מ_מ עמד בעל הקורה
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / בור / מ_מ

בס''ד

**עמד בעל הקורה**

מבואר במתני' דאם עמד בעל הקורה חייב, ומבואר דחייב על כלים - אף לשמואל - וצ''ב הרי הוזקו בקורה ולא באדם, ומדוע נחשב אדם הא אינו אלא כמניח בור ברה''ר.

יש לדון האם בעל הקורה נחשב כמו שהאדם הזיק, או שאינו אלא כעין נזק בור, וחייב על מה שהוזקו בו.

האם בעל הקורה חייב רק משום שהקורה מונחת עליו, וחייב משום שהקורה נחשבת כגופו, או דלמא שחייב אף כשהניח את הקורה על הקרקע.

נ''מ כשרצח בכה''ג האם יהיה חייב מיתה או גלות, או דלמא דאין חייב אלא בנזקין, וכמו שבקדרים אף אי נידון כאדם, לכא' אינו נחשב רוצח.

א. היה מקום לומר דחייב מדין אדם אף אם הניח את הקורה על הקרקע והוזקו בו, דכיון שבעל החבית הולך, ונמצא במהלך של הילוך, דמי לאדם הנופל מראש הגג ולא היה מת, והניח אדם סכין על הקרקע ועי''ז מת, דלכא' יש לחייבו כעין מקרב הדבר אצל האש, והוי כעין המקרב דבר אצל חץ שלכא' נידון כרוצח - וכ''כ בספר לבוש מרדכי -.

ב. אולם בדברי התוס' והרמב''ן בסוגיית קדרים לכא' מפורש שחייב רק משום שהקורה עליו, מדהקשו על הסוברים דאפי' אם נתקל פושע אין הראשון נידון כאדם, מאי שנא מעמד בעל הקורה, ואם חייב בעל הקורה אף כשהניח את הקורה, קשה אף לשיטתם מדוע אינו חייב על ממונו כדין אדם, וע''כ דפירשו את המשנה שהקורה נחשבת כחלק ממנו, וחייב רק כשהקורה עליו, ולא כשהניחו, ולכן הקשו מדוע כשהוזקו בגופו אינו חייב אף על כלים.

ג. ולכא' צ''ל דא''א לחייבו כשהניח את הקורה על הקרקע, וכל חיובו אינו אלא משום שאוחז את הקורה, ועי''ז נחשב חלק מגופו, וחייב מכח שהוזקו בו, ולא נחשב שהוא הזיק, ולא יתחייב אלא בנזקין מכח צד השוה של אדם ובור, וכך מבואר בדברי הפנ''י בסוגיית קדרים וז''ל הפנ''י בסוגיין דהוזקו כלים בכלים אפילו הראשון פטור ולא דמי לאם עמד בעל הקורה שחייב בדמי החבית אף על גב דהוי ממון בממון דשאני התם **שהקורה עודנו עליו וכגופו דמי** והרי זה דומה לאדם ששיבר במקל שבידו כלי של חבירו דמחייב עכ''ל, וכך מבואר בדברי החזו''א בסי' א' סק''א דחייב רק מכח צד השוה של אדם ובור.

ד. ולפי''ז בעמד בעל הקורה, ורק אח''כ התחיל ללכת אדם, נמי יתחייב על כלים, משא''כ אם נפרש כנ''ל אות א' א''כ הוי כמניח סכין ואח''כ נפל אדם דאינו אלא גרמא, ולא יהיה חייב כמו בקדרים על כלים, משום שניזוק בקורה ולא בגופו, ואין נחשב הקורה כגופו אף כשמונח עליו הקורה, אך אי נימא דהקורה נחשבת כמוהו יתחייב אף בכה''ג.

