10 עיסת הכלבים
קטגוריות: ש_ס / ט חלה / חלה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ה' כ"ד סיון תשע"ה

**א**

א] חלה פ"א מ"ח, עיסת הכלבים בזמן שהרועים אוכלין ממנה חייבת בחלה ומערבין בה ומשתתפין בה ומברכין עלי' ומזמנין עלי' ונעשית ביו"ט ויוצא בה אדם יד"ח בפסח, אם אין הרועים אוכלין ממנה אינה חייבת בחלה ואין מערבין בה ואין משתתפין בה ואין מברכין עלי' ואין מזמנין עלי' ואינה נעשית ביו"ט ואין אדם יוצא בה יד"ח בפסח, בין כך ובין כך מטמאה טומאת אוכלין.

וכתב הר"ש, ז"ל, עיסת כלבים, מפרש בירושלמי כל שעירב בה מורסן, ופעמים שמתערב כ"כ דלא חזיא לרועים, עכ"ל, וכ"כ הרא"ש, ומבו' דהא דתנן בזמן שאין הרועים אוכלין ממנה, לאו היינו שעשאה שלא ע"ד אכילת רועים, אלא היינו שאינה ראוי' לאכילת רועים, וכ"ה מבו' בד' הריבמ"צ בשלהי מתניתין, שכתב דהא דאף בזמן שאין הרועים אוכלין ממנה מטמאה טומאת אוכלין, הוא משום אע"ג דלאדם לא חזיא, לכלב מיהא חזיא, ומבו' דעיסה זו לא חזיא כלל לאדם, וכ"ה באו"ז סימן רכ"ב, - ולפי דבריהם הרי דהא דתנן דבזמן שהרועים אוכלין ממנה וכו' ובזמן שאין הרועים אוכלין ממנה וכו', היינו בזמן שעירב בה מעט מורסן והיא ראוי' לרועים, ובזמן שעירב בה הרבה מורסן ואינה ראוי' לרועים, וכ"ה להדיא בפי' הריבמ"צ, ובאו"ז שם.

ב] אמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, ז"ל, עיסת הכלבים היא שנילושה בסובה ובמורסנה וכיוצא, "ודעתו עלי' להאכילה לכלבים או זולתן משאר בע"ח ולא לאכילת אדם" אינה חייבת בחלה וכו', ואם חשב עלי' לאכילת אדם ולאכילת בע"ח, ה"ז חייבת כמו שחייבת כל עיסה שאין בה דופי, עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריו, דאף דמפרש דאיירי בשעירב בה מורסן, מ"מ מפרש דאיירי כולה מתניתין בשהיא ראוי' לאכילת האדם, והא דתנן בזמן שהרועים אוכלין ממנה ובזמן שאין הרועים אוכלין ממנה, לא תליא במידת המורסן שעירב בה, אלא כולה מתניתין איירי בחד גונא, ובזה הוא דתנן דאם דעתו להאכילה לכלבים ולא לאכילת אדם אינה חייבת בחלה וכו', ואם חישב עלי' אף לאכילת אדם ה"ה חייבת בחלה, וזהו שכתב הרמב"ם דהיא חייבת ככל עיסה שאין בה דופי, והיינו דאף דעיסה זו בצורתה הויא עיסה העומדת לכלבים, מ"מ כל שחישב עלי' לאכילת אדם, ה"ה חייבת בחלה.

ג] ונמצא לפ"ז, דלדעת הר"ש ודעימי', הרי דעיקר הא דתנן בזמן שאין הרועים אוכלין ממנה, היינו שעירב בה מורסן כ"כ דלא חזיא לרועים, אך לדעת הרמב"ם, הרי דהא דתנן בזמן שאין הרועים אוכלין ממנה, היינו שעשאה ע"ד אכילת כלבים, והא דבעינן שיערב בה מורסן, הוא דין בפנ"ע שלא נתפרש במתניתין, אך י"ל דזה נלמד מהא דתנן "עיסת הכלבים", דהא דקרינן לה עיסת הכלבים (אף כשחישב גם להאכילה לאדם), הוא משום שעירב בה מורסן, כדרך עשיית עיסה לכלבים, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפיהמ"ש.

