טבול יום - הרב זאב קרלנשטיין
קטגוריות: ש_ס / נט טבול יום

# טבול יום

**פ"א**

**מ"א:** המכנס חלות וכו' מקרצות וכו' האופה חמיטה וכו' וקולית וכו' ומודים בשאר וכו'.

**ומבואר** דב"ש וב"ה נחלקו בכל הני אוכלין מחוברין דלב"ש הם חתיכה א' לטבו"י, ולב"ה לא, ומודים ב"ה לענין שאר טומאות שהם חתיכה א'. **ובר"ש ורא"ש** שומודים קאי רק על ככרות נושכות וכו', ולא על כונס חלות, אולם **הר"מ והגר"א** סברי דומודים קאי אכולהו. **ובתויו"ט תמה** מ"ש מכנס חלות משאר אופני דמתני', **וברא"ש** שבמכנס חלות דעתו לחלקן, ובשאר אין דעתו מפורשת לחלקן.

**עיין ירושלמי פ"ד חלה ה"א, ופ"ג ה"ה** דמבואר שם לדון אם מהא דחלות שכינסן הוי חבור לטבו"י הוי חבור לחלה או"ד מכיון שלשאר טומאות אינו חבור כ"כ אינו חבור לחלה, ומבואר כהר"מ והגר"א. **עיין רי"ט אלגאזי חלה יח' י'.** דנקטדר' יוחנן ור"ל בירושלמי שם נחלקו בפלוגתת הר"מ והר"ש עיי"ש. ונקט דהר"מ פסק כר' יוחנן והר"ש כר"ל, ותמה מדוע פסק כר"ל.

**ועכ"פ** להר"מ חבור חלות שמתכוון להפרידם הוי חבור, ורק לטבו"י ל"ה חבור, ולהר"ש בהנ"ל לב"ה אינו חבור כלל. **עיין שו"ע יו"ד שכו' א' וגר"א סק"ל ועולה** דמייתו לדין הנ"ל שחבור חלות שכנסן הוא חיבור לשאר טומאות וממילא גם לחלה.

**ועיין רי"ט אלגאזי שם** דמכיון דכאן מבואר שדוקא בדעתו להפרידם (כמבואר במתני' ע"מ להפריש) סברי ב"ה דאינו חבור לשאר טומאות אבל בחברין ע"ד שלא להפרידם או בסתמא הוי חבור, וכ"כ לחלה, ועיי"ש שהאריך בזה אם כל הסוגיות סברי שמקור הדין לחלה הוא מטבו"י. **ע"ע תורת זרעים פ"ג מ"ח.**

**עיין מ"א** שדעתו להפרידן הוא דוקא בנפרדים שדיבקם, אבל אם מעולם לא נפרדו ודעתו להפרידם חשיבי חתיכה א', **ועוד כ' במ"א דלהר"ש והרא"ש** באמת שאר מתני' אם חושב לחלקן ל"ה חבור אף לשאר טומאות, ואין הבדל בין רישא לסיפא, ולהר"מ הכל שוה אלא שחלות בלא מחשבה הם אינם מיועדות לחלק, משא"כ שאר אופני מתני' הם מיועדות מעצמם ליחלק.

**בעצם הגדר** שעשוי ליחלק הוי חבור לשא"ט ולא לטבו"י **בחזו"א ריש טבו"י** שזהו משום שהאי חבור רק מדרבנן, **וכן משמע בר"מ פ"ז מטו"א ה"ח** שכ' שהקילו בטבו"י. **אולם בירושלמי פ"ג ה"ה** סבר ר"י שיש חבור מדאו' ומ"מ חלוק טבו"י.

**ויש לבאר** שב' ככרות נושכות אין הם דבר א', אלא הם ב' דברים עם חבור, והחבור גורם להם יחס של השלמה א' לחבירו ליתחבר ומכח חבור לייחשב בדינים מסויימים להיות א', ולכן בזה שונה טומאה מטבו"י, שבאמת מגע ככר א' איננו מגע בככר השני שאינו א' עמו רק מחובר אליו, ולכן י"ל שבטומאה שמצאנו טומאה בחבורין, וכ"כ הכא הככר שנגע בו נטמא והשני נטמא במגעו בחבורו, ומחמת חבורו מגעו אינו מטמא להיות שני אלא טמא כמותו, ובטבו"י שאין תורת מגע טומאה אין ככר הא' מטמא את חבירו בחבורין.

**ועיין מנחות כג' ע"א** בב' חצאי עשרון בביסא וא' טמא וא' טהור, ונגע טמא בטמא, ודיינינן אם חבירו נטמא משום שהמגע בטמא אינו מק"ט משום שבעה לה טומאה. ומשמע שאלולי כן מגע בחתיכה בכלי מטמא בטבו"י החלק השני שבכלי. ואולי צירוף כלי הוא עדיף להחשיבן א', וב' ככרות הם דברים נפרדים עם חבור, משא"כ צרוף כלי הוא א' ממש שהמונח בכלי נטפל לכלי וכל החתיכות הם שם תערובת א' יותר מצירוף של חיבור. ועדיין צ"ע מקולית שלמים ורתיחת גריסין שהם בכלי א' ומ"מ אין מגע א' נחשב מגע לשני בטבו"י ומ"ש מב' חצאי עשרון בביסא.

**ועיין רמב"ן שבועות יא'** בענין צירוף חצי זית נבילה וח"ז בצק **,**שבתי' השני מכיון שהם מדובקים כא' ממש הרי שמגע בנבילה מטמא טו"א את הבצק ולא אמרינן שבעה לה טומאה, ומאידך בב' חצאי עשרון אמרינן שבעה לה טומאה, וביאר שבמדובקין הרי כא' הם חשובין ומגע הנבילה כמגע ממש בבצק, משא"כ בצירוף כלי אין המגע בטמא נחשב ממש מגע בחבירו ועולה בהיפוך ממש"נ, שבנושכין חשיבי חדא, ובצירוף כלי ל"ח חדא. **וצ"ל**  דהתם צירף הבצק והנבילה להיות א' ממש ואין כאן רק חבור אלא דבר א' ממש, ולכן אין חילוק היכן נגע, ומגע בנבילה הוי כמגע ממש בבצק. ולענין צירוף ביסא צ"ל שלענין טבו"י הכלי מצרפן לייחשב א' ממש לענין שם חפץ א' הנפסל בטבו"י, אולם לענין מגע א"א לומר שב' חתיכות שאינם נוגעות זב"ז כלל שהמגע בא' ייחשב מגע בשני, וע"כ המגע בא' הוא המטמא את כל מה שבכלי, ומגע בנבילה או בטמא אין בו תורת מגע משום שבעה לה טומאה.

**בר"ש** נתבאר שחלות דעתו להפרישן ולכן ל"ה חבור אף לשאר טומאות, משא"כ שאר מתני' מיירי אף באין דעתו להפרידן, **ובר"מ** יש לדון בלשונו אם כל הני דמתני' מיירי בדעתו להפרידן, **וכן בר"מ פ"ח מטו"א ה"א**, ומ"מ להר"ש באמת אין חילוק אין רישא לסיפא, ולכן אולי כל מתני' מיירי בדעתו להפרידן ומ"מ הוי חבור לשאר טומאות. **ועין חזו"א ריש טבו"י** שבאמת שאר מתני' הוי בלא דעתו להפרידן, ומ"מ הם כמופרדין מעיקרא מכיון שהם מקרצות ערוכות, עיי"ש. **ובא"ר** נקט דבחלות דוקא בדעתו להפריש פליגי ב"ה ובאין דעתו להפריש משמע דהוי חבור אף לטבו"י, אולם שאר מילי דמתני' מיירי אף "בדעתו שלא להפריש" ומ"מ לב"ה ל"ה חבור וכנראה מכיון שהם כבר ערוכות כחלות נפרדות וחברן עדיין נחשבים הם כ"א בפני עצמו, ועיין.

חמיטה וכו' **בר"מ ובגר"א** דמקפיד להפרידן מכיון שאין האש שולט בהם, **ובחזו"א** כ' לכאורה ליהפך שחבורן אלים יותר מכיון שלא הקפיד להפרידן.

קולית שלמים **עיין רא"ש** שהקשה דהסוגיא שם בחולין קכה' מיירי בענין שומר, ולא נתבאר לי שענין שומר הוא על המוח שבתוך העצם, והמתחלחל הוא משום שאינו אבר כמבואר ברש"י שם ועכ"פ ודאי אינו שייך לענין חבור דמתני'.

**והרא"ש** והר"מ פירשו שקולית של מים הכוונה רתיחת מים, **ועיין רש"ש** הא טבו"י פוסל תרומה ומים ל"ש בו תרומה, וחולין ע"ט תרומה אין טבו"י פוסל, ועיין **ר"ש** להלן פ"ד מ"א, **ורמב"ן** חולין ל"ד. **ומקד"ד מ' ב'** שלמרות שמבואר בחולין לד' שבשר שאינו יכול ליהיות תרומה אינו יכול ליעשות ע"ט תרומה מ"מ מים שמיועדים לשימוש עם תרומה שייך בהם שהם על טהרת תרומה. **או י"ל** דמיירי ברתיחת מי פירות של תרומה ואולי זה כוונת הרא"ש והר"מ.

**עיין חזו"א** א' שהעיר שלענין מקוואות קולית הוי חבור.

**והרא"ש והר"מ** דמיירי שרתיחת מים נגע בתרומה, ומגע הרתיחה פוסל את התרומה. **ובחזו"א א' ג'** דמכאן שמים שע"ג תרומה ונגע במים פסל התרומה למרות שהמים עצמם אינם נפסלים מ"מ ע"י חבור התרומה נפסלת במגע המים. עיין תוספתא ריפ"ב וגר"א שם ועולה נמי שמגע חולין פוסל התרומה המחוברת לה. **עיין** לקמן פ"ג מ"ב ירק של תרומה, **ויעויין עוד בחזו"א** טהרות סימן א' סקי"ב וטבו"י סימן ג' סקי"ד וסימן ו' סק"ג.

**וצ"ב הרמב"ן הנ"ל** בנגע בנבילה אם נטמא הבצק, ואמאי גרע מחולין,  **ויש לחלק** דהכא החולין המחובר לתרומה כתרומה וכביכול נפסל עם התרומה בעודו מחובר, משא"כ בשבעה לה טומאה לא חל כלל טומאה במקום שנוגע, ועיין.

