חולין פרק ח
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב אי_ש סטפנסקי

**כל הבשר אסור לבשל בחלב חוץ מבשר דגים**

בגמ' מוקי לה דלא כר' עקיבא דבשר חיה ועוף דרבנן. ור' אשי מוקי אף כר' עקיבא והא דתנן אסור לבשל בחלב יש מהן דאורייתא ויש מהן דרבנן. והנה הרמב"ם פ"ט ה"ד כתב וכן בשר חיה ועוף בין בחלב חיה בין בחלב בהמה אינו אסור באכילה מן התורה, לפיכך מותר לבשלו ומותר בהנייה. והקשה המגיד משנה דבגמ' מוקי ר' אשי מתני' כר' עקיבא ומדרבנן, ובמשנה תנן כל הבשר אסור לבשל, אלמא אף באיסור דרבנן אסור לבשל. ותירץ, דהא דתנן אסור לבשל היינו לבשל ולאכול, ולישנא דקרא נקט.

ושמעתי מרא"ג בשם הגר"י קוליץ שתירץ דמגמ' זו יש להוכיח כהרמב"ם, דהנה המקור של איסור אכילה מבואר בגמ' דתנא דבי ר' ישמעאל ג' פעמים נאמר לא תבשל א' לאיסור אכילה וכו'. אך לקמן קיד ע"ב איתא, אמר ר' אשי מנין לבשר בחלב שאסור באכילה שנאמר לא תאכל כל תועבה, כל שתיעבתי לך הרי הוא בבל תאכל. ומבואר שהאיסור אכילה הוא תוצאה מהאיסור הנאה. והנה לפי"ז פשוט שחכמים לא רצו לאסור באכילה ולא לאסור בהנאה, שהרי האיסור אכילה תוצאה מהאיסור הנאה, ולכן ר' אשי לשיטתו מוכח דאסרו אף בהנאה, ושפיר יש לפרש כך את המשנה כל הבשר אסור לבשל בחלב. אך לדידן דהמקור לאיסור אכילה הוא מתנדר"י ודאי מסתבר שחכמים אסרו רק אכילה ולא בישול, שהוא עיקר האיסור. ובזה יישב הרמב"ם מה שנתקשו התוס' מדוע ס"ד דגמ' דאיירי באיסור דאורייתא. ולהנ"ל מיושב, דהגמ' נקטה בפשיטות שבאיסור דרבנן ליכא איסור בישול, ומכאן יש מקור לדברי הרמב"ם.

**ואסור להעלות עם הגבינה על השולחן**

פירש רש"י דילמא אתי למיכלינהו כי הדדי. והקשה מהר"ם שיף מדוע לא פירש רש"י דלמא אתי לבשלן יחד, שהרי איסור אכילה איכא רק באופן שבישלן יחד, וכבר עובר בזה על איסור בישול. ותירץ, דכונת רש"י שע"י שירצה לאכלן יחד יבשלן, ובאמת יעבור על איסור בישול, ורש"י לא איירי איזה איסור עובר אלא כיצד יגיע לאיסור.

עוד יש ליישב דחכמים לא חששו שמא יבשל בידים, אלא שמא ינתז מהבשר לחלב או להפך ויבוא לאכלן, ובזה איכא למיחש לאיסור אכילה ולא לאיסור בישול.

עוד יש ליישב דחכמים לא חששו לאיסור סתם אלא לאיסור אכילה, דגורם לטמטום הלב.

עוד יש ליישב עפ"י הרמב"ם דאין איסור בישול בבשר חיה ועוף, ורש"י רצה למנקט טעם גם לחיה ועוף.

עוד יש ליישב לפי מש"כ בצפנת פענח לחדש, דאע"פ שכתב רש"י קח ע"ב ד"ה אחרים דלאיסור בישול בשר בחלב בעינן כל צרכו, ולא מהני כמאב"ד, מכל מקום לאיסור אכילה סגי במאב"ד כמו בשבת. (ודלא כהריטב"א שם דמש"כ רש"י כל צרכו לאו דוקא). ולפי"ז י"ל דחכמים חששו שמא יתבשל כמאב"ד ולא חששו שיתבשל כל צרכו, ובזה יש איסור אכילה ואין איסור בישול.

עוד יש ליישב על דרך זה, דאע"פ שנקט הפמ"ג שאין בישול אחר בישול בבשר בחלב, כל זה לענין איסור בישול אך לענין איסור אכילה עובר בכל גוונא. והכא הא כבר נתבשל הבשר, ולכן איכא איסור אכילה ולא איסור בישול.

עוד יש ליישב על דרך זה, דיש שנקטו שאין איסור בישול אלא כאשר מבשל גם את החלב וגם את הבשר, וי"ל דכל זה לגבי איסור בישול אך לגבי איסור אכילה עובר בכל גוונא, והכא הא הבשר מבושל כבר, ולכן איכא איסור אכילה ולא איסור בישול.

**תוד"ה כל הבשר, ואשמעינן דחייל איסור בשר בחלב אאיסור מוקדשין**

צ"ב מדוע באמת חייל איסור בשר בחלב על מוקדשין, הא המשנה לעיל ק ע"ב סוברת שאאחע"א אלא במוסיף או חמור. ובתוס' רא"ש כתב ואשמעינן לענין איסור מוקדשין איסור חל על איסור. משמע משום שבקדשים אחע"א. וצ"ע דלגבי גיד על מוקדשין מבואר לעיל צ ע"א דכיון שמוקדשין חמור אין גיד חל עליו, ומאי שנא בשר בחלב.

וברמב"ן ור"ן כתבו דבבשר מוקדשין שראוי להדיוט ודאי חייל איסור בשר בחלב, אלא אשמועינן בבשר גבוה אם בישלו בחלב ואכלו לוקה, דאיסור בשר בחלב חייל על מוקדשין. וצ"ב מדוע באמת חייל. ואפשר דאיירי בבשר גבוה שראוי לכהנים ואסור לזרים, כבשר קדשי קדשים, ובזה קמ"ל שבשר בחלב חייל עליו משום שאסור אף לכהנים.

**גדר איסור בישול בשר בחלב**

רעק"א ביו"ד סי' פ"ז הביא משערי דורא דחתיכת בשר שנכבשה בחלב אסור לבשלה, לפי שאיסור כבוש מדרבנן ועתה עובר על איסור בישול דאורייתא. ודייק רעק"א שאם נתבשלה בחלב מותר לחזור ולבשלה, דאין בישול אחר בישול. וכן כתב הפמ"ג סי' ק"ה מ"ז סוף סק"ב. אך כתב שאם הבשר נתבשל לחוד והחלב לחוד, אסור לחזור ולבשלן אח"כ יחד, דיש בישול אחר בישול, ולא דמי לשבת. והסברא בזה י"ל דבשבת בבישול שני לא עביד מידי, שהרי כבר היה מבושל, אך הכא עביד ע"י בישול שני תערובת של בשר בחלב.

