סימן נ_ט - שטר שטוען הלוה פרוע והמלוה אומר איני יודע
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

יום ועש"ק ואתחנן – נחמו י' מנ"א תשס"ט

א] כתב השו"ע סימן נ"ט ס"א, מלוה שהוציא שטר חוב מקויים וטוען הלוה שהוא פרוע והמלוה אומר איני יודע אינו גובה בו.

והנה מקור דין זה הוא בבעה"ת שער נ"ג ח"א סימן א', שהביא בשם הר"י אלברצלוני ב' דעות בדין זה, והעתקנו לשונו להלן סק"ד, וכתב עלה, ז"ל, ובודאי מסתברא מילתא דפקע שטרי' ואין למלוה כח לתבעו כלל אחר שהוא אינו יודע אם שטרו פרוע אם לאו, ודמיא לההיא דחשוד דמפיק שטרא אחברי' ואמר לי' אידך שטרא פריעא הוא שאינו יכול לישבע ופקע שטרי' וכו', עכ"ל.

ובקצוה"ח סק"א כתב, ז"ל, בבעה"ת הביא ב' דיעות בזה, והכריע דאינו גובה משום דדמי לחשוד דאפיק שטרא משום שאינו יכול לישבע, אבל אנן קי"ל דאינו גובה ולאו מטעמי' כיון דקי"ל דחשוד גובה בלא שבועה, אלא הטעם הוא משום דברי ושמא סברי רב הונא ורב יהודה ברי עדיף, אלא דאנן קי"ל דפטור ומשום דחזקת ממון עדיפא מברי ושמא, והכא דמסייע ברי לחזקת ממון דלוה ברי ושמא ברי עדיף, והכי מוכח מפ"ק דכתובות די"ב: גבי משארסתני נאנסתי דנאמנת משום דברי ושמא ברי עדיף, ופריך שם לרב נחמן ממתניתין דנאמנת, ומשני שאני הכא דקא מסייע לה חזקה דגופא, אלמא היכא דהוי חזקה מסייע אמרינן ברי ושמא ברי עדיף אפי' להוציא, ומכ"ש הכא דלוה טוען ברי והמלוה שמא אע"ג דאיכא שטרא כיון דחזקה דממונא מסייע לברי אמרינן ברי ושמא ברי עדיף לאורועי שטרא, עכ"ל.

ב] והנה לפ"ד הקצוה"ח אלו, בדין דאף היכא דהוי ברי דהלוה גרוע ושמא דהמלוה טוב, דאינו גובה, שהרי בההיא דמשארסתני נאנסתי, הוי ברי דידה גרוע ושמא דידי' טוב, ואפ"ה כיון דמסייע לי' חזקה אמרי' ברי ושמא ברי עדיף, וה"נ הכא דכוותה.

ועפי"ז נקט הקצוה"ח בסימן פ"ב סק"ה, דמן הדין הי' דלא יגבו יורשי המלוה מן הלוה היכא שטוען הלוה בברי שפרע, וכל הא דהן גובין, הוא משום דטענינן להו טענתא דאבוהון דלא נפרע, עיי"ש.[[1]](#footnote-2)

ואזיל הקצוה"ח לטעמי' בסימן צ"א סק"ג שכתב דהא דיורשי הפועלים גובין כשאין בעה"ב יודע אם פרע להן החנוני, הוא משום דהוו כטוען ברי דאנן טענינן להו, עיי"ש, ומבו' בדבריו דכה"ג לא חשיב כטענינן להוציא דלא טענינן להו, משום דהוי הטענה להעמיד החוב על חזקתו, וע"כ ה"נ דכוותה הכא לא חשיב כטענינן להוציא, אך למש"כ הגרע"א שהובא בגל' הרמב"ם רפ"ד משאלה דכה"ג חשיב כטענינן להוציא, לכאו' גם הכא חשיב כטענינן להוציא דלא טענינן להו, אך י"ל דכל דאיכא שטרא עדיף, ולא חשיב כטענינן להוציא, וע"ד הא דבמקום דאיכא שטרא אמרי' מיגו להוציא.

ג] אמנם הנה בנתיה"מ שם סק"א נקט דכל הא דאין המלוה גובה משום דברי ושמא ברי עדיף, הוא רק בדהו"ל למידע, והוי ברי טוב ושמא גרוע, אך בדלא הו"ל למידע והוי ברי גרוע ושמא טוב, ה"ה גובה, ובתחילת ד' הנתיה"מ מבו' דאף בברי גרוע ושמא גרוע ה"ה גובה, אלמלי הא דהוא מחויב שבועה ליורשים ואינו יכול לישבע, עייש"ה, וזה חידוש, דלא אמרי' ברי ושמא ברי עדיף, אלא בדהברי טוב, ולא סגי במה שהשמא גרוע, ואכמ"ל.