ה. ויש לדחות, על פי מש''כ הרמב''ן במלח' בריש המניח, דנתקל פושע אין נחשב שהפיל את הכד שהיה מונח עליו, אלא נחשב שהקרקע הפילו, וא''כ י''ל דאע''פ שבהניח את הקורה על הקרקע חייב, בקדרים שלא הניח את ממונו על הקרקע א''א לחייבו, וא''כ לעולם י''ל דקושיית הראשונים היא שיהיה חייב כשניזוקו בגופו, כמו שהמניח סכין מתחת לנופל חייב, והוכיחו כן מעמד בעל הקורה דחייב אע''פ שלא ניזוקו בגופו, וע''כ חייב אף כשיניח את הקורה על הקרקע, וא''כ כשהניח את גופו על הקרקע נמי יש לחייבו, ואע''פ שכתב הרמב''ן שהקרקע מפילו, אפילו הכי אחר שהקרקע התקילו כובד גופו מפילו על הקרקע, וכדחזינן דרוח שהפילו מראש הגג הוי אדם, ורק על הכד שנפל כתב הרמב''ן דהקרקע הפילו, דכשנתקל הכד שהיה עליו נופל ממנו, ונופל מכח הכובד שלו, ולא מכח נפילת האדם.

ו. ואף לדעת הבעה''מ שם שנחשב שהוא הפיל את הכד, אכתי הפילו רק בכוחו, והמקרב האש אצל הדבר או הפוך אין זה אלא כוחו, וא''כ הוי כח כוחו, ורק על גופו שנחשב שכובד גופו מפילו הוי כהפילו בידים.

ז. ובסוגיית קדרים מבואר דאף כשא''א לחייבו על הנפילה, חייב מדין אדם כשנזיקו בגופו, כך מבואר בל''ב שם, ואף למסקנא השני נחשב אדם אע''פ שאינו פושע בנפילתו, אלא שהרא''ש כתב דהוי כאונס כעין אבידה שחייב על זה אדם, אך בל''ב א''א לומר כן, וכן בדברי הרשב''א בסוף דבריו מבואר דאף באונס כעין גניבה חייב, וע''כ דאין חייב משום דהוי כמניח סכין מתחת לאדם הנופל, אלא חייב משום שהוזקו בו, וכמוש''כ החזו''א שנלמד מצד השוה של אדם ובור, אלא שאין הכרח שזה גם החיוב בעמד בעל הקורה, די''ל ששם שאינו אלא קורה ולא ניזוקו בגוף האדם א''א לחייב כמו שחייב בקדרים, וע''כ שם כל החיוב רק משום דהוי כמניח סכין מתחת לאדם הנופל, והראשונים שהקשו רק הקשו דאי נתקל פושע יש לחייבו מכח המשנה דעמד בעל הקורה, דהיינו דכוונתם להקשות דאע''פ שי''ל שאדם השוכב אינו אלא בור, וכמו שלשמואל בור דממונו הוי רק בור, כך אדם השוכב הוי רק בור, אך אי פשע בנפילה יש לחייבו מטעם אחר, משום דהוי כמניח סכין תחת הנופל.

ח. ואולי י''ל דאף אם נתקל לאו פושע יש לחייבו מטעם דהוי כמניח סכין תחת הנופל, די''ל דכל פטור אונס אינו אלא דרחמנא הוא דחס עליה, אך הוי מעשיו לכל דבר, וא''כ י''ל דהזורק חץ באונס, ואח''כ יכול לעצור את החץ, יהיה חייב מיתה, דתו אין טעם לחוס עליו, דהרי היה יכול לעצור את מעשה ההריגה שלו, ולכן אף אי נתקל לאו פושע כיון שהיה לו לעמוד, חייב על מעשה הנפילה, וחייב משום דהוי כמניח סכין תחת הנופל, ובזה חילק הרשב''א בין אונס כעין גניבה דהוי מעשה שלו ונפטר רק מקרא דולנערה לא תעשה דבר, ואינו אלא פטור משום דחס רחמנא עליה, משא''כ באונס גמור אין אחראי כלל על מעשיו, והתוס' לא ניחא להו לחלק ביניהם, ויש לפרש דס''ל דהגדר באונס כעין גניבה ואונס גמור שוים בגדרם.

