כ בדין ביטול רשות אם מהני לאסור, ועוד בדיני ביטול
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**כ**

**בדין ביטול רשות אם מהני לאסור, ועוד בדיני ביטול**

א] **עירובין** דס"ח., ההוא ינוקא דאישתפוך חמימי', אמר להו רבא פנו לי מאני מבי גברי לבי נשי ואיזיל ואיתיב התם ואיבטיל להו הא חצר וכו'.

**והנה** בטעם הא דהי' רבא אסור להוציא מביתו לחצר אחר שביטל, אף שהיתה אף החצר שלו לבדו, פירש"י ד"ה פנו, ז"ל, ותנן במתניתין המבטל רשות חצירו אסור להוציא מביתו לחצר, דהא לאו דידי' הוא, עכ"ל, וכ"כ בריו"נ בפסקי רי"ד ובאו"ז והיינו דהגם דהויא החצר דילי', מ"מ כיון שביטלה לאחר חשיבא כחצר של האחר, וע"כ אסור לו להוציא מביתו לחצר זו, וכ"ה ל' הרשב"א, משום דנאסר בחצר כיון שביטל רשותו אצלם, עכ"ל, וכן מבו' גם בד' הר"ן שם.

**ולמדנו** מזה, דמהני ביטול רשות לאסור, דאף דקודם הביטול הי' מותר לו להוציא מביתו לחצר דילי', מ"מ ע"י הביטול חשיב כחצר של חבירו, ואסור לו להוציא מביתו לחצר חבירו.[[1]](#footnote-2)

**וע'** חזו"א סי' פ"א סק"ד שדן בזה אם ביטול מועיל לחומרא ליחשב רשות של היחיד, ולפלא שלא הזכיר לסוגיא ערוכה דמהני ביטול לחומרא.

**אמנם** הנה בדעת כמה מן הראשונים נראה דל"מ ביטול רשות לחשבו כרשותו של זה שביטלו לו לאסור עי"ז, וכמו שיתבאר.

ב] **דהנה** כתבו התוס' לעיל דס"ד. ד"ה א"כ, ז"ל, ומיהו אור"י דאם יש חדרים בבית יכול לבטל כל הבית בלא החדרים שיהא עכשיו אסור להוציא מן החדר לבית כמו מבית לחצר וכו', עכ"ל.

**ובטעם** האיסור להוציא מן החדר לבית, נחלקו האחרונים, דהנה בב"י סי' שפ"א כתב, ז"ל, ומ"ש אסור להוציא מהחדר לביתו, נראה דהיינו כשביטל רשות ביתו סתם אבל אם ביטל רשות ביתו ורשות חדרו בהדיא שרי להוציא אפילו מחדר לביתו, ויותר נראה דלא אסר להוציא מהחדר אלא עד שיחזיקו בני החצר להוציא מבתיהם לחצר, אבל אחר שהחזיקו יכול להוציא אפילו מחדרו, עכ"ל.

**ופשטות** ד' הב"י נ', דאחר שהחזיקו בני החצר שרי להוציא מחדרו לבית אף בגונא שלא ביטל רשות חדרו, ומבו' לפ"ז שדעתו דמה שאסרו התוס' להוציא מן החדר לבית הוא משום דהוי זה כחזרה מן הביטול, וע"כ כל שכבר החזיקו בני החצר וכבר ל"מ הדר בי', שרי להוציא מן החדר לבית.

**וכ"ה** בלבוש שם ס"ד, ז"ל, וביטל רשות ביתו ולא החדר, אסור להוציא מהחדר לביתו שחוזר ומחזיק בביתו, עכ"ל, וכ"ה בחיי אדם כלל ע"ג דין ה'.

**אמנם** הנה במ"ב סי' שפ"א סקכ"ב, ז"ל, מהחדר לביתו וה"ה מבית לחדרו, מפני שהוא כמוציא מרשות לרשות, עכ"ל, וכ"כ הגר"ז שם ס"ה, והיינו דכיון שביטל הבית לחבירו אסור להוציא מחדר דילי' לבית דחבירו.

**ושורש** הנידון בזה, הוא בפי' מש"כ התוס' דאסור להוציא מן החדר לבית "כמו מן הבית לחצר", דיל"פ דמדמו התוס' להא דאסור להוציא מן הבית לחצר אף היכא שביטל גם רשות ביתו, דבהך גוונא הוא דאיירו התוס' לעיל מינה, אשר בכה"ג אין לאסור משום מוציא מרשותו לרשות חבירו, אלא האיסור הוא משום דהוי כחוזר ומחזיק, ויל"פ דמדמו התוס' להא דאסור להוציא מן הבית לחצר היכא שביטל רשות חצירו לחוד, דבכה"ג האיסור הוא משום דמוציא מרשותו לרשות חבירו.

**ובביאור** הגר"א סי' שפ"א, ז"ל, וכן אם וכו', כמו במבטל רשות חצירו "לבד", עכ"ל, ומפורש בדבריו בביאור ד' התוס', דמדמו להא דאסור להוציא מן הבית לחצר היכא שביטל רשות חצירו לחוד, דבכה"ג האיסור הוא משום דמוציא מרשותו לרשות חבירו, וה"נ הכא אסור להוציא מן הבית לחדר משום דמוציא מרשותו לרשות חבירו.

**והנה** באליהו רבה שם סק"ט, כתב ע"ד התוס', ז"ל, ולכאו' משמע דמבית לחדר מותר שהרי לא הכניס למקום שביטל, אלא שבמרדכי פ' הדר ראיתי שכתב אסור להוציא מבית לחדר ומחדר לביתו וכו', עכ"ל, ויש להוסיף שכ"ה גם בפסקי מהר"מ מר"ב סי' קל"ה ובאו"ז סי' קס"ו וברוקח סי' קנ"ז, ובס' עצי אלמוגים שם סק"י תמה עליו, דהכא ודאי אסור אף להוציא מבית לחדר, דל"ד למש"כ התוס' דמותר להוציא מביתו לבית חבירו, דהתם כל האיסור הוא משום שחוזר ומחזיק, ובזה הוא שכתבו התוס' דהיכא שמוציא לרשות אחר ל"ח חוזר ומחזיק, אך הכא החדר והבית הוו ב' רשויות, דהחדר הוי שלו והבית הוי של זה שביטלו לו, ואסור להוציא מזל"ז משום דמוציא מרשות לרשות, ובזה אין שייך לחלק כלל בין הוצאה והכנסה, עכ"ד, ורמז לזה המ"ב במש"כ דה"ה מבית לחדרו מפני שהוא כמוציא מרשות לרשות.

**אמנם** דעת הא"ר מתבארת דאף בשביטל רשות ביתו לחוד, אין לאסור להוציא מחדר לבית משום איסור הוצאה מרשות לרשות, אלא משום דהוי כחוזר ומחזיק, וע"כ שפיר נקט שאין לאסור אלא להוציא מחדר לבית, אך להוציא מבית לחדר שרי, שאינו נראה כחוזר ומחזיק ברשות שביטל.

**ועמש"נ** בסימן ט' סק"ה לדון בביאור מש"כ המרדכי דאסור אף להוציא מן הבית לחדר, אף אי נימא דהאיסור להוציא מזל"ז הוא רק משום דהוי כחוזר ומחזיק.

**ועיי"ש** באלי' רבה שהביא ד' הב"י דאחר שהחזיקו בני החצר יכול להוציא מן החדר לבית, וכ"כ גם בהגה' מהר"א אזולאי ללבוש, ובעצי אלמוגים שם תמה עליו בזה, דודאי ל"מ מידי מה שהחזיקו בני החצר, דאכתי הוי כמוציא מרשות לרשות,[[2]](#footnote-3) ואזלי לטעמייהו, דהאלי' רבה ס"ל דאף היכא שלא ביטל רשות ביתו, אין לאסור להוציא מן החדר לבית משום מוציא מרשות לרשות, אלא משום דהוי כחוזר ומחזיק, ואילו העצי אלמוגים ס"ל דיש לאסור בכה"ג משום מוציא מרשות לרשות.

**ובאמת** מצינו הדברים מפורשים בד' תור"פ לקמן דס"ח:, ז"ל, כגון שהי' למבטל חדרים פתוחים לביתו ואותן חדרים לא ביטל וכו' שהרי עכשיו הוא אסור להוציא מאותן חדרים לבית שביטל "דהוי כחוזר ומחזיק כיון שאותן חדרים מיוחדים לו שלא ביטלם", עכ"ל, וכ"ה בסמ"ק מ' רפ"ב, ז"ל, וטוב לשייר חדר אחד שלא יבטל ויהי' אסור להוציא מאותו חדר לאותו מקום שביטל מפני שנראה כחוזר וזוכה, עכ"ל, וכל' זה כתבו גם הארחות חיים דין שיתופי מבואות סי' מ"ד והכל בו סי' ל"ג, וכ"ה מבו' גם בד' הסמ"ג הלכות עירובין, עיי"ש שהלשון משובש, ומפורש כד' האלי' רבה וכאשר כ"ה פשטות ד' הב"י, דכל האיסור להוציא מן החדר לבית בשלא ביטל רשות חדרו, הוא רק משום דהוי כחוזר ומחזיק, אך אין לאסור בזה משום מוציא מרשות לרשות.

