חבורה עה 2
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק כלל גדול

חבורה עה. 2

ובביאור דעת התוס' ביארנו דזהו מתחלק. דלרבי יהודה שאינו מתכוון חייב ומלאכה שאצל"ג חייב הנושא בסוגיא היה מצד מקלקל האם יש בזה תיקון קצת. וחייב או דלא ניחא ליה שימות כי היכי דליציל צבעיה. והבאנו מדברי הריטב"א דכתב דאדרבה חלק זה שלא ניחא ליה הוא נכתב דוקא לרבי יהודה דהפטור של מלאצל"ג הוא פטור אפילו בלא אכפת ליה ולאו דווקא בלא ניחא ליה. והסוגיא כוללת תשובה לדעת רבי יהודה ותשובה לדעת ר"ש. ובדעת רש"י ביארנו. דלגבי יישוב קושיית התוס' מהסוגיא להלן ייתכן בב' אופנים א. דהרמב"ן להלן קו. כתב דשי' רש"י היא דמלאכה שאצל"ג בחבורה חייב לר"ש. וממילא לא היה יכול ליישב שפטור משום מלאכה שאצל"ג אמנם להלן קג. כוונת רש"י שם שפטור משום מלאכה שאצל"ג ולא משום אינו מתכוון דהרי הוי פס"ר דלא אכפ"ל. ב. דהנה תחילת דברי רש"י דהביא כאן פטור דמתעסק ולא פטור של אינו מתכוון. אלא פטורא דמלאכת מחשבת אם כן רש"י דיבר לדעת ר"י דלדעת ר"ש באמת פטור משום אינו מתכוון אלא רש"י ביאר אליבא דר"י דאינו מתכוון חייב מכל מקום כאן הוא פטור משום שחסר במלאכת מחשבת. וכן כתב הרש"י להלן קכא: דלר"י בשבת אינו מתכוון אינו נאסר אלא מדרבנן. ולפי"ז לא קשה קושיית התוס' מהסוגיא קג. דשם איירי לר"ש דמשאצל"ג פטור עליה אמנם סוגייתנו איירי גם לר"י. וממילא הנושא הוא רק משום אינו מתכוון וכיוון דהוי פס"ר ליתא כאן לפטור של אינו מתכוון אלא כיוון דלא ניחא ליה לא חשיב פס"ר. **ע"כ מהדברים שדיברנו בהם בחבורה. ובע"ב נדון המשך מראי מקומות לענינים אלו.**

**לדעת הערוך לכאורה ניתן ליישב את דברי הגמ' דהוי פס"ר דלא אכפת ליה ומותר.** והלשון לא ניחא ליה שמבואר בגמ' אפשר דזה לדעת רבי יהודה וכדהבאינו לעיל מדברי הריטב"א. והתוס' בכתובות ה. פליג על הערוך וסבור דזהו אסור מדרבנן ומותר רק במקום מצווה. והנה לפי"ז סוגייתנו דאיירי כלפי הדאוריתא. התוס' שם יכול ליישב את סוגייתנו גם כפי' הערוך ובתוס' בסוגיין של תירצו כהערוך משמע דסבירא להו דבפס"ר דלא אכפת ליה חייב. והנה רש"י אינו כהערוך דלרש"י הוא פטור רק בפס"ר דלא ניחא ליה ולא בפס"ר דלא אכפת ליה. ועיין להלן קג. תוד"ה לא צריכה שדנו על דברי הערוך וכן התוס' בכתובות ה. דנו בהרחבה על דברי הערוך. ויל"ע האם הקושיות שהקשו התוס' על הערוך יהיו קשות על דרכו של רש"י והקושיא ממפיס מורסא לכאורה אינה קשה כלל. אמנם הקושיא מסנהדרין פד: ממחט של יד ליטול בה את הקוץ יל"ע דלכאורה שם לא ניח"ל שיעשה חבורה ויל"ע בזה דיש לדון דבמפיס מורסא ניחא ליה שקורע את העור אלא דלא ניחא ליה המלאכה של הפתח. וניחא ליה ולא ניחה ליה לא נמדד במעשה אלא נמדד במלאכה. ואין לו צורך בפתח. ובאמת רע"א הקשה דהרי ניחא ליה המעשה שם אמנם החילוק מבואר דהמלאכה לא ניח"ל. ויש לדון דבקוץ ניחא ליה גם החבורה דהרי בלי החבורה אי אפשר להוציא את הקוץ ואם כן הגם שהיה ניחא ליה שלא יהיה קוץ ולא יהיה חבורה אבל באופן שאי אפשר להוציא את הקוץ בלי חבורה וזה מעשה אחד. לא שייך לדון על זה לא ניח"ל ורק באופן שזה תוצאה אחרת מהמעשה שלו או שם מלאכה שונה בזה שייך לומר דלא ניח"ל. כגון בגרירת ספסל שהחריץ הוא תוצאה או כגון נתינת ייין על גבי אישים שזהו כיבוי. או בפתח שיש כאן שם מלאכה של עשיית פתח. אמנם בעשיית חבורה. אפשר דזהו דבר אחד ממש וזה עצמו שם המלאכה. וממילא לא שייך לומר דחשיב לא ניח"ל ויש לעיין בזה.

