ב - בהא דאין עדים זוממין משלמין כופר, ובהא דאין עדי ב_ג משלמין מתנו_כ
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות פ_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים / שיעורים

**סימן ב**

**בהא דאין עדים זוממין משלמין כופר**

**ובהא דאין עדי ב"ג משלמין מתנו"כ**

**א**

א] **מכות ב' ב',** ת"ר ד' דברים נאמרו בעדים זוממין וכו' ואין משלמין את הכופר וכו', קסברי כופרא כפרה והני לאו בני כפרה נינהו, ופירש"י, ז"ל, כופרא כפרה לכפר על מי שהרג שורו את האדם, והני לאו בני כפרה נינהו שלא הרג שורם אדם, עכ"ל.

**ובפשוטו** הביאור בזה, דכיון דדינא דכאשר זמם הוא דכאשר זמם לעשות כן יעשה לו, ע"כ כל שזמם לחייב את חבירו בחיוב כפרה, הרי דקיום דינא דכאשר זמם הוא דיתחייבו גם העדים בחיוב כפרה, והואיל ולאו בני כפרה נינהו, דכל החפצא דכפרת הכופר הוא ע"ז שהרג שורו אדם, והעדים הרי לא הרג שורם אדם,[[1]](#footnote-2) א"א שיתחייבו בחיוב כפרה, וע"כ אינם משלמים את הכופר.[[2]](#footnote-3)

ב] **אמנם** יש להעיר בזה, שהרי אמרו בסנהדרין י' א' דאם העידו פלוני רבע שורו של פלוני והוזמו נהרגין ומשלמין ממון, והרי דאף דעיקר עדותם היא שהשור חייב סקילה, וע"ז ליכא כלל לדין כאשר זמם, מ"מ הם מתחייבים בכאשר זמם על מה שהפסידוהו ממון בעדותם, במה שאסרו את השור, או במה שחייבוהו מיתה, וא"כ ה"נ נימא בעדי כופר, דאף דא"א שיתחייבו בחיוב כפרה, מ"מ כיון דזממו להפסידו ממון, יתחייבו ע"ז.

**וצ"ל** בזה, דשאני כשהעידו שפלוני רבע את שורו, דכל תורת הזממה שבזה היא רק במה שהוא נפסד ממון בעדותם, וע"כ עיקר דינא דכאשר זמם הוא שיפסידו גם הם וישלמו לו כנגד הממון שרצו להפסידו, - אך כשהעידו שהוא חייב כופר, דעיקר תורת הזממה שבזה הוא בעיקר מה שחייבוהו בחיוב כופר, הרי דכיון דא"א לחייבם בכאשר זמם, אין לחייבם על הפסד הממון, - דהרי הפסד הממון ל"ה זממה בפנ"ע, אלא הוא בכלל הזממה דחיוב הכופר, דחיוב הכופר עצמו הוא הפסד ממון לנידון, וע"כ דינא דכאשר זמם הוא לחייב את העדים בחיוב כופר, וכל דא"א לחייבם בחיוב כופר, אין לדון על הפסד הממון כדבר בפנ"ע ולחייבם ע"ז.

**ב**

ג] **והריטב"א** הביא לפירש"י בטעם הא דאין משלמין את הכופר, וכתב עוד ב' דרכים בהא דלאו בני כפרה נינהו, והק' ע"ז, ז"ל, אבל הא ודאי קשיא טובא משום דלאו בני כפרה נינהו למה יהיו פטורין מלשלם הכופר שהיו מחייבין אותו לקיים בהן כאשר זמם, דהא כאשר זמם לא בא לכפרה אלא לממונא או לקנסא, עכ"ל.

**ולכאו'** מכוון דבריו הוא דפליג ביסוד הדברים וס"ל דאף שהם זממו לחייבו בחיוב כפרה, מ"מ החיוב הראוי לחול עליהם מדינא דכאשר זמם אינו חיוב כפרה, וזהו שהק' דא"כ מה לי דלאו בני כפרה נינהו.[[3]](#footnote-4)

ד] **ועיי"ש** שכתב לפרש, ז"ל, וי"ל דהזמה לא שייכא בהא למ"ד כופרא כפרה, דהא איבע"ל התם אם ממשכנין על הכופר למ"ד כופרא כפרה וסלקא בתיקו הלכך אין ממשכנין, וגם ר"י ז"ל פירש שם דלא מיבעי לן התם אלא אם כופין אותו עד שיאמר רוצה אני, ומעתה אילו לא רצה לתת כופר ל"ה כופין אותו, ואם הי' יודע בעצמו שלא הי' כמו שהעידו לא הי' נותן, וכיון שכן אין כאן דין הזמה, וה"ק כופרא כפרה ולית בכפרה דין הזמה, ואי משום דליהוי להו כפרה הני לאו בני כפרה נינהו, עכ"ל.

**ובפשוטו** מכוון דבריו הוא, דכיון דלמ"ד דכופרא כפרה אין ממשכנין על הכופר, ואף למ"ד דממשכנין היינו רק דכופין אותו עד שיאמר רוצה אני אך אין יורדין לנכסיו, הרי נמצא דאין מחייבין אותו ממון בעדותם, אלא הוי כחיוב מצוה בעלמא, וע"כ ליכא ע"ז לחיוב כאשר זמם, דחיוב כאשר זמם הוא רק כשזממו לחייבו בחיוב בי"ד.

ה] **אך** צ"ב לפ"ז מה שאמרו בגמ' דטעם פטורן הוא משום דהני לאו בני כפרה נינהו, ומה בעינן לה"ט, הרי עיקר הא דפטורין הוא משום דבעדות שמעידין על חיוב כפרה ליכא חיוב כאשר זמם כלל.

**ובד'** הריטב"א מבו' שבא לפרש לזה, וכמש"כ, דה"ק כופרא כפרה ולית בכפרה דין הזמה, ואי משום דליהוי להו כפרה הני לאו בני כפרה נינהו, - אך הדברים צ"ב, דכיון דליכא בכפרה דין הזמה, מאי ס"ד דיהיו חייבין בכפרה, ואטו ס"ד דגם בלא חיובא דכאשר זמם יהא על העדים חיוב כפרה, שהוצרכנו לפרש דלאו בני כפרה נינהו.