**אך** באמת בד' כל הנך רבוותא לא נזכר שאסור להחזיר מן הבית לחדר, וי"ל דאה"נ זה שרי, כיון שלדעתם כל האיסור הוא משום חוזר ומחזיק, אך באמת לפ"מ שפירש שם ר"פ הטעם דשרי להוציא מביתו לבית חבירו, ל"ש ה"ט היכא שביטל ביתו ולא ביטל חדרו, וודאי יהא אסור אף להוציא מן הבית לחדר, עייש"ה ואכמ"ל.

**ובטעמא** דמילתא דס"ל דאין לאסור בזה משום מוציא מרשות לרשות, פשוט דהוא משום דס"ל דל"מ ביטול רשות לחשוב ביתו כביתו של חבירו לאסור עליו להוציא מחדרו לבית זה, וע"כ אין לאסור אלא משום חוזר ומחזיק.[[3]](#footnote-4)

ג] **אך** בד' רש"י והרשב"א והר"ן בסוגיין מבו' דע"י ביטול חשיבא הרשות של מי שביטלו לו, וה"ז אוסר, וכמש"נ.

**וכן** מוכח גם ממש"כ הר"ן שם, דאף אם הי' רבא מבטל גם רשות ביתו, הי' אסור להוציא מביתו לחצר אף אחר חזקה משום דבביתו ל"ה אורח, ונת' בזה בסימן י"ט סק"ח דהגם דאף קודם הביטול הי' מותר לו להוציא מביתו לחצר, וא"כ מה לי דל"ה אורח, אך היינו משום דבביתו ל"ה אורח ול"מ לו הביטול, ובחצירו הוי אורח ומהני הביטול, וע"כ חשיב כמוציא מרשותו לרשות חבירו, וכ"ז ניחא רק אם מהני ביטול לאסור, אך אם ל"מ ביטול לאסור, לא הי' לנו לאסור עליו להוציא מביתו לחצר, כיון דאף החצר לא חשיבא כחצר דידהו, וז"פ.

**ומצינו** כן עוד בד' רש"י, הנה בפירש"י לעיל דכ"ו: ד"ה ה"ג, ז"ל, ולרבנן צריך לבטל לכל אחד ואחד וכו', הכא נמי למאן דלא פריש לא בטיל וכולן אסורין, דאע"ג דהאי דבטיל לי' עירב עם חבירו, כי עירב מאתמול אדעתא דההיא חולקא לא עירב, דההיא שעתא לאו דידי' הוא, ודכוותי' תניא בהדר א' מן השוק שמת והי' לו בית בחצר והניח רשותו לאחד מבני החצר מבעוד יום דהיינו קודם שעירבו, דכי עירב אדעתא דההיא חולקא נמי עירב אינו אוסר, משחשיכה ה"ז אוסר, עכ"ל. [[4]](#footnote-5)

**ומבו'** מד' רש"י, דהא דצריך לבטל לכל א' וא', הוא משום דזה שביטלו לו אוסר על חביריו שלא ביטלו להם, וכדמדמה לה רש"י לדינא דא' מן השוק שמת והי' לו בית בחצר והניח רשותו לא' מבני חצר, שאותו א' מבני חצר אוסר על חביריו, וה"נ הכא דכוותה, ומבו' מזה דמהני הביטול דעי"ז חשבי' לחלקו של המבטל כחצירו של זה שביטל לו, וע"כ הוא אוסר על שאר בני חצר.

**אמנם** יש לדחות, דאף אם לא מהני ביטול לחשבו כרשות זה שביטלו לו לאסור, מ"מ בעי' לה"ט דאדעתא דההיא חולקא לא עירב, דהגם דלעולם עיקר האיסור היכא שלא ביטל לכל א' וא', הוא משום לתא דהמבטל, דל"מ הביטול להתיר אלא לזה שביטל לו, אך לשאר בני החצר שלא ביטל להם, אכתי הוא אוסר עליהם, וכאשר כן נ' בל' כמה מן הראשונים דזהו טעם האיסור, ועמש"נ בזה להלן בהערה, אך מ"מ כיון שעירבו כל בני החצר עם זה שביטלו לו, הי' בדין דיחול עירובם אף על חלק זה שביטלו לו, ועי"ז יזכו כולם בחלק המבוטל ויהיו כולם מותרין, וע"ז פירש"י דל"מ העירוב על חלק זה משום דאדעתא דההיא חולקא לא עירב, וע"כ ממילא דלא חייל הביטול אלא לזה שביטלו לו, וממילא דהמבטל אוסר עדין על שאר בני החצר שלא ביטל להם, אך אי"ז במשמעות ד' רש"י.[[5]](#footnote-6)

**אך** בד' תור"פ שם נ' להדיא כן, ז"ל, והק' בקונטרס אמאי אסור לאחרים הרי כיון דביטל לו רשותו א"כ הויא שלו והוא עירב עם האחרים וא"כ הכל א' ואמאי אסור לאחרים, עכ"ל, ונ' להדיא דמפרש דהא דצריך לבטל לכאו"א אי"ז משום שאותו א' אוסר על כולן, ואך דמ"מ קשיא דכיון דהויא שלו ע"י הביטול, א"כ יועיל העירוב שעי"ז יזכו כולן בביטול, ולפמש"נ אזיל ר"פ לטעמי', שמבו' דעתו לקמן דס"ח. דל"מ ביטול לאסור.

**גם** בל' רש"י לקמן ד"ע. סוד"ה לאביי, נ' להדיא דהא דצריך לבטל לכאו"א, הוא משום דאם אינו מבטל אלא לא', אותו א' אוסר על שאר בני החצר, עיי"ש.

**והעירוני** די"ל עוד בזה, דאף אם ל"מ ביטול לחשבו כרשות של זה שביטלו לו לאסור, יל"פ דהיינו ע"ד מש"א לעיל דמ"ח: דלא אמרו דיורין להחמיר, וה"נ לא אמרו ביטול להחמיר, והנה בביאור הא דלא אמרו דיורין להחמיר נ' שנחלקו הראשונים, דבפירש"י שם פירש, ז"ל, יאמרו שהעירוב מביא הדיורין לתוכה כדי לאסור עלי', הא לא דיירי ממש בגוה, דליבעי עירובן בבית אחד, עכ"ל, ונ' דעתו דמעיקר דינא לא סגי בדיורי עירוב להחמיר, דאי"ז דיורין ממש שבכחן לאסור, אך הנה התוס' שם ובדס"ז. כתבו דהיכא דפשעה אמרי' דיורין להחמיר, והנה לדעת רש"י לכאו' אין לחלק כן, שהרי דיורי עירוב ל"ה כלל דיורין שבכחן לאסור, ונ' מזה שדעת התוס' דהא דלא אמרו דיורין להחמיר הוא משום דאין בכח זה שעירב עמו לאסור עליו, וע"ד דינא דלתקוני שתפתיך ולא לעוותי, ואשר ע"כ היכא דפשעה שפיר אמרי' דיורין להחמיר, וזה ביאור מש"כ המהרש"א בדס"ז. דהיכא שיכולה החיצונה לבטל לפנימית אמרינן דיורין להחמיר, והיינו מ"ד מש"א בגמ' דלר"ע ל"מ אמר לתקוני שתפתיך משום דאמרה מבטילנא לך רשותי, ולפ""ז הרי שלדעת התוס' י"ל, דהיכא שביטל לא' מבני החצר, שפיר מצי זה שביטל לו לאסור על שאר בני החצר, כיון שאף קודם הביטול הי' חלק זה אוסר עליהם, ול"ה הביטול להחמיר, גם יל"ד עוד עפי"ז, דל"ש הא דל"מ ביטול להחמיר, רק היכא דאתינן לדון שיאסור הביטול על המבטל, אך בגונא שביטל לא' מבני החצר ובאנו לדון אם בכח זה שביטלו לו לאסור על שאר בני החצר, י"ל דכלל ל"ש דינא דלא אמרו ביטול להחמיר.

**אמנם** באמת נ' דטעמא דהתוס' דל"מ ביטול לאסור, אי"ז כלל משום דלא אמרו ביטול "להחמיר", דא"כ מהיכן פסיקא להו להתוס' דין זה, אלא היינו משום דס"ל דל"מ ביטול כלל לחשבו כרשותו של זה שביטלו לו, וכל ענין הביטול הוא דעי"ז אין בכח דיורי המבטל לאסור, וכלישנא דהרמב"ן בפסחים ד"ד:, ויל"פ עוד דהוא ע"ד דינא דלא אמרו דיורין להחמיר לפירש"י, דהיינו דל"מ ביטול לחשבו כרשותו של זה שביטלו לו לגמרי, וכיון דלית לי' בזה דיורין גמורין ל"מ לאסור, ולהנך טעמי אין לחלק דהיכא דביטל לא' מבני החצר ומצי זה שביטל לו לאסור על שאר בני החצר, וז"ב.

