=ט - בדין פסקת לחיותאי
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / שיעורים

**סימן ט**

**בדין פסקת לחיותאי**

**א**

א] **ב"ב כ"א ב'**, א"ל רבינא לרבא לימא רב הונא דאמר כרבי יהודה דתנן רבי יהודה אומר לא יחלק חנוני קליות ואגוזין לתינוקות מפני שמרגילן אצלו וחכמים מתירין, אפי' תימא רבנן עד כאן לא פליגי רבנן עלי' דרבי יהודה התם אלא דאמר לי' אנא קמפלגינא אמגוזי את פלוג שיוסקי אבל הכא אפילו רבנן מודו דא"ל קא פסקת לי' לחיותי.

**והנה** בפשוטו מבו' מזה, דכל הא דבעינן לה"ט דאמר לי' אנא קמפליגנא אמגוזי וכו', הוא רק לדעת רב הונא דס"ל דבר מבואה אבר מבואה מצי מעכב, ולדידי' כל הא דל"מ לעכב על חבירו מלחלק קליות ואגוזים, הוא משום דאמר לי' אנא קמפליגנא וכו', אך לפ"מ דקי"ל דלא כרב הונא, ול"מ לעכב על בן המבוי, הרי דה"נ ל"מ לעכב על חבירו הבא לחלק קליות ואגוזים, ול"ב לה"ט דאנא קמפליגנא.

**וכ"ה** מבו' להדיא בד' התוס' ד"ה תנאי, ז"ל, תימה לרשב"א דאמאי לא מייתי דלעיל, דממ"נ ר' יהודה דאמר לא יחלק חנוני קליות ואגוזים לתינוקות פליג אהך ברייתא, עכ"ל, והרי דפשיטא להו להתוס', דלהך ברייתא דאין אדם יכול למחות ביד חבירו מלעשות חנות בצד חנותו, ודאי דאף רשאי החנוני לחלק קליות ואגוזים, וע"כ מהא דאסר ר' יהודה לחלק קליות ואגוזים, ש"מ דיכול אדם למחות ביד חבירו שלא לעשות חנות בצד חנותו ולירד לאומנותו.

**ולפ"ד** התוס' הרי דגם הא דפליגי רבנן ור' יהודה במתניתין דהתם, דלר' יהודה לא יפחות את השער ולרבנן מותר, הוא משום דר' יהודה ס"ל כרב הונא דאסור לירד לאומנותו של חבירו, וע"כ הוא אסור לפחות את השער, דהוא יורד עי"ז לאומנותו של חבירו, ורבנן ס"ל דמותר לירד לאומנותו של חבירו, וע"כ אף מותר לפחות את השער, אף דהוא יורד עי"ז לאומנותו של חבירו.

ב] **והנה** בב"מ ס' א' אמרינן דמ"ט דרבנן דאמר לי' אנא מפליגנא אמגוזי ואת פליג שיסקי, ולפ"ד התוס' צ"ל, דהא דמפרשינן התם לה"ט, הוא לדעת רב הונא, אך לפ"מ דקי"ל דלא כרב הונא, ל"ב לטעם זה.

**אך** כבר עמד ע"ז בתשו' בית אפרים חו"מ סימן כ"ו וסימן כ"ז, דמד' הרי"ף והרא"ש בב"מ שם שהביאו לטעם זה, מבו' דס"ל דגם לפ"מ דקי"ל דלא כרב הונא, לא שרי לחלק קליות ואגוזים, אלא מכח הא דאמר לי' אנא מפליגנא וכו'.[[1]](#footnote-2)

**ובאמת** הדברים מפורשים כן בד' הרמב"ן לקמן כ"ב א', ז"ל, ואע"ג דתנן עלה וחכמים אומרים זכור לטוב משום דקא מרוח תרעי, התם הוא בבני דההוא מתא משום דא"ל אוזיל את וזבין, עכ"ל, והרי להדיא דאף דקי"ל כרבנן דלשכנו אינו כופהו, מ"מ אין רשאי בן העיר להוזיל, אלא משום דא"ל לחברי' אוזיל את וזבין, וה"נ הוא בחלוקת קליות ואגוזים, דכל הא דלרבנן הוא רשאי לחלק, הוא משום דגם חבירו יכול לעשות כמותו, וכמו שהביא הרמב"ן שם בתו"ד, - וכ"ה להדיא בד' המאירי בסוגיין, דאף דל"מ לעכב על חבירו מלירד לאומנותו, מ"מ הא דל"מ לעכב על חבירו מלחלק קליות ואגוזים, הוא רק משום דגם חבירו יכול לעשות כמותו.

**וכ"ה** מבו' גם בד' רבינו ירוחם נתיב ל"א ח"ו, הובא בב"י סימן קנ"ו ופסקו הרמ"א שם ס"ה, ז"ל, ואם ב' בנ"א דרים בעיר אחת והאחר רוצה להלוות במעט רבית יותר מחבירו ל"מ מעכב, כי יאמר כמו החנונים אני אחלק לתינוקות אגוזים חלק אתה להם שאר פירות כדי להרגילם אצלו, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דאף דבר מתא אבר מתא דנפשי' ל"מ מעכב, מ"מ הי' בדין שיהא בידו לעכב על בן עירו שלא להלוות במעט רבית יותר ממנו, וכל הא דל"מ לעכב עליו, הוא משום דגם הוא בידו לעשות כן.

**וצ"ב** טעם פלוגתת התוס' וש"ר בזה, אם לפ"מ דקי"ל דלא כרב הונא, אף יש להתיר לחנוני לחלק קליות ואגוזים ולפחות את השער, ול"ב לה"ט דיכול חבירו לעשות כמותו, או דאף דקי"ל דלא כרב הונא, מ"מ כל הא דשרינן לחנוני לחלק קליות ואגוזים ולפחות את השער, הוא רק משום דיכול חבירו לעשות כמותו.

ג] **ובאמת** צ"ב בדעת ש"ר, דמ"ט באמת בעינן להא דיכול לחבירו לעשות כמותו, הרי כל הטעם לאסור לחלק קליות ואגוזים ולפחות מן השער, הוא משום דהוא יורד לאומנות חבירו, וא"כ כיון דקי"ל דרשאי בן העיר לירד לאומנות חבירו, מ"ט אינו רשאי לחלק קליות ואגוזים ולפחות מן השער אלא משום דביד חבירו לעשות כן, ועיי"ש בבית אפרים מש"כ בזה.

**עוד** צ"ע בזה, דהנה בגמ' לא אמרינן לה"ט דאנא קמפליגנא וכו', אלא לדעת רב הונא, ומשמע דלמאן דפליג ארב הונא, ניחא שפיר הא דשרו רבנן לחלק קליות ואגוזים, אף בלא ה"ט דאנא קמפליגנא, שהרי לפום הס"ד דרב הונא דאמר כר' יהודה, הוה ניחא לן הא דשרו רבנן לחלק קליות ואגוזים, דהוא משום דפליגי אדרב הונא, והרי דלמאן דפליג אדרב הונא, ניחא שפיר הא דשרי לחלק קליות ואגוזים, וא"כ מנא להו להרמב"ן ורי"ו דלפי האמת גם לדידן דקי"ל דלא כרב הונא, אין להתיר לחלק קליות ואגוזים ולפחות מן השער, אלא משום דיכול חבירו לעשות כמותו.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ד] **והנה** הרמב"ן לקמן כ"ב א' כתב בתו"ד, ז"ל, כדאמרן לעיל גבי בר מבואה דעד כאן לא פליגי רבנן עלי' דר"י אלא משום דא"ל אנא פליגנא אמגוזי את פליג שיסקי, כלומר כיון שכבר ירד לאומנות זו יכול לתקן עצמו, אבל הכא א"ל פסקת לי' לחיותאי כיון שהוא העמיד תחילה לאו כל כמיני' וכו', עכ"ל.

**ומבו'** בד' הרמב"ן דמפרש, דעיקר הא דדחי הגמ' בסוגיין, דעד כאן לא פליגי רבנן עלי' דרבי יהודה התם אלא דאמר לי' אנא קמפלגינא אמגוזי את פלוג שיוסקי אבל הכא אפי' רבנן מודו דא"ל קא פסקת לי' לחיותי, לאו היינו דהכא לא שייך ה"ט דאנא פליגנא וכו', אלא היינו דשאני בחנוני המחלק קליות ואגוזים שכבר ירד לאומנות זו, והוא יכול לתקן את אומנותו, ומשא"כ במקום שהוא בא לירד לאומנות חבירו דלאו כל כמיני'.