**החזו"א טהרות ג' א'** שאין חבור בין משקה לאוכל ולכן הנוגע באוכל פחות משיעור הוא טהור ול"א שחשיב כאילו נגע במשקה שאין לו שעור. וצ"ל שהטיפה משקה טפל לאוכל, ולכן מגע באוכל אינו כמגע במשקה, וכאן המגע בקולית הטפל לאוכל נחשב מגע בכל האוכל.

רתיחת גריסין, **עיין מהר"ם** שברתיחה שניה הוי מרק עב והוי חבור, וזהו המבואר במ"ב רתיחה שניה הוי חבור. **ועיין מ"א** מ"ב שמה שתני במתני' תני ושאר דברים לכ"ע ל"ה חבור כגון שאר ירקות, **ובחזו"א** פליג דא"כ סגי במשנה א' וכל השאר ליהפך עיי"ש.

ורתיחת אורז דלר"י נחלקו ב"ש וב"ה, וכן פסק **הר"מ** פ"ח ה"א עיי"ש כס"מ **ותויו"ט** אם ת"ק פליג על ר"י. **ע"ע מ"א** שר' יהודה מיירי בדעת ב"ש שהחמירו אף ברתיחת אורז עיי"ש.

**בר"מ** שבכל הני דלא הוי חבור פסל רק מקום הרתיחה, ועיין **חזו"א** שם.

בין קלות בין חמורות , ובר"ש קלות ראשון, ובפ"א מטהרות מ"ז דמקרצות הוי חבור אף לידיים ומשקין שניות. ולא רק לראשון.

**מ"ב:** המכנס חלות ,**להר"מ** ה"ה מקרצות וככרות ע"ד שלא להפרישן הוי חבור, **ולהגר"א** בככרות וכו' לא מהני אין דעתו להפרידן, **עיין חזו"א** ריש טבו"י.

**מ"ג: בר"מ** עולה דר"י ות"ק נחלקו אם מסמר תלוי בקטן, או בנאכל עמו, **ועיין תויו"ט,** בשעור מסמר אם הוא פחות מאצבע.

גרגר מלח, **עיין תורי"ד** נידה נא' ע"ב שהקשה הא מלח אינו מק"ט ומה נ"מ אם הוי חבור, **ותי'**  שמלח המחובר לככר ונאכל עמו נחשב אוכל, **ועולה** בדבריו שאם ל"ה אוכל לא מהני חבורו, וכבר הבאנו לעיל שמים חולין נמי מחוברין לטבו"י, וצ"ל דהכא אם מלח אינו אוכל לכן אינו נחשב חבור, וצ"ע. (ועיין **תוס' ב"ב כ' ע"א**  ד"ה "והמלח" דנקט שמלח אינו מק"ט, **ובר"ש** עוקצין פ"ג מ"ה שמכיון שמטבלין בו מק"ט, **עיין מל"מ** פ"א מטו"א ה"י.)

**מ"ד: עיין תויו"ט**  שתמה שבמ"ג משמע שרק פחות מאצבע הוי חבור ואצבע לא, ובמ"ד מבואר שדוקא יותר מאצבע ל"ה חבור ואצבע הוי חבור, ועיין מה דמייתי **מהמהר"ם,** ומייתי מאן דסבר שבאצבע הוי חבור לטומאה ולא לטבו"י. עיין שהעיר שהר"מ מייתי לשון מתני' וצ"ע.

**ועכ"פ מבואר** שחרחור יותר מאצבע אינו חבור, ובר"מ כאן ובפ"ח מטו"א ה"ב שהככר טהור, **ובערוך השולחן קע' ג' הקשה** מדוע אין החרחור נעשה ראשון והככר שני. ומתרץ שבחרחור אין כביצה לטמא אחרים.

**מ"ה:** השעורה וכו' **ובר"ש** בתחילה נקט שהנידון הוא אם קליפה הוי חבור, דלר"י אינו חבור, ולרבנן אינו חבור בטבו"י, **והקשה הר"ש** הא קליפה הוי שומר וא"כ ודאי מעביר טומאה. וכן מדוע לרבנן ל"ה חבור לטבו"י. **וברא"ש** תי' דמיירי בקליפה שנתרועע ואינה שומר ודיינינן אם הוי חבור. **ובמ"א** הקשה דהא בגמ' במנחות דף ע' עומדת על הענין ומחלקת בין קליפות יבשות ללחות, ולרש"י יבשות אינו שומר, ולהר"מ ליהפך, ועכ"פ יש לאוקמי מתני' בקליפות שאינם שומר. **עיין או"ש** פ"ה מחמץ הי"ז **וחזו"א א' ה' ו'.**

**והר"מ והרא"ש** שהנידון כאן הוא שאינם קלופין אינם מאכל אדם. **ובגה"ה הקשה** מדוע קליפה שאינה ראויה לאכילה מבטלת שם אוכל, ולכן פירש דמיירי בחיטה מחוברת בפת אם חשיבא חבור לפת כשאינה ראויה לאכילה. **עיין א"ר. ועיין או"ש הנ"ל. ע"ע מקד"ד מב' ב'. ובסי' מ' ב'.**

השעורה והכוסמת וכו' טמאין. **עיין רש"ש** דבריש עוקצין מבואר דכל הני אינם מטמאין טו"א, **עיין תורי"דנידה נא' ע"ב**  דבמתני' דידן מיירי במחוברין לפת, וכהגה"ה דהרא"ש. הרש"ש מייתי דהר"מ השמיט מתני' דידן, **ועיין חזו"א** א' ז', ומה שתמה **בדרך אמונה** פ"ב מתרומות ה"ד בבה"ל ד"ה "אבל".

**פ"ב**

**מ"א:** משקה טבו"י וכו' **ולהר"ש** אף שמעיינות טבו"י הם כמו משקין שנגעו בו, וא"כ ל"ש בהם שיפסלו מכיון שרוקו חולין הוא, מ"מ גזרו על מעיינותיו שהם כאילו תרומה ונעשים שלישי לפסול קודש, **וברא"ש** פליג דל"ש לומר שמשקה הזב ייחשב כקדש, ומדוע פוסל קודש הא הוא כחולין ולא נפסל במגע טבו"י, ולכן גריס ברא"ש שאין משקין היוצאין ממנו מיטמאין כלל.

**התוס' בחולין פז' ע"ב ד"ה "משקה"** כהר"ש, ורש"י שם פח' ע"א כהרא"ש, **וכן הר"מ** פ"י מאה"ט ה"ד וה"ו כהרא"ש עיי"ש. יש לדון ולומר שמשקין דטבו"י שהם תחילה אין זה משום מגע, אלא מדין מעיינות הטמא הרי משקין יש להם טומאה עצמית של ראשון, ולכן אף שהם חולין הריהם תחילה, **עיין לשון הר"מ פ"א ממו"מ הט"ז.**

**עיין פ"ג מ"ו** שמשקה טבו"י אינו מכשיר שלא לרצון דאינו משקין טמאין, **להר"ש** צ"ע הא הוו משקין לפסול ושייחשבו משקין טמאין.

**ומבואר בר"ש** שמשקה טבו"י שהוא כתרומה שנפסלה אינה מטמאה קדש אך פוסלת קדש. **ועיין תוס' בחגיגה** דף כ' מא' ד"ה "רבי" ועולה שם שאף לאבא שאול שטבו"י עושה בקדש שלישי ורביעי, מ"מ תרומה שנגע בה טבו"י היא רק נפסלת ואינה פוסלת קדש.

**ועיין תוס' בפסחים יד' ע"ב** ד"ה "ואילו" דנקט כן למ"ד שטבו"י רק פוסל אף בקדש, אולם התוס' בחגיגה נקט כן אף לאבא שאול שטבו"י מטמא קדש מ"מ רק פוסל תרומה, ודלא כהר"ש שלאבא שאול טבו"י מטמא תרומה לפסול קדש. וכן צ"ע דממ"נ אם טבו"י מטמא תרומה לטמא קדש א"כ שהתרומה תהיה שני ויעשה בקדש שלישי ורביעי.

**עיין מעילה דף ח'** ג' דעות, לאבא שאול טבו"י תחילה, ולר"מ טבו"י שני, ולרבנן טבו"י פוסל ואף בקדש אינו עושה רביעי. **ועיין חזו"א ב' ג'** דנקט מסברא כהתוס' בחגיגה, דמכיון שטבו"י לענין לטמא תרומה הריהו כמו לטמא חולין א"כ מדוע שטבו"י יטמא תרומה לפסול קדש.

**עיין תוס' מעילה ח' ע"ב ד"ה "לאבא"** ועולה שסוגיא דמעילה סברה שטבו"י מדאו' פוסל ורק מדרבנן הוא ראשון. וסוגיא דסוטה כט' סברה שטבו"י מדאו' עושה שלישי ורביעי. ורש"י בסוטה כט' ע"ב ד"ה "ממאי" עולה דלר"מ וא"ש טבו"י מדאו' שני, ולא"ש מדרבנן הוא תחילה. וא"כ סוגית סוטה מדאו' שני וסוגית מעילה שמדרבנן הוא ראשון. **עיי"ש קר"א.**

**ובענין מתני' דנידה דף ע"א** עיין תויו"ט שם פ"י מ"ו דבתחילה סברו שטבו"י כשני ופוסל תרומה, וכן סברו שחולין עטה"ק כקדש, ולבסוף סברי שטבו"י כראשון (כמגע ט"מ) אך חולין עטה"ק כחולין, **ובחזו"א ב' ג'** הקשה א"כ בתחילה מדוע מערה הא אף אם תפסול המים מ"מ הם רק נפסלו ואין הם מטמאין את הפסח, **ושי' התוי"ט צ"ל** דסבר דאף שבתחילה קדש כתרומה ואין טבו"י אלא פוסלם מ"מ נעשו שלישי ועושים רביעי בקדש, למרות שבתרומה ודאי אינו כן ואין תרומה שנפסלת פוסלת קדש. וצ"ע. **ע"ע א"ר נידה שם** שביאר המשנה באופן אחר, שבתחילה סברו שטבו"י שני, ומטמא המים שנעשו עטה"ק להיות שלישי ולא להיות תחילה, שאין טבו"י מחזיר מים להיות תחילה, ולכן מערה ול"ח שמא משקה טופח שעל הכלי ייעשה תחילה ויטמא הכלי. ולבסוף נקטו שטבו"י כתחילה ועושה משקה טופח לתחילה, ולכן לא תערה מים שמא משקה טופח יגע בה ויטמא הכלי שיטמא את הפסח. ועיי"ש שהכלי נטמא מחמת שהוא משרת לקדש וכקדש דמי. **ועיין חזו"א ב' ד'** שעמד ע"כ מדוע אם משקין חולין שנעשו עטהה"ק כחולין מ"מ שיק"ט משום משרת קדש, ותי' שלענין טבו"י שמטמא קדש לא החמירו על משרתי קדש, ומייתי הגר"א הנ"ל דפליג ואף לטבו"י משרת קדש כקדש, עיי"ש.

