יג - ביסוד הדין דשליחות יד א_צ חסרון, ובדינא דחושב לשלוח יד בפקדון
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שומרים / שיעורים

אור ליום ד' י"ז אדר תשע"ג

**א**

א] ב"מ דמ"א., איתמר רב ולוי, חד אמר שליחות יד צריכה חסרון וחד אמר שליחות יד א"צ חסרון וכו', ופירש"י, ז"ל, שליחות יד שחייבו הכתוב עליו ואפי' נאנסה וכו' צריכה חסרון, וכ"ז שלא חסרה לא קמה ברשותי' להתחייב באונסי'.

והנה כתבו התוס' לקמן דמ"ג: ד"ה ב"ש סברי שליחות יד א"צ חסרון, ז"ל, וא"ת א"כ תרי בבי הך דהכא וסיפא דהחושב לשלוח יד למה לי וכו', עכ"ל, והיינו דמהא דס"ל לב"ש דהחושב לשלוח יד בפיקדון חייב, אף דליכא חסרון, יש ללמוד דשליחות יד א"צ חסרון, וכ"כ הריטב"א שם.[[1]](#footnote-2)

אמנם בחי' הרמב"ן לקמן שם כתב, ז"ל, הא דתנן החושב לשלוח יד בפקדון ב"ש מחייבין וכו', וליכא למגמר מינה דשליחות יד א"צ חסרון, דמתניתין בשחשב לחסר ולא חסר וב"ש משוו מחשבה כמעשה, אבל שליחות יד בלא חסרון שלא חשב לחסר ולא חיסר,[[2]](#footnote-3) לעולם אימא לך דפטור, עכ"ל, וצ"ב בטעם פלוגתת הראשונים בזה.

עוד צ"ע לדעת התוס' ודעימייהו, דמ"ט דמ"ד דשליחות יד צריכה חסרון, הרי מהא דמחייבי ב"ש על המחשבה אף דליכא חסרון, יש ללמוד דס"ל דשליחות יד א"צ חסרון, ועד כאן לא מצינו שנחלקו ב"ה, אלא משום דאינו חייב על המחשבה, ומהיכ"ת שנחלקו עוד על ב"ש וס"ל דשליחות יד צריכה חסרון.

ב] ומצינו עוד שנחלקו הראשונים בזה, דהנה כתב הטור בסימן רצ"ב, ז"ל, אבל הגבי' לעשות תשמיש שאינו מחסרו אינו חייב משעת הגבהה אלא משעת תשמיש, ולא משום שליחות יד שהרי אינו שולח בו יד כיון שאינו מחסרו, אלא משום שהוא שואל שלא מדעת דקיי"ל שדינו כגזלן, עכ"ל, וכ"ה בשו"ע שם ס"א, ומבו' בדבריהם, דאף דשואל שלא מדעת גזלן הוא, מ"מ כיון שאינו מחסרו אי"ז בכלל שליחות יד.[[3]](#footnote-4)

וכן נראה בחי' הרשב"א בסוגיין, ז"ל, ושולח יד בפקדון הוא בין וכו' בין שנשתמש שלא מדעת הבעלים בבעלי חיים שהופקדו אצלו לפי שמחמת מלאכתן הן מתחסרין ומכחישין וכו', ושואל שלא מדעת הוא בדבר שאין מתחסר מחמת תשמישו וכו' ואעפ"כ כיון ששאלה שלא מדעת הוי גזלן וחייב באונסין ואע"פ שלא חסרה כלל, והר"ז הלוי ז"ל כתב דשואל שלא מדעת ושליחות יד למ"ד א"צ חסרון חד הוא וכו', והוצרך לדחוק עצמו ביותר בשמעתא דילקה בחסר וביתר, עכ"ל, ובחי' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, והשולח יד בפקדון דעתו ליטול ולחסר הכל או מקצת וכו', ושואל שלא מדעת אין דעתו לחסר לבעלים כלום אלא שרוצה להשתמש בו ולהחזירו למקומו וכו', ולהוציא מדברי הרז"ה שכתב בספר המאור דשואל שלא מדעת ושליחות יד למ"ד אינה צריכה חסרון חדא מילתא היא וכו', עכ"ל.

ומ' להדיא בדבריהם, דאף דשואל שלא מדעת גזלן הוא, מ"מ אי"ז בכלל שליחות יד, דשליחות יד הוא רק בשדעתו ליטול מקצת או לחסר מקצת, אך כל שאין דעתו לחסר לבעלים כלל אי"ז בכלל שליחות יד, ואין חיובו אלא מדין גזלן דעלמא,[[4]](#footnote-5) ואמנם אי"ז מוכרח, דיל"פ דכונתם דשואל שלא מדעת לא תלי בדין שליחות יד, דגם למ"ד דשליחות יד א"צ חסרון י"ל דשואל שלא מדעת ל"ה גזלן, ומאידך גם למ"ד דשליחות יד צריכה חסרון, י"ל דשומר השואל שלא מדעת חייב, ושלא כד' בעה"מ, וכן נראה גם בד' הנימו"י במתניתין, וג"ז אינו מוכרח, דיל"פ דמש"כ דל"ה שולח יד אלא בשהגבי' ע"מ לחסר ממנה קצת, הוא רק משום דאין כל הנאה שלו ואי"ז בכלל שואל שלא מדעת.

ג] אמנם הנה כבר עמדו הרשב"א והריטב"א דבד' בעה"מ דשואל שלא מדעת ושליחות יד חד הוא, וכ"ה גם בשטמ"ק בסוגיין בשם הראב"ד, דאף דשואל שלא מדעת גזלן הוא, מ"מ נפקד השואל שלא מדעת אינו חייב אלא מדין שליחות יד, עיי"ש, מבו' דשומר השואל שלא מדעת, הו"ל בכלל שליחות יד.[[5]](#footnote-6)

וכ"נ מד' הרמב"ן בסוגיין, ז"ל, אבל טעמו של דבר משום דהאי רועה לא שואל ולא גזלן הוי דכיון שאינו מבטלה ממלאכת הבעלים והיא רועה באפר והולכת עם העדר במקום שדעת בעלים שתלך שם ואין זה דעתו להוציאה מרשות הבעלים לא משום שאלה ולא משום גזלה אי"ז לא שואל ולא גזלן שהרי לא נשתמש בה בכולה שיוציאנה ממלאכת הבעלים ומרשותם, אבל מ"מ כיון שהוא משתמש בה ה"ה שולח יד בפקדון, שהשולח יד בפיקדון אפי' במקצת חייב בכל, הכא נמי אע"פ שלא שאלה ולא ביטלה ממלאכת הבעלים, כיון שנשתמש בה עמהם ה"ה כשולח יד בפקדון שנטל ממנו מקצת, אלא שזה לא חיסרה כנ"ל, עכ"ל.

