6 דעת הרמב_ם בברכת השמן
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

אור ליום ו' אדר"ח מרחשון תשע"ב

א] כתב הרמב"ם פ"ח מברכות ה"ב, ז"ל, ועל השמן בתחלה הוא מברך בפה"ע, בד"א שהי' חושש בגרונו ושתה מן השמן עם מי השלקות וכיוצא בהן שהרי נהנה בשתייתו, אבל אם שתה השמן לבדו או שלא היה חושש בגרונו מברך עליו שהכל, שהרי לא נהנה בטעם השמן, עכ"ל.

והנה במש"כ הרמב"ם דאם לא הי' חושש בגרונו מברך שהכל, אף כששתה מן השמן עם מי השלקות, נחלקו בזה הראשונים, והובא הפלוגתא בזה בטור סימן ר"ב, והביא לד' הרמב"ם שדעתו דכה"ג מברך עליו שהכל, וכתב ע"ז, ז"ל, ויותר נראה סברא ראשונה לברך אף כשאינו חושש דכיון שהוא נהנה למה לא יברך אדרבה יותר פשוט הוא שצריך לברך עליו כשאינו לרפואה מכשהוא לרפואה, עכ"ל.

והב"י שם כתב לישב, ז"ל, ומיהו מתוך דברי הרשב"א נתיישב זה שכתב דכל ששותהו ע"י אניגרון ומתכוין בו לרפואה מברך עליו בפה"ע דהו"ל שמן עיקר, וכל שאין מתכוין לרפואה אלא לאכילה הו"ל אניגרון עיקר ואינו מברך אלא על האניגרון, עכ"ל.

ומבו' בד' הב"י, דמפרש לד' הרמב"ם, דהא דכשאינו חושש בגרונו מברך עליו שהכל, לאו היינו דכה"ג הויא ברכת השמן עצמו שהכל, אלא היינו דכה"ג הוי האניגרון עיקר, וע"כ מברך על האניגרון שהכל ופוטר את השמן.

ב] אמנם הנה הפמ"ג שם אש"א י"א רמז לדקדק בל' הרמב"ם שכתב דמברך "עליו" שהכל, דמשמע דברכת השמן עצמו היא שהכל, ויש להוסיף דכן משמע מדכייל הרמב"ם להיכא דשתה השמן לבדו דמברך עליו שהכל, עם הא דכשלא הי' חושש בגרונו ושתה ע"י אניגרון מברך עליו שהכל, ומ' דהוי דין א', דבהני גווני ברכת השמן היא שהכל.

ועיי"ש שכתב לישב בזה משה"ק המג"א שם, במש"כ הרמב"ם דמברך עליו שהכל, שהרי בגמ' איתא להדיא דמברכין על מי סילקא בפה"א, ומש"כ הגר"א לישב, כבר עמד באבהא"ז בהל' ברכות שם דלכאו' אי"ז מתישב בדעת הרמב"ם גופי', עיי"ש, ולפי הנ"ל ניחא, דלעולם ברכת האניגרון היא בפה"א, ואך דבכה"ג דשתה השמן עם מי השלקות הוי השמן עיקר, וע"כ מברך על השמן שהכל ופוטר את האניגרון, וכ"כ באבהא"ז שם.

ובראש יוסף ברכות דל"ו. הוסיף להוכיח כן בדעת הרמב"ם, ממש"כ הרמב"ם דהטעם דמברכין עליו שהכל הוא משום שאינו נהנה בטעם השמן, והרי דאין הטעם משום דהאניגרון עיקר, אלא דעל השמן עצמו מברך שהכל משום שאינו נהנה בטעם השמן.

אך לפ"ד הב"י צ"ל, דמש"כ הרמב"ם דאינו נהנה בטעם השמן קאי על הא דכששתה השמן לבדו מברך שהכל אף כשהוא חושש בגרונו, וי"ל עוד, דקאי גם על הא דכשאינו חושש בגרונו הוי האניגרון עיקר, דהטעם בזה הוא, משום שאינו נהנה בטעם השמן, והנאת האכילה הויא מהאניגרון, וע"כ חשיב האניגרון כעיקר.

