האומר גיטין - הרב יעקב סגל
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין

**סב:**

**א) "האומר התקבל... אם רצה לחזור יחזור".** הטעם שאם רצה לחזור יחזור מבואר דהוא משום שהוי חוב לאשה להתגרש, ובראשונים הביאו מהירושלמי שגם אם היתה צווחת שרוצה להתגרש מ"מ אמרי' שמא חזרה בה, ויש להעיר, מאי שנא זכיה משליחות דגבי שליחות לא אמרי' שחיישי' שמא חזרה בה, ואילו גבי זכיה חיישי' שמא חזרה בה, ועיין באחיעזר (אהע"ז כחט ז). ובמה דמבואר בירושלמי דחיישי שמא חזרה בה, עיין בראשונים שהביאו סוגיא ביבמות, דבגוונא שזיכה גט לאשתו במקום יבם או במקום קטטה הוי איבעיא בגמ' (יבמות קיח:) ואמרי' דחולצת ולא מתייבמת, עי"ש. [הרחבה אות א].

**ב) "לפיכך אם אמר לו הבעל אי אפשי שתקבל לה אלא הולך ותן לה אם רצה לחזור יחזור".** פרש"י שאין לו תקנה לחזור אא"כ אומר באופן זה, ובר"ן כתב שהלשון דחוק, ולכן פירש הר"ן את דברי המשנה ע"פ הירושלמי הנ"ל היינו דכוונת המשנה היא שס"ד דאם היא עצמה מינת השליח לקבל את הגט אזי אם יתן הבעל הגט בדרך זכיה לא יוכל לחזור משום שאמרי' שכבר זכה כיון שיש גלוי דעת של האשה שהרי שלחה שליח, מ"מ אמרי' דיש לחשוש שמא חזרה בה, עי"ש. והקשה הרעק"א מ"ט יש לחשוש שמא חזרה בה הרי כיון שמינתה אותו שליח ודאי רוצה הגרושין, ועי"ש מה שביאר. ועיין בריטב"א בשם רבו שביאר בדרך נוספת. [הרחבה אות ב]. יש לדון מה הדין במתנה ששלח אדם שליח לקבל והנותן אמר "א"א אלא הולך ותן לו", ולכאו תלוי בשיטת הריטב"א והר"ן.

**ג) בריטב"א** בשם רבו מבואר שאם האשה מינתה שליח לקבלה והבעל לא ידע שהוא שליח לקבלה ונתן לו הגט סתם ואמר לו התקבל הרי מתגרשת מיד כיון שהוא באמת שליח קבלה, והריטב"א כתב שד"ז צריך תלמוד, עי"ש וצ"ב מסוגיא להלן ס"ג ע"א שאם השליח שיקר ואמר שהוא שליח הבאה והיה באמת שליח קבלה שאינה מגורשת [הרחבה אות ד]

**ד) "פשיטא איש הוי שליח להולכה... איש לקבלה והאשה להולכה מאי".** בביאור הספק בגמ' עיין היטב ברעק"א האם מה דבעי' בשליחות שהשליח יהיה בתורת השליחות הכוונה היא שיהיה בתורת השליחות המסוימת הזו או בתורת באופן כללי [כמו בתורת גיטין וקידושין].והקשה הרעק"א דשיטת הר"י מגא"ש (סו"פ המביא בתרא) דעבד יכול להיות שליח לקבלה, וא"כ ודאי שאשה תוכל להיות שליח קבלה ומאי מספקא לגמ'. ובמהרש"א הקשה מ"ט לא הסתפקה הג'מ בקידושין כספק זה, ועי"ש בתירוצו והדברים צ"ע ועיין בחידושי רא"ל (סימן מה) [הרחבה אות ה].

**ה) "איתמר הבא לי גיטי" וכו'.** נחלקו הראשונים האם האשה עושה שליח להולכה ולהבאה, שיטת הרמב"ם (פ"ו ה"ד) שהאשה עושה שליח להולכה [והרמב"ן ס"ה ע"א כתב שכן מסברא ולא הכריע], ובר"ח [הו"ד ברמב"ן ס"ה] ועוד פליגי, ובריטב"א הביא בשם רבינו פנחס להקשות דכיון שאין השליח יכול לגמור את מעשה הגרושין א"כ הוי כטלי גיטך מע"ג קרקע. ועיין בר"ן משכ"ב וצ"ב. [הרחבה אות ז].

**א) "האומר התקבל... אם רצה לחזור יחזור".** הטעם שאם רצה לחזור יחזור מבואר דהוא משום שהוי חוב לאשה להתגרש, **ועיין בראשונים** שהביאו מהירושלמי, שגם אם היתה צווחת שרוצה להתגרש מ"מ אמרי' שמא חזרה בה, **ויש להעיר,** מאי שנא זכיה משליחות דגבי שליחות לא אמרי' שחיישי' שמא חזרה בה, ואילו גבי זכיה חיישי' שמא חזרה בה, **ועיין באחיעזר** (אהע"ז כחט ז) שחילק דזכיה החלות היא ברגע הזכיה וממילא יש חלשוש שמא חזרה בה עד רגע זה, משא"כ בשליחות מאחר שמינתה שליח שוב לא איכפת לן ברצונה ורק ע"י ביטול מפורש בטלה השליחות ואין לחשוש לביטול מפורש, **אכן** הדברים תלויים בשיטות הראשונים מה יהיה הדין בגוונא שבעת השליחות לא רוצה המשלח בשליחות, **ועיין בקה"י** (סי' כ"ה) שנקט שהוי מחלוקת בראשונים ולעיל [ר"פ השולח] הרחבנו בזה, **אלא שבאמת יש לחלק** בין שליחות בעלמא לשליחות לקבלה, דבשליחות בעלמא אפשר שאם השליח לא מעונין בשליחות בעת השליחות אזי אי כח של שליחות, אבל בשליחות לקבלה שאי"ז שליחות על החלות [דאשה מתגרשת בע"כ], אלא גדר השליחות שנעשה כידה של האשה, בזה י"ל שלא בעי' דעתה בעת החלות, וצ"ע. **ובמה דמבואר בירושלמי** דחיישי שמא חזרה בה, **עיין בראשונים** שהביאו סוגיא ביבמות, דבגוונא שזיכה גט לאשתו במקום יבם או במקום קטטה הוי איבעיא בגמ' (יבמות קיח:) ואמרי' דחולצת ולא מתייבמת, עי"ש [וצ"ב מאי שנא, ויש לחלק]. ובעיקר דברי הירושלמי עיין להלן בהערה הבאה והאו"ש (פ"ו מגרושין ה"ח).

**ב) "לפיכך אם אמר לו הבעל אי אפשי שתקבל לה אלא הולך ותן לה אם רצה לחזור יחזור". פרש"י** שאין לו תקנה לחזור אא"כ אומר באופן זה, **ובר"ן** כתב שהלשון דחוק, ולכן פירש הר"ן את דברי המשנה ע"פ הירושלמי הנ"ל היינו דכוונת המשנה היא שס"ד דאם היא עצמה מינת השליח לקבל את הגט אזי אם יתן הבעל הגט בדרך זכיה לא יוכל לחזור משום שאמרי' שכבר זכה כיון שיש גלוי דעת של האשה שהרי שלחה שליח, מ"מ אמרי' דיש לחשוש שמא חזרה בה, עי"ש. **וביאור הדברים** ע"פ המבואר לעיל שאע"פ שאילו היה נותן לה הבעל בתורת שליחות לא היה בזה שום חסרון ולא היינו אומרים שמא חזרה בה [משום שגם אם חזרה בה לא איכפת לן דבעי' ביטול מפורש] אבל לענין זכיה יש לחשוש שמא חזרה בה. **אמנם הרעק"א** לא הבין כן, והקשה מ"ט יש לחשוש שמא חזרה בה הרי כיון שמינתה אותו שליח ודאי רוצה הגרושין, **ולכן ביאר הרעק"א בכוונת הר"ן** דלכאו' צ"ב מה הס"ד לומר שאין כוונת הבעל בתורת שליחות לקבלה אלא בתורת זכין דמה ההבדל בניהם, ועוד מה איכפת לבעל אם יהיה בתורת זכיה או בתורת שליחות לקבלה, **וביאר הרעק"א** דכוונת הר"ן ע"פ שיטת הרי"ף דבזכיה לא מהני אלא בעת שבא הגט לידה כמו בשחרור ואם מת לא יתנו לאח"מ, וזהו החילוק בין זכיה לבין שליחות לקבלה, ולכן לא מהני הגילוי דעת של האשה דכל מה דמהני הוא לגבי שליחות לקבלה שנגמר בעת הקבלה ולא לגוונא שמחוסר נתינה עד שבא לידה. **ועיין בריטב"א** בשם רבו שביאר בדרך נוספת דכוונת המשנה שאם אמר בתחילה אי אפשי כמו שאמרה ואחר זמן אמר הולך ותן לה, אנו אומרים שכוונתו להולך ממש ואם רצה לחזור יחזור אבל אם אמר התקבל כוונתו שתתגרש לאלתר עי"ש, **היינו** דכל מה דהתקבל הוי לשון גרושין הוא אם אומר זאת לאחר זמן אבל אם אמר כאחד "אי אפשי אלא התקבל לה" כוונתו התקבל והולך לה, ולדינא נחלקו זה הפוסקים, **עיין בב"ש** (ק"מ סק"ח) **ובלח"מ** (פ"ו ה"י) **וברעק"א** (בגליון הרמב"ם).

**ג) יש לדון** מה הדין במתנה ששלח אדם שליח לקבל והנותן אמר "א"א אלא הולך ותן לו", **דלשיטת הריטב"א** הנ"ל י"ל דהוי שליח להולכה, **אבל לשיטת הר"ן** שכוונת הנותה היא לזכיה א"כ זכה מיד, **וכ"כ הרעק"א** בשיטתו ועי"ש בדבריו.

**ד) כתב הריטב"א בשם רבו,** שאם האשה מינתה שליח לקבלה והבעל לא ידע שהוא שליח לקבלה ונתן לו הגט סתם ואמר לו התקבל הרי מתגרשת מיד כיון שהוא באמת שליח קבלה, **והריטב"א** כתב שד"ז צריך תלמוד דכיון שאינו יודע שהוא שליח לקבלה אפשר שנתן לו להולכה, **והנה בסוגיא להלן** ס"ג ע"א מבואר שאם השליח שיקר ואמר שהוא שליח הבאה והיה באמת שליח קבלה ואמר לו הבעל התקבל אינה מגורשת, **וצ"ע** לרבו של הריטב"א [ויש לחלק בין היכא שלא ידע בכלל לבין היכא ששיקר].

**ה) "פשיטא איש הוי שליח להולכה... איש לקבלה והאשה להולכה מאי".** ופשטה הגמ' שאיש הוי שליח לקבלה ממה שאב מקבל קידושין לבתו ואשה הוי שליח הולכה ממה שאשה מביאה את גיטה, **ובביאור הספק בגמ' כתב הרעק"א** האם מה דבעי' בשליחות שהשליח יהיה בתורת השליחות הכוונה היא שיהיה בתורת השליחות המסוימת הזו או בתורת באופן כללי [כמו בתורת גיטין וקידושין], **ולפ"ז יש לדון** במסק' הגמ', דהנה באשה שמביאה גט יל"ע האם זה אומר שהיא בתורת שליחות הולכה דלכאו' כל כוחה הוא מכח הבעל וא"ה עצמה אינה בתורת שליחות הולכה, אלא שבאמת אי"צ שהיה בתורת השליחות המסוימת הזו, וכל כוונת הגמ' להוכיח משליחות הולכה של אשה שאי"צ אלא 'בתורת' באופן כללי, **אלא שכתב הרעק"א דמהרי"ף** לא משמע כן אלא שמה שהאשה יכולה להיות שליח הולכה להביא גיטה זהו 'טעם הדין' והסברא צ"ב.  **ועיין בחידושי רא"ל** (סוף סימן מה) מש"כ בדעת הרי"ף. **עוד הקשה הרעק"א** דהנה שיטת **הר"י מגא"ש** (סו"פ המביא בתרא) דעבד יכול להיות שליח לקבלה, וא"כ ודאי שאשה תוכל להיות שליח קבלה ומאי מספקא לגמ'. **ועיין בחידושי רא"ל** (סימן מה) שביאר דבאמת יש ב' נדונים של חסרונות, הא' בעיקר החלות של הגט ובזה מי שאינו בתורת גיטין וקידושין אין צד שיהיה בתורת שליחות לגייטין וגרושין, וכלפי זה מיירי הסוגיא בעבד, אבל הכא מיירי על חסרון אחר שאינו בתורת החלות של הגט, אלא בענין השליחות עצמה דבעי' שיהיה בתורת סוג כזה של שליחות היינו 'סוג מעשה' כזה של שליחות [ובזה באמת בודאי לא גרע אשה מעבד וסוגיא התם מיירי לבתר סוגיא דהכא], **והנה במהרש"א** הקשה מ"ט לא מספקא גם בקידושין בכה"ג [איש לקבלה וכו'] ותי' המהרש"א שמצינו שהבעל מקבל קידושין באופן של אדם חשוב שמקבל ומתקדשת, **ודבריו צ"ב**, שהרי התם אי"ז נחשב שהוא קיבל אלא שהיא קיבלה ע"י קבלתו, וביאר רא"ל זצ"ל דגבי קידשין אין כלל נדון של סוגייתינו משום שהתם אי"צ בנתינה א"כ אין דין 'מעשה' בקידושין ולא שייך נדון סוגייתינו.

**והנה יעוין היטב** בדברי הריטב"א מיוחס, דמבואר שספק הגמ' היא מצד שהשליח אינו בר הולכה או קבלה לעצמו ולכן ס"ד שאינו בר שליחות לזה. **אמנם המדקדק בדברי רש"י** יראה שביאר הספק דמאחר שהבעל הוא מגרש [והוא זכר] והאשה מתגרשת [והיא נקבה] א"כ לא שייך שליחות בדרך אחרת של זכר ונקבה באופן הפוך, ונמצא שגדר הספק הוא שאפשר שהקידה התורה שדרך מעשה הגרושין יהיה מזכר לנקבה, ולפ"ז אי"ז שייך כלל לעבד מיושבת קו' הרעק"א וכן יהיה מבואר ראית הגמ' ממה שהאשה יכולה לההביא גט דכיון שהיא יכולה להיות שותפה במעשה הגרושין מצד הבעל ע"כ שאין ענין שיהיה דוקא מזכר לנקבה בכל אופני השליחות.

**ו) "שכן אב מקבל גט לבתו קטנה" עיין סוגיא** לעיל כ"א דמבואר דהוי מתורת שליחות ומגזה"כ, ולפ"ז מובן מ"ט לא פשטה הכא הגמ' מהתם, ועיין רעק"א, אלא שקשה מה בכלל הראיה מהתם ועיין בחדושי רא"ל שם.

**ז) "איתמר הבא לי גיטי" וכו'. נחלקו הראשונים** האם האשה עושה שליח להולכה ולהבאה, **שיטת הרמב"ם** (פ"ו ה"ד) שהאשה עושה שליח להולכה [והרמב"ן ס"ה ע"א כתב שכן מסברא ולא הכריע], **ובר"ח** [הו"ד ברמב"ן ס"ה] ועוד פליגי, **ובריטב"א הביא בשם רבינו פנחס** להקשות דכיון שאין השליח יכול לגמור את מעשה הגרושין א"כ הוי כטלי גיטך מע"ג קרקע. **ועיין בר"ן** שתי' דכיון דשלוחו של אדם כמותו הוי כמו שהיא קבלתה אלא שמתנה שאינה רוצה שתתגרש עד שיגיע גט לידה, עי"ש [ונראה כוונתו דהיא מגבילה את הידו כידה למתי שתרצה להתגרש וצ"ע]. **ועיין באמרי משה** (סימן כ' אות י') דהוי שליח רק על ה'בידה' ולא על חלות הגרושין וצ"ע.

**ס"ג ע"א**

**א) אלא אי אתמר איפכא" וכו'.** עיין ברש"י בב"מ (ע"ו) שהקשה כיצד היינו מוכיחים ממה שהגיע לידו מגורשת שעל דיבורא דידה סמיך הרי י"ל שעקר לשליחותא. ועי"ש בתי', ותמה הרעק"א מה קשה לרש"י הרי אילו היה אומר כן ר"נ היה מוכח שלא אמרי' לסברת 'עקר לשליחותא'. [הרחבה אות ח]

**ב) "א"נ לידה אדיבורא דידה קא סמיך"** יש להקשות לשיטת הרמב"ם דמיירי הכא בענין שליח להבאה דבכה"ג שנותן לו ע"פ דיבור השליח שהוא שליח להבאה נמצא שלא נתן לו בתורת שליחות הולכה ולא בתורת שליחות קבלה והוא אינו שליח הבאה וא"כ כיצד תתגרש בהגיע לידה. ועיין באו"ש וחי' רא"ל מאלין סי' מו [הרחבה אות ט].

**ג) "אלא הכא משום דעקריה שליח לשליחותיה"** ועיין ברש"י ובריטב"א ועיין בט"ז (קמ"א סק"ב) שלמד מדברי רש"י ששליח יכול לבטל את שליחותו, אמנם בבית מאיר (סדר הגט ס"ס קנ"ד) כתב שאע"פ שאינו נעשה שליח בע"כ מ"מ אם כבר נעשה שליח א"י לבטל השליחות ועיין בסדר הגט סעיף צא ובפתחי תשובה [הרחבה אות י].

**ד) "מימר אמר תיגרש כל היכא דמגרשה"**. הקשו הראשונים דלרב אשי לק"מ כיון שהשליח מסרב לא יהני מה שרוצה לגרשה בכל אופן, ועייין ברמב"ן בשם רש"י ועיין במל"מ (פ"ו הי"א) בשיטת רש"י ועיין ברשב"א ובריטב"א.

**ה) "מאי לאו קבלה אקבלה"** ברשב"א הקשה מאי קו' הגמ' הרי י"ל שמאחר שיודע שאין שליח לקבלה מתכוון להולכה וכמו במשנה, ותי' הרשב"א דהכא שאני דכיון שחושב שהשליח אומר אמת א"כ הוא מתכוון רק לקבלה, ולא יהני ממדין הולכה, אמנם בעל העיטור ס"ל שבכה"ג כיון שבא לידה מגורשת ותמה עליו הרשב"א, ועיין בהג' הב"ח על הרי"ף.

**ו) "והולכה אקבלה"** כתב הב"ש (ק"מ י"א) לשיטת הרשב"א הנ"ל דבקבלה אקבלה אינה מגורשת גם בשהגיע גט לידה א"כ הכא מיירי רק למ"ד הולכך לאו כזכי דאילו למ"ד הולך כזכי הרי הוי קבלה אקבלה. אלא שא"כ קשה מ"ט פסק הרמ"א שהוי מגורשת הרי תלוי בספק לדינא אם הולך כזכי או לא. ועיין ברעק"א ובתו"ג (שם ס"ח) [הרחבה אות יג]

**ז) "רבי אומר בכולן אם רצה לחזור לא יחזור"** כתב הרשב"א דיש להסתפק אם מ"מ בעי' שיגיע גט לידה ואז מגורשת למפרע [ומהני נתינה גם לאחר מיתת הבעל] או שאי"צ שיגיע גט לידה. ולעיל ט': מבוארת שיטת הרי"ף דבעבד אף אם תן כזכי לא נשתחרר עד שיגיע לידו, וס"ל שאם לא הגיע לידו מחיים לא מהני והקשה הר"ן (ה ע"א בדפי הרי"ף) דא"כ גם בגט לא מהני אם לא בא לידה מחיים וא"כ מהו שאמרי' בגמ' להלן דמספק"ל אם תן כזכי וחולצת ולא מתייבמת [לאח"מ], ועיין ברעק"א [הרחבה אות יד].

