כיבוד כג רמג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / כיבוד אב ואם

**­שיעורי הלכה**

**שיעור כג'**

**הדינים הנידונים:**

**המשך דיני שימוש בת"ח**

* אם שרי להשתמש בת"ח בשכר.
* אם הת"ח בא לשמשו מעצמו.
* איזהו ת"ח שאסור להשתמש בו.
* אם מופלג שבדור שרי להשתמש בת"ח.
* **מבזה ת"ח:** דין ריצוי, אם מנדים אותו, דין ליטרא זהב. דין המבזה בפרהסיא.

*יורה דעה*

*סי' רמג, ו-ט*

**כבוד רבו ות"ח**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

**[המשך סעיף ו]** **ואסור לשמש במי ששונה הלכות, וכ"ש במי ששונה תלמוד שהוא הגמרא...**

## בביאור זה שר"ל הסכים שישמשו ת"ח אחר שלימדו

כבר נתבאר לעיל (שיעור כב) שמקור הדין הוא מהגמרא במגילה (כח:), ושם מבואר דר"ל לא רצה להשתמש במי שקרא ושנה, עד שביקשו אותו אדם שילמדו תורה, ובזה נתרצה ר"ל. ובאחרונים עמדו ע"ז מאיזה טעם התרצה ר"ל אחר שלימדו, והבאנו שהברכי יוסף (סי' רמו אות כב) תירץ שכיון שלימדו נעשה רבו, והרב יכול להשתמש בתלמידו. אלא שהבנין ציון (סי' פג) הקשה עליו שזה דוקא ברבו מובהק. ודעת הבני ציון לתרץ שכיון שהיה לו תועלת בזה ששימשו, א"כ עושה זה לצורך עצמו ושרי, וכמו שהבאנו כל זה לעיל.

והבנין ציון (שם) הביא עוד גמרא ביבמות (מב:) שמצינו שרבי אבהו נשען על כתפיה דרבי נחום, וגם שם כתב לבאר שהוא מאותו טעם דרבי נחום עשה כן לצרכו שעי"כ היה יכול לשואל בהלכה [כמבואר בגמרא שם.

## להשתמש בת"ח כשנותן לו שכר ע"ז

ועי' בברכי יוסף (בשיורי ברכה כאן אות ה) שכתב שאם עושה הת"ח שימוש ומקבל על זה שכר, שרי. ומקורו מהא דמצינו ברמ"א (או"ח סי' קכח סמ"ה) שאסור להשתמש בכהן אפילו בזמן הזה, משום דהוי כמועל בהקדש. וכתב המל"מ (הל' עבדים פ"ג ה"ח) שבשכר שרי, ודעת השיורי ברכה דכמו כן גם בת"ח הדין כן דאם נותן שכר שרי, דהא הסברא דשרי להשתמש בכהן ע"י שכר, הוא דאל"כ לא יהיה לו כיצד להתפרנס, שלא ירצו לקחתו שהרי אסור לו לשמש אחרים, וא"כ ה"נ בת"ח ודאי מחוייב הדבר דשרי בשכר, דאל"כ לא יהיה לת"ח דרך להתפרנס. ולפי"ז יש ליישב בדרך אחר הא דניח"ל לר"ל בזה שלימדו, דהוא משום שקיבל שכר על עבודתו בזה שלימדו דבר הלכה, דדמי לנתינת שכר.

## שימוש בזוי אפילו בשכר אסור

אלא שבעיקר דינו של הברכי יוסף יש להעיר, דהנה המשנ"ב (סי' קכח ס"ק קעה) כתב מחלוקת אחרונים אם מהני כשמוחל הכהן, וכתב שיש אומרים דלא מהני מחילה, אא"כ יש לו איזה הנאה כגון בשכר או אפילו בחנם לאדם חשוב שהוא חפץ לשמשו ונהנה מזה, אבל אם אין לו שום הנאה מזה אין יכול למחול, ואף על גב דעל כבודו יכול למחול, שימוש ענין של בזיון הוא וטוב להחמיר לכתחלה, עכ"ל. ואח"כ הוסיף בשם המגן גיבורים (שם ס"ק צג) שלהשתמש בהם שירות בזויות בודאי יש ליזהר, ועיי"ש במגן גיבורים דמבואר להדיא שאפילו בשכר אסור להשתמש בו שימוש בזוי.

