1. זמן הלילה לדיני התורה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / ענייני במה מדליקין / זמני יום ולילה - הרב מאיר קאופמן

כ"ג אד"ב ע"ד

**בזמן לילה בדיני התורה**

**השיטות מתי הוי בין השמשות**

א]מבואר בסוגין דזה ודאי שיש זמן שהוא ספק יום וספק לילה וחשיב בין השמשות אמנם מבואר שיש כמה שיטות מהו הזמן שבהם יש לספק שזה לילה א. דעת ר' נחמיה מהשקיעה עד חצי מיל לאחר השקיעה ב. דעת ר' יהודה שזה עד שלשת רבעי מיל לאחר שקיעת החמה אמנם נחלקו אמוראים בזמן ההתחלה דרבה ס"ל שזה כר' נחמיה משקיעת החמה ור' יוסף ס"ל שכל זמן שפני מזרח מאדימים הוי ודאי יום ורק כשמתחיל להכסיף הוי ספק והוא שיעור אחד חלקי שתים עשרה ממיל לאחר שקיעה"ח ולענין הלכה הרי"ף פסק כרבה והרא"ש הביא מרבינו יונה שנקט לעיקר כר' יוסף וכן הביאו הרשב"א והר"ן לענין חנוכה בשם הבה"ג ע"ש [ובביאור כונתם עיין ר"י מלוניל בסוגין] ג.ודעת ר' יוסי שזה כהרף עין זה נכנס וזה יוצא ומבואר בראשונים מכח המשנה בזבים שגם לשיטתו יש לזה משך זמן ונחלקו בזה אמוראים נדה נ"ג. האם זמנו תוך זמנו דר' יהודה או שזה אחרי ובסוגין מבואר שזה אחרי ודעת הרא"ש שזה תוך שיעור מ"ט אמה מזמנו דר' יהודה ובתוס' נסתפקו שאולי זה יותר מאוחר וכן נקט בראב"ן הובא במרדכי שזה זמן מופלג מזמנו דר' יהודה [ה' מיל לאחר שקיעת החמה] אמנם ברמב"ם פ"ז מתרומות ה"ב מבואר ששיעור לילה זה כשליש שעה לאחר שקיעת החמה ולשיטתו שלשת רבעי מיל זה שמונה עשרה דקות והוסיף על זה שיעור שתי דקות ויתכן שזה מחמת שינוי אורך הימים ובגר"א נקט שזה ממש סמוך

והנה מבואר בגמ' ברכות ב: וכן במגילה כ: שעד צאת הכוכבים הוי יום והגמ' לומדת את זה מפסוק ונקטו תוס' בסוגין ובברכות שם ובמגילה ופסחים ב. וכן הוא ברשב"א בסוגין שזה ודאי שהדין לילה תלוי בכוכבים וכמבואר בגמ' ששני כוכבים בין השמשות שלש לילה דהינו שיסוד הספק הוא בין שני כוכבים לשלש ולפ"ז צ"ב מה נידון התנאים בסוגין ממתי זה ספק לילה הרי הכל תלוי בכוכבים ותירצו שכיון דמבואר בגמ' שצריך כוכבים בינונים א"כ הספק מתי חשיב כוכבים בינונים ונחלקו התנאים ממתי יש לחוש שחשיב כוכבים בינונים אמנם דעת הרמב"ן בתורת האדם שער אבלות ישנה וכן מבואר בביאור הגר"א סימן רס"א דמה שהגמ' אומרת ששני כוכבים הוי ספק בין השמשות זה רק לר' יוסי אבל לר' יהודה ור' נחמיה אין הלילה תלוי בכוכבים דזה ודאי שעדין אין כוכבים [וא"ש לשיטתו שהקובע זה שקיעה ראשונה שאז אין באמת שום כוכבים] וכן משמעות הרמב"ם שכתב שהסימן של לילה זה שלשה כוכבים ולתוס' הרי זה לכו"ע רק השאלה מתי זה וכן מבואר במאירי בסוגין שהקשה למה הרי"ף העתיק שכוכב אחד יום ושני כוכבים בין השמשות הרי כל זה לר' יוסי אבל לר' יהודה הוי ספק וכן מבואר ברבינו חננאל שגרס שהבריתא של שני כוכבים בין השמשות זה תניא כותיה דר' יוסי ע"ש