וצ"ל לדעתו, דל"ד לסוגיא דכתובות דהיכא דמסייע לי' חזקה דגופא אמרי' ברי ושמא ברי עדיף אף בברי גרוע ושמא טוב, דחזקת ממון ל"ד לחזקת הגוף, והא דהכא אמרי' ברי עדיף, הוא משום דכל הא דקי"ל דלאו ברי עדיף, הוא משום דאוקי ממונא בחזקת מרי', וע"כ כל דאדרבה הממון בחזקתו, אמרי' ברי ושמא ברי עדיף.

ונ' דאזלי הקצוה"ח והנתיה"מ לטעמייהו בדין חזקת ממון, דהקצוה"ח בכ"ד נקט דדמי לכל חזקה דמעיקרא, וע"כ דמי נידו"ד לברי ושמא היכא דמסייע לי' חזקה דגופא, והנתיה"מ לטעמי' דל"ד חזקת ממון לחזקה דמעיקרא, וע"כ לא חשיב הכא כברי ושמא דמסייע לי' חזקה דגופא, ודו"ק.

ד] והנה בל' הטור שם מפורש דכל הא דאינו גובה הוא רק משום דהו"ל למידע, ז"ל, מלוה שהוציא שטר חוב מקויים וטוען הלוה שהוא פרוע והמלוה אומר איני יודע צריך להחזיר לו שטרו וכו' "שהי' לו לידע בשטרו אם פרוע אם לאו" וכיון שאינו יודע אין לו עליו כלום, עכ"ל.

וכ"ה גם בד' הר"י אלברצלוני שהביא בעה"ת שם, ז"ל, איצטריכינן לפרושי ולברורי היכא שהמלוה והלוה שניהם בחיים, ויש למלוה שטר על הלוה, וטוען הלוה בודאי זה השטר פרוע הוא, והמלוה אומר איני יודע וכו' מהו דינו, כי יש שר"ל שהשטר נעמיד בחזקתו, וכיון שהלוה פשע ולא לקח שטרו מן המלוה בעת שפרע, יכול המלוה לומר לו שטרך בידי מאי בעי, ואע"ג דמילתא מספק"ל, הרי השטר בחזקתו, ונשבע המלוה שאינו יודע אם הוא פרוע אם לאו וגובה את שטרו, דדמיא הא מילתא ליורשין בני המלוה שבאין ליפרע מן הלוה שנשבעין שבועת היורשין שלא פדם אביהם בכל ואינם יודעים ששטר זה פרוע וגובין, ואע"פ שהוא ספק היורשים אם הוא פרוע וכו', ויש מי שר"ל שאין דומה האב ליורשים, כי היורשים הקילו חכמים עליהם לישבע ולגבות מפני שהם אנוסים ולא פשעו הן בדבר ול"ה להם לדקדק, אבל זה האב שהי' פושע דהו"ל למידק אם הוא פרוע מאותו שטר, וכיון דלא דק וזה טענתו ברי והוא בא בטענת שמא, יש לנו לומר אוקי ממונא בחזקת מרי' ואיתרע שטרא ואינו גובה בו כלל, עכ"ל.

והרי להדיא בד' הר"י אלברצלוני ובד' הטור, דכל הא דאין המלוה גובה, הוא רק משום שהי' לו לידע אם פרוע הוא.

ובד' הר"י אלברצלוני מבו' עוד, דכל הא דהיורשים גובין אף שאינם יודעים שלא פרע לאביהן, הוא משום שהם אנוסין ולא פשעו בדבר ול"ה להם לדקדק, אך בלא ה"ט לא היו גובין, ולא אמרינן דמדין טענינן חשיב טענתם כטענת ברי, וביותר מבו' כן בדעה קמייתא שלמדה מדין יורשים, דה"נ אם המלוה עצמו אינו יודע ה"ה גובה, והטעם בזה י"ל, או דס"ל דטענינן ליתמי לא חשיב כטענת ברי, או משום דהוי כטענינן להוציא דלא טענינן להו.

ובל' הר"י אלברצלוני מבו' שהטעם בזה, דכל הא דהמלוה אינו גובה, הוא משום שהי' פושע ולא דק, ומשא"כ ביתומים שלא פשעו, וזה צ"ב.