**וכ"ה** להדיא בחי' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, התם משום דאמר לי' אנא קמפליגנא אמגוזי וכו', קשיא לן הכא נמי נימא לי' מה שאני עושה בפשוט עשה אתה בפרוטה, וי"ל דאנן הכי קאמרינן דהתם כבר היו שם שניהם ברשות ואין זה בא אלא לעכב שלא יגרום להרגיל הלוקחין אצלו וע"ז אנו אומרים שיכול הלה לעשות כל התיקונים וכל טצדקי שיוכל למכור סחורותיו, משא"כ בזה כי השני לא הי' שם מעולם ובא עליו לירד למלאכתו ולפסוק חיותו, עכ"ל.

**אך** צ"ע דא"כ נמצא דהעיקר חסר מן הספר, שהרי עיקר החילוק הוא בין מקום שכבר היו שניהם ברשות, למקום שהוא בא לירד מתחילה לאומנות חבירו, ובגמ' לא הזכירו לזה כלל, אלא פירשו דהטעם דמותר לחלק קליות הוא משום דאנא קמפליגנא וכו', וזה הרי אינו כלל הטעם לחלק ביניהם, והגם די"ל דבעינן נמי לה"ט דאנא קמפליגנא דבלא זה הי' אסור לחלק קליות, אך אי"ז שייך לשנויא דגמ'.

ה] **ונראה** לפרש בזה, דהנה עיקר דינא דרב הונא הוא, דכל שקדם אחד והעמיד את אומנתו, הויא זכותו להתפרנס במקום זה, ואין זכות לאחר להעמיד אומנות ולהזיק את פרנסתו, - ומה"ט הוא דאם היו שניהם ברשות לא מצי חד מינייהו לתבוע את חבירו שהוא מזיק את פרנסתו, והיינו משום דבכה"ג יש לשניהם זכות להתפרנס במקום זה, וע"כ לא חשבינן לי' כלל כמזיק את פרנסת חבירו, - דרק כשקדם אחד והעמיד אומנתו, והמקום עומד לפרנסתו, ואין לחבירו זכות להתפרנס במקום זה, הוא דחשבינן לי' לחבירו הבא להעמיד שם אומנות כמזיקו, אך כששניהם העמידו ברשות ויש לשניהם זכות להתפרנס במקום זה, לא חשיב כל א' כלל כמזיק את חבירו.

**ולפ"ז** נראה דכל הא דמהני מה שהיו שניהם ברשות, הוא רק דמכח זה יש לכל א' זכות לעיקר קביעות האומנות, ואין חבירו יכול לעכב עליו, אך כל שבא ליקח את הלקוחות מחבירו ולהפסידו בידים, הרי דע"ז אין לו זכות כלל, ומצי חבירו לעכב עליו בטענת פסקת לחיותאי.

ו] **ולפ"ז** נראה בביאור הא דס"ד דרב הונא דאמר כר' יהודה, דודאי מעיקרא נמי הוה קים לן לחלק בזה, דבההיא דרב הונא הוא בא מתחילה לירד לאומנותו, ומשא"כ בחנוני המחלק קליות ואגוזים שהיו שם שניהם ברשות, והא דמדמינן לה לההיא דרב הונא, הוא משום דלדעת רב הונא דמצי חבירו לעכב עליו בטענת פסקת לחיותאי, הרי דאף במקום שהיו שניהם ברשות, אין א' מהם רשאי לחלק קליות ואגוזים, דבזה הוא לוקח את הלקוחות מחבירו ומפסידו בידים, וזה כמש"נ להלן סקי"ד מד' התו"י דבזה הוא דגרע חילוק קליות ואגוזים מכל יורד לאומנות חבירו, עיי"ש, - וזהו דאמרינן דממה שהתירו חכמים לחלק קליות ואגוזים, ש"מ דס"ל דל"מ לתבוע את חבירו כלל שלא יפסוק את חיותו, וע"כ ה"ה רשאי לחלק קליות ואגוזים, אך דבזה הוא לוקח את הלקוחות מחבירו ומפסידו בידים.

**ונראה** לפ"ז, דזהו הא דדחינן דעד כאן לא פליגי רבנן אלא דאמר לי' אנא קמפליגנא וכו', והיינו דכיון דביד חבירו לחלק שיוסקי, לא חזינן לחילוק הקליות והאגוזים כמפסיד בידים את חבירו, שהרי ביד חבירו לחלק שיוסקי ולא יפסיד, אלא חזינן לה כתיקון אומנותו, וכיון שירד ברשות לאומנות זו, יש בכלל זכותו לתקן את אומנותו, ומשא"כ כשבא לירד לאומנות חבירו, דאין לו זכות כלל על קביעות אומנות זו, מצי חבירו לעכב עליו.[[3]](#footnote-4)

**ג**

ז] **והנה** בטעמא דרבנן דס"ל דלשכנו אינו כופהו, ול"מ לעכב עליו מלירד לאומנותו, תניא בברייתא דהוא מפני שיכול לומר לו אתה עושה בתוך שלך ואני עושה בתוך שלי.

**ובביאור** טעם זה, כתב הבית אפרים בחו"מ ריש סימן כ"ו, דהוא ע"ד הא דקאמר ר' יוסי דא"צ להרחיק כשאי"ז גיר"ד משום שזה חופר בתוך שלו וזה נוטע בתוך שלו, ועיי"ש במש"כ לפרש טעם הא דלא תלינן לה בפלוגתא דרבנן ור' יוסי, ואכמ"ל.

**אמנם** צ"ע בזה בהא דתניא דכופין בני מבואות זא"ז שלא להושיב ביניהם לא חייט ולא בורסקי וכו', ופירש"י דהיינו שלא להושיב ביניהן חייט ובורסקי ממקום אחר להשכיר לו בית במבוי ויש כאן בני אותה אומנות, - ואם הא דל"מ לעכב על בן המבוי מלהעמיד אומנותו, הוא משום דהוא עושה בתוך שלו, וע"ד דינא דר' יוסי, הרי ודאי דכל ששכר למקום זה מאחד מבני המבוי, יש בזה להתירא דעושה בתוך שלו, ודינא דר' יוסי דזה נוטע בתוך שלו, ודאי דהוא אף בכה"ג ששכר מאחר.[[4]](#footnote-5)

**ומצאתי** בד' הבית אפרים שם סימן כ"ז ד"ה אמנם צריך שכבר עמד בכעי"ז, דלפ"מ דמפרשינן דטעם הא דל"מ לעכב עליו הוא משום דיכול לומר אני עושה בתוך שלי, הי' בדין דלא יהא בידם לעכב אף על בן מבוי אחר, עיי"ש בדבריו. [[5]](#footnote-6)

ח] **ונראה** לפרש בזה, לפמש"נ לעיל סק"ה, דיסוד דינא דרב הונא הוא, דאף דאם באו שניהם להעמיד אומנות, יש לשניהם זכות להתפרנס במקום זה, ולא חשבינן לחד מינייהו כמזיק את חבירו, מ"מ כל שקדם אחד והעמיד את אומנותו, הויא זכותו להתפרנס במקום זה, ואין זכות לאחר להעמיד אומנות ולהזיק את פרנסתו.

**ולפ"ז** נראה בביאור טעמא דרבנן דס"ל דלשכנו אינו כופהו, דהוא משום דס"ל דל"מ לו קדימתו, ואף כשקדם והעמיד את אומנותו, אכתי יש לחבירו זכות להתפרנס גם הוא במקום זה, וע"כ לא חשבינן לי' כלל כמזיק את חבירו, - וזהו מה שאמרו דאתה עושה בתוך שלך ואני עושה בתוך שלי, דכשם שיש להראשון זכות להתפרנס במקום זה, ה"נ יש להשני זכות להתפרנס במקום זה, וע"כ לא חשבינן לי' כלל כמזיק את הראשון.

**ומצינו** הדברים מבוארים כן בד' הרמ"ה באות ס"ה בתחילת דבריו, ז"ל, שהוא יכול לומר לו אתה עושה בתוך שלך ואני עושה בתוך שלי, ומ"ש דחיישת לחיותא דידך ולא חיישת לחיותא דידי, עכ"ל, וזה מתפרש כמש"נ, אך בהמשך דבריו נראה בד' הרמ"ה דטעם אחר יש בזה, ואכמ"ל.

