מ_מ זבחים פ_א
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

ל' ניסן פ"ד

דף מס' 1

## יסוד פסולא דשלא לשמה

**ב' א' - כל הזבחים שנשחטו שלא לשמן וכו',** ביסוד פסולא דמחשבת שלא לשמה האריך בחי' הגרי"ז בהל' מעה"ק דאי"ז משום דבעינן שיהא הקרבן לשמה וכל שנשחט שלא לשמה פסול משום העדר הלשמה, דכיון דסתמא לשמה קאי הרי דאף אם חשב שלא לשמה אין חסר תורת לשמה בעשייתן, אלא הוא משום דמחשבת שלא לשמו הוי מחשבה הפוסלת, דומיא דמחשבת פיגול, ועיי"ש שכתב דנפ"מ בזה בגונא שקיבל מקצת דם במחשבת שלא לשמה ויש דם הנפש, דאם משום חיסרון דין לשמה ל"ה נפסלת אלא עבודה זו ויחזור ויקבל, אך כיון דמחשבת שלא לשמה הויא מחשבה הפוסלת ע"כ כל שחשב שלא לשמה נפסל כל הקרבן וגם דם שבצואר נפסל, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, - אך בפירש"י לקמן בע"ב ד"ה בסתמן לשמן עומדין ולקמן ג' א' ד"ה לשם חולין וד"ה דלאו מינה משמע דפסולא דשלא לשמה הוא משום דאף דסתמא לשמה מ"מ כל שחשב שלא לשמה מועלת מחשבתו לעקור את שם הזבח, וע"כ הוא פסול,[[1]](#footnote-2) וכ"נ עוד בד' הראשונים בכ"ד, ויתבאר בעזה"י במקומו.

## מחשבה לשם חולין

לקמן ג' א' אמרו דחטאת ששחטה לשם חולין כשרה, ובחי' הגרי"ז שם כתב להוכיח מזה דכיון דסתמן לשמן עומדין ע"כ אף כשחשב להדיא שלא לשמן חייל בהו דינא דסתמא לשמן קאי ונעשין מעצמן לשמן, ובע"כ דהא דכשחשב שלא לשמה פסול הוא משום דמחשבת שלא לשמה הויא מחשבה הפוסלת, - אך היונת אלם ברשימות מהגרי"ז סק"ב כתב לדחות דלשם חולין כיון דאינה מחשבה לחול בגופו של קרבן דלאו מינא לא מחריב בה, אף ל"מ להפקיע מסתמא, וכ"נ להדיא בפירש"י לקמן ג' א' ד"ה לשם חולין וד"ה דלאו מינה, עיי"ש.

## פסולא דשלא לשמה אם הוא אף כשלא חשב לשם קרבן אחר אלא שלא לשם קרבן זה

בפירש"י כתב דשלא לשמן היינו שנשחט עולה לשם שלמים, ומשמע דפסולא דשלא לשמה הוא רק כשחשב לשם קרבן אחר, אך כל שלא חשב לשם קרבן אחר אלא שלא יהא לשם קרבן זה לא חשיב כשינוי השם, והחזו"א קמא סימן מ"ב סק"ג כתב דהוא משום דבכה"ג הו"ל כלשם חולין דכשר,[[2]](#footnote-3) ויש לדון עוד, דאף אם הי' שלא לשם חולין פסול וגם לאו מינה מחריב בה, מ"מ אין נעקר הלשמה אלא ע"י מחשבה לשם אחר, אך מחשבה שלא לשם הקרבן לאו מידי היא.[[3]](#footnote-4)

## אם מתניתין איירי אף בשינוי בעלים

**התוס' נסתפקו אם איירי מתניתין רק בשינוי קדש או מיירי אף בשינוי בעלים, וממה שפירש"י למשנתינו כששחט עולה לשם שלמים, משמע דמפרש דאיירי מתניתין רק בשינוי קדש, אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע דמפרש דמיירי אף בשינוי בעלים, עיי"ש.**

## מחשבת שינוי השם בציבור

**הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ק כתב דממה שאמרו דלא עלו לבעלים לשם חובה נלמד דאיירי בקרבן שיש לו בעלים ידועים, אך קרבנות ציבור אין פוסלת אותם שחיטה שלא לשמן, וכמו שאמרו לקמן ו' ב' דקרבנות ציבור סכין מושחתן למה שהן, וכ"כ הרע"ב, - אך הרמב"ם במהדו"ב כתב דאין ללמוד ממה שאמר לבעלים דלא איירי אלא בקרבנות שיש להן בעלים מסוימים, אלא אף בקרבנות הציבור פוסלת שחיטה שלא לשמן ולא עלו לציבור לשם חובתן, וכ"כ הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק ה"א, וכן הוכיחו האחרונים מכ"ד, ויתבאר בעזה"י במקומו.**

## מחשבת שינוי השם בטעות

**במנחות מ"ט א' פליגי אמוראי בדין מחשבת שינוי השם בטעות, דדעת רב חסדא דאף אם טעה וסבר שהוא זבח אחר ושחט לשמו הוי עקירה, ודעת רבה דעקירה בטעות ל"ה עקירה, ומבו' שם דה"נ פליגי בכהנים שפיגלו בטעות אם הוי פיגול, - והקוב"ש בח"ב סימן כ"ב עמד בזה דאמנם אי נימא דמחשבה שלא לשמה הויא מחשבה הפוסלת כמחשבת פיגול, הרי דבזה הוא דס"ל לרבה דמחשבה בטעות אינה פוסלת, אך אם מחשבה שלא לשמה אינה מחשבה הפוסלת ועיקר הפסול הוא משום העדר הלשמה, א"כ מה יועיל הא דעקירה בטעות ל"ה עקירה, הרי מ"מ לא נשחט הקרבן לשמה, וכתב דהיינו משום דסתמא לשמה קאי ואין הקרבן נעקר מיחודו אלא ע"י עקירתו שהוא מיחדו לשם קרבן אחר, וכיון דעקירה בטעות ל"ה עקירה ממילא הוא נשאר ביחודו הקודם, ודמי להא דשחט לשם חולין כשר.**

**נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בדין עקירה בטעות, דהרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ק כתב דאם שחט עולה לשם חטאת ואח"כ נודע שהוא קרבן עולה לא עלה לבעלים, ומבו' דקי"ל כרב חסדא דעקירה בטעות הויא עקירה, וכ"כ האו"ז בהל' פסח סימן רכ"ג, וכ"נ בד' התוס' לקמן בע"ב (ד"ה אתנו בי"ד), ונתבאר בדף מס' 4, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש מהדו"ב כתב דאיירי כששחט עולה לשם חטאת ואח"כ ידע שעשה עבירה, ומבו' דאיירי כשידע שהוא עולה, אלא דלא ידע דאסור לשחוט שלא לשמה, ובהמש"ד כתב דכל ששחט שלא לשמה בשגגה וטעות אלו לבעלים משום דעקירה בטעות ל"ה עקירה, וכ"כ הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק ה"א ובפ"ב משגגות הי"א.**

כשרים, **בפירש"י כתב דהיינו דכשרים לזרוק דמן ולהקטיר אימוריהן ולאכול את הנאכלין, ובשיעורי הגרי"ד עמד בזה דמאי קמ"ל, הרי ודאי דאם הוא כשר עושין בו כל העבודות,[[4]](#footnote-5) וגם מ"ט לא נקט גם קבלה והולכה, ועיי"ש במש"כ בזה.**

## גדר דינא דלא עלו לשם חובה

אלא שלא עלו לבעלים לשם חובה, **בפירש"י כתב דהיינו דצריך להביא אחר לחובתו או לנדרו וישחטנו לשמו,[[5]](#footnote-6) והשטמ"ק כתב בשם תור"פ דבנדבה ששחטה שלא לשמה א"צ להביא אחר שהרי אפי' אם נאבד אינו חייב באחריותו, ובשיעורי הגרי"ד כתב בשם הגרי"ז ללמוד מדבריו דאף בנדבה חייל עיקר הפסול דשלא לשמה, וכל הא דא"צ להביא אחר הוא משום דלא גרע מהיכא דנאבד דאינו חייב באחריותו, ומבו' בדבריו דהיינו משום דיסוד דינא דלא עלו לשם חובה אי"ז דין מסוים לענין לעלות לשם חובה, אלא הוא חלות פסול בקרבן, ואך דאי"ז פסול גמור, ואינו מעכב אלא שלא יעלו לבעלים לשם חובה, ואף בנדבה איכא לעיקר פסול זה,[[6]](#footnote-7) וכן האריך בשיעורי הגרי"מ.[[7]](#footnote-8)?וכ"כ במכתב**

**בשיעורי הגרי"ד עמד בזה דבלא"ה איכא לדינא דלא עלו לשם חובה בנדבה דאי"ז מכפר על עשה, וכ"כ הזבח תודה ד"ה וא"ל נדבה יהא דלפ"מ שאמרו לקמן ו' א' דלא כיפרו על מה שבאו, הרי דאם הפריש עולת נדבה לכפר על עשה ונשחטה שלא לשמה לא כיפרה על העשה, וכתב דבכה"ג צריך להביא אחר לדורון על העשה שעבר, אך לא בתורת חיובא לצאת בזה ידי הקרבן שהתנדב, וכ"כ הטה"ק לקמן ו' א', וכ"ה להדיא בפירש"י לקמן שם ד"ה אי אמרת בשלמא ולקמן ז' ב' ד"ה דוקא, - אך השפ"א לקמן ה' ב' כתב דכיון דהא דעולה שלא לשמה כשרה ילפינן לה מקרא דאם לאו נדבה תהא, הו"ל כנדבה דמכפרת על עשה.[[8]](#footnote-9)**

## טעם הא דפסח שלא בזמנו כשר שלא לשמו

הפסח בזמנו, **בפירש"י כתב דהיינו כל זמן שחיטתו דהוא מחצות היום של ערב פסח עד הערב, דקודם לכן ואחר מכן הוי שלמים והו"ל כשלמים דכשרים שלא לשמן, וכ"כ השטמ"ק ומשמע דעיקר פסולא דפסח שלא לשמו הוא אף שלא בזמנו, אלא דשלא בזמנו אין תורת פסח עליו וע"כ הוא דכשר שלא לשמו, וכ"נ בד' התוס'.**

**אך בד' הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק הי"א מוכח דהא דפסח שלא בזמנו כשר שלא לשמו, הוא משום דפסולא דפסח שלא לשמו הוא רק בזמנו, אך שלא בזמנו ליכא לעיקר פסולא דפסח שלא לשמו,[[9]](#footnote-10) וכ"נ בסוגיית הגמ' לקמן י"א א',[[10]](#footnote-11) וכ"כ הצל"ח בפסחים ס"א א', ופירש דזהו טעמא דפסח ששחטו שלא בזמנו בשינוי בעלים פסול, עיי"ש, וכ"כ בשיעורי הגרמ"ד בשם הגרי"ז, ונפ"מ בזה הוא בטעמא דבן בתירא דס"ל לקמן י"א ב' דפסח ששחטו בי"ד שחרית שלא לשמו כאילו נשחט בין הערבים ופסול, ונתבאר בדף מס' 17.**

## שאר קדשים ששחטן לשם פסח ולשם חטאת

יוסי בן חוני אומר הנשחטין לשם פסח ולשם חטאת פסולין, **הקה"י בסימן ב' כתב דאף אם פסולא דשלא לשמה אי"ז פסול מחשבה אלא הוא משום דבעינן שיהא הקרבן נשחט לשמה, מ"מ הא דפסלינן בנשחטין לשם פסח ולשם חטאת בע"כ דהוא פסול מחשבה, דאם הפסול הוא משום דבעינן שיהא נשחט לשמה ליכא נפ"מ אם שחט לשם פסח וחטאת או שחט לשם שאר קדשים, - אך צ"ע דהרי לקמן י"א א' ילפינן לפסולא דשלמים לשם פסח בק"ו מהא דפסח לשם שלמים פסול, ואם פסולא דפסח שלא לשמו אינו משום פסול מחשבה אלא משום דבעינן שיהא הקרבן נשחט לשמה, היאך ילפינן מינה דאיכא פסול מחשבה בנשחטין לשם פסח, ועמד בזה הגרי"ז בפי"ד ממעה"ק בתו"ד.[[11]](#footnote-12)**

**בפירש"י כתב דפסולא דאחרים לשם פסח הוא רק בזמנו, ובפסחים ס"ב ב' ילפינן לה מקרא דואמרתם זבח פסח הוא, הוא בהוייתו לא הוא לשום אחרים ולא אחרים לשמו, דבזמנו שהוא פסול לשום אחרים אחרים פסולין לשמו ושלא בזמנו שהוא כשר לשום אחרים אחרים כשרים לשמו, ובפירש"י לקמן י"א א' ד"ה אחרים כשרים כתב דיסוד ההכשר בזה הוא משום דשלא בזמנו אין שם שחיטת פסח חל על קרבן אחר,[[12]](#footnote-13) וצ"ב דא"כ הי' בדין דאם שלא בזמנו אין שם שחיטת פסח חל על קרבן אחר הי' בדין דאם שחט אחרים לשם פסח שלא בזמנו כשר ועלה לבעלים ואין הדין כן,[[13]](#footnote-14) - ועמש"כ החזו"א בסימן א' סקי"ג בטעם הא דשוחט אחרים לשם פסח שלא בזמנו כשר, ומש"כ בזה בשיעורי הגרי"ד.**

בפירש"י כתב דפסולא דאחרים לשם פסח הוא כשנזבחו בי"ד בניסן, וצ"ב שהרי לעיל מינה כתב דפסולא דפסח בזמנו שלא לשמו הוא רק בזמן שחיטתו דהיינו מחצות היום של ער"פ, וזה כדעת ר' יהושע לקמן י"א ב', ולפ"ז הדין נותן דה"נ פסולא דאחרים לשם פסח הוא רק בזמן שחיטתו, שהרי להדיא אמרו בפסחים ס"ב ב' דהא דשלא בזמנו אחרים כשרים לשמו הוא דומיא דהא דהוא כשר לשם אחרים, וכ"ה מבו' בברייתא לקמן י"א א', וכ"ה מבו' להדיא בפירש"י לקמן שם (ד"ה אם בשאר וד"ה אחרים כשרים) דפסולא דאחרים לשם פסח הוא רק בי"ד בין הערבים, וא"כ מ"ט נקט דפסולא דאחרים לשם פסח הוא בי"ד ניסן, אך לדעת בן בתירא לקמן י"א ב' דפסולא דפסח בזמנו הוא אף בשחרית, לכאו' ה"נ פסולא דאחרים לשם פסח הוא אף בשחרית.

## שחיטה לשם גבוה ולשם נמוך

שמעון אחי עזרי' אומר שחטן לשם גבוה מהן כשרין לשם נמוך מהן פסולין, **לקמן י"א ב' ילפינן לה מדכתיב ולא יחללו את קדשי בני ישראל את אשר ירימו לד' במורם מהם אין מתחללין בנמוך מהן מתחללין, ולפ"ז לכאו' כל שאינו בכלל מורם מהן מתחללין אף אי"ז נמוך מהן, - אך הקר"א בתו"ד כתב בפשיטות דכל שהן שוין ג"כ כשר, והא דקאמר לשם גבוה מהן כשר ל"ד הוא, וכ"כ החזו"א בסימן א' סקי"ג, וצ"ע.**

**לקמן י"א ב' מיבע"ל בהא דמכשר שמעון אחי עזרי' בשחטן לשם גבוה מהן אם כשרין ומרצין, ופליג על ת"ק דס"ל דאף אם שחטן לשם גבוה מהן לא עלו לבעלים לשם חובה, או כשרים ואין מרצין, ולא פליג על ת"ק אלא בהא דלשם נמוך פסולין לגמרי, והחזו"א בסימן א' סקי"ג כתב דלהצד דכשרים ומרצין לי"ל לשמעון אחי עזרי' דרשא דמוצא שפתיך תשמור דילפינן מינה לקמן ד' ב' דכשר ולא עלו,[[14]](#footnote-15) ובהג"ה שם כתב די"ל דגם לדידי' ילפינן מהך קרא לשינוי בעלים דכשר ולא עלו,[[15]](#footnote-16) ועיי"ש שכתב לדון דתליא במש"כ התוס' לקמן ד' ב' (ד"ה אימא) אם מצינו לפרש לקרא דמוצא שפתיך דקאי על שינוי בעלים.**

**המשנת ר"א בסימן א' סק"ב כתב דלהצד דבשחטן לשם גבוה כשרים ומרצין ליכא איסור כלל במחשבה לשם גבוה, דאיסורא דלא יחשב הוא רק במחשבה הפוסלת וכיון דכשרים ומרצין ואין מחשבה זו פוסלת לי"ב איסורא, - אך עיי"ש שנסתפק דמ"מ ה"ז אסור משום הא דילפינן לקמן ד' א' מקרא דבעינן זביחה לשם שלמים, ובהך דינא דבעינן זביחה לשם שלמים משום דיני הקרבן חשיב שינוי אף כשחשב לשם גבוה מהן, ולא ילפינן מקרא דולא יחללו אלא דבגבוה מהן אין מתחללין, אך מ"מ חשיב כשינוי לענין דלא נתקיים בזה הדין לזבוח לשם שלמים.**

**בפירש"י כתב דהא דמכשר שמעון אחי עזרי' בשחטן לשם גבוה מהן היינו בשחטן לשאר זבחים לשם גבוה מהן, ומשמע דלא מכשר שמעון אחי עזרי' אלא בשאר זבחים אך בפסח וחטאת מודה דאף אם שחטן לשם גבוה מהן פסולין, ויש להסתפק אם היינו רק להצד דלא פליג שמעון אחי עזרי' על ת"ק אלא בלשם נמוך מהן אך בלשם גבוה מהן מודה דכשרים ואין מרצין, וה"נ בפסח וחטאת מודה דאף בלשם גבוה מהן פסולין, אך להצד דפליג אף בלשם גבוה מהן דכשרים ומרצין, ה"נ בפסח וחטאת כשרים ומרצין, או דמודה שמעון אחי עזרי' דבפסח וחטאת ילפינן מקרא לפסול אף בלשם גבוה מהן, והקר"א צידד דמודה שמעון אחי עזרי' בפסח וחטאת דפסולין אף לשם גבוה מהן, עיי"ש,[[16]](#footnote-17) וכ"כ החשק שלמה והחזו"א בסימן א' סקי"ג,[[17]](#footnote-18) - אך במשנת ר"א סימן א' סק"ב וסק"ג בתו"ד נקט דמכשר שמעון אחי עזרי' אף בפסח וחטאת ששחטן לשם גבוה מהן, וכ"כ בס' מנח"א בשם הגרי"ז שהוכיח כן מד' הרמב"ם בפיהמ"ש, עיי"ש.**

הבכור והמעשר ששחטן לשם שלמים כשרים שלמים ששחטן לשם בכור ולשם מעשר פסולין, **לקמן י"א ב' מבו' דיש ללמוד להך מילתא דבכור ומעשר הוי נמוך משלמים מהא דתנן לקמן פ"ט א' דשלמים קודמין לבכור מפני שהם טעונין מתן ד' וסמיכה ונסכים ותנופת חזה ושוק, ומשמע דכל דקודם לחבירו חשיב כגבוה מחבירו, והגרע"א כתב לפ"ז דה"נ בכור חשיב כגבוה למעשר, שהרי תנן לקמן שם דבכור קודם למעשר מפני שקדושתו מרחם ונאכל לכהנים, וכ"כ הרש"ש והשפ"א, - אך הקר"א צידד דאף דבכור קודם למעשר, מ"מ לא עדיף מיני' כ"כ לחשבו כגבוה ממנו, וכתב דה"נ כל קד"ק שוין זל"ז ואף דעולה קדושתה חמורה מחטאת וחטאת מאשם, מ"מ אי"ז בכלל גבוה ונמוך כיון דכולן קד"ק הן, עיי"ש.**

ד' אייר פ"ד

דף מס' 2

## אם שינוי בעלים נוהג בכל העבודות

ב' א' **- התוס' כתבו דשינוי בעלים לא שייך אלא בזריקה כגון שוחט או מקבל או מוליך קרבן ראובן ע"מ לזרוק דמו לשם שמעון, ולמדו לזה ממה שאמרו לקמן י' א' דמה במקום שאם אמר הריני שוחט לשם פלוני שהוא כשר לזרוק דמו לשם פלוני פסול, וכן אמרו לקמן ד' א' ובפסחים ס"א א' דשינוי בעלים אינו בד' עבודות, - ובפירש"י לקמן שם ובפסחים שם כתב דהוא משום דשינוי בעלים לא שייך בקרבן אלא להתכפר בו וכפרה בזריקה היא, וע"כ אף שנתרבו כל עבודות למחשבת שינוי בעלים היינו רק כששחט ע"מ לזרוק לשם אחר.[[18]](#footnote-19)**

**אך הרמב"ם בפי"ג מפסוהמ"ק ה"א כתב דאם שחט הזבח שלא לשם בעלים היא מחשבת שינוי השם, וכ"כ הרמב"ם שם פט"ו ה"א דאם שחט עולת ראובן לשם שמעון לא עלתה לא לראובן ולא לשמעון, והמאירי בפסחים ס' ב' וס"ב א' כתב בדעתו דאף שאמרו שם דשינוי בעלים אינו בד' עבודות, לא קי"ל הכי, עיי"ש,[[19]](#footnote-20) והאחרונים האריכו בדעת הרמב"ם בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו.**

ה**מל"מ בפט"ו מפסוה"מ ה"א כתב דמשמעות ד' התוס' הכא דשינוי בעלים הוא רק כשחשב בשחיטה או בקבלה או בהולכה ע"מ לזרוק לשם פלוני, אך אם חשב בזריקה עצמה לשם פלוני לא פסל, - והאחרונים תמהו ע"ז דלהדיא כתבו התוס' לקמן ד' א' ד"ה מה לזביחה וד' ב' ד"ה רב אשי וי' א' ד"ה מקום ובפסחים ס"א א' ד"ה ואיתקש דאם זרק שלא לשם בעלים פסול, וכ"נ לקמן ד' ב' דילפינן מקרא לפסול שינוי בעלים בזריקה, ובגל' הגרע"א בהל' פסוהמ"ק שם כתב דט"ס נפלה בד' המל"מ.**

**התוס' כתבו דאף דהא דלשם ו' דברים הזבח נזבח הוא גם בהקטרה, מ"מ מחשבת לשם זובח ל"ב בשעת הקטרה, דשינוי בעלים הוא רק בשוחט וכו' ע"מ לזרוק ובשעת הקטרה כבר נזרק הדם, וע"כ אין להצריך בהקטרה לשם זובח, דבקרא דעולה אשה ריח ניחוח לד' לא כתיב לשם זובח, וליכא למילף לה מעבודת הדם דבעבודת הדם גופי' ליתי' אלא בע"מ לזרוק, ובשיעורי הגרי"ד עמד בזה דמשכח"ל באימורים שהעלן קודם זריקת דמים דלא ירדו, וכמו שאמרו לקמן פ"ג ב', ובכה"ג משכח"ל שיקטיר ע"מ לזרוק,[[20]](#footnote-21) וזה אי נימא דבכה"ג שעלו לפני זריקת דמים דלא ירדו אף מקטירין אותם קודם זריקה, ואכמ"ל, וכתב דצ"ל דכיון דמדינא צריך להקטיר אחר הזריקה, לא ילפינן כלל לדין שינוי בעלים בהקטרה.**

## באלו עבודות בעינן מחשבה לשם ו' דברים

**לקמן מ"ו ב' תנן דלשם ו' דברים הזבח נזבח לשם זבח לשם זובח לשם ריח לשם ניחוח לשם השם לשם אישים, וילפינן לה מדכתיב עולה אשה ריח ניחוח לד', ונחלקו הראשונים בזמן מחשבות אלו,** א **התוס' הכא כתבו דהך קרא הוא בהקטרה, וכתבו לפ"ז דצריך לחשוב מחשבות אלו בשעת הקטרה, ורק מחשבת שינוי בעלים לא שייכא בהקטרה, דמחשבת שינוי בעלים היא רק ע"מ לזרוק ובשעת הקטרה כבר נזרק הדם, וכתבו בפי' קמא דה"נ צריך לחשוב מחשבות אלו בשעת שחיטה כדקתני הזבח נזבח, וילפינן לה מדאיתקש מחשבות אלו למחשבה לשם זבח דהוא בין בעבודת הדם ובין בהקטרה. -** ב **השטמ"ק לקמן ד' א' כתב בשם תוס' טוך דא"צ לחשוב מחשבות אלו אלא בשעת הקטרה,[[21]](#footnote-22) וכ"נ בד' התוס' הכא בפי' בתרא. -** ג **הרמב"ם בפ"ד ממעה"ק הי"א כתב דצריך שתהי' מחשבתו בשעת שחיטת העולה לשם ו' דברים וכו', והלח"מ שם כתב בדעתו דל"ב מחשבה לשם ו' דברים אלא בשחיטה ולא בהקטרה, והמל"מ שם כתב דלדעתו אף בשאר עבודות ל"ב מחשבה לשם ו' דברים ורק בשחיטה הוא דבעינן, וכ"כ בתוס' הגרע"א לקמן ספ"ד.[[22]](#footnote-23) -** ד **הסמ"ג עשין ק"פ בסו"ד כתב דמחשבה זו צריך שתהי' בד' עבודות.**

## מחשבה לשם ו' דברים אם היא לעיכובא

**התוס' כתבו דאף דאם שינה במחשבת שינוי קדש ושינוי בעלים לא עלו לבעלים לשם חובה, מ"מ בשאר ו' מחשבות אף אם שינה כשר ועלו לבעלים, וכתבו דאף דאיתקש לשינוי קדש מ"מ לא ילפינן מינה דאם שינה לא עלה לבעלים לשם חובה, משום דהך קרא קאי בהקטרה והוא עצמו שלא הוקטרו אימוריו כשר, - אך התשב"ץ בח"ג סימן ל"ז כתב בתו"ד דבכל ו' דברים אם לא נעשו לשמן פסולין, ואם שחט עולה שלא לשם ריח אלא לשם צלי' לא עלתה לבעלים, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד לקמן מ"ו ב' וזהו שכתב דאם חישב לצלות אברי העולה על הגחלים לא יצא.**

**הרמב"ם בפ"ד ממעה"ק הי"א כתב דצריך שתהי' מחשבתו בשעת שחיטת העולה לשם ו' דברים וכו' ואם שחט סתם כשר, והלח"מ שם כתב דמשמעות דבריו דאם שחט שלא לשם אחד מהן אינו עולה לבעלים לשם חובה,[[23]](#footnote-24) ועיי"ש שעמד דזה דלא כמשמעות דבריו בפי"ג מפסוהמ"ק דמחשבת שינוי השם הפוסלת הוא במחשבת שינוי קדש או שינוי בעלים ולא בשאר מחשבות, והמל"מ שם כתב דצ"ל דמש"כ הרמב"ם דאם שחט סתם כשר קאי על מחשבה לשם זבח ולשם זובח דאם שחט שלא לשמן לא עלה לבעלים, אך בשאר ו' מחשבות אף אם שחט שלא לשמן כשר.**

**ובחי' הגרי"ז בהל' מעה"ק האריך לפרש בד' הרמב"ם דלעולם כל ו' מחשבות אלו הם לעיכובא, וכ"ה דמחשבה לשם זבח ולשם זובח מעכבין בקרבן ה"נ שאר מחשבות מעכבין, ואם הי' חסר בהקרבן חלות דין לשמה של אחת מהן הי' הקרבן נפסל,[[24]](#footnote-25) אלא דלא משכח"ל הדין עיכובא שלהן, משום דסתמא לשמה ולעולם איכא בהקרבן תורת לשמן על כל הו' דברים וקרב מאליו לשמן, וגם אם חשב בהדיא לשם דבר אחר ג"כ הקרבן קיים בדין לשמה שלהן, והא דמחשבת שינוי קדש ושינוי בעלים פוסלת הוא משום פסול מחשבה, אך בשאר הד' דברים דלא נתחדש דין פסול מחשבה,[[25]](#footnote-26) ע"כ אף אם חשב בהדיא שלא לשמן כשר משום דסתמא לשמן קאי, וזהו שכתב הרמב"ם דאם שחט סתם כשר, דכל הא דמכשרינן כשלא חשב לשם ד' דברים הוא משום דסתמא לשמה קאי, ואך דמה"ט אף חשב בהדיא שלא לשמן כשר, דמחשבתו אינה מועלת לעקור את הא דסתמא לשמה ועדיין הקרבן קיים בדין לשמה שלהן, עיי"ש.**

**הקר"א כתב דמטעמא אחרינא אין מחשבת שאר הד' דברים מעכבת, שהרי אף שינוי קדש ושינוי בעלים אין פוסלין אלא כששינה לשם קדש אחר או לבעלים אחרים, אך אם לא חשב כלל מרצה משום דסתמא לשמה קאי, ובשאר הד' דברים לא שייך שינוי, דבמחשבת לשם השם אם חשב לשם דבר אחר הוי זבחי מתים, ול"ב בזה לפסול מחשבה, ובמחשבת לשם אישים אם חשב שלא יקטירנו לאשים אי"ז שינוי אלא שחיסר מחשבה, וה"נ הוא בלשם ריח ניחוח דלא שייך בזה שינוי אלא חיסרון מחשבה, ולכאו' מכוון דבריו דאם חשב שלא יקטירנו לאשים אלא לשם כבבא, הו"ל כמחשבה לשם חולין דאינה פוסלת משום דלאו מינה לא מחריב בה,[[26]](#footnote-27) וה"נ הוא כשחישב לצלות האברים ולהעלותן דאין בהן משום ריח,[[27]](#footnote-28) - ומתישב** **בזה מש"כ הרמב"ם בכל הו' מחשבות דאם שחט סתם כשר, דאלמלי הא דסתמא לשמה קאי היתה אף מחשבת שאר הד' דברים מעכבת, ורק משום דסתמא לשמה קאי ולא פסלינן אלא כששינה לשם אחר, לא שייך כן במחשבת שאר ד' דברים.**

## אם שייך פסול מחשבה בהקטרה

**התוס' כתבו דבהקטרה לא שייך פסול מחשבה דהוא עצמו שלא הוקטרו אימוריו כשר, ובשיעורי הגרי"ד עמד בזה דאף דלא שייך בזה פסול מחשבה לפסול את הקרבן, אכתי שייך בזה פסול מחשבה לפסול את ההקטרה,[[28]](#footnote-29) - וכתב דצ"ל דעיקר דין פסול מחשבה הוא לפסול את הקרבן, ואי"ז כלל פסול בעבודה, וע"כ כיון דהוא עצמו שלא הוקטרו אימוריו כשר וא"א שתפסול המחשבה את הקרבן, אף לא מיפסלא ההקטרה.**

**בשיעורי הגרי"ד עמד בזה דמ"ט הוצרכו התוס' לה"ט דהוא עצמו שלא הוקטרו אימוריו כשר, ותיפו"ל דכבר הוכשר קודם ההקטרה וא"א שיחזור ויפסל, וכתב בשם הגרי"ז דהוצרכו לזה לדעת ר"ע לקמן כ"ט א' דלא ס"ל לה"ט דאחר שהוכשר א"א שיחזור ויפסל, ועיי"ש שכתב דנפ"מ עוד בזה בכה"ג שחישב בד' עבודות ע"מ להקטיר שלא לשמה, דאם כל הא דאין מחשבת שלא לשמה פוסלת בהקטרה הוא משום דכבר הוכשר, הוה פסלינן בכה"ג שחישב בד' עבודות על ההקטרה דעדיין לא הוכשר, אך כיון דהוא עצמו שלא הוקטרו אימוריו כשר, ע"כ ליכא כלל לדין פסול מחשבה בהקטרה, ואף אם חישב בד' עבודות על ההקטרה לא מיפסל.[[29]](#footnote-30)**

## טעם הא דבעינן תרי קראי לשינוי קדש

**התוס' הק' דלקמן מ"ו ב' ילפינן לדין שינוי קדש מדכתיב עולה אשה ריח ניחוח לד' עולה לשם עולה, ובפירקין ילפינן לה מקרא אחרינא, וכתבו דקרא דעולה אשה ריח ניחוח לד' הוא בהקטרת אימורים וקרא דפירקין הוא לעבודת הדם, וכתבו לפ"ז דהא דתנן לקמן שם דלשם ו' דברים הזבח נזבח ה"ה דהזבח נקטר, ונתבאר לעיל, - אך למשמעות ד' הרמב"ם בפ"ד ממעה"ק הי"א דל"ב מחשבה לשם ו' דברים אלא בשחיטה, ובע"כ דדרשינן לקרא דעולה אשה ריח ניחוח לד' בשחיטה, והדק"ל בהא דילפינן התם מינה מחשבה לשם זבח ובפירקין ילפינן לה מקרא אחרינא,[[30]](#footnote-31) ובחי' הגרי"ז בהל' מעה"ק הק' כן גם על מש"כ בפירש"י לקמן מ"ו ב' ד"ה עולה לשם עולה דהא דגם בשחיטה בעינן מחשבה לשם זבח, הוא מדכתיב והקריב מזבח השלמים אשה לד' שתהא זביחה לשם שלמים, ותיקשי שהרי בפירקין ילפינן לה מקרא אחרינא.**

**ועיי"ש שכתב לישב למש"כ שם דמלבד עיקר דין לשמה דבעינן שהקרבן יוקרב לשמו וכל מעשיו יהיו נעשים לשמן, איכא גם דין בפנ"ע דמחשבה שלא לשמה היא מחשבה הפוסלת, ולפ"ז י"ל דקרא דהתם דמייתינן לי' על הא דלשם ו' דברים הזבח נזבח, הוא על הא דבעינן שיהיו העבודות נעשין לשמן, וקראי דפירקין הוא על הא דמחשבת שלא לשמה הויא מחשבה הפוסלת.[[31]](#footnote-32)**

**ולא נתפרש בדבריו, דאם בעינן להכי תרי קראי, א"כ מהיכא ילפינן להא דבעינן שהקרבן יוקרב לשם בעליו, הרי מקרא דעולה אשה ריח ניחוח לד' לא ילפינן אלא לדין המחשבה לשם זבח, -** וגם במש"כ כן בדעת רש"י צע"ג, דלהדיא כתב בפירש"י לקמן מ"ו ב' דהא דתנן לשם זבח ולשם זובח הוא לאפוקי שינוי קדש כגון לשם זבח אחר ולאפוקי שינוי בעלים, והרי דמתניתין דהתם קיימא גם בדינא דמחשבה שלא לשמה, וכ"ה מבו' ממש"כ בפירש"י שם דדין לשם זובח ילפינן לה מקראי בפ"ק, והרי דדינא דהתם הוא פסולא דמחשבת שינוי בעלים אשר ילפינן לה בפירקין מקראי, וכ"ה להדיא בפירש"י לקמן ד' א' ד"ה שינוי בעלים דהא דפריך דאשכחן שינוי קדש שינוי בעלים מנלן הוא על הא דתנן לקמן מ"ו ב' דהזבח נזבח לשם זובח.

## אם מחשבה הפוסלת הוא בדיבור או אף במחשבה

**התוס' בסו"ד דנו אם למחשבה הפוסלת בקדשים הוא רק בדיבור או במחשבה, וכן נסתפקו בזה התוס' לקמן ד' ב' (ד"ה מחשבה) ובחולין ל"ט א' (ד"ה אלא זביחה), ונחלקו בזה הראשונים, דבפירש"י לקמן מ"א ב' ד"ה כגון כתב דכל מחשבה דקדשים מוציא בפה הוא, וכ"כ בפירש"י בפסחים ס"ג א' ד"ה והכא במאי עסקינן ובמנחות ב' ב' ד"ה אבל, וכ"כ השטמ"ק בב"מ מ"ג ב' בשם תוס' שאנץ, ועיי"ש במש"כ בזה באורך, וכ"כ האו"ז בתשו' סימן תשנ"ג ובתשו' הרי"ד שם סו"ס תשנ"ד והמרדכי בהל' ציצית סימן תתקמ"ט, וכ"כ התוס' בפסחים שם ד"ה רבי ובב"מ שם ד"ה החושב והסה"ת בסימן קצ"ב והסמ"ג ל"ת של"ז והרא"ש בהל' ס"ת סו"ס ג' בדין מחשבת פיגול דהוא רק בפה, והמנחת ברוך בסימן א' ענף ב' האריך דאין לחלק בין המחשבות בזה, - אך בד' החינוך במצוה קמ"ד משמע להדיא דמחשבת פיגול הוא במחשבה בעלמא, וכ"כ המאירי בפסחים ס"ג א' דמחשבת פיגול ושינוי השם א"צ הוצאה בפה וסגי במה שגמר בלבו, וכ"כ המל"מ בפי"ג מפסוהמ"ק ה"א בדעת הרמב"ם שם, וכן דקדקו התבו"ש בסימן ד' סק"ב והפליתי שם סק"א מד' הרמב"ם בפי"ד מפסוהמ"ק ה"א, ועמש"כ בזה המנחת ברוך בסימן א' באורך.**

## אם במחשבה לשם חולין לא עלו לבעלים לשם חובה

**לקמן מ"ו ב' אמרו דאף דחטאת ששחטה לשם חולין כשרה, מ"מ אינו מרצה, וכ"כ הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק ה"ד דאם שחטה לשם חולין כשרה ולא עלתה לבעלים, וכ"נ בפירש"י בחולין י"ג א' ד"ה מנין, - אך הרמב"ן במלחמות בר"ה כ"ח א' כתב בתו"ד דשוחט קדשים לשם חולין כשרין ועולין לבעלים לשם חובה ואפי' חטאת,[[32]](#footnote-33) והחזו"א בסימן י"ב סקי"ב כתב בדעתו דמה שאמרו דכשר ואינו מרצה היינו דאינו מרצה ריצוי מצוה, אך לעולם עלה לבעלים לשם חובה.[[33]](#footnote-34)**

**האחיעזר בח"ג סימן נ"ב סק"ד כתב דלפ"מ שאמרו לקמן ג' א' דהא דחטאת ששחטה לשם חולין כשרה הוא משום דלאו מינה לאו מחריב בה והו"ל כסתמא דלשמה קאי, הדין נותן דכ"ה דכששחט סתמא כשרה ועלתה לבעלים ה"נ כששחטה לשם חולין כשרה ועלתה לבעלים,[[34]](#footnote-35) ועיי"ש שכתב כן בדעת הרמב"ן, ועד"ז כתבו הזבח תודה לקמן בפירקין והחזו"א קמא סימן מ"ב סק"ה, ועמש"כ החזו"א שם סק"ג וסק"ד, - ובשיעורי הגר"ש בפסחים ס' ב' אות קע"ד נסתפק בהא דלשם חולין כשר ואינו מרצה, אם הוא משום דהו"ל כמחשבה הפוסלת, או דהוא משום דלא נעשה לשמה, ונפ"מ הוא כשקיבל לשם חולין ויש דם הנפש אם יחזור ויקבל, ועיי"ש באות ק"ע וקע"א שהאריך לדון כן לדעת הרמב"ם דפסח ששחטו לשם חולין פסול, ואם הוא מחשבה הפוסלת ניחא דאף דהו"ל כסתמא דלשמה קאי, מ"מ יש בזה מחשבה הפוסלת, וע"כ לא עלתה לבעלים.**

## הא דלשם חולין אינו מרצה אם הוא רק בחטאת או אף בשאר קרבנות

**בחי' הגרע"א הכא נקט בפשיטות דהא דכששחט לשם חולין לא עלה לבעלים אי"ז דין מסוים בחטאת אלא הוא בשאר קדשים, וכ"כ החזו"א קמא סימן מ"ב סק"ג, וכן צידד הזבח תודה לקמן בפירקין, וכ"נ בפירש"י בחולין י"ג א' ד"ה מנין, - אך הקר"א לקמן ז' צידד בדעת הרמב"ם דדוקא חטאת ששחטה לשם חולין לא עלתה לבעלים, אך שאר קדשים ששחטן לשם חולין כשרים ועלו לבעלים, ועיי"ש שכתב דעד"ז מצינו בד' הרמב"ם בדין אינו מחויב כפרה כמותו, דבחטאת ששחטה לשם מי שאינו מחויב חטאת כתב הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק ה"ח דכשרה ולא עלתה לבעלים, ובעולה ששחטה לשם מי שאינו מחויב עולה כתב הרמב"ם שם הי"ד דכל הא דלא עלתה לבעלים הוא משום דא"א שלא יהא חייב כפרה לשמים,[[35]](#footnote-36) וכן נסתפק בזה בכ' הגרי"ז הכא.**

**התוס' כתבו דלישנא דחילול משמע פסול גמור, ואף דילפינן מקרא דקדשים מחללין קדשים ואין חולין מחללין קדשים ולא מיפסלו שאר קדשים שלא לשמן, מ"מ שייך בהן חילול משום פסח וחטאת דמיפסלי, ובחי' הגרע"א תמה ע"ז דלפ"מ שאמרו לקמן דלשם חולין כשר ואינו מרצה הרי בע"כ דמה שאמרו דקדשים מחללין קדשים ואין חולין מחללין קדשים קאי על פסול גמור, - ובדעת התוס' מצינו כמה דרכים,** א **י"ל דס"ל כמש"כ החזו"א בדעת הרמב"ן דמה שאמרו דאינו מרצה היינו דליכא ריצוי מצוה, אך עלתה לבעלים. -** ב **בכ' הגרי"ז כתב די"ל דס"ל דהא דכשר ואינו מרצה הוא רק בחטאת ולא בשאר קדשים. -** ג **בשיעורי הגר"ש בפסחים ס' ב' אות קע"ד כתב די"ל דהא דלשם חולין כשר ואינו מרצה אי"ז משום פסול מחשבה ואם יש דם הנפש יחזור ויקבל, וזהו שאמרו דאין חולין מחללין קדשים ולי"ב לפסול מחשבה דשלא לשמה.**

## פסח ששחטו לשם חולין

**למש"כ התוס' דלישנא דקדשים מחללין קדשים ואין חולין מחללין קדשים הוא משום פסח וחטאת, מבו' דאף פסח ששחטו שלא לשם בעלים כשר, - אך הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק הי"א כתב דהפסח ששחטו במחשבת שינוי השם בין ששינה שמו לשם זבח אחר בין ששינהו לשם חולין פסול שנאמר ואמרתם זבח פסח הוא לד', וכ"כ המאירי בפסחים נ"ט ב', והאחרונים האריכו בטעם הפסול בזה, ואכמ"ל.**

**התוס' כתבו דמהא דתנן דהבכור והמעשר ששחטן לשם שלמים כשרים, והיינו משום דהוי לשם גבוה מהן, מבו' דהא דלשם נמוך מהן פסולין היינו פסול גמור, שהרי בבכור ובמעשר לא שייך לא עלו לבעלים לשם חובה,[[36]](#footnote-37) וצ"ב דלכאו' אף בבכור ומעשר איכא לעיקר הפסול דשלא לשמה, וזה אי נימא שנקט דהא דכל הקדשים שנזבחו שלא לשמן כשרים ולא עלו לבעלים לאו היינו דכל עיקר דינא דשלא לשמה הוא דאינו עולה לבעלים, אלא הוי זה חלות פסול בהקרבן, אלא דאי"ז פסול גמור, ואינו מועיל אלא דמכח זה לא עלו לבעלים, ואף בבכור ומעשר איכא לחלות פסול זה, - ובשיעורי הגרי"ד כתב דצ"ל דמ"מ כיון דליכא נפ"מ בפסול זה ע"כ אין לפרש כן בלישנא דמתניתין.**

אבל בקדושתייהו קיימי, **בפירש"י כתב דהיינו דאין בהן שום ירידה אלא אותה לבדה, ומשמע דהס"ד הוא דכיון דכבר נפסלו ליכא גריעותא במה שמוסיף לחשוב בהן מחשבת שינוי השם, וזהו דקמ"ל דבקדושתייהו קיימי, - אך השטמ"ק כתב בשם תוס' טוך דהא דבקדושתייהו קיימי היינו דהם בשם קדושה הראשונה דעדיין שם הראשון עליהן וע"כ אסור לשנות בהן, ומשמע דהס"ד הוא דכבר הועילה מחשבתו לשנות את שמם וליכא תוספת איסור במה שמוסיף לחשוב בהן מחשבת שינוי השם, דכבר אי"ז שינוי השם, וקמ"ל דעדיין שם הראשון עליהן.[[37]](#footnote-38)**

## הא דזבחים שנזבחו שלא לשמן אסור לשנויי בהו אם הוא אף באותה עבודה

ואסור לשנויי בהו, **בפירש"י כתב דהיינו דאסור לשנות בהן שינוי אחר לעבוד אחת משאר עבודות לכתחילה שלא לשמה, ועד"ז כתב בפירש"י במנחות ב' א' דהיינו דאסור לשנות שינוי אחר כגון אם קמצה שלא לשמה אסור ליתן קומץ בכלי שלא לשמה, ובחי' המיוחסים להרשב"א שם כתב ללמוד מדבריו דלא נאסר לשנות אלא בעבודה אחרת, אך באותה עבודה שכבר נעשית שלא לשמה לא,[[38]](#footnote-39) ומשמעות דבריו דהיינו משום דאותה עבודה כבר קיימא שלא לשמה, ואינו מגרע במה שמוסיף לחשוב שלא לשמה, ורק בשאר עבודות דאכתי קיימי לשמה אסור לחשוב שלא לשמה.**

**הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק ה"ג כתב דזבח ששחטו שלא לשמו וכו' חייב להשלים שאר עבודות לשמן ואפי' וכו' חייב לזרוק במחשבה נכונה, והזבח תודה כתב דמשמעות דבריו דאסור לעשות שאר העבודות בסתמא וצריך לחשוב להדיא לשמן, והיינו משום דאם יעשה אותם בסתמא ע"ד ראשונה הוא עושה, - ועמש"כ בזה בס' זכר צדיק להגר"ר מהמבורג עמ' י"ב י"ג.**

## זבחים שנזבחו שלא לשמן אם אסור לעשות שאר עבודות בשינוי בעלים

**המרכה"מ בפט"ו מפסוהמ"ק ה"א כתב בדעת הרמב"ם דרק כששחט בשינוי קדש אסור לעשות שאר העבודות בשינוי קדש, אך כששחט בשינוי בעלים מותר לעשות שאר העבודות בשינוי בעלים, כיון דכבר אינו עולה לשם ראובן, ולי"ב להסברא דאסור לשנויי בה וגם לא שייך בזה קרא דנדבה יהא, עיי"ש,[[39]](#footnote-40) - והטה"ק לקמן ז' ב' נסתפק בזה אם בשינוי בעלים ליכא איסורא משום דמסקינן לקמן ו' א' דלא כיפרו על מה שבאו, וא"כ הו"ל כקרבן הקרב לאחר מיתה דאין בו שינוי בעלים, למש"כ התוס' בפסחים ס"א א' ד"ה וישנן דהוא משום דמת לאו בר כפרה גמורה הוא, ואף ליכא בזה לאיסורא דשינוי בעלים, כמש"כ התוס' לקמן ד' א' (סוד"ה וישנן לאחר מיתה), או דאף בשינוי בעלים איכא איסורא, ול"ד לקרבן לאחר מיתה שכבר אין לו בעלים, ומשא"כ הכא דיש לו בעלים אלא שאינו מרצה, - והחזו"א בסימן א' סק"ה כתב דלמש"כ התוס' בפי' בתרא דמתניתין איירי אף בשינוי בעלים, הרי דמהא דתנן אלא שלא עלו ומדייקינן דאסור לשנויי בי' משמע דאף שינוי בעלים אסור, וכן נקטו הזבח תודה בסוגיין ובמכתב הגרי"ז שנד' בס' משמר הלוי תנינא סימן ט"ו.[[40]](#footnote-41)**

משום דשני בה כל הני לישני בה וליזיל, **בפירש"י כתב דהיינו דמשום דשני בה חדא זימנא לישני כל הני וליזיל, ומבו' דאיירי כשלא שינה אלא בשחיטה, וזהו שאמרו דסברא הוא דאסור לשנות בשאר העבודות, - אך בד' הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק ה"ג משמע כמש"כ הזבח תודה דמפרש דאיירי כששינה בה בשחיטה וקבלה והולכה, וזהו שאמרו דמשום דשני בה כל הני לא הותר לשנות בה גם בזריקה, ומה שאמרו "כל הני" קאי על העבודות ששינה בהן.**

## איסור מחשבה שלא לשמה

ונדבה מי שרי לשנויי בה, **בפירש"י כתב דהיינו משום דאסור לחשוב בקדשים וילפינן לה מדכתיב לא יחשב, וכ"כ השטמ"ק במנחות ב' ב' בשם תוס' חיצונות, ונתחדש בדבריהם דבמחשבת שינוי קדש עובר משום לא יחשב, וכ"נ בד' הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק ה"ג ובפי"ח ה"א, - אך בפירש"י במנחות ב' ב' ד"ה ונדבה כתב דהא דאסור לשנות בנדבה הוא מדכתיב אם זבח שלמים קרבנו שתהא זביחה לשם שלמים,[[41]](#footnote-42) - והתוס' לקמן ד' א' סוד"ה וישנן לאחר מיתה כתבו דהאיסור בשינוי קדש הוא מקרא דמוצא שפתיך תשמור.**

**הרמב"ם בהל' פסוהמ"ק שם כתב דהאיסור במחשבה שאינה נכונה הוא במה שמפסיד את הקדשים במחשבה דה"ז דומה למטיל מום בקדשים, ובתשו' חת"ס חו"מ סימן ר"ד כתב דלפ"ז הרי דכ"ז הוא בפסח וחטאת דפסולין שלא לשמן והוא מפסידן במחשבתו, אך בשאר הקדשים דכשרים אלא שלא עלו לשם חובה, לא נפסדו במחשבתו, ולי"ב לאיסורא דלא יחשב, וכ"כ הברוך טעם בהגה' להפלאה כתובות ל"ג ב', - אך הקה"י בסימן ה' הוכיח מד' הרמב"ם שם פט"ו ה"ג דאף במחשבת שלא לשמה בשאר הקדשים עובר משום לא יחשב, עיי"ש, וכ"ה להדיא בד' רש"י הכא, ולכאו' הוא משום דגם בקדשים הכשרים שלא לשמה איכא חלות פסול בקרבן, אלא דאי"ז פסול גמור, ואינו מועיל אלא דמכח זה לא עלו לבעלים, וע"כ חשיב כמפסיד את הקדשים,[[42]](#footnote-43) ובד' רש"י יש מקום לפרש עוד דהוא משום דס"ל דאיסורא דלא יחשב הוא בכל מחשבה שאינה נכונה ואף שאינו מפסיד בכך את הקרבן.**

**הקוב"ש בח"ב סימן כ"ב סק"ה כתב די"ל דמש"כ רש"י דבמחשבת שלא לשמה עובר משום לא יחשב הוא משום דמחשבה שלא לשמה הויא מחשבה הפוסלת, וע"כ הו"ל בכלל לא יחשב, אך אם מחשבה שלא לשמה אינה מחשבה הפוסלת אלא דע"י מחשבתו נעקר הלשמה ומיפסל משום חיסרון הלשמה אי"ז בכלל לא יחשב.[[43]](#footnote-44)**

**בטעמא דפירש"י במנחות שלא פירש דעובר משום לא יחשב, מצינו כמה דרכים,** א **הקוב"ש שם כתב דהוא משום דס"ל דמחשבה שלא לשמה אינה מחשבה הפוסלת, אלא דע"י מחשבתו נעקר הלשמה ומיפסל משום חיסרון הלשמה, וע"כ אי"ז בכלל לא יחשב. -** ב **למש"כ החת"ס ודעימי' י"ל דהוא משום דבכל הקדשים שאינם נפסלין במחשבת שלא לשמה ליכא להל"ת דלא יחשב. -** ג **הביה"ל בח"ג סימן ל' סקט"ו כתב דהוא משום דכבר נשחט הקרבן שלא לשמו ואינו עולה לבעלים, וכשמחשב אח"כ בהזריקה שלא לשמו אינו מוסיף הפסד בקרבן, וע"כ אינו בכלל לא יחשב. -** ד **האחיעזר בח"ב סימן כ"ז סק"ג כתב דהוא משום דאיסורא דלא יחשב הוא דומיא דאיסור מטיל מום, כמש"כ הרמב"ם בפי"ח מפסוהמ"ק, וע"כ לפ"מ דמיבע"ל במנחות פ"ה ב' דהקדישן אינו לוקה עליהן משום בע"מ דאין מום אלא בבהמה, אף ליכא במנחות לאיסורא דלא יחשב.**

**הקה"י בסימן ה' הוכיח מד' הרמב"ם בפט"ו ה"ג דהא דעולה ששחטה שלא לשמה אסור לזרוק דמה שלא לשמה הוא משום איסורא דלא יחשב, והק' דלמש"כ הרמב"ם גופי' שם פי"ח דהאיסור במחשבה שאינה נכונה הוא במה שמפסיד את הקדשים בכך, הרי כיון ששחטה שלא לשמה וכבר אינה עולה לבעלים, אינו מפסיד כלל במה שזורק דמה שלא לשמה ומ"ט הו"ל בכלל לא יחשב,[[44]](#footnote-45) - וכתב דצ"ל דמ"מ מחשבה זו מקריא מחשבה המפסדת, כיון דבקרבן שלא חשב בו עדיין מחשבה אחרת ראוי' מחשבה זו לפסול לענין דלא עלו, וכל מחשבה שבכחה לפסול את הקרבן אסרה תורה,[[45]](#footnote-46) וכ"כ בשיעורי הגרי"ד.[[46]](#footnote-47)**

**הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק ה"ג כתב דאסור לחשב בקדשים מחשבה שאינה נכונה וכו' לפיכך זבח ששחטו שלא לשמו וכו' חייב להשלים שאר עבודות לשמן, ובכ' הגרי"ז במנחות ב' ב' עמד בזה דמשמעות ד' הרמב"ם דרק משום דאיכא איסור במחשבה שאינה נכונה הוא דאף כששחט שלא לשמו חייב להשלים שאר עבודות לשמן, אך אם ל"ה בזה בזה איסור אלא משום דבעינן לחשוב לשמה, כמש"כ הרמב"ם בפי"ד ממעה"ק ה"י, ל"ה אסור לעשות שאר העבודות שלא לשמן, וכתב דהיינו משום דכל שכבר חשב מחשבת שלא לשמה ואין הקרבן עולה לבעלים, ליכא להמצוה לעשות העבודות לשמן, וכל הא דאסור לעשותן שלא לשמן הוא משום האיסור במחשבת שלא לשמה, ועמש"כ בשיעורי הגרי"ד בסוגיין להוסיף לפרש בזה.**

**הרמב"ן בסהמ"צ בשכחת הלאוין ל"ת ד' כתב דנאסר לשחוט הקדשים במחשבת פיגול מקרא דלא תזבח לד' אלקיך שור או שה אשר יהי' בו מום כל דבר רע והוא השוחט ואומר ע"מ לאכול ולזרוק חוץ למקומו ולזמנו שזה דיבור רע הוא אצל התורה שכבר פסלה בו הקרבן, ואין האיסור בזה רק בשחיטה, אלא כל שנשחט במחשבת פיגול ונפסל אסור להקריבו, ובכ' הגרי"ז לעיל בסוגיין נסתפק אם גם בפסח וחטאת הנפסלין במחשבת שינוי השם איכא לאיסור זה, והוכיח מד' הרמב"ן שם ל"ת ה' דלי"ב לאיסור זה, וכתב כן גם בדעת רש"י בב"ק ה' א', עיי"ש,[[47]](#footnote-48) וכבר כתב עד"ז בתשו' חת"ס חו"מ סימן ר"ד, עיי"ש.**

ה' אייר פ"ד

דף מס' 3

## ביאור הצד להכשיר בגט בסתמא

ב' ב' **–** ורמינהו כל הגט שנכתב שלא לשם אשה פסול וסתמא נמי פסול, **מבו' דהי' מקום לומר דאף דבעינן וכתב לה לשמה, מ"מ בסתמא נמי כשר ולא מיפסל אלא כשכתב לשם אחרת, ואי"ז משום דסתמא לשמה שהרי סתם אשה לאו לגירושין קיימא, ובד' הקר"א בפתיחה מבו' דהיינו די"ל דל"ב כלל כתיבה לשמה, ולא נתמעט אלא מוכתב לה לשמה אלא גט שנכתב לשם אחרת,[[48]](#footnote-49) וכ"כ המנחת ברוך בסימן ג' ענף ב' והקוב"ש בח"ב סו"ס כ"ב, - אך החזו"א קמא סימן מ"ב סק"א כתב דבכל דבר דבעינן לשמה פשיטא דסתמא ל"מ, והצד דסתמא כשר בגט הוא משום דכל שכותב לכל מי שירצה לגרש שפיר מיקרי לשמה כיון דהוא לשם גירושין ויש בכלל מחשבתו גם לשם אשה זו.[[49]](#footnote-50)**

## יסוד דינא דסתמא לשמה

זבחים בסתמא לשמן הן עומדין, **בפי' לאחד מגדולי הראשונים כתב דהיינו משום דלשמן הן עומדין מדאקדשי' לשם אותו קרבן ובזביחה לא בעי לאדכורי עוד שמו דהא איקבע לי' שמו משעת לקיחה, ועד"ז כתב הסה"ת בסימן קצ"ב דכיון שהוקדש לעולה או לשלמים בע"כ בסתמא נמי לשמו קאי שאסור לשנותו לזבח אחר, ועיי"ש שכתב דלפ"ז בכתיבת סת"מ ליכא למימר סתמא לשמה.**

**והקר"א בפתיחה הוכיח דהא דסתמא לשמה לאו היינו משום דבסתמא דעתו הוא לשם הקרבן, שהרי מכשרינן לקמן ג' א' בשחט לשם חולין משום דלאו מינה לא מחריב בה, אף דאין דעתו לשם הקרבן, וכ"ה מוכח מהא דבעינן לקמן מ"ז ב' קרא לפסול במתעסק בקדשים, ואף בשחיטת חטאת משום חולין, אף דאין דעתו לשם הקרבן, - והמנחת ברוך בסימן ג' ענף ב' הוכיח כן עוד ממ"ד במנחות מ"ט א' דעקירה בטעות לא שמה עקירה, אף דאין דעתו לשם הקרבן, - וכ"ה מוכח ממש"כ כמה מקמאי דמחשבה הפוסלת בקדשים הוא בדיבור, ונתבאר בדף מס' 2, אף דגם במחשבה בעלמא כבר אין דעתו לשם הקרבן, - וכן הוכיח הטה"ק ממשה"ק התוס' דיש להכשיר בשחיטת קטן אף דאין לו מחשבה משום דסתמא נמי כשר ואינו פסול עד שיכוין שלא לשמה, וכ"ה מוכח מסוגיית הגמ' בפסחים ס' ב', ונתבאר להלן בהערה.[[50]](#footnote-51)**

**וביסוד דינא דסתמא לשמה כתב הקר"א שם דהיינו דכיון דסתמא לשמה קאי, ע"כ מפרשינן דהא דבעינן זביחה לשם שלמים לאו היינו דצריך שיחשב לשם שלמים, אלא שלא יחשב לשם אחר, וכ"כ המנחת ברוך שם, - אך בחי' הגרי"ז בפ"ד ממעה"ק כתב דהיינו דאף דדינא הוא דבעינן שתהא השחיטה לשמה, מ"מ זבחים בסתמא לשמן הן עומדין והוא חלות דין בגוף הקרבן דהוא קרב ממילא לשמו, וע"כ הוא דמכשרינן בסתמא, ועד"ז כתב הקוב"ש בח"ב סימן כ"ב סק"ב דהא דבעינן שתהא השחיטה לשמה היינו דבעינן שיהיו הקדשים מיוחדים לזה, וכיון דמשעה שהקדישן לקרבן הן מיוחדין ועומדין לקרבן, ל"ב למחשבת האדם בשעת העבודה, דממילא הן עומדין לשמן, ועד"ז כתב החזו"א קמא סימן מ"ב סק"א.**

## יסוד פסולא דשלא לשמה

**בחי' הגרי"ז שם כתב דכיון דסתמא לשמה קאי והוא חלות דין בגוף הקרבן דהוא קרב ממילא לשמו, ע"כ אף אם חשב שלא לשמו אין חסר תורת לשמן בעשייתן, שהרי דינא דסתמא לשמן הוא אף כשחשב להדיא להיפוך, וכדחזינן דלשם חולין כשר, אלא הוא דין בפנ"ע דמחשבת שלא לשמה פוסלת וככל מחשבות הפוסלות בקדשים,[[51]](#footnote-52) ועיי"ש שהאריך בזה, וכ"כ הקוב"ש בח"ב סימן כ"ב סק"א בשם הגר"ח, - אך עיי"ש בסק"ב שכתב בדעת התוס' דס"ל דאף דסתמא לשמן קאי וממילא הן עומדין לשמן, מ"מ כל שחשב שלא לשמה עקר אותן בכך מיחודן הקודם ושוב אין עומדין לשמן ופסולין משום חיסרון לשמן, ונתבאר להלן, - וכ"נ בפירש"י בסוגיין** ד"ה בסתמן לשמן עומדין ולקמן ג' א' ד"ה לשם חולין וד"ה דלאו מינה דפסולא דשלא לשמה הוא משום דמועלת מחשבתו לעקור את שם הזבח,[[52]](#footnote-53) - וכ"נ ממש"כ השטמ"ק לקמן ד' ב' בשם תור"פ דמסברא יש לפסול במחשבת שלא לשמה דכיון ששינה בלשמן כאילו חסר העבודה שחישב בה.

בפי' הר"ן בר"ה ל"ב ב' כתב בפי' בתרא דהא דהמתעסק לא יצא ול"ד לתוקע לשיר דיצא הוא משום דתוקע לשיר כיון שאינו מכוין לשום מצוה יצא למ"ד מצות א"צ כונה, אך במתעסק שהוא מכוין למצוה לחנך את התינוקות, אותה כונה מעכבת מצוה אחרת שלא תחול, וכתב לדמותו למה שאמרו לקמן בסוגיין דמינה מחריב בה ודלאו מינה לא מחריב בה, וכ"כ בחי' הר"ן שם כ"ז א', (ועיי"ש במש"כ עוד בזה), ומשמע מדבריו דפסולא דשלא לשמה הוא משום דהוא עוקר את הזבח בכך מיחודו ונעשה שלא לשמה, ובזה הוא שאמרו דמינה מחריב בה ודלאו מינה לא מחריב בה, וע"כ ה"נ הוא במצוות, דאף דבסתמא חשבינן לה כמעשה מצוה דתקיעת שופר, מ"מ כל שנתכוין לשם מצוה אחרת ה"ז מעכב שלא יחול בזה תורת מעשה מצוה דתקיעת שופר,[[53]](#footnote-54) וצ"ע.

התוס' במנחות מ"ב ב' ד"ה מה טעם כתבו דהא דטעימה פסולה אף דעושה כן לשם ציצית, הוא משום דלשם נסיון נמי עבידא והוי כמנחה שקמצה לשמה ושלא לשמה דפסולה, - והקוב"ש בח"ב סימן כ"ב כתב בשם הגר"ח שהק' דהיאך למדו התוס' דלשם ציצית ולשם נסיון פסולה מהא דמנחה שקמצה לשמה ושלא לשמה פסולה, הרי שאני במנחה דהא דפסולה שלא לשמה הוא משום דמחשבת שלא לשמה הויא מחשבה הפוסלת, דומיא דמחשבת פיגול, וע"כ גם כשחשב לשמה ושלא לשמה פסולה, ודמי להיכא דחשב לאכול בזמנו ושלא בזמנו דהוי פיגול, אך בציצית דהא דפסולה כשצבעה שלא לשמה הוא משום חיסרון לשמה, י"ל דכל שצבעה לשמה ושלא לשמה יש בה מחשבה לשמה וסגי בהכי,[[54]](#footnote-55) - ועיי"ש שכתב דמד' התוס' מוכח דפסולא דשלא לשמה הוא משום חיסרון הלשמה, ואף דסתמא לשמן קיימי, מ"מ כל שחשב בפירוש שלא לשמן עקר אותן מיחודן הקודם ושוב אין עומדין לשמן ופסולין משום חיסרון לשמן, והא דפסלינן בלשמה ושלא לשמה הוא משום דבעינן שיהא הדבר מיוחד רק לשם זה בלבד ולא לב' דברים, ושפיר יש ללמוד מזה לציצית שצבעה לשמה ושלא לשמה דפסולה.

לקמן י"ג א' תנן דר"ש מכשיר בהילוך במחשבת שלא לשמה משום דאפשר בלא הילוך, ולקמן י"ד ב' אמרו דהולכה בזר פסולה אף לר"ש, ובפירש"י שם כתב דהיינו דהא דלא פסל בה מחשבה הוא משום דאין היתר הקרבן תלוי בה ולא קרינן בה דברים המביאים לידים אכילה, אבל עבודה היא ליפסל בזר, ובכ' הגרי"ז לקמן י"ג א' הוכיח מזה דמחשבת שלא לשמה היא מחשבה הפוסלת דומיא דמחשבת פיגול, וע"כ מדמינן לה למחשבת פיגול דהיא רק בדבר המביא לידי אכילה, דאי נימא דפסולא דשלא לשמה הוא משום חיסרון הלשמה ולא משום פסול מחשבה, אי"ז ענין למחשבת פיגול, ומ"ט אי"ז פוסל בהולכה.[[55]](#footnote-56)

## זבחים שקיבל דמן שלא לשמן אם יחזור ויקבל

בחי' הגרי"ז בפ"ד ממעה"ק נקט בפשיטות דזבחים שקיבל דמן שלא לשמן נפסל אף הדם שבצואר ול"מ שיחזור ויקבל, וכתב דהוא משום דמחשבת שלא לשמה היא מחשבה הפוסלת, וע"כ הוא דנפסל אף הדם שבצואר,[[56]](#footnote-57) - אך הנה בד' השטמ"ק לקמן ד' ב' בשם תור"פ משמע דפסולא דשלא לשמה הוא משום דחסר העבודה ששינה בה, וכ"כ הטה"ק לעיל בסוגיין (ד"ה איבע"א סברא) ולקמן ד' ב', ולפ"ז הדין נותן דאם קיבל במחשבת שלא לשמה יחזור ויקבל,[[57]](#footnote-58) וצ"ע.[[58]](#footnote-59)

**וזבחים בסתמא כשרים מנלן וכו',** בחי' הגרי"ז בפ"ד ממעה"ק עמד בזה דמאי ס"ד דאף בסתמא פסולין הרי איכא כמה דינים במחשבת שלא לשמה הפוסלת בקדשים דילפינן להו מקראי, כדילפינן מקרא דאין חולין מחללין קדשים, ובשינוי בעלים ילפינן מקרא דבעינן דוקא חבירו דומיא דידי' שיהא מחויב כפרה כמותו, ולשמעון אחי עזרי' ילפינן מקרא דרק בנמוך מהן מתחללין ולא במורם מהן, ומוכח דאינם נפסלין אלא ע"י מחשבה ולא בסתמא, דאם אף בסתמא הם פסולין ה"נ יש לפסול כשחשב לשם חולין ולשם מי שאינו מחויב כפרה כמותו ולשם גבוה מהן,[[59]](#footnote-60) ועוד, דליוסף בן חוני הנשחטין לשם פסח ולשם חטאת פסולין ויליף לה מהא דהם פסולין לשם אחרים, וג"ז לא שייך אלא אם פסולייהו משום מחשבה הוא,[[60]](#footnote-61) ועיי"ש שכתב דאף אם סתמא לאו לשמה קאי וה"ז פסול משום חיסרון לשמה, מ"מ איכא דין בפנ"ע דמחשבת שלא לשמה היא מחשבה הפוסלת, ונפ"מ הוא כשקיבל דם שלא לשמה דאם משום חיסרון לשמה יחזור ויקבל, ומשום פסול מחשבה נפסל אף הדם שבצואר, וע"כ שפיר י"ל דסתמא פסול, וכל הדינים שנאמרו במחשבת שלא לשמה הם לענין הדין הנוסף דמחשבה הפוסלת, ומזה יליף יוסי בן חוני לפסול בנשחטין לשם פסח ולשם חטאת, מהא דפסח וחטאת פסולין לשם אחרים ויש במחשבת שלא לשמה שלהן פסול בפנ"ע של פסול מחשבה.

## אם בהא דבעינן שיהיו הזבחים נקרבין לשמן שאני דין פסח וחטאת מדין שאר הזבחים

למש"כ הגרי"ז דמלבד דין פסול מחשבה דשלא לשמה, איכא דין בפנ"ע דבעינן שיהיו נקרבין לשמן והוא לעיכובא, וע"כ הוא דאם סתמא לאו לשמה קאי הוה מיפסלי משום חיסרון הלשמה, ואך דכיון דסתמא לשמה קאי ע"כ לעולם מתקיים בהן דינא דלשמה, לא נתפרש להדיא אם היינו דכל שלא קרבו לשמן הן פסולין לגמרי, או היינו דהן כשרים ולא עלו לבעלים לשם חובה, - ומהא דמדייק מהא דתנן כל הזבחים שנזבחו שלא לשמן ולא קתני שלא נזבחו לשמן, משמע דאם סתמא לאו לשמן מתישב עיקר דינא דמתניתין גם בסתמא, דכל הקדשים שלא נזבחו לשמן כשרים אלא שלא עלו לבעלים לשם חובה ופסח וחטאת פסולין,[[61]](#footnote-62) וזהו דדחי דגם לגבי גט תני שנכתב שלא לשם אשה אף דסתמא פסול, והיינו דה"נ י"ל דהא דתנן שנזבחו שלא לשמן היינו אף בסתמא, וגם בכה"ג כל הזבחים כשרים ולא עלו לשם חובה ופסח וחטאת פסולין.

וצ"ב דלפ"ד הגרי"ז דאיכא ב' דינים בדין לשמה של קרבנות וילפינן להו מתרי קראי, הרי דהא דילפינן מקרא דכל הזבחים שנזבחו שלא לשמן כשרים ולא עלו ופסח וחטאת פסולין, הוא בפסולא דמחשבת שלא לשמה, אך בהא דבעינן שיהו נקרבין לשמן אין מקור לחלק ביניהם, וממ"נ או דנימא דדין זה הוא לעיכובא בעיקר הכשר הקרבן, ואף כל הקרבנות שלא נזבחו לשמן פסולין לגמרי, או דנימא דמקרא דמוצא שפתיך תשמור וגו' דאם לאו נדבה יהא ילפינן דאף דלא נזבחו לשמן כשרים ולא עלו ואף בפסח וחטאת.[[62]](#footnote-63)

ובס' חביון עוז בהל' מעה"ק כתב שנשאל הגרי"ז עד"ז, והשיב דאה"נ דבהא דבעינן שיהיו קרבין לשמה דינא הוא דכשרים ולא עלו,[[63]](#footnote-64) והא דחטאת פסולה בכה"ג הוא משום דבחטאת לא נתחדש דין ההקרבה דנדבה תהא, וע"כ הוא דמיפסלא, - וכ"ה להדיא בד' הגרי"ז בהל' פסוהמ"ק עמ' 94 בדעת התוס' דדינא דחטאת פסולה שלא לשמה הוא רק כשחשב להדיא שלא לשמה דאיכא מחשבה הפוסלת, אך כל דאתינן עלה משום דפקע מינה תורת לשמה ליכא להך פסולא, ואך דמ"מ מיפסלא משום דאין חטאת באה בנדבה ותורת הקרבה דשלא לשמה הנלמד מקרא דמוצא שפתיך וגו' דאם לאו נדבה תהא לא נאמר בחטאת, עיי"ש.

אמנם הנה הגרי"ז שם לעיל מינה כתב דממש"כ הרמב"ם דחטאת ששחטה לשם חולין כשרה ולא עלתה לבעלים יש ללמוד דגם בחטאת איכא להך מילתא דלא עלתה לבעלים אף דאין חטאת באה בנדבה, ולפ"ז בע"כ דהא דפסלינן בחטאת בסתמא אם סתמא לאו לשמה, הוא משום דגם בדין חיסרון לשמה חלוק דין חטאת מדין כל הזבחים, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ הגרי"ז בפ"ד ממעה"ק בסו"ד בדעת הרמב"ם דבפרה ליכא לדינא דסתמא לשמה קאי, וע"כ אם הי' נאמר בפרה ריח ניחוח היתה נפסלת כשחשב לאכול מבשרה ולשתות מדמה משום חיסרון לשמה של לשם אשים ולשם ריח ולשם ניחוח, דאף דשאר קדשים אינן נפסלין משום חסרון לשמה דכל הני היינו משום דגם בסתמא קיימי לשמן, אך בפרה אדומה דלי"ב לדינא דסתמא לשמה שוה דין לשמה של לשם אשים ולשם ריח ולשם ניחוח לדין לשמה של לשם זבח ולשם בעליו דתורת עיכובא בהו, ומבו' דחטאת מיפסלא לגמרי משום חיסרון לשמה, דבפרה אדומה לא שייך כלל דינא דכשר ולא עלו,[[64]](#footnote-65) - אך צ"ע וכנ"ל, דמנ"ל הך מילתא דבדין חיסרון לשמה חלוק דין פסח וחטאת מדין שאר הזבחים, הרי הא דילפינן מקרא דפסח וחטאת פסולין שלא לשמן הוא בדינא דמחשבת שלא לשמה הפוסלת, אך בהא דבעינן שיהיו קרבין לשמן לא מצינו דשאני דין פסח וחטאת מדין שאר הזבחים.

**מהא דתנן כל הזבחים שנזבחו שלא לשמן וכו' ולא קתני שלא נזבחו לשמן,** בשיעורי הגרי"ד הק' דלפ"ד הגרי"ז דאף אם סתמא לאו לשמן קאי מ"מ איכא דין בפנ"ע דמחשבת שלא לשמה הויא מחשבה הפוסלת, ונפ"מ דנפסל אף הדם שבצואר, א"כ מאי פריך מהא דלא קתני שלא נזבחו לשמן, הרי משנתינו קיימא בדינא דמחשבה הפוסלת, דמכח זה נפסל אף הדם שבצואר, והך דינא הוא רק כשנזבחו שלא לשמן, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, וכתב שם דהגרי"ז הסכים דקשיא מהכא.

ז' אייר פ"ד

דף מס' 4

## אם צריך לכתחילה לחשוב לשמה אף דסתמא לשמה קאי

ב' ב'- זבחים בסתם לשמן עומדין, **הרמב"ם בפ"ד ממעה"ק ה"י כתב דכל הזבחים צריך העובד שתהי' מחשבתו לשם הזבח ולשם בעליו וכו' ואם שחט ועבד שאר עבודות סתם וכו' כשרים, ומבו' דאף דסתמא לשמה מ"מ לכתחילה צריך לחשוב לשמה, והקר"א בפתיחה כתב דהיינו מדרבנן, דאי נימא דמה"ת צריך לחשוב לשמה מ"ט אי"ז מעכב, - אך הקר"א בסוגיין הוכיח מד' התוס' דמדאורייתא צריך לחשוב לשמה, וכ"נ בתשו' ה"ר אביגדור כ"צ בתשו' בעלי התוס' סימן ק"י,[[65]](#footnote-66) וכ"כ הגבו"א ביומא מ"ד א' והשפ"א והזבח תודה בסוגיין.**

## אם מהני שחיטת קדשים ע"י קטן

בחולין י"ב ב' מיבע"ל אם קטן יש לו מחשבה,[[66]](#footnote-67) ובפירש"י שם כתב דהיינו בשחיטת קדשים דבעי לשמה ושחט קטן עולה לשמה אם הויא כונה או לא, והתוס' שם ובסוגיין הק' דהרי אף אם שחט סתמא כשר דסתמא לשמן קיימי, וכתבו דסתמא דקטן גרע דאין לו דעת להבין שהם קדשים וסבר שהם חולין והו"ל מתעסק ופסול,[[67]](#footnote-68) - ובתשו' משכנות יעקב או"ח סימן כ' מבו' דמכוון דבריהם הוא דכיון דהוי מתעסק ע"כ לא אמרינן בזה סתמא לשמה, וכן משמע קצת בל' התוס' שבאו לישב בזה פירש"י, וכ"כ השטמ"ק בחולין שם, - אך המנחת ברוך בסימן ג' ענף א' תמה ע"ז דמהא דבעינן קרא למעט מתעסק בקדשים מבו' דאין לפסול בזה משום שלא לשמה, דאף במתעסק אמרינן דסתמא לשמה, אלא הוא פסול בפנ"ע דמתעסק.

בדעת רש"י דמיבע"ל אם מהני שחיטת קטן לשמה אף דסתמא לשמה קאי, מצינו כמה דרכים, **א** בכ' הגר"ח בחולין שם כתב דעיקר הפסול הוא משום מתעסק, אלא דאם ל"ה בעינן לשמה ל"ה שייך פסול מתעסק, עיי"ש. - **ב** התפארת יעקב בחולין שם כתב דהא דסתמא לשמה היינו משום דמעיקרא הי' יודע שהיא עולה ואם הי' נותן מחשבתו לזה הי' יודע רק ששחט סתמא ולא הי' בלבו, ובכה"ג הוא דאמרינן דסתמא לשמה, ומשא"כ בקטן דאפי' אומר לשמה אמרינן דאי"ז ידיעה ואי"ז אמירה, וצ"ע היאך הוא מתישב עם הא דמוכח מההיא דלשם חולין ומכ"ד דהא דסתמא לשמה הוא אף היכא דלהדיא היתה מחשבתו שלא לשם כך, ונתבאר בדף מס' 3. - **ג** הטה"ק כתב דאף דסתמא לשמה, מ"מ כיון דלכתחילה צריך לחשוב לשמה, ע"כ כל שאינו ראוי לכך פסול אף בדיעבד.[[68]](#footnote-69) - **ד** המרומי שדה כתב דהוא משום דלכתחילה מצוה לחשוב לשמה, וזהו דמיבע"ל אם מותר ליתן לקטן לכתחילה לשחוט, ועד"ז כתב המשנת ר"א בסימן א' סק"ד.[[69]](#footnote-70)

## טעם הא דלא פסלינן בעבודת קטן וחרש ושוטה משום מתעסק

בכ' הגר"ח בחולין י"ג א' הק' בהא דבעינן קרא לפסול קטן לעבודה, דתיפו"ל משום מתעסק, וכן הק' המנחת ברוך בסימן ג' ענף א',[[70]](#footnote-71) ועד"ז הק' בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן ס"ד בהא דתנן בבכורות מ"ה ב' דשוטה פסול לעבודה, שהרי יש לפסלו גם לשחיטה דכל הפסולין כשרים משום מתעסק,[[71]](#footnote-72) והמנחת ברוך שם הוסיף להקשות דבבכורות שם מבו' דחרש ושוטה לא מחללי עבודה ומ"ט לא פסלינן להו משום מתעסק.[[72]](#footnote-73)

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** דעת רש"י בחולין שם דמעשה ומחשבה יש לקטן, וכל הא דמיבע"ל אם יש לו מחשבה הוא במחשבתו ניכרת מתוך מעשיו לפי ראות עינינו אך אין אנו יודעים אם עשה מעשה זה לשם מחשבה זו, ולפ"ז ניחא דבכה"ג הוא דבעינן לפסול קטן ושוטה לעבודה.[[73]](#footnote-74) - **ב** המנחת ברוך שם כתב דפסול מתעסק הוא רק בשחיטה ולא בשאר עבודות, וכ"כ האחיעזר בח"ב סימן ד'.[[74]](#footnote-75) - **ג** האו"ש בפ"א ממקואות ה"ח אות ט' כתב בדעת הרשב"א דכל שאחר עומד על גביו ומלמדו שהוא קדשים לי"ב משום מתעסק. - **ד** בכ' הגר"ח שם כתב דנפ"מ בפסולא דקטן להטבת הנרות דהויא עבודה, ולי"ב לדינא דמתעסק, משום דל"ב בה לשמה, ופסולא דמתעסק הוא רק היכא דבעינן לשמה. - **ה** בכ' הגרי"ז בסוגיין כתב דפסולא דמתעסק הוא בעבודת קרבן ולא בעבודת כהן, כדחזינן דשחיטה פסולה במתעסק אף דכשרה בזר, אך פסולא דאיש ולא קטן הוא בעבודת כהונה, דכל היכא דבעי כהן נתמעט קטן, ונפ"מ בהטבת הנרות ובתרוה"ד דאינם עבודות קרבן ולי"ב לפסולא דמתעסק ולא מיפסלי אלא משום פסולא דקטן דהוא בכל עבודת כהונה.

הא לשם פסח וסתמא פסול, **התוס' כתבו דבפסחים מיבע"ל אם איירי בב' עבודות או בעבודה אחת, ובשיעורי הגרי"ד הק' בשם הגרי"ז דהרי לפ"מ דמיבע"ל דבעבודה אחת תנן מבו' בפסחים שם דהיינו כשחישב שתהא כל השחיטה לשם פסח ולשם שלמים, וזהו דתלינן לה התם בהפלוגתא אם תפוס לשון ראשון, ולפ"ז הרי בע"כ דהגמ' הכא ס"ל דבב' עבודות תנן, דאם בעבודה אחת תנן מה מייתינן מינה דסתמא כשר, הרי כיון שחישב שתהא כל העבודה לשם פסח לא מיחסר מידי, וצ"ע.**

## כל העושה ע"ד הראשונה הוא עושה

דילמא שאני התם דכל העושה ע"ד הראשונה הוא עושה, **האו"ז בסימן תרי"א כתב דהיינו דאף דהכהן אומר שלא נתכוין לדעת ראשונה אלא שחט סתמא, מ"מ אמרינן דע"ד ראשונה שחט ולא סמכינן אדיבורי', ולכאו' הוצרך לזה, משום דאם נתכוין הכהן לדעת ראשונה אי"ז לשם פסח וסתמא, ובע"כ דאומר הכהן דלא נתכוין לדעת ראשונה, ואפ"ה מכשרינן משום דלא סמכינן אדיבורי', ונתחדש בדבריו דהא דע"ד ראשונה הוא עושה הוא דתלינן שהי' מחשבתו ע"ד ראשונה, וזהו דקשיא לי' דא"כ מ"ט הוא לשם פסח וסתמא, - אך הקר"א כתב דהא דע"ד ראשונה הוא עושה היינו דסגי במחשבת לשמו בתחילת המעשה וא"צ לחשוב בכל המעשה, וע"כ אף אם חישב שלא לשמו בסוף המעשה לא איכפת לן, (אם לדין מחשבת שלא לשמו בעינן דיבור), כיון דעשה כדין שבתחילת המעשה אמר לשמו, וכ"כ בכ' הגרי"ז במנחות ט"ז א'.[[75]](#footnote-76)**

**הקר"א עמד בזה דלקמן מ"ב א' ובמנחות ט"ז א' פליגי תנאי לענין פיגול אם אמרינן כל העושה ע"ד הראשונה הוא עושה, ומצינו בזה כמה דרכים,** א **הקר"א כתב די"ל דאף למ"ד דלא אמרינן כל העושה ע"ד הראשונה הוא עושה היינו במחשבה דאיסורא, אך במחשבה דהתירא מודה דאמרינן דע"ד הראשונה הוא עושה. -** ב **בכ' הגרי"ז בריש פירקין ובמנחות שם כתב דטעמא דמ"ד דלא אמרינן ע"ד הראשונה הוא עושה הוא משום דלענין פיגול בעינן מחשבה הפוסלת, וע"כ לא סגי במה שעושה ע"ד הראשונה דמ"מ לא חשב מחשבת פיגול וליכא מחשבה הפוסלת, ומשא"כ בהא דבעי לשמה דל"ה דין מחשבה אלא דבעינן שהמעשה שלו יעשה לשמה, ובזה מהני הא דע"ד הראשונה הוא עושה. -** ג **בפירש"י לקמן שם ד"ה כגון משמע דטעמא דמ"ד דלא אמרינן ע"ד הראשונה הוא עושה, הוא משום דכל מחשבה דקדשים מוציא בפה ולא סגי במחשבה, וע"כ ל"מ הא דע"ד הראשונה הוא עושה כיון דליכא דיבור,[[76]](#footnote-77) ולפ"ז הרי דלענין מחשבת לשמה דסגי במחשבה, וכמש"נ להלן מד' התוס', אמרינן לכו"ע דע"ד הראשונה הוא עושה.[[77]](#footnote-78)**

יוכיח סופו על תחילתו, **השפ"א כתב להוכיח מהכא דלמחשבת לשמה בעינן דיבור, וע"כ שפיר אמרינן דאף אם סתמא פסול מ"מ מהני הא דהוכיח סופו על תחילתו דנתכוין ג"כ לשמה אע"ג שלא פירש להדיא, אך אם סגי במחשבה בעלמא, וסתמא דפסול הוא כשלא הי' במחשבתו כלל, היאך מצינו למימר דהוכיח סופו על תחילתו כיון דיודע בעצמו שבתחילה לא נתכוין כלל, - אך הקר"א כתב דאדרבה אם לא סגי במחשבה ובעינן דיבור, ל"ה מהני הא דהוכיח סופו על תחילתו, דאף דהוכיח סופו שהי' מחשבתו לכך בתחילתו, הרי מ"מ לא הוציא כן מפיו,[[78]](#footnote-79) וכ"כ המנחת ברוך בסימן ב' ד"ה ותדע, 0 וצ"ל לפ"ז דהא דהוכיח סופו על תחילתו הייינו דאמרינן דודאי הי' כן במחשבתו, ואינו נאמן לומר שלא חשב כן, וע"ד מש"כ האו"ז בסימן תרי"א בהא דכל העושה ע"ד ראשונה הוא עושה.**

ר' יוסי אומר אף מי שלא הי' בלבו לשם אחת מכל אלו כשר וכו' אתנו בי"ד דלא לימא לשמו, **הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ו ב' פירש דפליגי ת"ק ור' יוסי דלת"ק צריך שיתכוין הבעלים לשם ו' דברים, ולר' יוסי תנאי בי"ד הוא שאין חוששין אלא למחשבת העובד בלבד, והאחרונים תמהו ע"ז דהוא דלא כמו דמפרשינן בסוגיין דלר' יוסי התנו בי"ד שלא יאמר העובד לשמו, ואכמ"ל.**

דילמא אתי למימר שלא לשמו, **התוס' כתבו דאין לחוש שיחשוב במתכוין לשם קרבן אחר, אלא היינו דחיישינן דפעמים שטועה וסבור שהוא קרבן אחר, ומבו' דס"ל כדעת האו"ז דקי"ל דעקירה בטעות הויא עקירה, ועמש"כ בזה הקר"א והרש"ש, ומש"כ באורך המשנת ר"א בסימן א'.**

**הרמב"ם בפ"ד ממעה"ק ה"י והי"א כתב דצריך שתהי' מחשבתו לשם הזבח ולשם בעליו בשעת זביחה וכו' וצריך שתהי' מחשבתו בשעת שחיטת העולה לשם ו' דברים וכו', והרדב"ז שם עמד בזה דהוא דלא כמו שאמרו הכא דהתנו בי"ד שלא יאמר לשמו שמא יבא לומר שלא לשמו, וכתב דצ"ל דלא התנו בי"ד אלא שלא יוציא בשפתיו לשם עולת ראובן, אך לכתחילה צריך לחשוב כן בלבו, וזה כמש"כ התוס' בד"ה אתנו בי"ד, ונתבאר להלן, - אך הליקוטי הלכות לקמן מ"ו ב' כתב דת"ק פליג בזה על ר' יוסי וקי"ל כת"ק דמצוה לחשוב,[[79]](#footnote-80) - וי"ל עוד דהרמב"ם לטעמי' בפיהמ"ש שפירש לפלוגתא דת"ק ור' יוסי בע"א.**

קיימי בי"ד ומתני מילתא דמיפסיל בי', **התוס' כתבו דהא דלא מייתי דסתמא כשר מעיקר הא דמכשיר ר' יוסי אף כשלא הי' בלבו, הוא משום דלא הי' בלבו היינו שלא אמר בהדיא לשם אחד מכל אלו אלא שחישב כן בלבו,[[80]](#footnote-81) וע"כ שפיר מכשיר ר' יוסי בכה"ג אף אם סתמא פסול, ולא דייק אלא ממה שהתנו בי"ד שלא יאמר להדיא וסגי במחשבה ואם סתמא פסול הרי יש לחוש שיבא לידי פסול שלא יחשוב כלל, ומבו' בדבריהם דאף אם סתמא פסול מ"מ סגי במחשבה דלשמה ול"ב דיבור, והקר"א הק' דמ"ש מפסולא דמחשבה שלא לשמה שכתבו התוס' בריש פירקין ולקמן ד' ב' די"ל דהיינו רק בדיבור,[[81]](#footnote-82) וכתב דהוא משום דבמחשבת לשמו שהקרבן עומד לכך אף אם סתמא פסול מ"מ סגי במחשבה, ומשא"כ במחשבת שלא לשמו או שאר מחשבה פסולה דאין הקרבן עומד לכך מחשבה לחוד לאו כלום היא אלא דוקא אם הוציא בשפתיו, וכ"כ המנחת ברוך בסו"ס א' ובסימן ב' ד"ה תדע, - אך בכ' הגרי"ז בריש פירקין כתב דהוא משום דבדינא דשלא לשמה שהוא חלות פסול דחייל ע"י מחשבתו, בעינן דוקא דיבור, אך בדינא דלשמה דבעינן שמעשה העבודה תהא לשמה ואי"ז חלות דחייל ע"י מחשבתו אלא עיקר הדין הוא דבעינן שתהא העבודה לשמה, סגי במחשבה בעלמא.[[82]](#footnote-83)**

**בד' התוס' לקמן ע"א ב' ד"ה לשם מי שהוא מבו' דהא דלר' יוסי אתנו בי"ד דלא לימא לשמן היינו שישחוט סתמא, וזה דלא כמש"כ התוס' הכא דלא אלא שלא יאמר כן בפה אלא יחשוב בלבו, - וי"ל דד' התוס' הכא הם להצד דסתמא פסול דלפ"ז בע"כ לפרש דלא התנו אלא שלא יאמר כן בפיו, אך לפ"מ דקי"ל דסתמא לשמה קאי מתפרשים דברי ר' יוסי שהתנו שישחוט סתמא, כמשמעות לישנא דר' יוסי דאף מי שלא הי' בלבו, וכ"נ בד' הנובי"ק יו"ד סימן צ"ג.**

ח' אייר פ"ד

דף מס' 5

## טעם הא דפסלינן כשלא נכתב לשם כריתות

**ב' ב' - בסופרים העשויין להתלמד עסקינן ולא איכתב לשם כריתות כלל,** בשיעורי הגרי"ד לעיל בסוגיין כתב בשם הגר"ח שהק' דכ"ה דלענין לשם האשה מהני סתמא והוי כלשמה, מ"ט לא נימא גם לענין לשם כריתות דבסתמא נכתב לשם כריתות, והק' עוד דמהכא נלמד דאיכא דין בפנ"ע דבעינן כתיבה לשם כריתות, וע"כ אף אם סתמא כשר מ"מ כל שלא נכתב לשם כריתות פסול, ולא מצינו לדין זה בד' הרמב"ם ובשום דוכתא, - ועיי"ש שכתב לישב דהא דפסלינן כשלא נכתב לשם כריתות אי"ז משום דאיכא דין בפנ"ע דבעינן כתיבה לשם כריתות, אלא היינו דכל הא דמכשרינן בסתמא הוא רק כשנכתב בתורת כתיבת גט, אך כל שנכתב שלא לשם כריתות אי"ז כתיבת גט כלל אלא כתיבה בעלמא ובזה ליכא לדינא דסתמא לשמה,[[83]](#footnote-84) וזה ניחא אם הס"ד להכשיר סתמא בגט אי"ז משום דל"ב כלל שיהא הגט לשמה, (ולא נתמעט אלא כשכתבו לשם אחרת), אלא הוא משום דבסתמא עומד הגט גם לשם אשה זו, וע"כ כ"ז הוא כשנכתב בתורת כתיבת גט.

## אם מוחקין מגילת סוטה מן התורה

בעירובין י"ג א' ובסוטה כ' ב' פליגי תנאי במגילת סוטה אם מוחקין לה מן התורה, ודעת ר' ירמי' דתליא בהפלוגתא אם מגילתה כשרה להשקות בה סוטה אחרת, דלמ"ד דמגילתה כשרה להשקות בה סוטה אחרת ול"ב כתיבה לשמה ה"נ מוחקין לה מן התורה, ולמ"ד דאין מגילתה כשרה להשקות בה סוטה אחרת דבעינן כתיבה לשמה אין מוחקין לה מן התורה, ודחי רב פפא דאף למ"ד דאין מגילתה כשרה להשקות בה סוטה אחרת מ"מ י"ל דמוחקין לה מן התורה דהא דאין מגילתה כשרה להשקות בה סוטה אחרת הוא משום דכיון דאינתיק לשם רחל תו לא הדרא מינתקא לשם לאה, ומשא"כ בתורה דסתמא כתיבא, ור"נ בר יצחק דחי דאף למ"ד דמגילתה כשרה להשקות בה סוטה אחרת הוא משום דנכתב מיהא לשם סוטה בעולם ומשא"כ בתורה דלהתלמד עבידא,[[84]](#footnote-85) והתוס' שם ובסוגיין ובכ"ד עמדו בזה דאם אין מגילתה כשרה להשקות סוטה אחרת ובעינן כתיבה לשמה, מ"ט מכשרינן בתורה דסתמא כתיבה, ומ"ש מגט דפסול כשכותב להתלמד.

ומצינו בזה כמה דרכים, א התוס' בעירובין שם כתבו דגט שנכתב להתלמד לא נכתב כלל להכשר הגט, ומשא"כ בס"ת שכותב בסתמא לדעת כן שאם יצטרכו ימחקו ממנו פרשת סוטה,[[85]](#footnote-86) וכ"כ הרמב"ן בגיטין כ"ד ב' בתחילת דבריו, ועיי"ש שהוסיף דחזינן דאין מטילין קנקנתום לתוך דיו דפרשת סוטה, והרי דכותבין ע"ד שאם יצטרכו ימחקו ממנה. - **ב** התוס' בסוטה שם כתבו דהא דבגט סתמא פסול הוא משום דסתם אשה לאו לגירושין עומדת, ומשא"כ בסוטה דאחר שקינא לה ונסתרה סתמא להשקות עומדת.[[86]](#footnote-87) - **ג** התוס' שם כתבו לפרש עוד דשאני לגבי גט דבעינן וכתב לה לשמה, ומשא"כ בסוטה דהא דכתיב ועשה לה קאי על המחיקה דמחיקה דידה עשי' היא, והא דפסלינן כשכתב לשם אחרת הוא משום דהיכא דאינתיק לשם רחל לא הדרא מנתקא ע"י מחיקה לשם לאה, ועד"ז כתבו הרמב"ן והריטב"א והר"ן בגיטין כ"ד ב'. - **ד** הר"ן בעירובין שם כתב דהא דכתיב ועשה לה קאי על הכתיבה והמחיקה, וכתב שכתב סתמא מנתקא במחיקה, אך כתב שנכתב לשם אחרת לא מנתקא במחיקה. - **ה** הריטב"א בעירובין שם כתב דהוא משום דעיקר הא דכתיב ועשה לה לשמה אמחיקה קאי, אלא דמ"מ כיון שהכתיבה הכשר המחיקה עלי' נמי קאי ועשה לה קצת, ומכח זה הוא דפסלינן כשכתב לשם אחרת דכיון דאיניתקה ללאה לא הדרא ומינתיקא לרחל.

התוס' בעירובין שם הק' לפ"מ שפירשו דהא דמוחקין לה מן התורה הוא אף דבעינן כתיבה לשמה משום שנכתב בסתמא לדעת כן שאם יצטרכו ימחקו לה מן התורה, דמ"ש מגט דאף אם כתבו הסופר לשמה בלא צווי הבעל פסול לגרש בו ולא חשיב כלשמה, ונחלקו בזה הראשונים אם הא דפסול בלא צווי הבעל הוא משום דלא חשיב כלשמה, ונתבאר להלן, והרמב"ן בגיטין כ"ד ב' הק' מהא דהכותב טופסי גיטין צריך להניח מקום האיש וכו' אף שהוא כותב סתם לאיזו שתבא ראשונה ודמי לכתיבת פרשת סוטה של ס"ת, וכן עמדו בזה התוס' בגיטין כ' א', ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו די"ל דאף דחשיב כלשמה מ"מ בגט פסול מדרבנן, ולגבי סוטה לא שייך לפסול מדרבנן. - **ב** התוס' שם כתבו לישב עוד דבסוטה אין הכהן שעליו לכתוב מקפיד אם יכתוב שום אדם לשמה שלא ברשותו ומסתמא ניח"ל, ומשא"כ בגט דמסתמא לא ניח"ל לבעל,[[87]](#footnote-88) וכ"כ התוס' בגיטין כ' א'. - **ג** הרמב"ן שם כתב דשאני בגט דכתיב וכתב לה ספר כריתות ובעינן שיהא ספר כריתות לשמה, וע"כ אף שהוא כותב לשם מי שתבא אצלו תחלה, מ"מ כיון דלא אמר לו בעל לא נכתב לשם כריתות, וכמו שאמרו הכא דאשה לאו לגירושין עומדת.[[88]](#footnote-89)

## טעם הא דפסלינן היכא דאינתיק לשם גירושין דאשה אחרת

**דילמא שאני התם דאינתיק לי' לשם גירושין דההיא,** בפירש"י כתב דהיינו דלאו סתמא הוא אלא שלא לשמה ממש, וכ"ה מבו' בד' התוס', - ובשיעורי הגרי"ד כתב דלפ"ד הגרי"ז דמהני הא דסתמא לשמה אף אם חשב להדיא שלא לשמה, וכל הא דפסלינן בזבחים ששחטן שלא לשמן הוא מדין מחשבה הפוסלת, הרי דאם בגט הוי סתמא לשמה אין לפסול אף כשנכתב שלא לשמה,[[89]](#footnote-90) דבגט ליכא לדין מחשבה הפוסלת,[[90]](#footnote-91) אלא הוא פסול בפנ"ע במה דאינתיק לשם גירושין דההיא, דכל שנעשה גט לזה א"א להיות גט לאחר, וכתב לדמותו למש"כ הר"ן בר"פ כל הגט דאף דל"ב לשמה בכתיבת מגילת סוטה, מ"מ אין מגילתה כשרה להשקות בה סוטה אחרת משום דכיון דכתיבא לשם אלות דרחל לא הדרא ומינתקא לשם אלות דלאה דלא מקללה באלות דחברתה, וצ"ע.

## טעם הא דפסלינן בלאיזה שארצה אגרש

**דילמא שאני התם דאין ברירה,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דאין ברירה גרע מסתמא דשמא בשעה שנכתב ל"ה בדעתו של בעל לזו ואינתק לשם האחרת,[[91]](#footnote-92) ולכאו' הוא מתישב לרש"י לטעמי' בכ"ד דאם אין ברירה הוי הדבר ספק על מה חל, וזהו דמספק"ל שמא הי' כתיבתו לשם האחרת וה"ז פסול, אך לדעת התוס' והרשב"א בגיטין ע"ג ב' דלמ"ד דאין ברירה לא חייל כלל, תיקשי דא"כ מ"ט גרע מסתמא, - והחזו"א בדמאי סימן ט' סק"י כתב דהיינו דכיון דאפשר שנכתב לשם אחרת גרע מסתמא ואין חלות לשמה כה"ג כלל, וצ"ב.

## טעם הא דלא פסלינן כשלא הניח מקום האיש וכו' משום דבעינן שליחות הבעל

**הכותב טופסי גיטין צריך שיניח מקום האיש ומקום האשה וכו',** הרמב"ן בגיטין כ"ג א' עמד בזה בהא דמייתינן מהכא דסתמא פסול, שהרי י"ל דהא דפסול הוא משום דבעינן וכתב הוא או שלוחו, ועד"ז קשיא גם בהא דמייתינן מההיא דשמע סופרים מקרין ומההיא דמצאו בן עירו, והוכיח מזה דל"ב שליחות לכתיבת הגט, וכל הא דבעינן צווי הבעל הוא משום דאינו לשמה עד שיאמר הוא להם כתובו שאני רוצה לגרשה, דאם כתבו מעצמן אי"ז כתיבה לשם גירושין כלל שהרי אינם יודעים אם יגרשנה, וזהו דמייתינן מינה דסתמא לאו לשמה, ועד"ז כתבו הרשב"א וש"ר שם.[[92]](#footnote-93)

אך הנה התוס' בגיטין ט' ב' כתבו דבעינן שליחות בכתיבה, ושם כ"ב ב' נסתפקו בזה, וקשיא לדידהו ממה שאמרו הכא דכל הא דהכותב טופסי גיטין צריך שיניח מקום האיש וכו' הוא משום דסתמא לאו לשמה, ובכ' הגר"ח בקידושין ט' ב' כתב לישב דעיקר הא דבעינן שליחות בכתיבה הוא מכח הא דבעינן לשמה, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, וזהו דמיתינן מההיא דהכותב טופסי גיטין דסתמא לאו לשמה, דאם סתמא לשמה ל"ה בעינן שליחות, - ועמש"כ בזה התורת גיטין בגיטין כ"ד א', ומש"כ בחי' הגר"נ שם כ' ב'.[[93]](#footnote-94)

## טעם הס"ד דיש להכשיר כשכתב לשם נכרית

**ורמינהי כל הגט שנכתב שלא לשם אשה פסול ואפי' לשם נכרית נמי פסול,** צ"ב דהרי כבר קים לן דגט שנכתב סתמא פסול, וא"כ מאי ס"ד דיש להכשיר כשנכתב לשם נכרית, הרי ודאי דכל שנכתב לשם נכרית לא עדיף מסתמא, והחזו"א קמא סימן מ"ב סק"ב הק' עוד דהרי אף אם סתמא כשר בעינן כתיבה לשם כריתות, וכמו שאמרו לעיל בסוגיין דמה"ט פסלינן בסופרים העשויין להתלמד, וכל שנכתב לשם נכרית דאינה בת גירושין הרי לא נכתב לשם כריתות.

ובס' מנח"א כתב די"ל דהא דפריך הוא משום דמשמע דכל שנכתב לשם נכרית פסול אף אם נכתב גם לשם אשתו, דכל שלא נכתב רק לשם אשה אלא גם לשם נכרית פסול, וזהו דפריך דאם לאו מינה לא מחריב בה הי' לנו להכשיר בכה"ג שכתב לשם אשתו ולשם נכרית דמחשבתו לשם נכרית לא חיילא, ומשני דכיון דסתמא פסול, ע"כ כל שלא כתב לשם אשתו לחוד אי"ז כתיבה לשמה, ומשא"כ בקדשים דסתמא פסול ל"מ מחשבה לשם חולין לפסול כיון דלאו מינה לא מחריב בה.

י"א אייר פ"ד

דף מס' 6

**ג' א' - ורמינהי וכו' ואפי' לשם נכרית נמי פסול,** החזו"א קמא סימן מ"ב סק"ד הק' דלפ"מ שאמרו לקמן מ"ו ב' דלשם חולין כשר ואינו מרצה, הרי בע"כ דנתפס מחשבתו והוי שלא לשמה, אלא דלי"ב לפסולא דחטאת שלא לשמה, וא"כ שפיר ניחא הא דפסלינן בגט שנכתב לשם נכרית, וכתב דבע"כ דסוגיין פליגא על סוגיא דהתם וס"ל דמחשבה לשם חולין לא חיילא כלל וכשר ועלה לבעלים לשם חובה, וזהו דפריך דא"כ מ"ט גט שנכתב לשם נכרית פסול, - ועיי"ש שהוסיף דעיקר הא דפריך רבה לקמן מ"ו ב' מהא דתנן אף מי שלא הי' בלבו לשם אחד מכל אלו כשר שהוא תנאי בי"ד טעמא שלא הי' בלבו כלל הא הי' בלבו לשם חולין פסול, דע"ז משני אביי דלשם חולין כשר ואינו מרצה, הוא משום דס"ל דהא דלשם חולין כשר אי"ז משום דמחשבה לשם חולין לא חיילא, אלא הוא משום דפסולא דשלא לשמה הוא רק כשמחשב לשם זבח אחר ולא כשמחשב לשם חולין,[[94]](#footnote-95) אך לדעת רבא דהא דלשם חולין כשר הוא משום דמחשבה לשם חולין לא חיילא והו"ל כסתמא, ניחא דזהו דתנן התם דסתמא כשר, ובתולדה מזה כשר אף כשחשב לשם חולין.

## תוך תוכו

**תוכו ולא תוך תוכו,** בפירש"י כתב דהיינו דכלי המונח בתוך התנור ופיו למעלה מפי התנור ואוכלין ומשקין בתוכו ושרץ בתנור אוכלין שבכלי טהורין, וכ"ה בל' התו"כ שמיני פר' ז' ה"ז והתוספתא בכלים פ"ו ה"ג וה"ד, ומשמע דרק כשפיו למעלה מפי התנור הוא דאוכלין שבתוכו טהורין, אך אם פיו שוה לפי התנור לא חשיב כתוך תוכו ואוכלין שבתוכו טמאים, וכ"נ גם בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה כוורת וד"ה ופקוקה וד"ה וחד תוכו ובחולין כ"ה א' ד"ה תוכו ולא תוך תוכו, ובל' הר"ש והרא"ש בכלים פ"ח מ"א והר"ש שם מ"ב והרמב"ם בפי"ד מכלים ה"ח וה"ט, - אך באמת משנה ערוכה היא בכלים פ"י מ"ח דאף היכא דפי הפנימי שוה לפי החיצון חשיב כתוך תוכו, ובע"כ דלישנא דלמעלה מפי התנור ל"ד הוא,[[95]](#footnote-96) וכ"כ התויו"ט בכלים פ"ח מ"ב והערוה"ש בהל' כלים סימן ר"ח סי"ב.[[96]](#footnote-97)

**ואפי' כלי שטף מציל,** בביאור הרבותא דאפי' כלי שטף מציל מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דאף כלי שטף שמיטמא מגבו הכא טהור ומציל דאין כלי נטמא מאויר כ"ח. - **ב** התוס' כתבו דהיינו דאפי' כלי שטף דלאו מינה הוא מחריב בה ומציל. - **ג** הר"ן בחולין כ"ה א' כתב קצת בע"א דקמ"ל דאף כלי שטף שאין לו תורת אויר מציל, ולא מיבעיא כשהפנימי של חרס שאין האוכלין שבתוכו כאילו עומדין באויר החיצון כיון דאף הכלי הפנימי יש לו תורת אויר, וכ"כ בפי' רגמ"ה שם. - **ד** הגר"א בא"ר בכלים פ"ח מ"ב כתב דהיינו דלא מיבעיא דכלי חרס דמציל בצ"פ מציל בתוך תוכו, אלא אפי' כלי שטף שאינו מציל בצ"פ מציל בתוך תוכו.[[97]](#footnote-98)

## אם כלי טמא מציל בתוך תוכו

במש"כ בפירש"י דהא דכלי שטף מציל הוא משום דאין כלי נטמא מאויר כ"ח, משמע בדבריו בחולין כ"ה א' דהיינו דאם הי' כלי נטמא מאויר כ"ח ל"ה חוצץ בפני הטומאה,[[98]](#footnote-99) וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ן והרשב"א והר"ן שם, וזהו שהק' דמה בעינן לקרא דתוכו הרי כיון שאין הכלי נטמא מאויר כ"ח הוא חוצץ בפני הטומאה, (ונתבאר להלן), ואי נימא דכלי טמא ג"כ מציל על האוכלין שבתוכו הרי איצטריך קרא להכי. וכ"כ השטמ"ק בסוגיין בשם תוס' טוך דאם הי' הכלי שטף נטמא מאויר כ"ח הי' בזה לדינא דדבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה.

וצע"ג, שהרי דינא דתוך תוכו הוא אף כששרץ בכלי חרס הפנימי דאין הכלי החיצון נטמא ואוכלין ומשקין שבתוכו טהורין, כמשמעות התו"כ שמיני פר' ז' ה"ז ובתוספתא כלים פ"ו ה"ג וה"ד, וכ"כ התוס' בסוגיין והרמב"ם בפי"ד מכלים, והרי דאף דהכלי הפנימי נטמא מן השרץ, מ"מ יש בזה לההצלה דתוך תוכו, ובחי' הגר"ח בפי"ד מכלים בסו"ד כתב דהיינו משום דההצלה דתוך תוכו אינו מדין הצלה בפני הטומאה, אלא דעיקר דינו הוא דמה שבתוך הכלי הפנימי ל"ה בכלל תוכו של החיצון והוא דין חילוק תוכות, ובזה ליכא נפ"מ אם הוא כלי טהור או טמא ובכל גווני מציל, וא"כ הדין נותן דה"נ כשהשרץ בחיצון אוכלין ומשקין שבפנימי טהורין אף אם הכלי הפנימי טמא,[[99]](#footnote-100) וכמש"כ כן הגר"ח שם.

ולכאו' בע"כ לחלק דאף דהיכא דהשרץ בפנימי ואוכלין ומשקין בחיצון לי"ב לדינא דדבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה, מ"מ כל שהשרץ בחיצון ואוכלין ומשקין בפנימי יש בזה לדינא דדבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה, וצ"ב, ועמש"נ בזה להלן בהערה.

## טעם הא דבעינן להצלה דתוך תוכו ולא אתינן עלה מכח הא דהכלי הפנימי טהור וחוצץ בפני הטומאה

הרמב"ן בחולין כ"ה א' הק' דמ"ט בעינן לקרא דתוכו ולא תוך תוכו, הרי מדינא אין האוכלין שבכלי הפנימי נטמאין, כיון דאין הכלי נטמא מאויר כ"ח וחוצץ בפני הטומאה,[[100]](#footnote-101) וכתב לישב דאיצטריך דסד"א דאע"ג דכלי טהור מ"מ אוכלין שבתוכו באויר חיצון הם והתורה העידה עליו לטמא כל מה שבאוירו, וזהו דקמ"ל קרא דתוכו ולא תוך תוכו, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם, ולכאו' ממה שדנו דמסברא איכא דין חציצה באויר כ"ח, משמע דהא דכ"ח מטמא כל מה שבתוכו הוא כעין התפשטות טומאת הכלי לאוירו, וע"כ שייך בזה דין חציצה, ומשמע דגם בתירוצם לא חזרו בהם מזה, אלא דאפ"ה ס"ד דהתורה העידה עליו לטמא כל מה שבאוירו ול"מ לזה החציצה, (וזה ע"ד מש"כ הר"ן שם ע"א ב' בכלי המוקף צ"פ דס"ד דאינו מציל באהל המת כיון דמ"מ תוך אהל המת הוא), וזהו דילפינן מקרא דה"ז חוצץ בפני הטומאה, וצ"ע.[[101]](#footnote-102)

**עשו חולין אצל קדשים כמחיצה אצל תנור,** בפירש"י כתב דהיינו דמחיצה אצל תנור ל"מ להיות חציצה "בין תנור לאוכלין", משום דלאו מינה לא מחריב בה, - וצ"ב שהרי אין השרץ עצמו מטמא את האוכלין, אלא השרץ מטמא את הכלי והכלי מטמא את האוכלין, וכמו שאמרו בשבת קל"ח ב' ובפסחים כ' ב' דמה"ט הוא דאין כלים נטמאין מאויר כ"ח, משום דלא חזינן להכלי כמאן דמליא טומאה, וא"כ אין החציצה נצרכת בין השרץ לאוכלין, אלא בין השרץ לכלי או בין הכלי הטמא לאוכלין.

## אם מטהר ר"א בכוורת אף כשאינה פקוקה בקש

**כוורת שהיא פחותה ופקוקה בקש ומשולשלת לאויר התנור וכו',** בפירש"י כתב דהא דנקט פקוקה בקש רבותא נקט דאע"ג דפקוקה פתיחתה בקש ל"ה כלי, וכ"כ בפי' הר"ש הנד' והרא"ש בכלים פ"ח מ"א, ומבו' דהא דמטהר ר"א הוא אף כשאינה פקוקה בקש, והיינו משום דאף בכה"ג היא מצלת באהל המת, דכיון דהיא פחותה חשיבא אהל והיא מצלת מדין אהלים, וכ"כ החזו"א בכלים סימן י' סק"ב, ועיי"ש שהאריך בזה.

אך בפי' רבינו הלל לתו"כ שמיני פר' ז' ה"י כתב בטעמא דר"א דמטהר דהוא משום דפקוקה בקש וככוורת שלימה חשובה ומצלת האוכלין ולא מטמו, וכ"כ הראב"ד שם הי"א דכל שאין הנקב פקוק מודה ר"א שהוא טמא ומטמא, וכ"כ בתשו' הראב"ד סימן כ"ב, וכ"ה גם לפ"מ שנסתפק המהר"ם באהלות פ"ט מ"ג דכוורת שאינה פקוקה בקש אינה מצלת באהל המת, ולפ"ז הרי דה"נ בהא דיליף ר"א מינה לטהר באויר כ"ח הוא רק כשהיא פקוקה בקש,[[102]](#footnote-103) - ועמש"כ בשיעורי הגרי"ד לקמן בסוגיין בשם הגרי"ז בטעם הא דבעינן שתהא פקוקה, ואכמ"ל.

## טעם הא דמצלת הכוורת באהל המת

בפי' הר"ש מכת"י בכלים פ"ח מ"א כתב דהא דמטהר ר"א הוא כשפקוקה בקש ומירח בטיט כעין צ"פ, ובכה"ג הוא דמצלת באהל המת, ומבו' בדבריו דהא דמצלת הכוורת באהל המת אי"ז מדין הצלת אהלים, וכמבו' בפירש"י בסוגיין, אלא הוא מדין הצלת צ"פ, וע"כ לא סגי בפקוקה בקש אלא כשמירח את הפקיקה בטיט דבכה"ג הוא שמצלת מדין צ"פ, וכ"כ המלאכת שלמה שם בשם תור"פ, וכ"כ השטמ"ק לקמן בסוגיין בשם תוס' טוך, ולפ"ז לא מטהר ר"א אלא בסיפא דהשרץ בתנור, אך ברישא דהשרץ בתוכה מודה ר"א דאוכלין שבתוכה טמאים, שהרי בכה"ג אינה מצלת אף באהל המת דאין צ"פ לטומאה,[[103]](#footnote-104) - וצ"ע דאם איירי כשמירח בטיט ומדין הצלת צ"פ, א"כ מ"ט דרבנן דמטמאין, הרי מודו רבנן דכלי המוקף צ"פ מציל באויר כ"ח, כדתניא בתו"כ ובתוספתא שהביא הר"ש בכלים שם מ"ג,[[104]](#footnote-105) ואכמ"ל.

**ק"ו אם הציל במת החמור לא תציל בכלי חרס הקל,** צ"ב, דהא דמחיצה מצלת באהל המת היינו דהוי זה חציצה בפני הטומאה, וזה שייך רק באהל המת דטומאת כל אשר באהל הוא משום דטומאת המת מתפשטת בכל האהל וכל דאיכא מחיצה החוצצת אין הטומאה מתפשטת שם, אך בהא דכלי חרס מטמא אוכלין ומשקין שבתוכו דאי"ז התפשטות הטומאה אלא דהכלי עצמו מטמא את כל מה שבאוירו, מ"ש בזה דין מחיצה,[[105]](#footnote-106) - אך בפירש"י מבו' דהא דמחיצה מצלת באהל המת הוא משום דהמחיצה מחלקת את האהל לב' אהלים והכלים שמעבר השני ל"ה באותו האהל שהמת בתוכו,[[106]](#footnote-107) וע"כ שפיר יליף מינה ר"א לכלי חרס, דכ"ה דבאהל המת מהניא המחיצה לחלק את האהל לב' אהלים, ה"נ בכלי חרס מהניא המחיצה לחלק את תוך הכלי לב' תוכות, וכ"ה בפי' הראב"ד לתו"כ פר' שמיני דהא דמחיצה מצלת הוא משום שכיון שיש שם מחיצה אי"ז תוכו, ועמש"כ בזה בשיעורי הגרי"ד ובשיעורי הגרי"מ.