ט. ולכא' מסברא נמי יש לחייב אף כשהניח את הקורה, וכנ''ל דהוי כמניח סכין תחת הנופל, אלא דאולי יש מקום לחלק אדם הנופל, לאדם ההולך, דאע''פ שהליכתו הוי כרוח מצויה, כיון שנחשב אדם שלא בכוונה, אך י''ל דאינו נחשב כמצב קיים, ולא דמי לאדם שנפל, ואע''פ שאינו התחדשות במה שהולך, אך גם אינו מצב קיים מכיון שיש לו בחירה שלא ללכת, ובכדי שיחשב מקרה בדבר אצל האש י''ל דלא די בזה שאינו התחדשות, אלא צריך מצב קיים, ואכהמ''ל, ולפי''ז רק במכונית הנוסעת, שיש מצב של נסיעה, ורק אם יעצור את המכונית היא תעצר, יחשב נוסע לפני כן שנעצר לאדם המזיק.

י. עוד יש לדון דלא שייך כלל לדון את המניח סכין תחת הנופל, כרוצח, דמצינו מקרב הדבר אצל האש או מקרב האש אצל הדבר, וכאן אין זה לא מקרב הניזק, ולא מקרב המזיק, אלא האדן הנופל הוא הניזק, והוא גם הדבר המזיק, וכיון שלא נגע לא במזיק ולא בניזק, אינו אלא כבידקא דמיא בכח שני, דהיינו המים השניים שאינו אלא גרמא, דהיה מקום להקשות בכל בידקא דמיא מדוע אין חייב בנזקין, הא הכח ראשון הוא כוחו, כוחו יצר אש, וע''כ צ''ל דהאש נוצרה עוד לפני שהמים הראשונים נפלו, ובעצם פתיחת הסכר כבר הוו המים השניים אש, וכיון שלא נגע בהם הוי כיוצר אש רק בגרמא, וא''כ ה''ה כאן.

יא. ולפי''ז ע''כ אין החיוב בעמד בעל הקורה אלא משום שהקורה נחשבת כחלק ממנו, וכנ''ל מהפנ''י, ויש לעיין מדוע הקורה נחשבת כחלק ממנו, הפנ''י כתב דהוי כאדם המכה במקל דחייב עליו, ולכא' יש לחייבו אף אם אינו כגופו, הא ודאי לא גרע מכוחו, אלא דלכא' פשוט שאף הזורק אבן ע''י מקל חייב, ואינו נחשב כח כוחו, וע''כ משום שהמקל הוא כידא אריכתא שלו, וא''כ י''ל דגם כשאוחז קורה הוי כידא אריכתא שלו, אלא שא''כ גם קורה המונחת על אדם השוכב יהיה כגופו, דהרי אילו יזוז והקוה תזיק יחשב גופו ולא כוחו, ואף על פי כן י''ל דאם הקורה מונחת עליו כששוכב אינו אלא בור, די''ל דהא דהמקל הוי כגופו אינו משום דהמקל עצמו הוא כגופו, אלא דאינו כוחו מכיון שאינו נחשב כמפעיל דבר אחר ככל כוחו שמפעיל כח והכח עושה, ה''ה כשמכה במקל אין הכח שבמקל מזיק, ולכן הוי כגופו, וסברא זו אינה שייכת כשרק ניזוקו בו, ובזה צריך שיהיה טפל לגופו, ויש לדון מדוע נטפל לגופו.

יב. ואולי נטפל לגופו משום שכל רגע אוחזו וכמוש''כ רבינו פרץ דכיון שאילו היה מת היה נופל הקורה, ואולי מחמת כן הוי כגופו, ולפי''ז אם שוכב ומונחת עליו קורה אינו כגופו, ויש לדון אם נעליו שעליו וגד' נחשבים כגופו, כשניזוקו בנעל שהיה מזיק אף אם הנעל היתה מונחת בלא שהאדם היה כאן, ואולי כל מלבוש טפל אליו, ואולי כל הקשור אליו הוי כגופו, ודליל הקשור אליו גם יחשב כגופו וצ''ע, וכן יש לעיין הרוכב על חמור - או נוסע במכונית - ועמד ועי''ז ניזוקו בו, האם דמי לעמד בעל הקורה, או שאינו אלא בור ופטור על כלים.