**ומצינו** בזה דברים מפורשים בשו"ת רש"י סי' ק', והובאו הדברים בתיקון לשון בסידור ר"ש מגרמייזא, ז"ל, מעשה בבחור אחד שנשא אשה ועשו לו חופתו בבית רבינו שיחי', וכל צרכי חופתו התקינו בבית אחר הסמוך לו, ושכחו ולא ערבו מערב שבת, ושאלו את ר', אמר יבוא אותו בעה"ב [ואבטל להם את הרשות, ובא זה וביטל לו רבי את רשותו, אמרו לו אף הוא יהא מבטל רשותו] אצל רבי, אמר להם, א"כ "נמצא רשותי שלו ושלו שלי, ויהיו ב' רשויות כבתחילה" וכו', עכ"ל, ומפורש דמהני הביטול לחשוב הרשות של זה שביטלו לו, וסגי בזה לאסור, וע"כ חשיב ביתו של רש"י של בעה"ב הסמוך לו, ובית הסמוך לו חשיב ביתו של רש"י, ומה"ט הי' אסור להוציא מזל"ז.

**וכן** נ' גם בל' רש"י דס"ט: ביתו אסור להכניס ולהוציא וכו', הלכך הו"ל רשות ביתו רשות דידי', וחצר "רשותא דידהו", עכ"ל, ומ' דמהני ביטול לאסור ואי"ז אלא רשותא דידהו, וכ"נ בל' הרשב"א שם שכתב דלו אסור משום דמוציא מרשותו "לרשות אחרים", ול' ריטב"א דמוציא לרשות שאינה שלו, וכן מבו' בל' רש"י דע"ט., הוא אסור להוציא מאותו בית לחצר שלו, שהרי ביטל רשותו "וכל הבית כחצר אחרת הוא", עכ"ל, וכן נ' גם בל' רש"י דכ"ו. סוד"ה והא תנן, עיי"ש.[[6]](#footnote-7)

**ולכאו'** יש להוכיח בזה, גם מד' הראב"ד שהביא בחי' הרשב"א לעיל דכ"ו:, דיחיד שביטל גם רשות ביתו, אסור להוציא מביתו לחצר, משום דאינו מבטל לגמרי רשות ביתו, וע"כ אסור הוא להכניס ולהוציא מביתו לחצר משום דהו"ל כמוציא מרשותו לרשות חבירו, עיי"ש, ואי נימא דל"מ ביטול לאסור, לכאו' ל"ה לנו לאסור עליו להוציא מביתו לחצר, שהרי בביתו הוא משותף עם שאר בני החצר, ואף בחצר הוא משותף עמם, וה"ה מוציא מרשות משותפת לרשות משותפת, ולכאו' מוכח מינה דמהני ביטול לאסור, וע"כ כיון שביטל להם רשות חצרו, חשיבא החצר כדידהו לבד, וע"כ אסור להוציא מביתו דהוי רשות דידי' לחצר דהוי רשות דידהו, דלכאו' ל"ש לומר בזה ממ"נ, דללא הביטול הוי ביתו רשות דידי' וחצר רשות משותפת ואחר הביטול הוי ביתו רשות משותפת וחצר רשות דידהו, שהרי שפיר י"ל דנדון על ביתו אחר הביטול ועל החצר ללא הביטול, וגם למש"נ לעיל בטעם הא דלא אמרי' ביטול להחמיר, ל"ש כלל לומר כן.

**אך** אולי יש לדחות, די"ל דלהראב"ד לטעמי' שם דחלוק שותפות דבית משותפות דחצר, דבית המשותף חשבי' דכל הבית הוי כמיוחד לכאו"א מן השותפין, ומשא"כ בחצר המשותפת, הרי י"ל דאף אסור להוציא מבית המשותף לחצר המשותפת, שפתוח לה בית זה ועוד בית של א' מן השותפין, משום דביתו הוי רשות משותפת דכל א' יש לו בעלות בכולו, וחצר הוו דיורין חלוקין, וע"כ אף אם ל"מ הביטול לאסור וחשבי' להחצר כרשות משותפת עמו, נמי יש לאסור להוציא מביתו לחצר, ועמש"נ באורך בנידון זה בסימן נ"ב סק"ד ואילך.

**אך** עיי"ש סק"ז שנת' להוכיח מד' הרשב"א דס"ל דאין לאסור בכה"ג, ולפ"ז ק' לפרש כן ד' הרשב"א בשם הראב"ד, אך י"ל דהך מילתא גופה תליא בפלוגתת הרשב"א עם הראב"ד אם מותר להוציא מבית יחיד לבית המשותף עמו, ודו"ק.

**וגם** בל' הראב"ד נ' להדיא דהא דאסור להוציא מביתו לחצר הוא משום דחשיבא החצר כ"רשות חבירו", והיינו משום דע"י הביטול חשבי' להחצר דהוי של שאר בני החצר לבדן.

**אמנם** נ' דיל"ד בזה, דאף לדעת התוס' ודעימייהו דל"מ ביטול לאסור, היינו רק בכגון ההיא דבית וחדר, דהגם דביטל הבית, מ"מ ל"מ הביטול לחשבו כבית חבירו, דמשו"ז יהא אסור להוציא מן החדר לבית, אך בחצר השותפין שביטל א' מהן רשותו להן, שפיר י"ל דמהני הביטול לאסור להוציא מרשות המשותפת דידהו לחצר זו, שהרי שאר בני החצר הוו בעלים גמורים על חצר זו, והא דמעיקרא הי' מותר לו להוציא מרשות המשותפת לחצר זו, הוא משום דיש לו חלק אף בחצר זו, וע"כ לי"ב שנוי בעלים, אך כל שביטל ונסתלק מחצר זו, שפיר יש לאסור להוציא מרשות המשותפת לחצר זו, ודו"ק.

**עוד** יש להוכיח בזה מפי' ר"ח בשבת דקל"א., שפי' ד' הגמ' שם, דהיכא דמבטלי כל הבתים רשותם לגבי חד חשיב דליכא אלא בית א', דהוא משום דכיון שביטלו כל בני החצר רשותן לגבי חד נעשו כל הבתים שלו וכולן כבית א' הן חשובין, עכ"ל, וכן פי' הריטב"א שם, והרי דע"י ביטול חשיבי כל הבתים דילי', ומשו"ז אינם אלא כבית א', ויש לדחות, וגם עיי"ש בחי' המיוחסים להר"ן שפי' בע"א, גם מפשטות ד' רש"י נ' דמפרש ד' הגמ' דחשיב כבית א', כיון שרק מאותו בית שרי להוציא לחצר., ועמש"נ עוד בזה בדברינו בסימן ל"ג סק"ה לדון דפלוגתת הראשונים בפי' ד' הגמ' בשבת דקל"א. תליא בנידו"ד, אם משום ביטול חשבי' להרשות המבוטלת כרשותו של זה שביטלו לו, או דאכתי הויא הרשות של המבטל, עיי"ש.

ד] **ולדעת** התוס' ודעימייהו דל"מ ביטול לחשוב הרשות של זה שביטלו לו לאסור, תיקשי מ"ט הי' אסור רבא להוציא מביתו לחצר, הרי אף החצר הויא דילי', דל"מ הביטול לחשבו כחצר דאחר.

**ובפשוטו** צ"ל דהא דהי' אסור לו להוציא מביתו לחצר הוא משום דהוי זה כחזרה מביטולו, אך צ"ע בזה, דאף אי נימא דיש לאסור משום חזרה אף אחר שהחזיקו בחצר, עמש"נ בזה בסימן י"ט, מ"מ מל' התוס' בדס"ג: נ' דאיסור חזרה אחר שהחזיקו, הוא משום דעי"ז בטל הביטול והוו כמרובין במקום נכרי, והיינו או דבאמת מהניא החזרה, או אף אם לא מהניא, מ"מ כלפי מעשה חזרה ל"מ היתר הביטול, וע"כ יש לאסור בזה משום מרובין במקום נכרי, וזה ל"ש בההיא דרבא, שהרי התם היתה החצר שלו, והי' מותר לו להוציא מביתו לחצר אף קודם הביטול, ול"ב כלל להיתר הביטול, וא"כ מ"ט הי' אסור לו להוציא מביתו לחצר.

**אמנם** באמת נ' דהתוס' לטעמייהו בזה, דהנה בד' התוס' דע"ט: מבו' דההיא דרבא איירי בשהי' רבים בחצר רבא ולא עירבו, ולא נתפרש מנ"ל להתוס' להוציא הסוגיא מפשטה, ועי' קרבן נתנאל שם שביאר מנ"ל להתוס' שהיו שם רבים, אך אכתי לא נתפרש מנ"ל להתוס' שלא עירבו.

