פת חלב גבינה חמאה ובישול עכום חבורות - הרב מאיר מרילס
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה

**שיעור קמ"ד**

**טעם וגדר האיסור של חלב וגבינת עכו"ם**

במס' ע"ז יש ב' משניות המחדשות ב' איסורי של מאכלי עכו"ם, א' האיסור של חלב עכו"ם, והשני האיסור של גבינת עכו"ם. ועל פניו ב' איסורים שונים הם, אלא שלכאורה צ"ע, למה הי' צורך לאסור גבינת עכו"ם בפני עצמו, תיפו"ל משום שגבינה עשוי מחלב, ולכן הגבינה עצמה יהא אסור משום החלב עכו"ם שבה. וביישוב קושיא זו יש לבאר סוגיית הגמ' בנושא.

כתוב במתני' שבדף ל"ה ע"ב "ואלו דברים של עובדי כוכבים אסורין ואין איסורן איסור הנאה חלב שחלבו עובד כוכבים ואין ישראל רואהו וכו'". ובגמ' דן מהו הטעם שאסרו חלב עכו"ם, שאינו יכול להיות משום שאולי החליפו בחלב טמא, משום דניכר. אלא שהוא משום חשש עירוב חלב טמא בתוך חלב טהור (וכנראה בכה"ג לא יהא ניכר). ומקשה הגמ' דנוקים לי' לחלב ויעשנו גבינה, דהא חלב טמא לא נהפך להיות גבינה. ולפי הגירסא שלפנינו בגמ' הגמ' מתרצת ב' תירוצים. תירוץ א' דאה"נ ואם עשה ממנו גבינה אין לאסור משום חלב עכו"ם, ומיירי בעשאו לכותח, ואין עצה לעשות גבינה מחלק ממנו, ואם יהפך להיות גבינה יש ראי' שהוא חלב טהור ומותר לשתות את השאר, משום שיש נסיובי דחלבא שנשארים אחרי עשיית הגבינה, ולכן י"ל שלעולם עירב בה חלב טמא, וחלק הגבינה עשוי מחלב טבור, והחלב טמא שהתערב בה הוא בחלק הנסיובי. ועוד תי' שאפילו גבינה ממש אסור, ומשום שיש חשש של נסיובי חלב בתוך הגומות של הגבינה. ולפי גירסא זו לכאורה יש מחלוקת בין התירוצים אם יש לאסור גבינה ממש מדינא דחלב עכו"ם, שלתי' השני יש לאסור משום חשש נסיובי דחלבא בין הגומות וכנ"ל, ואילו לתי' הראשון אם יש גבינה והוצאת את הנסיובי דחלבא אין לאסור, וכנראה משום שאין לחשוש לנסיובי דחלבא בין הגומות.

ובעיקר האי חששא יל"ע, דהא לכאורה אע"ג שחלב היוצא מדבר טמא אסור מדאורייתא, מ"מ לא יהא אלא תערובת מין במינו שאינו אסור אלא מדרבנן, דהא מדאורייתא ברובא בטיל לרוב ראשונים הפוסקים להלכה שמין במינו בטל. ואולי י"ל שגם טעמם שונה ויש בזה משום טכ"ע מדאורייתא, וכן הוי טעמו וממשו שאסור לכו"ע מדאורייתא. וכן יתכן דאה"נ והתערובת אינו אסור אלא מדרבנן, ומ"מ אסרו אפילו סתם חלב עכו"ם כיון שיסוד החשש הוא משום דבר האסור מדאורייתא. ומצאתי לרשב"א בתוה"א (ב"ג ש"ו) שכתב בשם הראב"ד שלמ"ד שהטעם שאסור גבינת עכו"ם משום שמעמידים אותו בעור קיבת עכו"ם, היינו אע"ג שאין בה כדי נתינת טעם, והטעם משום שבמאכלי עכו"ם לא הלכו חכמים אחרי נתינת טעם. והטעם משום דכיון דשכיח בהו טעמא, גזרו עליו בכל אופן. ולכאורה כוונתו לבאר למה לא הטעימו לקפילא ואם אין בה נתינת טעם יהא הגבינה מותרת. ובזה תי' כיון שע"פ רוב יש נתינת טעם. ומ"מ שם בהמשך דבריו כתב שזהו הטעם שאסור גבינת עכו"ם אליבא דר' חנינא ולא הקילו משום שאין בה כדי נתינת טעם. וכן גם בגזירת חלב עכו"ם.

שו"ר בזה דברי הש"ך בסי' קי"ח ס"ק ח' ושם בהגהות רע"א ודגמ"ר, וחזו"א ביו"ד סי' מ"א ס"ק א'. והיוצא שהש"ך הביא הטעם שאינו אסור מעיקר הדין או משום דהוי מין במינו, או כסברת או"ה (כלל מ"ה ד"ז) דסתם חלב הרי הוא חלב טהור. ורע"א העיר חדא שהגמ' שואלת מהו החילוק בין גבינה לחלב (לס"ד של הגמ' שם) דגבינה צריך רק חותם א' וחלב ב' חותמות, הא רב סבירא לי' דמב"מ לא בטל וא"כ לדידי' חלב דאורייתא וגבינה (שאין בה חשש חלב טמא) אסור מדרבנן. ועוד הקשה דהא טעם חלב טמא וחלב טהור שונים, וא"כ יש לאסור מדין טכ"ע דאורייתא. ולא מבורר מדבריו למה מוכח שיש בה טעם שונה, ואולי מלשון הרשב"א בתוה"א (פ"ג ש"ו) שכתב שלא הלכו בגבינת עכו"ם אחרי נתינת טעם אפילו למ"ד שטעם האיסור משום תערובת חלב. ומ"מ כתב החזו"א שי"ל שהוא טעם לפגם. א"נ דעד כמה שיהא בה הרגש טעם הרי הוא ניכר והוי כמו איחלופי.

ובמתני' שבדף כ"ט ע"ב מבואר שאסרו גם גבינת עכו"ם, ושם במתני' שו"ת בטעם האיסור ולא יוצא טעם ברור. ובגמ' שבדף ל"ה ע"א יש כמה דעות בטעם האיסור של גבינת עכו"ם. ודעת ר' חנינא שם בגמ' שהוא "לפי שא"א לה בלא צחצוחי חלב". ופירש"י שם לפי שא"א לגבינה בלא צחצוחי חלב. בין גומא של גבינה נשאר מן החלב וחלב שחלבו עובד כוכבים ואין ישראל רואהו אסור דלמא עריב ביה חלב טמא וחלב טמא אינו עומד ואם עירב טמא בטהור הטמא נשאר עם נסיובי דחלבא הטהור וכו' ויש לחוש שבגומות נשאר ממנו". ולפום ריהטא כוונת רש"י לומר שהטעם שאסרו גבינת עכו"ם הוא מאותו טעם שאסרו חלב עכו"ם, וכתי' השני בגמ' שבדף ל"ה ע"ב, דאע"ג שעשאו גבינה מ"מ יש חשש נסיובי דחלבא בין הגומות. וכן לכאורה מסתבר, דהא עד כמה שיש חשש נסיובי בחלבא בגומות וזהו טעם לאסור גבינה העשוי מחלב עכו"ם, למה באמת יצטרך טעם נוסף לאסור גבינת עכו"ם וכנ"ל. וכי תימא דא"כ למה היו צריכים שאר האמוראים לתי' נוספים, הא חלב עכו"ם מתני' היא ואין לנו טעם אחר לאסור בגמ' אלא משום עירוב חלב טמא. התשובה דהא איכא תי' הראשון שאין לאסור גבינה עצמה משום גזירת חל בעכו"ם, דהא ליכא חשש של נסיובי דחלבא וכנ"ל. וכן לכאורה מתבאר מביאור הגר"א סי' קט"ו ס"ק י"ז. אמנם לשון רש"י בדף ל"ה ע"ב בד"ה ליכא למיקם עלה דמלתא "אבל לגבינה סלקא דעתא השתא דמותר". ומשמע שהתי' השני אינו אלא ס"ד. וע' גם בחי' הרמב"ן שבמקום 'איבעית אימא' גרס 'השתא דאתית להכי', ומשמע שם שזהו ג"כ גירסת רש"י. ולכאורה משמע שאין ב' תירוצים. ובתוס' רי"ד כתב בהדיא דרש"י לא גרס 'השתא דאתית להכי' אלא 'איבעית אימא'. ונראה שמ"מ יש ס"ד בגמ' ומשו"ה כתבו תירוצים אחרים. ועדיין צע"ק. וע' בתוס' רי"ד שגרס השתא דאתית להכי ופי' שכוונת הגמ' שעכשיו יש לנו טעם חדש לאסור גבינת עכו"ם.

