47 סב_ס ביש לו וביצא השער
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ד' כ' תמוז תשס"ח

א] ב"מ דע"ב: אמר רב הונא אין לווין על שער שבשוק וכו', אמרי מעיקרא סבר רב הונא אין לווין כיון דשמעי' וכו' אמר איהו נמי לווין.

וכתב הרא"ש בסימן ס"א, ז"ל, וכן הלכתא דלווין סתם ופורעין סתם על שער שבשוק, ואע"ג דאמר לעיל אין מעמידין מלוה ע"ג פירות אא"כ יש לו ואע"פ שיצא השער, שאני התם כיון דהלוהו מעות מתחלה מיחזי כרבית, אבל הלואת סאה בסאה על שער שבשוק שרו רבנן כדשרו עד שיבא בני או עד שאמצא המפתח, ואע"פ שאין לו מעות בשעת הלואה יכול הוא ליקח פירות באשראי כיון שיצא השער או ילוה מחבירו, והראב"ד ז"ל כתב הא דלווין סאה בסאה על שער שבשוק אע"פ שאין לו, היינו דוקא כשיש ללוה הדמים שיכול לקנות מן השוק והוי כמו שיש לו, אבל אין לו אסור, דהא מפרש טעמא הא חיטי בהיני והא חיטי בשילי אי בעי זבני ופרעי ואי לי"ל דמים במאי זבין ופרע, הכא הלואה היא ובעינן יש לו או הן או דמיהן, ומה לי הן ומה לי דמיהן אמרי' גבי סאה בסאה ולא בהלואה אחריתי וטעמא דמילתא משום דאיכא הכא טעמא אחרינא להיתירא חיטי קדחו באיכלבאי, גם לפי' הראב"ד ז"ל אם יש לו מעות כנגד סאה אחת לוה עלי' כמה סאין כדאמרינן יש לו סאה לוה עלי' כמה כורין, עכ"ל.

והנה כתב הרא"ש בתשובה כלל ק"ח סימן ט"ו, ז"ל, ומש"כ הרמב"ם ז"ל בפ"י בהלכות מלו"ל וכו', כך מותר ללוות סתם פירות ופורעין סתם בלא קביעות זמן על שער שבשוק וכו', כיצד וכו' שהרי כשלוה הימנו הי' השער ידוע ואלו רצה הי' קונה ומחזיר לו שהרי לא קבע לו זמן, ועוד כתב באותו פרק, אע"פ שיש לו מאותו מין או שהי' השער קבוע בשוק, ה"ז אסור ללוות פירות בפירות עד זמן קבוע, אלא לוה סתם ופורע סתם באיזה זמן שירצה, ע"כ, ולא ידעתי מאין הרגלים מה שאסר בקביעות זמן, כי למה יגרום הזמן לאסור מאחר שיש שער ידוע בעיר וחטין מצויין לקנות בכל עת וכו', וגם לא ידענו לחפש אחריו טעם לדבריו, זולתי על דרך אמת, אם קבע לו זמן ואמר לו לא אקבל המעות קודם, בכה"ג הי' ראוי לאסור, דמאיזה טעם שרינן ללוות על שער שבשוק, משום שבידו לקנות בכל עת שירצה ויפרע לו, ודמי כעד שיבא בני או כעד שאמצא מפתח, אבל כשלא יוכל לפרוע לו אלא עד זמן קבוע, דמי להלויני כור של חטים עד הגרן דאסור וכו', ואפילו אם התנה שלא יפרע לו עד אותו הזמן, ראוי לאסור ללוות על שער שבשוק ומטעמא דפרישנא וכו', אבל אם יש לו חטין אין שייך לאסור מטעם זה, דטעמא דהתירא כשיש לו חטין משום דסאה שיש לו נחלטת למלוה תחת כל סאה וסאה שמלוה לו, והאי טעמא שייך אפילו בקבע לו זמן, והרב כתב דבקביעות זמן אסור אף כשיש לו חטין וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרא"ש, דהתירא דהלואת סאה בסאה ביש לו, והתירא דהלואת סאה בסאה ביצא השער, ב' דינים חלוקין נינהו, דהתירא דיש לו הוא משום שהסאה שיש לו נחלטת תחת הסאה שהלוה, ואילו התירא דיצא השער אי"ז משום שנחלט למלוה, שהרי אין ללוה סאה שתחלט למלוה, אלא הוא משום דבידו לפרוע בכל עת ודמי כעד שיבא בני ועד שאמצא מפתח, וכ"ה גם בל' הרא"ש בפסקים, וכפי הנראה היינו דמה"ט לא חשבינן להלואת הסאה כהלואה שיש בה המתנה, כיון שבידו לפרוע לו מיד.