**ס"ג ע"ב**

**א) "למימרא דמספקא ליה לרב אי הולך כזכי"** עיין לעיל דף לב דאמר אביי "שליח מתנה כשליח הגט למאי נ"מ להולך לאו כזכי", ועיין בראשונים הכא שדנו בשיטת הרי"ף אם פסקי כאביי או כרבא או שאין מחלו' ביניהם. [הרחבה אות טו].

**ב) "הולך מנה לפלוני שאני חייב לו אמר רב חייב באחריותו"** לכאורה צ"ב, כיון שאינו חוזר נמצא שזכה המלוה במעות ולמה הלוה נשאר חייב באחריות, ועיין בש"ך (קכח סק"ח).

**ג)** **"התם ספק ממונא לקולא" פרש"י** דהמוציא מחבירו עליו הראיה, לכאורה קשה כיון שהמשלח חזר בו והכסף ביד השליח א"כ אין כאן מוחזק וא"כ נחזיר הכסף למשלח שהוא המרא קמא. ועיין ברשב"א ובפנ"י [הרחבה אות יז].

**ח) אלא אי אתמר איפכא" וכו'.** הקשה **רש"י בב"מ** (ע"ו) כיצד היינו מוכיחים ממה שהגיע לידו מגורשת שעל דיבורא דידה סמיך הרי י"ל שעקר לשליחותא, ותי' שלא נימא עקר לשיחותא בשליח קבלה דהקבלה בכלל הולכה לענין הטורח עי"ש. **והקשה הרעק"א** מה קשה לרש"י הרי אילו היה אומר כן ר"נ היה מוכח שלא אמרי' לסברת 'עקר לשליחותא', **וביאר הרעק"א** בב' אופנים א- דסברת עקר לשיחותא היא סברא מוסכמת ב- דקו' רש"י היא לא"נ בגמ' שאם הגיע לידה מגורשת ומוכח של דבורא דידיה קא סמיך, וע"ז קשה שאולי על דיבורא דידה סמיך ומ"מ הכא שרואים שעקר לשליחותא לא מהני לסמוך על דיבורא דידה, עי"ש.

**ט) "א"נ לידה אדיבורא דידה קא סמיך"** **יש להקשות** לשיטת הרמב"ם דמיירי הכא בענין שליח להבאה דבכה"ג שנותן לו ע"פ דיבור השליח שהוא שליח להבאה נמצא שלא נתן לו בתורת שליחות הולכה ולא בתורת שליחות קבלה והוא אינו שליח הבאה וא"כ כיצד תתגרש בהגיע לידה. **ותי' האחרונים** [ עיין **או"ש** ע"ד הרמב"ם **וחי' רא"ל מאלין** סי' מו] דמבואר ברמב"ם (פ"ו הי"ב) ששליח הבאה אינו דבר נפרד משליח קבלה אלא גרעון בשליחות לקבלה, וביאור הדברים דשליח הבאה הוא שליח על ה"יד" בלא החלות וא"כ בשליח קבלה כלול שליחות על שני הדברים, וכאן השליח נטל רק בתורת 'יד' ולא בתורת ה'חלות'

**י) "אלא הכא משום דעקריה שליח לשליחותיה" ופרש"י** שגם אם ימלך וירצה לתת הגט לא יוכל כיון שלא קיבל עליו מעיקרא להיות שליח לבעל להולכה, **וכ' הריטב"א** שלפ"ז אם חזי' שמיד מוליך הגט לאשה הרי מוכח שקיבל עליו להיות שליח הולכה, **וכתב הריטב"א** שאפשר לפרש שהבעל לא רוצה למנותו בגוונא שעוקר השליחות, עי"ש. **ועיין בט"ז** (קמ"א סק"ב) שלמד מדברי רש"י ששליח יכול לבטל את שליחותו, **אמנם בבית מאיר** (סדר הגט ס"ס קנ"ד) כתב שאע"פ שאינו נעשה שליח בע"כ מ"מ אם כבר נעשה שליח א"י לבטל השליחות [אמנם זה ברור שכל שלא עושה את השליחות בתורת שליחות אין לזה תורת שליחות], **ועיין בסדר הגט** סעיף צא ששואלים את השליח אם בטל את השליחות, **ועיין בפתחי תשובה** שהביא בזה שיטות האחרונים. **ועיין באו"ש** פ"ו ה"ח.

**יא) "מימר אמר תיגרש כל היכא דמגרשה"**. **הקשו הראשונים** דלרב אשי לק"מ כיון שהשליח מסרב לא יהני מה שרוצה לגרשה בכל אופן, **וברמב"ן** כתב שבאמת לרב אשי אי"ז פירכא והביא כן בשם רש"י עי"ש, **אמנם ברש"י** משמע שפריך לכ"ע, **ועיין במל"מ** (פ"ו הי"א) דביאר שמתכוון למנותו שליח כל רגע וא"כ כאשר נמלך השליח יש מינוי, **ועיין ברשב"א ובריטב"א** שמבואר שהקו' היא על עיקר הסברא של ביטול השליחות עי"ש.

**יב) "מאי לאו קבלה אקבלה"** קושית הגמ' מהתקבל שמוכח שנתן לשליח בשביל שליח הולכה, **וברש"י ביאר** שהקו' היא שמוכח שאמרי' כיון שנתן עיניו לגרשה וכו', **ובריטב"א כתב** שהקו' היא דמוכח דאדיבורא דידה סמיך ומוכח של"א קא עקר לשליחותא עי"ש, **וברשב"א הקשה** מאי קו' הגמ' הרי י"ל שמאחר שיודע שאין שליח לקבלה מתכוון להולכה וכמו במשנה, ותי' הרשב"א דהכא שאני דכיון שחושב שהשליח אומר אמת א"כ הוא מתכוון רק לקבלה, ולא יהני ממדין הולכה, **אמנם בעל העיטור** ס"ל שבכה"ג כיון שבא לידה מגורשת ותמה עליו הרשב"א, ועיין בהג' הב"ח על הרי"ף.

**יג) "והולכה אקבלה"** היינו דכשאומר אשתך אמרה התקבל והוא אמר הולך דמגורשת בשהגיע לידה, **כתב הב"ש** (ק"מ י"א) לשיטת הרשב"א הנ"ל דבקבלה אקבלה אינה מגורשת גם בשהגיע גט לידה א"כ הכא מיירי רק למ"ד הולכך לאו כזכי דאילו למ"ד הולך כזכי הרי הוי קבלה אקבלה. **אלא שא"כ קשה** מ"ט פסק הרמ"א שהוי מגורשת הרי תלוי בספק לדינא אם הולך כזכי או לא. **ותי' הרעק"א** דיש לחלק בין אומר התקבל שהוי קפידא לבין אומר תן [גם אם תן כזכי] שאי"ז קפידא. **ועיין בתו"ג** (שם ס"ח) מש"כ להוכיח שבהולך אין קפידא עי"ש.

**יד) "רבי אומר בכולן אם רצה לחזור לא יחזור" כתב הרשב"א** דיש להסתפק אם מ"מ בעי' שיגיע גט לידה ואז מגורשת למפרע [ומהני נתינה גם לאחר מיתת הבעל] או שאי"צ שיגיע גט לידה. **והנה לעיל ט': שיטת רש"י והרי"ף** דבעבד אף אם תן כזכי לא נשתחרר עד שיגיע לידו, [וס"ל שאם לא הגיע לידו מחיים לא מהני] **והקשה הר"ן** (ה ע"א בדפי הרי"ף) דא"כ גם בגט לא מהני אם לא בא לידה מחיים וא"כ מהו שאמרי' בגמ' להלן דמספק"ל אם תן כזכי וחולצת ולא מתייבמת [לאח"מ], **וביאר הרעק"א** שכל דברי הרי"ף הם דוקא בעבד שאין המזכה שלוחו של עבד אבל הכא שהוא שליח של האשה והסכים הבעל לדבריו ואמר לו הולך [כזכי] א"כ מגורשת לאלתר, **ובגליון השו"ע** (ק"מ) **כתב הרעק"א** ליישב דמשמעות הולך בעבד הוא שלא ישתחרר מיד משא"כ באשה שאין לדקדק כן [ואמר בלשון הולך משום שחשש שהשליח משקר], **ועיין בקצה"ח** (קכ"ה סק"ג) דבאמת סברת הרי"ף היא בגדרי תנאי בעלמא וכסברת הרשב"א הנ"ל אלא שס"ל שלא יתנו לאחר"מ משום משום גזירה שלא יאמרו יש גט לחא"מ [וא"כ מ"מ חולצת ולא מתייבמת].

**ס"ג ע"ב**

**טו)** "למימרא דמספקא ליה לרב אי הולך כזכי" עיין לעיל דף לב דאמר אביי "שליח מתנה כשליח הגט למאי נ"מ להולך לאו כזכי", והרי"ף מביא את דבריו וביארו **הר"ן והרא"ש והריטב"א** שכוונת הרי"ף שאביי פליג על רב שמספקא ליה, והלכתא כאביי שהולך לאו כזכי, אע"פ שהרי"ף שלפנינו מביא גם את דברי רב אבל הראשונים לא גרסו כן ברי"ף. **ובראב"ד בהשגות לרי"ף והרשב"א** כתבו שכוונת הרי"ף שהלכה כאביי וגם הלכה כרב ואיןסתירה ביניהם, דאביי מיירי היבא שהאשה לא אמרה מקודם התקבל, והבעל לא ידע שהוא שליח קבלה דאז הולך לאו כזכי ורב מספקא ליה היכא שהבעל יודע שהאשה מינתה שליח קבלה ועי"ש עוד תי'.

**טז) "הולך מנה לפלוני שאני חייב לו אמר רב חייב באחריותו ואם בא לחזור אינו חוזר"** לכאורה צ"ב, כיון שאינו חוזר נמצא שזכה המלוה במעות ולמה הלוה נשאר חייב באחריות, **ועיין בש"ך** (קכח סק"ח) מתשובת ר"ש כהן שכתב שהלוה חייב רק באחריות של גניבה ואבידה ולא באונסין, כיון שהמלוה זכה במעות וחיוב גניבה ואבידה הוי כמו שואל לאחר זמן השאלה שחייב כשומר שכר הואיל ומקודם נהנה מהחפץ [ב"מ פא] והש"ך חולק וסובר שחייב אף באונסין משום שאכתי רמי עליה חיוב אונסין דמלוה להוצאה ניתנה וכל זמן שהמעות לא באו ליד המלוה אכתי איכא חוב על הלוה ומש"ה חייב באונסין, עי"ש.

**יז)** **"התם ספק ממונא לקולא" פרש"י** דהמוציא מחבירו עליו הראיה, לכאורה קשה כיון שהמשלח חזר בו והכסף ביד השליח א"כ אין כאן מוחזק וא"כ נחזיר הכסף למשלח שהוא המרא קמא, וגם לשיטת **המל"מ** (שכירות ז ב) **והרעק"א** (תשו' לז) שלא מוקמינן בחזקת מרא קמא בספיקא דדינא אכתי קשה דנעשה יחלוקו, **וביאר הפנ"י** דהשליח הוי תופס לבע"ח וכיון שמהני תפיסתו לבע"ח אין המשלח יכול לחזור בו, ולשון הריטב"א (מיוחס) מספיקא לא מפקינן ממון "מהאי שליח" [ואפשר שכונתו להנ"ל] **ובשער משפט** (קכו סק"ח) ביאר שאין לשליח להחזיר לבעלים כיון שהם חייבים למי שנשתלחו לו. **הנה יעוין ברשב"א** שכתב שכתב בזה"ל "דלא דמי לחוב ופקדון דכיון דמה שיש בידו משל אחרים הוא דמשדר להו ספיקא לקולא דבעלים הוא" ומשמע שאין ללוה דין מ"ק כיון שיש למלוה זכות בממונו וצ"ע, **ועיין בתו"ג** להלן ע"ח מה שביאר בבזה וחילק בין תו"ז לאחר זמנו.

**סג: המשך**

**ד) "משום בזיון דבעל"** עיין ברשב"א וברמב"ן אי הוי פסול דאורייתא.

**ה) יש** לדון האם מהני שתעשה האשה שליח לקידושין לאחר שעשה הבעל, ועיין בב"י סי' ל"ו ובאבני מלואים (ל"ו ח) [הרחבה אות יט]**.**

**ו) ברש"י ד"ה עבדינא.** כתב רש"י דאמרי' מגורשת ולא חיישי' לחצרה הבאה לאחר מיכן, ודברי רש"י צ"ב א- מה החידוש שלא חיישי' להכי הרי זו שיטת ר"ח [רשב"א] ב- מ"ט לא זכר רש"י את הטעם של בזיון דבעל [מהרש"א עי"ש משכ"ב]. ועיין היטב בר"ן וברעק"א. [הרחבה אות כ].

**ז) "לא חזרה שליחות אצל הבעל"** עיין בראשונים שחילקו בין סוגיין לבין סוגיא לעיל כ"ד, עיין היטב ברשב"א ובריטב"א ובאבני מלואים (ק"ג סק"ז וסי' קמ"א סק"א) [הרחבה אות כא].

**ח) "עשו עדים שליחותם" בתוס' ד"ה כותבין** כתב ר"י שאם מסופקים בכשרות הגט א"א לעשות עוד אחד, דבזה אמרי' לסברת עשו עדים שליחותם. ובש"ג הובאו דברי ראי"ז שאם נולד להם שום גמגום בגט יכולים לכתוב גט אחר, ובפר"ח (קכ"ב ס"א) כתב דתוס' מיירי בגוונא שכבר נתנו את הגט, ותמה הרעק"א מ"ט לא יתנו ממנ"פ גט שני, שאם כבר מגורשת אין בגט השני כלום ואם הוא גט פסול אזי יכולים לכתוב גט שני, עי"ש [בכו"ח]. ובאמת יש להקשות כן ע"ד תוס' שכתב שיש עצה שימנה מעיקרא לכתוב כמה גיטין, ולכאו' יש עצה נוספת שיתנו גט המסופק ויכתבו עוד גט בלא ספק ויתנו כדלעיל דממנ"פ מהני. [הרחבה אות כב].

בשו"ע חו"מ (סימן מ"ט ס"ו) הובא הנדון אם עדים שעשו שליחותם חוזרים ועושים שליחותם בשטרי ממון, ובקצה"ח (שם סק"ג) הביא דברי הט"ז דדוקא בטעות חוזרין אבל בספק לא דשמא שטר זה כשר ועשו שליחותם, ובקצה"ח פליג וס"ל שגם בספק יכולים לכתוב שטר אחר, עי"ש ובנתה"מ (שם סק"ה) [הרחבה אות כב].

**ט) לענין עדים שעשו שליחותם בשאר שטרות.** עיין היטב בריטב"א ובר"ן כתבו שרק בשטרות שתלויים בהגעה ליד המקבל כשטרי הקנאה אמרי' שיכולים לחזור ולכתוב כמה פעמים דומיא דגט, אבל בשטרות שאין מחוסרים נתינה כגון שטרי קנין אם כתובו אין חוזרין וכותבין, ועיין בב"י (מ"ט) שהביא דברי שו"ת הרשב"א ובדרכי משה נחלק עם הטז אם פליג הרשב"א על הר"ן עי"ש [הרחבה אות כג].

**י) "כתבו ותנו גט לשליח"** מצאנו כמה דעות בראשונים בפירוש הספק, עיין היטב ברש"י וברמב"ם וברי"ף [ואחד לא מסכים לדינא בדינו של השני] [הרחבה אות כד].

**ברש"י** שכתב שמיירי שבעל מינה שליח, צ"ב מ"ט הוכרח רש"י לכך שאפשר שאמר להם למנות שליח, ועיין ברעק"א בב' דרכים [הרחבה אות כד].

**יח) "משום בזיון דבעל"** עיין **ברשב"א** שזה פסול דאורייתא שאנן סהדי שאין הבעל מסכים לכך, אמנם **ברמב"ן** מבואר שזהו פסול דרבנן שמא יקפיד, או שמשום שחיישי' גזרו תמיד. עי"ש.

**יט) יש** לדון האם מהני שתעשה האשה שליח **לקידושין** לאחר שעשה הבעל, ועיין **בב"י** סי' ל"ו שכתב שאין האשה עושה שליח בכה"ג כמו בגרושין, **אמנם המגיה למל"מ** (פ"ד מאישות ה"ז) פליג על כך, **ועיין באבני מלואים** (ל"ו ח) שכתב דהטעם של קפידת הבעל לכאו' שייך גם בגרושין אבל החשש של חצירה הבאה לאחר מיכן לא שייך בקידושין שהרי מהני גם בטלי קידושין מעג"ק.

**כ) ברש"י ד"ה עבדינא.** כתב רש"י דאמרי' מגורשת ולא חיישי' לחצרה הבאה לאחר מיכן, **ודברי רש"י צ"ב א-** מה החידוש שלא חיישי' להכי הרי זו שיטת ר"ח [**רשב"א**] **ב-** מ"ט לא זכר רש"י את הטעם של בזיון דבעל [**מהרש"א** עי"ש משכ"ב]. **והנה בר"ן** כתב את דברי רש"י והוסיף דל"ח לחצירה הבאה לאח"מ אע"פ שהוי חד שליח, **וביאר הרעק"א** דכוונת רש"י [הר"ן בביאור דבריו] שמה דעבדי' עובדא הוא חידוש בגוונא שהוי חד שליח שמינוהו לשליח לקבלה, שאז היה מקום לומר שדמי טפי לחצרה הבאה לאחר מיכן וא"כ יחשוש ר"ח, ולזה חידש שגם בכה"ג לא חייש להכי מיושבות ב' הקושיות [דאי"ז פשיטא ואי"ז שייך לנדון של בזיון דבעל שלא בענין זה החידוש].

**כא) "לא חזרה שליחות אצל הבעל"** בגמ' הכא מבואר שאי"ז דין מוסכם, אבל בגמ' לעיל כ"ד נראה שהוא דין מוסכם, ומצאנו **ג' חילוקים בראשונים** בין הסוגיות **א- ברשב"א** כתב שהתם שאמר הבעל שליח שיעשה שליח לקבלה א"כ לא שייך מעיקרא של השליחות שתחזור השליחות לבעל משא"כ הכא שיכל היה מעיקר השליחות שתחזור אצל הבעל, **ב- ברטב"א** ביאר דהכא נשאר השליח לשליח הבעל עד שמגיע הגט לידה, עי"ש [וצ"ב דהא אי"צ לכך] **ג- באבני מלואים** (ק"ג סק"ז וסי' קמ"א סק"א) כתב **ברש"י** שהוא מחלק בין היכא שהשליח הוא הבע"ד עצמו, לבי היכא שנעשה שלוחו של המקבל, עי"ש.

**כב) "עשו עדים שליחותם"** מבואר בגמ' שנחלקו האם אמרי' לסברת עשו עדים שליחותם גם בגט פסול, או רק בגט כשר ואבד, או שלא אמרי' לסברא זו גם בגט שאבד וכותבים גם מאה פעמים. **ובתוס' ד"ה כותבין** כתב ר"י שאם מסופקים בכשרות הגט א"א לעשות עוד אחד, דבזה אמרי' לסברת עשו עדים שליחותם. **ובש"ג הובאו דברי ראי"ז** שאם נולד להם שום גמגום בגט יכולים לכתוב גט אחר, **ובפשטות הוי מחלוקת** בין תוס' והריא"ז, **אמנם בפר"ח** (קכ"ב ס"א) כתב דתוס' מיירי בגוונא שכבר נתנו את הגט אבל אם לא נתנו יכולים לכתוב, **ותמה הרעק"א** מ"ט לא יתנו ממנ"פ גט שני, שאם כבר מגורשת אין בגט השני כלום ואם הוא גט פסול אזי יכולים לכתוב גט שני, עי"ש [בכו"ח]. **ובאמת** יש להקשות כן ע"ד תוס' שכתב שיש עצה שימנה מעיקרא לכתוב כמה גיטין, ולכאו' יש עצה נוספת שיתנו גט המסופק ויכתבו עוד גט בלא ספק ויתנו כדלעיל דממנ"פ מהני, ועיין ברמ"א קכ"ב ס"א. **אכן אפ"ל** שאי"ז קושיא ע"ד תוס', משום שאי"ז עצה לכתחילה כיון שיש ענין שלא לתת ב' גיטין לכתחילה, עיין בט"ז רכ"ב סק"ב. **ועוד יש לדון** שיוכלו לקרוע בידים את הגט המסופק ואז יכתבו גט שני, ועמד בזה **הרעק"א**, אמנם **בתו"ג** (קכ"ב סק"ג והובא בפ"ת) כתב שבכה"ג הוי כמבטלין שליחותן עי"ש וצ"ב מסברא.

