מלבן ב שב סעיף א
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שב - מלבן

**שיעורי הלכה**

הלכות מלבן

**שיעורים מפי מו"ר הגאון**

**רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

##### **או"ח סימן סימן שב סעיף א**

##### **שיעור יד**

**[המשך סעיף א] י"א דאסור לנער בגד מן האבק שעליו, אם מקפיד עליו, וטוב לחוש לדבריו.**

וביאר המשנ"ב (ס"ק ו) שמדינא יש איסור לנער אבק מן הבגד, כי הרבה ראשונים סוברין כשיטת רש"י. אך כתב המשנ"ב דמ"מ יש לסמוך על דעה ראשונה להקל ע"י א"י ובפרט דאיכא לפעמים משום כבוד הבריות בזה. ומבואר בדבריו דכיון שיש פלוגתא בדבר יש להקל על ידי אינו יהודי, ובצירוף זה שיש בזה משום כבוד הבריות.

## היתר אמירה לעכו"ם במקום פלוגתא

והיתר זה של אמירה לעכו"ם במקום שיש פלוגתא מצינו לקמן (סימן שיד סעיף ז) לגבי שבירת פותחות של תיבה דיש מתיר ויש אוסר, וכתב השו"ע שם שיעשה על ידי אינו יהודי, דבמקום שיש מחלוקת פוסקים יש לסמוך על הדעות המקילות. אמנם כאן נראה שהמשנ"ב היקל רק בצירוף ההיתר של כבוד הבריות. ולא סמך על היתר זה של אמירה במקום שיש פלוגתא [ובאמת גם במשנ"ב בסימן שיד (ס"ק לז) הביא דיש שכתבו שאין להתיר אלא בהפסד מרובה או כשנחפז הרבה ע"ש, ובשיעורים על הלכות אמירה לעכו"ם (שיעור ב) הארכנו בזה, וע"ש שהובא מהכלכלת שבת (סו"ס ז) שאין להקל לומר לאינו יהודי לעשות מלאכה כשיש פלוגתא, אלא רק במקום שאין חשש של מלאכה דאורייתא ע"ש ואכמ"ל].

## היתר של כבוד הבריות

עוד יש לדקדק במשנ"ב כאן שלא היקל משום אמירה לעכו"ם אלא משום שיש גם מחלוקת ראשונים בזה.

והנה לקמן סימן שיב (סעיף א) מבואר שמשום כבוד הבריות התירו לטלטל אבנים כדי לקנח בהם, ומבואר שם ברמ"א דהוא הדין שיש להתיר את כל השבותים משום כבוד הבריות, וא"כ צ"ע מדוע כאן לא היקל המשנ"ב אמירה לעכו"ם במקום כבוד הבריות אלא רק בדבר שיש בו מחלוקת הראשונים.

ואמנם מצינו בשעה"צ לקמן (ס"ק מד) לגבי המשפשף לכלוך שעל גבי הבגד במקום שיש חשש טוחן, שהיקל המשנ"ב לעשות כן ע"י אינו יהודי, משום דהוי מלאכה שאינה צריכה לגופה ומשום כבוד הבריות התירו דהוי שבות דשבות. וגם שם משמע שלא התירו משום כבוד הבריות אלא רק אם הוא שבות דשבות, וצ"ע מאי שנא מסימן שיב שהתירו את כל השבותים משום כבוד הבריות.

וצריך לומר שיש לחלק בין גנאי מועט לגנאי גדול, שבגנאי גדול הקילו בכל השבותים, אך בגנאי שאינו כ"כ גדול לא הקילו אלא בשבות דשבות. וכעין זה מצינו במשנ"ב בהלכות ציצית (סימן יג ס"ק טו) דלישב בלי טלית שאינו אלא גנאי קטן לא הקילו אלא רק באיסור דרבנן, אך כשיש גנאי גדול התירו אפילו איסור דאורייתא ע"ש. ולכן כאן שהגנאי הוא רק בכך שילבש בגד שאינו נקי שאין בזה גנאי כ"כ גדול, לא התירו אלא רק בדבר שיש בו מחלוקת הפוסקים.

## ג' התנאים של איסור מלבן בהסרת טל ואבק

הנה כבר התבאר בשיעור הקודם שיש ג' תנאים לאיסור זה שיהיה הבגד חדש, ושיהיה שחור, ושיקפיד על הלכלוך.

