_4דחוי ב
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ג' כ"ה אייר תשס"ב

**בדין דחוי – סי' ב'**

**א בביאור פסקי הרמב"ם בדין דחוי, והמסתעףב בטעמא דמ"ד דבעלי חיים אינן נדחין**

**אבביאור פסקי הרמב"ם בדין דחוי, והמסתעף.**

א] כתב הרמב"ם פ"ג מהל' פסוהמ"ק הכ"ג ז"ל, אבל קדשים חיים שהיו שם בעזרה כשנפגם לא נפסלו אלא כשיבנה המזבח יקרבו שאין בעלי חיים נדחין, ובהכ"ד ז"ל, הקדיש בהמות עד שלא נבנה המזבח כשיבנה מקריבין אותן שהדחוי מעיקרו אינו דחוי, ע"כ, ועיי"ש בלח"מ בהכ"ד שהק' דמ"ט הוצרך להטעם שדחוי מעיקרו אינו דחוי תיפו"ל מטעמא דאמר לעיל שאין בעלי חיים נדחין, ותי' דאמר טעמא שיועיל אף למנחות דאינם בעלי חיים, ועי' לק' סק"ו מש"נ בהא דנקט הלח"מ דבמנחה ל"ש הא דאין בעלי חיים נדחין, וצ"ע בזה.

ועד"ז ק' גם בד' הרמב"ם שם בפ"ד הכ"ד ז"ל, הפריש אשמו והי' בשעת הפרשה יפה סלע ובשעת כפרה יפה שנים כשר, שהדחוי מעיקרו אינו דחוי ועדיין לא נראה עד שנעשה שוה ב' וכו', הי' בשעת הפרשה יפה ב' ובשעת כפרה יפה סלע ה"ז פסול, חזר ונעשה יפה ב' יחזור לכשרותו שאין בעלי חיים נדחין כמו שביארנו, למה הדבר דומה למום שנפל ועבר, ע"כ, וגם בזה הק' הלח"מ שם דברישא תיפו"ל דאין בעלי חיים נדחין, וכתב דעדיפא מיני' קאמר.

ובפט"ו ממעה"ק ה"ד ז"ל, בהמת השותפין שהקדיש א' מהן חצי' שלו וחזר ולקח החצי האחר והקדישו ה"ז קדושה וקריבה, אע"פ שמתחילתה היתה דחוי' כשהקדיש חצי' אין הדחוי מעיקרו דחוי, ואע"פ שהוא קדושת דמים הואיל והיא בעלי חיים אין בעלי חיים נדחים והרי נראית כולה להקרבה, לפיכך תיקרב ועושה תמורה, ע"כ, וד' הרמב"ם תמוהים טובא, דמה הוצרך להנך ב' טעמים הא' שאין הדחוי מעיקרו דחוי והב' דאין בעלי חיים נדחין, וק' בתרתי, א' כיון שכבר כתב דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי מהו שהוסיף עוד "ואע"פ שהוא קדושת דמים", דע"ז הוצרך להא דאין בעלי חיים נדחין, ופרט זה יבו' בעזה"י להל' סק"ד, ומאידך ק' כיון שהוצרך להא דאין בעלי חיים נדחין מ"ט הוצרך מתחילה להא דאין הדחוי מעיקרו דחוי.[[1]](#footnote-2)

ומכ"ז נר' בד' הרמב"ם דאי הי' דחוי מעיקרו דחוי, הי' מדחה טפי מנראה ונדחה ואף בעלי חיים היו נדחין, וע"כ הוצרך הרמב"ם בהנך ג' דוכתי להא דהדחוי מעיקרו אינו דחוי, ולא סגי לי' בהא דאין בעלי חיים נדחין, ועי' קר"א זבחים די"ב שכבר כתב כן בד' הרמב"ם, והטעם בזה נ' עפ"מ שדייק המהר"י קורקוס בהל' מעה"ק שם מל' הרמב"ם שכתב "אע"פ שמתחילתה היתה דחוי'", דמ' דטפי הי' ראוי להיות דחוי מה שדחוי מעיקרו, ודלא כמו שפירש"י בכ"ד במש"א ש"מ דחוי מעיקרא הוי דחוי, דהיינו שאף דהוי דחוי מעיקרו הוי דחוי ואיכא מ"ד דאין דחוי אלא בנראה ונדחה, אלא היינו דמכח מה דהוי דחוי מעיקרו הוא דהוי דחוי דדחוי מעיקרו הוי דחוי טפי, ואשר ע"כ ס"ל להרמב"ם דבדחוי מעיקרו דהוי דחוי טפי הרי שאף בעלי חיים היו נדחין, וע"כ בעי' בהו להא דהדחוי מעיקרו ל"ה דחוי.

[ועי' גם ברמב"ם פ"י מהל' שגגות הי"ג ז"ל, עשיר שהפריש קן למכרה וליקח בדמי' כשבה או שעירה והעני יביא קן זו, אע"פ שהיא קדושת דמים שהיא נדחית, ולמה לא נדחית מפני שדיחוי מעיקרו אינו דחוי והרי נראה קן זה לו עתה, ע"כ, וגם מהתם נ' דאי הי' הדחוי מעיקרו דחוי הי' נדחה הגם שאין בעלי חיים נדחין, אך התם יש לדחות טפי דעדיפא מינה נקט, כיון שלא הוצרך התם כלל להא דאין בעלי חיים נדחין, אך בג' דוכתי הנז' דהוצרך להא דאין בעלי חיים נדחין, ואפ"ה לגבי דחוי מעיקרא כתב הטעם שאין הדחוי מעיקרו דחוי, נ' כמש"נ דאי הי' דחוי מעיקרו דחוי הרי שאף בעלי חיים היו נדחין].

אמנם צ"ב בזה, דאף אם דחוי מעיקרו חמור טפי, מ"מ מ"ט נימא דהא דאין בעלי חיים נדחין לא הוי בדחוי מעיקרא, והרי כיון דלא חייל דחוי על בעלי חיים, מהיכ"ת דדחוי מעיקרא יחול עלייהו.

וגם עיקר המבואר בד' הרמב"ם דדחוי מעיקרא ראוי להיות דחוי טפי, צ"ע דהרי בגמ' מבו' להיפך דאדרבה כל דמעיקרא לא חזי הוי טעם שלא לומר בו דין דחוי, וכמבו' כן להדיא ביומא דס"ד. דבעינן למימר דטעמא דרב דאין בעלי חיים נדחין דיליף ממחוס"ז ופריך מי דמי התם לא איתחזי כלל הכא נראה ונדחה, והרי דכל דלא איתחזי כלל הוי טעם שלא לומר בו דין דחוי, וכ"ה גם בסוכה דל"ג: דמסקי' התם דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי תפשוט מיני' אבל נראה ונדחה חוזר ונראה לא תיפשוט מיני', והרי שאדרבה טפי ראוי לומר דין דחוי בשנראה ונדחה, וזה דלא כהמבו' בד' הרמב"ם דאי דחוי מעיקרא הוי דחוי הי' הדחוי אף בבעלי חיים אשר מבו' מזה דדחוי מעיקרא הוי דחוי דאלים טפי, וכאשר כן מבו' גם בלשונו בהל' מעה"ק וכמו שדייק מהר"י קורקוס.