ונראה להדיא בדבריו, דהא דבהניח מקלו ותרמילו עלי' הו"ל בכלל שליחות יד, אי"ז משום שהיא עתידה להכחיש מחמת המלאכה ונמצא שדעתו לחסרה, כאשר כ"ה מבו' בד' הרשב"א והריטב"א ותור"פ וכ"ה בטוש"ע סימן רצ"ב ס"א, אלא הוא משום שהוא משתמש בה עמהם, ומכח זה הוי כשולח יד בפיקדון שנוטל ממנו מקצת.

ונתפרשו הדברים טפי בחי' הר"ן בסוגיין, שכתב ע"ד הרמב"ן, דהא דתלינן לה בהפלוגתא אם שליחות יד צריכה חסרון, אף דהכא אין דעתו לחסר, הוא משום דעיקר הפלוגתא בזה היא, דמ"ד דצריכה חסרון ס"ל דמה שחידש הכתוב דמי שגוזל מקצת פיקדון חייב על כולו חידוש הוא ואין לך בו אלא חידושו, וע"כ אמרינן דדוקא כשחיסר ממש עשה מקצתו ככולו, ומ"ד דא"צ חסרון ס"ל דלא שנא, וע"כ תלי דין הניח מקלו ותרמילו בפלוגתייהו, דכיון דאינו אלא כמשתמש במקצתה הוי כגוזל מקצתה, והא דמחייבינן לי' על כולה, הוא משום חידושא דשליחות יד דעשה מקצתו ככולו, ומזה הוא דמייתינן דמאי דחדית רחמנא בשולח יד לעשות מקצתו ככולו, הוא אף בשאין בו חסרון, עכ"ד, ומבו' להדיא בדבריו, דשומר השואל שלא מדעת הוי בכלל שליחות יד אף שאין דעתו כלל לחסר, וע"כ איכא בזה להדין שנתחדש בשליחות יד דעשה מקצתו ככולו.

ד] ונפ"מ רבתא בזה לדינא, חדא הוא בשומר שנטל את הפיקדון ע"מ להשתמש במקצתו, דלדעת הרשב"א ודעימי' דשואל שלא מדעת אינו בכלל שליחות יד, לא יהא חייב אלא על אותו מקצת,[[6]](#footnote-7) ולדעת הטוש"ע גם על אותו מקצת לא יהא חייב אלא כשנשתמש בו, ולדעת הבעה"מ ודעימי' דשואל שלא מדעת הוי בכלל שליחות יד, יהא חייב על הכל, ועי' מחנ"א גזילה סימן כ"ב שנקט בפשיטות דכה"ג אינו חייב על הכל, וכנראה הוא מיוסד ע"ד הטוש"ע דבכה"ג ל"ה בכלל שליחות יד.

עוד נפ"מ בזה, הוא בדין שומר ששלח את חבירו להשתמש בפיקדון תשמיש שאינו מחסרו, דלדעת הרשב"א ודעימי' דשואל שלא מדעת אינו בכלל שליחות יד, הרי דהו"ל כאומר לחבירו צא גזול, דאשלד"ע, אך לדעת בעה"מ ודעימי' דשואל שלא מדעת הוי בכלל שליחות יד, הו"ל כשולח את חבירו לשלוח יד בפיקדון, דגלי בי' קרא דהוא חייב, וכמש"א לקמן דמ"ד. ובקידושין דמ"ב:.[[7]](#footnote-8)

עוד נפ"מ בזה, הוא לדעת ב"ש דהחושב לשלוח יד בפיקדון חייב, דלדעת הרשב"א ודעימי' כ"ז הוא כשחשב לנטלו לעצמו, אך אם חשב להשתמש בו תשמיש שאינו מחסרו, דאי"ז בכלל שליחות יד, אינו מתחייב על המחשבה, אך לדעת הבעה"מ ודעימי' דשואל שלא מדעת הוי בכלל שליחות יד, הרי דאף אם חשב להשתמש בפיקדון ה"ה חייב לדעת ב"ש.

**ב**

ה] ויסוד הפלוגתא בזה נראה, דהנה למ"ד דשליחות יד צריכה חסרון הרי נתחדש בזה תרתי, חדא דל"ה שליחות יד אלא כשהוא מחסר מן הבעלים, ועוד, דלא סגי במה שדעתו לחסר מן הבעלים, אלא בעינן שתתקיים מחשבתו.

ובטעמא דמ"ד דשליחות יד א"צ חסרון, יש להסתפק אם מודה לאידך מ"ד דשליחות יד הוא רק בשהוא מחסר מן הבעלים, ואך דס"ל דל"ב שיחסר בפועל אלא סגי במה שדעתו לחסר, או דהוא משום דפליג ביסוד הדברים, וס"ל דשליחות יד הוא אף כשאינו מחסר מן הבעלים כלל, וע"כ אין מקום לדון לפטרו כ"ז שלא חיסר משום שלא נתקיימה מחשבתו, שהרי אין חיובו כלל מכח מה שהוא עתיד לחסר מן הבעלים, אלא מכח הלקיחה עצמה, ולקיחה זו הרי נגמרה.

ונראה דבזה הוא שנחלקו הראשונים, דהרשב"א ודעימי' ס"ל דגם מ"ד דשליחות יד א"צ חסרון מודה דשליחות יד הוא רק כשהוא מחסר מן הבעלים, ואך דס"ל דסגי במה שדעתו לכך, וכמש"כ הרשב"א, ז"ל, ואיכא מ"ד א"צ חסרון כלומר דכיון שדעתו לחסרו אע"פ שנאנס קודם שחסרו חייב, עכ"ל, וע"כ כ"ז הוא כשדעתו לחסרו, אך כל שאין דעתו לחסרו אי"ז בכלל שליחות יד, וע"כ שואל שלא מדעת שאין דעתו לחסר אינו בכלל שליחות יד.