ד] ונפ"מ רבתא בזה לדינא, דלדעת הר"ש ודעימי' דעיקר הא דתנן דבזמן שאין הרועים אוכלין ממנה, היינו דעירב בה מורסן כ"כ דלא חזיא לרועים, הרי דהא דבעינן שיערב בה מורסן, אי"ז במסוים לגבי חיוב חלה, אלא הוא גם בשאר הדינים שנשנו במשנתינו, שהרי הא דתנן בזמן שהרועים אוכלין ממנה, היינו דלא עירב בה מורסן כ"כ, והרי דכל שלא עירב בה מורסן כ"כ מערבין בה וכו'.

אך לדעת הרמב"ם דהא דתנן בזמן שאין הרועים אוכלין ממנה היינו שעשאה ע"ד אכילת כלבים, והא דבעינן שיערב בה מורסן הוא דין בפנ"ע, י"ל דכ"ז הוא לגבי חיוב חלה, אך בשאר הדינים שנשנו במשנתינו דאין מערבין ומשתתפין בה, ואין מברכין ומזמנין עלי', ואינה נעשית ביו"ט, ואין אדם יוצא בה יד"ח בפסח, הם אף בשלא עירב בה מורסן, - ולמש"כ הרמב"ן שהבאנו להלן סק"ז דהא דבעינן לעירוב המורסן, הוא משום הכירא, שמא ימלך או משום איחלופי, הרי ודאי דל"ב לזה אלא לענין חיוב חלה, אך שאר הדינים שנשנו במשנתינו הם אף כשלא עירב בה מורסן, וכ"ה בפר"ח סימן תנ"ד ס"ב בסו"ד, עיי"ש, וז"ב.

**ב**

ה] ויסוד הפלוגתא בזה הוא, דהנה בירושלמי פליגי אמוראי איזהו דעיסת הכלבים, דר"ל אמר כל שעירב בה מורסן, ור' יוחנן אמר דכל שעשאה לימודין, כן גיר' הגר"א בביאורו, וגם לגיר' דילן הוא מתפרש כן, עיי"ש, ור' בא בשם שמואל ור' אמי בשם ר' חייא רבה אמרו דאפי' עשאה גלוסקין.

והנה לדעת שמואל ור' חייא רבה דאפי' עשאה גלוסקין פטורה, הרי ודאי דעיקר פטורה הוא משום שעשאה ע"ד אכילת כלבים, ובפשוטו כ"ה גם לדעת ר' יוחנן דאינה פטורה אלא אם עשאה לימודין, דעיקר פטורה הוא משום שעשאה ע"ד אכילת כלבים, שהרי אף שעשאה לימודין ה"ה ראוי' לאדם, ועמש"נ עוד בזה להלן ?, - ומקום הפלוגתא בזה הוא לדעת ר"ל, דאינה פטורה אלא כשעירב בה מורסן, ובזה הוא דפליגי, דדעת הר"ש ודעימי' דלדידי' הוי עיקר הפטור משום דאינה ראוי' אלא לכלבים, ואיירי בשעירב בה מורסן כ"כ דלא חזיא לאכילת אדם, ודעת הרמב"ם דאף לדידי' הוי עיקר הפטור משום שעשאה ע"ד אכילת כלבים, ואך דאיהו ס"ל דלא מיפטרא אלא כשעירב בה מורסן דמעשי' מוכיחין עלי' שהיא עומדת לכלבים, וזה ע"ד הא דס"ל לר' יוחנן דאינה פטורה אלא כשעשאה לימודין, אף דגם בכה"ג היא ראוי' לאכילת אדם, והיינו משום דבעינן שיהיו מעשי' מוכיחין עלי' שהיא עומדת לכלבים, וה"נ הוא לדעת ר"ל דאינה פטורה אלא כשעירב בה מורסן.