**בביאור ספק דבין השמשות**

ב]והנה בעיקר ספק דבין השמשות אפשר לבאר שודאי שיסוד הלילה זה בהעלמות השמש וכלשון התורה ובא השמש אלא שנסתפקו איזה דרגא של העלמות השמש חשיב כבר לילה ואיזה דרגא חשיב עדין יום ובפשוטו הכוכבים זה רק סימן של רמה של חשיכה שזה סיבה ללילה [וצ"ע נידון הק"ש ריש פסחים האם כוכבים זה סימן או סיבה] אמנם יתכן שיסוד הספק דבין השמשות הוא שזמן זה יש בו מצד אחד סיבה להחשב יום מצד שהשמש עדין נמצאת ומצד שני יש בו סיבה להחשב לילה כי התחילה להעלם והספק איזה סיבה הוא יותר סיבה להכריע את דינו והצד שחלקו יום וחלקו לילה הכונה שכיון שיש לו סיבה להיות יום וסיבה להיות לילה לכן מכח זה ההכרעה בדיני התורה זה שהחצי הראשון יום והחצי השני לילה והנה אם נימא כצד זה א"כ אין צד לומר שרבע הראשון זה יום ושלשת רבעים השניים זה לילה דממ"נ עד כמה שיש כאן הכרעה של חלק יום וחלק לילה זה חצי חצי אמנם בתוס' ל"ד: מבואר בדעת ר' יהודה ור' נחמיה שיש ספק על כל חלק מבין השמשות אולי זה יום ואולי זה לילה אמנם עיין תוס"ר שביאר שגם לר' יהודה בין השמשות זה כהרף עין רק שיש ספק מתי זה הכהרף עין שזה בכל השלשת רבעי מיל ומקורו כנ"ל דמצד אחד ברירא ליה שבין השמשות זה ספק בעצם ומצד אחד מבואר בסוגין שיש ספק על כל רגע ורגע אולי מתחלף היום ולילה ולכן ביאר כנ"ל ובאמת שלשיטת תוס' שלכו"ע בין השמשות זה בין שני כוכבים לשלש א"ש הנ"ל שזהו הבין השמשות שזהו ספק בעצם וכנ"ל ויש עוד ספק מתי זה ועיין חידושי הגר"ח הלכות עירובין שהעמיד שבדין בין השמשות יש זמן שזה ספיקא דדינא ויש זמן שזה בגדר ספק מתי זה ספיקא דדינא ולכאורא הביאור כנ"ל

אמנם בפשוטו כל זה שייך לראשונים שלכו"ע זה תלוי בשני כוכבים אמנם לראשונים דלר' יהודה זה לא תלוי בכוכבים א"כ כל שמבואר שיש ספק על כל הזמן הזה מה הם שני הספיקות דהרי סיבת הספק קימת בכל השלשת רבעי מיל בשוה וי"ל אמנם עיין ר"ש סוף פ"ק דזבים שכתב שלר' יהודה ור' נחמיה באמת הספק על כל בין השמשות דידהו אולי כולו יום ואולי כולו לילה ואלי חציו יום וחציו לילה ובר' יוסי ביאר שיש זמן קטן מוגדר שבו יש זמן של כהרף עין שהוא ספק יום ספק לילה וספק חציו יום וחציו לילה [ולכאורא זה בין שני כוכבים לשלש] ולא ידוע מתי זה ע"ש ומפורש בדבריו כנ"ל שלר' יהודה באמת אין צד שרבע הראשון יום ושלשת רבעי לילה ולדבריו א"ש ר' יוסי שאומר בין השמשות זה כהרף עין שכיון שגם לדבריו זמן זה הוא לא בדיוק כהרף עין א"כ איפה יש כאן את עיקר מחלוקתו שזה זמן אחרי זה ולנ"ל א"ש שכיון שאומר שזה כהרף עין א"כ יסוד זה לא שיך בזמן שהם אמרו שאין כוכבים שא"כ הספק על כל הבין השמשות אמנם כיון שיסוד הספק של בין השמשות זה כהרף עין וזה מצד שני כוכבים לשלש א"כ זה רק לאחר זמנו של ר' יהודה