אך הבעה"מ ודעימי' ס"ל דמ"ד דשליחות יד א"צ חסרון, הוא משום דשליחות יד הוא אף כשאינו מחסר מן הבעלים כלל, אלא בכל גוונא דהוי בכלל גזלן הוי נמי בכלל שליחות יד, וע"כ ס"ל דשואל שלא מדעת דגזלן הוי, הו"ל בכלל שליחות יד.[[8]](#footnote-9)

ו] ויש להוסיף, דהנה בחזו"א חו"מ ליקוטים סימן כ' נקט לדעת הבעה"מ והראב"ד, דהפלוגתא בשואל שלא מדעת אם הוי בכלל שליחות יד, אינה תלוי' בהפלוגתא בנטלה ע"מ לשלוח בה יד אם היא צריכה חסרון, דהפלוגתא אם שליחות יד צריכה חסרון ואינו חייב בהגבהה בעלמא, הוא משום דכ"ז שלא הפריש לא נקבע עדיין חטאו, אך בשואל שלא מדעת הרי נתקיימה מחשבתו, וטעמא דמ"ד דפטור הוא משום שאינו מחסר כלום ואין דעתו לחסר, וב' פלוגתות נינהו, ועיי"ש שתמה ע"ז דכיון דב' דינים אלו לא תליין בהדדי, ולא הו"ל לסתום בפלוגתת רב ולוי.

אמנם למש"נ נמצא, דבאמת הוי הכל חדא פלוגתא, שהרי לדעת בעה"מ ודעימי' עיקר הפלוגתא אם שליחות יד צריכה חסרון, ל"ה אם בעינן בשליחות יד שתתקיים מחשבתו, דהא ודאי דלכו"ע בעינן שתתקיים מחשבתו, ולא נחלקו אלא אם שליחות יד הויא רק כשהוא מחסר מן הבעלים, וע"כ כ"ז שלא חיסר לא נתקימה מחשבת השליחות יד, או דשליחות יד הויא אף כשאינו מחסר מן הבעלים, וע"כ כל שנטלה, כבר נתקימה מחשבת השליחות יד, וע"כ תלי דין שואל שלא מדעת בפלוגתייהו.

ולדעת הרשב"א ודעימי' דעיקר הפלוגתא אם שליחות יד צריכה חסרון הוא אם בעינן שתתקיים מחשבתו, באמת אין מקום לתלות דין שואל שלא מדעת בפלוגתייהו, שהרי בשואל שלא מדעת נתקיימה מחשבתו, והא דאי"ז בכלל שליחות יד, הוא משום דלא חשיב כשליחות יד אלא כשהוא מחסר מן הבעלים, וזה לא תלי בפלוגתייהו כלל, וכמש"נ.

ז] ומצינו בפסקי רי"ד בסוגיין שפירש דפליגי בזה אמוראי, ז"ל, ור"נ סבר שליחות יד א"צ חסרון, אלא כיון שנטלה ע"מ לחסר אע"פ שלא חיסר וכו', אבל אם לא נטלה ע"מ לשלוח בה יד ולחסרה אלא להשתמש בה תשמיש שאין בו חסרון וכו' לא קמה לי' ברשותי' וכו', דדוקא בשליחות יד חייבי' רחמנא ושליחות יד לא מיקריא אלא כשנתכוין לחסר ממנה ואע"פ שלא חיסר בתר מחשבתו אזלינן, אבל האי שלא נתכוין לשלוח בה ידו לחסרה אמאי ליחייבי' וכו', ורב ששת סבר אע"פ שלא נתכון לחסרה אלא טלטלה להשתמש בה וכו', דשואל שלא מדעת גזלן הוי והוא שליחות יד האמורה בתורה, עכ"ל, ועי' ביאור הגר"א סימן רצ"ב סק"ב שכתב בדומה לזה.

וביאור ד' הרי"ד הוא, דס"ל דטעמא דמ"ד דשואל שלא מדעת גזלן הוי, הוא משום דילפינן לה משליחות יד, וכמש"כ כן בפסקיו בב"ב דפ"ח., ובזה הוא דפליגי אמוראי, דמ"ד דשואל הוי ס"ל דלא מצינו למילף לחייב בשואל שלא מדעת מדינא דשליחות יד, דלא חשיב כשליחות יד אלא כשנתכוין לחסר בה, ואע"פ שלא חיסר בתר מחשבתו אזלינן, ומ"ד דגזלן הוי ס"ל דהא דשליחות יד א"צ חסרון הוא משום דשליחות יד הוא אף כשאינו מחסר מן הבעלים כלל, וע"כ אף שואל שלא מדעת הוי בכלל שליחות יד, וע"כ הוא דהו"ל גזלן.

**ג**

ח] ויש להוסיף, דהנה התוס' בסוגיין הקשו, דאם ילפינן לחיוב שליחות יד משואל, מ"ט בעינן קרא דשליחות יד א"צ חסרון, נילף משואל דא"צ חסרון דמשעת משיכה חייב באונסי' אע"ג דלא נשתמש, ותירצו דשאני שואל לדעת בעלים דחשיב כאילו נשתמש בה, וכ"ה בחי' הריטב"א שם.

ובנתיה"מ רצ"א סק"ד הק', דלפ"ז הרי עכ"פ כל שנשתמש בה יש לחייב גם למ"ד דצריכה חסרון, וא"כ מ"ט בהניח מקלו ותרמילו עלי' שכבר נשתמש בה אינו חייב למ"ד דשליחות יד צריכה חסרון, עיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב.

ולכאו' י"ל בזה, לפ"ד הראשונים שכתבו דבהניח מקלו ותרמילו אין לחייב מדין שואל שלא מדעת, או משום דבבע"ח המכחישין אי"ז בכלל שאלה וכמש"כ רש"י ודעימי', או משום דאין הבעלים מקפידין ע"ז וכמש"כ תוס' הרא"ש ותור"פ, ולפ"ז ניחא, דהגם דשואל שנשתמש בה חייב, מ"מ בהניח מקלו ותרמילו דאינו חייב מכח השימוש, אלא מכח שדעתו להכחישה, ע"כ למ"ד דשליחות יד צריכה חסרון אינו חייב כ"ז שלא חיסר.

