67 בדין שינוי מקום ובדין היסה_ד - רשימות
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

יום ועש"ק תולדות כ"ח מרחשון תשע"ב

א] כתב הרמב"ם בפ"ד מברכות, ז"ל, הי' אוכל בבית זה ופסק סעודתו והלך לבית אחר וכו' וחזר, הואיל ושינה מקומו צריך לברך למפרע על מה שאכל וחוזר ומברך בתחלה המוציא ואח"כ יגמור סעודתו, חברים שהיו יושבים לאכול וכו', וכן אם היו מסובין בשתי' או לאכול פירות, שכל המשנה מקומו הרי פסק אכילתו, ולפיכך מברך למפרע על מה שאכל וחוזר ומברך שני' לכתחילה על מה שהוא צריך לאכול, והמשנה מקומו מפינה לפינה בבית אחד א"צ לחזור ולברך, אכל במזרחה של תאנה ובא לאכול במערבה צריך לחזור ולברך.

והנה בביאור הך דינא דכל ששינה מקומו צריך לברך למפרע על מה שאכל, מ' מל' הרמב"ם דהוא משום דכל המשנה מקומו הרי פסק אכילתו, וכיון שהפסיק אכילתו נתחייב לברך לאחרי', ואסור להפסיק באכילה אחרת.

ונ' בביאורו לפמש"כ הרא"ש בפ' כיסוי הדם סימן ו', ז"ל, והיכא שלא היה בדעתו לשחוט אלא עוף אחד ואחר שנשחט הביאו לו עוף אחר צריך לברך על השחיטה וכו', כתבו התוס' כיון דצריך לחזור ולברך על השחיטה צריך לכסות תחלה מה ששחט וכו', היכא דנמלך וב' שחיטות הן שצריך לגמור מצות שחיטה ראשונה קודם שיתחיל אחרת וכו', ול"ד לאדם שיושב ואוכל ואמר הב לן ונבריך ואם אח"כ רוצה לאכול מברך המוציא וא"צ לברך ברהמ"ז תחילה על מה שאכל, התם ברהמ"ז אינו גמר מעשה אלא שנותן הודאה ושבח להקב"ה על הנאתו וסגי בהודאה אחת על ב' אכילות, אבל מעשה הכסוי היא גמר מעשה השחיטה וכיון שנסתלקה שחיטה ראשונה צריך לגומרה קודם שיתחיל שחיטה אחרת, עכ"ל.

אמנם בדעת הרמב"ם נ' דפליג, וס"ל דכ"ה דבכיסוי צריך לכסות דם שחיטה הראשונה קודם ששוחט השני', ואף אם מותר לו להתעסק בדברים אחרים קודם הכיסוי, מ"מ אסור לו לשחוט, דבעינן שיהא הכיסוי גמר שחיטה זו ולא תפסיק ביניהם שחיטה אחרת, ה"נ בברהמ"ז צריך לברך על אכילה הראשונה קודם שאוכל אכילה אחרת, וע"כ כל ששינה מקומו ופסק אכילתו ונתחייב לברך אחרי' ברהמ"ז, אסור לאכול אכילה אחרת.

אך קשיא ע"ד הרמב"ם ממש"א בירושלמי ס"פ כיצד מברכין, שינוי מקום צריך לברך, הסיע דעתו כמי שהוא שינוי מקום, והרי דמדמי הירושלמי דין היסח הדעת לדין שינוי מקום, ולדעת הרמב"ם הרי חלוקים הם טובא זמ"ז, דבהיסה"ד אי"ז גמר האכילה, אלא היינו דאין בכח הברכה לפטור את האכילה ?ושו"ר שעמד ע"ז במרה"פ ברכות פ"ו.

ונראה, דהנה צ"ע במש"כ הרמב"ם באוכל במזרחה של תאנה וחזר ואכל במערבה דצריך לחזור ולברך, ולא כתב דצריך אף לברך למפרע, עוד מ' בד' הרמב"ם, דרק אם בא לאכול במערבה חוזר ומברך, אך אם חזר למזרחה אינו חוזר ומברך, וכ"ה להדיא בד' רבינו מנוח שם, עוצ"ע במש"כ הראב"ד דהוא שלא הי' דעתו מתחילה לכך, ולעיל לא השיג הראב"ד כן, וצ"ע דמ"ש מזרחה ומערבה של תאנה דמהני דעתו, ובפשוטו צ"ל דדמי לב' חדרים בבית א' שכתבו התוס' דמהני דעתו, דע"י דעתו מצינו לחשוב שקביעותו היא בכל המקום

באו"ז הל' סעודה סימן קנ"ח מפורש דבהניח מקצת חברים אפי' מבית לבית א"צ לברך, ול"ב שיחזור למקומו הראשון. - עוד מפורש בדבריו דמבית לעלי' ל"ה שינוי מקום, וזה כהכרעת הביאוה"ל.

