לקנות וכאן הגמ' אומרת טעם שהמוכר יכול ללות וצ"ל שכונתו לדמות דשם רואים שהמציאות שיכול לקנות וא"כ למה הגמ' כאן לא אמרה כך ותירץ דבאמת לא מספיק הטעם שיכול לקנות לבד אלא תמיד צריך גם שיכול לקנות וגם שיכול ללות אמנם הוסיף דמה שהגמ' לא פירשה שם פירשה כאן וצ"ע דשם מדובר על הלוקח ושם ודאי אין שום מעלה ללות וקצת משמע שגרס בגמ' שם שיש חיטים בהיני ושילי והמוכר יכול לקנות אותם אמנם בהמשך הדברים לא משמע כך וצ"ע

והנה לשני ביאורים אלו מבואר דיש מקרה שצריך להגיע גם למה שיכול ללות וגם למה שיכול לקנות וצ"ע שהרי הגמ' לעיל אמרה שההיתר מצד מאי אהנית לי והרי שם יכול רק לקנות ולא שייך הסברא של יכול ללות וצ"ל שכלפי החלק הזה מספיק מה שיכול לקנות ורק כלפי החלק שזה כיש לו צריך דרגא יותר אמנם אם נימא שמספיק הטעם של מאי אהנית לי לבד א"כ צ"ע למה כאן הגמ' צריכה לעוד טעם ועיין שערי דעה קע"ה א' שלמד מזה שצריך תמיד את שני הטעמים והנה צ"ע עוד שהרי התוס"ר ביאר ששער של עירות זה חיסרון בדין מאי אהנית לי ומשמע שזה לא חיסרון מצד הסוגיא של אפילו אין לזה יש לזה וכאן מבואר שבלקוטות זה חיסרון בדין של אפילו אין לזה יש לזה וזה לא חיסרון בדין של מאי אהנית לי וצ"ע

אמנם עיין במיוחס לריטב"א [יש הרבה דברים לא ברורים בסוגין] שכתב שיתכן שבלקוטות לא שיך לקנות מצד שהם לא מוכרים את זה רק מלוים ולכן הגמ' כאן נקטה הטעם של הלואה והנה לפ"ז מבואר שטעם של הלואה לבד עוזר וכן מבואר שגם במקום שלא שייך הסברא של מאי אהנית דהרי כאן הלוקח לא יכול לקנות כמו שהמוכר לא יכול לקנות בכל אופן מותר וכן עיין שערי דעה שדן דמבואר כאן בסוגין היתר חדש כי יכול ללות והקשה א"כ למה הגמ' לעיל צריכה להגיע למה לי הן מה לי דמיהן כי יכול לקנות וזה רק במעות הרי כאן מפורש שעוזר גם מה שיכול ללות וכתב ששם מדובר בשער קטן ובזה באמת לא שיך להתיר כי יכול ללות וצריך להגיע לקניה וזה רק מצד שיש לו כסף ובאמת בשער גדול לא צריך שיהיה לו מעות אלא מספיק הטעם שאפשר ללות אמנם כתב שדבריו דלא כרמ"א שמועיל שער קטן גם כלפי יכול ללות

והנה עיין במיוחס לריטב"א שהביא להקשות עוד מהראב"ד שכאן הגמ' אומרת שיסוד ההיתר כי המוכר יכול ללות והגמ' לעיל אומרת כי הלוקח יכול לקנות ותירץ שצריך לשניהם שהסברא של הגמ' לעיל שלא יהיה תרבית והסברא של הגמ' כאן שלא יהיה נשך דהינו שלא נקט שכאן סברת הגמ' שזה כאילו זכה בזה אלא שכיון שיכול ללות חשיב שלא נתן יותר והנה הראב"ד לא הקשה דשם מבואר בגמ' שיסוד ההיתר מצד מה לי הן מה לי דמיהן דהינו כאילו זכה בזה וצ"ל שלמד כרמב"ן ולא מבואר שם בגמ' כזה דין שכאילו קנה את זה וצ"ע

ה] הגמ' מסיקה שלוין על שער שבשוק ועיין רש"י שהביא מהבה"ג וכן הוא ברוב הראשונים שהכונה שיש היתר של הלואת סאה בסאה ביצא השער והנה מבואר בגמ' בטעם הדבר מצד שאומר לו שיש חיטים ויכול לקנותם ועיין שערי דעה קס"ב סק"ג בד"ה אמנם שכתב שלשון הגמ' משמע שסיבת ההיתר שכיון שיכול לקנות מיד ולפרוע לכן לא חשיב שנותן לו יותר דהינו שזה לא נשך וע"ש שהביא משו"ת הרא"ש שכתב שבקובע זמן על הפרעון לגבי הלואת סאה בסאה שאם זה יש לו מותר כיון שזה כאילו קנה משא"כ ביצא השער שזה מצד שבידו לקנות א"כ כה"ג שלא פורע מיד לא חשיב שבידו לקנות וכתב השערי דעה דמבואר שזה לא מצד שכאילו קנה ויש לו שא"כ אין סברא לחלק אלא שיש כאן סברא שלא מרויח כלום [אמנם אין זה מוכרח דיתכן דכונת הרא"ש שכה"ג הרי ודאי לא יקנה ולא שייך להחשיב כיש לו ] והנה הרא"ש דימה להלויני עד שיבוא בני ושם זה התר של יש לו וצ"ל דיש שם גם היתר מצד שלא נותן יותר דהרי יכול להחזיר מיד אמנם עיין שערי דעה שהקשה דבלשונות הראשונים מפורש שדימו דין זה ליש לו דהינו לדין הלויני עד שיבא בני וכתבו שזה מצד שברשותיה אתייקר [כן הוא בלשון הנימוק"י] וצ"ב לשון הגמ' וצ"ל שכיון שיכול לקנות דנים כאילו קנה וצ"ע בזה

ו] והנה דעת הראשונים שכאן מועיל אפילו אם אין מעות בידו מצד שיכול לקנות בהקפה או כי יכול ללות חיטים עד כמה שיצא השער שזה דבר מצוי ודעת הראב"ד שצריך שיהיה לו מעות שלא עוזר מה שיכול ללות אלא רק מה שיכול לקנות אפילו בדמים אחרים שיש לו והקשו מה זה שונה מהגמ' לעיל לגבי פסיקה דמבואר דבבא בהלואתו אסור אם אין לו ולא עוזר מה שיכול ללות או מה שיש לו מעות ותירצו דשם כיון שבתחילה הלוהו מעות לכן זה חמור ובביאור כונתם הט"ז קס"ג סק"ד והדרישה קס"ג סק"א ביארו שכונתם שיש כאן קולא מיוחדת בהלואת סאה בסאה כיון שמחזיר את מה שנותן משא"כ בפסיקה נותן מעות ופוסק על חיטים דהינו שהלואת סאה בסאה זה יותר קל מפסיקה אמנם עיין שערי דעה קס"ב סק"ג ובשאר דוכתי שדחה ביאור זה דהרי מצאנו בכל המקומות שהלואת סאה בסאה זה יותר חמור מאיסור פסיקה ועיין רעק"א תשובה נ"ב בד"ה ולכאורא שביאר שכונת הראשונים שכיון שנתן בתחילה המעות בתור הלואה לכן זה גרע דהינו משא"כ בהלואת סאה בסאה שמראש זה ניתן בתור הלואה של יצא השער ובשערי דעה קס"ב ג' ביאר שזה צירוף של שני הסברות דהינו שמקח זה דרגא תחתונה כיון שזה כסף שניתן כדמי מקח וסאה בסאה חמיר כיון שזה דרך הלואה אבל עדין יש בזה קולא שמקבל אותו דבר אבל בבא בהלואתו שלא מקבל אותו דבר וכן זה כסף שניתן בתור הלואה לכן זה יותר חמור [ועיקר הסברא מבואר בשטמ"ק ס"ב: בשם הריצב"ש שלכן לתנא דבריתא לא מועיל אפילו יש לו בבא בהלואתו] ועיין שערי דעה ורעק"א שכתבו שלפ"ז בכל פסיקה יש סיבה להתיר לא רק מצד שכיון שנתן כסף ויכל לקנות בזה אלא מצד שיכול ללות הפירות ולראב"ד ביש לו מעות

ועיין רא"ש שהביא בשם הראב"ד שישב שכל הקולא של הגמ' כאן זה ביחד אם הסברא של מאי אהנית לי שהחיטים לא היו נפסדות ובזה יש קולא ביש לו כסף ויצא השער אבל בבא בהלואתו שאין את הקולא הזו לא עוזר מה שיש לו מעות ועיין רעק"א שלפ"ז בכל פסיקה בנותן מעות שיש הסברא של מאי אהנית לי לא צריך להגיע למה שיכול לקנות במעות שהביא לו אלא מועיל גם מצד שיכול ללות או ביש לו מעות אחרות שיכול לקנות אם זה

ז] והנה הגמ' ס"ג: אומרת שרבה ורב יוסף מבארים שיסוד ההיתר של יצא השער מצד מאי אהנית לי והגמ' שואלת שא"כ גם בהלואת סאה בסאה יש הסברא הנ"ל והגמ' דוחה שכאן שזה הלואה גרע והקשה רעק"א למה הם הוצרכו לטעם הנ"ל ולמה לא ביארו מצד שכל שנותן כסף אין את החומרא המיוחדת תחילתו הלואה וממילא זה עוזר מצד שכיון שיכול ללות לכן זה מותר והרי זה באמת סיבה גם להתיר בהלואה וכן לראב"ד מה הגמ' שואלת מהלואה אולי כל מה שמועיל בפסיקה זה ביחד אם מה שיכול לקנות בדמים שמקבל ובאמת גם בסאה בסאה עוזר כל שיצא השער שיכול לקנות וע"ש שחידש שבמקרה שקבע זמן מבואר ברא"ש שבסאה בסאה אסור ולא עוזר יצא השער ובכל אופן בפסיקה זה מועיל ובזה צריך להגיע לטעם מצד דמאי אהנית לי וכן לראב"ד ממקרה זה הגמ' שאלה למה שבהלואה יהיה אסור ועל זה חילקה הגמ' כנ"ל והדבר דחוק שכונת הגמ' על כזה מקרה והגמ' לא ביארה דבר זה כלל ועוד אין הדבר מוסכם שבפסיקה מועיל אם קבע זמן וכן יש דעות שגם בהלואה מותר בקבע זמן ובשערי דעה העמיד הקושיא מה רבא צריך להגיע למה לי הן מה לי דמיהן שזה מצד שיכול לקנות בכסף שקיבל הרי בסוגין מבואר שעוזר מה שיכול ללות או מה שיש לו כסף [וצ"ע למה רע"א לא הקשה מצד זה] ותירץ שמדובר בשער קטן ובזה קשה ללות ולכן רבא היה צריך להגיע לסברא מיוחדת שאם הכסף שקיבל יכול לקנות וכן ביאר שלכן רבה ורב יוסף רק כאן ביארו טעם אחר דכיון דמדובר בשער קטן בזה נקטו שלא שייך הסברא שיכול ללות וגם ס"ל שלקנות לבד זה לא עוזר כמבואר ברשב"א ע"ב: ולכן הוצרכו לטעם חדש מצד מאי אהנית לי [אמנם כל זה שייך אם זה טעם לבד ולא ביחד אם שכאילו קנה את זה ] אמנם עיין שערי דעה שכתב שזה דלא כרמ"א דמפורש שגם ביצא השער בסאה בסאה עוזר שער קטן והנה את סברת רע"א היה אפשר לומר שבנותן לו מעות זה כמו יש לו ויכול ללות זה רק היתר מצד שחשיב שלא מרויח וממילא בקצב זמן הגמ' צריכה להגיע לסברא של מה לי הן מה לי דמיהן וקושית השערי דעה מיושב גם לרעק"א

ח] והנה מתבאר מדברי השערי דעה ורעק"א שכן הוא פשטות הראשונים שבכל פסיקה אפשר להתיר א. מצד הטעם המבואר בגמ' מאי אהנית לי או טענת רבא מה לי הן מה לי דמיהן ובסוגין נתחדש עוד טעם שכל שזה לא פסיקה בחוב ממילא יש הסברא שכיון שיכול לקנות באשראי או ללות הפירות ולתת חשיב כיש לו ועיין שערי דעה שכתב נפק"מ בנתן מקצת מעות דבזה לא שייך שבזה יקנה את הכל אמנם יעזור מצד שיכול ללות וכאן אין החומרא של בא בהלואתו ובסימן קס"ג סק"ה בד"ה עוד כתב לבאר את דינו של רב האי גאון שכל שפוסק חיטים על היין מותר אפילו שאין לו במה יקנה אבל כיון שכאן לא היה תחילתו הלואה עוזר מה שיכול ללות והאריך בזה בסימן קע"ה סק"א בסופו

אמנם בראשונים בכמה מקומת מבואר דלא כדבריהם דיש היתר מצד שיכול ללות א. לגבי דינו של רב האי גאון כתבו מפורש שכל ההיתר מצד שזה כמחליף פירות בפירות ב. הרמב"ן ביאר שהחידוש של רבא שאפשר לפסוק מחיטים על יין והקשה הש"ד קס"ג ה' הרי כאן זה מועיל מצד שיכול ללות ולא צריך להגיע מצד שיכול בזה עצמו לקבל חיטים ג. הרשב"א ס"ג. אומר שיסדו ההיתר בנתן מעות כי יכול לקנות בזה ואל מצד שיכול ללות ד. בלשון השו"ע משמע שלא עוזר מקצת מעות ה.מבואר ברא"ש שמנכה חסרונות מצד שלא שייך מאי אהנית והרי בשער גדול יש להתיר מצד שיכול ללות ולא צריך להגיע לטעם הגמ' ובפשוטו בהכרח כביאור הט"ז שעיקר מכון הראשונים לחלק שסאה בסאה כיון שמחזיר את מה שנתן זה יותר קל אבל בפסיקה שזה מעות בעד חפץ שם לא עוזר אלא מצד שיכול לקנות בדמים שנתן אלא שצ"ע דבעלמא סאה בסאה זה יותר חמור וצ"ל שכלפי להחשיב שיש לו על ידי שיכול לקנות או ללות זה רק סברא כלפי סאה בסאה שכל שזה מעמיד שזה הלואת סאה ואל הלואת דמים זה כבר סיבה להתיר וכלפי החיסרון שזה נראה כהלואת דמים ומחזיר יותר מועיל מה שכאילו קנה אבל במקום שאין את היתרים בזה סאה בסאה חמיר ועדין צ"ע

ט] הט"ז סימן קס"ג נקט שלגבי בא בהלואתו מועיל יש לו מעות ועיין שערי דעה שם שתמה דבדברי הראב"ד בסוגין מפורש שלא מועיל שהרי ביאר שכל סוגין זה ביש לו מעות ועל זה הקשה מה זה שונה מבא בהלואתו וכתב לחלק ומבואר שגם ביש לו מעות זה אסור אבל מצד עיקר הסוגיא היה מקום לומר שהגמ' שם מדברת באין לו מעות וביש לו מעות מותר כמו כאן ואין סתירה בין הסוגיא

# סאה בסאה

# גמ' ע"ה. במשנה – המשנה

# טושו"ע סימן קס"ב [חוץ מס"ד וכן את הריב"ש ס"ב]

**א. בדין קביעות זמן – עיין ראשונים בסוגין ובריטב"א מ"ד: בד"ה וכיון וברמב"ם פ"י ממלוה ה"א ב' ובשו"ת הרא"ש ק"ח ט"ו ובב"י בשם שו"ת הרשב"א ועיין שערי דעה קס"ב סק"ג ובסה"ת שער מ"ו ח"ד סנ"ו ובגידולי תרומה שם [ועיין שו"ת רעק"א סימן נ"ב בד"ה אף וע"ש לגבי קביעות מקום]**

**ב. בהיתר דכיכרות – עיין בעל המאור ומלחמות וברמב"ן ובריטב"א ועיין תוס' בד"ה וכדברי שיש היתר של אינם מקפידים ועיין מ"ב סימן ת"נ סק"ב ובשער הציון שם**

**ג. בדין ידיעת השער – עיין ב"י ובב"ח וט"ז סק"ג ובש"ך סק"ט ועיין חוו"ד קס"ג א' לגבי פסיקה**

**ד. בדין יש לו טיפה בסב"ס ובפסיקה – עיין רשב"א ס"ג. ומהרמ"ש בסוגין ובחו"ד קס"ג סק"א ובדרישה קע"ג סק"ה [וכן הוא בקונטרס לסמ"ע אות י"ט] ועיין רא"ש סימן ס"א לענין יש לו קצת מעות ובמהר"ם שם בביאור התוס' [והב"י קע"ה ס"א דייק מלשון הרמב"ם לחלק בין סתם פסיקה לבא בהלואתו]**

**ה. גמ' מ"ד: בביאור ספיקו של רב - עיין תוס' שם בד"ה נעשה ורשב"א ותס"ר ובריטב"א ור"ן וברעק"א**

**ו. האם יש איסור בעצם הפסיקה - עיין ריטב"א מ"ד: ד"ה תסתיים ובראשונים שבת קמ"ח: ובט"ז סק"ג ועיין סה"ת שמ"ו ח"ה ס"א [ובאבני נזר קע"ו כ"ב]**

**[ז. הלואה סב"ס לזמן מועט – תוס' רי"ד ורמב"ן שבת קמ"ח:]**

**ח. בדין פסיקה של סאה בסאה – ט"ז קס"ב סק"א ובשע"ד ובית מאיר וחזו"א ע"ב סק"ה**

**ט. בדין הלואת סאה חיטים בעד סאה דוחן – שטמ"ק ע"ה. על המשנה השניה ובסה"ת שמ"ו ח"ה אות ז' [וע"ש בגידולי תרומה] הובא בטור וברמ"א סוף סימן קס"ב [ועיין חו"ד קס"א סק"א ובבאר מים חיים שם] ועיין גליון רעק"א**

**י. האם יש איסור על הלוה – ק"ס ס"א ועיין ריטב"א מ"ד: בד"ה תסתיים בסופו**

**י"א. בדין מלוה סאה שיחשב יש לו – עיין ב"י בשם ת"ר ובס"ב בנו"ע ובחוו"ד סק"ד**

**סוגיא דסאה בסאה [ע"ה. טושו"ע סימן קס"ב]**

א] מבואר במשנתינו שיש איסור הלואת סאה בסאה אמנם מהא דהקילו ביצא השער וביש לו מבואר שזה רק דין דרבנן וכן הוא בגמ' ס"ב. ובטעם הדבר עיין שו"ת הרא"ש כלל ק"ח סימן ט"ו שביאר שזה מצד שכיון שנותן כמו קיבל דהינו שכיון שקצצו לפי מדה חשיב שמחזיר מה שנותן ואין זה ריבית ורק מדרבנן דנו שזה נראה כריבית מצד שמסתכלים על השויות ומחזיר שויות יותר ממה שקיבל וברמב"ן ריש פרק איזהו נשך מבואר שזה מצד שבתר מעיקרא ובפשוטו הכונה כיון שמצד הקציצה זה לא קציצה לשלם יותר לכן לא חשיב ריבית ובט"ז קס"ב סק"א דן עוד טעם כיון שזה קרוב לשכר ולהפסד דהינו שהרי יתכן שזה יתיקר ויתכן שזה יהיה יותר זול אמנם בפשוטו מבואר שזה רק סברא כלפי הדאוריתא ולא כלפי הדרבנן והנה מבואר בגמ' ס"ג: שיש סברא שמאי אהנית לי שהרי אם החיטים היו אצלי הם לא היו נפסדים ועיין תוס' ס"ב. שזה הסיבה שאצל עכו"ם מוציאים סאה חיטים ובפשוטו אין זה טעם אמיתי שלא יהיה בזה ריבית מדאוריתא אלא זה רק סברא שגם מדרבנן זה סיבה להקל וצ"ע

ב] והנה מבואר במשנתינו דמדרבנן יש בזה איסור ובפשוטו הטעם שדנים לפי השויות ויש כאן תשלום של תוספת והחזו"א ע"ב ד' כתב שכל מה שזה אסור כי מעיקר הדין זה מחיב שויותו ורק מצד קציצתו זה מחיב את עצמו ולכן שיך לדון שיש כאן ריבית מדרבנן והנה בפשוטו חשיב נשך ותרבית דהינו שכיון שמצד עיקר הדין צריך לחול חיוב שויות וחל חיוב של מידה החלק הנוסף זה נשך ביחס ללוה ותרבית ביחס למלוה אמנם עיין לבוש דכתב דחשיב נשך ולא תרבית וצ"ל הסברא שכלפיו יש הטעם של חיטי דקדחו באכלבאי ורק ביחס ללוה חשיב שנותן יותר [ולפשטות הגמ' בהיתר של יצא השער שזה לא נשך משמע כדבריו] אמנם משמעות החכמת אדם כלל קל"ד ס"א שחשיב תרבית ללא נשך ויתכן הסברא שכלפי הלוה כיון דמה שנותן סאה דזה מה שהתחיב חשיב שלא ננשך אמנם ביחס למלוה שיך לדון שזה עצמו שקצב שיקבל לפי מדה ולא לפי דמים חשיב תרבית וצ"ע והנה הגמ' ס"ג: שואלת שאם יש סברא של מאי אהנית ממילא זה גם סיבה להתיר סאה בסאה וצ"ע דשם זה סברא שגם אין נשך ובפשוטו כיון שהמוכר יכול לקנות אבל כאן זה רק סברא שאין תרבית ולחכמת אדם שכל האיסור מצד תרבית א"ש וצ"ע

ג] **ואני אתן לך לגורן:** צ"ב מה התוספת בחלק זה ועיין בראשונים דהרמב"ם למד שזה מקור שכל שהיה קביעת זמן אין את ההיתר של יש לו אמנם עיין תוס' דמשמע שיש חידוש שאפילו שלא מצוי שזה יתיקר ובכל אופן מותר ועיין שו"ת הרא"ש כלל ק"ח ט"ו שכתב שההוה נקט שאדם שאין לו חיטים דרכו לומר שכשיהיה גורן ויהיה לו חיטים הוא יתן לו

ד] מבואר במשנה שיש היתר של עד שיבוא בני או עד שאמצא המפתח וביארו הראשונים שזה הביאור של יש לו ועיין רש"י מ"ד: שביאר שזה כאילו קנה את זה וברשותיה אתייקר וכן הוא בנימוקי יוסף שם והראשונים לעיל ביארו שגם מותר יצא השער ובלשון הראשונים כולם שזה כמו עד שיבוא בני דהינו שגם יצא השער זה כמו יש לו ולנ"ל הכונה וברשותיה אתייקר דהינו שאם זה יתיקר ומחזיר לו חיטים יותר יקרים לא חשיב שמחזיר לו יותר אמנם עיין שערי דעה קס"ב ג' שהביא שלשון הגמ' ע"ב: דאיכא חיטי בהיני ושילי יכלתי לקנות אות מיד ומשמע שזה לא סברא כאילו קנה אלא שאין כאן נשך כיון שיכל לקנות מיד ולתת לו דהינו שזה הגדר של הקולא דרבנן לדון שאין כאן ריבית וע"ש שהביא עוד משו"ת הרא"ש שחילק לגבי קביעות זמן שזה חסרון ביצא השער ולא ביש לו דיש לו הגדר שזה כאילו נקנה משא"כ ביצא השער זה רק סברא שזה כמו הלויני עד שיבוא בני דהינו שזה לא כאילו קנה את זה ובאמת ביסוד הסברא של הלויני עד שיבוא בני משמע שמה שנותן יותר לא כי היה המתנת מעות אלא כי חסך לו את הטירחא ללכת לבית ולהביא לו את החיטים ובריטב"א מ"ו. ביאר בדעת רש"י שאם זה באמת כך זה סברא להתיר אפילו סאה בסאתים והנה ודאי דבסוגין מדובר אפילו שזה לא הסיבה אמנם צ"ל שזה קולא מדרבנן שכל שאפשר לראות את העסק שביניהם שזה לא תשלום בגלל ההמתנת מעות אלא כי חסך לו טירחא לא גזרו רבנן ועיין מאירי ס"ב. שביאר שיסוד ההיתר של יצא השער שאז לא רואים שדעתו על ההרוחה של היוקר

ה] עיין רמב"ם פ"י ממלוה דמבואר שנקט שכל ההיתר של יצא השער ושל יש לו זה רק אם לא קבעו זמן אבל אם קבעו זמן אסור ועיין ריטב"א שמקורו מהמשנה דמבואר שאסור עד הגורן ולמד הרמב"ם שהכונה שיש לו ובכל אופן כיון שקבע לגורן לכן אסור וכן לגבי יצא השער לשון הגמ' לוים סתם ופורעין סתם ולמד הרמב"ם שהכונה ללא קביעות זמן ועיין רשב"א שחלק שהקביעות זמן לא בא לומר שלא יכול לשלם קודם אלא שיכול לאחר הפירעון [וכן השיג עליו בשו"ת הרא"ש] ועיין רא"ש בשו"ת כלל ק"ח ט"ו שכתב שגם במקרה שקבע זמן שלא יכול לפרוע קודם זה רק סברא כלפי יצא השער ולא כלפי יש לו ששם הסברא שכאילו קנה את מה שיש לו והשערי דעה קס"ב ג' למה דמבואר ברא"ש שיצא השער זה לא מצד יש לו וברשותיה אתייקר אמנם יש לדחוק שזה רק סברא שלא שייך לדון כאילו קנה את זה שכיון שלא יכול עכשיו לפרוע ודאי שזה לא עומד שיקנה את זה ועיין ב"י שהביא משו"ת הרשב"א ושם משמע שגם בקבע זמן שלא יוכל לשלם קודם בכל אופן מותר שכיון שיכול לקנות ולהשאיר בביתו עד שיחזיר לו לכן מותר אפילו שקבע זמן והנה בדעת הרמב"ם שאסר גם בסתמא עיין מ"מ שביאר שזה מצד שכיון שכשקבעו מפורש מסתמא יתן לו רק לאחר זמן וזה ניכר שכונתו למה שזה יתיקר ועיין נתיבות שלום שהביא מהרדב"ז שלפ"ז בדבר שאין דרכו להתיקר הרמב"ם מודה שאין סיבה לאסור והנה להלכה קי"ל שגם בקביעת זמן מותר כיון שיכול לשלם קודם אבל בקביעה לטובת הקונה שלא יכול לשלם קודם בזה הרמ"א סימן קס"ב החמיר בזה ומדויק שם שזה רק לגבי יצא השער ולא לגבי יש לו

ו] והנה עיין ספר התרומות שער מ"ו ח"ד סנ"ו שכתב שדינו של הרמב"ם גם לגבי פסיקה והביא חולקים ועייל גידולי תרומה שתמה על זה שמשמעות הרמב"ם שלא הזכיר דין זה לגבי פסיקה משמע ששם גם אם יהיה קביעות זמן זה מותר וכן הוא מפורש בריטב"א בסוגין ועיין רעק"א סימן נ"ב בד"ה אף שכתב שסתימת הפוסקים שבפסיקה אין כזה הלכה [ועיין חזו"א ע"ו ב' שהאריך בזה מעוד מקומות בפרקין] ובטעם החילוק רעק"א ביאר שבפסקה יש היתר מצד מאי אהנית לי ובזה לא איכפת לן שהוא לא יכול לפרוע קודם וצ"ל שגם מצד הקונה לא הועיל לו כי יכול לקנות ולשמור את זה אמנם למבואר שהטעם של מאי אהנית לן זה ביחד אם הטעם שמה לי ה מה לי דמיהן שזה כאילו קנה את זה א"כ לא שייך לחלק מצד סברא זו ולמבואר בשערי דעה שכונת הרא"ש שכאן היתר לא מצד כאילו קנה אלא כי יכול לקנות משא"כ בפסיקה זה מצד שכאילו קנה א"כ יתכן שבפסיקה אין חסרון זה והרי זה כיש לו

ז] מבואר במשנתינו שנחלקו הלל וחכמים האם יש היתר של יש לו ומבואר בגמ' עוד מחלוקת האם לוין סתם ופורעין סתם וביארו הראשונים שהכונה לגבי יצא השער שלחכמים מותר ולהלל אסור אמנם לאמוראים לעיל שלא עוזר יצא השער צ"ל שלא ידעו מסוגין ומבואר שנחלקו עוד לגבי ככרות והרמב"ם למד וכן סתימת הרי"ף שזה אותו נידון של יצא השער או יש לו אבל אין כאן עוד מחלוקת אמנם עיין ראשונים שנקטו שיש כאן עוד מחלוקת לגבי ככרות ובטעם ההיתר לרבנן ובטעם ההיתר ברש"י משמע שזה דבר מועט ובזה לא גזרו וכן מבואר לחד פירושא בתוס' עוד כתבו התוס' לבאר שכיון שזה דבר מועט דרך בני אדם לא להקפיד ולתת את זה לא בגלל האגר נטר וכן הוא בריטב"א והרשב"א בשם הראב"ד, וברמב"ן הביא בשם רב האי גאון שכיון שזה כמות קטנה זה לא קשה להשיג וממילא זה כמו זבל דהינו דשם מבואר שזה בכלל ההיתר של יש לו ה"ה כאן ולפ"ז הלל חולק לשיטתו שלא עוזר יש לו והרמ"א כתב שהמנהג להקל [ויש לדון האם יכול לומר קים לי ולא לשלם] והנה עיין טושו"ע סימן ת"נ דבלוה ככר בערב פסח יכול לשלם כיכר אחר לאחר פסח ואין בזה איסור של הנאה מחמץ ומבואר שגם אין בזה איסור ריבית ועיין מ"ב סק"ב שזה מצד ההיתר של ככרות ועיין שער הציון שהביא מהחמד משה שהקשה שדוקא שם שההבדל בעלית המחיר של ככר הוא לא גדול אבל כאן שכיכר לפני פסח מחירו מאוד זול ולאחר פסח הוא יקר לא שייך כאן את היתרו של כיכרות וכתב לישב שמדובר שלוה כמת קטנה דהינו שגם אם יש הבדל במחיר של הדבר אבל בשיעור קטן יש הקולא של ככרות

ח] מבואר בגמ' שמספיק שיש לו טיפה שיטת הריב"ן וכן הוא בריטב"א בשם רבו שזה רק אם אומר לו שיקנה קצת ועוד קצת אמנם כל הראשונים נקטו שגם בסתמא זה מותר ובטעם ההיתר מבואר ברש"י וכן הוא בטור שזה מצד שיש כאן קולא דרבנן שדנים את מה שיש לו כנגד כל טיפה וטיפה אמנם עיין רמב"ן ס"ג. שדיק מהרמב"ם שלגבי פסיקה ביש לו בבא בהלואתו צריך שיהיה לו את הכל ובטעם הדבר כתב הרשב"א שרק כאן שיך לדון שלאחר שזכה טיפה דנים שחל שני יפות בעד שני טיפות ואחרי זה ארבע טיפות בעד ארבע אבל בפסיקה שהרי לא זכה בעוד ממון לא שייך לומר כך ועיין חוו"ד קס"ג א' שתמה שהרי את אותה טיפה בפעם השניה גם מחשבים וא"כ אפשר גם לחשב אותה לבד אמנם בפשוטו מבואר ברשב"א שרק בתור עסק שונה אפשר לדונה פעם שניה אבל לא בתור אותו עסק והנה בפשוטו למבואר ברש"י גם בפסיקה יועיל שיש לו קצת וכן הוא במהר"ם שיף בסוגין אמנם לפ"ז צ"ע הטור שבסימן קס"ג משמע שצריך כנגד הכל וכאן הרי ביאר כרש"י ועיין חוו"ד שכתב שחלוק ההיתר בסאה בסאה מפסיקה דבסאה בסאה הרי הוא לא נותן כלל את הסאה בעד סאה ורק מדרבנן דנו שזה כך וממילא שיך לדון שחל טיפה ועד טיפה משא"כ בפסיקה הרי באמת כונתו לתת המעות בעד החיטים ובזה צריך שבפעל יהיה כאן מעשה קנין כנגד הכל וע"ש שחידש שלפ"ז הלוקח צריך לדעת שיש לו כדי שיכוין להחיל חלות קנין ע"ש והב"י דיק מלשון הרמב"ם שרק בבא בהלואתו הצריך שיהיה לו הכל ולא בכל פסיקה והנה מבואר בגמ' ע"ג. לגבי מוליך מקום הזול למקום היוקר ואומר שיחיזר לו במקם היוקר שצריך שיהיה לו במקם היוקר ועיין מאירי דצריך שיהיה לו הכל וראיתי לבאר שאם היתר כרשב"א וצריך שמה שקנה נוסף למה שמתיר א"כ שם שמה שקנה זה במקום הזול זה לא עוזר ולכאורא זה מוכרח וסתימת השו"ע קע"ג י"ז לא כך וצ"ע

ט] עיין סוגית הגמ' מ"ד: דרב לוה מבתו של ר"ח דינר זהב ושאל את רב האם מותר לו להחזיר והתיר לו והגמ' מבארת שההיתר היה מצד יש לו ותמהו הראשונים מה הצד לאסור הרי זה משנה שמועיל עד שיבוא בני ועיין תוס' ורשב"א שביארו שנסתפק האם הלכה כהלל שאסור ביש לו, הריטב"א כתב בשם רבו שהוא נסתפק האם ההיתר של יש לו זה גם בקבע זמן, הריטב"א עצמו נקט שבקבע זמן זה לא עוזר וביאר שספק הגמ' האם סתם הלואה שלושים יום זה כמו קבע זמן הר"ן שם כתב שספק רב אולי כל ההיתר במקרה שאומר לו באמת עד שיבוא בני ולא אם זה לזמן ועיין ט"ז קס"ב סק"ג שביאר שברתיה דר"ח לא ידעה שיש לו ובזה נסתפק רב האם מועיל מה שיש לו וברעק"א ביאר שהיה מקום לומר שבדינר שלא קונה כסף ולא חל למי שפרע א"כ בזה לא שייך להחשיב כאילו קנה והגמ' חידשה שגם בזה יש כאילו קנה

י]עיין רמב"ם פ"י דמבואר בדבריו לגבי ההיתר של יצא השער שזה רק אם יודע שיצא השער ועיין ב"י שנסתפק האם צריך לדעת כמה השער או שמספיק מה שיודע שיש שער ועיין ב"ח שדימה דבר זה גם ליש לו והש"ך סק"ז ט' נקט שזה רק לכתחילה ובפשוטו כדי שלא יכונו לאיסור אמנם בב"ח מבואר ביחס לדינו על שו"ת הרא"ש שזה מעכב בדיעבד ובט"ז סק"ג חילק כמשמעות הרמב"ם שרק ביצא השער זה מעכב בדיעבד אבל לא ביש לו וכן משמעות שלון הרמב"ם שזה מעכב והנה צ"ב מה הסברא שמעכב שלא ידע שיצא השער ומשמע בב"י שצריך שידע שיש לו אפשרות לקנות מה שצריך לשלם וממלא לא רואה כאן את ההחזר של יותר כריבית ובפשוטו זה גם סברא ביש לו אמנם הט"ז ביאר החילוק דיש לו שזה מצד שהקנו לו מה שיש ממילא זה גם ללא דעת משא"כ יצא השער מצד שיכול לקנות ובזה הוא צריך לדעת שהוא יוכל לקנות

והנה לגבי פסיקה לא הוזכר ברמב"ם שצריך שידעו ועיין חוו"ד קס"ג סק"א דשם שזה גדר כאילו קנה ודאי צריך דעתו ומשמעות דבריו שזה גם על יצא השער שהרי זה מועיל מצד שזה כמו יש לו אמנם עיין בינת אדם כלל קל"ב סק"ה ד"ה ומה שדימה הדברים

י"א] בעיקר איסור הלואת סאה בסאה מסתבר שכיון דבפשוטו חל חיוב לפי מדה וכדחזינן שהוזלו נתן דמיו ובמקום שיצא השער או יש לו חל חיוב מדה וגם בהוקרו נותן סאה א"כ האיסור הוא בעצם ההלואה וגם בסתמא זה אסור אמנם הנה מבואר בגמ' שרב לוה מעות מבתו של ר"ח ואחרי זה שאלו האם זה היה מותר וצ"ע איך מתחילה לוה אולי זה אסור והרשב"א שם ביאר שבתחילה סבר שהלכה כת"ק שביש לו אין איסור ואחרי זה הסתפק אמנם עיין ריטב"א שם ובתוס"ר שכתבו שכל שלוה בסתמא אין בזה איסור דבשעת הפירעון אם זה יתיקר הוא יתן כמחיר הזול וכן הוא בט"ז סק"ג ועיין ריטב"א שם שהביא דיעות שאין איסור בסאה בסאה בעיקר החלות חיוב אלא כל האיסור רק בפרעון וצ"ע דעת הראשנים שבסתמא מותר הרי חל חיוב סאה ועיין אבני נזר קע"ו סקכ"ב, ומשמעות הרמב"ם שבסתמא חל חיוב סאה ולכן ביצא השער או יש לו חייב סאה והיה אפשר לדחוק שכל שיש איסור בהלואה חל חיוב דמים אמנם מהא דאם הוזל חייב סאה מבואר לא כך ועיין מה שביארנו ריש פרקין וצ"ע

והנה הגמ' שבת קמ"ח: אומרת שהלל אומר לא תלוה אשה מחברתה ככרות עד שתעשנה דמים ועיין רמב"ן שהקשה למה צריך שתעשנה דמים הרי אין איסור בעיקר ההלואה אלא רק בפרעון ומשמעות לשונו שגם אם לוה מפורש סאה בסאה מותר וכל האיסור בפרעון אמנם גם ללא זה קשה שהעיקר שלא יפרש מפורש שיפרע סאה אלא בסתמא וע"ש שישב שכיון שכאן זה הפרש מועט היא תתביש אחרי זה לא לשלם ככר ולכן צריך לקצוב קודם עוד ישב שמא לא תדע ביוקר הכיכרות לכן צריך לקבוע מראש דמים ולכאורא לטעם זה תמיד זה כך וצ"ע אמנם ברשב"א שם ישב דהכרות אין להם שיעור מדויק ומחזירים ככר בערך אותו גודל וזה הרי לא ניתן בתור רבית לכן זה מותר אמנם כאן שזה יתיקר ותצטרך לתת כפי השויות של ההתחלה לא תדע כמה לתת ותתן ככר שלם לכן צריך לקצוב קודם ועין רעק"א בגליון המשניות שם

והנה מדברי כולם מבואר שגם בלוה סתם יש איסור בתשלום אמנם עיין סה"ת שמ"ו ח"ה ס"א שנקט שכל האיסור אם סיכמו מפורש לשלם סאה אבל אם הלוה סתמא כה"ג גם בהוקר יכול לשלם סאה ובפשוטו גם חייב לשלם סאה

י"ב] מבואר במשנה בשבת שאשה שלוה מחברתה בשבת צריכה לומר לשון שאלה והגמ' שואלת שמשמע שלשון הלואה מותר בחול הרי להלל אסור מצד ריבית ומבואר שבלשון שאלה מותר ועיין תורי"ד ורמב"ן שביארו שכל שלוה לזמן מועט כה"ג לא חוששים שזה יתיקר אמנם לשון המשנה עד שיבוא בני או עד שאמצע מפתח משמע שאסור וכן סתימת הפוסקים וצריך לדחוק שכונת הראשוני שהגמ' לא שאלה מהמשנה בגלל שהיה אפשר לחלק כנ"ל אבל אין זה חילוק נכון ואולי כל קולת הראשונים בחומרא של הלל שלא עוזר יצא השער ויש לו ודבר מועט צ"ע

י"ג] עיין שטמ"ק ע"ה. בשם הראב"ד וכן הוא בטור סוף סימן קס"ב שאם אומר הלוני סאה חיטים ותחזיר לי סאה דוחן שזה אסור אפילו ביצא השער או יש לו דהינו שחוששים שהדוחן יתיקר וכאן זה חמיר מכל סאה בסאה מצד שלא מחזיר אותו דבר דהינו שכיון שזה הלואה וקוצץ תשלום בתור הלואה בזה לא סמכו על ההיתרים רק במחזיר מה שקיבל ועיין גידולי תרומה שהקשה דהרי מבואר בראשונים שמעיל פסיקה ממין אחד על מין אחר אמנם עיין ט"ז שביאר שיש הבדל אם אומר בלשון פסיקה שזה מותר משא"כ אם אומר בלשון הלואה שזה אסור וכן ציין רעק"א לש"ך סימן קע"ג סקט"ז והנה עיין מקור מים חיים סימן קס"א ס"א שלמד מזה שגם שני מינים כל שאומר לשון הלואה חשיב הלואה ועיין חוו"ד קס"א סק"א שס"ל שחשיב מקח וביאר שכאן לא עוזר הדין פסיקה של מקח כיון שתמיד עוזר מצד שיש מי שפרע וכה"ג כיון שאמר בלשון הלואה לא חל עליו חיוב של מי שפרע וזה לשיטתו אמנם לנימוק"י כה"ג חל חיוב גמור ובהכרח כיון שאומר לשון הלואה יש לזה חומר של הלואה לכל הפחות מדרבנן ועיין רמב"ן מ"ו. דמבואר בדבריו שגם בלשון הלואה כל שזה שני מינים מותר אפילו סאה בסאתים וזה דלא כראב"ד שזה תלוי בלשון ואולי כל דברי הרמב"ן במעות בעד פירות

י"ד] עיין ב"י שהביא שו"ת הרשב"א שאם מלוה סאה חיטים בעד סאה חיטים ומתנה שישלם לו במעות יש בזה ההיתר של יש לו וצ"ע עד כמה שמתנה לשלם במעות א"כ זה לא חיוב חיטים ואם מתנה שאם זה יתיקר ישלם לו כשוי חיטים יקרות זה פסיקה של ריבית גמורה ולכאורא מבואר שיש כזה מושג שם חיוב של שויות חיטים וכיון שבשעת פסיקה זה כשיעור מה שלוה ממילא אין כאן ריבית אמנם יתכן שבאמת חל חיוב חיטים רק שאפשר לקבוע שהתשלום יהיה במעות וצ"ע

ט"ו] עיין ט"ז סק"א שכתב שכל האיסור של הלואת סאה בסאה זה רק בעושה בלשון הלואה אבל אם עושה את זה דרך מקח זה מותר וביאר הטעם שכיון שזה קרוב לשכר כהפסד וזה דרך מקח לכן זה מותר דהינו שבא להתיר שכאן לא צריך יש לו או יצא השער ומשמעות הדברים שזה תרי דרבנן והדבר צ"ב שהרי כל פסיקה על הפירות זה קרוב לשכר כהפסד וגם זה דרך מקח ובכל אופן זה אסור אמנם יתכן שכאן שגם מחזיר אותו דבר וגם זה דרך מקח בזה שיש שני סבות שזה לא נראה כריבית בזה לא מצאנו שחז"ל גזרו האיסור פסיקה אמנם ראיתו מהנימוק"י צ"ע ועיין חוו"ד סק"א שבתחילה דן שדנים שזה חל בשני שלבים שבתחילה מוכר החיטים בעד שויים ואחרי זה שכבר יש לו יכול לעשות פסיקה של החוב על חיטים ועיין חזו"א ע"ב ה' שתמה על זה שכיון שלא עשה את זה כשני שלבים אין סיבה לדון שזה חל בצורה זו על ידי שהזכיר לשון מקח ועיין חוו"ד שלביאור זה כל ההיתר באותו מין ולא בשני מינים אמנם ע"ש שכתב לדון שכונתו שמוכר הסאה חיטים ופוסק שיחול חיוב של סאה חיטים דהינו כמו שיכול לפסוק שבעד סאה חיטים יחול חיוב סאה דוחן יכול גם להחיל סאה חיטים וכה"ג זה כמוכר דבר לחברו שישלם לו לאחר זמן שיכול אפילו במחיר יותר יקר כל שלא ניכר שזה ריבית וכתב שכיון שדמי הדוחן זה עכשיו אותו מחיר ולא עומד שישתנה המחיר הרבה ממילא אין כאן סיבת איסור ועיין חזו"א שחלק שכיון ששעורים יתכן שזה ישתנה והמחיר יעלה הרבה אין ההיתר של מכירה בהוזלה עוד הקשה שהרי בכל סאה בסאה מה שחל חיב סאה זה בדרך זה מדין חליפין שזכה סאה חיטים וזה מחיב שויותו ומדין קנין חליפין יכול להחיל חיוב סאה חיטים וא"כ כאן זה אותו דבר ומדברי כל האחרונים מבואר שבהלואה זה מעיקר המחיב בהלואה ולא צריך לדין חליפין שוה בשוה

והנה היה מקום לבאר כונתו שזה מקח שהחיטים שנתן זה בתור פסיקה על חיטים אחרים אמנם עיין שערי דעה שהקשה דהראשונים כתבו שגם בפוסק חיטים על יין מותר רק ביצא השער אם לא שנחלק שכל שזה אותו דבר זה עדיף ועיין שערי דעה שיצא לדון להתיר מצד שכל שמחזיר לו אותו דבר יש כאן ההיתר של מאי אהנית לי והגמ' אומרת שבהלואה זה אסר אבל כאן שזה דרך מקח עוזר הסברא של חיטי דקדחי באכלבאי אמנם אם נימא שמאי אהנית עוזר רק אם הטעם של מה לי הן מה לי דמיהן א"כ כאן שלא יצא השער זה לא שייך

ועיין שערי דעה שהקשה שהלשון לא משנה דהינו שאפילו שאמר לשון מכר אבל כיון שמחזיר אותו מין חשיב כהלואה ולא יעזור שיאמר לשון מכר ובפשוטו נחלקו בזה הראשונים מ"ו. דדעת הרמב"ן שהלשון לא משנה ומעות במעות הוי ריבית קצוצה אמנם יש שנקטו שהראב"ד שם חולק עיין סוגיא דמדה במדה שהארכנו בזה שיתכן שרק שם שזה שני סוגי מטבעות של כסף אבל לא באותו דבר ממש והנה אם נימא שהלשון לא משנה צ"ע למה בסוף הסימן אסר הלואת סאה חיטים בסאה דוחן הרי הלשון לא משנה וצ"ל שכל שמחליף אותו דבר זה ודאי עסק של הלואה אמנם גם במחילף שני דברים בזה אפשר לעשות בשני צורות

ט"ז] עיין ב"י שהביא מתלמיד הרשב"א שלא עוזר שמלוה לו עכשיו סאה כדי שיחשב יש לו והב"י חלק עליו אמנם האחרונים כתבו להחמיר כמותו וביארו הסברא שכיון שלהוצאה ניתנה לא שיך לדון שזה מה שעומד לתת לו וצ"ב שלהוצאה הכונה שזה שלו לגמרי וכי לא יכול לשמור את זה ובחוו"ד ביאר שעד כמה שזה ממש עכשיו אצלו א"כ אם נדון שבזה יפרע חשיב כאילו אין כאן הלואה כלל והנה מבואר ברשב"א שמה שעוזר יש לו קצת זה מצד שלאחרי שקיבל טיפה דנים הטיפה הנ"ל יחד אם מה שקיבל ומבואר שגם מה שקיבל מועיל להחשב כיש לו ועיין ט"ז וצ"ב וצ"ל שבתור חלק מקח אחר זה מועיל אבל לא שעל זה בנוי ההיתר וצ"ע מהיכי תיתי להמציא חידושים אלו

י"ז] עיין רמ"א ס"ב שכתב שאם יש לו פקדון ביד אחרים זה עוזר אבל רק אם יש במקם אחר בזה לא עוזר רק אם יש לו דרך לשם וצ"ע שכיון שגדר הדבר כאילו זה שלו וברשותו אתייקר מה משנה אם יש לו דרך לשם וצ"ל שרק בדבר ששיך להעמיד שבסתמא יפרע לו בזה מועיל לדון שכאילו קנה את זה

י"ח] עיין רמ"א שהביא את שו"ת הריב"ש דאם נותן לו סאה חיטים ומתנה שאם זה יתיקר ישלם לו חיטים ואם יוזל יתן לו מעות שזה אסור מצד שזה קרוב לשכר מלהפסד וכה"ג לא התירו ומבואר בדבריו שם שיש שני אפשרויות א.שיש כאן מכירת חיטים תמורת מעות רק שמתנה שאם זה יתיקר מוכר בעד חיטים וכה"ג זה אסור מצד שזה פסיקה א רוח מחמת האגר נטר וכל מה שהתירו רק קרוב לשכר מלהפסד אבל כשזה קרוב לשכר ועיין חוו"ד סק"ה שלכאורא חלק שכל שזה מכר גמור לא אסרו אפילו בקרוב לשכר מלהפסד אופן שני כתב שיש כאן מכירה על תנאי דהינו שמוכר החיטים בעד מעות ועושה תנאי שאם זה יתיקר לא מוכר אלא מלוה בעד סאה חיטים והיה מקום להתיר מצד יש לו ובזה כתב לאסור שכל שזה קרוב לשכר מלהפסד לא התירו אפילו ביש לו ועיין חוו"ד סק"ה וכן בפ"ת סק"ב שאם עשה הכל כהלואה רק שהתנה שאם יתיקר יפרע לו חיטים ואם לא יפרע לו מעות שזה ריבית קצוצה ומבואר בדבריהם שהצד שהחיטים יוזלו זה צד הריבית וביאר החוו"ד שזה נחשב ודאי רוח כיון שאדם היה משלם בעד זה פרוטה ובפשוטו מבואר שמעיקר הדין חל חיוב חיטים ולכן צד של המעות זה הריבית והנה משמעות הריב"ש שאסר רק מצד שזה קרוב לשכר מלהפסד ולא שזה ריבית קצוצה ויתכן שכיון שזה לא רוח גמור עיין נתיבות שלום שהאריך בזה

י"ט] מבואר ברמ"א שהלוה נאמן לומר שיש לו וכן כתב בסימן קס"ג לגבי פסיקה בחוב שהלוה נאמן לומר שיש לו ועיין לבוש שזה מצד שיש לו חזקת כשרות ולכאורא הכונה שזה מדין ע"א נאמן באיסורים אמנם עיין ביאור הגר"א שציין לגמ' לגבי פרוזבול שנאמן מצד שלא שביק היתרא ואכיל איסורא וכתב שזה רק אם מספיק יש לו קצת אבל אם צריך יש לו הכל שזה טירחא גדולה לא שייך הסברות הנ"ל והנה לכאורא אם בלא סיכם מפורש שישלם סאה אלא בסתמא אין איסור יכול ללות ללא לדבר וכה"ג חל חיוב סאה ועד כמה שיש לו ממילא זה מותר וצ"ע למה צריך להגיע דוקא למה שמאמין לו וצ"ע והנה יש לעיין האם דברי הגר"א זה גם לאחר שעבר הלואה והלוה רוצה לשלם ואמר שהיה לו האם כה"ג נאמן ורק בתחילה שיש לו נגיעה שרוצה ללות לא נאמן וצ"ע בגדרי נאמנות של ע"א באיסורים בזה ועין בית מאיר שדן באמר בשעת הלואה שיש לו ובשעת פירעון אומר שלא היה לו ונותן אמתלא לדבריו שנאמן והנה עד כמה שיש חוב גמור ורק מצד האיסור של המלוה לא משמם היה מקום לומר שהמלוה יש לו נאמנות של ע"א בתחילה ולא צריך להאמין למה שאומר בסוף אמנם משמע שללוה יש טענה מצד חושן משפט שלא צריך לשלם וצ"ע בכל זה

כ] מבואר שאם יש ויכוח בין הלוה למלוה האם זה היה באיסור הלוה נאמן ועיין שו"ת הרא"ש שלא אומרים שלא שביק היתרא ואכיל איסורא מחמת שחושב שאין בזה איסור והאחרונים דנו שכיון שיש שטר זה סברא להעמיד שאפשר לקים מה שכתוב בשטר וכתב רעק"א שכאן לגבי נידון זה אין לזה תורת שטר ועיין ש"ך שכתב שכל סוגין שהמלוה מחדש שהיה דבר שמפקיע האיסור אבל אם אומר שלא היה כאן סיבת איסור זה אחרת וצ"ב עומק הסברות בזה

# הוספה בסוגיא דסאה בסאה

**גמ' ע"ג. המוליך פירות ממקום הזול למקום היוקר וכו', טושו"ע קע"ג סי"ז**

**א. עיין מאירי וגידולי תרומה שמ"ו ח"ד סל"ט ובאו"ז סימן רכ"ד בדין יש לו קצת ובדין יצא השער ועיין עוד גידולי תרומה ח"ג סימן ל"ב**

**ב. בדין פרעון במקום אחר באותו שער ויש לו כאן – מאירי ועיין עצי לבונה בגליון השו"ע קע"ג סי"ז**

**ג. בדין יש לו דרך לאותו מקום - עיין ביאור הגר"א קס"ב סק"ב סק"י ומקורו בהגהת מרדכי סימן תל"ט**

**ד. בהא דעל מנת לפרוע במקום היוקר לא הוי דאוריתא – מחנ"א סימן כ"ב**

**ה. בדין חסרונות בסאה בסאה בקבע זמן ובלא קבע זמן – הגהות יד אברהם קס"ב ס"ג [ועיין תוס' ע"ז ס"ב: בד"ה יאות בסופן ובריטב"א שם בד"ה אמר דמבואר דפירות שביעית חשיב יש לו ויצא השער אפילו שיש דין ביעור קודם הפירעון]**

**ו. האם יצא השער מצד שמצוי לקנות או שזה מתמשך – עיין ריטב"א ע"ב: ובתוס' לגבי לוין על שער דבשוק ועיין רמב"ן ס"ג: לגבי שער של עירות ועיין ב"י בשם שו"ת הרשב"א לגבי הלואת דינרים ועיין רמב"ן ע"ה לגבי הלואת ככר מה שהביא מרב האי גאון ועיין שערי דעה קע"ג סק"ח בסופו**

**ע"ג.**

א] מבואר בסוגין שמותר לומר שילוה לו סאה חיטים כאן וישלם לו אותו במקום היוקר אם יש לו שם וביאר רש"י כיון שסאה בסאה זה דרבנן ומבואר שמעיקר הדין אין כאן איסור ועיין מחנ"א ריבית כ"ב שתמה שכיון שכל סיבת ההיתר דסאה בסאה מצד שבתר מעיקרא א"כ כיון שבדיני התורה אין לך אלא מקומו ושעתו ממילא חשיב שמחזיר לו יותר ולמה לא הוי ריבית קצוצה וע"ש שכתב לדון מצד שכיון שיתכן שיוזל לכן לא חשיב ריבית גמורה ואין זה במשמעות דברי רש"י שזה מצד שסאה בסאה זה דרבנן וע"ש שכתב לדון בדעת הראשונים שחליפין של שוה בשוה מועיל בפירות שכאן זה מדין חליפין דהיינו דאין כאן הלואה כלל והוא חידוש שכונתו כאן לקנין חליפין אמנם בפשוטו הביאור כמבואר בשו"ת הרא"ש ק"ח ט"ו שכיון שסאה יהיב וסאה שקיל לכן לא חשיב ריבית דאוריתא וצ"ל שזה עצמו לדון לפי קציצתם שמשלם לפי המדה זה קשור לדין בתר מעיקרא והארכנו בזה בשיעורים ריש פרקין ובשם החו"ב שמעתי לדון שכיון שכאן כל מה שרצה להחליף את מה שיש לו במקום אחר במה שיש כאן ואין לו ענין לשלם על האגר נטר רק שהצורה שעשו את זה הוא בדרך הלואה כה"ג לא חשיב אגר נטר דהינו שכל שמצידו מוכן להקנות לו כבר עכשיו את התשלום זה מראה שהתשלום לא על האגר נטר אמנם בפשוטו זה גם סברא כלפי האיסור דרבנן של סאה בסאה וברש"י מבואר לא כך אלא שרש"י שם דיבר באין לו ויש לדון שכה"ג לא שייך סברא זו ולפ"ז כה"ג זה דאוריתא אמנם יתכן שגם שם יש סברא זו ביש לו מעות ורק מדרבנן זה אסור מצד שבדין סאה בסאה גם כה"ג זה סיבה לאסור

ב] והנה מבואר בגמ' שכל ההיתר רק אם יש לו באותו מקום וביאר רש"י שללא זה יש איסור דרבנן של סאה בסאה וביאר רש"י שזה מצד שזה מקום היוקר ומשמע שאם זה היה באותו מחיר לא היה בזה איסור וכיון שזה יותר יקר לכן זה אסור מצד סאה בסאה וצ"ע למה אין כאן איסור מצד סאה בסאה ועיין מאירי שהביא בזה מחלוקת האם בזה אותו מחיר עוזר מה שיש לו במקום ההלואה ובפשוטו יסוד הנידון איך להעמיד סוגין דהרי בגמ' לא מפורש שמדובר במקום היוקר וכן ברמב"ם ובמיוחס לריטב"א לא משמע שמדובר במקום היוקר והנה המאירי דן שזה מצד חליפין דהינו שאין כאן הלואה כלל ובכל אופן יש איסור דרבנן ובזה יתכן שעוזר במקום אחר כיון שאין כאן הלואה ויש כאן רק חומר מצד שזה מחיר אחר ויתכן לדחוק בדעת רש"י שבאמת גם ללא היוקר יש איסור רק רש"י האמת נקט שיש כאן סיבת איסור מצד היוקר שבזה

והנה עיין גידולי תרומה ח"ד אות ל"ט שכתב לדון האם עוזר יצא השער והנה עיין רעק"א סימן נ"ב שנקט שכל שרוצה שישלם דוקא במקום אחר חשיב כקביעות זמן ולפ"ז לדעת הרא"ש שבקביעות זמן לטובת המלוה לא עוזר יצא השער ה"ה כאן לא יעזור יצא השער אמנם משמע דהגידולי תרומה ס"ל שכיון שיכול לשלם מיד באותו מקום מה שיקח לו זמן להגיע לשם לא חשיב קביעות זמן והנה עיין אור זרוע סימן רכ"ד שכתב מפורש שכאן עוזר אפילו יצא השער

והנה בעיקר מה דהבאינו מרש"י דכאן יש סיבת איסור מדרבנן מצד שזה מקום היוקר צ"ע מה יעזור שיש לו או יצא השער הרי עיקר הסיבה תמיד זה עוזר מצד שזה ברשותו התייקר דהינו שחשיב שקנה מיד והיוקר קרה אצל הלוה א"כ כאן שמיד זה יותר כסף למה זה לא סיבת איסור והניחא אם כל האיסור מצד שמא יתיקר אבל כאן שמקום היוקר זה סיבת איסור א"כ מה עוזר יצא השער ולכאורא מוכרח שבדין של יש לו זה גם עוזר בתור שדנים שאין כאן הלואה אלא שזה מעשה החלפה וממילא מה שזה יותר יקר זה לא סיבה לאיסור ולכן זה גם מועיל ביצא השער ועדין צ"ב

ג] עיין גידולי תרומה שנסתפק האם מועיל יש לו במקום היוקר מעט וע"ש שביאר הסברא שכאן לא שייך הלויני עד שיבוא בני ומשמע שלמד ששם יסוד ההיתר שכיון שיכול לקנות מיד לא חשיב נשך וכלשון הגמ' אבל כאן שזה יותר יקר בזה אין לדון אלא מצד שכאילו קנה והוי חליפין ובזה לא מצאנו את הקולא של יש לו מעט

ד] עיין הגהות מרדכי סימן תל"ט [ל"ב: טור ג'] שכתב לדון האם בדין יש לו עוזר מה שיש לו במקום אחר וכתב שאין להוכיח מכאן שעוזר יש לו במקום אחר דדוקא בסוגין עוזר כי יש למלוה דרך לשם ולכאורא עיקר הכונה כי יכול לפרוע לו שם ועיקר החידוש שלא אומרים שהלוה יקח הפירות ממקום אחר לכאן שכיון שלא מסתבר שיעשה את זה לא דנים את ההלואה שתתיחס לפירות שבמקום פלוני והנה עיקר הדבר בפשוטו מוכרח מסוגין שלא עוזר מה שיש לו פירות במקום אחר כי מסתבר שלא יביאם לשם וכן ביאר בעצי לבונה סימן קע"ג שזה מצד שהרי יש לו טורח הדרך וודאי לא יעשה את זה והנה עיין ביאור הגר"א קס"ב סק"י שכתב על דין הרמ"א שצריך דוקא שיש למלוה דרך לשם שהמקור מהגמ' שאומרת שדוקא ביש לו באותו מקום וכונתו שלא עוזר במקום אחר כי יכול להביא לשם [ומבואר בדברי הגר"א שאין ענין מיוחד שיהיה במקום היוקר]

ה] עיין יד אברהם סימן קס"ב ס"ג שכתב שבהלואת סאה בסאה צריך להוריד חסרונות שכיון שטעם ההיתר מצד שחיטי הוא דקדחי באכלבאי א"כ כל שמרויח מזה דהרי אם היה משאיר אצלו זה היה נפסד לא שייך את ההיתר של הגמ' אמנם זה רק אם נימא כדעת הראב"ד שצריך להגיע להיתר דחיטי הוא דקדחי אבל בפשוטו הראשונים ע"ב: נקטו שההיתר של יש לו ויצא השער זה היתר לבד ולא ביחד אם חיטי וכו'

אמנם יש לדון עוד דבדבר שירקיב ולא יחזיק עד הפירעון בזה לא שייך ההיתר של יש לו או יצא השער דלא שייך לדון שיכול לקנות וזה מתיקר אצלו דהרי זה לא יחזיק עד זמן הפרעון אמנם יש לדון האם כיון שיכול לפרוע סמוך להלואה קודם שירקיב זה מספיק סיבה להתיר או שכיון דבפשוטו יחזיר לו לא מיד אלא כזמן שסיכמו ביניהם ממילא זה אסור ועיין יד אברהם דמשמע שם קצת שחילק בין קבע זמן ללא קבע זמן דהינו דבלא קבע זמן שיתכן שיחזיק קודם לא איכפת לן שירקיב אבל לא בקבע זמן והנה מבואר בגמ' שבת קמ"ח דבלשון הלואה בככרות לרבנן זה מותר והנה יש ראשונים שיסוד ההיתר שזה כמו יצא השער כי יכול לקנות וצ"ע הרי לחם זה דבר שמתקלקל תוך חודש ועיין גמ' ע"ז ס"ב: שדבי ר' ינאי היו לוים פרות שביעית מעניים על מנת לפרוע פירות שמינית ועיין תוס' שהקשו שהרי יש איסור סאה בסאה ותירצו שמדובר ביש לו והנה הרי בפשוטו זה ירקיב עד שמינית ואפילו אם נימא שמדובר בחיטים אבל יש דין ביעור לפני זמן הפרעון כן הקשה הגרד"ל בהערות לספר כללא דריבתא והנה שם יתכן שכיון שיכול לפרוע קודם זה מספיק וכנ"ל ואפילו שאסור לפרוע פירות שביעית אבל יתכן שישיג פרות שישית או חו"ל וצ"ע ובריטב"א כתב שמדובר ביצא השער וצ"ע שהשער של שמינית בפשוטו זה יקר מהשער של עכשיו ואם נימא שיכלו לפרוע פירות שביעית א"ש וצ"ע

ו] בעיקר ההיתר דיצא השער כלפי סאה בסאה היה מקום לומר שכאן לא צריך שיהיה שער שוה אלא כל שכולם מוכרים ויכול להשיג זה מועיל דהרי מועיל מה שיכול לקנות באשראי ולא צריך במחיר מסוים כמבואר בתוס' ע"ב: וכמבואר בריטב"א שם שכלפי סאה בסאה הוקשה לו למה צריך שער וכתב מצד שזה מצוי לקנות אבל בפסיקה צריך שער כדי שיוכל לקנות במחיר שפסקו [והנה הריטב"א לגבי שער של עירות כתב גם שצריך שער הנמשך וצ"ל שחילק בין פסיקה שלא יכול לקנות מיד כי צריך למצוא במחיר שקבעו] אמנם עיין ב"י קס"ב שכתב מפורש מהרשב"א שצריך שער הנמשך לגבי דינרים וכן הב"י נקט שאסור ללות דינרי נחושת וגם הרמב"ן במלחמות שהתיר זה מסיבות אחרות ומבאר שגם דבר שמצוי מאוד אבל כל שאין שער קובע זה לא עוזר וצ"ל מצד שמצוי שהשער משתנה ועד שיקנה זה יתיקר וכן הוא ברמב"ן ורשב"א ס"ג: לגבי שער של עירות שכיון שזה לא נמשך הרבה זמן עד שיבוא לקנות זה יתיקר והפוסקים כתבו שצריך שער של עירות גם לגבי סאה בסאה לדעת הרי"ף ועיין תוס' שם אמנם לראשונים שקי"ל שמותר שער של עירות היה מקום לומר שלא צריך נמשך אלא העיקר שאפשר להשיג מיד אמנם מהראיות הנ"ל לא משמע כך ובשערי דעה קע"ג ח' בסופו מבואר שדן שגם בכל פסיקה צריך יצא השער רק כדי שיהיה מצוי לקנות וכלשון רש"י ס"ג. בד"ה יש לו אמנם בפשוטו אינו כן וכנ"ל

# פסיקה בהוזלה

**גמ' ס"ב: רבה ור' יוסף – אמר ר"נ, טושו"ע קע"ג ס"ז**

**גמ' מ"ו. סוגיא דחמריו תובעין אותו בשוק, טושו"ע קע"ג ס"ו**

**א. צריך לאיתחזויי הבי דרא – עיין שטמ"ק בשם תור"פ ושיטה**

**ב. כללא דריבתא – עיין שטמ"ק מהראב"ד והריטב"א [ועיין פנ"י בד"ה ולכך] ועיין חינוך מצוה שמ"ג שהביא הנ"ל על דאוריתא**

**ג. בטעם דאסור פסיקה בהוזלה ביצא השער – תוס"ר ס: ריב"ש סימן ש"ו בתחילת התשובה אבני נזר רי"ד ט' [רעק"א סימן נ"ב בד"ה ולענ"ד, ועיין לקמן אות י"ב]**

**ד. איתנהו שרי – עיין ריב"ש הנ"ל בטעם ההיתר ובכו"ח דרעק"א ס"ג. ובריטב"א מ"ו.**

**[ה. יהיבנא ה' ה' וברש"י – בדין קביעות זמן - עיין פנ"י ובמחנ"א סימן כ"ט בתחילתו ועיין תפארת למשה על הש"ך סקי"ז ובחוו"ד סק"ט ובט"ז סקי"א ובקונטרס לבעל הסמ"ע אות י"ט]**

**ה. באיסור דאשראי – עיין רמב"ם פ"ט ה"ו ובמחנ"א סימן כ"ט ובגידולי תרומה עמוד תתקי"ב ובריטב"א ע"ה. לגבי קביעת זמן בפסיקה**

**ו. אשראי במתא – עיין תו"ח הובא בגליון רעק"א סימן קס"ב ועיין מהרמ"ש ובתלמיד הרשב"א**

**ז. יש לו פקדון ביד אחרים בעיר אחרת – עיין מרדכי סימן תל"ט [פ"ה.] הובא ברמ"א ק"ב ועיין גר"ז סעיף כ"ג וסעיף ל' בסופו מה שחילק בין הלואה לפסיקה אפילו בהוזלה ומקורו בהגהת כנסת הגדולה סימן קס"ב**

**ח. תוד"ה ואמר – עיין רמ"א קע"ג ס"ז ובט"ז [ועיין שע"ד קע"ב ה' בד"ה ולפ"ז] ובש"ך ובאר הגולה ובית מאיר וחוות דעת סקי"א ובחכמת אדם קל"ט סי"ד ובנשמת אדם שם ובשער המשפט סק"ח, ועיין ריטב"א ס"ה. מה שישב על קושיתם ובבעל התרומות ח"ד אות ל' ד"ה ויש [ענין זה כדאי ללמוד בסוף לאחר הסוגיא מ"ו.]**

**ט. תוד"ה מהו דתימא – עיין רא"ש סימן ס' ובמחנ"א סימן כ"ט בתחילתו ועיין טור סימן קע"ה ובש"ך שם סק"ז ובחכמת אדם כלל קמ"א ס"ג**

**י. בדין סאה בסאה ביש לו מחוסר מלאכה – עיין שערי דעה קס"ב ב' ובמאירי ע"ה. לגבי ככרות**

**י"א. בדין יש לו ד' קיראי – עין שערי דעה קע"ג סק"ז ובסימן קע"ה סק"א ד"ה שוב**

**י"ב. בהא דמבואר בתוס' דסאה בסאה חמיר מפסיקה בהוזלה – שע"ד קס"ב סק"ג בד"ה אך [וכן קשה מהא דבסאה בסאה עוזר מה שיכול ללות ובפסיקה לא עוזר] ובעיקר ראית תוס' מסאה בסאתים עיין ריטב"א**

**גמ' מ"ו.**

**י"ג. בביאור הסוגיא – עיין רש"י ובריטב"א שביאר כונתו ועיין רמב"ן ושאר הראשונים ובטור ושו"ע קע"ג ס"ו**

**י"ד. בחידוש דרב אשי שם האם זה כסוגין – חוות דעת קע"ג ט' ובח' הגר' מאיר שמחה מ"ו. ועיין רעק"א סימן נ"ב בד"ה גם יש**

**ט"ו. בדברי הרמ"א בפסיקה בהוזלה ביש לו מעט – עיין חוו"ד סק"ט, ובביאור הגר"א דכאן גרע ועיין תפארת למשה אופנים להתיר ביש לו מעט וברעק"א ושע"ד**

### המשך ס"ג:

א] מבואר בגמ' שבלא יצא השער ויש לו בעי לאיתחזויי אבי דרא כדי שיהיה מי שפרע ועיין שטמ"ק דדן שזה כתוב בסוגין מצד שכל מה שיש היתר של יש לו רק אם זה חל למי שפרע ולמד מזה שגם לגבי יצא השער צריך שיחול למי שפרע אמנם בתור"פ מבואר שלא מצאנו שבכל פסיקה ביש לו צריך לאיתחזויי הבי דרא ובהכרח ששם לא צריך מי שפרע והנה להלכה בכל פסיקה לא הוזכר שצריך לאיתחזויי הבי דרא וכתב החוו"ד קס"ג סק"ב וביד אברהם סימן קע"ה דמשמע שלא צריך מי שפרע, וצ"ע הש"ך והט"ז שהעתיקו את רש"י לגבי בא בהלואתו שצריך שחל לגבי מי שפרע ושם באמת לא צריך איתחזויי הבי דרא דהרי מדובר ביצא השער

ב] ברש"י מבואר שסוגין זה דוקא בתרעא חריפא אבל לא בשער הברור ובפשוטו שאז יש מי שפרע ועיין או"ז סימן קע"א שתמה דלגבי שלא סמכא דעתיה מה הנידון האם השער ברור או לא ויש מקום לבאר שרש"י למד שכונת הגמ' שרק מתי שיש מי שפרע יש ההיתר של יש לו וכתב רש"י שרק בלא יצא השער שכל ההיתר מצד יש לו בזה צריך מי שפרע אבל ביצא השער דשם ההיתר ג בלי שיש לו ובהכרח שאין בזה מי שפרע ובכל אופן מותר וכמבואר בריטב"א שביצא השער אין מי שפרע אמנם מסברא כמו שביש לו ס"ל לרש"י שכל ההיתר כי יש מי שפרע ה"ה ביצא השער אם לא דנימא שס"ל שמאי אהנית עוזר לבד וצ"ע

ג] הגמ' אומרת אמר ר"נ כל אגר נטר אסור דהינו שכל דמים שנתנים על ההמתנת מעות זה אסור עיין רש"י וריטב"א שזה בא לחדש שאסור הקדמת מעות אם עושה לו הוזלה כיון שזה שכר המתנת מעות והנה מכירת חפץ בהמתנה בזול זה משנה מפורשת לקמן שאסור וצ"ל שכאן נתחדש שגם תשלום דמים על המתנת חפץ בהוזלה אסור וקצת צ"ע שהגמ' אחרי זה שואלת פשיטא שאסור ובשטמ"ק בשם הראב"ד ביאר שזה בא לומר שבכל פסיקה שמותר באופנים שהתירו חז"ל אם אומר שזה בגלל המתנת מעות זה אסור והנה יש לדון האם יסוד הגמ' הוא גם לגבי ריבית דאוריתא ועיין חינוך מצוה שמ"ג שנקט שזה כלל גם לגבי ריבית דאוריתא [וקצת משמע כך בריטב"א] אמנם בשטמ"ק בשם הראב"ד מבואר שזה מימרא כלפי ריבית דרבנן ועיין תחילת פירקין דמבואר שאם בתר בסוף מאה במאה חשיב ריבית וצ"ע שזה לא בעד האגר נטר אלא שקבעו שהסאה יחייב סאה וע"ש מה שכתבנו שיתכן שגם סוגן זה רק מצד שבתר מעיקרא

### פסיקה בהוזלה

ד] בגמ' שואלת על ר"נ שזה פשיטא עיין מהרמ"ש שמה שיש לו מותר בהוזלה זה ודאי חידוש וכוונת הגמ' לשאול שהדין שאין לו אסור בהוזלה זה פשוט ולכאורא מצד שכאן לא שייך כלל ההיתר של יצא השער אמנם עיין חוו"ד קע"ג ט' שנקט שכונת הגמ' שגם החלק של יש לו זה פשיטא והנה עיין תו"ח הובא בגליון רעק"א סימן קס"ב שהקשה למה ר"נ חידש שלא מועיל אשראי במתא רק כאן בהוזלה וחידש שבאמת שלא בהוזלה עוזר אשראי במתא אמנם עיין מהרמ"ש דלנ"ל אין כאן קושיא דעיקר חידושו של ר"נ זה על יש לו שמותר הוזלה אמנם אם נימא שגם זה פשיטא א"כ כל החידוש הוא רק בחלק של אין לו ואשראי א"כ דברי התו"ח מוכרחים ובעיקר דבריו יתכן שאם נדן שהחסרון של אשראי במתא לא שזה לא יש לו אלא שזה כמו מחוסר מלאכה א"כ לגבי בשויו אין סיבה שזה לא יועיל דהינו שבמקום שמועיל יצא שער גם זה מועיל

ה] מבואר בסוגין דמותר פסיקה בהוזלה ביש לו ועיין תוס' שנקטו שזה רק ביש לו גמור אבל במחוסר מלאכה דמבואר בגמ' לקמן שזה עוזר זה רק בשויו ולא בהוזלה ועיין מחנ"א סימן כ"ט שכתב שגדר הדברים שצריך שיכול לתת מיד וכתב שלפ"ז יש לו בעיר אחרת לא יעזור והנה ברש"י כאן מבואר שעוזר יש לו בעיר אחרת וכתב שזה רש"י לשיטתו ע"ב: הובא בטור סימן קע"ה שס"ל שגם לגבי הוזלה עוזר מחוסר מלאכה עוד כתב שם דהנה לשון הרמב"ם שאם אין לו אסור שזה כמו קבע לו זמן ומשמע שכל שקבע לו זמן אסור אפילו ביש לו וביאר המחנ"א שזה הרמב"ם לשיטתו שקביעות זמן אסור בסאה בסאה וס"ל שגם בפסיקה זה כך והוסיף שגם לחולקים על הרמב"ם זה בפסיקה רגילה או הלואת סאה בסאה אבל בהוזלה שצריך יש לו ממש בזה כל שקבע זמן לא חשיב יש לו ממש והנה עיין ריטב"א ע"ה. שכתב מפורש שלרמב"ם קביעת זמן מותר בפסיקה אפילו בהוזלה ועיין גידולי תרומה עמוד תתקי"ב שביאר שכונת הרמב"ם לדמות לאין לו שזה אסור מצד שזה בעד הקביעות זמן והנה בדברי רש"י ותוס' בסוגין מפורש שמדובר בקבע זמן ועיין פנ"י שכתב שאם לא קבע זמן דהינו שמצד הפסיקה הכונה שיביא לו מיד בזה גם באין לו מותר בהוזלה שזה מקח גמור ורק בקבע זמן בזה יש האיסור של פסיקה בלא יצא השער או בהוזלה אפילו ביצא השער והנה בהלואה מבואר ברמב"ם שאסור אפילו ללא קביעות זמן ויתכן מצד שזה חמיר או מצד שסתם הלואה שלושים יום ע"ש

ו] עיין תוס' שהקשו דר"נ מתיר פסיקה בהוזלה כמו בסאה בסאה הרי הוא פוסק כהלל שזה אסור ותירצו שיש שלש דרגות הכי חמור זה סאה בסאה ושם נחלקו האם מועיל יש לו ב. פסיקה בהוזלה דבזה כו"ע מודו דעוזר יש לו אבל צריך דוקא שלא מחוסר מעשה ג. פסיקה בשויו שבזה עוזר גם מחוסר מעשה והנה צ"ע למה בפסיקה בהוזלה לא עוזר יצא השער הרי אפילו בסאה בסאה שזה הכי חמור בכל אופן להלכה קי"ל שעוזר יצא השער ובפשוטו הביאור כמבואר בתוס"ר ותוס' שאנץ ס: [הובא בשטמ"ק שם] שכל ההיתר של יצא השער מצד שמאי אהנית או מצד שהמוכר יכול לקנות אבל כל שפוסק בזול הרי הוא לא יכול לקנות דהינו שבאמת גם לגבי הוזלה צריך להועיל יצא השער רק שכלפי המחיר הזה זה כמו שלא יצא השער ולפ"ז בחנות שמוכרת ביוקר ועשה הוזלה מהמחיר שבזה הרי גם המוכר וגם הקונה יכולים להשיג במחיר ההוזלה יהיה מותר לפסוק בהוזלה על סמך יצא השער [וכן במקרה שהמוכר הוא חנות שיכול לקנות מהסיטונאי יותר זול ממחיר ההוזלה דלטעם שמה לי הן מה ליד מיהן זה מותר אמנם לא שיך כאן מאי אהנית לי]

אמנם עיין ריב"ש סימן ש"ו בתחילת התשובה דמשמעות דבריו שפסיקה בהוזלה כיון שזה ודאי שמה שמוזיל לו זה בגלל המתנת מעות ובזה לא מועיל יצא השער אלא דוקא יש לו מצד שחשיב שהמעשה שעשה זה מעשה החלפה ואין כאן המתנה כלל וע"ש שביאר שזה מצד שמדאוריתא כסף קונה ורק מדרבנן זה לא מועיל לכן הקילו בזה ומשמעות דבריו שאם זה לא בהזלה שם גם ללא שחל למי שפרע מספיק שיש לו וכן יצא השער כיון שיכול המוכר להשיג וכן הלוקח לכן לא גזרו אבל כאן זה לא סיבה להתיר ורק מצד קנין מי שפרע ולפ"ז מבואר שההיתר של יצא השער זה היתר פחות טוב מיש לו ולכן זה לא מועיל בפסיקה בהוזלה ולא צריך להגיע לטעם התוס"ר [וכן מבואר בפרישה קס"ג ג'] ולפ"ז צ"ע דכיון דמבואר בתוס' שסאה בסאה זה חמור מפסיקה בהוזלה א"כ למה יצא השער עוזר בהלואה ולא עוזר כאן וצ"ע [ועיין לקמן מה שהבאינו מהשערי דעה] והנה מדויק ברש"י שבבא בהלואתו לא עוזר פסיקה בהוזלה ועיין כו"ח שם שדיק מהראשונים להיתר וביאר בדעת רש"י על פי הריב"ש שכאן כל ההיתר מצד שהיה מי שפרע שקונה מדאוריתא ובמלוה זה לא קונה וכל מה שכתב רש"י מי שפרע הכונה מצד שזה דברים ואיכא בהדיהו מעות ע"ש אמנם עיין ריטב"א מ"ו. דמבואר שפסיקה בהוזלה מותר מצד שעשו אינו זוכה כזוכה וכן בפשוטו גם לר"ל מועיל פסיקה בהוזלה עוד צ"ע למבואר בנתה"מ שבכל פסיקה כיון שיכול לתת לו משהו אחר ולא דוקא מה שיש לו א"כ לא חל כאן קנין כסף מדאוריתא על החפץ וחל בדיוק מה שחל בכל יצא השער וכדביארנו לעיל בתחילת סוגיא דפסיקה ע"ש עוד צ"ע מה הצד שיועיל יש לו אשראי במתא הרי בפשוטו זה לא סיבה שיחול קנין גמור גם אם כסף קונה

ובעיקר הנידון מה הסיבה שלא מועיל יצא השער בפסיקה בהוזלה עיין אבני נזר סימן רי"ד סק"ח שהקשה לשיטת ההגהות אשר"י שמועיל יש לו מעות בבא בהלואתו דהינו שמועיל מה שיכול לקנות במעות שיש לו בביתו א"כ למה בפסיקה בהוזלה לא עוזר יצא השער אלא בהכרח שיצא השער זה היתר גרוע כמו יש לו דמחוסר עשיה שזה לא מועיל לגבי פסיקה בהוזלה ובפשוטו יש להוכיח עוד למה דהאחרונים ביארו בכונת הראשונים שמועיל מה שיכול ללות בכל פסיקה ורק בבא בהלואתו גרע א"כ צ"ע למה בהזלה אסור ובהכרח כנ"ל [אמנם ע"ש שהוכחנו מהראשונים שלא מועיל יכול ללות בפסיקה] ועיין שערי דעה קס"ב סק"ג בתחילתו שעמד בזה וע"ש שביאר שהטעם שזה יותר חמור מסאה בסאה דשם מועיל יצא השער דכאן שיקנה ביותר ממה שקיבל זה נראה מאוד כריבית משא"כ ביש לו שם הרי לא צריך להוציא הוצאות כדי לשלם וזה פחות מחזי כריבית לכן רק שם התירו הוזלה ע"ש [ועיין עוד ברעק"א סימן נ"ב בד"ה אולם שנקט בפוסק כשער מקומו על מנת ליתן במקום היוקר חשיב פסיקה בהוזלה שלא עוזר יצא השער ומשמע שהטעמים שיכים כאן מצד שיכול לקנות במקם זה בן המוכר בן הלוקח ע"ש וצ"ע]

ז] עיין לעיל שהבאינו מהתו"ח שיש לו אשראי במתא זה רק חיסרון בפסיקה בהוזלה אבל לא בפסיקה בשוייו והנה הרמ"א סימן קס"ב הביא את המרדכי שלא עוזר יש לו בעיר אחרת ונלמד מהדין של יש לו אשראי במתא דהינו שנקט שחיסרון זה הוא גם לגבי הלואה ועיין רעק"א בגליון שזה כמבואר בתוס' שאיסור הלואת סאה בסאה זה חמור יותר מפסיקה ולכן אפילו שבפסיקה מועיל יש לו אשראי במתא אבל בהלואת סאה לא עוזר והנה מבואר במרדכי שלא עוזר יש לו לגבי הלואה אם יש לו בעיר אחרת ודימה דבר זה ליש לו באשראי ולפי התו"ח בפסיקה שלא בהוזלה יועיל יש לו בעיר אחרת כמו שמועיל יש לו אשראי וכן נקט הכנסת הגדולה סימן קס"ב ובגר"ז ס"ל ומקורם מרש"י בסוגין שכתב שמועיל יש לו בעיר אחרת אמנם יתכן שמדובר ביש למלוה דרך לעיר זו ולא משמע כן וצ"ע והנה בעיקר דברי הרעק"א צ"ע שהרי לגבי פסיקה בהוזלה באין לו זה ודאי חמיר מסאה בסאה כדחזינן שלא מועיל יצא השער וכנ"ל מהשער דעה סימן קס"ב סק"ג וא"כ אין ללמוד מסוגין שלא עוזר אשראי מהא דלא מועיל בפסיקה בהוזלה וצע"ג

ח] עיין שערי דעה קס"ב סק"ב שכתב דכיון דמבואר בתוס' שסאה בסאה זה יותר חמור מפסיקה בהוזלה א"כ כמו דשם לא מועיל רק יש לו גמור ה"ה בסאה בסאה לא מועיל אלא אם הוי יש לו גמור ולא במחוסר מעשה וצ"ע שהרי לגבי יצא שער חזינן שסאה בסאה קיל ובהכרח כשערי דעה הנ"ל שבהוזלה ואין לו פסיקה זה יותר חמור וא"כ לכאורא אין ללמוד מזה לסאה בסאה וצ"ע והנה בעיקר סברת תוס' יש מקום לומר שהסיבה שבהוזלה לא עוזר במחוסר מעשה מצד דשם כל ההיתר כמבואר בריב"ש לדון שאין כאן המתנה אלא החלפה בעלמא וכל שזה עדין לא מוכן בהכרח דיש כאן המתנה וממילא יתכן שלגבי סאה בסאה מספיק שזה ברשותיה איקר ויש כאן המתנה וממילא מועיל גם מחוסר מעשה והנה יש לדון ביש לו במקום היוקר האם מועיל מחוסר מעשה ואם נימא דשם רק מועיל מצד שזה כהחלפה א"כ לא יועל שם אלא יש לו גמור אמנם הפוסקים לא חילקו בזה וצ"ע

ט] עיין שערי דעה סק"ז ובסימן קע"ה סק"א שכתב שבדין פסיקה בהוזלה דצריך יש לו שלא צריך שיהיה לו הכל אלא אם יש לו כנגד מה שקיבל כיון שזה מוגדר כהחלפה ואין כאן הלואה ממילא מה שנותן לו אחרי זה יותר זה לא ריבית דהרי אין כאן הלואה דהינו שההיתר של החלפה זה לא רק כלפי מה שחל על זה החלפה אלא זה גם סברא כלפי דברים אחרים שלא חל עליהם החלפה וכמדומה שיש לחלק שכיון שבמציאת זה הלואה זה לא עוזר ביחס לדברים אחרים ועד כמה שיש כאן חלק שזה לא בתור החלפה יתכן שכלפי זה יש כאן נידון של ריבית ועיין לקמן וצ"ע

### מ"ו. – טושו"ע קע"ג ס"ו

י] עיין גמ' מ"ו. שמבואר שאם נותן לו מעות ופוסק על פירות שיש לו בביתו אפילו שזה בעד מעה וטירסית זה מותר ובפשוטו זה אותו דין של סוגין שזה פסיקה בהוזלה [וכן ביאר בבינת אדם סימן ה' שלכן הרי"ף והר"מ השמיטו הסוגיא שם] ועיין חוו"ד שהקשה דלמה כאן הגמ' שואלת פשיטא ושם לא שואלת דהינו שנקט שהגמ' שואלת גם על יש לו אמנם עיין חידושי רבינו מאיר שמחה שהגמ' שואלת פשיטא על אין לו ולא על יש לו ועיין חידושי הגרמ"ש שכתב שכאן שלא קבע כמה יתן לו אלא שיתן לו בשוי של דינר כה"ג באמת לא שיך לדון מצד ההיתר של פסיקה בהוזלה וזה רק מותר אם אומר שיתן לו מיד כמו בגמ' שם הלויני עד שיבוא בני דכאן לא שיך לדון שזה החלפה ורק אם זה רק בתור לחסוך טירחא בזה התירו גם בכה"ג שזה דרך מקח ובאמת רעק"א סימן נ"ב בד"ה גם יש כתב לדון שכה"ג אין היתר של פסיקה בהוזלה כלל והעמיד סוגין שקבע כמה צריך לתת לו ע"ש

י"א]עיין טור שכתב לגבי פסיקה בהוזלה שצריך שיהיה לו הכל ועיין ביאור הגר"א שאפילו אם בכל פסיקה לא צריך שיהיה לו הכל אבל כאן שזה בהוזלה מדויק בגמ' שצריך שיהיה לו הכל דהינו שכאן שזה היתר של החלפה ולא רק שברשותיה איקר בזה לא הקילו לדון כל טיפה לעצמה אמנם הרמ"א שם כתב שכאן מועל אפילו יש לו קצת ודיק מהא דהגמ' אומרת הלויני עד שיבוא בני דמשמע שכאן ההיתר כמו סאה בסאה והרי שם מועיל יש לו מעט והאחרונים תמהו שהגמ' מדמה לעיקר ההיתר אבל לא לפרטים ובפשוטו בגמ' לקמן ס"ד. מה שעיזי חולבות מכור לך מבואר שאפילו שיש לו מעט בכל אופן לא עוזר לגבי הוזלה והנה צ"ע דבסימן קס"ג לגבי בא בהלואתו ובסימן קע"ה לגבי ההיתר של יש לו השו"ע כתב שצריך יש לו הכל והרמ"א לא השיג על זה ואולי יש חילוק בין לא יצא השער שבזה לא הוי מקח כלל כמבואר בפנ"י בסוגין לבין יצא השער שזה מעשה מקח בעצם שבזה יש יותר סיבה להקל ביש לו צ"ע ועיין חוו"ד שכתב לדון שכאן בסוגין מדובר שאמר עד שיבא בני באמת וזה יותר קל שבזה לא צריך יש לו הכל ובזה ישב למה הגמ' לא שואלת כאן פשיטא דכאן מספיק יש לו מעט ע"ש וזה דלא כפנ"י שבעד שיבא בני ממש גם אם אין לו מותר בהוזלה

י"ב] עיין רעק"א שהביא מהתפארת למשה שגם באין לו הכל אבל יכול לעשות פסיקה על מה שיש לו אם הרוח שרוצה ואת שאר הדינר נותן לו בהלואה רגילה אמנם כתב שם שכתב שאם ההוזלה היא גדולה מאוד זה אסור מצד שזה נראה שעושה לו את ההוזלה מחמת ההלואה הנוספת שנתן לו והשערי דעה חלק עליו שכאן שזה הלואה כיון שמה שמוזיל לו זה בגלל זה ודאי אסור אפילו אם זה לא ניכר

י"ג] עיין תפארת למשה שכתב שיכול לחלק את הפסיקה לשני פסיקות אחד בעד פרוטה ותריסית שזה יש לו ואת השאר בשויו לסמוך על יצא השער והנה בדבריו משמע שתמיד מועיל מה שיש לו קצת יותר מהריבית במקרה שזה יצא השער אמנם בפשוטו זה חידוש שגם בסתמא זה חל כך וע"ש שכתב שצריך שזה יעשה בצורה שלא יהיה ניכר שעושה הפסיקה בהוזלה בגלל הפסיקה השניה של יצא השער ועיין רעק"א ס"ד: ד"ה ומזה שביאר שאפילו דבמקום שזה הסיבה שמוזיל לו אסור אבל כאן שהכל בדרך מקח זה מותר והנה מבואר מהתפארת למשה שבהיתר של יצא השער זה לא נחשב כאילו אין כאן הלואה וממילא גם העסק השני זה לא ריבית אלא חשיב הלואה ולכן צריך שלא יהיה ניכר שמוזיל לו בגלל הפסיקה על יצא השער ודלא כשערי דעה לעיל סק"ט

### בדברי התוס' שאין שומתו ידועה

י"ג] מבואר בגמ' שאם אין לו אסור להוזיל ועיין תוס' שהקשו דהרי מבואר בגמ' לקמן בר"נ שטרשא שרי דהינו שאפילו שמשלם לו על המקח אחרי זה יותר ויש כאן המתנה בכל אופן זה לא סיבה לריבית א"כ למה כאן זה אחרת ועיין סה"ת שמ"ו ח"ד אות ל' ד"ה ויש שכתב שכל האיסור כאן במפרש אם תתן לי עכשיו אשלם לך יותר וכה"ג מבואר באמת לקמן שאסור ולפ"ז מבואר דביש לו מותר אפילו מפרש והובא שיטה זו בטור [אמנם רבינו ישעיה הובא בטור ס"ל דבמפרש אסור דהינו שכלפי מפרש לא דנים את זה כהחלפה] ובריטב"א ס"ה. ישב שבלוקח החפץ עכשיו ואחרי זה משלם לא נראה בזה ריבית דבתשלום לא ניכר הריבית דלא רואים החפץ אבל כאן בזמן התשלום של החפץ ניכר שזה יותר ממה שקיבל ולכן זה סיבה יותר להחמיר ובתוס' תירצו שבסגין מדובר שהשער ידוע וכה"ג חשיב כמפרש וכל ההיתר של הגמ' לקמן בטרשא זה בדבר שאין שומתו ידועה ועיין ב"י ורמ"א סימן קע"ג שלמדו מדברי התוס' שכל שאין שומתו ידועה מותר לפסוק בהוזלה אפילו באין לו וכמו בטרשא לקמן ועיין ט"ז שתמה על זה שהרי מפורש שאסור לפסוק על הפירות בלא יצא השער אפילו שאין שומתו ידועה ועיין ש"ך שכתב שמדובר ביצא השער רק שזה לא ידוע דהינו שיש איסור מצד שמא יתיקר ועל זה צריך יצא השער ויש איסור מצד ההוזלה ועל זה עוזר שאין שומתו ידועה וכדביאר בחוות דעת, ובתפארת למשה ובאר הגולה ובבינת אדם סימן ה' ובבית מאיר כתבו שבדבר שאין שומתו ידועה ולא יהיה שומתו ידועה בזה אין סיבה לאסור גם מצד אין פוסקים על הפירות דגם אם זה יתיקר אבל לא יהיה ניכר היוקר כיון שהשומה של הדבר לא ידוע [וצ"ע לדינא האם יש לסמוך על זה אחרי דהש"ך והט"ז פסקו לאיסור] ובשערי דעה הוסיף שבדבר שאין לו שומא אפילו שלא יצא השער אבל זה תמיד מצוי לקנות [אמנם בפשוטו מוכח מהראשונים שלא מספיק מצוי לקנות אלא צריך שער המתמשך] ועיין פנ"י מה שחידש בזה

י"ד] ובט"ז חלק על הרמ"א ונקט שזה ודאי כסברת הריטב"א לעיל שכאן לא עוזר שומתו ידועה כיון שבזמן שנותן החפץ עלה המחיר ורואים שזה יותר ולכן העמיד את התוס' במקרה שבזמן התשלום התיקרו הפירות ולא ניכר הריבית ובזה אין סיבה לאסור אלא מצד ההוזלה ובזה כל שזה לא היה ניכר בזמן הפסיקה אין איסור מצד ההוזלה עכ"ד ועיין שערי דעה קע"ב סק"ה שהקשה שכיון שעכשיו זה המחיר ואין בזה ריבית למה שיאסר לתת לו ובפשוטו דעת הט"ז שכיון שזה קיום של פסיקה של איסור אסור לעשות את זה ובחוו"ד הקשה שכיון שכל הנידון של הפסיקה למי שפרע וזה מקח הנעשה באיסור לא חל כלל ממילא אין כאן סיבת איסור ועיין פנ"י שתמה על הט"ז שהעיקר חסר מן הספר ובחוו"ד חידש שבדבר שהיה פסיקה על משהו מסוים ואין חובת הגוף על המוכר לקנות החפץ בזה אין איסור פסיקה ורק בהוזלה במפרש אסור אלא שא"כ אין מכאן מקור שמותר הוזלה ביש לו בפסיקה רגילה וצ"ע

י"ד] עיין ט"ז שהקשה על תוס' למה הקשו רק סתירה מר"נ ולא הקשו דבמשנה מבואר שיש איסור פסיקה על הפירות ומה זה שונה מטרשא דר"נ ואפילו אם בתירוצם זה מיושב דשם זה שומתו ידועה אבל למה לא הקשו מהמשנה ועיין ש"ך דמשמע שלדבריו שמדובר ביצא השער א"ש דהינו דבלא יצא השער לא הוקשה להם למה זה מותר ועיין בית מאיר שתמה שאם ללא יצא השער לא הוקשה לתוס' הרי כאן גם ביצא השער זה לא עוזר דהרי לא יכול להשיג בהוזלה במחיר שקיבל ועיין חוות דעת שביאר שכונת הש"ך שבלא יצא השער לא הוי כמקח כלל אלא יש כאן הלואה של הכסף כרגע וזה לא דומה לטרשא ורק ביצא השער הוי כמקח ויש לדמות לטרשא [ועיקר הסברא מבואר בפנ"י] אמנם עדין צ"ע שלפ"ז כאן הדין יצא השער זה לא מצד טעמי הגמ' אלא שכה"ג זה מותר מצד טרשא והנה עיין חזו"א ע"ב ה' שכתב לדון שכל שקוצץ לא לפי זמן קבלת החפץ ואין הדרך לעשות כך זה כמפרש ויתכן שלכן לא הוקשה לתוס' מהמשנה דכל שעושה כשער של עכשיו פירות שיתן מחר זה ניכר שזה בגלל ההמתנה וצ"ע בכל זה

# סוגיא דגינאה, ומה שעיזי חולבות, ופרזיסא

# גמ' ס"ד. אמר ר"כ – אמר אביי, גמ' ע"ג. פרדיסא – אמרו ליה רבנן לרבא

# טושו"ע קע"ג ס"ט – סי"ב

**א.**

**המושג שמיניה קרבו שחשיב יש לו**

**א. עיין חוו"ד קע"ג סקי"ב קע"ה סק"א ובמחנ"א סימן כ"ט מה שביארו בגדר מיניה קרבו [ועיין חכמ"א כלל קל"ט ט"ו] ועיין רשב"א בב"ב פ"ז. ובנימוק"י, ובגידולי תרומה ח"ד סמ"ג, ועיין הגמ"ר תל"ג שצריך לתת לו מה שפסק, ועיין מאירי וע"ש לגבי חלב האם חשיב דשלב"ל**

**ב. בביאור איתנהו בני זרתא – עיין ריטב"א ורש"י [ובחידושי ר' מאיר שמחה על השו"ע ועיין אבני נזר קפ"א כ']**

**ג. למה בפרדיסא לא התירו מצד מיניה קרבו – תוס' מ"מ פ"ט ה"י ב"י בשם רבינו ירוחם וברמב"ן ע"ג. בד"ה ונראה וברשב"א ד"ה פרדיסא [ועיין ב"ח בד"ה מותר ובגידו"ת ח"ג אות כ"ה] ועיין עוד ברמב"ן וריטב"א ע"ג. לגבי זמורות למה אין ההיתר של מיני קרבו ועיין חוו"ד סקט"ו לגבי עגל**

**ב.**

**הדין של קרוב לשכר כהפסד שיש בעזי חלבות ובפרדיסא**

**ד. בטעם ההיתר דמה שעזי חולבות - עיין ראשונים [תוס' וריטב"א תוס' רי"ד ומאירי] בסוגין, ולקמן ע"ג. לגבי פרדיסא [רמב"ן רשב"א ריטב"א] ועיין שו"ת הרשב"א ח"ב סימן ע"ב, וברמב"ן גיטין ל. [ועיין חידושי נימוק"י שם מה שלמד מהרמב"ן הנ"ל] ועיין מחנ"א דלשב"ל ב' ובריבית סימן ל'**

**ה. בהא דמה דעיזי חלבות בשויו מותר – מאירי רמב"ם פ"ט ה"ג וסה"ת שמ"ו ח"ג אות ל"א [ולחוו"ד קע"ג סקי"א ניחא]**

**ו. בהא דפרדיסא גרע ממה שעיזי חולבות – תוס' וריטב"א בסוגין ובראשונים ע"ג. ועיין הגמ"ר סימן תל"ג בדף ס"ה. ובהגהות אנשי שם שם**

**ז. עיין רעק"א למה בכל פסיקה אין היתר דסוגין [ובפשוטו זה קושית החוו"ד קס"ט סקל"ח] ועיין מיוחס לריטב"א ע"ג. ד"ה ושמואל ועיין ט"ז קס"ב סק"א [בעיקר נידון רעק"א האם הוי דשלב"ל עיין מאירי ובשטמ"ק בשם הרמ"ך ובמיוחס לריטב"א ס"ו: בד"ה ומודינא]**

**ח. עיין נתה"מ סימן ר"ט סק"א בהא דאין הונאה בהא דעזי חולבות וע"ש בב"י ובבאר הגולה ובדבריהם מבואר שאם לא היה חל היה ריבית**

**ט. עיין חוו"ד קס"ט סקל"ח ובקע"ג סקי"א מה שלמד מדין מה שעזי חולבות שזה מותר**

**י. עיין מהרמ"ש בד"ה הא מה שהוכיח מסוגין לגבי יש לו מעט**

**י"א. בהא דמבואר בגמ' דאיפוך עוזר האם גם בפרדיסא – כס"מ פ"ח ה"ה ועיין רמב"ן ובהגהות הגרא"ז ועין הגהות יד אברהם ובמחנ"א ס"ל בדשלב"ל ב'**

**ע"ג.**

**י"ב. מודה רב בתורי – עיין רמב"ן ובהגהות הגרא"ז ובגידו"ת ח"ג סימן כ"ה בד"ה ולתירוצם**

**י"ג. משבשי שבשי – עיין רמב"ן וריטב"א למה אין ההיתר של מינה קרבו**

**י"ד. האם היפוך מהני בפרדיסא – רמב"ן, כס"מ פ"ח ה"ה, חוו"ד סקט"ו ובגליון יד אברהם ועיין רעק"א ע"ב: מה שהביא מתוס' בב"ב פ"ו: ומהרשב"א שחולק עליהם**

### סוגיא דגינאה

א] מבואר בגמ' ללשון הראשון שאין לפסוק על הדילועין אלא א"כ יש לו ועיין רש"י שביאר שהכונה שיש לו דילועין בני אמה דהינו שיש כאן פסיקה בהוזלה ואסור אלא אם יש לו וכל שזה עדין לא גדל לא חשיב יש לו אמנם עיין ריטב"א שכתב שכונת הגמ' שמועיל שיש לו דילועין בני זרת שכיון שגם אם היה תולשם עכשיו ומוכרן היה מקבל עליהם זוז א"כ מה שמסכים להשאיר את זה בקרקע זה מתנה שהוא נותן לו וכתב ללמוד מכאן שאם כור עולה זוז ויש לו כור ואומר לו שיתן לו כורים בעוד זמן זה מותר עכ"ד דהינו שנתחדש כאן דאפילו שיש כאן המתנת זמן ונותן לו יותר מהמחיר שנתן לו אבל כל שהתחיב לתת לו מה שיש לו בביתו בהכרח שזה לא בעד האגר נטר אלא שמתנה בעלמא הוא נותן לו ובדעת רש"י יתכן שלא חולק על הנ"ל אלא שס"ל שכאן זה כמו כל פסיקה שלא חייב לתת לו דוקא את זה אלא יכול לתת לו אחרים ולכאורא דברי הריטב"א זה מקור לאחי הט"ז שבפסיקה בהוזלה עוזר שיש לו כנגד המעות שנותן וצ"ע

ב] הגמ' בלשון השני אומרת שכיון דממילא קרבו ומיניה קרבו כה"ג מותר לפסוק אפילו אם יש לו רק בני זרתא והנה בפשוטו זה כדין היתר דיש לו דהינו שכאן זה פסיקה רגילה בהוזלה שביש לו מותר ונתחדש שגם כה"ג חשיב יש לו וכן הוא בנימוק"י ובמאירי שזה כאילו יש לו גדולות וכדין עד שיבא בני וכן דייק המחנ"א סימן כ"ט מלשון הטור וכן הוא בלשון הרשב"א בב"ב פ"ז. ועיין מחנ"א שם שהקשה שהרי תוס' לעיל נקטו שמחוסר מלאכה אחת אסור בפסיקה בהוזלה א"כ כאן שזה מחוסר זמן זה כמו מחוסר מלאכה אחת שלא חשיב יש לו ועיין חוו"ד קע"ג סקי"ב וקע"ה סק"א שהקשה עוד הרי שמואל ס"ל ע"ד. שמחוסר מלאכה בידי שמים אפילו מחוסר מלאכה אחת לא חשיב יש לו וא"כ כאן איך זה יכול להחשב יש לו ועיין תוס' שהקשו למה בפרדיסא אין ההיתר שמיניה קרבו ועיין אבני נזר סימן רי"א שהקשה הרי עד שיעשה יין זה מחוסר יותר מג' מלאכות [אמנם לא מפורש בגמ' שהפסיקה היא על יין אמנם בפשוטו ודאי שצריך הרבה עבודות עד שזה יגדל]