ט] **ולפ"ז** מתפרש היטב טעם הא דמצי לעכב שלא להשכיר בית במבוי לאחד מבעלי אומנות, דכל הא דל"מ לעכב על חבירו בטענת פסקת לחיותאי, הוא רק משום דגם לחבירו יש זכות להתפרנס במקום זה, וע"כ כ"ז הוא כשחבירו הוא מבני המבוי, דהמבוי עומד לפרנסת בני המבוי, אך כשהוא ממקום אחר ואינו דר במבוי, אין לו זכות להתפרנס במקום זה, וע"כ מצי לעכב עליו.[[6]](#footnote-7)

י] **ועיקר** הך מילתא שנתבאר, דהא דאף לדידן מצי מעכב על בן מקום אחר, הוא משום דבזה ליכא לה"ט דזה עושה בתוך שלו, הנה כ"ה משמעות ד' הר"ח, שפירש דהא דבר מתא אבר מתא אחרינא מצי מעכב, הוא משום דיכיל למימר לי' פסקת לחיותאי, וכ"כ הרמ"ה באות ע"א, ז"ל, טעמא דכולהו משום דמפסקי לחיותא דבני מאתא הוא, עכ"ל, - ומשמע מדבריהם, דהא דלדידן מצי מעכב על בר מתא אחרינא, הוא דין א' עם דינא דרב הונא דמצי מעכב משום דא"ל קא פסקת לי' לחיותאי, ואך דלרב הונא הוא יכול לעכב על בן המבוי, ולדידן ל"מ לעכב על בן המבוי משום דהוא עושה בתוך שלו, ויש לו זכות להתפרנס במקום זה, אך על בן עיר אחרת דאין לו זכות להתפרנס במקום זה, שפיר מצי מעכב בטענת פסקת לחיותאי.

**ד**

יא] **ונפ"מ** רבתא בזה לדינא, הוא במש"כ באג"מ חו"מ ח"א סימן ל"ח, דכל הא דקי"ל דל"מ לעכב על חבירו היורד לאומנותו, הוא רק כשיש לחבירו ריוח מכך, אך כל שאין לחבירו ריוח מכך, מצי לעכב עליו, עיי"ש מש"כ לפרש בזה לפי דרכו.

**ולפמש"נ** נראה הטעם בזה, דהאמנם אם הא דקי"ל דלא כרב הונא, הוא משום דליכא תביעה כלל על פסיקת חיותו, הדין נותן דאף אם אין לחבירו ריוח מכך, לא מצי לעכב עליו, - אך כיון דאף לדידן איכא לעיקר התביעה על פסיקת חיותו, וכל הא דל"מ לעכב על חבירו, הוא משום דאף לחבירו יש זכות להתפרנס במקום זה, הרי דכ"ז הוא כשיש לחבירו ריוח מכך, אך כל שאין לו ריוח מכך ואין פרנסתו מזה, מצי לעכב עליו שלא יפסוק את חיותו.

יב] **ועד"ז** נראה לדון עוד, דהנה בב"מ ע"א א' אמרינן דהקורא לחבירו רשע יורד עמו לחייו, ובפירש"י שם כתב די"מ דהיינו דרשאי לירד לתוך אומנותו של חבירו ולמעט מזונותיו של חבירו, - והראב"ן בתשו' שבסוף הספר כתב להוכיח מזה דקי"ל כרב הונא דמצי לעכב על חבירו שלא לירד לאומנותו, וע"כ בלא שקראו רשע הי' אסור לירד לאומנותו, ועמש"כ בזה הריב"מ וסייעתו בתשובתם שם.

**ובתשו'** בית אפרים חו"מ סימן כ"ז כתב לישב, דכל הא דלדידן מותר לירד לאומנותו של חבירו, הוא רק כשהוא מכוין להנאתו ורוצה ג"כ לעסוק באומנות זו, אך כל שאינו עושה זה להנאת עצמו כלל, רק עיקר כוונתו להרע לחבירו, ה"ז אסור, וזהו הא דאמרינן דהקורא לחבירו רשע, רשאי חבירו לירד לאומנותו כדי לקפח פרנסתו, אף שהוא א"צ לאומנות זו, עכ"ד.

**והנה** בפשוטו מכוון דבריו, דאף דלפ"מ דקי"ל דל"מ לעכב על חבירו שלא ירד לאומנותו, הרי דאף בכה"ג דאין חבירו צריך לאומנות זו, א"א לעכב עליו בדין, מ"מ בכה"ג איסורא קעביד, והוא מכלל האיסורים שבין אדם לחבירו.

**אך** לפמש"נ יש מקום לדון, דבכה"ג דאין חבירו צריך לאומנות זו, והוא בא לירד לאומנותו כדי לקפח פרנסתו, יש בידו לעכב עליו בדין, - דכיון דאף לדידן איכא לעיקר התביעה על פסיקת חיותו, וכל הא דל"מ לעכב על חבירו, הוא משום דאף לחבירו יש זכות להתפרנס במקום זה, הרי דיש מקום לומר דכ"ז הוא כשבא חבירו להתפרנס, אך כל דאינו צריך כלל לאומנות זו ובא לירד לאומנותו לקפח פרנסתו, יש בידו לעכב עליו,[[7]](#footnote-8) וצ"ע בזה.

**ה**

יג] **ונמצא** לפמש"נ, דהא דקי"ל דבר מבואה אבר מבואה דנפשי' ל"מ לעכב, הוא ע"ד הא דמודה רב הונא דכל שכבר החזיק חבירו באומנות זו ל"מ לעכב עליו, והיינו משום דבכה"ג יש לשניהם זכות להתפרנס במקום זה, ולא חשבינן לחד מינייהו כמזיק את חבירו, - וה"נ הוא לדידן, דכל דהוא בן המבוי, יש לו זכות להתפרנס במבוי זה, ולא חשיב כלל כמזיק את חבירו, וע"כ אין ביד חבירו לעכב עליו.

**ולפ"ז** נראה, דמה"ט הוא שנקטו הרמב"ן ודעימי', דאף דקי"ל דלא מצי לעכב על חבירו מלירד לאומנותו, מ"מ כל הא דשרינן לחנוני לחלק קליות ואגוזים ולפחות את השער, הוא רק משום דיכול חבירו לעשות כמותו, אך בלא"ה הי' אסור לעשות כן.

**והטעם** בזה הוא, לפמש"נ לעיל ס"ק ה' ו' בדעת רב הונא, דאף דכשהעמיד את אומנותו ברשות, יש לו זכות על עיקר קביעת האומנות, מ"מ אין לו רשות ליקח את הלקוחות מחבירו ולהפסידו בידים, ומה"ט הוא דס"ל לר' יהודה דהוא אסור לחלק קליות ואגוזים ולפחות את השער, והא דלרבנן הוא רשאי לחלק קליות ואגוזים ולפחות את השער, הוא רק משום דיש ביד חבירו לעשות כמותו, - ואשר ע"כ ה"נ הוא לפ"מ דקי"ל דלא מצי לעכב על חבירו מלירד לאומנותו, דכיון דהא דל"מ לעכב עליו, הוא משום דגם לחבירו יש זכות להתפרנס במקום זה, הרי דאף דל"מ לעכב בידו על עיקר קביעות האומנות, מ"מ מצי לעכב בידו שלא יבא ליקח ממנו את הלקוחות ולהפסידו בידים, וע"כ כל הא דשרי לחלק קליות ואגוזים ולפחות את השער, הוא רק משום דיש ביד חבירו לעשות כן.

יד] **ויש** להוסיף עוד בזה, דהנה יש להסתפק לדעת ר' יהודה דאסר לחלק קליות ואגוזים ולפחות את השער, אם היינו אף כשעכשיו באו שניהם לפתוח חנות, ובא אחד מהם בתחילת העמדת החנות לחלק קליות ואגוזים או לפחות את השער, - ולפמש"נ יש מקום לומר, דאף בכה"ג מצי לעכב עליו, דכל הא דכשבאים שניהם בב"א אין ביד אחד לעכב על חבירו, הוא משום דיש לשניהם זכות להתפרנס במקום זה, וע"כ לא חשיב חד מינייהו כמזיק את חבירו, אך כל שבא אחד מהם לחלק קליות ואגוזים או לפחות את השער, דהוא לוקח עי"ז את הלקוחות מחבירו ומפסידו בידים, מצי לעכב עליו.[[8]](#footnote-9)

**ולפ"ז** הרי דה"נ הוא לדידן, דאף דקי"ל דאף שקדם אחד והעמיד את אומנותו, לא זכה בזה כנגד חבירו, ואכתי יש לחבירו זכות להעמיד את אומנותו, מ"מ לא עדיף מהיכא שבאו שניהם בב"א לפתוח חנות ובא אחד מהם לחלק קליות ואגוזים או לפחות את השער, דלדעת ר' יהודה יש ביד חבירו לעכב עליו, וכל הא דלרבנן ל"מ לעכב עליו, הוא רק משום דיש ביד חבירו לעשות כמותו.

