הלך אחה_ר
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / דברים החשובים / דשיל_מ

יו"ד-קב הלך אחה"ר בדשיל"מ

**א. שיטות הראשונים-**

בפתחי תשובה קב-א חקר אם מהני רוב בדשיל"מ, והנה דעת הצל"ח פסחים ז. דל"מ הלך אחה"ר בדשיל"מ, והביא כן מהמג"א תקיג-יג [בשם היש"ש] דלכך אין לקנות ביצה ביו"ט מנכרי אף שרוב ביצים לא נולדו ביו"ט שהרי הוא דשיל"מ, והוא דעת הרשב"א בתשובה.

וע"ע בר"ן ביצה ג: ד"ה ואפשר דן אי מהני רוב בדשיל"מ, וצידד דבדרבנן שפיר מהני ואף דקי"ל אפי' באלף לא בטיל היכא דלא איתחזק איסורא מהני רוב, וע"ע בר"ן ס"פ אין צדין [הו"ד בהג' רעק"א או"ח-תקיג] שנסתפק בזה והתם משמע דמספק"ל אף בדאורייתא שמא מהני[[1]](#footnote-2).

אמנם בתור"פ וריטב"א פסחים ז. הק' על ד' הגמ' היאך ניזל בתר רובא במעות מע"ש והרי אית להו חילול, וכתבו לחלק בזה דהלך אחר הרוב שפיר מהני אף בדשיל"מ ואינו כדין ביטול ברוב [כ"מ עיקר כוונת חילוקו ולשונו מגומגם כמו שהעיר המגיה, ומשמע התם להדיא מראייתו מביצה דאף ברובא דליתיה קמן אמרינן דשיל"מ מותר].

וכ"נ הגר"ז בקו"א תקיג-ה והביא ראיה מד' הרמ"א יו"ד רצג-ג שהתיר לקנות תבואה שיש בה חדש עפ"י הרוב.

וכ"נ בצל"ח ביצה י: דמהני והוכיח משו"ע יו"ד-טז גבי אוא"ב ניכבשינהו וניניידי אף דהוי דשיל"מ.

וע"ע בפמ"ג בפתיחה כוללת סוף הל' יו"ט דרובא דליתא קמן ל"מ בדשיל"מ, אבל רובא דא"ק שפיר מהני כמבואר גבי אוא"ב נפרשינהו מבואר דרובא דא"ק מהני, והו"ד בגליון מהרש"א יו"ד-טז וכ"כ עוד בשפ"ד קי-לב אלא שכתב שהוא דוחק, ועי' שער"י ב-טז בתו"ד שכתב דבמג"א מבואר דאף ברובא דא"ק לא אזלינן בדשיל"מ, וצ"ע[[2]](#footnote-3).

ובעיקר ד' האחרונים דאוא"ב מיקרי דשיל"מ, כ"ה בלבוש יו"ד טז-יב דמה"ט אינו בטיל אוא"ב ברוב משום דשיל"מ אבל הש"ך כתב משום בע"ח ולא משום דשיל"מ.

מיהו עי' בחוו"י-קלג דחה הראיה מסי' טז דהתם איירי באיסור אוא"ב, ואין איסורו מחמת עצמו רק מכח דבר אחר והוי כעין שכתב הרמ"א יו"ד-קב דמה שנאסר רק מכח הטעם ואין איסורו מחמת עצמו אין בו דין דשיל"מ.

וביד יהודה סי' סט סג-ד יצא לדון באופ"א וחידש דאין דין דשיל"מ באיסור גברא, ונקט דאוא"ב הוא איסור על הגברא לשחוט שניהם ואין השני נידון כחפצא דאיסורא לא שייך בו דין דשיל"מ, ועי' מש"כ בזה בעיקר דין דשיל"מ.

**ב. ביאור הנידון בזה-**

ובפשוטו עיקר הנידון אם אמרינן בדשיל"מ הלך אחה"ר הוא לפי טעמו של רש"י דעד שתאכלנו ואף דבפשוטו רוב מברר שאין כאן איסור כלל ואינו כדין ביטול ברוב מ"מ עצם מה שיש כאן צד איסור חשיב כאוכל באיסור.

ודעת הסוברים דהלך אחה"ר גם בדשיל"מ הוא משום דהלך אחה"ר עדיף שהוא מברר שאינו אוכל את האיסור ועדיף על סד"ר לקולא, ופשוט, וכ"כ בפתחי תשובה הנ"ל.

אבל טעם הר"ן בדשיל"מ לכאו' ל"ש אלא גבי ביטול ברוב ולא גבי הלך אחה"ר.

אבל יתכן שגם להר"ן יש לאסור עפמש"כ במקו"א בדעת הרא"ש ותו"ר ב"מ ו: דהלך אחה"ר [לכה"פ ברובא דא"ק] הוא ג"כ מתורת ביטול ברוב א"כ ה"נ בזה איתא לסברת הר"ן דצד האיסור אינו מתנגד כ"כ לצד ההיתר ול"ש בו ביטול.