ג] ועיין מחנ"א סימן כ"ט שחידש שבסוגין מדובר שעשה קנין גמור על מה שיש לו וממילא מה שזה גודל אחרי זה הוא משלו דהינו שכאן זה לא מצד ההיתר של יש לו הרגיל אלא יש כאן קנין גמור וממילא אין כאן הלואה כלל ולכן זה מותר והנה צ"ע א"כ מה הגמ' שואלת מחלב ואולי כל דבריהם זה למסקנת הגמ' אמנם המחנ"א ביאר שכונת הגמ' במקרה שיקנה עז לחלבה שיש כאן קנין גמור עוד צ"ב הרי כסף לא קונה במטלטלים ויתכן שגם אם חל למי שפרע אבל כיון שזה על חפץ מסוים בזה אין חיסרון והנה לפ"ז מבואר שאם זה לא מיניה קרבו אפילו שקנה מעכשיו בכל אופן זה אסור וביאר המחנ"א שזה נראה כריבית וזה דלא ככס"מ שנקט שאפילו בפרדיסא עוזר אם קנה מעכשיו ועיין חת"ס שהקשה שאיך ללשון הראשון עוזר יש לו הרי פסק דוקא על אלו שהם בני זרתא אמנם זה רק קשה למאירי והנה עיין מרדכי הובא בב"י שנקט שבסוגין כל ההיתר רק אם פסק שצריך לתת לו דוקא את מה שיש אצלו והנה בגירסתינו מבואר שבכל פסיקה בהוזלה זה כך וכן נקט החזו"א סימן ע"ו אמנם מכל הפוסקים שהביאו את זה רק בסוגין משמע שרק כאן שזה מצד ההיתר של מיניה קרבו יש תנאי זה ולנ"ל א"ש שכאן באמת כל ההיתר כי קנה את זה והנה המאירי דייק מלשון הרמב"ם שצריך דוקא שפסק על דילועין מסוימים אמנם הגידולי תרומה ח"ד אות מ"ג כתב שגם אם קבע שיקח ממה שיש לו ולא ידוע איזה חשיב יש לו וקצת משמע לנ"ל שזה רק גדרי פסיקה והנה הפוסקים לא כתבו שהמרדכי לא א"ש אם לשון הטור ויתכן שכאן גם אם זה גדר פסיקה אבל כיון שכאן זה מצד סברת מילא קרבו זה רק מועיל אם הפסיקה על זה עצמו שזה לא נראה כריבית וכן משמעות החכמ"א כלל קל"ט ס"ו ולפ"ז יתכן לבאר גם בלשון הרמב"ם שזה מדין פסיקה בהוזה רגיל רק שכאן גדר ההיתר כאילו קנה וברשותיה אייקר

ועיין חוו"ד שכתב שכאן מדובר שפסקו על משהו מסוים ואין חיוב על גוף המוכר להביא מה שהקנה לו ויכול לחזור בו וכה"ג אין איסור מצד הדין פסיקה הרגיל ולכן לא קשה כל הקושיות הנ"ל אמנם בזה יש איסור של פסיקה בהוזלה ובזה מועיל מה שמיניה קרבו אפילו שבגדרי פסיקה רגילים זה לא עוזר

ד] לשון הגמ' דמדובר דאזלי עשרה בני זרתא בזוז ומשמע שרק בכה"ג הגמ' התירה ועיין גידולי תרומה ח"ד אות מ"ג שהקשה דבעלמא בפסיקה בהוזלה כל שיש לו לא כתוב כמה השיעור שצריך להוזיל לו וכתב שכיון שכאן הרי לא יכול עכשיו לתת מה שהתחיב דהרי זה עדין לא גדל ממילא אפילו דיש כאן סברא של ממילא קרבו אבל זה רק בצירוף שזה המחיר שנותנים על הדילועין עכשיו שאז אפשר לראות שזה לא על ההקדמת מעות והנה צ"ב שהרי לשון זה של הגמ' זה גם ללשון הראשון והרי ביש לו גדולים אין סיבה לאסור אם יתן יותר בזול ובהכרח שלשון הגמ' לאו דוקא וההוה נקט וצ"ע

ה] עיין תוס' שהקשו למה בפרדיסא אין את ההיתר שכיון שזה גודל מאליו לכן זה מותר ותירצו דשם מדובר שזה עדין לא התחיל לגדול אבל כאן מדובר שזה התחיל לגדול ועיין מחנ"א סימן ל' בד"ה עוד שביאר שכונתם שכל שזה לא בא לעולם לא חל מקח ולכן הוי ריבית משא"כ כשזה סמדר א"כ קנה קנין גמור ואין כאן הלואה אמנם עיין ביאור הגר"א שהביא שהראשונים לא הסכימו אם תירוץ זה אלא העמידו גם את פרדיסא שיש התחלת פירות כגון סמדר או בוסר [ועיין מחנ"א הנ"ל שביאר שאפילו שחל קנין גמור בכל אופן הוי מחזיר כריבית וכדלקמן אמנם הכס"מ פ"ט ה"ה נקט שבאמת אין כונתו לקנות את הפירות עכשיו אלא זה רק פסיקה על הפירות שיהיו בסוף]

ועיין נימוק"י [וכן ביארו הד"מ והגר"א בכונת המ"מ פ"ט ה"י] שכתב שרק בדילועין שאפשר הרי ללקוט עכשיו ולמכור מועיל מה שמיניה קרבו משא"כ במקום שעכשיו זה עדין לא ראוי לקצור בזה אין להתיר מצד שזה גודל מעצמו ובפשוטו הסברא על דרך המבואר בריטב"א שרק במקום שזה לא נראה כריבית כיון שיכל לתלוש ולמכור באותו מחיר וא"כ לא הרויח לו כלום וזה כמתנה בעלמא אבל לא במקום שיש לו רוח שכה"ג כיון שזה נראה כריבית ודאי אסור [ובאבני נזר רי"א ביאר שבאמת כל היתר סוגין זה מצד סברת הריטב"א ולא בגלל שחשיב יש לו] ויש כאן עוד סברא שעד כמה שלא שיך למוכרו עכשיו א"כ דנים שזה עומד למכור בסוף ולקבל מחיר מלא וכך הדרך והוא מוכר את זה עכשיו יותר בזול עוד ובמאירי ע"ג. כתב שרק אם זה כבר ראוי לאכילה שייך לדון שזה כבר קיים בתחילה אבל כל שזה עדין לא ראוי לאכילה זה כמו משהו אחר ולא שייך לדון כאילו זה כבר קיים עוד תירץ המ"מ שרק במקום שהבעל הבית לא צריך להשקיע עוד עבודה זה מותר אבל בפרדיסא שהוא צריך עוד לטרוח לגדל הכרם זה אסור ועיין מחנ"א סימן ל' בסופו שביאר שאפילו שחל כאן מקח אבל זה מחזי כריבית דהרי מה שטורח עדין בשבילו זה מחמת הקדמת מעות

ו]הגמ' שואלת שגם בחלב שיותר מצד שממילא קא רבי והגמ' מתרצת שצריך שיהיה מיניה קרבו והנה בפשוטו החלב הזה הוי דשלב"ל וא"כ אם בפשוטו שכאן ההיתר מצד יש לו ומבואר בריב"ש שפסיקה בהוזלה זה רק מצד שחל מדין דאוריתא ללא שרבנן עקרו הקנין א"כ כאן שלא חל דהוי דשלב"ל אין סיבה להתיר פסיקה בהוזלה אמנם אם נימא שכאן זה קנין גמור על מה שיש לו ולא כדין פסיקה א"כ יתכן שכאן לא צריך קנין דחשיב כאילו זה שלו ומזה זה גודל וצ"ע

### סוגיא דמה דעיזי חולבות

ז] מבואר בבריתא דיש היתר דמה דעיזי חלבות מכור לך בכך וכך דהינו אפילו שיתכן שיהיה חלב יותר מהמחיר שנתן בכל אופן זה מותר ובפשוטו טעם ההיתר כמבואר ברש"י שכיון שקיבל עליו את הפסד ושכר ממילא לא חשיב ריבית וביאר רש"י הטעם דאין כאן אגר נטר דהינו שכיון שיש כאן צד רוח והפסד לא חשיב שקצץ להחזיר לו יותר אלא זה השוי של דבר שיש בו סיכון של רוח והפסד ועיין תוס' רי"ד [ובנתה"מ סימן ר"ט מבואר שאפילו אם כונתו לאגר נטר אבל כאן רבנן הקילו שכיון שזה נראה שזה לא בתור המתנת מעות] אמנם ברמב"ן גיטין ל. מבואר שיסוד הטעם שכיון שיש צד שיפסיד הכל ולא יקבל כלום לכן זה נחשב כזביני ולא כהלואה ועיין נימוק"י שם שהביא מהרא"ה שלמד מכאן שאם אדם נותן לחברו הלואה שאם ירויח יתן לו מאה עשרים ואם יפסיד לא יתן לו כלום אין בזה איסור ריבית

אמנם עיין שו"ת הרשב"א ח"ב סימן ע"ב ובריטב"א בסופו שכתבו שכאן מדובר דיש לו ולכן זה מותר דהינו שבפסק דמה שיש כאן אין הכונה על חלב שעדין לא נוצר כמבואר בתוס' רי"ד אלא מדובר על מה שכבר קיים וא"כ זה פסיקה בהוזלה רגילה דביש לו מותר [אמנם יתכן שגם הם מודים שיש כזה היתר צד רוח והפסד רק שס"ל שכאן זה לא שייך או שמדרבנן צריך להיות אסור עיין לקמן] אמנם צ"ע שא"כ בסיפא שמוכר מה שאין לו שיאסר גם אם יתנה כמו ברישא שזה קרוב לשכר כהפסד כיון שזה אין לו ועיין חידושי אנשי שם על ההגהות מרדכי סימן תל"ג דמשמע שכאן חשיב מחוסר מעשה כיון שצריך לחלוב ולכן פסיקה בהוזלה גמורה אסור ורק כיון שזה קרוב לשכר כלהפסד מותר אמנם צ"ע א"כ מה הגמ' שואלת שנתיר מצד מיניה קרבו דמבואר דחשיב יש לו גמור כמו בדילועין שמותר בהוזלה וצ"ע

ח] עיין גמ' לקמן ע"ג. דנחלקו רב ושמואל האם בפוסק על הפרדס בזול מותר או אסור דרב אוסר כיון שאחרי זה ישוה יותר א"כ זה פסיקה בהוזלה שאסור ושמואל מתיר כיון שיש צד שיפסדו הפירות והקשו הראשונים דבסוגין מבואר שמותר במה שעיזי חולבות וזה דלא כרב והרי הלכה כרב ועיין תוס' שכתבו לישב דדוקא בסוגין שמדובר ליום או יומים שמצד ההמתנה זה לא סיבה לזלזל לכן זה נראה שזה מצד הצד הפסד משא"כ בפרדיסא מצד הצד הפסד זה לא סיבה שיעשה כך אלא ודאי זה מחמת ההמתנה ולכן זה אסור עוד כתבו התוס' דבאמת ברב מדובר שקבע על כמות מסוימת ואם לא יצמח כלום יקבל חזרה את הכסף רק שיש צד סיכון מצד שאולי יצא ענבים לא טובים אבל בסוגין יש צד שלא יצא כמות חלב כמו שסיכמו ובזה מותר וכן הוא ברמב"ן לקמן ובריטב"א בסוגין וצ"ב הסברא לחלק דהרי בשני המקרים יש צד רווח ויש צד הפסד ויתכן שלרמב"ן יסוד ההיתר דכיון דיש צד שלא יקבל כלל לכן זה נחשב כמקח ולא כהלואה אבל אם ודאי שיקבל משהו רק השאלה כמה בזה הדבר יותר נראה כהלואה וצ"ע

ועיין רשב"א לקמן וברמב"ן שהקשו עוד מהתוספתא דמפורש שיכול לתת לו מעות על שדה על מה שזה יעשה בין הרבה בין מעט וע"ש שכתבו לחלק דבמקום שלא גדל כלום מותר ובמקום שגדל קצת בזה אסור ולכאורא הביאור ששם רואים כאילו זה ודאי יגדל ואין כאן צד הפסד ומה שבעיזים מותר ברשב"א מבואר כי יש לו הכל וכן משמעות הרמב"ן וצ"ב האם כונתו שבאמת ההיתר לא בגלל קרוב להפסד ושכר או שזה צירוף סברות ועיין בשטמ"ק בשם הרמ"ך שגם כשאומר מה שעיזי חולבות הכונה עד סוף היום ויש כאן ודאי מה שמתחדש [ועיין תורי"ד] ולפ"ז יתכן שגם לרשב"א מצד פסיקה בהוזלה ביש לו היה אסור כי אין לו רק כונתו שכלפי שלא יחשב כקרוב לשכר חשיב כיש לו וצ"ע

ט] עיין טושו"ע סימן ר"ט דאם מוכר לו כרי חיטים וחושבים שיש בזה כמות מסוימת יש בזה הונאה והקשה הב"י מסוגין דמה דעיזי חולבות דמבואר שאם יש צד רוח והפסד זה מותר וע"ש מה שחילק והד"מ העמיד סוגין שאין בזה שיעור הונאה ועיין ב"ח וחוו"ד שם שישבו שיתכן שבאמת כאן לא חל מקח מצד דהוי הונאה רק נידון סוגין האם יש איסור מצד ריבית ועיין מאירי שמשמע שגם ס"ל כן וכן בשטמ"ק בשם הרמ"ך וצ"ב סברת המקשים ולכאורא משמע שאם לא חל כלום וזה הונאה של ביטול מקח א"כ חשיב הלואה ומה שנותן לו עכשיו יותר זה אסור דהינו שעד כמה שההתחלה נחשב הלואה ממילא עד כה שיתן לו יותר זה אסור כמו כל פסיקה על הפירות וכן ביאר במחנ"א סימן ל"ג בד"ה ונראה וצ"ע והנה יש כאן עוד נידון שלא חל כלום כי זה דבר שלא בא לעולם ועיין מאירי שכתב שיתכן להעמיד בקונה עז לחלבה וברעק"ע ע"ב כתב שכיון שזה עבידי דאתו אין בזה חיסרון של דשלב"ל אמנם מסקנת המאירי והרמ"ך שגם אם זה דשלב"ל לא חל כלום בכל אופן אין בזה ריבית כיון שהוא נותן את זה בתור המקח

בעיקר הקושיא דבסוגין יהיה הונאה עיין נתה"מ סימן ר"ט שכתב שכאן מה שהוזיל לו בגלל ההמתנת מעות דהינו שאפילו שמה שמותר מצד שמפרשים שזה לא על ההמתנת מעות זה רק סברא שאין כאן איסור מצד ריבית אבל ודאי שבלבו עושה את זה בגלל ההמתנת מעות ולכן לא שיך לדון שזה הונאה אמנם בתוס' משמע קצת שבאמת עיקר הסיבה בגלל צד הרוח דמצד ההמתנה אדם לא היה מוזיל לו ע"ש

י] עיין נתה"מ קע"ג סקי"א ובסימן קס"ח סקל"ח שכתב לחדש שאם עושה מקח אפילו שזה לא חל אבל כל שמשלם לו בסוף בתור קיום המקח לא חשיב ריבית והוכיח דבר זה מסוגין דמה דעיזי חולבות מותר דהינו שזה דשלב"ל ולא חל המכר ובכל אופן מותר לשלם בסוף בתור העמדת המכר והנה בדבריו שם מבואר עוד שכה"ג שלא חל חיוב על גופו אלא רק עשה פסיקה על הפירות אין גם את האיסור דרבנן של פסיקה על הפירות [לחלק זה לא הביא ראיה מסוגין אלא שדן כך מסברא אמנם יתכן שהוקשה לו דבכל פסיקה חזינן שלא עוזר קרוב לשכר ולהפסד ולמה כאן זה אחרת וכקושית רעק"א לקמן ובהכרח שכאן אין איסור מצד פסיקה] וצ"ע א"כ למה במה שעיזי עושות כך וכך אסור ולא יותר מצד שעושה הכל בתור מקח וכאן לכאורא לא חל חיוב על גופו דהרי זה דשלב"ל אמנם הביאור דכל שזה בהוזלה בזה אסרו אפילו בכה"ג

י"א] עיין רעק"א ע"ב: שהקשה למה אסור פסיקה על הפירות הרי יתכן שזה יתיקר ויתכן שזה יוזל ומבואר בסוגין שכה"ג זה לא סיבה לאיסור ריבית וע"ש שכתב לדון שכל שלא יצא השער זה נחשב הלואה דעדין לא חל כאן שום מקח וכל סברת הגמ' במקום שיש לזה שם מכר דלא הוי דשלב"ל אמנם הקשה ממה שעיזי חולבות דבהכרח מדובר על מה שיגיע מחר דאל"כ זה יש לו רגיל וחזינן שגם בזה מועיל שיחשב מקח ויש בזה ההיתר של קרוב לשכר ולהפפסד א"כ בכל פסיקה זה כך וכתב לדון שכאן חשיב כדבר שבא לעולם אלא שהוקשה לו א"כ למה בכך וכך אסור ולא נחשב כיש לו ותירץ שכיון שלא יכול לתת מיד בזה והביא מתוס' בב"ב פ"ו: דמבואר ששכירות שלא נכנס מיד לא חשיב שקנה מיד והוסיף שגם לראשונים שחולקים זה מצד שיכול להיכנס מיד אבל אם לא יכול להיכנס מיד באמת אסור אמנם דחה את זה דהרי להרבה ראשונים החלב כאן הוא דשלב"ל ובכל אופן עוזר קרוב לשכר ולהפסד [מה שהביא מהרשב"א צ"ע דהרי שם אדרבא מפורש שבדוגמא שמותר הוי בא לעולם] ועיקר דברי רעק"א צ"ע דא"כ ביצא השער לא צריך להגיע לסברת ההיתר מצד מאי אהנית או שכאילו שכבר קנה אלא יש להתיר מצד שאין כאן ריבית ועיין מיוחס לריטב"א ע"ג. שכתב שכיון שלא מצוי שיוזל המחירים לכן חשיב שזה קרוב לשכר ויש כאן ריבית ועיין לעיל סק"י דהבאינו דהנתה"מ נקט שקרוב לשכר רק עוזר במקום שאין חיוב על הגוף ומיושב קושית רעק"א

י"ב] משמע ברש"י שכל האיסור בעיזי זה בהוזלה אבל בשויו מותר וצ"ב בטעם הדבר שכיון שזה אין לו למה שיהיה מותר וברמב"ם ובמאירי ובסה"ת ח"ג אות ל"א משמע שמדובר ביצא השער אמנם יתכן לדון שכיון שזה עבידי דאתו זה בגדר יש לו שעוזר לפסיקה בשויו וכדדן רעק"א לעיל אבל זה לא עוזר לפסיקה בהזולה

י"ג] מבואר בגמ' שמה שעיזי חולבות בכך וכך אסור ולא חשיב יש לו כיון שאין לו הכל ועיין מהרמ"ש שכתב שמוכח מכאן שלא עוזר יש לו לכל הפחות לגבי פסיקה בהוזלה וצ"ע על הרמ"א שהתיר בזה ויתכן שכאן כיון שזה פסיקה דוקא על החלב של העיזים האלו ודאי לא שייך פסיקה ביש לו מעט והנה יתכן לדון שלכן ללא הוזלה זה מותר מצד יש לו מעט לשיטות שרק בהוזלה זה חיסרון

י"ד] עיין תוס' שהקשו מה שונה פרדיסא ממשכנתא שמותר ותירצו תירוץ ראשון דשם קנה גוף הקרקע ומשמע דבפרדיסא לא קנה גוף הקרקע עוד תירצו דדוקא שם שיכול גם לשטוח פירות לכן מותר ועיין מחנ"א דשלב"ל ב' שביאר שכונתם שלפ"ז גם בפרדיסא מדובר שקנה את גוף הדקל לפירותיו אבל כיון שלא עושה שם דבר בגוף הקרקע לכן זה נראה כהלואה וזה אסור מדרבנן ועיין רשב"א ע"ג שהביא מהראב"ד שבמשכנתא כיון שהמלוה מתעסק בקרקע מותר משא"כ כאן שהלוה מתעסק בקרקע וכונתו שלכן כה"ג זה נראה כריבית אפילו שבאמת הוא קנה את זה ועיין מחנ"א ריבית ל"ג והנה לפ"ז מבואר בתוס' שגם במקום שזה בתור מקח גמור מעכשיו שייך לדון שזה נראה כריבית וכן מבואר בתוס' בב"ב פ"ו: לגבי שכירות ועיין לעיל סקי"א מה דהבאינו דרעק,א דם דגם הרשב"א לא חולק באופנים מסוימים ועין בזה עוד לקמן

### ע"ג.

י"ד] **ומודה רב בתורי:** עיין רש"י שביאר שהכוונה שבמקום שהלוקח צריך ללקוט הענבים בשורים ויש לו מזה הרבה פסידא א"כ באמת מוצדק ההסכם שעשו ביניהם ולכן זה מותר דהינו שכולם מודים לעצם היסוד שכשיש צד רוח והפסד שמותר ובתוס' הביאו בשם ר"ח שמדובר במוכר עגלים לשיולדו וכיון שבזה מצוי הפסד זה מותר ועיין גידו"ת ח"ג אות כ"ה בד"ה ולתירוצם שהקשה דלתוס' שפרדיסא מדובר שאמר לו שכל כמות בכך וכך א"כ בשורים אם מדובר כך מה איכפת לן שמצוי שמתים אבל מוכר לו רק את אלו שיחיו ובזה לא מצוי הפסד וצ"ע ועיין רמב"ם שביאר שמדובר שקונה עגל קטן וכיון שמצוי שמת לא חשיב שיש כאן אגר נטר והנה צ"ע למה אין כאן הסברא של מיניה קא רבו וצ"ל שכיון שיש כאן טורח של המוכר אין את ההיתר אמנם לתירוץ המ"מ שכל שזה דבר שרגילים למכור במצב זה יש ההיתר א"כ לכאורא גם כאן שייך ההיתר הנ"ל ואולי עגל גדול זה כמו משהו אחר ועיין רמב"ן שהקשה שכיון שמוכר מעכשיו העגל למה שזה יהיה אסור ועיין הגהות הגרא"ז שהקשה מה זה שונה מפרדיסא שאסור ויתכן שנקט דשם מדובר שלא קונה אלא את הפירות של מחר ויתכן עוד דשם שאין הדרך למכור עכשיו דזה לא ראוי לכלום זה נראה כהלואה משא"כ כאן שהדרך למכור עגלים קטנים ומבואר ברמב"ן לכאורא דאפילו שזה רק חל למי שפרע בכל אופן זה סיבה להתיר

ט"ו] **אמר להו שמואל להני דשבשי שיבשא:** הראשונים ביארו שהכונה שקני הזמורות עכשיו ויתן לו אחרי זה גדולים וצ"ע למה אין כאן ההיתר של קרוב לשכר כהפסד וביארו הראשונים שלא שכיח בזה תיואה אמנם הר"מ והטור הביאו את זה בסתמא וצ"ל כמבואר בב"ח שמדובר במוזיל הרבה שזה ודאי ניכר שזה בגלל ההמתנה עוד הקשו הראשונים למה אין כאן את הסברא של ממילא קרבו ומהני קרבו ועיין רמב"ן ותוס' בתירוץ אחד שמדובר שזה לא התחיל לגדול כלל אמנם ברמב"ם מבואר שהם כבר גדלו קצת וביאר הרמב"ן שכיון שלא יודע איזה זמורה הוא יקח לכן לא שייך את המעלה הנ"ל דהינו דדוקא אם יש משהו מסוים שעומד ליקח בזה יש ההיתר דמיניה קרבו עוד כתב שכל ההיתר של פסיקה ביש לו אם הקונה יכול לקחת הסחורה עכשיו אבל כאן שהמוכר לא יתן לו דהרי עכשיו אין ענין לזומרם ולא יודעים מה יתיבש בזה אין ההיתר של יש לו וזה כסברת הסמ"ע בקונטרס הריבית אות י"ב י"ט והריטב"א כתב שכיון שכאן גודל זמורות חדשים וכאילו לא היה התחלה כלל ובזה אין את ההיר של ממילא קרבו

ט"ז]מבואר בגמ' שהיפוך עוזר ועין רמב"ן שזה כקונה דקל לפירותיו וע"ש שבפרדיסא כה"ג זה לא יעזור ודלא ככס"מ פ"ח ה"ה ועיין יד אברהם דלתירוץ הראשון לתוס' שבמשכנתא יסוד ההיתר כי קונה את זה א"כ גם כאן זה מותר ובחוו"ד סקט"ו הוכיח מעגל שאפילו שקונה בכל אופן אסור הוזלה וביאר על פי סברת הראב"ד שכיון שהמוכר מטפל בזה לא עוזר מה שקונה אמנם שם שכסף לא קונה יתכן שזה יותר חמור והנה בכס"מ מבואר שהחסרון בפרדיסא כי זה לא נקנה ועיין מחנ"א ל' ודשלב"ל ב' כי זה דשלב"ל והקשה שלרמב"ם שמדובר שהפירות כבר יצאו לא הוי דשלב"ל ובהכרח דיש כאן איסור אפילו שחל קנין מצד מחזי כריבית ועיין סקי"א מה שהבאינו מרעק"א

# סוגיא דחביתא

# ס"ד. אמר אביי – ס"ד: במשנה

**עיין היטב רמב"ן רשב"א ריטב"א ונימוק"י ובהג"א [ועיין חזו"א סימן ע"ו שהאריך בביאור השיטות בסוגין]**  ע"ג: אמר ליה – רבינא ובריטב"א ותור"פ שם

# טושו"ע קע"ג סי"ג ,ס"ד, רמ"א קס"ב ס"ב בשם הריב"ש

**בביאור שיטת התוס' בסוגין**

**א. האם בלא משך קשה הקושיא הראשונה – עיין פנ"י בד"ה אי תרפה ובחזו"א סק"ג ובתוס"ר**

**ב. האם קושיתם דאין מי שפרע זה על עיקר דין סוגין או על הלשון – פנ"י וחזו"א שם**

**ג. בקושית תוס' שזה מק"ט האם מצד הלשון או שדין סוגין לא מובן – ט"ז קע"ג סקי"ח ובחזו"א ע"ו סוף סק"ה חלק עליו [ועיין מהרש"א בב"ב צ"ז: ובחוו"ד סקי"ט שדנו להעמיד סוגין בנתחיב לתת לו יין אחר במקום]**

**ד. בקושית תוס' דלמה בגמ' לקמן צריך להגיע שזה מק"ט – עיין חזו"א סק"ו ועיין ריטב"א שם שני ביאורים**

**ה. תוד"ה האי קרוב – בקושיתם מכל פסיקה עיין עוד ישוב בנימוק"י [ובביאור כונתו עיין חזו"א סק"ג' ד' ובחוו"ד סקי"ח] ובריטב"א ותור"פ לקמן ע"ג:**

**ו. האם בכל פסיקה מותר אם מתנה שיוכל לחזור בו – ט"ז קס"ג סק"ה [ולכאורא תלוי בתוס' ובנימוק"י]**

**ז. בהא דלא הקשו מפסיקה שאם יוזל לא יפסיד – מהרש"א**

**ח. האם לחידוש אביי מיושב מכל פסיקה – עיין מהרש"א**

**ט. האם לתירוץ תוס' בכל פסיקה צריך לקבל הזול – עיין מהרש"א ורעק"א ובט"ז קע"ה סק"ט ובחוו"ד שם סק"ג ועיין הגהות אשרי ועיין היטב בביאור החזו"א ע"ו סק"א בכונת תוס' בישובם וכבר דן בזה בפנ"י בביאור התוס' בע"א**

**י. בדברי התוס' ששאר קלקול צריך לקבל עליהם – עיין מהרש"א ועיין חוו"ד סקי"ז בתחילתו**

**י"א. בעיקר הסברא שבסוגין יש איסור ריבית – עיין רמב"ן שני ביאורים ותלה את זה בגירסא בגמ' [ועיין מרדכי סימן שט"ז] וע"ש ובריטב"א מה שהביאו מהראב"ד**

**. למה כל פסיקה על הפירות אין הסברא של קרוב לשכר וכו' – רעק"א ע"ב:**

**י"ב. האם מועיל מה שמקבל זולא אפילו בפסיקה בהוזלה – מחנ"א סימן כ"ט בד"ה וראיתי ובהונאה סימן י"א [וד"ז הובא בב"י]**

**י"ג. הטור והרמב"ם העמידו סוגין על חימוץ וקשה קושית התוס' למה אין ההיתר סוגיא דלקמן – עיין הג"א ובב"י בשם ת"ר שיש זמן שאין מק"ט ועיין דרישה סק"ח הובא בחוו"ד סק"כ ובש"ך סקכ"ו ועיין מחנ"א הונאה י"א [ועיין חכ"א כלל קמ"א סי"ב]**

**י"ד. בביאור שיטת הטור והשו"ע - עיין ב"י ש"ך וט"ז ועיין הגהות רעק"א ובחזו"א סק"ו ועיין חכמ"א כלל קמ"א סי"א י"ב**

**י"ד,ב. האם בכל פסיקה על הפירות מותר שאחריות הזול על המוכר – ש"ך סקכ"ד ועיין בית מאיר קע"ה ס"ז ובחוו"ד סקי"ח שני ביאורים בש"ך**

**ט"ו. האם צריך דוקא קבלת זולא או שמועיל גם אחריות אחרת – גר"ז סעיף ל"ד**

**ע"ג:**

**ט"ז. בסוגיא ע"ג: מבואר ברש"י שהנידון מצד עיקר קבלת האחריות וצ"ב מסוגין שהנידון על היוקרא – ועיין ריטב"א ותור"פ שם**

**י"ז. הא דהגמ' לא שואלת מכל פסיקה – עיין רש"י ובמה שתמהו בזה הריטב"א ותור"פ ועיין ש"ך וט"ז שהביאו ישוב רש"י**

**י"ח. בהא דמבואר ברש"י שלא יצא השער – עיין מהר"מ שיף**

**י"ט. עיין ריב"ש סימן י"ט מה שלמד מסוגין להלואה והובאו דבריו ברמ"א סימן קס"ב ועיין ביאור הגר"א שם ובחוו"ד**

**כ. בדין מכירת שטרות – בעה"ת מ"ו ח"ד את י"ג ובשו"ע קע"ג ס"ד ובחוו"ד שם ועיין ריטב"א בסוגין**

**סוגיא דחביתא דחמרא**

א] עיין תוס' שהקשו דאם משך אין סיבה לאסור כיון שיש כאן מקח על תנאי ותירצו תירוץ אחד שבכל אופן כיון שהאחריות עליו זה נראה כהלואה ולא כמכר ועיין תוס' ע. שבכל עיסקא כיון שמחזיר לו המעות שזה דרך הלואה שם ודאי שאסור כה"ג וכאן נתחדש שאפילו שזה דרך מקח בכל אופן זה אסור עוד הקשו תוס' שאם לא משך למה צריך להתנות הרי לגבי מי שפרע כל שזה נפסד אין עליו מי שפרע והנה עיין פנ"י שנתקשה שלמה לא קשה הקושיא הראשונה שעד כמה שזה חל לגבי מי שפרע א"כ יש כאן מכר על תנאי ואין סיבה לאסור ועיין חזו"א ע"ו ג' שכתב שבאמת גם על זה קשה הקושיא א' רק שהוסיפו עוד קושיא אמנם עיין תוס"ר וכן נקט רעק"א סימן נ"ב שבאמת עד כמה שלא משך לא קשה שיש כאן תנאי וצ"ל הסברא שכיון שאין כאן חלות גמור ואחריותו עליו ודאי מובן שזה נראה כהלואה

ב] בעיקר מה שהקשו התוס' שאם זה נפסד אין מי שפרע עיין פנ"י שביאר שכונתם להקשות רק על הלשון דמבואר שרק מחמת שהתנה אם זה הפסד יכול לחזור בו אבל הדין של הגמ' שייך גם אם מעצמו יכול לחזור בו שזה סיבה שיחשב קרוב להפסד אמנם החזו"א ביאר שכל שזה מצד עיקר הדין ולא מצד שהתנה תנאי מפורש אין זה סיבה שיחשב קרוב להפסד ועיין תוס' שהקשו שמעיקר הדין זה מקח טעות ובט"ז קע"ג סקי"ח ביאר שזה רק שאלה על הלשון וכנ"ל אמנם חזו"א ביאר שכל שמעיקר הדין זה מקח טעות זה לא סיבה שיחשב קרוב להפסד וכן מוכח בפשוטו מתוס' שכתבו שגם למ"ד שיין שהחמיץ זה לא מקח טעות מצד שזה מצד מזלו אבל כאן שהתנה ודאי שזה מקח טעות ואם הקושיא רק על הלשון אין מקום לקושיתם וכן הוא מפורש בתוס' בב"ב ובעיקר קושיתם עיין תוס"ר שכתב שכאן מדובר בכליו של לוקח ובתוס' בב"ב תירצו כגון שידעים שזה לא מחמת קלקול מעיקרא ועיין ב"י שהביא מת"ר וכן הוא בריטב"א שלאחר טבת באמת אין טענה של מק"ט

ג] הקשו התוס' למה הגמ' לקמן צריכה להגיע לטעם של מעיקרא חלא ולא מצד שקיבל עליו יוקרא וזולא עיין פסקי הרי"ד שבאמת העמיד הסוגיא דלקמן שלא קיבל עליו זולא ועיין חזו"א דתוס' נקטו שסתימת הגמ' משמע שבכל מקרה אסור ובריטב"א לקמן תירץ דשם לא שכיח זולא וממילא זה מספיק סיבה להתיר עוד תירץ הריטב"א בסופו דהגמ' לקמן הנידון שהריבית מצד האחריות ובסוגין מצד היוקרא, והזולא לא עוזר ביחס לריבית שמצד האחריות ומה שלקמן יש איסור מצד האחריות דשם אם זה היה מתקלקל היו נותנים להם ממקום אחר משא"כ בסוגין דהינו שכל שאם יתקלקל יחזיר לו מעות אין לדון שזה ריבית מצד האחריות ובתוס' תירצו דשם זה הפסד גדול ולגבי זה לא עוזר מה שיש לו זולא ומבואר בתוס' שכונת הגמ' שהזולא זה עוזר כנגד היוקרא והאחריות ולא שזה רק בתור נגד היוקרא ועיין לקמן

ד] הקשו התוס' מה הגמ' כאן דנה מצד שאחריות החבית על המוכר הרי בכל פסיקה ביצא השער זה כך ותירצו דשם כיון שזה לא משהו מבורר אין החיסרון ובביאור הסברא עיין פנ"י שכתב לדון או שממילא זה לא נראה שזה כמו הלואה עוד ביאר וכן נקט בחזו"א שכל שמצד עצם צורת הפסיקה זה צריך להיות כך זה לא סיבה שזה יראה כהלואה ולא כמקח והנה בפשוטו מבואר בדבריהם שכונת סוגין שכיון שהאחריות על המוכר זה נראה כהלואה וממילא הריבית זה היוקר ולזה ישבו דבפסיקה רגילה מה שאחריות על המוכר זה לא סיבה שיראה כהלואה וכנ"ל ועיין נימוק"י ורמב"ן דבפשוטו משמע מדבריהם שביארו לישב קושית התוס' דכל מה שהגמ' דנה שיאסר שכיון שקיבל על עצמו אחריות א"כ אם זה יפסד יחזיר לו הדמים וכיון שיש כאן צד הלואה ממילא היוקר זה ריבית ולכן בפסיקה רגילה שחיב לו משהו אחר במקום אין כאן הלואה ואין כאן סיבה לאיסור כלל ובפשוטו נפק"מ בפוסק על חבית מסוימת ושאם יפסד יתן לו אחר דבזה לנימוק"י מותר אפילו ללא קבלת זולא ולתוס' אסור אמנם יתכן דמסתכלים על זה שיש כאן עוד פסיקה נפרדת וצ"ע עוד נפק"מ בהתנה שיכול לחזור בו ולבקש הכסף דלתוס' לכאורא זה מותר ולנימוק"י זה אסור ועיין ט"ז קס"ג סק"ה שנקט שמותר

ה] עיין תוס' שהקשו מכל פסיקה ביצא השער ועיין מהרש"א דמשמע שלסברת אביי א"ש וצ"ע הרי מבואר לקמן שפוסק עמו כשער הגבוה ובפשוטו הכונה שמקבל עליו יוקרא וזולא [אמנם הש"ך ביאר אחרת] ומבואר מדבריו דלתירוץ התוס' ניחא וכן הביא מההגהת אשר"י ועיין רעק"א וחוו"ד קע"ה סק"ג ובפנ"י שתמהו שלכאורא כל סברת תוס' רק ביחס לאחריות שכל שלא קבעו על משהו מסוים לא שייך בזה אחריות אבל ביחס לזולא שהכל הוזל לכאורא גם בלא פסק על משהו מסוים יש לאסור ועיין חוו"ד קע"ג סקי"ח שביאר על פי הנימוק"י שבכל פסיקה אין סיבה לאסור כלל דהכל צד מקח וצ"ע שהרי תוס' לא נקטו כנימוק"י דאל"כ אין מקום לקושיתם כלל אמנם עיין חזו"א סק"א דמשמע שביאר כונת תוס' כנ"ל שכל שזה מעיקר הדין פסיקה זה לא סיבה כלל שיחשב כהלואה וכריבית א"כ א"ש שלאחר תירוץ תוס' גם מצד ההוזלה זה לא סיבה לאיסור דאין כאן שום שינוי מהפסיקה הרגילה

ו] תוס' דנו בכל פסיקה ביש לו האם צריך לקבל עליו אחריות והנה בפשוטו דנו שכיון שיסוד ההיתר כאילו קנה הפירות ממילא צריך לקבל על עצמו אחריות אמנם למבואר לעיל מהחזו"א שכל דבר שהוא מעיקר הדין אין בזה חיסרון א"כ עד כמה שכאן מצד הפסיקה לא צריך לתת לו דוקא מזה עצמו א"כ אין חיסרון מצד האחריות וע"ש שביאר שתוס' דנו מה כונת הפסיקה האם דוקא על מה שיש לו או שיכול להביא לו מבחוץ אמנם לפנ"י שתוס' רק כתבו סברא שזה לא נראה כמקח א"ש שמצד דיני ריבית יתכן שצריך לקבל עליו אחריות של הפסד

ז] תוס' בסופם כתבו שבגמ' לקמן כל ההיתר רק על חימוץ אבל על שאר אונסים הלוקחים לקחו על עצמם ועיין מהרש"א שתמה הרי תוס' בע"א כתבו שכלפי אונס דלא שכיח אין חיסרון ואין לומר ששם לא קיבלו עליהם זולא דא"כ אין מקום לקושית התוס' בע"א למה צריך להגיע בגמ' לקמן לטעם שזה מק"ט אמנם עיין חוו"ד סקי"ט דמשמע שביאר שכונת תוס' במקרה שיהיה אונס דשכיח כמו חימוץ וכן הוא במהרמ"ש

ח] תוס' כתבו דבגמ' ע"ג: מדובר שקבעו לקבל מהיין הקיים ועיין חוו"ד סקי"ז שלכאורא כל האיסור רק אם התקלקל כל היין אבל כל שנותן לו מהקיים אין סיבה לאסור והרי פשטות הגמ' שהיו בוחרים מתוך היין שהיה להם וכתב שבאמת גם אם היה מתקלקל הכל היו נותנים להם מבחוץ ודוחק ואולי כל שפסקו לתת מתוך יינם דנים שמעיקר הדין אם התקלקל אחד מהם יכול לומר לו שלך נתקלקל ואם דוחה אותו זה מראה שאין כאן מקח וצ"ע

ט] הנה בעיקר נידון סוגין בפשוטו הגמ' מתכוונת שכיון שלוקח על עצמו אחריות ממילא חשיב כהלואה והגמ' עונה שכיון שיש זולא אין בזה ריבית ועיין רמב"ן דנראה שיש לבאר דבר זה בשני אפשרויות או שהכונה שכיון שכנגד היוקר יש זול ממילא לא חשיב שיש כאן ריבית דהינו דהגמ' נשארת דכה"ג חשיב כהלואה מדרבנן אבל אין לאסור מצד היוקר אמנם אפשר לבאר שכונת הגמ' שכיון שהוא מקבל יוקרא וזולא ממילא זה עדין נראה כמקח ולא כהלואה ועיין רמב"ן דמבואר שזה תלוי בגירסאות דאם גורסים כיון דמקבל עליה זולא הכונה שזה לא ריבית דנגד היוקרא יש זולא אבל אם גורסים יוקרא וזולא הכונה שלכן זה נחשב כמקח וע"ש שדן בלשון הגמ' קרוב לזה ולזה שללשון הראשון א"ש שלכן זה לא ריבית אבל ללשון השני הלשון לאו דוקא אלא עיקר הכונה שלכן זה כמקח

י] והנה עיין מרדכי הובא בב"י שנקט שכל ההיתר של זולא זה רק אם לא היה פסיקה בהוזלה אבל אם היה פסיקה בהוזלה שלא מצוי כלל שיוזל יותר ממה שפסקו בזה אין את ההיתר והאריך בזה המחנ"א סימן כ"ט ובהונאה סימן י"א ועיין או"ש פ"ט ממלוה שדן שנחלקו בזה הראשונים ומבואר שם בדבריו שיתכן שזה תלוי בנ"ל שאם כונת הגמ' שלכן זה לא ריבית א"כ מסתבר שבכה"ג חשיב ריבית אמנם אם נימא שעיקר הסברא שכיון שבמציאות אם יוזל הוא יפסיד לכן חשיב מקח יתכן שבכל מקרה זה כך [ובעיקר סברת המרדכי יתכן שזה לא מצד שזה לא קרוב לשכר כלהפסד אלא שכל שיש כאן רוח מידי וזה ודאי בגלל האגר נטר בזה הוא יותר חמור]

ועיין גר"ז סל"ד שכתב שלא צריך דוקא זולא אלא ה"ה אם יקבל חלק מהאחריות שזה כבר לא קרוב לשכר מלהפסד ולכאורא אם הביאור שזה לא ריבית א"כ א"ש אבל אם הביאור שלכן רואים את זה כמקח א"כ אין לדמות חלק מהאחריות דבזה כיון שחלק מהאחריות על המוכר יתכן שזה כהלואה ולא כמקח

והנה הראשונים הביאו לבאר בשם הראב"ד שבסוגין מדובר שקיבל על עצמו אחריות גם אחרי שזה מגיע לבית הלוקח ורק על זה הגמ' דנה שזה מחמת התשלום מראש והנה משמעות השו"ע דכה"ג באמת זה אסור והנה בפשוטו אם הזולא זה עוזר שיחשב קרוב לשכר כלהפסד א"כ בכזה דבר שאין דרך המוכרים כלל ממילא ודאי דהוי ריבית אבל אם כיון שיש זולא רואים את זה כמקח א"כ הרי בין כה זה כהלואה ובכל אופן התירו מצד שזה כמקח א"כ אין סיבה שכאן זה יהיה יותר חמור והנה מדברי הראב"ד משמע שגם בפסיקה ביש לו אסור לתת לו רוח צדדי ודלא כשערי דעה ואחי הט"ז ורק כאן יש נידון שזה בתור חלק מהמקח ועיין ריטב"א שביאר כראב"ד והקשה על שאר הראשונים בסוגין שכיון שיש לו חבית ומוכר אותה בשויה אין שום סיבה לומר שהאחריות זה ריבית דבהכרח נתן לו את זה בתור מתנה בעלמא

י"א]עיין רעק"א ע"ב: שהקשה שכל פסיקה על הפירות יהיה מותר מצד קרוב לשכר כלהפסד וכתב לדון שזה רק במקח לא בהלואה כה"ג חשיב הלואה אמנם צ"ב לתוס' שבסוגין מדובר בלא משך א"כ חזינן שחשיב מקח וצ"ל דביש לו זה עדיף ויתכן עוד שכאן שפסק על משהו מיוחד זה עדיף אמנם בעיקר הקושיא אם נימא שסברת סוגין שעל ידי שקרוב לשכר זה לא סיבת היתר אלא שזה רק סיבה שיחשב כמקח א"כ יתכן שבמקום שאפילו שהוי מקח ויש איסור מדרבנן זה לא סיבה להתיר אלא שעדין קשה ממה שעיזי חלבות וצ"ל ששם חשיב הפסד גמור משא"כ בזולא וצ"ע

**ע"ג:**

י"ב] עיין רש"י שהקשה מה זה שונה מהמשנה ותירץ דשם לא מצוי שמחמיץ אבל כאן מצוי שמחמיץ ומשמע מרש"י שמדובר בפסיקה סתם ולא דוקא על משהו מסוים אמנם יתכן שדעת רש"י שבאמת כל פסיקה ביש לו זה מועיל אם נותן לו ממה שיש לו כמבואר במשנתינו ויתכן שכונו שכך הפסיקה מתפרשת בפשוטה והנה ברש"י אצלינו מבואר שמא כולו החמיץ ומבואר שרק כה"ג זה חיסרון אמנם י"ג שמא שלו החמיץ דהינו שכל שזה מצוי זה סיבה לאסור אפילו אם קצת מחמיץ והנה מבואר ברש"י שמדובר בלא יצא השער וצ"ב כוונתו והיה מקום לומר שכל שחוששים שיחמיץ חשיב כאין לו כמבואר בחוו"ד סקי"ט אבל אם יצא השער אין חיסרון והמהרמ"ש ביאר שביצא השער שאין בעיה למכור את זה אין סיבה לראות את האחריות בעד ההמתנת מעות והנה רש"י בסוגין לגבי חבית לא הקשה מה זה שונה מפסיקה ובפשוטו מצד שבסוגין מדובר על חבית מסוימת ולכן לא הוקשה לו עוד מבואר ברש"י דבסוגין ביאר שהריבית זה היוקרא אמנם בסוגיא שם ביאר שהריבית זה האחריות ועיין תור"פ ותוס"ר שהקשו ממשנתינו דמדובר בפוסק על עביט של ענבים ומבואר שגם כלפי יין יש את ההיתר של משנתינו

ובריטב"א ותור"פ כתבו לחלק בין כל פסיקה לסוגין דבכל פסיקה לא קבע זמן אבל בסוגין מדובר בקבע זמן שלא יתן לו עד שיגיע טבת ובזה אין הדבר נראה כמקח והגמ' מתרצת שכיון שזה היה חומץ מראש חשיב שמצדו יכול לתת לו מיד רק שאם זה יחמיץ הוא יחזיר לו ולכן הם מעדיפים לקבל את זה מאוחר

י"ג]והנה תוס' לעיל הקשו דהגמ' כאן אומרת שזה מק"ט ולכן זה לא חיסרון והגמ' לעיל אומרת בגלל הזולא וקשה למה הגמ' ס"ד לא אומרת שזה מק"ט ותירצו דבגמ' לעיל מדובר על קלקול אחר אמנם צ"ע דרש"י הרמב"ם והרא"ש וטור העתיקו שמדובר על חימוץ ועיין הגהות מימוני והגמ"ר שכתבו שמדובר אחרי טבת ואז אין טענה של מק"ט ועיין סוף דברי ההג"א ובחזו"א סק"ה ועיין חוו"ד סקי"ט שביאר שמדובר שפסק שאם זה יתקלקל יתן לו יין טוב שבזה לא עוזר הסברא של מק"ט ועיין דרישה שכתב שאם פוסק על חבית מסוימת לא יכול לטען שזה מק"ט ועיין חו"ד סק"כ וחזו"א סק"ד שתמהו על זה דהגמ' בב"ב מדובר בחבית זו ובמחנ"א הונאה י"א ביאר שאם פסק על יין הוי מק"ט אבל אם פוסק סתם על חבית זו לא הוי מק"ט ובט"ז סקי"ח כתב שאפילו שזה מק"ט בכל אופן שייך החיסרון של אחריות אמנם החזו"א הוכיח שכל שזה מק"ט מעיקר הדין אין בזה חיסרון וכמבואר בתוס' בב"ב ובתוס' בסוגין עיין לעיל

י"ד]והנה צ"ב עוד למה בסוגין לא התירו מצד אחריות זולא ותוס' חילקו מצד שחימוץ שכיח אבל לרש"י ששני הסוגיות מדובר בשכיח צ"ב ובריטב"א כתב תירוץ אחד דשם לא שכיח זולא בזמנים אלו ולכן זה לא סיבה להתיר, ועיין פסקי הרי"ד ובחזו"א סק"א דמדובר שלא קיבלו על עצמם זולא ועיין ב"י שכתב לחלק שכיון שלא אמר מפורש זה אחרת וצ"ב הסברא לחלק ועוד בלשון הטור מפורש שאמרו את זה מפורש אמנם עיין ריטב"א שכתב לחלק דבסגיא דחבית סיכמו שאם זה יפסד יחזיר לו מעותיו וממילא אין שם מקום לדון מצד האחריות ורק מצד היוקרא ועל זה עוזר זולא אבל בגמ' ע"ג: מדובר שצריך לתת לו משהו במקום וכה"ג שיך לדון מצד האחריות ועל זה לא עוזר הזולא

ט"ו] עיין ריב"ש סימן י"ט שכתב שבהלואת סאה בסאה אם פוסק שאם יתיקר יתן לו סאה ואם יוזל יתן לו דמיה אסור דזה קרוב לשכר מלהפסד ולמד דבר זה מסוגין וצ"ב דאם סוגין זה רק סיבה שיחשב הלואה א"כ שם בין כה זה הלואה ומה שייך ללמוד מסוגין לאסור והיה מקום לומר שרק למד מסוגין החלק שעסק שקרוב לשכר מלהפסד זה ריבית אבל לא את החלק שזה נהפך להלואה ואע"ג שבפסיקה הרי אפילו שמקבל יוקרא וזולא זה לא חיסרון אבל שם מצד שזה עדין כמקח גמור אבל כאן שזה הלאה זה סיבה לאסור אמנם עיין ביאור הגר"א שציין לתוס' שגם במשך אסור וצ"ל שלומדים שכמ דשם מבטלים התורת מקח וזה נהיה הלואה ה"ה כאן דנים שהמחיב זה דמים וממילא יש כאן ריבית והנה הרמ"א בס"ג כתב שבהלואת סאה בסאה אם פסק שישלם בזמן היוקר אסור ובפשטו הכונה לשו"ת הרא"ש שבזה לא עוזר יצא השער אמנם הגר"א ציין על הריב"ש את הדין הנ"ל ומבואר שנקט שזה אסור מצד שזה קרוב לשכר וצ"ע שכאן הרי נשאר שזה הלואה שמחיב סאה ובהכרח שכונתו להוכיח מסוגין שיש איסור מצד הקריבות לשכר אלא שהוכיח שגם במקום שזה מגיע לו מעיקר דין חושן משפט זה נחשב כריבית כמבואר בתוס' במשך וצ"ע ובעיקר דברי הריב"ש עיין חוו"ד שדן לאסור מצד שעיקר החיוב שחל זה סאה ומה שמתחיב שאם יוזל יתן דמים זה התחיבות ששוה ממון וחשיב ריבית ע"ש

ט"ז] עיין טור שכתב בתחילה את דין הגמ' לקמן ע"ג: וכתב באופן של עד ניסן ולאחר זה כתב שבדין חבית מסוימת וקיבל אחריות צריך לקבל עליו זולא ותמהו האחרונים למה ברישא יש הטענה של מק"ט ובסיפא לא וצריך להגיע להסכם מיוחד ובב"י כתב שהטור גרס ניסן ונקט שלאחר זה אין מק"ט וכדעת ההגהות אשר"י ולכן ברישא יש טענה של מק"ט ובסיפא אין אמנם עדין הוקשה לב"י למה ברישא צריך לטענה של מק"ט ולא עוזר הטענה של זולא ובפשוטו מדובר שלא קיבל זולא אמנם לב"י היה נראה דוחק וצ"ב הטעם וכתב לחלק שבגמ' בע"ג שלא סימו מפורש זה אחרת וצ"ב הסברא ועוד שמדובר בטור שהתנה מפורש כמבואר בלשון הגמ' ובדרישה דן שברישא מדובר בפסיקה סתמא משא"כ בסיפא על משהו מסוים וחידש שכה"ג שזה על משהו מסוים אפילו שזה מק"ט יש חיסרון של ריבית והחזו"א תמה על זה [אמנם יש לבאר על פי דרכו וכשיטת רש"י שביין ששכיח הפסד גם בסתמא האחריות זה סיבה לאיסור ללא שזה מק"ט אמנם בחבית זו בזה האחריות זה לא ריבית כי לא התחיב לתתלו אם מתקלקל ורק מצד היוקרא ועל זה עוזר הזולא וכחילוק זה מבואר בנימוק"י בפשוטו ועיין פסקי הרי"ד ע"ג:] ובט"ז דן שבחבית מסוימת זה לא מק"ט והאחרונים דחו ממשמעות הגמ' בב"ב והמחנ"א הונאה י"א ביאר שכל שלא פסקו על יין אלא על חבית זו בזה אין מק"ט ע"ש ובפשוטו צ"ל דבסיפא מדובר שאין נידון של מק"ט כמבואר בתוס' בב"ב וצ"ע בכל זה

י"ז] עיין ש"ך סקכ"ד שהביא מהדרישה דבפסיקה בסתמא המוכר מקבל עליו אחריות וכן זולא והש"ך חלק שאסור לקבל עליו וצ"ב הרי יש משנה לקמן ופוסק עמו כשער הגבוה ועיין בית מאיר סימן קע"ה ס"ז ובחוו"ד דהש"ך ביאר שכונת המשנה שאפשר לפסוק או כשער של עכשיו או של אחרי זה אבל לא שיבחר אחרי זה מה שרוצה אבל כל האחרונים נקטו שכונת המשנה כפשוטו כמבואר בריטב"א שם עוד ביאר החוו"ד שכונת הש"ך שכל המשנה זה רק שודאי יקבל פירות ולא שיקבל יותר פירות והש"ך מדבר שמסכם שאם יוזל מתבטל המקח שבזה כיון שיש צד הלואה הוי ריבית אמנם בפשוטו בר' יהודה מבואר שגם כה"ג מותר

# סוגיא דמרבין על השכר ושכירות פועל

**משנה ס"ה. מרבין על השכר – אמר ר"נ טושו"ע קע"ו ס"ו**

**א. בהא דמשלם שכירות מראש אין זה הלואה אם ריבית - עיין מיוחס לריטב"א מחנ"א סימן ל"א [ובחכמ"א קל"ו ס"י] ובגידולי תרומה עמוד תתקע"ט קובץ הערות סימן נ"ג סק"ט ובקה"י סימן מ"ו סק"א – ג'**

**ב. עיין רי"ף ונימוק"י לגבי מוכר שטר חובו בפחות ובבעה"ת ח"ד אות י"ג בשם שו"ת הרמב"ן מה שלמד מסוגין ועיין שטמ"ק בשם הרמ"ך ועיין ב"ח קע"ג ד' ובב"י שביארו את נידון הראשונים**

**ג. בספק הב"י האם דין ת"ר הוא ר"ק – עיין גידולי תרומה ח"ד אות כ"ז [ועיין גר"ז ס"ד וחוו"ד קס"ו סק"ד לגבי מכר כה"ג שנקטו שזה דאוריתא ובאו"ז סימן קפ"א ועיין שטמ"ק ב"מ נ"ז: בשם הר"ן]**

**ד. עיין בעה"ת שמ"ו ח"ד אות כ"ט בשם העיטור הובא בב"י ריש סימן קע"ג ועיין מחנ"א סימן ל"א**

**שכירות פועל**

**בב"ב פ"ו: ת"ש השוכר את הפועל – פ"ז. ואם היה מחובר טושו"ע קע"ו ס"ח**

**עיין רשב"ם [ובנקו"ה] שם ובעדר"י וברשב"א ורמ"ה ועיין תוס' בד"ה דינר ובט"ז סימן קע"ו ועיין רעק"א ע"ב: על המשנה בסופו [ובשערי דעה קע"ו] ועיין מחנ"א שכירות פועלים א' ג' [וכן ריבית סוף סימן ל"א] ועיין חוו"ד קע"ו סק"ז ובמקור חיים ועיין עוד חוו"ד קס"ב סקי"א [עיין גר"ז סט"ז לגבי שכירות כלים]**

**סוגיא דמרבין על השכר**

א] מבואר במשנה שאין מרבין על המכר עיין מחנ"א סימן ל"א שנקט שהכונה שהחיר כמו ההקדמה ומיקר אם תן לו לאחר זמן וע"ש שנקט שאם המחיר האמיתי כמו אם משלם לאחר זמן מותר דאין כאן תוספת בגלל ההמתנה אלא יש כאן הוזלה אם יתן מיד ודייק כן מהרמב"ם אמנם כתב שבב"י מבואר לא כך וכן הוא במלחמות שכל שאמר שאם עכשיו במחיר מסוים נחשב שזה המחיר ואם יתן לאחר זמן ביותר זה על ההמתנה [דבר זה ילמד אי"ה בהמשך]

ב] והנה לגבי שכירות מבואר בגמ' שמותר מצד שאינה לשכירות אלא לבסוף ולכאורא הכונה שאין כאן שום המתנה ועיין מיוחס לריטב"א שהקשה על לשון הגמ' שאם משלם מראש הוא מוזיל לו ומה צריך להגיע לזה תיפו"ל שגם במשלם לאחר זמן אין כאן תשלום על ההקדמה ועיין קה"י סימן מ"ו סק"א שכונת הגמ' שזה המחיר האמיתי ואין כאן ריבית והמחנ"א סימן ל"א כתב שאם באמת המחיר האמיתי כמו בתחילה ועכשיו זה תוספת כה"ג זה אסור דנחשב כאילו קבעו שהמחיר חל לשלם בתחילה כמחיר המועט ומה שמשלם בסוף זה המתנת מעות וצ"ע מהיכי תיתי לומר שזה כונתו ועיין חכמת אדם כלל קל"ו י' שאם הדרך לשלם שכירות בתחילה אפילו בשוכר סתם חל חיוב לשל מראש ואם מאריך את זמן הפירעון בתוספת זה אסור

ג] עיין גידולי תרומה עמוד תתקע"ט שהקשה למה בשכירות מתר לשלם מראש מוזיל לו למה שלא יחשב כמו הקדמת מעות דהינו שעכשיו זה הלואה ומשכיר לו בפחות מחמת ההלואה וע"ש שדן שזה כמו פסיקה בהוזלה ביש לו שמותר אלא שהקשה שדעת רבינו ישעיה שבמפרש אסור וא"כ כאן שאומר שאם מעכשיו מחיר אחר זה כמו מפרש ועוד דלא משמע בגמ' שדינו של ר"נ של פסיקה בהוזלה מבואר במשנתינו ובמחנ"א סימן ל"א כתב שכאן ששכירות קונה זה עדיף מכל פסיקה שמעות לא קונות ולכן אין בזה איסור כלל אפילו במפרש ועיין קובץ הערות סימן נ"ג ט' ובקה"י סימן ל"ז שחידשו שבכל שכירות אפשר לשלם מראש וכה"ג הגדר שקונה זכות שימוש בקרקע וא"כ אין כאן הלואה כלל ועיין מחנ"א שכה"ג אם נשרף לא צריך להחזיר לו הכסף שלו נשרף והנה לפ"ז אם כבר חל השכירות ומשלם לו מראש פחות זה באמת יהיה אסור ובגר"ז סט"ז מבואר שזה מותר עוד צ"ב דלשון הגמ' אזולי דקא מוזיל גביה ולנ"ל אין כאן הוזלה אלא שמשלם על משהו אחר ועיין ראשונים בב"ב דמפורש שכאן זה מצד ההיתר של יש לו ומשמע שמשלם על בסוף ובכל אופן זה מותר ובפשוטו צ"ל שבשכירות זה מתפרש כתשלום השכירות בתחילת השכירות ולא כהלואה ואין זה דומה לפסיקה שכיון שעדין לא זכה זה כהלואה וכן הוא בלשון הרימ"ג בב"ב פ"ו:

ד] עיין רי"ף שהביא תוספתא שאדם יכול למכור חוב שיש לו בפחות וכן הלוה יכול לשלם למלוה קודם זמן הפירעון פחות ואין בזה ריבית ועיין נימוק"י ומאירי וכן הוא בסה"ת ח"ד אות י"ג דהרמב"ן למד דבר זה מסוגין וצ"ב שהרי כאן שמשלם מראש חל תשלום על זכות השימוש ומשמע שגם כה"ג התשלום על השכירות שחל בסוף רק שמשלם מראש יותר בזול וזה דלא כקובץ הערות לעיל והנה בעיקר הנידון שדנו לכאורא אין סיבה לאסור דהרי אין כאן הלואה וצ"ל שדנו שמדרבנן כל שמרויח כסף מחמת המתנת מעות אפילו שלא דרך הלואה אסור וזה נלמד מסוגין שזה מותר ולפ"ז יתכן שאין כאן סתירה לביאור הקובץ הערות שאפילו שמשלם על הזכות מראש אבל זה עצמו שהסיבה שמוכן כך זה בתור המתנה על תשלום שהיה צריך להות בסוף ואם מדרבנן היה אסור במשלם חוב קודם הזמן גם כאן זה היה אסור וצ"ע והנה עיין שטמ"ק בשם הרמ"ך שביאר משנתינו שחל חיוב של י"ב ואחרי זה מוזיל לו ומשמע שמראש לפסוק שאם ישלם מראש פחות זה אסור וצ"ב הטעם ולכאורא זה כקושית הגידו"ת לעיל

ה] עיין ב"י שהביא מתלמיד הרשב"א שאם כבר חל שכירות בזול ושישלם בתחילה ואחרי זה פוסק עמו שישלם בסוף את המחיר היקר שזה אסור ועיין מחנ"א שהקשה שיש כאן ביטול הפסיקה וממילא החיוב כמו בסוף וצ"ל שלא עשו ביטול הפסיקה רק שהוסיף לו מחמת ההמתנה ועיין ב"י שדן שזה לא ריבית קצוצה כיון שזה דרך מכר וכתב לדון שכיון שנתחיב לו כבר אין זה בגדר דמי מקח ומבואר בב"י שההיתר במקח לא מצד שזה המחיר אלא שכל שזה מקח אין איסור גם אם זה על ההמתנה ובפשוטו אינו כן ועיין מאירי בסוגין שכתב שבמרבין על המכר שזה דרבנן אם יגיד מפורש שזה על ההמתנה זה איסור ריבית קצוצה דהינו אפילו שזה דמי מקח אבל כיון שזה חל בתור שזה לא דמי מקח אפילו שזה בצורת מקח זה איסור דאוריתא והנה בעיקר ספקו של הב"י עיין ט"ז שזה רק אם עוד לא נשלם השכירות והש"ך כתב שזה גם בנשלם השכירות ולכאורא הסברא בט"ז שכל שלא נשלם אם מתרצה שישל בסוף זה בתור דמי השכירות וחזינן דלא כקובץ הערות לעיל

ו] עיין בראשונים שכתבו עוד שאם במכר קבעו כבר מחיר לאחר זמן ביותר ללא לפרש ועכשיו רוצה לשלם מיד ושיוזיל לו מותר כיון שכבר חל המקח בכזה מחיר ומותר לותר לו אם ישלם מיד וכמבואר בתוספתא ובשטמ"ק בשם הרמ"ך משמע שבמשנה כך מדובר שכבר חל חיוב של שכירות לאחר זמן ואחרי זה מוזיל לו וגם כה"ג מותר ע"ש

**שכירות פועל**

ז] עיין גמ' בב"ב פ"ו: דמבואר בבריתא שאם עושה פסיקה על פועל בהוזלה שאם מתחיל מיד מותר ואם לאחר זמן אסור והגמ' שואלת שגם אם מתחיל מיד עד כמה שחל כאן חלות נפרד כל יום זה צריך להיות אסור והגמ' שואלת שזלזולי בשכירות מי אסיר אלא שיש כאן חומר דרבנן וכלפי זה הקילו אם התחיל מיד אפילו שכל יום זה חלות נפרד ומבואר שני התרים בסוגין א. אם התחיל לעבוד ב. שגם ללא זה מצד שזלזולי בשכירות שרי

והנה מבואר בגמ' שבתחילה הבינה מסברא שאם מוזיל חלות שהתחיל לעבוד זה מותר אבל אם משלם קודם שהתחיל לעבוד זה אסור וצ"ב הטעם ועיין רשב"ם פ"ז. דמשמע שהסברא שכיון שפועל יכול לחזור בו לכן לא חשיב אלא הלואה אבל אם התחיל לעבוד שלא יכול לחזור בו חשיב דמי הדבר ולא הלואה ועיין מחנ"א שכירות פועלים ג' שהקשה שגם לאחר שהתחיל לעבוד יכול לחזור בו וע"ש שחידש שלאחר שהתחיל לעבוד אם הקדים שכרו לא יכול לחזור בו ובחידושי הגר"מ שמחה ב"מ ע"ו: כתב שכיון שבעל הבית לא יכול לחזור בו חשיב שחל קנין ובפשוטו יש לבאר שכל שהתחיל לעבוד הדין חזרה זה מצד כי לי בני ישראל אין חיסרון אבל קודם שהתחיל לעבוד לאחר הדין כי לי וכו' חשיב שלא חל כלום והנה בגמ' מבואר בהמשך שמעיקר הדין גם אם לא התחיל לעבוד מותר וביאר הרשב"ם שפועל דרכו להסכים להשכיר עצמו בזול ועיין ש"ך בנקוה"כ סימן קע"ו שתמה למה הוצרך לזה תיפו"ל כמו שכל שכירות קרקע מותר הקדמת מעות וצ"ל ששם חל קנין בקרקע אבל כאן שלא חל קנין זה לא סיבה להתיר

וברימ"ג ביאר שקודם שהתחיל זה הלואה אבל לאחר שהתחיל זה תשלום שכירות וזה לא הלואה ואפילו שאינה משתלמת אלא לבסוף אבל אם משלם קודם זה תשלום שכירות והקובץ הערות נ"ג ט' ביאר שכונתו שזה על הזכות בשכירות וגם בפועל שייך כזה דבר וביאור זה צ"ע דהרי מבואר בגמ' שקודם שהתחיל לעבוד זה לא שייך ואם יש כאן קנין בבן אדם א"כ גם קודם שהתחיל לעבוד זה שייך אמנם בפשוטו יש לבאר שכה"ג לא רואים את זה כהלואה אלא כתשלום על הדבר מראש וכן משמעות לשונו והנה בגמ' מבואר שיש טעם חדש להתיר מצד זלזולי בשכירות והגמ' מכיחה מהדין של מרבן על השכר כמבואר בדבריו וצ"ב איפה רואים שם שזה לא אותו היתר שהגמ' הבינה בתחילה וצ"ל שמשמעות המשנה שגם אם משלם כל חודש מראש דהינו שזה שכיריות שונות בכל אופן זה מותר וכמבואר בעדר"י והנה צ"ב מהו ההיתר החדש שיש כאן ויש לבאר שהכונה שחשיב יש לו ושמועיל פסיקה אפילו קודם העבודה וכמו בשכירות קרקע וכן הובא ברשב"א בשם רבינו יונה שכונת הגמ' ששכירות מותר בתשלום מראש כמו כל פסיקה ביש לו אפילו שיתן לו לאחר זמן והגמ' עונה שבפועל כיון שיכול לחזור בו יש כאן מראית העין לאסור והנה יש לעיין האם בשכירות מטלטלין שלא חל עדין זכות בדבר רק בגדר קנין כסף האם זה בכלל ההיתר של קדימה על שכירות או רק כשחל זה סיבה להתיר ובלשון הגר"ז סט"ז אם משכו במטלטלים ומשמע שצריך קנין דהינו שזה גרע מכל פסיקה ויש לעין לראשונים שאם קובע זמן לטובת הקונה לא חשיב יש לו שלכאורא כאן רוצה הפועל רק לגורן וצ"ע ועיין יד רמ"ה שביאר שכונת הגמ' שכיון שאין הונאה לפועל לכן הגמ' דנה שמעיקר הדין יש כאן סיבה להתיר וזה טעם ההיתר בקרקע ולפ"ז בשכירות מטלטלין שלא חל זה אסור כמו פועל שלא חל שללא שאין הונאה אין סיבה לאסור

ח] והנה ממהלך הרשב"א והרמ"ה מבואר שללא טעם מיוחד זה אסור דהינו שזה לא כמו פסיקה רגילה וצ"ל שכיון שכאן זה רק זכות השתמשות לא שיך להגדיר שזה יש לו ועיין חוו"ד סוף סימן קס"א שנקט מסברא שפועל לא חשיב יש לו וכראשונים הנ"ל אמנם בעדר"י והרימ"ג והריטב"א מבואר שחשיב יש לו ורק יש כאן חומרא מיוחדת והנה הראב"ד חידש שאסור סאה חיטים בעד סאה דוחן אפילו אם יש לו ולמד מהא דמבואר במשנה שאסור לומר שינכש עמו היום ויעדור עמו מחר ועיין חוו"ד שהקשה דשם מצד שעבודת פועל לא חשיב יש לו אמנם דעת הראב"ד שחשיב יש לו אלא שצ"ע כיון דמבואר שיש כאן דרבנן שלא חשיב יש לו כל שלא מתחיל מיד א"כ איך לומד מזה לכל סאה בסאה וצ"ל שכל החומר הוא לגבי פסיקה אבל כלפי סאה בסאה שחל עליו חיוב גמור בזה אין את החומר של הגמ' בב"ב ובהכרח שיש כאן הגבלה בדין סאה בסאה

ט]עיין חוו"ד סימן קע"ו שהקשה שהרי פועל זה אין שומתו ידוע כיון שאין לו הונאה ועיין מקור חיים שתמה שדבר שאין הונאה אבל כל ששמותו ידועה זה אסור ועוד שכאן שלא חל כלום זה בכלל חומר סוגין של מראית העין וצ"ל שכלפי מה שזה לא נראה כריבית זה לא סיבה לאסור והנה יש לדון האם בפועל כל האיסור בהוזלה או גם בפסיקה כשער של היום מצד שמא יוקיר

י] עיין תוס' בב"ב פ"ו: שנקטו שגם בשכירות קרקע רק אם נכנס מיד זה מותר אבל אם זה קודם יש בזה איסור אמנם הרשב"א חלק שרק בפועל יכול לחזור בו חשיב שלא חל כלום ועיין סימן קע"ו שהש"ך והט"ז פסקו כרשב"א ועיין רעק"א ע"ב: שכתב לדון שרק ביכול להיכנס מיד או רוצה אבל אם יש מישהו אחר בדירה בזה יתכן שגם הרשב"א מודה אמנם במשמעות לשונו שכל שחל הקנין לכן אין סיבה לאסור ולא צריך שיוכל להיכנס ורק בפעל שיכול לחזור בו זה אחרת ע"ש והנה בפשוטו בתוס' מבואר שגם בחל קנין גמור שיך איסור ריבית מדרבנן אמנם יתכן שזה רק בשכירות שהתשלום הוא על השימוש ולא על הזכות ולכן שיך לדון שיש כאן הקדמה אבל בקנין גמור כגון בפרדיסא אם קנה ממש את הקרקע בזה אין חיסרון והנה עיין שערי דעה שהקשה על תוס' מה זה שונה מכל פסיקה בהוזלה שמותר וכתב שזה חומר של פרהסיא וצ"ע מנ"ל לתוס' זה אמנם בפשוטו הביאור שנקטו שיש חיסרון מיוחד כלפי שכירות כיון שאין כאן זכיה בחפץ מסוים ובזה לא שייך ההיתר כאילו קנה את זה

והנה עיין מחנ"א שכירות פועלים ג' שתמה על תוס' איך למדו משכירות פועל לקרקע הרי בפועל יכול לחזור בו ורק לכן אסרו וכתב שדעתם שכל ששילם כסף לא יכול לחזור בו ובהכרח ששכירות נידון שמחזי כריבית ועיין סוף סימן ל"א שנקט שרק בפועל כשלא חל קנין יש את חומר הגמ' אבל במקום שחל קנין אין את חומר הגמ' אמנם ברשב"א מבואר שכל שיכול לחזור בו יש את חומר הגמ'

והנה בדעת הראשונים שחילקו כי יכול לחזור בו ועיין ריטב"א שבקנין סודר שלא יכול לחזור בו באמת גם בפועל אין איסור במקדים לו מראש

# סוגיא דטרשא דר"נ ור"פ

**גמ' ס"ה. אמר ר"נ – המשנה טושו"ע קע"ג ס"א – ס"ג, ס"ז [ובחוו"ד שם] סי"ד**

**עיין תוס' בע"ב רא"ש סימן כ"ב בעה"מ ורמב"ן במלחמות ובחידושיו וברשב"א וריטב"א סה"ת שמ"ו ח"ד סכ"ט – ל"א, רמב"ם פ"ח ה"א - ה"ד [עיין ש"ך סק"ג ובאבני נזר ר"ז סק"ד]**

**א. בביאור דברי ר"נ – עיין היטב רמב"ן בחידושיו ובמלחמות ובסה"ת אות ל' ובמלחמות ובעל המאור וח' הרשב"א וריטב"א ועיין שטמ"ק בשם הריצב"ש**

**ב. האם סברת ר"פ שייכת במפרש – עיין רמב"ן שנסתפק בדעת רש"י ועיין תוס' בע"ב והגראמ"ה ועיין היטב ברשב"א ועיין מהר"מ שיף ד"ה זוזי**

**ג. בביאור שומתו ידועה – עיין לשון הטור ובב"י ובפרישה סק"ב גר"ז סכ"א ובחוו"ד סקי"א ועיין רעק"א על הש"ך סקי"ז [ועיין ב"י בשם שו"ת הרשב"א]**

**ד. האם שער עירות חשיב שומתו ידועה - שערי דעה סק"א ועיין גר"ז סכ"ב**

**ה. בדין קרקע באינו מפרש ובמטלטלין בפחות משיעור הונאה – ש"ך סק"ב בשם הרמב"ן ועיין מקור מים חיים על ס"א ושערי דעה סק"ב [ועיין יד רמ"ה בב"ב פ"ז.]**

**ו. בדין מעלהו יותר משער של ניסן – עיין חוו"ד סק"ג וביאור הגר"א ד' ובגליון רעק"א סק"א מה שהוכיח מתוס' [אמנם עיין שטמ"ק בשם הריצב"ש שהעמיד סוגין שקבע מחיר ועיין הגהות הגראמ"ה על תוס']**

**ז. האם מועיל יש לו מעות לגבי טרשא – רמב"ן במלחמות אבנ"ז סימן ר"ה וע"ש בטעם הדבר [ועיין היטב ברמב"ן]**

**ז,ב. בדין קובע כמה שיעלו הפירות בניסן – בעה"ת בשם הרמב"ן הובא בש"ך סק"ג ועיין גידולי תרומה בד"ה ומסתברא מה שהקשה על זה ובחוו"ד סק"א ובאבני נזר סימן ר"ז סק"ד ועיין גליון רעק"א ועיין לעיל אות ו'**

**ח. בביאור הריטב"א שהובא בבד"ה – חת"ס יור"ד קל"ז הובא בפ"ת סק"א ועיין בינת אדם סימן ח' שהעמיד שפירש דבריו**

**ט. בביאור שיטת רב האי גאון – הגהות מרדכי הובא ברמ"א סי"ד ועיין גר"א שם ובגר"ז סכ"ב ובאבני נזר רי"ג סק"ג ד'**

**י. טרשא דר"פ האם הוי נשך ללא תרבית – לבוש סימן קע"ג חכמ"א קל"ט ס"א ועיין מיוחס לריטב"א ע"ב: [ועיין היטב ברמב"ן שהזכיר סברת חיטי דקדחו לא על ר"פ ועיין מאירי בד"ה יש דרך]**

**י"א. ביסוד ההיתר באינו מפרש – נימוק"י בשם הרשב"א ועיין רעק"א ס"ד:**

**י"ב. האם בגונא דס"ב מותר במפרש – לבוש ס"ב ועיין שו"ת הרשב"א ח"ג סימן רמ"ה**

**י"ג. האם במעלהו הרבה יש צד להתיר – חכ"א קל"ט ס"ג ועיין קונטרס הסמ"ע אות י"ט שנקט שהשו"ע חולק**

**י"ד. בדין מפרש אבל המחיר האמיתי כמו לאחר זמן – חכ"א קל"ט ס"ה מחנ"א סימן ל"א בתחילתו גר"ז סי"ח ובמשנה למלך פ"ח ה"א בתחילתו ובגליון רעק"א פ"ת סק"ה [ועיין גליון יד אברהם] ועיין במצוין לעיל אות י"ב**

**ט"ו. בדין טרשא בפוסק שיתן חיטים שלא יצא השער – חוו"ד קס"ב א' ועיין חזו"א ע"ב סק"ה [ויש לעיין האם אין דבריו נסתרים מהראשונים בטרשא דר"פ]**

# טרשא דרב חמא

**עיין גמ' ע"ב: ת"ר המוליך – ע"ג. פרדיסא [ובראשונים שם], טושו"ע קע"ג סט"ו – ט"ז, רמב"ם פ"ט ה"ז ה"ח**

**ט"ז. בביאור טרשא דרב חמא – עיין רש"י תוס' ובבעל המאור ובמלחמות ובביאור סברת הבעל המאור עיין תור"פ וברשב"א ובריטב"א ובמיוחס לריטב"א [ועיין או"ז סימן קפ"ג מה שביאר בסוגין וכן הוא בב"י]**

**ע"ג.**

**י"ז. בביאור הדין דברשות מוכר מותר – עיין תוס' ובבעל המאור ס"ה. ובביאור שיטתו עיין ב"י סט"ו ובב"ח שם ובט"ז סקכ"ד [וע"ש שהביא דוגמא ועיין גר"ז סי"ט שביאר ההבדל בין הדוגמאות וע"ש שגם בזה צריך להחמיר אמנם בנתה"מ סימן קכ"ב ובמשובב שם נקטו לדינא להקל בזה]**

**[י"ח .רש"י ד"ה תנה לי – עיין גליון הגר"א ועיין טור קע"ג ט"ו ובב"ח שם ובחוו"ד סקכ"ג]**

**י"ט. בביאור החמרים – עיין רש"י ובישוב שיטתו עיין רמב"ן ועיין שיטת תוס' ורמב"ן בסוגין ועיין בראשונים שיש כאן מחלוקת בביאור סברת ר"ח ועיין ש"ע סט"ז שנפסק כרמב"ן – ועיין רמב"ם פ"ט ה"ח ביאור חדש ועיין משנ"ל וכן הוא במאירי ובלח"מ שם**

**כ. למה בסוגין לא יעשו פסיקה לאחר שקנו הסחורה במקום היוקר – שו"ת רעק"א סימן נ"ב בד"ה אולם חזו"א ע"ו סק"ב**

**סוגיא דטרשא דר"נ ור"פ**

א] מבואר בגמ' שאיכא היתר טרשא דר"נ עוד היתר מבואר בגמ' טרשא דר"פ והגמ' שואלת על ר"נ מהמשנה ומבוארת שבר"נ לא קץ ובמשנה הוא קץ ומצאנו כמה ביאורים בסוגין עוד דנו הראשונים האם כיון שלא קי"ל כר"פ גם לא קי"ל כר"נ או שמדובר באופן שיש יותר סיבה להקל ונבאר הדברים בס"ד

א. עיין רמב"ן שביאר שיסוד ההיתר של ר"נ שקבע שהמחיר יהיה כמו שהשער בניסן והגמ' שואלת מהמשנה שאם קוצץ שאם עכשיו בעשרה ואם לגורן בט"ו זה אסור והגמ' מחלקת ששם קץ דהינו שקבע י"ב לגורן אבל כאן קבע כמחיר הגורן והנה לא נתבאר בגמ' האם מדובר בר"נ שגם אמר שאם ישלם בתחילה זה עשר ועיין רמב"ן בחידושיו וכן בבעל התרומות שהעמיד סוגין שאמר שאם מעכשיו בעשרה דהינו שגם ר"נ וגם ר"פ איירו בכה"ג והנה בפשוטו לפ"ז כין שלא קי"ל כר"פ גם לא קי"ל כר"נ שהרי זה אותו אופן רק שר"פ הוסיף היתר אבל עד כמה שלא קי"ל כמהו מונח בזה שגם לא קי"ל כר"נ אמנם כתב הרמב"ן בחידושיו וכן הביא הבעל התרומות בשמו שכל סוגין באופן שאמר אם מעכשיו בעשרה אבל במקרה שלא אמר כך כה"ג באמת הגמ' לא דיברה על כה"ג וזה מותר ובזה ביאר התוספתא למה שגרס בתחילה מותר אמנם אחרי זה הביא הירושלמי דמבואר שגם כה"ג אסור והנה כשהרמב"ן ביאר להתיר בכה"ג כתב שזה מצד שיש כאן הסברא של חיטי הוא דקדחו באכלבאי ומבואר בדבריו שלא כתב את זה אלא על מקרה שהוא לא מפרש אמנם אם ר"נ זה במפרש ביאר הטעם כי יתכן שהמחיר לא יעלה ובפשוטו הביאור שעיקר סברתו שכיון שמצדו היה משאיר אצלו לכן אני רואה שמצדו זה המחיר אבל אם מפרש שאם מעכשיו אני ימכור בפחות חזינן שמצדו רוצה למכור עכשיו א"כ יוצא שמה שלוקח יותר זה על ההמתנת מעות ולכן כל סברתו זה רק אם לא מפרש

והנה במלחמות העמיד את ר"נ ור"פ בתחילה כשלא אמר מעכשיו ולפ"ז מבואר שאם לא קי"ל כר"פ גם לא קי"ל כר"נ ואחרי זה דן שאולי ר"נ איירי כשלא אמר מעכשיו ור"פ איירי כשאמר מעכשיו וכתב שלפ"ז יש לפסוק כר"נ שזה עדיף מר"פ וכה"ג ביאר מצד חיטי הוא דקדחי וזה כנ"ל שרק אם זה לא מפרש יש לומר סברא הנ"ל אמנם כתב שזה דוחק להעמיד את כל הטרשא לא באותו מקרה אמנם צ"ב למה לא העמיד את שניהם כשאמר מעכשיו ואם לא אומר מעכשיו לכו"ע זה מותר וכדביאר בחידושיו וצ"ע אמנם לאחר זה הביא הירושלמי דגם כה"ג אסור

והנה הרמב"ן למד שאין הבדל אם יצא השער או לא יצא השער וכן אין הבדל בין שומתו ידועה לאין שומתו ידועה ונקט שאם מפרש שאם לאחר זמן בי"ב זה ודאי אסור וכל נידון סוגין במקום שאמר אם לאחר זמן כמה שזה ישוה לאחר זמן ולכן למה דנקט בחידושיו שמותר בלא אמר מעכשיו וזה בכל מקרה

עוד הקשה הרמב"ן על דבריו דבמשנה מבואר לגבי קרקע שמדובר שאם מעכשיו בעשרה ואם לאחר זמן בי"ב ומבואר שאם אומר סתם שאם לאחר זמן בי"ב מותר וכתב לישב או שבאמת גם כה"ג אסור רק אגב שכירות כתבו כזה לשון עוד כתב לישב שכיון שאין הונאה לקרקעות כה"ג ללא שיפרש נוקטים שזה המחיר ואין סיבה לאסור אבל במטלטלין אסור ועיין בעה"ת שהביא משו"ת הרי"ף שבקרקעות מותר כה"ג וכן נפסק בשו"ע ובביאור הסברא שאין הונאה בקרקעות החוו"ד נקט שממילא כל שזה לא הונאה מותר אמנם עיין שערי דעה שביאר שזה רק סברא שגם אם מיקר שיך לראות שזה המחיר אבל ודאי שאם מעלהו הרבה שניכר שזה בגלל ההמתנה שזה אסור ועיין נתיבות שלום שהביא שכן הוא בסמ"ג וצ"ע שם

ב] אמנם שיטת רש"י וסיעתו שר"נ דיבר שאמר שאם לאחר זמן בט"ו וכונת הגמ' לחלק בין קץ ללא קץ שהכונה האם אמר אם מעכשיו בעשרה או שלא אמר כך דבמשנה אמר אם מעכשיו בעשרה ובר"נ מדובר שלא אמר והנה עיין רמב"ן שכתב שברש"י משמע שגם בר"פ מדובר בלא פירש וכונתו מהא דכתב שיכול להשיג אצל אחרים בזול ומשמע שהוא לא הסכים למכור בזול ולפ"ז עד כמה דמבואר בגמ' שלא קי"ל כר"פ ה"ה שלא קי"ל כר"נ אמנם הביא שיש שביארו שר"פ איירי בפירש ורק בזה לא קי"ל כמהו אבל בר"נ מדובר בלא פירש ובזה קי"ל כמהו והנה הרמב"ן נקט שכל שלא פירש אפילו בשומתו ידועה או יצא השער מותר וכן משמע בבעל המאור שהעמיד את ר"פ במפרש ולא כי זה יצא השער וכן מבואר בבעה"ת שישב קיראה במפרש ומבואר שמצד יצא השער זה לא סיבה לאסור] ועיין רמב"ן שהקשה מכמה מקומות וכדלקמן אמנם עיין תוס' וברשב"א וברא"ש שכתבו שכל הקולא של סוגין זה רק בדבר שאין שומתו ידועה אבל אם שומתו ידועה או יצא השער שאז ידוע הבדל זה כמו מפרש שאסור ולפ"ז את ר"פ אפשר להעמיד בסתמא אבל כיון שיצא השער זה כמו מפרש ובפשוטו נחלקו ביסוד הסברא להקל דתוס' נקטו מצד שלאנשים לא ניכר הריבית ולכן כל שזה שומתו ידועה או יצא השער ניכר שיש כאן ריבית אמנם הרמב"ן נקט שהסברא כי אצלו זה המחיר ולכן כל שלא מפרש שמוכן עכשיו בפחות שיך היתר הנ"ל [ובעיקר ההיתר עיין רשב"א הובא בנימוק"י שזה כדי שלא תנעול דלת בפני קונים וברעק"א ס"ד: ביאר שזה סברא בעצם שכל שזה לא ניכר רבנן לא גזרו אפילו שזה כונתו כיון שזה ריבית דרך מקח ע"ש

ג] והנה הרמב"ן הקשה מכמה מקומות ונבאר מה שכתבו בזה הראשונים

א. מהגמ' לקמן ע"ב: בחבילה שאומר לו שיתן לו במקום אחר כשער מקום היוקר ומשמע שלא מדובר שאומר לו אם מעכשיו בפחות דהרי ביקש ממנו על קניה במקום אחר והנה לתוס' לא קשה דיתכן שמדובר ביצא השער וכן הוא בשטמ"ק בשם הריצב"ש אמנם לבעל המאור קשה ועיין ריטב"א שכתב לישב ששם שקובע שזה יהיה כמקום היוקר זה כמו מפרש

ב. עוד הקשה מהירושלמי דמבואר שר"נ שאל את רבי במקרה שאומר שרוצה למכור כמו המחיר של הגורן ואסר לו ועיין רשב"א דהעמיד ביצא השער אמנם לרמב"ן זה לא יתכן אמנם אם בבבלי כתוב הפוך אין זה קושיא

ג. עוד הקשה הרמב"ן מכל איסור פסיקה על הפירות שהרי לא מדובר במפרש ובכל אופן זה אסור חזינן שלא אומרים שזה המחיר והנה האחרונים בסימן קע"ג ס"ז תמהו על תוס' לעיל ס"ג: שלא הקשו מכל פסיקה ע"ש שהאריכו וע"ש מה שביארנו והנה עיין חזו"א ע"ב סק"ה בהשגתו על החוו"ד שדן שבפסק שיהיה כמו המחיר של מחר זה ודאי ניכר שזה בגלל ההמתנה דמה פתאום שאדם יסכים כזה מחיר אם לא שזה בגלל ההמתנה ורק בקובע מחיר מסוים יתכן שזה מצד שהוא רוצה מחיר יקר [ועיין לקמן מה שיש לדון בדבריו] ועיין ריטב"א בסוגין שכתב שרק בטרשא שהדרך למכור בההקפה שיך לדון שזה מחיר הדבר אבל במקדים מעות שם זה יותר חמור וזה מתפרש על ההמתנת מעות

ד. עיין ראשונים בסוגיא דפסיקה בהוזלה דמבואר שאסור וצ"ע למה שיאסר ולא נימא שזה המחיר כמו בסוגין והרי בפשוטו לא מדובר שם במפרש ומצאנו בזה כמה ביאורים א. הבעל התרומות כתב שמדובר במפרש ב. תוס' כתבו שמדובר בדבר ששומתו ידועה או יצא השער וזה כשיטתם שכה"ג אסור והריטב"א ישב לשיטתו שפסיקה אין ההיתר של סוגין וכנ"ל ג. עיין הגהות הגראמ"ה שחילק בין טרשא שחל חיוב גמור של ממון לבין פסיקה שרק חל למי שפרע ולא חל מקח גמור ולכן זה יותר נראה כהלואה ולפ"ז מיושב גם הקושיא מכל פסיקה על הפירות

ה. עיין מלחמות שהקשה שאם ר"פ דיבר במפרש הרי הדין של המשנה בקרקע וכי לא מדובר באדם עשיר ועיין תוס' שבביאור אחד העמידו ר"פ במפרש ולפ"ז צריך לדחוק שבמשנה מדובר באדם שיש לו ענין למכור עכשיו ולא לחכות לגורן ויתכן דבהכרח מדובר שלא פסק מחיר משא,כ במשנה שאמר מרש בי"ב אמנם התוס' לשיטתם כתבו שאפשר להעמיד ביצא השער ולכן זה אסור אפילו שלא מפרש ועיין ברשב"א דמשמע שכל סברת ר"פ רק שייך בלא פירש שכה"ג יכול לומר שמצדו רוצה להרויח אבל עד כמה שמוכן למכור מעכשיו כה"ג זה אסור אמנם אם מדובר במפרש צ"ל שהכונה שעושה טובה במה שמוכר עכשיו בפחות ועיין מהרמ"ש

ד] עיין טור שכתב שכל ההיתר של טרשא זה רק באינו מעלהו הרבה אבל במעלהו הרבה זה אסור ובפשוטו הביאור שכיון שאסרו ביצא השער או בשומתו ידועה ממילא גם ללא זה כל שזה ברור יותר מהמחיר כה"ג זה ניכר הריבית וזה אסור והנה עיין חידושי הרמב"ן וכן הביא הבעה"ת בשמו שכל סברת רש"י רק במעלהו כמו השער של ניסן אבל אם מעלה יותר מזה ודאי אסור והקשה על דבריו מהמשנה דכל סיבת האיסור כי אמר אם מעכשיו אבל ללא זה מותר כי שם באמת בזמן הגורן הקרקעות שוים יותר [והנה הגידולי תרומה הקשה דהרי בקרקע שאין הונאה ודאי מותר וצ"ע שסותר משנתו אמנם כונתו לרש"י שהגמ' שאלה מהמשנה על ר"נ ותירצה כי מפרש ומבואר דמה שלא מפרש מותר זה מצד דינו של ר"נ ועל זה קשה כנ"ל אבל לרמב"ן עצמו שלא קשה כנ"ל יתכן שבקרקע אין חיסרון כלל] ועיין ב"י וביאור הגר"א ובש"ך סק"ה שהביאו את הרמב"ן על הדין של הטור ומשמע שזה מאותו טעם שכל שזה יותר מהמחיר של מחר זה ודאי ניכר ועיין חוו"ד שזה קולא שאפילו במעלהו הרבה כה"ג שזה לא יותר ממחר מותר אמנם רעק"א הביא את זה בתור חומרא דהינו שגם באינו מעלהו הרבה אבל אסור יותר ממה שיתיקר מחר והנה בפשוטו כל הרמב"ן זה לשיטתו שגם ביצא השער ושומתו ידוע יש היתר סוגין לכן ביאר שיסוד ההיתר כי זה כמו המחיר של מחר דאל"כ תמיד יהיה מותר אבל לדידן שיש חילוק בין יצא השער ושומתו ידועה א"כ מסתבר שכל שזה הרבה תמיד אסור וכל שזה קצת ואין שומתו ידוע תמיד מותר ואין מקור לסברת הרמב"ן וביותר דלרמב"ן שאין הנידון מצד ניכר אלא שדנים שזה המחיר בזה הקובע אם יש כזה מחיר וצ"ע

ה] עיין דרכי משה שהביא מההגהות מרדכי שהביא מרב האי גאון בספר המקח שער מ"ב שביאר טרשא דר"נ שקנה היום אבל אמר לו שישלם לו כמחיר של הזמן שיקח את זה והנה צ"ב חילוק הגמ' הכא קץ והאבני נזר סימן רי"ג סק"ג ביאר שהכונה שאמר אם מעכשיו אמנם בדבריו שם מבואר שהכונה שאם קוצץ דמים קבעים ולא כשער של אז זה לא סיבה להתיר והנה בעיקר ההיתר עיין גר"ז סכ"ב ובאבני נזר שם שביארו שכיון שלוקח את המקח רק לאחר זמן ממילא חשיב שמן הראוי לשלם זה בזמן הלקיחה דהינו שודאי שמעיקר הדין חל חיוב מיד אבל כל שקבע שישלם אז זה סיבה שלא נראה שזה כהמתנת מעות ועיין אבני נזר שם סק"ד שהקשה שאם זה סברא נכונה א"כ גם במעכשיו וגם בקוצץ דמים זה סיבה להתיר וכתב שצ"ל שזה רק סברת היתר בצירוף לסברא של חיטי הוא דקדחי באכלבאי דהינו שזה המחיר שהיה מקבל אז והנה הרמ"א בסי"ד העתיק היתר זה ובפשוטו הוצרך לזה גם במקרה שזה שומתו ידועה או יצא השער וצ"ע א. שכיון שקי"ל שזה כמפרש א"כ זה צריך להיות אסור ב. שאין מקור לקולא זו שעד כמה שזה לא הביאור בסוגין אין לנו מקור לזה וצ"ע

ו] עיין ש"ך סק"ג שהביא את הרמב"ן שכל שלא אומר אם מעכשיו וכן לא קוצץ מחיר קבוע אלא שיהיה כמו המחיר של ניסן כה"ג זה מותר וכונתו גם במקרה של יצא השער ושומתו ידועה וצ"ע הרי הרמב"ן לא ס"ל החידוש ששומתו ידועה זה כמפרש ממילא יכול לחדש כזה דבר אבל לתוס' שזה כמפרש א"כ אין סיבה להתיר [וגם לרמב"ן למסקנתו שהביא הירושלמי מוכח שלא קי"ל כסברא זו] אמנם גם תוס' הרי בפסיקה בהוזלה חזינן שמפרש זה יותר משות ידועה ויתכן שכלפי סברת הרמב"ן זה כמו שם ועיין רעק"א שכתב שמתוס' מוכח לא כך דהינו שנקט שר"פ מדובר שקבעו שיעור קבוע ומפורש בתוס' שאם יצא השער זה אסור [אמנם יתכן שתוס' נקטו דלא כרש"י אלא שבר"פ קבעו מחיר כמו שעל פי רוב זה המחיר בניסן וכן הוא בשטמ"ק בשם הריצב"ש] ועיין רשב"א שביאר מפורש בר"פ שקבעו כמו השער של ניסן ובכל אופן העמיד ביצא השער שלכן זה אסור ועיין חוו"ד סק"א שהקשה מהרמ"א סי"ד וכונתו דשם מבואר שקבעו מחיר כמו הזמן שיקח החבית ומבואר שכל סיבת ההיתר כי עדין לא לקח החבית ועיין אבני נזר ר"ו סק"ד שכתב ששם שקבע שזה כמו הזמן שלוקח חשיב שקובע שני מחירים ולכן זה אסור דהינו שבהיתר דבעל התרומות אם יקבע שישלם כפי השער של הזמן שיבוא לשלם כיון שיש כאן שני מחירים זה סיבת איסור ולכאורא כן מסתבר שכל שמוכן למכור עכשיו בהכרח שמה שלוקח יותר אם ימכור יותר מאוחר זה מצד ההמתנה

ז] מבואר בראשונים שיש מצב שזה כמו מפרש ובלשון הרא"ש מבואר שההבדל אם שומתו ידועה או לא ובלשון הרשב"א מבואר שההבדל אם יצא השער או לא ובלשון התוס' ס"ג: מבואר שיצא השער זה שומתו ידועה והוסיפו שטלית זה אין שומתו ידועה ועיין לשון הטור ובב"י והפרישה שם נקטו שכל שיצא השער זה תמיד שומתו ידועה וגם בלא יצא השער יש דברים שכולם יודעים בערך מה המחיר וחשיב שומתו ידועה והנה הש"ך סקי"ז העמיד הדין אין שומתו ידועה ביצא השער ועיין רעק"א שתמה שאם יצא השער זה תמיד כמו שומתו ידועה ועיין גר"ז סכ"א שכתב שי"א שגם דבר שיצא השער אבל זה לא קבע אלא הוא משתנה מהר לא חשיב שומתו ידועה [עיקר הסברא מבואר בב"י בשם שו"ת הרשב"א ויתכן שזה מקור הגר"ז ולא הש"ך] ובחוו"ד סקי"א ביאר שטלית ודבר שצריך לראותו כדי לדעת מחירו בזה גם ביצא השער חשיב אין שומתו ידועה והנה משמעות הראשונים שבדבר שעדין לא יצא השער אפילו שכשיצא ידעו השער מותר ובבינת אדם סימן ח' משמע לאיסור דאז ידעו שהיה כאן הוזלה מחמת ההמתנה וצ"ע

ח] עיין ב"י בבד"ה שהביא מהריטב"א שכל ההיתר של טרשא אם הקונה מוכר היין בחנות לאט לאט ומרויח מזה אבל אם לוקח כדי למכור מיד בפחות זה אסור וכונתו שאז ניכר ברור שמה שקנה בכזה מחיר מצד שהיה צריך למעות ולא מצד שזה המחיר שזה שוה לו ובפשוטו אם יקנה כדי להשתמש זה מותר שכה"ג אפשר גם לומר שזה השווי אצלו ועיין פתחי תשובה שהביא מהחת"ס סימן קל"ז שכל שהוא תגר גם אם עכשיו קמה כדי להשיג כסף אבל כיון שמצד עצם הקנין זה לא ניכר שזה לצורך המתנת מעות מותר ע"ש ובבינת אדם ח' הקשה דהעיקר שזה לא ניכר ומצד המקח לא ניכר ומה איכפת לן מה התוכניות שלו וכתב להעמיד שכל החומרא מדובר שאומר למוכר שזה התוכנית שלו וצ"ע

ט] בעיקר הא דמבואר במשנה שבמפרש אסור טרשא עיין חכמת אדם קל"ט ס"ה ובמחנ"א ל"א שאם בכל העיר מוכרים בי"ב רק כיון שהוא דחוק לכסף אומר שאם תתן לי מיד אני מוכן בעשרה ואם לאחר זמן בי"ב שכה"ג כיון שהמחיר הוא י"ב מותר והמחנ"א דיק כן מלשון הרמב"ם שהעמיד שהמחיר הוא פחות ממה שביקש אמנם עיין שם שדיק מהב"י שהעמיד הרמב"ם שאם קצץ בתחילה י"ב ואחרי זה רוצה עשר שזה רק אם כבר נגמר המקח דאל"כ זה אסור שזה דלא כדבריו דהרי שם מדובר שהמחיר י"ב וכן במשנה למלך תחילת פ"ח נקט שתמיד זה אסור ועיין רעק"א בגליון שציין שכן הוא ברמב"ן שדין המשנה בשכירות ובקרקע זה לא משנה מה האמת [אמנם עיין נתיבות שולם שהביא לדחות שרק בקרקע שאין לזה מחיר תמיד מה שאדם קובע זה המחיר ויש בזה ריבית אבל במטלטלין זה לא כך] ועיין פ"ת סק"ה שהביא מהתפארת למשה להחמיר

והנה עיין שו"ע ס"ב שהביא מהרמב"ם שאם יש סחורה שנמכרת בי"ב אבל מי שצריך למעות ומציע מצד עצמו למכור נותנים לו י"ב והוא מציע למכור לי"ב לאחר זמן שזה מותר והביאור שהרי זה המחיר ועיין לבוש שנקט שמותר גם במפרש אבל בשו"ת הרשב"א ח"ג סימן רמ"ה משמע שבמפרש אסור ולכאורא זה הנידון הנ"ל דכאן באמת המחיר י"ב וזה סיבת ההיתר ובכל אופן מבואר שאם מפרש שזה בעשרה מיד זה אסור וצ"ע

י] בעיקר איסור טרשא המבואר בסוגין יש לעיין האם יש בזה היתר דיש לו דהינו יש לו מעות ועיין אבני נזר סימן ר"ה שהוכיח מהגמ' מ"ו שזה לא עוזר וכן הוא ברמב"ן במלחמות אמנם צ"ב בטעמא דמילתא [ועיין אבני נזר מה שביאר בזה] והנה לדין פסיקה ביש לו זה ודאי לא דומה דהרי כאן לא פסק על מעות שנדון שזה כאילו קנה את זה אמנם צ"ב מה זה שנה מההתר יש לו שמצאנו בהלואת סאה בסאה דמבואר בראשונים שזה מצד ברשותיה איקר ובפשוטו החילוק פשוט דהרי פסיקה בהוזלה לא מועיל ביצא השער וביאר הריב"ש שכה"ג זה רק עוזר כלפי ברשותיה איקר אבל לא כלפי שיחשב שאין כאן המתנה וממילא ודאי שגם בטרשא או סאה בסאה שאין כאן גדר שכאילו קנה ממש שלא שיך לדון הדין יש לו כלפי הוזלה אמנם אם נימא דמה דביצא השער לא עוזר פסיקה בהוזלה רק מצד שכלפי זה לא יכול להשיג במחיר שקצצו וזה כמו שלא יצא השער א"כ יתכן שתמיד גדר יש לו זה אותו דבר [עוד יתכן שכל ההיתר של סאה בסאה זה בצירוף לסברא חיטי הוא דקדחי באכלבאי והרי לכן מבואר בסוף סימן קס"ב שסאה חיטים בעד סאה דוחן אסור] אמנם ברמב"ן משמע שזה מטעם אחר דע"ש שהקשה על ביאור רש"י בהיתר טרשא מדין פסיקה על הפירות והוכיח שטרשא זה יותר חמור דהרי יש לו עוזר בפסיקה ובטרשא לא עוזר יש לו מעות [אמנם הפנ"י על תוס' ס"ג: ובבחוו"ד סי"א נקטו שפסיקה זה יותר חמור בלא יצא השער שאין זה מקח כלל ע"ש] ולנ"ל אין זה ראיה שזה יותר חמור אלא שזה סברא כלפי יש לו דבטרשא אין סיבה לדון כאילו קנה את זה אלא מבואר ברמב"ן שגדרי יש לו שייך גם כאן ורק מצד שהחמירו בטרשא שלא יועיל יש לו וצ"ל החילוק דבמקדים דמי המקח כיון שזה דמי המקח לא רואים את זה כהלואה אבל כאן שחל חוב גמור לזמן זה יותר כהלואה ועדין צ"ב

י"א] מבואר בש"ך סק"ב שבקרקעות כיון שאין הונאה ממילא שם בלא מפרש מותר אפילו מעלהו [והנה המקור מהרי"ף והרמב"ם וצ"ע שזה מצד שלא פסקו כר"נ א"כ זה מוכח מהמשנה אבל לדידן אין מקור לזה אלא שיתכן שזה תמיד כמו לא יצא השער ואין שומתו ידועה ועיין לקמן] ועיין חוו"ד שלמד שזה בכל מחיר שכל שזה בכלל הכלל שאין הונאה לקרקעות זה מותר ולפ"ז חידש שגם במטלטלין אם זה פחות משיעור הונאה מותר אמנם עיין שערי דעה סק"ב שתמה בזה שכיון שיצא השער זה כמפרש וכן במעלהו הרבה כתב הטור שזה תמיד כמפרש א"כ מה מעלה שאין הונאה הרי כיון שאין דרך בני אדם לקחת כזה מחיר זה מפרש וע"ש שביאר שבאמת כוונת הראשונים שאין הנואה לקרקעות מצד שדרך אנשים לתת יותר כי יש לו צורך מיוחד ולכן זה בגדר לא ניכר אבל אם זה יהיה ניכר באמת זה יהיה אסור וכן במטלטלים כה"ג והנה עיין ש"ך שציין למהרלב"ח הובא ברעק"א שהביא מהסמ"ג שוה ה' בו' מותר והנה בדבריו שם מבואר שכיון שיש בני אדם שקונים עדין במחיר זה מותר ולא מצד שזה פחות משיעור הונאה ובאמת לשיטות שבקרקע יש איסור הונאה וכן במטלטלים גם פחות משתות חזינן שזה לא המחיר וודאי שאין סברא להתיר רק מצד סברות הנ"ל