**ג**

ו] **ובשיעורי** הגר"ש כתב לפרש בזה, דבעיקר החיוב דכאשר זמם בעדות ממון נכלל תרתי, חדא, דמחייבין את העדים באותו החיוב שזממו, דומיא דחיוב כאשר זמם בעדות מיתה ומלקות, ועוד, דכל שבאו להפסידו ממון בעדותם מתחייבין מדין מזיק דעדים זוממין בתשלומי הממון, ומה"ט הם חייבין כשהעידו שמכר פלוני שדהו וכיו"ב, אף דבכה"ג לא שייך לומר דמתחייבין באותו החיוב שזממו.[[4]](#footnote-5)

**ואשר** זהו הא דקשיא לי' להריטב"א, דאף דלאו בני כפרה נינהו וא"א שיתחייבו בהחיוב כופר שזממו לחייבו, מ"מ יתחייבו בתשלומי הממון שרצו להפסידו, דחיוב זה הוא מגדרי מזיק ואינו לכפרה, - וע"ז הוא שכתב לפרש דכיון דאין מחייבין אותו בחיוב בי"ד, ואילו הי' יודע שאינו כדבריהם ל"ה נותן, לי"ב לחיוב מזיק דכאש"ז, דלא חשיב שבאו להפסידו ממון בעדותם, אך אכתי הי' לנו לחייבם ע"ז שזממו לחייבו בחיוב כפרה ויש לחייבם בחיוב זה, וע"ז הוא שאמרו דלאו בני כפרה נינהו וא"א לחייבם בחיוב כפרה.

ז] **אך** הנה מלבד דעיקר הדברים מחודשים טובא דאיכא תרי גווני בחיובא דכאש"ז, גם הנה לדרך זו נמצא דעיקר הא דליכא בכופר דין הזמה, הוא משום דלאו בני כפרה נינהו, אלא דבעינן גם לה"ט דאין ממשכנין דמה"ט לי"ב לחיוב מזיק דעדים זוממין, ואי"ז מתישב כלל בל' הריטב"א שכתב דהזמה לא שייך בהו למ"ד דכופרא כפרה וכו', וה"ק דכופרא כפרה ולית בכפרה דין הזמה, והרי דעיקר הא דלא שייך בהו דין הזמה, הוא משום דאין בכפרה דין הזמה דאין ממשכנין וכו'.

**גם** אי"ז מתישב במש"כ הריטב"א לעיל מינה דבודאי "לפי שיטה זו" לא היינו צריכים לכל אלו הטעמים דהא אית לן טעמא רבא וכו', ומשמע להדיא דרק לפי שיטה זו בעינן לפרש להא דלאו בני כפרה דהוא משום דלא הרג שורם את האדם, או משום דלאו בני כפרה נינהו כיון שעשו במזיד, אך לפי' הריטב"א גופי' אי"ז כלל מכח הני טעמי, אלא משום דלא שייך בכפרה דין הזמה משום דאין ממשכנין וכו', וכ"ה מבו' להדיא בתוס' הגרע"א במתניתין דלפי' הריטב"א א"צ להני טעמי בהא דלאו בני כפרה נינהו.

**ולפ"ז** הדק"ל, דכיון דהא דאין משלמין את הכופר הוא משום דאין בכפרה דין הזמה, מ"ט הוצרכנו להא דהני לאו בני כפרה נינהו.

**ד**

ח] **ונראה** לפרש בזה, ונתעוררתי לעיקר הדברים מהגר"י קארפ שליט"א, דעיקר מש"כ הריטב"א דלא שייך בהו הזמה משום דאין ממשכנין וכו', לאו היינו דאי"ז חוב ממון אלא מצוה בעלמא, וע"כ ליכא בזה כלל הזמה, אלא היינו דכיון דאין ממשכנין, ואף למ"ד דממשכנין אין גובין ממנו אלא לרצונו, אלא דכופין אותו עד שיאמר רוצה אני, הרי נמצא דהם זממו לחייבו בחיוב דדינו דאין גובין אותו אלא לרצונו, וע"כ א"א לחייבם בחיוב תשלומין דכאש"ז שיהיו חייבין בחיוב גמור ויגבו מהם אף שלא לרצונם, דהוי זה טפי ממה שזממו.

**ואין** להקשות, דמ"ט לא מחייבינן להו בחיוב כמו שזממו, ויהא דינו דאין גובין ממנו בלא רצונם, - דהדבר פשוט דזה הוא דבר שאי אפשר, דכל דהם חייבין בחיוב ממון מדין כאשר זמם, א"א כלל שיהא הדין דאין גובין מהם בלא רצונם, דליכא חיוב כה"ג.[[5]](#footnote-6)

ט] **ולפ"ז** נראה דזהו מה שאמרו בגמ' דטעם הא דמיפטרי הוא משום דלאו בני כפרה נינהו, דהגם דעיקר הא דמיפטרי הוא משום דאין ממשכנין וכו', הרי דזה אינו טעם אלא שלא יחול עליהן חיוב ממון גמור, דהוי זה טפי ממה שזממו, אך אכתי הי' מקום לדון דיחול עליהן חיוב ממון דכפרה, ויהא דין חיוב זה דאין גובין מהן בלא רצונם, והוי זה כמו שזממו, - וע"ז הוא שאמרו דלאו בני כפרה נינהו, וא"א שיחול עליהן חיוב דכפרה, ואין לנו לדון אלא שיחול עליהן חיוב ממון בעלמא, וזה הוי טפי ממה שזממו על הנידון.

**ה**

י] **והרמב"ן** לעיל בסוגיין כתב לפרש בטעם הא דאין משלמין את הכופר, ז"ל, דכיון דכופרא כפרה ועיקר חיובי' בידי שמים הוא בדלא יהיב כופרי', אין עדות כאן אלא לשמים שאינן צריכין לעדותו, ואף הוא דינו מסור לשמים, והיינו דאמרינן והני לאו בני כפרה נינהו כלומר עיקר חיובן לשמים כאשר זמם ולא נתנה לכפרה להם, עכ"ל, - והריטב"א כתב בשמו, ז"ל, דלמ"ד כופרא כפרה לא שייכא הזמה, דהא עיקר עדותם לחייבו מיתה בידי שמים כדכתיב וגם בעליו יומת, ועדותן לשמים לא מעלה ולא מוריד, שאם הרג שורו את הנפש בלא עדותן של אלו יחייבוהו בשמים, ואי לאו, מפני עדותן לא יחייבוהו, שאין השמים צריכין לעדותן כלל, ואם כן ליכא לגבי המיתה ועשיתם לו וכו', וכיון שכן אף כופר לא שייך בהו שהכופר במקום מיתה בידי שמים, עכ"ל.

