חבורה ב פרק כירה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

חבורה ב' פרק כירה.

הנה יש לעיין מדוע אסרו שהייה ובראשונים מבואר ששורש האיסור משום שיש חשש שיבוא לחתות בגחלים כך מבואר ברמב"ם פ"ג ה"ג וכן מבואר בתוספות ובדברי כמעט כל הראשונים כולם. והנה יש לעיין לשיטתם מה מהני הגריפה והקטימה. ומצינו בדברי הרמב"ם דכתב דמהני משום שהסיח דעתו מזה התבשיל. והכס"מ שם הביא מהרמ"ך דהקשה הרי איירי אפילו אם דעתו לאוכלו בלילה ואיך ניתן לומר שהסיח דעתו מהתבשיל. והרמ"ך עצמו פירש שהטעם הוא משום שהוא עביד היכר וכיוון שהוא עושה היכר לא יבוא לחתות. ובדעת הרמב"ם צ"ל דהגם שהוא לא הסיח דעתו מהתבשיל אבל הוא הסיח דעתו מבישול התבשיל עד שיצטרך לו ולא יבוא לחתות. וכך גם נפסק להלכה שיסוד דין גרוף וקטום הוא מדין היסח הדעת. ולשון המשנה ברורה דזהו גילוי דעת דאינו צריך לגחלים ובוודאי לא יבוא לחתות. ויש לעיין האם הכוונה היא לסברא שהסיח דעתו מלבשל ככוונת הרמב"ם או דהמכוון שאין דעתו שהבישול יעשה על ידי הגחלים או שאין דעתו שהבישול יעשה על ידי גחלים דולקים ובוערים.

. רש"י כתב שההתר של גרוף הוא משום דהאיסור של שהייה הוא שהוא מוסיף הבל. והתוספות הבינו בכוונת דבריו דיסוד איסור שהייה והטמנה חד הוא ואיסור גזירת שהיה נלמד מאיסור הטמנה והם דבר אחד. וכן הבינו בדברי רש"י הר"ן דף טו מדפי הריף והמאירי בסוגייתנו וכן משמע שהבין בדבריו הריטב"א החדשים והב"ח בסימן רנ"ג ד"ה שיהוי.

והרמב"ן והרשב"א משמע באופן אחר בדברי רש"י דאין הביאור דאיסור שהייה והטמנה הוא אותו איסור ומשמע דבודאי דבאיסור שהייה הוא משום חשש חיתוי בגחלים אלא דרש"י פירש שמשנתינו דיברה גם בהטמנה ושהייה והטמנה שוים שבשניהם מועיל גריפה וקטימה. אמנם אין טעם איסורם שווה. [ומכל מקום דן הרמב"ן דדיני חזרה נאמרו גם לדעת רש"י רק בשהיה ולא בהטמנה והטמנה נאסרה להחזיר אפילו בשבת או שמכל מקום כיוון שהוא מחזיר אפילו דבר הטמון משמע דאין זה הטמנה חדשה בשבת וכן הותרה ההטמנה וכתב שכן משמע מרש"י.]

