גדר איסור סכנה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / סכנה

יו"ד-קטז דברים האסורים משום סכנה

**א. אם יש איסור תורה באכילתן-**

בפשוטו גדר איסור אכילת דברים שיש בהם סכנה הוא כש"כ בפמ"ג מ"ז פד-ב שבדברים האסורים משום סכנה יש בהם איסור תורה משום ונשמרתם כיון שיש בהם סכנה ברורה.

אבל עי' בלבוש קטז-א דמקור האיסור של דברי סכנה הוא מקרא דהשמר לך ושמור נפשך וכן מקרא דונשמרתם, אבל אינו אלא מדרבנן שסמכו על מקראות הללו, אבל פשט הכתובים לא נאמר על זה רק על זכרון מעמד הר סיני, ואין איסור תורה בשמירת הגוף.

וכ"מ בתוס' לה. דאיסור גילוי היה דבר שבמנין, ודנו אם צריך מנין אחר להתירו.

וכ"נ בלשון הר"מ רוצח יא-ה שדברים אלו איסור חכמים הוא.

מאידך בלבוש חו"מ תכו-יא כתב שהעושה דברים שיש בהם סכנה עובר באיסור תורה משום השמר לך וכו', ומקורו בר"מ פי"א רוצח ה"ד דמשמע שהוא איסור תורה מהאי קרא, וכן דקדק החת"ס ע"ז ל. מלשון הר"מ שהוא איסור תורה.

וד' הלבוש כנראה סתרי אהדדי, וכבר העיר מזה בדרכ"ת קטז-נז וכתב שחזר בו הלבוש, אבל עצ"ע בסתירת ד' הר"מ מהלכה אחת לחברתה.

א. עי' באר הגולה חו"מ שם דכל הנך איסורים הוא מדרבנן ואסמכוהו אקראי אבל אינו ממש מדאורייתא [וציין שם לד' הב"י יו"ד-קטז כבר העיר עליו במרחשת א-כ דבב"י לא כתב כן אלא לענין בל תשקצו].

ב. עוד כתב די"ל שהוא מדאורייתא ומש"כ הר"מ שאין לוקים עליו הוא משום דהוי כחצי שיעור, וצ"ע.

כמו"כ בתבו"ש יג-ב נקט שכל הנך איסור תורה הם, ומה שהערנו מלשון הר"מ אסרו חכמים כתב דכיון שאינו מפורש בתורה רק נלמד מדרשא קרי ליה אסרו חכמים.

ג. אבל הפשוט בכ"ז כש"כ באגרו"מ חו"מ ב-עו דדברים שיש בהם סכנה ברורה יש בהם איסור תורה אבל כל הנך דאסרו חכמים כגון גילוי וכה"ג אין בו אלא חשש רחוק ורבנן אסרוהו, וכ"כ בשו"ת אבני צדק יו"ד-מט, וע"ע בשם אריה יו"ד-כז.

אמנם דעת הלבוש יו"ד מתבאר שאין איסור תורה משום ונשמרתם כלל דפשטיה דקרא לא איירי בהכי.

ועי' ברכות לב: מעשה בחסיד אחד וכו' לא כך כתיב בתורתכם רק השמר לך וכו' וכתיב ונשמרתם וכו', ובמהרש"א שם ומנח"ח-תקמו העירו דפשטיה דקרא לא איירי כלל בשמירת הגוף, ועי' בחת"ס ברכות מש"כ בזה.

נפק"מ בכ"ז לענין נשפך וספק שישים [לדעת נקוה"כ דע"י שישים שרי], עי' כה"ח קטז-יז הביא מבית יהודה ויד אפרים ועוד דבספק שישים אזלינן לחומרא דהוי סד"א, וצ"ע לדינא דבפשוטו אין בו אלא איסור דרבנן [ועי' יביע אומר ח"א יו"ד-ח].

**ב. חמירא סכנתא מאיסורא-**

עי' חולין ט: דנה הגמ' אי חמירא סכנתא מאיסורא או לא, ונפק"מ אי סמכינן אחזקה במקום סכנה, והק' בפנ"י הא פשיטא דחמירא סכנתא דהא חזינן שלא הלכו בפקו"נ אחר הרוב וכ"ש בתר חזקה, והרי כל דין סכנה הוא משום ונשמרתם ואית ביה משום פקו"נ.

וכה"ג תימה בד' הפמ"ג או"ח מ"ז-קעג שאף להלכה נסתפק אי מהני ס"ס במקום סכנה, וצ"ע הא פשיטא שפקו"נ הוא גם במקום ס"ס?