ומ"מ התוס' בדף ל"ה ע"א הקשו על זה שפירש"י בהא ד"לפי שא"א לה בלא צחצוחי חלב" שכוונת הגמ' לגמ' שבע"ב, חדא, דהו"ל לגמ' 'אלא אמר ר' חנינא'. ובזה כתב בחי' הריטב"א דאה"נ ולשיטת רש"י גורסים 'אלא'. אלא שעוד מקשים התוס' דכיון שעושה גבינה עם החלב, איזה שוטה יערב חלב טמא שאינו נעשה גבינה לתוך חלב שעושה בה גבינה[[1]](#footnote-1). ואע"ג שהגמ' בע"ב כתב בהדיא שאפילו עשו בה גבינה אסור משום חשש חלב בין הגומות, הנ"מ כשחולב לתת החלב לישראל, אפילו אם הוא יעשה גבינה, אבל כשהנכרי עצמו עושה הגבינה ליכא למיחש לחלב טמא כיון שאינו עומד. ומשום קושיות אלו פירשו התוס' שאין כוונת הגמ' לאסור משום חשש תערובת חלב טמא כהא דחלב עכו"ם, רק שהואהמשך של התי' דלעיל מיני', שמשו"ה יש לחשוש לגילוי, ומה שרצתה הגמ' לדחות דא"כ בישן תשתרי, בזה תי' הגמ' דמ"מ יש חשש חלב בין הגומות אפילו בישן, לכן אפילו בישן יש לאסור משום גילוי. וע"ש שהביאו שמן הירושלמי מבואר שאסרו משום גילוי. ושם בתוד"ה משום דלעיל מיני' שבאמת הי' אפשר לאסור חלב עכו"ם משום גילוי, אבל נקטו טעם אחר שיהא סור אפילו היכא דליכא למיחש לגילוי.

ומ"מ יל"ע מה יתרץ רש"י לקושיות התוס'. והנה בתוס' רי"ד כתב לפי דרכו של רש"י שאפילו בגבינת עכו"ם יש לחשוש לחלב טמא המעורב בה, ומשום דיתכן שעירבו בה חלב טמא כדי למוכרו כחלב, ושוב נמלך לעשות בה גבינה. והתוס' שלא חששו לזה, ע' תוס' ר' אלחנן ובמרדכי (תתכ"ו) בשם ר"ת דהיינו משום דכיון שאין לו ענין לעשות כן בכוונה, ליכא למיחש למקרה שהי' בו חלב טמא בטעות. ויל"ע מהו יסוד המחלוקת. ולכאורה נראה לומר שלעולם גם רש"י מודה שאין לחשוש לנמלך מעיקר הדין, דהא מה"ת, רק דסבר שמאחר וגזרו על חלב עכו"ם, כל זמן שיש חשש לחלב טמא, אפילו אם הוא חשש רחוק, יש לגזור. והתוס' כתבו דעד כמה שעיקר החשש אינו קיים, יש להתיר. וע' גם חזו"א יו"ד סי' מ"א ס"ק א' ד"ה ובשביל דיתכן שהחשש משום שאולי הכלי אינו רחוץ, והוא ע"פ דרכו של התוס' רי"ד.

אמנם יש לזה תשובה מפורסמת של החת"ס (יו"ד סי' ק"ז). והוא דהנה לכאורה יל"ע מהו גדר האיסור של חלב עכו"ם. והנה זה פשוט שלא אסור כל זמן שלא עשה יהודה מעשה החליבה, וכדמפורש במתני' שבישראל רואהו סגי. וכן מבואר בברייתא דלקמן דף ל"ט ע"ב שלא צריכים אפילו רואהו, דהא יכול לראותו ג"כ סגי ומשום דמירתת ולא יערב בה חלב טמא. וכן מבואר לפי התוס' שלא אסרו גבינת עכו"ם משום דין חלב עכו"ם כיון שאין חשש חלב טמא וכנ"ל. ולכאורה מכל הלין נשמע שעיקר הדין של חלב עכו"ם הוא למיחש לתערובת חלב טמא, ועד כמה שידוע לנו דליכא למיחש הרי זה מותר. באופן שלכאורה יש לומר שאין זה גזירת חכמים, רק הוא חשש מעיקר הדין לחלב טמא. וכן מצאתי בהדיא בשו"ת תשב"ץ ח"ג סי' קמ"ג "עוד שאלת חלב שחלבו עכו"ם ואין ישראל רואהו הנאסר מתקנ' חכמים אם יש לו שום היתר וכו' תשובה חלב שחלבו עכו"ם ואין ישראל רואהו אינו מתקנ' חכמים וגדריהם כמו שכתבת אלא ספקא דאורייתא[[2]](#footnote-2) משום תערוב' חלב טמא". ונראה שאפילו אם אינו אלא חשש מדרבנן, מ"מ כוונת הדברים משום שמדאורייתא אין לנו לבדות מילבנו שיש כאן תערובת של חלב טמא, דמה"ת. דוגמת מה ששותים מים בלי השגחה עליו, אע"ג שיש צד שהוסיפו כמה מיני דברים האסורים או מסוכנים רח"ל, מ"מ אין לנו לבדות דבר זה מליבנו, ולכן מעיקר הדין הרי הוא מותר. וזהו לכאורה כוונת האו"ה המוזכר בש"ך סי' קי"ח. אבל מ"מ מדרבנן הוסיפו לחשוש לחלב טמא אע"ג שאין לנו דררא להסתפק. ומ"מ אם יש לנו הוכחה שאין כאן חלב טמא, קיימו תקנת חז"ל דהא לא אמרו אלא לחשוש במקום שאין הוכחה, אבל כשיש הוכחה הרי זה מותר, שלא תיקנו מעיקרא אלא לחשוש במקום שאין לנו הוכחה.

אמנם יש מקורות לומר דאמנם הטעם שאסרו חלב עכו"ם הוא משום חשש של חלב טמא, מ"מ אחרי שתיקנו כן חלב עכו"ם אסור בעצם מגזירת חכמים. דהנה שם בגמ' שבדף ל"ט ע"ב מסתפק הגמ' מהו כוונת הברייתא במש"כ "יושב ישראל בצד עדרו של עובד כוכבים ועובד כוכבים חולב לו ומביא לו, ואינו חושש" וביאר ד"אי דליכא דבר טמא בעדרו, פשיטא". וע' במרדכי (סי' תתכ"ו) שדקדק שהגמ' לא שאלה "אי דליכא דבר טמא בעדרו 'יושב ישראל בצד עדרו למה לי'. וביאר שהוא משום שאפילו אם ליכא דבר טמא בעדרו מ"מ יש איסור בחל בעכו"ם אא"כ יושב בצידו (אע"פ שאינו יכול לראותו). וכן דקדקו בתוס' על אתר, רק שהם פירשו הטעם משום דאל"כ יש לאסור משום גילוי. והמרדכי כתב טעם אחר, שאם אינו יושב בצד עדרו "דאפילו אין דבר טמא בעדרו יש להחמיר להיות הישראל שם בתחלת החליבה פן יערב או ישים העובד כוכבים חלב טמא בכלי קודם שיבא הישראל [\*כדי להרכין המדה]". ולכאורה גם המרדי כוונתו לומר שעדיין יש חשש כל זמן שאינו יושב בצד עדרו אע"ג דליכא בה דבר טמא. אבל בשערי דורא סי' פ"ב כתב "חלב שחלבו גוי ואין הישראל רואהו, אפילו אין בהמה טמאה בדיר אסור, דלא ליפוק חורבא מיניה. ופורץ גדר ישכנו נחש. כך כתב רש"י". ולכאורה משמע שכוונתו לומר שאפילו בכה"ג דליכא למיחש לחלב טמא מ"מ יש לאסור, ושכן כתב רש"י.

