מחובר
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / הכל שוחטין

חולין טז. מחובר

**א. דין מחובר בשחיטה-**

מתני' טו: אין שוחטין בצפורן ופירש"י הטעם משום מחובר.

ובשו"ע ו-ב פסק שמחובר בבהמה ג"כ פוסל, וכ"ה ברש"י לקמן יח., ותמה ע"ז רעק"א מנ"ל הא דבפשוטו דוקא מחובר לאדם פוסל משום דאדם הוקש לקרקע ואף לדעת הסוברים שאדם ב"ח לא הוקש לקרקע י"ל שהוא גזירה אטו עבד אבל מה"ת בבהמה ייפסל והרי לאו כקרקע היא?

[וביאור ד' רעק"א דתלי בדין קרקע דוקא, עיין בט"ז ו-ד דילפינן ויקח את המאכלת דבר הניקח מיד ליד והיינו מטלטלין ולא קרקע ואינו תלוי בדין מחובר].

באו"ש הל' גירושין באר היטיב דדין מחובר בסכין של שחיטה אינו ענין לדין קרקע כלל, רק הפסול הוא משום שהסכין מחובר לדבר אחר שאין בו שם סכין, ובכה"ג לא חייל ביה שם מאכלת, וכל שהוא מחובר לבע"ח אחר הרי הבע"ח אינו חלק מן הסכין ופוסל את כל הסכין.

והדברים מבוארים בלשון הכס"מ פ"א הכ"א ע"ד הר"מ ששן הקבועה בלחי תלוש שוחט בה לכתחילה, וכתב הכס"מ דלא חשיב מחובר כיון שאינו מחובר לגוף הו"ל כל הלחי כבית יד וכקתא דסכינא.

מבואר מדבריו דמצ"ע היה פוסל גם מחובר למטלטלין ואינו תלוי בקרקע דוקא, אלא דבכה"ג חשבינן ליה כקתא דסכינא.

ועצ"ב גדר הדבר למה בבע"ח לא נחשיבנו כקתא דסכינא?

ובפשוטו היה נראה דכל שיש בו חיות אינו נחשב כקתא דסכינא, אבל בתבו"ש כתב דאף בע"ח לאחר מיתתו ואפי' שן המחוברת בראש של בע"ח לאח"מ א"א לשחוט בו דכיון שמחובר לדבר שלם א"א לשחוט בו, ובאר הטעם משום דבכה"ג אף שאין בו חיות מ"מ א"א להחשיבו כקתא דסכינא.

מבואר כש"כ בד' הכס"מ דבעינן להחשיבו כקתא דסכינא דוקא, אבל מ"מ אינו מבואר כ"כ גדר הדבר, והרי שוחט בסכין הנעוצה בכלי אין בו שום גריעותא ומ"ש בע"ח שמת, וכנראה יש לו יותר חשיבות, וצ"ע.

ועיין במדרש רבה פ' שמיני לעת"ל לויתן שוחט את שור הבר והק' ע"ז וכי זו שחיטה היא והא תנן במגל קציר וכו' אין שחיטתו כשרה, ובלשון המדרש שם מבואר שלא הוקשה לו מצפורן רק מהנך אחריני השנויים במתני', ועיין בהג' הרש"ש שם שעמד ע"ז, ומש"כ לתרץך ומדבריו שם מבואר דבהמה לאח"מ אין בה פסול מחובר.

ובזה יישב האו"ש קו' הב"ח-ו מ"ט בגירושין יכול לכתוב על יד העבד ולתת לה את העבד ואין בו פסול מחובר ואילו הכא לענין שחיטה פסול משום מחובר[[1]](#footnote-2)?

וכתב באו"ש דכיון דיסוד הפסול הוא משום שמחובר לדבר שאינו הסכין הרי בגט שכותב על העבד אינו כן, שאפשר לראות את כל העבד כספר של הגט, והוסיף בביאור החילוק שהרי יכול לכתוב את הגט גם על שאר העבד והוא כשר לספר, משא"כ בסכין של שחיטה שא"י לשחוט עם שאר האדם.

