ה (ב) - בדין שאחד_א במקום דמשועבד לה, ובדין כפי_ על שאחד_א
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

מוצש"ק ויצא אור לז' כסליו תשע"ד

**א**

א] כתובות ד"ט., א"ר אלעזר האומר פ"פ מצאתי נאמן לאסרה עליו וכו', ופירש"י, ז"ל, ואע"פ שאין הדבר הזה יכול להתברר אלא על פיו, לגבי נפשי' הוי מהימן לשויי' עלי' חתיכה דאיסורא, עכ"ל.

ובחי' הריטב"א כתב, ז"ל, והא דאמרינן נאמן לאוסרה עליו ולא קאמר נאמן לאוסרה על עצמו, הא קמ"ל דכיון דטעין כן בבי"ד בטענת ברי בי"ד אוסרין אותה עליו ומפקינן לה מיני' ואינו רשאי לקיימה, עכ"ל, ומ' מדבריו דבי"ד כופין אותו להוציאה בגט.

וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין, ז"ל, שכהן שאירס בתולה וכו' וטען שלא מצאה בתולה, ה"ז נאסרה עליו "וכופין אותו להוציאה" שהרי שויא אנפשי' חתיכה דאסורא, עכ"ל.

ב] אמנם הנה ז"ל הרמב"ם בפכ"ד מאישות הי"ז י"ח, מי שראה אשתו שזינתה, או שאמר לו אחד מקרוביו או מקרובותי' שהוא מאמינם וסומכת דעתו עליהם שזינתה אשתו וכו' הואיל וסמכה דעתו לדבר זה שהוא אמת ה"ז חייב להוציא ואסור לו לבוא עלי' ויתן כתובתה וכו', אמרה לו אשתו שזינתה תחתיו ברצונה אין משגיחין בדברי' וכו', ואם הי' מאמינה וסומכת דעתו על דברי' ה"ז חייב להוציאה, "ואין בי"ד כופין את האיש לגרש את אשתו בדבר מדברים אלו" עד שיבואו ב' עדים ויעידו שזינתה אשת זה בפניהם ברצונה ואחר כך כופין אותו להוציא, עכ"ל.

ובפשוטו מבו' בדבריו, דאף שראה הוא שזינתה ושויא אנפשי' חתיכה דאיסורא, מ"מ אין כופין אותו להוציא, כיון דליכא ב' עדים שזינתה, וכן נקטו בדעתו בשו"ת הרא"מ סימן כ"ה ובשו"ת מהריב"ל ח"ב סימן ו' ושו"ת מהר"י הלוי סימן ל"ט ועוד רבים מן האחרונים, (ועמש"כ בשו"ת ברית אברהם אהע"ז סימן פ"ו סק"ב לדחות, וצ"ע), וצ"ע סתירת דבריו למש"כ בפיהמ"ש דכל דשויא אנפשי' חתיכה דאיסורא כופין אותו להוציא.

ג] ובעיקר ד' הרמב"ם דאף במקום דשויא אנפשי' חתיכה דאיסורא אין כופין אותו להוציא, הק' מהריב"ל ח"ב סימן ו' ממש"א בסוגיין דפתח פתוח כב' עדים, ומשמע מפשט השמועה שמדמה פ"פ לב' עדים, דכשם דבב' עדים כופין להוציא, ה"נ בפ"פ כופין להוציא ואע"ג דאיכא חדא ספיקא, וכ"ש במי שראה שזינתה דליכא שום ספיקא, עכ"ד.

ועד"ז הק' בשו"ת הר"א מזרחי סימן כ"ה, ז"ל, הא אמר ר"א האומר פ"פ מצאתי נאמן לאוסרה עליו משמע דאם רצה להחזיקה בידו לא שבקינן לי', דאל"כ מאי נאמן דקאמר דמשמע דמהמנינן לי' לגבי דידי' ואנו אוסרים אותה לו ומוציאין אותה מידו בע"כ, הול"ל האומר פ"פ מצאתי ה"ה אסורה לו, ועוד מדמדמה לי' תלמודא לאומר לאשה קדשתיך והיא אומרת לא קדשתני הוא אסור בקרובותי' דנראה דאלו רצה לישא שום אחת מהן לא שבקינן לה ואם נשאה כופין אותו להוציאה מידו, משמע דהכא נמי במוציאין אותה מידו קא מיירי, ועוד דבהדיא קאמר התם תלמודא ופ"פ מצאתי כשני עדים דמי, עכ"ל.

ד] עוד צ"ע בזה, ממש"כ הרמב"ם בפ"כ מאיסו"ב הי"ג, ז"ל, מי שבא בזה"ז ואמר כהן אני אינו נאמן וכו' אבל אוסר עצמו בגרושה וזונה וחללה ואינו מטמא למתים ואם נשא או נטמא לוקה, עכ"ל, וכיון דמהני הנאמנות דמדין שאחד"א אף להלקותו, מ"ט אין כופין אותו מכח זה, ועי' בשו"ת ברית אברהם אהע"ז סימן פ"ו סק"ב שעמד בזה.[[1]](#footnote-2)

והנה אמנם בשו"ת חת"ס אהע"ז ח"א סימן כ"ח כתב דמודה הרמב"ם דמפרישין אותם בע"כ, ואך דאין כופין אותו להוציאה בגט משום חשש גט מעושה, עיי"ש בדבריו, וכ"נ בד' הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ק"א ד"ה וראיתי בשו"ת פני ארי' שצידד לפרש כן, ולפ"ז ניחא, אך עי' בתשובת הגרע"א שבסו"ס דו"ח (צא.) דמבו' שנקט בד' הרמב"ם דאף אין מפרישים אותם בע"כ.