ובעיקר ביאור הר"ש בדעת ר' יהודה יש להוכיח כן מהירושלמי פ"א דברכות ה"א דמובא שם מחלוקת אמוראים האם בין השמשות דר' יוסי זה בסוף בין השמשות דר' נחמיה או שזה ספק על כל חלק מזמנו דר' נחמיה וצ"ב אם זה ספק על כל רגע ורגע א"כ מה ההבדל בין ר' יוסי לר' נחמיה אלא בהכרח כנ"ל שלר' נחמיה זה ספק אחד על כל הזמן ולכן או כולו יום או כולו לילה או חציו יום וחציו לילה משא"כ לר' יוסי שזמן בין השמשות זה כהרף עין א"כ הספק מתי הוי כהרף עין ויתכן שהרבע הראשון זה יום וג' רבעים האחרונים זה לילה

והנה בעיקר הביאור הנ"ל שיסוד ספק בין השמשות זה שיש לו שני סיבות והספק מה הכרעת דינו יש בזה כמה משמעויות א. דברי הר"ש והירושלמי הנ"ל דמבואר שיש רק צד שחציו הראשון יום והשני לילה

ב. מבואר בסוגין שמשכחת ליה שרואה כל בין השמשות ואין בזה שיעור ג' ראיות והירושלמי מקשה הרי כל שראה חצי מיל דר' נחמיה זה ודאי שיעור ג' ראיות והירושלמי עונה שזה כר' יוסי ומוכיח מזה שזמנו דר' יוסי זה ברור בסוף זמנו דר' נחמיה ודלא כאמורא שזה כל זמנו דר' נחמיה והירושלמי דוחה לכשיבוא אליהו והירושלמי דוחה שלכשיבוא אליהו מאן פליג שהוא יאמר רק מתי זה זמן הספק ולא מהו דין הספק והנה מבואר שהמקשן סבר שירושלמי יגלה חלק אחד ולא החלק השני ובפשוטו הביאור מצד שהספק של בין השמשות כנ"ל שיש לזה שני סיבות זה כמו אחת משני אחיות שזה ספיקא דדינא בעצם שאת זה הוא לא יגלה והמ"ד השני ס"ל שגם את זה אפשר לפשוט ועיין ביאור הגר"א שלא גרס קושיא זו דהינו שהירושלמי נשאר שהוא יגלה מתי זה זמן הספק ולא מהו דין הספק וישאר ספק שיש בו שלשה צדדים .ראיה זו הובאה בשו"ת הגר"א קוטלר סימן ב' ובאבן האזל פ"א מק"ש בסופו וכן שמעתי בשם הגרי"ז

ג. עיין במדרש הגדול בראשית, הובא בס' הזמנים בהלכה פל"ח ס"ו, ז"ל, ויכל אלקים ביום השביעי, וכי ביום השביעי כלה, והלא הכל נברא בששת ימי בראשית, ומה ת"ל ויכל אלקים ביום השביעי, אלא אלו י' דברים שנבראו ביה"ש וכו' עלה בהן מחשבה ליבראות ביה"ש בין יום ו' ובין יום ז', מכאן אמרו חכמים ביה"ש ספק אם הוא מן היום או מן הלילה ודנין בו להחמיר בכל מקום, ע"כ, ובפשוטו הביאור שמצד אחד מבואר בתורה שהסיום היה ביום השביעי ומצד אחד מבואר בתורה שהכל נסתים ביום השישי וביאר המדרש שיש דברים שנבראו בין השמשות שיום בו בחינת יום ובחינת לילה ולכן חשיב שאין כאן סתירה וכן ביאר במהר"ל על אבות פ"ה מ"ו שזה הטעם של הדברים שנבראו בין השמשות של שבת שזה זמן אמצעי וכנ"ל

ד.עיין ריטב"א יומא מ"ז: [הובא בספר הנ"ל] שהגמ' מסתפקת על בין הבינים האם חשיב קומץ או לא והגמ' אומרת הדר פשטא שזה ספק והקשה הנ"ל הרי גם בתחילה הגמ' הסתפקה וביאר שכונת הגמ' שדבר זה חשיב ספק כמו בין השמשות ולכאורא כונתו כנ"ל שיש כאן סיבה שיחשב קומץ ויש סיבה שלא יחשב קומץ וממילא זה ספק וזה מה שדימה לבין השמשות