**בגד חדש.** לא נתבאר להדיא מהו השיעור שהבגד יחשב כבגד חדש, ובביאור הלכה (ד"ה לחוש בדבריו) הביא בשם היערות דבש שלפי שלא ידענו עד כמה נקרא חדש, לכן צריך ליזהר בכולם, וסתם שהמחמיר תבוא עליו הברכה, והמיקל יש לו על מי לסמוך.

**בגד שחור.** הנה לשון הגמרא דלא אמרן אלא בבגד שחור, אך בניעור בגד לבן או אדום אין איסור מלבן, ונראה שאין הכוונה בגד שחור בדווקא, אלא כל בגד שצבעו כהה מאוד יש איסור מלבן בניעורו. ולגבי איסור מלבן בבגד שצבעו אפור הביאו בשם הגרנ"ק (חוט שני חלק ב עמוד ריא) שכל שניכר שאינו שחור אין בו איסור מלבן ויל"ע. ועיין בשש"כ (החד' פרק טו סעיף כט ובהערה טז) בשם הגרש"ז דמשמע שבכל הצבעים הכהים יש להחמיר כיון שמקפיד עליהם. אבל בבגד לבן מסתבר שאין להחמיר בלכלוך של אבק.

**מקפיד.** אין הכוונה שמקפיד להוריד את הלכלוך, דאפילו אם מקפיד ורוצה להוריד את הלכלוך, לא חשיב 'מקפיד', וגדר מקפיד הוא דווקא כשמקפיד שלא ללכת עם הבגד כשהוא מלוכלך, שאז יש לדון שכשמנער את הבגד הרי הוא מתקן ומייפה את הבגד שיהיה ראוי לשימוש. כן מסקנת הביאור הלכה (ד"ה עליה). וע"ש שכתב שכל בגד שהוא שחור וחדש מסתמא הוא מקפיד עליו וא"צ שיהיה מקפיד בפועל.

אכן בסעיף ב מבואר שהלוקט יבולת שעל גבי בגדים חייב משום מכה בפטיש, והוא שיקפיד עליהם, ושם במשנ"ב (ס"ק י) פירש שיקפיד עליהם היינו שמסירם בכוונה כדי ליפות את הבגד ולא כמתעסק, והיינו שפירוש מקפיד הוא אפילו אם אינו מקפיד שלא ללכת עם הבגד שיש עליו יבולות, אלא כל שמתכוין להוריד אותם הרי זה אסור דחשיב מקפיד [וביאור הדבר דמקור סעיף ב הוא מלשון הרמב"ם (המובא בסמוך), ולדעתו פירוש מקפיד היינו שמתכוין להסירו וכמו שיבואר בסמוך. רק צ"ע שבביאור הלכה (שם) הביא ראיה מלשון הרמב"ם שא"צ שיהיה מקפיד בפועל, והרי לדעת הרמב"ם פירוש מקפיד היינו שמכוין להסירו, ואין הוכחה מדבריו לעניין מקפיד שלא ללכת עם הבגד לדעת השו"ע].

## שיטת הרמב"ם בסוגיא

כתב הרמב"ם (פרק י משבת הלכה יח) *'המנער טלית חדשה שחורה כדי לנאותה ולהסיר הציהוב הלבן הנתלה בה כדרך שהאומנין עושין חייב חטאת, ואם אינו מקפיד מותר'*. ומבואר ברמב"ם שפירש את מש"כ בגמרא שהמנער את הטלית חייב חטאת, אינו משום איסור מלבן וכמו שפירשו רש"י ותוס' ושאר ראשונים, אלא שאיסורו הוא משום מכה בפטיש [כמבואר שם בתחילת דבריו]. ובמשנ"ב (ס"ק י) הביא דינא דהרמב"ם, דס"ל שאף שהשו"ע פירש הסוגיא לענין מלבן, נכונים דבריו לדינא.

והנה לדעת הרמב"ם שיש בזה משום איסור מכה בפטיש ביאר המשנ"ב (שם) שההגדרה של מקפיד הוא שאם אכפת לו להוריד את הציהוב מהבגד חשיב מקפיד, וכל שכוונתו להסיר את הציהוב מהבגד יש בזה משום איסור מכה בפטיש. וכן פירש את דינא דהשו"ע (סעיף ב) דאסור ללקוט יבולות שמעל גבי הבגדים שכל שמקפיד עליהם היינו שרוצה בהסרת היבולות חייב משום מכה בפטיש.