ט] ואמנם אכתי ילה"ע במה שדן הריטב"א דנילף משואל דשליחות יד א"צ חסרון, ותירצו דבשואל חשיב כאילו נשתמש בה, וזה צ"ע, שהרי לדעת הריטב"א גם למ"ד דשליחות יד א"צ חסרון, מ"מ בעינן שיהא דעתו לחסר, ובשואל הרי מחייבינן אף שאין דעתו לחסר, ובע"כ דחלוק דינא דשליחות יד מדינא דשואל, וא"כ היאך מצינו למילף משואל דשליחות יד א"צ חסרון, הרי בשואל ל"ב כלל חסרון, אך בשליחות יד דבעינן שיהא דעתו לחסר, י"ל דאינו חייב אלא כשחיסר.

ונראה לישב לפמש"נ בדעת הריטב"א ודעימי', דעיקר הפלוגתא אם שליחות יד צריכה חסרון, היא אם בעינן שתתקיים מחשבתו, וע"ז שפיר מצינו למילף משואל, דאף דבשואל חיובו מכח ההשתמשות ובשליחות יד חיובו מכח החסרון, מ"מ מהא דבשואל ה"ה חייב אף קודם שנשתמש בה, מכח שנטלו להשתמש בו, ה"נ בשליחות יד יש לחייב אף קודם שחיסר, מכח שנטלו ע"מ לחסרו.

י] ובאמת כ"ה מוכרח גם בד' התוס', דאי נימא דהפלוגתא אם שליחות יד צריכה חסרון, הוא אם שליחות יד היא רק כשהוא מחסר מן הבעלים, ולפ"ז לא נחלקו אמוראי כלל אם בעינן שתתקיים מחשבתו, א"כ הרי אין ללמוד מהא דשואל חייב קודם שנשתמש דשליחות יד א"צ חסרון, ובע"כ מד' התוס' דס"ל דהפלוגתא אם שליחות יד צריכה חסרון היא אם בעינן שתתקיים מחשבתו, וזהו שהק' דנילף משואל דחייב אף קודם שנשתמש בה מכח שנטלו להשתמש בו, וכמש"נ.

**ד**

יא] ולפ"ז פשוט דבזה הוא שנחלקו הראשונים אם לדעת ב"ש דמחייבי בחישב לשלוח יד בפיקדון, י"ל דשליחות יד צריכה חסרון, דהתוס' והריטב"א לטעמייהו דס"ל דלכו"ע בעינן בשליחות יד שיהא דעתו לחסר, והפלוגתא אם שליחות יד צריכה חסרון הוא אם סגי במה שדעתו לכך, או דאינו חייב עד שתתקיים מחשבתו, ולפ"ז הרי דלדעת ב"ש דחייב במחשבה בעלמא, ל"ש לדון דשליחות יד צריכה חסרון, דממ"נ, אם דעתו לחסר ודאי דהוא חייב אף שלא נתקיימה מחשבתו, שהרי הוא חייב אף במחשבה בעלמא, ואם אין דעתו לחסר כגון שחישב להשתמש בפיקדון אינו חייב אף למ"ד דשליחות יד א"צ חסרון.

אך הרמב"ן לטעמי' דס"ל דהפלוגתא אם שליחות יד צריכה חסרון, הוא אם שליחות יד הויא רק כשהוא מחסר מן הבעלים, וע"כ כ"ז שלא חיסר לא נתקימה מחשבת השליחות יד, או דשליחות יד הויא אף כשאינו מחסר מן הבעלים, וע"כ נתקיימה מחשבת השליחות יד בנטילתו, ואשר ע"כ גם לדעת ב"ש דמחייבי במחשבה בעלמא, מ"מ יש מקום לומר דשליחות יד צריכה חסרון, ומכח זה הוא דאינו חייב כשחישב להשתמש בפיקדון ואין דעתו לחסר, ורק כשדעתו לחסר ה"ה חייב במחשבה בעלמא, דב"ש משוו מחשבה כמעשה.[[9]](#footnote-10)

יב] ולפ"ז פשוט דאין להקשות למ"ד דשליחות יד צריכה חסרון, מהא דלב"ש שליחות יד א"צ חסרון, והיינו משום דהך מילתא תליא בפלוגתא דב"ש וב"ה, דלב"ש דמחייבי על המחשבה כמעשה, ה"ה חייב כשדעתו לחסר אף שעדיין לא חיסר, אך לב"ה דאינו חייב על שישלח בה יד, הרי דכ"ז שלא חיסר ולא נתקיימה מחשבתו, לא חשיב דשלח בה יד, וז"פ.

**ה**

יג] ובעיקר פלוגתת הראשונים אם יש ללמוד מהא דמחייבי ב"ש בחושב לשלוח יד, דשליחות יד א"צ חסרון, נראה דיל"פ בזה בע"א.

דהנה העירני הר"ש שפירא לדון לדעת ב"ש דמחייבי בחושב לשלוח יד בפיקדון, אם ה"ה חייב אף כשהוא חושב ליטול את מקצתו בלא להגבי' את שאר הפיקדון, או אינו חייב אלא כשהוא חושב להגבי' את כל הפיקדון וליטול את מקצתו, ולמש"נ להלן סקי"ח בדעת בעה"מ, דהא דאינו חייב בשנטל את מקצתו בלא להגבי' את כולו, הוא משום דבכה"ג לא חשבינן לה כשליחות יד בכולו, ודאי דאף לב"ש לא יתחייב אא"כ דעתו להגבי' את כולו, וי"ל דאף בכה"ג לא יתחייב על כולו, ונת' להלן סוסקי"ג.

יג] ושורש הספק בזה הוא ביסוד הא דמחייבי ב"ש בחושב לשלוח יד, אם חיובו הוא על שם סופו, דהואיל ומחשבתו לשלוח יד בפיקדון ה"ה חייב כאילו כבר שלח בו יד, או היינו דהמחשבה עצמה ליטול את הפיקדון לעצמו הויא שליחות יד.