ו] ומצאנו שנחלקו בזה הראשונים, דהנה בפסקי חלה להרשב"א ש"א פ"ט כתב, ז"ל, העושה עיסה להאכילה לחי' ולעופות פטורה מן החלה, דגרסי' בספרי זוטא ראשית עריסותיכם שלכם חייבת בחלה ושל חי' אינה חייבת, ותנן עיסת הכלבים וכו' ואם אין הרועים אוכלין ממנה אינה חייבת בחלה וכו', ונראה דטעמא דמילתא משום טעמא דאיתמר בספרי, והכי נמי פירשו בירושלמי דגרסינן התם ר' בא בשם שמואל אפי' עשאה גלוסקין וכו', אבל בירושלמי פירשו עוד בזמן שאין הרועים אוכלין ממנה כל שערב בה מורסן כלומר דפעמים מערבין בה כל כך שאינה ראוי' לרועים וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א, דכל הא דבעינן לקרא דראשית עריסותיכם שלכם חייבת בחלה ושל חי' אינה חייבת, הוא רק למ"ד דפטר אפי' עשאה גלוסקין, דלדידי' הרי הויא עיסה מעליא, ועיקר פטורה הוא משום שעשאה ע"ד אכילת כלבים, וילפינן לה מקרא דעריסותיכם, - אך לדעת ר"ל דאיירי כשעירב בה מורסן עד שאינה ראוי' לרועים, ה"ה פטורה מסברא, דכיון דאינה ראוי' לאכילת אדם אין עלי' תורת לחם, ול"ב בזה לקרא דעריסותיכם, אך בהך מילתא פליגי הריבמ"צ והר"ש וס"ל דאף שאינה ראוי' לאכילת אדם, אין פטורה אלא משום קרא דעריסותיכם, ועמש"נ בזה להלן סק"?, וכ"ה מבו' גם בד' המאירי במשנתינו, עיי"ש.

ז] אמנם הנה בד' הרמב"ן בהל' חלה כו: מבו' שנחלק ע"ז, עיי"ש שהביא פלוגתת אמוראי בירושלמי אם איירי הכא בשעירב בה מורסן, או איירי בשעשאה לימודין, או איירי אפי' עשאה גלוסקין, וכתב ע"ז, ז"ל, וכיון דמסקנא הכין ש"מ דעיסת הכלבים אפי' עשאה מסלת נקי' כמצתו של שלמה כיון דאדעתא דכלבים פטורה מן החלה וכו', דע"כ לא פליגי אלא בעיסת הכלבים דתחלתה וסופה עיסה ונאפת בתנור ולחם גמור הוא, ולפום הכי חיישי ר' יוחנן ור"ל שמא יחלק לאכול לרועים ממנה, א"נ דלמא אתיא לאחלופי בלחם דעלמא ומשתכחא תורת חלה, ולהכי בעו "היכרא דמורסן" או לימודין, ורבי חייא לא חש בה כלל ואפילו קלוסקין פטורה, עכ"ל, והביאו הרא"ש בהל' חלה סימן ב'.[[1]](#footnote-2)

ומבו' להדיא בד' הרמב"ן, דאף לר"ל דלא מיפטרא עיסת הכלבים אלא בשעירב בה מורסן, מודה דעיקר פטורא דעיסת הכלבים הוא משום שעשאה ע"ד אכילת כלבים, ומדאורייתא ה"ה פטורה בכל גווני, ואך דמדרבנן לא מיפטרא אלא בשעשה בה היכר דמורסן, דבלא"ה חיישינן שמא יחלק לאכול לרועים ממנה, או משום דדילמא אתיא לאחלופי בלחם דעלמא, - ומבו' עוד מדבריו, דל"ב שיערב בה מורסן עד שלא תהא ראוי' לאכילת אדם, אלא בעינן שיהא בה הכירא דמורסן, וכל שעירב בה מורסן בענין שאין דרך לעשות כן לאכילת אדם, ה"ה פטורה מן החלה.[[2]](#footnote-3)

**ג**

ח] והנה בפשוטו כל עיקר הפלוגתא בזה, הוא לדעת ר"ל דלא מיפטרא עיסת הכלבים אלא בשעירב בה מורסן, אך לדעת ר' יוחנן דכל שעשאה לימודין פטורה, אף דבכה"ג היא ראוי' לאכילת אדם, ודאי דעיקר פטורה הוא משום שלא נעשית ע"ד אכילת אדם, והא דלא מיפטרא אלא כשעשאה למודין ולא כשעשאה כעבין, הוא דין דרבנן משום שמא ימלך או משום איחלופי, וכמש"כ הרמב"ן.

ולפ"ז הרי דהך דינא דכל שעשאה כעבין חייבת, אי"ז אלא לגבי חיוב חלה, אך שאר הדינים שנשנו במשנתינו, הם אף כשעשאה כעבין.

