כלים פי_ז מי_ב
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ז מי"ב**

א] **ונודות יין ושמן שיעורן כפיקה גדולה שלהן,** בתוי"ט עמד ע"ד הרמב"ם בפ"ז מהל' כלים שהשמיט להך בבא, ובמשנ"א ותוא"ש כתבו לישב, דס"ל להרמב"ם דדינא דהכא דנודות יין ושמן שיעורן כפיקה גדולה שלהם, הוא חד דינא עם הא דתנן לעיל מ"ב דהחמת שיעורה בפקעיות, ופיקה ופקעיות דבר א' הן, והא דהדר ותני לה הכא, הוא משום דכייל לכולהו מידי שאמרו בהן מידה גסה, דשיעורן בנקב גדול כשל ערב שגדול משל שתי, וכדתנן לעיל, ודין זה הביאו הרמב"ם שם ה"ו, ועמש"כ בזה בחזו"א סימן כ"ג סק"ח.

ב] בחזו"א שם כתב דלא נתבאר טעם שיעור זה, אך הנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, דכפיקה גדולה שלהן, הוא כמו העיגול הגדול שקושרים בהן, שכן דרך שקושרים פיקות בשולי הנודות, וזה דלא כמש"כ המשנ"א ותוא"ש בדעתו דפיקה היינו פקעיות, ובתוא"ש שם כתב דהרמב"ם בחיבורו חזר בו, עיי"ש, וכ"כ הרא"ש, ומ' מדבריהם שהטעם בשיעור זה הוא, דכל שניקבו בנקב מועט מפיקה, עדין הן ראויין לתשמישן, ע"י קשירת פיקה בשוליהן, ורק כשניקבו כפיקה גדולה, תו לא חזיין.

ג] **שם בר"ש מכת"י, וכמה שיעורו, חזקי' אמר מלא פיסת היד ר' יוחנן אמר מלא חפניים,** בפשוטו מ' דפליגי בתרתי, חדא דלחזקי' שיעורו במלא פיסת היד לבדה ולר' יוחנן שיעורו במלא פיסת היד והאצבעות, ועוד דלחזקי' שיעורו במלא פיסת יד אחת ולר' יוחנן במלא ב' ידים, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו ובפ"ו דעדיות מ"ג דהוא מלא ב' הידים יחד, וכ"נ בל' הרמב"ם פ"ב מטו"מ הי"א, אך בקר"א נזיר ד"נ: דקדק מל' המפרש שם דפליג ע"ז, וס"ל דגם לר' יוחנן אין שיעורו אלא מלא יד אחת בהדי האצבעות, וכתב דכ"ה בירושלמי דאמרינן דחכ"א מלא יד הגדולה.

ד] **שם, תניא בתוספתא וכו', בד"א מלמטה אבל מן הצד הרי אלו טמאים וכו',** מבו' דכלי שניקב אינו נטהר, אלא בשאינו מחזיק מן הנקב ולמטה, ובחזו"א סימן כ"ב סק"ו הק' מזה על דעת הסמ"ג והסמ"ק שהביאו הפוסקים באו"ח סימן קנ"ט, דס"ל דכלי שניקב אין נוטלין ממנו לידים אף בשמחזיק רביעית מן הנקב ולמטה, עיי"ש.

ה] הרמב"ם בפיהמ"ש הביא להא דתניא בתוספתא מקואות דכל דבר שעיקרו מן התורה ושיעורו מדברי סופרים ספיקו טמא, ובחזו"א סימן כ"ג סק"ט כתב, ז"ל, נראה דהיינו בדבר שיבד"ל ברה"י, אבל א"כ אין צריך לאשמועינן, ואי לטמא ברה"ר קאמר צריך טעם למה החמירו בספק שיעור יותר משאר ספקות, עכ"ד.

