גרעיני תמרים בשבת וביו_ט
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ג' י' תמוז תשס"ז

**א**

א] שבת דכ"ט. אמר רב יהודה אמר רב מסיקין בכלים ואין מסיקין בשברי כלים דברי ר"י ור"ש מתיר מסיקין בתמרין אכלן אין מסיקין בגרעיניהן דברי ר"י ור"ש מתיר מסיקין באגוזים אכלן אין מסיקין בקליפותיהן דברי ר"י ור"ש מתיר וצריכא דאי אשמעינן קמייתא בההיא קאמר ר"י משום דמעיקרא כלי והשתא שבר כלי והו"ל נולד ואסור אבל תמרים דמעיקרא גרעינין והשתא גרעינין אימא שפיר דמי, ואי אשמעינן גרעינין הוה אמינא דמעיקרא מכסיין והשתא מיגליין אבל קליפי אגוזין דמעיקרא מיגלו והשתא מיגלו אימא שפיר דמי צריכא, והא דרב לאו בפירוש איתמר אלא מכללא איתמר וכו'.

ובתוד"ה והא דרב כתבו, ז"ל, הא פשיטא דרב אסר נולד כר"י מכרכי דזוזי, אלא מייתי ראי' דאף בגרעינין דאיכא למימר מעיקרא גרעינין והשתא גרעינין אסר ר' יהודה וכו', עכ"ל.

וכ"ה בחי' הריטב"א שם, בהא דבעי קיבלה מיני' או לא קיבלה מיני', ז"ל, י"ל דאנן הא הוא דמספקא לן אם קבלה מיניה שיהו גרעיני תמרים חשובים נולד לר"י, אבל ודאי פשיטא לן דרב כר"י ס"ל, עכ"ל, אך בהמש"ד פירש בע"א, עיי"ש.

ובחי' הגרע"א לקמן דקמ"ג. הק', דהיאך אמרינן דהא דרב לאו בפירוש איתמר אלא מכללא איתמר, הרי מוכח כן ממתני' דהתם דתנן בעצמות וקליפין דלב"ש מעביר את הטבלא כולה ומנערה, ומוכח דלר"י אפי' גרעינין הוי מוקצה ונולד, וכיון דמהא דאין מסיקין בשברי כלים ידעינן דרב ס"ל כר"י, ממילא ידעינן דגם בגרעינים אסור, ומה בעינן לראי' מכללא דס"ל לרב הכי,[[1]](#footnote-2) עיי"ש מש"כ בזה, וכתב לישב עפי"ז קו' התוס' בד"ה והא דרב.

ב] אמנם הנה ז"ל הרמב"ן במלחמות ביצה דכ"א:, וה"פ דשמעתין דהני סופלי דחיותא וכו' מן הנולדים ביו"ט קא בע מיני' כגון תמרים שאכלן, והכי בעא מיני' בשלמא לר"ע דאמר נפש בהמה במשמע כיון שהתמרים מוכנים למאכל אדם מערב יו"ט מוכן לאדם מוכן לכלבים, שהרי מוכנין הן לצורך אוכ"נ וצורך נפש בהמה צורך אוכ"נ הוא והרי הוא כאילו הכינן אף לכלבים שהרי דבר זה הוכן סתם לאוכ"נ והראוי בו לאדם לאדם והראוי ממנו לבהמה אף לבהמה, אלא לריה"ג דאמר אין במשמע נפש בהמה, הראוי בו לאדם מוכן ושאינו ראוי אלא לכלבים אינו בכלל הכנה, שזה מוכן לאוכ"נ וזה אינו אוכ"נ והיכי מטלטלינן להו, ומפרקינן הואיל וחזו להסקה, שכיון שהוכנו לצורך אדם מוכנין הם אף להסקה שאף היא צורך אוכ"נ, ולא ס"ל לרב יוסף למיסר בהסקה משום דמעיקרא מכסו והשתא מגלו, אלא ס"ל כיון דמעיקרא גרעינין והשתא גרעינין שרי, ובפרק במה מדליקין נמי לא איפשיטא בגמ' רב אי קיבלה או לא קיבלה, ואע"ג דפשיטא לן דרב סבר במוקצה כר' יהודה וכו', ולפי פירושינו יש ראי' גמורה שהלכה כריה"ג ממתני' דקליפין ועצמות דהוי מוקצה לאדם, דאילו לר"ע מוכנין הן לאוכ"נ ואף בהמה בכלל כמ"ש, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן, דהגם דס"ל לרב יוסף דגרעיני תמרים ל"ה נולד משום דמעיקרא גרעינין והשתא גרעינין, מ"מ לא שרו אלא מכח הא דחזו להסקה, ומשום דכיון שהוכנו לצורך אדם מוכנין הן אף להסקה שאף היא צורך אוכ"נ, אך אי ל"ה חזו אלא לבהמה אשר אי"ז בכלל ההכנה לאוכ"נ, הוו אסירי, ומה"ט אמרו בסוגיא שם דבשבת אסור לטלטלן משום דבשבת לא חזו אלא לבהמה.

ופשוט שהטעם בזה הוא, לפמש"א בחולין די"ד. דהא דאסר ר"י בהמה שנתנבלה, הוא משום דלא איתכן מאתמול, ומפרשי' התם דהיינו משום דמעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לכלבים, ובפשוטו אי"ז משום דחשיב כנולד, אלא היינו דכיון דכשקידש היום ל"ה מוכנת לכלבים אלא לאדם, ע"כ כשנתנבלה ובטלה ההכנה לאדם לא מצינו להתירה מכח הא שהיא ראוי' לכלבים, כיון שלא הוכנה לכך כשקידש היום.

ואשר ע"כ אף דס"ל לרב יוסף דגרעיני תמרים ל"ה נולד, מ"מ אם לא חזיין אלא לבהמה יש לאסרן משום מוקצה דהכנה, דמעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לכלבים.

וכ"ז הוא היכא דלא חזו אלא לבהמה, דל"ה זה בכלל ההכנה שהוכנו מעיקרא, שזה מוכן לאוכ"נ וזה אינו אוכ"נ, אך אם חזו אף להסקה שפיר יש להתירן, שכיון שהוכנו לצורך אדם מוכנין הם אף להסקה שאף היא צורך אוכ"נ, והאמנם כ"ז הוא משום דס"ל לרב יוסף דגרעינין ל"ה נולד, אך לפום סוגיא דילן דגרעינין הוו נולד, ה"ה אסורין אף שהן ראויין להסקה.

ג] ובאמת דיסוד ד' הרמב"ן מתבארים בסוגיא דחולין די"ד:, דאמר רב יוסף רבי יהודה דכלים היא, דתנן כל הכלים הניטלין בשבת שבריהן ניטלין וכו', ר"י אומר ובלבד שיהו עושין מעין מלאכתן וכו', מעין מלאכתן אין מעין מלאכה אחרת לא, אלמא כיון דלא איתכן מאתמול להך מלאכה אסירי הכא נמי כיון דלא איתכן מאתמול אסורה, א"ל אביי מי דמי התם מעיקרא כלי והשתא שבר כלי והו"ל נולד ואסור וכו'.

ובחי' הרשב"א שם כתב, ז"ל, מעין מלאכתן אין מעין מלאכה אחרת לא אלמא וכו' ה"נ כיון דלא איתכן מאתמול אסור, וא"ת אכתי מי דמי התם מעיקרא לא קיימו לכסות בהן את החבית ופי הפך ולא איתכן להאי מלאכה עד השתא, אבל בהמה מעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לאדם כדדחי אביי לעיל, ותירץ רבינו ז"ל נ"ר דהכי קא מדמי להו רב יוסף, עריבה זו מעיקרא מוכן לתשמיש אדם והשתא נמי מוכן לתשמיש אדם ואפ"ה כיון דלא איתכן ממש מע"ש להאי מלאכה אסורה, וכ"ש בבהמה דלא איתכן כלל לאכילה מאתמול כלומר שלא היתה מתוקנת לכך שהם לנו לאסרה כיון שנתחדש בה ענין המתקן אותה עכשיו למה שלא היתה מתוקנת מערב שבת, עכ"ל.

ובשטמ"ק בחולין שם פירש בשם הראב"ד בע"א, והבאנו דבריו להלן סקי"ד, ואזיל הראב"ד לטעמי' דמפרש דאף הא דאסרינן משום דלא איתכן להכי הוא משום נולד, אך הרשב"א ס"ל דהא דאסרינן משום דלא איתכן להכי הוא משום דעתה אינה מוכנת למה שהיתה מוכנת בתחילת השבת, ולדבר זה שהיא עומדת עכשיו לא היתה מוכנת בתחילת השבת, וכנ"ל, וע"כ לטעמי' אאל"פ כלל כפי' הראב"ד, וכמש"נ להלן שם.