ובאמת שזה ק' בד' הרמב"ם גופי' מיני' ובי', דמחד גיסא מבו' מד' הרמב"ם דאי דחוי מעיקרא הוי דחוי הי' חייל דין הדחוי אף בבעלי חיים, ומאידך הרי מבו' מד' הרמב"ם שכיון דדחוי מעיקרו ל"ה דחוי, הרי שמה"ט ליכא בזה דין דחוי אף בלא הא דבעלי חיים אינן נדחין, וכמבו' כן בדבריו בפ"ג ובפ"ד מהל' פסוהמ"ק הנז', דהיכא דהוי דחוי מעיקרו ל"ה דחוי אף בלא הטעם דבעלי חיים אינן נדחין, וכן מבו' גם מדבריו בפ"י מהל' שגגות הנז' דסגי בהא דאין דחוי מעיקרו דחוי, ונ"מ בזה דאף בשאינן בעלי חיים לא יהי' הדחוי מעיקרו דחוי, ומשא"כ נראה ונדחה הוי בהו דחוי, והרי שאף בד' הרמב"ם גופי' מתבאר דנראה ונדחה ראוי לידחות טפי מדחוי מעיקרא, וא"כ צ"ע המבו' בד' הרמב"ם דמאידך דחוי מעיקרא הוי טעם שיחול בזה טפי דין דחוי, ודאילו הי' דחוי מעיקרא דחוי היו אף בעלי חיים נדחין, והרי שלמ"ד דדחוי מעיקרא הוי דחוי, ה"ה ראוי לידחות טפי מנראה ונדחה, ומהני אף בבעלי חיים ואף אם בעלי חיים אינן נדחין, וצ"ע רב בזה.

עוד צ"ע בזה מהא דאמרי' בזבחים די"ב ובכ"ד, דש"מ מר"י תלת ש"מ בעלי חיים נדחין וש"מ דחוי מעיקרא הוי דחוי וכו', וק' טובא לפי המבו' בד' הרמב"ם דאי דחוי מעיקרא הוי דחוי הרי שהי' הדחוי אף בבעלי חיים ואף דקי"ל דאין בעלי חיים נדחין, א"כ היכי שמעי' מדר"י דבעלי חיים נדחין, והרי כיון דס"ל לר"י דדחוי מעיקרא הוי דחוי הרי שמה"ט אף בעלי חיים נדחין, דבדחוי מעיקרא ליכא לההלכתא דאין בעלי חיים נדחין, אך מנ"ל דס"ל לר"י דבעלי חיים נדחין ואף בנראה ונדחה, ואין לדחוק ולומר דמכוון הגמ' הוא דש"מ מדר"י דבעלי חיים נדחין היכא דהוי דחוי מעיקרא, אך אה"נ בנראה ונדחה י"ל דאין בעלי חיים נדחין, דלהדיא מבו' בסוגיא דזבחים שם דמהך מימרא דר"י ש"מ דבעלי חיים נדחין גם בנראה ונדחה, דהרי גם ע"ז איירינן התם דמה"ט ל"מ להפריש הפסח מאתמול, עייש"ה.

ובאמת דאיך שיהי' הפירוש בד' הרמב"ם ק' טובא מהתם, דהרי מאיזה טעם שיהי' מבו' בד' הרמב"ם דבבהמה של ב' שותפין וכו, בעי' לתרי טעמי להא דל"ה דחוי, הא' משום דדחוי מעיקרו ל"ה דחוי והב' דאין בעלי חיים נדחין, והרי דאם הי' דחוי מעיקרו דחוי או אם היו בעלי חיים נדחין היתה הבהמה דחוי', וא"כ היכי שמעי' מדר"י להני תרתי, דבעלי חיים נדחין ודדחוי מעיקרא הוי דחוי, והרי אף אי רק בחד מינייהו איכא דין דחוי סגי בזה לדחות הבהמה, וכאשר מבו' כן להדיא בד' הרמב"ם, והיכי שמעינן מדר"י לתרווייהו, ועי' בס' קה"י בזבחים שכבר עמד בזה, וצ"ע.

ב] ונ' די"ל בזה, דהנה כבר נת' לעיל בסי' א' סק"ג דאי' ב' אופני דחוי, הא' דחייל הדחוי על החפצא שה"ה דחוי' מליקרב, והב' דחייל דין הדחוי על הקדושה שה"ה קדושה דחוי', ונת' שם בד' כמה ראשונים דבדין דחוי שעל החפצא אף לר"י מיבע"ל דשמא אין דחוי מעיקרא דחוי, והיכא דהוי בידו לתקנו ודאי ל"ה דחוי מעיקרא דחוי, ומשא"כ בדין דחוי שעל הקדושה הוי דחוי מעיקרא דחוי ואף אי בידו לתקנו.

ונ' עפ"ז בד' הרמב"ם דס"ל דאי נבא לדון בדין דחוי מעיקרא ובדין נראה ונדחה, הי מינייהו ראוי לידחות טפי, הרי שחלוקין הן הנך תרי אופני הדחוי, דכד דייני' לענין דין דחוי שעל החפצא ודאי דנראה ונדחה ראוי לידחות טפי מדחוי מעיקרא, אך כד דייני' לענין דין דחוי שעל הקדושה שה"ה קדושה דחוי', נ' דס"ל להרמב"ם דאדרבה ל"ש כל עיקר דין דחוי זה רק בדחוי מעיקרא דמעיקרא לא חייל בקדושה זו דין הקרבה וה"ה קדושה דחוי' דלי"ב דין הקרבה, אך בנראה ונדחה דכבר חייל על קדושה זו דין הקרבה, הרי אף דאח"כ נדחית מהקרבה לא חייל דין דחוי על הקדושה גופה כיון שכבר הי' בה דין הקרבה, ואולי זהו כוונת מרן הגרי"ז במכתבים, ואין לדון בנראה ונדחה רק משום דין דחוי שעל החפצא שה"ה נדחה מליקרב, דזה שייך טפי בנראה ונדחה.