**אך** למש"נ נ' דהוכרחו התוס' לזה, דאם הי' שם רבא לבדו או אף אם היו שם רבים ועירבו, הי' מותר לרבא להוציא מביתו לחצר, כיון שזה הי' מותר גם קודם הביטול, ולא מיבעיא אי נימא דאין העירוב בטל ע"י הביטול, ע' פלוגתת רש"י בדס"ו: והר"י שהביא הריטב"א שם, (והב"ח גריס כן בד' התוס'), אלא אף אם בטל העירוב, מ"מ כל שחזר בו מן הביטול י"ל דחזר העירוב למקומו, דומיא דמש"כ התוס' דס"ה: מההיא דספינות, וע"כ כיון שאיסור חזרה מן הביטול הוא משום דכלפי מעשה חזרה ל"מ היתר הביטול, הרי דכלפי מעשה חזרה זה דייני' שהעירוב קיים, ובע"כ דהי' של רבים ולא עירבו, וקודם הביטול הי' אסור לו להוציא, וע"כ גם אחר הביטול אסור לו להוציא משום דהוי כחזרה.

**אך** אכתי קשיא דלכאו' אין לאסור רק קודם שהחזיקו, וא"כ מ"ט נצרך רבא לפנות כליו, כעין שהק' הר"ן שם דליבטל אף רשות ביתו.

**וצ"ל** בזה, דכיון דהיו שם רבים שביטלו רשותם לא חשיבי כאורחים, וע"כ יש לאסור אף אחר חזקה.

**אמנם** הנה לא נתפרש אם בחצר השני' הי' יחיד או רבים, ואם לא הי' שם אלא יחיד, ניחא דע"כ הוו רבים אצל יחיד ול"ה כאורחים, אך אם הי' שם רבים, א"כ נמצא דהוו רבים אצל רבים ונחלקו בזה אם הוו כאורחים, והנה למה שנקטו המג"א ודעימי' בדעת התוס' לעיל דס"ד. דיחיד אצל יחיד ל"ה אורח, א"כ ודאי דאף רבים אצל רבים ל"ה אורחים, אך למה שנקטו האבהעו"ז ודעימי' בדעת התוס' דיחיד אצל יחיד הוי אורח, (וע' בסימן ט' סק"ב שנת' להוכיח כן), יל"ד אם י"ל דמ"מ רבים אצל רבים ל"ה אורחים, די"ל דהעיקר תליא בהמבטל דכל דהוי יחיד הוי אורח, וכל דהוי רבים ל"ה אורחים, וצ"ע בזה, אך י"ל, לפמש"כ הביאוה"ל בסי' שצ"א בשם הגר"ז, דרבים שעירבו יחד חשיבי כיחידים, ומבו' בלשונו דהוא רק היכא שעירבו יחד, ולפ"ז נמצא דחצירו של רבא שלא עירבו חשיבי כרבים, והחצר השני' שעירבו חשיבי כיחיד, וממילא הוו רבים אצל יחיד דל"ה אורחים, וז"פ, אך יל"ד דשמא כל דחשיבי כיחיד הוא רק לגבי המבוי, אך לגבי חצר אחרת חשיבי כרבים, ואכמ"ל בזה.

ה] **והנה** עיי"ש בד' התוס' דמסקי, דהא דפינה רבא כליו הוא שמא יוציא בשוגג ויאסור עליהם.[[7]](#footnote-8)

**וצ"ב** רב דמ"ט הוצרך לפנות כליו משום זה, הרי אף אם יוציא אינו אוסר עליהם רק קודם שיחזיקו, ומשום איסור דקודם חזקה הרי ל"ה צריך לפנות כליו, וכמו שהוכיח הר"ן ממש"א רבינא לרבא דאי לא ס"ל כשמואל נינח מר אדוכתי' וליבטיל להו לדידהו ולהדרו אינהו וליבטלו לי' למר, ולא חייש דאדהכי והכי מפיק.[[8]](#footnote-9)

**ואולי** י"ל שדעת התוס' היא, דקי"ל כר' יהודה דמי שהוציא אוסר אף אחר חזקה, וכאשר כ"ה דעת הראב"ד שהביא הרשב"א בדס"ט, וגם הרא"ש בסי' י"ג לא פסיקא לי' דקי"ל דלא כר"י, וע"כ שפיר הי' צריך רבא לפנות כליו.

**אך** נ' שאין לומר כן, שהרי קי"ל הלכה כדברי המיקל בעירוב, ומש"כ הראב"ד דקי"ל כר' יהודה דל"מ חזקה, הוא משום דס"ל כללא דכל מקום ששנה ר"י בעירובין הלכה כמותו, וס"ל משו"ז דאף היכא דר"י מחמיר הלכה כמותו, אך הנה התוס' בדס"ה: כתבו דאף כנגד ר"י קי"ל כד' המיקל, והרי דפליגי בזה ע"ד הראב"ד, ולדבריהם ודאי קי"ל כר"מ דכל שהוציא אחר החזקה אינו אוסר.[[9]](#footnote-10)

**ואשר** נ' מוכח מד' התוס', דס"ל דאף דקי"ל דמי שהוציא אחר חזקה אינו אוסר, היינו רק ביחיד אצל יחיד דהוי אורח, אך ברבים דל"ה אורחין, ה"ה אוסרין בהוצאתן אף אחר חזקה, וחזינן בד' הרשב"א בדס"ט: דל"ה פסיקא לי' ד"ז דרבים אין אוסרין בהוצאתן אחר חזקה, ולא כתב אלא "דמסתברא" שאינן אוסרין עליו את החצר לאחר שקדם והחזיק, וכמש"כ כן הבית מאיר בסי' ש"פ לדעת רש"י, דברבים דל"ה אורח מהני חזרה אף אחר שהחזיקו, וכתב כן מכח מה שפירש"י, דהא דרבים דל"ה אורחים אסורין להוציא אף מביתו לחצר הוא משום מישקל רשותא, ולדבריו נמצא דכ"ה גם דעת התוס', שהרי אף התוס' לעיל דס"ג: כתבו דאיסור הרבים להוציא הוא משום דהוו כחוזרים מביטולן.

**וניחא** לפ"ז לישנא דהתוס' דס"ג:, ז"ל, אבל השאר אסורין שאם יוציאו הרי הן מחזיקין ברשותן שיש להם במבוי קודם הביטול "ובטל הביטול בכך" והוו להו מרובין במקום נכרי, עכ"ל, והנה הרי ד' התוס' הם אף אחר שהחזיק היחיד במבוי, דאל"כ הרי אהני הביטול אף לרבים, ונ' להדיא מל' התוס' דברבים שביטלו ליחיד והוציאו, ה"ה אוסרין אף אחר שהחזיק היחיד במבוי.

**אך** אי נימא כפשטות הדברים דאף רבים שביטלו ליחיד אין אוסרין בהוצאתן אחר שהחזיק היחיד, צריך לדחוק ל' התוס' דכלפי ההוצאה שהיא חזרה מן הביטול, ל"מ היתר הביטול, ודיינינן כאילו בטל הביטול אשר היו אסורין משום דהוו כרבים במקום נכרי.

**ועכ"פ** לפ"ד התוס', ניחא משה"ק הר"ן דמ"ט לא ביטל אף רשות ביתו ויהא מותר לו להוציא מביתו לחצר, אך לפ"ד התוס' דהיו רבים בחצרו של רבא ואין דינם כאורחים, הרי דאף אם הי' מבטל גם רשות ביתו ג"כ הי' אסור להוציא מביתו לחצר.

**אך** צ"ע בזה, דהנה בקרבן נתנאל בפ"ז ס"ק ק' כתב לדעת התוס', דהא דהוצרך רק רבא לפנות כליו ושאר בני החצר לא הוצרכו לפנות כליהם וכאשר כן נ' להדיא בל' התוס' שם דהם לא הוצרכו לפנות, הוא משום דשאר בני החצר ביטלו אף רשות ביתם, וע"כ שפיר הי' מותר להם להוציא מביתם לחצר, ומשא"כ רבא שלא ביטל רשות ביתו הי' אסור לו להוציא מביתו לחצר, וע"כ הוצרך לפנות כליו, עכ"ד, אך למש"נ בדעת התוס' לא א"ש, שאף אם ביטלו גם רשות ביתם אכתי הי' אסור להן להוציא מביתם לחצר, כיון דהוו רבים שאין נעשים אורחים, וצ"ל בזה כמש"כ הק"נ שם עוד, די"ל דשאר בני החצר עירבו עם בני החצר האחרת, ורבא ביטל רשות חצירו לכולן, וע"כ לא הוצרכו שאר בני החצר לפנות כליהם, דשפיר הי' מותר להן להוציא מבתיהן לחצר.