והנה בגמ' שם מסקינן דהא דאסר ר"י בשברי כלים אי"ז משום מוקצה דהכנה, אלא הוא משום דהוי נולד, והטעם בזה הוא כמו שפירש רבינו יונה דכיון דמעיקרא מוכן לתשמיש אדם והשתא מוכן לתשמיש אדם לי"ב משום מוקצה דהכנה, ואין לאסרו אלא משום נולד, וזה כיסוד ד' הרמב"ן דאין לאסור משום מוקצה דהכנה אלא היכא דמעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לכלבים, אך היכא דמעיקרא מוכן לאכילת אדם והשתא מוכן להסקה, לי"ב משום מוקצה דהכנה.

והנה אמנם להלן סקי"ב נתבאר דהא דס"ל להרמב"ן דכה"ג לי"ב משום מוקצה דהכנה, אינו מחד טעמא עם ד' רבינו יונה, עיי"ש, אך עכ"פ גם לד' הרמב"ן מה"ט הוא דבשברי כלים לי"ב משום מוקצה דהכנה, משום דרק היכא דמעיקרא מוכן לאכילת אדם והשתא מוכן לכלבים הוא דאי"ב משום מוקצה דהכנה.

ד] ולפ"ז מיושב היטב קו' הגרע"א, דלא מצינו כלל ללמוד מהא דאסרי ב"ש לטלטל עצמות וקליפין בשבת, דגרעינין חשיבי נולד, שהרי התם איירי בשבת, ובשבת אסור לטלטל גרעינין אף אם ל"ה נולד, משום מוקצה דהכנה, כיון דלא חזו אלא לבהמה ומעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לכלבים, וכאשר כ"ה מפורש בסוגיא דביצה לפי' הרמב"ן, דהגם דס"ל לרב יוסף דגרעינין ל"ה נולד, מ"מ אסור לטלטלן בשבת, אך נידון הגמ' בסוגיין הוא ביו"ט, דחזו הגרעינין להסקה, ולי"ב משום מוקצה דהכנה, שכיון שהוכנו לצורך אדם מוכנין הם אף להסקה שאף היא צורך אוכ"נ, ואין לאסרן אלא אי חשיבי נולד, וז"ב.

ה] וכמדומה שהדברים מפורשים כן בד' רש"י בסוגיין, בהא דבעינן אם קיבלה מיני' או לא קיבלה מיני', ומייתי מהא דכי אתא רב לבבל אכל תמרי ושדא קשייתא לחיותא, מאי לאו בפרסייתא ולא קיבלה, ופירש"י אכל תמרי ביום טוב, עכ"ל.

וצ"ב דמנלי' לרש"י דהך עובדא הויא ביו"ט, דילמא הויא בשבת, והגם דלעיל מינה אמרו דאמר לי' ר' חייא כנגדו ביו"ט אסור, התם שפיר נקט יו"ט, דקאי אהא דשדא קשייתא לבוכיא, וע"כ אין לדון בזה אלא ביו"ט, דבשבת בלא"ה אסור להשליך גרעינין לכירה, אך הכא דשדא קשייתא לחיותא, הרי שפיר יל"פ דהי' זה בשבת, ומנלי' לרש"י דהי' זה ביו"ט.

ונ' מד' רש"י כמש"נ עפי"ד הרמב"ן, דכל המו"מ בסוגיין אם גרעינין אסירי, הוא רק ביו"ט דחזו להסקה ולי"ב משום מוקצה דהכנה, ואין לאסרן אלא אי חשיבי נולד, אך בשבת ודאי אסירי, כיון דלא חזו אלא לבהמה ואית בהו משום מוקצה דהכנה, וע"כ בע"כ דהך עובדא דרב שדא קשייתא לחיותא הויא ביו"ט, דאי הוי הך עובדא בשבת, א"כ היכי בעי למימר דהיו תמרי פרסייתא ולא קיבלה מיני', הרי הגם דלא קיבלה מיני' דחשיבי נולד, מ"מ אסור לטלטלן משום מוקצה דהכנה, ובע"כ דהך עובדא הויא ביו"ט דחזו להסקה, ואין לאסרן אלא אי חשיבי נולד, וז"ב.[[2]](#footnote-3)

ו] ובאמת הוא מוכח כן מיני' ובי', שהרי מבו' בסוגיין דאין לאסור גרעיני תמרים אלא משום דהוו נולד ובזה הוא שדנו בסוגיין אי חשיבי כנולד, ותיקשי דאף אי ל"ה נולד, מ"מ מ"ט לא אסירי משום מוקצה דהכנה דומיא דבהמה שנתנבלה, ובע"כ דכיון דחזו להסקה לי"ב משום מוקצה דהכנה, שכיון שהוכנו לצורך אדם מוכנין הם אף להסקה שאף היא צורך אוכ"נ, וכמש"כ הרמב"ן, וע"כ אין לאסרן אא"כ חשיבי כנולד.

וצ"ב ד' הגרע"א שהק' דמ"ט לא פשיט ממתני' דלקמן, ולא חילק בין היכא דחזו להסקה להיכא דלא חזו אלא לבהמה, וקשיא דא"כ מ"ט לא אסרו בזה אלא משום נולד, ול"ה כבהמה שנתנבלה דאסורה משום מוקצה דהכנה.

ז] ובפשוטו צ"ל בביאור ד' הגרע"א, דס"ל דכיון שכשקידש היום דעתו לאכול התמרים ולהסיר הגרעינים, ע"כ לי"ב משום מוקצה דהכנה, ול"ד לבהמה שמתה שאין דעתו להמיתה וגם אי"ז בידו.

ומה שהוכרח הגרע"א לכך, הוא משום שנקט דאף היכא דמעיקרא הי' עומד לאכילת אדם והשתא עומד להסקה אי"ב משום מוקצה דהכנה, וכאשר כ"ה להדיא בחי' הגרע"א בביצה דכ"ז:, עיי"ש שכתב דחלה שנטמאת לא חזיא להסקה ולכלבים, דביה"ש הי' מוכן לאדם ואסור משום מוקצה, וע' בחי' הרא"ה שם והבאנו דבריו להלן?, וע"כ מהא דלא אסרו בסוגיין בגרעינין אלא משום נולד, יש ללמוד דלי"ב משום מוקצה דהכנה, ומשום דמעיקרא הי' דעתו לאכול התמרים ולהסיר הגרעינין.

ואשר ע"כ זהו שהק' הגרע"א דממתני' לקמן דקמ"ג. דאסור לטלטל עצמות וקליפין יש ללמוד דחשיבי כנולד, דאי ל"ה חשיבי כנולד ל"ה אסירי משום מוקצה דהכנה, כיון שמעיקרא הי' דעתו לכך, וכנ"ל.

ח] אמנם הנה שו"ר בחי' הגרע"א ריש ביצה, ז"ל, וי"ל דלר"י דאית לי' מוקצה, גם בעומדת לאכילה אחרי שאסרו חז"ל להביצה משום משקין שזבו לענין אכילה, ממילא אין שם אוכל עלי', ואסורה ממילא גם לשאר תשמישים דחזו להו כגון לכסות ולסמוך בה כרעי המיטה משום מוקצה, כיון דביה"ש בעוד שהביצה בתרנגולת שם אוכל עלי', וכשנולד ונאסר באכילה פקע שם אוכל ממנה, והוי כמו דאין מסיקין בגרעיני תמרה אף דחזי להסקה, משום דכל תשמישי' לגבי אכילה הוי כמו חזיא לכלבים, וכמו דאמרי' בנתנבלה ביו"ט דמוכן לאדם ל"ה מוכן לכלבים, ה"נ מוכן לאכילה אינו מוכן לשאר תשמישין, עכ"ל.

ומבו' בד' הגרע"א דמפרש דהא דאין מסיקין בגרעיני תמרה, והא דבהמה שנתנבלה ביו"ט אסירא, הוי חד דינא.

והנה הרי הא דגרעיני תמרה אסירי מבו' בסוגיין דהוא משום דחשיבי נולד, וזהו שדנו אי חשיבי נולד אף דמעיקרא גרעינין והשתא גרעינין, ולפ"ז הרי ממה שדימה הגרע"א לזה הא דבהמה שנתנבלה ביו"ט אסירא, נראה שפירש דהא דבהמה שנתנבלה אסירא משום דמעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לכלבים, הוא משום דהויא נולד, וזה כדעת הראב"ד והרי"ד והריא"ז, ונת' בזה להלן סקי"ג.

ולפ"ז פשוט דמה"ט הוא שהק' הגרע"א דליפשוט מהא דתנן דאסור לטלטל בשבת עצמות וקליפין, דגרעינין חשיבי נולד, שהרי לדעתו אין לפרש כמש"נ עפי"ד הרמב"ן דהא דאסור לטלטל עצמות וקליפין הגם דל"ה נולד הוא משום דמעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לכלבים, שהרי ס"ל דליכא כלל מוקצה בפנ"ע דהכנה, והא דבהמה שנתנבלה ביו"ט אסורה מכח הא דמעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לכלבים, הוא משום דהויא נולד, ואשר ע"כ מהא דאסור לטלטל בשבת עצמות וקליפין יש ללמוד דחשיבי כנולד, וז"פ.