ומקור לזה מצינו מד' הרמב"ם פ"ג מהל' תמורה ה"ג ז"ל, וכן כל בהמת הקדש שאינה קריבה מפני תחילת הקדישה הרי תמורתה כמוה, ע"כ, וכבר עמד מרן הגרי"ז במכתבים, דמל' הרמב"ם מבו' דכל הא דתמורתה כיוצ"ב היינו רק היכא שאינה קריבה מפני תחילת הקדישה, ומשום דהקרבן בתחילת הקדשו לא חייל בי' דין הקרבה, והיינו כמש"כ, דדין דחוי בהקדושה שה"ה קדושה דחוי' שייך רק בדחוי מעיקרא דמתחילתה לא חייל בה דין הקרבה, וע"כ כל הדין דתמורתה כיוצ"ב הוי רק בשאינה קריבה מפני תחילת הקדישה.

ויש להוסיף בזה, דהגם שפסק הרמב"ם דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, מ"מ היינו רק היכא דהשתא חזיא דחייל עלי' השתא דין הקרבה, אך התם בהל' תמורה דלא חזיא השתא לי"ב כלל דין הקרבה, (דכל הא דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, היינו דהגם שנדחה מ"מ כיון דהוי הדחוי מעיקרא, הרי דאחר דחזר ונראה, חזר להכשירו, אך כ"ז שהי' דחוי, אי"ב נמי לפסול דחוי, דלענין זה אין לחלק בין נראה ונדחה לדחוי מעיקרא, ועמש"נ להוכיח כן בדברינו בסוגיא דמזבח שנפגם???), וע"כ תמורתה כיוצ"ב, וז"פ.

ולפ"ז נ' ליישב היטב ד' הרמב"ם, דהא דהוצרך הרמב"ם בהנך ג' דוכתי להטעם שאין דחוי מעיקרו דחוי ולא סגי לי' בהא דאין בעלי חיים נדחין, נ' דהיינו דאי הי' הדחוי מעיקרו דחוי, והיינו שהי' חייל דין דחוי על הקדושה שה"ה קדושה דחוי', ל"ה מהני ע"ז כלל הא דאין בעלי חיים נדחין, דהא דאין בעלי חיים נדחין ל"ש רק אי אתי' לדון דין דחוי על גוף החפצא דהבעלי חיים, אשר ע"ז אמרינן דעל בעלי חיים לא חייל דין דחוי, אך אי אתי' לדון דין דחוי על הקדושה שה"ה קדושה דחוי', ל"ש בזה כלל הא דאין בעלי חיים נדחין, דהרי כלל ל"ה דין הדחוי על הבעלי חיים אלא על הקדושה, ול"מ ע"ז מידי הא דאין בעלי חיים נדחין, דז"ש רק אם באנו לידחות להבעלי חיים ולא אם באנו לדחות להקדושה, ואף דהויא הקדושה על הבעלי חיים ס"ל להרמב"ם דל"מ זה דמכח זה לא יחול דין דחוי על הקדושה, דרק על גוף הבעלי חיים ל"ח דחוי, אך על הקדושה דחיילא עלייהו שפיר חייל דין דחוי,[[2]](#footnote-3) וע"כ הוצרך הרמב"ם להא דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, ומשא"כ היכא דנראה ונדחה, דהתם אין לנו לדון כלל דין דחוי על הקדושה, והתם כל דין הדחוי הוי על החפצא שה"ה נדחית מליקרב, ע"ז כתב הרמב"ם שאין בעלי חיים נדחין, ולא חייל על הבעלי חיים דין דחוי.

ויש להוסיף דלדרך זו, מש"כ הרמב"ם דאין הדחוי מעיקרו דחוי, לאו היינו דל"מ דחוי כשהוי מעיקרו, אלא פי' ד' הרמב"ם הוא, ש"דחוי מעיקרו" דהיינו דחוי על גוף הקדושה, ל"ה דחוי, ולא חייל כלל דין "דחוי מעיקרו" שמכח זה ידחה גוף הקדושה אף לאחר שחוזר ונראה, ולד' הרמב"ם זהו מש"א ש"מ דחוי מעיקרא הוי דחוי, וכמו שפי' מהר"י קורקוס לדעתו דהיינו דהוי דחוי מכח שה"ה דחוי מעיקרא, והיינו דש"מ דאיכא דין דדחוי מעיקרא, דהיינו דין דחוי על גוף הקדושה.

ומיושב היטב לפ"ז מה שהקשינו ע"ד הרמב"ם מהמבו' כיומא דס"ד. ובסוכה דל"ג: דדחוי מעיקרו גרע מנראה ונדחה, וכן מבו' גם מד' הרמב"ם גופי' וכנ"ל, אך לפמש"נ א"ש בפשוטו, דהתם בסוג' דיומא ובסוג' דסוכה הרי כלל לא דיינינן משום דין דחוי שעל הקדושה, דהרי בסוג' דיומא דייני' בהא דליכא דין דחוי בכל בהמה משום שמתחילתה היתה מחוס"ז, וכבר נת' לעיל סי' א' סק"ב מד' תוס' שם שהנידון הי' מ"ט לי"ב דין דחוי משום הא שלא היתה ראוי' ליקרב כשהיתה מחוס"ז קודם שהקדישה, וכבר נת' שם דבזה אין לדון רק מכח דין דחוי שעל החפצא, דדין דחוי שעל הקדושה ל"ש כלל התם כיון שנדחתה קודם שהוקדשה, וכשהוקדשה כבר ל"ה דחוי', וכן בסוג' דסוכה הרי דייני' בדין דחוי במצוות, וגם בזה נת' התם דל"ש לדון רק משום דין דחוי שעל החפצא דלא חזיא למצוה, וע"כ התם ודאי דנראה ונדחה ראוי לידחות טפי מדחוי מעיקרא, ומשא"כ הא דמבו' ברמב"ם דאי דחוי מעיקרא הוי דחוי הי' ראוי לידחות טפי, היינו אם הי' דין "דחוי מעיקרא" דהוי זה דין דחוי על הקדושה דלא חייל בה דין הקרבה, ודין זה שייך רק בדחוי מעיקרא, ודין זה מהני אף בבעלי חיים הגם שאין בעלי חיים נדחין ובנ"ל.

וניחא נמי דלא סתרי ד' הרמב"ם זל"ז, דהגם דמחד גיסא ס"ל להרמב"ם דאם הי' דין "דחוי מעיקרו" והי' חייל דין דחוי על הקדושה, הי' חל הדחוי אף בבעלי חיים, ול"ה כנראה ונדחה דאין בעלי חיים נדחין, ומשום דבנראה ונדחה ל"ש כלל דין הדחוי שעל הקדושה, כיון שכבר חייל בה מתחילה דין הקרבה, אך אחר דאין הדחוי מעיקרו דחוי, וליכא כל דין דחוי על הקדושה דה"ה קדושה דחוי', הרי מעתה כאשר אתי' לדון בדין דחוי שעל החפצא, הרי שבזה אלים דין נראה ונדחה דהי' חייל בי' דחוי, ואך משום דהוי בעלי חיים אין בעלי חיים נדחין, ומשא"כ בדחוי מעיקרא ליכא כלל דין דחוי על החפצא, וכמבו' כן בסוג' דיומא ובסוג' דסוכה הנז', וע"כ ל"ב בזה להא דאין בעלי חיים נדחין, וא"ש היטב ד' הרמב"ם.