והנה אי נימא דהא דמחייבי ב"ש במחשבה הוא על שם סופו, הרי דלעולם גם לדעתם עיקר הגזילה דשליחות יד הויא רק ע"י שנטל הפיקדון לרשותו, ואך דכל שחישב לעשות גזילה זו ה"ה חייב, וע"כ בדין דלא יתחייב במחשבה ליטול את מקצתו, אלא כשדעתו להגבי' את כולו, אך כל דאין דעתו להגבי' את כולו, ונמצא דאין מחשבתו כלל לגזול את כל הפיקדון, אינו חייב על כולו.

אך אי נימא דהא דמחייבי ב"ש במחשבה, היינו דהמחשבה עצמה ליטול לעצמו הויא כשליחות יד, ונתחדש לפ"ז לדעתם, דגזילה דשליחות יד הויא אף בלא דעביד מעשה הכנסה לרשותו כלל, וי"ל דהוא משום דפיקדון חשיב דהוא ברשות השומר, לכאו' בדין דכל שחישב ליטול את מקצת הפיקדון לעצמו אף בלא הגבהת שאר הפיקדון, הוי שולח יד בכולו.

ואמנם לדעת בעה"מ לא יתחייב על כולו, וכמש"נ לעיל סקי"ב ונראה דלצד זה י"ל לדעת בעה"מ, דאף אם חישב להגבי' את כל הפיקדון וליטול את מקצתו לעצמו, לא יהא חייב על כולו, דדוקא כשהוא מגבי' את הפיקדון ונוטל מקצתו לעצמו, הוי זה מעשה שליחות יד בכולו, אך כשהוא נוטל את מקצתו לעצמו במחשבה, ל"ה זה שליחות יד בכולו, ול"מ מידי מה שדעתו להגבי' אח"כ את שאר הפיקדון וליטול ממנו את מקצתו, דלא מחייבי ב"ש מכח מה שיהא לבסוף, ודו"ק.

יד] והנה בהא דתנן לקמן דמ"ג: הטה את החבית ונטל הימנה רביעית ונשברה אינו משלם אלא רביעית, פירש"י, ז"ל, מילתא באנפי נפשה היא, עכ"ל, ומבו' דהך בבא לא תליא בפלוגתת ב"ש וב"ה, אך הרמב"ם בפיהמ"ש גריס במתניתין כיצד, ופירש, ז"ל, ואמרו כיצד אינו אלא מבאר סברת ב"ה, עכ"ל, וצ"ב הפלוגתא בזה.

ונראה די"ל בזה, דמש"כ רש"י דמילתא באפי נפשה היא, ולא תליא בפלוגתת ב"ש וב"ה, היינו משום דס"ל דהא דמחייבי ב"ש בחושב לשלוח יד בפיקדון הוא על שם סופו, וע"כ כל שהטה את החבית ונטל ממנה רביעית, ה"ה פטור על שאר החבית גם לדעת ב"ש, שהרי אין מחשבתו כלל להגבי' את כולה, אך הרמב"ם שכתב דאינו אלא מבאר סברת ב"ה, ס"ל דהא דמחייבי ב"ש בחושב לשלוח יד בפיקדון הוא משום דהמחשבה ליטול לעצמו בעצמה הויא כשליחות יד, ול"ב שיעשה מעשה קנין, וע"כ לדעתם כל שנטל מקצת לעצמו ה"ה חייב אף אם לא הגבי' את שאר החבית.[[10]](#footnote-11)

טו] ולפ"ז י"ל, דבזה הוא שנחלקו הראשונים אם יש ללמוד מהא דמחייבי ב"ש בחושב לשלוח יד בפיקדון, דס"ל דשליחות יד א"צ חסרון, דהרמב"ן שכתב די"ל דלא מחייבי ב"ש אלא בשחישב לחסר ולא חיסר דמשוו מחשבה כמעשה, הוא משום דס"ל כמבו' בדבריו דיסוד דינא דב"ש הוא דמשוו מחשבה כמעשה, דכל שחישב לעשות מעשה שליחות יד, ה"ה חייב על מחשבתו, וע"כ אם חישב לחסר מן הבעלים, ה"ה חייב כאילו חיסר, וע"כ שפיר י"ל דמודו ב"ש דאם לא חישב לחסר אינו חייב.

אך בדעת התוס' ודעימייהו י"ל דס"ל דהא דמחייבי ב"ש בחושב לשלוח יד בפיקדון, הוא משום דהמחשבה ליטול את הפיקדון בעצמה הויא כשליחות יד, וע"כ שפיר יש ללמוד מזה דב"ש ס"ל דשליחות יד א"צ חסרון, דבהמחשבה עצמה לעולם ליכא חסרון, ואפ"ה מחייבי ב"ש, וז"ב.

**ו**

טז] כתב בעה"מ בסוגיין, ז"ל, והניח מקלו ותרמילו עלי' דקתני בברייתא ועודן עלי' דקאמר רב, הכל פירושו שהכחישה במקלו ובתרמילו ועדיין קבורין בה כלומר שהכחש נראה בה, שאילו חזרה לבריאותה פלוגתא דרבי ישמעאל ור"ע היא דלרבי ישמעאל לא צריך דעת בעלים, ורב ל"ב לאוקומה לברייתא דרועה שהיא בפלוגתא, ומש"ה מוקים לה בשעודן עלי' כלומר שהכחש נראה בה עדיין לרווחא דמילתא כ"ה דתיקום כדברי הכל, עכ"ל.

והרמב"ן במלחמות השיג ע"ז, ז"ל, א"ה הוה לי' למימר ועודו עליו, אלא ודאי אע"פ שאין הכחש בה כלומר שחזרה לבריאותה, הואיל ועדיין משתמשין בה שהרי תרמילו מונח עלי', לאו חזרה היא, הא למה זה דומה למגבי' את החבית ונטל ממנה רביעית והחזיר שם אותו רביעית ולא החזיר חבית למקומה דאכתי מתחייב באחריותה ואי"ז צריך לפנים, עכ"ל.