בעיקר הא דיליף ר"א ק"ו ממת לכ"ח כתב בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה ר"א דהיינו דכיון דבמת החמור מצלת ק"ו לכ"ח הקל שהשרץ קל מן המת, וכ"כ בפי' הראב"ד לתו"כ שמיני פר' ז' הי"א, ומבו' דהק"ו הוא ממת לשרץ,[[107]](#footnote-108) וכ"ה מבו' ממשה"ק הראב"ד שם בסו"ד דמ"ט לא השיבו על ר"א דמה לשרץ שכן מטמא בכעדשה, עיי"ש, והרי דהק"ו הוא ממת לשרץ, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש בכלים פ"ח מ"א כתב דהק"ו הוא ממת לכ"ח דקייל ממת שאין נטמא מה שבחללו אלא אוכלין ומשקין,[[108]](#footnote-109) וזה כמשמעות לישנא דמתניתין דהכ"ח הוא הקל.

## אם מטהר ר"א אף במחיצה

**אם הציל במת החמור שכן חולקין אהלים וכו',** בפירש"י מבו' דהא דמטהר ר"א בכלי חרס הוא אף במחיצה, והא דפרכי רבנן דשאני במת שכן חולקין אהלים, היינו דשאני אהל המת שדרך בנ"א לחלוק אהלים במחיצה הלכך אהל אחרינא הוא ומשא"כ בכ"ח שאין דרך לחלוק כ"ח במחיצות הלכך תוכו קרינן בי',[[109]](#footnote-110) וכ"כ בפי' הר"ש מכת"י בכלים פ"ח מ"א, - אך התוס' פירשו דלתנא דמתניתין לא פליג ר"א אלא בכוורת אבל במחיצה מודה, וזהו דפרכי רבנן דשאני במת שכן חולקין אהלים והיינו דשאני אהל המת שאף מחיצה אחת המפסקת מצלת, תאמר בכ"ח שמחיצה המפסקת אינה חוצצת בו, וכ"כ הרא"ש בכלים שם.

בטעם הסוברים דמודה ר"א דמחיצה אינה מצלת בכלי חרס ולא ילפינן לה בק"ו ממת, ול"ד לכוורת שמצלת, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דדוקא כוורת שיש לה ד' מחיצות חייצא דדמיא לכלי, ומשא"כ במחיצה אחת, וכ"כ מבו' בד' הר"ש שם, ולכאו' היינו דרק כוורת שדומה לכלי ויש לה תוך מהניא לחלוק את התוך ולחשוב המקום שבתוכה כתוך לעצמו, אך מחיצה ל"מ לחלק את הכלי לב' תוכות, וע"כ ל"ד להא דהיא חוצצת באהל המת, (וכ"נ בד' השטמ"ק בהשמטות בד"ה התינח בשם תוס' טוך). - **ב** השטמ"ק בד"ה שכן חולקין כתב בשם תוס' טוך דהוא משום דליכא למילף מחיצה מק"ו לפי שדרך בנ"א לחלוק אהלים, והא דיליף ר"א דכוורת מצלת ולא גם בכ"ח ולא אמרינן דשאני מת דדרך בנ"א לחלוק אהלים, הוא כמש"כ התוס' טוך לעיל מינה דהצלתה הוא מדין צ"פ וזה לא תלי כלל בדרך לחלוק אהלים. - **ג** בהגה' הגרא"מ הורוויץ כתב דהיינו משום דאף דהמחיצה מועלת לחלוק את הכלי ואין בכח חלק הכלי שהשרץ בתוכו לטמאות את האוכלין שבצד השני, מ"מ כיון שהכלי עצמו כלי אחד הוא, נטמא כל הכלי מן השרץ, ותו נטמאין אף האוכלין שבצד השני מכח חלק הכלי שהם בתוכו, ומשא"כ בכוורת דמכח הא דהיא מועלת לחלוק את הכלי נמצא דהאוכלין שבתוכה אינם בתוך הכלי, וכ"כ בשיעורי הגרי"מ בשם הגרי"ז.[[110]](#footnote-111)

לדעת רש"י ודעימי' דלר"א אף מחיצה מצלת בכלי חרס, וגם לדעת התוס' כ"ה דעת ר' יוסי בתוספתא ובתו"כ, צ"ב דמה מהני הא דאין בכח חלק הכלי שהשרץ בתוכו לטמאות את האוכלין שבצד השני, הרי מ"מ הדין נותן דהכלי עצמו נטמא כולו מן השרץ, וא"כ מ"ט אין האוכלין שבצד השני טמאים, - וצ"ל דהיינו משום דהמחיצה מחלקת תוך הכלי לב' תוכות והוי ככ"ח שיש לו ב' תוכות שאם נטמא אחד מהם לא נטמא חבירו, וע"כ אין נטמא החלק השני דהכלי,[[111]](#footnote-112) וכ"ה מבו' בל' הרמב"ם פי"ד מכלים ה"ז דאילו הי' דרך בנ"א לחלוק כ"ח, ל"ה נטמא הכלי כולו, והאריך בזה בשיעורי הגרי"מ ובדבריו בס' יד אליעזר ח"ג, עיי"ש.

## בהא דתלינן לדינא דכוורת בהנידון אם לאו מינה מחריב בה

**הניחא לרבנן אלא לר"א מאי איכא למימר,** בשיעורי הגרי"מ כתב דהא דמדמינן לה להא דלאו מינה לא מחריב בה, הוא משום דהא דמחיצה מצלת בכ"ח אי"ז מדין מחיצה אלא הוא משום דהיא מחלקת את תוך הכלי לב' תוכות, ובזה הוא דאמרנן דלאו מינה לא מחריב בה ול"מ לחלק את תוכות הכלי, עיי"ש, - ולמש"כ הר"ש ודעימי' ודעימי' דהא דמטהר ר"א בכוורת הוא מדין הצלת צ"פ, צ"ב דא"כ מ"ש בזה הא דלאו מינה לא מחריב בה, והרי צ"פ מציל באהל המת, אף דלכאו' אי"ז מינה.

השטמ"ק בהשמטות במהד' עוז והדר כתב בשם תוס' טוך שהק' דאם מודה ר"א במחיצה דאינה מצלת, א"כ מאי פריך לר"א, הרי אף לדידי' לאו מינה לא מחריב בה ומה"ט מחיצה אינה מצלת, וע"כ ה"נ כששחט חטאת לשם חולין כשרה.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' טוך כתב דפריך לר' יוסי בתו"כ דפליג ר' יוסי אף במחיצה, וכ"כ החק נתן והפנים מאירות. - **ב** התוס' טוך כתב לישב עוד דחולין אצל קדשים ל"ד למחיצה אצל תנור, דבמחיצה לא שייך תוך כלל ומשא"כ בחולין דדמו קצת לקדשים דהאי בהמה והאי בהמה, ולא מדמינן לה אלא לכוורת פקוקה דשייך בה תוך קצת ודמיא קצת לכלי, ובכה"ג דמי לחולין אצל קדשים, ועד"ז כתב בפי' הר"ש מכת"י בכלים פ"ח מ"א, וכ"כ הצ"ק. - **ג** למש"כ התוס' טוך בד"ה שכן חולקין הרי הא דמודה ר"א דמחיצה אינה מצלת אי"ז משום דלאו מינה הוא, אלא הוא משום דאין דרך לחלוק כ"ח ול"ש כלל הצלת מחיצה בכ"ח, וע"כ שפיר מייתי מהא דכוורת פקוקה מצלת, אף דהיא לאו מינה. - **ד** למש"כ הגרא"מ הורוויץ והגרי"ז ניחא, דהא דמודה ר"א דמחיצה אינה מצלת אי"ז משום דמחיצה ל"ה מינה, אלא משום שהכלי עצמו נטמא כולו וממילא נטמאין אף האוכלין שבצידו השני.

י"ב אייר פ"ד

דף מס' 7

## אם פסול אשה הוא משום דחשבינן לה כזרה

**ד' א' - מה לקבלה שכן פסולה בזר ואשה,** משמע דפסולא דאשה הוא פסול בפנ"ע ואי"ז משום דחשבינן לה כזרה,[[112]](#footnote-113) וכמו שנסתפק כן המנ"ח במצוה ש"צ סק"א בדעת החינוך שם, - אך השטמ"ק מחק תיבת ואשה ולגירסא זו י"ל דפסולא דאשה אי"ז פסול בפנ"ע, אלא הוא משום דהוי כזרה, וכמש"כ כן הרמב"ם בפ"ט מביאת מקדש ה"א דכל שאינו מזרע אהרן הזכרים הוי זר.

ונפ"מ בזה הוא במה שנסתפק המל"מ בס' דרך מצוותיך ח"ג בדין נשים שעבדו אם חייבין מיתה כזר, או דלי"ב אלא לאו הבא מכלל עשה, דבני אהרן ולא בנות אהרן, והמנ"ח במצוה ש"צ סק"א כתב דלדעת הרמב"ם דמקרא דבני אהרן ולא בנות אהרן דנשים הוו בכלל זרים אף חייבין מיתה, אך אם הוא פסול בפנ"ע אינם חייבין מיתה ולי"ב אלא לאו הבא מכלל עשה, - ונפ"מ עוד בזה הוא במה שנסתפק המל"מ בפ"א מקר"פ ה"ג אם אשה כשרה בבמה כ"ה דזר כשר בבמה,[[113]](#footnote-114) ותליא בזה, דאם פסול אשה הוא משום דחשבינן לה כזר, הרי דבבמה דזר כשר אף אשה כשרה, אך אם פסולא דאשה הוא פסול בפנ"ע י"ל דהיא פסולה אף בבמה, וכמש"כ בפירש"י לקמן ק"כ א' (ד"ה ומומין) דכל דלא אשכחן דשרינהו בבמה אינן כשרין.[[114]](#footnote-115)

התוס' בחולין ב' א' סוד"ה הכל כתבו בהא דתנן לקמן ל"א ב' שהשחיטה כשרה בזרים ובנשים, דאיצטריך למיתני נשים משום דבשאר עבודות נשים פסולות אפי' כהנות, ובפשוטו מבו' בדבריהם דפסולא דנשים הוא פסול בפנ"ע אף דכהנות הם, וזהו דאיצטריך לאשמועינן דהם כשרים לשחיטה, דס"ד דאף דשחיטה כשרה בזרים מ"מ אינה כשרה בנשים, ומשום דפסולא דנשים אינו מטעם זרות אלא הוא פסול בפנ"ע.[[115]](#footnote-116)

**מה להני שכן טעונות צפון,** בכ' הגרי"ז עמד בזה דהרי כולי מזבח בצפון, ונמצא דאף הזריקה הויא בצפון, וכתב דנפ"מ בהא דזריקה אינה בצפון דמה"ט ל"ב שיעמוד הזורק בצפון, ול"ד לקבלה דבעינן שיעמוד המקבל בצפון, ואף דבשחיטה ל"ב שיהא השוחט בצפון, היינו משום דשחיטה לאו עבודה היא, וכמש"כ התוס' לקמן י"ד ב', (וע"כ אם הי' דין צפון בזריקה, הוה בעינן שיעמוד הזורק בצפון), - וכבר עמדו בזה דלכאו' אף אלמלי הא דבעינן שיהא העובד בצפון, בעינן שיהא מעשה העבודה נעשה בצפון, וע"כ ל"מ מידי הא דהמזבח הוא בצפון, דעיקר מעשה הזריקה הוא במקום שעומד הזורק.

## אשה שעבדה אם חייבת מיתה

**מה לזריקה שכן חייב עלי' זר מיתה,** האתוו"ד בכלל י"ט כתב להוכיח מהכא דאשה שעבדה אינה חייבת מיתה, שהרי לעיל אמרו דמה לקבלה שכן פסולה בזר ואשה והכא אמרו דחייב עלי' זר מיתה ולא נקט אשה, ובע"כ דבאשה ליכא חיוב מיתה, אך לכאו' לגירסא דילן דגרסינן לעיל ואשה בלא"ה משמע דפסול אשה הוא פסול בפנ"ע ואינו משום זרות ולפ"ז ודאי דאינה חייבת מיתה, ולגירסת השטמ"ק דל"ג לעיל זר ואשה, הרי די"ל דפסול אשה הוי מטעם זרות, ואין לדקדק כלל מהא דלא נקט אשה לגבי חיוב מיתה, שהרי אף לענין קבלה לא נקט דפסולה באשה, (ומשום דהויא בכלל זר).

**זו הולכת אברים לכבש,** בכ' הגרי"ז במנחות י' א' כתב לדון אם היינו דרק ההולכה לכבש הויא בכלל הולכה, אך הולכת האברים ע"ג הכבש הויא בכלל ההעלאה, או דגם הולכת האברים על הכבש הויא בכלל הולכה, עיי"ש, ועמש"כ בזה באורך בשיעורי הגרי"ד בסוגיין.

## טעם הא דחשבינן לשינוי קדש כפסולו בגופו

**מה לשינוי קדש שכן פסולו בגופו,** בפירש"י בפסחים ס' ב' ד"ה פסולו בגופו כתב דהיינו דמחשבתו על עצמו של הקרבן, וכ"כ בפי' ריב"ן שם, - אך בפי' ר"ח שם כתב דהיינו דהי' שמו פסח ונשחט לשם שלמים נמצא כי נשתנה ונעשה שינוי בגופו בזבח עצמו, ומשמע דאי"ז משום דמחשבתו על גוף הקרבן, אלא הוא משום דע"י השינוי קדש נעשה שינוי בזבח עצמו, וע"כ הוא דחשבינן לה כפסולו בגופו,[[116]](#footnote-117) ועד"ז נחלקו גם במה שאמרו שם ס"ב ב' דלשמו ושלא לשמו פסולו בגופו ולאוכליו ושלא לאוכליו אין פסולו בגופו, עיי"ש.

## טעם הא דשינוי בעלים אינו אלא ע"מ לזרוק

**וישנו בד' עבודות,** בפירש"י כתב דהיינו דאם שחט שלא לשמו או קיבל והלך וזרק שלא לשמו פסול, ומשא"כ בשינוי בעלים דלא שייך אלא בזריקה, וכל הא דרבינן שחיטה לפסול בשינוי בעלים היינו כששחט ע"מ לזרוק להתכפר בו אחר, אך אם שחט שלא לשם בעליו ולא הזכיר ע"מ לזרוק אי"ז מחשבה, דשינוי בעלים לא שייך בקרבן אלא להתכפר בו וכפרה בזריקה היא, וכ"כ בפירש"י בפסחים ס"א א' ד"ה אבל בשינוי בעלים דלא שייך שינוי בעלים אלא בזריקה שאין לו בקרבן אלא כפרתו וכפרה ליתא אלא בזריקה, - אך בד' התוס' בפסחים שם ד"ה ואיתקש מבו' דהא דשינוי בעלים אינו אלא בזריקה ילפינן לה מקרא דוכפר עליו,[[117]](#footnote-118) וכ"כ המאירי שם ס"ב א', וכ"כ הפנים מאירות לקמן בסוגיין (וכתב לישב בזה לקו' התוס' בד"ה רב אשי).

## בדעת הרמב"ם דשינוי בעלים נוהג בד' עבודות

**הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק ה"א כתב דאם שחט עולת ראובן לשם שמעון לא עלתה לא לראובן ולא לשמעון, ומבו' דשינוי בעלים נוהג אף בשחיטה, וכ"כ המאירי בפסחים ס' ב' וס"ב א', וקשיא ממה שאמרו הכא דשינוי קדש ישנו בד' עבודות, והרי דשינוי בעלים אינו בד' עבודות, ומצינו בזה כמה דרכים,** א **המאירי שם ס' ב' כתב דאף שאמרו שם דשינוי קדש ישנו בד' עבודות ושינוי בעלים אינו בד' עבודות, לא קי"ל הכי. -** ב **המרכה"מ בהל' פסוהמ"ק שם כתב דמה שאמרו דשינוי קדש ישנו בד' עבודות היינו דאיכא איסור לחשוב בד' עבודות, ומשא"כ בשינוי בעלים דכל ששינה בעבודה ראשונה ליכא איסור בשאר עבודות כיון דכבר אינו עולה לבעלים, עמש"נ בזה בדף מס' 2. -** ג **הזבח תודה לקמן י' א' כתב דמש"כ הרמב"ם דשינוי בעלים פוסל אף בשחיטה הוא כששחט לשם קרבן של אחר, אך אם שחט לשם אחר לא מיפסל, עיי"ש, ובסו"ד הק' דא"כ מ"ט השמיט הרמב"ם לדין זה דשינוי בעלים אינו פוסל בשחיטה וכו' כששחט לשם פלוני. -** ד **האבהא"ז בפי"ג מפסוהמ"ק כתב דמה שאמרו דשינוי בעלים ישנו בד' עבודות היינו דכתיבי קראי בד' עבודות, ומשא"כ בשינוי בעלים דליכא קרא בהדיא בד' עבודות.**

## שינוי בעלים לאחר מיתה

**וישנו לאחר מיתה,** בפירש"י כתב דהיינו במפריש קרבנו ומת והיורש מקריבו, וכ"כ בפירש"י בפסחים ס"א א' ד"ה וישנו לאחר מיתה, וממה שהוצרך להעמידה בכה"ג שהפריש האב קרבנו מחיים, משמע קצת דכל שמת האב והפריש היורש קרבן מנכסי האב חשיב היורש כבעלים ולכו"ע יש שינוי בעלים לאחר מיתה,[[118]](#footnote-119) - אך בד' המאירי בפסחים שם מבו' להדיא דאף בכה"ג אין שינוי בעלים לאחר מיתה, עיי"ש.

## טעם הא דשינוי בעלים אינו לאחר מיתה

בטעם הא דליכא שינוי בעלים לאחר מיתה כתב בפירש"י דהוא משום שמתו בעליו, ובפירש"י בפסחים ס"א א' כתב דהוא משום דאין שם בעליו עליו מאחר שמת, וכ"נ ממש"כ התוס' בסוגיין סוד"ה וישנן לאחר מיתה דהוא משום דליכא בעלים, - אך התוס' שם כתבו דילפינן לה מדכתיב לכפר עליו ולא על חבירו ומת לאו בר כפרה גמורה הוא אלא שנתחייב להביאו,[[119]](#footnote-120) וכ"כ התוס' הרשב"א שם,[[120]](#footnote-121) ולכאו' הוא לטעמייהו שם דס"ל דהא דאין שינוי בעלים בזריקה אי"ז משום דאין שם בעלים אלא על הכפרה, (אלא ילפינן לה מקרא דלכפר עליו), וע"כ ס"ל דאף מת חשיב כבעלים אף שאינו בר כפרה.[[121]](#footnote-122)

## הנפ"מ בדין שינוי קדש לאחר מיתה

התוס' הק' דלמ"ד דשעבודא לאו דאורייתא הרי אף שינוי קדש אינו לאחר מיתה, דמאי נפ"מ בהא דלא עלו לשם חובה כיון דאין היורשים חייבין להביא אחר,[[122]](#footnote-123) ולכאו' מכוון דבריהם דאף דחייל עיקר הפסול דשינוי קדש ואף אי"ז עולה לחובת המת, מ"מ כיון דבפועל ליכא נפ"מ בזה לא חשיב כחומרא בשינוי קדש, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דנפ"מ כשהפריש ב' שלמים או ב' עולות לאחריות ופירש שאם תמות או תאבד האחת תהא השני' קריבה ואם תיקרב אחת כדינה תהא השני' חולין,[[123]](#footnote-124) וכשמתו הבעלים והקריבו אחת שלא לשמה הו"ל כמו שנאבדה וקרבה שני' תחתי'. - **ב** התוס' כתבו דנפ"מ דיש בזה לאיסורא דשינוי קדש, ומשא"כ בשינוי בעלים דלי"ב איסור לאחר מיתה כיון דליכא בעלים. - **ג** התוס' הרשב"א בפסחים ס"א א' כתב בשם ריב"א דאה"נ דאתיא כמ"ד דשעבודא דאורייתא. - **ד** הקר"א כתב דנפ"מ בזה לפ"מ שאמרו לקמן ה' ב' דאי איכא גבי' דיורש כמה עשה מכפרא, ואם הקריב הקרבן בשינוי קדש לא מכפרא.[[124]](#footnote-125) - **ה** הקר"א כתב דנפ"מ עוד בתודה הבאה לאחר מיתה דכל שעשאה בשינוי קדש אין הלחם קדוש ובאה בלא לחם, ועיי"ש במש"כ לדון בזה. - **ו** החזו"א בסימן א' סק"ב כתב דמשכח"ל בנתן משכון לגזבר וגביית חוב ממשכון דאורייתא אף למ"ד דשעבודא לאו דאורייתא, ועיי"ש שצידד דהקדש קונה משכון, (ועמש"כ בזה בהוספות שבסוף הספר. - **ז** בס' מנח"א כתב לישב לדעת רש"י בקידושין י"ג ב' דאף דשעבודא לאו דאורייתא מ"מ כל ששעבדו בפירוש מהני. - **ח** בשיעורי הגרש"מ כתב לישב למש"כ הריטב"א בקידושין שם דאף דשעבודא לאו דאורייתא מ"מ מהני שיפרישו היתומים לשם האב, אלא שאין כופין אותם, וכ"נ בפירש"י שם.

בד' התוס' מבו' דאיסורא דמחשבת שינוי קדש הוא מקרא דמוצא שפתיך תשמור, - וזה דלא כמש"כ בפירש"י לעיל ב' ב' ד"ה ונדבה דהוא מקרא דלא יחשב, וכ"נ בד' הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק ה"ג ובפי"ח ה"א,[[125]](#footnote-126) - והברה"ז בסוגיין כתב דהאיסור בזה הוא מקרא דאם זבח שלמים קרבנו שתהא זביחה לשם שלמים, וכ"ה בפירש"י במנחות ב' ב' ד"ה ונדבה.

## טעם הא דשינוי בעלים אינו בציבור

**וישנו בציבור,** בפירש"י כתב דשינוי בעלים אינו בציבור שהרי הכל בעליו, והתוס' כתבו דאם שחט התמיד לשם אחד אי"ז שינוי בעלים שהרי הוא בעליו, ומבו' לפ"ז דקרבן שותפין ששחטו לשם אחד מהן לא חשיב כשינוי בעלים, דשינוי בעלים הוא רק כשמחשב לשם מי שאינו בעליו ולא כשמחשב לשם אחד מן הבעלים,[[126]](#footnote-127) - אך בד' המאירי בקידושין ז' א' מבו' לכאו' דקרבן שותפין ששחטו לשם אחד מהן הוי שינוי בעלים,[[127]](#footnote-128) והא דשינוי בעלים אינו בציבור כתב המאירי בפסחים ס"א א' דהוא משום דכל שקרב לשמו לשם כל הציבור זוכה בו הואיל ואף הוא בכלל בעלים, ולכאו' הוא משום דהבעלות בקרבן ציבור היא בעלות כללית דכל הציבור, וע"כ כל ששוחט לשם אחד מהם חיילא השחיטה לשם בעלות זו והוי כשוחט לשם הציבור.

התוס' כתבו דאף אם חשב לשם נכרי לא מיפסיל דבעינן חבירו דומיא דידי' מחויב כפרה כמותו, וכ"כ בפירש"י בפסחים ס"א א' ד"ה ואינו בציבור, והקר"א הק' דלמש"כ הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק ה"ז דחטאת ששחטה לשם אחר שהוא מחויב עולה ה"ז כשרה ולא עלתה לבעלים, מצינו שינוי בעלים בציבור כששחט לשם נכרי דלא עלה התמיד, וכתב דצ"ל דמ"מ שינוי קדש חמיר דישנו בציבור אף לפסול לגמרי, ומשא"כ בשינוי בעלים דאינו בציבור אלא לענין דלא עלה לבעלים, - וי"ל עוד לפ"מ שהוכיח הצל"ח בפסחים ע"א ב' מד' הרמב"ם דכל הא דבאינו מחויב כפרה כמותו לא עלה לבעלים הוא רק בחטאת, אף בשאר קרבנות ששחטן על מי שאינו מחויב כפרה כמותו כשר ועלה לבעלים, ושפיר אמרו דשינוי בעלים אינו כלל בציבור בשאר קרבנות.

## טעם הא דחשבינן לנכרי כאינו מחויב כפרה כמותו

במש"כ התוס' דהא דשינוי בעלים אינו בציבור הוא משום דאם שחט לשם נכרי לא מיפסל דבעינן חבירו דומיא דידי' מחויב כפרה כמותו, הק' העולת שלמה שהרי אף נכרי מביא עולה ומ"ט לא חשיב כמחויב כפרה כמותו,[[128]](#footnote-129) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** השטמ"ק במנחות ס"א ב' כתב דנכרי לא חשיב כבעלים על קרבנו, עיי"ש,[[129]](#footnote-130) ולפ"ז הרי דמה"ט לא חשיב הנכרי כמחויב כפרה כמותו, כיון דאינו בר הבאת עולה שתהא קריבה לו. - **ב** העולת שלמה כתב דכיון דעולה מכפרת על חייבי עשה, ע"כ לא חשיב כמחויב כפרה כמותו אלא במי שמתכפר בעולה, ונכרי לאו בר כפרה הוא.[[130]](#footnote-131) - **ג** החזו"א בסימן א' סק"ב כתב דהוא משום דקרבן נכרי חלוק קדושתו מקדושת קרבן ישראל כדתנן לקמן מ"ה א', וע"כ לא חשיב כמחויב כפרה כמותו, דדמי למה שאמרו לקמן ט' ב' דחטאת חלב ששחטה על מי שמחויב חטאת נזיר וחטאת מצורע כשרה. - **ד** בכ' הגרי"ז במנחות כ"ה א' כתב דהוא משום דנכרים נתמעט מדין הרצאה דקרבן, וע"כ לא חשיב כמחויב כפרה כמותו, משום דהקרבתו אינה דומה לישראל דנתמעט מדין הרצאה של קרבן, והקרבת ישראל ליתא כלל בנכרי אף בקרבנות שהוא מביא.

## בהא דליכא שינוי בעלים בציבור כששחט לשם אשה

העמודי אור בסימן ז' הוכיח דנשים מתכפרות בקרבן ציבור, אף שאינם שוקלות, דאל"כ מ"ט ליכא שינוי בעלים בציבור משום דכולם בעליו, הרי משכח"ל כששחט לשם אשה, דחשבינן לה כמחויבת כפרה משום דאין לך אדם מישראל שאינו מחויב עולה, ובע"כ דאף נשים מתכפרות בקרבן ציבור וחשבינן להו כבעלים, וע"כ לי"ב משום שינוי בעלים, וכ"כ החזו"א בסימן א' סק"ב.

## אם משכח"ל שינוי בעלים בציבור בפר העלם דבר ובשעיר יוהכ"פ

הקר"א הק' דמשכח"ל שינוי בעלים בציבור למ"ד דבפר העלם דבר מביא כל שבט פר דאם שחט לשם שבט אחר מיפסיל משום שינוי בעלים, וכתב דצ"ל דחשבינן לה כקרבן יחיד, ועמש"כ הצ"פ במהדו"ת פ"ה מיסוה"ת ה"ה ובפ"ב מע"ז ה"ח ופ"ד ה"ו והי"ד ופ"ט הי"ב. - ובשיעורי הגרי"ד הק' דמשכח"ל שינוי בעלים בציבור בשעיר יוהכ"פ דאינו מכפר על הכהנים כמו שאמרו בשבועות י"ג ב', וא"כ אם שחטו לשם כהנים מיפסיל משום שינוי בעלים.

י"ג אייר פ"ד

דף מס' 8

## אם שינוי קדש חשיב כפסולו בגופו

**ד' ב' - מ"ש שינוי בעלים דל"ה פסולו בגופו דמחשבה בעלמא הוא שינוי קדש נמי מחשבה בעלמא הוא וכו',** בפירש"י בפסחים ס"א א' ד"ה לאו דוקא פירש דמסקינן דשינוי בעלים לא מיקרי פסול הגוף, משום דהוא מחשבה בעלמא, וכ"כ בפי' ריב"ן שם,[[131]](#footnote-132) - אך התוס' הרשב"א שם ל"ד ב' כתב דמכוון הגמ' הוא דכ"ה דשינוי קדש הוא מחשבה בעלמא ואפ"ה חשבינן לי' פסול הגוף, ה"נ שינוי בעלים אע"פ שהוא פסול מחשבה חשיב כפסול הגוף, וכתב דזהו שאמרו הכא אלא כיון דאחשבה פסלה וכו', וכ"נ בד' התוס' הכא, וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' במנחות מ"ח ב' ד"ה תעובר צורתן דקרינן הכא לשינוי קדש פסולו בגופו, וכ"כ השטמ"ק שם.

## אם שינוי קדש טעון עיבור צורה

התוס' הרשב"א שם כתב דכיון דפסול מחשבה הוי פסולו בגופו ע"כ א"צ עיבור צורה וישרף מיד, עיי"ש, וכ"כ התוס' במנחות שם דשינוי קדש א"צ עיבור צורה משום דהוי פסולו בגופו כמו שאמרו הכא.

אך בפירש"י במנחות שם ד"ה כי אתא וד"ה ותעובר צורתן מבו' דאף דפיגול הוי פסולו בגופו וא"צ עיבור צורה, מ"מ שינוי קדש לא חשיב כפסולו בגופו וטעון עיבור צורה, וכ"נ בד' הריב"ן בפסחים ס"א א', עיי"ש, - ובישוב מה שאמרו הכא דשינוי קדש הוי פסולו בגופו מצינו כמה דרכים, **א** לפירש"י דהא דפסולו בגופו היינו דמחשבתו היא על עצמו של הקרבן, הרי לא נתפרש בזה דחלות הפסול הוא בגופו, וע"כ י"ל דטעון עיבור צורה, ועמש"נ בזה לעיל בהערה, ועד"ז כתב השטמ"ק במנחות שם דמה שאמרו הכא דהוי פסולו בגופו היינו לגבי שינוי בעלים, אך לענין דין עיבור צורה אין דינו כפסולו בגופו, ועמש"כ הקה"י בסימן ב' לפרש בזה בע"א. - **ב** י"ל דרש"י לטעמי' דס"ל דמסקינן דשינוי קדש לא חשיב כפסולו בגופו.[[132]](#footnote-133) - **ג** בחי' הגרי"ז בהל' פסוהמ"ק כתב דאף דשינוי קדש הוי פסול בגוף הקרבן בדין הקרבתו והרצאתו, מ"מ לי"ב חלות פסלות בגוף הבשר, וע"כ הוא טעון עיבור צורה, דדין שריפה בפסולא דבשר תלי ולא בפסולא דקרבן, ודוקא פיגול א"צ עיבור צורה משום דהוא חלות פסול בגוף הבשר עצמו שחל עליו שם פיגול.

בפסחים ע"ג ב' אמרו דלמ"ד דהנשחטים לשם פסח ולשם חטאת פסולין הו"ל פסולו בגופו וישרף מיד, ובחי' הגרי"ז בהל' פסוהמ"ק תמה מזה על מש"כ בפירש"י במנחות דכבשי עצרת ששחטן שלא לשמן לא חשיב כפסולו בגופו וטעון עיבור צורה, ועיי"ש במש"כ לפרש לד' רש"י במנחות בע"א, ומש"כ בזה הקה"י בסימן ב', - וי"ל עוד למש"כ השטמ"ק במנחות שם דהא דשינוי קדש לא חשיב כפסולו בגופו ול"ד לפיגול הוא משום דאינו נוהג בכל הזבחים, דכל הזבחים ששחטן שלא לשמן כשרים, ורק פסח וחטאת פסולין, ולפ"ז הרי דפסולא דלשם פסח ולשם חטאת דנוהג בכל הזבחים חשיב כפסולו בגופו.[[133]](#footnote-134)

## אם שלא לאוכליו חשיב כפסולו בגופו

התוס' הביאו למה שאמרו בפסחים ס"ב ב' דלשמו ושלא לשמו פסולו בגופו ולאוכליו ושלא לאוכליו אין פסולו בגופו, ולפ"ז לכאו' למש"כ התוס' במנחות מ"ח ב' דהא דשלא לשמו ישרף מיד הוא מכח מה שאמרו דפסולו בגופו, הרי דשלא לאוכליו דלא חשיב כפסולו בגופו טעון עיבור צורה, - אך התוס' בפסחים ע"ג ב' סוד"ה בדם ובבעלים כתבו דשחטו שלא לאוכליו חשיב פסולו בגופו וישרף מיד,[[134]](#footnote-135) וכ"נ בפירש"י שם (סוד"ה ישרף מיד), וצ"ע.

**ולר"פ ברי' דרב מרי דאמר יש שינוי בעלים לאחר מיתה וכו',** לקמן ז' ב' מפרשינן דטעם הא דס"ל דיש שינוי בעלים לאחר מיתה הוא משום דיש בעלים לאחר מיתה ובפירש"י שם כתב דהיינו משום דהיורש הוא בעלי', והחזו"א בסימן א' סק"ב הק' דאכתי איכא למיפרך דשינוי קדש איכא אף בגר שמת ואין לו יורשים ושינוי בעלים ליתא, דהרי כל הא דיש שינוי בעלים לאחר מיתה הוא משום דהיורש הוא בעלי' אך בגר שמת ואין לו יורשים דליכא בעלים כלל מודה ר"פ ברי' דרב אידי דאין שינוי בעלים לאחר מיתה, - והאבי עזרי בפ"א מתמורה ה"ה בסו"ד כתב לישב דכל הא דחשבינן להא דשינוי קדש ישנו לאחר מיתה ושינוי בעלים אינו לאחר מיתה כקולא בשינוי בעלים, הוא משום דאף דהיורש הוי בעלים ושינה את שמו מ"מ אי"ז פוסל, אך הא דליכא שינוי בעלים בגר שמת ואין לו יורשים דאין לו בעלים כלל ולא שייך בו כלל שינוי בעלים אי"ז קולא בשינוי בעלים.

**אלא א"ר אשי אמר קרא ונרצה לו לכפר עליו וכו',** התוס' הק' דמ"ט בעינן קרא לשינוי בעלים בזריקה הרי אף שאר עבודות לא מיפסלי אלא בשוחט ע"מ לזרוק, כ"ש זורק עצמו דבעינן שם בעלים,[[135]](#footnote-136) והשטמ"ק כתב בשם תור"פ דס"ד דגזה"כ הוא דבעינן זורק ע"מ להקטיר או ע"מ לשפוך שירים,[[136]](#footnote-137) דלעולם בעינן ב' עבודות דומיא דשחיטה וקבלה דאין מחשבה פוסלת בהן אלא כשחשב ע"מ לזרוק, וכתב דמצינו כה"ג בפיגול דאינו מפגל אלא במחשב מעבודה לעבודה.[[137]](#footnote-138)

בשיעורי הגרמ"ד כתב בשם הגרי"ז דבעינן קרא לשינוי בעלים בזריקה דמכח זה איכא דין שינוי בעלים בטבילת אצבע ובשפיכת שירים הפנימיים אף שאין מכפרין ואם חישב עליהן בשעת שחיטה לא מיפסל, ועיי"ש במש"כ לדון בזה.

## טעם הא דהי' לנו לפסול בשינוי קדש אף דלא שנה הכתוב לעכב

**אימא היכא דשחיט להו שלא לשמן מיפסלי,** התוס' הק' דהרי בכל דוכתא בעינן שנה הכתוב לעכב והכא לא שנה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דפריך משינוי קדש דאיכא תרי קראי, דמה דאמרו לעיל דאם אינו ענין לשינוי קדש תנהו ענין לשינוי בעלים היינו משום דאי"ז מעכב וע"כ אינו ענין לשינוי קדש, וזהו דפריך דאדרבה נימא דתרוייהו לשינוי קדש ולעכב. - **ב** התוס' בסו"ד כתבו די"ל דעיקר הא דבעינן שנה עליו הכתוב לעכב נלמד מהכא, מדכתיב מוצא שפתיך וכו' דמינה ילפינן דאי"ז מעכב,[[138]](#footnote-139) וע"כ שפיר פריך דאימא היכא דשחיט להו שלא לשמן מיפסלי ול"ב כלל שנה הכתוב לעכב. - **ג** השטמ"ק כתב בשם תור"פ דאף דלא שנה הכתוב לעכב מ"מ ליפסלו מסברא דכיון דשינה בלשמן כאילו חיסר העבודה שחישב בה,[[139]](#footnote-140) ולכאו' היינו דדמי להיכא דלא עשה כלל את העבודה דל"ב בזה להא דשנה הכתוב לעכב. - **ד** בחי' הגרי"ז בהל' מעה"ק כתב למש"כ שם בדעת רש"י דמקרא דואם זבח שלמים קרבנו ילפינן דמחשבת שינוי הויא דבר הפוסל, ולפ"ז לא שייך בזה הא דבעינן שנה הכתוב לעכב, כיון דאתינן עלה משום מחשבה הפוסלת והוי זה דבר הפוסל, ול"ב שנה הכתוב לעכב אלא אם פסולו הוא משום חיסרון לשמו.[[140]](#footnote-141)

בפירש"י כתב דהא דפריך דליפסלו הוא משום דלא נעשו כהלכתן ואין זריקתן מתרת את בשרן באכילה, וצ"ב דהרי הגמ' פריך דיהיו פסולין לגמרי, ומ"ט נקט רש"י להא דאין זריקתן מתרת את בשרן באכילה, - ובחי' הגרי"ז בהל' פסוהמ"ק פירש לד' רש"י דהיינו דכיון דלא נעשו כהלכתן ואין זריקתן מתרת את בשרן לאכילה,[[141]](#footnote-142) ע"כ הדין נותן דליפסלו משום שלא נעשו כמצותן, עיי"ש, - ועמש"כ הטה"ק לפרש לד' רש"י בע"א, וצ"ע.

## גדר דינא דשלא לשמה הוי כנדבה

**אם כמו שנדרת עשית יהא נדר ואם לאו יהא נדבה,** לקמן קי"ד ב' וביומא ס"ג א' א"ר חלקי' בר טובי דאף דהשוחט אשם מחוסר זמן בבעלים בחוץ פטור, היינו רק לשמו אך שלא לשמו חייב, ובפירש"י שם כתב דהוא משום דבשם זה הוא ראוי בפנים דכל הזבחים שנזבחו שלא לשמן כשרים אלא שלא עלו לבעלים לשם חובה, וצ"ב דאף דאשם שלא לשמו כשר, מ"מ כיון דמחוסר זמן הוא ואם שחטו לשמו פסול מ"ט יהא כשר כששחטו שלא לשמו.

ובפי' רבינו אליקים ביומא שם כתב דהוא משום דכל ששחטו שלא לשמו עקרו מדינו ועשאו נדבה, כמו שאמרו הכא דאם כמו שנדרת עשית יהא נדר ואם לאו יהא נדבה, - ונתחדש בדבריו דהא דזבחים שנשחטו שלא לשמן כשרים אף דלא עלו לשם חובה וילפינן לה מקרא דאם לאו נדבה יהא היינו דנתחדש בהן דין הקרבה מחודש דנדבה, דאל"כ הוו מיפסלי כיון שאין עולין לחובתן,[[142]](#footnote-143) ובדין הקרבה זה ליכא נפ"מ בין בזמנו לשלא בזמנו,[[143]](#footnote-144) וכ"כ הקר"א לקמן שם ובס' בד קדש סימן ט' בשם הגרי"ז, אך בד' השטמ"ק בהשמטות בתמורה י"ט ב' מבו' דטעם הא דאשם מחוסר זמן ששחטו שלא לשמו כשר הוא משום דנעקר מאדם ונעשה עולה, וכ"כ החזו"א בליקוטים סימן ה' והמשנת ר"א בסימן י"ח סק"ג, ואכמ"ל.

ט"ו אייר פ"ד

דף מס' 9

**ה' א' - אם כשרים הם ירצו ואם אינם מרצין למה באין,** בד' התוס' לעיל בסוגיין ד"ה אימא מבו' דקו' דר"ל היא דממ"נ אם קרא דבעינן לשמה הוא למצוה ולא לעכב ירצו ומנ"ל דלא עלו לבעלים לשם חובה, ואם קרא דבעינן לשמה הוא לעכב מ"ט אינם נפסלין, וכ"כ השטמ"ק בשם תור"פ, אך בפירש"י (בד"ה ואין מרצין ובד"ה מודינא לך) משמע דקו' דר"ל היא דכיון דאין מרצין הדין נותן שיהיו פסולין,[[144]](#footnote-145) - ולפ"ז בע"כ דהא דמשני דמצינו בבאין לאחר מיתה שהן כשרין ואין מרצין היינו דמהתם נלמד דאף בשינוי קדש כשרים ואין מרצין, וכמש"כ התוס' בסוד"ה מצינו דשינוי קדש ושינוי בעלים דמי לבאין לאחר מיתה שאין לו בעלים וכמו דהתם כשר ואינו מרצה ה"נ בשינוי קדש, ועמש"כ בזה הטה"ק, וצ"ב רב.[[145]](#footnote-146)

## אם מקריבין עולה לאחר מיתה כשלא הקריבה את חטאתה מחיים

**האשה שהביאה חטאתה ומתה יביאו יורשים עולתה,** הרמב"ן בקידושין י"ג ב' כתב דכל הא דיביאו היורשים עולתה הוא כשקרב חטאתה, אך אם לא קרב חטאתה לא יביאו יורשים עולתה משום שאינה קודמת לחטאת לעולם ואין חטאת באה לאחר מיתה, ואע"פ שפקע ממנה חובת חטאת, מ"מ כיון שעולה זו לא הוקבעה ליקרב בחיי' אין מקריבין אותה, דעד שלא תיקרב חטאתה לא חל עלי' חובת עולה כלל דהחטאת היא קובעת כדתנן בנגעים פי"ד מי"א בדין מצורע שהביא קרבנו עני והעשיר או עשיר והעני דהכל הולך אחר החטאת, ואף למאן דפליג התם הכא מודה מפני שהחטאת קודמת לעולה,[[146]](#footnote-147) וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם.

אך הרמב"ן בסו"ד שם כתב בשם הראב"ד דהאי הביאה ל"ד הקריבה אלא שהפרישה, וכיון שהפרישה חטאת איקבעה לה, ואף לגבי ההיא דמצורע הוקבע בשעת הפרשה, וכ"כ בפי' רבינו הלל לתו"כ דיבורא דחובה פי"ח ה"ג דכל שהפריש חטאת ומת אע"ג דחטאת למיתה אזלא ולא מיקרבא, כיון דהפרישה לחטאת כאילו הקריבה ויביאו יורשים עולתו לאחר מיתה.[[147]](#footnote-148)

הרמב"ן ודעימי' שם כתבו דכל שלא קרב חטאתה לא יביאו היורשים עולתה אף אם הפרישתה מחיים, ונתחדש בדבריהם דלא אמרינן דאף דאינה קריבה בתורת חובה מ"מ תהא קריבה בתורת נדבה, ועמש"כ בזה בהערות לכנסת הראשונים.

## הקדים עולה לחטאת אם כשרה בדיעבד

**עולתה ומתה לא יביאו יורשים חטאתה,** התוס' כתבו דמשמע דעלתה לה עולתה לשם עולה, והק' ממה שאמרו בפסחים נ"ט א' דהא דבמצורע דקרבה עולתו קודם לחטאתו כשר הוא מדכתיב והעלה הכהן שהעלה כבר, ולפ"ז הרי דבעלמא דליכא קרא פסול אף בדיעבד, - והרמב"ן וש"ר בקידושין י"ג ב' הק' בע"א דמשמע היא עצמה אם לא מתה תביא חטאתה אע"פ שכבר הביאה עולתה, ובפסחים שם משמע דבעלמא דליכא קרא אסור להקריב את החטאת אחר העולה.[[148]](#footnote-149)

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דילפינן חטאת ועולה של יולדת מחטאת ועולה של מצורע דגילה הכתוב דאם עשה עולה תחילה כשרה. - **ב** התוס' כתבו בשם ה"ר חיים דאף דבעלמא כשר בדיעבד, מ"מ במצורע בעי קרא להכשיר משום דכתיב בי' זאת תהי' בהוויתו יהא דמשמע עיכובא, וכ"כ התוס' בקידושין י"ג א' ובמנחות ד' ב' בשמו, וכ"כ המפרש בקינים ספ"ב. - **ג** הרמב"ן בקידושין י"ג ב' כתב בשם הראב"ד דהא דהביאה עולתה ומתה היינו דהפרישתה ועדיין לא הקריבתה, וכ"כ הריטב"א שם.[[149]](#footnote-150) - **ד** השטמ"ק לקמן צ' א' כתב בשם ה"ר יחיאל דאף דחטאת יולדת קודמת לעולה, כ"ז הוא כשהם באות יחד, אך אם לא נזדמן לה אלא פרידה אחת והיא רוצה לעשות ממנה עולתה וכשיזדמן לה אחרת תביא חטאת הרשות בידה, ובשיעורי הגרש"מ בסוגיין כתב דלפ"ז אף אי נימא דבעלמא אם הקדים עולה לחטאת לא עלתה לו, מ"מ בהא דהאשה שהביאה חטאתה דאיירי ביולדת, כמבו' בסוגיית הגמ' לקמן בע"ב ובד' הראשונים בכ"ד, עלתה לה עולתה, דלא גרע מהיכא שאין לה אלא פרידה אחת דבידה להקריב העולה תחילה, ואף דכשיש לה ב' פרידות עלי' להקריב החטאת תחילה, אי"ז אלא דין קדימה בעלמא, וא"א שיהא זה לעיכובא.

## אם יש לפסול בהקדימה עולתה לחטאתה משום מחוסר זמן

במש"כ ה"ר חיים דאף דחטאת קודמת לעולה מ"מ אם הקדימה עולתה לחטאתה כשרה ול"ב קרא להכי, ורק במצורע בעי קרא משום דכתיב בי' זאת תהי', הק' התוס' ממה שאמרו במנחות ה' א' דהא דמצורע דהקדים חטאתו לאשמו תצא לבית השריפה הוא משום דיש מחוסר זמן לבו ביום, ואי"ז משום דכתיב בי' הוי' דשחיטה לאו עבודה היא והא דכתיב הוי' לא קאי על השחיטה, ומה"ט יש לפסול גם כשהקדימה עולתה לחטאתה, ובע"כ דהא דכשרה הוא מדכתיב והעלה הכהן שהעלה כבר וילפינן ממצורע לשאר חייבי חטאת ועולה.

ובדעת ה"ר חיים מצינו כמה דרכים, **א** התוס' במנחות ד' ב' ד"ה ה"ג בת"כ כתבו דמה שאמרו דיש מחוסר זמן לבו ביום הוא רק בסדר מצורע, דעדיין לא הגיע זמן טהרתו, אך בעלמא לא חשיב כמחוסר זמן. - **ב** הקר"א כתב דכל הא דחשבינן לה התם כמחוסר זמן הוא משום דכל עבודות החטאת פסולות כשהקדימן לאשם כדילפינן לה מדכתיב בי' הוי', וע"כ אף השחיטה פסולה אף דלאו עבודה היא ולא כתיב בה הוי' משום דהוי מחוסר זמן, אך בשאר קדימות דלא כתיב בהו עיכוב אינם אלא למצוה ולא חשיב כלל כמחוסר זמן,[[150]](#footnote-151) וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ ובכ' הגרי"ז בסוגיין. - **ג** בחי' הגרי"ז בפ"ה מעיוהכ"פ כתב בשם הגר"ח דבעולה ליכא למיתי עלה משום מחוסר זמן, משום דאף אם הויא מחוסר זמן מ"מ היא כשרה שהרי לענין נדבה ל"ה מחוסר זמן, וע"כ ממילא היא עולה אף לחובה, דיסוד דינא דמחוסר זמן הוא דין פסול, והיינו רק היכא דהקרבן נפסל מכח זה, אך כל דהקרבן כשר ממילא דהוא עולה אף לחובה, דלענין זה לא שייך דין מחוסר זמן שהקרבן לא יעלה לחובה, וע"כ לא שייך טעמא דמחוסר זמן רק בחטאת דהקרבן נפסל מכח זה.[[151]](#footnote-152)

**לימא לי' ר"א אשם נמי אתי לאחר מיתה וכו',** בכ' הגרי"ז במנחות ד' א' עמד בזה דהרי אשם לאחר מיתה אינו קרב אשם אלא עולה, וא"כ היאך מייתינן מינה דאשם בא ואינו מרצה, ועיי"ש במש"כ בזה.

**הנהו נמי ליתו ולירצו,** הקר"א הק' דהיאך נימא דכל הא דעולה קריבה לאחר מיתה הוא משום שהיא מרצה על היורשים, הרי להדיא תנן בשקלים פ"ז מ"ו דעולת גר שמת ואין לו יורשים קריבה אף דלי"ב ריצוי כלל, וכתב דאפשר דפריך על הא דמייתי ר"א ממתניתין דיביאו היורשים עולתה דמהתם לא שמעינן דבאים ואין מרצין, אך אה"נ דיש להביא כן מהא דעולת גר שמת קריבה, וכ"כ החזו"א בסימן א' סק"ב, - ועמש"כ האבהא"ז בפי"ד ממעה"ק ה"ג והאבי עזרי בפ"א מתמורה ה"ה.

**ומאן לימא לן דאי איכא כמה עשה גבה לא מיתכפרא וכו' יורשי' נמי מיכפרי,** החזו"א בסימן א' סק"ו הק' דלפ"מ דמיבע"ל לקמן ו' א' דאין עולה מכפרת על עשה דלאחר הפרשה, היאך יתכפר היורש בקרבן אביו, הרי הו"ל עשה דלאחר הפרשה, וכתב דמשכח"ל דהוא מתכפר כשהפריש היורש למ"ד דמלוה הכתובה בתורה ככתובה בשטר, או כשהפריש האב מעות ולקח בהן היורש בהמה,[[152]](#footnote-153) וכתב די"ל עוד דיורש עדיף מעשה דלאחר הפרשה דכיון דלא נשחט לשם אב אלא לשם היורש הוי כהופרש ליורש, וע"ד מש"כ התוס' לקמן ו' א' ד"ה או, וכ"כ החזון יחזקאל בשבועות פ"א ה"א, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, - ובכ' הגרי"ז כתב לדון דבכפרת מקופיא לא איכפת לן מה דהוי לאחר הפרשה.[[153]](#footnote-154)

בשיעורי הגרי"ד כתב להוכיח מהכא דעולה שנשחטה שלא לשמה אינה מכפרת על עשה, וכמש"כ כן בפירש"י לקמן ו' א' (ד"ה אי אמרת) וז' ב' (ד"ה דוקא), ונתבאר בדף מס' 1, וזהו דפריך דאין להביא מהא דעולה באה לאחר מיתה דה"נ שלא לשמו כשר ואינו מרצה, שהרי עולה הבאה לאחר מיתה מרצה על עשה, ואי נימא דגם עולה שנשחטה שלא לשמה מכפרת על עשה, הרי אף דבאין לאחר מיתה מכפרין על עשה, אכתי דמו לשלא לשמו דכשר ואינו מרצה.

## דין תמורה בהניח בהמה לב' בניו

**אא"ב קניא להו היינו דאין ממירין בה דהו"ל כשותפין וכו' אלא אי אמרת לא קניא להו אמורי נמי לימרו,** ביסוד הדין דשותפין אין ממירין יש להסתפק אם היינו דקרבן שותפין לי"ב דין תמורה, או דהיינו משום דלא חשבינן להו כקרבנו דכל חד מינייהו ול"ה כבעלים לענין תמורה,[[154]](#footnote-155) - ובזה תליא ביאור מה שאמרו דדין תמורה בהניח בהמה לב' בניו תליא אם קניא להו, דאי נימא דהא דשותפין אין ממירין הוא משום דקרבן שותפין לי"ב דין תמורה, הרי דע"כ כ"ז הוא אם קניא להו וחשיב כקרבן שותפין, דאי לא קניא להו ולא חשיב כקרבן שותפין הי' בדין דיהיו ממירין בה, - אך אי נימא דהא דשותפין אין ממירין הוא משום דלא חשיב כקרבן דכל חד מינייהו, צ"ל דהא דתלינן להו אי קניא להו, דלכאו' אף אי לא קניא להו ולא חשיב הקרבן כקרבן שותפין, מ"מ לא יהא להן דין תמורה, דלא עדיפי משותפין דליכא לכל אחד דין תמורה כיון דאין הקרבן מיוחד לו, ויורשין לא עדיפי מינייהו, היינו משום דאי לא קניא להו בע"כ דהא דיורש מימר אי"ז מכח הבעלות דידי', שהרי לא קניא לי', אלא משום דקאי במקום אביו, וכמש"כ השטמ"ק בהשמטות בתמורה ב' א' דהוא משום דהוא כרעא דאבוה, וע"כ הי' בדין דאף בהניח בהמה לב' בניו יהיו ממירין בה.[[155]](#footnote-156)

**שאני התם דאמר קרא אם המר ימיר לרבות את היורש אחד מימר ואין ב' ממירין,** בפירש"י כתב דאע"ג דלא קניא להו גזה"כ דב' יורשין אין ממירין, ומשמע דהא דאין ממירין אי"ז משום דחשבינן להו כשותפין דאין ממירין אלא הוא מגזה"כ, וכן נקט בפשיטות בחי' הגרע"א, - אך בד' התוס' בד"ה מקופיא מבו' דהא דילפינן מקרא דאין ב' יורשין ממירין הוא משום דחשבינן להו כשותפין לענין תמורה,[[156]](#footnote-157) וכ"כ הרמב"ם בפ"א מתמורה ה"ה דהא דאין ב' יורשים ממירין הוא משום דהם שותפין והשותפין אין ממירין,[[157]](#footnote-158) ובד' המהר"י קורקוס שם מבו' דילפינן לה מקרא דאחד ולא שנים, והיינו דמהך קרא נלמד דאף דלא קניא להו מ"מ חשבינן להו כשותפין דאין ממירין.[[158]](#footnote-159)

ונפ"מ בזה הוא לדעת הרמב"ם בפ"א מתמורה ה"א דאחד מן השותפין שהמיר לוקה, אם ה"נ אחד מן היורשים שהמיר לוקה, דאם הא דב' יורשים אין ממירין הוא מגזה"כ דאחד ממיר ואין ב' ממירין, מסתברא מילתא דאף לי"ב מלקות, דכיון דבכה"ג לא נתרבה דיורש מימר, דמי להא דלמ"ד דאין יורש מימר אף אינו לוקה, אך אם הא דב' יורשים אין ממירין הוא משום דחשבינן להו כשותפין, הרי דאף דנתמעטו מחלות התמורה מ"ט הו"ל כאחד מן השותפין שהמיר דלוקה, ועמד בזה הדבר אברהם בח"א סימן י"ד סק"ח.

## הוספת חומש ביורש

**אם גאל יגאל לרבות את היורש,** בפי' הראב"ד לתו"כ בחוקותי פי"ב ה"י הק' דמ"ט בעינן קרא לרבות את היורש הרי אף מי שניתן לו במתנה מוסיף חומש, וכתב די"ל דאה"נ מהך קרא ילפינן גם להא דמקבל מתנה מוסיף חומש וקמ"ל דמעשר ממון הדיוט הוא ויכול להורישו לבנו וליתנו במתנה,[[159]](#footnote-160) וכתב לפרש עוד דאתיא כר"מ דמע"ש ממון גבוה ואינו ניתן במתנה, ואפ"ה עומד היורש במקום האב ומוסיף חומש, ודמי לדין גאולת הקדש דהיורש עומד במקום אביו להוסיף חומש אף דליכא דין ירושה על ההקדש, וכ"כ בפי' המיוחס להר"ש שם.

**ה"נ אחד גואל ולא ב' גואלין,** בכ' הגרי"ז הק' דלפי קמא דהראב"ד דהא דמרבי קרא דיורש מוסיף חומש היינו דממון הדיוט הוא ויכול להורישו לבנו, ואי"ז דין מסוים ביורש, א"כ מה מקום יש למעט מינה דאין ב' גואלין, הרי הוי כמו שנתן לב' במתנה דהם מוסיפין חומש, והרי הגמ' לא פריך דכל שותפין לא יוסיפו חומש, אלא דב' יורשים לא יוסיפו חומש, עיי"ש. [[160]](#footnote-161)

**שאני מעשר דגבי אבוהון נמי איתי' בשותפות,** בפירש"י כתב דהא דבתמורה ממעטינן אחד ולא שנים הוא משום דכל הפרשה בל' יחיד נאמרה, ומשמעות דבריו דהיינו דכיון דכל הפרשה בל' יחיד נאמרה, ע"כ מתפרש גם הא דכתיב אם המר ימיר דאחד ממיר ואין ב' ממירין, ומשא"כ במעשר דאיתי' בשותפות, לא מתפר שהא דכתיב אם גאל יגאל דהוא רק באחד ולא בב', - אך לדעת תוס' והרמב"ם דהא דממעטינן דאין ב' ממירין הוא משום דהוו כשותפין, הרי דזהו דמשני דלא ממעטינן דאין ב' ממירין אלא בתמורה דליתי' בשותפות, וע"כ ממעטינן דאף ב' יורשין חשיבי כשותפין, אך במעשר דאיתי' בשותפות לא ממעטינן דב' יורשים אין מוסיפין חומש.

**אלא אי אמרת לא קניא להו היכי מימר והא"ר אבהו וכו' ומתכפר עושה תמורה,** הקר"א עמד בזה דמ"ט לא פריך אלא מהא דא"ר יוחנן דמתכפר עושה תמורה, הרי גם בלא הא דר' יוחנן ידעינן דהבעלים עושין תמורה, אלא דר' יוחנן קמ"ל דהמתכפר הוא דחשיב כבעלים לענין תמורה, ותיקשי דאם לא קניא להו מ"ט הוא עושה תמורה,[[161]](#footnote-162) ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ בזה בכ' הגרי"ז.

## מקדיש מוסיף חומש

**המקדיש מוסיף חומש,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דאדם שנדר קרבן והפרישו חבירו משלו להתכפר בו הנודר אם המקדיש מחללו מוסיף חומש ואם המתכפר מחללו אינו מוסיף חומש, וכ"כ בפירש"י ביומא נ' ב' והריטב"א והמאירי שם. - **ב** בפירש"י בתמורה ב' ב' כתב דהיינו דרק כשפודה את הקדשו כשנפל בו מום מוסיף חומש, אך המימר אינו מוסיף חומש, דעל הקדש שני אין מוסיפין חומש. - **ג** בפירש"י שם כתב לפרש עוד דהיינו כשהקדיש בית או שדה דכשבאין הבעלים לפדותו מוסיפין חומש, אך כשפודהו אחר אינו מוסיף חומש.

בפירש"י בסוגיין וביומא שם משמע דהא דמתכפר עושה תמורה היינו דהמתכפר הוא דחשיב הבעלים דידי' וע"כ הוא עושה תמורה,[[162]](#footnote-163) והשיח יצחק ביומא שם כתב בשם שיטה כת"י דהוא משום דדמי לנותן דבר לחבירו דהוא של המקבל ולא של הנותן, ולפ"ז בפשוטו הא דמקדיש מוסיף חומש הוא משום דדין חומש לא תלי כלל בבעלים אלא תליי' רחמנא במקדיש, וע"כ אף דהמתכפר הוי הבעלים, מ"מ המקדיש מוסיף חומש, - אך בל' רש"י והריטב"א בסוגיין משמע דהא דמקדיש מוסיף חומש הוא משום דלענין חומש חשבי' רחמנא כבעלים,[[163]](#footnote-164) וכ"נ בד' הר"ן בנדרים ל"ו ב', וכ"ה מבו' ממש"כ התורי"ד בב"ק ע"ו א' דמה שאמרו דמעיקרא תורא דראובן והשתא תורא דראובן הוא אף כשהקדישו לבדה"ב דנמי שמו עליו שהרי הבעלים מוסיפין חומש בפדיונו וכל אדם אין מוסיפין חומש, והרי דהא דהמקדיש מוסיף חומש הוא משום דשמו עליו וחשבינן לי' כבעלים.[[164]](#footnote-165)

ממש"כ בפירש"י דאיירי כשנדר קרבן והפרישו חבירו משלו להתכפר בו הנודר, משמע דל"מ להקדיש קרבן שיתכפר בו חבירו רק כשחבירו חייב קרבן והוא מקדישו שיצא חבירו חובה שעליו, וכ"נ בפירש"י ביומא נ' ב' ד"ה המקדיש ובפירש"י מכת"י במנחות ע"ג ב' ד"ה שיתכפר בהן, ובד' הראשונים בכ"ד,[[165]](#footnote-166) אך בחי' הגרי"ז בפר' ויקרא נקט דמצי להקדיש קרבן שיתכפר בו חבירו, אף כשאין חבירו מחויב קרבן.

**מקיבעא לא מכפרא מקופיא מכפרא,[[166]](#footnote-167)** התוס' בשבועות י"ג א' ד"ה דעבד כתבו דכפרת מקופיא היינו דאי"ז מכפר לגמרי וליכא אלא קצת כפרה, עיי"ש,[[167]](#footnote-168) וכ"נ בד' התוס' בב"ב מ"ח א' ד"ה יקריב אותו, עיי"ש, והיינו דכיון דאי"ז כפרה גמורה בעי משכוני, - ועמש"נ בדף מס' 13 אם אחר כפרה מקופיא צריך להביא עולה אחרת לכפר.

בפירש"י כתב דאין להן כפרה קבועה שיהא יורש בעליו ממש וע"כ הוא דבמנחה כשרה ליקרב דלאו דשותפין היא ומ"מ יש להן כפרה קופיא וצפה ממילא וע"כ יורש ממיר, ומשמעות דבריו דכיון דהוא כפרה מקופיא לא חשיב כלל כשותפין, וזה לטעמי' דהא דממעטינן דאין ב' ממירין הוא מגזה"כ, - אך לדעת התוס' והרמב"ם מתפרש שינויא דגמ' דכיון דמקיבעא לא מכפרא ע"כ במנחה היא כשרה ליקרב ולא חשיבא כמנחה דשותפין, ומ"מ כיון דמקופיא מכפרא ע"כ יורש מימר וע"כ נמי חשבינן להו כשותפין דאין ממירין, ובחי' הגרע"א תמה ע"ז דמ"ש דלענין מנחה לא חשיבי כשותפין ולענין תמורה חשיבי כשותפין.[[168]](#footnote-169)

התוס' הק' דעיקר הא דמכפר עושה תמורה ילפינן לה מנזיר דהויא כפרה קבועה, וא"כ מ"ט היורש מימר אף דאינו מתכפר אלא מקיבעא, וכתבו דלא ילפינן מנזיר אלא להא דאין המקדיש עושה תמורה, ועמש"כ הדבר אברהם בח"א סימן י"ד סוסק"ח לפרש לדבריהם, - והקר"א כתב לישב דודאי דמסברא ל"ה אמרינן דמימר מי שאינו מתכפר אלא מקופיא, אלא דרחמנא רביא ליורש דמצי מימר אע"ג דאינו מתכפר אלא מקופיא.[[169]](#footnote-170)

החזו"א בסימן א' סק"ה כתב דמשמע דמסיק דלא קניא להו ושפיר קאמר מצינו בבאין לאחר מיתה דכשרין ואין מרצין, ואע"ג דמרצין מקופיא, מ"מ אין ראוי להקריב קרבן מתחילה בשביל ריצוי קופיא, אלא דעולה קריבה בלא בעלים כלל,[[170]](#footnote-171) וכ"ה להדיא בפי' לאחד מהראשונים, עיי"ש.

## אם כפרת מקופיא מהניא לחשוב הקרבן כקרבן שותפין דאין ממירין בו

התוס' הק' ממה שאמרו ביומא נ' ב' בפר כה"ג דאם אחיו הכהנים מתכפרין מקופיא עושה הכה"ג תמורה ולא חשיב כשותפין דאין ממירין, ומ"ש מהא דב' יורשים אין ממירין אף שאין מתכפרין אלא מקופיא, ומצינו בזה כמה דרכים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהכא דב' היורשים מתכפרין מקופיא מיקרו שותפין ואין ממירין, ומשא"כ התם דהכה"ג מתכפר מקיבעא לא חשבינן לגבי' אחיו הכהנים כשותפין עי כפרת קופיא, וכ"כ התוס' והריטב"א ביומא שם. - **ב** למשמעות דברי רש"י דכל דאין מתכפרין אלא מקופיא לא חשיב כקרבן שותפין, והא דב' יורשין אין ממירין הוא מגזה"כ דאין ב' ממירין, ע"כ הוא דבפר כה"ג אם אחיו הכהנים מתכפרין בקופיא ממיר הכה"ג ולא חשיב כלל כקרבן שותפין, וכ"כ הפנים מאירות והגרע"א. - **ג** בפי' ר"ח ביומא שם כתב דהא דבהקיפא מתכפרים היינו דאין לאחיו הכהנים בפר כלום עד שעת הקפת הוידוי, ולפ"ז הא דעושה הכה"ג תמורה אי"ז כלל משום דלא סגי בכפרה דמקופיא לחשבו כקרבן שותפין, אלא משום דקודם הקפת הוידוי הוי הפר לדידי' לחודי', אך ביורשים דהוי הקרבן לדידהו ומתכפרין בו מקופיא חשיב כקרבן שותפין ואין ממירין בו, ועמד בזה השיח יצחק ביומא שם. - **ד** הקר"א כתב דשאני ביורשים דמרבינן מקרא דיורש מימר אף שאינו מתכפר אלא מקופיא, וע"כ חשבינן לה כקרבן שותפין לענין תמורה, אך אחיו הכהנים אם אין מתכפרין אלא מקופיא, לא חשיבי כלל כבעלים לענין תמורה ואין בידם להמיר,[[171]](#footnote-172) וע"כ לא חשיב כקרבן שותפין לענין תמורה.[[172]](#footnote-173)

י"ח אייר פ"ד

דף מס' 10

## כיפרו על מה שבאו

**ו' א' - איבע"ל כיפרו על מה שבאו,** בפירש"י כתב דנפ"מ שלא ידאג מן היסורים בינתים, והצ"ק פירש לדבריו דהיינו דאף אם כיפרו על מה שבאו, אי"ז מכפר כפרה גמורה, ואינו מועיל אלא לענין שלא ידאג מן היסורים, וכתב דבזה נתישב קו' התוס' ד"ה אלא, - והקר"א תמה ע"ז דא"כ מאי פריך דאם כיפרו על מה שבאו שני למה הוא בא, הרי ראשון אינו מכפר אלא להגן בינתים ושני בא לכפר כפרה גמורה,[[173]](#footnote-174) ובע"כ דאם כיפרו על מה שבאו היינו כפרה גמורה, ומש"כ רש"י דהוא להגין מן היסורים היינו דכיון דלא עלה לשם חובה וצריך להביא קרבן אחר שראוי להתכפר בו, הרי דכל הנפ"מ במה שכבר נתכפר בקרבן זה הוא שלא ידאג מן היסורין בינתיים.[[174]](#footnote-175)

בשיעורי הגרי"ד הק' ע"ד רש"י דמ"ט לא פירש דנפ"מ לענין מחוסר כיפורים דאם לא כיפרו על מה שבאו הוי עדיין מחו"כ ואסור בקדשים ואם כיפרו על מה שבאו ל"ה מחו"כ,[[175]](#footnote-176) וכתב דצ"ל דאף אם כיפרו על מה שבאו אכתי הוי מחו"כ, ולכאו' הוא משום דאף דכיפרו על מה שבאו הרי אכתי לא יצא יד"ח הקרבן, (כדחזינן דצריך להביא קרבן אחר), וע"כ י"ל דאכתי הוי מחו"כ, (שהרי קרבן מחו"כ אינו בא לכפר אלא לטהרה, וע"כ י"ל דאף דכיפרו על מה שבאו, מ"מ אי"ז מועיל לטהרו), - ובזה ניחא משה"ק הקר"א דמ"ט לא פשיט מהא דתנן במנחות ה' א' דאשם מצורע ששחטו שלא לשמו וכו' וצריך אשם אחר להכשירו, והרי דלא הוכשר באשם הראשון, ומהא דתניא שם מ"ח ב' דשלמי נזיר שעשאן שלא כמצותן אין טעונין לא לחם ולא זרוע והיינו משום דאין הנזיר ניתר בהן.[[176]](#footnote-177)

הזבח תודה כתב דנפ"מ עוד באיבעיא זו הוא לפ"מ דתנן לקמן מ"ו ב' דבחטאת ואשם צריך שיחשוב בהקרבתן לשם חטא, ולפ"ז הרי נפ"מ לענין אשם, דאם כיפר בקרבן הראשון הרי דאף דמחויב להביא עוד קרבן שני מ"מ א"צ שיחשוב בו לשם חטא, אך למש"כ הצ"ק בדעת רש"י דאף אם כיפרו על מה שבאו אי"ז כפרה גמורה והקרבן השני מכפר כפרה גמורה, ודאי דצריך לחשוב בקרבן השני לשם חטא.

**דאי ס"ד כיפרו שני למה הוא בא,** השטמ"ק כתב בשם תוס' טוך שהק' דמאי פריך הרי גלי קרא דאם לאו נדבה יהא ולמדנו שלא עלה לשם חובה וע"כ הוא צריך להביא אחר, והיינו דאף אם כיפר הראשון על מה שבא וכבר אינו צריך כפרה, אכתי כיון דדינא הוא דלא עלה לשם חובה לא יצא יד"ח נדרו, וע"כ צריך להביא אחר, וכתב דקאי על אשם שאינו בא בנדבה אלא לכפרתו, וזהו דפריך דאם האשם הראשון כיפר על חטאו ואין השני נצרך לכפרה, מ"ט הוא בא, וכ"כ התוס' בסו"ד דפריך מאשם דאינו בא נדבה, - אך בפירש"י בד"ה אי אמרת מבו' דפריך גם מעולה דגם בזה כל הא דשני בא הוא כדי לכפר על עשה, ומזה מוכחינן דלא כיפרו על מה שבאו, וצ"ב, והיינו שהרי אף דעולה מכפרת על עשה, הרי עיקר הבאתה אינה מכח חובת כפרה, אלא מכח נדרו, וא"כ מה לי דהראשון כיפר על העשה וכבר א"צ לכפרת העשה, ומה טעם יש בזה שלא יהא חייב להביא עולה אחרת לקיום נדרו.[[177]](#footnote-178)

התוס' הק' דמאי פריך דשני למה הוא בא הרי שמא בא לכפר על מחשבה שלא לשמן דהו"ל עשה דלאחר שחיטה, וזה וזה לטעמייהו לעיל ד' א' (סוד"ה וישנן) דאיסורא דשלא לשמה נלמד מקרא דמוצא שפתיך וע"כ הו"ל עשה דהעולה מכפרת עליו, - וצ"ב דמה לי דאיכא עשה אחר דצריך כפרה עליו, הרי לא באנו לחייבו בהבאת עולה מכח עשה זה, דעבירת עשה אינה מחייבת בהבאת עולה, אלא מכח נדרו, אלא דפריך דאם כבר כיפרו על מה שבאו הי' בדין דיצא בכך ידי נדרו, ומה מהני הא דאיכא עשה אחר דצריך כפרה עליו.

**ואלא מאי לא כיפרו למה הוא קרב,** התוס' הק' דהיינו קושיא דר"ל דאם כשרים הם ירצו ואם אינם מרצין למה הן באין, - ומבו' בדבריהם דקו' דר"ל היא דהא דאין הקרבן מרצה הוא טעם שלא יהא בא, - וצ"ע דהוא דלא כמש"כ לעיל ד' ב' ד"ה אימא וה' א' סוד"ה מצינו דקו' דר"ל היא דכיון דלא שנה עליו הכתוב לעכב הדין נותן שיהא מרצה, והא דפריך דאם אינם מרצין למה הן באין, היינו דמהא דאינם מרצין בע"כ דאיכא קרא לעכב, וא"כ מ"ט הן באין, הרי מהך קרא יש ללמוד דפסולין.

הגרע"א הק' ע"ד התוס' דהרי הכא לא בא להקשות על גוף הדין או לסתור הדין, כקושיא דר"ל, אלא דבא לדחות למה שהוכיח דאם כיפרו על מה שבאו שני למה הוא בא דא"א לבא בלא כפרה, וע"ז קאמר דא"כ תיקשי דאם לא כיפרו ראשון למה הוא קרב, ובע"כ דשפיר הוא קרב אף בלא כפרה, וא"כ ה"נ י"ל דהשני בא בלא כפרה, ובא לדחות להוכחת רב שישא,[[178]](#footnote-179) ועד"ז כתב בהגה' הגרא"מ הורוויץ.

## אם חטאת מכפרת על חטא שלא הופרשה עליו

**מה חטאת דקודם הפרשה אין דאחר הפרשה לא,** בפירש"י כתב דילפינן לה מדכתיב או הודע אליו חטאתו, וצ"ב דמהתם נלמד דא"א להביא חטאת בלא ידיעה, והיאך שמעינן מינה דאינה מכפרת על חטא דלאחר הפרשה, - ושמא משמעות קרא דאף א"א להפריש את החטאת קודם ידיעה, והיינו משום דלא נתחייב בחטאת קודם ידיעה, ומזה נלמד דאין חטאת מכפרת על על חטא שנתחייב בו קודם ההפרשה, - ועמש"כ בזה האשר לשלמה בסימן כ"א סוף אות א'.

בהגה' מהרש"ם הביא מש"כ בס' קהלת יעקב תוספת דרבנן מערכת ת' סימן שי"ד ללמוד מד' הירושלמי בשבועות פ"ד ה"ג דאם הפריש חטאת על החטא שעומד לעבור ל"מ, וילפינן לה מדכתיב בנזיר קרבנו לד' על נזרו שיקדים נזרו לקרבנו ולא שיקדים קרבנו לנזרו, עיי"ש, ופירש כן גם בד' הירושלמי שם פ"ח ה"ג, ולפ"ז י"ל דזהו שאמרו הכא דחטאת אינה מכפרת על חטא דלאחר הפרשה, וביותר ניחא אי נימא דהא דא"א להפריש על חטא שעומד לעבור, אי"ז משום שא"א להפריש חטאת קודם שנתחייב, אלא משום דא"א שתבא החטאת על חובה דלאחר ההפרשה.[[179]](#footnote-180)

והך מילתא דאיכא דין בפנ"ע דאין חטאת מכפרת על חטא דלאחר הפרשה יש ללמוד כן ממה שאמרו בשבת ע"ב א' דאף דבעל ה' בעילות בשפחה חרופה אינו חייב אלא אחת, מ"מ אם הפריש קרבן ואמר המתינו לי עד שאבעול ל"מ משום דהוי מעשה דלאחר הפרשה, ובד' התוס' והרמב"ן שם מבו' דהיינו משום דאין אשם מכפר על ביאה שאחר הפרשה,[[180]](#footnote-181) וכתבו די"ל דל"ד לעולה דמכפרת אף על עשה דלאחר הפרשה, ונתבאר להלן, והרי דאף דאשם שפחה חרופה מכפר גם על כמה בעילות, מ"מ אינו מכפר על חטא דלאחר הפרשה אף אם להדיא הפריש גם על חטא זה.

הרמב"ם בפ"ג משגגות ה"ג כתב דאם הפריש חטאת על חלב שאכל אמש והביאה על חלב שאכל היום כיפר, - אך התוס' בב"ק ס"ו ב' ד"ה דגזל קרבן כתבו דאם אכל חלב והפריש קרבן אין מתכפר באותו חלב על חלב שאכל היום, ומסתימת דבריהם משמע דהיינו אף כשאכל את החלב השני קודם ההפרשה, וכ"כ בפי' הראב"ד לתו"כ פר' זבים פ"ה הי"ג והמאירי ורבינו עזריאל בנזיר כ"ח א'.

והקר"א הק' ע"ד הרמב"ם ממה שאמרו הכא דאין חטאת מכפרת על עשה דלאחר הפרשה, וא"כ היאך נתכפר על חלב שאכל היום,[[181]](#footnote-182) והאבהא"ז בפ"ד מפסוהמ"ק ה"א כתב די"ל דדברי הרמב"ם קיימי כשהפריש את החטאת לאחר שאכל את החלב השני והו"ל חטא דקודם הפרשה, ואה"נ דאם אכל את החלב לאחר שהפריש את החטאת לא כיפר ע"ז, אך עיי"ש שכתב דאי"ז במשמעות סתימת דברי הרמב"ם,[[182]](#footnote-183) וכתב די"ל דמה שאמרו הכא דאינו מכפר על אחר הפרשה, היינו דאם בא לכפר חטא שקודם הפרשה תו אינו מכפר על חטא שאחר הפרשה, אך אם הביאו על חטא שאחר הפרשה לבד שפיר מכפר, ועיי"ש שהק' ע"ז מהא דמייתינן לקמן בסוגיין מדין שעירי עצרת, ועמש"כ בזה האבהא"ז שם והאשר לשלמה בסימן כ"א.

## טעם האיבעיא אם עולה מכפרת על עשה דלאחר הפרשה

**אף הכא נמי דקודם הפרשה אין דאחר הפרשה לא,** צ"ב דבפשוטו הא דחטאת אינה מכפרת על עשה דלאחר הפרשה הוא משום דלא הופרשה החטאת על חטא זה, וה"נ אינה מכפרת על חטא שקודם הפרשה כשלא הופרש עליו אלא על חטא אחר, וא"כ היאך מדמינן לה דה"נ עולה אינה מכפרת על חטא דלאחר הפרשה, הרי בעולה ל"ב כלל להפרישה על החטא, ומהיכ"ת דלא תכפר אף על עשה דלאחר הפרשה,[[183]](#footnote-184) ואמנם אי נימא בד' הרמב"ם דהא דאם הפריש על חלב שאכל אמש והביאה על חלב שאכל היום כיפר הוא רק כשאכל את החלב השני קודם ההפרשה, אך אם אכלו לאחר ההפרשה לא כיפר, דאיכא דין בפנ"ע דאין חטאת מכפרת על חטא דאחר הפרשה, ניחא, אך כבר נתבאר לעיל ובהערה דאין נראה כן מד' הרמב"ם, - ולמש"נ לעיל עפי"ד הירושלמי דאיכא דין בפנ"ע דאף אם הפריש את החטאת על חטא דלאחר הפרשה ל"מ, ניחא, - ועמש"כ בזה האשר לשלמה בסימן כ"א ובס' מנח"א.

**או"ד ל"ד לחטאת וכו' והכא כיון דאי איכא כמה עשה גבי' מכפרא אעשה דלאחר הפרשה נמי מכפרא,** התוס' בשבת ע"ב א' ד"ה כי אתא כתבו בשם ר"י דפליגי עולא ור' דימי למ"ד דאשם ודאי ל"ב ידיעה בתחילה דלדידי' אם בעל ה' בעילות בשפחה חרופה אינו חייב אלא אחת, דלעולא מ"מ אי"ז מכפר על ביאה שאחר הפרשה, ולר' דימי ה"ז מכפר אף על ביאה שלאחר הפרשה, וכתבו דטעמא דר' דימי הוא משום דדמי לעולה דמכפרת על עשה דלאחר הפרשה, ואף דלא איפשיטא האיבעיא דדחי לה בשלהי סוגיין דחויא בעלמא הוא, וכ"כ הרמב"ן שם בתחילת דבריו, וזה מתפרש לפ"מ שאמרו הכא דהא דעולה מכפרת על עשה דלאחר הפרשה הוא משום דאי איכא כמה עשה גבי' מכפרא, וע"כ ה"נ באשם דמכפר אף על ביאות הרבה, ה"ז מכפר אף על חטא דלאחר הפרשה.

התוס' שם כתבו די"ל דהא דמיבע"ל הכא בעולה אם מכפרת על עשה דלאחר הפרשה, הוא לדעת עולא דאשם אינו מכפר על ביאה דלאחר הפרשה, דשמא עולה דדורון היא מכפרת, ועד"ז כתב הרמב"ן שם דטעמא דעולא הוא משום דשאני עולה דלא קבע לי' על איזה מהם קרבנו בא, ומשא"כ באשם שקרבנו קבוע ונקבע על בעילה ראשונה שהופרש עלי',[[184]](#footnote-185) וזה ע"ד מש"כ התוס' דעולה דורון היא, והיינו דאין עיקר הבאתה על העשה, אלא דהיא מכפרת על העשה,[[185]](#footnote-186) - וצ"ב שהרי הכא מפרשינן דטעם האיבעיא הוא משום דל"ד לחטאת דעל כל חטא וחטא בעי לאתויי חדא חטאת ומשא"כ בעולה דאי איכא כמה עשה גבי' מכפרא, ולא משום דעולה דורון היא ומשום דלא קבע לי' על איזה עשה קרבנו בא, - ושמא לפי' זה עיקר מכוון הגמ' הוא דשאני חטאת דעיקר הבאתה היא על החטא, ומה"ט הוא דעל כל חטא וחטא בעי לאתויי חדא חטאת, וע"כ א"א שתבא על חטא דלאחר הפרשה, ומשא"כ בעולה דעיקר הבאתה אינה על העשה, אלא דהיא מכפרת על העשה כדורון, וע"כ מציא לכפר גם על עשה דלאחר הפרשה, וע"כ הוא דבאשם דעיקר הבאתו היא על החטא, אף דמצי להביא אשם אחד על כמה ביאות, מ"מ א"א להביאו על ביאה דלאחר הפרשה.

## טעם הא דשעיר שלא קרב ברגל זה קרב ברגל אחר ומכפר על טומאה דלאחר הפרשה

התוס' הק' דתפשוט מהא דשעיר שלא קרב ברגל זה קרב ברגל אחר והוא מכפר על טומאה דלאחר הפרשה, והגרע"א תמה דהיאך תפשוט מינה להאיבעיא, הרי בחטאת פשיטא לן דאינה מכפרת על חטא דלאחר הפרשה, וא"כ תיקשי דשעיר דהוא חטאת היאך הוא מכפר על טומאה דלאחר הפרשה, - אך הח"נ כתב דכל הא דבחטאת פשיטא לן דאינה מכפרת על חטא דלאחר הפרשה הוא משום דעל כל חטא וחטא בעי לאתויי חדא חטאת, אך שעירי הרגלים שמכפרין גם על כמה טומאות דמו לעולה דמיבע"ל דמכפרת על עשה דלאחר הפרשה, וכ"כ השטמ"ק לקמן בסוגיין בשם תור"פ,[[186]](#footnote-187) ופירש כן להא דמייתינן התם משעירי עצרת דמכפרין על עשה דלאחר הפרשה.[[187]](#footnote-188)

התוס' כתבו לישב דכיון שאבד וקרב אחר תחתיו איגלאי מילתא שלא היתה הפרשתו הפרשה עד רגל אחר דשחטי לי', ועד"ז כתבו התוס' בשבועות י' א' ד"ה מהו שיקרבו דכיון שנאבד השעיר נעקר הפרשתו ואחר שהופרש במקומו כיפר על עבירות שהי' לו לזה לכפר וכשיבא ר"ח תחול עליו הפרשה לעבירות שעברו קודם לכן, ועיי"ש במש"כ דל"ד לכבשי עצרת, וניחא בזה משה"ק המרומי שדה בסוגיין, - ועמש"כ החזון יחזקאל שם פ"א ה"א והקה"י שם סימן ו' לפרש לדבריהם.

כ' אייר פ"ד

דף מס' 11

## כפרה באכילת בשר

**ו' א' - והלא אין כפרה אלא בדם,** התוס' כתבו דאף שאמרו בפסחים נ"ט ב' דכל כמה דלא אכלי כהנים בשר בעלים לא מצי מכפר וכו',[[188]](#footnote-189) מ"מ עיקר כפרה אינה אלא בדם, ובהגה' מלאכת יו"ט הוסיף לפרש שהרי כל הא דאכילת הכהנים מעכבת הכפרה הוא רק כשראוי הבשר לאכילה, אך כל שאין ראוי הבשר לאכילה מתכפרים הבעלים בלא אכילה, וכמש"כ התוס' בפסחים שם (סוד"ה יכול) והרשב"א ביבמות צ' א', והרי דעיקר הכפרה היא בדם.

החינוך במצוה ק"ב כתב דרק באכילת בשר חטאת ואשם תושלם כפרת המתכפר, אך אכילת קק"ל לא יוסיף ולא יגרע במצות המקריב, וכ"כ הרמב"ם בסהמ"צ עשין פ"ט.[[189]](#footnote-190)

**מאי לאו דכיפר עשה דקודם הפרשה לא כיפר אעשה דסמיכה וכו',** החזו"א בנגעים סימן י"ב סקי"ז עמד בזה דא"כ מאי קאמר מעלה עליו הכתוב כאילו לא כיפר וכיפר, הרי עשה דסמיכה באמת לא כיפר, וכתב דמה שאמרו דמעלה עליו הכתוב כאילו לא כיפר וכיפר קאי על עיקר כפרת הקרבן, דכיון דעבר על סמיכה במזיד ולא כיפר על הסמיכה משום זה מעלה עליו הכתוב כאילו לא כיפר, אך אם הי' הקרבן מכפר על עשה דסמיכה, ל"ה אמרינן דמעלה עליו הכתוב כאילו לא כיפר.

## לא נתן מתנות הראש

**אם נתן כיפר ואם לא נתן לא כיפר,** בפירש"י בד"ה לא כיפר כתב דהיינו דאם לא נתן מתנות הראש צריך להביא לוג אחר ויתחיל בבהונות, והקר"א עמד בזה ממה שאמרו ביומא ס"א א' דאם גמר מתנות שבהיכל ונשפך הלוג יביא לוג אחר ויתחיל בתחילה במתנות שבבהונות והיינו משום דהזאות שבפנים ומתן בהונות הוי כל חד כפרה בפנ"ע, וא"כ מ"ש דמתן בהונות ומתנות הראש חדא כפרה היא וצריך לחזור ולהתחיל בבהונות, ועיי"ש שכתב לדון לפרש דמודה ר"ע דא"צ לחזור ולהתחיל בבהונות.

הקר"א בסו"ד כתב די"ל דאף לר"ע אין מתנות הראש מעכבות הכפרה, והא דאמר דאם לא נתן לא כיפר היינו דמצוה גמורה היא לצורך כפרה אלא דאינה מעכבת, ועד"ז כתב המהר"י קורקוס בפ"ה ממחו"כ ה"ה די"ל דהא דלר"ע לא כיפר היינו דאף במתן בהונות שנתן ליכא ריצוי גמור, אך אי"ז מעכב הכפרה וא"צ להביא לוג אחר, ועיי"ש שכתב דלפ"ד התוס' ביומא ס"א א' י"ל דהא דלר"ע לא כיפר היינו דלא כיפר מעונש שבידו, אך מ"מ נטהר טהרה גמורה וא"צ להביא לוג אחר, ועמש"כ בזה השפ"א.

**אלא כיפר גברא לא כיפר קמי שמיא וכו' התם נמי כיפר מתן בהונות לא כיפר מתנות הראש,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דמעיקרא ס"ד דהא דלא כיפר וכיפר היינו דאף דכיפר גברא מ"מ לא עשה מצוה מן המובחר, ודחינן דהיינו דכיפר מתן בהונות ולא כיפר מתנות הראש וצריך להביא לוג אחר ויתן מתנות הראש, ולר"ע דאם לא נתן לא כיפר צריך להביא לוג אחר ויתחיל בבהונות. - **ב** התוס' פירשו דמעיקרא ס"ד דהא דלא כיפר וכיפר היינו דלא כיפר קמי שמיא אף מתן בהונות שכבר נתנן דאין בהן ריצוי גמור לפי שחיסר מתנות הראש, אף דמתנות הראש לא מעכבי, ודחינן דהיינו דמתן בהונות שכבר נתן כיפר לגמרי שיש בהן ריצוי גמור ומתנות הראש לא כיפר קמי שמיא, אף דא"צ לחזור ולעשותן, וכ"כ התוס' ביומא ס"א א' ד"ה דברי הכל בשם י"מ, ועד"ז כתב השטמ"ק בסוגיין. - **ג** התוס' ביומא שם כתבו לפרש דהיינו דמעיקרא ס"ד דהיינו דכיפר גברא מצרעתו ולא כיפר קמי שמיא מעונש שבידו, ודחינן דאף מעונש שבידו נתכפר, אלא כיפר מתן בהונות שעשאה כמצותה ולא כיפר מתנות הראש שחיסר מצוה ולא עשאה כמאמרה.

## נשפך הלוג קודם מתנות הראש

התוס' הק' על מש"כ בפירש"י דאף לריב"נ צריך להביא לוג אחר ויתן מתנות הראש ממה שאמרו ביומא ס"א א' דאם גמר מתנות שבבהונות ונשפך הלוג דברי הכל מתנות שבראש אינם מעכבות, והרי דאף שלא נתן מתנות שבראש א"צ להביא לוג אחר,[[190]](#footnote-191) ובע"כ דלריב"נ א"צ להביא לוג אחר, והגמ' דיומא היא כריב"נ, וכתבו די"ל דמה שאמרו התם דמתנות הראש לא מעכבי היינו דכיון שקיבל מדם האשם ומן השמן על הבהונות אינו קרוי עוד מחו"כ אלא מותר לאכול בקדשים וליכנס למקדש, דמתן שמן נמי קרוי קרבן,[[191]](#footnote-192) והקרית ספר בפ"ה ממחו"כ כתב דלפ"ז גם לדעת ר"ע דצריך להביא לוג אחר וליתן ממנו לבהונות, מ"מ כבר אינו קרוי מחו"כ, וצ"ע, - וי"ל עוד בדעת רש"י דס"ל כמש"כ הקר"א ודעימי' בדעת הרמב"ם, ונתבאר להלן.

הרמב"ם בפ"ד ממחו"כ ה"ב כתב דאם לא נתן מתנות הראש לא כיפר, ובפ"ה ה"ה כתב דאם גמר הבהונות ואח"כ נשפך הלוג וכו' א"צ להביא לוג אחר שמתנת השמן אינה מעכבת, והמהר"י קורקוס בפ"ה שם עמד בסתירת דבריו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המהר"י קורקוס שם כתב דמש"כ הרמב"ם דאם לא נתן מתנות הראש לא כיפר היינו כשהם בעין ולא נתן, אבל כשנשפכו אין מעכבות,[[192]](#footnote-193) והביאו הכס"מ שם, וכ"כ הקרית ספר שם.[[193]](#footnote-194) - **ב** המהר"י קורקוס שם כתב די"ל דמש"כ הרמב"ם דלא כיפר היינו דאין כפרתו גמורה, אך אי"ז מעכב מליכנס למקדש או לאכול קדשים וא"צ להביא אחר. - **ג** הקר"א כתב דהא דנשפך הלוג אחר מתן בהונות א"צ להביא לוג אחר, היינו דקודם מתן בהונות אם נשפך הלוג אחר שיצק השמן בכפו פוסל, דבעינן שיהא הלוג קיים בשעת מתן שמן ונפסל אף השמן שבכפו, אך אם נשפך הלוג אחר מתן בהונות קודם נתינת שמן שבכפו על הראש לא נפסל השמן שבכפו ונותנו על הראש, אך אם נשפך כל השמן לא כיפר ומביא לוג אחר ונותן ממנו מתנות הראש,[[194]](#footnote-195) וכ"כ השפ"א והחזו"א בנגעים סימן י"ב סקי"ז, וכ"כ בשיעורי הגרמ"ד בשם הגרי"ז,[[195]](#footnote-196) - ועמש"כ האבהא"ז בפ"ה שם לפרש עוד בד' הרמב"ם.

\*הרמב"ם בפ"ד ממחו"כ ה"ג כתב דאסור לאכול מלוג השמן עד שיתן ממנו מתן ז' ומתן בהונות, ומבו' דאחר שנתן ממנו מתן ז' ומתן בהונות הותר הלוג באכילה אף שעדיין לא נתן ממנו מתנות הראש, והאבהא"ז שם פ"ה ה"ה הק' דלמש"כ המהר"י קורקוס בדעת הרמב"ם דמתנות הראש מעכבין כשהם בעין ולא נתן, מ"ט הותר הלוג קודם נתינת מתנות הראש, ועד"ז הק' הקר"א למש"כ בדעת הרמב"ם דמתנות הראש מעכבות כפרה, אלא דל"ב שיהא הלוג קיים בשעת מתנות הראש, - אך החזו"א שם כתב דכ"ה דאין הלוג מעכב את מתנות הראש, ה"נ אין מתנות הראש מעכבות את היתר הלוג,[[196]](#footnote-197) עיי"ש.

## כפרת שעירי עצרת

**שעירי עצרת למה הן באין על טומאת מקדש וקדשיו וכו' שני למה קרב על טומאה שאירעה בין זל"ז,** הפנ"י בר"ה ח' ב' עמד בזה דמאי פריך דלמה הן באין אטו טעמא דקרא ניקו ונדרוש, ועוד, דמאי קאמר דשני קרב על טומאה שאירע בין זל"ז, הרי סגי שיקריב שעיר אחד קודם זמן התמיד של בין הערבים ויכפר על כל הטומאות על אותו זמן ומ"ט מקריבין שנים, ועיי"ש שכתב דודאי דב' שעירי עצרת קריבין מגזה"כ, אלא דפריך בהא דקרי להו חטאת ואין חטאת אלא מה שמכפר, וזהו שאמרו דהא דהשני קרוי חטאת אף שכבר נתכפר שעיר הראשון הוא משום טומאה שאירעה בין זל"ז.

**על טומאה שאירעה בין זל"ז וכו' והא הכא דעשה דלאחר הפרשה הוא וקא מכפרא,** בפירש"י כתב דטומאת מקדש וקדשיו הוא גם עשה כדכתיב וישלחו מן המחנה, - והשטמ"ק כתב בשם תור"פ שהק' דהרי בטומאת מקדש איכא גם ל"ת וכרת, ובאכילת קדשים בטומאה ליכא עשה כלל, וכתב דהא דנקט עשה ל"ד הוא, אלא היינו דדמי לעשה דאחר הפרשה בעולה, דהרי עיקר האיבעיא בעולה אם מכפרת על עשה דלאחר הפרשה הוא משום דהיא מכפרת על כמה עשה, ול"ד לחטאת דעל כל חטא וחטא בעי לאתויי חדא חטאת, ושעירי עצרת דמו לזה דמכפרין על כמה טומאות, ועד"ז כתב הח"נ לעיל בסוגיין בד' התוס', ונתבאר בדף מס' 10, - ועמש"כ הקה"י בשבועות סימן א'.

**אי דאפרשינהו בב"א הכי נמי,** בפירש"י כתב דהיינו דבכה"ג לא מכפר שני אמידי וא"צ לבא, ומבו' דכל שאין השעיר השני מכפר אינו בא, וכ"ה מבו' ממש"כ בפירש"י דהא דפריך דליקו ולימא לי' לקרא וכו' היינו דהיאך אפשר שלא בא הכתוב אלא לכך והרי בכל שנה הצריכו הכתוב שתים, והתוס' נחלקו ע"ז דאף בכה"ג שהפרישן בב"א וא"א לשני לבא, מ"מ אפשר להפריש אח"כ ולהקריב ומועיל דלעולם חייבה התורה להקריב שתים, אך לא פליגי ביסוד הדברים דא"א להקריב את השני כשהפרישן בב"א, והקר"א תמה ע"ז דהרי כל מוספי המועדים חובת היום הם ולא באו לכפרה מיוחדת, אלא דילפינן מקראי דמכפרי על טומאת מקדש וקדשיו, והדין נותן דאף אם הפרישן בב"א ואין השני מכפר, מ"מ הוא קרב לחובת היום, - והקה"י בשבועות סו"ס א' כתב לישב דאף ששעירי עצרת באין לחובת היום, מ"מ בעינן שיהיו ראויין לכפר אילו הי' חטא, אך בכה"ג דאין השני ראוי לכפר כלל אין תורת חטאת עליו ואין יוצא בו ידי חובת היום, וזה ע"ד מש"כ הפנ"י דמהא דקרי להו חטאת נלמד דה"ז מכפר, וע"כ הוא דכל דאי"ז ראוי לכפר אין יוצאין בו יד"ח שעירי עצרת.

## לב בי"ד מתנה עליהן

**שאני קרבנות ציבור דלב בי"ד מתנה עליהן,** בשבועות י"א ב' אמרו דלרבנן מה"ט הוא דשעיר שלא קרב ברגל זה קרב ברגל אחר משום דלב בי"ד מתנה עליהן, והחזו"א באו"ח סימן קכ"ח סק"א כתב דהיינו דקדושה זו של זה שהפריש לו חייל מיד על תנאי שלא יתותר, ואם יתותר לא תחול קדושה זו שהפריש לה וישאר בקדושת דמים של קדושת תרומת הלשכה, וכשיבוא להקריב של יוה"כ בר"ח וברגל סכין מושכתו בשעה זו תחול קדושת שעיר ר"ח עליו, וכתב דא"א לומר דגם קדושה של שעיר ר"ח חלה למפרע, דזה ניחא רק למאן דאית לי' ברירה אך למאן דלית לי' ברירה א"א שיחול למפרע בזמן שמתנה על ב' קדושות,[[197]](#footnote-198) וכתב דאין לומר דעד שחיטה אין בו לעולם רק קדושת דמים של תרומת הלשכה, דא"כ מ"ט חייבין בקרבנות ציבור משום שחוטי חוץ כמו שאמרו ביומא ס"ב ב', ובע"כ דהם קדושים מעיקרא קדושת הגוף על תנאי שלא יארע דבר שיעכב הקרבתו.

ועיי"ש שהק' דא"כ מהו שאמרו הכא דלב בי"ד מתנה עליהן, הרי כשקרב חלה קדושתו למפרע ונמצא דאין לו על מה לכפר כיון דאינו מכפר על אחר הפרשה, וכתב דכיון דאין לו על מה לכפר אין לה נתותר גדול מזה ולב בי"ד מתנה שלא יהא עליו רק קדושת תרומת הלשכה עד שעת שחיטה.[[198]](#footnote-199)

**קרבנות ציבור סכין מושכתן למה שהן,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב בפי' קמא לגירסת התוס' טוך דהיינו דסכין מושכתן למה שהיו ראויין ועומדין אפי' לא ידע השוחט מה הוא.[[199]](#footnote-200) - **ב** בפירש"י כתב בפי' בתרא דהיינו כגון תמידין שלא הוצרכו לציבור שניקחו מתרומה ישנה והגיע אחד בניסן שמצוה להביא מן החדש, דשוחטן וכשרין לקיץ המזבח, אע"ג דלשם תמידין נלקחו ולא לשם עולת נדבת ציבור, וכ"כ בפירש"י בשבועות י"ב ב' ד"ה סכין מושכתן, וכ"כ הר"י מיגש שם בפי' בתרא. - **ג** התוס' כתבו בשם הערוך דהיינו דסכין מושכתן למה שהם אם תמידין אם מוספין, דלב בי"ד מתנה עליהן דאע"פ שאמרו עליהן שהן תמידין, אפ"ה אם ירצו להקריבן לשם זבח אחר רשאין, וה"נ אם לא הוצרכו להן כלל נפדין תמימין שלא משכתן סכין לעולם, וכ"נ בפי' ר"ח בשבועות שם, וכמש"כ התוס' בסוגיין בשמו. - **ד** הר"י מיגש בשבועות שם כתב בפי' קמא דהיינו דקודם שישחטו עדיין אין בהן קדושה גמורה הואיל ואפשר שיותרו ויפדו תמימין משום דלב בי"ד מתנה עליהם, ואין מתברר שהן קריבין אלא לאחר שישחטו, וכ"כ הרמב"ן וש"ר שם בשם ר"ח.

בפירש"י כתב דהא דתמידין שלא הוצרכו לציבור קרבין לקיץ המזבח הוא משום דלב בי"ד מתנה עליהן, והק' ע"ז דבשבועות מוקמינן לה כר"ש דלית לי' לב בי"ד מתנה עליהן, וכתב דל"ג לה הכא, ואה"נ דהא דקרבין לקיץ המזבח אי"ז מכח הא דלב בי"ד מתנה עליהן, - אך השטמ"ק כתב בשם הרשב"א דלעולם הא דהם קרבין לקיץ המזבח הוא משום דלב בי"ד מתנה עליהן, ואך דאף ר"ש אית לי' דלב בי"ד מתנה עליהן לשנות מחובה לנדבה, וכל הא דלי"ל דלב בי"ד מתנה עליהן הוא לבטל ההפרשה ולהוציאן לחולין, וזהו דפרכינן דמי אית לי' לר"ש לב בי"ד מתנה עליהן וכו', וכ"כ התוס' הרא"ש בשבועות שם בשם הריצב"א.

ובכ' הגרי"ז הק' דמ"ט בעינן בזה ללב בי"ד מתנה, הרי דינא הוא דעולת חובה שאינה ראוי' ליקרב לחובתה קריבה נדבה, כדתנן לקמן קי"ב ב' דעולותיהן ושלמיהן בחוץ חייבין אף כשהם מחו"ז, ועיי"ש במש"כ בזה, ומש"כ בשיעורי הגרי"ד באורך.

כ"א אייר פ"ד

דף מס' 12

## תודה ששחטה לשם תודת חבירו

**ז' א' - תודה ששחטה לשם תודת חבירו,** בפירש"י כתב דהא דשחטה לשם תודת חבירו היינו שהיתה לראובן תודה אחת ולשמעון תודה אחרת ושחט תודתו של זה לשם תודתו של זה, והקר"א עמד בזה דמ"ט בעינן שיהא לשמעון תודה אחרת, הרי אף היכא דאין לשמעון תודה כלל הדין נותן דכל ששחט תודת ראובן לשם תודת שמעון הוי שינוי קדש,[[200]](#footnote-201) דבשינוי קדש ל"ב מחויב בדבר ול"ב שיהא הזבח האחר קיים, ועד"ז צ"ע גם במש"כ בפירש"י לקמן בסוגיין בהא דתודה לשם תודה דידי' דהיינו ששחט תודה בשעת עלייתו מן הים על תודה שהפריש על יציאתו מבית האסורין, וצ"ע.

**רבה אמר כשרה רב חסדא אמר פסולה**, התוס' כתבו דהא דלא מיפסל משום שינוי בעלים הוא משום דאין שינוי בעלים אלא בזריקה, ולפ"ז אם זרק תודה לשם תודת חבירו מיפסל משום שינוי בעלים, - אך בפירש"י כתב דהא דלא מיפסל משום שינוי בעלים הוא משום דלא איירי כששחטו שיתכפר בו מי שאינו בעלי', אלא איירי כששחט תודתו של ראובן לשם תודתו של שמעון, והזבח תודה כתב דלפ"ז אף אם זרק לשם תודת חבירו לא מיפסל משום שינוי בעלים, והיינו משום דלא חשיב כשינוי בעלים אלא כשחשב שיהא הקרבן לשם פלוני או שיתכפר בו פלוני, ומשא"כ הכא דעשה העבודות לשם קרבן של חבירו ולא לשם חבירו, ובזה אין לדון אלא משום שינוי קדש.

## בדעת הרמב"ם דשינוי בעלים פוסל בד' עבודות

בד' הרמב"ם בפי"ג מפסוהמ"ק ה"א ופט"ו ה"א מבו' דמחשבת שינוי בעלים פוסלת אף בשחיטה, ונתבאר בדף מס' 2, וצ"ע דא"כ מ"ט דרבה דמכשיר בתודה ששחטה לשם תודת חבירו, הרי אף דס"ל דלי"ב משום שינוי קדש, מ"מ יש לפסול בזה משום שינוי בעלים, ולכאו' צ"ל כמשמעות פירש"י דכיון דלא חשב לשם חבירו אלא לשם קרבן של חבירו אי"ז בכלל שינוי בעלים, וכ"נ בד' הקר"א,[[201]](#footnote-202) וי"ל עוד דרבה ור"ח ס"ל דשינוי בעלים אינו פוסל בשחיטה, כאשר כ"ה מבו' בפשוטו גם בסוגיית הגמ' לעיל ד' א' ולקמן י' א', ולא קי"ל הכי.

אמנם הנה האחרונים עמדו בטעם הא דהשמיט הרמב"ם לפלוגתא דרבה ור"ח,[[202]](#footnote-203) והשפ"א והזבח תודה כתבו בדעתו דמפרש דלא פליגי אם יש לפסול בזה משום שינוי קדש אלא אם יש לפסול בזה משום שינוי בעלים, דרבה ס"ל דשינוי בעלים ל"ה רק בזריקה או בשוחט ע"מ לזרוק, וע"כ בשוחט תודה לשם תודת חבירו כשרה דאין שינוי בעלים פוסל בשחיטה, ור"ח ס"ל דשינוי בעלים פוסל אף בשחיטה, וע"כ תודה ששחטה לשם תודת חבירו פסולה משום שינוי בעלים,[[203]](#footnote-204) ומש"כ הרמב"ם דשינוי בעלים פוסל בד' עבודות הוא משום דקי"ל כר"ח.

והזבח תודה סייע לזה ממש"כ הרמב"ם בפ"ד ממעה"ק ה"י דצריך שתהי' מחשבתו לשם הזבח ולשם בעליו בשעת זביחה וכו' שנא' ובשר זבח תודת שלמיו שתהי' זביחה עם שאר העבודות לשם שלמיו וכו', והרי דילפינן לדין שינוי בעלים מדכתיב שלמיו, ובגמ' לעיל ד' ב' לא ילפינן לה מינה, ועמד ע"ז המהר"י קורקוס שם, עיי"ש, ולכאו' למד הרמב"ם לזה מסוגיין וס"ל דטעמא דר"ח דפסל הוא מדין שינוי בעלים ויליף לה מהך קרא דשלמיו, ועיי"ש שכתב דבזה ניחא דלא תיקשי ע"ד הרמב"ם ממה שאמרו לעיל ד' א' דשינוי בעלים אינו בד' עבודות, דהגמ' שם אתיא דרבה ודלא כר"ח, (שהרי ילפינן התם לדין שינוי בעלים באם אינו ענין ודלא כר"ח דיליף לה מדכתיב שלמיו), ולדידי' שינוי בעלים אינו בד' עבודות.

בפירש"י כתב דה"ה בשוחט חטאת חלב ששחטה לשם חטאת דם,[[204]](#footnote-205) ולגירסא זו לכאו' מכוון דבריו דאף דתודה דראובן ותודה דשמעון חשיבי כב' שמות, וע"כ חשבינן לה כשינוי קדש, מ"מ למ"ד דחטאת חלב ששחטה לשם חטאת דם כשרה, אף דב' שמות הם, משום דחטאת לשם חטאת נשחטה, ה"נ יש להכשיר בתודת ראובן שנשחטה לשם תודת שמעון, דתודה לשם תודה נשחטה, ומהא דפסל ר"ח בתודה ששחטה לשם תודת חבירו יש ללמוד דס"ל דחטאת חלב ששחטה לשם חטאת דם פסולה, - אך הצ"ק גריס בד' רש"י דקאי על מאן דמכשיר בתודה ששחטה לשם תודת חבירו ולא חשיב כשינוי קדש דהוא משום דהוי כחטאת חלב לשם חטאת דם.

## אם פסל ר"ח אף בשאר זבחים ששחטן לשם זבח חבירו

בפירש"י כתב דהא דפליגי בתודה הוא משום דמינה מייתי רבה סייעתא למילתי', וה"נ פליגי בשאר זבחים, והטה"ק כתב דהיינו משום דילפינן לשאר זבחים מתודה בהקישא דזאת התורה,[[205]](#footnote-206) - אך התוס' כתבו דדוקא בתודה פליגי משום דכתיב בה שלמיו, אך בשאר זבחים מודה ר"ח דכשרה,[[206]](#footnote-207) והקר"א תמה ע"ז דהיכן מצינו חומר בתודה בפסול מחשבה משאר קרבנות, והזבח תודה הק' עוד דמ"ט לא ילפינן שאר קרבנות מתודה בהקישא דזאת התורה, וזה למש"כ התוי"ט דגם תודה נכללה בהך הקישא, או אי נימא דבשלמים פסל ר"ח ורק בשאר זבחים מכשיר, ונתבאר לעיל בהערה.[[207]](#footnote-208)

**הא תודה לשם תודה כשרה וכו' לא דידי',** בפירש"י כתב דהיינו דאע"פ שלא באו על הודאה אחת דד' צריכין להודות וכתיב בהו ויזבחו זבחי תודה ושחט תודה בשעת עלייתו מן הים לשם תודה שהפריש על יציאתו מבית האסורים, ולכאו' מבו' מדבריו דד' אלו חייבין להביא קרבן תודה, דאל"כ ל"ה מקום לדון דכל שהפריש קרבן על נס אחד והקריבו לשם תודה שעל נס אחר חשיב כשינוי קדש, וכ"נ בפירש"י מכת"י במנחות ע"ט ב' ד"ה לאחר כפרה ובתורי"ד בר"ה ה' א', - והשטמ"ק במנחות שם תמה ע"ז דלא מצינו שחייב להביא תודה אם לא אמר הרי עלי, וכ"כ השטמ"ק בערכין י"א ב' דליכא תודה חובה, - ועמש"כ בזה בפי' הגרי"פ עשין נ"ט, ואכמ"ל.

**אדתני שלמים לשם תודה פסולה ליתני תודה לשם תודה וכו',**[[208]](#footnote-209)למש"כ השפ"א והזבח תודה בדעת הרמב"ם דהא דפסל ר"ח בתודה ששחטה לשם תודת חבירו הוא משום שינוי בעלים, קשיא טובא דא"כ מה מייתי רבה מהא דתני דשלמים לשם תודה פסולה ולא תני דתודה לשם תודה פסולה, הרי הברייתא קיימא בפסולא דשינוי קדש, ופסולא דשינוי קדש הוא רק בשלמים לשם תודה, והא דפסלינן בתודה לשם תודת חבירו הוא משום שינוי בעלים דע"ז לא קאי הברייתא כלל,[[209]](#footnote-210) - ובזה ניחא משה"ק הזבח תודה דלפ"ד התוס' בזריקת תודה לשם תודת חבירו יש לפסול משום שינוי בעלים, תיקשי מהא דמדייקינן דתודה לשם תודה כשרה ומשמע דהיינו אף בזריקה, ולהנ"ל ניחא דהברייתא לא קיימא אלא בפסולא דשינוי קדש, ואין לדקדק מזה אלא דבתודה לשם תודה לא מיפסל משום שינוי קדש.

## קרבנות ששחטן על מי שאינו מחויב כפרה כמותו אם עלו לבעלים

**חטאת ששחטה וכו' על מי שמחויב עולה כשרה,** הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק ה"ח כתב דאם שחטה לשם אחר שהוא מחויב עולה ה"ז כשירה ולא עלתה לבעלים, ולא נתפרש דמנ"ל הך מילתא דאף דהיא כשרה מ"מ לא עלתה לבעלים, והטה"ק בסוגיין כתב דהוא נלמד מהא דחטאת ששחטה לשם חולין כשרה ולא עלתה לבעלים, וה"נ הוא כשחשב לשם מי שאינו מחויב כפרה כמותו דדמי למחשבה לשם חולין,[[210]](#footnote-211) ועיי"ש במש"כ לפרש בטעם הפסול בזה, וצ"ב, ועמש"כ בזה הקר"א והמרומי שדה והשפ"א והזבח תודה.

הרמב"ם שם הי"ד כתב דעולה ששחטה לשם מי שאינו מחויב כלום לא עלתה לבעלים משום שאין לך אדם מישראל שלא עבר מעולם על מצות עשה, והצל"ח בפסחים ע"א ב' עמד בזה דמ"ט בעינן לה"ט, ותיפו"ל דאף כששחט על מי שאינו מחויב כפרה כמותו לא עלתה לבעלים, ועיי"ש שהוכיח מזה דכל הא דכששחט על מי שאינו מחויב כפרה כמותו לא עלתה לבעלים הוא בחטאת, אך בשאר קרבנות עלתה לבעלים, וכ"כ הטה"ק והקר"א בסוגיין, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.

למש"כ הצל"ח בטעם הא דשאני חטאת משאר קרבנות, הדין נותן דפסח ששחטו על מי שאינו מחויב כמותו לא עלה לבעלים, וכ"כ הטה"ק, וכ"כ בחי' הגר"ח בפ"ב מקר"פ ה"ו, - אך למש"כ הקר"א בטעם הא דשאני חטאת הדין נותן דפסח ששחטו על מי שאינו מחויב כמותו עלה לבעלים, וצ"ע.

## חטאת ועולה ששחטן על מי שאינו מחויב כלום

**חטאת ששחטה על מי שאינו מחויב כלום פסולה שאין לך אדם מישראל שאינו מחויב עשה,** כ"ה גירסת רש"י,[[211]](#footnote-212) והתוס' כתבו די"ג עולה, וכ"כ השטמ"ק בשם תוס' טוך, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק הי"ד, וכמש"כ הקרית ספר שם והטה"ק והקר"א בסוגיין, ובד' הרמב"ם שם ה"ט מבו' דבחטאת ששחטה על מי שאינו מחויב כלום לא פסלינן מכח הא דאין לך אדם מישראל שאינו מחויב עשה, ולקמן בסוגיין מבו' דהוא משום דחטאת אינה מכפרת על עשה אלא מקופיא וע"כ לא סגי בזה לחשבו כמחויב כפרה כמותו, והתוס' טוך כתב דלפ"מ דמיבע"ל לקמן ט' ב' דחטאת ששחטה על מי מחויב חטאת דטומאת מקדש וקדשיו כשרה, כ"ש דאם שחטה על מי שמחויב עשה כשרה, ול"ב להא דאי"ז מכפר אלא מקופיא, ונתבאר בדף מס' 15.

הרמב"ם שם כתב דהא דעולה ששחטה על מי שאינו מחויב כלום לא עלתה לבעלים הוא משום דא"א שלא יהי' חייב כפרה לשמים שאין לך אדם בישראל שלא עבר "מעולם" על מ"ע, ומשמע דאף אם הביא קודם לכן עולה אחרת וכיפר על כל העשין, מ"מ היא פסולה בודאי משום דא"א שלא עבר מעולם על עשה,[[212]](#footnote-213) וצ"ע.

הרמב"ם שם ה"ט כתב דחטאת ששחטה לשם מי שאינו מחויב קרבן כלל לא חטאת ולא עולה ולא שאר קרבנות ה"ז פסולה שמא מחויב הוא ואינו יודע,[[213]](#footnote-214) ושם ה"ח כתב דחטאת ששחטה על מי שמחויב עולה כשרה ולא עלתה לבעלים, והשפ"א הק' דכ"ה דכששחטה לשם מי שאינו מחויב קרבן כלל פסולה משום דשמא מחויב הוא ואינו יודע, ה"נ הי' לנו לפסול כששחטה על מי שמחויב עולה דשמא מחויב הוא חטאת ואינו יודע, - והקר"א כתב דכל ששחט על מי שמחויב עולה כיון שנתכפר לכפרת עולה לאו מינה הוא, ועד"ז כתב הזבח תודה דהא דשחטה על מי שמחויב עולה היינו כשאמר להדיא על מי שמחויב עולה ומוכח דכונתו היא דמקריב בשביל חיוב עולה, ועד"ז כתב האבהא"ז בהל' פסוהמ"ק שם הי"ד, וצ"ע.

## אם בפסול שינוי בעלים בעולה ובשלמים בעינן שיהא מחויב כפרה כמותו

לגירסת רש"י לא מצינו דבפסולא דשינוי בעלים בעולה בעינן שיהא מחויב כפרה כמותו, וי"ל דכל הא דבעינן מחויב כפרה כמותו הוא רק בחטאת וכיו"ב שאין באין בנדבה, וע"כ כל שאינו מחויב כפרה כמותו ל"ה חבירו דומיא דידי', אך בעולה שבאה בנדבה, לעולם חשיב כחבירו דומיא דידי', שהרי בידו להביא עולה, - אך לגירסת התוס' והרמב"ם מבו' דגם בעולה בעינן שיהא מחויב בעולה או בכפרת עשה, ובלא"ה לי"ב משום שינוי בעלים, אף שבידו להביא עולה בנדבה,[[214]](#footnote-215) והזבח תודה נקט כן לדינא גם לדעת רש"י.