ה] ומצאתי עוד דברים בזה בד' הרמב"ן בגיטין די"ד., ז"ל, וא"ת הכא והתם וכיון שאין לוקח טוען בריא ליהמני' להאי דאמר פרעתי וכו', והא לאו מילתא היא דכיון שאין הלוקח יכול לידע בבריא אם נפרע כבר אם לאו והוא ודאי לקח מזה כבריא הוא, כי היכי דלא ליטעון כל חד וחד פרעתי', שאם לא נאמר כן אין לך לוקח שט"ח ויורש שלא הפסיד, אלא אמרינן לי' א"כ שטרך בידי' מאי בעי, וגבי המחאה נמי אם איתא דפרעי' לא הוה סמיך לי' גביה, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרמב"ן, דהגם דבטוען הלוה פרעתי והמלוה אומר איני יודע, אינו גובה, מ"מ לוקח ויורש גובין אף שאינם יודעין שלא נפרע, ומבו' בדבריו שהטעם בזה הוא, משום דאין להם לידע, וע"כ כיון דאיכא שטרך בידי מאי בעי, חשיב טענתם כטענת ברי.

ולפ"ז נמצא, דביסוד הדין הא דאין המלוה גובה כשאינו יודע, הוא אף בדלא הו"ל למידע והוי שמא טוב, וכדינא דמשארסתני נאנסתי, דבמקום דמסייע חזקה דגופא אמרי' ברי ושמא ברי עדיף אף בברי גרוע ושמא טוב, וכנ"ל, ואך דמ"מ בלוקח ויורש שבאין לגבות, כיון דאיכא שטרא ואמרינן שטרך בידי מאי בעי, חשבינן לטענתייהו כטענת ברי, וע"כ הן גובין, וע"כ הוצרך הרמב"ן לפרש דגם בעובדא דהתם אם איתא דפרעי' ל"ה סמיך לי' גבי', והיינו דמה"ט גם התם חשבינן לטענת הלוקח כטענת ברי.

וכן נ' גם בד' הרשב"א שם, ז"ל, ואיכא דקשיא לי' כי ליכא אלא חד גננא נמי ואפילו ליכא כלל דמודה לי' אמאי מיחייב, דהא הוה לי' מארי ארעא ספק וגננא ברי, והו"ל כאומר לו ספק מלוה יש לי בידך והלה אומר אין לך בידי כלום דאין חייב לו כלום, י"ל דאדרבה החיוב ודאי והפטור ספק ויכול לומר לו ברי שנתחייבת לי ממון וזה מודה לו בכך אלא שטוען דעבד חושבנא ואשכח בי' טעותא ופטור אני, והלה אמר לו א"כ שטר חיובך בידי מאי בעי מעיקרא איבעי לך למידק, וכל טענת לוקח ויורש הכי איתא, עכ"ל.

והנה ודאי מודה הרשב"א דהיכא דהמלוה גופי' אינו יודע, אינו גובה, וכמבו' כן בדבריו בתשו' ח"א סימן תתקע"ז ומיוחסות סימן פ"ה, ואך ביורש ולוקח דל"ה לי' למידע הוא שכתב דה"ה גובין משום דאמרי לי' א"כ שטרך בידי מאי בעי, וזה כמש"כ הרמב"ן דמה"ט חשיבא טענתם כטענת ברי.

ו] ויש להעיר עוד בזה, ממש"כ הרמב"ם סוף הל' שלוחין, ז"ל, וכן אם יצא שט"ח על לוי בשם שמעון במאה דינרין מממון השותפות, ואמר שמעון נפרעתי והחזרתי לכיס וכו', אינו נאמן שמא קנוניא הוא עושה על נכסי ראובן, וכיצד דנין בדין זה לוי כבר נפטר בהודאת שמעון וכו', עכ"ל, והראב"ד בהשגות שם כתב, ז"ל, ואחר שהשטר שעל לוי במאה דינר מפורש שהוא מן השותפות של ראובן אם השטר ביד ראובן לא יפטר לוי מן הכל בהודאת שמעון כי אם המחצה שלו וכו', עכ"ל, והובא דין זה בטור סימן צ"ג ובשו"ע שם סי"ד.

וצ"ע, דמ"ט הוצרכנו לדון בזה לפטור את לוי משום הודאת שמעון, וע"ז כתב הראב"ד דל"מ הודאת שמעון לפטור את לוי, והרמב"ם כתב דמה"ט צריך שמעון לשלם לראובן, הרי בלא"ה כיון דלוי טוען שפרע, וראובן אינו יודע, דמי לדינא דסימן נ"ט דכל שהמלוה אינו יודע ל"מ לגבות, וכעת לא מצאתי למי שעמד בזה.

ולכאו' מוכח מזה דכל דינא דסימן נ"ט הוא רק בדהו"ל להמלוה למידע, וע"כ התם דלא הו"ל לראובן למידע, שפיר מצי לגבות מלוי, וע"כ לא דנו אלא משום הודאת שמעון.