## להוציא הסיכות מבגד חדש

ויש שדנו על פי דברי הרמב"ם הנ"ל שהמוציא מן הבגד את הסיכות שקונים עם הבגד, וכמו שמצוי בזמנינו בחולצות חדשות, שחייב משום מכה בפטיש. אך יתכן לחלק שכל האיסור הוא בדבר שהדרך שהאומן מסיר וכלשון הרמב"ם שם 'כדרך שהאומנים עושים', אך אותם מחטים שאין הדרך שהאומן מסיר אותם, ואדרבה האומן משאיר את אותם מחטים כך כדי שתשמר צורת הבגד, ולכן נראה שאין בזה איסור משום מכה בפטיש.

## ניתוק פריטי לבוש התפורים יחד

ולעניין ניתוק שני פריטי לבוש המחוברים יחד, וכגון שקונים זוג גרביים שיש חוט שמחבר ביניהם, הנה בשש"כ (בחד' פרק טו הערה רכג) כתב בשם הגרש"ז שיש להקל בזה דס"ל שאותו החיבור אינו משנה בגוף הבגד, אלא רק שלא יפרדו אחד מהשני, ולכן אין בזה משום מכה בפטיש. אמנם בחוט שני (חלק ב פרק לד עמוד רלב) כתב שיש בזה משום מתקן מנא, וכך מסתבר דכל שאינו יכול ללבוש את הבגד בלי שמסיר את אותו החיבור הרי יש בהסרתו משום מתקן מנא. וכמו שמצינו במשנ"ב לקמן (סימן שיז ס"ק כג) שאם האומן קשר את בית הצוואר אסור לנתקו משום דהוי מתקן מנא, ומוכח דאף שהאומן קשרו אחר שהושלם הבגד, יש איסור מתקן מנא בפתיחתו, כיון שאי אפשר להשתמש בו בלא זה. [אמנם הגרש"ז שם חילק דרק כשנעשית המניעה בבגד עצמו כמו בבית הצואר, יש בזה משום מתקן מנא, אך אם רק תופר את הגרביים ביחד שאין שינוי בבגד עצמו, אין איסור מתקן מנא בהסרת אותם תפירות].

**[המשך סעיף א]** **אבל מותר להסיר הנוצות מן הבגד בשבת.**

## להסיר נוצות התחובים בבגד

וביאר המשנ"ב (ס"ק ז) שאין זה דומה לליבון, שאין הנוצות תחובין בתוכו כמו המים והעפר אלא עומדים מלמעלה. ומשמע שכל ההיתר הוא דווקא אם הנוצות מונחים מעל גבי הבגד, אך אם הם תחובים בבגד אסור.

והנה בשעה"צ ציין לדברי הלבוש, ולשון הלבוש שלהסיר הנוצות מן הבגד מותר, *'שאין זה דומה לליבון, שאין הנוצות תחובין בתוכו כמו המים והעפר'*, ומה שסיים במשנ"ב *'אלא עומדים מלמעלה'* אינו מלשון הלבוש, ואדרבה מלשונו של הלבוש נראה דיש להתיר להסיר את הנוצות אפילו אם הם תחובים בבגד, דהנוצות לא נחשבים שנעשו כחלק מן הבגד.

וכן נראה לדקדק מדברי הגר"א כאן (והו"ד בשעה"צ ס"ק ט) שהביא מקור לדברי השו"ע מהירושלמי (שבת פרק ז הלכה ב) דאמר רבי זעירא בשם רב הונא נסתבכו בגדיו בקוצים הרי זה מפשרן במקום צינעה ובלבד שלא יקרע, ומבואר דמותר להסיר את הקוצים מבגדיו, רק צריך להיזהר שלא יקרע הבגד. ומוכח שההיתר הוא אפילו בקוצים שנסתבכו בבגדו, ואפילו שהם בודאי נכנסו לתוך הבגד, ועל כרחך דכיון שלא נעשה חלק מן הבגד אין איסור להוציאו, ואפילו אם הוא תחוב בבגדו, וא"כ הוא הדין שיש להתיר להסיר נוצות אפילו אם הם תחובין בבגד. אכן לדינא צ"ע אם אפשר להקל אפילו בתחוב בבגדו, כיון שמשמעות המשנ"ב שאין להקל אלא כשמונח מלמעלה.

