ב.בעיקר תקנת דמאי
קטגוריות: ש_ס / ג דמאי / דמאי עניינים - הרב מאיר קאופמן

**בס"ד ז אדר א' ס"ח**

**סימן ב**

**בעיקר תקנת דמאי**

א] בטעם תקנת דמאי על כל המעשרות ובדין נתינתם

ב]בהא דהפרישו תרו"ג יותר משאר דברים

ג]בהא דבן לוי לא חשוד על תרו"מ

ד]בדין דמאי קודם התקנה ובדברים שאין בהם קולות דמאי

ה]בטעם תקנת דמאי אע"ג דמעשרות דרבנן

ו]בספיקות לענין מעשרות האם זה קשור לתקנת דמאי והאם יש לזה קולות דמאי

ז]האם בספק טבל צריך לתת תרו"מ לכהן

ח]האם דמאי הוא תקנה ודאית

ט]האם דמאי זה איסור חפצא

**בטעם תקנת דמאי על כל המעשרות ובדין נתינתם**

א]עיין גמ' סוטה מ"ח. וז"ל הגמ' אף הוא ביטל את הוידוי וגזר על הדמאי לפי ששלח בכל גבול ישראל וראה שאין מפרישין אלא תרו"ג בלבד, ומעשר ראשון ושני מקצתן מעשרים ומקצתן אינם מעשרין אמר להם בני באו ואומר לכם כשם שתרומה גדולה יש בה עוון מיתה כך תרומת מעשר וטבל יש בהן עוון מיתה עמד והתקין להם הלוקח פירות מע"ה מפריש מהן מעשר ראשון ומעשר שני, מעשר ראשון מפריש ממנו תרו"מ ונותנה לכהן ומעשר שני אוכלו בירושלים, מעשר ראשון ומעשר עני המוציא מחברו עליו הראיה ע"כ

ועיין רש"י שביאר שכל טבל הוא במיתה וכן הוא בחד תירוצא בתוס' יבמות פ"ו. וכן הוא בר"ן בנדרים פ"ד: וכן הוא בירושלמי פ"ד מ"ג וכונת יוחנן כה"ג לומר לחברים שכל טבל במיתה ולכן צריך להפריש הכל אלא שלגבי הדין נתינה המוציא מחבירו עליו הראיה ולכן את המעשר ראשון והתרו"מ יכול לקחת לעצמו אמנם לא נתבאר בגמ' הטעם דתרומת מעשר צריך לתת ולא יכול לקחת לעצמו ושיטת הטור דבאמת יכול למכור את זה לכהן בדמים אמנם רוב הראשונים נקטו לא כך והאחרונים הקשו על זה מהרבה מקומות ורש"י ישב שחששו שאם לא יתנו לכהן הוא יבוא לאוכלו והרי תרו"מ במיתה לכן תיקנו לתת והתוס' ביומא י"א. ביארו או כי זה שיעור קטן שזה אחד ממאה לא הקילו לעניין נתינה או כיון שזה שווה דמים מועטים כי זה רק לכהנים

אמנם עיין רמב"ם וראב"ד פ"י ממאכ"א וכן הוא פשטות הגמ' מכות ט"ז: דרק טבל לתרו"מ יש בו מיתה אבל שאר טבל אין בהם מיתה ולפ"ז כתב הר"מ שסיבת תקנת דמאי מחמת איסור מיתה דהיינו מחמת תרומת מעשר [ובזה א"ש שמותר לאונן פ"א מ"ב] ומה שמפרישים מעשר שני ביאר כיון שזה לבעלים ואין כאן הפסד גדול לכן חששו גם לאיסור לאו ומעשר עני מצד אטו מעשר שני דאם לא יפרישו מעשר עני שזה נגד מעשר שני, לא יפרישו מעשר שני ומה שמפרישים מעשר ראשון בפשוטו היה מקום לומר דלא שייך להפריש תרו"מ לפני מעשר ראשון אמנם שיטת הר"מ אינו כן אלא שאפשר להפריש תרו"מ קודם מעש"ר וביאר שיש כאן איסור של שינוי סדר המעשרות וצ"ל שרצו שאת מה שמפריש יעשה כדין וצ"ב הרי מותר להקדים שני לראשון בדמאי לחד מאן דאמר וכן פסק הרמב"ם פ"ט ה"ו ועיין דרך אמונה פ"ט סקל"ז שכיון דהדין לא לשנות נאמר בתרו"מ לכן הקפידו על זה יותר וצ"ע שגם חלה הוא תרומה ומבואר בירושלמי שלא הקפידו עוד צ"ב למה על סדר ההפרשות הקפידו יותר מהדין הפרשה שמותר מן הרע על היפה ושלא מן המוקף