ט] אמנם הנה המאירי במשנתינו כתב, ז"ל, ומ"מ שם פירשו בשם ר' יוחנן שאם עשאה כעכין חייבת, ר"ל פת גדולה שאין דרך לעשותה גדולה כ"כ לכלבים לבד, וכל שהוא כן סתמו נעשה שאם לא יצטרכו כולן לכלבים יהו אף הרועים אוכלין מהם, עכ"ל, ולפי דבריו הרי דהך דינא דכל שעשאן כעבין חייבת, אי"ז במסוים לגבי חיוב חלה, אלא הוא אף בשאר הדינים שנשנו במשנתינו, דכיון שעשאה כעבין וסתמו נעשה שאם לא יצטרכו כולן לכלבים יהיו אף הרועים אוכלין מהן, ע"כ יש ע"ז תורת לחם ותורת מאכל אדם.

**ד**

י] והנה כתב השו"ע באו"ח סימן תנ"ד ס"ב, עיסת הכלבים בזמן שהרועים אוכלים ממנה יוצאים בה, ואם לאו אין יוצאין בה שאין זו משומרת לשם מצה, והרמ"א שם כתב ע"ז, ז"ל, כך הם דברי הרמב"ם, אבל י"א הטעם משום שאינו קרוי לחם כל זמן שאין הרועים אוכלים ממנו, וכן נראה עיקר, עכ"ל.

ובמג"א שם סק"ג כתב, ז"ל, שאי"ז משומרת לשם מצה, לפ"ז אפי' היא פת יפה כיון שלא חשב למאכל אדם אינו משומר לשם מצה וכו', ורמ"א פסק כהר"ש שס"ל דהטעם שאינו קרוי לחם אם עירב בה מורסן הרבה ואינה ראוי' לרועים אפי' חשב לאוכל בטלה דעתו, ואפי' להטור י"ד שפסק אפי' היא נאה פטורה, היינו משום שניכר בה שהיא לכלבים וע"ש ובש"ע, עכ"ל.

ומבו' בד' המג"א, דדינא דר' יוחנן דכל שעשאה כעבין חייבת ולמודין פטורה, הוא אף לגבי מצה, דאם עשאה כעבין יוצאין בה יד"ח מצה, ואם עשאה למודין אין יוצאין בה יד"ח מצה, וזהו מש"כ דאפי' להטור יו"ד שפסק אפי' היא נאה פטורה, היינו משום שניכר בה שהיא לכלבים, והיינו דמה"ט בגונא דהכא דאין ניכר בה שהיא לכלבים, יוצאין בה יד"ח מצה.

וכ"ה במ"ב שם סק"י, ז"ל, ובא הרב לומר דיש בזה סברא אחרת דלא תלוי כלל במחשבתו וכו', ולהיפוך אם הפת יפה אפי' עשאן לכלבים דין לחם עלה לכל הדברים וכו', עכ"ל, ובשעה"צ שם סקי"ד כתב ע"ז, ז"ל, והוא שעשאן בצורת שאר פת, אבל אם יש בה שינוי שמינכר שהיא לכלבים לא, וכמבואר בטוש"ע שם, עכ"ל, ואך דדעת המ"ב שם דהיינו רק לענין שאר הדינים שבמשנתינו, אך לענין מצה אף בעשה כעבין אין יוצאין בה יד"ח מצה, משום שאינה משומרת לשם מצה, ועמש"נ בזה להלן סק"?.

יא] ואמנם הדברים צ"ע רב, שהרי מקור ד' הטור ביו"ד הם מד' הרמב"ן בהל' חלה, והרי בד' הרמב"ן שם מפורש דמעיקר הדין, אף אם עשאה כעבין ה"ה פטורה מן החלה, כיון שעשאה ע"ד אכילת כלבים, והא דכשעשאה כעבין חייב, הוא מדרבנן, שמא ימלך או משום אחלופי, - וא"כ הרי לענין מצה ושאר הדינים שנשנו במשנתינו אין לחלק בזה, ואף אם עשאה כעבין אין יוצאין בה יד"ח מצה ואין מערבין בה וכו'.

והנה אמנם לדעת המאירי דהא דעשאה כעבין חייבת הוא משום דסתמו נעשה שאם לא יצטרכו כולן לכלבים יהיו אף הרועים אוכלין מהן, הרי דאף לענין מצה ושאר הדינים שנשנו במשנתינו יהא ע"ז תורת לחם בכה"ג, וכמש"נ לעיל סק"ט.