יז] ומתוך הדברים נלמד דפליגי עוד הבעה"מ והרמב"ן, דהנה לפ"ד הרמב"ן וש"ר דהא דעודן עלי' היינו שמקלו ותרמילו עלי', הרי מבו' דכל שכבר אינן עלי', הו"ל השבה לדעת ר' ישמעאל, אף שהכחש נראה בה עדיין, ועי' גם בפסקי ריא"ז לקמן דמ"ג: דפשיט"ל כן, דאף אם לא השיב את החסרון ה"ה נפטר ממה שהשיב.

אמנם מד' בעה"מ נראה מוכרח דפליג ע"ז, דאי נימא דכל שמשיב את הבהמה עצמה הו"ל השבה אף שהכחש נראה בה עדיין, א"כ מ"ט הוצרך לפרש להא דעודן עלי' דהוא דהכחש עדיין בה, ולא פירשה כפשטי' דהיינו דמקלו ותרמילו עלי', - וביותר שהרי לפ"מ דס"ד דאיירי בשלא הכחישה, הרי בע"כ לפרש דמש"א רב ועודן עלי', היינו שמקלו ותרמילו עלי', וא"כ בע"כ דמה שהוצרך הבעה"מ לפרשה שהכחש עדיין בה, הוא משום דס"ל דלפ"מ דמסיק דמיירי בשהכחישה במקל, לא חשיב השבה, אלא כשאין הכחש נראה בה, וצ"ב הפלוגתא בזה.

יח] ונראה לפרש, דהנה כתב בעה"מ שם, ז"ל, שזה הבהמה שהכחש נראה בה כיון שהכחש דבר הפושט בכולה הוא כמו ששלח יד בכולה דמי, א"נ משום דרצה לפניו הויא לה משיכה ומשום הכי מתחייב בכולי' באונסים, שאלמלא כן לא הי' מתחייב בשליחות יד במקצתה עד שיגבי' את כולה כדאמרינן במתניתין בהטה את החבית, עכ"ל.

ונתחדש בד' בעה"מ, דכל הא דאינו חייב בשליחות יד בלא הגבהה, הוא רק אם ל"ה החסרון אלא במקצתה, אך כל דהוי החסרון בכולה, ה"ה חייב אף בלא הגבהה, וזהו שכתב בדרך קמא דכיון שהכחש דבר הפושט בכולה הוא כמו ששלח יד בכולה דמי, וע"כ הוא חייב אף בלא משיכה,[[11]](#footnote-12) - אך בדרך בתרא נקט הבעה"מ דלא חשיב זה כשליחות יד בכולה, וע"כ אינו חייב אלא בשמשכה, וזהו דמשני רב שהכחישה במקל ורצתה לפניו דהו"ל כמשיכה.

ונ' ללמוד מזה בדעתו, דלמ"ד דשליחות יד צריכה חסרון, לאו היינו דעיקר חיובו הוי על נטילת הפיקדון, ואך דאינו חייב ע"ז אא"כ חיסר, אלא היינו דעיקר חיובו הוי על החסרון, ומכח החסרון הוא דחשיב כגזלן, וע"כ ה"ה חייב אף בלא משיכה ול"ד לגזלן דעלמא דאינו חייב אלא בשמשך, והיינו משום דבגזלן דעלמא דהויא הגזילה ע"י נטילת הפיקדון לעצמו, הרי דכל שלא משך לא חשיב זה כנטילה לעצמו, אך בשליחות יד דה"ה נעשה גזלן מכח מה שחיסר לבעלים, ה"ה חייב אף בלא משיכה.

ולפ"ז נראה לדעתו, דהא דבשליחות יד במקצת אינו חייב אלא בשהגבי' או משך, לאו היינו דבכה"ג שלא שלח יד אלא במקצת, אינו חייב על השאר אלא בתנאי גזילה דעלמא, דלעולם אף בשליחות יד במקצת עיקר חיובו הוא על החסרון, דליכא תרי גווני בשליחות יד, והא דאינו חייב אלא בשהגבי' או משך, היינו משום דכל הא דחזינן למה ששלח יד במקצתה כשליחות יד על כולה, הוא משום דהגבי' או משך את הכל ע"מ לחסר.

יט] ולפ"ז נראה פשוט, דמה"ט הוא דס"ל לבעה"מ דכל שהשיב את החסרון הו"ל השבה אף שלא השיב את הפיקדון עצמו, ומאידך ס"ל דכל שלא השיב את החסרון ל"ה השבה אף שהשיב את הפיקדון עצמו, דכיון דלדעתו עיקר הגזילה דשליחות יד הויא מכח החסרון, ול"ב כלל שתהא לקיחה על הבהמה עצמה, הרי דליכא נפ"מ כלל אם השיב את הפיקדון עצמו או לא השיבו, ורק כשהשיב את החסרון הוא דהו"ל השבה על הגזילה דשליחות יד.

אך הרמב"ן דפליג ע"ז ס"ל דאף למ"ד דשליחות יד צריכה חסרון, היינו דכל שנטל את הפיקדון וחיסרו, חשיבא הנטילה עצמה כמעשה גזילה על כל הפיקדון, ומה"ט הוא דאינו חייב אלא כשהגבי' או משך, דבלא זה ליכא מעשה גזילה כלל על שאר הפיקדון, ואשר ע"כ ס"ל דכל שהשיב את החסרון ולא השיב את הפיקדון עצמו ל"ה השבה, ומאידך ס"ל דכל שהשיב את הפיקדון עצמו אף אם לא השיב את החסרון הו"ל השבה מעליא על עיקר הפיקדון, וז"ב.