והנה לא נתבאר בדברי הר"מ למה תרו"מ צריך לתת לכהן אמנם נראה דמה שבגללו היה תקנת דמאי זה סיבה גם לנתינה ורק מעשר ראשון ומעשר עני שכל הדין הפרשה הוא מסיבה צדדית לכן אין דין נתינה ויש מקום לבאר עוד ע"פ מה שהבאינו זרעים סי' ג בשם הגרא"ק שהדין נתינה בתרו"מ הוא לא רק מחמת דיני ממון אלא מצד עצם שמו משא"כ מעשר ראשון זה רק מצד שזה ממון השבט ולכן על זה שייך יותר הממע"ה אמנם ע"ש שמעשר עני זה כתרומה גדולה

**בהא דהפרישו תרו"ג יותר משאר דברים**

ב]צ"ב למה תרומה גדולה כולם הפרישו ושאר מעשרות לא הפרישו וברא"ש פ"ד מ"א ביאר כיון שחיטה אחת פוטרת את הכרי ומבואר שגם על טבל של דבר שהוא במיתה הם חשודים ובפשוטו כן הוא דעת תוס' בבכורות ל. וע"ש שהקשו א"כ למה חשודים על מע"ש הרי יכולים לחללה על ש"פ ותירצו שלפעמים אין לו פרוטה או שהשווי של המע,ש הוא פחות מפרוטה ועיין מקד"ד ד"ה והנה זה שהקשה א"כ איך הקונה מע"ה פעמים יכול לעשר מאחד על השני הרי אולי פעם אחת היה לו פרוטה מצויה ופעם אחת לא היה לו ואולי פעם אחת זה היה כמות גדולה ועישר וחילל על ש"פ ופעם אחת לא וצ"ע עוד ראיתי להקשות על הא דהקלין שבדמאי לא גזרו ביארו הראשונים כי זה דבר לא חשוב ולא איכפת לו לעשר הרי לעניין מע"ש לפעמים אין לו פרוטה וכדו' ואולי לא גזרו על מע"ש לבד וצ"ע

אמנם עיין ר"ש פ"ד מ"א וכן חלה פ"ד מ"ו שביאר שכיון שתרומה זה במיתה ס"ל שה"ה טבל לתרומה זה חמור והם נזהרים משא"כ תרו"מ ס"ל שכל זמן שלא הפרישו מעשר ראשון אין כאן עדין טבל לתרו"מ ולא הוזכר בדבריהם למה לא עשו מעשר ראשון ושאר מעשרות וצ"ל או שסתם טבל באמת אין בזה מיתה או שלא ידעו מזה ועיין בזה עוד ברא"ש בחלה וברע"ב ריש דמאי

והנה מבואר פ"ד מ"א דאם הישראל קנה דמאי והפריש מעשר ראשון ותרו"מ וזה נפל לחולין ודימע ושאלו את הע"ה ואמר שהוא עישר ר"ש ס"ל שסומכים עליו והטעם דאימת דימוע על הע"ה ורבנן חולקים ולכאורא לנ"ל ע"ה מקפיד על מעשר ראשון שכבר הופרש לעניין תרו"מ כמו שמפריש תרו"ג ואולי כיון שכבר הורגל לא להפריש הותר לו דין תרו"מ

**בהא דבן לוי לא חשוד על תרו"מ**

ג]והנה מבואר במשנה פ"ח דפאה מ"ב דבן לוי נאמן לעולם ומבואר בירושלמי שהוא לא חשוד שלא להפריש תרו"מ מהמעשר ראשון שהוא קיבל ועיין רע"א דלראשונים שהטעם שלא חשודים על תרו"ג כי הוא במיתה ה"ה מה שטבול לו א"כ ה"ה כאן אמנם אם הטעם כי חטה אחת פוטרת א"כ כאן זה לא שייך ועיין במפרשים שם שביארו או כיון שהם מקבלים בחינם לכן הם מפרישים או שבפועל רוב הלוים היו מפרישים כי היו חברים ולכן לא תיקנו על זה

