89 סנהדרין ע_ז - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ועש"ק כי תצא י' אלול תשע"ג

א] לתי' הב' דתוס' צ"ע מה ישבו על סוף חמה לבא וסוף צינה לבא, ולכאו' חמה ל"ד להילוך ע"י הרוח,- ואף אם דמי להילוך ע"י הרוח, לכאו' במקרב הדבר אצל האש אין לחלק בין מקרב אצל האש ההולכת מעצמה, למקרב אצל האש ההולכת ע"י רוח, - דרק לגבי מקרב האש הוא דאמרינן דכל שהולכת ע"י הרוח אי"ז מתייחס אליו, אך לגבי מקרב אצל האש, מה לי מקרב אצל האש, מה לי מקרב אצל האש והרוח יחדיו.

ונראה, דהנה בעיקר מה שנקטו התוס' בתחילת דבריהם דמקרב אצל האש לר' יוחנן חייב ולר"ל פטור, צ"ב מ"ט תליא זה בפלוגתתם, הרי הא דלר"ל אשו לא חשיב כחציו, הוא משום דאשו לאו מכחו קאזלא, ולכאו' היינו דחשיב זה כהילוך דהאש, ול"ד לחץ דהוי ההילוך מכח עשייתו, ולכאו' כ"ז הוא טעם דלא חשיב זה חציו דמדליק האש, אך במקרב אצל האש, מה לי אם מקרב אצל חץ מה לי אם מקרב אצל האש, הרי גם אש הו"ל כחץ, ואך דל"ה כחץ דמדליק האש, ולגבי מקרב אצל האש ליכא נפ"מ בזה, - וי"ל דטעמא דר"ל דאש לאו מכחו קאזלא, היינו דחשבינן להליכתה כהתחדשות, וע"כ גם המקרב אצל האש לא חשיב כמקרב אצל החץ.

אך יותר נראה, דלר"ל אף המקרב אצל החץ פטור, והיינו דכ"ה דמדליק האש פטור משום דאשו לאו מכחו קאזלא, כ"ש דהמקרב אצל החץ פטור, שהרי אין ההיזק מכחו, דרק לר' יוחנן דנתחדש בדינא דאש דאף שהולכת האש ע"י כח אחר, חשבינן לה ככחו, הרי דמה"ט אף מקרב אצל החץ חשיב דההיזק מכחו, אף שהוא משתמש עם כח החץ, אך לר"ל דאש לא חשיבא כחציו משום דלאו מכחו קאזלא, הרי דמה"ט גם המקרב אצל החץ פטור, דהחץ לאו מכחו קאזיל.

ובזה ניחא המבו' בתוס' חולין דט"ז. דמקרב אצל בידקא דמיא בכח שני תליא בפלוגתא דאשו משום חציו, ולכאו' למשמעות ד' התוס' בסוגיין בפי' בידקא דמיא שהוא כפי' קמא דהרמ"ה, הרי דכל החילוק בין כח ראשון לכח שני הוא כלפי עשיית האדם, אך כלפי המים עצמם אין לחלק בזה, וא"כ אי נימא דהמקרב אצל מים דאזלי בכח ראשון חייב אף לר"ל, דהו"ל כמקרב לחץ, בדין דאף המקרב למים דאזלי בכח שני יהא חייב, ובע"כ כמש"נ, דלדעת ר"ל אך המקרב לחץ פטור.

ולפ"ז נראה, דע"כ לתי' בתרא דהתוס' דכל הא דאשו משום חציו הוא רק באש ההולכת מעצמה, אך אם הולכת ע"י כח אחר ל"ה כחציו, ולד' המהרש"א היינו דכל שהולכת ע"י רוח ל"ה כחציו, ולד' החזו"א לא בכל גווני דהולכת ע"י רוח ל"ה כחציו, אך עכ"פ כלל הדברים דלא חשיבא כחציו אלא כשמצינו לדון שהולכת בפועל מכחו, הרי דמה"ט במקרב הדבר אצל האש לא חשיב כחציו כלל, ואף אם יקרב דבר אצל החץ יהא פטור אף לדעת ר' יוחנן, וזהו שכתבו התוס' דמה"ט אין לחייב במקרב אצל החמה וכו' דהו"ל ככח כחו, והיינו דכיון שאין הליכת החמה מכחו, וכחו הוא באדם, ומכח כח זה שבאדם, מהני כח הליכת החמה להמיתו, הו"ל ככח כחו ופטור.

ועד"ז נראה בביאור ד' הרא"ה בשטמ"ק ב"ק דנ"ו., דמשמע בדבריו דלפמש"כ דבאסו"מ לא חשיב כחציו, ה"נ מקרב דבר אצל האש לא חשיב כחציו, וע"כ אינו חייב מיתה, וזה מתפרש ע"ד הנ"ל.