ו] **ובטעמא** דמילתא דרבים אצל יחיד אוסרין בהוצאתן אף אחר שהחזיק היחיד, בפשוטו הי' נ' לפרש בזה, ע"ד מש"כ הרשב"א והריטב"א לקמן דס"ט. בדעת ר' יהודה, דמודה דישראל אינו אוסר בשהוציא אחר שהחזיקו, ורק בצדוקי ס"ל דאם הוציא אוסר אף אחר שהחזיקו, משום דלא אלים ביטולי' וע"כ אפי' החזיקו בני המבוי במבוי מאי דיהיב שקיל, עכ"ד, ולפ"ז י"ל דה"נ ברבים אצל יחיד לא אלים ביטולם, שהרי אין מסתלקים לגמרי, דל"מ הוו אורחים, ול"ד ליחיד אצל יחיד דמסתלק לגמרי מרשותו דמצי הוי אורח ברשותו, וע"כ כל שהוציאו ה"ה אוסרין אף אחר שהחזיק היחיד בחצר.

**אך** מד' הבית מאיר שם נ' שהטעם בזה הוא, דהא דהוצאה אחר חזקה אינה אוסרת, לאו היינו כפשטות הדברים וכמשמעות ד' הראשונים משום דכבר זכו בביטול וע"כ תו ל"מ הדר בי' המבטל, אלא הטעם בזה הוא, דאחר שהחזיקו וזכו בהביטול לא חזינן לההוצאה כמעשה חזרה מן הביטול, אלא כאורח בעלמא, שהרי בפשוטו ל"ש למהדר מן הביטול בדיבור בעלמא, אלא ע"י מעשה השתמשות ברשות כבעלים, וע"כ ביחיד שביטל ל"ש כלל חזרה אחר שהחזיקו, דל"ש בו מעשה השתמשות כבעלים, דחזינן לי' כאורח, (אך במאירי בריש פירקין כתב דמצי הדר בי' מן הביטול בדיבור, ולפ"ז בע"כ דהא דאחר חזקה ל"מ הדר בי', הוא משום דזכו בביטול, וכבר אין בכח המבטל לחזור בו), ואשר ע"כ ברבים לגבי יחיד שא"א להם להיות שימושם בדרך אורח, אף לאחר שהחזיק הוא כל מה שמשתמשים בהחצר הן מביתם הן מביתו לא חשוב אלא נטילת רשות, וע"כ בטל הביטול עי"ז.

ז] **ונ'** נפ"מ בזה, דהנה בדינא דיחיד שביטל רשות חצירו והוציא אחר שהחזיקו בני חצר בחצר אינו אוסר, לא נתפרש אם הא דאינו אוסר הוא דוקא בשהחזיקו כל בני החצר בחצר, אך כל שלא החזיקו כולן בחצר, עדין מצי הדר מביטולו לאותן שלא החזיקו, או דכל שהחזיק א' מהן בחצר כבר ל"מ הדר בי' מביטולו, שו"ר בחי' אבהעו"ז בדס"ח: שנראה דעתו דבעי' שיחזיקו כולן, והחזו"א סי' פ"ה סקכ"א נסתפק בזה.

**וי"ל** דזה תלוי בהנ"ל, דאי נימא דהא דל"מ חזרה אחר חזקה, הוא משום דכבר זכו ע"י החזקה בהביטול, וע"כ תו ל"מ הדר בי', לכאו' בדין דכל שלא החזיקו כולן בחצר, אכתי מצי הדר בי' מהביטול לאותן שלא החזיקו, אך לפי המבו' בד' התוס' עפי"ד הבית מאיר שהטעם הוא משום דאחר שהחזיקו חזינן לי' כאורח ואי"ז כלל מעשה חזרה, הרי י"ל דאף בשהחזיק א' מהן כבר סגי דלא חזי' להוצאתו כמעשה בעלים, וממילא אי"ז מעשה חזרה אף מביטולו להאחרים.

**אך** באמת נ', דאף לפשטות הדברים דהא דאין בטל הביטול בשהוציא אחר חזקה הוא משום שכבר זכו בהביטול ול"מ הדר בי', נמי י"ל דסגי בשהחזיק א' מהן, ומשום שנראה דבמבטל לכל בני החצר אי"ז מעשה ביטול נפרד לכאו"א מבני החצר, אלא הוי זה חד ביטול לכולהו, דכולן הוו רשות משותפת, וה"ה מבטל לכולן, וע"כ שפיר י"ל דכל שהחזיק א' מהן סגי בזה.

**ולכאו'** נ' מקור לזה מסוגיא דס"ט: בביטל לב' שלא עירבו, עייש"ה דמבו' דלא זכי כל חד מינייהו בפנ"ע ברשות המבוטלת, וע"כ אין להתיר לו רק ע"י שיחזור חבירו ויבטל לו מה שביטלו לו, וזה ל"מ, ואכמ"ל.

**וכן** יש להביא מקור לזה, למש"כ בערוה"ש בסי' ש"פ, דל"מ ביטול לאדם שלא בפניו, וצ"ע לפ"ז דא"כ היאך חייל הביטול לכל בני החצר למ"ד דא"צ לבטל לכאו"א, הרי אי"ז אלא בפני א' מהם, ובע"כ דהוי זה חד מעשה ביטול להרשות המשותפת, וע"כ שפיר סגי שמבטל בפני א' מהן.

**ונ'** דזהו מה דאמרי' לעיל דכ"ו: דהנידון אם צריך לבטל לכאו"א תלי אם בעין יפה מבטל או בעין רעה, והיינו משום דכל בני החצר הוו חד רשות משותפת, וע"כ הביטול הגמור הוי ביטול לכולן, ואך דכיון שפירש שמבטל לא', יש לנו לדון אם כונתו לבטל הביטול הגמור שהוא לכל בני החצר, או כונתו כפי לשונו לבטל רק לזה, וזה תלי אם בעין יפה מבטל או בעין רעה.

**אך** אם הי' הביטול לכאו"א ביטול בפנ"ע, נ' דל"ה מהני בזה מה שבעין יפה מבטל, דלא נימא משו"ז דמבטל עוד ביטול מלבד מה שאמר, ורק משום דהוי הכל ביטול א', ודייני' אם ביטל ביטול גמור או לא, הרי שזה תלי אם בעין יפה מבטל או בעין רעה.

**ובפירש"י** לקמן ד"ע. סוד"ה א' שלא עירב, פירש הצד דא"צ לבטל לכאו"א דהוא משום דכולהו הוו כחד, ולכאו' אי"ז כסוגיא בדכ"ו: דהוא משום דבעין יפה מבטל, וי"ל בזה, דס"ל לרש"י דאביי דמיבע"ל התם שמא א"צ לבטל לכאו"א, ע"כ אי"ז משום דבעין יפה מבטל, שהרי דעת רבנן לעיל בספ"ב דבעין רעה מבטל, וע"כ טעם אחר יש בזה, ומשום דכולהו הוו כחד, וסוגיא דכ"ו: אזלא כרבה דפשט לי' לאביי דצריך לבטל לכאו"א ולא אמרי' דכולהו הוו כחד, ומ"מ אם בעין יפה מבטל ה"ה מבטל לכולן, אך אי"ז מתישב כ"כ, שהרי שפיר י"ל דספיקא דאביי הוא משום דשמא בעין יפה מבטל, ונסתפק שמא מודו רבנן דבעין יפה מבטל, ואך דס"ל דלא עביד אינש דמסלק נפשי' מבית ומחצר וכמו שאמרו לעיל דכ"ו:, אך לפמש"נ כל הא דבעין יפה מבטל, הוא רק משום דכולהו הוו כחד, אשר מה"ט הביטול הגמור הוא ביטול לכולן, ובזה מהני עין יפה למימר שביטל לגמרי, וז"פ, אך לפ"ז אף להצד דצריך לבטל לכאו"א, אית לן להא דכולהו הוו כחד, ואך דזה ל"מ כיון דבעין רעה מבטל, ואי"ז כ"כ במשמעות ד' רש"י שם, עיי"ש.

ח] **ועד"ז** נ' בדין המבטל רשות חצירו וביתו, דנמי תלינן לה לעיל דכ"ו: אם בעין יפה מבטל, דהוא ג"כ משום דאי"ז ב' מעשי ביטול נפרדים על החצר ועל הבית, אלא הוי זה חד ביטול על רשותו, שהרי רשותו שבחצר אינה רשות בפנ"ע, אלא הויא תשמיש הבית, ובזה דייני' בשביטל רשות חצירו, אם ביטל ביטל גמור דהיינו אף רשות ביתו, או כונתו כפי לשונו לבטל רק לרשות חצירו.