**בדין דמאי קודם התקנה ובדברים שאין בהם קולות דמאי**

ד]עיין סוף מעשר שני יוחנן כה"ג וכו' ובימיו אין אדם צריך לשאול על הדמאי ובירושלמי מבואר שהכונה שהוא העמיד ממונים על המעשרות בשוק שהיו אחראים שכל מה שיגיע לשוק יהיה מעושר

אמנם ברש"י בסוטה מ"ז וכן בר"ש וברא"ש שהכונה שהקונה אצל חבר לא צריך לשואלו האם הוא עישר מה שקנה אצל ע"ה או לא דהוא וודאי עישר מצד תקנת דמאי אמנם ברמב"ם שם ביאר שהכונה דבתחילה כיון שהיו מיעוט ע"ה שלא מעשרים היו צריכים לשאול כל ע"ה האם הוא עישר או לא ואם לא היה מעשר לא היו קונים או שהיו מפרישים הכל אבל בימיו אמר שצריך להפריש רק תרו"מ ומעשר שני והשאר המוציא מחברו עליו הראיה ולכן היו קונים בכל מקרה ומעשרים וגם דמתקנת דמאי שאין להאמין לע"ה שהוא עישר

והנה מבואר דעת הר"מ שקודם תקנת דמאי היה צריך לשאול הע"ה האם הוא עישר או לא והיה לו נאמנות לומר שהוא עישר וצ"ב למה צריך לשאול הרי רוב ע"ה מעשרים ועד כמה שהוא חשוד הרי אם הוא לא מעשר א"כ הוא גם ישקר ולא יהיה נאמן ועיין בקלין דבדמאי פ"א שביאר שס"ל לר"מ שכיון דבמיעוט המצוי אם אפשר לברר בקל צריך לברר א"כ הרי הוא יכול לשואלו ואולי יגיד לו שזה לא מעושר ולזה הוא נאמן ולפ"ז לכאורא גם אם יגיד שזה מעושר באמת עד כמה שהוא חשוד הוא לא נאמן אלא שכאן זה כבר דרגא שלא יכול לברר יותר מזה וממילא סמכינן על רוב ומקור הר"מ מלשון המשנה ובימיו אין צריך לשאול על הדמאי ומשמע שקודם לזה היה צריך לשאול

והנה כתב הר"מ פי"ג הי"ד לעניין הקולות של לזרע וכדו' דבדמאי וז"ל וכיון שאמר לו ע"ה מתוקנין הן אין צריך לעשר עכ"ל ומשמע שצריך שיגיד לו ותמהו האחרונים מאיפה מקורו ויש שכתבו שלמד מהדין של שבת משחשיכה שהקילו רק אם שואלו וכן במי שהדירו חברו וזה קשה דשם יש תקנת דמאי משא"כ לא לאכילה אין זה בכלל תקנת דמאי כלל ועיין חזו"א סימן ד סק"ד שהקשה דלפ"ז במצא פירות בדרך ולוקחן לזריעה אין קולות דמאי ולא משמע כן וכן אם יקח ממי שקנה מע"ה לא יהיה קולות דמאי ועוד קשה מה הגמ' בחולין שואלת על תערובת או בהמה שהרי מותר בדמאי שתעמיד ששם אין את מי לשאול כגון שהוא לא בעל התבואה

וביאר הנ"ל דמקור הר"מ מהמשנה סוף מעשר שני דמעיקר הדין צריך לשאול גם קודם תקנת דמאי ולכן אין סיבה שתקנת דמאי יקל בזה אמנם כל זה אם אפשר לברר ואם אי אפשר לא צריך ולכן במוצא או בקונה לא מהבעלים יהיה מותר לאכול כן אם יקנה מאחד שיודע בו שמעשר אלא שמתקנת דמאי שאין לסמוך עליו כה"ג הוא לא יצטרך לשאול . והדברים מאירים