אך צ"ע דאמנם עביד בבישול שני תערובת של בב"ח, מכל מקום זה נעשה שלא ע"י בישול, שהרי לבישול השני אין שם בישול, ואיסור בב"ח מהתורה הוא רק בתערובת שע"י בישול. וצ"ל דכיון שהתערובת היתה ע"י מעשה בישול שפיר נאסר, ולא דמי לאיסור מלאכה בשבת שהאיסור הוא להפוך את הדבר למבושל.

ובגמ' שמא יעלה באלפס ראשון הקשה החתם סופר הא מכל מקום אין בישול אחר בישול, ומדוע חשיב בב"ח. ותירץ, דבשר שכבר נתבשל בחלב אין בישול אחר בישול, דלא עביד מידי, אך בשר מבושל לחוד זהו תחלת בישול בשר בחלב. ויישב בזה קושיית הפלתי סי' פ"ז סוף סקי"ג הא אין בישול אחר בישול, דיש חילוק בין נתבשלו שניהם לנתבשל כל אחד בפ"ע.

**דף קד ע"ב**

**רש"י ד"ה נאכלת, משום גזירת אכילת חלת הארץ**

רש"י פירש דהא דלא גזרינן גזירה לגזירה היינו בגזירות דרבנן, אך בדינים דרבנן גזרינן גזירה לדרבנן, ולכן פירש שאיסור אכילה לזרים הוא משום גזירה אטו חלת הארץ ולא משום דהוי חלה מדרבנן לכל דבר.

**תוד"ה חלת, והיא קלה ביותר וכו'**

במלא הרועים פירש דקאי על חלה שניה היכא דליכא כהן קטן או גדול שטבל, דצריך לשרוף הראשונה ולהפריש שניה, ועל זה כתבו שיש מקומות דלא מפרשי לה כלל. והקשה דאם כן מדוע כתבו שאינו טובלת, הא ראשונה נמי אינה טובלת כמבואר בביצה ט ע"א דחלת חו"ל אינה טובלת. ולכאורה היה מקום לפרש דברי התוס' על חלה ראשונה, דיש מקומות שאין מפרישין בחו"ל חלה כלל.

**עוף וגבינה אין בשר וגבינה לא**

הקשו הראשונים דלמא בשר וגבינה לא משום שגבינה לאחר בשר חמור יותר מבשר לאחר גבינה. ונאמרו בזה ד' ביאורים בראשונים.

א, תוס' יישבו דאגרא איירי בעוף ואח"כ גבינה, ומשמע שבשר ואח"כ גבינה שרי ע"י נט"י וקינוח, והא בלא"ה צריך להמתין לסעודה אחרת, ועל כרחיך דאיירי בגבינה ואח"כ בשר ומכל מקום צריך קינוח ונט"י. והקשה המהר"ם איך אפשר לדייק, דלמא נקט עוף ולא בשר משום שבשר צריך להמתין לסעודה אחרת. ותירץ, דאם בבשר לא משכח"ל דצריך קינוח ונט"י מאי קמ"ל שבעוף אין צריך, מה"ת דצריך, ועל כרחיך דבבשר יש אופן שצריך קינוח ונט"י.

ב, הרמב"ן יישב דאם גבינה ואח"כ בשר מותר בלא נט"י וקינוח מדוע הוצרך אגרא לאשמועינן בעוף דרבנן, הא יש אופן שאף בשר דאורייתא אין צריך קינוח ונט"י באופן שאכל גבינה ואח"כ בשר. ועל כרחיך דנט"י צריך בכל גוונא.

ג, לדעת ר"ת שע"י קינוח ונט"י מותר לאכול אפילו בשר ואח"כ גבינה ואפילו באותה סעודה, ועל כרחיך לשיטתו גבינה ואח"כ בשר מותר אפילו בלא נט"י ובלא קינוח, קשה טובא דהדיוק מאגרא הוא לבשר ואח"כ גבינה אך גבינה ואח"כ בשר מותר, ומאי פריך לר' יצחק. ותירצו, שלגבי נט"י אין סברא לחלק בין אחר בשר לאחר גבינה אלא בין בשר דאורייתא לעוף דרבנן.

ד, הרמב"ם נקט שאחר עוף נמי צריך להמתין שש שעות, ולפי"ז קשה טובא הא דתנא אגרא נאכל באפיקורן, שהרי אפילו עוף דרבנן נאסר ואפילו ע"י נט"י וקינוח. ותירץ הרמב"ן בשיטתו, דהא דנקט אגרא עוף וגבינה לאו דוקא, והכונה לגבינה ועוף, דבזה תנא אגרא שעוף דרבנן אין צריך נט"י וקינוח, ובשר דאורייתא צריך נט"י וקינוח, וקמ"ל ר' יצחק דביום אין צריך נט"י. וצ"ל דר' יצחק קינח פיו באמצע, ורק נט"י לא קעביד משום דהוי ביום.

**דף קה ע"א**

**אכל בשר אסור לאכול גבינה**

לא מבואר בגמ' עד מתי אסור לאכול גבינה, ונחלקו בזה הראשונים, דעת הרי"ף והרמב"ם דאסור לאכול עד זמן סעודה הבאה שהוא כשש שעות. ודעת התוס' דמיד כשבירך ברכת המזון או ברכה אחרונה יכול לאכול גבינה. ומסתבר לומר שלפי ר"ת דסגי או בקינוח והדחה או בסעודה אחרת בעינן שש שעות, דלא מסתבר שיוכל לברך ברכת המזון ולאכול גבינה בלא קינוח והדחה, והתוס' כאן נקטו כתירוץ קמא לעיל דאחר בשר לא סגי בקינוח והדחה ובעינן סעודה אחרת, ובזה כתבו דלא פלוג ומיד כשבירך ברכת המזון יכול לאכול גבינה בקינוח והדחה. ויל"ע היכא דלא עשה קינוח והדחה דלא סגי בברכת המזון עד מתי נאסר לאכול גבינה.

ומעתה איכא ג' שיטות ראשונים. שיטת ר"ת דבקינוח והדחה סגי, אך בלא קינוח והדחה בעינן שש שעות. שיטת התוס' דלא סגי בקינוח והדחה ובעינן נמי ברכת המזון, ואין צריך שש שעות. שיטת הרי"ף והרמב"ם דלא סגי בקינוח והדחה ובעינן שש שעות. ולשיטתם קינוח והדחה לא נאמר כלל לאחר בשר. וכתב הש"ך דלכו"ע בעינן ברכת המזון, ואם ימשוך סעודתו יותר משש שעות אסור לאכול גבינה.

ובשו"ע פסק כשיטת הרי"ף והרמב"ם דבעינן שש שעות, אך הרמ"א הביא מתרומת הדשן שהמנהג הוא להמתין שעה. ומקור מנהג זה הוא משום שפסקו לעיקר הדין כתוס' דע"י קינוח והדחה סגי אלא שהוסיפו להחמיר שעה אחת. והנה נחלקו הש"ך והט"ז האם לאחר שעה בעינן קינוח והדחה או לא, ונראה ביאור פלוגתתם דהש"ך נקט שהטעם שהחמירו שעה כדי שלא לסמוך על קינוח והדחה, ולכן נקט שלאחר שעה אין צריך קינוח והדחה. ואילו הט"ז נקט דהוי חומרא בעלמא ולא בשביל להתיר בלא קינוח והדחה.

