82 זקני דרום
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

סיון תשס"ב

א] זבחים דכ"ב:, אמרו זקני דרום וכו', מאי קסברי אי קסברי אין שוחטין וזורקין על טמא שרץ אמאי לא עבדי ציבור בטומאה הא כל שביחיד נדחה ציבור עבדי בטומאה, אלא קסברי שוחטין וזורקין על טמא שרץ.

והנה הרמב"ם בפ"ד מביאת מקדש כ' דאין קרבן דוחה אלא טומאת לבדה, וכ"כ שם בהי"א, ותמוה טובא, שהרי בהל' ק"פ פ"ז ה"ב כתב דאין שוחטין וזורקין על טמא שרץ, וא"כ הרי כיון דיחיד נדחה ציבור עבדי בטומאה, וכמו שמפורש בסוגיין, וכבר תמהו כן האחרונים, והקשו גם מפסחים דס"ט:, דאמרי' התם מדקא מהדר אטמא שרץ קסבר אין שוחטין וזורקין על טמא שרץ וכו', אלמא אע"ג דלא חזי חיובא עלי' ואע"ג דליתי' בציבור איתי' ביחיד, והרי דלמ"ד אין שוחטין וזורקין על טמא שרץ עבדי ציבור בטומאה, (וזמש"א דליתי' בציבור), ותמוה טובא פסק הרמב"ם דהגם דפסק דאין שוחטין וזורקין על טמא שרץ, מ"מ פסק דאין נדחה טומאת שרץ בציבור.

והשעה"מ בהל' ק"פ שם, הביא ממהר"ם גלאנטי שיישב דעת הרמב"ם, וכעי"ז כ' גם הצל"ח בפסחים ד"צ, והקר"א בסוגייין, דמפרש דמש"א בסוגיין דאי אין שו"ז על טמא שרץ ציבור עבדי בטומאה, היינו אם אין שו"ז עליו אף אחר שטבל, דהרי הוא נדחה לגמרי מפסח ולא רמי עלי' חיובא כלל, וע"כ ציבור עבדי בטומאה, אך למ"ד דשו"ז על טמא שרץ אחר שטבל, לא עבדי ציבור בטומאה, והצל"ח שם פי' הטעם, דכיון דאית להו תקנתא בטבילה, לא מצי למילף בק"ו מטמא מת שלא יהיו ציבור נדחין, דשאני טמא מת דלי"ל תקנתא בטבילה ומשא"כ טמא שרץ דאי"ל תקנתא בטבילה, ויל"פ עוד דכללא הוא דכל היכא דיחיד נדחה ציבור עבדי בטומאה, וטמא שרץ כיון ששוחטין עליו אחר שיטבול, ורמי עלי' חיובא לטבול, הרי דלא חשיב כלל יחיד נדחה, שהרי אינו נדחה כלל ורמי עלי' חיובא, וע"כ לא עבדי בזה ציבור בטומאה, ועי' בדברינו להלן שיתבאר עוד בזה, והקר"א הביא מד' פיהמ"ש להרמב"ם בפסחים שנ' כן, וכנ' היינו דבפ' האשה כ' דשו"ז על טמא שרץ אחר שיטבול, ובפ' כיצד צולין כ' דשו"ז על טמא שרץ וכו' ונת' כלל זה בפ"ב דזבחים, והרי דהא דאמרו בסוגיין דשו"ז עליו, היינו אחר שיטבול, אך האמת נ' דכוונת הרמב"ם בפ' כיצד צולין הי' דשו"ז עליו קודם שיטבול, עייש"ה בכל דבריו, וזהו שהביא מסוג' דזבחים, ומש"כ בפ' האשה דשו"ז עליו רק אחר שיטבול, חזר בו, עיי"ש בהע' שזהו ממהדו"ב.

אך אכתי לא נתיישב בזה הסוג' דפסחים הנז', דהרי התם מכוון הסוגיא דאין שוחטין על טמא שרץ רק קודם שטבל, דהרי אמרי' התם דיחיד רמיא עלי' חיובא, והיינו דרמי עלי' חיובא לטבול ולהביא פסח, ובע"כ דאזלינן דאחר שיטבול שו"ז עליו, דאל"כ הרי אין בידו כלל לתקן עצמו, ולא רמיא עלי' חיובא, ואינו חיב כרת, ואפ"ה אמרינן דציבור עבדי בטומאה, וכבר תמה כן השעה"מ שם.