**והדברים** צ"ב, דהגם דלענין מיתה בידי שמים ל"ש חיוב הזמה, מ"מ מ"ט לא יהא חיוב הזמה לגבי הכופר.[[6]](#footnote-7)

יא] **והנה** הרמב"ן והריטב"א כתבו לדון בעדי כופר אם הן לוקין, עיי"ש, והרמב"ם בפ"כ מעדות ה"ח כתב דהן לוקין, והקצוה"ח בסימן ל"ח סק"ד הק', דהרי הן חייבין לשלם בעד מה שרצו להפסיד שורו להרגו ולאסרו בהנאה, והדין נותן דהן משלמין ואינם לוקין, דבפירוש ריבתה תורה עדים זוממין לתשלומין.[[7]](#footnote-8)

**ובשיעורי** הגר"ש בסוגיין הערה קנ"א כתב לישב, דכל הא דריבתה תורה עדים זוממין לתשלומין הוא רק כשחיוב המלקות והממון הוא על חד מילתא, אך הכא דחיוב המלקות הוא על מה שבאו לחייבו בכופר וחיוב הממון הוא על מה שבאו להפסידו את השור, לא ריבתה תורה עדים זוממין לתשלומין אלא לוקין ואין משלמין.

**ועיי"ש** שכתב לפרש בזה מש"כ המאירי בריש פירקין דהא דאין עדי ב"ג משלמין על שמפסידין אותו תרומה ומתנות כהונה, הוא משום דאין תשלומין במקום מלקות, ותיקשי דאף דריבתה תורה עדים זוממין לתשלומין, ובע"כ דכל הא דריבתה תורה עדים זוממין לתשלומין, הוא רק כשחיוב המלקות והממון הוא על חד מילתא, אך בכה"ג דחיוב המלקות הוא על מה שבאו לפוסלו, וחיוב הממון הוא על מה שהפסידוהו תרומה ומתנו"כ, לא ריבתה תורה עדים זוממין לתשלומין, אלא לוקין ואין משלמין.

**ואמנם** לפ"ז תיקשי סתירת דברי הרמב"ן והריטב"א, דממה שעמדו בריש פירקין דמ"ט אין עדי ב"ג משלמין מתנו"כ שבאו להפסידו, ולא תירצו כמש"כ המאירי דאין תשלומין במקום מלקות, מבו' דס"ל דהא דריבתה תורה עדים זוממין לתשלומין הוא אף בכה"ג דחיוב המלקות והממון הוו על תרי מילי, ומאידך ממה שדנו בדין עדי כופר אם הם לוקין, מבו' דס"ל דלא ריבתה תורה עדים זוממין לתשלומין אלא כשחיוב המלקות והממון הוא על חד מילתא.[[8]](#footnote-9)

**ו**

יב] **והנה** הרמב"ן בריש פירקין כתב דהא דאין עדי ב"ג משלמין ממון אע"פ שהפסידו אכילת תרומה ושאר מתנו"כ, הוא משום דגרמא בעלמא הוא ופטור, כיון דלא ברי הזיקא כדינא דגרמי.

**והשעה"מ** בפ"ו מביאת מקדש ה"י הק', דאכתי מ"ט אינן חייבין לשלם על מה שהפסידוהו שחייב לשלם דמי התרומה שאכל דהוא חייב לשלם את הקרן דזה הוי ברי הזיקא, עיי"ש, וקשיא כן גם עמש"כ הריטב"א דהא דאין משלמין תרומה ומתנו"כ שהפסידוהו הוא משום דלא קייץ, ועמש"כ בזה הערול"נ.

יג] **וצ"ב** בעיקר קו' זו, שהרי אין עדים זוממין חייבין עד שיגמר הדין על פיהם, וא"כ אין לנו לחייבם כלל על מה שנתחייב לשלם על התרומה שאכל, שהרי לא נגמר הדין על חיוב זה, שהרי לא באו עדים והעידו שאכל תרומה, וכל משה"ק הרמב"ן הוא דמ"ט אינם מחוייבים על מה שהפסידוהו תרומה ומתנו"כ להבא, דזה אינו מחוסר גמ"ד.[[9]](#footnote-10)

**ז**

יד] **אמנם** באמת נראה דיש מקום לדון בזה, ובהקדם, דהנה בסנהדרין פ"ו ב' נחלקו חזקי' ור' יוחנן בעדי גניבה בנפש שהוזמו, דחזקי' אמר אינם נהרגין גניבה לחודה קיימא ומכירה לחודה קיימא ור' יוחנן אמר נהרגין גניבה אתחלתא דמכירה היא.

**והתוס'** שם כתבו, ז"ל, וא"ת וכו' וכ"ת דבעו התראה וכיון דאמרי שהתרו בו למיתה אלמא למיקטלי' קא אתו, א"כ לחזקי' נמי לקטלו אע"ג דאתו נמי להלקותו, כדאשכחן בפ"ב דב"ק דעידי נגיחה ראשונה ושני' אע"ג דאתו לחיובי' ח"נ כיון דאתו נמי לייעודי משלמי ח"נ של העדאה עם הכת השלישית כשהוזמו הג' כתות, וי"ל דקסבר חזקי' דגניבה לחודה קיימא כמו עדי קדושין ועדי ביאה, ואע"ג דמיירי באתרו בי' מדמיקטלי לר' יוחנן, מ"מ לא שייך בהו חיוב מיתה, עכ"ל.

**ומבו'** בד' התוס' דבר החדש, דאף דלחיוב המיתה בעינן גם להגניבה, מ"מ כיון דגניבה לחודה קיימא, ועיקר החיוב המיתה הוא על המכירה כשקדמה לה גניבה, אין עדי הגניבה שהוזמו חייבין מיתה, כיון דאין חיוב המיתה על פיהן, ובס' ישועות ישראל סימן ל"ח כתב לפ"ז, דה"נ באשה שזינתה ובאו עדי קידושין ועדי ביאה והוזמו, לא יתחייבו עדי הקידושין מיתה, וה"נ בעדי עבירה ועדי גדלות שהוזמו, לא יתחייבו עדי הגדלות מיתה, עיי"ש.

טו] וקשיא טובא בזה מסוגיא ערוכה בב"ק כ"ד א' שהביאו התוס' גופייהו שם, דעדי נגיחה שנתייעד השור על פיהם, חייבין לשלם על ח"נ של העדאה שיתחייב בנגיחה רביעית, והרי דאף דחיוב הנ"ש בנגיחה רביעית אינו על פיהם כלל, אלא הוא ע"פ עדי נגיחה רביעית, מ"מ כיון דבעינן לזה לעדותם שהוא מועד, ה"ה חייבין בתשלומי הזמה על נגיחה זו, וא"כ כ"ש בעדי גניבה בנפש שהוזמו, דיש לחייבם מיתה, אף דגניבה לאו אתחלתא דמכירה היא, ואין עיקר חיוב המיתה על פיהם, וצע"ג.[[10]](#footnote-11)

טז] ואמנם הנה באמת בעיקר הך דינא דעדי העדאה חייבין לשלם ח"נ על נגיחה רביעית, קשיא טובא, שהרי איירי דבשעת ההזמה עדיין לא נגח נגיחה רביעית כלל, כאשר כ"ה מבו' להדיא בד' התוס' והרשב"א בב"ק שם, וא"כ היאך מצינו לחייבם על מה שנתחייב על פיהם נ"ש, הרי אין העדים זוממין חייבין עד שיגמר הדין על פיהם, והכא הרי לא נגמר הדין על פיהם לחייבו בנ"ש על נגיחה רביעית, ואף לא נגח נגיחה רביעית כלל, וכבר תמהו בזה הפנ"י והנחל"ד בב"ק שם,[[11]](#footnote-12) אמנם הנה מצאתי בחי' הראב"ד בב"ק כ"ד ב' שכתב דאינם חייבין אלא אם נגח נגיחה רביעית ונגמר דינו לשלם נ"ש על פיהם ואח"כ הוזמו.