יג. ומצינו בראשונים אופן שלישי בביאור הא דעמד בעל הקורה חייב, דהנה התבאר דהמניח סכין תחת הנופל אינו אלא ככח שני, והנה כתב הרמ''ה בסנהדרין דף עז ב דהחילוק בין מסלק תריס שאינו אלא גרמא, לסילוק בידקא דהכח ראשון חשוב כוחו וז''ל ולא דמיא הא מילתא לזרק בו חץ ותריס בידו דאלו התם כי סלקיה לתריס מיקמי דנימטי גירא לגביה הוא דסליקיה דאי לבתר דמטא לגבי תריס אף על גב דהוה מסליק ליה לתריס תו לא הוה אזיל גירא טפי ולא הוה מיקטיל אלא ודאי על כרחיך בדסלקיה מקמי דנמטי לגביה עסקינן ואמטול הכי פטור דכי סלקיה לאו מידי עבד מאי אמרת סוף חץ לבא הא אמרן כל סוף הורג לבא פטור דגרמא בעלמא הוא אבל הכא דכי סלקיה לעפרא דמפסיק בין מיא לדידיה מיא **הוו נגעי בההוא עפרא גופיה** כי סלקיה לעפר גירי דידיה ואמטול הכי מיחייב תדע דהא מיית מחמת מיא דאתו לבתר הכי פטור כדאמרינן והני מילי בכח ראשון כלומר היכא דמיית מחמת מיא דאתי בכח ראשון כי סלקיה לההוא מדעם דמפסיק בינתיים והיינו מיא דמיעקרו מדוכתייהו בשעת חילוק הדבר והמפסיק **ואינון מיא דמיקרבי לדבר המפסיק** אבל מיא דאתו בתר הכי והיני כח שני פטור דגרמא בעלמא הוא כדפרשינן עכ''ל - ועי' חזו''א סי' א' סק''ה דאין חייב על המים השניים משום שלא נגע במים - וא''כ י''ל דלכן כשמחזיק כל רגע את הקורה, הוי כמביאו לכאן ברגע שחבית נוגעת בו, ולכן הוי ככח ראשון, ולא דמו כלל לקדרים שאינו עושה מידי כמוש''כ ר' פרץ, וא''כ בעמד בעל הקורה יהיה חייב רק כשאוחזו, ואפילו הכי יתחייב גם ברציחה, ואין חייב משום דהוי כגופו, ולא משום דהוי כמניח סכין מתחת לנופל, אלא דמי למניח סכין כשהנופל כאן והסכין נוגעת בו, וכל כה''ג אינו נחשב גרמא, אלא ככח ראשון, ורק משום שהנופל אינו ליד הסכין נחשב כח שני כמוש''כ הרמ''ה.

יד. ולכא' כך מבואר בדברי הנמוק''י בדף לב א, ובדברי התוס' רי''ד בדף מח א וז''ל הנמוק''י על מתני' דעמד בעל הקורה 'והא דלא דיינינן ליה כבור כיון דניח גופיה לשמואל דאמר [לעיל דף כח ב] כל תקלה כי האי בור היא ונפטר מן החבית דלא מצינו בור שחייב בו על הכלים משום דלא אמרינן הכי אלא היכא דנפיל ושדי דדומיא דבור (היא) דלא שליט בגופיה אבל היכא דקאי אנפשיה לאו תולדה דבור היא אלא כמאן דאזקיה בידים דמי' וז''ל התוס' רי''ד וז''ל התוס' רי''ד בדף מח א דהיכא אמרי' דהוי קדרין בור כשנפלו בארץ שאינן עומדין על רגליהן אבל אם האדם עומד על רגליו ובא חבירו ונתקל בו אף על פי שמאליו נתקל לא יקרא בור אלא כאלו הזיקו בידים דמי ... מדתנן התם הי' בעל קורה ראשון ובעל חבית אחרון ונשברה חבית בקורה פטור ואם עמד בעל קורה חיי' אלמא כל היכי דעמד בעל קורה ובא בעל חבית ונתקל בו חייב בנזקי חבית ולא חשבי' לבעל קורה בור שנפטר בו את הכלים כמה שחשבנו את הקדרין וטעמא דמילתא הוא מפני שעומד על רגליו וכל נזק שעושה אפי' ע"י תקלה שנכשלים בו כמזיק בגופו דמי ולא חשבי' לי' בור ליפטר בו את הכלים אלא כשהוא נפל לארץ (והם) ה"נ בזה השור כל זמן שעומד על רגליו ונתקל בו בעל הבית כמזיק בגופו דמי וחייב אפי' על נזקי כלים אבל ודאי היכא דנפל השור לארץ הויא בור דומיא דקדרין עכ''ל, ומבואר בדבריו דחלוק קדרים מעמד בעל הקורה, ולכא' לדבריו א''א להקשות מעמד בעל הקורה לקדרים, ובעמד בעל הקורה הרי זה כמעשה גמור, ואולי אף לענין רציחה, משא''כ בקדרים אף אי הוי אדם אינו אלא כהזק של בור.