## דבר שרגילות בנ"א לעשות בדרך גמ"ח

והנה לענין האיסור להשתמש בת"ח כבר כתב הבנין ציון (שם) שכל מה שאסרו להשתמש בשונה הלכות, זה דוקא שימוש של עבדות, כגון הך דריש לקיש שנשאו האיש על כתפו, אבל שימוש בדברים שהרגילות היא שאדם עושה לחברו בדרך גמילות חסד, אינו בכלל זה. דאל"כ לא מצאנו ידינו ורגלינו לקבל שימוש מבני תורה, אחר שאין אצלנו תלמיד שרוב חכמתו מרבו כיון שלומדים מהספרים.

## הטעם שיותר חמור להשתמש בכהן מבת"ח

נמצא שהשימוש בכהן חמור משימוש בת"ח. והטעם לזה הוא, משום שהאיסור להשתמש בכהן זה מחמת דהוי כעין מעילה, וכמו שכתב הרמ"א (שם) וא"כ אף בלא בזיון אסור, אבל בת"ח, אין שייך טעם זה דמעילה.

## חילוק בין תשמיש כעבד לשימוש בזיון

ומעתה נפל התירוץ בבירא, דהא כל האיסור בת"ח הוא רק בדברים שהם דרך בזיון, ובזה לא מהני אפילו בשכר, וכמו שמסיק המשנ"ב, וא"כ אין להתיר להשתמש בת"ח אפילו בשכר, דלא מצינו היתר להשתמש בשכר בדבר שהוא דרך בזיון.

ואולי יש לחלק בין דבר שהוא בזיון גמור, שעל זה כתב המגן גיבורים שאין להשתמש בכהן אפילו בשכר והוא הדין בת"ח, אולם מה שנשא אותו אדם את ר"ל א שהוא מעשה עבדות, מ"מ לא היה בזה בזיון כי למעשה לישא את ר"ל על כתיפו אי"ז מעשה מבוזה.

## כשכל פרנסת הכהן או ת"ח ממלאכה בזויה

ובאמת עיקר מה שכתב המגן גיבורים שלא להשתמש בכהן לדברים בזויים צ"ע, דעיי"ש שכתב לדחות את אלו שהחמירו שלא לשכור כהנים למשרתים, מחמת שחששו מהאיסור להשתמש בכהן, וז"ל ובאמת הבזה לקיים וקדשתו, שימות ברעב, והכהנים בעיר גועו כי יבקשו אוכל למו. וסיים שם, דעכ"פ אין להשתמש בהם שירות בזויות'. וצ"ת דהא עדיין ימנעו מליקח אותם, כי לא ירצה אדם שיצטרך מלימנע מלתת לו את כל עבודות הבית, ומ"מ על כרחך צריך לחלק בין עבודות של משרת אף שאין זה דברים שדרך בני אדם לעשות בדרך גמילות חסד, לבין עבודות שהם בזיון גמור, שרק בזה אסר להשתמש בכהן אפילו בשכר.

## כשהת"ח בא לשמשו מדעת עצמו

והנה בברכי יוסף (סי' רמו אות כא) כתב עוד לדון אם מהני מחילה, היינו שאם הת"ח יעשה מרצונו אין איסור להשתמש בו, אלא שכתב דלא מהני לזה מחילה, דהא האיסור להשתמש בכהן הוא משום כבוד התורה, ואיך מהני מחילה לזה. ועי' לעיל (שיעור כב) שהבאנו שהבנין ציון (שם) כתב שמוכח כן מהאי מעשה דר"ל שלא רצה להשתמש בת"ח, אף שעשה כן מעצמו.