ואשר זהו שחילק הרא"ש דהתירא דיש לו דהוא משום דהסאה שבידו נחלטת למלוה, ה"ז אף בשקבע לו זמן שאינו יכול לפרוע בתוך הזמן, ואילו התירא דיצא השער דהוא משום דהוי כאלוני עד שיבא בני, ל"ה אלא בגוונא שבידו לפרוע לו מיד, אך כל שקבע לו זמן שאינו יכול לפרוע מיד, ל"ש עיקר היתר זה.

ב] והנה לפ"ד הרא"ש נ', דכל הך דינא דיש לו סאה אחת לוה עלי' כמה סאין, הוא רק בהתירא דיש לו, אשר הוא משום דהסאה שבידו נחלטת למלוה, ובזה הוא דאמרי' דשרי ללוות עלי' כמה סאין, שהיא נחלטת למלוה תחת כל סאה וסאה כל' הרא"ש, אך בהתירא דיצא השער, אשר היינו משום דהוי כהלויני עד שיבא בני דלא חשבינן לההלואה כהלואה שיש בה המתנה כיון שיכול לפרוע מיד, הרי דאי משכחת גוונא דלא יהא בידו לקנות אלא סאה אחת, נ' דיהא אסור ללוות כמה סאין, דכיון שאין בידו להחזיר כל הסאין מיד, הויא זו הלואה שיש בה המתנה, וה"ה אסור.

והאמנם הי' מקום להבין דאף בהתירא דעד שיבא בני שייך להתיר בסאה אחת, אך נ', דכיון דלא מצינו בגמ' להיתר זה רק בהתירא דיש לו, דהוא משום דהסאה שיש לו נחלטת תחת כל סאה וסאה, הרי שאין לנו מקור לחדש דגם בהתירא דעד שיבא בני שרי בשאין יכול לפרוע אלא סאה אחת.

ומדויק לפ"ז מש"כ הרא"ש דטעם ההיתר ביש לו הוא "משום דסאה שיש לו נחלטת למלוה תחת כל סאה וסאה שמלוה לו", עכ"ל, וצ"ב מ"ט הזכיר הכא להך דינא דיש לו סאה א' לוה עלי' כמה סאין, אך להנ"ל נ' דכוונתו דזהו המקור להך מילתא דהתירא דיש לו הוא משום דסאה שיש לו נחלטת למלוה, ואי"ז משום דהוי כהלויני עד שיבא בני, דרק משום דההיתר הוא משום דסאה שיש לו נחלטת למלוה, הוא דשרי ללוות עלי' כמה סאין.