אך אין הדברים מתישבים בד' המג"א והמ"ב, שכתבו דטעם הא דבעינן עשאה למודין, הוא כדי שיהא היכר שהיא לכלבים, ולד' המאירי הרי אין הטעם משום היכר, - וגם אי"ז מתישב במש"כ המ"ב שם דאף דכשהפת יפה יש עלי' תורת לחם אפי' כשעשאה לכלבים, מ"מ אין יוצאין בה יד"ח מצה, משום דאין משומר לשם מצה, ולד' המאירי דהא דבעשאה כעבין חייבת בחלה וכו' הוא משום דסתמו נעשה שאם וכו' יהיו אף הרועים אוכלין מהן, לכאו' חשיב שפיר כמשומר לשם מצה, ובדין דיהיו יוצאין בזה יד"ח מצה.

יב] ואמנם מד' המג"א והמ"ב מבו' דמפרשי, דהא דכשעשאה כעבין חייבת בחלה, הוא משום דכל הא דמהני מחשבתו להאכיל לכלבים דמכח זה אין עלי' תורת לחם, הוא רק כשצורת העיסה מורה ע"ז, אך כל שאין צורת העיסה מורה ע"ז, וליכא אלא מחשבה בעלמא, ל"מ מחשבתו כלל, - וכ"ה בתו"ד הפמ"ג שם אש"א ג', ז"ל, היינו מה"ת בעינן דווקא ששינה צורת הפת הא בצורת הפת אף שעשאה לבהמה חייבת, עכ"ל, ומבו' בדבריו שם דלא פסיקא לי' הך מילתא דהוא דין דאורייתא, עיי"ש, וצ"ע מקור דבריהם לכך.

**ה**

יג] שוב מצאתי שיטה חדשה בזה בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן ס"א, ז"ל, ואית מאן דמפרש בירושלמי ה"ד כגון שעירבה מורסן, ואיכא למ"ד אפי' בלא עירב מורסן כגון שעשאן כלימודים ולא עשאן לפת [ כעכין] נאה ויפה כדרך שעושי' לפת העשויין, ואיכא למ"ד אפי' בלמודים חייב אא"כ חשב עליה מתחילה לבהמה דוקא, ומשום דמספקא לן היכי הלכתא לא מורינן להיתר עד דאיכא כולהו והלכה כדברי כולן להחמיר, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דגם בד' שמואל ור"ח רבה איכא חומרא, דלדעתם אף אם עירב בה מורסן ואף אם עשאה כלימודים אינו פטור אא"כ חשב עלי' מתחילה לבהמה דוקא, ולדעת ר"ל אף אם לא חישב עלי' לבהמה ה"ה פטורה כשעירב בה מורסן, ולדעת ר"י ה"ה פטורה כשעשאה לימודין.

יד] והנה לפי דבריו נראה, דודאי דההיא שעירב בה מורסן איירי כשעדיין היא ראוי' לאכילת אדם, דאם אינה ראוי' לאכילת אדם מ"ט דשמואל ור"ח רבה דמחייבי בזה, משום דלא חישב עלי' לאכילת בהמה, הרי כיון דלא חזיא לאכילת אדם, מאלי' היא עומדת לאכילת בהמה.

הפר"ח באו"ח שם כתב, ז"ל, בזמן שהרועים אוכלים ממנה. פירוש, שעשאוה ג"כ לאכול הרועים ממנה, אבל אם לא עשאוה אלא לכלבים אף אם שמרוה אותה מחימוץ פשיטא שאינו יוצא בה וכדעת הרמב"ם, וראי' מהא דאמרינן בפ' כל שעה חלות תודה ורקיקי נזיר עשאן לעצמו אינו יוצא בהן, דאמר קרא ושמרתם את המצות מצה המשתמרת לשם מצה יצתה זו שאינה משתמרת לשם מצה אלא לשם זבח, וכ"ש עיסה זו שאין משתמרת לשם מצה אלא לשם כלבים, והר"ש שפירש דעיסת כלבים הוי שעירב בה מורסן ופעמים שמתערב כל כך דלא חזיא לרועים, לא פליג אהא דכתיבנא, ולעולם בעינן שיהא ראוי' לרועים ושיהא משתמר לשם מצה, אלא דלענין חלה אמרה ודלא כדמשמע מהב"י והגה דהרמב"ם והר"ש פליגי גבי מצה וליתא וכו', עכ"ל.

