ציונים והערות 1 נזירות בתוך נזירות
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר דפים טז-כ - הרב ישעיה הלברשטט

אייר תשפ"ג מס' 1

**הנה** מסכת נזיר עוסקת בהפלאת נזירות היינו כח פיו לאשויי לגופיה ל'נזיר', וכוללת אופני קבלת הנזירות, ודיני ניהוגי הנזירות, ודיני התגלחת והקרבנות בסיום הנזירות, ובעזה"י בזמן הבעל"ט נעסוק ונברר ענינים אלו, **ועיקר הלימוד יהא לפי סדר הדפים מהמשנה י"ג: עד סוף פרק ג'.** (ובפ"ז יש חלק נוסף של כללי טומאת מת דנזיר מגלח עליה, ובעזה"י נעסוק בעניני הטהרות בחודש אלול הבעל"ט).[[1]](#footnote-2)

**פתיחה כללית.** פרשת נזיר היא דהמפליא נדר נזירות נעשה 'נזיר', וסתם נזירות ל' יום, אמנם אפשר לפרש יותר ויהא לפי מה שפירש (וזהו הנקרא כאן 'נזירות מרובה'). ג' דברים אסורים לנזיר, כל היוצא מהגפן, להתגלח, (גם יש מצות עשה לגדל את שער ראשו פרע), ולהיטמא למת. ואחר השלמת ימי הנזירות מקריב כבש לעולה וכבשה לחטאת ואיל לשלמים, מגלח פתח אה"מ, ומניח את השער תחת הדוד שמתבשל בו האיל. (ואם נטמא הימים הראשונים יפלו, מגלח ומביא שתי תורים חטאת ועולה וכבש לאשם, ואח"כ ימנה הנזירות מתחילה, ואם שתה יין וכדו' לא אמרינן ימים הראשונים יפלו, ואף בעבר ונתגלח לא אמרינן הכי (משנה ל"ט.) אבל מ"מ צריך להוסיף הימים כדי קיום תגלחת דאין גידול שער פחות מל' יום). **והנה לשון נזיר היינו 'פרוש', וכדאיתא בספרי "אין נזירה בכל מקום אלא הפרשה", וכן הוא אומר וינזרו מקדשי בני ישראל.**

# שמעתא דנזירותו ונזירות בנו (א')

**דין נזירות בתוך נזירות**

**נזירות הוה הרי זו או הרי עלי**

**תורת גילוח בב' נזירויות**

**ביאור המשנה דף ט"ו**

**פסק ההלכה**

**הסוגיא הראשונה** היא דין המקבל ב' נזירויות (נזירות שלו ונזירות מחמת בנו), ויש ללמוד היטב את המשנה, עם רש"י, תוס', ופי' הרא"ש, וכן את דברי הרמב"ם בריש פ"ד מנזירות. ולתוס' וכמה ראשונים נשנית המשנה בדף ט"ו. יחד עם משנה זו. וראוי ללמוד זאת עתה, דזה משלים את כל הבנת הענין. **והסוגיא הראשונה הוא בביאור המשניות לחוד, אמנם ביאור דברי הגמ' וכל המסתעף שם נעסוק כסוגיא בפ"ע אחר השלמת ביאור המשניות והמסתעף, ויתבאר בדף מס' 2.**

**בשמעתתא** זו יש לברר **א.** דיני נזירות בתוך נזירות ואופן וזמן קיומה. **ב.** דברי הירושלמי בשמעתין, דכל נזירות היא בגדר 'הרי עלי' ולא 'הרי זו', וכדי לבאר הדברים יש לברר את **גדר תורת נזירות**, והאחרונים חקרו אם נזיר הוא **כנדר** דהוה איסור חפצא, או **כשבועה,** או דהוא ענין אחר ויבואר בפנים. **ג.** לברר דעות הראשונים בדין ב' נזירויות אימתי מגלח בין כל אחת, ואימתי לא, ולבאר סברת כל שיטה ושיטה, ומתוך זה יש להעמיד את גדרי הנזירויות בשמעתין.

**הראשונים והאחרונים העיקריים בשמעתין:** **רש"י ותוס' ופי' הרא"ש** (על המשנה י"ג: והמשנה ט"ו.), **ירושלמי** פ"ב ה"ט, **שיטמ"ק**, **מאירי** ד"ה אמר המאירי, (רשב"א נדרים י"ז. ד"ה ואלא מיהו), **קרן אורה**, **חי' הגרש"ש** נדרים סי' ד', **וחי' הגר"ש** נדרים סי' ד' אות ה', **חי' מרן רי"ז הלוי** עמ' 40.

# דין נזירות בתוך נזירות

**דף י"ג: מתני', הריני נזיר ונזיר כשיהיה לי בן, התחיל מונה את שלו וכו', משלים את שלו ואח"כ מונה את של בנו, וכו'. א.** הנה מבואר במשנתינו דא"א למנות ולקיים ב' נזירויות באותם ימים, דהרי תנן משלים את הראשון ואח"כ מונה את השני, ומ"מ מתבאר דמחוייב הוא בנזירות השניה, וכשיבוא האפשרות יקיימנה. **ב.** בירושלמי דן אולי יש גוונא דכן מונים את שניהם יחד וכמו שיבואר. **ג.** דעת התוס' דבאופן דהוא מובלע מונים שניהם יחד, וכמו שיבואר.

**א. דין** משנתינו דחלים ב' הנזירויות (ואינו מונה את שניהם יחד), **ויסוד דין זה** מתבאר בהא דתנן בנדרים י"ז. 'דנזירות חלה על הנזירות', וכגון האומר הריני נזיר הריני נזיר, דחלים ב' הנזירויות, ובגמ' שם דף ג: ודף י"ח. ילפינן לה מקרא ד'נזיר להזיר' דנזירות חלה על הנזירות. וקיום הנזירות בפועל אינו מתקיים יחדיו אלא ימנה ל' ואח"כ ימנה עוד ל'[[2]](#footnote-3), כדתנן הכא ובמכילתין דף ט"ז. מי שנזר שתי נזירות וכו', וכמש"כ **הר"ן** בנדרים שם ד"ה וחייב, **שאי אפשר לו שימנה אותה עד שימנה את הראשונה**, ומ"מ חיילא עתה, דאם איתא דלא חיילא **בשעת נדרו** היאך תחול לאחר מכן, והרי אינו נודר באותו זמן וכיון דלא חיילא השתא לא חיילא נמי בתר זימנא, אלא ודאי **מהשתא הוא דחיילא,** ומש"ה קתני יש נדר בתוך נדר, עכ"ל. **ומתבאר** בר"ן דהוא דבר פשוט[[3]](#footnote-4) דא"א דאותם הימים יעלו לב' הנזירויות. **ועוד מתבאר** בר"ן דיש חלות עתה בשעת נדרו. והדברים צ"ב טובא, דממנ"פ כיון דהנזירות אינה אלא אח"כ, א"כ מה חל עתה, ואם חל עתה ע"כ ינהג עתה, (ואין לומר דהוא הקדשה לאחר ל', דא"כ יוכל לחזור בו, ועי' הערה[[4]](#footnote-5)). ועי' לק' דהבאנו **דברי הגרש"ש** בביאור דבר זה.

**ב. בירושלמי** על משנתינו (פ"ב ה"ט, בתחי"ד) איתא, רבי יוסי בעא, אמר הריני נזיר לשלשים יום אלו ולשלשים יום אלו, (אם מונה את שניהם יחד כיון דאמר להדיא בשניהם שלשים **אלו,** וכששותה יין יהא חייב שתים, או דגם בכה"ג ימנה ל' ואח"כ עוד ל'[[5]](#footnote-6)), אמר רבי זעירא קומי רבי מנא ולא מתניתא היא מניח את שלו ומונה את של בנו, (ואל תאמר דשאני הכא דאמר 'אלו', משא"כ בבנו אפשר שייוולד הבן אחר הנזירות שלו), אלא אפילו אשתו יושבת על המשבר (דודאי תלד היום והוה כאמר ימים אלו), אמר ליה, נזירותו לנזירות בנו לא דמיא וכו', עכ"ל. ופירש **הרשב"א** (נדרים י"ז.) שכוונת הירושלמי להעמיד דמשנתינו אף ביושבת על המשבר דיולדת מיד, ואפ"ה כיון **'דנזירותו ונזירות בנו הם עניינים מוחלקים'**[[6]](#footnote-7) לכך לא דמי אלא למקבל היום ועוד נזירות אחר כ', ולא למקבל באותם ימים. והדברים צ"ב טובא במה חלוק 'נזירות בנו', וכי משום שנתחייב את הנזירות **משום לידת בנו** הוא שונה מכל קבלת נזירות, **ויש להתייגע הרבה בדבר**[[7]](#footnote-8).

