ה - נסכא דר_ אבא
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים

א

א] בקו' רבוותא דמ"ט אינו נאמן לומר דידי חטפי במיגו דלא חטפי דהי' נאמן בשבועה, כתב הריטב"א בשבועות מ"ה ב' בשם הר"י מיגש שהוכיח מזה דמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן.

והריטב"א דחה לזה ופירש בטעם הא דאינו נאמן במיגו, ז"ל, שדין תורה הוא בע"א שיכחישנו נתבע בשבועה או שיהא עומד במקום שנים, עכ"ל, ועד"ז כתב בפי' הר"ן שם מ"ז א', ז"ל, עוד י"ל דהיינו טעמא דלא מהימן בשבועה למימר דידי חטפי מגו דאי בעי אמר לא חטפי לפי שהתורה האמינה ע"א לענין שבועה כב' עדים לענין ממון וכדתניא בפ' שבועת הדיינין כל מקום ששנים מחייבים אותו ממון ע"א מחייבו שבועה, וכיון שיש לו נאמנות לענין שבועה כשנים לענין ממון יש לבע"ד לשלם או לישבע להכחיש העד, אבל כל שלא הכחישו לא מצי למימר דידי חטפי לענין שבועה כי היכי דלא מצי למימר הכי בשנים לענין ממון, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א בהשמטות בסוגיין, ז"ל, יש לי עוד לומר דמה שאינו נאמן בשבועה חמורה משום מגו דאי בעי אמר לא חטפי, היינו טעמא דכשם שאמרו דלא אמרינן מיגו במקום עדים לגבי ממונא, ה"נ אית לן למימר דלא אמרינן מגו במקום ע"א לאפטורי מן הממון אלא בשבועה שחייבה עליו תורה דהיינו לאכחושי העד, עכ"ל, ולכאו' מכוון ד' כל הני רבוותא, דאף דמיגו לאפטורי משבועה אמרינן, מ"מ לא אמרינן מיגו לאפטורי משבועת ע"א, משום דע"א לשבועה כב' לממון, וכ"ה דל"מ מיגו נגד עדים, ה"נ ל"מ מיגו לפטור משבועת ע"א.

ב] והדברים צ"ב רב, דמ"ש בזה הא דמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן, הרי ל"ב כלל שיפטרנו המיגו מן השבועה, שהרי כל מה שהעד מחייבו שבועה הוא רק מכח החזקה כל מה שתח"י אדם שלו, ואם כנגד חזקה זו נאמן במיגו, הרי ממילא דליכא עלי' לעיקר החיוב השבועה, שהרי כיון דנאמן הוא דהחפץ שלו הוא ואי"ז כנגד העד, תו אין העד מחייבו שבועה, - וקשיא כן גם במש"כ הרשב"א דהוי כמיגו נגד עדים, דמ"ט הוי מיגו נגד עדים, הרי אינו מכחיש כלל את עדות העד, אלא אומר דדידי חטפי.

והדבר מוכרח כן, שהרי כתבו הראשונים בסוגיין דכל דאית לי' מיגו דהחזרתי נאמן, ולא אמרינן דמיגו לאפטורי משבועת ע"א לא אמרינן, משום דמיגו לאפטורי משבועה לא אמרינן, או משום דהוי כמיגו נגד עדים, והיינו משום דאין המיגו פוטרו מן השבועה, אלא ע"י המיגו הוא נאמן כנגד החזקה כל מה שתח"י אדם שלו, ותו ליכא לעיקר חיוב השבועה, וא"כ ה"נ הכא דכוותה.

ויש להוסיף עוד, שהרי עיקר הא דהע"א מחייבו שבועה בכה"ג, הוא משום דכל מקום שב' מחייבין אותו ממון ע"א מחייבו שבועה, והרי גם כשב' מחייבין אותו ממון אם אית לי' מיגו לומר דדידי חטפי נאמן, וכמש"כ הראשונים דנאמן במיגו דהחזרתי, דאין המיגו נגד העדים כלל, וא"כ הדין נותן דגם בע"א יהא נאמן בכה"ג.