[ לפי המבואר ברש"י יהיה מבואר ברש"י דלא כמו שמבואר בחי' רבינו חיים הלוי פ"י מהלכות שבת. דלר"י אע"ג דבשבת אינו מתכוון פטור משום שלא הוי מלאכת מחשבת מכל מקום באופן שיהיה פס"ר אפילו דלא ניח"ל יהיה חייב. וכל הפטור של פס"ר דלא ניח"ל הוא רק לר"ש שסובר שאינו מתכוון הוא פטור בכל התורה ופס"ר מחייב אז בלא ניח"ל הוא פטור דאינו כמתכוון אמנם לגבי מלאכת מחשבת יסוד הדין הוא דין ידיעה וידיעה איכא וממילא לרבי יהודה דדנים רק מצד מלאכת מחשבת. פס"ר דלא ניח"ל יהא חייב. והנה לפי איך שלמדנו בדעת רש"י דסוגייתנו איירי גם לרבי יהודה יהא מבואר דגם לרבי יהודה וגם לגבי שבת פס"ר דלא ניחא ליה פטור. ויל"ע האם יש מקום לחלק בין פס"ר דלא ניחא ליה לפס"ר דלא אכפת ליה. וכנ"ל מבואר ברמב"ן בר"ן וברא"ש סוף פרק ח' שרצים שכתבו דכל דברי הערוך הם רק בשבת מפני שמלאכת מחשבת אסרה תורה. ולא בכה"ת כולה. וגם הרע"א בדו"ח מערכה י' ס"ק ח' כתב מפורש שלא כדברי הגר"ח דלשיטת רי היכא דהוי פס"ר דלא אכפת ליה פטור גם לר"י.] והנה באמת יש לעיין מהו שורש מחלוקת הערוך ורש"י. האם פס"ר דלא אכפת ליה לא הוי פס"ר או דווקא פס"ר דלא ניחא ליה לא הוי פס"ר. ויש לדון בסברא דהרי ביארנו דיסוד הדין הוא שהפס"ר הופך את הדבר למתכוון כמבואר ברא"ש תחילת פרק כל כתבי. וכן הוא לשון רש"י בכריתות כ:. ואפשר שנחלקו באיזה אופן אינו כמתכוון דלדעת הערוך מה שיוצא ממעשיו הוא כתכוון רק באופן שניחא ליה ולא באופן שלא אכפת ליה אמנם רש"י סובר דרק באופן שלא ניחא ליה הרי הוא אינו כמתכוון אמנם בלא אכפת ליה עדיין הוא כמתכוון דכוונתו אינו משום ניחותיא בתוצאה אלא משוום שדעת האדם הוא על כל מה שיוצא ממעשיו. ואפשר בהמשך הענינים נראה באופן אחר.

והנה באמת יש לדון סתירה בדברי רש"י דברש"י כאן מבואר דפס"ר דלא ניחא ליה פטור עליה. אמנם ברש"י כל התדיר צא. מבואר דביאר דשם לא הוי פס"ר משום שאפשר בטיפין קטנים והקשו הראשונים מה אכפת לן מה שאפשר אמנם עכשיו הוא מזלף בטיפין גדולים. [כנ"ל יש להקשות מרש"י כתובות ה. דמבואר שם דלדם הוא צריך אלא דיש בקיאין בהטיה. ושמא יזדמן לו להטות. וממילא לא הוי פס"ר. ויל"ע דהרי שם מדובר בגמ' בגברא שלא מחפש להטות אלא לדם הוא צריך אלא שאפשר שיטה אמנם הוא מחפש להוציא את הדם ואז בוודאי גם הוא עושה פתח ולכאורה יש לעיין דהרי לגבי מה שהוא מכוון לעשות הוי פס"ר.]