טו. בדף כו ב אמר רבה זרק תינוק מראש הגג ובא אחר וקבלו בסייף פלוגתא דר' יהודה בן בתירא ורבנן, ואיירי דאף בלא הסייף היה מת, אך אם בלא הסייף לא היה מת לכו''ע חייב המקבלו בסייף, וצ''ב הא לא הרגו, אלא רק הניח סייף, ולכא' מוכח מכאן או דהמניח סכין מתחת הנופל חייב, ומוכח דהוי גם רוצח, ונחשב כמעשה רציחה, אך י''ל דרק משום שאוחזו, הוי ככל רגע מביאו לכאן, ולכן חייב וכדברי הנמוק''י והתוס' רי''ד (ואולי דוקא כאן חשוב רוצח, משום דהוי ככל רגע מביאו מהקרקע למקום שנמצא, ולכן הוי כמכניס את הסייף בגופו, אך אילו היה אדם בא מהצד, אע''פ שנחשב שמביאו בכל רגע לכאן א''א לדונו כמכניס את הסייף בגופו, ודו''ק)

טז. אך אולי י''ל דקבלו בסייף אין הכוונה שאוחזו, אלא הכוונה שעושה פועלת הריגה בסייף ממש, ורוצח ממש, ולכא' האוחז סייף, הוי כעין מצמצם, שיש סיבה שיפול הסייף, והא מונעו מליפול, ואי נימא דמצמצם כה''ג אינו חייב, דאינו מצמצם את האדם, אלא את הסכין, א''כ א''א לומר שחייב כאן רק כשאחז את הסייף, אך באמת אינו כן, דבמצמם אינו אלא מעכב את הדבר המוציאו, ואינו נמצא כאן מחמתו, אלא מחמתו לא יצא, משא''כ כאם מחמת אחיזתו נמצא במקום זה, שוב ראיתי באבן האזל שכתב וז''ל דבעל קורה כיון שהוא מחזיק הקורה ודאי חשיב מעשה ואף דלא עשה מעשה בשבירה מ"מ הוי מזיק דלא גרע ממצמצם דכבש עליו לתוך המים דלא עשה מעשה אלא שאינו מניחו לצאת ומ"מ חשיב מעשה ברוצח וכן באדם המזיק דילפינן מרוצח, אבל זהו דוקא בבעל הקורה דעיקר החזקת הקורה חשיב מעשה ואפשר דגם העמידה חשיב מעשה דכיון דאם לא הי' עומד בכונה הי' נופל א"כ עמידתו חשיב מעשה אבל ראשון דנפל אף דהנפילה חשיב מעשה כיון דפשע אבל עכשיו דשוכב על הקרקע לא הוי בזה שום מעשה.

יז. הרמב''ן נקט בסוגיית קדרים דלמד''א נתקל פושע דינו כאדם, ולמד''א לאו פושע דינו כבור, והנה דעת הרמב''ן דאדם חייב גם באונס כעין גניבה, ואם כדברי הלבוש מרדכי דאף כשהניח את הקורה חייב, היה חייב גם אם הניח באונס, וא''כ הרמב''ן שדימה את קדרים לעמד בעל הקורה היה צריך לחייב גם אם נתקל לאו פושע, ולכא' מוכח ברמב''ן שאינו חייב משום שנחשב שהזיק, אלא חייב מחמת שניזוקו בו, ובכדי לחייבו מדין אדם כשניזוקו בו, צריך להחשיב את גופו כמוהו, וזה רק כשבפשיעה הביא את גופו לכאן.