ולשונו וה"ה אם יצא לשוק והפסיק, ומ' דכל הא דביצא וחזר צריך לברך, הוא רק משום דהפסיק ביציאתו, אך בבית אחר הוא צריך לברך בכל גוונא.

ויל"פ עפמש"נ, דכיון שבמקום אחר אי"ז קביעות סעודתו ואינו רשאי לאכול שם, ע"כ ממילא דכל שהפסיק שם הו"ל הפסק וגמר סעודתו, ודו"ק.

עוד מבו' בדבריו כדעת הסמ"ק דגם כשגומר סעודתו במקום השני, צריך לחזור ולברך במקום הראשון

והמג"א הוכיח דל"מ הניח מקצת חברים מאותם בנ"א ששמעו בביהכ"נ, וזה מחודש, שהרי לכאו' לא קבעו כלל יחד, והיאך יועיל זה למקצת חברים, ומצאתי במאמ"ר סימן רי"ז סק"א שתמה ע"ד הדרישה שם, דודאי ל"מ הניח מקצת חברים בריח, שהרי אין בזה קביעות כלל, ולא יועיל בזה מקצת חברים, וזה כמש"נ, אך באמת הדרישה שם לא כתב דמהני בזה הניח מקצת חברים, אלא כתב דכיון דודאי יחזור לשם משום דאין הריח קיים במקום אחר, דמי להניח מקצת חברים דמהני משום דודאי יחזור לשם, עיי"ש.

כמדומה שנחלקו הראשונים בעיקר ענין היסח הדעת, דהנה הרא"ש בחולין ביאר בהא דברהמ"ז מפסקת, ז"ל, דהיינו דוקא לענין ברהמ"ז דחשיב הפסק והיסח הדעת "על מה שאכל ושתה", עכ"ל, ונ' מזה דלדעתו ענין היסה"ד הוא שהסיח דעתו מהאכילה שאכל, ול"ב כלל שיסיח דעת מהאכילה שהוא עתיד לאכול, ואך דבאופן הרגיל, כל שדעתו לאכול ולשתות עוד, ודעתו על האכילה, ליכא היסה"ד מהאכילה שאכל.

וע"כ לדעתו שפיר אמרינן דברהמ"ז היא היסה"ד, אף שהכוס בידו ודעתו לשתות, דמ"מ הוא מסיח דעת מן האכילה שאכל.

וזהו גם ענין שינוי מקום דהוי מדין היסה"ד, דהגם דאינו מסיח דעתו מלאכול, אך כיון שבדעתו שהפסיק את אכילתו הקודמת, ה"ה מסיח דעתו מן האכילה שאכל, וכ"ה ל' ר"פ בהגה' סמ"ק שמסיח דעתו מאכילה ראשונה, ומה"ט נקט החזו"א דאף האוכל בלא הפסק ושינה מקומו באמצע צריך לחזור ולברך, דה"ה מסיח דעתו מהאכילה שאכל תחילה, אך בד' הרא"ש לגבי דברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם נ' לא כן, והיינו משום דכל הא דבשינוי מקום הוא מסיח דעתו מן האכילה, הוא רק כשעתה אינו עוסק באכילה, ונת' במק"א.

ואשר ע"כ דנו שיהא חייב בברכה אחרונה, כיון שהסיח דעתו מן האכילה שאכל.

אך בדעת הרמב"ם נראה דהיסה"ד היינו, דכיון שהסיח דעתו משאר האכילה, ל"מ הברכה לחול ע"ז, ואי"ז ענין לשינוי מקום שהיא הפסק האכילה, וע"כ בשינוי מקום הוא צריך לברך ברהמ"ז על האכילה הראשונה, ואילו בהיסה"ד א"צ לברך.