וכתב בשו"ת חת"ס שלא הראה לנו השע"ד מנין לו שכן סבר רש"י, ושאולי כתב כן בתשובת שאלה. אמנם כתב החת"ס שנראה לו שכן יוצא מדברי רש"י הנ"ל במס' ע"ז דף ל"ה ע"ב. ור"ל שהיישוב לשיטת רש"י מקושיות התוס' היא שאין החשש משום שחלב טמא, דהא בזה שפיר שייך קושיות התוס', רק שחוששים שיש 'חלב עכו"ם', ומשום שחלב עכו"ם הוא דבר שבמנין והרי הוא אסור אפילו במקום דליכא למיחש לחלב טמא.

ולכאורה לשיטתו עדיין צ"ע, דהא אם גזרו על חלב עכו"ם אע"ג שליכא למיחש לחלב טמא, מאי שנא רואהו או יושב מבחוץ ויכול לראותו מהא דליכא למיחש משום שרק שוטה יעשה כן. ולכאורה היינו משום שכן גזרו דרק ראי' או מירתת מהני ולא שאר הוכחות. ואיכא למימר שנתנו לזה גדר, שרק בדאיכא הוכחה הקילו ולא משום חסרון חשש. ועדיין צ"ע, שהרי מבואר בגמ' שעצם הגבינה לא נאסר, ולא נאסר אלא משום צחצוחי חלב, ואם האיסור משום שחלב עכו"ם נאסר אפילו כשאין חשש חלב טמא, למה לא אסרו גם עצם הגבינה אע"ג שאין בה חשש חלב טמא. ולכאורה הי' אפשר לומר שגם הוכחה דגבינה מהני כמו שאר ההוכחו, ולא אמרו אלא שאין לאסור משום זה לבד דליכא חשש. אבל בשו"ת חת"ס כתב דכיון שנשתנה ואין עליו עכשיו שם חלב, שוב אינו בכלל הגזרה של חלב עכו"ם.

והחזו"א (יו"ד סי' מ"א ס"ק ד') העיר עליו שלכאורה דברי רש"י מדוקדקים אחרת. שהרי כתב בדף ל"ה ע"א "בין גומא של גבינה נשאר מן החלב וכו' ויש לחוש שבגומות נשאר ממנו". שאם החשש משום חלב עכו"ם ולא משום חלב טמא, למה הסיק רש"י עוד הפעם ויש לחוש וכו', הא כבר כתב מעיקרא שזהו החשש. ולכן נראה לומר שאין כוונת רש"י אלא לחשש חלב טמא ולא לחשש חלב עכו"ם בלבד.

**שיעור קמ"ה**

**שיטות הראשונים למעשה בדין גבינת עכו"ם**

במס' ע"ז דף ל"ה ע"א עד ע"ב מבואר כמה טעמים לאיסור גבינת עכו"ם: 1) שיטת ריב"ל שהטעם משום ניקור ור"ל חשש ארס, 2) שיטת ר' חנינא שהטעם משום שא"א לה בלי צחצוחי חלב, ונחלקו רש"י ותוס' אם ר"ל שהוא המשך תי' דלעיל שהוא משום ניקור או"ד שהוא משום חשש חלב של איסור, 3) שיטת שמואל שהוא משום חשש שיעמידו הגבינה בעור קיבת נבילה, 4) שיטת ר' מלכיא שהוא משום שמחליקים פני' בשומן חזיר, 5) שיטת ר' נחמן בר יצחק שהוא מפני שמעמידים אותה בשרף ערלה.

והנה בתוס' ד"ה חדא כתבו בשם ר"ת שעכשיו לא מצינו טעם פשוט לאסור גבינת עכו"ם. ומבארים התוס' דקיי"ל שהטעם לאסור הוא כמש"כ ריב"ל שהוא משום ניקור, דהא ר' חנינא הרי הוא המשך של התי' שלו, ולגבי שמואל עשו חשבון דהלכה כריב"ל כיון שנגד שיטת ר' יוחנן הלכה כריב"ל, ושמואל ור' יוחנן הלכה כר' יוחנן, וא"כ כ"ש שנגד שיטת ריב"ל הלכה כריב"ל. והתי' האחרונים הא נשארו בקושיא. וכיון שיסדו שהלכה כריב"ל, הא בזה"ז אין חוששים לגילוי כיון שאין הנחשים מצוים בינינו, ואין זה דבר שבמנין כיון שמעיקרא לא היתה התקנה לאסור מים גלוים רק לאסור מקום שיש חשש ארס הנחש, והיום הרי ליכא חשש וא"כ אין טעם לאסור. וא"כ לכאורה יתן הדין להתיר גבינת עכו"ם.

והתוס' המשיכו להביא שבהרבה מקומות וכן חכמי נרבונא התירו את הגבינות מפני שמעמידים אותם בפרחים. ולכאורה צ"ע מאי נפקא מינה לשיטתם בזה שמעמידים בפרחים, הא לתוס' אין חוששים לטעמו של שמואל שהוא אסור משום שמעמידים בעור קיבת נבילה. ואין לומר שאין כוונתם אלא לומר שמעמידין בדבר הכשר לאכילה ואין לאסור כיון שהעמיד בדבר האסור באכילה, וזה דלית לן דשמואל היינו שאין חוששין לזה אפילו כשלא ידענו, דא"כ פשיטא. ולכאורה נראה לומר בזה דאה"נ ולשיטת התוס' אין צורך לזה, רק כוונתם לומר שאפילו למקומות שחוששים לדשמואל (שכן הוא להדיא ברמב"ם) מ"מ יש להתיר כיון שאין הדרך לגבן בעור קיבת נבילה כלל[[3]](#footnote-3). שו"ר שכן ביאר בב"י סי' שט"ו.

וכל זה הוא לשיטת התוס', אבל הרמב"ן כתב שאע"ג שהטעם לאסור הוא כריב"ל ומשום ניקור, מ"מ בגבינה הוי דבר שבמנין ושונה ממים מגולים, ולכן אע"פ שאין חשש ארס מ"מ יש איסור גבינת עכו"ם[[4]](#footnote-4).

ובהשגות הראב"ד וכן בתוה"א (ב"ג ש"ו) מבואר שחשש לכל הטעמים. ויתכן לומר שלדידהו אין הכוונה שחוששים לכל הטעמים לחומרא, רק שלא איכפת לן בטעמא, דהא גבינת עכו"ם הוי דבר שבמנין ואסור ולא איכפת לן בטעמו של דבר.

והנה ברמב"ם (פ"ג מהל' מאכ"א הי"ג) כתב שהטעם שאסרו גבינת עכו"ם משום שמעמיד בעור קיבת נבילה וכשיטת שמואל (וכשיטת הר"י מגא"ש שטעם האיסור משום שיש איסור מעמיד במאכלות האסורות). ולכאורה לדידי' תיקשי הוכחת התוס' דקיי"ל כריב"ל נגד שמואל וכנ"ל. וע' בשו"ת מהרי"ט (ח"ב יו"ד סי' ג') שביאר שהרמב"ם לא סבירא לי' דכיון דר יוחנן וריב"ל הלכה כריב"ל ור' יוחנן ושמואל הלכה כשמואל דע"כ ריב"ל ושמואל הלכה כריב"ל, ע"ש טעמו[[5]](#footnote-5). ומ"מ משמע מסתימת דבריו שזהו הטעם היחיד לאסור גבינות, וכן נראה שהבין הרשב"א (שם).