**ח**

יז] ונראה ללמוד מזה, דעיקר דינא דאין העדים זוממין חייבין עד שיגמר הדין על פיהן, לאו היינו דאינם חייבין אלא על הפסד שכבר נגמר הדין עליו, ואי"ז מחוסר אלא את קיום הפס"ד, אלא היינו דאינם חייבין אלא כשנתקבלה עדותם לגמרי ונגמר הדין על פי', וכל שנגמר הדין ע"פ עדותן, חייבין העדים אף על התולדות היוצאות מגמ"ד זה, אף שעליהן עדיין ל"ה גמ"ד, וע"כ ה"נ בעדי שור המועד, כיון שנגמר הדין ונעשה השור מועד על פיהם, חייבין העדים לשלם את הח"נ דנגיחה רביעית שיתחייב לשלם מכח גמ"ד זה.[[12]](#footnote-13)

יח] **ויש** להוסיף טעם בזה, דהנה בחי' הגר"ח פ"כ מעדות הק' בעדי בן גרושה דמאי ס"ד דיהא בהן חיוב כאש"ז, הרי ל"ה זמם לעשות כלל שהרי לעולם לא יעשה זה שהעידו עליו בן גרושה, וכתב ללמוד מזה דבדין כאש"ז דיינינן דכל שאם היתה עדותן אמת זהו מקרי זמם לעשות, עכ"ד.

**וי"ל** בגדר הדברים, דעיקר חיובא דעדים זוממין הוא כפי"מ שהי' הדין אם היתה עדותם מועלת שיחול הדין מכחה, והיינו אם הוה אמרינן דאף בכה"ג דהם עדי שקר קם דינא ומתקיים הדין שחל ע"פ עדותם, וכיון דאם היתה עדותם מועלת שיחול הדין מכחה, הי' נעשה הנידון בן גרושה, ה"ה חייבין בחיוב הזמה.

**ולפ"ז** נראה, דגדר הא דבעינן גמ"ד, היינו דהך מילתא דחשבינן כאילו הועילה עדותם שיחול הדין מכחה, הוא רק כשנגמר הדין על פיהם, וע"כ כל שהעידו שהשור מועד ונגמר דינו, כיון דאם היתה עדותם מועלת שיעשה השור מועד, הי' מתחייב מכח זה בנ"ש על נגיחה רביעית, ע"כ יש לחייבם ע"ז בתשלומי הזמה, - ול"ד לכל גוונא שלא נגמר הדין על פיהם, דכיון שלא נגמר הדין כלל ע"פ עדותם, לא חשבינן לה כאילו חל הדין מכח עדותם, ומשא"כ בעדי העדאה דנגמר דין ההעדאה וחשבינן דחיילא ההעדאה מכח עדותם, יש לחייבם לשלם את התשלומין שהי' מתחייב מכח דין העדאה זה.[[13]](#footnote-14)

יט] **ועיקר** הך מילתא שנתבאר דעיקר חיובא דהזמה הוא משום דחשבינן לה כאילו הועילה עדותם שיחול הדין מכחה, נראה דבזה מתפרשים ד' הרמב"ן בטעם הא דאין עדים זוממין משלמין את הכופר, - דהנה הערול"נ הביא לד' הריטב"א בשם הרמב"ן, והוסיף לפרש דהיינו משום דכופר הוא במקום מיתה בידי שמים, וכיון דהנדון ל"ה חייב מיתה בידי שמים ממילא ל"ה חייב ג"כ כופר ע"פ הדין, - וצ"ב, שהרי בכל עדים זוממין שהעידו לחייבו חייב מיתה, ל"ה הנידון חייב מיתה ע"פ הדין כיון שלא הרג, ואפ"ה הן חייבין בכאש"ז, ומ"ש הכא דאינם חייבין.

**וכמדומה** דזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דעיקר חיובא דהזמה, הוא משום דחשבינן כמו שחל הדין מכח עדותם, וע"כ כ"ז בעדים המחייבין אותו מיתה וכיו"ב, דאף דלא הרג ומן הדין אינו חייב מיתה, מ"מ חשבינן כמו שהועילה עדותם לחייבו מיתה, וע"כ הן חייבין, ומשא"כ בחיוב כופר, כיון דכל החפצא דכופר היא במקום מיתה בידי שמים, הרי דכיון דלגבי המיתה בידי שמים אין עדותם מועלת כלום, ואי"ז בכלל זממתם, ולא מצינו לחשוב שנתחייב מיתה בידי שמים על פיהם, הרי דל"ש לדון שנתחייב כופר על פיהם, דל"ש חיוב כופר אלא במי שחייב מיתה בידי שמים, דלגבי שאר חיובים, כל שלא הרג וכיו"ב ליכא "להמחייב", אך משא"כ בחיוב כופר, כל שלא נתחייב במיתה בידי שמים, ל"ש עיקר החפצא דכופר,[[14]](#footnote-15) ודו"ק.

**ט**

כ] **ולפ"ז** נראה, דע"כ הוא דשאני עדי גניבה בנפש שהוזמו דאין חייבין מיתה, משום דגניבה לחודא קיימא, ואין חיוב המיתה על פיהם, ול"ד לעדי העדאה שהוזמו דחייבין לשלם ח"נ של העדאה.

והטעם בזה, דהא דעדי גניבה שהוזמו אין חייבין מיתה, הוא משום דהגמ"ד דמיתה ל"ה על פיהם אלא ע"פ עדי המכירה, וע"כ אינם חייבין בהזמה, ואשר ע"כ כ"ז הוא בעדי גניבה, דליכא גמ"ד על הגניבה בפנ"ע, דנימא דמכח גמ"ד זה, ה"ה מתחייב מיתה כשמכרו, אלא הוי הגמ"ד על הגניבה והמכירה יחד,[[15]](#footnote-16) וכיון דגמ"ד זה הוי ע"פ עדי המכירה, דגניבה לחודה קיימא, אין עדי הגניבה חייבין, - ומשא"כ בעדי העדאה שהוזמו, דהגמ"ד דההעדאה נעשה על פיהם, ע"כ הם חייבין בתשלומי ח"נ דהעדאה שנתחייב מכח גמ"ד זה.