ג] ואמנם אכתי צ"ע בהא דאמרי' בגמ' דש"מ מדר"י תלת, דהיכי שמעי' מיני' גם להא דבעלי חיים נדחין וגם להא דדחוי מעיקרא הוי דחוי, והרי אי דחוי מעיקרו הוי דחוי מהני לדחות אף אי אין בעלי חיים נדחין, ומאידך אף בלא דין הדחוי המחודש דדחוי מעיקרו, דהיינו דהקדושה היא קדושה דחוי', מ"מ אי בעלי חיים נדחין סגי בזה לדחות הבהמה מליקרב כמבו' בד' הרמב"ם בהל' מעה"ק הנז', ועד"ז צ"ע גם במה שאמרו בפסחים דצ"ח. דש"מ ממתני' תלת, וצ"ע כנ"ל.

ונ' ליישב דממימרא דר"י שמעינן לב' דיני הדחוי, הן לדין דיחוי שעל החפצא דהבהמה אשר ע"ז אמרי' דש"מ דבעלי חיים נדחין, והן לדין הדחוי שעל הקדושה אשר ע"ז אמרי' ש"מ דחוי מעיקרא הוי דחוי.

והנה הא דאיכא דין דחוי על הקדושה, נ' פשוט דשמעי' לה מהא דתמורתה כיוצ"ב, וכמש"נ בסי' א' סק"ב דדין זה הוי רק מכח דין הדחוי שעל הקדושה, וכאשר כן מבו' גם מד' הרמב"ם בהל' תמורה הנז' דדין תמורתה כיוצ"ב הוי רק מכח דהקדושה גופה לית בה דין הקרבה, וכמש"כ מרן הגרי"ז, וע"כ שפיר שמעי' מינה דדחוי מעיקרא הוי דחוי ודאיכא דין דחוי על גוף הקדושה.

והאמנם דלכאו' לא נתיישב בזה רק הא דשמעי' ממימרא דר"י דדחוי מעיקרא הוי דחוי, אך אכתי תיקשי במש"א בפסחים דצ"ז: דש"מ ממתני' דהתם דבעלי חיים נדחין ודדחוי מעיקרא הוי דחוי, והתם תיקשי דמנ"ל דאיכא דין דחוי על הקדושה, ודילמא כל דין הדחוי התם ל"ה רק על החפצא דלא חזיא ליקרב, דהתם הרי לא תנן דעושה תמורה.[[3]](#footnote-4)

אך נ' פשוט, לפ"מ דגריס הרמב"ם במתני' דפסחים דיפלו דמיו לנדבה, וכד' הר"ח דאף הדמים נדחין מליקרב שלמים, ופי' הר"ח דזמש"א יש דחוי בדמים שאף הדמים נדחים, ואשר ע"כ שפיר יש ללמוד ממתני' דהתם דדחוי מעיקרא הוי דחוי, אשר היינו דאיכא דין דחוי על גוף הקדושה, דאי ל"ה רק דין דחוי על החפצא דהבהמה הרי ל"ה הדמים נדחין, דז"פ דדין דחוי שעל החפצא ל"ש כלל להדמים שלא נדחו מעולם, ורק מכח שהקדושה דחוי' היא דחויין גם הדמים דהוו מכח קדושה זו, וכמש"נ כן בסי' א' סק"ב, ובע"כ דדחוי מעיקרא הוי דחוי, וחייל דין דחוי על גוף הקדושה וע"כ אף הדמים נדחין.[[4]](#footnote-5)

ולפ"ז שוב י"ל דאף מה דשמעינן ממימרא דר"י דדחוי מעיקרא הוי דחוי, אי"ז מהא דתמורתה כיוצ"ב, אלא מהא דאף הדמים נדחין, דהרי פי' ר"ח דהא דאמרי' אמימרא דר"י דש"מ דיש דחוי בדמים היינו שאף הדמים נדחין, והיינו כמו שהביא הריטב"א בקידושין ד"ז דמ' להו מלישנא דר"י שאף הדמים אין קרבין, וממילא דאיכא למשמע מינה אף להא דדחוי מעיקרא הוי דחוי וחייל דין הדחוי על גוף הקדושה, דאל"כ ל"ה הדמים נדחין, וכמש"נ בסוגיא דפסחים.

והא דשמעי' מינה דאיכא דין דחוי על הבהמה, נ' שהוא ממה דאין הבהמה גופה קריבה לנדבה, ובההיא דפסחים נ' דא"ש בפשוטו, והיינו דהרי כבר נת' בסי' א' סק"ג, בהא דתנן התם בפסחים לגי' הר"ח והרמב"ם, דבמפריש זכר בו ב' שנים לפסחו יפלו הדמים לנדבה, אשר היינו משום דאיכא דין דחוי אף על הדמים, ומ"מ ה"ה קרבין לנדבה דעל דין ההקרבה דנדבה לא חייל הדחוי, ונת' שם בהא דאין הוא עצמו קרב לנדבה, לשי' הרמב"ם דבכל הנופלין לנדבה מדינא קרבין הן עצמן לנדבה, ורק משום גזירה אטו לפני כפרה אינן קריבין, והכא הרי ל"ש הגזירה, דהוא משום דהוא גופי' דחייל עלי' דין דחוי ה"ז מדחהו אף מליקרב לנדבה, ורק הדמים דאין לדון בהם רק משום דין הדחוי שעל הקדושה, ע"כ אינן נדחין מהקרבת נדבה דהוי דין הקרבה אחרינא, ולפ"ז נמצא דמהא דתנן דיפלו דמיו לנדבה ואין הוא עצמו קרב לנדבה, ש"מ דאיכא דין דחוי על החפצא שה"ה נדחית מליקרב, דדין הדחוי שעל הקדושה הרי אין מדחהו מליקרב לנדבה, וכדחזי' שהדמים קרבין לנדבה, וזהו מש"א בפסחים דצ"ח דש"מ דבעלי חיים נדחין, דהגם דבדין דחוי מעיקרא דעל הקדושה הוי הדחוי אף בבעלי חיים, מ"מ שמעי' מינה דאף בדין הדחוי שעל החפצא בעלי חיים נדחין מדאין קרב הוא עצמו לנדבה, וכנ"ל.