**ב**

ה] והנה תנן בנדרים ד"צ: בראשונה היו אומרים ג' נשים יוצאות ונוטלות כתובה האומרת טמאה אני לך וכו', חזרו לומר שלא תהא אשה נותנת עיני' באחר ומקלקלת על בעלה.

והר"ן שם כתב, ז"ל, ואיכא למידק אמתניתין כיון דמדינא דאמרה טמאה אני לך מיתסרא אבעלה כמשנה ראשונה משום שלא תהא נותנת עיני' באחר היאך התירוה וכי איסור שבה להיכן הלך וכו' ואחרים תרצו דמשנה ראשונה לא דינא קתני, דמדינא ודאי אין האשה נאמנת לומר טמאה אני לך להפקיע עצמה מבעלה שהיא משועבדת לו וכו', עכ"ל.

ועד"ז כתב התורי"ד קידושין די"ב., ז"ל, אמר לה לאו כל כמינך דאסרת ליך עילואי, פי' אע"ג דהיא מהימנא לשווי' נפשה חתיכה דאיסורא, ותנן וכו' קידשתני וכו' והיא אסורה בקרוביו, התם משום דלא אגידא גבייהו הילכך כי קא אסרה נפשה עילויהו מהימנא כיון דלא מפסדא לאחריני אבל הכא דאגידא בי' ומשעבדא לי' ומטי איסורא לגבי' לא מהימנא, עכ"ל.

ו] והבית יעקב בשלהי סוגיין הק', דא"כ מ"ט האומר פ"פ מצאתי נאמן לאסרה עליו, ולא אמרינן דלאו כל כמיני' להפקיע עצמו מאשתו שהוא משועבד לה, כמבו' בר"פ המדיר, דהמדיר אשתו מתשה"מ לא חייל הנדר משום דמשעבד לה.[[2]](#footnote-3)

ועיי"ש שכתב דדוקא האשה ל"מ לאסור עצמה על הבעל, כיון דאינה יכולה לגרש עצמה בע"כ דבעל, ולכך אינה נאמנת להפקיע עצמה מן הבעל, ומשא"כ הבעל כיון דיכול להפקיע אותה בגירושין, לכן נאמן ג"כ לומר פ"פ לאסור עצמו לקיימה רק לגרשה, עכ"ד, וכ"ה מבו' גם בד' הגרע"א במהדו"ק סימן ק"א, ועיי"ש במש"כ לדון אם אחר חדר"ג אמרינן דאינו נאמן לאסרה כיון דאין בידו לגרשה, ואכמ"ל.

ז] ולכאו' י"ל עוד בזה, דהנה כתב הרמב"ם בפי"א מאישות ה"ט, ז"ל, האשה שאמרה לבעלה הנאת תשמישי אסורה עליך א"צ להפר, הא למה זה דומה לאוסר פירות חבירו על בעל הפירות, וכן הוא שאומר לה הנאת תשמישי אסורה עליך לא אמר כלום מפני שהוא משועבד לה בשאר כסות ועונה וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ם, דחלוק הוא זכות הבעל באשתו לאישות, מזכות האשה בבעלה, דזכות הבעל באשתו אי"ז שעבוד גרידא, אלא הוי זה כפירות דילי', דזהו עיקר הקנין שקונה הבעל באשתו, אך זכות האשה בבעלה הוי זה שעבוד גרידא שהוא משועבד לה לעונה.[[3]](#footnote-4)

ולפ"ד הרמב"ם נמצא, דמש"א דקונם מה שאני עושה לפיך א"צ להפר משום דאלמוה רבנן לשעבודי' דבעל, לא הוצרכו לזה אלא באוסרת עליו מעשי ידי', אך באוסרת עליו הנאת תשמישה, ל"ב להא דאלמוה רבנן, אלא מדינא לא חייל הנדר, דהו"ל כפירות חבירו, - אך בד' רבותינו האחרונים בכ"ד מבו' דהא דל"מ לאסור על הבעל הנאת תשמישה הוא משום דאלמוה רבנן לשעבודי', עי' מהרי"ט ח"א סימן ה' ומסיק דכל שאסרה רק על הבעל ל"ב לאלמוה ומל"מ פי"ב מאישות הכ"ג, וקצוה"ח סימן קי"ז סק"ה, ותשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קס"ח, - ולמש"נ מד' הרמב"ם דל"ב בזה לאלמוה, מתבאר משה"ק הב"י ביו"ד סימן רל"ד, ולא ניח"ל לישב כמש"כ הקצוה"ח והגרע"א שם, והגרע"א תמה ע"ד הב"י דאיך פסיקא לי' להק' על הטור, ולמש"נ ניחא, עיי"ש, ודו"ק.