**אכל גבינה מותר לאכול אחריו בשר**

לדעת ר"ת דלאחר בשר סגי או בקינוח והדחה או בסעודה אחרת מוכח דלאחר גבינה אין צריך כלום, ורק נטילת ידים בלילה בעינן. אך לדעת הרי"ף והרמב"ם שפיר י"ל דקינוח והדחה בעינן אף לאחר גבינה, וכן לדעת התוס'. ויל"ע באופן שלא עשה קינוח והדחה עד מתי נאסר בבשר.

**דף קה ע"ב**

**לא שנו אלא בין תבשיל לתבשיל וכו'**

לדעת רבינו שמואל והרז"ה דין תבשיל כדין גבינה ובשר בעין, והא דקאמר בין תבשיל לתבשיל אין צריך נט"י היינו כששניהם בשר או גבינה, אך בין תבשיל של בשר לתבשיל של גבינה או להפך דינו כבשר וגבינה עצמו. אך לדעת ר"ת תבשיל קל יותר, שאם שניהם תבשיל אפילו נט"י אין צריך, ואם אכל תבשיל בשר מותר לאכול גבינה ע"י נט"י וקינוח והדחה. והנה לר"ת עצמו אין נפק"מ, שהרי ע"י קינוח והדחה מותר לאכול גבינה לאחר בשר בעין, אלא נפק"מ לשאר הראשונים דבעינן קינוח והדחה וסעודה אחרת, דבתבשיל אין צריך סעודה אחרת.

**דף קו ע"א**

**בדין מפה ופחות מכביצה**

חבורה מרא"ג - הבית יוסף סי' קנ"ח הביא ספיקו של הרוקח האם אוכל פחות מכביצה צריך נטילת ידים או לא. ובשו"ע פסק שיטול ידיו ולא יברך מספק. וביאר הבית יוסף ספיקו, דפחות מכביצה אינו מק"ט מדאורייתא, ואין כאן סרך תרומה. ומצד שני י"ל דחכמים גזרו בכל אופן ולא חילקו בין כביצה לפחות מכביצה.

ולכאורה ספק זה צ"ע טובא מגמ' מפורשת, דבגמ' קז ע"א מספק"ל האם מותר לאכול במפה בלא נט"י, מי חיישינן דלמא נגע או לא. ומייתי מר' צדוק דאכל פחות מכביצה חוץ לסוכה וכרך ידיו במפה ולא בירך אחריו, וס"ד דאכל פחות מכביצה כדי שלא יצטרך נטילת ידים, ומוכח דלא מהני מפה מדאכל פחות מכביצה. והא דבאמת כרך ידיו במפה רש"י ביומא פירש משום אנינות דעת, ותוס' בסוכה פירשו משום טומאה, דר' צדוק היה כהן ואכל חולין בטהרה, ופחות מכביצה מק"ט מדרבנן. והשתא מבואר להדיא בגמ' שפחות מכביצה אין צריך נט"י, דאי צריך נט"י מה מהני מפה הא ביותר מכביצה לא מהני מפה, ואף למסקנא לא הדר ביה להא מילתא.

ותירץ הגר"א, דספיקו של הרוקח הוא בגמ' זו גופה, מדוע לא הוצרך ליטול ידיו בפחות מכביצה, האם משום שאינו מק"ט מדאורייתא, ולפי"ז אף לדידן אין צריך נטילה. או שמא לא הוצרך ליטול ידיו משום דאזיל לטעמיה שלא בירך אחריו, דס"ל כר' מאיר שברכת המזון בכביצה, וחכמים תקנו נטילת ידים בכל מקום שצריך ברכת המזון, וכמו שמצינו לגבי פת הבאה בכסנין שאם לא קבע סעודה אין צריך נט"י ואם קבע סעודה צריך נט"י. ולפי צד זה לדידן דקיי"ל ברכת המזון בכזית צריך נטילה בכזית ולא בכביצה. ובזה ביאר את השו"ע בסעי' ג' דפחות מכזית יש מי שאומר שאין צריך נטילה, וכונתו שספיקו של הרוקח הוא האם תלוי בכביצה או בכזית, אך בפחות מכזית אי אפשר לחייבו נטילה, שהרי בגמ' מבואר שאין צריך נטילה. וכל זה מבואר גם בשו"ת חת"ס או"ח פ"ו.

אך אכתי צ"ע דהמגן אברהם כתב שכל סעיף זה הוא טעות סופר, ולפי הצד ברוקח דפחות מכביצה צריך נטילה הוא הדין פחות מכזית, וכן כתב הלחם חמודות, וכן כתב המשנ"ב להחמיר להלכה. ולכאורה צד זה נסתר מגמ' מפורשת, וכמש"כ לעיל.

והנראה לומר דהרוקח נקט שכונת הגמ' להוכיח שיותר מכביצה לא מהני מפה, ולכן הוצרך לאכול פחות מכביצה, אך בפחות מכביצה נמי צריך נט"י אלא שלזה מהני מפה. וביאור הדבר, דהנה בעיקר תקנת נט"י כתב המשנה ברורה ריש סי' קנ"ח ב' טעמים, חדא משום סרך תרומה, ועוד משום נקיות. ובביאור הלכה סי' קס"ד כתב ששניהם אמת. והנה הגר"ח כתב דחלוקים ב' הטעמים בעיקר גדרם, דהתקנה של סרך תרומה היא שהידים יהיו טהורות לתרומה, ואילו התקנה של נקיות היא שהידים יהיו נטולות, שיעשה בהם מעשה נטילה וישאר עליהם שם נטולות כל זמן אכילתו, ולכן כל טינוף פוסל בהם.

והשתא יש להקשות מה הנידון אי מהני מפה או לא מי חיישינן דלמא נגע או לא, בשלמא מצד התקנה של סרך תרומה י"ל דאי לא חיישינן שמא נגע מותר לאכול, אך מצד התקנה שהידים יהיו נטולות מה יועיל מפה, הא אין ידיו נטולות. והגר"ח תירץ דלמסקנא לא מהני מפה מצד הא גופא דבעינן ידים נטולות. אך לכאורה אי אפשר לומר כן לפי מש"כ התוס' שבתרומה מהני מפה משום שכהנים זריזין הן, ואפילו אוכל פת מהני מפה. ומבואר דאף במסקנא הא דלא מהני מפה הוא משום חשש דלמא נגע, ובכהנים דליכא לחשש זה שרי.

ולפיכך י"ל דהרא"ש כתב שמי שיש לו רטיה בידו אינו צריך נטילה משום דהוי כנקטעה אצבעו. ועל דרך זה י"ל שלפי הצד של נקיות דבעינן שידיו יהיו נטולות ליכא ספק בגמ' כלל, דמפה עביד ליה כמי שאין לו יד כלל, דלגבי אכילה כל שאינו משתמש בידיו אין לו יד, ורק לגבי סרך תרומה מבעיא ליה אם חיישינן דלמא נגע. ומעתה י"ל דספיקו של הרוקח אם פחות מכביצה צריך נטילה או לא תלוי בב' הטעמים, דמצד הטעם של סרך תרומה פשוט דבעינן כביצה, ורק מצד נקיות מספק"ל אם תקנו בכל גוונא. ולכן היה פשוט לגמ' שפחות מכביצה מהני מפה, דשם הטעם רק מצד נקיות ולזה פשוט שמועיל מפה.