ונ' שעד"ז מתפרש גם הא דשמעי' ממימרא דר"י דבעלי חיים נדחין, ולא מצי' למימר דכל דין הדחוי במימרא דר"י הוי רק דין דחוי דמעיקרא שעל הקדושה, אשר בזה ודאי דאף בעלי חיים נדחין, דנ' דכ"ה דבמתני' דפסחים הוי הדין דיפלו דמיו לנדבה, ה"נ במימרא דר"י בבהמה של ב' שותפין שהקדיש חצי' וכו', דלדעת הר"ח אף הדמים נדחין, הרי דמ"מ ה"ה נופלין לנדבה, ולפ"ז הרי דאף בזה חיקשי מ"ט לא קרבה הבהמה עצמה לנדבה, ובע"כ דהיינו משום דעל הבהמה גופה דחייל דין דחוי ה"ז מדחהו אף מהקרבת נדבה, ורק הדמים שאתינן בהו משום דין הדחוי שעל הקדושה, הרי שאי"ז מדחה אותן מהקרבת נדבה וכנ"ל, וממילא דא"ש דשפיר שמעי' מדר"י דאף דין הדחוי דעל החפצא הוי אף בבעלי חיים, ולא מצי' למימר דבדינא דר"י הוי דין הדחוי רק על הקדושה, דהרי רק מה"ט הוא דאין הבהמה קריבה לנדבה, וכמש"נ.

ד]

ה] והנה בהא דפסק הרמב"ם, בפט"ו ממעה"ק ה"ד בבהמה של ב' שותפין, ובפ"ג מפסוהמ"ק הכ"ג לגבי נפגם המזבח, ובפ"ד שם הכ"ד לגבי הפריש אשם יפה ב' והוזל ושוה סלע, ובפ"ו שם ה"א והי"ז בזבחים שנתערבו בחטאות המתות ובשוה"נ, ובפ"ד מק"פ ה"ט בהפריש פסחו קודם שנתגייר ושנשתחרר ושהביא ב' שערות, ובפ"ג משגגות ה"ח בהמיר או נשתטה, וכ"מ בדבריו בפ"ה מעיוה"כ הט"ו לענין ב' שעירין שמת א' דפסק כרב, וכ"מ גם בדבריו בפ"ד מק"פ ה"ו דפסק דלא כמתני' דפסחים דצ"ו, עיי"ש בכ"מ וגם בלח"מ בה"ד שם, דבעלי חיים אינן נדחין, וכן בהא דפסק, בהל' מעה"ק שם, ובהל' פסוהמ"ק פ"ג הכ"ד, ושם פ"ד הכ"ג, ובפ"י משגגות הי"ג, דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, הקשו בזה האחרונים בפסקי הרמב"ם בכ"ד.

**א'**, ברמב"ם פ"ד מפסוהמ"ק הי"ז, ופ"ד מתמורה ה"ד בדין מפריש נקבה לעולה וילדה, ושם ה"ז במפריש נקבה לפסחו וילדה, כתב דאין הולד עצמו קרב, והקשו האחרונים דלהרמב"ם לטעמי' דאין בעלי חיים נדחין, מ"ט הולד נדחה ואינו קרב, ולכאו' ק' ע"ז ג"כ דהוי דחוי דמעיקרא, אך ע"ז י"ל לפמש"כ התוס' בקידושין ד"ז: דהולד לא חשיב דחוי מעיקרא, עמש"נ בזה בסי' ג' סק"ג.

ומצינו בזה כמה דרכים, **הדרך הא',** הוא מש"כ המהר"י קורקוס והלח"מ בפ"ד מהל' ק"פ, די"ל דדעת הרמב"ם כמש"כ תוס' יומא דס"ד:, דאף לרב דבעלי חיים אינן נדחין, מ"מ היכא דהוי דחוי גמור, וכגון מפריש נקבה לפסחו דלעולם לא חזיא למה שהופרשה, מודה רב דבעלי חיים נדחין, ולפ"ז ניחא ד' הרמב"ם, דע"כ במפריש נקבה לאשמו ולפסחו נדחה הולד ואף דבעלי חיים אין נדחין, כיון דהכא הוי דחוי גמור על האם, וע"כ חייל מכח זה דחוי על הולד אף לדעת רב, ועי' שעה"מ שם מה שדן באורך בדרך זו, יעו"ש שהאריך מנ"ל להרמב"ם ד"ז, וגם הק' ע"ז ממש"כ הרמב"ם דאין בעלי חיים נדחין בקדשים שנתערבו בפסולין, הגם דהתם הוי דחוי גמור, דלעולם לא חזי, ועיי"ש שכתב דהא דבדחוי גמור הוי דחוי הוא בצירוף דדחיי' בידים, והביא כן מל' מהר"י קורקוס, ונ' די"ל עוד, דל"ח דחוי גמור רק היכא דמעולם לא הוה חזי למה שהופרש, ומשא"כ בקדשים שנתערבו דמעיקרא הוי חזי ל"ה דחוי גמור, ובזה אין בעלי חיים נדחין, ועי' לקמן מש"נ עוד דדחוי גמור ל"מ רק לדחות הבהמה עצמה והולד, ול"מ לדחות הדמים.

**הדרך הב',** הוא מש"כ השעה"מ שם והקר"א בזבחים די"ב, דס"ל להרמב"ם, דהא דאין הולד קרב ל"ב בזה לדין דחוי, אלא היינו משום דלא עדיף הולד מאמו, וע' בהגהות הגרא"ז לרמב"ן קידושין ד"ז., שכתב כעי"ז, וביאר בזה ע"פ מש"א בזבחים דנ"ז דלענין בכור ומעשר תמורה וולדות חד דינא, וא"כ י"ל דה"נ לענין פסח, כיון דתמורה אינה קריבה, אף הולד אינו קרב.

**הדרך הג',** הוא מש"כ האו"ש בהוספות להלכות פסוהמ"ק פ"ג, שנד' בסוף זמנים, דס"ל להרמב"ם, דהיכא דדחיי' בידים, איכא דין דחוי אף בבעלי חיים, ואשר ע"כ במפריש נקבה לעולתו או לפסחו דדחיי' בידים, אין הולד קרב.

ולכל דרכים הללו, ניחא משה"ק התוס' בכ"ד, בהא דפריך בכריתות דכ"ח. אדרב אושעיא מדר' שמעון, והק התוס' דאדפריך מר"ש ליסייעי' מרבנן, אך לדעת הרמב"ם ניחא, דהרי למדנו מדבריו דאף אי סבירא לן דאין בעלי חיים נדחין, מ"מ אין הולד קרב, וממילא דלא מצי' לסיועי' מדרבנן, דהרי י"ל דטעמיי' דרבנן ל"ה משום דין דחוי, וע"כ שפיר פרכי' עלי' מדר"ש, דחזינן דלי"ל דין דחוי, מדמכשיר הולד ליקרב, ולא חזי' דרבנן פליגי ע"ז, וכנ"ל.