**חמאת עכו"ם**

אלא דהנה שהמשך דבריו (בהט"ו) הביא הרמב"ם מחלוקת בין הגאונים אם יש לאסור חמאת עכו"ם או לא. וז"ל "החמאה של עכו"ם מקצת הגאונים התירוה שהרי לא גזרו על החמאה וחלב הטמאה אינו עומד ומקצת הגאונים אסרוה מפני צחצוחי חלב שישאר בה שהרי הקום שבחמאה אינו מעורב עם החמאה כדי שיבטל במיעוטו וכל חלב שלהן חוששין לו שמא עירבו בו חלב בהמה טמאה". והנה ביאור דעת המתירים משום שעיקר גזירת גבינת עכו"ם לא גזרו אלא הגבינה ולא על מאכלי חלב המתקשים, ויתכן שהוא משום שלא הי' הדרך להקשות החמאה ע"י עור קיבת נבילה או"ד מטעמים אחרים. ומשמעות דברי הרמב"ם דסברא זו לכו"ע היא, שאפילו המחמירים מודים שאין חמאה בכלל הגזירה של גבינת עכו"ם. אבל האוסרים אוסרים מטעם אחר, והוא דאפילו אחרי שעושה החמאה, נשאר קום המעורב בה, וכיון שניכר הוא אינו בטל. ור"ל שאין האיסור משום החמאה עצמה רק משום שהחלב שלא התערב[[6]](#footnote-6). ולפום ריהטא הדברים מפליאים, דאיך יתכן שהרמב"ם חשש לחלב ביני אטפי בחמאה שהוא דבר שלא שייך אליו לדידי' גזירת גבינת עכו"ם, ואילו בגבינה עצמה שגזרו עליו לא סבירא לי' טעם זה. וכן באמת משמע מדברי הרמב"ם שדעתו כדעת האוסרים, כיון שלאחר מכן בהט"ז כתב איך להתיר החמאה מן הקום שבה.

והנראה לומר בזה (כן לכאורה משמע ברשב"א) שהרמב"ם מחלק בין גבינה לחמאה. שבגבינה סבירא לי' דאע"ג שיש בה קום הרי הוא מתערב יפה (אע"ג שאינו מתקשה) והרי הוא בטל ברוב. וזהו הטעם דלא קיי"ל כתירוצו של ר' חנינא וכן הוא הביאור בתי' הראשון בטעם האיסור של חלב עכו"ם, לא משום שאין אנו חוששים שיהיו חלב ביני אטפי, רק שאפילו הכי הרי הוא בטל. אבל בחמאה סברים הגאונים שהרי הוא ניכר כיון שאינו מתערב יפה, ומשום הכי בחמאה כו"ע מודו שיש לאסור. וכל זה לשיטת המחמירים בחמאה.

ובביאור שיטת הגאונים המקילים, ע' ברשב"א שבהדיא חלק על הרמב"ם וסבר דעד כמה שהיינו מקילים כדיני ביטול במאכלי עכו"ם שפיר היינו מקילים גם בחמאה כיון שאי אפשר להוציא הקום מן החמאה אע"ג שהוא ניכר במקומו. ויוצא מחלוקת אם דבר הניכר שנשאר בתערובת אם דינו להבטל או לא, וכן ביאר הט"ז ביו"ד רסי' ק"ד. ויל"ע לשיטת הרשב"א דסבר שהוא בטל אע"פ שהוא ניכר מאי שנא מדינא דטכ"ע ששם סבר הרשב"א שהטעם שהטעמאלא בטיל משום שהוא ניכר. ואכמ"ל בזה. ועכ"פ לכאורה זהו טעמם של הגאונים המקילים וחמאה ואינם חוששים לקום שבה.

והרשב"א אסר את החמאה אבל מטעם אחר. והוא שאמנם יש בקום שבחמאה להיות בטל מן הדין, מ"מ לא הלכו בדינים אלו אחרי נתינת טעם וכמו שהבאנו מכבר מהראב"ד. ולכאורה ר"ל שגזירת גבינת עכו"ם לא היתה מיוחדת לגבינה בלבד, אלא הרי הוא כולל גם חמאה. ויש כאן מקום עיון, שהרי הרשב"א כתב לעיל מיני' שאפילו במקום שאין הדרך להחיק בשומן חזיר וכן אין הדרך להעמיד בעור קיבת נבילה מ"מ גזרו על גבינת עכו"ם. ולכאורה היינו משום דסבר הרשב"א דגבינה הוי דבר שבמנין ולכן אע"פ שבטלה הטעם לא בטלה הגזרה ואיסור גבינת עכו"ם עדיין קיים. וא"כ בהא דחמאה צ"ע, שאם הוא בכלל הגזירה של חז"ל, מה איכפת לן אם יש דין לחלב טמא להתבטל או לא, הא הרי הוא בכלל הגזירה ולכן יש לאסור אע"פ שהוא בטל. ואם אינו בכלל הגזירה, מה"ת להחמיר בה, הא גבית עכו"ם אינו אסור אלא מדרבנן, וא"כ עכ" מאיזה טעם שיהי' מעיקר הדין לחשוש לחלב בביני אטפי. וא"כ מה"ת להחמיר בחמאת עכו"ם. וחשבתי בזה ב' דרכים. א', שעיקר הגזירה שהי' דבר שבמנין לא הי' לתת גבינת עכו"ם דין מאכלות אסורות כהלכתא בלי טעמא, רק שאמרו שיש להתנהג בה כאלו יש בה חלב ביני אטפי[[7]](#footnote-7), או"ד שיש בה חלב ביני אטפי. וא"כ, אפילו אחרי שגזרו, אילו ה'י שייך במאכלי עכו"ם דין ביטול הי' לו להתבטל. ולכן הוסיף הרשב"א שאפילו הכי יש לאסור כיון שלא הלכו במאכלי עכו"ם אחרי נתינת טעם. ועוד י"ל שלפי טעמו של שמואל, אין הטעם שאסור גבינת עכו"ם משום דהוי דבר שבמנין, רק לפי הטעמיים האמרים המוזכרים שם. רק הטעם אליבא דשמואל הוא משום שגבינת עכו"ם הרי הוא בכלל הגזרה של חלב עכו"ם, ולא הי' בה צורך לגזירה נוספת. וא"כ שפיר כתב דאילו הי' מתבטל הו"ל להיות מותר וכמש"נ.

**טיהור חמאת עכו"ם**

כתב הרמב"ם בפ"ג הט"ז מהלק מאכ"א "יראה לי שאם לקח חמאה מן העכו"ם ובשלה עד שהלכו להן צחצוחי חלב הרי זו מותרת, שאם תאמר נתערבו עמן ונתבשלו כולן בטלו במיעוטם, אבל החמאה שבשלו אותה עכו"ם אסורה משום גיעולי עכו"ם כמו שיתבאר". וכוונת מתבארת ע"פ הנ"ל, שהרי לא גזרו על חמאת עכו"ם, רק שמ"מ יש לאסור משום הקום, ובזה כתב הרמב"ם שיש עצה להוציא את הקום והכל יהי' מותר (אא"כ בישלו אותו העכו"ם, ומשום כלי העכו"ם, ומשום דסבר הרמב"ם דלא אמרינן דסתם כלים אינן בני יומן, וכמו שהוכיח מבאן הב"י בסי' קכ"ב, ע"ש). וכתב עליו הראב"ד "א"א הכל הבל ורעות רוח שכל האיסורין שנוהגים בגבינה נוהגים בחמאה, ומה שכתב שהלך האיסור ונתמעט ונתבטל, כמה מכוער הדבר שנקנה מהם חשש איסור משום ביטולו ברוב".