**וזהו** דתלינן בדס"ח: בפלוגתא זו, אם המבטל מסתלק לגמרי מרשותו או לא, ע' ריטב"א שם, ואכמ"ל.

**ומקור** לזה נ', למש"כ בשו"ת רש"י סי' ק' דא"א לבטל רשותו לחבירו, רק אם זה שמבטל לו צריך לרשות זו, עיי"ש בדבריו,[[10]](#footnote-11) וזה חידוש רב שלא נזכר בדברי הפוסקים, וצ"ע בזה לדינא,[[11]](#footnote-12) וצ"ע דא"כ היאך מצי לבטל אף רשות ביתו, הרי אין בני החצר צריכין לרשות ביתו, ובע"כ מוכח מזה כמש"נ, דאי"ז ב' מעשי ביטול על החצר ועל הבית, אלא הוי זה חד ביטול על רשות ביתו וחצירו, וכיון דבני החצר צריכין לרשות ביתו, שפיר מצי מבטל להן ביטול זה, וז"ב.

**ונ'** לדון לפ"ז, דהנה במג"א סי' ש"פ סק"ה, כתב דהא דיחיד שביטל אף רשות ביתו מותר להוציא מביתו לחצר, היינו לאחר שהחזיקו "בחצר", עכ"ל, ובמ"ב שם סקי"ב כתב, ז"ל, היינו לאחר שהחזיקו אנשי החצר את רשותו שהוציאו מבתיהם להחצר וכו', וכן יזהר שלא יכניס מחצר לביתו קודם "שיכניסו הם מהחצר לביתו" כדלקמן בשפ"א, עכ"ל, וכ"כ הגר"ז שם ס"ג.

**ולמדנו** מד' הגר"ז והמ"ב, דאם מכניס מחצר לביתו קודם שהחזיקו הם בביתו בטל ביטול ביתו, והגם שכבר החזיקו הם בחצר, ומשא"כ להוציא מביתו לחצר סגי במה שהחזיקו הם בחצר, ונ' דהיינו לפ"ד המג"א דבכל גוונא שמוציא מרשות לרשות הויא החזרה מביטול הרשות שהוציא אלי', ולא מן הרשות שהוציא ממנה, ואשר ע"כ כשמוציא מביתו לחצר הוי זה חזרה מביטול החצר לבד, וע"כ סגי שיחזיקו בחצר, אך כשמכניס מחצר לביתו הוי זה חזרה מביטול ביתו, וע"כ בעי' שיחזיקו הם בביתו.

**וביד** אפרים ר"ס שפ"א נסתפק בזה, דאף בשמכניס מחצר לבית, שמא סגי במה שהחזיקו בחצר, ועיי"ש שפי' הטעם בזה, דכיון שמכניס לו מחצר שביטלו והחזיקו בו הו"ל כאורח, ודמי להא דשרי להוציא מבתי הרבים לחצר משום דהו"ל אורח, עכ"ד,[[12]](#footnote-13) ויש להוסיף בביאור דבריו, עפמש"נ לעיל סוסק"ו מד' הבית מאיר, דיחיד אצל רבים אף בגווני דקודם חזקה הוי זה כחזרה, אך אחר חזקה חזינן לי' כאורח, ואי"ז כלל מעשה בעלים, וע"כ ל"ד לרבים אצל יחיד דאסורין אף לאחר חזקה, ולפ"ז שפיר כתב היד אפרים דמה"ט אף יש להתיר להכניס מהחצר שהחזיקו בו לבית.

**ולמש"נ** יל"ד עוד בזה, דכל שהחזיקו הן בחצר, מהני חזקתן אף לזכות בביטול הבית, כיון דהוי זה חד ביטול דרשותו בבית ובחצר, וכל שהחזיקו בחצר זכו בכל הביטול, וצ"ע בזה.

**עוד** יש לדון לפ"ז, דהנה במחה"ש ר"ס שפ"א נסתפק בשביטל אף רשות ביתו והכניס מחצר לביתו, אם אי"ז חזרה אלא מביתו, או דכיון שבפעם א' ביטל רשות ביתו וחצירו והשתא שהכניס נראה כחוזר מביטול ביתו,

אף שאין ראי' שחוזר מביטול חצירו דהא הוציא מן החצר, מ"מ אמרי' כיון שחזר ממקצת הביטול חזר מכל הביטול, וכן נקט הפמ"ג באש"א שם סק"א דאם הכניס חזר מביטולו לגמרי אף מחצר, אך בס' חמד משה שם נקט דאי"ז חזרה אלא מביטול הבית, (אך בדהוי איפכא שהוציא מן הבית לחצר, כתב שם דהוי זה חזרה אף מביטול הבית, דבחצר בלא בית לא דיירי אינשי, וכתב עפי"ז דה"נ מי שביטל רשות ביתו לחוד אף רשות חצירו בטלה, עכ"ד, ויל"ד דא"צ לזה, אלא כיון שביטל רשות ביתו, חשיב שאין לו מקום פיתא, ואין אוסר בחצירו).

**וזה** מת' היטב עפמש"נ, דאי"ז ב' מעשי ביטול על החצר ועל הבית, אלא הוי זה חד מעשה ביטול על רשותו שבבית ובחצר, ואשר ע"כ כל שחזר בו מביטול ביתו בטל אף ביטול חצירו.

**ולכאו'** הי' נ' דמד' המ"ב מבו' לא כן, שהרי חילק דהיכא דמוציא מביתו לחצר סגי במה שהחזיקו בחצר, והיכא שמכניס מחצר לביתו בעי' שיחזיקו בבית, ונת' לעיל דהיינו משום דהיכא שמוציא מביתו לחצר אי"ז חזרה אלא מביטול החצר, וע"כ סגי שיחזיקו בחצר, ואי נימא דכל שחוזר בו ממקצת הביטול הוי זה חזרה מכל הביטול, הרי נמצא דכל דחוזר מביטול החצר הוי זה חזרה אף מביטול הבית, וא"כ ניבעי שיחזיק אף בבית, אך נ"פ בזה למש"נ לעיל דאחר חזקה לא חזינן להוצאתו כלל כמעשה חזרה, וע"כ כל שהחזיקו בחצר והוציא מביתו לחצר אי"ז כלל מעשה חזרה, וע"כ ל"ב שיחזיק בבית, וז"פ.

1. ויש מקום להסתפק בזה, למש"נ בסימן י"ט סק"ב ואילך בדעת הרשב"א והריטב"א דהא דרבים אצל יחיד דל"ה אורחים אסורין להוציא מבית היחיד לחצר הוא משום דכלפי דידהו ל"מ היתר הביטול, וחשבינן להו כמוציאין מבית היחיד לחצר משותפת, ולפ"ז שמא אף כד אתינן לאסור מכח הביטול, נמי נימא דברבים אצל יחיד דכלפי דידהו ל"מ הביטול, אין לאסור עליהם מכח הביטול, ואי נימא הכי הרי בעכצ"ל דבסוגיין חשיב כיחיד אצל רבים דהוי אורח, כיון שביטל רבא חצירו שהיתה שלו לבדו לבני חצר אחרת, ועמש"נ בסימן י"ט סק"א לדון בזה היאך מיירי סוגיין, וע"כ הי' אסור להוציא מביתו לחצר, אך יותר נ' דאף ברבים אצל יחיד דל"ה אורחים ול"מ הביטול להתירן, מ"מ שפיר מצינו לאסור עליהם מכח הביטול, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וע"כ פירש ד' הב"י שדבריו באו כהמשך למש"כ לעיל מינה דאם ביטל רשות ביתו ורשות חדרו בהדיא שרי להוציא אפילו מחדר לביתו, וע"ז כתב הב"י דאף בכה"ג לא שרי אלא אחר שהחזיקו בני החצר, והיינו משום דאף בכה"ג שביטל אף רשות ביתו, אכתי יש לאסור להוציא מן החדר לבית משום דהוי כחוזר ומחזיק, ואיסור זה ל"ש רק קודם שהחזיקו בני החצר, אך אחר שהחזיקו בני החצר דכבר ל"מ הדר בי' שרי להוציא מן החדר לבית, וכ"ז הוא היכא שביטל אף רשות חדרו דאין לאסור משום מוציא מרשות לרשות, אך היכא שלא ביטל רשות ביתו דיש לאסור משום מוציא מרשות לרשות, ודאי אסור אף אחר שהחזיקו בני החצר. [↑](#footnote-ref-3)
3. שוב העירוני דיל"פ, דלעולם מודו הנך ראשונים דמהני ביטול לאסור, והא דלא אסרי' לי' להוציא מחדר לביתו משום דמוציא מרשותו לרשות חבירו, הוא משום דבתחילת השבת הי' אף הבית שלו, וע"כ אמרי' שבת כיון שהותרה הותרה, ובדעת רש"י ודעימי' דפליגי וס"ל דמהני ביטול לאסור ולא אמרי' שבת כיון שהותרה הותרה, יל"פ דהוא משום דהוי זה תרתי דסתרי, דכיון דשרינן מכח הביטול, בע"כ עלינו גם לאסור, גם יל"פ שהטעם בזה הוא דכ"ה דמהני ביטול להתיר ולא אמרי' כיון שנאסרה נאסרה, ה"נ מהני ביטול להתיר, אך כ"ז תליא בביאור הטעם דמהני ביטול להתיר, ואכמ"ל בזה, גם ילה"ע מד' הראשונים לקמן דפ"ו. שדנו מ"ט מי שחזר מביטולו אוסר ולא אמרי' כיון שהותרה הותרה, וצ"ע עוד בזה.