והנה הראשונים כתבו שתוספת זה לפני בין השמשות דהרי לפני זה בין כה צריך לפרוש מספק ועיין חידושי הרא"ה בברכות כ"ז שכתב שהכונה שמספק צריך להוסיף קודם בין השמשות דאולי בשקיעת החמה זה כבר לילה אמנם פשטות לשונות הראשונים שבתורת ודאי צריך להוסיף קודם בין השמשות ולנ"ל שזה בתורת ודאי חשיב ספק א"כ בדין תוספת בהכרח שכונת התורה קודם בין השמשות ובפשוטו מהרא"ה חזינן דלא כביאור הנ"ל וצ"ע

**בפסק הלכה לענין מחלוקת רבי יוסי ורבי יהודה**

ג]מבואר בגמ' לענין ערב שבת שצריך להחמיר כר' יהודה ולענין אכילת תרומה כר' יוסי וביארו הראשונים שה"ה לענין שבת ובפשוטו מצד שחשיב ספיקא דדינא ולכן צריך להחמיר בהכל והנה מצאנו קולות בין השמשות ובפשוטו זה בכל זמן הספק הנ"ל דכיון דלא הוכרע להלכה הכל בכלל ספק יום או לילה וכן בפשוטו מבואר ברא"ש לגבי מוצאי תענית שאפשר לאכול משקיעה דר' יהודה אמנם בביאור הגר"א כתב לדון שתרי קולי לא מקלינן [עיקר קושיתו על רבינו יונה שכמו שלענין ספק רבה ור' יוסף לא מקיל ה"ה בספק ר' יהודה או ר' יוסי] ועל דרך זה כתב בבה"ל סימן שמ"ב לענין שבות בבין השמשות שבמוצאי שבת אין להקל אלא בזמן דר' יוסי וכן לענין ספירת העומר שכתבו הראשונים להקל בזמן בין השמשות כתב הבה"ל סימן תפ"ט שלפני בין השמשות דר' יוסי אין להקל ובפשוטו כונתו שזה כעין ס"ס אמנם הדברים מחודשים שכיון שחזינן שלא דנים כאן דין ס"ס בדיני התורה וכיון שכל זמן זה הוא בכלל ספק יום ולילה למה שלא נקל בזה ולנ"ל יש לבאר שאדרבא מצד סתם ספק דרבנן לקולא צריך להחמיר או מצד דשיל"מ או מצד שכל צד יש בו צד חומרא וקולא, או שזה חסרון ידיעה ורק בזמן בין השמשות שזה ספק בעצם וכנ"ל בזה רבנן הקילו לומר ספק דרבנן לקולא ויתכן שזה רק לגבי דברים מסוימים ולכן כל שלא ברור שזמן זה הוא בכלל הבין השמשות אין להקל בזה אמנם כל זה ניחא לר"ש אבל לתוס' שיש ספק על כל רגע ורגע והביאור מצד שאולי הגיעו כוכבים א"כ אין להקל אלא בתחילת בין השמשות אלא בהכרח שאין זה הביאור

והנה במ"ב מבואר יותר שנקט שלעיקר הדין קי"ל כר' יוסי כמו תמיד שר' יהודה ור' יוסי הלכה כר' יוסי ועוד שלשון הגמ' בכמה דוכתי שלילה תלוי בצאת הכוכבים וזה כר' יוסי [אמנם זה רק לגר"א והרמב"ן אבל לתוס' שלכו"ע זה תלוי בכוכבים אין זה ראיה] עיין בדבריו סימן תט"ו בבה"ל שם [ומבואר בדבריו שבבין השמשות דר' יוסי מקילים אפילו שני קולות ולא אומרים כיון שלר' יהודה זה לילה ולר' יוסי זה גם ספק] ועיין שער הציון סימן רל"ג לענין להתפלל מנחה קודם בין השמשות דר' יוסי שיש לסמוך בזה על ר' יוסי ועיין בדבריו סימן רצ"ט בבה"ל לענין לאכול קודם סעודה שלישית שיש לסמוך בזה על ר' יוסי ועיין רמב"ם פ"ב מקידוש החודש ה"ט שכתב לענין קידוש בי"ד שיכולים לקדש כל זמן שיש רק כוכב אחד והמהרלב"ח ביאר שנקט לעיקר כר' יוסי ורק בדבר שמסור לכולם החמיר אמנם במנחת כהן ביאר שלגבי קידוש החודש זה תלוי ביום המציאותי ע"ש [והאריך בזה באור לציון ח"א]