והתוספות הקשו דהרי גרוף וקטום הוא עדיין מוסיף הבל ועוד הקשו מחנניה דהתיר להשהות אפילו כשאינו גרוף ולכאורה בזה וודאי נאסרה הטמנה דלכאורה הוא מוסיף הבל. אלא התוספות חילקו בין שהייה לבין הטמנה. דשהייה זהו גזירה חדשה שמא יבוא לחתות בגחלים ואסרו כן דווקא בגחלים ולא בכל דבר שמוסיף הבל ואין זה כאיסור הטמנה שהאיסור הוא הטמנה בדבר שמוסיף הבל משום שמא יבוא לחתות בגחלים אמנם כאן אסור שהייה בדבר שיבוא לחתות ואם שהה באופן שלא יבוא לחתות ליכא איסור וזהו התיקון של גרוף וקטום שבאופן זה לא יבוא לחתות ולא נאסר. אמנם אין זה שייך לדבר המוסיף הבל. והנה יש לדון מה סבר רש"י. ויש לעיין מה היא סברתו של רש"י מדוע הוצרך רש"י לחדש דיסוד האיסור הוא משום דמוסיף הבל ולא ביאר כפשוטו כדעת הראשונים דיסוד האיסור הוא משום החיתוי בגחלים. ועל קושיא זו כבר עמד הפנ"י. ויש ליישב דהוקשה לו דהרי לשיטת חכמים באינו גרוף וקטום נאסר גם מבושל כל צרכו בנצמק ויפה לו או אפילו במצטמק ורע לו ושם הרי ליכא כלל חשש שיבוא לחתות בגחלים ובכל אופן נאסר והוקשה לרש"י מה הטעם. וסבר דבע"כ אין הטעם משום החיתוי בגחלים אלא משום גזירת הבל. ולפי הראשונים האלו הביאור דגזירת הטמנה לא היתה דווקא בהטמנה אלא כל נתינה לפני שבת בדבר שמוסיף בישול נאסרה גזירה שמא יבוא להטמין ברמץ ולחתות בגחלים.

. באמת יש לדון בדעת הראשונים שלמדו בדעת רש"י דשהייה והטמנה הם איסור אחד האם יהיה איסור שהייה בדבר המוסיף הבל או דלמא שכוונת רש"י היא רק דאיסור שהייה בגחלים הוא מלתא דאיסור של דבר המוסיף הבל אבל לא גזרו כן בכל איסור שהייה דיסוד האיסור הוא דנאסר כל מעשה שמוסיף בישול וזה כל הטמנה אמנם שהייה בגפת ומלח וסיד שאין דרכו להוסיף בישול לא נאסר.

והנה כלפי הקושיה הראשונה הרי עדיין הוא מוסיף הבל יש מקום לחלק על פי דברי הר"ן לח: בדעת רש"י דשם כתוב שעל ידי הקטימה הוא מתעמם והולך וכן ביאר המאירי כאן ויש לדון בסברא זו האם יסודה הוא משום שאע"פ שהוא מוסיף הבל. מכל מקום כיוון דהוא מתעמם והולך ואין זה דבר קיים אין חשש שיבוא לחתות ולא גזרו בדבר המוסיף הבל אלא בדבר שההבל הוא דבר קיים אבל לא בדבר שבמהותו הוא מתחלש והנה שייך לדון חידוש דאולי גם אחרי שהוא מתחלש הוא עדיין יותר חזק מגפת מכל מקום כיוון דבמהותו הוא מתחלש לא גזרו על זה במוסיף הבל אלא על דבר שחומו קיים. והנה רמץ פי' רש"י לעיל דזהו גחלים המעורבים אם אפר ויש לעיין מאי שנא ושמא דזה מלמעלה וזהו סותם את האויר. וזה מעורב בכולו ואין האפר מבטל את כוח הגחלים ולפי"ז יש ליישב גם את קושיית הר"ן דהקשה מקטמה והובערה הרי עכשיו הגחלים בוערים ואיך הותר להשהות עליהם אמנם אם נאמר כסברא זו הרי גם אם היא הובערה מכל מקום עדיין מהותם היא להיחלש אלא דיש התגברות רגעית מכל מקום מהותם היא להיחלש. . או דלמא שייך לדון דכוונת רש"י הוא כמו דהוא פירש במוליאר הגרוף דבוודאי גם אחרי הקטימה יש הבל אלא דצריך הבל בשיעור שמחמם את המים ולא הבל בשיעור ששומר על חומם ודעת התוספות דכל דבר שהמהות שלו היא הוספת הבל היא נאסרה ועל זה היה הגזירה. אמנם דעת רש"י דתלויה ההוספת ההבל בתבשיל או במים וכן פירש רש"י במוליאר הגרוף שאינו מוסיף הבל בתבשיל ובמים. ועיין פנ"י דציין לסברת התוספות להלן מח. דחום הבא ע"י האש מתמעט והולך. ועל ידי גריפה וקטימה חום האש אינו מוסיף הבל מה שאין כן בהטמנה דעדיין הוא מוסיף הבל ולכן סבר רש"י שהטמנה ממש זה נאסר ובאמת יתכן דלדעת רש"י גם לדעת חכמים יש חילוק בין שהייה לבין הטמנה ובהטמנה לא יועיל גרוף וקטום ויש לעיין בזה.