לדעת התוס' והרמב"ם לא נתפרש בשלמים ששחטן לשם אחר שאינו מחויב שלמים אם פסולין, - ולדעת הסוברים דשלמים מכפרין על עשה,[[215]](#footnote-216) דמי לעולה דשחטה על מי שאינו מחויב כלום דפסולה משום דאין לך אדם מישראל שאינו מחויב עשה, - אך לדעת הסוברים דשלמים אין מכפרין על עשה לכאו' אינם פסולין אלא כששחטן על מי שנתחייב שלמים, - וכ"כ הזבח תודה לעיל בסוגיין דבשוחט תודה לשם חבירו לא מיפסל אלא כשחבירו מחויב תודה.

כ"ב אייר פ"ד

דף מס' 13

## כפרת חטאת על חייבי עשה

**ז' א' - ואמר רבא חטאת מכפרת על חייבי עשה מק"ו על חייבי כריתות מכפרת על חייבי עשה לא כ"ש,** הזבח תודה כתב דהיינו דוקא אם עבר על עשה בשוגג, דאם עבר במזיד ליכא ק"ו מהא דמכפרת על חייבי כריתות, שהרי אין חטאת מכפרת על חייבי כריתות במזיד.

אך הנה הרמב"ן בפר' ויקרא א' ד' כתב דחייבי עשה א"צ ריצוי כלל אלא במזיד, אך בשוגג אין עליהן שום נשיאות חטא וא"צ ריצוי כלל, עיי"ש, ולפ"ז בע"כ דהא דחטאת מכפרת על חייבי עשה היינו במזיד, והא דילפינן לה מהא דמכפרת על חייבי כריתות היינו דכיון דמכפרת על חייבי כריתות בשוגג כ"ש דמכפרת על חייבי עשה במזיד, שהרי עולה מכפרת על חייבי עשה במזיד ואינה מחייבת על חייבי כריתות בשוגג, וע"כ כ"ש דחטאת דמכפרת על חייבי כריתות בשוגג מכפרת על חייבי עשה במזיד.[[216]](#footnote-217)

**מקיבעא לא מכפרא מקופיא מכפרא,** הזבח תודה כתב דלפ"ז מסתבר דצריך להביא עולה כדי להשלים הכפרה כיון שלא נתכפר אלא מקופיא, - אך הפנים מאירות לעיל ו' א' נקט דאחר כפרה מקופיא א"צ להביא עולה אחרת לכפר, עיי"ש, וצ"ע.

בעיקר מה שאמרו דכיון דאין חטאת מכפרת על חייבי עשה אלא מקופיא ע"כ חטאת ששחטה על מי שמחויב עולה כשרה תליא בפלוגתת הראשונים, דלדעת הרמב"ם דגם חטאת ששחטה על מי שאינו מחויב כלום כשרה, אלמלי הא דשמא מחויב הוא ואינו יודע, הרי היינו דאף דהוא מחויב עשה ובכח החטאת לכפר על העשה, מ"מ כיון דאי"ז מכפר אלא מקופיא לא חשיב כמחויב כפרה כמותו, - אך לדעת רש"י ודעימי' דחטאת ששחטה על מי שאינו מחויב כלום פסולה משום דהוא מחויב עשה, מבו' דסגי בכפרת מקופיא לחשבו כמחויב כפרה כמותו, וכמש"כ בפירש"י דאילו הוה מתחייב חטאת מכפר עשה מקופיא וע"כ חייל שמי' על חטאת שנשחטה לשמו לפסלה, והא דחטאת ששחטה על מי שמחויב עולה כשרה משום דאין חטאת מכפרת על חייבי עשה אלא מקופיא, היינו דמה"ט כל שהפריש עולה שייכי כולהו עשה שבידו אעולה ותו לא שייך חטאת גבי'.

לגירסת רש"י ודעימי' דחטאת ששחטה על מי שמחויב עולה כשרה, ול"ד לשחטה על מי שאינו מחויב כלום דפסולה משום דאין לך אדם מישראל שאינו מחויב עשה נחלקו הראשונים אימתי הוי בכלל מחויב עולה דכשרה, **א** בפירש"י כתב לגירסא שלפנינו דהיינו כשהפריש עולה דבכה"ג שייכי כולהו עשה אעולה ותו לא שייך חטאת גבי', אך כל שלא הפריש עולה לא שייכי כולהו עשה אעולה, והו"ל כשחטה על מי שאינו מחויב כלום דפסולה, אך התוס' לעיל בסוגיין כתבו דאם כבר הפריש עולה הרי דלהצד דאין עולה מכפרת על עשה שלאחר הפרשה הו"ל כמי שאינו מחויב כלום דפסולה.[[217]](#footnote-218) - **ב** השטמ"ק גריס בפירש"י דאיירי כשנדר עולה ובכה"ג שייכי כולהו עשה אעולה, וכ"כ התוס' לעיל בסוגיין בפי' בתרא. - **ג** התוס' שם כתבו בפי' קמא לפ"מ שפירש הזבח תודה בדבריהם דמשעה שיודע שעבר על עשה אף שלא נדר עדיין מיקרי מחויב עולה משום דמסתמא עולה יביא ויכפר על הכל,[[218]](#footnote-219) ולפ"ז הא דשחטה על מי שאינו מחויב כלום פסולה, הוא משום דאינו יודע שעבר על עשה, ולא יפריש עולה עלי', וע"כ שייך כפרת חטאת עלי'.

## שינוי בעלים לאחר מיתה

**עולה הבאה לאחר מיתה וכו' בשינוי בעלים כשרה דאין בעלים לאחר מיתה,** בפירש"י בפסחים ס"א א' ד"ה ואינו לאחר מיתה כתב דהוא משום דאין שם בעליו עליו מאחר שמת, וכ"נ ממש"כ התוס' לעיל ד' א' סוד"ה וישנן לאחר מיתה דהוא משום דליכא בעלים, - אך התוס' בפסחים שם כתבו דילפינן לה מדכתיב לכפר עליו ולא על חבירו ומת לאו בר כפרה גמורה הוא אלא שנתחייב להביאו, - ועמש"נ בזה בדף מס' 7.

**ורב פנחס ברי' דרב אידי אמר יש בעלים לאחר מיתה,[[219]](#footnote-220)** בפירש"י כתב דהיינו שהיורש הוא בעלי', והמנחת ברוך בסימן י"ח ענף ב' כתב דלפ"ז דין שינוי בעלים לאחר מיתה היינו שצריך להקריב הקרבן לשם היורש,[[220]](#footnote-221) וכל ששינה שמו פסול, - אך הצ"פ בפ"ח מנזירות הט"ו כתב בדעת התוס' בפסחים ס"א א' דפליגי ע"ז וס"ל דהא דיש בעלים לאחר מיתה היינו דהמת חשיב כבעלים אף לאחר מיתה וצריך להקריב לשמו,[[221]](#footnote-222) וכתב דנפ"מ בזה בקרבן גר שמת ואין לו יורשים, דלדעת רש"י אף לרב פנחס לי"ב לפסולא דשינוי בעלים כיון דליכא יורש שיהא בעליו, ולדעת התוס' יש בו לפסולא דשינוי בעלים משום דחשבינן להמת כבעלים.

**דוקא קאמר מר יש בעלים לאחר מיתה ובעי לאתויי עולה אחריתי או"ד דאי איכא כמה עשה גבי' מכפרא,**[[222]](#footnote-223)בפירש"י כתב דמיבע"ל אם פליג על רבא ובעי לאתויי אחריתי, או דאי איכא כמה עשה גבי' מכפרא אם לא שינה בה, אך היכא דשינה בה א"צ להביא אחרת כיון שהוא לא נדר כלום, ומבו' בדבריו דאף להצד דלא פליג על רבא, מ"מ יש בזה לפסולא דשינוי בעלים וע"כ כל ששינה בה אינה מכפרת לדידי' על עשה, אלא דא"צ להביא אחרת משום דאיהו לא נדר מידי, - והשפ"א תמה ע"ז דאם הא דא"צ להביא אחרת הוא משום דהוא לא נדר מידי, א"כ גם בשינוי קדש יהא פטור מלהביא קרבן אחר,[[223]](#footnote-224) ועיי"ש שכתב לפרש דמיבע"ל אם פליג רב פנחס וס"ל דשינוי בעלים פוסל לאחר מיתה, או דמודה רב פנחס דאינו פוסל והא דאמר דיש בעלים לאחר מיתה היינו דהיורש מתכפר בקרבן אביו, אך מ"מ כיון דעיקר בעל הקרבן אינו היורש אין פוסל בו שינוי בעלים, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן א' סק"ז, וצ"ב.[[224]](#footnote-225)

ולכאו' מכוון ד' רש"י הוא דמיבע"ל אם היורש חשיב כבעלים על עיקר הקרבן וכל ששחטו בשינוי בעלים מיפסל עיקר הקרבן ולא עלה לחובת האב, וע"כ צריך היורש להביא אחרת, או דלא חשיב היורש כבעלים על עיקר הקרבן, ואף דיש לו בעלות בקרבן דאי איכא כמה עשה גבי' מכפרא, מ"מ כל שעשאה בשינוי בעלים לא מיפסל עיקר הקרבן, וכמו שאמר רבא דבשינוי בעלים כשרה, ואך דמ"מ חייל בזה פסולא דשינוי בעלים כלפי הבעלות דהיורש, וע"כ אינו מתכפר בה בכה"ג, ומ"מ אף שלא נתכפר בה א"צ להביא אחרת, שהרי איהו לא נדר מידי,[[225]](#footnote-226) ול"ד לשינוי קדש דצריך להביא אחרת משום דלא עלה הקרבן לחובת האב, אך בשינוי בעלים הרי עלה הקרבן לחובת האב, אלא דלא נתכפר בזה היורש, וזה אינו מחייבו להביא אחרת כיון דאיהו לא נדר מידי.[[226]](#footnote-227)

## אם לדעת רב פנחס יורשים מתכפרים מקיבעא

הקר"א כתב דלדעת ר' פנחס דחשיב היורש כבעלים הוא מתכפר בקרבן אביו מקיבעא, ומה שאמרו לעיל ו' א' דיורש אינו מתכפר אלא מקופיא הוא דלא כר' פנחס, וכ"כ החזו"א בסימן א' סק"ה וסק"ו, - אך המנחת ברוך בסימן י"ח ענף ב' כתב דמודה רב פנחס דאין היורש מתכפר אלא מקופיא, דלא פליג על דינא דר' יוחנן לעיל ה' ב' דהניח מנחה לב' בניו ומת קריבה ואין בה שותפות, ולא חשבינן לי' כבעלים גמור, ואפ"ה ס"ל דחשיב כבעלים לענין דין שינוי בעלים.

## הכרעת ההלכה בדין שינוי בעלים לאחר מיתה

הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק הט"ו פסק כרבא הבאה לאחר מיתה שעשאה שלא לשם בעלי' עלתה לבעלים לשם חובה שאין בעלים לאחר מיתה,[[227]](#footnote-228) - אך המאירי בפסחים ס' ב' כתב דיש חולקים לפסוק ששינוי בעלים אינו עולה אף לאחר מיתה כר' פנחס, וכתב דאין בידינו להכריע.

## עולה דורון היא

**עולה דורון היא,** התוס' כתבו דהיינו אע"ג דמכפרת על עשה יותר מחטאת שהרי מכפרת מקיבעא, - אך התוס' בב"ב מ"ח א' ד"ה יקריב אותו כתבו דלפ"מ שאמרו הכא דעולה דורון היא אינה מכפרת מקיבעא אלא מקופיא, ועמש"כ המהרש"ל והמהר"ם שם לפרש לדבריהם, וצ"ע.

בפי' המיוחס להר"ש לתו"כ ויקרא דיבורא דנדבה פ"ג ה"ח כתב דכיון דעולה דורון היא ע"כ אף שעשה תשובה ונמחל לו והפריש עולה על כך אי"ז חולין בעזרה, ונתחדש בדבריו דאלמלי הא דעולה דורון היא הוה חשבינן לה בכה"ג כחולין בעזרה, דאף דעולה באה בנדבה אף כשאינו מחויב עשה, מ"מ כל שהביאה על עשה הוי שֵם העולה עולה דעשה, וכל שכבר עשה תשובה ונמחל לו לא חיילא עלי' קדושת עולה והו"ל חולין בעזרה, ורק משום דעולה דורון הוא חייל עלי' קדושת עולה אף שכבר עשה תשובה ונמחל לו ואי"ז חולין בעזרה, וצ"ע.[[228]](#footnote-229)

## זבח רשעים תועבה

**אי דליכא תשובה זבח רשעים תועבה,** המל"מ בפ"ג משגגות ה"ז כתב בתו"ד בהא דקרבן מומר פסול משום זבח רשעים דהיינו רק במומר להכעיס אך במומר לתיאבון לא חשיב כזבח רשעים, וכתב עוד בדעת הרמב"ם דהיינו רק ברגיל בעבירה, אך משום פעם אחת ושנים לא מיקרי רשע ולא מיפסל משום זבח רשעים, והמנ"ח במצוה שס"ד הק' דא"כ מה שאמרו דאי דליכא תשובה זבח רשעים תועבה, הרי י"ל דעבר על עשה לתיאבון וגם י"ל דלא עבר אלא פעם אחת ושנים דבכה"ג לא מיקרי רשע ול"ה בכלל זבח רשעים תועבה, ועיי"ש שהק' עוד שהרי העובר על עשה לא חשיב כלל כרשע, כדחזינן דלא מיפסל לעדות משום רשע, ומ"ט הוי בכלל זבח רשעים, והק' עוד דהרי י"ל דבעינן להעולה לכפר על מי שעשה תשובה ולא נתודה דחשיב כצדיק גמור, ואפ"ה בעי כפרה, משום דוידוי מעכב הכפרה, - והשפ"א הק' עוד דשמא ה"ז בא לכפר על שגגת העשה דהעובר בשוגג לא מיקרי רשע, והוכיח מזה כמש"כ הרמב"ן בפר' ויקרא דעל שגגת עשה א"צ כפרה, (ונתבאר לעיל).

ולכאו' מוכח מכ"ז מה שאמרו דזבח רשעים תועבה לאו היינו דחשיב הגברא כרשע וקרבנו פסול, כהא דפסלינן בקרבן דמומר משום זבח רשעים, דהעובר על עשה לא חשיב כרשע, וודאי דאם הביא קרבן אחר הוא כשר ומרצה, אלא היינו דמקרא דזבח רשעים תועבה נלמד דאין הזבח מכפר על רֶשע, וע"כ כל שלא שב מחטאו אין הקרבן מכפר על רֶשע זה, וכ"ה מבו' מהמבו' בשבועות י"ב ב' דמקרא דזבח רשעים תועבה נלמד דאף כפרת שעיר המשתלח ל"מ על שאינם שבין, והרי דהא דזבח רשעים תועבה היינו דאין קרבן מכפר על רֶשע,[[229]](#footnote-230) וה"נ אין שעיר המשתלח מכפר ע"ז,[[230]](#footnote-231) וע"כ היינו אף כשעבר לתיאבון ואף כשלא עבר אלא פעם אחת, דאף דהגברא לא חשיב כרשע, מ"מ כיון דהוי זה רֶשע, אין הקרבן מכפר ע"ז, וע"כ נמי י"ל דאף בחטא בשוגג, מ"מ כיון שהוא צריך כפרה דחשבינן לה כחטא, הרי דבה במידה דהו"ל רֶשע, אף אין הקרבן מכפר ע"ז, ורק כששב בתשובה מחטאו ואין עומד בחטאו כלל מכפר עליו הקרבן,[[231]](#footnote-232) וכ"ה מבו' בד' הגבו"א ביומא פ"ה ב' דאי נימא דגם קרבנות המכפרין על השוגג אין מכפרין בלא תשובה, יש בזה משום הא דזבח רשעים תועבה, - ועמש"כ בזה בשיעורי הגרי"ד.

הזבח תודה נסתפק למ"ד דעולה מכפרת על עשה דקודם שחיטה ואינה מכפרת על עשה דלאחר שחיטה, אם בעינן שישוב מחטאו קודם השחיטה דאל"כ הוא בכלל זבח רשעים תועבה, או"ד דכל שעשה תשובה קודם זריקת הדם דבזה תלוי עיקר הכפרה לא מיקרי זבח רשעים,[[232]](#footnote-233) ועיי"ש שכתב להוכיח מסוגיית הגמ' לעיל ו' א' דעולה מכפרת על עשה דקודם שחיטה אף אם לא עשה תשובה אלא לאחר שחיטה, וזהו שהוצרכו שם לומר דסמיכה חשיבא כעשה דאחר שחיטה, והרי דאם הוה חשבינן לה כעשה דקודם שחיטה היתה העולה מכפרת ע"ז אף דלא עשה תשובה קודם השחיטה.

## פסח ששחטו לשם חולין

**שינוי בעלים מנלן דכתיב ואמרתם זבח פסח אם אינו ענין לשינוי קדש תנהו ענין לשינוי בעלים,** בירושלמי בפסחים פ"ה ה"ב ילפינן לעיקר דין שינוי קדש בפסח מדכתיב ואמרתם זבח פסח הוא לומר אם שחטו לשם פסח הרי הוא פסח ואם לאו אינו פסח, וכ"ה במכילתא דרשב"י בפר' בא י"ב כ"ז, עיי"ש, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפסחים נ"ט ב' ובפט"ו מפסוהמ"ק הי"א והמאירי בפסחים שם.

הרמב"ם בהל' פסוהמ"ק שם כתב דהפסח ששחטו במחשבת שינוי השם בין ששינה שמו לשם זבח אחר בין ששינהו לשם חולין פסול שנא' ואמרתם זבח פסח הוא לד', וכ"כ המאירי בפסחים שם דאע"פ שחטאת ששחטה לשם חולין כשרה דקדשים מחללין קדשים ואין חולין מחללין קדשים, מ"מ בפסח אפי' לשם חולין פסול, והביא מירושלמי דילפינן לה מדכתיב פסח הוא לד', וכ"כ הכס"מ שם דמדכתיב לד' משמע דלשם חולין פסול,[[233]](#footnote-234) ולכאו' היינו דמשמעות קרא דלד' דלא סגי במחשבה לשם פסח ובעינן מחשבה לשם הקרבה לד', וע"כ כל שחשב לשם חולין ולא לשם הקרבה לד' פסול.[[234]](#footnote-235)

## בהא דממעטינן דאין שינוי קדש ושינוי בעלים פוסלין בהקטרת אימורים

**וזבחת פסח לכדרב נחמן וכו',** התוס' הביאו מספרי ראה פיסקא קכ"ט דילפינן מקרא דוזבחת פסח דפסח ששחטו שלא לשמו פסול, ואמרו שם דיכול שאני מרבה את הקטר חלביו ת"ל וזבחת,[[235]](#footnote-236) דזביחה בכלל היתה ולמה יצאה להקיש אלי' מה זביחה מיוחדת שמעכבת את הכפרה אף כל שמעכב את הכפרה יצאה הקטרה שאינה מעכבת את הכפרה, וצ"ב דמאי ס"ד דאם הקטיר שלא לשמו פסול, הרי הוא עצמו שלא הוקטרו אימוריו כשר, וכמש"כ כן התוס' לעיל ב' א' דמה"ט לא מצי למילף דבכל ו' דברים יהא כשר ואינו מרצה משום דההוא קרא כתיב בהקטרת אימורים והוא עצמו שלא הוקטרו אימוריו כשר, - ובס' מנח"א כתב די"ל דבעי קרא למעט דאין ההקטרה עצמה פסולה כשהקטיר שלא לשמו,[[236]](#footnote-237) ומש"כ התוס' לה"ט דהוא עצמו שלא הוקטרו אימוריו כשר, הוא בהא דכשר ולא עלו לבעלים, וזה לא שייך כלל בהקטרה משום דלי"ב ריצוי, - ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

בשיעורי הגרי"ד הביא מירושלמי בפסחים פ"ה ה"ב דממעטינן מקרא דשינוי בעלים אינו פוסל בהקטרת אימורים, ועיי"ש שכתב להוכיח מזה כדעת הרמב"ם דשינוי בעלים פוסל בכל עבודות, וזהו דס"ד דפוסל אף בהקטרת אימורים, אך לדעת ש"ר דשינוי בעלים אינו פוסל אלא כשחשב ע"מ לזרוק, מאי ס"ד דיפסול בהקטרת אימורים, וכמש"כ כן התוס' לעיל ב' א' דבשעת הקטרה לא משכחת לשם זובח משום דשינוי בעלים ליתי' אלא בשוחט ע"מ לזרוק וכו' ובשעת הקטרה כבר נזרק הדם, ועיי"ש במש"כ בזה.

## הקרבת נסכים בלילה

**מנחתם ונסכיהם בלילה וכו',** בתמורה י"ד א' פרכינן מהא דתניא דדברים שדרכן ליקרב ביום כגון הקומץ והלבונה ומנחת נסכים והרי דנסכים אין קרבין אלא ביום, ומשני כאן בנסכים הבאין עם הזבח כאן בנסכים הבאין בפני עצמן, ופירש"י דנסכים הבאים עם הזבח שקדשו בשחיטת הזבח אין קרבין אלא ביום ונסכים הבאים בפנ"ע שלא קדשו בשחיטת הזבח יכול להקריב בלילה, - אך השטמ"ק הכא כתב דנסכים הבאים עם הזבח קרבין אפי' בלילה ואפי' למחר, ומה שאמרו דנסכים אינם קרבין אלא ביום הוא בנסכים הבאים נדבה, וצ"ע.

**הנך כולהו אתו במה הצד,** התוס' הק' דהיאך ילפינן מינה חטאות הציבור הרי איכא למיפרך דמה להנך שכן שינוי בעלים פוסל בהן משא"כ בקרבן ציבור, וכתבו דאע"ג דלא שייך שינוי בעלים בציבור מ"מ פירכא טובה היא כמו שמצינו דפרכינן דמה לכסף שכן פודין בו הקדשות ומע"ש תאמר בחופה, ומה לאשה שאינה במילה, - ובשיעורי הגרמ"ד כתב בשם הגרי"ז שהק' במש"כ התוס' לדמות זל"ז, דשאני התם דאף דלא שייך חופה בהקדש ומע"ש, מ"מ ודאי דגם הדין הוא כן דדין קנין חופה נאמר רק באישות ולא בהקדש ומע"ש, וגם הא דאשה אינה במילה אינו רק משום דלא שייך בה במילה, אלא גם משום דלא נאמר דין מילה באשה, וכדחזינן ממה שאמרו בשבת קל"ה א' דהא דמילת אנדרוגינוס אינה דוחה את השבת הוא משום דהויא מילת ספק, והרי דאף דשייך בו מילה מ"מ לפי הצד דאשה הוא לי"ב דין מילה, ומשא"כ בהא דשינוי בעלים אינו בציבור דלאו דינא הוא כלל, אלא דלא משכח"ל שינוי בעלים בציבור, ואם הוה משכח"ל שינוי בעלים בציבור ודאי דהי' פוסל, וצ"ע.

כ"ו אייר פ"ד

דף מס' 14

## טעם הא דפסח קודם זמנו פסול

**ח' ב' - בשאר ימות השנה לשמו פסול,** בפירש"י כתב לגירסת השטמ"ק דהוא משום דלא חזי למילתי' וכו' וכמה פעמים שנה הכתוב בקביעות זמנו י"ד בין הערבים, והתוס' כתבו דמתחילה כתב בפירש"י דהוא משום דלא חזו למילתייהו והוסיף רש"י דהוא מדכתיב בין הערבים וכמה פעמים שנה הכתוב וכו', - והמקד"ד בקונט' סימן ה' סק"ה כתב דהא דבעינן להא דשנה הכתוב הוא רק בהא דפסול בי"ד שחרית, דהא דפסול קודם י"ד הוא משום דעדיין לא רמי חיובא עלי' ופסח אינו בא בנדר ונדבה ול"ב בזה שנה הכתוב, דל"ב שנה הכתוב רק בדיני פסול, אך בהא דאינו חייב בפסח קודם י"ד ל"ב שנה הכתוב, ורק כשהקריבו בי"ד קודם חצות דעיקר חיוב הפסח הוא בי"ד אלא דדינא הוא דהכשר הקרבת הפסח הוא רק אחר חצות, בעינן להא דשנה הכתוב לעכב, ועמש"כ בשיעורי הגרש"מ להוכיח כן מכ"ד דעיקר זמן הפסח הוא ביום י"ד ודין בין הערבים אינו אלא דין בהבאה, ואכמ"ל.

אמנם הנה בד' התוס' מבו' דגם להא דמיפסל קודם י"ד בעינן להא דשנה עליו הכתוב, וזהו שכתבו דאין ללמוד לזה מהא דכתיב לזבח שלמים דדילמא ה"מ למצוה אבל לעכב לא,[[237]](#footnote-238) וכ"נ בד' השטמ"ק בשם תוס' טוך, וכ"ה מבו' גם בד' השטמ"ק בשם תור"פ דביסוד הדין בעינן להא דשנה עליו הכתוב גם להא דמיפסל קודם י"ד, ונתבאר להלן.

וצ"ל דהיינו משום דאף דפסח אינו בא בנדר ונדבה, הרי חזינן דתמורת הפסח דדינה כפסח קריבה בי"ד לשם פסח אף דאין יוצא בה יד"ח פסח, וכמש"כ התו"י והתוס' הרא"ש ביומא נ' ב',[[238]](#footnote-239) והרי דלאו דינא הוא דליכא הכשר לפסח כשאין יוצא בו יד"ח,[[239]](#footnote-240) וכ"נ גם ממש"כ בפירש"י ותוס' בפסחים ע"ג ב' דהא דפסח שאין לו בעלים פסול הוא משום דהוי כשחטו שלא למנויו ושלא לאוכליו, (ולא משום דליכא הכשר לפסח כשאינו עולה לחובת הבעלים), וע"כ אלמלי הא דשנה הכתוב לעכב דזמן הקרבת הפסח הוא בי"ד בין הערבים הי' בדין להכשיר פסח שקרב קודם זמנו אף דאין יוצא בו יד"ח פסח,[[240]](#footnote-241) וכל הא דפסול הוא משום דשנה עליו הכתוב לעכב דליכא הקרבה לפסח אלא בזמנו,[[241]](#footnote-242) ונתחדש בזה דהא דפסח שלא בזמנו פסול אי"ז מכח הא דאינו יוצא בו יד"ח ואין פסח בא בנדבה, אלא הוא משום דאי"ז כלל הזמן הראוי להקרבת פסח.[[242]](#footnote-243)

השטמ"ק כתב בשם תור"פ דכל ששחטו קודם י"ד ל"ב להא דשנה עליו הכתוב לעכב, משום דזמן אכילת הפסח היא רק בליל ט"ו וכל ששחטו קודם י"ד לא חזי לאכילה דנפסל בלינה, ול"ב להא דשנה עליו הכתוב לעכב אלא כששחטו בי"ד קודם חצות, - ונתחדש בדבריו דאף אם הי' הכשר על הקרבת פסח קודם זמנו, מ"מ זמן אכילתו אינו אלא בליל ט"ו, וצ"ב.

## פסח אחר זמנו ששחטו לשמו

התוס' כתבו דהא דבשאר ימות השנה לשמו פסול היינו קודם הפסח או כשנדחו הבעלים לפסח שני דבעי עקירה, אך אחר הפסח דל"ב עקירה כשר אף כששחטו לשמו, וכ"כ התוס' בפסחים ס"ד א' ד"ה טעמא שלא לשמו בשם ר"ת, וכ"כ התורי"ד ביומא ס"ג א', - אך בפירש"י בפסחים שם מבו' דאף למ"ד דפסח בשאר ימות השנה ל"ב עקירה היינו דסתמי' לשלמים קאי אך אם שחטו לשם פסח פסול, והיינו דכל הא דל"ב עקירה הוא משום דסתמי' לשלמים קאי ובשחיטה סתמא הו"ל כשחיטה לשלמים דהויא עקירה, אך כל ששחטו לשם פסח דליכא עקירה פסול, וכ"כ המאירי שם ס' ב' וס"ג א', וכ"ה מבו' בפי' רבינו אליקים ביומא שם, וכ"נ בד' התוס' ביומא שם, וכמש"נ במ"מ ביומא שם דף מס' 4.

התוס' הרשב"א בפסחים ס"ד א' הוכיח דלמ"ד דפסח בשאר ימות השנה ל"ב עקירה הו"ל שלמים אף ששחטו לשם פסח מסוגיית הגמ' שם ע"ג ב' בדין שחטו ונודע שמשכו הבעלים את ידיהם וכו', שאמרו שם דאף דלמ"ד דבעי עקירה הוי פסולו בגופו, מ"מ למ"ד דל"ב עקירה אף אם שחטו לשם פסח אין פסולו אלא משום ששחטו אחר תמיד של בין הערבים ובעי עיבור צורה, ועמש"כ בזה האבהא"ז בפט"ו מפסוהמ"ק הי"א בהשמטות ובחי' רא"ל ח"ב סימן ו' ובס' בד קדש סימן ט', ואכמ"ל.

## גדר הא דפסח בשאר ימות השנה שלא לשמו כשר

**שלא לשמו כשר,** בפסחים ס' ב' איבע"ל בפסח ששחטו בשאר ימות השנה בשינוי בעלים, אם שינוי בעלים כשינוי קדש ומכשיר לי', וא"ר פפא דהואיל ושינוי קדש פוסלו בזמנו ושינוי בעלים פוסלו בזמנו מה שינוי קדש שפוסלו בזמנו מכשירו לאחר זמנו אף שינוי בעלים שפוסלו בזמנו מכשירו לאחר זמנו, ודחי רבא דלא אם אמרת בשינוי קדש שכן פסולו בגופו וישנו בד' עבודות וישנו לאחר מיתה וישנו בציבור כביחיד תאמר בשינוי בעלים, - ומבו' דעיקר הא דפסח ששחטו בשאר ימות השנה בשינוי קדש נעקר לשלמים אי"ז מכח הא שחישב עליו שלא יהא לפסח, אלא הוא מכח דנעשית בו הקרבה שלא לשמו,[[243]](#footnote-244) וע"כ יש ללמוד מזה דה"נ כשהקריבו בשינוי בעלים נעקר לשלמים,[[244]](#footnote-245) - ועמש"כ בזה הקוב"ש שם אות ר"ח.

בפסחים שם אמר רבא דפסח ששחטו בשאר ימות השנה בשינוי בעלים נעשה כמי שאין לו בעלים בזמנו ופסול, והתוס' שם עמדו דמהו שאמרו דהא דפסול הוא משום דנעשה כמי שאין לו בעלים, הרי עיקר פסולו הוא משום דמחשבת שינוי בעלים אינה עקירה, ועיי"ש במש"כ בזה.

אך בפירש"י בפסחים שם כתב דהא דפסול הוא משום דהוי כמי ששחטו בזמנו שלא לשם בעלים, וצ"ב, שהרי שלא בזמנו בלא"ה הוא פסול לפסח, אלא שבאנו לדון להכשירו לשלמים, וא"כ לי"ב לפסולא דשינוי בעלים, והא דפסול הוא משום דמחשבת שינוי בעלים ל"מ לעקירה, וא"כ אי"ז ענין לפסולא דפסח בזמנו שלא לשם בעלים, - והצל"ח שם כתב לפרש דהיינו משום דלא גלי קרא להכשיר פסח בשאר ימות השנה שלא לשמו אלא במחשבת שינוי קדש ובזה גלי קרא דלי"ב לפסולא דשינוי קדש, אך בשינוי בעלים דלא גלי עדיין דין פסח עליו ונפסל בשינוי בעלים,[[245]](#footnote-246) ועיי"ש שהוכיח כן מד' הרמב"ם, - ומבו' לפ"ז דהא דבשאר ימות השנה כשר פסח שלא לשמו ואף כששחטו לשם עולה אי"ז משום דהוי שלמים ושלמים כשרים שלא לשמן, כאשר כ"נ בפירש"י ותוס' והשטמ"ק בריש פירקין, אלא הוא משום דבפסח שלא בזמנו ליכא לעיקר פסולא דפסח שלא לשמו,[[246]](#footnote-247) וכ"נ בסוגיית הגמ' לקמן י"א א' ובד' הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק הי"א, (ונתבאר בדף מס' 1), וע"כ י"ל דהיינו רק בשינוי קדש ולא בשינוי בעלים.[[247]](#footnote-248)

## טעם הס"ד דכששחטו לשם זבח אחר פסול

**אימא שלמים אין מידי אחרינא לא,** בפשוטו היינו דס"ד דרק ע"י מחשבה לשם שלמים נעקר ונעשה שלמים, אך כל שחישב לשם זבח אחר אינו נעקר לשלמים,[[248]](#footnote-249) וכ"נ בפירש"י בסוד"ה ואימא לזבח ובד' התוס' לעיל ב' א' ד"ה הפסח בזמנו, וכ"כ השפ"א, - אך הצל"ח בפסחים ס"א א' פירש דהיינו דס"ד דלגבי שאר מחשבות דין פסח עליו דפסול שלא לשמו, ומכח זה הוא דיש לפסול כששחטו לשם זבח אחר, דיש בזה לפסולא דפסח שלא לשמו, וכתב לפ"ז דאף דגלי קרא דגם בשאר מחשבות לי"ב לפסולא דשלא לשמו, מ"מ בשינוי בעלים דלא גלי קרא יש בו לפסולא דשלא לשמו, ונתבאר לעיל.

## שחטו לשם עופות או מנחות

**ואפי' עופות ואפי' מנחות,** בפירש"י כתב דעופות היינו כששחטו לשם חטאת העוף, והיינו משום דעופות אי"ז שם זבח אחר, ואם חישב לשם עופות ל"ה מחשבת שינוי קדש, ול"ד למחשבה לשם מנחות דהוי מחשבת שינוי קדש, וכל הא דהו"ל מחשבת שינוי קדש הוא כשחישב לשם חטאת העוף.[[249]](#footnote-250)

**לזבח רבויא הוא,** השפ"א נסתפק אם לפ"ז כשר אף לשם עופות ומנחות כיון דמרבי רק מזבח, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, - ולכאו' יש ללמוד לזה מהא דמיבע"ל בפסחים ס' ב' דאף אם שחטו במחשבת שינוי בעלים כשר, ולא פרכינן אלא דמה לשינוי קדש שכן פסולו בגופו וכו', והרי דבכל מחשבת שינוי קדש כשר ואף לשם עופות ומנחות, דאי נימא דאף במחשבת שינוי קדש אינו כשר כששחט לשם עופות ומנחות, אין מקום להכשיר בשינוי בעלים, וכ"ה מבו' מסתימת ד' הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק הי"א, וכ"כ הזבח תודה, ועיי"ש במש"כ לפרש היאך ילפינן לה מקרא דלזבח.

## להס"ד דכל דשחיט לי' ליהוי כוותי' אם איכא דין בפנ"ע דקרב שלמים

**אילמא לכל דשחיט לי' ליהוי כוותי',** השטמ"ק כתב בשם תור"פ שהק' דא"כ מ"ט כתיב שלמים, וכ"כ התוס' לעיל בסוגיין (ד"ה אי) דאם כל דשחיט ליהוי כמותה לא הוצרך לכתוב שלמים, וכתב דאיצטריך למעט שאם שחטו לשמו פסול, - וצ"ע דלכאו' אף להך ס"ד דכל דשחיט לי' ליהוי כוותי', מ"מ אם שחט לשם מנחות דא"א לו להיות כמותו הוי שלמים,[[250]](#footnote-251) וילפינן לה מדכתיב שלמים,[[251]](#footnote-252) - ועד"ז הוא לפ"מ שאמרו דדוחין קדשים הנאכלין וכו', ופריך דכששחטו לשם מעשר יהא מעשר וכו', והרי דאף דכששחטו לשם חטאת ואשם הוי שלמים, מ"מ כל ששחטו לשם דבר שאפשר לו להיות כמותו הוי כמותו, וכ"כ בכ' הגרי"ז.[[252]](#footnote-253)

## טעם הס"ד דאם שחטו לשם חטאת ואשם הוי חטאת ואשם

**אטו חטאת ואשם וכו',** מבו' דס"ד דאם שחטו לשם חטאת ואשם יהא חטאת ואשם, והקר"א הק' דהיכי ס"ד דליהוי חטאת ואשם, הרי לא מצינו חטאת בכדי בלא כפרה, דאף אם מקדיש לכתחילה לשם חטאת ל"מ כשאינו מחויב חטאת, ואין לומר דאיירי במי שמחויב חטאת, שהרי ודאי דאינו יוצא בפסח זה יד"ח חטאת, דכל דבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין, וכתב דהוא משום דמצינו בחטאת ששחטה לשם חולין דאף דאינה עולה לחובה מ"מ היא כשרה, וזהו דס"ד דה"נ מותר הפסח קרב לשם חטאת,[[253]](#footnote-254) - ועיי"ש שהק' עוד דהיאך אפשר שיהא הפסח קרב לחטאת ולאשם הרי פסח זכר ובן שנה וחטאת נקבה ואשם בן ב' שנים,[[254]](#footnote-255) וכתב דצ"ל דס"ד דגזה"כ הוא לגבי פסח דכל דשחיט לי' ליהוי כוותי' ואף אם שחטו לחטאת ולאשם.

**ואין דוחין קדשים הנאכלין לכל אדם אצל קדשים שאין נאכלין לכל אדם,** התוס' כתבו דלפ"ז ליכא למיפרך דאם שחטו לשם בכור ליהוי כבכור כיון דבכור אינו נאכל לכל אדם, - אך בפירש"י כתב דהא דאין דוחין אצל קדשים שאין נאכלין לכל אדם היינו שאין נאכלין אלא לזכרי כהונה, ואי נימא דבדוקא נקט הכי, ונתבאר להלן, ניחא הא דפריך דשחטו לשם בכור ליהוי כבכור, משום דבכור נאכל אף לנשי הכהנים ולעבדיהם,[[255]](#footnote-256) וחשיב כקדשים הנאכלין לכל אדם.

## בטעם מש"כ רש"י דקדשים שאין נאכלין לכל אדם היינו הנאכלין לזכרי כהונה

בעיקר מש"כ רש"י דהא דאין נאכלין לכל אדם היינו דאין נאכלין אלא לזכרי כהונה, ולא כתב דהיינו דאין נאכלין אלא לכהנים, כתב בשיעורי הגרמ"ד בשם הגרי"ז דהיינו דלדעתו אי"ז פירכא בעלמא דאין דוחין קדשים הנאכלין לכל אדם לקדשים שאין נאכלין אלא לכל אדם, אלא הוא משום דשאני דין האכילה דקדשים הנאכלין לכל אדם מדין האכילה בקדשים הנאכלין לזכרי כהונה, ובקדשים הנאכלין לזכרי כהונה איכא מצות אכילה בפנ"ע, כמש"כ הרמב"ם בסהמ"צ עשין פ"ט, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בכ"ד, - אך עיי"ש שעמד דאי"ז מתישב עם מש"כ בפירש"י בפסחים נ"ט א' ד"ה בשאר ימות השנה דהמצוה דואכלו אותם אשר כופר בהם היא אף בקדשים הנאכלין לישראל.

ולכאו' י"ל בע"א, למש"כ הרשב"א בנדרים י"א ב' וי"ב א' דקדשים הנאכלים אף לעבדיו ושפחותיו אינם כקרבן אלא הרי הם כנכסי כהן ונכסי בניו ובנותיו, אלא שלא זכה אותם רחמנא לאכלו אלא לכהן ולבני ביתו, ול"ד לקדשים שאין נאכלין אלא לזכרי כהונה, עיי"ש, והרי דרק קדשים הנאכלין לזכרי כהונה הוא דאינם נאכלין לאחרים משום זרות, אך קדשים הנאכלין לנשי הכהנים ולעבדיהם הא דאינם נאכלים לזרים אי"ז משום זרות אלא משום שלא זכה אותם רחמנא לאכלו אלא לכהן ולבני ביתו, - וי"ל דעיקר הא דמפלגינן בין קדשים הנאכלים לכל אדם לקדשים שאין נאכלין לכל אדם היינו בקדשים דמשום תורת קרבן שעליהן אין נאכלין אלא לזכרי כהונה, ומשא"כ בקדשים הנאכלין לנשי הכהנים ולעבדיהם דבעיקר קדושתם לא קדשי טפי משאר קדשים, והא דאינם נאכלים לזרים הוא משום דהם נכסי כהן, וכ"כ בשיעורי הגרש"מ.

## שחטו לשם מעשר או לשם בכור

**אימא שחטי' לשם מעשר ליהוי מעשר למאי הלכתא,** הקר"א הק' דמ"ט לא קאמר בשחטו לשם מעשר ובכור ומעשר דנפ"מ דלא ינתן אלא מתנה אחת ולחד מ"ד הוא ניתן בשפיכה ול"ה כשלמים דניתנין בב' מתנות שהן ד', - ובשיעורי הגרי"ד הק' בכל הני דמפרשינן בסוגיין למאי הלכתא, דמ"ט לא קאמר דהוא לענין דזהו שם הקרבן, ונפ"מ דצריך לעשות שאר העבודות לשם קרבן זה, וכגון בשחטו לשם מעשר דהוי מעשר וצריך לזרוק הדם לשם מעשר ואם זרקו לשם שלמים הוי שלא לשמה, וצ"ע.[[256]](#footnote-257)

**ולמילקי עלי' בלא יגאל,** השטמ"ק גריס למיקם עלי' בלא יגאל, והוא כדעת הרמב"ם בפ"ו מבכורות ה"ה דהמוכר מעשר בהמה אינו לוקה משום דאין מעשיו מועילין, וניחא בזה משה"ק המל"מ שם מסוגיין דלוקין על לא יגאל.

## איסור לא יגאל לאחר שחיטה

התוס' הק' דהיכי לקי לאחר שחיטה משום לא יגאל הרי אמרו בבכורות ל"א ב' דלא יגאל הוא מחיים, אך לאחר שחיטה נגאל, דומיא דתמורה דאינו עושה תמורה אלא מחיים, ורבנן הוא דגזרו לאחר שחיטה אטו לפני שחיטה, - והשטמ"ק הביא מתוס' טוך שכתבו בשם ריב"א דכששחטו נעקר מפסח ועדיין הוא חי, דשחט בו ב' או רוב ב' הרי הוא כחי לכל דבריו,[[257]](#footnote-258) ויש בו משום לא יגאל, ועמש"כ ע"ז החזו"א בבכורות סימן כ"ב סק"ה,[[258]](#footnote-259) - ובחי' הגרי"ז בסוף הל' בכורות האריך בדעת הרמב"ם דהא דלאחר שחיטה לי"ב משום לא יגאל הוא משום דהזביחה מתרת לקדושת פסוהמ"ק לענין זה, וכ"ז הוא בבע"מ, אך הכא דאיירי בתם לי"ב לאיסורא דלא יגאל אף לאחר שחיטה, עיי"ש, ועד"ז כתב החזו"א בבכורות סימן כ"ב סק"ב, ואכמ"ל.

## אם מותר פסח בעי סמיכה

**שחטי' לשם בכור ליהוי בכור למאי הלכתא וכו',** התוס' כתבו דהומ"ל דנפ"מ דל"ב סמיכה, והקר"א עמד בזה דהרי העקירה הויא בשחיטה, וא"כ בלא"ה ל"ב סמיכה דאין סמיכה אלא מחיים, ואף אם שחטו לשלמים הדין נותן דל"ב סמיכה, ומבו' בדבריו דלפ"מ דמסקינן דבכל ענין נעקר ע"י השחיטה לשלמים, שפיר יש בו סמיכה מחיים אף דעדיין לא נעקר, ועמש"כ בזה באורך בחי' הגרז"ס, ומש"כ בשיעורי הגרי"ד.

הקר"א שם כתב לדון דהעקירה אינה רק בשחיטה, אלא אף מהני עקירה בפה, וע"כ שפיר שייכא בי' סמיכה,[[259]](#footnote-260) וכתב להוכיח דלא כן ממשה"ק התוס' דהיכי לקי לאחר שחיטה משום לא יגאל, והרי דפשיטא להו דאין העקירה אלא ע"י השחיטה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

## טעם הא דפסח ששחטו לשם בכור הי' ניתן לכהנים

**למיתבי' לכהנים,** התוס' לקמן ע"ה ב' ד"ה בכור כתבו דתמורת בכור אינה ניתנת לכהנים, אך הרמב"ם בפ"ג מתמורה ה"ב כתב דהיא ניתנת לכהנים, ובחי' הגרי"ז בהל' בכורות פירש בטעמא דהתוס' דהוא משום דאף דתמורה יש בה קדושת בכור, מ"מ דין מתנו"כ של בכור נאמר רק על בכור עצמו, ולא שייך זאת לתמורה דאף דיש בה קדושת בכורה הרי עכ"פ לאו בכור היא ואין בה תורת בכורה לענין שאר דינים דלאו דיני קרבן, - ועיי"ש שהק' ע"ד התוס' ממה שאמרו הכא דאם שחטו לשם בכור הוא ניתן לכהנים, והרי דאף דמותר פסח לאו בכור הוא, מ"מ אם חלה בו קדושת בכור דינו כבכור שהוא ניתן לכהנים, וא"כ הדין נותן דה"נ תמורת בכור כיון דיש עלי' קדושת בכור תהא ניתנת לכהנים, וכן הק' האו"ש בהל' תמורה שם, - וכתב די"ל לדעת התוס' דמה שאמרו ליתבי' לכהנים לאו היינו דיש בו מצות נתינה לכהנים, שהרי דין מתנו"כ של בכור הוא רק בבכור עצמו ולא זולת אף שיש בו קדושת בכור, אלא היינו דיתננו לכהנים לאכילה כיון שקדושת בכור עליו והוא אסור לזרים, ומשא"כ בתמורת בכור דאינה קריבה אלא נאכלת במומה, דמותרת גם לזרים, - וכתב לישב עוד דמלבד דין נתינה בבכור מחיים, אית בי' גם דין מתנות כהונה של קדשי מקדש, ואף לדעת התוס' דכל שאינו בכור לי"ב לדין הנתינה דבכור, מ"מ כל שהוא קרב בתורת בכור ודין קרבן בכור עלי' יש בו לדין הנתינה דקדשי מקדש, וע"כ הכא דשחטו לשם בכור דהוא קרב בתורת קרבן בכור, יש בו תורת מתנו"כ דבכור מדין קדשי מקדש, ומשא"כ בתמורת בכור שאינה קריבה, ובאנו לדון שיהא בו מצות נתינה לכהן גם בלא תורת הקרבה, דומיא דבכור בע"מ, הרי דדין נתינה לא תלי כלל בקדושתו רק בבכור עצמו, וכיון דתמורת בכור אינה בכור, לי"ב לדין נתינה זה, ואכמ"ל.

## שחטו לשם תמורה

**שחטי' לשם תמורה ליהוי תמורה למאי הלכתא למילקא עלי',** בשיעורי הגרי"ד כתב להוכיח מהכא דאיסור תמורה אינו במעשה התמורה אלא בעשיית חלות קדושת תמורה, וע"כ אף דהכא ליכא מעשה תמורה כלל, מ"מ כיון דבעשייתו חיילא קדושת תמורה על הפסח לוקה משום תמורה,[[260]](#footnote-261) ועיי"ש שהק' ממש"כ הרמב"ם בפ"א מתמורה ה"א דהציבור והשותפין שהמירו לוקין אף דאין עושין תמורה, והרי דאיסור תמורה אינו בחלות קדושת התמורה אלא בעיקר המעשה תמורה, ועיי"ש במש"כ בזה באורך, ואכמ"ל.

**א"נ למיקם עלי' בלא ימכר ולא יגאל,** השטמ"ק מחק לתיבות אלו, והיינו משום דבתמורה ליכא לאיסורא דלא ימכר ולא יגאל, אך המל"מ בפ"ג מתמורה ה"ב גריס לה ופירש דהיינו בתמורת מעשר דהויא כמעשר למיקם עלי' בלא ימכר ולא יגאל, - וכבר עמדו בזה דהרי תמורת מעשר אינה קריבה, והיאך אפשר שיחול קדושת תמורת מעשר על הפסח ע"י שחיטתו לשם כך, הרי אם חיילא עלי' קדושת תמורת מעשר נמצא דשחיטתו אינה שחיטת קדשים כלל, וא"א שתחול קדושה זו ע"י השחיטה, וצ"ע.

## מותר אשם

**דילמא במותר אשם כתיב,** התוס' הק' דהיאך מצינו לאוקמה במותר אשם, הרי כתיב לזבח השלמים ומותר אשם קרב עולה,[[261]](#footnote-262) וכתבו די"ל דהא דכתיב לזבח השלמים לאו שיהי' לזבח השלמים אלא שיעקור שם אשם ממנו לשוחטו לשם שלמים או לשם זבח אחר,[[262]](#footnote-263) ואתא קרא למימר דבעי עקירה, - ובשיעורי הגרש"מ כתב לדקדק מדבריהם דעקירה דאשם לעולה הוא אף ע"י מחשבה לשם שלמים או זבח אחר, דמשמעות דבריהם דלא קמ"ל קרא אלא דבעי עקירה, ולא הוצרכנו להך קרא לאשמועינן דהוי עקירה גם ע"י מחשבה לשם זבח אחר, וזה דלא כמשמעות ד' הרמב"ם בפ"ד מפסוהמ"ק הט"ו דרק כששחטו לשם עולה כשר, והחזו"א בליקוטים סימן א' סק"א נסתפק בזה.

## זמן אכילת מותר הפסח

התוס' כתבו דהא דמרבינן לקמן ל"ו א' מקרא דשלמי פסח נאכלין ליום ולילה הוא מותר הפסח, והוכיחו כן מכ"ד דמותר הפסח אינו נאכל אלא ליום ולילה, - והצל"ח בפסחים ע' ב' עמד בד' הרמב"ם שהשמיט לדין זה דמותר הפסח אינו נאכל אלא ליום ולילה, ושם פ"ט א' כתב דממש"כ הרמב"ם בפ"ד מקר"פ ה"ז דפסח שעברה שנתו ושלמים הבאים מחמת הפסח הרי הם כשלמים לכל דבר, משמע דמותר הפסח נאכל לב' ימים ולילה דומיא דשלמים, וכ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בפ"י ממעה"ק ה"ז, והקר"א בסוגיין הוכיח כן ממש"כ הרמב"ם שם ה"ח דפסח שנתערב בשלמים יקרבו כולן שלמים, ואם מותר הפסח אינו נאכל אלא ליום ולילה נמצא דממעט באכילת שלמים והו"ל דירעו, וכדתניא בתוספתא בפ"ח ה"ג ובפסחים בפ"ט ה"ג בשלמים שנתערבו בשלמים הבאים מחמת פסח, - ועמש"כ הצל"ח והקר"א שם בישוב דברי הרמב"ם מכ"ד דמבו' דמותר הפסח נאכל ליום ולילה, ואכמ"ל.

## גדר דינא דמותר הפסח נאכל ליום ולילה

בתו"כ ויקרא דיבורא דנדבה פי"ח ה"ד מרבינן פסח שעבר זמנו ושלמים הבאין מחמת הפסח לכל מצות שלמים שיטענו סמיכה ונסכים ותנופת חזה ושוק אבל אינן נאכלין אלא ליום ולילה בתחלת הקדשן, ובפי' הראב"ד שם כתב דהיינו דנקטי בי' חומרי שלמים וחומרי פסח משום דשלמים נינהו וע"כ רמינן עלייהו כל חומרי דאשכחן בשלמים, ומאידך אין נאכלין אלא ליום ולילה דאהני להו חומרא דפסח לשוינהו כשלמים דחמירי בעלמא, ומבו' דהא דמותר הפסח אינו נאכל אלא ליום ולילה לאו היינו דדין השלמים דמותר הפסח הוא דנאכלין ליום ולילה, דומיא דשלמי נזיר, וכאשר כ"נ לפ"מ שאמרו לקמן ל"ו א' דילפינן לה מקרא דשלמיו, אלא הוא משום דבתחילת הקדשו הי' פסח ומכח זה נשתייר בו דין זה דאינו נאכל אלא ליום ולילה,[[263]](#footnote-264) וכ"כ בפי' רבינו הלל לתו"כ צו פי"ב ה"א דכיון דתחילת הקדשו לשם פסח נקדש דנשחט ביום ונאכל בלילה, ע"כ אף דקרב שלמים מ"מ אינו נאכל אלא ליום ולילה.

## בדעת בן עזאי דאינו נאכל אלא בלילה ואינו נאכל אלא צלי

בתו"כ שם תניא דבן עזאי אומר אינן נאכלין אלא בלילה ואינן נאכלין אלא צלי, ובפי' הראב"ד שם כתב דס"ל דהואיל ומכח פסח קא אתו כפסח דמו לגמרי ואינן נאכלין אלא בלילה ואינן נאכלין אלא צלי,[[264]](#footnote-265) ובשיעורי הגרמ"ד הק' בשם הגרי"ז דהרי פסח אינו נאכל אלא בליל ט"ו, ומותר הפסח נאכל אף בשאר לילות, והרי דלענין ד"ז ל"ב כתחילת הקדשו, וא"כ מ"ט אינו נאכל אלא בלילה ולא ביום, והיינו דבפשוטו הא דפסח אינו נאכל אלא בלילה הוא משום דדינו הוא ליאכל בליל ט"ו, אך מותר הפסח דנאכל אף שלא בליל ט"ו, מ"ט נימא דאינו נאכל אלא בלילה ולא ביום, ועיי"ש במש"כ בזה באורך.

בשיעורי הגרי"ד כתב בשם הגרי"ז שהק' דלפ"מ שאמרו בתו"כ דהא דמותר הפסח אינו נאכל אלא ליום ולילה הוא כתחילת הקדשו, הי' בדין דלראב"ע דהפסח אינו נאכל אלא עד חצות אף מותר הפסח לא יהא נאכל אלא עד חצות ולא מצינו כן,[[265]](#footnote-266) וכתב לישב למש"כ שם בשם הגר"ח דהא דפסח אינו נאכל אלא עד חצות אי"ז מדין הקרבן שבו אלא מדין אכילת פסח, אלא דא"א לאכלו לאחר חצות, דאין הפסח נאכל אלא כדין אכילת פסח, ובמותר הפסח ליכא אלא לדיני הקרבן שבפסח, ועיי"ש שכתב דמ"מ לדעת בן עזאי דאינו נאכל אלא צלי, והרי דאינו נאכל אלא כדין אכילת פסח, הדין נותן דה"נ אינו נאכל אלא עד חצות לראב"ע.[[266]](#footnote-267)

התוס' הוכיחו דמותר הפסח אינו נאכל אלא ליום ולילה, מהא דפריך הכא דמותר הפסח ליהוי תודה ונפ"מ להטעינו לחם ואמרו דמי איכא מידי וכו', והרי אכתי נפ"מ בזה שיהא נאכל ליום ולילה כמו תודה, ובע"כ דבלא"ה אין מותר פסח נאכל אלא ליום ולילה, וקשיא מזה ע"ד הרמב"ם דמותר הפסח נאכל לב' ימים ולילה אחד, דא"כ מ"ט לא אמרינן דכששחטו לשם תודה יהא תודה ונפ"מ שיהא נאכל ליום ולילה.[[267]](#footnote-268)

והשפ"א כתב דמה שאמרו דבשחטו לשם תודה ל"ה תודה משום דמי איכא מידי וכו', היינו דכיון דאם יהא תודה יהא טעון לחם ג"כ וזה א"א דמי איכא מידי וכו', ע"כ כיון דאינו יכול להיות כדין תודה ממש מסתברא דדוחין טפי לשלמים דיהא כשלמים לכל דיניו, ועד"ז כתב בשיעורי הגרמ"ד בשם הגרי"ז דה"ט דמי איכא מידי וכו' היינו דמה"ט לא דרשינן לקרא דזבח דאם שחטו לשם תודה יהא תודה, כיון דא"א שיהא טעון לחם, עיי"ש.

כ"ח אייר פ"ד

דף מס' 15

**ט' ב' - שהקומץ מחבת לשם מרחשת וכו',** בפירש"י כתב דהא דשאני מחבת ממרחשת הוא דבמחבת מתוך שהכלי צף מעשי' מתפשטין והאור שורף את השמן, ובמרחשת שהיא עמוקה מעשי' רוחשין ורכין שאין האור שורף את השמן, וכ"כ בפירש"י במנחות ס"ג א', - אך הרמב"ם בפיהמ"ש במנחות שם פירש דהא דשאני מחבת ממרחשת הייו דבמחבת שאין לו שפה עושין הבצק קשה כדי שלא יצא, אך במרחשת שיש לו שפה סביב עושין הבצק רך, וכ"כ הרמב"ם בפי"ג ממעה"ק ה"ז, ואכמ"ל.

**הא חי דומיא דנחשון פסולה ומאי ניהו חטאת נזיר וחטאת מצורע הני עולות נינהו,** בפירש"י כתב דכיון דעולות נינהו הו"ל כחטאת ששחטה על מי שמחויב עולה דכשרה,[[268]](#footnote-269) והשטמ"ק כתב בשם תוס' טוך דהיינו משום דבעינן מחויב כפרה כמותו וכיון דעולה לאו לכפרה אתיא א"כ אינו מחויב כפרה כמותו, וצ"ב, דלכאו' אף אם עולה הוה אתיא לכפרה מ"מ ל"ה חשיב כמחויב כפרה כמותו כיון דאינו מחויב בכפרת חטאת אלא בכפרת עולה.

## חטאת חלב ששחטה לשם חטאת נזיר ולשם חטאת מצורע

**חטאת חלב ששחטה וכו' לשם חטאת נזיר לשם חטאת מצורע פסולה הני עולות נינהו,** במנחות ג' ב' אמרו דהא דחטאת ששחטה לשם חטאת נזיר לשם חטאת מצורע פסולה הוא משום דהני עולות בהדייהו נינהו, ובפירש"י שם כתב בפי' בתרא דהיינו דאין באין על חטא אלא להכשיר ולא חשיבי כחטאת, - אך בפי' קמא כתב דהיינו משום דאיכא למימר לשם עולת נזיר שחט ונמצאת חטאת שלא לשמה כשרה להקריב,[[269]](#footnote-270) והשטמ"ק שם הוסיף לפרש דאיכא למיגזר דאי מכשרינן חטאת חלב לשם חטאת נזיר ומצורע אתו להכשיר נמי חטאת לשם עולה, וכתב די"מ דעולות נינהו שטעונים נסכים כעולה משא"כ בשאר חטאות, ותמה ע"ז דחטאת נזיר אינה טעונה נסכים.

התוס' במנחות ג' ב' ד"ה לשם חטאת דם כתבו דאף לר"ש דאמר דחטאת נזיר באה לפי שציער עצמו מן היין, מ"מ לא חשבינן לה כחטאת הבאה על חטא משום דעל צער יין אינו מביא חטאת אלא דרך נזירות, ועוד דמשום חטא זוטרא כי האי לא מיקרי חטאת.

התוס' לעיל ה' ב' ד"ה מיעט ובמנחות ד' א' ד"ה חטאת כתבו בשם ה"ר חיים דאיכא תרי קראי לפסול חטאת שלא לשמה חדא לחטאת ששחטה לשם עולה וחדא לחטאת ששחטה לשם חטאת נזיר וחטאת מצורע, אך התוס' שם נחלקו ע"ז, והיינו משום דל"ב קרא בפנ"ע לפסול בחטאת ששחטה לשם חטאת נזיר וחטאת מצורע, דכיון דהני עולות נינהו פשיטא דהוי בכלל שינוי קדש.

**חטאת חלב ששחטה לשם חטאת דטומאת מקדש וקדשיו וכו',** יש להסתפק אם הא דמיבע"ל להכשיר הוא רק כששחטה לשם חטאת בהמה דטומאת מקדש וקדשיו, אך כל ששחטה לשם חטאת העוף דטומאת מקדש וקדשיו פשיטא דהוי כשינוי קדש, דחטאת בהמה וחטאת העוף הוו כב' שמות, או דמיבע"ל להכשיר אף כששחטה לשם חטאת העוף דכיון דכרת כמותה אי"ז שינוי קדש.[[270]](#footnote-271)

## חטאת חלב ששחטה לשם חטאת דם

**רב אחא ברי' דרבא מתני כולהו לפסולא מ"ט ושחט אותה לחטאת לשם אותה חטאת,** הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק ה"ו כתב דאם שחטה לשם חטא אחר כגון שבאה על אכילת חלב ושחטה על אכילת דם פסולה,[[271]](#footnote-272) והכס"מ שם כתב דמה שפסק הרמב"ם כרב אחא ברי' דרבא, הוא משום דרב אשי דהוא בתרא משמע דסבר כוותי', ועוד דסתם גמ' דשלהי כריתות כוותי' דקאמר שאם הפריש בהמה על החלב והביאה על הדם על הדם והביאה על החלב לא כיפר, והקר"א לעיל ז' א' עמד בזה דהתם ברייתא היא, ואם יש ללמוד מהתם לפסול בחטאת חלב ששחטה לשם חטאת דם, מ"ט לא פרכינן מינה למאן דמכשר בחטאת חלב ששחטה לשם חטאת דם, ועיי"ש במשה"ק עוד בזה.

והקר"א שם כתב דב' דינים חלוקים הם, דהכא הנידון הוא משום פסול מחשבה, ובזה הוא דנחלקו אם חטאת חלב ששחטה לשם חטאת דם הו"ל כשינוי קדש, אך התם אין הנידון משום פסול מחשבה, אלא משום ששינהו והביאו לכפר על הדם, ועד"ז כתב הזבח תודה בסוגיין, ועיי"ש שהאריך בזה, וכבר כתבו עד"ז התוס' התוס' בנזיר כ"ז ב' ד"ה שהרי בתי' בתרא דהא דפליגי הכא הוא לענין להתכפר בו בשביל חטאת חלב שהיתה עומדת לכך והתם איירי להתכפר בו משום חטאת דם שרוצה לעוקרו ממה שהי' מתחילה וע"כ לא כיפר.[[272]](#footnote-273)

והקר"א והזבח תודה עמדו ע"ז ממש"כ הרמב"ם בפ"ג משגגות ה"ג דכבר ביארנו בהלכות פסוהמ"ק שהמפריש חטאתו על החלב שאכל לא יביאנה על השבת שחלל או על הדם שאכל שנא' והביא וגו' על חטאתו אשר חטא עד שיהי' קרבנו לשם חטאו לא שיקריבנה מחטא על חטא ואם הקריב פסלה, והרי דדינא דהתם הוא חד דינא עם דינא דהכא שהביאו הרמב"ם בהל' פסוהמ"ק, - ועמש"כ בזה בכ' הגר"ח בכריתות כ"ז ב' ובכ' הגרי"ז לעיל ז' א', וצ"ע.

## אשם גזילות ששחטו לשם אשם מעילות

נחלקו האחרונים בדין אשם גזילות ששחטו לשם אשם מעילות, **א** הקר"א כתב די"ל דאף לרב אחא ברי' דרבא כשר, דדוקא בחטאת פסלינן כששחטה לשם חטאת אחרת מקרא דושחט אותה לחטאת לשם אותה חטאת, אך באשם דליכא קרא הרי דכיון דאשם לשם אשם נשחט כשר, וכ"כ הקר"א לעיל ז' א' ובמנחות ג' ב'. - **ב** הקר"א כתב די"ל דאף למאן דמכשיר בחטאת חלב לשם חטאת דם הוא משום דחד מילתא נינהו דכולהו שגגת כרת, אך באשם דכל חד כפרה לחוד הו"ל כשינוי קדש. - **ג** הזבח תודה לקמן מ"ו ב' צידד דדמי לדין חטאת חלב לשם חטאת דם, דכ"ה דגילתה התורה בחטאת דבעינן לשם אותו חטא, ה"נ באשם הו"ל שינוי קדש, וכן נקט המרומי שדה לעיל ו' ב', ועיי"ש בסו"ד במש"כ לדון בזה דתליא במקור הא דפסלינן בחטאת חלב לשם חטאת דם.

## עולת נדבה ששחטה לשם עולת חובה

הקר"א במנחות ג' ב' כתב דאם שחט עולת נדבה לשם עולת חובה לכו"ע ל"ה שינוי קדש, דדוקא בחטאת חלב לשם חטאת דם פסלינן מקרא דושחט אותה לחטאת, וכ"כ הרש"ש לעיל ב' ב', וכתב דמי למה שאמרו לעיל ז' א' בשוחט תודה לשם תודה אחרת דידי' דכשרה, וכן צידד החזו"א במנחות סימן ל"ב סוסקל"א, ועיי"ש שהוכיח מד' רש"י במנחות מ"ח א' דכבשי עצרת שהם חובה וכבשי נדבה חשיב כשינוי קדש, וכתב דהוא משום דהם חלוקין טפי, - אך המרומי שדה לעיל ו' ב' כתב דאם שחט עולת חובה לשם עולת חובה אחרת הו"ל כשוחט חטאת חלב לשם חטאת דם דפסולה, ועיי"ש בסו"ד במש"כ לדון בזה.

## חטאת חלב ששחטה על מי שמחויב חטאת נזיר וחטאת מצורע

**חטאת חלב ששחטה וכו' על מי שמחויב חטאת נזיר וחטאת מצורע כשרה,** הרמב"ם בהלכותיו השמיט לדין זה, והכס"מ בפט"ו מפסוהמ"ק ה"ו כתב דל"ג לה, והדק"ס כתב דבכת"י ליתא, והקר"א פירש לדבריו דהיינו דלגירסת הרמב"ם על מי שמחויב חטאת מצורע ונזיר ג"כ פשיטא דפסולה, ולא מיבע"ל אלא בחטאת דטומאת מקדש וקדשיו דאינו קבוע,[[273]](#footnote-274) וכן נקט המנ"ח במצוה קל"ח, ועיי"ש שתמה ע"ז,[[274]](#footnote-275) - והברה"ז כתב דלא הביא הרמב"ם לזה משום דפשיטא דכיון דעולות נינהו הו"ל כשוחט חטאת על מי שמחויב עולה דכשרה ולא עלתה לבעלים, וכ"כ המער"ק בהל' פסוהמ"ק שם.[[275]](#footnote-276)

## חטאת חלב ששחטה על מי שמחויב חטאת דטומאת מקדש וקדשיו

**חטאת חלב ששחטה על מי שמחויב חטאת דטומאת מקדש וקדשיו מי אמרינן כרת כמותה,** בגל' הגרע"א בפט"ו מפסוהמ"ק ה"ז כתב דמשמע דלא מיבע"ל אלא במחויב חטאת דטומאת מקדש וקדשיו דהוי כרת כמותה, אך במחויב חטאת דשמיעת הקול וביטוי שפתים דליכא כרת כמותה וגם אינו קבוע כמותה פשיטא לי' דודאי כשר, ועיי"ש שעמד לפ"ז במש"כ הרמב"ם שם דאם שחטה לשם מחויב חטאת אפי' חטאת שאינה קבועה ה"ז פסולה, ומשמע אפי' בחטאת דשמיעת הקול וביטוי שפתים, וכן הק' הקר"א והשפ"א בסוגיין.

ואמנם הנה בד' השטמ"ק לעיל ז' א' בשם תוס' טוך משמע להדיא דלפ"מ דמיבע"ל לרבא דפסולה היינו אף כשאינה באה על כרת, וזהו שכתב לתלות דין חטאת ששחטה על מי שמחויב עשה באיבעיא זו, ונתבאר להלן בהערה, - וכ"נ גם בדבריו בסוגיין שהק' דתפשוט לי' מדידי' דמ"ט איצטריך לעיל לומר דהני עולות נינהו תיפו"ל דחטאת מצורע אינו קבוע כמותה, והרי דאם נפשוט דבשחטה על מי שמחויב חטאת דטומאת מקדש וקדשיו פסולה, הי' בדין לפסול גם בשחטה על מי שמחויב חטאת מצורע, אלמלי הא דהני עולות נינהו, אף דאינו כרת כמותה, וצ"ע.

**או"ד אין קבוע כמותה,** השפ"א נסתפק אם הא דמיבע"ל הוא בעני דיכול להביא עוף, או"ד דמיבע"ל אף בעשיר, דאע"ג דהוא מחויב כפרה קבוע כמותו מ"מ שמא יעני ויהא נפטר בעוף,[[276]](#footnote-277) ועיי"ש שכתב דאי נימא דמיבע"ל בעשיר, י"ל דבעני ודאי ל"ה מחויב כפרה כמותו כיון דאינו מחויב בהמה אלא עוף, ועמש"נ להלן בהערה ללמוד לנידו"ז מד' החי' המיוחסים להרשב"א במנחות.

בחי' המיוחסים להרשב"א במנחות ג' ב' כתב דהקומץ מנחת חוטא על מי שמחויב חטאת בהמה תליא באיבעיא דהכא בשוחט חטאת חלב על מי שמחויב חטאת דטומאת מקדש וקדשיו,[[277]](#footnote-278) ועיי"ש שכתב דכל שקמץ מנחת חוטא דטומאת מקדש וקדשיו על עשיר המחויב חטאת דטומאת מקדש וקדשיו, חשיב כמחויב כפרה כמותו, משום דשניהם באין על חטא דטומאת מקדש וקדשיו אלא שזה עני וזה עשיר.

התוס' כתבו דגרע ממי שאינו מחויב כלום, ולכאו' מכוון דבריהם למשה"ק השטמ"ק לעיל ז' א' בשם תוס' טוך במה שאמרו שם דחטאת ששחטה על מי שאינו מחויב כלום פסולה משום דאין לך אדם מישראל שאינו מחויב עשה, דכיון דמיבע"ל לרבא דאף אם שחטה על מי שמחויב חטאת דטומאת מקדש וקדשיו דפסולה משום דאינה קבועה כמותה, כ"ש על מי שאינו מחויב כלום, והתוס' טוך שם כתב להוכיח מזה דגרסינן עולה ששחטה על מי שאינו מחויב כלום פסולה, ואה"נ דחטאת ששחטה על מי שאינו מחויב כלום כשרה אף דחטאת מכפרת על חייבי עשה,[[278]](#footnote-279) וע"ז הוא שכתבו התוס' דהכא גרע, והברה"ז והצ"ק פירשו לדבריהם דהיינו משום דהתם ראוי' חטאת זו לכפר על עשה מקופיא וע"כ חשיב כמחויב כפרה כמותו, ומשא"כ הכא דחטאת חלב אינה מכפרת כלל על טומאת מקדש וקדשיו, אלא דבאנו לחשבו כמחויב כפרה כמותו מכח הא דהוא מחויב חטאת, ובזה הוא דמיבע"ל דכיון דאינו קבוע כמותה לא חשיב כמחויב כפרה כמותו.

אך המרומי שדה פירש דמכוון התוס' הוא לדון דמ"ט לא פסלינן משום דאין לך אדם שאינו מחויב עשה, דומיא דחטאת ששחטה על מי שאינו מחויב כלום דפסולה משום דאין לך אדם שאין מחויב ע"ז,[[279]](#footnote-280) וע"ז הוא שכתבו דהכא ל"ד להתם, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ובמה שהאריך הרבה בחי' הגרז"ס, ועיי"ש שעמדו דמ"ט לא הק' התוס' כן במה שאמרו דאם שחטה על מי שמחויב חטאת נזיר וחטאת מצורע כשרה, ועיי"ש במש"כ בזה.

השטמ"ק כתב בשם תוס' טוך במה שאמרו לעיל דחטאת ששחטה על מי שמחויב חטאת נזיר וחטאת מצורע פסולה משום דהני עולות נינהו, דאף אי נימא דחטאת חלב ששחטה על מי שמחויב חטאת דטומאת מקדש וקדשיו פסולה משום דאינו קבוע כמותה, מ"מ בעינן לה"ט דהני עולות נינהו בשוחט חטאת דשמיעת קול על מי שנתחייב חטאת נזיר או חטאת מצורע, ומבו' בדבריו דאף לפ"מ דמיבע"ל להכשיר בשוחט חטאת חלב על מי שמחויב חטאת דטומאת מקדש וקדשיו, מ"מ כל ששחט חטאת דטומאת מקדש וקדשיו על מי שמחויב חטאת חלב פסולה,[[280]](#footnote-281) וע"כ ה"נ יש לפסול בשוחט חטאת דשמיעת הקול על מי שמחויב חטאת נזיר, אף דחטאת נזיר היא חטאת קבועה, וכל הא דכשרה הוא משום דחטאת נזיר הויא עולה, - אך ממש"כ בחי' המיוחסים להרשב"א במנחות ג' ב' דהקומץ מנחת חוטא על מי שמחויב חטאת בהמה תליא באיבעיא דהכא בשוחט חטאת חלב על מי שמחויב חטאת דטומאת מקדש וקדשיו, ונתבאר לעיל, מבו' דהאיבעיא היא גם בשוחט חטאת דטומאת מקדש וקדשיו על מי שמחויב חטאת חלב.[[281]](#footnote-282)

**תיקו,** הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק ה"ז כתב דחטאת ששחטה לשם אחד אחר שהוא מחויב חטאת אפי' חטאת שאינה קבועה ה"ז פסולה, והכס"מ שם כתב דפסק לחומרא משום דסלקא בתיקו, - ומש"כ הרמב"ם בסתמא דפסולה, הוא כמש"כ הרמב"ם שם ה"ט דשחטה על מי שאינו מחויב כלום פסולה שמא מחויב הוא ואינו יודע, והרי דאף דאין הפסול אלא מספק קרי לה פסולה,[[282]](#footnote-283) אך אכתי צ"ע, דהתם לא הוצרך הרמב"ם להשמיענו דאינה אלא ספק פסולה, כיון שפירש להדיא דטעם הפסול הוא משום דשמא מחויב הוא, אך הכא הי' להרמב"ם להשמיענו דאינה אלא ספק פסולה ונפ"מ דבעי עיבור צורה ודאין לוקין ע"ז משום פסוהמ"ק.

## מחשבין מעבודה לעבודה

**שחטה לשמה לזרוק דמה שלא לשמה ר' יוחנן אמר פסולה מחשבין מעבודה לעבודה,** הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק ה"י כתב דשחטה לשמה וחשב בשעת השחיטה לזרוק דמה שלא לשמה ה"ז פסולה לפי שמחשבין מעבודה לעבודה "וזאת המחשבה שחשב בשעת השחיטה כאילו חשבה בשעת זריקה" ולפיכך פסולה, ובחי' הגר"ח בפ"ב מקר"פ כתב ללמוד מדבריו דהא דמחשבין מעבודה לעבודה לאו היינו דכל שחשב על הזריקה הוי כמו שחשב על השחיטה עצמה, אלא יסוד פסולו הוא מכח פסולא דשינוי קדש בזריקה והא דמחשבין מעבודה לעבודה מועיל על חלות הפסול דבעינן שיהא דוקא בשעת עבודה, ואמרינן בזה דמחשבת פסול דזריקה חלה בשעת עבודת שחיטה, - ועיי"ש שכתב דהוא דלא כמש"כ התוס' בפסחים ס"א א' ד"ה שחטו בהא דפסל רב חסדא בשחטו למולין ע"מ שיתכפרו בו ערלים בזריקה, דלא פסל אלא בשחטו ע"מ שיתכפרו ערלים, אך בנזרק לשם ערלים מודה דכשר דאין מחשבת אוכלין בזריקה, ולדעת הרמב"ם הרי אי נימא דאין מחשבת אוכלין פוסלת בזריקה ל"ה לנו לפסול בשחט ע"מ שיתכפרו בו ערלים בזריקה, כיון שאין מחשבה זו פוסלת בעבודת הזריקה ל"מ בזה הא דמחשבין מעבודה לעבודה, - ומבו' בדבריו דלדעת התוס' הא דמחשבין מעבודה לעבודה היינו דכל שחשב על הזריקה הוא כאילו חשב על השחיטה עצמה, וע"כ אף דאין מחשבת אוכלין בזריקה מ"מ כל ששחט ע"מ שיתכפרו בו ערלים בזריקה הו"ל כשוחט לערלים דפסול.

לדעת הרמב"ם דהא דמחשבין מעבודה לעבודה היינו דהוי כמו שחשב בשעת זריקה, כתב המקד"ד בקונט' סימן ד' סק"ג דהיינו דהוי הפסול בזריקה עצמה, וכל הא דפסול קודם זריקה הוא משום דאין הדם ראוי עוד לזריקה, וע"כ הו"ל כנשפך או נפסל הדם דהוי הקרבן פסול,[[283]](#footnote-284) - אך הקה"י בסימן ח' כתב דודאי דלאו היינו דאין הפסול כלל בשחיטה ורק כשזורק אח"כ הוא דחייל בהזריקה המחשבה שחשב בשעת שחיטה והו"ל כזריקה במחשבת שלא לשמה, שהרי מדמינן לה לשוחט בהמה לזרוק דמה לע"ז, והתם ודאי דאף אם לא זרק דמה אסורה, (וגם התם אין לפסול כלל משום הזריקה, שהרי הזורק דם בהמה לע"ז לא נאסרה הבהמה, וכמש"כ התוס' בחולין ל"ט ב' ד"ה מקום,[[284]](#footnote-285) והוכיחו כן מתוספתא), אלא היינו דהא דמיפסלא השחיטה אי"ז מדין שחיטה במחשבת פסול אלא מדין זריקה בפסול, דהשחיטה נידונת כזריקה, דכל מחשבה הפוסלת בשעת זריקה פוסלת נמי כשחושב אותה בשעת שאר עבודות על הזריקה ודינה כדין מחשב בשעת זריקה.[[285]](#footnote-286)

## טעם הפלוגתא אם יש ללמוד דמחשבין מעבודה לעבודה ממחשבת פיגול,

**וילפינן ממחשבת פיגול ור"ל אמר כשרה וכו' ולא ילפינן ממחשבת פיגול,** בפירש"י כתב דטעמא דר"ל דלא יליף ממחשבת פיגול הוא משום דהתם עיקר מחשבתו המביאה לידי פיגול הוא שיחשב בשעת אחת מן העבודות להאכיל לאדם או למזבח חוץ לזמנו וזריקה אכילת מזבח היא, וה"ה אם חישב על הקטרת חלב שאינה מן העבודות, וע"כ ל"ד לשלא לשמו, והיינו דהא דמהני מחשבת פיגול על זריקה אי"ז כלל משום תורת העבודה שעל הזריקה ומשום דמחשבין מעבודה לעבודה, אלא משום דכל שמחשב על אכילת מזבח הוי פיגול וזריקה אכילת מזבח היא, וע"כ ליכא למילף מינה דמחשבין מעבודה לעבודה, - ולא נתפרש בדבריו דמ"ט דר' יוחנן דיליף מפיגול להא דמחשבין מעבודה לעבודה, הרי בפיגול הא דמהני מחשבתו הוא משום דהויא מחשבה על אכילת מזבח, והיאך שמעינן מינה דמחשבין מעבודה לעבודה.

ובשיעורי הגרי"ד כתב בשם הגר"ח דהא דמהני מחשבת פיגול על זריקה אי"ז משום דהזריקה היא כאכילת מזבח, אלא הוא משום דהויא מחשבה על עבודת הזריקה,[[286]](#footnote-287) ועיי"ש שהוכיח כן מכ"ד, ואכמ"ל, וע"כ שפיר ילפינן מינה דמחשבין מעבודה לעבודה, אך זה דלא כמש"כ בפירש"י דטעמא דר"ל הוא משום דהא דמהני מחשבת פיגול על זריקה הוא משום דזריקה אכילת מזבח היא, והרי דהא דמהני מחשבת פיגול על זריקה הוא מדין אכילת מזבח, (וודאי דלא נחלקו ר' יוחנן ור"ל ביסוד דין מחשבת פיגול), ועמש"כ בזה בס' מנח"א.

התוס' כתבו דהא דמחשבין מעבודה לעבודה היינו כשחשב בשחיטה על הזריקה, אך כשחשב על קבלה לא פסל, שהרי ילפינן לה מפיגול או משינוי בעלים דאינם אלא כשחישב על הזריקה,[[287]](#footnote-288) ועמש"כ הקר"א לדון בזה, ומש"כ בזה החזו"א בסימן א' סקי"ב.

כ"ט אייר פ"ד

דף מס' 16

## שוחט ע"מ לקבל שלא לשמו

**ט' ב' -** התוס' כתבו דהא דמחשבין מעבודה לעבודה היינו כשחשב בשחיטה על הזריקה, אך כשחשב על קבלה לא פסל, שהרי ילפינן לה מפיגול או משינוי בעלים דאינם אלא כשחישב על הזריקה.

אך בפי' הר"י מלוניל בחולין ל"ח ב' כתב דאם חשב בשעת שחיטה ע"מ לקבל דמה שלא לשמה או להוליך דמה שלא לשמה פסולה, וכ"כ המאירי שם,[[288]](#footnote-289) - ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דגם במחשבת פיגול מהני כשחישב על הקבלה, וכל ששחט ע"מ לקבל דמו חוץ לזמנו הוי פיגול, וכדעת הרמב"ן והרשב"א בחולין ל"ט א' ועוד מקמאי, ויתבאר בעזה"י במקומו, או דאף דבמחשבת פיגול ל"מ כשחישב על הקבלה, מ"מ דינא דמחשבין מעבודה לעבודה במחשבת שלא לשמה הוא אף כשחישב על הקבלה, וכמש"כ הקר"א בסוגיין והחזו"א בסימן א' סקי"ב לדון בזה, עיי"ש.

## קבלה ע"מ לגמור הקבלה שלא לשמו או חוץ לזמנו

התוס' כתבו דאם קיבל ע"מ לגמור הקבלה שלא לשמו פסול, והקר"א עמד בזה דבקבלה לא שייך תחילה וגמר בשלא לשמו וה"ז כמו שחישב בקבלה שלא לשמו, וצ"ב, דאף דכל הקבלה הויא עבודה אחת, מ"מ מ"ט חשבינן לה כמו שחושב בקבלה שלא לשמו, הרי לא חישב על קבלה זו שהוא מקבל עכשיו שתהא שלא לשמו, אלא חישב על גמר הקבלה, - והחזו"א בסימן א' סקי"ב עמד בזה להיפך, דמ"ט פסלינן בכה"ג, כיון דקיבל את כל הקבלה לשמה, ומה שחשב שיקבל שלא לשמה לאו כלום הוא כיון דחזר בו ממחשבתו וגמר לשמה, והיינו דכיון דדינא דמחשבין מעבודה לעבודה הוא רק כשמחשב על הזריקה, וכל שמחשב בתחילת הקבלה על סופה לי"ב לדינא דמחשבין מעבודה לעבודה, מ"ט באמת ה"ז מחשבה הפוסלת.

התוס' כתבו דבקבלה אם קיבל לגמור חוץ לזמנו כשר, והקר"א הק' דבכה"ג ל"ה פסלינן אף אם הי' שייך מחשבת חוץ לזמנו על קבלה, שהרי אין מפגלין בחצי מתיר, והכא המחשבה היא בחצי מתיר דהיינו במקצת קבלה לעשות חצי מתיר חוץ לזמנו, - אך החזו"א בסימן א' סקי"ב כתב דכה"ג לא חשיב כחצי מתיר, דכל שיעור זריקה חשיב כקבלה שלימה ומפגלין בה, שהרי אפשר לו לזרוק דם זה שקיבל ונמצא שקבלתו קבלה.[[289]](#footnote-290)

## זריקה ע"מ לגמור הזריקה למחר

התוס' כתבו דאם זרק לגמור הזריקה חוץ לזמנו פסול או הקטיר לגמור ההקטרה למחר פסול, אלמלי הא דמיעטי' קרא משום דאינה מעכבת כפרה, והקר"א הק' דמ"ט פסלינן בזרק לגמור הזריקה חוץ לזמנו, הרי אמרו במנחות י"ז א' דאם הקטיר קומץ ע"מ להקטיר לבונה למחר אין הקטרה מפגלת הקטרה, וה"נ הדין נותן דאם זרק לגמור הזריקה למחר אין זריקה מפגלת זריקה, וה"נ בהקטיר ע"מ לגמור הקטרה למחר ל"ה פסלינן אף אם היתה מחשבת פיגול פוסלת בהקטרה, - ובשיעורי הגרי"ד כתב דכל הא דאין הקטרה מפגלת הקטרה הוא בקומץ ולבונה דהם ב' מתירים, אך בזריקה או בהקטרה אחת שפיר מהני מחשבה מתחילתה על סופה,[[290]](#footnote-291) ועיי"ש שעמד ע"ז מד' התוס' לקמן מ"ג א' (ד"ה והלבונה) דמבו' דלא כן, ואכמ"ל.

## שחט ע"מ לזרוק דמה לע"ז

**השוחט וכו' ע"מ לזרוק דמה לע"ז וכו' ר' יוחנן אמר אסורה מחשבין מעבודה לעבודה וילפינן חוץ מפנים,** החזון יחזקאל בחולין פ"ב ה"ד בהשמטות עמד בזה דהיאך ילפינן חוץ מפנים הרי הרי ל"ד זל"ז, דהא דמחשבת פסול פוסלת בקרבן הוא משום דהמחשבה עצמה פוסלת, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, אך הא דמחשבה לע"ז אוסרת את הבהמה אי"ז מכח המחשבה עצמה, אלא הוא משום דע"י מחשבתו נעשית שחיטתו עבודה לע"ז ושחיטה שהיא עבודה לע"ז היא האוסרת את הבהמה, וא"כ אף דמצינו דבפנים מחשבין מעבודה לעבודה דמחשבתו הפסולה שחשב בשעת שחיטה על הזריקה פוסלת את הקרבן, מ"מ מנ"ל דכל שחשב לזרוק דמה לע"ז נעשית שחיטתו עבודת ע"ז ואוסרת את הבהמה, ועיי"ש במש"כ בזה.

בגל' הגרע"א ביו"ד סימן ד' נסתפק בשוחט מיעוט קמא דקנה לזרוק דמה לע"ז ובא אחר וגמר שחיטתה אם אסורה, או דכיון דהא דמחשבינן מעבודה לעבודה הוא משום דילפינן מפנים אין לפסול בשחיטת מיעוט קמא דקנה דאין עליו שם עבודה,[[291]](#footnote-292) - ובכ' הגרי"ז האריך דדינא דמחשבין מעבודה לעבודה בע"ז הוא רק כשיש ע"ז תורת עבודה, ועיי"ש במשה"ק לפ"ז בכ"ד, ואכמ"ל.

**ר"ל אמר מותרת,** בסנהדרין ס"א א' אמרו דלא התיר ר"ל אלא את הבהמה אך גברא בר קטלא הוא מידי דהוה אמשתחוה להר דהר מותר ועובדה בסיף, ובפירש"י שם כתב דהא דחייב מיתה הוא משום דשחיטה צורך זריקה היא וכל שחשב בשחיטה ע"מ לזרוק הו"ל כעובד ע"ז דהא זריקה בלא שחיטה לא סגי, ולכאו' לפ"ז חשבינן להשחיטה עצמה כעבודת ע"ז, וזה כמש"כ התוס' בסוגיין בתי' בתרא דאף אם ידוע ודאי שלא יזרוק חשיב עובד ע"ז בשחיטה זו כששוחט ע"מ לזרוק,[[292]](#footnote-293) - אך בתי' קמא כתבו דכל הא דחשבינן לי' כעובד ע"ז הוא רק משום דהוא עומד לזרוק, ולא אמרינן דדילמא מימליך ולא זריק לע"ז, דכיון שעשה מעשה ששחט ע"מ לזרוק לא מימליך, וכ"כ השטמ"ק בשם תוס' טוך, ולכאו' היינו דלא חשבינן להשחיטה עצמה כעבודת ע"ז, והא דחשבינן לי' כעובד ע"ז הוא מכח הא דבשחיטה הוא מקבל לעבוד ע"ז בזריקה,[[293]](#footnote-294) והביה"ל בח"א סימן ל' סק"ז פירש דהיינו דחיובו הוא משום דהו"ל כאומר שילך ויעבוד, והשחיטה אינה אלא בירור על האמירה דתו לא מימלך.[[294]](#footnote-295)

בכ' הגרי"ז עמד בהא דמדמינן דכ"ה דבמשתחוה להר אף דהר מותר עובדה בסיף ה"נ הכא אף דהבהמה מותרת מ"מ גברא בר קטלא הוא, דשאני במשתחוה להר דהא דאין ההר נאסר הוא משום דמחובר אינו נאסר בתקרובת, וע"כ הוי העובד בסיף דהרי הוי עבודת ע"ז גמורה, אלא דלא חייל איסור על ההר, ומשא"כ במחשב מעבודה לעבודה דהא דאין הבהמה נאסרת הוא משום דלא עשה בה עבודה שלימה לע"ז, אלא חשב על עבודה אחרת שלא עשאה, מ"ט הוי גברא בר קטלא, - וכתב לישב למש"כ בפירש"י בחולין מ' א' דהר לא מיקרי ע"ז כלל, וע"כ אף הדבר שנזבח לשם הר אינו נאסר, ול"ד לבע"ח דאף דאין נאסרין משום ע"ז מ"מ אלהות מיקרי וע"כ אסור הדבר הנזבח לשמן, והרי דהא דאין ההר נאסר אינו משום דמחובר אינו נאסר באיסור ע"ז, אלא הוא משום דלא חשיב כלל כע"ז לגבי איסור, ואפ"ה הוי העובדו בסיף,[[295]](#footnote-296) והרי דאף דלגבי דבר הנאסר לא חשבינן לה כעבודה לע"ז, מ"מ לגבי הגברא העובד מחשבינן לה כמעשה עבודה לע"ז, וזהו דמדמינן לה דה"נ הוא במחשב מעבודה לעבודה, דאף דלגבי איסור הבהמה לא חשבינן לה כמעשה עבודה דע"ז, מ"מ לגבי הגברא חשבינן לה כמעשה עבודה לע"ז ובר קטלא הוא.

## אם לר"ל מותרת הבהמה באכילה

התוס' בסנהדרין ס"א א' ד"ה ר"ל כתבו בתי' קמא דהא דאמר ר"ל דמותרת היינו בהנאה, אך באכילה אסורה משום דמומר לע"ז אסור לאכול משחיטתו.

אך בפירש"י כתב דהא דאמר ר"ל דמותרת היינו דמותרת באכילה, ובטעם הא דל"ה כשחיטת מומר דאסורה מצינו כמה דרכים,[[296]](#footnote-297) **א** התוס' בסנהדרין שם כתבו בתי' בתרא דהוא משום דל"ה מומר מעיקרא ובשחיטה זו הוא דנעשה מומר, וכ"כ בחי' רבינו יונה שם. - **ב** התוס' בחולין י"ד א' ד"ה השוחט בשבת כתבו דהוא משום דבפעם אחת אינו נעשה מומר, וכ"כ בתוס' רבינו אלחנן בע"ז ל"ד ב', וכ"כ השטמ"ק בסוגיין בשם תוס' טוך דלא חשיב כמומר אלא כשהורגל בכך ולא כשעשה כן באקראי. - **ג** בתוס' רבינו אלחנן שם כתב די"ל דאיירי בשוחט בשוגג לזרוק לע"ז, וכ"כ בגל' הגרע"א ביו"ד סימן ד'.[[297]](#footnote-298) - **ד** הרשב"א בחולין ל"ט א' ובתוה"ב בית א' שער א' כתב דמיירי כשלא חשב שיזרוק ויקטיר הוא לע"ז אלא שיזרוק הנכרי לע"ז, וע"כ ל"ה כמומר.

## שחט ע"מ שיזרוק אחר את דמה לע"ז

הרשב"א בתוה"ב שם כתב דהא דהשוחט ע"מ לזרוק דמה לע"ז אסורה, אי"ז רק כששחט ע"מ שיזרוק הוא דמה לע"ז, אלא אף כששחט ע"מ שיזרוק הנכרי דמה לע"ז אסורה, והוכיח כן מהא דאין הבהמה אסורה באכילה משום שחיטת מומר, וכנ"ל, וכן הסכים המאירי בחולין ל"ט א',[[298]](#footnote-299) - אך הרא"ה בבדה"ב שם נחלק ע"ז כתב דכיון דקי"ל דזה מחשב וזה עובד לא אמרינן, ע"כ אף אם יודע שהנכרי יזרוק לע"ז וכו' לי"ב לדינא דמחשבין מעבודה לעבודה, - ועמש"כ בזה הרשב"א במשמה"ב שם.[[299]](#footnote-300)

**שכן טעונה ד' מתנות וכו',** בעיקר דינא דב' מתנות שהם ד' לרבנן דנותן ב' מתנות כמין גם יש להסתפק אם היינו דדין המתן דמים הוא ד' מתנות, ואך דכך צורתן שנותנן בב' מתנות כמין גם, ונתחדש בזה דחשיבא כל מתנה כמין גם כב' מתנות, והיינו משום דלא נאמר בזה דין פיסוק מתנות וע"כ הוא דחשיבי כב' מתנות, או דהיינו דדין המתן דמים הוא ב' מתנות, אלא שנאמר דין נוסף דסביב דבעינן שיהיו ב' מתנות אלו על ד' רוחות המזבח וע"כ הוא שנותנן כמין גם, ונחלקו בזה הראשונים, ויתבאר בעזה"י במקומו, - ולכאו' ממה שאמרו הכא דחטאת טעונה ד' מתנות ושאר קדשים אין טעונין ד' מתנות מבו' דדין המתן דמים דשלמים הוא ב' מתנות, אך בפירש"י לקמן צ"ד ב' ד"ה והאיכא כתב דהא דפרכינן דבחטאת בעי ד' מתנות, היינו דבחטאת בעי ד' מתנות "מפוסקות" ובשאר קדשים ב' מתנות שהם ד' ואין בהן אלא "פיסוק" ב' מתנות, ומשמע דאה"נ דגם בשאר קדשים בעי ד' מתנות, אלא דבחטאת בעי ד' מתנות מפוסקות ובשאר קדשים ליכא אלא פיסוק ב' מתנות.

**ואיבע"א הא מני ר"א ברבי שמעון דאמר האי מקום לחוד האי מקום לחוד,** בחי' הגרי"ז בהל' פסוהמ"ק עמ' 90 עמד בזה דמ"ט לא קאמר נמי דהא מני ר' נחמי' ור"א בן יעקב דס"ל לקמן ס"ה א' דכל עצמה אינה נעשית אלא בראש המזבח, ולדידהו נמי חטאת בהמה מקומה לחוד ועולת העוף מקומה לחוד, ומ"ט מוקי לה דוקא כר"א ב"ר שמעון דחטאת בהמה אינה נעשית אלא על גופה של קרן, ועיי"ש שהוכיח מזה דחלוק דין גופה של קרן האמור בחטאת אליבא דר"א ב"ר שמעון מדין ראש המזבח האמור בעולת העוף אליבא דר' נחמי' ור"א בן יעקב, דדין גופה של קרן הוא דין מקום מתן דמים, אך דין ראש המזבח בעולת העוף לר' נחמי' ור"א בן יעקב, אי"ז מדין מקום מתן דמים, דמדין מקום מתן דמים כל למעלה מחוט הסיקרא הוי מקומה והוי בכלל קיר העליון, והא דבעינן בה ראש המזבח הוא דין בפנ"ע שנאמר בכל מעשי' של עולת העוף שיהיו במקום הקטרה, והא דכשמיצה דמה למעלה מחוט הסיקרא שלא בראשו של מזבח פסולה אי"ז משום דניתן הדם שלא במקומו אלא משום שנעשה המיצוי שלא במקום הכשרו, וע"כ ל"ה מצי לאוקמה כר' נחמי' ור"א בן יעקב, שהרי מיעוטא דאותה בחטאת בהמה הוא לענין מקום מתן דמים, והרי לענין מקום מתן דמים שוה דין עולת העוף לדין חטאת בהמה דמקום מתן דמיהן הוא למעלה מחוט הסיקרא, ואף דאיכא בעולת העוף דין בפנ"ע על הכשר עשייתה שאינה נעשית אלא בראש המזבח, הוי זה מילתא באפי' נפשי' שאינו שייך כלל לחטאת בהמה ולא קאי ע"ז מיעוטא דאותה, וע"כ מוקי לה דוקא כר"א ב"ר שמעון דאמר דגם בעיקר מקום מתן דמים חלוק דין חטאת בהמה מדין עולת העוף דחטאת בהמה מקומה הוא על גופו של קרן ועולת העוף מקומה הוא למעלה מחוט הסיקרא.

ד' סיון פ"ד

דף מס' 17

## הקרבת פסח בי"ד שחרית

**י"א ב' - מכשיר הי' בן בתירא בפסח ששחטו שחרית בי"ד לשמו דכולי' יומא זימני' הוא,** התוס' בפסחים ק"ח א' ד"ה נימא כתבו דלא מכשר ריב"ב אלא בדיעבד אבל לכתחילה אסור משום לא תשחט על חמץ לא תשחט הפסח ועדיין חמץ קיים עד ו' שעות,[[300]](#footnote-301) ולא אשכחן תנא דפליג,[[301]](#footnote-302) - אך הנה בירושלמי שם פ"י ה"א תניא דריב"ב אומר בין חמץ בין מצה אסור, והרמב"ן במלחמות שם מ"ט א' פירש דהוא לטעמי' דמכשיר בפסח ששחטו שחרית, וכיון דכתיב לא תשחט על חמץ דם זבחי לא תשחט הפסח ועדיין חמץ קיים, ע"כ הוא אסור באכילת חמץ כל היום, וכ"כ המהר"ם חלאוה והר"ן שם והשבה"ל בסימן ר"ח, ולפ"ז הרי דלריב"ב מותר לשחטו לכתחילה בשחרית דכבר הוי זמן חיוב השבתה, ועמד ע"ז הרש"ש בפסחים שם, - ועמש"כ הקר"א בסוגיין להק' ע"ד התוס' בפסחים.

**אימא חד בבקר אידך כולי' יומא אחד בבקר ולא שנים בבקר,** בפירש"י כתב דהלכך בע"כ צריך להשהות השני עד הערב, והקר"א עמד בזה דלמ"ד דתמיד של שחר קרב עד ד' שעות נימא דשל בין הערבים כשר מד' שעות ואילך ומ"ט צריך להשהותו עד הערב, וכתב דכיון דליכא למימר דכשר בין ב' ערבים לגמרי, ממילא מוקמינן בין הערבים כפשטי' בין הערבים ממש.[[302]](#footnote-303)

**נרות דכתיב בין הערבים ה"נ דכולי' יומא כשר,** בשיעורי הגרי"ד עמד בזה דלדעת הרמב"ם בפ"ג מתמידין ה"י דמצות הדלקת הנרות היא בבקר ובערב, וילפינן לה מקרא דיערוך אותו אהרן ובניו מערב עד בקר, א"כ הרי בע"כ דמצות הדלקת הנרות בין הערבים היא בין הערבים ממש, דאף דבתמיד ס"ד דמקריב אחד בבקר ואחד בכל היום, אך בנרות ליכא למימר הכי, וצ"ע.

**תן לה מדתה שתהא דולקת והולכת מערב עד בקר,** בפירש"י כתב דבתמוז ובניסן ובתשרי אם תדלק שליש היום לא איכפת לן, וכ"כ בפירש"י בשבת כ"ב ב' ד"ה כמדת חברותי', - אך התוס' במנחות פ"ט א' ד"ה ושיערו רבנן הביאו מירושלמי ביומא פ"ב ה"ב דבימות הקיץ היו עושין פתילה גסה ובימות החורף פתילה דקה,[[303]](#footnote-304) ועד"ז כתב השטמ"ק בסוגיין בשם תוס' דבירושלמי מפרש דבימי ניסן ותשרי היו עושין פתילות עבות לפי אורך הלילות,[[304]](#footnote-305) - ועמש"כ בזה בשיעורי הגרמ"ד בשם הגרי"ז.

## יאוחר דבר

**ומי איכא מידי דאילו שחיט לי' מצפרא אמרת זימני' הוא וכי מטי בין הערבים אמרת יאוחר דבר,** השפ"א הק' דמ"ט לא נימא דאף דלריב"ב כולי' יומא זימני' הוא, מ"מ למצוה צריך שיהא התמיד קודם לפסח, אלא דבדיעבד אם שחטו בבוקר כשר אף שהוא קודם לתמיד, כ"ה דלדידן אם שחטו אחר חצות קודם לתמיד כשר, - ולכאו' מוכח מהכא דהא דתמיד קודם לפסח אי"ז דין מדיני הפסח דבעינן שתהא הקרבתו אחר התמיד, דנימא דמכח זה אין להקריבו בשחרית משום דבעינן שתהא הקרבתו אחר התמיד, אלא הוא דין קדימה בעלמא וכדין קדימת תדיר לשאינו תדיר, וקודם חצות דאכתי אינו זמן התמיד ליכא למיתי עלה מכח הך דינא, וכ"ה מבו' מהא דמשני דדמי להא דמתפלל של מנחה ואח"כ של מוספין, ונתבאר להלן.

## גדר הקדימה דיאוחר דבר

**אין דהא א"ר יוחנן הלכה מתפלל של מנחה ואח"כ מתפלל של מוסף,** מהא דמדמינן לה להתם מבו' דהא דתמיד קודם לפסח לאו היינו דזמן הקרבת הפסח לכתחילה הוא אחר התמיד, דא"כ הרי י"ל דא"א שיהא זמנו משחרית ואפ"ה כשהגיע זמן התמיד בעינן שיהא התמיד קודם לו, ול"ד להא דמתפלל של מנחה ואח"כ מתפלל של מוסף דהוא דין קדימה בעלמא דתדיר קודם, דבזה שפיר י"ל דאף דכבר הי' זמן תפילת המוסף קודם זמן המנחה, מ"מ אם הגיע זמן המנחה מתפלל של מנחה תחילה, ובע"כ דהא דתמיד קודם לפסח הוא דין קדימה בעלמא וכדין הקדימה דתדיר ושאינו תדיר,[[305]](#footnote-306) וע"כ שפיר מדמינן דכ"ה דבמוסף ומנחה אף דכבר הי' זמן תפילת המוסף קודם זמן המנחה מ"מ אם הגיע זמן המנחה מתפלל של מנחה תחילה, ה"נ הוא בפסח דאף דזמנו משחרית מ"מ אם הגיע זמן התמיד מקריב התמיד תחילה.[[306]](#footnote-307)

וכ"נ בסוגיית הגמ' לקמן צ"א א' דאיבע"ל בתדיר ושאינו תדיר וקדים ושחט לשאינו תדיר אם מקריבו או"ד דיהיב לאחר דממרס בדמו עד דמקריב לי' לתדיר והדר מקריב לשאינו תדיר, ופשיט לי' מהא דתנן בפסחים ס"א א' דשחטו קודם לתמיד כשר ויהא ממרס בדמו עד שיזרוק התמיד, והרי דלא אמרינן דאם קדם ושחט לשאינו תדיר מקריבו, ואם הא דתמיד קודם לפסח היינו דזמן הקרבת הפסח הוא אחר התמיד, הרי דמה"ט אף אם שחטו קודם לתמיד יהא ממרס בדמו עד שיזרק התמיד, ול"ד להיכא דקדם ושחטי' לשאינו תדיר, דכיון דהא דתדיר קודם הוא דין קדימה בעלמא י"ל דאם קדם ושחט לשאינו תדיר מקריבו וא"צ להמתין עד שיקריב את התדיר.[[307]](#footnote-308)

אך הנה השטמ"ק במנחות ה' א' הק' בהא דשחטו קודם לתמיד כשר דמ"ט לא פסלינן לי' משום מחוסר זמן אם יש מחוסר זמן לבו ביום, ומבו' דהא דתמיד קודם לפסח אי"ז דין קדימה בעלמא, אלא היינו דזמן הקרבת הפסח הוא לאחר התמיד, וע"כ יש לדון בזה משום מחוסר זמן, - ובשיעורי הגרש"מ כתב להוכיח כן גם ממשה"ק התוס' ביומא כ"ט ב' ובמנחות מ"ט ב' דבספיקא דפסח שני א"א להקריבו משום דפסח קרב אחר התמיד ולהצד דאינו פסח עובר בעשה דהשלמה, ואם הא דתמיד קודם לפסח הוא דין קדימה בעלמא, הרי ודאי דאם מספק א"א להקריב את הפסח לאחר התמיד יש להקריבו קודם התמיד, דל"ש דין קדימה אלא כשב' הקרבנות ראויין ליקרב, אך אם אין הפסח ראוי ליקרב לאחר התמיד לא שייך בזה דין קדימה דהתמיד, וצ"ע.[[308]](#footnote-309)

המנ"ח במצוה ה' סק"ו האריך דעיקר דינא דיאוחר דבר הוא דזמן הקרבת הפסח הוא אחר הזמן הראוי להקרבת התמיד, ואם הזמן הנצרך להקרבת התמיד הוא שעה הוי זמן הפסח לאחר ז' שעות, אך כל שלא הקריבו את התמיד בזמנו א"צ לאחר את הפסח עד שיקריבו את התמיד מכח דינא דיאוחר דבר, והא דאף בכה"ג מקריבין את התמיד תחילה הוא מדין הקדימה דתדיר, עיי"ש,[[309]](#footnote-310) - וכבר תמהו ע"ז מסוגיין דא"כ היאך אפשר דבשחרית זמנו הוא וכשבא בין הערבים אין זמנו אלא לאחר הזמן הראוי להקרבת התמיד, ול"ד להא דמתפלל מנחה ואח"כ מתפלל מוסף דאף דכבר הוא זמן המוסף מ"מ מנחה קודמת, וצ"ע.

## הקדמת תפילת מנחה לתפילת מוסף

בעיקר הך דינא דמתפלל של מנחה ואח"כ מתפלל של מוסף נחלקו הראשונים, **א** התוס' רי"ח בברכות כ"ח א' כתב דביוהכ"פ שמאחרין בתפילת שחרית עד זמן המנחה יש מן הדין להקדים תפילת המנחה לתפילת המוספין,[[310]](#footnote-311) והרשב"א שם כתב ללמוד מדבריו דבכל ענין כשהגיע זמן מנחה גדולה יש להקדים תפילת המנחה, וכ"נ מסתימת דברי הרמב"ם בפ"ג מתפילה הי"א,[[311]](#footnote-312) וכ"כ הרא"ש שם סימן ח' בדעה קמייתא, וכ"כ הטור בסימן רפ"ו בשם תוס'. - **ב** התר"י בברכות שם כתב דהא דמתפלל של מנחה תחילה היינו רק כשרוצה להתפלל ב' התפילות מיד כשהגיע זמן מנחה גדולה, וכיון שרוצה להתפלל מוסף ומנחה מיד יש לו להקדים המנחה, אך אם אינו רוצה להתפלל מנחה אלא מוסף לבד וכונתו להתפלל מנחה לאחר שעה או ב' שעות יכול להתפלל של מוסף תחילה אע"פ שהגיע זמן מנחה גדולה, וכן צידד הרשב"א שם דאם אין בדעתו להתפלל תפילת מנחה עד דמדומי חמה מתפלל של מוספין לבדה, דלמה יתחייב להקדים ולהתפלל תפילת המנחה מחמת תפילת המוספין.[[312]](#footnote-313) - **ג** התוס' בברכות שם כתבו דהא דמתפלל של מנחה קודם היינו כגון שהי' לו לילך לסעודה גדולה וכו' דצריך להתפלל עכשיו מנחה, אך כל שיש לו שהות להתפלל אחר תפילת המוסף תפילת המנחה בזמנה אין לו להקדים תפילת המנחה אלא יתפלל כסדר מוסף ואח"כ מנחה, וכ"כ הרא"ש שם בשם י"א, וכ"כ השטמ"ק בסוגיין בשם ה"ר אליאב כהן, ומשמע דרק כשמוטל עליו להתפלל עכשיו תפילת המנחה הוא דיש להקדימה לתפילת מוסף, אך אם אין מוטל עליו להתפלל עכשיו תפילת המנחה, אף דעתו להתפלל עכשיו תפילת מנחה א"צ להקדימה לתפילת מוסף, וצ"ע. - **ד** התר"י שם כתב בשם רבני צרפת שכתבו ע"פ הירושלמי דכל הא דמתפלל מנחה תחילה הוא כשהגיע זמן מנחה קטנה, אך בזמן מנחה גדולה כיון שעוד היום גדול מתפלל מוסף ואח"כ מנחה, ועיי"ש שהוכיח מדברי הבבלי שם דלא כן, וכ"כ תוס' רי"ח שם.

## טעמא דבן בתירא דפסח ששחטו בי"ד שלא לשמו פסול

**פוסל הי' בן בתירא בפסח ששחטו י"ד שחרית בין לשמו בין שלא לשמו הואיל ומקצתו ראוי,** הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק הי"א כתב דהפסח ששחטו במחשב שינוי השם וכו' פסול בד"א ששחטו בזמנו וכו' אפי' שחטו בשחרית במחשבת שינוי השם פסול, ובכ' הגרי"ז בסוגיין כתב ללמוד מדבריו דהא דפסלינן אף בי"ד שחרית הואיל ומקצתו ראוי לאו היינו דכיון דמקצתו ראוי ע"כ א"א לעקרו לשלמים, דכל הא דפסח קרב שלמים הוא רק בשאר ימות השנה, אך בזמנו אינו קרב שלמים, וע"כ מהני הא דמקצתו ראוי דהו"ל כבזמנו שאינו קרב שלמים, אלא הוא משום דיש בזה לפסולא דמחשבת שינוי השם, ועיי"ש שעמד בזה דמ"ט הוצרך הרמב"ם לזה, הרי בלא"ה הוא פסול משום דהוי קודם זמנו.[[313]](#footnote-314)

אך לכאו' דברי הרמב"ם מתפרשים למש"כ הצל"ח בפסחים ס"א א' דכל הא דפסח שששחטו בשאר ימות השנה שלא לשמו כשר, הוא משום דבפסח שלא בזמנו ליכא לפסולא דפסח שלא לשמו, דאם הי' בזה לפסולא דשלא לשמו לא הי' נעשה הפסח לשלמים, ונתבאר בדף מס' 14, וע"כ כ"ז הוא בשאר ימות השנה, אך בי"ד שחרית הואיל ומקצתו ראוי יש בזה לפסולא דשלא לשמו, וע"כ אף דגם בי"ד שחרית הוא ראוי ליקרב שלמים מ"מ כל ששחטו לשם שלמים מיפסל משום שינוי קדש ואינו נעשה שלמים,[[314]](#footnote-315) וע"כ הוצרך הרמב"ם לפסולא דשלא לשמו דאלמלי כן הי' קרב שלמים.[[315]](#footnote-316)

## הכרעת ההלכה בפסח ששחטו שחרית שלא לשמו

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהלכה כבן בתירא דפסח ששחטו בי"ד שחרית שלא לשמו פסול, וכ"כ הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק הי"א, והראב"ד שם השיג ע"ז דזהו כבן בתירא ור' יהושע מכשיר, והכס"מ שם כתב דהיינו דקי"ל כר' יהושע דהוא מרא דגמ' טפי, וכ"כ המאירי בפסחים ק"ח א' דלא קי"ל כבן בתירא.

ובטעמא דהרמב"ם דקי"ל כבן בתירא מצינו כמה דרכים, **א** הכס"מ שם כתב דהוא משום דשקלי וטרו אמוראי אליבי'. - **ב** הברה"ז לעיל בסוגיין כתב דהוא משום דברייתא תניא שרבי השיב לר' יהושע וסייע לבן בתירא, והלכה כרבי מחבירו, וגם ר' יהושע לא השיב ע"ד רבי והוא כמודה לדבריו. - **ג** הצל"ח בפסחים ס' ב' כתב בדעת הרמב"ם דקי"ל דפסח בשאר ימות השנה ל"ב עקירה ואף אם שחטו לשמו כשר, וקשיא לפ"ז בהא דתנן בפסחים ס"א א' דשחטו קודם חצות פסול דמ"ט הוא פסול הרי קודם זמנו הוא ול"ב עקירה, והו"ל כשלמים ששחטן לשם פסח דכשרים, ובע"כ דאתיא כבן בתירא דבי"ד שחרית אינו כשר לשלמים, וכיון דסתם משנה הוא כבן בתירא ע"כ קי"ל הכי.[[316]](#footnote-317)

## דחוי בפסח שהפרישו קודם זמנו

**א"כ וכו' אי דאפרשי' האידנא דחוי מעיקרא הוא ואי דאפרשי' מאתמול נראה ונדחה הוא,** בפירש"י כתב דאפרשי' האידנא הוא בי"ד שחרית, והיינו דרק כשהפרישו בשחרית חשיב כדחוי מעיקרא אך כשהפרישו בלילה חשיב כנראה ונדחה, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן בסוגיין (סוד"ה ש"מ) ולקמן נ"ט א' (ד"ה עד) דרק כשהפרישו בצפרא הוי דחוי מעיקרא, ולכאו' הוא משום דס"ל דהפסול מכח הא דמקצתו ראוי הוא רק בשחרית, דכיון דמקצת היום ראוי לא חזי לשלמים, וע"כ לא חשיב כדחוי אלא בשחרית, וכאשר כ"ה להדיא בפירש"י (בד"ה ואי דאפרשי') דרק כשהגיע י"ד שחרית לא חזי למידי, וע"כ כל שהפרישו בלילה הו"ל כנראה ונדחה, דאף דלילה לא חזי להקרבה, הרי מכח זה לא חשיב כדחוי, וע"כ חשבינן לה כמו שנראה בלילה ונדחה בשחרית, ורק כשהפרישו בשחרית חשיב כדחוי מעיקרא.

אך התוס' במנחות ה' א' ד"ה אלא א"ר פפא כתבו דגם כשהפרישו בלילה הו"ל כדחוי מעיקרא, ולפ"ז מה שאמרו דאי אפרשי' מאתמול נראה ונדחה הוא היינו שהפרישו בי"ג, ולכאו' הוא משום דס"ל דהפסול מכח הא דמקצתו ראוי הוא אף בלילה, ונמצא דכבר הוי דחוי בלילה, וממילא דאף כשהפרישו בלילה חשיב כדחוי מעיקרא, ורק אם הפרישו בי"ג דאינו נדחה אלא בלילה הוא דחשיב כנראה ונדחה, - וכ"כ החזו"א בליקוטים סימן א' סק"ב דפסולא דמקצתו ראוי הוא אף בלילה משום דלענין זמן של השנה היום הולך אחר הלילה וליל י"ד כיומו, וע"כ אף אם הי' הלילה כשר להקריב הי' הפסח פסול בליל י"ד בין לשמו ובין שלא לשמו, וע"כ כל שמקדישו בלילה חשיב דחוי מעיקרא וכל שמקדישו בי"ג הו"ל נראה ונדחה.

התוס' כתבו דהא דקרבנות דמחו"כ שהפרישן קודם זמנו דל"ה דחוי, דהיינו משום דאין זמנו עד שיטהר ויטבול, והיינו דכיון דמעיקרא עיקר דין הקרבתו הוא כשיגיע זמנו לא חשיב כלל כנדחה מהקרבה, - ובד' התוס' לקמן נ"ט א' ד"ה עד משמע דהא דקרבנות דמחו"כ שהפרישן קודם זמנו ל"ה דחוי הוא בצירוף הא דבידו להמתין עד שיגיע הזמן.

התוס' לקמן שם הק' בהא דפריך הכא דאם הפריש את הפסח בשחרית הוי דחוי מעיקרא, דהרי בידו להשהותו עד חצות ומ"ט יהא חשוב כדחוי, ומ"ש ממקדיש אותו לאחר שחיטת בנו דל"ה דחוי משום דראוי למחר, ומקדיש בגלגל חובות שכשרים בשילה דל"ה דחוי משום דהוא מקדישן להקריבן כשיבנה שילה וחשיבי כמחוסר זמן ול"ה דחוי, וכן הק' התוס' לקמן בסוגיין סוד"ה ש"מ.