ולפ"ז י"ל, דכל הא דאין האשה נאמנת לומר טמאה אני לך, הוא רק משום שהיא קנוי' לבעל לכך, ולא הויא בעלים כלל ע"ז, וע"כ הוא דאינה נאמנת, אך הבעל שאומר שנאסרה אשתו עליו, כיון שהוא בעלים ע"ז, הגם דהוא משועבד לאשתו לעונה, מ"מ הוא נאמן, ושו"ר כעי"ז בחי' ר' ראובן סו"ס י', עיי"ש.[[4]](#footnote-5)

**ג**

ח] ונראה לדון עוד בזה, ובהקדם, דהנה כתבו התוס' בזבחים ד"ב:, ז"ל, ואפי' זינתה תחת בעלה וכו' אם לא ירצה הבעל לא יגרשנה אלא שלא תשמשנו, עכ"ל.

ובנובי"ת אהע"ז סימן י"ב כתב ע"ד התוס', ז"ל, ודאי שזה דוקא שזינתה ברצון, שאז אינה יכולה לכופו שיגרשה כיון שהיא פשעה ואסרה עצמה עליו ולא יהי' חוטא נשכר וכו', ואעפ"כ הברירה ביד הבעל להניחה גלמודה כל ימי חייה, אבל אשת כהן שנאנסה שלא פשעה ולא כלום, פשיטא שאם היא רוצה מחוייב בעלה לגרשה ולתת כתובה, כיון שנאסרה עליו ולא פשעה מידי אינו יכול לעגנה וכו', עכ"ל.

והנה במה שנקט הנוב"י בפשיטות במכוון התוס', דמש"כ דאין כופין אותו לגרשה, היינו גם דאין בידה לתבעו שיגרשנה, עיי"ש בהגה' הברוך טעם שפקפק בזה, די"ל דמכוון התוס' הוא דאין כופין אותו לגרשה משום האיסור, אך אם היא תובעתו לגרשה כדי שלא תעגן, י"ל דכופין אותו לגרשה, וכ"כ בחי' חת"ס נדרים ד"צ:, עי' גם בתשו' הגרע"א שבסו"ס דו"ח צא: שדן בזה.

והנה עכ"פ בהך מילתא כו"ע מודו, דכל שנאסרה עליו ומכח זה היא מעוגנת, כופין אותו לגרשה, ואך שנחלקו אם היינו אף במקום שפשעה ואסרה עצמה עליו.

ט] אמנם הנה בתשו' מהר"ם מר"ב שבתשו' הרשב"א ח"א סימן תת"מ כתב בדין רמ"ת, ז"ל, ואע"ג דבריש מסכת זבחים גבי אשה ולאו לגירושין עומדת, כתב ר"י אשה לאו לגרושין עומדת דאפי' זינתה יכולה להיות תחתיו ותשמשנו כשפחה בעלמא, שאני התם דליכא למיחש כולי האי שמא יבא עלי' דכיון שזינתה תחתיו שונא אותה ומאוסה בעיניו, ומיהו נראה לי דהכא כ"ז שאינו חפץ לישא אשה אחרת ורוצה להשהותה ע"י שליש ובשנה אחת ולא ילך אצלה אלא בעדים א"צ לגרש "אם אינה באה מחמת טענה", אבל אם רצה לישא אחרת יוציא ויתן כתובה אפי' לרבא דלי"ל הנושא אשה על אשתו יוציא ויתן כתובה בהא מודה וכו', עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריו, דאף כשהיא תובעת שיגרשנה אין כופין אותו להוציא, אלא בבאה מחמת טענה, או אם רצה לישא אחרת, וזה דלא כמו שנקטו רבותינו האחרונים ז"ל, וצ"ע הטעם בזה.

ואין לומר דכיון שהוא אנוס בכך, אין כופין אותו לגרשה, שהרי מצינו דמי שאין לו גבורת אנשים, כופין אותו לגרשה, ואף לדעת הסוברים דאין כופין אותו בשוטים, מ"מ הוא חייב לגרשה, והכא מבו' בד' מהר"ם דאינו חייב כלל לגרשה.

י] ונראה הטעם בזה, דכל הא דהמורד בתשמיש או מי שאין לו גבורת אנשים חייב לגרש, הוא רק משום דאינו מקיים את שעבודי האישות, אף דאנוס הוא בכך, אך כל שהאשה אסורה עליו, הרי אין לה תביעה עליו כלל לעונה, דכיון דהמניעה היא מחמתה דהיא אינה ראוי' לו, אינו משועבד לה כלל לעונה, וע"כ אינו חייב לגרשה.

ומצינו מקור נאמן לעיקר הדברים מד' התוס' לקמן דע"ז., ז"ל, אבל במומין גדולים כופין אותו להוציא, גבי איש ליכא למימר דנסתחפה שדה של אשה דאיש אינו שדה של אשתו, עכ"ל, וכבר נת' בסימן א' סקי"ד בביאור ד' התוס', דאזלי לטעמייהו דס"ל דהא דתנן דנסתחפה שדהו, היינו דתלינן לה במזלו, וזהו דקשיא להו דה"נ באיש שנולדו בו מומין נימא דמזלה של האשה גרם, וכיון דמזלה גרם אין לנו לכופו להוציא, כיון דהמומין הוו מחמת מזלה.

ומבו' לפ"ז בד' התוס', דאף דגם אם מזלה גרם א"א לתבעה על כך, ועי' ברכ"ש סו"ס א' שנקט כן בפשיטות, מ"מ אם הי' מזלה גורם לכך לא הי' הבעל חייב להוציא, ומבו' מזה דכל הא דכופין את הבעל להוציא, היינו רק משום דחשיב שאינו מקיים את חיוביו לאשתו, וע"כ אילו היו המומין מחמת מזלה של האשה, ל"ה כופין אותו לגרשה, כיון דהוא מחמתו העמיד עצמו לקיים את חיוביו, ומזלה של האשה גרם לכך שאינו ראוי.