אך בחי' הגר"ח פ"ו ממצה מבו', דאף דשימור לשם זבח ל"מ, מ"מ שימור לשם אכילת כלבים מהני, ורק בגונא דאין ע"ז תורת לחם מכח מחשבת אכילת כלבים, הוא דל"מ השימור, - ומ' מדבריו דהיינו דרק שימור לשם זבח, דהוא ג"כ דבר המצריך שימור, הוא דמפקיע את השימור מלחשבו כשימור לשם מצה, ומשא"כ בשימור לשם אכילת כלבים, דאי"ז מועיל להפקיע את השימור מליחשב כשימור לשם מצה.

אמנם צ"ע בזה, שהרי לדעת הר"ש הא דתנן בזמן שהרועים אוכלין ממנה ובזמן שאין הרועים אוכלין ממנה, אין המכוון כלל על דעתו, אלא המכוון הוא בזמן שעירב בה מעט מורסן והיא ראוי' לרועים, ובזמן שעירב בה הרבה מורסן ואינה ראוי' לרועים, וכמש"נ לעיל סק"א, - והנה הרי בזמן שאינה ראוי' לרועים בפשוטו גם מחשבתו היא להאכילה לכלבים, וא"כ הרי דהא דתנן דבזמן שהרועים אוכלין ממנה אדם יוצא בה יד"ח בפסח, הוא אף כשחישב עלי' להאכילה לכלבים, שהרי בסיפא תניא דכל הא דאינו יוצא בה יד"ח בפסח, הוא רק משום שאין הרועים אוכלין ממנה והיינו שאינה ראוי' לאכילתם, והרי דכל שהיא ראוי' לאכילתם, אדם יוצא בה יד"ח בפסח אף שחישב עלי' לאכילת כלבים.

ושמא י"ל בזה, למש"כ המג"א שם סק"ג דלמש"כ הר"ש דאיירי הכא כשעירב בה מורסן הרבה ואינה ראוי' לרועים, אפי' חשב לאוכל בטלה דעתו, - ולפ"ז י"ל דלעולם איירי מתניתין בשחישב עלי' אף לאכילת אדם, ובזה הוא דתנן דאם אינה ראוי' לאכילת הרועים, אינה חייבת בחלה וכו' ואין אדם יוצא בה יד"ח בפסח, משום דבטלה דעתו, ואם היא ראוי' לאכילת הרועים, ה"ה חייבת בחלה וכו' ואדם יוצא בה יד"ח בפסח, אך לעולם כל שחישב עלי' לאכילת כלבים, אינו יוצא בה יד"ח בפסח אף אם היא ראוי' לאכילת הרועים, וצ"ע עוד בזה.

**ו**

יד] הריבמ"צ והר"ש הביאו מספרי זוטא, דהא דעיסת הכלבים אינה חייבת בחלה, ילפינן לה מדכתיב עריסותיכם שלכם חייב ושל חי' פטורה.

והנה כבר הבאנו לעיל סק"ו דבד' הרשב"א בפסקי חלה והמאירי מבו', דכל הא דבעינן להך קרא, הוא רק למ"ד דפטר אפי' עשאה גלוסקין, דלדידי' הרי הויא עיסה מעליא, ועיקר פטורה הוא משום שעשאה ע"ד אכילת כלבים, וילפינן לה מקרא דעריסותיכם, אך לדעת ר"ל דאיירי כשעירב בה מורסן עד שאינה ראוי' לרועים, ה"ה פטורה מסברא, דכיון דאינה ראוי' לאכילת אדם אין עלי' תורת לחם, ול"ב בזה לקרא דעריסותיכם.

אמנם הנה בד' הריבמ"צ והר"ש מבו' דפליגי ע"ז, ואף שפירשו למשנתינו דאיירי בשעירב בה מורסן ואינה ראוי' לאכילת אדם, מ"מ אינה פטורה אלא משום קרא דעריסותיכם, וצ"ב הטעם בזה, דלכאו' ודאי סברא היא דכל שאינו ראוי לאכילת אדם אין שם לחם עליו, וי"ל למש"כ הרא"ש דה"ז נאכל לאדם ע"י הדחק.

טו] עוד צ"ע בזה במש"כ הר"ש והרא"ש, דהא דכשהרועים אוכלין ממנה ה"ה חייבת בחלה, הוא משום דכל דחזיא לרועים לחם קרינא בי', ומבו' דהא דכשאין הרועים אוכלין ממנה אינה חייבת בחלה, הוא משום דלא קרינן בה לחם, ולכאו' אי"ז כמו שהביאו בסו"ד מספרי זוטא דממעטינן לה מקרא דעריסותיכם דשל חי' פטורה.