והנה לכאורה כלול בדברי הראב"ד ב' השגות. א' שזה שכתב הרמב"ם שלא גזרו על החמאה משום גבינת עכו"ם אינו נכון, שלעולם גזרו עליו. ולכאורה רצונו לומר שעיקר גזירת גבינת עכו"ם לא היתה אך ורק על הגבינה, אלא על כל דבר חלב המתקשה. ורצונו לומר שזה שסבר הרמב"ם שאפשר לטהר את החמאה מצחצוחי חלב שבה, היינו רק שיטתו שלא גזרו אלא על הגבינה, אבל אם גזרו על החמאה לא מהני הטיהור, דהא אין אנו אוסרים רק החלב אלא עצם החמאה של עכו"ם אסור.

והשגה ב' שאפילו נהיבנא לי' לרמב"ם שאין גזירת גבינת עכו"ם חל על החמאה, מ"מ דבר מכוער הוא להתיר אותה ע"י ביטול. והנה הראשונים הביאו בשם הראב"ד שאין אנו מקילים הלכות ביטול במאכלי עכו"ם. ומשמעות לשון הראב"ד אין כ"כ חריף, רק דהוי מכוער. ואולי כוונתו גם בזה דבשלמא לדידי לא הקילו בביטול במאכלי עכו"ם כלל, אבל אפילו לדידך שאתה מיקל בה, מכוער הדבר.

והרשב"א בתוה"א הקשה עליו מן הגמ' שבדף ל"ה ע"ב. שבתי' השני כתבו שאפילו דקבעי לה לגבינה מ"מ יש לאסור כיון דאיכא גבינה בינני אטפי. וביאר הרשב"א, שכל כוונתו הגמ' לומר אינו אלא לומר שחלב עכו"ם אסור בכל גווני וכסתימת לשון המתני', ואם כמש"כ הרמב"ם הא יש עצה ע"י בישול. ונראה לומר בשיטת הרמב"ם דעד כאן לא אסרו אלא כשקיבל חלב, שבזה אמרינן כיון שקיבל חלב, חל עליו גזירת חז"ל של חלב עכו"ם ושוב לא יהא ניתר. אבל כשמקבל גבינה, הא מפורש בגמ' בע"א דאלמלא הא דאיכא חלב ביני אטפי לא היינו אוסרים גבינת עכו"ם, ואפילו אחרי שגזרו על החלב. וע"כ משום שלא חל גזירת חכמים אלא על דבר שכשמקבל אותו יש בה חשש חלב טמא. וא"כ בחמאה, כיון שלא גזרו עליו ממש, רק יש בה חשש חלב מעורב בה, כיון שמוציא כל הקום, בין החשש חלב טמא שבה ובין שאר החלב שהוא נאסר משום גזירת חלב עכו"ם וכנ"ל, הרי הוא חוזר להיתירו. באופן שלכאורה צ"ע קושיית הרשב"א, שאם לא מהני בישול, מאי שנא גבינה מחמאה שבישלו. וצ"ע.

**אי מהני ראיית ישראל לגבינת עכו"ם**

הרמב"ם בהי"ד שגבינת עכו"ם אסור אפילו בכה"ג שהעימדו אותו בדברים אחרים והרי הוא ניכר בגבינה. ולכאורה חזינן שהגדר בגבינת עכו"ם אינו שצריך לברר שאין בה עור קיבת נבילה וכדומה. וא"כ יש לברר מהו גדר הגזירה. ולכאורה י"ל שגדר הגזירה דכיון שהי' בבעלות עכו"ם הרי הוא אסור. וכן מבואר שיטת הש"ך בסי' קט"ו ס"ק כ' דלא מהני אפילו ראיית ישראל בגזירת גבינת עכו"ם. אמנם בפיהמ"ש לרמב"ם מפורש דמהני בה ראי'. וא"כ לכאורה הרמב"ם סותר משנתו, דמאי שנא ראית עכו"ם דמהני מגבינה שניכר בה שלא העמידוהו בעור קיבת נבילה לשיטת הרמב"ם שלא אסרו גבינת עכו"ם אלא מטעם זה. וע' במנח"י (כלל פ"א – פ"ג ס"ק ג') כתב שיש לחלק בין ידיעה דראי' לידיעה משום פירסום. ולכאורה ר"ל דאע"ג שניכר שהעמידו אותו בדברים אחרים מ"מ אולי העמידו אותו גם בעור קיבת נבילה, א"נ שאע"פ שנראה שהעמידו אותו בדברים אחרים, אולי טועה הוא בזה. וחשבתי בזה עוד מהלך, והוא שיש לחלק בין קודם עשייה לאחר עשיי'. ור"ל שאם רואה את עצם עשיית הגבינה, לא חל עליו גזירת חכמים כלל. אבל אחרי שכבר חל עליו גזירת חכמים, שוב לא מהני זה שאתה מברר עליו שאין בה דבר האסור, דוגמת מש"כ לעיל לחלק לשיטת הרמב"ם בין טיהור הגבינה לטיהור החלב.

**שיעור קמ"ו**

**השגחה על החלב בזמן שאין בהמה טמאה בעדר**

בדף ל"ט ע"ב הגמ' רוצה לפרש את הברייתא בו כתוב "יושב ישראל בצד עדרו של עובד כוכבים ועובד כוכבים חולב לו ומביא לו ואינו חושש. מסקנת הגמ' דמיירי בכה"ג שיושב ואינו יכול לראותו אבל אילו עמד יכול לראותו, דכיון דמירתת אין כאן משום חלב עכו"ם. אבל בתוך השו"ת בביאור ברייתא זו קאמר בגמ' "אי דליכא בהמה טמאה בעדרו פשיטא [דמהני ישיבה בצד עדרו]. ובמרדכי (רמז תתכ"ו) דקדק שאין כוונת הגמ' לומר שאם אין בהמה טמאה בעדרו שאין צורך בהשגחה כלל, דא"כ הו"ל לגמ' לומר 'אי דליכא בהמה טמאה בעדרו ישיבה בצד עדרו למה לי'. ומבואר דלעול גם בדליכא בהמה טמאה בעדרו אין להתיר אא"כ יושב מבחוץ, רק שזה פשוט דמהני. ונראה שגם התוס' נחתו לדיוק זה, ומבואר מדבריהם שהטעם שצריכים כה"ג יושב מבחוץ משום דאל"כ יהא אסור משום גילוי. אבל המרדכי הביא מכח דיוק זה בשם ה"ר פרץ זצק"ל ש"יש להחמיר להיות הישראל שם בתחלת החליבה פן יערב או ישים העובד כוכבים חלב טמא בכלי קודם שיבא הישראל [\*כדי להרכין המדה]". ולכאורה רצונו לומר שאמנם אין חשש שיחלוב ובהמה טמאה ויערבנו, דהא ליכא בהמה טמאה בעדרו. אבל מ"מ יש חשש שמערב חלב טמא שיביא מבחוץ קודם שיבא הישראל. ולזה מהני יושב מבחוץ, שבזה ישגיח שאינו מביא חלב טמא מבחוץ. אלא שעדיין צ"ע, דבשלמא שע"י זה שומר בהבאת חלב טמא באמצע החליבה, אבל איך מהני דבר זה להשגיח על זה שלא הביא חלב טמא מקודם. וכן המרדכי שם עצמו כתב שמכח דיוק זה ישגיח שלא הי' שם חלב קודם שיבא הישראל, ולכאורה אינו מובן שאם החשש משום קודם שיבא הישראל, מאי אהני לן ישראל יושב מבחוץ הא עדיין יש חשש שיערב חלב טמא קודם שיבא הישראל.