ולפ"ז נראה, דע"כ שפיר נקט מהר"ם דכל שנאסרה האשה על בעלה אין כופין אותו להוציא, כיון דהמניעה היא מחמת האשה, ואין הבעל מחויב בעונה בכה"ג, ולא חשיב שהבעל אינו מקיים את חיובי האישות, ואף דכשנאסרה האשה, אמרינן דנסתחפה שדהו של הבעל ומזלו גרם, מ"מ כיון דסו"ס הוי החיסרון בה ואינו מחויב לה בעונה בכה"ג, אין חייב לגרשה, (וזה ניחא טפי לפ"ד הברכ"ש דאף אם מזלו גרם אינו נתבע ע"ז).

יא] והנה עכ"פ למדנו מזה, דכל שנאסרה האשה על בעלה, אינו מחויב לה כלל בעונה, כיון דהיא אינה ראוי' לכך, ולאו היינו דאף דעיקר שעבוד העונה קיים, מ"מ אין בידו לקיים את שעבודו, ול"ד לשעבוד האשה לבעלה, דודאי דאף כשנאסרה עליו קיים עיקר השעבוד, ואך דכיון שהיא אסורה אין ביד לקיים את השעבוד.[[5]](#footnote-6)

ולפ"ז י"ל דע"כ הוא דהאומר פ"פ מצאתי נאמן לאסרה עליו, אף דהוא משועבד לאשתו, דהנה בחי' הגרע"א לקמן דס"ג: כתב, ז"ל, י"ל במה דכתב הר"ן דבנטמאה אני לך לא שייך שווי' אנפשה חד"א דמשועבדת לבעל, וי"ל דבכה"ג דאמרה דלא נשתעבדה לבעל דמקמי הכי נתקדשה לאחר לא שייך כן, עכ"ל, ועי' בשו"ת או"ש סימן א' שכתב לדון בזה, ועיי"ש דמסיק דאין לחלק בזה.

ויל"פ בטעם החילוק בזה, דבטמאה אני לך, כיון דגם לפי דברי' ה"ה משועבדת לבעל, ואך דכיון שנאסרה עליו אין בידה לקיים השעבוד, אינה נאמנת ע"ז, ומשא"כ כשאומרת שנתקדשה קודם לכן לאחר, דלפי דברי' אינה משועבדת כלל לבעל, ה"ה נאמנת.

ולפ"ז הרי דכ"ז הוא כשאומרת טמאה אני לך, דגם לפי דברי' ה"ה משועבדת לבעל, ומשא"כ כשאומר הבעל פ"פ מצאתי, דלפי דבריו אינו משועבד לאשה כלל, וכנ"ל, ה"ה נאמן.

**ד**

יב] אמנם הנה בעיקר הך מילתא שהוכיחו האחרונים מסוגיין דהבעל נאמן לאסור את אשתו עליו ולא אמרינן דאינו נאמן משום דהוא משועבד לה, הנה מצינו לא כן בתשו' הר"א אב"ד בתשו' חכמי פרובינציא סימן נ', ז"ל, האומרת טמאה אני לך תביא ראי' לדברי', פי' ואם לא תביא עדים שנאנסה תהא מותרת לו, דלאו כל כמינה לשוויי' עצמה לגבי' חתיכה דאיסורא במאי דמשעבדא לי', דהוי כמאן דאמ' לחברי' נטמאו טהרותיך והלה מכחישו דלא מהימן, והא נמי דכוותה, הואיל והך אתתא משעבדא לי' לבעלה לתשמיש הויא לה איהי כטהרותיו וכו', שמעינן השתא וכו' שהאומרת טמאה אני לך אינה נאמנת לגבי בעלה אפי' הוא כהן במאי דמשתעבדא לי' וכו' ואע"ג דמשוייא בעלה לגבה חתיכה דאיסורא וכו' ואפ"ה במאי דמשתעבדא לי' לא מהימנא ולאו כל כמינה ושריא לי', כ"ש וכ"ש באיש שאומ' אפי' בפני ב"ד שאשתו זינתה תחתיו וכו' דלא מהימן, ולאו כל כמיני' למיסר נפשי' לדידה במאי דמשועבד לה בהך דבורא דקאמר וכו' ואפי' לא הדר בי' מדבורי' לא מהימן אלא אמרי' שיביא ראי' לדבריו, עכ"ל, וכ"כ גם בפי' הר"א מן ההר בשלהי נדרים, עיי"ש בדבריו, ועיי"ש שכתב כן בדעת הרמב"ם.[[6]](#footnote-7)

ולדבריהם קשיא טובא, דמ"ט האומר פ"פ מצאתי נאמן לאסרה עליו, אף דהוא משועבד לה, וכבר עמד ע"ז הר"מ ב"ר יצחק בתשו' חכמי פרובינציא סימן נ"א, עיי"ש שכתב לתמוה ע"ד הר"א אב"ד, ז"ל, והלא האומר פ"פ מצאתי נאמן לאסרה עליו וכו', ומשום מאי דמשעבד לה לא מעלה ולא מוריד, דהא שויי' אנפשי' חתיכה דאיסורא, דומיא דאומר הנאת תשמישך אסורה עלי דאמרי דאע"ג דמשעבד לה אין מאכילין לאדם דבר האסור לו וזהו מה שאין בו ספק, עכ"ל.