**י**

כא] **ועפי"ז** נראה, דזהו משה"ק השעה"מ דמ"ט אינם חייבין לשלם לו את דמי התרומה שאכל ונתחייב לשלם עלי', ואף דלכאו' הרי לא נתברר בבי"ד שאכל תרומה, ולא נגמר דינו ע"ז, - והיינו משום דל"ב שיחול הגמ"ד על חיוב התשלומין בפנ"ע, אלא כיון דנגמר הדין על פיהם שהוא בן גרושה, יש לחייבם לשלם את התשלומין שהי' מתחייב מכח גמ"ד זה.[[16]](#footnote-17)

כב] **אך** באמת אכתי הדברים צ"ע, דמסתברא מילתא דעיקר הא דכל דנגמר הדין ע"פ עדות העדים, הם חייבין בהתשלומין שמתחייב הנידון מכח גמ"ד זה, הוא רק בתשלומין שיתחייב אחר עדותם, וכגון בעדי העדאה, דכל שנגמר הדין על פיהם שהוא מועד, הרי דמכח גמ"ד זה הוא מתחייב בתשלומי ח"נ דהעדאה, וע"כ חייבין העדים ע"ז בכאש"ז, ומשא"כ בתשלומין שנתחייב קודם עדותם, מסתבר דאין לחייב את העדים ע"ז.

**והטעם** בזה הוא, דבתשלומין שנתחייב קודם עדותם, לא סגי במה שתתקבל העדות ויחול הגמ"ד על עיקר הנידון, דנימא דמכח זה ממילא הוא מתחייב גם בתשלומין אלו, אלא בעינן שתתקבל העדות ויחול הגמ"ד במסוים כלפי תשלומין אלו, - שהרי הדבר פשוט, דעדים שהעידו שהועד השור בבי"ד ואח"כ נגח לשור של עדים אלו או של קרוביהם, מחייבינן לי' בנ"ש, דלא חשיב שמתחייב נ"ש ע"פ עדותם, אלא מכח עדותם נתברר דהוא מועד, ואח"כ ממילא הוא חייב בנ"ש, אך משא"כ אם העידו שהועד השור בבי"ד אחר שנגח לשור שלהם או של קרוביהם, דלא מחייבינן לי' מכח עדותם, ומשום דבכה"ג בעינן שתתקבל עדותם גם כלפי חיוב התשלומין,[[17]](#footnote-18) אך י"ל דהוא דין מסוים לגבי פסולי עדות, וצ"ע, - ולפ"ז מסתברא מילתא דאין לחייב את העדים בתשלומין שנתחייב בהם הנידון קודם עדותם, אא"כ נגמר הדין על פיהם לחייבו בתשלומין, אך אם לא נגמר הדין אלא שהוא בן גרושה, אין לחייבם מכח זה בתשלומין, וצ"ע.[[18]](#footnote-19)

**יא**

כג] **והנה** לפמש"נ נמצא, דעיקר משה"ק הראשונים דיתחייבו עדי ב"ג בדמי התרומה והמתנו"כ שהפסידוהו, אי"ז משום דחשבינן דנתקבלה עדותם על ד"ז עצמו,[[19]](#footnote-20) אלא הוא משום דנתקבלה עדותם עליו שהוא בן גרושה, ויש לחייבם על כל היוצא מכך.

**ולפ"ז** נראה דזהו שנקטו הראשונים דיש בזה להא דריבתה תורה עדים זוממין לתשלומין, ול"ד לעדי כופר שדנו הראשונים דלוקין, ולא אמרינן דהן משלמין דמי השור ואינם לוקין, - והיינו משום דשאני בעדי כופר דנתקבלה עדותם גם על חיוב הכופר, וגם על חיוב סקילה דהשור, וכיון דחיוב המלקות וחיוב הממון הם על תרי מילי, לי"ב להא דריבתה תורה עדים זוממין לתשלומין, ומשא"כ בעדי ב"ג דהוו המלקות והממון על חד מילתא שנתקבלה עדותם שהוא ב"ג, ע"כ הו"ל ככל עדים זוממין שריבתה תורה לתשלומין.[[20]](#footnote-21)

?בעיקר מש"נ העיר הר"י אפשטיין במשה"ק הגרע"א לקמן ג' א' בעדים שגירש את אשתו, דאם אומרת גירשתני אחר שהעידו, אין לפטרם מכח מה שמחלה, ובשיעורי הגר"ש כתב ע"ז דהוא שלא בדקדוק, שהרי גם אם מחלה אחר שהעידו קודם הגמ"ד יש לפטרם, ולקמן ה' א' אות רל"ח כתב דאף אי נימא דכל שנעשה גברא קטילא קודם הגמ"ד אי"ז מועיל לפטור את העדים, ונתבאר במק"א, מ"מ הכא ודאי יש לפטרם, דכיון שמחלה ליכא ע"ז גמ"ד כלל, ובשיעורי רא"ב כתב לישב, דאף דלהצד שלא גירשה אמרינן דמה שאמרה גירשתני הוא משום דמחלה, אך להצד דגירשה, הרי אין בדברי' מחילה כלל, ונמצא דשפיר נגמר הדין ע"פ עדותם שגירשה וע"כ הוא הוא דאינו חייב לה שאר כסות ועונה, ודו"ק, - ולמש"נ ניחא ד' הגרע"א, וזה למש"כ בשם הגר"ח דאף דבדבר שבערוה בעינן עדות בבי"ד, מ"מ ל"ב גמ"ד, ונמצא דמיד כשנתקבלה עדותם שגירשה, יש לחייבם אף על הפסד השאר כסות ועונה שמפסדת מכח זה, ול"ב שיגמר הדין על הפסד זה בפנ"ע, ודו"ק.