י"ב] עיין רמ"א שהביא מההגהות מרדכי סימן תל"ב שמעילים כשהשרים באים לשוק נותנים על זה י"ב מותר לפסוק בי"ב והגר"א תמה על זה דהרי כיון שיצא השער ושמותו ידעה למה שזה יהיה מותר וע"ש שביאר שכשהשרים באים הם נותנים יותר מי"ב ולכן יש אנשים שמוכנים עכשיו לקנות בי"ב ולכן אין סיבה שזה יהיה אסור ועיין מקור מים חיים שכתב לישב דמבואר בב"י בשם שו"ת הרשב"א שדבר ששומתו משתנית מהר חשיב כאין שומתו ידועה שתמיד לא יודעים בדיוק מה המחיר א"כ גם כאן כיון שמצוי מאוד שזה משתנה כשהשרים באים לכן חשיב כאין שומתו ידועה ע"ש

והנה בעיקר הדין יצא השער המבואר בסוגין עיין שערי דעה סק"א שכתב לדון האם זה תלוי בשער של עירות והיה מקום לדון שזה תלוי בדין יצא השער בעלמא אמנם ע"ש שנקט שכאן לכו"ע מספיק שער של עירות דעיקר הסברא שזה כמו שומתו ידועה ולא כי קל להשיג וממילא זה ודאי סיבה לאסור והנה בשו"ת הרשב"א הנ"ל מבואר שבדרך להשתנות זה אחרת ואולי שם אירי שבאותו יום זה משתנה אבל כאן זה מחזיק כמה ימים וצ"ב הגדרים בזה

י"ג] עיין חוו"ד שכתב שגם במפרש בתחילתו והלוקח אומר שרוצה בהקפה בתשלומים יכול לחזור בו ולומר שהוא לא מוכן לתת במזומן בזול אלא בהקפה ובתשלומין וזה מותר וצ"ע שכיון שאמר לפני זה שמוכן במיד א"כ ודאי ניכר שיש כאן ריבית ובפרט שהרי באמת מוכן לתת מעכשיו בפחות וצ"ע

י"ד] מבואר בגמ' שר"פ התיר מצד ששיכראי לא פסיד והגמ' אומרת שלמה ללכת לפי המוכר הרי יש ללכת לפי הלוקח ועיין חכמ"א קל"ט ס"א שכתב שבאמת כה"ג זה נשך ללא תרבית וזה אסור מדרבנן וכן משמע במיוחס לריטב"א ע"ב: בשם הראב"ד אמנם בלבוש כתב שכה"ג חשיב נשך ותרבית דהינו שנידון הגמ' לא מצד שהוא לא מרויח מצד שאם זה היה נשאר אצלו היה נשאר לו אותו מחיר אלא שסברת הגמ' שאצלו זה המחיר כיון שיכל להשיג כזה מחיר והגמ' דוחה שכיון שהלקוחות יכולים להשיג במחיר אחר זה סברא שזה נראה כהמתנה ולא שזה המחיר וממילא זה גם תרבית ובפשוטו בדברי הרמב"ן שנקט שאם רב פפא זה באומר אם מעכשיו כה"ג אין להתיר מצד חיטי דקדחי ורק אם בלא אמר מעכשיו יש להתיר מצד סברא זו משמע שהחילוק כנ"ל דבאמר מעכשיו אין להתיר מצד שהוא לא התרבה דהרי אם היה מוכר עכשיו היה מקבל פחות והרי הוא מוכן למכור בפחות ורק אפשר להתיר מצד שזה המחיר אמנם אם מדובר בלא אמר מעכשיו בזה יש להתיר מצד שהיה משאיר אצלו וזה היה מתרבה ומבואר שזה סברא להתיר דאין כאן תרבית והביא את סברת הגמ' ואפילו שבסאה בסאה הגמ החמירה זה מצד שזה הלואה אבל כאן זה מקח ולפ"ז מבואר שכלפי ריבית דרבנן מצד שיש נשך זה לא חיסרון אמנם הוכיח מהתוספתא דלא כנ"ל וצ"ע

ט"ו] עיין חוו"ד קס"ב סק"א שכתב דבמכר סאה חיטים ופסק שיפרע לו סאה שעורים שבזה מותר אפילו באין לו שעורים ולא יצא השער מצד שזה כמו טרשא שהרי מותר להעלותו בדמים וכאן גם אם השעורים יתיקר יותר מהחיטים זה בגדר אינו מעלהו הרבה ולכן זה מותר עכ"ד ועיין חזו"א ע"ב סק"ה שהשיג עליו שכיון שמצד עיקר מכירת החיטים זה מחיב דמים ממילא מה שמתחיב שעורים זה בגדר פסיקה בדמי החיטים על שעורים וממילא אין כאן את קולת טרשא אלא שצריך לדון כדין פסיקה וממילא רק אם יש לו ויצא השער זה מותר אמנם זה לשיטתו שאי אפשר לקבוע את המחיב של המקח בדבר אחר אלא מדין קנין חליפין אמנם למשמעות הראשונים שזה מצד שאדם יכול לקבוע שהמקח עצמו יחייב דבר זה כמבואר בנימוק"י אין דברי החזו"א מוכרחים

עוד כתב לדון דכל הקולא דמצאנו בטרשא זה שקובע מחיר קבוע אבל כל שקובע מחיר שתלוי בשוי של מחר כה"ג הרי אין דרך אנשים להסכים לכזה מחיר וודאי שזה מצד ההמתנת מעות דהינו שזה כמו יצא השער או מעלהו הרבה שאסור אמנם גם אם מצד טענה זו עד כמה שיש לו או יצא השער זה מותר דהינו שדנים כאילו קנה סאה שעורים בעד מה שנתן וברשותו איקר ולכן אין סיבה לאסור והנה אין ללמוד מפסיקה שכה"ג חשיב שקנה דשם זה ניתן בעד החפץ משא"כ כאן החיטים לא ניתנו בעד החפץ אמנם יש ללמוד מהיתר יצא השער ויש לו בסאה בסאה שגם שם הרי לא פסק בעד הדבר ובכל אופן חשיב כאילו הוא קנה והנה מצאנו קולא בסאה בסאה שלא צריך יש לו הכל ולפ"ז גם כאן לא צריך יש לו הכל אמנם אם הסברא שם כרשב"א כי נגד כל טיפה אפשר עוד לפסוק א"כ כאן זה לא שיך אלא זה דומה לפסיקה אמנם אם הביאור כחו"ד שם דכיון דלא פוסק על משהו מסוים אפשר להקל א"כ גם כאן אפשר להקל אמנם אם נימא שכל הקלא בסאה בסאה מצד שסאה יהיב וסאה שקיל לכן הקילו יותר בגדרי יש לו ולכן בסאה חיטים בעד דוחן אסור א"כ כאן זה לא שייך ועיין לעיל סק"י וצ"ע

והנה בעיקר סברת החזו"א שכל שקובע בדבר לא קבוע זה כמפרש יש לדון בזה בסוגין כמה דברים א. הרמב"ן נקט שברש"י מדויק שבר"פ מדובר בלא מפרש ולפ"ז נקט שמוכח שאין הלכה כר"נ אמנם לנ"ל יתכן שבר"פ אין ההיתר של ר"נ כיון שקבע לפי השער שיהיה בזמן התשלום א"כ כה"ג גרע ויתכן שהרמב"ן שלא כתב כן זה לשיטתו שגם ביצא השער אסור אמנם לדידן יתכן שסברת החזו"א נכונה אמנם בתוס' בע"ב מפורש העמידו את ר"פ ביצא השער או במפרש ומבואר בפשוטו דלא כסברת החזו"א וכן ברשב"א הקשה מהירושלמי שקצץ כמו המחיר של מחר ונקט שאסור מצד שיצא השער ומבואר שאפילו שנקט שיצא השער כמפרש אבל כאן זה לא כמפרש

והנה תוס' דימו ההיתר של טרשא לפסיקה בהוזלה והקשו למה ר"נ אסר פסיקה בהוזלה וחידשו ששומתו ידועה זה כמפרש והנה האחרונים קע"ג ס"ז הקשו למה תוס' לא הקשו מכל פסיקה על הפירות ולכאורא לחזו"א הנ"ל מיושב שפיר ששם כיון שקובע לפי השער של מחר כה"ג ודאי לא שייך לקבוע שזה המחיר שרוצה אלא שזה על ההמתנה ולכן כה"ג ודאי אסור והנה הרמב"ן הקשה מפסיקה על הפירות וחזינן שנקט דלא כסברת החזו"א אמנם יתכן שבהכרח לחלק כך דאל"כ עדין הקושיא במקומה עומדת אמנם לכאורא מהרשב"א והתוס' הנ"ל שנקטו שהדין של ר"פ קשור להיתר טרשא חזינן דלא כנ"ל ובהכרח כחוו"ד אמנם יתכן שיש לחלק בין אם תולה במחיר של הדבר הנמכר לבין אם תולה בדבר אחר שבטרשא שתולה במחיר של הדבר הנמכר בזה שיך להעמיד שהמחיר כמה שזה שוה בזמן התשלום אבל בפוסק על חיטים שישלם שעורים שבזה השינוי בדבר שבו משלם בזה ודאי לא שייך לקבוע שזה המחיר ובהכרח שזה על ההמתנה ויתכן שלפ"ז גם בפסיקה על הפירות שבזה השינוי בדבר שמקבל צדקו דברי החזו"א וצ"ע

והנה יש נפק"מ מצויה בקונה חפץ וקוצץ לשל דולרים לאחר זמן שלדעת החוו"ד בזה לא צריך להיתרי פסיקה ולדעת החזו"א מועיל יש לו ובפשטו צריך יש לו הכל וכנ"ל אמנם למבואר ברמב"ן שטרשא חמור יותר מפסיקה שבזה לא עוזר יש לו מעות לכאורא גם כאן זה לא יעזור וכן אם נימא דכה"ג עוזר יש לו זה קולא בסאה בסאה מצד שסאה יהיב א"כ כאן זה לא שייך וצ"ע בכל זה

ט"ז] עיין ב"י שהביא בשם בעל העיטור שכל האיסור בטרשא במשנה לגבי מכר זה רק במקרה שכבר חל המקח בעשרה ואחרי זה פוסק עמו שישלם לאחר זמן י"ב אבל אם מראש הציע שני מחירים מותר וביאר הטעם כיון שאין הונאה לקרקעות ממילא המחיר שיחליטו בסוף חשיב שזה מחירו של הדבר ואין סיבה לאסור והנה בפשוטו מבואר לפ"ז דבשכירות כה"ג מותר דהינו אפילו שקצצו בתחילה עשר וכבר חל השכירות בכל אופן אם עכשיו קובעים שישלם בסוף י"ב מותר ודלא כת"ר וצ"ב הסברא להתיר ועיין מחנ"א סימן ל"א שדן שהכונה שמבטלים השכירות הראשונה כיון שכל מה שהסכים למחיר מוזל מחמת שישלם מראש וממילא יכולים לקצוץ מחדש ויתכן עוד דס"ל שלא שייך להחיל חלות חיוב לשלם מראש וזה רק הסכם וממילא כיון שנשאר שזמן התשלום מצד חושן משפט זה בסוף אין כאן המתנת מעות כל שבסופו של דבר משלם בסוף מחיר אחר והנה צ"ע עוד מה הגמ' שואלת על טרשא דר"נ מהמשנה הרי הוא מדבר על מטלטלים וכה"ג ודאי אסור כמו הדוגמא של המשנה וצ"ע

**סוגיא דטרשא דרב חמא וסוגיא ע"ג.**

י"ז] בביאור טרשא דרב חמא בפשוטו מדובר שנתן סחורה וקצץ כמחיר של מקום היוקר וא"כ יש כאן איסור דבפשוטו זה מחמת ההמתנת מעות ומבואר בגמ' שזה מותר מחמת שללוקחים יש ענין כדי שיותרו להם המכס והנה רש"י ביאר שהכונה שבאמת לא חל המכר עד שיגיעו למקום היוקר ולכן זה באחריות המוכר ורק יש כאן נידון שמה שטרח לקחת ולמכור במקום היוקר זה בגלל שמלוה לו וכלפי זה אמרינן שטרח לצורך עצמו ולא בשכר שהוא מלוה לו והקשו הראשונים דהרי בגמ' לקמן מבואר שחמרים המעלים תבואה ממקום למקום אם זה ברשות המוכר מותר ותירצו דגם כה"ג צריך לקבל שכר טרחו ועמלו כאן לא צריך וכנ"ל והנה לשון הרא"ש שללא זה הוא ריבית מוקדמת וצ"ע למה לא הוי ריבית קצוצה כיון שעד כמה שלא ילוה לו יתחיב לשלם לו שכר טרחו ועמלו והרי רעק"א ק"ס ס"ד נקט שריבית מוקדמת שאם לא יתן ההלואה יצטרך להחזיר הריבית הוי קצוצה ועיין ד"ס שכתב שמדובר שבאמת גם אם לא ילוה לו בסוף הוא לא יצטרך להחזיר לו שכר טרחו וצ"ע

אמנם עיין בעל המאור שמדובר שאחריות על הלוקח ובכל אופן הגמ' אומרת שזה מותר וכפשטות הסוגיא דלקמן והנה מצאנו שני לשונות בראשונים בביאור סברתו דברשב"א ובריטב"א משמע שאפילו שחל המכר עכשיו בכל אופן כיון שהלוקח מוכן לקנות ביוקר כיון שיש לו סיבה זה מותר ובפשוטו הביאור שכאן הרי זה דרך מכר וזה סיבה לבאר שההוזלה לא מחמת ההמתנה אמנם עיין תור"פ שביאר שזה סברא מיוחדת כאן שהרוח של הלוה רק מחמת המוכר ולא בכל מקרה שיהיה ענין ללוקח לשלם יותר אמנם עיין מיוחס לריטב"א וכן הוא בביאור אחד בריטב"א שהביא לבאר שזה ודאי מדובר שבאמת המכר לא חל על שיגיע למקום היוקר רק מדובר שקיבל על עצמו אחריות והתחדש שהאחריות זה לא סיבה לראות שזה כהלואה אלא דנים שהמכר במקום הנ"ל ומתנה שומר חינם להיות כשואל וכאן יש לו בזה ענין מצד סברת הגמ' [ובמלחמות מבואר שבמקום שהרוח של המכס זה יותר ממחיר ההוזלה הסכים אם חידושו של הבעל המאור] ובאו"ז סימן קפ"ו נקט שזה ודאי שללא קבלת אחריות זה אסור אמנם נקט שאם היה קבלת אחריות אין בזה חשש ולכן כתב שבסוגין באמת מותר גם ללא הסברא של נקטי ליה שוקא וצ"ע שא"כ כל הגמ' מיותרת וצ"ע

י"ח] מבואר בגמ' ע"ג. דהמוליך תבואה ממקום הזול למקום היוקר ומצאו חברו ואמר לו שיתן לו הסאה והוא יתן לו כמו שמעלים באותו מקום דהינו שיקח את זה לשם וימכור את זה במחיר היקר וישלם לו כמחיר היקר אם זה ברשות מוכר מותר וברשות לוקח אסור דהינו שאם זה באחריות המוכר א"כ המכר חל רק כשיגיע למקום היוקר ואז מגיע לו המחיר של היוקר משא"כ אם האחריות על הלוקח מיד חשיב שלוה בתחילתו וא"כ יש כאן פסיקה בהוזלה שזה אסור והנה משמעות הגמ' שאם אחריות על המוכר מותר בכל אופן וכן הוא דעת הבעל המאור וכן כתב באו"ז סימן וכן כתב המ"מ בדעת הרמב"ם וצ"ב למה שזה לא יחשב ריבית שהרי מה שמוכן לטרח בשבילו ולמכור את זה וכן להוביל את זה עד אותו מקום זה בגלל ההלואה שילוה לו אחרי זה ועיין ב"י סט"ו שכתב שאינו מתנה עמו שילוה לו אלא מעצמו לוקח ומה שמוכר לו הוא עושה עמו חסד עכ"ד דהינו שמדובר שעשה את זה סתם בתור חסד שמוכר לו וממילא לוה ממנו ועיין ב"ח שהדברים צ"ב ובב"ח ביאר שמדובר שהמוכר בן כה הלך לשם והיה מוכר במחיר זה וא"כ באמת לא הועיל לו כלום רק שנתן לו טובה שיקח את זה וימכור קודם ויהיה לו הלואה ועיין ט"ז שכתב דהנה בחברו רוצה מעות ואומר לו שיש לו חפץ ואם אתה רוצה תמכור אותו ויהיה לך מעות ללות דכה"ג ודאי מותר כיון דמה שטורח למכור כדי שיהיה לו מה ללות ולכן גם כאן זה סיבה להתיר [ועיין גר"ז סכ"ב שעד כמה שכאן מחמירים גם באופן הנ"ל זה אסור אמנם עיין נתה"מ סימן קכ"ב ובמשובב שם שנקטו שודאי שבדוגמא שהט"ז מביא הלכה כמותו וצ"ב החילוק] אמנם עיין תוס' שחלקו ונקטו שבאמת כל מה שהותר בסוגין זה רק אם נותן לו שכר טרחו ועמלו ובמלחמות ס"ה. כתב שבסוגין מדובר שהלוקח מתנה שבמקום היוקר אם יצליח למכור יותר יקר הרוח לעצמו וא"כ לכן מסכים לטרוח ולהביא את זה למקום הנ"ל כדי שירויח שימכור יותר

י"ט] עיין רש"י בד"ה תנה לי שביאר שכונתו ללות המעות לצורכו לאחר שימכרנו ומשמעות דבריו שעד כמה שיפרע לו את זה מיד מותר ועיין ביאור הגר"א שביאר שעד כמה שאין לו שום תועלת ורק עושה טובה לחברו אין שום סיבה שזה יחשב הלואה אלא דנים שהוא שליח שלו למכור לו את זה וגם מוכן לקבל על עצמו אחריות אמנם עיין טור שביאר שגם כה"ג אסור ועיין ב"ח ודרישה שביארו שמדובר שמעונין למכור כדי שיראה תגר ויש לו מזה רווח ועיין חוו"ד סקכ"ג שביאר שהכונה שבאמת לא חל המכר עכשיו רק שכיון שקיבל עצמו אחריות זה כמו הלואה וממילא הרווח שיש לו זה הריבית ע"ש שהאריך בגדרי ריבית שבאחריות אמנם בלשון הטור שהמתנת המעות זה הריבית דהינו שלא נתן לו מיד דהינו שיש כאן מכר בהתחלה וצ"ע הגדרים בזה

כ] מבואר בגמ' שחמרים מעלים במקום היוקר כמקום הזול ואין חוששין מצד שיש ללוים ענין בפסיקה הנ"ל ועיין רש"י שביאר שמדובר שעשירים היו מלוים מעות לחמרים והתחיבו להם לתת להם פירות כשער הזול וכיון שיש להם בזה ענין לכן זה מותר והנה ברש"י מבואר שאחריות על החמרים עד שזה יגיע לידי העשירים ובפשוטו הכונה שיש כאן פסיקה בהוזלה וכיון שיש ענין מיוחד לחמרים במה שפוסק עימם זה מותר ועיין תוס' שתמהו על זה שזה כמו כל הלאה שיש ענין ללוה שזה לא סיבה להתיר ועיין מיוחס לריטב"א שנקט שזה ריבית קצוצה [ואפילו שכאן לכאורא זה פסיקה אמנם לשון רש"י שהיו מלוים להם וקוצצים הפרות על ההלואה וכה"ג זה יותר חמור וצ"ע] אמנם עיין רמב"ן ורשב"א שכתבו לישב דכיון דאם יוזל החיטים יותר ממקום הזול יצטרכו לקבל את זה לכן מותר דהינו שנקטו שאין הכונה שבאמת עדין לא חל המכר עד שיביא לו הפירות אלא שבאמת ודאי שהתכונו לקנות להם במקום היוקר רק שקיבלו על עצמם אחריות ובעלמא קבלת אחריות זה מראה שזה כהלואה וכאן שהזולא על העשירים זה נראה עדין כמכר

אמנם הראשונים חלקו על רש"י ונקטו שמדובר שאחריות היה על העשירים רק דבעלמא צריך שיקבלו שכר טרחם ועמלם וכאן שיש ענין לחמרים עושים את זה לצורך עצמם ולכן לא צריכים לקבל שכר טרחם ועמלם וכן ביאר ברמב"ם פ"ט ה"ז והנה תוס' הביאור מר"ח שבאמת החמרים נתנו שכירות לחמרים ונקטו שזה חוץ מהאחריות אמנם עיין רמב"ן הובא בנימוק"י שנקט שהכונה כרש"י שהאחריות על החמרים ולכן צריך שיהיה להם שכר עמלם אלא שבכל אופן האחריות זה ריבית וכלפי זה כיון שיש להם רווח זה לא חשיב ריבית דהינו שנתחדש שגם בקבלת אחריות דבעלמא זה כהלואה אבל במקום שמקבל שכר טירחא זה מראה שזה מכר והנה כאן יש חידוש שאפילו שהיה הלואה בתחילה והיה מקום לומר שהאחריות זה בעד ההלוה של ההתחלה בכל אופן זה מותר [ודבר זה ילמד אי"ה בסימן קע"ז בדין קבלת אחריות] [ועיין ביאור הגר"א סקל"ד שנקט בדעת הירושלמי שהם לא לוו כלל המעות ורק שקיבלו על עצמם אחריות וכה"ג כיון שלא נהנים אין סיבה לאיסר אמנם הבבלי נקט שהיה הנאה כמבואר בגמ' וא"כ יש לדון שהאחריות זה ריבית והגמ' אומרת שכיון שיש להם בזה ענין לא רואים את זה כריבית וע"ש שנקט שהיו גם מקבלים שכר עמלם ומבואר שזה לא מספיק וצ"ע בגדרי קבלת אחריות] ועיין רמ"א סט"ז שהעתיק דבר זה לדינא דהינו שנקטו שאין כאן מחלוקת ובגונא דר"ח כולם מודים וצ"ע שלכאורא לתוס' אין מקור לחידוש זה

כ"א] עיין שו"ת רעק"א סימן נ"ב בד"ה אולם שהקשה שכיון דמבואר בגמ' דביש לו יכול לפסוק בחובו א"כ לאחר שהחמרים קנו הסחורה עכשיו יעשה פסיקה אם החוב וכיון ששם זה המחיר לא חשיב פסיקה בהוזלה וזה יהיה מותר וכמו שמותר לפסוק לפי המחיר של היום אפילו שיתן לו בזמן היוקר כך יהיה מותר לפסוק במקום הזול אפילו שיתן לו במקום היוקר וע"ש שהוכיח מזה שכיון שפוסק שיתן לו במקום היוקר חשיב פסיקה בהוזלה ולמד מזה שגם בפוסק שיתן לו דוקא בזמן היוקר הוי פסיקה בהוזלה ואסור ועיין חזו"א ע"ו סק"ב שכתב לדחות שיתכן שרק כאן שתחילתו זה הלואה ופוסק בשעת הלואה שישלם לו בפסיקה במקום היוקר הוי כריבית עוד כתב לדחות שמדובר שמתחיבים לתת לו דוקא סחורה זו ובזה הרי מבואר בסוגיא דחביתא דצריך קבלת אחריות על המוכר [וצ"ע הרי כאן הזולא על הלוקחים ואולי מדובר שפוסק כשער הגבוה]

כ"ב] בביאור סוגין דחמרים עיין רמב"ם שביאר שהכונה שלאחר שהגיעו החמרים למקום היוקר ואין להם מעות ועדין לא רוצים למכור עד שיצא השער ביוקר לוקחים מעות מהעשירים ואחרי זה פורעים להם כשער הזול והגמ' אומרת שזה מותר מצד שלא נתנו להם את זה בגלל ההמתנה אלא מצד שעוזרים להם במכירת הסחורה ועיין מ"מ שהקשה דמה צריך להגיע לסברת הגמ' תיפו"ל שזה פסיקה בהוזלה ויש לו ועיין לח"מ שכאן זה כמו קביעות זמן ולרמב"ם לא מועיל פסיקה בקביעות זמן אמנם אין הדבר מוסכם שהרמב"ם החמיר לגבי פסיקה ובפשוטו לא החמיר בזה ועין משנ"ל וכן הוא במאירי שבאמת כאן לא נתנו להם בתחילה בתור פסיקה אלא בתור הלואה ואחרי זה בשעת הפרעון פרעו להם בשער הזול וכה"ג בעלמא זה ריבית מאוחחת וכאן כיון שזה לא בגלל ההלואה מותר ולפ"ז מבואר חידוש גדול שמותר לתת תוספת בשער הפירעון אם זה מחמת סיבה אחרת

# הערות על סדר הגמ' ע"ג. – ע"ד:

**ע"ג. אמר להו שמואל וכו' עד סוף הפרק יש ללמוד כל קטע אם הראשונים והטושו"ע ולאחר זה ס"ד: ולאחר זה חזרה על כל עניני פסיקה**

# ע"ג.

**א. אמר להו שמואל – אמרו, טושו"ע קע"ג סי"ב ובחוו"ד שם ועיין גידולי תרומה שער מ"ו ח"ג סכ"ז**

**ב. אמרו ליה רבנן לרבא – סוף העמוד [ועיין מאירי]**

# ע"ג:

**ג. רב מרי בר רחל – אמר ליה ,קע"ב ס"ה, ועיין תוס' ובריטב"א ובנימוק"י**

**סוגיא דריבית מאוחרת ילמד אי"ה בסוף הפרק**

**ד. רבינא הוי וכו' – עיין רמב"ן שביאר הסוגיא מצד גזל**

**ה. רש"י ד"ה והא ארעא – ריב"ש סימן רע"ג דן למה שלא יקנו בשינוי**

**ו. אמר להו ר"פ לרבא וכו' – עיין רמב"ם פ"א מעבדים ה"ח ובראב"ד שם ועיין ח' הריטב"א בסוגין**

**ז. בהיתר דמי שאינו נוהג כשורה – תוס' סוטה ג: בד"ה כתיב**

**ח. סוגיא דאסמכתא אינו ענין לריבית**

# ע"ד.

**א. זבין לכולהו – עיין ריטב"א וברמב"ם פ"ז ממכירה הי"ג**

**ב. סיטומתא קניא – עיין רא"ש וריטב"א [ועיין ק"ש קידושין אות ע"ט ונתה"מ סימן ר"א האם הוי דאוריתא ועיין ק"ש ב"ב אות קע"ו לגבי דשלב"ל]**

**ג. אמר רבא מחוסר שתים וכו' – חוו"ד קע"ה סק"א**

**ד. תוד"ה כפר – עיין מהרש"א ומהרש"ל ותוס"ר**

**ה. אין וכו' על הביצים עד שיעשו – תוס"ר ועיין ריב"ש סימן רע"ד**

**ו. בביאור סוגין דאמימר - עיין ריב"ש רע"ד ובריטב"א [ועיין מהר"מ שיף שהאריך בזה ועיין פסקי הריא"ז בקונטרס הראיות ובאו"ז סימן רל"ב]**

**ז. בדין זבל – עיין תוס"ר ועיין רשב"א מ"ז: ד"ה מהא ביסוד ההיתר דזבל ובתוס' בע"א לגבי קדרות**

**ע"ד:**

**א. ופוסק עמו כשער הגבוה – טושו"ע קע"ה ס"ז ועיין ש"ך קע"ג סקכ"ד ובמה שתמה עליו רעק"א ועיין חזו"א ע"ו סק"ו**

**ב. בביאור סוגין דנדוניה - עיין בראשונים שיטת רש"י והרי"ף ועיין רשב"א מ"ח: מה שהוכיח משיטת הרי"ף לגבי מי שפרע [ובפשוטו מבואר בגמ' שחשיב בא לעולם ביצא השער דהרי דנה שזה כר"ש כדהוכיח במשכנות יעקב חו"מ נ"ד ד"ה ולענ"ד] ועיין ריטב"א ס"ג. שנקט שאין מי שפרע ביצא השער ועיין בסוגין שהעמיד ביש לו**

**ג. מלוה אדם את אריסיו – טושו"ע קס"ב ס"ד ובגליון רעק"א ובחוו"ד ובמקור מים חיים שם ועיין שטמ"ק בשם הראב"ד**

**הערות על סדר הגמ' ע"ג. – ע"ד:**

**ע"ג.**

א] מבואר בגמ' שמותר להוסיף על השכירות אם ממשיכים לעבוד והנה בפשוטו ודאי מדובר שלא סיכמו בתחילה אלא שלאחר שנגמר הזמן המקובל לשלם הוא ממתין לו בשכרו ומוסיף לו והנה בפשוטו בגמ' מדובר שלא אמר לו מפורש שיחכה ויוסיף לו והנה עיין גידולי תרומה ח"ג סכ"ז שהקשה הרי מבואר בגמ' בע"ב שבשעת תשלום החוב מותר להוסיף לו אם לא מפרש וא"כ כאן גם ללא שיעבדו זה צריך להיות מותר ולכן כתב שכאן מדובר במעלהו הרבה שזה ודאי אסור אמנם אם נימא שכל ההיתר בג"מ בע"ב רק אם זה בדרך מכר א"כ יתכן שכאן שזה תשלום של שכירות אין ההיתר של דרך מכר ועיין לקמן והנה צ"ב מה עוזר שמוסיף לו עבודה הרי כבר חל זמן התשלום וצ"ל שזה קולא דרבנן אמנם עיין טור שביאר שמדובר שאומר לו מפורש שיאחר לו ויוסיף לו וצ"ב מה עוזר שמתנה ובפרט שלכאורא הוי ר"ק צ"ל שגדר התנאי שאת התוספת משלם לו על מה שהוסיף עבודה אמנם א"כ זה לא משנה אם שכירות משתלמת בסוף ועיין חוו"ד סקט"ז

ב] בפשוטו ברבא מדובר כנ"ל שלאחר שהגיע הזמן המקובל לשלם קצץ עמם שיאחר את התשלום וישלמו לו יותר וטעם ההיתר כיון שמה שמשלמים לו יותר כי מקבלים סחורה יותר טובה ולא מצד המתנת המעות וכן הוא במאירי

**ע"ג:**

ג] במעשה דרב מרי בר רחל צ"ב הנידון ביניהם ועיין ראשונים שהביאו מרש"י שהנידון האם רבא היה צריך לשלם החוב וממילא הוא כלוה ויש כאן איסור אכילת פירות במשכנתא או שהעכו"ם חייב להחזיר החוב וממילא אין כאן ריבית מרבא אמנם עיין ראשונים שהביאו מהראב"ד שגם אם רבא היה צריך לשלם אבל כיון שרב מרי כבר זכה מהעכו"ם זכות שימוש בקרקע בהיתר הוא לא מפסיד את זה ובלשון הרמב"ן משמע שהגדר כאילו קנה הקרקע עד שיסלקו אותו ובריטב"א הביא בשם רש"י שגם רב מרי רק חשש מגזל ולא מריבית וצ"ע מה פתאום שיהיה כאן גזל וצ"ל שנקט שבאמת אין לו זכות פירות אלא זה רק הרשאה מהעכו"ם וכל שזה לא שלו לא יכול להרשות לו

ד] מבואר בגמ' שרב אשי חשש מגזל ובלשון רש"י מבואר שקנה מהם יין ועיין ריב"ש סימן רע"ג שהקשו לו שהרי קנו את זה בשינוי וממילא מה איכפת לו שזה גזל וע"ש שביאר שכיון שהפסיקה היה כשזה היה ענבים א"כ אם זה גזול חשיב מחזיק ידיהם בגזילה וזה אסור

ה] מבאר בגמ' שמותר להשתעבד באנשים ששילמו עליהם את הכרגא עיין רמב"ם פ"א מהלכות עבדים שביאר שהגמ' דנה מצד גזל דהינו שאין לו רשות להשתעבד בהם אלא כשיעור המס ששילם והגמ' אומרת שאין בזה גזל כיון שזה מה שהמלך קבע ועיין רמב"ם שכתב שכיון שיש כאן כעין קנין עבדים לכן יש כאן האיסור לא להשתעבד בו כעבד אמנם הראב"ד ביאר שהגמ' דנה מצד ריבית שהיה מקום לדון שהגדר שהם חיבים למשלמי המס את מחיר המס ואם מעביד אותם יותר זה ריבית והגמ' אומרת שאין כאן הלואה אלא שבתשלום למלך קנו בהם זכות שיעבוד

ו] מבואר בגמ' שמי שאינו נוהג כשירה מותר להשתעבד בו וצ"ע שאפילו אם יש מיעוט שאין כאן איסור של לא תרדה בו בפרך אבל מי התיר איסור גזל ורק במי שמורידין ולא מעלין מבואר בגמ' בסוף ב"ק שיש צד שהתירו איסור גזל ועיין תוס' סוטה ג: שכתבו שהפסוק אסמכתא בעלמא וזה קנס חכמים

**ע"ד.**

א] **זבין לכולהו:** עיין ריטב"א שביאר שהכונה אפילו שקנה בדמים של אחד מהם אבל כיון שנתנו הכסף כולם כל אחד במעמד השני לא הקפידו ונעשו כשותפין וממילא הקנין חל לכולם וצ"ע איך הם זכו בכסף ואולי המקבל זוכה הכסף לשלשתם אמנם עיין רמב"ם פ"ח ממכירה הי"ג שביאר שמדובר שעירב הכסף והוא חשב לקנות המקח לאחד מהם שזה לא עוזר [ובפסקי הרי"ד כאן נקט שהלכים לפי מחשבתו] ועיין רשב"א בב"ק ק"ב: בד"ה ואם שכל זה בקנה למישהו אחר אבל בקנה לעצמו אפילו שהכסף לא שלו אבל דעת המוכר להקנות למי שלפניו ורק בלא קונה לעצמו דעתו להקנות לבעל המעות ע"ש

ב]בדין קנין סיטומתא עיין רא"ש נימוק"י שביארו כרש"י שיש כאן איזה מנהג שקונים בדבר מסוים ונתחדש כאן שמנהג בממון מבטל הלכה ובפשוטו הכונה שכל שנהגו כן ממילא יש גמירות דעת על ידי זה וקני ועיין ק"ש קידושין אות ע"ט שהוכיח מוס' שזה מדאוריתא אמנם הנתה"מ סימן ר"א נקט שזה מדרבנן ולכאורא לשון הראשונים שמנהג מבטל הלכה משמע שזה רק מדרבנן ועיין נתה"מ שהוכיח מכל קנין דרבנן שהרי זה לא גרע מסיטמתא אמנם בחת"ס יור"ד סימן שי"ד כתב דשם חשיב אניס מדרבנן וצ"ע ועיין ק"ש בב"ב אות רע"ו שהביא מחלוקת ראשונים האם סיטומתא מועיל בדבר שלא בא לעולם וביאר שאם החיסרון בגמירות דעת יתכן שאם זה המנהג יש בזה סמיכות דעת אבל אם זה חיסרון מציאותי א"כ אין סיבה שסיטומתא עדיף מכל הקנינים ע"ש והנה בפשוטו העברה בנקאית קנה מצד סיטומתא אמנם עיין ריטב"א בסוגין שביאר שהיו נוהגים לתת מטבע פסולה בתור סימן לקיום המקח ויתכן שזה בתור כסף ורק קנה למי שפרע ויתכן שזה בתור חליפין וקנה לגמרי ובזה הגמ' אומרת שזה תלוי במנהג

ג] מבואר בגמ' שסיטומתא זה קונה למי שפרע בפשוטו הכונה שאין כאן קנין כלל ובכל אופן יש כאן מי שפרע ולכאורא מבואר כדעת הש"ך שדין מי שפרע זה לא רק במקום שמדאוריתא היה צריך לקנות ורק רבנן עקרו קנין כסף וכן הוכיחו הרמב"ן והרשב"א מ"ח: אמנם לריטב"א הנ"ל אין ראיה

ד] מבואר בגמ' ששמואל ס"ל שבידי שמים אפילו מאה זה לא חיסרון עיין פסקי הרי"ד שהקשה מהגמ' לעיל בקרי דחשיב יש לו ותירץ או שבאמת זה כרב או שכל מה ששמואל אמר שמחוסר בידי שמים אינו פוסק אם צריך גם פעולה בידי אדם וע,ש מה שביארנו בשם החוו"ד

ה] בגמ' מביאה מחלוקת האם פוסקים על הביצים קודם שיעשו בפשוטו הכוונה כמו במשנה שפוסק על קדירות וצ"ע א. למה לשמואל שבידי אדם זה לא חיסרון לא מועיל לר"מ שיש עפר ועיין תוס"ר דעפר זה כאילו שאין עדין כלום ובריב"ש סימן רע"ד ביאר שכיון שמהעפר אפשר לעשות דברים אחרים זה לא מועיל והנה ר' יוסי אומר שמועיל אפילו שאין לו אבל מצוי עפר וצ"ע הרי עפר זה מחוסר כמה מלאכות ועיין תוס' דמבואר שהכונה שמצוי שיש לאנשים ביצים עשוים ובריב"ש ביאר ביאור אחד שבאמת כונת הגמ' שפוסק על הביצים עצמם ולא על קדירות והנה עיין תוס' שכתבו שצריך שיצא שער הלקוטות ועיין אחרונים בפשוטו הכונה שבתוס' לעיל מבואר שבפסיקה בהוזלה לא עוזר אלא אם יש לו ממש וכאן הרי זה רק ביצים שיכול לעשות מהם קדירות ולכן אין לפסוק בהוזלה אלא כשער הזול שיש היום וכמבואר בתוס' לעיל וכן משמע בתוס"ר

ו] הגמ' אומרת לגבי אמימר שלא היה מצוי עפר עיין ריב"ש דבפשוטו איירי בפסיקה על קדירות ובפשוטו בעפר לבן ר"י מודה לר"מ שצריך שיעשו הקדירות ולפ"ז צ"ע שאם לא מצוי עפר א"כ זה כמו עפר לבן ולמה מועיל מה שהכניס העפר ולמה לא יצטרכו עד שיעשו וע"ש שביאר שבאמת באמימר הפסיקה היתה לפי השער של מחר רק שהוא רצה שזה יחול לגבי מי שפרע ובזה רק אם יש לו כבר עפר זה חל למי שפרע ואין סוגין קשור לדין ריבית עוד כתב לפרש שבאמת גם באתרא דאמימר עפר שחור מצוי יותר מלבן ולכן עיקר ההיתר כיון שיש לאחרים ואפשר להשיג אלא שכאן יש תנאי נוסף שיהיה לו עפר דאל"כ לא סמכא דעתיה ולכאורא הכונה שללא שחל למי שפרע לא עוזר יצא השער ולכן כאן צריך שיהיה סמיכות דעת [אמנם יתכן שבאמת בשביל האיסור ריבית מספיק מה שמצוי ביצים אצל אחרים אמנם לגבי מי שפרע רצה שיהיה לו עפר וכן הוא בפסקי הריא"ז בקונטרס הראיות] עוד כתב הריב"ש לבאר שמחלוקת ר' יוסי ור"מ זה בפוסק על ביצים ולא על קדירות ולפ"ז נתחדש בר"מ שצריך שיעשה ביצים ור' יוסי ס"ל שבעפר שמצוי מועיל מה שיש עפר ואפילו אם לו אין עפר אמנם בעפר לבן שזה מאוד לא מצוי גם ביש לו עפר כיון שמאוד יקר יתכן שלא יתן לו מחמת שישתמש לדברים אחרים לא מועיל הפסיקה ולגבי עפר שחור במקומו של ר' יוסי זה אמצעי שקשה להשיג אבל לא כמו עפר לבן ולכן כל שיש לו עפר כבר אפשר לספוק על ביצים כי אפשר לעשות מזה ביצים ע"ש ועיין ריטב"א דמשמע שביאר שמדובר שפוסק על ביצים ודלא כתוס' \[ובאו"ז סימן רל"ב כתב שבאמימר צריך שיהיה לו ביצים וצ"ע אשאין זה במשמעות הגמ' שאומרת מכי מעייל עפר]

ז] מבואר בסוגין שזבל בימות החמה מותר לרבנן ועיין רשב"א מ"ח: דהטעם שכיון שזה מצוי מאוד זה כמו יש לו וכן הוא בריב"ש ועיין תוס' בע"א לגבי ביצים שכיון שמצוי מאוד אפילו שלא יצא השער זה כמו יש לו כי יכול ללות והנה לרבנן לא עוזר ימות הגשמים בפשוטו דאז זה פחות מצוי והטעם לחלוק בפסקי הרי"ד משמע בגלל שמצוי מעט ונחלקו מה הדרגת המצוי הנצרכת ובתוס"ר לגבי ביצים משמע שכיון שיש לו זבל שלא נישוף זה גם מספיק שיחשב יש לו דאת זה קל להשיג והנה ר' יוסי אוסר גם בימות החמה ועיין תוס' זה גזירה אטו ימות הגשמים

ח] **תוד"ה יכול:** צ"ב כונתם למה יש כאן פסיקה אם מלוה ועיין תוס"ר דמבואר דמשמעות המשנה שגם במקרה שהוזל ואז אין לו יכול לומר תן לי בזול והוקשה לו שא"כ יש כאן פסיקה עכשיו במלוה בשער הזול וביאר שבאמת עד כמה שמוכן לתת לו בזול זה מכח הפסיקה הראשונה

**ע"ד:**

א] מבואר במשנה ופוסק עמו כשער הגבוה וכתב רש"י בסוגין שזה הולך על כל המשנה דהינו גם על יש לו וגם על יצא השער והנה במשנה הכוונה שפוסק ודאי על מקח רק כמה יהיה במקח בזה תלוי בשער אמנם בר' יהודה מבואר שגם יכול לפסוק כשער של עכשיו ואם יוזל יתבטל המקח ובפשוטו מבואר דלא כחוו"ד שכתב שאין חיסרון של אחריות לגבי זולא מצד שמדובר שיש ודאי מקח וכבר הקשה כן בח' הגרמ"ש וצריך לדחוק שבאמת מצד הלוקח אם המוכר יתן לו כשער הזול הוא חייב לקבל ורק שמבטל אם לא יסכים ולכן זה עדיף ממקרה שמסכמים שאם זה יוזל אין מקח וצ"ע, והנה בפשוטו הכוונה במשנה שקובע שתמיד הוא ירויח אמנם עיין ש"ך קע"ג סקכ"ד דמבואר בדבריו שאין מכאן ראיה שמותר כה"ג וביאר החזו"א סימן ע"ו שלמד שכונת המשנה שיכול לפסוק מראש שיהיה כמו שער הזול אבל לא בצורה שתמיד ירויח אמנם הכריעו האחרונים שכונת המשנה כפשוטו וכמבואר בריטב"א במשנתינו והנה בראשונים מבואר שהשליח שינה שלא פסק כשער הזול ואם נימא שזה רק בשער הזול א"כ לכאורא אין בזה עדיפות משער היוקר ואין סיבה שיהיה שייך כאן הסברא של לתיקוני שדרתיך

ב] עיין חוו"ד קע"ה ס"ז שהביא מתוס' בגיטין שגם בפוסק כשער הגבוה זה רק אם בזמן שבא לקחת זה זול אבל זה הוזל ואחר כך התיקר לוקח כשער של עכשיו או של שעת הפסיקה אבל לא של הזול באמצע ועיין מקור מים חיים שכתב שיתכן שכל דברי התוס' כלפי ר' יהודה שלא היה תנאי מפורש רק רוצה לבטל הפסיקה מצד אומדנא בזה הוא תלוי בשעת הלקיחה אבל במקום שעשה תנאי מפורש זה אחרת

ג] עיין המעשה בגמ' אם הנדוניא והנה רש"י ביאר שאבי הבת נתן כסף לחתנו שיקנה תכשיטים והוא פסק אם בעל התכשיטים ואחרי זה הוזל השער ואבי הבת רצה לחזור בו והגמ' דנה שהחתן צריך לקבל מי שפרע והגמ' דנה שכל המשנה שצריך מי שפרע זה לר"ש אבל לרבנן כה"ג שחוזר מחמת הזול אין מי שפרע והגמ' דוחה שלכו"ע יש מי שפרע רק שאומרת שכיון שהוא שליח לא שייך להטיל עליו מי שפרע ועל המשלח אין מי שפרע מחמת שיכול לטעון לתיקוני שדרתיך ולא ליעוותי והיה צריך לפסוק כשער הזול והנה לפ"ז לא כתוב בגמ' שהיה פסיקה של אבי הבת אם החתן אלא רק אם בעל התכשיטים ויתכן שההיתר היה מצד יש לו ויתכן שרק לכן יש מי שפרע אבל באמת אם זה רק היה יצא השער אין מי שפרע וכן הוא בריטב"א וזה מוכרח לשיטתו שביאר לעיל ס"ג. שאין מי שפרע במקום שזה רק יצא השער ולדבריו המחלוקת של ר' יהודה ורבנן האם יש מי שפרע זה רק ביש לו ולא ביצא השער

ד] אמנם עיין רמב"ן שהביא מהגאונים שמדובר שהחתן כבר משך החפץ בזול ואבי הבת רצה לחזור בו והנידון על מי שפרע על אבי הבת והגמ' שואלת שהוא שליח וממילא בזה שהחתן משך התכשיטים הוא כבר זכה בזה והגמ' עונה שלא עשה בתור שליחות והנה לביאור זה מבואר שהמשלח לא יכול לטעון לתיקוני שדרתיך שכיון שלא התנה השליח לא צריך לחשוב על תנאים אחרים והנה לפ"ז שמבואר שיש מי שפרע על המשלח צ"ע איך היה מותר לו לפסוק אם השליח הרי בפשוטו לא היה לו וצ"ל שזה היה מצד יצא השער ולפ"ז מוכרח שיש מי שפרע גם במקום שהפסיקה רק מצד יצא השער ואין לו ועיין רמב"ן ורשב"א לעיל מ"ח: שכתבו ללמוד מכאן שיש מי שפרע גם במקום שמעיקר הדין לא קונה אלא מצד דברים ואיכא בהדיהו מעות אמנם הרשב"א כתב לדחות שכיון שזה כמו זבל שאפילו שאין לזה יש לזה כה"ג חל קנין דהינו שבאמת כה"ג לא חשיב דשלב"ל דהינו דבפשוטו נקטו כדעת הש"ך דמה דמבואר בסוגין שיש מי שפרע זה לא מצד דחשיב דבר שבא לעולם אמנם כתבו לדחות כדעת הסמ"ע שגם זה חשיב דבר שבא לעולם וצ"ע מה הרשב"א הביא מזבל דאולי גם שם זה לא לגבי שיחשב בא לעולם אלא שזה רק קולא כלפי פסיקה וצ"ע והנה הגמ' דנה שהמשנה רק לר"ש ומשמע שגם במקרה של סוגין לר"ש יצטרכו מי שפרע והנה אם נימא שכאן זה דברים ואיכא בהדיהו מעות א"כ כאן גם לר"ש זה כמו רבנן ועיין משכנות יעקב סימן נ"ד בד"ה ולענ"ד שהוכיח מכאן כסמ"ע אמנם יש לדחוק שכונת הגמ' שהמשנה זה על יש לו וממילא כאן לכו"ע יכול לחזור בו [והנה צ"ע הרשב"א שביאר סוגין כרש"י וא"כ אין מקור שזה לא היה היתר של יש לו ואולי כונתו להוכיח מהמשנה שיש מחלוקת האם יש מי שפרע ומדובר גם על יצא השער וצ"ע]

ה] עיין ש"ך קע"ה סקי"ב דביצא השער ועשה קנין סודר חייב לתת מה שקצץ עיין חוו"ד שזה כדעת הסמ"ע דלא הוי דשלב"ל והקשה דהש"ך סותר משנתו ואולי בקנין סודר זה מתפרש שחל חיוב על הגברא ולגבי זה לא הוי דשלב"ל וכמבואר ברשב"א

ו] מבואר במשנה שמלוה אדם את אריסיו סאה בסאה לזרע ובפשוטו הביאור שכה"ג זה לא מתפרש בתור הלואה אלא בנתן לו קרקע יותר טובה וקבעו שבעל הבית יקבל סאה ועוד השאר ועיין שטמ"ק בשם הראב"ד דבפשוטו צריך לתת לו דוקא מהקרקע דאל"כ זה הלואה גרידא כן הוא במאירי אמנם הראב"ד חלק ובפשוטו משמע שהטעם שבאמת זה סאה בסאה רק כיון שאפשר לראות את זה כאילו זה באריסות לכן זה מותר

ז] הנה מבואר בגמ' שבמקום שהבעל הבית נותן הזרע והאריס התחיב אם זה לאחר שירד חשיב הלואה וביאר רש"י שכדי לקבוע שהירידה היא על דעת זה שכאילו קיבל קרקע יותר טובה זה רק קודם שירד לקרקע אבל אם ירד על דעת לא לשלם א"כ מה שאחרי זה התחיב סאה ובעל הבית נתן לו זה הלואה רגילה ועיין ב"י שהביא מתלמידי הרשב"א שגם אם קבעו את זה קודם שירד אבל כל שלא נתן לו הסאה קודם שירד דנים שהאריסות זה כמנהג המדינה וזה סתם התחיבות לתת לו עוד סאה ולא יכול להורידו מהקרקע ולכן זה אסור

] הגמ' אומרת אין פוסקים על הביצים עד שיעשו דברי ר"מ ר"י אומר בד"א בעפר לבן אבל בעפר שחור כגון כפר שחין וחברותיה פוסקים אע"פ שאין לזה יש לזה והנה בפשוטו מדובר שפוסק על קדירות וכמבואר במשנה והנה פשטות הבריתא שלר' יוסי מועיל מה שיש עפר לאחרים ועיין תוס' שהקשו הרי לרב מחוסר שלש מלאכות אי אפשר לפסוק [והנה צ"ב למה לא הקשו דהרי בעפר לבן ר"י מודה שצריך שיעשו ולא מועיל מה שיש עפר ולמה שכאן יועיל מה שאפשר להשיג עפר וצ"ל שיתכן ששם יש סברא מיוחדת כמבואר במיוחס לריטב"א ובריב"ש שכיון שזה מאוד לא מצוי מסתבר שלא יעשה מזה קדירות לכן זה גרע אבל במצוי לא שייך חשש זה ולכן רק הקשו מצד שזה מחוסר ג' מלאכות] וביארו שבאמת הכונה שמצוי שיש ביצים עשוים אצל אחרים וכתבו דבפשוטו משמע שמדובר ביצא השער לביצים שהרי הלשון אפילו שאין לזה יש לזה שזה לשון של יצא השער דהינו שנתחדש כאן שגם אם יש יצא השער על דבר שזה רק מועיל מצד יש לו חשיב שיש לו [והנה שמעתי להעיר דאם מה שמועיל יצא השער מצד מאי אהנית לי א"כ כאן זה לא שייך דהרי קשה להשיג קדירות ואפילו שביצים קל להשיג אבל הוא הרי צריך קדירות ולכאורא מוכרח שמספיק הסברא שהמוכר יכול להשיג בקלות דהינו מה לי הן מה לי דמיהן] והוסיפו התוס' שאפשר לפסוק כשער מוכרי קדירות בזול שהביצים לענין קדירות כלקוטות לענין תבואה וצ"ב כוונתם והמהר"ם והמהרש"ל ביארו שכונתם שכמו שמצאנו שאפילו שלא יצא השער לתבואה אבל יצא ללקוטות ה"ה כאן אפילו שלא יצא השער לקדירות אבל יצא השער לביצים אבל המהרש"א ביאר שכונתם שכיון שכאן זה לא יש לו גמור שהרי זה מחוסר מעשה א"כ זה כמבואר בתוס' ס"ג: שאין לפסוק כה"ג אלא כשער הזול ומשמעות התוס' שהשער של הביצים זה נחשב שער הזול דהינו אפילו שזה לא שער הזול של קדירות והביאו משער של לקוטות שזה סוג תבואה פחות טוב ובכל אופן זה עוזר לגבי תבואה וכן משמע בתוס"ר

והנה דבריהם לרב אבל לשמואל שמועיל אפילו מחוסר מאה מלאכות א"כ לכאורא אפשר לבאר שמועיל לפסוק אפילו על עפר וכפשטות דברי רבי יוסי אלא שצ"ב שבעפר לבן משמע שר' יוסי מודה לר"מ שצריך דוקא שיעשו אמנם עיין רש"י דמשמע שזה מצד שלא היה מציאו של עפר לבן במקומו דהיו מביאים מרחוק רק ביצים ולא את עיקר העפר ולפ"ז באמת אם יהיה לו עפר לבן זה יעזור ויתכן עוד דכיון דמאוד לא מצוי עפר לבן בזה יש את סברת הריב"ש והמיוחס לריטב"א שמסתמא לא ישה מזה קדירות ולא סומך ולכן זה גרע מסת פסיקה וכמדויק מתוס' שלא הקשו מזה והנה הגמ' אומרת שבמקומו של אמימר לא היה מצוי שחור ולכאורא א"כ זה כמו לבן וצריך שיעשו ולמה מועיל שיש לו עפר אמנם לנ"ל א"ש שרק בעפר לבן יש סיבה מיוחדת שצריך שיעשה ביצים אבל בעפר שחור מועיל עפר לשמואל ולכאורא כן הוא משמעות התוס"ר שהקשה על שמואל למה ר"מ אומר שצריך שיעשו וכתב שאין לומר שזה נחשב כמו מחוסר מלאכה בידי שמים דהרי אמימר אומר שמועיל מה שיש לו עפר וצ"ע אולי אמימר ס"ל כרב ובפשוטו משמע שנקט שלרב דאי שלא מועיל עפר דהרי זה מחוסר שלש ובהכרח שס"ל כשמואל ולכן מועיל מה שיש לו עפר וע"ש בתוס"ר שישב שעפר לגבי קדירה לא חשיב יש לו דהינו שלאמימר בזה נחלקו ר"מ ור"י ובהכרח שעפר לבן זה אחרת וכנ"ל והנה כביאור זה מבואר שס"ל לשואל בריב"ש סימן רע"ד ולכן תמה שלמה הרי"ף העתיק את אמימר שזה דלא כהילכתא שהרי קי"ל כרב והרא"ש בהאמת השמיט את אמימר ודו"ק בכל זה

] והנה בעיקר ביאור דברי אמימר עיין ריב"ש שתמה שהרי לגבי עפר לבן משמע שר' יוסי מודה שצריך דוקא שיעשו כמו לר"מ [ובטעם הדבר ביאר שגם לשמואל עפר שזה ראוי להרבה דברים זה לא בגדר יש לו לגבי קדירות וכמבואר בתוס"ר בשם הריב"ן וכנ"ל] וא"כ אם במקומו של אמימר אין עפר שחור א"כ זה כמו עפר לבן וצריך שיעשו והרי אמימר הסתפק שיהיה לו עפר וע"ש שביאר שלש ביאורים

א. שבאמת זה כמו עפר לבן והגמ' חוזרת בה דבתחילה הבינה שאמימר רצה שיהיה לו עפר מצד איסור ריבית ועכשיו הגמ' מבארת שזה נצרך לגבי שיהיה מי שפרע אבל לגבי ריבית באמת פסק כמחיר של מחר ובמיוחס לריטב"א ביאר כנ"ל אלא שכתב שמצד ריבית מדובר שהיה יצא השער ובכל אופן לגבי מי שפרע חסר בגמירות דעת ובפשוטו כן מדויק ברש"י שלכן ביאר סוגין לגבי מי שפרע והנה לפ"ז לגבי איסור ריבית באמת בעפר לבן או שחור במקומו של אמימר צריך דוקא שיעשו כמו לר"מ

ב. ע"ש שביאר שבאמת דברי אמימר מדובר לגבי איסור ריבית ובאמת חלוק עפר לבן מעפר שחור במקומו של אמימר דבאמת היה מצוי עפר שחור יותר מהלבן רק כיון שזה נמכר ביוקר וזה לא נמצא כמו שאר מקמות ממילא צריך שיהיה לו גם עפר דהינו שכדי שיחשב כאילו כבר קנה ביצים זה בצירוף לשני דברים א. שאפשר להשיג ביצים דהינו שזה יצא השער לביצים ב. וגם שיש לו עפר דהינו שקשה להשיג ביצים וצריך צירוף שיכול מעפרו לעשות ביצים עכ"ד והנה בדבריו מבואר שהכל נצרך לגבי הפסיקה ולפ"ז צ"ע למה רש"י ביאר שהנידון לגבי מי שפרע אמנם עיין פסקי הריא"ז בקונטרס הראיות שביאר שבאמת מצד האיסור מספיק מה שמצוי אנשים שיש להם ביצים מעפר שחור רק שעדין אין מי שפרע והא רצה שיהיה מי שפרע ולכן רצה שיהיה לו עפר והנה משמע שלגבי ההיתר של ריבית לא צריך מי שפרע אמנם אם נימא שצריך מי שפרע יתכן שלכן רשי ביאר מי שפרע אפילו שסוגין זה לגבי ריבית שכאן מה שצריך שיהיה לו עפר כדי שיהיה מי שפרע ויחול הפסיקה ודו"ק

ג. עוד כתב הריב"ש לדון שבאמת בבריתא לא מדובר כמו במשנה אלא מדובר שפוסקים על הביצים ובאמת זה לא מחוסר ג' מלאכות ובכל אופן ס"ל לר"מ שעפר זה לא עוזר לגבי ביצים ור"י חולק וס"ל שעפר זה מועיל לגבי ביצים ובכל אופן בעפר לבן מודה לר"מ שהרי אי אפשר להשיג עפר וממילא כל שזה עדין לא ביצים דנים שמסתמא זה לא עומד לביצים ולגבי עפר שחור במקומו של אמימר לא מצוי כל כך לקנות עפר זה והא לא בגדר יצא השער אבל אם יש לו עפר זה מועיל דזה עומד לקדירה כיון שאפשר להשיג עפר וע"ש שכתב לדון עוד שבאמת הגמ' חוזרת בה שגם לר' יוסי בעפר לבן מספיק מה שיש לו עפר אמנם כתב שזה דוחר בכונת הבריתא ע"ש

והנה עיין ריטב"א שהקשה על עפר לבן לר"י למה לא מספיק שיש לו עפר דהינו שעל ר"מ לא הוקשה לו מצד דס"ל כסברת הריב"ש שעפר ביחס לביצים זה לא נחשב יש לו אבל בר"י שחזינן שזה נחשב יש לו כמשמעות הבריתא לאנשים אחרים שי עפר א"כ למה כאן זה לא מועיל ותירץ דהלוקח לא סומך דעתו עד שיראנו ביצים כיון שזה מאוד יקר ואולי יעשה מזה ביצים וימכור בדמים יקרים דהינו שרק אם כבר יש ביצים בכל אופן מוכן למכור במחיר זה סמכא דעתיה וחשיב כאילו הוא קנה את זה עכ"ד והנה משמעות לשונו שהפסיקה כאן על ביצים וכן הוא מוכרח מעיקר קושיתו שהרי כאן זה מחוסר ג' מלאכות ותירץ כריב"ש שיש כאן סברא מיוחדת שצריך יש לו ממש ודו"ק בכל זה

### בדין פוסק כשער הגבוה ובמעשה דנדוניה

] מבואר במשנה שפוסק כשער הגבוה ועיין רש"י ע"ד: שכתב שזה הולך על כל המשנה דהינו שגם על יצא השער וגם על יש לו והנה בפשוטו כוונת המשנה שיכול לפסוק מראש שאם יתיקר הפירות יתן לו כשער של עכשיו ואם יוזלו הפירות יתן לו כשער של מחר וכן הוא בריטב"א במשנה וברמב"ם פ"ט ה"ה והנה צ"ב דהרי מבואר לעיל ס"ד. שעד כמה שהמוכר מקבל אחריות צריך שהיוקרא והזולא יהיה על הלוקח וכאן זה על המוכר ועיין שם בסוגיא דבפשוטו יש בזה שני ביאורים א. החוו"ד ביאר שכל החיסרון שם רק במקרה שפוסק על חבית מסוימת שאם תתקלקל יחזיר לו מעות אבל כאן שפסק על הפירות רק שכמה פירות זה תלוי מה יהיה השער בזה אין חיסרון והנה דבריו לשיטת הנימוק"י שם ובפשוטו תוס' ש חולקים על זה עוד הקשה בחידושי הגרמ"ש שהרי מבואר בסיפא שר' יהודה אומר יכול לומר לו תן לי מעותי או תן לי כשער הגבוה ומבואר שלשיטתו באמת מצד הפסיקה זה רק על השער הגבוה ואם לא מחזיר מעות וגם כה"ג מותר וצ"ל דכיון דאם המוכר מוכן לתת כשער הגבוה הלוקח מחויב להעמיד המקח זה עדיף וצ"ע ב. עיין ט"ז סימן קע"ה וכן הוא בחזו"א שכאן שזה לא פסיקה על משהו מסוים זה סברא גם ביחס לזולא שעל ידי שהמוכר מקבל על עצמו אין בזה סתירה למקח ע"ש ג. ובש"ך קע"ג סקכ"ד מבואר שבאמת אסור לפסוק שיחול כמו הכי זול אלא שצ"ע ממשנתינו ועיין חזו"א שהש"ך למד שכונת המשנה שמראש יכול לפוס' שיהיה כמו השער של מחר אבל באמת לא יכול לפוסק שיהיה כמו הכי זול אמנם כולם נקטו לעיקר כנ"ל מהראשונים שגם כה"ג מותר [ועיין ש"ך קע"ג סקי"א וצ"ב כונתו]

והנה צ"ב איך באמת מותר לפסוק שיחול כמו השער של מחר אם זה יוזל הרי זה פסיקה בהוזלה והניחא ביש לו אבל ביצא השער הרי אסור פסיקה בהוזלה ועיין רעק"א תשובה נ"ב שכתב לדון שבאמת הכונה שאם יוזלו הפירות עושה רק מעשה פסיקה שיחול לאחר ל' ואז הרי זה המחיר ולדבריו באמת יוכל לחזור בו קודם שהוזל על הצד שזה יוזל ובפשוטו צ"ל שכיון שבזמן שיתן לו זה המחיר לא חשיב פסיקה בהוזלה דהינו שזה לא מתפרש שזה בגלל ההמתנת מעות אלא שזה בגלל שלא רוצה להפסיד ממה שיכל לקבל ועדין צ"ב

] עיין סוגית הגמ' במעשה דנדוניא והנה שיטת רש"י שמדובר שאבי הכלה שלח את חתנו שיפסוק על תכשיטים והוא לא פסק כשער הזול וחמיו רצה לחזור בו והגמ' דנה שיש בזה מי שפרע רק שלשליח אין מי שפרע כיון שלא מגיע לו קללה כיון שזה לא תלוי בו ולמשלח לא מגיע מי שפרע כיון שהוא לא שלחו שיפסוק שלא כשער הגבוה ועיין רמב"ן שכתב שבעלמא ודאי שכל שהשליח לא אמר שהוא שליח לא יכול לבטל המקח מצד שהוא שינה מהמשלח ורק כאן שהנידון רק לגבי מי שפרע זה סברא בתקנה דרבנן שלא יהיה עליו מי שפרע והבעל המאור באמת למד בסוגין שגם במקרה רגיל יש מי שפרע על השליח וישלם ההפסד מביתו וכל נידון הגמ' האם סיבת המי שפרע מצד ששינה משליחותו או מצד עצמו ע"ש

אמנם עיין רי"ף דמבואר בדבריו שבאופן של הגמ' לשליח יש מי שפרע אם חוזר מהמוכר ולמשלח יש מי שפרע אם חוזר ממי ששלח אותו אבל באופן רגיל המשלח חייב לקבל בשער שיקר ובביאור הסוגיא עיין רמב"ן דבפשוטו הכונה שהשליח כבר קנה החפץ כשער היוקר ועכשיו המשלח לא רוצה לקבל את זה ולכן כה"ג כיון שהוא שליח וכבר משך בשביל המשלח לא יכול עכשיו לחזור בו משא"כ באופן של הגמ' שזה שני פסיקות [אלא שצ"ע לשון הרי"ף שהשליח מקבל מי שפרע מהמוכר הרי הוא כבר משך] עוד ביאר הרמב"ן שבאמת הוא עדין לא משך ורק שהמשלח רצה לחזור בו ובאמת הוא לא יכול לחזור בו ללא שיקבל על עצמו מי שפרע ע"ש דהינו שהרי"ף נקט שכיון שהמשלח לא אמר לשליח לפסוק כשער הגבוה לא שייך כאן הסברא של לתיקוני שדרתיך ולא לעיותי ועיין ביאור הגר"א קע"ה ס"ז דבר"ן מבואר שהשליח משך קודם שזה הוזל ורק אחרי זה חזר בו חמיו ולפ"ז אין ראיה שחולק על דיני רש"י דכאן בזמן שמשך אין סיבה שלא יזכה בזה ע"ש

והנה הרמב"ם חידש שכל שיצא השער אפילו אם אין לו יש בזה מי שפרע אמנם בריטב"א לעיל ס"ג. מבואר שאין בזה מי שפרע עוד מצאנו שנחלקו האחרונים בדעת הרמב"ם למה יש בזה מי שפרע דדעת הסמ"ע שכיון שזה מצוי חשיב דבר שבא לעולם ודעת הש"ך שזה רק מצד דברים ואיכא בהדיהו מעות והנה מבוא בסוגין שיש כאן מי שפרע והנה לביאור רש"י יתכן שמדובר שהיה למוכר ורק לכן יש לדן שיהיה כאן מי שפרע וכן מפורש בריטב"א בסוגין אמנם רש"י כתב שפוסק כשער הגבוה זה הולך על כל המשנה דהינו לא רק על יש לו אלא גם על יצא השער ולפ"ז מפורש שיש מי שפרע גם על זה דהרי הגמ' מבארת שיסוד נידון המשנה בדיני מי שפרע ואולי יש לדחוק שרש"י כתב רק על עצם ההיתר לפסוק אבל לגבי מי שפרע זה רק ביש לו והנה לביאור רש"י אפשר להעמיד ביש לו אבל לביאור הרי"ף שהגמ' אומרת שהמשלח מקבל מי שפרע אם חוזר מהשליח מבואר שאפילו שלא היה לשליח בכל אופן יש מי שפרע ובהכרח מדובר ביצא השער ומבואר שיש כה"ג מי שפרע וזה מקור ברור לחידוש הרמב"ם והנה עיין רשב"א מ"ח. וברמב"ן שם שהוכיחו מסוגין שגם במקום שזה רק דברים בכל אופן יש מי שפרע דהרי ביצא השער זה רק דברים ודחה הרשב"א שכל שזה מצוי לא חשיב דשלב"ל דהינו שבקושיתם נקטו כש"ך ודחו כסמ"ע [וצ"ע מה שהוכיח הרשב"א מזבל דהרי לא כתוב שיש שם מי שפרע]

אמנם עיין משכנות יעקב שהקשה דבסוגין מוכח שיש כאן קנין כסף גמור דהרי הגמ' דנה שהמשנה זה כר"ש ורק לכן חל כמו השער של אתמול והרי מה שמיוחד לר"ש מצד שס"ל שמעות קונה וכה"ג רבנן לא הפקיעו ומבואר בפשוטו דבמעשה בסוגין יש כאן קנין כסף מעיקר הדין וצ"ע על הרשב,א שלא הוכיח מזה ולכאורא יש לדחות דבאמת לקושית הגמ' במקרה שלנו גם לר"ש יכול לחזור בו ורק במשנה לר"ש לא יכול לחזור בו דשם מדובר ביש לו והגמ' רק דנה האם יש ראיה מהמשנה שיש מי שפרע גם במקום שלא חל קנין כסף ולמה שהגמ' הוכיחה שגם לרבנן יש מי שפרע אפילו שלא חל קנין כסף ממילא גם במקרה שלנו יש מי שפרע אפילו שאין קנין כסף כלל וצ"ע בזה

# ע"ה.:

# משנה אומר אדם לחברו – סוף הפרק

**א. אומר אדם לחברו – טושו"ע ק"ס ס"ט - עיין רש"י ובשטמ"ק בשם הראב"ד וכן הוא בסה"ת ח"ה ס"ז ועיין לשון השו"ע ובפרישה ק"ס סקט"ו ובחוו"ד קס"ב סקי"א**

**ב. בדין סאה חיטים בעד סאה דוחן – טור סוף סימן קס"ב ומקורו מהראב"ד הנ"ל ובטעם האיסור עיין פרישה סק"כ**

**ג. בדין הלויני ואלוך – רמ"א ק"ס ס"ט ומקורו עיין מרדכי סוף פרקין סימן ש"מ ובבעה"ת שמ"ו ח"ד ס"נ ובשו"ת הרא"ש כלל ק"ח סט"ז ועיין מחנ"א סימן כ'**

**ד. בפסק הלכה בהלויני ואלוך – עיין ביאור הגר"א סקט"ז ובקונטרס לסמ"ע בארוך אות ה' ו' ובחכמ"א קל"א י"ד ובגר"ז ס"ו**

**ה. אלויני חודש ואלוך חדשים האם לכו"ע הוי ר"ק – חכמ"א שם**

**ו. עיין מקור חיים מה שהביא מהגידולי תרומה**

**ז. עיין רעק"א לגבי דין השבת ריבית בנ"ל**

**ח. בדין אלינו ואלוך בזמן שההלואה קימת – דבר אברהם ח"ג סימן כ"ה אות ה' בד"ה ובנוגע**

# בדין ריבית מאוחרת

**א. במשנה ב. גמ' ע"ג: רבינא הוי יהיב ג. ע"ה. אמר רב יהודה אמר שמואל בני חבורה – המשנה [ריבית באין מקפידין, ת"ח וכו', בני ביתו וכו']**

**טושו"ע ק"ס ס"ו ס"ד סי"ז ס"ח אור"ח ברמ"א סימן ק"ע**

**א,א. בביאור הסוגיא ע"ג: רבינא וכו' – עיין רש"י וברא"ש וברמב"ן ובריטב"א ועיין טור מה שלמד בדעת הרמב"ם**

**א. דעת הרמב"ם ובדין ריבית מאוחרת ובשעת פירעון בסתמא – עיין פ"ד הי"א ובמ"מ פ"ח ה"ט ובפ"ה הי"א [ועיין גידולי תרומה ח"ג אות י"א] ובמשנה למלך פ"ה הי"א שהאריכו בזה ועיין עוד ט"ז סקי"ב בדעת הרמב"ם**

**ב. בקושיא מהבליע לו בחשבון – עיין ב"ח ובט"ז סק"ב [ועיין בית מאיר שביאר הסברא] ובש"ך ובחוו"ד סק"ג [ועיין משנ"ל מה שהאריך בזה] ועיין מחנ"א סי"ז ובמה שחידש שבמפרש למתנה מותר ועיין ריטב"א ס"ד: בסופו**

**ג. ביאור השיטות בכונתו לריבית ובסתמא – חכמ"א קל"א ס"ח ובגר"ז ס"ז ס"ח**

**ה. בביאור ההיתר דרך מכר – עיין ש"ך סק"ד ובט"ז סקי"ב ובגליון רעק"א על הש"ך הנ"ל וכן הוא בחכמת אדם קל"א ס"ו ובבית מאיר ועיין גר"ז שהיתר זה הוא גם בכונתו להמתנת מעות**

**ו. האם דרך מכר מותר מעלהו הרבה – יד אברהם בס"ד ובגר"ז ס"ח**

**ז. בדין מתנה מרובה לאחר זמן בכונתו לריבית – עיין גר"ז ס"ז**

**ח. בדין ריבית מוקדמת מתי הוי קצוצה – חוו"ד סק"ג ובשערי דעה ובגליון רעק"א**

**ט. בדין ת"ח מותר להלואת בריבית – עיין רמב"ן ובאו"ז אות קס"ז ועיין טושו"ע ק"ס סי"ז**

**י. בדין הלואה לבניו ובני ביתו – עיין רמב"ם פ"ד ה"ח ובלח"מ ובטושו"ע ק"ס ס"ח ובנו"כ שם**

**ע"ה:**

**א. ריבית דברים – עיין טושו"ע ק"ס ס"י סי"ב**

**ב. ריבית דברים האם הוי דאוריתא – ר"ן כתובות מ"ו: מבואר שזה דרבנן ועיין ק"ש קידושין אות ע"ז שהוכיח מתוס' שזה דאוריתא [ועיין שערי דעה קס"א סק"א]**

**ג. ריבית דברים לאחר פרעון – עיין ברכי יוסף ק"ס סי"א [ובמרדכי סוף פרקין] ועיין חת"ס ס"ט: בנותן מתנה לבנו קודם הלואה**

**ד. בדין הודאה בשעת פרעון – גר"ז ס"ט עיין מנח"ש סימן כ"ז**

**ה. האם הלוה עובר משום לא תשימון – רעק"א בגליון המשניות פ"ג דסנהדרין**

**ו. בביאור המשנה בא איש פלוני – עיין שטמ"ק ובנו"כ בשו"ע**

**ז. באיסורי ריבית – טושו"ע ק"ס ס"א – ס"ד**

**ח. באיסור להלות שלא בעידים – פרי יצחק** **ח"א סמ"ח, ח"ב סמ"ט**

**ע"ה.**

א] מבואר במשנתינו שמותר לומר נכש עמי היום ואני אנכש עמך למחר ומבואר בגמ' שבכל ימי אותו רביעה מותר ואפילו שיתכן שיש ימים יותר ארוכים או שהעבודה יותר קשה אבל כיון שזה אותו מחיר וכן זה לא נראה שזה שונה מותר והנה יש לעיין האם באמת חל חיוב חו"מ של יום עבודה או שרק חל חיוב דמים ואם נימא שחל חיוב חו"מ יש כאן חידוש שמה שחייב לו יותר עבודה זה לא סיבה לריבית כמו שמדה יתכן שזה סיבה לריבית וגם אם לא חל חיוב אבל יש כאן קציצה מצידם לתת לו יותר וצ"ע

ב] והנה מבואר במשנה שאסור לומר לו נכש עמי היום ואעדור עמך למחר ובטעם האיסור מבואר ברש"י וכן הוא בלשון הטור שכיון שמצוי שזה יותר יקר זה נראה כריבית ומשמע שגם אם עכשיו זה אותו מחיר ובפרישה הוסיף שגם אם עכשיו זה יותר זול אבל כיון שמצוי שזה יותר יקר כבר אסרו חז"ל תמיד [ועיין מאירי שיתכן שזה יהיה יותר יקר ויתכן שזה יהיה יותר זול וצ"ע למה אין כאן ההיתר של קרוב לשכר מהפסד וצ"ל שכאן שזה הלואה אין ההיתר הזה כמו כל סאה בסאה] אמנם עיין בלשון השו"ע דמשמע שרק במקרה שבאמת זה יותר יקר אסור ובשטמ"ק בשם הראב"ד בסוגין וכן הוא בבעל התרומות ח"ה ס"ז נקט שזה אותו מחיר רק שנתחדש כאן שאסור להלות סאה חיטים בעד סאה דוחן אפילו אם השער שוה דהינו שנקט שנכש עמי ואנכש עמך זה נחשב כהלואת סאה בסאה ומותר מצד יש לו מצד שגוף הפועל זה כמו יש לו וכמבואר ברשב"א בב"ב פ"ז ולכן הוקשה לו שלמה באעדור עמך אסור ומזה הוכיח שאין היתר של הלואה סאה חיטים בעד סאה דוחן ובטעם הדבר שזה יותר חמור ביאר בפרישה שכל ההיתר של יש לו בהלואה מצד שסאה יהיב סאה שקיל אבל כאן שמחזיר לו משהו אחר כיון שזה דרך הלואה אין ההיתר הנ"ל ולכאורא לרש"י בסוגין אין מקור לחידוש הנ"ל וצ"ע על הטור סימן קס"ב בסופו וכן הרמ"א שהעתיקו את זה וצ"ל שיש לזה מקום מסברא אלא שצ"ע שלמה שבסוגיא זה לא יאסר מצד זה ואולי ס"ל כחוו"ד לקמן

והנה החוו"ד נקט מסברא שפועל זה לא נחשב יש לו ולכן ביאר שכאן באמת זה לא בגדר הלואה אלא בגדר טרשא שבעד עבודתו קובע שישלם לו עבודה אחרת וביאר שלכן זה מותר בנכש עמי ואנכש עמך שכיון שזה מצוי שזה אותו מחיר ממילא זה כמו אין שומתו ידועה ולכן אין סיבה לאסור ומה שבנכש עמי ואעדור עמך אסור מצד שעל פי רוב זה יותר יקר לכן גם אם עכשיו זה זול חוששים שזה יתיקר ויהיה יותר וחשיב כמו שומתו ידועה ודבריו צ"ע שהמשנה גם אמרה שגם אעדור עמי ואנכש עמך אסור ודוחק לומר ששם מדובר שהמחירים הפוך ובאמת שלשיטת הרמב"ם שבקביעת זמן אין ההיתר של סאה בסאה צ"ע למה כאן מותר בנכש עמי ואנכש עמך הרי אולי זה יתיקר ואולי זה כמו פרה וטלית שכתבו האחרונים שאין בזה איסור של לא יצא השער ואולי זה כמו טרשא וזה דומה לפסיקה שבזה מועיל פסיקות זמן ופה מדובר בשויו ולא בהוזלה וצ"ע

ג] עיין מרדכי סוף פרקין שהביא מהמהר"ם [וכן הוא בסה"ת שמ"ו ח"ד ס"נ] שמותר לומר לחברו הלויני ואלוך ואין בזה ריבית ולמד דבר זה מסוגין דמבואר שמותר לומר נכש עמי ואנכש עמך והנה ראיתו צ"ע דכאן לא מחזיר לו יותר אבל שם מתחיב לו חוץ מלהחזיר את הלואתו שגם יתן לו הלואה אמנם מבואר בלשונו שיסוד ההיתר שזה לא נשך ולא תרבית דהינו שנקט מסברא שכה"ג לא חשיב שנתרבה ממונו ולא נחשב שהלוה נחסר כיון שיקבל חזרה את מה שנתן רק שדן מסברא שגם דבר שהוא לא בגדר נשך ותרבית זה יאסר ולזה הוכיח מהדין של נכש עמי ואנכש עמך והרי מדובר גם ביום יותר ארוך אלא בהכרח שכיון שזה אותו מחיר אפלו שנותן לו יותר אין בזה חיסרון ה"ה בסוגין וע"ש שאסור לומר תן לי מנה ואלוך מאתים ולנ"ל זה מדרבנן כמו נכש עמי ואעדור עמך ששם אפילו שזה אותו מחיר אבל זה נראה כיותר לכן אסור ה"ה כאן זה סיבה לאסור ובפשוטו כה"ג זה רק סיבה לאסור מדרבנן כמו במשנתינו אמנם עיין חכמ"א קל"א י"ד שנקט שכה"ג זה דאוריתא וצ"ב הסברא לחלק ובפשוטו צ"ל שנקט שיסד ההיתר שכיון שנתן לו הלואה ומחזיר לו הלואה זה לא נחשב שנותן לו יותר ולכן אם מלוה לו יותר זמן זה סיבה לאסור [והנה לדבריו יש לעין הא בלא קצץ ורוצה להלות לו אחרי זה כי הוא הלוה לו האם זה בכלל ההיתר או שכאן עד כמה שמראש לא התחיב זה בגדר ריבית מאוחרת וצ"ע]

אמנם עיין מרדכי שהביא שיש שחולקים ונקטו שזה ריבית קצוצה ובפשוטו הטעם כמו שביאר במחנ"א י"ז שהשתמשות במעות של השני נחשב ממון גמור וחשיב שיש כאן נשך ותרבית [וע"ש שדן שזה תרבית ללא נשך שלא נחשב שנחסר והוי רק דרבנן] ועיין מחנ"א שתמה מה דעת המתירים וצ"ל שאפילו שזה שווי ממון אבל מסברא הבין שזה לא בגדר נשך כיון שזה חוזר אליו וצ"ע ועיין שו"ת הרא"ש ק"ח ט"ז שכתב לאסור מעוד טעם שזה לא גרע מריבית דברים דהינו ששם חזינן שגם דבר שזה לא חסרון ממון יש בזה ריבית ה"ה כאן שגם אם נדון שלא חשיב חסרון ממון אבל ודאי שזה אסור ועיין מרדכי שכתב שאין איסור ריבית דברים לאחר הלואה ובפשוטו הרא"ש חולק ויתכן שכאן שקצץ זה גרע והנה הסמ"ע בקונטרס סק"ה ו' נקט שהעיקר להיתר אמנם בגר"א מבואר שהעיקר לאיסור וכן בגר"ז ס"ו ובחכמ"א קל"א י"ד נקטו להחמיר ומצד ספק דאוריתא לחומרא ולפ"ז יתכן שלאחר הלואה שזה רק שאלה של ריבית דרבנן של ריבית מאוחרת בזה יש להתיר שלא חשיב שנותן לו דבר

ד] עיין במרדכי דמבואר שלמתירים באלויני ואלוך מותר לומר לו שמלוה לו מאה עד שירויח בזה סכום מסוים בעד שילוה לו עד שירויח אוו סכום ואפילו שיתכן שזה יותר זמן אבל הריבית שיש כאן מדרבנן זה הרווח שיוצר לו מזה וכל שמדובר על אותו סכום אין בזה איסור [ולכאורא לחכמ"א לעיל שכל ההיתר כי נותן לו המתנה כשיעור ההמתנה שהיה לו אין מקום לסברא זו] ועיין מקור מים חיים שהביא מהגידולי תרומה שנסתפק האם כה"ג מותר גם במלוה לו מאה על מנת שילוה לו מאתים ושיגיעו לאותו רווח וכתב שמסתבר לאסור שכיון שבמאתים יותר קל להגיע לרוח הנ"ל וצריך פחות מאמץ חשיב ריבית

ה] עיין גליון רעק"א שדן לגבי אלויני ואלוך והלוה לו בגלל שהתחיב לשיטות דהוי ריבית קצוצה שצריך להחזיר לו שבזה יצטרך להחזיר כמה שהרויח במעותיו וביאר שלא חשיב שעכשיו נחשב שהמלוה השני מקבל ריבית בעד מעותיו שכיון שהיה חיב לתת לו לא חשיב הלואה בריבית ודימה למי שלקח ממון חברו שלא כדין שמותר לשלם על זה הריבית כיון שלא קיבל את זה בהלואה וצ"ב שכאן זה הלואה גמורה ואפילו שהוא מוכרח על ההלואה אבל התורה אסרה לקחת ריבית על ההלואה אמנם כאן שלא קצץ שישלם לו על הלואה זה א"כ לכאורא מה שהמלוה הראשון צריך להחזיר זה לא בתור ריבית כלל אלא בתור קיום חיובו ולכאורא אין בזה איסור וצ"ע

ו] מצוי מאוד שלאדם יש הלואה בגמ"ח ומבקש מהגמ"ח שילוו לפלוני כסף ובפשוטו יש לדון מצד אלויני ואלוך ועיין דבר אברהם ח"ג סימן כ"ב אות ה' בד"ה ובנוגע שכתב שאם זה בזמן שההלואה קימת ממילא ודאי לא חשיב ריבית דהרי מצד מעותיו גם היה ל הנאה זו ולא שייך לדון שמקבל יותר מהלואתו ע"ש אמנם לפעמים מבקש הלואה בתשלומים יותר מזמן הלואתו וכדו' ואז יש לדון האם זה מותר

**ריבית מאוחרת**

ו] מבואר במשנתינו שאסור לתת ריבית מאוחרת ובלשון המשנה מבואר שהאיסור אם אומר לו בשביל מעותיך שהיו בטלות אצלי ועיין טור סימן ק"ס ס"ו שהביא מהרא"ש וכן הוא ברש"י ע"ג: שרק במפרש אסור אבל בסתמא מותר אמנם הטור דייק מלשון הרמב"ם שלא צריך שיאמר לו מפורש אלא כל שזה הסיבה שהוא נותן לו בתור ריבית על מה שהלוה לו אסור וכן הוא בריטב"א ע"ג: ועיין סה"ת שכתב שברגיל לתת לו מתנות מותר ובתנאי שלא יתן לו בגלל ההלואה ומבואר שנקט שגם בסתמא ללא מחשבה מפורשת זה בכלל האיסור והנה הרמ"א פסק כהרא"ש והש"ך כתב על זה שאם כונתו בגלל ההלואה אסור ועיין רעק"א וחו"ד ובית מאיר שתמהו על זה שכיון שהרמ"א פסק כתוס' אין סיבה להחמיר בזה ועיין סה"ת דמתנה גדולה שברור שנותן לו בגלל ההלואה זה כמו מפרש וגם בסתמא אסור לתוס' ועיין ב"י שנסתפק ברגיל לתת לו מתנות גדולות האם זה אסור מצד פרהסיא והגידולי תרומה נקט להקל והנה מבואר בגמ' שהיה זקן שהיה מלוה לבני הכפר והיו נותנים לו קרקעות והקשה הב"י שלמה אין בזה איסור ריבית והרי זה דבר גדל וכתב שכיון שזה זמן רחוק מההלואה כה"ג אין איסור ועיין גר"ז שלדעת הרמב"ם שאם מכוין אסור יתכן להעמיד שם שלא כיון לריבית אלא במטרה אחרת ורק לתוס' שאם לא פירש גם בכיון מותר ומתנה כגדולה זה כמפרש א"כ כה"ג שזה לא מפרש אין סיבה לאסור אפילו אם מכוין לריבית

ז] רש"י ע"ג: מבאר את המעשה אם רב אשי שנתן כסף בתור פסיקה על הפירות ושיתנו לו כשער של מחר ובשעת התשלום הם הוסיפו לו והגמ' אומרת שזה מותר והקשו הראשונים למה אין כאן איסור של ריבית מאוחרת ועיין רש"י דביאר שכיון שהם לא אמרו לו שזה בשכר מעותיו שהיו בטלות אצלו לכן זה מותר ועיין רא"ש דבפשוטו מבואר ברש"י שכמו שבגמ' מבואר לגבי ריבית מאוחרת שרק במפרש אסור ה"ה בזמן התשלום מותר כל שהוא לא מפרש ועיין טור דכן הוא סתימת לשון הרמב"ם אמנם הראשונים תמהו שכאן שזה בשעת פרעון זה גרע וזה כמו דמבואר בגמ' שאסור לדור בחצר חברו חינם אפילו שלא מפרש שזה בגלל ההלואה [ולכאורא היה אפשר לחלק דשם זה נראה שנותן לו כדי שיאריך לו הזמן אבל כאן זה לא שיך וסברא זו רמז הרמב"ן וצ"ע] ועיין רמב"ן ועוד ראשונים שמדובר שלא נתנו ביחד אם הפרעון אלא שלאחר הפירעון הוסיפו לו וכה"ג יש את ההיתר של ריבית מאוחרת ובב"י הביא בשם תלמידי הרשב"א שכאן שזה דרך מקח מותר ועיין גר"ז שכה"ג אפילו אם כונתו מצד ההמתנת מעות בכל אופן מותר [ועיין לקמן בביאור הסברא] ועיין ב"י שיתכן שזה גם הביאור ברש"י וברמב"ם, ובריטב"א ביאר שדרך המוכרים לתת תוספת בזמן המקח ורבינא חשש שכאן הסיבה שעושים בגלל ההקדמת מעות ורב אשי ענה לו שכיון שבעלמא גם עושים את זה תולים שזה כמו כל מקח ולא מצד המתנת מעות [והנה בפשוטו כה"ג כל הראשונים מודים שמותר וכמו בשושבינות בב"ב קמ"ה. שאין בזה ריבית שכל שזה סוג דבר שיש סיבה ברורה לנתינה לא מחמת ההקדמה אין סיבה לאסור רק שלא העמידו בכזה מקרה] וברמב"ן כתב שלא היה כאן הקדמת מעות רק הגמ' דנה מצד גזל ולדבריו מבואר שגם בדרך מכר יש איסור להוסיף בשעת פרעון וכן מבואר בריטב"א הנ"ל וכן מוכח לראשונים שמדובר שהוסיף לו אחרי זה

ח] מבואר בתלמיד הרשב"א שאפילו שבשעת פרעון אסור להוסיף לו אפילו בסתמא אבל אם זה דרך מקח מותר ובביאור הסברא עיין גליון רעק"א ובבית מאיר שכה"ג דנים שלא נתן לו בתור ריבית אלא שהוזיל לו המקח דהינו שסתם תוספת זה ודאי אסור אבל כל ששיך לדון שזה המחיר של המקח לכן מותר ועיין גר"ז ויד אברהם שגם בזה אין היתר אלא במתנה מועטת אבל במתנה מרובה זה אסור דזה ודאי בגלל ההמתנה והנה בפשוטו לפ"ז אם מכר לו חפץ והתחיב דמים ובשעת התשלום מוסיף לו דמים זה אסור אמנם עיין ש"ך סק"ד ובט"ז סקי"ב שנקטו שגם כה"ג מותר ועיין רעק"א בית מאיר וחוו"ד שתמהו דבזה לא שייך ההיתר של דרך מקח ובדעת הש"ך יתכן שלמד ששיך לדון שגם כה"ג לא רואים שזה בעד ההמתנת מעות אלא שרוצה לשלם יותר על המקח של אתמול ובפשוטו יסוד ההיתר שכיון שזה ריבית דרך מקח וגם אם מראש היה קוצץ כזה מחיר זה לא היה דאוריתא לכן זה יותר קל ויש לעיין האם זה סברא להתיר אפילו במתנה מרובה ודלא כגר"ז ויד אברהם הנ"ל

ט] מבואר בגמ' ס"ד. שאם אדם חייב לחברו כסף והבליע לו בחשבון אם זה לא היה בטעות יכול לקחת את זה מצד שאולי זה גזילה שחיב לו או שהוא נותן לו מתנה וצ"ע למה אין כאן איסור ריבית והנה מצד הגמ' אפשר לבאר שמדובר בנותן לו מעות על חפץ ואין כאן שום הלואה אמנם ברמב"ם מבואר שמדובר גם בהלואה והבינו האחרונים שזה גם בפרעון החוב וצ"ע למה אין בזה איסור ריבית מאוחרת וכאן הרי זה בשעת פרעון שאסור אפילו בסתם ומצאנו בזה כמה ביאורים

א. עיין ש"ך סק"ד ובט"ז סקי"ב שכתבו שמדובר בחוב מחמת מכר ובזה יש את ההיתר של תלמידי הרשב"א [אמנם עיין לעיל מהאחרונים שכה"ג אין את ההיתר של דרך מקח]

ב.עיין ב"ח וט"ז שישבו שיש הבדל בין שמבליע לו בחשבון שבזה מותר לבין שנותן לו מפורש בתור יותר וביאור הסברא ביאר הבית מאיר שכל שמבליע לו בחשבון שלא ישים לב זה ודאי לא בתור המתנת מעות דאל"כ אדרבא היה דואג שישים לב אלא בהכרח שסתם רוצה לתת לו מתנה

ג. עיין חוו"ד ובתפארת למשה שכתבו ששם מדובר לאחר שכבר נתן לו והרי הדין שריבית מאוחרת אין דין להחזיר אפילו לצאת ידי שמים [אמנם כאן זה ריבית בשעת פרעון ויש שנקטו שכה"ג יש חיוב להחזיר לצי"ש] ועיין שערי דעה שהאריך שכאן שהרי אל רוצה לקבל ריבית א"כ לא זכה בזה כלל וכל שבתשלום זה יש איסור לא זכה בזה וחייב להחזיר את זה

ד. עיין מ"מ פ"ד ה"י וכן נקט במשנה למלך פ"ה הי"א שכתבו שהמלוה יכול לתלות שלא רוצה להכשילו בריבית ונותן לו לא בתור המתנת מעות אבל באמת אם הלוה יתכן בתור ההמתנת מעות זה אסור דהינו שנקטו שכל האיסור רק אם כונתו לריבית אבל אם אין כונתו לריבית מותר וכן ביאר בגידולי תרומה ובמחנה אפרים סי"ז והנה הגר"ז ס"ז כתב שבשעת פרעון אסור אפילו אם אין כונתו לריבית אלא מתנה סתם דהינו שכל שזה ביחד אם הפרעון בפשוטו זה מתפרש כריבית וזה דלא ככל האחרונים הנ"ל והנה לדבריהם צ"ע מה הקשה הרא"ש על רש"י וצ"ל ששם משמע שכל שלא מפרש מותר אפילו אם כונתו לריבית ואדרבא מזה שהרא"ש לא טרח לישב מה הביאור בסוגיא משמע קצת שהכונה שלא נתן בתור ריבית אמנם מכל הראשונים שם שטרחו לישב משמע שגם בסתמא אסור ואולי ס"ל דודאי דבסתמא זה ניתן בתר ריבית בגלל ההמתנת מעות וצ"ע ועיין לקמן במה שנחלקו הטור והרמב"ם

י] עיין טור שנקט שברמב"ם לגבי ריבית מאוחרת אסור אפילו בסתמא אמנם לגבי שהוסיף בשעת פרעון כתב שהרמב"ם מתיר גם בהלואה וצ"ע שסותר את דבריו לעיל ועיין משנה למלך פ"ה הי"א שכתב שיתכן שס"ל שבשעת פרעון זה יותר נראה כמתנה בעלמא אבל אם שולח לו מתנה נפרדת בזה הוא יותר נראה שזה בשכר מעותיו וע"ש שכתב לישב שמה שאסר בריבית מאוחרת זה בכונתו בגלל ההמתנת מעות ומה שהתיר בשעת פרעון זה בסתמא שתולים שזה לא בשביל ההמתנת מעות וכן הוא בט"ז סק"ג אמנם ע"ש שכתב שבסה"ת מדויק שגם בסתמא כל שלא היה רגיל לתת לו זה אסור והנה עיין בגליון רעק"א ס"ו שגם כתב שבבעה"ת מבואר שגם בסתמא אסור לאחר הלואה וצ"ע שזה נגד משמעות המשנה אמנם גם לדבריו משמע שאם ברור לו שלא נותן בגלל ההלואה מותר שזה ההיתר של מתנה מועטת בהיה רגיל לתת והנה כל זה בדעת הרמב"ם אמנם בדעת הטור שכתב שהרא"ש חולק מוכרח לכאורא כגר"ז הנ"ל שבשעת פרעון אפילו אם אין כונתו לריבית זה אסור

י"א] מבואר בגמ' לקמן שת"ח מותר להלות זה לזה בריבית והטעם מצד שיודעים שריבית אסורה ונותנים את זה בתור מתנה סתמא ולא בגלל ההמתנת מעות ודעת האו"ז ריש פרקין סימן קס"ז שזה אפילו בקצץ מתחילה דהינו שודאי שלא חל חיב בגלל ההמתנת מעות אלא שסתם אמר לו בשעת הלואה שבזמן הפרעון יתן לו מתנה אמנם דעת הרמב"ם והרמב"ן שכל ההיתר רק אם בשעת פרעון מוסיף לו ועיין רמב"ן שזה רק בדברי מאכל ודבר מועט דהינו שללא זה בסתמא המתנה מתפרשת בעד ההלואה וזה אסור והביא שם מרב עמרם גאון שראוי שלא לעשות כך שלא ילמדו מהם ועיין שטמ"ק בשם הרימ"ג שזה רק בת"ח גמור והנה עיין ט"ז סקי"ב שהקשה דעד כמה דנימא שגם בשעת פרעון כל שאין כונתו לריבית אסור ולכן המלוה מותר לקבל ממנו א"כ מה ההיתר מיוחד בת"ח ומזה הוכיח שכל ההיתר ברמב"ם זה רק בדרך מכר וכתלמידי הרשב"א והנה בפשוטו משמע שכל מה שדנו האחרונים בסתמא איך זה מתפרש וכלשונם שגם למלוה אסור מצד שמסתמא זה ניתן בתור ריבית אבל אם ברור מצד המצב שלא נותן בגלל ההמתנת מעות דהינו שגם ללא המתנת מעות היה נותן את זה אין מקום לאסור וכגון בחייב לו מחיר מסוים ומתביש לבקש עודף שגם ללא הלואה אלא בתור מקח לא היה מבקש עודף וכן שכן שחייב מוצר ויש לו רק יותר יקר ששם באמת מצד שיותר נח לו מחזיר לו היקר ולא מצאנו שיש חשש הרואים דהרי בת"ח לא אסור מצד הרואים אמנם שם צריך ששניהם יהיו ת"ח אמנם שם באמת אין שום סיבה למתנה וצריך שיקול דעת של ת"ח אבל כל שיש באמת סיבה עכשיו למתנה לא מצאנו שזה אסור ובכל אופן במפרש הסיבה וודאי שאין איסור [ועיין נתיבות שלום סק"ח] והנה מבואר בגמ' בב"ב קמ"ה. ששושבינות נגבית בבי"ד ובכל אופן אין בה משום ריבית דהינו שידוע לכולם שזה לא ניתן בתור ריבית

והנה עיין בסוגיא דחמרים דהרמב"ם ביאר שהעשירים היו מלוים כסף והחמרים היו מחזירים להם תבואה יותר בזול וזה מותר מצד שהסיבה כי מגלי להו תרעא ומפורש שאין להתיר מצד שזה דרך מקח אמנם מבואר שכל שיש הסבר למה נותנים יותר בזול שזה לא מחמת ההלואה אפילו שזה בשעת פרעון זה מותר ואפילו באינו מפרש ויתכן שכל שמוסיף לו בשעת פרעון מחיר גדול לשם צדקה או אב הנותן לבנו שודאי שלא יתנו כזה מחיר בגלל ההמתנה זה ודאי מוכח שזה לא מחמת ההלואה

י"ב] והנה במשנה מבואר שאסור לומר לו נכש עמי ואעדור עמך וצ"ע הרי לא הקפידו כלל מי קודם ומי אחרי ומבואר שאפילו שלא נותן לו בגלל ההמתנה בכל אופן מותר ובפשוטו מוכח שכל שקוצץ מראש דבר שזה יותר אפילו שזה לא מחמת ההמתנה בזה אין היתר [וצ"ע מרש"י מ"ו. ומהרמ"א סוף סימן קס"ו] ולפ"ז יש לאסור לאשה לשמור על ילדים ביום הראשון של ר"ה והשניה שומרת ביום השני אם ביום השני זה על יותר ילדים ויש בזה טירחא גדולה וצריך לעשות בצורה שזה לא יחיב בחו"מ וצ"ע

י"ג] מבואר בגמ' שמעיקר הדין מותר להלוות לבניו ובני ביתו בריבית והנה ברש"י בשבת מבואר הטעם כיון שכל שלו אין כאן ריבית ומשמע שהכונה שהם מחזירים משלו וכן מה שמלוה להם אין זה הלואה אלא זה נשאר שלו וזה רק כאילו מלוה להם ועיין ברמב"ם פ"ד ה"ח שכתב אע"פ שמתנה הוא נותן להם ועיין באחרונים ס"ח שיש שביארו שהכונה שאת ההלואה נותן בתור מתנה ולא בתור הלואה ויש שביארו שאת הריבית נותן להם בתור מתנה ולא בתור הריבית דהיינו שמדובר שהם הלוו לאבא ולפ"ז מבואר כאן שאפילו פרעון ריבית בשעת פרעון אבל כל שברור שמה שמוסיף זה מתנה שלא קשור להלואה אין בזה איסור

**ע"ה:**

י"ד] בפשוטו דין ריבית מקדמת זה דרבנן אמנם עיין רעק"א ובחוו"ד ובשערי דעה שכל זה במביא לו מתנה בסתמא שגם אם לא ילוה לו הוא לא יחזיר את המתנה אבל כל שנותן לו בתנאי שילוה לו ואם לא ילוה לו הוא צריך להחזיר לו את זה כה"ג חשיב ריבית קצוצה כיון שכל הזכיה בממון או תמורתו זה מחמת ההלואה

ט"ו] מבואר במשנה שיש איסור ריבית דברים בפשוטו זה לא ריבית דאוריתא דהרי זה לא ריבית קצוצה וכן הוא בר"ן כתובות מ"ו שריבית פחות מש"פ אסור מדרבנן דזה לא גרע מריבית דברים ולכאורא יש עוד טעם שזה דרבנן כי הלוה לא נחסר כלום אמנם עיין ק"ש קידושין אות ע"ז שהוכיח מתוס' שזה מדאוריתא ועיין שערי דעה קס"א ועיין לעיל דבמרדכי מבואר שאין איסור של ריבית דברים רק בשעה שההלואה קימת אבל לא לאחר ההלואה וברא"ש שאסר הלויני ואלוך מצד ריבית דברים אפילו שזה לאחר הלואה משמע שזה אסור אמנם יתכן שזה רק כאן כי קצץ בתחילה שיתן לו זה גרע וצ"ע ועיין בהגהות ברכי יוסף

ט"ז] בפשוטו הלאו של הלוה של לא תשיך הוא לא עובר אלא בשעת פרעון ועיין רעק"א פ"ג דסנהדרין דהביא דבפשוטו גם הלאו של לא תשימון הוא לא עובר עד שעת פרעון אמנם דייק מתוס' שאיסור זה עובר בשעת הלואה וצ"ע שלא משמע בסוגין שהלוה עובר בלא תשימון

י"ז] **בא איש פלוני:** הרמב"ם ביאר שהכונה שמבקש שיכבד אותו וכדו' ויתכן שיש בזה הוצאה ממונית וצ"ע שזה יותר מריבית דברים וכן הקשה בשטמ"ק בשם הרמ"ך ובב"י ובפשוטו הכונה שהלוה אומר לו כך

י"ח] בהא דמבואר בגמ' שאסור להלות ללא עידים מצד לפני עור צ"ע שהרי זה רק צד רחוק שישכח והרי מצאנו שכל שיש תליה שלא לוקח הדבר לאיסור זה מותר כ"ש כאן ובפשוטו אין כונה הגמ' שזה לפני עוור דאוריתא והנה עיין פרי יצחק ח"א סימן מ"ח וח"ב סימן מ"ט שכתב שלא נהגו להקפיד על זה והאריך ללמד זכות שכל האיסור מצד שמא ישתמט עד שיהיה לו להחזיר וממילא היום שיש תקנת היסת זה לא שייך ועיין מהר"מ שיף ובפשוטו אם חושב שאם יכפור ימחול לו על זה אין בזה לפני עוור וצ"ע

#### קיץ ע"ט

# ס"ה:

# משנה מכר לו וכו' – ההוא גברא

**כמעט בכל נידון מהנ"ל יש התיחסות ביחס לשאר הנידונים ולכן יש ללמוד כל דבר במקומו ולאחרי זה לחזור וללמוד כל דבר בצורה מושלמת**

**א. תני רב ספרא – משכן, טושו"ע קע"ד ס"ד ה' ז'**

**ב. משכן לו בית – קע"ב ס"ד ובנו"כ שם [ועיין תוד"ה לא ובשערי דעה קס"ו סק"א ובעיקר דין סוגין עיין רמב"ן רשב"א ריטב"א וברמב"ם פ"ז ה"ז ובהשגות הראב"ד ועיין רשב"א ס"ו. בד"ה ור"נ בסופו מה שהביא מהראב"ד ובבעה"ת שמ"ו ח"ד אות כ"ג ועיין מחנ"א י"ח שהאריך בשיטות הראשונים, ועיין ש"ך ט"ז וחוו"ד סוף סימן ק"ס בהיתר מכירה בשויין ועיין ב"י האם סוגין זה ר"ק]**

**ג. ריבית דרך קנס – עיין רשב"א ס"ו. בד"ה ואינו ובריטב"א בד"ה הלוהו על שדהו ועיין טושו"ע קע"ז י"ד - ט"ז ובחוו"ד שם ובהגהות אמרי ברוך ועיין שו"ת הרשב"א ח"ב ס"ב בישוב סוגין וצ"ע הריטב"א שהקשה קושית תוס'**