והנה אמנם בפי' הראמ"ה שם כתב, דאף דמשועבד לה מ"מ הוא חייב להוציאה בדיני שמים, והי' מקום לומר דזהו הא דאמר ר"א דנאמן לאסרה עליו, - אך באמת אי"ז מתישב, שהרי הראמ"ה שם כתב דאם חזר בו אף בלא אמתלא אין בי"ד אומרים לו איסור, והרי דאינו נאמן במה שאומר שהיא אסורה עליו, ואך דכ"ז שהוא עומד בדיבורו, ולפי דבריו הוא עובר איסור, בי"ד מונעין אותו מכך,[[7]](#footnote-8) ומה"ט כתב הראמ"ה שם דכל דתלינן דעיני' נתנה באחר והיא משקרת, אין לאסור עלי' בדיני שמים, והכא הרי קאמר ר"א דנאמן לאסרה עליו, - ועוד, שהרי בגמ' פרכינן דמאי קמ"ל וכו', והרי דהוי חד דינא עם הא דהאומר קדשתיך, והתם ה"ה נאמן מדינא דשאחד"א, ובע"כ דגם באומר פ"פ מצאתי ה"ה נאמן מדינא דשאחד"א.

יג] ובע"כ צ"ל בזה, כמש"כ הגאון בעל פתח הבית בתשובתו שהובאה בשו"ת ברית אברהם אהע"ז סימן צ"ד סק"א, ז"ל, וא"כ י"ל וכו' וצריך להבין סו"ס הרי יכול לגרשה, אך ז"א סו"ס עתה משועבד כ"ז שלא גירשה וכו', וכיון שעדיין לא גירשה לא יכול לעשות חד"א וכו', ולפ"ז י"ל סוגיא דפ"פ דלדבריו לא התחיל השעבוד כלל, עכ"ל, ועד"ז כתב בתשו' שבסו"ס מודעא ואונס, וכתב שם שהגאון בעל קצוה"ח קלסי', עיי"ש, וכיסוד דבריהם, יל"פ גם בד' הגרע"א לקמן דס"ג: שהבאנו לעיל סקי"ב.

ולפ"ז מתישבים היטב ד' הר"א אב"ד והראמ"ה, דהגם דאין אדם נאמן לומר שראה שזינתה אשתו, משום דמשעבד לה, מ"מ כל שאומר פ"פ מצאתי דלפי דבריו לא נשתעבד לה מעולם, ה"ה נאמן לאסרה עליו.

יד] ולפ"ז מתישבים היטב ד' הרמב"ם דמי שראה שזינתה אשתו וכו' אין בי"ד כופין אותו להוציאה, דאי"ז משום דאין בי"ד כופין להוציא כשאינו נאמן אלא מדינא דשאחד"א, דודאי דכ"ה דמהני דינא דשאחד"א לחייבו מלקות, ה"נ מהני דינא דשאחד"א לכפותו ע"ז, אלא הוא משום דאינו נאמן בכך כלל מדינא דשאחד"א, כיון דמשועבד לה, וכמש"כ הראמ"ה בדעתו, וע"כ אין בי"ד כופין אותו ע"ז.[[8]](#footnote-9)

וי"ל עוד, דאף אי נימא דאף בכה"ג דמשעבד לה איכא לדינא דשאחד"א, מ"מ אינו נאמן על גופא דעובדא, אלא הוא נאמן על ידיעתו, דע"ז ל"מ הא דמשעבד לה, וע"כ אין כופין אותו, דדוקא כשנתברר לנו גופא דעובדא, כופין אותו, וכמדומה דכעי"ז כתב בס' משנת ר"א יבמות סימן כ"ב, - ויתכן דאף בכה"ג שלא נתברר לנו גופא דעובדא, כופין אותו לנהוג כפי דבריו, אך מ"מ בכה"ג אין כופין אותו לגרשה משום חשש גט מעושה, שהרי לא נתברר לנו שהוא חייב לגרשה.

ולפ"ז כ"ז הוא במי שאומר שזינתה אשתו אחר הנישואין, אך באומר פ"פ מצאתי דהוא נאמן בכך מדינא דשאחד"א, כיון דלפי דבריו לא נשתעבד לה מעולם, כופין אותו להוציא, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, ולא סתרי דבריו זל"ז, - ומתישב ג"כ מה שהוכיחו הר"א מזרחי והמהריב"ל מסוגיית הגמ' דהאומר פ"פ מצאתי כופין אותו להוציא, ולא תיקשי מינה ע"ד הרמב"ם דמי שראה אשתו שזינתה אין כופין אותו להוציא.

טו] ואמנם בעיקר ד' הר"א אב"ד והראמ"ה צ"ב, דאף דנימא דאין הבעל נאמן לאסרה עליו, משום דמשעבד לה, מ"מ מ"ט לא יהא נאמן לחייב עצמו לגרשה, דע"ז אינו משועבד, - והניחא לדעת התוס' בזבחים דמי שזינתה אשתו אינו חייב לגרשה, דל"ש ע"ז שאחד"א, אך למש"כ הרמב"ם דהוא חייב לגרשה, א"כ מ"ט לא יחול נאמנות דשאחד"א על הך מילתא גופא, וד' הר"א אב"ד והראמ"ה שם קיימי על ד' הרמב"ם.