**ב**

ג] והתוס' כתבו לישב, דטעמא דר' אבא דל"מ לו מיגו הוא משום דכך הוא הדין שישבע להכחיש את העד או ישלם ול"מ לו מיגו ליפטר, וצ"ב, דמה גרע מב' עדים שהעיד על החטיפה דאם אית לי' מיגו דהחזרתי ה"ה נאמן לומר דידי חטפי, וכמש"כ הראשונים.

ובתשו' חת"ס חו"מ סימן צ"ח כתב, ז"ל, הק' כת"ר על הריב"ם בנסכא דר"א דמשום הכי לא מהני מגו נגד ע"א משום שאינו יכול לשבע אותו שבועה שחייבתו תורה ורמב"ן הסביר דכ"ז שלא נשבע בהיפוך והעד הו"ל כשנים וה"ל מגו במקום עדים, ונתקשה מעלתו הא גם בב' עדים מועיל דידי חטפתי במגו דנאנסו וכדומה.

אומר אני אי דייקינן הכי לא תנינן צריכים אנו לכוף אזנינו לשמוע ולקבל דברי הראשונים ז"ל שהם אמרו כך היא המדה כל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי כאן שנים, ולא מהימן אלא באותה המגו דמהימן בשנים דהיינו דידי חטפתי במגו דהחזרתי ונאנסו, אבל במגו דלא חטפתי כי היכי דאותה מגו לא יועיל בב' עדים שהרי א"א לומר לא חטפתי, ה"נ בע"א אע"ג דהכא שפיר הו"מ למימר לא חטפתי, מ"מ כ"ז שלא טען כן הו"ל כאלו ב' אומרים כן, וכן הוא סברת התוס' כתובות י"ט ע"א במודה בשטר שכתבו א"צ לקיימו, דכ"ז שאינו טוען מזוייף הו"ל כמקויים, ובאותה מגו דהוה מהימן בשטר מקויים באותה מגו מהימן עתה אבל לא במגו דמזויף, עכ"ל.

ובאמת כן נראה בד' הרמב"ן, ז"ל, ויש שפירשו טעם הדבר מפני שהתורה האמינה ע"א עד שישבע הלה להכחישו, וכ"ז שלא נשבע הרי העד נאמן וכמי שחטף בפנינו דמי, לפיכך אינו נאמן לומר דידי חטפי אפילו בשבועה, - והיינו דכיון דכ"ז שלא נשבע להכחיש את העד הוא נאמן כשנים, נמצא שיש לנו ב' עדים שחטף, וע"כ לי"ל מיגו דלא חטפי, שהרי אנן ידעינן דחטף, והגם שהי' בידו לישבע להכחיש את העד, ולומר לא חטפי, אך כ"ז שלא נשבע להכחישו, ידעינן ע"פ העד שחטף, ואין לו כח לטעון לא חטפי, וע"כ לי"ל מיגו, וכ"כ הקוב"ש.

ד] אך לכאו' אי"ז מתישב כ"כ בל' התוס' שכתבו דכך הוא הדין דישבע להכחיש את העד או ישלם ול"מ לו מיגו ליפטר, ומשמע דאע"ג דאית לי' מיגו וכו' ל"מ לו מיגו ליפטר, ולדרך זו הרי שפיר מהני לו מיגו ליפטר, ואך דלי"ל מיגו, והתוס' כתבו לא כן, אלא דאית לי' מיגו, ואפ"ה ל"מ לו מיגו ליפטר.

גם יש להעיר ע"ז ממשה"ק התוס' ע"ז, ז"ל, וא"ת ור' אבא היכי מפיק לה בפ' כל הנשבעין מדכתיב שבועת ה' תהיה בין שניהם ולא בין היורשין דאמר ליה מנה לאבא ביד אביך ואמר חמשין ידענא וחמשין לא ידענא, דדייק התם מדאיצטריך קרא למיפטר יורשים ש"מ באביו כה"ג מיחייב, אלמא מחויב שבועה ואינו יכול לישבע משלם, והיכי דייק מינה אנסכא התם ודאי משלם דליכא מיגו אבל הכא דאיכא מיגו מנא לן דמשלם, עכ"ל, ולדרך זו, הרי ל"ב למילף מקרא דמשלם אע"ג דאיכא מיגו, שהרי כיון דאמרי' משאיל"מ, ממילא לי"ל מיגו כלל, ובד' התוס' מבו' להדיא שנתחדש בד' רב אבא דין נוסף, דל"מ מיגו ליפטר, וע"ז הקשו דהיכי יליף לה מקרא.