והנה בדעת הרש"י והר"ש שלא ביארו כהרמב"ם לכאורא משמע שחולקים על הר"מ וס"ל שלא צריך לשאול אמנם מאידך מבואר מדבריהם שאפילו כשקונה מחבר צריך לשאול אותו אם עישר או לא והיה מקום לומר שס"ל שלא עוזר לשאול כי הוא לא נאמן ולכן רק חבר שהוא נאמן זה נפק"מ אמנם זה לא יתכן שללא תקנת דמאי היו חיבים לעשר ולא לסמוך על סתם ע"ה ונראה שכונתם דאדם שרוצה להחמיר על עצמו ולאכול בטוח מעושר אם קונה מע"ה הרי לא יכל לסמוך עליו והיה צריך לעשר ובקונה מחבר שיכול לסמוך עליו היה שואלו ועושה על פיו ולאחר תקנת דמאי לא צריך לשאול ויתכן עוד שלא רצו לבאר כרמב"ם כי הלשון שזה גרם קולא שלא צריך לשאול ולרמב"ם זה הפוך שלא עוזר לשאול ונראה דזה מוכרח שלא חיבים דאל"כ לא היו צריכים לשאול את החבר כי הוא וודאי שא"ל הע"ה ועישר אם זה לא מעושר ולנ"ל א"ש

והנה מבואר מזה שגם ללא תקנת דמאי היה ראוי לא לסמוך על רוב ע"ה ולעשר וכמו שהארכנו פ"א מ"ג סק"ה

**בטעם תקנת דמאי אע"ג דמעשרות דרבנן**

ה]לכאורא יש לעיין לדעת הרמב"ם שמעשר בבית שני הוא דרבנן א"כ למה גזרו על רוב ע"ה מעשרים וכמו שהקשו הראשונים לר"ת שפטור לקוח זה לאחר גמר מלאכה והרי מבואר במשנה שיוחנן כה"ג תיקן דמאי והוא היה בבית שני וצ"ב

**בספיקות לענין מעשרות האם זה קשור לתקנת דמאי והאם יש לזה קולות דמאי וחומרות דמאי**

ו]מצאנו בכמה מקומות הלשון דמאי אע"ג שזה לא נידון של ע"ה שיש ספק אם הוא עישר א.עיין לקמן פ"ג מ"ד המוליך חיטין לטוחן נכרי דמאי וביארו הראשונים אולי העכו"ם החליף אם פירותיו וגם הר"מ שם שביאר אחרת אבל בסיפא במפקיד אצל עכו"ם שהמשנה אומרת שר"ש אומר שזה דמאי וודאי הכונה ספק אולי החליף אם פירותיו ב.וכן עיין מכשירין פ"ג מ"י המוצא דרך פירות בדרך וספק אם כבר היה ראית פני הבית או לא הוא דמאי וכן שם בסיפא ובעוד הרבה מקומות וצ"ב הלשון דמאי היו צריכים לומר שזה ספק והרי באופנים אלו צריך להפריש גם תרו"ג

ולכאורא מבואר מזה כמו שכתב החזו"א סי' ט"ו סק"ד דבכלל תקנת דמאי היה לא לסמוך על ספיקות וגם במקומות שהיה צריך להקל מעיקר הדין מדין ספק דרבנן לקולא החמירו ומבואר לפי זה שגם לעניין תרו"ג זה בכלל תקנת דמאי אם על זה גם יהיה מצב שרק רוב ע"ה מעשרים וכמו שהאריך שם החזו"א מהירושלמי ומזה הטעם מצאנו שהחמירו גם בס"ס עיין מה שכתבנו פ"ק מ"א והכל הוא בכלל תקנת דמאי

והנה לפ"ז היה מקום לומר שכל הקולות שמצאנו בדמאי יהיה גם בכל ספק שמעיקר הדין היה אפשר להקל וכגון שנאכל לאונן ושאר קולות דפרק א אמנם עיין חזו"א מעשרות סימן ז סקי"ז שבספק אם הפריש שצריך להפריש אין את קולות דמאי והביא כן מפורש מהירושלמי פ"ק ה"ב

אמנם עיין סי' ד סקי"ד דהביא מתוס' בכורות ל.שגם בחשוד מותר תערובת דמאי ותמה ששם זה מעיקר הדין לא שיך קולות אלו ועיין ביאור הגר"א קי"ט סקי"ח שהעמיד המשנה שאפשר לשאול ע"ה בשבת בחשוד ותמה עליו החזו,א שא"כ אין כאן קולות דמאי וצ"ע