**הר"מ פ"י משאה"ט ה"ג** פסק כרבנן שטבו"י פוסל ואינו מטמא אף לקדש, ומאידך **בפ"ה ממו"מ ה"ד**  שיולדת שטבלה והיא טבו"י ארוך דלקדשים הריהי כתחילה וסתר עצמו. **ועיין פנ"י** פסחים יד' ועוד אחרונים (עיין בספר המפתח) שע"כ להר"מ טבו"י ארוך חמור מסתם טבו"י, וצ"ע דבגמ' בנידה מבואר שמתני' כא"ש, **עיין חזו"א ב' ז'. ע"ע צל"ח פסחים יד'** שחלוק אוכל ממשקה שבמשקה לכ"ע טבו"י תחילה לקדשים, ועיי"ש שהוכיח זאת מסתמא דגמ' דמעילה ודנידה.

**מתני':** ושאר וכו' בין קלין בין חמורין, **וברע"ב ובר"ש** קלין שרץ, **ובתויו"ט** דלא משכחת לה משקין של ראשון, **ותמה הרש"ש** הא משכחת לה באדם שנגע בשרץ או בע"ק, **ותי'** שבהם לא גזרו. ואולי לפמש"נ בריש דברינו דאין משקין היוצאין נטמאין אלא יש בהם תורת דין משקין היוצאין (ולכן אף משקה חולין מטמא כתרומה) א"כ צריך דוקא להיות משקה של מקור טומאה ולא של אדם שנטמא, ועיין.

**הר"מ** פסק במפורש שכל ראשון לטומאה אף אדם שאכל אוכל ומשקה טמא שנפסל הגוויה המשקין כמשקין שנגעו בו.

**עיין חזו"א מכשירין ט' ג' ד'** שמשקה שרץ ונבילה טמא ממתני'**,** וכן בר"מ פ"א מאה"ט ה"ד. עיין חזו"א שם שדייק הר"מ דל"כ בפ"י ה"ד, עיי"ש משכב"ז.

**עיין ר"ש** מכשירין פ"ו מ"ז **ותוס' בחולין** פז' ע"ב ד"ה "כל משקה" אם גזרו על משקין של טמא אף שלא נגעו כלל בטמא כגון שהוציאן בשפורפרת , והנידון הוא כנ"ל אם גזרו משום מגע או שיש טומאת משקין היוצאין כמש"נ, **עיין חזו"א** מכשירין ט' ב'.

**מ"ב:** קדרה וכו' ואם וכו' חולין הכל טהור, ולא גזרו ששני עושה משקין תחילה, **וברש"י פסחים** יד' ע"ב ד"ה "דתנן" משום שטבו"י דאו', ולא גזרו בדאו', ובדף טו' ע"ב שם ובחולין לד' כ' משום אקליש טומאתו. **ועיי"ש רש"ש** שהקשה מדוע כל שני דאו' עושה משקה תחילה. **עיין מ"א** פרה פ"ח מ"ז. **ושעורי ר' דוד**  פסחים יד'.

ובידים מסואבות הכל טמא, **ובר"ש** שהמים נעשין תחילה ומטמאין הכלי, **ובר"מ כאן ובפ"י משאה"ט ה"ה** "שהכל" הכוונה הן משקין חולין הן תרומה אך הכלי לא נטמא. **ובמ"א** שהר"מ לשי' פ"ז ה"ב שמשקין הבאים מחמת ידיים אינם מטמאות כלים.

**עיין או"ש פ"ח מאה"ט ה"ח** דמייתי תוספתא דראב"ש סבר שלא גזרו טומאת ידיים בטבו"י, והוכיח ממתני' כאן דל"כ דמבואר שאם היו ידיו של טבו"י מסואבות מטמא חולין, וביאר שהנידון אם נפגשו דאו' ודרבנן אם עשו להם חיזוק עיי"ש.

**בתוספתא** חומר בידיים וכו' ופוסלות את התרומה, **ובר"ש** שבזה אין חומרא דהא טבו"י נמי פוסל, **ובגר"א גריס** ידיים פוסלות חולין ע"י טהרת תרומה, וטבו"י לא. **עיין א"ר מ"ג, עיין תוס'** נידה ז' ע"א ד"ה "והאי", **ורמב"ן** חולין לד' ע"ב , **ועיין חזו"א ג' יד' ו' ד'.** (עיין מ"א ורש"ש פ"א מ"א.)

**מבואר** דלמים אין ידות, **עיין מקד"ד מד' ד'** של"ש שזג מדין שומר יהפך למשקהשיד רק עושה אינו ראוי לאכילה כאוכל, אך אינו הופך אוכל למשקה, ושומר נמיליצטרף ל"ש שמים בכלשהו**.**  (עיין תוס' חולין קיז' ע"ב ד"ה "ולא" ששומר יש למשקין, ואולי במשקין לא שייך יד המשמש את המים ושומר שייך.)

**מבואר** דלאוכלין אין טהרה (משא"כ משקין מיטהרין בהשקה) **ובר"ש** של"ש שבירה אלא בכלי, **ובתוס' בפסחים** לג' ע"ב שמכאן שאוכל אינו מק"ט במשהו דאל"ה איך יהני בהו שבירה. ויש ליישב דאף שאם נשבר יש בו תורת אוכל מ"מ אין הוא האוכל שהיה, ועיין אבי עזרי פ"ד מטו"א ה"א ליישב שי' הר"מ שאוכל נטמא במשהו מקושית התוס' הנ"ל.

**בר"ש** שאוכלין שזרען נטהרו וא"כ יש טהרה לאוכלין, ותי' דהתם נטהרו מפני שנעשו דבר אחר, ובפשטות נטהרו מחמת חבור לקרקע, וזהו נמי השקה שעניינו משום זריעה. ועכ"פ מבואר בר"ש שמים מושקין טהרתן לא מחמת שנהפכו לדבר אחר, **והקשו הראשונים** א"כ להמבואר בגמ' בנידה כח' שכל דבר שאין לו טהרה אינו אב הטומאה, וא"כ מים הא יש להם טהרה וא"כ שיטמאו באב הטומאה. (או"ז מקואות שלה'[[1]](#footnote-1)).

**ומבואר** שמשקה מיטמא בכלשהו משא"כ אוכל, **וצ"ע** על שי' רש"י שאוכל מיטמא בכלשהו. **ועיין תורי"ד פסחים לג'** שגרס מטמא כלשהו והקשה על רש"י דמשקה אינו מטמא בכלשהו, וא"כ רש"י צ"ע ממ"נ. דלטמא הן אוכלין הן משקין אינו מטמא במשהו וליטמאות שניהם ניטמאים במשהו.

**מבואר** דשמעון אחי עזריה סבר שאחורי הכלים אינם פוסלים תרומה ואינם עושים משקין תחילה מק"ו מטבו"י, ובר"ש מבואר דמ"מ אחורי הכלים עושה משקה תרומה תחילה, וזהו מטמאיך לא טמאוני, ועיין, וצ"ע הא נילף בק"ו מטבו"י שפוסל תרומה ואינו עושה משקה תרומה תחילה ק"ו לאחורי הכלים שאינו פוסל תרומה שלא יעשה משקה תחילה. ע"ע משכב"ז במסכת טהרות פ"ח מ"ז.

**מ"ג:** המקפה וכו' **ומבואר** שמקפה דתרומה ומיעוט שום ושמן של חולין, מגען מטמא את כולו, **ובר"ש** שאף שנוגע רק בשום הכל טמא משום חבור, ועולה שאין הענין שהשוםבטל למקפהונהפך לתרומה, ובאמת רק המקפה נפסלת, ורק מגע השום מהני משום חבור למקפה. **ולשון הרא"ש** שנעשו חבור למקפה ונטפלין אליה ויש לדון שחל על השום שם תרומה ונפסלו עם המקפה. **ולשון הא"ר** שהשום נעשה תרומה והכל א'. **וברא"ש ובגר"א** לכאורה זהו משום ביטול ברוב ולא משום חבור, ועיין. **ויש להעיר** אי אתינן משום חבור א"כ מדוע צריך רוב תרומה, הא אף מיעוט תרומה נפסלת מחמת מגע במה שמחובר לה, **ועכ"פ עולה** שחבור חולין לתרומה ונגע בחולין נטמא התרומה אף שלא נגע כלל בתרומה.

**עיין המשך דברי הר"ש** שאם השום מפוזר ורוצה בפיזורו אף שהרוב שום, אינו חבור ואינו טמא אלא מקום מגעו, ומשום שכשרוצה בפירודו אינו חבור, ועולה נמי שלהר"ש אתינן משום חבור ולא משום ביטול ברוב. **הר"ש** מייתי לגמ' בפסחים שאם התרומה מועטת ומ"מ מקום מגעו טמא משום שדמוע דאו', דהיינו שאם התרומה בטילה ברוב אינה נפסלת בטבו"י, וע"כ אינה בטילה משום שלוקה עליה כא"פ, ומ"מ אינה נחשבת מחוברת משום שהיא מיעוט , ורק אם הרוב תרומה נחשב חבור למיעוט, דהיינו שדין חבור תלוי בדין רוב ומיעוט ואין חבור ביניהם אלא רק ע"י חבור המיעוט הנטפל לרוב שהוא עיקר, וצ"ע הגדר. **ואעפ"כ** במחמץ עיסה בתרומה נחלקו רבנן ור"ש דלר"ש המיעוט מטפיל אליו את הרוב והוי חבור. **עיין מ"א** שהעיר מדוע כאן לא נחלק ר"ש, ואולי במחמץ יש לשאור חשיבות שאינו טפל לעיסה ולכן יכול לייחשב שהעיסה מחוברת לשאור, ועיין.

**ועכ"פ שי' הר"ש** דאף אם הם מעורבין ואינם בעין אם התרומה רוב הכל חבור ואם היא מיעוט אינו חבור. **ויש לדון**  אם להר"ש אם אינם מעורבין והם ניכרים אם משו"כ שוב אינו חבור ואף במקפה של חולין ונגע בשום תרומה אינו מטמא אלא את השום.