**והנה בשו"ע חו"מ** (סימן מ"ט ס"ו) הובא הנדון אם עדים שעשו שליחותם חוזרים ועושים שליחותם בכתיבת השטר גם גבי שטרי ממון, וכתב השו"ע שאם טעו בסכום יכתבו סכום אחר וכן בשאר טעות. **ובקצה"ח** (שם סק"ג) הביא דברי **הט"ז** דדוקא בטעות אבל בספק לא דשמא שטר זה כשר וכבר עשו שליחותם, **ובקצה"ח פליג** וס"ל שגם בספק יכולים לכתוב שטר אחר, דהנה כתב **הב"י** שגם בפסול דרבנן יכולים לכתוב שוב משום שבסו"ד לא יכולה האשה להנשא עי"ש [ולפר"ח ה"ה בפסול שהוא רק לכתחילה], א"כ כתב הקצה"ח דה"ה בממון שלא שייך פסול דאורייתא או דרבנן והכל הוי ענין אחד אם יכול להוציא הממון או לא, וכל שלא יכול להוציא את הממון יכולים לכתוב שטר אחר, **ועיין בנתה"מ** (שם סק"ה) שהביא משו"ת **הרמב"ן** שיש לחלק בין פסול דרבנן לבין ספק, דבספק כאשר הספק הוא בדין י"ל שאי"ז נחשב בכלל ספק אלא חסרון ידיעה ולכן א"א לכתוב שטר אחר עי"ש.

**כג) לענין עדים שעשו שליחותם בשאר שטרות. בריטב"א ובר"ן** כתבו שרק בשטרות שתלויים בהגעה ליד המקבל כשטרי הקנאה אמרי' שיכולים לחזור ולכתוב כמה פעמים דומיא דגט, אבל בשטרות שאין מחוסרים נתינה כגון שטרי קנין אם כתובו אין חוזרין וכותבין, **ועיין בב"י** (מ"ט) שהביא דברי **שו"ת הרשב"א** שבשטרי מכר חוץ מהאחריות כותבין אפי' מאה פעמים, **וכתב הדרכי משה** שהרשב"א פליג ע"ד הר"ן הנ"ל, **ובט"ז** (שם) כתב שאין כאן מחלוקת משום שהר"ן מיירי בשטר מכר באחריות דבכה"ג לכ"ע בעי' דעתו של המתחייב, עי"ש, **אמנם בריטב"א** כתב להדיא שגם בשטר 'ראיה' אמרי' שעדים שעשו שליחותם אין חוזרים לעשות שליחותם [וה"ה בשיטת הר"ן שהוא מדברי הריטב"א] והטעם בדברי הריטב"א הר"ן הוא בפשטות משום דבעי' דעת המתחייב, ובשיטת הרשב"א יל"ע אי ס"ל שאי"צ דעת המתחייב, ובשו"ת הרשב"א (אלף רי"א) ס"ל דבעי' דעת המתחייב. וצ"ע.

**כד) "כתבו ותנו גט לשליח"** מצאנו כמה דעות בראשונים בפירוש הספק, **ברש"י מבואר** שהספק הוא בגוונא שנאבד האם חשיב עשו שליחותם [ועיין ברש"י שכתב שמיירי שבעל מינה שליח, **וצ"ב** מ"ט הוכרח רש"י לכך שאפשר שאמר להם למנות שליח, **וכתב הרעק"א**, ש**הרשב"א** הוכיח מרש"י שאם אמר לו למנות שליח פשוט שגם הוא בעצמו יכול לתת הגט וא"כ בודאי שלא עשו שליחותם, וכל הספק הוא משום שהם עצמן לא כשרים לנתינה, **וברעק"א** ס"ל שאפשר שהטעם שכ"כ רש"י משום דס"ל שאם השליח עצמו לא יכול לגרש א"כ אינו יכול למנות שליח אחר משום דהוי "מילי" ועיין בתוס' כ"ד ע"א ד"ה וכי, ועיין **בקצה"ח** רמ"ד ג] **וברמב"ם** (פ"ה ה"ט) כתב שהספק הוא לענין גט פסול האם בכה"ג עשו שליחותם שהרי לא ציוה עליהם לגרשה אלא רק לכתוב ולתת לשליח, **וכתב הב"י** שלפ"ז אם נאבד ודאי שלא יכולים לכתוב גט. **וברי"ף** כתב שההספק הוא האם הם עצמן יכולים לתת הגט או צריכים דוקא ע"י השליח עי"ש.

**ס"ג ע"ב המשך (2)**

**יא) בתוד"ה אפי'.** הקשו תוס' דהוי חצי דבר ולא מהני לשיטת ר"ע וצ"ב מ"ט קושית התוס' היא דוקא לשיטת ר"ע ולא לשיטת רבנן שהריר רבנן מודו לענין ראית ב' שערות אחת בגבה ואחת בכרסה שלא מהני דהוי חצי דבר [הרחבה אות כה]

**בא"ד. תירצו תוס'** דבכה"ג שהשליש נאמן אי"צ עדי אמירה לעדי קבלה וממילא הוי "כוליה דבר", [ועיין **מהרש"א]** **ובתוס' בב"ק** הקשו על תי' זה "מ"מ כיון שצריך שנראה הגט בידו חצי דבר הוא" עי"ש, **ובביאור מחלוקת התוס' עיין בתו"ג** ביסוד החסרון של חצי דבר. ותי' נוסף על קושית התוס' עיין ב**רמב"ן ו**עוד ראשונים [הרחבה אות כו].

**ס"ד ע"א**

**א) "בעל אומר לפקדון ושליש אומר לגרושין".** נחלקו הראשונים האם מיירי בגוונא שידוע שהשליש היה שליח לקבלה, בתוד"ה ושליש מבואר שידענו שהשליש היה שליח של האשה לקבלה, וכ"כ הריטב"א ובשיטת רש"י נחלקו הראשונים עיין בר"ן שביאר שאין עדים על כך שהיה שליח לקבלה, וברשב"א הבין שמיירי שיש ע"ז עדים וצ"ב מרש"י ד"ה ואמאי ועיין פנ"י ומהרש""א בגרסאות רש"י, ולדברי הר"ן ברש"י יקשה דלכאו' אם אין עדים א"כ מ"ט נאמן הרי אין בידו להיות שליח קבלה ועיין בר"ן משכ"ב. [הרחבה אות כז]

**ב) "ושליש אומר לגרושין".** נחלקו הראשונים האם סוגיין מיירי בשליח הולכה או בשליח קבלה. ברש"י מבואר שהשליח טוען שהוא שליח קבלה, וכן מבואר בתוס' (ס"ג: ד"ה שליש). ועיין במהרש"א בטטעם הדבר שא"א לומר בשליח הולכה ובפנ"י בבקשה לדברי המהרש"א וביאר בשיטת התוס' דמיירי המחלוקת בין בשליח הולכה ובין בשליח קבלה, ועייןב רשב"א שנקט בפשטות שהשליש נאמן גם באין הגט יותא מת"י ותמה בסברת הדבבר וביאר בב' דרכים ושיטת הר"ן [באופן אחד] להיפך משיטת תוס' ורש"י הנ"ל, אלא דכל המחלוקת בין ר"ה לר"ח היא דוקא בשליח קבלה, אבל בשליח הולכה גם ר"ה מודה שנאמן השליש עי"ש. ושיטת הרי"ף היא שמחלוקת ר"ח ור"ה היא בשליח הולכה, וצ"ב ממשנתינו דמיירי בשליח קבלה ועיין ברשב"א מה שהביא שהשיב הרי"ף על קושיא זו ועיין בר"ן ויש לדון לשיטת הרי"ף מה יהיה הדין בגוונא שטוען השליח שהוא שליח קבלה, באופן שאין הגט יוצא מתח"י ועיין היטב ברשב"א ומשמע שלא נאמן. [הרחבה אות כח]

**ג) "רב חסדא אמר שליש נאמן דהא הימניה"** עיין ברש"י (ד"ה מי) שמבואר שנאמנותו של השליש היא מדין מיגו שיכל לעשותו מאי דקאמר, ובתוס' (ד"ה שליש) הקשו על רש"י מסוגית הגמ' בסנהדרין ומסברא כמה קושיות, ועיין בתו"ג שביאר בדרך חדשה בשיטת רש"י ובמחלו' רש"י ותוס' [אם מהני מיגו בדבר שבערוה ונגד חזקת אשת איש עי"ש. ויש לדון ברש"י באופנים נוספים [הרחבה אות כט].

**כה) בתוד"ה אפי'.** הקשו תוס' דהוי חצי דבר ולא מהני לשיטת ר"ע בב"ב נ"ו: ובב"ק ע'. **והנה התם** נחלקו ר"ע ורבנן לענין עדות על חזקת ג"ש אם העידו ג' כתות עדים כל כת על שנה אחת אי הוי חצי דבר או לא ולשיטת ר"ע הוי חצי דבר ולא לשיטת רבנן, והנה בשיטת רבנן אע"פ שנחלקו לענין חזקת ג"ש מודו לענין ראית ב' שערות אחת בגבה ואחת בכרסה שלא מהני דהוי חצי דבר, **ובטעם החילוק** נחלקו הראשונים, **ברי"ף** כתב הטעם משום שבעדות על שנה אחת יש בה נפ"מ בפני עצמה לענין פירות של אותה שנה משא"כ בב' שערות, **ושיטת הר"י** היא שבג"ש ראו כל מה שיכלו לראות משא"כ בב' שערות, עי"ש. וא"כ קושית התו' הכא שהקשו רק לר"ע ולא לרבנן היא משום דס"ל כשיטת הר"י שם [דהכ"נ ראו כל מה שיכלו לראות] דאילו לשיטת הרי"ף הכא דמי לב' שערות ולא לחזקת ג"ש ויקשה גם לשיטת רבנן.

**כו) בא"ד. תירצו תוס'** דבכה"ג שהשליש נאמן אי"צ עדי אמירה לעדי קבלה וממילא הוי "כוליה דבר", [**וביאר המהרש"א** שאע"פ דבעי' עדי חתימה שנדע שהשטר כשר מ"מ עדי חתימה מיתא אחריתי הוא עי"ש]. **ובתוס' בב"ק** הקשו על תי' זה "מ"מ כיון שצריך שנראה הגט בידו חצי דבר הוא" עי"ש, **ובביאור מחלוקת התוס' עיין בתו"ג** שכתב דביאור דברי התוס' בב"ק הוא דמאחר שאין הגט ביד השליח דהגט קרוע וצריך עדים שראו את שלם בידו וממילא הוי חצי דבר, ויסוד המחלוקת בין התוס' הם דתוס' בסוגיין ס"ל שחצי דבר הוא דין כללפי ראית העדות ובראית העדות הוי דבר שלם אבל תוס' בב"ק ס"ל שהוי דין בהגדת העדות ובשעת ההגדה הוי חצי דבר. **ועיין עוד בשטמ"ק** בב"ק (שם) בשם רבינו ישעיה מה שההקשה ע"ד התוס'. **וברמב"ן ו**עוד ראשונים תי' קושית התוס' דשליח קבלה הוי דבר שלם ולא חצי דבר דהוי עדות על ידו כידה [היינו שהוא 'רשות' לגרושין].

**ס"ד ע"א**

**כז) "בעל אומר לפקדון ושליש אומר לגרושין". נחלקו הראשונים** האם מיירי בגוונא שידוע שהשליש היה שליח לקבלה, **דבתוד"ה ושליש** מבואר שידענו שהשליש היה שליח של האשה לקבלה, וכ"כ **הריטב"א** עי"ש בראיתו. **ובשיטת רש"י** הבין **הר"ן** שאין עדים על כך שהיה שליח לקבלה, והקשו על רש"י מ"ט שיהיה על כך נאמנות של השליש שהרי כלפי זה אין 'הימניה' דבידו לעשות, אלא שכתב הר"ן שגם לשיטות האחרות יקשה מה מועיל מה שידוע שהיה השליש שליח קבלה הרי הבעל יכול לעשותו שליח הולכה ואין בידו להכריח את הבעל לקבל בתור שליח הולכה ומ"ט נאמן ועל כרחך הטעם שנאמן הוא שמשעה שיכל לתת לאשה לגרושין יש לו נאמנות דבפועל יכל ליצור את הגרושין וא"כ גם יהיה לו נאמנות על כך שהוא שליח קבלה. [ובעיקר קושית הר"ן ע"ד הראשונים שהקשו על רש"י יש לחלק, דאי"ז תלוי בשליח להיות שליח קבלה אבל אם הוא שליח קבלה אע"פ שיכול הבעל לעשותו שליח הולכה אבל אם לא יעשה כן הרי הדבר תלוי בו] **ועיין ברשב"א שהבין בשיטת רש"י** דס"ל שבעי' עדים שהוא שליח לקבלה, **וצ"ב** מדברי רש"י ד"ה (ואמאי) שכתב "ואמאי בעי עדים כלל לא באמירה ולא בקבלה" ומוכח דס"ל שלא בעי' עדות להיות שליח קבלה, **אמנם יעוין בפנ"י** שהביא גירסה אחרת ברש"י לפ"ז אין ראיה, **ועיין ג"כ במהרש"א** שהביא גרסה אחרת, ונראה שניתן לפרש גם לגירסה שלפנינו, דקושית הגמ' באופן שאין ויכוח אם השליש הוא שליח או לא עי"ש היטב.

**כח) "ושליש אומר לגרושין". נחלקו הראשונים** האם סוגיין מיירי בשליח הוכה או בשליח קבלה. **ברש"י** מבואר שהשליח טוען שהוא שליח קבלה, וכן מבואר **בתוס'** (ס"ג: ד"ה שליש). **ויל"ע** מ"ט לא מיירי בגוונא שטוען שהוא שליח הולכה, **ועיין במהרש"א** דכל הנאמנות היא אם הגט בידו ולא אם הגט ביד האשה, [וא"א לומר שהגט עדין ביד השליח שא"כ יבטל את השליחות], **ועיין בפנ"י** שהקשה לשטת המהרש"א מדברי התוס' להלן דמוכח שאין הבעל נאמן לטעון טענת פקדון גם אם יוצא הגט מתח"י האשה, **ולכן ביאר הפנ"י לשיטת התוס'** דמיירי המחלוקת בין בשליח הולכה ובין בשליח קבלה, אלא שניחא ליה להעמיד בשליח קבלה דבהכי מיירי מתני'. **והנה ברשב"א** (ד"ה וק"ל) הקשה מ"ט אין הבעל נאמן גם במקום שהגט הוא ביד האשה [דכן הוא בפשטות הדין עי"ש] הרי אין הגט יוצא מת"י השליש ומדוע נאמן, **וביאר הרשב"א** בב' אופנים **א- בשם הראב"ד** שיש לאשה מיגו שיכלה להחזיר לשליש **ב-** דכיון שיוצא הגט מתחת ידי האשה התפיסה מוכחת שמסרו לה מהשליש ולגרושין דאנן סהדי שמסרו לה השליש לגרושין עי"ש, והיינו שהתפיסה של אשה מוכיחה שהשליש יש לו נאמנות של שליש עי"ש. **והנה שיטת הר"ן** [באופן אחד] להיפך משיטת תוס' ורש"י הנ"ל, אלא דכל המחלוקת בין ר"ה לר"ח היא דוקא בשליח קבלה, אבל בשליח הולכה גם ר"ה מודה שנאמן השליש משום שרק בשליח קבלה אמרי' שאם היה שליח קבלה היה נותן לה ולא מעכב בידו, אבל בשליח הולכה ליכא לסברא זו, וממילא בכה"ג מודה ר"ה שהשליש נאמן עי"ש.

**ושיטת הרי"ף** היא שמחלוקת ר"ח ור"ה היא בשליח הולכה, והוכיח הרי"ף דממירי בהכי ממה שאמר ה הגמ' להלן שמודה רב הואנא בכה"ג שאומרת האשה שנתן הבעל לגרושין בפניה דיש לה מיגו שהיתה אומרת שניתן לה, ומשמע שהגט יוצא מתחת ידה, **ועיין בר"ן** שכתב שאי"ז ראיה משום שאפ"ל דמיירי שהמיגו הוא בזמן שבאו לבי"ד וכסוגיא בסנהדרין עי"ש, **ויש לדון לשיטת הרי"ף** מה יהיה הדין בגוונא שטוען השליח שהוא שליח קבלה, והנה באופן שיוצא הגט מתח"י בודאי שנאמן, אבל הרי"ף מיירי בגוונא שאין הגט יוצא מתח"י ויל"ע בכה"ג מה הדין אם טוען שהוא שליח קבלה, **ועיין ברשב"א** שכתב [בשיטת הרי"ף] שכל הנאמנות שהוא שליח הולכה הוא משום שבעי' למסור לה בפני שנים ואז אמר לה שהוא שליח הולכה ונאמן משום שהיא הגט בידו באותה שעה, **ולפ"ז** אם יטען שהוא שליח קבלה ללא יהיה נאמן, אלא שיקשה ע"ז ממשנתינו דמיירי בשליחות קבלה ומ"מ מבואר דשייכא לנאמנות השליש, **והביא הרשב"א שדבר זה נשאל לרי"ף** ותי' הרי"ף שכיון שהגט יוצא מתחת ידי האשה דין שליח הולכה ודין שליח קבלה שווין משום שאם יוצא מידה והוא מודה שנתנו לה שליח הולכה הרי זו מגורשת עי"ש וצ"ב. **ובר"ן** כתב שבאמת כל הקושיא בגמ' מהמשנה הוא משום שמשמע מהמשנה שאין לאשה תקנה אלא בעדים והקשתה הגמ'' שיש לה תקנה אם תתן לשליש עי"ש.

**כט) "רב חסדא אמר שליש נאמן דהא הימניה"** עיין **ברש"י** (ד"ה מי) שמבואר שנאמנותו של השליש היא מדין מיגו שיכל לעשותו מאי דקאמר, **ובתוס'** (ד"ה שליש) הקשו על רש"י מסוגית הגמ' בסנהדרין דמבואר דהאמין ר"נ לסבתא שהפקידו אצלה שטר שהשטר פרוע בלא מיגו, [ועי"ש ברש"י שכתב להדיא דליכא מיגו], ועוד הקשו תוס' דאי"ז מיגו שהאשה לא תרצה לקבל עי"ש, ועוד שאם מטעם מיגו לא היה חולק ר"ה, **ולכן ס"ל לתוס'** שהנאמנות היא לא מטעם מיגו עי"ש, **והנה בשיטת רש"י יש להעיר** עוד דברש"י בד"ה דאתיהיב למחילה לא הזכיר כלל נאמנות של מיגו, **ועיין בתו"ג** שביאר בשיטת רש"י, **דהנה ברשב"א** הקשה מה מהני דין הימניה הרי צריך שימסור לשליש בעדי מסירה [בתור שליח קבלה] וא"כ נשאל את העדים, **וכתב הרשב"א** שהשליש נאמן נגד העדים עי"ש [ויתבאר להלן בהרחבה], **ובתו"ג תי'** [בשיטת רש"י] דיש לשליש מיגו לומר שהיה עדי מסירה כיון שיכל לגרש את האשה מכח שליחות להולכה, שהרי הבעל האמין לו שיהיה בידו לגרושין [גם אם ישקר כמבואר בתוס'] ונמצא שיכל לתת לאשה בתור שליח הולכה [ולא היה צריך ע"ז עדים והאשה גם תסכים לקבל ממנו ואף אם יודעת שהבעל אמר לפקדון מ"מ אי"ז ביטול שליחות הולכה ויכול לתת לה בע"כ], וא"כ יש לו מיגו שהוא שליח קבלה בעדים, עי"ש, **ונמצא לפ"ד התו"ג** דבאמת אפ"ל בשיטת רש"י שלא בעי' לטעם של מיגו בשביל הימניה ומה דרש"י כתב שבעי' מיגו הוא בשביל קושית הרשב"א שבעי' נאמנות שהיה עדי מסירה. **ובשיטת התוס' כתב התו"ג** שנחלקו התוס' ורש"י בענין מיגו להוציא מחזקת אשת איש, דתוס' ס"ל שלא אמרי' מיגו להוציא מחזקת אשת איש דהוי דבר שבערוה [עיין רשב"א קידושין ס"ד] ורש"י ס"ל שמועיל בידו בדבר שבערוה. [בענין בידו ומיגו בדבר שבערוה, עיין בקו"ש בב"ב אות קיט, דרק בידו אמרי' ועיין בחי' הגר"ש היימן ח"ב סי' כ"א, ובענין מיגו נגד חזקת אשת איש, עיין בתומים בללי מיגו אות ה של"א מיגו נגד חזקה זו משום היא חזקה אלימתא ויש עוד לשון דהוי מיגו להוציא עפ"ד המהרי"ט שהובא בתומים שם אות ז ואכמ"ל].