1. והריטב"א הוסיף דהוא משום דאין כופר אלא במי ששורו הרג את הנפש, לפוטרו ממיתה בידי שמים, והיינו דכל החפצא דכופר הוא לפטרו ממיתה בידי שמים, והעדים שאינם חייבין מיתה בידי שמים, ל"ש בהו עיקר הכפרה דכופר, - אך בפי' הר"י מלוניל מבו' שפירש בזה בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. וזה ע"ד הא דעדים שהעידו באיש פלוני שהוא חייב קרבן, דאין מקום לדון דמדינא דכאשר זמם יתחייבו הם קרבן, דהחפצא דקרבן הוא לכפרה על חטא, וכל שלא חטא בחטא זה א"א כלל שיתחייב בקרבן, ול"ד לחיוב מיתה ומלקות שהוא לעונש, ואף דסיבת החיוב היא חטא זה, מ"מ שפיר שייך שיתחייבו גם העדים בחיוב מיתה ומלקות, ומשא"כ בחיוב קרבן שהוא לכפרה, הרי דכל שאינו צריך לכפרה זו, ל"ש שיתחייב בחיוב זה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם הנה בד' הריטב"א לקמן ג' א' מבו' דהחיוב שמתחייבין בו עדי כופר מדין כאשר זמם, למ"ד דכופרא ממונא, יש בו לדיני החיוב דכופר, ושייך בזה דינא דכופר אחד אמר רחמנא ולא ב' כופרין ולא חצי כופר, - וצ"ל דאף דיש בו לדיני החיוב דכופר, דכיון דזממו לחייב כופר, אף הם מתחייבין בחיוב כה"ג, (ול"ד להיכא שבאו לחייב שורו סקילה, דכל זממתם היא על הפסד הממון, וכנ"ל), מ"מ אינו חיוב כפרה אלא חיוב ממון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויותר נראה לפרש בזה קצת בע"א, אף אי לא נימא דאיכא תרי גווני בחיובא דכאש"ז, ובהקדם, דהנה הרמב"ן כתב לדון בטעם הא דכשהעידו על פלוני שחייב קרבן דאין משלמין, ומבו' דלא ס"ד דיהיו העדים עצמן חייבין בקרבן, והיינו משום דלא שייך כלל חיוב קרבן במי שלא חטא בחטא זה, וכמש"נ לעיל סוסק"א בהערה, וע"כ אין לדון אלא שיהיו חייבין בתשלומין, - והנה לכאו' אם הו"מ לחייב את העדים בקרבן, היו חייבין בקרבן ול"ה מקום לחייבן בתשלומין, ורק משום דא"א לחייבן בקרבן, הוא דיש לחייבן בתשלומין על הפסד הממון שבעדותם, דכל הא דתשלומי הממון הוו להנידון, הוא רק כשיש חיוב דמים, והיינו דעיקר דינא דכאש"ז הוא דכאשר זמם לעשות כן יעשה לו, וכל שבידינו לעשות לו את עיקר מה שזמם לחבירו יש לחייבו בכך, וע"כ אם יש בידינו לחייבו קרבן יש לנו לחייבו, ואחר דאין בידינו לחייבו קרבן, מ"מ הי' לנו לחייבו בתשלומי ממון על הפסד הממון שבא להפסיד לחבירו בעדותו.

   ולפ"ז י"ל דה"נ הוא בחיוב כופר, דאם היו העדים בני כפרה, הי' לנו לחייבם בחיוב כופר שבאו לחייבו, וע"ז ל"מ הא דאין ממשכנין, דמ"מ כיון שנפסק בעדותם חובת כופר, יש לחייבם בכך, אלא דלאו בני כפרה נינהו וא"א לחייבם בחיוב כופר, אך אכתי הי' לנו לחייבם בתשלומי ממון על הפסד הממון שבאו להפסידו בעדותם, וע"ז הוא דאמרינן דלא חשיב כהפסידוהו ממון, כיון דאין ממשכנין וכו', ולא נפסק בעדותם חיוב ממון, אך חיוב כפרה הרי נפסק בעדותם, אלא דא"א לחייב את העדים בכך משום דלאו בני כפרה נינהו. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להביא משל לדבר, במה שנחלקו רבוותא בגונא דנגמר הדין ע"פ עדותם דמהני תפיסה, דנחלקו רבוותא אם בכה"ג הם חייבין בתשלומין מדין כאשר זמם, ולדעת הסוברים דהם חייבין בתשלומין גובין מהן תשלומין אלו, אך ודאי דאין מקום לומר דנתחייבו בחיוב ממון דמהני ע"ז תפיסה, דזה הוי דבר שא"א, דאם הם חייבין בחיוב ממון גמור, שפיר גובין אותו מהן, ואם אין חייבין בחיוב ממון גמור, אף לא תועיל תפיסה, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואין לומר דהיינו דכיון דאין הם מתחייבין בחיוב מיתה בידי שמים, ל"ש שיחול עליהן חיוב הכופר דעיקרו הוא במקום מיתה בידי שמים, שהרי פי' זה כתב הריטב"א לעיל מינה בשם אחרים, והק' ע"ז, - ועוד, דהריטב"א להלן כתב דמה"ט גם אינם חייבין מלקות דהמלקות במקום הזמה עומד, ול"ש בהו הזמה שאין עדותם צריך לשמים, ואם כל הא דאינם מתחייבין על זממת הכופר, הוא משום דל"ש שיחול עליהן חיוב כופר, הי' בדין שיהיו חייבין מלקות. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיי"ש שכתב דצ"ל דהרמב"ם איירי בגוונא דאין השור בסקילה, ואפ"ה הכי משלם את הכופר וכמש"כ הרמב"ם בפ"י מנז"מ, - אך לכאו' אי"ז מתישב היטב בד' הרמב"ן והריטב"א שנקטו דאם הן לוקין הו"ל למיתני להו במתניתין, ואם אינם לוקין אלא בגונא דאין השור בסקילה, הרי לכאו' שפיר ניחא הא דלא תני להו במתניתין, כיון דלא בכל ענין הן לוקין. [↑](#footnote-ref-8)
8. אמנם הנה באמת בל' הריטב"א בריש פירקין משמע דגם אם היו עדי ב"ג משלמין מתנו"כ, ל"ה זה פוטרן ממלקות, וכמש"כ דקתני שלוקין "בלבד" ואין תורת הזמה מתקיימת בהן ואע"ג דמפסדי לי' תרומה ושאר מתנו"כ, ומשמע להדיא דגם אם היו משלמין תרומה ושאר מתנו"כ שרצו להפסידו, היו גם לוקין, וזהו גם משמעות ד' הריטב"א דלא נתפרש להדיא במתניתין דאין משלמין תרומה ומתנו"כ, אלא דכן נראה מסתימת מתניתין דלא תני אלא דלוקין, ולפ"ז ה"נ הכא דכוותה אף דחייבין העדים בתשלומי דמי השור, מ"מ אי"ז פוטרן מן המלקות, ושפיר דנו הראשונים אם הן לוקין.