טו] **ומצאנו** הדברים מבוארים כן בתו"י בסוגיין, ז"ל, והר"י בר"א פירש, דאע"ג דאמר מעיקרא הכי, אפשר דר' יהודה דוקא בכה"ג אמר שאין לו לחזר שיבואו אצלו ולהפסיד לחבירו בידים, כיון דלא חשיב לי' טעמא דאנא פליגנא וכו', אבל בעלמא דאם זה עושה בתוך שלו, יכול גם חבירו לומר גם אני אעשה בתוך שלי ואינו יכול לעכב זע"ז וכו', עכ"ל, - והובאו דבריו בקצרה בשטמ"ק בשם גליון תוס', ז"ל, שמא יש ליתן טעם דר' יהודה מודה דמצי לירד לאומנתו אע"ג דאסור לחנוני לחלק קליות ואגוזים, ריצב"א ז"ל, עכ"ל.

**ודבריו** מתפרשים כמש"נ, דאף לפ"מ דקי"ל דלא כרב הונא, ול"מ לעכב על חבירו מלירד לאומנותו, משום דאף לחבירו יש זכות לאומנות זו, מ"מ שפיר י"ל דמצי לעכב עליו שלא לחלק קליות ואגוזים שהוא מחזר אחר הלקוחות שיבואו אצלו ומפסיד לחבירו בידים, דזה אינו בכלל זכותו.

טז] **ובזה** ניחא מש"נ לעיל להקשות ע"ד הרמב"ן ודעימי', דכיון דמעיקרא הוה ניחא לן הא דלרבנן מותר לחלק קליות ואגוזים, ואף בלא ה"ט דאנא קמפליגנא, ורק לרב הונא הוא שהוצרכו לטעם זה, א"כ מנא להו דלפי האמת גם לדידן דקי"ל דלא כרב הונא, אין להתיר לחלק קליות ואגוזים ולפחות מן השער, אלא משום דיכול חבירו לעשות כמותו.

**ולפמש"נ** נראה, דהא דמעיקרא הוה ניחא לן הא דלרבנן מותר לחלק קליות ואגוזים, היינו משום די"ל דרבנן פליגי על עיקר דינא דרב הונא, וס"ל דליכא תביעה כלל על פסיקת חיותו, וע"כ אף מותר לחלק קליות ואגוזים, אף דהוא פוסק בזה את חיותו, - אך לפ"מ דמייתינן מברייתא דהא דל"מ לעכב על חבירו מלירד לאומנותו, הוא משום דהוא עושה בתוך שלו, אשר היינו משום דגם חבירו יש לו זכות להתפרנס במקום זה, וע"כ הוא דמצי לעכב על בן עיר אחרת (או אף על בן מבוי אחר) דאין לו זכות להתפרנס במקום זה, הרי נלמד דאף לדידן איכא תביעה על פסיקת חיותו, וכל הא דל"מ לעכב על חבירו, הוא משום דגם לחבירו יש זכות להתפרנס במקום זה, ולא חשבינן לי' כמזיקו, וע"כ הי' לנו לאסור עליו לחלק קליות ואגוזים או לפחות את השער, דבזה הוא לוקח את הלקוחות מחבירו ומפסידו בידים, ובע"כ דהא דשרו רבנן בזה, הוא משום דיש ביד חבירו לעשות כמותו.

**ו**

יז] **ובדעת** התוס' שנחלקו ע"ד הרמב"ן ודעימי', וס"ל דלפ"מ דקי"ל דלא כרב הונא, אין מקום לאסור לחלק קליות ואגוזים, וע"כ נקטו דבע"כ דר' יהודה דאסר לחלק קליות ואגוזים, ס"ל כרב הונא, נראה די"ל דלטעמייהו אזלי.

**דהנה** לקמן בסוגיין אמרינן דמודה רב הונא במקרי דרדקי דל"מ מעכב, ובפי' ר"ח שם כתב דל"מ לעכב אף על בן עיר אחרת, וכ"כ הרמ"ה באות ס"ז, וכ"כ הב"י בסימן קנ"ו בדעת הרי"ף והרמב"ם וש"ר.

**אמנם** הנה בד' התוס' בד"ה כופין בשם רשב"א מבו' דאף דבמקרי דרדקי ל"מ לעכב על בן המבוי, מ"מ מצי לעכב על בן עיר אחרת, ואף על בן מבוי אחר, להצד דבר מבואה אבר מבואה אחרינא מצי מעכב.[[9]](#footnote-10)

יח] **ובביאור** הפלוגתא בזה נראה, דהנה נת' לעיל סק"י מד' הר"ח והרמ"ה, דהא דבר מתא אבר מתא אחרינא מצי מעכב, הוא חד דינא עם דינא דרב הונא דמצי מעכב משום דא"ל קא פסקת לי' לחיותאי, ואך דלרב הונא הוא יכול לעכב על בן המבוי, ולדידן ל"מ לעכב על בן המבוי משום דהוא עושה בתוך שלו, ויש לו זכות להתפרנס במקום זה, אך על בן עיר אחרת דאין לו זכות להתפרנס במקום זה, שפיר מצי מעכב בטענת פסקת לחיותאי.

**ולפ"ז** נראה דע"כ הוא דס"ל דכ"ה שאמרו בגמ' דמודה רב הונא במקרי דרדקי דל"מ לעכב על בן המבוי, ה"נ ל"מ לעכב על בן עיר אחרת, דכיון דנתחדש דבמקרי דרדקי ל"מ לעכב בטענת פסקת לחיותאי, ומה"ט מודה רב הונא דל"מ לעכב על בן המבוי, הרי דמה"ט אף ל"מ לעכב על בן עיר אחרת בטענת פסקת לחיותאי.

יט] **אך** בדעת התוס' דס"ל דאף במקרי דרדקי מצי מעכב על בן עיר אחרת, נראה דס"ל דלפ"מ דקי"ל דלא כרב הונא, ליכא כלל תביעה על פסיקת חיותו, והא דבר מתא אבר מתא אחרינא מצי מעכב, הוא דין בפנ"ע, דמכח זכויות בני העיר בעיר, יש בידם לעכב על בני עיר אחרת שלא יבואו למכור בעיר ולירד לאומנות בני העיר, - ועד"ז הוא גם לפ"מ דמיבע"ל דבר מבואה אבר מבואה אחרינא מצי מעכב, דהוא משום זכויות בני המבוי במבוי, דיש בידם לעכב על בני מבוי אחר, שלא יבואו למכור במבוי ולירד לאומנות בני המבוי.[[10]](#footnote-11)

**ולפ"ז** נראה לדעת התוס', דהא דתניא דיכול לומר לו אני עושה בתוך שלי, לאו היינו דכל הא דל"מ לעכב בטענת פסקת לחיותאי, הוא רק משום דגם השני יש הוא להתפרנס במקום זה, אלא באנו לפרש להא דל"מ הראשון לעכב עליו משום זכויות בני המבוי, וע"ז הוא שאמרו דגם השני עושה בתוך שלו ויש לו לזכויות אלו, - ויל"פ עוד בזה, כמש"כ הבית אפרים, דה"ט דאני עושה בתוך שלי, הוא ע"ד דינא דר' יוסי דכל דהוא עושה בתוך שלו ל"מ לעכב עליו, וע"כ נמי ל"מ לעכב עליו בטענת פסקת לחיותאי, והא דמצי לעכב על בן עיר אחרת ועל בן מבוי אחר, אף דגם בזה איכא לההיתר דעושה בתוך שלו, הוא דין אחר מכח זכויות בני העיר ובני המבוי.

כ] **ונראה** דמה"ט נקטו התוס', דאף דבמקרי דרדקי לא מצי לעכב בטענת פסקת לחיותא, מ"מ שפיר מצי לעכב על בן עיר אחרת, או אף על בן מבוי אחר, להצד דמצי מעכב, מכח זכויות בני העיר ובני המבוי, דע"ז לא מצינו שהקילו במקרי דרדקי דל"מ מעכב, - שהרי בגמ' לא נתפרש דבמקרי דרדקי ל"מ מעכב, אלא כלפי דינא דרב הונא דבא לעכב בטענת פסקת לחיותאי, אך בהך דינא דמצי מעכב על בן עיר אחרת ועל בן מבוי אחר מכח זכויות בני העיר ובני המבוי, לא מצינו דמקרי דרדקי ל"מ מעכב.[[11]](#footnote-12)

כא] **ויש** לסייע עוד למש"נ בדעת התוס' דלדידן ליכא תביעה כלל על פסיקת החיות, והא דמצי מעכב על בן עיר אחרת הוא דין בפנ"ע, דהנה התוס' הקשו בהא דמרחיקין מצודת הדג מן הדג, דמ"ט מרחיקין אף דהוי כדבר הפקר, וכתבו בתי' בתרא דהוא משום דיורד לאומנותו, ובחי' הגרע"א הנדמ"ח פירש בדבריהם דדבריהם קיימי לפום שנויא דגמ' דשאני דגים דיהבי סייארא, ופירשו דהטעם לאסור בזה הוא מדינא דעני המהפך בחררה, וע"ז הקשו דהו"ל כמהפך בחררה דהפקר דל"ה רשע.