אמנם בפשוטו בראשונים מבואר בכל דוכתי שנקטו שכל הזמן הוא בכלל הספק וכל הקולות של בין השמשות זה בכל הזמן דר' יהודה ור' יוסי ודבר זה מבואר בכמה דוכתי א. בדברי הרא"ש [בשבת] לגבי סוף הצום שיש להקל בין השמשות שודאי הכונה דר' יהודה ולא דר' יוסי שזה כהרף עין ב. לענין שבות בין השמשות שלשון הרמב"ם שזה גם במוצאי שבת וכן הביא המג"א מהרשב"א והנידון ודאי על בין השמשות דר' יהודה דזמנו של ר' יוסי זה כהרף עין [הובאו הדברים במ"ב ובבה"ל סימן שמ"ב] ובפשוטו עיקר המשנה שהקלו שבות בין השמשות זה כר' יהודה וכן יש סתם משנה בכריתות לגבי א"ת ע"ש ג.עיין ר"ן וריטב"א סוכה מ"ז שנקטו שבחול המועד לא צריך לקחת לולב לאחר בין השמשות וודאי הנידון בבין השמשות דר' יהודה דאל"כ אין בזה נפק"מ וכנ"ל [והובא במ"ב סימן תרנ"ב] ד. לענין ספירת העומד דמבואר בראשונים שאפשר לספור בבין השמשות וודאי הנידון כל זמן בין השמשות ולא רק דר' יוסי שזה זמן שלא ניכר וכנ"ל [הובא בשו"ע סימן תפ"ט] ה.עיין רש"י שכתב שהלכה כר' יהודה לענין ערב שבת שחייב א"ת ולכאורא אם עיקר הדין הלכה כר' יוסי ודאי שאין חיוב א"ת

**במחלוקת ר"ת והגאונים ובביאור הלשון משתשקע החמה**

ד]מבואר בסוגין שלר' יהודה לאחר ג' רבעי מיל הוי ודאי לילה דהינו שחשיב צאת הכוכבים והקשו התוס' שבגמ' בפסחים מבואר שמשקיעת החמה עד צאת הכוכבים יש ד' מיל והנה כל זה קשה לדעות שגם לר' יהודה זה תלוי בכוכבים אבל אם ננקוט שלר' יהודה זה לא תלוי בכוכבים אין מקום לקושיא אמנם עיין רמב"ן שהעמיד הקושיא בנוסח אחר ששם הגמ' אומרת עשר פרסאות הוי היום ומבואר שעד סוף הד' מיל הוי יום וכאן מבואר שלאחר ג' מיל הוי כבר ספק [ויש לדחות שהוי היום הכונה יום מציאותי ולא יום דיני ולדברי הגר"א סימן תנ"ט שדנים העשר פרסאות עד שקיעת החמה לא קשה כלל] ובשיטה לר"ן הקשה שהרי בגמ' כאן מבואר שזמן דר' יוסי זה סמוך לר' יהודה אמנם בראב"ן באמת ישב שזה לא סמוך אלא מופלג ולפ"ז עד כמה שלר' יהודה זה לא תלוי בכוכבים אין כאן קושיא כלל

ונאמרו בזה שני שיטות בראשונים דעת הגאונים וכן נקט הגר"א לעיקר שהשקיעה ראשונה היא השקיעה שעליה דיברה הגמ' ומה דמבואר בגמ' שד' מיל לאחר השקיעה הוי צאת הכוכבים הכוונה צאת כל הכוכבים שכמו שבעלות השחר מתחיל אור היום להיות ומתחילים הכוכבים להיסתר ה"ה בלילה עד זמן זה אין כוכבים אמנם שיטת ר"ת וסיעתו שאדרבא צאת הכוכבים זה המבואר בגמ' בפסחים ושלשת רבעי מיל קודם הוי ספק לילה והשקיעה המבוארת בגמ' בפסחים זה שקיעה ראשונה דהינו כשהשמש נסתרת מעינינו והנה יסוד דברי ר"ת שהלשון משתשקע החמה משמע סוף שקיעתה