יח. הנמוק''י כתב דכשעמד בעל הקורה חייב, אע''פ שאינו אלא הוזקו זה בזה, משום שבעל הקורה הוא שלא ברשות, ובעל החבית הוא ברשות, ואי נימא דכשאוחז את הקורה נידון כאדם משום דהוי כמביאו לכאן כל רגע, והוי כקבלו בסייף, לכא' נחשב להזיקו ולא להוזקו, אך י''ל דאע''פ שנחשב למעשה, אך לגבי דין שניהם ברשות תלוי בצורת ההזק אי הוזק או הזיק, ואינו תלוי אם דינו כאדם המזיק ממש, או דינו כעין בור.

**דינים העולים**

התבאר שיש ג' דרכים לבאר את דברי המשנה, י''ל דחייב אף בהנחת הקורה על הקרקע וכתוב במתני' דחשוב עשייה ממש בכה''ג, או''ד דחייב רק כשהוא עליו, וכתוב במתני' דהקורה נחשבת כגופו, וחייב משום שהוזקו בו, אע''פ שלא עשה מידי, או''ד דחייב רק כשהקורה עליו וכתוב במתני' דכיון שעומד הוי כמביא את הקורה לכאן, ולא משום דהוי כגופו, אלא חייב משום שנחשב למביא את הקורה לכאן בכל רגע, ובקדרים אי אפשר לפרש כן אלא רק כב' הדרכים הנ''ל.

א. הניח בעל הקורה את הקורה על הקרקע והוזקו בו, היה מקום לחייב כעין דין מקרב הדבר אצל האש, אך בדברי התוס' והרמב''ן בסוגיית קדרים לכא' מוכח לא כך מהא דאין חייב הראשון על ממונו מדין אדם המזיק, והובא לדחות דשאני התם דהוי ככח כוחו, אך בדברי הנמוק''י והתוס' רי''ד מפורש שאינו חייב כשאין הקורה עליו, ונחשב אדם רק משום עמידתו, ועי' בפסקי הריא''ז בפ' כיצד הרגל שהביא את דברי הגמ' דהמסלק כרים וכסתות פטור, ואח''כ כתב בשם הרי''ד דאם הניח אבן על הכרים וכסתות חייב, ומבואר בדבריו דאינו בור, אלא נידון כאדם המזיק, ואולי משום דאזלינן בתר מעיקרא, וברגע הנחת האבן נשבר הכלי, וזה לא שייך בעמד בעל הקורה שאין שייך להחשיב את החבית כנופלת מראש הגג ולהחשיבו כמנא תבירא - אך אולי במכונית הנוסעת יש להחשיבו כמנא תבירא - וכן לפי''ז לא יתחייב בהניח אבן ועי''ז נהרג תינוק הנופל אי אין חייב מיתה הזורק מראש הגג ובא אחר וקבלו בסייף.

ב. כשהקורה עליו יש לדון אם הוי אדם אף לגבי רציחה, או דאינו אלא כעין בור, ובדברי הנמוק''י והתוס' רי''ד נראה דהוי אדם ממש, אך אולי גם לדבריהם אינו אלא סיבה להחשיבו אדם ולא בור, אך אין נחשב כמשעה הזק אלא רק שניזוקו בו ולא יהיה חייב ברציחה.

ג. תוס' והרמב''ן נח' על התוס' רי''ד והנמוק''י וס''ל דעמד בעל הקורה דמי לקדרים, ולא חילקו בין אדם העומד לאדם השוכב, ויש לדון בדבריהם אם ס''ל דאף בשוכב הוי אדם ממש, ואפי' אם הניח את הקורה יתחייב אפי' ברציחה, או''ד דס''ל דאף בעומד אינו אדם ממש, ואין חיובו אלא משום שניזוקו בו וכעין בור.