**והר"ש מייתי שי' ר"ת וריב"א** דמיירי דוקא שהשום ניכר, ואל"ה אם השום תרומה אינו נטמא משום שאין לו שעור כביצה, ובאמת להר"ש צ"ע מדוע אם השום תרומה מעורב אף שאינו מתבטל במקפה חולין משום שלוקה בכא"פ אך מ"מ ע"י פיזורו אין לו שעור כביצה, **ועולה** שנחלקו אם שום מעורב במקפה שאינו בטל אם כא"פ רק מעכב הביטול או שהוא אף נותן לו שעור כביצה לק"ט. **ועכ"פ לריב"א** בכשהם ניכרים ורוב תרומה ג"כ הוי חבור ומגע החולין מטמא התרומה. **והתוס' בנזיר לו' ע"א ד"ה "אמר"** שהשום נחשב כידות דתרומה עיי"ש.

**עדיין צ"ע** מדוע דין חבור כאן תלוי ברוב ומיעוט, ומ"ש מב' מקרצות שקירצן, וצ"ל שאם השמן אינו נחשב לעומת המקפה א"א לחבר המקפה לשמן ואפשר רק לחבר השמן למקפה.

**עכ"פ להר"ש** מיירי במעורבבין, **ובמקפה תרומה** חקרנו אם משום שהשום בטל ונעשה תרומה, או"ד עניינו משום חבור, **ולר"ח ור"ת** דמיירי שניכרים ע"כ אתינן משום חבור. **ובמקפה חולין,** שמטמא מקום מגעו, לר"ש ורש"י קושית הגמ' שהשום בטל, ותי' שמשום כא"פ אינו בטל ולכן מטמא מקום מגעו אולי משום שלק"ט אי"צ כביצה, ולר"ח ור"ת קושית הגמ' היתה שאין כביצה ומשום כא"פ מצטרפים כל גושי השום לכביצה לקב"ט למרות שרק נטמא מקום מגעו בלבד, וצע"ג. **ובר"ש עולה** בהמשך דבריו שבנכרים ודאי נטמא כל השמן והשום.

בחילוק הר"ש בין מין במינו לשאי"מ לענין שלר"ש ור"י פוסל כולו ולרבנן אינו פוסל כלל, וא"ש לר"ש ור"י שמב"מ פוסל כולו שהכל א' משא"כ בשאי"מ אינו פוסל אלא מקום מגעו, אולם לרבנן צ"ע אם אינו מינו פוסל מקום מגעו ק"ו שמינו פוסל מקום מגעו, ועכצ"ל שמב"מ לכ"ע נעשה א' ולכן או שנפסל הכל או שלא נפסל כלל, וצ"ע.

**ועיין קר"א** נזיר לו' שלרבנן מב"מ בטיל ולכן טהור, ולר"י ור"ש מב"מ לא בטיל ולכן נטמא הכל.

**בא"ר** שבשום תרומה לא פוסלים המקפה משום חולין שנעשו עטה"ת משום שלא גזרו טבו"י בחולין עטה"ת, **וברמב"ן** חולין לד' ע"ב הקשה כן שנפסול התרומה. וברמב"ן תי' שלא החמירו בחולין שייחשבו חבור לשמן ושום, ועולה שם שבאמת גם מקום מגעו במקפה טמא משום חולין עטה"ת אלא שאין הם נחשבים מחוברים לטמא כל התבשיל. **ועיין חזו"א ג' יד'.**

**עיין תוס' בפסחים מד' ד"ה "מקום"** שמכיון שלרש"י השום מעורב במקפה א"כ הוי מקפה מדומע שכולו כתרומה ושיטמא כל המקפה. ועיין תוס' נידה מז' ד"ה "אתי" ורש"י פסחים מד' ד"ה "ואמר" שדמוע מחשיב את הכל לתרומה. **ועיין מנחת ברוך** נב' בזה.

**הר"ש** העלה שאולי משום טעכע"ק יחול על כל המקפה שם תרומה, ויפסל בטבו"י, ותי' שטעכע"ק לא נאמר על ענין של שם תרומה ליפסל בטבו"י כמו שאינו חל על טומאת נבילות, והטעם פשוט שיסוד ענין טעכע"ק הוא חידוש בבל' אכילה כמבואר בגר"ח, ול"ש לדיני טומאה. **ועיין חזו"א ג' יב' וקה"י פסחים כב'.**

**מתני':** אר"י וכו' גוש בקערה וכו' מפוזר במדוכה, **להר"מ** החילוק שבקערה כוונתו לחבור, ובמדוכה כוונתו לפיזור, **ובר"ש** אין הבדל בין קערה למדוכה, אלא לר"י חלוק בין מעורב או שהוא מקובץ כגוש. וצע"ק מדוע חילק ר"י בין קערה למדוכה להר"ש. **עיין קר"א נזיר לו', וחזו"א ג' כא'. ע"ע חזו"א** בביאור שי' הר"מ, **וכן בסי' ג' טז'.** ועכ"פ לכ"ע הענין שרוצה בפיזורו.

ושאר כל הנידוכין , **להר"ש והרא"ש** מיירי בדבר שרגילין לערבו במשקין, הרי שאם הם מפוררין שלא במשקין אינם חבור אלא כעגול דבילה. **וכן בר"מ וכן הפ"ח מטו"א הי"ג, ועיי"ש ראב"ד** דה"מ בחבור בין ב' מינים,אבל מין א' הוי חבור אף שדרכו ליצוק במשקין ודכן שלא במשקין. **עיין או"ש. ועיין כאן חזון נחום. ועיין תורת זרעים** פ"ב דתרומות שהוכיח מירושלמי **פ"ד דתרומות ה"א** כהראב"ד שבמין א' הוי חבור ללא משקין, והתם מיירי בעגולי דבלה, וצ"ע הא עגולי דבילה במתני' כאן מבואר שאינו חבור, וע"כ שלהראב"ד אף שהוא מין א' מ"מ הם חתיכות גדולות ולכן אינם חבור, וצ"ע התורת זרעים.

**מ"ד:** המקפה וכו' ואם חיבץ וכו' **בר"ש וברא"ש** שכל השמן נטמא, **וצ"ע** מ"ש ממ"ג להר"ש שמקפה חולין ושמן תרומה פסל רק מקום מגעו. ובר"ש כאן ולעיל דהכא מיירי בשמן בעין ולכן אף שהוא מעורב הוא נטמא. **ולר"ח ור"ת דלעיל**  מיירי בשמן בעין ומ"מ טמא רק מקום מגעו ומדוע כאן הכל טמא. **ובחזו"א ג' יח'** דמיירי כאן בשמן הנוגע א' בחבירו ואין המקפה מפסקת. או דר"ת יסבור טכע"ק אף לענין טבו"י. **ובא"ר ובגר"א** ששמן וקמח נעשין א' יותר ממדומע והקמח בטל לשמן ונטמא עמו, ועיין.

**מ"ה:** קיפה וכו' **ברא"ש** שזהו תבלין, ומבואר במתני' שנטמא, ובחולין קכ' מבואר שתבלין אינו נטמא, **ועיין חזו"א ד' ב'** שמחמת המרק קודש נעשה התבלין כאוכל משום חיבת הקדש, וצ"ע אם משום חיבת הקדש אף בלא המרק נעשה כאוכל.

**וברא"ש** הקשה מדוע בקיפה אינו חבור לאוכל כמבואר בחולין קיז' ותי' דקרש שאני, **וכן בר"ש,** שקרש חשיב אוכל לעצמו. **ובמ"א** חילק שלענעין צירוף קיפה חשיבא אוכל ומצטרפת לטמא עם אוכלין אחרים אף שאינם מחוברין, וכאן דיינינן לענין חבור וקיפה אינה מחוברת שאם נגע בקיפה כאילו נגע בתבשיל, ע"ע שהוכיח שקדוש הוא יותר סיבה לייחשב אוכל מצורף לתבשיל דלא כהרא"ש, עיי"ש. (עיין ר"מ מטו"א הי"ז ומל"מ פ"ד ה"ג מה שהוכיח מרש"י ותוס' חולין קיז' ע"ב.) **ע"ע חזו"א ד' ב'** שחלוק קיפה מעט להרבה, שמעט נעשה חבור והרבה וקדש לא נתחבר.

נגע בחתיכה נטמא הקיפה משום שעולה עמה, **ובמ"א** דסבר כתנא דבפ"ג דמשערין בטמא ולא בטהור, ולכן בנגע בחתיכה הרי שהקיפה עולה עמו ולכן טמאה. **עיין חזו"א ד' ב'** דבעניינן ל"ש מתני' דרפ"ג עיי"ש.

ובטעמו של ריב"נ **עיין חזו"א שם, ועיין חזו"א ה' ב'** שרצה לתלות עמש"כ ריוב"נ להלן מ"ו.

מעשה קדירה וקטניות וכו' **בחזו"א ד' ג'** העמיד דמיירי שנדבקו בז' משקין, ולא נתברר לי מדוע א"א להבין שמעשה קדירה הוא כעצמו חפצא של גוש והוי חבור בלא חבור משקין, ולא דמי לנידרכין במשקין שדכן שלא במשקין שאין זה צורתן ולכן הוו כעגולי דבילה.

**ועיין ר"מ פ"ו הי"ז** ועולה שמעשה קדירה אף במדובקים יחד מהני חבורם לטמא אחרים ולא ליטמא, **והראב"ד פליג** דלטמא אחרים סגי בנוגעין זב"ז. **ועיין חזו"א שם** בענין אם לטמא אחרים צריך שיגעו זב"ז ומייתי הגר"א בריש טהרות בזה.

**וכן צ"ע להר"מ** המשך המשנה שאם היו גושין הרבה ימנו, הא להר"מ הגוש הראשון אינו נטמא מכיון שאין מחוברין ע"י משקין, **עיין חזו"א ד' ד'** שזה השגת הראב"ד שם.

שמן שצף ע"ג מים לת"ק חבור, **עיין חזו"א ה' א'** הא משקין מחברין, ותיע' דהכא שדעתו להפרידן אין להם חבור. לדעת ריב"נ **עיין מ"א** שמכיון שאף אם יפרידן ישאר מהם יחד משו"כ הוי חבור כמו מקפה.

ועולה שריב"נ הוא לשי' שאם מקפה או יין חלקו מחובר לעולם אם אמרינן שמה שיופרד אינו חבור או"ד מכיון שהיין הוא א' וחלקו מחובר ממילא הכל מחובר.