**ד. מכר לו בית – קע"ד ס"א ובחוו"ד שם ובמחנ"א סימן י"ג**

**ה. צד אחד בריבית – עיין עוד גמ' ס"ג. ותוס' ורשב"א שם [ובכו"ח ביאור תוס' במגילה] ועיין ערכין ל"א. ובחידושי הגרש"ר כתובות סימן ב' סק"ב מה שהביא מהאחרונים ועיין אחרונים שדנו האם לרבנן זה אסור מדאוריתא ועיין שערי דעה קע"ב סק"ה בתחילתו שביאר למה זה לא נאסר מצד ריבית מאוחרת**

**ו. ריבית על מנת להחזיר – קע"ד ס"ה ז', עיין ערכין ל"א.: ובמגילה כ"ז ועיין רשב"א בסוגיא דמשלשין ביניהם ובעיקר האיסור עיין ביאור הגר"א קע"ד סק"י ובחוו"ד סק"י ועיין ט"ז סק"ד ובחוו"ד ועיין רשב"א מגילה כ"ז ועיין עוד ביאור בריטב"א ס"ג.**

**תני רב ספרא [קע"ד ס"ד ה' ו']**

**א. שניהם מותרים – מיוחס לריטב"א ובשערי דעה קע"ד סק"ב**

**ב. במקרה שאסור האם הוי ר"ק – רמב"ם פ"ו ה"ו ב"י קע"ד ס"ד הביא בזה מחלוקת ועיין בעה"ת שמ"ו ח"ב ט' וע"ש בגידולי תרומה ובדבריו ח"ד אות כ"ז [ובריטב"א בסוגין] [ועיין חוו"ד קע"ד ה' שדן דהוי צד אחד בריבית]**

**ג. מוכר אוכל פירות - עיין אבני נזר רי"ג סק"ב ג' ועיין מאירי ס"ה: בד"ה יש שואלים**

**משכן לו בית [קע"ב ס"ד]**

**ד. האם סוגין מדובר במעכשיו – עיין תוס' וברמב"ן וברשב"א ועיין ראב"ד פ"ז ה"ז ועיין מחנ"א סימן י"ח ובחוו"ד קע"ב סקי"ב [ובטעם הדבר שאסור במעכשיו עיין גידולי תרומה עמוד תתקס"ו בד"ה ודע ובחזון יחזקאל על התוספתא פ"ד ה"ד]**

**ה. האם מדובר שהכסף ניתן בתור מכר – חוו"ד סימן ק"ס סקי"ז קע"ב סקי"א ועיין רשב"א ס"ו. בד"ה ואינו [ועיין כו"ח ס"ג. בביאור תוס' במגילה ועיין אמרי ברוך על החוו"ד סימן קע"ז סק"ב]**

**ו. תוד"ה לא – עיין מה שתירצו וצ"ע למה לא הוי ריבית מאוחרת ועיין פנ"י ס"ו בד"ה בגמ' בסופו ובשערי דעה קס"ו סק"א ובחוו"ד קע"ז סקט"ו**

**ז. עיין רשב"א ס"ו. בשם הראב"ד בישוב קושית התוס' - ועיין גידולי תרומה עמוד תתקס"ו שביאר כונתו**

**ח. בלא תמכור אלא לי בשוייו – עיין סוף סימן ק"ס בש"ך ט"ז וחוו"ד ועיין חוו"ד סקי"א במקרה שזה התיקר**

**ט. למה צריך תנאי תיפו"ל מצד בר מצרא – שע"ד קע"ב ז' ועיין בית מאיר קע"ב ס"ד בד"ה שם**

**י. בביאור מחלוקת רמב"ן ורשב"א בדין לא תמכרנה וכו' – עיין שערי דעה סק"ה ועיין חוו"ד סקי"ב**

**י"א. האם הוי ר"ק – ב"י קע"ב ס"ד ועיין ריטב"א דהוי ר"ק וכן הוא בחוו"ד קס"א א' בד"ה והא ובישוב הבע"ת עיין מקור מים חיים ובשערי דעה סק"ו ובבית מאיר סק"ד**

**אי"ה יהיה מראה מקומות מפורטים על ההמשך**

**ס"ה:**

א] **שניהם מותרים:** מבואר ברש"י שכל שקנה כנגד מעותיו כל אחד אוכל כשיעור מעותיו ועיין מיוחס לריטב"א ובשערי דעה קע"ד סק"ב שהכונה שכך חולקים מצד דיני חושן משפט אבל אין כאן נידון של ריבית שאין כאן שום הלואה ולכן גם אם יחליטו שאת הכל יאכל הלקוח או המוכר אין בזה ריבית וכן הוא בפנ"י

ב] מבואר בברייתא שלשה אופנים שיש בזה איסור והנה עיין ב"י קע"ד ס"ד שרבינו ירוחם הביא דיעות שהכל זה נידון של ריבית דרבנן וכן הוא באו"ז סימן קפ"ה ויתכן הטעם מצד שזה כמו משכנתא ללא נכיתא דס"ל להרבה ראשונים שזה לא ריבית קצוצה כיון שלא בטוח שיהיה פירות דאולי יפול הבית או לא יגדלו פירות וכן הוא בחוו"ד קע"ד ה' אמנם עיין רמב"ם שכתב שבאופן שמוכר אוכל פירות ולא לוקח וכן באופן ההפוך אם אכלו יוצאה בדינים ובפשוטו מבואר שזה ריבית קצוצה ובבעל התרומות שמ"ו ח"ב אות ט' כתב שבכל האופנים זה ריבית קצוצה דהינו שגם במקרה ששניהם אסורים זה כך והנה באופן זה הוא תלוי בנידון של צד אחד בריבית דהינו שמבואר דעתו שצד אחד בריבית זה דאוריתא אמנם יש שנקטו שזה מדרבנן ויבואר אי"ה לקמן ובאמת בלשון הרמב"ם לא כתב דהוי ר"ק אלא על שני האופנים שאין בזה צד אחד ריבית ע"ש

ג] והנה בהא דמבואר דבקונה מעכשיו ומוכר אוכל פירות הוי ריבית עיין גידולי תרומה שמ"ו ח"ב ט' שהקשה הרי זה ריבית דרך מכר דהינו שהחוב שחל כאן זה מכר ועל דמי מכר לקח ריבית ובזה אין איסור וכמו במכירת קרקע ואומר אם מעכשיו במאה ואם לאחר זמן במאה ועשרים כיון שזה מכר אין כאן ריבית וע"ש שכתב ביאור אחד שמדובר שבתחילה חל חוב ולא דיברו על הפירות ואחר זה אמר שיתן לו הפירות כה"ג חשיב כאילו מלוה לו המעות בריבית עוד תירץ שכל ההיתר של דרך מכר שאין כאן תשלום על ההמתנת מעות אלא שקבעו שזה המחיר של הדבר אבל כאן שזה ניתן בתור תוספת בזה הוי ריבית קצוצה ולכאורא יסוד הנידון כאן מה ההיתר של דרך מכר האם הכונה שכל חוב שהוא לא של הלואה אין בזה ריבית אפיל אם התשלום על ההמתנת מעות וכן הוא באו"ז סימן קפ"א לגבי שכירות [עיין סוגיא דמרבין על השכר שהארכנו בזה] או שכל ההיתר כי הריבית זה דמי המכר אבל אם זה על ההמתנת מעות בזה הוי ריבית אפילו אם זה חוב של מכר והנה הב"י סוף סימן קע"ו דן דבשכירות שכבר חל החיוב וקבעו שעל ההמתנה יוסיף לו האם הוי ריבית קצוצה ויסוד הנידון בפשוטו זה תלוי בנ"ל ועיין גידולי תרומה שמ"ו ח"ד אות כ"ז שהקשה סתירת הב"י ששם נקט שזה לא ריבית קצוצה וכאן מבואר ברמב"ם שזה ריבית קצוצה וצ"ע

ד] עיין אבני נזר רי"ג שהקשה למה באומר לו קנה מעכשיו והמוכר אוכל פירות הוי ריבית למה לא נימא שהשאיר לעצמו זכות אכילת פירות ואין זה ריבית וע"ש שביאר שבאמת זה אסור מדרבנן מצד שהוי כמפרש שאם מעכשיו בכך ואם לאחר זמן ביותר אמנם לפ"ז הוי ריבית דרבנן והרי בבעל התרומות מבואר שזה ריבית דאוריתא ועיין מאירי שביאר שכיון שמצד המחיר שדיברו זה כמה שמשלם ממילא זה מתפרש שמה שאוכל פירות זה בתור ריבית ובאמת אם יפרש מפורש אחרת זה יהיה ריבית מדרבנן אמנם באופן הרגיל זה ריבית קצוצה

ה] עיין אבני נזר שם שקשה עוד לשיטת רב האי גאון בטרשא [קע"ג סי"ד] שכל שקובע שישלם כמו המחיר שזה ישוה בזמן שיקח את זה מותר מצד שאז זה הזמן שראוי לשלם א"כ למה לגבי הפירות זה אחרת וצ"ל שרק שם שזה הרי ריבית דרך מכר בזה יש להקל כנ"ל אבל כאן שזה נידון של ריבית קצוצה אין מקום לקולא זו

ו] מבואר בגמ' שאם אומר לו שיקנה כשיביא את מעותיו ולוקח אוכל פירות זה אסור וברמב"ם מבואר שזה ריבית קצוצה וזה גם בשילם בסוף וקנה הכל וצ"ע למה לא הוי כמו כל פסיקה בהוזלה שהרי הדמים הם דמי מכר ונתן לו הקרקע ועוד הפירות וצ"ל שכל ההיתר בפסיקה בהוזלה מצד שזה מתפרש שכל מה שמקבל זה בתור דמי המכר אבל כאן שזה הרי מתפרש שזה לא בעד המכר אלא בתור ריבית על מה שבנתים משתמש בכסף לכן הוי ריבית קצוצה וצ"ע

**משכן לו בית**

ז] מבואר בגמ' שמשכן לו בית ואמר לו שאם תמכור לא תמכור אלא לי בזול אסור והנה בביאור סוגין מצאנו ג' אופנים בראשונים א. ברשב"א ס"ו. ביאר שהכונה אפילו אם תמכור לאחר הפירעון דהינו שאין הכונה שאם תרצה למכור ממילא המעות זה דמי מקח אלא הוי ודאי הלואה ורק שהתחיב חוץ מפרעון ההלואה למכור לו בזול וכן ביאר בהגהות אמרי ברוך קע"ז סק"ב [וכן משמע בט"ז ובש"ך סוף סימן ק"ס שהקשו מסוגין למה מותר בשויי ע"ש בחוו"ד וכן הוא בפסקי הרי"ד] ב. עיין חוו"ד ק"ס י"ז קע"ב י"ב שביאר שהכונה שעל הצד שימכור את זה א"כ המעות ניתנו בתור דמי מקח ועיין רעק"א בכו"ח ס"ג. שביאר כך בתוס' במגילה ג. עיין ראב"ד בהשגות פ"ז ה"ז שביאר שסוגין אירי במעכשיו שכה"ג זה לא אסמכתא דהינו שלפ"ז אין כאן הלואה כלל אלא שעד כמה שמוכר הקרקע ממילא הדמים זה דמי הקרקע מעיקרא וכן הוא בבעל התרומות אמנם בתוס' מפורש שסוגין מדובר ללא מעכשיו

ח] עיין בראב"ד פ"ז ה"ז שהעמיד סוגין במעכשיו וכן לכאורא מוכח ברמב"ן וברשב"א שכתבו דבסוגין אם מכר לאחר באותו מחיר קנה קמא וכל זה אם היה מכר במעכשיו דאל"כ א. יש חיסרון של אסמכתא ב. בזה שמוכר למישהו אחר מונח חזרה וכן דייק החוו"ד ק"ס סקי"ז מהנימוקי יוסף [אמנם לכאורא בדבריו לא מוכרח שדיבר על סוגין אלא דיבר על בעלמא וכן מוכח בריטב"א ויתכן שגם כונת הראשונים רק לדון האם מכלל התיבותו למכור לו אבל לא שמדובר בסוגין שאמר מעכשיו] והנה צ"ע עד כמה שזה מעכשיו א"כ אין כאן מכירה ולמה שיהיה בזה איסור ריבית ובאמת בתוס' מבואר שאם זה מעכשיו מותר וכן הוא בהגהות מרדכי כמבואר בב"י [ועיין חוו"ד שזה דעת רוב הראשונים וצ"ע שלנ"ל דעת הראב"ד רמב"ן ורשב"א שגם במעכשיו אסור אמנם אינו מוכרח וכנ"ל] ובפשוטו הביאור כמבואר בגידולי תרומה עמוד תתקס"ו שכיון שמצד המעשה מכר זה תלוי בלוה האם ימכור השדה דהינו שהמעשה מכר שעשו לא מחיב מכירה כלל א"כ זה נחשב הלואה ובפשוטו זה רק סברא מדרבנן וכמבואר בשערי דעה קע"ב סק"ו אמנם במחנ"א י"ח כתב שזה דאוריתא וצ"ע, ובחוו"ד קס"א א' משמע שביאר שהריבית זה הצד הלואה ולכאורא הכונה שכיון שאדם מוכן לתת כסף בעד שיהיה לו הזכות לקבל הקרקע בזול א"כ חשיב שעצם ההתחיבות זה ריבית ביחס לצד ההלואה

ט] בתוס' מבואר שסוגין מדובר שלא אמר מעכשיו אמנם נקטו שגם לגבי הלוהו על שדהו מדובר שזה לא היה מעכשיו והקשו מה החילוק ביניהם וכתבו לחלק דבגמ' לקמן הרי יכל למכור הקרקע לפני הזמן ולא היה משלם יותר משא"כ אצלינו עד כמה שהוא רוצה למכור הוא מוכרח למכור לו במחיר זה ולכאורא זה גם כונת הראב"ד הובא ברשב"א ס"ו. בד"ה ור"נ והנה עיקר סברתם דמה שמוכר לו יותר בזול זה מדעתו ולא מצד שמחויב מצד עצם הקציצה וצ"ע אבל למה שזה לא יהיה ריבית מאוחרת ועיין שערי דעה קס"ו סק"א שהוכיח מכאן שאין איסור ריבית מאוחרת כשנותן לו בזול דהינו שבחייב כסף ופורע לו משהו בהוזלה וכן הוא בתוס' רי"ד ס"ד: אפילו אם זה בתור מכירה נפרדת בזמן ההלואה והנה השערי דעה הקשה שכל צד אחד בריבית למה שלא יאסר מצד ריבית מאוחרת ובפשוטו מבואר שכל שחייב לתת ועצם הקציצה זה לא באיסור אין איסור בעיקר הנתינה וא"כ יתכן שגם כאן כיון שעיקר הקציצה זה היתר כיון שזה סוג קציצה שלא מחיב כלל ממילא מה שאחרי זה נותן מכח הקציצה אין בזה סיבת איסור וצ"ע ובחוו"ד קע"ז ט"ו משמע שנקט שכיון שזה קרקע ואין הונאה לקרקעות ממילא ללא הפסיקה זה מותר כדין אין שומתו ידועה ורק ביחס לר"ק זה סיבה לאסור והפנ"י ס"ו. בד"ה גמ' כתב שזה קולא מיוחדת במשכנתא

י] הראשונים הביאו מהגמ' בע"ז שאם אדם התחיב לחברו שאם ימכור שדהו ימכור לו במחיר מסוים ועכשיו רוצה למכור יותר יקר יכול למכור למשהו אחר וגם אם עשה קנין סודר בכל אופן יכול למכור למישהו אחר שכונתו שרק אם ימכור מצד שרוצה למכור ובאותו מחיר ימכור למי שנתחיב לו וכתבו הרמב"ן רשב"א ריטב"א בסוגין שלפ"ז גם בסוגין כשאומר שימכור לו בזול מצד התחיבותו יכול למכור למישהו אחר והנה מבואר שבכל אופן יש כאן קציצה של ריבית ועיין ריטב"א שכתב שמכאן מוכח שאומר ועושה אפילו שלא חל חיוב בכל אופן חשיב ריבית קצוצה וצ"ע שכאן כלפי מקרה זה אין זה בכלל קציצתו [ועיין מחנ"א סימן י"ח] כלל אמנם עיין הגהות מרדכי שכתב דבסוגין מדובר שהתנה שימכור לו אפילו אם ימצא למכור למישהו אחר יותר בזול וכן משמע קצת בתוס' שכתבו שכאן לא יכול למכור למישהו אחר אמנם עיין פנ"י שכתב שכאן בהכרח כונתו שלא ימכור למישהו אחר אפילו יותר יקר דאל"כ לא צריך תנאי דיכול לקבלו מצד דינא דבר מצרא אמנם עיין שערי דעה שחלק שאם אין לבר מצרא מזומן לא צריך לחכות לו ובחת"ס ביאר דשם שבתחילה אמר שימכור לו במחיר רגיל ואחרי זה מגיע מישהו במחיר יותר יקר בזה יש הסברא שעל צד זה לא התכוין אבל כאן שהרי מראש קבע על מחיר יותר זול והרי ודאי שיכול למצוא במחיר יותר יקר א"כ ודאי דכונתו שגם אם ימצא למכור ביותר יקר הוא ימכור לו אמנם בעיקר דיוקם מתוס' יתכן שכיון שאם רוצה למכור ולא משנה לו באיזה מחיר או שלא מוצא יותר יקר צריך למכור למלוה זה מספיק סיבה לאסור

י"א] הראב"ד בהשגות פ"ז ה"ז כתב שבסוגין מדובר שאמר מעכשיו דאל"כ זה אסמכתא ומשמעות דבריו שכה"ג זה מותר וצ"ע אפילו שזה לא חל אבל שלכל הפחות זה יאסר כדין ריבית מאוחרת וכן צ"ע על ההגהות מרדכי שכתב שבסוגין מדובר שהתנה מפורש שימכור לו בזול גם אם ימצא מישהו אחר דאל"כ מבואר בגמ' שיכול למכור למישהו אחר וצ"ע אבל למה שזה לא יאסר מצד ריבית מאוחרת ובאמת ברמב"ן מפורש שגם אם לא חל זה אסור וכנ"ל ועיין מחנ"א י"ח שביאר שכונת הראב"ד שבגמ' משמע שיש איסור בעצם הפסיקה וזה מותר שכיון שזה אסמכתא לא חשיב קציצה אבל ודאי שאסור למכור אחרי זה בזול ואולי זה גם כונת המרדכי וצ"ע ועיין לעיל מה שביארנו למה בסוגין צריך להגיע לקציצה ואין איסור מצד ריבית מאוחרת ויתכן שזה גם הביאור כאן ובעיקר קושית הראב"ד עיין חוו"ד סקי"ב שכתב שכאן כיון שיש הלואה שזה מחיב דמים בזה ודאי שיך להתחיב שימכור לו בעד זה דהרי אם לא ימכור לו יתחיב בשווי של המתנת מעות וכה"ג לא הוי אסמכתא

י"ב] התוס' הקשו מה שונה סוגין מהמשנה ועיין חוו"ד ק"ס סקי"ז שכתב שלכאורא בסוגין המעות הלואה ורק שאומר שיתן לו בעד ההלואה שימכור לו משא"כ לקמן [ובאמת בפיסקי הרי"ד כתב לישב כך והוסיף שהרי התחיב למכור לו גם אם זה יהיה אחרי הפירעון וכנ"ל מהרשב"א] ולכן הוכיח מתוס' שגם בסוגין כונתו שאם ימכור אז המעות שנתן זה מעות מכר והנה תוס' כתבו שמסוגין מוכח שגם בהלואה יש ההיתר של צד אחד בריבית והוכיחו מהא דאת המקרה של כשתמכרם לא תמכרם אלא לי הגמ' תולה בדין צד אחד בריבית וצ"ע הרי לנ"ל יש כאן צד מכר אמנם הביאור שגם בצד מכר יש כאן ריבית כיון שהרי יש כאן הקדמת מעות אמנם תוס' במגילה כתבו באמת לחלק שכאן יש צד מכר ועיין כו"ח ס"ג. שביאר שכונתם שנותן הדמים בתור דמי מכר וכנ"ל

י"ג] לכאורא צ"ע עד כמה דנימא שמדובר שהמעות ניתנו בתור מכר וכנ"ל א"כ למה שזה יאסר הרי פסיקה בהוזלה מותר ביש לו והנה כאן זה מעשה לאחר ל' ויתכן שזה גרע ובפרט אם צריך שיחול למי שפרע אמנם יתכן שכאן שלא מכר לו סתם בזול אלא הדמים בתור הלואה ורק שאם ימכור אז ימכור לו בזול כה"ג זה מתפרש יותר שזה לא בתור הוזלה אלא שזה בתור תשלום על האגר נטר שיש כאן

י"ד] עיין ב"י קע"ב ס"ד שהביא מהבעל התרומות שבדין שתמכור לי בדמים אלו זה רק אבק ריבית והב"י הקשה שהרי הגמ' אומרת את הלשון שזה צד אחד בריבית ותוס' אומרים שזה ריבית קצוצה ודבריו צ"ב שתוס' אומרים שמתי שהסיבה שזה לא ריבית רק מצד שזה צד אחד בריבית בזה הוא ריבית קצוצה אבל כאן יש סיבות אחרות שזה לא ריבית קצוצה א. עיין שערי דעה שאם מדובר במעכשיו שזה מכר גמור ואין כאן הלואה א"כ ודאי שזה לא ריבית קצוצה ב. עיין הגהות מקור מים חיים שכיון שנתן הכסף בתור דמי הקרקע א"כ זה בצורת מכר ואין כאן ריבית דאוריתא ג. עיין בית מאיר סימן קע"ב שכאן הרי זה ספק ריוח שהרי יתכן שלא ירצה למכור והרי זה כמשכנתא בלא נכיתא שיש ראשונים שזה רק אבק ריבית ד. עיין מחנ"א סימן י"ח שכתב שלשיטות שיכול למכור למישהו אחר ביוקר א"כ זה לא ריבית קצוצה והנה עיין חוו"ד קס"א סק"א שכתב שבשני מינים לא הוי ר"ק והקשה דהרי כאן מבואר שהוי ריבית ונקט שזה ריבית קצוצה ותירץ שכאן יש צד הלואה גמור וצ"ע הרי הריבית זה לא על צד הלואה וצ"ל שכונתו שמה שהסכים למכר הזול זה בגלל הצד הלואה ולפ"ז גם אם לא ישלם לו הקרקע הוי ריבית וצ"ל דמה דהוי צד אחד בריבית מצד שאם יהיה בסוף מכר אין כאן ריבית וצ"ע בכל זה

ט"ו] עיין רמב"ן שכתב שבדמים הללו אם מכר את זה למישהו אחר במחיר הזה כה"ג חל המכירה לראשון אבל זה אסור מצד ריבית והרשב"א כתב שלא ברירה ליה דבר זה והנה בפשוטו מדובר שזה עדין יותר זול מהמחיר בשוק רק שבין כה היה מוכר את זה למישהו אחר בכזה מחיר ובזה הרמב"ן אסר והרשב"א התיר אבל אם הוזל ובאמת היום זה המחיר יתכן שאין סיבה לאסור אמנם א"כ יש חידוש גדול שלרשב"א זה מותר הרי באמת יש כאן נשך ותרבית ויתכן שלא חשיב נשך אמנם מבואר שגם קציצה אסורה עצם הקיום שלה זה לא סיבה לאסור אמנם עיין שערי דעה סק"ה שהביא מהרדב"ז שביאר שמדובר שהוזל הקרקע והיום זה המחיר ובכל אופן כה"ג אסר הרמב"ן וכתב הרשב"א מצד מחזי כריבית ועיין חוו"ד סקי"ב שאסר את זה מצד שבתר מעיקרא אזלינן אמנם עיין שערי דעה שדוקא שם שעכשיו נותן יותר ממה שחייב בחושן משפט אבל כאן שהיום זה המחיר לא שייך לאסור כה"ג

ט"ז] עיין חוו"ד סקי"ב בקבע שימכור לו בשוייו וזה הוזל שגם מותר ואין בזה איסור מצד פסיקה ואפילו שהרי לא חל כאן פסיקה אפילו למי שפרע שהרי זה מעשה לאחר ל' שכיון שאין כאן חוב על הגברא להביא לו את זה כה"ג באמת מותר הפסיקה וממילא מה שאחרי זה מקיים הפסיקה אין בזה איסור וצ"ע שלפי מה שביאר לפני זה שכאן כיון שיש המתנת מעות חשיב נתינת ממן שיחול החיוב למכור בזול כ"ש שיחול למכור בשוייו וכיון שבזמן החלות זה לא ריבית לכאורא אין בזה איסור

י"ז] עיין ב"י סוף סימן ק"ס שהביא מהרא"ש שאם אדם מלוה לחברו על מנת שיתן לו את המתנות כהונה שלמ"ד טוה"נ ממון הוי ריבית ולמד מכאן השו"ע שאם המלוה אומר שכל שיצטרך מלאכה יקח את המלוה זה אסור ועיין ט"ז שהקשה מה זה שונה מסוגין דמבואר שמותר להתחיב למכור לו בשויו והט"ז הוכיח מזה שאין בזה איסור ורק במתנות כהונה שיש כאן ריבוי ממון למלוה זה אסור אבל כאן שהרי המלוה נותן העבודה לא חשיב שנתרבה ממונו ובנקודות הכסף כתב לחלק שמשכנתא זה יותר סיבה להקל עוד כתב לישב שבמכר מחליף החפץ בשויו ולא חשיב יתור ממון משא"כ בעבודת פועל למלוה לא היה ממון ונוסף לו ממון ובחוו"ד כתב שכאן שמתנה שמראש הכסף ניתן בתור דמי הדבר א"כ לצד זה אין כאן הלואה ולכן זה מותר אמנם הרשב"א ס"ו. למד שכאן יש תנאי שגם אחרי זה ימכור לו

**ריבית דרך קנס**

**[טושו"ע קע"ז סי"ד – סי"ח חכמת אדם קל"ב סי"ג]**

**א. רשב"א ס"ו. וכן בריטב"א ע"ב: ס"ה: במשנה סה"ת שמ"ו ח"ד אות ל"ב שו"ת הרשב"א ח"ב ס"ב ובמיוחסות סימן רכ"א ריב"ש סימן של"ה [ויש לדקדק האם זה ריבית מאוחרת או הערמת ריבית ונפק"מ בדיעבד האם צריך לשלם ועיין אבני נזר ק"פ סק"ה ו' שדקדק מהרשב"א שאין לשלם]**

**ב. אם אסור משום הערמת ריבית למה מותר במשנה – שו"ת הרשב"א ח"ב ס"ב ובמיוחסות רכ"א ובריב"ש סימן של"ה ועיין שערי דעה קע"ז סק"ט שהאריך בזה**

**ג. בטעם לחלוק על הרשב"א – חוו"ד סקט"ו וע"ש בהגהות אמרי ברוך [ובעיקר דיוק החוו"ד מתוס' הסתירה קשה בריטב"א ועיין ח' רעק"א במשנה]**

**ד. בדין קנס שלא ישלם מיד – עיין ש"ך סקל"ו [ובסקל"ג] ובביאור הנידון עיין גר"ז סמ"ו ובשערי דעה סק"י [ועיין חכמ"א קל"ב סי"ג י"ד וצ"ע]**

**ה. בדין ריבית המתרבה – עיין ש"ך סקל"ג האם הוי דאוריתא ועיין גר"ז סמ"ח באיזה אופן מדובר [ועיין קונטרס לסמ"ע אות י"ב]**

**ו. ריבית דרך קנס שלא חל האם מותר לשלם – שערי דעה קס"ג סק"ו בד"ה אמנם וכן בגליון היד אברהם שם ס"א וע"ש ש"ך סק"ד ובגליון רעק"א**

**ז. עיין ט"ז קס"ז סק"א בסופו וכן הוא בקונטרס לסמ"ע אות י"ב ובחכמת אדם קמ"ג ס"ו ז' בעיצה לעשות היתר ריבית ועיין חוו"ד קס"ז א' [ויש לדייק בראשונים ובגר"א ובנ"ל האם היתר הערמה גם בכונתם להערמה]**

**נ"ב. אי"ה יום א' ממשיכים את שאר הסוגיא ויום ג' ממשיכים סוגיא הבאה**

**ריבית דרך קנס**

א] מבואר במשנה הלוהו על שדהו ואמר לו אם אתה לא משלם לי עד זמן פלוני הרי היא שלי הרי היא שלו וכך היתה ביתוס בן זונין עושה על פי חכמים והקשו הראשונים מה זה שונה מהדין של משכן לו בית ואמר לו שאם תמכור אותה תמכור לי בזול שזה אסור והרי במשנה מדובר שלאחר ג' שנים זה יהיה שלו אפילו שזה שוה יותר ועיין תוס' מה שכתבו בזה אמנם עיין רשב"א ס"ו. ובריטב"א שכתבו שריבית דרך קנס זה לא ריבית דהינו דהרי אם ישלם בזמנו לא יצטרך לשלם היוקר ורק אם לא ישלם בזמנו יצטרך לשלם היוקר וכה"ג לא הוי ריבית וע"ש שביארו שכיון שזה לא בעד אגר נטר אלא בתור קנס על מה שלא משלם כה"ג זה לא ריבית והוסיף הרשב"א דברגע אחד חל החוב ריבית עוד הוכיח מהגמ' בב"ב קס"ח דאדם יכול לפרוע מקצת חובו ולומר שאם לא ישלם השאר עד הזמן שקבעו הכסף הנ"ל יהיה מתנה ויצטרך לשלם הכל ומבואר שאין בזה איסור ריבית והטעם כנ"ל דמה שנתן את זה לא בגלל ההמתנת מעות אלא בתור כפיה לתשלום והנה בדברי הריטב"א משמע שאין בזה אפילו איסור מדרבנן וכן הריב"ש סימן של"ה נקט מסברא וכן הוא בפשוטו דעת המרדכי וההגהות אשרי כתובות ס"ו עיין לקמן אמנם הרשב"א נקט שיש בזה איסור הערמת ריבית ודימה דבר זה לריבית מאוחרת וצ"ב הדמיון דשם זה ניתן בתור ההלואה אבל כאן זה לא ניתן בתור ההלואה וצ"ל שגם כאן מה שמוכן לקנוס את עצמו זה בגלל ההלואה רק שזה מחסר בקציצה על הריבית וממילא בריבית מאוחרת שלא צריך קציצה אין בזה חיסרון עוד יתכן שנקט שבריבית מאוחרת נתחדש שכל שנתרבה ממונו מחמת ההלואה אסור והנה בלשון הרשב"א מבואר שדימה לריבית מאוחרת ולהערמת ריבית ובפשוטו יש נפק"מ ביניהם לדעת הרמב"ם האם עד כמה שקצץ חייב לשלם או שלא צריך לשלם והרשב"א ס"ב: נוטה לדעת הרמב"ם וצ"ע

והנה קשה דהרי במשנה מבואר שביתוס בן זונין עשתה כן על פי חכמים דהינו שזה בסדר ומבואר שאין בזה הערמת ריבית ועיין שו"ת הרשב"א ח"ב ס"ב ובמיוחסות רכ"א שכתב שכיון שזה משכונא גביה ויתכן שמדובר במעכשיו לכן זה עדיף דהינו שהרי ודאי שזה לא יוצא בדינים וכאן דנים כאילו גבה את זה וזה סברא שלא יחשב שיש כאן נתינת נוספת אלא העמדה של המצב הקודם ובריב"ש סימן של"ה כתב לישב שכל האיסור של הערמת ריבית רק אם הלוה כסף והקנס על הכסף אבל כאן שנותן לו קרקע בזה זה פחות נראה כריבית ולכן זה מותר עוד כתב הריב"ש שאם זה דרך מכר ודאי מותר וכגון שקנה סחורה בסכום מסוים ומתנה עמו שאם לא ישלם בזמן יתן קנס מחיר מסוים כה"ג כיון שזה דרך מכר ודאי שאין בזה הערמת ריבית ועיין ש"ך שה"ה הפוך אם מכר סחורה בעד מאה זוז וקצץ שאם לא ישלם בזמן ישלם מאה ועשרים שגם בזה יש ההיתר של דרך מכר ועיין שערי דעה שגם הרשב"א שחלק על ההיתר שמשלם בפירות אבל כל שזה דרך מכר בזה ודאי לא גזרו ויש כאן חידוש שיש כאן מעלה שזה דרך מכר כיון שהרי מחזיר לו מעות דהינו שלא שיך לדון את הקנס כדמי המכר והנה יש כאן חידוש שגם לשיטות שעושים אמנה בפירות אבל בדמים אסור בכל אופן כאן מותר וכדביארו החוו"ד והחכמת אדם [אמנם בריב"ש משמע שזה אותו נידון]

והנה עיין רמ"א וכן בביאור הגר"א שהביאו דהמרדכי הוכיח להיתר של דרך קנס מהגמ' כתובות ס"ו שהאשה מכניסה סכום של מעות והוא כותב לה שליש יותר וצ"ע למה שזה לא יהיה ריבית וביאר הנ"ל שכיון שגם אם יגרש מיד יתן לה סכום הנ"ל לכן זה כמו ריבית דרך קנס ועיין הפלאה שם שתמה הרי כאן הרי יכול שלא לגרש ולא יתן לה מיד וא"כ זה תלוי בדעתו וזה כמו כל הלואה שהלוה יכול לשלם מיד ויכול לשלם לאחר זמן ויש בזה ריבית ולכאורא עיקר ההיתר שם כי לא מתחיב בגלל ההמתנה וצ"ב א"כ הדמיון לכאן

עיין ביאור הגר"א שהקשה מהגמ' י"ד: שדנה במוכר שדה ונמצאת שאינה שלו שמבואר בגמ' שרק כיון שזה מכר מותר לשלם השבח שמפסיד אבל אם לא כן זה ריבית והנה צ"ב אולי שם האיסור בגלל הערמת ריבית אמנם עיין ליקוט ד' שכתב ששם אין כונתו להערים אמנם ברשב"א משמע שהאיסור של הערמת ריבית זה גם באין כנתו להערמה אמנם צ"ב עוד דשם מה שמתחיב זה בגלל שגרם לו הפסד אבל זה בכלל לא בגלל ההלואה משא"כ ריבית דרך קנס הקנס הוא על מה שלא משלם לו רק שזה לא על הרווחת הזמן [ובעיקר דברי הגמ' שם שחשיב דרך מכר צ"ב שהרי אגלאי מליתא למפרע שזה הלואה]

ב] הנה עיין חוו"ד שתוס' שהקשו הסתירה מהמשנה לסוגין מבואר דלא ס"ל ההיתר של ריבית דרך קנס וצ"ב אולי ס"ל רק שמדרבנן זה הערמת ריבית ולא ניחא להו בכל החילוקים דלעיל ובעיקר הדבר עיין הגהות אמרי ברוך שהקשה דברא"ש הקשה כתוס' ומצד שני ס"ל שריבית דרך קנס מותר וראיתי מביאם דבחת"ס חילק בין אם התנאי של הקנס עשה הלוה או המלוה ועיין ריטב"א דהקשה כתוס' ומאידך הוכיח מהמשנה שמועיל ריבית דרך קנס וצ"ע [וכבר הקשה כן רעק"א] ועיין ביאור הגר"א שמשמע שפקפק בהיתר הנ"ל והנה בפשוטו הסברא לחלוק שכל שחל חיוב מחמת ההלואה זה אסור ואפילו אם כאן החילו אם קנין סודר אבל למעשה סיבת החיוב לשלם יותר זה בגלל שלוה ולא שילם זה גם נחשב בעד ההמתנה שזה אסור אמנם החוו"ד כתב שזה עצמו שהתחיב שאם זה יקרה ישלם כך ודבר זה שוי ממון הוי ריבית ועיין הגהות אמרי ברוך שביאר שהאשונים חלקו על זה דהרי הוא מתכונן לשלם בזמן וא"כ אין לו שום ענין בהתחיבות זו והנה הוא מדבר באופן שבאמת המלוה מעונין שישלמו בזמן אמנם באחרונים משמע שגם מתי שמעונין שישלם מאוחר וישלם קנס זה מותר וכן משמעות הרשב"א ובזה לא יעזור סברות הנ"ל ובאמת צ"ב מתי שהכל זה הערמה ומטרתו לקבל יותר כסף למה זה מותר וצ"ל שכיון שמצד צורת החיוב ההלואה לא מחיבת את זה אין זה בכלל אגר נטר שאסרה תורה וצ"ע

ג] עיין רשב"א ח"ב ס"ב שכתב שכל ההיתר רק אם זה לא ריבית המתרבה אבל אם זה ריבית המתרבה זה אסור דהינו שאם קובע שאם לא תשלם עד זמן פלוני תשלם ריבית כל יום ויום זה אסור [אמנם הב"י הביא מההגהות מרדכי סימן תנ"ה שגם כה"ג מותר] ועיין גר"ז סימן מ"ח שזה לא דוקא שיש כאן תשלום על ההמתנה אלא גם אם עושה קנס על כל שבוע שלא משלם זה ריבית ועיין ש"ך שבמקרה זה יש שכתבו שזה רק ריבית מדרבנן ויש שכתבו שזה ריבית מדאוריתא ועיין גר"ז שהסיבה שזה דאוריתא כיון שניכר שזה הערמה בעלמא וכנתו לריבית

ד] עיין שו"ע סי"ז שהמלוה על המשכון ואומר שאם לא ישלם עד זמן פלוני זה יהיה שלך והוא שוה יותר מהחוב שיש מי שאומר שזה אסור מפני הערמת ריבית ועיין ש"ך וביאור הגר"א שהקשו דמה זה שונה מהדין של הריב"ש שכל שהקנס זה בדבר אחר דהינו בפירות אין בזה איסור ועיין ש"ך שכתב שמשכון זה אחרת ולכאורא כונתו שכה"ג שהרי ודאי יוכל לגבות החוב זה יותר נראה שזה בתור ריבית אמנם קשה שהרי בהלוהו על שדהו גם שם הריב"ש התיר וכתב לחלק בין משכון של קרקע למטלטלים ועיין חוו"ד שביאר שקרקע שאין שומתו ידועה אין לאסור מצד שלמעשה נותן לו יותר משא"כ במשכון מטלטלים ולכאורא כונתו שזה עדין יאסר מצד דין ריבית מאוחרת וכלפי זה החילוק הנ"ל וצ"ע אמנם יתכן שזה רק סברא בחומר שיש במשכון

ה] עיין יד אברהם קס"ג ס"א וכן בשערי דעה שם שכתבו שכל ההיתר של ריבית דרך קנס זה רק אם זה חל אבל אם זה אסמכתא או מסיבה אחרת שזה לא חל כה"ג יהיה על זה איסור של ריבית מאוחרת ובאמת הריטב"א שכתב שמועיל ריבית דרך קנס כתב כגון שקנו מידו אמנם בדף ע"ב: חלק על רש"י ומשמע שהתיר גם במקום שזה לא חל ועיין גליון רעק"א קס"ג ס"א דמשמע גם שהתיר אפילו אם זה לא חל

ו] עיין ט"ז סקכ"ג ובש"ך סקל"ו שהביא מהב"ח שבריבית דרך קנס אם מתנה שאם לא ישלם בזמן ישלם קנס בעוד שנה זה אסור ורק אם אומר שישלם קנס מיד זה מותר והש"ך והט"ז חלקו על זה דמה סברא לחלק אמנם עיין גר"ז סעיף מ"ו שאם את הקרן הוא לא מוכן לעכב רק את תשלום הקנס בזה לכו"ע מותר ואם מתנה שמעכב גם את הקרן ורק בגלל זה מתחיב הקנס זה ודאי אסור דהרי הסיבה ששמשלם הקנס גם בגלל ההמתנה של הקרן אבל אם הקנס הוא גם אם ישלם מיד רק שגם מוכן לעכב לו את זמן התשלום בפשוטו בזה החו"ד נקט שדעת הש"ך להתיר והגר"ז כתב שבזה דעת הש"ך לאסור מדרבנן וזה מה שהביא בסקל"ג מהמבי"ט שזה מדרבנן ועיין שערי דעה ובחכמת אדם קל"ב סי"ד י"ד וצ"ע

ז] עיין ט"ז קס"ז סק"א בסופו וכן בקונטרס לסמ"ע סקי"ב שכתבו עיצה להלות בריבית דרך היתר שיעשה פסיקה על סחורה שיש לו ואפילו במחיר מוזל ואם לא יתן לו לזמן פלוני הוא מתחיב מעכשיו לתת לו מאה ועשרים ואפילו שיודעים שאין דעתם לספק הסחורה בכל אופן זה מותר כיון דהוי ריבית דרך קנס ועיין חוו"ד שם שהביא מהצמח צדק שזה אפילו במקרה שמצד חושן משפט לא יכול לתובע ממנו את הסחורה אמנם החוו"ד שם סק"א בסופו כתב שכה"ג זה איסור גמור שכיון שאין דעתם למקח לא יכול לתבוע מקח ממילא זה הלואה בריבית גמורה ע"ש

#### קיץ ע"ט

# צד אחד בריבית, וריבית ע"מ להחזיר

**גמ' ס"ג. דאתמר – אמר רבא, ערכין ל"א .הרי זו – מת המוכר**

**טושו"ע קע"ד ס"א ה' ו'**

**א. לכשיהיו לו מעות החזירם לי – קע"ד ס"א [יש כאן עוד דברים צדדים ויש להשאירם] מחנ"א סימן י"ג בתחילתו חוו"ד קע"ד סק"א ובפתחי תשובה סק"א [ועיין מנח"ש סימן כ"ו שהאריך בנידון אם המקח לא בל למפרע האם הוי ריבית]**

**ב. בדין ריבית לא בטוחה – עיין תוס' ס"ד: בד"ה ולא ובתוס' ערכין ל"א. ד"ה והתניא [ענין זה ילמד בנפרד אי"ה] ועיין ש"ך קע"ד סק"א**

**ג. בתי ערי חומה מה המחלוקת ערכין ל"א.: לרבא שנחלקו בריבית ע"מ להחזיר - תוס ס"ג. ועיין פנ"י, תוס' ס"ד: מגילה כ"ז: והאריך בזה הרשב"א מגילה כ"ז: ועיין ריטב"א ס"ג. ביאור חדש בדברי רבא [וכן הוא בריטב"א קידושין ו: ועיין רשב"א מגילה כ"ז: בד"ה ובודאי] ועיין פ"ת ק"ס סק"ה**

**[ד. בגדר הדין חזרה בבתי ערי חומה – עיין מחלוקת קצוה"ח ומשבב סימן נ"ה ועיין קה"י כתובות סימן ב' ובחידושי הגרש"ר סימן ב' סק"ב מה שביארו במחלוקתם]**

**ה. צד אחד בריבית האם הוי דאוריתא – רשב"א ס"ז. בד"ה הא [וצ"ע מהרשב"א ח"ב סימן קע"ד] תוס' ס"ג. ש"ך קע"ב כ"ט וע"ש בשערי דעה סק"ו [וצ"ע בכוונת הריב"ש שם] ט"ז קע"ד סק"א מחנ"א י"ב בעל התרומות שמ"ו ח"ב ס"ט**

**ו. האם לאביי מותר ריבית ע"מ להחזיר – רשב"א מגילה בד"ה וקימא [ועיין מהרמ"ש ס"ה:]**

**ז. מתי יש הכלל של צד אחד בריבית – תוס' ס"ג. וברמב"ן שם [וצ"ע ברשב"א ח"ב סימן קע"ד בסופו הובא במחנ"א י"ב] ובתוס"ר ועיין רשב"א וריטב"א שם בשם רש"י ובתוס' מגילה כ"ז: ועיין כו"ח ס"ג. ובית מאיר קע"ב ד' בביאור כונת תוס' [ועיין חידושי ושיעור הגרב"ד ב"מ סימן ע"ב מה שלמד בגדר קציצה מהדין צד אחד]**

**ח. בהא דאין בצד אחד בריבית איסור מצד ריבית מאוחרת – שערי דעה קע"ב סק"ה בתחילתו וכן הוא בחידושי הגרש"ש בקונטרס השיעבוד סימן א' אות ג'**

**ח.ב. בגדר הריבית כל זמן שלא התברר הספק – ריב"ש ש"ה תס"ד**

**ט. בדין ריבית ע"מ להחזיר – עיין קע"ד ס"ה ז' וע"ש בט"ז ובטעם האיסור עיין ביאור הגר"א סק"י ובחוו"ד סק"ד**

**י. האם ריבית ע"מ להחזיר הוי דאוריתא – ט"ז קע"ד סק"ד ועיין רשב"א במגילה [וכן ס"ז. בד"ה ושמא בסופו] ותוס' בערכין דנקטו שזה דאוריתא**

**י"א. בדין מתנה ע"מ להחזיר בריבית – רמ"א ק"ס ס"ה ועיין פ"ת שם סק"ה ובשערי דעה סק"ב**

**צד אחד בריבית וריבית על מנת להחזיר**

א] לכשיהיו מעות החזירם לי אסור ומבואר בגירסתינו שזה תלוי בדין צד אחד בריבית ובפשוטו הכוונה שאם יחזיר המעות למפרע אין מכר אבל עד כמה שלא יפדה יש כאן מכר ולכן הגמ' תולה דבר זה בצד אחד בריבית אמנם עיין מחנ"א י"ג שדייק מלשון הרמב"ם שבתורת ודאי לא חל המכר דהינו שכל שעושים מקח בצורה שהמוכר יכול תמיד לפדות זה סברא באומדנא שלא חל מכר כלל וכתב שצ"ל שלא גרס בגמ' שזה קשור לצד אחד בריבית אמנם בט"ז כתב על השו"ע סימן קע"ד שמכאן מוכח שצד אחד בריבית זה דאוריתא דהרי לשון השו"ע שזה יוצא בדינים ומבואר שהבין בלשון הרמב"ם שאין הכונה שזה לא חל כלל אלא שאם יחזיר המעות לא חל כלל ועיין מחנ"א שדיק כן מרש"י ותוס' ועיין חוו"ד סק"א ובפתחי תשובה שהביא מהנודע ביהודה שאם יעשה בצורה שהמכר ודאי חל רק שחיב לחזור ולמכור לו דהינו שזה מתנה על מנת להחזיר בזה אין שום איסור ריבית אמנם בריטב"א ס"ג. מבואר שגם כה"ג הוי ריבית כיון שבאמת כל המטרה שיקבל מעותיו אם שימוש בקרקע בינתים אמנם כל הראשונים לא ביארו כדבריו בדין על מנת להחזיר ומשמע שכה"ג אין איסור ועיין רשב"א מגילה כ"ז: בד"ה ובודאי שלגבי בתי ערי חומה גם אם בסוף זה לא יגאל אבל הפירות שאכל חשיב אכילת ריבית כיון שזה לא מכירה גמורה וצ"ב

ב] עיין רש"י ס"ב. שכתב שמשכנתא בלא נכיתא הוי רק ריבית מדרבנן דהינו שכל שזה ריבית לא בטוחה לא הוי ר"ק ועיין תוס' ס"ד: בד"ה ולא שכתבו בשם רש"י שלגבי בית זה לא שייך דשם לא מצוי שנופל הבית ולפ"ז א"ש שבית בבתי ערי חומה חשיב ריבית ודאי אמנם תוס' שם נקטו שגם בית חשיב ספק ואין כאן ריבית קצוצה אמנם צ"ע הגמ' בערכין ל"א. שבית בבתי ערי חומה זה ריבית והתורה התירתה וביארו תוס' בד"ה והתניא בסופם שהכונה שזה ריבית גמורה מדרבנן והנה עיין תוס' בערכין שכתבו שלפ"ז מה שהגמ' אומרת שזה ריבית והתורה התירתה הכונה שמכאן נלמד שכל שזה ספק אינו ריבית ועיין רעק"א שהקשה שא"כ לר' יהודה שצד אחד בריבית מותר אין מקור שריבית לא בטוחה זה מותר וצ"ל שס"ל כאן מסברא זה אסור ועיין רי"ף ס"ז. שנקט דהוי ר"ק דהינו שס"ל שגם ריבית לא בטוחה הוי ריבית דאוריתא ועיין סימן קע"ד א' דמכר שדה והתנה שיחזיר לו אם יש לו מעות הוי ר"ק והש"ך כתב שלדעות שמשכנתא בלא נכיתא הוי דרבנן גם כאן זה דרבנן והנה בכל צד אחד בריבית אין לדון מצד הנ"ל דשם עד כמה שזה הלואה הוא ודאי ריבית אמנם יש מקומות שיש את שני החסרוות וכמבואר בבית מאיר קע"ב ד'

ג] תוד"ה הרי הקשו שכל משכנתא בלא נכיתא להוי צד אחד בריבית דהינו שנקטו שאם הלוה לא יגבה הקרקע אין הביאור שזה רק גביה מכאן ולהבא וא"כ אין כאן ענין לצד אחד בריבית אלא זה למפרע ולכן הקשו שיש כאן צד מכר ותירצו שלא חשיב צד מכר כיון שיכול לפדות לעולם וכן הוא בתוס' בערכין ל"א. בד"ה ור' יהודה

ד] בגמ' מובא מחלוקת ר"י ורבנן בהיה נושה בחברו מנה ועשה שדהו מכר ולוקח אוכל פירות האם זה מותר או אסור והגמ' אומרת שנחלקו בצד אחד בריבית דהינו שעד כמה שהלוה לא יפדה הקרקע זה מכר ורבא דוחה שלכו"ע אסור וכאן הכונה על מנת להחזיר דהינו שמתכונן להחזיר הפירות והנה לגבי בתי ערי חומה מבואר בגמ' בערכין שהמשנה אומרת שאין זה ריבית והבריתא אומרת שזה ריבית והתורה התירתה והגמ' מבארת שנחלקו האם צד אחד בריבית מותר או אסור ובמחלוקת ר"י ורבנן ורבא חולק שנחלקו בדין על מנת להחזיר ועיין תוס' ס"ג. שהקשו שהרי בבתי ערי חומה הנידון על עיקר אכילת הפירות ובתוס' בערכין כתבו שבאמת גם בבתי ערי חומה צריך להחזיר הפירות וגם בזה נחלקו הבריתות האם הוי ריבית אמנם תוס' בסוגין כתבו שבדאוריתא רבא מודה שנחלקו בצד אחד בריבית ובזה מדובר בגמ' בערכין ורק שמדרבנן אסור והנה צ"ע א"כ אין שום מקור מר' יהודה שצד אחד בריבית מותר שהרי הוא דיבר בעל מנת להחזיר ועיין פנ"י שכתב שהכונה שרק אם צד אחד בריבית יש מקום להתיר על מנת להחזיר אבל אם צד אחד בריבית זה דאוריתא ודאי לא היו מתירים על מנת להחזיר ולפ"ז באמת שורש המחלוקת האם צד אחד בריבית זה דאוריתא או לא אמנם עיין תוס' ס"ד: שכתבו שבאמת בבתי ערי חומה ודאי הויכוח בבריתות בצד אחד בריבית ורבא רק אמר שבדעת ר' יהודה יתכן שמודה שצד אחד בריבית אסור וכל מה שהתיר בעל מנת להחזיר ועיין רשב"א במגילה שהאריך לתמוה שאין זה במשמעות הגמ' ועיין רש"י בערכין דמשמע שגם לרבא שצד אחד בריבית אסור כל זה בנושה בחברו שעיקר העסק זה הלואה ולא במוכר בית בבתי ערי חומה שעיקר העסק זה מכר ועיין לקמן

ה] לרבנן שצד אחד בריבית אסור עיין רשב"א ס"ז. שהביא מהראב"ד שזה רק דרבנן שכיון שעיקר העסק זה מקח אין בזה ריבית מדאוריתא אמנם הרשב"א שם דיק מהגמ' בערכין שזה מדאריתא וכן הוא בתוס' ס"ג. אמנם תוס' ס"ד. כתבו שלשון הגמ' ריבית גמורה הכונה מדרבנן דבין כה זה לא דאוריתא מצד שזה לא ודאי שיהיה פירות ועיין ש"ך קע"ב סקכ"ט שהביא מהריב"ש שזה דרבנן אמנם עיין שערי דעה דשם מפורש שזה דאוריתא רק שכתב שקודם שנקבע שזה הלואה הוי אבק ריבית וצ"ב כונתו ועיין ט"ז קע"ד א' שכתב שנחלקו בזה הראשונים ע"ש ובשו"ת הרשב"א ח"ב קע"ד הובא במחנה אפרים סימן י"ב נקט שזה דרבנן ע"ש

ו] בעיקר מחלוקת ר"י ורבנן עיין תוס' שהקשו למה אסור ללות סאה בסאה הרי יש כאן צד שאין ריבית ועיין ראשונים שהביאו מרש"י שרק כשיש צד מכר זה מותר דהינו שרק מתי שהספק האם אכילתו בגלל שהקרקע שלו או בתור ריבית בזה הוא מותר אבל במקום שיש ודאי הלואה ורק שיש ספק האם יהיה כאן ריבית בזה אין את ההיתר ולכן בסאה בסאה שזה ודאי הלואה ורק ספק האם יש ריבית בזה אין את ההיתר והנה הגמ ס"ג. אומרת שבפסק על הפירות והוקרו ונותן לו מעות הוי צד אחד בריבית וצ"ע שכאן יש ודאי הקדמת מעות ויש ספק האם נותן ריבית או לא וצ"ל שאם יתן פירות שחשיב כמקח אין כאן צד המתנה ורק אם יחזיר מעות נראה את זה כהמתנה אמנם התוס' הוכיחו מהגמ שמשכן לו בית דשם זה ודאי הלואה ובכל אופן זה מותר ובפשוטו למדו שהתנאי שיפרע לו בקרקע יוצא שיש ודאי הלואה וספק האם יתן לו ריבית או לא אמנם עיין תוס' במגילה שכתבו שגם שם האו צד מקח וביאר בכו"ח ס"ג. שתוס' למדו שבצד שיתן לו הבית הכסף ניתן מראש בתור מקח אמנם צ"ב הרי שם גם בצד מקח זה ריבית שהרי זה סיבת האיסור אמנם אם נימא שגם מעכשיו אסור וסברת האיסור כחזון יחזקאל שעל צד ההלואה מקבל התנאה של ריבית א"כ בצד מכר אין איסור וכן לחוו"ד שכל שמתחיב דבר ששוה פרוטה חשיב ריבית על ההלואה א"כ יתכן שצד ההיתר אם יהיה מקח שאז אין הלואה אמנם אין זה במשמעות הראשונים ובבית מאיר קע"ב ד' ביאר שכיון שגם בצד הריבית זה מקח לכן זה סברא להקל והנה צ"ע שהרי ודאי שבסתם צד אחד בריבית זה נידון בדאוריתא ובכל אופן מתירים ובהכרח שהסברא של מכר שכל שאוכל הפירות כצד שזה קרקע שלו זה חסר בנטילת ריבית א"כ כאן זה לא שייך ויתכן הגדר שהמתנה שזה ספק המתנה שקוצץ על זה ריבית זה לא סיבה לאסור אבל כאן יש ודאי המתנה וצ"ע והנה עיין פנ"י ורעק"א שהקשו על תוס' שתירצו על סאה בסאה שזה הלואה שעדין קשה מכל פסיקה על הפירות באין לו והפנ"י כתב ששם מצוי שזה מתיקר ורעק"א כתב ששם שלא חל מקח כלל המעות ודאי הלואה בנתים וזה נחשב ודאי הלואה

בעיקר הסברא של צד מכר היה מקום לומר שהכונה שעיקר ירידתו לפירות מצד הצד מכר שתולה שיהיה מכר לכן אוכל הפירות וגם בהיה נושה מנה אבל עכשיו שעשה שדהו מכר הכונה שעשו מכר ואוכל הפירות מצד שיש צד מכר וא"כ זה לא מתיחס להמתנת מעות אמנם במשכן לו בית זה לא שייך אפילו אם זה נחשב מכר דהרי כשבא לקבל הקרקע אז הוא הריבית וצ"ע

ז] התוס' כתבו לחלק שרק במקום שהלוה או המלוה יכולים ליצור שזה לא יהיה ריבית מותר אבל במקום שזה לא תלוי בהם זה אסור ועיין תוס"ר שהמקור שזה גם תלוי במלוה מהדין של שניהם אוכלים פירות שגם במקרה שהלוקח אוכל זה מותר והרי שם לצד זה הוא המלוה ויכול לקבוע שלא יהיה ריבית אם יגמור המקח אמנם ברש"י שם משמע שרק מוכר אוכל פירות זה תלוי בצד אחד והנה צ"ב הסברא שאם זה תלוי בלוה א"כ זה סברא שחסר בקציצה אמנם אם זה תלוי במלוה צ"ב מה הסברא בזה

ח] עיין שערי דעה קע"ב סק"ה שהקשה בכל צד אחד בריבית אפילו שזה מחסר בקציצה אבל כיון שגם ריבית מאוחרת אסור דהינו שגם ללא קציצה אסור וא"כ למה כאן זה גרע וע"ש שישב שבמקום שחל קציצה ואין בזה איסור ולכן נותן לא שייך לאסור מצד ריבית מאוחרת וצ"ב שכל הסברא להתיר צד אחד כי חסר בקציצה ואם לא צריך קציצה זה לא שייך וצ"ב עוד צ"ב מעושין אמנה דשם הרי זה לא בגלל הקציצה כלל אלא שרוצה לתת לו דמים וצ"ב וברשב"א שאסר ריבית דרך קנס מצד ריבית מאוחרת מבואר לכאורא שכל שמרויח מחמת ההלואהאסור וא"כ צ"ע כנ"ל

ט] בגמ' מבואר שמכירת בית בבתי ערי חומה זה צד אחד בריבית ובפשוטו מבואר שאם ישלם המעות אין הגדר שחוזר וקונה הקרקע אלא הגדר שלפרע לא חל הקנין ובגדר הדבר עיין קצוה"ח ובמשובב סימן נ"ה שנחלקו בגדר הדבר ובקה"י כתובות סימן ב' שנחלקו האם גדר שזה מכר על תנאי או שזה מכר גמור ורק מה שמחזיר המעות זה מה שמבטל המכר ולכן לא שייך בזה טענת אונס אמנם בחידושי הגרש"ר כתובות סימן ב' סק"ב ביאר שיסוד מחלוקתם בגדר התנאי האם זה תנאי קיום או תנאי ביטול דהינו האם התנאי שאם לא יפדה זה יקים המקח אבל המעשה בעצמותו זה מעשה הלואה או שאדרבא המעשה הוא מעשה מכר רק יש תנאי שאם יתן מעות הוא לא עושה מקח והנה הגמ' אומרת שנחלקו בריבית על מנת להחזיר והראשונים ביארו שהכונה שעושה על דעת להחזיר הפירות אמנם הריטב"א ביאר שודאי חל המכר רק שעושה על דעת לחזור ולקנות ובזה נחלקו האם כיון שלמעשה אין כאן הלואה זה מותר או שדנים ביחס לעיקר המטרה שזה הלואה ושירויח האכילה של הפירות ע"ש אמנם בפשוטו לשאר הראשונים כה"ג אין כאן הלואה

י] עיין רמ"א סימן ק"ס ס"ה שריבית על מנת להחזיר אסור ועיין גר"א שציין לזה מקור ועיין שערי דעה שתמה שהרי זה הדין המבואר בסוגין שאסור על מנת להחזיר ולמה הרמ"א הביא דבר זה שם וע"ש שדן במלוה מאה על מנת להחזיר מאה ועשרים שאולי כונת הרמ"א כה"ג ועיין פתחי תשובה האם זה אסור מדאוריתא או מדרבנן והנה בעיקר הדין ריבית על מנת להחזיר בסוגין בפשוטו הכונה שעד כמה שיצטרך להחזיר א"כ מראש קיבל הפירות בתור מכר והתחיב דמי ולמה שזה יהיה אסור ועיין חוו"ד קע"ד סק"ד שדן למבואר בתוס' שכיון שכל שלא יחזיר את כל המעות של המכר עדין לא יחזיר הפירות א"כ יש כאן בקבלת המעות דבר ללוחצו אמנם עיין אמרי ברוך דבראשונים לא משמע שזה הריבית והיה מקום לומר שזה עצמו שבנתים השתמש במעות הוי הריבית אמנם זה תלוי האם אלויני ואלוך זה אסור והנה יתכן שבאמת הכונה על מנת להחזיר שבאמת יש כאן נתינה גמורה רק שיש תנאי שיחזיר ולא שמשלם בעד מה שקיבל וכן משמע בשערי דעה הנ"ל אמנם בפשוטו אינו כן וא"ש שדין הרמ"א שם יש בו חידוש נוסף שאין כאן וכאן משמע שיש באמת קבלת ריבית בתור ריבית רק שיחזירנו וכמבואר בגר"א שדימה לדין גוזל על מנת להחזיר וצ"ע בכל זה

# ריבית באסמכתא ומחילה בטעות

**גמ' ס"ו: אמר רב נחמן – ס"ז. ההיא איתתא [החלק של משכנתא יש להשאירו להמשך]**

**א. שיטת רש"י – עיין רמב"ן רשב"א ריטב"א רא"ש הג"א ועיין מהרי"ט סימן ק"ה [עיין ביאור הגר"א ק"ס סק"ז וחידושי הגר"ש הימן סימן ז' בד"ה כתב בסופו, וע"ש בסוף דבריו בהא דרש"י אומר שזה מחזי כריבית ועיין פנ"י] ועיין חת"ס האם הנידון של מחילה בטעות זה על הקרקע או רק על הפירות וצ"ב כונתו [וכן הקשה החידושי הרי"מ]**

**[ב. בהא דמועיל מחילה בטעות – עיין הג"א ובביאור כונתו עיין שער המשפט סימן כ' ובקצוה"ח סימן רמ"ב ועיין שערי יושר ש"ה פי"ב בד"ה והנה ובד"ה ולכן נראה וכן הוא בקצוה"ח קכ"ג סק"א בד"ה והנה, ובחזו"א חו"מ סימן א' סק"ה חלק עליהם [ועיין עוד ק"ש בב"ב אות קע"א]]**

**[ג. ביאור דעת הרמב"ם – עיין ב"י קס"ד ס"ד ועיין אבן האזל פ"ו ה"ד בד"ה והנה אם - ד"ה והנה ביארנו, ענין זה ילמד אי"ה עוד בסוגיא דמשכנתא]**

**ד. ביאור שיטת ר"ת – עיין תוס' בסוגין ועיין קצוה"ח ר"ז ג' [ועיין היטב בריב"ש סימן של"ה בסופו] ור"ט סק"ה [וע"ש מה שנחלק אם הפר"ח] ועיין רשב"א בסוגין ועיין מהרי"ט סימן ק"ה בביאור לשונות הראשונים ועיין פלפולא חריפתא אות מ'**

**ה. בדברי הרא"ש שמועיל רק אם לקח בפניו – ש"ך סימן ס"ו סקס"ז ובביאור הגר"א ובחוו"ד שם ועיין קצוה"ח ר"ט ג'**

**ו. האם במתנה אוכל פירות – מחנ"א גזילה כ"ה ויש לעיין בדשלב"ל**

**ז. בהא דפירות דקל אין איסור של פסיקה – חוו"ד קע"ג סק"ד ועיין מחנ"א סוף סימן ל' ועיין הגהות מרדכי סוף אות תל"ג בד"ה ההולך**

**ח. האם בכל נתינת ריבית יכול לטעון שלא ידע שאסור – מחנ"א סט"ז**

### ריבית באסמכתא ומחילה בטעות

א] מבואר בגמ' שבאומר לחברו אם לא תפרע לי ההלואה תוך ג' שנים השדה תהיה שלך מכאן ולהבא שזה אסמכתא והוא לא קונה ומבואר בגמ' שאם אכל פירות כי חשב שזה שלו הוא צריך להחזירם והגמ' מבארת שזה מצד שמחילה בטעות לא הוי מחילה והגמ' שואלת מה זה שונה מפרות דקל שלא חל המכר ובכל אופן אם לקח הפירות אומרים שמחילה בטעות הוי מחילה והגמ' עונה שבפרות דקל זה מכירה ואצלינו זה הלואה והנה צ"ב מה שהגמ' דנה שזה יהיה מחילה בטעות האם הכונה שיזכה בקרקע מכח ההלואה דהינו שעכשיו שיושב בקרקע זה מועיל כקנין או שביחס לקרקע פשוט לגמ' שלא זכה רק שדנה שאת הפירות שאכל יועיל מדין מחילה בטעות ואם נימא שהנידון על הפירות א"כ יש כאן חידוש גדול דהרי הוא חשב לתת לו בגלל הקרקע ועד כמה שהקרקע לא שלו וחייב לפרוע החוב מהיכי תיתי שיתן לו לאכול הפירות ועיין חידושי חת"ס וחידושי הרי"מ מה שכתבו בזה ועיין שו"ע סימן ר"ז ס"י שללא ריבית זכה פירות ומשמע שבקרקע ודאי לא זכה וצ"ל שרק על מה שלוקח הוא מוחל וקרקע תמיד נחשב כאילו לא לקח

ב] והנה ברש"י מבואר שבאמת גם כלפי אסמכתא היה צריך להועיל מדין מחילה בטעות ורק מחמת שזה ריבית צריך להחזיר את זה ורש"י כתב שזה רק מחזי כריבית אבל ר"נ ס"ל שכל שזה הלואה גם מחזי כריבית יצאה בדינים ועיין ס"ז. שכתב שזה דלא כמ"ד שמשכנתא בלא נכיתא לא יוצאה בדינים והנה מה שכאן זה רק מחזי כריבית עיין פנ"י שזה מצד סברת הגמ' לקמן שזה לא קץ דהינו שזה כמו משכנתא ויש לבאר עוד שכאן הרי הגמ' דנה שאוכל הדברים מצד מחילה בטעות דהינו שהוא לא חשב כלל לתת מחמת ההמתנת מעות וכן ביאר בחידושי הגר"ש היימן סימן ז' בסופו [ועיין ביאור הגר"א ק"ס סק"ז שהוכיח מרש"י שלא מועיל מחילה בריבית דהינו שכאן הרי הוא מוחל ונותן לא בתור ריבית ובכל אופן מדרבנן זה אסור] וברמב"ן ועוד ראשונים כתבו שכונת הגמ שכיון שזה הלואה וזה ריבית ממילא הוא ודאי לא מוחל וכאן מחילה בטעות לא הוי מחילה דבמקום שאין איסור כה"ג גם מחילה בטעות הוי מחילה

ג] והנה הקשו הראשונים איך אפשר לומר שמחילה בטעות הוי מחילה הרי מבואר בגמ' בב"ב לגבי שהזיזו המחיצה של הקרקע ואמרינן שמחילה בטעות לא הוי מחילה ועיין רא"ש וריטב"א וכן הראשונים בב"ב שביארו שהרי הגמ' אומרת שבלא ידע ומחיל לא שייך לומר מחילה בטעות הוי מחילה וא"כ שם שחשב שזה של חברו זה כמו לא ידע ומחיל דרק במקום שיודע שזה עובר ממנו לחברו רק שחושב שזה עבר בצורה מסוימת שזה לא חל בזה אומרים שהוי מחילה ע"ש [אמנם עדין צ"ע מקידושי טעות שהמעות חוזרים ועיין רשב"א] והנה הגמ' מוכיחה מאילונית ועיין רמב"ן בב"ב שהביא י"מ שכל הראיה זה לרבא שדימה אבל האמת שכאן זה כמו לא ידע ומחיל ובהכרח כדחית הגמ' אמנם הרמב"ן שם דחה שכאן שיודעת שזה היה שלה ועובר לבעלה זה כמו בפרות דקל אמנם בפשוטו הדברים צ"ב דהרי היא חשבה לתת רק מצד שהיא נשואה לו דהינו מצד התקנה דרבנן ולא בתור נתינה אחרת וביחס לנתינה סתם לא היה לה דעת ואין זה דומה לפרות דקל שזה נתינה מאותה סיבה שחשב לתת אמנם הרי בריבית גם דעתה היתה לנתינה מחמת הקרקע ולא נתינה סתם וכנ"ל ובכל אופן ללא איסור ריבית הוי מחילה וצ"ע

ד] והנה צ"ב למה באמת מחילה בטעות הוי מחילה ומה זה שונה מקנינים שלא הוי מחילה ועיין ק"ש בב"ב אות קע"א שכתב לדון שחלוק מחילה מקנין וכאן שכבר אכל הפירות והנידון על חוב זה אחרת ובאמת במיוחס לריטב"א העמיד סוגין רק אם כבר אכל הפירות וכן הביא המאירי בשם י"מ אמנם הריטב"א העמיד סוגין אפילו אם הפירות עדין קיימים וכן ע"ש שהקשה שלפ"ז ברב ענן שהנידון על קרקע בעין בזה לא מועיל מחילה בטעות ולא צריך לסברא שלא היה לו כונה להקנות כלל [אם לא דנימא שהגמ' שם דנה גם ביחס לפירות שאכל עד היום]

ועיין הגהות אשרי שכתב שזה כמו יאוש ובפשוטו הביאור כדביאר השער המשפט סימן כ' ובקצוה"ח רמ"ב סק"א ובנתה"מ שם שכיון שהבעלים חושב שזה של הקונה ממילא הוא מתיאש וממילא השני זוכה בזה וצ"ע א"כ למה כלפי הלואה זה אחרת הרי למעשה הבעלים התיאשו והוא זוכה מההפקר ובשערי יושר ש"ה פי"ב בד"ה ולכן נראה חידש שבכל מקנה פירות דקל יש כאן דעת הקנאה אבל יש כאן גם גילוי שרצונו להקנות לחברו וכל החיסרון של דשלב"ל זה רק לגבי ההקנאה בפועל אבל לגלות דעתו שרוצה להקנות בזה אין חיסרון של דשלב"ל וכן כתב הקצוה"ח קכ"ג א' ולפ"ז ביאר שכאן הגילוי דעת שרוצה להקנות נשאר ולכן כל שהקונה עושה מעשה קנין זה מועיל משא"כ לגבי הלואה שמצד הגילוי דעת שלו זה היה הקנאה לא בתור ריבית ומילא עכשו שזה נתינה של ריבית בזה אין גילוי דעת מצידו ולרש"י שזה רק חיסרון מצד ריבית צ"ל שגם כאן יש עדין הגילוי דעת רק שמדין ריבית חייב להחזיר אמנם אם הקנין על עיקר הקרקע לא חל לכאורא לא היה לו כלל דעת על הפירות מצד עצמם וצ"ע עוד צ"ע דבאסמכתא הרי לא היה לו דעת כלל גם בתור ריצוי ובהרח כונה שכל שהסכים ועכשיו זה מגע למימוש ונותן לקחת כי חשב שזה מועיל זה נחשב שיש עכשיו הסכמה ועיין חזו"א חו"מ א' סק"ה שהוכיח מסוגין שבדשלב"ל הדעת שאז לא מועיל דא"כ לא צריך להגיע לדין מחילה בטעות אלא שהדעת של אתמול שמקנה עדין קיים

והנה עיין מחנ"א גזילה כ"ה שלכאורא לרש"י אם זה יהיה אסמכתא של מתנה שבזה אין איסור ריבית מחילה בטעות הוי מחילה [וכן הוא מפורש בריב"ש סוף סימן של"ה] וע"ש שהקשה מכל מפריחי יונים שמבואר בגמ' שאם אסמכתא לא קניא הוא פסל לעדות וע"ש שכתב שמדרבנן זה גזל וזה לא יוצא בדינים וצ"ב ועיין רא"ש שכתב שכל סוגין אם המוכר ראה שלקח אבל ללא זה הוא לא מועיל ובפשוטו אם זה מצד הדעת מראש שבתור ריצוי זה עדין קיים א"כ גם שלא בפניו זה צריך לעזור וצ"ע

ה] הראשונים הביאו בשם ר"ת שנקט שכיון שמחילה בטעות לא הוי מחילה ממילא גם לגבי אסמכתא הסיבה שזה לא מועיל מצד שמחילה בטעות לא הוי מחילה וכונת הגמ' שבזבינא שם כיון שניחא ליה דליקום בהימנותא לכן לא הוי טעות אלא אדרבא מעונין בזה משא"כ בהלואה ובפשוטו הכונה שמחילה בטעות זה לא מחילה ורק כאן יש אומדנא שרוצה אפילו אם היה יודע שזה לא חל והראשונים בב"ב הביאו שגרס רק הכא זביני [ולראשונים שגרסו גם לשיטתו הכא הלואה עיין ריטב"א בסוגין שביאר שכיון שהקרקע הגיע לידו בתור הלואה ממילא בזה אדרבא לא ניחא ליה דליקני ובמהרי"ט סימן ק"ה וצ"ב] אמנם עיין קצוה"ח סימן ר"ז סק"ג שהביא מהריב"ש שכתב החילוק שבמקח מאותה סיבה שרצה בתחילה רוצה גם עכשיו משא"כ בהלואה ששם כל מה שהסכים בתחילה זה על נתינת הקרקע ולא על הפירות ובפשוטו נפק"מ למתנה שאם זה סברא מיוחדת שליקו בנאמנותו כיון שנתן לו כסף א"כ במתנה זה לא שייך משא"כ אם זה מצד שרוצה לעמוד במה שרצה בתחילה א"כ גם במתנה זה כך וכן נפק"מ במתחיב דבר באסמכתא ואחרי זה נתן לחברו כי חשב שזה חל דבריב"ש נקט שזה מועיל והובא סימן ר"ז ס"י ובפשוטו למבואר בתוס' כה"ג אין סיבה שזה יועיל ובנימוק"י משמע שהחילוק דבאסמכתא הרי זה הלואה ולא רצה לתת כלל ורק רצה ללות וא"כ עד כמה שזה לא חל הרי לא רוצה לתת משא"כ בפרות דקל היה לו דעת נתינה רק שזה לא חל וכן משמע בריטב"א והנה עיין רא"ש שכתב שזה רק אם המוכר ידע שלקח אבל אם הוא לא ידע זה לא מועיל אמנם הרמ"א סימן ס"ו סי"ז הביא מהתרוה"ד לא כך ועיין קצוה"ח סימן ר"ט סק"ג שהביא מהפר"ח שלטעם שהובא בתוס' שיש פה סברא מיוחדת שרוצה מצד שליקו בהימותא א"כ גם שלא בפניו זה כך ורק אם כריב"ש שזה סתם סברא שרצונו קיים א"כ זה רק בפניו אמנם בקצוה"ח דחה שכאן אם זה שלא בפניו זה בגדר יאוש שלא מדעת שזה לא מועיל בתור קנין ולכן רק אם זה בפניו חשיב כדעת להקנות ע"ש ובדעת הפר"ח יתכן שחשיב כמו דעה חיובית וכדחזינן בגמ' בתמרי דנתרי שאדם מפקירם אפילו שלא ידע שנפל אלא שזה דעה כללית

ו] עיין רמב"ם פ"ו ממלוה ה"ד שכתב וז"ל המלוה את חברו על השדה ואמר לו אם לא תחזיר לי את השדה מכאן ועד ג' שנים הרי היא שלי הרי זה לא קנה מפני שהיא אסמכתא לפיכך מנכה כל הפירות שאכל מפני שהיא ריבית של תורה עכ"ל והראב"ד השיג עליו שלא מסתבר שזה ריבית קצוצה אלא ביאר שכונת הגמ' שזה מחילה בטעות ואין לו דעת לתת לו אבל אם ירצה לתת לו זה רק אבק ריבית והנה עיין ב"י קס"ד ס"ד שהביא מהרא"ש דאת הפירות של תוך ג' שנים לא מוציאים ומצד שזה כמו כל משכנתא בלא נכיתא ורק את מה שלאחר ג' שנים מוציאים שזה מחילה בטעות אבל לשיטת הרמב"ם שכאן זה ריבית קצוצה ממילא זה גם תוך ג' שנים והנה צ"ע הרי שיטת הרמב"ם שמשכנתא ללא נכיתא לא הוי ריבית קצוצה ועיין אבן האזל [בד"ה והנה הראשון והשני] שביאר שהרמב"ם למד דלא כראשונים שהיה כאן זכות משכנתא אלא באמת לא היה כאן שום קנין בקרקע וכה"ג הריבית זה אכילת הפירות עצמה וכה"ג בזמן האכילה זה ריבית בטוחה ובזה הוי ר"ק וע"ש שהקשה למה הוי ר"ק הרי כאן אמר שמה שיתן לו הקרקע לאחר ג' שנים מצד שהקנה לו הקרקע ומצד זה אין איסור ועד כמה שזה אסמכתא ולא חל א"כ מה שאוכל עכשיו הפירות זה ריבית שלא היה עליה קציצה וע"ש שביאר שכל שלא חל ההסכם ממילא ממשיך אכילת הפירות שהיה קודם שלדעת הר"מ זה ריבית קצוצה ועיין בעל התרומות שמ"ז אות ב' שכתב שכל שזה אסמכתא ולא קונה כיון שיודע שזה הלואה ממילא מה שאוכל פירות זה כריבית קצוצה ע"ש

ז] בהא דהראב"ד השיג על הרמב"ם שזה לא ריבית קצוצה בפשוטו זה מצד שזה משכנתא בלא נכיתא אמנם נרי הרמב"ם חילק בהלכה ז' בין אם זכה בגוף הקרקע או לא ושם הראב"ד לא השיג אמנם יתכן שס"ל שכל שזה אסמכתא חשיב שאין כאן קציצה וכמו שביאר המחנ"א סימן י"ח שלכן בדין של משכן לו בית הראב,ד העמיד במעכשיו דאל"כ שזה אסמכתא לא חשיב ריבית קצוצה ע"ש וצ"ע בזה בסוגיא דמשכנתא

ח] עיין מחנ"א סימן ט"ז שדן בנתן אבק ריבית שאינה יוצאה בדינים ולא ידע שזה ריבית האם הוי טעות והביא מההגהות אשרי בסוגין שביאר שזה אומדנא שאם היה יודע שזה ריבית לא היה נותן לו אמנם לכאורא צ"ע דכאן הרי לא היה דעת מפורשת לתת בתור ריבית רק דנין שזה יועיל מצד שמחילה בטעות הוי מחילה ולגבי זה אמרינן שכאן ודאי לא היה רוצה אבל איפה שהיה דעתו להקנות ריבית רק שלא ידע שזה אסור יתכן שהאיסור זה לא בגדר אומדנא דמוכח שלא רוצה ועיין נתיבות שלום במבוא בסופו

ט] מבואר בגמ' שבפירות דקל שזה זביני אם אכל הפירות זה בסדר וצ"ע עד כמה שלא חל המכר למה אין כאן איסור של פסיקה על הפירות והרי בפשוטו ודאי שבתחילה שילם פחות מפירות גמורים ועיין חוות דעת קע"ב ד' בסופו ובעוד דוכתי שהוכיח מכאן את יסודו שכל שהמקח הוא על משהו מסוים ואין חיוב על הגוף אפילו שלא חל כלום אין בזה איסור ריבית אמנם צ"ע שכאן זה בהוזלה והרי נקט בכמה דוכתי שלגבי הוזלה לא מועיל סברא הנ"ל ועיין מחנ"א סוף סימן ל' מה שהביא בזה אמנם בהגהות מרדכי סימן תל"ג כתב וז"ל ובמוכר פירות דקל החזיק בדקל לקנות פירותיו לכך ליכא ריבית ולא לקנות דקל לגופיה לצורך פירת דא"כ אף לרבנן יכול לחזור וכו' עכ"ל ולכאורא הכונה שכל שעשה קנין בדקל אפילו שלא חל כלל אבל מדרבנן דנים כאילו זכה בדקל לפירותיו וצ"ב

# סוגיא דמשכנתא [א]

**כדאי ללמוד הגמ' ס"ז. – ס"ח. במשנה ולאחר זה ללמוד קטע קטע**

**ההיא איתתא – אמר מר [טושו"ע קע"ד א' ג' קס"ד ס"ד]**

**עיין רמב"ן מד"ה ור"ח ז"ל ובמלחמות, וברשב"א בסוגין ובד"ה עבד[מושמא יצא להם] ובס"ב. ותוס' ס"ד: ד"ה לא ובמהרש"א שם ועיין ריטב"א ביאור סוגין וברמב"ם פ"ו ה"ד עד סוף הפרק ובהשגות הראב"ד ועיין ב"י סימן ר"ז ס"י שסיכם כל השיטות ועיין חידושי הגר"ח בביאור דעת הרמב"ם ובבית מאיר סימן קע"ד [ועיין לחם משנה בתחילתו בסופו ובמחנ"א י"ב] ובפנ"י האריך בהרבה פרטים בסוגין ועיין תוס' ס"ה: בד"ה לכשיהיו ובח' רעק"א ערכין ל"א.**

**א. לא קץ – עיין ריטב"א ובביאור סברת רש"י עיין לח"מ פ"ו ה"ז בתחילתו ובמחנ"א י"ב ובחידושי הגר"ח**

**ב. צ"ע שרש"י ס"ב. אומר שזה לא בטוח ולא מצד לא קץ – עיין לח"מ הנ"ל ועיין פנ"י בד"ה והנראה ובד"ה אמר ליה ועיין אבי עזרי פ"י ממלוה ולוה בד"ה אולם**

**ג. רש"י בד"ה ה"נ – עיין גידולי תרומה שמ"ו ח"ב אות ח' שהקשה סתירה מרש"י לעיל**

**ד. תוד"ה פרי – עיין בעה"מ ורמב"ן במלחמות שהקשה שכאן זה לא טעות ועיין פנ"י בד"ה אלא צ"ל ובחוו"ד קע"ג סק"ד**

**ה. בביאור ר"ת – עיין מהרמ"ש**

**ו. האם רבינא חולק גם בזביני – עיין רשב"א בשם הראב"ד**

**ז. בהא דרבינא אפיק פרי – הראשונים הקשו סתירה מלעיל ס"ב. – ועיין רי"ף בסוגין ובעל המאור ורמב"ן וברשב"א לעיל ס"ב. ועיין רמב"ם פ"ו ה"ז ובמ"מ שם ועיין לח"מ בסופו מה שתמה עליו ובחידושי הגר"ח [ועיין אבן האזל פ"ו ה"ד בד"ה ובעיקר מה שתמה עליו] ועיין בית מאיר סימן קע"ד שביאר הר"מ על דרך ר"ח ועיין ב"י סימן ר"ז ס"י שסיכם השיטות בטעם שאפיק פרי ועיין ש"ך קע"ד סק"א ובבית מאיר שם**

**ח. ביסוד הקולא של משכנתא ללא נכיתא – עיין מהרש"א על תוס' ס"ד: ד"ה לא ובתוס"ר שם דמבואר שזה כמו זביני וכן הוא במאירי שם [ועיין מהר"ם] ועיין ב"י סימן ר"ז ס"י שהביא כן בשם הרז"ה [ועיין תוס' בכורות ט"ז] ועיין ביאור הגר"א קס"א סק"ו ועיין פנ"י בסוגין בד"ה והנראה לענ"ד מה שתמה מסוגין [אמנם עיין ביאור הגר"א קס"א י"ד שלא ישכור בפחות זה מדרבנן לתוס' וצ"ע]**

**ט. בהא דערי חומה לא הוי כמשכנתא – עיין תוס' ס"ד: ד"ה לא ובמהרש"א ותוס"ר שם וברמב"ן במלחמות ובחידושים מד"ה ור"ח ז"ל ועיין רשב"א בד"ה ושמא יצא להם מהלך מחודש**

**[י. בדין משכנתא של בית ללא נכיתא – עיין תוס' ס"ד: בשם ר"ת עיין חוו"ד קע"ב סק"ב]**

**י"א. האם משכנתא יש להתיר מצד צד אחד בריבית - עיין בית מאיר קע"ב ד' למה כל צד אחד זה לא כמו משכנתא בלא נכיתא ועיין תוס' ס"ה בד"ה לכשיהיו ובערכין ל"א. בד"ה ובחידושי רעק"א שם ועיין רשב"א בד"ה ושמא יצא להם**

### משכנתא ללא נכיתא

א] מבואר בגמ' שלא סמכא דעתיה והנה בפשוטו הכונה שעל הצד שלא תפדה הקרקע חל מכר ורק על הצד שתפדה הקרקע לא חל מכר אמנם עיין בגליון הגר"א כאן שהביא שהרמב"ם ביאר שלא חל מכר כלל וכן משמעות הרמב"ם לגבי כשיהיו לי מעות וכו' אלא דבפשוטו לפ"ז אין זה צד אחד בריבית ודלא כגירסת הגמ' לעיל ועיין ח' חת"ס בסוגין ובמחנ"א י"ג שהאריכו בזה והנה הגמ' אומרת שזה זביני וצ"ע הרי יש כאן הלואה ודאית וצ"ל לרמב"ם שהיא טעתה וחשבה שזה מכרומבואר חידוש שבכל אופן הוי ר"ק וצ"ע

ב] הגמ' מסתפקת האם זה אבק ריבית או ר"ק ובגמ' מבואר שהסברא שזה א"ר או מצד שלא קץ או כי זה זביני והנה הגמ' לעיל באסמכתא מביאה מר"נ שזה חוזר ועיין רש"י שזה רק מחזי כריבית וזה רק בהלואה ועיין גידולי תרומה שמ"ו ח"ב אות ח' שהקשה הרי בסוגין מבואר שגם בזביני יש צד שזה ר"ק ולמה רש"י לא ביאר שזה ריבית מעיקר הדין ובפשוטו יתכן דמה דרש"י שם כתב שזה מחזי זה מצד סברת הרמב"ן שהרי הוא חשב שחל המכר אבל כאן ידע שלא חל המכר ומה שאוכל הפירות מצד ההלואה ורק כאן זה ריבית קצוצה ולכן כאן אפילו שזה מכר זה אסור שכל חילוק רש"י זה רק בריבית דרבנן אמנם תוס' נקטו שגם כאן שייך מחילה בטעות ובכל אופן הגמ' דנה שזה ר"ק אמנם אם נימא דשם זה ריבית בטוחה וכאן זה ריבית מסופקת א"כ יתכן שלכן שם זה ר"ק וכאן זה א"ר והנה רש"י כתב שר"נ זה דלא כרבה בר רב הונא וצ"ע הרי כאן זה זבינא ועיין גידולי תרומה שכתב שרש"י למד שמדובר במשכנתא וצ"ב

ג] הגמ' אומרת שהסיבה שזה לא ריבית כי לא קץ ועיין ריטב"א שביאר שהכונה שאין כאן ריבית בטוחה כיון שיתכן שלא יהיו פירות ועיין חידושי הגר"ח דבפשוטו כך הרמב"ם ביאר סוגין שנקט שבשדה במשכנתא לא הוי ריבית כי זה לא בטוח שיהיה פירות והנה בפשוטו עיקר הסברא כי לא בטוח שיהיה ריבית וכן הוא בתוס' ע: לגבי שהתנה שיקבל חצי רוח אפילו שמהקרן ודאי לא הפסיד אמנם עיין פנ"י ס"ד: בתוס' ד"ה ולא ובאבני נזר קפ"ב סק"ח שדיקו מלשון הרמב"ם שזה רק מתי שיש צד הפסד מהקרן אמנם האחרונים נקטו בכל מקום לא כך אלא שכל שהרוח לא ברור זה בכלל ההיתר

ד] אמנם רש"י ביאר שלא קץ הכונה שלא קצץ מפורש שיאכל פירות ועיין ריטב"א שתמה על רש"י שמה משנה שלא קצץ הרי זה ודאי שהוא יאכל פירות דעל דעת זה ירדו ועיין חידושי הגר"ח שביאר שיש כאן הלכה מדיני קציצה בריבית שצריך שיהיה קציצה מפורשת אמנם עיין לח"מ ריש ה"ז שכתב להסתפק בכונת רש"י האם כונתו שהעיקר שידברו מפורש על הפירות או שהכונה שצריך שיזכירו לשם ריבית [והכונה שיתכן שאכילת הפירות היא בגלל שיש צד מכר או שהקרקע ממושכנת לו ובין כה לא רוצה שישתמשו בה מצד המשכונא כדי שיחשב שזה אצלו] ונקט כצד השני [וכן הוא בלשון ר"ת בספר הישר סימן תקע"ה] וכתב שלפ"ז גם הרמב"ם שהעמיד מפורש שסיכמו שיאכל פירות זה יכול להחשב לא קץ אמנם במחנ"א י"ב נקט שכונת רש"י שלא דיברו מפורש על הפירות וכן מבואר מקושית הריטב"א על רש"י

והנה צ"ע שרש"י לעיל הרי ביאר שהסיבה שמשכנתא ללא נכיתא זה לא ריבית בגלל שלא בטוח שיהיה פירות וכאן מבואר בגמ' טעם אחר בגלל שלא קץ דהינו שלא דיברו מפורש על הריבית ועיין פנ"י שתמה עוד הרי מבואר בגמ' שגם משכנתא בנכיתא יש בזה הקולא והרי שם מדברים מפורש על הניכוי וע"ש שכתב שהגמ' כאן דנה מצד שלא אמרו מפורש וזה סברא גם בבית וחצר אמנם יש עוד סברא מצד שזה לא בטוח וזה אפילו כשלא אמרו מפורש וזה על דרך הרשב"א לעיל ס"ב. שסוגין מדובר בבית [אמנם צ"ע שרש"י כתב מפורש שמדובר בשדה אמנם יש צד שכרם זה אחרת] אמנם עיין לח"מ וכן במחנ"א י"ב דמבואר שנקטו שצריך להגיע לשני הסברות דהינו שודאי שעיקר הסברא שזה ריבית לא בטוחה אלא שזה רק בצירוף למה שזה לא קץ והנה אם נימא שצריך קציצה לשם ריבית א"כ בסתמא לא מזכירים שזה לשם ריבית אמנם אם נימא שצריך שלא ידברו על הריבית צ"ל שבנכיתא באמת טעם היתר מסיבה אחרת או ששם זה מתפרש שזה לא ריבית אלא שזה על האכילה זה כמו שלא דיברו על זה

אמנם צ"ב מה הצירוף של שני הסברות ועיין אבי עזרי פ"י ממלוה ה"ד שכתב לבאר דהנה יש להקשות מה הסברא שזה ספק הרי הזכות בקרקע לפירות זה גם שוה ממון וע"ש שכתב לבאר שבאמת זה ההבדל אם קץ או לא שאם קוצץ א"כ זוכה בקרקע ולכן הוי ריבית ואם לא קוצץ א"כ הגדר שרק מרשה לו לאכול וזה לא זכות בקרקע וכאן עוזר הסברא שזה לא ודאי עוד כתב לבאר שבאמת החיסרון כדביאר הגר"ח שלא קצץ מפורש אבל כל שיש ודאי ריבית רואים הדבר כקציצה ורק כשהריבית לא ודאית לא רואים הדבר כקציצה וע"ש שהקשה דבגמ' ריש פרקין לגבי סאה בסאה הגמ' דנה שזה ריבית קצוצה אם בתר בסוף והרי זה לא ריבית בטוחה אמנם לנ"ל שכל החיסרון כי לא קצץ והרי שם מדובר שקצצו מפורש אמנם לפשטות שגם בקצצו מפורש יש ההיתר של ריבית לא בטוחה א"כ צ"ב מה נידון הגמ' בסאה בסאה ואולי באמת הצד לאסור הוא רק אם נימא שללא נכיתא זה ריבית קצוצה

ה]עיין תוס' שנקטו שמשכנתא ללא נכיתא לא הוי ריבית ותמהו א"כ למה הגמ' כאן מכריע שזה ריבית ותירצו שבאמת הגמ' כאן דנה מצד משכנתא ללא נכיתא והכריעה שזה לא חיסרון מצד שלא קץ ומה שרבינא הוציא זה מסיבה אחרת כיון שזה מחילה בטעות וכר"נ לעיל ועיין רמב"ן במלחמות שתמה איזה מחילה בטעות יש כאן הרי כאן אמר מפורש שאם יהיה לו כסף הוא יוכל לחזור ולקנות ועיין פנ"י שכתב שצ"ל שהם סברו שבאמת המכר חל על כל הצדדים ואחרי זה התברר שחשיב תנאי וזה לא חל על צד המכר וממילא חשיב מחילה בטעות ועיין חוו"ד קע"ד סק"ג שלפ"ז בהתנה מפורש לכשיהיו לי מעות תחזיר הוי א"ר והנה לפ"ז מבואר שרבב"ח חלק ונקט שזה לא מוגדר כמחילה בטעות ומצד ריבית לא הוי ריבית והנה לפ"ז מדויק בגמ' שאם משכנתא הוי ריבית קצוצה גם כאן זה ריבית קצוצה אפילו שהוא אכל לא בתור ריבית אלא בגלל טעות וזה דלא כסברת הרמב"ן לעיל וכמבואר ברש"י שזה רק מחזי כריבית ובאמת ברמב"ם בהלכות מכירה לגבי מק"ט כתב שמשלם הפירות והמ"מ ציין לסוגין ומבואר שזה מצד ריבית ומבואר שנקט שכה"ג הוי ריבית קצוצה וצ"ע ועיין בעל המאור שכתב על דרך תוס' אלא שכתב שיש משכנתא שזה גם אסמכתא וגם בזה רבינא ס"ל שיוצאה בדינים וצ"ב מה המציאות

ו] הגמ' אומרת שיש סברא לחלק בין זביני להלואה והנה לראשונים שכאן זה היה טעות דהינו שבאמת הפירות נאכלו בתור זביני א"ש הסברא שזה לא ריבית וכנ"ל ברמב"ן ס"ו: ולכן אפילו לרמב"ם שכאן לא חל מכר כלל בכל אופן אם מדובר שהיה טעות א"ש שזה סיבה שלא יהיה ריבית אבל אם נימא שמדובר שהכל מדעת א"כ צ"ב הסברא הרי הצד ריבית אם יחזור ויקח הקרקע ועיין ריטב"א שביאר שכונת הגמ' לא שלמפרע יתבטל המכר אלא מכאן ולהבא ובכל אופן זה ריבית כיון שהמטרה של העסק בשביל הריבית ובזה דנה הגמ' שאם זה לא ריבית ברורה וזה בצורה של מכר זה יותר קל ולפ"ז יש לבאר גם לשאר הראשונים שכיון שהסיבה שאוכל מצד הצד מכר יתכן שזה סברא בעצם להתיר כמבואר ברש"י בערכין ויתכן שזה צירוף למה שזה לא ריבית ברורה שזה חסר בצורה של הלואה בריבית אמנם לדעת הרמב"ם שכאן ודאי לא חל מכר ואם נימא שזה לא היה טעות א"כ לכאורא אין כאן צד מכר כלל וצ"ע

והנה הגמ' אומרת שרבינא הוציא פירות ועיין בהשגות הראב"ד על הבעל המאור ובשטמ"ק וכן הביא הרשב"א בשמו שזה רק במשכנתא אבל בזביני ודאי שזה רק א"ר והוסיף שכיון שזה צד אחד בריבית ולר"י מותר לא יתכן שלרבנן זה יהיה איסור דאוריתא ולפ"ז יתכן שסברת הגמ' בזביני מצד שזה צד אחד בריבית אמנם עיין רשב"א שתמה הרי הגמ' בתחילה הסתפקה ועוד שלרבא נחלקו בריבית על מנת להחזיר לא בצד אחד בריבית וא"כ יתכן שבאמת לכו"ע זה אסור מדאוריתא ויתכן שהראב"ד נקט כתוס' ס"ג. שגם לרבא יסוד המחלוקת בדאוריתא האם צד אחד בריבית מותר

ועיין רמב"ן שהביא ראשונים שבזביני רבינא הוציא ובמשכנתא הוא לא הוציא והרמב"ן דן מצד שמשכנתא זה יותר קנוי והוכיח שזה פחות קנוי דהרי לגבי מוכר בית הכנסת מבואר בגמ' שלמשכן אותה אסור ולמכור על תנאי מותר חזינן שכה"ג אכילת הפירות זה פחות סיבה לריבית ומבואר ברמב"ן שבזביני יש סיבה לדון שזה לא ריבית דחשוב שזה קנוי לו ואכילתו בתור קנינו וגם על הצד שיתברר שלא היה מכירה וצ"ב עומק הסברא בזה

ז] הראשונים הקשו דבסוגין מבואר שמשכנתא בלא נכיתא זה ריבית קצוצה ולעיל ס"ב. מבואר שרבינא ס"ל שזה אבק ריבית וזה לא יוצא בדיינים ועיין לעיל דתוס' נקטו שסוגין זה מצד טעות אמנם הרמב"ן דחה שכאן זה מצד ריבית ולכן ביאר שהגמ' לעיל זה באתרא דלא מסלקי וכן הוא בהשגות הראב"ד אבל במסלקי באמת זה יהיה ריבית קצוצה וברשב"א לעיל ס"ב. הביא מרש"י לחלק בין בית ששם לא מצוי הפסד ולכן הוי ר"ק ולפ"ז העמיד סוגין בבית וצ"ע דבגמ' מבואר שמדובר בקרקע אמנם דעת הראב"ד שכרם חשיב שלא שכיח הפסד ואולי יש להעמיד סוגין בכרם אמנם רש"י לעיל כתב שכרם מצוי הפסד [והנה ברשב"א מבואר שסברת רש"י לחלק בין בית לשדה זה לא רק כלפי נידון דרבנן של נכיתא אלא זה גם לגבי דאוריתא ואין הדבר מוסכם]

ח] מבואר בגמ' בערכין שיש מחלוקת בריתות האם בית בבתי ערי חומה יש כאן ריבית והתורה התירתה או שזה לא ריבית כלל והגמ' בתחילה מבארת שנחלקו בצד אחד בריבית האם זה מותר ושנחלקו במחלוקת ר"י ורבנן והגמ' דוחה שלכו"ע צד אחד בריבית אסור ונחלקו בריבית על מנת להחזיר והנה צ"ע מה הצד שזה ריבית גמורה ולמה שלא יהיה כאן ההיתר שזה משכנתא ללא נכיתא ועיין רמב"ן שהוכיח מכאן שקי"ל שזה ר"ק וכדעת הרי"ף ובדעת רבב"ה שס"ל שזה א"ר כתב שצ"ל שס"ל כתנא דהמשנה שזה כעין ריבית אבל זה לא ריבית והתוס' ס"ד: כתבו בשם רש"י לחלק בין בית שאין בזה הפסד לשדה שמצויה בזה הפסד אמנם דעת ר"ת שאין חילוק וגם בבית יש את ההיתר של משכנתא ועיין תוס' שם שכתבו שכונת הגמ' שזה ריבית מדרבנן ותוס' בערכין כתבו שהכונה של המשנה שמסברא זה ריבית אמנם נלמד מכאן ההיתר של משכנתא ללא נכיתא ולמ"ד צד אחד בריבית מותר אין מכאן מקור ועיין רעק"א שתמה שא"כ מנ"ל לר"י שמותר משכנתא ללא נכיתא הרי לדבריו יש להתיר מצד שזה צד אחד בריבית והנה מבואר מכל הראשונים שאפילו ששם לא חל קנין משכנתא בכל אופן יש ההיתר של ריבית שהיא לא בטוחה ודלא כדעת הרמב"ם שחילק בין משכנתא למכר בטעות או אסמכתא ועיין לקמן

ט] והנה בפשוטו מבואר מכל הראשונים שהנידון של צד אחד בריבית אין זה ענין ליסוד ההיתר של משכנתא בלא נכיתא דהינו שזה היתר נפרד ולכאורא יש להקשות שאם יש היתר של ריבית לא בטוחה א"כ למה צד אחד בריבית אסור הרי זה ריבית לא בטוחה ועיין בית מאיר סימן קע"ב ס"ד שביאר שכיון שבצד הלואה יש ודאי ריבית זה לא סיבה להתיר דרק במקום שגם הקציצה היא מסופקת זה סיבה להתיר אבל במקום שיש צד הלואה וצד מכר ובצד הלואה יש ודאי ריבית אין זה ענין להיתר של ספק ריבית אמנם עיין רשב"א בסוגין [בד"ה ושמא יצא להם] שכתב שהמקור שמשכנתא בלא נכיתא מותר זה מהמ"ד שצד אחד בריבית מותר ואדרבא כל סיבת היתר דקי"ל כר"י ע"ש שהאריך והנה במשכנתא הספק ריבית הוא מצד שאולי לא יהיה פירות ולפ"ז משמע שגם סברת הגמ' להתיר צד אחד בריבית זה מצד שאולי לא יהיה פירות ויתכן דשם גם אם ודאי יהיה פירות אבל יש להתיר מצד שיש ספק הלואה בריבית וזה גם סיבה לצד אחד בריבית והנה צ"ע שהרי הראשונים הקשו מסאה בסאה שזה צד אחד בריבית ותירצו או שצריך צד מכר או ששם זה לא תלוי בלוה והמלוה ולכאורא א"כ בכל משכנתא ללא נכיתא זה לא תלוי בהם ואולי כיון שיכול לסלקו לכן זה בכלל ההיתר אמנם הרי בגמ' אמרו כי לא קץ וצ"ע

י] והנה עיין תוס' ס"ה: שהקשו לר"י שצד אחד בריבית מותר למה אין להתיר כל משכנתא ללא נכיתא ולא היה איסור אפילו מדרבנן ותירצו דשם כיון שגם יורשיו יכולים לפדות א"כ זה לא בכלל ההיתר של צד אחד בריבית ובתוס' בערכין ל"א. תירצו שצריך צד מכר וכאן כיון שיכול תמיד לפדות חשיב שאין כאן צד מכר ועיין רעק"א שהקשה שקושיתם צ"ב שהרי כאן אין צד מכר שגם אם לא יפרע החוב ויגבה הקרקע מה שאכל עד שהחליטו לגבות זה היה בתור ריבית וא"כ מה שייך כאן לדון מצד צד אחד בריבית וכן תוס' בערכין מבואר שבאמת יש כאן מצד אחד דהינו אם לא יפדה הקרקע וצ"ע שגם לצד זה יש כאן ריבית ובפשוטו מבואר בתוס' שאם יחליט הקרקע ולא יגבה אותה כה"ג יחשב שמראש הקרקע כמכר שכיון שזה ניתן כמשכון זה כמקצת קנין והגביה זה גמר הקנין הראשון [וכמבואר בתוס"ר וברשב"א ס"ו. שלא צריך קנין כדי לזכות במשכנתא] ועדין צ"ב והנה לפ"ז יש לבאר שלכן הרשב"א נקט שבכל משכנתא יש להתיר מצד שזה צד אחד שעד כמה שלא יפדה הקרקע הוי צד אחד בריבית אמנם צ"ב לשון הגמ' לא קץ

י"א] עיין רמב"ם דמבואר בדבריו שנקט שמשכנתא בלא נכיתא זה רק א"ר אמנם כתב שני חילוקים א. שזה רק בשדה ולא בחצר או בית ששם יש ודאי פירות ב. שזה רק במשכנתא ולא באסמכתא ובביאור החילוק עיין חידושי הגר"ח שביאר דבמקום שזכה זכות בקרקע א"כ אחרי זה כשלוקח הריבית זה כבר בתור ארעי אשבח וכה"ג צריך לדון שהריבית זה הזכות בקרקע אבל במכר בטעות או אסמכתא שלא היה לו קנין בקרקע רק שסיכמו שיקבל כה"ג עד כמה שיש פירות זה ריבית גמורה והנה צ"ב אבל למה לא נימא שהזכות עצמה נחשבת ריבית ובפשוטו צ"ל שכיון שהשוי הממוני של הזכות זה מצד הגביה בסוף חשיב שזה לא ודאי וצ"ב הרי זה שוה ממון וצ"ל שכאן לא לקח דבר זה בתור השוי של זה אלא בתור הצד שבסוף וצ"ע