אמנם מצאנו שני שיטות בראשונים מהו סתם משתשקע החמה דהש"ס, דר"ת בספר הישר וכן תוס' במנחות נקטו שהכונה סוף שקיעה ממש שזה צאת הכוכבים ורק בשבת שהגמ' הוסיפה שפני מזרח מאדימין זה ג' רבעי מיל קודם [ועמד על זה באבני נזר סימן תצ"ז] [ולתוס' בשבת ל"ה. שכל הספק אולי זה לא אדם בינוני א"כ מצד פשוטו זה ודאי יום לכל דיני התורה] אמנם מצאנו ראשונים שנקטו שכמו שבגמ' בשבת משתשקע הכונה שקיעה שניה ה"ה תמיד כונת הגמ' שקיעה שניה ואיכא בזה כמה נפק"מ א. לענין הגמ' כל תענית שלא שקעה עליו חמה דהרא"ש והטור כתבו שזה לילה ממש אמנם הב"י הביא מההגהות מימוני שדן שזה תחילת שקיעה שניה וכן הביא השפת אמת בתענית מהרמב"ן בתורת האדם ב.לענין נר חנוכה שלשון הגמ' משתשקע החמה דבטור והרא"ש מבואר שהכונה צאת הכוכבים ממש אמנם הרשב"א והר"ן והריטב"א ומאירי נקטו שהכונה תחילת שקיעה שניה והאריך בזה הבה"ל סימן תרע"ב ג.הגמ' במנחות ל"ו. אומרת שתפילין לאחר שקיעת החמה אסור להניחם וה"ה מבואר בגמ' בביצה ט"ו. שאם זה בפרהסיא צריך לחולצם והמג"א סימן ל' הביא מהמרדכי שהכונה לילה ממש אמנם בספר התרומה מפורש שהכונה שקיעה שניה וכן החמיר המ"ב בשם הפמ"ג [ובאמת שהרבה מהראשונים שנקטו לשון צאת הכוכבים עיקר כונתם לשקיעה שניה ולא לראשונה עיין תוס' ר"א בע"ז ל"ד. ועמד על כל זה בשפת אמת בתענית י"ב. ע"ש]

והנה בפשוטו היה מקום לדון שגם לגאונים יתכן שבעלמא שקיעת החמה הכוונה סוף שקיעה שזה צאת הכוכבים אמנם בדברי הגר"א מדויק שנקט שלשיטתו זה ודאי תחילת שקיעה [וכן נקט באבני נזר סימן תצ"ז] ובפשוטו הדבר מוכרח מסברא א. שמהיכי תיתי לומר שמשתשקע משמע סוף שקיעה ורק לר"ת יש ראיה מהגמ' שיש שני משמעויות ב. שלא שיך לומר שמשתשקע זה סוף שקיעתה דהרי סוף השקיעה זה לאחר ד' מיל וכאן זה רק באמצע השקיעה וכי משום שבדיני התורה זה נקרא לילה זה סברא להחשב גמר שקיעתה כשיש לה הרבה לשקוע ולפ"ז למאי דאנן נוהגים כגאונים מותר לאכול בשקיעת החמה בסוף הצום ומה שכתב בהגהות מימוני הובא בב"י סימן תקס"ב שלא אוכלים בסוף צום כי לא יודעים מתי זה שקיעת החמה כל זה לר"ת שזה דבר שלא ניכר אבל לדידן שזה שקיעת החמה הדבר ניכר לגמרי ואין סיבה להחמיר ורק מצד דברי הגר"א שתרי קולי לא מקלינן אמנם כבר הוכחנו לעיל מכל הראשונים לא כך [וכמדומה שלכן בסוף צום יש להקל לאחר עשרים דקות ולא צריך לחוש שיראה כוכבים לעינינו] וכן לכאורא בהדלקת נר חנוכה ודאי שזמן ההדלקה זה בשקיעת החמה אם לא כדברי הגר"א יור"ד סימן רס"ו שצריך לחכות לבין השמשות דר' יוסי אמנם כבר הוכחנו לעיל שלדידן הכל חשיב ספק וכן לגבי להניח תפילין ולחולצן לכאורא ודאי שבשקיעת החמה אסור להניחם וצריך לחולצן וצ"ע על המ"ב שלא העיר בזה בשום מקום