והנה עיין פ"ה לעניין קונה מפלטר וכן מסיטון כמה אופנים שיש הסתברות שזה מאדם אחד דאפשר להפריש מאחד על השני ועיין חזו"א סימן י"ב סקט"ו שקולא זו היא גם במקום דיש ספיקות אחרים שהיה מקום להקל מעיקר הדין ורק מדרבנן החמירו א"כ אפשר להקל כמו דמאי וצ"ב החילוק אמנם הביאור פשוט דכאן יסוד הקולא לסמוך על דבר שהוא מסתבר ולגבי זה יש מקום לדמות שכל החומרות דרבנן שווים ע"ש

ועיין עוד סי' י"ג סק"ח לעניין עיסת שיפון מחו"ל שריננו שמערבין בה קמח חיטה ויש שם משגיח ממונה על המעשרות וכתב להקל לעשר מיניה וביה לסמוך על דעת הרא"ש שיש בילה בקמח בצירוף שיש כאן ספק אם בכלל עירבו ואולי עירבו מקמח חו"ל ואולי זה מעושר והוסיף ועוד נראה דעובדא דידן לא גרע מדמאי שיש בילה ויש לעיין האם כונתו כיון שיש כאן כמה ספיקות לכן חיובו כדין דמאי אם קולות דמאי או שס"ל שכל שיש משגיח אחראי על המעשרות החיוב לעשר הוא מדין דמאי וצ"ב

**האם בספק טבל צריך לתת תרו"מ לכהן**

ז]והנה מצאנו בדמאי חומרא אפילו שמעיקר הדין הרי המוציא מחברו עליו הראיה בכל אופן צריך לתת את התרו"מ לכהן ועיין סק"א הטעם ויש לעיין האם זה בכל הני גוני ספיקות שהחמירו זה גם כך ובפשוטו לנ"ל שהכל בכלל תקנת דמאי אם כן צריך לתת את זה לכהן ויש לדון גם שמאותו טעם דשם זה מגיע לכהן גם כאן זה כך

והנה עיין תוספתא דמאי פ"ד הטבל והמתוקן שנתערבו ואבד אחד מהן נוהג במשויר ודאי ומפריש תרומה ותרומת מעשר ונותנן לכל כהו שירצה עכ"ל והנה כאן זה ספק מעושר ומבואר שצריך לתת לכהן אבל לא את המעשר ראשון ללוי וכדין דמאי אמנם עיין בגר"א שם שגרס ומוכרן לכהן וכן נראה יותר מהלשון לכל כהן שירצה ומבואר שבספק שהוא לא ספק טבל אלא סתם ספק יש דין המוציא מחברו עליו הראיה גם על התרומה ותרומת מעשר

**האם דמאי הוא תקנה ודאית**

ח]עיין אתוון דאוריתא ועוד הרבה אחרונים שדנו בגדר תקנת דמאי האם רק חידשו לחוש לצד הספק וכאן ביטלו הדין ספק דרבנן לקולא או שיש כאן חיוב תרו"מ מדרבנן וגם אם כלפי שמיא זה מעושר יש כאן טבל מדרבנן והנה זה וודאי דעד כמה שיתברר שזה מעושר אין כאן טבל דכל הדין שזה טבל הוא עד כמה שזה אצלינו במצב מסופק ולגבי מי שזה אצלו מסופק ולכן זה וודאי דאם אדם הפריש דמאי וחברו הע"ה יודע שזה מעושר יכול לאכול דבר זה וכל הנידון כלפי מצב הספק והנה בפשוטו וודאי שזה גדר לחוש לספק ומהיכי תיתי לומר שיש כאן תקנה ודאית ובפרט שהרי עד כמה שיודע שזה מעושר זה לא טבל אמנם יש לדון בזה מכמה דוכתי וכדלקמן

א.והנה מבואר במשנה סוף פ"ה שאין להפריש מדמאי על דמאי שמא אחד מעושר ואחד לא מעושר וצ"ב עד כמה שזה וודאי חייב דרבנן א"כ למה אי אפשר לעשר וביאר הקה"י זרעים סימן ד שזה וודאי דתיקנו גם לחוש שזה לא מעושר ומצד זה אי אפשר להפריש מדמאי על דמאי אלא שיש כאן גם חיוב דרבנן וודאי וכנ"ל