**ובעיקר דברי רש"י אפ"ל באופן נוסף** דבאמת ס"ל לרש"י שבעי' מיגו בשביל הימניה אבל רק באיסורים בעי' למיגו אבל בממון לא בעי' למיגו ולכן בסוגיא בסנהדרין לא בעי' למיגו, **ולענין הקו'** של תוס' דלא תרצה האשה לקבל, י"ל שמ"מ אפשר שתרצה לקבל והוי מיגו כל שהוא ובזה סגי, **ועיין בר"ן** סברא זו, ועוד יש לדון עפ"ד **החזו"א** (ס"ק סקי"ט) דכיון שיש רשעיות שיקבלו את הגט [ולא יוכל הבעל לערער] א"כ יש לשליש "בידו" מחמת הרשעיות, וגם הצנועות יכולות לקבל ממנו [וצ"ב בסברא זו]. **ולענין קושית** התוס' דאי מטעם מיגו לא היה חולק ר"ה, **עיין בשערי חיים** (גיטין נ"ה) שיש לחלק בין מיגו של בעל דבר למיגו של אדם מבחוץ, וממילא י"ל שכל ענין מיגו שנאמן גם במקום שיש סיבה לומר שהוא משקר זהו בגוונא שהוא הבעל דבר אבל שליש שאינו בעל דבר [ויתבאר ענין זה להלן] אע"פ שהוא נאמן מכח המיגו מ"מ כ"ז הוא רק אם אין סיבה לחשוב שהוא משקר [אלא שמ"מ בלא המיגו אין סיבה להאמין לו] אבל אם יש סיבה לחשוב שהוא משקר [דאילו איתא היה נותן לאשה וכו'] אזי ס"ל לר"ה שלא מהני לו גם המיגו.

**ל) בסוגיא בסנהדרין,** עי"ש בסוגיא ב' לשונות האם האמינה ר"נ והקשה לו רבא האם ס"ל אותיות נקנות במסירה ואמר לו ר"נ דיש לה מיגו דאי בעי קלתיה, או שלא האמינה ר"נ והקשה לו רבא דיש לה מיגו דאי בעי קלתיה ותי' לו ר"נ דכיון דאיתחזק בבי"ד אין לה מיגו, והקשה לו רבא משטר [שובר] שיוצא מת"י שליש שכשר וע"כ שהשליש נאמן, ופרש"י שם דאין לו מיגו בכה"ג, ועי"ש בתוס' ובפירוש המהרש"א שם שביאר דלא נראה לתוס' שהנאמנות היא בלא מיגו אלא ס"ל לתוס' שנחלק רבא על ר"נ וס"ל שגם באתחזק בבי"ד יש מיגו, ועיין בש"ך (נ"ו סק"א) שהקשה לדברי המהרש"א דאי מיירי שהוחזק בבי"ד קודם הדו"ד לכאו' לא שייך מיגו ואם הוחזק רק מיד קודם שטענה פרוע בודאי ששייך מיגו, ולכן ביאר הש"ך דבאמת לא שייך התם מיגו, דמיירי שהוחזק בבי"ד קודם הדו"ד ומ"מ יש נאמנות לשליש משום שהיה בידו בעבר לקרוע את השטר וזה מספקי סיבה לומר שהמפקיד נתן לו נאמנות, עי"ש, ועיין בתומים (שם סק"א) ובנתה"מ (שם). ונמצא דלדעת התוס' אין נאמנות השליש מטעם מגו אלא מטעם המניה אלא שלא מהני המניה אלא משוום שהיה בידו מתחילה לעשות כמו שאמר, וכן מבואר ברשב"א בסוגיין.

**ס"ד ע"א המשך**

**ד) בעיקר שיטת ר"ח דהשליש נאמן מטעם המניה** הקשה הרשב"א מ"ט נאמן בעי' לדין המניה ולא אמרי' שנאמן כמו אשה עצמה שנאמנת שניתן לה לגרושין ולא לפקדון, ותי' הרשב"א שרק כלפי האשה פקדון אינה טענה טובה עי"ש. אמנם עיין בריטב"א בשם מורו שכתב דבאמת אילו איתא שהיה רק אפשרות של פקדון או של שליחות קבלה היה חזקה שאי"ז פקדון, ורק מאחר שיש אפשרות של שליחות 'הולכה' אזי יש נאמנות לטעון גם פקדון ודבריו צ"ב דהנה כה"ג גבי חזקת מטלטלין אם טוען המ"ק על כלים העשוים להשאיל ולהשכיר שהם ביד המחזיק בתורת גזילה אינו נאמן, ולרוב הראשונים אינו נאמן גם במיגו, וא"כ מאי שנא הכא שנאמן לטעון פקדון אע"פ ששולל הבעל את הצד של שליחות הולכה. [הרחבה אות אות לא]

**ה) בעיקר** דברי הרשב"א הנ"ל דאין הבעל נאמן לומר שנתן הגט לאשה לפקדון משום שלא מסתבר שהפקיד אצלה, ויל"ע מ"ט לא נימא שלא נאמן מטעם 'הימניה' היינו שכשם שיש הימניה לשליח משום שיכל לעשות מה שרוצה בגט כמו כן יש הימניה לאשה בעצמה. [הרחבה אות לב]

**כתב הרמב"ם** (פי"ב ה"ג) בגוונא שהגט ביד האשה נאמן הבעל לטעון פקדון במיגו דמזויף, ומאידך כתב הרמב"ם (שם הי"א) שאם הוא ביד השליח ואמר הבעל פקדון אינו נאמן, ובפשטות מיירי הרמב"ם גם בכה"ג שיש לו מיגו דמזויף, וצ"ע מה החילוק בין ביד האשה לביד השליח ועי"ש בלח"מ (שם). והנה באמת בשטרי ממון מבואר להדיא שיכול לטעון פקדון במיגו נגד 'הימניה' עיין בשו"ע חו"מ סימן נ"ו, וצ"ב מאי שנא הימניה בגט שאינו נאמן לטעון פקדון במיגו דמזויף מבשטרי ממון שנאמן לטעון פקדון במיגו דמזויף, ועיין בתו"ג (קמ"א נה) [הרחבה אות לב].

**ו) דין המניה במקום שהבעלים טעון שאין הוא שלוחו כלל.** ברשב"א מבואר דכל המחלוקת בין ר"ה לר"ח היא בטענת פקדון אבל בשאר טענות אין מחלוקת, שאם טוען שנאבד ממנו אמרי' שלא חיישי לנפילה עי"ש, ועיין בש"ך (נ"ו סק"ה) שהביא מהבעל התרומות דדינא דשליש נאמן הוא גם במקום שטוען הבעלים שהשליש גזל מהם, אבל הש"ך הוכיח מהרא"ש (שו"ת ס"ח סי' כ"ב) ומתוס' בסוגיין שאם הבעלים טוען שאין הוא שלוחם כלל הוא נאמן, ועי"ש בסברתו, ולדבריו יש להקשות מ"ט לא יהיה נאמן הכא הבעל במיגו שהיה טעון שהשליח גזל ממנו, ועיין בפנ"י ובנתה"מ (נ"ו סק"ה)ובתומים (נ"ו סק"ד) [הרחבה אות לג]

**ז) בשיטת רב הונא** דס"ל דהבעל נאמן מבואר בגמ' דהוא משום הסבר דאילו איתא וכו', ויל"ע אם מודה ר"ה לסברת המניה, ועיין בריטב"א שכתב שעיקר סברתו של ר"ה היא משום שפליג על דין המניה אממנם בתו"ג הוכיח בשיטת הרשב"א שר"ה מודה לסברת הימניה ואף סובר שלא מהני מיגו נגד סברא זו ומ"מ סברת אילו איתא וכו' עדיפא, ובאמת לפ"ז קשה מ"ט מהני מיגו בהמשך דברי הגמ' נגד סברת אילו איתא וכו', ועי"ש בתו"ג משכ"ב, ועיין בחזו"א (אהע"ז ק) דסברת אילו איתא מועלת שלא יהיה דין הימניה כלל עי"ש [הרחבה אות לד].

**ח) "מודה רב הונא... אי אמרה קמאי דידי יהביה ניהליה לגרושין מיגו" וכו'.** הקשה הרא"ש דאם מיריי בגוונא שהגט ביד השליש א"כ אין לה מיגו, ואם הגט ביד האשה אינו דומה למחלו' ר"ה ור"ח דמיירי שהגט ביד השליש ומאי מודה ר"ה, ותי' הרא"ש דמיירי שהגט ביד השליש והיא נאמנת משום שכיון שאין מסיע לה אלא השליש א"כ יש כאן חזקה א"א מעיזה "והאי דקאמר הש"ס מיגו דאי בעי אמרה לדידי יהביה ניהליה הכי קאמר נתנו לי והפקדתיו ביד שליש", והיינו שבמיגו שהיתה טוענת טענה זו שניתן לה ונתנה לשליש [והיתה נאמנת מטעם חזקה א"א מעיזה] נאמנת ג"כ לומר קמאי דידי וכו'. ודברי הרא"ש צ"ע דמאחר שגם אם השליש מסייע לה יש לה חזקה שא"א מעיזה א"כ מ"ט בעי' למיגו ולא סגי לנאמנות של א"א מעיזה לומר קמאי דידי, ועוד קשה כיצד מהני מיגו זה שכל נאמנותו הוא שאם היתה טוענת שנתן לה ונתנה לשליש היתה נאמנת מטעם החזקה א- דלכאו' הוי מיגו דהעזה, ב- כיצד ניתן לומר מיגו שכל מה שהיתה נאמנת זה משום שהיתה טוענת את הטענה של ההעזה ולכאו' ע"ז גופא יש חזקה שלא תטען כן, ג- כיצד יש מיגו שבטענה שהיתה יכולה לטעון ולהיות נאמנת, היתה נאמנת רק אם היתה טוענת אותה שאז בטענתה היה מוכח שהיא אמת וא"כ כל שלא טענה את הטענה אין לטענה זו נאמנות כלל. ועיין בלח"מ (פי"ב מגרושין הי"א) וברעק"א ובחידושי הרי"ם [הרחבה אות לה]

**לא) בעיקר שיטת ר"ח דהשליש נאמן מטעם המניה** הקשה הרשב"א מ"ט נאמן בעי' לדין המניה ולא אמרי' שנאמן כמו אשה עצמה שנאמנת שניתן לה לגרושין ולא לפקדון, [שהרי הוא שליח לקבלה], **ותי' הרשב"א** שרק אילו היה נדון בין הבעל לאשה היתה האשה נאמנת משום שאין רגילות להפקיד אצלה [כיון דשמיה כשמיה לא מפקיד גביה] אבל לגבי השליח פקדון היא טענה טובה [וגם אם ידע שההוא שליח קבלה] עי"ש. **אלא שיש לדון**, דודאי פקדון אינה טענה כ"כ טובה וזה ברור שבדיני ממונות אם יטען המחזיק בחפץ שקנאו מהמ"ק ואילו המ"ק יטען שנתן לו לפקדון אזי יהיה הדין שהמחזיק נאמן, ועל כרחך משום שהפשטות היא שאין טענת פקדון טענה מעלייתא, אבל מ"מ הכא שאין נדון של מוחזק אלא בעי' לראיה שהגט ניתן לגרושין כל שיש לחשוש לפקדון ליכא לראיה, ואכתי צ"ע ואכמ"ל. **והנה עיין בריטב"א בשם מורו** שכתב דבאמת אילו איתא שהיה רק אפשרות של פקדון או של שליחות קבלה לא היינו אומרים שהוי שליח קבלה ולא פקדון והיה בזה דין חזקה כל מה שביד אדם שלו שהוא כדין [היינו כדין 'הרגיל' להיות בידו] וכיון שאין רגילות לפקדון א"כ היה דין חזקה שהגט ניתן בתורת שליחות קבלה, ורק מאחר שיש אפשרות של שליחות 'הולכה' אזי יש נאמנות לטעון גם פקדון [אילולי דין הימניה, היינו לשיטת ר"ה] עי"ש היטב, **ודבריו צ"ב**, דהנה כה"ג גבי חזקת מטלטלין אם טוען המ"ק על כלים העשוים להשאיל ולהשכיר שהם ביד המחזיק בתורת גזילה אינו נאמן, ולרוב הראשונים אינו נאמן גם במיגו, [עיין סוגיא בשבועות מ"ה ? וכ"כ הריטב"א שם] וא"כ מאי שנא הכא שנאמן לטעון פקדון אע"פ ששולל הבעל את הצד של שליחות הולכה, וקשה לומר שכוונת הריטב"א למיגו והכא מהני המיגו משא"כ התם דהוי מיגו להוציא או מיגו נגד ''אחזוקי'' שהיא חזקה אלימתא, וסו"ד צ"ע.

**לב) בעיקר דברי הרשב"א** הנ"ל דאין הבעל נאמן לומר שנתן הגט לאשה לפקדון משום שלא מסתבר שהפקיד אצלה, **יל"ע** מ"ט לא נימא שלא נאמן מטעם 'הימניה' היינו שכשם שיש הימניה לשליח משום שיכל לעשות מה שרוצה בגט כמו כן יש הימניה לאשה בעצמה, **ומוכח** שאין דין הימניה לעצמו, דענין הימניה הוא "לשליח" וצ"ע. **ולפ"ז** יש לדון במה שכתבו **תוס'** שנאמן השליח גם בכלים העשוים להשאיל ולהשכיר [שהם בתורת קנין] כאשר טוען המ"ק שהם פקדון ביד השליח, [והיינו משום שאי"צ למיגו], **ויל"ע** מה יהיה אם השליח יטען שהוא עצמו קנאם ויעטן המ"ק פקדון האם יהיה בזה דין הימניה ולמתבאר לעיל לא יהיה נאמן לטעון לקוח מדין הימניה, ואכמ"ל.

**כתב הרמב"ם** (פי"ב ה"ג) שאם הגט ביד האשה וטוען הבעל שנפל ממנו אינו נאמן במיגו דמזויף אבל אם טוען פקדון הוא נאמן במיגו דמזויף ויתקיים בחותמיו, **ומאידך כתב הרמב"ם** (שם הי"א) שאם הוא ביד השליח ואמר הבעל פקדון אינו נאמן, ובפשטות מיירי הרמב"ם גם בכה"ג שיש לו מיגו דמזויף, וצ"ע מ"ט ביד האשה נאמן בטענת פקדון במיגו דמזויף ואילו ביד השליח אינו נאמן בטענת פקדון במיגו דמזויף, **ובאמת בלח"מ** (שם) עמד בזה והוכיח מזה שהרמב"ם לא מיירי בהלכה י"א בגוונא שיש לו מיגו דמזויף, עי"ש. **אלא** שמדברי הרמב"ם לא משמע כדבריו, **ולהדיא בשו"ע** (קמ"א נ"ה) מבואר שאינו נאמן אף במיגו דמזויף ואילו בסימן קנ"ב ס"י מבואר שביד האשה נאמן הבעל דהוא פקדון במיגו דמזויף. **ולכאו' צ"ל** כמבואר לעיל שאין דין הימניה לעצמו ואע"פ שאין מועיל מיגו נגד הימניה מ"מ מועיל מיגו נגד מה דלא רגיל להפקיד אצלה. **אכן באמת בשטרי ממון** מבואר להדיא שיכול לטעון פקדון במיגו נגד 'הימניה' עיין בשו"ע חו"מ סימן נ"ו, **וצ"ב** מאי שנא הימניה בגט שאינו נאמן לטעון פקדון במיגו דמזויף מהימניה בשטרי ממון שנאמן לטעון פקדון במיגו דמזויף, **ועיין בתו"ג** (קמ"א נה) שעמד בזה וכתב שבשטרי ממון שיש דין טענינן וכו' יכול לומר שסמך על טענת מזויף ואין כאן הימניה משא"כ בגט אשה שכל ההימני ההוא שיכל לתת לאשה שתקלקל עצמה [בכוונה או שלא בכוונה דלא יודעת שניתן לפקדון] א"כ לא יכול לומר שסמך על המיגו דמזויף דלא טענין מזויף שלא בפני הבעל. עי"ש.

**לג) כתב הרשב"א** דכל המחלוקת בין ר"ה לר"ח היא בטענת פקדון אבל בשאר טענות אין מחלוקת משום שאם טוען הבעל מזויף יתקיים בחותמיו, ואם טוען שנאבד ממנו אמרי' שלא חיישי לנפילה עי"ש, [ואע"פ דשיטת ר"ה בפשטות בב"ב קע"ב דחיישי' לנפילה דיחיד מ"מ הכא לא חיישי' ועיין בפנ"י ואכמ"ל]. **ויש לדון** מה הדין לגבי טענת **גזילה,** ובפשטות נמי אין מחלוקת משום שאמרי' אחזוקי אנשי בגנבי לא מחזקינן, **והנה בש"ך** (נ"ו סק"ה) הביא **מהבעל התרומות** דדינא דשליש נאמן הוא גם במקום שטוען הבעלים שהשליש גזל מהם, **אבל הש"ך הוכיח מהרא"ש** (שו"ת ס"ח סי' כ"ב) שאם טוען הבעלי שנפל ממנו ולא עשאו לזה שליש מעולם נאמן הבעלים [וכתב שאי"ז דומה לסוגיא בסנהדרין משום שהתם לכ"ע הפקיד אצלה] היינו שנאמן לטעון טענת נפילה, **וכתב הש"ך שגם מתוס'** יש להוכיח שנאמן לטעון טענת שאלה ושכירות בכלים העשוים להשאיל ולהשכיר, והיינו שכל היכא שאינו מודה שהוא שליחו הרי אין לו נאמנות של שליש, **וכתב הש"ך** שה"ה לטענת גזילה, והוסיף שאל"כ לא שבקת חיי לכל בריה שכ"א יקח של חבירו ויטען שזה בשביל אחר ויעשו קנוניא בניהם [ועיין בנתה"מ שם ע"ד הש"ך שפליג על דבריו ומ"מ מדברי הש"ך מוכח שענין אחזוקי אנשי בגנבי לא מחזקינן אי"ז חזקה בעלמא אלא רק מהני לטענת לקוח וכד' ואכמ"ל]. **והקשה הפנ"י** לשיטת הש"ך מ"ט לא נאמן הכא הבעל לטעון שהגט הוא פקדון במיגו שיטען שלא עשאו כלל שליח אלא הוא גנב ממנו, **ותי' הפנ"י** "דהוי מיגו במקום עדים ועדיפא מיניה דהו"ל הודאת בע"ד כיון דהמניה" והיינו שלא מועיל מיגו נגד המניה, עי"ש. **ולפ"ז** מובנים דברי התוס' שכתבו שנאמן השליש בכלים העשוים להשאיל ולהשכיר וכו', וצ"ב מ"ט לא נאמן הבעלים במיגו, **ובנתה"מ** (נ"ו סק"ה) כתב דהוי מיגו להוציא, **וצ"ב** דהרי השליש לא מחזיק לעצמו ומ"ט הוי להוציא [ויש ליישב, והנתה"מ עצמו ס"ל שלשליש יש קנין בחפץ וממילא הוי להוציא] ולפנ"י א"ש בפשטות, **וכ"כ התומים** (נ"ו סק"ד) בסו"ד, עי"ש.