וכ"נ להדיא בל' הרא"ש לעיל מינה, ז"ל, ותו גרסי' בההוא פירקא, אמר רב הונא וכו', ר' יצחק אמר אפילו אין לו אלא סאה לוה עלי' כמה כורין, תני ר"ח לסיועי לרבי יצחק וכו', דחזינן כל סאה שהוא לוה כאלו זו הסאה שיש לו נחלטת תחתי' למלוה, וטעמא משום דרבית דרבנן הוי אקילו בי', הרי ב' דרכים להיתר במלוה חטין לחברו לפרוע לו חטין אם הוקרו, אם הי' שער ידוע במקום שהלוהו והיו חטין מצויות לקנות מותר אף אם לא היו חטין ללוה, ואם לא הי' מקומות שער ידוע להיות חטין מצוין תמיד לקנות והיו ביד הלוה חטין או מכר המלוה ללוה מדה קטנה של חטים קודם שהלוהו מותר לקבל ממנו חטין, עכ"ל, ונ' להדיא מד' הרא"ש, דכל המקור דאיכא בהלואת סב"ס היתר בפנ"ע דיש לו, הוא מהא דיש לו סאה אחת לוה עלי' כמה סאין, דאי ממתני' דשרי לומר הלויני עד שיבא בני, הרי י"ל דהוא משום שבידו לפרוע לו מיד וחשיב דליכא בהלואה זו המתנה, ולא מצינו דאיכא היתר בפנ"ע דיש לו דהוא משום דהסאה שבידו נחלטת למלוה תחת הסאה שהלוהו, ורק מהא דסגי בשיש לו סאה א' ללוות עלי' כמה סאין, הוא דשמעינן דאיכא היתר בפנ"ע דיש לו דהסאה שבידו נחלטת למלוה תחת הסאה שהלוהו, ומכח זה הוא דשרי ללוות עלי' כמה סאין, וכמש"נ.

ג] אמנם לכאו' דברינו נסתרים, ממש"כ הרא"ש דלדעת הראב"ד אם יש לו מעות כנגד סאה אחת לוה עלי' כמה סאין, והרי להדיא דגם בהתירא דיצא השער סגי בסאה אחת ושרי ללוות עלי' כמה סאין.

אך נ' פשוט, דבאמת התירא דיצא השער לדעת הרא"ש והתירא דיצא השער לדעת הראב"ד ב' ענינים חלוקים הם, דלדעת הרא"ש דהתירא דיצא השער הוא אף בשאין לו מעות, ומשום דמצי יזיף או מצי לקנות באשראי, הרי דל"מ זה לחשוב שיש בידו סאה זו ושהיא נחלטת למלוה, שהרי אין לו עתה כלום, ובע"כ דהתירא דיצא השער הוא משום דהוי כהלויני עד שיבא בני, וכמש"כ הרא"ש בפסקיו ובתשובה, אך לדעת הראב"ד דהתירא דיצא השער הוא רק בשיש לו מעות ומדינא דמה לי הן מה לי דמיהן, הרי דמהני הא דיש לו מעות לחשוב כאילו יש לו סאה, וכאשר כ"ה ל' הראב"ד דהוי כמו שיש לו, וכיון דחשיב דיש לו סאה, איכא בזה להתירא דיש לו, דסאה זו שבידו נחלטת למלוה, וע"כ שפיר כתב הרא"ש לדעת הראב"ד דכל שיש לו דמי סאה אחת לוה עלי' כמה סאין, משום דסאה זו שבידו נחלטת לו תחת כל סאה וסאה.

ד] אמנם לפ"ז נמצא, דכל מש"כ הרא"ש דל"מ התירא דיצא השער בשקבע לו זמן שלא יוכל לפרעו תוך הזמן, הוא רק לדעתו דהתירא דיצא השער הוא אף בשאין לו מעות, דלפ"ז טעם ההיתר הוא משום דהוי כעד שיבא בני, וזה ל"ש בשקבע לו זמן שאינו יכול לפרעו תוך הזמן, אך לדעת הראב"ד דהתירא דיצא השער הוא רק בשיש לו מעות מדינא דמה לי הן מה לי דמיהן וחשיב כיש לו, הרי דיש להתיר אף בשקבע לו זמן, ונמצא דאיכא גוונא דהוי הראב"ד לקולא, והוא בכה"ג שקבע לו זמן, דלדעת הרא"ש נ' דאף אם יש לו מעות אסור, דלדעתו לא מצינו דמהני הא דיש לו מעות לחשבו כיש לו.