אך התוס' הכא כתבו דהא דפריך דדחוי מעיקרא הוא ול"ד לקרבנות דמחו"כ שהפרישן קודם זמנו דל"ה דחוי, הוא משום דבקרבנות דמחו"כ עיקר זמן הקרבתן הוא כשיגיע הזמן, ומשא"כ בפסח שהפרישו בי"ד שחרית דאינו ראוי לפסח ושלמים אע"פ שהי' זמן שלמים,[[317]](#footnote-318) - ועמש"כ בזה במשנת ר"א סימן ט'.

התוס' לקמן בסוגיין ד"ה וש"מ דחוי מעיקרא כתבו דהא דלא ילפינן ממחוסר זמן דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי הוא משום דשאני מחוסר זמן דחוזר ונראה ממילא, וצ"ע דא"כ מאי פריך הכא דאם הפריש את הפסח בשחרית הוי דחוי מעיקרא, הרי הוא חוזר ונראה ממילא, ועמש"כ בזה במשנת ר"א סימן ט' סק"ד.

**תהא לאחר חצות,** הטו"א במגילה כ"ט ב' כתב להוכיח מהכא דדין ביקור ד' ימים מתקיים אף בביקור קודם ההקדש, וע"כ אף דמפרישו לאחר חצות מ"מ מתקיים דין ביקור במה שביקרו ממומין ד' ימים קודם הפסח.[[318]](#footnote-319)

## אין מחוסר זמן לבו ביום

**אביי אמר אפי' תימא מצפרא אין מחוסר זמן לבו ביום,** למש"כ התוס' במנחות דפסולא דמקצתו ראוי הוא אף בלילה, וכבר בלילה חשבינן לי' כדחוי, הרי דמה"ט הוא דלאביי דלילה הוי מחוסר זמן ל"מ להקדישו בלילה דהו"ל דחוי, - אך לדעת רש"י ותוס' במכילתין דפסולא דמקצתו ראוי הוא רק ביום, צ"ב דא"כ מ"ט לאביי ל"מ להקדישו בלילה, הרי בלילה ל"ה דחוי כלל, דאף דלילה לא חזי להקרבה, הו"ל ככל קרבנות שהפרישן בלילה דל"ה דחויין, ובשחרית ג"כ ל"ה דחוי דאין מחוסר זמן לבו ביום,[[319]](#footnote-320) ועמד ע"ז המשנת ר"א בסימן ט', עיי"ש.

ולכאו' בעכצ"ל דהא דליכא דחוי משום דאין מחוסר זמן לבו ביום, לאו היינו אין דחוי בדבר שחוזר ונראה ביומו, אלא היינו דכיון דאין מחוסר זמן לבו ביום חשבינן דעיקר הקדשו הוא לדין ההקרבה דפסח, וכלפי דין ההקרבה דפסח מעולם לא נדחה,[[320]](#footnote-321) דדמי לכל מחוסר כיפורים שמפריש קרבן קודם שהגיע זמנו, (וכמש"כ התוס' דכל הא דאיכא הכא דין דחוי הוא רק מכח הא דנדחה מדין ההקרבה דשלמים), וע"כ כ"ז הוא כשהפריש בשחרית, אך כל שהפריש בלילה, כיון דלילה הוי מחוסר זמן, ואין עיקר הקדשו לדין ההקרבה דפסח, ע"כ כשהגיע שחרית נעשה דחוי.[[321]](#footnote-322)

אך בד' התוס' במנחות ה' א' ד"ה אלא א"ר פפא מבו' דמה שאמרו הכא דאין מחוסר זמן לבו ביום היינו דאין דחוי בדבר שחוזר ונראה ביומו, וכתבו דמה"ט יכול מצורע להפריש החטאת קודם שיקריב האשם ול"ה דחוי, וזה לטעמייהו דס"ל דאף בלילה איכא לפסולא דמקצתו ראוי, וע"כ שפיר י"ל דהא דאין מחוסר זמן לבו ביום היינו דאין דחוי בדבר שחוזר ונראה ביומו, והא דאם הפרישו בלילה הוי דחוי, הוא משום דכבר בלילה הוא נדחה, ולילה הוי מחוסר זמן.

## דחוי בדבר החוזר ונראה ביומו

התוס' ביומא ס"ד א' ד"ה התם הוכיחו דיש דחוי אף בדבר החוזר ונראה ביומו, ממה שאמרו שם בב' שעירים דהוי דחוי אף דחוזר ונראה ביומו, - ולדעת התוס' במנחות דאין דחוי בדבר החוזר ונראה ביומו צ"ל כמש"כ הקר"א בסוגיין דל"מ הא דאין מחוסר זמן לבו ביום אלא היכא שהדחוי הוא משום חיסרון הזמן לחוד, ומשא"כ התם דהוא מחוסר מעשה ל"מ הא דיהא חוזר ונראה ביומו,[[322]](#footnote-323) - וי"ל עוד כמש"כ הקר"א דל"מ הא דאין מחוסר זמן לבו ביום אלא בדחוי מעיקרא, אך בנראה ונדחה אף בכה"ג הוי דחוי, וכ"נ בד' התוס' במנחות שם, ונתבאר להלן.

## מחוסר זמן בלילה

**רב פפא אמר אפי' תימא מאורתא לילה אינו מחוסר זמן,** לדעת התוס' במנחות דגם בלילה איכא לפסולא דמקצתו ראוי וכבר בלילה הוא נדחה מהקרבה, הרי דזהו דא"ר פפא דלילה אינו מחוסר זמן, וע"כ אינו נעשה דחוי בלילה, כיון דהוא חוזר ונראה ביומו.

אך לדעת רש"י ותוס' במכילתין דבלילה ליכא לפסולא דמקצתו ראוי ואינו נדחה מהקרבה אלא בשחרית, צ"ב דמה מהני הא דלילה אינו מחוסר זמן, הרי בלא"ה אינו נעשה דחוי בלילה אלא בשחרית, ומאי נפ"מ אם בלילה הוא מחוסר זמן,[[323]](#footnote-324) - וצ"ל כמש"נ לעיל בדעתם דהא דאין מחוסר זמן לבו ביום היינו דע"כ מעיקרא הוי הקדשו לדין ההקרבה דפסח, וע"כ ל"ה דחוי כלל, דמעולם לא נדחה מדין ההקרבה דפסח, וזהו דמשני רב פפא דאף לילה אינו מחוסר זמן וע"כ אף כשהקדישו בלילה הוי הקדשו לדין ההקרבה דפסח, וע"כ ל"ה דחוי בשחרית, אך אם לילה הוי מחוסר זמן, הרי דכשהקדישו בלילה אין הקדשו לדין ההקרבה דפסח, וממילא דהוי דחוי בשחרית.

בד' התוס' במנחות ה' א' ד"ה אלא אמר ר"פ משמע להדיא דלרב פפא ל"מ אלא כשהפריש בלילה, אך אם הפריש בי"ג הוי דחוי אע"ג דלא נדחה אלא בלילה ולמחר חזי, ומשמעות דבריהם דהיינו משום דל"מ הא דאין מחוסר זמן לבו ביום אלא בדחוי מעיקרא, אך בנראה ונדחה אף בכה"ג הוי דחוי, וכ"כ הקר"א, וכ"כ בכ' הגרי"ז, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.[[324]](#footnote-325)

אך בד' הטו"א במגילה כ"ט ב' מבו' דלרב פפא דאף בלילה ל"ה דחוי משום דלילה אינו מחוסר זמן יכול להפריש הפסח אף קודם ליל י"ד, שהרי ביום י"ג הוא ראוי ליקרב שלמים ובליל י"ד דאינו ראוי ליקרב שלמים ל"ה דחוי משום דלילה אינו מחוסר זמן, וכ"כ בחי' הגרז"ס, וכ"כ החזו"א בליקוטים סימן א' סק"ב.

התוס' הק' דבמנחות ה' א' משמע דס"ל לרב פפא דיש מחוסר זמן לבו ביום, וכתבו דצריך לחלק בין מחוסר זמן דהכא להתם, והשטמ"ק הוסיף לפרש דהיינו דהתם מיירי בעבודות שהקדים עבודת ערבית לעבודת שחרית והכא איירי בהפריש, וכ"כ התוס' במנחות ה' א' ד"ה אלא א"ר פפא דודאי מודה רב פפא דיכול המצורע להפריש החטאת קודם שיקריב האשם, אף דאם הקדים חטאתו לאשמו תעובר צורתו ותצא לבית השריפה דיש מחוסר זמן לבו ביום, - והשטמ"ק שם כתב לישב עוד בשם תור"פ דכל הא דיש מחוסר זמן לבו ביום הוא במכשיר, אך בדברים הבאין לכפרה אין מחוסר זמן לבו ביום.[[325]](#footnote-326)

ז' סיון פ"ד

דף מס' 18

**י"ב א' - דתני דבי ר' ישמעאל ליל ח' נכנס לדיר להתעשר וכו',** בפירש"י כתב דמייתי מהא דראוי להקדישו בלילה אע"ג דאינו ראוי להקרבה, והרי דלילה אינו מחוסר זמן הואיל ומחר יהי' ראוי, והקר"א כתב דלא מייתי מהא דליכא משום דחוי, דודאי דאין דחוי במחוסר זמן, שהרי אף קודם יום ח' ל"ה דחוי, (ובד' הראשונים מצינו כמה טעמים בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו), אלא מייתי מהא דשרי רחמנא להקדישו בליל ח' ובכל שאר הימים אסור להקדיש מחוסר זמן, ובע"כ דלילה לא מיקרי מחוסר זמן,[[326]](#footnote-327) וה"ה דלענין דחוי לא מיקרי מחוסר זמן והוי כמו שהקדישו בזמנו,[[327]](#footnote-328) וכ"כ הבית מאיר, וכ"נ להדיא בפירש"י, אך בד' הטו"א בחגיגה ט' א' משמע דמייתינן מהא דליתא במחוסר זמן משום דחוי, וצ"ע.

## אם בליל ח' ראוי להקדישו

**לילה לקדושה,** הרמב"ם בהלכותיו השמיט לדין זה דלילה לקדושה ודליל ח' נכנס לדיר להתעשר, ועמד בזה הכס"מ בפ"ו מבכורות הי"ד, - והמרכה"מ שם כתב דהרמב"ם לטעמי' דס"ל בפ"ג ממחו"כ ה"ד ובפ"ב מחגיגה ה"ה דלילה הוי מחוסר זמן, וע"כ אף בליל ח' אינו ראוי להקדישו, וכ"כ הקר"א בסוגיין ובנזיר י"ח א' והמנ"ח במצוה רצ"ג סק"ה.[[328]](#footnote-329)

אך המער"ק בהל' בכורות שם כתב דבד' הרמב"ם שם הט"ו מבו' דלילה אינו מחוסר זמן ובליל שמיני הוא נכנס לדיר להתעשר, ולא השמיט הרמב"ם לדין זה, וכ"כ החזו"נ בבכורות פ"ט מ"ד, ועיי"ש שכתב לדקדק כן גם מד' הרמב"ם בפ"ג מאיסו"מ ה"ח דלא חשיב כמחוסר זמן אלא כל ז' ימים, וכ"נ גם בד' הרמב"ם בפי"ח ממעה"ק ה"ח, כמש"כ המנ"ח שם סוסק"ד.[[329]](#footnote-330)

## אם קדושה חלה על מחוסר זמן

התוס' נקטו דהא דלילה לקדושה היינו דקודם ליל ח' אין קדושה חלה, וכ"כ השטמ"ק בשם תוס' טוך, וכ"כ בפירש"י ביומא ס"ו א' ד"ה הא רבי ובבכורות כ"א ב' ד"ה לילף והתוס' בבכורות שם ד"ה אף מחוסר זמן.

אך התוס' לקמן קי"ד ב' ד"ה היתר במה כתבו דאף קודם ליל ח' קדושה חלה עליו, והא דלילה לקדושה היינו דקודם לכן אסור להקדישו, וכ"כ התוס' בתמורה י"ט ב' ד"ה אף מחוסר זמן, וכ"ה מבו' בדבריהם שם י' ב' סוד"ה ואזדא, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ג מאיסו"מ ה"י, וכמש"כ הרדב"ז שם והמנ"ח במצוה רצ"ג סק"ו,[[330]](#footnote-331) וכ"כ הראבי"ה בסו"ס אלף קל"ט, וכן האריך הבית מאיר בסוגיין.[[331]](#footnote-332)

## אם אסור להקדיש מחוסר זמן

לדעת התוס' לקמן ודעימייהו מבו' דאסור להקדיש מחוסר זמן, והתוס' שם כתבו דילפינן לה מדכתיב מיום השמיני הא קודם לכן לא, אך לדעת רש"י ודעימי' הרי דהא דלילה לקדושה היינו דבלילה חייל עליו הקדש וקודם לכן לא חייל עליו הקדש, ולא מצינו דאסור להקדיש מחוסר זמן, וכ"נ בפירש"י בבכורות שם דכל עיקר הא דילפינן מקרא דאין להקדיש קודם יום השמיני היינו דאין קדושה חלה עליו, וכ"ה מבו' בד' החינוך במצוה רצ"ג די"ל דמותר להקדיש מחוסר זמן.[[332]](#footnote-333)

ואמנם הנה בפירש"י בחולין פ"א א' ד"ה לקדושה כתב דהא דלילה לקדושה היינו דבליל ח' מותר להקדישו, ומבו' דקודם ח' אסור להקדישו, - אך מבו' בדבריו שם דהא דקודם ח' אסור להקדישו אי"ז מקרא דקרבן, דילפינן מינה ביומא ס"ג ב' דלא יקדישנו קודם זמנו, אלא הוא משום דהוי כמקדיש פסולין, והיינו משום דהא דילפינן מקרא דלא יקדישנו קודם זמנו היינו דאין ההקדש חל, וכל הא דאסור להקדישו הוא מאיסורא דמקדיש פסולין דכיון דהוא פסול להקרבה משום מחוסר זמן אף אסור להקדישו, וכמש"כ בפירש"י שם פ' ב' (ד"ה משום) דבכל פסולין עובר משום לא תקדישו, וכ"ה בתוספתא במכות פ"ד ה"ג ותמורה פ"א ה"ו שעובר משום שמות הללו גם במקדיש רובע ונרבע מוקצה ונעבד אתנן ומחיר שרוע וקלוט,[[333]](#footnote-334) וכ"כ בפי' המיוחס להר"ש לתו"כ אמור פ"ז ה"ה.

ובכ' הגרי"ז לקמן קי"ד ב' כתב כן גם בדעת הרמב"ם דעיקר האיסור להקדיש מחוסר זמן הוא משום דהו"ל כמקדיש פסולין, ועיי"ש שכתב דמה"ט לא פירש הרמב"ם להדיא להאיסור להקדיש מחוסר זמן, (אף דבדבריו שם ה"י מבו' דאסור להקדישו, כמש"כ החינוך במצוה רצ"ג), - אך בד' החינוך שם מבו' שפירש בד' הרמב"ם דהאיסור הוא מקרא דמיום השמיני והלאה ירצה לקרבן אשה לד' דהך קרא קאי גם על הישראל המקדיש,[[334]](#footnote-335) וכ"ה מבו' בד' הרדב"ז בהל' איסו"מ שם ה"י.[[335]](#footnote-336)

## טעם הא דמותר להקדיש עובר

התוס' הק' דבתמורה י"א א' משמע דקדושה חלה על עובר במעי אמו, והיאך הוא קדוש, הרי לילה לקדושה דוקא אבל קודם לכן לא, ולדעת התוס' לקמן קי"ד ב' ודעימייהו דבדיעבד חלה קדושה על מחוסר זמן ניחא, - אך אכתי קשיא בהא דתנן בתמורה כ"ד ב' דכיצד מערימין על הבכור אומר מה שבמעי' של זו אם זכר עולה וכו', והרי דלכתחילה מותר להקדיש עובר, ולי"ב לאיסורא דמחוסר זמן, ועמדו בזה התוס' שם י' ב' סוד"ה ואזדא.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' בתמורה שם כתבו דאף דאסור להקדיש מחוסר זמן, מ"מ קודם שנולד מצי להקדיש וילפינן לה בבכורות מקרא, והגרע"א בגהש"ס שם פירש דהיינו הא דילפינן התם כ"ה א' מקרא בבכור דאתה מקדיש מבטן, וכ"כ השטמ"ק שם, ועד"ז כתב השטמ"ק בסוגיין בשם תוס' אחרות דלא ממעט קרא אלא כשנולד כדכתיב כי יולד, אבל במעי אמו קדיש ולא שייך בי' מחוסר זמן, ובשם תוס' טוך הוסיף לפרש דרק אחר שנולד דהוא ראוי להקרבה הוא דפסלי' רחמנא משום מחוסר זמן, כדכתיב כי יולד והרי דבלידה תליא מילתא, אך במעי אמו שאינו ראוי להקרבה לא פסלי' משום מחוסר זמן.[[336]](#footnote-337) - **ב** הראבי"ה בסימן אלף קל"ט כתב דבעודו במעי אמו ל"ה מחוסר זמן דכגופה דאימי' דמי, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ בכ' הגרי"ז לקמן קי"ד ב' ובתמורה י' א' דשאני עובר דאית לי' דין הקרבה אגב אמו, כדתניא בתמורה כ"ה ב' דאם שחט חטאת ומצא בה בן ד' חי דינו כדין אמו, וע"כ לא חשיב כמחוסר זמן, ועי' בדבריו לקמן שם במש"כ להוסיף בזה. - **ג** הבית מאיר בסוגיין כתב דבמתניתין התם דאיירי בבהמת קדשים דבלא"ה יהא הולד קדוש בלידתו מותר להקדישו במעי אמו ולי"ב להאיסור להקדיש מחוסר זמן, ועיי"ש שכתב דבסיפא דהך מתניתין דמוקמינן לה בתמורה שם בבהמת חולין, אה"נ דאסור להקדישו, ואיירי מתניתין בדיעבד, וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ במנחות פ"א א'.

## אם איכא פסול בפנ"ע להקרבה בליל ח'

**יום להרצאה,** התוס' כתבו דמהא דילפינן לי' מקרא דמיום השמיני מבו' דהוא דין בפנ"ע דבליל שמיני אינו ראוי ליקרב דחשיב כמחוסר זמן לענין הקרבה,[[337]](#footnote-338) ואי"ז מדינא דביום צוותו, וכתבו דכמה נפ"מ בזה, ונתבאר להלן, וכ"כ התוס' בחולין פ"א א' והרמב"ן והרשב"א והר"ן שם.

אך בפירש"י בשבת קל"ו א' ד"ה הוה אכלינן כתב דהא דלילה לקדושה יום להרצאה הוא משום דמליל ח' נפיק לי' מכלל נפל וע"כ חזי לאקדושי, והא דיום להרצאה, הוא משום דבלילה אינו ראוי להקריב כדכתיב ביום צוותו, וכ"כ בפי' הר"ן שם והבעה"ע בהל' שחיטה ח"א והרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ד' והט"ז ביו"ד סימן ט"ו סק"ג, ומבו' דליכא דין בפנ"ע דבליל ח' אינו ראוי ליקרב, אלא הוא משום פסול לילה, והגרע"א בגהש"ס שם רמז להעיר דממה שאמרו הכא דהא דיום להקרבה ילפינן לה מדכתיב ומיום השמיני והלאה ירצה הא לילה לא חזי, משמע דאיכא דין בפנ"ע דבליל ח' הוא פסול להקרבה, ואי"ז משום פסול לילה,[[338]](#footnote-339) וכמש"כ התוס', וכן הק' הטה"ק בסוגיין והמנ"ח במצוה רצ"ג סוסק"ג, - והטה"ק הק' עוד, דאם כל הא דבלילה פסול הוא משום דלילה לא חזי להקרבה, א"כ היאך מייתינן מינה דלילה אינו מחוסר זמן, הרי אף בלילה כבר הגיע זמנו ליקרב, ואף דאינו ראוי ליקרב משום פסול לילה הו"ל ככל הקרבנות דמצי להקדישן אף בלילה ולי"ב משום מחוסר זמן.

והקר"א כתב בדעת רש"י דלעולם הא דפסול בליל ח' הוא משום מחוסר זמן, ואך דהא דהוי מחוסר זמן אף דאחר ז' ימים כבר יצא מחשש נפל הוא משום דעד הלילה ל"ה בר הרצאה והלילה ג"כ לאו זמן הרצאה משום פסול לילה ומכח זה נמשך הלילה אחר היום ונידון אף בלילה כמחוסר זמן, ועד"ז כתב השפ"א.

וי"ל עוד בדעת רש"י, דאף דבסוגיין מבו' דאף בלילה אינו ראוי להקרבה, מ"מ בסוגיא דהתם דמייתינן להא דיליף רשב"ג דכל ששהה ח' ימים בבהמה אינו נפל מהא דמיום השמיני והלאה, מבו' דעיקר האיסור דהקרבה קודם יום השמיני הוא משום ספק נפל, כאשר כ"ה מבו' בפירש"י שם, (וכמש"כ הר"ן שם בדעתו), וכ"כ הריטב"א והשיטה להר"נ שם, וכ"כ המל"מ בפ"ג מאיסו"מ ה"ח, (ועיי"ש שכתבו דהא דגם היכא דקים לן דכלו לו חדשיו אסור להקריבו היינו משום דלא חילקה תורה), ולפ"ז הרי דממה שאמרו שם דבליל ח' יצא מספק נפל, בע"כ דהאיסור להקריבו הוא עד ליל ח', ובליל ח' לי"ב אלא לפסול לילה, ועד"ז כתב האור גדול בח"ב סימן ד'.[[339]](#footnote-340)

## אם פסולא דליל ח' הוא משום דחשבינן לי' כמחוסר זמן או הוא דין בפנ"ע

בל' התוס' בסוגיין ובחולין וש"ר שם מבו' דהא דבליל ח' הוא פסול להקרבה הוא משום דחשבינן לי' כמחוסר זמן, וצ"ל לפ"ז דהא דמייתינן דלילה אינו מחוסר זמן מהא דלילה לקדושה, אף דאדרבה חזינן דלענין הקרבה חשבינן לי' כמחוסר זמן, הוא משום דמהא דלילה לקדושה נלמד דלא חשיב כמחוסר זמן גמור, ואף דסגי בתורת מחוסר זמן זה לפסלו להקרבה, מ"מ הוא ראוי להקדישו, וצ"ב, - אך בכ' הגרי"ז לקמן קי"ד ב' פירש דלעולם כיון דלילה אינו מחוסר זמן ע"כ לא חשבינן לי' כלל בליל ח' כמחוסר זמן, והא דאינו ראוי להקרבה הוא דין בפנ"ע דאינו ראוי ליקרב אלא מיום ח', אך אי"ז משום דחשבינן לי' כמחוסר זמן, וע"כ הוא דלילה לקדושה, עיי"ש, וכ"נ קצת בפירש"י בד"ה לקדושה, וצ"ע.

## הנפ"מ בהא דאיכא פסול בפנ"ע בליל ח'

התוס' הק' דמ"ט בעינן לקרא דמיום השמיני להא דאין ראוי ליקרב בליל ח', ותיפו"ל מביום צוותו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דנפ"מ לדעת ר"ש לקמן פ"ד א' דשחיטת לילה אם עלתה לא תרד, ואם שחט בליל ח' אם עלתה תרד משום דהוי מחוסר זמן, וכ"כ התוס' בחולין פ"א א' והרמב"ן והרשב"א והר"ן שם. - **ב** התוס' כתבו דנפ"מ למ"ד לקמן ק"כ א' דאין לילה בבמה, ובליל ח' פסול אף בבמה משום דהוי מחוסר זמן,[[340]](#footnote-341) וכ"כ התוס' בחולין שם. - **ג** התוס' כתבו דאף למ"ד דשחיטת לילה אם עלתה תרד ודיש לילה בבמה, מ"מ נפ"מ בפסולא דליל ח' דבשחיטת לילה בבמה אם עלתה לא תרד,[[341]](#footnote-342) ובליל ח' אם עלתה תרד משום דהוי מחוסר זמן. - **ד** התפארת יעקב בחולין שם כתב דנפ"מ דאם הקריב בליל ח' עובר בלאו דמחוסר זמן,[[342]](#footnote-343) למ"ד דלוקין על הקרבת מחוסר זמן, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה. - **ה** המנ"ח במצוה רצ"ג כתב די"ל דאף דהשוחט בלילה בחוץ חייב, כמו שאמרו לקמן קי"א ב', מ"מ אם שחט בחוץ בליל ח' פטור משום דהוי מחוסר זמן, וכדתנן לקמן קי"ב ב' דהשוחט מחוסר זמן בחוץ פטור, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, ובמש"כ בשיעורי הגרמ"ד בשם הגרי"ז. - **ו** בכ' הגרי"ז כתב לפ"מ שנסתפק המל"מ בפ"ג מפסוהמ"ק ה"ו דאף דבשחיטת לילה אם עלתה תרד, מ"מ אם משלה האור לא תרד, ובליל ח' אף אם משלה האור תרד משום דהוי מחוסר זמן. - **ז** בכ' הגרי"ז כתב דנפ"מ עוד בזה הוא דבשחיטת לילה כיון דפסולו בקדש הוא טעון שריפה, ובליל ח' אין טעון שריפה משום דהוי מחוסר זמן, ועיי"ש במש"כ לדון בזה.

## אם איכא בבמה לדינא דאם עלו לא ירדו

בעיקר מש"כ התוס' דבשחיטת לילה בבמה אם עלתה לא תרד, הק' הטה"ק דהרי עיקר הא דאם עלו לא ירדו הוא משום דהמזבח מקדש פסולין, ובבמה דליכא קדושת מזבח הדין נותן דלא יהא לדינא דאם עלו לא ירדו, ועד"ז הק' בהגה' מלאכת יו"ט, וכתב די"ל דאיירי כששחט בלילה בבמה קטנה ועלו האברים ע"ג במה גדולה, ובכה"ג איכא לדינא דאם עלו לא ירדו, ועמש"כ בכ' הגרי"ז לדון בזה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

י' סיון פ"ד

דף מס' 19

## מקור פסול דחוי

ביומא ס"ד א' יליף ר' יוחנן להא דבע"ח נדחין מהא דכתיב כי משחתם בהם מום בם מום בם הוא דלא ירצו הא עבר מומן ירצו, ומיעט רחמנא בהם הם הוא דכי עבר מומן ירצו הא כל דחויין הוא ונדחו ידחו, והערול"נ בסוכה ל"ג א' כתב דלדעתו ילפינן מהך קרא לעיקר פסול דחוי, - ועיי"ש שכתב דלדעת רב ביומא שם דבע"ח אין נדחין, ויליף לה מבע"מ עובר דאע"ג דהשתא לא חזי כי הדר מיחזי שפיר דמי, צ"ל דפסול דחוי בשחוטין הוא מהלמ"מ, והחת"ס בחולין פ"ז ב' כתב דלדעתו ילפינן לפסול דחוי מהא דאיצטריך קרא דאם עבר מומן ירצו ולי"ב לפסול דחוי, ומינה נלמד דבשחוטין איכא לדין דחוי,[[343]](#footnote-344) ועיי"ש שכתב דזהו טעמא דמ"ד דאין דחוי במצוות, דרק בקדשים גלי קרא דאיכא לדין דחוי ולא במצוות.

## יסוד פסול דחוי

בעיקר פסול דחוי כתב בחי' הראב"ד בקידושין ז' ב' דהיינו משום דנדחה מאותה קדושה ונתבזה,[[344]](#footnote-345) ופירש כן בטעם הס"ד דאין דחוי בדמים, וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א שם דהוא משום דנתבזה בעודו קרבן, ופירש כן בטעם הס"ד דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי.[[345]](#footnote-346)

הקוב"ש במכתבים נסתפק בעיקר פסול דחוי אם הוא פסול בפנ"ע מכח דחויו, או היינו דהפסול שהי' בו מעיקרא פוסלו לעולם, וכתב להוכיח ממה שאמרו לקמן ע"ג ב' בבהמת קדשים שנתערבה דכיון דאמור רבנן לא נקריב אי קריב לא מרצי, והתם הרי גם בשעה שהי' מעורב ל"ה בו פסול כלל אלא איסור גרידא, ומ"מ נפסל משום דחוי, ובע"כ דפסול דחוי הוא פסול בפנ"ע,[[346]](#footnote-347) ועיי"ש שכתב די"ל דכ"ז הוא בנראה ונדחה, אך בדחוי מעיקרא ליכא פסול בפנ"ע דדחוי אלא הוא משום דעדיין פסולו הראשון עליו, ועיי"ש במש"כ לפ"ז בהא דאין מחוסר זמן לבו ביום, וצ"ע.

בעיקר פסול דחוי יש להסתפק אם הוי דין הדחוי על הבהמה דכיון שנדחתה מהקרבה תו לא חזיא ליקרב, או דהוי דין הדחוי על הקדושה דכיון דלא היתה ראוי' ליקרב הויא הקדושה קדושה דחוי' ותו לא מצי חייל דין הקרבה מכח קדושה זו.

וממש"כ כמה מקמאי דאיכא דין דחוי גם בבהמת חולין, ונתבאר להלן, מבו' דדין דחוי הוא על הבהמה, שהרי הקדושה ל"ה דחוי' מעולם, דבשעה שהקדישה כבר היתה ראוי' להקרבה, וכ"ה מבו' גם מדין דחוי במצוות, דהתם בע"כ דהיינו דחפצא שנדחה ול"ה ראוי למצותו נפסל למצוה, - אך מאידך מהא דמהני דין דחוי לדחות אף את תמורתה, אף דהתמורה לא נדחתה מעולם, מבו' דדין דחוי הוא על הקדושה דהיא דחוי' מליקרב, וע"כ הוא דהויא אף תמורתה כיו"ב ולא חזיא ליקרב, וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' בסוגיין בשם ר"ח דמכח דין דחוי נדחין אף הדמים, מבו' דדין דחוי הוא על הקדושה דהו"ל קדושה דחוי', וע"כ אף דמי' דחויין, כיון דקדושת הדמים היא מכח קדושת הבהמה, וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן והרשב"א בקידושין ז' א' דאם הפריש מעות לקרבנו והמיר נדחו מלהביא בהן קרבן, וצ"ע.

ובכ' הגרי"ז בסוגיין כתב דשאני בזה פסולא דנראה ונדחה מפסולא דדחוי מעיקרא דפסולא דנראה ונדחה הוא פסול בהקרבן במה שנדחה מהקרבה, אך פסולא דדחוי מעיקרא הוא משום דקדושתו קדושה דחוי' היא, וכ"ה מבו' בתו"ד במכתבים, ועמש"כ בזה בשיעורי הגרמ"ד ובס' מנח"א באורך בשם הגרי"ז.

## אם בפסול דחוי אם עלו ירדו

בחי' הגרע"א לקמן ע"ג ב' הק' בכל הפסולין דאם עלו לא ירדו, הרי כיון דלכתחילה לא יעלו ממילא הו"ל דחוי, וא"כ מ"ט לא ירדו, וזה לפי המבו' לקמן שם דאיכא דין דחוי מכח הא דלכתחילה אסור להקריבו, ומכח זה אם עבר והקריב לא הורצה, וכתב דצ"ל דגם בפסול דחוי לא ירדו, ועיי"ש שכתב די"ל דהיינו רק כשנדחו לאחר השחיטה דהו"ל כפסולו בקודש, אך כל שנדחו קודם השחיטה למ"ד דבע"ח נדחין אם עלו ירדו, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

## אם פסול דחוי חשיב כפסולו בגופו

בכ' הגרי"ז לקמן ע"ז ב' כתב לדון אם בשחוטין שפסולין משום דחוי בעי עיבור צורה, וכתב דזה תליא אם פסול דחוי הוא חלות פסול בהקרבן, או דאינו חלות פסול בהקרבן וכל עיקר דינו הוא שנדחה ממצותו, דאי נימא דפסול דחוי הוא חלות פסול בהקרבן הו"ל כפסולו בגופו ואינו טעון עיבור צורה, אך אם פסול דחוי אינו חלות פסול בהקרבן אלא עיקר דינו הוא שנדחה ממצותו, הו"ל כפסולו מחמת דבר אחר וטעון עיבור צורה, ועיי"ש שכתב להוכיח מזה מעיקר הא דבפסולו בדם או בבעלים תעובר צורתו, והרי דאף דגם בהני גווני ה"ז פסול גם משום פסול דחוי, מ"מ הוא טעון עיבור צורה, וכן הוכיח המקד"ד בסימן ל"ג סק"ב.[[347]](#footnote-348)

## אם איכא פסול דחוי בבהמת חולין

ביומא ס"ד א' דנו ללמוד דבע"ח אין נדחין ממחוסר זמן, ובפי' רבינו אליקים שם מבו' דהיינו ממחוסר זמן שהקדישו בתוך ז' דאף דלא חזי עד שיהיו לו ח' ימים, מ"מ כשהגיע יום ח' כשר אע"פ שנדחה מתחילה.[[348]](#footnote-349)

אך לדעת התוס' בסוגיין ודעימייהו דאין קדושה חלה על מחוסר זמן, ונתבאר בדף מס' 18 בע"כ דהא דמייתי ממחוסר זמן היינו מהא דכל בהמה שהקדישוה ביום השמיני אינה נדחית מכח מה דקודם היום השמיני לא היתה ראוי' להקרבה, וכמש"כ כן הבית מאיר בסוגיין שם, וכ"נ בד' התוס' ביומא שם, ונתבאר בדף מס' 21, וכ"נ בפירש"י בסוכה ל"ג ב' ד"ה תפשוט מיני', ומבו' לפ"ז דאיכא דין דחוי אף בבהמת חולין שאינה ראוי' להקרבה, - וכ"ה מבו' ממש"כ התו"י והתוס' הרא"ש ביומא שם דבבע"מ איכא גוונא דדחוי מעיקרא כגון שהומם ממעי אמו או קודם ח', ומבו' דכל שנעשה בע"מ אחר ח' אף קודם שהקדישוהו חשיב כנראה ונדחה, והרי דאיכא דין דחוי אף בבהמת חולין וע"כ הוא דכל שנראתה בעודה חולין ונדחית חשיב כנראה ונדחה, ועמש"נ לעיל ללמוד מזה דדין דחוי אינו דין בקדושה דהויא קדושה דחוי' אלא הוא דין בבהמה דכל שנדחית מהקרבה אינה ראוי' ליקרב.

אך צ"ע ממה שאמרו לקמן נ"ט א' במזבח שנפגם דלמ"ד דבע"ח נדחין נדחו כל הקדשים שהיו שם, ואם שייך פסול דחוי אף בבהמת חולין מ"ט לא נדחו כל הבהמות, ועד"ז יש להעיר בד' התו"י והתוס' הרא"ש ביומא שם שדנו מ"ט לא פסלינן באותו ואת בנו משום דחוי, ולא עמדו דגם בהמת חולין ששחטו את אמה תדחה לעולם מהקרבה, - וצ"ל דכל הא דאיכא דחוי אף בבהמת חולין הוא רק במחוסר זמן דאינה ראוי' שיחול עלי' תורת קרבן דחשיב דהיא דחוי' מדינה, אך בנפגם המזבח דהדחוי הוא במה שאינה ראוי' ליקרב, הרי דכל דחוי זה הוא אחר שהוקדשה דדינה ליקרב ונדחתה מדינה, אך בהמת חולין דאין דינה ליקרב לא נדחתה כלל בפגימת המזבח.[[349]](#footnote-350)

האבנ"ז באו"ח סימן י' סקכ"ה כתב דלא שייך דין דחוי אלא בכגון קדשים דהקרבן הוא מכח ההקדש וכשנפסל לאחר ההקדש נדחה הקדשו וא"א להקריבו מכח הקדש הזה, ולהקדישו מחדש א"א דאין הקדש חל על הקדש, וה"נ הוא בדין דחוי בכיסוי הדם שהחיוב הוא מחמת השחיטה וכשכיסהו הרוח לאחר שחיטה נדחה החיוב שחל מחמת השחיטה, וה"נ הוא בד' מינים שמצותן מחמת גדילתן, וכשנדחה לאחר שגדל שוב אין גדילתו מכשירתו למצוה, וכ"כ האבנ"ז ביו"ד סימן של"ט סק"א, ועיי"ש במש"כ לדינא לפ"ז, - אך ממש"כ כמה מקמאי דשייך דין דחוי אף בבהמת חולין, מבו' דשייך דין דחוי אף כשא"צ למה שהי' קודם הדחוי.

## טעם הפלוגתא אם בע"ח נדחין

**י"ב א' - לימא קסבר ר' יוחנן בע"ח נדחין,** ביומא ס"ד א' פליגי בה רב ור' יוחנן דדעת רב דבע"ח אינם נדחין ודעת ר' יוחנן דבע"ח נדחין, והצל"ח בסוכה ל"ב ב' עמד בזה דמ"ט דרב דבע"ח נדחין ומ"ש בע"ח משחוטין ואטו חיותן גורם להן שלא ידחו.

והמאירי בקידושין ז' א' כתב דהא דבע"ח אין נדחין הוא משום דבע"ח אפשר לו לצאת לחולין ע"י מום, וע"כ אין דחויו דחוי שלא להיות חוזר ונראה, וצ"ל לפ"ז דמה שאמרו לקמן ע"ג ב' בדחוי בעופות דבע"ח אין נדחין, אף דאין לעופות פדיון,[[350]](#footnote-351) היינו דכיון דמשום קדושתן יש להן פדיון (דלא שאני קדושת עופות מקדושת בהמה), ע"כ אף דבפועל לא משכח"ל פדיון בעופות, לי"ב לדין דחוי, ול"ד לשחוטין דמשום קדושתן אין להן פדיון.

אך הנה הריטב"א שם ז' ב' כתב דאף אם בע"ח אין נדחין מ"מ אם הפריש עשיר עשירית האיפה והעני הואיל ונדחה ידחה משום דאי"ז בע"ח, והרי דהא דבע"ח אין נדחין הוא דין מסוים בבע"ח אך במנחה איכא דחוי אף דמהני בה פדיון, וכ"כ הלח"מ בפ"ג מפסוהמ"ק הכ"ד דאף דבע"ח אין נדחין מ"מ במנחה דאינה בע"ח איכא דחוי.[[351]](#footnote-352)

בחי' ר"א מן ההר בסוכה ל"ג ב' כתב דקי"ל דאין דחוי במצוות, כיון דקי"ל כרב דאפי' בקרבן נראה ונדחה חוזר ונראה כ"ש בשאר מצוות, ואף ר' יוחנן דפליג הוא רק בקרבן אך במצוות מודה דחוזר ונראה, דאל"כ אדמיפלגי בקרבן ליפלגי במצוות, וצ"ב דהרי מודה רב דשחוטין נדחין ולא פליג אלא דבע"ח אין נדחין, ומה טעם יש בזה דלא יהא דחוי במצוות, - ונראה מדבריו דהא דבע"ח אין נדחין אי"ז דין מסוים בבע"ח, אלא היינו משום דבע"ח אף שנדחו מ"מ אחר שחזרו ונראו מצי חייל עלייהו מהשתא דין הקרבה, ומשא"כ בשחוטין דל"מ חייל עלייהו דין הקרבה מהשתא, וגם דכיון שנדחו מדין ההקרבה הראשונה חסר להן העבודות הראשונות, וע"כ ה"נ לא שייך דין דחוי במצוות.

אך ממש"כ הריטב"א והלח"מ דאף דבע"ח אין נדחין מ"מ מנחה דאינה בע"ח נדחית מבו' דהא דבע"ח אין נדחין אי"ז משום דמצי חייל עלייהו מהשתא דין הקרבה, דלפ"ז אף מנחה אינה נדחית, אלא הוא דין מסוים בבע"ח דלי"ב לפסול דחוי, וע"כ הוא דמנחה שאינה בע"ח נדחית, וכ"נ גם מד' ש"ר והפוסקים שדנו בדין דחוי במצוות אף דקי"ל כרב דבע"ח אין נדחין.

הקר"א לקמן נ"ט א' כתב דלמ"ד דבע"ח אין נדחין ה"נ ליכא דחוי אחר ששחט סימן אחד כיון דאכתי חי הוא, - והאבי עזרי בפ"ג מפסוהמ"ק הכ"ג כתב דכ"ז הוא אי נימא דהא דבע"ח אין נדחין הוא דין מסוים בבע"ח דלי"ב לפסול דחוי, אך אי נימא דהא דבע"ח אין נדחין הוא משום דמצי חייל עלייהו מהשתא דין הקרבה, הדין נותן דאחר שנשחט בהן סימן אחד איכא לפסול דחוי, כיון דבעינן לשחיטת הסימן הראשון.

## טעם הא דליכא דין דחוי ברגלה של זו עולה

**בהמה של ב' שותפין הקדישה חצי' וחזר ולקח חצי' והקדישה קדושה ואינה קריבה,** התוס' עמדו בהא דרגלה של זו עולה תימכר לצרכי עולות, דמ"ט לי"ב דין דחוי,[[352]](#footnote-353) וכתבו דהתם אינה דחוי' כיון דבידו לקדשה, וכ"כ התוס' בחולין ס"ט ב' ד"ה תימכר והתורי"ד בקידושין ז' א', - אך בחי' תלמיד הרשב"א בקידושין ז' א' כתב דהא דהכא איכא דין דחוי הוא משום דחצי' הוא דבר שהנשמה תלוי' בו ודאי יש בו כח להיות נגרר אחרי' החצי האחרת, ומשא"כ לגבי רגל שאינו ראוי להיות נגרר אחריו כל הבהמה כיון דאין הנשמה תלוי' בו ולפיכך אין לו כח לדחות הבהמה אחרי'.[[353]](#footnote-354)

במש"כ התוס' ודעימייהו דהא דברגלה של עולה ליכא דין דחוי הוא משום דבידו לקדשה, צ"ע דאף דבשעה שהקדיש את הרגל ל"ה דחוי' משום דבידו להקדיש את כולה, מ"מ כשמכרה לצרכי עולות וכבר אין בידו להקדישה, מ"ט ל"ה דחוי,[[354]](#footnote-355) - ובס' מנח"א כתב בשם הגרי"ג אדלשטיין זצ"ל דהא דתימכר לצרכי עולות היינו למי שהפריש מעות לקרבנו וכשמוכר לו הבהמה על אותם המעות הו"ל חילול דרך מקח, ומיד כשזוכה הלוקח בבהמה חיילא עלי' קדושה, ובכה"ג לא נדחה הרגל כלל מהקרבה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.[[355]](#footnote-356)

## בהמה של ב' שותפין שהקדיש חצי' אם יש עלי' קדושת הגוף

בד' הרמב"ן והרשב"א בקידושין ז' ב' מבו' דבהמה של ב' שותפין שהקדיש חצי' אין עלי' אלא קדו"ד,[[356]](#footnote-357) וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א שם, וכ"כ התורת גיטין בגיטין מ"ג ב' דכ"ה משמעות פירש"י בקידושין ז' ב', וכ"כ האחיעזר בח"ג סימן ס"ו סק"ג בדעתו,[[357]](#footnote-358) וכן נקט האבנ"מ בסימן ל"א סוסקכ"ב.

אך בד' התוס' בגיטין מ"ג ב' ד"ה גמרו מבו' דאף קודם שחזר והקדישה יש עלי' קדוה"ג ואינה נפדית אלא במום,[[358]](#footnote-359) ועמד ע"ז התורת גיטין שם,[[359]](#footnote-360) וכ"כ החזו"א בבכורות סימן י"ח סקי"ח, וכן האריך בחי' הגרי"ז במכתבים דהא דקרינן לה דחוי בדמים אי"ז משום דאין עלי' אלא קדו"ד, אלא הוא משום דאין קדושתה ליקרב אלא לימכר,[[360]](#footnote-361) ועיי"ש שכתב לדון לפ"ז דבקדו"ד גמורה ליכא דין דחוי כלל, וכתב דנחלקו בזה הראשונים בכריתות כ"ח א', ונתבאר בדף מס' 20.

**ועושה תמורה,** מהא דעושה תמורה מבו' דיש בה קדושת הגוף, דקדו"ד אינה עושה תמורה, ולדעת הרמב"ן ודעימי' דכשהקדיש חצי' אין עלי' אלא קדו"ד, כתב בחי' תלמיד הרשב"א בקידושין שם דהא דהיא עושה תמורה הוא משום דכשחזר ולקחה והקדישה הי' בדעתו להקדישה כולה קדוה"ג, - אך האחיעזר בח"ג סימן ס"ו סק"ג כתב דהוא משום דאחר שהקדיש את החצי השני תו חייל קדוה"ג גם על החצי הראשון דמיגו דנחתא קדו"ד נחתא קדוה"ג.[[361]](#footnote-362)

## אם ברגלה של זו עולה חיילא עלי' קדוה"ג

לדעת הרמב"ן ודעימי' דכשהקדיש חצי' לא חייל עלי' אלא קדו"ד, צ"ע דמ"ש מרגלה של זו עולה דחייל עלי' קדוה"ג, וכאשר כ"ה מבו' ממה שאמרו דמוכרה לצרכי עולות ול"מ לפדותה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בחי' תלמיד הרשב"א בקידושין ז' א' כתב דהתם הוא משום דאמר עולה בפירוש ודעתו להקדישה קדוה"ג, ומשא"כ הכא דהקדיש חצי' סתם אין עלי' אלא קדו"ד. - **ב** האחיעזר בח"ג סימן ס"ו סק"ג כתב דשאני במקדיש אבר אחד שבידו להקדיש את כולה, ומשא"כ הכא דאין בידו להקדיש את כולה, וצ"ב. - **ג** בד' המאירי בקידושין שם בפי' הב' מבו' דאה"נ אף ברגלה של זו עולה לא חייל עלי' אלא קדו"ד, עיי"ש,[[362]](#footnote-363) וכ"כ האבהא"ז בפט"ו ממעה"ק ה"ג כתב בדעת הרמב"ם דאף ברגלה של זו עולה לא חייל עלי' אלא קדו"ד, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דתימכר לצרכי עולות ואינו יכול לפדותה

## טעם הא דבהמה שדחוי' מהקרבה הויא תמורתה כיו"ב

**ותמורתה כיוצא בה,** התוס' כתבו בשם ה"ר חיים דמה שאמרו דיש דחוי בדמים הוא הא דדוחה תמורתה שלא ליקרב ולא אמרינן כיון דאין קדושה אלא לדמים לא אלימא להתפיס התמורה לדחותה מקדושתה לעשותה כיו"ב, ובחי' הגרי"ז במכתבים הוכיח מדבריו דעיקר הא דתמורתה כיו"ב הוא משום דגם התמורה נתפסת בשם דחוי כמו עיקר הקרבן ונעשית כיו"ב לכל מילי,[[363]](#footnote-364) וזהו דס"ד דכיון דאינה קדושה אלא לדמים לא אלימא להתפיס התמורה ולדחותה מקדושתה, והיינו משום דהא דהתמורה נדחית מהקרבה הוא חלות דין מסוים שצריך לחול ע"י חלות מעשה התפסה מגוף הקרבן, - ועיי"ש שכתב דמד' הרמב"ם בפ"ג מתמורה ה"ג משמע דהא דתמורתה כיו"ב אי"ז משום דאיכא דין דחוי גם על התמורה, אלא היינו משום דהקרבן בעיקר קדושתו אין בו תורת הקרבה ותורת קדו"ד עליו, וע"כ גם התמורה לא עדיפא בקדושתה ממנה ואין בה תורת הקרבה, עיי"ש.

## אם דינא דהמפריש נקבה לפסחו וכו' הוא גם למ"ד דבע"ח אין נדחין

**ש"מ בע"ח נדחין,** התוס' הק' דמאי קמ"ל מתניתין היא בפסחים צ"ז ב' דהמפריש נקבה לפסחו תרעה עד שתסתאב ותימכר ויביא בדמי' שלמים, וגירסת הר"ח והרמב"ם בפיהמ"ש ושם יפלו דמי' לנדבה, ואמרו בגמ' שם דש"מ דבע"ח נדחין ודדחוי מעיקרא הוי דחוי,[[364]](#footnote-365) וכתבו דשאני התם דדחיי' בידים ואפי' רב מודה בכה"ג דבע"ח נדחין,[[365]](#footnote-366) וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש ביומא ס"ד א', - אך התוס' שם ס"ד ב' ד"ה ברייתא כוותי' דר' יוחנן כתבו דליכא לסיועי מינה לר' יוחנן דבע"ח נדחין משום דהתם הוי דחי' גמורה דלעולם נקבה לא חזיא לקרבן שהופרשה לשמו דהיינו פסח, וכ"כ הריטב"א שם ס"ד א' בפי' בתרא, והיינו דל"ד לכל דחוי דמעיקרא אין הדחוי אלא לזמן והוא חוזר ונראה, ומשא"כ התם דהדחוי מפסח הוא לעולם ואינה חוזרת ונראית לפסח.

בעיקר מש"כ התוס' ודעימייהו דהך מתניתין אתיא אף כרב דבע"ח אין נדחין, הנה בד' התוס' בפסחים שם ד"ה ש"מ דחוי מעיקרו מבו' דלא כן ואתיא הך מתניתין כר' יוחנן דבע"ח אין נדחין וכ"כ המאירי שם, וכ"כ הריטב"א ביומא ס"ד א' בפי' קמא, וכתב דמוקי לה רב כר' יהודה דס"ל דבע"ח נדחין, וכמו שאמרו שם ס"ד ב', - וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"ד מקר"פ ה"ב דהמפריש נקבה לפסחו וכו' יביא בדמיו שלמים, והרי דלא פסק כמתניתין דיפלו דמיו לנדבה, לגירסתו בפיהמ"ש, והיינו משום דהך מתניתין היא כמ"ד דבע"ח נדחין ואנן קי"ל דבע"ח אין נדחין.[[366]](#footnote-367)

י"ב סיון פ"ד

דף מס' 20

**דחוי בדמים**

**י"ב א' - וש"מ יש דחוי בדמים,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דיש תורת דחוי בקדו"ד אע"פ שאינה קדושת הגוף כגון הכא שהקדיש חצי' ולא קדשה אלא לדמי' וכו' ולא אמרי' לא אלימא קדושת דמים ליפסל משום דחוי, וכ"כ בפירש"י בכ"ד, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בקידושין ז' ב'. - **ב** בפירש"י כתב בלישנא אחרינא דהא דיש דחוי בדמים היינו דיש דחוי בשביל הדמים שלא פרע לקנות חצי' של חבירו שלא היתה קנוי' לו כשהקדישה שעדין לא קנה חצי' משל חבירו.[[367]](#footnote-368) - **ג** התוס' כתבו בשם ה"ר חיים דהיינו דקדו"ד מדחה תמורתה מליקרב, ולא אמרינן דלא אלימא קדו"ד להתפיס התמורה לדחותה מקדושתה ולעשותה כיו"ב.[[368]](#footnote-369) - **ד** התוס' כתבו בשם ר"ח דהיינו דאף הדמים דחויים שלא יקריב מן הדמים את הקרבן שהי' בדעתו להפריש,[[369]](#footnote-370) והריטב"א בקידושין ז' ב' הוסיף דהיינו דמהא דקאמר דאינה קריבה סתם משמע דאין לה תקנה לעולם ואף הדמים נדחו,[[370]](#footnote-371) ועד"ז כתב הרמב"ן שם.[[371]](#footnote-372)

## אם איכא דין דחוי אף בקדו"ד גמורה

נתבאר בדף מס' 19 פלוגתת רבוותא בבהמה של ב' שותפין שהקדיש חצי' אם אין עלי' אלא קדו"ד ונפדית שלא במום או דיש עלי' קדוה"ג והא דקרינן לה דחוי בדמים הוא משום דאין עלי' דין הקרבה, - ולדעת הרמב"ן ודעימי' דאין עלי' אלא קדו"ד, הרי דמהא דאיכא בזה דין דחוי יש ללמוד דאיכא דין דחוי אף בקדו"ד גמורה, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ן והרשב"א בקידושין שם דאם הפריש מעות לחטאת והמיר וחזר בו נדחו מליקרב, אף דאין עליהן אלא קדו"ד, - אך למשמעות ד' התוס' בגיטין דיש עלי' קדוה"ג אלא שאין עלי' דין הקרבה י"ל דרק מה"ט הוא דיש בה דין דחוי, אך בקדו"ד גמורה ליכא דין דחוי, וכ"כ החזו"א בבכורות סימן י"ח סק"ח דכל דלא חייל עלי' קדוה"ג אין בה דין דחוי, ומה שאמרו הכא דיש דחוי בדמים הוא משום דחייל עלי' קדוה"ג אלא שאינה ראוי' להקרבה, וכן צידד בחי' הגרי"ז במכתבים.

בכריתות כ"ח א' אמרו במטמא מקדש עשיר שהפריש קן לכבשתו והעני כיון שנדחה ידחה, ובפירש"י שם ד"ה קדושת דמים כתב דהויא קדושתו לדמיו אף דאין פדיון לעוף משום דלא חלה עליו קדושת מזבח מעולם,[[372]](#footnote-373) והשטמ"ק שם כתב בשם תוס' הרא"ש ותוס' כת"י דהא דלא אמרינן בזה מיגו דנחתא קדו"ד נחתא קדוה"ג הוא משום דאם יחול קדוה"ג לא יהא לו תקנה למזבח דאין לעופות פדיון, וכ"כ התוס' טוך בקידושין ז' ב' אך השטמ"ק שם כתב בשם הרא"ש דחייל עלי' קדוה"ג ואין לו פדיון, עיי"ש, - ובחי' הגרי"ז במכתבים כתב דלדעת רש"י מוכח מהתם דאף בקדו"ד גמורה איכא דין דחוי, אך לדעת הרא"ש אין מקור לזה ואין לך בו אלא חידושו ובקדו"ד גמורה ליכא דין דחוי.[[373]](#footnote-374)

בכריתות שם מייתינן דבע"ח אין נדחין מהא דתניא במפריש נקבה לפסחו וילדה זכר דלר"ש הוא עצמו יקרב פסח, והתוס' בתמורה כ"ו ב' כתבו דהא דמייתינן מר"ש אף דפליגי רבנן עלי', הוא משום דס"ד דפלוגתא דרבנן ור"ש הוא לטעמייהו דפליגי בתמורה י"ט ב' במפריש נקבה לאשם דלרבנן בעיא מום משום דמיגו דנחתא לה קדו"ד נחתא לה קדוה"ג, ולר"ש ל"ב מום משום דכל מידי דלא חזי לגופי' לא נחתא לי' קדוה"ג, וע"כ הוא דלרבנן דנחית לה קדוה"ג איכא בזה דין דחוי ולר"ש דלא נחית לה קדוה"ג לי"ב דין דחוי, וזהו דפרכינן אהא דר' אושעיא דאיכא דין דחוי אף בדמים מהא דלר"ש ליכא דין דחוי במפריש נקבה לפסחו דלי"ב אלא קדו"ד, ואף רבנן לא פליגי אלא משום דנחית לה קדוה"ג, וכ"כ השטמ"ק בכריתות שם בשם תוס' הרא"ש ותוס כת"י, ומבו' להדיא בדבריהם דס"ל כדעת רש"י דבמטמא מקדש עשיר שהפריש קן לא חייל עלי' אלא קדו"ד, ואפ"ה יש בה דין דחוי, וזהו דפרכינן עלה מההיא דר"ש דליכא דין דחוי בקדו"ד, ומשני דר"ש ס"ל דבע"ח אין נדחין, אך לרבנן דבע"ח נדחין איכא דין דחוי אף בקדו"ד.[[374]](#footnote-375)

ולכאו' יש ללמוד כן גם מעיקר הא דפרכינן בכריתות שם מההיא דר"ש, דהרי ר"ש ס"ל דכל מידי דלא חזי לגופי' לא נחתא לי' קדוה"ג, וא"כ אי נימא דבקדו"ד גמורה ליכא דין דחוי א"כ הרי מה"ט הוא דלר"ש לטעמי' ליכא דין דחוי, ומה מותבינן מינה לר' אושעיא דאיירי בקדוה"ג ובזה איכא דין דחוי, ובע"כ דלמ"ד דיש דחוי בדמים ה"נ איכא דחוי אף בקדו"ד גמורה, וצע"ג במש"כ החזו"א והגרי"ז דלא כן.[[375]](#footnote-376)

החזו"א שם כתב להוכיח דבקדו"ד גמורה ליכא דין דחוי מהא דתניא בבכורות ט"ו ב' בקדשים שקדם מום קבוע להקדישן דולדותיהן חול ומתפיסן לכל זבח שירצה, ולא אמרינן דמכח קדושה דחוי' קאתיא, והרי דבקדו"ד גמורה ליכא דין דחוי, - ולדעת הסוברים דאף בקדו"ד גמורה איכא דין דחוי, צ"ל דל"מ דין דחוי אלא לדחותם מקדושה זו, אך כל שמקדישן אח"כ קדושה אחרת ל"מ ע"ז דין דחוי, ועמש"נ להלן אם מהני דין דחוי אף לקדושה אחרת.[[376]](#footnote-377)

## דחוי מעיקרא שאינו דחוי בדמים

לפירש"י ודעימי' דהא דיש דחוי בדמים היינו דיש דחוי בדבר שאינו קדוש אלא קדו"ד, הק' התוס' דא"כ דחוי מעיקרא ודחוי בדמים הכל אחד דכל דחוי מעיקרא הוי קדושת דמים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דמשכח"ל בקיבל דם בכלי שיש בו מים דראשון ראשון דחוי ואפי' חזר ונהפך למראה דם. - **ב** התוס' בקידושין ז' א' כתבו דמשכח"ל בהמיר דתו ואח"כ הפריש קרבן דהוי דחוי מעיקרא והוי קדושת הגוף.[[377]](#footnote-378) - **ג** הרמב"ן והרשב"א בקידושין שם כתבו דמשכח"ל באמר בהמה זו חצי' עולה וחצי' שלמים שאמרו בתמורה כ"ו א' דקדושה ואינה קריבה ועושה תמורה ותמורתה כיו"ב, והתם חייל עלי' קדוה"ג, דאל"כ ל"ה עושה תמורה, ויש בה לדין דחוי דמה"ט הוא דתמורתה כיו"ב, וזה כמו שאמרו בתמורה שם דהא דתמורתה כיו"ב הוא משום דמכח קדושה דחוי' קאתיא, ופירש הרמב"ן דהיינו מכח דין דחוי, (וצ"ל לפ"ז דאיירי כשהמיר רק בקדושת העולה או רק בקדושת השלמים, דבכה"ג הי' בדין שתהא התמורה קריבה, וכל הא דאינה קריבה הוא משום דמכח קדושה דחוי' קאתיא ויש עלי' דין דחוי, ואכמ"ל). -  **ד** הראב"ד בקידושין שם כתב דמשכח"ל במצורע שהפריש קרבנותיו בתוך ימי ספרו ואבדו והפריש אחרים תחתיהן והקריבן ואח"כ נמצאו הראשונים דהם קדושים מעיקרא קדושת הגוף וכיון שנדחו אין חוזרין ונראין לגופן אלא לדמיהן, והא דחשבינן לי' כדחוי מעיקרא אף דבתחילת הקדשן לא היו דחויין לכאו' הוא משום דהקדישן בימי ספורו ואכתי ל"ה ראויין ליקרב, וע"כ חשבינן לי' כדחוי מעיקרא.[[378]](#footnote-379) - **ה** הרמב"ן בקידושין שם כתב דמצינו לגבי מצוות דמיבע"ל בדין דחוי מעיקרא, והתם לא שייך דחוי בדמים, ועד"ז כתב הריטב"א שם דמשכח"ל בביכורים שבצרן ושיגרן ביד שליח דכיון דאידחו אידחו,[[379]](#footnote-380) וכגון אשירה שנטעה מתחילה לע"ז דאע"ג דחזר הנכרי וביטלה נדחה לולבו למצוה. - **ו** הקר"א כתב דמשכח"ל בפסח שהפרישו קודם חצות לבן בתירא שאמרו לעיל דדחוי מעיקרא הוא, והתם לא חשיב כדחוי בדמים שהרי עיקר הקדשו אינו לדמיו אלא להקריבו לאחר חצות.[[380]](#footnote-381) - **ז** בפירש"י לקמן נ"ט א' ד"ה דחויין מעיקרא מבו' דלמ"ד דדחוי מעיקרא הוי דחוי הרי דאם הפריש קרבן קודם שנבנה המזבח ואח"כ נבנה המזבח הו"ל דחוי, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ג מפסוהמ"ק הכ"ד, ובכה"ג הרי הו"ל קדוה"ג גמורה, וכ"כ הקר"א.[[381]](#footnote-382)

**קיבל דם בכלי שיש בו מים אם חשיב כדחוי מעיקרא**

במש"כ התוס' דמשכח"ל דחוי מעיקרא בקדושת הגוף בקיבל דם בכלי שיש בו מים, הק' התוס' טוך בקידושין ז' ב' דאם אויר כלי מקדש הו"ל נראה ונדחה, ואם אין אויר כלי מקדש עד שיגיע לשולי הכלי משום דהו"ל כאויר שאין סופו לנוח א"כ ל"ב בזה לדין דחוי, שהרי לא חזר ונראה כלל כיון דל"ה הנחה כתקנה, וכ"כ התוס' הרא"ש שם דאי"ז חוזר ונראה והוא דחוי לעולם כיון שהדם נופל מתחילה על המים ובעינן שיתקבל הדם בכלי מצואר הבהמה כדתנן לקמן כ"ה א' דנשפך מצואר הבהמה על הרצפה ואספו פסול, ואף אם הדביק הקומץ בדופן הכלי מיבע"ל במנחות י"א א' דדילמא הנחה כתקנו בעי וליכא,[[382]](#footnote-383) וה"נ כיון שהמים מפסיקין בין דם לכלי הנחה שלא כתקנו היא, - והשפ"א הק' בע"א דכיון דבשעת הקבלה הי' הדם בטל במים, לכאו' ל"מ הקבלה הראשונה להכשיר, וממילא דהו"ל כנשפך מן הצואר על הרצפה דפסול, וכן הק' בכ' הגרי"ז, ועמש"כ בזה החזו"א באו"ח סימן קכ"ד לדף צ"ח א', - והשפ"א והגרי"ז הק' עוד דלכאו' בכה"ג חשיב כנראה ונדחה, משום דקודם הקבלה הי' ראוי לקבל כדינו ולזרוק, וכשנתקבל בכלי שיש בו מים נדחה מכך,[[383]](#footnote-384) - והשפ"א הק' עוד שהרי בידו הוא לקבל שאר הדם עד שירבה הדם על המים, והתוס' בסו"ד כתבו דאף למ"ד דדחוי מעיקרא הוי דחוי מ"מ כל שהוא בידו ל"ה דחוי, וצ"ע.

**מומר שהפריש קרבן**

במש"כ התוס' בקידושין ובתמורה דמשכח"ל דחוי מעיקרא בקדוה"ג במומר שהפריש קרבן, כתבו התוס' הרא"ש והתוס' טוך בקידושין שם דהא דהוי קדוה"ג הוא משום דתחילת הקדשו למזבח שהרי חייב חטאת אלא שאין יכול להקריבו עד שיעשה תשובה, והיינו משום דהקרבן מצ"ע ראוי ליקרב, וכל הא דלא חזי הוא מכח הבעלים, וע"כ שפיר חיילא עלי' קדוה"ג, והתוס' הרא"ש הוסיף דגם אינו עומד לדמים שהרי עוף אין לו פדי',[[384]](#footnote-385) וצ"ב.[[385]](#footnote-386)

הר"ן בסנהדרין מ"ז א' כתב דמומר שהפריש קרבן לא חיילא הקדושה כלל, וממעטינן לה מקרא דמעם הארץ פרט למומר או משום שאינו שב מידיעתו, - אך בד' התוס' ודעימייהו מבו' דשפיר חלה קדושה ע"ז, אלא דהוא פסול להקרבה.

## בהמה שחצי' עולה וחצי' שלמים אם חשיב כדחוי בדמים

במש"כ הרמב"ן והרשב"א דמשכח"ל דחוי מעיקרא שאינו דחוי בדמים בבהמה חצי' עולה וחצי' שלמים דיש עלי' קדוה"ג כדחזינן שעושה תמורה, קשיא טובא, שהרי להדיא אמרו בפסחים צ"ח א' בהא דמפריש נקבה לפסחו דש"מ דיש דחוי בדמים, והרי דאף דבמפריש נקבה לפסחו חייל עלי' קדוה"ג, כדתנן התם דירעה עד שיסתאב דאינה נפדית אלא במום, ובתמורה כ' א' תניא דעושה תמורה, מ"מ קרינן לה דחוי בדמים, ובע"כ דאף בקדוה"ג דלי"ב דין הקרבה חשבינן לה דחוי בדמים,[[386]](#footnote-387) וכמו שהוכיח כן בחי' הגרי"ז במכתבים, וא"כ מ"ט בחצי' עולה וחצי' שלמים לא חשיב כדחוי בדמים, ואין לומר דמה שאמרו במפריש נקבה לפסחו דיש דחוי בדמים מתפרש בע"א, שהרי להדיא מבו' בד' הרמב"ן והרשב"א דמההיא דמפריש נקבה לפסחו שמעינן דיש דחוי בדמים, (וזהו שהק' דמאי קמ"ל ר' יוחנן הרי שמעינן להני תלת ממתניתין דפסחים).[[387]](#footnote-388)

ושמא י"ל דכל הא דבנקבה לפסחו חשבינן לה כדחוי בדמים אף דחייל עלי' קדוה"ג, הוא משום דנקבה לא חזיא כלל לפסח וע"כ לי"ב קדושת הקרבה כלל, אך בחצי' עולה וחצי' שלמים דהיא בהמה הראוי' לעולה או לשמים, הרי דאם אך חייל חייל בה קדוה"ג, אף יש בה קדושת הקרבה, ולא חשיב כדחוי בדמים, וצ"ע.

## אם מהני דין דחוי לדחות אף את הדמים

במש"כ התוס' בשם ר"ח דהא דיש דחוי בדמים היינו דהדמים דחויין שלא יקריב מהן הקרבן שהי' בדעתו להפריש וכתבו דהיינו דבמפריש נקבה לפסחו אין מביא מן הדמים פסח אלא מביא מהן שלמים, הנה בפי' ר"ח שלפנינו בפסחים צ"ח א' גריס במתניתין דהתם דבמפריש נקבה לפסחו יפלו דמיו לנדבה,[[388]](#footnote-389) וכתב דמהא דאין הדמים קרבין לשלמים אלא לנדבה נלמד דיש דחוי בדמים,[[389]](#footnote-390) וכ"כ הרמב"ן בקידושין שם בשמו.

למש"כ התוס' בשם ר"ח דבמפריש נקבה לפסחו יפלו דמי' לשלמים מבו' דאף דמהני דין דחוי לדחות אף את הדמים, לא נדחו אלא מקדושה זו, אך שפיר הם קרבין לשלמים, וי"ל דהיינו משום דלא נדחו אלא מדין הקרבה דפסח אך מדין הקרבה דשלמים לא נדחו מעולם, - אך למש"כ בפי' ר"ח שלפנינו דיפלו דמי' לנדבה מבו' דמהני דין דחוי לדחות את הדמים אף מהקרבה אחרת, אף דמעולם לא נדחו מדין הקרבה דשלמים, וצ"ב דא"כ מ"ט יפלו דמי' לנדבה, הרי אף דלא נדחו מדין הקרבה דנדבה, מ"מ כיון דנדחו מפסח הי' בדין שלא יקרבו כלל, כ"ה דאינם קרבין לשלמים.

והרמב"ן בקידושין שם פירש לד' הר"ח דהיינו דהואיל ונדחה ידחו אף דמי' משלמים ויעקר שם הראשון מן הדמים לגמרי ויפלו לנדבה לעולת קיץ המזבח, ולכאו' הוא מתפרש למש"כ האחרונים דהא דמותר הפסח קרב שלמים היינו דבהפסח עצמו פתיך דין הקרבה דשלמים, וע"כ מהני דין הדחוי לדחותו אף מליקרב שלמים דיעקר שם הראשון מן הדמים לגמרי, ומשא"כ על דין הקרבה דנדבה דהוא דין הקרבה מחודש דמותר ל"מ דין הדחוי, - אך בד' רבינו דוד בפסחים שם מבו' דהיינו משום דכשהפריש נקבה לפסחו אין הקדשו לפסח כלום דלא חזיא לפסח אלא שדינה הוא שתקרב שלמים, וכיון דנדחית מכח הא דקרא עלי' שם פסח ואינה ראוי' לכך, ע"כ נדחין דמי' אף משלמים, כיון דמעיקרא הי' דין הפרשתה ליקרב שלמים.

בחי' רבינו דוד בפסחים שם עמד בהא דתנן שם צ"ו ב' בפסח שאבד ונמצא קודם שחיטת הפסח דירעה עד שיסתאב וימכר ויביא בדמיו שלמים, ולא נדחו הדמים משלמים, וכתב דהוא משום דהתם ראוי הי' לפסח, וע"כ אין דחוי פוסל את דמיו אלא מפסח ושפיר הם קרבין שלמים, - וזה לטעמי' דהא דבמפריש נקבה לפסחו נדחין דמי' אף משלמים הוא משום דמעיקרא הי' דין הפרשתה ליקרב שלמים, אך למש"נ מד' הרמב"ן דהא דנדחין דמי' אף משלמים הוא משום דיעקר שם הראשון מן הדמים לגמרי, צ"ב דא"כ מ"ט בפסח שאבד אין נדחין הדמים משלמים.

וי"ל דהיינו משום דכל הא דאף הדמים נדחין הוא היכא דהויא הקדושה קדושה דחוי', דכל דאין הקדושה קדושה דחוי', הרי אף דבהמה זו נדחית מהקרבה אי"ז טעם לדחות את הדמים שלא נדחו, וע"כ אין הדמים נדחין אלא במפריש נקבה לפסחו דאינה ראוי' להקרבת הפסח והויא הקדושה קדושה דחוי', אך בפסח שאבד וכו' י"ל דהקדושה אינה קדושה דחוי' שהרי בהמה זו ראוי' להקרבת הפסח, אלא דהבהמה עצמה נדחית מהקרבה, וע"כ הוא דדמי' דלא נדחו מהקרבה קרבין שלמים.[[390]](#footnote-391)

בעיקר מש"כ הר"ח דמהני דין דחוי לדחות אף את הדמים, נחלקו התוס' ע"ז, והוכיחו דלא כן מהא דתניא בתמורה י"ט א' דהמפריש נקבה לפסחו תרעה עד שיסתאב ותמכר ויביא בדמי' פסח והרי דאין הדמים נדחין מליקרב, ולמש"כ בפי' ר"ח שלפנינו דמהני דין דחוי אף לדחות את הדמים מליקרב שלמים, קשיא גם מהא דתניא התם דנשתיירה אחר הפסח תרעה עד שיסתאב ויביא בדמי' שלמים, - ובחי' רבינו דוד בפסחים שם כתב בתו"ד דהך ברייתא דיביא בדמי' פסח לי"ל דחוי,[[391]](#footnote-392) וע"כ הוא דיביא בדמי' פסח.[[392]](#footnote-393)

## אם במומר מהני דין דחוי לדחות אף את הדמים

בד' הרמב"ן והרשב"א בקידושין ז' א' מבו' דכל שהפריש מעות לקרבנו והמיר נדחו המעות מליקרב, והרמב"ן שם כתב דה"נ אם הפריש קרבן והמיר נדחו אף דמיו מליקרב, ונתבאר להלן, - אך התוס' בסנהדרין מ"ז א' ד"ה הואיל ונדחו כתבו דבהמיר דתו או נשתטה לא נדחית אלא הבהמה עצמה, אך דמי' קריבין, ועמדו בזה מהא דא"ר יוסף דהא דקדשי מזבח דעיר הנדחת ימותו הוא משום דחוי ול"מ בהו רעי'.

והמל"מ בפ"ג משגגות ה"ז כתב דאף לדעת הסוברים דבכל דחוי לא נדחו הדמים, מ"מ י"ל דכשהמיר נדחו אף הדמים, והיינו משום דשאני דחי' דמומר שהוא דחוי מכל קרבן שבעולם וע"כ נדחו אף הדמים מלהקריב שום קרבן, ומשא"כ במפריש נקבה לפסחו וכיו"ב שהאדם ראוי להביא קרבן אלא דקרבן זה שהפריש נדחה, וע"כ אמרינן דהדמים לא נדחו וימכר ויביא בדמיו אחר, - ועמש"כ בזה החזו"א בבכורות סימן כ"ח סק"ד.

## אם מהני דין דחוי גם לדחות מהקרבה אחרת

למש"כ התוס' בדעת ר"ח דהא דבמפריש נקבה לפסחו קרבין הדמים לשלמים ואין קרבין לפסח הוא משום דין דחוי, מבו' דאף דיש דחוי אף בדמים מ"מ ל"מ דין דחוי אלא לגבי אותה קדושה שנדחו ממנה, אך לגבי קדושה אחרת ליכא דין דחוי, וצ"ב דא"כ מ"ט היא עצמה אינה קריבה לשלמים, הרי לא נדחתה אלא מפסח ולא משלמים, - ועד"ז צ"ע גם למש"כ רבינו דוד דהא דבפסח שאבד ונמצא קודם שחיטת הפסח ירעה עד שיסתאב וימכר ויביא בדמיו שלמים ולא נדחו הדמים משלמים, הוא משום דמעיקרא היתה הפרשתו ליקרב פסח וע"כ לא נדחה אלא מפסח, וצ"ב דא"כ מ"ט אין הוא עצמו קרב שלמים.

וצ"ל דהבהמה עצמה שנדחתה מהקרבה נדחתה לגמרי ואף אינה קריבה בהקרבה אחרת,[[393]](#footnote-394) ומשא"כ בהא דיש דחוי בדמים דהוא מכח דנדחתה הקדושה, ומה"ט הוא דאיכא דין דחוי אף על הדמים שבאים מכח קדושה זו, אין הדחוי אלא לגבי דין קדושה זו ולא לגבי קדושה אחרת.[[394]](#footnote-395)

## דחוי בדמים שאינו דחוי מעיקרא

הריטב"א בקידושין שם כתב דכל דחוי בדמים הוי דחוי מעיקרו,[[395]](#footnote-396) - אך התוס' שם כתבו דמשכח"ל דחוי בדמים שאינו דחוי מעיקרא במפריש נקבה לפסחו וילדה זכר דהוי קדו"ד דאין פסח בא נקבה ול"ה דחוי מעיקרא שהרי הולד ראוי להקריב, ולכאו' מכוון דבריהם דהגריעותא דדחוי מעיקרא הוא משום דמעולם ל"ה ראוי ליקרב, אך בכה"ג דנקבה לפסחו וילדה זכר דהולד מצ"ע ראוי להקריב אלא שנדחה מכח אמו, חשיב כנראה ונדחה, כיון שהי' ראוי ליקרב ונדחה מכך,[[396]](#footnote-397) - והרמב"ן והרשב"א שם כתבו דמשכח"ל בהפריש דמים לחטאת והמיר וחזר בו דאמרי' הואיל הואיל ונדחו אותן דמים ידחו ולא יקרבו לעולם ומתחילתן לא היו דחויין, והרמב"ן כתב דמשכח"ל נמי במפריש חטאתו ונסתאב והמיר וחזר בו דאמרינן הואיל ונדחה ידחה.[[397]](#footnote-398)

בד' התוס' והריטב"א שעמדו דהיאך משכח"ל דחוי בדמים שאינו דחוי מעיקרא ולא פירשו דמשכח"ל בהפריש דמים לחטאת והמיר וחזר בו י"ל בכמה גווני, **א** דס"ל דגם דחוי דמומר ל"מ לדחות את הדמים מליקרב וכמש"כ התוס' בסנהדרין מ"ז א' ונתבאר לעיל. - **ב** דס"ל דליכא דין דחוי בקדו"ד גמורה, עמש"נ בזה לעיל. - **ג** דאף אם איכא דין דחוי בקדו"ד גמורה, היינו רק בבהמה שהיא ראוי' להקרבה וכל דא"א להקריבה חשבינן לה כדחוי' מדינה,[[398]](#footnote-399) אך במעות דאינם ראויים להקרבה לא חשבינן להו לעולם כדחויין.

## פסח דלא חזי להקרבה קודם הפסח אם הוא קרב שלמים או יביא בדמיו פסח

התוס' הביאו להא דתניא בכריתות כ"ח א' דהמפריש נקבה לפסחו קודם הפסח תרעה עד שתסתאב ותמכר ויביא בדמי' פסח ילדה זכר וכו' ר"ש אומר הוא עצמו יקרב פסח, ומפרשינן דהוא משום דבע"ח אין נדחין,[[399]](#footnote-400) ומבו' דאף דהולד עצמו קרב פסח משום דבע"ח אין נדחין, מ"מ לא אמרינן דהנקבה עצמה תקרב שלמים, אלא תרעה עד שתסתאב ותמכר ויביא בדמי' פסח, וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' לתמוה על גירסת הרשב"ם דאם גרסינן יביא בדמי' פסח היאך מייתי מינה דבע"ח נדחין, והרי דגם בלא דין דחוי דהיא ראוי' ליקרב שלמים, מ"מ דינה הוא דתרעה עד שתסתאב ויביא בדמי' פסח, וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' דס"ד דהגמ' בכריתות דגם ת"ק אית לי' דבע"ח אין נדחין, ואפ"ה אין היא עצמה קריבה שלמים, אלא תרעה עד שתסתאב ותמכר ויביא בדמי' פסח, והיינו משום דכיון דדמי' ראויים לפסח שהופרשה לו, יש עלי' תורת פסח, וע"כ אינה קריבה לשלמים.[[400]](#footnote-401)

וצ"ע דמ"ש ממש"כ התוס' לעיל ט' ב' ד"ה חד ובמנחות פ"ג ב' ד"ה חד דאם עברה שנתו ולא זמנו קרב שלמים, והרי דאף דדמיו ראויין לפסח מ"מ הוא עצמו קרב שלמים, ולא אמרינן דירעה עד שיסתאב וימכר ויביא בדמיו פסח.[[401]](#footnote-402)

וצ"ל דשאני התם דבשעה שהפרישו הי' ראוי לפסח וע"כ כשעברה שנתו חשיב כמותר הפסח ודינו הוא ליקרב שלמים,[[402]](#footnote-403) ול"ד למפריש נקבה לפסחו דמעיקרא לא חזיא לפסח ולא חשיבא כמותר הפסח, וע"כ דינה הוא לימכר ולהביא בדמי' פסח.[[403]](#footnote-404)

ובזה מתפרש טעם הא דתניא לעיל י"א א' דהפסח שעבר שנתו ושחטו בזמנו לשמו ר' יהושע מכשיר והתוס' בפסחים ס"ב ב' כתבו דאף למ"ד דפסח בשאר ימות השנה בעי עקירה בעברה שנתו מודה דהיינו עקירתו ושלמים לשם פסח שחיט, והרי דחשבינן לי' כמותר פסח ואין עומד להביא בדמיו פסח אלא עומד ליקרב בעצמו שלמים, וע"כ ל"ב עקירה, ואין לומר דהא דל"ב עקירה הוא משום דהוא עצמו אינו ראוי ליקרב פסח, (ואף דהוא עומד להקרבת דמיו לפסח, מ"מ כיון דהוא עצמו אינו ראוי לפסח ל"ב עקירה), שהרי להדיא אמרו בחולין ל' א' דכל דלא אידחי מדמי פסח בעי עקירה אף למ"ד דפסח בשאר ימות השנה ל"ב עקירה.[[404]](#footnote-405)

בעיקר הא דעברה שנתו קרב שלמים, צ"ב דמ"ט לא מיפסל ליקרב שלמים משום דחוי דומיא דמפריש נקבה לפסחו או זכר בן ב' שנים, והקה"י בסו"ס י' כתב דאתיא כמ"ד דבע"ח אין נדחין, - אך ממה שלא הביאו מהתם דבע"ח אין נדחין משמע דבזה לכו"ע ליכא משום דחוי, והיינו משום דדוקא במפריש נקבה או זכר בן ב' שנים לפסחו דבשעת ההפרשה אינם ראויין כלל לפסח, איכא דחוי בעיקר ההפרשה, וזהו שכתב בפירש"י בפסחים צ"ז ב' (ד"ה ירעה) דהא דהוי דחוי הוא משום דקבעתי' הפרשה, אך במפריש זכר בן שנה לפסחו, הרי דאף דעד הפסח תעבור שנתו, מ"מ כיון דעכשיו הוא ראוי לפסח, ליכא דחוי בעיקר ההפרשה, ואח"כ כשעברה שנתו לא נדחה כלל, אלא הוי ככל מותר הפסח דקרב שלמים ולי"ב משום דחוי, וזה כמו שאמרו בפסחים צ"ו ב' דרק אם נמצא הפסח קודם שחיטה או קודם חצות והקריב פסח אחר הוא דנדחה ואינו קרב שלמים, אך כל שלא נקבע בזמן ההקרבה לפסח וניתותר הוא קרב שלמים ולי"ב משום דחוי, והיינו דכיון דזהו דין הפסח דאם לא יקרב פסח יקרב שלמים ליכא דחוי כלל במה שלא קרב לפסח, ורק כשבעיקר הפרשתו ל"ה ראוי לפסח הוא דהוי דחוי במה שהפרישו לפסח ואינו ראוי להקרבת פסח.[[405]](#footnote-406)

י"ד סיון פ"ד

דף מס' 21

## מ"ט לא ילפינן דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי ממחוסר זמן

**י"ב א' - וש"מ דחוי מעיקרא הוי דחוי,** ביומא ס"ד א' אמרו דטעמא דרב דבע"ח אין נדחין הוא משום דיליף ממחוסר זמן דאע"ג דהשתא לא חזי כי הדר מיחזי שפיר דמי, ודחינן לה דשאני במחוסר זמן דלא איתחזי כלל, ואין ללמוד מזה דאף נראה ונדחה ל"ה דחוי, והתוס' שם ובסוגיין בד"ה וש"מ דחוי מעיקרו הק' דאכתי תיקשי לר' יוחנן דבע"ח נדחין אף בדחוי מעיקרא, דמ"ט לא יליף ממחוסר זמן דל"ה דחוי.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דשאני מחוסר זמן דחוזר ונראה ממילא, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש ביומא שם, ולכאו' זהו מש"כ התוס' ביומא שם דכיון שאינו מחוסר מעשה בגופו לא חשיב נדחה. - **ב** התוס' ביומא שם כתבו דהוא משום דל"ד למחוסר זמן דהתם משעה שהקדישה היתה דחוי', והשיח יצחק והגנזי יוסף והרש"ש שם פירשו דהיינו דשאני במחוסר זמן שנדחה בעודו חולין ול"ה דחוי בשעה שהקדישו,[[406]](#footnote-407) ומשא"כ בבהמה של ב' שותפין דהו"ל דחוי בשעה שהקדישה, וכ"כ הבית מאיר והקר"א בסוגיין לפרש לדבריהם.[[407]](#footnote-408) - **ג** התו"י ביומא שם כתב בשם רבו דילפינן לה מקרא דמום בם לא ירצו הא שאר דחויין לא ירצו אף אחר שעבר הדחוי ואפי' בדחוי מעיקרא, דאיכא בע"מ שלא נראה מעולם, וכ"כ התוס' הרא"ש והתור"פ שם, וכ"כ התוס' בתמורה כ"ו ב' ד"ה ש"מ בתו"ד והתוס' טוך בקידושין ז' א'. - **ד** התוס' בפסחים צ"ח א' ד"ה ש"מ דחוי מעיקרו כתבו דשאני מחוסר זמן דלא איתחזי מעולם לשום קרבן וזמן קבוע להיות ראוי ליום השמיני הלכך ל"ש למילף מיני' בעלמא. - **ה** למש"כ התוס' הכא סוד"ה וש"מ יש דחוי בדמים ולקמן נ"ט א' ד"ה עד שלא נבנה דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי היכא דבידו להשהותו, הרי ליכא למילף ממחוסר זמן דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, דשאני מחוסר זמן דבידו להשהותו.[[408]](#footnote-409)

## אם איכא דין דחוי במום שעובר ע"י רפואה

התוס' הק' דאם הא דמחוסר זמן ל"ה דחוי הוא משום דחוזר ונראה ממילא, א"כ מ"ט איצטריך מיעוט דעבר מומם ירצו, הרי מן הדין ל"ה דחוי משום דהוא עובר ממילא, וכתבו דאיכא מום דאינו עובר אלא ע"י רפואה, וכ"כ התו"י ביומא ס"ד א' בתי' קמא,[[409]](#footnote-410) והגרע"א בגהש"ס מכת"י רמז להעיר ממש"כ התוס' בבכורות ל"ח ב' ד"ה וסימניך בתי' בתרא דכל שאינו עובר אלא ע"י רפואה חשיב כמום קבוע, ובהגה' מהרש"ם כתב לישב דהכא איירי כשהוא עובר ע"י רפואה קלה דבכה"ג לא חשיב כמום קבוע, וכמש"כ התוס' בגיטין ס"ט א'.

מד' הגרע"א והמהרש"ם משמע דס"ל דהא דילפינן מקרא דעבר מומם ירצו היינו במום עובר, אך כל דחשיב כמום קבוע אף אם עבר המום הו"ל דחוי, וזהו שהוצרכו לפרש דהכא חשיב כמום עובר, - אך המהרי"ט אלגאזי בבכורות פ"ו סקנ"ג מסיק דאף במום קבוע שעבר ע"י רפואה ליכא דחוי,[[410]](#footnote-411) ועיי"ש שכתב די"ל דרק בכה"ג הוא דאיצטריך קרא להכשיר כשעבר המום, וכ"כ המנ"ח במצוה י"ח סק"ז והאחיעזר בח"ב סימן ל"ה סק"ג והחזו"א בבכורות סימן כ"ה סקי"ט, וכ"ה מבו' בד' השעה"מ בפ"ד מקר"פ ה"ד ובד' הגרע"א לקמן ע"ג ב', עיי"ש.

השעה"מ שם הק' במש"כ התוס' בסוגיין דטעמא דרבנן דבמפריש נקבה לעולה אין הולד קרב הוא משום דחוי, דא"כ מ"ט אמרו דלדידהו אף ולד בע"מ אינו קרב, הרי בבע"מ לכו"ע ליכא דין דחוי, - והקה"י בבכורות סו"ס ט"ז כתב דכל הא דליכא דין דחוי בבע"מ היינו כשחזר ונראה, אך כל זמן דהמום קיים הו"ל דחוי.[[411]](#footnote-412)

## טעם הא דמומר אינו ראוי להקריב קרבן

**אכל חלב והפריש קרבן והמיר דת,** בפירש"י כתב דהא דנדחה מקרבן הוא מקרא דמעם הארץ פרט למומר, וכ"כ בפירש"י בסנהדרין מ"ז א', - אך התוס' בקידושין ז' ב' כתבו דהוא משום דהוי זבח רשעים תועבה, וכ"כ הר"ן בסנהדרין שם, ועיי"ש שנחלק ע"ד רש"י דההיא דמעם הארץ הוא רק כשהפריש בעודו מומר, אך כל שנעשה מומר אחר הפרשה אינו נדחה אלא משום זבח רשעים תועבה, - והשעה"מ בפ"ג משגגות ה"ז האריך הרבה בזה, ואכמ"ל.

## מומר שהפריש קרבן אם הוי דחוי

**הואיל ונדחה ידחה,** התוס' בסוד"ה וש"מ יש דחוי כתבו דהא דנקט לה כשהפריש ואח"כ המיר ולא נקט לה כשהפריש אחר שהמיר, אף דלר' יוחנן אף דחוי מעיקרא הוי דחוי, הוא משום דבכה"ג כשר דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי היכא שבידו לתקן בקל.

אך התוס' בקידושין ז' א' ובסנהדרין מ"ז א' ובתמורה כ"ו ב' כתבו דאף כשהמיר ואח"כ הפריש קרבן הו"ל דחוי, והתוס' בקידושין שם כתבו דבכה"ג משכח"ל דחוי מעיקרא דהוי קדושת הגוף, והא דנקט דהפריש קרבן תחילה, הוא משום אידך מילתא דר' יוחנן דאכל חלב והפריש קרבן ונשתטה וכו' דלא מצי למימר דנשתטה תחילה דשוטה לאו בר הפרשה הוא, וע"כ גם בהמיר דת נקט דהפריש קרבן תחילה, והתוס' בסנהדרין כתבו עוד דהא דנקט לה בכה"ג שהפריש ואח"כ המיר הוא משום דאין דרך מומר להפריש קרבן.

בד' התוס' לקמן נ"ט א' משמע דהא דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי היכא דבידו לתקן או בידו להשהותו, אי"ז משום דאיכא תרתי לטיבותא, אלא הוא משום דכל שבידו לתקן או להשהותו חשבינן דהוי ההקדש מעיקרא לזמן שיהא ראוי, וע"כ ל"ה דחוי כלל, ומשא"כ היכא דאי"ז בידו דא"א לחשוב דהוי ההקדש לזמן שיהא ראוי, עיי"ש.[[412]](#footnote-413)

## הפריש קרבן אחר שנפגם המזבח

התוס' כתבו להוכיח דכל שבידו לתקן ל"ה דחוי מעיקרא דחוי, מהא דפריך לקמן נ"ט א' אהא דתניא דקדשים שהיו עד שלא נבנה המזבח ואח"כ נבנה המזבח פסולין דדחוי מעיקרא הוא, והרי דאף לר' יוחנן דבע"ח נדחין מ"מ דחוי מעיקרא ל"ה דחוי משום דבידו לתקן, וכ"כ התוס' לקמן שם, - אך בפירש"י לקמן שם כתב דהא דפריך דדחוי מעיקרא הוא היינו דתיקשי מינה למ"ד דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, ומבו' דאה"נ דלמ"ד דדחוי מעיקרא הוי דחוי אף אם הפריש קרבן אחר שנפגם המזבח הוי דחוי,[[413]](#footnote-414) וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ג מפסוהמ"ק הכ"ד.

התוס' טוך בקידושין ז' ב' כתב דהא דהפריש קרבן אחר שנפגם המזבח ל"ה דחוי אף למ"ד דדחוי מעיקרא הוי דחוי הוא משום דהתם דאין הדחוי אלא מחמת שאין מזבח ל"ה דחוי לכו"ע, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ בכ' הגרי"ז בסוגיין דכל הא דדחוי מעיקרא הוי דחוי הוא רק היכא דהקדושה הויא קדושה דחוי' דאין דין הקרבן ליקרב, אך בנפגם המזבח דהקרבן הוא קרבן מעליא, אלא דאינו ראוי ליקרב משום דליכא מזבח, ל"ה דחוי מעיקרא דחוי, ומשא"כ בדין הדחוי דנראה ונדחה דהוא מכח הא דנדחה בפועל מהקרבה, ע"כ גם בנפגם המזבח הו"ל דחוי.

## טעם הא דכשהמיר דתו הוי דחוי ול"ד לדם שנשפך אחר קבלה דל"ה דחוי

לקמן ל"ד ב' אמרו בהא דתנן דקיבל בכלי קדש ונתן לכלי חול יחזיר לכלי קדש ונשפך מן הכלי על הרצפה ואספו כשר דהא דל"ה דחוי הוא משום דכל שבידו ל"ה דחוי, והתוס' שם כתבו דל"ד להפריש קרבן והמיר דת דהוי דחוי אף שבידו לעשות תשובה, דאי"ז קרוי בידו משום דאין דעתו לחזור, והתוס' הרא"ש בסוכה ל"ג א' כתב דל"ד לקדשים שהיו שם כשנפגם המזבח דפסולין אע"פ שבידו לתקן דהא דכל שבידו ל"ה דחוי אף בנראה ונדחה הוא כשבידו לתקן בקל,[[414]](#footnote-415) ועמש"כ המקד"ד בסימן ל"ג סק"ב לפרש בזה.

אך התו"י בכריתות ז' א' כתבו דהא דבקיבל בכלי קדש ונתן לכלי חול וכו' ל"ה דחוי הוא משום דאינו נדחה מחמת פסולו ובכה"ג הוא דאמרינן דכל שבידו ל"ה דחוי, ומשא"כ הכא דנדחה מחמת פסול הגוף הוי דחוי אף שבידו לחזור בו, וכתבו דמה"ט הוא דכשנפגם המזבח כל קדשים שהיו שם פסולין אע"ג דבידו למלאות הפגימה, ובתשו' ישועות מלכו או"ח סימן מ"ט כתב לפרש לדבריהם דהיינו דהתם לא נדחה כלל מדינו, דדינו הוא ליקח הדם ולהוליכו בכלי קדש, ולא נדחה מכך מעולם, דאף כשהוא בכלי חול או על הרצפה מצותו היא לאספו וליתנו בכלי קדש ולהוליכו,[[415]](#footnote-416) ומשא"כ בהפריש קרבן והמיר דעכשיו אין דין הבהמה להקריבה, וע"כ הו"ל דחוי.[[416]](#footnote-417)

במנחות נ"ט ב' אמרו במנחה שנתן עלי' לבונה דל"ה דחוי משום דכל שבידו ל"ה דחוי, והתוס' שם הק' דמ"ש מהא דקדשים שהיו שם עד שלא נפגם המזבח דפסולין, - ולמש"כ התוס' הרא"ש ניחא דשאני במנחה שנתן עלי' לבונה דבידו לתקן בקל ובכה"ג אף נראה ונדחה ל"ה דחוי ומשא"כ בנפגם המזבח דאין בידו לתקן בקל, - וגם למש"כ התו"י בכריתות ניחא, דשאני בנתן עלי' לבונה דדינו הוא להסיר את הלבונה ולהקריב את המנחה, וכמש"כ כן הישועות מלכו שם.

## הפריש קרבן ונשתטה

**אכל חלב והפריש קרבן ונשתטה וכו',** בפירש"י כתב דהא דנדחה מהקרבה הוא משום דבעינן דעת, וכ"כ בפירש"י בסנהדרין מ"ז א' דשוטה לאו בר הקרבה הוא דבעינן לרצונו, וכ"כ הרמ"ה שם, - והמנחת ברוך בסימן י"ח ענף ב' עמד בזה דמ"ט גרע כשנשתטה יותר מכשמת דאף גר שאין לו יורשים שהפריש קרבנו ואח"כ מת מקריבין את קרבנו, וכתב דצ"ל דדוקא כשיש לו בעלים הוא דבעינן שתהא ההקרבה לרצונו, וע"כ הוא דכל שנשתטה אין מקריבין את קרבנו משום דבעינן לרצונו וליכא, ומשא"כ בגר שמת דאין להקרבן בעלים ל"ב שתהא ההקרבה לרצונו, ועיי"ש שהאריך דדוקא חטאת אינה קריבה בכה"ג,[[417]](#footnote-418) ואכמ"ל.

## אם ישן ראוי להקריב את קרבנו

**אבל הכא דממילא דחי כישן דמי,** התוס' בסנהדרין מ"ז א' כתבו דל"ה לגמרי כישן דישן ראוי אף בשעה שהוא ישן, כדתנן בגיטין כ"ח א' דהשולח חטאתו ממדינת הים מקריבין אותו בחזקת שהוא קיים ולא חיישינן שמא ישן בשעת הקרבה, אלא היינו דדמי לישן דאף אם ל"ה ראוי ל"ה דחוי משום דהוא ניעור ממילא והא נמי ממילא משתפי,[[418]](#footnote-419) - אך בחי' רבינו יונה שם כתב די"ל דישן לא חזי להקריב את קרבנו והא דמקריבין את קרבנו בחזקת שהוא קיים הוא בשעה שאין דרך בנ"א לישן.

ווהרמ"ה שם כתב דישן אין ראוי להקריב לו קרבן עד שיעור דלרצונו כתיב, ולכאו' מכוון דבריו דאף דכששלח חטאתו ע"מ להקריבה מקריבין אותה אף כשהוא ישן, מ"מ כל שלא את קרבנו להקריבו א"א להקריב כשהוא ישן, שהרי בכה"ג שלא הי' דעתו להקריב א"א להקריב בלא דעתו, ואפ"ה ל"ה דחוי משום דהוא ניעור ממילא, וכ"כ הערול"נ שם.[[419]](#footnote-420)

**אכל חלב והפריש קרבן והורו בי"ד שחלב מותר וכו' מי הוי דחוי,** בפירש"י כתב דהא דהוי דחוי הוא משום דאילו עבר השתא לאו בר קרבן הוא דיחיד שעשה בהוראת בי"ד פטור,[[420]](#footnote-421) - אך בד' התוס' בד"ה הכא משמע דהא דהוי דחוי הוא משום דאין הקרבן ראוי ליקרב מחמת שהורו בי"ד שחלב מותר והוא סבור שאינו חייב קרבן,[[421]](#footnote-422) והרש"ש כתב דטעם הא דלא פירש"י כן הוא משום דהא דאין הקרבן ראוי ליקרב הוא מחמת טעות ולאחר שחזרו בהן איגלאי מילתא למפרע דלאו דחוי הוא.[[422]](#footnote-423)

**כי פתח ר' יוחנן בדחויין מהא פתח מ"ט התם גברא אידחי קרבן לא אידחי הכא קרבן נמי אידחי,** בפירש"י כתב דהיינו דהא דפתח ר' יוחנן בדחויין מהא דאכל חלב והפריש קרבן והורו בי"ד וכו' הוא משום דהתם הוי דחוי טפי משום דתורת קרבן זה נדחית מן הכל, - אך התוס' כתבו בשם ר"ח דאדרבה התם ל"ה דחוי דגברא אידחי שאינו יודע אם פטור אם לאו קרבן לא אידחי דאי לא דהתירו בי"ד הי' קרב ונמצא שלא הי' דחוי אלא ע"י טעותו, והשטמ"ק כתב בשם תור"פ דהיינו דהא דפתח ר' יוחנן בדחויין מהך גוונא הוא משום דהי' תופסו לחידוש דאף בכה"ג הוי דחוי וע"כ פתח בו,[[423]](#footnote-424) וע"ד שאמרו בכ"ד דמילתא דאתיא מדרשא חביבא לי'.

י"ז סיון פ"ד

דף מס' 22

## לשמו ושלא לשמו

**י"ג א'** **- או לשמן ושלא לשמן או שלא לשמן ולשמן,** במתניתין לקמן ס"ד ב' מבו' דפסולא דלשמו ושלא לשמו הוא גם בעולת העוף דאף בכה"ג אינה עולה לשם חובה, וכ"כ הרמב"ם בפי"ג מפסוהמ"ק ה"א דהשוחט את העולה לשם עולה ושלמים או לשם שלמים ולשם עולה הוי מחשבת שינוי השם.

## לשמו ושלא לשמו בשינוי בעלים

בספה"י לר"ת סימן שנ"ח כתב דפסח ששחטו ע"מ לזרוק דמו שלא לשם בעלים אף מקצת שאין מנויין פוסל דהוי כלשמו ושלא לשמו, ומשא"כ כשחשב בשחיטה שלא לשם בעלים דפסולו הוא מדינא דשלא למנויו מקצת מנויין לא פסלי, ומבו' דכ"ה דמחשבת שינוי קדש פוסלת אף כשחשב לשמו ושלא לשמו, ה"נ מחשבת שינוי בעלים פוסלת אף כשחשב לשם בעליו ושלא לשם בעליו, וכן נקט הקר"א לעיל ז' ב', אך בדבריו לעיל ד' ב' לא פסיקא לי' ד"ז, וכ"ה מבו' בד' הגר"ח בפ"ב מקר"פ ה"ו הא' והב', עיי"ש,[[424]](#footnote-425) - אך המנחת ברוך בסימן כ"ה ענף ג' כתב דשינוי בעלים אינו פוסל אלא כששינה כל הבעלים כולם, אבל אם זרק לשם בעלים ולשם אחרים אינו פסול משום שינוי בעלים, - והשפ"א בפסחים ס"א א' וס"ב א' והזבח תודה הלכות שם ס"ב ב' נסתפקו בדין זה, עיי"ש.

בפסחים ס"ב ב' אמרו דהא דשאני לשמו ושלא לשמו דפסול מלאוכליו ושלא לאוכליו דכשר הוא משום דלשמו ושלא לשמו פסולו בגופו וא"א לברר איסורו וישנו בד' עבודות וישנו בציבור כביחיד, ולאוכליו ושלא לאוכליו אין פסולו בגופו ואפשר לברר איסורו ואינו בד' עבודות ואינו בציבור כביחיד, והתוס' לעיל ד' ב' ד"ה מחשבה בעלמא כתבו דבע"כ דגם שלא למנויו ולערלים ולטמאים לא חשיב כפסולו בגופו ול"ד לשינוי בעלים דחשיב כפסולו בגופו, דאל"כ תיקשי דמ"ט למנויו ושלא למנויו וכו' כשר, עיי"ש, ומבו' לפ"ז דבשינוי בעלים דפסולו בגופו אם שחטו לשמו ושלא לשמו פסול,[[425]](#footnote-426) דאי נימא דאף דפסולו בגופו מ"מ לשמו ושלא לשמו כשר, הרי י"ל דגם שלא למנויו חשיב כפסולו בגופו ואפ"ה למנויו ושלא למנויו כשר, וכן הוכיח המנחת ברוך שם ממש"כ התוס' בפסחים שם ד"ה פסולו בגופו דשינוי בעלים חשיב דא"א לברר איסורו.[[426]](#footnote-427)

בחי' הגר"ש בפסחים ס' ב' כתב להוכיח דלשמו ושלא לשמו בשינוי בעלים פסול ממה שאמרו שם דדילמא שאני היכא דאמר מהיכא דלא אמר מהא דלאוכליו ושלא לאוכליו כשר ושלא לאוכליו לחודי' פסול הגם דסתמא לאוכליו, ודחי דהתם ל"ה סתמא לאוכליו דדילמא מימשכי וכו', ואי נימא דבשנוי בעלים לשמו ושל"ש כשר הרי עדין יש להוכיח דשאני היכא דאמר מהיכא דלא אמר מהא דלשמו ולשם אחר כשר ולשם אחר לחודי' פסול הגם דסתמא לשמו וע"ז ליכא לשנויי כד' רבא, ובע"כ דלשמו ושלא לשמו פסול.[[427]](#footnote-428)

הרמב"ם בפי"ג מפסוהמ"ק ה"א כתב דמחשבת שינוי השם כיצד זה השוחט את הזבח שלא לשמו כגון שהי' עולה ויחשב שהוא שלמים או ישחטנו לשם עולה ושלמים או לשם שלמים ולשם עולה או ששחט הזבח שלא לשם בעליו זו היא מחשבת שינוי השם, והשפ"א בפסחים ס"א א' וס"ב א' והזבח תודה שם ס"ב ב' כתבו דמהא דלגבי שינוי בעלים לא כתב דאף אם שחט לשמו ושלא לשמו פסול משמע דלשמו ושלא לשמו בשינוי בעלים כשר.[[428]](#footnote-429)

הקר"א לעיל ז' ב' הק' לדעת הרמב"ם דשינוי בעלים פוסל בכל ד' עבודות מ"ט לא פסלינן בפסח ששחטו למנויו ושלא למנויו משום שינוי בעלים, וזה לפ"מ שנקט דלשמו ושלא לשמו בשינוי בעלים פסול, וכתב דצ"ל דשלא למנויו דפסח היינו להאכיל שלא למנויו, וע"כ אי"ז בכלל שינוי בעלים, שהרי שחטו לבעליו אלא שמחשבתו להאכילו שלא לבעליו, ובזה מתפרש לדעת הרמב"ם גם עיקר הא דבעינן לפסולא דשלא למנויו בפסח ולא פסלינן לה משום שינוי בעלים, - וי"ל עוד למש"נ בכ"ד בדעת הרמב"ם דמחשבת שינוי בעלים היא בכלל מחשבת שינוי השם והו"ל כשינוי שם הזבח והיינו דשם הזבח הוא "עולת ראובן" וכל שמשנה שם ראובן לשם שמעון הוי זה שינוי שם הזבח, ולפ"ז י"ל דע"כ ליכא במחשבת שלא למנויו משום שינוי בעלים דמחשבתו היא ששוחט בעד שלא למנויו ואינו משנה כלל את שם הזבח אלא שוחט פסח דראובן לצורך שאינם מנויין, ודמי למחשבת שלא לאוכליו דאי"ז שינוי שם הזבח, (שהרי אין שם הזבח לאוכליו), ובכה"ג ל"ה בכלל שינוי בעלים.

**ר"ש מכשיר בהילוך שהי' ר"ש אומר וכו' אבל אפשר בלא הילוך וכו',** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דטעמא דרבנן דמחשבה פוסלת בהילוך הוא משום דעבודה שאפשר לבטלה שמה עבודה, ומבו' דמודו רבנן דהולכה אפשר לבטלה ואפ"ה שמה עבודה ומחשבה פוסלת בה, וכ"נ בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה אתה אומר, וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוד"ה אתה אומר, וכ"נ בסוגיית הגמ' לעיל ד' א', - אך בפירש"י לקמן י"ד ב' ד"ה והא שחיטה כתב דטעמא דרבנן הוא משום דהולכה א"א לבטלה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הכ"ג דה"ז מעכב בהקרבן שתהא נעשית הולכה, - ונתבאר בדף מס' 26.

**זו קבלת הדם,** בפירש"י כתב דהיינו דצריך לקבלו בכלי, ומשמע דמלבד הא דילפינן מינה דבעינן לעבודת הקבלה גם נלמד מהתם דבעינן קבלה בכלי, ועמש"כ בזה בכ' הגרי"ז ובשיעורי הגרי"ד, ובמש"כ בכ' הגרי"ז ע"ד רש"י בסוד"ה אתה אומר, הנה הטה"ק כתב דבדפו"י ליתא לתיבת כלי, ועיי"ש במש"כ בזה באורך.

**הא מה אני מקיים והקריבו זו קבלת הדם,** בפירש"י כתב דאע"ג דהקרבה לשון הולכה מ"מ כיון דזימנין דהולכה ליתי' כלל לא כתב לה קרא ואקבלה הוא דכתבי', והא דהולכה הויא עבודה ילפינן לה מדאפקי' רחמנא לקבלה בלשון הולכה, וכ"ה לעיל ד' א' דוהקריבו זו קבלת הדם ואפקי' רחמנא בלשון הולכה למימרא דהולכה לא תפקה מכלל קבלה, ואמרו שם דאין ללמוד דמחשבה פוסלת בהולכה משאר עבודות דמה לכולהו שכן עבודה שא"א לבטלה תאמר בהולכה שאפשר לבטלה.

אך הרמב"ן בפר' ויקרא א' ה' כתב דהא דוהקריבו זו קבלת הדם, הוא משום דאין לשון והקריבו קריבת הדם למזבח שהיא הולכה, אלא הוא לשון קרבן שיעשו מן הדם קרבן והוא לקבלו ולזרקו על המזבח, שהזכיר בבעל הקרבן הבאה וסמיכה ושחיטה ואחרי השחיטה הזכיר בני אהרן מיד א"כ אף הקבלה עצמה מצות כהונה ואינה אלא בכהן כשר ובכלי שרת, וכ"ש הולכה וזריקה, ועיי"ש שכתב לפרש עוד דהא דהולכה צריכה כהן בכיהונו ילפינן לה מהולכת אברים לכבש דפסולה בזר, כדכתיב והקריב הכהן את הכל והקטיר המזבחה ומפרשינן לעיל ד' א' דזו הולכת אברים לכבש, וצ"ע.

**שתהא בכהן כשר ובכלי שרת,** בפירש"י כתב דהיינו שתהא בכהן כשר לאפוקי חללים ובע"מ ויהיו מלובשים בגדי כהונה, וכ"כ התוס', - אך בפי' רבינו הלל לתו"כ ויקרא דיבורא דנדבה פר' ד' ה"ד כתב דבכלי שרת היינו מזרק שמקבל בו הדם שצריך שיהא מקבל הדם בכלי קדש ולא דחול, ועיי"ש במש"כ לפרש להא דילפינן לה מההיא דאלה בני אהרן הכהנים המשוחים, וכ"נ קצת בד' הרמב"ם בפ"ה ממעה"ק ה"א.[[429]](#footnote-430)

**קבלוהו פסולין אין חייבין עליו,** בפירש"י כתב דהיינו כשקיבלוהו זרים ושאר חייבי מיתות כגון שתויי יין ואין חייבין מיתה משום דבעינן עבודה תמה, ונתחדש בדבריו דאף שתויי יין אין חייבין אלא על עבודה תמה, - אך בפי' רבינו הלל לתו"כ שמיני פר' א' ה"ח כתב דשתויי יין חייבין מיתה בכל עבודות, - ועמש"כ בזה המל"מ בפ"ט מביאת מקדש ה"י והמרכה"מ והגרע"א שם והפנים מאירות והמרומי שדה לקמן י"ח א', ואכמ"ל.

**יכול שאני מרבה אף שפיכת שירים והקטרת אימורים,** השפ"א עמד בזה דהרי כיון דהאכל יאכל הוא בדברים המביאים לידי אכילה, א"כ מאי ס"ד לרבות שפיכת שירים, הרי אינו מתיר לאכילה,[[430]](#footnote-431) ובסו"ד כתב די"ל דהוא משום דכ"ה דאסור לאכול הבשר קודם הקטרת אימורים ה"נ אסור לאכלו קודם שפיכת שירים, וע"כ ס"ד דחשיב כדבר המביא לידי אכילה, וכ"נ בביאור הח"ח לתו"כ צו פר' ח' ה"ד, ועמש"כ בזה בשיעורי הגרי"ד ומש"כ בשיעורי הגרמ"ד בשם הגרי"ז.[[431]](#footnote-432)

בשיעורי הגרי"ד הק' דמאי ס"ד לפסול אף בשפיכת שירים והקטרת אימורים, הרי כבר הוכשר הקרבן והיאך יחזור ויפסל, ועיי"ש במש"כ בזה בשם הגרי"ז, ולעיל ב' א' כתב בשם הגר**י"ז דהוא כדעת ר"ע לקמן כ"ט א' דלא ס"ל לה"ט דאחר שהוכשר א"א שיחזור ויפסל, ועיי"ש שכתב דנפ"מ עוד בזה בכה"ג שחישב בד' עבודות ע"מ להקטיר או לשפוך שירים במחשבת פיגול, אי נימא דגם במחשבת פיגול איכא לדינא דמחשבין מעבודה לעבודה כשחישב ע"מ לעשות עבודה אחרת במחשבת פיגול, ועמש"כ בזה בס' מנח"א.**

## מחשבת פיגול על קבלה ומחשבת פיגול בשעת קבלה

הא דאמר הריני שוחט ע"מ לקבל דמה למחר הא דאמר הריני מקבל ע"מ לשפוך שירים למחר, **בפירש"י כתב דהיינו דאם** **חישב בשעת שחיטה ע"מ לקבל דמה למחר לא פיגל, ואם חישב בשעת קבלה ע"מ לשפוך שירים למחר פיגל, וכ"כ התוס' לעיל ט' ב' ד"ה מחשבין דאם חישב בשחיטה לקבל דמו למחר לא פיגל, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפי"ג מפסוהמ"ק.**

**אך הבעה"מ בחולין ל"ט א' כתב דהשוחט ע"מ לקבל או להוליך חוץ לזמנו או חוץ למקומו הוי פיגול ופסול, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א ובפי' הר"ן שם, וכ"כ בפי' הראב"ד לתו"כ ויקרא דיבורא דנדבה פר' ד' ה"ה ובפרשת צו פר' ח' ה"ד וה"ו.**

**והראב"ד שם פירש דמה שאמרו הכא הא דאמר הרי שוחט וכו' היינו דאם אמר הריני שוחט ע"מ לקבל למחר הוי פיגול, ואם אמר הריני מקבל ע"מ לשפוך שירים למחר ל"ה פיגול,[[432]](#footnote-433) - ובפר' ויקרא שם כתב לפרש דהיינו דאף דאם אמר הריני מקבל ע"מ להקטיר אימורים למחר פיגל אע"ג דאין ההקטרה מעכבת כפרה, היינו משום דהקטרת אימורים נקראת אכילה, דאכילת אש קרוי' אכילה, ומשא"כ בשפיכת שירים דאף דדמיא לאכילת מזבח מ"מ לא נקראת בהדיא אכילה, - ובפר' צו הוסיף לפרש דהוא מפני שמקרא אחד מרבה ומקרא אחר ממעט, דקרא דהאכל יאכל מרבה כל דבר שיביא את הזבח לידי אכילה שהמחשבה פוסלת בו, וקרא דלא ירצה המקריב ממעט שאינו מדבר אלא בזריקה, וע"כ יש לנו למעט המחשב בקבלה על שפיכת שיריים, מפני שהקבלה אינה מפורשת כמו הזריקה והשפיכה עצמה אינה מעכבת ואינה מפורשת באכילת מזבח מפני שהיא שתי' ואינה אכילה אלא שמצינו במקצת מקומות שתי' בכלל אכילה, וכיון שהעבודה שהוא מחשב בה ואותה שהוא מחשב עלי' שתיהן אין מפורשות ראוי למעט אותם ממיעוט הכתוב יותר משאר עבודות, ועיי"ש שכתב דאם חישב בשחיטה על שפיכת שירים פיגל, דאע"פ שאין השחיטה פוסלת במקרא יותר מן הקבלה, אפ"ה בשחיטה תחילת כל ההכשר והיא מתרת בחולין משא"כ (בזריקה) [בקבלה].**

**בטעמא דרש"י ודעימי' דאם חישב בשעת שחיטה לקבל דמו למחר לא פיגל, מבו' בדבריו לגירסת השטמ"ק דהוא משום דבעינן מחשבה על אכילת אדם או אכילת מזבח, וכ"כ בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה והא, - ובדעת הראב"ד ודעימי' דאף אם חישב לקבל דמו למחר פיגל, בפשוטו הוא משום דס"ל דל"ב מחשבה על אכילת מזבח, אלא כל שחישב על עבודה לעשותה למחר פיגל, וזה כמש"כ הגר"ח דהא דמהני מחשבת** **פיגול על זריקה אי"ז משום דהזריקה היא כאכילת מזבח, אלא הוא משום דהויא מחשבה על עבודת הזריקה, ונתבאר בדף מס' 15 בסופו.[[433]](#footnote-434)**

**והראב"ד בפר' ויקרא שם כתב די"מ דאם אמר הריני שוחט ע"מ לקבל דמו למחר לא פיגל משום שהוא דבר שאי אפשר וע"כ אינו אלא כמשחק, ובשיעורי הגרי"ד תמה בזה דהרי שפיר משכח"ל כששחט סמוך לשקיעת החמה ע"מ לקבל דמו לאחר שקיעת החמה, והרי כל שחישב לזרוק את הדם אחר שקיעת החמה הוי פיגול, וכדתניא לקמן נ"ו ב', וא"כ ה"נ כשחישב לקבל את הדם אחר שקיעת החמה הוי פיגול, ועמש"כ בזה בס' מנח"א.**

י"ח סיון פ"ד

דף מס' 23

**י"ג ב'** **- ושפיכת שירים והקטרת אימורים לא פסלא בהו מחשבה והתניא וכו',** הקר"א כתב דהס"ד דלא פסלה מחשבה על שפיכת שירים והקטרת אימורים הוא משום דאין מחשבה מועלת אלא על אכילת בשר, וכדמייתינן מהא דתניא יכול לא תהא מחשבה מועלת אלא באכילת בשר מנין לרבות שפיכת שירים והקטרת אימורים, ועיי"ש שהק' דהיאך ס"ד דאין מחשבה מועלת אלא על אכילת בשר, הרי א"כ תיקשי בהא דא"ר עקיבא דקבלה לא עשה בה מחשבה כמעשה וזריקה עשה בה מחשבה כמעשה, דמ"ש קבלה מזריקה, הרי כ"ה דאם חישב על קבלה ל"ה פיגול ה"נ אם חישב על זריקה הי' בדין דלא יהא פיגול, כיון דלא ידעינן דאכילת מזבח הויא אכילה, - ולמש"כ הגר"ח דהא דמהני מחשבה על זריקה אי"ז משום אכילת מזבח, אלא הוא משום עבודת הזריקה, ונתבאר בדף מס' 15 בסופו, ניחא.