**לד) בשיטת רב הונא** דס"ל דהבעל נאמן מבואר בגמ' דהוא משום הסבר דאילו איתא וכו', **ועיין בריטב"א** שכתב שעיקר סברתו של ר"ה אינה משום שהסברא דאילו איתא וכו' היא הסיבה שאינו נאמן שהרי גבי ממונות אין את הסברא הזו, אלא סברת ר"ה שפליג על דין 'הימניה'. אמנם **בתורת גיטין** הוכיח מדברי **הרשב"א** דגם ר"ה מודה לסברת הימניה ולכן בגוונא שאינם בעיר אחת שאין את הסברא דאילו איתא נאמן השליש, אלא שס"ל לר"ה שסברת אילו איתא חזקה יותר מהימניה, **ועי"ש בתו"ג** שכתב שאע"פ שמבואר בגמ' שלר"ה מהני מיגו ולכאו' כיון שהימניה לא מהני נגד סברת אילו איתא מ"ט יהני מיגו נגד סברא זו, וביותר יש להקשות דיש להוכיח גם לשיטת ר"ה דלא מהני מיגו נגד הימניה, משיטת **הרשב"א** דס"ל שלא נחלקו בגוונא שבעל אומר להולכה ושליש לקבלה משום שבכה"ג גם ר"ה מודה שאין הבעל נאמן משום דהמניה ואין את הסברא דאילו איתא וכו', וא"כ קשה מ"ט לא יהיה בכה"ג נאמן במיגו דפקדון, **והוכיח התו"ג** מכך שגם לר"ה לא מהני מיגו נגד המניה ומ"מ מהני סברת אילו איתא וכו' ועל כרחך שזו סברא אלימא מאוד, **ובאמת הקשה התו"ג** לפ"ז מ"ט מהני מיגו נגד סברא זו בהמשך הגמ' דמודה ר"ה וכו', ותי' דמהני מיגו משום דהתם הוי הפה שאסר עי"ש. **ועיין בחזו"א** (אהע"ז ק) דסברת אילו איתא מועלת שלא יהיה דין הימניה כלל דמסירה כזו שיש בה סברא של אילו איתא אין בה דין המניה כלל עי"ש וצ"ע. [ויש לחלק ביסוד דין הימניה בין בההמינה לש ר"ה להימניה של ר"ח ואכמ"ל]

**לה) "מודה רב הונא... אי אמרה קמאי דידי יהביה ניהליה לגרושין מיגו" וכו'. הקשה הרא"ש** דאם מיריי בגוונא שהגט ביד השליש א"כ אין לה מיגו, אלא בהכרח שהגט ביד האשה וא"כ אע"פ שיש לה מיגו אינו דומה למחלו' ר"ה ור"ח דמיירי שהגט ביד השליש ומאי מודה ר"ה, [**ובאמת בר"ן** כתב שהגט ביד השליש ומ"מ יש לה מיגו שיכלה לעשות כן בעת שבאה לבי"ד] **ועוד הקשה הרא"ש** מדוע צריכה למיגו ולא נאמת מצד החזקה שאין אה מעיזה פניה, ותי' דהכא מסייע לה השליש ולכן אין את החזקה הזו ובעי' למיגו. **ותי' הרא"ש** על עיקר קושיתו דמיירי שהגט ביד השליש והיא נאמנת [גם לר"ה] משום שכיון שאין מסיע לה אלא השליש א"כ יש כאן חזקה שאינה מעיזה פניה "והאי דקאמר הש"ס מיגו דאי בעי אמרה לדידי יהביה ניהליה הכי קאמר נתנו לי והפקדתיו ביד שליש", והיינו שבמיגו שהיתה טוענת טענה זו שניתן לה ונתנה לשליש [והיתה נאמנת מטעם חזקה א"א מעיזה] נאמנת ג"כ לומר קמאי דידי וכו'. **ודברי הרא"ש צ"ע** דמאחר שגם אם השליש מסייע לה יש לה חזקה שא"א מעיזה א"כ מ"ט בעי' למיגו ולא סגי לנאמנות של א"א מעיזה לומר קמאי דידי, **ועמד בזה הלח"מ** (פי"ב מגרושין הי"א) [ועי"ש דן בעיקר דברי הרא"ש להקשות כיצד נאמנת מטעם החזקה הרי בע"א מסייע אין חזקה זו, ועי"ש שחילק בין ע"א לשליש] **ותי' הלח"מ** "דלאלומי מילתא קאמר מיגו, כלומר אפילו שתאמר מעיזה למה לה לומר טענת מתחלקת לימא לדידי יהביה ניהליה דהיא טענה ישרה ונכונה אלא ודאי דקושטא קאמרה" עי"ש. וכוונתו דבאמאת אי"צ למיגו כיון שאינה מעיזה אבל גם א"נ מעיזה ובעי' מיגו איכא הכא מיגו, ויש להוסיף שכאו' א"נ דמעיזה שוב אין לה מיגודלא היתה נאמנת לטעון כן ומאי מיגו איכא, מ"מ יש כאן מיגו משום דטענה שיכלהה לטעון שניתן לה היא טענה טובה יותר, ומצאנו מיגו כעי"ז שהוא מיגו רק לטענה טובה יותר בסוגיא בכתובות י"ב: [בטענת מוכ"ע ודרוסת איש עי"ש]. אלא שלדברי הלח"מ יש להעיר מהמשך דברי הרא"ש דמבואר בדבריו שר"ה לא הסכים למיגו לעיל [שהשליש היה נותן לאשה] כיון שהוא מיגו גרוע דא היתה האשה מתרצה לקבל, ולא מהני כנגד סברת אילו איתא לדידה הוי יהיב, וכו', וא"כ קצת קשה מ"ט מיגו קליש כמיגו לטענה טובה יותר שלא באמת מרויחה בטענה זו מהני כנגד הסברא דאילו איתא וכו', וצ"ע. **והנה בעיקר דברי הרא"ש יש להקשות** כיצד מהני מיגו זה שכל נאמנותו הוא שאם היתה טוענת שנתן לה ונתנה לשליש היתה נאמנת מטעם החזקה א- דלכאו' הוי מיגו דהעזה, ב- כיצד ניתן לומר מיגו שכל מה שהיתה נאמנת זה משום שהיתה טוענת את הטענה של ההעזה ולכאו' ע"ז גופא יש חזקה שלא תטען כן, ג- כיצד יש מיגו שבטענה שהיתה יכולה לטעון ולהיות נאמנת, היתה נאמנת רק אם היתה טוענת אותה שאז בטענתה היה מוכח שהיא אמת וא"כ כל שלא טענה את הטענה אין לטענה זו נאמנות כלל. **ועיין ברעק"א** שהביא מס' עזרת נשים שדן כעי"ז והקשה מדין מגו דהעזה, והרעק"א הקשה עליו את הקו' הב' דלעיל, וכתב דמ"מ מוכח כן מהרא"ש. **אלא** שכתב הרעק"א דלפ"ד הלח"מ הנ"ל [דאי"ז ממש מיגו] א"כ אין ראיה מהרא"ש לסוג כזה של מיגו עי"ש.

**והנה** בעיקר דברי הרא"ש יש לדון בענין אחר, **דהנה בחידושי הרי"ם** כתב ליישב קושית התוס' על רש"י [שס"ל שעיקר סברתו של ר"ח היא משום מיגו] מ"ט ר"ה פליג על ר"ח הרי מוכח בגמ' שר"ה מודה במיגו ויישב החי' הרי"ם דהכא אי"ז רק מיגו אלא מיגו וחזקה והביאור הוא דבאמת גם כאשר טעונת קמאי דידי ניתן לשליש איכא העזה וחזקה א"א מעיזה, אלא שכנגד ההעזה הזו יש חזקה שאילו איתא לדידה הוי יהיב וע"ז איכא מיגו שהיתה אומרת לדידי יהיב וכנגד זה לא היה חזקה ולכן נאמנת, ונמצא שיש כאן גם מיגו וגם חזקה ולכן ר"ה מודה עי"ש, **והן אמת** שברא"ש א"א לומר כן שהרי ס"ל כתוס' בקושיתו הנ"ל על רש"י, **אמנם אפ"ל** דס"ל לרא"ש שבאמת החזקה דאילו איתא וכו' מורידה לגמרי את החזקה אין אשה מעיזה בכה"ג, ולכן אי"ז תירוץ על רש"י אבל מ"מ מובנים דברי הרא"ש שס"ל שאיכא העזה בב' הטענות אלא שנגד הטענה של לדידי יהביה ונתתי לשליש אין חזקה דאילו איתא וכו' ולכן איכא מיגו וא"ש דברי הרא"ש. **ועיין עוד בשו"ת כתב סופר** (אהע"ז סי' פ"ג) שביאר באופ"א דברי הרא"ש.

**ס"ד ע"א המשך (2)**

**ח) "אסור בכל הנשים... חזקה שליח עושה שליחותו"** צ"ב מ"ט בעי' לחזקה שליח עושה שליחותו הרי בלא חזקה נמי י"ל דהוי ספק שמא קידש השליח אשה ושוב יהיה אסור מספק בכל הנשיים שבעולם. [הרחבה אות לו]

הנה בתוס' כתבו שלכל אדם מותר לישא אשה ואי"צ לחשוש שמא זוהי האשה שקידש משום שאל"כ לא היתה מתקדשת, ומבואר בתוס' שדוקא מחמת סברא זו מותר לכ"א לקדש, אבל מטעם חזקת פנויה לא היה מותר לקדש [ולכן הקשו אח"כ מיתומה קטנה שמא קדשה אביה] וצ"ב מ"ט לא אזלי' בתר חזקת פנויה, ועיין ברש"ש ודברייו צ"ע מסוגאי דב' שבילין [הרחבה אות לו].

**ט) בתוד"ה אסור.** בתוס' הסיקו שמדינא מותר בכל הנשים דאי"ז חזקה גמורה עי"ש, אבל ברמב"ן פליג ע"ד תוס' וס"ל דשאר נשים מותרות מדינא והוא אסור מדינא בכל הנשים, דשאר הנשים מותרות מדינא כיון שיש להם חזקת פנויות ואין חזקה שליח עושה שליחותו מוציאה אותן מחזקת פנויה שלהן, אבל הוא עצמו אסור בכל הנשים שבעולם לפי שאין חזקה של קרובות שאינם באות לדון לפנינו מועלת לו, ובביאור מחלוקת תוס' והרמב"ן עיין בקו"ה (סי' כ"ז אות ג') ועיין בנו"ב (יו"ד ס"ו) שכתב שכוונת הרמב"ן לריעותא בחזקת פנויה [הרחבה אות לז].

**ס"ד ע"ב**

**א) "חזקה אין אשה מעיזה"** נחלקו הראשונים האם חזקהה זו מתירה אותה לכתחילה עיין בראב"ד (אישות פט"ז הכ"ו) **ובריטב"א בנדרים (צ"א בשם מורו) ובר"ן בסוגיין ובביאור הגר"א (י"ז ב) ובראשונים ביבמות** **(רשב"א ריטב"א) כתבו דממה שאמרה הגמ' שנאמינה מדרב הממנונא מוכח שמותרת להנשא לכתחילה, ובעיקר הסברא יש לדון** **דבראב"ד ובריטב"א [בנדרים] כתבו שאם נימא שאשה תהא נאמנת לכתחילה לא מצאת בת לאברהם אבינו יושבת תחת בעלה וכו', ולכאו' צ"ב שהרי טעם הנאמנות היא מחמת החזקה שאין אשה מעיזה וכיצד ניתן לומר לא הנחת בת לא"א וכו'. ועיין בשערי יושר (ש"ג פ"ג בסו"ד). [הרחבה אות לח].**

**ב) כתב הב"י** (סי"ז) בשם הרמ"ה שבזמן הזה דנפישי חוצפא ופריצותא אין את הדין שאין אשה מעיזה פניה בפני בעלה [ובזמנינו ממש שהגט אצל הסופר וגונז אותו בודאי אינה נאמנת עיין ב"ש סק"ד] וכתב הב"ח דמ"מ אם נשאת לא תצא, ועי"ש בחלקת מחוקק (סק"ד)ובב"ש (סקק"מ) ובבית מאיר (ס"ב) [הרחבה אות לט]

**ג) מתני' "נערה המאורסה היא ואביה מקבלים את גיטה"** נחלקו הראשונים האם קטנה מקבלת את גיטה, שיטת רש"י בסוגיין והרי"ף שאינה מקבלת את גיטה אלא אביה מקבל. ואילו תוס' הביאו מרש"י בקידושין שקטנה מקבלת את גיטה. והתוס' הוכיחו מסוגיא בקידושין שאם מגיע הגט ללידה מגורשת גם כאשר יש לה אב, וברשב"א הביא מהראב"ד דהא דהתם מהני הוא משום "שמוחל את זכותו באותה שעה", וצ"ב בסברא זו ועיין בב"י (קמא) מדברי שו"ת הרשב"א ושו"ת מהרלב"ח [הרחבה אות מ].

**ד)** **יל"ע** בנוסח השטר בכה"ג אם כותב הרי את מגורשת או ברי בתך מגורשת, ועיין בר"ן בקידושין ט' ובבתרומת הדשן (סמ"ו)

**ה) קטנה שנשאת.** דעת תוס' בקידושין י' ע"א דכיון שנשאת יצאה מרשות אביה ואין מקבל את גיטה, וכן דעת רש"י בקידושין מג: ויש בזה סתירות בשיטת רש"י עיין בגלין הש"ס לרעק"א ובחת"ס משכ"ב.

**והנה** בעיקר הדין שהאב מקבל גט לבתו נשואה צ"ע, הרי יצאה מרשותו לכל דבר.

**ו) "ושאינה יודעת לשמור את גיטה אינה מתגרשת"** ברש"י שנלמד ממשלחה וחוזרת ומיירי גם במי שמקבלת גט ע"י אביה, והקשה החת"ס דהנה המקור שקטנה יכולה לקבל גיטה הוא ממשלחה וחוזרת דכתב רש"י בב"מ י: דשוטה שהיא משלחה וחוזרת אינה מקבלת גט משא"כ קטנה, ולשיט"ת רש"י שאם משלחה וחוזרת אינה מקבלת גט גם ע"י אביה א"כ אין ללמוד מהכא קטנה די"ל שבקטנה שמשלחה ואינה חוזרת מקבלת גט ע"י אביה בדוקא [הרחבה אות מד].

**לו) "אסור בכל הנשים... חזקה שליח עושה שליחותו" צ"ב** מ"ט בעי' לחזקה שליח עושה שליחותו הרי בלא חזקה נמי י"ל דהוי ספק שמא קידש השליח אשה ושוב יהיה אסור מספק בכל הנשיים שבעולם, **וצ"ל** בג' אופנים א- דהוי ספק ספיקא היינו ספק אם קידש ואם קידש ספק אם קידש את הקרובה של אותה אשה, אלא שספק זה אינו מתהפך [ואכמ"ל] ב- דהוי מהכי תיתי להסתפק כיון שאין כאן קידושין ודאין לפנינו [וצל"ע מסברא] ג- דאיכא חזקת פנויה.

**והנה בתוס'** כתבו שלכל אדם מותר לישא אשה ואי"צ לחשוש שמא זוהי האשה שקידש משום שאל"כ לא היתה מתקדשת, **ומבואר בתוס'** שדוקא מחמת סברא זו מותר לכ"א לקדש, אבל מטעם חזקת פנויה לא היה מותר לקדש [ולכן הקשו אח"כ מיתומה קטנה שמא קדשה אביה] **וצ"ב** מ"ט לא אזלי' בתר חזקת פנויה, **ועיין ברש"ש** שעמד בזה וכתב שהכא אין לילך בתר חזקת פנויה משום שבושאי קידש אחת מן הנשים [מטעם החזקה] ומצד החזקה יש להעמיד את כולם על חזקת פנויה, עי"ש. ודבריו פלא שהרי דין ברור הוא דאמרי' חזקה גם בתרתי דסתרי כסוגיא דב' שבילים ורק בבאו להשאל בבת אחת לא אמרי' לחזקה זו, [מדרבן משום דמיחזי כחוחא] ומ"ט הכא לא אזלי' בתר חזקת פנויה, וצ"ע. [ואולי י""ל עפ"ד התוס' הרא"ש בכתובות ע"ה: דחזקת פנויה לא חשיבא חזקה כיון שעומדת להנשא, אלא שדבר ברור שאין כוונת התוס' רא"ש שלא מצאנו כלל חזקת פנויה, דזה לא יתכן אלא כוונתו דהתם כנגד חזקה הגוף לא מהני חזקת פנויה כלל, ואכמ"ל, ומ"מ חזינן שיש גריעותא בחזקת פנויה וא"כ י"ל שבגוונא דאיכא תרתי דסתרי לא מוקמי' על חזקת פנויה, אבל אילולי החזקה דשליח עושה שליחותו בודאי אזלי' בתר חזקת פנויה. ועיין.]

**לז) בתוד"ה אסור.** בתוס' הסיקו שמדינא מותר בכל הנשים דאי"ז חזקה גמורה עי"ש, **אבל ברמב"ן** פליג ע"ד תוס' וס"ל דשאר נשים מותרות מדינא והוא אסור מדינא בכל הנשים, דשאר הנשים מותרות מדינא כיון שיש להם חזקת פנויות ואין חזקה שליח עושה שליחותו מוציאה אותן מחזקת פנויה שלהן, אבל הוא עצמו אסור בכל הנשים שבעולם לפי שאין חזקה של קרובות שאינם באות לדון לפנינו מועלת לו, **ועיין בגמ' ביבמות** ל: "ואילו בגרושין ספק קרוב לו ספק קרוב לה לא קתני מ"ט אמר רבא אשה זו בחזקת היתר לשוק עומדת ומספק אתה בא לאוסרה אל תאסרנה מספק." ובתוס' (ד"ה אשה) הקשו דהיכא שגירש ואח"כ כנס לא היתה מעולם בחזקת היתר לשוק דמתחילה הוי ספק אי היתה צרת ערוה. ותי' תוס' דמ"מ הוי בחזקת היתר כיון שמוקמי' לערוה בחזקת שלא נתגרשה. עי"ש. וברמב"ן כתב על דברי תוס' דאי"ז כלום, **ובביאור מחלו' תוס' והרמב"ן כתב בקו"ה** (סי' כ"ז אות ג') דהרמב"ן אזיל לשיטתו בסוגיין דסובר שאין אנו מכריעין מחזקה של אדם אחד לחבירו אא"כ יש לנו נדון על אותו אדם בעצמו, אבל היכא שאין אנו דנים על האשה עצמה אין לנו להכריע ממנה על חברתה ולכן ביבמות שאין אנו דנים על הערוה עצמה אם היא אשת איש או לא א"א להכריע מחזקה שלה על הצרה וכמו דאין אנו יכולין להכריע מחזקת פנויות של הקרובות שאינם באות לדון לפנינו על האשה עצמה שרוצה המשלח עתה לקדשה. ועי"ש בקו"ה (שם) שדן בזה בסוגית הגמ' בקידושין ס"ו גבי ינאי המלך ואכמ"ל. ועיין באמרי בינה (שחיטה סי' כ') ביאר נמי שמחלוקת הרמב"ן ותוס' בסוגיא ביבמות הנ"ל תלויה במחלוקתם בסוגיא בגיטין הנ"ל, אלא שביאר ד"ז באופן אחר, עי"ש. **ועיין בנו"ב** (יו"ד ס"ו) הקשה לדברי הרמב"ן שם מהא דאיתא בגיטין כ"ח ע"א הניחו זקן או חולה נותן לו בחזקת שהוא קיים וכו' ומבואר שחזקה של אחד מועלת לחבירו וביאר הנו"ב שכל דברי הרמב"ן בגיטין הוא דוקא גבי חזקת פנויה שהיא חזקה יותר חלשה משאר החזקות כיון שהיא עומדת להנשא ורק היכא שעומדת לפנינו ורוצה להנשא אין חזקה זו פחותה משאר חזקות כיון דאמרי' שיש חזקה שלא תקלקל את עצמה עי"ש.