אבל ברעק"א כתב דמשמע כדבריו בר"ש מכשירין ד-ג עיי"ש שהק' דלענין הכשר זרעים חזינן שאם הוצרך למים כדי שיודחו ידיו חשיב הכשר הרי דאדם הוי כתלוש ואילו לענין שחיטה אדם חשיב כמחובר דהא צפורן חשיבא כמחובר.

ומקו' משמע דפסול שחיטה תלי במה שאדם הוא חפצא של קרקע [והיינו דקרי ליה מחובר], ולא משום שהסכין מחובר לחלק שאינו ראוי לסכין, וע"ע לקמן בזה.

הנה הק' בצמ"ד על תשובת רעק"א-נא מ"ט יש פסול בצפורן והרי עומדת ליגזז ומ"ש ממעילה דשער העומד ליגזז הוי כתלוש ואין בו מעילה?

וי"ל לפי יסוד הנ"ל דדין שחיטה אינו תלוי אם יש בו בחפצא דין מחובר רק תלי אם הוא מחובר לדבר שאינו הסכין, וי"ל דעומד ליגזז פקע ממנו חשיבות של מחובר בפנ"ע, אבל סו"ס הוא מחובר לדבר שאינו הסכין ואינו תלוי בשם מחובר של החפץ מצ"ע.

עוי"ל עפמש"כ התוס' סנהדרין טו. דלענין תרומה לא אמרינן עומד ליגזז ולא דמי למעילה, וכש"כ לבאר באחיעזר דתרומה תלי במחובר ועומד ליגזז לא מהני אלא להחשיבו למטלטלין אבל סו"ס מחובר הוא, ולענין שחיטה וודאי תלי בדין מחובר.

**ב. תולב"ח-**

טז. נסתפק רבא הרי אמרו לענין ע"ז תולב"ח הוי כתלוש ונאסר, לענין הכשר זרעים פלוגתא דתנאי, לענין שחיטה מאי.

עיין רעק"א שהעיר מנ"ל לרבא להסתפק שאינו דומה לע"ז והכשר זרעים, ואין לומר דמדחזינן דע"ז חלוק מהכשר לחד תנא ע"כ אין כל הנושאים שוים שהרי לר"פ לכו"ע חשיב כתלוש בין לענין ע"ז ובין בהכשר זרעים א"כ מה"ת דלענין שחיטה שאני, עיי"ש מש"כ בדעת הרי"ף.

דעת הרמב"ן והר"ן דיסוד החילוק בין ע"ז להכשר זרעים, דלעולם תולב"ח אינו מחובר גמור ואינו תלוש גמור, ולענין ע"ז דאמרה תורה דומיא דהרים הרי תולב"ח אינו כ"כ מחובר כהרים, לענין הכשר זרעים תלתה תורה דומיא דזרעים בזה י"ל דהוי כמחובר שהרי אינו תלוש כ"כ כזרעים.

ובזה מספק"ל לרבא לענין שחיטה מאי, והיינו דוקא למ"ד דלענין הכשר זרעים חשיב כמחובר ודוקא תלוש ממש בעינן אם בשחיטה בעי תלוש ממש כמו הכשר זרעים או דסגי מה שאינו מחובר לגמרי כמו בע"ז [ויסוד הספק כתב הר"ן אי יליף כדרשא דרבי ממאכלת א"כ בעי דומיא דמאכלת והוי מחובר או דיליף מהלמ"מ דמחובר פסול וא"כ תולב"ח י"ל דהוי כתלוש].

אבל להך תנא דאף לענין הכשר זרעים חשיב ליה כתלוש כ"ש דלענין שחיטה כן.