עוד תמה המנח"ב בסי' כ"א, דא"כ מה מותבי' בסוגייין מברייתא דאין הציץ מרצה על טומאת הגוף, במאי אי בטמא שרץ האמרת שו"ז על טמא שרץ, הרי י"ל דאיירי כגון שנטמא בשרץ ולא טבל, דלדרך זו הרי מצו סברי זקני דרום דאין שו"ז עליו, עוד הק' שם, ממש"א בפסחים ד"פ., דהיו ישראל מחצה טהורים ומחצה טמאים רב אמר מטמאין א' מהן בשרץ, ועולא אמר משלחין א' מהן לדרך רחוקה, ופרכי' לעולא לטמאו א' מהן בשרץ, ומשני קא סבר עולא שו"ז על טמא שרץ, ומבו' דלרב דאין שו"ז על טמא שרץ עבדי ציבור בטומאה, ואע"ג דרב גופי' ס"ל דעל טבו"י דשרץ שו"ז, וכמבו' להדיא בסוג' בפסחים ד"צ, ובע"כ דאף אי שו"ז על טבו"י דשרץ, מ"מ כיון דאין שו"ז עליו קודם שיטבול עבדי ציבור בטומאה.

והשעה"מ שם פי' בדעת הרמב"ם, דמה שפסק דאין שו"ז על טמא שרץ, לאו היינו דפסק כרב דאין שו"ז על טמא שרץ מדאורייתא, אלא לעולם פסק הרמב"ם כעולא, וס"ל דאף לעולא מדרבנן אין שו"ז עליו, שמא יפשע ולא יטבול, וע"כ ניחא דציבור לא עבדי בטומאה כיון דמדאורייתא שו"ז על טמא שרץ, וע' צל"ח שם שג"כ דן לפרש כן, אך בסו"ד כ' דרחוק לחדש דבר שלא נזכר בתלמוד דאף לעולא מדרבנן אין שו"ז, וכן כ' המנח"ב שם, ועיי"ש שפי' המקור לזה מסוגיית הגמ', והחזו"א בהגהתו על המנח"ב שם תמה ע"ז מסוגיית הגמ' שם, וגם בספרו סי' דחה פי' זה.

ב] והנה בבי' עיקר דינא דהרמב"ם דאף דשו"ז על טמא שרץ מ"מ לא עבדי ציבור בטומאה, נ' דאזיל לטעמי' בזה, דהנה בפירש"י בסוגיין דכ"ג. ד"ה מפני שאמרו וד"ה דרמב"ח פליג, מבו' דכל מה שטמא נדחה לפסח שני הוא משום דלא חזי לעשות בראשון משום שאינו ראוי לאכול ואכילת פסחים מעכבא, וכן מבו' גם בפירש"י ובתוס' בכ"ד בפסחים, וכמש"נ כן בדברינו בפסחים ד"צ, אך דעת הרמב"ם מבוארת דס"ל דהוי זה הלכה בפנ"ע דטמא נדחה מפסח ראשון, וכמו שהוכיח כן בחי' הגר"ח פ"ד מביאמ"ק, מהא דפסק בפ"ה מקר"פ ה"ב, דשגג או נאנס בראשון והזיד ולא עשה את השני חייב כרת, אבל טמא או דרך רחוקה שהזיד ולא עשה את השני פטור מכרת, והרי דהוי זה דין מיוחד בבעלים שטומאתן דוחה אותן לפסח שני ופוטרתן מפסח ראשון.

ולפ"ז נ' דלדעת הרמב"ם הרי שכל הך דינא דכל היכא דיחיד נדחה ציבור עבדי בטומאה, היינו רק היכא דיחיד נדחה מכח הדין דחי' שטומאתו דוחה אותו לפסח שני, אך היכא דלי"ב דין דחי' ולא איכלל בפרשת איש כי יהי' טמא לנפש, הרי שהגם דאין יכול לעשות הפסח מפני טומאתו, כיון דלא חזי למיכל, מ"מ הרי דזה הוי כשאר מניעות המונעות מלהקריב, וליכא בזה כלל להדין דאין ציבור נדחין, והרי עיקר הדין דאין ציבור נדחין אמור בפר' דאיש כי יהי' טמא, אשר ילפי' מינה דאיש נדחה ואין ציבור נדחין, וממילא ודאי דלא הוי הדין דאין ציבור נדחין רק בהנך גווני שנכללו בקרא דאיש נדחה, אשר היינו דין הדחי' המחודש שטומאתו דוחאתו לפסח שני, אך היכא שליכא לדין דחי' זה, ואך דל"מ לעשות פסח מפני טומאתו כיון דלא חזי למיכל, הרי כיון שאינו נכלל בקרא דאיש כי יהי' טמא, דבהך קרא הרי נאמר דין הדחי' המחודש שטומאתו דוחאתו לפסח שני, וכ"ה שדרך רחוקה דוחאתו, ודמחמת כן פטור אף אם הזיד בשני, אף לי"ב להדין דאין ציבור נדחין, וזה פשוט וברור.

ונ' לפ"ז בדעת הרמב"ם דהגם דאין שוחטין וזורקין על טמא שרץ מ"מ ודאי דל"ה טמא שרץ בכלל???