וצ"ל בזה, דכיון דחיוב הבעל לגרש את אשתו שזינתה, הוא מכח זה שהיא אסורה לו, הרי דכל שאינו נאמן על עיקר איסורה, כיון דהוא משועבד לה, אף אינו נאמן לחייב עצמו לגרשה, דלא פלגינן נאמנות בתולדה, - וזה ע"ד מש"כ הראשונים בשלהי נדרים דהא דאינה נאמנת לאסור עצמה לבעלה כהן, הוא משום דאם הוא אינו מוזהר אף היא אינה מוזהרת, ופירש בחי' הגר"ש דהיינו דכיון דאיסורא דידה הוא בתולדה מאיסורא דידי', ע"כ כיון שאינה נאמנת על איסורא דידי', אף אינה נאמנת על איסורא דידה, וה"נ הכא דכוותה.

**ה**

טז] והנה כתב הרמ"א בסימן קע"ח ס"ט, ז"ל, וי"א דבזמן הזה שיש חרם ר"ג שלא לגרש אשה בע"כ, אינו נאמן לומר שמאמינה או שמאמין לדברי העד, דחיישינן שמא עיניו נתן באחרת וכו', וי"א דכופין אותו ומשמש עמה אע"פ שאומר שמאמין לדברי העד, עכ"ל, ובמקור הדברים במרדכי קידושין סימן תק"ל מבו' דאף כשאומר שראה בעצמו שזינתה אינו נאמן וכופין אותו ומשמש עמה.

ובישועות יעקב שם הק', דבשו"ע סימן ו' סי"ד וסימן ס"ח סי"ז הביא לדינא דר"א דהאומר פ"פ מצאתי נאמן לאסרה עליו, ומ"ט לא כתב הרמ"א דבזה"ז דאין בידו לגרשה בע"כ, אינו נאמן, דחיישינן שמא עיניו נתן באחרת, עיי"ש בדבריו.

יז] ובפשוטו הי' מקום לומר בזה, לפמש"נ לעיל סקי"ג ללמוד מד' הר"א אב"ד והראמ"ה, דאף אם האומר שראה אשתו שזינתה אינו נאמן משום דמשעבד לה, מ"מ כל שאומר פ"פ מצאתי ולפי דבריו לא נשתעבד לה מעולם ה"ה נאמן.

ולפ"ז י"ל בדעת הרמ"א, דכל הא דבזה"ז אינו נאמן לומר שראה אשתו שזינתה, הוא רק משום דלי"ב לנאמנות דשאחד"א כיון דמשעבד לה, וכמש"כ הר"ן דרק מה"ט הוא דהאומרת טמאה אני לך אינה נאמנת, וע"כ כ"ז הוא כשאומר שראה אשתו שזינתה אחר הנישואין, אך כל שאומר פ"פ מצאתי שלפי דבריו לא נשתעבד לה מעולם, וה"ה נאמן מדינא דשאחד"א, הרי דאף דיש לנו לחוש שעיניו נתן באחרת, א"א לנו להתירו בה.

יח] ויש להוסיף, דאף אי נימא בדעת הרמ"א כפשטות ד' שאר קמאי דהאומר שראה אשתו שזינתה נאמן מדינא דשאחד"א, ולא אמרינן דמשעבד לה, מ"מ י"ל דכ"ז הוא קודם חדר"ג שהי' בידו לגרשה, וע"כ לא חשיב כמשועבד לה וה"ה נאמן לאסרה, וכמש"כ הבית יעקב והגרע"א, אך אחר חדר"ג דאין בידו לגרשה וה"ה משועבד לה, י"ל דאינו נאמן לאסרה עליו, ועי' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ק"א שכתב לדון בזה.

יט] אך באמת אין הדברים מתישבים כלל בד' הרמ"א, שכתב בדרכי משה סימן מ"ו ובהג"ה שם דאשת איש שאמרה שנתקדשה תחילה לאחר אינה נאמנת, דאמרינן דעיני' נתנה באחר, והרי דס"ל דהא דאינה נאמנת לאסור עצמה לבעלה, הוא גם כשאומרת שמעולם לא נשתעבדה לו, ולפ"ז הרי דלפמש"כ הרמ"א בסימן קע"ח דאחר חדר"ג אין הבעל נאמן לאסור אשתו עליו משום דאמרינן דעיניו נשא באחרת, הרי דאף בגונא דלפי דבריו לא נשתעבד לה מעולם אינו נאמן, והדק"ל דא"כ מ"ט לא כתב הרמ"א דבזה"ז אין הבעל נאמן לומר פ"פ מצאתי לאסרה עליו.

ונראה די"ל בזה, לפמש"א לקמן בסוגיין דהאומר פ"פ מצאתי נאמן להפסידה כתובתה משום דחזקה אין אדם טורח בסעודה ומפסידה, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דנאמן לאסרה עליו מדינא דשאחד"א, ולא חיישינן דעיניו נתן באחרת, דחזקה אין אדם טורח בסעודה ומפסידה, - והיינו דהגם דבפשוטו אין להאמינו לאסרה עליו מכח החזקה דאין אדם טורח בסעודה ומפסידה, דאין נאמן מכח חזקה זו אלא להפסידה כתובה דרבנן, מ"מ כיון דמדינא הוא נאמן לאסרה עליו, דשויא אנפשי' חתיכה דאיסורא, ואך שבאנו לדון דמכח התקנ"ח דמשנה אחרונה דאין האשה נאמנת לומר טמאה אני לך, ה"נ לא יהא הבעל נאמן לאסרה עליו, הרי דע"ז שפיר מהני הא דחזקה אא"ט בסעודה ומפסידה דאין לנו לחוש לכך, וה"ה נאמן לאסרה עליו מדינא דשאחד"א.