   אך בעיקר הדברים צ"ב, דמ"ט באמת בעדי בן גרושה אף אם היו מתחייבין בתשלומין על מה שהפסידו תרומה ומתנו"כ, מ"מ היו לוקין, הרי דינא הוא דאין אדם לוקה ומשלם, ודינא דכדי רשעתו דאין לוקה ומשלם, הוא אף כשעשה ב' מעשים נפרדים בזמן אחד, וכמבו' בכתובות ל"ה ב', וכ"ש בכה"ג דהעידו עדות אחת שהוא בן גרושה, דאף דיש בעדותם ב' זממות, הדין נותן דאין לוקין ומשלמין.

   ולחומר הקו' צ"ל למש"כ התוס' בכתובות ל"ב ב' ד"ה שלא השם דאם העידו על אחד שהוציא ש"ר על אשתו שבאו לחייבו ממון ומלקות לוקין ומשלמין, וי"ל דהיינו דחיוב הממון והמלקות הוא חיוב אחד בעד מה שזממו לחייבו ממון ומלקות, ואי"ז חשוב כב' רשעיות אלא כרשעה אחת, - ולפ"ז שמא י"ל דכיון דחיוב המלקות דעדי בן גרושה במקום זממה קאי, כמש"כ הריטב"א בסוגיין, הרי דכל שזממו לפסלו ולהפסידו תרומה ומתנו"כ, הוי המלקות והממון כחיוב ורשעה אחת, וע"כ גם אם היו מתחייבין בתשלומין, ל"ה מיפטרי מהמלקות, ומתפרש בזה גם מש"כ המאירי בסוגיין בדין עדי כופר דלוקין ומשלמין דמי השור, (אך צ"ע דמ"ש מעדי בן גרושה שכתב המאירי דאין תשלומין במקום מלקות), ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. ושמא מכוון השעה"מ הוא בגונא שהוא אינו יודע שאינו בן גרושה, דבכה"ג יש לחייבם על מה שמכח עדותם הי' עליו לשלם על התרומה שאכל, אף שלא נתחייב בכך בבי"ד, - אך צ"ע, אם איכא חיוב הזמה ע"ז, ולמש"כ הרמב"ן בעדי קרבן דליכא חיוב הזמה, לכאו' כ"ש דבכה"ג ליכא חיוב הזמה. [↑](#footnote-ref-10)
10. והנה אמנם התוס' בב"ק כ"ד א' דנו לפרש דחיובא דהזמה התם אינו על נגיחה רביעית, אלא על מה שנפחתו דמי השור, עיי"ש, ולפ"ז ניחא, - אך התוס' בסנהדרין שם כתבו להדיא דבההיא דשור המועד הם חייבין לשלם ח"נ של נגיחה רביעית. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועיי"ש בפנ"י שהק' עוד ע"ד התוס', דא"כ ב' שמעידין בא' שהוא גדול והביא ב' שערות, וכי נאמר שאם הוזמו חייבין מיתה שרצו לעשותו בר עונשין, וה"נ דכוותה, - ויש מקום לדון בזה, דהתם אין לחייבם מתרי טעמי, חדא, משום דמאן יימר שנתכונו לחייבו מיתה, הרי י"ל שהעידו כדי שינהגו בו כגדול לשאר דינים, ועוד, דגם אם נתכונו לחייבו מיתה, מ"מ כ"ז שלא עבר עבירה שמחייבין עלי' מיתה, אין לחייבם ע"ז, דומיא דעדי העדאה דאין מתחייבין אלא כשנגח נגיחה רביעית, וכמש"כ הרשב"א, ואה"נ אם ידוע שהעידו כדי לחייבו מיתה וגם אח"כ עבר עבירה שחייבין עלי' מיתה, י"ל דשפיר הן חייבין מיתה מכאש"ז.

    אך שמא יש מקום לדון, דכיון דהא דעדי העדאה חייבין לשלם על ח"נ דהעדאה, הוא משום דהן חייבין אף על גרמא, וכמש"נ להלן סוסקי"ח בהערה, י"ל דכ"ז הוא בחיוב תשלומין דעדים זוממין, אך חיוב מיתה דעדים זוממין, י"ל דלא ניתן על גרמא בעלמא, וצ"ע אם י"ל כן. [↑](#footnote-ref-12)
12. והנה אמנם בד' הריא"ז בפירקין משמע דהא דאין העדים זוממין חייבין עד שיגמר הדין על פיהם, הוא משום דכבר נעשה עיקר ההפסד דאי"ז מחוסר אלא קיום הפס"ד, ולפ"ז הדין נותן דאין לחייב את עדי ההעדאה בתשלומי ח"נ דנגיחה רביעית, כיון דה"ז מחוסר גמ"ד, ואף ה"ז מחוסר את הנגיחה עצמה.