במ"ב כתב בשם האחרונים דכשאינו במקומו מהני גמר סעודתו, וגם בביאוה"ל סימן רע"ג כתב דמכוון המג"א הוא ליציאה ושהי' יחד, והיינו דהגם דהיציאה בפנ"ע אינה מפסקת, מ"מ כל דאיכא היסח הדעת והוא אינו במקומו, הוי זה הפסק.

כתב המג"א סימן קע"ח סק"ח, ז"ל, דחיישינן שמא ישכח - לפי טעם זה אם מזמינים אותו לאכול למקום אחר שרי דלא שייך האי טעמא וכן המנהג פשוט אבל הב"ח כ' דוקא כשהיה דעתו בשעת ברכת המוציא לעקור אבל בלא"ה אסור לעקור דלכתחילה צריך לברך במקומו כמ"ש סי' קפ"ד וכ"מ בר"ן בהדיא וכ"כ רמ"א בתשו' סי' א' ע"ש, מיהו מהני דעת כמ"ש סס"א, עכ"ל.

רבינו דוד והר"ן כתבו, דהא דצריך לברך כשיוצא, הוא משום דינא דטעונים ברכה אחריהן במקומן, דע"כ יש לו לברך לכתחילה קודם שיעקור מקומו.

והנה לפי דבריהם איירי אף בשיוצא לצורך חתן וכלה, ואפ"ה אסור לכתחילה לעקור קודם שיברך, דדינא דטעונים ברכה במקומן, היינו שיברך בתוך קביעות, וכל שעוקר וחוזר, כבר אי"ז ממש הקביעות הראשונה, וע"כ אי"ז לכתחילה.

ואמנם מבו' בברייתא, דאם הניחו זקן או חולה מותרין לעקור לכתחילה, וכן מבו' בברייתא בתרייתא דלדעת ת"ק דבדברים הטעונים ברכה לאחריהם במקומן ליכא שינוי מקום, מותרין לעקור לכתחילה, והטעם משום דבהני גווני אי"ז עקירה כלל.

וע"כ צע"ג מה שהביאו הרמ"א בשו"ת סימן א' והמג"א בסימן קע"ח סק"ח מקור מד' הר"ן אלו דלכתחילה אין לעקור, והמג"א הוסיף דמזה נלמד דאין לעקור לכתחילה אף אם אין לחוש שישכח לברך, וצע"ג.

והנה אמנם בשו"ע סימן קפ"ד כתב כן דלכתחילה אין לו לעקור, אך השו"ע לטעמי' שפסק כדעת הרי"ף והרמב"ם דאף בדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומן צריך לחזור ולברך, וכיון דהוי זה הפסקת אכילתו, אין לו לעקור לכתחילה, אך לפ"מ דקי"ל כדעת ש"ר, הרי דע"ז תני בברייתא דכשהן יוצאין אין טעונין ברכה לכתחילה.

והדברים מבוארים כן בד' הב"י, שבסימן קע"ח הביא ד' הכל בו שלא התירו אלא לצורך מצוה עוברת, ותמה ע"ז, ואילו בסימן קפ"ד כתב דלכתחילה אין לו לעקור מקומו, ומקורו הוא מד' הר"ן,

והנה אמנם כבר כתב הביאוה"ל דמ"מ מד' הכל בו יש מקור לאסור בכה"ג שמא ישכח, אף בדברים דלי"ב משום שינוי מקום, אך כתב דלא מצינו שם דמכח זה יש לו לברך ברהמ"ז, די"ל דהוי זה ברכה שא"צ, וגם באמת אם כל המקור הוא מד' הכל בו, אין לנו לאסור אלא היכא דיש לחוש שמא ישכח, וכמש"כ המג"א.

עוד יש להביא בזה לד' המיוחס לריטב"א בסוגיין, ז"ל, כתב הר"י קרהקושא ז"ל ואפי' הניחו שם זקן או חולה אין להם לעקור לכתחילה רגליהם אלא לדבר מצוה בדברים שטעונין ברכה לאחריהם במקומם עד שיברכו ע"כ, וכן כתב הרא"ש ז"ל, עכ"ל.

ובתוס' הרא"ש בדק"ב., ז"ל, ועיקר דיוקא מדקתני לקראת חתן ולקראת כלה, וכן בברייתא שני' לילך לביהכנ"ס או לביהמ"ד, דמשמע דוקא לדבר מצוה, וגם נמי נקט ל' דיעבד עקרו רגליהם ולא קאמר רשאין לצאת לקראת חתן, משמע דבדברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם איירי, הלכך אסורין לצאת לכתחילה שמא לא יוכלו אח"כ לחזור למקומם, אבל בדברים שאין טעונים ברכה לאחריהן במקומן, אפי' לכתחילה רשאין לצאת, שאעם לא יוכלו לחזור למקומן יברכו במקום שנזכרין.