והנה הרמב"ם כתב שהורו רבותי שזה ר"ק וטעו שלא חילקו בין בית לשדה ועיין חידושי הגר"ח שהיה מקום לבאר שהכונה שהקושיא מבתי ערי חומה ודבריו צ"ע ששם הרי אין לו קנין משכנתא ולרמב"ם אין שם ההיתר של משכנתא ועיין אבן האזל מה שביאר בזה ועיין מ"מ שביאר שהכונה הסתירה בדברי רבינא אמנם צ"ע שהרי הגמ' כאן מדברת גם בשדה והנה הרמב"ם באמת העמיד סוגין בחצר וכה"ג הרי לדעתו אין ההיתר של משכנתא ולפ"ז אין סתירה זו מקור לחילוק הרמב"ם בין בית לשדה ועיין לח"מ שכתב דבפשוטו כונת הר"מ להקשות את קושית רש"י למה לא ידור בחצרו בפחות ומזה חילק בין בית לחצר [דהינו שנקט שיסד היתר של נכיתא כי ללא נכיתא זה דרבנן] אמנם בחידושי הגר"ח כתב שהכונה שאם גם בית אסור חזינן שגם בודאי רוח יש ההיתר וא"כ אין סברא לחלק בין משכון לאסמכתא ורק כיון שצריך ודאי לכן יש מקום לחלק ע"ש אמנם צ"ע שאם לא מצד שזה ספק מה הצד להתיר וצ"ל כי לא קץ דהינו שלא אמר מפורש וצ"ע בכל זה

י"ב] בעיקר ההיתר דמשכנתא עיין תוס' ס"ד: שהביא מר"ת שזה סברא מיוחדת במשכון שכיון שזה משועבד למלוה הלוה לא יכול להשתמש בזה ועיין חוו"ד קע"ב ב' שביאר שהכונה שזה תרבית ללא נשך שהלוה לא נפסד מזה וצ"ע שהרי מה שמעבידים הקרקע זה חיסרון ועוד שלשון הגמ' כי זה לא קץ ובלשון הרא"ש ור"פ משמע קצת שכל סברת ר"ת רק ביחס להיתר של בנכיתא אבל לא שזה סברא כלפי עיקר ההיתר של משכנתא

י"ג] עיין גמ' ס"ד: שמי שלוה מחברו לא ישכור ממנו בפחות ועיין רש"י שם שהקשה מה זה שונה ממשכנתא במנכיתא שאין בזה איסור אפילו מדרבנן וכתב שכל זה בשדה אבל בבית שאין הפסד אין את ההיתר הנ"ל והרמב"ן כתב לחלק או שכאן זה לאחר הלואה גרע או שכל ההיתר רק כי החוב נפרע על ידי זה ולא שמהצד נותן לו יותר בזול ובתוס' כתבו שמשכנתא כיון שזה כמו מכירה לכן זה סיבה להקל והיה מקום לומר שזה רק סברא כלפי הדין דרבנן אבל כלפי הדין דאוריתא לא חשיב מכר שזה סיבה להתיר אמנם ע"ש שהוכיחו מהגמ' ס"ב. שאומרת הינהו בתורת מכר ושם מדובר ללא נכיתא וכן הוא במאירי שם שהגמ' שם זה סיבת היתר באמת וכן עיין מהרש"א ובתוס"ר שכתבו מפורש שזה סיבה גם למה ללא נכיתא אין בזה איסור מדאוריתא וכן הביא הב"י סימן ר"ז ס"י בשם תלמידי הרשב"א בשם הרז"ה ע"ש ועיין ביאור הגר"א קס"א סק"ו שכתב שהמקור להיתר דרך מקח מהגמ' ס"ב. הינהו בתורת מקח אתי לידיהו ומבואר שזה סיבת היתר במשכנתא וכן נקט הנתה"מ רל"ה סק"ד ובתומים ריש סימן ע"ב ובמהרי"ט סימן קמ"ד ולכאורא לפ"ז אין הסיבה כלל בגלל שזה לא רווח ברור והנה לפ"ז לא קשה מבתי ערי חומה דשם הרי בפשוטו אין קנין משכון אמנם בתוס"ר מבואר שגם שם חשיב משכון ולכן הקשו תוס' אמנם צ"ע שלשון הגמ' לא קץ [ועיין פנ"י ס"ז. שכונת הגמ' לא קץ בתור ריבית אלא כי זה מכור לו וצ"ע] וכן עיין תוס' בבכורות ט"ז: לגבי צאן ברזל שכל שאין רוח ברור זה בכלל ההיתר של משכנתא ושם הרי אין שום קנין למלוה ועיין שו"ע קס"א שלא ישכור בפחות זה ר"ק והגר"א סקי"ד כתב שזה רק לרש"י אבל לא לתוס' והביא מתוס' ע: שכתבו שזה דרבנן מצד ר"ת שמדמה בית לחצר ולכאורא מבואר מזה שגם בחצרו שזה לא ממושכן יש את ההיתר שזה לא בטוח ומבואר לכאורא שכל הסברא של ממושכן זה רק כלפי הדרבנן אמנם בתוס"ר הנ"ל מפורש שהקושיא מבתי ערי חומה כי זה נחשב ממושכן וראיתי מביאים מהעיטור שביאר שלכן לא ידור חנם זה ר"ק ואין ההיתר של נכיתא כי כאן זה לא מכור לו וכנ"ל וצ"ע

והנה יש כאן חידוש גדול שמשכון זה כמכר והרי הגמ' בע"ב אומרת ששביעית משמטתו וכן שיכול לסלקו אפילו מתמרי דעל בודיא והנה עיקר הדבר שדין משכנתא זה כעין מכר עיין רשב"א ותוס"ר ס"ו. שהקשו איך משכנתא לאחר מתן מעות זה חל ללא חיסרון של אסמכתא הרי חוב לא קונה ותירצו שכיון שזה ממושכן כלפיו אם רצה לקנות לא צריך מעשה קנין נוסף ובתוס"ר כתב שהמעות מראש הם מועילם לקנין שקבלת המשכון זה כהתחלת קנין ועיין לעיל דהבאינו מתוס' בערכין שנקטו שכל משכנתא אם לא ישלם בסוף חשיב שלא היה כאן הלואה בריבית ומבואר שהוי כמכר ויתכן שממילא זה סברא לראות ביחס לריבית כאילו קנה הקרקע לזמן עד שיחזיר המעות וצ"ע בכל זה

]לענין פסק הלכה במשכנתא ללא נכיתא עיין שו"ע קס"ד ס"ד דבהלוהו על שדהו שאסמכתא לא קניא הוי ר"ק וכן פסק בסימן קע"ד ס"א בהלוהו על שדהו ואמר לו כשיהיה לך מעות תחזירם לי שזה ר"ק ובפשוטו מבואר שפסק כראשונים שמשכנתא הוי ר"ק והרמ"א קס"ד לגבי אסמכתא כתב שתוך ג' הוי א"ר מצד שזה ללא נכיתא ועיין ש"ך קע"ד סק"א לגבי מכר שדה ואמר לכשיהיה לי מעות תחזיר שהקשה למה הרמ"א לא השיג שזה רק א"ר ועיין בית מאיר שכתב שהיה מקום לומר שהרמ"א פסק כרמב"ם שרק במקום שיש קנין משכנתא זה א"ר אמנם הש"ך נקט שודאי פסק כתוס' ובאמת יש מקום לומר שגם השו"ע רק פסק כרמב"ם ובמשכתא באמת מתיר רק שלגבי אסמכתא הרמב"ם נקט שמדובר שזה לא ממושכן לו והרא"ש נקט שזה ממושכן ובזה השו"ע פסק כרמב"ם וצ"ע

# המשך סוגיא דמשכנתא

**יש ללמוד הגמ' עד ס"ח. חכירי דנרשאי [דבר זה ילמד בנפרד סימן קס"ד וקע"ב ס"ב] כדאי לראות רמב"ן רשב"א ורא"ש באריכות טושו"ע סימן קע"ב ס"א ג' כדאי לראות הגמ' ע"ג: ובראשונים שם [את החלק של סלוקי בלא זוזי נלמד אי"ה בהמשך ביחד אם הסוגיא ס"ד: בדין דר בחצר חברו וכדאי רק ללמוד מה שנוגע לפשט סוגין]**

**א. סיכום שיטות הראשונים – עיין לח"מ פ"ו ה"ז ועיין ביאור הגר"א ריש סימן קע"ב**

**ב. בגדרי ההיתר של נכיתא – עיין ס"ד: רש"י תוס' רמב"ן ורשב"א בדין לא ישכור בפחות ועיין שו"ת הרשב"א ח"ב סימן רי"ג בד"ה תשובה [ועיין חו"ד קע"ב סק"ג] וע"ש בחידושי רעק"א בסתירת דברי הרמב"ם ועיין מקו"צ פ"ו ה"א בשם החדרי דעה [ועיין רעק"א סימן קס"ו שהביא מהרשב"א] ועיין רש"י ב"מ קי"ד: בד"ה מאי קאמר ובחוו"ד קע"ב ב' ועיין רמב"ן בד"ה וזו שגגת לגבי אם שטפה נהר [ועיין רשב"א ק"י.] [ועיין ביאור הגר"א חו"מ רי"ב ס"ו מה שכתב לישב קושית רש"י] ועיין עוד שו"ת הרשב"א מכת"י הוצאת מ"י סימן של"ט הובא בב"י סוף סימן קע"ב וע"ש עוד בסימן פ"ג ועיין ח"ב סימן רי"ג לגבי נכיתא כשאין צד הפסד]**

**. האם סברת תוס' זה רק ביחס לנכיתא – עיין מהרש"א ומהר"ם ועיין תוס"ר ובמאירי ועיין תוס' לקמן ע: לגבי לא ישכור בפחות בטעם דהוי דרבנן ועיין פנ"י ס"ז. בתוס' ועיין טור בהעתיקו הטעם להתיר בבית**

**ג. האם נכיתא בבית עוזר לרש"י – עיין רמב"ם ועיין ריטב"א ס"ז. בד"ה אמר בסופו ועיין לח"מ וברמב"ן ס"ד: ובביאור הגר"א בסיכום השיטות**

**. בדין קיבל אחריות על בית – טור סימן קע"ב ועיין ש"ך סקי"א ובחוו"ד סק"ו ובגר"ז סנ"ב ובחכמת אדם קל"ה ס"ג**

**ד. בענין הילפותא משדה אחוזה להיתר נכיתא – עיין רש"ש ובמיוחס לריטב"א וברשב"א ובחידושי חת"ס ובח' הג"ר מאיר שמחה על הש"ס**

**ה. קיצותא – עיין ריטב"א בביאור ההיתר ועיין רמב"ן ורא"ש האם מדובר במסלקי**

**ו. ביסוד החילוק בין מסלקי ללא מסלקי – עיין ר"ן כתובות פ"א: [מ. מדפי הרי"ף] ועיין ש"ך סימן ע"ב ס"ק קנ"א באתרא דלא מסלקי וגר שמת האם פקע זכותו ועיין שטמ"ק ס"ז: בד"ה האי בשם שיטה ועיין ריטב"א ע"ג: בד"ה אגב לגבי אם הלוה מכר הקרקע [ועיין לקמן אות י"א]**

**ז. בגדר הדין של אתרא דמסלקי [האם הוי קנין פירות] – עיין תוס' ס"ד. בד"ה מה שעיזי ועיין גמ' לגבי ראוי וכו' ועיין רמב"ן בד"ה ומסתברא ועיין לשון הרמב"ם פ"ו ה"ז ועיין מחנ"א ל' בד"ה איברא ועיין תוס' ע"ג: בד"ה השתא שדימו לשכירות ועיין רשב"א ותוס"ר ס"ז. בטעם שמשכנתא לא צריך קנין**

**ח. אתרא דלא מסלקי – עיין ריטב"א ס"ז. סוף העמוד שנקט שזה חמור יותר ועיין מחלוקת רשב"א ורמב"ן לאחר הזמן מה גדרו [ועיין רמב"ן ס"ד: בשם שו"ת הרי"ף] ועיין רא"ש סימן ל"ה מה שנחלק אם הראב"ד לגבי משכנתא שיש זמן שיכול לסלק ויש זמן שלא יכול [ועיין ב"י דתלה דבר זה במחלוקת הרשב"א והרמב"ן] ועיין נימוק"י בשם הראשונים האם מועיל על זה מחילה ועיין שו"ת הרשב"א ח"ג סי"ד [ועיין הלכות רמב"ן על בכורות בסופו מה דנחלק אם רבינו אפרים לגבי משכנתא האם הלוה נחשב מוחזק ועיין בדבריו בב"ב קכ"ה: בד"ה ובודאי שביאר הצדדים] ועיין רמב"ן קו"א כתובות נ"ט בד"ה ושמעינן מה שלמד ממשכנתא לשכירות [ועיין מחנ"א שכירות ט' בתחילתו שהביא מהריב"ש שלמד ממשכנתא לשכירות ועיין שער המשפט סימן שט"ו שחלק בין שכירות למשכנתא]**

**ט. משכנתא דמסלקי האם המלוה כופה לפדותו – עיין רא"ש סימן ל"ד מה שנחלק אם הרשב"א בסוגין ועיין סה"ת שמ"ט ח"ה אות ג' ובשער ל' ח"ב סק"ב ובישוב סוגין עיין או"ש פ"ז ממלוה ה"ד ובריטב"א ועיין מחנ"א מ"ג**

**י. מסלקי אפילו מתמרי – בביאור סוגין עיין ריטב"א, ועיין רשב"א ושאר הראשונים שנחלקו האם זה באיסור ועיין רעק"א בגליון השו"ע ועיין מחנ"א סימן ל' שהוכיח מכאן שזה לא קנין פירות**

**י"א. אמר איזיל ואיתי זוזי – בביאור סוגין עיין רמב"ן [ס"ז. בד"ה והא דאמרינן] וברשב"א [ועיין הגירסא בנימוק"י וכן הוא בפסק הלכה בד"ה ואני תמה ובשו"ת הרשב"א ח"ג סמ"ג בסוף התשובה דמבואר דחלוק כתב או לא כתב בין אתרא דמסלקא או לא מסלקא ועיין ב"י בד"ה כתב הנימוק"י ובס"ג בד"ה כל משכונא] ועיין חוו"ד סק"ח**

**י"ב. משכנתא באתרא דלא מסלקי באיסור ומיחה הלוה – רמב"ן ועיין ש"ך סקי"ז וברעק"א וחוו"ד שם ועיין מחנ"א ל'**

**י"ג. האם צריך מחאה בבי"ד – עיין ש"ך סקט"ו ובחוו"ד סק"ו**

**י"ד. לענין בכורה – עיין טור סימן רע"ח מחלוקת האם הנידון על הפירות או על גבית החוב בקרקע ועיין שטמ"ק בסוגין בשם הראב"ד ועיין קצוה"ח שם**

**ט"ו. בגדר משכנתא דסורא – עיין תוס' ורא"ש וברמב"ן בד"ה ומצאתי ואילך וברמב"ם פ"ו ה"ח ובהשגות הראב"ד ועיין רש"י ב"מ ע"ט. [דנחלקו האם זה כאתרא דמסלקא] ועיין טושו"ע ס"ג וזה תלוי ביסוד ההיתר ועיין שו"ע קע"ד ס"ח ובחוו"ד סק"ז ובשו"ת הרשב"א ח"ג י"ד דן לגבי מחילה ועיין רמב"ן שנקט באפן מסוים שאם זה נפסד המלוה הפסיד ועיין כתובות צ"ה: ברש"י ובריטב"א שם ועיין מקור מים חיים סימן קע"ב לגבי משכנתא דסורא לרש"י בבית ולגבי קבלת אחריות**

**ט"ז. האם במשכנתא דסורא ושאר משכונות יש היתר גם על ריבית נפרדת – עיין בעה"ת שמו ח"ד סי"ח הובא בב"י וברמ"א סוף סימן קע"ב**

**י"ז. האם במשכנתא דסורא המלוה יכול לכפות לשלם החוב – עיין ש"ך קע"ב סק"א ובמקור מים חיים שם**

**משכנתא [ב]**

א] הגמ' דנה באתרא דמסלקא בגדרי אינה יוצאה בדינים ועיין רי"ף שהעמיד בנכיתא ועיין רמב"ן שתמה הרי רבה בריה דר' יוסף ס"ל שגם ללא נכיתא זה דרבנן לכן כתב שהרי"ף למד להלכה שבנכיתא או באתרא דלא מסלקי שאז זה אבק ריבית שהדין כבסוגין

ב] גירסתינו מר בריה דר' יוסף באתרא דמסלקי מותר לאכול בנכיתא וצורבא מרבנן לא יאכל ועיין רש"י ותוס' שהעמידו קיצותא ומשכנתא דסורא הכל במסלקי אבל בלא מסלקי מותר אפילו ללא נכיתא אמנם דעת הרמב"ן והרשב"א שכל הדין של קיצותא זה רק באתרא דלא מסלקי ולכן הביאו שיש שגרסו באתרא דלא מסלקי דהינו שבאמת רק שם התירו בנכיתא וגם בזה רפרם ורב אחא אסרו אמנם גם לגירסתינו כתבו שצורבא מדרבנן שלא יאכל זה אפילו בלא מסלקי והעמידו את קיצותא בלא מסלקי וכן את משכנתא דסורא גם בלא מסלקי אמנם לענין הלכה הרשב"א נקט שבנכיתא מותר תמיד ורק צורבא מדרבנן צריך להחמיר והרמב"ן נקט שלהלכה הכל אסור ורק משכנתא דסורא מותר וכמבואר ברי"ף ודעת הראב"ד שבמסלקא הכל אסור ובלא מסלקא בזה מותר בנכיתא

ג] בעיקר ההיתר דקיצותא עיין ריטב"א שזה כדרך אריסים שכמה שנים האריס מקבל וכמה שנים בעל הבית מקבל אמנם כתב שכל זה בלא מסלקי שודאי יהיה כזה חלוקה אבל במקום שיכול לסלקו בסוף החמש שנים א"כ אין סיבה להתיר אמנם בדעת תוס' צ"ל שכיון שיתכן שישארו חמש שנים אחרי זה ממילא זה מספיק סיבה שכאן יהיה ההיתר של ללא נכיתא ומסתבר שזה לשיטתם שכה"ג זה רק דרבנן

**ביסוד ההיתר דמשכנתא בנכיתא**

ד] מבואר בגמ' שמשכנתא בנכיתא זה סיבה להתיר ועיין רש"י בד"ה באתרא וכן הוא לעיל ס"ד: שביאר שיסוד ההיתר שכיון שיש כאן צד רוח וצד הפסד ולכן זה סיבה להוזלה וכן הוא בלשון הטור סימן קע"ב שזה קרוב לשכר כהפסד והנה עיין רמב"ן שהביא ראשונים שזה רק אם לא מוזיל הרבה אמנם כל הראשונים נקטו שזה גם במוזיל הרבה וכמו בשדה אחוזה וצ"ע שא"כ ההוזלה ודאי מחמת ההלואה והנה לראשונים שמשכנתא זה דרבנן יתכן שכלפי זה התירו בדרך מו"מ וכן הוא בנתה"מ ר"ט סק"א אמנם לראשונים שקי"ל שללא נכיתא זה מדאוריתא ובנכיתא אין בזה איסור וכן לרמב"ם בבית שזה דאוריתא ובכל אופן בנכיתא כתב שזה דרבנן צ"ע סברת ההיתר הרי זה ודאי מחמת ההלואה והנה רעק"א ע"ב: כתב שבהלואה אין ההיתר של קרוב לשכר כהפסד ולכן אסור פסיקה על הפירות וצ"ע שהרי כאן זה הלואה ובכל אופן יש ההיתר של משכנתא בנכיתא שיסודו מצד קרוב לשכר מהפסד ואם בלא נכיתא זה דרבנן יתכן שבנכיתא הקילו אבל לרשב"א בלא נכיתא זה אסור מדאוריתא והתירו בנכיתא וצ"ל שכלפי החלק שמנכה חשיב שזה ניתן בתור מקח ועיין רמב"ן בסוף סוגין שהקשה מה הצד לאסור בנכיתא מה זה שונה ממה שעיזי חולבות מכור לך והרי כאן גם בנכיתא גדולה אסור ותירץ שכאן הרי זה דרך הלואה משא"כ שם שהכסף ניתן בתור המקח והנה לדבריו יסוד ההיתר של מה שעיזי חולבות מבואר גיטין ל. שכיון שיש צד שיפסיד מהקרן לכן חשיב מקח ולא הלואה ולא סתם מצד שכיון שיש צד הפסד וזה סיבת ההוזלה לא חשיב הוזלה ועיין לקמן

ה] עיין משנה לעיל שהמשכיר לחברו לא ישכור בפחות והקשה רש"י מה זה שונה ממשכנתא בנכיתא ותירץ ששם זה קרוב לשכר כהפסד אבל בבית וחצר לא מצוי הפסד ועיין ט"ז קס"ו ב' שלפ"ז בשדה מותר לשכור בפחות [אמנם עיין חת"ס וגליון מהרש"א שדנו שרש"י העמיד המשנה גם במשכנתא] והנה יש לדון האם רש"י זה רק סברא כלפי ההיתר של נכיתא אבל כלפי ההיתר של הדאוריתא ודאי שזה גם בבית או שסברתו גם לגבי הדאוריתא ובב"י סימן קע"ב דייק מהרא"ש שהעתיק המחלוקת ר"ת ורש"י רק לגבי ההיתר של נכיתא ולא לגבי שלא בנכיתא וכן מבואר בהשגות הראב"ד שכל החילוק בין שדה לכרם זה רק לגבי ההיתר של נכיתא אבל לא לגבי הדאוריתא אמנם בתוס' שדנו לגבי בתי ערי חומה ובשאר הראשונים מבואר שזה סברא גם כלפי שלא בנכיתא וצ"ע שרש"י כתב סברא שזה לא קרוב לשכר אבל שלא בנכיתא שיסוד ההיתר כי אין רוח ברור אולי גם רש"י מודה ויתכן שנקטו שאם חשיב שאין הפסד ממילא זה סברא גם כלפי שלא בנכיתא ויתכן עוד שס"ל שעיקר סברת רש"י שכיון שללא נכיתא זה דאוריתא לכן גזרו גם בנכיתא דהינו שכל הסברא של נכיתא זה לא סברא להתיר איסור דאוריתא ורק כשכל הנידון מדרבנן בזה התירו בנכיתא אמנם קשה דהרי מבואר ברמב"ן שלרש"י בית בנכיתא זה דרבנן חזינן שזה סברא להתיר הדאוריתא וצ"ל שנקטו שכל ההיתר של נכיתא זה רק בדבר שללא נכיתא זה דרבנן אמנם לרשב"א שללא נכיתא זה דאריתא בהכרח אינו כן וצ"ע

ו] והנה בעיקר מה דנקטו הראשונים שנכיתא זה סיבה להתיר איסור דאוריתא כגון בבית לרש"י צ"ב שכיון שאין כאן צד הפסד א"כ הוא משכיר לו בפחות מצד ההלואה ולמה אין כאן איסור דאוריתא [וכמדומה שבריטב"א ס"ז. מביא שיטות שבאמת זה איסור דאוריתא] והנה דעת הרי"ד שכיון שמשלם בעד החפץ אפילו שזה בזול תמיד זה ריבית דרבנן ויתכן שגם דעת הראשונים הוא כך ועיין רעק"א שכתב לדון שאפשר לתלות ההוזלה של השכירות מחמת ההקדמת מעות של השכירות ולא מחמת ההלואה ולפ"ז אם יגיד מפורש שזה מחמת ההלואה זה אסור

ז] עיין תוס' שהקשו על רש"י שהרי גם בית יתכן שזה יפול או ישרף או שלא יהיה צורך למלוה ועיין רעק"א שתמה הרי הדין שבנפל הבית הוא לא צריך לשלם וא"כ אין כאן צד הפסד והרי רש"י ביאר שיסוד סברתו שכה"ג אין הסברא של נכיתא דהינו שההוזלה היא ודאי מחמת ההלואה ולא מצד צד הסיכון ולפ"ז ודאי צדקו דבריו אמנם לגבי ההיתר של שלא בנכיתא בזה אין מקום לתמיה שעיקר הסברא שזה רוח לא ברור ואם נימא שתוס' נקטו שעיקר סברת רש"י לחלק בדין דאוריתא א"ש קושיתם אמנם עיין בית מאיר סימן קע"ב בהגהה בסופו שכתב שא"כ שיבארו דברי רש"י כפשוטו שכונתו רק ביחס לסברא של נכיתא וא"ש דבריו ועיין חוו"ד קע"ב סק"ד ששיטת תוס' שכל שוכר שנפל הבית הוי פסידא דשוכר ועיין רעק"א שדן שאפילו אם בשכירות זה פסידא דמשכיר אבל במשכנתא זה פסידא דהמלוה וצ"ל שכאן יש לו קנין פירות וזה עדיף משכירות שיסודו שאוכל משל בעל הבית אמנם לפ"ז תמה שרק לשונו של רש"י קשה אבל כלפי משנתינו אין מקום לקושיא כיון שאין כאן צד הפסד

ח] עיין תוס' שהביאו לבאר בשם ר"ת שרק במשכנתא מותר כיון שהלוה לא יכול להנות מהבית והרא"ש ביאר שהכונה שזה לא נחשב שמשכיר בפחות שכל מחיר שמקבל ממנו זה שוה לו ובחוו"ד קע"ב סק"א כתב שזה נחשב תרבית ללא נשך כיון שהלוה לא מופסד מזה וע"ש שכתב שכל מה שתוס' חלקו על ר"ת זה רק בשדה אבל בבית שבאמת יכול למנוע ממנו מלשבת בבית דזה יחסר במשכנתא כה"ג ודאי חשיב תרבית ללא נשך אמנם אם המלוה משכיר לאחרים לכאורא כה"ג צריך להיות אסור וכן הוא בתור"פ אמנם משמעות הראשונים שחלקו על ר"ת גם לגבי בית ועיין טור שכתב שאם הלוה קיבל אחריות על הבית אסור גם לר"ת דהינו שנקט שגם לר"ת צריך גם שזה יהיה קרוב לשכר כהפסד ולא שכל ההיתר כי ללוה אין מה לעשות אם זה ועיין ב"י שהקשה הרי יש צד הפסד שאולי לא יצליח להשכיר את זה או שלא יצטרך הבית וכתבו האחרונים שזה לא מספיק סיבה להתיר ללא הסברא שיפול הבית וכדו'

ט] עיין תוס' שביארו שרק במשכנתא שזה כעין זביני יש ההיתר של בנכיתא ולא בדר בחצרו חנם והנה בפשוטו כל סברת תוס' ביחס להיתר של בנכיתא אבל בלא נכיתא שם יסוד ההיתר כי הרוח לא ברור וזה לא קשור למה שזה כעין מכר וכן בפשוטו מוכח מקושיתם מביתי ערי חומה דשם בפשוטו זה לא כעין זביני אמנם עיין מהרש"א שנקט שסברת התוס' זה גם לגב שלא בנכיתא וכן הוא בתוס"ר שהוסיף בקושיא שבתי ערי חומה זה כמו משכנתא ועיין בעיטור בערך פותיקי שבאמת ישב שלא ידור חנם שכיון שזה לא זביני לכן שם אין ההיתר של משכנתא וכן הוא בנתה"מ רל"ה סק"ד ועיין פנ"י ס"ז. בתוס' שם שהקשה שהרי הגמ' אומרת שלא קץ וביאר שהכונה שכיון שזה זביני זה לא מתפרש כקציצה של ריבית אמנם יתכן שגם לתוס' זה בצירוף שזה לא רווח ברור וכסברת הריטב"א שצירף הסברא שזה לא רוח ברור לזביני אמנם עיין ביאור הגר"א קס"א דלתוס' הדין שלא ישכור בפחות זה ודאי דרבנן וכן הוא בתוס' ע: ובבכורות ט"ז: ורק לרש"י בבית יתכן שזה דאוריתא וכן משמע ע: בתוס' שתלו הדין לא ישכור בפחות האם זה דאוריתא ברש"י ותוס' ועיין תוס' בכורות ט"ז: שכתבו שנכסי צאן ברזל אין בזה ריבית דאוריתא כיון שהרוח לא ברור ולכאורא שם זה לא משכנתא אמנם בתוס"ר ע: כתב שזה כמו משכנתא וצ"ע

י] ועיין רמב"ן ורשב"א שישבו שכל ההיתר במשכנתא מצד שזה מגרע מהחוב משא"כ כאן שהחוב קיים רק שעושה לו שכירות בזול ולכאורא הכונה שיסוד ההיתר שדנים שהכסף מראש ניתן בתור מקח על שכירות בזול אמנם צ"ע שהרי שאר הכסף זה הלואה ומה שמכר לו בזול זה מצד ההלואה והנה לשיטות שגם ללא נכיתא מותר יתכן שכל חילוקו זה סברא בדרבנן אמנם לרמב"ן הרי זה סברא דאוריתא ועיין ברמב"ן שדימה למה ששדי מכורה לך מותר והנה שם ביאר הרמב"ן שהכונה שיש צד שגם את הקרן לא יקבל ולכן זה דרך מכר כמבואר ברמב"ן בגיטין ל. [ולפ"ז תוס' והרמב"ן נחלקו לשיטתם בגדר ההיתר דמה שעיזי וכו' דלתוס' שזה מצד שזה קרוב להפסד ולא חשיב ריבית א"כ זה גם היתר כאן ולרמב"ן שזה מצד שלא חשיב הלואה א"כ כל שזה לא על חשבון הקרן זה לא שייך אמנם עיין תוס' ס"ד. שאם לא מצוה הפסד אין להתיר מצד מה שעיזי וכל ההיתר במשכנתא כי קנה בקרקע זכות שימוש] אבל לכאורא אם זה משכנתא לקצת זמן א"כ לא יתכן שיפסיד וצ"ל שכיון שאם בשנה הזו יפסיד גם ממה שהורידו מההלואה יצא שקיבל פחות לכן זה סברא להתיר את הכל וצ"ע ועיין רמב"ן וכן הוא ברשב"א ובריטב"א שהוסיפו שכל חובו כלה במשכנתא דהינו שכיון שאם לא יסלקו יגבה את כל החוב בצורה זו ממילא אפשר לראות הכל כמקח אמנם צ"ע שהרי הרמב"ן הביא שו"ת הרי"ף שגם במשכנתא לזמן מסוים ואחרי זה לא אוכל פירות בכל אופן זה בכלל ההיתר של משכנתא וצ"ל שנקט לשון זה לרוחא דמילתא אבל לא שזה עיקר ההיתר ועיין רמב"ן שהביא עוד לישב שיש לחלק אם זה בשעת הלואה או אחרי זה וע"ש שחלק שגם אחרי זה שייך שיזכה זכות של משכנתא על ידי קנין והנה למבואר כל ההיתר בנכיתא רק אם יש צד הפסד וזה רווח לא ברור אמנם עיין שו"ת הרשב"א ח"ב סימן רי"ג בד"ה תשובה דמשמע שגם אם זה נכיתא שברור שלא יפסיד זה גם בכלל ההיתר כיון שזה דרך מקח ע"ש ועיין רשב"א ק"י: ד"ה מלוה וצ"ע

והנה בפשוטו רש"י ותוס' שלא ישבו כראשונים משמע שס"ל שגם מתי שזה לא ניכוי החוב יש ההיתר של נכיתא אמנם עיין גליון מהרש"א שכתב לדון שרש"י הבין שהמשנה מדברת גם במשכנתא אבל ודאי שאם זה לא בית ממושכן לא שייך ההיתר אבל כתב שאין זה במשמעות תוס'

י"א] הרמב"ם כתב שגם בבית בנכיתא זה דרבנן אמנם כתב שלא ישכור בפחות זה דאוריתא וצ"ב החילוק ועיין במקו"צ שהביאו מהחדרי דעה שביאר שמדובר שאומר לו שמשכיר לו בפחות דהינו שאומר מפורש שזה בתור ריבית ועיין גליון מהרש"א שהביא שו"ת הרשב"א שחילק לגבי לשכור בפחות שאם קבע מחיר זה לא ריבית ואם אמר חצי מהמחיר זה ריבית קצוצה וע"ש שנסתפק האם לגבי שמשכנתא שיגיד מפורש שמוזיל לו בגלל ההלואה דהינו שעושה לו יותר בזול האם זה בכלל ההיתר ובפשוטו זה בכלל ההיתר לכל הראשונים לעיל אמנם ברמב"ן הביא דיעות שזה סיבת האיסור במשנה וכתב שא"כ זה פשיטא שזה אסור ומשמע קצת שגם במשכנתא זה כך וצ"ע ועיין רעק"א שכתב עוד לישב דבמשכנתא יסוד ההיתר שאומרים שחלק ההוזלה זה בגלל ההקדמת מעות של השכירות וכאן זה לא שייך וצ"ב איך על ידי תליה זו אפשר להתיר איסור דאוריתא

י"ב] עיין טור שכתב שמסתבר שאם הלוה קיבל על עצמו אחריות של הבית אם זה ישרף שזה אסור ועיין ש"ך שביאר שהכונה שמקבל על עצמו לתת לו משכון אחר במקום א"כ הריבית היא בטוחה ובחוו"ד ביאר שהכונה שהתחיב שאם זה נשרף הוא חייב מיד להחזיר את החוב א"כ יוצא שאין צד חוב ללא הריבית לכן זה אסור ועיין חוו"ד שבכל אופן בנכיתא זה ודאי דרבנן ובפשוטו מצד שזה דרך מכר דהינו שנקט שבנכיתא לא צריך להגיע גם לסברא של קרוב לשכר כהפסד ועיין לעיל

י"ג] עיין שו"ע חו"מ סימן רי"ב ס"ו שחלוק קנין שכירות מקונה שדה לפירותיה לגבי הזכות בקרקע אם יכול לעשות בה מה שרוצה או שמשועבד למה שהדרך לעשות ועיין ביאור הגר"א שכתב המקור מהא דבמשכנתא בנכיתא מבואר בגמ' שמותר ומאידך מבואר שלא ישכור ממנו בפחות דהינו שישב קושית רש"י שיש הבדל במה שיש לו במשכנתא שזה גוף לפירות ולכן מה שזה בנכיתא זה סיבה להתיר משא"כ בשכירות יש לו פחות ולכן שם זה לא סיבה להתיר וצ"ב כונתו

י"ד] בגמ' מבואר שיסוד ההיתר של משכנתא בנכיתא נלמד משדה אחוזה והמ"ד שחולק מבואר בגמ' שזה מצד ששם זה פדיון והנה דברי הגמ' צ"ב איזה הלואה יש כאן הרי הקדיש שדהו ועכשיו פודה במחיר מוזל ועיין רש"ש שביאר בדעת רש"י שזה רק ילפותא ששיך לקבוע שזה המחיר של הדבר שהרי זהו יסוד הקולא של נכיתא ועין רמב"ן ס"ז. בד"ה עבד רבינא שכתב וז"ל וגמר לה משדה אחוזה למימר דדרך מקח בהכי עכ"ל והנה לשון הגמ' שהמ"ד שחולק ששם זה פדיון משמע שלפני זה הבינה הגמ' שזה לא פדיון ועיין נימוק"י בשם הרשב"א דביארו דמהא דהתורה התירה לא אסר חז"ל ועיין רשב"א שדן שזה מקור כלפי הדאוריתא מבואר שנקטו שיש כאן נידון של ריבית

ועיין מיוחס לריטב"א שכתב לבאר שהגדר של הפדיון שהקרקע לא חוזרת להיות שלו עד היובל ובנתים כספו זה הלואה ואוכל פירות הקרקע בתור משכנתא [ועיין רמב"ם פ"ד מערכין דמבואר שגדר הדבר שגם בפודה זה חזר אליו ביובל והראב"ד שם השיגו] והנה צ"ב דלפ"ז זה כמו באתרא דלא מסלקא והניחא לראב"ד שכל ההיתר של רבינא זה רק באתרא דלא מסלקא אבל לחולקים צ"ע ועיין רשב"א דמפורש שכאן זה כמו אתרא דמסלקא עוד צ"ע שלכאורא זה כמו משכנתא דסורא ואם נימא ששם המעלה שזה כמו שכירות יתכן שכאן אין זה הגדר וצ"ע ועיין חידושי חת"ס שכתב שכל מקדיש זה נחשב כאלו התחיב סכום ממון להקדש ואכילת הפירות של הקרקע זה בתור משכנתא ושבזה שפודה פירושו שמשלם את חובו ופודה את המשכנתא וע"ש שביאר שעיקר הראיה שיכול לפדות מהפודה מהקדש [אמנם עיין כתבי הגרי"ז סוף ערכין שביאר שיש בזה מחלוקת ראשונים האם יכול לפדות מהלוקח] ולפ"ז הוי כאתרא דמסלקא כיון שהבעלים יכול לפדות ועיקר דבריו צ"ב שהרי בלא פדה ביובל זה מתחלק לכהנים חזינן שזה נחשב שהקדיש השדה ומהכי תיתי לומר שהגדר שרק אז פוקע ממנו בעלותו ובחידושי הגר' מאיר שמחה ביאר שהראיה מאדם אחד שפודה מהקדש שהקרקע לא נהית שלו דהרי ביובל זה מתחלק לכהנים ושם הגדר כאילו הוא מלוה כסף להקדש ואוכל הפירות בתור משכון וחשיב אתרא דמסלקא דהרי הבעלים יכול לפדות מידו ועדין צ"ב

### [משכנתא ג'] בגדר דין משכנתא באתרא דמסלקי ולא מסלקי

א] מבואר בגמ' שיש משכנתא שאוכלים פירות הקרקע והנה בפשוטו מצד עיקר מה שמשכן הקרקע זה לא סיבה לאכול הפירות ורק מצד שסיכמו שיאכל הפירות והרי לגבי משכון של מטלטלים מפורש סימן ע"ב שאסור למלוה לאכול הפירות ואם אוכל זה ריבית אמנם בסיכמו שיאכל מבואר ברמ"א שזה כדין משכנתא אמנם יש לעיין האם מה שמסכמים שיאכל זה עוד קנין שנותן לו או שזה קשור לגוף המשכון והנה עיין תומים סימן קי"ז סק"ה ובנתה"מ שם שהביאו מפשטות הגמ' כתובות נ"ט והראשונים ששדה זו שמשכנתי לך הלוה לא יכול למוכרה וזה רק במקרה שאוכל פירות ובפשוטו מבואר שאכילת הפירות זה מכח המשכון וחשיב משכון יותר אלים ועיין בעה"ת שי"ד ח"ג דין א' שכתב שמשכונתא מוחזקת שזה כשאוכל פירות לא צריך שבועת היתומים ובשער נ"א ח"ד דין ו' כתב שכה"ג מועיל להקנות החוב בכתיבה לבד ובח"ו דין ג' כתב שלא מועיל בזה מחילה במכר החוב ומבואר מכל זה שאכילת הפירות זה מזכות המשכנתא ועיין ש"ע סימן ס"ו ס"ח וס"ל שהובאו השיטות בזה ע"ש ובש"ך וע"ש שהביא שהרימ"ג חילק שכל זה באתרא דלא מסלקי אבל במסלקא זה כחוב רגיל

ב] מבואר בגמ' שיש שני סוגי משכנתא יש אתרא דמסלקי ויש אתרא דלא מסלקי והנה ברש"י ותוס' כתבו את זה חילוק לגבי דרבנן אמנם ברמב"ן רשב"א וראב"ד כתבו שזה נפק"מ לדאוריתא שגם אם משכנתא בלא נכיתא אסור מדאוריתא כאן אין איסור דאוריתא וגם לרש"י בבית שהוי דאוריתא אבל בלא מסלקי כתב הרמב"ן וכן הוא בביאור הגר"א דאין בזה איסור דאוריתא וביסוד ההיתר שבזה כתב הרמב"ן שזה כאילו הוא קנה את זה בעד הכסף ולאחר זה חוזר וקונה אותו ולכן מה שאוכל פירות זה לא ריבית אלא שזה אכילת הקרקע שלו ועיין ריב"ש תחילת סימן ש"ה שכתב שלשון הגמ' ס"ב. שמשכנת זה זביני זה רק שייך בלא מסלקא וזה כנ"ל שאז הגדר שקנה בכספו את הקרקע [והנה הריטב"א כתב שלא מסלקי זה יותר חמור ובפשוטו זה לשיטתו שגם אם חל מכר וחוזר וקונה מה שבנתים אוכל הפירות חשיב ריבית אבל לשאר הראשונים שכה"ג אין איסור ה"ה בסוגין] והנה בפשוטו לפ"ז חשיב שאין כאן עכשיו חוב והנה עיין ש"ך סימן ע"ב ס"ק קנ"א שהביא מחלוקת ראשונים בגר שמת והיה לו משכנתא באתרא דלא מסלקי האם הלוה זכה בזה או שכל הקודם בו זכה ובפשוטו לשיטות שזכה מבואר שכל הזכיה זה מצד החוב וחשיב שיש כאן חוב וכל שפקע החוב פקע הזכות בקרקע ועיין רמב"ן בסוגין וברשב"א וכן הוא בר"ן גיטין ל"ז וברשב"א ח"ג סי"ד שמועיל מחילה במשכנתא באתרא דלא מסלקי והדבר מבואר בסוגין לביאורם למ"ד שאם אמר שמסתלק זה מועיל וודאי שהגדר שנשאר החוב ומבואר שחשיב שיש חוב וצ"ל שהזכיה בקרקע נחשבת כהחלפה של החוב אמנם כל הזכיה כל זמן שיש כאן חוב ועדין צ"ע

ג] ועיין ברמב"ן סוף הלכות בכורות שהביא מרבינו אפרים שמשכנתא באתרא דלא מסלקי ומת הלוה שנקט שאין הבכור נוטל פי שנים כיון דמבואר בסוגין שזה מוחזק למלוה ולמד מזה לכל מוכר גוף לפירות והשאיר לעצמו הגוף דחשיב ראוי והרמב"ן חלק עליו מסברא ונקט שזה נחשב של הלוה ומשמע שהצד לא כך רק שזה חסר בברשותו אבל לא מצד שאין זה בבעלות וכן הביא בב"י סימן רע"ח בשם שו"ת הרשב"א והנה עיין סה"ת שער ל' ח"ב אות ב' שכתב שאם הלוה רוצה לפרוע החוב תוך הזמן נשאר למלוה הזכות של המשכנתא דהינו שיש אפשרות לשלם החוב ולהמשיך לאכול הפירות [ובר"ן כתובות פ"א כתב שהמושג אתרא דלא מסלקא שזה קביעות זמן לפרעון החוב לטובת המלוה ולכאורא לפ"ז עיקר העיכוב זה בפרעון וצ"ע] וצ"ע בגדר הדברים והנה עיין רמב"ן כתובות נ"ט בקו"א שדן האם שוכר יכול למכור את זכותו והוכיח מסוגין דבאתרא דלא מסלקא הבכור נוטל פי שנים חזינן שחשיב שזה מוחזק אצל האב וצ"ע דכאן הקרקע עצמה חשובה שלו משא"כ בשכירות שזה רק ההשתמשות וצ"ע ועיין מחנ"א שכירות ט' שהביא דהריב"ש דן האם שוכר יכול למכור את זכותו והוכיח מסוגין באתרא דלא מסלקי שצריך קנין כמבואר בראשונים וצ"ע הראיה דכאן זה קנין גמור משא"כ בשוכר שזה רק שימוש ובשער המשפט סימן שט"ו כתב לדחות כנ"ל דבשכירות יש לו רק השימוש בקרקע אבל כאן יש לו את גוף הקרקע והוכיח מהא דאין בזה ריבית ועיין שיעורי הגרש"ר בב"ב ח"א אות רי"א שכתב שאם נימא דבשכירות זה לא גדר של גוף לפירותיו אלא רק יש לו זכות לגבות השתמשות ממילא זה עצמו החילוק שבשכירות יועיל מחילה ובמשכנתא לא יועיל מחילה

ד] והנה עיין לקמן שנחלקו הראשונים במשכנתא באתרא דלא מסלקא והגיע הזמן שכבר יכול לסלקו דדעת הרשב"א שבכל אופן חשיב אתרא דלא מסלקא ודעת הרמב"ן וסיעתו דחשיב אתרא דמסלקא [ועיין מחנ"א מ"ג דרוב הראשונים ס"ל כרמב"ן] ובפשוטו בדעת הרשב"א מבואר שזה באמת גדר אחר לגמרי בגדרי הזכיה ולא שהקובע מה שבפועל יכול לסלקו או לא אמנם בפשוטו דעת הרמב"ן שזה אותו סוג קנין ורק עצם מה שלא יכול לפדות זה נחשב קנין יותר אלים ואינו מוכרח דיתכן דס"ל שברגע שיכול לסלק עכשיו הדבר משתנה אמנם הרי מבואר בגמ' שבאתרא דמסלקא ואמר לא מסלקנא לא צריך קנין ובלשון הרשב"א והריטב"א שכיון שהוא בפנים זה כמו קנין ובריטב"א הלשון שזה כמו שאומר לו לך חזק וקני אבל ברמב"ן מבואר שזה רק זכות שיכול לסלקו וכל שמוחל על זכות זו ממילא הוא לא יכול לסלק ומבואר שזה אותו סוג קנין אמנם עיין רמב"ן לגבי משכנתא באיסור ואומר שיסתלק וכתב שבלא מסלקא הפירות נשארים שלו רק לוקח אותם כמחירם ובמסלקא לא אוכל פירות כלל ומבואר שבלא מסלקא הגדר שזה שלו ובמסלקא זה רק גביה של הפירות ולכן יכול לסלקו מגביה זו ועיין ר"ן כתובות פ"א: מ. מדפי הרי"ף שכתב להוכיח שהלוה יכול לסלק החוב תוך הזמן מאתרא דמסלקא וכתב שגם באתרא דלא מסלקא זה סברא דוקא כאן כי הזמן לטובת המלוה שיאכל הפירות ומשמע שזה כל ההבדל האם קביעות זמן ההלואה לטובת הלוה או המלוה ולא שזה מגדיר זכות אחרת בקרקע וצ"ע הגדרים בזה [ועיין עוד ברשב"א בסוף סוגין שנקט שלגבי אחרי הזמן שקבעו שבלא מסלקא יכול לאכול בנכיתא כל זמן שלא פירש שלא מוכן ובמסלקא אסור לו לאכול ומבואר שבלא מסלקא זה קנוי לו לגמרי לכן זה ממשיך ללא שימחה משא"כ במסלקא יותר ממה שסיכמו אין לו כלום ועדין צ"ב]

ה] והנה יש לדון מה הגדר באתרא דמסלקא והנה אם באתרא דלא מסלקא זה ממש כהחלפת הקרקע א"כ ודאי יתכן שבאתרא דמסלקי יש קנין פירות לגבי המשכון רק שאין עיקר הקרקע שלו ולכן זה ריבית אמנם אם נימא שגם שם זה רק קנין פירות וכדחזינן ברמב"ן וריב"ש שדימו הגמ' לשכירות א"כ בפשוטו באתרא דמסלקא זה רק זכות גביה על הפירות ולא שיש לו גוף לפירות אמנם הנה תוס' הרי נקטו שמשכנתא דסורא זה כמו כל משכנתא בנכיתא ובכל אופן מבואר בדבריהם ס"ד. שזה גדר של קנין גוף לפירות ולכן חשיב מקח וכן עיין בדבריהם ע"ג: בד"ה השתא שלמדו מסוגין שקרקע מושכרת יכול המשכיר למוכרה דהינו שדימו זכות השוכר בקרקע לזכות המלוה במשכנתא באתרא דמסלקא אמנם יתכן שזה תוס' לשיטתם שבאמת אין איסור דאוריתא בכל משכנתא ושאין חולק בזה ועיין רמב"ם דמפורש שמשכנתא זה קנין הפירות ועיין מחנ"א שתמה דהרי הגמ' אומרת שמסלקו אפילו מהפירות שעדין לא קנה אותם אמנם עיין ריטב"א שם שכתב שזה רק אומדנא אבל לא שחסר בעיקר הזכות פירות שזה סיבה שיקבל את זה

ו] עיין רא"ש שהביא מהראב"ד שאם יש משכנתא שיש זמן שבו יכול לסלק ובשאר הזמן לא יכול לסלק חשיב אתרא דלא מסלקא והרא"ש חלק ולכאורא סברתו שכל שמצד צורת ההלואה יכול לסלק אפילו שזה מדי פעם זה כבר מוגדר כהלואה אמנם לכאורא אם יסוד החילוק בגדר המשכנתא היה מסתבר שהזמן שהוא לא מסלקא זה מותר וצ"ע בזה והב"י כתב בד"ה במקום שהראב"ד דעתו כהרשב"א שכל שבתחילה זה לא מסלקא זה שאר כך וצ"ע שהראב"ד כתב לכאורא שרק בזמן שזה לא מסלקא חשיב לא מסלקא והרא"ש חלק שההתחלה קובע להגדיר האם זה כמכר או כהלואה וצ"ע עומק הסברות בזה

ז] מבואר בגמ' שלגבי שביעית יש הבדל בין אתרא דמסלקא ללא מסלקא דבלא מסלקא חשיב כאילו מחזיק החוב ובמסלקא חשיב שיש כאן חוב ולכן שביעית משמטת והקשו הראשונים הרי קי"ל שתוך הזמן שביעית לא משמטת והרי המלוה לא יכול לגבות ועיין רא"ש שכתב ללמוד מכאן שהמלוה יכול באמצע הזמן לומר ללוה שרוצה שיחזיר לו החוב ולא יאכל פירות ועיין סה"ת שמ"ט ח"ה אות ג' שהביא תשובה מהרמב"ן שהביא שכן דעת הראב"ד והקשה עליו א"כ לגבי מה קובעים זמן וע"ש שתירץ שלאחר הזמן הוא לא אוכל פירות אפילו אם עדין לא שילם וכתב שזה לא כמו בזמנם שכותבים שעד שישלם הוא ימשיך לאכול הפירות וע"ש ברמב"ן שכתב לדחות שזה עצמו שאוכל הפירות זה כמו שנוגשו וכן ביאר באו"ש פ"ז ממלוה ה"ד אמנם ברשב"א כתב שבהכרח מדובר בסוגין שנגמר הזמן שדיברו ובכל אופן באתרא דלא מסלקא כיון שבתחילה זה היה מסלקא זה נשאר באותו גדר ובריטב"א כתב שמדובר שעשו תנאי מפורש שהמלוה יוכל לבקש ההלואה מתי שרוצה ורק כה"ג שביעית משמטת

ח] הגמ' אומרת שיש הבדל לגבי ירושת בכור בין אתרא דמסלקא לאתרא דלא מסלקא ועיין בשטמ"ק בשם הראב"ד וכן הוא בטור חו"מ סימן רע"ח שכל הנידון לגבי הזכות אכילת פירות שעד הפרעון אבל אם גבו הקרקע בעצמה חשיב מוחזק [וכן משמע ברמב"ן כתבות נ"ט בקו"א שהוכיח מסוגין דבשכירות השוכר יכול למכור זכותו דהרי זה נחשב מוחזק לגבי בכור] אמנם השו"ע שם סתם לא כך דהינו שנקטו שהמחלוקת בסוגין לגבי החוב בעצמו שבאתרא דמסלקא חשיב שהאב לא מוחזק בחוב ורק באתרא דלא מסלקא חשיב שהוא מוחזק בחוב ולפ"ז מבואר שהגדר של המשכון בלא מסלקא שעכשיו כאילו התחליף של הממון בידו וצ"ע והנה הטור שם הביא המחלוקת בין הרימ"ג לרשב"א באתרא דלא מסלקא ונגמר הזמן האם עכשיו זה כמו מסלקא ועיין נתה"מ סק"ז שכתב לדון שאין כאן מחלוקת דהרשב"א דיבר ביחס לחוב בעצמו שבזה כל שזה היה לא מסלקא חשיב שהקרקע שלו עד שיחליף אותה משא"כ הרימ"ג דיבר שאחרי זה ממשיך לאכול הפירות ובזה כיון שעכשיו גדר אכילת הפירות זה רק כשגבה אותם ממילא חשיב שהוא לא מוחזק בזה ודבריו צ"ב שעד כמה שגם לאחר הזמן הגדר שמחליף החוב א"כ אין סיבה שלא יאכל הפירות

ט] בעיקר החילוק בגמ' בין אתרא דמסלקא ללא מסלקא עיין רי"ף שכתב שכל האמוראים הנ"ל סברו שבנכיתא מותר אבל להלכה זה אסור ובכל אופן הדין נכון שאם בדיעבד עשו כך זהו הדין והרמב"ן כתב שנפק"מ במקום שקבעו שיאכל בנכיתא כמו השיעור שזה שוה שבזה אין איסור ריבית

י] הגמ' אומרת שאם הוא נותן כסף הוא מסלקו ואם אומר שיביא כסף גם זה מספק את המלוה ואם אומר שיטרח ויביא מעות יש בזה מחלוקת והגמ' מסיקה שהוא לא אוכל ועיין רמב"ן שהגמ' מדברת שהכל היה בהיתר אבל להלכה שזה אסור מיד שאומר לו שלא יאכל אסור לאכול ובי"ד לא נותנים לו לאכול והסתפק האם לא שמע ואכל האם כה"ג זכה בריבית או לא וכתב שמסברא הוי גזל וכתב שאם נאמר לא כך א"כ נפק"מ גם בחלק זה של איזיל ואיתי זוזי לגבי בדיעבד אם אחרי זה תפס הריבית שאם מצד גדרי המשכנתא הוא מסולק זה גזל גמור אבל אם זה לא נחשב כמסולק לא חשיב גזל גמור והנה הש"ך סקי"ז נקט שדעת הראב"ד דבאתרא דלא מסלקא אפילו אמר לו שלא יאכל הוא ממשיך לאכול אמנם רעק"א וחוו"ד כתבו שהראב"ד מדבר כשזה בהיתר כגון בנכיתא אבל לא כשזה באיסור והמחנ"א סימן ל' דייק מהרמב"ם שלא לוקחים ממנו הפירות וביאר שכיון שכבר זכה גוף לפירות זה נחשב כמו אחרי גביית הריבית ע"ש

אמנם הרשב"א כתב שכל שדינו לאכול בזה ודאי שכל שלא הביא לו את הכסף הוא עדין אוכל ובתחילה כתב לבאר שאם יגיד שלא מרשה לו לאכול זה ודאי גזל בידו רק שכאן רק אמר לו שילך ויבא כסף זה ודאי נחשב מחאה ואם אמר שיטרח בזה נחלקו אמוראים האם זה נחשב מחאה לגבי שאם יקח זה יחשב גזל אמנם כתב שלשון הגמ' אכיל ולא אכיל משמע שהנידון לגבי לכתחילה לכן ביאר שמדובר שנשלם הזמן ובזה אם מוחה שלא מרשה לו לאכול זה ודאי גזל והגמ' דנה בלשונות המובאים בגמ' האם מונח בזה מחאה שלא יאכל או שלא מונח בזה מחאה ע"ש ובנימוק"י הביא את הרשב"א רק באתרא דלא מסלקא וכן הוא ברשב"א בסוף הסוגיא בד"ה ואני תמה וכן הוא בשו"ת ח"ג סמ"ג ומשמע דבמסלקא בהכרח הזמן לומר שמפסיק את זכותו מיד שנגמר הזמן ועיין חוו"ד חידושים סק"ח שגם במסלקא יכול לאכול לאחר הזמן וכן גרס בשטמ"ק בדעת הרשב"א ועיין ב"י [ויש כאן חידוש שלא הוי ריבית מאוחרת]

י"א] עיין ש"ך סקט"ו שהביא שהביא מתלמידי הרשב"א שכל הדין מחאה בא"ר זה רק בבי"ד והחוו"ד סק"ו חלק עליו וכתב ששם מדובר שמשכנתא בנכיתא שזה כדין אבל כל שזה שלא כדין ודאי שגם אם מוחה חוץ לבי"ד הוי גזל

י"ב] מבואר בגמ' שגם אם משכנתא בנכיתא אסור אבל משכנתא דסורא מותר ועיין תוס' ורא"ש שנקטו שזה אתרא דמסלקא וכל החילוק בלשון השטר שכיון שכתבו שיעור זמן שלא יהיה שום פרעון של הלואה אלא הכל בנכיתא לכן זה מותר אמנם עיין רמב"ן שנקט מסברא שזה כשכירות בעלמא וודאי שזה רק שייך באתרא דלא מסלקא וכאן לא יכול לסלקו לעולם עד גמר הזמן שסיכמו ביניהם אמנם הביא ראשונים שהעמידו את הדין של אתרא דמסלקא במשכנתא דסורא וכתב הרמב"ן שהמלוה לא יכול לתבוע החוב כלל ורק הלוה יכול לסלקו אם רוצה וגם אם השדה תשתדף במשכנתא רגילה הוא יכול לתבוע את חובו אבל כאן לא יוכל לתבוע את חובו והנה משמעות הרמב"ן שבכל משכנתא המלוה יכול לתבוע את חובו וזה כרא"ש ודלא כרשב"א אמנם יתכן שכונתו שיש קביעות זמן שאז יוכל לתבוע את חובו אבל כאן לעולם לא יוכל לתבוע את חובו והנה ברמב"ם מבואר גם שיכול לסלקו במשכנתא דסורא אמנם מבואר שזה שכירות אם תנאי אמנם הרמב"ן ביאר שכה"ג הגמ' אומרת ששביעית משמטתו ומבואר שיש כאן חוב ויש כאן הלואה ועיין שו"ת הרשב"א ח"ג סי"ד שנסתפק האם במשכנתא דסורא מועיל מחילה ומשמע שדן שאין כאן גדר של הלואה כלל כדמשמע ברמב"ם ועיין חוו"ד קע"ד ז' שכתב שמשכנתא דסורא ודאי שזה נחשב הלואה ואם הלוה יגרום על ידי שימכרנה לעכו"ם שיפקע שיעבודו הוא חייב המעות משעת ההלואה ואין זה כשכירות ממש וצ"ע ועיין סה"ת שמ"ו ח"ד סי"ח שנסתפק האם במשכנתא דסורא יכול הלוה לתת עוד ריבית נפרדת דהינו שדן שאין כאן הלואה כלל והביא מהרמב"ן שאסור

והנה השו"ע סימן קע"ב ס"ג כתב שבמשכנתא דסורא צריך שהאחריות על המלוה ולא על הלוה ועיין ש"ך שזה רק לרמב"ן שכל ההיתר רק בסורא ולא בנכיתא וזה גדר של שכירות והנה עיין גמ' כתובות צ"ה: שהיה משכנתא לעשר שנים והקרקע הזקינה ולא הוציאה פירות לאחר ה' שנים וגבו החוב ממשועבדים ורש"י העמיד במשכנתא דסורא ועיין חוו"ד שתמה על הרמב"ן ועיין נתיבות שלום שכתב שכל הרמב"ן רק במשכנתא באתרא דמסלקא שבזה צריך שהאחריות תהיה על המלוה שרק לכן לא רואים את זה כהלואה אסורה אבל במקום שלא יכולים לסלק בזה זה כמו שכירות גמורה וגם אם אחריות על הלוה מותר והנה בשטמ"ק שם העמיד במשכנתא בנכיתא ושהדין שאם השתדפה הקרקע גובה ממקום אחר אמנם הריטב"א כתב שבנכיתא כיון שכל ההיתר כי מקבל על עצמו ההפסד בין אם יהיה פירות בין אם לא יהיה אז ודאי שהאחריות עליו אמנם עיין חוו"ד קע"ב י' שחילק שאם ההפסד בגוף הקרקע שכה"ג בכל חוכר זה הפסד של המחכיר כה"ג ההפסד על הלוה ורק אם הפסד בגידול הפירות ההפסד על המלוה ולפ"ז מיושב הגמ' בכתובות שאין זה ענין לסוגין אמנם זה דלא כשו"ע בשם הרמב"ן וצ"ע בכל זה

והנה בסימן קע"ד ס"ח מובא שאם אדם משכיר קרקע לחברו לעשרים שנה ועושים תנאי שאם אחרי שנתים ירצה להחזיר יקבל המעות בחזרה מותר בנכיון של השנתים ואפילו אם האחריות על המשכיר ועיין ש"ך שזה לא כמו משכנתא וביאר החוו"ד שכאן זה באמת לא הלואה אלא שכירות בעלמא אם הקדמת מעות ואפילו שאם יחזור באמצע מבטל השכירת וממילא הכסף הזה הוא הלואה משא"כ במשכנתא זה גדר של הלואה ועדין צ"ב החילוק בדרבנן למה זה מותר וזה אסור הרי בשניהם יוצא שהיה כאן הלואה של חלק מהכסף והוזיל לו בשכירות מחמת זה

# חכירי דנרשאי

**גמ' ס"ח. אמר רב אשי – המשנה**

**טושו"ע קע"ב ס"ב קס"ד ס"א - ג**

**א. בביאור שכונה גביה עיין ריטב"א ויש לדון האם זה רק באוכל פירות ועיין שטמ"ק בסוגין ובפנ"י ס"ה: שהקשו דבגמ' לעיל לא צריך תנאי**

**ב. בטעם האיסור בלא ירד לקרקע – עיין רשב"א ותוס"ר ועיין נתה"מ ע"ב סקט"ו ובמשובב שם [ועיין ט"ז סוף סימן קס"ד ובתפארת למשה מה שהקשה מסוגין]**

**ג. בדין חכירי דנרשאה - עיין בנו"כ בדין משכנתא דסורא והאם זה ר"ק ועיין שו"ת הרשב"א ח"ד סימן רל"ב בסופו וח"ג סימן מ"ג בסופו וח"א סימן תשל"ו ועיין ב"י קס"ד ס"ג מה שהביא מהר"ן ועיין ריב"ש סימן תס"ד לקראת הסוף ועיין שערי דעה שהאריך בביאור הדברים**

א] הגמ' אומרת שמשכנתא יש בו דינא דבר מצרא עיין ריטב"א שהביא דיעות שהוא עדיף מהבר מצרא וכן דעת הרא"ש ולכן אם הבר מצרא קנה הוא מוציא מידו אמנם יש דיעות שהוא חשוב כבר בר מצרא ואין לו דין קדימה יותר מהאחרים ועיין טור חו"מ סימן קע"ה סנ"ח שכתב לגבי שדה שסמוכה לשדה הממושכנת יש גם דין בר מצרא לגבי המלוה אבל אם הלוה רוצה לקנות הוא ודאי קודם שהוא נחשב בעל הקרקע יותר מהלוה ומשמע שזה גם באתרא דלא מסלקא ועיין ב"י שברמב"ם מבואר שאין לו כלל דין בר מצרא לגבי השדה שליד והנה יש לדון האם סוגין זה רק במשכון שהוא אוכל פירות או גם ללא זה ועיין כס"מ פי"ב ה"ח משכנים שגם בזה יש לו דינא דבר מצרא ועיין שיטה כאן שהקשה בגמ' לעיל כשתרצה למכור לא תמכרו אלא לי בדמים הללו מותר וצ"ע מה צריך לתנאי זה הרי הוא בר מצרא ועין אחרונים סימן קע"ב ובפשוטו שם לא מדובר בשדה שאוכל בה פירות ומבואר שגם כה"ג יש לזה דין בר מצרא אמנם עיין רמב"ן ס"ד: בשם הראב"ד משמע שהגמ' של משכונא גביה זה רק בשדה שאוכל את פירותיה וצ"ע

ב] מבואר בגמ' שחכירי דנרשאי אסור ועיין ריטב"א שדעת הרמב"ם שזה רק הערמת ריבית ולפ"ז אם עשה צריך לשלם והביא ראשונים שזה אבק ריבית ולפ"ז אינה יוצאה בדינים אבל כל זמן שלא שילם לא צריך לשלם וכן לכאורא יש בזה חיוב לצי"ש ועיין גידולי תרומה עמוד תתפ"ו שהקשה בזה סתירות בדברי הראשונים והנה בפשוטו אין סיבה שזה יהיה ריבית קצוצה שכיון שבאמת חל קנין משכנתא ועיקר הקנין הוא לא ריבית ממילא מה שהלוה חוזר וחוכר הקרקע איך יתכן שזה יהיה ריבית קצוצה אמנם עיין רשב"א שביאר שכיון שכך המנהג לעשות ממילא זה מתפרש שמראש סיכמו כך ולכאורא הביאור שבאמת לא חל כאן זכות משכנתא אלא רק שהוא משלם לו ריבית והדברים מחודשים וצ"ל שזה סברא שכיון שדעתם לעשות כך חשיב שהרוח בטוח וממילא אין כאן את סיבת ההיתר ולפ"ז מבואר שגם משכנת בנכיתא סיבת ההיתר בנוי על מה שהריוח לא בטוח ואולי רק כאןזה מתפרש שזה בעד ההלואה כיון שמיד חוזר ומשכירו ללוה ועיין סימן קע"ב דשיטת הרא"ש שאפילו סיכמו מראש שיחזר וישכור הקרקע אם לא אמרו שזה בעד המעות זה רק אבק ריבית ולכאורא הכונה שאם אומר שזה בעד המעות אומר מפורש שאין כאן משכנתא אבל ללא זה יש כאן משכנתא וצ"ע אמנם הרמ"ה והרשב"א שם ובשו"ת הר"ן נקטו שגם ללא שאמר מפורש שזה בעד ההמתנת מעות בכל אופן כל שהתנו מפורש זה ר"ק ועיין ריב"ש סימן תס"ד שזה מצד שהלשון לא קובע דהינו שדנים שאין כונתו כלל למשכנתא ועיין ב"י שהביא משו"ת הרשב"א לחלק בין משכנתא דסורא שחכרי דנרשאה זה א"ר לבין משכנתא בנכיתא שזה ר"ק וכל זה בלאהתנה מפורש ולנ"ל הכונה שבמשכנתא דסורא אין ההיתר כי ז לא ריבית בטוחה אלא כי זה כמכר

והנה הריב"ש דן שבמשכנתא דסורא אין האיסור של חכירי דנרשאה וכן הוא בשו"ת הרשב"א ח"ג סימן מ"ג בסופו אמנם דעת הרמב"ן שאדרבא סוגין מדובר במשכנתא דסורא ועיין ביאור הגר"א דבפשוטו לרי"ף שאין היתר אלא במשכנתא דסורא בהכרח שזה מה שמדובר בסוגין אמנם יתכן שמדובר במקומות שנהגו כרבא וכמבואר ברי"ף לגבי שאר סוגין ובפרט אם נימא שנידון סוגין האם זה ר"ק והנה השו"ע הביא את שיטת הריב"ש וצ"ע שהרי הוא פסק שאין להתיר אלא משכנתא דסורא א"כ בהכרח שגם כה"ג זה אסור ועיין חוו"ד עוד צ"ע שלכאורא לתוס' שמשכנתא דסורא יסד ההיתר מצד שזה בנכיתא א"כ בחכירי דנרשאי זה לא שייך

ועיין ב"י שהביא דנחלקו הראשונים בהפסיקו אחר וחזר הלוה וחכר מהקנה האמצעי האם זה בכלל סוגין והב"י נקט שודאי אין להתיר אלא לשיטות שאין כאן נידון של ר"ק ולהלכה כתב להקל רק בסורא וביאר הגר"א שכיון שיש דיעות שזה בכלל לא נאסר וכן יש שהתירו בהפסיקו אחר לכן בצירוף לשני השיטות יש להקל בזה

# סוגיא דלא ידור בחצרו חנם

**משנה ס"ד: - ס"ה. אמר אביי**

**גמ' ס"ז. אמר מר - סוף העמוד**

**עיין ס"ד: רי"ף ובעל המאור ובמלחמות ובחידושי הרמב"ן וברא"ש באריכות [בעה"ת שמ"ו ח"ג סי"ח י"ט כ']**

**טושו"ע קס"ו , ק"ס ס"ז סכ"ג [ס"י ובחוו"ד סק"ד], קס"א ס"ב - ה'**

**א. לא ישכור בפחות האם הוי דאוריתא – עיין תוס' רי"ד ובתוס' ע: ובתוס' בכורות ט"ז: ועיין רעק"א קס"ו מה שהביא מהרשב"א ועיין ש"ך קע"ג סק"ו ובשערי דעה שם**

**ב. ביסוד האיסור שלא ידור בחצרו וכו' – עיין תוס' וברא"ש ועיין טושו"ע ק"ס ס"ז ועיין ש"ך קס"ו סק"א ועיין משנה למלך פ"ה הי"ב ועיין גר"ז סי"א י"ב ובחכמת אדם קל"א ט"ז**

**ג. ביאור הלשון שמותר הלוהו ודר ולא נאסר מצד ריבית דברים – הגהות מרדכי אות תל"ב [הובא בב"י ק"ס סי"א] ועיין משנה למלך פ"ה הי"ג בתחילתו ועיין שערי דעה סוף סימן ק"ס**

**ד. האם אסור במקרה שגם לא נהנה וגם לא חסר – עיין מהרש"א ומהר"ם שיף ועיין מאירי ובלח"מ פ"ו ה"ב**

**ה. למה בגברא דלא עביד למיגר לא חשיב נשך ללא תרבית – עיין רעק"א תחילת הפרק ובמהר"ם שיף שם ועיין לח"מ פ"ו ה"א ובאבני נזר קפ"ה סק"ה**

**ו. בדין הלוהו ודר בחצרו האם הוי א"ר או מחזי כריבית – עיין רמב"ן ורא"ש ועיין רמב"ם [ובביאור הנידון עיין חידושי הגרא"ל מאלין סימן צ'] [ועיין חכמת אדם קל"ו א' לגבי אם כבר נכנס לדירה האם צריך לצאת ועיין לשונות הראשונים]**

**ז. בדין הלויני ודור בחצרי בלא קימא לאגרא האם הוי ר"ק – עיין ראשונים שנחלקו אם הרמב"ם האם הוי ר"ק ועיין ב"י ביאור הנידון [ועיין חידושי הגרא"ל מאלין סימן צ' שהאריך בישוב הסוגיא לדעת הרמב"ם] ועיין ב"י בשם ת"ר שבאומר בשכר מעותיך הוי ר"ק ועיין חכ"א כלל קל"ו ס"א מה שביאר בזה**

**ז,ב. בקוצץ שכל מלאכה שיהיה לו יתן לו – טושו"ע ק"ס סכ"ג ועין שם בשערי דעה לגבי ללא קציצה**

**ח. בנ"ל לראשונים שזה לא ר"ק האם הוי א"ר ויש חיוב לצי"ש – עיין רמב"ן רשב"א רא"ש ועיין טור וב"י ובלח"מ פ"ו ה"א [ובגידולי תרומה אות י"ח]**

**ט. בדין א"ר האם יש חיוב לצי"ש – עיין נימוק"י ס"ז. במה שנחלק על הראב"ד ועיין מחנה אפרים סימן ט"ו ועיין ראשונים ס"ד:**

**י. האם יש חיוב לצי"ש בריבית מאוחרת ובדין שעת פרעון וקודם פרעון – עיין סימן קס"א ברמ"א ס"ב ובביאור הגר"א שם ועיין חוו"ד ק"ס סק"ב ובשערי דעה ק"ס סק"א ובסימן קס"ו סק"ב ועיין ספק הטור סימן קס"ו וב"י ובש"ך סק"ז ועיין חזו"א סימן ע"ד סק"ד ועיין עוד בגידולי תרומה שמ"ו ח"ג אות כ'בד"ה נמצאו בביאור ספק הטור כלפי ר"ק וע"ש עוד באות י"ט**

**י"א. בדין הארכת הזמן האם הוי ר"ק – עיין מחלוקת רמב"ם וראב"ד פ"ו ובראשונים ס"ד: ועיין ברכ"ש קידושין סימן ד' ובק"ש ח"ב אות כ"ו ועיין רעק"א ס"ב: בד"ה לקח ועיין גידולי תרומה שמ"ו ח"ג אות י"ט**

**ס"ז. מר בריה דרב יוסף – סוף העמוד**

**י"ב. בביאור הנידון האם מנכים את האבק ריבית – עיין שטמ"ק בשם הראב"ד והריטב"א**

**י"ג. בדין תפיסה באבק ריבית – עיין ראשונים ס"ז. מה שהביאו מהראב"ד ונחלקו עליו ועיין גידולי תרומה שמ"ו ח"ג ס"ה בד"ה ואפשר בביאור סברתו וע"ש עוד באות כ' ועיין משנה למלך פ"ד ה"ו לקראת סופו בד"ה כתב הטור**

**י"ד. בדין ניכוי מהחוב באבק ריבית – עיין מחלוקת הרי"ף ורבינו אפרים הובא בבעל המאור רמב"ן ורא"ש ובביאר סברת רבינו אפרים עיין מחנ"א ג' ובגידולי תרומה שמ"ו ח"ג ס"ה בד"ה וכבר וע,ש עוד באות כ' ובמשנה למלך פ"ד ה"ו ד"ה כתב הטור**

**ט"ו. בדין מת המלוה האם גם כה"ג מנכים בא"ר ובר"ק – מחנ"א ג' בסופו רעק"א תשובה פ' שערי דעה קס"ו סק"ה ובפתחי תשובה קס"א סק"ו**

**ט"ז. האם לדעת רבינו אפרים מנכים משטר לשטר – עיין ריטב"א ס"א: בד"ה ור"י ועיין משנ"ל הנ"ל בשם הפני משה [הובא ברעק"א הוצאת המאור בהשמטות לח"א סימן ה']**

**ס"ד:**

א] מבואר במשנה שהמלוה לחברו לא ידור בחצרו חנם עיין תוס' רי"ד שאם זה קצוצה הוא דאוריתא ויש לעיין שהרי זה לא ריבית בטוחה דהרי אולי יפול הבית וכמו משכנתא בנכיתא ואם נימא שכל ההיתר רק במשכנתא א"כ כאן שזה לא משכנתא הוי דאוריתא והנה בסיפא בלא ישכור בפחות כתב הרמ"א סימן קס"א שזה דאוריתא והגר"א ציין שזה תלוי ברש"י ותוס' האם בית חשיב ריבית לא בטוחה ומשמע שברישא זה ודאי דאוריתא ויתכן שזה מטעם הנ"ל שזה לא משכנתא ורק בנכיתא כל שיש צד הפסד ויש סיבה למחיר הזול לכן זה לא ריבית אפילו שזה לא משכנתא וצ"ע

ב] מבואר במשנה שלא ישכור בפחות עיין תוס' רי"ד ובפסקיו שזה דוקא בקצוצה והוי רק מדרבנן שכיון שמשלם על זה אין בזה איסר דאוריתא ובאמת אם זה ללא קציצה אין בזה איסור אפילו מדרבנן והנה תוס' ע: דנו על לא ישכור בפחות הם הוי דאוריתא וכתבו שזה תלוי ברש"י תוס' ומבואר שבקוצץ שיתן לו דבר בזול הוי ריבית דאוריתא ודלא כרי"ד אמנם תוס' בבכורות כתבו שזה דרבנן ובפשוטו זה כהרי"ד אמנם יתכן שזה מצד שנקטו שודאי חשיב צד הפסד לגבי שיהיה כאן ההיתר של נכיתא ועיין ש"ך סימן ע"ג סק"ו שהביא שנחלקו בזה המבי"ט והמהר"י בן לב לגבי מתחיב למכור לחברו בזול אמנם לגבי שכירות המבי"ט מודה וצ"ב הסברא לחלק כמו שתמה בשערי דעה, ועיין ב"י סימן קס"ד שהביא מהרשב"א שאם אמר שדה שנשכרת במאה אני משכיר לך בחמישים זה ריבית קצוצה דהינו שאז קובע שבאמת משכיר במאה רק שחמישים לא משלם מצד שזה משתלם בשכירות המעות אבל אם לא ביאר כן זה לא קצוצה מצד שאין הונאה לקרקעות וממילא דנים שזה המחיר ועיין גליון רעק"א סימן קס"ו שלפ"ז אם זה מטלטלין שיש בזה הונאה או קרקעות לראשונים שרק עד פלגא אין להם הונאה באמת יהיה ריבית קצוצה ועיין שערי דעה סימן קע"ג שהביא עוד ראשונים שזה דאוריתא

ג] מבואר בגמ' בלשון הראשון שגם ללא קציצה והוי חצר דלא קימא לאגרא בכל אופן יש בזה איסור ועיין ראשונים שתמהו שא"כ יהיה אסור לעשות לו שום טובה דהינו שתוס' נקטו שבסתמא כל שזה חצר דלא עביד למיגר וגברא דלא עביד למיגר דרך בני אדם לעשות טובה אחד לשני ותירצו תירוץ אחד שבאמת ודאי שדבר שדרך בני אדם לעשות אין איסור ורק כאן שזה מילתא דפרהסיא יש לחוש יותר שיחשבו שזה מחמת ההלואה עוד תירצו שבאמת מדובר בסוג דברים שאין דרך בני אדם לעשות ללא ההלואה עוד תירצו שבגמ' מדובר בשלא מדעתו וזה אין הדרך לעשות אלא מחמת ההלואה ועיין שו"ע ק"ס ס"ז שהחמיר את שני התירוצים ולכן אסור מידי דפרהסיא וכן שלא מדעתו וכן כל ההיתר דבר שהיה עושה ללא ההלואה ועיין גר"ז סי"א וחכמת אדם קל"א ט"ז שאם יודע בעצמו שעושה מחמת ההלואה זה אסור ועיין גר"ז סי"ב במוסגר שאם רגיל לקחת שלא מדעתו גם עכשיו מותר ועיין ש"ך קס"ו סק"א שהביא מהמהרש"ל שגם לגבי מידי דפרהסיא כגון שקונה לו עליה אם היה רגיל לעשות לו דבר זה קודם מותר ויתכן דשם הכונה שכל בני הבית כנסת יודעים וחסר באיסור של פרהסיא וצ"ע בכל זה ועיין משנה למלך פ"ה הי"ב

ד]עיין הגהות מרדכי סימן תל"ב [הובא בב"י ק"ס סי"א] שהקשה מה הצד בגמ' שמותר לגור בחצר חברו הרי זה לא גרע מריבית דברים וכתב שכל האיסור ריבית דברים זה רק במפרש והנה תוס' נקטו שכאן יש איסור מיוחד מצד שזה פרהסיא א"ש שמדובר שהיה נותן לו גם ללא ההלואה ולכן צריך כאן סיבת איסור חדשה אמנם למה שישבו הראשונים שזה סוג דברים שלא היה נותן לו ללא ההלואה א"כ צ"ע כנ"ל ובעיקר חידושו של ההגהות מרדכי שריבית דברים זה רק במפרש עיין משנה למלך פ"ה הי"ג שדן שאולי למסקנא שהלוהו ודר בחצרו אסור, גם ריבית דברים אסור וצ"ב מה המכונה המשותף בשני הדברים

ה] עיין סימן ק"ס ס"י דמבואר שאסור ללוה ללמד בן המלוה תורה דהינו אפילו שבמודר הנאה מבואר שאם זה לא חומש מותר בכל אופן כאן זה אסור ועיין ב"י שמדובר שהוא רגיל לשכור לבנו מלמד והנה במודר הנאה מותר דחשיב מבריח ארי ומשמע שכאן גם מבריח ארי אסור וכן הביא הב"י סי"א מהמרדכי שאסור מבריח ארי מצד ריבית ועיין חוו"ד סק"ד שהביא שו"ת הרשב"א שמותר מבריח ארי וכתב שכה"ג חשיב נשך ללא תרבית ודעת הרשב"א שאין בזה איסור דרבנן ודעת החולקים שיש בזה איסור דרבנן והוסיף דמה שהגמ' תחילת הפרק לא אמרה היכי תימצי זו שכל שקוצץ זה נחשב תרבית ע"ש והנה צ"ב על מבריח ארי וכי זה גרע מריבית דברים וצ"ל ששם זה פעולה ישירה למלוה משא"כ כאן וצ"ע

ד] הגמ' אומרת שהמשנה מדובר בקימא לאגרא וגברא דעביד למיגר ובמקרה שאסור יש תרתי לטיבותא וצ"ע מנ"ל שגם כה"ג אסור ועיין מאירי שהביא שיטה שבאמת כה"ג מותר ורק אם יש חדא לריעותא אסור ובלח"מ פ"ו ה"ב דייק כן מלשון הרמב"ם אמנם עיין מהרש"א וכן הוא בשטמ"ק בשם השיטה שכיון שיסוד האיסור מפני מראית העין שזה נראה שזה בגלל ההלואה ממילא זה סיבה לאסור אפילו אם זה גברא דלא עביד למיגר וחצר דלא קימא לאגרא

ה] לשון הגמ' צריך להעלות לו שכר עיין רמב"ן שביאר שלאחר שדר ודאי שלא צריך לשלם אלא הכונה שמראש אסור לו לגור ללא שיעלה שכר וביאר הסברא שכיון שאין לזה מחיב של ממון בדיני חושן משפט ממילא לא חשיב שלקח ריבית שצריך להחזיר שיסוד הדין להשיב את הגזילה דהינו שדנים אם הריבית כגזל והנה בלשונו משמע שכל שלא נגמר הזמן שגר שם צריך לצאת אמנם החכמ"א קל"ו ס"א נקט שכל שנכנס בדירה יכול להמשיך לגור שם ולכאורא הסברא שכבר זכה הזכות לגור שם ובדעת הרמב"ן צ"ל שכמו שבשכירות כל זמן שלא גר שם לא חייב עדין לשלם ואם נפל הבית לא משלם דהינו שחשיב שמשתמש בשל חברו ממיאל גם כאן לא נתן לו יותר מזה אמנם בשטמ"ק כתב בשם הרימ"ג שהכונה שיש חיוב לצי"ש לשלם לו דהינו שנקט דהוי אבק ריבית וזה כדעת הרמב"ם שנקט דהוי אבק ריבית ולכאורא היה מקום לבאר שזה מצד שנקט שהדין שחצר דלא עבידא למיגר פטור זה מצד כופין על מדת סדום ומבואר שחשיב נטילת ממון רק שיש פטור מצד כופין על מדת סדום ולגבי ריבית חשיב נטילת ממון שצריך להחזיר אמנם לשיטות שלא חשיב נטילת ממון באמת ודאי שלא צריך להחזיר ועיין חידושי הגרא"ל מאלין סימן צ' שהאריך בגדר הדברים והנה אם נימא שהגדר לצי"ש לתקן האיסור ולא מצד השבת הגזילה יתכן שאפילו שאין כאן מחיב של ממון בכל אופן זה סיבה לחזיר ובעיקר הדיוק מלשון הרמב"ם שכתב אבק ריבית צ"ע דהרמב"ם קורא לכל ריבית דרבנן אבק ריבית וכן לריבית מאוחרת אמנם הגר"א דיק מלשון הרמב"ם שגם לאחר שדר בה חייב לשלם ומדין לצי"ש וצ"ע

ו] כתב הרי"ף דהלויני ודור בחצירי הוי ר"ק והלוהו ודר בחצרו הוי ריבית קצוצה וכתב הרמב"ן שכל זה בחצר דקימא לאגרא אבל אם זה חצר דלא קימא לאגרא כיון שזה לא מחיב בחושן משפט לא הוי ר"ק וכן בהלוהו לא הוי אבק ריבית שצריך להחזיר לצי"ש ועיין רא"ש שהוסיף שאפילו אם זה גברא דעביד למיגר אבל הוי תרבית ללא נשך וזה לא סיבה לאסור ומבואר מדבריו שאיזה תרבית אסורה שזה מחמת מה שהלוה ננשך ולפ"ז גם לא חשיב תרבית וצ"ע על הלבוש שכתב שזה תרבית ללא נשך והנה ברמב"ם מבואר שכה"ג הוי ר"ק ועיין ב"י שביאר שזה כאילו קצצו והפכו את זה לחצר דקימא לאגרא אמנם הרא"ש כתב וכי ברשעי עסקינן וצ"ב המחלוקת ולכאורא היה מקם לומר שבקוצץ עמו ודאי שהכונה שיש לו זכות בקרקע ולא יכול לסלקוללא שיפרע החוב ולכאורא זכות זו ודאי שאדם לא יתן לחברו חנם ללא סיבה והוא חידוש גדול שזה לא נחשב ממון ובחידושי הגרא"ל מאלין ביאר שנחלקו במקום שחל חיוב לתת דבר שודאי שבעצמו זה ממון רק זה לא מחיב בחושן משפט האם חשיב ממון לגבי ריבית והוי ר"ק או לא ובזה ביאר דמיון הגמ' הדין הלויני לדין הלוהו אפילו שזה קצוצה וזה אבק ריבית דשניהם היסוד שהדין ריבית זה לא ממון של חושן משפט ע"ש שהאריך ועיין חוו"ד שדן שאין כאן מחלוקת אלא תלוי מה נוסח התנאי

ז] והנה מבואר בראשונים שאם זה חצר דקימא לאגרא הוי ר"ק ועיין רעק"א ריש פרקין שהקשה הרי הוי נשך ללא תרבית וכתב לישב שזה הופך כמו שהגברא עביד למיגר וצ"ע הרי יש כאן טענת הרא"ש וכי ברשעי עסקינן ועיין אבני נזר קפ"ה סק"ה שכתב שכיון שמצד דיני חושן משפט הוא מתחיב ומותר לו חשיב תרבית והנה ברמב"ן מבואר שדימה הלויני ודור בחצרי ללא ידור חנם ששניהם זה רק מחזי כריבית וכן הביא הרשב"א בשמו ועיין לח"מ פ"ו ה"א שבפשוטו כך מבואר בדבריו שהעמיד שהגמ' מדמה דין הלויני לדין הלוהו ומשמע ששניהם זה אותו דין אמנם הטור חילק ביניהם וכתב שבהלויני ודור בחצרי וזה לא קימא לאגרא הוי אבק ריבית דהינו ששם פשיטא ליה שמדרבנן זה סיבה לדון שחשיב נתינת ממון וצ"ע מנ"ל דבר זה ועיין פלפולא חריפתא שדיק כן גם מהרא"ש עיין לקמן שיתכן שחלק על הרמב"ן בגדרי לצי"ש

ח] בלשונות הראשונים כאן משמע שבאבק ריבית יש חיוב לצי"ש והאריכו האם בסוגין זה מחזי כריבית או שזה אבק ריבית והנה עיין רמ"א סימן קס"א שכתב שריבית מאוחרת זה יותר קל מאבק ריבית ובזה אין חיוב לצי"ש ומקורו משו"ת הרשב"א ועיין שערי דעה ק"ס סק"א ובחוו"ד סק"ב שפשיטא להו שגם בשעת פרעון זה כמו ריבית מאוחרת שיש הקולא הנ"ל והנה בפשוטו היה מקום לומר שגם ריבית שקודם פרעון הוא בכלל קולא זו ויסוד הדבר שכל שנותן מחמת קציצה דהינו שלא רוצה לתת רק מחויב לתת בזה חשיב כעין גזל אבל כל שנותן מדעתו לא הוי כעין גזל שיהיה בזה דין חזרה וכן נראה מלשון הגר"א בסימן קס"א ועיין רמב"ן בסוגין שנראה שזה כונתו להוסיף שבסוגין שזה מדעתו ודאי שאין חיוב לצי"ש אמנם בהלויני לפ"ז א"ש שיש דין להחזיר את זה

והנה עיין טור שנסתפק האם בנותן ריבית בזמן שההלואה קימת האם הוי כריבית מאוחרת והפרישה וכן בחזו"א סימן ע"ד סק"ה כתב דבפשוטו משמע שהנידון הם הוי ר"ק וזה תמוה למה שיהיה ר"ק אם לא קצצו [ובגידולי תרומה אות כ' בד"ה נמצאו משמע שביאר שמדובר שיכל לבקש ממנו שישלם מיד וממילא כה"ג שיך לדון שנותן לו כל זמן שמאריך וזה כמו שעת מתן מעות ע"ש] אמנם הש"ך ביאר שהנידון האם זה בכלל הקולא של ריבית מאוחרת ונפק"מ האם יש דין להחזיר לצי"ש והכריעו שזה יותר חמור מריבית מאוחרת ועיין ב"י שהוכיח מלשון הרא"ש דנקט שריבית בשעת פרעון זה יותר חמור מריבית מאוחרת כ"ש בריבית קודם הפרעון ועיין שערי דעה שהקשה ששם זה רק סברא שזה מתפרש בעד ההלואה אבל לא שזה חומר בעצם [ויתכן שהב"י חולק בזה עיין מה שביארנו שם] והנה מכל זה מבואר אבל שיסוד הקולא הוא מצד שריבית מאוחרת זה איסור יותר קל כיון שזה לאחר הלואה לא שיך לדון שזה כשכירות המעות משא"כ בזמן ההלואה זה אחרת ואפילו שזה ניתן מדעתו והנה בב"י מבואר שבזמן הפרעון זה חמור כמו שעת ההלואה ודלא כל האחרונים הנ"ל ולנ"ל יש לבאר שאז עוד ניתן לראות שזה כשכירות המעות כיון שזה שמן התשלומין משא"כ אחרי זה

ט] והנה הרמב"ן הוכיח מהגמ' שהיה תוקף בעבדים ואמר שחוזר בו ולא מבואר שהחזיר מה שהשתמש מבואר שאין חיוב לצי"ש והנה ברמב"ן משמע שהוכיח לעיקר יסודו שכל שזה מדעתו אין חיוב לצי"ש אמנם לכאורא למה שכתב בתחילה שכאן זה רק מחזי כריבית א"כ זה עצמו סיבה שלא להחזיר וזה לא ראיה לכל ריבית מאוחרת שזה מדעתו ומשמע שכל שאם מדעתו צריך לתת דהינו זה לתקן האיסור א"כ גם במחזי כריבית ועיין רשב"א בב"ק ע"ה הובא בב"י שהוכיח מהנ"ל שכל אבק ריבית אין חיוב לצי"ש דהינו שזה לא סברא מיוחדת בסוגין מצד שזה רק מחזי כריבית ויתכן שהביאור כנ"ל ברמב"ן אמנם בדעת הטור בהכרח לחלק בדרגת האיסור וכדרך האחרונים

י] הרא"ש כתב להוכיח שתרבית ללא נשך לא חשיב ריבית כמו מי שמלוה על מנת שיתן לו את התרומות ומעשרות למ"ד שטובת הנאה זה לא ממון דהינו שהלוה לא נחסר והמלוה מתרבה ועיין סוף סימן ק"ס דמבואר ברמ"א שאם אדם מלוה לחברו על מנת שכל מלאכה שיצטרך הוא יעשה אצל המלוה שזה אסור והרמ"א כתב שלמ"ד טובת הנאה ממון הוי ר"ק והנה צ"ב שלפ"ז באמת בחצר דלא קימא לאגרא הרי יש לו טובת הנאה וממילא למ"ד דהוי ממון זה ר"ק וצ"ל דשם הרי זה לא עומד שיקבל על הטובת הנאה שיתן למישהו וצ"ל שכאן מה שאדם משעבד עצמו לקחת בעל מלאכה מסוים זה בגדר שוי ממוני ועיין ט"ז שהקשה ששם כיון שמקבל את התמורה של מה שעובד שהכל בשויו אין זה ריבית ואין זה דומה לסוגין שיש כאן קבלת ממון גמורה ע"ש ועיין ביאור הגר"א שם וצ"ב ועיין יד אברהם קס"ו ס"ב שבאמת נקט שלמ"ד טובת הנאה ממון גם הלוינו ודור בחצרי הוי ר"ק אפילו אם זה חצר דלא קימא לאגרא וכן משמע בפשוטו בגר"א הנ"ל דהינו שישב דעת הרי"ף שהלויני הוי ר"ק מצד שטובת הנאה ממון

והנה בפשוטו מבואר שודאי שיש כאן איסור רק שדנו האם זה ר"ק אמנם עיין משנ"ל פ"ז הי"א בד"ה כתב שכתב שאם לא קצצו מראש אלא נותן לו מלאכה בזמן ההלואה יש להקל כמ"ד טוה"נ אינה ממון וצ"ע הרי בגמ' מבואר שיש איסור לכל הפחות מדרבנן ויתכן שנקט כאחרונים שכל סיבת האיסור מצד מראית העין שזה נראה שנותן לו ריבית אבל כאן זה לא שיך ועיין שערי דעה ק"ס סק"ט שתמה על זה דלמה שלא יהיה איסור מצד ריבית דברים ועיין לעיל מה שכתבנו ביחס לקושית ההגהות מרדכי

**ס"ז.**

י"א] מבואר בגמ' שמר בריה דר' יוסף ס"ל שאבק ריבית אינה יוצאה בדינים אבל כל שאכל ריבית כשיעור הקרן יכול עכשיו לסלקו אבל לא מחשבים על שטר אחר ובביאור החילוק עיין שטמ"ק בשם הריטב"א דבאותו שטר דנים שמה שאכל זה בתור הקרן ולא בתור הריבית משא"כ ביחס לשטר אחר בזה מה שאכל זה ודאי לא היה בתור פרעון הקרן של השטר האחר ורב אשי חולק שאנן סהדי שמה שאכל גם באותו חוב זה היה בתור ריבית ולא בתור הקרן כיון שזה היה הסיכום ואכל בסתמא ולכאורא מסתבר שזה גדר באיסור גבית ריבית שדנים שלא נשלם גבית הריבית עד שגובה הקרן והריבית ולא שבאמת זה כונתו וצ"ע ועיין לקמן

י"ב] עיין ראשונים שהביאו מהראב"ד שמועיל תפיסה באבק ריבית במקום שאכל מכח הקציצה ולא שנתן לו מדעתו דהינו שיש חיוב לצי"ש ומועיל על זה תפיסה רק שבנתן מדעתו זה כאילו כבר מחל על חיוב זה [ועיין גידולי תרומה שמ"ו ח"ג ס"ה בד"ה ואפשר] וצ"ב שאם יש חיוב לצי"ש שיועיל תפיסה ואם חשיב מחילה שלא יהיה חיוב לצי"ש ואולי זה מחילה ביחס לזכות לחברו והראשונים חלקו עליו דהרי מבואר בסוגין שלא מחשבים משטרא לשטרא אמנם הראב"ד העמיד בשטר משכון שזה כאילו מוחזק אצלו ולכן חשיב שמוציאים ממנו ועיין משנ"ל פ"ד ה"ו בסופו בד"ה כתב הטור שישב שכאן שלוה על דעת לשלם זה כאילו נתן לו זכות שלא יתפוס את זה משא"כ כשבא מדעתו לתפוס דבר אחר וצ"ב ועיין מחנ"א ט"ו שנקט שהנידון האם מועיל תפיסה תלוי האם יש חיוב לצי"ש אמנם הוכיח מהרא"ש שנקט שלא מועיל תפיסה אפילו שנקט שיש חיוב לצי"ש ובנימוק"י הביא מהר"ן שכיון שמוכח שלא מועיל תפיסה זה ראיה שאין חיוב לצי"ש וזה על דרך המחנ"א

י"ג] עיין רי"ף שכתב שבמקרה בסוגין שזה לא ריבית קצוצה אם כבר דר אינו מנכה לו מהחוב וכמבואר בגמ' שאפוקי ללא לשלם חשיב להוציא ממנו ובפשוטו הביאור שכיון שאכל הריבית בתור ריבית ולא בתור ההלואה וכמבואר ברש"י ממילא כל שינכו לו מהחוב חשיב להוציא הריבית אמנם הרא"ש והבעל המאור הביאו מרבינו אפרים שחלק ונקט שכל הגמ' זה דוקא במשכנתא שזה נחשב כאילו החוב גבוי ואם יוציאו אותו מהקרקע זה נחשב שמוציאם ממנו אבל סתם חוב מה שמורידים מהחוב זה לא נחשב שמוציאם ממנו וצ"ב הסברא הרי כיון שמה שישב בקרקע זה היה בתור ריבית ולא בתור החוב א"כ למה שלא יוכל לגבת עכשיו החוב ומשמע שנקטו שעד כאן לא פליגא בגמ' אלא במשכנתא אבל בעלמא כולם מודים לרבא בריה דר' יוסף ועיין לעיל שביארנו שגדר הדין שחשיב שלא נשלם גבית הריבית עד שגבה הקרן והריבית ועיין מחנ"א סימן ג' דמשמע שהבין שכיון שיש חיוב לצי"ש להחזיר מה שלקח ממילא כל שעדין לא שילם החוב מזכות הלוה לגבות החיוב לצי"ש ולפ"ז דן שאם הוא מת שכבר אין חיוב על היורשים לצי"ש הוא חייב לשלם לו כל החוב ולנ"ל יש לדון שגם על היורשים יש האיסור להשלים גבית הריבית אמנם עיין גידולי תרומה שמ"ו ח"ג ס"ה בד"ה וכבר [הובא במשנה למלך פ"ד ה"ו בסופו בד"ה כתב הטור] שהסברא שכיון שלא חייב לתת לו הריבית ממילא דעתו שהריבית זה בתור פרעון החוב וגם אם אין זה דעתו אבל דנים את זה כך וממילא אחרי זה לא צריך לתת לו השלמת החוב דזה הרי ריבית ולפ"ז גם במת אין לגבות ממנו וצ"ע ויש לעיין בגבה רק כנגד החוב האם באמת אסור ללוה לשלם עכשיו הריבית או שזה רק מזכותו לדון כאילו שילם הקרן אבל יכול לדון כאילו הריבית זה כבר מה ששילם וממילא מותר לתת הקרן ובפשוטו ודאי משמע שזה מותר ובפשוטו זה תלוי בנ"ל ואם נימא שהגדר שעוד לא נשלם גבית הריבית יש לדון שזה אסור

י"ד] עיין מחנ"א סימן ג' בסופו שהביא מהראנ"ח שבמלוה שמת האם הלוה יכול לומר שמה ששילם ריבית זה יהיה בתור הקרן זה תלוי במחלוקת הרי"ף ורבינו אפרים דהינו שנקט שסברת רבינו אפרים שדנים שמה שנתן זה בתור הקרן ולא שהכונה שיכול לתפוס אמנם הוא עצמו נקט שכאן לכו"ע חייב לשלם דהגדר שכה"ג יכול לתפוס אבל כלפי הירושים שאין חיוב אפלו לצי"ש ודאי חייב לשלם ועיין שו"ת רעק"א סימן פ' שדן מסברא לגבי ריבית קצוצה ששם יש זכות גמורה לתבוע שממילא כל שמשלם הריבית כיון שיש חיוב להחזיר זה ממילא נהיה כפרעון בעד ההלואה אמנם הוכיח מהראנ"ח לא כך ועיין פתחי תשובה קס"א סק"ו שכתב בשם התפארת צבי לדון שכיון שהאב הרי לא יכל לגבות דהרי חייב הריבית ממילא זה לא ממון להורישו לבניו וצ"ב הרי יש כאן חיוב גמור של הקרן ע"ש

ט"ו] יש לעיין האם לרבינו אפרים שמנכים מהחוב האם זה גם מחוב לחוב ועיין משנ"ל הנ"ל שהביא משו"ת פני משה שלא מנכים משטר לשטר כמבואר בגמ' למ"ד שמנכים וכן הוא ברעק"א בהוצאת המאור בהמשמטות ח"א סימן ה' וכן בפשוטו מבואר בריטב"א ס"ב: בד"ה ר"י והנה אם הבנה שיש זכות לתפוס ממה שבידו א"כ גם כאן זה היה מועיל ואין לדמות לגמ' שזה משכנתא אמנם אם נימא שהסיבה שדנים כאילו גבה הקרן עד עכשיו א"כ ביחס לחוב אחר זה לא שייך וודאי שהמשמעות שאת אותה סברא שיש בגמ' על משכנתא יש לרבינו אפרים בכל חוב

ט"ז] בעיקר דברי רבינו אפרים מבואר בדבריו שבהלוהו ודר בחצרו כה"ג לא מנכה לו וזה כסברת הרמב"ן שכה"ג אין כאן לקיחת ממון ששיך לדון שזה פרעון אמנם הבעל המאור חולק דהינו שס"ל כדעת הרמב"ם שגם כה"ג זה א"ר ולגבי הלויני זה תלוי בטור וברמב"ן

י"ז] כתב הרמב"ם שכל שזה קציצה שלא בשעת הלואה אפילו שהוא מאריך לו את זמן הפרעון בכל אופן לא הוי אלא ריבית דרבנן אמנם כל הראשונים חלקו על זה ונקטו שכל שמאריך לו החוב הוי ר"ק ועיין גידולי תרומה שמ"ו ח"ג אות כ' בד"ה ונמצאנו מה הדין במקום שהלוה לו ללא קביעות זמן שמתי שירצה יגבה ממנו ועכשיו אמר לו הלוה שכל זמן שלא גובה ממנו יגור בביתו האם דנים שהיום לא גובה ממנו בגלל הריבית והוי ר"ק או שכיון שלא היה כאן העמדת ההלואה בפעול בעד זה לא הוי ר"ק ודן שזה ספק הטור ע"ש שהאריך וע"ש שדן עוד שדוקא אם הגיע זמן הפרעון ומאריך החוב חשיב כשעת הלואה אבל אם קודם מאירך לו הזמן כה"ג אין זה בכלל שעת הלואה וצ"ב הסברא ועיין זכרון שמואל סימן מ"ח מה שביאר בזה והנה הראב"ד הוכיח שזה כמו נתינת מעות מהא דאפשר לקדש בזה אשה אמנם לכל הראשונים זה מצד שאמר בהנאת מחילת מלוה אבל לא בעצם המלוה והנה בעיקר מחלקת הראשונים בפשוטו ודאי חשיב נתינת ממון רק לרמב"ם יש תנאי שיהיה שעת הלואה ובק"ש ח"ב ב"מ אות כ"ו וכן בברכ"ש קידושין סימן ד' סק"ג הביאו מהגר"ח שכל זקיפה במלוה זה כמו החלפה של החוב וחשיב צד אחדשעת הלואה רק שדעת הרמב"ם שצריך הלואה של גופו ממון וזה לא גופו ממון והנה עיין רעק"א ס"ב: בתוד"ה לקח שחידש שאם היה חייב לו חיטים ופוסק את זה על יין חשיב כשעת נתינה גם לרמב"ם דהינו שזקיפה של חוב חיטים להפוך לחוב אחר זה כמו מתן מעות וזה דלא כגר"ח ועיין חוו"ד סק"ד ועיין מקנה סימן כ"ח ס"י בקו"א שכתב שסברת הרמב"ם שלא חל חיוב על ידי הארכת הזמן ולפ"ז אם יעשה קנין סודר באמת יאסר ולדעת שאר ראשונים שמלוה לא קונה צ"ע איך חל כאן חיוב ואולי הוא מדין אומר ועושה ועיין ברכת שמואל שם

י"ח] עיין ריטב"א בסוף סוגין שדן שלווה שאומר לו דור בחצרי חינם בתורת מתנה האם הוי ר"ק וכתב שזה הערמה בעלמא והוי ר"ק אמנם הביא בשם רבו שזה מותר ולכאורא הכונה שלא נותן על מנת שמלוה לו אלא שגם אם עכשיו לא יהיה הלואה בכל אופן מצד חושן משפט הוא נתן לו ובכל אופן כיון שכל הנתינה מחמת ההלואה חשיב ריבית וצ"ע

# שכירות מעות וכלים

**גמ' ס"ט: רב חמא - אמר רבא**

**משנה ס"ט: - ע. אמר רבה בר שילא**

**טושו"ע קע"ו ס"א - ס"ה, קע"ג סי"ח קע"ז ס"ו**

# שכירות מעות

**גמ' ס"ט: רב חמא - אמר רבא**

**טושו"ע קע"ו ס"א ב' ה' קע"ג סי"ח קע"ז ס"ו**

**א. ביאור שיטת רש"י במעשה דר"ח – עיין ריב"ש סימן ש"ה [עמוד ת"ב ובריב"ש שבסוף השו"ע עמוד 98 בטור הראשון לקראת הסוף] ועיין קצוה"ח ר"ט ד' [ובחידושי חת"ס]**

**ב. ביאור שיטת תוס' בר"ח - ובביאור דבריהם מצאנו כמה שיטות א. עיין נימוק"י ובריטב"א בשם אחיו [ועיין מה שתמה עליו בחוו"ד קע"ו סק"ב ובבית מאיר שם] ב. עיין תור"פ [ועיין אגר"מ חיור"ד ח"ב סימן ס"ג בד"ה וזהו בסתם] ג. עיין ריב"ש סימן ש"ח ובסימן תס"ד בד"ה הצד הג' ובסימן ש"ה [עמוד ת"ב ובריב"ש שבסוף השו"ע עמוד 98 בטור הראשון לקראת הסוף] ד.עיין הגהות מרדכי סימן תל"ז ומקורו באו"ז סימן ר"א ועיין ש"ך סק"א [ובביאור כונתו עיין חוו"ד סק"א ובשערי דעה ובחדרי דעה סק"א ובמקור מים חיים] [ה. עיין פסקי הרי"ד הובא בטור קע"ז ס"ו] ה. עיין חידושי הגרמ"ש בביאור דעת הרמב"ם**