והוסיף הברכי יוסף דאף דקיי"ל דהרב שמחל כל כבודו כבודו מחול, היינו דוקא רבו דתורה דיליה היא, אבל כל השונה הלכות לאו גברא רבה הוא, ואכתי אין התורה נקראת על שמו אלא תורת ה'. והיינו כמו שכבר הבאנו לעיל (שיעור כב) דברש"י בקידושין (לג:) מבואר דת"ח נעשה כתורה עצמה, ומטעם זה מהני מחילה משא"כ במי שקרא ושנה עדיין לא בא לכלל זה.

המשך דברי הרמ"א: ויקדים לשמש במי ששונה הלכות קודם שישמש במי ששונה גמרא.

## איזהו ת"ח שאסור להשתמש בו

והנה ברמ"א כתב שיקדים להשתמש במי ששונה הלכות קודם שישתמש במי ששונה גמרא. ומקור דבריו מרבינו ירוחם כמו שהביא בדרכי משה. ומשמע שיש איסור גם בשונה הלכות, וא"כ במאי מיירי שישתמש קודם במי ששונה הלכות, וצ"ל דמיירי במי שמוכרח להשתמש.

ומקור הדברים מהגמרא במגילה (כח:) שריש לקיש אמר שאסור להשתמש במי ששונה הלכות, ועל זה אמר עולא לישתמש איניש במאן דתני ארבעה ולא לשתמש במאן דמתני ארבעה. וכתב הרי"ף (שם ט:) פירוש דתאני ארבעה מי ששונה ארבעה סדרי משנה, ופירוש דמתני מי שגמר תלמוד ארבעה סידרי [ותלמוד היינו גמרא, ויש לידע שגמרא הוא לאו דוקא, אלא כל מי שמפלפל בסברא ובטעמי ההלכה, ואינו רק משנן מה שכתוב, ואדרבה הלומד גמרא בלא לפלפל בסברא, הוי כמו ששונה הלכות ולא כמו שמתני]. ועי' בר"ן (על הרי"ף שם) שביאר שנחלקו ר"ל ועולא, שלדעת ר"ל גם מי שלמד רק הלכות אסור להשתמש בו, אבל לעולא אין איסור להשתמש במי ששונה הלכות, ורק מי שלומד גם תלמוד אסור להשתמש בו, כמו שמסיק הרי"ף. ועוד איתא שם בר"ן פירוש אחר מהו שונה ומהו מתני, ששונה היינו מי שלומד לעצמו ומתני היינו שהוא מלמד לאחרים, ולדעת ר"ל אסור להשתמש גם במי שלומד לעצמו, אבל לעולא האיסור להשתמש בת"ח זה דוקא כשהוא מלמד לאחרים.

והנה לפירוש הרי"ף והר"ן לכאורה לא שייך לדברי הרמ"א, דהא מהרמ"א משמע שפסק שיש איסור להשתמש גם במי ששונה הלכות, והיינו כדברי ר"ל, וא"כ אין לנו מקור לומר שיקדים להשתמש במי ששונה הלכות ממי ששונה גמרא.

## ביאור דברי הרמ"א להקדים להשתמש בשונה הלכות

מוכח שרבינו ירוחם היה לו ביאור אחר בגמרא, שבאמת לא נחלקו ר"ל ועולא, אלא דר"ל אמר שיש איסור להשתמש במי ששונה הלכות, ואף עולא מודה בזה, רק בא לומר שכשמוכרח להשתמש יקדים להשתמש במי ששונה הלכות, קודם שישתמש במי שלומד גמרא, כי שימוש בת"ח שלומד גמרא הוא יותר חמור. ועוד י"ל שגם רבינו ירוחם מודה להרי"ף והר"ן שר"ל ועולא נחלקו זה על זה, אלא דס"ל שלכתחילה יחמיר כדעת עולא, אבל כשאי אפשר ויש לו מי ששונה, עדיף שישתמש בו, דהא יש דעות שבו מותר להשתמש, ועל כן ראוי להחמיר על מאן דמתני.