**והנה** התוס' שם כתבו בתי' בתרא, דהכא אומנותו בכך, והגרע"א שם פירש בדבריהם דהיינו, דלעולם הא דמרחיקין מצודת הדג אי"ז מדינא דעני המהפך בחררה, אלא הוא מדין יורד לאומנותו, ואף דלדידן מותר לירד לאומנותו, מ"מ בכה"ג דיהבי סייארא דסמך דעתו בבירור, אסור לירד לאומנותו.

**ונראה** דזה מתישב טפי למש"נ בדעת התוס', דטעם הא דקי"ל דלא כרב הונא, הוא משום דליכא תביעה כלל על פסיקת החיות, וע"כ י"ל דבכה"ג שסמך דעתו בבירור אף לדידן איכא תביעה על פסיקת החיות, וע"כ מצי לעכב עליו, - אך אי נימא דאף לפ"מ דקי"ל דלא כרב הונא איכא תביעה על פסיקת החיות, וכל הא דל"מ לעכב עליו, הוא משום דאף השני יש לו זכות להתפרנס במקום זה, לא הי' לנו לאסור בכה"ג דיהבי סייארא מכח פסיקת חיותו, כיון דאף השני יש לו זכות להתפרנס במקום זה, ויש לדחות.

כב] **ולפ"ז** נראה, דמה"ט הוא דס"ל להתוס' דלפ"מ דקי"ל דלא כרב הונא, אין מקום לאסור לחלק קליות ואגוזים, ול"ב לה"ט דאנא קמפליגא וכו', דכבר נת' לעיל דטעמא דהרמב"ן ודעימי' דאף לדידן יש מקום לאסור לחלק קליות ואגוזים, הוא משום דס"ל דגם לדידן איכא תביעה על פסיקת חיותו, וכל הא דל"מ לעכב על חבירו, הוא משום דגם לחבירו יש זכות להתפרנס במקום זה, ולא חשבינן לי' כמזיקו, וע"כ הי' לנו לאסור עליו לחלק קליות ואגוזים דבזה הוא לוקח את הלקוחות מחבירו ומפסידו בידים, - ואשר ע"כ כ"ז הוא לדעתם דס"ל דאף לדידן איכא תביעה על פסיקת חיותו, ומה"ט הוא דבר מתא אבר מתא אחרינא מצי מעכב, אך להתוס' לטעמייהו דס"ל דלפ"מ דקי"ל דלא כרב הונא ליכא תביעה כלל על פסיקת חיותו, והא דבר מתא אבר מתא אחריתא מצי מעכב, הוא מכח זכויות בני העיר, הרי דמה"ט אף ל"מ לעכב עליו שלא לחלק קליות ואגוזים.

**ז**

כג] **ויש** להוסיף עוד בענין זה, דהנה בדינא דרב הונא דבר מבואה אבר מבואה דנפשי' מצי מעכב, משמע דל"מ לעכב אלא כשהוא בא להעמיד ריחים בצידו במבוי, אך כל שבא להעמיד ריחים במקום אחר בעיר ל"מ לעכב עליו,[[12]](#footnote-13) ומד' הרמב"ן באיבעיא דבר מבואה אבר מבואה אחרינא, נראה דאף מצי לעכב שלא להעמיד ריחים סמוך למבוי זה, עייש"ה, ואכמ"ל.

**ואמנם** צ"ע לפ"ז במה שאמרו דלימא רב הונא דאמר כר' יהודה דלא יחלק אדם קליות ואגוזים וכו', והרי הא דאסר ר' יהודה לחלק קליות ואגוזים, משמע דהוא אף כשהוא במבוי אחר, וא"כ היאך מדמינן להא לדינא דרב הונא, דהוא רק כשבא לפתוח באותו מבוי.

כד] **ובפשוטו** הי' נראה לפרש בזה, דהא דמודה רב הונא דל"מ לעכב על בן מבואו מלהעמיד אומנותו במבוי אחר, הוא משום דבכה"ג שהוא בא להעמיד אומנותו במבוי אחר, לא חזינן לה כלל כיורד לאומנותו של הראשון, וע"כ כ"ז הוא כשאינו עושה מעשה להפסיד לאומנותו של ראשון, אך כל שהוא בא לחלק קליות ואגוזים וליקח את הלקוחות מן הראשון, יש לאסור עליו אף כשהוא במבוי אחר.[[13]](#footnote-14)

**ואמנם** דלכאו' אי"ז מתישב היטב, שהרי חזינן דבר מתא אבר מתא אחרינא מצי מעכב מלמכור בעיר אף כשאינו מוכר באותו מבוי, והרי דאף בכה"ג חזינן לי' כיורד לאומנותו, וא"כ מ"ט על בן המבוי ל"מ לעכב אלא כשהוא בא להעמיד אומנותו במבוי זה.

**והנה** אמנם למש"נ בדעת התוס', דהא דבר מתא אבר מתא אחרינא מצי מעכב, אי"ז מכח טענת פסקת לחיותאי, אלא הוא מכח זכויות בני העיר, ניחא, דע"כ אף דבטענת פסקת לחיותאי א"א לעכב אלא כשהוא בא להעמיד אומנותו באותו מבוי, מ"מ שפיר מצי מעכב על בן עיר אחרת מלהעמיד אומנותו בכל העיר, מכח זכויות בני העיר, - אך למש"נ בדעת הר"ח וש"ר דהא דבר מתא אבר מתא אחרינא מצי מעכב, הוא ג"כ מכח טענת פסקת לחיותאי, הרי דמזה יש ללמוד דגם כשהוא מעמיד אומנותו במקום אחר בעיר, חשבינן לי' כיורד לאומנותו של הראשון, ולפ"ז בע"כ דהא דמודה רב הונא דל"מ לעכב על בן המבוי כשבא להעמיד אומנותו במקום אחר בעיר, הוא מטעמא אחרינא, והדר תיקשי דא"כ מה מדמינן לה לדינא דר' יהודה דלא יחלק קליות ואגוזים, דהוא אף כשהוא במבוי אחר.

כה] **ונראה** לישב, דהא דמודה רב הונא דל"מ לעכב על בן המבוי מלהעמיד אומנותו במקום אחר בעיר, הוא משום דכל הא דמהני לו קדימתו דעי"ז יש לו זכות להתפרנס במקום זה, ואין לחבירו זכות להתפרנס שם, הוא רק במבוי זה עצמו, אך ל"מ לו קדימתו שלא יהא זכות לחבירו להתפרנס בכל העיר, וע"כ ל"מ לעכב עליו מלהעמיד אומנותו במקום אחר.[[14]](#footnote-15)

**ואשר** ע"כ אף דל"מ לעכב על חבירו מלהעמיד אומנותו במקום אחר בעיר, מ"מ מצי לעכב עליו שלא לחלק קליות ואגוזים, - שהרי בלא"ה איירי התם בגונא דיש לו זכות לעיקר האומנות, ואפ"ה מצי לעכב עליו שלא לחלק קליות ואגוזים, משום דבזה הוא לוקח ממנו את הלקוחות ומפסידו בידים, - וע"כ שפיר מצי לעכב עליו אף כשהוא עושה כן במבוי אחר, דכל הא דל"מ לעכב על חבירו מלהעמיד אומנותו במבוי אחר, הוא משום דיש לו זכות להעמיד אומנותו שם, והוי כמו שבאו שניהם בב"א להעמיד אומנותם, דאין אחד מעכב על חבירו, אך כל שהוא בא לחלק קליות ואגוזים, דזה אינו בכלל זכותו, שפיר מצי לעכב עליו.

**ח**

כו] **והנה** ראיתי לדון בנידון המצוי, בגונא שבא אדם לפתוח צרכני' המוכרת בזול בצד חנותו של חבירו, אם ביד חבירו לעכב עליו.