וכנראה יש בזה שני מהלכים:

א. הפשוט בזה עפי"ד האגרו"מ דדברים הללו אין בהם סכנה ממש מדאורייתא משום ונשמרתם שאינו אלא חשש רחוק [ואף אחד מיני אלף לא ימות מזה], רק חז"ל אסרוהו משום חשש רחוק של סכנה, ועשאוהו חז"ל כדבר איסור משום חשש סכנה, וגדרו ככל איסור דרבנן וע"ז דנה הגמ' אם אפשר להתירו ע"י חזקה וכה"ג או שהחמירו חז"ל טפי משום שיסודו בסכנה [ועי' לקמן שיש בו גדר של מאכ"א].

וסייעתא לזה שהרי פשוט שהרואה אדם שותה מים מגולים אסור לו לחלל שבת כדי למונעו משתיה, וע"כ שאין בו ממש סכנה.

ב. אמנם דעת הפמ"ג והלבוש בחו"מ ועוד אחרונים שהבאנו מתבאר שיש בהם איסור תורה משום ונשמרתם, ושוב תיקשי משה"ק דא"כ פשיטא דלא אזלינן בתר ס"ס וחזקה ככל פקו"נ?

והפשוט בזה נתבאר במקו"א יסוד האו"ג (ג:) דדין הצלת עצמו וחבירו ממיתה אינו מענין פקו"נ דילפינן מקרא דוחי בהם כלל, דדין פקו"נ דילפינן מקרא דוחי בהם הוא **היתר** להשתמש באיסורין לצורך הצלת נפש, אבל החיוב לטרוח בהצלתו והצלת חבירו הוא איסור דעלמא מקרא דלא תעמוד על דם רעך ומקרא דונשמרתם לנפשותיכם, ואכ"מ.

ועי' דברי מלכיאל ה-לה דמי שאינו חושש למיעוט לאו בכלל מאבד א"ע לדעת הוא אף שמותר לו לחלל שבת ע"ז, וכ"כ אבנ"ז אה"ע פא-ד ז"ל:"ואף דאפי' חשש רחוק דוחה שבת מ"מ אם ירצה שלא לחוש למיעוט אין עליו איסור".

ונפק"מ מזה דבאמת אף שנתחדש בדין פקו"נ שאין הולכים אחר הרוב היינו שהוא רשאי להשתמש בהיתר פקו"נ, אבל מ"מ לענין חיוב ההצלה אינו חיוב בכה"ג שהוא ככל לאוין שבתורה דאזלינן בתר רובא.

ובזה מתבארים ד' מהרש"א שבת קנו. דבס"ס אין חיוב להציל את חבירו, ותמהו עליו ממשנה ערוכה יומא פג. דאפי' בכמה ספיקות מחללין שבת, אבל להנ"ל לק"מ.

ולפי"ז מתיישבת קו' הפנ"י חולין דהתם לענין אם אסור לו להכניס א"ע לספק סכנה [וע"ז חקרה הגמ' אם החמירו ותקנ"ח שלא לסמוך על חזקה יותר מאיסורין], אבל הכא הוא לענין שיש לו היתר פקו"נ וזה אפי' במקום חשש רחוק.

**ג. ממשקה ישראל-**

והנה בגמ' סוכה נ. אמרו שאין להביא מים מגולים למזבח ורש"י פי' משום חסרון שיעור, ותוס' משום הקריבהו נא לפחתך.

אבל בירושלמי איתא הטעם משום דבעינן ממשקה ישראל והרי מים מגולים אסורים לישראל.

ובקוה"ע-ל חקר בדין משקה ישראל אם עצם האיסור פוסל ממזבח או שסיבת האיסור אוסרת גם על מזבח, וכתב לפשוט מד' הירושלמי גבי מים מגולים משקה ישראל שאין בו איסור בעצם רק משום סכנה ומ"מ אמרינן ביה משקה ישראל ע"כ עצם האיסור לישראל פוסל למזבח.

אמנם אכתי לא העלה ביאור ברור בזה שהרי אין כאן דין איסור בעצם שתיית המים כ"א משום סכנה ול"ש בכה"ג משקה ישראל.

ובחי' הגרי"ז עניינים [בסוף סוטה]-נט באר דמים מגולים יש בהם תקנ"ח שלא לשתותם.