1. וי"ל בזה, לפמש"כ בשו"ת בית מאיר סימן י"ב דמלבד דינא דשאחד"א, איכא דין נוסף דכל שמעיד על עצמו ה"ה נאמן, דומיא דנאמנות בעלים באיסורים, עיי"ש, ועמש"נ לדון בזה בסימן ה' (א) ענף ג', - ולפ"ז י"ל דלעולם הנאמנות דשאחד"א ל"מ למלקות, ומש"כ הרמב"ם באמר כהן אני דאם נשא או נטמא לוקה, הוא מכח שהוא נאמן ע"ז בנאמנות בעלים.

   ואמנם לכאו' אי"ז מתישב, שהרי בל' הרמב"ם נראה להדיא דכשנשא נשים הפסולות לכהונה רק הוא לוקה, אך האשה אינה לוקה, ואם הא דלוקה הוא מכח נאמנות דבעלים, מ"ט אין האשה לוקה, - ועי' גם בביאור הגר"א אהע"ז סימן ג' סקי"א שסייע לד' הרמב"ם ממש"א הוחזקה נדה בשכנותי' בעלה לוקה עלי' משום נדה, ולא קאמר שהיא לוקה משום דלגבי עצמה א"צ לחזקה, עכ"ד, ומבו' להדיא דל"מ נאמנותו רק לחייב את עצמו ולא לחייב את אחר, ובע"כ דנאמנותו היא מדינא דשאחד"א, וזה ל"מ לחייב את אחר. - אך העירוני דיש לדחות בזה, למש"נ שם דנאמנותו על אחרים היא מכח שבידו למנעם מכך, וע"כ י"ל דל"מ נאמנות זו למלקות, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולמש"כ הבית מאיר באהע"ז סימן קט"ו ס"ו ובשו"ת סימן י"ב דכל מש"כ הר"ן דאינו נאמן משום דמשעבדא לי', היינו רק דמה"ט לי"ב לדינא דשויא נפשי' חד"א, אך הא דלי"ב לדינא דשאחד"א הוא מטעמי אחריני, ניחא קו' זו, ועי' שערי חיים קידושין סימן ל"ג שכתב כן. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומכבר העירוני לפרש בזה מש"כ הרמב"ם רפי"ב מאישות, כשנושא אדם אשה וכו' יתחייב לה בי' ויזכה בד' דברים, והעשרה ג' מהן מה"ת ואלו הן שארה כסותה ועונתה וכו', והד' שזוכה בהן כולן מד"ס וכו', עכ"ל, ולא מנה הרמב"ם בכלל הזכויות שזוכה שהיא משועבדת לו לאישות, וזה הוי זכי' מה"ת, דומיא דמש"כ דהוא נשתעבד לה לעונה, והיינו משום שלא כתב אלא מה שמתחייב לה מדין התורה ומה שזוכה בה מדין התורה, מלבד עצם קנינו בה, והרי קנין הבעל באשתו לאישות הוא גם בבן נח, דזהו עיקר קנין הבעל באשתו, ואילו כל הדברים שזוכה הבעל באשתו וזוכה האשה בבעלה, הם דינים שחידשה תורה, ואינם אלא בישראל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להוסיף, דמצינו עד"ז בד' הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ק"א, ז"ל, גם י"ל לפמש"כ הר"ן נדרים דאף דשאחד"א מ"מ מדינא אינה נאמנת לומר טמאה אני לך להפקיע עצמה מבעלה דהיא משועבדת לו, א"כ י"ל דזהו שייך רק באומרת טמאה אני לך וכו', אבל בהיפוך בבעל דאמר שהיא טמאה י"ל אף לבתר חרם דרגמ"ה דא"י לגרשה בע"כ מ"מ שייך בזה שחד"א, דכיון דבידו להפקיע שיעבודו ע"י גט ע"כ דעכ"פ דיעבד מגורשת אלא דעבד איסורא וכו', והיינו דמ"מ לא נעשה הוא קנין שלה אלא דיש עליו איסור חרם שלא לגרש בע"כ, וא"כ אין אנו יכולים ללמוד ולדמות דל"ש לגביה שויא חד"א לבתר חרם דרגמ"ה, די"ל דוקא אצלה שקנוי' לבעלה לא מיקרי שחד"א, משא"כ הבעל דאינו קנוי לה י"ל דאמרינן גביה שאחד"א ומדינא נאמן, עכ"ל, - והרי שנקט הגרע"א, דכל הא דל"מ אסרה נפשה משום דמשעבדא לי', הוא רק משום דהויא כקנוי' לבעלה, כיון שאין בידה לגרש עצמה, אך הבעל שאינו קנוי לאשתו, נאמן מדינא, אף דמשעבד לה.