## אם למופלג שבדור שרי להשתמש בת"ח

והנה ברבו מובהק מבואר שיכול להשתמש בו, ולכאורה א"כ ר"ל היה יכול להשתמש באותו אדם כיון שהיה מופלג שבדור ומבואר לעיל (סי' רמב ס"ד) שמופלג שבדור דינו כרבו מובהק, ובברכי יוסף (סי' רמו אות כג) כתב להסתפק בזה, וכתב דליכא ראיה כל כך מהא דריש לקיש לא רצה להשתמש בת"ח דשמא באותו זמן לא היה נחשב בדורו מופלג בחכמה. והבנין ציון (שם) כתב דשמא מחמת ענתנותו הוא.

אלא שכתב שמסתבר דלמופלג בחכמה אין היתר להשתמש בת"ח, והסברא בזה, דדוקא רבו מובהק שלימדו א"כ חלק מהלימוד הוא שמשמשו ונעשה כעבד אצל רבו, וכך הוא מקבל ממנו תורה, אבל מופלג בדור שלא לימדו אין בזה היתר.

[סעיף ז] מי שהעידו עליו שביזה ת"ח אפילו בדברים **(אפילו שלא בפניו)**, בית דין מנדין אותו, ואין מתירים לו עד שירצה החכם שנידוהו בשבילו. ואם ביזה את החכם לאחר מותו, בית דין מנדין אותו והם מתירים לו משיחזור בתשובה. **הגה: אבל אין דין ת"ח בזמן הזה לענין שיתן לו המבייש ליטרא דדהבא, ומ"מ יקנסו הב"ד המבייש לפי המבייש והמתבייש. ובלבד שלא יתחיל החכם במריבה לבזות בני אדם שלא כדין ויגרום בזה שיבזוהו ויתרסו נגדו. ומ"מ אף אם התחיל החכם קצת, אין רשות לכל אדם להחציף נגדו לענות לו בעזות, והכל לפי ראות הדיינים.**

[סעיף ח] החכם עצמו היה מנדה לכבודו לעם הארץ שהפקיר כנגדו, ואין צריך לא עדות ולא התראה, ואין מתירין לו עד שירצה החכם. ואם מת החכם, באים שלשה ומתירים לו. ואם רצה החכם למחול לו ולא נידהו, הרשות בידו. **הגה: י"א שבזמן הזה אין ת"ח יכול לנדות לכבוד עצמו ולא לעשות דינא לנפשיה, ויש חולקים, ובלבד שיהא מוחזק וראוי לכך.**

## המבזה ת"ח כמה צריך לרצות

מה שכתב השו"ע (ס"ז) עד שירצה החכם, הש"ך (ס"ק יג) האריך והביא בשם הכס"מ (הל' ת"ת פ"ו הי"ב) שאף בחברו אי"צ לרצותו אלא ג' פעמים (כמבואר בשו"ע או"ח סי' תרו ס"א), אבל בת"ח אינו כן אלא מחוייב לפייסו אפילו אלף פעמים עד שיתרצה [כדמוכח ביומא פז:]. ומ"מ כתב דזה דוקא לעניין שהוא מחוייב לרצותו, אבל לעניין הנידוי, סגי בריצוי אפילו פעם אחת

## המבזה ת"ח בזה"ז

והנה ברמ"א מבואר בשם מהרי"ק (סי' קסג) דבזה"ז אין דין ת"ח לעניין ליטרא של זהב, וכן כתב בס"ח לעניין שאינו יכול לנדות לכבוד עצמו. ועי"ש במהרי"ק דמיירי בתלמידי חכמים שהיו מרבים בקנסות על מי שמבזה אותם, ושם כתב שאין דין ת"ח לעניין זה [ועיי"ש בתשובת המהרי"ק שבזמנו היו אנשים שנהגו ברבנות שלא כדין, ולכן נטה להחמיר יותר שבזה"ז אין דין ת"ח מחמת שאינם ראויים לדין ת"ח, וא"כ אם יהיה ת"ח גדול אולי אין זה כך]. וכתב הרמ"א (בס"ח) שיש חולקים, ולדעתם גם בזה"ז יש דין ת"ח לעניין שיכול לנדות לכבוד עצמו, וה"ה שלשיטתם יש בזה"ז דין שהמבייש ת"ח צריך ליתן לו ליטרא זהב.