ד. אי נימא דהוי אדם ממש וחייב אף ברציחה ניחא הא דאף לשמואל חייב על כלים, אך אי אינו אדם ממש, אלא נלמד כדברי החזו''א סי' א' סק''א דנלמד מצד השוה של בור ואדם, צ''ב מדוע כאן מודה שמואל - עי' במה שהתבאר בענין זה בסוגיית קדרים - וזה לכא' קושיית הנמוק''י, ולדברי הנמוק''י דהוי אדם משום עמידתו, אכתי יקשה בקדרים מדוע הוי אדם למד''א נתקל פושע, ולכא' מה שיהיה הביאור כאן אפשר גם לבאר בעמד בעל הקורה, וא''כ צ''ב מהו קושיית הנמוק''י, ולכא' מוכח בדברי המוק''י דאין הקורה נטפלת לאדם, ולכן הקשה דהוי ככל בור, אך בניזוקו בגופו ניחא ליה דהוי אדם - אלא שהנמוק''י ס''ל דאף הראשון אינו אלא בור, אך לכא' משום דנתקל לאו פושע, ולגירסת הר''ח ע''כ בל''ק הראשון הוי אדם, ולגירסת רש''י ותוס' בל''ב הראשון ע''כ הוי אדם, ולא הוקשה שם לנמוק''י מדוע לשמואל חייב על כלים - ולכן הוצרך לבאר דבעמד בעל הקורה חייב משום עמידתו, ויש לדון כנ''ל, אם כיון שעומד הוי כגופו, והוי כבור כמו בקדרים, או כיון שעומד הוי אדם ממש, וחייב גם ברציחה.

ה. הרא''ש חילק בין אם נתקל באונס כעין גניבה לאונס כעין אבידה, ויש לפרש דבריו בתרי אנפי, י''ל דאם נתקל כעין אבידה חייב על הנחת גופו על הקרקע כמו שחייב על הנחת הקורה על הקרקע, ולכן רק באונס כעין אבידה דבו חייב אדם המזיק חייב, ולדרך זה ניחא מאד דברי הרא''ש, אך אי נימא דאין נחשב אדם המזיק בהנחת הקורה על הקרקע, צ''ל דס''ל להרא''ש דהא דגופו נחשב אדם, אינו אלא כשהניח את גופו במקום זה, ואם הניח את גופו באונס כעין גניבה דנלמד מולנערה וכו' שאין נחשב כמעשיו באונס, הוי כהונח גופו על הקרקע ע''י אחר, ואינו גופו נידון כאדם בכה''ג, ואין גופו אלא כאבנו בלבד.

ו. הרא''ש כתב דדוחק לחלק בין אונס כעין גניבה לאונס גמור וז''ל ושינויא דחיקא הוא דאין חיוב שניהם על הנפילה אלא במה שלא עמדו או לא הזהירו ובפשיעה זו שניהם שוין - וכעין זה כתבו התוס' - ולדרך הראשון יש לפרש דברי הרא''ש בתרי אנפי י''ל דכוונת הרא''ש דבע''כ אינו אדם מחמת הנחת גופו על הקרקע כמו הנחת קורה על הקרקע, דהרי הניחו באונס שאדם המזיק פטור עליו, וא''כ א''א לחייבו כאילו הזיק בידים, אלא ע''כ אע''פ שרק הוזקו בו נידון כאדם משום שהיה לו לעמוד, וא''כ מה ההבדל כיצד נפל, אך י''ל דכוונת הרא''ש דדוחק לומר דאף כשהוא אנוס בהנחת הקורה חייב משום שהיה יכול לסלק, ועי''ז בטל האונס וחייב על הנחת הקורה, דא''כ מאי שנא בין דרגות האונס, ולפי הדרך השניה כוונת הרא''ש להקשות דבע''כ נידון גופו כאדם לא מחמת נפילתו, אלא מחמת שהיה לו לעמוד, וא''כ מהו ההבדל כיצד נפל.

ז. תוס' והרמב''ן וכן תוס' ר''פ הקשו דאי נתקל פושע בע''כ הוי אדם, כדחזינן בעמד בעל הקורה, ויש לפרש קושייתם בתרי אנפי, יש לפרש קושייתם דכמו שבעמד בעל הקורה הוי אדם לא מחמת שניזוקו בגופו, דהרי הקורה אינו גופו, אלא הוי אדם אף כשהניח את הקורה על הקרקע, וא''כ גם כשהניח את גופו על הקרקע בפשיעה נימא הכי, דהוי אדם המזיק ממש, אך יש לפרש דכוונתם דבעמד בעל הקורה ע''כ חייב משום שהוי כגופו, ומוכח דאע''פ שעומד וניזוקו בו דין גופו כאדם, א''כ אף אם ניזוקו בגופו נימא הכי, לדרך בראשונה הקשו רק אם נתקל פושע משום שאם נתקל לאו פושע והוי כאונס כעין גניבה א''א לחייבו על הנח גופו על הקרקע, ולדרך השניה הקשו רק אם נתקל פושע, משום שאין מקור מעמד בעל הקורה דהוי אדם כשלא הביא את גופו לכאן בפשיעה.