    ואמנם נראה דיש מקום לדון, דגם עיקר קו' הראשונים דיתחייבו לשלם לו דמי המתנו"כ שהפסידוהו, הוא רק משום דל"ב שיהא ההפסד קרוב, דאם בעינן שיהא ההפסד קרוב, מסתברא מילתא דכיון שעדיין לא באו המתנו"כ כלל ואין ההפסד קרוב, אין חייבין ע"ז, דלא עדיף מתנו"כ שלא באו לעולם כלל מחיוב שלא נגמר הדין עליו, ומשה"ק הראשונים כן, הוא משום דס"ל דכל הא דבעינן גמ"ד הוא כדי שיקבע הדין ע"פ עדות העדים, וע"כ שפיר יש לחייבם על הפסד המתנו"כ, אף שעדיין לא באו לעולם, אך יש לפקפק בזה, דכמדומה דבהל' גרמי מצינו, דהשורף שט"ח שזמנו בעוד ל' יום, חייל החיוב מיד, ולא אמרינן דאין הנזק אלא לאחר ל', וצריך בדיקה בזה. [↑](#footnote-ref-13)
13. אך לכאו' זה שלא כתי' קמא דהרמב"ן בסוגיין דאין עדים זוממין חייבין על גרמא, דהרי מה שיתחייבו הבעלים לשלם נ"ש על נגיחה רביעית, אי"ז אלא גרמא מהעדאת השור, וגם אי"ז כמש"כ הריטב"א בשם הרשב"א דלא מחייבינן להעדים זוממין במידי דלא קייץ, - והאמנם אם כבר הי' נוגח נגיחה רביעית, והי' נגמר דינו לשלם נ"ש מכח עדות העדים המייעדים בצירוף עדי הנגיחה הרביעית, ל"ה מצינו לפטרו משום גרמא, כיון דהגמ"ד לחייבו נ"ש נעשה גם על פיהם, אי לא דנימא כד' התוס' בסנהדרין, דלדעתם אין לחייבם ע"ז, כיון דעיקר הגמ"ד הוי ע"פ עדי הנגיחה הרביעית, אך כיון שעדיין לא נגח נגיחה רביעית, ולא נגמר דינו אלא על ההעדאה, ובאנו לחייבם ע"ז דמכח ההעדאה ה"ה מתחייב בנ"ש על נגיחה רביעית, הרי דאי"ז אלא גרמא בעלמא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-14)
14. והמשל לזה הוא, אם באמת הי' הדין דבכל דין שנפסק בבי"ד אמרינן קם דינא ואף אם הוי זה ע"פ עדי שקר, דנראה דמי שנתחייב מיתה ע"פ עדי שקר, היו הורגין אותו, אך מי שנתחייב כופר ע"פ עדי שקר, ל"ה מחייבין אותו, דכיון דלא נתחייב במיתה בידי שמים, ל"ש בו חיוב כופר כלל. [↑](#footnote-ref-15)
15. דל"ד לשור המועד, דאיכא גמ"ד בפנ"ע לייעדו, ומכח זה הוא מתחייב אח"כ בתשלומי נ"ש, אך בגניבה בנפש, הרי לאו היינו דע"י הגניבה חייל עליו דין דאם ימכרנו יהא חייב, אלא הויא הגניבה מכלל המעשה המחייב, וכמבו' בד' רש"י בסנהדרין שם, דאף לדעת חזקי' דהוא חייב מלקות על הגניבה, מ"מ אם מכרו אח"כ אינו חייב מלקות, ועי' חזו"א שעמד בזה, וע"כ ודאי דל"ש כלל שיהא גמ"ד על הגניבה בפנ"ע, דמכח זה יתחייב אח"כ כשימכרנו. [↑](#footnote-ref-16)
16. ויש להוסיף דאדרבה, אם הי' נגמר דינו גם על חיוב תשלומי תרומה, ל"ה מקום כלל לדון לפטור את העדים מתשלומין משום גרמא, שהרי הגמ"ד שחייבו בתשלומין אלו נעשה גם על פיהם, ודמי לעדים המעידים שהוא גדול ועדים אחרים מעידים שחילל שבת והוזמו, דבפשוטו גם העדים שהעידו שהוא גדול חייבין מיתה, (אך לד' התוס' בסנהדרין, בפשוטו אין חייבים ע"ז), ורק משום דלא נגמר דינו אלא ע"ז שהוא בן גרושה, ואתינן לחייבם מכח הא דע"י גמ"ד זה הוא מתחייב בתשלומי התרומה, הרי דכל דאי"ז אלא גרמא מגמ"ד זה, ה"ה פטורין.

    ומצינו עד"ז בד' הרי"ד בפסקיו לקמן ג' א', ז"ל, ועוד הוסיף לבאר דדוקא במה שכתב בכתובתה מחייבין העדים לשלם לבעל דהינו ר' זוז דכתובתה וכו', אבל אם היו לה נכסי מלוג שהי' הבעל אוכל פירותיהן, וע"פ אלו העדים כי גירשה נמצא שהפסידוהו אותן הפירות אין משלמין לבעל כלום, כי אם על הכתובה שהעידו שחייב ליתן לה, ואע"פ שהפסד הפירות מגיע לו בעדות זו, כעין גרמא הוי, ולא משלמי לי' אלא הפסד הכתובה שהזכירו בפירוש ולא הפסד הפירות, עכ"ל, וזה מתפרש ע"ד שנתבאר, דאם היתה עדותם מתקבלת על הפסד הפירות, היו מתחייבין ע"ז בכאש"ז, ול"ה זה גרמא בעלמא, אך כיון דנתקבלה עדותם על הפסד הכתובה, ואך שבאנו לדון דכיון דמכח גמ"ד ה"ה מפסיד את הפירות, יתחייבו ע"ז בתשלומי כאש"ז, הרי דהפסד זה אינו אלא כגרמא בעלמא, ואין מתחייבין ע"ז. [↑](#footnote-ref-17)
17. ועד"ז הוא בדינא דהאיסור עצמו בע"א יוחזק, דאם העיד ע"א הוא חלב ואח"כ אכלו אדם, הוא חייב מלקות, אך אם העיד העד שהוא חלב אחר שכבר אכלו אדם, אינו מתחייב ע"פ עדותו. [↑](#footnote-ref-18)
18. וגם למש"נ לעיל סקי"ח דהא דמחייבינן לעדי ההעדאה בתשלומי נגיחה רביעית, הוא משום דדיינינן כאילו חל הדין מכח עדותם, וכיון שאם הי' חל הדין מכח עדותם, הי' מתחייב מכח זה בתשלומי נגיחה רביעית, ע"כ הם חייבין ע"ז מכאש"ז, ג"כ מסתברא מילתא דכ"ז הוא רק כלפי התשלומין שנתחייב אחר הגמ"ד, דאם הי' הדין חל מכח עדותם, הי' מתחייב בתשלומין אלו, אך בתשלומין שנתחייב הגמ"ד, הרי אף אם הי' הדין חל עכשיו מכח עדותם, ל"ה מתחייב בתשלומין אלו, וע"כ אין לחייבם בזה. [↑](#footnote-ref-19)
19. דאמנם אם היינו באים לחייבן על הפסד זכות קבלת מתנו"כ, שפיר הוה חשיב דנתקבלה עדותם ע"ז, - אך בד' הראשונים מבו' שלא דנו לחייבם על הפסד זכות קבלת מתנו"כ, דע"ז אין לישב דהוא גרמא בעלמא, (דדמי לכל עדים זוממין דחשיבי כמזיק בידים), וגם אין מתישב ע"ז מש"כ הריטב"א דהוי מידי דלא קייץ, (שהרי יש לנו לשום שווי זכות קבלת מתנו"כ, וזה הוי מידי דקייץ, אלא על הפסד המתנו"כ עצמם, והיינו משום דזכות קבלת המתנו"כ, אינה זכות דממון, וליכא ע"ז תביעת תשלומי הזמה, ועל הפסד זה לא נתקבלה עדותם כלל. [↑](#footnote-ref-20)
20. והנה לעיל נתבאר דהא דאין עדי ב"ג חייבין לשלם דמי המתנו"כ שאכל, הוא משום דלא נתברר הדבר בבי"ד שאכל תרומה ולא נגמר הדין ע"ז, ולפ"ז נמצא, דבגונא שנתברר הדבר בבי"ד שאכל תרומה ונגמר הדין שהוא צריך להחזיר לבעלים, יתחייבו העדים זוממין בתשלומין, - אך למש"נ יש מקום לדון בזה דאף בכה"ג לא יתחייבו העדים בתשלומין, דכיון דנתקבלה עדותם גם על פסול הבן גרושה וגם על הפסד הממון, לי"ב להא דריבתה תורה עדים זוממין לתשלומין, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-21)