**הקושיות על שני השיטות**

ה]והנה עיין ביאור הגר"א שהקשה על ר"ת א.שנקט שהכוכבים מתחילים לצאת בג' רבעי מיל קודם הד' מיל הרי בעלות השחר יש כוכבים הרבה יותר מאוחר ולרמב"ן שהכוכבים רק בסוף ד' מיל הדבר ודאי נסתר מהחוש ב. עיין ביור"ד שהקשה הרי חזינן שיש כוכבים הרבה קודם סוף הד' מיל ג.דא"כ בחו"ל שעלות השחר קרוב לחצות אם גם הלילה ממשיך עד אז אין לילה כלל וזה לא יתכן ד.עוד צ"ע כמו שרבנן גזרו שלא לעשות שום דבר קודם הנה"ח שמא יתבלבלו למה קודם שקיעה שניה לא גזרו שזה לא ניכר כלל מתי מתחיל שקיעה שניה ה.עוד הקשה הגר"א שהגמ' אומרת לייט עלה אביי אמאן דמתפלל אם דימדומי חמה והרי יש עדין הרבה זמן עד הלילה ו. הגמ' אומרת שמי שלא יודע מתי הלילה ידליק כשהחמה בראשי הדקלים וזה יותר משעה קודם בין השמשות וכמו שהקשה היראים ז. מבואר בגמ' שהכסיף התחתון ושוה לעליון זה בלילה ובמציאות זה הרבה קודם

אמנם גם על שיטת הגר"א יש כמה קושיות א.הראשונים שכתבו שהצד לילה שבשקיעה גם מצד כוכבים הרי אין אז שום כוכבים דזה יום גמור אמנם שיטת הגר"א שלר' יהודה זה לא תלוי בכוכבים ב. שבמציאות אין עדיין כוכבים ג' רבעי מיל אחרי שקעה"ח וכבר הקשה כן הפר"ח בקונטרסו ג. שהכסיף עליון ושוה לתחתון זה ודאי לאחר ג' רבעי מיל ד.בירושלמי מבואר שהלבנה מאירה מתי שהשמש שוקעת וזה ודאי שאור הלבנה מאיר רק זמן ניכר לאחר שקיעת החמה ה. לשון המשנה שב"ה מודים אם השמש ומה אם תוספת שבת וכמו שהקשה הרמב"ן ו. קושית הרמב"ן שהגמ' אומרת שמי שלא יודע שידליק כשהחמה בראש האילנות הרי זה ממש סמוך לשקיעת החמה ז. עוד צ"ע קושית התוס' שנר חנוכה מצותו בשקיעת החמה הרי שרגא בטיהרא מאי מהני

ויש שרצו לומר שעיקר ישוב הרמב"ן לכל הקושיות שהשקיעה הראשונה זה לא שקיעת החמה וכל קושיות הגר"א עליו זה מה שנקט ששקיעה שניה זה ג' רבעי מיל קודם סוף הד' מיל ע,פ הגמ' בפסחים אבל אם נימא שהשקיעת החמה היא קצת אחרי שקיעתינו וג' רבעי מיל אחרי זה הוי לילה [ואת הגמ' בפסחים נבאר כגר"א] א"כ הכל א"ש וגם המציאות מסתדרת לגמרי ללא כל דוחק אמנם לא מצאנו כזו שיטה בראשונים והמהר"ם אלשקר מביא תשובה מר' אברהם בן הרמב"ם ומהגאונים ששקיעה זה ממתי שעגולת השמש נעלמת וכן הוא ברבינו פרחיה בסוגין ולפ"ז אין מקום לכל הנ"ל [וכן לענין מנחה אם נימא שאין פסול מיוחד בשקיעת החמה א"כ צ"ע למה מבואר בגמ' שאין להתפלל לאחר שקיעה ראשונה דהרי את השעות ודאי מונים עד שם דאל"כ אין חמה בחצות באמצע הרקיע]