והנה כלפי הקושיא השניה של התוספות מחנניה יש ליישב. דהנה אע"פ דסבר רש"י דבגרוף וקטום מהני בין כלפי שהייה בין כלפי הטמנה ואם אין כאן גריפה וקטימה לא מהני לא כלפי שהייה ולא כלפי הטמנה מכל מקום לדעת חנניה חלוק שהיה מהטמנה דרק לגבי גריפה וקטימה הם שווין דאז האיסור משום מוסיף הבל וממילא מהני כלפי שניהם אמנם לחנניה האיסור אינו משום מוסיף הבל אלא משום שמא יחתה בגחלים דהרי לדידו האיסור הוא בבשיל ולא בשיל ושמא באמת יש לחשוש שיבוא לחתות בגחלים. וזה איסור שהייה ולא נאסר כל שעשוי כמאב"ד אמנם איסור הטמנה הוא איסור של הטמנה בדבר המוסיף הבל וזה בוודאי נאסר כשלא חיתה את הגחלים. ויש שהביאו ששיטת רש"י היא כהרשב"ם להלן מז: שבאמת אם נתבשל כמאב"ד לא נאסרה הטמנה אמנם ברש"י עצמו זה קשה דהרי רש"י עצמו כתב והרי זה מטמין ממש ברמץ ומשמע ברש"י דלחנניה ודאי לא שייך לומר דהוי איסור אחד ורק דשייך לומר כן אליבא דחכמים ואדרבה זה הטעם שצריך גרוף וקטום דכנראה הוא למד דאין סברא שיהיה בזה גזירה ישירה שיבוא לחתות בגחלים ומדוע הוצרכו גריפה וקטימה אלא בהכרח משום דבעינן שלא יוסיף הבל. אמנם לדעת חנניה דהתירו אפילו באינה גרופה וקטומה בוודאי דאין זה מלתא דהטמנה וזה הלכה חדשה שנאסרה לבשל דבר שהוא בשיל ולא בשיל שמא משום מיחזי כבשיל. או משום שבזה שמבשל ממש דבר שבשיל ולא בשיל בזה בוודאי יש חשש של גזירה שמא יחתה בגחלים ואין זה דומה לאיסור הטמנה.

והראש יוסף ועוד אחרונים הבינו בדעת רש"י דאע"פ דהאיסור הוא משום מוסיף הבל מכל מקום התיקון של גריפה וקטימה הוא משום היכר וזה קשה מדברי רש"י בדף כ. ד"ה קטום דמשמע שמהני משום שאינו מוסיף הבל ולכאורה הוא הדין בגרוף.