ודרך זו מצינו נמי בפמ"ג, דהנה הרוקח כתב שנטילת ידים פעם שניה היא מחמת הטיבול שני ולא מחמת המצה, לפי שפחות מכזית אין צריך נט"י. וכתב המגן אברהם דהוא טעות סופר, שהרי במצה אוכלים כזית, וצ"ל פחות מכביצה. והיינו דאם אינו אוכל כביצה צריך נטילה מחמת הטיבול שני. והקשה הפמ"ג דהרוקח עצמו נסתפק האם פחות מכביצה צריך נטילה, ומדוע כאן פשוט לו שאין צריך נטילה. ולכן יישב דבריו, שאף לפי הצד ברוקח שפחות מכביצה צריך נטילה מכל מקום מועיל לזה מפה. והשתא כיון שיכול לאכול את המצה ע"י מפה שוב אינו צריך לברך ענט"י, דהוי כנט"י לתפלה דאינו מברך כיון דיכול לנקות בכל מידי דמנקי. והברכה על נטילה שניה על כרחיך מחמת הטיבול שני.

**נטילת ידים לחולין מפני סרך תרומה ועוד משום מצוה, מאי מצוה אמר אבי מצוה לשמוע דברי חכמים**

**ב' טעמים לנט"י**

לכאורה דברי חכמים היינו שתיקנו משום סרך תרומה, ואם כן צ"ע מאי "ועוד משום מצוה" הא דין אחד הוא. ותירץ הרשב"א דלטעם ראשון הוי סברא שכל אחד צריך ליטול ידיו משום סרך תרומה, ולטעם שני הוי תקנה, וטעם התקנה גם הוא משום סרך תרומה. ובשיטמ"ק כתב דזהו כונת רש"י שכתב משום מצוה שתיקנוה, דהיינו שעשאוה תקנה.

תוס' פירשו דלפי הטעם של מצוה אינו משום סרך תרומה אלא תקנה אחרת היא משום נקיות. וצ"ע דאם כן עיקר חסר מהספר, דהו"ל למימר מפני סרך תרומה ועוד משום נקיות ומצוה לשמוע דברי חכמים, דהא אכתי לא אשמעינן שתקנו חכמים משום נקיות. ותירץ הגרי"ז (כתבי הגר"ח גיטין טז ובחדש פסחים מו ע"א) דיש הבדל גדול בין סרך תרומה לנקיות, דלגבי סרך תרומה עיקר התקנה היא שיאכל בידים טהורות, וכל שידיו טהורות בכל דרך שהיא מותר לו לאכול פת, אך מצד נקיות לא תקנו שיאכל בידים נקיות, אלא שיעשה מעשה נטילה, כלומר שיאכל בידים נטולות - שנעשה בהם מעשה נטילה, ועכשיו שם ידים נטולות עליהם. ובזה ביאר מש"כ השו"ע סי' קס"ד שאם נגע באמצע הסעודה במקומות המכוסים צריך ליטול שוב, ולכאורה מצד סרך תרומה לחוד כל שידיו טהורות אינו צריך נטילה, ומה מגרע לכלוך לטהרת הידים. אמנם להנ"ל כיון שתקנו חכמים שידיו יהיו נטולות לא סגי במה שהם טהורות אלא שיהיו נקיות שלא יהיה עליהם לכלוך. והביא סייעתא לזה מקידוש ידים ורגלים, שאם עשה צרכיו צריך לקדש שוב, ואע"פ שהקידוש יו"ר אינו משום נקיות מכל מקום כל שעשה צרכיו אין ידיו נטולות.

וצ"ב כיצד יישב את הקושיא על התוס' שהעיקר חסר מהספר. ונראה לבאר בדבריו דאף לפי הטעם של נקיות יסוד התקנה ודאי היא משום סרך תרומה, אלא שחכמים האלימו את התקנה ואמרו דלא סגי במה שהידים טהורות אלא צריך לעשות מעשה נטילה, וגדר הדבר הוא שאסרו לאכול פת עד שיהיו ידיו נטולות ונקיות, וממילא טינוף פוסל בהם, ולא סגי במה שהידים טהורות. וזה כונת הגמ' ועוד משום מצוה, דמלבד הדין הרגיל משום סרך תרומה שהידים יהיו טהורות איכא נמי מצוה לעשות מעשה נטילה, וגדר התקנה הוא משום נקיות, אך אין זה תקנה נפרדת, דטעם התקנה ודאי היה משום סרך תרומה. (אך בכתבי הגרי"ז סוטה ד ע"א משמע שב' תקנות נפרדות הן, וכן במשנה ברורה ריש סי' קנ"ח כתב ועוד טעם לתקנת נטילה משום נקיות וקדושה וסמכו בגמ' אקרא דוהתקדשתם והייתם קדושים, ומשמע שנקיות וקדושה אינו שייך לסרך תרומה).

**כונה לנט"י**

בגמ' ע"ב איתא נוטל אדם שתי ידיו שחרית ומתנה עליהם כל היום כולו. והקשה הרשב"א בתורת הבית מדוע צריך תנאי לכל היום, הא קיי"ל (חולין לא. חגיגה יט.) דחולין לא בעי כונה, וכיון שנטל ידיו שחרית ולא הסיח דעתו צריך לעלות לו לאכילת פת אף בלא תנאי. ותירץ, דדוקא נגיעה לחולין לא בעי כונה, אך לגבי אכילת פת כיון שהגזירה היתה משום סרך תרומה כשם שתרומה צריך כונה כך נטילה לאכילת פת חולין צריך כונה, כלומר כונה לשם אכילת פת, ומטעם זה צריך להתנות בשחרית. וברא"ה שם חולק עליו דאף אכילת פת אין צריך כונה, והא דצריך תנאי הוא בכדי שיזהר שלא להסיח דעתו.

וברמב"ם פי"א ממקואות ה"ג כתב שאם נטל מים ראשונים ונמצא על ידיו דבר חוצץ, הסירו ונטל את השניים הרי ידיו טמאות כשהיו, וביאר בפיה"מ ידים פ"ב מ"ב דהמים השניים לא מועילים בתורת מים ראשונים לפי שלא נתכוין לזה, ובפשטות איירי אף לחולין, ומבואר לפי"ז בדעת הרמב"ם כשיטת הרשב"א שחולין צריכים כונה. וכן כתב הבית יוסף ריש סי' קנ"ח מהאגור בשם שבלי הלקט, שאם נטל ידיו ולא היה בדעתו לסעוד ואח"כ נמלך לסעוד צריך נטילה אחרת. וכן דייק הב"ח שם מלשון הטור שכתב וכשבא לאכול יטול ידיו וכו' ולא כתב ויטול ידיו קודם האכילה, אלמא אפילו ידיו נקיות מכל מקום כשבא לאכול צריך נטילה. להלכה השו"ע קנט סי"ג פסק לעיקר כדעת הרא"ה, ורק לכתחילה כתב שצריך כונה, וכן פסק הגר"א קנ"ח ס"ז. ואילו המגן אברהם כתב דהעיקר כדעת הרשב"א, ואם נטל בלא כונה צריך לחזור וליטול.