ובאמת הרא"ש שם הביא מש"כ הראב"ד בהשגות, ז"ל, חדוש זה לא שמענו מעולם, אלא אם יש לו "או על שער שבשוק" יכול ללות סאה בסאה סתם בלא עשיית דמים אפי' לזמן קבוע, עכ"ל, והרי שדעת הראב"ד היא כן, דאף הא דלווין על שער שבשוק הוא אף בשקבע לו זמן.[[1]](#footnote-2)

ולמש"נ לעיל, איכא עוד גוונא דהוי הראב"ד לקולא, והוא בגוונא שאין בידו לקנות או ללוות אלא סאה אחת, דלדעת הרא"ש יהא אסור ללוות עלי' כמה סאין, ולדעת הראב"ד אם יש לו מעות לקנות בהן יהא מותר ללוות עלי' כמה סאין.

ה] ונפ"מ מצוי' בזה, דהנה התוס' בסוגיין הקשו, וק"ק למה לי שער רק שימצא פירות לקנות אפילו ביוקר ועיי"ש שכתבו דאית דגרסי אין לווין על פירות שבשוק, והיינו דלדידהו באמת שרי אף בשאין לו שער.

ובחי' הריטב"א כתב לישב, ז"ל, דאפ"ה כיון דדרך הלואה היא ולא התירו חכמים אלא בשיש לו עד שיבא בנו או עד שימצא מפתח, אין לנו שיהו פירות שבשוק חשובים כאלו יש לו ללוות עליהן אלא כשהשער קבוע שכל אדם מוצא פירות בשוק כל זמן שירצה, דכי ליכא שער קבוע אין הפירות מצויין לכל אדם ליקח, עכ"ל.

וכן נ' בל' הרא"ש בתשובה שם, שכתב בתו"ד, ז"ל, אם הי' שער ידוע במקום שהלוהו והיו חטין מצויות לקנות, מותר אף אם לא היו חטין ללוה, ואם לא הי' מקומות שער ידוע "להיות חטין מצוין תמיד לקנות" וכו', עכ"ל, ונ' להדיא, דכל הא דבעי' שיהא שער ידוע הוא כ"ה שיהיו החטים מצויין תמיד לקנות.

אמנם בתשובות הרשב"א החדשות סימן ע"ה הובא בב"י סימן קס"ב מצינו טעם אחר בזה, ז"ל, נ"ל שאין הפרש בין קובע זמן לשאינו קובע, דכל שיצא השער בשוק כשער אכלדי וארבי דמשיך תרעיה אין אנו חוששין שמא ישתנה השער בינתים, ואפילו אם ישתנה, שמא תוך הזמן יקנה הלוה דהא חיטי בהיני וחיטי בשילי ויקדחו באכילביה עד שיגיע זמן לפרוע וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א, דהא דלא התירו ללוות אלא בשיצא השער בשוק, הוא משום דכה"ג שיצא השער בשוק אין חוששין שמא ישתנה השער בינתים, וגם שמא תוך הזמן יקנה הלוה וכו', והיינו דכל איסורא דסב"ס הוא רק משום דבשעת הפירעון יהא הלוה צריך לקנות חטים בדמים יתירים על דמי החטים בשעת ההלואה והוי כרבית, וע"כ ביצא השער דמלבד דשמא לא ישתנה השער בינתים, גם אם ישתנה הרי יתכן דתוך הזמן יקנה הלוה חטים בשוין בשעת ההלואה, וכשיגיע הזמן יפרע בהן, ליכא לאיסורא דהלואת סב"ס.

ולפ"ז הרי דמה"ט אין להתיר רק ביצא השער, דכל שלא יצא השער ל"ש עיקר ההיתר, שיש לנו לחוש שיתיקר עד שעת הפירעון, וגם אין לנו לתלות דשמא יקנה תוך הזמן חטים כפי שוין בשעת ההלואה, שהרי כיון שלא יצא השער יתכן שלא ימצא כלל חטים כפי שויין בשעת ההלואה, וע"כ אין מקום להתיר בזה.