ואפשר ללמוד ברש"י שזהו הרחבה של איסור הטמנה . ויש לחקור בביאור גדר הדין האם הביאור דחששו להטמנה ברמץ אמנם משום זה אסרו שהיה ואסרו הטמנה אמנם אין המכוון שזה איסור אחד אלא ששהיה הוא שם לעצמו ומשום כן שייך להבין שאיסור שהייה נאמר דווקא בגחלים ולא בשאר דברים דלא הכונה ששם שהיה והטמנה חד הוא. והנראה יותר בכוונת רש"י הוא דגם בשיהוי יש מקומות שיש מקום לחשוש שיחתה בגחלים כגון בבשיל ולא בשיל ואינו גריף וקטום ומשום זה הרחיבו את האיסור לכל שיהוי שיש בו הבל מכל מקום גדר איסור זה הוא איסור שהייה ולפי"ז באמת שהייה לא גזרו רק בגחלים ולא בגפת ומכל מקום הגזרה לא היתה דווקא במשום שיש חשש חיתוי אלא בכל מקום שהוא מוסיף הבל כעין הטמנה. ולמשל החילוק בין חמין לתבשיל אפשר שהוא יתקיים דווקא בשהייה ולא בהטמנה ולא מצינו חילוק זה בהטמנה והביאור דאה"נ שם שהייה הוא לבדו אלא הוא נלמד משום גזירת הטמנה כן מבואר מדברי רא"מ הורביץ. [ ועיין חת"ס בדעת רש"י ויש לדון אם זה כוונתו]. אמנם עדיין יש לעיין עליהם מדברי רש"י לעיל כ. ד"ה קטום דמבואר דהקטימה מועלת דאינו מוסיף הבל ולא משמע כדבריהם דזהו משום היכר אלא זהו משום מניעת ההבל. ושמא יש לפרש על דרכם ולא ממש כדבריהם. דבאמת איסור שהיה הוא כדביארנו אלא שגריפה וקטימה מועילה בצמצום ההבל. [וממילא בדעת חנניה יתכן דיש לחלק עדיין בין שהיה להטמנה דיש דברים שהם לא בכלל שהיה ומכל מקום הם בכלל הטמנה.] ומכל מקום עיין ברש"י להלן לח: וכן ברש"י לעיל לד: ד"ה גזירה דמבואר להדיא לדעתו דגריפה וקטימה מועילה גם בהטמנה וזהו כשיטתו שהאיסור הוא איסור אחד או דעל כל פנים הוא מאותו שורש. ורא"מ הורביץ רצה לתרץ משום זה הקושיא מחנניה.

ובחידושי הב"ח וכן בב"ח סימן רנ"ג ד"ה שיהוי מבואר דסבר דרש"י לא פליג על הראשונים דהגזירה היא משום חיתוי אלא דרש"י בא להסביר דזה מוסיף הבל ומשום כך יבוא לחתות לחזק את גובה החום. ולשיטתו גם יקשה מרש"י לעיל כ. ד"ה קטום דביאר דמהני קטימה דלא יוסיף הבל ולשיטתו הגריפה והקטימה מועילה מדין היכר. ויש לעיין עליו מרש"י כ. ומרש"י לד: ורש"י לח: שמבואר דרש"י ביאר משנתינו גם בהטמנה. ולא רק בשהיה.

והנה יש לעיין מה החילוק בין קש וגבבא ומדוע לא גזרו שם ומבואר דנחלקו בזה הראשונים דהמאירי כתב בדעת רש"י דקש וגבבא אינו מוסיף הבל. ויש שביארו דזה המקור של רש"י דהוקשה לרש"י דאם זה חשש חיתוי מדוע חלוק קש וגבבא מגפת ועצים. אלא בהכרח דהגזרה היתה גזרת הבל ובקש וגבבא אין הבל.

אלא מתמעט והולך. והר"ן והר"י מלוניל כתבו דמוכח דאין דעתו לתבשיל חם דאם כן היה מסיק בגחלים וממילא אין חשש שיבוא לחתות. ויש שביארו דמשום שדרכו להישרף ולהתמעט ואין לו קיום אז אין חשש חיתוי והנה הביהו"ל בסימן רנ"ג נסתפק האם ההתר בקש וגבבא הוא רק לאחר שהוא הוסק והותר החום של התנור או גם תוכ"ד שהוא דולק עדיין אין חשש שיבוא לחתות ונשאר בצ"ע ולכאורה זהו תלוי במחלוקת הראשונים בגדר קש וגבבא.