**ולפו"ר** הי' נראה דדין זה תליא בפלוגתת התוס' עם הרמב"ן ודעימי', דלדעת התוס' דלפ"מ דקי"ל דלא כרב הונא, מותר לפחות את השער אף בלא הא דיכול חבירו לעשות כמותו, הרי דשפיר יש להתיר בזה, - אך לדעת הרמב"ן ודעימי' דאף לפ"מ דקי"ל דלא כרב הונא, מ"מ הי' בדין שיהא בידו לעכב על חבירו שלא לפחות את השער, וכל הא דל"מ לעכב עליו שלא לפחות את השער, הוא משום דמצי למימר לי' אוזיל את וזבין, הרי דכ"ז הוא בגונא דיש בידו להוזיל כמותו, אך בגונא דאין ביד בעל החנות להוזיל כ"כ, מצי לעכב על חבירו שלא לפחות את השער.[[15]](#footnote-16)

**ומקור** לזה יש להביא ממש"כ רבינו ירוחם בנתיב ל"א ח"ו, הובא בב"י סימן קנ"ו, ז"ל, ז"ל, ואם ב' בנ"א דרים בעיר אחת והאחר רוצה להלוות "במעט רבית" יותר מחבירו ל"מ מעכב וכו', עכ"ל, ובתשו' דברי חיים חו"מ ח"א סימן י"ט דקדק מדבריו, דרק כשמוזיל מעט ל"מ מעכב עליו, אך כשמוזיל הרבה מצי מעכב עליו,[[16]](#footnote-17) - ונראה דזה מתפרש כמש"נ, דכל הא דהוא רשאי לפחות את השער, הוא רק משום דיש ביד חבירו לעשות כמותו, אך כל שהוא מוזיל הרבה, דאין ביד חבירו לעשות כן, מצי לעכב עליו.[[17]](#footnote-18)

כז] **אמנם** לפמש"נ בדברינו דטעם הא דמצי לעכב עליו שלא לפחות את השער, הוא משום דאף דיש לו זכות להעמיד אומנותו, מ"מ אינו רשאי ליקח את הלקוחות מחבירו ולהפסידו בידים, נראה דכ"ז הוא כשהוא פוחת מן השער הרגיל, דבכה"ג לא חזינן לזה דהוא מכלל עיקר קביעות אומנותו, אלא הוא מעשה בפנ"ע ליקח את הלקוחות מחבירו,[[18]](#footnote-19) אך בנידון דידן דהוא מוכר בשער הראוי לצרכניות, הרי דהוי זה מכלל עיקר קביעות החנות, וע"כ ל"מ לעכב עליו, ודמי להיכא שהוא פותח חנות גדולה יותר, ומכח זה באים אליו לקוחות רבים יותר, דודאי ל"מ הראשון לעכב עליו, אף אם הוא אין בידו לעשות כן.[[19]](#footnote-20)

**ט**

כח] **אמנם** הנה עדיין יש מקום לדון בזה, דהנה דעת הר"י מיגש דהא דשאני דגים דיהבי סייארא, היינו דאותה המצודה מפסקת לחיותי' לגמרי, ובכה"ג לכו"ע אסור, - ועפי"ז כתבו האחרונים לדון לאסור אף בבר מתא הבא לירד לאומנות חבירו בכה"ג דעי"ז תתבטל אומנות הראשון לגמרי,[[20]](#footnote-21) ולפ"ז הדין נותן דה"נ מצי לעכב עליו שלא לפתוח צרכני' בצד חנותו, בגונא דעי"ז הוא מפסיד את החנות לגמרי.

כט] **אך** נראה דגם בכה"ג יש להתיר מטעם אחר, והוא לפ"מ שפסק הרמ"א בסימן קנ"ו ס"ז כדעת הר"י מיגש, דאף דמצי לעכב על בן עיר אחרת, מ"מ כל שהוא בא למכור בזול א"א לעכב עליו, משום תקנת הלקוחות, ובד' הבית אפרים בחו"מ סימן כ"ו ד"ה וא"כ נראה מבו' דפשיטא לי' דבכה"ג יש להתיר אף כשתתבטל ע"י אומנות חבירו לגמרי, וע"כ יש להתיר אף בנידו"ד,[[21]](#footnote-22) ויש להתיר בזנ בין משום דטובת הלקוחות היא שימכרו בזול, ובין משום דטובתם שתהא צרכני' שיש בה יותר סחורה, (וע"ד מש"כ רבינו יונה בסוגיין דאם בני עיר אחרת באים למכור כדרך הסוחרים, א"א לעכב עליהן, משום דהוא טובה לבני העיר, וכ"כ הרא"ש).

**ואמנם** כל הא דיש להתיר בכה"ג, הוא רק כשהלקוחות הם ישראל, אך כל שהלקוחות הם נכרים, אין להתיר מכח ה"ט, כמבו' בד' הר"י מיגש שם.[[22]](#footnote-23)

ל] **והנה** אמנם בנתיה"מ סימן קנ"ו סק"ב נקט, דכל מה שהתיר הר"י מיגש משום תקנת הלקוחות, הוא רק כשהוא בא למכור בעיר, אך כל שהוא בא למכור בצידו מצי לעכב עליו משום פסיקת חיות, ולפ"ז אין להתיר בנידו"ד מכח ד' הר"י מיגש.

**אך** הנה מד' הרמב"ן לקמן בסוגיין שהק' ע"ד הר"י מיגש מההיא דלא יפחות את השער מבו' דס"ל דאין לחלק בזה, דהרי הא דאסרינן לפחות את השער, הוא מדינא דפסקת לחיותאי, וכמבו' בסוגיין דמדמינן לה לדינא דרב הונא, וכ"ה מבו' גם לפמש"כ הגר"א בסימן קנ"ו סקל"ה דמקור ד' הר"י מיגש, הוא מדינא דרבנן דמותר לפחות את השער והוא זכור לטוב משום דמרוח לתרעא, וע"כ נראה דאין לאסור מכח זה.

לא] **עוד** הי' מקום לדון בזה, דהנה בתשו' שו"מ מהדו"ק ח"א סימן כ' כתב, דלא התיר הר"י מיגש בבן עיר אחרת שבא למכור בזול, אלא כשבני העיר מוכרין ביוקר, והוא בא למכור כפי השער, דבכה"ג יש בזה משום תקנת הלקוחות, אך כל שבני העיר מוכרין כפי השער והוא בא לפחות מן השער, אין לנו להפסיד להמוכרים כדי שירויחו הלקוחות את המקח בפחות מדמיו, וע"כ בכה"ג לא שרינן לי' למכרו, עיי"ש בדבריו, וכעי"ז ומטעם אחר כתב בערוה"ש סימן קנ"ו סי"א, ולפ"ז הי' מקום לאסור בנידו"ד, אך לד' הערוה"ש נראה דאין לאסור בנידו"ד, עיי"ש, וגם לפ"ד השו"מ יש לדון להתיר מכח הא דהוא טובת הלקוחות שתהא צרכני' שיש בה יותר סחורה.

**אך** הנה מד' הרמב"ן שהק' ע"ד הר"י מיגש מההיא דלא יפחות את השער, וגם מד' הגר"א שהביא מקור לד' הר"י מיגש מדינא דרבנן דמותר לפחות את השער והוא זכור לטוב, מבו' שלא חילק בזה, וכ"נ גם מסתימת הפוסקים, וע"כ אין לאסור בזה.

לב] **אמנם** אכתי יש מקום לדון בזה, למש"כ בתשו' חת"ס חו"מ סימן ע"ט בתו"ד, ז"ל, דע"כ לא אמרי' זכור לטוב אלא היכי דמוכר בזול וירויחו הקונים ולא מפסיד המוכרים מהקרן, אבל לקפח פרנסתם לא, דהרי מתריעין על פרגמטי' בב"ב צ"א ע"א אפי' על יין ושמן וכו', עכ"ל, ולפ"ז יש מקום לדון, דבגונא דהצרכני' מוזילה מאד, ויפסיד בעל החנות מהקרן, מצי לעכב עליו, וגם בזה יש מקום לדון להתיר משום דהוא טובת בני העיר שתהא צרכני' שיש בה יותר סחורה, וכנ"ל, וצ"ע בזה.