ובפשוטו צ"ל בזה, למש"כ בחי' הגר"ח פ"ו מחו"מ דנראה דהגזה"כ דעריסותיכם דבעינן עומד לאכילת אדם הוא תנאי בדין לחם, דלא מיקרי לחם עד שיחשב עלי' לאכילת אדם, וע"כ אף לשאר דיני התורה אין ע"ז תורת לחם, וזהו שכתבו הר"ש והרא"ש דכשהרועים אוכלין ממנה לחם קרינא בי', וכשאין הרועים אוכלין ממנה לא קרינן בי' לחם.

טז] ונראה די"ל עוד בזה, דודאי מודו הריבמ"צ והר"ש להך מילתא דסברא הוא דכל שאינו ראוי לאכילה אין ע"ז תורת לחם, והא דבעינן לקרא דעריסותיכם, היינו משום דאלמלי קרא דעריסותיכם והיתה חייבת אף עיסת בהמה, הרי דכלפי אכילת בהמה, שפיר יש ע"ז תורת לחם, דכ"ה דיש תורת לחם דאדם, יש תורת לחם דבהמה, וזהו דילפינן מקרא דשלכם חייבת ושל חי' פטורה, דרק עיסת אדם חייבת ועיסת בהמה פטורה, וממילא דכל שאינה ראוי' לאכילת אדם, ואין עלי' תורת לחם דאדם, ה"ה פטורה.

ולפ"ז שפיר כתבו הר"ש והרא"ש דטעם הפטור כשאין הרועים אוכלין ממנה הוא משום דלא קרינא בי' לחם, והיינו משום דהא דילפינן מקרא דעריסותיכם דשל חי' פטורה, אי"ז דין בעלמא דאם היא עומדת לאכילת חי' ה"ה פטורה, אלא היינו דבעינן שתהא על העיסה חשיבות עיסה לגבי אדם, וממילא דכל שאינה ראוי' לאדם ואין עלי' תורת לחם דאדם, ה"ה פטורה, ונמצא דעיקר פטורה הוא משום דאין עלי' תורת לחם, ואך דבלא קרא הי' מועיל מה שיש עלי' תורת לחם לגבי הכלבים, וזהו דנלמד מקרא דלא סגי בהכי, ובעינן שיהא עלי' תורת עיסה לגבי אדם.

יז] ולדרך זו י"ל, דהא דאין אדם יוצא בה יד"ח בפסח, וכן הא דאין מברכין ומזמנין עלי', אי"ז נלמד מחלה, וכמבו' כן בד' הגר"ח בפ"ו מחו"מ, דמקרא דעריסותיכם ילפינן דלא חשיבא כלחם, וילפינן מינה למצה, אלא הוי זה מסברא, דלענין לצאת יד"ח מצה, ודאי דבעינן שיהא ע"ז תורת לחם דאדם, וע"כ כל שאינה ראוי' לאדם ואין ע"ז תורת לחם דאדם, אין יוצאין בה יד"ח מצה, ועד"ז הוא גם בהא דאין מברכין ומזמנין עלי', ול"ב להך קרא דעריסותיכם, אלא לענין חלה, דלא נימא דאף עיסה דכלבים חייבת, וממילא דסגי במה שיש עלי' תורת לחם דכלבים, וכמש"נ.

ועד"ז י"ל גם למ"ד דאפי' עשאה גלוסקין פטורה, אשר לדידי' הוי עיקר הפטור מכח שאינה עומדת לאכילת אדם, וילפינן לה מקרא דעריסותיכם, וי"ל דלדידי' ג"כ סברא היא דכל שאינו עומד לאכילת אדם אין עליו תורת לחם, וע"כ אין יוצאין בו יד"ח מצה, ואין מברכין ומזמנין עליו, ואך דלענין חלה בעינן לקרא דעריסותיכם, דלא נימא דסגי במה שיש עליו תורת לחם לכלבים.

1. ומשמעות ד' הטור בסימן ש"ל דהרמב"ן פסק בזה כדעת ר' יוחנן, וכ"ה בביאור הגר"א שם סק"י, וכתב דכ"כ הרא"ש בסימן ב', ובעניותי לא מצאתי היכן נתפרש כן בדבריהם. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ב לפ"ז בהא דמסייע בירושלמי לר"ל מלישנא דמתניתין, ובהא דפריך מינה לדעת ר"ח רבה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)