אך בעיקר ד' הגרע"א צ"ע ממה שנקט בביצה דכ"ז: דחלה שנטמאת אסורה משום דמעיקרא קיימא לאדם והשתא קיימא להסקה, ואם כל הא דאסרינן היכא דמעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לבהמה הוא משום נולד, לכאו' לא הי' לנו לאסור בחלה שנטמאת, שהרי לא נשתנה גופה כלל, ולא חשיבא כנולד, וכמבו' כן בסוגיין דלא חשיב נולד אלא היכא שנשתנה גופו, דמה"ט בעי למימר דגרעינין וקליפין לא חשיבי כנולד, אך אולי הא דמסיק דאף קליפין הוו נולד, הוא משום שאף היכא שלא נשתנה גופו כלל, מ"מ כיון שנשתנה הכנתו חשיב כנולד, וכ"כ הגר"ז בקו"א סימן תצ"ז סק"ו.

וי"ל בזה, דמה שדנו בסוגיין דגרעינין וקליפין ל"ה נולד משום שלא נשתנה החפצא, הוא רק משום שהגרעינין והקליפין עצמן עומדין לכך שאחר אכילת הפרי יהיו להסקה, וע"כ אם אינם משתנים חשבינן דמעיקרא היו עומדין להסקה, ומשא"כ בחלה שנטמאת שלא היתה עומדת מעיקרא להסקה, חשיבא כנולד אף שלא נשתנה גופה, אך לא מ' כן בסוגיין, דמ' דגם הא דשברי כלים חשיבי נולד, הוא רק משום דמעיקרא כלי והשתא שבר כלי ונשתנה החפצא, וכ"ה בחולין די"ד:, ועמש"נ להלן סקי"ד בדעת הראב"ד ודעימי', דהגם דס"ל דהא דבהמה שנתנבלה ביו"ט אסורה הוא משום נולד, מ"מ איכא תרי גווני נולד.

שו"ר הדברים מפורשים כן בחי' הרא"ה ביצה דכ"א:, ז"ל, משום דמעיקרא מיכסו והו"ל טפלים לאוכל, וחשיב הכל לאדם, והשתא מיגלו, וליהוו כנולד, דאישתנו וקיימי לבהמה ומעיקרא קיימי לאדם, עכ"ל.

ומשמעות ד' הרא"ה דאין לאסור בכה"ג רק משום נולד, ולא משום מוקצה דהכנה, ויל"פ טעמו בתרי גווני, או דס"ל כדעת הראב"ד ודעימי' (שהבאנו להלן סקי"ג) דאף הא דבהמה שנתנבלה ביו"ט אסורה הוא משום נולד, או דס"ל דאין לאסור בגרעיני תמרים משום מוקצה דהכנה כיון שדעתו לאכול התמרים ולהסיר הגרעינין והוי זה בידו, וכמש"נ לעיל סק"ז.

?שו"ר עוד בחי' הרא"ה בביצה דכ"ז: בדין חלה שנטמאת, ז"ל, פי' דחלה גופה מעיקרא לאכילה והשתא להסקה, ול"ד לסופלי דתמרי דשרינן משום דחזו להסקה וחשבי' מעיקרא לאדם והשתא לאדם, אבל הכא היא גופה חזיא לאכילה גופה וכי נטמאת אישתני דינה דמעיקרא לאכילה והשתא להסקה, עכ"ל, וצ"ב, וע' עוד בדבריו בדכ"א: דצ"ב, דכיון שכתב דאביי ורב יוסף ס"ל כר"ש דלי"ל מוקצה ונולד, א"כ מאי קשיא לי' תו היאך מהני חזי להסקה הרי הוי זה נולד, והוצרך לפרש דרב יוסף פליג על רב, וס"ל דכיון דמעיקרא להסקה והשתא להסקה ל"ה נולד, הרי גם אם מודה רב יוסף דהוי זה נולד, הרי ס"ל כר"ש דנולד מותר, וצ"ע עוד בזה.?

**ב**

ט] וע"פ ד' הרמב"ן, זכינו לישב ד' התוס' לקמן דמ"ה: ד"ה הבמ"ע, ז"ל, פירש הר"ר יוסף דלא נקט אפרוח חי משום דחי חזי לשתק בו תינוק כשבוכה, ואין נראה וכו', ועוד אי מחיים שרי אמאי קאמר בסמוך דמודה ר"ש בבע"ח שמתו שאסורין, עכ"ל.

ובשו"ת בית מאיר סימן ל"ז הביא משה"ק הגרע"א ז"ל, ז"ל, ואעורר עוד שנתקשיתי כעת בד' תוס' וכו' ועוד אי מחיים שרי וכו', ואיני מבין דהא ביו"ט בודאי בעלי חיים אינן מוקצה ולאחר שמתו גרע דלא חזי לדמעיקרא, א"כ ה"נ מה מהני דחזי לשתק בו תינוק, הא עכשיו שמת פקע זה, עכ"ל, ועיי"ש בד' הבית מאיר מש"כ לישב בזה, ועי' גם בשו"ת חת"ס או"ח סימן ס"ה מש"כ בזה, וכמדומה דדבריו מיוסדים על מה שנקט דהא דבהמה שנתנבלה אסורה הוא משום דהויא נולד, עיי"ש.

י] ולפ"ד הרמב"ן נ' די"ל ד' התוס', דהנה בד' הרמב"ן מבו' דהא דבגרעינין דחזו להסקה ליכא משום מוקצה דהכנה, אין הטעם משום הא דמעיקרא קיימי לאדם והשתא קיימי לאדם, אלא הטעם בזה הוא משום דאף הסקה צורך אוכ"נ היא.

והטעם בזה הוא משום דעיקר ההכנה באוכלין הויא לאכילה, וע"כ רק משום דהסקה הוי לצורך אוכ"נ, הוא דהויא בכלל ההכנה דמעיקרא.

וטפי מזה יש ללמוד מד' הרמב"ן, דהנה במש"כ הרמב"ן, דלריה"ג דאכילת בהמה הויא אוכ"נ, הוי בכלל הכנתו אף לבהמה, צ"ב, דהגם דאף אכילת בהמה חשיבא אוכ"נ, מ"מ מ"ט הוי זה בכלל הכנתו, הרי הכנתו הויא "לאדם", ואכילת בהמה אינה תשמיש אדם, ומה מהני הא דהויא בכלל אוכ"נ.

ונ' ללמוד מזה, דהא דהיכא דמעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לכלבים אי"ב משום מוקצה דהכנה, לאו היינו משום דאין הכנת בהמה בכלל הכנת אדם, דלעולם אין ההכנה כלל "לאדם", אלא הויא ההכנה לאכילה, וכנ"ל, והא דאין אכילת כלבים בכלל הכנתו, הוא משום דהכנתו הויא לאוכ"נ, ואכילת בהמה לאו בכלל אוכ"נ היא, וכדחזי' דכל הא דהסקה הויא בכלל הכנתו, הוא משום דהיא צורך אוכ"נ, אך אלמלי כן לא הויא בכלל הכנתו, (הגם דהויא תשמיש אדם), וה"נ הא דאכילת בהמה אינה בכלל הכנתו, אי"ז משום דאין הכנת בהמה בכלל הכנת אדם, אלא הוא משום שאי"ז אוכ"נ, ואשר ע"כ לר"ע דאכילת בהמה הויא אוכ"נ, הוי בכלל הכנתו אף לאכילת בהמה, וז"ב.

יא] ומעתה נ', דכל הא דהיכא דמעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לבהמה אי"ב משום מוקצה דהכנה, הוא רק היכא שמעיקרא מוכן לאכילת אדם והשתא מוכן לבהמה, אך היכא שמעיקר מוכן לתשמיש אדם והשתא מוכן לבהמה, לי"ב כלל משום מוקצה דהכנה, דרק היכא דהויא ההכנה מעיקרא לאכילת אדם, הוא דאין אכילת בהמה בכלל הכנה זו, משום דאכילת בהמה לא חשיבא אוכל נפש, אך משא"כ היכא דהויא האכילה מעיקרא לתשמיש, שפיר הויא אכילת בהמה בכלל הכנה זו, דמעיקרא הי' מוכן לתשמיש והשתא הוא מוכן לתשמיש.

והגם דמעיקרא הי' מוכן לתשמיש אדם והשתא הוא מוכן לתשמיש בהמה, מ"מ שפיר הוי תשמיש בהמה בכלל ההכנה, וכמש"נ מד' הרמב"ן דאין ההכנה מתייחדת כלל לאדם, וכל הא דאין אכילת בהמה בכלל הכנתו לאכילת אדם, הוא משום דאכילת בהמה ל"ה אוכ"נ, אך למ"ד דהויא אוכ"נ הויא בכלל הכנתו, הגם דהכנתו הויא לאדם, ויתכן עוד, דבאמת אף אכילת הבהמה הויא צורך האדם, וע"כ הויא בכלל תשמיש אדם, ורק בבהמה שנתנבלה שהיתה מוכנת מעיקרא לאוכ"נ, הוא דאין אכילת בהמה בכלל הכנה זו.