ועי' לעיל (שיעור כב) שהבאנו דעת הסמ"ע בחו"מ סי' טו (ס"ק ד) דבזה"ז אין דין ת"ח לעניין ליטרא זהב, והש"ך שם (סק"א) כתב שיש דין זה גם בזה"ז, וכן כתב הש"ך בחו"מ סי' א' (ס"ק יט) בשם מהרי"ט.

ובביאור הגר"א (ס"ק טז) הביא דברי הגמרא ב"מ (סז:) שרבינא היה לווה בנכייתא, והקשו התוס' (שם ד"ה רבינא) דת"ח אסור לו ללוות הנכייתא, ותירצו שרבינא סבר שאין לו דין ת"ח, והוכיח מזה הגר"א דכל שכן אנן דברור שאין לנו ת"ח בזה"ז. וראיה זו כתב המהרי"ק (שם) ועיי"ש שכתב שאם יש לבעל דין לחלוק ולומר מהא דאמרינן דיפתח בדורו כשמואל בדורו (ר"ה כה:), צ"ל דהיינו רק שמחוייב לשמוע לו, אבל לעניין דין כבוד ת"ח, אין דיני ת"ח לא עפ"י ידיעת התורה, ואין הולכים אחר כל דור ודור.

## האיסור לבזות גם בזה"ז מי שנחשב כת"ח

והנה לעיל (שיעור כא) הבאנו דברי הש"ך (ס"ק ח) גבי אם יש חיוב תשלום שמירה לת"ח בזה"ז, והביא שם בשם הבנימין זאב (סי' רנב) שהאריך שכל שבין בני אדם נחשב לת"ח, חייב לכבדו, ולדבריו לכאורה יהיה גם דין ליטרא זהב בזה"ז. ולמעשה הכרעת הרמ"א לעניין ליטרא זהב שאין דין ת"ח בזה"ז, ואפשר שכיון שהוא מחלוקת אין מוציאים ממון מספק, ומ"מ לגבי לבזותו יש חשש ואסור לבזות ת"ח בזה"ז. ויש לומר שהאדם עצמו שבייש הת"ח מחוייב לשלם מחמת הספק, רק שאין בית דין מוציאים.

ועי' בלשון התומים (אורים סי' א ס"ק יז) שכתב ז"ל ומ"מ נראה דאף דאין לקנוס ליטרא דדהבא אבל מ"מ ראוי לדיין להתאמץ מאוד בזה להעניש בעונש עצום להמבייש ת"ח, ואדרבה אשר בעוונותינו הרבים בלא"ה נדלדל חכמת התורה, אם לא יכניסו הב"ד עצמן לקנוס למבייש לת"ח, יהיה ח"ו תורה נבזה למאוד, ויקוצו הלומדים להגות בה ח"ו. והביאו הנתה"מ שם (בחי' ס"ק יז).

[סעיף ט] אף על פי שיש רשות לחכם לנדות לכבודו, אינו שבח לת"ח שינהיג עצמו בדבר זה. בד"א, שחירפוהו בסתר. אבל אם חירפוהו בפרהסיא, אסור לו למחול על כבודו, אלא נוקם ונוטר הדבר כנחש, עד שיבקש ממנו מחילה ויסלח לו.

## מהו מבזה בפרהסיא

ומהו בפרהסיא, הב"ח (סו"ס שלד) כתב שהוא במקום שבזה אותו בפני ב', והמעשה רוקח (הל' ת"ת פ"ז הי"ג) כתב שהוא עשרה, ובאמת אף אם אמר בפני שנים ואחר כך מכח שניהם נתפרסם הדבר, נעשה כמו עשר וצריך לנדותו [ומה שמבואר לעיל ס"ח שאם מרצה את הת"ח בטל הנידוי, נראה שאם ביזוהו בפרהסיא, גם כשיבקש מחילה צריך להיות בפרהסיא].