**ס"ד ע"ב**

**לח) "חזקה אין אשה מעיזה" כתב הראב"ד** (אישות פט"ז הכ"ו) **שלא אמרו נאמנת להנשא לכתחלה ולא לגבות כתובתה אלא שתופסין בה קידושין או שמא שאם נשאת לא תצא, וא"ת תינשא לכתחלה לא הנחת בת לאברהם אבינו יושבת תחת בעלה.** ועיין בריטב"א בנדרים **(צ"א בשם מורו) שבודאי אין להאמין אשה לההנשא מדרב המנונא דאם התרנו לאשה שאומרת מת בעלי זהו משום דמילתא דעבידא לגלויי וכאילו כולנו מעידים בזה, אבל משום חזקה רעועה שאין אשה מעיזה שאי אפשר להכחישה לא נתיר ערוה החמורה עי"ש ובר"ן בסוגיין כתב דלא מהני אלא לענין שאם נשאת לא תצא ובב"ח (סימן ק') כתב דמאחר שנסתפק לראב"ד שאפשר שכל מה שאמורת גרשתני מועיל רק שיתפסו בה קידושין א"כ לדינא אם נשאת תצא, ובריטב"א הנ"ל מוכח שאם נשאת תצא,** וכתב בביאור הגר"א **(י"ז ב) שמקור דברי הראב"ד הם מסוגיא בכתובות כ"ג דמבואר שאמרה הגמ' את דינו של רב הממנונא על הדין שאם נשאת לא תצא [אכן בתוס' שם מבואר שכל הנדון התם הוא לענין שלא בפניו דאז מהני רק אם באו עדים אח"כ ונשאת],** ובראשונים ביבמות **(רשב"א ריטב"א) כתבו דממה שאמרה הגמ' שנאמינה מדרב הממנונא מוכח שמותרת להנשא לכתחילה,** ועיין בביאור הגר"א **(שם) שזהו המקור לשיטה החולקת (שם ברמ"א) שמותרת להנשא לכתחילה.** ובריטב"א **ביבמות כתב שיש לדחות הראיה מסוגיא זו שתנשא לכתחילה, משום די"ל דכוונת הגמ' להקשות דמשמע דבקטטה אינה נאמנת כלל ואפילו פשטה ידה וקיבלה קידושין מאחר אינה מקודשת, ועל כך הקשתה הגמ' מ"ט הרי יש להאמינה מדרב המנונא, עי"ש.** ובבית הלוי **(ח"ג ס"י אות ב) ביאר לדחות הראיה, עי"ש.** ובעיקר הסברא יש לדון **דבראב"ד ובריטב"א [בנדרים] כתבו שאם נימא שאשה תהא נאמנת לכתחילה לא מצאת בת לאברהם אבינו יושבת תחת בעלה וכו',** ולכאו' צ"ב **[ועמד בזה המגדל עוז] שהרי טעם הנאמנות היא מחמת החזקה שאין אשה מעיזה וכיצד ניתן לומר לא הנחת בת לא"א וכו'.** וביאר בשערי יושר **(ש"ג פ"ג בסו"ד) דהנה מבואר בראשונים שאשה שאמרה גרשתני הגם שנאמנת אי"ז מועיל לענין תוספת כתובה [שאי"ז ממדרש כתובה ואכמ"ל], והטעם לזה דיש חזקות דהם ראיות ברורות מסברא כחזקה א"א פורע תו"ז וכד' וחזקות כאלו מהני גם להוציא ממון, אבל ישנם חזקות שאינם מועילות אלא כדין רוב, וזוהי החזקה שאין אשה מעיזה פניה בפני בעלה דודאי יש מיעוט נשים שמעיזות וכח הראיה הוא כענין רק רוב, ולכן הגם שמהני להתיר אשה לא מהני בממון להוציא ממון, וזוהי טענת הראב"ד דכיצד לא נחשוש לאותם מיעוט נשים דבודאי מעיזות פניהם בפני בעליהם עי"ש.**

**לט) כתב הב"י** (סי"ז) בשם **הרמ"ה** שבזמן הזה דנפישי חוצפא ופריצותא אין את הדין שאין אשה מעיזה פניה בפני בעלה [ובזמנינו ממש שהגט אצל הסופר וגונז אותו בודאי אינה נאמנת עיין ב"ש סק"ד] **וכתב הב"ח** דמ"מ אם נשאת לא תצא, **ובחלקת מחוקק** (סק"ד) השיג עליו וס"ל שגם אם נשאת תצא. **וכתב הב"ש** (סקק"מ) שהגם שאינה נאמנת בזמן הזה באומרת גרשתני מ"מ אם אח"כ אמרה מת בעלה נאמנת, היינו שכל הדין שאינה נאמנת באומרת מת בעלה אחרי שאמרה גרשתני זהו במקום שהוכחשה ע"פ עדים אבל אם אינה נאמנת לומר גרשתני מטעם אחר אזי נאמנת לומר אח"כ מת בעלי, עי"ש. **והקשה בבית מאיר** (ס"ב) דלכאו' בגמ' מוכח לא כן, שהרי בגמ' הקשתה על האוקימתא של קטטה באומרת גרשתני רק מדרב המנונא ומשמע שבלא דינו של רב המנונא היה אפשר להעמיד שבאומרת גרשתני אינה נאמנת לומר מת בעלי מאחר שהוי קטטה, וא"כ קשה דבזמנינו הוי כמו שליכא לדינו של רב המנונא ומ"ט כתב הב"ש שתהא נאמנת לומר מת בעלי אחרי שאמרה גרשתני. **וביאר הבה"ל** (שם) לשיטתו לעיל דהגם שלא קימ"ל בזמנינו כרב המנונא משום שיש הרבה שמעיזות מ"מ כבר נסתלק לחזקת אשת איש ומהני לומר מת בעלי ואי"צ לחומר שבסופה, וכל דברי הגמ' הם אילולי דינו של ר"ה כלל דאז לא היה נסתלק כלל חזקת אשת איש, **אלא** שכתב דמ"מ לשיטות הראשונים שהביאו ראיה מדברי הגמ' שתנשא לכתחילה ממה שהקשתה הגמ' מדברי רב המנונא מוכח שלא כב"ש [דמהם מוכח לכאו' דאם לא נאמין לה לגמרי לומר גרשתני לא יסתלק חזקת א"א כלל וממילא כל שלא קיבלנו מאיזה סיבה את דברי רב המנונא אין לה נאמנות לומר מת בעלי] ועי"ש בסו"ד שיישב את דברי הב"ש גם לשיטות הראשונים הנ"ל.

**מ) מתני' "נערה המאורסה היא ואביה מקבלים את גיטה" נחלקו הראשונים** האם קטנה מקבלת את גיטה, שיטת **רש"י בסוגיין והרי"ף** שאינה מקבלת את גיטה אלא אביה מקבל. **ואילו תוס' הביאו מרש"י בקידושין** שקטנה מקבלת את גיטה. **והתוס'** הוכיחו מסוגיא בקידושין שאם מגיע הגט ללידה מגורשת גם כאשר יש לה אב, **ועיין ברשב"א** שהרחיב בביאור הראיה, **אלא שהביא מהראב"ד** דהא דהתם מהני הוא משום "שמוחל את זכותו באותה שעה", **בביאור סברת הראב"ד**, עיין **במהרי"ט** (אבן העזר ס"ו) דמבואר בדבריו ב' סברות בענין זה א- דהוי כאומר לבתו צאי וקבלי קידושיך, דהוי כשליחות מהאב לעצמה ב- דבאמת היה צריך שהיה לבת כח מצד עצמה משום שאם מת האב יש לה כח ולכן אם מסלק האב את רשותו יש לה כח לעצמה. **ועיין ברשב"א מה שהקשה לשיטת הראב"ד** וכתב שאין פירושו מחוור. **ועיין בב"י** (קמא) שהביא **משו"ת הרשב"א** דמוכח מסוגיא בקידושין י"ט [בצאי וקבלי קידושיך] שבאמת מהני היכן שהבעל אינו מעכב [וא"כ צב מ"ט פליג על הראב"ד הכא], ועי"ש בב"י מה שהביא **משו"ת מהרלב"ח** שלא לסמוך ע"ד הרשב"א הנ"ל משום דצאי וקבלי קידושין אינו מועיל אלא בכסף ולא בשטר וא"כ אינו מועיל בגט עי"ש. **ועיין ברמב"ן** בסוגיין מה שדחה הראיה מסוגיא בקידושין דהתם יש מחלוקת אם הבת עושה שליח או לא ובאמת המחלוקת אם יש יד לקטנה תלוי באותה מחלוקת עי"ש שביאר הדבר.

**והנה** בגמ' שם מבואר דהבת היא היד של אביה, **ואילו בגמ' לעיל** בדף כ"א מבואר שהאב הוא שליח הבת [ועי"ש בפנ"י] **ועיין בחת"ס** בסוגיין שיישב עפ"ד הרמב"ן הנ"ל.

**מא) "היא ואביה מקבלים את גיטה"** עיין ברש"י שהוכיח מיתומה שמהוה את עצמה, ובפשטות כוונתו לנערה יתומה דמאחר שבודאי יש לה יד לקידושין כמו כן מתגרשת, אמנם ברעק"א בגליון הש"ס נראה שהבין שכוונת רש"י ליתומה קטנה ומממילא הקשה שלא דמי ואי"ז כ"כ ראיהה עי"ש וצ"ע.

**מב)** **יל"ע** בנוסח השטר בכה"ג אם כותב הרי את מגורשת או ברי בתך מגורשת, **ועיין בר"ן** בקידושין ט' דאם הבת מקבלת את הגט צריך לכתוב הרי את ואם האב מקבל צריך לכתוב הרי בתך וכו', **אמנם בתרומת הדשן** (סמ"ו) כתב שצריך לכתוב הרי את דהבת היא עיקר עי"ש.

**מג) קטנה שנשאת.** דעת **תוס' בקידושין** י' ע"א דכיון שנשאת יצאה מרשות אביה ואין מקבל את גיטה, וכן דעת **רש"י בקידושין** מג: **אמנם** ברש"י בסנהדרין ס"ט מבואר שלגבי גט של יבמה בת ג"ש אביה מקבל את גיטה, וכן מבואר ברש"י ביבמות קט, ועמד בסתירות אלו **ברעק"א** בגליון הש"ס. **ובשו"ת מהר"ם פדוואה** סי' ט"ו כב שברש"י בקידושין הכוונה לנערה עי"ש שכוונתו שחוזר רש"י לדברי המשנה, **ועיין בחת"ס** משכ"ב.

**והנה** בעיקר הדין שהאב מקבל גט לבתו נשואה צ"ע, הרי ימאה מרשותו לכל דבר, **וביאר בשו"ת הנ"ל** דכיון שהוא קיבל את הקידשין לכן יכול הוא להפקיעם וצ"ע.

**מד) "ושאינה יודעת לשמור את גיטה אינה מתגרשת" עיין ברש"י** שנלמד ממשלחה וחוזרת ומיירי גם במי שמקבלת גט ע"י אביה, והקשה **החת"ס** דהנה המקור שקטנה יכולה לקבל גיטה הוא ממשלחה וחוזרת דכתב רש"י בב"מ י: דשוטה שהיא משלחה וחוזרת אינה מקבלת גט משא"כ קטנה, ולשיט"ת רש"י שאם משלחה וחוזרת אינה מקבלת גט גם ע"י אביה א"כ אין ללמוד מהכא קטנה די"ל שבקטנה שמשלחה ואינה חוזרת מקבלת גט ע"י אביה בדוקא, ותי' הת"ס דמיירי גם בנשואה דאביה אינו מקבל לה גיטה עי"ש.

**ס"ד ע"ב המשך**

**ז) "צרור וזורקו אגוז ונוטלו"** בתוס' ובר"ן כתבו דהא דזוכה קטן הוא מדאורייתא ומדין דעת אחרת מקנה אבל במציאה דאין דעת אחרת מקנה אינו זוכה אלא מדרבנן ומפני דרכי שלום. ועיין בקצה"ח (רמ"ג סק"ה) מה שביאר בסברת הדין, ובש"ך (רמ"ג סקל"ו) תמה מסברא מה החילוק בין דעת אחרת מקנה לבין מציאה ועוד כתב להוכיח מדברי הירושלמי (מע"ש פ"ד ה"ד) דבדרגה של צרור וזורקו אגוז ונוטלו זוכה הקטן לעצמו גם במציאה ובקצה"ח (שם) הוכיח שבבבלי [בסוגין] מוכח שלא כש"ך ועיין בחידושי רא"ל (סי' מ"ז) בישוב דעת הש"ך דלא פליגי הבבלי והירושלמי. [הרחבה אות מה]

**ח)** בפחות מצרור וזורקו לענין מציאה עיין בירושלמי (שם) דהוי כמצאו באשפה ואילי בפסוקים כתבו דהוי גזל מפני ד"ש עיין קצה"ח (שם).

**ט) "אמר רב יהודה אמר רבי אסי" וכו'.** נחלקו בגמ' האם קטן שנוטל ומחזיר לאחר שעה זוכה לאחרים, ושיטת רש"י דהקנין הוא רק מדרבנן ותוס' הקשו על רש"י מהא דמבואר בגמ' שלכ"ע בשתופי מבואות מהני זכיה משום דהוי דרבנן, ומשמע שהנדון הוא על דאוריתא, ובביאור שיטת רש"י עיין בגר"ח הלכות זכיה. ובשיטת התוס' עיין מהרש"א וחידושי רא"ל. [הרחבה אות מו].

**י) "האי שפחה היכי דמי" וכו'.** עיין בראשונים האם מוכח מסוגיין שבאשה אין דין מכירת עצמה לשפחה ועיין בזה במל"מ פ"א מעבדים ה"ב, ובחת"ס, ובמנ"ח מצוה מ"ב.

**ס"ה ע"א**

**א) "מתיב רב אויא מערימין על מעשר שני" וכו'.** הנה סוגית הגמ' צ"ב מדוע תלוי דין פדיון מע"ש בדין זוכה לאחרים, ועיין ברמב"ן בסוגיין ובחידושי הגר"ח (הלכות זכיה) [הרחבה אות מח]

**ב) הקשו** הראשונים על שיטת רש"י דס"ל שהזכיה לרב אסי היא מדרבנן מראית הגמ' ממעשר שני דהוי מדאורייתא ועיין בריטב"א ובחידושי הגר"ח (שם). [הרחבה אות מט]

**ג) בתוד"ה ופדו.** בחילוק התוס' דאים היה מהני זכיה לאחרים עם דעת אחרת מקנה כמו כן יהני פדיון בלא דעת אחרת מקנה צ"ב הסברא ועיין היטב בתוס' הרא"ש ועיין במהרש"א. [הרחבה אות נ]

**ד) "וכנגדן קטנה מתקדש למיאון"** ברש"י מבואר דבצרור וזורקו אגוז ונוטלו מתקדשת למיאון ובפעוטות מתגרשת בקידושי אביה, וברי"ף גרס להיפך. וצ"ב. ועיין בר"ן.

**ה) בתוד"ה צרור.** מבואר בתוס' דבקנין חליפין ליכא לשיעור זה משום דאין מבחין, ועיין בראשונים הכא [ר"ן וריטב"א] לענין שאר קנינים ולענין קנין כסף וסודר עיין היטב ברמב"ם (פכ"ט ה"ט) ובראב"ד ובנתה"מ רל"ה סק"י ובאבן האזל שם.

**ו) במתני' "קטנה שאמרה התקבל לי גיטי" וכו'.** מבואר שאין שליחות לקבלה לקטנה ובענין זה מצאנו ב' מחלוקות בין הרמב"ם (פ"ט מגרושין ה"ט) ל**ראב"ד א- האם יש חסרון בדינ השליחות לקטנה, ב- אם בכה"ג איכא חסרון של אין מעידים על קטן, ועיין בחידושי הגר"ח (שם) [הרחבה אות** נד].

**מה) "צרור וזורקו אגוז ונוטלו" מבואר בגמ'** דקטן שהגיע לדעת של צרור וזורקו אגוז ונוטלו זוכה לעצמו ואינו זוכה לאחרים, **ובתוס' ובר"ן** כתבו דהא דזוכה קטן הוא מדאורייתא ומדין דעת אחרת מקנה אבל במציאה דאין דעת אחרת מקנה אינו זוכה אלא מדרבנן ומפני דרכי שלום. **ועיין בקצה"ח** (רמ"ג סק"ה) שביאר בזה דגבי מתנה אי"צ לכוונה דזוכה גם בלא כוונה ע"י דעת אחרת מקנה ורק בעי' שיהיה "יד" ולכן קטן שיש לו דעת של צרור וזורקו אגוז ונוטלו יש לו יד ואין לו כוונה ולכן מתנה יכול לזכות אבל פחות מכאן הוי כשוטה שאין לו יד כלל ואינו זוכה כלל מדאורייתא אלא מדרבנן מפני דרכי שלום. **אמנם בש"ך** (רמ"ג סקל"ו) תמה מסברא מה החילוק בין דעת אחרת מקנה לבין מציאה ועוד כתב להוכיח מדברי הירושלמי (מע"ש פ"ד ה"ד) דבדרגה של צרור וזורקו אגוז ונוטלו זוכה הקטן לעצמו גם במציאה ואי"צ בזה לדעת אחרת מקנה, משום שהירושלמי כתב את ג' הדרגות שיש בקטן גם גבי מציאה עי"ש. ועי"ש שר"ל כן גם בדעת הבבלי בב"מ (י') דמבואר התם [בצד אחד] דילפי מציאה מגט שיהיה יד לקטן ובפשטות הוי מדאורייתא ומוכח שיש דין יד לקטן מדאורייתא למציאה [ובתוס' שם כתבו דהוי מדרבנן ובש"ך כתב שהוא דוחק]. **ועיין בקצה"ח** (שם) שהוכיח שבבבלי [בסוגין] מוכח שלא כש"ך [ודלא כירושלמי] דבירושלמי שם איכא ג' חלוקות א- כל שנותנין לו אגוז ומשליכו צרור והוא נוטלו, המוציא בידו כמוצא באשפה. ב- אגוז והוא נוטלו צרור והוא משליכו גזילו גזל מפני דרכי שלום, ג- אגוז וצרור והוא נוטלו ומצניען ומביאן לאחר זמן גזילו גזל גמור ע"ש. והנה בש"ס דילן לא מבואר אלא החלוקה השניה, והש"ך קאי [בהכרח] על החלוקה השלישית ובזה מבואר בירושלמי שהזכיה שלו היא מדאורייתא גם במציאה, אבל הבבלי לא ס"ל הכי. **ובחידושי רא"ל** (סי' מ"ז) ביאר בדעת הש"ך דבאמת אין מחלוקת בין הבבלי לירושלמי, ומשום דהובא לעיל ביאור הקצה"ח דבמתנה סגי יד ולא בעי' כוונה ואילו בזכיה במתנה בעי' כוונה, והנה בזכיה לאחרים י"ל שבעי' נמי כוונה ולא סגי ב"יד" גם אם דעת אחרת מקנה דמ"מ בעי' כוונת זכיה לאחרים, וזהו השיעור המובא בגמ' דידן דמחזירו לאחר שעה שהוא שיעור דעת של כוונה וזכיה לאחרים, וזהו השיעור המובא בירושלמי לענין זכיה במציאה, וממילא יל בשיטת הש"ך בפשטות, דבגמ' דידן דקאי על מתנה שבזה לא בעי' לכוונת זכיה ממילא אין אלא שיעור אחד של צרור וזורקו אגוז ונוטלו, אבל הירושלמי שקאי על מציאה דבזה בעי' כוונה [כמש"כ הקצה"ח] א"כ בעי' לשיעור זה דמהני בו זכיה לאחרים שהוא נמי מדין "כוונה" והיינו שיעור של יכול לשמור דבר ולהחזירו לאחר זמן.