ב.האתוון דאוריתא הוכיח מהא דהגמ' במנחות לא. אומרת שאם נתערב טבל בחולין שמדאורייתא זה בטל ורק מדרבנן צריך להפריש א"כ אין לעשר על זה מטבל דאוריתא דהתרומה תישאר לא מתוקנת לכן צריך לקחת חיוב דרבנן כגון פירות עכו"ם למ"ד יש קנין וכו' והגמ' אומרת שאפשר גם לקחת דמאי וללשון אחד אין לקחת דמאי מצד שאין רוב ע"ה מעשרים דהינו שזה יותר חמור מחיוב דרבנן והקשה הנ"ל עד כמה שזה רק ספק א"כ איך אפשר להפריש מזה על וודאי דרבנן ואין לומר מצד ספק דרבנן לקולא דהרי לכתחילה לא עושים ספק דרבנן אלא בהכרח שחשיב שיש כאן ודאי דרבנן ולכן אפשר להפריש מזה על ודאי דרבנן אמנם עדיין קשה כיון שצריך לחוש שזה לא מעושר א"כ איך יהיה אחרי זה מותר לאכול את התרומה מהדמאי וצ"ל שכיון שזה תרומה לא גזרו על זה דמאי וכמבואר בירושלמי סוף פ"ה שלכן אם הפריש מדמאי על דמאי תרומה ויחזור ויתרום אבל התרומה עצמה לא צריך להפריש עליה עוד הפעם מטעם הנ"ל וצ"ע לדעת ר"א שזה רק מצד אימת הכהן דפה זה לא שיך אלא דכבר קשה מהמשנה הנ"ל וצ"ע

ג.עוד כתב להוכיח מהגמ' בחולין ו. מביאה מעשה שהגישו תערובת דמאי לפני רב אסי והוא אכל והגמ' אומרת שלא יתכן שהוא עשה איסור דהרי אין הקב"ה מביא תקלה ע"י צדיקים והגמ' מוכיחה שלא גזרו על תערובת דמאי וצ"ב הרי אולי באמת זה היה מעושר ואין לומר שלמעשה הוא נכשל שהיה צריך להיזהר דהתוס' שם הוכיחו שרק באיסור חפצא הוא לא נכשל ולא באיסור גברא חזינן שכאן חשיב שהוא אכל דבר אסור עכ"ד

ד.והנה בפשוטו מצאנו דנחלקו בזה הראשונים דעיין גמ' שבת כ"ג. דצריך לברך על הדלקת נר חנוכה אפילו שזה דרבנן והגמ' שואלת שהרי על דמאי לא מברכים ואביי עונה וודאי דדבריהם בעי ברכה ספק דדבריהם לא בעי ברכה רבא אמר רוב ע"ה מעשרים עכ"ד הגמ'

והנה דעת ר"י והראב"ד שעל כל ספק דאוריתא צריך לברך כגון מילת אנדרוגינוס ומקורם מהגמ' שרק ספק דדבריהם לא צריך לברך אבל ספק דאוריתא צריך לברך דהינו שלמדו שזה וודאי גדר דמאי הוא רק לחוש לצד זה מדרבנן וסברא הגמ' שגם כשעושים דבר מחמת ספק דרבנן צריך לברך והגמ' עונה שכיון שזה רק מחמת ספק דרבנן לא צריך לברך ומדויק שספק דאוריתא צריך לברך

אמנם עיין רמב"ם בתשובתו לחכמי לוניל שס"ל שעל ספק לא צריך לברך שזה וודאי היה פשוט לגמ' שכל עשיה מספק לא צריך לברך רק כאן יש תקנה דרבנן וודאית כמו נר חנוכה והגמ' דנה בגדרים דרבנן איזה סוג תקנה צריך לברך ואיזה סוג תקנה לא צריך לברך ואביי ס"ל שכל תקנה שמחמת ספק לא מברכים ורבא ס"ל רק כי רוב ע"ה מעשרים לכן לא צריך לברך ומבואר שדמאי זה תקנה ודאית אם לא שנדחוק שכונת הגמ' בזה עצמו לדון האם זה תקנה ודאי ומסברא הבינה הגמ' שזה תקנה ודאית והגמ' דוחה שכל תקנה שזה מחמת ספק זה גדר ספק ולכן לא לברך ורבא עונה שרק במקום שיש רוב גדר התקנה לא ודאית אלא רק לחוש לצד הספק ולכן אין לברך וכל זה דוחק דהגמ' שואלת על אביי מיו"ט שני והרי שם וודאי שזה תקנה ודאית אם לא שנדחוק שזה עצמו קושית הגמ' שרואים שגם בספק מדרבנן תיקנו תקנה ודאית וממילא יש ברכה