ולכאורה הביאור שם בדברי רש"י הוא דבר חידוש דההגדרה של פס"ר הוא בהגדרת המעשה דדבר שלא בהכרח נובע מהמעשה אז זה כבר לא מגדיר את המעשה כמעשה כיבוי ויסוד דין פס"ר הוא דדבר שבדבר המעשה עושה ממילא שם המעשה הוא מעשה כיבוי גם בלי כוונה דתמיד הכוונה היא זאת שמגדירה את המעשה למעשה. וממילא לא שייך לדון דמעשה זילוף הוא מעשה כיבוי דהמעשה הזה יש אפשרות לעשות אותו בצורה שלא יכבה אז כבר שם המעשה אינו מעשה כיבוי. [ולגבי כתובות ה. יש לדון דכיוון דאינו יוצא בוודאי ממעשיו אלא ממה שהוא מכון לעשות אינו כמתכוון לזה. וזה פטור לגבי שבת ולמעשה חסר במלאכת מחשבת וזהו יותר פשוט.] והנה יש לעיין מדוע הוצרך רש"י לחידוש זה ולא תי' כפשוטו כמו שהוא תי' אצלינו דפס"ר דלא ניחא ליה לא הוי פס"ר ושם לא ניח"ל לכבות ולהזיק את האש של המקדש. אמנם יש לדון דלדעת רש"י יש לחלק בין פס"ר של כל התורה לפס"ר של שבת. ושורש החילוק הוא מה שעולה בדעת רש"י דכל אינו מתכוון יש בו ב' חסרונות. א' חיסרון של הכוונה שהוא חיסרון של כל התורה כולה ובנוסף יש כאן חיסרון של אינו מתכוון של מלאכת מחשבת של שבת שהוא נקרא מתעסק. אמנם המכוון כאן הוא במתעסק של שבת. של פטורא של מלאכת מחשבת. והנה מבואר ברש"י דפטור זה הוא גם לרבי יהודה אמנם הוא גם לר"ש. דבוודאי לר"ש נמי יש פטורא של מלאכת מחשבת. וממילא יש לומר דבאמת לגבי אינו מתכוון של כל התורה כולה סובר רש"י דכל הנידון הוא מה שם המעשה ולא מה כוונתו אלא דבדבר שאינו מוכרח שהוא בכלל מעשיו לדעת ר"ש הכוונה היא זאת שקובעת שדבר זה הוא בכלל מעשיו ולדעת רבי יהודה אפילו בלי כוונה דבר זה בכלל מעשיו. [ואפשר משום שאינו מתכוון כמתכוון. כמבואר שם בדברי המאירי לגבי הממעט פירותיו של הדס שזהו כמתכוון וכמו שהוא מכוון למעט פירותיו.] ובאופן של פס"ר בוודאי הוא נכלל בכלל מעשיו והוי שם המעשה. אמנם לגבי שבת נחשב עדיין כאינו מתכוון. דעדיין חסר במלאכת מחשבת ובזה חייב רק משום שהוא כמתכוון. והנה לגבי הסברא של מתכוון בזה בפס"ר דלא ניחא ליה הוא פטור אמנם לגבי כל התורה כולה. יהא חייב. וכמו שמשמע בראשונים שדיברו לדעת הערוך. [ואע"ג דהערוך עצמו בוודאי דיבר בכל התורה כולה מכל מקום הם הסכימו אם סברתו רק בשבת. ] והדברים מחוורים. וממילא רש"י הוצרך שם לסברא חדשה לפטור דלא הוי בכלל מעשיו. ופטור זה לפי"ז הוא פטור בכל התורה ולרבי יהודה לא יודע אם דבר כזה יחשב פטור בפס"ר ובאופן דומה לזה בשבת באמת יהא חייב לר"י דלמעשה הוא כמתכוון. אלא דבאמת יש לעיין דבאמת אם הוא כמתכוון אז מדוע לא יהא חייב שם גם לר"ש ולזה צ"ל דבוודאי כלפי"ז אמרינן דהוי פס"ר דלא ניח"ל ולא הוי כמתכוון ומ"מ עדיין הפס"ר עושה שהוא בכלל מעשיו וע"ז כתב רש"י דאפשר בטיפין קטנים.