ומבואר בזה חידוש דאיסור דרבנן זה אינו רק מלתא דונשמרתם אלא שעשאוהו חז"ל כאיסור אכילה ממש וככל מאכ"א ויש בו ממשקה ישראל ולא רק דין על הגברא שלא לאוכלו.

שו"ר בעין יצחק או"ח-כד האריך לדון באתרוג שהיה תחת המטה שאסור לאוכלו משום סכנה אם אפשר לצאת בו ומיקרי יש בו היתר אכילה או לא.

והביא ד' הירושלמי דמבואר שהוא איסור עצמי כדין מאכ"א ממילא י"ל דאינו יכול לצאת יד"ח, עיי"ש אריכות בזה [ובסו"ד מסיק להכשיר עפי"ד הפתחי תשובה דבדיעבד שרי].

אמנם במרחשת א-כ דן ג"כ בזה ומסיק שם דחשיב ראוי לאכילה, והבבלי חולק על הירושלמי בזה, עיי"ש כמה ראיות.

**ד. ביטול ביבש ובשישים ונ"ט בר נ"ט-**

א. בט"ז הביא מאו"ה כג-ז דגם דברים האסורים משום סכנה ניתרים ע"י ביטול בס', אבל הביא ממהרי"ל שחולק ע"ז דחמירא סכנתא מאיסורא[[1]](#footnote-1), ועי' בנקוה"כ דמסיק להתיר בשישים, ועי' בכה"ח קטז-יב שכ"ה מסקנת רוב אחרונים, וכ"כ בחת"ס יו"ד-קא[[2]](#footnote-2).

ועיקר טעם הסוברים דסכנה נמי ליכא בשישים בפשוטו משום דס"ל דכל שאין טעם ליכא סכנה כיון שאינו נרגש כ"כ במאכל, וכ"נ בלשון הפר"ח סק"ד ובחת"ס יו"ד-קא.

אבל קצ"ע לתלות את הסכנה בדיוק בטעם הנרגש לבנ"א.

ולפי מש"כ לעיל במהלך הראשון שהוא ככל איסור דרבנן ואין כאן ממש סכנה מציאותית ועשאוהו כמאכ"א שפיר י"ל שבטל בשישים מתורת ביטול איסורין ואי משום סכנה מציאותית אי"צ לחוש לזה באופן פרטי רק מתקנ"ח, ואי"צ לדוחק שנתבאר.

אבל ראיתי בחת"ס שם שהק' ע"ז קו' גדולה ממש"כ התוס' ע"ז סה: שאין ביטול בשישים בדבר שכ"א בפנ"ע מותר ורק התערובת אסורה, ורק בב"ח מותר דלאו דרך בישול הוא, ומסיק דע"כ הכא ההיתר משום שאינו נרגש הטעם[[3]](#footnote-3), וצ"ע לע"ע.

[ויש לפלפל דעיקר סברת התוס' שם צ"ע למה ל"מ ביטול שישים והרי סו"ס אין טעם, ונתבאר במקו"א די"ל דה"מ בדין טכע"ק אבל יש לאסור מכח הצו"ר וע"ז בעי דוקא ביטול, ושם נתבאר עוד אופן בזה.

א"כ י"ל דלענין סכנה ליכא אלא בטכע"ק ולא בצו"ר, שהרי במליחה של דג עם בשר אין סכנה כמבואר בט"ז ע-ג ובש"ך ע-טז ועוד פוסקים, א"כ י"ל דלכך לא אסרו הצו"ר רק הטכע"ק [ויל"ד שאם לא יאסרו הצו"ר לא יהיה שייך טכע"ק, עי' חוו"ד קה-ב ואכ"מ], ולכך אי"צ אלא שישים שלא יהיה טעם ואי"צ פרשת ביטול.

ואמנם במנ"י על התו"ח כ-טו [פתחי תשובה ע-א] דן לדמות כבוש למליחה שאין בו סכנה, משמע שאין הגדר משום שלא אסרו הצו"ר אלא משום שאין סכנה במליחה ולכך דן דה"ה בכבוש.

ב. והנה באו"ה שם כתב להתיר גם ביבש אלא שכתב שהחמירו בו טפי דל"מ ביטול ברוב אף במינו ובעי שישים דוקא להתירו.

ובנקוה"כ ג"כ מסיק בשם הא"ר להתיר בין בלח ובין ביבש בשישים.

אמנם בארץ חמדה? (וכן באורח מישור על הדרכ"מ קט"ז) תמה ע"ז דתינח בלח תו ליכא סכנה אבל ביבש שכל חתיכה עומדת לעצמה וודאי שנשאר בו הסכנה ואיך אפשר להתיר אף באלף.