## הטעם שאין בהסרת הנוצות משום איסור מוקצה

עוד יש לדון איך מותר לו ללקוט את הנוצות מעל גבי הבגד, הרי יש בהסרתם משום איסור מוקצה. ובשו"ע הרב (סעיף ג) עמד בזה וכתב דכיון שמן הסתם נפלו הנוצות מן הכר, והוא עתיד להחזירם לשם, הרי הם כמו כלי ואינם מוקצים, והוסיף שם שאם הם נוצות שלימות שאינם ראויות לכר וכסת אסור לנערם מעל גבי הבגד משום מוקצה. ולפי"ז בזמנינו שאין הדרך להחזיר נוצות לבגד יהיה אסור לנער נוצות מעל הבגד.

אמנם החזו"א (סימן מז ס"ק טו) ביאר דכל מקום שמסיר פסולת מתוך אוכל [כשאין בזה משום בורר], אין איסור מוקצה בהסרתו, דכיון שהוא דבר מועט הרי הוא מתבטל אצל העיקר ואין בו משום טלטול מוקצה. ומקורו מהגמרא בשבת (קמב, ב) לגבי אבן שמונחת על גבי החבית, דמבואר שמותר לטלטלה ואין בזה משום מוקצה כיון שהוא טפל לחבית. ובחזו"א שם (ס"ק טו) הביא דמשום סברא זו יש להתיר לכבד את הבית, דאין על העפר שם מוקצה כיון שהוא מתבטל לבית עצמו.

[ובאמת בראשונים נראה דלא כמו החזו"א דהנה הר"ן (ביצה ח, א מדפי הרי"ף) הקשה איך התירו לכבד את הבית ביו"ט, הרי הוא מזיז עפר ויש בזה משום טלטול מוקצה, וע"ש שתירץ שהקילו משום כבוד יו"ט, וכן מצינו בר"ן בשבת (לא, א) שהביא מהרשב"א דהטעם שמותר לכבד את הבית ולא חששו לאיסור מוקצה הוא משום דהוי כגרף של רעי, ומוכח דלא סברו כסברת החזו"א שעפר מועט מתבטל לגבי הבית ואין בזה איסור מוקצה. וגם במשנ"ב לקמן (סימן שלז בשעה"צ ס"ק ז) כתב שטעם ההיתר לכבד הבית משום דהוי טלטול מן הצד, ושרי לצורך כבוד השבת, ומבואר דלא ס"ל כטעם החזו"א שאין בזה איסור מוקצה כלל. עוד הבאנו בשיעורים בהלכות מוקצה שכן משמע מדברי המשנ"ב לקמן (סימן שלו ס"ק כד) שכתב שאם הולך על עשבים, ולאחר הליכתו מצא שנדבקו עשבים ברגלו בין אצבעותיו או על מנעליו, יזהר שלא יסלקם בידיו, דאסורים בטלטול משום מוקצה דבין השמשות היו מחוברים, ולפי דברי החזו"א לכאורה יש להתיר לסלקם בידו משום שמתבטלים העשבים לגבי האדם ואין בטלטולם משום מוקצה וצ"ע.]

ולדעת החזו"א יש לעיין מה הגדר של דבר קטן שאין איסור מוקצה בטלטולו משום שמתבטל אצל העיקר. והנה מצינו לקמן (סעיף ז) שהתירו לגרד בוץ מעל גבי הבגד במקום שאין לחוש משום איסור טוחן, והיינו נמי שבדבר מועט כל כך לא אסרו לטלטל משום איסור מוקצה. ובשש"כ (פרק ג אות מ) כתב על פי דעת החזו"א שמותר להסיר תולעת קטנה שמונחת על גבי חסה, דאין בזה משום איסור מוקצה, אך ע"ש שטוב יעשה אם יסיר אותה יחד עם מעט מן החסה דהוי טלטול מן הצד, לחוש לדעות שיש בהסרתה בידו משום איסור מוקצה.

וכעין זה יש לדון אם נמלה הולכת עליו אם שרי להסירה משום שהיא מתבטלת אצל האדם. וכן נראה שאותם מחטים התחובים בחולצות החדשות [שהבאנו לעיל שאין בהסרתם משום מכה בפטיש] שאין איסור להוציאם משום טלטול מוקצה, כדעת החזו"א שהרי הם מתבטלים לבגד.

[ועוד יש לדון מדוע אין בהסרת הנוצות משום איסור בורר, וצ"ל דכיון שהנוצות נפרדות מן הבגד לא חשיב כ'תערובת' וכמו שהתירו להוציא מזלג מהצלחת, וכן התירו להדיח את הלכלוכים מהכלים ואין בזה משום בורר כיון שאין בזה תערובת. ויש לדון עוד בגדרי 'תערובת' אך אין כאן מקומו].