**ג. תוס'** (ריש י"ג:) מחדשים (ע"פ מה שפירשו למשנה דף ט"ו., עי' לקמן) דאם אמר הריני נזיר כשיהיה לי בן, ונזיר, ונולד באותו היום, אי"צ למנות ב' משום "דמובלע" (היינו דהשניה אינה נמשכת אחר הראשונה), והני ל' יום עולים לזה ולזה, אמנם כתבו דה"מ כאשר נזירות בנו קדמה. וכ"כ **הרא"ש** לק' ריש י"ד. **בשם ר"ת**, והרא"ש בתחילה פליג, דמ"מ אמרינן הבלעה כשמובלע נזירות תוך נזירות, דמ"ש, והסיק דמסתבר כר"ת, יעו"ש הטעם[[8]](#footnote-9). ועי' **במרדכי** מו"ק תתקכ"א **וברבינו פרץ** כאן דהקשו על עיקר חידושא דהבלעה, דא"כ מ"ט 'הריני נזיר היום הריני נזיר היום' מונה שתי נזירות בזה אחר זה ואין עולים אותם הימים לב' הנזירויות. אמנם לפי מש"כ תוס' [והרא"ש בשם ר"ת] דרק כאשר לנזירות השניה יש **קדימה** לגרום להפסיק הראשונה בזה אמרינן דיש לה כח ליבלע בתוך הראשונה, א"כ לק"מ[[9]](#footnote-10). **ועי"ש דתירצו** דשאני התם דאילו היה נפטר משתיהן בשלשים יום למאי קיבל עליו נזירות שניה[[10]](#footnote-11), אבל הכא כשאמר כשיהיה לי בן לא נתכוון אלא דיש לו להיות נזיר אחר לידת בנו ואם יהא מובלע יהא מובלע[[11]](#footnote-12) (והיינו כי לא ידע מתי יוולד[[12]](#footnote-13)), ואם ימשך ימנה נזירות בפ"ע, (וכן מתבאר **בסוף תד"ה** או דלמא), והסיק שם המרדכי דכן הוא לדינא **לענין אבילות** דאם באמצע השבעה מת לו עוד מת, אינו עולה לזה ולזה, ואם ביום א' מתו לו ב' מתים דהוא 'מובלע' שבעה אחת עולה לשניהם. **ומתבאר** דהסברא 'במובלע' אי"ז משום אומדן דעתו דהרי כתבו דכן הוא נמי באבילות, אלא **דיש דין והלכה** **דכאשר הוא מובלע ראוי דיעלו הימים לשניהם,** (וכשאינו מובלע פשוט מסברא דלא שייך שיעלה לשניהם[[13]](#footnote-14)), ומש"כ דמהני **'דעתו'** היינו דאף במובלע אם מוכח דכוונתו למנות בפ"ע יש לו למנות כ"א בפ"ע. (ומ"מ מה שהקשינו באות א', קשה גם לתוס', דהרי במשנתינו ברישא איירי בלא הבלעה אלא מונה אח"כ, וקשה דע"כ חל נזרו עתה דאל"כ מה מחייבו למנות אח"כ, וכיון דחל עתה ימנה עתה, ומהו גדר הדין דמונה אח"כ).

# נזירות הוה הרי זו או הרי עלי

**סיפא דמתני'. הריני נזיר כשיהיה לי בן ונזיר, התחיל מונה את שלו ואח"כ נולד לו בן, מניח את שלו ומונה את של בנו, ואח"כ משלים את שלו.**

**בירושלמי** (פ"ב ה"ט) קפריך אמתני' בזה"ל, רבי יודה בעא קומי רבי יוסי, ותקדם נזירותו לנזירות בנו, לא כן אמר רבי אבהו בשם רבי יוחנן הרי זה עולה לאחר ל' יום מכרה בתוך ל' יום מכורה, והקדישה קדשה, אמר לא באומר הרי זו, דילמא באומר הרי עלי, והאומר 'הרי אני' כאומר הרי עלי, עכ"ל. **והיינו** דהמתפיס קרבן לאחר ל' לעולה והקדישה היום לשלמים, הרי היא שלמים כיון דכבר חל בפועל המכר או ההקדש לפני שהגיע יום הל', ולכך מקשה דה"נ כיון דנזירותו חלה בפועל א"כ לא תחול נזירות בנו, ואמאי מניח. ומתרץ הירושלמי דה"מ בהרי זו, אבל 'הרי אני' הוא כהרי עלי, ובהרי עלי מחויב להתקיים מה שהתחייב בתחילה. **ובפשטות** מתבאר כאן נידון בירושלמי, אם הריני נזיר היינו כהרי זו שעושה עצמו לנזיר או דהוא כהרי עלי, והדברים צ"ב טובא, מה הכוונה דנזירות היא כהרי זו או כהרי עלי, ומהו שורש הנידון בזה, ויתבאר לקמיה.

**במחנ"א** הלכות נדרים סי' י"ב דן אם הנודר נזירות בתנאי (דאם אעשה או לא אעשה) יכול לחזור בו לפני שחל, מדין דאתי דיבור ומבטל דיבור או לא. והביא דמהרש"ס הורה שאפשר, כמו בקידושין לאחר ל', וכתב המחנ"א 'ואני שמעתי ולא אבין, דמה ענין קדושין לנדרים, דנדרים שאני דנדר קביל עליו וחייב לקיים דבריו'. ועי' **חי' הגר"ש** נדרים סי' ג' דלכאו' נידון המהרש"ס והמחנ"א הוא האם נזירות היא התפסה של **הרי זו**, וא"כ יוכל לחזור בו כיון דהיא התפסה לאחר ל', או דהוא **כהרי עלי**, ולפיכך אינו יכול לחזור בו. וצ"ב מהו שורש הנידון בזה ויתבאר לקמיה.

# נזירות כנדר או כשבועה או התפסת קדושה

להבנת ענין זה אם נזירות הוה הרי עלי או הרי זו, וכן להבנת המתבאר בשמעתין דחל הנזירות בתוך הנזירות ואפ"ה אין לה קיום אלא בזמן שאח"כ, **יש להקדים ולברר כל גדר הנזירות,** ושקלו וטרו הראשונים והאחרונים בכמה אנפי. **(וראוי לעיין בגמ' בנדרים דף ב: בריש העמוד).** ותחילת הנידון הוא בריש נדרים, דתנן כינויי נדרים חרמים שבועות נזירות, וקפריך הש"ס דהו"ל להסמיך שבועות לנדרים דכתיבי תרוויהו באותו קרא (ומה"ט נשנה דין 'שבועות' בריש מס' 'נדרים'), ומשני משום דנדרים וחרמים שניהם 'מיתסר חפצא עליה', לאפוקי שבועה דקאסר נפשיה מן חפצא. ומבואר דיש **הפלאה על החפצא**, דהחפץ אסור עלי, וזה **נדר**, ויש **הפלאה על הגברא**, דאוסר עצמו מהדבר, וזהו **שבועה.** והרבה נפק"מ איכא, **א.** נדר חל על דבר מצוה ושבועה לא. כגון האומר קונס סוכה זו עלי (נדרים ט"ז.), כיון דהחפצא של הסוכה נאסר עליו לא יישב בה (דאין מאכילין לאדם דבר האסור לו), אבל בשבועה שנשבע שלא יישב בסוכה, לא חלה שבועתו דכיון דאינה אלא על הגברא הרי הגברא כבר מושבע ועומד בהר סיני. **ב. הר"ן** בשבועות כ: דבנדר מהני התפסה ובשבועה לא, משום דנדר הוא חלות בחפצא משא"כ שבועה[[14]](#footnote-15). ועתה יש לחקור בגדרה של נזירות, אי כנדר או כשבועה, ומצינו בזה כמה שיטות.

**א. דעת הרשב"א** דנזירות הוה איסור חפצא כנדרים, הו"ד **במהר"י בן לב** ח"א סי' מ"ב (והוא בשו"ת הרשב"א ח"ד ק"ט), וכ"כ **הריטב"א** נדרים דף י"ג ד"ה ומסתברא. ומצינו בזה ב' נוסחאות, **דבמהרי"ט** הבין דהחפצא הוא 'היין', אבל **מהר"י בסאן** כתב דהחפצא הוא 'פיו' לאכילה, וגופו מטומאה וראשו לגילוח, הו"ד לקמיה.

**ב. פשטות הגמ'** בריש נדרים, דהוא כשבועה דאוסר נפשיה מהדברים האסורים לנזיר, דהרי תנן חרמים בסמוך לנדרים דשניהם איסור חפצא, וא"כ הא דתנן נזירות בסמוך לשבועות, הוא משום דהוא איסור גברא ואינו כנדרים, וכ"מ **בפי' הרא"ש** שם, (ובמהר"י בן לב שם העמיד דנידון זה הוא פלוגתת הרשב"א והרא"ש, וכתב דהלכה כהרשב"א), וכ"כ שם **השיטמ"ק** בשם הריטב"א דנזיר דמיא לשבועה יעו"ש. **ועי' בשו"ת מהרי"ט** (סי' נ"ג) דהאריך להביא כמה ראיות דאינו חפצא יעו"ש, ובעיקר תמה דאיך אפשר לומר דהוא חפצא, דנהי דביין שייך איסור חפצא, אבל תגלחת וטומאה דלית בהו ממש לא שייך בהו איסור חפצא כלל. וכן הביא לספרי דלשון נזיר היינו לשון הפרשה, וא"כ מהלשון מוכרח **שמפריש עצמו מן החפץ** לא שמפריש החפץ ממנו.