וכ"ה להדיא בד' הקצוה"ח בסימן ע"ה סקי"ג, ז"ל, וריב"ם תירץ דאע"ג דהוי מגו מ"מ גזה"כ דנימא משאיל"מ וכו', לפי תירוץ ריב"ם הוי מגו אלא דהשתא הו"ל משאיל"מ.

ה] ולכאו' ביאור ד' התוס' הוא ע"ד מש"נ מד' הראשונים, דכיון דהוא חייב שבועה, ה"ה חייב לישבע או לשלם, ואינו נפטר מן השבועה ע"י מיגו.

אך מלבד דצ"ע וכנ"ל, דמ"ט חשיב דהמיגו בא לפטרו מן השבועה, - גם קשיא דהרי דעת התוס' בכ"ד דמיגו לאפטורי משבועה אמרינן, וזה דלא כמש"כ הכא דכל שנתחייב שבועה כך הוא הדין דישבע להכחיש את העד או ישלם ול"מ לו מיגו ליפטר, ואין לומר דשבועת ע"א שאני, שהרי מפורש בתו"ד התוס' דגם בשבועת מודה במקצת הוא כן, וכמש"כ דבקרא דחמשין ידענא וחמשין לא ידענא לית לי' מיגו, אבל הכא דאית לי' מיגו מנ"ל דמשלם, והרי במודה במקצת משלם אף אם אית לי' מיגו.

**ג**

ו] והתוס' כתבו לפרש עוד דהא דלא מהימן במיגו הוא משום דאינו יכול להעיז פניו ולישבע בדבר שהעד מכחישו, והק' ע"ז דא"כ מ"ט דרב ושמואל דפטרי.

אך הרמב"ן וש"ר כתבו לישב כן דאינו יכול להעיז פניו ולישבע בדבר שהעד מכחישו, ולא הק' ע"ז מהא דרב ושמואל פטרי, וזה צ"ב רב.

**ד**

ז] ונראה לישב, דהנה הקצוה"ח בסימן ע"ה סקי"ב לישב קו' התוס', ז"ל, דכיון דאינו נאמן לחטוף מחבירו ולומר שלי הוא אלא במגו דלא חטפי, וא"כ אין המגו אלא לאינם רואים החטיפה אבל לרואים החטיפה ליכא מגו והוא אצלם בגזלן, ואפילו אם ראו קרוב או פסול את החטיפה וקנו מן החוטף הנסכא צריכין להחזיר לבעלים ואין להם לעכב, כיון דהם ראו החטיפה הוי כידוע להם שהיא גזולה דהא חזקה כל מה שיש תחת יד אדם הוא שלו ובגזילה בא לידו, וכמ"ש תוס' כה"ג בפרק חזקת דף ל' וכו', וא"כ כיון דלגבי העד שראה החטיפה ליכא מגו הרי הוא מעיד לפנינו דליכא מגו ומשום דהוי גזלן אצלו כיון דלדידיה ליכא מגו דהוא ראה, וא"כ אנן נמי דלא ראינו סמכינן על העד, דאם הי' מכחיש העד הי' נאמן להכחישו והשתא שאינו מכחישו הרי הוא כב' ול"מ לי' המגו, כיון דהעד ראה ומעיד בודאי דזה החפץ בגזילה אצלו הו"ל גזלן והרי הוא כמעיד לפנינו דלית ליה מגו, ועיי"ש שכתב לישב בזה לל' הגמ' הכא, לישתבע כו' וכיון דאמר דחטפה הו"ל כגזלן, ולשון כגזלן אינו מתיישב, ועיין חידושי הרמב"ן מ"ש בזה, ולפי מ"ש ניחא דאע"ג דלפנינו דלא ראינו הוי מגו, כיון דלפני העד ליכא מגו וא"כ לגבי העד הו"ל גזלן ומקבלין אנו דברי העד כיון דאינו מכחישו, ומשו"ה כי היכי דאם העד היה קונה ממנו הנסכא היה צריך להחזירו, גם אנחנו דמאמינין לדברי העד כשנים הדין אצלינו ג"כ להחזיר הנסכא לבעלים הראשונים, עכ"ל.