בחזון נחום מייתי לגמ' בשבת ה' אם הנחת שמן על יין חשיב הנחה, ומדמה הגמ' למתני' דנחלקו אם הוי חבור, וצ"ע הא ענין חבור דענין הנחה אין להם בהכרח שייכות. (ולא הבנתי הא אם הוי חבור הרי שהניח השמן ע"ג קרקע ואם ל"ח חבור הרי שהניחו ע"ג יין). **ועיין מקד"ד מד' ג'** משכב"ז.

**עיין תוס' מרובין ע"א ד"ה "שמן", ובעיקר בתו"ר שם** ועולה שנקטו ששמן ויין אף דהוי חבור מ"מ אין מגע השמן מטמא את היין כאילו נגע בו, אלא השמן נטמא ומטמא את היין, וכביכול אף שהם מחוברין חלות הטומאה חלה על השמן וממנה מתפשטת ליין. **עיין חזו"א ה' א' ושפ"א שם.**

**עיין תו"ר שבת ה' ע"ב ד"ה "ונגע"** ועולה לכאורה דנקט שלרבנן יין הוי אוכל ולכן טמא שנגע בשמן עשאו תחילה והיין שני, ולרביו"נ יין הוי משקה ולכן היין נעשה תחילה, דהיינו שפלוגתת ריוב"ז ורבנן הוא אם יין הוי אוכל ואינו מצטרף לשמן או הוי משקה ומצטרף לשמן, וצ"ע.

**מ"ו: מבואר בר"ש** שאם נגע בתוך החבית הרי שאף בנגע בחולין נטמא היין של תרומה, **ובגר"א** משום שהחולין הוי כיד של התרקומה, ולא נקט שיש חבור בין תרומה לחולין לענין שמגע טבו"י בחולין נחשב מגע בתרומה. וצ"ע. **ועיין בהגר"א** בתוספתא רפ"ב ועולה שם דנקט שחבור חולין לתרומה הרי שמגע חולין פוסל התרומה, וצ"ע.

**במ"א** כ' שהסיבה שבנגע בפנים נטמא משום שיש בילה והריהו נוגע בתרומה.

**ובר"מ** עולה שאף מים שבבור נטמאין, דהיינו דמיירי שהכל תרומה, ויש לדון מהו פלוגתתם של הר"מ והר"ש ואולי להר"מ אין חבור חולין ותרומה גורם שמגע החולין פוסל התרומה. **עיין חזו"א ה' ב'. ובא"ר** נמי עולה כהר"מ **ע"ע חזו"א ה' ג'** לגבי ב' כלים ומשקה טופח ע"ג אם הוי חבור.

**לריב"נ** אם נגע כנגד פי החבית הכל טמא, ומשמע שכל היין שבבור טמא (להר"מ שהכל תרומה) ועולה שלענין ליטמאות כל הבור חבור, אך לענין מגע רק מה שכנגד החבית הוי חבור וצ"ע.

**ובתוספתא** שכלי בתוך כלי מודו רבנן דהוי חבור **עיין מ"א וחזו"א שם.**

**ועיין ראב"ד פ"ח מטו"א ה"ח** ודבריו סתומין, **ועיין או"ש,** ואולי יש לחדש שכוונתו שאם נפל חבית לפיטוס והפיטוס בתוך הבור מכיון שמתבטל החבית לפיטוס אז שם מה שבבור טמא, וצ"ע.

**מ"ז:** חבית שנקבה וכו' דלרבנן לעולם כל היין שבכלי חבור, ולר"י מן הצדדין ל"ה חבור, **וצ"ב** כמהעניינים, הא', האם יין שבכלי כשלעצמו הוי חבור, וא"כ מה נשתנה אם ניקבה ומדוע פקע החבור ע"י הנקב ובפרט נקב שבפיה ובצדדיה, **ובר"ש וברא"ש** שבפיה הרי ששאר היין בסיס ליין שנגע בו, ובשוליה הרי שכל היין נמשך לנקב, דהיינו דסברי שאין עוד חבור כלי, ולכן ביין שלמעלה חבורו ליין שלמטה מחמת בסיס, ובנקב למטה יש סיבה חדשה לחבור זה שהוא נמשך כולו לנקב. ובצידיה לא נתבאר לי הא מה שלמעלה נמשך ומה שלמטה הוא בסיס. ומדוע לר"י טהורה. **ובר"מ** כ' שהנידון שמתני' מיירי שסתמו במגע ידו לנקב, ומשמע שהנידון הוא דוקא ע"י צירוף כלי שנעשה היין מצורף ע"י שסתמו לנקב, וג"כ צ"ע מ"ש למטה והיה לצידיה. **וברשב"א ע"ז ס' ע"א** שהצירוף הוא ע"י כלי, דלמרות שכלי אינו מצרף חתיכות מ"מ כלי מצרף משקין המחוברין זל"ז עיי"ש, וג"כ צ"ע א"כ מהם החילוקים הנ"ל. **ובחזו"א ה' ו'** חידש שאם נגע בחלל הכלי בתוכו ודאי לכ"ע הכל מצורף למרות שיש בכלי כל הני נקבים, והכא מיירי שסתם באצבעו את הנקב, והנידון אם מקום הנקב ותוך הכלי האם הןן ב' רשויות וכמו כלי בתוך הבור, עיי"ש, **ע"ע חזו"א** שתלה הנידון הנ"ל בנגע בתוך כלי שיש בו נקב, בנידון אם כלי שיש בו נקב אם כל המים נעשים זוחלין, ואז ל"ה חבור, עיי"ש.

ע"ע תורי"ד ע"ז שם שתמה מדוע יין ל"ה חבור זל"ז עיי"ש שטבו"י קיל, וצ"ע.

**עיין תוס' ע"ז** נט' ע"ב ד"ה "אמר ר"פ " שכ' דלרבנן באמת אף באמצע מה שלמעלה הוי נמשך ומה שלמטה הוי בסיס. וחילק בין נגע בצידה לתוכה שבתוכה הוי ודאי אסור למעלה ולמטה ורק מצידיה נחלק ר"י שאין למעלה נמשך ולמטה בסיס, וצ"ע. **ועיין תויו"ט** שביאר שאם נגע באמצע ל"א שלמעלה נמשך ולמטה בסיס, מכיון שא"א לצרף ב' מיני צירופים בכלי א' (ויש לעיין מדוע לא תליא בבעיות דמר זוטרא בגיטין טז' בצירופי גירוד ומחיצה וכל הניד התם.) ועיין תויו"ט מה שביאר ל"ב דסוגיא דע"ז דאף לר"י מה שלמעלה טמא משום נמשך יותר ממה שלמטה משום בסיס.

**הר"מ פ"ח מטו"א ה"ו** פסק כרבנן, ובסי"ב מאכ"א ה"י פסק כר"י, **עיי"ש כס"מ.** המערה וכו' ובר"ש שטימא כל הקילוח,**ובר"מ פ"ח ה"ז** שנטמא רק מקום המגע, **עיין חזו"א ה' ז'** מה שהעיר בזה. **ומבואר בר"ש ובמפרשים** שבשאר טמא מטמא אף בניזוק מכיון שטיפה מטמאה טיפה, **ובתויו"ט** הקשה שאם ניזוק אינו חבור א"כ ג"כ אינו מטמא א' את חבירו, **ובמ"א** העיר שבסוף הקילוח כשירד לכלי יטמא הכל, וצ"ע הא כבר נתבטל קודם לכן בעודו ניזוק. והתויו"ט מייתי מתני' ספ"ח דטהרות ושם נתבאר.

**מ"ח:** בעבוע וכו', **עיין ר"מ ורא"ש** ואזלו בחדא שי', וברא"ש ביאר, שאם הנקב החיצון למעלה הרי שהבעבוע מחזיק בתוכו את המשקין ולכן חשיב חלק מן הכלי, ואם נגע בבעבוע חשיב טומאה לכל הכלי, ואם הנקב החצון למטה אין הבעבוע מחזיק היין אלא הוא נשפך מיד ולכן הוי כאחורי הכלי, ולא נתבאר לפי"ז מדוע בזה כנגד זה למטה בקרקעות הבעבוע חשיב חלק מן הכלי הא אין הבעבוע מחזיק את היין בתוכו. ואולי אם הוי נקב זה כנגד זה חשיב נקב א' לתוך הכלי ושוב מטמא מצד נקב בשוליה שהכל נמשך אחריה.

**והר"ש** בפי' השני נמי נקט כנ"ל והוסיף שאם הנקב החיצון למטה הוי ניצוק שאינו חבור, **ועוד הוסיף** שאף בלא משקין בתוך הבעבוע דנים האם הבעבוע נחשב כלי אם המשקין נאספין בתוכו וככל הנ"ל. שאם החצון למעלה נחשב כלי, ולמטה אינו נחשב כלי. ונ"מ אם חשיב תוך הכלי, ובתויו"ט דן אם חשיב תוך כל החבית או רק תוך הבעבוע.

**ובר"ש בפי' הראשון** נקט דמיירי שהשרץ בנקב או הפנימי או החצוני, ואם החצון למטה טהור ואם החצון למעלה טמא, שוב העירוני שכוונת הר"ש לפ"י אחר, שאם השרץ בצד פנימי של בעבוע הוא רואה פני חבית ומטמא כל החבית, ואם הוא בצד חצון של בעבוע ואין הנקבים זה כנגד זה אין השרץ רואה פני חבית ואינו מטמאה.

**במ"א העיר** במש"כ הר"ש (בפי' השני) שבנקטחצון למטה הוי ניזוק , הא אף בפתח חצון למעלה הוי ניזוק, ולא נתבאר הא בנקב חצון למעלה הוי הכל איסוף א' בכלי, ורק בנקב חצון למטה חסרונו משום ניזוק, וצע"ק.

**פ"ג**

**מ"א:** כל ידות וכו' וברישא מיירי ביד, **וברא"ש** שגם בזה נאמרו חילוקי השי' שלא יהיה נתלש אם נוטל הא', ובש"ר לא נתבאר זאת ,ואולי ביד אין הני תנאים. ולעולם הוי חבור. **עיין גמ' בחולין קכז' ע"ב**  לענין חבור בהמה לאבר דלרבה נחלקו בבהמה נעשית יד לאבר, ולאביי נחלקו אם אין עולה עמו נחשב חבור, ומוכח ובעיקר ברש"י שם שענין נתלש אינו דין ביד אלא דוקא בחתיכה א' שנפרדה, וצע"ק.