ואשר זהו שהקשו התוס', דאם אפרוח חי חזי לשתק בו תינוק, והוא מוכן בחייו לתשמיש אדם, לא הי' לנו לאסרו כשמת, דאין לאסרו משום מוקצה דהכנה, שהרי מעיקרא הי' מוכן לתשמיש, ובכלל הכנה זו נכלל גם אכילת בהמה, וכמש"נ, ומיושבים היטב ד' התוס' בעזה"י.

יב] והנה אמנם בחי' הרשב"א חולין די"ד: פירש בשם רבינו יונה, דהא דמדמי' שברי כלים לנבילה, ומכח זה מסקינן דאין שברי כלים אסורין משום מוקצה דהכנה אלא משום נולד, הוא משום דעריבה זו מעיקרא מוכן לתשמיש אדם והשתא נמי מוכן לתשמיש אדם, עכ"ל, ומשמעות הדברים דרק משום דהשתא מוכן לתשמיש אדם הוא דלי"ב משום מוקצה דהכנה, אך אילו ל"ה חזו השתא אלא לתשמיש בהמה, הוו אסירי משום מוקצה דהכנה, והיינו משום דמפרש דהא דנבילה אסורה משום מוקצה דהכנה, הוא משום דמעיקרא מוכן "לאדם" והשתא מוכן לכלבים, וע"כ ה"נ אם הוי מעיקרא מוכן לתשמיש אדם והשתא מוכן לתשמיש בהמה, יש לאסור משום מוקצה דהכנה.

ונ' דכ"ה דעת הר"ר יוסף, ואשר ע"כ ס"ל דהגם דאפרוח חי חזי לשתק בו תינוק, מ"מ כל שמת ה"ה אסור משום מוקצה דהכנה, דמעיקרא הי' מוכן לתשמיש אדם והשתא הוא מוכן לתשמיש בהמה, דאין תשמיש בהמה בכלל הכנתו דמעיקרא שהיתה לתשמיש אדם.

אך לדעת הרמב"ן נ', דאף אילו ל"ה חזו השברי כלים אלא לתשמיש בהמה, נמי ל"ה אסירי משום מוקצה דהכנה, דרק נבילה אסירא משום מוקצה דהכנה, משום שהיתה מוכנת מעיקרא לאוכ"נ והשתא מוכנת לכלבים, אך כלים שלא היו מוכנים מעיקרא לאוכ"נ אלא היו מוכנים לתשמיש אדם, הרי דאף אם השתא אינם מוכנים אלא לתשמיש בהמה, לי"ב משום מוקצה דהכנה, ונ' שכ"ה גם דעת התוס', ומה"ט הוא הקשו ע"ד הר"ר יוסף, וכמש"נ.

**ג**

יג] נתבאר לעיל ענף א' בישוב קו' הגרע"א, דהא דלא מצינו ללמוד מהא דאסרי ב"ש לטלטל עצמות וקליפין בשבת, דגרעינין חשיבי נולד, הוא משום דהתם איירי בשבת, ובשבת אסור לטלטל גרעינין אף אם ל"ה נולד, משום מוקצה דהכנה, כיון דלא חזו אלא לבהמה ומעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לכלבים, דומיא דהא דבהמה שנתנבלה ביו"ט דאסירא, אשר הוא משום מוקצה דהכנה, אך נידון הגמ' בסוגיין הוא ביו"ט, דחזו הגרעינין להסקה, ולי"ב משום מוקצה דהכנה, ואין לאסרן אלא אי חשיבי נולד.

והנה בפשוטו כ"ז ניחא אי נימא דהא דבהמה שנתנבלה ביו"ט אסורה, הוא משום מוקצה דהכנה, אך הנה דעת כמה מן הראשונים דהא דבהמה שנתנבלה ביו"ט אסירא הוא משום דחשיבא נולד, דכ"ה בשטמ"ק חולין די"ד. בשם הראב"ד, וכ"ה בתורי"ד בסוגיין ובביצה דכ"א:, וכ"ה בפסקי רי"ד ובפסקי ריא"ז בכ"ד, וכן משמע בד' בעה"ע הל' יו"ט מחלוקת א', ז"ל, ודווקא כגון שנשברה ביו"ט שנולדה מן המוקצה, דומיא דביצת תרנגולת העומדת לגדל ביצים, וכגון נבילה דמעיקרא מוכן לאדם והשתא מוכן לכלבים וכו', ולא החמיר ר' יהודה אלא בנולד ובמוקצה מחמת איסור, עכ"ל.

ולכאו' לפי דבריהם שפיר יש ללמוד מהא דאסרו ב"ש לטלטל עצמות וקליפין בשבת, דאף עצמות וקליפין חשיבי נולד, דאין לומר דהגם דלא חשיבי נולד מ"מ אסירי משום מוקצה דהכנה, שהרי לדעתם לא מצינו כלל מוקצה דהכנה, ואף הא דבהמה שנתנבלה ביו"ט אסורה הוא משום נולד, וכבר נת' לעיל סק"ח דמה"ט הוא שהק' הגרע"א כן, משום דס"ל דאף הא דבהמה שנתנבלה אסירא הוא משום נולד.

יד] ובפשוטו י"ל בזה, דהנה בחולין די"ד: אמר רב יוסף רבי יהודה דכלים היא, דתנן כל הכלים הניטלין בשבת שבריהן ניטלין וכו', ר"י אומר ובלבד שיהו עושין מעין מלאכתן וכו', מעין מלאכתן אין מעין מלאכה אחרת לא, אלמא כיון דלא איתכן מאתמול להך מלאכה אסירי הכא נמי כיון דלא איתכן מאתמול אסורה, א"ל אביי מי דמי התם מעיקרא כלי והשתא שבר כלי והו"ל נולד ואסור וכו'.

ומשמעות הל' היא, דרק לפ"מ דמשני אביי דטעם האיסור הוא משום דמעיקרא כלי והשתא שבר כלי, הוא דהוי האיסור משום נולד, אך לפ"מ דס"ד דהאיסור הוא משום דלא איתכן מאתמול להך מלאכה, אין האיסור משום נולד, וזה דלא כדעת הראב"ד ודעימי' דאף הא דאסרינן היכא דלא איתכן להכי הוא משום דהוי נולד.

אך בפשוטו נ' בזה, דהגם דהא דאסרינן היכא דלא איתכן להכי הוא משום דהוי נולד, והא דאסרינן היכא דמעיקרא כלי והשתא שבר כלי הוא משום דהוי נולד, מ"מ הא דחשיבי כנולד הוא מתרי טעמי, דהא דהיכא דלא איתכן להכי חשיב כנולד, הוא משום שנשתנה יעודו ממה שהי' עומד לו מתחילה, וע"כ הוי כדבר חדש וחשיב כנולד, ומשא"כ הא דהיכא דמעיקרא כלי והשתא שבר כלי הוי נולד, אי"ז משום שנשתנה יעודו, אלא הוא משום שנשתנית החפצא ממה שהיתה מעיקרא, וע"כ הויא כדבר חדש וחשיבא כנולד.

וזהו השו"ט בסוגיא דחולין שם, דאם הא דשברי כלי חשיבי כנולד הוא משום דלא איתכן להכי, א"כ מה"ט גם בהמה שנשחטה בשבת הוי חשיבא כנולד, אך אם הא דשברי כלי חשיבי כנולד הוא משום שינוי החפצא דמעיקרא כלי והשתא שבר כלי, ע"כ בהמה שנשחטה דמעיקרא אוכל והשתא אוכל לא חשיבא כנולד.

ומצינו הדברים מבוארים בשטמ"ק בחולין די"ד: בשם הראב"ד, ז"ל, מעין מלאכתן אין מעין מלאכה אחרת לא, דהואיל ואין עושין מעין מלאכתן נולד בהן דבר חידוש שאתמול היו ראויין למלאכתן עריבה לתת לתוכה מקפה וראוי' נמי לכסות בה חבית, וכשנשברה נולד בה חידוש שאינה ראוי' כל עיקר למלאכה הראשונה, אע"פ שהשני' נותרה בה שראוי' לכסות בה חבית, ה"נ גבי בהמה מאתמול היתה ראוי' למלאכה ולאכילה, נשחטה אינה ראוי' למלאכה כל עיקר אלא לאכילה, עכ"ל.

והיינו דהגם דכבר מעיקרא ידעינן דהא דשברי כלים אסורין הוא משום נולד, ואזיל הראב"ד לטעמי' דאף הא דבהמה שנתנבלה אסורה הוא משום נולד, מ"מ ס"ד דהא דחשיבי נולד, אי"ז משום שינוי החפצא, אלא משום שנולד בהן חידוש שאין ראויין כל עיקר למלאכה הראשונה, ומה"ט בדין דגם בהמה שנשחטה חשיבא נולד, כיון שנולד בה חידוש שאינה ראוי' למלאכה, וע"ז משני דהא דשברי כלים חשיבי נולד אי"ז כלל משום שנולד בהן חידוש שאינן ראויין למלאכה הראשונה, אלא הוא משום שינוי החפצא דמעיקרא כלי והשתא שבר כלי, וה"ט ל"ש בבהמה שנשחטה דמעיקרא אוכל והשתא אוכל.