**ג. בדין קבלת כל האחריות – עיין תרוה"ד סימן ש"ב ובד"מ ועיין ריב"ש סימן ש"ח הובא בשו"ע קע"ג סי"ח ועיין ש"ך קע"ז סק"כ ובחוו"ד קע"ו ב' וקע"ז ט' ועיין בית מאיר סימן קע"ו [וע"ש על מי אחריות זולא] ועיין היטב בביאור הגר"א קע"ו ב' ובקע"ג ל"ה ובקע"ז כ"ד [והאריכו בכל זה האבני נזר רט"ו ובחידושי הגר' מאיר שמחה]**

**ד. בביאור התוספתא – עיין גר"א קע"ו סק"ב ועיין גליון רעק"א קס"א סק"א**

**ה. ידיע פחתי – שו"ע ס"ב ועיין חוו"ד קע"ו ג' ועיין אבני נזר רט"ו סק"ח ועיין גליון רעק"א סימן קס"א**

**ו. בלא ידיע פחתי האם הוי ר"ק – עיין ריטב"א ובריב"ש ועיין ש"ך קע"ז כ' בשם המרדכי והמהרי"ק דהוי ר"ק**

**ז. ידיע פחתי על מי האחריות – חוו"ד קע"ג סק"ג ועיין אבני נזר רט"ו א' ובחידושי הגרמ"ש בד"ה וראה**

**ז. מפריז על שדהו – עיין ב"י סימן קע"ו שהביא בזה מחלוקת ראשונים ועיין סה"ת שמ"ו ח"ד סמ"ח ובמיוחס לריטב"א ובנימוק"י**

**סוגיא דשכירות מעות**

א] מבואר בגמ' שר' חמא היה משכיר מעות וסבר שזה מותר וצ"ב מה הצד להתיר ומצאנו בזה כמה ביאורים א. מבואר ברש"י שיסוד ההיתר כי אמר לשון שכירות ולא לשון הלואה ומשמע שזה היה ככל הלואה רק שאמר לשון שכירות וכן ביאר בריב"ש סימן תס"ד ובסימן ש"ה [עמוד ת"ב] בד"ה ולא תשיביני וע"ש שכתב שאין הלשון קובע לגבי ריבית ושזה היה טעותו של רב חמא לרש"י וע"ש שודאי שמסקנת הגמ' שזה ר"ק ויש כאן איסור דאוריתא ולכן הפסיד את מעותיו והנה צ"ב וכי יש דין מבטא שפתים בריבית ואע"ג שמצאנו בחוו"ד קס"א שהביא מהשטמ"ק שהלשון קובע אבל שם זה באמת מגדיר עשיה אחרת אבל כאן הרי זה אותה עשיה ואולי באמת גם כאן כל שאומר לשון שכירות א"כ כל שלא הוציאם זה עדין של הבעלים ורק שמכלל השכירות שיכול להוציאם וצ"ע

ב. התוס' כתבו שזה ודאי שר' חמא לא טעה וסבר שהלשון קובע אלא מדובר שהמלוה קיבל אחריות על המעות ובביאור הדבר עיין ריב"ש סימן ש"ח ובסימן ש"ה עמוד ת"ב בד"ה ולא תשיביני שביאר שהכונה שכל זמן שלא הוציאם אם זה יאנס זה הפסד של המלוה וכן לאחר שהוציאם אם יאנסו כל הנכסים של הלוה לא יצטרך לחזור ולשלם אפילו אם יעשיר אחרי זה ובתור"פ כתב שרק קיבל על עצמו שאם יאבדו נכסי הלוה לא יצטרך לשלם ולכאורא הביאור שבאמת כנגד המעות זכה זכות בנכסי הלוה ועל השימוש לוקח ריבית ולכן אם הפסיד כל הנכסים לא צריך לשלם לו והריב"ש נקט שזה רק אם בתחילה גם המעות ברשותו ממילא אחרי זה שמוציאם שיך לדון שקנה כגדם בנכסי הלוה ועדין צ"ב ועיין ריב"ש שכתב שיתכן שבאמת זה רק אבק ריבית כמבואר ברמב"ם אמנם לראשונים שלא הזכירו שגם מתחילה זה על אחריות המשכיר יתכן שיסוד ההיתר שכיון שהקרן לא בטוח אין זה בכלל הלואה בריבית וכמבואר ברמב"ן גיטין ל. אלא שלפ"ז אין זה ענין להיתר של שכירות וצ"ע והנה עיין אגרות משה יור"ד ח"ב סימן ס"ג ד"ה וזהו סתם דחידש שלוה שלא התחיב שיעבוד הגוף אלא שיעבוד נכסים אין בזה איסור ריבית ובפשוטו אין זה ענין לדברי התור"פ דכאן יש שיעבוד על הגוף רק שהגביל את החיוב על הגוף רק מנכסים אלו ולכן יש כאן איסור דרבנן אמנם לביאור הראשון אין סוגין ענין לשם דכאן דכאן יסוד ההיתר שבאמת אין הלואה וצ"ע בכל זה

ג. ע"ש בריב"ש שהביא בשם הרא"ה וכן הביא הריטב"א והר"ן והנימוק"י בשמו שהכונה שלקח הריבית על הזמן עד שהוציאו ובריטב"א מבואר שהיה בזה שימוש להתראות אמנם בשאר ראשונים לא משמע כן ועיין אבן האזל פ"ה הט"ז שביאר שהשכירות במה שיש לו מעות של חברו שאם ירצה יוכל להוציאם וכדין מפקיד מעות אצל שלחני והנה אם מדובר שקבע שיעור ריבית לחודש א"ש שהרי גם אם מחזיר מיד צריך לשלם א"כ גם כאן הוא מצדו נתן לו זכות שימוש לחודש אמנם משמעות הגמ' שאוגר זוזי בפשיטי משמע שלקח על כל יום עוד ממון וא"כ יוצא שלקח גם על הזמן שאחרי שהוציאו ועיין חוו"ד סק"ב ובבית מאיר שתמהו בזה ובבית מאיר דחק שבאמת לא לקח הריבית אלא על הזמן עד שהוציאו ואין זה במשמעות הדברים ויתכן שהכונה שהוא לקח הכסף להראות דהינו שיש לו זכות בכסף למשך שנה וכבר התחיב על הזכות שקיבל וחוץ מזה הרשה לו להוציא המעות לגמרי אבל מה שמוציאם זה לא סיבה שלא ישלם על הזכות שקיבל בתחילה למשך שנה [וכדביאר השערי דעה סק"א] ועיין ריב"ש סימן תס"ד שכתב שלפ"ז יתכן שבאמת האיסור הוא רק אבק ריבית אמנם בריטב"א משמע שזה ר"ק שכה"ג דנים שהכסף זה לא על הזכות שקיבל בתחילה אלא על ההלואה שלאחר שהוציאם וגם לריב"ש מסתבר שזה סיבת האיסור מדרבנן [ועיין חוו"ד סק"ב] והנה צ"ב עד כמה שיסוד ההיתר כי התשלום על השכירות עד שמוציאם א"כ גם אם האחריות על השוכר זה סיבה להתיר מצד שמתנה ש"ש להיות כשואל וצ"ל שאז ודאי היינו מבארים שמתחילה זה נחשב הלואה וכסברת הריטב"א

ד. התרוה"ד נקט שאין לו רשות להוציא הכסף למשתי ביה שיכרא אלא רק לעשות מהם עסק ואם יפסיד העסק האחריות על המלוה ועיין קצוה"ח סימן ר"ט סק"ד שלמד מסוגין ששיך קנין פירות במעות ולכאורא הכונה שהמעות של הלוה וכל מה שקנה זה כאילו קנה בשבילו וממילא יש לו את הזכות של הרוחים וכן ביאר בחוו"ד קע"ז סק"ט ועיין ביאור הגר"א קע"ז סקכ"ה שכתב שבאמת גם להלכה שזה אסור אין זה אלא ריבית מדרבנן אמנם עיין מהרי"ק סימן שי"ט שהביא מהמרדכי בשם שו"ת מהר"ם שכל שרק קביל עליו אחריות אונסים זה ר"ק אמנם דברי החוו"ד מחודשים ובפשטות משמע שודאי שזה של הלוה רק שזה עצמו שהמלוה מקבל אחריות על הדבר זה מחסר בצורת ההלואה וזה מעמיד את המעות כשלו

ה. עיין הגהות מרדכי סימן תל"ז שהביא מהאו"ז סימן ר"א שמי שנותן מעות לחברו להתנאות בהם והשתמש בהם אסור משום ריבית וכתב שזה היה מעשה דרב חמא והשערי דעה סק"א נקט שזה היה שלא בהסכמת בעל הכסף [וכן משמע בחוו"ד קע"ז סקי"ט] וממילא תמה שהרי מפורש בסימן קע"ז שאין בזה ריבית ועיין מקור מים חיים שכאן זה גרע כיון שקצץ שכירות ממילא זה נראה כקציצה ובחוו"ד מבואר שלכן אסור אפילו לשלם על הזמן שעדין לא הוציא הכסף עוד תמה שהרי כאן נתן לו זכות שימוש וקלקל את זה ודאי שכה"ג השוכר חייב לשלם אמנם עיין חדרי דעה שכתב שבמתה הבהמה ודאי חשיב שלא העמיד גדרי שכירות וגם אם הרגה ישלם מדין מזיק אבל לא צריך לשלם השכירות אמנם עיין אבן האזל פ"ה הט"ז שביאר שזה כמו מעות פתוחין שנתן לפקדון רק שאין לו הקפדה אם ישתמש בהם וכה"ג לא חשיב דרך הלואה אמנם צ"ע כנ"ל שאין זה משמעות הגמ' שהחיסרון שזה לא דרך הלואה

ב] הגמ' מבארת שחלוק שכירות מרא משכירות מעות מצד שמעות לא חוזרים בעיניה ועוד שבמרא ידיע פחתיה ורש"י ביאר שהכונה שגם אם המרא חוזר בעינו אבל אם זה דבר שאין בו פחת זה אסור וצ"ב הסברא לאסור הרי זה שייך לבעלים ולוקח מעות על מה שמשתמש בזה ועיין רשב"א שזה איסור מדרבנן כי זה לא נראה כשכירות אלא כהלואה ומסתבר שכל זה כי אחריות גניבה ואבידה על השוכר אבל אם כל האחריות על המשכיר ודאי שזה לא נראה כהלואה וכן ביאר הגר"א קע"ו סק"ב את התוספתא לרש"י ובעיקר הקושיא מהתוספתא עיין מהר"ח או"ז סימן רי"א שכתב שבשולחני יש פחות מצד שיש עין הרע כי כולם רואים את זה או כי כולם ממשמשים בזה

והנה בביאור הגמ' זוזי הדרא בעיניהו היה מקום לבאר שהכונה כפשוטו לשאר הראשונים שההבדל אם הדבר חוזר בעצמו או לא אמנם עיין ריטב"א שביאר שכונת הגמ' לרש"י שההבדל שבמעות אם זה נאנס הוא משלם במקומם משא"כ בשכירות [ועיין ביאור הגר"א קע"ו סק"ב] ולפ"ז אם יהיה שכירות שגם אם נאנס הוא חייב זה אסור אפילו שיש פחת ועיין מהר"מ שיף שהקשה שהרי מבואר בגמ' לקמן לגבי ספינה כיון שיש פחת אפילו שאחריות על המקבל זה מותר וביותר ששיטת רש"י שמספיק מה שהיוקר וזולא עליו

ג] אמנם בתוס' ושאר ראשונים ביארו שהכונה שאם מחזיר בעין בכל מקרה זה מותר אמנם גם אם מתנה שיכול להוציאו אם ירצה בכל אופן אם יש לו פחת זה מותר ועיין אבני נזר סימן רט"ו שהאריך שכשאין פחת גם אם האחריות על הנותן בכל אופן זה אסור והנה צ"ב סברת ההיתר הרי עד כמה שיוציא א"כ זה הלואה ולמה שיוכל לשלם את זה והנה בפשוטו מדובר באותו אופן של ר' חמא ולנמוק"י שהנידון על הזמן שעד שמוציא את זה יתכן לחלק שכשאין הפסד זה נראה שמראש זה ניתן להוצאה אבל כל שיש הפסד ויכול להחזיר לו את זה כך ניכר שבתחילה היה כאן שכירות ובאבני נזר ביאר שבדבר שאין הפסד זה נראה שהתשלום על מה שמוציא דאל"כ שיוציא מיד ולא ישתמש בשל חברו ולא יצטרך לשלם משא"כ במקום שיש הפסד אפשר לבאר שזה בגלל ההפסד אמנם בפשוטו זה לא מובן שהשכירות זה יותר מההפסד ועיין מהר"ם ע. על תוד"ה דקא דדימה לדין המבואר שם שבמקבל אחריות צריך פחת דהינו שזה כדי להפקיע שם הלואה וצ"ל שכיון שכל רגע יכול להוציאו ממילא זה סיבה לדון שזה הלואה מיד וברגע שמשלם על הפחת אין סיבה לראות הדבר כהלואה וברמב"ן ע. דימה לדין פחת המבואר בגמ' שם וביאר שמשל על הפחת וצ"ב והנה צ"ב אם הוציא מיד האם מותר לשלם שהרי אין על מה לשלם ועוד שלכאורא על הזמן של אחרי אסור לשלם אם לא דנימא כשערי דעה לעיל שכבר התחיב על הזכות שימוש של כל הזמן וצריך לשלם על זה ולתרוה"ד שבסוגין מדובר שגם לאחר שמוציא דנים שזה שלו ובכל אופן אסור ובפשוטו מצד שזה נראה כהלואה וצ"ב א"כ מה עוזר שמקבל על עצמו הפחת ובפרט שעל הזמן שאחרי זה אין פחת וצ"ל שכל שההתחילה נראה הלואה זה יותר קל

והנה עיין סימן קס"א דרעק"א הביא מהשטמ"ק בביאור ריבית בקרקע שנתן לו קרקע ואמר לו שיחזיר לו אותה או אחרת ומבואר דחשיב הלוואה וכתב רעק"א שזה דלא כתוס' בסוגין אמנם יתכן ששם הנתינה היא לגמרי בתור הלואה רק שיכול להחזיר הקרקע בעצמה משא"כ אצלינו אדרבא נתן החפץ בתור שכירות דהינו שעד כמה שזה קים א"כ זה של הנותן ובזה יש היתר של שכירות

ד] עיין תרוה"ד הובא בב"י שכתב שכל מה שאסור באופן של ר' חמא אם לא קיבל על עצמו כל האחריות אבל אם קיבל על עצמו כל האחריות מותר ועיין ד"מ שכתב שזה סותר לריב"ש שכתב שבנותן לחברו מעות שיקנה בזה סחורה ויביאם מעבר לים ויש סיכון זה יאבד ולוקח בגלל זה ריבית שזה אסור והנה הרמ"א פסק להיתר ומאידך פסק את הריב"ש ועיין רעק"א שציין לתפארת למשה שכתב שבאופן הריב"ש האחריות של המעות על הלוה בלבד ורק את הסחורה שקונה האחריות על המלוה משא"כ בסוגין שגם אחריות על המעות עד שיוציאם זה על המלוה ובחוו"ד קע"ז ט' כתב שיש בזה שני אופנים שיש אופן שחל כאן הלואה גמורה רק שקיבל על עצמו אחריות שזה לא עוזר כלל ובזה דיבר הריב"ש משא"כ התרוה"ד דיבר שבאמת המעות נשאר של המלוה וקנה בזה דוקא עיסקא ומה שקנה זה שייך למלוה וממילא אין כאן הלואה ובזה ישבו גם את הגר"א דבסימן קע"ג סקל"ה נקט שזה ריבית קצוצה וכאן נקט כרמ"א אמנם בריב"ש מפורש שזה רק א"ר וכן בפשוטו דוחק כל העמדתו שבאמת המעות והחפץ הנקנה שייך למלוה [ובפרט שבאופן הריב"ש הרי האחריות רק על הסחורה ולא על המעות מראש] ועיין ש"ך שנקט שזה לא מחלוקת והריב"ש דיבר כשלא קיבל כל האחריות אבל אם קיבל כל האחריות זה ודאי מותר ובפשוטו הרמ"א ס"ל כד"מ שאין הבדל בין המקרים וכונתו להכריע כמבואר בסימן קע"ז שבריבית דרבנן יש להקל ולא בריבית דאוריתא והנה יש לעיין על מי אחריות זולא ועיין בית מאיר שכל ההיתר אם אחריות על הנותן דהרי יסוד ההיתר שזה כאילו שלו אמנם אם ננקוט שיש כאן היתר חדש כיון שהמלוה קיבל אחריות יתכן שגם אם לא קיבל אחריות זולא זה מספיק

ה] מפריז על שדהו ואינו חושש עיין בעל התרומות שמ"ו ח"ד דין מ"ח שהביא דיעות שלא מחזיר לו את כספו אלא נותן חכירות יותר גדולה אמנם ברש"י מבואר שמחזיר לו מעותיו וגם חכירות יותר גדולה ובנימוק"י ביאר שהכונה שבאמת המעות זה לא הלואה רק שקבעו על החכירות כיון שזה קרקע יותר גדולה שיתן לו עוד מאתיים זוז אמנם בלשון הטור וכן הוא במיוחס לריטב"א שהמאתים זוז בתור הלואה וצ"ע למה שזה יהיה מותר ואפילו שאין כאן ריבית קצוצה שהרי נותן על הקרקע יותר אבל כיון שלא נחשב שנתן לו קרקע יותר טובה למה שזה יהיה מותר

**שכירות כלים**

**משנה ס"ט: - ע. אמר רבה בר שילא**

**טושו"ע קע"ו ס"ג - ד'**

**א. בביאור סברת ר"כ ור"א – עיין פנ"י ובשטמ"ק בשם רבינו יהונתן [ולכאורא נפק"מ בדינרי כסף שתמיד משלם כשעת שבירה]**

**ב. האם משלם כשעת מיתה או שכירות – עיין מחלוקת רמב"ן ורשב"א וברא"ש וטור ועבמ"מ פ"ח הי"א ובחידושי הר"ן [בפשוטו הדבר תלוי בביאור הגמ' לא עשאן דמים מחים ועיין ריטב"א ועיין מהר"ם ע.]**

**ג. האם בדבר שאין בו פחת מועיל יוקרא וזולא – עיין ריטב"א בביאור סוגין ועיין הגהות אשר"י ובחידושי הר"ן ובמחנ"א סימן ל"ב ועיין דרכי משה וביאור הגר"א שתלה את הנ"ל אות ב' בנידון זה ועיין היטב בחידושי הר"ן שחילק בין הדברים ועיין ריטב"א, ועיין גידולי תרומה מ"ט ובפלתי המדע בתחילתו בביאור שיטת רש"י, ובאבני נזר סימן רט"ז בתחילתו סיכם השיטות ולענין הלכה עיין חכמת אדם קל"ו ס"ז ח' ועיין גר"ז סעיף ל"ה ועיין ט"ז סק"א**

**ד. האם דינרי זהב חשיב יוקרא וזולא – חידושי הגרמ"ש בד"ה ונראה**

**ה. שכירות דודא – עיין תוס' ובמהר"ם, ועיין ריטב"א האם סוגין מדובר שהיה קבלת אחריות**

**ו. דבר שאין בו פחת האם אסור ללא קבלת אחריות – פרישה סק"ב אבני נזר סימן רט"ו**

**ז. האם בקבלת פחת יש נידון דאוריתא – עיין רמב"ן רשב"א וריטב"א [ועיין אבני נזר רי"ב סק"י ואילך ובגרנ"ט סוף ב"מ]**

**ח. האם צריך קבלת אחריות זולא – עיין מהר"ם על תוס' ע. מש"כ בדעת הרא"ש וע"ש במה שהקשה ממרא ועיין פנ"י [וזה תלוי בחוו"ד קע"ו ג']**

**ט. בישוב שיטת הריב"ן – עיין מהרמ"ש, עיין פלתי המדע סימן קע"ו בד"ה ודע, ובתו"ח**

**י. בלא קיבל משעת מיתה ולא מת האם מותר לקבל שכר – חוו"ד סק"ד [ועיין מאירי]**

**י"א. בדין קבלת אחריות בדבר שאין ללוה הנאה מזה – חוו"ד קס"ז סק"א ביאור הגר"א קס"ט סק"ס [ועיין רמב"ן ע"ג. בישוב שיטת רש"י בדינא דחמרים ועיין חוו"ד קע"ג סקכ"ג]**

**י"ב. בדין ריבית ביתומים בדאוריתא – עיין רשב"א ריטב"א במיוחס לריטב"א**

### שכירות ספינה מרא ודודא

א] מבואר בגמ' שר"כ ור"א סברו שאם מקבל על עצמו אחריות הספינה לא יכול לקבל על עצמו את שכירות המעות ועיין שטמ"ק בשם רבינו יהונתן שביאר בשני אופנים או שמדובר שקיבל על עצמו אחריות כשעת השכירות ולכן הגמ' דנה שעד כמה שמשלם מאז חזינן שזה כקנוי מאז ממילא זה סיבה שלא ישלם שכירות או שגם משלם כשעת שבירה אבל עצם זה שהוא משלם זה סיבה שלא ישלם שכירות ועיין פנ"י שתמה מה הסיבה שזה יהיה חיסרון הרי מתנה ש"ח להיות כשואל דהינו שמה שמתחיב עוד התחיבות למה זה סיבה לאיסור ובפשוטו הכונה וכן משמע בריטב"א ובשטמ"ק שזה עצמו שמקבל על עצמו אחריות האונסים זה מעמיד הדבר כהלואה ויתכן עוד שהקושיא מצד שעד כמה שזה נשבר והוא משלם את זה יש כאן סברא לדון מדרבנן שכאילו השתמש בשלו ומה שמשלם זה ריבית ובפשוטו מה שמתנה שוכר להיות כשואל ואין חסירון של ריבית זה מטעם המבואר בסוגין והנה בעיקר קושית הפנ"י שהפוסקים בכמה מקומות תמיד כתבו שזה סיבת היתר בעצם שמה שמתחיב עוד חיוב זה לא משנה את הדבר להלואה עיין חוו"ד קס"ז סק"א ובביאור הגר"א קס"ט סק"ס שכתבו שכל שכל העסק לטובת המלוה כגון שליח שמקבל על עצמו אחריות בזה ודאי לא שייך לראות את זה כהלואה ורק במקום שלמקבל יש רוח בעיקר החפץ בזה הוא סיבה לראות הדבר כהלואה ובסוגין הרי החפץ עומד לטובת המקבל ולכן זה סיבה לאסור

ב] הגמ' מכריעה כרב כמבואר בבריתא ומבארת הטעם כיון שלא עשאה דמים מחים אלא לאחר מיתה ובביאור כוונת הגמ' עיין רש"י שביאר שהכוונה שכיון שאם לא תמות מחזיר לו אותה כמו שהיא והיוקר והזול עליו לכן זה עצמו סיבה שזה מוגדר כשכירות ולא כהלואה ומשמעות דבריו שאפילו שאם תמות הוא ישלם כשעת השכירות ולא כשעת המיתה בכל אופן זה מותר ובטעם הדבר עיין רשב"א שזה מצד שמתנה ש"ח להיות כשואל דהינו שזה סתם התחיבות צדדית אבל זה לא סיבה לראות שאין כאן עסק של שכירות אמנם הרמב"ן ותוס' לקמן חלקו ונקטו שכונת הגמ' שהוא מקבל על עצמו לשלם גם אם תמות כמו שעת שבירה ולא כשעת השכירות ורק לכן זה מותר [ועיין הגהות אשרי דמשמע שביארו סוגין שלא עשאה דמים אלא לאחר מיתה דהינו שמשלם כמו אז ולכן דיק מרש"י דלא כתוס' אמנם בטור משמע שביאר הגמ' כרש"י רק הוסיף שצריך פחת מכח הגמ' לקמן] ובטעם ההיתר בפשוטו היה אפשר לבאר שזה מראה שזה עסק של שכירות כיון שגם בצד שמשלם החפץ זה כשעת שבירה דהינו שעד עכשיו זה שכירות אמנם בלשון הרמב"ן משמע שהסיבה שמותר מצד שמשלם על הפחת דהינו שבאמת זה נידון כהלואה מצד האחריות אבל כדי להחשיב כריבית זה רק אם משלם על חלק ההלואה אבל עד כמה שיש פחת ומשלם על הפחת זה מותר ויש לבאר שזה כעין שותפות וצריך לדון על מה התשלום על החלק של חברו או על החלק שלו והנה אם כנ"ל הרשב"א שחולק זה בנקודה זו עצמה שנקט שכה"ג זה לא מוגדר כהלואה אלא כשכירות כיון שאם זה בעין הוא מחזירו כמו שהוא

ג] והנה מבואר בגמ' לגבי דודא דמר שמואל ששם צריך שיהיה חלק מהחיסרון על הנותן וללא זה הוא אסור ועיין תוס' שלמדו מזה שאין היתר אלא אם זה דבר שיש בו חיסרון וזה על הנותן ובדבר שאין בו חיסרון לא יעזור מה שמקבל עליו יוקרא וזולא ולכן תמהו על הריב"ן שהתיר עיסקא שמקבל עליו יוקרא וזולא [ובתורת חיים כתב שרק בעיסקא שהרוח מיניה וביה הקיל הריב"ן ואין זה דומה לסוגין] והנה לרמב"ן שבאמת כל יסוד ההיתר כי משלם על הפחת אז ודאי צריך פחת אבל היה מקום לומר שזה רק סברא שבמקום שיש פחת וזה על המקבל זה סיבה לראות הדבר כהלואה אבל כל שאין פחת מספיק מה שהיוקרא וזולא על הנותן והנה עיין הגהות אשרי שנקט בדעת רש"י לעיל שכיון שתלה הדבר ביוקרא וזולא ממילא גם כלי שאין בו פחת מותר לשוכר לקבל אחריות ובפשוטו צ"ע מסוגין ולנ"ל א"ש שרק כאן שיש פחת זה חיסרון אם הפחת הוא לא על המשכיר [ואולי תוס' הבינו שריב"ן דיבר גם בעיסקא של בהמות שיש בזה פחת]

והנה עיין חידושי הר"ן שנקט שזה ודאי שצריך פחת ורק כיון שיש פחת וזה על המשכיר רואים את זה כשכירות אבל כל שסיכמו שהפחת על המשכיר אפשר לסכם שאם זה נשבר משלם כשעת שכירות דהיו שכל שזה לא הלואה זה חוזר לכלל שמתנה ש"ח להיות כשואל [וכן הוא במ"מ פ"ח הי"א שצריך פחת אבל אפשר לסכם שזה כמו ההתחלה והמחנ"א סימן ל"ב דן שרק כיון שסיכם כמו שעת שכירות צריך פחת] אמנם בדרכי משה ובגר"א וגר"ז מבואר שעד כמה שחיבים פחת ממילא זה גם מחיב שמשלם כשעת שבירה וזה א"ש יותר אם הגדר שזה באמת הלואה ומשלם על הפחת ובריטב"א משמע שנקט כרש"י שעיקר הקובע זה על מי היוקר וזול ולכן לדבריו אם זה כלי ללא פחת מותר אמנם נקט שבנשבר זה כשעת שבירה ולכאורא זה מצד שיש כאן עוד דבר שזה סיבה לראות שזה הלואה מהא דמשלם כשעת שכירות אבל כל שאין את החיסרון הנ"ל ממילא הזול ויוקר זה מספיק והנה לדעת הראשונים שזה תלוי בפחת ובזה שמשלם בשעת שבירה היה מקום לומר שמותר שאחריות יוקר וזול יהיה על המקבל וכן נקט בתחילה המהר"ם ע. בדעת הרא"ש שלא הביא כלל הענין של יוקר וזול אמנם ברמב"ן מבואר לא כך אלא שזה ודאי שצריך שגם היוקר וזול יהיה הנותן וכן הוא פשטות התוס' וכן הוא בטור אמנם בדבריו משמע שלמד הגמ' שלא עשאה דמים כרש"י

ד] והנה עיין בעל התרומות הובא בב"י שנקט לגבי שוכר מעות להתראות שמותר רק אם אחריות על הנותן וצ"ע מה זה שונה מכלי שאין בו פחת שדעתם כרש"י שמותר לקבל על עצמו אחריות ועיין מחנ"א סימן ל"ב שביאר שצריך אבל שיקבל עליו יוקרא וזולא, ומעות שזה תמיד מוגדר שזה באותו מחיר א"כ אין כאן יוקרא וזולא ומבואר שזה ודאי שבמקבל אחריות זה סיבה שיחשב כהלואה וצריך משהו שיוכיח מבחינת העסק שזה לא הלואה וזה על ידי יוקרא וזולא או דבר אחר והנה יש לדון בדינר זהב האם שם מותר והנה אם גם שם תמיד חשיב שיש לו יוקר וזול יהיה מותר אבל אם נימא שלגבי עצמו אין לו יוקר וזול ואם מזיקו משלם דינר זהב כדמבואר בחזו"א א"כ יתכן לאסור דאין כאן דבר שמראה שזה לא הלואה אמנם יש חולקים על החזו"א ונקטו שדינרי זהב זה פירא גם כלפי עצמם

והנה בעיקר שיטת רש"י שגם דבר שאין בו פחת מותר עיין מחנ"א שתמה מהדין של דודא דמבואר שצריך שהפחת יהיה עליו וכתב לדיק מלשון הטור שיש כאן חיסרון מיוחד מה שהפחת מי משעת השכרות הוא מתחיל וזה על השוכר ולפ"ז אם יהיה פחת שהוא לא מוכח ורק קורה לפעמים לאחר זמן בזה יתכן שאין זה חיסרון כל שהיוקרא וזולא על המשכיר אמנם יתכן לבאר שכל שיש פחת וזה לא על המלוה זה גרע

והנה צ"ב בדעת הראשונים שמועיל מה שהיוקרא וזולא על המשכיר הרי גם בהלואת סאה בסאה זה כך וא"כ איך ניכר מכאן שזה לא הלואה ועיי אבני נזר רי"ב סק"י שביאר שכיון שאם כשזה ישבר זה יהיה מחיר אחר ואחרי זה זה יתיקר או יוזל ישלם כשעת שבירה זה מראה שזה לא הלואה ועיין חידושי הגרנ"ט סוף ב"מ

ה] הנה מבואר בגמ' לעיל במעשה דרב חמא שצריך ידיע פחתיה ועיין ראשונים שכתבו שברש"י מבאר שגם במקום שזה הדרא בעיניה בכל אופן צריך שיהיה בזה חיסרון אבל אם אין בזה חיסרון השכר חשיב ריבית ועיין מהר"ם שיף שהקשה הרי ההגהות אשרי נקט בדעת רש"י שגם דבר שאין בו פחת מותר מצד היוקרא וזולא והנה יש מקום לומר שלרש"י הידיע פחתי זה גם מצד היוקרא וזולא וכל מה שבא למעט שמעות להתראות שבזה הרי אין יוקרא וזולא אסור ובפנ"י כתב שכל מה שרש"י הצריך ידיע פחתיה זה במקום שקיבל על עצמו גם מתה מחמת מלאכה כמבואר בלשונו שהרי לזה לקח החפץ וזה סתירה לשכירות אבל במקום שקיבל על עצמו סתם אחריות בזה כל שהחפץ לא שלו והיוקרא וזולא של המשכיר זה מספיק

ו] עיין חוו"ד סק"ד שכתב שגם בקיבל עליו לשלם כשעת שכירת אבל כל שזה לא נשבר והפחת על בעל הבית מותר לשלם שכירות ורק בנשבר ומשלם כדמעיקר אסור לשלם שכירות דהינו דבפשוטו יש כאן נידון כללי על ההסכם האם לראות את הדבר כהסכם של שכירות או כהלואה וכן הוא בלשון רש"י והראשונים ובדבריו מבואר שזה מתחלק שכלפי מקרה שזה קיים מספיק מה שהפחת על המשכיר ולגבי מקרה שזה נאבד רק כלפי זה חידשו הראשונים שלא יכול לקבל השכר רק אם זמן התשלום כשעת שבירה והנה בדבריו מבואר שגם כשזה נשבר יכול לקחת תשלום כמו עכשיו וממילא יוכל לגבת השכירות וזה חידוש שהאיסור הוא לא בעיקר ההסכם אלא במה שבפועל גובה את שניהם ולולי דבריו באמת מדרבנן הסכם זה הוא בגדר הלואה וממילא אסור לקחת את השכירות

ז] לכאורא יש כאן שני סוגיות לגבי ספינתא הגמ' אומרת שהמתיר זה כיון שלא עשאה דמים מחים אלא לאחר מיתה ולגבי דודא הגמ' אומרת שכיון שמקבל על עצמו הפחת והנה לדעת הרמב"ן שניהם זה אותו ענין שאפשר לראות שהתשלום על הפחת אמנם אם נימא שזה שני דברים שמראים שזה שכירות אחד הפחת ואחד הסכם התשלום אם זה נשבר צ"ב למה הגמ' נקטה בכל אחד נקודה אחרת ולחוו"ד יתכן שבספינא מדובר שזה נשבר ובזה צריך להגיע למה שזמן התשלום כמו שעת השבירה משא"כ בדודא מחזיר בעין ובכל אופן הגמ' דנה לאיסור ולגבי זה מספיק מה שיש כאן פחת ולכן זה נראה כשכירות אמנם לרש"י צ"ע דשם הגמ' נקטה היוקר וזול וכאן נקטה הפחת וצ"ל דבדודא שיש פחת על השוכר בזה צריך להעמיד סוג פחת נגד אבל בספינא שאין שום פחת על השוכר וכל החיסרון זה האחריות בזה מספיק להעמיד היוקר וזול

ח] בפשוטו היה מקום לומר שכל הנידון של קבלת אחריות שזה יחשב כריבית זה רק נידון מדרבנן אבל כל שזה למעשה של המלוה ומשלם על דבר שלא שלו מדאוריתא זה לא נחשב הלואה אמנם עיין ריטב"א שאם מקבל על עצמו גם אחריות זולא הוי ריבית מדאוריתא אמנם ע"ש שאם היוקרא והזולא על הנותן אפילו שכל הפחת על המקבל וכן אם זה נשבר שמשלם כשעת שכירות זה רק דרבנן אמנם עיין רמב"ן שנסתפק בזה ויש לו צד שאם כל הפחת על המקבל הוי ר"ק וכפשטות הגמ' שרב ענן למד לריבית דאוריתא מצד שלמד שיש כאן ריבית דאריתא דהינו שלדבריו כל קבלת אחריות זה הלואה מדאוריתא ורק עד כמה שמשלם על הפחת אין כאן ריבית אבל כל שמשלם לא על הפחת הוי ריבית והנה צ"ע למה היוקרא וזולא זה לא סיבה שמראה שזה לא הלואה ועיין חידושי הגרנ"ט סוף בב"מ שכיון שיתכן שזה הלואה סאה בסאה לכן זה לא ראיה אמנם צ"ע שהרי אם זה ישבר ישלם כשעת שבירה אפילו שאחרי זה ישתנה המחיר וע"ש ובאני נזר סוף סין רי"ב

ט] עיין ריטב"א שהעמיד את הגמ' של דודא שלא היה קבלת אחריות כלל אלא רק שהתחיב את האחריות של חוסכא דנחושתא והגמ' דנה שזה עצמו יהפוך העסק להלואה ועל זה הגמ' אומרת שיש נגד זה עדין פחת שזה על המשכיר ומשמעות דבריו שאם יהיה קבלת אחריות על הכל לא יעזור הקלקול של הנחושת אמנם עיין תוס' וברמב"ן דמבואר שהבינו שסוגין מדובר שהיה קבלת כל האחריות כמו בספינתא וגם על זה מבואר שכל שחלק מהפחת זה על המשכיר זה מותר ולדברים אין לנו מקרו שללא קבלת אחריות יש חיסרון בקבלת כל הפחת

י] הגמ' דנה שמעות של יתומים מותר להלות בריבית ובפשוטו זה גם ריבית דאוריתא ובטעם הדבר עיין רשב"א שביאר שכיון שהם עושים איסור בשב ואל תעשה אין בזה משום לא תאכילום ומבואר בדבריו וכן בריטב"א שגם למסקנא נשאר שאין בזה לא תאכילום רק בכל אופן חז"ל לא רצו שינהגו כך ובריטב"א כתב מצד שאתי למיסרך וברשב"א מבואר שלא יאכלו ממון שזה לא שלהם וצ"ע הרי עד כמה שאין איסור א"כ זה לא גזל וצ"ל שכיון שמצד דיני התורה זה גזל זה מספיק סיבה שלא יאכלו וצ"ע ובמיוחס לריטב"א כתב שמסקנת הגמ' שיש אצלם איסור ריבית

והנה עיין ר"ן ביומא שנקט שבסך לקטן ביוה"כ יש לא תאכילום וכן נקט בנדה ל"ב לגבי סך תרומה וצ"ל שכל שזה מעשה בגופם חשיב כמו מעשה שלהם והנה מבואר בגמ' נזיר נ"ז דאיכא למ"ד שמותר לאשה להקיף קטן וצ"ע למה אין בזה לא תאכילום ועיין קה"י שבועות ועיין בית אפרים יור"ד ס"ב בד"ה הא שכתב לבאר שכיון שזה ללא מעשה אין לא תאכילום אמנם כאן זה מעשה בגופם יתכן שרק הנאה זה יותר מיחס אליהם והנה לפ"ז בחמץ בפסח או בשביתת בהמתו אין בקטן ולא משמע כן בפוסקים וצ"ע

י"א] עיין מהר"ם שהקשה דבגמ' מבואר שהכל תלוי בפחת ויוקר וזול ולגבי מרא מבואר שתלוי בפחת ולא הוזכר בגמ' שזה תלוי גם ביוקר וזול ועיין פנ"י שכתב ששם הרי מדובר שלא היה קבלת אחריות ובכל אופן הגמ' דנה לאסור כי יכול להוציאו ובזה עוזר הפחת לראות שזה לא ריבית אבל כאן שיש קבלת אחריות זה סיבה לדון שזה הלואה ובזה צריך דוקא היוקרא וזולא

י"ב] עיין חוו"ד סימן קע"ג סקכ"ב דבלוקח מחברו סחורה במקום הזול למקום היוקר ומתנה שיחול המקח במקום היוקר וישלם לו מיד במקום היוקר ומקבל על עצמו אחריות ויש לו ענין כדי להתראות יש איסור ריבית מצד הטירחא דהינו שקבלת האחריות עושה אותו ללוה וממילא אם טורח להביא למקום היוקר בזול זה אסור והנה בפשוטו צ"ע שעד כמה שזה נחשב כהלואה א"כ טורח בשלו וכל האיסור בקבלת אחריות שאם משלם שכירות זה כריבית על ההלואה אבל כאן שזה רק טירחא זה לא שייך ומבואר שהגדר שכל שזה ברשותו לאחריות אסור לשלם על זה שכירות שזה נידון כהלואה ודו"ק

י"ג] עיין רמב"ן ע"ג. שכתב לבאר בדעת רש"י שהחמרים היו לווים כסף וקונים סחורה במקום הזול ואחריות היה על החמרים שזה מותר מצד שכיון שהיוקרא וזולא על הבעלי בתים וזה מותר אפילו ללא שישלמו להם שכר טירחא וצ"ע שהרי בסוגין נקט שלא מספיק אחריות זולא שזה לא יחשב הלואה וא"כ למה שם זה מותר ולכאורא הביאור דשם הרי עכשיו לאחר שקנו את זה לבעל הבית אין להם בזה שום ענין והכל נעשה לצורך המשלחים ובזה קבלת אחריות זה לא סיבה לאיסור וכמבואר בחוו"ד קס"ז סק"א

# סוגיא דצאן ברזל

**גמ' ע. מעות של יתומים וכו' ובראשונים שם**

**משנה ע: - מרבה הונו**

**טושו"ע קע"ז ס"א**

**א. בהיתר דקרוב לשכר וכו' – עיין תוס' בכורות ט"ז: [וכן הוא תוס"ר ותור"פ ע:] רמב"ן וברשב"א ובנימוק"י [ובשו"ת הרשב"א ח"ד סימן רל"ב] ובריטב"א בסוגין [ועיין רמב"ם פ"ה ה"ח ופ"ד הי"ד]**

**ב. האם צאן ברזל חוזרים בעינם לבעלים – עיין רש"י בסוגין ועיין תור"פ ובריטב"א ובשטמ"ק בכורות ט"ז: וברמב"ן ורשב"א בסוגין**

**ג. בגדר צאן ברזל – עיין חוו"ד קע"ז ט' [ק"ס סק"י בד"ה עוד כתב המשנ"ל] חזו"א בכורות י"ט סק"א ועיין רמב"ן בסוגין ולעיל ע. [ועיין עוד או"ח רמ"ו ס"ד ובשער הציון ל"ב] ועיין חידושי מרן רי"ז הלוי עמוד ע"ט בד"ה על דבריו [ועיין עוד גמ' יבמות ס"ו. [ובגיטין מ"ד: וברמב"ן שם] ובחזו"א אבן העזר ע"ה י"א ועיין מאירי שם לגבי סתם צאן ברזל ועיין ריטב"א בסוגין, עוד יש לעיין למה אין כאן היתר של דרך מקח]**

**ד. בישוב קושית תוס' על רש"י – עיין פנ"י בשם התו"ח [ועיין ריטב"א]**

**ה. בחילוק תוס' אם הרווח מיניה וביה – עיין מהרש"א ומהר"מ שיף מה שהקשו מסוגין [ועיין חכמ"א קמ"ב ס"א באופן שהעמיד רוח שלא מיניה וביה]**

**ו. בביאור נידון הגמ' למימרא וכו' – עיין מהרש"ל ומהר"ם בביאור כונת רש"י ועיין תוס' ובשטמ"ק בשם הראב"ד ועיין רשב"א בביאור נידון סוגין ועיין ריטב"א בישוב קושיתו על רש"י**

**ז. הא דמקבל עליה אונסא וזולא – עיין גירסת רש"י וריטב"א בשם ר"ת [וכן הוא בראשונים יבמות ס"ו:] ובחוו"ד קע"ז סק"ט א' ועיין ביאור הגר"א סק"ג ועיין עוד מחנ"א סימן ל"ב בביאור הרמב"ם וזה גם לגירסתינו ועיין סה"ת שמ"ו ח"ד אות נ"ב שנקט כרמב"ן שמספיק חלק מהאחריות ע"ש וע"ש בגד"ת שהקשה על הריב"ן מסוגין וע"ש מה שביאר ברמב"ם [וצ"ע לגירסת רש"י שזה סותר לעיל לגבי ספינה שמספיק זולא]**

**ח. בביאור סברת הגמ' יד נכרי באמצע – עיין רמ"א יור"ד סימן ש"כ ס"ז בסופו בשם המהרי"ו ועיין חוו"ד סק"ט מה שהוכיח מזה [ובמהרי"ו סימן קע"ד מפורש דיבר על צאן ברזל ולמד לדינו מסוגין]**

**ט. בדין הזולא על המקבל וכל האחרית על הנותן – חוו"ד סק"א ועיין חכמת אדם קמ"ב ס"ד**

**י. בדברי הרמ"א שאם אין לנותן טוה"נ אין איסור בקבלת אחריות – עיין חוו"ד קס"ז סק"א וכן הוא בביאור הגר"א קס"ח סק"ס [ועיין רעק"א קס"ח סט"ז מה שהקשה שם ועיין שערי דעה שם ועין בית מאיר קע"ז ס"א]**

**[י"א. האם קבלת אחריות אוסר גם על חפץ שלא הגיע ליד המקבל – חוו"ד קס"ח סקל"ז וע"ש במגיה אות פ"ו]**

**סוגיא דצאן ברזל**

א] מבואר בגמ' שקרוב לשכר ורחוק מהפסד זה רק ריבית דרבנן ועיין ראשונים שהביאו מהירושלמי שהכוונה שהאחריות על כל ההפסדים על המקבל והרוחים מחצה על מחצה וצ"ב למה הוי ריבית דרבנן ומצאנו בזה כמה ביאורים בראשונים א. עיין תוס' בכורות ט"ז: וכן הוא בתוס"ר ותור"פ ע: שכיון שאין כאן רוח בטוח ממילא זה כמו משכנתא שזה לא ר"ק והרמב"ן כתב שזה לא סיבה להתיר כמו במשכנתא וזה כשיטתו דשם הוי ר"ק והנה עיין סוגיא דמשכנתא דהביאנו שיטות שזה רק סברא שם כי זה כעין מכר ובפשוטו מהראשונים כאן מוכח לא כך אמנם עיין תוס"ר שהוסיף שהבהמות משועבדות לנותן ומשמע שרק לכן מה שאוכל פירות זה סיבה שלא יחשב ר"ק וצ"ב

ב. עיין רמב"ן בסוגין שכתב ביאור ראשון שכיון שהרוח הוא מיניה וביה דהינו שכיון שהתנה שאת הרוחים שמהדבר שקיבל יקבל זה סיבה שלא יחשב ריבית ומשמע דבאמת הוי הלואה רק יש כאן היתר מצד איסור ריבית ולכאורא הביאור שרואים כאילו השאיר לעצמו זכות במה שנתן ומבואר כדברי הקצוה"ח ר"ט ד' ששיך להשאיר פירות בכסף אמנם צ"ב שהלואה שאדם משאיר לעצמו חלק זה מחיב פחות מאת עצמו ויתכן שזה לא בגדר ריבית דמה דנותן זה בגדר של תמורה של הדבר [ויתכן שזה רק מצד שהוא נחשב כבעלים על החפץ לקדש אשה לכן שייך להעמיד שמכח בעלות זו יקבל את הפירות וכדעת החוו"ד ולפ"ז אין זה ענין לקצוה"ח] ועין ח' הר"ן ונימוק"י שהביאו הביאור הנ"ל של הרמב"ן והוסיפו שזה לא ודאי שיהיה רווח ואולי זה סברא שרק במשאיר רוח שהוא לא ברור שיך לראות שזה לא מחסר בהלאוה שיצטרך לשלם הכל ולא יחשב ריבית וצ"ע

ג. עוד כתב לישב שכאן זה כמו פקדון ומתנה ש"ח להיות כשואל אמנם כתב שזה רק סברא מתי שהרוח מיניה וביה ולכאורא הביאור שזה סברא להגדיר את האחריות כאן שזה לא כהלואה אלא כשומר שקיבל עצמו אחריות דהינו שכל שהנותן משאיר לעצמו שיקבל הרוחים זה עצמו מחסר בהלואה ובפשוטו כן הוא כונת הרשב"א ויש לעיין האם זה רק סברא ביחס לריבית מינה וביה או גם אם יתנה חוץ מזה עוד סכום מהצד

אמנם עיין ריטב"א שחלק ונקט שודאי שכה"ג של הירושלמי הוי ר"ק שכיון שקיבל על עצמו את האחריות חשיב הלואה וממילא מה שמקבל זה ריבית ולכן ביאר סוגין דבעלמא צריך לקבל על עצמו פלגא בהפסד ותיתלא בשכר וכל שמקבל על עצמו יותר משליש עד חצי זה מוגדר כקרוב לשכר ורחוק מהפסד כי צד ההפסד הוא רק על חצי אפילו שמקבל הרבה שכר ע"ש

ב] מבואר מדברי הראשונים שבצאן ברזל והרוח למלוה מבחוץ הוי ר"ק ובפשוטו מבואר שאפילו שהחפץ שלו בחושן משפט בכל אופן כל שהלוה קיבל כל האחריות חשיב שיש כאן הלואה בריבית אמנם יש מקום לדחוק שזה מתפרש שכונתו להקנות ללוה החפץ אמנם עיין מיוחס לריטב"א ע: שנקט שכה"ג הוי א"ר ועיין ב"י תחילת קע"ז שהביא מהספר התרומות דהראב"ד נקט שקבלת אחריות דחשיב הלואה אפילו אם קיבל כל האחריות וכל הרוחים של הנותן זה גם נחשב כהלואה אמנם חלק עליו וכתב שרק אם החפץ נמצא אצל מקבל האחריות לטובתו שייך לראות את זה כהלואה אבל אם הכל לטובת הנותן ודאי לא חשיב ריבית ובפשוטו הכונה שכה"ג זה לא חשיב הלואה גם לשאר דיני התורה והנה בלשון הגר"א מבואר שצריך שלא יהי לו שום טובת הנאה אמנם בשו"ת הר"ן שזה מקור הדברים מבואר ששכר עמלו ומזונו מותר לקחת והביאור דאדרבא זה מראה שזה פיקדון וכן מבואר בביאור הגר"א קע"ג סקל"ז

והנה עיין סימן קס"ח סט"ז מבואר שאם ישראל שולח שליח שילוה לעכו"ם בריבית אם אחריות על השליח זה אסור ועיין רעק"א שם שהקשה שכיון שזה לטובת המלוה למה שזה יחשב הלואה ותירץ ששם מונח בזה שהשיח יכול להשתמש אם הכסף לכן חשיב הלואה ועיין חוו"ד שתמה על זה ובשערי דעה כתב לדון שכל ההיתר של הרמ"א זה רק בריבית מיניה וביה אבל לא בריבית חיצונית כמו כאן שהרוח זה ריבית ע"ש ועיין בית מאיר סימן קע"ז שנקט שכסף שעומד להוצאה זה אחרת וצ"ע הגדרים בכל זה ועיין סימן קס"ז דמבואר שאם נותן לחברו מנה שיעסוק אם זה עד שזה יהי שני מנים שמותר רק אם אחריות על הנותן וצ"ע הרי עכשיו עוסק לטובת הנותן וביאר החוו"ד שם והגר"א קס"ט סק"ס שכיון שעושה הכל כדיש יקבל אחרי זה הלואה זה סיבה שחשיב שעושה לטובתו

ג] מבואר בגמ' שבצאן ברזל יש בזה איסור ריבית ודעת הראשונים כמבואר לעיל שכל שהמקבל נותן רוח מבחוץ הוי ר"ק והנה בעיקר דין צאן ברזל עיין רש"י כאן דמשמע שהמקבל לא חייב להחזיר הדבר בעצמו אלא יכול לתת דמים בעד זה ועיין גמ' יבמות ס"ו. שדנה לגבי אשה שהכניסה צאן ברזל האם יכולה לבקש שיחזירו לה מה שהכניסה ומבואר בגמ' שהצד שיכולה מצד שבח בית אביה ומשמע שבצאן ברזל ודאי שהמקבל יכול לתת מעות וכן הוא במאירי שם וכן נקט החזו"א בכורות סימן י"ט בגדר צאן ברזל שזה מכירה ממש וא"ש למה הוי ריבית דיש כאן הלואה רק שיש כאן שיעבוד על החפץ שאם לא ישלם יגבו אותו חזרה אלא שצ"ב שא"כ זה דרך מקח ולמה שזה יחשב ריבית ובפשוטו מוכח שגם בחוב שחל בתור מקח כל שקוצץ דמים על הארכת הזמן חשיב ריבית ודלא כספק הנקודות הכסף סימן קע"ו ועיין חוו"ד קס"א שביאר שכה"ג זה נידון כהלואת שויות ולפ"ז א"ש גם לדעת הש"ך [והנה למהלך זה יתכן שאם יגיד מפורש שזה נשאר של הנותן רק שהמקבל מקבל את כל האחריות אין זה הלואה וכל הדין צאן ברזל שכל שמקבל על עצמו כל האחריות זה מתפרש שיש כאן הקנאה גמורה ועיין חזו"א בכורות שאם יתנה מפורש שזה ישאר של הנותן זה פטור מבכורה]

אמנם עיין ברמב"ן בסוגין דמבואר שצריך להחזיר את הצאן ברזל עצמם ועיין ריטב"א שדן בזה ומשמע שיש סברא לחלק בין צאן ברזל של אשה לכל צאן ברזל דכאן ודאי צריך להחזיר את זה עצמו וכן הוא בתור"פ בסוגין ובשטמ"ק בבכורות והנה גם לשיטתם יש מקום לומר שזה מכירה גמורה רק שיש לו שיעבוד על הדבר שיחזירו לו את זה אמנם יתכן שהגדר שבאמת זה שלו לגמרי רק שנתחדש שזה עצמו שיש לו אחריות על הדבר חשיב שזה ברשות הנותן ויתכן שזה רק לגבי ריבית ויתכן שזה לכל דיני התורה ועיין סימן רמ"ו ס"ד שבהמה ישראל שנתנה לעכו"ם באחריות גמורה שהשיטה הראשונה אומרת שאין בזה איסור שביתת בהמתו והשיטה השניה ס"ל שכיון שצריך להחזיר לו הבהמה יש בזה איסור שביתת בהמתו ועיין שער הציון סקל"ב שהביא שהאחרונים דימו דבר זה גם למקרה שמשכיר בהמה וכל האחריות על המקבל והשער הציון תמה שיש לחלק שכה"ג זה נשאר שלו משא"כ בשם פרה זה לגמרי של המקבל רק שיש לו שיעבוד לקבל את זה אמנם מדברי הב"י וגר"א מבואר שזה אותו דבר דהינו שכל צאן ברזל זה כמו שמשכיר וכל האחריות על המקבל ובשער הציון מבואר שאפשר לעשות בשני אופנים ועיין חידושי הגרי"ז עמוד ע"ט שכתב שאפילו שצאן ברזל זה שייך למקבל מכח האחריות לכל דיני התורה אבל אם ימחל האחריות ממלא זה יחזור לנותן דהינו שהמציאות של האחריות זה מה שמגדיר הדבר בדיני התורה שזה של המקבל וצ"ב בגדר הדברים

ד] ועיין חוו"ד קע"ז סק"ט שכתב שודאי הצאן ברזל זה של הנותן ויכול לקדש בזה אשה ובכל אופן הגמרא דנה שזה הלואה בריבית וע"ש שהביא מהרמ"א סימן ש"כ ס"ז שישראל שנתן בהמה לעכו"ם וכל האחריות על העכו"ם זה חייב בבכורה ונקט הנ"ל שזה צאן ברזל רגיל וע"ש במקור הדברים דמבואר שזה באמת צאן ברזל אמנם בדברי הרמ"א היה אפשר לומר שכל הרוחים לישראל והעכו"ם רק מקבל שכר שבזה ודאי שזה נחשב שזה עומד ברשות הישראל והנה בפשוטו דברי המהרי"ו צ"ב שהרי בגמ' מבואר שצאן ברזל לגבי בכורה זה שייך למקבל ורק מצד שיש נכרי באמצע זה סיבה להפטר א"כ כאן שזה ברשות העכו"ם זה ודאי סיבה להיפטר ולכאורא משמע שבאמת יש כאן שני סוגי בעליות ומצד כל אחד זה סיבה להתחיב מצד המקבל אחריות כי הוא נחשב בעלים ומצד מי שזה שלו שהוא נחשב בעלים ואין זה דומה לשותפות דזה שני סוג בעליות ורק שנתחדש בגמ' שיד עכו"ם באמצע שהכונה שהוא יכול לקחת מהמקבל את בעלות בזה נחשב שהוא שותף אבל במקרה הפוך אין בעלות המקבל מחסר בבעלות הנותן וצ"ע והנה מבואר במשנה סוף תרומות ומובא בגמ' יבמות ס"ו: לגבי בהמת כהן שכל שזה צאן ברזל לגבי אכילת תרומה זה תלוי במקבל בין לקולא בין לחומרא וע"ש ברמב"ם כי זה נחשב קנין ובפשוטו מבואר דלא כנ"ל שאין שום סיבה שהקובע לאכילת תרומה יהיה תלוי דוקא באחריות [וע"ש במהרי"ו שביאר בטעמו שכיון שבתחילה זה היה שלו חשיב שלו וזה כ"ש ממקום שבתחילה זה של העכו"ם דמבואר בגמ' שזה פוטר מבכורה וזה ודאי צ"ע הרי אדרבא עיקר הבעלות זה המקבל והדין יד נכרי זה סיבה לפטור וכ"ש במקרה הפוך שפטור ומבואר שביאר כונת הגמ' לשנות שלגבי בכורה זה לא תלוי באחריות אלא בבעלות האמיתית וכל זה צ"ע וכן צ"ע מתרומה]

ה] הגמ' דנה האם צאן ברזל ברשותיה דהנותן קימא או דמקבל קימא ועיין רש"י דמשמע שהנידון האם הוא מקבל על עצמו אחריות או לא אמנם עיין מהרש"ל ומהר"ם שכתבו לדחוק שזה ודאי שהוא מקבל על עצמו אחריות רק הגמ' דנה ברשות מי זה נחשב ועיין ריטב"א שיסוד הנידון האם זה פקדון או שזה כהלואה ולכאורא הכונה שמה שרש"י ביאר במשנה ששם אותו בדמים והדבר לא חוזר זה עצמו בכלל ספק הגמ' האם זה רק קבלת אחריות וממילא זה כפיקדון וזה סיבה שלא יהיה איסור ריבית וממילא זה פטור מבכורה או שזה הקנאה גמורה וממילא יש כאן איסור ריבית אבל זה אין סיבה שיפטר מבכורה ובראשונים משמע קצת שאין הנידון מה דיני צאן ברזל אלא הגמ' דנה איך ההגדרה הדינית של צאן ברזל ויתכן לבאר שהגמ' דנה מה האומדנא של בן אדם לפעול בכה"ג ולא שזה ספק בהגדרה של מצב זה

והנה ברש"י מבואר שבמשנה מדובר שהנותן מקבל חלק מהולדות ועיין תוס' שנקטו שזה רק ריבית דרבנן ולפ"ז תמהו מה הגמ' שואלת שלא יהיה בזה ריבית הרי אפילו אם זה ברשות הנותן אבל עדין יש כאן סיבה לריבית מצד שקבלת אחריות מדרבנן זה ודאי מחזי כהלואה וזה סיבה לאיסור ריבית מדרבנן [ועיין שטמ"ק בבכורות שגרס בגמ' ששואלת שאם זה ברשות הנותן אין סיבה שיהיה איסור ריבית] ועיין פנ"י שהביא מהתו"ח שעד כמה שזה ברשות הנותן אין סיבה גם לאסור מדרבנן ובפשוטו דבריו צ"ע שהרי בשכירות ובמקבל עליו אונסים ופחת ולא מקבל יוקרא וזולא זה רק מדרבנן ריבית חזינן שיתכן שמדאוריתא זה ברשות הנותן ורק מדרבנן זה נראה כהלואה ויתכן שרק אם בקבלת אחריות גמורה זה נחשב ברשות המקבל ממילא מדרבנן החמירו גם בקבלת אחריות חלקית אבל אם נימא דגם בקבלת אחריות זה רק התחיבות צדדית ולא חשיב הלואה בדיני התורה אין סיבה לאסור דבר זה וצ"ע, עוד יתכן שכאן שמקבל השכר מיניה וביה אין מקום לאסור מדרבנן שזה עצמו סיבה שזה לא יראה כהלואה ורק בשכירות שהשימושים כולו לשוכר ומשלם מבחוץ זה סיבה שזה יראה כהלואה ובזה מיושב הריב"ן שהתיר בכל עיסקא אם הזולא על הנותן והקשו התוס' מדודא דשם שמקבל שכר חיצוני זה יותר נראה כריבית משא"כ כאן אם אין איסור דאוריתא אין סיבה לאסור

והנה הרמב"ן לעיל נסתפק שאם מקבל על עצמו הפחת ואונסים הוי ר"ק והנה כה"ג לכאורא ודאי שזה נחשב בבעלות הנותן ורק לגבי ריבית חשיב ברשות הנותן ולכאורא לגבי בכורה זה ודאי יפטור וא"כ צ"ע מה הגמ' כאן שואלת הרי אולי גם בקבלת כל האחריות לגבי ריבית זה אסור אבל לגבי בכורה זה עדין ברשות הנותן ובהכרח כנ"ל שרק שם שהשכר הוא משהו מבחוץ שיך לדון שהחפץ ברשותו וחשיב הלואה אבל כאן שהקבלה של הריבית זה מיניה וביה בזה רק אם חשיב ברשות הנותן לגמרי זה אסור אבל אם זה עדין נחשב של המקבל אין סיבת איסור

והנה אם ננקוט שכאן במשנה כל שהנותן לא קיבל גם אונסים וגם זולא זה אסור ובפשוטו כה"ג זה לא דאוריתא א"כ מבואר דלא כנ"ל אלא שגם כאן שזה רוח מיניה וביה יש בזה איסור דרבנן ויתכן לדחוק כדמשמע קצת ברשב"א שכונת הגמ' לשאול שהמשנה לא חילקה ומשמע שצאן ברזל זה המקרה הרגיל שכל האחריות על המקבל וממילא ודאי שזה נחשב ברשותו ובגמ' בבכורות משמע שיש סוג צאן ברזל שזה ברשת הנותן וצ"ע ועיין שטמ"ק שם גירסא שהגמ' שואלת שאם זה ברשות נותן אין סיבה לאיסור ריבית

ו] ברש"י מבואר שמדובר שמקבל חלק מהרוח דהינו שחולקים בולדות ועיין ברשב"א שלפ"ז קושית הגמ' שמדובר שחלקו כבר בולדות והגמ' שואלת שמה שהגיע לחלק הישראל למה זה פטור מבכורה דאין לומר שעדין לא חלקו שא"כ זה שותפות עכו"ם גמורה וכל שלא חלקו כל מה שנולד זה שותפות ואין סיבה לחייב ועיין רשב"א שהקשה שאם כבר חלקו א"כ אין סיבה שחלק הישראל לא יתחיב ואם מצד שיש נכרי באמצע דהינו שיגבה את זה בעד מה שמגיע לו הרי הגמ' עדין לא ידעה את זה ולכאורא צ"ל שאם הבהמה נחשב ברשות העכו"ם ממילא גם הולדות כל שזה משועבד לו לגביה זה נחשב עדין ברשותו אבל אם הבהמה נחשבת ברשות ישראל זה רק אפותיקי וזה לא סיבה להפטר מבכורה והגמ' דוחה שזה גם סיבה להיפטר [וכן הוא בריטב"א]

אמנם הרשב"א ביאר שזה עצמו למי שיך הולדות תלוי מה זה צאן ברזל שאם כל האחריות על המקבל ממילא מסתבר שכל הולדות שלו ולכן יש בזה איסור ריבית והגמ' שואלת שאין סיבה שיפטר מבכורה ואביי עונה שלא קיבל כל האחריות וכה"ג ודאי שיש לו חלק בולדות ולכן זה לא סיבה לפטור וע"ש שהוסיף שיתכן שבאמת הגמ' לא שאלה מהולדות של הצאן ברזל עצמם וכתב שני סברות או שכיון שאם לא פיחתה או הוזלה מחזיר אותה בעצמה ממילא היא כפקדון או שזה לא גרע מאזנה דהינו שזה פשיטא ליה שיש לבעלים משהו בגוף הבהמה ודן או שזה עצמו נחשב שזה בבעלות העכו"ם ואין כאן סיבה לחיוב בבכרוה כלל או שזה ודאי שחשיב ברשות הישראל ויש כאן סיבה לחיוב בכורה רק שהדין בעלים שיש גם לעכו"ם זה כמו שותפות שזה סיבה לפטור

ז] עיין תוס' שתמהו על רש"י שמדובר שהרוח מיניה וביה שא"כ מה החידוש במשנה כאן הרי זה כבר משנה לעיל שאסור לקבל למחצית שכר ורש"י ביאר שזה אגב הסיפא ותמהו שאם זה עיקר חידוש המשנה למה צריך להגיד היתר רבית עכו"ם בריבית דרבנן ועיין רמב"ן שכתב לישב שהחידוש שכאן לא מועיל שכר עמלו ומזונו דבמשנה הקודמת מבואר שמועיל ובטעם החילוק כתב הנימוק"י ששם כיון שעל חצי האחריות על הנותן חשיב פקדון אבל כאן שהאחריות של הכל על המקבל חשיב שהכל הלואה ויש כאן חידוש שהיה מקום לומר שעל החלק שהרוחים לנותן חשיב שזה ברשותו שכאן הקבלת אחריות זה לא לטובתו וזה כמו בשליח ועיין בעל התרומות ח"ג אות כ"ה שמשמע קצת בלשון הראב"ד שחשיב חצי הלואה ע"ש במגיה וצ"ל שדנים שהכל ברשותו ומשלם את ההלואה בזה שנותן חצי מהרוחים וצ"ב

עוד כתב הרמב"ן לישב שבכל עיסקא שפלגא מלוה ופלגא פקדון יש כאן הלואה גמורה אבל כאן שהרי צריך להחזיר את הבהמה עצמה א"כ מסברא היה מקום לומר שאין בזה איסור כלל שחשיב פקדון ומה שהתחיב באחריות מצד שמתנה ש"ח להיות כשואל וחידשה המשנה שזה גם בכלל האיסור

ח] הגמ' מתרצת שבגמ' בבכורות מדובר שקיבל עליו אונסא וזולא ומבואר ברש"י ורמב"ן שהכונה שהנותן קיבל עליו יוקרא וזולא והגמ' שואלת שיהיה כתוב אצלינו שכה"ג מותר והנה בפשוטו לפ"ז מבואר שרק אם הנותן קיבל עליו גם אונס וגם זולא זה מותר [וכמבואר בביאור הגר"א סק"ג] ועיין רמב"ן שתמה מה ההו"א שזה נחשב צאן ברזל וע"ש שכתב שמדבר שאם מתו מעליהם זה על המקבל ורק אונס של גזילה זה עליו ולפ"ז מבואר שגם כה"ג שלא כל האונסים על הנותן מותר אמנם לפשטות הגמ' מבואר שכדי להתיר צריך שגם האונסים וגם היוקרא וזולא יהיה על הנותן וכן הוא פשטות לשון הרמב"ם כמבואר במ"מ והנה צ"ע שהרי לעיל בשם פרה מבואר שאפילו שהיה קבלת אחריות על המקבל בכל אופן כיון שהזולא על הנותן וכן הפחת מותר ועיין מ"מ שכתב שני חילוקים א. דשם יש פחת וזה על הנותן וכאן אין פחת עוד תירץ דשם הרי הזולא על הנותן אם לא תמות משא"כ כאן וצ"ב כונתו הרי כאן מבואר שאם זולא לבד על הנותן גם אסור וצ"ל ששאל על המקרה שלא קיבל על עצמו כלום ועל זה חילק שני חילוקים [והנה לרש"י וסיעתו שהמשנה שזה דרבנן א"כ מבואר שבצאן ברזל אין איסור דרבנן במקום שמדאוריתא זה לא נחשב ברשות המקבל ולפ"ז מבואר שללא שהנותן מקבל גם יוקרא וגם אונסא זה ברשות המקבל מדאוריתא והא חידוש וצ"ע]

והנה בעיקר הדיוק של הגר"א מסוגין שצריך שיקבל הנותן גם יוקרא וגם אונס צ"ע שא"כ מבואר שכדי לפטור מבכורה בגמ' בבכורות צריך שיקבל את שניהם ולכאורא שם זה נידון דאוריתא ואם הנותן קיבל אחד מהם זה כבר סיבה לפטור עוד צ"ע שרבא אומר שהמשנה תגיד בד"א ולכאורא הכונה שהמשנה אוסרת שהנותן לא קיבל על עצמו כלום אבל אם המקבל קיבל חלק ש"ד הרי עדין יש איסור דרבנן אם קיבל רק חלק ובהכרח שכונת הגמ' או אונס או זול ונקטה את שני הקצות

והנה ההגהות אשרי שם נקט בדעת רש"י שגם בדבר שאין פחת מותר לקבל בשכירות אחריות כיון שהיוקרא וזולא עליו וצ"ב א"כ למה כאן לא מספיק שהנותן מקבל זולא והרי כאן אין פחת דהרי יש רק ולדות וצמר וחלב אבל לא מדובר שהבהמה עובדת ובמחנ"א סימן ל"ב משמע שבאמת לפ"ז צריך לבאר לשון הרמב"ם שמספיק שמקבל אחד מהם וזה דלא כגר"א והמ"מ והנה אם נימא שבצאן ברזל לא מחזיר אותם בעצמם יתכן שזה עצמו סיבה להחמיר אמנם בפשוטו אם לא כל האחריות על המקבל מחזירים אותם בעצמם וכמבואר ברשב"א וצ"ע והנה הריב"ן נקט שבכל עיסקא אם הנותן מקבל זולא זה מספיק סיבה להתיר וצ"ע מסוגין ואולי שם שמקבל הרוח מיניה וביה זה יותר קל וכמבואר בתו"ח שם

ועיין ריטב"א שהביא בשם ר"ת לגרוס הפוך וכן מבואר ברמב"ן רשב"א ריטב"א יבמות ס"ו: ולפ"ז מבואר שכל שהמקבל לא קיבל גם אונסים וגם זולא זה אסור אבל אם קיבל אחד מהם מותר וזה א"ש כשיטתו לעיל שבדבר שאין פחת מועיל מה שמקבל על עצמו המשכיר זולא לבד והנה החוו"ד קע"ז ט' וסק"א נקט כריטב"א בביאור הגמ' וכתב שלפ"ז מבואר שכדי שזה יחשב ברשות המקבל צריך שיקבל גם זולא וגם אונסא ומבואר שזולא לבד מותר וביאר החוו"ד שכל האונס על הנותן גם גניבה ואבידה וכה"ג אין איסור עוד מבואר לפ"ז שאם כל האונס על הנותן אפילו שהזולא על המקבל מותר אמנם החכמת אדם קמ"ב ס"ד נקט לאיסור וכן מוכח בפשוטו לביאור רש"י בסוגין

# ריבית שאינה מלוה למלוה

**גמ' ס"ט: אמר רבא – המשנה**

**תוס' קידושין ו: בד"ה דארווח**

**טושו"ע ק"ס סי"ג – ט"ז [חכמ"א קל"ב ס"א ס"ה]**

**משנה למלך פ"ה הי"ד בד"ה כתב הטור, חזו"א יור"ד סימן ע"א**

**א. לא אסרה תורה וכו' – עיין רא"ש רמב"ן שטמ"ק בשם הראב"ד ובריטב"א שדנו בכמה אופנים ועיין בית מאיר ק"ס סי"ג האם יש לחלק בין המקרים ובחוו"ד חידושים י"ג ועין משנה למלך פ"ה הי"ד בד"ה כתב הטור**

**ב. לא אסרה תורה – עיין שערי יושר ש"ה פ"ד ד"ה וע"כ [ועיין שו"ת הרשב"א ח"ד סימן קמ"ז ובפשוטו זה דלא כר"ן]**

**ג. בדין דיבר הלוה אם המלוה שפלוני יתן בשבילו – עיין ביאור הגר"א סקכ"ה ועיין חזו"א ע"א סק"א שנקט שזה דאוריתא ובסק"ב' ג' נקט שזה מדרבנן**

**ד. שכר אמירה – עיין ריטב"א ומיוחס לריטב"א דתיפו"ל שזה לא מלוה למלוה [ובפשוטו הריטב"א דלא כשו"ע סט"ז ועיין אבני נזר קנ"ג סק"ג ועיין חידושי חת"ס מה שביאר בסוגין**

**ה. בהא דאסור לנותן לקחת המעות מהלוה האם זה גם לאחר ההלואה – עיין חוו"ד סק"ו ועיין חכ"א קל"ב ס"ה ועיין אבני נזר סימן ק"נ שהקשה סתירה בריטב"א ומה שישב בזה וסתימת הפוסקים שתמיד אסור**

**ו. בטעם האסרים ללוה לפייס את הנותן – חוו"ד סק"ו חזו"א ע"א סק"ב ועיין פ"ת סק"ט שהביא שיטות שזה דאוריתא ובחזו"א סק"ב**

**ז. אם הלוה אומר לנותן שישלם לו – חזו"א ע"א סק"ב ד"ה ובתוס' שאסור מהתורה וכן סק"ג בד"ה והגרעק"א, ובחכמ"א קל"ב א' מבואר שזה מדרבנן**

**ח. האם בריבית דרבנן מותר לפיס - לבוש קע"ב ס"ב [ונפק"מ למכירה בהקפה במפרש שיכול לבקש מאחר שיתן התוספת]**

**ט. סט"ו - עיין אחרונים ובשערי דעה בתחילתו**

**י. עיין שו"ת הרשב"א ח"ג סימן רי"ג בד"ה ואם לגבי לוה שמעמיד מתנה ממישהו אחר [וע"ש באופן המדובר]**

**י"א. האם נותר הריבית למלוה יכול לחזור וללות מהלוה – בינת אדם ג' בד"ה ויש עוד ועיין משנ"ל פ"ה הי"ד בד"ה שלא [לקראת הסוף עמוד ק"ל טור הראשון לקראת סופו] שהתיר**

**בדין ריבית שאינה מלוה למלוה**

א] מבואר בגמ' שמותר לאדם לומר למלוה שנותן לו זוז על מנת שילוה למישהו אחר ממון והכוונה אפילו שזה מותנה בהלואה אבל כיון שזה לא מלוה למלוה זה מותר והנה עיין שערי יושר ש"ה פ"ד שכתב שמסברא אם אדם הלוה בריבית ומת והיורשים שלו רוצים לגבות הריבית יש כאן הקולא שזה לא מלוה למלוה אלא לבני המלוה אמנם הוכיח משו"ת הר"ן לא כך ומזה הוכיח שכל ההיתר רק במקום שמעיקר המחיב של הריבית זה לא על הלוה אלא על מישהו אחר שזה קציצה של היתר אבל אם יש כאן קציצה של איסור אפילו אם אחרי זה הגביה יהיה של מי שקנה החוב וזה לא המלוה זה גם אסור אמנם יש לדחות שכאן כיון שעומד במקום המלוה וגובה מכוחו זה כמו המלוה ונפק"מ בעשו איסור ריבית ובא מישהו אחר ורוצה לשלם את חוב של הריבית דלגרש"ש יש כאן איסור שמשלם את הריבית אמנם לנ"ל אין מכאן ראיה דיתכן שכיון שהוא מצידו אין לו כאן חיוב ממון והוא משלם אין בזה איסור ונפק"מ בכל ריבית בחשמל ומים האם אפשר שמישהו אחר ישלם הריבית ובנתיבות שלום כתב בשם הגריש"א שכיון שמשלם כדי שיתנו לו חשמל ולא כיון שרוצה לשלם הריבית אין זה נחשב ריבית וצ"ב הסברא הרי הוא חייב ריבית ומשלם ריבית

והנה מבואר בגמ' שרב ענן ס"ל ע. שמותר להלות מעות היתומים בריבית ולכאורא הסברא שמצד גדרי לא תאכילום אין כלפי ריבית כיון שאין הקטן עושה בזה מעשה אמנם עיין שו"ת הרשב"א ח"ד סימן קמ"ז שכתב דמה שהאפוטרופוס גובה את הריבית זה שלא מלוה למלוה ומה שאין כאן לא תשימון מצד שקטן לא מוזהר בזה ולכאורא הכונה שמצד מה שיש כאן קציצה של ריבית כיון שהחוב חל ליתומים שהם המלוים יש סיבת איסור רק כיון שקטן לא מוזהר באיסורי ריבית לכן זה לא סיבה לאסור אלא שעדין הוקשה לו איך האפוטרופוס גובה את הריבית ועל זה תירץ שזה לא נחשב מהלוה למלוה והנה צ"ב שאם קטן לא מוזהר א"כ גם שהגביה בשבילו זה לא אסור אמנם מבואר בדבריו שודאי יש כאן סוג פסיקה שאסור לגבותה ורק כיון שהמלוה עצמו לא גובה אין בזה איסור ויש כאן חידוש גדול שהוא גובה את זה ליתומים וחשיב ההיתר שזה לא מלוה למלוה ולכאורא זה דלא כנ"ל שכל שיש חוב ריבית וגובה את זה אפילו מישהו אחר אין בזה איסור ואולי רק כאן כיון שלא גובה לעצמו יש כאן ההיתר שזה לא מלוה למלוה וצ"ע

ב] עיין ראשונים שהביאו מהראב"ד שאם הלוה מפייס בן אדם שיתן ריבית בשבילו שילוהו שזה אסור ובפשוטו זה איסור דרבנן מצד שנראה כשלוחו וכן הוא לשון הרא"ש עוד הביאו מהראב"ד שאם הלוה אומר למלוה שחברו יתן בשבילו ריבית שזה אסור ובפשוטו זה גם אסור מדרבנן מצד שכה"ג אחרי זה מה שהשליח נותן זה נראה כשלוחו ועיין בשטמ"ק בשם הרשב"א שבמקרה שמפיס אותו ליתן זה יותר סיבה לאסור ובפשוטו שזה יותר נראה כשלוחו אמנם השו"ע נקט שאם הלוה אומר למלוה שמישהו אחר יתן בשבילו אסור ואם הלוה מפיס מישהו אחר שיתן לו הביא בזה שני שיטות ונטה להיתר ומבואר שבזה יש יותר סיבה לאסור ואולי כיון שאז זה יותר נראה שמשלם בשבילו ועיין ש"ך שיש להקל במקרה שמפיסו ועיין בית מאיר שלפ"ז כ"ש במקרה שהלוה אומר למלוה שיתנו בשביל ריבית אמנם למשמעות השו"ע אינו כן ובחוו"ד בחידושים כתב כבית מאיר

ג] והנה בביאור הנידון האם אסור ללוה לפייס מישהו אחר שיתן בשבילו בפשוטו זה מצד שזה נראה כשלוחו אמנם החוו"ד ביאר שזה מצד שכיון שעל ידי דיבורו המלוה מקבל מעת ממילא חשיב שנותן לו ריבית והצד לחלוק שכיון שריבית דרבנן זה איסור על המלוה והוא הרי מצידו בכלל לא יודע מההנאה רק מקבל מהשליח לכן כה"ג אין איסור [אמנם יתכן שאפילו אם בעלמא האיסור בריבית דרבנן זה על המלוה אבל כאן שאי אפשר להטיל את זה אלא על הלוה זה עליו וכמו בריבית דברים כתב הנאות יעקב בשם הבית הלוי שזה על הלוה כי אי אפשר להטיל על המלוה ועיין חזו"א סק"א שלא צריך להגיע לזה אלא שכיון שהוא הרי מפיס השליח שיתן לצורך עצמו כדי שיקבל הלואה ובכלל לא בתור נתינה ממנו והנותן מלוה לא מצד הדיבר שעשה בשבילו אלא מצד הממון שקיבל ולכן כה"ג אין סיבה לאסור וע"ש שדיק מלשון הרא"ש שסיבת האיסור כי זה מחזי כשלוחו

ד] והנה בפשוטו מבואר בראשונים שדנו לאסור בכל הנ"ל רק מדרבנן אמנם עין ביאור הגר"א סקכ"ה שכתב שבמקרה שהלוה אומר למלוה שפלוני יתן בשבילו זה אסור מצד הדין עבד כנעני דמבואר בגמ' שאם אדם נותן מעות לאשה שתתקדש למישהו אחר שהיא מקודשת ועיין חזו"א ע"א סק"א שכתב שזה ודאי שאם הוא אומר שהוא לא מתחיב כלום אלא הנותן נותן משלו ודאי שאין בזה דין ע"כ ואם הלוה כבר התחיב ריבית ואחר זה אומר שמישהו אחר ישלם בשבילו זה ודאי אסור כדין ריבית קצוצה מדין עבד כנעני ואם הלוה יגיד שמישהו אחר יתן בשבילו אבל זה לא יחשב כנתינה שלו בזה ודאי לא נחשב עבד כנעני שזה לא נחשב שהוא נתן ורק נחלקו בסתמא כשפסק שמישהו אחר יתן בשבילו האם זה מתפרש נתינה כדין עבד כנעני או נתינה מעצמו וע"ש שכתב לדון שיתכן שלא שייך לאסור מצד עבד כנעני ע"ש שכתב לדון בגדר עבד כנעני האם זה נחשב כאילו הוא נתן או שזה רק סברא שאת הזכות מה שהנתינה מחילה יכול ליחס למישהו אחר וכאן שלא מכוין להחיל כלום בנתינה זו לא שיך לדון שזה נתינה מהלוה אמנם במקום שהוא חייב כיון שמקבל בזה את האפשרות להפרע את חובו כה"ג זה מיחס אליו את הנתינה [בפשוטו נפק"מ האם אפשר לקבל מתנות לאביונים או צדקה על ידי עבד כנעני ונפק"מ לכרטיס אשראי]

ה] והנה הפתחי תשובה הביא מהמהרשד"ם שנקט שגם המקרה שמפיס את חברו שיתן כסף למלוה בשבילו זה נחשב ריבית מדאוריתא מצד שהוא כשלוחו דהינו שכשמבקש ממנו שיתן בשבילו זה נחשב כאילו הוא נותן וצ"ב שאפילו אם מתיחס אליו הנתינה אבל כיון שזה לא ממנו אין סיבה שזה יחשב ריבית ואולי הכונה כדין עבד כנעני אמנם בראשונים משמע שזה רק נידן מדרבנן

ו] מבואר בראשונים שאם הלוה אומר כי מי שיתן כסף למלוה כדי שילוינו לא יפסיד יש בזה איסור דלא הותר דבר זה אלא במקום שאין לו מה יאכל ומשמע שזה ודאי שאם הלוה יגיד לחברו שיתן בשבילו מעות למלוה שילוינו והא ישלם לו את זה ודאי אסור והחידוש שגם כה"ג שאמר מי שיתן לא יפסיד שזה לא מחיב בחושן משפט זה אסור כדביאר החזו"א סק"ג וע"ש סק"ב וסק"ג דאם מתחיב ממש יש בזה איסור מדאוריתא שכיון שמה שמשלם ללוה זה מחיב את הלוה זה נחשב שהוא שילם הריבית [ולכאורא זה רק אם גדר ערב שכאילו הוא קיבל את הכסף אבל אם זה רק מצד שנהנה ממה שהוציא על פיו אבל לא חשיב שקיבל הממון אין כאן ריבית דאוריתא וצ"ע] אמנם החכמ"א קל"ב ס"א נקט שגם כה"ג זה רק אסור מדרבנן וצ"ע והנה צ"ע מה צריך להגיע לאיסור חדש תיפו"ל שכל שהלוה משלם למי שנתן מבואר שזה אסור ועיין משנ"ל שכתב שהחידוש שעצם האמירה אסור אפילו אם בסוף לא שילם בשבילו וכן הוא בנימוק"י ועיין אבני נזר סימן ק"נ

ז] בהא דמבואר בגמ' שמותר לאדם לתת ממון לחברו כדי שיפס המלוה להלוות לו כיון שזה שכר אמירה ועיין ריטב"א שתמה שתיפוק ליה שזה לא מלוה למלוה וע"ש שישב או שהחידוש שאפילו שאחרי זה הוא נותן מעצמו הכסף למלוה זה מותר עוד תירץ שמדובר שאחרי זה המלוה מלוה לאדם הנ"ל והוא מלוה ללוה שגם כה"ג מותר אמנם המיוחס לריטב"א כתב שהגמ' אמרה טעם יותר פשוט שאין כאן ריבית כלל ולא צריך להגיע לדין שזה לא מלוה למלוה אבל באמת יש כאן גם ההיתר הנ"ל

והנה עיין שו"ע שהביא מהראשונים שאסור למלוה לקחת הממון מהשליח מצד הערמת ריבית דהינו שחוששים שיתן לו בתור שיתן למלוה ועיין חוו"ד סק"ז שכתב שכל זה אם הלוה נותן לשליח רק על דעת שבאמת יקבל הלואה אבל אם נותן לו על ההשתדלות גם אם לא יקבל ההלואה א"כ אין סיבה לראות שזה כאילו הגיע ממנו ולפ"ז יתכן שאין סתירה מהריטב"א הנ"ל לראשונים המובאים בשו"ע

ח] מבואר בשו"ע שאסור ללוה לשלם לשליח מה ששילם בשבילו למלוה כדי שילוה לחברו ועיין חוות דעת שכל זה רק אם לוקח קודם שקיבל ההלואה שאז זה נראה שאחרי זה נותן לו ההלואה בגלל הריבית שהוא נתן אבל אם זה לאחר ההלואה א"כ עכשיו כבר אין סיבה לאסור כי הלואה לא היתה בגלל זה ועכשו את הממון לא נותן למלוה והנה הריטב"א בקידושין ו: ביאר הגמ' של הערמת ריבית שנותן למישהו אר שילוה לה ודימה כמו אם הלוה חוזר ונותן לנותן את הכסף ולכאורא יש סתירה בדבריו ועיין אבני נזר סימן ק"נ שכתב שכל האיסור רק שם שזה בשעת ההלואה אבל לא אם זה אחרי זה ולחוו"ד הנ"ל מיושב גם אמנם פשטות הראשונים וכן סתימת הפוסקים שתמיד זה אסור שזה נראה כשלוחו

ט] עיין לבוש סימן קע"ב ס"ב שבמשכנתא שזה רק ריבית דרבנן מותר ללוה לפיס מישהו אחר שיתן הריבית ולפ"ז במוכר בהקפה ומפרש שני מחירים יכול הקונה לבקש ממישהו אחר שיתן ההפרש

י] עיין חוו"ד סק"ו שהביא משו"ת הרשב"א ח"ב סימן רי"ג בד"ה ואם שלשיטות שמותר ללוה לומר למלוה פלוני יתן בשבילו זה אפילו אם אומר שפלוני אמר לי שיתן לי מתנה ואם זה הוא יתן לך כדי שתלויני מותר כיון שהוא לא זכה בזה והנה שמעתי לדון באדם שאומר לחברו כל המתנות שיתנו לך לחתונה לא תזכה בהם אלא תתן לי ואני אלוה לך כסף בעד זה שלכאורא יש להתיר שזה לא ריבית מלוה למלוה אמנם אינו דומה כלל דכה"ג כל מה שהמלוה יכול לזכות בממון זה מכח הסכמתו וזה נחשב נתינת ממון אמנם בפשוטו זה האופן שהרשב"א מדבר שם אמנם נראה שודאי שכה"ג זה לא גרע מריבית דרבנן וכונתו שם שאין זה ר"ק

י"א] עיין שו"ע שהביא מרבינו ירוחם שאם המלוה אומר שמוכן להלות על מנת שתדאג שפלוני יתן לך מנה אסור והב"ח חלק וכתב שצ"ל על מנת שפלוני יתן לי מנה אמנם השך והט"ז ישבו שכיון שיש לו הנאה במה שהלוה יקבל ממון והלוה טורח שזה יקרה חשיב הטירחא ריבית ובביאור הגר"א כתב שהרי מבואר בגמ' שאפשר לקדש מכח ע"כ וערב דהינו שאשה אומרת תן מנה לפלוני ואדש לו שהיא מוקדשת א"כ גם כאן המלוה אומר שנתינה שפלוני יתן לך זה יחשב כאילו קיבלתי וזה כאילו נתינה ממך וצ"ע מהיכי תיתי שזה כונתו ובפשוטו גם לדבריו זה רק מדרבנן שזה נראה כריבית

י"ב] עיין ראשונים שאם הלוה נותן כסף לגדול הסמוך על שולחן אביו כדי שידבר אם אביו שילונו אסור ומבואר בדבריהם שזה רק אסור מצד הערמת ריבית ויש כאן חידוש שאפילו שהאב זוכה בזה בכל אופן לא דנים שזה כריבית כיון שהם מצים לא נתנו לאב והנה ברמב"ן מבואר שבקטן אם הכסף שמקבל לא שייך לאב אין סיבה לאסור אמנם הב"י דייק מהטור שזה אסור וביאר הגר"א שכיון שהאב חייב לפרנס את בנו והוא מרוחי בזה חשיב כריבית

והנה במקרה שנותן הלואה לבן הסמוך על שולחן אביו מחמת כסף שהאב נתן אין כאן סיבה לאסור כי האב הרי לא מתחיב בהלואה והוא לא חשיב לוה ולכן בגמ"ח המרכזי שההורי נותנים כסף שילוי לילדים גם אם הם סמוכים על שולחן אביהם אין בזה חיסרון

י"ג] עיין חוש שני פ"ה שאם גמ"ח מבקש מישהו שיתן ריבית כדי שיתנו הלואה לבנו שזה אסור וצ"ע שלא מצאנו אלא אם הלוה זה שמפיס ולא שהמלוה מפיס שמישהו יתן לו ריבית כדי שילוה למישהו אחר

י"ד] יש לדון האם כשהלוה מלוה לפלוני כסף כדי שיכול לתת למלוה שילוה לו האם זה בכלל האיסור של מחזי כשלוחו [ודבר זה מצוי בגמ"ח המרכזי שעל ידי נתינת תרומה מלוים למי שמבקשים] ובפשוטו לא מצאנו אלא כשנותן לו את המעות ולא כשמלוה לו בשביל זה ויש לדון לאסור שהרי מלוה לו כדי שיתן תרומה כדי שיתנו לו הלואה אמנם הרי ריבית שזה רק לטובת הלוה אין בזה איסור ויתכן שאם ללוה יש עצמו הנאה בזה שהמלוה יקבל ההלואה זה גרע וצ"ע

# סוגיא דעיסקא

**משנה ס"ח. – ס"ט: רב חמא משנה ס"ט:**

**גמ' ע. אמר רב חסדא - אמר ליה רבה [עיין רמב"ן רשב"א ריטב"א]**

**גמ' ק"ד: אמרי נהרדעי – ק"ה. במשנה [בעיקר עד סוף העמוד]**

**טושו"ע סימן קע"ז [חוץ מס"א וענין ריבית דרך קנס שכבר נלמד] סימן קס"ז**

**בנוגע לעיקר סוגין יש ללמוד בעיקר ס"ב ג' ד' כ"ה – כ"ט [ולאחר זה ילמדו כסדר אי"ה]**

**א. איך היה ללא תקנת פלגא מלוה וכו' – שטמ"ק ק"ד: בשם רבינו יהונתן רמב"ן ס"ח: בד"ה לפיכך ועיין ש"מ תשובת הרי"ף בד"ה וצריך אתה**

**א,ב. למה נצרך התקנה – עיין רש"י וברי"ף [וכן הוא בשערי שבועות סימן ח'] ועיין שטמ"ק ס"ח: בשם שו"ת הרי"ף בד"ה וצריך**

**ב. בגדר המלוה דעיסקא – עיין רש"י ורי"ף ק"ד: בביאור הדין שגובים מהיתומים [ועיין סעיף ל"ב ועיין שער המשפט רע"ח סק"ב שהביא נידון לגבי ראוי ולגבי שמיטה ועיין תשובות מימוני משפטים סימן י"ב ומהר"ח או"ז סימן ל"ט ובקצוה"ח ס"ז סק"ב, ובסימן ס"ו סקל"ה מה שהביא לגבי שזה נקנה באגב, ועיין שו"ת הרדב"ז ח"ד סימן אלף רפ"ה שלמד מהרי"ף שאין זה גדר חוב ועיין שטמ"ק ק"ד: בשם הרמ"ך בד"ה המקבל בתחילתו שגם הרוח הלוה לא זוכה עד שגובה ועיין חזו"א ב"ק כ"א ט"ז ובשער המשפט ק"ד סק"ח דמשמע שלמדו ברי"ף כרש"י ועיין הגהות אמר ברוך על החוו"ד סימן קס"ז סק"ו ועיין עוד חידושי הגרמ"ש ק"ד: לגבי הפסד שקרא לאחר מיתת האב עוד יש לעיין במה שנחלקו הראשונים מי נקרא מוחזק]**

**ג. למה עיסקא לא הוי ריבית – חוו"ד קס"ז סק"ב בתחילתו וכן הוא בשערי דעה שם ועיין חוו"ד קס"ו א' ובדרישה קס"ז סק"ב [ועיין תור"פ ס"ח. בדין פועל בטל ובתוס"ר ס"ט. בד"ה אמר רב וכן הוא בלשון הרא"ש סימן מ"ב, ועיין בראשונים ע. ובמנחת שלמה סימן כ"ח סק"א]**

**ד. בדין פועל בטל – עיין תוס' ורא"ש ובטור ובב"י קע"ז ס"ב [ועיין מהר"ם ומהרש"ל ושאר הנו"כ שהאריכו בביאור תוס' והרא"ש ועיין ש"ך שסיכם השיטות ועיין חוו"ד חידושים סק"ג ועיין בדבריו סק"ז בד"ה ועיין מה שביאר לתוס' ועיין גידולי תרומה שמ"ו ח"ג אות ח' בד"ה נמצאו שביאר איך קי"ל מספק]**

**ה. משכרת אשה – עיין רש"י ובשטמ"ק בשם הראב"ד**

**ו. איסורא לאינשי לא הוי ספי – עיין רא"ש שהאיסור על המלוה והובא ברמ"א ק"ס ס"א ועיין משנ"ל פ"ד ה"ב בד"ה כתב הרשב"א [ועין עוד בדבריו פ"ד הי"ד בד"ה ויש להסתפק ובמה שהביא מהמהרלנ"ח] ובמחנ"א סי"ט ועיין מיוחס לריטב"א ובנאות יעקב סימן ל'**

**ז. במעשה דרב עיליש - עיין רש"י ותוס' ובעל המאור ורמב"ן באריכות [עד ד"ה והאי דינא] [ועיין רשב"א איך שהביא את הראב"ד] ועיין רמב"ן ק"ד: ועיין ש"מ ס"ח: בשם הראב"ד בד"ה וההוא שטרא ועיין טור סעיף כ"ה ובב"י [וע"ש הגהת פרישה אות ל"ה בביאור הרמ"ה ועיין רשב"א דמבואר שחלק על הרמ"ה מתי שהיה פסיקה באיסור וכן ברמב"ן ועיין חדרי דעה סכ"ה שסיכם השיטות] ועיין רמב"ם סוף פ"ו**

**ח. האם הגביה של הריבית חלה בעצם מה שעבד לו – עיין רמב"ן במלחמות**

**ט. איך חל סתם עיסקא – טושו"ע ס"ד ובביאור הגר"א סקי"ז סיכם השיטות [עיין ראשונים בביאור סוגין] ועיין רמב"ם פ"ו משלוחין ה"ג עיין פיה"מ במשנתינו ועיין רמב"ן ק"ד: מה שהביא מראב"ד ועיין חוו"ד סקכ"ד [ובביאור כונת הרמב"ם ה"ג עיין גר"א הנ"ל ועיין שו"ת הרדב"ז אלף תק"פ [רט"ז] ובאבן האזל]**

**י. אי פלגא באגר וכו', צ"ע ששיעור הרוח לא שוה - ועיין רמב"ן בד"ה האי דינא ואילך שהאריך בזה וכן בריטב"א ועיין ש"מ ק"ד: מה שכתב מהראב"ד ועיין רמב"ם פ"ו משלוחין ה"ה ואילך ועיין אבן האזל שהאריך בביאור שיטתו ועיין מיוחס לריטב"א ק"ד: [וכן הוא בשערי דעה סכ"ז בסופו] [ועיין רמב"ם ורמב"ן שהאריכו במקום ששיעור ההפסד דלא כשיעור השכר]**

**י"א. האם בתרי תלתי הוי מלוה רק שליש – רש"י ס"ח: בד"ה אי פלגא ועיין רמב"ן ק"ד: ובסוגין בד"ה והאי דינא ובד"ה לפיכך וכן הוא ברטב"א ס"ח: בד"ה מה נפשך ובדף ע. ועיין רשב"ם בב"ב ע:. ועיין שטמ"ק ס"ח: בשם הראב"ד בד"ה ותשובת**

**[י"ב. האם שני שליש בהפסד זה גם במקום שנפסד הכל – רמב"ם פ"ז ה"א וברמב"ן בסוגין בד"ה לפיכך בסופו פליג ועיין אבן האזל]**

**י"ג. אמר רב מותר שליש – בכללים מתי נאמר כל שיעור של סוגין - עיין רמב"ם פ"ו משותפין ה"ב ואילך ובכס"מ ועיין טור וב"י ס"ג ד' ועיין ביאור הגר"א סק"ו שסיכם השיטות מתי יש כל דין הגמ' ועיין ב"י ועיין שטמ"ק בשם שו"ת הרי"ף בד"ה ודע ובד"ה עלה בידינו [ועיין בבית מאיר] וע"ש מה שהביא מהראב"ד בד"ה ותשובת ועיין ראב"ד פ"ח משלוחין ה"א**

**י"ד,א. בביאור הכונה מותר שליש – עיין רש"י ורמב"ם ועיין ב"י ס"ג בסופו מה שהקשה עליו ועיין בתשובה של הרי"ף בד"ה מכאן וכן הוא בסמ"ג**

**י"ד. תוד"ה אמר – עיין שערי דעה קע"ז ג' ועיין תוס"ר**

**ט"ו. ריש עגלא וכו' – עיין ריטב"א ובשטמ"ק בשם הראב"ד ועיין רמב"ם פ"ח ה"א ובלח"מ פ"ו ה"ב ובביאור הגר"א סק"ו**

**ט"ז. בדין מותר שליש בשכרך בדבר שלא שכיח – עיין תוס' ס"ט. ובתוס"ר ובריטב"א שם ועיין קונטרס הסמ"ע סק"ב ובשערי דעה סק"ג**

**י"ז. במקום שהפקדון עוזר לעסק – ט"ז סק"ט ובחו"ד סק"ז**

**י"ח. ביסוד הנידון האם הוא ש"ש – חוו"ד סק"ז**

### סוגיא דעיסקא

א] עיין גמ' ק"ד: שעיסקא זה חצי מלוה וחצי פקדון ומבואר בגמ' שזה תקנה דרבנן שנעשה לצורך שניהם ועיין רש"י שביאר שהכונה שזה ודאי עסק ההסכם שחולקים ברוחים מחצה לכל אחד ורבנן תיקנו שזה יחשב חצי מלוה וחצי פקדון וממילא לגבי ההפסדים מתחלקים בהפסדים ועיין שטמ"ק שזה טובת שניהם דללא זה אם הכל על המלוה א"כ אנשים לא ירצו לתת כסף לעניים ואם הכל על הלוה אף אחד לא יעשה עיסקא שלא ירצה לקחת עלי כל האחריות והנה בפשוטו ללא התקנה דרבנן כל האחריות על הנותן דבפשוטו לא נתן את זה בתור הלואה אלא רק בתור שיתעסק בזה והוא נותן לו חצי מהרווחים וכן הוא ברמב"ן ס"ח: בד"ה לפיכך בסופו אמנם עיין שטמ"ק ק"ד: בשם רבינו יהונתן שכתב שהוא היה חייב בהכל כיון שהוא נהנה מהעסק ומתנה ש"ח להיות כשואל וצ"ב כוונתו הרי זה רק סיבה שיהיה כש"ש וכמו כל שוכר ולא כשואל אמנם עיין רי"ף דמבואר בלשנו שבכלל התקנה דרבנן שמקבל כל אחד חצי מהשכר דהינו שהתקנה להעמיד העסק בצורה שחצי ברשות המלוה ולכן הוא מקבל חצי מהרוחים וחצי ברשות הלוה ולכן הוא מקבל חצי מהרוחים דהינו שללא התקנה כל אחד היה עושה בצורה אחרת ורבנן קבעו אופן קבוע שכך הוא הסתמא וממילא כך דרך בני אדם לעשות ובדבריו מבואר שהדבר גם נצרך לתקנת ריבית שאם הכל היה הלואה א"כ זה היה ריבית אפילו שנותן לו שכרו כפועל אבל עכשיו שיש חלק לבעל הבית ולכן הוא לוקח חלק בשכר ממילא אין כאן נידון של ריבית ועיין תשובת הרי"ף המבאת בשטמ"ק ס"ח: שכתב שאפר לעשות גם עיסקא רבע ושלשלת רבעים והקשה מסוגין דמבואר שזה פלגא מלוה ופלגא פקדון וכתב שעיקר התקנה שחלק ברשותו והרוח וההפסד כאותו חלק ולכאורא הכונה שבמקרה שנותן שכר עמלו ומשמעות דברו שהתקנה שכנגד השכר שמקבל הוא גם נחשב לוה לכן ביאר שזה לא דוקא חצי וצ"ע

**בגדר הפלגא מלוה דעיסקא**

ב] והנה מבואר בגמ' שנהרדעי סברו שזה ממש חצי מלוה ולכן נקטו שהוא יכול להוציא החלק של המלוה בהוצאותיו וכן שאם מת המקבל אין הנותן גובה מהעיסקא כיון שזה מטלטלים וזה לא משתעבד לבעל חוב אמנם רבא חולק וס"ל שהוא לא יכול להוציאו בהוצאותיו ובטעם הדבר רש"י כתב שהנותן רוצה שהוא יעבוד בחלק זה וממילא יטרח גם בחלקו ותוס' ביארו כי רוצה שזה יעמוד לו לקבל את חלקו וכן ס"ל לרבא שזה לא נעשה מטלטלים אצל בניו ובטעם הדבר רש"י ביאר מצד שתמיד אין סמיכות דעת על המטלטלים אבל כאן שלא יכול להוציאם ממילא יש כאן סמיכות דעת וזה כמו קרקע אמנם ברי"ף ביאר שזה נשאר שלו ולכן הוא יכול לקחת את זה וע"ש שמכח זה כתב שהוא גובה את זה מהיתומים ללא שבועה כיון שזה שלו

דהינו שיש כאן מחלוקת יסודית בגדר הדין מלוה שרבנן תיקנו כאן, דבנהרדעי מבואר שזה מלוה רגיל ושלכן הוא יכול להוציאו ורש"י נקט שגם דעת רבא כך רק שחולק בפרטי הדין אמנם ברי"ף מבואר שרבא חולק בכל גדר הדבר וס"ל שבאמת זה נשאר של הנותן ורק שהאחריות של האונסים זה עליו ולכן הוא מקבל את זה לאחר מיתה ואין זה בגדר גביה כיון שזה שלו והנה עיין רי"ף שהביא שיש מהגדולים שכתבו שאם המקבל חלק העיסקא בפני בי"ד בצורה של חלוקת שותפות חל חלוקתו והרוח הוא לו לבד והרי"ף חלק שכמו שאת חלק הפיקדון הוא לא יכול לקחת לעצמו כך את חלק המלוה ובפשוטו זה הרי"ף לשיטתו שזה לא שלו והראשונים שחלקו נקטו כרש"י שזה ממש שלו ואפילו שיש מצדו התחיבות שלא ימכור אבל זה לא מעכב בחושן משפט אם מכרו את זה והנה לשיטתם צ"ב מה זה הדין שלכתחילה אסור למכור את זה ועיין חזו"א ב"ק כ"א ט"ז שביאר שסברת החולקים על הרי"ף שכל שמוציא את העסק נגמר זמן העסק ויש לו חובת תשלומין ובדעת הרי"ף נקט שזה תנאי שזה גזילה למפרע אמנם משמעות הרי"ף כנ"ל אמנם בפשוטו זה הרי"ף לשיטתו והנה מצאנו כמה פרטי דינים בדין עיסקא ובפשוטו זה תלוי בגדרים הנ"ל

א.עיין קצוה"ח ס"ז סק"ב שכתב לדון האם אדם שנתן עיסקא לאשה יכול לקדשה בחלק המלוה או שזה כמו כל מקדש במלוה והביא מתשובות מימוני סימן י"ב שזה מלוה גמור ולא יכול לקדש בזה אשה וע"ש שדיק מרש"י שיכול לקדש בזה אשה וע"ש מה שביאר ובפשוטו לרי"ף שזה נחשב שלו הוא יכול לקדש בזה אשה אמנם לרש"י זה כמו מלוה גמור ועיין חזו"א אבן העזר קמ"ח לדף מ"ז שביאר סברת רש"י שזה כמו מלוה שיש עליה משכון דכיון שלא יכול להוציאו בהוצאה זה כמו משכון אמנם כאן זה משכון שביד הלוה ובזה עצמו דנו האם חשיב משכון לגבי לקדש בזה אשה ולגבי ששביעית תשמט

ב. עיין תשובות מימוני סימן י"ב דאת הפלגא מלוה שביעית משמטת כיון שזה כמו חוב רגיל וכן נפסק בשו"ע סימן ס"ז אמנם בשו"ת מהר"ח או"ז סימן ל"ט נקט שאין שביעית משמטת כיון שזה שייך למלוה ובפשוטו זה תלוי בנ"ל דלרש"י זה מלוה רגיל דהינו שזה שייך ללוה ושיך לדון ששביעית תשמט אמנם לרי"ף הרי זה שייך למלוה וא"כ ודאי שלא יפקע ממנו מה שיש לו