בפי' הראב"ד לתו"כ ויקרא דיבורא דנדבה פר' ד' ה"ה הק' דמאי פריך, הרי להדיא אמרו דהמקבל ע"מ לשפוך שירים למחר פסולה הואיל והמחשבה בשעת עבודה המעכבת כפרה, וכ"ש דאם חשב בזריקה ע"מ לשפוך שירים למחר פסולה, - ועיי"ש שהוכיח מזה כפי' בתרא שהביא שם דמה שאמרו דהא דאמר הריני שוחט ע"מ לקבל דמה למחר הא דאמר הריני מקבל דמה ע"מ לשפוך שירים למחר, היינו דאם אמר הריני שוחט ע"מ לקבל דמה למחר פסל ואם אמר הריני מקבל ע"מ לשפוך שירים למחר לא פסל, דכיון דשפיכת שירים אינה עבודה המעכבת כפרה לא פסל אף אם חשב עליהן בעבודה אחרת, ונתבאר בדף מס' 22.

**הא דאמר הריני זורק ע"מ לשפוך שירים למחר,** האו"ש בפי"ג מפסוהמ"ק ה"א נסתפק אם היינו רק כשחשב לשפוך שירים כזית, דומיא דהקטרה דבעינן שיחשב להקטיר כזית, או דאף אם חשב על פחות מכזית הוי מחשבה, משום דלא מצינו שיעור בשפיכת שירים אלא שופך מה שנשאר על היסוד, - והמקד"ד בסימן ז' סק"ה נסתפק דשמא ל"ה מחשבה אלא כשחשב לשפוך את כל השירים למחר, אך אם חשב על מקצת מן השירים לאו מחשבה היא, עיי"ש.

בתוספתא פ"ד ה"ד תניא דאם חשב בשחיטה בקבלה ובהילוך בין שחישב על הראשונה בין שחישב על האחרונה ואפי' על שיירי הדם חוץ למקומו פסול ואין חייבין עליו כרת חוץ לזמנו פיגול וחייבין עליו כרת,[[434]](#footnote-435) ומפורש דהא דמחשבה על זריקה פוסלת הוא אף כשחישב על שאר מתנות, אף דאינם מעכבות, ולכאו' הוא כ"ש מהא דמהני מחשבה על שפיכת שירים, וכ"כ המנ"ח במצוה קמ"ד סק"א.[[435]](#footnote-436)

## חישב לנשפכין

**הא דאמר הריני זורק ע"מ לשפוך שירים למחר,** התוס' הק' מהא דמיבע"ל במעילה ז' א' בחישב לנשפכין, וכתבו דהתם מיירי כשנשפך מן הכלי על הרצפה, ומיבע"ל במוליך את מקצת הדם הנשאר בכלי ע"מ לזרוק מאותם נשפכין חוץ לזמנו,[[436]](#footnote-437) אם מחשבתו פוסלת משום דראויין לאספן, או דכיון דאיכא דם בכוס והדם שעל הרצפה הולך לאיבוד לא פסלה בהו מחשבה, ועד"ז כתבו התוס' במעילה שם דמיבע"ל אם כיון דחזי דאם ירצה יאספנו ויזרקנו פסלה מחשבה, או דכיון דאין מצוה לאספו הו"ל הולך לאיבוד ולא פסלה מחשבה.

והקר"א במעילה שם הק' דמ"ט אין מצוה לאסוף את הדם שנשפך, ולכאו' כ"ה דמצוה לקבל כל דמו של פר, כמו שאמרו לקמן כ"ה א', ה"נ מצוה לאסוף את הדם שנשפך,[[437]](#footnote-438) וכ"כ האו"ש בפי"ג מפסוהמ"ק ה"א דודאי דמצוה לאספו כדי לשפכו ליסוד, ועד"ז הק' בכ' הגרי"ז דמ"ט לא יהא מצוה לאספנו כדי לשפכו ליסוד, ואף למ"ד לקמן ל"ד ב' דכוס עושה את חבירו דחוי, היינו רק כשנתקבל לכתחילה בב' כוסות, אך אם קיבל בכוס אחד ואח"כ חילקו לב' כוסות לכו"ע אינו עושה דחוי לדם שבכוס השני, וד"ז תליא בפלוגתת רבוותא ביומא נ"ז ב', ונתבאר במ"מ ביומא שם.[[438]](#footnote-439)

והמקד"ד בסימן ל"ג סק"ב כתב לישב דדם שלא הי' בכוס בשעת זריקה אינו נעשה שירים, וע"כ א"צ לאסוף את הדם מן הרצפה כיון דלא חייל עליו דין שפיכת שירים, וכ"כ בשיעורי הגרי"ד,[[439]](#footnote-440) ועיי"ש שהוסיף דאף דאם יאספנו קודם זריקה יחול עליו דין שפיכת שירים, מ"מ לא נתחייב לאספו כדי שיחול עליו דין שפיכת שירים, - וכתב די"ל עוד דאף אם צריך לאספו כדי לשפוך שירים, מ"מ כיון דלא חישב עליו לשפוך דם זה ליסוד אלא חישב לזרוק דם זה, ומשום הזריקה אין מצוה לאספו, ל"מ המחשבה.

התוס' לקמן ל"ד ב' ד"ה ולהוי כתבו בדם הנשפך על הרצפה אחר קבלה דמצוה לאספו וע"כ ל"ה דחוי, והאו"ש בפי"ג מפסוהמ"ק ה"א הק' ממש"כ התוס' במעילה דאין מצוה לאספו, וכתב דצ"ל דהתם איירי שלא נשתייר דם בכוס לזרוק ובכה"ג ודאי דמצוה לאספו כדי שיהא ממה לזרוק ולא יפסל הזבח, - והאבהא"ז בהל' פסוהמ"ק שם הק' דלפ"ז נמצא דאם לא נשפך אלא מקצת מן הדם ואספו הוי דחוי, ולא מצינו כן, ועמד בזה השפ"א לקמן שם,[[440]](#footnote-441) וכתב דצ"ל דכיון דאפשר שישפך גם שאר הדם קודם הזריקה ויהא מצוה לאסוף, סגי בהכי דלא יהא דם זה דחוי.

המפרש במעילה שם כתב בפי' קמא דהא דמיבע"ל בחישב לנשפכין היינו כשחישב בשעת שפיכת שירים ע"מ לאכול כזית חוץ לזמנו אם חשיבא מחשבה זו דנשפכין לפגל כמו מחשבה דזריקה עצמה או לא, והתוס' שם תמהו ע"ז דבכה"ג פשיטא דלא פיגל כדתניא הכא דיצאו שפיכת שירים והקטרת אימורים שאין מעכבין, ועוד צ"ע בהא דמדמינן לה התם למחשבה על האבוד ועל השרוף ומה ענין זל"ז, וצ"ע.

המפרש שם כתב בשם המורה דמיבע"ל כשחישב בשעת זריקה לשפוך השירים למחר ליסוד אם הו"ל כמחשבה לזרוק מקצת הדם למחר דפיגל או לא, והתוס' שם תמהו ע"ז דבכה"ג פשיטא דפיגל כמו שאמרו הכא דאם חישב ע"מ לשפוך שירים למחר הוי פיגול, - ובכ' הגרי"ז בסוגיין כתב לישב דהרי עיקר הא דמיבע"ל התם הוא משום דשמא דם הנשפך ליסוד חשיב כאבוד ושרוף ול"מ ע"ז מחשבה, ולפ"ז הרי דודאי דאיכא דין פיגול במחשב על שפיכת שירים דהו"ל כמחשב על אכילת מזבח, ולא מיבע"ל התם אלא במחשב על דם שדינו לישפך ליסוד דחשיב כאבוד ושרוף, והא דאיכא דין פיגול במחשב על שפיכת שירים ולא חשיב כאבוד ושרוף, הוא במחשב על דם הראוי לזריקה דל"ה כאבוד ושרוף, והא דמיבע"ל התם הוא במחשב על דם שכבר נתן כל המתנות ואינו ראוי לזריקה אלא לשפיכת שירים דהו"ל כאבוד ושרוף.

בעיקר הא דמיבע"ל במעילה שם אם מחשבין על האבוד ועל השרוף, הק' הקר"א שם דמאי מיבע"ל והיאך שייכא מחשבה על שרוף שאינו בעולם כלל,[[441]](#footnote-442) ועיי"ש במש"כ לפרש להא דמיבע"ל דמחשבין על האבוד, - והחזו"א בסימן י"ט סק"נ כתב ללמוד מזה דא"צ שיחשוב שיקטיר למחר בפועל, אלא שתהא עבודתו ע"מ להתיר הקטרת כזית למחר ורצונו לשנות במשפטי הקדושה.[[442]](#footnote-443)

## טבילת אצבע

**שמעתי שטבילת אצבע מפגלת בחטאת פנימית,** בפירש"י כתב דהיינו דאם טבל ע"מ להקטיר אימורים למחר פיגל, וכ"כ בפירש"י לקמן בסוגיין (ד"ה לא מפגלת), וצ"ב דמ"ט לא פירש דטבל ע"מ להזות למחר, - וי"ל דהיינו משום דבכה"ג ל"ה פיגול לדעת ר' יוסי לקמן מ"ד ב' דפיגל בדבר הנעשה בפנים לא פיגל, ודעת הרמב"ם בפי"ז מפסוהמ"ק דקי"ל הכי, וע"כ העמידה רש"י כשטבל ע"מ להקטיר אימורים למחר דהוי מחשבתו בדבר הנעשה בחוץ.[[443]](#footnote-444)

השטמ"ק כתב בשם תור"פ דל"ג מפגלת אצבע והיינו דאם חשב בשעת (זריקה) [שחיטה] ע"מ לטבול למחר מפגלת הטבילה, דודאי דבכה"ג לא פיגל כיון שלא חשב על אכילת אדם או אכילת מזבח,[[444]](#footnote-445) וכ"כ המל"מ בפי"ז מפסוהמ"ק ה"ג דלכו"ע טבילת אצבע לא מתפגלת, והא דתניא לקמן לא מפגלת ולא מתפגלת כדי נסבה,[[445]](#footnote-446) - אך לדעת הראב"ד ודעימי' דאם חשב בשעת שחיטה לקבל דמה למחר פיגל, הדין נותן דה"נ אם חשב בשעת שחיטה ע"מ לטבול למחר פיגל, ושפיר י"ל דגרסינן מפגלת אצבע.

לקמן בסוגיין אמרו דהא דטבילת אצבע מפגלת הוא משום דכיון דלא סגי דלא יהיב ע"כ הולכה היא, ובפירש"י שם כתב דהיינו שמוליך הדם באצבעו לקרבו למזבח, וכ"כ הקרית ספר בפי"ז מפסוהמ"ק דטבילת אצבע הויא הולכה שמוליך הדם באצבעו לקרבו למזבח, ומשמע דכל הא דטבילת אצבע מפגלת הוא רק כשמקרב הדם בכך למזבח דהויא בכלל הולכה, ועד"ז מצינו בפירש"י במנחות י"ג ב' שפירש בהא דא"ר ירמי' שם דליקוט לבונה בזר פסולה דמשום הולכה נגעו בה, דהיינו משום דזה שליקטה ונתנה לכהן מיעט בהילוך הכהן.[[446]](#footnote-447)

אך הנה הזבח תודה במנחות ספ"ק פירש דמש"כ בפירש"י דהא דליקוט לבונה הויא משום הולכה הוא משום דהוא ממעט בהילוך הכהן, היינו רק לדעת ר' ירמי' שם דמשום הולכה נגעו בה, אך לפ"מ שאמר רב מרי שם דכיון דלא סגי דלא עבד לה עבודה חשובה היא והו"ל בכלל הולכה היינו דמשוינן לה כהולכה אף דלא דמי לה במעשה, ועיי"ש שכתב דהיינו דכ"ה דבעלמא הולכה היא הכנה לזריקה ולהקטרה וקודם לה, ה"נ ליקוט הלבונה הוא הכנה להקטרה שאחרי', ולפ"ז מתפרש כן גם מה שאמרו הכא דהא דטבילת אצבע מפגלת הוא משום דכיון דלא סגי דלא יהיב ע"כ הולכה היא, דהיינו דהיא הכנה לזריקה שאחרי' וע"כ חשבינן לה כהולכה, - וכ"כ בכ' הגרי"ז במנחות שם דהא דטבילת אצבע הויא בכלל הולכה לאו היינו משום דבפועל יש בזה הולכה,[[447]](#footnote-448) אלא הוא משום דהחשיבה התורה לטבילת אצבע לעבודה, ועיקר מעשה העבודה הוא טבילת אצבע וחשיבא עבודה בפנ"ע, אלא דלא מצינו בקרבנות יותר מד' עבודות, וע"כ אמרינן דגם טבילת אצבע נכנסת תחת סוג עבודת הולכה, ואי"ז מעשה הולכה אלא מעשה עבודה דטבילת אצבע שנכנסה תחת שם עבודה של הולכה, וה"נ הוא בליקוט לבונה, עיי"ש.

ע"כ דהעיקר מה דהוי עבודה הוא בזה דאחשבה התורה לטבילת אצבע לעבודה בזה דכתבה וטבל, ועיקר מעשה העבודה הוי טבילת אצבע וחשיבא עבודה בפני עצמה, אלא דלא מצינו בקרבנות יותר מד' עבודות ולכן אמרינן דגם טבילת אצבע נכנסה תחת סוג עבודת הולכה, אבל אין זה מעשה של הולכה רק דחשיבא מעשה עבודה של טבילת אצבע, אלא דנכנסה תחת שם עבודה של הולכה,

במנחות שם אמרו דהא דליקוט לבונה בזר פסולה דהולכה היא הוא משום דהולכה שלא ברגל שמה הולכה, והתוס' שם הק' דמ"ט הכא בדין טבילת אצבע דמפגלת משום דהויא בכלל הולכה לא אמרו דהוא משום דהולכה שלא ברגל שמה הולכה,[[448]](#footnote-449) - אך הזבח תודה שם ספ"ק כתב דכל הא דתלינן לדין ליקוט לבונה בדין הולכה שלא ברגל הוא לדעת ר' ירמי' דמשום הולכה נגעו בה, אך לדעת רב מרי דכיון דלא סגי דלא עבד לה עבודה חשובה היא ודמיא להולכה, הרי דאף אם הולכה שלא ברגל לא שמה הולכה מ"מ ליקוט לבונה חשיבא כעבודה, שהרי בלא"ה אי"ז מעשה הולכה, אלא דכיון לא סגי דלא עביד לה הויא עבודה, וע"כ לא תלי כלל בדין הולכה שלא ברגל, ולפ"ז הרי דה"נ בטבילת אצבע שאמרו הכא דהא דמפגלת הוא משום דלא סגי דלא יהיב ע"כ הולכה היא, היינו אף אם הולכה שלא ברגל לא שמה הולכה.

הרמב"ם בפי"ז מפסוהמ"ק ה"ג כתב בהא דטבילת אצבע מפגלת דה"ז כמחשב בשעת הזאה, והקר"א עמד בזה דהוא דלא כמו שאמרו הכא דהא דטבילת אצבע מפגלת הוא משום דהויא בכלל הולכה, ועמש"כ בזה הזבח תודה, - ובכ' הגרי"ז במנחות שם כתב לישב דעיקר הא דטבילת אצבע הויא עבודה הוא משום דאחשבה רחמנא לעבודה, אלא דכיון דלא מצינו יותר מד' עבודות ע"כ אמרינן דהויא בכלל הולכה, וכ"ז הוא למ"ד דהולכה שלא ברגל הויא הולכה, אך לפ"מ דקי"ל דהולכה שלא ברגל ל"ה הולכה א"א שתהא טבילת אצבע בכלל הולכה, וכיון דאחשבה רחמנא לעבודה בע"כ דהויא בכלל הזאה, ועיי"ש שכתב לפרש עד"ז למשמעות ד' הרמב"ם בפי"א מפסוהמ"ק ה"א דליקוט לבונה הוי בכלל קמיצה, וזה דלא כמו שאמרו במנחות שם דהוי בכלל הולכה.

המל"מ בפי"א מפסוהמ"ק ה"א הק' במש"כ הרמב"ם שם דליקוט לבונה בזר פסולה, שהרי בגמ' תלינן לה בדין הולכה שלא ברגל, והרמב"ם שם פ"א הכ"ג ופי"ג ה"ט כתב דלא שמה הולכה, והק' כן גם במש"כ הרמב"ם שם פי"ז ה"ג דטבילת אצבע מפגלת, אף דהויא כהולכה שלא ברגל,[[449]](#footnote-450) ועיי"ש שכתב דהרמב"ם ל"ג במנחות שם דתלינן לה בדין הולכה שלא ברגל, והוכיח כן ממשה"ק התוס' במנחות שם דמ"ט הכא לא תלינן לה בדין הולכה שלא ברגל, דאף אם הולכה שלא ברגל לא שמה הולכה, מ"מ בליקוט לבונה ובטבילת אצבע כיון דלא סגי בלא"ה עבודות חשובות הם ומצותם בכך שצריך ללקט הלבונה ולטבול האצבע ול"ד להושטת יד לזרוק או להקטיר דהתם הושטת היד לאו עבודה בפני עצמה היא אלא סופה דהולכה היא, ומה שאמרו בגמ' דמשום הולכה נגעו בה היינו משום דאין הזבח נפסל במחשבה אלא בד' עבודות ואינו נפסל בזרות אלא בג' עבודות, וכיון דכל עבודה שהיא חשובה דלא סגיא בלא"ה פוסל בה מחשבה וזרות מדמינן לה למאי דדמי לה טפי אע"פ שאין דמיונם עולה יפה, וע"כ מדמינן טבילת אצבע וליקוט לבונה להולכה, אך מ"מ שפיר חשיבי כעבודה אף שאינם ברגל, שהרי אין מצותם מטעם הולכה, אלא דכדי לפסלם בזר ובמחשבה מדמינן להו להילוך.

י"ט סיון פ"ד

דף מס' 24

**י"ג ב'** **- אי מה שלמים שלא לשמן אינו מוציא מידי פיגול אף חטאת שלא לשמה אינו מוציא מידי פיגול,** בכ' הגרי"ז הק' דמאי פריך הרי כיון דבעינן שיקרב המתיר כמצותו ודאי דכל שחשב מחשבת שלא לשמה בחטאת לא קרב המתיר כמצותו, ומה לי דאין מחשבת שלא לשמו פוסלת בשלמים, הרי מ"מ כיון דהיא פוסלת בחטאת נמצא שלא קרב המתיר כמצותו, ול"ד לטבילת אצבע דבעינן למילף דיש בה לדין מחשבת פיגול, וכיון דבשלמים אין בה לדין מחשבת פיגול ליכא למילף לחטאת דיש בה לדין מחשבת פיגול, - וכתב לישב דהוא משום דחזינן לקמן כ"ט א' דבעינן קרא בפנ"ע להא דלא יערב בו מחשבות אחרות, אף דכבר ילפינן מקרא דכהרצאת כשר כך הרצאת פסול, וי"ל דהיינו משום דאין מחשבה פוסלת אלא בדבר הראוי לעבודה וכיון שכבר נפסל הקרבן בפיגול תו לא חיילא מחשבה אחרת וחשיב כקרב המתיר כמצותו, אלא דילפינן מקרא דמחשבות מוציאות זמ"ז,[[450]](#footnote-451) ולענין זה הוא דפרכינן הכא דנימא דבחטאת אין שלא לשמה מוציא מידי פיגול ולא יהא בזה לדינא דמחשבות מוציאות זמ"ז, והיינו בגונא שחשב תחילה מחשבת פיגול ואח"כ חשב מחשבת שלא לשמו, דאין המחשבת שלא לשמו פוסלת כיון דאינו ראוי לעבודה וחשיב כקרב המתיר כמצותו וכל הא דל"ה פיגול הוא מדינא דמחשבות מוציאות זמ"ז.

אך הנה בפירש"י כתב דהא דמחשבת שלא לשמה מוציאה מידי פיגול הוא משום דילפינן מקרא דכהרצאת כשר כך הרצאת פיגול שיקרבו כל מתיריו דהיינו ד' עבודות בלא מחשבה אחרת, והרי דהא דמחשבת שלא לשמה מוציאה מידי פיגול אי"ז דין בפנ"ע אלא הוא משום דאי"ז הרצאת כשר, ולפ"ז הדק"ל, וצ"ע.

**תהי בה ר"ל כלום למדנו אלא משלמים וכו',** התוס' הק' דר"ל גופי' קאמר לקמן יד א' דמודה ר"ש בהולכת חטאות הפנימיות שמחשבה פוסלת בהן הואיל ועבודה שא"א לבטלה, והרי דאף דבשלמים אין מחשבה פוסלת בהולכה לר"ש מ"מ בחטאות הפנימיות מחשבה פוסלת בהולכהולא אמרינן דכלום למדנו אלא משלמים וכו', - והח"נ עמד בזה דהא דאמר ר"ל התם דמודה ר"ש דמחשבה פוסלת בהולכת חטאות הפנימיות היינו במחשבת שלא לשמה, כמש"כ בפירש"י שם ד"ה כל שאינו, דלא ילפינן לה כלל משלמים, ולא נתפרש בדבריו דאף מחשבת חוץ לזמנו פוסלת בהולכת חטאות הפנימיות, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ בזה הטה"ק באורך.

ובעיקר קו' התוס' כתב הקר"א די"ל דשאני טבילת אצבע דלא אשכחן דכוותה כלל בשלמים, ומשא"כ בהולכת חטאות הפנימיות דאיכא עבודת הולכה בשלמים, אלא דאין מחשבה פוסלת בה משום דאפשר לבטלה, אך בחטאות הפנימיות דא"א לבטלה שפיר מחשבה פוסלת בה, וכ"כ בכ' הגרי"ז.

**ה"נ מרבויא דקרא קאתי וכו' הכא נמי וכו' דבר המעכב בה מביאה לידי פיגול,** הטה"ק כתב דנפ"מ בין הדרכים אם הא דטבילת אצבע מפגלת הוא משום דמרבויא דקרא קאתי או משום דילפינן משלמים דדבר המעכב בה מביאה לידי פיגול הוא אם מחשבת שלא לשמו פוסלת בטבילת אצבע, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, - אך החזו"א? כתב דאף למ"ד דטבילת אצבע אינה מפגלת, מ"מ מחשבת שלא לשמה פוסלת בה, עיי"ש.

**אלא נותן בכלי וכו' אילימא דדמי לקבלה מי דמי התם ממילא הכא איהו קא שקיל ורמי,** בכ' הגרי"ז הק' דהרי גם שחיטה וקמיצה חלוקין במעשיהן, ואפ"ה אמרינן דקומץ היינו שוחט, וכמו שפירש"י דהוא משום דכ"ה דשוחט מוציא הדם שהוא חלק גבוה מן הבשר שהם שירים אף הקומץ מפריש קומץ מתוך שירים, וא"כ ה"נ מתן כלי היינו קבלה אף דחלוקין במעשיהן,[[451]](#footnote-452) וכתב דשמא הוא משום דאין מקדשין בכלי שע"ג קרקע וגם הכהן האוחז את הכלי יכול לחשב, כמבו' במנחות ז' א', וזהו דפריך דמנ"ל דנתינת הכהן לכלי הויא עבודה, הרי כבר איכא לעבודת קבלה במנחה בהכהן האוחז את הכלי דדמי לקבלה, ומנ"ל דאף נתינת הכהן לכלי הויא עבודה.

בס' אהל משה להגרא"מ הורוויץ סימן קכ"ה כתב דמהא דמהני קבלה אף שהדם נופל בכלי מאליו, יש ללמוד דבכה"ג שהוא אוחז בכלי והדם נופל בתוכו ומתקיים בזה הא דכתיב ולקח מדם הפר מבו' דבכה"ג חשיב כלקיחה דידי', וכתב ללמוד מהכא דיוצא יד"ח לולב אף כשלא נתן את הלולב בידו, ובתשו' משיב דבר ח"א סימן מ' נחלק ע"ז דמשמעות ולקח מדם היינו שיקח את הכלי שבו הדם, עיי"ש.

**כיון דלא סגי דלא עביד על כרחך היינו הולכה,** בפירש"י כתב דהא דהויא הולכה הוא שמוליך הדם באצבעו למזבח ומשמע דכל הא דטבילת אצבע מפגלת הוא רק כשמקרב הדם בכך למזבח דהויא בכלל הולכה, ועמש"נ בזה בדף מס' 23, ובמש"נ שם אם הא דטבילת אצבע הויא בכלל הולכה תליא בדין הולכה שלא ברגל.

בעיקר מה שאמרו דהא דטבילת אצבע מפגלת הוא משום דכיון דלא סגי דלא עביד על כרחך היינו הולכה צ"ב דלעיל אמרו דהא דמפגלת הוא מטעמא אחרינא משום דמרבויא דקרא קאתי או משום דילפינן משלמים דדבר המעכב מביאה לידי פיגול, - ובפשוטו צ"ל דבעינן לתרוייהו דעיקר הא דמחשבה פוסלת בה הוא משום דהיינו הולכה והוי מכלל ד' עבודות, וכמש"כ המל"מ בפי"א מפסוהמ"ק ה"א דלפסול מחשבה בעינן שיהא מד' עבודות, ונתבאר בדף מס' 23, ואך דאכתי י"ל דאף דהוי מד' עבודות מ"מ כיון דלמדנו לפסול מחשבה משלמים הרי דכיון דבשלמים אין טבילת אצבע מפגלת אף בחטאות הפנימיות אין טבילת אצבע מפגלת, וע"ז הוא דאמרינן דמרבויא דקרא קאתי או דילפינן משלמים דדבר המעכב מביא לידי פיגול.[[452]](#footnote-453)

## טעם הא דטבילת אצבע מפגלת ולא חשבינן לה כחצי מתיר

הזבח תודה עמד בזה דמלישנא דטבילת אצבע מפגלת משמע דאף אם לא חשב מחשבת פיגול בתחילת הולכה אלא בטבילת אצבע לבדה אפ"ה מפגלת, ותיקשי דמ"ט לא חשבינן לה כחצי מתיר, כיון דהולכה ראשונה וגם הולכה דטבילת אצבע מעכבין זא"ז, וכתב דכיון דכולם שם הולכה עליהן מפגלת באיזה מקום שחושב בין בתחילה ובין בסוף,[[453]](#footnote-454) והקר"א לקמן ט"ו א' כתב דהוא משום דטבילת אצבע עבודה לעצמה ולא מיגררא בתר הולכה כולה.

הזבח תודה כתב לדון בגונא דחשב מחשבת פיגול באחת מן הטבילות, דבחטאות הפנימיות הרי בעינן מתן ד' לעיכובא ובכל הזאה בעי טבילת אצבע לחודה, אם כיון דהויא בכלל הולכה סגי במה שחישב באחת מהן לפגל,[[454]](#footnote-455) או דהטבילת אצבע לא עדיפא מהזריקה דאינה מפגלת אלא כשחשב בכל הד' הזאות דאין מפגלין בחצי מתיר, וצידד דל"ה פיגול אלא כשחשב בכל הטבילות, וכ"כ הקר"א לקמן מ"ב א', - אך בכ' הגרי"ז במנחות י"ד א' כתב דכל טבילה וטבילה הויא עבודה בפנ"ע והויא מתיר שלם, ועיי"ש שכתב דאף לדעת הרמב"ם דהא דטבילת אצבע מפגלת הוא משום דחשיבא כהזאה מ"מ כל טבילה הויא עבודה בפנ"ע ומפגלין בה.

## טעם הא דלר"ש אין טבילת אצבע מפגלת

**הא רבנן הא ר"ש,** בפירש"י כתב דהיינו דלר"ש דמכשיר בהילוך אף טבילת אצבע אינה מפגלת, והיינו משום דטבילת אצבע הויא בכלל הולכה, והשטמ"ק כתב בשם תור"פ שהק' דהרי טעמא דר"ש דמכשיר בהילוך הוא משום דאפשר לבטלה וטבילת אצבע א"א לבטלה, וכתב דמ"מ כיון דלא חשיבא טבילת אצבע עבודה רק מטעם הולכה לא יפסל בה מחשבה טפי מהולכה, - והמל"מ בפי"ז מפסוהמ"ק ה"ג תמה בזה שהרי אמרו לקמן בסוגיין דמודה ר"ש בהולכת חטאות הפנימיות דמחשבה פוסלת בהן הואיל ועבודה שא"א לבטלה היא, והרי דמודה ר"ש דהולכה שא"א לבטלה מחשבה פוסלת בה, וא"כ מ"ט לדידי' אין מחשבה פוסלת בטבילת אצבע, וכן הק' בחי' הגרע"א,[[455]](#footnote-456) ויש להוסיף, שהרי בחטאות הפנימיות גופייהו מחשבה פוסלת בהולכה, וא"כ מ"ט לא תפסול בהו מחשבה בטבילת אצבע דהויא בכלל הולכה, ועמד בזה הרש"ש.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הצ"ק והח"נ כתבו דהרי הא דמודה ר"ש בהולכת חטאות הפנימיות היינו לפסול, אך אינו מפגל להתחייב כרת על אכילתו, וע"כ שפיר אמרו דלדידי' אין טבילת אצבע מפגלת להתחייב כרת.[[456]](#footnote-457) - **ב** הפנים מאירות כתב דהשתא ס"ד דלר"ש אין מחשבה מועלת אף בהולכת חטאות הפנימיות כיון דילפינן משלמים ובשלמים אין הולכה מפגלת. - **ג** הקר"א כתב דהיינו דלר"ש דמכשר בהילוך אע"ג דהיא מעכבת כששחט רחוק מן המזבח אף דהויא עבודה ופסולה בזר, ואפ"ה אין מחשבה פוסלת בה משום דאינה עבודת תמידית, ה"נ טבילת אצבע דאינה אלא בחטאת הפנימית אין מחשבה פוסלת בה, ול"ד להולכת חטאות הפנימיות דעבודת הולכה היא בכל הזבחים ובזה לא מכשר ר"ש אלא במקום שאפשר לבטלה ולא בחטאות הפנימיות דא"א לבטלה.

## טבילת אצבע בחטאות החיצונות

**חטאות החיצונות פשיטא וכו' איצטריך וכו',** בפירש"י כתב דהיינו אף בחטאות החיצונות בעי טבילת אצבע כחטאות הפנימיות, ומ"מ אמרינן דלהכי לא כתב טבילה בהדיא בחטאות החיצונות ללמד דטבילת אצבע בהן אינה עבודה חשובה לפגל, ומבו' דאף בחטאות החיצונות בעינן טבילת אצבע, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממעה"ק ה"ז.

וצ"ע ממה שאמרו במנחות כ"א א' דדם שקרש בחטאות ואכלו חייב ולקח ונתן אמר רחמנא והאי בר לקיחה ונתינה הוא, בחטאות הפנימיות ואכלו פטור וטבל והזה אמר רחמנא והאי לאו בר טבילה והזאה הוא, והרי דבחטאות החיצונות ל"ב טבילת אצבע כלל, וע"כ אף דם קרוש ראוי לזריקה.

ובכ' הגרי"ז שם כתב בשם הגר"ח והוא בכ' ר"ח הלוי בפסחים ט"ז ב' דלעולם אף בחטאות החיצונות בעינן טבילת אצבע, אך מ"מ כיון דלא כתיב וטבל והזה ליכא דין בהחפצא דדם שיהי' בר טבילה והזאה והחפצא דדם כשר אע"ג דנקפה ואינו בר טבילה, ומשא"כ בפנימיות דכתיב בפירוש וטבל והזה הוא דין בחפצא דהדם דבעינן שיהא בר טבילה והזאה וכל שקרש פסול הדם בהחפצא משום דאינו בר טבילה והזאה, וכל הא דפטרינן בדם שקרש ואכלו הוא רק היכא דהדם בהחפצא אינו ראוי לכפרה, אך היכא דהחפצא הוי דם הראוי לכפרה אלא דבפועל א"א לקיים בו מצות זריקה אי"ז טעם שלא יהא בו איסור דם, ואכמ"ל.

## טעם הא דל"מ כשנתן קוף על ידו

**ואי אתא קוף רמי להו אידי' בעי למישקל זימנא אחריתי,** המרומי שדה כתב ללמוד מהכא דאם אחר נותן בידו לאו לקיחה היא,[[457]](#footnote-458) ועמש"כ בס' אהל משה להגרא"מ הורוויץ סימן קכ"ה לדחות.

אך בתשו' משיב דבר ח"א סו"ס מ' כתב דהכא אף אם חשבינן לה כלקיחה דידי' ל"מ מידי, שהרי בעינן לקיחה מכלי שרת, ואם נתן קוף בידו הרי לא לקח הוא מכלי שרת, וכ"כ החזו"א באו"ח סימן קמ"ט סק"ב.

## אם מהני כשנותן כהן או זר על ידו

המרומי שדה עמד בזה דמ"ט אמרו דאם אתא קוף ורמי אידי' ל"מ, הרי אף אם נתן אחר על ידו ל"מ, וכתב דבכה"ג שנתן אחר תליא באיבעיא דגמ' ביומא מ"ט א' בחפן חבירו ונתן לתוך חפניו, וכ"כ בתשו' משיב דבר שם.

ועיי"ש שכתב דאף דהתם לא מיבע"ל אלא אם חפן חבירו הכהן שהרי חפינה עבודה היא, מ"מ הכא דטבילת אצבע בחטאות החיצונות לאו עבודה היא י"ל דמהני אף אם לקח זר, - אך הזבח תודה נקט בפשיטות דאם לקח זר ל"מ משום דכתיב ולקח הכהן.

כ' סיון פ"ד

דף מס' 25

## טעם הא דשחיטת חטאות הפנימיות אינה בהיכל

**י"ד א'** **- מודה ר"ש בהולכת חטאות הפנימיות שמחשבה פוסלת בהו הואיל ועבודה שא"א לבטלה,** בפרש"י כתב דהא דא"א לבטלה הוא משום דלאו אורח ארעא לשחוט בהיכל ועל כרחו הוא שוחטו בעזרה ומוליכה וכו', - אך השטמ"ק כתב דהוא משום דחטאת טעונה צפון ובהיכל ל"ה צפון, שהרי כו"ע מודו דמבית החליפות ואילך ל"ה צפון וכ"ש בהיכל עצמו שמחיצות ההיכל מפסיקות, וכ"כ הקר"א בסוגיין ולקמן ס"ג א'.

בטעמא דרש"י דאלמלי הא דלאו אורח ארעא היתה שחיטת חטאות הפנימיות אף בהיכל אע"ג דבעינן בהו צפון,[[458]](#footnote-459) י"ל בכמה אנפי, **א** בפירש"י לקמן כ' א' ד"ה ה"ג אבל מן החליפות כתב דהא דמן החליפות ולפנים לכו"ע פסול הוא משום דלא מתחזי מזבח התם ולא קרינן בי' על ירך, ולפ"ז י"ל דההיכל במקום דמתחזי מזבח חשיב כעל ירך, וע"כ שפיר הי' לנו להכשיר שחיטה שם. - **ב** משמעות דברי רש"י לקמן כ' א' ד"ה ר' אלעזר וד"ה השתא רבי ולקמן נ"ח א' ד"ה ה"ג ובמנחות צ"ט ב' ד"ה המכניסין דדין שחיטה בצפון הוא משום דצפון קדיש טפי, ולפ"ז י"ל דבהיכל דקדיש טפי מעזרה ל"ב בי' צפון, וע"כ הי' לנו להכשיר שחיטת חטאות הפנימיות בהיכל, וכ"כ בחי' הגרי"מ. - **ג** למש"נ להלן די"ל דהא דהי' לנו להכשיר שחיטת חטאות הפנימיות בהיכל הוא מכח הא דלא יהא טפל חמור מן העיקר, י"ל דע"כ שפיר יש להכשיר בהיכל אף דאי"ז צפון אף דבעזרה בעינן צפון, דכיון דכל הכשר העזרה הוא משום שהיא פתח אהל מועד י"ל דלא יהא טפל חמור מן העיקר וכיון דצפון העזרה הוכשר כ"ש שיוכשר ההיכל אף שאינו צפון, דצפון העזרה הוי טפל כלפי ההיכל אף שההיכל אינו צפון.[[459]](#footnote-460)

לקמן ס"ג א' א' אמרו דשלמים ששחטן בהיכל כשרים שנא' ושחטו פתח אהל מועד ולא יהא טפל חמור מן העיקר, ובפירש"י כתב דהיינו דמהא דתלה הכשר עזרה לשלמים בפתח אהל מועד ש"מ אהל מועד עיקר ועזרה טפל, וכיון דהעזרה שהיא טפל חזיא לשחיטה כ"ש ההיכל שהוא עיקר, ומבו' דאלמלי ה"ט דלא יהא טפל חמור מן העיקר ל"ה ההיכל כשר לשחיטה, וצ"ע דא"כ מ"ט הי' לנו להכשיר שחיטת חטאות הפנימיות בהיכל אלמלי הא דלאו אורח ארעא הרי בחטאות הפנימיות לא כתיב בשחיטה פתח אהל מועד ול"ש בזה הא דלא יהא טפל חמור מן העיקר, ואין לומר דילפינן שחיטת חטאות הפנימיות משחיטת שלמים דכשרה בהיכל בהקישא דזאת התורה, דכיון דאין שחיטת חטאות הפנימיות במקום שחיטת שלמים דחטאות הפנימיות בעו צפון, לכאו' אין ללמוד להכשיר שחיטת חטאות הפנימיות בהיכל מהא דשחיטת שלמים כשרה בהיכל.[[460]](#footnote-461)

והעולת שלמה לקמן שם כתב דהוא משום דילפינן כל קרבנות משלמים לדין פתיחת דלתות היכל, וע"כ יש בהן להא דלא יהא טפל חמור מן העיקר,[[461]](#footnote-462) - אך לכאו' אי"ז מתישב לרש"י לטעמי' שנסתפק לקמן ס"א א' דדוקא בשלמים בעינן פתיחת דלתות ולא יליף שאר קדשים מינייהו,[[462]](#footnote-463) וגם בד' התוס' שם מוכח שלא פירשו כן, וכמש"נ לעיל בהערה.

ולכאו' צ"ל דכל הא דבשלמים בעינן להא דלא יהא טפל חמור מן העיקר הוא משום דכתיב בהו פתח אהל מועד דהיינו עזרה, וע"כ ל"ה לנו להכשיר בשחיטה בהיכל דאי"ז פתח אהל מועד, ובעינן להא דלא יהא טפל חמור מן העיקר, אך בחטאות הפנימיות דלא כתיב בהו פתח אהל מועד אלא כתיב בהו לפני ד', הרי דאף היכל הוי בכלל לפני ד', וע"כ שפיר יש להכשיר שחיטתן בהיכל אף בלא הא דלא יהא טפל חמור מן העיקר.[[463]](#footnote-464)

## אם שחיטת חטאות הפנימיות בהיכל פסולה

השטמ"ק פירש בד' רש"י דמכח הא דלאו אורח ארעא פסולה שחיטת חטאות הפנימיות בהיכל, וכ"כ הקר"א לקמן ס"ג א', והקשו ע"ז ממה שאמרו לקמן שם דשלמים ששחטן בהיכל כשרים ולא פסלינן משום דלאו אורח ארעא, ולכאו' י"ל בדעת רש"י למש"נ לעיל דליכא קרא להכשיר שחיטת חטאות הפנימיות בהיכל ואך דאתינן להכשיר משום דלא נתפרש בקרא דשחיטתן בדוקא בעזרה אלא כתיב לפני ד' והי' לנו לומר דאף היכל בכלל, ולפ"ז י"ל דע"ז הוא דאמרינן דכיון דלאו אורח ארעא לשחוט בהיכל ע"כ מתפרש קרא דלפני ד' על העזרה דזהו המקום הראוי לשחיטה וממילא דאין לנו מקור להכשיר לההיכל, (ומשא"כ בשלמים דיש לנו להכשיר שחיטה בהיכל משום הא דלא יהא טפל חמור מן העיקר, הרי דע"ז ל"מ ה"ט דלאו אורח ארעא).

והקר"א בסוגיין כתב בדעת רש"י דהא דלאו אורח ארעא אי"ז אלא דינא דלכתחילה ולא מיפסלא השחיטה מכח זה, ומה"ט הוא דשלמים ששחטן בהיכל כשרים, ואה"נ דלכתחילה אין לשחטן בהיכל משום דלאו אורח ארעא, ועיי"ש שעמד בזה דא"כ מ"ט חשבינן לה כהולכה שא"א לבטלה, הרי בדיעבד כשרה השחיטה בהיכל, - ובדעת רש"י צ"ל דסגי בהא דלכתחילה יש לשחוט בעזרה לחשוב דא"א לבטל את ההולכה, ועמש"כ עוד בזה בחי' רא"ל ח"ב סימן ז' ד"ה ונראה.

## אם מהניא קבלת חטאות הפנימיות בהיכל

למש"כ השטמ"ק דשחיטת חטאות הפנימיות פסולה בהיכל משום דבעיא צפון, הרי דה"נ קבלת חטאות הפנימיות פסולה בהיכל, אך למש"כ רש"י דהא דשחיטת חטאות הפנימיות אינה בהיכל הוא משום דלאו אורח ארעא, הדין נותן דקבלת חטאות הפנימיות הויא אף בהיכל, והמקד"ד בסימן ז' סק"ג הק' דא"כ מ"ט הולכת חטאות הפנימיות א"א לבטלה, הרי יכול לשחוט חוץ להיכל ולהכניסה להיכל ולקבל הדם,[[464]](#footnote-465) ועיי"ש שהוכיח מזה דאף קבלת דם חטאות הפנימיות הויא בעזרה,[[465]](#footnote-466) וכתב דהוא משום דגם בהקבלה לאו אורח ארעא להכניס הבהמה להיכל ולקבל שם הדם, וי"ל עוד למש"נ לעיל די"ל בדעת רש"י דמכח הא דלאו אורח ארעא מתפרש הא דכתיב בקרא לפני ד' על העזרה, ולפ"ז י"ל דמה"ט אף הקבלה אינה כשרה בהיכל דמקום השחיטה הוא מקום הקבלה.

## פיגול בדבר הנעשה בפנים

**כל שאינו על מזבח החיצון כשלמים אין חייבין עליו,** לקמן מ"ד ב' ובמנחות י"ד ב' תניא דר"א אומר משום ר' יוסי פיגל בדבר הנעשה בחוץ פיגל בדבר הנעשה בפנים לא פיגל, כיצד הי' עומד בחוץ ואמר הריני שוחט להזות מדמו למחר לא פיגל שמחשבה בחוץ בדבר הנעשה בפנים, הי' עומד בפנים ואמר הריני מזה ע"מ להקטיר אימורים ולשפוך שירים למחר לא פיגל שמחשבה בפנים בדבר הנעשה בחוץ, אבל הי' עומד בחוץ ואמר הריני שוחט לשפוך שירים למחר או להקטיר אימורים למחר פיגל שמחשבה בחוץ בדבר הנעשה בחוץ, ובד' התוס' הכא משמע דהוא חד דינא עם דינא דר"ש דאין פיגול אלא בדבר הנעשה על מזבח החיצון.

והשפ"א במנחות שם עמד בזה דלכאו' ב' דינים חלוקים הם דלר"ש ליכא דין פיגול כלל בחטאות הפנימיות ואף כשחישב בדבר הנעשה בחוץ, ולר' יוסי איכא דין פיגול אף בחטאות הפנימיות כשחישב בעבודת חוץ, ורק כשחישב בעבודת פנים ל"ה פיגול,[[466]](#footnote-467) ובכ' הגרי"ז שם הוסיף דגם חלוקין הם ביסוד הדין, דלר"ש הוא דין בהקרבן דקרבן שאינו נעשה על מזבח החיצון לי"ב דין פיגול, ולר' יוסי הוא דין במחשבה דאינה נתפסת אלא בעבודת חוץ.

אך נתפרשו הדברים בפי' הראב"ד לתו"כ צו פי"ג ה"ה דר' יוסי ס"ל כר"ש בחדא ופליג עלי' בחדא, דאם חשב במה שנעשה בפנים ל"ה פיגול, ורק אם עמד במעשה חוץ ומחשב במעשה חוץ הוי פיגול מפני שהוא כשלמים, ומבו' דדינא דר"ש ודינא דר' יוסי הם מיסוד אחד דליכא פיגול אלא דומיא דשלמים, ואך דלר' יוסי כל שעומד במעשה חוץ ומחשב במעשה חוץ הוי דומיא דשלמים וע"כ הוי פיגול, ולכאו' כן מתפרשים גם ד' התוס'.

## אם לר' יוסי הוי פיגול כשחישב מעבודת פנים על עבודת פנים

התוס' בסוגיין ולקמן מ"ד ב' ובמנחות י"ד א' הק' בהא דא"ר יוסי דכה"ג ביוהכ"פ דאיכא פיגול ביוהכ"פ בפנים, דהרי לר' יוסי לטעמי' אין פיגול אלא בדבר הנעשה על מזבח החיצון, והקר"א לקמן מ"ד ב' כתב להוכיח מדבריהם דלר' יוסי ליכא פיגול אף כשחישב מעבודת פנים על עבודת פנים, וכ"נ להדיא בפירש"י לקמן שם (ד"ה פיגל וד"ה מה למדנו), וכ"ה להדיא בד' הראב"ד בתו"כ שם,[[467]](#footnote-468) - ועיי"ש שהוכיח מד' הרמב"ם בפי"ז מפסוהמ"ק ה"ג דפליג ע"ז וס"ל דלא נתמעט אלא דאין פיגול מחוץ לפנים או מפנים לחוץ אך כל שחישב בעבודת פנים ע"מ לעשות עבודת פנים חוץ לזמנו הוי פיגול, ולפ"ז ניחא קו' התוס', וכ"כ ההר המורי' בהל' פסוהמ"ק שם ה"ד והשפ"א במנחות ט"ז א' ובכ' הגרי"ז לקמן שם ובמנחות שם.

## אם לר' יוסי כשחישב בדבר הנעשה בפנים הוי פסול

**מודה הי' לפסול מק"ו וכו',** התוס' כתבו דה"נ הוא לר' יוסי דאין פיגול אלא בדבר הנעשה על מזבח החיצון דפסול מיהא הוי, וכ"כ התוס' לקמן מ"ד ב' ובמנחות י"ד א', - והקר"א עמד בזה דלכאו' כל הא דפסלינן מק"ו הוא לר"ש דס"ל דליכא כלל פיגול בחטאות הפנימיות וע"ז יש ללמוד מק"ו לפסול דומיא דמחשבת שלא לשמה, אך לר' יוסי דאיכא פיגול גם בחטאות הפנימיות אלא דילפינן מקרא דאינו מחשב אלא מחוץ לחוץ, היאך מצינו למילף לה בק"ו משלא לשמה דהוי מחשבתו באותה עבודה ואינו מחשבתו מחוץ לפנים, - ובכ' הגרי"ז במנחות שם הוסיף דלכאו' רק לדעת ר"ש דהוא דין בהקרבן דחטאות הפנימיות דלי"ב משום פיגול יש ללמוד מק"ו משלמים דגם בהקרבן דחטאות הפנימיות איכא דין פסול, אך לדעת ר' יוסי דאי"ז דין בהקרבן דלי"ב משום פיגול אלא הוא דין במחשבה דהמחשב בעבודות פנים אין מחשבתו כלום, הרי דע"ז אין ללמוד כלל מק"ו משלמים.

והקר"א לקמן מ"ד ב' כתב דהתוס' לטעמייהו דס"ל דלר' יוסי אף אם חישב מעבודת פנים לעבודת פנים ל"ה פיגול, והרי דהא דל"ה פיגול אי"ז משום דמחשב ממקום למקום אלא דפנים נתמעט מפיגול משום דל"ה דומיא דשלמים, ובזה שפיר יש ללמוד מק"ו דשלא לשמו דפסול אף בפנים, - ועד"ז כתב בכ' הגרי"ז לקמן שם דלדעת הרמב"ם דכל הא דל"ה פיגול הוא כשחישב מפנים על חוץ או מחוץ על פנים הוי הדין במחשבתו דבעינן שיחשוב במקום אחד, וליכא למילף מק"ו לפסול, אך להתוס' לטעמייהו דאף אם חישב מעבודת פנים לעבודת פנים ל"ה פיגול אי"ז דין במחשבתו, אלא הוא דין בעבודת פנים דלא חייל בהו פיגול, וע"כ שפיר יש ללמוד מק"ו משל לשמו דפסול מיהא הוי, דהרי מחשבת שלא לשמו פוסלת גם בעבודת פנים.

## מחשבת חוץ למקומו בבמה

**אי משלא לשמו שכן נוהג בבמה,** בפירש"י כתב דחוץ למקומו אינו נוהג בבמה משום דאין מחיצה בבמה וכל הבקעה מקומו עד סוף העולם, ומבו' דאף חו"ל הוא מקום הראוי לעשיית במה, וע"כ לי"ב למחשבת חוץ למקומו, וכ"ה מבו' בפירש"י בסנהדרין פ"ג א' ד"ה תרומת חו"ל, - אך המאירי בקידושין ל"ז א' כתב בתו"ד דאין קרבן קרב בחו"ל אף בשעת היתר הבמות,[[468]](#footnote-469) וכ"נ בד' הרמ"ה בסנהדרין שם,[[469]](#footnote-470) ולדעתם צ"ל דהא דליכא מחשבת חוץ למקומו בבמה הוא משום דאף דחו"ל אינו מקום הראוי לבמה הרי ליכא מחיצות בבמה, וכמו שאמרו לקמן ק"כ א' דאין יוצא בבמה, וע"כ י"ל דאף אם חישב לזרוק או להקטיר בחו"ל לא חשיב כמחשבת חוץ למקומו.[[470]](#footnote-471)

**פסח וחטאת בבמה לא קרבו,** הצ"ק הק' דהרי ר"ש ס"ל לקמן קי"ז א' דפסח קרב בבמה גדולה וא"כ אכתי איכא למיפרך דמה למחשבת שלא לשמה שכן נוהג בבמה בפסח, וכן הק' הח"נ והפנים מאירות,[[471]](#footnote-472) - והקר"א והשפ"א תמהו ע"ז דבבמה גדולה איכא גם למחשבת חוץ למקומו, וכל מה שאמרו הכא דאין מחשבת חוץ למקומו בבמה הוא בבמה קטנה דלי"ב מחיצות.

כ"א סיון פ"ד

דף מס' 26

**מחשבה בהולכת חטאות הפנימיות לר"ש**

**י"ד א'** **- את"ל וכו' אין מחשבה מועלת בהולכת חטאות הפנימיות אלא מפתח אולם ולפנים,** בפירש"י כתב דהיינו דאם חישב בהולכת הדם ממקום שחיטתו עד האולם אינה מחשבה שהרי אפשר לבטל הולכה זו לשחוט אצל פתח האולם, ומבו' דאף דבחטאות הפנימיות א"א לבטל לעיקר ההולכה, מ"מ אין מחשבה פוסלת אלא באותה ההולכה דא"א לבטלה אך באותה ההולכה שאפשר לבטלה אין מחשבה פוסלת.

ובחי' רא"ל ח"ב סימן ז' עמד בזה דלדעת הסוברים דעיקר הפלוגתא דר"ש ורבנן הוא אם הולכה אפשר לבטלה, ונתבאר להלן, הרי חזינן דלרבנן דא"א לבטלה מחשבה פוסלת בכולה ואף באותה ההולכה שאפשר לבטלה, ומ"ט בהולכת חטאות הפנימות דגם לר"ש א"א לבטלה אין מחשבה פוסלת אלא כשיעור שא"א לבטלה, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ בשיעורי הגרש"מ אות שע"א.[[472]](#footnote-473)

ממה שאמרו דמפתח האולם ולפנים מהניא מחשבה, מבו' דא"א לשחוט באולם, וצ"ע דלמש"כ בפירש"י לעיל בסוגיין דהא דא"א לשחוט בהיכל הוא משום דלאו אורח ארעא, הרי דכ"ז הוא בהיכל, אך באולם למ"ד דקדושת היכל לחוד וקדושת אולם לחוד הדין נותן דיהא בידו לשחוט שם, ושמא אף דקדושת היכל לחוד וקדושת אולם לחוד אכתי לאו אורח ארעא לשחוט באולם, - ולמש"נ בדף מס' 25 דהא דהי' לנו להכשיר שחיטה בהיכל אף דבעי צפון הוא משום דההיכל קדיש טפי מצפון או משום דלא יהא טפל חמור מן העיקר, הרי דכ"ז הוא בהיכל, אך באולם למ"ד דאין קדושתו כקדושת היכל ל"מ לשחוט שם משום דבעינן צפון.

**קידוש רצפת העזרה**

**ואת"ל ס"ל כר' יהודה דאמר תוך עזרה מקדש,** בפירש"י כתב דהיינו דכל רצפת העזרה בין האולם ולמזבח מקודשת להקטיר חלבים כמזבח עצמו, והערול"נ בנדה מ' א' כתב לדקדק מדבריו דלא קידש שלמה את כל העזרה אלא בין האולם ולמזבח, וכתב דילפינן לה מדכתיב את תוך החצר ולא כתיב החצר סתם דמשמע דרק החלק הפנימי של החצר קדש דהוא בין האולם ולמזבח, ועיי"ש שכתב דממשה"ק התוס' דהיאך משכח"ל לר' יהודה בפסולין דאם ירדו לא יעלו מבו' דפליגי ע"ז וס"ל דרצפת כל העזרה מקדשת, ובשיעורי הגרש"מ כתב להוכיח מכ"ד דקידש שלמה את כל העזרה, עיי"ש.

התוס' הק' דלר' יהודה היאך דרצפה מקדשת היאך משכח"ל בפסולין דאם ירדו לא יעלו, ובהמשך דבריהם מבו' דקשיא להו דהיאך משכח"ל פסולין דלא יעלו, הרי לעולם הו"ל כמו שעלו, והתוס' לקמן פ"ז א' ד"ה כבש מנין כתבו דשמא הא דעזרה מקדשת כמזבח היינו כשרין להקטיר עלי' אבל פסולין לא, ובדבריהם במנחות נ"ז ב' ד"ה כבש מבו' דלאו היינו דלקידוש פסולין ל"מ קדושת רצפה, אלא היינו דלענין פסולין לא נתקדשה הרצפה כלל ולענין פסולין אין עלי' תורת מזבח, וזהו שכתבו דה"נ ליכא איסור הקטרת שאור ודבש ע"ג הרצפה משום דהא דקדיש שלמה רצפה לכשרים קידש ולא לפסולין, והרי דלגבי פסולין לא נתקדשה הרצפה כלל.[[473]](#footnote-474)

**טעם הא דאין מחשבה מועלת בסילוק בזיכין בהיכל**

**ואת"ל וכו' אין מחשבה מועלת בהולכת סילוק בזיכין אלא מפתח היכל ולחוץ,** בפירש"י כתב דבתוך ההיכל ל"מ מחשבה שהרי כל ההיכל כשר להושיב שם שולחן ולסדר עליו עד הפתח, והעולת שלמה עמד בזה ממה שאמרו במנחות צ"ח ב' דמקום הנחת השלחן הוא מחצי הבית ולפנים, וכתב דצ"ל דבדיעבד מהני להעמיד השלחן בכל ההיכל וע"כ חשיב דאפשר לבטל ההולכה, ועיי"ש שעמד בזה דמ"ש ממה שאמרו לעיל דמודה ר"ש בהולכת חטאות הפנימיות דא"א לבטלה ופירש"י דהוא משום דלאו אורח ארעא לשחוט בהיכל, והרי דאף דבדיעבד מהני אם שחט בהיכל, מ"מ כיון דלכתחילה אין לשחוט בהיכל חשיב כעבודה דא"א לבטלה, ועמש"נ בזה בדף מס' 25.

וצ"ל דשאני בסילוק בזיכין דאף לכתחילה כשר לסדר בזיכין בשלחן הנמצא אצל הפתח, אלא דמדיני השלחן אי"ז לכתחילה להושיבו שם, אך כיון דמדיני הבזיכין שפיר הוי זה לכתחילה לסדרן שם וליטלן משם חשיב כהולכה דאפשר לבטלה, ומשא"כ בהולכת חטאות הפנימיות כיון דלכתחילה אין לשחטן בהיכל חשיב כהולכה דא"א לבטלה.

בפירש"י כתב דהא דבאולם מהניא מחשבתו הוא משום דאולם כי עזרה, והיינו דא"א להעמיד את השלחן באולם, והצ"ק כתב דאף דאולם כי עזרה מ"מ אסור להקטיר שם אע"ג דבעזרה מותר, ולכאו' היינו משום דלא קידש שלמה אלא את תוך החצר דהיינו רצפת העזרה עצמה ולא את רצפת האולם, אף דקדושתה היא כקדושת העזרה.[[474]](#footnote-475)

בפירש"י כתב דהא דמן האולם ולחוץ ל"מ מחשבתו הוא משום דאפשר להקטירו על רצפת העזרה מיד אם ירצה, ומשמע דלכתחילה מותר להקטירו על הרצפה, וכ"נ מהא דחשבינן לה כהולכה שאפשר לבטלה, ול"ד להא דחשבינן להולכת חטאות הפנימיות כעבודה שא"א לבטלה משום דלכתחילה אין לשחוט בהיכל, ועמש"כ בזה בשיעורי הגרש"מ.

**העמדת מזבח הפנימי באולם**

**ואת"ל קסבר קדושת היכל ואולם חדא היא אין מחשבה מועלת אלא מפתח אולם ולחוץ,** המקד"ד בסימן ה' סוסק"ו הק' דא"כ מ"ט אמרו דמודה ר"ש בהולכת חטאות הפנימיות דהוי הולכה שא"א לבטלה, הרי יכול להעמיד את מזבח הזהב באולם, וכמש"כ כן הרשב"א והריטב"א בעירובין ב' א' דלמ"ד דקדושת היכל ואולם חדא היא מהני כשהניח מזבח הזהב באולם, - אך בכ' הגרי"ז בסוגיין כתב דא"א להעמיד מזבח הפנימי בכל ההיכל משום דמזבח הפנימי יש לו קדושת מקום, כמו שאמרו לקמן נ"ט א' דמזבח שנעקר מקטירין קטורת במקומו, וע"כ א"א להעמיד את המזבח הפנימי במקום אחר ממקומו שנתקדש לו, וכ"כ בחי' הגרי"ז במכתבים דמדין הכל בכתב א"א להעמיד מזבח הפנימי במקום אחר, עיי"ש, וצ"ע.

בפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה שא"א לבטלה כתב דהא דא"א לבטל הולכת חטאות הפנימיות הוא משום דהוא מוליכה להיכל לקרנות מזבח פנימי ולהזאת פרוכת, ובכ' הגרי"ז עמד בזה דאם קדושת היכל ואולם חדא מילתא היא מ"ט הוא צריך להוליכה להיכל כדי להזות על הפרוכת, הרי בהזאות דפרוכת ל"ב על הפרוכת ממש אלא כנגד הפרוכת, וא"כ גם באולם יכול לעמוד ולהזות כנגד הפרוכת, ונמצא דההולכה להזאות דפרוכת אפשר לבטלה, וכתב דאף אם קדושת היכל ואולם חדא מילתא היא ואף אולם יש לו קדושת היכל מ"מ ב' מקומות הם, ולגבי הא דצריך להזאה בהיכל כנגד הפרוכת לא סגי במה שיש על המקום קדושת היכל ובעינן שיזה במקום הפרוכת, ואף דיש על האולם קדושת היכל מ"מ אינו מקום הפרוכת ואינו כשר להזאות דפרוכת.

**הולכה בזר**

**הולכה בזר מהו,** הקר"א הק' דמאי מיבע"ל הרי ילפינן מהא דכתיב והקריבו דזו קבלת הדם ואפקי' רחמנא בלשון הולכה דלא תפקי' מכלל קבלה, ואי לא קים לי' להך דרשא, א"כ מנ"ל דמחשבה פוסלת בהולכה, וכתב דמיבע"ל ללמוד מהולכת קטורת דיוהכ"פ דהולכה כשרה בשמאל ול"ד לקבלה וה"נ היא כשרה בזר, וכ"ה מבו' בד' הטו"א בחגיגה י"א א', ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ובמש"כ בזה באורך בחי' רא"ל ח"ב סימן ח'.

**ומקרא מסייעני וישחטו הפסח ויזרקו מידם,** בפירש"י כתב דהיינו דהא דכתיב ויזרקו הכהנים מידם היינו מידם של שוחטים שהם זרים ואשמועינן קרא שהזרים לוקחין אותו מיד המקבל ומוליכין אותו לזורק, וכ"כ בפירש"י ביומא מ"ט א' והריטב"א שם, - אך בפי' רבינו אליקים שם כתב דהיינו דמהא דכתיב ויזרקו הכהנים ולא כתיב ויוליכו ויזרקו הכהנים ש"מ שלא נעשית ההולכה בכהנים, וכ"נ בפי' ר"ח שם.

**דעביד מעשה איצטבא,** בפירש"י כתב דהיינו דהזר הי' עומד במקומו אצל הכהן המקבל והכהן נותנו לו ואוחזו עד שבא הזורק ונוטלו מידו ואין הזר מקרבו לצד המזבח כלל, וכ"כ בפירש"י ביומא שם, וכ"כ הריטב"א שם דהכהן שקיבל הדם הוליכו עד למזבח והניחו ביד השוחטים כמניח ע"ג איצטבא ונטלוהו משם בשעת זריקה, - אך בפי' ר"ח שם כתב דהיינו דכולם עומדין בשורה זה מושיט לזה וזה מושיט לזה,[[475]](#footnote-476) וכ"כ בפי' רבינו אליקים שם דעמדו הכהנים בשורה ממקום השחיטה ועד המזבח ונתנו זל"ז וע"כ לא אדכר קרא הולכה בהדיא דל"ה בה הולכה כלל.[[476]](#footnote-477)

**טעמא דרבנן דמחשבה פוסלת בהולכה**

**והא שחיטה דעבודה שא"א לבטלה וכשרה בזר,** בפירש"י כתב דפריך אהא דקאמר דלרבנן הולכה פסולה בזר משום דס"ל דא"א לבטלה, דא"כ בשחיטה שא"א לבטלה תיפסל בזר, - והראבי"ה בסימן תתקע"ח תמה דמאי מדמי הולכה לשחיטה וכי לא ידעו חכמי התלמוד דרשא דמקבלה ואילך מצות כהונה והולכה לא תפקה מכלל קבלה, - ובתשו' ה"ר שמחה שם כתב דהגמ' הכא היא לר"ש דלית לי' דהולכה לא תפקה מכלל קבלה שהרי ס"ל דאין מחשבה פוסלת בהילוך כמו בקבלה, ולדידי' בעי לדמויי שחיטה להולכה בזר דתיפסל בזר הואיל וא"א לבטלה כמו בהולכת חטאות הפנימיות, וצ"ב.

בד' רש"י מבו' דטעמא דרבנן דמחשבה פוסלת בהולכה הוא משום דס"ל דא"א לבטלה, וכ"נ גם בדבריו לקמן בסוגיין ד"ה היכא דגלי דרק לר"ש הוא דהולכה אפשר לבטלה, - אך השטמ"ק כתב בשם רש"י דטעמא דרבנן הוא משום דעבדו אפשר כשאי אפשר, וכ"ה לגירסת השטמ"ק בפירש"י ד"ה היכא דגלי, ומבו' דמודו רבנן דהולכה אפשר לבטלה, ואפ"ה מחשבה פוסלת בה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דטעמא דרבנן הוא משום דעבודה שאפשר לבטלה שמה עבודה, וכ"כ בפירש"י בחגיגה י"א א' ד"ה לא תפקי', וכ"נ בדבריו לעיל י"ג א' ד"ה אתה אומר,[[477]](#footnote-478) וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל שם סוד"ה אתה אומר וביומא כ"ז א' ד"ה והקריבו ובחגיגה שם ד"ה והקריבו.

ובתו"כ צו פר' ח' ה"ה תניא ר"מ אומר פוסלת בהילוך שא"א בה לעבודה בלא הילוך ור"ש אומר אין מחשבה בהילוך וכו' אבל אפשר לה שלא בהילוך, והקר"א לקמן ט"ו א' כתב דמשמע דטעמא דר"מ דמחשבה פוסלת בהילוך הוא משום דס"ל דהולכה א"א לבטלה, אך הנה הגר"א שם גריס בע"א ולגירסתו לא נתפרש בתו"כ דטעמא דר"מ הוא משום דהולכה א"א לבטלה, וגם לגירסא דילן כתב הקרבן אהרן שם לפרש דמודה ר"מ דאם שחט בצד המזבח א"צ להולכת הדם, ומ"מ כיון דבזמן ששחטה בחוץ הוא מוכרח להוליכה למזבח חשיב כעבודה המוכרחת לזריקה ומחשבה פוסלת בה, והטה"ק בסו"ד פירש עד"ז בד' רש"י דהא דהולכה א"א לבטלה היינו כששחט רחוק מן המזבח א"א לבטלה.

הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הכ"ג כתב דהולכה שלא ברגל אינה הולכה לפיכך כהן שקיבל את הדם ועמד במקומוֻ וזרקו למזבח נפסל הזבח, והמל"מ שם כתב בדעתו דס"ל דהולכה א"א לבטלה ואף בשוחט בצד המזבח בעינן הולכה, וע"כ כל שלא הוליך ברגל כלל נפסל הזבח, ועיי"ש שעמד בזה דהוא דלא כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דמודו רבנן דהולכה אפשר לבטלה אלא דס"ל דעבודה שאפשר לבטלה שמה עבודה, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ בזה האבהא"ז שם.

לעיל ד' א' אמרו דליכא למילף הולכה מכולהו דמה להולכה שכן אפשר לבטלה, והקר"א לקמן ט"ו א' תמה מזה ע"ד רש"י והרמב"ם דלרבנן הולכה א"א לבטלה, שהרי סתמא דגמ' אמרו בפשיטות דהולכה אפשר לבטלה, ועיי"ש שכתב דכל הא דהולכה א"א לבטלה הוא אחר דכתיב קרא והקריבו וכו' דמזה נלמד דהולכה הויא עבודה גמורה וע"כ אמרינן דלהכשר הזבח בעינן לעבודת הולכה, אך אלמלי הך קרא הו"א דכיון דאפשר בלא הולכה לאו עבודה היא ול"ב לה להכשר הזבח.

**שחיטה לאו עבודה**

**שחיטה לאו עבודה היא,** במקור הא דלאו עבודה היא מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא ממה שהוכשרו בה כל הפסולין, וכ"כ בפירש"י במנחות ה' א' ד"ה ה"מ דהוא מהא דכשרה בזר. - **ב** התוס' בסוגיין כתבו בשם הר"י מאורלייניש דהוא משום דשוה בחולין ובקדשים וא"כ לאו מטעם עבודה ציוה המקום שחיטה, וכ"כ התוס' ביומא ל"ב ב' ומ"ב א' ובמנחות ה' א' והפסקי רי"ד לקמן ס"ח ב'. - **ג** התוס' כתבו דהוא מהא דאם עמד בחוץ ושחט כשר, ול"ד לקבלה דאם עמד בחוץ וקיבל פסול, וכ"כ התוס' ביומא מ"ב א' ובמנחות שם, והתוס' בסוגיין ובמנחות הוסיפו עוד דהוא מהא דנתלה ושחט שחיטתו כשרה דשחיטה על ירך אמר רחמנא ולא שוחט על ירך, ואם היתה שחיטה עבודה היתה פסולה בכה"ג משום דאי"ז דרך שירות, דומיא דנתלה וקיבל דפסול.

הביה"ל בח"ב סימן כ"ג כתב דודאי דדין שחיטה בקרבנות אינו רק משום הפקעת איסור אבמה"ח אלא הוא צווי ומ"ע בעבודת הקרבן, והוכיח כן ממה שאמרו בחולין י"ז א' דאף לר"ע דהותר להם במדבר בשר נחירה מ"מ בקדשים בעינן שחיטה דוקא, וממה שאמרו בחולין ל"א ב' דשחיטת חולין כשרה במתעסק ושחיטת קדשים פסולה במתעסק, והוכיח כן עוד ממה שהוצרכו רש"י ודעימי' לפרש טעם הא דשחיטה לאו עבודה היא בע"א, ולא פירשו דהוא משום דנוהגת גם בחולין, והרי דדין השחיטה בקרבנות הוא דין בפנ"ע, ואינו כדין שחיטת חולין, - ועיי"ש שכתב דגם למש"כ הר"י דאורלייניש דהא דשחיטה לאו עבודה היא הוא משום דנוהגת אף בחולין ולאו מטעם עבודה ציוה המקום שחיטה, היינו דמה"ט אמרינן דשחיטה דקרבן אינה משום עבודה כזריקה והקטרה וקמיצה אלא הוא מצוה, דכיון דחזינן דגם בחולין בעי שחיטה בע"כ דדין שחיטה אינו משום עבודה אלא משום מצוה, וכמו שמצינו כמה דברים בקרבן דאינם רק מצוה לחודא ולא עבודה כקצירת העומר למ"ד דנקצר שלא כמצותן פסול דלדידי' קצירה הוא מ"ע המעכב במעשה של העומר ומ"מ אינה עבודה.

והחזון יחזקאל במנחות ה' א' נד' בסוף חולין כתב לפרש לד' הר"י דאורלייניש דהיינו דכשם שבחולין השחיטה מכשרת את הבשר לאכילה כך בקדשים השחיטה מכשרת את הדם והבשר בתור דם ובשר קדשים, ואין השחיטה בקדשים עבודה של הקרבת הקרבן שהיא שירות שאינה כשרה אלא בכהן, שעבודת ההקרבה שהיא שירות מתחלת מקבלת הדם, אבל שחיטה היא עבודה המכשרת ומקדשת את עצם הקרבן.

**טעם הא דשחיטת פרה בזר פסולה**

**שאני פרה דקדשי בדה"ב היא וכו' מידי דהוי אמראות נגעים דלאו עבודה היא ובעיא כהונה,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דקדשי בדה"ב היא ע"כ הא דפסולה בזר אי"ז מטעם עבודה אלא גזה"כ בעלמא הוא, ובביאור מה שאמרו דמידי דהוי אמראות נגעים מבו' בד' הריטב"א ביומא מ"ב א' דהיינו דלא הדרינן בן מהא דשאני פרה דקדשי בדה"ב היא, אלא מפרשינן דכיון דקדשי בדה"ב היא ע"כ הא דבעיא כהונה הוא דומיא דמראות נגעים, וכ"כ בחי' המיוחסים להרשב"א במנחות ו' ב' דכיון דפרה קדשי בדה"ב היא לא שייכא בה עבודה ומה שהצריכו הכתוב כהונה לאו מטעם עבודה היא, אלא דומיא דמראות נגעים, וכ"נ בפירש"י במנחות שם, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' התוס' שם ה' א' ד"ה שחיטה לאו עבודה (הב').[[478]](#footnote-479)

אך בפי' רבינו אליקים ביומא שם כתב דהא דמשני מידי דהוי אמראות נגעים היינו דאע"ג דאיכא למידק ק"ו לא פרכינן מידי דהוה אמראות נגעים דאע"ג דלאו עבודה בעיא כהונה, ופירש דהא דמפלגינן התם בין פרה לפרו היינו דפרה דמיא למראות נגעים טפי מפרו משום דתרויהו מעשים דחוץ נינהו אבל פרו דהוי עבודת מקדש לא גמרינן מיני' וכו', ומבו' דהדרינן בן מהא דשאני פרה דקדשי בדה"ב היא, דע"ז פרכינן דק"ו הוא, אלא הא דשחיטת פרה בזר פסולה אף דלאו עבודה היא הוא משום דמעשה הפרה דמי למראות נגעים וע"כ אף דלאו עבודה היא בעי כהונה, ומשא"כ בפרו דל"ד למראות נגעים אין להצריך כהונה לעיכובא אלא בעבודה.[[479]](#footnote-480)

**שחיטת פרה אם בעיא בגדי כהונה**

\*למש"כ הריטב"א ביומא שם דהא דשחיטת פרה בעיא כהונה לעיכובא הוא משום דקדשי בדה"ב היא, והיינו כמש"כ בפירש"י שם דכל העבודות שוות בה, הדין נותן דכ"ה דבשאר עבודות הפרה בעי בגד"כ, ה"נ בשחיטת הפרה בעי בגד"כ, והיינו דהא דעבודות הפרה בעו בגד"כ וילפינן לה ביומא מ"ג א' מדכתיב הכהן בכיהונו אי"ז מדין עבודה, אלא הוא מדיני מעשה הפרה, וכדחזינן לדעת הרמב"ם דאף כה"ג לובש ד' בגדים דכה"ד, (ונתבאר בדף מס' 6), וע"כ אף השחיטה דלאו עבודה היא בעיא בגד"כ,[[480]](#footnote-481) וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש שם, - אך למש"כ רבינו אליקים דהא דשחיטת פרה בעיא כהונה לעיכובא אי"ז משום דקדשי בדה"ב היא, אלא משום דדמי למראות נגעים דבעי כהונה אף דאי"ז עבודה, י"ל דלעולם הא דבעי כהונה בשאר עבודות הפרה הוא מדין עבודה,[[481]](#footnote-482) ורק בשחיטה הוא דאמרו דהא דבעינן כהונה הוא מדין מראות נגעים, ולפ"ז י"ל דכל הא דבעי בגד"כ הוא בשאר עבודות הפרה דבעינן בהו כהונה מדין עבודה, אך בשחיטה דלאו עבודה היא ול"ב כהונה אלא דומיא דמראות נגעים ל"ב בגד"כ, דדמי למראות נגעים דל"ב בהו בגד"כ, וכ"כ החזו"א בפרה סימן ח' סק"ג והקה"י במנחות סימן א' סק"ד, ועמש"כ בזה בס' טו"ד פרה פ"א הי"א בביאוה"ל (ד"ה אף כהן הדיוט).[[482]](#footnote-483)

**הולכת אברים לכבש**

**והרי הולכת אברים לכבש דהולכה שאפשר לבטלה,** בפירש"י כתב דהיינו דאם רצה מפשיט ומנתח אצל המזבח, וכ"כ בפירש"י במנחות י' א' ד"ה ומשני לעולם דהולכה לא מעכבא דאפשר לפשוט ולנתח אצל הכבש, ובכ' הגרי"ז שם כתב דמש"כ דאפשר להפשיט אצל הכבש ולא כתב לשחוט אצל הכבש, מוכח דעיקר העבודה דהולכת איברים היא אחר ההפשט וניתוח, אך מה שמוליך כל הבהמה אחר השחיטה קודם ההפשט ל"ה בכלל עבודת ההולכה, דדין ומצות ההולכה היא באברים והיינו אחר ההפשט והניתוח, וע"כ כל שעושה את ההפשט והניתוח סמוך לכבש ליכא לעבודת ההולכה,[[483]](#footnote-484) ועיי"ש במש"כ לדחות.

**ופסולה בזר,** הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הכ"ז כתב דכל הזבחים שקיבל דמם אחד מן הפסולין לעבודה או שהוליך את הדם למזבח או שזרקו למזבח כהלכתו נפסל הזבח, והמל"מ שם כתב דמשמעות דבריו דדוקא בקבלה והולכה וזריקה הוא דאם נעשה ע"י אחד מן הפסולין נפסל הזבח, אך בהולכת אברים לכבש לא נפסל הזבח אף דלמצוה בעינן כהן כשר, כמש"כ הרמב"ם שם הכ"ב, ועיי"ש שעמד ע"ז מהא דפריך הכא מהולכת אברים לכבש פסולה בזר, ומשמע דמדמינן הולכת אברים להולכת דם לענין פסול, - והקר"א לקמן ט"ו ב' כתב דודאי דהזבח אינו נפסל כשהוליך זר את האיברים, שהרי אף אם לא הוקטרו האימורים כלל כשר, ואין הפסול בזה אלא בהקטרת האימורים עצמן, וכ"כ השפ"א בסוגיין וההר המורי' בהל' פסוהמ"ק שם, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**טעם הא דמודה ר"ש דהולכה בזר פסולה אף דס"ל דאין מחשבה פוסלת בה**

**הולכה בזר פסולה אפי' לר"ש,** בטעם הא דמודה ר"ש דהולכה בזר פסולה אף דס"ל דאין מחשבה פוסלת בה מצינו כמה דרכים, **א** פירש"י כתב דהיינו משום דהא דס"ל דלא פסלה בהו מחשבה הוא משום דאין היתר הקרבן תלוי בה ולא קרינן בה דברים המביאין לידי אכילה אבל עבודה הויא ליפסל בזר, וכ"כ השטמ"ק דהא דמכשר ר"ש בהילוך הוא משום דדמי למחשבת פיגול דאינה אלא בדברים המביאין לידי אכילה וכיון דאפשר לבטלה ואין היתר הקרבן תלוי בהולכה לא פסלה בה מחשבה, אך מ"מ עבודה היא ופסולה בזר, וכ"כ בחי' המיוחסים להרשב"א במנחות ט"ז ב'.[[484]](#footnote-485) - **ב** התוס' בד"ה והרי כתבו בתו"ד דלר"ש בעינן קרא דהולכת אברים פסולה בזר אף דאפשר לבטלה, ומבו' דהא דמכשר ר"ש בהילוך אי"ז משום דאין היתר הקרבן תלוי בה, דא"כ גם לדידי' ל"ב קרא לפסול בזר, אלא הוא משום דאינה עבודה גמורה, וע"כ הי' בדין להכשירה בזר, והא דפסולה בזר הוא משום דילפינן מקרא דהולכת אברים פסולה בזר וכ"ש הולכת דם, וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דחכ"א עבודה שאפשר לבטלה שמה עבודה, ומשמע דלר"ש לאו שמה עבודה והיינו דאף דהויא עבודה ליפסל בזר מ"מ אינה עבודה גמורה שיפסול בה מחשבה, וכ"כ התוס' במנחות י"ח ב' ד"ה מנין דר"ש לא חשיב להולכה עבודה, וע"כ לא מני לה מכלל העבודות. - **ג** במאורות הגר"א כתב דהא דמכשר ר"ש בהילוך הוא משום דזריקה בכלל היתה וכו' מה זריקה שא"א לבטלה, ולפ"ז מודה ר"ש דהולכה הויא עבודה גמורה וע"כ היא פסולה בזר, אלא דילפינן מקרא דאין מחשבה פוסלת בה.

התוס' לקמן כ"ה א' ד"ה והרי כתבו דלר"ש ודאי דהולכה בשמאל כשרה משום דאפשר לבטלה, והשטמ"ק שם הוסיף דהוא כי היכי דהוה מכשיר הולכה בזר אי לאו משום דיליף מק"ו, - ולכאו' כ"ז הוא להתוס' לטעמייהו דלר"ש הולכה ל"ה עבודה גמורה והי' בדין להכשירה בזר אלא דילפינן מק"ו לפסול בזה, ולגבי שמאל דליכא מקור לפסול יש לנו להכשיר, אך לדעת רש"י דמודה ר"ש דהולכה הויא עבודה גמורה אלא דאין מחשבה פוסלת בה משום דאי"ז מהעבודות המביאות לידי אכילה, הרי דה"נ יש לנו לפסול בשמאל.[[485]](#footnote-486)

כ"ד סיון פ"ד

דף מס' 27

## הולכה שלא ברגל

**י"ד ב'** **- הולכה שלא ברגל שמה הולכה או לאו שמה הולכה,** בטעם הא דמיבע"ל דלא שמה הולכה כתב פירש"י לקמן בסוגיין סוד"ה הא איתעבידא דהוא משום דאין דרך הולכה בכך, וזה למ"ד דהולכה זוטרתי מהני אף שלא ברגל וכל הא דל"מ הוא בהולכה רבתי, וכ"כ הטה"ק דהוא משום דאין דרך שירות בכך, - אך הקרית ספר בפי"ג מפסוהמ"ק בסו"ד כתב דהוא משום דמשמעות לשון הקרבה הוא הולכה ברגל ממקום השחיטה.

בפירש"י כתב דהנפ"מ אם שמה הולכה הוא דאם שמה הולכה פסלה בה מחשבה לרבנן או אם עשאה זר פסולה ואם לא שמה הולכה לא פסלה בה מחשבה וגם אם עשאה זר לא פסלה, והתוס' כתבו דנפ"מ עוד דאם לא שמה הולכה אינה קרוי' עבודה וצריך להחזיר המזרק אחריו ולעשות הולכה ברגל, וכאשר כ"ה מבו' בסוגיין דאם לא שמה הולכה לא נתקיים בזה בהולכה זו דין עבודת הולכה וצריך לחזור ולהוליך, וכ"כ בפירש"י לקמן בסוגיין (ד"ה לא שמה הולכה) דהא דלא שמה הולכה היינו דאינה כשרה להוליכה כן, וכ"כ השטמ"ק בשם תור"פ דאם לא שמה הולכה חיסר עבודת הולכה וצריך לחזור ולעשותה, ועמש"כ הפרי יצחק בח"ג סימן ה' לפרש לדבריו.

התור"פ הק' ע"ד רש"י דמאי מיבע"ל אם פסל בה מחשבה הרי ממ"נ אם שמה הולכה פסלה בה מחשבה ואם לא שמה הולכה הויא ההולכה כמי שאינה וצריך לחזור ולעשותה, - אך בד' התוס' מבו' דהיינו דאם שמה הולכה ופסלה בה מחשבה או זרות א"א לחזור ולתקנה, אך אם לא שמה הולכה ולא פסלה בה מחשבה או זרות יכול לחזור ולתקנה בהולכת רגל דכהן, - והקר"א כתב די"ל עוד דאף אם הולכה שלא ברגל לא שמה הולכה ל"ב שתהא כל ההולכה למזבח ברגל, ואף אם הוליך מעט שלא ברגל וגמר ההולכה ברגל כשרה, עמש"נ בזה להלן, וזהו דמיבע"ל כשהוליך מעט שלא ברגל במחשבה או שהוליך זר, דאם שמה הולכה פסלה בה מחשבה וזרות ואי לא שמה הולכה לא פסלה בה מחשבה וזרות וגם א"צ לחזור ולהוליכה דסגי במה שגמר ההולכה ברגל.

במש"כ התוס' דבפסול מחשבה או זרות ל"מ תיקון ובפסולא דהולכה שלא ברגל דלא שמה הולכה מהני תיקון, הק' הקר"א דמ"ט פשיטא להו דחלוקין הן זמ"ז, ולקמן בסוגיין נחלקו בהולכה שלא ברגל ובהולכה בזר אם מהני תיקון.

אך הנה לקמן בסוגיין מסקינן דהולכה שלא ברגל אפשר לתקונה, ובהולכה בזר פליגי בה, ודעת הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הכ"ז דקי"ל דלא אפשר לתקונה, ובטעם הא דשאני זמ"ז מבו' בד' הגרע"א לקמן ט"ו ב' דהיינו משום דהולכה במחשבה או בזרות הוא דבר הפוסל, וע"כ ל"מ בזה תיקון, ומשא"כ בהולכה שלא ברגל דליכא דבר הפוסל אלא דהוי כמו שלא הוליך, שפיר מהני תיקון, וכ"כ בחי' הגר"ח בפי"ג מפסוהמ"ק דבהולכה ברגל בזר דהויא הולכה נעשית עבודה בפסול ונעשה בה דבר הפוסלה, וע"כ ל"מ תיקון, ומשא"כ בהולכה שלא ברגל דלא חשיבא הולכה אין בה דבר הפוסלה וע"כ שפיר מהני התיקון, - וי"ל עוד וכ"נ בכ' הגרי"ז לקמן בסוגיין דהיינו משום דבהולכה במחשבה או בזרות שנעשית הולכה אלא דהיא פסולה, א"א לחזור ולהוליך, ומשא"כ בהולכה שלא ברגל שלא נעשית הולכה כלל מהני לחזור ולהוליך כיון דעדיין לא נעשית הולכה, וכ"כ הקה"י בסימן י"ג סק"א בתו"ד והאבי עזרי בפ"ב מביאת מקדש.[[486]](#footnote-487)

## ניידי פורתא

**התם נמי דניידי פורתא,** בפי' הר"י מלוניל בפסחים ס"ד א' כתב דהיינו דהאחרון שהוא קרוב למזבח ילך ב' פסיעות או ג' עד למזבח כדי לקיים מצות הולכה, וכ"כ המאירי שם, ונתחדש בדבריהם דלקיום מצות הולכה ל"ב שתהא כל ההולכה ברגל, וסגי במה שגמר ההולכה הוא ברגל דמתקיים בזה מצות הולכה,[[487]](#footnote-488) וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"א מקר"פ הי"ד והמרכה"מ בפי"ג מפסוהמ"ק ה"ט והמשכנות יעקב בס' קהלת יעקב בפסחים שם, והקהלת יעקב שם כתב דכ"ה משמעות לישנא דגמ' שם דאמרו דנייד פורתא בלשון יחיד, - ועמש"נ בזה להלן.

בפי' ר"ח בפסחים שם כתב דמהא דנותנו לחבירו וחבירו לחבירו ש"מ דהולכה שלא ברגל כשרה והוא דניידי פורתא, ומבו' בדבריו דאף בכה"ג דניידי פורתא אכתי הו"ל כהולכה שלא ברגל, אלא דבכה"ג הולכה שלא ברגל כשרה, ולכאו' הוא משום דלא ניידי אלא פורתא ונעשית עיקר ההולכה שלא ברגל, ומ"מ כיון דניידי פורתא הוי הולכה,[[488]](#footnote-489) וצ"ע דא"כ מאי פריך דמאי קמ"ל, הרי קמ"ל דבכה"ג דניידי פורתא הוי הולכה שלא ברגל הולכה.

## בדעת הרמב"ם שהשמיט להא דמוקמינן בדניידי פורתא

הרמב"ם בפ"א מקר"פ הי"ד כתב דשחט השוחט וקיבל הכהן נותנו לחבירו וחבירו לחבירו כדי שיתעסקו רבים במצוה עד שיגיע הדם אצל כהן הקרוב למזבח, והלח"מ שם עמד בזה דלפ"מ דקי"ל דהולכה שלא ברגל לא שמה הולכה כמש"כ הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הי"ג הרי ל"מ אלא בדניידי פורתא ומ"ט השמיט הרמב"ם לזה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הלח"מ שם כתב דהרמב"ם סמך על מש"כ בהל' פסוהמ"ק דהולכה שלא ברגל לא שמה הולכה ובע"כ דאיירי בדניידי פורתא, ועמש"כ הצל"ח בפסחים שם עד"ז. - **ב** המהר"י קורקוס שם כתב דהוא משום דסגי במה שהכהן הקרוב למזבח מוליך מעט, וכיון דפסח הוא בשפיכה ולא בזריקה בהכרח שהולך מעט ברגל, וכ"כ הקהלת יעקב בפסחים שם דהגמ' שם אתיא לתנא דהתם דפסח בזריקה וזריקה היא מרחוק ואפשר לעשותה אף שלא ינוד כלל וזהו דפריך דש"מ דהולכה שלא ברגל שמה הולכה ומשני דאיירי בנייד פורתא, אך לפ"מ דקי"ל דפסח בשפיכה דהיא מקרוב, א"א שלא יניד הכהן האחרון רגליו, וכמש"כ בפי' רשב"ם שם קכ"א א' דשפיכה היינו שעומשה על היסוד ושופך, וגם הכהן הקרוב למזבח צריך לילך מעט ולעלות ע"ג היסוד כדי לשפוך הדם, ולא הוצרך הרמב"ם לפרש לד"ז. - **ג** הקהלת יעקב שם כתב לפרש עוד בדעת הרמב"ם דכל הא דהולכה שלא ברגל ל"ה הולכה הוא רק כששוחט בצד המזבח וזורק, אך כל שנותן מיד ליד ע"י הרבה בנ"א הויא הולכה, וכ"כ הקר"א לקמן בסוגיין והזבח תודה,[[489]](#footnote-490) ופירשו כן בהא דמפלגינן לקמן בסוגיין בין הולכה רבתי להולכה זוטרתי, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**ת"ש קיבל הכשר ונתן לפסול יחזיר לכשר,** בפירש"י כתב דהיינו דהא דצריך להחזירו לכשר הוא משום דהולכה זו שעשה הכשר שלא ברגל שהושיט לפסול לא נעשית בהכשר ולא שמה הולכה, וע"כ צריך להחזירה למי שנתנה לו ויחזור ויוליך ולא סגי שיבא כשר ויטלה מידו,[[490]](#footnote-491) והמרכה"מ בפי"ג מפסוהמ"ק ה"ט כתב ללמוד מדבריו דלמ"ד דהולכה שלא ברגל לא שמה הולכה לא סגי במה שגמר ההולכה נעשית ברגל ובעינן שתהא כל ההולכה ברגל, וע"כ הוא דצריך להחזיר לכשר ויחזור הכשר ויוליכנו ברגל, וכ"ה מבו' גם בדבריו לקמן בסוגיין, ונתבאר להלן, - ועיי"ש שכתב דאי נימא דסגי במה שגמר ההולכה נעשית ברגל, הרי דהא דמדייקינן דהולכה שלא ברגל לא שמה הולכה הוא מהא דיחזיר לכשר, ואם שמה הולכה נמצא דהזר עביד הולכה,[[491]](#footnote-492) וזהו דדחינן דיחזור הכשר ויקבלה מיד הפסול ולא יעשה הפסול הולכה כלל, - ועמש"כ הקר"א לפרש עוד בע"א.

## הולכה שלא ברגל אם אפשר לתקונה

**הולכה שלא ברגל לא שמה הולכה אפשר לתקונה או לא אפשר לתקונה,** בחי' הגר"ח בפי"ג מפסוהמ"ק כתב דהא דמיבע"ל דלא אפשר לתקונה אי"ז משום דחשבינן דנעשית הולכה בפסול, שהרי הולכה שלא ברגל לא חשיבא הולכה כלל, אלא הוא משום דכיון שבא הדם למזבח נתבטלה עבודת הולכה, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דפריך מהא דנשפך הכלי על הרצפה ואספו כשר, והרי התם בא הדם מאליו אל המזבח וליכא מעשה עבודה כלל, ובע"כ דלפ"מ דמיבע"ל דלא אפשר לתקונה היינו אף כשבא הדם מאליו על המזבח, דמ"מ כיון שבא הדם למזבח נתבטלה עבודת הולכה, - ועמש"כ בזה בס' מנח"א.

## אם בעינן שתהא כל ההולכה נעשית ברגל או סגי שתהא גמר ההולכה נעשית ברגל

בפירש"י כתב דדהא דמיבע"ל אם אפשר לתקונה היינו אם כשעשה הולכה שלא ברגל יש לה תקנה להחזירה לאחורי' ולחזור ולהוליך ברגל או אין לה תקנה, ומבו' בדבריו דבעינן שתהא כל ההולכה נעשית ברגל ולא סגי במה שגמר ההולכה נעשית ברגל.[[492]](#footnote-493)

אך הקר"א בתו"ד כתב די"ל דאם הולכה שלא ברגל אפשר לתקונה ולא מיפסלא במה שעשה הולכה שלא ברגל, אף ל"ב שיחזירה לאחורי' ויחזור ויוליך ברגל, אלא סגי במה שיעשה גמר ההולכה ברגל, וכ"כ הפרי יצחק בח"ג סימן ו' ופירש כן בד' השטמ"ק בשם תור"פ, עיי"ש, - ועד"ז כתב בשיעורי הגרי"ד בשם הגרי"ז דהא דאפשר לתקונה לאו היינו דע"י שמחזירה לאחורי' בטלה ההולכה הראשונה, אלא היינו דע"י שמחזירה וחזר ונתרחק מן המזבח נמצא שנתוסף מקום הולכה וסגי במה שעושה מקצת ההולכה ברגל, וזהו דמיבע"ל אם אפשר לתקונה משום דסגי במה שמקצת ההולכה היא ברגל, או דלא אפשר לתקונה משום דבעינן שתהא כל ההולכה ברגל ול"מ הא דמוסיף עוד הולכ הברגל דמ"מ מחסר ההולכה הראשונה שהיתה בפסול וזה א"א לבטל.

**ונהי נמי דיחזור הכשר ויקבלנו וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דאף אם מפרשינן דיחזור הכשר ויקבלנו דש"מ דהולכת כשר קמא דהואי שלא ברגל כשרה היא מ"מ ש"מ דכשרה ע"י תקנה, וצ"ב דהרי אם מפרשינן דיחזור הכשר ויקבלנו בע"כ דהא דמכשרינן הוא משום דהולכה שלא ברגל שמה הולכה ואי"ז משום דאפשר לתקונה, ועד"ז הק' השטמ"ק בשם תור"פ, והח"נ כתב לפרש דמכוון הגמ' דאם מפרשינן דיחזיר לכשר קמא ש"מ דאף דהולכה שלא ברגל לא שמה הולכה מ"מ אפשר לתקונה ואם מפרשינן דיחזור הכשר ויקבלנו ש"מ דהולכה שלא ברגל הויא הולכה וא"צ כלל לתקנה, וא"כ עכ"פ שמעינן דכשר ע"י תיקון.

אך בד' השטמ"ק בשם תור"פ מבו' דהיינו דאם הולכה שלא ברגל אפשר לתקונה, אף סגי במה שעושה את גמר ההולכה ברגל, וע"כ הוא דיחזור הכשר ויקבלנו ויגמור ההולכה ברגל וא"צ להחזירו לכשר, וכ"כ הפרי יצחק בח"ג סימן ו' לפרש לדבריו, וכ"כ הקר"א, וכ"כ בשיעורי הגרי"ד בשם הגרי"ז, ופירש כן בד' הרמב"ם, ונתבאר להלן.

## הולכה שלא ברגל כלפי חוץ

**מי סברת דקאי זר גואי לא דקאי זר בראי,** הרמב"ם בפי"ג מפסוהמ"ק ה"ט כתב דהמהלך במקום שאינו צריך ה"ז הולכה והמחשבה פוסלת בה, והיינו דאף הולכה לצד חוץ הויא הולכה, ונתבאר בדף מס' 29, ובחי' הגר"ח פירש בד' הראב"ד שהק' ע"ד הרמב"ם מהכא דאף אם הולכה שלא ברגל א"א לתקונה מ"מ כל דקאי זר בראי שפיר דמי, וכן אמרו לקמן בסוגיין די"ל דהא דנשפך מן הכלי על הרצפה ואספו כשר הוא כשיצא לחוץ, והרי דכלפי חוץ לא חשיבא הולכה, ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם למש"כ שם דהא דמיבע"ל דהולכה שלא ברגל לא אפשר לתקונה, אי"ז משום דנעשית הולכה בפסול, אלא הוא משום דכל שבא הדם למזבח נתבטלה עבודת הולכה, ונתבאר לעיל, וע"כ כ"ז הוא כשהוליכו כלפי פנים דנתקרב הדם אל המזבח ומיעט בהולכתו, אך כל שהוליכו כלפי חוץ דלא נתקרב הדם להמזבח ואין כאן ביטול עבודת הולכה, ליכא חיסרון כלל מההולכה שלא ברגל שעשה, ומש"כ הרמב"ם דהולכה כלפי חוץ הויא הולכה הוא בהולכה ברגל ולענין לפסול במחשבה, דבכה"ג הו"ל עבודת הולכה ממש, ובזה לא מפלגינן בין לצד חוץ בין לצד פנים דאף הולכה לצד חוץ דין מעשה הולכה בה והמחשבה פוסלת בה.

**אמר עולא א"ר יוחנן הולכה שלא ברגל פסולה אלמא לא אפשר לתקונה,** בפירש"י משמע קצת דמדייק הכי מלישנא דפסולה דמשמע דפסל את הדם וא"א לתקונה, - אך השטמ"ק כתב דלא מדייק הכי מלישנא דפסולה, דא"כ מ"ט לא פשיט לקמן דר' ינאי ס"ל דלא אפשר לתקונה מהא דאמר במנחות י"ג ב' דליקוט לבונה בזר פסול משום דהוי הולכה שלא ברגל, ומהא דאמר דפסול ש"מ דא"א לתקונה,[[493]](#footnote-494) ובע"כ דהא דמדייק דא"א לתקונה הוא משום דאל"כ מ"ט איצטריך למימר דהולכה שלא ברגל לא שמה הולכה הא אמרה חדא זימנא לעיל דלא שמי' הולכה.

**איתיבי' רב נחמן לעולא נשפך מן הכלי על הרצפה ואספו כשר,** בפירש"י כתב דהיינו דס"ד דאיירי כשנשפך ונתקרב לצד המזבח ומהא דכשר ש"מ דאף דכבר נתקרב הדם למזבח מ"מ מהני שיחזור ויוליכנו, והמל"מ בפ"א מפסוהמ"ק הכ"ג בסו"ד כתב ללמוד מהכא דבעינן שתיעשה כל ההולכה ברגל ולא סגי במה שעשה מקצת מן ההולכה ברגל, דאל"כ מאי פריך מהא דנשפך על הרצפה ואספו כשר הרי י"ל דמיירי שכבר הלך ברגל קודם שפיכה או שהלך בו ברגל לאחר אסיפה, ועיי"ש שעמד ע"ד שהשמיט לדין זה דבעינן שתיעשה כל ההולכה ברגל, והק' עוד במש"כ הרמב"ם שם הכ"ה דנשפך מן הכלי על הרצפה ואספו כשר, ולא ביאר שצריך לאחר האסיפה שיחזיר המזרק לאחוריו למקום השפיכה, והק' עוד דמשמעות ד' הרמב"ם שם דפסולא דהולכה שלא ברגל הוא רק כשלא היתה הולכה ברגל כלל, והמל"מ שם בתחילת דבריו האריך לדון בדעת הרמב"ם בזה, עיי"ש.

אך הפרי יצחק בח"ג סימן ו' כתב דלמש"כ שם בביאור ד' השטמ"ק בשם תור"פ ניחא, דלמ"ד דהולכה שלא ברגל אפשר לתקונה סגי במה שעושה את גמר ההולכה ברגל, וכ"כ המרכה"מ שם פי"ג ה"ט בדעת הרמב"ם דסגי במה שעשה מקצת מן ההולכה ברגל, וכ"כ בשיעורי הגרי"ד בשם הגרי"ז.[[494]](#footnote-495)

כ"ה סיון פ"ד

דף מס' 28

## מחשבה בהולכה רבתי ובהולכה זוטרתי

**ט"ו א'** **- הולכה שלא ברגל מחלוקת ר"ש ורבנן וכו' כי פליגי בהולכה זוטרתי,** בביאור הא דמפלגינן בין הולכה רבתי להולכה זוטרתי מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דעיקר הפלוגתא דר"ש ורבנן אם מחשבה פוסלת בהילוך היא בהולכה זוטרתי ששחט בצד המזבח וזרק דהויא הולכה שלא ברגל דלר"ש לא פסלה בה מחשבה משום דהולכה שלא ברגל לא שמה הולכה ולרבנן פסלה בה מחשבה דאף הולכה שלא ברגל שמה הולכה, אך בהולכה רבתי דהיינו ברגל מודה ר"ש דפסלה בה מחשבה.[[495]](#footnote-496) - **ב** השטמ"ק בהשמטות כתב בשם התור"פ דפלוגתייהו היא כששחט בצד המזבח והי' אפשר לעשות בהושטה והוליך ברגל, דרבנן ס"ל דאף אם הי' מוליך בהושטה הויא הולכה וע"כ ה"נ כשהוליך ברגל פסלה בה מחשבה כיון דא"א לבטל הולכה זו, דאף אם הי' עושה בהושטה פסלה בה מחשבה דהולכה שלא ברגל כמו הושטה שמה הולכה למיפסל בה מחשבה, ור"ש ס"ל דאם הי' מוליך בהושטה ל"ה פסלה בה מחשבה דלאו עבודה חשובה היא לפסול בה מחשבה, ונמצא דאפשר לבטל הולכה זו ולעשותה בהושטה, וע"כ אף אם הוליך ברגל לא פסלה בה מחשבה, אך בהולכה רבתי מודה ר"ש דפסלה בה מחשבה, דאף דהי' בידו לשחוט בצד המזבח ולזרוק, מ"מ אחר ששחט בריחוק מן המזבח א"א לבטל את ההולכה, וע"כ פסלה בה מחשבה. - **ג** הקר"א כתב בדעת הרמב"ם דהיינו דבהולכה רבתי שנותן לחבירו וחבירו לחבירו לכו"ע הוי הולכה אפי' שלא ברגל ומחשבה פוסלת בה, ופלוגתייהו היא בהולכה זוטרתי דהיינו ששוחט בצד המזבח, דלרבנן הו"ל הולכה אע"ג דדרך זריקה היא, ולר"ש לאו הולכה היא ובכלל זריקה היא, וכ"כ הקהלת יעקב בפסחים ס"ד א', - ועמש"כ המל"מ בפ"א מפסוהמ"ק הכ"ג באורך בביאור סוגיין, ומש"כ בזה הזבח תודה.

השטמ"ק בהשמטות כתב בשם התור"פ בתו"ד דלדעת ר"ש גם כשעושה בהושטה נתקיים בה מצות הולכה שא"צ לחזור ולעשותה ולא פסלה בה מחשבה דלאו עבודה חשובה היא, - ונתחדש בדבריו דהא דמהני הושטה לר"ש אף דהוי הולכה שלא ברגל, לאו היינו משום דבכה"ג ששחט בצד המזבח א"צ הולכה כלל, אלא הוא משום דמתקיים ההולכה גם ע"י ההושטה, והא דלא פסלה בה מחשבה הוא משום דאי"ז עבודה חשובה לפסול בה מחשבה, וצ"ע.

השטמ"ק כתב בשם התור"פ דפלוגתא זו דהולכה שלא ברגל חלוקה מהך דלעיל בתרתי, חדא, דלעיל איירי כששחט רחוק מן המזבח והי' יכול לעשות ברגל ודרכה בכך והכא מיירי בשוחט בצד המזבח דדרכה בהולכה שלא ברגל, ועוד, דלעיל אמרינן דאם הולכה שלא ברגל לא שמה הולכה צריך לחזור ולעשותה, אך הכא אף אם לא שמה הולכה אי"ז לענין דצריך לחזור ולעשותה אלא לענין דאין מחשבה פוסלת בה, והיינו דכיון דהכא דרכה בהולכה שלא ברגל, ע"כ א"צ לחזור ולעשותה, אלא דכיון דלא שמה הולכה אין מחשבה פוסלת בה, - אך המל"מ בפ"א מפסוהמ"ק הכ"ג נסתפק בזה אם הא דלרבנן הולכה שלא ברגל שמה הולכה הוא רק בשוחט בצד המזבח שדרכה בכך, אך בשוחט רחוק מן המזבח דאין דרכה בכך ל"מ הולכה שלא ברגל, או דלרבנן בכל ענין שמה הולכה ואף בשוחט רחוק מן המזבח,[[496]](#footnote-497) עיי"ש.[[497]](#footnote-498)

**בהולכה רבתי כו"ע לא פליגי דפסלה בה מחשבה,** השטמ"ק בהשמטות כתב בשם תור"פ דהא דלא חשיבא כעבודה שאפשר לבטלה, הוא משום דאחר ששחט בריחוק מן המזבח א"א לבטלה, ועיי"ש שכתב דאין לומר דאפשר לבטלה ע"י הושטה לחבירו וחבירו לחבירו, דאם עשה כן ל"מ משום דדרכה ברגל, - ולכאו' דבריו אלו הם לפ"מ שנחלק בהמשך דבריו על פירש"י ופירש דלר"ש כל ששחט בצד המזבח ל"מ בה מחשבה אף כשהוליך ברגל משום דאפשר לבטלה ולעשותה שלא ברגל, וזהו דקשיא לי' דא"כ מ"ט בהולכה רבתי פסלה בה מחשבה ולא חשבינן לה כעבודה שאפשר לבטלה,[[498]](#footnote-499) אך לפירש"י הרי דלס"ד זו אין טעמו של ר"ש כלל משום דאפשר לבטלה, ולפ"ז הרי דבהולכה רבתי דהויא הולכה ברגל פסלה מחשבה אף אם חשיבא כעבודה שאפשר לבטלה.[[499]](#footnote-500)

## פסול מחשבה בזריקה ובהזאת חטאת העוף

**אלא חטאת העוף דפסלה בה מחשבה לר"ש היכי משכח"ל וכו',** בפירש"י כתב דהוא משום דס"ד דמשעה שיצא הדם נגמרה עבודת ההזאה אע"ג שלא הגיע הדם למזבח, והתוס' כתבו דמכל זריקה דעלמא לא קשיא לי' דהיכי משכח"ל דפסלה בה מחשבה, דודאי דמהני מחשבה משעה שזרק עד שהגיע דם למזבח דאכתי לא נעשית מצותו, ורק בהזאת חטאת העוף הוא דס"ד דא"צ שיגיע למזבח דומיא דהזאה דפרוכת ובין הבדים דהויא הזאה אע"ג דלא נגע, וכ"כ השטמ"ק בשם ריב"א, - אך בשם השר מקוצי כתב דבכל זריקה דעלמא מהני מחשבתו משעשה שמנענע הדם בכלי לצאת דאף קודם שיצא הדם הוי התחלת הזריקה כיון דניכר לעינים שהדם מנענע ורוצה לצאת, ומשא"כ בהזאת חטאת העוף דאינו נראה לעינים ועד שיצא לחוץ ל"ה תחילת הזאה.[[500]](#footnote-501)

בפירש"י כתב דהא דפרכינן מינה היינו משום דאי נימא דבהולכה זוטרתי מודה ר"ש דפסלה מחשבה משום דא"א לבטלה, הרי דמה"ט פסלה מחשבה בחטאת העוף, ומבו' בדבריו דהא דפסלה מחשבה בכה"ג אי"ז משום עבודת ההזאה אלא משום עבודת ההולכה, וכ"ה מבו' בדבריו לקמן בסוגיין סוד"ה אלא בהולכה, וכ"כ התוס' בד"ה אלא דאם פסלה מחשבה בהולכה זוטרתי, ה"נ פסלה מחשבה בחטאת העוף קודם שיצא הדם, - והקר"א הק' דאף אם הולכה זוטרתי לאו כלום הוא, היינו דל"מ כחישב על הולכה זו שלא לשמה, אך כל שחישב בשעת קריבת הכלי להזאה על זריקה שלא לשמה ודאי דמהני מחשבה, ובחטאת העוף נמי בשעת התזה מחשב שתהא ההזאה שלא לשמה.

התוס' בד"ה חטאת העוף כתבו לפרש בע"א, דהא דפרכינן מינה היינו משום דאם בהולכה זוטרתי פסלה מחשבה משום דא"א לבטלה, ה"נ פסלה מחשב בהזאה אחר שיצא הדם קודם שהגיע לאויר המזבח משום דא"א לבטל דבר זה, והקר"א תמה ע"ז דמ"ט תלי ד"ז בדין הולכה שלא ברגל, הרי לפ"מ דס"ד דאיתעביד מצותו כבר גמר הכהן עבודתו, וא"כ הדין נותן דלא תפסול מחשבה אף אם בהולכה זוטרתי פסלה מחשבה,[[501]](#footnote-502) - ועמש"כ בשיעורי הגרי"ד לפרש בזה.

בשיעורי הגרי"ד כתב דטעמא דהתוס' בד"ה חטאת העוף דלא ניח"ל בפירש"י,[[502]](#footnote-503) הוא משום דעבודת הולכה הוא רק כשנתקבל הדם בכלי, ובחטאת העוף שלא נתקבל הדם ליכא כלל לעבודת הולכה, ולא ס"ל כמש"כ התוס' בד"ה אלא דצואר בהמה ככלי שרת, ודע"כ שפיר י"ל דההתזה בידו הויא הולכה, וע"כ בע"כ דהא דפסלה מחשבה הוא אחר שיצא הדם, - ועיי"ש שכתב דכ"ה דעת הרמב"ם בפי"ג מפסוהמ"ק ה"ה דהעוף נפסל במליקה ובמיצוי, והרי דליכא עבודת הולכה בעוף, וכ"ה בפיהמ"ש לקמן ס"ד ב' דאין בעוף לא קבלה ולא הילוך, והיינו משום דבעוף דליכא קבלה ליכא לעבודת הולכה.

## נקטעה ידו של מזה עד שלא הגיע דם לאויר המזבח

**הי' מזה ונקטעה ידו של מזה עד שלא הגיע דם לאויר המזבח מהו,** בפירש"י כתב דמיבע"ל בחטאת העוף או בחטאות הפנימיות,[[503]](#footnote-504) והקר"א עמד בזה דמ"ט פירש דלא מיבע"ל אלא בחטאת העוף ובחטאות הפנימיות ולא בכל זריקה, ועיי"ש שכתב דבד' הרמב"ם בפ"ב מפסוהמ"ק ה"ז משמע דמפרש דמיירי בכל זריקה.

בפירש"י כתב דמיבע"ל אם הויא עבודה בבע"מ ופסולה או דמשעה שיצא הדם גמרה לה וע"כ לא מיפסלא, ומבו' בדבריו דהא פשיטא לן דאם לא נגמרה העבודה עד שהגיע הדם חשבינן לה כעבודה בבע"מ, אף דבשעת המעשה דילי' ל"ה בע"מ, וכל הא דמיבע"ל להכשיר בזה הוא משום דשמא נגמרה העבודה משעה שיצא הדם,[[504]](#footnote-505) - ועמש"כ בזה בשיעורי הגרי"ד.

**פסולה מ"ט והזה ונתן בעינן,** בפירש"י כתב דהא דפסולה הוא משום דהו"ל עבודה בבע"מ משום דישנה להזאה עד שיגיע דם לאויר המזבח, והחזו"א בסימן א' סקט"ו ובסימן כ' (ב) סקט"ו כתב דלמש"כ בפירש"י דהפסול בזה הוא משום דהו"ל כעבודה בבע"מ אי"ז דין מסוים בנקטעה ידו וה"נ הוא במום אחר,[[505]](#footnote-506) וכ"כ הצ"פ בפ"ב משחיטה הי"א ובפ"י מכלאים הכ"ז ובמהדו"ת פ"ה מיסוה"ת ה"ח ופ"ב מע"ז ה"ח בדעתו, - והצ"פ שם כתב בדעת הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק ה"ז דפליג ע"ז וס"ל דהוא דין מסוים בנקטעה ידו של מזה, דצריך שיהא נתינה והזאה עד שיבא הדם על המזבח וכל שנקטעה ידו קודם שהגיע הדם לאויר המזבח ואין לו יד הראוי' להזאה ל"מ,[[506]](#footnote-507) וכ"כ בשיעורי הגרי"ד בדעתו, וכתב דהא דילפינן מדכתיב והזה ונתן היינו דבעינן דבשעת הנתינה יהא כהן שיהא לו יד להזות, ועד"ז כתב המקור ברוך בח"א סימן ה' ד"ה והנה כבר.[[507]](#footnote-508)

## הזאות דפרוכת ודבין הבדים

התוס' כתבו דעיקר הא דפריך דאיתעבידא לי' מצותי' הוא משום דס"ד דבהזאת חטאת העוף א"צ מזבח מידי דהוה אהזאה דפרוכת ובין הבדים דהויא הזאה אע"פ שלא נגע, ועמש"כ בחי' רא"ל ח"ב סימן י"ז להוסיף לפרש בזה, ולפ"ז דהא דמייתי מההיא דנקטעה ידו של מזה הוא דמהתם נלמד דגם בהזאת חטאת העוף בעי מזבח וע"כ הוא דאם נקטעה ידו של מזה עד שלא הגיע הדם לאויר מזבח ל"מ, והמל"מ בפ"ג מעיוהכ"פ ה"ה כתב לפ"ז דבהזאה דפרוכת ובין הבדים דהוי הזאה אע"פ שלא נגע אף אם נקטעה ידו של מזה עד שלא הגיע הדם לא נפסלה ההזאה,[[508]](#footnote-509) - אך הגבו"א ביומא נ"ז א' כתב דאף בהזאות דפרוכת הויא גמר ההזאה בהנחת הדם, ואם נקטעה ידו של מזה קודם שנח הדם פסול, עיי"ש.

הגבו"א שם כתב לפי דבריו דכ"ה דבהזאת חטאת העוף מהני מחשבתו משפירש הדם עד שהגיע למזבח משום דלא נתקיימה ההזאה עד שהגיע הדם למזבח, ה"נ מחשבה פוסלת בהזאות דפרוכת משפירש הדם מידו עד שנח, - אך לדעת התוס' דבהזאות דפרוכת ודבין הבדים נתקיימה ההזאה כשיצא הדם מידו, הדין נותן דאין מחשבה פוסלת בהן אחר שיצא הדם מידו, והמקד"ד בסימן ל"ג סק"א הק' דא"כ היאך מחשבה פוסלת כלל בהזאות דפרוכת ובין הבדים, כדתניא לקמן מ"ב א', הרי עד שלא יצא הדם מידו אכתי אי"ז הזאה, ומשיצא הדם מידו כבר נתקיימה ההזאה, ועיי"ש במש"כ בזה, וצ"ע.[[509]](#footnote-510)

למש"כ הגבו"א דלא נגמרה הזאה עד שנח הדם הדין נותן דה"נ הוא בהזאות שע"ג המזבח דלא נגמרה ההזאה עד שנח הדם ע"ג המזבח,[[510]](#footnote-511) - אך בכ' הגרי"ז לקמן פ"ז ב' כתב דמלישנא דגמ' עד שהגיע דם לאויר מזבח משמע דסגי במה שהגיע הדם לאויר מזבח אף דעדיין לא נח ע"ג המזבח, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, - ועמש"כ בזה בשיעורי הגרי"ד בסוגיין.

## דין הולכה זוטרתי

**אלא בהולכה זוטרתי כו"ע לא פליגי דפסלה,** בפירש"י כתב דהא דמודה בזה ר"ש הוא משום דא"א לבטלה, וטעם הא דחשיבא כהולכה אף דהוי שלא ברגל, הוא כמש"כ רש"י לעיל בסוד"ה הא איתעבידא דכל הא דהולכה שלא ברגל לא שמה הולכה הוא בהולכה רבתי שאין דרכה בכך, ומשא"כ בשוחט בצד המזבח דעיקר הולכתה בכך ושמה הולכה,[[511]](#footnote-512) וכ"כ השטמ"ק בשם תור"פ דהא דהולכה זוטרתי שמה הולכה הוא משום דלא אפשר לבטלה ודרכה בכך, - ועיי"ש שהק' ממה שאמרו לעיל י"ג ב' דלר"ש אין מחשבה פוסלת בטבילת אצבע דהויא כהולכה, ואם מודה ר"ש דמחשבה פוסלת בהולכה זוטרתי דא"א לבטלה, הדין נותן דה"נ מחשבה פוסלת בטבילת אצבע.[[512]](#footnote-513)

בפירש"י כתב די"ג דבהולכה זוטרתי כו"ע לא פליגי דלא פסלה, וכן גירסת הראבי"ה בסימן תתקכ"ב, וכתב דהוא משום דאין שם הולכה עלי' אלא כולה צורך זריקה והרי ל"ה בדעתו לחשוב על הזריקה אלא על ההולכה,[[513]](#footnote-514) אך השטמ"ק כתב בשם תור"פ דהא דלא פסלה הוא משום דלאו כלום היא ואין שם הולכה עלי', וכ"ה מבו' בד' הראבי"ה שם, עייש"ה.

הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הכ"ג כתב דהולכה שלא ברגל אינה הולכה לפיכך כהן שקיבל את הדם ועמד במקומו וזרקו למזבח נפסל הזבח, והקר"א בסוגיין עמד בזה דבגמ' הכא משמע דיכול לשחוט בצד המזבח ולהוליך שלא ברגל, דלא מיבעיא לגירסת רש"י דהולכה זוטרתי לכו"ע פסלה משום דהולכה היא דודאי דיכול לשחוט בצד המזבח ומתקיים בכה"ג עבודת הולכה, אלא אף להגירסא דהולכה זוטרתי לא פסלה, היינו דאין מחשבה פוסל בה משום דלא חשיבא כהולכה, אך מ"מ יכול לשחוט בצד המזבח אע"ג דלא עביד הולכה, (דמודו רבנן דאינו חייב להוליך ואפשר לבטלה, אלא דס"ל דכל דצריך להוליך הויא ההולכה עבודה), ועיי"ש במש"כ לפרש לדעתו לסוגיין בע"א, ועמש"כ בזה הזבח תודה.

כ"ו סיון פ"ד

דף מס' 29

## הוליכו זר אם אפשר לתקונה

**ט"ו א'** **- הוליכו זר והחזירו כהן,** בפירש"י כתב דהא דהחזירו כהן היינו שהעבודה עליו מוטלת, ובהגה' מלאכת יו"ט כתב לפרש לדבריו דלדינא ליכא נפ"מ אם החזירו כהן או החזירו זר, דלמ"ד דאפשר לתקונה וסגי במה שנעשית ההולכה השני' ע"י כהן, לא גרע מידי במה שהחזיר זר, דאכתי כיון דחזר כהן והוליכו שפיר דמי, וכל הא דנקט דהחזירו כהן הוא משום דעליו העבודה מוטלת,[[514]](#footnote-515) וכן צידד הקר"א דליכא נפ"מ אם החזיר כהן או זר, דכיון דעיקר התיקון הוא לבטל מעשה הזר בהולכתו יבטל ע"י מי שהוא.[[515]](#footnote-516)

**וחזר והוליכו וכו' חד אמר כשר וחד אמר פסול מר סבר אפשר לתקונה ומר סבר לא אפשר לתקונה,** ביומא כז ב' א"ר יוחנן דזר שסידר המערכה פורקה וחוזר וסודרה, והראבי"ה בסימן תתקכ"ב כתב דאתיא כמ"ד הכא דאפשר לתקונה,[[516]](#footnote-517) ומבו' בדבריו דטעמא דמ"ד דלא אפשר לתקונה הוא משום דהולכת זר פוסלת את הקרבן,[[517]](#footnote-518) וע"כ לדידי' ה"נ אם סידר זר את המערכה פסלה ול"מ לפרקה ולחזור ולסדרה, וכ"כ בחי' הגר"ח בפי"ג מפסוהמ"ק דטעמא דמ"ד דהולכה בזר לא אפשר לתקונה הוא משום דנעשית עבודת ההולכה בפסלות ונעשה בה דבר הפוסלה וכדקי"ל דזר מחלל עבודה וע"כ לא אפשר לתקונה,[[518]](#footnote-519) - ובד' הראבי"ה שם מבו' דטעמא דמ"ד דאפשר לתקונה הוא משום דפליג בהך מילתא וס"ל דהולכת זר אינה פוסלת את הקרבן, וע"כ לדידי' ה"נ כשסידר זר את המערכה לא פסלה ופורקה וחוזר וסודרה, ועמש"נ להלן דד"ז תליא בפלוגתא דרב שימי בר אשי ורבא.

הראבי"ה שם כתב דאף שאמרו במנחות ק' ב' וביומא כ"ט ב' דכל שסידרו שלא כמצותו נעשה כמי שסדרו הקוף ולא מיפסל רק שיחזור הכהן ויסדרנו, היינו משום דמעשה הקוף אינו כלום, ומשא"כ בהוליכו זר דגרע, וזה לטעמי' דטעמא דמ"ד דהוליכו זר לא אפשר לתקונה הוא משום דהולכת זר פוסלת את הקרבן, וע"כ כ"ז הוא בהולכת זר, אך כל שסידר הקוף לאו מידי הוא ואי"ז פוסל.

לעיל בסוגיין מותבינן ממתניתין למ"ד דהולכה שלא ברגל לא אפשר לתקונה, ובחי' הגר"ח בפי"ג מפסוהמ"ק כתב דמהא דפליגי בהוליכו זר דפליגי אם אפשר לתקונה ולא מותבינן עלה מהך מתניתין, יש ללמוד דחלוקין הן זמ"ז ואף דבהולכה שלא ברגל אפשר לתקונה מ"מ י"ל דבהוליכו זר לא אפשר לתקונה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם דאף דבהולכה שלא ברגל קי"ל דאפשר לתקונה מ"מ בהולכה בזר קי"ל דלא אפשר לתקונה, ועיי"ש שכתב דטעם הא דשאני זמ"ז הוא משום דבהולכה ברגל בזר דהויא הולכה נעשית עבודה בפסול ונעשה בה דבר הפוסלה וע"כ ל"מ תיקון, ומשא"כ בהולכה שלא ברגל דלא חשיבא הולכה אין בה דבר הפוסלה וע"כ שפיר מהני התיקון, וכ"ה מבו' בחי' הגרע"א לקמן בע"ב, - אך הקה"י בסימן י"ג סק"א בתו"ד כתב לחלק בע"א, דבהולכה במחשבה או בזרות שנעשית הולכה אלא דהיא פסולה א"א לחזור ולהוליך, ומשא"כ בהולכה שלא ברגל שלא נעשית הולכה כלל מהני לחזור ולהוליך כיון דעדיין לא נעשית הולכה, וכ"נ בכ' הגרי"ז בתו"ד.[[519]](#footnote-520)

**הוליכו כהן והחזירו וחזר והוליכו זר א"ר שימי בר אשי לדברי המכשיר פסול לדברי הפוסל מכשיר,** בפירש"י כתב דהיינו דלדברי המכשיר בהוליכו זר והחזירו כהן וחזר והוליכו דס"ל דאזלינן בתר בתרייתא, הרי דכשהוליכו כהן והחזירו וחזר והוליכו זר פסול משום דאזלינן בתר בתרייתא, אך לדברי הפוסל בהוליכו זר והחזירו כהן וחזר והוליכו משום דאזל בתר הולכה קמייתא, ה"נ מכשר בכה"ג שהוליכו כהן והחזירו והוליכו זר משום דאזיל בתר קמייתא, והקה"י בסימן י"ג הוכיח מזה דעיקר הפלוגתא בהוליכו זר אם אפשר לתקונה, אי"ז אם הולכת זר פוסלת את הקרבן, אלא טעמא דמ"ד דאפשר לתקונה הוא משום דאזלינן בתר הולכה בתרייתא וטעמא דמ"ד דלא אפשר לתקונה הוא משום דאזלינן בתר הולכה קמייתא, וזה דלא כמש"כ הראבי"ה דפלוגתייהו היא אם הולכת זר פוסלת את הקרבן.

ובדעת הראבי"ה צ"ל דדבריו קיימי לדעת רבא דאף לדברי הפוסל פסול מ"ט דהא צריך לאמטויי, ולדעתו מודו כו"ע דאזלינן בתר בתרייתא משום דצריך לאמטויי, ובע"כ דהא דס"ל דהוליכו זר לא אפשר לתקונה, הוא משום דהולכת זר פוסלת את הקרבן,[[520]](#footnote-521) ועמש"נ להלן דכ"ה מוכח גם בד' הגר"ח.

**הא חזר והכניסו הילוך שצריך להלך הוא,** הראבי"ה בסימן תתקכ"ב כתב דהא דהוי הולכה הוא משום דצריך לאמטויי שא"א להקריב ברחוק מן המזבח וגם המזבח א"א לעקור ממקומו דהכל בכתב ולית לי' רצפה מקדשת, וע"כ הוי הילוך לפסול, - ולכאו' מכוון דבריו דאף דבכל הולכה למזבח ל"ב לה"ט והויא הולכה אף אם רצפה מקדשת, ורק לדעת ר"ש אמרו לעיל י"ד א' דאי ס"ל דרצפה מקדשת אין מחשבה פוסלת בהולכה בעזרה משום דאפשר לבטלה, מ"מ בכה"ג דהוציאו לחוץ וחזר והכניסו, הרי דכל הא דיש ע"ז תורת הולכה הוא משום דצריך לאמטויי, וע"כ כ"ז הוא אם בע"כ הוא צריך לאמטויי, אך אם רצפה מקדשת או אם הי' אפשר לעקור את המזבח ממקומו הרי א"צ בע"כ לאמטויי, ואין תורת הולכה ע"ז.[[521]](#footnote-522)

## הולכה לצד חוץ

**א"ל אי תניא תניא,** בפירש"י כתב דלפ"ז לא פליגי ת"ק ור"א, והיינו דכו"ע מודו דכשהוציאו לחוץ אין מחשבה פוסלת, וכשחזר והכניסו לפנים מחשבה פוסלת, וכ"ה מבו' בד' הראבי"ה בסימן תתקכ"ב, - אך בד' הרמב"ם והראב"ד בפי"ג מפסוהמ"ק ה"ט מבו' דס"ל דלפ"מ דמסקינן דמודה ר"א דכשחזר והכניסו לפנים מחשבה פוסלת, פליגי ת"ק ור"א כשהוציאו לחוץ, דלת"ק שמה הולכה ומחשבה פוסלת בה ולר"א לא שמה הולכה ואין מחשבה פוסלת בה.

בד' הראב"ד שם מבו' דטעמא דר"א הוא משום דהולכה לצד חוץ לאו שמה הולכה כלל, וע"כ אין מחשבה פוסלת בה, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם שם בתחילת דבריו, - אך במאורות הגר"א כתב דטעמא דר"א הוא משום דילפינן מדכתיב המקריב אותו וגו' דמה זריקה שצריך וכו', ומבו' דמודה ר"א דהולכה לצד חוץ שמה הולכה, אלא דילפינן מקרא דאין מחשבה פוסלת בה משום דל"ה דומיא דזריקה.[[522]](#footnote-523)

## הולכה שלא ברגל לצד חוץ

הרמב"ם בהל' פסוהמ"ק שם פסק כדעת ת"ק דהמהלך במקום שאינו צריך ה"ז הולכה והמחשבה פוסלת בה, אך הראב"ד שם כתב דקי"ל כר"א משום דסוגיא כולה אתיא כוותי' דלא שמה הולכה, והכס"מ שם פירש דהיינו משום דפליגי אביי ורבא בפירוש מילתא דר"א, וכתב בדעת הרמב"ם דהא דפליגי בפירוש מילתא דר"א אי"ז משום דקי"ל כוותי', אלא לפרושי מילתי' דת"ק דמדר"א נשמע לת"ק, - אך המל"מ שם כתב דמכוון דברי הראב"ד הוא משום דס"ל דלת"ק דמחשבה פוסלת בהולכה לחוץ, ה"ה דאם הוציאו זר לחוץ פסול, וה"נ דאם הוליך לחוץ שלא ברגל פסולה למ"ד דהולכה שלא ברגל לא אפשר לתקונה, וע"כ ממה שאמרו לעיל בסוגיין דכל דקאי זר בראי לא מיפסל משום הולכה שלא ברגל יש ללמוד דהולכה לחוץ לא שמה הולכה, וכ"כ בחי' הגר"ח שם.

בחי' הגר"ח שם כתב בדעת הרמב"ם דאף דהולכה לחוץ שמה הולכה והמחשבה פוסלת בה, מ"מ בהא דהולכה שלא ברגל לא אפשר לתקונה הוא רק בהולכה לפנים, והיינו משום דהא דלא אפשר לתקונה אי"ז משום דנעשית הולכה בפסול אלא משום דכל שבא הדם למזבח נתבטלה עבודת הולכה, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ונתבאר בדף מס' 27, וע"כ כ"ז הוא כשהוליכו כלפי פנים דנתקרב הדם אל המזבח ומיעט בהולכתו, אך כל שהוליכו כלפי חוץ דלא נתקרב הדם להמזבח ואין כאן ביטול עבודת הולכה, ליכא חיסרון כלל מההולכה שלא ברגל שעשה.[[523]](#footnote-524)

## הולכת זר לצד חוץ

המל"מ בהל' פסוהמ"ק שם בסו"ד נסתפק לדעת הרמב"ם אם פסל הזר בהוצאתו לחוץ, - והקר"א לעיל בסוגיין כתב דזר לכו"ע לא פסל בהוצאה לחוץ,[[524]](#footnote-525) - אך בחי' הגר"ח בהל' פסוהמ"ק שם מבו' דס"ל דהולכת זר לחוץ פוסלת, ורק הולכה שלא ברגל דלאו הולכה היא אינה פוסלת כשהוליכו לחוץ, אך הולכת זר דהויא עבודה בפסול פוסלת כשהוליך לחוץ.

הקר"א שם כתב להוכיח דהולכת זר לחוץ אינה פוסלת, מהא דפליגי לעיל בהוליכו כהן והחזירו וחזר והוליכו זר, ואי נימא דבהוציאו לחוץ נמי נפסל בזר, הי' לנו לפסול כשהחזירו זר דלא גרע מהוציאו לחוץ דפסל אף דהוי הילוך שלא לצורך,[[525]](#footnote-526) - ועד"ז קשיא ממ"ד דהוליכו זר והחזירו כהן וחזר והוליכו כשרה, ולדידי' ודאי דהולכה לחוץ בזר אינה פוסלת, ועד כאן לא פליג אידך מ"ד וס"ל דלא אפשר לתקונה אלא משום דס"ל דהולכה קמייתא עיקר, וכאשר כ"ה מבו' מהא דא"ר שימי בר אשי דבהוליכו כהן והחזירו וחזר והוליכו זר לדברי הפוסל מכשיר, אך בהוצאה לחוץ דאינה עיקר ההולכה מודה דאין הולכת זר פוסלת.

ובדעת הגר"ח צ"ל כמש"נ לעיל בדעת הראבי"ה דלדעת רבא דאף לדברי הפוסל פסול משום דהא צריך לאמטויי מודו כו"ע דאזלינן בתר בתרייתא משום דצריך לאמטויי, וטעמא דמ"ד דהוליכו זר לא אפשר לתקונה הוא משום דהולכת זר פוסלת את הקרבן, ולדידי' י"ל דה"נ כשהוליך זר לחוץ ה"ז פוסל את הקרבן,[[526]](#footnote-527) וצ"ע.