ופשוט דפלוגתת הרא"ש והרשב"א שם אם שרי להלוות סאה בסאה ביצא השער אף בשקבע זמן שלא יפרענו בו, תליא בפלוגתייהו בטעם התירא דיצא השער, דלהרא"ש דטעם ההיתר הוא משום דהוי כהלויני עד שיבא בני דחשבינן דליכא בהלואה זו המתנה, הרי דמה"ט כל שקבע לו זמן שלא יפרענו בו יש לאסור, אך להרשב"א דטעם ההיתר הוא משום דיתכן שלא ישתנה השער עד שעת הפירעון וגם יתכן שיקנה בתוך הזמן וכשיגיע הזמן יפרע בהן, הרי דה"ט שייך גם בשקבע זמן לפירעון, וכאשר כן כתב הרשב"א שם דמה"ט יש להתיר גם בקבע לו זמן.

ו] ונ' נפ"מ בזה, בדבר שלעולם אין לו שער ידוע, דלדעת הריטב"א והרא"ש דהא דאין פוסקין אלא בשיצא השער, הוא משום דכל שלא יצא השער אינו מצוי לקנות, הרי דכ"ז ל"ש רק בדבר שעתיד ליצא לו שער, דהמוכרים ממתינין עד שיצא השער, וכ"ז שלא יצא השער אינו מצוי לקנות, אך בדבר שלעולם אין לו שער קבוע, הי' בדין להתיר ללוות סב"ס אף שלא יצא השער, שכיון שלעולם אין לו שער קבוע, הרי דשפיר הוא מצוי לקנות, וחשיב כהלויני עד שיבא בני ושרי, ועי' שער דעה סימן קע"ג שכתב כן בביאור ד' הרמ"א שם ס"ז, דדבר שלעולם אין לו שער ידוע, שרי לפסוק עליו אף שלא יצא השער, משום שהוא מצוי לקנות, עיי"ש, וה"נ הוא לגבי הלואת סב"ס, אך לדעת הרשב"א דהא דאין פוסקין אלא בשיצא השער הוא משום דרק ביצא השער יש לתלות שלא ישלם לו יותר בשעת הפירעון, הרי דאין להתיר ללוות סב"ס בשלא יצא השער, אף בדבר שלעולם לא יהא לו שער, וז"פ.

ונפ"מ למעשה בזה הוא בדין הלואת דולרים, דנראה דאף דמסתברא מילתא דדולרים חשיבי כפירא בפרט בזה"ז שכבר אין דרך כ"כ לקבוע מחירים בהן, ואית בהו לאיסורא דהלואת סב"ס, מ"מ לדעת הריטב"א והרא"ש יש מקום להתיר להלוות דולרים אף למי שאין לו, משום שבידו לקנות דולרים, ואף שאין להן שער קבוע, מ"מ כיון שאין ממתינין ליציאת שער ה"ה מזומנים לקנותם בכל עת, ובכה"ג שרי לפסוק אף שלא יצא השער, וכנ"ל, אך לדעת הרשב"א אין להתיר בזה.

והאמנם נ' דגם לדעת הריטב"א והרא"ש אין להתיר בזה אלא בשיש לו מעות בביתו שיכול לקנות בהן דולרים, שהרי אין דרך למכור דולרים באשראי, והאמנם יתכן דסגי בהא דמצוי ללוותם, אף אם א"א לקנותם באשראי, וצ"ע בזה, אך למש"נ להלן דל"מ אלא אם מצי יזיף ככל הדולרים שלוה, הרי דמסתבר דבהרבה גווני לא חשיב דבידו ללוות לכולם.

ובגוונא שאין לו מעות לקנות דולרים כנגד כל הלואתו, אלא לקנות מעט, נ' שהדין תלוי בפלוגתת הראב"ד והרא"ש, דלדעת הראב"ד דכל שיש לו דמים לקנות אמרי' מה לי הן ומה לי דמיהן וחשיב כיש לו, הרי דמה"ט סגי במה שיש לו דמים לקנות מעט, דדמי ליש לו סאה אחת דלוה עלי' כמה סאין, וכמש"כ הרא"ש, אך לדעת הרא"ש דהתירא דיצא השער הוא משום דהוי כהלויני עד שיבא בני, ונת' לעיל דלדעתו ל"מ אלא בשיכול לפרוע כל החוב, ונת' עוד דגם אם יש לו דמים לא יהני אלא בשיש לו כנגד כל החוב, דלדעתו לא מצינו דמכח הא דיש לו דמים חשיב כיש לו, הרי דאין להתיר אלא בשיש לו מעות לקנות דולרים כנגד כל הלואתו.