עיין בחי' הרמב"ן. שביאר את תי' הגמ' דכמה דאית ביה נשמה טפי ניח"ל. דהכוונה דבאמת לא הוי פס"ר. והקשה הרמב"ן דלרבי יהודה מיהא לחייב תלת. פי' דלחייב חדא משום נטיל נשמה. ועיין בריטב"א החדשים ובחי' הר"ן. שהוסיפיו דהרי ר"י מחייב דבר שאינו מתכוון ומלאשאצל"ג ומדוע לא יחייב משום נטילת נשמה. ומבואר מדברי הרמב"ן דפליג על התוס' ד"ה ולחייב דלמד דהכא הוי מקלקל והרמב"ן למד דלא הוי מקלקל. ואפשר שהוא משום שנוח ליטול ממנו הדם כשמת. [ויל"ע מה שורש מחלוקת התוס' והרמב"ן בזה.] והרמב"ן תי' דלרבי יהודה מתעסק פטור דהא קשה ליה ולא איתעבדא מחשבתו. ודברי הרמב"ן צ"ב מה אכפת לן דקשה ליה הרי אינו מתכוון חייב. ומקושיית הרמב"ן עולה דהוא סובר דלא כדברי התוס' ורש"י אלא דאינו מתכוון לרבי יהודה הוא חייב בשבת דאם לא כן לרבי יהודה נמי לא קשה דהרי כאן לר"י אסור מדרבנן אמנם הסוגיא כאן איירי כלפי דאוריתא דקושיית הרמב"ן היה בין לפי' רש"י בין לפי' התוס' שהביא לעיל.. אמנם תי' הרמב"ן עדיין צ"ע. והנה לפי המבואר במאירי דשיטת רבי יהודה דהיה עושה אינו מתכוון כמתכוון. אם כן שייך לומר דבלא ניחא ליה לא הוי כמתכוון וכנ"ל שייך לדון לגבי הריטב"א בקי"ז דביאר דבאינו מתכוון ומלאכה שאצל"ג מודה רבי יהודה דנאסר רק מדרבנן והביאור דרק בניחא ליה בתוצאה אלא דאינו מתכוון אליה אמרינן דיש בזה חיוב דהוא כמתכוון אמנם אם לא אכפת ליה בזה לא אמרינן דהוא כמתכוון.

עיין בדברי התוס' קי: שהביאו דעת השאילתות שס"ל דבשבת פסקינן כר"ש דדבר שאין מתכוון מותר. ובכה"ת כולה פסקינן כר"י דדבר שאין מתכוון אסור ויל"ע איך תתכן חלוקה כזו והרי לכאורה דבר זה הא בהא תליא. אמנם לפי המבואר ברש"י מבואר היטב פסק השאילתות דרבי יהודה סבר שאינו מתכוון כמתכוון גם בשבת. ובזה אין אנחנו סוברים כמוהו דהגם שזה מספיק לשאר התורה לדון שמה שהוא יודע שדבר זה הוא בכלל מעשיו זה מספיק ליתן למעשה שם מעשה מכל מקום לגבי שבת אין דבר זה נחשב מלאכת מחשבת.