אבל ברשב"א טז: מבואר היפך זה, עיי"ש שנתקשה מאי מייתי בגמ' ראיה מהברייתא דתולב"ח מיקרי מחובר, הרי איכא לאוקמי כתנא דס"ל דלענין הכשר זרעים הוי מחובר וכל ספיקא דרבא הוא למ"ד דחשיב ליה כתלוש.

מבואר בדבריו דאדרבה למ"ד דהכשר זרעים הוי כמחובר וודאי לענין שחיטה נמי, וכל הנידון למ"ד דהוי כתלוש דלמא שחיטה חמירא טפי.

וביאור הדבר כנראה י"ל שני אופנים:

א. בפשוטו היה נראה דהרשב"א לטעמיה שבאר ספיקא דרבא דלעולם פשיטא ליה דהוי כתלוש וכל ספיקו הוא בביטל את הסכין לקרקע אי בכה"ג נעשה כמחובר [ובזה יישב קו' הראשונים דלא תיקשי ממתני' דצור או קנה לרבא די"ל דאיירי בלא בטלו].

ולפי שיטתו וודאי כל ספק הגמ' הוא למ"ד דהכשר זרעים הוי תלוש מצ"ע אם יהני ביטול להחשיבו מחובר[[2]](#footnote-3).

ב. אבל בר"ש מכשירין מבואר לא כן, עיי"ש שהק' דלענין הכשר זרעים חזינן שאם כדי שיודחו ידיו חשיב הכשר דאדם הוי כתלוש ואילו לענין שחיטה אדם חשיב כמחובר דהא צפורן חשיבא כמחובר.

וכתב דלאו קושיא היא דהא חזינן בסוגיין דעת רבא דאף למ"ד דלענין הכשר זרעים תולב"ח הוי כתלוש מ"מ לענין שחיטה מספק"ל דלמא הוי כמחובר, וחזינן דלענין שחיטה י"ל טפי דהוי כמחובר וה"נ לענין אדם.

ומבואר שפי' ספיקא דרבא לא משום שבטלו אלא דס"ל שיש לחלק דשחיטה חמיר טפי מהכשר זרעים היפך דעת הרמב"ן.

[ולשיטת הרמב"ן תיקשי לכאו' ראיית הר"ש מאדם דחזינן דאדרבה לענין הכשר זרעים מיקרי אדם תלוש טפי משחיטה, אבל לפי"ד האו"ש לק"מ דלענין שחיטה אינו תלוי בעיקר שם מחובר שלו רק אם הוא מחובר למה שאינו חלק מן הסכין, אבל לעולם אדם לא חשיב מחובר מצ"ע ושפיר לענין הכשר זרעים מיקרי תלוש].

ובאמת לא נתבאר כ"כ טעם הר"ש מה"ת יהיה מחובר לענין שחיטה חשיב טפי כתלוש יותר מהכשר זרעים.

1. ובב"ח כתב ז"ל:"התם ילפינן מדכתיב וכתב ונתן יצא מחובר שהוא מחוסר קציצה וכשנותן לה את הפרה אינו מחוסר קציצה, אבל הכא כתי ויקח ללמד שהדבר ששוחט בו יהא תלוש בעינן שיקחנו בידו וישחוט בו ובצפורן שן וכו' אינו לוקחו בידו כששוחט בו", משמע שגם הוא מודה לעיקר היסוד שאין הפסול תלוי בדין קרקע רק במה שאין לוקח בידו את מה שמחובר ואין כל הסכין בידו. [↑](#footnote-ref-2)
2. וברמב"ן תמה ע"ז דהא קתני במתני' צור או קנה ואיך אפשר לאוקמי בלא בטלו והרי דרך בנ"א לבטלו ומה לי שאותו אדם לא בטלו?

   ודעת הרשב"א מבואר דתלי בדעת המניח אם מבטלו ולא בדרך בנ"א. [↑](#footnote-ref-3)