והקשה הגרי"ז (סוטה ד ע"ב) מה הועיל הרשב"א בתירוצו דאכילת פת צריך כונה, הא בזה שצריך להתנות לכל היום מונח ב' חידושים, חדא עצם הדבר שצריך תנאי, ועוד שצריך להתנות לכל היום, דהיינו לכל אכילה ואכילה. ובשלמא עיקר הדבר שצריך תנאי שפיר ביאר הרשב"א משום שצריך כונה, אך מדוע צריך לכל אכילה ואכילה, הרי הטובל או נוטל ידיו לשם תרומה הרי הוא מותר בתרומה כל היום גם אם לא יתנה לכל היום.

ותירץ הגרי"ז על פי היסוד הנ"ל, דלגבי תרומה גדר הדין נטילה הוא שיהיו ידיו טהורות, וכיון שנטל עם כונה לתרומה הרי נטהרו ידיו ושוב הם נשארים בטהרתן עד שיסיח דעתו או עד שיטמאו שוב, וכאשר ידיו טהורות מותר לו לאכול תרומה כל היום, שהרי אין צריך יותר מאשר שיהיו ידיו טהורות לתרומה. משא"כ בנטילת ידים לאכילת פת לא סגי במה שידיו טהורות, אלא צריך לעשות מעשה נטילה וצריך שיהיו ידיו נטולות, ולפיכך לא סגי בכונה בשעת מעשה הנטילה עצמה להחיל על הידים שם נטולות לסעודה זו, שהרי בכל סעודה וסעודה צריך שישאר על הידים שם ידים נטולות, וצריך שהכונה תתייחס לכל סעודה. והא פשיטא שאם חולין אין צריכים כונה אף לאכילת פת כדעת הרא"ה כיון שעשה מעשה נטילה פעם אחת שוב ידיו נטולות לכל הסעודות, שהנטילה עצמה מתייחסת לכל הסעודות, ורק מחמת שצריך כונה לאכילת פת אין הכונה מתייחסת לשאר הסעודות.

ולכאורה דבריו צריכים ביאור, שהרי לגבי טבילה לתרומה או לקודש אין צריך כונה לתרומה או קודש מסויים, אלא שיטבול על דעת תרומה או קודש, ואם כן מדוע לא עלתה לו נטילה ראשונה בכונת אכילת פת לכל הסעודות. ואולי י"ל דאף לגבי תרומה וקודש צריך לטבול לשם כל אכילה ואכילה, אלא שלאחר שחל על הידים טהרה לגבי תרומה או קודש שוב אפשר לאכול בהם תרומה או קודש אחר גם בלא כונה, שהרי הידים כבר נטהרו, משא"כ לגבי אכילת פת דצריך שם ידים נטולות בכל רגע, ולכן צריך כונה לכל סעודה, ומחמת כן צריך תנאי לכל היום, וצ"ע.

ובעיקר הבנת הגרי"ז דמתנה עליהם כל היום היינו לכל אכילה ואכילה, לפי"ז אדם שנטל ידיו ואכל ובירך ברכת המזון ורוצה לאכול שוב, לדעת הרשב"א צריך ליטול שוב בברכה, שהרי לא נתכוין לסעודה אחרת, אלא אם כן יתנה להדיא שתועיל נטילתו לסעודה הבאה. אמנם במגן אברהם קס"ד סק"ו כתב בשם לחם חמודות שאם נטל לאכילה אחת ומתנה שיעלה לאכילה אחרת לא מהני משום גזירה, ונחלק עליו, דאפילו תנאי לא מהני אם שמר ידיו. וכתב השער הציון שם סק"ז דהמגן אברהם אזיל לשיטתו שפסק כהרשב"א שהתנאי הוא בשביל הכונה, אך להרא"ה שהתנאי הוא בשביל שלא יסיח דעתו גם הכא בעי תנאי. ועכ"פ מבואר שלפי הרשב"א אין צריך תנאי לכל אכילה ואכילה, וסגי במה שנטל בראשונה לשם אכילה. ולפי"ז צ"ל דהא דמתנה עליהם כל היום היינו שיוכל לאכול על סמך נטילה זו כל היום, ואין צריך כונה לכל אכילות היום, ודלא כהגרי"ז.

**נטל לדבר שטיבולו במשקין אם עולה לו לפת**

תוס' פסחים קטו ע"א ד"ה כל הוכיחו שדבר שטיבולו במשקה אינו טעון נטילה משום קדושה ונקיות כמו בפת, אלא בכדי שלא יטמא את המשקין בלבד, דבגמ' בברכות מג. איתא הביאו להן יין כל אחד נוטל ידו אחת, הסיבו מביאין להם מים וחוזרין ונוטלין שתי ידים. ולכאורה לאחר שכבר נטלו יד אחת מדוע צריך לחזור וליטול שתיהן. ותירצו דנטילה ראשונה היתה כדי שלא יטמאו את היין, ואח"כ חוזרין ונוטלין שתי ידים לאכילת פת שהיא משום קדושה ונקיות. ומבואר בדבריהם שנטילה לשם טהרה לא מועילה לאכילת פת. ולהלן בגמ' מקשינן מדוע צריך לחזור וליטול בטיבול שני הא כבר נטל בטיבול ראשון, ומשני דלמא אסוחי אסח דעתיה ונגע. והקשו התוס' תיפו"ל דנטילה ראשונה לא היתה לשם קדושה ונקיות אלא לשם טומאה, (כתב מהרש"א שם דהתוס' אזלי לשיטתייהו דטיבולו במשקה אינו משום קדושה ונקיות אלא משום טהרה). ותירצו, דס"ד דכיון שנטל יועיל אפילו לנהמא, דחולין לא בעי כונה, ולכן צריך להאי טעמא דאסוחי אסח דעתיה. ולכאורה דברי התוס' סותרים למש"כ לעיל להוכיח מההיא דברכות שאם נטל ליין לא הועיל לו לפת.

ובבית יוסף הוכיח מדברי התוס' שאם נטל ידיו לדבר שטיבולו במשקה ואח"כ רוצה לאכול לחם אין אותה נטילה עולה לו והניח בצ"ע. ובדרכי משה כתב דאין זה ראיה, שהתוס' כתבו כן רק לענין סדר של פסח, לפי שהפסיק בין אכילה ראשונה לשניה בהגדה והלל, ולכן צריך לחזור וליטול. וכונתו להקשות על הבית יוסף דבתוס' מוכח להיפך, דכתבו שלולי הטעם שאסוחי אסח דעתיה נטילה ראשונה עולה לו לפי שחולין לא בעי כונה, וכן הקשה הנחלת צבי.