**ושם** בתשובה שאח"כ (סי' נ"ד) הביא מה **דרבי יחיאל בסאן** ענה לו, דלעולם הנזירות הוא **איסור חפצא כנדר**, אלא שהחפץ שהוא אוסר עליו הן אבריו, פיו לשתות יין ושערו לתגלחת וידיו לנגיעה במת ורגליו להכנס באהל המת, ולכן דמיא קצת לאיסור גברא לפי שרוב אבריו אסורים בדברים אלו[[15]](#footnote-16) ולכך שנה אותו התנא עם שבועות, עכ"ל.

**מהר"י בן לב** הביא ראיה גדולה דהוא חפצא, מהא דמהני התפסה בנזיר, והיינו דהרואה נזיר ואומר ואני כמוהו הוה נזיר כדתנן בריש פ"ד, משא"כ בשבועה כתב הרי"ף בשבועות דלא מהני התפסה, משום דרק נזירות שהיא חפצא כנדר שייך התפסה, עכ"ד. אלמא נזירות היא התפסה דחפצא כנדר. **ולכאו'** פשוט דכוונתו כהנ"ל דמתפיס את גופו מלהיטמאות ואת ראשו מלגלח ואת פיו מלשתות, כנדרים, ולכך מהני התפסה מגוף הנזיר (דהא לא עסקינן בהתפסה מבקבוק יין).

**ג. מהרי"ט** הסיק צד שלישי דאי"ז לא חפצא כנדרים ולא גברא כשבועות, אלא תורת נזיר היינו **דהאדם מתפיס על עצמו קדושה** (כדכתיב קדוש יהיה) וממילא באים עליו כל איסורי נזיר, וכמו שכהן כיון דהוא קדוש יש לו איסור טומאה וחתנות וכו', ה"ה הנזיר בכח פיו לקבוע ע"ע שהוא קדוש וממילא לגביו אין ראוי יין כמו דאין ראוי חלב ודם לאיש הישראלי[[16]](#footnote-17). וכך נראה בדקדוק **לשון הרא"ש** הנ"ל יעו"ש[[17]](#footnote-18). **ועי"ש במהרי"ט** שהביא ב' ראיות ליסוד זה, **א.** אלו אמר 'הריני מושבע' לאו כלום הוא עד שיוציא עכשיו שבועה מפיו, ואם אמר הריני נזיר מהני, וע"כ משום דמחיל קדושה בגופו. **ב.** בריש פ' שני דנזיר איתא דשאלה בנזירות תליא בפלוגתת ב"ש וב"ה אי יש שאלה בהקדש, אלמא ההפלאה היא להקדיש עצמו, דאל"כ לא היה דינה כדין מקדיש. וכדבריו נמצא מפורש **ברבינו פרץ** לעיל דף ט' (הו"ד בקש"ק) דכתב **דהנזיר הקדיש את גופו**.

# קו' על הצד דנזירות היא כנדר ועל מהרי"ט

**בחי' הגרש"ש** נדרים סי' ד', הק' מהא דתנן בנדרים י"ז. דנזירות חלה על הנזירות[[18]](#footnote-19), ואם נזירות היינו להקדיש עצמו איך שייך קדושה על קדושה[[19]](#footnote-20). וכן במשנתינו דנזר נזירות שלו ונזירות של בנו, ואי כל ענינו הוא קדושה מה שייך ב' פעמים כן[[20]](#footnote-21). **ובעיקר** צ"ע (כמשה"ק לעיל) דאי כל עשייתו היא החלת קדושה, ע"כ הנזירות חלה עתה (דאח"כ לא נזר), וא"כ ממנ"פ דאי אינו נוהג הנזירות עתה, מה יחייבו אח"כ.

**עוד** הק' הגרש"ש דבגמ' בנדרים ג: איתא דיש בל תאחר בנזירות, וקפריך היכי משכח"ל 'בל תאחר' בנזירות, הרי כיון דאמר ה"נ הוה לנזיר, ומשני באומר לא אפטר מן העולם עד שיהא נזיר, ועי"ש ברא"ש דהפירוש העיקרי בגמ' הוא דלא יהא נזיר עד שיקבל ויאמר 'הריני נזיר', אלא דמחויב הוא לקבל (ולא כמו אותם שפירשו שכבר עתה הוא אסור ביין), וכך מפרש הגרי"ז בספרו עמ' כ' בדעת הרמב"ם, דאף דכתב הרמב"ם 'הרי זה נזיר מיד', מ"מ הרי מפורש כתב הרמב"ם בפ"ו מערכין **דאינו חל אלא צריך קבלה נוספת,** וא"כ ע"כ כוונתו דהוא נזיר רק לגבי שמחוייב לקבל נזירות, והק' הגרש"ש דבין אי נזירות כנדר ובין אי כמהרי"ט, אין מובן איך יפרשו הך דינא דלא אפטר מן העולם, דאי אפשר לומר שמקדיש ומתפיס קדושה על גופו לנזירות בזמן שאינו מסוים, ואם תאמר דמהני דיבורו ונתקדש גופו באיזה זמן לא ידוע (כמו במקדש אחת מה' נשים דנתפסין קידושין באחת מהן), א"כ יחולו עליו עתה איסורי נזירות מספק שמא עכשיו הוא נזיר, ולא יהא בזה בל תאחר כיון דהנזירות כבר חלה, ואם לא מהני דיבורו והתפסתו, מאיזה טעם יחול עליו החיוב לקבל עליו מחדש נזירות.

**ולכך** יסד הגרש"ש דנזירות הוא **קבלה על עצמו להתנהג בפרישות,** ודמיא לשבועה דזו קבלה איך שהוא יתנהג, והא דמהני התפסה בנזירות, הוא משום דאחר שקיבל **חל עליו שם תואר של קדושה** ושייך בו התפסה, משא"כ בשבועה אין עליו תואר חדש לא שייך התפסה מגברא לגברא, אבל לעולם כל עשייתו היא רק קבלה להתנהג בפרישות. **וע"פ** זה יישב קו' הנ"ל, וביאר דגדר החידוש דנזירות בתוך נזירות, דכיון דנזירות היא קבלה להתנהג בפרישות שייך שיחולו שני קבלות שיתנהג בנזירות, ו'הקיום' יהא בזא"ז, ואי"צ עוד קבלה. **וכן** מתבאר דינא דאומר לא אפטר מן העולם עד שאהיה נזיר, דהיינו שמקבל עליו להתנהג בפרישות פעם אחת בחייו, וכיון שלא פירש באיזה זמן **א"א שיחול בפועל**, אבל **מ"מ הוה קבלה לנזירות** ככל קבלות נזירות, (דהרי כל נזיר אינו מתפיס בו קדושה ורק מקבל על עצמו בכה"ג להתנהג בנזירות), ומשום הכי מחוייב לקיים דבריו להתחיל לנהוג הנזירות (ואין כוונת הרא"ש שצריך קבלה אלא להתחיל לנהוג[[21]](#footnote-22)), וכל זמן שאיננו מתחיל אינו עובר רק משום בל תאחר, ככל מאחר נדר[[22]](#footnote-23) אבל אי היינו מפרשים דנזירות היינו החלת קדושה א"כ אין שייך כל הנ"ל לחלקו לב' זמנים. **ויש להאריך בביאור הדבר.** ועי' **שיטמ"ק** נדרים ב: בשם **הרא"ם** דגדר נזירות הוא "הריני נזיר אסר נפשיה מן חפצא, כלומר הרי **גופי משועבד** להיות נזיר", ומשמע קצת כהנ"ל. ועי' הערה דכן נראה **בריטב"א**[[23]](#footnote-24).

**ועי' חי' הגר"ש** נדרים סי' ד' אות ה', דיסוד הגרש"ש מתבאר להדיא בירושלמי הנ"ל, דקדם ומכר קדם והקדיש מהני רק באומר **הרי זו** עולה לאחר ל', ולא באומר הרי עלי עולה לאחר ל', ונזירות כאומר הרי עלי, וביאר דהירושלמי כאן אתא למימר **דהגדר בהפלאת נזירות הוא כהגרש"ש** ולא כהמהרי"ט, דאי נזירות הוא שמחיל קדושת נזירות על עצמו ודאי דהוי 'כהרי זו' שמחיל קדושה על הבהמה, וה"נ בנזירות הוא מחיל קדושה על עצמו, משא"כ אי נזירות הוי **ענין קבלת ניהוג פרישות,** א"כ הו"ל **כאומר הרי עלי עולה** שמקבל על עצמו להביא קרבן. והחילוק בין הרי זו להרי עלי, דבהרי זו לאחר ל', הרי כל החלות חל לאחר ל', ומשו"ה אי מכרה באמצע קודם שחל הקדושה הרי היא מכורה, דהמכירה קדמה לחלות ההקדש, משא"כ באומר הרי עלי לאחר ל' הוא 'עתה נעשה מחויב' לזמן דאח"כ, וה"ה בנזירות הוא עתה נעשה גברא מחויב בנזירות, ורק **דזמן הקיום** הוא לאחר ל', ומבואר תירוץ הירושלמי דחשיב דנזירות בנו קדמה דכבר חל עליו מיד חיוב ניהוג נזירות על הזמן דלאחר לידת בנו, עכ"ד. **ועדיין יש להתייגע ולהוסיף בזה ביאור**, דהרי ודאי דחלות קדושת נזירות בנו עדיין לא חלה, ומאידך נזירותו כבר חלה בפועל, ואיך בכח 'הרי עלי' ו'חיוב ניהוג' להפקיע קדושה דחלה. ועי' **קרבן העדה** "כשמגיע זמנו דוחה קדושה שניה וחוזרת קדושה הראשונה למקומה, דהויא מיתלא תלי וקאי". ולכאו' היינו דכיון דמחויב בהרי עלי, הוא **משועבד ומחוייב,** והשעבוד גורם דהקדושה והנזירות הראשונה מוגבלת.