1. ובתוס' שאנץ ותוס' הרא"ש שם כתבו, דלא מחייבי ב"ש במחשבה בעלמא אלא בדיבור, וע"כ הי' מקום לומר דס"ל דהיכא דליכא אלא מחשבה בעלמא לא יתחייב בלא חסרון, עיי"ש, - אך בדעת התוס' והריטב"א נראה דאף דלא מחייבי ב"ש במחשבה בעלמא, מ"מ כל שנוטל ועושה מעשה, לא גרע זה מדיבור דמחייבי בי' ב"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. לכאו' מכוון הרמב"ן הוא להניח מקלו ותרמילו עלי', דלדעת הרמב"ן בסוגיין לא חשיב כגזלן מדינא דשואל שלא מדעת דעלמא, ולמ"ד דשליחות יד צריכה חסרון ה"ה פטור, ובכה"ג י"ל דגם לדעת ב"ש הוא פטור, משום דאין דעתו לחסר כלל. - אך באמת א"צ לזה, דאף בכל שואל שלא מדעת דהוי גזלן, הרי בגונא דב"ש שלא הגבי' אלא חישב לשאול שלא מדעת, אינו חייב מדין שואל שלא מדעת דעלמא, ואין לחייבו אלא מדין שליחות יד, ולמ"ד דשליחות יד צריכה חסרון יהא פטור בכה"ג. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונ' מדבריהם, וכ"ה להדיא בד' הפרישה שם ובד' הגר"א שם סוסק"ב, דהא דאינו חייב עד שישתמש, הוא רק משום דאי"ז בכלל שליחות יד, והיינו דאם הי' זה בכלל שליחות יד, הרי כיון דקי"ל דשליחות יד א"צ חסרון, וכל שנטל ע"מ לחסר ה"ה חייב אף קודם שעשה כמחשבתו, ה"נ כל שנטל ע"מ להשתמש הי' חייב אף קודם שנשתמש, ורק משום דאי"ז בכלל שליחות יד, ואתינן עלה מדינא דשואל שלא מדעת גזלן, אינו חייב עד שישתמש, ובמחנ"א שומרים סימן י"ח כתב בדעת הטור, דהא דאינו חייב עד שישתמש, הוא רק בשומר, אך שואל שלא מדעת בעלמא חייב אף קודם שנשתמש, אך בל' הטוש"ע סימן שס"ו והסמ"ע שם סק"ה מ' לא כן, עיי"ש, ועי' נתיה"מ סימן רצ"ב סק"א שיטה חדשה בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובחי' הריטב"א שם כתב בתו"ד, ז"ל, ושואל שלא מדעת אין דעתו לחסר לבעלים כלום אלא שרוצה להשתמש בו ולהחזירו למקומו, "ואם הוא תשמיש שראוי לשכר דעתו לתת שכר לבעלים" וכו', עכ"ל, ומ' דאם הוא תשמיש שראוי לשכר ולכאו' היינו בגונא שמן הדין הוא חייב לשלם ע"ז, דהוי זה נהנה וזה חסר (שמחמת זה אין אחרים שוכרין) או למ"ד דזה נהנה וזה אינו חסר חייב, ואין דעתו לתת שכר לבעלים, ל"ב בזה לחידושא דשואל שלא מדעת, אך אינו מוכרח, דיש לדחוק דרבותא קאמר דאף שדעתו לתת שכר לבעלים הוי בכלל שואל שלא מדעת דגזלן הוי, וזה חידוש.

   אך למש"נ נראה דיל"פ דמש"כ דדעתו לתת שכר הוא כלפי מש"כ דשואל שלא מדעת אינו בכלל שליחות יד משום דאין דעתו לחסר כלום, ובזה הוא שכתב דבתשמיש שראוי לשכר הא דחשיב דאין דעתו לחסר כלום הוא משום דדעתו לתת שכר לבעלים, אך אם אין דעתו לתת שכר, חשיב שדעתו לחסר מן הבעלים, ומשא"כ כשדעתו לשלם לא חשיב כדעתו לחסר, ול"ד להיכא שמחסר ע"מ לשלם דהוי בכלל שליחות יד, דבמשתמש בו הרי אינו מחסר מגוף הפיקדון, וכל הא דחשיב כמחסר מן הבעלים הוא רק כשאין דעתו לשלם, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולדעת הראב"ד בהשגות דהשולח יד במקצת הפיקדון אינו חייב על כולו, הרי בע"כ דהא דבהניח מקלו ותרמילו עלי' חייב על כולה, אי"ז משום שדעתו להכחישה, דמכח זה ל"ה חייב על כולה, אלא הוא משום דהוי שואל שלא מדעת, וחשיב כגזלן על כולה, - אך באמת אי"ז מוכרח, חדא, די"ל דמודה הראב"ד בדבר שא"א להתחלק שהוא חייב על כולו, וכמש"כ כן בחי' הריטב"א לקמן דמ"ד. בדעת רש"י, עיי"ש, ועוד, די"ל דבכחש שהוא פושט בכולה, מודה הראב"ד דחשיב כשולח יד בכולה, וכאשר עד"ז מצינו בד' בעה"מ דבכחש שהוא פושט בכולה הוי שליחות יד אף שלא משכה. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה אמנם למשמעות ד' הריטב"א בסוגיין דגם בגזלן דעלמא אם נטל כדי ליטול מקצת ה"ה חייב על הכל, הרי דאף אם שואל שלא מדעת אינו בכלל שליחות יד, יהא חייב על הכל, ומש"נ לדון דאינו חייב על הכל, הוא למש"כ הר"ן דהא דבגזילת מקצת הוא חייב על הכל הוא דין מסוים בשליחות יד, ובחזו"א ליקוטים סימן כ' כתב לדון כן גם בדעת הריטב"א, עיי"ש בכל דבריו. [↑](#footnote-ref-7)
7. ומצינו כן בגליון מהרש"א סימן רצ"ב ס"כ שכתב במש"כ בשו"ע שם דאם פתח וגלל בגלל עצמו הרי שלח יד בפיקדון ונחתייב באונסין, וכתב בגל' מהרש"א דאי"ז ממש שליחות יד, אלא שואל שלא מדעת, ונפ"מ באמר לשלוחו לעשות כן דאינו חייב. - ועיי"ש שכתב דהנפ"מ היא באמר לשלוחו להעתיק בשביל המשלח, דאם אמר לו להעתיק בשביל עצמו, לי"ב לדינא דשליחות יד ע"י שליח, וכמש"כ בגליון שם ס"ה, וכן נקט באו"ש פ"ג מגניבה ה"ו, אך בד' הקצוה"ח סימן רצ"א סקי"ד מבו' דפשיטא לי' לא כן, וכן נראה לדעת מהרי"ט שהביא הקצוה"ח בסימן רצ"ב סק"א דהא דהשולח יד ע"י אחר חייב הוא משום דהו"ל כפושע, ועי' מאירי לקמן דמ"ד. בשם חכמי הדורות, ז"ל, שאף אם צוה להם לשלוח יד ליטלה לצרכם חייב שהרי נותנה וכל הנותן של אחרים ה"ה נוטל, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובחי' תלמיד הרשב"א בסוגיין, ז"ל, עיקר שליחות יד הוא שיתכוין ליטול מקצתו וכו', ומ"מ כשהגביהו ע"מ לשלוח בו יד אע"פ שלא הספיק לשלוח בו יד עד שאירע אונס בפיקדון, ה"ז חייב, וזהו מש"א שליחות יד א"צ חסרון כלל, משך בהמה ע"מ להשתמש בה כ"ש, זהו שליחות יד שלה, שא"א לבהמה שלא תכחוש מחמת תשמיש וזהו חסרונה, כ"כ א' מגדולי המפרשים, ויש מי שכתב ששליחות יד א"צ חסרון כלל לא בתחילה ולא בסוף, ולפי דבריו נמצא שואל שלא מדעת ושליחות יד הכל א', עכ"ל.