ונראה דיסוד ד' הקצוה"ח דהכא חשיב כמעיד בודאי שחטף נסכא בגזילה, דלגבי דידי' ליכא מיגו, מודו לזה הראשונים ז"ל, ואך דס"ל דמ"מ כיון דלגבי דידן אית לי' מיגו, הי' לנו להאמינו במה שאומר לא חטפי, אך מ"מ כיון דלגבי העד ליכא מיגו, נמצא דאית לן עדות ע"א דחטף זה נסכא בגזילה, וחשיב דהמיגו בא להאמינו כנגד היוצא מתוך דברי העד.

והיינו דהקצוה"ח ס"ל, דכיון שעל הנידון אם יש לו מיגו, אינו מכחיש את דברי העד, נאמן העד ע"ז, דע"א הוי כשנים כ"ז שלא הוכחש, וע"כ אינו נאמן לומר דידי חטפי,[[1]](#footnote-2) אך יש מקום לומר, דאין להעד נאמנות על נידו"ז עצמו אם יש לו מיגו, אלא על דין הממון היוצא מכח זה, דהוא גזלן, וכיון דע"ז יש לו מיגו לומר שאינו גזלן, במיגו דמצי אמר לא חטפי והי' מכחיש את העד, הוא נאמן כנגד דברי העד.

ח] ונ' דע"כ לדעת הר"י מיגש דל"מ מיגו לאפטורי משבועה, וכן לדעת הרשב"א דל"מ מיגו לאפטורי משבועת ע"א, אף בכה"ג ל"מ מיגו, דהרי אנן ידעינן ע"פ העד שחטף נסכא בגזילה, ועדות זו מחייבתו כ"ז שאינו נשבע להכחיש את העד, ואינו יכול להישבע להכחיש את העד, כיון דאין העד מעיד על זה דהנסכא גזולה בידו, אלא מעיד דאין לו מיגו עלי',[[2]](#footnote-3) ע"כ הגם דאית לי' מיגו כנגד ידיעה זו, ל"מ מיגו לאפטורי משבועה.

ול"ד להיכא דאית לי' מיגו דהחזרתי דה"ה נאמן אף במעידים ב' עדים שחטף, דהתם אין העדים מעידים כלל שאין החפץ שלו, שהרי אדרבה יש לו מיגו להאמינו שהחפץ שלו, וה"נ ע"א אינו מחייב שבועה כלל בכה"ג, - ומשא"כ הכא דהעד מעיד שאין לו נאמנות בטענת דידי חטפי דלית לי' מיגו, נמצא דאף שאפשר לנו להאמינו במיגו נגד היוצא מתוך דברי העד, מ"מ הוי זה בכלל מיגו לאפטורי משבועה.

**ה**

ט] ובזה מתפרש גם מש"כ התוס' בשם ריב"ם דכך הוא הדין דישבע להכחיש את העד או ישלם ול"מ לו מיגו ליפטר, דכיון דהעד מעיד על חטיפת גזילה ולפי עדות העד אין לו מיגו, ע"כ הוא מחויב שבועה על טענת דידי חטפי ואינו יכול לישבע, ודינא הוא דכל שאינו יכול לישבע משלם ול"מ לו מיגו ליפטר.

ול"ד לכל מיגו לאפטורי משבועה דאמרינן, דבכל מיגו לאפטורי משבועה מהני המיגו לפטרו מעיקר חיוב השבועה, אך הכא הרי אין לו מיגו לפטרו מעיקר השבועה, שהגם גם בטענת לא חטפי הי' צריך לישבע, וא"א כלל שיפטרנו המיגו מן השבועה, ואכתי הוא מחויב שבועה, - אלא שבאנו לדון דאף דהוא מחויב שבועה, מ"מ לא יהא חייב ממון כשאינו נשבע להכחיש את העד, משום דאית לי' מיגו דהו"מ לטעון נאנסו והי' נאמן בשבועה, וע"ז הוא שתירץ הריב"ם דכל דהוא מחויב שבועה, כך הוא הדין שישבע להכחיש את העד או ישלם ול"מ לו מיגו ליפטר, דכל דהוא מחויב שבועה אינו נפטר מתשלומין ע"י מיגו.