1. בשיעורי הגרי"ד כתב דכ"נ ממש"כ בפירש"י הכא דכל הזבחים שנשחטו שלא לשמן כשרים "אע"פ שמצותן לשחטן לשמן", ומשמע דהגריעותא כששחטן שלא לשמן הוא משום דלא נתקיים בזה דינם לשחטן לשמן, דאם פסולא דשלא לשמה הוא משום מחשבה הפוסלת, הרי נידון מתניתין אינו כלל משום הדין לשחטן לשמן, אלא במחשבת שלא לשמה הפוסלת. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועד"ז כתב החזו"א בליקוטים סימן ה' ד"ה ומדבריהם בדין שינוי בעלים דאינו פוסל אלא כשחשב לשם אחר, אך כל שחשב שלא יהא לשם בעלים לא מיפסל, דהו"ל כששחט לשם מי שאינו מחויב כפרה כמותו דכשר, וכ"כ החזו"א באו"ח סימן קכ"ד לדף ס"א א'. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונפ"מ בזה הוא במש"כ החזו"א שם דלפ"מ שאמרו לקמן מ"ו ב' דלשם חולין כשר ואינו מרצה ונתבאר בדף מס' 2, אף בכה"ג שחשב שלא לשם הקרבן אינו מרצה, - אך אי נימא דמחשבה שלא לשם הקרבן לאו מידי היא, י"ל דאף דלשם חולין אינו מרצה הוא משום דלענין זה הוי בכלל מחשבת שינוי השם, אך מחשבת שלא לשם קרבן לאו מידי היא והוי כשר ומרצה, וזה תליא בטעם הא דלשם חולין כשר ואינו מרצה, ונתבאר בדף מס' 2, - וכ"נ למשמעות פירש"י הכא דגם דינא דלא עלו לבעלים לשם חובה הוא רק כששחט לשם שלמים ולא כששחט שלא לשם עולה, אך אי נימא דהא דלשם חולין אינו מרצה הוא רק בחטאת ולא בשאר קרבנות, (ונתבאר בדף מס' 2), אין להביא מזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם בתו"כ דיבורא דנדבה פר' י"ד ה"א ילפינן מדכתיב והקריב המזבחה אע"פ ששחטו שלא לשמו, ולכאו' מבו' דס"ד דאף דכל הזבחים שנזבחו שלא לשמן כשרים, מ"מ אין מקטירין את אימוריהן, וילפינן מקרא דמקטירין את אימוריהן, ולפ"ז זהו שהוצרך רש"י לפרש דמקטירין אימוריהן, - אך הנה בפי' רבינו הלל שם משמע דמהך קרא ילפינן לעיקר הא דאף ששחטו שלא לשמו כשר, וכ"כ הקרבן אהרן שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. צ"ב דהרי פשיטא דצריך לשחטו לשמו כשאר קרבנות ומאי קמ"ל דישחטנו לשמו, ועמש"כ בזה השפ"א, - וי"ל דמכוון ד' רש"י הוא דעיקר הא דלא עלו לבעלים לשם חובה וצריך להביא אחר הוא כדי לקיים את חיובו להביא קרבן שנשחט לשמו, ומבו' לפ"ז דפסולא דשלא לשמה הוא משום דלא נתקיים בכך דין הקרבן לישחט לשמו, דאם פסולא דשלא לשמה הוא משום מחשבה הפוסלת, הרי הא דצריך להביא אחר אינו כדי לקיים את הדין לשחוט לשמו. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש לדון עוד בזה למשמעות ד' הרמב"ם בפ"א מנדרים ה"ב דאף בנדבה הוא מחייב עצמו בקרבן, ואך דאין חיובו אלא בקרבן זה וע"כ הוא אם אבד אינו חייב באחריותו, וע"כ שפיר שייך בזה דינא דלא עלו לבעלים לשם חובה דלא יצא בכך ידי חובתו, אלא דמ"מ לא גרע מהיכא דנאבד דאינו חייב באחריותו. [↑](#footnote-ref-7)
7. והעירו דכ"ה משמעות פירש"י בפסחים ס' ב' ד"ה שכן נוהג דפסולא דשלא לשמה נוהג בכל הזבחים שכן נוהג פסולו בכל הזבחים או לפסול לגמרי בפסח וחטאת או לפסול מעלות לבעלים לשם חובה בשאר זבחים, וכ"נ ממש"כ התוס' במשנתינו בד"ה לשם גבוה די"ל דהא דתני דפסולין היינו דפסולין ולא עלו ולא פסולין לגמרי. [↑](#footnote-ref-8)
8. וכ"נ בד' החזו"א במנחות סימן ל"ג סוסק"מ דבנדבה ליכא לעיקר הפסול דשלא לשמה, ועיי"ש שכתב להוכיח לפ"ז דהא דתודה ששחטה שלא לשמה לא קדש הלחם אי"ז משום דלא עלתה לשם חובה דפקע שם חובה מינה, דתינח באמר הרי עלי אמר הרי זו מאי איכא למימר, וכ"נ בד' האפיקי ים בח"א סימן כ"ה, וזהו שכתב דבנדבה אינו מקלקל כלום במחשבתו ולי"ב להלאו דלא יחשב, וכ"נ בד' המל"מ בפ"ז מחובל ה"ד דבנדבה ששחטה שלא לשמה ליכא פסול כלל בגוף הקרבן, אלא דלא קיים מצוה מן המובחר להקריבו לשמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. והיינו דאם הי' פסולא דפסח שלא לשמו אף שלא בזמנו ל"ה מהני הא דפסח שלא בזמנו שלמים להכשירו, שהרי קודם זמנו בעי עקירה, וכיון דמחשבת שלא לשמו היא מחשבת פסול אינה מועלת לעקירה, ורק משום דשלא בזמנו ליכא לעיקר פסולא דפסח שלא לשמו, הוא דכששחט פסח שלא בזמנו שלא לשמו הויא עקירה וכשר. [↑](#footnote-ref-10)
10. וזהו דפריך ר"א דנילף מהא דבשאר ימות השנה שאינו כשר לשמו כשר הוא לשם אחרים, דכ"ש בזמנו שהוא כשר לשמו יוכשר לשם אחרים ויכשר פסח בי"ד שלא לשמו, ואם הא דבשאר ימות השנה כשר לשם אחרים הוא משום דאינו ראוי לפסח והוי שלמים דכשרים שלא לשמן, ליכא למילף מינה דאף בזמנו שהוא ראוי לפסח ול"ה שלמים דלא תפסול בו מחשבת שינוי השם, ומשמע דהא דשלא בזמנו כשר שלא לשמו הוא משום דשלא בזמנו ליכא כלל לפסולא דמחשבת שינוי השם, וע"כ שפיר מצינו למילף מינה דכ"ש דבזמנו לא תפסול בו מחשבת שינוי השם. [↑](#footnote-ref-11)
11. ושמא י"ל דאם ממידת ק"ו יש ללמוד דאחרים לשם פסח פסולין, הרי דמזה נלמד דבשלא לשמה איכא פסול מחשבה, וזה כמו שמצינו בכ"ד דאין לבטל ק"ו מכח הא דאי"ז מתישב עם גדרי הדינים, דאדרבה יש ללמוד להק"ו ומכח זה יתפרשו גדרי הדינים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
12. והוצרך לזה לטעמי' דס"ל דביסוד הדין הוי פסולא דפסח שלא לשמו אף שלא בזמנו, אלא דשלא בזמנו הוי שלמים הכשרים שלא לשמן, וע"כ בע"כ דהא דגם פסולא דאחרים לשם פסח הוא רק בזמנו, הוא משום דשלא בזמנו אין שם שחיטת פסח חל על קרבן אחר, - אך למשמעות ד' הרמב"ם דשלא בזמנו ליכא לעיקר הפסול דפסח שלא לשמו, הרי דמה"ט הוא דגם פסולא דאחרים לשם פסח הוא רק בזמנו, דכ"ה דפסולא דפסח שלא לשמו הוא רק בזמנו ה"נ פסולא דאחרים לשם פסח הוא רק בזמנו, וכ"כ בשיעורי הגרמ"ד בשם הגרי"ז. [↑](#footnote-ref-13)
13. וצ"ל דרק לגבי פסול גמור דהוא משום השם המסוים דפסח, הוא דאמרינן דשלא בזמנו אין שם שחיטת פסח חל עליו ולי"ב לפסולא דאחרים לשם פסח, אך לגבי הא דלא עלו לבעלים לשם חובה דאי"ז משום השם המסוים דפסח, אלא משום דע"י דנשחט לשם קרבן אחר נעקר שמו ממנו, שפיר מהני אף מחשבה לשם פסח. [↑](#footnote-ref-14)
14. לכאו' יש מקום לדון דבשחיטה לשם גבוה מכשר שמעון אחי עזרי' לגמרי ובשחיטה לשם נמוך פסל לגמרי ובשוין ילפינן מקרא דמוצא שפתיך תשמור דכשר ולא עלו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. מד' החזו"א משמע דאם בשחטן לשם גבוה מהן כשרים ומרצין, אף בשינוי בעלים כשרים ומרצין, ולכאו' הוא לטעמי' דס"ל דאף בשוין כשרים ומרצין, וע"כ ה"נ בשינוי בעלים כשרים ומרצין, דלא חמיר שינוי בעלים משינוי קדש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. ודבריו הם לפ"מ שנקט דמכשר שמעון בן עזרי' אף בשוין, ונתבאר לעיל ונקט עוד דהקודם לחבירו לא חשיב כגבוה אלא היכא דעדיף מיני' טובא, ונתבאר להלן, ולפ"ז לא משכח"ל בפסח נמוך ממנו, דפסח בכור ומעשר שוין הן, ותיקשי דאטו פליג שמעון אחי עזרי' על כל הני סתמי דפסח ששחטו שלא לשמו פסול, - אך אי נימא דפסל שמעון בן עזרי' בשוין, שפיר י"ל דלשמעון אחי עזרי' מתפרש כל הני סתמי דפסח ששחטו שלא לשמו פסול כששחטו לשם בכור ומעשר דהם שוין לו, וכן אי נימא דכל הקודם לחבירו חשיב כגבוה י"ל דפסח חשיב כגבוה מבכור ומעשר, וזה לפ"מ שנסתפק השפ"א לקמן פ"ט א' דפסח קודם לבכור ומעשר, עיי"ש, וכן משכח"ל כששחטו לשם עופות ומנחות דקק"ל קודמין לעופות ולמנחות כדתנן לקמן שם, והקר"א דלא ניח"ל בזה הוא משום דס"ל דלא סגי בהכי לחשבו כגבוה מהן, משום דמאידך גיסא עופות ומנחות חמירי דהוו קד"ק. [↑](#footnote-ref-17)
17. וכ"נ מהא דתנן הבכור והמעשר ששחטן לשם שלמים כשרין, ומהא דלא נקט הבכור והמעשר והפסח משמע דפסח ששחטו לשם שלמים פסול. [↑](#footnote-ref-18)
18. **ובד' התוס' לקמן ז' א' ד"ה תודה מבו' דבכה"ג ששחט לשם פלוני אף היא עולה לבעלים, וכ"כ המל"מ בפט"ו מפסוה"מ ה"א ללמוד מד' התוס' הכא.** [↑](#footnote-ref-19)
19. ויש להוסיף, דבד' הרמב"ם בהל' פסוהמ"ק שם מבו' דמחשבת שינוי בעלים היא בכלל מחשבת שינוי השם, ובדבריו שם פט"ו משמע דחשבינן לה כשינוי שם הזבח, ולכאו' היינו משום דשם הזבח הוא "עולת ראובן" וע"כ בין כשמשנה שם העולה לשם חטאת ובין שמשנה שם ראובן לשם שמעון הוי זה שינוי שם הזבח, ומה"ט פירש הרמב"ם בפיהמ"ש דמתניתין דהכא איירי אף בשינוי בעלים, דגם שינוי בעלים הוא בכלל שינוי הזבח וע"כ הו"ל בכלל זבחים שנזבחו שלא לשמן, - וי"ל דמה"ט ה"ז פוסל בכל ד' עבודות אף דאין כפרה אלא בזריקה, דמחשבת שינוי בעלים אינה שעושה העבודה כדי שיהא הקרבן עולה לשם פלוני, דמחשבה זו לא שייכא אלא בזריקה משום דהכפרה היא בזריקה, אלא היינו דעושה העבודה לשם עולה של פלוני, ומחשבה זו שייכא בכל ד' עבודות, - ושו"ר יסוד הדברים בד' המרומי שדה לקמן ט' ב'. [↑](#footnote-ref-20)
20. קו' זו מיוסדת על מה שנקט דהקטרת אימורים שהעלן קודם זריקת דמים הויא הקטרה כשרה, ונקט דמתקיים בזה דין ההקטרה דהקרבן, וע"כ שפיר שייך בכה"ג מחשבת שינוי בעלים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-21)
21. ובתו"ד כתב דצריך אף לשחוט את הזבח ע"מ לעשות הקטרה לשם ד' דברים אלו, אך בסו"ד משמע שחזר בו וא"צ לחשוב כן אלא בשעת הקטרה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-22)
22. אך הקר"א הכא פקפק בזה, וכתב די"ל דגם לדעת הרמב"ם בעינן למחשבות אלו גם בשעת הקטרה, עיי"ש, וכ"כ הזבח תודה לקמן מ"ו ב'. [↑](#footnote-ref-23)
23. וזה מתישב היטב להרמב"ם לטעמי' דדין מחשבת ו' דברים הוא בשעת שחיטה, ולפ"ז שפיר יש ללמוד ממה שהוקשו מחשבות אלו למחשבת שינוי קדש דאף מחשבות אלו הוו לעיכובא, דאין לומר כמש"כ התוס' דא"א ללמוד לזה מההיקש משום דהאי קרא כתיב בהקטרת אימורים והוא עצמו שלא הוקטרו אימוריו כשר. [↑](#footnote-ref-24)
24. לא נתפרש בדבריו מנ"ל כלל דמחשבת לשמה מעכבת בקרבן, הרי ליכא אלא חד קרא דעולה אשה ריח ניחוח לד' ולא שנה הכתוב לעכב, ואף דבפירקין ילפינן מקרא דשינוי קדש ושינוי בעלים פוסלין, הרי היינו מדין פסול מחשבה, אך מנ"ל דהדין דבעינן שיהא הקרבן קרב לשמה הוא לעיכובא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-25)
25. ועיי"ש **בהמש"ד שהוסיף לפרש בזה דהוא משום דיש ללמוד שאר ד' דברים בהיקש ממחשבה לשם זבח, וכמו שעמדו בזה התוס', אלא דלא הוקשו זל"ז אלא בעיקר הדין דלשמה, וע"כ בזה איכא לכולהו חד דינא דמעכבי בהזבח, והכשרן הוא רק מכח הא דסתמא לשמן קיימי, אך בדין מחשבה הפוסלת לא הוקשו כלל שאר הד' דברים לשינוי קדש, וע"כ אין מחשבה פוסלת אלא במחשבת שינוי קדש ושינוי בעלים בלבד.** [↑](#footnote-ref-26)
26. אך יש להעיר, שהרי אף כששחט לשם חולין כשר ואינו מרצה, ונתבאר להלן, וא"כ אם כל הא דאין מחשבת שאר ד' דברים מעכבת הוא משום דלא שייך בזה מחשבה לשם אחר, אכתי הי' בדין דיהא כשר ואינו מרצה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-27)
27. ובדעת התוס' שעמדו דמ"ט אין מחשבות אלו מעכבות ולא אמרינן דלא שייך בהו כלל מחשבה לשם אחר ולאו מינה לא מחריב בה, העירו די"ל דהוא משום דכל הא דמחשבה לשם חולין הוי לאו מינה, הוא משום דדין המחשבה הוא לשם זבח מסוים, וע"כ לא חשיב כ"מינה" אלא כשחישב לשם זבח אחר ולא כשחישב לשם חולין, אך אם הי' דין המחשבה לשם קדשים, שפיר הי' מחשבה לשם חולין חשיבא כ"מינה", וע"כ בשאר הד' מחשבות אם חישב לשם כבבא וכו' הי' בדין דחשיב שפיר כמינה ומחריב בה, וצ"ע אם הוא מתישב במש"כ הר"ן בר"ה דאף דמצוות א"צ כונה מ"מ כל שחשב לשם מצוה אחרת ל"מ משום דמינה מחריב בה. [↑](#footnote-ref-28)
28. ועיי"ש שכתב די"ל דד' התוס' קיימי על הא דלא עלו לבעלים וזה לא שייך כלל בהקטרה כיון דלי"ב ריצוי, ועיי"ש במש"כ לדחות לזה, וצ"ב, ובס' מנח"א הוכיח כן מד' הספרי שהביאו התוס' לקמן ז' ב' ד"ה וזבחת דממעטינן מקרא דבהקטרת אימורים ליכא לפסולא דשינוי קדש בפסח, ותיקשי דמ"ט בעינן קרא להכי הרי הוא עצמו שלא הוקטרו אימוריו כשר, ובע"כ דבפסח דפסול שלא לשמו בעינן קרא למעט דאין ההקטרה עצמה פסולה כשהקטיר שלא לשמו, ועיי"ש במש"כ כמה נפ"מ אם ההקטרה פסולה (וקריבה רק מדין אם עלו לא ירדו) או הוי הקטרה כשרה. [↑](#footnote-ref-29)
29. ונפ"מ עוד בזה הוא בגונא דשהעלה האימורים לפני זריקת דמים, אי נימא דחשבינן לה כהקטרה כשרה, ונתבאר לעיל, דבכה"ג ליכא לה"ט דאחר שהוכשר לא יחזור ויפסל, דעדיין לא הוכשר הקרבן, ואפ"ה אין המחשבה פוסלת משום דהוא עצמו שלא הוקטרו אימוריו כשר. [↑](#footnote-ref-30)
30. הערוה"ש בסימן ע' סכ"א דקראי דפירקין הוא בשלמים וקרא דהתם הוא בעולה, ואף דלקמן ד' ב' ילפינן לכל הקרבנות מהקישא דשלמים, אטו מפני זה א"א לכתוב בעולה בפנ"ע, והא דמייתי הגמ' התם להך קרא הוא איידי שאר מחשבות דילפינן מהך קרא, אך לא נתישבו בזה ד' רש"י לקמן שם דהוצרך לפרש דהא דבעינן שחיטה לשם זבח הוא מדכתיב והקריב מזבח השלמים אשה לד', ולא מייתי לה מקראי דפירקין. [↑](#footnote-ref-31)
31. ועיי"ש שכתב לישב בזה למשה"ק התוס' לקמן ד' ב' ד"ה אימא בהא דפריך דאימא היכא דשחיט שלא לשמן ליפסלו, שהרי לא שנה הכתוב לעכב, **ולדרך זו דהא דילפינן מקרא דאם זבח שלמים קרבנו הוא דמחשבת שלא לשמה הוא דבר הפוסל, ניחא, דל"ב בזה שנה הכתוב לעכב כיון דאתינן עלה מכח מחשבה הפוסלת, ורק אם באנו לפסול משום חיסרון הלשמו הוא דיש להצריך שנה הכתוב לעכב, וכתב דהתוס' שהק' כן הוא לטעמייהו דס"ל הכא דהך קרא הוא לעיקר הדין דבעינן לשמה בזביחה, וזהו שהק' דלקמן מ"ו ב' ילפינן לה מקרא אחרינא, וזהו שהק' דלא שנה הכתוב לעכב.** [↑](#footnote-ref-32)
32. בחי' הגרע"א לקמן מ"ו א' כתב דט"ס נפלה בדבריו וצ"ל כשרים אלא שלא עלו לבעלים לשם חובה ואפי' חטאת ג"כ כשר, - והאחיעזר בח"ג סימן נ"ב סק"ו כתב די"ל דדבריו קיימי כשחשב בלבו ולא הוציא בשפתיו ובכה"ג ליכא לפסול מחשבה, וע"כ עלו לבעלים לשם חובה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-33)
33. וכן צ"ל למש"כ בחי' הגרי"ז בהל' פסוהמ"ק בתו"ד לדון בדעת רש"י דבשוחט חטאת לשם חולין כשרה ועלתה לבעלים, וזה למש"כ שם בדעתו דליכא בחטאת כלל כה"ג דכשרה ולא עלתה לבעלים, ובע"כ לפ"ז דמה שאמרו דכשר ואינו מרצה היינו דאינו מרצה ריצוי דמצוה. [↑](#footnote-ref-34)
34. ולפ"ז צ"ל ד**סוגיית הגמ' לקמן מ"ו ב' פליגא וס"ל דהא דלשם חולין כשרה הוא מגזה"כ, וזהו דס"ל דלא נתמעט מקרא אלא דלא מיפסלא אך לא עלתה לבעלים.** [↑](#footnote-ref-35)
35. הצל"ח בפסחים ע"א ב' פירש בטעמא דהרמב"ם דהוא משום דבחטאת דפסולא בשינוי בעלים, מפרשינן להא דממעט קרא דבעינן מחויב כפרה כמותו לענין שלא תפסול לגמרי אך לענין שלא תעלה לבעלים לא מיעט רחמנא, אך בעולה דבלא"ה אינה פסולה אלא שלא עלתה לשם חובה, בע"כ דהא דממעט רחמנא דבעינן מחויב כפרה כמותו הוא לענין שתעלה לשם חובה. [↑](#footnote-ref-36)
36. בשיעורי הגרי"ד כתב בשם הגרי"ז שהוכיח דמעשר בהמה קרב עבור הבעלים, ממש"כ הרמב"ם בפ"ב מחגיגה ה"ט דיוצא אדם יד"ח שלמי חגיגה במעשר בהמה, ובע"כ דמעשר קרב עבור הבעלים, דאל"כ ל"ה הבעלים יוצא בהן יד"ח שלמי חגיגה, ובשיעורי הגרמ"ד כתב בשמו דהוכיח כן עוד ממש"כ התוס' לקמן ע"ד ב' ד"ה והא בעי לדון לפרש דהא דערל וטמא משלחין קרבנותיהן הוא בבכור ומעשר, והרי דאף בכור ומעשר קרבין עבור הבעלים, דאל"כ מאי קמ"ל דערל וטמא משלחין, הרי אי"ז כלל קרבן דידהו, וכתב דלפ"ז מתפרש מש"כ התוס' דלא שייך בהו לא עלו לבעלים, דאי"ז משום דאינם קרבים כלל עבור הבעלים, אלא הוא משום דלי"ב ריצוי, וכמו שאמרו לקמן י"א ב', - ובעיקר מש"כ הרמב"ם דיוצא אדם יד"ח שלמי חגיגה במעשר בהמה, כתב בכ' הגרי"ז דלפ"ז שפיר משכח"ל לדינא דלא עלו במעשר בהמה דאינו יוצא בהן יד"ח שלמי חגיגה, ודלא כמש"כ התוס' דלא משכח"ל במעשר דינא דלא עלו. [↑](#footnote-ref-37)
37. ונפ"מ דלפ"ז כל הס"ד דמותר לשנויי בהו הוא רק מחשבת שינוי קדש, דכיון דכבר אין שמם עליהן אי"ז שינוי השם, אך מחשבת שינוי בעלים ודאי דאסירא, ומאידך כל ששחט במחשבת שינוי בעלים ס"ד דמותר לשנות בהן שינוי בעלים, אך שינוי קדש ודאי דאסיר. [↑](#footnote-ref-38)
38. ה**אבנ"ז בחו"מ סימן קס"ב כתב דלפ"ז י"ל דקבלה והולכה כחד ואם קיבל דמה שלא לשמה מותר להוליך שלא לשמה, וכתב לסייע לזה מל' הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק ה"ג, וצ"ע.** [↑](#footnote-ref-39)
39. לכאו' לא תלי הדין בהעבודה הראשונה אם עשאה בשינוי קדש או בשינוי בעלים, דאף אם עשה העבודה הראשונה בשינוי קדש מותר לעשות שאר העבודות בשינוי בעלים, ומאידך אף אם עשה העבודה הראשונה בשינוי בעלים אסור לעשות שאר העבודות בשינוי קדש. [↑](#footnote-ref-40)
40. הגרי"ז שם כתב לדון בדין זה מטעם אחר, דשמא כיון דלא עלו לבעלים שם חובה פקע שם הבעלים מיני' ואינו כלל קרבן של הבעלים וע"כ לי"ב לדין שינוי בעלים, והוכיח דלא כן ממה שאמרו בנזיר מ"ו ב' דלר"ש דנזיר שגילח על שלמי נדבה יצא אף אם גילח על עולה ושלמים שלא לשמן יצא, והרי דחשבינן להו כקרבן דילי', דאם פקע שם הבעלים מיני' וכבר אי"ז קרבן דילי' ודאי דא"א לגלח ע"ז. [↑](#footnote-ref-41)
41. בחי' הגרי"ז בהל' מעה"ק עמד בזה דמהך קרא לא נלמד אלא דמחשבת שינוי השם היא דבר הפוסל, והיאך שמעינן מינה איסור במחשבת שינוי השם, וכתב דכיון דהך קרא הוא לאורויי הדין דשינוי קדש דמחשבת שינוי הויא דבר הפוסל, ממילא נאמר בהאי קרא גם אזהרת עשה על שינוי קדש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-42)
42. הביה"ל בח"ג סימן ל' סקט"ו כתב בתו"ד דהא דיש בזה להלאו דלא יחשב אף שאינו נפסל במחשבתו, הוא משום דהועילה מחשבתו שלא יעלֻה לבעלים לשם חובה, עיי"ש, וכ"כ הקה"י בסימן ה'. [↑](#footnote-ref-43)
43. למשמעות ד' הרמב"ן בסהמ"צ דאיסורא דכל דבר רע הוא רק במחשבת פיגול ולא במחשבת שלא לשמה, משמע דגם איסורא דלא יחשב הוא רק במחשבת פיגול, דבד' הרמב"ן שם בסו"ד משמע דאותו האיסור דילפינן מקרא דכל דבר רע יליף ר"ע [↑](#footnote-ref-44)
44. הטה"ק הק' בע"א דלמש"כ הרמב"ם לדמות איסורא דלא יחשב לאיסורא דהטלת מום, הדין נותן דכ"ה דמטיל מום בבע"מ פטור, ה"נ הוא במחשב מחשבת שלא לשמה בקרבן שכבר חשב בו מחשבה זו, וכתב לישב דפסולא דשלא לשמה אינו פסול בקרבן אלא בעבודה זו עצמה וע"כ קאי הקרבן עצמו בקדושתו ואסור לחשוב בו מחשבה אחרת, - ועמש"כ הקה"י בסימן ה' לישב בע"א, ונתבאר להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-45)
45. ועיי"ש שכתב לדמותו להא דלדעת ר"מ המטיל מום בבע"מ לוקה אע"פ שאינו מפסידו כלום, והיינו משום דמעשה זה הוא מעשה המפסיד בקרבן תם, - וכתב דאף דקי"ל כרבנן דמטיל מום בבע"מ פטור, אי"ז משום שאין המום השני מפסיד, אלא הוא משום דאי"ז חפצא של קרבן שאסור להטיל בו מום, דלא נאסר להטיל מום אלא בקרבן העולה לרצון, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-46)
46. ויש מקום לדון עוד בזה, דאם הא דיש במחשבת שינוי השם משום לא יחשב אי"ז משום הא דלא עלו, אלא משום דחייל חלות פסול בקרבן, י"ל דכשזורק במחשבת שלא לשמה איכא חלות פסול נוסף בקרבן, וחשיב כמפסיד את הקדשים. [↑](#footnote-ref-47)
47. בשיעורי הגרי"ד בריש פירקין כתב דאי נימא דגם בקרבן שנפסל במחשבת שינוי השם איכא לאיסור זה, י"ל דזהו מש"כ רש"י שם דהא דכל הזבחים שנזבחו שלא לשמן כשרים היינו לזרוק דמן ולהקטיר אימוריהן, והיינו משום דבפסח וחטאת דמיפסלי אסור לזרוק דמן ולהקטיר אימוריהן משום איסורא דכל דבר רע, ובשאר קדשים דכשרים מותר לזרוק דמן ולהקטיר אימוריהן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-48)
48. וצ"ב בגדר הדין בזה, דהרי דין מחשבה הפוסלת לא שייך כלל בגט, וצ"ל דהוא משום דבעינן שיהא הגט לשמה, וכדילפינן לה מדכתיב וכתב לה לשמה, ואך דל"ב מכח זה שיהא מיוחד לשמה, אלא סגי במה שאינו מיוחד לשם אחרת דבזה הוי גריעותא טפי בהלשמה, - ובזה מתפרש דינא דיוסי בן חוני דהנשחטין לשם פסח ולשם חטאת פסולין, ודינא דשמעון אחי עזרי' דלשם גבוה כשרים ולשם נמוך פסולין אף אם עיקר פסולא דשלא לשמה הוא משום חיסרון הלשמה ואי"ז מחשבה הפוסלת, והיינו דבמה שנעשה הזבח לשם פסח וחטאת או במה שנעשה לשם נמוך איכא גריעותא טפי בהלשמה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-49)
49. יש להעיר ע"ז ממה שאמרו לקמן ג' א' דהא דגט שנכתב לשם נכרית פסול הוא משום דדל נכרית מיני' הו"ל סתמא וסתמא פסול, ומבו' דאם הי' סתמא כשר הוה מכשרינן אף כשכתב לשם נכרית משום דלאו מינה לא מחריב בה, והרי דהצד להכשיר בסתמא אי"ז משום דבסתמא יש בכלל מחשבתו גם לשם אשה זו, אלא משום דלא נפסל אלא כשכתב לשם אחרת. [↑](#footnote-ref-50)
50. אך הביאוה"ל בסימן ת"ס ס"א ד"ה אין לשין כתב בתו"ד דהא דסתמא לשמה הוא משום שהקדישו מתחילה לשם עולה או שלמים ומשו"ה "תלינן" דבעת העבודה עומד ג"כ לשם זה, וכ"נ בתשו' חת"ס אהע"ז ח"ב סימן ט' ד"ה והנה כ' וד"ה ואמנם נ"ל דהא דסתמא לשמה היינו דמחשבתו היא לשמה, וכיון דסתמא הוא כן ע"כ סגי במחשבה ול"ב דיבור, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-51)
51. ועיי"ש שהוכיח כן ממה **שאמרו בפסחים ס' ב' בפסח בשאר ימות השנה דכיון דסתמו לשמו קאי ואפ"ה כי שחיט לי' שלא לשמו כשר אלמא אתי שלא לשמו ומפיק לי' מידי לשמו, ה"נ כששחט לשמו ושלא לשמו אתי שלא לשמו ומפיק לי' מידי לשמו, והרי דהא דסתמא לשמו קאי הוא גם כשחשב בפירוש שלא לשמו, ומהתם מוכח גם דהא דסתמא לשמו אי"ז משום דבסתמא מחשבתו היא לשמו, דא"כ היינו רק בסתמא אך כל ששחט שלא לשמו** כבר אין מחשבתו לשמו, - אך בפירש"י בפסחים שם משמע דהצד להכשיר בלשמו ושלא לשמו הוא משום דמחשבת שלא לשמו מוציאה מידי לשמו והו"ל כמו שנשחט רק שלא לשמו, וזהו דמייתינן מהא דסתמא לשמו ואפ"ה כי שחיט לי' שלא לשמו כשר דהוא משום דמחשבת שלא לשמו מוציאה מידי לשמו, עיי"ש, ולפ"ז הרי דאדרבה יש ללמוד מהתם דמחשבת שלא לשמו מהני לעקור ולהוציאו מכלל הסתמא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-52)
52. וכ"נ ממש"כ הסה"ת בסימן קצ"ב לדון בכתיבת סת"מ דא"צ לעשות הכתיבה לשמה ואפילו המחשבה לא צריך דסתמייהו לשמן קיימי כל זמן שאינו עוקרן לשמן כמו זבחים, והרי דאף אם מדמינן להו לזבחים מ"מ כל שעוקר לשמן פסולין דומיא דזבחים, ואם הא דפסלינן בזבחים שנזבחו שלא לשמן הוא משום מחשבה הפוסלת, אי"ז ענין לכתיבת סת"מ דלא שייך בזה כלל דין מחשבה הפוסלת, ובע"כ דהא דפסלינן בזבחים שנזבחו שלא לשמן הוא משום דעקר את שמן, (כל' הסה"ת), ושפיר יש לדמות לזה דה"נ בכתיבת סת"מ אף דסתמא לשמה מ"מ כל שעקר את שמן פסולין. [↑](#footnote-ref-53)
53. בעיקר מש"כ הר"ן דכונה לשם חינוך התינוקות מעכבת שלא תחול כונה אחרת, דומיא דמה שאמרו הכא דמינה מחריב בה, צ"ב, דהכא הרי ב' המחשבות סותרות זל"ז, וע"כ הוא דכל שחשב לשם זבח אחר ה"ז עוקר את הזבח מיחודו לשמו, אך התם הרי אף דתקע לשם חינוך התינוקות, אי"ז סותר להא דהויא גם לשם מצוה דתקיעת שופר, ואם תקע לשם תקיעת שופר ולשם חינוך התינוקות יצא, וא"כ מ"ט מעכבת מחשבה זו שלא תחול כונה אחרת. [↑](#footnote-ref-54)
54. לכאו' י"ל דאף אם מחשבת שלא לשמה הויא מחשבה הפוסלת, מ"מ אם כשחשב לשמה ושלא לשמה מתקיים בזה דינא דלשמה, אף ל"ה בזה משום מחשבה הפוסלת, דאי"ז ב' מחשבות נפרדות דלשמה ודלא לשמה, דנימא דאף דנתקיים דין לשמה משום מחשבת הלשמה, מ"מ מה שחשב גם שלא לשמה הוי מחשבה הפוסלת, אלא הוי זה כחדא מחשבה דיהא לשמה ושלא לשמה, ואם מחשבה לשם ב' דברים סגי בה לקיום דינא דלשמה, אף ל"ה בזה משום מחשבה הפוסלת. [↑](#footnote-ref-55)
55. לכאו' יש מקום לדון, דגם אם פסולא דשלא לשמה הוא משום חיסרון הלשמה, אי"ז דין בהכשר העבודה דבעינן שתהא לשמה, אלא הוא דין בהקרבן עצמו שיהא עשייתו לשמה, וע"י מחשבתו שלא לשמה דנעשית הקרבת הקרבן שלא לשמו הוא דנעקר תורת לשמה מיני', ולפ"ז שפיר י"ל דע"כ הוא דכל שחישב בדבר שאינו מביא לידי אכילה אין מחשבתו חלה בקרבן ולא מיפסל. [↑](#footnote-ref-56)
56. לכאו' יש מקום לדון דגם אם מחשבת שלא לשמה אינה מחשבה הפוסלת אלא הוי הפסול משום חיסרון הלשמה, מ"מ אי"ז פסול בעבודה, אלא הוי הפסול בקרבן דע"י שנעשה שלא לשמה פקע מיני' תורת לשמה, וע"כ ל"מ שיחזור ויקבל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-57)
57. הטה"ק לקמן ל"ד ב' נסתפק בזה בגונא שקיבל במחשבת שלא לשמה וזרק הדם אם עושה שאר הדם שירים, ועיי"ש שנקט דאם לא זרק ודאי דיכול לקבל דם אחר וכשר, אך עיי"ש שנקט כן גם כשקיבל הדם במחשבת פיגול, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-58)
58. בתוספתא פ"ג ה"ד תניא דכל הנפסל במחשבה בין שעל הראשון חישב ובין שעל האחרון חישב פסול אע"פ שיש דם הנפש בכוס אחר פסול, ומסתימת הדברים משמע דגם במחשבת שלא לשמה פסול אע"פ שיש דם הנפש בכוס אחר, - אך בהגה' הגר"א שם כתב דהיינו כשחישב ליתן חוץ לזמנו או חוץ למקומו, ומשמע דבמחשבת שלא לשמה לא מיפסל כשיש דם הנפש בכוס אחר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-59)
59. לכאו' מכוון דבריו הוא להצד דלשם גבוה כשרים ומרצין, וזהו דקשיא לי' דמ"ט הם מרצין הרי לא נשחטו לשמה, אך להצד דלשם גבוה כשרים ואין מרצין ניחא, דאף דלא נשחטו לשמה מ"מ הם כשרים, והפסול דשלא לשמה פוסל לגמרי הוא רק כשנשחטו לשם נמוך מהן, וא"צ להנפ"מ דיחזור הכשר ויקבל. [↑](#footnote-ref-60)
60. מבו' בדבריו דאין ללמוד כן מעיקר הא דלא פסלינן אלא בנשחטים לשם פסח ולשם חטאת אף דסתמא לאו לשמה, והיינו משום דאף דסתמא לאו לשמה הרי מ"מ הם כשרים ואך דלא עלו לבעלים לשם חובה, ורק כשנשחטו לשם פסח ולשם חטאת פסולין, ואך דמעיקר הא דילפינן דכ"ה דפסח וחטאת לשם אחרים פסולין ה"נ אחרים לשם פסח פסולין, יש ללמוד דסתמא לשמה, דאם סתמא לאו לשמה ואין פסולא דפסח וחטאת כלל משום ששחטן לשם אחרים אלא משום שלא שחטן לשמן, אין ללמוד מזה דאחרים לשם פסח וחטאת פסולין. [↑](#footnote-ref-61)
61. והך מילתא דאם סתמא שלא לשמה היו פסח וחטאת פסולין לגמרי בסתמא, הוא מבו' כן גם מהא דמדייקינן מהא דתנן כיצד לשמן ושלא לשמן לשם פסח ולשם שלמים הא לשם פסח וסתמא כשר, ולהדיא דאם סתמא לאו לשמה אף לשם פסח וסתמא פסול לגמרי. [↑](#footnote-ref-62)
62. ושמא י"ל דאף דלפי האמת ליכא קרא לחלק ביניהם, מ"מ להצד דסתמא לאו לשמה וקיימא מתניתין אף בסתמא, בע"כ דאיכא קרא לחלק בין פסח וחטאת לכל הזבחים גם בהא דבעינן שיהיו קרבין לשמן, - אך צ"ע דא"כ מאי מדייקינן מהא דתנן כל הזבחים שנזבחו שלא לשמן ולא קתני שלא נזבחו לשמן, ומהא דקתני לשם פסח ולשם שלמים ולא קתני לשם פסח וסתמא, הרי אדרבה מכח זה נימא דבהא דבעינן שיהיו כל הקרבנות קרבין לשמן ליכא נפ"מ בין פסח וחטאת לשאר הזבחים ואף פסח וחטאת שלא נזבחו לשמן כשרים ולא עלו לשם חובה, ומה"ט הוא דקתני שנזבחו שלא לשמן דבכה"ג הוא דאיצטריך לאשמועינן דהם כשרים ובכה"ג הוא דפסח וחטאת פסולין לגמרי, וזהו גם הא דקתני לשם פסח ולשם שלמים ולא קתני לשם פסח וסתמא. [↑](#footnote-ref-63)
63. והוכיח כן דגם בהא דבעינן לשמה דינא הוא דכשרים ולא עלו, דאל"כ מ"ט לא מוכחינן דסתמא לשמה קאי מהא דתנן דכל הזבחים שנזבחו שלא לשמן כשרים, ועיי"ש שפירש דהא דגם בדין זה כשרים ולא עלו הוא משום דג"ז נכלל במה דילפינן מקרא דמוצא שפתיך תשמור. [↑](#footnote-ref-64)
64. אך בס' חביון עוז שם כתב בשם הגרי"ז שפירש כן גם בהא דהוה פסלינן בפרה אם הי' נאמר בה ריח ניחוח דהוא משום דבחטאת לא נתחדש דין ההקרבה דנדבה תהא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-65)
65. ועיי"ש שכתב בגט ששינה את שם הנהר דכשר, דכיון שאם חיסר לגמרי את שם הנהר כשר שינויו נמי כשר, וכתב דאין לומר דזבח יוכיח דסתמא כשר וכל שחשב שלא לשמו פסול, דשאני התם דמדאורייתא בעינן לכתחילה לשמו כדתנן לקמן מ"ו ב', עיי"ש, - ומעיקר דבריו מבו' דהא דסתמא כשר, אי"ז משום דבסתמא הוא נעשה לשמה, דא"כ אי"ז ענין להתם, אלא הוא משום דל"ב כלל לעיכובא שיהא לשמה ולא נתמעט אלא כשחשב שלא לשמה, (וכמש"כ הקר"א והמנחת ברוך), וגם מבו' בדבריו דפסולא דשלא לשמה אי"ז משום מחשבה הפוסלת, (דא"כ ל"ד כלל להתם, והרי לא מייתי להא דמחשבת פיגול פוסלת אף דסתמא כשר וא"צ לחשוב לזרוק ולהקטיר ולאכול בזמנו). [↑](#footnote-ref-66)
66. הקר"א דקדק מד' הרמב"ם בפ"א מפסוה"מ ה"ו שפירש דהאיבעיא היא לגבי הא דבשחיטת קדשים בעינן כונה לשחיטה, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"ג וכ"כ התוס' בחולין י"ג א' (ד"ה מנין למתעסק), וע"ז הוא דמיבע"ל אם קטן יש לו מחשבה, ועיי"ש שעמד ע"ד התוס' דמ"ט לא פירשו כן, וכן הק' הראש יוסף בחולין י"ג א', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-67)
67. האחיעזר בח"ג סימן פ"א סקכ"ג הביא להקשות במה שאמרו ביבמות קי"ד א' דלמ"ד דקטן אוכל נבילות בי"ד מצווין להפרישו הוא אף באיסורי שבת, וכיון דקטן אין לו מחשבה הרי אי"ז מלאכת מחשבת ואינו עושה עבירה כלל, ולכאו' י"ל דהוא משום דהמלאכה הוי מעשה גמור המורה על מחשבתו, וקטן יש לו מעשה, ועיי"ש שכתב דאף דאין לו מחשבה וכונה, הרי מ"מ יש לו מחשבה במילי דעלמא שרצונו לכבות את הנר, וע"כ חשיב שפיר כמלאכת מחשבת, דרק אם טעה במעשה הוא דל"ה מלאכת מחשבת, ול"ד לטומאה דאין לו מחשבה, משום דבטומאה בעינן מחשבה לעשות את הכלי, ומשא"כ בשבת דל"ב מחשבה אלא שלא תהא טעות בכונתו, - וצ"ב דמ"ש ממש"כ התוס' דקטן אין לו דעת להבין שהם קדשים וכו' ואפי' אם אומר יודע אני שהם קדשים ולשמן אני מתכוין מיבע"ל אם כונתו כונה ודילמא ל"מ אם אין מעשיו מוכיחין, והרי אף הכא ל"ב כונה לשם שחיטת קדשים, וסגי במה שהוא יודע שהם קדשים ואינו מתעסק, ואפ"ה אמרינן דקטן חשיב כמתעסק, ובד' האחיעזר שם מבו' דהיינו דאף דקטן יודע שהוא מכבה וכיו"ב, מ"מ אינו יודע שהם קדשים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-68)
68. השפ"א כתב דאי"ז מתישב לדעת רש"י גופי' בחולין שם דמעשה ומחשבה יש לקטן, ולפ"ז שפיר ראוי' עבודת הקטן להיות לשמה שהרי כל שאמר הקטן להדיא שעושה לשמה שפיר דמי. [↑](#footnote-ref-69)
69. אך לכאו' אי"ז מתישב היטב בל' רש"י שם דמשמע להדיא דמיבע"ל לגבי בדיעבד אם הויא כונה. [↑](#footnote-ref-70)
70. המנחת ברוך שם כתב די"ל דאתי קרא לרבות דקטן פסול לעבודה משום פסול גברא, ונפ"מ להא דפסול עושה שירים, וצ"ב, דאף דאיכא בקטן גם פסול גברא, מ"מ כיון דהו"ל מתעסק ולאו עבודה היא, הדין נותן דלא יהא עושה שירים, - ועד"ז כתב החזו"א בסימן כ' (ב) סק"י דליכא למימר דנפ"מ בהא דחרשות והשטות אינו מום הוא לענין חרש ושוטה שהוליכו את הדם דאם משום מתעסק הי' מחזיר ומוליך וכשר, אך אם הוה חשבינן לה כמום הו"ל כהוליכו זר דא"א לתקונה, שהרי חרש שהוליך אף אם הוא בע"מ אפשר לתקונה, דכיון דאין מעשיו כלום והוי כמתעסק לא חשיבא כעבודת בע"מ שאין כאן עבודה כלל. [↑](#footnote-ref-71)
71. החזו"א בסימן כ' (ב) סק"י כתב די"ל דאיירי בעתים חלים ועתים שוטה, די"ל דאף בשעת חלימותו חשיב כאינו שוה בזרעו של אהרן, ובכה"ג ליכא לפסולא דמתעסק, וכתב די"ל עוד דאם עביד חד מהנך שאמרו בחגיגה ג' ב' ועביד לה תלת זימני חשיב כאינו שוה בזרעו של אהרן אף שאינו שוטה לכל דבר, והמלבושי יו"ט באהע"ז סימן ד' ד"ה ע"כ נ"ל כתב דאיירי בשוטה שדעתו צלולה רק שהיא דלה וקלושה הרבה, ואף שדינו כפקח מ"מ חשיב כאינו שוה בזרעו של אהרן, - אך האחיעזר בח"ג סימן נ"ג הביא מד' הקרית ספר בפ"ח מביאת מקדש דפסולא דחרש ושוטה הוא כשאינם בני דעת. [↑](#footnote-ref-72)
72. בתשו' נובי"ק אהע"ז סימן נ"ג ובתשו' הגרע"א שם נסתפקו דחרש דפסול לעבודה הוא אף כשהוא מדבר ואינו שומע, וכ"כ המלבושי יו"ט באהע"ז סימן ד' ד"ה ע"כ נ"ל, והחזו"א בסימן כ' (ב) סק"י כתב דלפ"ז ניחא הא דבעינן למעט חרש והא דאינו מחלל עבודה, ועיי"ש שכתב די"ל עוד דנפ"מ בחרש שיכול לדבר מתוך הכתב למ"ד בגיטין ע"א א' דחשיב כפקח ומסתבר דלא חשיב שוה בזרעו של אהרן, וכן נפ"מ לר"א ביבמות קי"ג א' דחרש הוי ספק. [↑](#footnote-ref-73)
73. החזו"א בסימן כ' (ב) סוסקי"א כתב דגם לדעת התוס' שם משכח"ל בקדשים מעשה דיש לקטן כגון שלבשו בגד"כ וקדשו ידים ורגלים וזרקו ודקדקו מלמעלה ולמטה כנגד היסוד דבכה"ג מיקרי מעשה וכשר כיון דא"א לתלות מעשיהן בדבר אחר, ועמש"כ ע"ז האחיעזר בח"ג סימן נ"ג. [↑](#footnote-ref-74)
74. החזו"א בסימן כ' (ב) ריש סקי"א הביא מד' הרמב"ן במלחמות בפ"ג דר"ה דפסול מתעסק הוא גם בשאר עבודות, ועמש"כ האחיעזר בח"ג סימן נ"ב לדחות. [↑](#footnote-ref-75)
75. וכ"ה מבו' בד' הפוסקים בכ"ד דמהני הא דע"ד הראשונה הוא עושה אף שיודע שבסוף עשייתו לא חשב כלום, - ואך דבד' הקר"א והגרי"ז נתחדש דאף אם חשב להדיא בסוף עשייתו שלא כדעתו הראשונה מהני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-76)
76. אך בכ' הגרי"ז בריש פירקין ובמנחות ט"ז א' כתב דמכוון ד' רש"י הוא דמהא דבעינן דיבור חזינן דמחשבתו פועל דין פסול וע"כ צריך דיבור, וע"כ הוא דל"מ הא דע"ד הראשונה הוא עושה, דמ"מ ליכא מחשבה להדיא שתפסול. [↑](#footnote-ref-77)
77. הקר"א בסוגיין עמד בטעמא דמ"ד דאמרינן בפיגול דע"ד הראשונה הוא עושה אף דבעינן דיבור, וכתב די"ל דכיון דהוציא בשפתיו בתחילת עבודתו לשם פיגול וסוף עבודתו היא ע"ד הראשונה חשיב כדיבור, - והמנחת ברוך בסימן א' ענף ה' ד"ה ובהכי ניחא כתב לישב דכיון דע"ד הראשונה הוא עושה וסתמא דמילתא הוא עושה לשם פיגול ל"ב בזה דיבור וסגי במחשבה לכו"ע, וזה למש"כ שם דכל הא דבעינן דיבור הוא רק כשאי"ז עומד לכך. [↑](#footnote-ref-78)
78. בהגה' לשפ"א הביא מש"כ התבו"ש בסימן ד' סק"ב די"ל דאף אם במחשבה לע"ז בעינן דיבור מ"מ כל שהוכיח סופו על תחילתו הרי דאמירתו דהשתא הו"ל כאילו אמר בשחיטה, והפליתי שם סק"ב נקט דאם בעינן דיבור ל"מ הא דהוכיח סופו על תחילתו, עיי"ש, וכן נקטו הטה"ק לקמן מ"א ב' ובחי' הגרע"א בחולין ל"ט ב'. [↑](#footnote-ref-79)
79. בד' התוס' לקמן ע"א ב' ד"ה לשם מי שהוא מבו' דפשיטא להו דקי"ל כר' יוסי שהתנו בי"ד שלא לחשוב, ולכאו' הוא משום דס"ל דלא פליג ת"ק בזה על ר' יוסי, - אך בישוב ד' רש"י שם י"ל דס"ל דפליג ת"ק על ר' יוסי והכי קי"ל, - ועמש"כ בשיעורי הגרי"ד לישב לד' רש"י שם בע"א. [↑](#footnote-ref-80)
80. השטמ"ק כתב בשם תוס' טוך שהוסיף לפרש בזה, דהא דא"ר יוסי אף מי שלא הי' בלבו, הינו שלא הי' ניכר וידוע לשומעים שהי' בלבו לכך והיינו דשחיט בשתיקה ואין ניכר בשפתיו מה שחשב בלבו. [↑](#footnote-ref-81)
81. בשיעורי הגרי"ד כתב **דגם מד' התוס' הכא מוכח דלמחשבת שלא לשמה בעינן דיבור, שהרי עיקר הא דהתנו בי"ד שלא יאמר לשמה הוא שמא יבא לומר שלא לשמה, ולמש"כ התוס' דלר' יוסי אף דא"צ לומר לשמה מ"מ בעינן שיחשוב לשמה, הרי אכתי יש לחוש שמא יחשוב שלא לשמה, ומה הועילו חכמים במה שתיקנו שלא יאמר לשמה, ובע"כ דהוא משום דפסולא דמחשבת שלא לשמה הוא רק בדיבור, וזהו שתיקנו חכמים שלא יאמר לשמה אלא יחשוב כן בלבו,** דאין לחוש שמא יחשוב שלא לשמה דלא מיפסל בהכי, וצ"ב, שהרי התוס' בריש פירקין ולקמן ד' ב' לא פסיקא להו הך מילתא דלמחשבת שלא לשמה בעינן דיבור, וכבר כתב עד"ז בס' מראה כהן, - אך צ"ב, דאף דלהצד דסתמא כשר ניחא דליכא למיחש למידי דאף אם יחשוב בלבו שלא לשמה לא מיפסל בהכי, מ"מ להצד דסתמא פסול מה הועילו חכמים בתקנתם, הרי גם אם יחשוב בלבו שלא לשמה פסול משום דבעינן שיחשוב לשמה. [↑](#footnote-ref-82)
82. דעת כמה מקמאי דבכתיבת גט וס"ת בעינן שיאמר בפה שכותב לשמה ולמדו כן מדין מחשבת פיגול דבעי לשמה, ומבו' דס"ל דליכא נפ"מ בין מחשבת פסול לבין היכא דבעינן שתהא העשי' לשמה, והמרומי שדה בסוגיין כתב דהוא שלא כד' התוס' דס"ל דהיכא דבעינן מחשבת לשמה סגי במחשבה, אך לד' הקר"א והמנחת ברוך הרי דדוקא הכא סגי במחשבה משום שהקרבן עומד לכך. [↑](#footnote-ref-83)
83. וכן הוכיחו ממש"כ התוס' דגם לענין מגילת סוטה גרע היכא שכתב להתלמד, ואם הא דפסלינן הכא כשכתב להתלמד הוא משום דאיכא דין כתיבה לשם כריתות, הרי דבמגילת סוטה דליכא להך דינא לא גרע כשכתב להתלמד, ובע"כ דהא דפסלינן הכא כשכתב להתלמד הוא משום דכל דלא כתב בתורת כתיבת גט לא אמרינן דסתמא לשמה, וע"כ ה"נ י"ל במגילת סוטה דכל שכתב להתלמד ולא כתב בתורת כתיבת מגילת סוטה לא אמרינן דסתמא לשמה. [↑](#footnote-ref-84)
84. התוס' בעירובין שם ד"ה עשי' דידה עמדו בזה דהרי מפרשינן התם דטעמא דמ"ד דל"ב כתיבה לשמה הוא משום דעשי' דידה מחיקה היא ולא נאמר דין לשמה כלל בכתיבת מגילת סוטה, וא"כ מ"ט פסלינן בס"ת שנכתב להתלמד, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דהוא משום דכתיב וכתב את האלות האלה דבעינן שתהא כתיבה לשם אלה. - **ב** התוס' בסוטה שם ד"ה אבל תורה כתבו דאע"ג דעשי' דידה מחיקה היא מ"מ מהני קצת הא דכתב בסתמא ועשה לא ולא כתב ומחה לה דדרשינן לי' נמי אכתיבה דבעינן דלכתוב לשם אלות בעולם, ומ"מ כיון דלא כתיב וכתב לה מכשרינן אף כשנכתב לשם אשה אחרת. - **ג** הר"ן בעירובין שם כתב דהיינו דהא דכתיב ועשה לה קאי על הכתיבה והמחיקה, וע"כ כל שנכתב לשם סוטה שבעולם ונמחק לשמה ממש שפיר דמי דכתיבה קמייתא מנתקא במחיקה דעשי' דידה מחיקה היא, אך כל שלא נכתב לשם סוטה כלל לא סגי במחיקה לאשוויי לשמה. [↑](#footnote-ref-85)
85. צ"ב דאכתי תיקשי דמ"ש מההיא דכותב טופסי גיטין דאף שנכתב לשם גירושין, מ"מ כיון שלא נכתב לשם אשה זו פסול, ועמד בזה הרמב"ן בגיטין שם, ואמנם למש"כ התוס' שם לישב להא דפסלינן כשכתב לשמה בלא צווי הבעל, ניחא גם הא דפסלינן בכותב טופסי גיטין. [↑](#footnote-ref-86)
86. המנחת ברוך בסימן ע"ב הק' דאף דסתם סוטה להשקותה עומדת, מ"מ סתם ס"ת לאו למחיקה עומדת, והרי אף באשה העומדת לגירושין לא אמרינן דסתמא לשמה משום דאינה עומדת להתגרש בגט זה, וכמש"כ התוס' לעיל בסוגיין, וכ"ש בסוטה דאף דעומדת להשקותה מ"מ אינה עומדת למחוק לה מס"ת זה, ויש להעיר גם למש"כ התוס' לעיל דגם באשה שזינתה לא אמרינן דסתמא לשמה משום דאם לא ירצה הבעל לא יגרשנה, דלפ"ז ה"נ בסוטה אף דסתמא להשקות עומדת מ"מ אם לא ירצה הבעל לא ישקה אותה, (ושמא י"ל למש"כ התוס' שם ד"ה א"ר ירמי' דאיירי כשכתב את הס"ת לאחר שקיבלה עלי' שבועה, ובכה"ג היא עומדת להשקותה), ועמש"כ בכ' הגרי"ז בסוטה שם בשם הגרי"ד. [↑](#footnote-ref-87)
87. לכאו' לפ"ז נמצא דהא דפסלינן בכותב טופסי גיטין ול"ד לזבחים דסתמא כשר, אי"ז כמו שאמרו בסוגיין דהוא משום דסתם אשה לאו לגירושין קיימא, אלא הוא משום דהבעל מקפיד שלא יכתוב אחר שלא מדעתו, - אך בד' התוס' הרא"ש בגיטין שם מבו' דהוא מכח הא דסתם אשה לאו לגירושין קיימא, ומשמעות דבריו דהיינו דמה"ט הוא דל"מ לכתוב לשמה בלא דעת הבעל, וכיון דמסתמא לא ניח"ל לבעל ל"מ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-88)
88. לא נתפרש בדבריו דמ"ט בסוטה ליכא לה"ט, ושמא הוא כמש"כ התוס' בסוטה דשאני סוטה דאחר שקינא לה ונסתרה סתמא להשקות עומדת, וכ"נ ממשה"ק ע"ז הרמב"ן בהמש"ד דאשה אינה עומדת להשקותה וסתמא כשלא לשמה הוי, ומשמע דמעיקרא ס"ל דאשה עומדת להשקות. [↑](#footnote-ref-89)
89. צ"ב, דמש"כ הגרי"ז דמהני הא דסתמא לשמה אף אם חשב שלא לשמה הוא בקדשים דהוא חלות דין בגוף הקרבן דהוא קרב ממילא לשמו, ובגט ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-90)
90. צ"ע דא"כ היאך מצינו למימר דסתמא לשמה קאי, הרי א"כ לענין מה ילפינן מקרא דוכתב לה לשמה, ובקדשים י"ל דהא דילפינן מקרא דלשם ו' דברים הזבח נזבח הוא לענין דלכתחילה צריך לחשוב לשמה, אך בגט דאינו בא אלא להתיר האשה לכאו' אם סתמא לשמה אין מקום להצריך לכתחילה מדאורייתא לחשןוב לשמה, וי"ל דהיינו דמה"ט פסלינן כשלא נכתב לשם כריתות, וכמש"נ לעיל דהוא משום דכל שלא נכתב בתורת כתיבת גט ליכא לדינא דסתמא לשמה ומיפסל מדינא דוכתב לה לשמה. [↑](#footnote-ref-91)
91. הר"ן בר"פ כל הגט הק' בהא דלאיזה שארצה אגרש דפסול משום דאין ברירה, שהרי אף דאין ברירה אכתי סתמא מיהא איכתוב וסתמא משמע דמהני כלשמה וכו', וכי תימא הכא שאני דכיון דס"ל אין ברירה שמא דעתו הי' מתחילה לגרש האחרת ולדעתה נכתבו אכתי תקשי לך אידך מתניתין דהכותב טופסי גיטין, עיי"ש, ומבו' דלא פסיקא לי' אם בהא דלאיזה שארצה אגרש גרע מסתמא, וצ"ע שלא הביא למה שאמרו הכא דאף אם סתמא כשר מ"מ בההיא דלאיזה שארצה אגרש פסול משום דאין ברירה והו"ל ככותב לשם אחרת. [↑](#footnote-ref-92)
92. התוס' הרא"ש שם הוסיף דבמתניתין דטופסין גיטין משמע דכל שלא הניח מקום האיש וכו' פסול בכל ענין אף אם עשאו לשם אשה זו וחשבינן לי' כסתמא, והיינו משום דכל שלא ציוה הבעל לא חשיב כלשמה והו"ל כסתמא, וכ"כ התוס' הרא"ש שם כ' א' דבגמ' הכא מדייקינן דאף אם עשאו הסופר לשמה בלא צווי הבעל ל"מ. [↑](#footnote-ref-93)
93. אך לא נתישב בדבריו הא דמייתינן הכא מההיא דשמע סופרים מקרין ומההיא דמצאו בן עירו, והרי דאף שנכתב כל הגט שלא בשליחות הבעל מ"מ לא מיפסל אלא משום דבעינן לשמה. [↑](#footnote-ref-94)
94. וזהו דפריך דמהא דתני דסתמא כשר משמע דהפסול הוא משום עקירת שם הקרבן וזהו דקמ"ל דבסתמא אינו נעקר, דאם כל פסולא דשלא לשמה הוא כשמחשב לשם זבח אחר פשיטא דסתמא כשר. [↑](#footnote-ref-95)
95. הרמב"ם בפיהמ"ש בכלים פ"ח מ"ב כתב דדינא דתוך תוכו הוא בתנאי שיהי' פי הכלי מחוץ לפי התנור, אבל אם הי' השרץ בכלי ואותו הכלי פתוח פיו לאויר התנור וכו', והרי דאף שכתב בתחילה דבעי' שיהא פי הכלי "מחוץ" לפי התנור, מ"מ מפורש בדבריו דסגי אף בשפיו שוה לפי התנור, ורק אם פתוח פיו לאויר התנור אינו מציל בתוך תוכו. [↑](#footnote-ref-96)
96. ועד"ז מצינו במש"כ בפירש"י בד"ה שחצצו בנסרים דהיינו שעשה מחיצה באמצעו וחלקו עד "למעלה מפיו", ובזה ודאי ל"ד הוא, דבמחיצה החולקת אין מקום להצריך שתהא למעלה מפיו. [↑](#footnote-ref-97)
97. האור גדול בכלים שם הוסיף דבכלי חרס א"צ להצלת תוך תוכו, דבלא"ה הוא מציל מדין צ"פ, ורק בכלי שטף דאינו מציל בצ"פ הוא דבעינן לההצלה דתוך תוכו, ובד' הראשונים שלא פירשו כן י"ל דהוא משום דס"ל דעיקר ההצלה דצ"פ באויר כ"ח מיוסדת על ההצלה דתוך תוכו, (עמש"כ במשנת ר"א טהרות סימן ל"ב) ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-98)
98. אך בדבריו הכא משמע קצת דהיינו דאף הי' הכלי שטף נטמא מאויר כ"ח ל"ה מהני בזה הצלת תוך תוכו, דאף דאין האוכלין נטמאין מכח הכלי החיצון, מ"מ הם נטמאין מכח הכלי הפנימי, אך צ"ב דנפ"מ טובא בזה באוכלין שבאויר הכלי שטף ואינם נוגעין בו דאינם נטמאין מכח הכלי הפנימי דכלי שטף אינו מטמא באוירו. [↑](#footnote-ref-99)
99. במשנת ר"א טהרות סימן ל"ה סק"ב כתב לישב לד' רש"י בחולין דאם הי' הכלי הפנימי נטמא באויר הכלי החיצון והי' חל דין טומאת תוך דכלי חרס לגבי הכלי הפנימי הי' חשיב הכל תוכו דהחיצון משום דהאוכלין שבפנימי נגררין אחר הכלי, עיי"ש, אך לא נתישב בזה מש"כ התוס' טוך דיש בזה לדינא דדבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה, וכמו שעמד ע"ז המשנת ר"א שם, וגם לכאו' אי"ז מתישב בפירש"י בחולין שם דהוצרך לפרש גם דאין הכלי הפנימי נטמא במגע הכלי החיצון, וגם אי"ז מתישב בד' הרמב"ן וש"ר בחולין שם דמוכח מדבריהם דכלי טמא אינו מציל על האוכלין שבתוכו, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-100)
100. צ"ב, שהרי בד' הרמב"ן בשבת פ"ד ב' מבו' דאף כלי הראוי ליטמא מדרס אינו חוצץ בפני הטומאה, והרי דהא דדבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה הוא אף כשאינו נטמא עכשיו, וא"כ הרי אף דכלי שטף אינו נטמא מאויר כ"ח, מ"מ כיון דהוא ראוי לקבל טומאה מגבו אינו חוצץ בפני הטומאה, וע"כ איצטריך קרא לטהר בתוך תוכו, - ולפ"ז מתפרש בע"א הא דקמ"ל דאפי' כלי שטף מציל, דאף דהוא דבר המקב"ט, מ"מ הוא מציל בתוך תוכו, וכ"ה להדיא בד' הראבי"ה בסו"ס אלף ו' דמדינא ל"ה לכלי שטף להציל משום דהוא מקב"ט, אלא דילפינן לה מקרא דתוכו ולא תוך תוכו ואפי' כלי שטף מציל. [↑](#footnote-ref-101)
101. ולפ"ז שאני דינא דתוך תוכו כשהשרץ בחיצון ואוכלין ומשקין בפנימי מדינא דתוך תוכו כשהשרץ בפנימי ואוכלין ומשקין בחיצון, דכשהשרץ בחיצון ואוכלין ומשקין בפנימי הוא משום דהכלי הפנימי חוצץ בפני הטומאה, אך כשהשרץ בפנימי ואוכלין ומשקין בחיצון אי"ז משום דהכלי הפנימי חוצץ בפני הטומאה, שהרי הא דהשרץ מטמא את הכלי אי"ז משום התפשטות הטומאה, וכמו שאמרו בשבת קל"ח ב' ובפסחים כ' ב' דלא חזינן להכלי כמאן דמלי טומאה, אלא הוא משום דרק כשהשרץ בתוכו הוא מטמא את הכלי ולא כהשרץ בתוך תוכו, וניחא בזה הא דכשהשרץ בחיצון אין הכלי הפנימי מציל אלא כשהוא טהור וכשהשרץ בפנימי מציל הכלי הפנימי אף שהוא טמא, - אך עיקר הדברים מחודשים מאד, וודאי דבפשוטו כ"ה דהא דכ"ח נטמא מאוירו אי"ז משום התפשטות טומאת השרץ בכל הכלי, ה"נ הא דהכלי מטמא אחרים באוירו אי"ז משום התפשטות טומאת הכלי באוירו, וגם צ"ע דבתו"כ בפר' שמיני שם מדמינן דין הצלת תוך תוכו ליטמא לדין הצלת תוך תוכו לטמא, וי"ל. [↑](#footnote-ref-102)
102. הרא"ש באהלות שם כתב דהא דתני פקוקה בקש הוא לרבותא, ומבו' דאף כשאינה פקוקה היא מצלת באהל המת, וזה לטעמי' דס"ל דהא דמטהר ר"א הוא אף כשאינה פקוקה בקש, - ובפי' הראב"ד לתו"כ שם כתב דבמת היא מצלת אף כשאינה פקוקה, אם אין בה פו"ט, ואפ"ה לא יליף ר"א לטהר באויר כ"ח אלא כשהיא פקוקה, דלא יליף ר"א ממת אל על הפקק של קש שיהא חוצץ בשרץ כמו שהוא חוצץ במת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-103)
103. בפי' הראב"ד לתו"כ שמיני פר' ז' הי"א צידד דהא דמטהר ר"א הוא אף בגונא דרישא דהשרץ בתוכה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-104)
104. ומצינו עוד בפי' הר"ש מכת"י שם מ"ה ובפ"ט מ"ח שכתב דהא דתניא בתוספתא בחמת וכו' שנפחתו במוצ"ר איירי בשהקיף צ"פ, וכתב עלה דאתיא כר"א, וגם בזה צ"ב דמ"ש מכל צ"פ דמציל באויר כ"ח, ומ"ט דוקא בכה"ג תליא בפלוגתא דר"א ורבנן. [↑](#footnote-ref-105)
105. למש"נ לעיל ובהערה לדון בדעת הרמב"ן ודעימי' דאף דהא דשרץ שבאויר הכלי מטמא את הכלי אי"ז מדין התפשטות הטומאה, מ"מ הא דכ"ח מטמא את האוכלין והמשקין שבאוירו הוא מדין התפשטות הטומאה, ניחא. [↑](#footnote-ref-106)
106. ומשמעות דבריו דאלמלי הא דכלים שבעבר השני אינם באותו האהל ל"ה המחיצה מועלת לחוץ בפני הטומאה, וכפי הנראה משום דכל דין חציצה בטומאת מת הוא רק כשאי"ז באותו אהל ממש ואך דאתינן לדון שתעבור הטומאה מאהל לאהל וע"ז מהניא המחיצה לחוץ, אך באהל המת עצמו מתפשטת טומאת המת, ול"מ ע"ז חציצת מחיצה, וכ"נ בד' הר"ן בחולין ע"א ב' דכל שהוא בתוך אהל המת ל"מ חציצה כלל, עיי"ש, - ובחי' הגר"ח בפ"כ מטו"מ ה"א ד"ה והנה דברי כתב בתו"ד די"ל דהא דאין טומאה עוברת מאהל לאהל הוא משום דל"ה באותו האהל ובקרא כתיב כל אשר באהל יטמא ולא מה שחוץ לאהל, עיי"ש. ש [↑](#footnote-ref-107)
107. בשיעורי הגרי"ד עמד בזה דהרי דין ההצלה בכ"ח אינו רק בטומאת שרץ אלא גם בטומאת מת, וא"כ היאך ילפינן בק"ו ממת. [↑](#footnote-ref-108)
108. צ"ב, דאמנם בגונא דהשרץ בתנור והאוכלין בתוך הכוורת יש לדון על חומר טומאת כ"ח, משום דאין האוכלין נטמאין מן השרץ אלא מן הכלי, כמו שאמרו בשבת קל"ח ב' ובפסחים כ' ב', אך בגונא דהשרץ בכורת ובאנו לדון שיטמא השרץ את התנור, בעינן להא דהשרץ קל מן המת ולא סגי בהא דטומאת כ"ח קיילא שאינה מטמאה אלא אוכלין ומשקין, ושמא ס"ל להרמב"ם דכל הא דלר"א מועלת הכוורת להציל הוא כשהשרץ בתנור והאוכלין בתוכה, אך כשהשרץ בתוכה מודה ר"א דאינה מצלת, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-109)
109. השטמ"ק כתב בשם תוס' טוך שהק' דוכי בדרך בנ"א תליא מילתא, וכתב בשם הר"י מפריש דאה"נ דכי אמר רחמנא כל אשר באהל יטמא ולא מה שבאהל אחר זהו לפי דרך בנ"א, וזה מתפרש למש"נ לעיל דהא דמחיצה מצלת אי"ז משום דהויא מחיצה בפני הטומאה, דזה לא שייך כלל באויר כ"ח, אלא הוא משום דהיא חולקת את האהל לב' אהלים, וד"ז תליא בדרך בנ"א. [↑](#footnote-ref-110)
110. ועיי"ש שפירש כן בד' התוס', - וצ"ע דאי"ז במשמעות ד' התוס' שפירשו דטעם הא דשאני כוורת ממחיצה הוא משום דכוורת יש לה ד' מחיצות "ודמיא לכלי", ולדרך זו הרי אין הטעם משום דכוורת דמיא לכלי ומחיצה אינה דומה לכלי, אלא הוא משום דכוורת מהניא לחלוק המקום שבתוכה דלא חשיב כתוך הכלי הטמא, ומשא"כ במחיצה דכיון שנטמא כל הכלי ממילא דגם מה שבצד השני דהמחיצה הוי בתוך הכלי הטמא, - וגם בעיקר הדברים יש להעיר, דאם כל הא דאין מחיצה מצלת הוא משום שכל הכלי טמא ונטמאין האוכלין שבצד השני מכח טומאת הכלי, מאי פרכי רבנן מכח זה על ק"ו דר"א. [↑](#footnote-ref-111)
111. ואמנם אף שהמחיצה מועלת לחלוק את הכלי ואין נטמא אלא התוך האחד, מ"מ ודאי דהמחיצה החולקת אינה בכלל הכלי לקבלת טומאה כיון שאינה בקבע בכלל הכלי, וצ"ע אם כשהסיר את המחיצה יהא כל הכלי טמא טומאת עצמו, או אינו טמא אלא משום חיבורים. [↑](#footnote-ref-112)
112. אך בס' לימודי ה' לימוד כ"ט כתב בתו"ד להיפך, דמהא דאמר זר ואשה יש ללמוד דפסולא דאשה הוא משום דהויא כזרה, דאם הוא פסול בפנ"ע טפי הול"ל טמא במקום אשה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-113)
113. בתו"כ פר' אחרי פ"ט אמרו דאף הנשים אף העבדים כשרים בבמה, ולהדיא דאשה כשרה בבמה, אך בפירש"י לקמן קי"ח א' ד"ה זר וקי"ט ב' ד"ה וזרק גריס בד' התו"כ אף הזרים והעבדים ול"ג נשים, ולפ"ז י"ל דאשה פסולה בבמה, אף דעבדים כשרים משום דהוו זכרים, - ובתוספתא במכילתין פי"ד ה"ח תניא בדין במה קטנה דמקריב עלי' הוא ובנו ובתו ועבדו ושפחתו, ולהדיא דאשה כשרה בבמה, וכ"כ החס"ד שם, אך הזכר יצחק בסימן מ"ה והחזו"י שם פירשו לד' התוספתא בע"א, ואכמ"ל, - והמהרי"ט בקידושין ל"ו א' פירש בד' התוס' שם דאשה כשרה בבמה כיון דל"ב כהונה, וכ"כ השעה"מ בפ"א מעיוהכ"פ, - והמקור ברוך בח"א סימן א' פירש בד' הירושלמי במגילה פ"א הי"א פליגי בה אמוראי, והביא בד' השטמ"ק בכריתות ג' א' שנסתפק בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-114)
114. אך בד' המהרי"ט בקידושין ל"ו א' מבו' דאשה כשרה בבמה אף דהוא פסול בפנ"ע, משום דלא נתמעטה אשה אלא מעבודת כהונה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-115)
115. ואין לומר דמכוון דבריהם דס"ד הכי דפסולא דנשים הוא בפסול בפנ"ע אף דהם כהנות, וזהו דקמ"ל דאינה פסולה אלא משום זרות, דאם אכן ס"ד דפסולא דנשים הוא פסול בפנ"ע, הרי דמהא דמכשרינן לה בשחיטה אין להוכיח דאי"ז כן, שהרי כל הפסולין כשרים בשחיטה, וע"כ אף דפסול אשה הוא פסול בפנ"ע מ"מ היא כשרה לשחיטה. [↑](#footnote-ref-116)
116. התוס' במנחות מ"ח ב' כתבו דלפ"מ שאמרו הכא דשינוי קדש פסולו בגופו ל"ב עיבור צורה, ולכאו' הוא ע"ד פי' ר"ח דהא דפסולו בגופו היינו דחלות הפסול הוא בגופו, וע"כ הו"ל ככל פסולו בגופו דישרף מיד, אך לפירש"י וריב"ן דהא דפסולו בגופו היינו דמחשבתו היא על עצמו של הקרבן, אין ללמוד מזה דחלות הפסול הוא בגופו ודל"ב עיבור צורה, אך בד' הריב"ן שם ס"א א' שהוצרך לפרש דלפ"מ דדחינן דשינוי בעלים לא חשיב פסולו בגופו, ל"ד לפיגול דחשיב פסולו בגופו, מבו' דתלי זב"ז, ומכח הא דחשבינן למחשבתו כמחשבה על גופו של קרבן, אף דהו"ל פסולו בגופו דישרף מיד, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-117)
117. אך צ"ע דהרי אמרו הכא דשינוי בעלים אינו בד' עבודות אף דקיימינן קודם דילפינן לדין שינוי בעלים מקרא דוכפר עליו ולא על חבירו, ועמש"כ בזה הפנים מאירות לקמן בסוגיין. [↑](#footnote-ref-118)
118. ובזה מתפרש מש"כ בפירש"י בריש ערכין בהא דהכל סומכין לאתויי יורש דהיינו באדם שהוריש אביו קרבן ולא הספיק להקריבו עד שמת, ובריש תמורה פירש כן בהא דיורש סומך ויורש מימר, ולא העמידה אף בגונא דלא הפרישה האב מחיים אלא הפרישה היורש מנכסי האב, והיינו משום דבכה"ג חשיב היורש כבעלים גמור ולכו"ע הוא סומך ומימר. [↑](#footnote-ref-119)
119. צ"ע, דהכא הרי קיימינן קודם דילפינן לדין שינוי בעלים מקרא דוכפר עליו ולא על חבירו, ואפ"ה אמרו דשינוי בעלים אינו לאחר מיתה, ובע"כ דהא דאינו לאחר מיתה הוא מסברא ולא ילפינן לה מקרא דלכפר עליו, ועמד ע"ז הפנים מאירות לקמן בסוגיין, עייש. [↑](#footnote-ref-120)
120. אך לפ"מ שהגיהו שם נכלל בדבריו תרתי, חדא, דהמת לאו בר כפרה הוא, ועוד, דגם היורש אינו בר כפרה גמורה אלא שנתחייב להביאו, ולכאו' צ"ל כן גם בד' התוס', (דלכאו' על המת ליכא למימר דלאו בר כפרה "גמורה" הוא, וגם מש"כ דנתחייב להביאו הוא מתישב טפי על היורש). [↑](#footnote-ref-121)
121. אך לרש"י לטעמי' דהא דאין שינוי בעלים אלא בזריקה הוא משום דאין לו בקרבן אלא כפרתו, הרי דמת דלאו בר כפרה הוא לא חשיב כבעלים, וע"כ הוא דאין שינוי בעלים לאחר מיתה. [↑](#footnote-ref-122)
122. התוס' הרשב"א בפסחים ס"א א' כתב דאין לפרש דאיירי בפסח וחטאת ואף למ"ד דשעבודא דאורייתא פסול הקרבן בשינוי קדש, דחטאת הרי אינה באה לאחר מיתה, דחטאת שמתו בעלי' אזלא למיתה, ובפסח משכח"ל אף שינוי בעלים לאחר מיתה, דאם הפריש האב שה לפסח ומת והבן רוצה לצאת בו באותו שה בפסח ושחטו שלא לשמו פסול הואיל והוא רוצה למנות עליו לאחר מותו. [↑](#footnote-ref-123)
123. התוס' כתבו דאם לא פירש כן אלא הפריש סתם ב' לאחריות, אף אם נעשית הראשונה כתיקנה רועה השני' ודמי' קרבי עולה, והקר"א תמה ע"ז דדין רעי' הוא בחטאת ואשם אך בעולה ושלמים תרוייהו קרבי זו לחובה וזו לנדבה, ועמש"כ בזה באורך בס' מנח"א, - והקר"א הק' עוד לפ"מ שנקטו התוס' דגם בעולה איכא דין רעי', א"כ מ"ט הוצרכו לפרש דהנפ"מ הוא כשפירש וכו', הרי נפ"מ אף כשהפריש סתם, דאם נעשית ראשונה כתיקנה השני' רועה, ואם עשאה לראשונה בשינוי קדש השני' תיקרב, ועמש"כ בזה העולת שלמה. [↑](#footnote-ref-124)
124. ולכאו' הוא לפ"מ שאמרו לקמן ו' א' דלא כיפרו על מה שבאו, ובפירש"י שם מבו' דאף לא כיפרה העולה על עשה, וה"נ אי"ז מכפר על עשה דהיורש. [↑](#footnote-ref-125)
125. ויש להוסיף, דהתוס' כתבו דהא דאין איסור בשינוי בעלים לאחר מיתה הוא משום דליכא בעלים, ולדעת הרמב"ם א"צ לזה, שהרי הרמב"ם שם פי"ח ה"ב כתב דאיסורא דלא יחשב הוא כשמפסיד את הקדשים במחשבה, וכיון דמחשבת שינוי בעלים לאחר מיתה אינה פוסלת, לי"ב לאיסורא דלא יחשב, אך התוס' לטעמייהו דאיסור מחשבה הוא מקרא דמוצא שפתיך תשמור, הרי דאף שאמרו דשינוי בעלים לאחר מיתה אינו פוסל, מ"מ הי' מקום לדון דיש בזה לאיסורא דשינוי בעלים, וזהו שהוצרכו התוס' לפרש דהא דאין שינוי בעלים לאחר מיתה הוא משום דליכא בעלים ואי"ז שינוי בעלים כלל, וע"כ אף לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-126)
126. והיינו משום דמה שמחשב שיתכפר בו זה אינו שינוי בעלים דאף הוא בעליו, ומה שמחשב שלא יתכפרו בו אחרים אינו כלל בכלל שינוי בעלים, וכמש"כ כן החזו"א בליקוטים סימן ה' (ד"ה ומדבריהם) ובאו"ח סימן קכ"ד (לדף ס"א א'), ומה"ט הוא דשינוי בעלים אינו בציבור, ול"מ שיחשוב שלא יתכפרו בו הציבור, אך יש לדחות דאף אם מחשבה שלא יתכפרו בו הבעלים הוי כשינוי בעלים, מ"מ בציבור דא"א שיהא לאחר שאינו בעליו אי"ז בכלל שינוי בעלים. [↑](#footnote-ref-127)
127. וזהו שכתב דבאומר רגלה של זו עולה דתמכר לצרכי עולות, אם הקריבוה לשם השני לא עלתה ההקרבה לראשון מדינא דשינוי בעלים, אף שכתב שם דהו"ל כקרבן שותפין, אך שמא יש מקום לחלק בין היכא דהם שותפין בכל הבהמה להך גוונא דהרגל לאחד וכל הבהמה לאחר. [↑](#footnote-ref-128)
128. ועיי"ש שהוסיף, דאף דנכרי אינו בר קרבן תמיד, מ"מ כיון דקרבן תמיד הוא עולה הי' בדין לחשבו כמחויב כפרה כמותו, דדמי לכל עולת חובה שהקריבה לשם מי שאינו מחויב בה דחשיב כשינוי בעלים כיון דבידו להביא עולה, אך שמא י"ל דקרבן ציבור חשיב כמין קרבן בפנ"ע, וע"כ לא סגי במה שהוא בר הבאת קרבן יחיד, וכל שאינו בר הבאת קרבן ציבור לא חשיב כמחויב כפרה כמותו. [↑](#footnote-ref-129)
129. אך בכנסת הראשונים לקמן מ"ה א' הביא מש"כ המאירי בעירובין ס"ט ב' דמקריבין את קרבנות הנכרים לשמם, והרי דחשבינן להו כבעלים על קרבנם, ועיי"ש שהוכיח כן עוד מד' הראשונים בכ"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-130)
130. וזה כמש"כ הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק הי"ד דכל הא דעולה ששחטה על מי שאינו מחויב כלום פסולה הוא משום דא"א שלא יהי' חייב לשמים שאין לך אחד מישראל שלא עבר מעולם על מ"ע, והרי דאף בעולה לא פסלינן בשינוי בעלים אלא כשהוא בר כפרת עולה, ולא סגי במה שהוא בר הבאת עולה, וע"כ הוא דבנכרי דלאו בר כפרת עולה הוא לא חשיב כשינוי בעלים. [↑](#footnote-ref-131)
131. צ"ע ממה שאמרו שם ס"ב ב' דלשמו ושלא לשמו פסולו בגופו ולאוכליו ושלא לאוכליו אין פסולו בגופו, ופירש"י וריב"ן שם דהא דלשמו ושלא לשמו פסולו בגופו הוא משום דמחשבתו בגופו של קרבן, והרי דחשבינן לשינוי קדש כפסולו בגופו. [↑](#footnote-ref-132)
132. צ"ב, שהרי הא דשינוי קדש לא חשיב כפסולו בגופו הוא משום דהוי מחשבה בעלמא, וא"כ הדין נותן דאף פיגול לא חשיב כפסולו בגופו כיון דהוא מחשבה בעלמא, וכמו שעמד ע"ז התוס' הרשב"א שם, - אך הנה להדיא כתב בפי' ריב"ן בפסחים שם דהא דשלא לשמו לא מיקרי פסולו בגופו הוא משום דאינו מחשב באכילת אדם או באכילת מזבח דהוא פסול הגוף, ומבו' דשאני פיגול דחשיב כפסול הגוף משינוי קדש דלא חשיב כפסול הגוף, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-133)
133. אך ממש"כ בפי' ריב"ן בפסחים ס"א א' לחלק בין שינוי קדש דלא חשיב כפסולו בגופו לפיגול דחשיב כפסולו בגופו משום דמחשב על אכילת מזבח או אכילת אדם, מבו' דבשינוי קדש לא חשיב כפסולו בגופו אף כשפסולו נוהג בכל הזבחים, ואף אם הו"ל מחשבה הפוסלת דומיא דפיגול, ולפ"ז קשיא טובא מהא דבשוחט אחרים לשם פסח חשיב כפסולו בגופו ול"ב עיבור צורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-134)
134. ובסוגיית הגמ' שם הי' מקום לפרש דהא דישרף מיד הוא משום דפסח שאין לו בעלים ואין ראוי לאכילה הוי זה פסול בגופו, וכ"נ בפי' ר"ח שם, אך התוס' כתבו דהוא משום דהוי כמו ששחטו שלא לאוכליו דהוי פסולו בגופו, וכ"נ בפירש"י שם. [↑](#footnote-ref-135)
135. התוס' בפסחים ס"א א' ד"ה שחטו כתבו דאף דפסל רב חסדא בשחט למולים ע"מ שיתכפרו בו ערלים, מ"מ אם נזרק לשם ערלים כשר דאין מחשבת אוכלין בזריקה, ומבו' דאף דמחשבה בזריקה עצמה אינה פוסלת מ"מ י"ל דכל שחישב בשחיטה על הזריקה פסול, והפנים מאירות כתב דלפ"ז י"ל אין ללמוד מהא דמחשבת שינוי בעלים פוסלת כשחישב בשחיטה על הזריקה, דה"נ היא פוסלת בזריקה עצמה, - אך י"ל דשאני התם דמחשבת אוכלין פוסלת בשחיטה עצמה, וע"כ י"ל דה"נ היא פוסלת כשחישב בשחיטה על הזריקה דג"ז חשיב כמחשבת אוכלין בשחיטה אף שאינה פוסלת בזריקה עצמה, ומשא"כ בשינוי בעלים דאינו פוסל בשחיטה עצמה אלא כשחישב על הזריקה, הרי דעיקר הפסול הוא מכח הזריקה, וא"כ כ"ש דאם חשב בזריקה עצמה פסול, ועד"ז כתב הקר"א. [↑](#footnote-ref-136)
136. צ"ב, דלכאו' כל שחישב בזריקה ע"מ להקטיר או לשפוך שירים שלא לשם בעליו לא פסל, משום דאין מחשבת שינוי בעלים פוסלת בהקטרה ובשפיכת שירים. [↑](#footnote-ref-137)
137. נתחדש בדבריו דהא דבפיגול אינו מפגל אלא כשמחשב מעבודה לעבודה, הוא מגזה"כ, ואי"ז משום דלא משכח"ל דמחשב על אותה עבודה, דא"א שיחשב על אותה עבודה לעשותה למחר, שהרי הוא עושה אותה עכשיו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-138)
138. מבו' בדבריהם דמקרא דמוצא שפתיך נלמד דאף דבעינן זביחה לשמה מ"מ אי"ז מעכב וע"כ הוא דלא מיפסל, ומינה הוא דילפינן דבעינן שנה הכתוב לעכב, וצ"ב, שהרי אף דלא מיפסל מ"מ לא עלה לבעלים לשם חובה, והרי דהא דבעינן זביחה לשמה הוי זה לעיכובא, אלא דאי"ז מועיל לפסול את הקרבן לגמרי, וי"ל למש"כ התוס' לקמן בסוגיין סוד"ה מצינו, עיי"ש, - אך גם בפירש"י ד"ה ואיצטריך מבו' דכיון דזבחים ששחטן שלא לשמן כשרים הרי דכל הא דבעינן לשמה הוא לכתחילה, וכ"כ בפירש"י לעיל בע"א ד"ה מנלן, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-139)
139. משמע דעיקר הפסול דשלא לשמה הוא משום דחסר העבודה ששינה בה, ולפ"ז הדין נותן דאם קיבל במחשבת שלא לשמה יחזור ויקבל, ועמש"נ בזה בדף מס' 3. [↑](#footnote-ref-140)
140. ועיי"ש שכתב דהתוס' שהק' כן הוא לטעמייהו דס"ל דהקרא דואם זבח שלמים קרבנו הוא לעיקר הדין דבעינן לשמה בזביחה, ולא קאי על דין מחשבה הפוסלת, וזהו שהק' דהרי בעינן שנה הכתוב לעכב.. [↑](#footnote-ref-141)
141. צ"ב דאם הא דבעינן לשמה הוא לעיכובא, א"כ הדין נותן דיהיו פסולין לגמרי ול"ב להא דנעשו שלא כמצותן, ואם הא דבעינן לשמה אי"ז לעיכובא, הדין נותן דאף תתיר הזריקה את בשרן באכילה ולא חשיב כלל כנעשו שלא כמצותן. [↑](#footnote-ref-142)
142. לכאו' היינו רק באשם שאינו בא בנדבה ואינו בא לאחר מיתה, וע"כ כל הא דהוא קרב אף שלא עלה לבעלים לשם חובה הוא משום דנתחדש בו דין הקרבה דנדבה, אך בעולה ושלמים א"צ לזה, דאף דלא עלו לבעלים לשם חובה מ"מ אי"ז טעם לפסלם. [↑](#footnote-ref-143)
143. והיינו משום דרק בהקרבה לשמו דהויא ההקרבה בתורת אשם חובה לי"ב הכשר במחוסר זמן דעדין ל"ה זמן חובתו, אך בהקרבה שלא לשמו דבלא"ה ל"ה ההקרבה לחובתו ואית בי' הכשר הקרבה מחודש דנדבה, הרי דלהקרבה זו אינו מחוסר זמן כלל. [↑](#footnote-ref-144)
144. וכן נקט בכ' הגרי"ז בפשיטות, ועיי"ש שכתב ב' דרכים בזה, וצ"ע דלא הביא לד' התוס' המפורשים דלא כן, וגם מש"כ שם לפרש עפי"ז לד' התוס' בסוד"ה מצינו, צ"ב. [↑](#footnote-ref-145)
145. גם צ"ב, דהיאך ילפינן להא דבשינוי קדש ושינוי בעלים כשר ולא עלו מבאין לאחר מיתה, הרי בבאין לאחר מיתה עלו לבעלים אלא דאין מרצין ריצוי גמור, וכמש"כ התוס' שם לעיל מינה, והיאך נילף מינה דבשינוי קדש ושינוי בעלים לא עלו כלל לבעלים. [↑](#footnote-ref-146)
146. צ"ע אם מכוון דבריו דאף דהא דחטאת קודמת לעולה אי"ז לעיכובא, מ"מ לכתחילה אסור להביא עולתו קודם העולה, ואף אם א"א לו בענין אחר, או דהיינו דכיון דחטאת קודמת לעולה, ע"כ הכא מודו כו"ע דלא חייל עלי' חובת עולה קודם הקרבת החטאת, - ובד' הרשב"א והריטב"א משמע כדרך קמא, אך בד' הרמב"ן משמע כדרך בתרא, וזה ממש"כ בשם הראב"ד דכל שהפרישה חטאת איקבע לה, ולא נתפרש בדבריו דאכתי מ"ט לי"ב משום הא דחטאת קודמת לעולה, ובע"כ דכל ה"ט דחטאת קודמת לעולה היינו דמה"ט לא חייל עלי' חובת עולה קודם החטאת, ולד' הראב"ד סגי לזה בהפרשה. [↑](#footnote-ref-147)
147. ועיי"ש שכתב דילפינן לה מדכתיב ואחד לעולה דמשמע דאע"ג שלא הקריב חטאתו מביאין יורשין עולתו, דלא כתיב והשני לעולה אלא אחד לעולה. [↑](#footnote-ref-148)
148. נתחדש בדבריהם דאף דהא דחטאת קודמת לעולה אי"ז לעיכובא ואם הקדימה עולתה לחטאתה כשרה, מ"מ אסורה להביא אח"כ את החטאת, דדינא הוא שתקדם החטאת לעולה ואסור להקריבה אחר העולה, דבכלל הא דחטאת קודמת לעולה נכלל דלא תהא החטאת קריבה לאחר העולה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-149)
149. וזה לטעמייהו דעיקר הקו' היא דמ"ט אם לא מתה תביא חטאתה אף שכבר הביאה עולתה ודינא הוא דאין מביאה את החטאת אחר העולה, הרי דכ"ז הוא אם כבר הקריבה את עולתה אך אם עדיין לא הקריבה את עולתה שפיר ניחא דאם לא מתה היתה מביאה את חטאתה, - וגם במשה"ק התוס' דמשמע דעולתה עלתה לה, הרי דכ"ז הוא אם איירי שהקריבה כבר את עולתה, אך אם איירי דעדיין לא הקריבה עולתה, ליכא למשמע מינה דאם הקריבה את עולתה קודם חטאתה עלתה לה. [↑](#footnote-ref-150)
150. ועיי"ש שכתב להוכיח כן מהא דתנן בפסחים ס"א א' דאם שחט פסח קודם לתמיד יהא אחר ממרס בדמו ולא חשיב כמחוסר זמן, והיינו משום דגם אם זרק קודם לתמיד כשר, וכ"כ התוס' בכ"ד דאף דלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר אי"ז אלא למצוה ולא מיפסיל בהכי ולא חשיב כמחוסר זמן, - ולכאו' י"ל בדעת התוס' דכל הא דבהקדים עולה לחטאת חשבינן לה כמחוסר זמן הוא משום דהוא מדיני העולה עצמה שתקדם לה החטאת, וע"כ הוא דכל זמן שלא הקריב את החטאת עדיין לא הגיע זמן העולה והו"ל כמחוסר זמף, ומשא"כ בשאר גווני דהוא דין קדימה בעלמא, לא חשיב כמחוסר זמן. [↑](#footnote-ref-151)
151. ובדעת התוס' שלא כתבו כן, לכאו' הוא משום שפירשו דנידון הסוגיא במנחות אינו לפסול בזה משום פסולא דמחוסר זמן הנלמד מקרא דבן שמונת ימים ירצה, דזה ל"ש היכא דאין הקרבן נפסל, אלא הוא משום דלא הגיע זמן הקרבתו, והא דתלינן לה אם יש מחוסר זמן לבו ביום, היינו משום דאם אין מחוסר זמן לבו ביום אית לי' הכשר הקרבה השתא מכח הזמן שיבא בו ביום, וע"כ אף אם הקרבן כשר, מ"מ הדין נותן דלא יעלה לחובתו, ועיקר הך מילתא דאין נידון הגמ' שם משום פסולא דמחוסר זמן אלא משום דלא הגיע זמן הקרבתו, יש ללמוד כן מד' הראשונים בכ"ד, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-152)
152. ועיי"ש שהוסיף דאף דכשהפריש האב מחיים אין היורש מתכפר בזה, מ"מ שפיר דנו בסוגיין די"ל דהא דעולה קרבה לאחר מיתה הוא משום דהיא מכפרת על עשה דיורשים, דהיינו משום דהעולה הוי קרבן דהיורש לענין ריצוי ויש לו מצות הקרבה וריצוי עולה, ואף דאם הפריש האב מחיים אין היורש מתכפר בעשה משום דלא הופרשה אעשה דידי', מ"מ חשיב מתכפר לענין ריצוי הקרבן שיש לו כל הריצוי שיש לבעלים בקרבן דידי' אלא שאין כאן חטא לכפר עליו. [↑](#footnote-ref-153)
153. אך לא נתישב בזה מה שדנו בגמ' דה"ז מכפר אף מקיבעא, והחזו"א שם נקט דכן דעת רב אסי הכא ורב פנחס לקמן ז' ב'. [↑](#footnote-ref-154)
154. לכאו' יש להוכיח ממש"כ התוס' בתמורה ב' א' סוד"ה ור"מ דיש ללמוד דאין השותפין סומכין מהא דאין השותפין ממירין, ולפ"מ שהוכיחו התוס' במנחות צ"ג א' סוד"ה לפי דלא ילפינן סמיכה מתמורה אלא כלפי הנידון אם חשיב כקרבנו, הרי דמהא דילפינן דאין השותפין סומכין מהא דאינם ממירין בע"כ דהא דאינם ממירין הוא משום דלא חשיב כקרבנו דכל חד מינייהו, וע"כ ילפינן מינה דה"נ אינם סומכין. [↑](#footnote-ref-155)
155. והיינו דהרי הא דהיורש מימר אי"ז משום דחשבינן לה כקרבנו דהיורש, דנימא דבב' יורשים לא חשיב כקרבנו דכל חד מינייהו, אלא הוא משום דהיורש עומד במקום אביו, ואף ב' יורשים עומדין במקום אביהן, וע"כ הי' בדין שיהיו ממירין בה. [↑](#footnote-ref-156)
156. וזהו שכתבו דכי הוו ב' יורשים "מיקרו שותפין" ואין ממירין, ומכח זה הוא שהק' מהא דבפר כה"ג מצי מימר, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-157)
157. הלח"מ בפי"ד ממעה"ק ה"ג עמד בפלוגתא זו, ובסו"ד כתב דאפשר דגם דעת רש"י הוא כן דלענין תמורה מיקרו שותפין אף דלענין הקרבה לא מיקרו הכי. [↑](#footnote-ref-158)
158. אך הקר"א פירש דד' התוס' והרמב"ם הם לשנויא דגמ' דמקופיא מכפרא, דלפ"ז א"צ לקרא דאחד ולא שנים, אלא כיון דשותפין הם בכפרת מקופיא הוי כשותפין דעלמא דאין ממירין. [↑](#footnote-ref-159)
159. נתחדש בדבריו דלמ"ד דמע"ש ממון גבוה לי"ב דין ירושה, - אך בפירש"י בקידושין כ"ד א' ד"ה דאייתי וד"ה דר"מ מבו' דאף דממון גבוה הוא מ"מ יש בו דין ירושה, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם בפ"ה ממע"ש ה"א, וי"ל דדמי לקרבן דאף דהוא ממון גבוה ואינו במכירה, מ"מ ישנו בירושה, כמבו' בסוגיין, ואכמ"ל, ולפי דבריהם י"ל דזה עצמו הא דילפינן מהך קרא דאף דמע"ש ממון גבוה ואינו במתנה מ"מ יש בו דין ירושה, - וי"ל עוד לדעתם דקמ"ל דדין הוספת חומש אינו רק במי שגדלו הפירות ברשותו, אלא אף באחר שזכה בפירות בירושה, וכ"נ ממה שאמרו בקידושין נ"ג ב' דהא דתנן בין שניתנו לו במתנה הוא באתו לידי' בטבלייהו, ולפ"ז בע"כ דהא דאיצטריך לאשמועינן דבכה"ג מוסיף חומש הוא דלא נימא דדין חומש הוא רק במי שגדלו הפירות בשדהו. [↑](#footnote-ref-160)
160. לדעת התוס' והרמב"ם דהא דב' יורשים אין ממירין הוא משום דהו"ל כשותפין, צ"ב, דא"כ מאי פריך דבמעשר נמי נימא הכי, הרי התם אף שותפין מוסיפין חומש, וע"כ ה"נ ב' יורשים מוסיפין חומש, ואכן הגמ' משני הכי, אך צ"ב דמעיקרא מאי קפריך, (ושנא רק בשנויא דגמ' נתחדש דגדר המיעוט הוא משום דהו"ל כשותפין), - וצ"ל דאף דבתמורה הא דמיעט קרא דאחד מימר ואין ב' ממירין הוא משום דחשבינן להו כשותפין, מ"מ כיון דילפינן לה מקרא דאם המר ימיר, ה"נ יש ללמוד מקרא דאם גאל יגאל דאחד גואל ואין ב' גואלין, ואף דשותפין גואלין מ"מ גזה"כ דב' יורשים אין גואלין, וע"ז משני דכיון דלגבי אביהם נמי איתי' בשותפות לא מסתבר למדרש הכי לקרא, ועפי"ז יש לדון גם בקו' הגרי"ז. [↑](#footnote-ref-161)
161. לכאו' י"ל ושמא זהו מכוון הקר"א דהרי עיקר הא דלא קניא להו היינו לענין כפרת הקרבן, דהא דמנחה אינה באה בשותפות תליא במה שהיא באה לכפרת שנים, (וכמשמעות פירש"י בד"ה ומשני), אך לענין הממונות הוי היורש בעלים, וע"כ שפיר י"ל דהא דהיורש מימר הוא משום דהוי בעלים על גוף הקרבן, וע"כ לא פריך אלא אהא דר' יוחנן דלענין תרומה תלי במתכפר, דא"כ מ"ט היורש מימר אף דאינו מתכפר, ועד"ז כתב הדבר אברהם בח"א סימן י"ד סק"ז. [↑](#footnote-ref-162)
162. התוס' בתמורה ז' ב' ד"ה שאין זכין כתבו דהא דאם היו הכהנים זוכין בחטאת ואשם בחייהן היו ממירין לדעת ר"י בן נורי אף דבתר מתכפר אזלינן היינו משום דאף בתר מתכפר ולא לאפוקי בעלים אתי, והיינו דכל הא דהמקדיש אינו עושה תמורה הוא משום דלאו בעלים הוא כלל אך אם היו הכהנים זוכין בחטאת ואשם בחייהן והוו בעלים עליהן שפיר היו ממירין, והאריך בזה הדבר אברהם בח"א סימן י"ד ענף א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-163)
163. וי"ל בגדר הדברים דהיינו דהמקדיש חשיב כבעלים לענין פדיון דהוא אית לי' לזכות הפדיון דבעלים, ונפ"מ בזה שהוא קודם לכל אדם, וכמו שאמרו בערכין כ"ז א', וי"ל דנפ"מ עוד בזה לדעת התוס' ודעימייהו דהא דהקדש שוה מנה שחיללו על שו"פ מחולל הוא רק בבעלים, ואכמ"ל, ומה"ט הוא דהוא מוסיף חומש. [↑](#footnote-ref-164)
164. וי"ל דנפ"מ בזה הוא בגנב והקדיש למש"כ הרמב"ן בגיטין נ"ה ב' ובמלחמות בסוכה ל' א' דלמ"ד דיאוש לא קני הרי דאף דקני לי' ההקדש ביאוש ושינוי השם מ"מ הוא עצמו אינו קונה אותו ואי"ז קרבנו, ומ"מ ה"ז כשר דהו"ל כקרבן שנשחט שלא לשם בעלים דכשר אלא שלא עלו לבעלים לשם חובה, ויש להסתפק כשפדאו המקדיש אם הוא מוסיף עליו חומש, ולכאו' תליא בנידון זה, דאי נימא דהא דהמקדיש מוסיף חומש הוא משום דדין חומש לא תלי בבעלים אלא במקדיש, הרי דאף בכה"ג הוא מוסיף חומש, אך למשמעות ד' הראשונים דהא דהמקדיש מוסיף חומש הוא משום דחשבינן לה כבעלים לענין חומש, לכאו' בכה"ג אין לחשבו כבעלים ואינו מוסיף חומש, ועמש"כ הקה"י בזרעים סימן כ"ג, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-165)
165. ויש להוסיף, דבד' הרמב"ם בפ"א מנדרים ה"ב מבו' דהאומר הרי בהמה זו עולה או שלמים הוא מחייב עצמו בקרבן שאינו מחויב בו, והיינו דא"א להתפיס בהמה לקרבן אלא ע"י שמחייב עצמו בקרבן, ולפ"ז הרי דלא שייך כלל שיפריש קרבן לחבירו כשאין חבירו מחויב בקרבן, שהרי אין בידו לחייב את חבירו בקרבן. [↑](#footnote-ref-166)
166. לכאו' עיקר הא דאין היורש מתכפר אלא מקופיא, הוא משום דאין עיקר הבאת הקרבן לשמו, אלא דכיון שהוא מביא את קרבן אביו ה"ז מועיל לכפר לו, וכפרה זו אינה אלא כפרה מקופיא, ועד"ז מתפרש מה שאמרו לקמן ז' ב' דחטאת מכפרת על חייבי עשה מקופיא, ומה שאמרו ביומא נ' ב' בפר כה"ג דאחיו הכהנים מתכפרין בו מקופיא. [↑](#footnote-ref-167)
167. צ"ע, דלפ"ז נמצא דכהנים אין להם כפרה גמורה ביוהכ"פ כיון דאין מתכפרין אלא מקופיא, והעירו דשמא י"ל דעיקר הא דבכפרה מקופיא ליכא כפרה גמורה הוא משום דהי' לו להביא קרבן גמור לכפרה, והוא בא להתכפר אגב הבאת קרבן לשם אחר, ומשא"כ בפר יוהכ"פ דזהו דין הכהנים להתכפר בו מקופיא שפיר הם מתכפרין בו כפרה גמורה. [↑](#footnote-ref-168)
168. וזה מתפרש למש"נ לעיל בהערה בדעת התוס' דהא דשותפין אין ממירין לאו היינו דקרבן שותפין אין בו דין תמורה, אלא היינו דבעלות דשותפין ל"מ לתמורה, וע"כ כיון דיורש מימר מכח בעלות וכפרה דידי', יש בזה לדינא דשותפין אין ממירין דלא חשיב כקרבנו דכל חד מינייהו, דאף דלא מתכפרי מקיבעא, מ"מ כל שבאנו לדון דתועיל בעלות היורש להמיר, הרי דכיון דלא מייחד לחד מינייהו אין ממירין, ומשא"כ במנחה דהדין הוא דמנחת שותפות אינה קריבה, הרי דכיון דאין היורשים מתכפרין מקיבעא לא חשיב כמנחה דשותפות, ועד"ז כתב האבהא"ז בפי"ד ממעה"ק ה"ג, - ועמש"כ הקה"י בסימן ו'. [↑](#footnote-ref-169)
169. ועיי"ש שכתב דזהו דפליגי תנאי אם יורש מימר, דמשמע דכו"ע מודו דמקופיא מכפרא, דלא משמע דמה שדנו אי קניא להו או לא תליא בפלוגתא דתנאי אם יורש מימר, ובעלמא לא מיקרי מתכפר כשאינו מתכפר אלא מקופיא, ונחלקו ביורש אם ילפינן מקרא דיורש מימר אף שאינו מתכפר אלא מקופיא. [↑](#footnote-ref-170)
170. וזה מתפרש למש"נ לעיל בהערה דגדר כפרה מקופיא היינו דעיקר הקרבן אינו קרב לשם כך, אלא דכיון דהוא מביא את קרבן אביו הוא מתכפר בו באגב, וע"כ א"א שתהא עיקר הקרבת הקרבן מכח כפרה זו. [↑](#footnote-ref-171)
171. וכ"נ למש"כ בפירש"י ביומא שם דלהצד דבקופיא מתכפרי אין נקנה להם חלק בו, ולפ"ז הדין נותן דאין בידם להמיר, שהרי הא דהמתכפר עושה תמורה הוא משום דהוא חשיב כבעלים, וכמו שפירש"י הכא ובזבחים ו' א', וכיון דאין נקנה להם חלק בו לא חשיבי כבעלים, ושאני יורש דמרבינן לי' מקרא דממיר אף דלא קניא לי', - וכ"נ להדיא בד' התורי"ד בפסחים צ"ח א' דמדינא ל"ה להיורש להמיר כיון דאין הקרבן נקרא על שמו, אלא דמרבינן מקרא דממיר. [↑](#footnote-ref-172)
172. והתוס' שעמדו בזה הוא לטעמייהו שנקטו דהא דיורש מימר מכח הא דמתכפר מקופיא אי"ז גזה"כ במסוים ביורש, אלא הוא מדינא משום דחשיב כמתכפר, וזהו שעמדו דהרי הא דמתכפר עושה תמורה ילפינן לה מנזיר וההיא כפרה גמורה היא, וכמו שעמד בזה הקר"א שם. [↑](#footnote-ref-173)
173. ושמא זהו משה"ק השטמ"ק בשם תוס' טוך ע"ד רש"י דאם הא דכיפרו הוא להגין מן היסורים מאי פריך שני למה הוא בא, והיינו דהרי שני בא לכפר כפרה גמורה, וט"ס נפלה בדבריו, - אך צ"ב לפ"ז במש"כ לישב דפריך דכיון דכפרו עליו להגין מן היסורין שני למה הוא מביא. [↑](#footnote-ref-174)
174. וניחא בזה משה"ק בשיעורי הגרי"ד ע"ד רש"י, - ומש"כ שם לפרש לד' רש"י בע"א, צ"ב. [↑](#footnote-ref-175)
175. לכאו' לק"מ, דהא דפירש"י דהנפ"מ הוא להגין מן היסורין, הוא משום דזהו הנפ"מ בכל עולה ואשם, והנפ"מ דמחו"כ לא שייכא בעולה שאינה מעכבת את טהרת המחו"כ, ואף במצורע בפשוטו קי"ל דאין עולתו מעכבת, וגם באשם דמצורע פליגי רבוותא אם הוא מעכב את טהרתו. [↑](#footnote-ref-176)
176. ומשה"ק הקר"א דמ"ט לא פשיט מהא דתנן במנחות ע"ח ב' דשחטה שלא לשמה וכן איל המילואים וכבשי עצרת לא קידש הלחם, ואם הכפרה היא בראשון מ"ט לא קידש הלחם, הנה בפירש"י מכת"י שם כתב דהא דלא קידש הלחם ילפינן לה מקרא דזבח תודת, כדתניא שם לעיל מינה, והחזו"א בסימן ל"ב סוסק"מ כתב דאי"ז משום דלא עלתה לשם חובה, אלא הוא דין בפנ"ע דאין התודה מקדשת את הלחם אלא בשחטה לשמה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-177)
177. ושמא יש לדחוק דפריך דאם כיפרו על מה שבאו ואף קרבן הקרב שלא לשמו מהני לכפר, הי' בדין דגם יצא בו ידי נדרו כיון דהוי קרבן מעליא, אך אי"ז במשמעות ד' רש"י. [↑](#footnote-ref-178)
178. בד' התוס שלא פירשו כן י"ל דהוא משום דס"ל דהא דפריך דאם כיפרו על מה שבאו שני למה הוא קרב, אי"ז משום דאין הכשר לאשם שאינו מכפר, אלא היינו דאם כבר נתכפר בהקרבן הראשון הי' בדין שיהא פטור מהבאת הקרבן השני, אך על הקרבן הראשון ליכא למיפרך הכי, והא דפריך דלמה הוא קרב היינו דאם נפסל הקרבן דאינו ראוי לכפר הי' בדין דמכח זה יהא פסול לגמרי, ועל הקרבן השני ליכא למיפרך הכי, שהרי הקרבן השני הוא קרבן מעליא, אלא דכיון שכבר נתכפר בהקרבן הראשון א"צ לכפרת הקרבן השני, - וכדרך זו מוכרח לפ"מ שפירש"י דנידון הגמ' הוא גם על עולה, ולפ"ז ודאי דהא דפריך דשני למה הוא קרב אי"ז משום דאין הכשר לעולה שאינה מכפרת, והתוס' בתחילת דבריהם כתבו דפריך דמ"ט הוא חייב להביא את השני, ואי"ז ענין להא דפריך דראשון למה הוא קרב. [↑](#footnote-ref-179)
179. וכ"נ מהא דמיבע"ל בירושלמי שם בנשבעו חוץ לבי"ד והפרישו קרבנן ואמרו הרי אנו הולכין לכפור בב"ד מה את עביד לי' כמי שקדם חטאו לקרבנו או מאחר שאין חייבין אלא בב"ד כמי שקדם קרבנם לחטאם, והקהלת יעקב שם פירש דמיבע"ל דשמא חשיב חטאו קודם קרבנו משום דעיקר הקרבן על השבועה הוא בא, ואף דחיובם תלוי בכפירה בבי"ד ועדיין לא כפרו, מ"מ עיקר החטא הוא השבועה והרי נשבעו מקודם, או"ד דחשיב קרבנו קודם לחטאו מאחר דהחיוב תלוי בכפירה בבי"ד ואף דהשבועה התחלת החיוב הוא מ"מ בעינן עד שיתחייבו לגמרי, והרי דלאו דינא הוא דא"א להפריש חטאת קודם שנתחייב, אלא הוא משום דא"א שיהא החטאת על חטא דאחר ההפרשה. [↑](#footnote-ref-180)
180. אך בד' הרמב"ם בפ"ט משגגות ה"ו משמע קצת דאי"ז משום דאין האשם מכפר על ביאה דלאחר הפרשה, אלא משום דההפרשה מחלקת, וכן נקט האו"ש שם, וי"ל דאזיל לטעמי' דס"ל דאם הפריש חטאת על חלב שאכל אמש והביאה על חלב שאכל היום כיפר, ונתבאר להלן, והרי דאף חטאת מציא לכפר על חטא דלאחר הפרשה, וכ"ש דאשם מצי לכפר על חטא דלאחר הפרשה, ואף דבחטאת כל שבא לכפר על חטא דקודם הפרשה אינה מכפרת על חטא דלאחר הפרשה, היינו משום דצריך להביא חטאת על כל חטא וחטא, ומשא"כ באשם דמביא אשם אחד על כמה ביאות, ובע"כ דהא דל"מ במעשה דלאחר הפרשה הוא משום דההפרשה מחלקת. [↑](#footnote-ref-181)
181. הצ"פ במהדו"ת פ"ז מע"ז הי"ב פירש דמש"כ הרמב"ם דאם הביא כיפר היינו דכיפר על החלב שאכל אמש והפריש עליו, ולפ"ז ניחא, - אך בד' המהר"י קורקוס והכס"מ שם מבו' שפירשו לד' הרמב"ם דכיפר על החלב שאכל היום והביא עליו את החטאת, ולפ"ז קשיא מהכא, - ועמש"כ בזה האשר לשלמה בסו"ס כ"א. [↑](#footnote-ref-182)
182. ויש להוכיח כן, דאי נימא דאם הביא על חלב שאכל לאחר ההפרשה לא כיפר דאיכא דין בפנ"ע דאין חטאת מכפרת על חטא דלאחר הפרשה, מ"ט השמיט הרמב"ם לדין זה שנתפרש בסוגיין. [↑](#footnote-ref-183)
183. וגם למש"כ הקר"א לדון דהא דאינה מכפרת על חטא דלאחר הפרשה הוא כשבא לכפר על חטא דקודם הפרשה, צ"ב דא"כ היאך מדמינן לה דה"נ עולה אינה מכפרת על חטא דלאחר הפרשה, ומתרי טעמי, חדא, דלפ"ז אי"ז דין מסוים בחטא דלאחר הפרשה, אלא ה"נ אינה מכפרת על חטא דקודם הפרשה כשבאה לכפר על החטא שהופרש עליו, ועוד, דכיון דכל הא דאינה מכפרת על חטא דלאחר הפרשה הוא כשבא לכפר על חטא דקודם הפרשה, הרי היינו משום דאינה מכפרת על ב' חטאים, וליכא למילף מינה לעולה דמכפרת אף על כמה עשין. [↑](#footnote-ref-184)
184. וכן צ"ל גם למש"כ התוס' שם בשם רשב"ם דלכו"ע אין אשם מכפר על מעשה דלאחר הפרשה, וכן מסיק הרמב"ן שם, ובע"כ דשאני אשם מעולה דמכפרת גם על עשה דלאחר הפרשה. [↑](#footnote-ref-185)
185. ואין לומר דמכוון ד' התוס' הוא דשאני כפרת דורון דמכפר גם על עשה דלאחר הפרשה מכפרה גמורה דאינו מכפר על חטא דלאחר הפרשה, דמלבד דאי"ז מתישב בלישנא דגמ' דמפרשינן דטעם הא דשאני עולה מחטאת הוא משום דבחטאת בעי לאתויי על כל חטא וחטא ובעולה אם איכא גבי' כמה עשה מכפרא, גם הוא נסתר מהא דמדמינן לה הכא לדין שעירי הרגלים אף שהם מכפרין כפרה גמורה. [↑](#footnote-ref-186)
186. וזה מתישב גם למש"כ התוס' בשבת ע"ב א' דהא דמיבע"ל בעולה הוא משום דדורון היא ולמש"כ הרמב"ן שם דהוא משום דלא קבע על מה קרבנו בא, והיינו משום דשעירי הרגלים דמו לעולה דעיקר הבאתם אינה על טומאת מקדש וקדשיו אלא לחובת היום והם מכפרין על טומאת מקדש וקדשיו, ודמו לעולה דעיקר הבאתה אינה על העשה אלא דהיא מכפרת על העשה כדורון. [↑](#footnote-ref-187)
187. וצ"ב בד' הגרע"א שהק' כן ע"ד התוס', שהרי להדיא נתפרש כן לקמן בסוגיין דדין שעירי עצרת תליא בהאיבעיא אם עולה מכפרת על עשה דלאחר הפרשה. [↑](#footnote-ref-188)
188. אך בד' הרמב"ן ביבמות צ' א' נראה דס"ל דאין אכילת כהנים מעכבת את הכפרה, ולא נתפרש היאך פירש לסוגיית הגמ' בפסחים שם דלהדיא דאכילת הכהנים מעכבת הכפרה, ואמנם י"ל דד' הרמב"ן הם רק כשאין הבשר ראוי ליאכל, אך אי"ז במשמעות סתימת דבריו, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א שם שלא פירש כן בדבריו, ואמנם גם הרמב"ם בהלכותיו השמיט לדין זה, ועמד ע"ז השפ"א בפסחים שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-189)
189. הפנים יפות בפר' תצוה כ"ט ל"ג נקט דגם אכילת בעלים בקק"ל מעכבת הכפרה, וכתב לפ"ז דבמקדיש קרבן שיתכפר בו חבירו הוי הבשר למתכפר, ואכמ"ל, וכ"נ בד' האוה"ח שם, וזה דלא כמש"כ בשיעורי הגרי"ד הכא בפשיטות דלכו"ע אין אכילת הבעלים מעכבת הכפרה. [↑](#footnote-ref-190)
190. החזו"א בנגעים סימן י"ב סקי"ז עמד בזה דאם מה שאמרו דמתנות שבראש אינם מעכבות היינו דא"צ להביא לוג אחר, הרי אי"ז ענין כלל לפלוגתא דהתם מהיכן צריך להתחיל, ואין מתישב לישנא דדברי הכל, וכתב שם לפרש בע"א דגם כשנשפך קודם מתנות שבראש צריך להביא לוג אחר, מ"מ בזה לדברי הכל א"צ להתחיל בבהונות, או דבזה לדברי הכל צריך להתחיל בבהונות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-191)
191. בקונט' הגרי"ז ביומא שם כתב ללמוד מד' התוס' דהא דמצורע קודם מתן בהונות אסור לאכול בקדשים ונקרא מחו"כ, אי"ז משום חסר לו עצם מעשה ההכשר של מתן בהונות, דלאו בהכי תלי דין מחו"כ, ולא תלי אלא בהבאת הקרבן ולא במעשה ההכשר, אלא דכל זמן שלא נתן מהלוג על הבהונות חסר לו עדיין עיקר הקרבן של הלוג ומשום זה הוא דמיקרי מחו"כ, וזהו שהביאו מהא דמתן שמן נמי קרוי קרבן ומשו"ה גם הלוג מעכב בהתירו לאכול בקדשים וליכנס למקדש, אבל לא משום מעשה ההכשר של מתן בהונות, ובזה מתפרש עיקר הא דמתנות הראש אינם מעכבות לחשבו כמחו"כ אף דאכתי הוא מחוסר את מעשה ההכשר דמתנות הראש וצריך להביא לוג אחר וליתן מתנות הראש. [↑](#footnote-ref-192)
192. הקר"א הק' ע"ז דאם נתינת מתנות הראש מעכבת ואסור בקדשים אם לא נתן, הדין נותן דאף אם נשפך יביא לוג אחר, דדמי לשירים למ"ד דמעכבין דצריך להביא פר אחר, אך הרש"ש בסוגיין כתב דדמי להקטרת אימורים דמעכבת בהיתר הבשר וכל דנטמאו או שאבדו אי"ז מעכב, וי"ל עוד דדמי לאכילת כהנים דמעכבת כפרה וכל שאין ראוי הבשר לאכילה אי"ז מעכב, ועוד דממה שאמרו הכא אילימא דבעי לאתויי קרבן אחרינא והאמר ריב"נ בין נתן כו', משמע דלר"ע דאמר אם נתן לא כיפר בעי לאתויי קרבן אחרינא, והחזו"א בנגעים סימן י"ב סקי"ז הק' דאם איירי כשלא נשפך מהו שאמר ריב"נ דמעלה עליו הכתוב כאילו לא כיפר, הרי כל זמן שאפשר עדיין ליתן לא שייך מעלה עליו הכתוב כאילו לא כיפר. [↑](#footnote-ref-193)
193. ועיי"ש שכתב דילפינן לה מדכתיב והנותר בשמן אשר על כף הכהן יתן על ראש המטהר דמשמע דכשיש שמן שלא נשפך יתן אותו על ראש המטהר ואם לאו לא כיפר, כדכתיב יתן על ראש המטהר וכיפר דמשמע אם לא נתן לא כיפר. [↑](#footnote-ref-194)
194. והך מילתא דדברי הרמב"ם בפ"ה קיימי כשנשפך הלוג ונשתייר השמן שבכפו כ"ה משמעות ל' הרמב"ם שם שכתב נשפך הלוג קודם שיתן שאר השמן שבכפו על ראש המטהר, ומשמע דשאר השמן שבכפו לא נשפך. [↑](#footnote-ref-195)
195. אך עיי"ש שכתב בשמו דבכה"ג שנשפך גם השמן שבכפו קודם מתנות הראש אין לו תקנה ואינו יכול להביא לוג אחר וליתן ממנו מתנות שבראש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-196)
196. והיינו דהא דל"ב שיהא הלוג קיים בשעת מתנות הראש הוא משום דדין מתנות הראש הוא דין מתנה בפנ"ע ואינו מדיני הלוג, וע"כ אף אין מתנות הראש מעכבות את היתר הלוג. [↑](#footnote-ref-197)
197. ועמש"כ החזו"א במנחות סימן כ"ח סק"ז לדון בזה, ובמש"כ בזה בדין קטורת, ובמש"כ ע"ז הקה"י בשבועות סימן ח', ואכמ"ל, [↑](#footnote-ref-198)
198. במש"כ דהתנאי הי' דאם נתותר לא יהא עליו רק קדושת תרומת הלשכה עד השחיטה, הנה בד' השטמ"ק בשם תוס' טוך בסו"ד והתוס' הרא"ש בשבועות י"ב ב' משמע דהתנאי הי' דאם נתותר יהא חולין גמורים עד השחיטה, - אך שמא ל"ד הוא, שהרי כתבו לדמותו להא דנפדין תמימין, והרי דחיילא עלייהו קדושת דמים אלא דהם נפדין בלא מום, ומש"כ דהלב בי"ד מתנה עליהן לבטל ההפרשה ולהוציאן לחולין היינו דאינם קדושים קדוה"ג אלא קדושת דמים וראויים לצאת לחולין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-199)
199. השטמ"ק הביא מתוס' טוך שהק' ע"ז בשם השר מקוצי דאם הי' סבור שהם חולין הו"ל כשוחט משום חולין דפסולה, ואם הי' סבור שהם קדשים הרי אף קרבנות יחד כשרים כששחטן (לשם) [משום] קדשים, וגם צ"ב דאם מאיזה טעם הם פסולין מה מהני הא דלב בי"ד מתנה עליהן, - אך השטמ"ק והצ"ק מחקו בפירש"י לתיבת או, ולפ"ז הוא חד פירושא, דהא דהם כשרים לקיץ המזבח היינו אף אם לא ידע השוחט מה הן, דהא דלב בי"ד מתנה הוא דהסכין עצמה מושכתן למה שהן, אף אם לא ידע השוחט. [↑](#footnote-ref-200)
200. יש מקום לדון דהוא משום דליכא כלל שֵם זבח דתודת חבירו, וע"כ כל הא דחשבינן לה כשינוי קדש הוא רק כשהפריש חבירו תודה ואיכא תודת חבירו, אך לכאו' לא נתישב בזה מש"כ רש"י דשחט וכו' על תודה שהפריש על יציאתו מבית האסורין, וי"ל. [↑](#footnote-ref-201)
201. אך אי"ז מתישב למש"נ בדף מס' 2 בהערה דממש"כ הרמב"ם בהל' פסוהמ"ק שם דמחשבת שינוי בעלים היא בכלל מחשבת שינוי השם, ובדבריו בפט"ו משמע דחשיב כשינוי שם הזבח, משמע דעיקר מחשבת שינוי בעלים הוא משום דשם הזבח הוא "עולת ראובן" וע"כ בין כשמשנה שם העולה לשם חטאת ובין שמשנה שם ראובן לשם שמעון הוי זה שינוי שם הזבח, ונתבאר שם דמה"ט הוא דס"ל דשינוי בעלים פוסל בכל ד' עבודות, ולפ"ז הדין נותן דאם שחט תודת ראובן לשם תודת שמעון הו"ל בכלל שינוי בעלים. [↑](#footnote-ref-202)
202. החזון נחום והטה"ק כתבו דזה נלמד ממש"כ דחטאת חלב ששחטה לשם חטאת דם פסולה, וה"נ בתודה ששחטה לשם תודת חבירו, אך הקר"א כתב להיפך דמשמע דדוקא חטאת חלב לשם חטאת דם חשיב כשינוי קדש ולא בתודה לשם תודת חבירו, והח"נ כתב דהוא נלמד ממש"כ דשלמים לשם תודה פסולין ומשמע דתודה לשם תודת חבירו כשר, - והקר"א כתב די"ל עוד דהוא משום דלפ"מ דקי"ל דשינוי בעלים פוסל בד' עבודות ליכא נפ"מ בזה דאף אם לי"ב משום שינוי קדש מ"מ מיפסל משום שינוי בעלים, ובשיעורי הגרש"מ העיר דנפ"מ בזה בשחט לשם קרבן מי שאינו מחויב כפרה כמותו, וגם נפ"מ דהך פסולא דתודה לשם תודת חבירו לכאו' הוא גם לאחר מיתה, ולדעת רש"י דפסול זה הוא בכל הקרבנות נפ"מ עוד בזה דהך פסולא הוא גם בקרבן ציבור ששחטו לשם קרבן יחיד דאף דלא חשבינן לה כשינוי בעלים מ"מ הו"ל כשינוי שם הזבח, ועיי"ש שכתב די"ל דלא השמיט הרמב"ם לדין זה והוא נלמד ממש"כ דדין שינוי קדש הוא בשוחט עולה לשם שלמים, והרי דרק בכה"ג הוא שינוי קדש ובשוחט עולה לשם עולת חבירו לא חשיב כשינוי קדש. [↑](#footnote-ref-203)
203. והא דנקט לה בלישנא דשחטה לשם תודת חבירו, ולא נקט דשחטה לשם חבירו, דזהו עיקר שינוי בעלים, וכמש"כ בפירש"י, הוא מתפרש למש"נ לעיל בהערה דלדעת הרמב"ם עיקר דין שינוי בעלים הוא משום שינוי שם הזבח, וע"כ אדרבה עיקר שינוי בעלים הוא במה ששחטה לשם תודת חבירו, - ועמש"כ בזה הזבח תודה בע"א. [↑](#footnote-ref-204)
204. אך הברה"ז פירש לדבריו דהא דהוי כשוחט חטאת חלב לשם חטאת דם הוא משום שהביאה הוא על נס פלוני ושוחטה לשם נס שאירע לחבירו, וכ"כ הח"נ, וכן נקט האורים גדולים בדרשות אור לישרים בפר' צו דאיירי בכה"ג, עיי"ש, והקר"א תמה ע"ז, עיי"ש, וגם צ"ב, שהרי כתב בפירש"י דה"נ פליגי בשאר זבחים, והתם ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-205)
205. בפשוטו הוא משום דאף תודה נכללה בהקישא דזאת התורה, וכמו שהוכיח התוי"ט במנחות ספ"ז, - אך הצ"ק נקט דתודה לא נכללה בהקישא דזאת התורה, וכתב בדעת רש"י דהא דפסל ר"ח בכל הזבחים הוא משום דגם בשלמים כתיב המקריב את זבח שלמיו דמשמע לשם שלמים דידי' וילפינן מינה לשאר זבחים בהקישא דזאת התורה, וכ"ה משמעות ד' רש"י דמה שאמרו לשם שלמים דידי' בעינן לא קאי על תודה אלא על שלמים, (ואך דבדבריו משמע דילפינן לה מקרא דזבח תודת שלמיו, ומזה נלמד דגם בשלמים בעינן לשם שלמים דידי', וצ"ע). [↑](#footnote-ref-206)
206. מבו' בדבריו דגם לדעת התוס' פסל ר"ח אף בשלמים, ורק בשאר זבחים לא פסל, וכן נקטו העולת שלמה והזבח תודה. [↑](#footnote-ref-207)
207. יש שפירשו לדעת התוס' דטעמא דרבה דתודה ששחטה לשם תודת חבירו כשרה, אי"ז משום דס"ל דשינוי קדש כה"ג לא פסל, אלא משום דס"ל דאין שם הבעלים נקבע בעיקר שם הקרבן וע"כ אי"ז שינוי קדש כלל, ור"ח דיליף מקרא דשלמיו לפסול לא יליף מהך קרא לפסולא דשינוי קדש כה"ג, אלא יליף מהך קרא דשם הבעלים נקבע בעיקר שם הקרבן, וממילא דהו"ל בכלל שינוי קדש, - ולפ"ז י"ל דמהך קרא אין ללמוד אלא דבתודה נקבע שם הבעלים בעיקר שם הקרבן, אך בשאר קרבנות אין שם הבעלים נקבע בעיקר שם הקרבן וממילא דאי"ז שינוי קדש כלל, - ונמצא דלא חמירא תודה משאר קדשים בפסול מחשבה, אלא שאני תודה משאר הקדשים דבתודה נקבע שם הבעלים בעיקר הקרבן, - ולפ"ז יש מקום לדון דהקישא דזאת התורה לא קאי על כה"ג, ועד"ז כתב האילה"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-208)
208. בפי' לאחד הקדמונים כתב דהא דשלמים לשם תודה פסולין היינו דפסולין לגמרי, ואף דכל הזבחים שנזבחו שלא לשמן כשרים, יצאו מכלל זה שלמים לשם תודה דילפינן מקרא דזבח תודת שלמיו דפסולין, וצ"ל לפי דבריו דגם הא דאמר רב חסדא דתודה ששחטה לשם תודת חבירו פסולה היינו פסולה לגמרי, וזהו דפרכינן דאדתני שלמים לשם תודה פסולה ליתני תודה לשם תודה וכ"ש שלמים לשם תודה, - וצע"ג דמהך קרא לא נלמד אלא דשלמים לשם תודה חשיב כשינוי קדש, אך מהיכ"ת דשאני משאר שינוי קדש, וגם דא"כ מאי פרכינן דליתני תודה לשם תודה וכ"ש שלמים לשם תודה, והרי הוצרך להשמיענו דשלמים לשם תודה פסולה לגמרי, ול"ד לשאר שינוי קדש, (ובגמ' מבו' דכל הס"ד דשלמים לשם תודה כשרה הוא משום דשלמים קרויין תודה). [↑](#footnote-ref-209)
209. וקצת י"ל למש"נ בדעת הרמב"ם דדין שינוי בעלים הוא משום דחשיב כשינוי שם הזבח והוא חד דינא עם דין שינוי קדש, וזהו דפריך דמדאיצטריך למיתני דשלמים לשם תודה פסולין ודחשיב זה שינוי שם הזבח, יש ללמוד דתודה לשם תודה לא פסיל, דאם אף תודה לשם תודה דחברי' פסולה והרי דאף שינוי שם הבעלים דהקרבן חשיב שנוי שם הזבח, כ"ש דשלמים לשם תודה חשיב שינוי שם הזבח ופסולין, והיינו משום דס"ד דזה פשיטא דשלמים לא איקרו תודה ואפ"ה בעינן לאשמועינן דחשיב זה שינוי שם הזבח, וע"כ הוי זה כ"ש מתודה לשם תודה דחברי' דחשיב כשינוי השם, (וע"ז משני דס"ד דשלמים לשם תודה ל"ח כלל שינוי שם הזבח דסד"א דשלמים נמי איקרו תודה). [↑](#footnote-ref-210)
210. וזה מתפרש טפי למש"נ בדעת הרמב"ם דדין דשינוי קדש ודשינוי בעלים הם מיסוד אחד דשינוי שם הזבח, וע"כ יש ללמוד זמ"ז דכ"ה דבשינוי קדש אף אם לא חלה המחשבה לפסול משום דהויא לאו מינה מ"מ לא עלה לבעלים, ה"נ הוא בשינוי בעלים. [↑](#footnote-ref-211)
211. נתחדש בזה דאף דא"א להביא חטאת על עשה, מ"מ כיון דחטאת מכפרת על חייבי עשה, סגי בהכי לחשבו כמחויב כפרה כמותו. [↑](#footnote-ref-212)
212. ושמא הוא משום דאף דכבר נתכפר בעולה על העשין שעבר עליהן, מ"מ אם חוזר ומביא עולה יש בזה תוספת כפרה, וסגי בהכי לחשבו כמחויב כפרה כמותו, ויש להוסיף, שהרי בלא"ה אמרו לקמן בסוגיין דאף קודם שהביא העולה נתכפר לו בתשובה והעולה דורון היא, וע"כ י"ל דאף אחר שהביא דורון אחד יכול להביא דורון אחר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-213)
213. נתחדש בדבריו דאף דלחיוב חטאת בעינן ידיעה, מ"מ גם אם לא נודע לו חשיב כמחויב כפרה כמותו, וזה ע"ד הא דלגירסת רש"י כל ששחט חטאת על מי שמחויב עשה חשיב כמחויב כפרה כמותו, אף דא"א להביא חטאת על עשה, (וגם לגירסת הרמב"ם דלא חשיב כמחויב כפרה כמותו הוא רק משום דאין חטאת מכפרת על עשה אלא מקופיא, אך אם היתה מכפרת על עשה מקיבעא הוה חשבינן לה כמחויב כפרה כמותו, - אך שמא יש מקום לדחות דחיישינן שמא נודע לו ושכח, ובכה"ג הוא בר כפרת החטאת, וכמש"כ התבו"ש בסדר הקרבנות סק"ט, ועי' כס"מ פ"ה משגגות הי"א בתו"ד. [↑](#footnote-ref-214)
214. הטה"ק כתב בתו"ד די"ל דמה"ט הוא דבעינן קרא בעולה להא דמחויב כפרה כמותו, כמש"כ התוס' בד"ה על מי, דל"ה מצינו למילף לה מחטאת דשאני עולה דבאה בנדבה, ועמש"כ בזה האבי עזרי בפט"ו מפסוהמ"ק ה"ד, וצ"ע, - ושמא יש לפרש עוד בזה לפי המבו' בד' הרמב"ם בפ"א מנדרים ה"ב דהאומר הרי בהמה זו עולה או שלמים הוא מחייב עצמו בקרבן שאינו מחויב בו, והיינו דא"א להתפיס בהמה לקרבן אלא ע"י שמחייב עצמו בקרבן, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דכל זמן שלא חייב עצמו בעולה אינו בר הבאת עולה, וע"כ חשיב כאינו מחויב כפרה כמותו. [↑](#footnote-ref-215)
215. כמש"כ הזוה"ק בפר' ויקרא יב. ובמד' תנחומא בפר' תצוה, וכ"נ בפי' המיוחס להר"ש לתו"כ דיבורא דנדבה פ"ה ה"ד, - אך בפירש"י לקמן כ"ט ב' ד"ה דלאו מבו' דשלמים אין מכפרין על עשה, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ג ממעה"ק הט"ו. [↑](#footnote-ref-216)
216. וי"ל דבכה"ג ליכא למימר דיו לבא מן הדין להיות כנידון, דכיון דחייבי כריתות בשוגג חמירי מחייבי עשה במזיד, שפיר יש ללמוד דחטאת מכפרת על חייבי עשה במזיד מהא דמכפרת על חייבי כריתות בשוגג, - וי"ל עוד, דכיון דעיקר הא דחטאת מכפרת על חייבי עשה לאו דינא הוא, אלא כ"ה במציאות דחטאת מכפרת ע"ז, לא נאמר בזה הכלל דדיו לבא מן הדין להיות כנידון, - ועמש"כ בזה השפ"א בע"א. [↑](#footnote-ref-217)
217. בדעת רש"י י"ל כמו שעמד הפנים מאירות ע"ד התוס' דאף דאין עולה מכפר על עשה דלאחר הפרשה, מ"מ בזמן מועט זה לא אמרינן דאין לך אדם שאינו מחויב עשה, ולא אמרו כן אלא בזמן מרובה, - ועיי"ש שעמד עוד בזה, דכ"ה דאין העולה מכפרת על עשה דלאחר הפרשה, ה"נ אין החטאת מכפרת על עשה דלאחר הפרשה, וממילא דלא חשיב כמחויב כפרה כמותו, ול"ד לשחטה על מי שאינו מחויב כלום דכיון דהחטאת מכפרת על עשה דקודם הפרשה חשבינן לי' כמחויב כפרה כמותו, וצ"ב דודאי דחטאת ששחטה על מי שמחויב חטאת פסולה אף שנתחייב חטאת לאחר הפרשת חטאת זו, וחשיב כמחויב כפרה כמותו, והיינו משום דבלא"ה חטאת זו לא הופרשה לחובתו אלא לחובת חבירו ואינה ראוי' לכפר עליו, אלא דבעינן שיהא מחויב כפרה כמותו, ולזה סגי במה שהוא מחויב עתה בחטאת, וא"כ ה"נ יש לפסול בחטאת ששחטה על מי שמחויב עשה אף אם נתחייב עשה אחר הפרשת החטאת, והפנים מאירות כתב לדון כן מטעם אחר, ומשום די"ל דבאותה מחשבה שחושב על מי שמחויב עולה הוי כמו שהופרש בשעה זו לכפר עליו מקופיא. [↑](#footnote-ref-218)
218. אך הח"נ פירש בד' התוס' דפשיטא להו דלא חשיב כמחויב עולה אלא כשנדר עולה, ואך דלפי' קמא הוא אף כשנדר בסתמא, ולפי' בתרא הוא רק כשאמר בפירוש בשעת הנדר דכשיפרישנה יכפר על כל עשה שעבר, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-219)
219. בפי' לאחד מהראשונים פירש דהא דשחטה בשינוי קדש לרבא או בשינוי בעלים לרב פנחס פסולה היינו דפסולה לגמרי, וכנראה דלישנא דפסולה משמע דפסולה לגמרי, וכתב דש"מ דמתניתין דקתני דכל הזבחים שנזבחו שלא לשמן כשרים כשהבעלים בחיים, וצ"ב, ושמא היינו דהא דכל הזבחים שנזבחו שלא לשמן כשרים אף שאין עולין לשם חובה, הוא משום דנתחדש בהן דין הקרבה דנדבה יהא, וכשאין הבעלים בחיים לא נתחדש דין הקרבה זה, וע"כ ה"ז פסול. [↑](#footnote-ref-220)
220. ונתחדש בזה דאף דגם לאחר מיתה עולה הקרבן לחובת המת, מ"מ כיון שהיורש חשיב כבעלים ומתכפר בו צריך להקריב הקרבן לשמו, והיינו משום דדין שינוי בעלים תלי בהכפרה, וכיון דלאחר מיתה היורש מתכפר בה, צריך להקריב הקרבן לשמו. [↑](#footnote-ref-221)
221. צ"ב מהיכן למד לזה מד' התוס' שם, ועוד, דממה שדנו בסוגיין דשמא הא דיש בעלים לאחר מיתה היינו דאי איכא כמה עשה גבי' מכפרא, מבו' לכאו' דהא דיש בעלים לאחר מיתה היינו דהיורש חשיב כבעלים. [↑](#footnote-ref-222)
222. בפי' לאחד מהראשונים פירש דמיבע"ל אם הא דבשינוי בעלים פסולה הוא משום דשינוי בעלים כשינוי קדש, או דהוא משום דיש כפרה למתים דאי איכא כמה עשה גבי' מכפרא לאחר מיתה וע"כ הו"ל שם בעלים כשם קדש, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-223)
223. גם יש להעיר במש"כ רש"י דמיבע"ל אם פליג על רבא, ולהנ"ל הרי אף להצד דא"צ היורש להביא אחרת, מ"מ יש בזה לפסולא דשינוי בעלים ודלא כרבא דבשינוי בעלים כשרה. [↑](#footnote-ref-224)
224. וגם לכאו' אי"ז מתישב במש"כ בפירש"י דמיבע"ל אם פליג על רבא, ולפ"ד החזו"א הרי ודאי דפליג על רבא, דרבא קאמר דבשינוי בעלים כשרה, ולרב פנחס בשינוי בעלים פסולה, אלא דאין היורש צריך להביא קרבן אחר. [↑](#footnote-ref-225)
225. ובזה מתפרש מה שעמדו התוס' לעיל ד' א' בהנפ"מ בדין שינוי קדש לאחר מיתה, ולא כתבו דנפ"מ דאינו מכפר ליורש על עשה, והיינו משום דאף בשינוי בעלים דאינו לאחר מיתה מ"מ אי"ז מכפר ליורש, אך יש להעיר בזה ממש"כ התוס' שם דליכא איסור בשינוי בעלים לאחר מיתה, ואם מהני השינוי בעלים שלא יתכפר בו היורש הי' בדין שיהא בזה איסור, וי"ל. [↑](#footnote-ref-226)
226. אך עיקר הדברים מחודשים דמצי לחול פסולא דשינוי בעלים כלפי הבעלות דהיורש בקרבן ולא כלפי עיקר הקרבן, ובפשוטו פסול שינוי בעלים הוא פסול בגוף הקרבן, וא"א שיחול פסול שינוי בעלים כלפי זה ולא כלפי זה, אמנם הנה בד' המאירי בקידושין ז' א' משמע קצת דברגלה של זו עולה דתימכר לצרכי עולה והקריבה הלוקח לשמו, אף דלא עלתה הרגל לבעלים מ"מ עיקר הקרבן עלה לבעלים, ונפ"מ בזה גם לדעת הסוברים דקרבן שותפין ששחטו לשם אחד מהם כשר, והוא בגונא ששחטו לשם אחד מהם ולשם אחר, (לדעת הסוברים דבשינוי בעלים אם שחט לשמו ושלא לשמו כשר), דלגבי השני הו"ל כשינוי בעלים, ויש לדון אם אף אינו עולה לראשון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-227)
227. הכס"מ שם כתב דהוא משום דרבא בתרא הוא, והקר"א תמה ע"ז דאדרבה רב פנחס ברי' דרב אימי בתרא הוא, וכתב דטעמא דהרמב"ם הוא משום דסוגיית הגמ' לעיל ו' א' דיורש אינו מתכפר אלא מקופיא, ומה"ט הוא דהניח מנחה לב' בניו קריבה, הוא דלא כר' פנחס, - והזבח תודה כתב דהוא משום דסתמא דגמ' לעיל ד' א' כרבא דשינוי בעלים אינו לאחר מיתה. [↑](#footnote-ref-228)
228. ועד"ז מצינו בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן קי"ב ב' ובפי"ח ממעה"ק ה"ט דהא דתנן לקמן שם דעולותיהן ושלמיהן בחוץ חייבין אף דהם מחו"ז הוא משום דהעולה דורון היא, והיינו דכיון דדורון היא ע"כ היא קריבה אף כשאינה עולה לחובתה, אך אם היתה העולה עיקר הכפרה הי' כל דין הקרבתה לכפרה, ול"ה לה הכשר כשהיא מחו"ז, - ועד"ז מצינו בד' המאירי בקידושין י"ג ב' דהא דהאשה שהביאה חטאתה ומתה יביאו יורשים עולתה הוא משום דאין העולת מכפרת עד שתאמר אין כפרה למתים אלא אינה אלא דורון, ואך שהוסיף שם דאע"פ דעולה מכפרת על חייבי עשה הואיל ואינה מכפרת חטא ידוע אין לומר בו אין כפרה למתים, וכ"נ בדבריו בפסחים ס' ב' דהא דעולה קריבה לאחר מיתה הוא משום דאין הכפרה תלוי' בה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-229)
229. דאם הא דזבח רשעים תועבה הוא פסול בגוף הקרבן, אי"ז שייך כלל בשעיר המשתלח שאינו קרבן דילי'. [↑](#footnote-ref-230)
230. וכ"ה מבו' ממש"כ הרוקח בהל' תשובה ללמוד מהכא דהמתודה ואינו מתחרט ל"מ, דכ"ה דאם הביא קרבן ולא עשה תשובה הקרבן זבח תועבה כך וידוי בלא חרטה, והרי דאי"ז פסול בגוף הקרבן, אלא דינא הוא דאין הקרבן מכפר בלא תשובה, וה"נ אין וידוי מכפר בלא חרטה. [↑](#footnote-ref-231)
231. ולפ"ז ניחא גם הא דיש בזה להא דזבח רשעים תועבה אף אם עשה תשובה ולא נתודה, דאף דחשיב כצדיק, מ"מ כל שלא נתודה ועדיין הוא צריך כפרה על החטא, חשבינן לה כרֶשע דאין הקרבן מכפר עליו, וכ"ה להדיא בד' רבינו יונה בשערי תשובה שער ד' אות ב' דכל שלא נתודה הו"ל זבח רשעים תועבה, - ויש להוסיף עוד עד"ז, דלכאו' לענין תורת רשע כל שכבר אינו עומד ברשעו אף דלא נתחרט על חטאו לא חשיב כרשע, ואפ"ה חשבינן לה כזבח רשעים תועבה, כאשר כ"ה מבו' ממה שאמרו דאי דאיכא תשובה הרי לא זז משם עד שמוחלין לו, והרי דכל שלא שב תשובה גמורה המועלת לכפר לו אף אין הקרבן מכפר לו, והיינו משום דכל שלא נתחרט מחטאו הו"ל כרֶשע שאין קרבן מכפר עליו. [↑](#footnote-ref-232)
232. מבו' מדבריו דאי נימא דעולה מכפרת גם על עשה דאחר שחיטה, ודאי דהיא מכפרת על עשה דקודם שחיטה אף שלא שב ממנו עד לאחר שחיטה, וזה מתפרש למש"נ לעיל דהא דזבח רשעים תועבה אינו פסול בגוף הקרבן, אלא היינו דאין הקרבן מכפר על רֶשע, וע"כ כ"ז הוא אם גם השחיטה נצרכת לכפרה, אך אם עולה מכפרת על עשה דאחר שחיטה, הרי בע"כ דל"ב שתהא השחיטה לצורך הכפרה, וע"כ ודאי דמכפרת העולה אף אם עשה תשובה לאחר שחיטה. [↑](#footnote-ref-233)
233. אך הזבח תודה כתב דשמא מש"כ הרמב"ם לקרא דואמרתם זבח פסח הוא לד' קאי על עיקר פסולא דפסח שלא לשמו, והא דלשם חולין פסול הוא משום דכל ששחטו לשם חולין לא עלה לבעלים, ומכח זה הו"ל כפסח ששחטו שלא לאוכליו, וכ"כ הקר"א בפתיחה למכילתין בסופו, - ובס' מנח"א העיר ע"ז דלפ"ז הדין נותן דמחשבה לשם חולין ל"מ לעקירה בשאר ימות השנה, ובד' הרמב"ם שם משמע להדיא דלא כן, וי"ל למש"כ הצל"ח בפסחים ס"א א' בדעת הרמב"ם דפסח בשאר ימות השנה ל"ב עקירה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-234)
234. ויש להוסיף למש"נ בדף מס' 2 בהערה די"ל דכל הא דמחשבה לשם חולין הוי לאו מינה, הוא משום דדין המחשבה הוא לשם זבח מסוים, וע"כ לא חשיב כ"מינה" אלא כשחישב לשם זבח אחר ולא כשחישב לשם חולין, אך אם הי' דין המחשבה לשם קדשים שפיר הי' מחשבה לשם חולין חשיבא כ"מינה", ובפסח ילפינן מדכתיב לד' דבעינן מחשבה לשם קדשים, מלבד הא דבעינן מחשבה לשם פסח, וע"כ שפיר פוסלת מחשבה לשם חולין. [↑](#footnote-ref-235)
235. עד"ז אמרו בירושלמי בפסחים פ"ה ה"ב דמדכתיב בפסח וחטאת ועשית יש לרבות אף הקטרת אימורים, וממעטינן לה מדכתיב זבח וכתיב ושחט דבעינן דומיא דשחיטה דמעכבת כפרה, - ובשיעורי הגרש"מ עמד בזה דהוא דלא כמו שאמרו לעיל ד' ב' דל"ד דכללא קמא לכללא בתרא דכללא קמא מרבה עשיות ותו לא וכו' והרי דהקטרת אימורים אינה בכלל עשיות, ופירש"י שם דהוא משום דעשיות היינו עבודות המיוחדות שחיטה וזריקה קבלה והולכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-236)
236. ושמא בזה מתפרש הא דס"ד בספרי שם לגיר' רבינו הלל והגר"א (וכ"ה בילקוט שמעוני שם) לפסול אף בצלייתו והדחת קרביו שלא לשמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-237)
237. בעיקר מה שדנו התוס' ללמוד מהא דכתיב לזבח שלמים, משמע מדבריהם דהיינו משום דמשמעות הדרשא היא דצריך לעקרו לזבח שלמים והרי דא"א להקריבו לפסח, וע"ז כתבו דשמא היינו למצוה ולא לעכב, - ויש לפרש עוד דהיינו דאם הי' כשר לכתחילה לפסח, ל"ה מצי לעקרו לשלמים, דהוי כפסח בזמנו דא"א לעקרו לשלמים. [↑](#footnote-ref-238)
238. ואמנם נחלקו בזה הראשונים בפסחים צ"ו ב', עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-239)
239. ואמנם י"ל דתמורה שאני, וכמש"כ החזו"א בתמורה סימן ל"ה סקי"ב די"ל דאלמלי ההלכה היתה תמורת חטאת ואשם קריבה אף דאינם באים בנדבה משום דתמורה הוא חלק מן הקרבן הראשון ויש לו לקרבן הראשון עוד דמים ואימורים ע"ג המזבח, וכתב דמה"ט בעינן קרא למעט דתמורת בכור ומעשר אינה קריבה אף דאינם באים בנדבה, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דתמורת פסח קריבה לשם פסח אף שאין יוצא בה יד"ח פסח, - אך החזו"א שם כתב די"ל דל"ב קרא דאין תמורת חטאת ואשם קריבה אחר שהקריב חטאתו ואשמו דודאי דתמורתו קרבן לעצמו ואין חטאת ואשם בלא חטא, והא דבעינן קרא למעט תמורת בכור ומעשר הוא משום די"ל דבכור ומעשר הקרבתן ראוי' אף בלעדי מאורעותיהן אלא שלא קידשה תורה בכור אלא בפטר רחם ולא קידשה תורה מעשר אלא במעשר עדרו, אבל שפיר י"ל דתמורותיהן קרב ויש להן דין בכור ומעשר, ולפ"ז בע"כ דהא דתמורת פסח קריבה הוא משום דליכא דין בפסח דאין לו הכשר כשאין יוצא בו יד"ח. [↑](#footnote-ref-240)
240. ויש מקום לדמותו לכבשי עצרת, דאף דאין באין בנדבה, מ"מ כל שהקריבן קודם זמנן כשרים כדתניא במנחות מ"ח א', וה"נ הי' לנו לומר בפסח. [↑](#footnote-ref-241)
241. והגע עצמך, הרי בתמורת הפסח דאין יוצא בה יד"ח פסח ודאי דאלמלי הא דשנה עליו הכתוב לעכב הי' בדין שתהא כשרה לפסח גם כששחטה קודם י"ד, וע"כ ה"נ בפסח עצמו הי' לנו להכשיר כששחטו קודם י"ד, וכל הא דמיפסל הוא משום דשנה עליו הכתוב לעכב דזמן הקרבתו הוא בי"ד בין הערבים. [↑](#footnote-ref-242)
242. ובזה מתפרש טפי הא דגם פסולא דאחרים לשם פסח הוא רק בזמנו ופירש"י לקמן י"א א' ד"ה אחרים כשרים לשמו דהוא משום דבכל ימות השנה אין שם שחיטת פסח חל על קרבן אחר, והיינו משום דבשאר ימות השנה אינו כלל הזמן הראוי להקרבת פסח וע"כ אף לא חייל שם פסח על קרבן אחר. [↑](#footnote-ref-243)
243. ושמא למדו לזה מהא דגם כשחישב לשם שאר זבחים הוי עקירה, ואם עיקר העקירה הוא מכח מה שחישב לעקור שם הזבח הי' בדין דלא תהא עקירה אלא כשחישב לשם שלמים, ולא אמרינן דגם כשחישב לשם זבח אחר הוי עקירה מכח מה שנעקר בזה שם פסח, ובע"כ דעיקר העקירה הוא מכח הא דנעשית בו הקרבה שלא לשמו. [↑](#footnote-ref-244)
244. וזה ניחא טפי למשמעות ד' הרמב"ם בפי"ג מפסוהמ"ק ה"א ופט"ו ה"א דדין שינוי בעלים הוא משום דחשיב כשינוי שם הזבח. [↑](#footnote-ref-245)
245. וי"ל דלהתוס' לטעמייהו אין מקום לפרש כן, שהרי התוס' בריש פירקין פירשו דמתניתין איירי גם בשינוי בעלים, ולפ"ז הרי דמהא דתנן הפסח בזמנו, מבו' דשלא בזמנו אף לי"ב לפסולא דשינוי בעלים, ובע"כ דהא דפסח שנשחט בשאר ימות השנה בשינוי בעלים פסול הוא משום דמחשבת שינוי בעלים ל"מ לעקירה והוי פסולו משום דפסח שלא בזמנו פסול ולא משום מחשבת שינוי בעלים, וד' רש"י מתישבים לטעמי' דמשמעות דבריו בריש פירקין דמפרש למתניתין בשינוי קדש, וילה"ע לפ"ז במש"כ הצל"ח כן בדעת הרמב"ם, שהרי בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בריש פירקין משמע דמפרש למתניתין אף בשינוי קדש, (וכ"נ גם למשמעות ד' הרמב"ם בהלכותיו דפסולא דשינוי בעלים הוא משום דחשבינן לי' כשינוי שם הזבח), וא"כ הרי נתפרש במתניתין דשלא בזמנו ליכא אף לפסולא דשינוי בעלים. [↑](#footnote-ref-246)
246. בד' הצל"ח שם משמע דהא דבעינן למילף מקרא דבשאר ימות השנה לי"ב לפסולא דשלא לשמו אף דבשאר ימות השנה שלמים הוא, הוא משום דהוא בא מכח פסח, וע"כ י"ל דדינו כפסח דיש בו לפסולא דשלא לשמו, - אך ממש"כ שם דגם כששחטו לשם שלמים בעינן להא דלי"ב לפסולא דשלא לשמו אף דלכאו' אי"ז שינוי קדש כלל שהרי פסח בשאר ימות השנה שלמים הוא מבו' דהיינו דכיון דמצ"ע פסח הוא וע"י השחיטה הוא נעשה לשלמים, ע"כ אם הי' שחיטה זו פסולה משום שינוי קדש, ל"ה מועלת לעקירה, ורק משום דליכא בשחיטה לשם שלמים לפסולא דשלא לשמו הוא דהיא מועלת לעקירה, ונפ"מ דלפ"ז כל הא דפסול בשינוי בעלים הוא רק כששחטו בשינוי בעלים, אך כל ששחטו לשם שלמים וזרק הדם בשינוי בעלים ודאי דכשר, דכיון דשלמים הוא לי"ב לפסולא דשינוי בעלים. [↑](#footnote-ref-247)
247. ונפ"מ בזה הוא במש"כ המאירי בפסחים שם דאם שחטו בשאר ימות השנה סתם בשינוי בעלים כשר, משום דסתמא שלא לשמו, והו"ל כשינוי בעלים של שלמים שאינו פוסל, אך למש"כ הצל"ח אף בכה"ג פסול, וכמש"כ הצל"ח שם. [↑](#footnote-ref-248)
248. אמנם הנה התוס' לקמן ט' א' ד"ה דילמא כתבו דהא דפריך דדילמא במותר אשם כתיב, אף דמותר אשם קרב עולה, היינו די"ל דהא דכתיב לזבח השלמים לא שיהי' לזבח השלמים אלא שיעקור שם אשם ממנו לשוחטו לשם שלמים או לשם זבח אחר, ולפ"ז משמע דאם ל"ה כתיב אלא לשלמים, ול"ה כתיב לזבח לרבות כל זבח, ל"ה מכשרינן במותר אשם אלא כששחטו לשם שלמים ולא כששחטו לשם זבח אחר, והרי דאף דמותר אשם קרב עולה מ"מ י"ל דהיינו רק כששחטו לשם שלמים ולא כששחטו לשם עולה, - אך באמת התוס' שם כתבו דילפינן לה בכלל ופרט, ונתבאר להלן בהערה דהוא משום דליכא למימר דילפינן לה מרבויא דלזבח, והיינו משום דלא ס"ד דרק כששחטו לשם שלמים הוי עולה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-249)
249. בדפו"י הגירסא בד' רש"י שחטו לשם עוף והב"ח הגי' לשם עולת העוף, והיינו משום דאם שחטו לשם עוף לאו מידי הוא, וכל הא דהו"ל בכלל שינוי השם הוא כששחטו לשם עולת העוף או לשם חטאת העוף. [↑](#footnote-ref-250)
250. ובשחטו לשם עולת העוף או חטאת העוף יש להסתפק אם לס"ד זו הי' נעשה עולה וחטאת, או דכיון דשחטו לשם השם המסוים דעולת העוף ודחטאת העוף א"א שיחול עליו שם זה והוי שלמים. [↑](#footnote-ref-251)
251. וה"נ הוא בשחטו לשם חולין למש"נ לעיל בהערה דמשמעות ד' הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק הי"א דהוי עקירה. [↑](#footnote-ref-252)
252. ועיי"ש שכתב לפרש בזה דהיינו משום דעיקר דין מותר פסח הוא לשלמים וכדכתיב בקרא שלמים, אלא דאיכא דין נוסף דכששחטו לשם בכור נעשה בכור, אך כל ששחטו לשם חטאת ואשם דא"א שיחול עליו דין חטאת ואשם, ממילא דחייל עלי' דין שלמים ולא דין בכור משום דמותר הפסח קרב שלמים. [↑](#footnote-ref-253)
253. החזו"א בתמורה סימן ל"ה סקי"ב כתב די"ל דבכור ומעשר הקרבתן ראוי' אף בלעדי מאורעותיהן אלא שלא קידשה תורה בכור אלא בפטר רחם ולא קידשה תורה מעשר אלא במעשר עדרו, ול"ד לחטאת ואשם שאין קריבין בלא חטא, והוכיח כן מהא דבעי למימר הכא דפסח ששחטו בשאר ימות השנה לשם בכור ליהוי בכור ולשם מעשר ליהוי מעשר, עיי"ש, - וצ"ע שהרי בעי גם למימר דאם שחטו לשם חטאת ואשם הוי חטאת ואשם, והרי דאף דאין חטאת ואשם קריבין בלא חטא מ"מ ס"ד דאם שחט פסח לשמם נעשה חטאת ואשם, וא"כ ה"נ ס"ד הכי בשחט לשם בכור ולשם מעשר, והיאך שמעינן מינה דהקרבתן ראוי' אף בלעדי מאורעותיהן. [↑](#footnote-ref-254)
254. לכאו' י"ל דשחטו לשם אשם היינו לשם אשם נזיר ואשם מצורע שהם בני שנה, ושחטו לשם חטאת היינו בפסח הבא מן העזים ששחטו לשם שעיר נשיא. [↑](#footnote-ref-255)
255. כ"נ מהא דכתיב בפר' ראה ט"ו כ' לפני ד' אלקיך תאכלנו וגו' אתה וביתך, וכ"כ בתוספתא במכילתין פ"ו ה"ח, וכ"נ בסוגיית הגמ' לקמן ק"ב ב', וכ"כ הרמב"ם בפ"א מביכורים ה"י ובפ"י ממעה"ק ה"ה, - אך הרשב"א בנדרים י"א ב' וי"ב א' כתב דאינו נאכל אלא לזכרי כהונה, וכתב כן בשם הראב"ד, וכ"נ בד' הראב"ד בפ"א מנדרים הי"א, אך הלח"מ שם פירש לדבריו בע"א, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-256)
256. ושמא כיון דעיקר דין פסח הוא לשלמים, ומה"ט אם שחטו לשם חטאת ואשם הוי שלמים, ע"כ פשיטא לן דגם כשעוקרו לשם קרבן אחר הוא נעשה שלמים אם ליכא נפ"מ בדיני ההקרבה, וכ"נ ממה שאמרו לקמן בסוגיין דהא דבשחטו לשם תודה ל"ה תודה להטעינו לחם משום דמי איכא מידי דמותר תודה עצמו ל"ב לחם ומתר דאתי לה מעלמא בעי לחם, והרי הדבר פשוט דלקושטא דמילתא אף אם שחטו לשם תודה הוא נעשה שלמים ואינו נעשה תודה, והרי דכיון דליכא נפ"מ במה שנעשה תודה, (כיון דל"ב לחם), הוא נעשה שלמים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-257)
257. אך למש"כ התוס' בחולין פ"ד א' ד"ה בעינן בשם ה"ר שמעי' דהא דשחט בה ב' או רוב ב' הויא כחי' הוא רק בשחיטת ישראל בטמאה או נכרי בטהורה, אך בשחיטה המתרת באכילה ל"ה כחי', הרי דהכא דהשחיטה מתרת באכילה ל"ה כחי' ולי"ב משום לא יגאל. [↑](#footnote-ref-258)
258. בשיעורי הגרמ"ד כתב בשם הגרי"ז לישב לקו' התוס' דמיירי ששחט סימן אחד לשם מעשר, דלמ"ד מפגלין בחצי מתיר לכאו' ה"נ הוי עקירה בחצי מתיר, ולאחר שחיטת אותו סימן נעקר ממותר פסח ונעשה מעשר, אך עדיין לא נקלשה קדושתו כיון דלא נשחט אלא סימן אחד וגם אכתי חי הוא, ולוקה משום לא יגאל. [↑](#footnote-ref-259)
259. בשיעורי הגרש"מ כתב להוכיח דל"מ עקירה אלא ע"י מחשבה בשעת השחיטה מסוגיית הגמ' בפסחים ס' ב' דמבו' דדין העקירה במחשבת שלא לשמו הוא מכח שנעשית בו הקרבה שלא לשמו, וזהו דמיבע"ל אם ה"נ הוא בשינוי בעלים, - ובדעת הקר"א צ"ל דודאי דהא דמחשבה לשם זבח אחר עוקרתו לשלמים, הוא רק בשעת השחיטה, אך כל שעקרו לשם שלמים שפיר י"ל דמהני גם קודם השחיטה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-260)
260. לכאו' י"ל דמה שאמרו דשחטו לשם תמורה יהא תמורה, לאו היינו ששחטו לשם שתחול עליו קדושת תמורה, שהרי ליכא כלל קדושה בפנ"ע דתמורה אלא תמורת כל קרבן יש עלי' את קדושת הקרבן, אלא היינו ששחטו לשם תמורה דבהמת קדשים מסוימת, שיהא הפסח תמורה דבהמת קדשים זו, וע"כ הו"ל כמעשה תמורה ולוקין ע"ז משום לא ימיר, וכ"נ ממש"כ בפירש"י דהא דממעטינן מדכתיב והי' הוא תמורתו זו תמורה ואין אחרת תמורה דהיינו דתמורה הוא בבהמת חולין שעומדת אצל בהמת קדשים ולא בזבח אחר ששחטו לשם תמורה, והרי דעיקר הא דהכא ל"ד לכל תמורה הוא משום דהיא בהמת קדשים, ולא משום דליכא מעשה תמורה כלל, (דאם הכא ליכא מעשה תמורה כלל, הרי דאף בבהמת חולין שאמר שתהא תמורה ולא עשאה תמורה דבהמה מסוימת לא חייל עלי' קדושת תמורה). [↑](#footnote-ref-261)
261. השטמ"ק כתב בשם תוס' טוך די"ל דאתא קרא לפרושי דהא דבאשם רועה וקרב עולה היינו אם שחטו סתמא, אבל אם עקר אותו אשם בשעת שחיטה הוי שלמים, וצ"ב דאם דין מותר אשם הוא דקרב עולה, מ"ט נימא דאף ע"י עקירה לזבח אחר הו"ל שלמים. [↑](#footnote-ref-262)
262. התוס' כתבו דהוא כדדרשינן לי' לעיל בכלל ופרט, ולכאו' מכוון דבריהם דאף דלעיל מסקינן דלזבח רבויא הוא, היינו רק אם קאי על מותר פסח, אך אם קאי על מותר אשם ליכא למדרש לה כרבויא, שהרי אף אם ל"ה כתיב אלא שלמים לא ס"ד דבעינן דוקא עקירה לשם שלמים, כיון דמותר אשם קרב עולה, ובע"כ דדרשינן לה בכלל ופרט, ונמצא לכאו' דלס"ד זו ל"ה מותר אשם נעשה עולה אלא ע"י ששוחטו לשם קרבן הבא בנדר ובנדבה ולא כששוחטו לשם חטאת ואשם דאי"ז כעין הפרט. [↑](#footnote-ref-263)
263. ואמנם מבו' בד' הראב"ד דכ"ז הוא משום דאיכא שלמים דחמירי דאין נאכלין אלא ליום ולילה, וע"כ אף דמותר הפסח קרב שלמים מ"מ יהבינן לי' חומרי הפסח דאינו נאכל אלא ליום ולילה, אך אם ל"ה שלמים דאין נאכלין אלא ליום ולילה ל"ה במותר הפסח לדין זה, דכיון דהוא קרב שלמים בע"כ פקע מיני' הך דינא דאינו נאכל אלא ליום ולילה. [↑](#footnote-ref-264)
264. בפשוטו טעם הפלוגתא דת"ק ובן עזאי דהיינו דלת"ק אין מותר הפסח כפסח אלא בדיני הקרבן, ולא בדינים המסוימים דמדין אכילת פסח, וע"כ הוא נאכל אף ביום ונאכל אף מבושל, דהא דפסח אינו נאכל ביום ואינו נאכל אלא צלי אי"ז מדיני הקרבן, אלא מדיני אכילת פסח, ובן עזאי ס"ל דדינו כפסח אף בדינים המסוימים דמדין אכילת פסח, - אך מד' הראב"ד מבו' דטעם פלוגתייהו הוא דלת"ק אין דינו כפסח לענין שאינו נאכל אלא ליום ולילה אלא משום דאיכא שלמים דחמירי דאין נאכלין אלא ליום ולילה, אך לענין דאינו נאכל אלא בלילה ואלא צלי דליכא שלמים כה"ג לא משוינן לי' כפסח, ולבן עזאי משוינן לי' כפסח לכל דבר. [↑](#footnote-ref-265)
265. למש"נ לעיל בהערה מד' הראב"ד דהא דאיכא למותר הפסח דין פסח דאינו נאכל אלא ליום ולילה הוא רק משום דאיכא שלמים דחמירי דאין נאכלין אלא ליום ולילה, הרי דמה"ט לי"ב להך דינא דאינו נאכל אלא עד חצות, כיון דליכא שלמים דאין נאכלין אלא עד חצות. [↑](#footnote-ref-266)
266. יש לדון בזה, דהא דאין הפסח נאכל אלא עד חצות הוא דין מסוים בליל ט"ו, וכיון דמותר הפסח נאכל אף בשאר לילות לי"ב להך דינא, וכ"כ בשיעורי הגרמ"ד. [↑](#footnote-ref-267)
267. ואין לישב דהגמ' הכא אזלא כמ"ד דמותר הפסח אינו נאכל ליום ולילה, דא"כ אכתי תיקשי לפ"מ דקי"ל דמותר הפסח נאכל לב' ימים ולילה דא"כ מ"ט שחטו לשם תודה ל"ה תודה. [↑](#footnote-ref-268)
268. השטמ"ק כתב בשם גליון די"מ דהני עולות נינהו ושינוי קדש הוא ופשיטא דפסולה, ולא נתפרש לן, דמ"ט הוי שינוי קדש, הרי לא שחט לשם חטאת נזיר ומצורע, אלא שחט על מי שמחויב חטאת נזיר ומצורע, והרי אמרו לעיל ז' א' דחטאת ששחטה על מי שמחויב עולה כשרה, ולא חשבינן לה כשינוי קדש. [↑](#footnote-ref-269)
269. במנחות שם אמרו דלרבא דמפרש דטעמא דר"ש דמכשר בקומץ מנחה לשם מנחה הוא משום דכתיב זאת תורת המנחה תורת אחת לכל המנחות, ה"נ יש להכשיר בחטאת חלב ששחטה לשם חטאת נזיר ולשם חטאת מצורע משום דתורה אחת לכל החטאות, והתוס' שם ד' א' ולעיל ה' ב' הק' מזה ע"ד ה"ר חיים דאיכא קרא בפנ"ע לפסול בחטאת ששחטה לשם חטאת נזיר וחטאת מצורע, דא"כ מ"ט לר"ש כשרה, וצ"ע דאם הא דפסלינן בזה הוא משום דאתו למימר לשם עולת נזיר שחט, א"כ מה מהני ע"ז הא דתורה אחת לכל החטאות, ועמד בזה השטמ"ק שם, - והקר"א שם הק' עוד ממה שאמרו הכא דבחטאת חלב ששחטה על מי שמחויב חטאת נזיר וחטאת מצורע כשרה משום דהני עולות נינהו, ואם הא דפסלינן בשוחט לשם חטאת נזיר וחטאת מצורע הוא משום דאיכא עולות בהדייהו, אי"ז טעם כלל להכשיר בשוחט על מי שמחויב חטאת נזיר וחטאת מצורע. [↑](#footnote-ref-270)
270. השטמ"ק לקמן ס"ז א' כתב בשם תוס' אחרות דחטאת בהמה ששחטה לשם חטאת העוף פסולה, ויש להסתפק אם הוא משום דקי"ל דאף חטאת חלב ששחטה לשם חטאת דם פסולה, או דהוא משום דחטאת בהמה וחטאת העוף חשיבי כב' שמות, - ויש להוסיף דמסתימת דברי השטמ"ק משמע דאף אם שחט חטאת בהמה דטומאת מקדש וקדשיו לשם חטאת העוף דטומאת מקדש דקדשיו פסולה, ולפ"ז בע"כ דהא דפסולה הוא משום דחטאת בהמה וחטאת העוף חשיבי כב' שמות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-271)
271. בד' הרמב"ם שם ה"ג מבו' דילפינן לה מדכתיב על חטאתו דבעינן שתהא לשם אותו החטא, וזה דלא כמו שאמרו הכא דילפינן לה מדכתיב ושחט אותה לחטאת לשם אותה חטאת, והמרומי שדה לעיל ו' ב' כתב דהרמב"ם ל"ג לה. [↑](#footnote-ref-272)
272. ואך דמשמעות דבריהם דאה"נ דאף כשרוצה לעקרו לחטאת דם, מ"מ י"ל דעלתה לחטאת חלב, וכל מה שאמרו דלא כיפר היינו דלא כיפר משום חטאת דם, וזה דלא כמש"כ הקר"א והזבח תודה דבכה"ג לא כיפר כלל, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, - ואמנם הנה בתי' קמא כתבו התוס' שם דהכא מיירי שלא הי' חייב שניהם אלא חטאת חלב וע"כ עדיף ומשא"כ התם שנתחייב שניהם הוי עקירה יותר, ולכאו' לתי' זה ס"ל דכיון שהביאו על חטא אחר לא כיפר כלל, וע"ז הוא שכתבו דהא דהכא כשרה הוא משום דפסולא דהתם הוא רק כשהוא חייב שניהם דבכה"ג מהני מה שהביאו לשם חטא אחר לפסלו, ולכאו' אין הפסול בזה מדין שינוי קדש, אלא הוא דין בפנ"ע דכל שעוקרו לשם חטא אחר פסול, ואך דהך פסולא הוא רק היכא שהוא חייב שניהם. [↑](#footnote-ref-273)
273. צ"ב, דלפ"מ דמיבע"ל להכשיר בחטאת דטומאת מקדש וקדשיו, ודאי דיש להכשיר בחטאת מצורע דג"כ אינה חטאת קבועה. [↑](#footnote-ref-274)
274. לכאו' י"ל להיפך דעל מי שמחויב חטאת מצורע ונזיר פשיטא דכשרה משום דהני עולות נינהו, וכדפרכינן לעיל דבחי דומיא דנחשון וכו' הני עולות נינהו, והרי דפשיטא דבכה"ג אין מקום לפסול, ולא הוצרך הרמב"ם להשמיענו לדבר זה, ואמנם אם גרסינן לה הכא והוצרך רבא להשמיענו לדין זה, הי' להרמב"ם להביא לזה, וזהו שהוצרך הכס"מ למימר דהרמב"ם ל"ג לה, - ואף דהרמב"ם סתם וכתב דשחטה על מי שמחויב חטאת פסולה, י"ל דד"ז פשיטא דאי"ז בכלל זה חטאת נזיר וחטאת מצורע דעולות נינהו, וכאשר כ"ה גם לפ"ד הברה"ז והמער"ק. [↑](#footnote-ref-275)
275. הקר"א הק' ע"ז דהרי רבא איצטריך לאשמועינן לד"ז דאם שחט על מי שמחויב חטאת נזיר וחטאת מצורע כשרה, ומ"ט לא הביא הרמב"ם לדין זה. [↑](#footnote-ref-276)
276. מבו' בדבריו דעיקר הא דמיבע"ל דלא חשיב כמחויב כפרה כמותו משום שאינו קבוע כמותה, אי"ז משום עיקר הא דהיא חטאת שאינה קבועה ול"ד לחטאת חלב שהיא חטאת קבועה, אלא היינו משום דכששחט חטאת בהמה על מי שמחויב חטאת עוף לא חשיב כמחויב כפרה כמותו, וע"כ הוא דכל ששחט על מי שמחויב חטאת דטומאת מקדש וקדשיו אף דהוא עשיר ומחויב חטאת בהמה, מ"מ כיון דאי"ז קבוע ואם יעני יהא נפטר בעוף, לא חשיב כמחויב חטאת בהמה, ול"ה מחויב כפרה כמותו. [↑](#footnote-ref-277)
277. מבו' בדבריו דהא דמיבע"ל דחטאת חלב ששחטה על מי שמחויב חטאת דטומאת מקדש וקדשיו פסולה אף דאין קבוע כמותה, הוא אף כששחטה על עני המחויב עוף או מנחה, וע"כ ה"נ יש לפסול בקמץ מנחת חוטא על מי שמחויב חטאת בהמה. [↑](#footnote-ref-278)
278. ועיי"ש שכתב לפ"ז במה שאמרו התם דהא דחטאת ששחטה על מי שמחויב עולה כשרה אף דחטאת מכפרת על חייבי עשה דהוא משום דאינה מכפרת אלא מקופיא, דלא הוצרכו לה"ט אלא אי נימא דחטאת ששחטה על מי שמחויב חטאת דטומאת מקדש וקדשיו פסולה אף דאינו קבוע כמותה, אך לפ"מ דמיבע"ל דכשרה, ה"נ כששחטה על מי שמחויב עשה כשרה אף אם היתה חטאת מכפרת על עשה מקיבעא, - וצ"ב דלכאו' כל הא דמיבע"ל לפסול בשחטה על מי שמחויב חטאת דטומאת מקדש וקדשיו הוא משום דהוא מחויב חטאת, אף דאינו קבוע כמותה, ומ"ט תלי בזה דין שחטה על מי שמחויב עשה. [↑](#footnote-ref-279)
279. צ"ע דמעיקרא מאי קשיא להו, הרי י"ל דאיירי כשהוא מחויב עולה, דבכה"ג אין לפסול מכח הא דאין לך אדם שאינו מחויב עשה, משום דשייכי כולהו עשה אעולה, אלא שבאנו לפסול משום דהוא מחויב חטאת, ובזה הוא דמיבע"ל אם חשיב מכח זה כמחויב כפרה כמותו, וגם מה שאמרו דאם שחטה על מי שמחויב חטאת נזיר וחטאת מצורע כשרה איירי בכה"ג שהוא מחויב עולה, וע"כ לא פסלינן מכח הא דאין לך אדם שאינו מחויב עשה. [↑](#footnote-ref-280)
280. והיינו דכל הא מיבע"ל להכשיר הוא כששחט חטאת חלב לשם חטאת דטומאת מקדש וקדשיו דכיון דגרע דאינו קבוע כמותה לא חשיב כמחויב כפרה כמותו, אך כל ששחט חטאת דטומאת מקדש וקדשיו לשם חטאת חלב דעדיפא טפי חשיב כמחויב כפרה כמותו, אך להלן בהערה נתבאר די"ל דד' התוס' טוך הם רק בשוחט חטאת בהמה דשמיעת הקול לשם חטאת נזיר, ולפ"ז מתפרש הטעם בזה בע"א, וכמש"נ שם. [↑](#footnote-ref-281)
281. יש לדחות דכל מה שנקט התוס' טוך דבכה"ג לא תליא בהאיבעיא הוא בשוחט חטאת בהמה דשמיעת הקול לשם חטאת נזיר, דבכה"ג ודאי דחשיב כמחויב כפרה כמותו (אלמלי הא דחטאת נזיר עולה היא), כיון דאף המחויב חטאת חלב מחויב בחטאת בהמה, (ול"ד לשוחט חטאת חלב לשם מי שמחויב חטאת דטומאת מקדש וקדשיו, דלא חשיב כמחויב חטאת בהמה, כיון דאם יעני יביא עוף), אך כל ששוחט חטאת עוף דשמיעת הקול לשם חטאת נזיר י"ל דתליא בהאיבעיא, וה"נ הוא בקומץ מנחת חוטא על מי שמחויב חטאת בהמה. [↑](#footnote-ref-282)
282. הקר"א לעיל ז' א' כתב במש"כ הרמב"ם דבשחטה על מי שאינו מחויב כלום פסולה, דאף דאין הפסול אלא מספק מ"מ שפיר יש לו תקנה ויכול להביא חטאת אחרת, שהרי להרמב"ם לטעמי' גם כששחט על מי שאינו מחויב כפרה כמותו לא עלתה לבעלים, וע"כ שפיר יש לו תקנה כיון דממ"נ לא עלה לבעלים, והחטאת עצמו לא יקרב מספק שמא מחויב הוא ואינו יודע, וה"נ הוא במש"כ הרמב"ם הכא דפסולה, דאף דאין הפסול אלא מספק, מ"מ יש לו תקנה להביא חטאת אחרת, כיון דודאי לא עלתה החטאת לבעלים, וכ"כ בכ' הגרי"ז בסוגיין, ולפלא משה"ק הערוה"ש בסימן ק"נ ס"ו ע"ד הכס"מ דאם אין הפסול אלא מספק היאך יביא קרבן אחר, ומש"כ הערוה"ש שם דהרמב"ם פסק בודאי דפסולה משום דלפ"מ שאמרו לעיל ז' א' דאף אם שחטה על מי שמחויב עשה פסולה כ"ש בחטאת שאינה קבועה, (וזה כמש"כ השטמ"ק לעיל ז' א' בשם תוס' טוך לדמות זל"ז), אי"ז מתישב לפי המבו' בפשוטו בד' הרמב:ם דל"ג לה, וחטאת ששחטה על מי שמחויב עשה כשרה, (וכל הא דפסלינן בשחטה על מי שאינו מחויב כלום הוא משום דשמא מחויב הוא ואינו יודע). [↑](#footnote-ref-283)
283. ועיי"ש שהק' ע"ז מהא דמיבע"ל בפסחים ס' ב' בפסח ששחטו בשאר ימות השנה בשינוי בעלים אי הוי עקירה, ושחטו בשינוי בעלים היינו ששחטו ע"מ לזרוק דמו שלא לשם בעלים, ואי נימא דבשוחט ע"מ לזרוק שלא לשם בעלים הוי הפסול בזריקה, היאך ה"ז מועיל לעקירה, הרי בעינן שתהא העקירה בשעת שחיטה. [↑](#footnote-ref-284)
284. אך בפירש"י בחולין שם ד"ה חולין כתב דזריקה לע"ז אוסרת את הבהמה, וכ"ה מבו' גם בפירש"י לקמן בסוגיין סוד"ה לזרוק דמה, וזהו שהוצרך לפרש דהא דפליגי בשחטה ע"מ לזרוק דמה לע"ז הוא כשלא זרק, דאם זרק לע"ז בלא"ה מיתסרא, ועמש"כ בזה השפ"א שם. [↑](#footnote-ref-285)
285. ועיי"ש שכתב דהא דאסרינן בשוחט ע"מ לזרוק דמה לע"ז אף דאין הבהמה נאסרת כשזרק דמה לע"ז, הוא משום דהא דאינה נאסרת בזריקה אי"ז משום דמחשבת זריקה אין בה כח לאסור, אלא הוא משום דלא נעשה מעשה בגוף הבהמה, וע"כ כל ששחט ע"מ לזרוק דמה לע"ז אסורה, שהרי עשה בה מעשה לשם ע"ז, ואף דהשחטה ע"מ לזרוק דינה כזריקה, הרי הו"ל כזריקה ע"י מעשה בגוף הבהמה. [↑](#footnote-ref-286)
286. בטעם הא דל"מ מחשבה על זריקה אלא מדין עבודה ול"מ מדין אכילת מזבח דומיא דשפיכת שירים, כתב בשיעורי הגרש"מ דהוא משום דמחשבת אכילת מזבח הוא משום דזהו דין החפצא, ובזה חלוק דין הקטרת אימורים ושפיכת שירים דשורש ויסוד דינם הוא מצד החפצא דיש לשיירי האדם והאימורים דין להיות קרבים ע"ג המזבח, ומשא"כ בזריקה דשורש דין זריקה אינו מכח מה דיש להם דין להיות נזרק, אלא הוא משום דהקרבן טעון עבודת זריקה, והדם הוי רק החפץ שעושין בו עבודת הזריקה, וע"כ אף דבעבודת זריקה הוי הדם קרב, מ"מ אי"ז שורש הדין, ומחשבת פיגול היא לפי שורש הדין דהוא קיום עבודת זריקה בהקרבן ולא במה שהדם קרב. [↑](#footnote-ref-287)
287. אך דעת כמה מקמאי דאם שחט ע"מ לקבל חוץ לזמנו הוי פיגול, ונתבאר בדף מס' 22, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-288)
288. ועיי"ש שכתבו דמה שאמרו שם דמקום שאין המחשבה פוסלת בחולין מעבודה לעבודה אלא בב' עבודות וכו', היינו זריקה והקטרה שאם חשב בשעת שחיטה ע"מ לזרוק דמה לע"ז או להקטיר חלבה לע"ז אפי' לא יזרוק ולא יקטיר מיפסלא הבהמה, אבל אם חשב בשעת שחיטה ע"מ לקבל דמה לע"ז או להוליך דמה לא מפסלא הבהמה בכך לפי שלא מצינו לב' עבודות אלו זכר בפרשיות המזהירות על ע"ז אלא זריקה והקטרה, ועוד דאפשר לעבוד ע"ז בלא קבלה והולכה כגון שישחוט לפני ע"ז או על קרני הצלם. [↑](#footnote-ref-289)
289. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דתנן לקמן ל"ב א' דכולן שקיבלו את הדם וכו' אם יש דם הנפש יחזור הכשר ויקבל, והרי דבכשר כה"ג אין לו תקנה שיחזור ויקבל דם הנפש, ולא אמרינן דעי"ז הו"ל הקבלה הראשונה כחצי מתיר ואין מפגלין בחצי מתיר. [↑](#footnote-ref-290)
290. ועיי"ש שכתב דהא דלי"ב משום אין מפגלין בחצי מתיר הוא משום דכל שחישב בתחילת הזריקה על סופה הוי כמו שחישב בכל המתיר, וע"ד שאמרו במנחות י"ז א' לחריפי דפומבדיתא דהקטרה מפגלת הקטרה דכל דחישב בהקטרת הקומץ על הקטרת הלבונה הו"ל כמו שחישב בכל המתיר. [↑](#footnote-ref-291)
291. לא נתפרש להדיא בדבריו אם עיקר הספק הוא אם חשבינן לשחיטת מיעוט קמא דקנה מכלל העבודה, או דאף דפשיטא דבשחיטת קדשים אין שחיטת מיעוט קמא דקנה מכלל העבודה, מ"מ י"ל דבשחיטה לע"ז איכא לדינא דמחשבין מעבודה לעבודה אף במיעוט קמא דקנה, ובד' הגרע"א משמע טפי כדרך בתרא. [↑](#footnote-ref-292)
292. והיינו דכ"ה דלדעת ר' יוחנן דמחשבין מעבודה לעבודה חשיב כעובד ע"ז בשחיטה, ולדידי' ודאי אין להקשות דדילמא מימלך, ה"נ הוא לר"ל, דלא פליג ר"ל אלא לענין איסור הבהמה, אלא לענין חיוב מיתה מודה דחשבינן לה כשוחט לע"ז. [↑](#footnote-ref-293)
293. הרשב"א בתוה"ב בית א' שער א' כתב דכל ששחט ע"מ שיזרוק הנכרי לע"ז לא חשיב כעובד ע"ז ול"ה מומר, ונתבאר להלן, וי"ל דהוא כמש"כ התוס' בתי' קמא דהא דחשבינן לי' כעובד ע"ז הוא מכח הא דמקבל לעבוד ע"ז בזריקה, אך למש"כ רש"י והתוס' בתי' קמא דהשחיטה עצמה חשיבא כמעשה עבודה דע"ז כיון דהיא צורך זריקה, יש מקום לדון דאף כששוחט ע"מ שיזרוק הנכרי לע"ז חשיב כמעשה עבודה דע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-294)
294. אך בכ' הגרי"ז עמד בזה דאם חיובו הוא משום מה שגמר ברצונו לזרוק כמו במסית, א"כ מה מדמינן לה בסנהדרין שם למשתחוה להר, כיון דאין חיובו כלל מחמת מעשה השחיטה אלא מחמת רצונו לעבוד בזריקה, וכתב דבע"כ דמכוון ד' התוס' הוא דכיון דלא מימלך הוי מחשבתו בשחיטה מחשבה גמורה לע"ז וחשיב כעובד ע"ז בשחיטה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-295)
295. התוס' בסנהדרין שם ד"ה הא דאמר עמדו בזה דכיון דמחובר לא מיקרי אלוה מ"ט העובדו בסיף, וכתבו דדוקא לענין איבוד קאמר קרא דלא מיקרי אלוה, או דאף דלא מיקרי אלוה מ"מ הוי העובדו בסיף משום דגלי רבנן בעובדי מזלות דחייב כדכתיב וראית את השמש וגו' אע"פ שמחוברין בגלגל הרקיע. [↑](#footnote-ref-296)
296. הרשב"א בתוה"ב בית א' שער א' כתב דיש לדחות דאיירי באומר בגמר זביחה הוא עובדה, וצ"ב, ועמש"כ הרשב"א במשמה"ב שם לפרש בזה, ומש"כ בגל' הגרע"א ביו"ד סימן ד' לפרש בזה, - והרא"ה בבדה"ב שם כתב דהא דהיא מותרת באכילה הוא משום דכיון דאין מחשבין מעבודה לעבודה לא עביד ולא מידי, וצ"ע שהרי להדיא אמרו בסנהדרין דאף לר"ל גברא בר קטלא הוא. [↑](#footnote-ref-297)
297. ועיי"ש שעמד ע"ד הרשב"א בתוה"ב שהעמידה כשחשב ע"מ שיזרוק הנכרי לע"ז, וכיון דניח"ל לפרש דמה שאמרו בסנהדרין דאף לר"ל גברא בר קטלא הוא לא קאי בחד גוונא עם הא דאמר ר"ל דהבהמה מותרת, דהא דהבהמה מותרת הוא כשחשב ע"מ שיזרוק הנכרי לע"ז, והא דגברא בר קטלא הוא כשחשב שיזרוק הוא עצמו לע"ז, מ"ט לא העמידה בשוגג, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-298)
298. ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא כשהוא שוחט ברצון על כונה זו שהוא כאילו כיון הוא בעצמו, אך כל שאין כונתו בכך אע"פ שיודע שיזרוק הנכרי דמו לע"ז מותר, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בתוה"ב שם. [↑](#footnote-ref-299)
299. ועיי"ש שכתב דהו"ל כעין פנים שאילו חשב העובד ע"מ לזרוק דמה בין הוא בין אחר שלא לשמה פסולה, - ובדעת הרא"ה י"ל דס"ל דגם בפנים אם חשב ע"מ שיזרוק אחר את דמה שלא לשמה כשרה, ובד' הרגמ"ה בחולין ל"ט א' והמאירי בסנהדרין ס"א א' משמע להדיא דגם במחשבת פיגול ל"מ כששוחט ישראל ע"מ לזרוק או להקטיר חוץ לזמנו, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-300)
300. לכאו' מכוון דבריהם דמקרא דלא תשחט על חמץ נלמד דזמן שחיטה הוא בזמן שהזהיר על ההשבתה, וכמש"כ התוס' שם ה' א' (ד"ה זמן שחיטה) דסברא הוא דבזמן שחיטה הזהיר על ההשבתה, וע"כ לכתחילה אין להביא את הפסח קודם חצות אף אם כבר השבית את חמצו, וכ"כ הרש"ש שם. [↑](#footnote-ref-301)
301. הקר"א בסוגיין עמד בזה דמדברי ר"ע בפסחים ה' א' משמע דפליג וס"ל דלא ילפינן מלא תשחט על חמץ לזמן השבתה, אלא כל חד כי שחיט קאמר, עיי"ש, ומה שעמד הקר"א שם בד' הרמב"ם בפ"א מקר"פ ה"ה דלא כתב דלוקה אלא אם שחט הפסח על חמץ לאחד מבני חבורה ולא כתב דלוקה אם שחט הפסח קודם חצות, צ"ב, דלפ"מ דקי"ל דקודם חצות לאו זימני' הוא, ודאי דהאיסור דלא תשחט הוא רק אחר חצות שהוא זמן שחיטת הפסח. [↑](#footnote-ref-302)
302. ועיי"ש שעמד בזה דמנ"ל לריב"ב דבין הערבים דפסח הוא בין ב' ערבים, הרי מצינו בכמה קראי דבין הערבים הוא לאחר חצות ושמא בפסח ג"כ הוא מתפרש כן, וכתב דס"ל דמהא דאיצטריך קרא בתמיד דאחד בבקר ולא שנים ש"מ דפשטי' דבין הערבים הוא בין ב' ערבים. [↑](#footnote-ref-303)
303. ובטעם הא דהיו עושין בימות הקיץ פתילה גסה ול"ה עושין פתילות דקות ושידלק שליש היום, מבו' בד' הירושלמי שם דהוא משום דהשמן שנשתייר ביום טעון דישון, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-304)
304. והיינו דבימי טבת היו עושין פתילה בינונית, כמש"כ התוס' במנחות שם דמתחילה שיערו בפתילה בינונית, ובימי ניסן ותשרי שהלילה מתקצר עשו פתילות עבות, ומש"כ התוס' במנחות דבימי טבת היו עושין פתילה דקה, צ"ב, ועמד ע"ז הרש"ש שם. [↑](#footnote-ref-305)
305. בד' השטמ"ק בתו"ד מבו' דדין הקדימה דתמיד לפסח הוא משום דתמיד תדיר, והיינו דאף דילפינן לה מקרא דיאוחר דבר הוא כמש"כ התוס' בפסחים נ"ט א' דס"ד דפסח קודם משום עלי' השלם, אך מהך קרא דיאוחר דבר למדנו דיש בזה לדין הקדימה דתדיר. [↑](#footnote-ref-306)
306. וכ"נ ממשה"ק התוס' בפסחים נ"ט א' ד"ה יאוחר דבר דמ"ט בעינן לקרא דיאוחר דבר ותיפו"ל דתמיד תדיר, ומשמע דדינא דיאוחר דבר הוא דין קדימה בעלמא, וזהו דקשיא להו דבלא"ה תמיד קודם משום תדיר, - אך אין הדבר מוכרע, דאף אם דינא דיאוחר דבר הוא דזמן הקרבת הפסח לכתחילה הוא לאחר התמיד, מ"מ קשיא להו דמאי נפ"מ בזה, הרי בלא"ה יש להקדים את התמיד משום דתדיר קודם. [↑](#footnote-ref-307)
307. ואמנם הנה השאג"א בסימן י"ז הק' דמאי מדמי הגמ' התם דין פסח ששחטו קודם לתמיד לדין קדם ושחט לשאינו תדיר, הרי י"ל דשאני פסח שנתפרש בקרא שיהא לאחר התמיד, ע"כ אף אם קדם ושחטו מאחרינן לי', ומשא"כ היכא שקדם ושחט לשאינו תדיר, והיינו דאף דהא דתמיד קודם לפסח הוא דין קדימה בעלמא, מ"מ כיון דנתפרש כן בקרא דתמיד קודם, אף אם קדם ושחט את הפסח מאחרינן לי', וכתב דדינא דיאוחר דבר הוא על השחיטה, אך בשאר עבודות ליכא דין קדימה לתמיד, והא דתמיד קודם הוא משום דהוא תדיר, וע"כ שפיר מדמינן לה להיכא דקדים ושחט לשאינו תדיר, ולפ"ז אין ללמוד מהתם דדינא דיאוחר דבר הוא דין קדימה בעלמא, דהתם לא דנו כלל מדינא דיאוחר דבר (דלא קאי אלא על השחיטה) אלא מדין הקדימה דתמיד משום דהוא תדיר, - אך הנה בפירש"י בפסחים ס"א א' ד"ה ואם נזרק מבו' להדיא דדינא דיאוחר דבר הוא גם בזריקה, ועמד ע"ז בחי' הגר"ש בפסחים סימן י"ד, ולפ"ז יש ללמוד מסוגיית הגמ' לקמן דדינא דיאוחר דבר הוא דין קדימה בעלמא. [↑](#footnote-ref-308)
308. בשיעורי הגרש"מ שם כתב די"ל דאף דלדידן דינא דיאוחר דבר הוא מדיני הפסח דבעינן שתהא הקרבתו לאחר התמיד, מ"מ לריב"ב דזמן הפסח הוא משחרית אף דהוא קודם התמיד, בע"כ דדינא דיאוחר דבר הוא דין קדימה בעלמא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-309)
309. ועיי"ש שכתב לישב בזה למשה"ק השאג"א בהא דמדמינן לקמן צ"א א' דין פסח ששחטו קודם לתמיד לדין קדם ושחט לשאינו תדיר, הרי שאני בפסח שנתפרש בקרא שיהא לאחר התמיד, ונתבאר לעיל בהערה, ולהנ"ל ניחא דבקרא דיאוחר דבר לא נתפרש כלל דהפסח קרב אחר התמיד, אלא דזמנו הוא לאחר זמן התמיד, והא דכשהגיע זמן הפסח מקדים את התמיד הוא מדין הקדימה דתדיר, וע"כ שפיר יש ללמוד מהא דאם שחט את הפסח קודם התמיד אף לאחר שהגיע הזמן הראוי לפסח דה"נ בכל תדיר ושאינו תדיר אם קדם ושחט את השאינו תדיר יהא אחר ממרס בדמו. [↑](#footnote-ref-310)
310. הרמב"ם בפ"ג מתפילה הי"א כתב דיש מי שמורה שאין עושין בציבור כן להקדים תפילת המנחה לתפילת מוסף כדי שלא יטעו, והכס"מ שם כתב דהוא כדי לישב מה שנהגו דביוהכ"פ היו מתפללין מוסף תחילה אף שהגיע זמן המנחה, דכיון דהוא בציבור אין מקדימין תפילת המנחה כדי שלא יטעו ויבא איזה יחיד מהם ביום אחר קודם שהגיע זמן המנחה להתפלל תפילה המנחה ואח"כ תפילת מוסף. [↑](#footnote-ref-311)
311. וכ"נ ממש"כ שם דיש מי שמורה דאין עושין כן בציבור וכו', והכס"מ שם כתב דהוא כדי לישב מה שנהגו דביוהכ"פ היו מתפללין מוסף תחילה אף שהגיע זמן המנחה, ונתבאר לעיל בהערה, והרי דביחיד כה"ג מתפלל מנחה תחילה, - ויש להעיר דנתחדש בזה דאף דלהרמב"ם לטעמי' שם ה"ב עיקר זמן המנחה הוא מזמן מנחה קטנה, והב"י בסימן רל"ג כתב בדעתו דלכתחילה יש להתפלל בזמן מנחה קטנה, מ"מ כיון שהגיע זמן מנחה גדולה יש להקדים תפילת מנחה לתפילת מוסף, ועמד ע"ז בתשו' בית אפרים סימן ס"ב, (ועיי"ש שכתב דמזה הוכיחו הרא"ש והטור דזמן מנחה לכתחילה הוא מו' שעות ומחצה). [↑](#footnote-ref-312)
312. בד' הרשב"א מבו' דאף כשהגיע זמן מנחה קטנה רשאי להתפלל של מוסף תחילה ושלא להתפלל מנחה אלא עם דמדומי חמה, - אך התר"י שם כתב דלאחר שהגיע זמן מנחה קטנה יש לו להקדים לעולם תפילת מנחה לתפלת מוסף, וכ"כ הרמ"א בסימן רפ"ו ס"ד. [↑](#footnote-ref-313)
313. ועיי"ש שכתב די"ל דנפ"מ בזה הוא דמה"ט א"צ עיבור צורה, אך הק' דהיאך מהניא המחשבה הרי הו"ל דבר שאינו ראוי לעבודה, ועמש"כ בזה בשיעורי הגרמ"ד לעיל ב' א' בשם הגרי"ז, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-314)
314. אך אין הדברים מתישבים למש"כ הצל"ח גופי' שם ס' ב' בדעת הרמב"ם דקי"ל דפסח בשאר ימות השנה ל"ב עקירה ואף אם שחטו לשמו כשר, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דבי"ד שחרית פסול הואיל ומקצתו ראוי, היינו דמה"ט אינו קרב שלמים, דאין לומר דהוא משום דמיפסל במחשבה שלא לשמו, שהרי אם הי' קרב שלמים אף בי"ד שחרית, ל"ה בעינן כלל שיחשוב שלא לשמו, שהרי פסח בשאר ימות השנה ל"ב עקירה. [↑](#footnote-ref-315)
315. והעירו די"ל עוד דאם הי' פסח כשר שלא לשמו הי' כשר אף שלא בזמנו, וע"ד דינא דר"ח בר טובי לקמן קי"ד ב' דאשם מחוסר זמן כשר כששחטו שלא לשמו, ונתבאר בדף מס' 8 בסופו, וזה ניחא לדעת הסוברים בדעת הרמב"ם דקי"ל כר"ח בר טובי, - אך אי"ז מתישב למש"נ בדף מס' 14 בהערה להוכיח דהא דפסח שלא בזמנו פסול אי"ז משום דאינו יוצא בו יד"ח פסח ואין פסח בא בנדבה, אלא הוא משום דאי"ז זמן הראוי כלל להקרבת פסח, וע"כ אף תמורת הפסח אינה כשרה אלא בזמן פסח, אף לדעת הסוברים דאין יוצאין בה יד"ח פסח. [↑](#footnote-ref-316)
316. אך אי"ז מתישב בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב להדיא דפסח בשאר ימות השנה ששחטו לשמו פסול, והיינו משום דבעי עקירה, או דאף אם ל"ב עקירה מ"מ כל ששחטו לשמו פסול, (וכדעת רש"י בפסחים ס"ד א'), ואפ"ה כתב דקי"ל כבן בתירא. [↑](#footnote-ref-317)
317. הקר"א לקמן בסוגיין כתב לפרש בע"א דהא דהכא הוי דחוי הוא משום דזמנו קבוע והקדישו קודם זמנו דלא חזי למידי, ומשא"כ במחו"כ דאין לו זמן קבוע וליכא למימר דאין הזמן מוכשר לזה, אלא דלא נטהר עדיין ולא חזי לכפרה, וזה לא מיקרי דחוי, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דאותו ואת בנו לא חשיב דחוי, משום דלא נדחה מפני הזמן שאינו מוכשר אלא מפני איסורא דרביע עליו, ואי"ז חיסרון בקרבן לקרותו דחוי בשביל זה. [↑](#footnote-ref-318)
318. ועיי"ש שכתב דדוחק לומר דדוקא לבן בתירא דאין פסח כשר אלא כשהפרישו לאחר חצות הוא דאמרינן דבע"כ דביקור דרבי רחמנא לאו היינו הקדש דא"א משום דחוי, אך למאן דפליג וס"ל דאפשר להקדישו קודם לכן י"ל דביקור דרבי רחמנא היינו הקדש, והוכיח עוד דלא כן, שהרי לשנויא דרב פפא לי"ב משום דחוי דלילה אינו מחוסר זמן, ואפ"ה משמע דמצי להפרישו בלילה, אך אי נימא דלרב פפא א"א להקדישו קודם הלילה, (ונתבאר להלן), אין להוכיח מזה. [↑](#footnote-ref-319)
319. לכאו' י"ל דל"מ הא דאין מחוסר זמן לבו ביום אלא בדחוי מעיקרא ולא בנראה ונדחה, וכמש"כ הקר"א והגרי"ז, ונתבאר להלן, וע"כ ל"מ אלא כשהפרישו בבוקר ולא כשהפרישו בלילה, - אך אי"ז מתישב, דלפ"ז הרי דהא דשאני כשהפרישו בבוקר מכשהפרישו בלילה אינו משום דבבוקר אינו מחוסר זמן ובלילה הוי מחוסר זמן, אלא משום דבבוקר הוי דחוי מעיקרא ובלילה הוי נראה ונדחה, ואי"ז במשמעות הגמ', דהרי רב פפא משני דאפי' תימא מאורתא לילה אינו מחוסר זמן, ולדרך זו הרי גם לאביי י"ל דלילה אינו מחוסר זמן, ואפ"ה ל"מ כשהפרישו בלילה משום דהוי נראה ונדחה, (אך י"ל למש"נ להלן בהערה די"ל דאם לילה אינו מחוסר זמן איכא גם בלילה לפסולא דמקצתו ראוי). [↑](#footnote-ref-320)
320. אך ממש"כ בפירש"י דאפי' תימא מצפרא אין כאן דחוי מעיקרו הואיל וראוי היום אין כאן חיסרון זמן ראייתו, משמע דהא דאין מחוסר מזן לבו ביום היינו דאין דחוי בדבר שחוזר ונראה ביומו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-321)
321. וכ"נ ממשה"ק התוס' ביומא ס"ד א' ד"ה התם בהא דמחוסר זמן קדוש בליל ח' דמ"ט ל"ה דחוי מעיקרו הוא, וכן כל קרבן שהקדישו ביום ועבר עליו לילה אחת שלא הקריבו מ"ט ל"ה כנראה ונדחה, וכתבו דאין לישב דלילה לאו מחוסר זמן ולא חשיב נדחה, שהרי בסוגיא דהתם אמרו בב' שעירים דהוי דחוי אף שהוא חוזר ונראה ביומו, ולא הזכירו למה שאמרו הכא דל"ה דחוי משום דאין מחוסר זמן לבו ביום, ולרב פפא אף בלילה ל"ה דחוי דלילה אינו מחוסר זמן, ובע"כ דהכא המכוון הוא דכיון דאין מחוסר זמן לבו ביום ע"כ הוי עיקר הקדשו לדין ההקרבה דפסח, וממילא דל"ה דחוי כלל. [↑](#footnote-ref-322)
322. והך מילתא דהא דאין מחוסר זמן לבו ביום הוא רק היכא דהגריעותא היא משום חיסרון הזמן, הוא מבו' כן בסוגיית הגמ' ביומא ס"ב ב', וכמש"כ בפירש"י שם בד"ה אין מחוסר זמן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-323)
323. ושמא י"ל דמש"כ רש"י ותוס' דהדחוי הוא רק בשחרית, הוא רק לפ"מ דס"ד מעיקרא דלילה הוי מחוסר זמן, אך לרב פפא דלילה ל"ה מחוסר זמן דכבר בלילה חשיב כזמנו, איכא גם בלילה לפסולא דמקצתו ראוי והוי דחוי מעיקרא, והא דאינו נעשה דחוי בלילה הוא משום דלילה אינו מחוסר זמן. [↑](#footnote-ref-324)
324. לדעת רש"י ותוס' במכילתין לכאו' מטעם אחר ל"מ לרב פפא כשמפריש בי"ג, דכ"ה דלדעת אביי דלילה הוי מחוסר זמן ל"מ כשמפריש בלילה אף דלא חייל פסול דחוי אלא בשחרית, והיינו משום דכל שהפרישו בלילה אין עיקר הקדשו לדין ההקרבה דפסח וע"כ הוא נעשה דחוי בשחרית, ה"נ לרב פפא דלילה אינו מחוסר זמן, מ"מ כל שהפרישו בי"ג דהוי מחוסר זמן אין עיקר הקדשו לדין ההקרבה דפסח וע"כ הוא נעשה דחוי בשחרית, - ובאמת דלדעתם הוא מוכח כן דלרב פפא ל"מ כשמפריש בי"ג, שהרי בלא"ה לא חייל הדחוי אלא בשחרית, ואפ"ה ל"מ כשהקדישו בלילה אלא משום דלילה אינו מחוסר זמן, וכל שהקדישו בי"ג דליכא לה"ט הוי דחוי, דאם גם כשהפרישו בי"ג ל"ה דחוי, ל"ה בעינן כשהפרישו בליל י"ד להא דלילה ל"ה מחוסר זמן. [↑](#footnote-ref-325)
325. התוס' שם לעיל מינה ד"ה ואי כתבו עד"ז דכל הא דחשיב כמחוסר זמן הוא רק במצורע שעדיין לא הגיע זמן טהרתו, ומשא"כ בסדר עבודת יוהכ"פ דלכפרה, - ומשה"ק התוס' דבהא דאין מחוסר זמן לבו ביום קשיא דרב פפא אדרב פפא, לכאו' הוא משום דכל הא דיש לחלק בין מכשיר למכפר היינו דבמכפר לא חשיב כלל כמחוסר זמן, אך בהנידון אם יש מחוסר זמן לבו ביום אין לחלק ביניהם, וכ"כ בכ' הגרי"ז שם. [↑](#footnote-ref-326)
326. צ"ב, דהא דבליל ח' מותר להקדישו הוא משום דכן הוי עיקר דין מחוסר זמן לענין קדושה, דרק עד ליל ח' אסור להקדישו ובליל ח' מותר להקדישו, והיאך שמעינן מינה דלילה אינו מחוסר זמן, - ובשיעורי הגרמ"ד כתב לפרש בשם הגרי"ז למש"כ בדעת הרמב"ם דליכא דין בפנ"ע דאסור להקדיש מחוסר זמן, והא דאסור להקדישו הוא משום דהוא פסול להקרבה ואסור להקדיש פסולין, וזהו דמייתינן מהא דבליל ח' מותר להקדישו, דבכה"ג דלילה אינו מחוסר זמן ולא חשיב כמקדיש פסולין. [↑](#footnote-ref-327)
327. וזה מתישב טפי למש"נ בדעת רש"י ותוס' במכילתין דהא דאין מחוסר זמן לבו ביום אי"ז דין מסוים בדיני דחוי דבכה"ג לא חשיב כדחוי, אלא היינו היינו דמה"ט מעיקרא הוי הקדשו לדין ההקרבה דפסח, וע"כ ל"ה דחוי כלל, וזהו דמדמינן לה להא דבלילה מותר להקדישו להקריבו למחר ולא חשיב כמחוסר זמן. [↑](#footnote-ref-328)
328. אך הטו"א בחגיגה ט' ב' כתב בדעת הרמב"ם דלילה אינו מחוסר זמן, ועיי"ש במש"כ לפרש למש"כ הרמב"ם בהני דוכתי דלילה הוי מחוסר זמן, ועמש"כ בזה בס' ימי שלמה בפ"ו מבכורות הי"ד בהגה"ה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-329)
329. ואמנם הנה בד' הרמב"ם בהל' איסו"מ ומעה"ק שם משמע להדיא דגם לענין הקרבה לא חשיב כמחוסר זמן אלא כל ז' ימים, וזה כמשמעות ד' רש"י בשבת קל"ו א' ודעימי', ונתבאר להלן, ולפ"ז ודאי דבליל ח' מותר להקדישו והוא נכנס לדיר להתעשר, ואף אם קי"ל דלילה הוי מחוסר זמן, מ"מ בליל ח' לי"ב כלל לפסולא דמחוסר זמן וכל הא דאינו קרב הוא משום פסול לילה, ובזה מתפרש דעת הרמב"ם דקי"ל דלילה הוי מחוסר זמן ולא תיקשי מהא דלילה לקדושה, כיון דבליל ח' לא חשיב כלל כמחוסר זמן, וע"כ לא שמעינן מינה דלילה אינו מחוסר זמן, - ולפ"ז לא השמיט הרמב"ם כלל להא דלילה לקדושה ולהא דבליל ח' הוא נכנס לדיר להתעשר, שהרי כבר נתפרש בדבריו דבליל ח' ל"ה כלל מחוסר זמן, וע"כ ודאי דהוא ראוי להקדישו והוא נכנס לדיר להתעשר. [↑](#footnote-ref-330)
330. אך ההר המורי' שם ולעיל מינה בה"ח פירש בד' הרמב"ם דלא חייל ההקדש כלל, וכ"כ המראה הפנים בר"ה פ"א ה"א בדעתו, וצע"ג, שהרי להדיא כתב הרמב"ם שם דה"ז כמקדיש בע"מ עובר, ובמקדיש בע"מ עובר חלה עליו קדוה"ג, כמבו' בד' הרמב"ם שם לעיל מינה ובדבריו בפ"א הי"א. [↑](#footnote-ref-331)
331. ועיי"ש שכתב דבזה תליא ביאור מה שאמרו ביומא ס"ד א' דרב יליף לה דבע"ח אין נדחין ממחוסר זמן, דלדעת התוס' בסוגיין ודעימייהו דאין קדושה חלה על מחוסר זמן, בע"כ דהמכוון הוא ממה דליכא דין דחוי בכל הבהמות שלא היו ראויין קודם ח' ליקדש וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' ביומא שם שפירשו כן, וכ"נ בפירש"י בסוכה ל"ג ב' (תפשוט מיני'), אך לדעת הסוברים דקדושה חל על מחוסר זמן י"ל דהמכוון הוא ממה דליכא דין דחוי ממחוסר זמן שהקדישו בתוך ז', וכ"ה מבו' בפי' רבינו אליקים שם. [↑](#footnote-ref-332)
332. המל"מ בהגהתו שם והמנ"ח שם סק"ה תמהו ע"ז מסוגיין ומיומא ס"ג ב' וחולין פ"א א' ובכורות כ"א ב' דקודם ח' אסור להקדישו, - ולמש"נ ניחא דהא דלילה לקדושה והא דילפינן מקרא דלא יקדישנו מחוסר זמן, היינו דאין קדושה עליו עליו כשהוא מחוסר זמן, וכאשר כ"ה להדיא בפירש"י בבכורות שם, ולא מצינו דקודם לכן אסור להקדישו, - וכבר כתב כן ההר המורי' בפ"ג מאיסו"מ ה"ח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-333)
333. אך הרמב"ם בהלכותיו בפ"א מאיסו"מ ה"ב וה"ד השמיט לדין זה וכתב להאיסור בזה רק בבע"מ, וצ"ע, והרמב"ן בהשגות סהמ"צ בשכחת הלאוין מצוה ד' הביא לד' התוספתא, וכתב דהרמב"ם בסהמ"צ שהזכיר רק לבע"מ הוא משום שהוא נזכר בפסוק. [↑](#footnote-ref-334)
334. ולכאו' הוא מוכרח כן, שהרי למש"כ הרמב"ם שם ה"י דקדושה חלה על מחוסר זמן, בע"כ דהא דילפינן מקרא דיומא ס"ג ב' שלא יקדישנו מחוסר זמן היינו דאסור להקדישו. [↑](#footnote-ref-335)
335. ובזה מתפרש מש"כ הרמב"ם שם דאינו לוקה ע"ז והיינו משום דאי"ז אלא לאו הבא מכלל עשה, וזהו שכתב כמו שביארנו, דהוא מש"כ שם ה"ח דאם עבר והקריב מחוסר זמן אינו לוקה, (וכמש"כ הרדב"ז שם), - אך אי נימא דהאיסור בזה הוא משום מקדיש פסולין, צ"ב דמ"ט אינו לוקה, ועמש"כ בזה בכ' הגרי"ז שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-336)
336. לכאו' זה ניחא אם פסולא דמחוסר זמן הוא מגזה"כ, דבזה י"ל דבעובר ליכא להך פסולא, אך אם עיקר הפסול הוא משום ספק נפל, וכדעת רש"י ודעימי', (ונתבאר להלן), לכאו' אין מקום לחלק בזה. [↑](#footnote-ref-337)
337. בפי' הרגמ"ה בתמורה י"ד א' כתב דהא דבליל ח' הוי מחוסר זמן לענין הקרבה, הוא משום דבקדשים לילה הולך אחר היום ואותו לילה משלים לז' ימים, וצ"ע דא"כ מ"ט כשנולד בליל א' אסור להקריבו עד יום ח'. [↑](#footnote-ref-338)
338. אך י"ל למש"כ השטמ"ק בשם גליון דהא דאיצטריך קרא דמיום השמיני הוא משום דאי לא כתב אלא והי' שמנת ימים תחת אמו הו"א דהכא גזה"כ דקרב אף בלילה, ולפ"ז י"ל דמקרא דמיום השמיני לא נלמד פסול בפנ"ע בליל ח', אלא הוא משום דלילה אינו זמן הקרבה. [↑](#footnote-ref-339)
339. ובדעת התוס' דבליל ח' אכתי אינו ראוי להקרבה, צ"ל כמש"כ הטה"ק בסוגיין והאור גדול שם דהא דיליף רשב"ג דכל ששהה ח' ימים בבהמה אינו נפל מהא דמיום השמיני והלאה, אי"ז משום דעיקר האיסור דהקרבה קודם יום השמיני הוא משום ספק נפל, אלא היינו דאף דהוא איסור בפנ"ע, מ"מ מהא דשריי' קרא בהקרבה ביום השמיני ואף כשלא כלו לו חדשיו, בע"כ דלי"ב משום ספק נפל, וכמש"כ כן הר"ן בשבת שם, (ונחלק ע"ד רש"י), וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בב"ק י"א ב', וכ"כ המהר"ם בב"ק שם בד' התוס' שם, וכ"כ הפמ"ג במש"ז ביו"ד סימן ט"ו סק"ג, והטה"ק הוסיף דמה שאמרו בשבת שם דאף בליל ח' לי"ב משום ספק נפל, אף דמקרא דמיום השמיני אין להוכיח אלא דביום ח' לי"ב משום ספק נפל, הוא משום דלענין ספק נפל אין לחלק בין מקצת היום לכולו, ובתשו' חת"ס יו"ד סימן י"ז כתב דהא דאף בליל ח' לי"ב משום ספק נפל נלמד מהא דמותר להקדישו, וכ"כ החזו"א באו"ח סימן ס"ב סקכ"ט. [↑](#footnote-ref-340)
340. מבו' בדבריהם דמחוסר זמן פסול להקרבה אף בבמה, וזה דלא כמש"כ הקה"ע במגילה פ"א הי"ב דמחוסר זמן כשר בבמה. [↑](#footnote-ref-341)
341. בכ' הגרי"ז כתב דהיינו דהפסול לילה בבמה קייל מפסול לילה בפנים, וע"כ אם עלתה תרד, וצ"ע, - ולכאו' יש לפרש בפשיטות דהוא ע"ד ע"ד מש"כ התוס' לקמן כ"ה א' ד"ה והרי די"ל דמודה ר' יהודה בעופות דשחיטת לילה לא תרד, דלא כתיב תלת מיעוטי אלא בבהמה, וכ"כ התוס' לקמן ס"ח א' (ד"ה מלק), ומה"ט הוא דבבמה מודה ר' יהודה דשחיטת לילה לא תרד דלא כתיבי מיעוטי בבמה. [↑](#footnote-ref-342)
342. וזה למשמעות דברי התוס' שם דהא דבליל ח' לא חזי להקרבה הוא משום דחשיב כמחוסר זמן לענין הקרבה, וע"כ אף יש בזה לאיסור להקריב מחוסר זמן, - אך למש"כ הגרי"ז דלא חשיב כלל כמחוסר זמן, והוא דין בפנ"ע דאינו ראוי להקרבה, לי"ב להאיסור להקריב מחוסר זמן. [↑](#footnote-ref-343)
343. וזה ניחא למש"כ התוס' לקמן ע"ז ב' ד"ה הא דהא דאיצטריך קרא דאם עבר מומן ירצו היינו דלא נימא דיפסלו משום דחוי, ובכ' הגרי"ז בבכורות מ"ג א' פירש לדבריהם דאף דבעינן קרא גם למימר דכל שעבר מומו כבר אין עליו תורת בע"מ, (כאשר כ"ה מבו' מהא דבעינן קרא להכשיר לעבודה כהן שעבר מומו), הרי זה יש ללמוד מהא דאין שוחטין ופודין על מום עובר, ובע"כ דהא דבעינן קרא דאם עבר מומן ירצו הוא דלא נימא דנפסל משום פסול דחוי. [↑](#footnote-ref-344)
344. המקד"ד בסימן ל"ג סוסק"ב כתב דעיקר פסול דחוי הוא משום משמרת, עיי"ש, וצ"ב היאך הוא מתישב במה דנחלקו בכ"ד אם איכא דין דחוי במצוות. [↑](#footnote-ref-345)
345. ואמנם י"ל דלפ"מ דקמ"ל ר' יוחנן דדחוי מעיקרא הוי דחוי ודיש דחוי בדמים אין פסול דחוי מכח הא דנתבזה, דבהני גווני לא חשיב כנתבזה, אלא הוא מטעמא אחרינא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-346)
346. ולכאו' מוכח כן גם ממה שאמרו לקמן נ"ט א' דכל דנפגם המזבח הו"ל דחוי והתם הרי ל"ה פסול כלל בקרבן, אלא דלא הי' ראוי ליקרב משום שנפגם המזבח, ובכה"ג א"א לפרש כלל דמעיקרא נפסל לעולם, אלא הוי פסול בפנ"ע מכח דחויו, וכ"נ גם ממה שדנו לקמן ל"ד ב' בקיבל הכשר ונתן לפסול וכו' דליהוי דחוי. [↑](#footnote-ref-347)
347. אך עיי"ש שכתב די"ל דתליא בסיבת הדחוי, דכל שסיבת הדחוי היא בדם ובבעלים טעון עיבור צורה אף שהבשר עצמו נדחה, וכל שסיבת הדחוי היא בבשר עצמו י"ל דאינו טעון עיבור צורה. [↑](#footnote-ref-348)
348. צ"ב דהיכן נתפרש בקרא דמחוסר זמן שהקדישו בתוך ז' כשר להקרבה ולא מיפסל משום דחוי, - ושמא מכוון דבריו הוא להא דבכור אינו נדחה מכח הא דהוי מחוסר זמן כשנולד, וקרא דמחוסר זמן בפר' משפטים (כ"ב כ"ט) קאי על בכור, ולפ"ז יש לפרש כן גם לדעת התוס' ודעימייהו דאין קדושה חלה על מחוסר זמן, דמייתי מהא דבכור לא מיפסל משום דחוי. [↑](#footnote-ref-349)
349. והעירו די"ל עוד עד"ז, דכל הא דשייך דחוי בבהמת חולין הוא במחוסר זמן דאסור להקדישו, וע"כ איכא דחוי בהבהמה דלא חזי לחול עלי' קדושה מכח האיסור, ומשא"כ בנפגם המזבח דליכא איסור בההקדש אלא דל"מ להקריב, ע"כ ליכא דין דחוי רק בבהמה קדושה שדינה ליקרב ונדחתה מדינה. [↑](#footnote-ref-350)
350. וכ"ה מבו' גם בסוגיית הגמ' בכריתות כ"ח א' דדין דחוי בעופות תליא בהפלוגתא אם בע"ח נדחין, ואך דהתם תליא בפלוגתת קמאי, דבפירש"י שם כתב דהתם לא חיילא עלי' קדוה"ג ויש לו פדיון, ולפ"ז אין ללמוד מהתם דהא דבע"ח אין נדחין הוא אף כשאין להן פדיון, אך השטמ"ק שם כתב בשם הרא"ש דחיילא עלי' קדוה"ג ואין לו פדיון, ולפ"ז מבו' דהא דבע"ח אין נדחין הוא אף כשאין להן פדיון. [↑](#footnote-ref-351)
351. האבנ"ז ביו"ד סימן של"ט כתב לדון בקטן שהי' חולה והבריא בשמיני אם נדחה ממצות מילה בשמיני, וכתב לדון דלי"ב דחוי משום דקי"ל כרב דבע"ח אין נדחין, ודחה לזה דהא דבע"ח אין נדחין הוא משום דקדשים עיקר מצותם לאחר שנשחטו ועופות לאחר שנמלקו וע"כ אין דחוי דמחים מועיל לגבי לאחר שחיטה, ומשא"כ במילה דגם אחר מילה חי הוא, ועיי"ש במש"כ טעמים אחרים דלי"ב דחוי, - ועמש"כ עוד בתשו' זרע אברהם סימן כ' סקכ"ח והאבהא"ז בפט"ו ממעה"ק ה"ד ד"ה ולכן כתב הרמב"ם בטעם הא דבע"ח אין נדחין. [↑](#footnote-ref-352)
352. השפ"א כתב לישב דברגלה של זו עולה דאין הנשמה תלוי' בו לא חייל אלא קדו"ד, עמש"נ בזה להלן, וע"כ לא שייך בזה דחוי, ומשא"כ בהקדיש חצי בהמה דחייל קדוה"ג, וזה כמש"כ בחי' הגרי"ז במכתבים לדון דבקדו"ד גמורה ליכא דין דחוי, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-353)
353. צ"ב, דאף דל"מ הא דהרגל דחוי' מהקרבה לדחות את כל הבהמה, מ"מ מ"ט לא חייל דחוי על הרגל עצמו, וי"ל דהוא משום דלא חייל דין דחוי כללל על מקצת מן הבהמה, וכל הא דהכא איכא לדין דחוי היינו משום דמהני הא דהקדיש חצי' דיחול דין דחוי על כל הבהמה, אך ברגל שאין לה כח לגרור הבהמה לא חייל דין דחוי כלל, וי"ל עוד עד"ז למש"כ החזו"א בבכורות סימן י"ח סקי"ט בתו"ד די"ל דעל אבר שאין הנשמה תלוי' בו לא חייל דין דחוי כלל, (והיינו דכיון דאין הנשמה תלוי' בו ל"ה כלל חפצא דקרבן ואין דינו כלל ליקרב דנימא דהוא נדחה מהקרבה), ואך שדן תלמיד הרשב"א דמכח הא דנדחית הרגל מהקרבה יחול דין דחוי על כל הבהמה, וע"ז הוא שכתב דאין ראוי להיות נגרר אחריו כל הבהמה וכו', - וי"ל עוד כמש"כ בשיעורי הגרי"ד בשם הגרי"ז לדון דאפשר להקריב קרבן שרגלו חולין, וכתב דלפ"ז אף אם הרגל דחוי' מצי להקריבו, ועיי"ש שכתב דמד' התוס' שדנו דיהא ברגלה של זו עולה לדין דחוי מוכח דא"א להקריב קרבן שרגלו חולין דלהכשר ההקרבה בעינן בהמה שלמה, וע"כ כל דאיכא פסול דחוי על הרגל א"א להקריב את הבהמה, (אך יש לדחות לפי המבו' בד' תלמיד הרשב"א דכל דאיכא דין דחוי נדחית כל הבהמה). [↑](#footnote-ref-354)
354. בל' התוס' בחולין שם משמע להדיא דהא דברגלה של זו עולה ליכא לדין דחוי אי"ז משום דאחר שהקדיש את הרגל אכתי יש בידו להקדיש את שאר הבהמה, אלא הוא משום דבשעה שהקדיש את הרגל הי' בידו להקדיש את כולה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-355)
355. וי"ל עוד בזה למש"כ בכ' הגרי"ז בערכין ד' ב' בדעת הרמב"ם דכשמוכרה לצרכי עולות חיילא המכירה גם על הרגל וקרב הרגל לחובת הלוקח, עיי"ש, ולפ"ז הרי דמה"ט לי"ב דין דחוי שהרי ביד הלוקח להקדיש את כולה. [↑](#footnote-ref-356)
356. וזהו שכתבו דמשכח"ל דחוי מעיקרא שאינו דחוי בדמים בההיא דבהמה זו חצי' עולה וחצי' שלמים דקדושה ואינה קריבה ועושה תמורה ותמורתה כיו"ב דמעיקרא חייל עלי' קדוה"ג דאל"כ לא היתה עושה תמורה, והרי דהכא דקרינן לה דחוי בדמים לא חייל עלי' אלא קדו"ד. [↑](#footnote-ref-357)
357. אך בחי' הגרי"ז במכתבים כתב דלא מצא כן מפורש בד' רש"י. [↑](#footnote-ref-358)
358. ושמא יש מקום לדחות דדבריהם קיימי אחר שחזר ולקחה, דכיון שהיא ראוי' להקרבה שבידו להקדיש את החצי השני, חייל עלי' קדוה"ג, אך קודם שחזר ולקחה י"ל דלא חייל עלי' אלא קדו"ד, ושו"ר שנקט כן האחיעזר בח"ג סימן מ"ג סק"ג. [↑](#footnote-ref-359)
359. ועיי"ש שכתב דהא דחייל עלי' קדוה"ג הוא משום דין מיגו דנחתא, והיינו דפשיטא לי' דעיקר הקדשו לא עביד קדוה"ג כיון דלא חזיא לגופי', אלא דמדין מיגו דנחתא חייל עלי' קדוה"ג, אך בד' תלמיד הרשב"א בקידושין ז' א' מבו' דאם הי' דעתו להקדיש קדוה"ג הוה חייל עלי' קדוה"ג בלא דין מיגו דנחתא, עיי"ש, ונתחדש לפ"ז דאף בחצי בהמה אמרינן מיגו דנחתא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-360)
360. וכ"ה להדיא בד' התוס' בקידושין ז' ב' בסו"ד דאף דרבנן סברי דמיגו דנחתא קדו"ד נחתא קדוה"ג מ"מ לא חשיב כקדוה"ג משום דאין פסח בא מן הנקבה, וע"כ חשיב כדחוי בדמים. [↑](#footnote-ref-361)
361. בחי' תלמיד הרשב"א שם כתב דאם הקדישה קדו"ד לא אמרינן מיגו דנחתא קדו"ד נחתא קדוה"ג, ול"ד למקדיש זכר לדמיו דקדוש קדוה"ג, דהתם כיון שראוי לקדשי מזבח חייל עלי' קדושת מזבח, אבל האי אינו ראוי לקדשי מזבח לא בהקדש ראשון שהחצי האחר אינו שלו ולא בהקדש אחרון שכבר נדחה, - וצע"ג שהרי להדיא אמרו בתמורה י"ט ב' דגם במפריש נקבה לאשם אמרינן מיגו דנחתא קדו"ד נחתא קדוה"ג, והרי דאף שאינה ראוי' להקרבה אמרינן מיגו דנחתא, - וצ"ל כמש"כ התורת גיטין בגיטין שם די"ל דשאני התם דנקבה ראוי' עכ"פ לקדוה"ג לשלמים, ומשא"כ בהקדיש חצי' וכו' דאינה ראוי' לשום קרבן. [↑](#footnote-ref-362)
362. אך בפי' הא' נקט דחייל עלי' קדוה"ג, ואפ"ה כשמכר לחייבי עולות מתקדשים דמי אותו אבר, ולכאו' הוא משום דאיכא דין בפנ"ע דהקדש תופס דמיו, אף היכא שאינו יוצא לחולין, (ועמש"כ בזה בכ' הגרי"ז בערכין ד' ב'), ובפי' הג' כתב דאין המכירה חלה על הרגל והוו דמי הרגל חולין בכל מקום שהם. [↑](#footnote-ref-363)
363. וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן בקידושין ז' ב' דהא דכשאמר בהמה זו חצי' עולה וחצי' שלמים דקדושה ואינה קריבה הויא תמורתה כיו"ב הוא משום דיש עלי' עצמה דין דחוי, וע"כ הוא דאף תמורתה כיו"ב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-364)
364. התוס' לקמן בסוגיין ד"ה וש"מ יש דחוי כתבו בתו"ד דעיקר הא דקמ"ל ר' יוחנן הוא דהוי דחוי אע"ג דבידו לתקן וליקח חצי' השני. [↑](#footnote-ref-365)
365. והך מילתא דהיכא דדחיי' בידים מודה רב דבע"ח נדחין, כתבו כן גם התוס' בפסחים צ"ו ב' ד"ה קודם שחיטת הפסח, ומה שנקטו התוס' שם דדינא דמפריש נקבה לפסחו הוא דלא כרב, ונתבאר להלן, הוא מתפרש למש"כ התוס' שם דבבהמה של ב' שותפין שהקדיש חצי' וכו' לא חשיב כ"כ כדחיי' בידים כיון דדרך הקדש דחי לה, וה"נ הוא במפריש נקבה לפסחו, וכ"כ השעה"מ בפ"ד מקר"פ ה"ד, - אך בדעת התוס' בסוגיין צ"ל דשאני מפריש נקבה לפסחו מבהמה של ב' שותפין שהקדיש חצי', ועמש"כ השעה"מ שם והצל"ח בפסחים צ"ח א' לפרש הטעם בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-366)
366. אך האחרונים פירשו בד' הרמב"ם דגריס במתניתין דיביא בדמי' שלמים, וכ"כ המאירי בפסחים שם בדעתו, והא דמייתינן מינה דבע"ח נדחין הוא מהא דאין היא עצמה קריבה שלמים, - וכתבו לפ"ז דהא דפסק כן הרמב"ם אף דס"ל דקי"ל דבע"ח אין נדחין הוא משום דהתם הוי דחי' גמורה או משום דהתם דחיי' בידים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-367)
367. הרמב"ן בקידושין ז' ב' תמה ע"ז דאין לך דחוי גדול מזה שאם רצה חבירו לא ימכרנה לו לעולם בשום ממון שבעולם, ובדעת רש"י צ"ל כמש"כ התוס' בתו"ד דקמ"ל ר' יוחנן דהוי דחוי אע"ג דבידו לתקן וליקח חצי' השני, והרי דס"ד דחשיב כבידו, וזהו דקמ"ל ר' יוחנן דיש דחוי בדמים ולא חשבינן לה כבידו, ועוד הק' ע"ז ממה שאמרו בפסחים במפריש נקבה לפסחו דיש דחוי בדמים והתם אינו מתפרש כן, ובדעת רש"י צ"ל דהתם מתפרש הא דיש דחוי בדמים דהיינו דאף הדמים נדחין, אך הכא לא ניח"ל לפרש כן שהרי לא נתפרש בד' ר' יוחנן דאף הדמים נדחין, ובע"כ לפרש הכא להא דיש דחוי בדמים בע"א. [↑](#footnote-ref-368)
368. בחי' הגרי"ז במכתבים הוכיח מדבריו דעיקר הא דתמורתה כיו"ב הוא משום דגם התמורה נתפסת בשם דחוי כמו עיקר הקרבן ונעשית כיו"ב לכל מילי, וזהו דס"ד דכיון דאינה קדושה אלא לדמים לא אלימא להתפיס התמורה ולדחותה מקדושתה, והיינו משום דהא דהתמורה נדחית מהקרבה הוא חלות דין מסוים שצריך לחול ע"י חלות מעשה התפסה מגוף הקרבן, ונתבאר בדף מס' 19. [↑](#footnote-ref-369)
369. הרמב"ן בקידושין ז' ב' הק' ע"ד הר"ח ממה שאמרו בכריתות כ"ח ב' במטמא מקדש וכו' דש"מ דיש דחוי בדמים, והתם הרי ליכא למשמע מינה שידחו אף הדמים, והריטב"א שם הוסיף לתמוה ממה שאמרו בכריתות שם דכי קאמר ר' אושעיא לרבנן, ורבנן גופייהו אמרי דתמכר ויביא בדמי' פסח והרי דאין הדמים נדחין, - ובדעת הר"ח צ"ל דמה שאמרו התם דיש דחוי בדמים היינו דאיכא דין דחוי אף בקדו"ד, והא דהכא ובמפריש נקבה לפסחו הוצרך לפרש בע"א, הוא משום דהכא חיילא עלי' קדוה"ג ואי"ז דחוי בדמים, ולא ס"ל דאף בקדוה"ג דלי"ב דין הקרבה חשיב כדחוי בדמים, אך בההיא דכריתות ס"ל דהויא קדו"ד גמורה, וכדעת רש"י שם, ונתבאר להלן, וזהו שאמרו שם דיש דחוי בדמים דהיינו דיש דחוי אף בקדו"ד. [↑](#footnote-ref-370)
370. המל"מ בפ"ג משגגות ה"ז בתו"ד תמה ע"ז דאדרבה לישנא דאינה קריבה משמע דדוקא היא אינה קריבה אך הדמים לא נדחו. [↑](#footnote-ref-371)
371. הרמב"ן שם כתב די"מ דמה שאמרו בפסחים צ"ח א' במפריש נקבה לפסחו דש"מ דיש דחוי בדמים הוא מדקתני ירעה עד שיסתאב דלמה לי' מומא כיון דלא חזי היינו מומא, אך לכאו' במה שאמרו הכא דש"מ דיש דחוי בדמים מודו דהוא מתפרש בע"א, - ובעיקר פי' זה צ"ב רב, דמה ענין הא דיש דחוי בדמים דמכח זה אינה נפדית אלא במום, ועוד, שהרי בתמורה י"ט ב' אמרו במפריש נקבה לאשם דהא דבעיא רעי' ולא אמרינן דכיון דלא חזיא למילתא היינו מומא הוא משום דמיגו דנחתא לה קדו"ד נחתא נמי קדוה"ג ולא משום דחוי, ואין לומר דל"מ ה"ט דמיגו דנחתא וכו' אלא בצירוף הא דאיכא דחוי, שהרי בגמ' שם אמרו דטעמא דר"ש דתמכר שלא במום הוא משום דס"ל דכל מידי דלא חזיא לגופי' לא נחתא לי' קדוה"ג, ולא אמרו דהוא משום דר"ש לטעמי' דס"ל דבע"ח אינם נדחין. [↑](#footnote-ref-372)
372. ומשמעות ד' רש"י שם, וכ"כ השטמ"ק שם בשם הרא"ש בדעתו, דאם הוה חיילא עלי' קדוה"ג ולא הי' לו פדיון, ל"ה מייתינן מינה דיש דחוי בדמים, וכ"כ התוס' טוך בקידושין ז' ב', - והרא"ש שם נחלק ע"ז דאף דחיילא עלי' קדוה"ג ואין לו פדיון מ"מ כיון דלא חזי להקרבה לא אלימא קדושתי' טפי מקדו"ד, - ובדעת רש"י ודעימי' י"ל דעיקר הרבותא דיש דחוי בדמים הוא משום דאף דהבהמה עצמה אינה ראוי' להקרבה, מ"מ כיון דעיקר קדושתה היא לדמי' והדמים ראויין להקרבה י"ל דלי"ב דין דחוי, וע"כ כ"ז הוא כשהיא ראוי' לדמי', - וי"ל עוד דעיקר הא דבמפריש נקבה לפסחו חשבינן לה כדחוי בדמים אף דחייל עלי' קדוה"ג, הוא משום דהיא עומדת לדמי' וע"כ חשבינן דדין קדושתה אינו להקרבת גופה אלא להקרבת דמי', וכ"ה משמעות פירש"י בפסחים צ"ח א', אך כל שאינה ראוי' לדמי' הרי דאף דאינה ראוי' ליקרב מ"מ לא חשבינן לה כקדו"ד, וכ"נ להדיא בד' התוס' הרא"ש בקידושין ז' ב' בדין מומר שהפריש קן, עיי"ש, ונתבאר להלן בהערה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-373)
373. הרמב"ם בפ"י משגגות הי"ג כתב דעשיר שהפריש קן למכרה וליקח בדמי' כשבה או שעירה והעני יביא קן זו אע"פ שהיא קדו"ד שהיא נדחית וכו', ומבו' דאף דלא חייל עלי' אלא קדו"ד למכרה וליקח בדמי' כשבה או שעירה מ"מ למאן דאית לי' דחוי הי' בה דין דחוי. [↑](#footnote-ref-374)
374. וצע"ג במש"כ בחי' הגרי"ז במכתבים לפרש בתחילת ד' התוס' בתמורה שם דבההיא דמטמא מקדש עשיר שהפריש קן חייל ע"ז קדוה"ג וכתב לפ"ז בדעתם דבקדו"ד גמורה ליכא דין דחוי, שהרי להדיא נתפרש בסוף דבריהם דבמטמא מקדש עשיר שהפריש קן ליכא אלא קדו"ד, וע"ז הוא דפרכינן מההיא דר"ש דליכא דין דחוי בקדו"ד גמורה ודחינן לה דר"ש ס"ל דבע"ח אין נדחין אך לרבנן דבע"ח נדחין איכא דין דחוי אף בקדו"ד גמורה. [↑](#footnote-ref-375)
375. אך י"ל למש"כ השטמ"ק שם מתוס' כת"י בשם מהר"ם די"ל דר"ש לדבריהם דרבנן קאמר, ולפ"ז הרי יש ללמוד מדבריו דאף דחייל עלי' קדוה"ג לי"ב דין דחוי ושפיר פרכינן מינה לר' אושעיא. [↑](#footnote-ref-376)
376. וי"ל עוד דאף אם מהני דין דחוי אף שלא יקרב בקדושה אחרת, היינו רק כשנדחתה הבהמה מהקרבה, אך היכא דהדחוי הוא על הקדושה אי"ז אלא לגבי קדושה זו, וכמש"נ כן להלן, וי"ל דעיקר הא דהולד נדחה משום דמכח קדושה דחוי' קאתי, היינו דאיכא דין דחוי על קדושתו, אך גוף הולד לא נדחה, וע"כ שפיר הוא קרב כשמתפיסו לזבח אחר, - וי"ל עוד עד"ז כמש"כ במשנת ר"א בבכורות שם עמ' קנ"ט ד"ה ובחילוק דאף דיש דחוי בדמים ליכא דין דחוי בבהמה דלא נחתא כלל לתורת מזבח והויא כחולין לענין זה, וכל דין הדחוי הוא בקדושה דהויא קדושה דחוי', וע"כ שפיר מצי להתפיסו לזבח אחר. [↑](#footnote-ref-377)
377. בד' התוס' בסוגיין שלא כתבו לישב כן פשוט דהוא לטעמייהו דס"ל בסו"ד דאף למ"ד דדחוי מעיקרא הוי דחוי מ"מ במומר שהפריש קרבן ל"ה דחוי משום דבידו לתקן בקל, ועמש"נ בזה בדף מס' 21. [↑](#footnote-ref-378)
378. והינו דנראה ונדחה היינו רק היכא דכבר חל עליו דין הקרבה ונדחה, אך כל דעדיין לא חל עליו דין הקרבה, אף דהוי הדחוי אחר שחלה הקדושה, חשיב כדחוי מעיקרא, - ומצינו עד"ז בד' התו"י ותוס' הרא"ש ביומא ס"ד א' דבע"מ שהומם בתוך ח' ימים חשיב כדחוי מעיקרא כיון דלא נראה מעולם להקרבה. [↑](#footnote-ref-379)
379. לכאו' מכוון דבריו הוא בגונא שבצרן ע"מ לשלחן ביד שליח, ואח"כ הביאן הוא בעצמו, וס"ל דבכה"ג ליכא דין קריאה משום דכבר נדחו מעיקרא מקריאה, אף דהו"ל כדחוי מעיקרא, דאם מכוון דבריו הוא בבצרן ע"מ להביאן בעצמו ושגרן ביד שליח דירקבו משום דנראו לקריאה ונדחו, (כמש"כ הריטב"א בב"ב פ"א ב'), הרי הו"ל כנראה ונדחה. [↑](#footnote-ref-380)
380. בטעמא דהתוס' וש"ר שלא כתבו כן לכאו' הוא משום דלאביי ורב פפא דבכה"ג ל"ה דחוי כלל משום דאין מחוסר זמן לבו ביום. [↑](#footnote-ref-381)
381. התוס' שלא כתבו כן הוא לטעמייהו דס"ל הכא בסו"ד ולקמן נ"ט א' דאף למ"ד דדחוי מעיקרא הוי דחוי מ"מ קרבנות שהופרשו בזמן שנפגם המזבח כשרים ול"ה דחוי כיון דבידו לתקן. [↑](#footnote-ref-382)
382. לפנינו שם אמרו דהצד דל"מ בדבקי' לקומץ בדפני' דמנא הוא משום דבעינן הנחה בתוכו, וה"ט דבעינן הנחה כתקנו אמרו שם בהפכי' למנא ודבקי' לקומץ בארעיתא דמנא. [↑](#footnote-ref-383)
383. לכאו' ב' הקושיות מתישבות זב"ז, דכיון שנקטו התוס' דשפיר מהניא הקבלה אף כשהוא בטל במים לענין להכשיר אחר שיהא בו מראית דם, נמצא דלא נדחה הדם כלל ממה שהי' ראוי להתקבל בכלי, שהרי אף בעודו בטל מהניא הקבלה, וכל הדחוי הוא במה שאינו ראוי לזריקה כשהוא בטל במים, וכלפי זה הוי דחוי מעיקרא, שהרי מעולם לא נראה לזריקה. [↑](#footnote-ref-384)
384. ומה"ט כתב הרא"ש שם דאיירי במטמא מקדש עני שנשתמד והפריש קרבן, ולא העמידה בכל מומר שהפריש קרבן, משום דרק בעוף לא חשיב כדחוי בדמים משום דאין לעוף פדיון. [↑](#footnote-ref-385)
385. לכאו' מכוון דבריו דאם הי' לו פדיון ל"ה חשבינן לה כקדוה"ג דאדרבה כיון שאינו ראוי להקרבה הו"ל כקדו"ד, ורק משום שאין לו פדיון ואינו עומד לדמיו הוא דחשבינן לי' כקדוה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-386)
386. ועוד, דאם במפריש נקבה לפסחו לא חשיב כדחוי בדמים, א"כ מ"ט הוצרכו הראשונים לפרש דמשכח"ל דחוי מעיקרא שאינו דחוי בדמים בחצי' עולה וחצי' שלמים, ולא פירשו דמשכח"ל במפריש נקבה לפסחו דאיירו בה. [↑](#footnote-ref-387)
387. ולכאו' מה"ט לא כתבו התוס' לישב כן, דס"ל דבכה"ג דחצי' עולה וחצי' שלמים חשיב כדחוי בדמים, - ויש להוסיף, דלהתוס' לטעמייהו בגיטין מ"ג ב' הרי גם בבהמה של ב' שותפין שהקדיש חצי' חייל עלי' קדוה"ג, ואינה נפדית אלא במום, ואפ"ה חשבינן לה כדחוי בדמים משום דלי"ב דין הקרבה, וה"נ הוא בחצי' עולה וחצי' שלמים דאף דחייל עלי' קדוה"ג, מ"מ חשיב כדחוי בדמים. [↑](#footnote-ref-388)
388. התורי"ד שם כתב דל"ג הכי דלא מצינו שיהא מותרו בא נדבה אלא כל שבא משום חטאת ומשום אשם, - אך בדעת הר"ח אשר כ"ה גם גירסת הרמב"ם בפיהמ"ש שם צ"ל דמכח הדחוי חייל עלי' דין רעי' וכל הרועים דמיהן נופלין לנדבה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-389)
389. וי"ל דמהא דאין הדמים קרבין לפסח אין ללמוד דיש דחוי בדמים, די"ל דהוא משום דאיירי לאחר הפסח וכבר א"א להקריבו לפסח, וע"כ לא מייתינן להא דיש דחוי בדמים אלא מהא דאין הדמים קרבין לשלמים. [↑](#footnote-ref-390)
390. וי"ל עוד למש"כ בכ' הגרי"ז בסוגיין דבנראה ונדחה הוי הדחוי במה שנדחית הבהמה בפועל מהקרבה, ובדחוי מעיקרא הויא הקדושה קדושה דחוי', וע"כ כל הא דאף הדמים נדחין הוא רק בדחוי מעיקרא דהויא הקדושה קדושה דחוי', אך בנראה ונדחה דאין הקדושה קדושה דחוי' אלא דנדחית הבהמה מהקרבה אין דמי' נדחין. [↑](#footnote-ref-391)
391. צ"ב דאם הך ברייתא לי"ל דחוי, א"כ מ"ט אחר הפסח תרעה עד שתסתאב ואין היא עצמה קריבה שלמים, - ושמא מש"כ רבינו דוד דהך ברייתא לי"ל דחוי, לאו היינו דלי"ל דחוי כלל, אלא היינו דאין הדמים נדחין, - וי"ל עוד דהא דאין היא עצמה קריבה שלמים אי"ז מדין דחוי, אלא משום דליכא עלי' דין מותר הפסח דקרב שלמים אי מעיקרא ל"ה ראוי' לפסח, וכמש"כ כן האחרונים בדעת הרמב"ם, (אך בפי' ר"ח בפסחים שם מבו' דהא דבמפריש נקבה לפסחו אין היא עצמה קריבה שלמים הוא מדין דחוי). [↑](#footnote-ref-392)
392. עוד קשיא ע"ד הר"ח מהא דתנן בתמורה י"ט ב' דהמפריש נקבה לאשם תרעה עד שתסתאב ותימכר ויביא בדמי' אשם, והרי דאין הדמים נדחין, - וצ"ל דגם הך מתניתין לי"ל דחוי בדמים, וע"כ אין הדמים נדחין מליקרב לאשם. [↑](#footnote-ref-393)
393. וגדולה מזו כתב החזו"א בבכורות סימן י"ח סקי"ח דאם איכא דין דחוי אף בקדו"ד גמורה, ולא רק בקדושת הגוף דלי"ב דין הקרבה, הרי דאף אם פדה בהמה זו מקדושתה וחזר והקדישה לא חזיא להקרבה. [↑](#footnote-ref-394)
394. וכ"כ במשנת ר"א בכורות ט"ו ב' עמ' קנ"ט ד"ה אף דבדחוי דהחפצא דהבהמה נדחית מלהקריב אינה ראוי' להקריב אף בקדושה אחרת, אך בדחוי בהקדושה שהקדושה נדחית שפיר מהניא קדושה אחרת שראוי להקריבה. [↑](#footnote-ref-395)
395. ועיי"ש שכתב דהא דחשיב להו בתרתי אע"ג דדחוי בדמים יש בכללו דחוי מעיקרו, הוא משום דמצינו דחוי מעיקרו בלא דחוי בדמים, וע""כ חשיב להו בתרתי דלא נימא דאין דחוי מעיקרו דחוי אלא כשהוא בדחוי דמים או דאינו דחוי אלא כשהוא קדוש קדוה"ג. [↑](#footnote-ref-396)
396. אך צ"ב, שהרי נדון הדחוי על הולד הוא משום שבא מכח קדושה דחוי', שהרי הולד עצמו לא נדחה מעולם, וכל הא שבאנו לדון שיחול עליו דחוי כשנולד הוא משום שבא מכח קדושת אמו שהיא קדושה דחוי', וא"כ לכאו' יש לנו לדון על הדחוי דאמו אם הוי דחוי מעיקרו או נראה ונדחה, ומה מהני הא דהולד ל"ה דחוי מעיקרא, הרי הנידון שיהא הולד דחוי אי"ז מכח מה שנדחה מתחילה, דנימא דדחויו ל"ה דחוי מעיקרא, אלא משום דחייל עליו דין דחוי מכח אמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-397)
397. מבו' בדבריו דאם לא נסתאב לא חשיב כדחוי בדמים אף דמכח הדחוי נדחין אף הדמים, ולכאו' היינו משום דבכה"ג חייל הדחוי על קדושה זו דהיא קדוה"ג ומכח זה הוא דנדחין אף הדמים, ורק בגונא שנסתאב ובלא"ה לא חזי ליקרב, א"א שיחול דין דחוי על הקדוה"ג, שהרי בלא"ה ליכא דין הקרבה מכח הקדוה"ג, וכל הא דחייל בזה דין דחוי הוא על הדין דקדושה זו דדינה לימכר דע"ז שפיר מצי חייל הדחוי, וזה הוי דחוי בדמים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-398)
398. ושמא היינו משום דמדינא הי' ראוי שיחול עלי' קדוה"ג משום דמיגו דנחתא וכו', וכיון דלא חייל עלי' קדוה"ג מכח הא דאינה ראוי' להקרבה הו"ל דחוי. [↑](#footnote-ref-399)
399. התוס' הק' דמאי ס"ד מעיקרא דפריך מר"א ליסייעי' מרבנן, והק' עוד דליסייעי' מת"ק דר"א דתמורה ומכ"ד דבע"ח נדחין, ועמש"כ בזה התוס' בתמורה כ"ו ב' והשטמ"ק בכריתות שם בשם תוס' הרא"ש ותוס' כת"י, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-400)
400. הקה"י בסו"ס י' כתב דכל הא דבמפריש נקבה לפסחו תרעה וכו' ואינה קריבה היא עצמה לשלמים, הוא למ"ד דבע"ח נדחין ואינה ראוי' ליקרב שלמים, וכתב לישב בזה הא דבעברה שנתו קרב הוא עצמו לשלמים, וצע"ג דלהדיא תניא בכריתות דהא דמפריש נקבה לפסחו תרעה וכו' הוא אף לר"ש דבע"ח אין נדחין, - והעירו די"ל דהוא משום דר"ש לטעמי' דלא נחתא עלי' קדוה"ג והיא עומדת לדמי פסח, וע"כ אינה קריבה לשלמים, וזה כמש"כ הקה"י שם בישוב מה שאמרו בחולין ל' א' דמדמי פסח מי אידחי, ונתבאר להלן בהערה, - אך אכתי הוא נסתר ממש"כ התוס' הכא לתמוה על גירסת הרשב"ם, וממש"כ לפרש בסוגיית הגמ' בכריתות דס"ד דגם לת"ק בע"ח אין נדחין, וכנ"ל, אך בישוב גירסת הרשב"ם י"ל כד' הקה"י. [↑](#footnote-ref-401)
401. התורי"ד בפסחים צ"ו א' כתב דאם עברה שנתו קודם הפסח ירעה עד שיסתאב וימכר ויביא בדמיו פסח ואין הוא עצמו קרב שלמים, ומבו' בדבריו דהוא משום דלא חשיב בכה"ג כמותר הפסח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-402)
402. ונתחדש בזה דאף דבשעה שהקדישו ל"ה ראוי בפועל לפסח דכשיגיע זמנו תעבור שנתו, מ"מ כיון דבדין הוא כשר עכשיו לפסח, סגי בהכי כדי לחשבו כשעברה שנתו כמותר הפסח, - ואמנם לפ"ז לכאו' כל הא דתניא לקמן י"א א' דהפסח שעבר זמנו ושחטו בזמנו לשמו ר' יהושע מכשיר ול"ב עקירה הוא רק כשעברה שנתו, אך קודם שעברה שנתו בעי עקירה אף שתעבור שנתו עד הפסח, - אך התורי"ד בפסחים ס"ד א' כתב דכל שעתיד לעבור שנתו קודם הפסח ל"ב עקירה, עיי"ש, וצ"ע, ועוד קשיא טובא שהרי התורי"ד גופי' שם ס"ו א' כתב דכשעברה שנתו קודם הפסח ירעה עד שיסתאב וימכר ויביא בדמיו פסח, וא"כ מ"ט ל"ב עקירה, ומ"ש ממה שאמרו בחולין ל' א' דכל דלא אידחי מדמי פסח בעי עקירה אף למ"ד דפסח בשאר ימות השנה ל"ב עקירה. [↑](#footnote-ref-403)
403. והי' מקום לפרש עוד בד' התוס', דאף אם בעברה שנתו ולא זמנו דינו שירעה עד שיסתאב ויביא בדמיו פסח, מ"מ כיון דהוא עצמו אינו ראוי כלל לפסח ע"כ פשיטא טפי דבדיעבד הוא קרב שלמים, - אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי התוס' שם מבו' דאף אם ל"ה אלא חד קרא דקרב שלמים והוה מוקמינן לה בעברה שנתו וזמנו ה"ה בעברה שנתו ולא זמנו, ואם בעברה שנתו ולא זמנו דינו הוא דירעה עד שיסתאב וימכר ויביא בדמיו פסח, הרי ל"ד כלל לעברה שנתו וזמנו דהוי מותר הפסח, ואף דשמעינן מקרא דמותר הפסח קרב שלמים, מנ"ל דאף קודם הפסח דאכתי אינו מותר הוא קרב שלמים, - ובע"כ דגם כשעברה שנתו קודם הפסח הו"ל כמותר הפסח וקרב שלמים. [↑](#footnote-ref-404)
404. אך אכתי קשיא דמ"ש דהתם אמרינן דאף דאידחי מפסח מ"מ הוא עומד לדמי פסח ואין קרב הוא עצמו שלמים, ובעברה שנתו אמרינן דהוא עצמו קרב שלמים ואין עומד לדמי פסח, ועד"ז הק' המקד"ד בקונט' סימן ד' סק"ד, - והקה"י בסימן י' כתב לישב דהתם דבשעה שנדחה מפסח כבר יש בו מום, ע"כ הוא עומד לדמי פסח ואינו קרב הוא עצמו לשלמים, ומשא"כ בעברה שנתו דאין בו מום, הרי דכיון דעכשיו אינו ראוי לדמי פסח, הוה דינו ליקרב שלמים. [↑](#footnote-ref-405)
405. שו"ר בחזו"א או"ח סימן קכ"ד לדף צ"ו ב' שנקט דכ"ה דבמפריש נקבה לפסחו הוי דחוי, משום דמעיקרא לא חלה עליו קדושת הקרבה, ה"נ בעברה שנתו אם מעיקרא הי' עתיד שתעבור שנתו קודם הפסח, וכתב דכל מה שאמרו בפסחים צ"ז א' דבעברה שנתו קרב שלמים הוא בגונא שהי' ראוי בשעת ההפרשה לפסח, ועיי"ש במש"כ לפרש היאך משכח"ל, - אך ממש"כ התוס' לעיל ט' ב' ובמנחות פ"ג ב' דעברה שנתו וזמנו דה"ה בעברה שנתו בלא זמנו ואף דבשעה שהקדישו לא הי' ראוי לפסח דכשיגיע זמנו תעבור שנתו, לכאו' מבו' דאף בכה"ג הוא קרב שלמים גם למ"ד דבע"ח נדחין, דאל"כ הרי שפיר י"ל דמה שנקטו עברה זמנו ושנתו הוא משום דבכה"ג לכו"ע הוא קרב שלמים ואף למ"ד דבע"ח נדחין, וביותר דאי נימא דבכה"ג איכא דין דחוי, הרי הו"ל כמפריש נקבה לפסחו שכתבו התוס' לעיל בסוגיין דבזה אף לרב בע"ח נדחין, - וכ"נ גם ממש"כ בפירש"י בפסחים ס"ב ב' ד"ה שעברה שנתו דהיינו כשעברה שנתו בר"ח ניסן, והרי דהוא כשר לפסח, אך בזה י"ל דאתיא כמ"ד דבע"ח אין נדחין ואף במפריש נקבה לפסחו. [↑](#footnote-ref-406)
406. וזהו שהק' התוס' שם דבמחוסר זמן אמרינן דלילה לקדושה ויום להרצאה והרי דאף דבשעה שהקדישו לא הי' ראוי להקרבה מ"מ כשחזר ונראה הוא ראוי להקרבה ולא מיפסל משום דחוי, וזה לטעמייהו דכל הא דלא ילפינן ממחוסר זמן הוא משום דל"ה דחוי בשעה שהקדישו, וזהו שהק' דאכתי מצינו למילף מהיכא דהקדישו בליל ח' דל"ה דחוי, אך למש"כ ש"ר בטעם הא דלא ילפינן ממחוסר זמן הרי דמה"ט ליכא למילף אף מקרבן שהקדישו בליל ח'. [↑](#footnote-ref-407)
407. הקר"א והרש"ש שם הק' ע"ז מולדות קדשים דכבר קדשו במעי אמן או בהוייתן ואפ"ה הן קרבין כשיהיו בני ח' ימים ולא מיפסלי משום דחוי, והטה"ק בסוגיין הק' גם מהא דבכור קרב ביום השמיני אף שנתקדש בשעה שנולד, - ועיי"ש שכתב דצ"ל דקדושה הבאה מאלי' שאני כיון דלא נדחה בידים כלל, ומשא"כ בבהמה של ב' שותפין דאף שכתבו התוס' דלא חשיב כדחיי' בידים, מ"מ יש בזה דיחוי כ"ד בידים. [↑](#footnote-ref-408)
408. והתוס' בד"ה וש"מ דחוי מעיקרו שפירשו דהא דליכא דחוי במחוסר זמן הוא משום דחוזר ונראה ממילא ולא פירשו דהוא משום דבידו להשהותו, וכמש"כ בתחילת דבריהם דכל דהוא בידו ל"ה דחוי מעיקרא דחוי, לכאו' הוא משום דס"ל דכל דאי"ז עכשיו בידו ל"מ הא דבידו להשהותו, וזה שלא כדבריהם בסוד"ה וש"מ יש דחוי דס"ל דגם בכה"ג חשיב כבידו, ולא מרועה אחד ניתנו. [↑](#footnote-ref-409)
409. אך בתי' בתרא כתבו דשאני מום עובר דדחוי הוא יותר ממחוסר זמן דהא צריך להסיר קודם שיהא ראוי והוי מחוסר מעשה, ועד"ז כתב התוס' הרא"ש שם דשאני מום עובר דאע"פ שעובר מאליו מ"מ צריך שישתנה הגוף קודם שיהי' ראוי. [↑](#footnote-ref-410)
410. לכאו' יש להוכיח כן ממש"כ התוס' בבכורות שם די"ל דיבלת הויא מום קבוע אף שיש לה רפואה בחתיכה, ולפ"ז הרי דמהא דתנן בפסחים ס"ה ב' דחתיכת יבלתו אין דוחה את השבת, מבו' דאף דהו"ל מום קבוע מ"מ מהני חתיכת היבלת להכשירו ולי"ב משום דחוי, - והאחיעזר שם כתב לדחות דהתם איירי כשעדיין לא הפריש את הפסח, ובכה"ג לי"ב משום דחוי, - אך למש"כ התו"י והתוס' הרא"ש ביומא ס"ד א' דדין הדחוי דבע"מ הוא אף קודם שהקדיש את הבהמה, ונתבאר בדף מס' 19, מוכח מהתם דאף במום קבוע ליכא משום דחוי, ובלא"ה משמעות סתימת הדברים דמהני חתיכת היבלת להכשיר אף אחר שהקדיש את הבהמה, (ובפסחים ס"ו ב' דנו אם מותר להקדיש פסחו בשבת, ואם כל הא דמהני חתיכת יבלתו להכשירו הוא כשעדיין לא הקדישו, הרי דיש ללמוד מזה דמותר להקדיש בשבת). [↑](#footnote-ref-411)
411. וכ"ה מבו' ממשה"ק תלמיד הרשב"א בקידושין ז' א' בהא דבהמה של ב' שותפין שהקדיש חצי' וכו' דתמורתה כיו"ב, דמ"ש מבהמה שהקדישה קדוה"ג ונפל בה מום שהמיר בה דתמורתה קריבה, ולי"ב לדין דחוי, והרי דאף דילפינן מקרא דבבע"מ ליכא דחוי היינו רק כשחזר ונראה, אך כל זמן דהמום קיים הוי דחוי, - אך י"ל דס"ל דכל הא דילפינן מקרא דבבע"מ ליכא פסול דחוי הוא בבע"מ עובר, אך בבע"מ קבוע איכא דחוי. [↑](#footnote-ref-412)
412. ומצינו עד"ז בפי' ר"ח בפסחים צ"ח א' שפירש במה שאמרו התם דמהא דמפריש נקבה לפסחו ירעה עד שיסתאב וימכר ויפלו דמיו לנדבה דדחוי מעיקרא הוי דחוי דהיינו דלא נימא דמעיקרא כי אקדשינהו לשלמים אקדשינהו אלא נדחו, ומבו' דהס"ד התם דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי הוא משום דכיון שאינו ראוי לפסח חשבינן דמעיקרא הוי ההקדש לשלמים ולא נדחה כלל. [↑](#footnote-ref-413)
413. ומצינו דאזיל רש"י לטעמי' בזה, והוא במש"כ התוס' בסוגיין ובסוכה ל"ג א' דהא דבמיעט ענבי ההדס ביו"ט אמרו דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי הוא משום דבידו לתקנו, ומה"ט הוא דמיבע"ל התם בנקטם ראשו מערב יו"ט ועלתה בו תמרה ביו"ט ולא פשיט לה מהא דמכשרינן כשמיעט הענבים ביו"ט, משום דבנקטם אין בידו לתקנו, - אך בפירש"י בסוכה שם ד"ה יש דחוי מבו' דאה"נ דלפ"מ שאמרו במיעט הענבים דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי ה"נ בנקטם ראשו מערב יו"ט ועלתה בו תמרה ביו"ט ל"ה דחוי משום דהוא דחוי מעיקרא, וזה לטעמי' דלא ס"ל לחלק בדין בידו לתקנו בין דחוי מעיקרא לנראה ונדחה, ומהא דאיכא דין דחוי במיעט ענבי ההדס בע"כ דלא חשיב כבידו, ואפ"ה אמרו דדחוי מעיקרו ל"ה דחוי, וע"כ ה"נ הוא בנקטם דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי. [↑](#footnote-ref-414)
414. ובזה ניחא מש"כ התוס' לעיל בסוגיין דהא דברגלה של זו עולה ל"ה דחוי הוא משום דבידו להקדישה, ולכאו' הוא להתוס' לטעמייהו דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי היכא דהוא בידו, וכ"נ בגליון מהרש"א, אך לדעת התוס' בכ"ד דס"ל דלמ"ד דדחוי מעיקרא הוי דחוי הוא אף היכא דהוי בידו תיקשי דמ"ט ברגלה של זו עולה ל"ה דחוי, וי"ל דס"ל כמש"כ תלמיד הרשב"א בקידושין ז' א' לישב בע"א, ונתבאר בדף מס' 19, ולהנ"ל ניחא דכיון דבידו לתקן בקל ל"ה דחוי כלל. [↑](#footnote-ref-415)
415. ואמנם כ"ז הוא משום דהוי זה בידו, דאם אי"ז בידו ליתנו בכלי קדש ואי"ז בידו לאספו הרי דמכח זה עצמו הו"ל דחוי, ורק משום דבידו ליתנו בכלי קדש ובידו לאספו לא נדחה כלל מדינו. [↑](#footnote-ref-416)
416. ובזה ניחא גם משה"ק התוס' והתוס' הרא"ש בסוכה ל"ג א' דמ"ש מעבר וליקטן דהוי דחוי אף שבידו ללקט, ומ"ש מכיסהו הרוח ונתגלה שדנו בזה משום דחוי אף דבידו לגלות, והתוס' שם כתבו דבכיסוי ל"מ הא דבידו לגלות, משום דנפטר מן הכיסוי ולא נתחייב להוציאו מן הדחוי כדי לחזור ולכסות. [↑](#footnote-ref-417)
417. אך בד' המאירי בסנהדרין שם משמע דגם עולה ושאר קרבנות אין ראויין ליקרב כשהוא שוטה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-418)
418. צ"ב דבגמ' הכא והתם אמרו בהא דמדמינן לה לישן דל"ה דחוי הוא משום דלא דחי נפשי' בידים אלא ממילא אידחי, וזה דלא כמש"כ התוס' דהוא משום דניעור ממילא ודממילא משתפי. [↑](#footnote-ref-419)
419. ועיי"ש שכתב לפ"ז דגם הא דכשנשתטה אין מקריבין את קרבנו היינו רק כשלא מסרו להקרבה, אך אם מסרו להקרבה מקריבין אותו אף אחר שנשתטה דחשיב כלרצונו, - ולכאו' יש לדון בזה דבשוטה דאינו בר דעת ל"מ הא דמסרו להקרבה קודם שנשתטה, דמ"מ עכשיו כשנשתטה כבר אין דעתו קיימת ולא חשיב כלרצונו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-420)
420. לא נתפרש לן, דאף דאם הי' עושה עכשיו הי' פטור מדינא דיחיד שעשה בהוראת בי"ד, מה טעם יש בזה דהוי דחוי על החטא שעבר קודם שהורו בי"ד, הרי על חטא זה ליכא לפטורא דיחיד שעשה בהוראת בי"ד, - והעירו עוד במה שאמרו הכא דר' יוחנן פתח בדחויין מהכא, והרי ר' יוחנן גופי' ס"ל בהוריות ב' א' דהורו בי"ד שחלב מותר ונתחלף לו חלב בשומן ואכלו חייב, ונמצא דאף בשעה זו מצי להתחייב בקרבן על אכילת חלב, ומ"ט הו"ל דחוי, וביותר, דכיון דאם אכל עכשיו דומיא דהאכילה שאכל מעיקרא שלא היתה ע"פ הוראת בי"ד, הוא חייב חטאת, וא"כ מ"ט הוי דחוי, ושו"ר שכבר עמד ע"ז האו"ש בפט"ז ממעה"ק ה"ב בסו"ד. [↑](#footnote-ref-421)
421. אך בד' הירושלמי בהוריות פ"א ה"ב מבו' דלמ"ד דכשהורו בי"ד שחלב מותר ליכא דין דחוי אף מהני להקריבו קודם שחזרו בי"ד מהוראתן, אם הוא כהן, עיי"ש, וצ"ב דאם אכן חזי להקריבו אף קודם שחזרו בהן בי"ד, מ"ט חשיב כלל כדחוי, - ומשמעות ד' הירושלמי דהפלוגתא אם איכא דין דחוי הוא אם הוא ראוי להקריבו קודם שחזרו בי"ד, וכ"נ בד' הירושלמי בגיטין פ"ז ה"א דהפלוגתא אם איכא דין דחוי בנשתטה הוא אם אפשר להקריב את קרבנו בעודו שוטה, (וזהו שאמרו שם דמחלפא שיטתי' דר"ל), ועמש"כ בזה החזו"א באהע"ז סימן פ"ו סק"ד, - אך צ"ע דא"כ מה ענין הפלוגתא אם איכא דין דחוי בנשתטה להפלוגתא אם איכא דין דחוי בהורו בי"ד שחלב מותר, ועוד, שהרי פליגי גם גם בנשתמד, אף דבעודו משומד אין מקריבין את קרבנו. [↑](#footnote-ref-422)
422. השפ"א עמד ע"ד הרמב"ם שהשמיט להך דינא דכשהורו בי"ד שחלב מותר הוי דחוי, ואף דקי"ל דבע"ח אין נדחין מ"מ נפ"מ בשחוטין דנדחין דאם אחר שחיטה הורו בי"ד שחלב מותר וחזרו בהן שוב לא יזרקו את הדם, וכתב דאי נימא בדעתו כפירש"י דהא דהוי דחוי הוא משום דיחיד שעשה בהוראת בי"ד פטור, הרי דלפ"מ דקי"ל דיחיד שעשה בהוראת בי"ד חייב ל"ה דחוי, וע"כ השמיט הרמב"ם לדין זה. [↑](#footnote-ref-423)
423. אמנם הנה האו"ש בפ"ט משחיטה הי"ט ובפט"ז ממעה"ק ה"ב פירש דלר' יוחנן ל"ה דחוי בכה"ג דהורו בי"ד משום דהוי הדחוי מכח טעות, עיי"ש, אך בפט"ז ממאכ"א ה"ז פירש דלר' יוחנן הוי דחוי בכה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-424)
424. וכ"נ למש"נ בכ"ד בדעת הרמב"ם דמחשבת שינוי בעלים היא בכלל מחשבת שינוי השם והו"ל כשינוי שם הזבח והיינו דשם הזבח הוא "עולת ראובן" וכל שמשנה שם ראובן לשם שמעון הוי זה שינוי שם הזבח, ולפ"ז מסתברא מילתא דכ"ה דבשינוי קדש פסלינן בלשמו ושלא לשמו ה"נ הוא בשינוי בעלים, שהרי חד דינא נינהו. [↑](#footnote-ref-425)
425. אך העירו דיש מקום לדון דבמחשבת שינוי בעלים יש להכשיר בלשמו ושלא לשמו מטעם אחר, דכיון דהוי הקרבן אף לשמו, הרי דהא דהוי אף לשם אחר אי"ז סותר כלל להא דבעינן שיהא הזבח לשם בעלים, שהרי עכ"פ בעולה ושלמים אפשר שיהא הזבח לשניהם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-426)
426. וכ"נ ממש"כ התוס' לעיל ב' א' ד"ה כל הזבחים דכולה מתניתין לא מישתמעא כלל שינוי בעלים דלישנא דלשמן משמע לאפוקי שינוי קדש, וכולה מתניתין לא נקיט אלא שינוי קדש דקתני נמי בסיפא כיצד לשמן ושלא לשמן לשם פסח ולשם שלמים, ומשמע דאם הוה מיירי מתניתין אף בשינוי בעלים הול"ל כיצד לשמן ושלא לשמן לשם בעלים ולשם אחר, והרי דלשמו ושלא לשמו בשינוי בעלים פסול, ועד"ז יש להוכיח עוד, דאי נימא דלשמו ושלא לשמו בשינוי בעלים כשר, הרי דמה"ט הוא דתני הכא דכיצד לשמן ושלא לשמן לשם פסח ולשם שלמים, ואין להוכיח מזה דגם עיקר הא דתנן דכל הזבחים שנזבחו שלא לשמן הוא בשינוי קדש. [↑](#footnote-ref-427)
427. ושמא יש לדחות אי נימא דמחשבת שינוי בעלים היא מחשבה הפוסלת, ומחשבת שלא לאוכליו אינה מחשבה הפוסלת, וע"כ במחשבת שינוי בעלים אין לדמות כלל לשמו ושלא לשמו לסתמא ושלא לשמו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-428)
428. צ"ב שהרי בשינוי בעלים כלל לא פירש הרמב"ם אופן השינוי אלא כתב הכלל דשחט שלא לשם בעליו ולא פירש כלל האופן דשינוי בעלים ואף לא האופן דחישב לשם אחר בלבד, והרי בשלא לשמו כתב מתחילה השוחט את הזבח שלא לשמו ואח"כ פירש דהיינו כגון ששחט עולה לשם שלמים וכו', ובשינוי בעלים לא פירש כלל אופן השינוי, וא"כ שפיר י"ל דאף בשינוי בעלים פוסל לשמו ושלא לשמו, ואדרבה הרי לכאו' מה שלא פירש הרמב"ם להאופן דשינוי בעלים הוא משום דכבר פירש בשינוי קדש ולא הוצרך לחזור ולפרש בשינוי בעלים, ולפ"ז הרי משמע דכ"ה דבשינוי קדש פסול לשמו ושלא לשמו ה"נ בשינוי בעלים. [↑](#footnote-ref-429)
429. ועד"ז נחלקו גם במה שאמרו ביומא כ"ד ב' ומ"ה א' בהצתת אליתא שלא תהא אלא בכהן כשר ובכלי שרת, דבפירש"י שם כתב דהיינו בכהן הלבוש בגד"כ, וכ"כ המאירי שם והריטב"א שם כ"ד ב', - אך בפי' רבינו אליקים שם והתורי"ד שם כ"ד ב' כתבו דבכלי שרת היינו דהצתת האליתא נעשית ע"י כלי שרת, וכ"כ בפי' רבינו הלל לתו"כ ויקרא דיבורא דנדבה פ"ה ה"ח. [↑](#footnote-ref-430)
430. והיינו דבהא דבעינן קרא למעט הקטרת אימורים, י"ל דהוא משום דהאימורים מתירין את הבשר באכילה, ואף דכי ליתניהו לא מעכבי, מ"מ כי איתניהו חשבינן להו כמתירין את הבשר באכילה, וכמש"כ כן הרמב"ם בפי"ח מפסוהמ"ק ה"ז, ובכ' הגרי"ז במנחות י"ג א' הוכיח כן מסוגית הגמ' בפסחים ע"ז ב', עיי"ש, אך מ"ט בעינן קרא למעט שפיכת שירים אף דאי"ז מתיר כלל. [↑](#footnote-ref-431)
431. בשיעורי הגרש"מ כתב די"ל דהוא משום דבקרא לא כתיב דברים המביאין לידי אכילה אלא ואם האכל יאכל, אלא דאמרינן דגם דברים המביאין לידי אכילה הוו בכלל זה, אך אכילה עצמה ודאי דהויא בכלל זה, וכתב לפרש בזה להא דתניא בתו"כ צו פר' ח' ה"ד דס"ד לרבות אף אכילת בשר. [↑](#footnote-ref-432)
432. צע"ג דלהדיא תניא בתוספתא פ"ד ה"ד דבשחיטה בקיבול ובהילוך בין שחישב על הראשונה בין שחישב על האחרונה "אפי' על שיירי הדם" חוץ למקומו פסול ואין בו כרת חוץ לזמנו פגול וחייבין עליו כרת, ולהדיא דאם חשב בשעת הקבלה על שפיכת שירים פיגל. [↑](#footnote-ref-433)
433. אך בד' הראב"ד בכת"י בפר' צו שם בתו"ד מפורש דהא דמהני מחשבה על זריקה הוא משום דמחשב על אכילה, וצ"ל דהא דמהני מחשבה על קבלה הוא למשמעות ד' הראב"ד שם דהא דמהני מחשבה על זריקה אי"ז משום דהזריקה עצמה הויא אכילת מזבח אלא הוא משום שהיא מביאה את הזבח לידי אכילה, ומה"ט מהני מחשבה אף על קבלה, וכ"כ בס' מנח"א. [↑](#footnote-ref-434)
434. מפורש בד' התוספתא דאם חשב בשעת קבלה לשפוך שירים למחר פיגל, וזה דלא כמש"כ בפי' הראב"ד לתו"כ דאם חשב בשעת קבלה על שפיכת שירים לא פסל, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-435)
435. אך התפא"י לקמן פ"ב מ"ב כתב בפשיטות דאם חשב ליתן מתנה שני' בחוץ לא פסל, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-436)
436. הקה"י במנחות סימן י"א עמד בזה דלמ"ד דאין הקטרה מפגלת הקטרה היאך מהני מחשבתו בשעת הולכת כוס זה על זריקת הדם שנשפך, הרי הולכה דכוס זה אינה מתרת את הדם שנשפך, ועיי"ש במש"כ בזה, - אך לכאו' דמי למש"כ התוס' לעיל י' א' דאם זרק לגמור הזריקה חוץ לזמנו פסול, וכן אם הקטיר לגמור ההקטרה למחר פסול אלמלי הא דמיעטי' קרא משום דאינה מעכבת כפרה, והרי דכל הא דאין הקטרה מפגלת הקטרה הוא רק בקומץ ולבונה שהם ב' מתירין, ונתבאר בדף מס' 16. [↑](#footnote-ref-437)
437. החזו"א בסימן ה' סק"ה הוכיח מהכא דהא דמצוה לקבל את כל הדם הוא בשעת קבלה, אך אח"כ ליכא מצוה שיהא כל הדם ראוי לישפך ליסוד, ושרי לכתחילה לקבל בכמה כוסות ולזרוק מאחד מהם אף למ"ד דבכה"ג הוו שאר הכוסות דחוי ואין נשפכין ליסוד, ועד"ז כתב האבהא"ז בפי"ג מפסוהמ"ק ה"א. [↑](#footnote-ref-438)
438. החזו"א בסימן י' סוסק"ב כתב להוכיח מהכא דאף אם קיבל בכוס אחד ואח"כ חילקו לב' כוסות הוי הדם שבכוס השני דחוי, וה"נ כשנשפך מן הדם שבכלי על הרצפה לא חייל עליו דין שפיכת שירים, וע"כ הוא דא"צ לאספו דלא חייל עליו מצות שירים, וא"צ לאספו קודם זריקה כדי להביאו לידי מצות שירים, - ועמש"כ הקה"י במנחות סימן י"א. [↑](#footnote-ref-439)
439. ועיי"ש שכתב דעיקר הך מילתא דא"צ לאסוף הדם כדי לשפכו ליסוד יש ללמוד לזה מהא דתניא לקמן ל"ד ב' דא"ר יהודה דכוס הי' ממלא מדם התערובת שאם ישפך אחד מהם נמצא שהוא מכשירו, והרי דסגי לאסוף כוס אחד ואלמלי הא דשמא נשפך אחד מהם ל"ה צריך לאסוף כלל, והרי דליכא מצוה לאסוף הדם לצורך שפיכת שירים, לדעת הסוברים דאיכא דין שפיכת שירים בפסח, והאבהא"ז בפי"ג מפסוהמ"ק ה"א כתב ללמוד כן מהא דתנן לקמן ל"א ב' דנשפך מן הכלי על הרצפה ואספו כשר, ומדתני ואספו ולא קתני אוספו משמע דאין חייב לאוספו. [↑](#footnote-ref-440)
440. ולכאו' מוכח דאף כשלא נשפך אלא מקצת מן הדם ל"ה דחוי, שהרי התוס' כתבו דהדם שנשפך אין מצוה לאספו, ומבו' דאם יאספנו שפיר הוא ראוי ליזרק ולישפך ליסוד אלא שאין מצוה לאספו. [↑](#footnote-ref-441)
441. האבהא"ז בפי"ג מפסוהמ"ק ה"א כתב דצ"ל דמיירי כשנשרף הבשר ויכול לאכלו ע"י הדחק דבכה"ג אינו מחויב לאכלו וזהו דמיבע"ל דאין מחשבה מועלת ע"ז. [↑](#footnote-ref-442)
442. ועיי"ש שכתב דאם הכזית שחשב עליו בעולם וחושב שלא יקטירנו למחר בפועל אלא שתהא עבודתו ע"מ להתיר הקטרה למחר, לאו מחשבה היא, כיון דעקר למחשבתו שלא יעשה הקטרה למחר, אך אם לא יהא הכזית בעולם למחר, סגי במחשבתו בזה שחשב שתהא העבודה ע"מ להקטיר כזית למחר, שמשנה בקדושתה, ולו הי' הכזית בעולם הי' מקטירו, וזהו דמיבע"ל במחשב על העומד ליאבד אף שאינו חושב שיקטירנו למחר בפועל שהרי מאומת בלבו שיאבד הכזית מיד. [↑](#footnote-ref-443)
443. וזה ניחא אי נימא דטבילת אצבע לא חשיבא כעבודה הנעשית בפנים וכמו שדנו בזה הקר"א לקמן מ"ד ב' והחשק שלמה בסוגיין, והיינו משום דאין דינה ליעשות בפנים, ואף שעשאה בפנים לא חשיבא כעבודת פנים, או דמיירי דטבל בחוץ. [↑](#footnote-ref-444)
444. הקר"א כתב דלמש"כ הרמב"ם בפי"ז ה"ג דמחשבה בטבילת אצבע הוי כמו שחישב בשעת הזאה י"ל דאם חשב לטבול אצבע למחר הוי כמו שחשב להזות למחר דפיגל, אך כתב דאי"ז מוכרח דאף דהטבילת אצבע חשיבא כעבודת הזאה, מ"מ אי"ז אכילת מזבח, וע"כ אם חשב לטבול אצבע למחר לא פיגל. [↑](#footnote-ref-445)
445. הזבח תודה בסוגיין כתב די"ל דאם שחט או קיבל לטבול אצבעו בדם למחר מתפגל עי"ז דאף דטבילת אצבע הויא בכלל הולכה ואם שחט או קיבל ע"מ להוליך למחר ל"ה פיגול, הכא כיון דטבילת אצבע הוא עושה כשעומד אצל קרן המזבח כדי להזות עליו, א"כ כשמחשב לטבול אצבעו בדם למחר הו"ל כמחשב לטבול אצבעו להזות למחר, וצ"ב, דאם הא דמהני מחשבה על טבילת אצבע הוא משום דהו"ל כמחשבה על הזאה, א"כ ל"ב להא דטבילת אצבע הויא עבודה, וגם לא תלי בפלוגתת רבנן ור"ש אם מהני מחשבה בהולכה, ובגמ' לקמן תלינן לה בפלוגתייהו, ועיי"ש שכתב דלפ"ז י"ל דגם מחשבת שינוי בעלים פוסלת בטבילת אצבע, אף לדעת רוב קמאי דאין מחשבת שינוי בעלים פוסלת בשאר עבודות, וצ"ב דאף דכשמחשב לטבול אצבע למחר י"ל דהו"ל כמחשב להזות למחר, מ"מ כשטובל אצבע שלא לשם בעלים מ"ט נימא דיש בכלל מחשבתו דתהא גם ההזאה שלא לשם בעלים. [↑](#footnote-ref-446)
446. ולכאו' כ"ה מבו' ממשה"ק השטמ"ק שם בשם תוס' חיצונות דלמ"ד בשלהי פירקין בהולכה בזר אפשר לתקונה הדין נותן דה"נ בליקוט לבונה בזר אפשר לתקונה, ואי נימא דהליקוט עצמו הוי עבודה, ודאי דא"א לתקונה, דאחר שליקט הלבונה א"א לחזור וללקט, ול"ד להולכה דאפשר לתקונה, ובע"כ דס"ל דהא דליקוט לבונה הוי כהולכה הוא משום דבליקוט הלבונה הוא ממעט בהילוך הכהן, וע"כ הו"ל ככל הולכה בזר דאפשר לתקונה, - אך ממש"כ השטמ"ק לעיל מינה בשם תוס' חיצונות דאם הולכה שלא ברגל לא שמה הולכה ליכא למילף לפסול בליקוט לבונה מזבחים, ואי משום דחסר הולכה ליכא שהרי הכהן מוליכה והזר לא עשה אלא הליקוט והליקוט אינו כלום, מבו' דהא דליקוט לבונה הוי בכלל הולכה אי"ז משום דהוא ממעט בזה בהילוך הכהן, אלא משום דהליקוט עצמו שהוא צריך למנחה דינו כהולכה, - וכבר עמד בזה בכ' הגרי"ז שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-447)
447. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דמפלגינן לקמן בסוגיין בדין טבילת אצבע בין חטאות הפנימיות לחיצונות דבפנימיות כתיב בהו וטבל ובחיצונות לא כתיב וטבל, ואם הא דטבילת אצבע הויא כהולכה הוא משום דיש בה הולכה, א"כ מאי נפ"מ אם כתיב בהו וטבל, הרי הולכה חשיבא עבודה אף בחטאות החיצונות, ובע"כ דהא דטבילת אצבע הויא עבודה הוא מכח הא דהחשיבתה התורה לעבודה, וע"כ הוא דבחטאות החיצונות דלא כתיב בהו וטבל ול א אחשבה התורה טבילת אצבע למעשה עבודה, אמרינן דל"ה עבודה כלל. [↑](#footnote-ref-448)
448. השטמ"ק לקמן ט"ו א' כתב בשם תור"פ דכל מה שאמרו הכא דטבילת אצבע מפגלת משום דהוי כהולכה, הוא משום דס"ל דהולכה שלא ברגל שמה הולכה, ואי"ז מתישב לפ"מ דמסקינן לקמן דהולכה שלא ברגל לא שמה הולכה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-449)
449. הזבח תודה במנחות ספ"ק כתב לישב למש"כ שם דלרב מרי דהא דליקוט לבונה פסולה בזר אי"ז הוא משום דלא סגי דלא יהיב, אתיא אף כמ"ד דהולכה שלא ברגל שמה הולכה, ונתבאר לעיל, - ובכ' הגרי"ז במנחות שם כתב לישב למש"כ שם בדעת הרמב"ם דהא דקי"ל דטבילת אצבע מפגלת הוא משום דהו"ל כהזאה והא דקי"ל דליקוט לבונה בזר פסולה הוא משום דהו"ל כקמיצה, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-450)
450. בשיעורי הגרי"ד כתב בשם הגרי"ז לישב עוד דכיון דילפינן לקמן כ"ט א' דמחשבת חוץ לזמנו ומחשבת חוץ למקומו מצטרפין זע"ז, דלאכול כחצי זית בחוץ וכחצי זית למחר מצטרפין, ע"כ ס"ד דאף כשחשב מחשבת חוץ למקומו מתקיים דינא דכהרצאת כשר, משום דליכא בזה פסולא אחרינא מלבד פסול פיגול, דפסולא דחוץ למקומו לא חשיב כפסול אחר, וכדחזינן דהוא מצטרף עם חוץ לזמנו, ולזה הוא דבעינן לקרא דמחשבות מוציאות זמ"ז, - ובשיעורי הגרש"מ כתב לסייע לזה מפירש"י בסוגיין דבהא דמחשבת שלא לשמה מוציאה מידי פיגול כתב דהוא משום דילפינן מקרא דכהרצאת כשר כך הרצאת פסול וכו' ובהא דמחשבת חוץ למקומו מוציאה מידי פיגול כתב דהוא כדילפינן בפ"ב דכל מחשבת פסול מוציאה מידי פיגול, ומשמע דל"ב לקרא דמחשבות מוציאות זמ"ז אלא למחשבת חוץ למקומו ולא למחשבת שלא לשמה. [↑](#footnote-ref-451)
451. צ"ב דהרי עיקר הא דפריך דמתן כלי ל"ד לקבלה, הוא משום דבקבלה אינו נותן את הדם בכלי אלא ממילא הוא נופל ובמתן כלי הוא נותן את הקומץ בידו בכלי, וע"כ ל"ד להא דשחיטה וקמיצה חלוקין במעשיהן, דמ"מ תרוייהו הוו עשי' דידי' ודמו זל"ז, ומשא"כ בקבלה ומתן כלי דבקבלה אי"ז עשי' דידי' אלא הוא ממילא ובמתן כלי הוא עשי' דידי' וע"כ ל"ד זל"ז כלל. [↑](#footnote-ref-452)
452. וי"ל עוד למש"כ הזבח תודה בספ"ק דמנחות לפרש בסוגיית הגמ' שם י"ג ב' דלדעת ר' ירמי' הא דליקוט לבונה פסולה בזר הוא משום דהוי הולכה גמורה ולדעת רב מרי הוא משום דכיון דלא סגי דלא עביד לה עבודה חשובה היא, ונתבאר בדף מס' 23, ועד"ז י"ל בסוגיין דפליגי אם הא דטבילת אצבע מפגלת הוא משום דאתיא מרבויא דקרא ודילפינן משלמים דדבר המעכב מביא לידי פיגול או דהוא משום דהויא בכלל הולכה וע"כ הוי כהולכה דמפגלת אף בשלמים. [↑](#footnote-ref-453)
453. לכאו' מכוון דבריו דדמי להא דמחשבה מפגלת במקצת מן ההולכה ולא חשבינן לה כחצי מתיר, כאשר כ"נ בד' הרמב"ם בפי"ג מפסוהמ"ק ה"ט, וכ"כ המנ"ח במצוה קמ"ד, (אך הקר"א לקמן ט"ו א' נקט דלא כן), ונתבאר עוד בזה במ"מ לפ"ב דף מס' 36, והיינו משום דכל מקצת מן ההולכה הויא עבודה גמורה בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-454)
454. צ"ב דאף דבהולכה מחשבה פוסלת אף כשחישב במקצתה, מ"מ הכא שאין ההולכה נעשית אלא במקצת מן הדם, דמי למה שאמרו במנחות ט"ז ב' דאם פיגל בהולכת הקומץ הוי חצי מתיר משום דאיכא נמי הולכה דלבונה, ואף לר' יוחנן דס"ל התם דהוי פיגול הוא משום דהיא עבודה שאינה מתרת, וזה ל"ש בטבילת אצבע, לפ"מ שפירש"י שם להא דאינה מתרת. [↑](#footnote-ref-455)
455. הצ"פ בפ"ב ממתנו"ע הי"א ובפ"ב מתרומות ה"ב והי"ג כתב דיש לפרש דמה שאמרו הא רבנן הא ר"ש היינו דר"ש ס"ל דהולכה שלא ברגל לא שמה הולכה כמו שאמרו לקמן ט"ו א' ולדידי' אין טבילת אצבע מפגלת דל"ה בכלל הולכה כיון דהיא כהולכה שלא ברגל, וזה ע"ד מה שאמרו במנחות י"ג ב' בדין ליקוט לבונה דתליא בדין הולכה שלא ברגל, ונתבאר בדף מס' 23. [↑](#footnote-ref-456)
456. צ"ב דהא דהולכת חטאות הפנימיות לר"ש אינה מפגלת להתחייב כרת אי"ז מכח הא דמכשר ר"ש בהילוך, אלא משום דס"ל דכל שאינו על מזבח החיצון כשלמים אין חייבין עליו משום פיגול, ולדידי' ודאי דאף טבילת אצבע אינה מפגלת להתחייב כרת, דאף אם הויא עבודה גמורה ומחשבה מועלת בה אין חייבין ע"ז משום פיגול משום שאינו על מזבח החיצון, אך הא דתני הכא דטבילת אצבע אינה מפגלת בע"כ דאתיא כמ"ד דאף בחטאות הפנימיות איכא דין פיגול אף שאינו על מזבח החיצון וזהו דקמ"ל דאפ"ה אין טבילת אצבע מפגלת, וזהו דפרכינן ע"ז דאם אתיא כר"ש מאי איריא טבילת אצבע, ולפ"ז הדין נותן דאף אם ל"מ מחשבה בהולכה שאפשר לבטלה מ"מ מהניא מחשבה בהולכת חטאות הפנימיות אף להתחייב כרת, וא"כ מ"ט טבילת אצבע אינה מפגלת להתחייב כרת, - וההר המורי' בהל' פסוהמ"ק שם פירש דמכוון הצ"ק הוא דמה שאמרו דלר"ש אין טבילת אצבע מפגלת אי"ז כפירש"י דהוא משום דר"ש מכשר בהילוך, אלא הוא משום דלר"ש כל שאינו על מזבח החיצון אין חייבין עליו משום פיגול, וזהו דפרכינן דא"כ מ"ט נקט לה בטבילת אצבע, וכ"כ המראה כהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-457)
457. וכתב דאין ללמוד מזה דאם הניח אחר לולב בידו לא יצא, דשאני התם דהוא אוחז את הלולב בידו ואינו מניחו ליפול ע"י כחו ידו שאוחז בו וזה מיקרי לקיחה, ומשא"כ כשנפל דם על ידו ואין היד אלא מעשה איצטבא שהרי אינו אוחז בכח ידו וע"כ לא מיקרי לקיחה, ועמש"נ בזה ביומא מ"ט א'. [↑](#footnote-ref-458)
458. המקד"ד בסימן ז' סק"ג כתב דהוא משום דפסולא דמבית החליפות ולפנים הוא משום דבעינן על ירך המזבח, אך מיקרי צפון, וע"כ בקבלה דל"ב על ירך כמו שאמרו לקמן כ"ו א' דמה"ט הוא דתלה וקיבל כשרה שפיר יש להכשיר אף בהיכל, וע"כ הוצרך רש"י לה"ט דלאו אורח ארעא, - אך הנה בתוספתא בפ"ו ה"א משמע להדיא דמבית החליפות ולפנים פסול אף לקבלה, והיינו משום דדינא דעל ירך אינו דין בפנ"ע אלא היינו דהמקום שאינו על ירך אינו בכלל צפון לשחיטה, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולפ"ז לא א"ש, וגם בלא"ה אי"ז כלל במשמעות דברי רש"י שפירש להא דא"א לשחוט בהיכל ולא להא דא"א לקבל בהיכל. [↑](#footnote-ref-459)
459. וג"ז ניחא טפי אם הא דבעינן צפון הוא משום דחמירא קדושתי' ואי"ז קביעות מקום בעלמא. [↑](#footnote-ref-460)
460. בזה מתפרש משה"ק התוס' שם דמאי ס"ד לפסול בקמיצת מנחה בהיכל ומ"ש משחיטת חטאות הפנימיות דהי' יכול לשחוט בהיכל אע"ג דחטאת בעיא צפון, וצ"ב דמ"ט הוצרכו להא דהוה מכשרינן אף דחטאת בעיא צפון, הרי קמיצת מנחה ל"ב צפון, ועמד בזה העולת שלמה שם, ולהנ"ל ניחא דאלמלי הא דחטאת בעיא צפון י"ל דהא דהי' יכול לשחוט חטאות הפנימיות בהיכל הוא משום דילפינן להו משלמים דהוכשרה בהן שחיטה בהיכל מדכתיב בהו פתח אהל מועד ולא יהא טפל חמור מן העיקר, אך כיון דחטאת בעיא צפון הרי ל"מ למילף לה משלמים, ואפ"ה הי' יכול לשחוט בהיכל וא"כ ה"נ הי' לנו להכשיר בקמיצת מנחה בהיכל. [↑](#footnote-ref-461)
461. ועיי"ש שכתב לישב בזה למשה"ק התוס' שם דמאי ס"ד לפסול במנחה שנקמצה מהיכל ומ"ש משחיטת חטאות הפנימיות דאלמלי הא דלאו אורח ארעא הי' יכול לשחוט בהיכל, ולהנ"ל ניחא דשאני שחיטת חטאות הפנימיות דבעינן בהו פתח אהל מועד וע"כ יש להכשיר אף בהיכל דלא יהא טפל חמור מן העיקר, ומשא"כ במנחה דל"ב בה פתיחת דלתות היכל כמש"כ התוס' ביומא כ"ט א' ולי"ב לה"ט דלא יהא טפל חמור מן העיקר, אך מד' התוס' שהק' כן מוכח דלא פירשו כן לד' רש"י. [↑](#footnote-ref-462)
462. אך י"ל דאף אם בשאר קרבנות ל"ב פתיחת דלתות היכל מ"מ ילפינן להו משלמים להך מילתא דהכשר השחיטה בעזרה הוא מכח הא דהוא פתח אהל מועד ואהל מועד עיקר, וע"כ אמרינן בזה דלא יהא טפל חמור מן העיקר. [↑](#footnote-ref-463)
463. וזהו שהק' התוס' לקמן שם דלפ"ד רש"י מאי ס"ד לפסול במנחה שנקמצה בהיכל ומ"ש משחיטת חטאות הפנימיות דאלמלי הא דלאו אורח ארעא הי' יכול לשחוט בהיכל, והיינו דהא דמכשרינן בשחיטת שלמים בהיכל היינו משום דלא יהא טפל חמור מן העיקר ובקמיצת מנחה ליכא לה"ט וכמש"כ התוס' שם לעיל מינה, אך למש"כ רש"י דאלמלי הא דלאו אורח ארעא הי' יכול לשחוט בהיכל אף דלי"ב לה"ט דלא יהא טפל חמור מן העיקר, ובע"כ דכיון דכתיב בהו לפני ד' הוי אף ההיכל בכלל, ה"נ הי' לנו להכשיר בקמיצת מנחה בהיכל דאף ההיכל הוי בכלל לפני ד'. [↑](#footnote-ref-464)
464. ועיי"ש שהוכיח דבכה"ג חשיב כאפשר לבטלה ממה שלא אמרו דהולכת דם התמיד א"א לבטלה דא"א לשוחטו אצל קרן מזרחית צפונית דשם צריך לזרוק שהרי שחיטתו היא על קרן צפונית מערבית על טבעת שני', כמו שאמרו בתמיד ל"א ב' וילפינן לה מקרא, וצריך להוליך מקרן צפונית מערבית לקרן מזרחית צפונית, ובע"כ דהוא משום דאכתי אפשר לבטלה דיכול לשחוט על קרן צפונית מערבית ולהוליך הבהמה לקרן מזרחית צפונית ולקבל שם הדם. [↑](#footnote-ref-465)
465. וכן הוכיחו ממש"כ בפירש"י לקמן צ"ב ב' ד"ה או דילמא דבהמה שהכניסה לפנים משנשחטה והוציאה "וקיבל דמה" לא מיפסלא דמדמה אמר רחמנא ולא שהכניסו עם בשרה, וממה שהוצרך לפרש שקיבל הדם בחוץ בע"כ דל"מ לקבל הדם בהיכל, דאין לומר דהוא משום דאם קיבל הדם בהיכל נפסל הדם משום דכבר אי"ז בשר, שהרי כלפי דם זה לא הי' ביאה ודמי להכניסו דרך משופש דכשר, וכמש"כ כן החזו"א בסימן י"ח סק"ב. [↑](#footnote-ref-466)
466. ועיי"ש שהוסיף דדינא דר"ש דכל שאינו על מזבח החיצון כשלמים אין חייבין עליו משום פיגול ילפינן לה לקמן מ"ד א' דמה שלמים מיוחדים וכו', ודינא דר' יוסי דליכא פיגול בעבודת פנים ילפינן לה לקמן מ"ד ב' מקרא אחרינא דבעינן שיהיו מעשיו ומחשבותיו על מזבח החיצון כשלמים. [↑](#footnote-ref-467)
467. ועיי"ש שכתב דכיון שאם חישב בפנים על חוץ או בחוץ על פנים ל"ה פיגול כ"ש במחשב בפנים על פנים, וזה לטעמי' דיסוד דינא דר' יוסי הוא דליכא פיגול אלא כשהוא דומיא דשלמים בין בעבודה שעובד בה ובין בעבודה שחישב עלי', וע"כ כ"ש דאם תרוייהו אינם דומיא דשלמים דל"ה פיגול. [↑](#footnote-ref-468)
468. ומה שאמרו במגילה י' א' דמקריבין בבית חוניו משום דקדושה ראשונה לא קדשה לעתיד לבא והותרו הבמות, נראה דהוא משום דלא קדשה לעתיד לבא ובטלה קדושת הארץ, וע"כ הותרו הבמות אף בחו"ל, אך בזמן שקדושת הארץ קיימת לא הותרו הבמות אלא בארץ, אך לדעת הסוברים דאף דקדושת הבית לא קדשה לעתיד לבא מ"מ קדושת הארץ קדשה לעתיד לבא, מוכח מהתם דאף בזמן שקדושת הארץ קיימת הותרו הבמות אף בחו"ל. [↑](#footnote-ref-469)
469. וכ"ה מבו' בד' הצל"ח בפסחים ל"ו ב', וזהו שכתב דאף בשעת היתר הבמות ל"ה מע"ש נאכל בחו"ל, וכ"כ הדברי אמת בדרוש ט"ו בדעת הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-470)
470. ואמנם זה ניחא רק אי נימא דמחשבת חוץ למקומו ל"ה אלא במקום שנפסל בו ביוצא, - אך בפירש"י לקמן כ"ט א' ד"ה שיהא משולש מבו' דמחשבת חוץ למקומו הוא אף במקום שאינו נפסל בו ביוצא, ולטעמי' מוכח מהכא דאף חו"ל הוי מקום הראוי לבמה, וע"כ ליכא בבמה למחשבת חוץ למקומו. [↑](#footnote-ref-471)
471. הקר"א תמה ע"ז דאטו לר"ש לחוד קרב פסח בבמה גדולה, הרי כו"ע מודו בזה, ומקרא מלא הוא שעשו את הפסח בגלגל, ור"ש אתי למעוטי דלא קרב בבמה גדולה אלא פסח וחובות הקבוע להם זמן. [↑](#footnote-ref-472)
472. וי"ל עוד בזה למש"כ בפירש"י לקמן בע"ב דטעמא דר"ש דאין מחשבה פוסלת בהולכה הוא משום דאין היתר הקרבן תלוי בה ולא קרינן בה דברים המביאין לידי אכילה, ונתבאר להלן, ולפ"ז י"ל דבזה הוא דפליגי רבנן וס"ל דהולכה הויא ממתירי הקרבן ומה"ט הוא דס"ל דא"א לבטלה, דאף דבשוחט בצד המזבח לא בעינן לההולכה לצורך הבאת הדם למזבח, מ"מ בעי' לההולכה להתיר הקרבן, והא דמודה ר"ש בהולכת חטאות הפנימיות דמחשבה פוסלת בה אף דס"ל דהולכה אינה ממתירי הקרבן, והרי אם הוה משכח"ל גונא דלא ניבעי אף בחטאות הפנימות להולכה שפיר הוה מהני, הוא משום דכיון דא"א לבטלה ובע"כ עליו להוליך, הרי שמכח זה חשבינן לההולכה בכלל מתירי הקרבן כיון דא"א לקרבן בלאו הכי, אף דאי"ז מהעבודות דחייל על ידיהן היתר הקרבן, - ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דלרבנן פסלה מחשבה בכל ההולכה ואף בחלק ההולכה שאפשר לבטלה ולר"ש אף בחטאות הפנימיות לא פסלה מחשבה רק במה שא"א לבטל, דלרבנן דההולכה מצ"ע הויא ממתירי הקרבן, הרי דהגם דסגי להיתר הקרבן להוליך מעט מ"מ אף כשמוליך הרבה הויא כל ההולכה בכלל המתיר, והוא ע"ד קבלה דגם כשמקבל דם יותר מהנצרך הויא בכלל המתיר דקבלה, ופסלה בה מחשבה, אך לר"ש דהולכה מצ"ע ל"ה כלל בכלל המתיר ורק דמ"מ חשיבא ההולכה בכלל מתירי הקרבן כיון שא"א לבטלה, הרי דלא חשיבא ממתירי הקרבן רק כפי השיעור שא"א לבטלה והיותר מכך דאינו נצרך להקרבן ל"ה בכלל מתירי הקרבן. [↑](#footnote-ref-473)
473. אמנם הנה בחי' רמ"ש לקמן פ"ד א' פירש בד' התוס' דרק כשהן פסולין לא חייל בהו קידוש מזבח אך כל שהיו ע"ג רצפה ונעשו לחמו של מזבח ואח"כ נפסלו ג"כ נקטרין, ומבו' דלעולם חשיבא הרצפה כמזבח גם לענין הקטרת פסולין, אלא דאינה מקדשת פסולין, - אך בד' התוס' במנחות שם מבו' דגם כשנפסלו אחר שהיו ע"ג רצפה אינם נקטרין, שהרי הוכיחו דלא נתקדשה רצפה לפסולין מהא דאין פסולין עולין לכתחילה ואי נימא דכל שנתקדשו ברצפה קודם שנפסלו מקטירין אותן, אכתי תיקשי דמ"ט פסולין דלאחר שחייטה אין עולין לכתחילה, וזה לטעמייהו דאין על הרצפה תורת מזבח כלל לגבי פסולין, ומה"ט לי"ב לאיסור הקטרת שאור ודבש, וע"כ אף אם נתקדשו בעודן כשרים א"א להקטירן ע"ג הרצפה אחר שנפסלו. [↑](#footnote-ref-474)
474. השטמ"ק גריס בפירש"י דאולם כי עזרה לא חשיב, ולפ"ז אתי לפרושי טעם הא דא"א להקטיר על רצפת האולם דהוא משום דאי"ז חשוב כמו העזרה ואין רצפת האולם מקדשת. [↑](#footnote-ref-475)
475. ועיי"ש שכתב דהולכה שלא ברגל כה"ג ואין בהן הולכה כלל, ובהגה' חשק שלמה גריס ל"ה הולכה ואין הולכה זו פוסלת בזר כלל, - אך אחר שזכינו לד' רבינו אליקים מבו' דנעשית הולכה זו בכהנים, ואך דכיון דהויא הולכה שלא ברגל ע"כ לא אדכר לה קרא, מתפרשים כן גם ד' ר"ח, - ואמנם צ"ע דכיון דהויא הולכה שלא ברגל, הרי קי"ל לקמן בסוגיין דלא שמה הולכה, וא"כ היאך נתקיים בזה דין הולכה, - ולכאו' מזה מקור נאמן למש"כ הרמב"ם בפ"א מקר"פ הי"ד דנותנו לחבירו וחבירו לחבירו, ולא הביא לשנויא דגמ' לקמן דניידי פורתא, ונתבאר בדף מס' 27. [↑](#footnote-ref-476)
476. ואזדי לטעמייהו דלפירש"י והריטב"א דהא דמייתי מינה דהולכה בזר כשרה הוא מהא דלקחו הכהנים מיד הזרים השוחטים וזרקו, הרי דע"ז משני דהזרים השוחטים לא הוליכו הדם אלא עשו מעשה איצטבא, - אך לפי' ר"ח ורבינו אליקים דהא דמייתי דהולכה בזר כשרה הוא מהא דלא אדכר קרא להולכת הכהנים, הרי דע"ז משני דהא דלא אדכר קרא הולכה הוא משום דלא עשו הולכה ברגל. [↑](#footnote-ref-477)
477. וכ"ה מבו' גם בדבריו לקמן ט"ו א' ד"ה ובהולכה רבתי לגירסת הצ"ק שם. [↑](#footnote-ref-478)
478. ולפ"ז מתפרש המו"מ בגמ' דהא דפריך ולאו כל דכן הוא, היינו דס"ד דאף דפרה קדשי בדה"ב היא מ"מ גדר הא דבעיא כהונה היינו דהחשיבה תורה את עבודותי' כעבודה, וא"כ אין להחמיר בה יותר מקדשי מזבח, וזהו שאמרו דאם בקדשי בדה"ב הויא עבודה כ"ש בקדשי מזבח, וע"ז משני דגדר הא דבעיא הפרה כהונה אי"ז משום דחשבינן לה כעבודה, אלא הוא דומיא דמראות נגעים, וע"כ בעיא כהונה לעיכובא אף בשחיטתה, וכ"ה מבו' בד' המיוחס להרשב"א במנחות שם, וכ"כ החק נתן שם. [↑](#footnote-ref-479)
479. והעירו דכ"נ בד' התוס' בחולין י"א ב' ד"ה חטאת קרי' רחמנא שהק' דבכל דוכתין דמשני דפרה קדשי בדה"ב מ"ט לא חשבינן לה כקדשי מזבח משום דחטאת קריי' רחמנא, וכתבו דבכל דוכתין מסלק לה בקושיא אחריתי, וכ"כ הר"ש בפרה פ"ב מ"ג, והרי דשנויא דגמ' דמידי דהוי אמראות נגעים אינו מיוסד על הא דקדשי בדה"ב היא, ועמד ע"ז החזו"א בפרה סימן ג' סקי"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-480)
480. ומה"ט הוא דשחיטת הפרה בעיא בגד"כ אף דבגמ' מדמינן לה למראות נגעים דלאו עבודה היא ובעיא כהונה ובראיית נגעים ל"ב בגד"כ, והיינו משום דבפרה ילפינן מקרא דעשייתה טעונה בגד"כ, וע"כ כיון דאף שחיטתה הויא בכהן דומיא דמראות נגעים אף בעיא בגד"כ. [↑](#footnote-ref-481)
481. וכ"נ למש"כ התוס' בחולין י"א ב' ד"ה חטאת קריי' רחמנא והר"ש בפרה פ"ג מ"ב דמכח הא דחטאת קריי' רחמנא הוי דין הפרה כקדשי מזבח, ולפ"ז הדין נותן דהא דבשאר עבודות בעי כהונה הוא מדין עבודה, ורק בשחיטה הוא שאמרו דהא דבעיא כהונה הוא דומיא דמראות נגעים. [↑](#footnote-ref-482)
482. הגבו"א ביומא שם כתב דכ"ה דשחיטת פרה בעיא בגד"כ ה"נ בעיא קידוש ידים ורגלים כשאר עבודות הפרה דבעו קידוש ידים ורגלים, אך התו"י ותוס' הרא"ש לא הזכירו לזה, - ושמא י"ל למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפרה פ"ד מ"א דהא דעבודות הפרה בעו קידוש ידים ורגלים הוא משום דחטאת קריי' רחמנא, וכ"נ קצת מד' הר"ש והרא"ש שם, ולפ"ז י"ל דא"צ קידוש ידים ורגלים אלא בשאר עבודות ולא בשחיטה דלאו עבודה היא, ומשא"כ בהא דעבודות הפרה בעו בגד"כ דהוא דין בפנ"ע מדיני מעשה הפרה דילפינן לה ביומא מ"ג א' מקרא דהכהן בכיהונו, (כדחזינן דאף כה"ג לובש ד' בגדים של כה"ד, כמש"כ הרמב"ם בפ"א מפרה הי"א), וע"כ בעינן לזה אף בשחיטה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-483)
483. אך השטמ"ק שם גריס בד' רש"י דאפשר לשחוט ולנתח אצל הכבש, ולפ"ז מבו' דגם הולכת האברים קודם ההפשט הויא בכלל עבודת ההולכה, וע"כ רק כששוחט אצל הכבש ליכא לעבודת ההולכה. [↑](#footnote-ref-484)
484. ונתחדש בזה דהך דינא דאין מחשבה פוסלת אלא במתירי הקרבן אי"ז דין מסוים במחשבת פיגול, אלא הוא אף במחשבת שלא לשמה, ובזה מתבאר טעם הסוברים דאף מחשבת שלא לשמה אינה מועלת בחצי מתיר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-485)
485. ואך די"ל דמכשיר בה ר"ש בשמאל משום דלא כתיב בה אצבע, וכמו שדנו התוס' לקמן שם. [↑](#footnote-ref-486)
486. ונפ"מ בין הדרכים הוא במש"כ הגרע"א שם דבהולכה הפסולה משום דאי עביד ל"מ מהני לחזור ולהוליך, וכ"ז הוא לטעמי' דהא דבהולכה במחשבה או בזרות ל"מ לחזור ולהוליך הוא משום דה"ז דבר הפוסל, ומשא"כ בהולכה הפסולה משום דאי עביד ל"מ דליכא דבר הפוסל, אך אם הא דבהולכה במחשבה או בזרות ל"מ לחזור ולהוליך הוא משום דכבר נעשית הולכה, ול"ד להולכה שלא ברגל דלא נעשית הולכה כלל, הרי דגם בהולכה הפסולה משום דאי עביד ל"מ ל"מ לחזור ולהוליך, וכמש"כ האבי עזרי שם. [↑](#footnote-ref-487)
487. ואמנם י"ל דכל דבריהם הם בהא דמשני בפסחים שם דנייד פורתא, והיינו דהכהן האחרון נייד פורתא, אך הא דמשני הכא דניידי פורתא משמע דכל הכהנים ניידי, והיינו משום דהגמ' הכא ס"ל דלא סגי במה שגמר ההולכה נעשה ברגל ובעינן שכל ההולכה תהא נעשית ברגל, כאשר כ"ה מבו' מהא דמייתי מהא דקיבל הכשר ונתן לפסול יחזיר לכשר, ונתבאר להלן, - וי"ל עוד דהא דמוקמינן לה כשכל הכהנים ניידי פורתא, הוא משום דאל"כ לא נתקיימה ההולכה אלא בכהן האחרון שהוליך ברגל, ול"ה בזה משום ברוב עם הדרת מלך, - ועמש"כ הקהלת יעקב בפסחים שם בע"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-488)
488. ויש לפרש עוד לדבריו כמש"כ הר"י מלוניל והמאירי דסגי במה שהכהן האחרון יוליך מעט ברגל לקיים מצות הולכה, וזהו שכתב הר"ח דמהני הולכה שלא ברגל בכה"ג דניידי פורתא, - אך לכאו' אי"ז מתישב ומתרי טעמי, חדא, דלכאו' ד' הר"י מלוניל והמאירי מתישבים להגירסא שלפנינו בפסחים שם דנייד פורתא, אך הר"ח שם גריס דניידי פורתא, והדק"ס שם כתב דכ"ה בכת"י, ולגירסא זו משמע דבעינן דכל הכהנים ניידי פורתא, - ועוד דלד' הר"י מלוניל והמאירי הרי לאו היינו דבכה"ג דנייד הכהן האחרון פורתא הויא כל ההולכה שלא ברגל הולכה, אלא היינו דאף דאינה הולכה מ"מ סגי במה שהכהן האחרון מוליך מעט, אך בד' הר"ח מבו' דמהני הא דניידי פורתא דמכח זה הוי הולכה שלא ברגל הולכה. [↑](#footnote-ref-489)
489. וכבר נתבאר בדף מס' 26 בהערה מקור נאמן לזה מהא דמשני לעיל בסוגיין דקרא דוישחטו הפסח ויזרקו הכהנים את הדם מידם איריי בדעביד מעשה איצטבא ובפי' ר"ח ורבינו אליקים ביומא מ"ט א' פירשו דהיינו דכולם עומדים בשורה זה מושיט לזה וזה מושיט לזה שלא הי' בזה הולכה ברגל וע"כ לא אדכר לה קרא, ומבו' דאף דל"ה הולכה ברגל כלל נתקיים דין הולכה. [↑](#footnote-ref-490)
490. ולפ"ז אף אם קיבל הכשר ונתן לכשר צריך להחזיר לכהן הראשון, והא דנקט לה כשנתן לפסול הוא לאשמועינן דלא מיפסל במאי דאפסקי' פסול, וכמש"כ בפירש"י, וזה לטעמי' דמשמעות דבריו לקמן ל"ד ב' ד"ה וניהוי דחוי וד"ה כל שבידו דהא דפריך דליהוי דחוי הוא אף בקיבל כשר ונתן לפסול, וזהו דקמ"ל הכא דלא מיפסל במאי דאפסקי' פסול ול"ה דחוי, - אך למש"כ התוס' לקמן שם דבקיבל כשר ונתן לפסול פשיטא דל"ה דחוי דלא עביד הפסול אלא מעשה איצטבא, לא א"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-491)
491. וכ"כ בשיעורי הגרי"ד, ועיי"ש שכתב דזה מתישב לדעת הרמב"ם דאף הולכה לצד חוץ שמה הולכה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-492)
492. המרכה"מ בפי"ג מפסוהמ"ק ה"ט כתב בדעת הרמב"ם דסגי במה שגמר ההולכה נעשית ברגל, וכל הא דמיבע"ל אם אפשר לתקונה בגונא שנעשית כל ההולכה שלא ברגל עד שהגיע הדם בצד המזבח ושוב א"א להוליכו ברגל ובזה הוא דמיבע"ל אם מהני שיחזירנו לצד חוץ ויחזור ויכניסנו, ועיי"ש במש"כ לפרש לפ"ז להא דמייתי מהא דקיבל הכשר ונתן לפסול ומהא דנשפך מן הכלי על הרצפה ואספו. [↑](#footnote-ref-493)
493. וכן הק' השטמ"ק במנחות שם בשם תוס' חיצונות, ובדף מס' 23 בהערה נתבאר ללמוד מדבריהם דהא דליקוט לבונה הוי כהולכה הוא משום דבליקוט הלבונה הוא ממעט בהילוך הכהן, וע"כ אם הולכה בזר אפשר לתקונה ה"נ בליקוט לבונה בזר אפשר לתקונה, אך אי ניאמ דהליקוט עצמו הוי עבודה, הרי ודאי דא"א לתקונה, דאחר שליקט הלבונה א"א לחזור וללקט, ול"ד להולכה דאפשר לתקונה.