**ב'**, כתב הרמב"ם פ"ד מהל' קר"פ ה"ד, המפריש נקבה לפסחו או זכר בן ב' שנים, ירעה עד שיפול בו מום וימכר ויביא בדמיו פסח, ואם לא נפל בה מום עד שהקריב פסחו יביא בדמיו שלמים, ועיי"ש בלח"מ שהק', דכיון דאין בעלי חיים נדחין מ"ט אחר הפסח לא יקרב הוא עצמו שלמים.

והנה להדרכים הא' והג' דלעי', ניחא אף ד' הרמבם הללו, אך הדרך הב' אין מיישבת ד' הרמב"ם הללו.

ואמנם הפשוט בדעת הרמב"ם, וכבר ביארו כן הגרי"ז ובס' קה"י, דהרי בפיהמ"ש להרמב"ם פסחים פ"ט, גרס במתני' דהתם ירעה עד שיסתאב ויפלו דמיו לנדבה, וכגי' ר"ח שם, וא"כ אדרבה הרי מה שפסק הרמב"ם שיביא בדמיו שלמים, הוי לטעמי' דאין בעלי חיים נדחין ודדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, וזה דלא כמש"כ המאירי בפסחים שם, דהרמב"ם גרס במתני' ויפלו דמיו לשלמים, וע"כ הוא דפסק כן, ולא הי' לפניו ס' פיהמ"ש, ומה שאין הוא עצמו קרב שלמים כבר כתב בזה השעה"מ, דהיינו משום דליכא דין מותר ליקרב שלמים, רק במי שהי' עליו דין הקרבה דפסח ונדחה, אך מ"מ דמיו קריבין שלמים, דעל הדמים הרי הי' דין הקרבה לפסח, וע"כ איכא דין מותר על הדמים.

[ולכאו' לפ"ז הרי אדרבה, ממה שפסק הרמב"ם דיביא בדמיו שלמים, ולא אמרי' שנדחין הדמים ויפלו לנדבה, הרי יש ללמוד דס"ל דאף היכא דלעולם לא חזי, ואף היכא דדחיי' בידים, מ"מ ליכא דין דחוי, ודלא כד' האחרונים הנז', אך נ' דאי"ז מוכרח, דהרי כבר נת' בכ"ד, דדין דחוי דמהני לדחות הדמים, היינו רק מכח דחייל דין דחוי על הקדושה, שה"ה קדושה דחוי', אך דין הדחוי שעל החפצא, ודאי דל"מ לדחות הדמים, ולפ"ז הרי י"ל, דמה דס"ל להרמב"ם לד' האחרונים הנז', דהיכא לעולם לא חזי או היכא דדחיי' בידים בעלי חיים נדחין, היינו רק דבכה"ג איכא דין דחוי על החפצא דלא חזיא ליקרב, אך דין דחוי על הקדושה ליכא בכל גווני, דכללא הוא דאין "הדחוי מעיקרו" דחוי, וליכא כלל דין דחוי על הקדושה, וע"כ להלכה אין הדמים נדחין כלל, אף היכא דלא חזי לעולם, והיכא דדחיי' בידים, וז"פ].

**ג'**, ע' מל"מ פי"א מטומאת צרעת ה"ט, שהק' במה שפסק שם הרמב"ם דנשפך הדם תמות המשולחת, הרי אין בעלי חיים נדחין, ועיי"ש שהביא מתויו"ט שכתב ליישב דילפי' לה מקרא, וע' חזו"א נגעים סי' י"א סק"ח מש"כ ליישב בזה.

וי"ל עוד בזה, אי נימא דהא דבעלי חיים אינן נדחין, הוא משום דאכתי לא חייל עלי' דין הקרבה, ע' לק' סק"ו שנת' טעמים אחרים בזה, הרי דזל"ש התם דלא מחסר להמשולחת מידי, וכבר אי"ב דין שילוח, אך לכאו' מהמבו' ביומא דס"ד בשעיר המשתלח דתליא אי בעלי חיים נדחין, הגם דנמי לא מחסר מידי, חזינן דאף בכה"ג אין בעלי חיים נדחין, וצ"ע בזה.

בבטעמא דמ"ד דבעלי חיים אינן נדחין

ו] בעיקר הדין דבעלי חיים אינן נדחין ורק שחוטין נדחין, הנה הי' מקום לפרש בזה, דהוא משום דבעלי חיים הגם שנדחו, מ"מ אחר שחזרו ונראו, מצי חייל עלייהו מהשתא דין הקרבה, ומשא"כ שחוטין הרי ל"מ חייל עלייהו דין הקרבה מהשתא, וע"כ כיון שנדחו מדין הקרבתן ל"מ חייל עלייהו דין הקרבה אחר, ושו"ר בס' זרע אברהם להגרמ"ז סי' כ' סקכ"ח שדן בזה, עיי"ש מש"כ נ"מ בזה, וע' עוד בס' אבי עזרי פ"ג מפסוהמ"ק הכ"ג שכתב עד"ז, דהא דבעלי חיים אינן נדחין הוא משום שה"ה מוכשר מעתה, ומשא"כ בשחוטין א"א להכשירן מעתה, דהרי יהא חסר להקרבן העבודות שעשה עד השתא, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאם שחט סימן א' ואח"כ נדחה חייל בי' דחוי הגם דאכתי הוי חי, דמ"מ הרי חסר עבודת השחיטה על סימן הראשון, ונ' שכ"ה גם לפי דברינו, (אך יל"ד דתליא אי ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף או אינה אלא לבסוף, וזה ע"פ המבו' בחולין ד"ל. דאי אינה אלא לבסוף מהני אף אם בתחי' השחיטה הי' זה פסח ונעקר בסופו לשלמים, אך לפירש"י שם מבו' דלכו"ע סגי בזה, ורק דלמ"ד ישנה מתחי' ועד סוף נפסל הקרבן במה ששחטו מתחי' בעודו פסח, ועיי"ש בדכ"ט: במלק סימן א' למטה וסימן א' למעלה, וע' במש"נ שם, ואכמ"ל בזה), אך הביא שם מהקר"א שנקט דלמ"ד אין בעלי חיים נדחין ה"נ אין נדחה אחר ששחט סימן א' דאכתי חי הוא, ונ' בדעתו ע"פ המבו' להל' מד' הראשונים דהא דבעלי חיים אין נדחין הוי זה הל' בבעלי חיים דלא חייל עלייהו פסול דחוי, וע"כ אף אחר ששחט בו סימן א' כיון שעדין חי הוא ל"ח עלי' פסול דחוי, שו"ר עוד בענין זה באבנ"ז יו"ד סימן של"ט סק"ג, עיי"ש.