**ועולה**, דאם נזירות היא חובה דרמיא על הגברא כשבועה, ניחא עיקר דין משנתינו דחל נזירות בתוך נזירות, דכיון דכל עצמה של נזירות היא קבלה לנהוג פרישות, שייך ב' קבלות עתה, וזמן הקיום שלה יהא בזמן אחר[[24]](#footnote-25), משא"כ בהתפסת קדושה. **וכן** מבואר דברי הירושלמי (והמחנ"א הנ"ל) דנזירות הוה הרי עלי, וכן דין משנתינו דבנו קדים. **אמנם למהרי"ט** דהוא החלת קדושה ולמהר"י באסן דהוא ממש כנדר, צ"ע הירושלמי. **ואולי** י"ל לדבריהם, דאין כוונת הירושלמי לבאר גדרה של נזירות, אלא דמ"מ בגוונא שאומר 'הרי אני נזיר' איכא **נמי** חובה ושעבוד **דהרי עלי**, כיון דאמר 'הרי אני' "ד**האומר הרי אני כאומר הרי עלי"[[25]](#footnote-26)**, וצריך לבאר הדברים.

# תורת גילוח בב' נזירויות

**הנה** במשנתינו נפגשים ב' נזירויות, וברישא איירי שנזירותו קודמת לבנו, **ולרוב הראשונים הרי הוא מגלח אחר נזירות שלו לפני שמונה את של בנו,** וכן הוא בעלמא בנדר ב' נזירויות כדתנן (ט"ז.) דמגלח ואח"כ מונה השניה. והק' **המנח"ח** (מצוה שס"ח אות ז') דכיון דקי"ל דתגלחת אינה מעכבת ומיד שנזרק א' מהדמים הותר מנזירות הראשונה, א"כ חלה עליו השניה, ואיך יגלח, וכן ילה"ק במשנתינו. **ובאמת** עמד בזה **השיטמ"ק כאן בשם ה"ר עזריאל**, ותירץ 'דלא חלה הנזירות דבנו עד לאחר הגילוח', וצ"ל דאף דתגלחת לא מעכבא, מ"מ סוף סוף כיון דהנזירות הראשונה טעונה תגלחת, לפיכך לא חלה השניה (דהשניה חלה לפי מה שמחויב להיות לכתחילה). **והרב מפוניבז' זצוק"ל** (שלמי יוסף) ביאר דאף דתגלחת לא מעכבא את סיום הנזירות, מ"מ ראוי לתגלחת בעינן (כדמוכח מלק' מ"ו:) וכשאינו ראוי לתגלחת לא נסתיימה, ואם תחול השניה א"כ לא יהא ראוי לתגלחת, ועי' **חזו"א** קל"ז ח', וק"מ י"א[[26]](#footnote-27).

**אמנם** בשמעתין ילה"ק טפי, בסיפא דהקדים את בנו דאמרינן מניח את שלו ומונה את של בנו, וגם בזה מגלח לכמה ראשונים (ולכל הראשונים יש איזו גוונא דמגלח כדלקמיה). וקשה, דהרי הוא באמצע נזירות ואיך יגלח, **וצריך להתייגע הרבה ליישב הדבר.** ולכאו' אפשר לישב בב' דרכים, **א.** עי' **מלבי"ם** (נשא ו' ה') דמחמת 'שמניח את שלו', לפיכך גם אינו נאסר בגילוח מחמתה[[27]](#footnote-28). או דנימא דתגלחת דהיא לקיום דין נזירות אינה נמנעת מקדושת נזירות (וכן הביאו מהגריג"א).

**ועיקר שמעתין** הוא לברר **שיטות הראשונים** בדין גילוח בנזירותו ונזירות בנו, באיזו גוונא מגלח על כל נזירות בפ"ע, ובאיזה גוונא מגלח אחד על שניהם, וכן לברר **דעת הראשונים** דלעולם מגלח על כל נזירות בפ"ע, ומהי סברתם ושורש פלוגתתם. **וכן** יש לחקור לראשונים בגווני דמגלח תגלחת אחת על שניהם, האם משום דהוה ממש ל'חדא נזירות', (וגם קרבן א' יביא), או דלעולם הוה ב' נזירויות, רק דאינו יכול להתגלח כיון דכבר באה הנזירות השניה.

**א. דעת רש"י -** דבין ברישא ובין בסיפא אינו מגלח אלא בסוף, כ"כ **המאירי ור' אברהם מן ההר בשם רש"י**[[28]](#footnote-29), וכמש"כ לפנינו ברד"ה משלים, דאפי' ברישא דנזירות שלו קודמת מ"מ "כיון שחל עליו של בנו עד שלא השלים נזירות שלו נעשה כנזירות אחת ולכך אינו יכול לגלח", וכן בסיפא, נקט רש"י דאינו מגלח[[29]](#footnote-30).

**והנה** בפשוטו מש"כ רש"י **שחל** עליו של בנו הוא תמוה, והרי ברישא עסקינן דלא חל נזירות בנו, דאדרבה נזירותו קודמת[[30]](#footnote-31), ועי' **בכתבי הגרי"ז** דמה"ט **האורח מישור** מחק זאת. ועי' **בקר"א** דנראה דפירש דודאי אין נזירות הבן חלה עד שישלים הימים, אבל כאשר משלים מיד היא חלה ומחמתה אסור לו לגלח (וכסברת קו' המנח"ח הנ"ל), ועי' לק' מ"ש מכל ב' נזירויות דמגלח בינתים. אבל לשון רש"י לא נראה כן, דכתב דכיון דחל **נעשה כנזירות אחת,** משמע דהא דלא מגלח אינו משום איסור של נזירות אחרת אלא משום שהיא נזירות אחת ואינה טעונה יותר מתגלחת אחת, וכ"כ **הגרי"ז** שם, דכוונת רש"י לומר דכיון דנולד הבן וזה מחייבו בנזירות, א"כ חלה הנזירות באופן **דהוה כחפצא דנזירות אחת עם הנזירות שהתחיל לנהוג, ומביא קרבן אחד,** אלא **ד'קיום הנזירות' מתחלק** שלא יהא באותם הימים. **ובאמת** מצינו כבר בראשונים דביארו טעמו דרש"י, עי' **שיטמ"ק בשם הר' עזריאל**, דהואיל ובנו נולד בתוך ימי נזירות שלו, רואין אותה **כאילו מאותה שעה שנולד חלה עליו נזירות בנו**, אבל מ"מ כיון דאמר הריני נזיר ברישא מונה קודם את שלו, ועי"ש דמביא קרבן אחד, ולכאו' כוונתו כהנ"ל. **ונמצא** דיש לחקור בכוונת רש"י, האם הם ב' נזירויות, ומשום השני אינו מגלח ויביא ב' קרבנות, אבל לשון רש"י וכן להדיא בר"ע הנ"ל הוא דיביא קרבן אחד, אלמא נעשית לנזירות אחת. ועי"ש **בקר"א** דתמה על רש"י היכן מצינו תגלחת אחת על ב' נזירויות, ולהנ"ל לק"מ, (והקר"א לשיטתו וכנ"ל). אמנם עצם הדברים שב' ההפלאות נעשו לנזירות אחת, צ"ב טובא[[31]](#footnote-32). **ויש להאריך בדבר דהוא מיסודי שמעתין.**

**ועי' במאירי** שפירש ברש"י בזה"ל "כשנולד הבן בנתים חלה עליו נזירות של בן, ונמצאת ראשונה נזירות מועטת ר"ל פחותה מל', ואינה בת תגלחת". ובפשוטו דבריו תמוהים, מ"ט אינה בת תגלחת, והרי תנן להדיא דמשלים ל' יום והרי היא בת תגלחת. ובאמת גם **ר' עזריאל** שם בהמשך דבריו כ"כ, והדברים סתומים וחתומים, ומצוה לפרש דברי רבותינו הראשונים[[32]](#footnote-33).