ובמ"ב סקל"ד כתב דאם יוצא לזמן מועט שרי, וצ"ע דזה סותר למש"כ בסקל"ג בשם המג"א דגם כשהולך לאכול במקום אחר אסור אף דאין חשש שמא ישכח, וא"כ מ"ט נימא דאם יוצא לזמן מועט שרי.

אמנם באמת בל' המ"ב בסקל"ג מ' דכל הא דאסור בהולך למקום אחר, היינו דאי"ז לכתחילה להמשיך סעודתו במקום אחר ולברך שם, אך כל שדעתו לחזור למקומו ולאכול ולברך אין לאסור משום זה, ואך דבזה אסרינן שמא ישכח, ודו"ק.

אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הר"ן שהם מקור דין זה, ובדבריו מבואר להדיא דגם כשחוזר למקומו ומברך אי"ז לכתחילה, עיי"ש, וצ"ע רב בכ"ז.

שו"ר בכל ד' הגר"ז שג"כ מבו' בדבריו כן, דהאיסור לעקור, הוא רק משום שמברך במקום השני, ועיי"ש שביאר טעם האיסור, דאף שמברך במקום אכילתו השני', מ"מ אי"ז במקום אכילתו הראשונה.

המג"א בסימן קע"ח סק"ג עמד בל' הרמב"ם שכתב "וכן", דאדרבה הרי בפירות פשיטא טפי דצריך לחזור ולברך, עיי"ש מש"כ בזה, והט"ז נחלק ופירש בע"א, עיי"ש, ולכאו' יש מקום לפרש בפשיטות, דמש"כ וכן קאי על הא דצריך לברך למפרע, שהרי לדעת הרמב"ן והרא"ה שהביא הר"ן ג"כ צריך לברך למפרע בדברים הטעונים ברכה במקומן, ואף אחר שחזר, ופירש הגרע"א בגליון דהייניו משום שכבר נתחייב בברהמ"ז, אך בפירות וכו' אינו צריך לברך למפרע, וזהו שבא הרמב"ם לחדש דאף בפירות צריך לברך למפרע, ושו"ר כעי"ז בבית מאיר.

יד הקטנה פ"ג סקכ"ג, דטעמא דהמג"א בדין אילן לאילן דצריך דעת, הוא משום דמאילן לאילן הו"ל כמחדר לחדר, וזה דלא כמש"כ הלבו"ש דהא דבעינן דעתו הוא משום דבלא זה הו"ל נמלך, דאי"ז משמעות ל' השו"ע, וגם הרי מקור דין זה הוא מד' הארחות חיים, ואיהו ודאי לא נתכוין מדין נמלך.

הגה' ר"פ לסמ"ק קנ"א, וההיא דאמר לקבעיה קמא קא הדר אינו רוצה לומר שיצטרך אחר גמר אכילתו לחזור למקום הראשון כדי לברך, אלא בא ליתן טעם אהא דקאמר דשינוי מקום אין צריך לברך לפניו בדברים הטעונין ברכה לאחריהם במקומן דהיינו פת דלא הוי שנוי מקו' היסח הדע' ועל זה מסיק מאי טעמ' דלא הוי שנוי מקום היסח הדעת בדברים הטעונין ברכ' לאחריהן במקומן משום דלקבעיה קמא קא הדר כלומר הוא חוזר וגומר כאן במקום שני קביעת סעודתו שהתחי' במקו' הראשון וכן פי' רשב"ם כיון שהיה צריך לחזור למקומו הראשון כדי לברך אם לא היה חוזר ואוכל בכאן לא אסח דעתיה מאכילה ראשונה בשנוי מקום, ואפי' אם נפרש לקבעיה קמא הדר שצריך לחזו' למקומו הראשון כדי לברך היינו אם לא היה חוזר ואוכל במקומו השני, דכיון שאם לא היה חוזר ואוכל במקומו השני היה צריך לחזור למקומו הראשון כדי לברך אחריו בדברים דטעוני' וכו', א"כ לא אסח דעתי' מאכילה הראשונה בשינוי מקום לכך אין צריך לברך לפניו בשנוי מקו' בדברים הטעונים כו' אבל בדברים שאינם טעונים ברכה לאחריהם במקומן כשהלך למקום שני אסח דעתיה מאכילה ראשונה משום שנוי מקום כיון שיכול לברך במקום שני בשביל אכילה ראשונה אפי' לא אכל כלל במקום שני וכן משמע מתוך פי' רשב"ם גבי דברים שאינם טעונין כו' ושמא אפילו בפנים לא אמר אלא כשאוכל בקביעות במקום ראשון, עכ"ל, ומבו' בכל דבריו דשינוי מקום הוי היסה"ד ממש.