ול"ד למיגו דהחזרתי דמהני לפטרו מתשלומין, דמלבד דמיגו זה מועיל לפטרו מעיקר השבועה, ומיגו לאפטורי משבועה אמרינן, גם הרי התם לא חשיב כלל כמיגו לפטור משבועה, אלא מהני המיגו דתו אין הע"א מעיד כלל על חטיפת גזילה, ובטל עיקר חיוב השבועה.

י] והנה רבינו יונה הק' על תי' ריב"ם מהא דנאמן בהחזרתי במיגו דנאנסו, ותירץ דהתם לא שייך למימר מתוך שאינו יכול לישבע שנאנסו ישלם, שהרי אין חיוב שבועה על הנפקד עד שיטעון שאבד הפקדון, ואז יחול עליו חיוב שבועה לישבע שאבד באונס, וכ"כ השטמ"ק בשם תוס' הרא"ש.

ולכאו' ביאור דבריהם הוא לפ"ד החת"ס, דהא דאינו נאמן בדידי חטפי במיגו דלא חטפי, הוא משום דידוע לנו שחטף, ועכשיו ידוע לנו שאינו יכול לטעון לא חטפי, - אך בנאנסו הרי כ"ז שלא טען נאנסו לא נתברר לנו שלא נאנס, דעדיין לא נתחייב שבועה, וכיון דלא נתברר לנו שלא נאנס, שפיר יש לו כח טענה לטעון נאנסו בשבועה, והיינו דאף דדינא הוא דמשאיל"מ, לאו היינו דמה"ט חשיב דאין לו כח טענה לטעון כן עד שישבע, דודאי יש לו כח טענה לטעון כן ע"י שבועה, אלא היינו משום דכ"ז שלא נשבע להכחיש את העד, נתברר לנו שחטף, וכיון דנתברר לנו שחטף אין לו כח טענה ע"ז, ומשא"כ בהחזרתי מיגו דנאנסו.

אך למש"נ בדעת התוס' הרי מעיקרא ל"ק מהא דהחזרתי במיגו דנאנסו, וע"כ לא הק' התוס' מזה, (אף שבתחילת דבריהם הביאו לדינא דהתם), והיינו משום דהתם ליכא חיוב שבועה כלל על טענת החזרתי, וא"כ ל"ש בזה עיקר הך דינא דל"מ מיגו לפטור מדין משאיל"מ.

**ו**

יא] ולפ"ז י"ל מש"כ הראשונים לישב דל"מ המיגו משום דאינו יכול להעיז פניו ולישבע בדבר שהעד מכחישו, ולא תיקשי ע"ז דמ"ט דרב ושמואל דפטרי הרי אינו נאמן לומר דידי חטפי אלא ע"י מיגו.

והטעם בזה הוא למש"כ הראשונים בכ"ד דמיגו דהעזה לאפטורי משבועה לא אמרינן ולאפטורי מממון אמרינן, ואשר ע"כ לדעת ר' אבא דמשאיל"מ, ובעינן שיפטרנו המיגו מחיוב השבועה, וכמש"כ הראשונים דחשיב כמיגו לאפטורי משבועה, וכנ"ל, הרי דכיון דאינו יכול להעיז פניו והו"ל מיגו דהעזה, ל"מ המיגו, ומשא"כ לדעת רב ושמואל דלית להו משאיל"מ ואינו מתחייב מכח העד, ובאנו לחייבו מכח הודאתו שחטף, שפיר מהני המיגו לפטרו מן הממון, אף דהוי מיגו דהעזה.

ואמנם הדבר סתום בד' הראשונים, - וגם צ"ע בד' הרשב"א דכמדומה דס"ל דבדין מיגו דהעזה ליכא נפ"מ בין לאפטורי משבועה ללאפטורי מממון.