אך נ' להוכיח דאי"ז הטעם, מהמבו' בריטב"א קידושין ד"ז דאף אי בעלי חיים אינן נדחין מ"מ מנחה ה"ה נדחית, וכ"ה מבו' גם בלח"מ ספ"ג מפסוהמ"ק, ואי נימא כטעם הנ"ל הרי שמנחה דמיא לבעלי חיים שאינן נדחין, ובע"כ דהא דבעלי חיים אינן נדחין הוי דין מסוים בבעלי חיים, וע"כ במנחה דל"ה בעלי חיים ה"ה נדחית.

והנה במה שמצאנו דין דחוי במצוות, לא נז' בגמ' דתליא בהפלוגתא אי בעלי חיים נדחין, וגם מזה נ' ללמוד דהוי דין מסויים בבעלי חיים שאינן נדחין, דאם הוי מכח שחייל עלייהו דין הקרבה מהשתא, ול"ד לשחוטין דל"מ חייל עלייהו דין הקרבה, א"כ לכאו' דין דחוי במצוות דמי לבעלי חיים שאינן נדחין, וז"פ.

אמנם יש להעיר בזה בד' הרמב"ן והריטב"א בקידושין ד"ז שכתבו דמשכח"ל דחוי מעיקרא דל"ה דחוי בדמים בדין דחוי במצוות, אשר לכאו' יש להעיר דמה יישבו בזה, הרי דחוי זה ל"ה בבעלי חיים, וממילא כיון שלמדנו דיש דחוי בדחוי מעיקרא בבעלי חיים, הרי בע"כ דהוי דחוי בדמים, ועד"ז ילה"ע גם במש"כ הראשונים שם דמשכח"ל דחוי בדמים לחוד, בהפריש מעות והמיר, וילה"ע כנ"ל דהרי אי"ז דחוי בבעלי חיים, אך בזה י"ל דכיון דהפריש מעות לקנות בהן קרבן, הרי דאי בבעלי חיים ל"ה דין דחוי, ל"ה אף בהמעות דין דחוי, ולכאו' מוכרח מזה דדחוי במצוות הוי כדחוי בבעלי חיים, ואי אין דחוי בבעלי חיים אף אין דחוי במצוות.

אך באמת נ' דאין להוכיח מזה כלל, דלא הוק' להראשונים רק אם כל דחוי מעיקרא הוי דחוי בדמים, אך מהא דדחוי בבעלי חיים מעיקרא הוי דחוי בדמים לא קשיא להו, והיינו משום דהגם דשמענו דבע"ח נדחין ודדחוי מעיקרא הוי דחוי, אך לא נתפרש דבע"ח נדחין דחוי מעיקרא, וע"כ שפיר איצטריך לאשמועינן דיש דחוי בדמים, וז"ב.

ועי' עוד בצל"ח סוכה דל"ג ונ' שהוא מבהמ"ח, שכתב דלמ"ד דבעלי חיים אין נדחין ל"ש דחוי במצוות, דאטו חיותן גורם להם שלא ידחו, ועיי"ש שמכח זה כתב דהא דשחוטין נדחין אי"ז מדין דחוי, כיון דליכא מקום לחלק בין בעלי חיים לשחוטין, אך הדברים צ"ע רב, וצ"ע בזה.

וע' עוד במאירי קידושין ד"ז שפירש דהא דבעלי חיים אין נדחין הוא משום דאפשר לו לצאת לחולין ע"י מום.

אך לטעם זה הרי שאף במנחות ליכא דין דחוי, ודלא כהריטב"א והלח"מ, וגם לד' הרא"ש בכריתות דכ"ח., שפירש דבמטמא מקדש חייל קדוה"ג ולי"ל פדיון, וכ"נ בתוס' הרא"ש קידושין ד"ז: בסוף דבריו, הרי מוכח דאף בדלי"ל פדיון נמי ליכא דחוי למ"ד בעלי חיים אינן נדחין, ועי' גם מל"מ ספי"א משגגות שדן על צפור המשולחת דינא דאין בעלי חיים נדחין והביא כן מתויו"ט, וזל"ש לטעמא דהמאירי, גם ילה"ע על המאירי דלכאו' טעם זה ל"ש רק במקום דכל הדחוי הוי על בהמה זו אך דמי' ראויין, אשר ע"ז אמרי' דהואיל ואפשר לו לצאת לחולין, ל"ח ע"ז דחוי, אך במקום דאף הדמים לא חזיין לכאו' ל"ש טעם זה, וילה"ע לפ"ז בהא דבנפגם המזבח תלי' לה בדדין בעלי חיים נדחין, וכן בהא דהפריש קרבן והמיר או נשתטה מ' דתליא בדין בעלי חיים נדחין, ובהנך גווני הרי אף הדמים לא חזיין השתא, וי"ל דאין מכוון המאירי משום דחזו למילתי' ע"י פדיון, אלא היינו שכיון שיש להם פדיון ויכולין ליצא לחולין, ל"ח ע"ז דין דחוי, וכהא שעל חולין ל"ח דין דחוי, וע"כ שייך טעם זה אף היכא שגם הדמים אינן ראויין.

וכבר נת' לעיל בהע' ב', שדברינו שם בד' הרמב"ם, דבדחוי דמעיקרא שהוא דחוי דחייל על הקדושה ל"ש הא דבעלי חיים אינן נדחין, מתבארים היטב א"נ דהא דאין בעלי חיים נדחין הוי הל' בבעלי חיים דלא חייל עלייהו פסול דחוי, דלפ"ז הרי מסתבר דל"ש דין זה בדחוי שעל הקדושה, דאי"ז כלל דחוי על החפצא דהבעלי חיים, אך א"נ דהא דאין בעלי חיים נדחין הוא משום דמצי חייל עלייהו מהשתא דין הקרבה, נ' דה"ז שייך אף בדחוי שעל הקדושה, וא"נ דהוא משום דאפשר לה לצאת לחולין ע"י מום, יל"ד בזה, ולמש"נ לעיל דהא שאפשר לה לצאת לחולין היינו דמה"ט הוי כבהמת חולין דלא חייל בה דחוי, י"ל דדחוי שעל הקדושה שפיר שייך בזה, וצ"ע בזה.