ופשוט דכל פי' הראב"ד שייך לטעמי' דאף הא דאסרינן משום דלא איתכן להכי הוא משום נולד, דלדעת ש"ר דהא דאסרינן היכא דלא איתכן להכי הוא משום מוקצה דהכנה, והיינו משום שלדבר זה שהוא עומד עתה לא הי' מוכן בתחילת השבת, הרי אין טעם כלל לאסור מכח הא דמעיקרא הי' מוכן לדבר נוסף ועתה אינו מוכן אלא לדבר זה, שהרי מ"מ אף לדבר זה הי' מוכן בתחילת השבת, ורק להראב"ד לטעמי' דהוא משום נולד, שפיר י"ל דכל שנולד בה דבר חידוש שאינה ראוי' למה שהיתה עומדת בתחילת השבת, חשיבא נולד, וז"פ.

טו] ולפ"ז מתישבת שפיר קו' הגרע"א גם לפ"ד הראב"ד ודעימי', והיינו משום דגם אי נימא דגרעינין לא חשיבי נולד משום דמעיקרא גרעינין והשתא גרעינין, כ"ז הוא היכא שלא נשתנה יעודן ממה שהיו עומדין לו מתחילה, ואך שבאנו לחשבן כנולד משום שינוי החפצא, ובזה הוא דאמרי' דמעיקרא גרעינין והשתא גרעינין ול"ה כנולד, אך משא"כ היכא שנשתנה יעודן ממה שהיו עומדין לו מתחילה, הרי שמכח זה יש לחשבן כנולד, הגם דמעיקרא גרעינין והשתא גרעינין.

ולפ"ז נמצא, דמה שדנו בסוגיין אי חשיבי גרעינין כנולד כיון דמעיקרא גרעינין והשתא גרעינין, הוא רק משום דחשיב שלא נשתנה יעודן ממה שהיו עומדין לו מתחילה, דמעיקרא הוו קיימי לאוכ"נ, והשתא נמי קיימי להסקה שהיא צורך אוכ"נ, וע"כ אין לחשבן כנולד אא"כ חשיב שנשתנה החפצא, ובזה הוא שדנו אי חשיב כשינוי החפצא כיון דמעיקרא גרעינין והשתא גרעינין.

ואשר ע"כ ל"ה מצי לאתויי מהא דאסרי ב"ש לטלטל עצמות וקליפין בשבת דגרעינין חשיבי נולד, דבשבת שפיר חשיבי כנולד משום שנשתנה יעודן ממה שהיו עומדין לו מתחילה, שמעיקרא היו עומדין לאוכ"נ והשתא הן עומדין לבהמה, וכל נידון סוגיין הוא ביו"ט דחזו השתא להסקה, ולא נשתנה יעודן ממה שהיו עומדין לו מתחילה, וכנ"ל, ואין לאסור אא"כ חשיב שנשתנה החפצא, וכמש"נ.

אך באמת יש לפקפק הרבה בזה, די"ל דאף אי נימא דכל שנשתנו מאדם לבהמה חשיבי נולד, מ"מ אין לנו לאסור גרעיני תמרים בשבת, דהגם דבשבת אסור להסיק בהן, מ"מ כיון שהן ראויין ועומדין להסיק בהן בחול, לא חשיבי כנולד, דשֵם נולד תלי במה שהן עומדין לו, ולא במה שהן ראויין בפועל בשבת, וצ"ע בזה.

טז] אמנם הנה התורי"ד בסוגיין כתב, ז"ל, הא דרב לא בפירוש אותמר אלא מכללא אתמר וכו', אלא ה"פ אמת ודאי דאשכחן בכמה דוכתי דרב כר"י ס"ל דאסר במוקצה, אבל מיהו איזהו חשוב מוקצה כל שהי' מוקצה כל ביה"ש כגון תורא דרדיא וכו' שהיו אסורין ועומדין מבין השמשות, אי נמי הנולד שלא הותר אלא עכשיו כגון עצים שנשרו מן הדקל ביו"ט או בהמה שנתנבלה בשבת, דביה"ש הוי מוקצה מחמת איסור ועכשיו נמי אסר להו ר' יהודה, אבל דבר שכל היום הי' מותרין כגון כלים ותמרים ואגוזים, ועכשיו כשנשברו הכלים ונאכלו הפירות אתה עושה השברים והגרעינין והקליפין נולד לר"י, לא נמצא זה בכל התלמוד שר"י יאסור אותם, ולהכי איצטריך רב הכא למימר דגם באלו פליג ר"י עם ר"ש ואסר, ואתא תלמודא השתא למימר דהא דרב דחשיב לכל הני נולד, לאו בפירוש איתמר אלא מכללא וכו', עכ"ל.

ומפורש בד' הרי"ד, דנידון הסוגיא הי' שמא לא אסר ר"י כלל בנולד, אלא היכא שהי' אסור בביה"ש, והיינו משום דבמתני' לא מצינו שאסר אלא בבהמה שנתנבלה בשבת, דבביה"ש היתה אסורה, אך י"ל דבהמה שנתנבלה ביו"ט שריא, ומתני' דביצה דכ"ז: שבהמה שנתנבלה ביו"ט אסורה, הרי מוקי לה זעירי התם בבהמת קדשים.

ולפ"ז הרי ודאי דלפום הס"ד דלא אסר ר"י בנולד בכה"ג שהי' מותר בביה"ש, אין לאסור בעצמות וקליפין משום נולד.

ולפ"ז קשיא כעין קו' הגרע"א, דהיאך ס"ד דלא אסר ר"י בנולד היכא שהי' מותר בביה"ש, הרי מצינו דאסרי ב"ש בעצמות וקליפין משום נולד, אף שהיו מותרין בביה"ש.

ובעכצ"ל לדעת הרי"ד, ע"ד מש"כ הגרע"א שם, דס"ד דרק ב"ש הוא דאסרי בכה"ג, ומה"ט גופא הוא דשרו ב"ה, משום שאין נולד אסור היכא שהי' מותר בביה"ש, אך לעולם ס"ל לב"ה כר' יהודה, וע"כ לא מצי למיפשט מהתם.

**ד**

יז] אמנם עיקר ד' הרי"ד צ"ע רב, דהיאך ס"ד דלא אסר ר' יהודה בשברי כלים משום נולד, כיון שהיו מותרין בביה"ש, הרי משנה ערוכה שנינו לקמן דקכ"ד:, כל הכלים הניטלין בשבת שבריהן ניטלין עמהן ובלבד שיהו עושין מעין מלאכה וכו', ר' יהודה אומר בלבד שיהו עושין מעין מלאכתן וכו', והרי להדיא דאסר ר"י בשברי כלים שאין עושין מעין מלאכתן, משום דהוו נולד.

ובפשוטו צ"ל בזה, דהנה בגמ' להלן שם אמרו, אמר ר"י אמר שמואל, מחלוקת שנשברו מער"ש דמר סבר מעין מלאכתן אין מעין מלאכה אחרת לא, ומר סבר אפי' מעין מלאכה אחרת. אבל נשברו בשבת ד"ה מותרין הואיל ומוכנין ע"ג אביהן מותר, מתיב רב זוטראי מסיקין בכלים ואין מסיקין בשברי כלים. דנשברו אימת אילימא דנשברו מעיו"ט עצים בעלמא נינהו, אלא לאו ביו"ט, וקתני מסיקין בכלים ואין מסיקים בשברי כלים, אלא אי איתמר הכי איתמר אמר ר"י אמר שמואל מחלוקת שנשברו בשבת דמר סבר מוכן הוא ומר סבר נולד הוא וכו'.

וצ"ב במש"כ הרי"ד דלא מצינו בכל התלמוד שאוסר ר' יהודה בנולד היכא שהי' מותר בביה"ש, וע"כ ס"ד דשרי להסיק בשברי כלים, שהרי להדיא תניא בברייתא דאין מסיקין בשברי כלים.

ובעכצ"ל חד מתרתי, או דנימא דהגם דתניא דאין מסיקין בשברי כלים, מ"מ לא מצינו דר' יהודה אסר בזה, וע"כ ס"ד דר' יהודה לא אסר בנולד אלא היכא שהי' אסור ביה"ש, או דנימא דמכוון הרי"ד דלא מצינו במשניות שבכל התלמוד שאוסר ר"י בכה"ג, אך בברייתא מצינו, ואך דברייתא לרב לא שמיע לי'.