**עיין מ"א** שעולה עמו אין הכוונה כל החציכה אלא סגי במקצת ממנה, דאל"ה הא ככרות נושכות הוי חבור בלא האי תנאה דעולה עמו, וע"כ שסגח בתלישה נפסק כמה חתיכותף ועיין חזו"א טהרות א' יח' מה שתמה. **ובאמת** מ"מ צ"ע מה שהוקשה למ"א מ"ש מקרצות שאי"צ עולה עמו ואוכל שנפרס צריך עולה עמו. וכנראה חלוק חבור בין ב' אכלים בכוונה לחברם דמהני בלא עולה עמו, ואוכל א' שנתלש מכיון שדרכו להיות מחובר לגמרי משו"כ אם נתלש ואין עולה עמו אינו חבור.

**עיין מ"א טהרות פ"א מ"ז דמייתי תוס' בחולין קיח' ע"ב ד"ה "אין"** שכ' במימרא דרב שאין יד לפחות מכזית, שהכוונה שיד מחובר לחצי זית, והחצי זית מחובר לזית שלם באופן שאם יטלנו יתלש ממנו, שבכה"ג אין יד לח"ז, **ותמה** שכביכול עולה שדין דמתני' הוא דוקא בדין יד שאין יד לדבר הנתלש, ובמתני' משמע שזהו דין בכל חיבור, ובאמת אין הכרח גמור בתוס' שדין דמתני' הוא דוקא משום יד, די"ל בדוחק שמימרא דרב הוא הא גופא שדין יד לח"ז מכיון שאין הח"ז נחשב מחובר לזית, ודוחק דא"כ ל"ה דין ביד ומשמע שרב בא לחדש בדין יד, ואולי י"ל שס"ד דלמרות שהח"ז אינו מחובר לזית, מ"מ היד נחשב מחזיק את שניהם וקמ"ל שגם בהל' ידות אין בכה"ג היד נחשב שמחזיק הזית, וצ"ע.

**עיין קה"י טהרות מח', ועיין חזו"א טהרות א' יח'** שיישב שחבור בצק לבשר חשיב חבור כמו מקרצות, ול"ד למתני' דמיירי בחתיכה שנתלשה (וכמש"נ לעיל) ולכן אתינן רק משום יד שלמרות שהבשר והביצה מחוברין מ"מ אין היד נחשבת יד לבצק, עיי"ש. **ועיין ר"ן חולין שם** מה שהשווה לבוצע לחם וחותך קודם הברכה שצריך שיהיה מחובר באופן שאם יטול לא יתלש, **וכן בשו"ע או"ח קסז' א', וברא"ש ברכות פ"ו סי"ח.** ועולה נמי שאין דין דמתני' משום יד, דיד ל"ש לענין לחם שלם, **עיין שי' רש"י** חולין קכח' ועולה דסבר דלר"מ בטבו"י דוקא אם הגדול אינו נחשב עמו אינו חבור אבל לשאר מילי אוחז בקטן ואין גדול עולה עמו הוי חבור, **ועיין תויו"ט דפליג, ועיין חזו"א ה' יא'** שפי' ביאור אחר ברש"י עיי"ש.

**נראה לומר**  דלר"מ דמתני' דאף קטן עולה עמו הוי חבור, דהיינו שכל חבור כלשהו נחשב חבור, הרי דלשי' ל"ש כלל פלוגתת ר' נחמיה וחכמים דענין טמא עולה או טהור עולה הוא נידון מי העיקר ומי הטפל, ולר"מ אף טפל העולה עושה חבור, וע"כ פלוגתת ר' נחמיה וחכמים הוא כשי' ר' יהודה שצריך חבור אלים של גדול עולה עמו, ואז נחלקו ר"נ וחכמים האם אלים הוא גדול, או טמא או טהור, והענין מי עיקר למי, וא"כ אם פסק הר"מ כחכמים שצריך טמא עולה עמו בע"כ שהל' כר' יהודה שצריך גדול עולה, **וא"ש עם מה שהרא"ש בברכות פ"ו**  סקי"ט פסק כר' יהודה לענין לחם שלם, וכן בטושו"ע קסז', ולענין טומאה פסק הר"מ כרבנן שצריך הטמא עולה עמו, וע"כ שרבנן בהכרח כר' יהודה וכמש"נ, עיין חזון נחום, **וחזו"א ה' יב'** . החזו"א דן שם שלילך בתר הגדול או הקטן שייך דוקא לק"ט שיש מקבל וממנו עובר הטומאה למחובר לו, אולם לענין לטמא אם הוי חבור אם צריך גדול עולה דן החזו"א. וצ"ע הא הרא"ש מיירי לענין שלם בפת ושם אין מצב שפא' גורר את חבירו ומ"מ נידון בו גדול עולה עמו, וצע"ק.

**הר"מ פסק פ"ו מטו"א ה"ט** שאוחז בטמא וטהור עולה עמו, **ובפ"ב מטו"א ה"ו** לגבי סוגיא דחולין קכח' אתי משום שבהמה יד לאבר, ויש לדון אם מוכח דסבר שאים סברת עולה עמו לכה"פ בנבילה, ורק בקבלת טומאה הענין תלוי בטפל ועיקר, אבל לענין הכשר לא סגי בכך שהקטן טפל לגדול וכד', וצ"ע. **עיין כס"מ פ"ו הי"ב.**

**מתני':** ושאר כל האוכלין וכו' **עיין ר"מ פ"ו ה"י** דביד ממש דרכו ע"י אחיזת היד , ורק אם אין לו יד או ולה אז דיינינן למיזל בתר הטמא וכו'. דהיינו שדין יד כאן הוא צורת היטבלות הנתלה ביד אל היד. **ועין חזו"א עוקצין א' יד'** שהוכיח שדין זה שיד ודאי נחשב חבור אינו מדין חבור אלא מדין ידות דילפי' מקרא, ועיין.

**בתוספתא** לרבנן בשאר טומאות הכל חיבור, וכן בחולין קכח' לר"מ, **והר"מ פ"ו ה"י** פסק שאין הבדל בין טבו"י לשאר טומאות כרבי, **ועיין חזו"א ה' יב' יג'** מדוע נטה הר"מ מחכמים ורבי.

**רש"י חולין קכח' ד"ה "ומאי"** שטבו"י דרבנן, **ועיי"ש גיהש"ע** דהא טבו"י דאו', **וחזו"א ה' יא'** שחבור דמתני' הוא דרבנן והקילו בטבו"י.

**מ"ב:** בהא דביצה טרופה חשיב חבור, **עיין מ"א** שמכיון שביצה נדבקת לקלח הוי כנשיכה. **ובחזו"א ה' יד'** בתחילה פירש שיש משקין בין ביצה לקלח ומשקין מחברין, **עוד פירש** בלא משקין יש כאן חבור טפל לעיקר, ויש להוסיף הראב"ד בעדויות פ"ב מ"ד שהביצה מתקנת המאכל, עיי"ש.

וכמין כובע אינו חבור, עיין ר"ש שנתבשלה ונתנפחה, ובראב"ד שאינה טרופה, ובחזו"א סקט"ו שאינו חבור שהכובע אינו נועל בקלח, ותמה לר"י שמטמאין כל הקלחים א"כ מדוע בכובע אינו מטמא, ויש לומר שאם אינה טרופה אינה חלק מן המאכל, ועיין.

**מ"ג:** חוט של ביצה מן השפה ולפנים חבור ולר"י דוקא הנקלף עמו, ולת"ק אף בלא נקלף, **ובמ"א** משום כלי מצרף בנגעי אהדדי, ואולי זהו סברא דוקא בביצה. **ועיין חזו"א ה' טו', ע"ע חזו"א שם העיר על הגר"א בתוספתא** שעולה שהנידון לגבי הביצה עצמה שטמא מקום מגעו אף שאין בביצה דין טבו"י.

**בתוספתא** שביצים שלא טרפן אינן חבור, **ובר"ש** שצריכים הכשר, דהיינו שהם אוכלין ולא משקין. **ע"ע גו"א** שטריפן ביצה ל"ה חבור ורק טריפה במשקין הוי חבור, ועוד נקט שהביצה עצמה אינה חבור ומטמא רק מקום מגעו.

עוד בביאור התוספתא, **עיין גר"א, ועיין חזו"א ה' טז',** ועולה בפי' התוספתא שביצים צריכים הכשר, וכן עולה צד שהחלבון מכשיר החלמון דהיינו שהחלבון משקה והחלמון אוכל **עיי"ש חזו"א.** (עיין או"ש פ"ח מטו"א הי"ג) **וכן גירסא שניה בר"ש** עיין חזו"א, שביצה עצמה חבור וע"י טריפה בטל חבורה הטבעי של ביצה ואינה חבור.

**מ"ד:** חולין המדומעין בתרומה או שנתחמצו בשאור של תרומה, לת"ק אין החולין נטמאין, ולר"י ור"ש נטמאין, **וכן בר"ש** שנחלקו שלת"ק חייבת החולין בחלה, ולר"ש ור"י פטורין, **ובר"ש** שהנידון אם חלה דאו' ואין דמוע דרבנן פוטרתה, או חלה דרבנן ודמוע פוטרתה, ולענין טבו"י כנראה נחלקו אם דמוע אוסר החולין להיות כתרומה. ועולה שדין דמוע משווי לחולין כתרומה, ולענין חלה לכ"ע פוטר אלולי שחלה דאו', ולענין טבו"י נחלקו אם משוי לדמוע חולין כתרומה לענין טבו"י, וצ"ע. **עיין תוס' נידה מז' ע"א ד"ה "אתי" (ורמב"ן יבמות עד'), ורבינו דוג פסחים לז'.** ובעצם הענין שהחולין נעשה תרומה, **עיין מהר"ם נידה מז'** שהשויה לדין חנ"נ, **ועיין זכר יצחק פ' סק"ג ושע"י ש"ג פ"א וגר"ש גיטין דף נג'.**

**הר"מ פ"ח הט"ו** שמדומע אינו נפסל בטבוי, **ובפ"ו מבכורים** ה"ד פסק שפטורה מחלה, וצ"ע הא בגמ' בנידה תלי זב"ז שאם מדומע כתרומה לחלה כ"כ לטבו"י, **עיין בספר הלקוטים בר"מ** פרנקל דמייתי שכן הקדה בשהם וישפה. **עיין חזו"א** ג' כ' דאם נגע ראשון המדומע טימאן משום שהחולין כנעשו על"ה תרומה.