והנה הרמ"א בסע' א' כתב "ולכתחלה צריך להיות הישראל בתחלת החליבה ויראה בכלי שלא יהיה בכלי שחולבין בו דבר טמא ונהגו להחמיר שלא יחלוב בכלי שדרכו של עובד כוכבים לחלוב בו שמא נשארו בו צחצוחי חלב של עובד כוכבים מיהו בדיעבד אין לחוש לכל זה". הרי שהשו"ע כתב להחמיר לבדוק את הכלי קודם החליבה, וע' בביור הגר"א שדבר זה נובע ממה שמחייבים אותו לישב מבחוץ אפילו אין דבר טמא בעדרו. אמנם בסוף כתב שבדיעבד אין לחוש לזה, וכתבו הפוסקים שאמנם אין הדבר כן לענין זה שצריך להיות שם מתחילת החליבה, מ"מ לענין ראי' בתוך הכלי כן סבר הרמ"א שאינו מעכב בדיעבד. אלא דיעוין בש"ך ס"ק ח' שחלק וסבר שראי' בכלי מעכב אפילו בדיעבד. ולכאורה מסברא נראין דברי הש"ך אבל מן הסוגיא נראין דברי הרמ"א, שהרי מסברא כיון שצריך יושב מבחוץ משום חשש שלא יביא חלב טמא מחוץ לביתו, לכאורה יש לחשוש נמי שיש לו חלב בביתו מקודם, וא"כ למה לא יצטרך לבדוק הכלי כמו שחייב לישב מבחוץ. ומאידך אילו הי' חיוב לבדוק את הכלי למה לא השמיענו חז"ל דבר זה בהדיא, דמשמע מן הגמ' שביושב מבחוץ ויכול לראותו כשעומד לבד סגי, ואינו צריך לראות בפועל כלל. ובש"ך שם כתב שכן מבואר מעצם הדין שצריך לישב מבחוץ אפילו אין דבר טמא עדרו, ולכאורה עדיין צ"ע, דהא אפילו אם החשש מבואר מזה, עצם הדין לא כתוב ולמה לא כתבוהו. אלא דמ"מ צ"ע למה לא יצטרך לעכוב אחרי זה.

ולכאורה לשיטת הרמ"א מה שצריכים לומר הוא שלא חששו לאיחלופי אלא בשעת חליבה. ויש גם לתת לזה טעם, והוא שעיקר החשש הוא שיערב הנכרי חלב טמא בכוונה כדי להשלים המדה. ולכן קודם החליבה אין מה לחשוש משום שאין לו לדעת שלא יהי' לו מספיק חלב, ואם יהי' לו לא יצטרך חלב טמא כלל. רק בשעת החליבה יש לחו אולי יתחסר לו, ולכן חיישינן שיביא חלב טמא מבחוץ ויערב, ולזה מהני ישיבה מבחוץ, ולעולם אינו צריך לבדוק הכלי מעיקר הדין אע"ג שצריך ישיבה מבחוץ מעיקר הדין.

ואנחנו מוצאים גם במקום אחר שאין חשש איחלופי בחלב טמא אלא בשעת חליבה, שהרי הדרכ"מ בס"ק ג' הביא מאו"ה (מ"ה, ז') שאם ראה ישראל החליבה והניח ביד הגוי לבד יום או יומים אין לאסור בדיעבד אלא אם כן ידוע דיש לגוי דבר טמא בעדרו. ולכאורה צ"ע למה חיישינן לאיחלופי גם אחרי החליבה כמו בשעת החליבה. ולכאורה חזינן מזה שחז"ל נתנו גדר לגזירתם, ולא גזרו לחשוש יותר מעל עיקר הדין אלא בשעת חליבה, אבל אחרי שהשגיחו על שעת החליבה, אע"ג שהחלב הי' ביד עכו"ם, לא חיישינן לאיחלופי מחוץ לבית.

ונראה להדגיש דהנה אם השגיח על מעשה החליבה, והניח החלב בביתו ושוב הלך לו למקום אחר, ולאחר מכן חזר והביא לו העכו"ם חלב, אם אין לו שום סימן או טביעת עין שזהו החלב שהשגיח עליו, שהרי הוא אסור מדין חלב עכו"ם. דרק כשיש לנו הסתברות לומר שזהו החלב שהשגיח עליו י"ל שאחרי שהשגיח על החלב כדין בשעת חליבה שוב לא גזרו בי' משום גזירת חלב עכו"ם במה יקרה לאחר מכן, אבל זה שהשגיח על חלב לא מהני אם לא ידע שזהו החלב שהשגיח עליו. והרי הוא דוגמת עכו"ם שמביא לו חלב ואומר שהוא מחלב שהשגיח עליו יהודי אחר שודאי אינו נאמן לזה[[8]](#footnote-8).

**חלב שבפיקוח ממשלתי**

באג"מ (יו"ד א' סי' מ"ז – מ"ט) שחלב שהוא בפיקוח מטעם הממשלה שלא יהא בו אלא חלב מבהמה טהורה הרי הוא בכלל חלב ישראל ומותר. ונראה לבאר דבריו ע"פ מה שמבואר בגמ' שאפילו אינו רואהו מ"מ מותר היכא דמירתת, ולכן כה"ג נמי מירתת ומותר. תדע שאינו רק מירתת דיושב דמהני, דהא כתבו הפוסקים שע"כ גם יוצא ונכנס מהני כיון שגם בזה מירתת. וכה"ג מבואר גם בחזו"א סי' מ"א ס"ק ד'[[9]](#footnote-9) (אע"ג שיש שהעידו שהחזו"א לא רצה לסמוך על זה למעשה או עכ"פ שלא רצה לסמוך על זה אלא בשעת הצורך). ויש בדבריהם עכ"פ מידת חידוש שפיקוח ממשלתי יש לה הדרגת מירתת המספיקה כדי שיחשב חלב ישראל, וע"ש באג"מ שהעירו עליו מכמה טעמים לומר דלא מירתת. ואני מוסיף אולי קצת טעם לשבח מדילי. והוא שלכאורה היום יש עוד טעם גדול למירתת, ואינו מצד הפיקוח עצמה, אלא מצד זה שאם מישהו רגיש לא' מן החומרים שאינם אמורים להיות בה, ויחלה משתייתו ח"ו וכדומה, המחלבה צפוי להוצאות רבות בבית משפט של כמה מליוני דולרים, ועורכי דין מתפרנסים בכבוד מזה. וא"כ כ"ש דמירתת להכניס בה דבר שאינו מחלב טהור.

ונראה שמטעם זה דכ"ש שיש לסמוך על וידיאו להשגחה להיות חלב ישראל, שגם בזה מירתת עד כמה שיש אנשים שמסתכלים בוידיאו[[10]](#footnote-10).

**אבקת חלב עכו"ם**

ידוע שיטת הגרצ"פ פראנק (שו"ת הר צבי יו"ד סי' ק"ג וק"ד) להקל באבקת חלב עכו"ם. והחזו"א (סי' מ"א ס"ק ד') דחה ההיתר כיון שאפשר לייבש גם חלב טמא ולעשותו אבקה. אמנם חשבתי אולי ללמד זכות על זה ע"פ סברת החת"ס. והוא דסבר שלא גזרו אלא על החלב ולא על הגבינה. ומשו"ה אין לאסור הגבינה התקשה מגזירת חלב עכו"ם. וא"כ י"ל שגם אבקת חלב לא חשוב חלב ממש ולכן לא גזרו גם עליו. תדע שהחת"ס עצמו כתב טעם להתיר חלב שנילוש בחלב עכו"ם מטעם זה, ואע"ג שלא רצה לסמוך על זה, מ"מ כאן שעצם החלב נשתנב ולא רק שעירבבו אותו לתוך עיסה, יש להקל יותר.