ג] ומצאנו הדברים מפורשים כן בד' המאירי בברכות שם, ז"ל, ואם שותהו שלא ברפואה ע"י אניגרון וכו' הרי אניגרון עיקר ומברך על מיץ הסלקא בפה"א ולא על השמן, ואם הוסיף בשמן עד שהי' השמן עיקר אינו מברך כלל שאף האנגרון בטל אצלו וכו', ואם שותהו לרפואה ע"י אניגרון זה ומפני הרפואה הוא מוסיף בו בשמן עד שהשמן עיקר שנמצא עכשיו השמן עיקר ושיש בו הנאת טעם מעט, מברך על השמן, וברכה שלו בפה"ע וכו', וכל מה שאמרנו שאינו מברך כלל דוקא ברכת השמן אבל שהכל מברך וכן כתבוה גדולי המחברים, עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריו דלעולם ברכת האניגרון היא בפה"א, וע"כ כל שהאניגרון עיקר מברך עליו בפה"א ופוטר את השמן, והא דכשאינו חושש בגרונו ושתה השמן עם האניגרון מברך שהכל, הוא משום דבכה"ג שהרבה בשמן הוי השמן עיקר, וע"כ מברך על השמן שהכל ופוטר את האניגרון.

וכ"ה מבו' גם בד' רבינו מנוח בהל' ברכות שם, ז"ל, או שלא הי' חושש בגרונו וכו', פי' ואע"ג דשתי לי' ע"י אניגרון שהשמן עיקר, אפ"ה מברך שהכל, עכ"ל, והרי דמפרש בד' הרמב"ם, דלעולם אף בשאינו חושש בגרונו הוי השמן עיקר, והא דמברך עליו שהכל הוא משום דכל שאינו חושש בגרונו הוי ברכת השמן עצמו שהכל, משום שאינו נהנה בטעם השמן. [[1]](#footnote-2)

ד] אמנם בעיקר הדברים צ"ע, דאם אף כששותה את השמן ע"י אניגרון מברך על השמן שהכל, משום שאינו נהנה בטעם השמן, א"כ מ"ט היכא דחושש בגרונו הוא מברך עליו בפה"ע, הרי אף דה"ז מועיל לו לרפואה, מ"מ לכאו' אי"ז טעם שיברכו עליו בפה"ע, שהרי הא דמברכין עליו כששותהו לרפואה, אי"ז משום הנאת הרפואה, אלא משום הנאת השתי' עצמה, וא"כ כיון דאף כששותהו לשם שתי' אמרינן דמברך עליו שהכל כיון דאינו נהנה בטעם השמן, כ"ש דהיכא דשותה אותו לרפואה שיברך עליו שהכל.

ובפשוטו נראה דזהו משה"ק הטור ע"ד הרמב"ם, דאדרבה יותר פשוט הוא שצריך לברך עליו כשאינו לרפואה מכשהוא לרפואה, והיינו דהטור פירש בדעת הרמב"ם דהא דכשאינו חושש בגרונו מברך עליו שהכל, אי"ז משום דבכה"ג הוי האניגרון עיקר, אלא היינו דכה"ג מברך על השמן עצמו שהכל, והוכרח הטור לזה משום דאם הי' האניגרון עיקר, הי' מברך בפה"א כברכת האניגרון, וגם דכ"ה משמעות ד' הרמב"ם שפירש דהטעם הוא משום שאינו נהנה מטעם השמן, וכנ"ל, וזהו שהק' הטור, דכיון דכששותה השמן ע"י אניגרון לרפואה מברך עליו בפה"ע, כ"ש דכששותה אותו שלא לרפואה יברך בפה"ע. [[2]](#footnote-3)

ה] עוד צ"ע בד' הרמב"ם, דהנה כתב הרמב"ם בפ"א מברכות ה"ב, ז"ל, ומטעמת א"צ ברכה לא לפניה ולא לאחריה עד רביעית, עכ"ל.

והטור בסימן ר"י דקדק מסתימת דבריו, דאף אם הוא טועם ובולע א"צ ברכה, וכ"כ הכס"מ שם בדעתו, והוסיף לדקדק, דלגבי תענית כתב הרמב"ם בפ"א מתענית והוא שלא יבלע אלא טועם ופולט, ולגבי ברכה סתם דבריו, וכ"נ להדיא בד' הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק לעובדי ד' עמ' 243, ז"ל, ומה "שאוכלים או שותים אותו" ע"ד הטעימה, כמי שטועם תבשיל כדי לדעת האם נשלם בישולו או איך מתיקותו או מליחותו, או שטועם יין כדי לדעת את טעמו או השתנותו, אינו מחויב ע"ז בברכה, עכ"ל.