**בתוספתא** הקשו מ"ש ממקפה שמטמא מקום מגעו, וכאן נחלקו אם מטמא הכל, ותי' ששאני מין א' מב' מינים, **ובגר"א** שבמין א' נחלקו אם יש דמוע, ובב' מינים ודאי אין דמוע. **ועיין תוס' בנידה מז' ע"א ד"ה "ואינה" ובפסחים מד' ע"א ד"ה "מקום"** שהקשו מדוע למ"ד דלית דמוע שמ"מ יטמא מקום מגסו, ותי' דבמקפה השום בעין, וכאן השאור אינו בעין ולכן ל"ש טומאה במקום מגעו. **ובר"ש** כאן חילק דבמקפה יש כא"פ ולכן מקום מגעו טמא.

**במתני':** פלוגתת ראב"י איש ברתותא ור"ע אם מי פירות מצרפין עיסה, **ובראשונים** שכל משקה שאינו מכשיר אינו מצרף. **ובר"ש** מייתי תוס' דלר"ע שאין משקין מחברין אלא ז' משקין ולא מי פירות. **ובתוס' בזבחים קה' ע"ב ד"ה "חבורי"** ובמנחות כד' דמיירי דוקא בחבור משקין ב' חתיכות , אבל עיסה הנילושה ודאי מחוברת אף במי פירות. **ובחזו"א ה' יז'** הקשה דהא הר"ש מייתי הירושלמי דמודה ר"ע לחלה שמי פירות מחברין. וע"כ מירי בעיסה ובזה לר"נ אין מי פירות מחברין לטבו"י ומחברין לחלה.

**ובגר"א** ביאר דודאי אם הכל תרומה מי פירות מחברין העיסה, וכאן מיירי בקמח חולין ומי פירות תרומה והנידון אם המי פירות מחברין להיות הקמח טפל אליו (דחשיב מחובר יותר ממדומע עיין פ"ב מ"ד בגרא) דמכיון שהמי פירות הם העיקר כאן לענין קב"ט משו"כ אין הם חשובין להפוך את כל העיסה לתרומה ולצרפן. ויש לדון אם לדבריו שייך לחלק בזה בין ז' משקין למי פירות, שהעיקר הוא שאם המחבר רק הוא תרומה אינו מחבר, ובאמת בפ"ב מ"ד מיירי בשמן, וכן הגר"א כאן השווה למתני' להלן דירק שבשלו בשמן שגם בזה נחלקו ראב"י איש ברתותא ור"ע, ואין הענין תלוי בכך שאינו מז' משקין.

**הר"ש מייתי ירושלמי** אם מי פירות מצרפין לחלה, דלריב"ח תלוי בראב"י ור"ע דמתני', ולר"ח בשם ר"י לחלה לכ"ע הוי חבור, **ולר"ל** אין מי פירות מחברין להכשר **ונקט האו"ז רנה'** דמשו"ה לחלה נמי לכ"ע ל"ה חבור. ויש לבאר את הענין שמי פירות האם הם מצרפין לדבר שלא שייך אליהם, וזהו הנידון לצרף עיסה לטומאת טבו"י, או לחלה, או להכשר, ור"א איש ברתותא סבר שצירוף ע"י משקין הוא אף בלא שהם שייכים באותו דין, ולכן מי פירות מצרפין לטבו"י (עיין ר"מ פי"א ה"ד שמי פירות אינם מקט) וכן מצרפין לחלה ולהכשר, ור"ע פליג דל"ש שמי פירות יצרפו ארו"כ המצורף יהיה נטפל אליו, ולכן אם המי פירות אינם בתורת הכשר ולא בתורת חלה ולא בתורת טבו"י לא יצרפו הקמח.

**ויש ליישב עפי"ז** הגר"א דנקט שפלוגתת ר"א איש ברתותא ור"ע מיירי אף בשמן א"כ מאי שייטא לנידון דירושלמי במי פירות לחלה, וי"ל דהענין שמכיון שהשמן הוא תרומה והקמח חולין הרי שהשמן עושה ב' דברים, מצרף הקמח ועוד שהוא מטפלו אליו להיות כמוהו לדין תרומה, אבל בדבר א' אם רק מצרפו או רק מטפילו לא חל כלום על הקמח, הרי שבכה"ג נחשב שמצרף את הקמח לדבר שאין לשמן שייכות אליו, שכשמצרפו אינו מצרפו להיות נטפל אליו מיד, שצריך לצרפו ואח"כ להחיל עליו שם תרומה ע"י שמטפלו, וסבר הגר"א שנידון אם מי פירות מצרפין דבר שאינו שייך אל המי פירות דמי להאי שמצרף הקמח בזמן שאין לקמח כלל שייכות לדיני השמן, ועיין היטב.

**עיין תורת זרעים, ועיין או"ש פ"ו מבכורים הי"ב. ועיין חזו"א ה' יז'** שביאר את דברי ר"ל בירושלמי שאין מי פירות מחברין אלא קמח שהוכשר שהוא מוכן לאכילה אבל קמח שלא הוכשר אינו שייך בתורת חבור אף ראב"י בן רבתותא אר"ל בכך דחה את תלית הנידון דמתני' בחלב לראב"י בן ברתותא דבחלה מבואר שלא הוכשר שאמרו שם שנאכל בידיים מסואפות , וא"כ שוב בזה ר"א בן ברתותא מודה דל"ש להם צירוף.

**עיין ר"מ פ"ו הי"ג** שעיסה שנילושה במי פירות אין לה חבור, ובס"ח הט"ז שעיסה שהוכשרה ונילושה במי פירות אין לה חבור לטבו"י, ואולי יסבור הר"מ שלענין שאר טומאות מי פירות מצרפין אך דוקא אם כבר הוכשרה ועומדת לאכילה, ולכן בפ"ו הי"ג כ' סתם שאין מי פירות מכשירין עיסה שלא הוכשרה, אבל בפ"ח הט"ז כ' שלענין טבו"י אף בהוכשרה אין המי פירות מחברין, ועיין היטב.

**והר"מ**  פסק כר"ע שאין מי פירות מחברין , ולענין חלה, **עיין שער המלך ברכות פ"ו ,וטור שכט' ט'** ועולה דנקטו דהר"מ מחייב בחלה, **ועיין בגהות רע"א על השו"ע.**

**מ"ה: להגר"א** מתני' דהכא כמתני' דלעיל, **להרא"ש** מי פירות לר"ע אינו מחבר תרומה, וז' משקין אינם מחברין חולין. ולהר"ש והרא"ש עדיין יש לבאר א"נ שמי פירות אינם מק"ט, הרי שהנידון בב' המשניות האם יש חבור בין ב' דברים שא' מהם אינו בתורת קב"ט, או משום שהוא מי פירות או משום שהקמח חולין, דלכ"א לעולם הוי חבור, ולר"ע אין מים מדבקים העיסה אם המים אינם בתורת טומאה או הקמח אינו בתורת טומאה, וכל תורת צירוף הוא רק אם הם נעשים לחדא ושניהם בתורת קב"ט, ועיין.

**והר"ש** ב' שנחלקו אם שמן מחבר, וצ"ע מהו הנידון, **ועיין חזו"א ג' כ'** דמיירי בשמן בלוע בקלח, ולהר"ש אין טענע"ק מק"ט, אלא שמיירי שהשמן קצת בעין, ונחלקו אם נהאי שמן בלוע יכול לחבר בין הקלחים , עיי"ש.

**מ"ו:** הנידון הוא שרוק שנפל בעת נגיסה אינו נתלש לרצון ולכן אינו נטמא, אבל במצץ פירות לחין רוצה במשקין לתלשן ולכן מק"ט מידיו המסואבות, **כן הוא להר"ש והרא"ש.**

**ולהר"מ** נידון דמתני' הוא לענין אם הרוק מכשיר את הככר והאם נחשב הרוק משקין שנתלשו לרצון.

**ועיין חזו"א מכשירין ו' יב'** דהא להר"מ לא סגי בנתלש לרצון אלא צריך גם שיפול על הפירות לרצון. **ועיין ר"מ פי"ד מטו"א הט"ז** דמיירי בנפלו על הפירות עצמם וניחא ליה במשקין שע"ג.

**ומבואר** דנחלקו ר"מ ורבנן אם רוק של טבו"י נחשב משקין טמאין להכשיר שלא לרצון, **ועיין או"ש פט"ו מטו"א ה"א** להר"ש בפ"ב שמשקה טבו"י כמשקה תרומה שנוגע בהם , ולרבנן משקין שנוגע בהן אינם פוסלים קדש כ"כ רוק אינו פוסל קדש, ולר"מ משקה תרומה שנגע בטבו"י פוסל קדש כ"כ רוק פוסל קדש. דלרבנן שאינו פוסל קודש וא"כ אינו נחשב שהוא טמא ולכן אינו מכשיר שלא לרצון, ולר"מ שהוא פוסל קודש הרי שבהכרח קבעו שמשקה טבו"י טמא לטמא אחרים ולכן הוא מכשיר שלא לרצון.

**ועיין חזו"א מכשירין א' ב'** שהקשה לשי' הרא"ש לעיל פ"ב מ"א שמשקה טבו"י חולין וטהור א"כ מ"ש כלל מתני' דידן שרוק דטבו"י ייחשב משקין טמאין.

**פ"ד**

**מ"א:** עולה במתני' שטבול לתרומה אינו נפסל, או כמ"ד שטבול לתרומה לאו כתרומה, או שלא החמירו לטבו"י רק בדבר שמטמא חולין, ועולה שה"ה ידיים לא החמירו. **ועיין תוס' נידה ז' ע"א ד"ה "והאי"** שדוקא הקילו בטבו"י ולא בשאר שני כגון ידיים, **ועיין חזו"א ו' ב' וקה"י סי' סד'** שתמהו שזהו דלא כמתני' שאף ידיים אינם מטמאות טבולין לתרומה. **וכן הא בגמ' בחולין לג' ע"ב** עולה בפי' שידיים מטמאות חולין שנעשו על טהרת תרומה עיי"ש. וצ"ע ממתני' שאין ידיים פוסלות חולין הטבולין לתרומה, וע"כ שטבולין לתרומה קיל טפי מעל טהרת תרומה, אך התוס' נקט דל"כ שטבולין לחלה חמירי טפי מעטה"ת. ועיין קה"י שרק בסוגיא בנידה דמיירי לענין ספיקות שהחמירו לתרומה ולא לחולין.הרי שבזה טבולין לחלה חמירי מנעשה עטהר"ת, אבל בענין טבו"י וידיים בזה בהכרח נעשו עטה"ת חמור טפי ולכן מטמאין אותם כמבואר בחולין, ובטבולין לחלה אין מטמאין אותם כמבואר במתני'. ולכן להר"ש באמת בנעשין על טהרת תרומה נפסלין בטבו"י וידיים ובטבולין לחלה לא, אולם לתוס' טבו"י קיל ואינו פוסל לא בטבול ולא בעטה"ת, וידיים מטמאין בשניהם וצ"ע שזהו דלא כמתני', ועולה שהר"ש והתוס' נחלקו בטבו"י אם פוסל על טהרת תרומה, דלהר"ש פוסל שאין סיבה לומר שטבו"י קיל מידיים אלא על טהרת תרומה חמיר מטבול לחלה הן לענין טבו"י הן לענין ידיים. ולתוס' אינו פוסל, כמש"כ שרק טבו"י קיל שאינו פוסל טבול לחלה וכ"כ על טהרת תרומה אבל ידיים פוסלים בשניהם, ודלא כמתני' וצ"ע. **ועיין חזו"א ו' ב'.**