**בגליון** (לקמיה ד"ה גליון, וכו' והוה לי כמי שאמר הריני נזיר ונזיר וכו') הקשה על רש"י מ"ש מהאומר הריני נזיר הריני נזיר, שמונה נזירות א' ומגלח ומביא קרבן, ושוב מונה נזירות שניה (כדתנן דף ט"ז.). [ודע דקו' זו היא בין אי נפרש כהקר"א ובין אי כהגרי"ז וכפשטות הראשונים שנעשה לנזירות אחת]. וצריך להתייגע **לחלק בין נזירות בנו לבין סתם ה"נ ה"נ**, ועי' **בקר"א** מש"כ לחלק בזה.

**בגליון** הק' עוד על רש"י, דאי אינו מגלח מאי נפק"מ בהא דתנן מניח את שלו וכו', והרי מ"מ הכל נעשה נזירות אחת. גם **המאירי** הק' כן על רש"י, ותירוצו שם צ"ב. (ועי' גם בפי' הרא"ש מש"כ בזה נפק"מ ע"פ דברי ר"י בסוגיית הגמ', וכ"כ הקר"א בדעת רש"י ואין להאריך בזה עתה)[[33]](#footnote-34).

**ב. דעת הגליון -** **בגליון** כתב 'מפי המורה', דברישא דתנן משלים את שלו היינו ומגלח, וכן ובסיפא דתנן מניח וכו' ומונה את של בנו היינו שמגלח בסיום נזירות בנו, ואיירי הכא כשהנזירות שלו היה נ' יום דנשאר שיעור גידול שיער, (אבל אם היה רק ל' כיון דאחר גילוחו לא נשאר 'גידול שער' הוא סותר ומונה שוב ל' כדתנן בדף ט"ו. ונתבאר לקמיה בהרחבה), ועי' **ברמב"ם** פ"ד ה"ד דנראה דס"ל כהגליון, וכ"כ **הלח"מ** בדעתו[[34]](#footnote-35), [[35]](#footnote-36).

**ג. דעת התוס' -** דברישא דתנן משלים את שלו היינו דמגלח ומביא קרבן, ואח"כ מונה וכו'. ובסיפא דתנן מניח את שלו ומונה ואח"כ **משלים** ע"כ דאינו מגלח, דאם מגלח א"כ לא סגי לו **להשלים** את החסר, דיש לו למנות עוד ל' מהתגלחת, כדי שיוכל לקיים מצוות תגלחת, אלא בסיום הכל מביא ב' קרבנות ומגלח. ומבואר דהסיבה שלא יגלח היא משום דלא יתקיים גילוח ב'נזירות דידיה', משא"כ אם היתה נזירות מרובה דאפשר לקיים גילוח אח"כ שפיר יגלח על הראשונה[[36]](#footnote-37). ודברי התוס' צ"ע[[37]](#footnote-38), דעד כמה דבשורת הדין יש לגלח אחר נזירות דבנו, א"כ מאי אכפ"ל דלא ישאר שיעור גידול שער לנזירות דידיה, דאיך יוכל לבטל חובתו **לנזירות זו** משום מצוות נזירות דידיה שאינה נוהגת עתה. **וכן יש לעיין** אם עבר וגילח האם יהא בזה 'שם של תגלחת' (והשער ישרף תחת הדוד), ויסוד הספק האם עתה **מעיקר דין הנזירות הוא** דאין בה תגלחת, או **דרק אינו ראוי לקיים** את דין תגלחת נזירות בנו משום נזירות הראשונה, אבל אם גילח שפיר קיים מצות גילוח נזירות בנו, וצ"ע. ויש להתיגע הרבה בישוב הדבר[[38]](#footnote-39).

**ודע,** דהגם דבדין הסיפא תוס' מסכים עם רש"י דאינו מגלח, מ"מ טעמא אחרינא הוא, דלתוס' לעולם הגדר הוא **דב' נזירויות הם** וכמש"כ דמביא ב' קרבנות, אולם אינו מגלח משום ביטול דין תגלחת דנזירות הראשונה וכהנ"ל. ועי' **קר"א** דתמה בדבריהם היכן מצינו גילוח א' על ב' נזירויות. **ובתורי"ד** כאן כתב 'ראיתי פירושים שפוטרים **שתי הנזירות בתגלחת אחת** ונ"ל שאין בהם ממש"[[39]](#footnote-40), וצריך לטרוח ולבאר, דכשנדר נזירות בלידת בנו שאני.

**והנה** בפשוטו הגליון והרמב"ם דס"ל דמ"מ מגלח, הוא משום דס"ל דא"א דיעלה תגלחת אחת לב' נזירויות, או דס"ל דאין זכות לעכב דין תגלחת השניה מכח הראשונה וכנ"ל. **אמנם** עי' **חי' מרן רי"ז הלוי** (עמ' 40) שהעמיד וביאר שהגליון והרמב"ם נחלקו במחלוקת יסודית עם תוס', וס"ל דאם לא יגלח לנזירות בנו לא יוכל להתחיל להשלים נזירות דידיה, **ומשום דנעשה 'לנזירות אחת'** עם ב' זמני קיום[[40]](#footnote-41), אבל תוס' ס"ל כמש"נ **דבעצם הם ב' נזירויות חלוקות**, ולכך לא בעי לתגלחת בשביל להתחיל, יעו"ש שהאריך.

**ד. דעת הרא"ש -** עי' היטב בדבריו דבתחילת דבריו כתב כתוס', דבסיפא אינו מגלח, אמנם בהמשך דבריו דכתב ונ"ל דלרב וכו', מתבאר דמגלח בסיפא והיינו בדומה לשיטת הגליון. אמנם בזה חולק הוא על הגליון, דהגליון דחק להעמיד מתני' בנזירות מרובה, והוא כתב דאיירי אף בנזירות מועטת, והא דתנן 'משלים' ביאר שם ע"פ דעת רב יעו"ש, ואכמ"ל. ובסיום דבריו כתב לבאר לדעת ר"י ור"ל (ובעזה"י נלמד זאת כסוגיא בפ"ע), והיינו לכאו' לדעת רש"י דאינו מגלח, וצ"ע בכל זה.

# ביאור המשנה דף ט"ו

**במתני'** ט"ו. תנן הריני נזיר לכשיהא לי בן ונזיר מאה יום, נולד לו בן עד שבעים, **לא הפסיד כלום**, לאחר שבעים **סותר שבעים**, שאין תגלחת פחות מל' יום (ובתוס' והמאירי נראה דגרסו בבא זו עם משנתינו) ויש לברר פשט המשנה לפי כ"א מג' דרכים הנ"ל.

**א. רש"י מפרש** דבנולד עד ע' דתנן 'לא הפסיד כלום' היינו דאינו סותר את הימים שמנה, אלא מונה לבנו ל' יום בפ"ע ומגלח, ושוב נשאר לו ל' יום לגידול שער לקיום תגלחת נזירות שלו, (סה"כ 130 יום), ובסיפא כיון שמגלח ולא נשאר ל' יום, נפגעה נזירותו הראשונה, וסותר את כל הימים שמנה, ושוב מונה ק'. **ולכאו'** היינו דס"ל לרש"י שתגלחת סותרת כמו דמצינו בטומאה דהימים הראשונים יפלו, (וזהו פשטות הא דתנן לק' ל"ט. גילח או שגלחוהו לסטים סותר). **אמנם** צ"ע דאם תגלחת סותרת הכל א"כ ברישא נמי, ומה מהני שנשאר ל' יום, וכן הק' **בשיעורי הגרמ"ד.** ולכאו' חזינן דעיקר הדין בכל 'נזירות' הוא שיהא גידול פרע (היינו ל' יום) ותגלחת[[41]](#footnote-42), ולא בעינן דיהא כן בכל הימים, ולכך אם נשאר קיום תגלחת בנזירות אינו סותר כלל. ויש להאריך בדבר.

**הנה** לדעת רש"י לעיל דמ"מ אינו מגלח בינתים, קשה דהרי הכא מפורש דמגלח, דתנן דכאשר הלידה אחר ע' שאין תגלחת וכו' אלמא מגלח, וכבר הק' כן רש"י גופיה (לטעמיה) בסוה"ד, ותירץ דיש לחלק בין נזירות מרובה למועטת, והיינו דאם **חלקה הראשון של הנזירות אין בו ל' יום** דאינה בת תגלחת, אזי נעשית לחדא עם כל הנזירות ואינו מגלח אלא תגלחת א' בסוף הכל, אבל **אם יש בחלקה הראשון שיעור תגלחת** אינה נעשית כחדא, ומגלח אחר נזירות בנו, ושוב משלים את נזירותו ומגלח[[42]](#footnote-43). והדברים חתומים וסתומים, דמ"ט נזירות מועטת נעשית לחדא ונזירות מרובה לא, ותמה בזה **הקר"א** כאן. ועי' **רש"ש** דאם אין בה **חשיבות דנזירות** היא מתאחדת להיות אחד עם נזירות בנו, ויש להתייגע עוד הרבה בביאור הדבר.