אך למש"כ הקצוה"ח בסימן פ"ב דכל הא דהיתומים גובין הוא משום דטענינן להו טענתא דאבוהון דהויא כטענת ברי, צ"ע דלכאו' התם ל"ש דין טענינן לראובן, דרק ליתמי טענינן שאילו הי' אביהם קיים הי' טוען בברי, אך הכא שראובן לא ידע מעולם, ושמעון שנתעסק בממון השותפות טוען בברי שנפרע החוב, לכאו' ל"ש בזה דין טענינן דחשיב כטענת ברי, ולמש"נ בדברינו בסימן ע"ה בדין טענת ברי, הרי דאף כה"ג שייך דין טענינן דחשיב כטענת שמא, אך דין טענינן דחשיב כטענת ברי ל"ש בזה, וצ"ע בזה.

ז] הנתיה"מ בתו"ד כתב, ז"ל, והא דאינו גובה מהיורשין בטוען שמא, דוקא במקום דהו"ל למידע, אבל במקום דלא הו"ל למידע, כגון שציוה המלוה להלוה לפרוע ליד שליח ולא מסר השטר לידו, וטוענין היורשין שמא פרע אבינו ליד השליח, וגם המלוה מסופק בזה, אפ"ה גובה, עכ"ל.

וצ"ב דמ"ט הוא גובה, הרי לכאו' הוי כחשוד שהוציא שטר על היתומים, שאינו גובה, כיון שאינו יכול לישבע, וה"נ הכא דכוותה, כיון שאינו יודע אם פרע ואינו יכול לישבע, אינו גובה.

וצ"ל דס"ל להנתיה"מ, דכל הא דחשוד הבא ליפרע מנכסי יתומים אינו גובה, הגם דלא אמרי' משאיל"מ אלא בדהו"ל למידע, הוא משום דשאני חשוד שהוא פשע בעצמו, אך בשאינו יכול לישבע משום שאינו יודע, הרי דכל דלא הו"ל למידע לא אמרי' משאיל"מ, וע"כ נמי כל הא דיתומים מן היתומים אין גובין, הוא רק בשמת לוה בחיי מלוה ונתחייב מלוה לבני לוה שבועה, אך זה צ"ע מכמה טעמים, וצ"ע רב בזה.

ח] בקצוה"ח שם כתב, ז"ל, ונראה ראי' דאין המלוה גובה בטוען שמא מהא דאמרינן פרק הכותב בטעמא דפוגמת צריכה שבועה משום דפרע דייק דמיפרע לא דייק, והתם ודאי למשקר במזיד לא חיישינן וכו', וא"כ מוכח דהיכא דהמלוה הוא מסופק בפירעון אינו גובה, דאם גובה בספק נהי דלא דייק ויאמר בפני הב"ד דאינו יודע נמי גובה ושבועה זו מה טיבה, עכ"ל.

ובנתיה"מ שם כתב, ז"ל, אכן נ"ל שאם היורשין מודים שאביהם נפרע ואינם יודעים אם כולו או מקצתו, הוי כאומר המלוה מקצתו פרוע ואיני יודע כמה דאינו גובה בו אפי' הלוה ג"כ מסופק, דאיתרע שטרא, ובזה נסתרה הראי' שהביא בקצוה"ח מפוגמת, ע"ש בדבריו, עכ"ל.

ועמש"נ בדברינו בסימן פ"ד בדין פוגם שטרו, לדון בעיקר הראי' משם, די"ל דאין עיקר חיוב השבועה משום הא דמיפרע לא דייק, אלא משום הא דפגם שטרו ואיכא ריעותא בהשטר, ואך דבעי' נמי להא דמיפרע לא דייק, וזה כעין ד' הנתיה"מ, ואך דלהנתיה"מ הוי זה מדינא, אך למש"נ שם י"ל דאי"ז אלא מתקנת שבועת פוגם, אך ביורשים שאין יכולין לישבע, ה"ה גובין אף בכה"ג בלא שבועה, ועיי"ש עוד בזה.

1. ועי' אבנ"ז חו"מ סימן ו', שהוכיח דטענינן ליתמי חשיב כטענת ברי, דאל"כ תיקשי היאך היתומים גובין בשטר כשטוען הלוה שפרע, והרי קי"ל בסימן נ"ט בשט"ח שמלוה טוען איני יודע והלוה טוען ברי, דהלוה פטור, ועיי"ש בפוסקים שפירשו שהטעם הוא משום דברי ושמא ברי עדיף במקום דמסייע חזקת ממון לברי, וא"כ אי נימא דטענינן ליתמי לא חשיב כטענת ברי, היאך גובין היתומים, עכ"ד, ולמש"נ להלן מד' הראשונים טעמים אחרים בזה, אין להוכיח מכאן. [↑](#footnote-ref-2)