ח. לפי הדרך הראשונה קושית התוס' היא דאע''פ שאין גופו נידון כאדם, כיון שרק נתקלו בו, אך כשפשע בהבאת גופו יש לחייבו כאדם שהזיק, ולא רק משום שהוזקו בו, וקושוית התוס' היא דאע''פ דאנן ס''ל דגופו נידון כאדם אע''פ שרק ניזוקו בו, אך אם נתקל פושע הוי מזיק ממש - והתבאר לעיל דאולי י''ל דאף אם נתקל לאו פושע י''ל דהוי מזיק ממש אלא שאין לו פטור אונס - וא''כ תוס' דנו מב' סיבות שונות לגמרי להחשיבו אדם, אך לדרך השניה אין צד שנחשב אדם המזיק ממש, ודנו תוס' רק לחייבו על מה שניזוקו בו מדין אדם לחייבו על כלים, ובזה חילקו בין נתקל פושע לנתקל לאו פושע.

ט. נ''מ בכל זה כנ''ל אם חייב גם ברציחה, והנידון גם בקדרים, וגם בעמד בעל הקורה - עי' בחי' ר' שלמה דפשיטא ליה דבקדרים אינו נחשב רוצח, וכך לכא' מבואר בדברי החזו''א, ובספר מנחת שלמה על מסכת ב''ק נקט בפשיטות דנחשב רוצח, ודן אם גם יחשב חילול שבת - והחזו''א בסי' ד' דן גם כן אם דינו כאדם שחייב גם באונס, ואם נעשה עי''ז בור אם נחשב איש בור, או רק בור בור, ואם נחשב אדם לחייבו ד' דברים, ואם נחשב אדם לחייבו גם בנתקל בו ונישוף בקרקע שלדעת התוס' בבור פטור.

י. בנמוק''י ובתוס' רי''ד מבואר דכיון שעומד ומחזיק את הקורה נחשב אדם המזיק, ודנו לפי''ז כיצד הדין כשאדם זרק אבן, ובא אדם וניזוק בו, אך האבן לא הזיקו, כגון שזרקו ממערב למזרח, ובא אדם מצד צפון לצד צפון ונתקע באבן, דבפשטות אינו אלא בור, אך עפ''י דבריהם י''ל דכיון שהאבן מוחזקת באויר מכח הזורק, הוי כקורה המוחזקת מכח האדם, אך לכא' ב' הדרכים בביאור דבריהם אינו כן, אי נימא דהא דמוחזק מכוחו אינו אלא סיבה להטפילו אליו ונחשב לגופו, פשוט שכל זה רק שייך כשהקורה עליו, ולא באבן שזרקו - ואף אי נימא כדמבואר בקושיית הנמוק''י דכחו נידון כגופו וחייב על מה שכוחו עושה, כל זה ביחס לכוחו שזורק את האבן, ולא לאבן - אך גם אי נימא דלדבריהם הוי אדם המזיק ממש וחייב אף ברציחה, כל זה רק כשמוחזק בידו, אך בכוחו לכא' אינו אלא כח כוחו, דהאבן הוא כוחו, וכח הילוך האדם נחשב לכוחו, וא''כ אינו אלא כח כוחו.

יא. החופר בור ויש אדם שכבר הולך, ונפל לבור, לכא' לדברי הלבוש מרדכי הוי אדם המזיק, וכל דין בור אינו אלא כשההולך התחיל ללכת אחרי שחפר את הבור, דבכה''ג א''א להחשיבו כמשתמש עם ההילוך להזיקן, וכעין דין מקרב האש אצל הדבר או מקרב הדבר אצל האש, מכיון שההילוך עדיין אינו בעולם.