**ב. דעת הגליון** (י"ג:), דמגלח בסיום נזירות שלו, ומהא למד דגם בי"ג: כן הוא הדין, והעמיד דמיירי בחמישים יום, דאל"כ סותר את הכל (כמבואר הכא), אך הקשה דא"כ מאי קמ"ל בסיפא, ובשלמא לרש"י הנ"ל ודאי אשמועינן דין חדש (דיש גוונא דמגלח), אבל אם גם ברישא מגלח כבסיפא מאי קמ"ל בסיפא. **ותירץ** דאה"נ, ועיקר חידוש הסיפא הוא דעד ע' לא הפסיד ולא סותר. **וכן הוא דעת הרמב"ם**, עי' רמב"ם פ"ד הלכה ג - ו', ומתבאר כדרך הגליון דבכל גוונא מגלח בין נזירות לנזירות, וכ"כ **הלח"מ.** והא דתנן בדף ט"ו. הוא פירוש לדף י"ג:, והא דתנן 'לא הפסיד' היינו כיון דנשאר ל' יום **אי"צ להוסיף ולכפול ימים שכבר מנה** עבור הנזירות הראשונה, אבל בנולד אחר ע' א"כ **אותם הימים דאחר ע' דמנה לנזירות ראשונה** הפסידם, דיצטרך שוב למנותם אחרי התגלחת, וכן מתבאר בדבריו **בפירוש המשניות** (וכן ביאר הגרי"ז בספרו עמ' 40 ד"ה בנזיר), והרמב"ם גרס במתני' סותר עד שבעים (כמש"כ סוף הלכה ד', וכן גרס הרא"ש).

**ג. דעת התוס',** דלא הפסיד היינו דאותם ימים עולים לזה ולזה, כיון דהוא מובלע, וכן בסיפא אינו מגלח (משום דאם יגלח לא ישאר שיעור גידול שיער לנזירות ראשונה), ולא גרסינן 'סותר שבעים', אלא דבסיפא כיון דאינו 'מובלע' אין אותם ימים עולים לזה ולזה, (ובסה"כ יהא לו ק"ל ימי נזירות, ויגלח בסוף).

**ועי' חי' הגרי"ז (**עמ' 40) ד"ה והנה, דביאר בטוב טעם איך דהתוס' פירשו פשט המשנה לטעמייהו והוכרחו דידהו לחדש דין 'מובלע', אבל הרמב"ם והגליון לטעמייהו לית להו דין מובלע.

# הערות בגפ"ת

**מניח את שלו.** הק' **רבינו פרץ** (י"ג: ד"ה ואין לומר) והא לקיום נזירותו בעי ימים רצופים. ותירץ דסגי בהא שהימים שהיו ביניהם היו של נזירות, ולא ימים של חול. ועי' **חזו"א (**יו"ד קמ"ח ז', ואהע"ז קל"ו ז') שנתקשה נמי בזה דאינם רצופין, ותירץ דהקדושה נשארת ורק דהימים אינן עולים[[43]](#footnote-44).

**מניח את שלו.** הנה לרש"י ותוס' אינו מגלח בינתים, והק' **הקר"א** (ד"ה והתוס') דא"כ במה ניכר הפסקה זו אם הוא מונה לשל בנו או לשלו כיון דליכא תגלחת, אטו בעינן כוונה לשמה במנין לשם איזה נזירות הוא מונה, והניח בצ"ע.

**תד"ה מניח. ונהי דאם נדר נזיר מרובה וכו'.** מש"כ שיגלח על נזירות בנו צ"ע מתוס' לק' דהיכא ד'מובלע' מונה שני הנזירויות יחד ומגלח פ"א[[44]](#footnote-45), (וכן העיר הברכת ראש), ותירץ **רע"א** (במשניות) דאיירי דאמר להדיא דימנה הנזירות בזא"ז, והוא דוחק גדול מאוד, ושמעתי לישב בקל דמש"כ דאיירי בנזירות מרובה היינו דגם של בנו היתה נזירות מרובה ולכך לא היתה מובלעת וכגון דשניהם מ' ונולד אחר י' ימים דמ"מ יש לו להוסיף ל' יום (ואין כאן ביטול התגלחת), ומ"מ אינו מובלע דסיום המ' היה כשכבר הסתיים נזירותו, ולכאו' מה"ט לא מצינו לאחד מן הראשונים או האחרונים שהק' קו' זו.

**בא"ד. דאז היה יכול לגלח.** **מו"ר הגרא"י** שליט"א הביא דאביו **הגרי"ד** זצוק"ל דייק דמשמעות הלשון דברצונו הוא תלוי. והקשה דלכאו' מחויב הוא להתגלח מיד (עד כמה שזה אפשרי ולא כבנזירות מועטת), ואף עובר בבל תאחר[[45]](#footnote-46). ומאידך הקשה, דעד כמה דברצונו הוא תלוי, א"כ מה מתיר לו להתגלח הרי הוא באמצע נזירותו, (ועי' לעיל בענין תורת גילוח בב' נזירויות).

# פסק ההלכה

**מעיקה"ד** נזירות נוהגת אף בזה"ז, אמנם אסור לנזור משום דאנו טמאי מתים. עי' רמב"ם פ"ב ה"כ ובראב"ד שם הכ"א ובכס"מ.

**אמר** הר"נ, ונזיר כשיהיה לי בן, התחיל למנות ונולד לו בן, משלים את שלו מביא קרבן ומגלח[[46]](#footnote-47) ואח"כ מונה ל' לבנו ומגלח. וכן הדין בה"נ, ה"נ, מונה נזירות מגלח ושוב מונה נזירות, שו"ע רל"ט י"ג.

**דעת** **התוס' וכמה ראשונים** דנולד לו בן מיד ביום שהתחיל למנות הנזירות, כיון 'דמובלע' בנזירותו אותם הימים עולים לזה ולזה, וכן נקטו **המרדכי ור"פ והרא"ש**. **וברמ"א ובהגר"א** רל"ט י"ד נראה דנקטו כן להלכה, (וכתב הגר"א דדוקא כמו הכא דנזירות בנו קודמת דמוכרח להפסיק). אולם **במג"א** (תקס"ח כ"ב) מצדד דיש לפסוק כהרמב"ם דפליג (וכן נראה בירושלמי).

**אמר** הר"נ כשיהיה לי בן, וה"נ מעתה, התחיל למנות ונולד לו בן, מפסיק את המנין ומונה את נזירות הבן ואח"כ משלים את המנין, ואם היה נזירות מרובה ונותר ל' יום הרי הוא מגלח אחר נזירות בנו, ואם לא נותר ל' **לתוס'** ודעימיה אינו מגלח, **ולרמב"ם והמורה** (בגליון) מגלח, וצ"ע למעשה.