ועיי"ש ברבינו מנוח שפירש הטעם בזה, ז"ל, שהרי אין כוונתה ליהנות וכו' ומסתברא אפי' בבולעת כיון שאינה מתכוונת לאכול ולשתות, עכ"ל, וכעי"ז כתב הכס"מ שם, עיי"ש.

וקשיא טובא, דמ"ש מהא דהשותה שמן ע"י אניגרון וחושש בגרונו מברך עליו בפה"ע, ואמרינן בברכות דל"ו. דאיצטריך דמהו דתימא כיון דלרפואה קא מכוין לא לבריך עלי' כלל, קמ"ל כיון דאית לי' הנאה מיני' בעי ברוכי, והרי דאף דאין כונתו לאכילה ושתי' אלא לרפואה, מ"מ כיון שהוא נהנה ממנו מברך, וא"כ ה"נ במטעמת, אף שאין כונתו לאכילה ושתי', מ"מ כיון שהוא נהנה ממנו הי' לנו לחייבו בברכה. [[3]](#footnote-4)

ו] ובפשוטו הי' מקום לחלק בזה, דשאני שותה לצורך רפואה דכונתו לשתות, ואך דאין כונתו להנאה, ובשאר איסורים כה"ג ודאי הוי זה אכילה ושתי' גמורה, ואך לגבי ברכה נתחדש דבעינן להנאה, וע"כ כל שיש לו הנאה ה"ה חייב לברך, ומשא"כ במטעמת דאין כונתו כלל לאכילה.

אמנם לפ"ז צ"ל, דהא דמברכין על השמן בחושש בגרונו, לא איירי בגונא שמערער בגרונו ואגב זה בולעו, אלא איירי בששותהו לצורך הרפואה, ורק בכה"ג הוא דטעון ברכה, וגם נתחדש לפ"ז דגם במטעמת אם לצורך הטעימה הוא צריך לבלוע, וכונתו לכך, יהא טעון ברכה, וצ"ע בזה.

וי"ל עוד, דשאני בשותה לצורך רפואה, דהוי השתי' לצורך גופו, וע"כ חשיב זה כלקיחת המאכל לעצמו, וע"כ כל שהוא נהנה חייב לברך, ומשא"כ במטעמת שא"ז לצורך גופו אלא לצורך התבשיל, ואי"ז כלל לקיחה לעצמו, ע"כ אף אם הוא נהנה א"צ ברכה.

ונפק"מ בין ב' הדרכים, הוא במריח בשמים כדי לידע אם ריחם טוב וכיו"ב, דלדעת ש"ר נראה בפשוטו דהוא חייב לברך, ולדעת הרמב"ם ה"ז תלוי בב' הדרכים הנ"ל, דלדרך קמא הוא חייב לברך, ולדרך בתרא אינו חייב לברך, ועמש"נ בזה בדברינו בדיני ברכת הריח הערה?.

ז] אמנם מצאתי בס"ד הישוב לזה בד' הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק לעובדי ד' עמ' 242, ז"ל, ואם ישתה שמן זית עם ירקות שנשלקו והשותה אותם חש קשיות או כאב בגרונו, "ובשתייתו הוא מוצא מרגוע ותענוג", מברך עליו בפה"ע, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הר"א בן הרמב"ם, דהא דמברכין על השמן ע"י אניגרון בפה"ע כשחושש בגרונו, אי"ז משום הנאת האכילה, אלא הוא משום הנאת הרפואה שהוא מוצא בשתייתו מרגוע ותענוג לגרונו.

ולפ"ז מתפרש מש"א בגמ' דקמ"ל דכיון דאית ליה הנאה מיניה בעי ברוכי, דהיינו דהגם דמתכוין לרפואה, מ"מ כיון שנהנה גרונו ברפואה זו, ה"ה חייב לברך.

ולפ"ז לק"מ מההיא דמטעמת אינה טעונה ברכה, דשאני מטעמת שאינו מתכוין כלל להנאה המחייבת ברכה, ומשא"כ בחושש בגרונו ושותה שמן שהוא מתכוין להנאת הרפואה, שהיא הנאה המחייבת ברכה, וכבר כתבו כעי"ז בס' בתי כהונה ובס' קול בן לוי בהל' ברכות שם.