   וזה מקור ליסוד הדברים שנתבארו, דה"נ י"ל דהא דאין האשה נאמנת, הוא רק משום דהיא קנוי' לבעלה לאישות, אך הבעל שאינו קנוי לאשתו אלא משועבד לה, נאמן לאסרה עליו, והגרע"א שלא חילק כן, הוא לטעמי' דס"ל דגם קנין הבעל באשתו לאישות הוי שעבוד בעלמא, וע"כ נקט דכל הא דל"מ לאסור עצמה על בעלה בנדר הוא משום דאלמוה רבנן לשעבודי' דבעל, - ונפ"מ בין דרכו של הגרע"א לדרך זו, אם משכחת גוונא שתאסור עצמה כנגד זכות הבעל במעשה ידי', דלד' הגרע"א לא תהא נאמנת, ולדרך זו תהא נאמנת, דזכות הבעל באשתו למעש"י אי"ז אלא שעבוד בעלמא. [↑](#footnote-ref-5)
5. ונפ"מ בחילוק זה, בגונא דיש ריעותא שנאסרה האשה על בעלה, דיתכן דבכה"ג נאמן הבעל מהל' טונ"ט בטענתו שהיא אסורה עליו ליפטר משעבודו, ונ' דהאשה כה"ג לא תהא נאמנת בטענתה, שהרי גם לפי טענתה ה"ה משועבדת לבעלה, ואך דכיון דאסורה היא, אין בידה לקיים את שעבודה, וע"ז ל"ש דיני טענות כלל, ודו"ק.

   ובעיקר מש"נ דאף כשהאשה אסורה על בעלה, עדיין עיקר שעבודה קיים, לכאו' כ"ז הוא כשנאסרה האשה, אך אם נעשה הבעל פצו"ד והוא אינו ראוי, י"ל דאין האשה משועבדת לו כלל, - אך למש"נ לעיל סק"ז מד' הרמב"ם דזכות הבעל באשה לאישות אי"ז שעבוד גרידא, אלא היא קנוי' לו לכך, י"ל דאף אם נעשה פצו"ד, אכתי קנינו קיים, ול"ד לשעבוד האשה על בעלה, דכל שהיא אסורה, ליכא לעיקר השעבוד, - ויש להוסיף, שהרי קנין הבעל באשתו לאישות אינו חיוב שחידשה תורה, אלא הוא עיקר קנינו, ואך בבן נח הוא כן, וע"כ אף כשהוא אסור בה אכתי קנינו קיים, ומשא"כ שעבוד הבעל לאשתו לעונה שהוא חיוב שחידשה תורה, הרי דכל שהיא אסורה עליו ולא חייבתו תורה בעונה, ליכא לעיקר השעבוד. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש להוסיף בזה מש"כ בשו"ת אור שמח סימן א', דלכאו' י"ל, דאף דנימא דמכח שעבוד הבעל לעונה אינו נאמן לאסרה עליו, מ"מ כ"ז הוא כפי העונה שהוא חייב לה, אך על היותר ממה שמחויב לה שפיר הוא נאמן, ול"ד לאשה שמשועבדת לבעלה לגמרי, - ועיי"ש שהוכיח דאי"ז כן, ומשום דאף דאין הבעל מחויב בעונה יותר מן הזמנים הקצובים, היינו רק משום שהוא מותר לה, והוי כפת בסלו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועד"ז נראה במש"כ הרשב"א בב"מ ד"ג: דבעומד בדיבורו ל"ב לדינא דהודאת בע"ד, דאי בעי למיהב מתנה לא מצי יהיב, וצ"ע דבעינן לדינא דהודאת בע"ד שירדו בי"ד לנכסיו, ונראה מזה דאף בלא דינא דהודאת בע"ד, מ"מ כ"ז שהוא מודה שהוא חייב, יורדין בי"ד לנכסיו, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואמנם צ"ע לפ"ז במש"כ הרמב"ם שם דגם כשאומרת אשתו שזינתה והוא מאמינה אין כופין אותו לגרש, ולכאו' בכה"ג דגם היא אומרת שזינתה, שפיר יש לנו להאמינו מדינא דשאחד"א, אף דהוא משועבד לה, כיון שגם היא מודה בכך, וא"כ מ"ט אין כופין אותו להוציאה.

   אך י"ל דהא דבכה"ג אין כופין הוא משום דלא ראה בעצמו שזינתה, אלא הוא מאמינה, ולא סגי בכך לכפותו להוציא, - וזה מתפרש לפמש"נ בסימן ה' (א) סקי"ח דבכה"ג אין לנו נאמנות על גופא דעובדא, ואך דמהימנינן לי' שהוא סבור כן, וי"ל דלא סגי בכך לכפותו להוציא, - ואף אם הוי זה טעם לכפותו לפרוש ממנה, מ"מ י"ל דאין לנו לכפותו לגרשה, משום חשש גט מעושה.

   ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בד' הרמב"ם בפי"ח מאיסו"ב ה"ח מבו' דהא דכשסומך על דברי' יוציא, הוא לצאת ידי ספק, והרי דאף שהוא מאמינה, א"צ להוציא אלא מספק, ועי' בתשו' הר"א אב"ד בתשו' חכמי פרובינציא סימן נ' ובתור"י הזקן קידושין דס"ו. שעמדו ע"ז, וע"כ אין כופין אותו, - וזה כמשמעות ד' הרי"ף והרא"ש בקידושין דס"ו. דבאמר לו ע"א אשתך זינתה ומהימן לי' כבי תרי א"צ להוציא אלא לצי"ש, ואין כופין אותו ע"ז. [↑](#footnote-ref-9)