[ולפי"ז גם יש להבין יותר מה הצד ששייך כאן סברת רש"י דעד שתאכלנו והרי הרוב מברר שאינו אוכל איסור כלל די"ל דהלך אחה"ר ג"כ מתורת ביטול על צד האיסור הוא ושייך ביה שפיר עד שתאכלנו][[3]](#footnote-4).

ולפי המבואר מסתבר דלענין זה רובא דל"ק עדיף על רובא דא"ק, דברובא דא"ק יש יותר צד לומר דלא אזלינן בתר רובא מטעם דשיל"מ, וכן משמע קצת לשון הר"ן והראשונים פסחים ז. שהבאנו לעיל דעיקר הטעם דמהני רוב משום דלא איתחזק איסורא, ובפשוטו משמע דרובא דא"ק חשיב איתחזק איסורא ולא יהני, וזה היפך ד' הפמ"ג שהבאנו לעיל שהוכיח מד' השו"ע גבי אוא"ב דמהני.

ועי' פסחים ט: ט' ציבורין וכו' פירש הלך אחה"ר ודעת התוס' דאיירי לענין אכילת חמץ, ואף שהוא אסור במשהו יש בו היתר של רוב, והיה מקום לומר שהוא ענין מיוחד בחמץ דס"ל דלא חשיב דשיל"מ כדעת הרמ"א-קב, ורק אסרו משום חומרא דחמץ [והרי דעת הרא"ש להתיר גם יבש ביבש בחמץ וע"כ דלא חשיב דשיל"מ].

אבל בחי' רבינו דוד ט: הביא דעת התוס' דס"ל כן אף לענין ביצה שנולדה דגם בדשיל"מ אזלינן בתר רובא וכדעת הריטב"א שהבאנו.

ועיקר ענין הלך אחה"ר בחמץ נתבאר עוד במקו"א.

**ג. חזקה-**

בצל"ח פסחים סוגיא דרחס"ה-קח נקט דחזקה ל"מ מהני בדשיל"מ, וה"מ באיסור תורה אבל באיסור דרבנן י"ל דמהני כיון שיש כאן גם היתר של חזקה וגם היתר של סד"ר לקולא ותרתי לא אמרינן לאסור בדשיל"מ, וכ"ה בנובי"ת אה"ע-לח גבי מינקת חבירו שיש להתיר במקום ספק וחזקת היתר אף דהוי דשיל"מ.

ועי' בפמ"ג א"א תלט-ה דל"מ חזקה בדשיל"מ.

**ד. דברים החשובים-**

מבואר זבחים עג: ניכבשינהו וניניידי הרי שגם בבע"ח שאין בהם ביטול יש בהם דין הלך אחה"ר, וצ"ע מד' הראשונים שדנו לענין דשיל"מ.

ועי' בשעה"מ הל' יו"ט דבכל דברים בחשובים וודאי יש דין הלך וכל הנידון לענין דשיל"מ והסברא ברורה.

ועוד צידד שם דרובא דא"ק שאני ואזלינן בתריה גם בדשלי"מ כשנ"ת לעיל משו"ע יו"ד-טז גבי אוא"ב.

1. בפשוטו משמע בר"ן דדוקא דרובא דל"ק מהני אבל ברובא דא"ק ל"מ דהא איתחזק איסורא.

   ובעיקר ביאור סברתו לחלק בין דאורייתא לדרבנן עי' בדה"ש ביאורים קב-א ד"ה אם, עפי"ד הצל"ח שנביא לקמן דבדרבנן יש גם היתר של רוב וגם סד"ר לקולא ותרתי לא אמרינן בדשיל"מ, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויתכן שהנידון אם להחשיבו התם כרובא דא"ק או רובא דל"ק תלי במש"כ במקו"א בגדר רובא דל"ק אם עיקרו תלוי במה שאין ידיעה ברורה על הרוב רק מכח רגילות, או שעיקרו משום שאין הפורש נולד מדין שאר החתיכות וה"נ הכא. [↑](#footnote-ref-3)
3. בתשובת הרא"ש ב-א מבואר שיש להתיר דשיל"מ ע"י ס"ס [וכ"נ הש"ך בדעת הרמ"א קי-ח], ודוקא בספק שמכח תערובות אין מתירים ס"ס, ובאר היד יהודה קי-נד דעיקר חומרא דדשיל"מ הוא הלכה בתערובות דוקא שאין אלימות לתערובת והרי נאסרה כל התערובת שוב א"א להתיר בספק אחד, אבל בס"ס בגופו שפיר מתירים, וה"נ כל דפריש מהני.

   אבל ד' היד יהודה צ"ע דהא מצאנו חומרא דדשיל"מ גם בסד"ר לקולא, וכנראה ס"ל שהוא חומרא נפרדת ושני דינים שונים יש בדשיל"מ [כמו שנראה לדעת הר"ן נדרים נב. שהוא חומרא בהל' ביטל ולפי"ז נקטו כמה אחרונים דסד"ר לקולא הוא חומרא אחרת של עד שתאכלנו], וחומרא דסד"ר לא החמירו אלא במקום ספק ולא במקום רוב או ס"ס.

   אבל באמת כבר עמד בזה ע"ע ביד יהודה קב-ה עיי"ש מש"כ לבאר בזה באופן מחודש דאף סד"ר לקולא הוא כעין רוב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)