**שיעור קמ"ז**

**הערה בדעת הגרמ"פ בחלב שיש לו פיקוח ממשלתי**

בשיעור הקודם הבאנו את שיטת הגרמ"פ ועוד שאם יש פיקוח מן הממשלה יש להקל שזה נחשב כרואהו או כמו יושב מבחוץ ויכול לראותו כיון שמירתת. ורצני להעיר שאפילו לפי שיטתם אין להקל אלא בכה"ג שיש פיקוח מן הממשלה, ופשוט. וחשבתי על כמה דוגמות שיתכן שאנשים המקילים בזה אינם עומדים עליו. חדא שאם סועד אצל חבירו נכרי[[11]](#footnote-11), והנכרי מגיש לפניו חלב לקפה וכדומה, שיש על חלב זה דין חלב עכו"ם ואסור לשתות אותו. וכן במקרה ששותה קפה בא' מן המקומות של הגוים ואינו בהשגחה, לכאורה גם בזה אין שום פיקוח מטעם הממשלה שיהא חלב מבהמה טהורה. ולכן השותה קפה בכגון 'סטארבאקס', אסור לקחת מהם חלב אא"כ רואה בעיניו שמגיע מקרטון שראה את פתיחתו. אבל אם לא ראה את פתיחתו יתכן שחזרו ומילאוהו, וכ"ש אם מביא חלב בתוך צלוחית שאין על זה שום השגחה כלל. אמנם לשיטת הפר"ח שבסמוך אולי יש להקל בזה, וגם זה אינו כ"כ פשוט[[12]](#footnote-12) היום שמוכרים חלב גמלים.

**סיכום בגדר הגזירה של חלב עכו"ם להלכה**

ידועה שיטת הפר"ח שגזירת חז"ל של חלב עכו"ם לא היתה אלא לחשוש לתערובת חלב טמא, ועד כמה שאין חשש לזה החלב מותר. וכן הוא מפורש שיטת הרדב"ז וכמו שהביא שם. וכן לכאורה מבואר לשיטת הרה"מ, דסבר שאפשר לעשות מן החלב חמאה או גבינה, ושוב לבשלו כדי לכלות החלב טמא. הרי דסבר שאין כאן דבר שבמנין לאסור חלב אפילו שאין בו חשש חלב עכו"ם. וכן לכאורה יש לדייק מלשון הרמב"ם, שהרי רק בגבינה כתב שאם עושים אותו מן העשבים הרי הוא אסור, ומשמע שבחלב אין לנו גדר זה. וכשיטת הפר"ח נקט החזו"א (סי' מ"א ס"ק ד').

אמנם בכס"מ וכן בב"י מבואר אחרת, שאם חלבו עכו"ם לאכילה, שוב לא מהני לעשות ממנו חמאה כיון שכבר נאסר. ומפורש בדבריו שחלב של גוים אסרוהו סתם ובכל ענין. וכן הוא שיטת הרמ"א בסוף סע' א'. וכן מבואר עוד יותר מזה מן הרמ"א בסוף סע' ב', שכתב שאמנם אם חלבו עכו"ם כדי לגבן אין בו חשש חלב טמא, מ"מ אסור לשתות החלב, רק מותר לעשות ממנו גבינה. ולכאורה מכל הלין מבואר דלא כפר"ח וחלב הוי דבר שבמנין. אלא דהנה כתב הרמ"א בסע' ב' שאם ראה עשיית הגבינה ולא ראה החליבה שהוא מותר. והקשה הט"ז דהא חלב נאסר אפילו במקום שאין לחשוש לחלב טמא, וא"כ למה הקיל הרמ"א. ומעיקרא חשבתי שדבריו תמוהים, דהא מבואר בגמ' שאין הגבינה שמתקשה אסור משום חלב עכו"ם, וא"כ אין תלונתו על הרמ"א אלא על הגמ'. ומה שהקשה מגבינה לכאורה לא קשה, דגבינה לחוד וחלב לחוד. אלא דשוב חשבתי שיש לחלק בין הגמ' לדברי הרמ"א, שהרי בגמ' הי' אפשר לומר שאם בא לפנינו בתורת גבינה הרי בא לפנינו בלי חשש חלב טמא, ומשו"ה התירונו. משא"כ כשראינו את החלב קודם שנעשה גבינה כהא דרמ"א, סבר הט"ז שיש לאסור. אמנם גם בזה הי' אפשר לחלק בין היכא שהגיע לרשות ישראל בתורת חלב לבין היכא שראינו אותו תורת חלב אצל העכו"ם. אמנם יעוין שם בש"ך שמפורש דאדרבה, אם עשאוהו הישראל גבינה עדיף טפי.

ומ"מ הרי טעמא בעי, שהרי מבואר בגמ' שהחלב שנתקשה להיות גבינה לא נאסר משום חלב עכו"ם, דהא אפילו למחמירים דר' חנינא אוסר משום תערובת חלב טמא, מ"מ אינו אוסר את עצם הגבינה מטעם זה, רק החלב ביני אטפי נאסר. ונהי שאסרו את עצם הגבינה משום טעמו של ר' חנינא, מ"מ אין זה גזירת חלב עכו"ם רק גבינת עכו"ם. ולכאורה צ"ע למה לא אסרו את עצם הגבינה כמו שאסרו החלב שחלבו לצורך גבינה או חלב עכו"ם שעשו ממנו גבינה ושוב בישלו וכנ"ל. ולשיטת החת"ס לכאורה מבואר שהדבר שבמנין שבחלב עכו"ם לא נאמר אלא דבר שיש לו שם חלב, אבל גבינה שאין לה שם חלב לא נאסר. אלא שיש להעיר על דבריו דא"כ הי' לנו להתיר גבינה שעשאו אפילו מחלב שנחלב לאכילה ולא לגבינה כיון שלאחר מכן עשאו גבינה ולא גזרו עליו. וא"כ למה צריכים תרתי, גם שיהא עליו שם גבינה וגם שיחלבו אותו לצורך גבינה, דהיכן מאצנו ב' גזירות, חדא חלש של עכו"ם אפילו אין בה חשש חלב טמא ועוד לחשוש לחלב טמא אע"ג שלא גזרו בה גזירה הנ"ל כמו בגבינה.

ומה שנראה לומר בזה, שחלב שבא לפנינו ויש בה חשש תערובת חלב טמא הרי הוא נשאר באיסורו לעולם ולא מהני זה שאתה מוכיח לאחר מכן שאין בה חלב טמא. ולכן לא מהני לעשות מחלב שחלבו לאכילה חמאה ושוב לבשלו. משא"כ כשידוע שחלבו לגבינה[[13]](#footnote-13) שאין בה חשש חלב טמא שעדיין אפשר להתירו. ומ"מ אסור לאכול החלב אע"ג שידוע שחלבו אותו לגבינה, דהא לא התירו את החלב עד שיהא הוכחה שאין בה חלב טמא[[14]](#footnote-14). ולכן אם חלבו לגבינה, אע"ג שאין בה חשש חלב טמא, מ"מ גם אין הוכחה שאין בה חלב טמא. רק ע"י זה שרואה או יושב מבחוץ ומירתת יש לנו הוכחה. וא"כ באותה מדה י"ל גם כשעשאו גבינה, דכיון שלבסוף עשאו גבינה, יש לנו הוכחה שאין בה חלב טמא ולא רק חסר חשש, ולכן הרי הוא מותר.

ובעיקר שיטת הרמ"א יש להוסיף דהנה סבירא לי' לרמ"א שאם עשאו גבינה במעמד ישראל שמותר לאכלו. וע"כ היינו משום דלא חייש לטעמו של ר' חנינא דא"כ עדיין איכא למיחש לנסיובי דחלבא אע"ג שעשאו גבינה. וא"כ לכאורה צ"ע דבריו בסע' ג', ששם דנו בחמאה של עכו"ם, ופסק הרמ"א שאין להתיר אא"כ בישלו. וצ"ע למה צריכים בישול, תיפו"ל משום דלא קיי"ל כר' חנינא. והתשובה לזה כמש"כ לעיל בדעת הרמב"ם, דהא דקיי"ל כר' חנינא היינו לומר שהחלב טמא בטל בגבינה ומשו"ה לא אסרוהו, משא"כ בחמאה שהוא ניכר הי' לנו לאסור בלי בישול. וא"כ יוצא דלא קיי"ל כראב"ד להחמיר ולא לסמוך על ביטול במאכלי עכו"ם.