     [↑](#footnote-ref-494)
494. ונפ"מ בזה הוא במש"כ בפירש"י דהא דנשפך מן הכלי על הרצפה ואספו כשר היינו כשמחזירו לאחוריו וחוזר ומוליך ברגל, וכ"ז הוא לטעמי' דהא דאף להצד דאפשר לתקונה צריך לעשות את כל ההולכה ברגל, אך לדעת הרמב"ם והתור"פ דסגי במה שגמר ההולכה נעשית ברגל, א"צ להחזיר את הדם לאחוריו וסגי במה שמוליכו ברגל מהמקום שאוספו. [↑](#footnote-ref-495)
495. בפירש"י כתב דלקמן מותבינן לה מהא דתנן דר"ש מכשיר בהילוך משום דאפשר בלא הילוך שוחט בצד המזבח וזורק והרי דאף בשוחט רחוק מן המזבח מכשיר ר"ש, והשטמ"ק כתב בשם התור"פ שתמה דמעיקרא מאי ס"ד לפרש דלא פליגי אלא בהולכה זוטרתי, הרי להדיא תנן דטעמא דר"ש הוא משום דאפשר שלא בהילוך והרי דמיירי ר"ש בהילוך, - ובדעת רש"י י"ל דמעיקרא ס"ד דמכוון דברי ר"ש הוא דבג' עבודות לעולם פסלה מחשבה אך בהילוך איכא גונא דלא פסלה מחשבה והיינו בשוחט בצד המזבח וזורק דבכה"ג אפשר שלא בהילוך ואין מחשבה פוסלת, ורבנן דפליגי הוא משום דס"ל דא"א שלא בהילוך, דאף בכה"ג דשוחט בצד המזבח וזורק הו"ל בכלל הולכה, - והתור"פ דלא ניח"ל בזה הוא לטעמי' דס"ל דהא דלר"ש אין מחשבה פוסלת בהולכה שלא ברגל, אי"ז משום דלא חשיב כהולכה כלל, אלא הוא משום דאי"ז עבודה חשובה, ונתבאר להלן, וע"כ אין לפרש דזהו דאמר ר"ש דאפשר שלא בהילוך. [↑](#footnote-ref-496)
496. וכן משמע קצת בפירש"י, דלקמן בסוגיין ד"ה הא איתעבידא כתב לחלק בדין הולכה שלא ברגל בין היכא דאין דרכה בכך להיכא דדרכה בכך, ומשמע דבמה שאמרו הכא דהולכה שלא ברגל פלוגתא דרבנן ור"ש א"צ לחלק כן. [↑](#footnote-ref-497)
497. והתור"פ דפשיטא לי' לחלק בין היכא שדרכה בכך להיכא שאין דרכה בכך לכאו' הוא לטעמי' דהא דמהני הושטה לר"ש אף דהוי הולכה שלא ברגל הוא משום דמתקיים בכך עבודת הולכה, וזהו שכתב דהכא אף דלא שמה הולכה א"צ לחזור ולעשותה, ולפ"ז תיקשי בהולכה רבתי ל"מ הולכה שלא ברגל, דמה"ט בהולכה רבתי מודה ר"ש דפסלה בה מחשבה, ובע"כ דהוא משום דכל הא דמהני הולכה שלא ברגל לר"ש הוא רק כשדרכה בכך, וכמש"כ כן השטמ"ק בהשמטות, - אך אי נימא דהא דמהני הושטה לר"ש אף דהוי הולכה שלא ברגל הוא משום דבשוחט בצד המזבח א"צ להולכה כלל, וכמש"נ לעיל בהערה בדעת רש"י, הרי דהא דלר"ש לא שמה הולכה הוא בכל ענין וליכא נפ"מ אם דרכה בכך,? אלא דבשוחט בצד המזבח כיון דדרכה בהולכה שלא ברגל דלא שמה הולכה, ע"כ אין הקרבן טעון הולכה כלל ובשוחט ברחוק מן המזבח דדרכה בהולכה ברגל, טעון הקרבן הולכה, ובכה"ג ל"מ הולכה שלא ברגל דלא שמה הולכה, וגם לדעת רבנן לא מצינו דשאני היכא דדרכה בכך מהיכא דאין דרכה בכך, וי"ל דהא דס"ל דהולכה שלא ברגל שמה הולכה הוא אף היכא שדרכה בכך, [↑](#footnote-ref-498)
498. וגם משה"ק דאפשר לבטלה ע"י הושטה לחבירו וחבירו לחבירו, הוא לטעמי' דטעם הא דמכשר ר"ש הוא משום דאפשר לבטלה ולעשותה שלא ברגל, וזהו דקשיא לי' דגם בשוחט רחוק מן המזבח אפשר לבטלה ולהוליך שלא ברגל. [↑](#footnote-ref-499)
499. וכ"נ ממש"כ בפירש"י דהא דר"ש מכשיר בהילוך הוא בהולכה שלא ברגל ומשום דלאו הולכה היא, ומשמע דאף בשוחט בצד המזבח שהי' בידו לעשות הולכה שלא ברגל מ"מ אם עשה הולכה ברגל מודה ר"ש דפסלה בה מחשבה, והרי דמחשבה פוסלת בהילוך אף כשאפשר לבטלה. [↑](#footnote-ref-500)
500. החזו"א בסימן א' סקט"ו כתב בע"א דדוקא בהזאת חטאת העוף ל"מ מחשבה קודם שיצא הדם משום דאין הדם בעולם כלל דהוא נטפל לבשר וע"כ לא שייכא מחשבה, ומשא"כ בדם במזרק דשפיר שייך לחשוב על הזריקה, ועיי"ש שכתב דא"צ מחשבה בשעת העבודה אלא תוכ"ד של עבודה שאומר שעושה ע"ד פלוני, ועד"ז כתב האבהא"ז בפ"ט מביאת מקדש ה"ג בתו"ד. [↑](#footnote-ref-501)
501. ועיי"ש שכתב דאין לומר דאם הולכה שלא ברגל שמה הולכה לא נעשית מצותו עד שהגיע למזבח, דא"כ מאי מיבע"ל לר' ירמי' בנקטעה ידו של מזה, הרי ר' ירמי' גופי' ס"ל דהולכה שלא ברגל שמה הולכה, כמשמעות הגמ' במנחות י"ג ב', וא"כ לא נעשית מצותו. [↑](#footnote-ref-502)
502. בפשוטו י"ל דהא דלא ניח"ל בפירש"י הוא משום דנידון הגמ' הכא הוא היאך משכח"ל פסול מחשבה בהזאתה, ולפירש"י הרי גם אם פסלה בה מחשבה משום דהולכה זוטרתי שמה הולכה, הרי אי"ז פסול מחשבה בהזאה אלא פסול מחשבה בהולכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-503)
503. מבו' דבחטאות הפנימיות הוי מתן דמיהם על המזבח בהזאה ולא בנתינה, ועמש"כ בזה החזו"א באו"ח סימן קכ"ו סקל"ח ד"ה ומחטא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-504)
504. לכאו' מקור דבריו הוא מהא דפשיט מדכתיב והזה ונתן, והרי מהתם לא שמעינן לפסול כשנעשה בע"מ קודם שהגיע דם למזבח, אלא דמהתם נלמד דלא נגמרה ההזאה עד שהגיע הדם למזבח, וממילא פשיטא לן דכל שנעשה בע"מ קודם שהגיע הדם למזבח פסול. [↑](#footnote-ref-505)
505. החזו"א בתחילת דבריו שם כתב לדון בגונא שהסיר בגדיו קודם שהגיע הדם לאויר מזבח, ובס' מנח"א כתב דמהא דלא נקטה הגמ' בכה"ג דשכיח טפי, וכן לא נקטה הגמ' דישב או שהי' דבר חוצץ בינו לרצפה קודם שהגיע הדם לאויר מזבח, משמע דבכה"ג לא מיפסל, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-506)
506. אך בד' המהר"י קורקוס בהל' פסוהמ"ק שם מבו' שפירש גם בדעת הרמב"ם דהפסול בזה הוא משום דחשיב כעבודה בבע"מ. [↑](#footnote-ref-507)
507. המקור ברוך שם כתב להוכיח כן ממש"כ הרמב"ם לדין זה בהל' פסוהמ"ק ולא כתבו בהל' ביאת מקדש בדיני פסולי עבודה, ובס' מנח"א כתב דיש לדחות דאף אם הוי משום פסול בע"מ הרי יסוד הדין בזה הוא דעבודת ההזאה נמשכת וממילא דיש בזה לפסול עבודה דבע"מ, וע"כ נקט הרמב"ם לזה בדיני עבודת הזריקה. [↑](#footnote-ref-508)
508. וקשיא טובא דלפ"ז היאך ילפינן להא דלא נתקיימה ההזאה עד שהגיע דם לאויר מזבח מדכתיב והזה ונתן ופירש"י דהוא מדכתיב והזה מן הדם וגו' ונתן הכהן מן הדם על קרנות וגו' אלמא ישנה להזאה עד שיגיע למזבח, הרי כיון דבהזאות דפרוכת נתקיימה ההזאה ביציאת הדם מידו, נמצא דבהא דכתיב והזה מן הדם דהוא בהזאות דפרוכת נתקיימה ההזאה מיד ביציאתה מידו, והיאך ילפינן מהך קרא דבהזאות שעל המזבח לא נתקיימה ההזאה עד שהגיע דם לאויר מזבח, והקר"א בתו"ד רמז לזה. [↑](#footnote-ref-509)
509. וקו' זו היא למש"כ התוס' דגם בזריקת דם אין פוסלת מחשבה לר"ש קודם שיצא הדם מן הכלי, - אך למש"כ התור"פ דבכל זריקת דם פוסלת מחשבה משעה שמנענע הדם בכלי לצאת דהוי תחילת זריקה, כיון דניכר לעינים שהדם מנענע ורוצה לצאת, יש מקום לומר דה"נ בהזאות שעל הפרוכת פוסלת מחשבה קודם שיצא הדם מידו. [↑](#footnote-ref-510)
510. והיינו דאי נימא דהכא סגי במה שהגיע הדם לאויר מזבח אף שעדיין לא נח ע"ג המזבח, הרי דבהזאות דפרוכת דא"צ שינוח הדם במקום מסוים לעולם כשיצא הדם מידו הו"ל כהגיע לאויר מזבח דתו לא מיפסיל במה שנקטעה ידו של מזה. [↑](#footnote-ref-511)
511. משמעות דבריו דכל הא דהולכה זוטרתי שמה הולכה הוא רק בשוחט בצד המזבח דעיקר הולכתה היא הולכה זו, אך בשוחט רחוק מן המזבח דעיקר הולכתה היא ברגל, אין תורת הולכה על מה שמושיט ידו כשמגיע אצל המזבח, ובזה מתפרש מה שאמרו לעיל י"ד א' דאת"ל סבר הולכה שלא ברגל לא שמה הולכה אין מחשבה מועלת כלל, ופירש"י דהוא משום דהושטת ידו הולכה שלא ברגל היא, ולא תיקשי מהא דמסקינן הכא דבהולכה זוטרתי לכו"ע מהני הויא הולכה שלא ברגל הולכה. [↑](#footnote-ref-512)
512. הקר"א הק' ממה שאמרו במנחות י"ג ב' דליקוט לבונה בזר פסול משום הולכה וקסבר הולכה שלא ברגל שמה הולכה, ומשמע דאיכא מאן דפליג וס"ל דלא שמה הולכה, ולפ"מ דמסקינן הכא הרי כו"ע מודו דבכה"ג דא"א לבטלה ודרכה בכך דהויא הולכה. [↑](#footnote-ref-513)
513. משמעות דבריו דאם חשב על הזריקה בשעת הולכה זוטרתי פסל, וכל הא דלא פסל הוא משום דל"ה בדעתו לחשוב על הזריקה, וצ"ב דא"כ מ"ט הוצרך לפרש דפסול דחטאת העוף הוא כשחשב משיצא הדם עד שהגיע לאויר מזבח, הרי י"ל דהפסול דחטאת העוף הוא כשחשב על ההזאה. [↑](#footnote-ref-514)
514. אך לדעת הרמב"ם דהולכה לחוץ יש עלי' תורת הולכה, ונתבאר להלן, י"ל דמה"ט הוא דנקט דהחזירו כהן, דאסור הזר להחזירו, ואף דלמ"ד דאפשר לתקונה ודאי דיש להכשיר כשהחזירו זר, אך כיון דאסור לו להחזירו ע"כ נקט דהחזירו כהן, - והטה"ק לעיל י"ד ב' ע"ד התוד"ה איבעיא להו כתב דאף לדעת ש"ר דהולכה לחוץ אין עלי' תורת הולכה, מ"מ בכה"ג דצריך להוליכה לצד חוץ כדי לחזור ולהוליך בכשרות, יש עלי' תורת הולכה, וע"כ אסור זר לעשותה, ובסוגיין כתב דמש"כ רש"י דהא דנקט החזירו כהן הוא משום דעליו העבודה מוטלת, היינו משום דאף דאסור זר להוליכה לחוץ, מ"מ לענין נידון דסוגיין אם אפשר לתקונה ליכא נפ"מ בזה. [↑](#footnote-ref-515)
515. אך עיי"ש שכתב די"ל דכיון דהחזרה הוא עיקר התיקון גם החזרה בכלל עבודה היא, ואם נעשית ע"י זר תו ל"מ הולכת הכהן, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-516)
516. ועיי"ש שהק' דר' יוחנן גופי' אית לי' הכא דלא אפשר לתקונה, ולכאו' מכוון דבריו להא דס"ל לר' יוחנן לעיל בסוגיין דהולכה שלא ברגל לא אפשר לתקונה, וזהו שכתב דר' יוחנן הדר בי' מינה משום דאיתותב, וצ"ב, דהרי הא דס"ל דהולכה שלא ברגל לא אפשר לתקונה הוא משום דכל שנתקרב הדם למזבח נתבטלה עבודת הולכה, וכמו שהוכיח כן בחי' הגר"ח בפי"ג מפסוהמ"ק, ולפ"ז הוא דין מסוים בהולכה, ואי"ז ענין לזר שסידר את המערכה, - ולכאו' מוכח מד' הראבי"ה דטעמא דמ"ד דהולכה שלא ברגל לא אפשר לתקונה הוא משום דהיא פוסלת את הקרבן, וזה כמש"כ בס' מנח"א לעיל בסוגיין, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-517)
517. אך צ"ב במש"כ הראבי"ה שם לדון בדין נכרי שהוליך את הגט, וכתב להכשיר בזה משום דכל הילוך דגט במקום שאפשר שילך הבעל אצלה או היא אצלו לא מיקרי הילוך לפסול, וכתב לדמותו להא דהכא לא חשיב הילוך אלא כשצריך להלך, וכתב דק"ו דאם במקום שהחמיר דכתיב לא יחשב וכו' ל"ה הילוך אלא בהילוך שצריך להלך ואע"ג דהילוך מד' עבודות לא מיפסל, ק"ו בנכרי דדמי לקוף דל"ה הילוך לפסול כיון דאינו צריך, ואם הנידון הכא הוא משום דעבודת זר פוסלת את הקרבן, לכאו' אי"ז ענין להולכת נכרי בגט דאי"ז דבר הפוסל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-518)
518. התוס' במנחות י"ח ב' ד"ה ור"ש כתבו דאף דלא בלל כשר מ"מ בלל זר גרע דמחלל עבודה, וזה כמש"כ הגר"ח דהא דזר מחלל עבודה היינו דהו"ל דבר הפוסל, וע"כ אף דלא בלל כלל כשר, מ"מ בבלל זר גרע דנעשה בה דבר הפוסלה. [↑](#footnote-ref-519)
519. בדף מס' 27 בהערה נתבאר דנפ"מ בזה הוא במש"כ הגרע"א לקמן דבהולכה הפסולה משום דאי עביד ל"מ מהני לחזור ולהוליך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-520)
520. אך הקה"י שם כתב דמשמע דגם לרבא הוי טעם פלוגתייהו אם אזלינן בתר קמייתא או בתר בתרייתא, אלא דס"ל דגם למאן דאזיל בתר קמייתא מ"מ גם בתרייתא הויא הולכה עיקרית כיון דעכשיו כשהוחזר היא צורך הקרבת הקרבן וחשיבא ג"כ כעבודה. [↑](#footnote-ref-521)
521. אך ממש"כ הראבי"ה שם ללמוד מהכא דכל הילוך דלא צריך לאמטויי לכו"ע ל"ה הילוך, וכתב לפ"ז להכשיר כשמוליך נכרי גט משום דלא צריך לאמטויי דבכל מקום שהגט שם יכולין לילך שם הבעל והאשה, וצ"ב, משמע דאף כל הולכה למזבח אין עלי' תורת הולכה אלא משום דצריך לאמטויי, ולמ"ד דרצפה מקדשת אין על ההולכה למזבח תורת הולכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-522)
522. בכ' הגרי"ז לעיל י"ג א' נסתפק בזה אם לדעת ר"א הולכה לצד חוץ ל"ה הולכה כלל, או דלא פליג אלא לענין מחשבה דאין מחשבה פוסלת בה, וכתב דנפ"מ הוא אם יש עלי' שם הולכה דצריכה כהן ואם יעבוד זר ילקה על הולכה זו. [↑](#footnote-ref-523)
523. לכאו' גם אי נימא דהולכה שלא ברגל חשיבא כהולכה פסולה, ג"כ ניחא הא דמכשרינן כשהוליך לחוץ שלא ברגל, דאף דהולכה לחוץ שמה הולכה ומחשבה פוסלת בה, מ"מ פסולא דהולכה שלא ברגל דהיינו דלי"ב הכשר הולכה, לא שייך כלל בהוצאה לחוץ דאינה נצרכת כלל, ומה לי דלי"ב הכשר. [↑](#footnote-ref-524)
524. הקר"א שם הוכיח מזה דפסולא דזר קייל מפסול מחשבה, עיי"ש, - אך בכ' הגרי"ז לעיל י"ג א' כתב די"ל דהולכת זר לחוץ אינה פוסלת משום דכל שמוליך זר לחוץ אין עלי' שם הולכה כלל, דרק כשהוליך כהן לחוץ יש עלי' שם הולכה. [↑](#footnote-ref-525)
525. ויש להוסיף דגם למ"ד דפסל בכה"ג הוא משום דס"ל דהולכה בתרייתא עיקר או משום דצריך לאמטויי, אך בהוצאה לחוץ דליכא להני טעמי מודה דלא פסלה. [↑](#footnote-ref-526)
526. והא דאמר רבא דהא דכשהחזירו זר פסול הוא משום דצריך לאמטויי, הוא משום דאזיל לטעמי' דס"ל דהולכה לחוץ אין תורת הולכה עלי', וע"כ כל הא דכשהוציאו וחזר והוליכו יש ע"ז תורת הולכה הוא משום דצריך לאמטויי, אך לפ"מ דקי"ל דהולכה לחוץ יש עלי' תורת הולכה, הרי דה"נ יש לפסול כשהחזירו זר, וא"צ לה"ט דאפשר לאמטויי. [↑](#footnote-ref-527)