**עוד מבואר** מדברי הירושלמי בחילוקו הראשון שבפחות מצרור וזרקו אגוז ונוטלו אין כלל דין גזל גם מפני דרכי שלום, ואילו בפוסקים מבואר לא כן **דברמב"ם** (פי"ז מהלכות גזילה הל' יב) כתב מציאת חש"ו מפני דרכי שלום, סתם הדבר ואינו מחלק בין שיעורא דקטן לענין דרכי שלום. וגם **בטור ושו"ע** (סי' ער) לא חילקו כלל ומשום דסברי דכיון דלא זכרו הני שיעורא בש"ס דילן אין לנו לחלק [וכ"כ הסמ"ע רמ"ג].

**מו) "אמר רב יהודה אמר רבי אסי" וכו'.** נחלקו בגמ' האם קטן שנוטל ומחזיר לאחר שעה זוכה לאחרים, ונחלקו רש"י ותוס' האם הקנין הוא מדרבנן או מדראורייתא,

**שיטת רש"י** דהקנין הוא רק מדרבנן וצ"ע, לדבריו מסוגית הגמ' להלן גבי מעשר שני דהתם מיירי על דאורייתא, ויתבאר במקומו. **ותוס'** הקשו על רש"י מהא דמבואר בגמ' שלכ"ע בשתופי מבואות מהני זכיה משום דהוי דרבנן, ומשמע שהנדון הוא על דאוריתא, **ובשיטת רש"י** י"ל בפשטות שבענין שאינו דיני ממונות אלא הוא דין דרבנן לכ"ע תיקנו, אבל בדיני ממונות בעלמא נחלקו אם תיקנו או לא. **וכ"כ הגר"ח** (הלכות זכיה), והטעם דלרש"י אין לקטן זכיה מדאורייתא אע"פ שדעת אחרת מקנה אותו ביאר הגר"ח שם בג' אופנים **א-** דזכיה מטעם שליחות וס"ל דלקטן אין שליחות גם במילתא דנפשיה **ב-** דהא דדעת אחרת מקנה אי"ז נחשב איתא בנפשיה כיון שהכל הוא מדעת הגדול, ונמצא שגם בזכיה חשיב ליתא בדנפשיה **ג-** דגם זכיה בדעת אחרת מקנה אינה אלא מדרבנן כמבואר ברש"י בסוכה מ"ו: עי"ש. [ובעיקר הדין דדעת אחרת מקנה אי הוי מדאורייתא או מדרבנן הנה בתוס' פליגי על רש"י בסוכה הנ"ל עיין בתוס' בסוגיין ולעיל ל"ט ובכתובות יא ובסנהדרין סח:, **ועיין בקצה"ח** (רל"ה סק"ד) שכתב בדעת הרמב"ם והמ"מ שקנין של דעת אחרת מקנה הוא מדין "זכין" עי"ש, וא"כ נמצא שתלוי הדבר האם זכין לקטן הוא מדאורייתא או מדרבנן ובראשונים ריש פרק שני בקידושין נחלקו בזה ותלוי אם זכיה מטעם שליחות ואכמ"ל, אמנם בשיטת התוס' י"ל שדעת אחרת מקנה אי"ז מדין זכין ועיין בדבריהם בסנהדרין שם ולכן ס"ל שהוי מדאורייתא].

**ושיטת התוס'- הקשו** תוס' דמשמע מסוגיין דהמחלוקת בין ר"י לר"ח היא מדאורייתא, והקשו ממציאת חש"ו דהיא מדרבנן מפני דרכי שלום, ותי' דהכא מיירי בגוונא של דעת אחרת מקנה. ובמהרש"א העיר מ"ט הוכיחו תוס' כן רק ממחלוקת ר"י ור"ח לענין זכיה לאחרים ולא מעצם הדין דזכית קטן לעצמו, ועי"ש מש"כ בזה, ובחידושי רא"ל ביאר דהיה ברור לתוס' דעצם קנין הקטן לעצמו הוא מדין דעת אחרת מקנה אבל בזכיה לאחרים היה צד לומר שאי"ז מדין דעת אחרת מקנה, עי"ש.

**מז) "האי שפחה היכי דמי" וכו'. הקשו הראשונים** דאפשר שמיירי ע"י שגדולה מכרה עצמה, והוכיח הראשונים מכאן שאין דין מוכר עצמו באשה אלא באיש, **אבל ברמב"ן** בחומש פ' מששפטים כתב שיכולה למכור עצמה. ועיין בזה **במל"מ** פ"א מעבדים ה"ב, **ובחת"ס, ובמנ"ח** מצוה מ"ב.

**ס"ה ע"א**

**מח) "מתיב רב אויא מערימין על מעשר שני" וכו'. הנה סוגית הגמ' צ"ב** מדוע תלוי דין פדיון מע"ש בדין זוכה לאחרים, **וביאר הגר"ח** (הלכות זכיה) דהחסרון במה שאין הקטן זוכה לאחרים אינו משום שאינו בתורת שליחות אלא הוא דין בפני עצמו דאין מעשיו של הקטן מועילים לאחרים, וממילא אע"פ דבמופלא הסמוך לאיש הפדיון הוא מדאורייתא מ"מ כל שמעשיו מועילים כלפי אחרים יש לומר שלענין זה לא מהני מה שיכול לעשות את עצם הפדיון אלא כל שלא מהני מעשיו לאחרים, לא מהני הפדיון כאשר הוא בשביל אחרים, וממילא תלוי ביסוד האם יכול לעשות פעולה עבור אחרים. ויסוד המחלוקת בין רב אסי לר"ח ושמואל הוא האם יש לקטן דעת לפעול עבור אחרים. **ועיין ברמב"ן** שכתב דבפדיון הם פודים ומזכים אחרים בפירות כגון דאמרו פדו לי משלכם, עי"ש, וכוונתו דיש ב' דרכים של פדיון הא- שאין שינוי בין הבעלות על הפירות ועל הכסף אלא שהקדושה מתחלפת בין הפירות למעות ב- שפודה מקבל את המעות שיוצאים לחולין והכסף שייך לבעלים ויש בו קדושה. וסל לרמב"ן שבאופן הראשון יותר נחשב שמזכה לאחרים מהאופן השני, וכנראה שהוא משום דס"ל שהפירות שקודם לכן היו קדושים נחשב שנקנים לבעלים והוי מעשהה עבור אחרים, יותר מאשר אם הפירות יוצאים לחולין הכסף יש בו קדושה, **אמנם הגר"ח** (שם) הבין להיפך, דבמקום שפירות יצאו לחולין יש יותר ענין של זכיה לאחרים מאשר במקום שהפירות נשארו של הבעלים כמקודם אלא שפקע מהם דין מע"ש. עי"ש ועיין עוד ברמב"ן משכ"ב.

**מט) הקשו** הראשונים על שיטת רש"י דס"ל שהזכיה לרב אסי היא מדרבנן מראית הגמ' ממעשר שני דהוי מדאורייתא [וא"א לומר בזה קנין דרבנן מהני לדאורייתא כיון שהנדון על גוף הפדיון]. **ועיין בריטב"א** שכתב דבאמת היה מקום לומר כן אלא דכיון שלא מפורש מרב אסי שהוא מדרבנן לכן לא אמר לו ולטעמיך אבל אליבא דאמת גם לר"א מוקמי' לה במעשר דרבנן, עי"ש. **ובגר"ח** (שם) ביאר ע"פ דרכו, דשורש המחלוקת בין ר"א לשמאל היא האם יש לקטן דעה לפעול עבור אחרים ובזה אין חילוק בין דאורייתא לדרבנן, וממילא גבי מקום שבעי' שליחות כמו בזכיה בממונות אין כלל נדון ולא מהני זכית הקטן מדאורייתא אלא שרבנן תיקנו זכיה ובזה המחלוקת אם תיקנו לקטן זכיה לאחרים ותלוי אם יש לו דעה לפעול עבור אחרים, ובמקום שאי"צ שליחות כמו בחילול מעשר שני שאי"צ לזה כח בעלים [אלא א"כ יש בעלים בעי' שלא יעכבו עי"ש בראיות הגר"ח לזה] א"כ הנדון אם יש כח לקטן לפעול עבור אחרים הוא נדון בדאורייתא, ומיושבת שיטת רש"י דשורש המחלוקת בדאורייתא ובדרבנן אחד הוא. **ובעיקר** הבנת הגר"ח דמחלוקת ר"א ושמואל היא אינה בדיני שליחות אלא האם יכול הקטן לפעול עבור אחרים, **עיין בר"ן** שמפורש לא כן אלא שהמחלוקת היא בענין שליחות עי"ש.

**נ) בתוד"ה ופדו.** הקשו תוס' דלכאו' הכא אין דעת אחרת מקנה לאחרים ומ"ט מהני [והוי כמו מציאה דשייטת התוס' לדא מהני מדאו' לכ"ע] ותי' תוס' דאם בעלמא היה מועיל דעת אחרת מקנה כדי לזכות לאחרים ה"ה שיהני בחילול מופלא הסמוך לאיש גם לגבי זכיה לאחרים. **ועיין במהרש"א** שתמה על קו' התוס' דגם לעצמו מ"ט לא הקשו דלא הוי דעת אחרת מקנה עי"ש. ולכאו' כוונת התוס' עפ"ד הגר"ח דלעצמו אין חסרון כלל משום שלעצם הפדיון יש למופלא הסמוך לאיש דעת אבל לענין זכיה לאחרים בעי' תוספת דעת וזה אין לקטן אא"כ דעת אחרת מקנה. **ועיין בתוס' הרא"ש** משכ"ב וצ"ב.

**נא) "וכנגדן קטנה מתקדש למיאון"** ברש"י מבואר דבצרור וזורקו אגוז ונוטלו מתקדשת למיאון ובפעוטות מתגרשת בקידושי אביה, וברי"ף גרס להיפך. וצ"ב. ועוד הקשו הראשונים דמצאנו שהשיעור הוא שווה, דגבי גיטין מבואר לעיל כל שיכולה לשמור גיטה וגבי מיאון איתא ביבמות כל תינוקת שאינה יכולה לשמור קידושיה אי"צ מיאון. **ועיין בר"ן** מש"כ בזה **ובראב"ד** בהשגות על הרי"ף.

**נב) הפעוטות מקחן מקח וכו'.** עיין לעיל נ"ט שה"ה במתנה, ובכתובות ע' ע"א מבואר שדוקא בבדליכא אפוטרופוס, ומשום כדי חייו ונחלקו הראשונים האם במתנה ג"כ הדין הוא רק בדליכא אפוטרופוס [עיין ר"ת בכתובות וברמב"ם פ"ט ממכירה ה"ז ועיין בפתחי תשובה רל"ה סק"בב משות מהר"ם אלשיך.

**נג) בתוד"ה צרור.** מבואר בתוס' דבקנין חליפין ליכא לשיעור זה משום דאין מבחין, **ועיין בראשונים הכא [ר"ן וריטב"א]** דרק בקנין משיכה מהני שבזה מבין אבל קנינים אחרים לא מהני [כגון אגב]. **ויל"ע לענין קנין כסף** בקטן, **ועיין בנתה"מ** רל"ה סק"י משכ"ב, והנדון נפתח בדברי **הרמב"ם** (פכ"ט ה"ט) שאין קנין שטר בקטן דאין העדים חותמין על שטר של קטן ועי"ש בסמ"ע שכוונת הרמב"ם שלא מהני גם סודר בקטן עי"ש וא"כ ה"ה לכסף, **ועי"ש בראב"ד** שס"ל שסודר מהני דלא גרע מכסף דמהני. **ועיין באבן האזל** שיש לחלק בין כל הקנים לכסף ואכמ"ל.

**נד) במתני' "קטנה שאמרה התקבל לי גיטי" וכו'.** **מבואר** שאין שליח קבלה לקטנה. ובענין זה מצאנו ב' מחלוקות בין הרמב"ם לראב"ד. דכתב הרמב"ם (פ"ט מגרושין ה"ט) "וקטנה אינה עושה שליח לקבלה אע"פ שחצרה קונה לה גיטה כגדולה מפני ששליח קבלה צריך עדים ואין מעידין על הקטן שאינו בן דעה גמורה"והשיג הראב"ד **"זה הטעם אין לו טעם ולא ריח אלא אתם גם אתם לרבות שלוחכם מה אתם בני דעת אף שלוחכם בני דעת" ומבואר שנחלקו הרמב"ם והראבד א- האם יש חסרון של שליחות לקטנה, ובזה ביאר הגר"ח שהמחלוקת היא אם זכיה מטעם שליחות ומיירי במקום דהוי זכות ועיין עוד בחת"ס (לעיל ס"ד ע"ב) שביאר שכיון שהקטנה מקבבלת גט היא יכולה גם למנות שליח, וע"ע באבן האזל ב- במה שנחלקו אם מעידים על קטן, ביאר ההגר"ח דנחלקו בענין עדות לקיומי בשליחות קבלה האם הוי על עשית השליחות או על חלות הגרושין [דאם הוא על עשית השליחות אזי אין מעידים על מעשה קטנה ואם הוא על חלות הגרושין אי"ז שייך למעשה הקטן] עי"ש בהרחבה.**

**נה) "הבא לי גיטי ממקום פלוני" וכו'. עיין במ"מ** (פ"ו מגרושין ה"ד) שהוכיח מכאן כשיטת הרמב"ם דיש שליחות הבאה של האשה דאל"כ מהו החידוש במתני' הרי הבעל ממנה את השליח. **ועייין ברעק"א** ועיין בענין זה בר"ן בריש פרקין ואכמ"ל.

**ס"ה ע"א המשך**

**ז) תד"ה התקבל וכו'** "אלא חומרא בעלמא היא שהחמירו חכמים משום דחזקה שליח עושה שליחותו" א- בתוס' לעיל ס"ד ע"א כתבו שהוי קנס כיון שפשע ששלח שליח בלי לידע מי קידש, וא"כ קשה דהכא שהאשה מינתה שליח קבלה והוא הלך לקבל גיטה מה פשיעה איכא, ועיין במחנ"א (הל' אישות סימן ד ד"ה אמנם) ב- עיין בחת"ס שדן דהכא אאין חזקה כ"כ כיו שנעשה מעשה לבטלה. ג- "אע"ג דכל אחת היא לו בחזקת היתר" צ"ב מה החזקה, ויש לדון או מצד חזקת פנויה של הקרובות, וקצת צ"ע בלשון התוס'] או מצד חזקת היתר שאשה זו לא היתה קודם לכן אסורה לו באיסור ערוה. ומ"מ קשה דבתוס' לעיל ס"ד ע"א לא הזכירו שיש חזקה כלל [הרחבה אות נו].

**ס"ה ע"ב**

**א) בתוד"ה גיטא.** בסו"ד כתבו תוס'שהוי כאוממר לאשה לא תתתגרשי בו עד ל' יום, ועיין בתוס' הרא"ש. ועיין באמרי משה (כ אות ו) שהקשה מה הדמיון לגירושין אחר ל' דשם מעשה הגירושין נגמר מיד ורק החלות לא יחול עד לאחר ל' והכא המעשה גירושין לא נגמר שהרי האשה לא עשתה אותו שליח לפני שיבוא למתא מחסיא עי"ש מש"כ [הרחבה אות נז]

**ס"ו ע"א**

**א) "דאמר רב הונא גיטו כמתנתו"** עיין ברש"ישביאר שהגמ' מדייקת מדברי רב הונא וביאר המהרש"ל דשרש"י רצה לייישב קו' התוס', ועיין מהרשא ופנ"י.

**ב) מתקיף לה רבי אבא וכו'.** דברי הגמ' צ"ב מה השו"ט בגמ', ועיין מהרש"ל **ו**מהרש"אובריטב"א (מיוחס) [הרחבה אות נט].

**ג) "בשלמא מתנה איתה לאחר מיתה אלא גט לאחר מיתה מי איכא"** פירש רש"י לאחר שמת מי מגרשה והקשה הרעק"א שגם מתנה א"א לתת אחר מיתה, עי"ש ועיין בחזו"א (סימן פו, ז) [הרחבה אות ס]

**ד) תוד"ה דמי.** בתוס' מבואר שדמי שור הוי כמו דקל לפירות והרחיבו בזה האחרונים עיין קצה"ח (ר"ט סק"ד) וברעק"א ואכמ"ל.

**ה) בתוד"ה כדי.** עיין בראשונים שנחלקו האם המפרש לים והיוצא בשירה יש בהם דין מתנת שכ"מ. [הרחבה אות סב].

**נו) תד"ה התקבל וכו'** "אלא חומרא בעלמא היא שהחמירו חכמים משום דחזקה שליח עושה שליחותו" **והנה** לעיל ס"ד ע"א כתבו תוס' דהא דשליח עושה שליחותו הוי קנס לאסור המשלח בכל הנשים כיון שפשע ששלח שליח בלי לידע מי קידש, וא"כ קשה דהכא שהאשה מינתה שליח קבלה והוא הלך לקבל גיטה מה פשיעה איכא, **ועיין במחנ"א** (הל' אישות סימן ד ד"ה אמנם) דביאר דלעיל שאיכא רוב נשים מותרות הוצרכו התוס' לומר שהאיסור מחמת קנס אבל הכא שאין רוב אלא הוי ספק בעלמא אסורה מספק ללא קנס. [ולפ"ז אם ששלח הבעל שליח לקדש אשה מסוימת ויש ספק אם קדשה יהיה אסור בקרובותיה כי אין רוב ואין פשיעה ועיין בחלקת מחוקקק ובב"ש (סימן לה ס"ק כ"ז)].

**עיין עוד** בחת"ס שדן דהכא אאין חזקה כ"כ כיו שנעשה מעשה לבטלה [וענין זה ארוך ואכ"מ, ויש לחלק בסברא וצ"ע].

**בא"ד.** "אע"ג דכל אחת היא לו בחזקת היתר" **צ"ב** מה החזקה, ויש לדון או מצד חזקת פנויה של הקרובות, וקצת צ"ע בלשון התוס'] או מצד חזקת היתר שאשה זו לא היתה קודם לכן אסורה לו באיסור ערוה, **וצ"ע** דלא מצאנו חזקה כזו שאינה דין בגברא או באשה או בדין שלהם, וצל"ע. **ומ"מ קשה** דבתוס' לעיל ס"ד ע"א לא הזכירו שיש חזקה כלל [דא"כ לק"מ קושיתם מקטנה, וגם לא צריך לחזקה שהאשה לא תתקדש] ועמד בזה ב**גליון מהרש"א** וצ"ע.

**ס"ע ע"ב**

**נז) בתוד"ה גיטא.** בסו"ד כתבו תוס'שהוי כאוממר לאשה לא תתתגרשי בו עד ל' יום, ועיין בתוס' הרא"ש דמבואר שהקבלה לא תיגמר הקבלה עד דמטית למתא מחסיא. ועיין **באמרי משה** (כ אות ו) שהקשה מה הדמיון לגירושין אחר ל' דשם מעשה הגירושין נגמר מיד ורק החלות לא יחול עד לאחר ל' והכא המעשה גירושין לא נגמר שהרי האשה לא עשתה אותו שליח לפני שיבוא למתא מחסיא ותירץ שגם בקנין או גירושין לאחר ל' אין המעשה נגמר מיד ולכן בעינן שלא יהיה כלתה קנינו עד אז [ועי"ש שמבואר שגם בלשיחות קבלה שלא האשה יש דין זה וזהו חידוש גדולל כמו שעמד כבר שם האמרי משה שזהו חידוש, אבל בשיטת התוס' י"ל שבעל הוא עושה התנאי של הגרושין ואז הוי כמו גרושין רגילים של לאחר ל' אלא שההכא עושה את זה בשיתוף עם האשה ששליחות הקבלה תהיה במטא מחסיא] **ועיין ברשב"א ובר"ן** שתירצו על קושית תוס' לפי שיטת הרמב"ם שאשה יכולה למנות שליח הבאה א"כ כאן היא עשתה שליח הבאה עד מתא מחסיא ומשם הוא נעשה שליח קבלה ואין כאן חסרון של טלי גיטך ועיין באו"ש (גירו'פ" ו ה"ח ד"ה ומה).