ועיין רמב"ן ור"ן וריטב"א שם שביארו שכונת אביי שספק דדבריהם לא צריך לברך כי ספק דרבנן לקולא והרי הברכה תמיד דרבנן ולכן גם בספק דאוריתא על המצוה לא יברכו מאותו טעם ובדעת רבא ע"ש שביארו שס"ל בעיקר הסברא כמו אביי אלא שס"ל שדמאי זה תקנה ודאית כמו חנוכה ויו"ט שני ולכן לא שיך פה לדון מצד ספק דרבנן לקולא אלא שזה סברא בעיקר התקנה שכאן לא תיקנו ברכה עכ"ד ומבואר שנחלקו בזה אביי ורבא ובפשוטו קי"ל כרבא א"כ זה תקנה ודאית ועיין נדה מהדורא בתרא סימן כ"ד שהארכנו בזה שם בביאור הסוגיא והעולה לעניין דמאי

ה.עיין קה"י שהביא מהירושלמי שהדין שמעשר שני פטור מהדמאי זה גם אם קנה מכסף מעשר שני של דמאי וצ"ע הרי זה לא וודאי מעשר שני אלא בהכרח כנ"ל שזה ודאי מעשר שני כי יש כאן וודאי חיוב דרבנן עכ"ד אמנם לכאורא אין זה ראיה דהרי גם מדומע מבואר במשנה שזה פטור מדמאי ואפילו אם זה קרה אצל החבר אע"ג שרוב הפירות הם לא קדושים וחזינן שכל שההנהגה למעשה בזה הוא כדבר קדוש לא גזרו על זה דמאי וא"כ ה"ה כאן

ו.עיין תורת זרעים שהביא להקשות בשם רעק"א בפ"ד דדמאי למה אסור לעשר דמאי ביו"ט שני הרי יש כאן ס"ס אולי זה מעושר ואולי זה לא יו"ט [ולכאורא כבר מוכח מהרבה מקומות שדנו ע"ה מדרבנן כודאי לא מעשר ולענין חיוב המעשרות זה לא מצטרף לס"ס עיין מה שכתבנו בפרק א ואולי כאן שאני שהנידון לעניין האיסור לעשר] ותירץ הנ"ל דעד כמה שזה וודאי חייב מדרבנן א"כ זה לא יכול להצטרף לס"ס אמנם יתכן דון עוד שכיון שלמעשה לא יכול לאכול ללא זה חשיב מתקן ויש כאן וודאי איסור דרבנן

ז. והנה הקשה רעק"א ריש פ"ה למה בשכח לעשר בשבת התירו לשאול הע"ה ולא העדיפו לעשר בשבת דלכאורא לאכול טבל זה שאלה דאוריתא ולנ"ל לא קשה דעד כמה שלא יתירו ללא לעשר יש כאן וודאי איסור דרבנן משא"כ לעניין איסור טבל הרי רוב הע"ה מעשרים אמנם אפשר לישב כנ"ל שחשיב וודאי תיקון כי למעשה לא יכול לאכול ללא הפרשה זו

ח.עיין שו"ע יור"ד סימן קי"ב שהאחרונים למדו כמה קולות מאיסור דמאי לאיסור פת עכו"ם שהוא איסור יותר קל כגון לעניין תערובת או לעניין להקל במקום איבה והנה עד כמה שכאן יסוד הדין לחוש לצד שזה לא מעושר א"כ אפילו שסיבת האיסור של דמאי יותר חמורה אבל לכאורא אין ללמוד מזה לאיסור דרבנן וודאי כמו פת עכו"ם וי"ל

ט.עיין תוספתא דמאי פ"ד ה"ז כל העיר מוכרים מתוקן ואחד שאינו מתוקן לקח מאחד מהן ואינו יודע מאיזה כיון שזה קבוע צריך לעשר דמאי ולכאורא אם הגדר הוא רק לחוש אולי זה לא מעושר ולא שיש כאן וודאי מדרבנן א"כ לכאורא זה ספק קבוע שמבואר בראשונים שהולכים אחרי הרוב אמנם אם זה חיוב דרבנן וודאי א"ש אמנם אין זה מוכרח דיתכן דמדרבנן דנים דזה כאילו וודאי לא מעושר גם לענין זה כמו שלעניין ס"ס זה לא מצטרף