ח] ואמנם בד' הבתי כהונה והקול בן לוי שם מבו', דבכל אוכלין ומשקין שאוכל ושותה לרפואה הוא כן, דמברך על הנאת הרפואה, אך בל' הר"א בן הרמב"ם נראה טפי, דרק בחושש בגרונו ושותה שמן, דהוא מוצא בשתייתו מרגוע ותענוג ה"ה צריך לברך, דכונתו להנאת גרונו זו, אך בשותה סממנים שהם מועילין לו לרפואה, דכונתו היא לשם תועלת הרפואה ולא להנאת גרונו, י"ל דא"צ ברכה.

ומצאתי הדברים מפורשים כן בד' הר"א ז"ל לעיל מינה עמ' 238, ז"ל, ואין כוונתם בהנאה בדבריהם נהנה מן העולם לתועלת הרפואית, אלא לתענוג שבחושים, משום שבעל המזג הרגזני אם יאכל את הדבש, אע"פ שאינו מועיל לו אלא ע"פ רוב אף מזיק לו, מברך עליו, הואיל והוא מתענג בו, ואם ישתה את מיץ החלבלוב, למרות שהוא מועיל לו ע"י סילוק הרוגז מגופו, או מי צמח העלש אשר מועיל לו ע"י תיקון תכונת ההתנשאות שבו והשתקת נוהג הבלבול שלו אין הוא מברך עליהם, משום שהם אינם מענגים, עכ"ל, ועיי"ש בהמש"ד שכתב דלמד לזה מד' הרמב"ם, והרי להדיא שלא נתחייב בברכה משום הנאת הרפואה, אלא בשיש באכילתו תענוג, וזה כמש"נ.[[4]](#footnote-5)

ולפ"ז צ"ל, דהא דבשתיתא רכה מברכין עלי', ומ' דהוא אף בשותה פחות מרביעית, הוא משום דגם שתיתא רכה יש לו תענוג ומרגוע בשתייתה, וזהו רפואתה , שהרי אי"ז סממנים המרפאין, והמאירי בברכות דל"ח. כתב דשתייתה היא לרפואה ולהקר, וכיון שכונתו להנאה זו, ה"ה צריך לברך. [[5]](#footnote-6)

ח] ולפ"ז מתישב היטב ד' הרמב"ם דהשותה שמן ע"י אניגרון כשאינו חושש בגרונו מברך עליו שהכל, ופירשו המאירי ורבינו מנוח דכה"ג הויא ברכת השמן עצמו שהכל, משום שאינו נהנה מטעם השמן, וצ"ע דא"כ מ"ט כשהוא חושש בגרונו מברך עליו בפה"ע, הרי גם בכה"ג אינו נהנה מטעם השמן.

ולפ"ד הר"א בן הרמב"ם הוא מתישב היטב, דכשהוא חושש בגרונו ושותה שמן ע"י אניגרון, כיון שהוא מוצא מרגוע ותענוג ע"י שתיית השמן, נמצא שהוא נהנה מן השמן, וע"כ הוא מברך עליו בפה"ע, ומשא"כ היכא דאינו חושש בגרונו, הרי דהגם דכששותה השמן ע"י אניגרון כבר אי"ז אזוקי מזיק, מ"מ כיון שאינו נהנה מטעם השמן, אין מברכין עליו את ברכתו, וז"ב. [[6]](#footnote-7)

ט] ויש להוסיף, דהנה במש"כ הרמב"ם דאם שתה השמן לבדו מברך עליו שהכל, תמה הטור בסימן ר"ב, ז"ל, ואין נראה מש"כ שאם שתה אותו לבדו שיברך עליו, דקאמרי' בגמרא אי דשתיי' בעיני' אזוקי מזיק לי' פי' ולא יברך עליו כלל, עכ"ל.

והכס"מ שם כתב בדעת הרמב"ם, דאע"ג דאזוקי מזיק לי', מ"מ כיון שהוא נהנה ה"ה מברך שהכל.

ואמנם צ"ע, שהרי להדיא כתב הרמב"ם דאינו נהנה בטעם השמן, והיאך נימא דה"ה נהנה וע"כ מברך שהכל, ושמא י"ל דמכוון הרמב"ם הוא דאינו נהנה "בטעם השמן", אך מ"מ יש לו הנאה משתייתו כשתיית מים, אך לפ"ז לא יברך ע"ז אלא בשהוא לצמאו, וצ"ע.