וכן יש לעיין בהלכות גרוף וקטום האם לשים פח על הכיריים מהני שיחשב גרוף וקטום ויש לתלות זה במחלוקת הראשונים דלדעת רש"י דיסוד האיסור הוא מיעוט ההבל כאן אינו דועך והולך ואין זה מהני אמנם אם יסודו הוא היכר או היסח הדעת מהני נתינת הפח על הכיריים. וכן פלטה יש לעיין האם היא בכלל הגזירה דהרי אין חשש חיתוי כלל או דמכל מקום גזרו על אש שאינה גרופה וקטומה וכאן יש לדון דכיוון שאינו יכול להגיע לגוף החימום נחשב כמו גרוף וקטום. והנה לדעת רש"י כנ"ל לא שייך להחשיבו כגרוף וקטום אמנם לדעת הראשונים דהוא מדין היכר או שמסיח דעת יש לדון דכאן זהו הצורה של הכלי בישול והיכן יש כאן מעשה של היסח הדעת או דלמא כיוון דאין הדרך לבשל בזה אז בזה עצמו ששם את זה בכלי שמיוחד לשבת זהו עצמו ההיסח הדעת. ונחלקו בזה האחרונים. החזון איש חידש שנאסר ועיין בזה במשנב מהדורת דירשו.

מצינו ג' שיטות בראשונים בדין גריפת הגחלים דהרמב"ם והרמב"ן וחבל ראשונים הבינו דצריך לגרוף את כל הגחלים אלא דתנור עדיין נאסר דאי אפשר שלא ישאר עדיין ניצוצות ובתנור עדיין דעתו עליהם אמנם הבעל המאור סבר דמספיק לגרוף את הגחלים לצד אחד ולהעמיד את הקדירה במקום שפנוי מגחלים.

בדעת רש"י כתב הריטב"א שלא צריך לגרוף את כל הגחלים אלא את הגחלים הבוערות. והדיוק הוא מלשון גחלים. וכן ביאר הראש יוסף מדעת עצמו. אמנם האפר והגחלים העוממות יכולים להישאר אמנם קטימה הביאו מהירושלמי דאינו צריך לעשות קטימה בכל הגחלים ממש אלא דמספיק דנותן אפר עליהם מלמעלה וגם שם הרב אלישיב פירש שאין דין שיעשה כן כלפי כל הגחלים אלא כל שעושה מעשה נתינה על כלל הגחלים הרי זה נחשב מעשה קטימה.

בית שמאי אומרים נותנין עליה חמין אבל לא תבשיל עיין רש"י ומשמעות דבריו ששניהם איירי באופן שלא צריך לבשולי ובטעם האיסור לב"ש כתב רש"י ב' טעמים או משום דחיישנין לחתויי או משום דנתקיימה מחשבתו ומיחזי כמבשל. והנה לבית הלל צ"ל דאם איירי באינה גרופה וקטומה צ"ל דכיוון שהיא כבר כמבאב"ד אינו טרוד כל כך ולא יבוא לחתויי. והתוספות פליגי וביארו התוספות דסתם חמין ותבשיל הם כמאב"ד. והתוספות דנו האם זה גם כמבושל כל צרכו.

וכוונת התוספות היא ללמוד מכאן מהו השיעור שהותר להשהות לחכמים וכן להחזיר לכו"ע האם בעינן מבושל כל צרכו או כבר משיעור מאב"ד והכריח התוספות שאם סתם חמין ותבשיל הוא כבר כמאב"ד בהכרח שכבר משיעור זה יש התר. ולבית שמאי אין התר אפילו במבושל כל צרכו דהרי זה גם נכלל בחמין ותבשיל אלא שדנו התוספות דאפילו אם אין סתם חמין ותבשיל מבושל כל צרכו מכל מקום נאסר להחזיר לבית שמאי באופן זה .

והרשב"א ביאר לא כן דלבית שמאי זהו החילוק בין תבשיל לבין חמין שבזה יש בו תיקון ואסרו חמין לב"ש באינו מבושל כל צרכו. וכן דייק מרש"י ומכל מקום דעתו בדעת בית הלל דגם בפחות משיעור זה הותר בגרוף וקטום . וה"ה בחזרה דכיוון שהוא גרוף וקטום ליכא למיחש. אמנם בדברי התוספות מדויק קצת לא כן. דמשמע שהתוספות חיפשו מקור להתיר כמאב"ד וממילא על פחות שליכא מקור באמת לא יותר.