1. **א. מסכת** זו נתיחדה בשינויי לשון ונוסח משאר מסכתות הש"ס, וכמו שציינו התוס' (י"ב. ד"ה מ"ט, ובעוד דוכתי) דלשון נזיר משונה (ובטעם הדבר עי' בתפארת ישראל אבות פ"ב מ"ד בועז סוף אות ב'). **ב. רע"א** בריש המסכת הביא מהחיד"א בשם יד מלאכי דפי' נזיר אינו מרש"י, וכן הכס"מ קרי ליה 'מפרש'. אמנם עי' בקובץ הערות (להגרא"ו) דאע"פ דכתבו האחרונים דאינו רש"י, אבל הראשונים העתיקו מפירוש זה כמה פעמים ע"ש רש"י, וכ"כ בשדי חמד (כללי הפוסקים ח' ו'). וכן במאירי בשמעתין קראו רש"י (גדולי הרבנים), וכן ר' אברהם מן ההר (כמובא לקמיה), וגם הרבה אחרונים בכולה מכלתין קרו ליה רש"י, עי' אורח מישור, ברכת ראש, וכן מרן הגרי"ז בספרו, וכן הוא מטבע הלשון ששמעתי בשיעורים בבריסק. ומ"מ הוא פירוש קדמון מאוד מבית מדרשו של רש"י, ובנצי"ב (שאילתא קס"ו א') כתב דהוא ריב"ן חתנו דרש"י. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ו****באמת יש בכל זה חידוש עצום, דהנה במשנתינו הוא הפליא את הימים הסמוכים ללידה, ואיך אמרינן דינהג נזירותו בימים שאח"כ שהוא לא הפליא אותם, ובפרט צ"ע בנדרים שם, דאמר ה"נ היום ה"נ היום, איך נחייב אותו בנזירות על ימים נוספים שלא הפליא אותם, (והגם דדריש לה הש"ס מקרא, מ"מ צ"ע טובא גדר הדין דהרי כל ענינו נזירות הוא הפלאה והרי הוא לא הפליא ימים אלו), ויש להתבונן בזה הרבה.** [↑](#footnote-ref-3)
3. **והיינו** דמקרא דנזיר להזיר ילפינן על עצם החלות, דלא נימא דאין משמעות לדבריו כיון דהוא כבר נזיר בימים אלו, אמנם הא מילתא דקיום הנזירות הוא אח"כ זהו מסברא, (ועי"ש מש"כ הר"ן דף י"ח. ד"ה הכא). [↑](#footnote-ref-4)
4. **ויש** שרצו ליישב דיכול אדם להחיל חלות גמורה על הזמן שאח"כ, (כמו דמצינו באחריך לפלוני). ואינו, דהרי איתא בנדרים י"ז: דאם נשאל על הראשונה עלה לו המנין בשביל השניה, אלמא אין עיקר הקדשו על הזמן דאח"כ, ובאמת הוא פשוט דלא נתכוין לזה אלא עיקר הפלאתו היתה עתה, דהרי אמר דהנזירות היא כשיהא לו בן, וכוונתו לזמן הסמוך ללידה, וכ"ש התם בנדרים דה"נ וה"נ. ועוד, דאי עיקר כוונתו לזמן דאח"כ א"כ לא בעי קרא דנזיר להזיר. [↑](#footnote-ref-5)
5. **כך** פירשו כל מפרשי הירושלמי, ועי' ברשב"א בנדרים י"ז. דנראה מדבריו דנידון הירושלמי דבכה"ג לא תחול כלל הנזירות השניה. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ועי'** קה"ע שפי' משום שמחת לידת בנו יעו"ש, וצ"ב. ועי' פני משה דאף יושבת על המשבר אי"ז ודאי דהוא האידנא. אמנם ברשב"א מפורש דלא כדבריהם. [↑](#footnote-ref-7)
7. **ואם נשכיל להבין דנזירות בנו חלוקה מכל נזירות יהא זה פתח ליישב הרבה קו' דלקמיה בשמעתין.** [↑](#footnote-ref-8)
8. וכן מדויק מדלא השמיענו התנא דינא דמובלעין אלא בגוונא דהקדים לידת בנו. [↑](#footnote-ref-9)
9. ולכך תוס' (י"ג: סוף תד"ה או דלמא), לא הקשו אלא מהברייתא דהריני נזיר עוד כ' ומעכשיו ק', דדמי למתני'. [↑](#footnote-ref-10)
10. בפשטות ר"ל, דמוכרח דכך היתה כוונתו דהנודר, ואע"פ שאמר 'היום', וצ"ע א"כ קרא דנזיר להזיר ל"ל והרי ודאי יכול לקבל עוד נזירות על זמן אחר, וי"ל אין כוונתו לנזירות שעיקר חלותה בזמן המאוחר, דודאי אמר היום היינו דעיקר החלות של השניה היא היום, וכמש"כ שם הר"ן מדקתני יש נדר בתוך נדר אלמא חייל, והיינו דהיום הוא נעשה מחויב אלא התכוין הוא בהכרח דהקיום הוא אח"כ, ולזה גופא דחייל נזירות על הנזירות, בעי קרא (ואולי גם להא דמתקיים אח"כ). [↑](#footnote-ref-11)
11. **עי'** תוס' י"ב: דנוזר כהודאה ושבח לקב"ה שחנני וזיכני ונולד לי בן, ותמוה דא"כ מ"ט ודאי דעתיה דלא יהא הבלעה, דנמצא דבימים דממנ"פ הוא נזיר אין כאן נתינת הודאה. וי"ל, דנתינת ההודאה הוא דאחר לידת הבן דחננו וזיכו ה' ראוי הוא שיהא בדרגה של נזיר ופרוש. [↑](#footnote-ref-12)
12. **והדברים** צ"ע מהירושלמי דאיירי הכא אפי' ביושבת על המשבר דודאי תלד היום. [↑](#footnote-ref-13)
13. **ודבר** זה צ"ב טובא, דממנ"פ עד כמה דשייך דאותו יום יעלה לזה ולזה, א"כ בלא מובלע נמי, וחזינן דכל נזירות היא יחידה אחת של נזירות על האיש אלא דנמשכת מספר ימים, ולכך דוקא 'כשנזירות' מובלעת 'בנזירות', אבל כאשר כל יחידת הנזירות לא מובלעת לא מהני, וכן באבילות, ויש להאריך בדבר. [↑](#footnote-ref-14)
14. **ועוד** נפק"מ דאין שבועה חלה על נדר, אבל נדר חל על שבועה כיון דנוסף חלות בחפצא, כמש"כ הר"ן שם י"ח. ד"ה הילכך. וכן נפק"מ דנדר אינו חל על דבר שאין בו ממש ושבועה חלה. [↑](#footnote-ref-15)
15. **וזה** דין פשוט בנדרים, דהאומ' לחבירו קונם פי מדבר עמך ידי עושות עמך וכו', והאומר הריני נזיר **גזר עליו הכתוב דסתמו כאלו פי' שהוא אוסר פיו לפרי הגפן ושערו לתגלחת** וכו', עכ"ל. [↑](#footnote-ref-16)
16. **ואתי** שפיר גם עם כל הראיות דהוא איסור גברא, דמחיל קדושה על הגברא, (אך מ"מ לא דמי לשבועה), וגם מובן ענין התפסה. [↑](#footnote-ref-17)
17. **עי'** שיטמ"ק שם, בזה"ל, ונזירות אע"ג דחפצא מיתסר עליה, מ"מ לשון נזירות ביה תליא דקאמר 'הריני נזיר' ולא קאמר יין זה עלי, ובהריני מיתסר מכל מילי, מגילוח ומטומאה דלא שייכא בהו מיתסר חפצא עליה, הילכך לא לחרם דמי אלא לשבועה, עכ"ל, והדברים סתומים דפתח דהוא חפצא וסיים דאינו אלא כשבועה, ולמהרי"ט ניחא. [↑](#footnote-ref-18)
18. **והיינו** באומר הריני נזיר היום הריני נזיר היום ומכל שכן שתי נזירות בבת אחת, כמבואר בסוגיא שם. [↑](#footnote-ref-19)
19. **וכמו** שא"א להקדיש שני קדושות עולה על קרבן אחד, וכן אי ענינו כקונם א"כ לא שייך קונם על קונם דאין איסור חל על איסור. [↑](#footnote-ref-20)
20. **וגם** קרא דנזיר להזיר לא יהני לזה, דמה נתחדש בזה ואיזה גדר שייך בזה. [↑](#footnote-ref-21)
21. **עי'** חי' הגר"ש נדרים ד' ד', דבספר חי' מרן רי"ז הלוי מתבאר שגם הוא כ' כהגרש"ש דענין נזירות הוא קבלה, יעו"ש [בעמ' 42] שכ' וז"ל דיסוד דין קבלת נזירות הוא זה **שמקבל עליו הקיום של נזירות**, אבל בלא הקיום של נזירות באמת לא שייך כלל דין קבלת נזירות על איסורא דנזירות בלחוד, דדין התפסה בנזירות ליכא רק קבלת קיום נזירות עכ"ל, יעו"ש. **אמנם** עי"ש בחי' הגר"ש, דמ"מ יש חילוק בין הגרי"ז להגרש"ש, דלהגרי"ז צריך **עוד לקבל** עליו נזירות בשביל שיהא נזיר, משא"כ להגרש"ש אי"צ קבלה דהריני נזיר, אלא סגי לקבוע להתחיל עתה להתנהג בנזירות. [↑](#footnote-ref-22)
22. **ולא** דמי לאומר הרי עלי לקבל עלי נזירות לאחר ל', שכתבו בתוספות שם דמאחר לנדור נדרו דהתם לא קבל עליו להתנהג בנזירות רק קבל עליו לנדור להתנהג בנזירות ואם כן הוא מאחר לנדור נדרו, אבל בכה"ג שכבר קבל עליו להתנהג בנזירות אם מאחר נזירותו הוא בל תאחר דנזירות, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-23)