1. ויש להוסיף דכ"ה במס"י פי"א, ז"ל, ולא התירו חכמים אלא מפני שגם חבריו יכולין לעשות כן, עכ"ל, וכ"כ הגר"ז בהל' השגת גבול סי"ג, ז"ל, ומותר לחנוני השני לחלק קליות ואגוזים וכו' כדי שיבאו אצלו לקנות מפני שיכול לומר לו אני מחלק אגוזים ואתה חלוק שקדים, וכן מותר לו להוזיל השער או להגדיל המדה מפני שגם חבירו יכול לעשות כן לפיכך אינו כפוסק חייו, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. וי"ל בזה, דלמדו לזה מסוגיית הגמ' בב"מ דמפרשינן דטעמא דרבנן הוא משום דאמר לי' אנא מפליגנא אמגוזי ואת פלוג שיסקי, ולא ניח"ל למימר דסוגיא דהתם אתיא כרב הונא ודלא כהלכתא. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם בד' הריטב"א אכתי צ"ע היאך הדברים מתישבים למש"כ לפרש דטעמא דרב הונא דאסר הוא משום דהו"ל כעני המהפך בחררה, דלפ"ז צ"ע דמאי מייתינן מההיא דלא יחלק קליות ואגוזים, דלכאו' התם לא מצינו לאסור מדינא דעני המהפך בחררה, שהרי כבר היו שניהם מהפכין בכך, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ורחוק הדבר לומר דאה"נ ל"מ לעכב אלא על המשכיר שלא ישכירנו לבעל אומנות, אך כל שהשכירו, רשאי השוכר להעמיד אומנותו שם, דמלבד דאי"ז במשמעות הדברים כלל, גם לכאו' יש להתיר גם בזה מכח דינא דר' יוסי. [↑](#footnote-ref-5)
5. ושו"ר עוד בדבריו בסימן כ"ו ד"ה ולפענ"ד נראה, ז"ל, וזה מוכרח שהרי ר"י ס"ל גבי בור ואילן דשרי מה"ט דזה חופר כו' וכלום חילק בין אם הוא מעיר זו או מעיר אחרת, ולשיטת שאר מפרשים צ"ל דלענין פיסוק חיות שייך לאפלוגי בהכי כיון שחבירו קבוע כאן כמותו יד שניהם שוים לכל חיתם ואין בזה דין קדימה משא"כ הבא מעיר אחרת, עכ"ל, וזה קצת ע"ד מש"נ בדברינו להלן. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולדעת הני קמאי דמיבע"ל אם מצי לעכב על בן מבוי אחר מליכנס למבוי, היינו משום דמיבע"ל אם רק לבני מבוי זה איכא זכות להתפרנס במבוי זה, ומצי לעכב עליו בטענת פסקת לחיותאי, או דלכל בני העיר איכא זכות להתפרנס בכל העיר, וע"כ ל"מ לעכב עליו בטענת פסקת לחיותאי, - ומ"מ על בן עיר אחרת מצי מעכב מליכנס למבוי אף אם שוה בכרגא, וכמש"כ הראשונים, והיינו משום דאף דהוא שוה בכרגא ואית לי' זכות להתפרנס בעיר זו, מ"מ אין לו זכות להתפרנס במבוי זה, וע"כ מצי לעכב עליו. [↑](#footnote-ref-7)
7. וי"ל דהראב"ן וחכמי דורו שלא פירשו כן, הוא משום דס"ל כמש"נ להלן סקי"ט בדעת התוס' דלמאן דפליג על רב הונא, ליכא תביעה כלל על פסיקת חיותו, והא דמצי לעכב על בן עיר אחרת או על בן מבוי אחר, הוא משום זכויות בני העיר וזכויות בני המבוי, וע"כ ס"ל דאף כשאינו צריך לאומנות זו ובא לירד לאומנותו לקפח פרנסתו, אין בידו לעכב עליו.

   ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בתשו' הריב"מ וסייעתו שם כתבו לפרש לההיא דיורד עמו לחייו, דאף דלא קי"ל כרב הונא, מ"מ נפ"מ בבר מתא אחריתא, דאסור לירד לאומנותו, ובזה הוא דאמרינן דכשקרא לחבירו רשע מותר לירד לאומנותו אף כשהוא בן עיר אחרת, וצ"ע בדעת הראב"ן שהוכיח מזה ולא ניח"ל להעמידה בכה"ג, - ולפמש"נ י"ל בדעתו, דס"ל דהא דלמאן דפליג על רב הונא, מצי לעכב על בן עיר אחרת, הוא משום זכויות בני העיר, וס"ל דבזה לא הי' לנו להתיר כשקרא לו חבירו רשע, דרק כשבאנו לאסור עליו בטענת פסקת לחיותאי, הוא דאמרינן דכשקרא לו חבירו רשע יורד עמו לחייו, ולא מצי לעכב בטענת פסקת לחיותאי, אך כל שבאנו לעכב משום זכויות בני העיר, ל"מ הא דקרא לו חבירו רשע, שיהא בידו להפקיע לזכויות אלו. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך העירוני דיש מקום לדון בזה, דכל עיקר התביעה דפסקת לחיותאי, הוא רק כשכבר הי' לו לחיות זו, אך קודם שהי' לו לחיות זו, ליכא תביעה כלל על פסיקת החיות, דלא חשיב כמזיקו, אלא כמניעת ריוח בעלמא, - וזה ע"ד מש"כ הרמב"ן לקמן כ"ב א' בדין דוושא, דאף דהשני צריך להרחיק ד' אמות כדי שלא להזיק את הראשון, מ"מ הראשון מותר לסמוך אף לדעת רבא, כיון דאי"ז נקרא מזיק אלא מונע טוב מבעליו בעלמא הוא, וכל אימת דליכא כותל אחר אין כאן בעלים.

   ונפ"מ רבתא לדינא בזה, הוא בהא דבר מתא אבר מתא אחרינא מצי מעכב, ויש להסתפק אם כשבאו בן העיר ובן עיר אחרת להעמיד אומנותם בב"א, אם מצי בן העיר לעכב על בן עיר אחרת, - ולכאו' הוא תלוי בהנ"ל, דאי נימא דאף כשהם מעמידים אומנותם בב"א איכא לעיקר התביעה דפסקת לחיותאי, ואך דכיון דיש לשניהם זכות להעמיד אומנותם שם, לא חשיב כל א' כפוסק חיותו של חבירו, הרי דכ"ז הוא כששניהם הם בני העיר, אך כשאחד הוא בן עיר אחרת שאין לו זכות להעמיד אומנותו בעיר זו, שפיר מצי מעכב עליו, אך אי נימא דכל עיקר התביעה דפסקת לחיותאי, הוא רק אחר שכבר הי' לו חיות זו, הרי דבכה"ג שבאו להעמיד אומנותם בב"א לא מצי לעכב אף על בן עיר אחרת, ואמנם כ"ז הוא למש"נ בדעת הר"ח ודעימי' דהא דמצי לעכב על בן עיר אחרת, הוא בטענת פסקת לחיותאי, אך למש"נ להלן סקי"ט בדעת התוס' דהוא דין בפנ"ע מכח זכויות בני העיר, מסתברא מילתא דאף כשבאו שניהם בב"א מצי לעכב עליו, וצ"ע בזה לדינא. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויש מקום לפרש בטעמם, דהוא משום דרק בן מבוי זה, דיש לו זכות להעמיד אומנותו במבוי, ואך שבאנו לאסור עליו מכח קדימתו של חבירו, וע"ז הוא דאמרינן דבמקרי דרדקי ל"מ לו קדימתו, ועדיין יש לו זכות ללמד תינוקות במבוי, אך בבן עיר אחרת ובן מבוי אחר, דמעיקרא אין לו זכות להתפרנס במבוי זה, וכמש"נ לעיל סקי"ד בהערה לדון דאף כשלא קדם בן המבוי לבן עיר ובן מבוי אחר, מצי לעכב עליו, הרי דאף במקרי דרדקי מצי מעכב. [↑](#footnote-ref-10)
10. ויש להוסיף, דהנה דעת רבינו יונה והריטב"א בסוגיין, דהא דמיבע"ל אם מצי לעכב על בן מבוי אחר, היינו כשהוא בא להעמיד אומנותו בצד המבוי, - ולפי דבריהם נראה מוכח דאף לפ"מ דקי"ל דלא כרב הונא, איכא לעיקר התביעה דפסקת לחיותאי, דאי נימא דכל הא דמצי לעכב על בן עיר אחרת ועל בן מבוי אחר, הוא משום זכויות בני העיר ובני המבוי, לא הי' מקום לאסור על בן מבוי אחר מלהעמיד אומנותו בצד מבוי זה, שהרי אין לבני מבוי זה זכות ממון במקומות שבצד המבוי. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועד"ז נראה בד' הריטב"א שכתב, ז"ל, מודה רב הונא במקרי דרדקי וכו', וילפינן מינה אליבא דהלכתא, דה"ה אפי' לבר מבואה אחרינא ל"מ מעכב, עכ"ל, ומשמע קצת דרק לבר מבואה אחרינא ל"מ מעכב, אך לבר מתא אחרינא מצי מעכב.

    ונראה דהריטב"א אזיל לטעמי', שפירש בסוגיין דדינא דרב הונא דמצי לעכב על בן המבוי, הוא מדינא דעני המהפך בחררה, וכן בהא דלדידן מצי לעכב על בן מבוי אחר מליכנס למבואו, כתב הריטב"א בקידושין נ"ט א', דהוא מדינא דעני המהפך בחררה, וכ"ה מוכרח למש"כ הריטב"א בסוגיין דהא דלא קי"ל כרב הונא הוא משום דהכא הפסד יש לו, משום שהוא בן מבוי זה ואין הדבר מזדמן לו להרויח במבוי אחר כמו במבואו, וע"כ ודאי דעל בן מבוי אחר מצי לעכב, מדינא דעני המהפך בחררה, אך הא דמצי לעכב על בן עיר אחרת למכור בעיר, בע"כ דאינו מדינא דעני המהפך בחררה, דא"כ מ"ט אם שייך בכרגא דהכא ל"מ לעכב, ובע"כ דכל שאינו נכנס למבואו, ליכא למיתי עלה כלל מדינא דעני המהפך בחררה, אלא הוא דין בפנ"ע מזכויות בני העיר.