י.מבואר בראשונים בכמה מקומות שתרו"מ של דמאי צריך לתת לכהן ועיין סק"א הטעם בראשונים ולכאורא עד כמה שזה רק דין לחוש לספק א"כ הרי המוציא מחברו עליו הראיה ומה שייך לחייב אמנם אם יש כאן חיוב וודאי דרבנן ורק שלא חיבו נתינה א"כ יתכן שכאן כן חיבו נתינה מחמת טעמי הראשונים. ואינו מוכרח

עיין חזו"א במכתב סוף הספר תורת זרעים שהקשה שהגמ' כמה מקומות מקילה מצד שרוב ע"ה מעשרים והרי יש כאן איסור דרבנן וודאי. וכוונתו דהגמ' שבת י"ג אומרת שאסור לאכול אם ע"ה שמא יאכילנו דברים שאינם מתוקנים ורבא חולק שהרי רוב ע"ה מעשרים ולכן מעמיד שמא יאכילנו דברים טהורים ועד כמה שיש כאן וודאי איסור דרבנן א"כ מה איכפת לי מה סיבת האיסור וכן בגמ' גיטין ס. לעניין לפני עוור וכן כתובות כ"ד שלא חישינן לגומלין ומכל זה משמע שגם מדרבנן אין כאן וודאי איסור וצ"ע ובדוחק אפש"ל שזה סברא שהוא איסור דרבנן קל וממילא לא צריכים לחוש למכשולות וצ"ע בכ"ז

י"א.הנה מצאנו כמה קולות בדמאי שזה לא מועיל עד כמה שזה חייב בהפרשה מדאוריתא א.עיין תוס' חולין ו: שנקטו שלא עוזר לעשר מדאוריתא במחשבה ורק בדמאי הקילו ובפשוטו שגם בדיעבד לא חל במחשבה אמנם החזו"א מכח זה הוכיח שמועיל מדאוריתא להפריש במחשבה ורק שיש איסור ובדמאי אין איסור אמנם שיטת הרמב"ן בגיטין שלא מועיל במחשבה ובכל אופן מבואר בגמ' שמועיל במחשבה והארכנו במס' תרומות פ"א מ"ז סק"ב ב. בדאוריתא לא מועיל ברירה ובדרבנן מועיל ברירה וברמב"ם מבואר שגם בהפרשה של דמאי מועיל ברירה והנה הדין שבדרבנן מועיל ברירה ביארו האחרונים שלא הכונה שזה ספק אלא שלהלכה לא מועיל ברירה וזה קולא לעניין דרבנן וא"כ יוצא שבהפרשה של ברירה ביחס לדאוריתא זה וודאי לא מתוקן ג. לענין חילול פעמיים על כסף או לחלל פירות פעמים דמבואר במשנה פ"א דבדמאי הקילו ולהרבה שיטות בראשונים דין זה הוא דאוריתא שלא מועיל לחלל כה"ג אמנם באמת הר"ש במעשר שני פ"ב מ"ו הביא מהירושלמי שכל דבר שמועיל בדמאי מועיל בדיעבד בוודאי וצ"ע

ולכאורא הדבר פלא שכיון שכל העניין להפריש על הצד שזה לא מעושר א"כ מה תועלת בהפרשה זו ובפשוטו משמע שיש כאן חיוב דרבנן בגדר וודאי והתועלת בתיקון של החיוב דרבנן ועדין צ"ע שהרי יש חיוב גם מצד הספק וכנ"ל וצ"ל שעיקר מטרת חז"ל שיעשרו על פי רוב וגם אם יש מקרה שלא על זה כבר אפשר לסמוך על רוב אמנם בגדר הדברים אם אין חיוב דרבנן וודאי אין טעם להפרשה זו ועדיין צ"ב וכל זה אינו מוכרח

**האם דמאי זה איסור חפצא**

ט]והנה היה מסתבר שגם אם זה חיוב מדרבנן אבל זה רק חיוב גברא ולא שזה חפצא אסור ולכן מצאנו ששיך לדון שאפילו שזה כבר התחיב אם זה נהיה מדומע זה נפטר וכן שלעניים לא גזרו וכדו' אמנם מהא דמבואר בגמ' שחשיב שמביא הקב"ה תקלה על ידי צדיקים משמע שזה דבר האסור וכן מהא דאפשר להפריש ממנו על טבל דרבנן וצ"ע בכ"ז