ולפ"ז י"ל, דכיון דס"ד דברייתא דאין מסיקין בשברי כלים לאו ר"י היא, או דלא שמיע לן הך ברייתא, שפיר מצינו לפרש למתני' דהא דאסר ר' יהודה הוא בשנשברו מער"ש, אך בנשברו בשבת שרי ר"י, משום שאין נולד אסור היכא שהי' מותר בביה"ש, ושפיר כתב הרי"ד דלא מצינו בכל התלמוד דאסר ר"י בכה"ג.

אך הדבר רחוק לפרש כן, שהרי לפי האמת מתפרשים ד' ר' יהודה במתני' בשברי כלים שנשברו בשבת, וא"כ מש"כ הרי"ד דלא נמצא בכל התלמוד דאסר ר"י בכה"ג, אינו לפי האמת, ואי"ז במשמע הדברים.

יח] ואולי י"ל בזה, לפ"מ שמצינו דבר חדש בפסקי ריא"ז להלן פרק כ"א ה"ב, והובא בשה"ג שם, ז"ל, גרעיני התמרים שנשאר עליהן מן האוכל מותר לטלטלן וכו' ואפי' שלא לצורך כדרך שמטלטלין כל האוכלין, ואם לא נשאר עליהן אוכל אינם ראויין אלא לבהמה והרי הן נולד, שתחילתן התמרים עומדים לאדם וכשניטל האוכל בשבת אינם עומדין אלא לבהמה ואין מטלטלין אותן אלא לצורך וכו', לפיכך זורק מתחילה במקום שלא יצטרך לטלטלן וכו', עכ"ל.

ומקור ד' הריא"ז לזה, הוא מסוגיא דלקמן דקמ"ג. שאמרו דהני גרעינין דתמרי ארמייתא שרו לטלטולינהו וכו', ודפרסייתא אסור, שמואל מטלטל להו אגב ריפתא, ותמהו הראשונים שהרי שמואל ס"ל כר"ש דלי"ל נולד, וא"כ מ"ט הי' מטלטל להו אגב ריפתא, ומזה הוא שלמד הריא"ז דאף לפ"מ דקי"ל כר"ש דלי"ל נולד, מ"מ אסור לטלטלן אלא לצורך, ומחודש בדבריו, דהא דאסור לטלטל כלי שמלאכתו להיתר שלא לצורך, היינו שלא התירו לטלטלו אלא לצורך הכלי, וכמש"כ הריא"ז בפי"ז ה"ב דין ד' שמותר לטלטלו אם הי' צריך להצניען שלא יאבדו או מחמה לצל, אך כל שאי"ז צורך הכלי, הגם שיש לו צורך בטלטול זה, ה"ז אסור, וזה חידוש רב.

אמנם הדברים צ"ב, שהרי מבו' בל' הריא"ז דכ"ה דמותר לטלטל אוכלי אדם שלא לצורך, ה"נ מותר לטלטל אוכלי בהמה שלא לצורך,[[3]](#footnote-4) ורק משום דהוו נולד הוא דאסור לטלטלן שלא לצורך, וזה צ"ב רב, דהרי לדידן דקי"ל כר"ש לית לן נולד, וא"כ כי היכא דכל אוכל בהמה מותר לטלטלו שלא לצורך, הי' בדין שיהא מותר לטלטל גרעינין אלו דחזו לבהמה שלא לצורך, ומה מהני הא דהוו נולד.

יט] ונ' דצ"ל בזה, דהנה מצינו בכ"ד דל"מ ליחד כלי למלאכה באמצע השבת, והיינו גם לדעת ר"ש, הגם דלי"ל מיגו דאיתקצאי.

ולפ"ז י"ל, דהגם דשרי ר"ש לטלטל גרעיני תמרים שניטל האוכל מהן בשבת, מ"מ כיון שבתחילת השבת לא היו מאכל בהמה, לא חייל עלייהו תורת מאכל בהמה באמצע השבת, ואך דמ"מ שרי לטלטלן משום שהן ראויין לאכילת בהמה, ונתחדש לפ"ז, דכל דבר הראוי בשבת מותר לטלטלו, הגם שאין עליו תורת אוכל.

ואשר ע"כ לא שרי לטלטלן אלא לצורך, דהגם דמאכל בהמה מותר לטלטלו שלא לצורך, מ"מ גרעינים אלו שלא היו מעיקרא מאכל בהמה, לא חייל עלייהו תורת מאכל בהמה באמצע השבת, וע"כ לי"ב להיתר דאוכלין דמותר לטלטלן שלא לצורך.

ומש"כ הריא"ז דאיסורן הוא משום "נולד", נ' דהיינו ע"פ סוגיא דלקמן דקכ"ד: דס"ד דהגם דשברי כלים שנשברו בער"ש ואין עושין מעין מלאכתן אסורין, מ"מ אם נשברו בשבת מותרין הואיל ומוכנין אגב אביהן, והיינו דחשיבי כמיוחדין למלאכה זו משום דמוכנין אגב אביהן, ויל"פ דגם לפי האמת כל דמוכנין אגב אביהן מהני זה לחשבן כמיוחדין לכך, ואך דכיון דהוו נולד והוו דבר חדש, ל"מ להו הכנתן אגב אביהן, ואשר ע"כ אילו ל"ה גרעיני תמרים נולד, הי' עליהן תורת אוכל אגב אביהן, ורק משום דהוו נולד ול"מ להו הכנתן אגב אביהן, הוא דלא חשיבי כאוכל.

?שו"ר שמעולם לא נתכוין הריא"ז לזה, עייש"ה?.

כ] ומצינו עד"ז באו"ז הל' יו"ט סימן של"ג, ז"ל, אמר ר"י אמר רב ל"ש אלא שהוסק מערב יו"ט אבל הוסק ביו"ט אסור וכו', בתוספת ריב"א כתוב שפרש"י הכא רב לטעמיה דסבירא ליה כר"י אבל לר"ש מותר וכו', מיהו ריב"א מספקא לי' דדילמא ר"ש מודה דאסור, דהא ר"ש מודה בעפר דעלמא שאסור לטלטלו אם לא הכין מעיו"ט, דעפר הוא כמו אבנים לגבי יו"ט מאחר שאינו לא אוכל ולא כלי, ולד"ה הוי מוקצה כמו אבנים ועפר, אם נאמר כמו"כ בהאי אפר כירה שהוסק ביו"ט דמודה ר"ש דאסור, דעכשיו אישתני לגמרי ולא קאי לגמרי למאי דהוי קאי עד השתא דקודם שהוסק כשהיו עצים לא הוו חזו לכיסוי לגמרי ועכשיו נעשו אפר שאין להן לא תורת אוכל ולא תורת כלים, והרי הן כשברי כלים שנשברו בשבת שאין ראוים לכלום דמשמע במסכת שבת דמודה ר"ש שאם אינן עושין מעין מלאכה וכו' דאסורה, או דילמא אליבא דר"י קאמר רב הכי אבל לר"ש מותר. ול"ד לשאר עפר דעלמא דאסור דהואיל דהאי הוה מוכן היום להסקה והשתא נמי חזי הוא לכיסוי ומותר, עכ"ל.

והנה התוס' והרשב"א שם כתבו דהא דמודה ר"ש בזה דאסור, הוא משום דהוי נולד גמור ומודה בי' ר"ש, אך בד' ריב"א מבו' טעם אחר בזה, דהגם דשרי ר"ש בנולד, מ"מ עפר שאסור לטלטלו בלא הכנה, וס"ל דה"נ אפר אסור לטלטלו בלא הכנה, והא דאפר כירה שהוסק בעיו"ט מוכן הוא, היינו דדעת האדם לכך ואית בי' הכנה, (ומה"ט אמרו בסוגיא שם ד"ח: דאפר כירה מוכן לודאי ואינו מוכן לספק, ואם הי' אפר מוכן מצ"ע ול"ה בעינן לדעת האדם, ודאי הי' מוכן גם לספק, ודו"ק), הרי דכל שנעשה אפר בשבת אסור לטלטלו, משום דל"מ חיילא הכנה בשבת, והצד דשרי ר"ש בזה, פירש ריב"א דהוא משום דהי' מוכן בתחילת השבת להסקה והשתא נמי חזי הוא לכיסוי, ונ' דהיינו ע"ד מש"א לקמן דקכ"ד: דמוכנין אגב אביהן.

ואמנם ד' הריא"ז מחודשים טפי, דד' ריב"א הם באפר דאסור בלא הכנה, ובזה הוא דס"ל דאם נעשה אפר בשבת יש לאסרו משום דל"ח חיילא הכנה בשבת, אך ד' הריא"ז הם בגרעינין דחזו לבהמה, ומאכל בהמה הרי ל"ב הכנה, ואפ"ה ס"ל דאם הוסר האוכל בשבת, ל"מ חייל עלייהו תורת מאכל בהמה בשבת.