23. **וז"ל** הריטב"א **בשבועות כ"ב:** דנזירות חיוב גברא הוא, דאי איסור חפצא הוא וכו' וכן עיקר, דהא נזיר לא אסר עליה מידי **אלא שקבל עליו** נזירות ורחמנא אסריה ביוצא מן הגפן ובטומאת מתים, כשם שאסר לישראל חזיר ונבילה ואסר לכהנים טומאה, הנה פתח דחיוב גברא הוא, וסיים דחפצא הוא כחזיר ונבילה וצ"ע, וע"כ מתבאר כדברי הגרש"ש, דההפלאה היא קבלה על הגברא אמנם אח"כ חל בו תואר קדושה, ויתבאר בזה עוד דהאיסורים קאתו מכח התואר קדושה דאחר שנתקדש שוב לא מתאים לו חפצא דיין, כמו דלא מתאים לכהנים טומאה ולישראלים חלב ודם, (ויש בזה חידוש דההבנה הפשוטה היא דהאיסורים הם מכח זה דקיבל ע"ע להתנהג בפרישות, אבל כאן מתבאר דהקבלה להתנהג בפרישות היא דבר כללי והאיסור ביין הוא משום התואר קדושה, **וכן נראה לשון הרא"ש** וכמש"כ הגרש"ש שם), וע"פ זה יש ליישב סתירת הריטב"א, דעי' **בשיטמ"ק נדרים ב:** בשם הריטב"א דכתב דנזיר ושבועה דדמו להדדי, ומאידך בעירובין דף ל' כתב הריטב"א דמערבין ביין לנזיר אע"פ שהוא לו **איסור חפצא** (כיון דחזי לאחריני), ומיושב להנ"ל. וע"ע ריטב"א בנדרים דף י"ג ד"ה ומסתברא. [↑](#footnote-ref-24)
24. **אבל** לא התפיס את הימים דאח"כ, ומה"ט כשנשאל על הראשונה עלתה לו שניה בזמן הראשונה כמש"נ בהערה לעיל. [↑](#footnote-ref-25)
25. **ועי"ש** בהגר"ש (סוף אות ד') דבאמת משמעות הירושלמי דלשון 'הרי אני' משמעותו הרי עלי ולא דזה עצמה של נזירות יעו"ש. [↑](#footnote-ref-26)
26. **תירוץ** נוסף, עי' חזו"א קל"ז ס"ק ד' דמסתמא לא קיבל השניה עד דיגלח לראשונה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)
27. **הנה** בפשוטו מאותו הסיבה דבנו קדים, כי עיקר הפלאת נזירותו היא תלויה רק עד נזירות בנו, לפיכך גם אינה אוסרת בשעה שהיא מופסקת. אמנם עי' ירושלמי ה"ט דאם נטמא בימי נזירות בנו **ומתרים בו משום נזירות שלו** שפיר הוא לוקה, מכח נזירות שלו, (לפי ר' יוחנן יעו"ש), אלמא גם בזמן דמונה את של בנו אי"ז הפסקה מנזירותו, וצ"ע, (ועי' חי' רבי מאיר שמחה דף ט"ו.). **אמנם** באמת יעוין במלבי"ם שם דכתב דהוא גזה"כ מסויימת בתגלחת, דבימים שאינם עולים אינו אסור בתגלחת, ודייק את הקרא כל ימי **נדר** נזרו תער לא יעבור על ראשו, דימים דאינן עולים למנין הנדר אין בהם איסור תגחלת, ולכך כשמניח את שלו אין איסור תגלחת, אבל שאר איסורים שפיר נוהגים גם מכח נזירות הראשונה. [↑](#footnote-ref-28)
28. **האורח** מישור לא גרס כן ברש"י, אבל אחר דכן מפורש בראשונים יש לקיים הגירסא כמו שלפנינו, וכן בשיעורי מו"ר הגרא"י שליט"א הביא להכריח זאת מיניה וביה דהגליון בשם המורה מחדש דמגלח, ונראה דקאתי לחלוק, והיינו דלרש"י מגלח. [↑](#footnote-ref-29)
29. **והכא** לא כתב רש"י 'נעשה כנזירות אחת', אמנם בדף ט"ו. כ"כ גם על הסיפא, וכן לכאו' ק"ו הוא מהרישא. [↑](#footnote-ref-30)
30. **וכמש"כ** תוס' י"ג: סוף ד"ה ונזיר, דלא חייל נזירות בנו עליו עד השלמת וכו'. [↑](#footnote-ref-31)
31. **ואת** עצם הדבר שנעשים לנזירות אחת עם זמני קיום שונים, כתב הגרי"ז בספרו בדעת הרמב"ם והגליון, הו"ד לקמיה. [↑](#footnote-ref-32)
32. **לכאו'** כוונתם דדעת רש"י דלעולם לידת בן תובעת העמדת נזירות מיד בלידת הבן, אך כיון דהראשונה קלושה דעדיין אינה בת תגלחת, לפיכך הם נעשים לנזירות אחת, שטעונה תגלחת אחת על הכל, **ועי' רש"י ט"ו. סוף ד"ה אבל, וברש"ש שם, והן הן הדברים.** [↑](#footnote-ref-33)
33. **מו"ר** הגרא"י שליט"א אמר בשם אביו הגרי"ד, נפק"מ בזה שמניח את שלו ומונה את של בנו, דאם בימים אלו ישתה יין או יגלח או יטמא יעבור על שני **'בל יחל',** (אבל לאו דיין לא ישתה לא שייך שיעבור פעמיים), דאף דימים אלו אין עולין לימי נזירותו, מ"מ הוא עומד באמצע נזירותו, (ולא גרע מנזיר שכלו לו ימיו דאפ"ה לוקה על תגלחת וטומאה, כמבואר בגמ' לקמן). [↑](#footnote-ref-34)
34. **וכן** דעת המאירי והתורי"ד, ושם כ"כ בשם רבינו ברוך. [↑](#footnote-ref-35)
35. **והנה** צ"ע לדעת הגליון, דבגמ' (י"ד.) אמרי' חדא נזירות היא וא"כ מוכרח דלא יגלח, וי"ל, ויתבאר יותר בהמשך כשנעסוק בשמעתא דר"י ור"ל. [↑](#footnote-ref-36)
36. **ומשום** איסור גילוח דמחמת הנזירות דכבר התחילה ליכא, כמש"נ בפתיחה. [↑](#footnote-ref-37)
37. **כן** הביא להקשות מו"ר הגרא"י בשיעוריו, וכן הק' התורת נזיר (להגר"י הוטנר). [↑](#footnote-ref-38)
38. **ואולי** אפש"ל דיש לחוש להנזירות ראשונה שתובעת שלא יעשה גילוח, **כיון דהגילוח פוגע בקיום דין תגלחת דידה, ונימא דאע"פ דליכא איסורא דתער לא יעבור על ראשו משום הנזירות הראשונה וכהנ"ל בפתיחה, מ"מ מצות גידול פרע ותגלחת של הנזירות דכבר מנה היא קיימא לפנינו**. [↑](#footnote-ref-39)
39. **מו"ר** הגרא"י שליט"א בשיעוריו ציין לגמ' בדף ס: דמתבאר שם דדווקא תגלחת מצורע לא תהני לנזירות, משמע דתגלחת נזירות אחת תהני לנזירות שניה. ועי' ברא"ש דף ז: ד"ה מתני' הריני נזיר כשער ראשי. [↑](#footnote-ref-40)
40. **ועי"ש עוד דכאשר מגלח על בנו אהני התגלחת גם למחצה הראשון דנזירות דידיה כיון דבעצם נזירות אחת,** (ובזה בטלה טענת התוס' הנ"ל). [↑](#footnote-ref-41)
41. **ו****עי'** ברמב"ם במנין המצוות ריש הלכו' נזירות, דיש ל"ת שלא יעביר תער על בשר, ויש מ"ע לגדל ופרע ולגלח, וא"כ הל"ת שלא להעביר תער נוהג בכל יום ויום ממנין הנזירות כמו שתיית יין, אבל גידול הפרע והתגלחת אי"צ דיהא דוקא מתוך כל יום, אלא מכלליות הנזירות, דהעיקר הוא בכל נזירות אפי' דק' ימים דמתוכה יהא גידול פרע וגילוח. [↑](#footnote-ref-42)
42. **הנה** תוס' י"ג. חילקו בין נזירות מרובה למועטת, דכתבו דנזירות מועטת היינו דלא ישאר שיעור גילוח לנזירות הראשונה ולפיכך לא יגלח, ונזירות מרובה היינו דיש ל' יום אחר התגלחת ולפיכך יכול לגלח, וא"כ צע"ג מש"כ רש"י הכא דלאחר שבעים הוה נזירות מרובה, וע"כ כוונתו לומר כמש"נ בפנים. וכן מבואר במאירי ובשיטמ"ק בשם הר' עזריאל דף י"ג הו"ד לעיל. (וצע"ג מאוד על התוי"ט ד"ה ומניח, והליקוטי הלכות למרנא הח"ח, דכתבו דרש"י ותוס' בשיטה אחת הם דבנזירות מרובה יגלח ובנזירות מועטת לא יגלח, וה' יאיר עינינו). [↑](#footnote-ref-43)
43. **ובאמת** מפורש כן בירושלמי דאיסורי נזיר ממשיכים עליו מכח נזירות הראשונה ורק דאין הימים 'עולים' למנין נזירות הראשונה (וכמו נצטרע עי' יז:) וא"כ אין כאן כלל הפסקה (אמנם הוא אפשר דתלוי בפלוגתת ר"י ור"ל ויתבאר בלימודינו בגמ'). [↑](#footnote-ref-44)
44. **וליכא** למימר דלא מהני מובלע אלא היכא דמסיים יחד עם הדבר דנבלע בו, דלהדיא כתבו התוס' י"ג: בסוף העמוד גבי מקבל נזירות עוד כ' ומעתה ק' דיש לדון שם הבלעה, וכן בתוס' בי"ג ריש ע"ב כתבו דגם קודם שבעים וכן להדיא ברא"ש. [↑](#footnote-ref-45)
45. **תוס'** נדרים ד. ד"ה משום בל תאחר, דעובר על בל תאחר מיד (ולא רק אחר ג' רגלים). [↑](#footnote-ref-46)
46. **כן** דעת רוב הראשונים, ולא נראה לחוש לדעת רש"י דלא לגלח, וכן פסק מרנא הח"ח בליקוטי הלכות שלו (וגם יש אחרונים דלא גרסו כן ברש"י). [↑](#footnote-ref-47)