ותירץ המגן אברהם שהבית יוסף הוכיח כן מהתוס' לגבי יין, דאע"פ שנטל יד אחת צריך לחזור וליטול שתי ידיו, אלמא אין נטילה לטיבולו במשקה עולה לאכילת פת. ומש"כ התוס' דחולין לא בעי כונה תירצו הגר"א ומחצית השקל דהגמ' מתרצת לפי דעת המקשן שחולין לא בעי כונה דמכל מקום צריך נטילה משום דאסח דעתיה, אך האמת הוא שאין צריך לזה לפי שלאכילת פת בעי כונה, וכן מדוייק מדכתבו התוס' דס"ד וכו', אלמא למסקנא לא אמרינן הכי. והיינו דהתוס' נקטו לעיקר כדעת הרשב"א והרמב"ם שלאכילת פת צריך כונה, ורק בס"ד נקטה הגמ' כהרא"ה שחולין אין צריך כונה אף לאכילת פת. (ואין להקשות לדעת הרא"ה מהגמ' בברכות דצריך ליטול שוב שתי ידיו, דהתוס' בברכות שם נקטו שנטל ידו אחת לכבוד הברכה, ומדין טיבולו במשקה אין צריך נטילה כלל כיון שאוחז הכוס בידיו ואינו נוגע ביין, ואפשר שלא היה עם כל דיני נטילה אלא לנקיות בעלמא לכבוד הברכה, ולכן הוצרך ליטול שוב שתי ידיו).

ובעיקר דברי התוס' שאם חולין צריך כונה אין נטילה לשם טיבולו במשקה מהני לשם אכילת פת יל"ע מה איכפת לן טעם התקנה, הא השתא איכא חובה ליטול ידיו, ובפרט לפי מש"כ לעיל בכונת הגרי"ז בכתבי הגר"ח שיסוד התקנה לכו"ע הוא משום סרך תרומה, דאם כן אין כאן ב' טעמים כלל. ותירץ הגרי"ז עפ"י מש"כ לעיל שלגבי תרומה וקודש בעינן שידיו יהיו טהורות, וכן בדבר שטיבולו במשקה (לדעת התוס') כיון שהתקנה היא שיאכל בטהרה סגי במה שידיו טהורות בכל אופן שהוא, משא"כ לגבי אכילת פת בעינן שיהיו ידיו נטולות, שיעשה בהם מעשה נטילה, ולא סגי במה שידיו טהורות, ולזה צריך כונה.

וכן ביאר בזה מש"כ השערי תשובה קנח סקי"א בשם ברכי יוסף שאם אחר שבירך ברכת המזון הביאו לפניו דבר שטיבולו במשקה אין צריך ליטול ידיו כל שלא הסיח דעתו משמירתם. והקשה דאם כן לאכול פת נמי, ותירץ דלענין דבר שטיבולו במשקה יש להקל טפי. אמנם הגרי"ז תירץ כנ"ל דלגבי דבר שטיבולו במשקה סגי במה שידיו טהורות ואין צריך ידים נטולות, ולכן כל שלא הסיח דעתו משמירתם דידיו טהורות אין צריך נטילה, משא"כ לאכילת פת בעינן ידים נטולות לכל סעודה וסעודה, וכדמוכח מהא דצריך תנאי לכל סעודות היום, ולכן כשבירך וסילק סעודתו צריך שוב נטילה לסעודה אחרת. ולכאורה כל דברי הגרי"ז קיימים רק לדעת התוס', אך לדעת רש"י שטיבולו במשקה צריך נטילה משום נקיות כמו בפת גם לזה צריך שיהיו ידיו נטולות, ואכתי צריך לדברי השערי תשובה שלענין טיבולו במשקה יש להקל טפי.

והנה השו"ע פסק שאם נטל לדבר שטיבולו במשקה ואח"כ רוצה לאכול לחם יש מי שנראה מדבריו שאין אותה נטילה עולה לו, ואצ"ל אם נטל ידיו שלא לאכול ואח"כ נמלך לאכול. והרמ"א כתב דאם לא הסיח דעתו יטול בלא ברכה. וביאר המגן אברהם שלדעת הרא"ה שחולין אין צריך כונה הרי כבר יצא ידי חובה בנטילה ראשונה אף שלא היתה לשם קדושה, ומספק לא יברך. ובסי' קנ"ט סי"ג הקשה המגן אברהם שהשו"ע סותר עצמו, דשם פסק לעיקר הדין שחולין אין צריך כונה, ורק לכתחילה יכוין לשם נטילה המכשרת לאכילה, ומדוע כאן פסק שצריך לחזור וליטול. ובפמ"ג שם יישב שאם נטל לשם טיבולו במשקה או לנקיות בעלמא גרע טפי מנטל בלא כונה. ודבריו צ"ע דלכאורה נראה שאם טבל לחולין בלא כונה דמהני היינו אפילו באופן שכיון שלא להטהר, ולדעת הרא"ה והשו"ע הטעם שלא צריך כונה הוא משום דחולין לא בעי כונה. ואולי י"ל דהכונה דהכא אינה מצד הכונה דתרומה וקודש כשיטת הרשב"א אלא משום שמצות צריכות כונה, ובזה י"ל דבסתמא מהני בדיעבד, ואם חישב להפך לא מהני, דלגבי מצות צריכות כונה נקטו הראשונים שאפילו למ"ד אין צריך כונה מכל מקום כונה הפכית מגרעת.

הגר"א כתב דבאופן הראשון שנטל ידיו לטיבולו במשקה בלא"ה אין יכול לברך בנטילה שניה, שהרי לדעת רש"י שטיבולו במשקה חייב בנטילה כמו בפת הרי כשנטל לטיבולו במשקה נטל בכונה, ויכול לסמוך על זה לאכילת הפת, ורק לתוס' אין עולה לו לאכילת פת, וכמש"כ המהרש"א שהתוס' אזלי לשיטתם דטיבולו במשקה אין צריך נטילה משום נקיות. וכן כתב המשנה ברורה דהשו"ע שכתב שאם נטל לטיבולו במשקה צריך ליטול שוב לאכילת פת הוא לשיטת התוס' דאין חיוב נטילה לטיבולו במשקה, והוא כדברי הגר"א הנ"ל. ולכאורה לפי מש"כ לעיל בשם הגרי"ז שצריך נטילה לכל סעודה וסעודה צ"ע טובא, דאף לשיטת רש"י שטיבולו במשקה חייב נט"י כאכילת פת מכל מקום הוי כסעודה אחרת שצריך ליטול ידיו שוב. ובשלמא במש"כ המהרש"א שהתוס' אזלי לשיטתייהו י"ל דשם איירי בסעודה אחת, ולכן לרש"י יוצא ידי חובה לאכילת פת, אך הכא בפשטות איירי באופן שבירך ברכה אחרונה על טיבולו במשקה, ואם כן לכו"ע צריך ליטול ידיו שוב. ואולי גם כאן איירי באופן שלא בירך ברכה אחרונה, וצ"ע. אמנם לפי מש"כ לעיל בשם המגן אברהם ושער הציון ניחא בפשיטות, דלפי רש"י ששניהם שוין שפיר מהני נטילה ראשונה גם לאכילת פת כמו דמהני מסעודה לסעודה.