כא] ומעתה נבא לישב ד' הרי"ד, דהנה בפסקי רי"ד להלן דקכ"ד:, ז"ל, כל הכלים הניטלין בשבת שבריהן ניטלין וכו', אמר ר"י אמר שמואל מחלוקת בשנשברו בשבת וכו' והלכתא כת"ק, ולהלן דקכ"ה., ז"ל, ת"ר שברי תנור ישן ה"ה ככל הכלים הניטלין בחצר דברי ר"מ, ר"י אומר אין ניטלין, פי' כגון שראויין למלאכה לכסות בהן כלים אבל אין ראויין למלאכתן הראשונה, ואזדא ר"מ לטעמי' ור"י לטעמי', והלכה כר"מ, דסתם לן תנא דמתני' כוותי', והו"ל סתם דמתני' ומחלוקת דברייתא והלכה כסתם מתני', עכ"ל.

וצ"ב מה הוצרך לפסוק הלכה כר"מ והוצרך להא דהוי סתם במתני' ומחלוקת בברייתא, הרי כל הא דאסר ר' יהודה בשברי כלים הוא משום נולד, וא"כ לדידן דקי"ל כר"ש דנולד שרי, אין מקום כלל לאסור שברי כלים.

ובבית מאיר סימן ש"ח ס"ו עמד כן ע"ד הרי"ף והרא"ש שהוצרכו לטרוח אחר טעם דלא לפסקו בהא כר"י, ועיי"ש שכתב דכיון דבה"ג שפסק כר"י סאזיל לטעמי' דס"ל דנולד בשבת אסור, וזהו דפליגי עליו הרי"ף והרא"ש דאף אם נולד אסור, מ"מ קי"ל כר"מ דכל שעושין מעין מלאכה לא חשיב כלל כנולד, עיי"ש, אך ד' הרי"ד לא נתישבו בזה, שלא הביא כלל לד' בה"ג, ואולי י"ל שהוצרך הרי"ד לזה, הוא לטעמי' בכ"ד דס"ל דביו"ט קי"ל כר"י, וע"כ נפ"מ בהא דקי"ל כר"מ, דמה"ט שרי אף ביו"ט, אך אי"ז במשמעות ד' הרי"ד, שהרי הכא קאי על שבת.

כב] ונ' די"ל בזה, דהנה לקמן בסוגיא שם, ס"ד מעיקרא דפלוגתייהו הויא שנשברו מער"ש דמר סבר מעין מלאכתן אין מעין מלאכה אחרת לא, ומר סבר אפי' מעין מלאכה אחרת. אבל נשברו בשבת ד"ה מותרין הואיל ומוכנין ע"ג אביהן מותר.

ובביאור הס"ד דנשברו מער"ש אסורין אף שהן עושין מעין מלאכה, פי' הריטב"א שם, ז"ל, דר"י סבר מעין מלאכתם הראשונה אין מעין מלאכה אחרת לא, פי' ואע"פ שהיא מלאכה חשובה וכו', וטעמא דמילתא הוה ס"ד השתא משום דסבר דשבר כלי שנשתנה ממלאכה הראשונה למלאכה אחרת אין חולק דין לעצמו ואין שם כלי עליו עד שישתמשו בו או שייחדו אותו למלאכה אחרת, וכיון דכך ולא חזי למלאכה הראשונה אין עליו תורת כלי והוה ליה כאבנים וצרורות, עכ"ל.

וי"ל בדעת הרי"ד, דאף לפ"מ דמסיק דאם נשברו מער"ש ד"ה מותרין הואיל והוכנו למלאכה מבעו"י, לא הדרינן בן מעיקר הא דס"ל דשבר כלי שנשתנה ממלאכה הראשונה אין שם כלי עליו עד שייחדו אותו למלאכה אחרת ובלא"ה הוי כאבנים וצרורות, ואך דס"ל דבסתמא דעתו ע"ז למלאכה אחרת, וע"כ הוא מתייחד לכך וחייל עליו תורת כלי, ודמי לאפר כירה, דהגם דבעי יחוד וכמש"כ ריב"א, מ"מ אם הוסק מעיו"ט מותר משום דדעת האדם לכך ואית בי' הכנה, וכמש"נ לעיל סק"כ.

ולפ"ז י"ל, דמה"ט אף למ"ד דנולד מותר, מ"מ אי ס"ל כדעת ר"י דס"ל דשברי כלים שאין עושין מעין מלאכתן חשיבי כנולד, ה"ה אסורין, דכיון דשבר כלי שנשתנה ממלאכה הראשונה אין שם כלי עליו עד שייחדו אותו למלאכה הראשונה, ואך דאם נשבר בער"ש סתמא דעתו ע"ז וה"ה מתייחד למלאכה זו, הרי דכל שנשבר בשבת דל"מ חייל יחוד בשבת, הדר דינא דאין שם כלי עליו וה"ה כאבנים וצרורות, וזה כד' ריב"א דאפר שהוסק ביו"ט ל"מ חיילא עליו הכנה בשבת, וע"כ הוי כעצים ואבנים, וה"נ שברי כלים שנשברו בשבת אף שהן עושין מעין מלאכה, מ"מ כיון דבעו יחוד, ל"מ חייל היחוד בשבת, וע"כ הוו כעצים ואבנים.

וע"כ הוצרך הרי"ד לפסוק הלכה כר"מ דשברי כלים שעושין מעין מלאכה ל"ה נולד, וע"כ הוו מוכנים אגב אביהן, ואיכא עלייהו תורת כלי, וע"ד שנת' לעיל סוסקי"ט בד' הריא"ז, דאילו הוה עלייהו תורת נולד, ל"ה מתייחדים למלאכה זו בשבת, ול"ה חייל עלייהו תורת כלי, והיו אסורין לטלטלן בשבת, ויל"פ דמה"ט גם הוצרכו הרי"ף והרא"ש לפסוק הלכה כד' ר"מ, וא"צ למש"כ הבית מאיר דדבריהם הם להבה"ג לטעמי'.

כג] ומעתה מתישבים ד' הרי"ד בסוגיין שכתב דס"ד דלא אסר ר' יהודה בשברי כלים משום נולד, כיון שהיו מותרין בביה"ש, ולא נמצא זה בכל התלמוד שר"י יאסור אותם, אשר קשיא טובא שהרי משנה ערוכה היא דאסר ר"י בשברי כלים שאין עושין מעין מלאכתן.

ולפמש"נ הוא מיושב היטב, דמהא דאסר ר"י בשברי כלים שאין עושין מעין מלאכתן, לא שמעינן כלל דנולד אסור אף אם הי' מותר בביה"ש, שהרי הא דאסר בשברי כלים שאין עושין מעין מלאכתן, אתיא אף כמ"ד דלי"ל מוקצה, דמ"מ כיון שאין עושין מעין מלאכתן ובעו יחוד למלאכה אחרת, ל"מ חייל עלייהו יחוד בשבת, וכמש"נ.

כד] והאמנם דתיקשי, דאם הא דשברי כלים שאין עושין מעין מלאכתן אסירי, הוא אף למ"ד דלי"ל נולד, א"כ מ"ט אמר רב בסוגיין דלר"ש מסיקין בשברי כלים, משום דלי"ל מוקצה ונולד, ורק לר"י הוא דאסור משום דס"ל דנולד אסור, ובזה הי' המו"מ בסוגיין אם אסר ר"י בנולד היכא שהי' מותר בביה"ש, וכמו שפירש הרי"ד, ולכאו' לפמש"נ, הרי גם למאן דלי"ל נולד, וגם אם אין נולד אסור בדבר שהי' מותר בביה"ש, מ"מ יש לאסור בשברי כלים משום דל"מ חייל עלייהו יחוד באמצע השבת, וכן תיקשי גם בסוגיא לקמן דקכ"ד:, דאמרי' התם דהא דתניא דאין מסיקין בשברי כלים ר"י היא, ולפי הנ"ל הרי הך דינא מצי אתיא אף כר"ש.

אך נ' פשוט בזה, דהנה בסוגיא להלן דקכ"ד: דס"ד דפלוגתייהו היא בשנשברו בער"ש, מתיב רב זוטראי מסיקין בכלים ואין מסיקין בשברי כלים, דנשברו אימת אילימא דנשברו מעיו"ט עצים בעלמא נינהו וכו', ופירש"י, ז"ל, עצים בעלמא נינהו, דהא מאתמול להסקה קיימי, עכ"ל.

ומבו' דאף לפום הס"ד דשברי כלים שנשברו מער"ש ואין עושין מעין מלאכה אסורין, מ"מ ביו"ט דחזיין להסקה ה"ה מותרין, והטעם בזה הוא דכל הא דאסירי הוא רק בשבת דלא חזו להסקה ואתינן להתירן משום שהן ראויין למלאכה ואיכא עלייהו תורת כלי, ובזה הוא דאמרי' דשבר כלי שנשתנה ממלאכה הראשונה למלאכה אחרת אין חולק דין לעצמו ואין שם כלי עליו עד שישתמשו בו או שייחדו אותו למלאכה אחרת, אך משא"כ ביו"ט דחזיין להסקה, הרי סתם עצים להסקה הן עומדין, וודאי ה"ה עומדין מעצמן להסקה, ול"ב כלל שייחד אותן לכך.