אך באמת נתפרשו הדברים בד' הר"ש מכת"י מקואות פ"ו מ"ז, שכתב בהא דתנן התם דספק כשפוה"נ וכו' פסולה מפני שהיא מה"ת, וכן כזית מן המת וכו', ז"ל, ודוקא ברה"י ספיקו טמא אבל ברה"ר ספיקו טהור, ואע"ג דספק טומאה ברה"י אפי' בדרבנן ספיקו טמא, מ"מ בשיעורין אם היו מדרבנן הייתי מטהר, עכ"ל, והרי דהא דמטמאינן מספק הוא בספק טומאה ברה"י, וקמ"ל מתניתין דאף ספיקא דשיעורין טמא, משום שהם מדאורייתא.

ו] הרמב"ם שם כתב, דמש"א בתוספתא דשיעורו מדברי סופרים, היינו מהלכה למשה מסיני, ומשמעות לישנא דהתוספתא, דהא דספיקו טמא, הוא רק משום שעיקרו מדברי תורה, אך אילו הי' עיקרו מהלכה למשה מסיני, הי' ספיקו טהור, וכ"ה מבו' להדיא בל' הרמב"ם פ"ח ממקואות ה"ו ובפיהמ"ש מקואות פ"ו מ"ז, אך בד' הר"ש והרא"ש במקואות שם מבו', דהא דתנן התם דספיקו טמא, הוא משום שהשיעורין עצמן דאורייתא הן, וכ"ה בשו"ת הריב"ש סימן רצ"ד, וצ"ע היאך זה מתישב בל' התוספתא.

ובשו"ת נובי"ת יו"ד סימן קמ"ו כתב ללמוד מזה, דספיקא דהלכה למשה מסיני לא הוי כספיקא דאורייתא דלחומרא, אלא אזלי' בי' לקולא, וכ"כ בשו"ת באר יצחק יו"ד סי' א', ועי' מה שהאריך בזה בשו"ת שיבת ציון סי' מ"ח.

ואמנם הנה הרמב"ן בסהמ"צ שורש א' ד"ה והנה בכאן ושורש ב' ד"ה והנה הרב פירש כן בדעת הרמב"ם דספק הלל"מ לקולא, אך עיי"ש שנחלק ע"ז וכתב דודאי ספק הלל"מ לחומרא, וכ"ה מבו' בד' כמה מן הראשונים דספק הלל"מ לחומרא, וכ"ה בב"י ט"ז וש"ך יו"ד סי' רצ"ד, והב"י שם פירש בדעת הטור דספק הלל"מ לקולא, אך פליגי עליו שלא נתכוין הטור לזה, וע' שד"ח מערכת ה' כלל כ"ד שהאריך הרבה בזה, ותיקשי לדעת כל הנך קמאי, דא"כ מ"ט אמרו בתוספתא דהא דאזלי' בספיקא דשיעורין לחומרא הוא משום שעיקרו מדברי תורה, הרי בלא"ה יש לאסור משום שהשיעורין עצמן הוו מהלל"מ.

ומצאנו בשו"ת מהרשד"ם סימן קל"א שעמד ע"ז אחר שהאריך דספק הלל"מ לחומרא, וכתב לישב, ז"ל, ואפשר לבאר דברי הרמב"ם דמס' מקואות דה"ק דכל שעיקרו מן התורה ספקו להחמיר, אבל מה שעקרו הלמ"מ ספק שעורו להקל, לפי שכך היתה ההלכה, וכהא דאמרינן בגמ' דספק ערלה דחו"ל לא שאנו מקילין מפני שהוא ספק אלא שכך היתה ההלכה תחלה שדוקא ודאי ערלה אסור בח"ל וספק מותר, וא"כ נאמר שדעת הרמב"ם ז"ל, דכיון ששעורים הלמ"מ הן נתקבלה ההלכה שכשיפול ספק שיעור בדבר שהוא מה"ת אזלינן לחומרא וכשיפול ספק שיעור בדבר שהוא הלכה למשה מסיני יש לנו להקל, עכ"ל, ואולי יש לדמות ד"ז למש"כ הר"ש במקואות שם, דאף דספק טומאה ברה"י אפי' בדרבנן ספיקו טמא, מ"מ בשיעורין אם היו מדרבנן הייתי מטהר, וה"נ י"ל דאף דספק הלל"מ לחומרא, מ"מ בשיעורין אזלי' לקולא.