   אך בד' הב"י שכתב בסתמא דביטל רשות ביתו ולא רשות חדרו מותר להוציא מחדר לבית אחר חזקה, ולא חילק בין היכא שביטל בשבת להיכא שביטל בער"ש, דבכה"ג ל"ש להתיר משום כיון שהותרה הותרה, מוכח שדעתו דלא אמרי' ביטול לאסור, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-4)
4. וע' בביאור הלכה ר"ס ש"פ, שהביא ד' רש"י, וכתב עפ"יז, ז"ל, ולפ"ז אם הי' הבטול מבעו"י קודם שעירב, דכי עירב אדעתא דהאי חולקא נמי עירב, מהני הבטול שביטל לו לבד, וכן מוכח מסוף דברי רש"י שם שהביא מברייתא דהדר דתניא שם אחד מן השוק שמת וכו' מבעו"י דהיינו קודם שעירבו וכו', ודע דלדברי הרא"ש דס"ל דכונת הברייתא דקאמרה מבעו"י היינו אפילו מת לאחר שעירבו כיון שהוא קודם זמן קניית העירוב דהיינו קודם ביהשמ"ש חל העירוב גם על הבית שירש וכמש"כ הגר"א בסימן שע"א, ה"ה בענינינו אפילו הי' הביטול שביטל לו לאחר שעירב כיון שהוא קודם ביהשמ"ש חל העירוב גם על החלק שביטלו לו, עכ"ל.

   וראיתי להעיר בזה, דאי נימא דאם ביטל לא' ואח"כ עירב שפיר דמי, קשיא דמה אמרו בגמ' דס"ו. דשוכר כמערב דמי דא' שוכר ע"י כולם, הרי גם בביטול מהני כה"ג, ואמנם למה שפירש"י שם דאיירי בשכר אחר העירוב ניחא, וביותר ניחא למשמעות רש"י ד"ע: דאף במת אביו בער"ש כל שעירבו קודם שמת לא חייל העירוב על רשות זו, אך גם בלא"ה י"ל דאיירי בששכרו בשבת, דבכה"ג ל"מ עירובו ע"ז, אך למה שהעתיקו הרבה מן הראשונים דאיירי בשכר קודם העירוב תיקשי מה בעי' בזה לדינא דשוכר כמערב, הרי גם בביטול מהני בכה"ג, אך אי"ז קו' כ"כ שהרי גם בשכירו ולקיטו פשטות ד' התוס' דס"ו. דמהני אף בביטול, ואפ"ה אמרי' ע"ז דינא דשוכר כמערב, רק קשיא בע"א, מה בעי' לדינא דשוכר כמערב כלל, תיפו"ל שעל מה ששכר עשה עירוב, דומיא דמהני זאת בביטול, ובע"כ דפליגי ע"ד רש"י הנז', אלא מפרשים דהטעם הוא משום דכלפיו ל"ח הביטול וכמש"נ בהערה להלן.

   אך באמת עי' חזו"א סי' פ"ד סק"ז שהק' במש"א דא' שוכר ע"י כולם, דפשיטא דמהני שכירות לכולן שהרי עירובו חל גם ע"ז, ופי' בזה למש"כ בסי' פ"ב סק"א, דל"מ השכירות להתיר מדינא, אלא היתר השכירות הוא משום דכל ששכר הפקיעו חכמים דירת נכרי, וע"כ בעי' לדינא דא' שוכר ע"י כולן, ועי' חזו"א סי' פ"ב סקט"ו דבישראל ל"מ שכירות על חלק מן החצר, וכ"ז הוא לטעמי' דשכירות ל"מ מדינא, וכמו שציין למש"כ סק"א, אך אי נימא דמהני שכירות מגוי על חלק מן הבית מדינא, שפיר מהני זה אף בישראל, ודו"ק, ולפ"ז ניחא הא דבעי' לדינא דשוכר כמערב, אך אי נימא כפשטות הדברים דהשכירות מהניא להתיר דירת הגוי, בעכצ"ל כמש"נ, ודו"ק.

   ועמש"נ בסימן י"ג סק"ז בדעת הרשב"א, דבאמת טעם הדין דא' שוכר ע"י כולם, הוא משום דחייל עירובו אף על רשות זו ששכר מן הגוי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולדעת התוס' דל"מ הביטול לחשבו כרשות זה שביטלו לו לאסור על אחרים, צל"פ דדינא דצריך לבטל לכאו"א היינו דל"מ היתר הביטול אלא לזה שביטלו לו, אך לשאר בני החצר שלא ביטל להם ל"מ היתר הביטול, וכלפיהם עדין יש בכח דיורי המבטל לאסור.

   ולכאו' יש להביא מקור לזה בדעת התוס', ממה שדנו התוס' לעיל דס"ג: ד"ה בטילו, ז"ל, דאם ב' דרים בבית אחד ובטלו בני החצר רשותן לאחד מהשנים וכי לבדו יהא מותר להוציא מן הבית לחצר וחבירו הדר עמו יהא אסור ולא יועיל הביטול לו וכו' אם נרצה נוכל לומר אה"נ, עכ"ל, וצ"ב מ"ט בעי' שיזכה אף השני בביטול, הרי לכאו' בלא"ה אין לאסור עליו להוציא מן הבית לחצר, דהבית הוי של שניהם, והחצר נמי הויא של שניהם, ולכאו' מוכח מינה שדעת התוס' דל"מ היתר הביטול רק כלפי מי שביטלו לו, וע"כ אם לא חייל הביטול לשניהם אסור השני להוציא מן הבית לחצר, אך יש לדחות, אי נימא עפי"ד הראב"ד לעיל דכ"ו: דאסור להוציא מבית המשותף לחצר המשותפת לאותן בעלים, כיון שבבית דיירי תרוייהו יחד ובחצר יש לכל א' חלק לעצמו, ולפ"ז י"ל דמה"ט אם לא זכה השני בביטול אוסר עליו חבירו, דאף שאף בבית הן משותפין, מ"מ בחצר איכא לחבירו חלק בפנ"ע, שהרי זכה בחלק המבטלין שיש להן חלק בפנ"ע בחצר, וצ"ע בזה.

   ויתכן דהוא תלוי זב"ז, דלרש"י לטעמי' דע"י ביטול זכה השני לגמרי ברשות המבוטלת, אין לפרש דהא דצריך לבטל לכאו"א הוא משום דהמבטל אוסר על שאר בני החצר, שהרי כבר אין חצר זו שלו, אלא הטעם הוא דהזוכה בביטול הוא שאוסר על כולם, אך משא"כ להתוס' לטעמייהו דע"י ביטול לא חשבי' להרשות כרשות של זה שביטלו לו, אלא דע"י ביטול תו אין חשיבות ברשות המבטל לאסור, הרי דשפיר י"ל דל"מ היתר הביטול אלא לזה שביטלו לו, ורשות המבטל אוסרת על שאר בני החצר.

   שו"ר בפמ"ג סי' ש"פ אש"א ב' שכתב דמרש"י מ' דהטעם הוא משום דמיתסרי אהדדי, וכתב לפ"ז דאם הלך הא' לחצר אחרת שרי וזה צ"ע דאם הלך הא' לחצר אחרת, לכאו' כבר ל"מ הביטול כלל, שהרי לא ביטלו אלא לו, ועתה שאיננו כאן, ה"ז כמבטל למי שאינו מבני החצר דל"מ, וי"ל, וכן בביטל מבעו"י, וכתב דסתימת הפוסקים לא משמע כן, ונ' בדבריו שם דמסיק דהטעם הוא משום דתקנ"ח היא שיבטל לכולם דוקא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה בפירש"י דס"ו: ד"ה אין ביטול רשות, כתב דע"י שביטלו בני הפנימית רשותן, בטל עירוב הפנימית עם החיצונה, אך הריטב"א שם כתב בשם ר"י דפליג ע"ז, וכ"נ מד' התוס' שם ד"ה נתנו, עיי"ש בהגה' הב"ח, ויתכן דאזלי לטעמייהו, דלדעת רש"י דע"י ביטול דיינינן שאי"ז כלל רשות דידהו אלא רשות של זה שביטלו לו, הרי ממילא דבטל עירובן, דהוו כמערבין דרך רשות של אחר שאינו מעורב עמם דל"מ העירוב, אך התוס' ס"ל דאף אחר הביטול חשיב כרשות דהמבטלין, ול"מ הביטול אלא דעי"ז אין בכח דיורי המבטל לאסור, וע"כ אי"ז מבטל את העירוב. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה לכאו' לפ"מ דמסקי התוס' בדע"ט: דהא דפינה רבא כליו אי"ז משום איסורא דילי', אלא משום דחייש שמא יוציא בשוגג ויאסור עליהם, תו לכאו' א"צ להעמידה בשבני חצירו של רבא לא עירבו, שהרי אף אם עירבו, מ"מ יש לחוש שמא יוציא כליו ויאסור עליהם.