ובביאור הלכה כתב שאם שהה כמה שעות עד שאכל פת צריך מדינא ליטול ידיו בברכה אף שיודע שלא הסיח דעתו מעת הנטילה כל שלא התנה שתעלה הנטילה לכל הסעודות. וכונתו שלפי הרשב"א שצריך כונה, כיון שגמר אכילתו ובא לאכול פת צריך ליטול שוב בברכה, אלא אף להרא"ה שאין צריך כונה כל שלא התנה חיישינן להסח הדעת.

**דין נט"י לדבר שטיבולו במשקין**

בפלוגתת הראשונים בחיוב נט"י לטיבולו במשקה, הנה לכו"ע הגזירה של סרך תרומה היתה דוקא בפת ולא בפירות (שאין עליהם משקין), וטעם הדבר ביאר רבינו יונה בברכות פ"ח דתרומה דאורייתא יתכן רק בדגן תירוש ויצהר, והיינו תבואה או ענבים וזיתים שעשו מהם משקין, ובמשקין לא גזרו נטילת ידים לפי שאין דרך ליגוע בהם בידים בשעת שתייתן, ולכן לא גזרו נט"י משום סרך תרומה אלא באכילת פת, ולא באכילת פירות.

אך אם יש על הפירות משקין צריך נט"י משום שהידים מטמאין את המשקין להיות תחילה והמשקין מטמאין את הפירות. ולדעת רש"י רבינו יונה רמב"ם מרדכי בשם רבותיו רא"ש וטור דין הנט"י לדבר שטיבולו במשקה הוא כפת ממש, וצריך לברך ענט"י כמו לפת. אך התוס' נקטו שדבר שטיבולו במשקה צריך נט"י רק לטהרה, שלא יאכל בידים טמאות, ואינו משום קדושה ונקיות, וכן דעת מהר"ם ועיטור, ובשו"ע פסק שמספק לא יברך ענט"י.

והנה הטור בסי' תע"ג כתב בשם מהר"ם דהאידנא אין צריך נטילה לדבר שטיבולו במשקה, ולכן לא היה מברך על נטילה של טיבול ראשון, וכן כתב בעל העיטור. ומשמע מדבריו שבזה"ז אין צריך נטילה כלל לטיבולו במשקה, ומה שנוהגין אף לפי דבריו ליטול ידים לטיבול ראשון יישב הדרישה דכיון שבלא"ה צריך שיהיו ידיו נקיות בשביל הקידוש לכן נטל לטיבול ראשון אך לא משום חיובא, (לכאורה הנטילה היא לאחר הקידוש, וצ"ע). עוד כתב, דיתכן שכונה אחרת היתה לו, או משום טהרת הרגל, עיי"ש. ובחק יעקב סי' תפ"ג ובחיי אדם יישבו שהנטילה נמי עבדינן כדי שישאלו התינוקות.

והתוס' כתבו בסוף דבריהם דכיון שאין הנטילה משום קדושה ונקיות אלא שלא יטמא המשקין לפי"ז נראה דאין לברך על אותה נטילה, כיון דליכא הכא מצוה לשמוע דברי ר' אלעזר בן ערך, וכל שכן שאין אנו נזהרין מלטמאות עצמינו ומלאכול אוכלין טמאים ואין אנו צריכין לאותה נטילה, והמברך הרי זה מברך ברכה לבטלה. ונקט הדרישה שהתוס' כתבו רק לענין ברכה, שכיון שאין נזהרין בטומאה אין לברך על אותה נטילה, אך עיקר הנטילה ודאי צריך אף בזה"ז, והקשה על מנהג העולם שאין נוהגין ליטול ידיהם כלל, עיי"ש מה שיישב. אך הלחם חמודות כאן והמגן אברהם קנ"ח סק"ח נקטו שלפי תוס' אין צריך נט"י כלל בזה"ז, וכן נקט הגר"א בדעת התוס'.

הגרי"ז נקט כדעת הדרישה שאף לפי תוס' צריך נטילה בזה"ז, ורק ברכה אין צריך. וביאר דבריהם, דבתחילה כתבו שאין צריך ברכה משום דליכא הכא מצוה לשמוע דברי ר' אלעזר בן ערך, כלומר דכל החיוב ברכה בפת הוא משום שתיקנו מצוה בעצם המעשה נטילה, וכפי שביארנו לעיל דהתקנה משום נקיות היא לעשות מעשה נטילה, אך בפירות דכל החיוב נטילה הוא שיהיו ידיו טהורות בזה אין צריך ברכה. ואח"כ כתבו דאפילו את"ל דאיכא ברכה גם באופן שהחיוב נטילה הוא שיהיו ידיו טהורות, וכדחזינן בנט"י לתרומה דאיכא ברכה, מכל מקום הכא אין צריך ברכה משום שבזה"ז ליכא טומאה וטהרה, ואע"פ שאיכא חיוב נטילה כמו בזמנם מכל מקום ברכה ליכא. וכן דייק מדברי הרמב"ם פ"ו מברכות ה"ב כל הנוטל ידיו בין לאכילה בין לק"ש בין לתפלה מברך בתחלה אקב"ו על נט"י, שזו מצות חכמים היא שנצטוינו בתורה לשמוע מהן. ומשמע שחיוב ברכה איכא רק על התוספת שתקנו חכמים משום מצוה, אך מחמת סרך תרומה לחוד ליכא ברכה. אך הקשה מאי שנא מנטילה לתרומה דצריך ברכה אף שהנטילה היא רק משום טהרה. (לכאורה י"ל דכיון דחיוב נטילה הוא רק משום סרך תרומה אין זה מחייב ברכה אלא אם כן יש מצוה בעצם המעשה).

ולדברי הגרי"ז בדעת התוס' אדם שנטל ידיו לדבר שטיבולו במשקה ואח"כ נגע בזיעה לא יצטרך ליטול ידיו שוב, שהרי כל הדין נטילה הוא משום סרך תרומה ולא משום נקיות, וכיון שידיו טהורות אין צריך שוב נטילה. ומש"כ הרמ"א קנח ס"ז שאם נגע באכילתו במקומות המטונפות יחזור ויטול ידיו, וכתב המשנ"ב בשם מטה יהודה דהיינו אפילו כשאוכל דבר שטיבולו במשקה, היינו לחוש לדעת רש"י שטיבולו במשקה חייב בנט"י כמו בפת, אך לתוס' אין צריך לחזור וליטול ידיו.

**אכילה פחות מכביצה או מכזית**

הבית יוסף הביא שהרוקח נסתפק האם אוכל פחות מכביצה צריך נטילה או לא, ונקט דפחות מכזית ודאי אין צריך נטילה. ובשו"ע פסק דהאוכל פחות מכזית יש אומרים שאין צריך נטילה כלל. ובמגן אברהם ועוד פוסקים נחלקו על הבית יוסף ונקטו דאף פחות מכזית צריך נטילה אלא שלא יברך. וכן כתב המשנ"ב להחמיר ולחייב נטילה בלא ברכה אף בפחות מכזית. מיהו כתב המשנ"ב דבפירות שטיבולן במשקין כיון שלשיטת התוס' אין צריך נטילה בזה"ז יש להקל פחות מכזית שאין צריך לנטילה כלל. אך במהדורות הבאות חזר בו המשנ"ב מהא דכתב השו"ע שיש להקפיד ולאכול מהכרפס פחות מכזית כדי שלא יצטרך לברך ברכה אחרונה, ומכל מקום צריך ליטול ידיו קודם לכן. ולכן כתב דאף בדבר שטיבולו במשקין צריך נטילה פחות מכזית.