## עבר וניקה את בגדו מאבק

אם עבר וניקה את בגדו מאבק במזיד, לכאורה אסור ליהנות ממנו לעולם, וכמו שפסק בשו"ע לקמן (סימן שיח סעיף א) שאם עשה במזיד אסור לו לעולם. ואמנם אם ניער בידיו את האבק שעליו יש להקל, שהרי לדעת התוס' שכך פסק השו"ע, אין איסור לנער בגד מאבק שעליו, ובדיעבד יש לסמוך על דעה זו. אמנם אם ניער ע"י מכבדות, שהתבאר בביאור הלכה (ד"ה יש אומרים) שבזה אף לדעת השו"ע יש איסור, לכאורה יהיה אסור להשתמש בבגדו לעולם.

והנה בבן איש חי (שנה ב פרשת ויחי אות יט) כתב שאף שאין להקל שיחזור ויכבס, כיון שבזה אינו מתקן את הדבר שהרי למעשה הוא נהנה מהניקוי הראשון שעשה בשבת, אך יש להקל אם יחזור וילכלך את הבגד, וציין שם שהוא כמש"כ בספרו שו"ת רב פעלים.

אכן לפנינו בשו"ת רב פעלים (חלק ג סימן טז) כתב דלא מהני אם הוא חוזר ומלכלך את הבגד, והוכיח כן ממש"כ הבית יוסף (סוף סימן רנג והובא ברמ"א שם סעיף ה) שאם עבר ואמר לאינו יהודי לחמם את הקדירה וחיממה אסור לאכלו, ואפילו אם כבר נצטנן, וע"ש במשנ"ב (ס"ק צו) דאף שכבר אינו נהנה קנסו אותו שימתין לערב בכדי שיעשו, וא"כ מוכח שאף שכבר אינו נהנה מהמלאכה עצמה נאסר ליהנות מאותו החפץ, וה"נ אסור ליהנות מהבגד אף אם יחזור וילכלך אותו.

ומצינו כעין זה שהסתפק הפרי מגדים (א"א ריש סימן שיט) לגבי מי שעבר ובירר פסולת מתוך אוכל בשבת, דאסור לו לאכול מהאוכל עולמית, והסתפק שם אם יחזור ויערב הפסולת עם האוכל אם שרי אחר כך לברור בחול ולאכול או שנאסר עולמית. [אך ע"ש בביה"ל (בריש סימן שיט) שנטה להקל בספיקות שיש לצרף את דעת הגר"א שאין איסור בשאר מלאכות בשוגג, וכן שהיקל כדעת רבי מאיר שכל המלאכות אסורות רק עד מוצאי שבת]. ומכל מקום נראה שאחר השבת יש להקל בזה כי זה רק קנס בעלמא.

**הדינים העולים:**

1. המשנ"ב היקל לומר לגוי לנער בגד מאבק כיון שיש בזה פלוגתא וגם יש בזה כבוד הבריות. ומשמע דמשום פלוגתא לבד אין להקל. ומשום כבוד הבריות לבד גם אין להקל כיון שאינו גנאי גדול.
2. האיסור לנער הוא דווקא בבגד חדש והביאור הלכה הסתפק בגדרו והמחמיר תע"ב, והמיקל יש לו על מי לסמוך. וא"צ להחמיר אלא רק בבגד כהה.
3. והאיסור הוא כשמקפיד היינו שמקפיד שלא ללכת בבגד כשהוא מלוכלך ובסתמא בשחור וחדש מקפיד.
4. אסור לנער הבגד מהציהוב שעליו כדרך האומנים.
5. נראה שמותר להסיר את הסיכות מבגד חדש, דאינו נעשה כחלק מתיקון הבגד.
6. גרביים המגיעות מחוברות בחוט אסור לנתקם משום מתקן מנא.
7. מותר להסיר נוצות המונחים על בגדו, ולדעת הגר"א נראה להקל אפילו אם תחובים בבגדו וצ"ע.
8. אין בהסרת הנוצות משום מוקצה כיון שהם מתבטלים אצל הבגד, ויש חולקים על היתר זה.
9. להסיר מעליו נמלה, או שמסיר תולעת מעל ירק לחזו"א מותר, וצ"ע לדינא.
10. עבר וניקה את הבגד מאבק י"א שאסור עולמית ולא יעזור אם יחזור וילכלך אותו, ויש מקילין, ואם ניער בידו ודאי יש להקל, וכן נראה דאחר השבת יש להקל שאין איסורו אלא משום קנס.