ושוב נתבוננתי דיל"פ טעם אחר בהא דאין בע"ח נדחין, דהוא לפמש"נ במק"א דפסול דחוי אין יסודו דכל דלא חזי השתא אין חוזר ונראה, אלא יסוד פסול דחוי הוא דמה שנדחה השתא מהקרבה פוסלו ודוחה אותו לעולם, והיינו דמעשה הדיחוי מהקרבה הוא דפוסלו לעולם, ואשר ע"כ י"ל דהא דבע"ח אינן נדחין, הוא משום דבבע"ח מה דנפסלו השתא להקרבה אי"ז מעשה דחוי כ"כ, דרק שחוטין שכבר התחילה הקרבתן ודינן ליקרב השתא, הרי דמה שנדחו השתא מהקרבה הוי זה מעשה דחוי גמור, וה"ז פוסלן לעולם, אך משא"כ בבעלי חיים אי"ז מעשה דחוי גמור, וע"כ לא חייל בהו פסול דחוי.

ובזה יל"פ היטב מש"כ התוס' בפסחים דצ"ו: דאף למ"ד דבעלי חיים אינן נדחין, מ"מ היכא דדחיי' בידים הן נדחין, וצ"ב דאם דינא הוא דבבעלי חיים ליכא פסול דחוי, א"כ מ"ט דחוי גמור טפי דדחיי' בידים יפסול אף בבעלי חיים, וגם אי נימא דהא דאינם נדחין הוא משום דמצי חייל עלייהו דין הקרבה מהשתא, נמי אינו מובן דמ"ט היכא דדחיי' בידים הן נדחין, אך לדרך זו דהא דבע"ח אינם נדחין הוא משום שאין דחוין דחוי גמור כ"כ, אשר לפ"ז שפיר מצי חייל פסול דחוי בבעלי חיים, והא דלא מיפסלי הוא משום שאי"ז מעשה דחוי גמור, ולפ"ז שפיר ניחא דע"כ היכא דדחיי' בידים דהוי זה מעשה דחוי דאלים טפי, שפיר חייל פסול דחוי אף בבעלי חיים.

ועד"ז נ' לפרש מש"כ התוס' ביומא דס"ד:, הבאנו דבריהם בסי' ד' סק"ט, דממתני' דהמפריש נקבה לפסחו, ל"ה שמעינן דבעלמא בע"ח נדחין, דהו"א דשאני התם דלא חזיא לעולם לפסח שהופרשה לשמו, ולהכי הוי דחוי' לעולם אפי' למותר פסח דהוי שלמים לא תיקרב היא גופה אלא דמי', עכ"ד, ונ' דזה מתפרש היטב לפמש"נ, דהא דבע"ח אינם נדחין הוא משום שאין דחוין דחוי גמור, שעדין לי"ב דין הקרבה, ואשר ע"כ י"ל דכ"ז הוא בשאין מעשה הדחוי אלא לזמן, דבזה אמרי' דל"ה זה מעשה דחוי, כיון שאין דינם ליקרב השתא, אך משא"כ בדהוי מעשה הדחוי לעולם, הוי זה מעשה דחוי אף בבעלי חיים, ואשר ע"כ ליכא למשמע מינה דאף בעלמא בעלי חיים נדחין, אך אי נפרש דהא דאין בע"ח נדחין הוא משום דפסול דחוי לא נאמר בבעלי חיים, ק' להבין ד' התוס'.

אך ג"ז אינו מתישב בד' הריטב"א והלח"מ שנקטו דאף למ"ד דבעלי חיים אינם נדחין חייל פסול דחוי במנחה, כיון שאינה בע"ח, וז"פ.

1. ועי' או"ש בהוספות להל' פסוהמ"ק פ"ג, (שנד' בסו"ס או"ש זמנים), שכתב בדעת הרמב"ם, דס"ל דהיכא דדחיי' בידים אף בעלי חיים נדחין, (וכמש"כ כן תוס' בזבחים די"ב. ד"ה ש"מ בעלי חיים נדחין ובפסחים דצ"ו: ד"ה קודם), וס"ל להרמב"ם דבהפריש אחר שנפגם המזבח ובהפריש אשם יפה סלע חשיב דחיי' בידים, (ודלא כמש"כ תוס' פסחים שם דדרך הקדש ל"ח דחיי' בידים, ועמש"נ בפרט זה בסי' ד' סק"ט), וע"כ הוצרך בהו להא דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להוסיף בזה, דהנה עי' לק' סק"ו שנת' כמה שיטות בטעם הא דבעלי חיים אינן נדחין, ונ' שמש"נ בד' הרמב"ם דעל דין הדחוי שעל הקדושה ל"מ הא דבעלי חיים אינן נדחין, ניחא טפי אי נימא דדינא דבעלי חיים אינן נדחין הוא דין מסויים בבעלי חיים דלא חייל עלייהו דין דחוי, דבזה מסתבר דל"ש כן על דין הדחוי שעל הקדושה, אך להטעמים האחרים הוי חידוש טפי לומר כן, ועי' לק' סוסק"ו עוד בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם עי' ברמב"ן קידושין ד"ז שמבו' בדבריו דלא קשיא לי' על הפי' דיש דחוי בדמים דהיינו שמדחה תמורתה, רק מסוג' דכריתות דכ"ח דאין תמורה בעופות, אך ממתני' דפסחים לא קשיא לי' הגם דלא תנן התם דתמורתה כיוצ"ב, (וכמשה"ק כן תוס' בזבחים די"ב), ובע"כ דמ"מ יל"פ דקים להו שאף עושה תמורה, ומכח זה אמרו ש"מ קדו"ד מדחה, ולפ"ז י"ל כן גם בד' הרמב"ם דאף התם שמעי' להא דדחוי מעיקרא הוי דחוי מדתמורתה כיוצ"ב, וצ"ע בזה, (ועי' ריטב"א קידושין שם שכתב דאף בההיא דכריתות יל"פ דהיינו דקדו"ד מדחה תמורתה, ואף דלא אמר כפירוש דתמורתה כיוצ"ב קים לי' לתלמודא דה"נ דינה שתמורתה כיוצ"ב, והדברים תמוהין דהרי התם אין עושה כלל תמורה דאין תמורה בעופות, וצע"ג). [↑](#footnote-ref-4)
4. ובזה מיושב מה דקשיא ע"ד הר"ח דאף הדמים נדחין מליקרב שלמים, מהא דתנן בפסחים שם דצ"ו: בפסח שנאבד וכו' שיפלו דמיו לשלמים, (וע' במש"נ בסי' ד' סק"ד בזה, ומה שהבאנו שם מד' רבינו דוד), אך להנ"ל א"ש בפשוטו, שהרי נתבאר דכל מה דנדחין הדמים הוי רק בדחוי מעיקרא, דהוי הדחוי על גוף הקדושה, ואשר ע"כ בפסח שאבד דל"ה דחוי מעיקרא אין הדמים נדחין, וז"פ. [↑](#footnote-ref-5)