וראיתי לפרש בזה, דהכס"מ לטעמי' דמפרש דמש"כ הרמב"ם דכשאינו חושש בגרונו מברך שהכל, היינו משום דבכה"ג הוי האניגרון עיקר, ולפ"ז יל"פ דע"ז הוא שכתב הרמב"ם לה"ט דאינו נהנה בטעם השמן, דמה"ט הוא דהוי האניגרון עיקר, ונת' בזה לעיל סוסק"ב, אך לעולם יש הנאה כ"ד בשתיית השמן, וע"כ הוא מברך עליו.

אך למש"כ רבינו מנוח והמאירי בדעת הרמב"ם, דהא דכשאינו חושש בגרונו מברך שהכל, היינו דמברך על השמן שהכל, משום שאינו נהנה בטעם השמן, הדק"ל, דא"כ מ"ט כשהוא שותה את השמן בפנ"ע מברך עליו כלל, הרי אזוקי מזיק לי'.

י] ולפ"ד הר"א בן הרמב"ם יש מקום לומר, דכל מש"כ הרמב"ם דמברך על השמן לבדו, אף דאזוקי מזיק לי', הוא רק במי שחושש בגרונו, דבכה"ג הרי הוא מוצא מרגוע ותענוג בשתייתו, וע"כ אף דאזוקי מזיק לי' ואין מברכין עליו את ברכתו, מ"מ כיון דסו"ס אית לי' הנאה בשתייתו, ה"ה מברך עליו שהכל, אך כל שאינו חושש בגרונו ושותה השמן לבדו, י"ל דאינו מברך עליו כלל, כיון דלית לי' הנאה כלל בשתייתו, ומש"כ הרמב"ם דכשאינו חושש בגרונו מברך עליו שהכל, הוא רק כששותה ע"י אניגרון, וכבר נסתפק בזה הפמ"ג בסימן ר"ב אש"א י"א, עיי"ש, ועי' גם בעוללות אפרים סימן ג' שכתב כן.

אך בד' המאירי בברכות דל"ו. מבו' שנקט בדעת הרמב"ם, דאף כשאינו חושש בגרונו ושותה את השמן בפנ"ע מברך עליו שהכל, עיי"ש, וצ"ע בזה.

1. ואמנם צ"ע בזה, שהרי בברכות דל"ה: אמרינן דאם שתי לשמן ע"י אניגרון, הו"ל אניגרון עיקר ושמן טפל ומברך על העיקר ופוטר את הטפלה, ומבו' מזה, דברכת השמן עצמו הויא בפה"ע, ואך דכיון דהאניגרון הוי עיקר ה"ה מברך על האניגרון ופוטר את השמן, והרי דלא אמרינן דכיון שאינו נהנה מטעם השמן אלא מטעם האניגרון, אין מברכין עליו את ברכתו.

   ונ' בפשיטות, דכל דעיקר התערובת הויא מהאניגרון, והשמן מטעים את האניגרון, ודאי דברכת השמן עצמו הוי בפה"ע, דהגם דהשמן בפנ"ע אין הנאה בשתייתו, אך כשהוא מעורב עם האניגרון הרי הוא נהנה גם מטעם השמן, והא דאין מברכין עליו בפה"ע, הוא רק משום דה"ז טפל לאניגרון, וכל מש"כ הרמב"ם דמברכין על השמן שהכל משום שאינו נהנה מטעם השמן, הוא רק בגונא שהשמן הוא עיקר התערובת, דבכה"ג אין הוא נהנה מטעם השמן, שאינו אלא מגרע את טעם האניגרון, וע"כ אין מברכין עליו את ברכתו, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך יל"פ מכוון קו' הטור בע"א, דלעולם פירש דמש"כ הרמב"ם דכשאינו חושש בגרונו מברך עליו שהכל, הוא משום דכה"ג הוי האניגרון עיקר, וכאשר כן נ' בל' בה"ג שהביא הטור שם, ומשה"ק הטור ע"ז דאדרבה יותר פשוט הוא שצריך לברך עליו כשאינו לרפואה מכשהוא לרפואה, אשר צ"ע דשאני היכא שהוא לרפואה, דכיון דעיקר הרפואה היא ע"י השמן, ע"כ הוי השמן עיקר, ומשא"כ כשאינו לרפואה דכה"ג הוי האניגרון עיקר, היינו דכיון דחיוב הברכה אינו משום הנאת הרפואה, אלא משום הנאת השתי', ע"כ אף שעיקר הרפואה היא ע"י השמן, אי"ז טעם לחשוב השמן לעיקר, שכלפי השתי' המחייבת בברכה אינו עיקר, ובע"כ דהא דהשמן חשיב כעיקר, הוא משום דהוי הרוב שמן, וא"כ ה"נ היכא ששותהו שלא לרפואה בדין דיהא חשוב השמן כעיקר, ואמנם אכתי אי"ז מתישב כ"כ בל' הטור שכתב דיותר פשוט שצריך לרך עליו כשאינו לרפואה, ולכאו' לגבי הנידון אם השמן חשוב כעיקר, אי"ז פשוט טפי כשאינו לרפואה מכשהוא לרפואה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובס' יצחק ירנן בהל' ברכות שם כתב לישב, דאה"נ אין מברכין על השמן ששותהו לרפואה אלא בשיש בו רביעית או יותר, ולכאו' זה דחוק מאד בסתימת ד' הרמב"ם, ועמש"כ עוד בזה בס' דברי ירמיהו שם, ועי' עוד במנחת שלמה ח"א סימן י"ח שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה עיי"ש בדבריהם שהקשו ע"ד הרמב"ם, דא"כ מ"ט היכא דחנקתי' אומצא ושותה מים כדי להעבירה, א"צ לברך, הרי הוא נהנה מרפואה זו, וכתבו לישב דהתם הגם שהוא נהנה מרפואה זו, מ"מ כיון שאינו צמא למים אלא מושבע ועומד, אדרבא שתיית המים הנוזלים תוכו צער הוא לו ואין זו שתיה כלל ועיקר, ומידי דהוי אאכילה גסה שמצטער הימנו, עכ"ד, וצ"ע דבפשוטו שותה מים שלא לצמאו, לא איירי בששתיית המים צער הוא לו, אלא כיון שאינו צמא לית לי' הנאה בשתיית המים, וא"כ מ"ט לא יברך משום הנאת הרפואה.