   ולפ"ז מה שהעמידוה התוס' בשלא עירבו, הוא לפ"מ שפירשו תחילה, דהא דפינה כליו הוא משום איסורא דילי', אשר זה ל"ש רק היכא שלא עירבו, וכמש"נ לעיל סקי"ב.

   אך באמת י"ל, דאף למסקנת התוס' בעי' לאוקמה בשלא עירבו הרבים, משום דאם עירבו, ל"ה צריך רבא לפנות כליו, אלא הו"מ להוציא מביתו לחצר אחר שהוציאו החמין משם, והי' בטל הביטול בכך, והי' מודיע להם שבטל הביטול ולא יוציאו עוד מחצירו, דבפשוטו אין איסור לבטל הביטול, וכמש"כ כן החזו"א סי' פ"א סקי"ז, אך לדעת ריו"נ יתכן דיש לאסור לבטל הביטול משום חוכא ואיטלולא, ויתכן דלפ"מ דס"ל לרבא גופי' דאין מבטלין וחוזרין ומבטלין משום חוכא ואיטלולא, הרי דמה"ט אף אסור לו להוציא ולבטל הביטול בכך, משום חוכא ואיטלולא, וצ"ע בזה, ובע"כ דאיירי בשלא עירבו בני חצירו של רבא, וע"כ הי' אסור לו להוציא מביתו לחצירו שאינה מעורבת.

   אמנם שו"ר בעצי אלמוגים ר"ס שפ"א שכתב שכל שחזר בו מביטולו בטל הביטול למפרע, ויישב עפי"ז ד' רש"י בריש פירקין מקו' הגרע"א שם, והביאו השעה"צ שם סק"א, ולפ"ז ל"ה מצי רבא לחזור בו מביטולו, כיון שעי"ז יתבטל הביטול למפרע ויעברו איסור בהוצאת החמין.

   אך בעיקר ד' העצ"א, העירוני שלכאו' הדברים נסתרים מד' הראשונים לקמן דפ"ו. שדנו בהטעם דאם חזר מביטולו אסור ולא אמרי' הואיל והותרה הותרה, ואי נימא דכל שחזר מביטול בטל הביטול למפרע, ל"ש לדון כלל משום הואיל והותרה, וצ"ע בזה.

   וי"ל עוד, לפמש"נ לעיל סקי"ב, די"ל דהא דס"ל להתוס' דבההיא דרבא הוו כרבים במקום יחיד, הוא משום דחצירו של רבא לא עירבו והחצר השני' עירבו, וע"כ חצירו של רבא חשיבא כרבים והחצר השני' חשיבא כיחיד, ולפ"ז הרי בע"כ בעי' לאוקמה בשלא עירבו בני חצירו של רבא, שאם עירבו הי' דינם כיחיד במקום יחיד דהוי אורח, וז"פ. [↑](#footnote-ref-8)
8. שוב נתבוננתי דיש לישב בפשיטות, לפמש"נ להלן סק"ז לדון דביחיד שביטל לרבים מצי הדר בי' כ"ז שלא החזיקו כולן בחצר, והבאנו שכ"כ האבהעו"ז, ולפ"ז י"ל דהגם דלא חייש רבא להאיסור שקודם שיוציאו החמין, מ"מ חייש להאיסור שקודם שיוציאו כולן לחצר, וא"ש היטב. [↑](#footnote-ref-9)
9. האמנם הנה התוס' שם כתבו, דאם הלכה כר"י דאמר בשוגג אינו אוסר אין נראה שיהא טעם שלא יוציא במזיד ויאסור דאין לחוש שיוציא במזיד ויאסור, עכ"ל, ולפ"ז מוכרח דרבא ס"ל דקי"ל כר"מ דאף בשוגג אוסר, ולא ס"ל לכללא דהלכה כדברי המיקל, ולפ"ז י"ל דאף ס"ל לרבא דאוסר אף אחר חזקה, ולא קי"ל כדברי המיקל בזה, אך סתימת ד' התוס' אין נ' כן, דא"כ הו"ל לפרש דרבא ס"ל כן. [↑](#footnote-ref-10)
10. ונ' שהטעם בזה הוא, דביטול קולא הוא שהקילו חכמים, ולא התירו בזה אלא כאשר הוא צריך לזה, ואזיל רש"י לטעמי' בזה, שפירש לעיל דס"ו: בטעמא דשמואל דאין ביטול רשות בחורבה, דהוא משום דלא שרו רבנן ביטול רשות אלא בחצר שלפני הבית דאקילו בה רבנן דהוי עיקר תשמישתייהו התם, עכ"ל, והרי דביטול רשות קולא הוא, ולא התירו אלא היכא דהוי זה עיקר התשמיש, וה"נ לא התירו אלא היכא שהוא צריך לביטול זה, ובזה מודו אף מ"ד דיש ביטול רשות בחורבה.

    ויש להוסיף עוד, דלפ"ד רש"י מת' היטב מש"א לקמן דס"ט: דאם היו ב' אוסרין זע"ז וביטלו להן, ל"מ הדר חד ומבטל לחברי', משום דבעידנא דבטיל ל"ה לי' שריותא בהך חצר, ופירש"י דכיון דל"ה לי' שריותא אישתכח דביטול דקמאי לא אהני, וכי הדר מבטל האי ל"מ לאקנויי רשותא דידהו דהא לא קניי', עכ"ל, וצ"ב מ"ט לא קניי' להרשות שביטלו לו, דהגם דלא אהני הביטול להתיר, מ"מ מ"ט ה"ז מעכב בחלות הביטול, אך לפ"ד רש"י הנז' הוא מבו' היטב, דלא תיקנו חכמים ביטול אלא אם הוא צריך לרשות זו, והקילו חכמים דכדי להתיר לו יחול הביטול, ואשר ע"כ כל דל"מ הביטול להתיר לו, לא חייל כלל הביטול.

    אך אי"ז מתישב עם ד' הר"ן שם שפירש דאף דלי"ל היתר מ"מ זכה בביטול ואך אין זכייתו חזקה כ"כ שיוכל ליתן אותה, עיי"ש, וכן אי"ז מתישב עם ד' פסקי רי"ד שם שפירש טעם הדין משום דמה שהקנו לו אחרים לפי שעה כדי שיהא מותר לטלטל בחצר אינו יכול להקנותו לחבירו, עכ"ד, והרי שדעתו דשפיר זכה בביטול, ואך דמ"מ ל"מ להקנותו לאחרים, (ולפי דבריו אף היכא שביטלו כל בני החצר רשותן לחד, לא מצי לבטל לבני חצר אחרת, וזה דלא כמש"כ הריטב"א שם), ומד' הר"ן והרי"ד נ' דפליגי על יסוד ד' רש"י בשו"ת הנז', וס"ל דמצי חייל ביטול אף בלא שיש לו צורך בהיתר הביטול, שהרי מבו' לדבריהם דאף היכא שביטל לב' דל"מ הביטול להתיר להם מ"מ חייל הביטול, ולדעת רש"י בדין דכה"ג לא יחול הביטול כלל, כיון שאינו מתיר, ולא עדיף מהיכא שאין לו צורך בביטול דל"מ הביטול.

    ויש להוסיף עוד, דהנה ילה"ע בהך דינא דכל שביטל לב' שלא עירבו לא חייל הביטול משום שאינו מתיר, ולכאו' אם יש לב' אלו חצר אחרת משותפת להן, נמצא שהועיל הביטול שיהא מותר להן להוציא מן החצר ההיא לחצר זו כלי בתים, ובכה"ג שפיר יחול הביטול, וע' טושו"ע ר"ס שצ"א ובט"ז ומ"ב שם, וצ"ע, אך לפ"ד רש"י כל שאינם צריכין להיתר הביטול, ל"מ להו הביטול. [↑](#footnote-ref-11)
11. שו"ר בס' יחוסי תנאים ואמוראים לר"י ב"ר קלונימוס ע' ברונא, שכתב שם בגונא דחצר אחת לא עירבה עם שאר החצירות, דמהני שתבטל חצירה לשאר החצירות, ועי"ז יוציאו לה מחצר אחרת את האוכלין, והרי שדעתו דמהני הביטול אף שהוא לצורך החצר המבטלת. [↑](#footnote-ref-12)
12. ונ"פ דכ"ז הוא לדעת המג"א דיחיד אצל רבים שנעשה אורח שרי אף להכניס מבתי הרבים לביתו, אך למש"כ האהעו"ז בביאור ד' התוס' בדס"ד. דאף דיחיד אצל יחיד הוי אורח, מ"מ כל שמכניס מבית חבירו לביתו הוי חוזר ומחזיק, ל"ש כל ד' היד אפרים, וז"פ. [↑](#footnote-ref-13)