אמנם באמת בעיקר מש"נ דהי' מן הדין להתיר להלוות דולרים אף שלא יצא השער, משום שהן מצויין לקנות, הנה אמנם כן הי' נ' עפי"ד הריטב"א והרא"ש, אך בד' הפוסקים בכ"ד חזינן דפשיטא להו לא כן, וכל שלא יצא השער אסור ללוות סב"ס אף בדבר שלעולם אין לו שער, ומצוי לקנותו בכל עת, וכן הוכיחו מהא דאסור ללוות דינרי זהב בדינרי זהב, והראשונים נחלקו אם אסור ללוות פרוטות נחושת בפרוטות נחושת, אף דלכאו' ה"ז מצוי לקנותו, וצ"ע הטעם בזה.

שו"ר ד' בעה"מ וראב"ד ומלחמות בשלהי פירקין, שכתבו בעה"מ וראב"ד דבככר ל"ב שיצא השער, ופירש בעה"מ הטעם משום שהוא מצוי לקנותו, ובד' הרמב"ן לא מצינו דעתו בזה, דס"ל מטעם אחר דבככר שרי, וצ"ע בד' ש"ר שם שפירשו התירא דככר מטעם אחר, אם יש להוכיח מזה שדעתם דכה"ג לי"ב להתירא דשער שבשוק אף שמצוי לקנותו, האמנם לדעת תוס' ודעימייהו דלא שרי ללוות על שער שבשוק אלא בשיש לו דמים, אין להוכיח מזה, דמ' להו דלווין ככר אף בשאין לו דמים, וגם מד' הראשונים דלא ס"ל התירא דככר אולי מוכח דלא ס"ל להיתר זה, וצ"ע כעת.?

אמנם גם אם נימא כן דאסור ללוות דולרים אם אין לו, מ"מ אכתי נפ"מ זו קיימת בדברים אחרים שאין דרך לקנותם באשראי, דאף אם יצא השער אסור להלוותם אא"כ יש לו מעות, ובזה לדעת הרא"ש לא שרי אא"כ יש לו מעות כנגד כל החוב, ולדעת הראב"ד שרי אף אם יש לו מעות כנגד מקצת החוב, וכמש"נ.

1. וניחא לפ"ז מה שלא עמד הרא"ש שד' הראב"ד אינם כדבריו לעיל מינה דהתירא דשער שבשוק הוא רק בשלא קבע זמן, ולמש"נ הוא משום דהראב"ד לטעמי' אזיל דהא דלויין על שער שבשוק הוא בשיש לו דמים וחשיב כיש לו, וע"כ לדעתו שרי אף בשקבע לו זמן, אך להרא"ש לטעמי' דהא דלווין על שער שבשוק הוא אף בשאין לו דמים ומשום דהו"ל כהלויני עד שיבא בני, ע"כ לא שרי אלא בשיכול לפרעו מיד.

   והנה אמנם בד' הטור סימן קס"ב נ' שנקט בדעת הרא"ש דמסקנתו היא דגם הא דלווין על שער שבשוק הוא אף בשקבע לו זמן, וכנר' הוא משום דאחר שהביא ד' הראב"ד שהתיר אף ביצא השער, הסכים הרא"ש לזה, אך הב"י והרמ"א נקטו לא כן, וכתבו בשם הרא"ש דביצא השער לא שרי אלא בשלא קבע זמן, והטעם הוא כמש"נ, דאף שהביא הרא"ש ד' הראב"ד שהתיר גם ביצא השער, כ"ז הוא לטעמי' דהתירא דיצא השער הוא בשיש לו מעות, אך להרא"ש לטעמי' דהתירא דיצא השער הוא אף בשאין לו מעות, קיימי ד' הרא"ש דאין להתיר בשקבע לו זמן, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-2)