וצע"ג דאכתי יקשה סתירה בדברי השו"ע, דלגבי פת נקט בסתמא דפחות מכזית אין צריך נטילה, ולגבי כרפס סתם שאף פחות מכזית צריך נטילה. ויישב החזון איש דדבר שטיבולו במשקה גרע טפי מפת, שהרי משקין מקבלין טומאה בכל שהוא, משא"כ פת פחות מכביצה אינו מק"ט, ואף לפי הצד דפחות מכביצה צריך נטילה מכל מקום פחות מכזית אין צריך נטילה לפי שקבעו חיוב נטילה לפי ברכת המזון, ושיעורו בכזית. אך בטיבולן במשקין אפילו פחות מכזית מק"ט וגם אינו תלוי בברכה אחרונה. ולכאורה דבריו צ"ע, דאמנם המשקין מק"ט בכל שהוא מכל מקום חיוב הנטילה הוא מחמת הפירות שמקבלין טומאה מהמשקין, והם צריכים כביצה כמו בפת.

ואולי י"ל דאע"פ שלגבי משקין לא גזרו חכמים, ואפילו כשבא לאוכלן ביד, וכמש"כ המשנה ברורה קנ"ח ס"ק כ"ז. מכל מקום משקין שעל גבי ירק שהדרך לאוכלן עם הירק הרי הן עצמן מחייבין נטילה, והשתא החיוב נטילה אינו מחמת הירק אלא מחמת המשקה שעל גביהן.

ובהר צבי להגרצ"פ פרנק על פסח כתב ליישב על דרך שכתבנו לעיל בשם החיי אדם וחק יעקב, שאפילו לשיטת המהר"ם שכל השנה אין נוטלין לטיבולו במשקה בליל הסדר נוטלין כדי שישאלו התינוקות, ומטעם זה יש לחייב נטילה אף בפחות מכזית. וכן יישב בזה מה שיש נוהגים לאכול תפו"א עם מזלג, ולכאורה דבר שדרכו לאכול עם כף ואוכלו באמת עם כף לדברי הכל אין צריך נטילה, ואם כן מפסידין בכך את תקנת ורחץ. אמנם להנ"ל יישב שאף תקנת ורחץ הוא משום שישאלו התינוקות, ולכן יש ליטול אף באופן שאין חיוב. ולכאורה יש מקום לחלק שדוקא לשיטת המהר"ם שכל השנה אין צריך נטילה משום שבזה"ז ליכא טומאה וטהרה שייך לומר שבליל הסדר צריך נטילה כדי שישאלו, כיון שאנו עושים זכר לזמן המקדש. אך לשיטת רש"י וסייעתו שכל השנה יש חיוב נטילה, מנלן דבליל הסדר חייבים נטילה גם באופנים שכל השנה אין חיוב כמו פחות מכזית ואוכל עם כף.

**נגע בטומאה באמצע סעודתו**

הביאור הלכה סי' קס"ד כתב שאם נגע בטומאה באמצע אכילה מצדד הפמ"ג דאין צריך לחזור וליטול, דבלא"ה כולנו טמאי מתים. כלומר, שהרי אם נגע באמצע אכילתו בחבירו אינו צריך לחזור וליטול אף שחבירו טמא מת, ואין הבדל בין טומאה כגון שרץ ונבלה לטמא מת. וצ"ע מדברי הביאור הלכה ריש סי' תע"ה דכיון שתלוי בהיסח הדעת אם ברור לו ששימר ידיו היטב ולא נגע בכתבי הקדש או שאר דברים המטמאין וכו', ומבואר שכתבי הקודש פוסלים את הנטילה, וצ"ע מאי שנא מנבלה וטמא מת דאינם פוסלים את הידים. ואפשר שיש הבדל בין אמצע אכילה לבין סעודה לסעודה, דבזה כל דבר פוסל. וכן משמע דהא המשנ"ב בסי' קס"ד הכריע שאם נגע באמצע סעודה בטינוף ממש כגון צואה וכדו' צריך לחזור וליטול בברכה, ואם לא נגע בטינוף ממש אלא במקומות המכוסין וכדו' נוטל בלא ברכה. ובסי' תע"ה כתב לגבי ליל הסדר שאם ברור לו שלא נטנפו ידיו אין לו לברך בנטילה שניה, והנכון שבאופן זה יטמא ידיו קודם הנטילה כדי שיוכל לברך. ולא משמע שצריך ליגוע בצואה דוקא, אלא אפילו מקומות המכוסין מחייב נטילה בברכה, ועל כרחיך שקודם אכילה סגי במעט טינוף. אך הסברא לחלק בזה צ"ע.

**מים שניים לחולין**

כתב הרמב"ם פ"ח מאה"ט ה"ח שלמה המלך ובית דינו גזרו על כל הידים שיהיו שניות וכו' ואח"כ גזרו חכמים שאחריו אף לתרומה. והשיג הראב"ד ואח"כ גזרו על אכילת חולין שצריך נטילת ידים. עוד כתב הרמב"ם פי"א ממקואות ה"ג הנוטל שתי ידיו לתרומה צריך לחזור וליטול פעם שניה במים שניים להסיר וכו', והשיג הראב"ד ואף לחולין צריך להפסיק מאותו הטעם. כלומר, דהרמב"ם סובר בב' המקומות שנט"י לחולין אינה שייכת לגדרים של נט"י לתרומה, ולכן אינה בכלל סדר התקנה דידים, וכן אין צריך מים שניים, דסגי במה שהידים עצמן טהורות. ואילו הראב"ד סובר בב' המקומות שנט"י לחולין צריכה להיות בגדרים של תרומה.

וביאר בכתבי הגר"ח שם שהרמב"ם סובר שנט"י לתרומה עיקר דינה שהידים יהיו טהורות, אך נט"י לפת עיקר דינה מעשה נטילה ולעשות את הידים לנטולות, שהרי בחולין בלא"ה לא נטמא הפת, ועל כרחיך הגדר הוא שיהיו הידים נטולות. ומהאי טעמא אין צריך מים שניים לחולין, וסגי בטהרת הידים עצמן. ואילו הראב"ד סובר דב' דינים איכא, חדא משום סרך תרומה ודינו להיות כמו בתרומה לכל דבר, ועוד משום נקיות ומעשה נטילה. (לכאורה לדעת הראב"ד אם מניח מפה על ידיו אין צריך מים שניים, דע"י מפה ליכא סרך תרומה אלא נקיות בלבד, דבפועל אין ידיו נטולות, ואילו מצד נקיות אין צריך מים שניים אלא מצד סרך תרומה בלבד, ולזה סגי במפה. וכן אם נגע באמצע הסעודה בטינוף, דצריך לחזור וליטול רק משום נקיות, דלא יצטרך ליטול מים שניים. אך י"ל דכיון שאף נקיות הוא משום סרך תרומה, וכמש"כ לעיל, אף משום נקיות צריך מים שניים).