ועי' עוד בתורי"ד ב"ק דנ"ו. שחידש דאף דמקרב דבר אצל האש חשיב חציו, מ"מ בסוף חמה לבא אינו חייב, משום דאין החמה מזקת מיד, ונראה דלפ"ז גם לו יצויר דהי' מקרב החמה אצל האדם לא הי' חייב משום אש, ודו"ק.

ב] במקרב בהמה אצל הסכין, עי' שו"ע סימן ז' דל"מ, ולכאו' לפ"ד התוס' בתי' קמא דמקרב דבר אצל האש חשיב כחציו הי' לנו להכשיר, וכן נקט ביבין דעת סימן ז' סק"א.

אך יש מקום לדון בזה, דהנה בנט"י ודאי ל"מ שמקרב ידיו אצל המים, ולא חשיב ככח גברא, והיינו משום דהתם לא סגי במה שתהא נטילת הידים במים מכחו, אלא בעינן שתהא "שפיכת המים" מכחו, וע"כ מה יועיל שהביא ידיו במים, והנטילה הויא מכחו, אך מ"מ הרי שפיכת המים ל"ה מכחו, וע"כ ל"מ מידי.

וי"ל דה"נ הוא בשחיטה, דלא סגי במה שתוצאת השחיטה היא מכחו, אלא בעינן שמעשה השחיטה עצמה יעשה ע"י כחו, וכל שקירב הבהמה אצל הסכין, הרי הגם דתוצאת השחיטה היא מכחו, אך מעשה השחיטה עצמה ל"ה מכחו, וע"כ ל"מ, וצ"ע בסברא זו.

נובי"ק יו"ד סימן ל"ט דשאיבה במינקת לא חשיבא ככחו אלא ככח כחו, כיון שהוא שואב האויר, ועי"ז עולה היין, - ונראה דכונתו דשאיבת האויר חשיבא כסילוק בידקא דמיא, וכיון דהוא עושה את השאיבה בכחו, חשיב זה ככח כחו, - אך בד' הראשונים מבו' לענין יי"נ דחשיב ככחו, וצ"ע.

מהר"ח או"ז סימן קל"ה, ז"ל, או שמא לא קאי אלא אסיפא דסיפא דקתני מלוג ועד לק' ובהא דוקא בעינן שלא יפחות לאחרון שבהם מרביעית. דחיישינן משום שכבר נטלו מהם צ"ט ולא ישאר לאחרון אלא מים הדבוקים בדופני הכלי. וכשיטה הכלי כדי להטיפם ממנו כשיפלו אותן הטיפין על ידיו לא אתו מכח גברא. והוי ליה כמטה חבית על צדה דפוסל התם ר' יוסי. כי מה מועיל שתופס הכלי בידו ואין ידו משמשת אלא מעשה עץ כאלו הכלי תלוי ביתד או בחבל שיציאת המים מן הכלי אינם יוצאים מכחו. ומטעם זה יפסול במציעותא. וכפי זה שאני אומר א"כ אפילו בכלי מלא מים שהאדם תופסו בידו ושופך מן הכלי על ידי הנוטל עד שיגמור כל נטילתו אי"ז כח גברא, שאין ידו משמשת אלא מעשה עץ, והוי כאלו הכלי מוטל על הכותל, או שמא כיון שתחלת שפיכת המים מכחו ועדיין תופס הכלי בידו לא הקפידו החכמים וקרוי הכל כחו, עכ"ל, ונ' דאי"ז משום דלא חשיב דהחזקת הכלי במקום זה הוא בידו, אלא הו"ל כמצמצם, דודאי חשיב שהחזקת הכלי היא בידו, וכמש"נ בדברינו בדין מצמצם, אך מ"מ אי"ז כחו, שהרי נפילת המים עצמם אינה מכחו.

מנחת שלמה ב"ק סימן י"ב סק"ג הק', דמ"ט אם ליבה אש ה"ה חייב, הרי הו"ל ככח כחו, - ואפשר דלתי' בתרא דתוס', באמת בכה"ג אינו חייב משום חציו אלא משום ממונו.

אג"ט זורע כ"ב י"א דאם הביא האבן לשם ואח"כ הפילה, מצרפינן זל"ז, ולפ"ז י"ל כן גם בחץ, וכ"ה באבנ"ז **אה"ע סי' קיט אות פג וסי' קפט אות ז וחלקת יואב יו"ד סי' ב.**

**בד' הרמב"ן ע"ז דנ"ט: בסו"ד מבו' להדיא דבבידקא דמיא חשיב ככחו אף בלא כונה, - ומש"כ הרמ"ה דחיובו הוא כשנתכוין לכך, הוא לחייבו מיתה משום רוצח, ותדע, שהרי הרמ"ה כתב שנתכוין שיפול על האדם, ולזה ודאי ל"ב מהלכות מעשה.**