   ולמש"נ עפי"ד הר"א בן הרמב"ם ניחא, דרק בחושש בגרונו ושותה שמן ע"י אניגרון, שיש לו מרגוע ותענוג בשתיית השמן, ה"ה מברך ע"ז, אך בחנקתי' אומצא ושותה מים להעבירה, דאין גרונו נהנה בשתיית המים, אלא דה"ז מועיל להעביר האומצא, אי"ז הנאה המחייבת ברכה.

   ואמנם לפ"ז תיקשי איפכא, דמ"ט כשחנקתי' אומצא ושותה שאר משקין צריך לברך, ומ"ש מהא דמטעמת אינה טעונה ברכה אף כשהוא בולע, וצ"ל דאה"נ מה שנתחדש בשתיית מים דבחנקתי' אומצא א"צ לברך, הוא אף בששותה יותר מרביעית, דכה"ג בשאר משקין הוא צריך לברך, אך כששותה רביעית אף בשאר משקין א"צ לברך, וי"ל דמה"ט השמיט הרמב"ם להך אוקימתא דחנקתי' אומצא, והביא לדין זה בסתמא דכל ששותה מים שלא לצמאו א"צ ברכה. [↑](#footnote-ref-5)
5. וי"ל עוד, דבשתיתא דכונתו לשתי', אף דהוי זה לצורך רפואה, מ"מ כיון דאית לי' הנאה מיני' בעי ברוכי, אך בחושש בגרונו ושותה שמן, דבפשוטו איירי אף בשכונתו לערערו בגרונו ואגב זה הוא בולעו, הרי דבזה כל הא דצריך לברך הוא משום הנאת הרפואה עצמה, וכנ"ל, ולדרך זו נמצא, דבכל אוכלין ומשקין שאדם שותה לרפואה, אם אית לי' הנאה מינייהו צריך לברך, כיון שכונתו לאכילה ולשתי'. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך בד' המאירי אין מ' כן, ומ' בדבריו דהא דמברך בפה"ע כשחושש בגרונו ושותה את השמן ע"י אניגרון, הוא משום דיש בו הנאת טעם מעט, והא דכשאינו חושש בגרונו מברך עליו שהכל וי"א דאינו מברך עליו כלל, הוא משום דאזוקי מזיק לי' ואין דרך שתייתו בכך, וע"ז מהני הא דהוא חושש בגרונו דבכה"ג הוי דרך שתייתו בכך, וע"כ הוא מברך עליו את ברכתו, וכעי"ז כתבו באבהא"ז בהל' ברכות שם ובחי' הגרמ"פ לפ' כיצד מברכין. [↑](#footnote-ref-7)