   והרי דלדעה קמייתא שהיא דעת הרשב"א, עיקר שליחות יד הוא כשדעתו לחסר, ומש"א דא"צ חסרון היינו דאע"פ שלא הספיק לחסר ה"ה חייב, ולפ"ז הא דמשך בהמה ע"מ להשתמש בה הוי בכלל שליחות יד, הוא משום דא"א לבהמה שלא תכחיש מחמת תשמיש, אך לדעה בתרייתא שהיא דעת בעה"מ, לפ"מ דקי"ל דשליחות יד א"צ חסרון, היינו דא"צ חסרון כלל, ואף אם אין דעתו לחסר כלל הוי בכלל שליחות יד, וע"כ לדידי' שואל שלא מדעת ושליחות יד הכל א'. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואמנם לכאו' לא נתישבה בזה קו' התוס', שהרי כד מוקמינן לפלוגתא דב"ש וב"ה דלב"ש שליחות יד א"צ חסרון ולב"ה צריכה חסרון, לכאו' לא איירי בשנטלה להשתמש בה, דבכה"ג הרי חייב לכו"ע משום שואל שלא מדעת, דרק באידך אוקימתא מוקמינן לה בשנטלה ע"מ לטלטל עלי' גוזלות ודפליגי אם שואל שלא מדעת גזלן, אלא איירי בשנטלה ע"מ לשלוח בה יד וליטול את מקצתה, ובכה"ג הרי לדעת ב"ש פשיטא דהוא חייב, כיון דמשוו מחשבה כמעשה, - ובאמת דלדעת הרמב"ן תיקשי טפי, דמהו שאמרו דטעמא דב"ש הוא משום דשליחות יד א"צ חסרון, אשר היינו דא"צ כלל שיהא דעתו לחסר, הרי לב"ש לטעמייהו דמשוו מחשבה כמעשה, יש לחייבו בכה"ג שהי' דעתו לחסר, אף אם שליחות יד צריכה חסרון.

   ונראה דבעכצ"ל, דלהך אוקימתא איירי בשנטל הפיקדון להשתמש במקצתו, דבכה"ג אין לחייבו על כל הפיקדון מדין שואל שלא מדעת, אלא מדין שליחות יד, דכל ששלח יד במקצתו חייב על כולו, ובכה"ג הרי אם שליחות יד צריכה חסרון, ל"ה חייב גם לדעת ב"ש דמשוו מחשבה כמעשה, שהרי אין דעתו לחסר, וזהו שאמרו דב"ש ס"ל דשליחות יד א"צ חסרון, וע"כ הוא דחייב בכה"ג, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובפירש"י במתניתין שם כתב, ז"ל, החושב לשלוח יד, אמר בפני עדים אטול פקדונו של פלוני לעצמי, עכ"ל, ומ' קצת דרק אם חישב ליטול כל הפיקדון לעצמו ה"ה חייב, אך אם חישב ליטול מקצת מן הפיקדון אינו חייב, דאל"כ הול"ל אטול "מפקדונו" של פלוני לעצמו, וצ"ב הטעם בזה, אך ע"פ הנ"ל העירוני דיל"פ ד' רש"י בפשיטות, דאינו חייב אלא בשאמר שיגבי' את כל הפיקדון אף כדי ליטול ממנו מקצת, דזהו דחשיב כמעשה גזילה על כל הפיקדון, אך אם אמר שיטול מקצת מן הפיקדון, אינו חייב על כולו, וז"פ. [↑](#footnote-ref-11)
11. ולדרך זה מתפרש הא דמשני רב שהכחישה במקל ורצתה לפניו, דאין עיקר התי' דרצתה לפניו והו"ל כמשיכה, אלא עיקר התי' הוא שהכחישה במקל והכחש פושט בכולה, וע"כ הוא חייב בלא משיכה, וצ"ב מ"ט נקט כלל להא דרצתה לפניו, ושמא היינו דזהו ההנאה שהי' לו מהכחש, דאם היתה מכחשת שלא להנאתו ל"ה זה בכלל שליחות יד, וכמש"כ הריטב"א והר"ן בסוגיין.

    והנה לקמן דמ"ד. אמרינן דבהחמיצה משלם את כולה, ובפירש"י ופסקי רי"ד שם כתבו דחיובו המא מדין פשיעה, והריטב"א והמאירי שם כתבו דחיובו הוא מדין מזיק, אך לפ"ד בעה"מ נ' דיל"פ דחיובו הוא מדין שליחות יד, דכיון שהחמיצה והוי החסרון בכולה, חשיב זה כשליחות יד בכולה אף בלא הגבהה, ויל"פ כן בד' הרמב"ם בפ"ג מגזילה הי"ג שכתב דמשלם כשעת הגזילה, ובשיעורי הגר"ח לקמן שם תמה ע"ז, עיי"ש בדבריו, ולפמש"נ עפי"ד בעה"מ ניחא, ועי' חמד"ש לקמן שם כעי"ז, - ואמנם יתחדש לפ"ז, דגם לפ"מ דקי"ל דשליחות יד א"צ חסרון, מ"מ כל שהחסיר הויא השליחות יד מכח החסרון, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-12)