עיין בספר מגן אבות בסוגיין. עמוד 18 ד"ה ודע דכתב לחדש דלרבי יהודה בלא ניח"ל לא חשיב מתכוון. כמו דלערוך בפס"ר דלא ניח"ל לא חשיב מתכוון. ועפי"ז יישב דברי הרא"ש המוקשים בסוף פרק שמונה שרצים. עיי"ש. **תוד"ה מתעסק.** עיין בהגהות רא"מ הורביץ שהקשו על דברי התוס' דהרי יש מתעסק של שבת ויש מתעסק של כל התורה כולה. ודין מתעסק של כל התורה כולה הוא בנתכוון להיתר ועשה איסור ודין מתעסק של שבת הוא אפילו באופן שנתכוון לאיסור מכל מקום בנתכוון לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר גם פטור דלא הוי מלאכת מחשבת. וא"כ הקשה רא"מ. דהרי כל מה שנתבאר בכריתות י"ט דמתעסק בחבורה חייב זה רק במתעסק של שבת אמנם במתעסק של כל התורה כולה. ליכא חיוב של חבורה והקשה דכאן זהו מתעסק של כל התורה כולה דהרי אינו מתכוון כלל לאיסור אלא להוצאת דם התכלת של החלזון ולא להוצאת דם הנפש. ועיין בזה. והרע"א במערכה י' בסופו ס"ק י"ח ביאר דמתעסק של כל התורה יסודו דלדעתו אין כאן מציאות של איסור כלל אמנם באינו מתכוון שהוא יודע שיתכן שיעשה איסור כתולדה ממעשיו אם כן אינו מתעסק דברור לו שזה מעשיו אלא שאינו מתכוון להם. ועיין תוס' סנהדין פה. ד"ה ור"ש אמנם הרע"א שם הקשה על קושית התוס' ששם זה אינן מתכוון ומדוע נחשב למתעסק. ואפשר ש שהתוס' מתכוון למתעסק של שבת ולא למתעסק של כל התורה כולה. דלמעשה לא איתעבדיא מחשבתו. **תוד"ה כי היכי.** עיין בלח"מ פ"ח ה"ט דביאר דהרמב"ם פליג על תוס' וסובר דבחבלה ליכא נטילת נשמה אלא מפרק. בא"ד ונראה כלשון אחר שפי' הקונטרס וכו'. וכוונתם לל"ק דרש"י התם' דהחיוב בחובל הוא משום צובע. אז ל"ק דכאן ל"ש לחייב מושם צובע בנטילת דם החילזון. ועיין תוס' בכתובתו. ה: שהקשו על רש"י דאם כן איך שייך לחייב במילה משום צובע וכן בדם בתולים. ויש שביארו דרש"י מודה דביצא הדם חייב משום נטילת נשמה וכל סברת רש"י היא רק דבלא יצא הדם ניתן לחייב משום צובע אבל ביצא הדם חייב משום נטילת נשמה אמנם מדברי התוס' כאן בדעת רש"י מבואר לא כן דאם כן הקושיא תהא קשה גם לל"ק דרש"י ולא רק לל"ב ובתוס' מבואר לא כן. **והשוחטו.** עיין תוס' ותורא"ש וריטב"א דביארו דהקושיא היתה על שחיטה דעלמא. ורש"י פי' שהשאלה היתה על השחיטה של מלאכת המשכן משום מאי מחייב. והנה רש"י הקשה דמשום עורות אילים מאודמים אפשר בחניקה. ויל"ע דהרי הוי בל תשחית. והפנים מאירות שו"ת סי' ע"ה הוכיח מכאן כשיטת הט"ז יו"ד סי' קי"ז שמותר לנחור עגלים כדי להשתמש בעורתיהם. אמנם עיין רש"ש שדחה ראייתו. עיין אבני נזר או"ח סי' ט"ו שלמד מכאן דהגם שלגבי תפילין יש דין מן המותר בפיך לגבי שאר דברים של קדושה אפילו לכתחילה אין דין שיהא מן המותר בפיך. **רב אמר משום צובע וכו'.** ועיין בריטב"א סוד"ה והא אביי שהקשה דהרי במשכן הוצרכו לשחוט רק לצורך עורן עיי"ש מה שתירץ. **שם.** עיין רמב"ם פי"א ה"א. ויל"ע מאי שנא דשחיטה הכאה או נחירה הוי אב וחניקה הוי תולדה. עיין במרכבת המשנה שם מה שביאר בזה. ועיין בירושלמי פרק במה מדליקין יח: ועיין באבני נזר סי' קצז מש"כ לבאר בדברי הירושלמי האלו. והנה יש לדון בכל נטילת נשמה של שוחט מדוע לא יחשב מלאכה שאצל"ג דהרי אינו צריך את הנשמה. אלא כך הצורך הוא בבשר שיהא נטול את הנשמה אבל אין לו צורך בנשמה עצמה. ומדוע לא יחשב מלאכה שאצל"ג. ויל"ע בזה. **שם.** הרמב"ם פסק ששוחט חייב משום נטילת נשמה ועיין שם במ"מ שכתב דהרמב"ם פסק כשמואל דאינו חייב משום צובע ועיין במנח"ח מלאכת צובע שכתב דאינו מוכרח ועיי"ש עוד בלח"מ שתמה מדוע לא פסק הרמב"ם כרב באיסורי**. והסמ"ג והיראים** באמת פסקו כרב. ובאמת יש לעיין מה שורש מחלוקתם של רב ושמואל האם חייב משום צובע או לא. ובאמת יש לעיין על דברי רב דחייב משום צובע הרי אין צביעה באוכלין. כמבואר להלן קלט: דמותר ליתן ביצה לתוך מסננת של חרדל וביאר רש"י שם דהוי רק למראה ומבואר דאע"ג דנותן צבע הותר. ועיין בנשמ"א כלל כ"ד סק"א. מה שכתב לבאר מחלוקת