**ס"ו ע"א**

**נח) "דאמר רב הונא גיטו כמתנתו"** פרש"י ד"ה כמתנתו כו' "ומינה ילפינן אנן נמי דמה גיטו אע"ג דלא פריט תנו נותנים כדתנן במתני' ביוצא בקולר ובמסוכן אף מתנתו וכו'. היינו שהגמ' מדייקת מדברי רב הונא וביאר המהרש"ל דאפשר שגם היה קשה לרש"י קושית התוס' מה חידש ר"ה הרי פשיטא שמתנת שכיב מרע או מצוה מחמת מיתה קונה ללא קנין ולכן פירש שבאמת ר"ה לא אמר זאת אלא הגמ' דייקה מדבריו.והקשה המהרש"א מה הרויח רש"י אכתי קשה על הגמ' מה הגמ' באה להשמיענו, ועי"ש משכ"ב. ועיין בפנ"י שהקשה דמשמע מהגמ' להלן עב שר"ה בעצמו אמר כן ודלא כרש"י.

**נט) מתקיף לה רבי אבא וכו'.** דברי הגמ' צ"ב מה השו"ט בגמ', **ועיין במהרש"ל** שקושית המקשן היתה שמתנה אינה דומה לגט אפ' במה שמסתבר לדמות דמתנת שכי"מ נותנים לאחר וגט שכי"מ אין נותנים והתרצן מתרץ שלגבי זה אין סברא לדמות, דלגבי מתנה שכי"מ אם מצוה בהדיא שיתנו לאחר מיתה נותנים ולגבי גט אם מצוה בהדיא שיתנו לאחר מיתה אין נותנים, **והמהרש"א** ביאר ע"פ רש"י שהתרצן מתרץ שגט לא שייך אחר מיתה דאינו מועיל כלום כיון שכבר נזקקה ליבם משא"כ מתנה תועיל אם יחול מיתה. **ובריטב"א (מיוחס)** ביאר שהתרצן מתרץ שמתנה איתא לאחר מיתה אפ' במתנת בריא לפעמים וכגון שנתן קרקע במתנה גוף מהיום פירות לאחר מיתה וכיון שכן תיקנו חכמים במתנת שכי"מ לאחר מיתה אבל גט לא משכחת לה כלל לאחר מיתה.

**ס) "בשלמא מתנה איתה לאחר מיתה אלא גט לאחר מיתה מי איכא" פירש רש"י** לאחר שמת מי מגרשה **והקשה הרעק"א** שגם מתנה א"א לתת אחר מיתה, וצ"ל משום שמתנת שכיב מרע הוי תקנה דרבנן שתקנה אחר מיתה כדאיתא בב"ב קלז והפקר ב"ד הפקר, וא"כ הגמ' יכולה לתרץ שלענין ממון מהני תקנת חכמים ולא לענין איסור ומלשון הגמ' משמע שהחילוק הוא שכל מתנה יכולה להיות אחר מיתה. ועיין בחזו"א (סימן פו, ז) ועיין בריטב"א (מיוחס).

**סא) תוד"ה דמי. בתוס' מבואר** שדמי שור הוי כמו דקל לפירות והרחיבו בזה האחרונים עיין קצה"ח (ר"ט סק"ד) **וברעק"א** ואכמ"ל.

**סב) בתוד"ה כדי.** ואומר ריב"ם דאצטריך ליה לאשמעינן דאפ' יוצא בקולר וכו', **ועיין ברשב"א** שהוסיף דס"ד שרק בשכי"מ תיקנו שלא תטרף דעתו משא"כ ביוצא בקולר ומפרש בים שאינם חולים קמ"ל שגם בהם שייך החשש שתטרף דעתו. והנה שיטת **הרא"ש והר"ן** בשם ר' יונה שרק במסוכן ויוצא בקולר איכא טריפת דעת ולכן מתנתו מתנה באמירה בלבד, אבל המפרש לים ויוצא בשיירה כיון שעושה מדעתו ורצונו אין דעתו טרופה ואין מתנתו חלה באמירה ולענין גט שלא לעגן נשותיהם אומרים שגם המפרש לים והיוצא בשיירה שאמרו כתבו כוונתם כתבו ותנו ומחמת טירדה שכחו לומר תנו. אבל שיטת הרמב"ם (זכיה פ"ח כד) וכ"כ הר"ן בשיטת הרי"ף והרשב"א שבכל הד' מקרים מסוכן יוצא בקולר מפרש ויוצא בשיירה הוי כמו שכי"מ שמתנתו מתנה באמירה.

**ס"ו ע"ב**

**א) בתוד"ה והאמר.** בעיקר הטעם דבזיון דבעל, עיין ברש"י (לעיל כט) דמפרש דאיכא בזיון שהבעל אינו יודע לכתוב, ובריטב"א ובר"ן כתבו בשם הר "ח דהבזיון הוי שהוא מגרש את אשתו. ועיין בפנ"י שביאר בשיטת התוס' כר"ן וכריטב"א ועיין ברשב"א ועוד שביארו החילוק בין כתיבה לחתימה.[הרחבה אות סג].

**ב) בפלוגתא דר"מ ורבי יוסי.** כתבו הר"ן והריטב"א שלפי אביי בדף כ"ט פליגי ר"מ ור"י האם כשמסר לב"ד חיישינן לבזיון דבעל, ועיין בר"ן (ד"ה גרסינן) ובמרדכי שהמחלוקת היא האם היכא שמסר לבי"ד האם גם לב"ד יש דין שאינם יכולים למסור מילי לשליח או שב"ד אלים ויכולים למסור לשליח, ועיין ברשב"א. ועיין בר"ן ד"ה מתני' בפירוש שני שנחלקו אם אומר אמרו פסול [הרחבה אות סד]

**ג)** **בתד"ה כתב.** עיין בפנ"י שביאאר שתוס' פליגי על רש"י בביאור ספק הגמ' ועיין ברש"ש.

**ד) בתוד"ה הא.** בקושית התוס' לר"מ דמצאו באשפה כשר, תי' תוס' דקושית הגמ' היא לשמואל להלן פו דפוסק כר"א. והקשה בקובץ ביאורים (אות לט) דמבואר בגמ' לעיל כט שלמ"ד מילי לא מימסרן לשליח גם שליח לכתוב שטר מתנה פסול ובשטר מתנה גם לפי ר"א כשר אם מצאו באשפה, ועי"ש ובגר"ח (אישות ג יח) בחילוק בין שליחות במתתנה לשיחות בגט, וחידוש גדול כתב בנתה"מ (סימן רמ"ד סק"ג ובתו"ג לעיל י לתד"ה חספא) ס"ל שכמו שבעינן שליחות בכתיבת גט שכתוב "וכתב" ה"נ בכתיבה דשטר ממון שכתוב "וכתוב וחתום" בעינן שליחות. וצ"ע מהגמ' לעיל כ"ו. [הרחבה אות סו].

**בא"ד.** "א"נ נהי דמכשר ר"מ כשמצאו הבעל באשפה היבא שצוה לכתוב מודה ר"מ שצריך לעשות ציוויו" עיין בחזו"א (סימן פג ג).

**ה) "מודה ר' יוסי באומר אמרו"** בביאור המחלוקת אם אומר אמרו כשר או פסול, עיין ברעק"א לעיל שנחלקו האם דין מילי לא ממסרי לשליח ה"ה לשליח ראשון או רק לשליח שני, והרחבנו בזה לעיל בפרק השולח. ועיין בחידושי הגרנ"ט (סימן פז) ובחזו"א (פג ח) שהמחלוקת היא מיהו הממנה את השליח.

**ו) כתבו הראשונים שהרמב"ן** ביאר שפסול אומר אמרו הוי רק בגט, ועין בחזו"א סימן פג סו בביאור הדבר ובר"ן ובריטב"א הביאו שיטת הרא"ה שהחסרון הוא בכל שליחות [הרחבה אות סט].

**ז) לענין דינא** **באומר אמרו**. הרי"ף והרא"ש כתבו שאומר אמרו פסול, והר"ן והרשב"א מביאים סה"ת שפוסק שאומר אמרו כשר, והר"ן כתב שהרמב"ם (גירו' פ"ב ה"ו) מסתפק בזה וג' הדעות הובאו בשו"ע סימן קכ. ויל"ע אם פסול של אומר אמרו הוא מדאורייתא או לא, ועיין בב"ש (סימן קכ ז) והכס"מ (גירו' ב ו) לומד בשיטת הרמב"ם שהוי ספק אם אומר אמרו פסול מה"ת או מדרבנן. [הרחבה אות ע].

**סג) בתוד"ה והאמר.** כתבו תוס' שא"א להוכיח מדברי ר"מ במתני' באומר לשנים תנו או לשלשה כתבו ותנו דאין יכולים למנות שליח משום שמיירי בחתימה ובכה"ג איכא טעם משום בזיון דבעל. **ובעיקר הטעם** דבזיון דבעל, עיין **ברש"י** (לעיל כט) דמפרש דאיכא בזיון שהבעל אינו יודע לכתוב, **ובריטב"א ובר"ן** כתבו בשם הר "ח דהבזיון הוי שהוא מגרש את אשתו. **והנה הקשה הרשב"א** למה יש בזיון בחתימה יותר מכתיבה, וכן הקשה **הפנ"י** לפי פירש"י שבזיון דבעל הוי שנודע שהבעל אינו יודע לכתוב א"כ עיקר הבזיון הוא בעדי כתיבה שהם כותבים ורואים שאין הבעל יודע לכתוב, **וביאר הפנ"י** דהתוס' ס"ל שבזיון דבעל הוי בעצם הדבר שהוא מגרש וזה מתפרסם יותר בזמן החתימה שהוי גמר הגט משא"כ בזמן הכתיבה לא מתפרסם דהרי יתכן שרק רצה לכתוב גט ועדיין לא החליט לגרש, וכתב הפנ"י דלא מצא בראשונים מי שיפרש כן את ענין בזיין דבעל דכולם מפרשים כמו רש"י [ולא ראה הפנ"י את פירוש הריטב"א וכ"ה בר"ן] **התורא"ש הרמב"ן והרשב"א בשם התוס'** מפרשים כמו רש"י בזיון דבעל שאינו יודע לכתוב ומתרצים כמו התוס' שהו"א שבכתיבה ליכא בזיון אלא בחתימה משום שבזמן כתיבה אין רגילים להוציא קול אבל בזמן חתימה מוציאים קול ואז יתפרסם שהבעל לא כתב הגט בעצמו.

**סד) בפלוגתא דר"מ ורבי יוסי.** נחלקו ר"מ ור' יוסי אם אמר לשלשה תנו גט ולא אמר כתבו ותנו, דלפי ר"מ עשאם בי"ד ורשאין לומר לאחרים לכתוב ולפי ר' יוסי הם בעצמם צריכים לכתוב, **וכתבו הר"ן והריטב"א** שלפי אביי בדף כ"ט פליגי ר"מ ור"י האם כשמסר לב"ד חיישינן לבזיון דבעל, ולפי שמואל ורבא המחלוקת היא האם איכא חסרון מדין מילי, **ועיין במהרש"א** ע"ד התוס' שלפי האמת אין זה הטעם לפי שמואל אלא הטעם כמש"כ **הר"ן** (ד"ה גרסינן) **והמרדכי** שהמחלוקת בין ר"מ לר' יוסי היא האם היכא שמסר לבי"ד האם גם לב"ד יש דין שאינם יכולים למסור מילי לשליח או שב"ד אלים ויכולים למסור לשליח, אבל בירשא דמתני' שאינם בי"ד לכו"ע מילי לא מימסרי לשליח. **ועיין ברשב"א** שג"כ ביאר דבזה נחלקו ר"מ ור"י, והא דאמר שמואל הלכה כר' יוסי דאמר מילי לא מימסרן לשליח הכוונה הלכה כר"י גם בבי"ד [ומצד הסברא י"ל שנחלקו האם מילי הוא חסרון בכח השליח או בכח המשלח ועיין], **ועיין בר"ן** ד"ה מתני' בפירוש שני שכתב שר"מ ור"י נחלקו האם אומר אמרו פסול, דהאומר לג' תנו עשאם ב"ד כדי שיצוו לאחרים והוי כאומר אמרו, וסובר ר"מ שאומר אמרו כשר ור' יוסי סובר שאומר אמרו פסול אבל ברישא דמתנ' באומר לג' כתבו ותנו כיון שאומר להם לכתוב בעצמם ואינו מצוה אותם לומר לאחרים לכו"ע מילי לא מימסרי לשליח.

**\*) מילי לא ממסרי לשליח.** בגדר החסרון במילי לא ממסרי ללשליח הואם הכוונה דוקא לשליח שני או גם לשליח ראשון, ודין מילי בשליח קבלה, ובשליח לקידושין וכו', עיין לעיל בפרק כל הגט שהרחבנו בזה, קחנו משם.

**סה)** **בתד"ה כתב.** תוס' ביארו דהספק של שמואל הוא כיון שחתם סופר ועד פסול א"כ כשבעל אמר לשנים כתבו גט אי אפשר שהסופר יחתום ועל כרחך מונח בדברי הבעל שמישהו אחר יחתום או מישהו אחר יכתוב הגט והם יחתמו ומהני כיון דאומר אמרו כשר, והספק האם כוונת הבעל שהם יחתמו ואחר יכתוב הגט או אחד מהם יכתוב ואחר יחתום, וכתב הפנ"י דרש"י אינו מפרש כמו תוס' דמבואר מרש"י במשנה ד"ה אמר שזה פשוט שהבעל ציוה לעדים לחתום והספק האם גם ציוה שהם יכתבו או שכתיבת הגט אפשר למסור לאחר, והקשו הרש"ש והפנ"י מה הגמ' רוצה לפשוט מב"ד הגדול הרי שם מיירי שאמר לשלשה ואז לפי תוס' ליכא ספק ופשיטא שהם יכתבו ויחתמו עי"ש.

**סו) בתוד"ה הא.** בקושית התוס' לר"מ דמצאו באשפה כשר, היינו דבשלמא לענין חתימה אפשר לומר דבעינן שליחות או ציווי הבעל. ותי' תוס' דקושית הגמ' היא לשמואל להלן פו דפוסק כר"א. **והקשה בקובץ ביאורים** (אות לט) דמבואר בגמ' לעיל כט שלמ"ד מילי לא מימסרן לשליח גם שליח לכתוב שטר מתנה פסול ובשטר מתנה גם לפי ר"א כשר אם מצאו באשפה, **ותירץ** דבשטר מתנה באמת בחתימה בעינן שליחות ולא מהני מילי אבל לענין הכתיבה א"צ שליחות ומהני מילי, **וכ"כ הגר"ח** (אישות ג יח) שאין דין גט ומתנה שווים לענין מילי, שבגט איכא חסרון בין בכתיבה בין בחתימה ובמתנה איכא חסרון רק בחתימה, **אבל בנתה"מ** (סימן רמ"ד סק"ג ובתו"ג לעיל י לתד"ה חספא) ס"ל שכמו שבעינן שליחות בכתיבת גט שכתוב "וכתב" ה"נ בכתיבה דשטר ממון שכתוב "וכתוב וחתום" בעינן שליחות. **וצ"ע** מהגמ' לעיל כ"ו דבשטר מתנה אפ' לרבנן דר"מ דהיינו ר"א כשר במצאו באשפה, עי"ש.

**סז) בא"ד.** "א"נ נהי דמכשר ר"מ כשמצאו הבעל באשפה היבא שצוה לכתוב מודה ר"מ שצריך לעשות ציוויו" דברי הוס' צ"ע מסברא ועמד בזה **בתפארת יעקב** עי"ש. **וכתב החזו"א** (סימן פג ג) שדברי התוס' הם בסתם מילי אבל באומר אמרו לא מיבעיא לרמב"ן שהפסול של אומר אמרו משום לשמה א"כ בכתיבה ליכא חסרון לשמה לפי ר"מ אלא אף לפי הר"ן שאומר אמרו הפסול משום מילי מ"מ הכא לא שייך הפסול דכיון שאמר אמרו הרי נעשה ציוויו, עי"ש.

**סח) "מודה ר' יוסי באומר אמרו"** בביאור המחלוקת אם אומר אמרו כשר או פסול, **עיין ברעק"א** לעיל שנחלקו האם דין מילי לא ממסרי לשליח ה"ה לשליח ראשון או רק לשליח שני, והרחבנו בזה לעיל בפרק השולח. **ועיין בחידושי הגרנ"ט** (סימן פז) **ובחזו"א** (פג ח) שלמ"ד אומר אמרו כשר הטעם משום שלא הם ממנים השליח ואינם שלוחי הבעל למנות שליח אלא הבעל הוא הממנה והם רק מבררים מי הוא השליח ומודיעים לו על המינוי של הבעלים ואין כאן חסרון של ברירה כיון שא"צ שיתברר למפרע אלא הוי שליח מכאן ולהבא ומ"ד אומר אמרו פסול ס"ל שהם נחשבים שליחי הבעל למנות שליח [ועיין ברמב"ן בסוגיין].

**סט) כתבו הראשונים שהרמב"ן** ביאר שפסול אומר אמרו הוי רק בגט, משום שבעינן לשמה ובעינן שהבעל יכתוב הגט ובעינן שישמעו ציווי מפי הבעל והיינו דציוי הבעל הוי רק היכא כששמע מפי הבעל, **והחזו"א** סימן פג סו ביאר כדי שיהיה לשמה בעינן שיתאחד רצון הבעל ורצון הסופר והעדים בשעה אחת, ושידע הבעל מרצון הסופר והסופר מרצון הבעל ברגע אחד. ולפ"ז בשליח מתנה אומר אמרו יהיה כשר, **ובר"ן ובריטב"א הביאו שיטת הרא"ה** שמקשה דא"כ שיש באומר אמרו חסרון של לשמה מה הראיה שר' יוסי סובר מילי לא מימסרי לשליח ואף בשליח מתנה השליחות בטלה, אולי טעמו משום דבגט חסר בכתיבה לשמה, והר"ן מתרץ שאם מילי מימסרן לשליח א"כ שליחות דמילי הוי ככל שליחות שהשליח במקום הבעלים ממש וא"כ אין כאן חסרון של לשמה דציווי השליח לכתוב הוי כציווי הבעל עצמו ואם אומר אמרו פסול על כרחך שהשליח אינו כבעלים ממש וזה משום שהוי מילי שאינם נמסרים לשליח, והר"ן בשם הרא"ה והריטב"א כתבו שהחסרון של אומר אמרו הוי בכל שליחות משום שהוי מילי.

**ע) לענין דינא** **באומר אמרו**. **הרי"ף והרא"ש** כתבו שאומר אמרו פסול, **והר"ן והרשב"א** מביאים **סה"ת** שפוסק שאומר אמרו כשר, והר"ן כתב **שהרמב"ם** (גירו' פ"ב ה"ו) מסתפק בזה וג' הדעות הובאו בשו"ע סימן קכ. **ויל"ע** אם פסול של אומר אמרו הוא מדאורייתא או לא, ובפשטות הוי מדאורייתא, **אמנם בב"ש** (סימן קכ ז) כתב שלפי הרמב"ן הוי פסול מדרבנן, **והרעק"א** חולק עליו וסובר שפסול מה"ת, **והכס"מ** (גירו' ב ו) לומד בשיטת הרמב"ם שהוי ספק אם אומר אמרו פסול מה"ת או מדרבנן, ולפי הצד שפסול מדרבנן הוי גזירה דילמא אתי לאכשורי מילי בלא אומר אמרו.