ג. עיין שער המשפט סימן רע"ח סק"ב שהביא לדון האם זה חשיב ראוי לגבי ירושת הבכור או ירושת הבעל והביא בזה שברדב"ז מבואר שודאי שזה נחשב שזה שייך לנותן ולא חשיב ראוי והוכיח שזה לא מלוה גמור מהא דזה לא מטלטלים אצל בניו וגובה מהן בלא שבועה וע"ש שהקשה סתירה שלגבי שביעית נקט שזה משמט ובפשוטו נידון זה תלוי בנ"ל ועיין נתה"מ שם שהביא שיטות שגם החלק פקדון זה בגדר ראוי כי זה מחוסר גובינא

ד. עיין קצוה"ח סימן ס"ו סק ל"ה שהביא מהראשונים שחלק החוב של העיסקא נקנה באגב אפילו דבעלמא חוב לא נקנה באגב ומכח זה חידש שאם מכר את העיסקא הוא לא יכול למחול כיון שכאן חל המכר מעיקר הדין ואין זה רק כמכירת שטרות ע"ש ובפשוטו זה רק לרי"ף אבל לא לרש"י שזה חוב רגיל

ה. עיין שו"ע סעיף ל"ב דמובא שם דאם המקבל נתן את חלקו במתנה הנותן גובה את זה ממקבל המתנה כיון שזה שלו ובפשוטו זה רק לרי"ף אבל לרש"י שכל הסיבה שגובים מהיתומים כיון שיש שיעבוד אבל זה לא סיבה שלא יחול המתנה וממילא אם יש נכסים אחרים לא יגבו מזה וביותר שלגבי מקבל מתנה שזה חסרון בקול אין סיבה שיגבו מזה ובאמת צ"ע סתירת השו"ע דלגבי שביעית פוסק שזה משמט חזינן שזה חוב רגיל ובכל אופן כאן פסק כרי"ף וצ"ל שגם לרש"י כיון שיש כאן תנאי שלא ימכור זה זכות לבטל את עיקר המכירה

ו. עיין שטמ"ק בשם הרמ"ך בד"ה המקבל שנקט שאפילו אם העסק במעות והמקבל עשה חלוקה לבד שבעלמא בשותפות זה עוזר כאן זה לא עוזר והוסיף שגם חלק הרוח הוא לא זוכה עד שיברר לחלקו ולכן במת המקבל היורשים לא זוכים עד שמקבלים חלק זה וממילא זה לא משתעבד לבעל חוב ובפשוטו לרש"י שהחלק מלוה זה ממש שלו א"כ ודאי כבר זכה ברוח מיד שזה נוצר ובפשוטו גם לרי"ף אין הגדר שיש כאן הסכם שהוא יקבל חלק מהרוחים בתור תשלום אלא הגדר שיש לו זכות בחצי מהעיסקא לקבל הרוחים מזה וצ"ע

ז. עיין רי"ף שאם מת מיד פוקע העיסקא ועיין חידושי הגרמ"ש שהביא מחלוקת האם כל זמן שהוא לא החזירו האחריות עליהם וע"ש שזה תלוי בנ"ל שאם זה הלואה אצלם א"כ כל זמן שלא החזירו זה באחריותם אבל אם זה של הנותן ורק שיש עליו חיוב אחריות א"כ כיון שעכשיו כבר אין לזה דין עיסקא אין סיבה שהאחריות תהיה עליהם ועיין שו"ת מהר"ח או"ז סימן ל"ט דכתב שמיד שמת או שנגמר זמן העיסקא זה לא באחריות המקבל מצד שהרי זה לא שלו וכנ"ל

ח. עיין הגהת אמרי ברוך קס"ז סק"ו שאפילו שמלוה בעלמא לא שיך להופכו לעיסקא אבל שייך לקבוע על עיסקא שתהפך לפקדון מצד שזה שייך לנותן וזה לכאורא רק שייך לרי"ף ולא לרש"י

ט. עיין שו"ע סימן ק"ד דמבואר שאם בכור ופשוט ירשו והופסד חלק מהממון ההפסד לפי חשבון אבל אם משועבד קרקע לאחד למאה זוז ולאחד לשלש מאות כיון שהכל משועבד ההפסד לכולם בשוה ועיין שער המשפט שם סק"ח מה הדין לגבי עיסקא שכמה נתנו עיסקא ועירב הכל והופסד ביחס לחלק המלוה ע"ש מה שכתב ולכאורא לרש"י זה כמו שיעבוד אמנם לרי"ף שזה ממונו ממש א"כ זה כמו פשוט ובכור

י. והנה בעשו עיסקא ללא לפרש האם חצי בהפסד ושני שליש שכר או שליש שכר וחצי הפסד כתב השטמ"ק ק"ד: בשם הראב"ד שביד הנותן להחליט כיון שהוא המוחזק והב"י והנימוק"י הביאו מהראשונים לחלוק שהמקבל הוא המוחזק ובפשוטו לשיטת רש"י שהחלק מלוה זה מלוה ממש א"כ הוא מוחזק אמנם לרי"ף שהכל של הנותן שיך לדון שהנותן נחשב מוחזק וצ"ע

**בהא דלא הוי ר"ק ההתעסקות בחלקו של בעל הבית בחינם**

ג] והנה מבואר בסוגין דרבנן תיקנו שכנגד החצי פקדון הנותן צריך לתת למקבל כפועל בטל או שיעור אחר דאל"כ חשיב כריבית שהלוה טורח בחלק הנותן בגלל הלואתו והנה מבואר בלשון הגמ' ס"ט. שהתשלום מצד שזה מחזי כריבית וכן הוא מפורש ברמב"ם פ"ו משותפין שללא שכר טירחא זה אבק ריבית וכן מפורש ברא"ש דמה דהקילו בשיעור פועל בטל כיון שאין כאן ריבית דאוריתא דהינו שגם ללא שום תשלום אין כאן ריבית דאוריתא וצ"ע למה אין כאן ריבית גמורה שכיון שזה חצי מלוה והמקבל מתעסק בחלקו של הנותן בגלל שהסכים לתת לו את החצי הלואה שבגללו מרויח חצי מהרוחים והרי יש כאן קציצה גמורה דהרי הוא מתחיב לנותן שהוא יעבוד ויעשה רוחים ואסור לו לשמור הכסף ולא להתעסק והנה היה מקום לדון לדעת הרי"ף שהכל נחשב ברשות הנותן שלכן אין כאן הלואה לגבי ר"ק אמנם בפשוטו כיון שכל האחריות עליו חשיב הלואה לגבי הלכות ריבית ועיין לקמן דמפורש בראשונים שאם יקבל ריבית מבחוץ זה ודאי ריבית

ועיין חוו"ד סימן קס"ז ובהגהות אמרי ברוך ובשערי דעה שם שביארו מצד סברת הגמ' ס"ט. שכיון שבין כה צריך לטרוח לצורך עצמו לכן לא רואים את זה כריבית ואפילו שתוס' כתבו שזה רק אם יש לו בהמות אחרות אבל אם מצד העסק הרי צריכים לחלוק כל זה סברא לגבי ההיתר דרבנן אבל לגבי דאוריתא זה לא משנה והנה הדבר צ"ב וכי כה"ג לא חשיב נתינת ממון הרי גם בזה נהנה וזה לא חסר אם קוצץ לו הדבר זה ודאי מחיב ממון ובפרט כאן שהרי מתחיב לו בתור קציצה לטרוח בשבילו ועוד במוכר בחנות הרי אם היה מוכר רק את הכמות שלו ודאי היה צריך למכור רק חצי מהזמן וא"כ ודאי זה נחשב שפועל בשבילו

ד] והנה מבואר בגמ' ע. שמעות של יתומים מותר לתת קרוב לשכר מהפסד וביארו הראשונים בשם הירושלמי שהכונה שכל האחריות על המקבל וכיון שזה רק ריבית דרבנן לכן כאן התירו וצ"ע למה הוי ריבית דרבנן הרי יש כאן אחריות על הכל וא"כ זה הכל הלואה והרווח שמקבל זה ריבית ודעת הריטב"א שם דבאמת הוי ר"ק [וכן משמע בשו"ת הרא"ש פ"ח ב'] ועיין רמב"ן שם שביאר שכיון שכאן הרוח מיניה וביה זה סברא שלא יהיה ריבית דאוריתא ומצאנו בזה כמה ביאורים א. תוס' בכורות ט"ז: כתבו שכיון שזה לא רוח ברור דהינו שכיון שכל מה שמקבל רק אם היה רוחים אין זה ריבית וכיסוד ההיתר במשכנתא ולראשונים שמשכנתא זה דאוריתא חזינן שגם רווח לא ברור זה ריבית ב. עיין רמב"ן ביאור אחד שכיון שזה רוחים רק מיניה וביה לא חשיב ריבית ולכאורא הביאור שמשיר לעצמו הזכות של הרוחים של החצי שלו ולא דנים את זה בתור ריבית ג. עוד ביאר ועל דרך זה ברשב"א שכיון שמקבל הרוח מיניה וביה לכן זה נחשב שזה פקדון ומה שחייב באונסים זה מצד שמתנה ש"ח להיות כשואל דהינו שכאן גם על ידי קבלת אחריות זה לא נחשב כמלוה אלא כפקדון ועיין רשב"א שהוסיף שהרי לא יכול להוציאו למשתי ביה שיכרא ומשמע שזה על דרך הרי"ף שבאמת זה נשאר של הנותן

והנה הראשונים דנו למה החלק של החצי שמקבל זה לא ריבית ויש לעיין האם זה גם סיבה לגבי מה שמקבל טורח בשביל הנותן והנה לכאורא לשיטות שיסוד ההיתר כי זה לא רוח בטוח א"כ גם כאן זה לא רוח בטוח אמנם בפשוטו זה אינו דהרי כאן התחיב לטרוח בשבילו כפועל וגם אם לא יהיה רווח זה נחשב שנתן לו את הפעולה [ואין זה דומה אם הכל מלוה שכה"ג ודאי הרוח לעצמו רק שמה שמשביח נותן לנותן] אמנם בזה יש לדחוק שדנים שבזה שטורח בשלו זה סיבה שהוא יקבל הרוחים ונותנם לנותן אמנם בפשוטו זה אינו דהרי הוא חייב לטרוח ולטעם הראשון של הרמב"ן שזה מצד שמשיר לעצמו זכות לקבל הרוחים צ"ב האם זה סיבה גם ביחס לטירחא שהמקבל טורח דהינו שלכאורא ודאי שיש כאן מחיב של יורד וכדו' ואין סיבה שלא יצטרך לשלם על זה ועוד דמשמע שיש חיוב על המקבל לטרוח בעיסקא וכן למה שביאר שזה כמו פקדון לכאורא זה רק סברא ביחס לחלק שקיבל אחריות ומקבל את הרוח אבל ודאי שיש כאן גם חלק הלואה וממילא מה שטורח בחלק הפקדון זה בגלל חלק ההלואה [וכן הוכחנו בסוגיא דצאן ברזל מדמיון הגמ' שם] והרי מפורש בראשונים שזה רק סברא על רוח מיניה וביה ולא אם יסמכו על רוח חיצוני וכן הוא בשו"ת הרא"ש הובא בשערי דעה סימן קס"ג סק"ד וכן עיין שטמ"ק ק"ד: בשם הרמ"ך שאם המקבל משתעבד לשלם מס המלך על המעות אם זה ודאי שיצטרך לשלם הוי ר"ק ומבואר שודאי שיש כאן הלואה וכן מהא דהראשונים לא דנו בכל עיסקא ורק דנו כאן משמע שכל עיסקא יש סיבה ברורה להתיר וכן לריטב"א שכאן זה ר"ק ובכל אופן בעיסקא רגיל אין בזה ריבית וצ"ע הטעם

ה] ובפשוטו מבואר שכיון שיש כאן עסק משותף לשניהם יחד א"כ חשיב שכל מה שטורח זה בשביל שרוצה להרויח את חלקו ולא נחשב שנותן ממון לחברו ואפילו שיש גם התחיבות מצדו לעבוד אבל זה לא נחשב לקיחת ממון כיון שכל מה שטרח זה גם בשביל עצמו ועדין צ"ע למה שלא יחשב תרבית ללא נשך וצ"ל שצריך תרבית מחמת הנשך והנה מבואר בראשונים שדיקו מהגמ' שהאיסור בעיסקא זה רק על הנותן לא על המקבל ובלשון הרא"ש משמע שזה רק קולא בריבית של עיסקא ועיין מחנ"א סימן י"ח שביאר דאין כאן שום נתינת ממון דהינו שהרוח שמקבל זה ממונו ומבואר כנ"ל שבעיקר הדין דאוריתא זה לא נחשב שנתן לו ממון כלל [אמנם מדרבנן היה מקום לומר שחשיב נתינת ממון ובדברי המחנ"א מבואר שגם בגדר דרבנן זה לא נחשב נתינת ממון] ועיין תוס"ר ס"ט. לגבי מותר שליש בשכרך שכתב שאין כאן חסרון של צד אחד בריבית כיון שלא נותן לו יותר ממה שלקח אלא טורח בשבילו ולכאורא כונתו כנ"ל שדבר זה לא נידון כנתינת ממון וצ"ע

ועיין תור"פ ס"ח. בד"ה מאי כפועל בטל דלא היה צריך ליתן לו מטורחו כלל כי התנאי שביניהם שיטרח למוכרה ויטול חצי השבח אלא משום דמחזי כריבית וכו' ומבואר כאן סברא מחודשת שכיון שזה הסכם השותפות לכן אין כאן ריבית וצ"ע שסיבת הסכמתו מחמת ההלואה והיה מקום לבאר לרי"ף שזה נשאר שלו וממילא כל הרוחים צריך להיות שלו רק שנותן לו בעד עבודתו חלק מהרוחים אלא שא"כ זה סברא גם על ריבית חיצונית ועוד שמה שמשתעבד לעבוד זה ריבית כיון שאחריות זה נחשב הלואה וצ"ע בכל זה

ו] והנה מבואר בסימן קס"ז ס"א דמותר לאדם לומר לחברו שהוא נותן לו מנה שיטרח בו עד שזה יהיה שני מנים ואז הוא מלוה לו את זה ובתנאי שזה באחריות הנותן עד שזה נהיה שני מנים וצריך לתת לו שכר טרחו ועמלו ומבואר שיש שם הקולא של פועל בטל ועיין חוו"ד ושערי דעה ובביאור הגר"א שהקשו שכאן הרי משכיר את עצמו בפחות מראש כדי לקבל הלואה ולמה שיהיה מותר ואין זה דומה לעיסקא כלל ששם מתעסק בחלקו אם חלק הבעל הבית אבל כאן שההתעסקות בתחילה היא רק בחלק של הבעל הבית ממילא יש כאן הדין של לא ישכור ממנו בפחות רק שזה ריבית מוקדמת אם לא מתחיב להלות לו וצ"ע ועיין סימן רע"ג סט"ו לגבי מוליך תבואה ומוכר לו במקום היוקר והאחריות על הנותן וצריך לתת לו שכר עמלו ומזונו וכתב הש"ך שצרך מושלם והביאור פשוט שכאן אין סיבה להקל שהרי אחרי זה נותן לו הלואה גמורה ורק בסוגין זה סיבה להקל כיון שזה עיסקא וכנ"ל

**בביאור הדין כפועל בטל**

ז] מבואר בגמ' ששמין כפועל בטל ומצאנו כמה ביאורים בראשונים א. רש"י ביאר שהכונה ששמים כמה אדם היה מוכן להיבטל ממלאכתו כדי לעבוד מלאכה יותר קלה ולפ"ז זה ודאי שמקבל שיעור טירחתו רק שנתחדש שאם ויתר על עבודה ששוה יותר מקבל יותר וזה גם הביאור לגבי השבת אבידה ועיין רש"י שביאר שזה כר"ש ולפ"ז סתם משנה כר"ש וכן קי"ל כמבואר בבעל המאור וכן פסקו תוס' ס"ט. בד"ה אלא ועיין ראשנים שהקשו א"כ מה הגמ' אומרת שאם יש מלאכה קשה יותר זה סיבה לקבל יותר הרי הכל בכלל שומתו ועיין ריטב"א שביאר שהכוונה שעד כמה שעובד עבודה קשה לא היה מוכן לותר על מה שהיה מרויח כלל וממילא זה מחזי כריבית

ב. עיין תוס' בבכורות וכן הוא פשטות תוס' בסוגין ששמים לפי מה שעובד כמה היה מוכן להוריד ממלאכתו אם לא היה עובד כלל ויש כאן קולא מדרבנן אפילו שעובד מלאכה שלכן לא היה מוריד כל כך בכל אופן דנים לפי אם לא היה עובד כלל ולפ"ז כונת הגמ' לחלק בין מלאכה מרובה למועטת שאם עכשיו עובד קשה אין סיבה לא לדון לפי עבודתו ועיין חוו"ד חידושים סק"ג שאם פועל בטל לוקח על עבודתו שיעור יותר ודאי שיקח כמו פועל בטל רק שנתחדש שבמקרה שזה יותר יותר עושים כשיעור זה וע"ש בביאורים שהאריך בזה בשם הט"ז וע"ש שלא ברירה ליה דבר זה והנה דעת הרמב"ם שעל חלק הפקדון הוא ש"ח והראב"ד השיגו שהוא ש"ש שהרי מקבל על זה שכר טירחא ועיין חוו"ד סק"ט שביאר שלשיטות הנ"ל שרק משלם מה שהפסיד א"כ לא מקבל על טירחתו כלל וזה דלא כחוו"ד הנ"ל ובפשוטו גם אם ננקוט שרק כה"ג משלם אבל בפשוטו גדר הדבר שזה על העבודה ולא רק על ההפסד והנה המהר"ם שיף נקט שבפועל בטל לא נותן לו כלל והקשה שזה מחזי כריבית אמנם עיין ראשונים ס"ט. שבזה נאמר הדין שנותן לו דינר ובאמת הראשונים הנ"ל דלא כט"ז וחוו"ד שודאי מקבל כשיעור עבודתו

ג. עיין טור שכתב שכונת הגמ' שלא דנים לפי אדם שיש לו עבודה אלא כפי אדם בטל לגמרי כמה היה לוקח על עבודה זו וכן משמעות הרא"ש והנה צ"ע לפ"ז מה הגמ' דנה שאם זה יותר טירחא צריך לקבל יותר וצ"ל שזה סיבה שאז נדון לפי כמה שהיה מרויח וזה קצת צ"ב וכמו שתמה היש"ש והנה בדברי הרא"ש מבואר שלגבי השבת אבידה ביאר כרש"י ובסוגין כתב שהביאור אחרת אמנם בבכורות ביאר כתוס' בסוגין שדנים כמה היה לקוח אם לא היה עובד כלל וצ"ע הסברא לחלק בין השבת אבידה לעדות ודיין שדן דין בשכר

ד. הראשונים הביאו בשם רבינו חננאל שהכונה שדנים כמה חיט היה לוקח בזמן שאין עבודה וכמה היה מוריד משכרו ובפשוטו משמע שביסוד הדבר ס"ל כרש"י שהוא מקבל יותר משיעור עבודתו ודנים כמה היה מרויח ללא זה וכמה הפסיד אלא שיש כאן קולא שלא לדון לפי כמה שבאמת היה מקבל אלא שדנים לפי זמן שאין בו עבודה כמה היה לוקח על העבודה שרגיל בה ומסתבר שזה ודאי מקבל כמה ששוה עבודתו עכשיו ורק הנידון על יותר וכסברת החוו"ד לעיל ויתכן שביחס לעבודה של עכשיו לא דנים לפי מצב שאין עבודה בשוק אולי כל התשלום רק על ההפסד ואם אין לו עבודה נותן לו דינר וכנ"ל וצ"ע

ועיין גידולי תרומה שמ"ו ח"ג אות ח' בד"ה נמצאו שכתב שמספק המוחזק יכול לומר קים לי ואם המקבל מוחזק יכול לקחת שיעור הכי גדול ואם הנותן מוחזק מספיק שיתן שיעור הכי קטן דהינו אפילו שכאן זה רק נידון של אבק ריבית והיה מקום לומר ספק דרבנן לקולא ממילא אין לו זכות לבקש שכר טירחא מהנותן ומבואר בגידולי תרומה לא כך

**במעשה דרב עיליש**

א] מבואר בגמ' במעשה דרב עיליש שהיה כתוב בשטר פלגא באגרא ובהפסד ורבא טען שכיון שהוא גברא רבה הוא ודאי לא התכוין לאיסור שהרי בצורה זו זה אסור ולכן מבארים השטר אחרת ועיין רש"י שביאר שמבארים שכונתו שיוכל לבחור או חצי רוח ושליש בהפסד או שני שליש רוח וחצי הפסד ותוס' תמהו על זה שהנותן יסכים לכזה דבר לכן ביארו שהיה לו זמן שיכול להחליט עוד כתבו תוס' שכונת רבא לתמוה שהרי כפשוטו זה אסור והתכוין כאחד משני האופנים רק לא ידע איך עוד כתבו תוס' לבאר שהיה כתוב פלגא באגר ובהפסד ובאדם רגיל מבארים שזה כפשוטו ובאדם גדול מבארים שהכונה חצי בשכר ובהפסד לפי דינו שזה שליש הפסד וכן הוא ברא"ש ק"ד:, ובשטמ"ק בשם הראב"ד בד"ה וההוא ביאר שמדובר שהיה כתוב בשטר פלגא באגר ופלגא בהפסד ורב עיליש שילם כבר חצי הרוח ולאחר מיתתו באו לגבות הקרן והיתומים אמרו שרוצים להשאיר לעצמם כפועל בטל ובאדם רגיל כיון שלא פירש השכר משמע שעשו קציצה ללא שכר וא"כ כיון שכבר שילם החצי שכר ולא הוריד שכר טירחא זה כדין אבק ריבית שלא יוצא בדינים אבל ברב עיליש מבארים שודאי היה כונתו שיגבה אחרי זה מהקרן השכר טרחו ולא מחל על זה והנה פשטות הראשונים שביד המקבל להחליט מה רוצה אמנם הטור סעיף כ"ו הביא בשם הרמ"ה שזה תלוי במשמעות השטר אמנם לא ביאר מה הדין מתי שאין משמעות בלשון השטר ובפשוטו בראשונים משמע שזה תלוי במקבל וכמו שכתב שם הגר"א בשם הרמב"ם ולראב"ד זה תלוי בנותן

ב] והנה משמעות הגמ' שבאדם רגיל היה גובה רק חצי שכר כמו פשטות הסיכום שהמקבל מקבל חצי הפסד וחצי שכר והקשו הראשונים בשם הראב"ד הרי זה אבק ריבית וא"כ המקבל לא צריך להחזיר אפילו שסיכמו פלגא באגר אלא מגיע לו שני שליש ומצאנו כמה ישובים בראשונים הרמב"ן בחידושיו ובמלחמות ביאר שבאדם רגיל אומרים שזה באיסור וממילא חייב לתת לו כפועל וברשב"א ביאר שבאדם רגיל ממילא נותן שני שליש שכר משא"כ כאן בידו לבחור מה רוצה ובריטב"א כתב שבאדם רגיל אנו תולים שנתן לו שכר עמלו משא"כ כאן מבארים השטר בצורה שבידו לבחור שודאי זה כונתו ולא שהשאיר שיתן שכר טרחו ללא לכתוב את זה והנה מדברי הראשונים מבואר שגבית הריבית זה מתי שהמתעסק נותן הרוחים לנותן ולכן דנו שגם אם סיכמו שיקבל חצי מהשכר הוא צריך לקבל שני שליש או לשלם לו שכר טרחו אמנם עיין רמב"ן במלחמות שדן שזה עצמו שעבד בתור שיקבל חצי מהרוח בזה עצמו נחשב כבר שהריבית נגבתה ע"ש עוד מבואר בראשונים שגם אם היה פסיקה של חצי בהפסד ובשכר מותר לבעל הבית לקבל שכר רק שצריך לשלם או כפועל בטל או לקחת רק שליש מהשכר אמנם הטור סעיף כ"ה הביא מהרמ"ה שהבעל הבית לא מקבל כלל שכר ועיין הגהות פרישה שכאן זה חמור יותר מכל פסיקה באיסור דזה כתוב בשטר והדבר עדין צ"ב שלכאורא הריבית זה לא הרוחים שבעל הבית לוקח אלא מה שהלוה טרח בשבילו וממילא צריך לשלם לו את עבודתו אבל אין סיבה שהנותן לא יקבל את הרוח של חלקו והרי קי"ל ששטר שיש בו ריבית גובה את הקרן ואולי כאן שהרוח מחמת הריבית שעבד בשבילו זה גרע וצ"ע

אמנם הרמב"ן הביא מהראב"ד דמדובר שבתחילה הפסידו וחלקו בהפסדים חצי ואחרי זה הרויחו ונתן המקבל לנותן חצי מהרוחים ובאדם רגיל חשיב שכבר היה גבית הריבית ובגברא רבא תולים שזה היה בתור תשלום הקרן מה שנתן לו יותר משליש והרמב"ן חלק שגם באדם רגיל יכול לטעון שנתן בתור הקרן ואם אמר מפורש שזה בתור השכר גם באדם גדול ודאי שהיה כאן איסור אמנם הרשב"א והריטב"א [וכן ביאר בהרמב"ן בעצמו] הביאו מהראב"ד שבתחילה היה רווח וחלק חצי חצי ולבסוף היה הפסד ובאדם רגיל כיון שזה חצי מלוה ממילא כבר עבר האיסור משא"כ באדם גדול מבארים שהכונה שני שליש בהפסד

ג] והנה בפשוטו מבואר בראשונים שאם כבר נתן לו החצי רווח בזה כבר נתקים התשלום הריבית ואחרי זה לא יכול להוריד מהקרן שכר טרחו אמנם עיין בעל המאור שנקט כרבינו אפרים שתמיד יכול להוריד את האבק ריבית מהקרן ולכן הוקשה לו שגם בשאר אדם הדין שיוריד מהקרן את השכר שמגיע לו ועיין רמב"ן שהביא שיש שביארו שכבר גבו מהיתומים והנידון להחזיר להם שכל מה שחל כאן תשלום אם היה קציצה באיסור אבל אם לא היה קציצה א"כ זה טעות מה שנתנו והנה לכאורא למבואר ברא"ש שכאן זה איסור על המלוה ולא על הלוה מצד שאין כאן נתינת ממון דהינו שגם בגדרים דרבנן לא דנים שהטירחא זה נתינת ריבית אלא חשיב שטורח לעצמו וחברו נהנה ורק יש כאן איסור מחזי כריבית לכאורא כה"ג אין דין לצאת ידי שמים וודאי שלא יועיל להוריד מהקרן וכמו בדין חצר דלא קימא לאגרא וכן מסתבר שודאי צדקו דברי הרמב"ן במלחמות שכל שעבר שלא על מנת לקבל תשלום אין כאן שום דין להחזיר וצ"ע [ולגבי הטענה מצד רבינו אפרים יתכן שאם ההבנה שם שזה סברא שעוד לא נשלם האיסור אולי גם כאן זה שיך עיין מה שכתבנו שם וצ"ע]

ד] מבואר בראשונים שכונת רב עיליש שבידו לבחור איך זה יהיה ועיין חוו"ד סקכ"ד שהקשה שעד כמה שביד לבחור זה כאילו הנותן קיבל חצי בהפסד וחצי בשכר שהרי תמיד יעשה כמו שנוח לו וע"ש שכתב שודאי הכונה שיצטרך בפעם הראשונה להחליט ואז זה יהיה כך לגבי כל הזמן ולפ"ז אם סיכמו שיחליט בסוף לאחר שיראו מה התוצאות זה ודאי איסור ורק מחליט לפני ששיערו מה שיעור הרוח וההפסד וצ"ע

ה] מבואר בגמ' שעיסקא זה או פלגא בהפסד ושני שליש בשכר או חצי בשכר שליש בהפסד והנה בהתנו מפורש א"ש שיבחרו מה שרוצים אמנם יש לדון מה הדין בלא התנו מפורש אלא עשו עיסקא סתמא איך זה חל והנה מבואר בגמ' לקמן שסתם עיסקא זה חצי מלוה וחצי פקדון ולפ"ז כתב רש"י בסוף העמוד שם וכן דעת רוב הראשונים כמבואר בב"י ס"ד שממילא סתם עיסקא זה חצי בהפסד ושני שליש בשכר אמנם הרמב"ן שם הביא מהראב"ד שכל הדין של הגמ' שזה חצי זה במקום שנותן לו כפועל בטל אבל ללא זה ביד הנותן לבחור איך שרוצה [ובאמת בתשובה של הראב"ד רק כתב במקום שקבעו חצי שכר והרמב"ן דימה שכמו שביד הנותן לבחור האם פעל בטל או שני שליש כך יכול לבחור כמה הפסד וכמה רווח ועיין בהגהות הגר"י מאלצן על התמים דעים] ועיין חו"ד סקכ"ד שכתב שהכונה שהנותן יחליט פעם אחת וכן יחול לכל ימי העיסקא וברמב"ם פ"ו משלוחין ה"ג כתב שביד המקבל לבחור איך שרוצה ובשם יש מפרשים כתב שזה פלגא בשכר ושליש בהפסד [וכן בבה"ג] וחלק עליהם ומשמעות הטור כרמב"ם והב"י תמה עליו דברא"ש מבואר שבסתמא זה חצי מלוה וממילא יש לו שני חלקים בשכר [והנה בדעת הרא"ש לכאורא יש סתירה דבסוגין כתב שסתם עיסקא זה חצי מלוה וחצי פקדון ונותן כפועל בטל ורק יכול לפרש כרבא ולקמן בתחילתו כתב שסתם עיסקא זה חצי מלוה וחצי פקדון ונות פועל בטל ובסוף כתב לגבי הגמ' של שני שטרות שבסתמא זה פלגא מלוה ושני שליש בשכר ויתכן שבסתמא ודאי זה חל פלגא מלוה וממילא זה שני שליש בשכר רק במשנה שמדובר למחיצת שכר בזה כיון דבפשוטו זה חצי מלוה בהכרח זה חל כפועל בטל ורק אם אמר מפורש שני שלשי בהפסד שזה לא כמו הרגיל זה חל בצורה זו וצ"ע

ובדעת הרמב"ם בפשוטו יכול לבחור כמה יהיה הלואה וכן הוא בביאור הגר"א ועיין חוו"ד שבאמת כל שבחר בתחילה שיעור מסוים לא יכול לשנות אמנם עיין גידולי תרומה עמוד תתע"ז וכן ברדב"ז אלף תק"פ וכן באבן האזל שביארו שזה ודאי שזה חצי הלואה רק שגם בצד הפסד צריך שיקבל משהו על טרחתו [וכדלקמן] ולכן כה"ג הטירחא מה שבעל הבית לוקח על עצמו חלק מהאחריות של ההלואה ולפ"ז יש כאן בתורת ודאי שליש מההפסד ושני שליש רוח והסברא שבצד הרוח השכר זה מה שיותר מחצי ובצד ההסד מה שמקבל על עצמו חלק מההפסד וכל מה שמבואר שמועיל צד אחד זה בהתנו מפורש ובאמת שכן הוא משמעות לשון הרמב"ם ועיין חדרי דעה מה שדן בזה

ו] מבואר בגמ' שעיסקא אפשר או פלגא בהפסד ושני שליש בשכר או חצי בשכר ושליש בהפסד ועיין רש"י ס"ח: בד"ה אי פלגא שאם עושים שני שליש בהפסד על בעל הבית פירושו שיש כאן רק שליש הלואה דהינו שכמה ששיעור ההפסד זה קובע כמה שיעור ההלואה ולפ"ז מה שהגמ' אומרת שסתם עיסקא זה חצי מלוה וחצי פקדון זה באופן שחצי בהפסד ושני שליש בשכר או שנותן לו כפועל והנה לפ"ז תמיד יש כאן שכר מצד שמקבל בשכר יותר משיעור ההלואה שאם בהפסד שליש ובשכר חצי א"כ ההפרש בין שליש לחצי זה בשכר טירחתו ואם בהפסד חצי ובשכר שני שליש התוספת בין חצי לשני שליש זה בשכר טירחתו וכן הוא ברש"י וכנ"ל אמנם עיין רשב"ם בב"ב ע: שביאר שגם חצי בשכר ושני שליש בהפסד זה חצי מלוה חצי פקדון רק שהנותן מקבל על עצמו חלק מהאחריות של ההלואה וזה השכר על הטירחא והנה לכאורא יש להוכיח שכן הוא דעת הרמב"ם א. שכתב בפ"ז ה"א שאם היה הפסד לגמרי בזה תמיד מקבל הבעל הבית רק חצי בהפסד וכל נידון הגמ' כשהופסד בשיעור שנשאר לו עדין חצי מהסכום שהניח בעיסקא ע"ש והנה כל זה אם הגדר שמקבל על עצמו אחריות על חלק ההלואה של חברו בזה יש הגבלה אבל אם באמת זה רק שליש הלואה א"כ כל שהופסד הכל אין סיבה שלא יפסיד הכל ב. מבואר בדבריו שכל שקבעו סכום של רוח שיקבל המקבל כנגד זה הוא נחשב מלוה ע"ש ומבואר שקבלת האחריות זה לא משנה את השיעור של ההלואה ועיקר שיטת רבותיו שתמיד שיעור ההפסד שעל הנותן זה לא שליש מההלואה אלא שליש מהפיקדון ואת זה מורידים מההלואה זה מוכרח שזה קבלת חיצונית של אחריות ג. עיין בלשונו בה"ג דמפורש שחז"ל קבעו שתמיד זה חצי הלואה רק כדי שלא יהיה ריבית מקבל על עצמו שיעור ההפסד ע"ש עוד יש להוכיח כן מהראב"ד בתמים דעים סימן נ"א הובא בשטמ"ק שהקשה שאיך מותר תרי תלתי בהסד הרי אולי לא יהיה הפסד ותירץ שכיון שאם יהיה הפסד קיבל על עצמו זה מספיק והנה לרש"י אין מקום לקושיא שהרי אם קובע שני שליש בהפסד א"כ מה שמקבל חצי בשכרו זה עצמו התשלום אלא בהכרח שזה ודאי שזה נשאר חצי הלואה וממילא מה שמקבל חצי בשכר זה כדינו ושכרו זה במה שהנותן קיבל על עצמו אחריות

ז] והנה עיין בראב"ד בתמים דעים הובא בשטמ"ק שכתב שאם קיבל למחצית שכר זה קובע שזה חצי מלוה ולגבי ההפסד יכול לבחור או שיהיה חצי והוא ישלם כפועל או שמקבל על עצמו שני שליש מההפסד וזה כדעת הראשונים שגם במקום שמקבל בהפסד שני שליש זה נשאר חצי מלוה וכתב שזה תלוי בנותן שהוא נחשב מוחזק ובפשוטו לנ"ל שזה ודאי חצי מלוה והנידון כמה הוא קיבל על עצמו חוץ מזה האם שכר טירחא או אחריות על חלק הלוה א"כ וודאי שהוא מוחזק בכספו כמה יחול עליו חיוב ובב"י סכ"ה הביא שתלמיד הרשב"א כתב שבמקום שכתבו שיהיה שני אפשרויות האם חצי שכר או שני שליש שכר זה תלוי במקבל כי הוא מוחזק והב"י נקט שהוא חולק ולכאורא גם אם הביאור שזה ודאי חצי מלוה אבל כיון שהכל נמצא אצל המקבל הוא מחליט כמה יגבה מהנותן, ובטור הביא מהרמ"ה שאם סיכמו חצי שכר ממילא חל בהפסד שני שליש ויתכן שזה באופן שדיברו מפורש שהכל יהיה מיניה וביה דאל"כ צ"ע למה לא נימא כרא"ש שהכונה גם בהפסד חצי והוא נותן כפועל בטל

ח] והנה עיין רמב"ן שהקשה שלכאורא שיעור השכר בשני שליש שכר חלוק משיעור השכר מחצי בשכר שאם קובעים שני שליש בהפסד וחצי בשכר א"כ כיון שזה נחשב ששני שליש פקדון והמקבל מקבל חצי א"כ מקבל רבע משיעור הפקדון בטרחו אבל אם קובעים שני שליש בשכר א"כ שיעור השכר מחלק הפקדון זה שליש וכגון שרוח ו' שאם שני שליש בהפסד א"כ היה צריך להיות ד' למפקיד ומקבל רק שלש דהינו שרבע נותן למקבל ואם חצי בהפסד א"כ היה צריך לקבל שלש ונותן למקבל דינר שזה שליש מחלקו ועין שטמ"ק ק"ד: בשם הראב"ד שהקשה כן וכתב שיתכן שלשון רבא לאו דוקא ובאמת בחצי בהפסד מקבל קצת פחות משני שליש ברוח ובמיוחס לריטב"א שם וכיון לזה בחדרי דעה סכ"ז שתמיד מקבל בשכרו מחלק הפקדון כשיעור שתות מכל העסק [ולפ"ז השיעור אחרת מהמבואר ברמב"ם ורמב"ן במקרה שקבעו שיעור אחר של רוח עיין לקמן] ועיין ריטב"א שכתב על פי המבואר ברשב"ם שזה ודאי שתמיד זה נשאר שיעור של חצי מלוה וחצי פקדון ותמיד שיעור הטירחא בזה שמקבל על עצמו או שליש מהרוח בשיעור הפקדון או שליש אחריות מחלק המלוה כשיעור שליש מהפקדון [ולכאורא הכונה ששניהם זה שליש מהפקדון רק ההבדל אם שליש מהשכר או שליש מהאחריות וצ"ע] והנה בלשון הרמב"ן מבואר גם כנ"ל ומשמע קצת שגם נקט שתמיד זה חצי מלוה אמנם בדבריו מבואר לקמן שכל שזה סתמא זה חל חצי בהפסד שזה התקנה דרבנן ומשמע ששיעור ההפסד זה שיעור ההלואה אמנם אינו מוכרח דיתכן שנקט שזה ודאי עיקר התקנה שחצי הלואה וממילא חצי מההפסד שלו ולכן זה עיקר התקנה אמנם יש לדחוק שכונתו שדנים לפי השיעור שהיה צריך להיות ללא האיסור ריבית וכיון שמצד עיקר ההסכם היה צריך להיות חצי חצי אפילו שעכשיו קיבל על עצמו שזה יהיה שני שליש זה נחשב שקיבל על עצמו הפסד כשיעור שליש הפקדון ודו"ק

ט] מבואר בגמ' שחז"ל קבעו שהמקבל מקבל או חצי בהפסד ושני שליש בשכר או חצי בשכר ושליש בהפסד והנה יש לדון במקבל על עצמו פחות בהפסד או פחות בשכר כמה צריך להוסיף בשיעור של הדבר השני ולכאורא מצאנו בזה שלש שיטות דעת רבותיו של הרמב"ם פ"ו ה"ה [כפי שביארם הרמב"ן] שתמיד הקובע שיעור הפקדון ולכן אם קיבל על עצמו שהמקבל יקבל רביע השכר א"כ צריך לקחת בהפסד רביע ההפסד אבל לוקחים שליש משיעור ההפסד שצריך להיות לבעל הפקדון ואת זה מורידים מהמקבל ואם קבעו שיעור ההפסד רבע למקבל א"כ צריך לקבל רבע מהרו ומקבל עוד שליש מהשיעור של הרוח של בעל הפקדון והנה הרמב"ם נקט שאם זה יצא יותר משיעור ההפסד שצריך להיות עליו הוא ישלם לו את זה ותמה שזה לא מסתבר אמנם הרמב"ן כתב שודאי שכל ההסכם כמה יקח מההפסד אבל אל שישלם לו אמנם גם תמה שיצא שלפעמים הוא לא לוקח כלום בהפסד

ודעת הרמב"ן שתמיד הקובע שליש משיעור המלוה ואם קבע שמקבל רביע מהרוח אם היה הפסד צריך להיות שרבע מההפסד למקבל אמנם הנותן לוקח על עצמו שליש מחלק המלוה ואם קבעו רבע מההפסד על המקבל א"כ אם היה רוח המקבל צריך לקבל רבע והנותן נותן לו עוד שיעור שליש מחלק הרוח שצריך לקבל מצד ההלואה ע"ש ועיין ביאור הגר"א סקנ"ז שהקשה שא"כ יוצא שלפעמים יקבל הרבה יותר מהנותן כגון שסיכמו שהוא מקבל שבע חלקים מההפסד ורוח שמנה דינרים וצריך להיות שבעה דינרים למקבל ודינר לנותן והנותן נותן לו עוד שליש משיעור רוח המקבל שזה שני דינרים וזה יותר מהשיעור שקיבל הנותן וכמו שהקשה הרמב"ן על רבותיו של הרמב"ם [וע"ש ברמב"ן שכתב דבפשוטו אם קיבל על עצמו המקבל ג' רבעים מהרוח בפשוטו גם שיעור ההלואה זה ג' רבעים מההפסד רק שהנותן לוקח שליש ממה שהוא חייב אמנם כתב הרמב"ן שכיון שבסתמא זה חצי מלוה א"כ כל שקיבל על עצמו יותר רוח זה לא משנה את החצי מלוה והנה בפשוטו זה יוצא אותו חשבון וצ"ל שנפק"מ בקיבל יותר מג' רבעים או נפק"מ למקרים אחרים וצ"ע]

אמנם דעת הרמב"ם שאם סיכמו מה שיעור הרוח כגון שיקבל רבע כה"ג דנים שהנותן מקבל בהפסד שליש משיעור ההלואה אבל אם קיבל על עצמו מה שיעור ההפסד כה"ג מקבל הרוח שליש משיעור הפקדון דהינו שהסברא שאם בא לשלם מהרוח א"כ צריך לשלם חלק מהרוח שלו ואם בא לשלם אם ההפסד צריך לשלם שיער קבוע בהפסד עיין כס"מ שם מה שביאר

י] הגמ' אומרת שמועיל מותר דינר או ריש עגלא ועיין ריטב"א שהקשה הרי אין מ"ד שמועיל דינר אלא צריך כפועל בטל וע"ש שביאר בתחילה ששמואל כר"י ומה שהגמ' סברא שכונת רב שאם לא מותר שליש ריש עגלא זה רק בתור השלמה לצד שלא יהיה כלום והגמ' עונה שכונת רב או מותר שליש או ריש עגלא וצ"ב מה הצד שזה יועיל לבד וכתב שזה סברא מיוחדת כיון שזה דבר שטירחתו מועטת והגמ' דוחה שרב דיבר ביש לו בהמה אחרת ורק כה"ג מועיל מותר שליש וע"ש דבפשוטו רק כה"ג מועיל ריש עגלא ובפשוטו שמואל שחולק זה שלא עוזר כלל מותר שליש בשכרך עוד כתב ששמואל דיבר במקרה שאין לו בהמה אחרת ולא חולק על רב וצ"ע א"כ איך עוזר כזה שיעור מועט של דינר אמנר ברי"ף מבואר שהלכה כרב דהינו שנקט ששמואל חולק שלא מועיל מותר שליש בשכרך

ועיין שטמ"ק בשם הראב"ד שכתב שכאן מדובר באדם בטל ובזה מועיל דינר דהינו שכל הדין שצריך פועל בטל זה באדם שמתבטל ממלאכה אבל באדם בטל מועיל דינר או ריש עגלא לפיטומא וכן הוא בשו"ת הרי"ף וע"ש שמותר דינר לא עוזר בכה"ג אלא רק ביש לו בהמה אחרת דהינו שיש שלש דרגות כמבואר בבית מאיר דהנינו דביש לו עבודה אחרת צריך כפועל ובאדם בטל צריך דינר או ריש עגלא וביש לו בהמה שיש הסברא של גביל לתורא בזה נחלקו רב ושמואל האם מועיל מותר שליש בשכרך וקי"ל שמותר והנה בפשוטו זה לא שייך לדעת הטור שפועל בטל הכונה אדם שאין לו מלאכה כלל כמה לוקח על מלאכתו שא"כ מבואר שבכל אדם גם באין לו מלאכה צריך לשלם לו כשיעור מלאכתו

ועיין עוד בשטמ"ק בשם הראב"ד וכן הוא בהלכות פ"ח ה"א שאיפה שאומר מפורש בתחילה כה"ג מועיל כל שהוא ורק כשלא פסקו מראש צריך כפועל בטל ובזה ביארו מה ששמואל אמר שמועיל דינר או ריש עגלא וזה גם בצד הגמ' שלא מדובר ביש לו עבודה אחרת אלא בהכרח מדובר בפסק בתחילה ועיין בתשובת הראב"ד שביאר לפ"ז מה שר"מ אמר בין שכרו מרובה בין מועט שמדובר בפסק מתחילה ובאמת לא חולק על ר"י ור"ש שהם דיבר בלא פסק בתחילה והנה בפשוטו מבואר בגמ' שבכל אופן לא עוזר מותר שליש בשכרו כיון שזה לא בטוח שיהיה לו רווח וכן הוא בב"י כשביאר את רבינו ירוחם אמנם עיין בד"מ ובביאור הגר"א שנקטו שעד כמה שמועיל מה שמפרש בתחילה א"כ עוזר גם מותר שליש בשכרך דהינו שבתור פסיקה מראש כיון שמועיל כל שהוא וודאי שגם זה מועיל ויתכן שלמדו שסוגין לא מדובר כלל בפוסק מראש והגמ' שדנה ששמואל ס"ל שמועיל תמיד מותר דינר זה כר"ש וכן הוא בביאור הגר"א ועד כמה שיש מקור אחר שמועיל פסיקה בתחילתו ממילא גם מותר שליש בשכרך עוזר אמנם בביאור הגר"א כתב שהמקור שמועיל פסיקה על משהו מהדין של ריש עגלא וצ"ע שאין לנו מקור שזה מועיל בתור פסיקה וכמו שמותר דינר הגמ' לא רצתה להעמיד במקרה של פסיקה כל ריש עגלא וצ"ע

י"א] הרמב"ם שנקט שכל שמתנה בתחילה תמיד מותר אפילו בכל שהוא ביאר שהדינים המבוארים בסוגין של פועל בטל או שני שליש מדובר שלא התנו בתחילה והוסיף שמספיק לתת לו כפועל בטל או ביש לו מלאכה אחרת לתת דינר אבל אם לא רצה לתת חייב לתת שני שליש בהפסד ושליש בשכר ועיין בית מאיר שתמה הרי תמיד זה יוצא הרבה יותר מדינר א"כ איזה שוטה שלא רוצה לתת דינר ונותן הרבה יותר אמנם בפשוטו הביאור שיסוד הדין של פועל בטל או דינר זה שכר טרחו וכל שאמר שלא רוצה לתת ממילא עכשיו לא יעזור שיגיד שרוצה לתת שהרי עבד כבר בחינם וכה"ג ממילא חל הדין דרבנן שכדי שיחשב שלא לוח ריבית שהנותן מקבל על עצמו כשיעור זה

י"ב] בביאור הכונה מותר שליש בשכרך רש"י ביאר שהכוונה שמה שיהיה יותר משליש מהשכר שייך למקבל ועיין בתשובה לרי"ף בד"ה מכאן וכן הוא בסמ"ג שביארו שהרוח כנגד הקרן כגון שהקרן מאה א"כ הרוח עד מאה יחלקו שי שליש לבעל המעות ושליש למתעסק ומה שיותר מזה שייך למתעסק וברמב"ם ביאר שהכונה שמסכם שיתן לו בחצי פקדון שליש או עשירית ועיין ב"י שהקשה לביאור הרמב"ם מה הגמ' שמואל שואל שילך לביתו ריקם הרי גם בתרי תילתא ברוח זה כך ובביאור הגר"א כתב שבאמת שמואל זה דלא כרבא אמנם עיין חדרי דיעה שכתב שאם נימא שכונת הרמב"ם שמקבל על עצמו בתורת ודאי גם צד ההפסד שני שליש וגם ברוח שני שליש א"כ לא קשה ששם מקבל גם על צד ההפסד ועיין תפארת למשה

והנה בהא דמבואר בגמ' שאם זה רוח שלא בטוח זה לא מועיל רק ביש לו בהמה אחרת צ"ע איך מועיל שי שליש בהפסד והנה לרש"י שהכוונה שממילא שיעור הלואה זה רק שליש א"כ יוצא שלוקח חלק בהפסד אבל לראשונים שזה נשאר פלגא פקדון ופלגא מלוה רק שקיבל על עצמו אחריות על חלק המלוה א"כ צ"ע שזה רק ספק וצ"ל שיש הבדל שלקבל ביטול על דבר זה נחשב קבלה ודאית משא"כ לקבוע צד רוח זה נחשב ספק וכמבואר בתוס' שדימו לצד אחד בריבית וצ"ע

]כתב הרמב"ם פ"ו משלוחין ה"א שאם שנים מתעסקים בעסק אפילו שהממון שייך רק לאחד הרי הוא לאמצע ויכולים להתנות מה שרוצים דהינו שאפילו שיש אחד שמקבל חלק ברוחים ובהפסדים אבל לא צריך לתת לו שכר טרחו דהרי הוא לא טורח בשביל חברו אלא שניהם טורחים ובפשוטו גם אם חלוקת עבודה לא בדיוק אותו דבר אבל כן דרך השותפין ואין סיבה לראות את זה כריבית

וכתב הרמב"ם שאם הממון שייך לשניהם אבל המתעסק זה רק אחד כה"ג יש לזה דין מתעסק וצ"ב עד כמה שחולקים ברוחים כפי שיעור המעות של כל אחד מה שייך כאן ריבית הרי למקבל אין דין לוה ואולי זה דין דרבנן כי זה דומה לעיסקא אמנם יתכן שמדובר שמי שמתעסק נתן פחות כסף ובכל אופן חולקים בהכל בשוה ובזה כה"ג דנים שמה שמסכים שהוא יעבוד כיון שקיבל כאן חלק מהרוחים יותר ממה שהוא נתן ולפ"ז מבואר שכל ששניהם מתעסקים אפילו שהכסף שייך לאחד זה מותר ומצד שכיון ששניהם עובדים אפילו אם יש כאן חלק שסה הלואה אבל אין כאן ריבית

והנה הב"י הביא שכל הראשונים חלקו על הרמב"ם ונקטו שכל ששניהם שותפים אין לזה דין עסק ולא צריך לתת שכר טרחו ועמלו והנה לנ"ל מבואר כאן חידוש שאפילו שמקבל בהפסד וברוחים יותר מחלקו וא"כ יש כאן הלואה והיה מקום לאסור מחמת שמה שמתעסק גם בחלק השני זה בגלל חלק ההלואה ומבואר שבכל אופן זה מותר ויתכן שזה סברא מדרבנן שכיון שדרך השותפים שלפעמים אחד מתעסק א"כ גם כאן זה מחמת שהוא שותף לא מחמת ההלואה וכן מבואר בחכמ"א קמ"ב ס"ה

ועיין חוו"ד סק"ד שכתב שכל זה דוקא אם כל אחד מקבל רוח כשיעור ההפסד אבל אם אחד נתן ממון פחות מחברו וקבל על עצמו חצי בהפסדים אבל ברוחים מקבל פחות זה ודאי אסור דכיון שמקבל על עצמו אחריות הוא נחשב לוה ואם נתן חלק זה של הרוחים לחברו זה ריבית גמור ואפילו אם זה לא ריבית קצוצה כמו כל עיסקא כיון שגם הוא מרויח אבל כה"ג זה ודאי אסור ולכאורא גם באופן ששניהם עובדים ואחד נתן הכסף והשני מקבל בהפסד חצי וברוחים פחות יש כאן ריבת גמורה שהרי הוא לוה על חלק והיה צריך לקבל רוחים כשיעור מעותיו ואם מקבל פחות זה ריבית

# המשך סוגיא דעיסקא

**שו"ע סכ"א – סוף הסימן**

**לאחר מזה ילמדו אי"ה מס"ה ואילך [עניני היתר עיסקא]**

**סכ"א . עיין ב"י סכ"ב ובט"ז שהביאו שו"ת הרא"ש ועיין חוו"ד שביארו**

**סכ"ג . גמ' ס"ט. וברמב"ן שם, ועיין ריטב"א שחלק על רש"י שלא צריך שכר טירחא [ועיין ט"ז סקל"א ועין חוו"ד שביאר דבריו]**

**סכ"ד. עיין גמ' ס"ח. ובשטמ"ק בשם הראב"ד [ובבינת אדם קמ"ב י'] וברמב"ם פ"ה ה"י ובשו"ת הרא"ש פ"ח ז' ופ"ט ס"ח,ג ועיין בית מאיר ובחכמת אדם קמ"ב י"ג**

**סל"ד. גמ' ק"ה. ובבעל המאור ורמב"ן שם ובשטמ"ק בשם הראב"ד ורבינו אפרים**

# סוגיא דהיתר עיסקא [ס"ה סימן קס"ז]

**סעיף ה'**

**א. גמ' ב"ק ק"ב. ת"ר – ק"ב: מחכו וע"ש רש"י ותוס' בטעם שפחתו לו וברשב"א בד"ה הא ועיין תוס' וברא"ש מה שלמדו מזה לגבי עיסקא והובא דבריהם בטשו"ע סעיף ה' ועיין תשובת מימוני משפטים סימן כ"ט ובתרוה"ד סימן ק"ב ובביאור סברת תוס' האריך חזו"א ע"ז סק"א [חו"מ ב"ק סימן כ"א סק"ו] [בעיקר ההיתר דהערמה הנ"ל ילמד גדרי היתר עיסקא סימן קס"ז]**

**ב. בדין שולח יד – תשובות מימוני הנ"ל ועיין רשב"א ב"ק ק"ב: בד"ה הא ובביאור מחלוקתם עיין חזו"א ב"ק סימן כ"א סקי"ז**

**ג. בדין משנה על איזה אונסים הוא מתחייב – קצוה"ח קפ"ג סק"ה ועיין חזו"א ע"ז סק"ו [ועיין היטב משמעות הפוסקים ובקונטרס הסמ"ע אות ד']**

**ד. בדין הקנה שלא כדין האם מותר לתת הרוחים – ש"ך סקמ"א בשם היש"ש ועיין חוו"ד י"ט ובמקור מיים חיים שם**

**ה. בדין גוזל מעות האם מותר לשלם הרוחים – חוו"ד סקי"ט**

**ו. בדין גוזל מעות האם צריך יותר מחצי – גר"ז סמ"ב**

**ז. מה הצורה להפוך מלוה לעיסקא – ש"ך סקט"ו ובחוו"ד סק"ו ועיין דגול מרבבה לקמן סי"ט ובחכמ"א קמ"ג ס"ה ועיין גר"ז סמ"ג שנקט דבריבית דרבנן מועיל מלוה או כסף וצ"ב למה הוי דרבנן ועיין שו"ת הרא"ש פ"ח ס"ח**

**סימן קס"ז [כללי היתר עיסקא]**

**לאחר כך יש ללמוד סימן קס"ז יש שם כמה חלקים א. את עיקר דין השו"ע שם ע"ש בביאור הגר"א ובחוו"ד סק"ב ג' ובשערי דעה ועיין ט"ז בחלק הראשון [ועיין חכמ"א קמ"ב י"ד ובקונטרס הסמ"ע אות ה' מה שדנו לגבי גניבה ואבידה]**

**ב. עיין לבוש שם לגבי היתר מהר"ם ובט"ז מה שדן בנידון השני שלו [ועיין סמ"ע סק"ט וכדאי לעבור מסק"ג עד סק"י] ועיין גר"ז סעיף מ"ה [כדאי לראות הכל מסעיף מ'] חכמת אדם כלל קמ"ב ס"ו' ז' י' וע"ש בבינת אדם י' בסופו ובבינת אדם י"א ועיין מלבושי יו"ט חחו"מ סימן א' שדן שזה רק מצד שיש חיוב שבועה מעיקר הדין [ועיין של"ה מסכת חולין בד"ה ריבית]**

**ג. בגדרי דין התפשרות ביחס לרוחים – עיין ט"ז קע"ז י"ב שהביא זה וכן הוא בלבוש סימן קס"ז וע"ש בגדר הדבר ועיין חכמ"א קמ"ב ס"ו' וסי"ב שמה שמשלם יותר מצד שלא רוצה להישבע או כדי שילוו לו [ועיין שטמ"ק ק"ד. בדין הדר ומליא ועין גינת ורדים כלל ו' סימן ד'] ועיין בית מאיר קע"ז סט"ז, ועיין פתחי תשובה חו"מ צ"ג סק"ז מה שהביא מבעל הטורי אבן ובגר"ז סמ"א [ונפק"מ אם הנותן יודע שלא היה רוחים] [ובשו"ת הרמ"א סימן פ']**

**ד. האם צריך שכר טירחא כשקובע שכר התפשרות – חוו"ד קע"ז ז' בסופו סמ"ע אות ב' שערי דעה קע"ז ג' [ובגינת ורדים כלל ו' ד' כתב שכר טרחו]**

**ה. הצורה לעשות עיסקא אם לוקח מעות לצרכיו – גר"ז סמ"ג חכמ"א קמ"ג ה'**

**ו. הטלת שבועה בצורה שימנע להישבע – סמ"ע בקצר ג' [נדפס בשו"ע מספר לחם הפנים ובשו"ע שולחן מלאכים הושמט זה בטעות] בינת אדם ט'**

**ז. בדין מסירה לחשוד על השבועה – סמ"ע בקצר ה' [ועיין נתיבות שלום שהאריך בזה ונפק"מ להפקדה בבנק]**

**ח. האם צריכים להבין את ההיתר עיסקא – סמ"ע בקצר ד' גר"ז סמ"ו ובשל"ה מסכת חולין פרק נר מצוה בד"ה ריבית [פ"ג:] ועיין חכמ"א קמ"ג ס"ג שמשמע שלא מעכב להבין מצד גדרי חו"מ**

**ט. בדין התפשרות המתרבה – ט"ז קע"ז סקכ"א ובנקוה"כ ובבית מאיר סט"ז ועיין גר"ז סמ"א מה שביאר בסברת הט"ז**

**י. עיין חכמ"א קמ"ג נוסח ב' שהוסיף שכל שבוע זה עסק נפרד ושאם לא בא חל הודאה וצ"ב למה תיקן זה ויתכן מצד הט"ז ועיין בינת אדם י"א**

**י"א. בדין משיכה מבנק לצורך מחיתו האם מועיל היתר עיסקא – עיין נתיבות שלום סק"ט ואילך שהאריך בזה ובגר"ז תחילת סמ"ו משמע שאסור**

**ועיין נתיבות שלום בקונטרס היתר עיסקא שהאריך במציאות של ההיתר עיסקא ובמה שיש להעיר בזה ובכל פרטי היתר עיסקא**

**לאחר כן נלמד אי"ה מסעיף ו' עד סעיף י"ט**

# סוגיא דהיתר עיסקא [ס"ה סימן קס"ז]

**סעיף ה'**

**א. גמ' ב"ק ק"ב. ת"ר – ק"ב: מחכו וע"ש רש"י ותוס' בטעם שפחתו לו וברשב"א בד"ה הא ועיין תוס' וברא"ש מה שלמדו מזה לגבי עיסקא והובא דבריהם בטשו"ע סעיף ה' ועיין תשובת מימוני משפטים סימן כ"ט ובתרוה"ד סימן ק"ב ובביאור סברת תוס' האריך חזו"א ע"ז סק"א [חו"מ ב"ק סימן כ"א סק"ו] [בעיקר ההיתר דהערמה הנ"ל ילמד גדרי היתר עיסקא סימן קס"ז]**

**ב. בדין שולח יד – תשובות מימוני הנ"ל ועיין רשב"א ב"ק ק"ב: בד"ה הא ובביאור מחלוקתם עיין חזו"א ב"ק סימן כ"א סקי"ז**

**ג. בדין משנה על איזה אונסים הוא מתחייב – קצוה"ח קפ"ג סק"ה ועיין חזו"א ע"ז סק"ו ועיין שו"ת אבקתרוכל סימן ס"ג ובגר"ז סמ"ד במוסגר [ועיין היטב משמעות הפוסקים ובקונטרס הסמ"ע אות ד']**

**ד. בדין הקנה שלא כדין האם מותר לתת הרוחים – ש"ך סקמ"א בשם היש"ש ועיין חוו"ד י"ט ובמקור מיים חיים שם**

**ה. בדין גוזל מעות האם מותר לשלם הרוחים – חוו"ד סקי"ט**

**ו. בדין גוזל מעות האם צריך יותר מחצי – גר"ז סמ"ב**

**ז. מה הצורה להפוך מלוה לעיסקא – ש"ך סקט"ו ובחוו"ד סק"ו ועיין דגול מרבבה לקמן סי"ט ובחכמ"א קמ"ג ס"ה ועיין גר"ז סמ"ג שנקט דבריבית דרבנן מועיל מלוה או כסף וצ"ב למה הוי דרבנן ועיין שו"ת הרא"ש פ"ח ס"ח**

**סימן קס"ז [כללי היתר עיסקא]**

**לאחר כך יש ללמוד סימן קס"ז יש שם כמה חלקים א. את עיקר דין השו"ע שם ע"ש בביאור הגר"א ובחוו"ד סק"ב ג' ובשערי דעה ובבית מאיר ועיין ט"ז בחלק הראשון [ועיין חכמ"א קמ"ב י"ד ובקונטרס הסמ"ע אות ה' מה שדנו לגבי גניבה ואבידה]**

**ב. עיין לבוש שם לגבי היתר מהר"ם ובט"ז מה שדן בנידון השני שלו [ועיין סמ"ע סק"ט וכדאי לעבור מסק"ג עד סק"י] ועיין גר"ז סעיף מ"ה [כדאי לראות הכל מסעיף מ'] חכמת אדם כלל קמ"ב ס"ו' ז' י' וע"ש בבינת אדם י' בסופו ובבינת אדם י"א ועיין מלבושי יו"ט חחו"מ סימן א' שדן שזה רק מצד שיש חיוב שבועה מעיקר הדין [ועיין של"ה מסכת חולין בד"ה ריבית]**

**ג. בגדרי דין התפשרות ביחס לרוחים – עיין ט"ז קע"ז י"ב שהביא זה וכן הוא בלבוש סימן קס"ז וע"ש בגדר הדבר ועיין חכמ"א קמ"ב ס"ו' וסי"ב שמה שמשלם יותר מצד שלא רוצה להישבע או כדי שילוו לו [ועיין שטמ"ק ק"ד. בדין הדר ומליא ועין גינת ורדים כלל ו' סימן ד'] ועיין בית מאיר קע"ז סט"ז, ועיין פתחי תשובה חו"מ צ"ג סק"ז מה שהביא מבעל הטורי אבן ובגר"ז סמ"א [ונפק"מ אם הנותן יודע שלא היה רוחים] [ובשו"ת הרמ"א סימן פ']**

**ד. האם צריך שכר טירחא כשקובע שכר התפשרות – חוו"ד קע"ז ז' בסופו סמ"ע אות ב' שערי דעה קע"ז ג' [ובגינת ורדים כלל ו' ד' כתב שכר טרחו]**

**ה. הצורה לעשות עיסקא אם לוקח מעות לצרכיו – גר"ז סמ"ג חכמ"א קמ"ג ה'**

**ו. הטלת שבועה בצורה שימנע להישבע – סמ"ע בקצר ג' [נדפס בשו"ע מספר לחם הפנים ובשו"ע שולחן מלאכים הושמט זה בטעות] בינת אדם ט'**

**ז. בדין מסירה לחשוד על השבועה – סמ"ע בקצר ה' [ועיין נתיבות שלום שהאריך בזה ונפק"מ להפקדה בבנק]**

**ח. האם צריכים להבין את ההיתר עיסקא – סמ"ע בקצר ד' גר"ז סמ"ו ובשל"ה מסכת חולין פרק נר מצוה בד"ה ריבית [פ"ג:] ועיין חכמ"א קמ"ג ס"ג שמשמע שלא מעכב להבין מצד גדרי חו"מ**

**ט. בדין התפשרות המתרבה – ט"ז קע"ז סקכ"א ובנקוה"כ ובבית מאיר סט"ז ועיין גר"ז סמ"א מה שביאר בסברת הט"ז**

**י. עיין חכמ"א קמ"ג נוסח ב' שהוסיף שכל שבוע זה עסק נפרד ושאם לא בא חל הודאה וצ"ב למה תיקן זה ויתכן מצד הט"ז ועיין בינת אדם י"א**

**י"א. בדין משיכה מבנק לצורך מחיתו האם מועיל היתר עיסקא – עיין נתיבות שלום סק"ט ואילך שהאריך בזה ובגר"ז תחילת סמ"ו משמע שאסור**

**ועיין נתיבות שלום בקונטרס היתר עיסקא שהאריך במציאות של ההיתר עיסקא ובמה שיש להעיר בזה ובכל פרטי היתר עיסקא**

**לאחר כן נלמד אי"ה מסעיף ו' עד סעיף י"ט**

**השלמת סימן קע"ז**

**סעיף ו' ז'**

**סעיף זה יש הרבה חלקים שלמדנו אמנם לשלמות הענין כדאי לחזור עליו אם חלקים שעדין לא למדנו כדאי לראות היטב המהרי"ק שורש קי"ט [וכן את תשובת המהר"ם במרדכי סימן שט"ז שהובא שם וכן את המרדכי שהובא בס"ז] ולראות איך הדרכי משה והש"ך למדו בכונתו ובעיקר כונת רבינו ישעיה עיין ט"ז ובש"ך היטב ועיין לעיל קע"ו ס"א ובסימן קע"ג סי"ח ובביאור הגר"א שם**

**. בכונת הרמ"א לחלק בין דאוריתא לדרבנן – עיין ביאור הגר"א סקכ"ה ובסימן קע"ו סק"ג ובט"ז סקי"ב י"ג ובגר"ז סעיף מ"ג**

**ס"ח – סכ"א**

**לאחר כן ילמדו אי"ה השלמת סימן קע"ז [החלק של ריבית דרך קנס כבר למדנו]**

**כדאי גם ללמוד רמ"א סימן קס"ו ס"ג [הוא השלמה לסעיף י"ג]**

### סעיף ה'

א] הגמ' בב"ק ק"ב: אומרת שמי שנתן לחברו מעות לקנות לו בהם חיטים וקנה בהם שעורים אם הותירו זה לאמצע ואם פחתו זה למתעסק ועיין רש"י שמדובר שם בעיסקא של מחצית שכר ובפשוטו מדובר בפלגא מלוה פלגא פקדון כמבואר ברש"י ותוס' והגמ' מבארת שזה לר"י שמשנה מדעת בעל הבית הוא לא קונה בשינוי אבל לר"מ אם זה לאכילה שזה שינוי גמור גם הרוחים שיכים לו ואם זה לסחורה שזה לא שינוי גמור בזה גם הוא מודה שחולקים ברוחים ואם פחתו פחתו לו והנה צ"ב עד כמה שזה לא שינוי שנחשב גזלן א"כ למה אם פחתו פחתו לו ועיין רשב"א שזה קנס דרבנן וזה רק ביחס שלא מקבל את שכרו דהינו שזה לא סיבה שמתחיב לשלם מבחוץ אלא שאם הוציא הוצאות וזה הופסד הוא לא גובה את זה ע"ש אמנם עיין תוס' דמבואר בדבריהם שזה גם לגבי אם זה הופסד ועיין רש"י שכתב שזה מצד שלתיקוני שדרתיך ולא לעיוותי דהינו שנתחדש כאן שכל שעשה שליחותו בשינוי זה מחיב אותו באונסים ועיין שו"ע חו"מ קע"ו ס"י ובש"ך קפ"ג סק"ט שכתבו שזה רק לגבי הפסד שקרא מחמת השינוי וכגון שהוזלו שעורים לא הוזלו חיטים אבל אונס שלא קרא מחמת ששינה זה לא סיבה לחייבו אמנם עיין קצוה"ח שם סק"ה וכן בשו"ת אבקת רוכל סימן קכ"ג שדיקו מתוס' שהכונה שחייב בכל האונסים והנה צ"ב טעם הדבר ועיין קצוה"ח שכתב שכיון ששינה א"כ הוא לא קנה למשלח וממילא הוא לוה וצ"ע הרי מבואר שהרוח לאמצע חזינן שחל הקנין שעורים למשלח ועיין חזו"א חו"מ סימן כ"א סק"ו [יור"ד סימן ע"ז] שכתב שמדובר דוקא באונס מחמת השינוי וכתב שזה או מצד קנס מדרבנן או שזה אומדנא שאם ישנה ויתיקר זה של המשלח ואם לא זה של השליח והדברים מחודשים ולכאורא יותר משמע שזה סברא שכיון שהוא שינה ממה שסיכמו זה מטיל עליו אחריות על התוצאות

והנה עיין תוס' שלמדו מזה לכל עיסקא שעשה עמו תנאי שלא יתעסק אלא דבר מסוים או שלא ישמרם אלא בקרקע אפילו אם שינה וממילא חייב באונסים בכל אופן אין כאן ריבית ועיין חזו"א שכתב דבפשוטו הכונה שבאמת שינה מרצון בעל הבית לכן חל עליו חיוב של מה שקרה מחמת שינויו ולכן זה לא סיבה שיהיה ריבית וכן דיק מלשון הרא"ש שדן שהוא לא גזלו כי עשה לצורך בעל הבית ומשמע שזה כנגד רצונו וכן הוא בשל"ה והנה בזה א"ש שאין כאן סיבה שזה יראה הלואה כיון שמה שחייב אונסים זה לא מחמת התחיבותו אלא שזה מחמת שעשה פעולה שמחיבת באונסים אמנם עיין הגהות מימוני משפטים כ"ט וכן הוא ברמ"א ס"ה שגם אם מסכים שישנה וממילא הוא מתחיב באונסים זה מותר ועיין חזו"א שכתב שעדין משמע שזה רק כי הוא מצדו רצה שלא ישנה כדי שיהיה בטח רווח וכן כדי שלא יהיה צד הפסד רק אם המקבל רוצה לשנות ולקבל את ההפסד אבל אם גם מצדו אין לו שום ענין שלא ישנה וזה רק היכי תימצי שיהיה חייב באונסים א"כ זה ודאי אסור וביותר קשה שגם אם יש סברא להתיר אבל אין ללמוד את זה מסוגין שמדובר שהוא משנה מבעל הבית והנה החזו"א מעמיד את קושיתו שכה"ג קבלת האחריות זה עצמו בעד ההלואה של החצי השני אמנם בפשוטו הקושיא שעד כמה שזה נחשב שיש כאן אחריות על הכל ממילא חשיב כולו הלואה וזה קרוב לשכר ורחוק מהפסד

אמנם מדברי התרוה"ד שהובא ברמ"א וכן פשטות ההגהות מימוני וכן נקטו כל האחרונים סימן קס"ז בהתר עיסקא שהיתנו שגם במקום שקבעו תנאי בכונה שיודעים שהמתעסק יעבור על זה וממילא יתחיב בכל האחריות זה מותר [ומשמע גם שינוי שאין בו סיבה לשום הפסד יותר ממקודם] ומשמעות הלשון בטעם הדבר שכל שמצד עיקר הקבלה יש לו אפשרות שלא להתחיב באונסים זה מספיק ולכאורא הכונה שכיון שמקבל חלק מהרוחים א"כ מדאוריתא זה לא הלואה ורק מדרבנן זה נראה כהלואה כה"ג זה לא נראה כהלואה אמנם עדין צ"ב קושית החזו"א למה עיקר זה מה שנתחייב באונסים שזה רק מחמת ההלואה ולטובת המלוה לגמרי ואין בזה שום סיבה מוצדקת לטובת המלוה שזה לא יחשב ריבית עוד צ"ב איך אפשר ללמוד דבר זה מסוגין שכאן הרי ההתחיבות מחמת ששינה וצ"ל שהראשונים דנו שכיון שבפועל חייב באונסים זה כהלואה ועד כמה שמוכח שזה לא סיבה נקטו בטעם הדבר כיון שיש צד שאין הוא חייב באחריות

והנה עיין תרוה"ד שלמד מכאן שה"ה יכול לקבוע שהנאמנות על ההפסד זה רק בשני עידים שקשה מאוד ליצור שיעידו אבל יש כזו אפשרות דהינו דכאן אין הכונה שמצד ששינה יחול עליו ההפסד ומצד ההסכם אין ההפסד עליו אלא יסוד ההיתר שכל שיש למקבל אפשרות שלא להתחייב באונסים זה סיבה להתיר ועיין לקמן סימן קס"ז

ב] עיין חידושי הרשב"א בב"ק שנקט שאם שלח ידו במעות אם פחתו לו כדין שולח יד ואם הרוח זה לאמצע אמנם בתשובת מימוני מבואר שכה"ג הכל למקבל וצ"ב סברתו הרי אפלו ששלח יד ויש לו דין גזלן אבל המעות עדין של המשלח ועד כמה שעושה עדין העסק לשניהם ממילא הרוחים שלו ועיין חזו"א סקי"ז שכתב שזה סברא שדעתו שאם התחייב בכל האונסים מצד שהוא גזלן ממילא כבר לא רוצה לעשות לצורך בעל הבית והנה לכאורא בגמ' מבואר כהגהות מימוני דהרי מבואר שלר"מ שהוא גזלן גם הרוח למשנה אמנם שם זה מדין שינוי שקנה למשהו אחר וכאן זה לא שייך וצ"ע בזה והנה עיין גר"ז סעיף מ"ג שכתב שרק אם שלח יד יותר מחצי שזה גם בחלק הפקדון הוי שליחות יד אבל אם בפחות מחצי שזה בחלק ההלואה זה לא נחשב שליחות יד בחלק הפקדון ויש כאן חידוש שהרי אי אפשר לחלוק וכל מה ששולח יד זה בשניהם עוד יש לדון שכל זה לרש"י שהחלק הלואה זה ממש הלואה אבל לרי"ף שזה גם שיך לנותן ולכן אסור לשנות א"כ הוי שליחות יד

ג] מבואר ברמ"א שאם המתעסק לקח לעצמו ונהיה גזלן לא צריך לשלם הרוחים ואם משלם הרוחים הוי ריבית ועיין חוו"ד סקי"ט שהקשה דלקמן סי"ט מבואר שאם אדם הפקיד אצלו מעות ושלח בהם יד ורוצה לתת הרוחים אין בזה ריבית כיון שזה גזל וא"כ למה כאן זה אחרת וכתב לישב שכאן הרי יש פלגא מלוה וממילא זה נחשב שהריבית משתלמת בעד ההלואה וצ"ב למה לומר שמה שמלם לו זה מחמת ההלואה ולא כמו כל גזלו שכיון שגזלו רוצה לשלם לו מה שהפסיד

ד] עיין בהגהות מימוני דמבואר שאם רוצה להוציא כסף מהעיסקא אפילו ברשותו אם רוצה להחזיר לעיסקא שהרוחים יהיו למפקיד צריך שיחזור ויקנה לו על ידי אחר דהינו שצריך מעשה קנין ולא מועיל מה שייחד לו את זה ועיין ש"ך סקט"ו שכתב שה"ה אם היה הלואה ורוצה להפוך את זה לעיסקא שלא מועיל על ידי דיבור ועיין חוו"ד סק"ו ובדגמ"ר סי"ט ובחכמ"א קמ"ג ס"ה שלא עוזר שיש לו סחורה וייחד לו אותה דהרי מלוה לא קונה אלא צריך מעשה קנין כגון קנין סודר אמנם עיין גר"ז סמ"ג שכתב שמועיל להקנות הסחורה במעות או במלוה כמבואר ס"ג. שזה מועיל לגבי ריבית דרבנן וצ"ע שכאן עד כמה שלא זוכה במה שמקנה לו נשאר הכל פקדון ויש כאן ריבית גמור וצ"ל שכיון שהרוח מיניה וביה אין זה ריבית גמור אמנם כאן שאין לו בגוף לכאורא זה תלוי בשיטות למה קרוב להפסד זה לא ריבית דאוריתא

והנה עיין ש"ך סקמ"א שהביא מהיש"ש שבמקום שהיה מלוה ואמר שמהיום זה יהיה עיסקא שלא חל עיסקא ולא צריך לתת לו הרוחים אבל אם רוצה לתת לו הרוחים מותר ועיין חוו"ד י"ט שתמה על זה שאפילו שזה לא ריבית קצוצה אבל למה שזה לא יהיה ריבית מאוחרת ועיין מקור מיים חיים שהביא את היש"ש שביאר שכיון שהוא נותן לו את זה לא מחמת ההלואה אלא מחמת שאמר שעושה עיסקא לכן זה מותר דהינו שכל האיסור לתת מחמת ההלואה אבל כאן נותן לא מחמת ההלואה אלא מחמת ההסכם שעשו ביניהם ורוצה לעמוד בדבריו אמנם צ"ע שעד כמה שנודע לו שזה כולו הלואה א"כ ודאי שכל מה שיתן לעמוד בהסכם שאמר על ההלואה זה גם ריבית וצ"ע

**סימן קס"ז**

ה] מבואר בראשונים שמותר לאדם לומר לחברו שנותן מעות להתעסק משך שנה עד שזה יהיה שני מנים ואז מלוה לו את זה וצריך שבשנה הראשונה האחריות על הנותן [ועיין חכמ"א קמ"ב סי"ד שמספיק שהאונסים על הנותן ובסמ"ע אות ה' כתב שצריך שכל האחריות על הנותן וצ"ע הטעם הרי הוא ש"ש] וכן צריך לתת לו שכר עמלו והנה עיין חוו"ד שהקשה הרי כאן בשנה הראשונה הרוחים לנותן וא"כ בזה שמקבל אחריות הוא לא נהפך ללוה ותירץ שכיון שיש לו ענין כדי שיקבל אחרי זה הלואה לכן זה גם סיבה שיחשב לוה ויש כאן חידוש שהרי בהכרח זה לא קצוץ וכדלקמן ורק שזה בדעתו ושזה גם סיבה להחשב שזה לטובתו ובפשוטו אם סיכמו שרק עד סכום מסוים זה לנותן אבל אם זה סכום גדול זה למקבל א"כ ודאי יש לו מזה רווח

ו] והנה מבואר בתשובות מימוני הלכות מלוה סימן נ"ב שמספיק שיתן לו כקולת פועל בטל ולכן כתבו האחרונים שאם סיכמו מראש מספיק שיקצוץ משהו וצ"ע שלכאורא יש כאן ריבית גמורה שהרי מה שמוכן להתעסק בשבילו זה מחמת שאחרי זה יתן לו הלואה והנה עיין ש"ך שזה רק ריבית מוקדמת וצ"ע שהרי ודאי כל מה שמוכן לעבוד בשבילו רק כי יתן לו ההלואה ואם יחזור בו יצטרך לשלם לו על העבודה וא"כ בפשוטו זה ריבת קצוצה ועיין שערי דעה שכל שהוציא את זה קדם ההלואה לא חייב להחזיר לו וצ"ע וצריך לדחוק שבאמת מצדו גם אם לא יתן לו הלואה הוא מוכן לטרוח בשבילו כי סומך שיתן לו ובפשוטו כן מוכח בטרשא דרב חמא

אמנם עדין קשה שזה לא דומה לעיסקא דשם הרי טורח כל הזמן גם בחלקו ולכן זה נחשב שלא נותן לחברו טירחא אבל כאן שזה זמנים שונים א"כ אפילו אם זה לא קצוצה אבל יש כאן ריבית שטורח בשבילו יותר בזול ועיין ביאור הגר"א וחוו"ד ושערי דעה שתמהו בזה ובביאור הגר"א משמע שאם גם זמן ההלואה זה בגדר עיסקא באמת זה דומה לשם וצ"ע שכל קולת עיסקא כי בין כה טורח לעצמו וכאן זה לא שייך ואם ננקוט כרי"ף שבעיסקא זה לא הולואה גמורה א"ש וצ"ע ובחוו"ד כתב שכאן זה כל הזמן עיסקא דהינו חצי מלוה וחצי פקדון רק שחילקו את ההפסדים והרוחים בחלוקה של שנים וממילא זה נחשב שתמיד פועל לצורך שניהם ובין כה צריך לפעול לצורך עצמו ע"ש ואין זה במשמעות הדברים

ז] עיין בב"י שהביא עוד שני אפשרויות א. ששנה ראשונה זה עיסקא כתיקון חכמים ואחרי זה הוא מלוה ועיין חוו"ד שתמה איך זה יהפך מלוה הרי הדין שצריך קנין וכתב שלדבריו שהכונה שכל הזמן זה פלגא מלוה פלגא פקדון וכל ההבדל בהסכם שביניהם א"ש ובהגהות אמרי ברוך כתב שאם גם בזמן ההלואה זה גדר של עיסקא דמבואר ברי"ף שזה נחשב של המלוה א"כ א"ש שכאן לא הופך להלואה גמורה וזה אפשר גם ללא קנין אלא כפי שסיכמו מראש עוד מבואר בב"י שאפשר הפוך שבתחילה זה הלואה ואחרי זה שנה הוא טורח בשלו אבל צריך לתת לו שכר עמלו ולנ"ל צריך להעמיד הכל שזה לא קצוצה וכן עיין גר"א שגם כאן כל ההיתר שגם בזמן של ההלואה זה בגדר עיסקא וצ"ב הסברא שזה עדיף

ח] עיין ט"ז סק"א שהביא מהדרישה שהנותן יכול לקחת ממון מהמקבל על האחריות וזה יהיה על המקבל והט"ז חלק עליו שעד כמה שהאחריות עליו ממילא הוא לווה והממון שנתן זה נחשב שנתן לו ממון כדי שילוה ממנו מעות אמנם יש לדון שתמיד קבלת אחריות זה מעמיד ברשותו דזה דבר שמצד עצמו סיבה להחשב כלוה אבל אם מקבל על זה תשלום בזה קבלת אחריות זה נחשב שזה של הנותן רק שהוא קיבל אחריות חיצונית וצ"ע עוד יש כאן מעלה שיון שנותן לו שכר טרחו זה מראה שזה פקדון אמנם צ"ע אם זה יכול להועיל בדאוריתא ועיין רמב"ן קע"ג.

ט]האחרונים האריכו כאן בצורה להתיר עיסקא והנה העמידו שני נידונים א. הצורה שלא יחשב הלואה ובכל אופן המלוה יהיה בטוח שלא יפסיד את שלו ב. שהמלוה יהיה בטוח ברוחים של הפלגא פקדון ובכל אופן לא יהיה בזה איסור והנה בתוס' ב"ק ק"ב. מבואר שמה שמתנה על הקרן שאם ישנה כגון שלא ישמור בקרקע או ילוה לא בצורה בטוחה כה"ג כיון שבידו להשמר שזה לא יקרה זה לא סיבה להפוך את הפלגא פקדון שזה באחריות וזה נחשב הלואה ועיין תרוה"ד שכתב שלא מצאנו דבר זה אלא ביחס לנידון דרבנן שהרי גם אם כל האחריות עליו אבל כיון שהרוח מיניה וביה א"כ זה רק נידון דרבנן אבל אם יהיה נידון דאוריתא זה לא יעזור ועיין תרוה"ד שכתב עוד אופן של הערמה שיתחיב באונסים שיתנה שלא יהיו נאמנים לומר שזה הופסד אלא על ידי עידים מסוימים כגון הש"ץ ורב המקום ועיין ט"ז סק"א שכל זה בעידים שיש אפשרות שהם ידעו האם קרה אונס או לא ועיין של"ה מסכת חולין עניני משא ומתן באמונה בד"ה ריבית שכתב שלא לסמוך על קולא זו ובסמ"ע אות ז' לא הקיל אלא אם מתנה שיעידו שני עידים כשרים

י] והנה עיין לבוש שהביא שיש שהיו עושים את דברי התוס' גם ביחס לריבית דהינו שקובעים מחיר כמה מסתבר שיהיה חצי מהרוח ושלא יהיה נאמן שלא הרויח אלא על ידי שני עידים מיוחדים כגון הש"ץ והחזן שרחוק שהם ידעו או שני עידים סתם ועיין סמ"ע סק"ט שהביא שבתחילה כן סבר המהר"ם אמנם אחרי זה חזר בו שלא מועיל לגבי הריבית כה"ג ובטעם החילוק לכאורא יש לבאר על פי המבואר בתרוה"ד שהערמה רק עוזר בדרבנן ולא בדאוריתא וא"כ לגבי הקרן שגם אם יתחיב בכל האחריות אבל כיון שהרוח מיניה וביה ממילא זה רק נידון דרבנן לכן מועיל הערמה משא"כ לגבי הריוח שאם זה יחשב שחייב ריוחו מבחוץ בתורת ודאי זה נידון של ריבית קצוצה בזה לא עוזר הערמה אמנם עיין בלבוש שכתב שלשה טעמים לחלק א. שלגבי ההפסד יתכן שעידים יבררו אבל לגבי הרווח זה מאוד רחוק שידעו שלא היה רוח ב. לגבי הקרן שיך טענת מחילה משא"כ לגבי הרוח זה עצמו ריבית וצ"ל שלגבי הקרן תולים שאין כונתו להתחיב בגלל ההלואה אלא בתור לעמוד בשמירתו על הקרן ג. לגבי הקרן היה נתינה ודאית ממילא שיך לדון שכל שלא העמיד לו ראיה שלא צריך להחזירו ממילא הוא צרך להחזירו משא"כ לגבי הרוח כל שלא יודע שיש רוח אין סיבה שיוכל לתבוע את זה בתורת ודאי [ועיין גר"ז סמ"ה שגם אם המלוה מאמין ללוה שזה נפסד אבל יכול לקחת הקרן כיון שהתחיב שאם לא יוכיח בעידים הוא צריך לשלם לו ולכארא זה רק לטעם השני שיש כאן התחיבות מצדו דהינו מחילה וזה רק ביחס לקרן ומדויק בדברו שלגבי הרח אם הנותן מאמין למקבל אסור לו לקחת הרוח וצ"ע]

י"א] והנה עיין בש"ך ובלבוש ובסמ"ע שכולם כתבו שלגבי הרווח אם רוצה גם לבטח את עצמו יכול להתנות שהמקבל לא יהיה נאמן לומר שלא הרויח אלא בשבועה חמורה על ידי ס"ת והנה עיין חו"מ צ"ג ס"ד דהרמ"א הביא מחלוקת ראשונים האם בעיסקא יש חיוב שבועת השומרים והנה הנודע ביהודה חו"מ ס"ל כתב שמה שכאן מבואר שיכול לתבוע שבועה זה כשיטת הרמב"ם שיש חיוב מעיקר הדין אמנם בלבוש וכן בנתה"מ צ"ג ג' נקט שגם אם אין חיוב מעיקר הדין אבל יכול לתבוע שבועה ושהוא לא סומך עליו אלא בשבועה ועיין מלבושי יו"ט חו"מ סימן א' שביאר סברת הנודע ביהודה שאם אין חיוב מעיקר הדין א"כ זה עצמו שמתחיב שלא יהיה נאמן אלא בשבועה זה ריבית אמנם צ"ע הרי בכל הלואה מזכות המלוה להתנות מה שרוצה וצ"ל ששם זה הגבלה בצורת ההלואה אבל כאן זה התחיבות על חלק הפקדון

י"ב] עיין ט"ז קע"ז סקי"ב שהביא שיש מנהג לעשות התפשרות דהינו שמעריכים כמה רוחים מצוי שיהיה ומסכמים שאם יהיה פחות הוא לא צריך לתת לו אבל אם יהיה יותר הוא נותן לו רק כשיעור זה וכה"ג אין חיסרון מה שנותן לו שיעור קצוב כיון שזה רק אם יהיה רוחים [מנהג זה הובא בשו"ת הרמ"א סימ פ' ובתיקון מהר"ם] והנה המנהג שגם אם לא היה רוחים נותן לו שיעור זה וצ"ב למה לא הוי ריבית ועיין חכמ"א קמ"ב סי"ב שכתב שזה בעד השבועה דהינו שכיון שחייב להישבע וללא זה צריך לשלם א"כ הלוה יכול לא להישבע וממילא חייב לשלם מעיקר הדין וזה לא חשיב ריבית ובסעיף ו' כתב שגם אם לא נשבע כי מפחד שלא ילוו לו יותר מותר ובבית מאיר קע"ז ט"ז כתב שהמתעסק לא רוצה להיכנס לחשב מדויק ולכן נותן שיעור קצוב ויתכן שיש סברא שלא יחשב מפסיד עיסקי וממילא כל זה סיבה שדנים שמה שמשלם זה לא בעד ההלואה [והנה יש לדון שכל שקוצבים מחיר הרבה יותר מהאפשרות של הרוחים זה אסור שזה ודאי בגלל ההלואה וכן מדויק בגינת ורדים כלל ו' ד' וכן ראיתי מביאים מדרשות הנודע ביהודה אהבת ציון דרוש ח'] והנה לפ"ז אם הלוה יודע בעצמו שכל מה שלא נשבע מצד ההלואה א"כ זה אסור וכן אם הנותן מאמין למה שהמקבל אומר שהפסיד וממילא אין לו חיוב שבועה ממילא כה"ג אין סיבה להתיר לשלם לו

אמנם עיין פתחי תשובה חו"מ ק"ד סק"ג שהביא משו"ת טור האבן שבאמת יש כאן כונה של התחיבות שכל שלא ישבע הוא חייב לתת שיעור זה וגם אם הנותן יודע האמת יש חיוב זה ועיין נתיבות שלום סק"ז שביאר שהכונה שהנותן מוכר את הרוחים שלו בעד סכום מסוים רק דמבואר בקע"ז ס"ו בשם רבינו ישעיה שזה אסור וכדין חכרי דנרשאי אבל כאן שזה לא ודאי דהרי יש לו אפשרות להישבע בזה אין איסור וע"ש שכתב שלפ"ז גם היורשים יצטרכו לשלם כל שהם לא נשבעים אמנם עיין פתחי תשובה שהביא מהחת"ס שודאי שביורשים שאין חיוב שבועה אין הם צריכים לשלם הרוחים מספק וע"ש שהביא בזה עוד נפק"מ בשם הנחל יצחק האם הנותן יכול למכור חוב זה בתחילה דאם זה חלות חיוב חדש א"כ יכול למכור את זה כדין מכירת שטרות אבל אם זה רק מצד הדין שבועה א"כ עד כמה שאין רוח אין עדין חיוב א"כ ודאי שלא יכול למכור את זה וכן נפק"מ בלוקח להוצאותיו דאם מצד התחיבות זה התחיבות של ריבית ואם מצד נאמנו יש לדון וכדלקמן

י"ג] עיין סמ"ע בקצר אות ה' שכתב שאין לומר לו שישבע בין אשרי ובא לציון לפני כולם שבזה הרי לא ירצה להישבע והוי הערמה גמורה ואסור ובבינת אדם ט' חלק עליו מכח הראב"ד בשטמ"ק ס"ח. שביאר שמטרת אמימר בזה שכתב בשטר שהוא יתביש להישבע אמנם לכאורא יש לחלק דשם זה מרצונו הטוב כיון שיפסיד שלא ירצה יותר לתת לו או שמפחד שיכחישו אותו אבל כאן שעושה מצב שאדם מצד עצמו לא מסוגל להישבע זה כאילו לא מעמיד לו כזה אפשרות וא"כ מראש יש כאן קציצה של ממון והנה השל"ה התיר כה"ג ויתכן שבזמנו לא ראו בזה מצב שאי אפשר ויש לדון היום שלא משביעים א"כ זה נחשב שאין אפשרות להישבע

י"ד] עיין נתיבות שלום שהביא לדון בחשוד על השבועה שאסור להשביעו מצד חילול השם א"כ זה נחשב שאין לו אפשרות להישבע והנה יתכן שאדרבא כה"ג כיון שמחויב להישבע ורק לא נותנים לו באמת הוא יהיה פטור רק שהוא לא יודע שלא יתנו לו להישבע ונמנע מהשבועה ועיין סמ"ע בקצר ה' שמותר להעלים מהמתעסק שיכול להישבע ולהיפטר אמנם הבינת אדם ט' תמה על זה שיש כאן גזל וכמו שהגמ' אסרה באמימר ובספר תקנת ריבית הקצר הערה 30 הביא מהגרנ"ק שכל שהתחיב שבועה לחברו וזה לא שבועת בי"ד אפשר להשביע גם חשוד וצ"ע והנתיבות שלום הביא מהגריש"א שבאומן שלא מרע אומנותיה ולא ישקר מותר להשביעו וצ"ע הרי כאן לא איכפת לו לשקר דאף אחד לא יודע ומצד השבועה הרי הוא חשוד

ט"ו] עיין סמ"ע בקצר ד' וכן בשל"ה שכתבו שצריך שהמלוה והלוה יבינו את העיסקא אמנן בחכמ"א קמ"ג ג' מבואר שזה רק מצד שללא זה חשיב שהם מתכונים לאיסור אבל לא שמעיקר הדין לא חל כאן עיסקא [אמנם שיטת הב"ח שגם בסאה אם לא הבינו זה מעכב אמנ כאן זה עדיף שיתכן שבחושן משפט זה חל] ולכאורא יסוד הנידון האם יכול לחול חלות ללא שידעו שחל כאן משהו וצ"ע ועיין נתיבות שלום סקל"ו מה שהביא על זה

י"ז] עיין ט"ז קע"ז סקכ"א שכתב שכמו שבריבית דרך קנס אסור ריבית המתרבה כך בהתפשרות אסור להתנות שעל כל שבוע זה עוד כסף ועיין נקוה"כ שכתב שכאן שכל שזה יותר זמן מגיע יותר רוחים אין סיבה לאסור וכן הוא בבית מאיר סט"ז שם ובגר"ז סמ"א ביאר שזה נראה יותר כריבית ועיין חכמת אדם סימן קמ"ג בנוסח ב' שכתב שאפשר לסכם שכל חודש נגמר העיסקא ואם לא דיוחו על הפסדים הפסיד וכבר חייב כפי השיעור שקבעו ובפשוטו בא להרויח את הט"ז שכל שזה עסק חדש אין סיבה שזה מחזי כריבית

י"ח] עיין חכמת אדם קמ"ג שטר ב' שכתב שאפשר לעשות הסכם שכל חודש צריך לעשות חשבון האם היה הפסד ואז צריך להישבע ואם לא עשה את זה מונח בזה הודאה שהוא הרויח ושלא יעזור שאחרי זה ישבע וכן הוא בבינת אדם י"א והנה צ"ב שהרי מצד הנאמנות הוא נאמן לעולם ומה זה המושג שלא יהיה נאמן עד זמן פלוני אמנם בדבריו מבואר שאם יהיה הפסד הוא לא ימשיך העסק ומשמע שיש לו טענה שלא רוצה אם הוא מפסיד א"כ א"ש שיכול להתנות כן והנה הגריש"א והגרנ"ק הוסיפו נוסח זה בהיתר עיסקא של הבנקים כדי שלא יהיה איכפת להם דאין דרך בני אדם לבדוק כל שבוע וכן אדם לא יחזור לאחר שבוע דיצטרך להחזיר כל ההלואה אמנם יש לדון האם שייך שם הודאה שלא יודע מה הם הרוחים שעליהם צריך לדון ורק מצד קנין אודיתא וזה עצמו ריבית וכן לפעמים זה לא מציאותי לדעת האם זה נחשב שהיה רוחים וכל שזה כל כך רחוק חשיב כקציצה של ריבית ובבנק המזרחי ובנק יהב המשיכו בנוסח הקודם ללא החכמת אדם ויש שמעדיפים היתר עיסקא זה אלא שיש חיסרון מצד הגמירות דעת אמנם בחותמים היתר עיסקא פרטי יש שדנו שזה מועיל

י"ט] בנוסח הבנקים כתוב בהיתר עיסקא שזה פלגא מלוה ואם זה לא מתיר האיסור זה כולו פקדון ועיין מנחת שלמה סימן כ"ז סק"ה שכתב שהרי סכום הריבית הוא אותו דבר דהינו שתמיד מקבל עשרים אחוז מכל הכסף א"כ בפלגא מלוה מה שמקבל על הפקדון ארבעים אחוז ודאי שזה בגלל ההלואה שהרי אותו סכום היה מקבל אם הכל פקדון א"כ צ"ע למה לא הוי ריבית ע"ש ותמים דעים סימן ס' מפורש שאם רוצים רוח שמתאים ליתר מחצי עושים כולו פקדון ע"ש

כ] יש לדון באחד שלוקח מעות מהבנק על ידי היתר עיסקא שלא לצורך השקעה אלא לצורך מחיתו וכדו' ובפשוטו לא שיך כאן ענין העיסקא שחצי פקדון שהרי לורח הכל לשימושו ואין כאן גזל כי הם מרשים לעשות בזה מה שהוא רוצה אמנם יש כאן הנידון שחייב שבועה שלא הרויח אמנם במשלם חשבון חשמל או שישר זה יורד לשימש שהוא לא פקדון זה לא שייך וכן מצד השבועה יש כאן חידוש שזה עצמו לא קציצה של ריבית שהרי מיד הכל הלואה ויוצר מצב שישלם ריבית וצ"ע ובגר"ז סמ"ו מבואר שזה אסור וצריך לחזור ולהקנות וכן הוא בפשוטו בדין ההגהות מימוני שלוקח להוצואתיו שצריך לחזור ולהקנות ועיין נתיבות שלום סק"ט ואילך והעיצה להתנות בהיתר עיסקא שמקנה בביתו שזה יהיה חלק מהפקדון אמנם עיקר הטענה שכאן הבנק לא מבין שבאמת בעד עשרים שקל זכה חלק בביתו וממילא יש כאן דברים שבלב שלא חל כלל ודעת הגריש"א היה שזה איסור גמור להיות בחסרון בבנק שלא לצורך רוח וכן הביא בקונטרס תקנת ריבית מהשבט הלוי

כ"א] עיין בלשון הסמ"ע בקצר וכן הוא בגר"ז סמ"ו ובשל"ה שצריך שיבינו ההיתר עיסקא והאריך בזה הגר"ז שללא זה לא יכול לחול מצד גדרי חושן משפט כה"ג ובחכמת אדם קמ"ג בתחיתו דימה לדין סאה בסאה שנחלקו האחרונים האם צריך לדעת שיש לו ובפשוטו מבואר שמצד גדרי חושן משפט אין חיסרון ויש לדון שגם האוסרים שם שזה סברא בהיתר מדרבנן אבל כאן שזה חל בדיני ממונות זה מספיק

**העתקות**

**של"ה מסכת חולין פרק נר מצוה**

נו. ריבית. כמה לאוין ואזהרות על זה על המלוה ועל הלוה, ואף הערב והעדים עוברים (בבא מציעא עה ב). ובסמ"ג (הל' רבית מל"ת קצא - ג) הוסיף דאף הסופר עובר (כחכמים שם). וגם המלוה בריבית חיה לא יחיה בתחיית המתים (שמות רבה פל"א ס"ו). ומי הוא זה שיאבד כל הנזכר לעיל עבור כסף הנמאס. ורבים בחשיכה יתהלכו שעושין שטרי עיסקא, כלומר היתר, ואינן עושין כפי הדין. גם הלוה לפעמים אינו מבין וההיתר אינו אלא חוכא ואטלולא, ואיך יעלה על לבם להטעות עין עליון יתברך. על כן אנכי מצוך, כאשר ראית ממני כן תעשה, להבין ולהסביר ללוה באם הוא עם הארץ, ובזה הנוסח, בפנינו בא פלוני ופלוני ואמרו לנו הוו עלינו עדים נאמנים כו' איך קבלנו מאה זהובים מיד כו' להתעסק בהם ולהרויח עשרים וכו', ויהיה באחריות המלוה עד הרוחת סך זה, ועל זה קבלנו שכר עמלינו בשוה, ולאחר הרוחת סך זה פעם אחת, יהיה באיזה זמן שיהיה, אזי הכל ביחד דהיינו מאה ועשרים זהובים על אחריותנו הלווים, וזמן פרעון סך הנזכר לעיל יהיה לזמן פלוני, ואין אנחנו הלווים נאמנים לא על הקרן ולא על הריוח עד שנשבע על ספר תורה ערומה בין אשרי ללמנצח (יענך ה') וכל מה שיחמיר בעל השטר, ואם לא נשבע כנזכר לעיל, אזי אנחנו מחוייבים לשלם מאה ועשרים זהובים לזמן הנזכר לעיל, ואחר כך כל שופרא דשטרא, וצריך ליזהר ליתן לו שכר עמלו, ואם מתנה בתחלה על שכר עמלו ליתן לו דבר מועט סגי (שו"ע יו"ד סי' קע"ז ס"ג).

והנה כענין זה העיסקא אין שום פקפוק, דהא קרוב להפסד כמו קרוב לשכר. ומה שכתבתי בהנוסח ש'לא יהיה נאמן כי אם בשבועה על ספר תורה', אף שמדינא אינו מחויב לישבע כי אם היסת אף כשטענו המלוה ברי לי שהרווחת, ואם אינו טוענו ברי לי אינו מחויב [שבועה] רק לקבל חרם (טושו"ע חו"מ סי' ע"ה), מכל מקום רשאי מתחלה להתנות כן, כהא (דתנן) [דתניא] (בבא מציעא צד א) מתנה אדם עם שומר חנם להיות כשואל. אבל לעשות כמו שרוב המוניים עושין, שמתנין שלא יהיה הלווים נאמנים אלא על פי עדים, הרחק תרחק מהכיעור הזה, כי אז הוא קרוב לשכר ורחוק להפסד. וכבר עשיתי פסק גדול על זה, והבאתי דברי תרומת הדשן (סי' ש"ב) מה שכתב בענין זה, ובארתי דבריו וכתבתי מה שנראה בעיני.

נז. ואתם בניי, אל תצאו מזה, ויהיה יראת שמים בלבבכם להבין ולהסביר ללוה ענין העיסקא היטב, ואז תהיו יוצאים ידי שמים, ויברככם ה' בממון בכפליים. ובבא זמן פרעון ורוצה המלוה להניח המעות ביד הלוה ולעשות עוד על שנה עיסקא זה, צריך לעשות קנין חדש ושטר חדש, כי הלוה מחויב להחזיר למלוה ככל מה שכתוב בשטר, ואז מחדש יקח זה בעיסקא, נמצא שטר הראשון נמחל שיעבודו, והדין הוא שטר שלוה בו ופרעו וחוזר ולוה בו אינו גובה (שו"ע חו"מ סי' מ"ח ס"א), דאם לא יחזיר לו הלוה, אם כן אין כאן דבר מסוים, שעליו יהיה יוכל לעתיד לישבע הלוה בזה לא הרוחתי או הפסדתי, ונמצא נעשה הדבר בערמה ובשקר. על כן מחויב להחזיר לו, ואחר כך עושה עמו עיסקא חדשה. או אפילו איננו מחזיר לו ממש, רק הלוה יש לו סחורה כפי הסך שחייב לו, ומקנה אותו למלוה בקנין גמור בעד הסך שחייב לו, ואחר כך נותן המלוה לו סחורה זו בעיסקא חדשה שעושה עמו בקנין חדש ושטר חדש ונותן לו שכר עמלו, ואז טוב לו.

נח. ודעו בניי יצ"ו, כי זה הדרך הוא הדרך הישר שיברור לו האדם בעניני עיסקא, והוא מוזכר בטור [יורה דעה] סימן קס"ח, אבל יש כמה ענינים המוזכרים בטור בדיני ריבית המותרים, כולם הם בעיני ריבית גמור בדורותינו אלה, שמתחלה נותן המלוה ללוה המעות, ויודע שהלוה יעשה כך שיהא למלוה בודאי קרוב לשכר, כי אלו דינים המוזכרים, הם דוקא כשבא ונולד זה הענין אחר כך. אבל בשעה שהתחילו להשתתף לא סלקא אדעתן זה הדבר, כגון הא שכתבו התוספות (בבא קמא קב א ד"ה הנותן), והביאו בטור יורה דעה (סי' קע"ז), מותר ליתן עיסקא למחצית שכר ולהתנות שלא להתעסק אלא בדבר פלוני, ואם ישנה שיהיה כל אחריות על המקבל, וכן כל תנאי שירצה, כגון שיתנה שלא ישמור הכספים אלא תחת קרקע, ואם שינה והפסיד כל ההפסד למקבל ואם הרויח הוא לאמצע כו'. זה אינו אלא שהתנאי בלב שלם ביניהם על דרך האמת, שהמלוה סובר שיעשה כפי מה שמתנה. אבל מי שיודע וברור לו שהלוה לא יעשה כן, והוא אינו מתנה כן אלא כלומר שיהא בהיתר, על זה כתבה התורה אצל הריבית 'ויראת מאלהיך' (ויקרא כה, לו), וכן הרבה דינים כזה שהם בהיתר, הוא דוקא שהוא בתמימות דברים כהווייתן, אבל אם ערום יערים אז איסור ריבית במקומו, ענש יענש. על כן צריך זהירות גדול כי לב האדם חומד, וצריך האדם לקדש את עצמו ולקיים 'ואהבת את ה' אלהיך... בכל מאדך' (דברים ו, ה).