ועי' גם בביאוה"ל סימן רע"ג ס"ג שנקט דשינוי מקום הוי היסה"ד ממש, וכתב דזהו טעמא דדינא דדברים שטעונים ברכה אחריהם במקומם שלא הסיח דעתו.

ועי' בנשמ"א כלל י"ב ס"א שכתב בתו"ד, ז"ל, דדוקא באכילה אמרינן דשינוי מקום הוי כהיסח הדעת, דזימנין דמימלך ולא אכל, ואפילו כשאינו מסיח דעתו לא פלוג רבנן, עכ"ל, והרי דשינוי מקום הוי מדין היסה"ד ממש.

ועי' במג"א סימן ר"י, שמשמעות דבריו דבהיסה"ד אין האכילות מצטרפות לכשיעור, ואילו בשינוי מקום נסתפק בזה, וזה להיפך מדעת הרמב"ם דשינוי מקום הוי פסק סעודתו וב' אכילות טפי מבהיסה"ד.

כתב הראב"ד בכתוב שם, ז"ל, ואני אעמיד את הכל. ולעולם תניא כוותיה דרי' יוחנן איתא. ודוקא כדקתני לה כשחזרו למקומן הואיל והדר לדוכתיה, אבל אי לא הדר ובעי למשתי בדוכתא אחריתי צריך לברך. מיהו כשחזרו ודעתן היה לשתות עוד הואיל ולא הוצרכו לברך למפרע בצאתם שהרי אין טעונים ברכה במקומן ועכשו חזרו אין צריכים לברך בתחלה. אבל דברים שטעונים ברכה במקומן כיון שאין רשאים לצאת אפילו למצוה עד שיברכו שמא ישכחו מלחזור אם חזרו נמי טעונים ברכה בתחלה שהרי [הפסיקו] הפסק גמור. והלכה כרב ששת כדפסק הרב ז"ל. והלכה כרבי יוחנן גם כן כי הא מתניתא וכדפרישנא כשחזרו, עכ"ל.

ומבו' בדבריו דמחד גיסא חמור דין דברים הטעונים ברכה אחריהם במקומן, דכיון שאינם רשאים לצאת עד שיברכו, הויא יציאתם הפסק, שהרי אסור להם לצאת באמצע סעודתן, ומשא"כ בדברים שאין טעונין ברכה אחריהן במקומן שהן רשאין לצאת באמצע סעודתן.

ומבו' מזה דבדברים שאין טעונין וכו' מותר לצאת לכתחילה באמצע סעודתו.

וכן מבו' גם בד' הבעה"מ שפירש דמדיייק מדקתני לקראת חתן וכו' וכן פירש בתוס' הרא"ש, והרי דבדברים שאין טעונין מותר לצאת.

לד' הרמב"ן דהא דצריך לברך קודם שיצא, הוא שמא לא יברך במקומו, לכאו' אם חזר למקומו א"צ לברך, וכן נקט בגליון הגרע"א בסעיף א', אך הר"ן כתב בשם הרמב"ן והרא"ה דצריך לברך, וצ"ע הטעם בזה, והרי הר"ן גופי' פירש לעיל דהטעם דצריך לברך, הוא משום דיש לו לברך קודם שיעקור ממקומו, וא"כ מ"ט כשחוזר צריך לברך.

ומצאנו הטעם בזה בגל' הגרע"א ס"ב, שפירש דכבר נתחייבו לברך כשיצאו, עיי"ש, ונראה דהיינו ע"ד מה שמצינו בכיסוי, דאסור להפסיק, וס"ל דה"נ ברהמ"ז דמי לזה, ודלא כהרא"ש, ואך דבעלמא אינו חייב לברך עד שיגמור אכילתו, אך כל שנתחייב לברך, אסור לו לאכול עוד קודם שיברך.