**המנהג בא"י**

ו]והנה לענין הלכה כפי שידוע בא"י המנהג כגאונים ואף שהב"י פסק כר"ת והפר"ח ועוד אחרונים ניסו לשנות המנהג ולעשות כר"ת, אבל דבר זה לא נתקבל כלל כפי שהעידו הברכי יוסף ועוד, ומהשקיעת החמה נוקטים שזה ספק לילה אמנם המנהג הקדום שמביאים מכל חכמי ספרד בכל גלילות א"י וסביבותיה שנהגו כגאונים, שנקטו שצאת הכוכבים לכל דיני התורה זה רק בערך כשלושים וחמש דקות לאחר שקיעת החמה דהינו שעיקר הסימן המבואר בגמ' זה שלשה כוכבים [עיין בספר זמנים בהלכה שהאריך בהבאת המקורות] אלא שזה צ"ע מסוגין ויתכן שמספק כיון שיש כאן סתירה צריך להחמיר ויתכן שבהכרח לנקוט כצד התוס' שזמנו של ר' יוסי זה לא צמוד לזמנו דר' יהודה ובאמת שגם בחו"ל שנהגו כר"ת אבל כבר כתב המנחת כהן הביאו הבה"ל סימן רס"א ובסימן רס"ג שזה ודאי שאם רואים ג' כוכבים הוי לילה [וע"ש שכתב שמתסמא השיעור ד' מיל זה מסתדר בא"י] וכן מבואר בחיי אדם כלל ח' ס"א ובדרך החיים וכן העידו שנהגו החת"ס וכל גלילות הונגריה וכן נהג רעק"א דהינו שכולם נקטו שעיקר הסימן זה הכוכבים ולפ"ז קבעו את בין השמשות ולכן ודאי שאין להקל בזה ורק לענין מעריב שהרי בדיעבד אפשר מפלג המנחה וכן יש שיטות שזמנה בתורת ודאי משקיעת החמה וכן יש צד שיש בזה קולות בין השמשות כמו ספירת העומר לכן הקילו להתפלל ג' רבעי מיל לאחר שקיעת החמה

וידוע שהחזו"א נקט שהעיקר כגאונים ולא הצריך התרת נדרים אפילו למי שמקורו ממשפחה חסידית שנהגו כר"ת [כן שמעתי מר' בנימין קרליבך שכך הורה לו חמיו בשם החזו"א] והביאור בזה שכל הדין שצריך התרת נדרים בדבר שההכרעה בזה מצד כללי הכרעת ההלכה אבל הרי אם יבוא המשיח ויבוא שהאמת כשיטה מסוימת ודאי לא יצטרכו התרת נדרים וה"ה אם בריא ליה לא מצד כללי ההכרעה אלא מחמת המציאות בזה לא צריך התרת נדרים אמנם הגרי"ז החמיר בא"י כר"ת וידוע שהפר"ח שהיה בא"י נלחם להחמיר כשיטת ר"ת וכן האור החיים ועוד אחרונים ולא נקטו להקל כיון שזה נסתר מהחוש וכן בפשוטו שיטת השו"ע

**המושג יום ולילה בתורה ובזמן חצות לילה**

ז]הנה לשיטת ר"ת היום ממשיך עד ד' מיל והקשו שמבואר בתורה לא ימיש עמוד הענן יומם ועמוד האש לילה ואם לא היה אור עד זמן ר"ת א"כ היו הרבה זמן בחושך אמנם זה קשה לכו"ע דהרי בזמן עלות השחר יש ודאי חושך עוד מקשים מהא דרש"י פ' בא מביא מדרש שהקב"ה הראה למשה הלבנה והמכילתא שואל והרי הקב"ה לא מדבר עמו אלא ביום והמכילתא עונה שסמוך לחשיכה דיבר עמו ואם נימא כר"ת הרי הלבנה מאירה קודם הלילה ובפשוטו מבואר שיש בתורה לשון יום מציאותי ולא דיני שזה ודאי תלוי בנה"ח ושקיעת החמה ולכן בדברים אלו הכונה יום מנה"ח עד שקיעתה והנה במנחת שלמה יצא לדון שחצות הלילה זה משקיעת החמה עד עלות השחר שזהו הזמן לילה ונפק"מ לאכילת מצה או קרבן פסח אמנם מפורש בגר"א תנ"ט לא כך וכן המנהג וכן ודאי שהמצרים שהקב"ה אמר להם כחצות לא עשו לפי זמני התורה אמנם הביאור כנ"ל ששם הכונה חצות ללילה המציאותי שזה משקע"ח עד נה"ח וכמו שלענין המציאות שהיום והלילה שוים שזה משקיעת החמה ועד נץ החמה. וז"ב