יב] ויותר נראה בד' הראשונים, כמש"כ התרוה"כ בסימן ע"ה, וזה ניחא טפי אי נימא דהכא איירי דלא ידענו כלל שהיתה הנסכא ביד הנחטף, רק מכח עדות העד, - ובכה"ג י"ל דכל דא"א לחייבו מכח עדות העד, ל"ב כלל לנאמנות דמיגו, דאף שהוא מודה שהיתה הנסכא ביד הנחטף, הו"ל כמי שיש בידו כלים העשויים להשאיל ולהשכיר והוא מודה שהיו תחילה ביד חבירו שהשאילם הוא לו, די"ל דבזה ל"ב כלל למיגו, דלא חזינן להממון כלל בחזקת חבירו, כיון דלא ראינו את הממון בידו, ולא שמענו אלא שהי' הממון בידו בשאלה, וה"נ הכא דכוותה.[[3]](#footnote-4)

אך בגונא דידענו שהיתה הנסכא ביד הנחטף, אלא שלא ידענו שחטפה הוא ממנו, הוא מחודש טפי למימר דל"ב למיגו, - אך י"ל דגם בזה ל"ב למיגו, דכל הא דאינו נאמן לומר דידי חטפי הוא משום שבא הממון לידו בדרך חטיפה, אך כל שלא ראינו את החטיפה והוא אומר שחטפה חטיפה כדין, שפיר הוי הממון בחזקתו, וכ"נ בל' התרוה"כ, ודו"ק.

בד' התוס' צ"ע שלא הק' אלא מהא דפטרי רב ושמואל, ולא הק' מלישנא דגמ' הכא דא"ר אבא דהוי מחויב שבועה ואינו יכול לישבע ומשלם.

אך הביאור דודאי דיש לחייבו גם מכח דינא דמשאיל"מ, דהעד שמעיד שחטף מעיד שראה חטיפת גזילה, וע"כ אף אם אינו מודה כלל שחטף, מ"מ אם אינו נשבע להכחיש את העד, אף דאינו יכול לישבע, ה"ה חייב לשלם מדינא דמשאיל"מ, ואמנם הי' מקום לפטרו מכח מיגו, אך ל"מ מיגו משום דאינו יכול להעיז פניו וכו', - ואך שהק' התוס' דמצינו לחייבו גם שלא מכח עדות העד ומדינא דמשאיל"מ, אלא מכח הודאתו, וא"כ מ"ט דרב ושמואל דפטרי.

1. אך יש להעיר דהיאך נאמן העד על ד"ז, ומ"ש ממש"כ הקצוה"ח בכ"ד דאין ע"א נאמן כשאינו מעיד על גוף הממון, אלא על הוכחה, משום דהו"ל כדבר שאין גופו ממון. [↑](#footnote-ref-2)
2. ודמי להיכא דטוען על חוב שפרעו, וע"א מעיד שהוא בתוך הזמן, דאי נימא דע"א מחייב שבועה בכה"ג, לא יועיל שישבע שפרע, אף דהוא מכחיש בכך את היוצא מתוך דברי העד, ואינו נפטר אלא אם נשבע דהוא אחר הזמן, דהוא מכחיש בכך את העד, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להוסיף בביאור הא דל"ב בכה"ג לדינא דהפה שאסר, אף דאם נקבל מקצת דבריו הי' מתחייב בכך, דהוא משום דדמי לאשה שאומרת שנתקדשה בפמשו"פ, דאף דאם היתה אומרת שנתקדשה היתה אסורה, וגם אם היינו רואים מעשה קידושין ול"ה רואים שהוא בפמשו"פ היינו אוסרים אותה, מ"מ פשוט דכל שאומרת שנתקדשה בפמשו"פ אינה נאסרת, ול"ב בזה לדינא דהפה שאסר, משום דכלל לא שמענו ממנה מעשה האוסר, - וה"נ כשאומרת שזרק לה הבעל קידושין קרוב לו, דאף דאם היתה אומרת שזרק לה קידושין היתה נאסרת, וגם אם היינו רואים זריקת קידושין י"ל דהיתה נאסרת מספק, מ"מ כל שאומרת שזרק הקידושין קרוב לו אינה נאסרת, ול"ב בזה לדינא דהפה שאסר, משום דכלל לא שמענו ממנה מעשה האוסר, - וה"נ הכא דכוותה, דכל שאומר שהי' החפץ ביד אחר בשאלה, לא שמענו מזה דהי' החפץ בחזקת האחר. [↑](#footnote-ref-4)