**מ"ב: עולה** שהפרשת חלה מן המוקף הוא דוקא אם החלה נוגעת בעיסה בשעה שאומר הרי"ז חלה, ולכן טבו"י מפרשת ומקפת, **והר"ש והרא"ש** מייתי לגמ' בסוטה שיכול להרים החלה ולנתקה מהעיסה ולומר הרי"ז חלה, **ונקט הר"ש** דה"מ שאומר השתא בעודה מחוברת לעיסה הרי"ז חלה ללאחר שירימנה ומכיון שבשעה שעשה מעשה הפרשה היה מוקף סגי אף אם בשעה שחל החלה אינו מוקף, **וברש"ש**  שבמתני' כאן אינה יכולה לעשות כן ולהפריש ולומר הרי"ז חלה לאחר שאניח בכפישה, ותי' דהא מהני דוקא אם יחול מיד בהרמה ולא אם יחול רק אחר שיניח בכפישה, והדבר דק, שכביכול עולה שבאמת ניתוק החלה מהעיסה נחשב אינו מוקף, ומ"מ אם בשעת הפרשה בפה היה מחובר מהני אף שחל בפועל אחר שניתק, וא"כ מ"ש אם חל אחר הנחה בכפישה שאז לא מהני מה שבשעת אמירה היה מוקף, וצע"ג.  **ובחזו"א ו' ה'** נראה שכוונתו שכאן לא התירו לה לעשות כן שמא תפריש בעודה בידיה ולכן צריך קודם להניח בכפישה ואז לומר עליה הרי"ז חלה.

**מ"ג:** האי מתני' כמתני' דלעיל ונתחדש כל הנ"ל אף בכלי טבו"י, וצריך להפרקיש ולהקיף ולהפריש, **וצ"ע** דהכא מכיון שאין הפרש כלי, ואין גזירה שמא תפריש בידיה א"כ שתוכל להפריש בעודה מחובר ולומר שיחול אחר שתיטול בידיה, **ועיין מהרי"ח** שהקשה שתוכל להרים ולהפריש ואין חשש שמא תפריש בידיה דהא היא טהורה. ועולה דסבר שאין ענין להפריש חלה ממחובר לעיסה.

**מ"ד:** מבואר שבהפריש על טבל שיחול בלילה לא נפסל בטבו"י מכיון שעד שיחול החלות אינו טבו"י, ובפשטות רק מכיון שהחלות חל בלילה, אבל אם יחול בלילה למפרע יפסל בטבו"י, אולם בסיפא בנשבר הלגין החבית בטבלה, **וכ' הגר"א** שקמ"ל שחל החלות בלילה ולא למפרע, ועולה שהיה שייך לדון שיחול למפרע ולכן בנשבר אינו בטבלו שחל למפרע, ומ"מ אין נפסל בטבו"י, ואולי משום שחלות למפרע הוא מכאן ולהבא ולמפרע, ובפועל בהיות היין בלגין לא נהג בפועל ביין שם תרומה ולכן לא נפסל, או אולי הא גופא קמ"ל במתני' שלא אומרים כן, אלא אם חל למפרע יטמא בטבו"י ולכן צריך באופן שיחול בלילה ולכן הריהי בטיבלה.

**עיין קה"י** ב"ק סי' מז' שהוכיח מהתוספתא כאן שאין אדם מקנה דבר לאויר ל' אם לאחר ל' אין הדבר ברשותו, ולכן בהפריש לכשיבא לעיר ונאבד לא חל תרומה.

**עיין או"ש פכ"ג הי"ב משבת** דמייתי רע"א בשו"ת קנט' אם מותר לעשות חלות בע"ש שיחול בשבת, וכאן מוכח שמותר, עיי"ש שהאריך בזה.

**מ"ה:** הדין שמחללין מעות על פירות בירושלים (ולא בגבולין) ומחללין פירות על מעות בגבולין (ולא בירושלים) והדין שאין מחללין מע"ש ודאי על של ע"ה שמא יזלזל בהם, ומתני' מיירי בפירות או מעות מע"ש של דמאי אם מחללין על של ע"ה, שבתחילה התירו לחלל מעות על פירות בירושלים ובדמאי לא חששו שמא יזלזל בהם אבל לחלל פירות מע"ש על מעות חששו שמא יזלזל במעות לבסוף גם זה התירו.

**ושי' הר"מ** שהנידון הוא שאין חבר יכול לחלל על של ע"ה שמא של ע"ה מע"ש ואין שייך חילול קדש על קדש, ובדמאי התירו, ובתחילה התירו רק לחלל מעות מע"ש על פירות ע"ה ולא חששו שהם מעשה, ולבסוף התירו אף פירות על מעות ולא חששו שהמעות מעשר. **ועיין מ"א** מאי ס"ד לחשוש על מעות ע"ה שהם קדש הא הוי ככל מעות או פירות הנמצאים דאזלינן בתר רוב.

עיין ר"מ פ"ח ממע"ש הי"ג, **ועיין כס"מ פ"ד הל"ב וגר"א יו"ד רצב' כד'** שהוכיחו ממתני' כשי' הר"מ שמותר לחלל פירות על פירות. **ועיין חזו"א דמאי ג' ח'**  דמיירי שהחבר אוכל הפירות ולכן אין חשש שמוסר מע"ש לע"ה. וכן מיירי בפירות שלא הוכשרו, ודוחק, עיי"ש דכ' שהר"ש דחק שחילל פירות על מעות, עיי"ש.

**מ"ז:** התורם וכו' ר"שאומר אף מן הטומאה, ובר"ש מייתי ירושלמי שזהו דוקא חשש טומאת טבו"י שמצויין הן, **וברע"א כאן** מוכיח מהא דתני לה במסכת טבו"י ולא בתרומות.

ועצם ענין התנאי כאן, **עיין חזו"א י' יז'** שצריך כל משפטי תנאים, ויש לדון אם תרומה והקדש שהוא חלות בינו לבין עצמו אם צריך משפטי תנאים, עיין דרך אמונה פ"ד מתרומות הי"ח דמייתי בזה ראשונים ב"ב קכו'.

**ע"ע מ"א** שאם אומר אח"כ שדעתו אף על תרומה דמהני, **ועיין צ"א** שם דהא הוי דברים שבלב. ויש לדון בזה, שתנאי היה סתם, ואמרינן דעתו שלא כלל טומאה, האם בכה"ג נחשב דברים שבלב אם אמר היפך מאומדין דעתו.

**ר' יוסי אומר** אפי' היה בדעתו להתנות ולא התנה, ובר"ש ורא"ש או ששכח להתנות ורצה להתנות, או שהוא חכם שהיה ראוי להתנות, ועל פי ראשון הקשדה התויו"ט הא ל"ה פיו ולבו שוין, וצ"ע דלדבריו לר"י אין צריך תנאי ב"ד, וצ"ע. ובתויו"ט תי' דמיירי שבשעת הפרשה לא היה בדעתו להתנות, **ובחזו"א ו' ז'** תמה מ"ש כאן חסרון אין פיו ולבו שוין בזהשייך רק במקום שאיתקל מילולא. ובתי' השני כ' דמיירי בחכם, וא"ש שצריך לדין ע"ד ב"ד, ועיין **חזו"א** הא ל"ש תנאי ב"ד בתרומה,וע"כ שכל התורם תורם ע"ד ב"ד, וצ"ע.

**בתוספתא** שאם בתחילה נתנה במקום שתתגלגל ולבסוף הניחה במקום שלא צצגלגל הוי שלם, **וצ"ע** מהו הס"ד לומר ל"כ, וכביכול אם פעם א' היתה במקום העשוי ליתגלגל פקע תרומה. **ובגר"א** כ' ליהפך שאם היתה במקום שאינו ראוי ליתגלגל ועברה למקום הראוי ליתגלגל הוי תרומה היות דכבר היתה במקום שאין מחשבה לעקור ממנה התרומה ושוב לא פקע. ועיין, ויש לדון להגר"א במקרה ההפוך שבתחילה עמדה במקום המתגלגל אולי כבר נעקרה, ועיין.

**עיין חזו"א דמאי יא' יט'.**

**בתוספתא**  שבתרומת מעשר שאי"צ מוקף הוי תרומה מיד, **ובר"ש** מעמיד אף בהתנה ומשום גזירה, **וכן בר"מ פ"ד מתרומות הי"ח, ועיין חזו"א ו' ח'** שבכה"ג הוי רק תרומה דרבנן. **ולשון הר"מ בהי"ט**  שנתקיים תנאו ומיירי בהתנה, **וצ"ע** הא אם התנה הוי גזירה דרבנן ואיך שייך לומר שנתקיים תנאו.וצ"ע.

והראב"ד השיג על הר"מ דברים סתומין עיין כס"מ, **ועיין חזו"א** שלהי טבו"י שביאר דלהראב"ד בתרומ"ע לא חוששין שמא יאבדו דדוקא תרומה גדולה שמפרישין מן המוקף ולא מעיר לעיל דחיישינן שמא אבדו ה"ה חיישינן שמא יאבדו אבל תרומ"ע שמפריש מעיר לעיר ול"ח שמא אבדו כ"כ ל"ח שמא יאבדו, עיי"ש מה שהעיר שלא משמע כן בתוספתא.

**בתוספתא** שאם הפריש תרומה ותאומ"ע יחד ואבדו התרומה גם התרומ"ע בטלה, **ובגר"א** דאל"ה ויבטל התרו"ג ולא התרומ"ע א"כ עובר על כך שהקדים תאומ"ע לתרו"ג. **עיין דרך אמונה.**

1. **ספר אור זרוע חלק א - הלכות מקוואות סימן שלה**

   וקשיא לי אני המחבר הואיל והמים טמאים יש להם טהרה במקוה ע"י השקה א"כ אמאי אינם נעשים אב הטומאה: [↑](#footnote-ref-1)