ולפ"ז נמצא, דכל הא דיש לאסור בשברי כלים שנשברו בשבת אף למאן דלי"ל נולד, הוא רק משום דלא חזו להסקה, ואתינן להתירם משום שראויין למלאכה אחרת, ובזה הוא דאמרי' דכיון שאין עליהן תורת כלי בלא שייחדו אותן לכך, ל"מ חייל עלייהו יחוד באמצע השבת, אך משא"כ בנשברו ביו"ט דחזו להסקה, אשר הן עומדין מעצמן לכך ול"ב יחוד, אין לאסרן אלא למאן דאית לי' נולד, וע"כ זהו שדנו בסוגיין אם אית לי' לר"י נולד אף היכא שהי' מותר בביה"ש, דאי לי"ל לר"י נולד בכה"ג, יש להתיר לדידי' להסיק בשברי כלים, ומה"ט אמרו בסוגיין ולקמן דקכ"ד: דלר"ש מסיקין בשברי כלים, משום דלי"ל נולד, ומיושב היטב ד' הרי"ד.

תורי"ד ביצה מבו' דהסופלי הוו מאתמול?

וכ"כ שפ"א בדעת התוס'.והק' דהרא"ש פירש להדיא שזרק בשעת אכילה.

חזו"א מ"ח סק"א פירש לדעת התוס' דאיירי בנתפרקו מעריו"ט והק' מסוגיא דקמ"ג. דמבו' דשרי ורק מחמיר על עצמו הי', וכתב דכל ד' התוס' הם לר"י ולא לר"ש, וזה להיפך ממש"נ.

ובפשוטו צ"ל דאה"נ ד' התוס' סתרי זל"ז.

או"ש פ"א יו"ט הי"ג פירש מכוון הגמ' דלר"ע מותר משום דמותר לטלטל מוקצה לצורך אוכ"נ דבהמה וזה ע"ד ד' הרמב"ן במלחמות בשבת.

בעה"ע הל' יו"ט מחלוקת כ"ב, דלהלכה קי"ל דגרעיני תמרים ל"ה נולד, הגם דמעיקרא מכסי והשתא מגלי, ורק מכללא איתמר וליכא.

1. והנה אמנם המהר"ם פירש בד' התוס', דמש"כ דמייתי ראי' דאף בגרעינין וכו' אסר ר' יהודה, היינו דאף בגרעינין ס"ל לרב דהלכה כר' יהודה, עי' בדבריו, ולפ"ז ניחא קו' הגרע"א, אך הגרע"א פירש ד' התוס' כפשטות דבריהם, דאחר דידעי' דרב ס"ל כר' יהודה דנולד אסור, ל"ב אלא לאתויי ראי' דר' יהודה גופי' אסר בגרעינין, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א הנז', וכ"ה גם משמעות ל' רש"י שפירש, ז"ל, והא דרב דאמר "לר' יהודה אין מסיקין בגרעינין" לאו בפירוש איתמר, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. והעירוני די"ל עוד בביאור ד' רש"י, לפמש"כ הרמב"ן במלחמות להלן דקמ"ג., ז"ל, כל תמרי פרסייתא עומדין ומיוחדין הן להסקה, אלא פעמים שמאכילין אותן לבהמה, ולא אמרו בפ' במה מדליקין שיהיו מותרין לטלטל אלא ביו"ט לפי שהן ראויין להיסק לר"ש דלי"ל מוקצה ונולד, ומתוך הסקה ניטלין אף לבהמה לר"ש, אבל בשבת כיון שאינן עומדין לאכילת בהמה הרי אינם ראויים לכלום ואין תורת כלי ואוכל עליהן, דומים לכלים שנשברו ואין עושין מעין מלאכה כלל שאסורין בשבת ומודה בהם ר"ש וכו', עכ"ל, וכ"כ הרמב"ן בחי' שם.

   ואי נימא בדעת רש"י כדעת הרמב"ן, מתבאר בפשוטו מה שפירש"י דהך עובדא הויא ביו"ט, וכמש"כ הרמב"ן דבשבת אסור לטלטלן משום שאין עומדין לאכילת בהמה.

   אך יש לפקפק בזה, דהנה לפ"ד הרמב"ן מתפרש הא דפריך בביצה דכ"א: דלריה"ג דאמר לכם ולא לכלבים הני סופלי לחיותא היכי שדינן להו ביו"ט, ומשני הואיל וחזי להסקה, דהיינו דהגם דכל מאכל בהמה ל"ה מוקצה, מ"מ גרעיני תמרים שאין עומדין לאכילת בהמה אין תורת אוכל עליהן ואסור לטלטלן, ורק לר"ע שרי לטלטלן משום דשרי לטלטל מוקצה לצורך אוכ"נ, ונת' בזה במק"א, וזה דלא כמו שפירש הרמב"ן במלחמות בביצה שם בע"א, והבאנו דבריו לעיל סק"ב, וכבר רמז לזה הרמב"ן בחי' שם, דמסיק דה"נ משמע במס' ביצה, אמנם מצינו שיטה אחרת בחי' הריטב"א מגילה ד"ז: בשם רבו, דסופלי דמס' ביצה איירי בשראויין לבהמה, ואילו מש"א בשבת דשמואל מטלטל להו אגב ריפתא איירי בשאין ראויין לבהמה, ובחזו"א סימן מ"ח סק"א כתב כן גם בדעת הרמב"ן, ול"ה לפניו חי' הרמב"ן.

   אך הנה בפירש"י בביצה שם פירש, ז"ל, הני סופלי וכו' היכי שדינן להו, כיון דלאדם לא חזו "ומאכל לבהמה לא מישתרי" אסירי בטלטול, עכ"ל, ומבו' דמפרש כפי' בעה"מ ותורי"ד שם, דלריה"ג כל מאכל בהמה הוי מוקצה, והרי דלא ס"ל כדעת הרמב"ן דגרעיני תמרה גריעי משום שאין עומדין כלל לאכילת בהמה.

   ולפ"ז הרי אין לפרש ד' רש"י בסוגיין עפי"ד הרמב"ן אלו דאסור לטלטל גרעיני תמרים בשבת משום שאין עומדין לאכילת בהמה.

   ומה"ט גם אין לפרש ד' רש"י עפי"ד התוס' בביצה שם, שפירשו לסוגיא דהתם, ז"ל, דהני גרעיני תמרה אינן ראויין לבהמה אלא ע"י תקון גדול לחתכן ומדרבנן הויא מלאכה ומ"מ ראויין כמו שהם על ידי הדחק, והואיל ואינן ראויין להיות עיקר מאכל בהמה אלא ע"י תיקון גדול היכי שדינן להו וכו', עכ"ל, ולפי דבריהם נמצא דבשבת אסור לטלטלן לכו"ע, כיון דלא חזו לבהמה אלא ע"י תיקון גדול, וכ"ה להדיא ברא"ש שם, והי' מקום לפרש דמה"ט הוא שפירש רש"י דהך עובדא הויא ביו"ט, אך לפי הנ"ל אין לפרש כן בד' רש"י, דבפירושו בביצה שם מבו' דפליג ע"ד התוס' וס"ל דגרעיני תמרים חזו שפיר לבהמה, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. וזה דלא כמש"כ הפמ"ג סימן ש"ח אש"א י' וסימן תמ"ד אש"א א' דמאכל בהמה אין דינו כאוכלין שמותר לטלטלן שלא לצורך.

   והעירוני שיש ללמוד כד' הפמ"ג, ממש"כ באו"ז הל' ער"ש סימן ל"ז, ז"ל, טעמא דאין כלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל, מפני דהוה טילטול שלא לצורך השבת. שעיקרו של טלטול אלא לצורך אותו דבר והוא עצמו אינו ניטל וכו', וא"ת לפ"מ שפירשתי דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל איך נותנים כלי עם המים לפני הבהמה ודבורים ועופות והא אינם ניטלים בשבת, אל תשאל כי שגגה הוא כי הכלי ניטל אגב מים שבו, ואפי' כלי ריקם מותר להעמיד בפניהם לצורך ליתן בו מים, וכן המספוא מאכל בהמה ושרי וטלטול דרבנן במקום צער בע"ח לא גזור וכו', עכ"ל.

   וביאור דבריו, דס"ל דהא דין כלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל, הוא מכח הא דאסור לטלטל כלי שמלאכתו להיתר שלא לצורך, וצורך דבר שאינו ניטל בכלל שלא לצורך הוא, ואשר זהו מש"כ דמותר ליתן כלי עם המים דהכלי ניטל אגב מים שבו, והיינו משום דאוכלין מותר לטלטלן אף שלא לצורך, וע"כ מותר לטלטלן אף לצורך דבר שאינו ניטל.

   ולפ"ז הרי ממה שדן האו"ז אח"כ מ"ט שרי ליתן לפני הבהמות מספוא, ולא אסרי' משום הא דאין כלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל, יש ללמוד דמאכל בהמה הוי ככלי שאסור לטלטלו שלא לצורך, וז"ב. [↑](#footnote-ref-4)