    ואשר ע"כ הוא דס"ל להריטב"א, דלא מצינו להך מילתא דבמקרי דרדקי ל"מ לעכב, אלא במקום שבא לעכב עליו מדינא דעני המהפך בחררה, אך בבן עיר אחרת דמצי לעכב עליו משום זכויות בני העיר, היינו אף במקרי דרדקי. [↑](#footnote-ref-12)
12. וכן משמע מהא דתניא דכופין בני מבוי זא"ז שלא להושיב לא חייט וכו', ומשמע דאף לרשב"ג דאף לשכנו כופהו, מ"מ ל"מ לכפות אלא שלא להעמיד במבוי זה לאומנות זו. [↑](#footnote-ref-13)
13. ועיקר הך מילתא דרק כשהוא מעמיד אומנות בצידו, הוא דחשבינן לי' כיורד לאומנותו ופוסק את חיותו, אך כשהוא מעמיד את האומנות במקום אחר בעיר לא חשבינן לי' כיורד לאומנותו ופוסק את חיותו, הנה כ"ה מבו' בד' הנתיה"מ סימן קנ"ו סק"ב, עיי"ש שכתב מה"ט דאף במקום דל"מ לעכב על בן עיר אחרת מלמכור בעיר, מ"מ מצי לעכב עליו מלמכור בצידו משום פיסוק חיות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-14)
14. ונמצא דהא דמודה רב הונא דל"מ לעכב עליו מלהעמיד אומנותו במקום אחר בעיר, הוא ע"ד הא דלדידן ל"מ לעכב עליו אף מלהעמיד אומנותו במבוי, משום דהוא עושה בתוך שלו וגם הוא יש לו זכות להתפרנס במקום זה, ואף דרב הונא פליג ע"ז וס"ל דמהני לו קדימתו, דאין לחבירו זכות להתפרנס במבוי זה, מ"מ מודה דל"מ לו קדימתו שלא יהא לחבירו זכות להתפרנס בכל העיר. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך אכתי יש להתיר בזה מכח ד' הר"י מיגש דאף ל"מ לעכב על בן עיר אחרת המוכר בזול, משום תקנת הלקוחות, ומבו' בד' הרמב"ן לקמן בסוגיין דלדעתו ל"ב להא דאוזיל את וזבין, אלא בלא"ה א"א לעכב עליו, עיי"ש, ולפ"ז הרי דלפ"מ שפסק הרמ"א בסימן קנ"ו ס"ה כד' הר"י מיגש, יש להתיר בנידו"ד, ועמש"נ להלן סק"ל וסקל"א לדון בזה. [↑](#footnote-ref-16)
16. ולכאו' אין דקדוק זה מוכרח, דיל"פ דמש"כ במעט רבית, היינו שהוא בא להלוות ברבית מועטת מחבירו, ואין כונתו דלא שרי להוזיל אלא מעט. [↑](#footnote-ref-17)
17. ועד"ז נראה בביאור מש"כ הרמ"א בתשו' סימן י', לאסור בגונא שהשני הכריז שכל ספר יוזיל בזהוב, דמי ראה זאת ולא יבא אליו לקנות ממנו, והו"ל ברי הזיקא, עיי"ש בדבריו, ותיקשי דמ"ש מהא דקי"ל כרבנן דמותר לפחות את השער, ועמד ע"ז בתשו' בית אפרים חו"מ סימן כ"ז ד"ה והדברים מוכרחים, ובע"כ דכל הא דקי"ל דמותר לפחות את השער, הוא משום דיש ביד חבירו לעשות כמותו, אך בעובדא דהרמ"א שלא הי' ביד הראשון לעשות כן, וכמש"כ בתו"ד דהשני יכול להוזיל כי הוא מעשירי הארץ, שפיר מצי לעכב עליו. [↑](#footnote-ref-18)
18. ונראה לפ"ז דבגונא דליכא שער קבוע, והוא מוכר בזול יותר מחבירו שבצידו, ל"מ לעכב עליו, דבכה"ג לא חזינן לה כמעשה בפנ"ע הלוקח את הלקוחות מחבירו, אלא חזינן לה דהוא מכלל עיקר קביעות החנות, וע"כ ל"מ לעכב עליו. [↑](#footnote-ref-19)
19. ומקור לזה, הוא ממה שנחלקו האחרונים בד' האביאסף שאסר לפתוח חנות אחרת בפתח מבוי סתום, אם הוא משום דקי"ל כרב הונא, או הוא משום דהוא פוסק חיותו לגמרי, ולא דנו כלל לאסור משום דחנותו עדיפא משל חבירו משום קירבתה, ודמי למחלק קליות ואגוזים ופוחת את השער דאסור אלמלי הא דגם חבירו יכול לעשות כמותו, - ובע"כ דכל הא דיש לאסור בחלוקת קליות ואגוזים ובפוחת את השער, הוא רק משום דהוא מעשה בפנ"ע שאינו מכלל עיקר קביעות החנות, אך כל שמשום קביעות החנות עצמה הוא עשוי שיבואו אליו לקוחות יותר מלחבירו, ל"מ לעכב עליו, - אך יש לדחות, דהאחרונים ס"ל לעיקר כדעת התוס' דמותר לחלק קליות ואגוזים אף בלא הא דביד חבירו לעשות כמותו, או דס"ל דהא דהוה אסרינן בזה בלא הא דביד חבירו לעשות כמותו, הוא מטעמים אחרים, דלא שייכי בההיא דהאביאסף, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-20)
20. ובעיקר הדין בזה, הנה אמנם בתשו' משאת בנימין סימן כ"ז ובכנה"ג נקטו לאסור בזה, וכן נקט בתשו' חת"ס חו"מ סימן ס"א וסימן קי"ח, והובא כ"ז בפת"ש סימן קנ"ו סק"ג, וכ"כ באבנ"ז או"ח סימן ל"ו סק"ב וחו"מ סימן ק"מ ובאג"מ חו"מ ח"א סימן ל"ח, ויסדו דבריהם ע"ד הר"י מיגש אלו, וע"ד האביאסף שהביא הב"י בסימן קנ"ו.

    אך בתשו' בית אפרים חו"מ סימן כ"ו כ"ז האריך להתיר בזה, והוכיח בראיות ברורות דטעמא דהאביאסף דאסר אינו מכח זה, וכאשר כן נקטו הב"י והש"ך, וגם כתב דלא קי"ל כהר"י מיגש בההיא דיהבי סייארא, וגם בד' הרמב"ם ועוד מבו' דלא קי"ל כלל כהך שנויא דשאני דגים דיהבי סייארא, וע"כ ודאי א"א לעכב ע"ז, ועיי"ש בתו"ד שכתב דהשארית יוסף סימן י"ז והמשאת בנימין שאסרו בזה, הוא רק כשהוא נכנס בגבולו של הראשון ומדחהו, ועיי"ש מש"כ בדעת הרמ"א בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-21)
21. אך צ"ע בזה מד' הרמ"א בתשו' סימן י' שכתב דאף דקי"ל דלא כרב הונא, מ"מ יש לאסור בנדו"ד דברי הזיקא הוא, כיון שהכריז שכל ספר יוזיל זהוב טפי, ומי ראה זאת ולא יבא אליו לקנות ממנו, והרי דבכה"ג דהוי ברי הזיקא, לא שרינן משום תקנת הלקוחות, ושו"ר שעמד בזה בתשו' בית אפרים חו"מ סימן כ"ז ד"ה והדברים מוכרחים, - ושמא י"ל דבעובדא דהתם שנקט הרמ"א גם מטעמים אחרים דאי"ז ראוי שיקנו מן הגוי, ליכא בזה משום תקנת הלקוחות, וצ"ע בזה, [↑](#footnote-ref-22)
22. וכ"כ הרמ"ה בסוף אות ע"א, וכ"כ רבינו ירוחם נתיב ל"א ח"ו, - ומה"ט הוא שלא התיר רי"ו שם להוזיל בהלואת הרבית, אלא משום דיש ביד חבירו להוזיל, ובלא"ה הי' אסור, ולא התיר לזה משום תקנת הלוקחים, משום דהלווים ברבית הם נכרים, וכבר כתב כן הבית אפרים בחו"מ סימן כ"ז בד"ה אמנם ודאי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-23)