**שו"ת גינת ורדים חלק יורה דעה כלל ו סימן ד**

יען וביען פסקו אנשי אמנה ונושא ונותן באמונה ומי שתורתו אומנותו וצדיק באמונתו מצמצם על עצמו ומקמץ מעיסתו וקובץ על יד צרור כל שהוא להשתכר בו ולהתפרנס בדרך כבוד ונותנים לבעלי חנויות להיות שקוד על לימודו למחצי' שכר פלגא מלוה ופלגא פקדון על פי תקנת חז"ל כמעט קט יתעיף עינו ואיננו ובאים עליו בעקיפין דכלו רווחא וקרנא ויתומים ואלמנות צועקים ואינם נענים ואין מציל עשוק מיד עושקו ואפס עצור ועזוב על כן ספרי דדייני חשבו להתחכם לעשות באופן שיהיה הקרן והריוח בטוח דלא ליהני לרמאה ברמאותיה ועברו מעברה בתשובו' הרב מוהריב"ל בחלק שלישי סי' ס"ד וחשבו שמצאו תיקון גדול ועזרה משגב לעתות בצרה ותיקנו לכתוב נוסח שטר עיסקא כאשר בדו מלבם והם הם השטרות הנהוגים היום במצרים זה ל"ה שנה שכותבין פ' קיבל מפ' סך פ' וקבל עליו להתעסק בו כו' ושיהיה כל הריוח לבעל המעות וקבל עליו לתת ריוח קצוב כך וכך לחדש בעד הסך הנז' אף על פי שלא ירויח בו כלל וקבל עליו המתעסק כל אחריות הסך הנז' ואפי' מלסטים מזויין.

והנה כל תלמיד פותח ספר יראה דלא התיר מהריב"ל אלא בכגון ההוא גוונא דההוא נדון שמקבל המעות לא היה חושש להנאת עצמו כלל וכל מה שביקש לעשות היה לחפצו ולתועלתו של בעל המעות ולכן קיבל עליו שכל מה שירווח במעות הכל כאשר לכל יהיה לבעל המעות ונתחייב להשלים לבעל המעות עד כדי סך וקצבה ידועה ואף על פי שלא ירויח במעות כלל כי חפץ חסד הוא משא"כ בשאר מתעסקים שמכוונים להנאת עצמן ולוקחים מעות אלו דרך הלואה כדי להשתכר הם בהם ועושים דבר קצוב לבעל המעות כדי שיביא מעותיו לידיהם וכיון דעיקר דבר זה הוי דרך הלואה אין לך רבית של תורה גדולה מזו.

איברא דעל דבר זה ידוו הדוים כי עון זה החריב את ארצנו ונתרוקנו בעלי כיסים ונתמוטטו בעלי בתים ואין אדם יודע במה להשתכר והמשתכר משתכר אל צרור נקוב וחכמים הראשונים אשר היו לפנינו מרוב הטרדות שאין יום שקללתו מרובה מחברו לא הונח להם להסיר המכשלה הזאת מקרב עמנו ואני עני ואביון בשומי לבי על דבר זה העיר ה' את רוחי למעט התפלה ובכן סדרתי סדר ונוסח הגון לספרי דדייני לעשות באופן זה מכאן ולהבא כדי שיהיה הקרן בטוח לגמרי וגם הריוח יהיה בטוח ביותר שאפשר וזה נוסחו:

בפנינו עדים ח"מ הודה ראובן שקיבל משמעון סך מאה דינרי' בתורת עיסקא לזמן י"ב חדש והתנו ביניהם שיתעסק ראובן בסך הנזכר בזמן הנזכר בכל מין עסק וריוח שיזדמן לו בכל מאמצי כחו כדי לקרב הריוח והתועלת ולהרחיק הנזק ח"ו וכל מין ריוח ותועלת שיזמין לו השי"ת בעסק הנז' בכל משך זמן הנז' יתחלק ביניהם לחצאין חלק כחלק וכן להפכו ח"ו וימצאו ברכה והודה ראובן שקיבל משמעון שכר טרחו בהקדמה חלף עבודתו וטורחו במשך זמן הנז' והתנו ביניהם שלא ישמור ראובן מעות העיסקא אלא תחת הקרקע ואם יעבור על התנאי הזה מעתה ומעכשו מחייב ראובן בכל אחריות ונזק שיארע בענין העסק ח"ו ואפי' אונסין מלסטים מזוין.

עוד התנו ביניהם שאם יעלה מחצית הריוח לחלקו של שמעון עד עשרה דינרין בהמשך הזמן הנז' הוה מה טוב ומה נעים ואם יהיה שם מותר נוסף על העשרה דינרין יהיה אותו המותר לראובן המתעסק נוסף על מחצית חלק הנוגע לו ואם יפחות מחצית הריוח הנוגע לחלקו של שמעון ולא יגיע לעשרה דינרין מעתה ומעכשו קיבל עליו ראובן לישבע שבועה חמורה על דעתו ועל רצונו של שמעון שלא הרויח לתשלום העשרה דינרין וקנינו מיד ראובן ומיד שמעון על כל פרטי הדברים הנז"ל דלא כאסמכתא כו' ונשבעו שניהם אחד לאחד לגמור ולקיים כל אחד מהם כל הכתוב עליו לעיל כו' ע"כ נוסח שטר העיסקא.

ועתה אברר את שיחותי לפני כל מבין ותלמיד מה שכתבתי שהודה ראובן שקיבל משמעון שכר טורחו הטי"ד סי' קע"ז כתב דאפילו בדינר אחד שיטול בשכרו על כל ימי העסק סגי וא"צ להעלות לו שכר בכל יום ויום ואם מתחלה לא עשה כן צריך הוא באחרונה להעלות לו שכר על כל יום ויום כפועל בטל ולכן טוב לו לבעל הבית שיתן השכר למתעסק בהקדמה דבכל שהוא שיתן לו סגי ומשמע מדברי הפוסקים דאין להקפיד כשיעור שכר זה דבכל מידי שיתן לו סגי.

ומה שכתבתי שהתנו ביניהם שלא ישמור ראובן מעות העיסקא כו' תנאי זה קש' לקיימו ונעשה כדי שבודאי יעבור ראובן על תנאי זה וכיון שעובר עליו קמו הנכסים באחריותו ופלט שמעון מן אחריות לגמרי וז"ל הטור /יו"ד סי' קע"ז/ שם כתבו התוס' ה"ה מותר ליתן עיסקא למחצית שכר ולהתנות שלא יתעסק אלא בדבר פ' ואם ישנה שיהיה כל האחריות על המקבל וכל תנאי שירצה כגון שיתנה שלא ישמור הכספים אלא תחת הקרקע ואם שינה והפסיד על המקבל ואם הרויח הוא לאמצע אע"פי שעתה הוא קרוב לשכר ורחוק להפסד לא חשיב רבית כיון שאם לא שינה היה קרוב לשכר ולהפסד עכ"ל ומבואר שם בב"י דלכתחלה רשאי המתעסק לשנות ולא חשיב גזלן כיון דברל +דבעל+ הבית עשה לו תנאי זה הו"ל כאלו הרשהו ואין כאן איסור ותו נ"ל דבענין זה ניחא ליה לבעל הבי' שישנה המתעסק ויעבור על תנאו כי היכי דליהוו זוזי דעיסקא קיימי כולהו באחריותו של מתעסק ויהיה בעל הבית נקי מכל אחריות.

ומה שכתבתי שאם יפחות מחצית הריוח הנוגע לחלקו של שמעון כו' הנה כפי הדין חיוב שבועה מוטלת על שמעון כיון שאין בעל הבית טוענו טענת ודאי שהרויח יותר ולא דמי לשבועת השותפין שתיקנו להם חז"ל שבועה אפי' על טענת ספק דהתם היינו טעמא לפי שהשותף מורה היתרא לנפשיה דטרח טפי מחבריה והכא ליתא להאי טעמא כיון שעל דעת כן סביר וקביל העסק שיהיה הוא לבדו טורח ומתעסק בעסק זה וכל תנאי שבממון קיים ותו דהא כבר נתפייס ולקח שכר טורחו בהקדמה הן מעט הן הרבה וכיון שאין כאן טעמא דמורה היתרא אין עליו חיוב שבועה ואעפ"כ יכול הוא להתנות ולהחמיר על עצמו שיהיה חיוב שבועה מוטל עליו אף על פי שהוא פטור ממנה וכדאשכחן דיכול אדם להתחייב במה שאינו חייב כגון נאמן עלי אביך כו' והטלנו תנאי זה על המתעסק לפי שעל הרוב היושב בחנותו ונושא ונותן בשלו ובשל אחרים אינו יכול לצמצם ולדקדק ולשער הריוח שיעלה בסך זה של העיסקא ובשביל שלא יכנס בחומר שבועה הוא מוזיל ומוותר לתת הקצבה שקצץ לתת ריוח לבעל הבית ואין כאן חשש איסור כיון שאלו היה טורח ומדקדק היטב היה יכול ליפטר מתשלום סך הקצוב עליו ע"י שבועה כדאשכחן לעיל גבי אחריות כל העסק שמקבל עליו המתעסק והו"ל בע"ה =בעל הבית= קרוב לשכר ורחוק להפסד ומשלי' המתעסק מכיסו לבע"ה ממון שלא היה חייב בו ואף על גב דהתם והכא הוי כמו הערמה והיה ראוי להחמיר מ"מ כיון דעיקר מעשה אין בו איסור דאורייתא דהוי בדרך עיסקא ראוי להקל בכה"ג שהרי אף על גב שלא יעלה הריוח במאה דינרין לחלקו של שמעון רק שבעה או שמנה דינרין והמתעסק משלימן לעשר' מ"מ לא מכיסו הוא משלימן כי אם מהריוח שהרויח כנגד חלקו של בע"ה ונמצא כל צד איסור שבזה הוא שבע"ה הוא נוטל חלק בריוח יותר מבהפסד ועובר על תקנת חז"ל ולעולם אינו בא לידי איסור תור' ורחוק הוא מאד שהמתעסק לא ירויח בכל העסק כשיעור החלק שנותן לבע"ה ושיצטרך להשלים מכיסו.

ומ"מ אם יודע הדבר שהמתעסק לא הרויח בכל העסק שיעור מה שנותן לבעל הבית ראוי לבע"ה לחוש לעצמו ולצמצם שלא לקחת ממון שאפשר שיהיה בו איסור תורה.

ותקנה זו של שבועה על הריוח שכתבנו כבר מצאנוה בספרים דבסי' קס"ה בדין מלוה אדם לחברו מנה ע"ת שיתעסק בו לריוח המלוה עד שיהיה שני מינים ויהיה באחריות המלוה כו' כתב שם הש"ך וז"ל ואם המלוה אינו מאמין ללוה על ההפסד בקרן או בריוח אז יכתוב בשטר העיסקא שאין הלוה נאמן בהפסד הקרן כי אם על פי עדים כשרים מפורסמי' (כדלקמן סי' ק"ע ס"ק יז) ועל הריוח לא יהא נאמן כי אם בשבועה חמורה ברצון בעל השטר דלא כאותם שנהגו לכתוב בשטר שגם בריוח לא יהא נאמן כי אם בעדים שזהו רבית גמור כ"כ העט"ז ע"ש שהאריך בזה ובכמה דיני רבית וכ"כ הב"ח ומשמע דוקא הכא שהוא בשטר עיסקא אבל בהלואה ממש דהוי רבית דאורייתא אסור להתנות גם על הקרן שלא יהא נאמן כי אם ע"פ שני עדים כשרים כו' ע"כ הרי מבואר בדבריו שעל הריוח יכול להתנות בע"ה שלא יהא נאמן המתעסק אלא בשבועה מיהא וכאשר כתבנו.

אכן יש לדקדק דבכה"ג לפעמים המתעסק נכשל באיסור רבית כגון שיודע בבירור שלא הרויח המתעסק בחצי העסק שיעור מה שנותן לבע"ה ויכול היה לישבע ואעפ"כ אינו נשבע כדי שלא יחתוך משאו ומתנו מבעל הבית.

ונראה לומר דאעפ"כ אין איסור תור' וכמ"ש לעיל וכל עוד שמרויח המתעסק בכל כללות העסק בשיעור ריוח שנותן לבעל הבית סגי בהכי ודומה לזה איתא בפרק המקבל ומייתי לה הטור ס"ס קע"ז וז"ל בגמ' דף ק"ה ריש ע"א אמר רבא האי מאן דקפיל /דקביל/ עסקא מחבריה ופסיד טרח ומלייה ולא אודעיה לא מצי אמר ליה דרי מהאיך פסידא בהדאי משום דאמר להכי טרחת למליותיה כי היכי דלא ליקרו לך מפסיד עיסקי ע"כ וה"פ שכל עיסקא שנעשית בסתם בלי תנאי מפורש אם יהיה שם הפסד בעל הבית מפסיד החצי ואם יש שכר בעל הבית משתכר השליש בלבד והכא איירי כגון שהפסיד בתחלה י"ב דינרין אם היה מודיע המתעסק לבע"ה היה מגיע חלקו בהפסד ששה דינרין וכשאח"כ הרויח המתעסק י"ב דינרין היה משתכר בע"ה ד' דינרין שנמצא ס"ס מפסיד בע"ה מגופו של קרן שני דינרין ונדון זה הרי נשתנה מתקנת חז"ל ונמצא בע"ה ספי איסורא בשני דינרין ומאי אית לך למימר דכיון דאיסורין הללו דרבנן הם אמרו והם אמרו דכיון דמחיל המתעסק לא העמידו דבריהם וא"כ הכא נמי איכא למימר כיון דמחל המתעסק וויתר על חלקו שהיה עולה לו בריוח סגי בהכי דגמר ומחל מלבו כי היכי דלא ליקרו ליה מפסיד נכסי שאינו יודע להרויח.

עד פה השיגה ידי יד כהה ואם יראה וירצה בעיני הרבנים שנוסח זה הגון נרגיל את הסופרים שיעשו הסדר הזה ועכ"פ הסופרים צריכים זירוז שלא לעשות שטר עיסקא רק למתעסק ולא למי שדחקוהו נושיו ומערים לקחת ממון בדרך עיסקא ופורע בו חובותיו דהתם אין שום דרך מוציאתו מידי עבירה והנראה לעניות דעתי כתבתי הצעיר אברהם הלוי.

שו"ת שואל ומשיב מהדורה קמא חלק ג סימן קס

נשאלתי ממלמד אחד שאין לו שום מסחר רק מה שמקבל שכירות המלמדות ועתה צריך להשיא בנו ואין לו להשיאו וצריך ללות מעות על רווחים ושאל אם מותר לו להלוות על צד היתר עיסקא כיון דעיקר עיסקא הוא פלגא מלוה ופלגא פקדון והריווח הוא לאמצע או כפי מה שיתפשרו ביניהם והרי הוא אין לו שום מסחר ורק שלוקח המעות ומשיא בנו ואח"כ יקח שכירות המלמדות וישלם לו מעט מעט עם רווחים וא"כ אין לו שום היתר והנה יש בכאן שאלה מצד המקבל ומצד המלוה והנה מצד המקבל היה נראה לצדד היתר משום דלוין ברבית לצורך מצוה כמ"ש המ"א סי' רמ"ב בשם הירושלמי ומיהו המלוה עושה איסור כעין מ"ש הט"ז סי' ק"ס לענין יהורם דהלוה לעובדי' מיהו יש לומר דלצורך מצוה מותר להלוות בריבית ועיין בשו"ת מהרי"ל הובא בספר ב"א בשער משפט צדק אמנם מלבד דסמך חלוש הוא ועיין באחרונים במ"א שם דכתבו דמיירי בדרך היתר אף גם דמעשים בכל יום שלוה המלמד מעות אצל אחד בריבית על שכר דירה או מזונות ואח"כ משלם מהשכירות ואין פוצה פה ושם ליכא מצוה כ"כ ואם נרצה להתיר מצד דגם פרנסה מקרי מצוה א"כ חלילה יתבטל כל המ"ע דריבית לגמרי אמנם גם זה לא ניחא למרייהו שיהי' כלם עושים וע"כ נראה לפע"ד דענין היתר עיסקא הוא כל מה שירוויח ואף אם אינו בעסק זה מ"מ אי לאו שהי' לו עסק זה הי' מוכרח ליקח מעות אחר לעשות עסק זה ואז לא הי' לו מעות על העסק האחר ולפ"ז המלמד שפרנסתו מהמלמדות ואם לא יהי' לו מה לאכול לא יוכל לעבוד עבודת המלמדות ולא ירויח פרנסתו וא"כ שפיר נקרא היתר עיסקא דכל מה שאדם עושה להרוויח פרנסתו מקרי ריווח וא"כ אותו מעות הי' לו עזר שיוכל להרויח פרנסתו ושפיר נקרא עיסקא ותדע דא"כ גם פועל וכדומה שאין עוסק במסחר רק מה שהוא בבית אחד מקבל שכירתו ג"כ לא יהי' רשאי להלוות לתת שכר דירה או בעסק פרנסה ולעשות לו בגד וכדומה וע"כ דכל זה הוא לצורך פרנסתו וה"ה בזה כנלפע"ד וכאן עדיף טפי דאם משיא בנו לא יצטרך לתת מזונות לבנו ומוותר מזונותיו וכל הצטרכות שהי' צריך בשביל בנו כנלפע"ד ברור והנח להם לישראל וכו'.

פסקי רי"ד מסכת בבא מציעא גמרא דף סט עמוד ב

רב חמא הוה מוגר זוזי בפשיטא ביומא, כלו זוזי דרב חמא הוא סבר מאי שנא ממרא, ולא היא מרה הדרה בעינא זוזי לא הדרי בעינהו, ואם תימצי לומ' הדרי בעיניהו מרא ידיע פחתיה זוזי לא ידיע פחתיהן162. פי' הוה מוגר להו כדין שכירות כלים, מה שכירות כלים אחריות אונסן על המשכיר, אף רב חמא הוה מקבל עילויה כל האחריות, ובהא הוה סמיך והוה שרי, דמאי שנא מרא דשרי למשקל מינה אגרא משום דהויא אחריותה אמשכיר ולא הויא הלואה הכא נמי אנא מקבילנא עלי אחריות ואין כאן הלואה, ולא היא מרא הדרה בעינה וידיע פחתה הילכך שרי, אבל זוזי דלא הדרי בעיניהו ולא ידיע פחתיהו, אף על גב דמדאוריתא שרי שאין זו הלואה, מדרבנן אסור דמיחזי כהלואה ולא כשכירו'.

פסקי רי"ד מסכת בבא מציעא גמרא דף סח עמוד א

ובחמור מגדלין עד שתהא טוענת משוי, וכך היה מנהגם לגדלם קודם חלוקה, ודוקא למחצית שכר מותר אבל לקצוץ לו אסור, אף על גב דדין תורה גם לקצוץ לו מותר, דכיון דבעל העגלים מקבל עליו האחריות אינם הלואה אצלו אלא פקדון, ובשכר שטורח בהן נוטל חצי שכר, ואם אומ' לבעל העגלים אני אקנה חלקך במזל בכך וכך אם רב ואם מעט, מה בכך כיון שאין כאן הלואה ומה לי אם הוא רוצ' לפסוק לו על אותו הריוח המגיעו, מה לי אדם אחר שלא נתן לו שום דבר בידו אם רוצה לפסוק עמו, כי היכי דאיהו שרי הא נמי שרי ולא הוי ריבית שאין כאן הלואה כלל, והוא הדין נמי בחנוני, אבל מיהו מדרבנן אסיר למיקץ ליה משום דמיחזי כמלוה בריבית ואתי לאיחלופי בהלואה גמורה, וזהו שטרי מחוזנאי דזקפי לרוחא אקרנא שאסרנו, ודוקא משו' דזקפי, אבל אי לא הוו זקפי הוה שרי משום דעבדי כי מתני' שנותן לו שכרו כפועל, ואפי' הכי כי זקפי אסיר משום דמיחזי כריבית' וזהו נמי מעשה דרב חמא נמי דלקמ'145 דהוה מוגר זוזי בפשיטי, שהיה מקבל עליו האחריות דומיא דשכירות כלים שהאחריות על המשכיר, ומפני שהיה לוקח דבר קצוץ כלו זוזיו, דאע"ג דמן התורה שרי מפני שקיבל עליו האחריות ואין כאן הלואה, מדרבנן אסיר משום דמיחזי כריבית146.

פסקי ריא"ז מסכת בבא מציעא פרק ה הלכה ו

כו. המשכיר דינרים לחבירו בשכר ידוע וקבל אחריותן עליו שאם יארע בהם שום אונס יפטר המקבל עליהן, הרי זה אבק רבית שאיסורו מדברי סופרים, ואין זה דומה לרבית קצוצה לפי שאחריות הדינר על הנותן, כאדם המשכיר כליו לחבירו102, אבל משכיר אדם דינרין שלו לשולחני להתלמד בהן, ולהתנאו' בהן, ולהתעטר בהן ובלבד שלא יוציאם בהוצאה כל עיקר כמו שמבואר בתוספתא103.

# סוגיא דערב

**גמ' ע. ת"ר אל תקח – ע"ב. ת"ר ישראל**

**טושו"ע סימן ק"ע וחלק מסימן קס"ח**

**יש כאן שני סוגיות א. דיני ערב בריבית וזה מתחילת הסוגיא עד ת"ר השני וסימן ק"ע [בס"ב יש ללמוד עד הדין של משכון]**

**ב. דיני העמדת ההלואה מהת"ר השני וסימן קס"ח כדאי לעבור על כל הסוגיא פעם אחת ואחרי זה ללמוד החלק הראשון אם השו"ע ואחרי זה החלק השני**

**סוגיא דריבית בערב**

**גמ' ע"א: טושו"ע סימן ק"ע**

**עיין רמב"ן [ועיין סוגיא הבאה בד"ה וגוי שאמר] ורשב"א ונימוק"י בסוגין ועיין מיוחסות רכ"ג ובח"ג סימן נ"ט ועיין רעק"א ס"ב. ובסוגין בד"ה עוד תמוה לי ולעיל ס"ה: בדינא דהגהות אשרי**

**ובגדר דין ערב עיין מחנ"א ריבית י"א ובחידושי רעק"א קידושין ו. [בכחול] משו"ת ח"ח [ועיין בשו"ת הרשב"א ח"ה סימן קנ"ד] ובקה"י קידושין י"ב סק"א – ג' ובחידושי הגרש"ר קידושין סימן ט' ובחזו"א חו"מ ליקוטים י"ז סק"א [בעיקר סברת הריטב"א עיין שיעורי הגרש"ר קידושין אות ק"ב ובהערה שם] ובגדר דין שלוף דוץ עיין מחנ"א מ"ב ובשלוחין י"ב**

**א. האם בערב קבלן הוא מלוה גם אם הערב ישלם בסוף – רעק"א ס"ב. בד"ה בא"ד וי"ל ועיין במיוחסות רכ"ג [ועיין אבני נזר סימן ר' שביאר למה הערב נחשב לוה] ועיין אבנ"מ ל' י"ב שביאר למה אם הלוה משלם הוא לא צריך לשלם לערב**

**ב. ביסוד הנידון האם בסוגין אסור בערב קבלן – אבני נזר סימן קצ"ז [ע"ש בנידונים שהביא] וכן הוא בשו"ת הרשב"א ח"ג סימן נ"ט [ועיין במיוחסות מה שהקשה על רש"י מהעני הלוה וכן מה שתלה מלוה ישראל בנ"ל] ועיין אבני נזר קצ"ח סק"א' ב' מה שהביא מהרשב"א במיוחסות בטעם שחולק על רש"י**

**ג. הטעם דהערב נחשב מלוה – עיין חידושי רעק"א בד"ה עוד תמוה לי ועיין אבני נזר קפ"ח ט' ועיין חידושי הגר"ח פ"ה ממלוה בד"ה והנה בתוה"ד ובאמת וכו'**

**ד. בהא דהלוה צריך לשלם לערב מה ששילם – שו"ת הרא"ש ע"ג ט' הובא בגר"א ק"ל סק"ה ובקצוה"ח ק"ל סק"א ובנתה"מ סק"ד ועיין שו"ע חו"מ קל"א ס"ז [ועיין אבני נזר קצ"ו ד' מה שביאר בדעת הר"ן]**

**ה. האם הדין ערב זה ריבית דאוריתא – עיין טור מה שנחלק אם הר"י ועיין ב"ח וט"ז מה שביארו במחלוקתם ועיין ש"ך סק"ב ובבית מאיר ועיין תפארת למשה ובק"ש אות כ"ה [ועיין בעל התרומות ח"ד אות י' בד"ה ולא דמי ובמחנ"א סימן מ"ב ובביאור הגר"א סק"ה]**

**ו. האם במלוה ישראל צריך קיבל עליו לדון בדיני ישראל – עיין תוס' כגון בסופו ועיין רא"ש וברשב"א בשם הראב"ד ועיין בגליון רעק"א על השו"ע ובשערי דעה סק"ב**

**ז. ביסוד דין ערב קבלן – עיין סימן קכ"ט סט"ו ובש"ך שם הובא באבני נזר קצ"ז ועיין חו"מ צ"ז סי"ד דבקבלן יש איסור לקיחת עבוט אפילו שבערב אין**

**ח. ביסוד דין ערב שלוף דוץ – עיין מחנ"א מ"ב ושלוחין י"ב ועיין קצוה"ח קכ"ט סק"ז ובנתה"מ סקי"ד ועיין ט"ז שנקט שגם זה צד אחד בריבית**

**ט. עיין הגהות אשר"י סימן נ"ג לגבי אם מותר לישראל לקבל הריבית מהעכו"ם – עיין ט"ז ועיין חידושי רעק"א ס"ה: ועיין חידושי הגרמ"ש על השו"ע ובשערי דעה סק"ג**

**י. האם מותר לערב לקחת כסף על מה שהוא ערב – עיין ט"ז ק"ע סק"ג ובחוו"ד סק"א חכמ"א קל"ב ס"ז [ובבינת אדם סק"ב] ובאבני נזר סימן ר' ובסימן ק"מ סקי"ג**

**סוגיא דערב לענין ריבית**

א] מבואר בסוגין דישראל שלוה מעכו"ם וישראל אחר נעשה לו ערב רגיל הדבר מותר ומבואר בראשונים שה"ה אם ישראל מלוה לעכו"ם בריבית וישראל אחר נעשה לו ערב והביאור בזה שבערב רגיל החיוב הוא של הלוה ורק הוא חשיב לוה והערב כל התחיבותו לשלם את החוב של הלוה וממילא אין לו שם לוה וכן החיוב ריבית הוא לא עליו דהרי הוא לא לוה כסף ומה שמשלם בסוף ריבית זה בתור קיום חיובו של הלוה שזה הרי היה בהיתר ומה שגובה את הכל מהלוה זה מצד שזה ההוצאה שהוציא בגללו כמבואר בנתה"מ ק"ל סק"ד ויתכן שזה מדין פורע חובו של חברו כמבואר בביאור הגר"א ק"ל סק"ה ויתכן שזה מצד שמראש הלוה התחיב שכל הפסד שיהיה לו בגללו הוא מתחיב לשלם לו כמבואר בחושן משפט קל"א ס"ז ויש מקום לדון שהגדר שהערב קונה החוב על ידי שמשלמו וכן משמע במיוחסות רכ"ג שנקט שאם הערה שילם הריבית אסור לו לגבות הריבית מהלוה ויש בזה גבית ריבית ע"ש במה שביאר את הגמ' ס"ב.

ב] אמנם מבואר בגמ' שיש סוג ערב שאסור והנה הראשונים נקטו בדעת רש"י שערב קבלן יש בזה איסור ובפשוטו האיסור בין אם העכו"ם מלוה לישראל והישראל ערב לחברו בין אם ישראל מלוה לעכו"ם והישראל הוא ערב לחברו ובפשוטו טעם האיסור דס"ל לראשונים הנ"ל שגדר דין ערב קבלן שיכול לגבות קודם מהקבלן שהוא עצמו נחשב הלוה ועד כמה שהוא הלוה ממילא הוא נחשב המלוה ללוה האמיתי ומה שמשלם לו ריבית זה מחמת ההלואה שהערב הלוה ללוה ולכן בשני המקרים אסור דיש כאן הלואה בריבית ובפשוטו האם הוא נחשב לוה זה תלוי ממי יגבו בסוף שאם המלוה יגבה מהלוה א"כ התברר שהוא לוה ממנו והערב לא היה לוה ולא היה מלוה ללוה ולכן לא עבר איסור ריבית אמנם אם הערב ישלם כה"ג זה יחשב שהוא הלוה וכן שהוא המלוה ללוה ולכן הערב עבר על איסור ריבית וכן הוא ברעק"א ס"ב. בביאור דברי התוס' וכן הוא במיוחסות רכ"ג שהאם הוא לוה זה תלוי בתור מה יהיה בסוף ועיין ח"ג סימן נ"ט דביאר מפורש שיסוד המחלוקת שלו אם רש"י זה בגדר קבלן דרש"י נקט שהוא עצמו נחשב הלוה אמנם הרשב"א חלק ונקט שבערב קבלן אין איסור וכל סוגין מבואר שהאיסור רק בערב שלוף דוץ ובפשוטו הביאור שס"ל שערב קבלן ביסוד חיובו הוא כמו ערב רגיל רק שעשו תנאי שיכול לגבות ממנו ראשון וממילא לא חשיב שהערב לוה ומלוה וכל הריבית שהוא משלם או גובה מהלוה זה לא בתור שהוא עצמו מתחיב על ההמתנת מעות וכנ"ל ברש"י משא"כ בערב שלוף דוץ שם הגדר שבאמת הוא עצמו נחשב לוה ומלוה ולכן זה סיבה לאסור בשני האופנים

ג] ובעיקר הנידון בגדר ערב קבלן מצאנו בזה כמה נפק"מ דבפשוטו תלוי בנ"ל א. עיין אבני נזר סימן קצ"ז שהביא לגבי אם הלוה אומר שפרע והערב אומר שלא יודע דבערב רגיל הדין שפטור ולגבי ערב קבלן הרמ"א חייבו והש"ך חלק עליו ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל שבערב רגיל זה בגדר איני יודע אם נתחיבתי משא"כ כאן זה בגדר איני יודע אם פרעתיך וכן הוא בב"ח שם ט"ו לגבי אם הלוה במד"ה וגם אם תמיד זה גדר של איני יודע אם פרעתיך עיין קצוה"ח ל"ט ה' אבל יש כלל שאם הלוה פטור הערב גם פטור ובקבלן שיש לו חיוב עצמי זה לא כך ב. עיין מ"מ פכ"ו ממלוה ה"ג שהביא מהרשב"א שאם ללוה יש זיבורית הערב לא צריך לתת יותר מזיבורית גם בקבלן לא צריך לתת יותר וכן אם הלוה רוצה לשלם בזיבורית המלוה לא יכול לעכב בידו ובפשוטו מבואר שעיקר החוב זה הלוה וי"ל ג.מבואר בגמ' בב"מ קט"ו שעל ערב אין את האיסור של בחוץ תעמוד ולגבי קבלן מבואר בשו"ע סימן צ"ז סי"ד שיש האיסור ובפשוטו מצד שהוא עצמו נחשב לוה ד. עיין בעה"ת של"ה ח"א אות ט' שקטן שערב ממון לאחרים לא חל עליו חיוב שאין לו דעת לחיב עצמו על דבר שלא חייב אמנם באות מ"א שכתב שחיוב קבלן יש עליו ומשמע שזה מצד דשם זה נחשב שוא עצמו הלוה ד. יש ראשונים שבשני ערבים יכול לגבות מכל אחד וכתב הגר"א ע"ז סקי"ח דבשני ערב קבלן ודאי שגובה מכל אחד חצי לכאורא מצד ששנים חשיבי לווים ה. עיין אבני נזר אות ב' שהביא מהרמב"ם דהלוה חיב לערב רק אם כל ההלואה היתה על פיו וזה גם בער"ק ואם הגדר שהוא המלוה שהלוה לו א"כ בכל אופן היה צריך להיות שהוא חייב לו והנה צ"ע להלכה שאצלינו זה ספק בגדר ערב קבלן ובמקומות הנ"ל מבואר שזה ודאי לוה ובסימן ק"ל מבואר בשו"ע שהוא רק ערב כמבואר באבני נזר וצ"ע ו. עיין ריטב"א בב"ב קמ"ז: שנקט שאם המלוה מחל החוב לא יכול לגבות מהערב אפילו בערב קבלן וכן הוא בטור סימן ע"ז בשם שו"ת הרא"ש אמנם שם יתכן שזה מצד אומדנא שמחל גם לערב ובריטב"א משמע שזה מעיקר הדין וזה סותר למה שנקט בסוגין כרש"י

[והנה הרשב"א במיוחסות הקשה על רש"י שבהעני הלוה יאסר גם בערב רגיל וצ"ע דכיון שכל חיובו לשלם חוב הלוה מה שייך ריבית ומשמע שגם בערב רגיל זה נחשב שהוא לוה וממלוה רק שכיון שהסמיכות דעת של המלוה זה על הלוה ממילא הריבית זה רק על חוב הלוה והערב רק משמלם את חובו ולכן כל שהוא העני והיום עומד לגבות מהערב זה סברא להעמיד את עיקר הריבית על הלוה ואין זה מסתבר כלל והנה יש שדנו שגם הרשב"א מודה שערב קבלן הגדר שהערב הוא הלוה רק כיון שעיקר סמיכות דעת המלוה על הלוה לכן זה סברא ביחס לריבית שזה על ההמתנה שזה רק על הלוה ולא על הערב ולכן התיר כה"ג ולפ"ז יש לדון בהרבה פרטים שהבאינו לעיל והדברים מחודשים]

ד] אמנם שיטת הר"ן שלגבי ערב קבלן יש הבדל שאם עכו"ם הלוה לישראל וישראל חברו ערב בזה אין איסור אבל אם ישראל מלוה לעכו"ם בריבית וישראל חברו ערב זה אסור ובפשוטו הביאור שבערב קבלן הערב נחשב לוה ולכן אפשר לגבות ממנו אבל אין הוא נחשב מלוה לגבי הלוה ומה שגובה ממנו הקרן והריבית זה מצד שהלוה התחיב שכל הפסד שיהיה לערב מכוחו הוא ישלם לו ועיין ב"י שהביא מבעל העיטור שהעמיד סגין דוקא בהלואה ישראל לעכו"ם אבל בהלואת עכו"ם זה מותר ובפשוטו זה על דרך הר"ן ועיין ב"י וכן בט"ז שדנו שמדובר בערב ש"ד דהינו שגם שם אין לו דין מלוה לגבי הלוה וכל מה שמשלם לו בתור ההפסד שנגרם לו על ידו [והראשונים כולם דנו שבמלוה ישראל לעכו"ם וערב ישראל יאסר גם בערב רגיל והוכיחו להיתר ובמיוחסות הוכיח מזה שבקבלן אין איסור ומשמע שנקטו שקבלן וערב זה אותו דבר ואם בקבלן אסור חזינן שהוא נחשב לוה ורק שיש סברא כלפי ריבית להתיר שאין הלוה מתחיב בריבית לערב ולכן כלפי הלואת ישראל זה צריך להיות אסור ויתכן שגם לאחר שהוכיחו להיתר זה מצד שהריבית היא רק על הלוה ולא על הערב ועיין מאירי שבאמת הביא שאסרו בכל ערב הלואת ישראל וצ"ע בכל זה]

ה] והנה בעיקר המבואר ברש"י שהערב נחשב שהוא מלוה עיין רעק"א שהקשה שהרי הלוה קיבל הכסף וא"כ איך הערב נחשב מלוה לגבי הלוה ואין לומר שהוא זוכה הכסף לערב ולוה ממנו דהרי בלוה עכו"ם אין בידו לזכות למשהו אחר וכן במלוה עכו"ם מבואר בתוס' שכיון שהמקנה עכו"ם אין בכח הישראל לזכות לישראל אחר וע"ש שדן שבאמת סוגין זה חומרא בעלמא אמנם הפוסקים נקטו שזה ריבית קצוצה ורק דנו שזה צד אחד בריבית ועיין אבני נזר קפ"ח ט' שכתב שכיון שהערב מתחיב על מה שהלוה קיבל המעות ולכן המלוה נתן לו מעות זה נחשב שהמעות הגיעו מערב ללוה דהינו שכל הוצאת ממון שאדם עושה ומישהו מתחיב על זה זה מחשיב שהנתינת ממון מכח מי שהתחיב על הוצאת הממון ועיקר הדבר מבואר בחזו"א ע"א ב' וכן הוא במשנה למלך פ"ה הי"ד שבלוה מחברו ומישהו אחר נותן הריבית והלוה מתחיב לאחר שישלם לו מה ששילם עליו שחשיב הלואה בריבית דהינו שהכסף שהערב יתן על הלוה זה נחשב כאילו הלוה נתן ומצד סברא הנ"ל והנה בפשוטו גם הר"ן מודה לעיקר היסוד הנ"ל ולכן בערב שלוף דוץ הערב נחשב מלוה רק שס"ל שבערב קבלן כיון שחל חיוב גם על הלוה שהרי יכול לגבות ממנו כה"ג באמת אין סיבה ליחס את הוצאת הממון לערב כיון שגם הלוה התחיב וכל חיוב הלוה לערב מצד שחשיב שהיה לו הפסד בגללו וממילא לא חשיב שהלוה לו בריבית

ו] עיין טור שהביא בשם הר"י שאם ישראל נעשה ערב לחברו בהלואת עכו"ם אפילו שעבר איסור אבל צריך לשלם לערב את מה שהפסיד בגללו והטור חלק עליו שכיון שיש כאן איסור ודאי שאין סיבה שישלם ריבית כיון שהוא הפסיד על ידו ועיין ט"ז שביאר שנחלקו האם צד אחד בריבית אסור מדאוריתא או מדרבנן והר"י ס"ל שזה רק מדרבנן ממילא ס"ל שכאן עד כמה שכבר עשו האיסור ממילא גם צריך לשלם הריבית כיון שזה בתור ההפסד שנעשה לו והטור ס"ל שצד אחד בריבית זה דאוריתא לכן ודאי שאסור לו לשלם את זה ואם ישלם יצטרך גם להחזיר כדין השבת ריבית וכן מבואר בב"י שנקט שבערב קבלן אם שילם לא צריך להחזיר מצד המוציא מחברו עליו הראיה ומבואר שלשיטות האסרות זה דאוריתא וכן הביא הט"ז סק"ב מהריב"ש שיש כאן ריבית דאוריתא וכן מבואר ברשב"א שתמה למה המשנה לא כתבה שערב עובר בכולן ומבואר שנקט שיש כאן איסור דאוריתא גמור אמנם ברמ"א מבואר שנקט שהטור מודה שאם שילם לא צריך להחזיר דהינו שרק נחלק האם זה סיבה לשלם מראש ויתכן לבאר שגם הטור מודה שצד אחד בריבית זה דרבנן רק נחלק על הר"י שזה לא סיבה לשלם מראש ועיין ביאור הגר"א דהביא מסה"ת מ"ד ח"ד אות י' בד"ה ולא דמי שנקט שסוגין זה רק דרבנן והגר"א כתב למוחקו והנה עיקר ראית מקושית הגמ' מהבריתא ואם זה רק דרבנן מה קשה הרי שם מדובר על הדאוריתא והש"ך כתב שסברת הר"י שזה דרבנן מצד שסוגין זה בשלוף דוץ והוא דיבר בע"ק עוד ישב לעיטור שסוגין במלוה ישראל והוא דיבר במלוה עכו"ם ועיין בית מאיר שתמה על זה שא"כ מנ"ל לחדש שיש בזה איסור דרבנן ועיין תפארת למשה שישב שהגמ' הבינה שאין איסור גם מדרבנן דמשמעות הבריתא שמותר לגמרי

והנה באמת אם זה דרבנן ולא מצד צד אחד בריבית צ"ב למה זה דרבנן והנה יתכן שזה מצד סברת רעק"א שאין סיבה שהוא יחשב מלוה לגבי הלוה אבל לפ"ז במלוה ישראל זה דאוריתא והפוסקים נקטו שגם כה"ג זה דרבנן ועיין קובץ שיעורים אות כ"ה שהביא מהסמ"ג מצוה רכ"ה שהקשה למה הגמ' אומרת שיש איסור בערב הרי זה נשך ללא תרבית דהרי הוא משלם את זה לעכו"ם ובמלוה ישראל זה תרבית ללא נשך דהרי הוא חוזר וגובה את זה מהעכו"ם וכן ביאר בתפארת למשה בסברת הר"י ועיין ק"ש שתמה שלמה שזה לא יחשב נשך ותרבית ומה משנה שאחרי זה חוזר וגובה הרי בתחילת הדבר זה נשך ותרבית ומשמע שדנים הכל כעסק אחד אמנם צ"ע דהרי בגמ' מבואר שלא משכחת ליה נשך ללא תרבית או הפוך וצ"ל שזה רק ראיה אבל כה"ג זה לא נחשב תרבית דצריך מחמת נשך וצ"ע

אמנם עיין ב"ח דמבואר שנקט שזה דרבנן מצד שזה נחשב שמה שהלוה משלם לערב זה לא מצד מה שהלוה לו בריבית אלא מצד שהתחיב שכל ההפסדים שיהיו לו מחמת שהיה ערב הוא ישלם דהינו שזה נחשב הפסד שקרא לו מחמת מה שהלוה לו ולכן דן שכאן גם אם ממש ילוה מעכו"ם וילוה לישראל מותר לגבות ממנו והט"ז שחלק באמת הוכיח מכאן שהפסד שהוא גבית ריבית אין זה בכלל הדין ולמד שבמקרה שהלוה לא שילם והלוה לקח הלואה בריבית אסור לוה לשלם הריבית ולכאורא היה מקום לחלק דבסוגין שמשלם בפועל רייבת זה אסור אבל שם משלם ההפסד הצדדי שנעשה לו

ז] עיין תוס' שנקטו שבמלוה ישראל לעכו"ם וערב ישראל לא צריך שהעכו"ם יקבל עליו לדון בדיני ישראל אמנם ברא"ש מבואר בשם הראב"ד שצריך לקבל עליו ועיין רעק"א בגליון השו"ע דבפשוטו נחלקו מה הסתמא אצל עכו"ם שהראב"ד נקט שבסתמא זה שלוף דוץ ממילא כיון שאם המלוה ירצה לגבות מההלוה הוא לא יכול זה אסור משא"כ תוס' נקטו שבסתמא זה ערב קבלן וממילא כאן שהמלוה ישראל הוא ינהוג כדיני ישראל והוא יגבה מהלוה קודם וממילא חל כאן ערב רגיל ואין סיבה לאסור אמנם בד"מ משמע שיש כאן מחלוקת ובפשוטו שנקט שגם תוס' העמידו בערב ש"ד רק שנקטו שאיזה חלות ערב חל זה תלוי במלוה וכל שהמלוה ישראל חל דין ערבות כמו אצל ישראל

ח] עיין הגהות אשרי שהביא מהראבי"ה שבלוה עכו"ם וערב ישראל יכול המלוה לגבות הריבית מהעכו"ם ועיין רעק"א ס"ה: שתמה שכיון שאת ההלואה הוא שילם ממילא הוא עצמו נחשב המלוה ובזה שהעכו"ם משלם הריבית לישראל או איפכא זה כאילו משלם את זה ללוה כיון שהוא עצמו נחשב הלוה והמלוה ועיין חידושי הגרמ"ש ולכאורא אפילו אם הגדר שעד כמה שהלוה ישלם הוא הלוה אבל כאן שאת הקרן הערב משמלם בהכרח שהוא הלוה ומשמע שתמיד זה נחשב שההלואה מחיבת את שניהם ולכן שייך שאת הקרן ישלם הערב והריבית ישלם הלוה

ט] עיין ט"ז שכתב שמותר לערב לקבל כסף כדי להיות ערב ועיין חוו"ד שתמה על זה שכיון שזה נחשב שהוא הלוה והמלוה ממילא מה שמקבל ממון זה ריבית ועיין אבני נזר סימן ר' שביאר שכיון שאם הלוה ישלם ממילא הערב לא היה לוה ומלוה וגם על צד זה הוא לקח הכסף ממילא זה מראה שזה לא בעד ההלואה ועיין באבני נזר סימן ק"מ סקי"ג שלכאורא בערב שלוף דוץ בכל מקרה הוא לוה ומלוה אמנם בפשוטו מבואר בט"ז שזה צד אחד בריבית שנקט שגם שם אם הלוה ישלם לא חשיב שהערב מלוה ועדין יש כאן חידוש שאפילו שמוכן לתת לו הכסף גם אם הוא לא מלוה אבל עד כמה שהוא מלוה א"כ אין כאן שום דבר אחר ובהכרח שהריבית על זה ומבואר שאינו כן אל שתמיד נחשב שהלוה הוא לוה וכנ"ל בישוב קושית רעק"א ועיין בינת אדם שנקט לגבי ערב ש"ד שאם ביקש ממנו שיהיה ערב שאסור אבל אם נתן לו כסף כדיש שידאג לו להלואה וזה הצורה שדאג שזה מותר

ועיין סימן קכ"ט בקצוה"ח סק"ז שנקט שבערב שלוף דוץ גם אם הערב עדין לא שילם הוא יכול לגבות מהלוה כיון שזה נחשב שהוא הלוה לו אמנם הנתה"מ שם חלק עליו וכן הביא הקצוה"ח מהתומים ובפשוטו זה תלוי בנ"ל והנה עיין הגהות מקור מים חיים שנסתפק האם בישראל שלוה מישראל והעכו"ם ערב ש"ד האם זה מותר ובפשוטו זה תלוי בנ"ל שאם הוא אין כאן צד הלוא הללוה זה מותר אבל אם בזה שישלם בסוף הוא נחשב לוה ממילא זה אסור

י] בעיקר גדר דין ערב עיין קה"י קידושין סימן י"ב שהביא בזה מחלוקת ראשונים שבלשון הרא"ש והטור מבואר שזה כאילו הערב קיבל המעות אמנם בלשון הרמב"ם ועוד ראשונים מבואר שזה נחשב שיש לו הנאה בזה שהוציא הוצאות על פיו ולכן הוא מתחיב ועיין מחנ"א ריבית י"ב שנפק"מ למבואר בתוס' שאם מסכם שהלוה ישלם ריבית למישהו אחר שתוס' נקטו שזה אסור כמה חשיב האיסור האם כשיעור הממון או כשיעור ההנאה ונפק"מ כמה הוא צריך להחזיר עוד משמע שם שיתכן שלראשונים שזה מצד ההלואה לא חשיב קבלת ריבית דההנאה היא ממילא אבל עיקר הנתינת ממון זה לא לו ועיין רעק"א קידושין ז. [בכחול] שהביא הנידון הנ"ל וכתב שגם בצד שזה בהנאה כתב שני לשונות בראשונים או שההנאה של המקבל מתיחסת אליו או שההנאה מה ששמע לו וכתב נפק"מ לגבי מחילת לוה שאם כצד הראשון היא לא מקודשת ואם כצד השני היא מקודשת ועיין ח"ה סימן קנ"ד דמפורש שזה נחשב שכיון שרצה בהנאת המקבל ממילא הנאת המקבל זה כהנאתו וכדביאר רעק"א ועיין מחנ"א ערב סימן א' שבצד שזה לא כאילו קיבל המעות הא שחל חיוב ברמב"ם משמע שזה חל בדיבור וההנאה נצרכת רק שזה לא יהיה אסמכתא ובריטב"א מבואר שזה חל מדין קנין כסף על ידי ההנאה שקיבל

ועיין חידושי הגרש"ר קידושין סימן ט' שכתב לדון שחלוק בזה דין ערב מערב קבלן שערב רגיל שהחיוב חל על הלוה זה נחשב שהוא קיבל המעות ושם רק חל חיוב על הערב מצד בהאי הנאה משא"כ בערב קבלן שהחיוב חל על הלוה זה מצד שזה נחשב כאילו הוא קיבל בעצמו את הממון והנה נחלקו הראשונים האם לגבי קידושין בזרוק מנה לים חל קידושין שדעת הרשב"א שלא חל ודעת הרמב"ן שחל ובפשוטו מבואר שס"ל שיסוד הדין שקבלתו כקבלתו ולכן יתכן שזה רק אם יש קבלה של מישהו אחר ויתכן שעיקר הדין זה ההוצאה ושכיון שהיה הוצאת ממון על פיו לכן זה נחשב כאילו הוא קיבלו ועיין חידושי הגרי"ז בתמורה כ"ט שדן שכל הדין קבלה זה רק לגבי שזה מחיב וחשיב סיבה לקנינים וקידושין אבל לא שזה נחשב שהוא קיבל ונפק"מ שלא יחול איסור תמורה

והנה בריטב"א קידושין ו. מבואר שערב זה מצד בהאי הנאה וצ"ע שהרי לגבי ריבית נקט ס"ט שמועיל אפילו אם אומר לו זרוק מנה לים מצד שזה כאילו קיבל את זה ובחידושי הגרש"ר חילק שכאילו קיבל זה רק לגבי חיובים אבל זה לא כסף גמור שיכול ליצור קנינים וכתב שלגבי קידושין לומדים מערב רגיל לגבי ריבית לומדים מערב קבלן או ש"ד וכנ"ל ובשיעורי הגרש"ר את ק"ב העירו דבריטב"א קידושין ח. לגבי חלות חוב גם כתב שזה מדין בהאי הנאה ועיין חזו"א חו"מ ליקוטים סימן י"ז סק"א וצ"ב כונתו ומשמע שנקט שבאמת זה בהנאה רק ששויות ההנאה זה כמה שהוציא על פיו ולכן דין הריטב"א בשם הרמב"ן אמת אמנם לשון הריטב"א עדין קשה ועיין ריטב"א ע"ג: דכתב מפורש שמצד בהאי הנאה יכול להתחיב ג יותר משיעור הכסף שנתן לו וכגון שנגרם לו הפסד

י"א] עיין ש"ך סק"ה ובחוו"ד סק"ה שהביאו מההגהות אשר"י שלגבי הריבית לא חל חיוב על הערב אלא על ידי קנין ומצד שזה נחשב שלא בשעת מתן מעות כיון שהרי מקבל את המעות עצמם וזה לא נחשב הוצאת ממון ועיין חוו"ד שאין זה דומה לשכירות דשם זה נחשב שהשימוש קים בחפץ ונותנו לחברו משא"כ בשכירות מעות [ויש לעיין האם לראשונים שריבית זה שכירות המעות גם שייך לומר כך] והנה צ"ע כיון שמדובר בערב קבלן או ש"ד בצורה שזה אסור דהינו שזה נחשב שהערב קיבל המעות ומלוה ללוה א"כ יש עליו המתנת מעות בעצם ולא צריך להגיע לדין ערב על הריבית ומשמע שגם בערב קבלן וש"ד זה נחשב שההלואה על הלוה ורק כיון שהערב התחיב לשלם את זה הוא גם נחשב מלוה ולכ אם הלוה משלם למלוה זה נחשב ששילם מחמת חובתו וצ"ע בכל זה

י"ב] מבואר בגמ' ס"ב. שהערב לא לוקה ובתחילה הגמ' ביארה כי צריך להחזיר הריבית ואחרי זה ביארה כי צריך לקרוע השטר והתוס' ביארו שהכונה שמדובר שהערב לקח המעות מהלוה ושילם למלוה ועיין רעק"א שהכונה ערב קבלן וכה"ג זה נחשב שהוא הלוה בריבית אמנם במיוחסות ביאר שכונת הגמ' שכיון שצריך שימה ממילא הערב מחויב לקרוע השטר אם שילם למלוה הקרן והריבית וכן אם גבה הריבית מהלוה לאחר ששילם וצ"ע מה זה קשור לאיסור ריבית הרי זה גביה של הפסדו ומשמע שנקט שבזה שמשלם קונה החוב וממיאל זה נחשב שהוא גובה הריבית ובמיוחסות מבואר שבהלואת עכו"ם יסוד ההיתר כי זה לא מלוה למלוה כונתו כנ"ל שהוא גובה חוב שחל לעכו"ם

# הלואת ישראל עכו"ם

**גמ' ע"א: ת"ר – ע"ב. ת"ר ישראל שלוה טושו"ע סימן קס"ח ס"א – ס"ח, כ"א – כ"ד**

**יש כאן בראשונים אריכות בענין זכיה ושליחות לעכו"ם ואין כאן מקומו וכן את אריכות הראשונים [רמב"ן ורשב"א] בדיני הלואה אם משכון הוא דבר לעצמו וכדאי לראות הענין של שליחות לחומרא ברא"ש תחילת סימן נ"ה וברמב"ן בד"ה ובר ישראל וברשב"א בד"ה נשאלה ועיין טושו"ע ס"ז**

**א. תוד"ה מצאו – עיין משנה למלך פ"ה הי"ד בד"ה ואם [ועיין סימן ק"ס סי"ד]**

**ב. בדין ריבית מדין ערב כמה צריך להחזיר – מחנ"א ריבית י"א [ועיין חזו"א חו"מ ליקוטים י"ז א']**

**ג. בהא דאם היה שליחות ההלואה מתיחסת למלוה הראשון – עיין רש"י [ועיין הגהות חת"ס ובאבן האזל פ"ה ה"ג בד"ה והנה מה וע"ש מה שהביא מהרמ"ה ועיין בעה"ת מ"ו ד' י' בד"ה עתה עמוד תתקל"ט] תוס' רמב"ן רשב"א [ועיין ב"י שהביא כן מתלמידי הרשב"א] וריטב"א ועיין טור ובמה שביארו בכונתו הב"י ב"ח וש"ך סקט"ז [ועיין מחנ"א שלוחין י"ג] ועיין חידושי הגר"ח שהאריך בביאור סוגין**

**ד. בביאור כונת תוס' בדין שליחות בסוגין – עיין מחנ"א שותפין סימן כ"ג ובבית מאיר ס"ז בד"ה איתא ועיין תוס"ר ובהגהות חת"ס על התוס'**

**ה. הניחם על גבי קרקע – למה לא כתוב תן לו והיפטר עיין תוס' ורמב"ן ורשב"א ותור"פ ועיין ברמב"ן בהמשך בד"ה ואי קשיא להאי גירסא [ובביאור הרמב"ן עיין חדרי דעה סק"א ובריטב"א דמבואר שזה מדרבנן] ועיין מחנ"א שלוחין סימן כ"ב**

**ו. הניח על גבי קרקע האם זה נהיה הפקר – עיין רשב"א בד"ה ולהאי אוקימתא וברמב"ן בד"ה והא שזה הפקר ובתוס' בד"ה בשלמא מבואר שזה של הראשון**

**ז. מהו דתימא וכו' אדעתיה – עיין רמב"ן, ובחידושי רעק"א ביאר על פי רש"י הובא ברמ"א ק"ס סט"ז עיין ש"ד סק"ט ועיין הגהות הגראמ"ה [ועיין חוו"ד ק"ס סק"י בד"ה ואין להקשות בסופו] ובעיקר ביאור הגמ' עיין תר"פ וריטב"א שהוכיחו שיש שליחות לחומרא ועיין גידו"ת שמ"ו ח"ב אות ה'**

**ח. בדין עבד כנעני לעכו"ם – עיין חידושי הגר"ח ובחזו"א חו"מ סימן ג' סקי"ז [וזה דלא כקצוה"ח סימן קפ"ג ורעק"א שיש ע"כ בעכו"ם]**

**ט. בהלואה מדין ע"כ מי נחשב המלוה לגבי איסור ריבית – חזו"א והגר"ח הנ"ל ועיין אבני נזר סימן קפ"ח סק"ג ובתוס' לעיל נ"ז: ובמנחות צ. דמבואר שיש לדון גם מצד הנותן ועיין מיוחס לריטב"א בד"ה בשלמא**

**י. בביאור דעת הרמב"ם – עיין ח' הגר"ח, ובח' רעק"א ס"א. בתו"ד, ובמחנ"א שלוחין י"ג**

**י"א. בהא דמבואר דסוגין מצד שליחות לחומרא – עיין חוו"ד קס"ח ח' שהקשה למה שלא יועיל מדין ערב**

**י"ב. שליחות לעכו"ם לחומרא האם זה רק בריבית – עיין ריטב"א, ובשו"ת הרשב"א ח"ג סימן רמ"ג הובא בש"ך סק"י [ועיין חוו"ד סק"ה ובגר"ז סע"ג] וברעק"א ס"א. בדעת הרמב"ם [וידוע קושית הפנ"י שאמירה לעכו"ם בשבת יאסר מצד שליחות לחומרא ועיין חת"ס שבת ק"נ] ועיין בגליון רעק"א ס"ז**

**ס"ז – עיין בית מאיר בתחילתו ובחוו"ד סק"י ועיין שערי דעה בגדר הדין שזה איסור רק על הלוה ועיין חוו"ד ט' ועיין ש"ך סקי"ח [ועיין תשובות מימוני משפטים סימן ל"ג]**

### בסוגיא דהעמידו אצל המלוה

א] מבואר בבריתא דהעמידו אצלו זה נחשב כמו הלואה מהמלוה הראשון והגמ' שואלת שבשלמא במלוה ישראל לחומרא זה אסור דהינו שזה נחשב הלואת ישראל אבל ברישא שהנידון להיתר הרי כיון שאין שליחות לעכו"ם אין סיבה שזה יחשב הלואת עכו"ם ועיין תוס' שהעמידו אצלו הכונה שהלוה השני מתכוין לזכות הממון למלוה הראשון וללות ממנו והגמ' שואלת שברישא כיון שאין שליחות לעכו"ם א"כ הישראל לא יכול לזכות לעכו"ם את הכסף וממילא הוא נשאר לוה של הישראל והקשו התוס' שלמה הגמ' אומרת שסיפא זה רק אסור מדרבנן דהינו שמדאוריתא זה נחשב כהלואת עכו"ם לישראל הרי ישראל ודאי יכול לזכות לישראל חברו וא"כ מעיקר הדין זה הלואת ישראל ועיין תוס' שכתבו דמבואר בסוגין שאין הישראל יכול לזכות לחברו מעכו"ם וצריך להגיע לדין שליחות מעכו"ם והנה בפשוטו הביאור כמבואר במחנ"א שותפין סימן כ"ג וכן הוא בבית מאיר ס"ז ששזה על דרך הר"ן בגיטין שצריך להיות שלוחו של בעל הממון ואדם לא יכול לזכות לחברו ממון מחברו ללא שיהיה שליח של המקנה וכיון שכאן המקנה הוא עכו"ם ולא יכול למנות שליח לכן זה אסור ובפשוטו כן הוא מפורש ברשב"א שיש כאן חיסרון בדיני זכיה והנה בפשוטו הכונה שמי שעושה את מעשה הזכיה הוא לא רק שליח של הזוכה אלא גם של המקנה ולפ"ז עד כמה שחידשה הגמ' שישראל נהיה שליח של עכו"ם ממילא גם הסיפא זה אסור מעיקר הדין שהישראל הזוכה נהיה שליח של העכו"ם לזכות ממנו אמנם ברשב"א מבואר שגם לצד זה סיפא זה לחומרא ומבואר שהגדר שהמקנה נחשב שליח של מי שזוכה וצ"ע בגדר הדברים [והבית מאיר כתב שגם אם בעלמא יש חסרון של שלוחו של בעל הממון אבל במקום שהוא חיב לו ודאי שאין חיסרון ע"ש וכן הוא במחנ"א הנ"ל]

ב] אמנם עיין ב"ח וש"ך סקט"ז שכתבו שכל מה שכתבו התוס' זה רק אם המלוה לא מינה שליח את ההלוה השני לזכות לו אבל אם הוא מינה אותו שליח לזכות לו כה"ג ודאי שהוא זוכה לו ובזה ביארו את דברי הטור ולכאורא עד כמה שיש כאן חסרון מצד דיני שליחות וכנ"ל אין שום הבדל אם הוא מינה אותו או שהוא לא מינה אותו ובפשוטו מבואר כאן חידוש גדול דכל מה שצריך לשליחות העכו"ם אם הזוכה לא מינה מפורש את הזוכה וכה"ג זה נחשב שצריך להגיע למה שהוא שליח של העכו"ם אבל אם מינה אותו שליח זה אחרת וצ"ע וכן לכאורא זה רק א"ש למשמעות תוס' שהזוכה הוא שליח של העכו"ם אבל אם הסברא כמבואר ברשב"א שהוא שליח של מי שזוכים בשבילו א"כ הרי תמיד הזכיה בשביל הוא מהמקנה שזה העכו"ם וצ"ע

ג] והנה בתוס' מבואר שאם היה שליחות מה שזה היה מועיל מצד שהלוה השני זוכה לעכו"ם אמנם עיין רש"י דמבואר בלשונו שהעמיד את כל הסוגיא שהלוה שליח של המלוה הראשון להלוות ללוה השני ולכן בסיפא כיון שיש שליחות לחומרא זה נחשב הלואת ישראל וזה אסור וזה לא מעיקר הדין כיון שאין שליחות לעכו"ם וברישא אם היה שליחות לעכו"ם א"כ זה היה נחשב שהלוה הוא שליח של העכו"ם וזה הלואת עכו"ם ורק כיון שאין שליחות לעכו"ם לכן הגמ' דנה שזה אסור ועל דרך זה מבואר כאן בריטב"א בסוגין וע"ש שביאר שזה ודאי שהישראל יכול לזכות לישראל חברו אפילו מעכו"ם אבל בזה לא יפרע החוב וכדי שיפרע החוב זה רק אם הכסף ינתן ללוה השני בשליחות המלוה הראשון וצ"ב מה צריך לשליחות ולמה לא עוזר מה שהוא זכה בממון אמנם הביאור בפשוטו על פי המבואר בגמ' בגיטין י"ד. שבזוכה כסף למלוה שלא מדעתו אפילו שהוא זכה בממון אבל החוב עדין לא נפרע עד שזה יגיע לידו ולכן מצד סתם שהוא זוכה לו כל שלא יהיה כאן אמירה מפורשת שיפטר במה שהוא זיכה לו הוא לא יפטר ורק עד כמה שעיקר ההלואה יחשב שזה הלואה של המלוה בזה הוא יכול להיפטר ולפ"ז אם יאמר זכה והיפטר זה ודאי יעזור כי מקבל את זה בתור פרעון [ועיין תוס"ר שמשמע שזה גם כונת תוס' ועל פי זה א"ש הטור]

והנה צ"ב מה שייך להחשיב מדין שליחות שזה הלואת המלוה הרי זה לא ממונו ולמה באמת שזה יחיב לו את הממון עד כמה שיש שליחות וכבר תמה בזה באבן האזל פ"ה ה"ג בד"ה והנה מה, ויתכן שהכונה שכל שזה בתור שליחות אפשר לראות שזה שימוש שלו בממון להלות לחברו וכיון שזה השתמשות שלו ממילא בזה נפרע החוב וכן הוא בריטב"א בקידושין ז. שבשולח שליח לקדש והכסף של השליח זה עוזר גם ללא דין עבד כנעני והדבר מחודש שדבר זה תלוי בגדרי שליחות ועוד דברש"י שם מבואר שצריך להגיע לדין ע"כ ובאבן האזל הביא מהרמ"ה לגבי גט שכל שנותן בשליחות הבעל אפילו שהנייר של השליח זה נחשב נייר של הבעל וברמב"ן כתב שזה רק בשילם על זה עוד יתכן לבאר שהכונה מדין עבד כנעני וזה עצמו תלוי בדין שליחות וכיון שאין שליחות לעכו"ם גם אין ע"כ בעכו"ם וצ"ע בכל זה ועיין לקמן

ד] והנה עיין חידושי הגר"ח שבאמת ביאר שכונת הגמ' לדון שיש כאן הלואה מדין עבד כנעני ורק כיון שלא מועיל בעכו"ם לכן ברישא זה אסור דאם היה מועיל עבד כנעני זה היה נחשב כאילו הוא הלוה את זה ללוה ובזה היה נפרע החוב ועיין חזו"א חו"מ סימן ג' סקי"ז שכתב שבאמת בסוגין מוכח שלא מועיל ע"כ בעכו"ם דאל"כ אין סיבה שברישא זה יהיה אסור אמנם דעת הקצוה"ח ועוד אחרונים שיש עבד כנעני בעכו"ם והנה מבואר בחזו"א והגר"ח שפשיטא להו שאם יש ע"כ בעכו"ם ההלואה מתיחסת למי שהחוב חל אליו ואם הוא עכו"ם אין בזה איסור ואם הוא ישראל יש בזה איסור אמנם עין אבני נזר קפ"ח סק"ג וכן בחידושי מהר"ל קס"ח סק"ג שנקטו שגם יש ע"כ אבל המלוה נחשב מי שנתן הכסף ולא מי שמתיחס אליו הדבר ובזה א"ש שכאן אפילו אם החיוב יתיחס לעכו"ם מדין עבד כנעני אבל זה יחשב הלואה של הישראל לחברו וזה יהיה אסור ובפשוטו דנחלקו בגדר הדין עבד כנעני דהגר"ח נקט שזה כאילו הוא עצמו נתן וממילא גם ההלואה נחשבת על שמו אבל האבני נזר נקט שזה רק מיחס את החלות חיוב שמכח זה לזוכה וממילא עיקר ההלואה והקציצה היא של הנותן ולא של הלוה והנה עיקר הדבר שמועיל על ידי עבד כנעני ליצור הלואה חזינן שזה לא רק הלכה בקנינים אלא אלא שזה ליחס את קבלת הממון לשני וזה א"ש לגר"ח [ועיין ברכת שמואל קידושין סימן ו'] וצ"ל שהלואה זה לא סתם ממוני גבך אלא זה חלות חיוב מכח הקבלה ושיך ליחס למישהו אחר ובפשוטו לנ"ל לא שייך פרעון חוב מדין עבד כנעני ששם אין מה ליחס אלא את נתינת ממון וכן הביא החזו"א נדרים ל"ג מהדרך החיים שלא מועיל פדיון הבן מדין ע"כ אמנם הקשה דבגמ' מבואר שאדם יכול לשקול שקלו של מישהו אחר וזה מדין פורע חובו וראיה זו הובא בק"ש קידושין אות ל"ד וכן הביא בפ"ת סימן ש"ה שמועיל פדיון הבן מדין ע"כ ובהכרח כגר"ח

והנה עיין גמ' נ"ז: דמבואר שיש מיעוט שאין ריבית בהקדש ועיין תוס' שנתקשו שזה לא משכחת ליה דהרי אם הגזבר מלוה זה מעילה ודנו לבאר כגון שאדם הלוה לחברו מאה בעד שישלם מאה עשרים להקדש ובזה התמעט שזה ריבית דהקדש אמנם דנו לדחות שכה"ג זה אסור מצד הישראל שזה נחשב מדין ערב הוא הלוה מאה בעד שיתנו למישהו אחר מאה ועשרים והנה משמע קצת שלא חזרו בהם שיש כאן סיבת איסור גם מצד ההקדש רק שדנו שיש כאן סיבת איסור גם מצד הנותן ולכאורא בהכרח זה מצד עבד כנעני אמנם הדבר צ"ע לדון שיש כאן סיבת איסר לשניהם דאם זה מתיחס לנותן א"כ זה איסור שלו ואם זה מתיחס למי שאליו חל החיוב א"כ זה רק עליו אם לא שנחדש שהאיסור של הלואה בריבית זה מי שיוצר ההלואה רק שתוס' דנו שזה חסר בדין של ממלוה ללוה ובזה כתבו שמדין ערב זה נחשב שזה חל אליו וצ"ע

ה] הגמ' אומרת שמדובר שאמר לו הניחם על גבי קרקע והיפטר עיין רמב"ן בד"ה דהא דמשמע שבאמת זה נהיה הפקר דהינו שהוא לא זכה בזה וממילא באמת לא חל שום חיוב בין הלוה השני למלוה ורק שהוא סומך עליו וע"ש שזה החידוש באמת בהלואת ישראל שזה אסור אפילו שלא חל כאן כלום וכן הוא ברשב"א בד"ה ולהאי אוקימתא אמנם היה מקום לדון שגם כשמניח את זה על גבי קרקע זה לא נהיה הפקר אלא זה עומד לשימוש המלוה וממילא לא יכול לזכות את זה אלא בתור מחיב למלוה וצ"ע

ו] הקשו הראשונים למה הגמ' לא אומרת שמדובר שהמלוה אמר תן בידו והיפטר ועיין ריטב"א שכתב שבאמת הגמ' יכלה לומר כך אמנם בתוס' מבואר שכה"ג זה אסור ומבואר בדבריהם שזה מדרבנן שכיון שזה מגיע מיד הישראל לישראל ממילא זה נראה שהריבית שמשלם זה מצד קבלת ההלואה ממנו אמנם ברמב"ן מבואר שאסור כיון שקדם הלואתו לפטורו ועיין רשב"א שהקשה שזה באין כאחת וזה צריך להיות מותר והוכיח מהא דרבינא ס"ל שיש זכיה לעכו"ם זה מותר אמנם הרמב"ן כתב שבאמת גם שם זה צריך להית בשני שלבים שקודם זוכה בשבילו ואחרי זה הוא לווה את זה [ומבואר שמצד הגמ' היה מקום לבאר אחרת וצ"ב] וצ"ב הנידון כאן בראשונים ועיין חדרי דעה תחילת קס"ט שסברת הרמב"ן שזה איסור מדרבנן ועיין רמב"ן בהמשך סוגין שכתב שבאמת גם בכה"ג בדיני הישראל הלוה לא חייב לשלם למלוה הראשון ומשמע שלא חל כאן חיוב של תשלום על ידי מה שקיבל מהישראל וצ"ע אמנם בפשוטו היה מקום לומר שכונת הרמב"ן שכיון שהפטור יחול על ידי שנתן לו א"כ ודאי כונתו שיתן לו בתור הלואה בריבית כרצונו ובזה הוא יפטור אותו ועד כמה שזה לא יחול הוא לא פוטר אותו אבל יותר משמע שזה פוטר בכל מקרה אמנם הוא נותן בתור הלואה ללא קציצה בריבית כי מה איכפת לו אבל זה נראה שהקציצה היא מחמת הלואתו

ועיין רשב"א שכתב לבאר שכיון שהישראל נתן את זה ללוה השני כדי שיזכה את זה למלוה הראשון כל שלא זכה את זה זה נשאר שלו וע"ש שנסתפק שזה לא ריבית קצוצה כיון שלא אסרה תורה אלא מלוה למלוה ויתכן שכיון שנתן לו את זה בתור שיתן הקרן והריבית לעכו"ם זה ריבית קצוצה וצ"ב צדדי הספק ומשמע שזה ודאי הוא קוצץ שיתן למלוה הראשון הקרן והריבית ובכל אופן דן שזה לא ר"ק והנה צ"ב שעד כמה שלא נותן לו רק אם זוכה לעכו"ם א"כ זה גזל בידו וצ"ל שעד כמה שלקוח בתור לשלם לעכו"ם הכל זה גם בכלל הסכמתו וכה"ג דן האם מה שישלם למישהוא אחר והוא לא צריך בזה הוי ריבית והנה תוס' נקטו שזה ודאי שאם אדם אומר לחברו שמלוה לו על מנת שיתן הריבית למישהו אחר שזה אסור ויתכן שהם מדברים שהחוב הוא למלוה והוא זה שיכול למחול כמבואר בריטב"א והרשב"א מדבר בצורה שהחוב חל למלוה הראשון

והנה בעיקר המבואר בראשונים שתן לפלוני והיפטר יתכן שהוא לא זכה בזה עיין מחנ"א שלוחין כ"ב שכל זה כי אמר תן לו בתור הלואה אבל אם אמר תן לו בתור מתנה בזה הוא ודאי זכה ונפטר מהחוב וכן אם אמר תן לו בתור פרעון חוב ע"ש

ז] עיין חוו"ד קס"ח סק"ח שהקשה מה הגמ' דנה מדין שליחות לעכו"ם הרי יש כאן חיוב ערב גמור שכיון שהמלוה אומר ללוה שיתן הממון לפלוני והוא ישלם לו בזה שמוחל לו החוב א"כ הוא מלוה של השני וכמו הגמ' לעיל בערב שלוף דוץ שכיון שהוא מתחיב על מה שהמלוה נותן ללוה זה נותן לו שם מלוה ועיין חידושי הגר"ח שדן שזה כונת הגמ' לחומרא בסיפא שיש לו שם של ערב וכה"ג גם למלוה יש שם מלוה וגם לערב ולכן לחומרא כל שאחד מהם ישראל זה אסור אמנם הוא העמיד שיש כאן הלואה מהלוה ללוה השני ורק נידון של ערב אמנם לפשטות הסוגיא שמותר לו החוב א"כ הלוה הראשון לא בתור שיקבל תשלום על מה שנותן וממילא רק המלוה הראשון הוא לוה מדין ערב וע"ש שישב שמדובר שרק העכו"ם עשה הקציצה וכיון שאין שליחות לעכו"ם זה לא חל וצ"ע שודאי משמע שכונתו שהישראל התחיב לו הריבית ורק לכן הוא מוכן ובפשוטו משמע שאין בסוגין מצד ערב וצ"ב הטעם והנה באמת קושית החוו"ד גם על הרישא למה שזה לא יחשב הלואת ישראל מדין ערב ויתכן לדון שכאן ההסכם זה שעל ידי שהלוה יעמיד לוה אחר על חובו בזה יפרע החוב וכל שאין שליחות לעכו"ם אי אפשר להעמיד לוה אחר שהרי עבד כנעני לא מועיל אבל אם באמת יעשה בצורה זו שאומר לו שיתן הכסף ללוה השני ובעד זה ימחול לו ויקצוץ אם הלוה השני באמת זה יהיה מותר ועיין רמ"א ס"ג שאם העכו"ם יזם ההלואה לשני מותר ויתכן שאז זה מתפרש כנ"ל וכל זה צ"ע

ח] עיין ברמב"ם שכתב שבמקרה של הסיפא יש ריבית קצוצה וכל הראשנים חלקו שהגמ' אומרת לחומרא ומבואר שזה רק ריבית מדרבנן ועיין חידושי הגר"ח שכתב לבאר שזה אסור מצד דין ערב והנה מדבריו מבואר שיש כאן גם הלואה מהעכו"ם וגם מהישראל והנה אם כפשוטו אין כאן שום הלואה מהעכו"ם לישראל ומשמע שהגר"ח העמיד שבזה שהעכו"ם אומר לו שיתן הכונה תלוה לו ואני ערב ולכן שיך לדון שיש כאן שני מלוים והדברים מחודשים ועיין רעק"א ס"א. שכתב לבאר שבאמת זה רק דרבנן רק כיון שזה לא דרבנן שלריבית אלא זה דין כללי שיש שליחות לעכו"ם לחומרא לכן בזה הדין שיוצאה בדינים והמחנ"א שלוחין י"ג הוכיח מהרמב"ם דלא כתוס' אלא שאפשר לזכות לישראל אחר ומשמע שביאר שכונת הרמב"ם שהישראל זכה לישראל חברו ולכן חל כאן הלואה וצ"ע איך זה במשמעות הגמ'

ט] מבואר בגמ' שהחידוש בנשא ונתן ביד שלא אומרים שאדעתיה דישראל הוא עושה והנה לכאורא עד כמה שלא מתכוין לזכות אלא עושה על דעת הלוה א"כ בסיפא זה איסור דאוריתא דזה נשאר של הישראל והעכו"ם הוא מעשה קוף בעלמא אמנם רש"י כתב שזה רק איסור דרבנן ועיין רמב"ן שביאר שהכונה שבאמת אין כזה חשש ולכן כל מה שיש לחוש שזה כך זה רק מדרבנן אמנם עיין ח' רעק"א שכתב שהנה עיין רמ"א ק"ס סט"ז שכתב בשם שו"ת רש"י שאם ישראל שולח עכו"ם להלות ממון שלו כיון שאין שליחות לעכו"ם אין בזה איסור ריבית דהינו שמבואר ברש"י שמי שעובר על איסור ריבית זה לא בעל הממון אלא מי שעושה את הקציצה ולפ"ז באמת כאן מדובר שודאי שהעכו"ם זוכה בכסף אבל כיון שהוא מלוה את זה בשליחות הישראל לכן זה אסור מדרבנן ועיין הגהות הגראמ"ה ועיין רא"ש הובא בשו"ע ס"ז לגבי שליחות לחומרא שמשע שאפילו שחלות החוב חל לעכו"ם בכל אופן כל שאת מעשה ההלואה עושה ישראל זה אסור וכנ"ל

י] בעיקר מה דמבואר בגמ' כאן נידון האם יש שליחות לעכו"ם לחומרא בפשוטו זה נידון כללי לא רק כאן וכן מבואר בשו"ת פנ"י שהקשה מה צריך להגיע לדין אמירה לעכו"ם תיפו"ל מצד שיש שליחות לעכו"ם לחומרא אמנם ר"ת חולק ועיין ריטב"א בסוגין שדן שגם אם יש שליחות לחומרא זה רק סברא בריבית וכשיטתו שאם הישראל יזכה לישראל חברו והעכו"ם יפטרנו ודאי שזה ריבית דאוריתא וכן הוא בחידושי חת"ס שבת ק"נ ויתכן שבאמת תמיד יש שליחות לחומרא לעכו"ם וכדין אמריה לנכרי אלא שבריבית זה לא סיבה לאסור דהכל תלוי בדיני ממונות ועין ס"ז שהרמ" הביא את ר"ת שאין שליחות לעכו"ם לחומרא והקשה שיאסר מדין אמריה לנכרי ולנ"ל א,ש שכאן אין סיבת איסור כלל

י"א] הגמ' דנה שבסיפא זה אסור לחומרא וצ"ע עד כמה שכל מה שאם יש שליחות זה אסור מצד שאז זה נחשב הלואה של המלוה א"כ כאן שכלפי דיני ממונות זה לא עוזר ולא חשיב הלואה של המלוה מה שייך לומר שלחומרא יש שליחות הרי זה תלוי בדיני הממון

י"ב] עיין רא"ש שכתב שישראל שאומר לעכו"ם לך תלוה בשבילי מעות מישראל והישראל לא יודע ודעתו להלות לעכו"ם שאם יש שליחות לעכו"ם לחומרא זה אסור אבל לר"ת זה מותר ועיין בית מאיר שתמה שהרי כל החיוב חל בין הישראל הראשון לעכו"ם שהרי הישראל לא יודע כלל שיש כאן לוה אחר וא"כ ודאי שזה הלואה לישראל הראשון והא מלוה לישראל השני ועיין שם שהאריך וכן בחוות דעת וצ"ע ועיין ב"י בס"ה שהביא משו"ת הרשב"א שזה אסור מצד הערמת ריבית ולמה מהא דיש שליחות לחומרא בסוגין דהינו שלמד שיש כאן חומר מיוחד לגבי ריבית ועיין באחרונים ס"ה דנקטו שאיסור זה הוא גם ללא שליחות והש"ך שם נקט שזה רק אם שליחות ועיין ב"י דבפשוטו לר"ת גם על ידי שליחות מותר אמנם בתשובות מימוני משפטים סימן ל"ג מבואר שכל שהישראל יחיב העכו"ם לגבת מהישראל השני זה מחזי כריבית וכל ההיתר רק אם יש משכון שאז לא יחיב אותו לגבות ממנו ועיין ט"ז סקי"ב שדן איך קי"ל בזה ובעיקר קושיתם מהתוספתא שאסור צ"ע דשם מדובר שכל ההלואה מהישראל עצמו והעכו"ם זה מעשה קוף בעלמא ומשמע שכל שמעשה ההלואה על ידי העכו"ם זה מותר וכנ"ל משו"ת רש"י ועיין באחרונים וצ"ע בכל זה

#### חורף תש"פ

# סוגיא דמלוה את חברו על המטבע

]מבואר במשנה שגזל מטבע ונפסל אומר הרי שלך לפניך ודעת רב הונא שזה אפילו פסלתו מלכות דהינו שגם כה"ג דנים שהדבר שגזל הוא קיים רק שזה הוזל כמבואר בתוס ודעב רב יהודה שזה רק בפסלתו במדינה זו ויוצא במדינה אחרת אבל בפסלתו מלכות הוי כנסדק שכיון שניכר בו ההפסד גרע מהוזל ועיין תוס' בד"ה המלוה שדנים שזה כמו משהו אחר דהינו שעד היום זה היה חפצא של מטבע ועכשו זה לא מטבע וממילא זה נחשב שינוי [צ"ע אם קונה בשינוי או שזה רק סברא שלא יכול לומר הרי שלך לפניך]

]הגמ' אומרת דהמלוה את חברו על המטבע ונפסל רב אומר שנותן לו מטבע היוצא באותו שעה ושמואל אומר שיכול לומר לו לך והוציאו במישן ומבואר בגמ' בדעת שמואל שאם אין מלכויות מקפידות בכל אופן זה נחשב עדין מטבע ואם מלכויות מקפידות ובחשי זה לא מטבע ואם מקפידות ולא בחשי בזה תלוי אם יש לו דרך לשם או לא ועיין חזו"א יור"ד סימן ע"ד דלדעת רב אפילו באין מלכויות מקפידות נותן לו מטבע היוצא באותה שעה ועיין תוס' רא"ש ורשב"א שכתבו שזה ודאי שבהלואה בסתמא או במכר בסתמא ללא גילוי דעת מיוחד הוא נותן לו מהמטבע הישנה ודיקו את זה מלשון הגמ' המלוה על המטבע דמשמע שהיה עשיה מיוחדת ורק כאן כיון שגילה דעתו שרוצה מבטע והכונה מטבע היוצאת בזה נחלקו רב ושמואל מתי זה נחשב עדין מטבע היוצאת והנה יש כאן חידוש גדול בדעת שמואל שאפילו שהחיוב כאן מחמת התנאתו בכל אופן אין הקפדה מצידו על מטבע שיוצא לגמרי צ"ל שדעת האדם שיהיה יוצא בהוצאה ולכן חושב על השם מטבע אבל לא שיש כאן תנאי צדדי במה לשלם ועיין לקמן

והנה מבואר בתוס' שהטעם שמחזיר לו מה שקיבל כמו שמצאנו במלוה את חברו סאה חיטים שמחזיר לו חיטים בין הוזלו בין הוקרו והנה שם מבואר שבהלואה מה שהוא קיבל זה מה שמחזיר ונקטו תוס' שגם בכל פסיקה כל שזה בסתם נקטינן שהפסיקה מתיחסת לחפץ וצריך לתת החפץ כמו שהוא בין אם הוא הוזל ובין אם הוא הוקר והנה בפשוטו היה מקום לומר שהלואה זה סברא מיוחדת שדינו שמחזיר את עצמו משא"כ בכל פסיקה ששם הרי כל שמקבל משהו אחר זה מצד פסיקה ממילא שם שהנידון מה בא לפסוק וזה תלוי מה כונתו בזה ודאי שסתם כונתו לשויות של הדבר ולא לחפצא ובפשוטו מבואר בתוס' שמה שבהלואה זה כך זה מצד אומדנא שכך כונתו וממילא גם בפסיקה שכל פוסק על דבר מסוים כונתו על החפצא והנה רש"י העמיד סוגין דוקא בפוסק על פרקמטיא ולא בהלואה והיה מקום לומר שלמד שכאן הכל היה בסתמא ובהלואה זה מחיב את עצמו ובמקח זה מחיב את השוית אמנם תוס' נקטו שכונת רש"י שבמקרה הרגיל במקח שי שינוי מהפסיקה הרגילה משא"כ בהלואה ועיין סה"ת ח"ח שביאר שרש"י ס"ל שבמלוה כיון שגם אם זה היה אצלו זה היה נפסל ממילא דעתו שיחזיר כמו שקיבל משא"כ מכירת סחורה ולכאורא הכונה שבאמת מדובר שלא היה תנאי מפורש רק שבמכר דנים שמסתמא דעתו על השויות ובהלואה זה על הדבר בעצמו ועיין גידולי תרומה שזה ודאי שגם רש"י מודה שאם יפר שזה על המטבע שגם במטבע יצטרך לתת מטבע היצא באותה שעה

והנה עיין גידולי תרומה דהקשה על תוס' שאם סתם הלואה לא מחיב מטבע היוצאת א"כ כשקוצץ שיתן לו מטבע היוצאת למה זה לא ריבית ובמחנ"א הקשה שעד כמה שמעיקר ההלואה זה מחיב את עצמו איך אפשר לפסוק שזה מטבע היוצא ועיין חזו"א ובבית אפרים שכתבו שכמו שבחיטים אפשר לקבוע שמשלם חיטים ואפשר לקבוע שמשלם את שיו כך במטבע דהינו שאת המטבע עצמו אפשר להעמיד בשני צורות אפשר להעמידו דחפץ ואפשר להעמידו כשויות ולכן כשפוסק בשויות אין זה פסיקה על משהו אחר אלא על עצמו והנה מבואר בגמ' ששמואל ס"ל שעוזר מטבע שיוצא ממקום אחר והנה בכל התורה כולה אין לך אלא מקומו ושעתו ודבר זה במקום זה ודאי שירד ערכו ואם החיוב שהיה חל זה שויות לכאורא ודאי שלא יכל לת לו מטבע היוצא באותה שעה ובהכרח שכאן הפסיקה זה לא שויות אלא שקוצץ מטבע היוצא בהוצאה דהינו שיש במטבע מציאותו שויותו ומה שעומד להוצאה ואפשר לפסוק נגד חלק זה של המטבע ולכן כל שזה עדין יוצא בהוצאה אפילו במקום אחר זה עדין נחשב שמעמיד את החלק שכנגדו קצצו והנה יש לעיין האם יכול להחזיר לו מטבע חדש או שזה נחשב שמחזיר יותר ובחזו"א ע"ד סק"ב נקט שזה ריבית והדבר מחודש מאוד שהרי אם אין לו דרך למישן ממילא חיב להחזיר מטבע חדש וזה נחשב שמחזיר את אותו דבר ולא דבר אחר ואם יש לו דרך למישן זה נחשב שמחזיר יותר והיה יותר מסתבר שחובתו להחזיר דבר שיש לו שם מטבע ויוצא בהוצאה ובשניהם מתקים חיובו רק שיתכן שכל שיש לו דר למישן יכול לתת שווי של מטבע שנפסל וצ"ע והנה עיין מרדכי שאם מתנה שרוצה מפורש מטבע היצא באותו מקום הכל לפי תנאו וצ"ע למה תנאי זה הוא לא ריבית וצ"ל שגם בשם מטבע אפשר להעמיד כמה דרגות וכל זה חידוש

אמנם סתימת לשון הרי"ף והרמב"ם שדברי הגמ' זה בכל מקרה דהינו שגם ללא שום פסיקה מיוחדת חייב לתת לו מטבע היוצא באותו שעה ובזה נחלקו רב ושמואל והנה בלשון המ"מ משמע שזה מצד אומדנא שסתם הלואה או מכר כונתו לפסוק במטבע היוצא אמנם המחנ"א הקשה על תוס' שאין בכח האדם לפסוק על מעות ומבואר בדבריו שלרי"ף ניחא דהיינו שסוגית הגמ' מצד שהלואת מטבע מצד עצמו זה נחשב ההשבה שלו עצמו והגמ' דנה מתי יש לו שם מטבע ולכאורא לפ"ז לא יוכל לעשות תנאי שיחזיר לו מטבע שיוצא דוקא באותו מקום וכמרדכי לעיל והנה צ"ע מה שונה הלואת מטבע מהלואת חיטים ששם מחזיר אותו כמו שהוא וצ"ל שחיטים ששימושם הוא אותו שימוש ממילא ההשבה מתיחסת לחפץ משא"כ מטבע שעיקר מציאותו זה היוצא בהוצאה ממילא השם הלואה או מכר מתיחס לשם מטבע שלו

והנה יש לדון בהזול המטבע או התיקר אבל הוא לא נפסל לגמרי האם יכול להחזיר את אותו מטבע ועיין חוו"ד סק"א שכל שהוא לא נפסל ויש לו שם מטבע בזה ודאי שיכול להחזירו דהיינו שלא התחדש בסוגין שדנים לפי שויות במטבע דהרי מטבע היצא במישן ודאי שזה נחשב שויות אחרת אלא שהחלות חיוב הוא להשיב את חלק המטבע שבו וכל שיש לו שם מטבע א"כ זה החיב וכל שבטל ממנו שם מטבע ממילא צריך להעמיד את שויותו הקודמת או מה שעומד במקומו ונידון החוו"ד זה לדידן במלוה על המטבע ולרי"ף בכל הלואה אמנם עיין מאירי שכתב שאם המלך הוסיף על המטבע או הוריד בשויותו ודאי מחזיר כמו שזה היה בתחילה ועיין חזו"א שביאר שכל שהמלך משנה המטבע זה כמו מטבע אחרת ולא שייך לדון שהשבת המטבע זה אותו מטבע וכן מבואר במהרש"ך סימן ס"ב שבהוסיף המלך על ערך המטבע א הוריד אם זה סתם הלואה שהחיוב הוא החפצא משלם לו אותו מטבעות ומבואר שאם החיוב הוא מלוה על המטבע שצריך לתת לו מטבע היוצא באמת מחזיר לו פחות או יותר ועיין כנסת הגדולה סימן ע"ד שהביא בזה מהרבה תשובות האחרונים שדנו בזה

אמנם עיין מהרשד"ם סימן ע"ה שדן במקרה שהוזלו שוי המטבעות ונקט שודאי שצריך להחזיר כמו זמן ההלואה ונקט דלא כתוס' שבסתם הלואה מחזיר את המטבע כמו שהיא ודעתו כרי"ף אמנם צ"ע שא"כ מה עוזר יוצא במישן ועיין בדבריו שביאר שכל שיש מקום שזה אוו שויות זה מועיל והדברים צ"ע

והנה עיין הגהות אשרי שכתב שסוגין מדובר שזה הוזל אבל אם המטבע הישנה התיקרה מחזיר לו אתו מטבע ועיין מחנ"א דמשמע שחייב להחזיר לו אותו מטבע וצ"ע שאם ההסכם שיתן מטבע היוצאת וזה לא יוצא למה שיהי חייב להחזיר לו הרי ביחס להתחיבותם זה משהו אחר והנה ע"ש בהגהות אשרי שדן שזה יאסר מצד ריבית ורק אם המטבע החדשה יותר זולה כי יש בה פחות כסף זה לא נחשב ריבית ועיין מחנ"א שתמה הרי בזמן ההלואה זה היה מטבע רגילה שאין בה איסור של הלואת סאה בסאה כיוון שזה כמו יצא השער כיון שכל היוקר תלוי בה ואין בה שינוי שער וא"כ למה שזה יאסר ולכאורא לא צריך להגיע לדין יצא השער אלא כיון שלא גזרו על הלואת הטיבעה ממילא כל שבשעת ההלואה זה היה בהיתר אין סיבה לאסור אמנם לכורא בהכרח בדעתו שאדרבא כיון שכאן אל גזרו כלל ממילא אין הגדר שכאילו הוא קנה וברשותיה איקר וממילא אפילו שהפסיקה היה בהיתר אבל עכשיו שזה נהפך לדבר שיש בו תוספת ממילא זה אסור וצ"ע במקור הדברים האם האיסור מצד סאה בסאה

]והנה בהמשך הגמ' המלוה את חברו על המטבע והוסיפו עליו והגמ' דנה איך הוא צריך להחזיר ועיין ראשונים שמדובר באותו אופן של הסוגיא לעיל ולתוס' אם זה מלוה סתם אין נידון כי צריך להחזיר כמו המטבע הקודמת ואם מחזיר מדין שוה כסף צריך לדון כמה שה עכשיו כזו מטבע ובהכרח סוגין מדובר לרב שלא עוזר מה שיוצא במקום אחר או לשמואל ואין לו דרך לשם אמנם לדעת הרי"ף מדובר בהלואה סתמא ובכל אופן צריך להחזיר דבר שיש לו שם מטבע ומבואר בגמ' שאם על ידי ההוספה הוזלו הפירות דהינו שכיון שיש כאן יותר כסף לכן קונים בזה יותר פירות הוא מנכה את התוספת ובלשון רש"י מבואר שזה מצד איסור ריבית ומשמע שמצד עיקר הדין צריך לשלם כמו המטבע של היום דהינו שמצד ההסכם שיחזיר מטבע כל שזה מטבע יותר גדול אם יותר פירות זה נחשב אותו מטבע ורק מצד ריבית זה אסור ומה שזה ריבית יתכן שזה מדרבנן מצד מחזי כריבית ויתכן שזה עצמו שעשו כזה הסכם לקבוע הפירעון בשם מטבע שזה כלל אפילו אם זה יותר גדול זה הסכם של ריבית ואין כאן ההיתר של צד אחד בריבית כיון שזה דרלך הלואה והיוקר לא תלוי בהם אמנם יש לדון מצד קרוב לשכר כי הרי זה גם יכול להיפסד ואז יחזיר לו פחות אמנם בדרך הלואה יתכן שדואי שזה אסור מדרבנן עוד יתכן שלא מצוי שזה מוזל אמנם עיין מהרי"ט אבן העזר סימן ב' שכתב שודאי שמצד עיקר דין ההלואה אם הוזלו הפירות לא צריך להחזר לו מטבע החדשה שהרי יש כאן יותר כסף וזה לא עומד כבמקום המטבע החדשה ומה שרש"י כתב ריבית כונתו שגם אם יתנה כך מפורש מראש שגם בכזה מקרה יתן לו מטבע היוצא זה אסור מצד ריבית

והנה עד כמה שהנידון לא רק מצד איסור ריבית אלא גם מצד גזל ממילא ה"ה בפחת המטבע ויש בזה פחות פירות שמחזיר לו כפי המטבע הקודם והנה עיין ראשונים שהביאו מהראב"ד שבפחת שאין איסור ריבית נותן לו כמה שהיום זה מטבע ובפשוטו מבואר שנקט שכל סוגין מצד ריבית ולא מצד גזל ולכן בפחות זה לא שייך ועיין מהרי"ט חלק ב' שכתב שמסתבר שכל דבריו רק לגב פחת נסכא או פחת פירות ללא פחת נסכא אבל אם פחת משניהם בזה ודאי זה אסור מצד גזל אמנם כתב שבבעל התרומות מבואר שגם כה"ג זה רק מצד איסור ריבית והנה צ"ע איזה סברא שעיקר הדין מחיב כזה מטבע אחרי שזה כמות אחרת של כסף וא"כ זה כמו שלקחו שני מטבעת ועשו מזה מטבע אחד או שממטבע אחד עשו שני מטבעות ויתכן שזה רק מצד אומדנא שקצץ מבע ויתכן שהגדר שהעמידו מטבע במקום מטבע וצ"ע

]הגמ' דנה אם מחיר הפירות נשאר אותו דבר רק שיש במטבע החדש יותר נסכא ואיכא מ"ד שזה לא משנה דהינו שזה לא נחשב ריבית כיון שזה אותו שוי וכן יש מחיב להחזיר כזה מטבע כיון שזה נחשב אותו מטבע אפילו שהוא שונה כיון שהעמידו אותו במקום המטבע הקודם והא באותו שויות אמנם הגמ' אומרת שאם יש הבדל יותר מחומש הוא מנכה לו מהמטבע החדש וצ"ב מהו השיעור של חומש ועיין בפוסקים שהביאו בזה שלש ביאורים א.שכיון שההתכה עולה כזה מחיר ממילא אם זה פחות מחומש זה לא נחשב שיכול להרויח חלק זה וממיאל זה לא נחשב שמקבל יותר ועיין אחרונים שתמהו שהרי אם היה מתיך את המטבע הקודם היה מקבל עוד פחות ועיין ט"ז שביאר שהכונה שאם הי עושה את המטבע הקודם היה נשאר לו עודף של מתכת לכן רואים שמחזיר לו יותר אבל באמת זה לא עומד להתכה ואין הביאור שיש כאן יותר כיון שבהתכה זה יההי יותר ועיין חזו"א ויש מקום לומר שזה רק שיעור להגדיר את זה אותו מטבע או שכיון שבמציאות אם יתיכו ישאר יותר מהמטבע הקודם ממילא זה מכרי שזה לא תחליף למטבע הקודם אלא יש כאן מטבע חדש ב. עיין רשב"א שכתב עוד טעם שכיון שיש תמיד מטבעות יותר קטנת ויותר גדולות וממילא יתכן שגם בסוג המטבע הקודם היו כאלו שיותר גדולים ממילא התוספת של הנסכא לא חשב תוספת ורק חומש זה תוספת ולכאורא הכונה שממיאל זה סברא לדון שאין כאן תוספת של שימוש ג. המרדכי כתב שעד שיעור של חומש אדם לא מקפיד משא"כ יותר מחומש הוא מקפיד וצ"ע שעד כמה שבאמת זה חל מכח הקציצה שביניהם א"כ זה ריבית קצוצה ומה יעזור שלא מקפיד וצ"ל שמצד קציצה כיון שגם אם זה יוזל יהי אותו דבר אין זה קציצה של איסור וביחס לדרבנן זה סברא להתיר וצ"ע

והנה כתב הרשב"א שאם הוסיפו יותר מחומש הוא מנכה את הכל והנה לביאור המרדכי א"ש שממילא הוא לא מוחל וכן לביאור הרשב"א ממילא זה כמות חשובה שבזה הוא נחשב כדבר נוסף אבל לרא"ש צ"ב שעד שיעור חומש זה לא נחשב שמרויח אמנם אם הביאור להגדיר אם זה אותו מטבע או שזה לא אותו מטבע א"ש

והנה מבואר בגמ' שאם הוסיפו יותר מחומש צריך להוריד לו מהנסכא וצ"ע הרי א"כ הוא מקבל פחות מהשוי שהוא נתן ולמה שיפסיד ועיין חזו"א שכתב שיתכן שבאמת מקבל אותו מטבע כמו שנתן רק שצריך להחזיר את שוי הנסכא אמנ כתב שאין זה במשמעות הפוסקים והנה עד כמה שנימא שזה סברא שכל שיש שיעור חשוב זה נחשב שזה לא עומד במקום המטבע הקודם א"כ יוצר שבאמת צריך להחזיר שיעור נסכא כמו המטבע הקודם וזה באמת הוזל ולכן לא צריך להשלים כנגד זה

]עיין בעל התרומות שהביא בזה מחלוקת האם זה ריבית דאוריתא או דרבנן ועיין ב"י שכתב שלשיטות שצריך בשעת הלואה זה ודאי דרבנן ועין שערי דעה וחזו"א שתמהו הרי גם לשיטות שלא דוקא בשעת הלואה אבל צריך בזמן הרוחת הזמן וכאן מדובר בשעת פירעון ובהכרח הביאור שכונת הראשונים שגם עד כמה שזה מונח בעיקר הקציצה מראש יש לדון שזה לא ריבית מדאוריתא והנה והנה בלשון הרא"ש מבואר שזה רק אסור מצד מחזי כריבית ומשמע שזה רק דרבנן אמנם יתכן שזה רק ביחס לשבח נסכא שכיון שבשוי זה אותו שוי זה לא מוגדר כמטבע אחר אבל ביחס למה שזה יותר פירות זה ודאי ריבית דאוריתא ועיין מהרי"ט סוף סימן קמ"ו שכתב שמסברא הוא היה מכריע כך אבל משמעות הדברים שנחלקו בהכל וכן הוא בבעל התרומות ח"ג אות ל"ב ועיין חזו"א שיש כאן סברא שזה דרך מקח ויתכן לדון שזה כדין קרוב לשכר כהפסד שלכן זה דרבנן ועיין חדרי דעה שדן שלראב"ד שבפיחתו אין מוריד לו חזינן שכל הוא מעיקר הדין ממילא גם ביותר זה ודאי רק דרבנן משא"כ לראשונים שגם בפיחתו בהכרח שזה סברא מה הקובע מצד עיקר הדין ממילא ודאי שזה ר"ק אמנם לחזו"א הנ"ל א"ש וצ"ע ועיין מהרי"א סימן קמ"ו שכתב שכל המחלוקת בהלוה סתם אבל בידע שהמלך משנה המטבע ופסק לשלם במטבע החדשה שהיא יותר בשוי או בכמות הפירות זה ודאי מדאוריתא

]עיין ראשונים שהעמידו נידון לגבי אם זה הפחית והביאו דהראב"ד כתב שזה רק לגבי תוספת שזה ריבית אבל לגבי פחות באמת צריך להפחית לו אמנם הביאו מהרי"ף שגם בהפחית המלוה לא צריך להפסיד והנה הרא"ש כתב שטעם האיסור מצד ריבית וצ"ע שבהפחית זה לא שייך ועיין חוו"ד שכתב שכל דברי הרי"ף לגבי שזה הפחית גם במחיר שזה מעיקר הדין ולא רק מצד מחזי כריבית אבל לגבי הנסכא שזה רק מצד ריבית באמת בפחת לא צריך להוריד ועיין חזו"א שתמה על זה שהרי משמעות הראשונים שדיברו מפורש גם על הפחית בנסכא ובאמת צ"ע שמשמע שמחזיר לו נסכא להשלים מה שלקח ממנו והרי ממילא הוא מוסיף לו בשויות וזה הרבה יותר סיבה לריבית ובפשוטו מוכרח שכל שזה הבדל כזה גדול זה סיבה להעמיד שזה לא תחליף של המטבע הקודם וממיאל צריך להחזיר לו במטבע כשיעור הכסף שהיה לו מקודם וצ"ע ועיין לבוש

] עיין מרדכי שכל הנידון של סוגין אם הוסיפו על המטבע או הורידו אבל אם זה אותו מטבע רק שהחדש כיון שהוא חדש הוא שוה יותר מחזיר לו כמו המטבע של היום ועיין חזו"א שביאר שהכונה שממילא זה נחשב אותו מטבע ושהדין שכל שינוי מתיחס לפירות ולא למטבע

] בעיקר הנידון אם השתנה ערך המטבע שדנו האחרונים לכאורא היה מקום גדול לדון שאם זה מטבע זהב כיון שהוא תלוי בכסף ויש בו שינוי ערך כה"ג זה כמו סאה בסאה משא"כ מטבע כסף שהוא הערך בעצם כל שלא נפסל המטבע זה נחשב שהוא באותו ערך והאחרונים כולם דימו הנידונים עיין מהרשד"ם ומהרש"ך וצ"ע

]עיין חזו"א שהביא משו"ת הרא"ש ק"א ס"א שהביא בשם הראב"ד שכל השיעור חומש בסוגין זה רק בהוסיפו אבל אם פחת אפילו כל שהוא צריך להוסיף לו וצ"ב הסברא ועיין חזו"א ע"ד ג' שביאר שתמיד צריך שהמלוה לא יפסיד מכמות הכסף שנתן ובהוסיפו כל שלא מקבל ערך יותר זה לא נחשב תוספת ורק במקבל כמות חשובה של יותר זה סיבה לאסור ע"ש

]עיין חזו"א שכתב שכסף של היום שאין לו ערך בעצם כל שהמכות פסלה אותו ודאי זה נחשב שזה משהו אחר ולא יכול לומר שמחזיר לו מטבע זו וכן זה ודאי חשיב שינוי ובפשוטו בזה ודאי שאם ישנו את ערך המטבע זה יחשב מטבע אחר ויש מקום לומר שגם בהלואה אפילו שהכסף הוא תמיד זה שעומד אבל כזה סוג דבר שכל יום הערך משתנה לפי מה שיש זה מכריח מיניה וביה שאין לו ערך עצמי כלל וצ"ע