ובכה"ח קטז-לד הביא גם ממשמעות הפר"ח סק"ד שלא התיר אלא בנמחה ומשום דתו ליכא סכנה משמע להדיא דביבש אסור.

ושם מסיק לתרץ דכוונת האו"ה והנקוה"כ דוקא באופן שנחתך לחתיכות דקות דא"א שיאכל את האיסור בפנ"ע, ומ"מ צ"ע דקשה לומר דעי"ז שאוכל עם דבר אחר ליכא סכנה דא"כ אף בלא ביטול יותר לאכול בצירוף ד"א.

וגם צ"ע דכה"ג דמי לקמח בקמח דלכמה אחרונים הוי לח בלח ולא משמע דד' האו"ה איירי בכה"ג.

והמחוור בזה עפמש"כ בטעם שיטה זו דעשאוהו כמאכ"א ולכך בטל בשישים מה"ט נמי שייך ביטול גם ביבש.

ג. ע"ע בט"ז צה-ג מה שדן לענין נ"ט בר נ"ט אם יש בו סכנה וכתב שאין ללמוד מדגים שעלו בקערה דהתם איסור והיתר מדין בב"ח קאמר ולא משום סכנה [רק מ"מ יש ללמוד מהתם דדג בכלי בשר אין בו סכנה], אבל לעולם יש בו סכנה.

אבל הרבה אחרונים חלקו ע"ז ודעתם דע"כ אין בו משום סכנה, וצ"ל דטעם קלוש כי האי אין בו סכנה [וגם לפמש"כ דדין סכנה הוא כגדרי מאכ"א מ"מ היתרא דנ"ט בר נ"ט וודאי ל"ש בו שהרי הוא כנ"ט בר נ"ט דאיסורא, וגם נתבאר במקו"א דהקילו לענין סכנה גם בדברים דלענין מאכ"א לא מחשבינן ליה כנ"ט בר נ"ט, כגון שיטת הריב"ן בבישול או חריף וכה"ג].

**ה. חנ"נ-**

אין דין חנ"נ בבליעת דג ובשר שאינו אלא מטעם סכנה ולא איסור אכילה, וכל שנסתלק הטעם ליכא סכנה ושרי, כה"ח קטז-יח מכמה אחרונים.

ולכאו' אינו מוכרח לפמש"כ דהוי איסור דרבנן כדין מאכ"א, א"כ יתכן דאלמוהו לתת בו גם דין חנ"נ, וצ"ע.

**ו. בזה"ז-**

במג"א או"ח קעג-א הביא דבזה"ז ליכא סכנה כ"כ שנשתנו הטבעים, ובאמת הרי"ף והר"מ השמיטו כל הדין של סכנה, ויש לדון לתלות זה במש"כ שאם יש כאן תקנ"ח לאוסרו יתכן דאף בזה"ז אסור אף שבטל טעם התקנה ונשתנו הטבעים משא"כ אם הוא איסור תורה משום ונשמרתם שוב אין כאן חשש בזה"ז שנשתנו הטבעים.

עוד יש לדון עפ"י המבואר לענין ביטול לכתחילה עי' מש"כ בדין אין מבטלין לענין אי שרי לבטל לכתחילה במקום סכנה, ויתכן שאם נתנו בו גדר של איסור שייך בו אין מבטלין.

1. דלא כמו שראיתי בשו"ת מהרש"ג דל"ש חמירא סכנתא בבשר ודג שאינו אלא סכנה סגולית. [↑](#footnote-ref-1)
2. עי' ברש"ש חולין צז. מש"כ על רש"י לענין כילכית באילפס שהוא דג טמא בקדירה של בשר והק' רש"ש א"כ מה מהני התם קפילא הרי תיפו"ל משום חשש סכנה שאסור אפי' ביותר משישים לדעת הט"ז, ויצא לחדש מכח זה דדג טמא אין בו משום סכנה.

   ובפר"ח סק"ד הביא מכמה ראשונים דכילכית דג טהור הוא וכתב דלפי"ז ע"כ הנידון היה לענין סכנה ומבואר דמהני טעימת קפילא ושישים בדבר סכנה. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועוד כתב עפי"ד יו"ד-פג בדעת הלבוש דלח בלח מתבטל גם בכה"ג, וצ"ע שהרי באו"ה התיר גם ביבש. [↑](#footnote-ref-3)