**גדר הגזירה של גבינת עכו"ם**

הרמ"א כתב שאם ראה ישראל עשיית הגבינה שיש להתיר הגבינה. וכדבריו מבואר בפירוש המשניות לרמב"ם, וכן דקדק הבית מאיר שהיא שיטת הרשב"א. אמנם הקשה הש"ך ב' קושיות על שיטה זו ומשו"ה חלק עליו (ולא העיר מזה שהוא מפורש בפירוש המשניות לרמב"ם, וכמו שהעיר בפרי תואר). חדא שהרי מתני' סתמא כתיב, ולא מוזכר בה שיש היתר ע"י ראי' כמו שהזכיר לענין חלב עכו"ם. ועוד שהרי הרמב"ם כתב להדיא לענין גבינת עכו"ם שאפילו במקום שעושים גבינה מן העשבים ג"כ אסור, וא"כ מאי שנא מראי' דמהני.

והנה בפרי תואר כתב דהא דכתב הרמ"א דמהני ראיית ישראל, הנ"מ בראי' ממש, אבל יושב אצלו באופן שיכול לראות כשהוא עומד לא מהני. וכתב שמשו"ה לא מוזכר במתני' ההיתר של ראי'. ואיכא למימר שהביאור בדבריו שהביאור הנצרכת לגבינת עכו"ם היא ידיעה ברמה יותר גביהה, ומשום רק ע"י ראי' מהני. אמנם לכאורה אפשר לבאר את דבריו באופן אחר, והוא דלא הרי הגזירה של חלב עכו"ם הרי היא הגזירה של גבינת עכו"ם. שבחלב עכו"ם סגי לו בכל הוכחה המספיקה שאין בה חלב טמא, ולכן יושב מבחוץ מהני, וכן יוצא ונכנס מהני וכמש"כ הנו"כ בשו"ע. אבל בגבינת עכו"ם בעינן שיהא הישראל משתתף בעשיית הגבינה, וע"י ראי' לבד סגי. וע"ש בפירוש המשניות לרמב"ם שמפורש בדבריו דלא מהני הפירסום שאין בה עור קיבת נבילה. ובזה מיושב גם ההערה מזה שאין עושים גבינה אלא ע"י עשבים.

ומ"מ שיטת הש"ך הוא דלא מהני ראית עכו"ם. ויל"ע מהו גדר הגזירה לשיטתו. ובדבריו מבואר ב' מהלכים. חדא שגדר הגזירה הוא שיש לאסור כל גבינה העשוי' ע"י עכו"ם. ועוד שגדר הגזירה לאסור גבינה שהיא בבעלות עכו"ם[[15]](#footnote-15). ולכאורה הי' נראה שב' גדרים שונים הם. שלכאורה אם הוא דין שאסור לאכול גבינה שהיתה בבעלות עכו"ם, לכאורה לא מהני זה שעשאו ישראל, דהא מ"מ של עכו"ם הוא, וכמו דלא מהני כה"ג ראיית ישראל הה"נ עשייתו, דמאי שנא. ומאידך, אי בעינן עשיית ישראל, לכאורה לא מהני זה שהיתה בבעלות עכו"ם, שגדר הגזירה היתה לאסור גבינה העשוי ע"י נכרי, וא"כ למה תועיל זה שהוא בבעלות ישראל. אמנם משמעות הש"ך, וכן כנראה נקטו הפוסקים שבאו אחריו, דבחד מינייהו סגי. ולכאורה חזינן מיני' דעד כמה ששם ישראל עליו אינו בכלל גזירת גבינת עכו"ם, וזה יכול להיות בא' מתרי גווני, או משום שהוא בבעלות ישראל, או מום שהישראל עשאו. ועדיין צע"ק גדר הדברים.

ובעיקר דבר זה דסבר הש"ך שאם הוא בבעלות ישראל לא גזרו עליו משום גבינת עכו"ם, ע' בחזו"א סי' מ' ס"ק ג' שכתב שלש"ך אפילו אין ראית ישראל ג"כ מותר, דהא אין זה בכלל גזירתם של גבינת עכו"ם, ועיקר החשש הרי אינו מדינא, דהא אלמלא גזירתם היינו מתירים. והחזו"א כתב שלכן יש להתיר אם הדרך הוא להעמיד הגבינה בפרחים או עשבים, ולכאורה לולא דברי קדשו הו"א עוד יותר מזה, שאפילו בזמן חז"ל שלא היו מעמידים בפרחים ג"כ היינו מתירים כיון שחשש עור קיבת נבילה אינו מעיקר הדין.

**גבינת קוטג'**

באג"מ יו"ד ב' סי' מ"ח דן בגבינת קוטג'. והטעם להקל בו יותר משאר גבינה משום שהקפאתו אינו ע"י דבר חיצוני המגבן אותו רק הוא מתקשה מעצמו מחום וכדומה. וכשלעצמו לכאורה דבר זה מובן היטב, שלכאורה זהו ג"כ הטעם שהקילו בחמאה ושונה מגבינה שמגבנים אותו בעשבים. וכן סמכו על זה בארה"ב מימי קדם ע"פ הוראת הגר"י הענקין. אמנם מה שקשה בזה הוא שבאמת משתמשים ג"כ בקמת חומר המגבן אע"פ שאינו עיקר המגבן. וע"ש באג"מ מש"כ טעם להקל גם בזה. ומ"מ יש לציין שמסקנת הגרמ"פ שם הוא שאין להורות בזה היתר (שזה שונה מהוראתו לענין 'חלב הקאמפניס'). ומ"מ השגחת ה'או יו' מקילה בזה ע"פ הרב הענקין[[16]](#footnote-16).

**מילואים**

**שפחות בבית ישראל**

בדרכ"מ ס"ק א' הביא האו"ה (מ"ה, ב', ו') שמותר אפילו לכתחלה לשלוח שפחתו גויה לחלוב פרתו בביתו אף על פי שאין ישראל רואהו דכל פעם מירתתה עתה יבא. והביא שכן הוא בתוס' פרק אין מעמידין , ולכאורה כוונתו לדבריהם שבדף ל"ט ע"ב ד"ה תנינא, דשם מבואר דרואהו לואו דוקא. ור"ל דכמו שהתם אין צורך בראי' ויכול לראותו סגי, גם הכא יכול לראותו ומשו"ה מהני. ונראה תו שאע"ג שכתבו הפוסקים דמהני נכנס ויוצא, כאן יש המעלה של מירתת אע"ג אינו נכנס ויוצא, כיון שהוא בביתו של ישראל. וע"ש מחלוקת בין השערי דורא (סי' פב) והגהות שערי דורא (שם ס"ק ב') אם באחורי ביתו ג"כ יש להקל. ובש"ך ס"ק י' מבואר שנוהגים כדעת המקילין.

ובערוה"ש סע' ח' לכאורה הבין דהא דאמרינן שחלב עכו"ם הוי דבר שבמנין ואסור אפילו אם אין אין חשש חלב טמא, הנ"מ כשהוא בבית עכו"ם, אבל בבית ישראל הכל תלוי אם יש חשש חלב טמא, ולכן בדליכא חשש חלב טמא מותר. ור"ל דעכ"פ צריכים שכונת ישראל וכדומה ומשום דאל"כ חיישינן לחלב טמא, אבל ראי' (או יושב מבחוץ) לא בעינן אלא בביתו של ישראל.

ולכאורה יש לזה ג"כ שרשים בדברי התו"ח, שהרי הש"ך בס"ק י"א הביא בשם התו"ח שבדיעבד מקילים אפילו אם בית העכו"ם מפסיק, וביאר משום שבזה"ז לא שכיח דבר טמא שחולבים אותו. ולכאורה לערוה"ש הדברים מובנים היטב, דכיון שהוא ביתו של ישראל, אין כאן גזרה דדבר שבמנין לאסור אפילו היכא דליכא חשש. ולכן, בביתו של ישראל, כיון שאין חלב טמא שכיח יש להתיר עכ"פ בדיעבד.

והנה לכאורה פשוט לפי זה שאין כאן היתר של ביתו של ישראל בעצם, רק שיש חידוש שיש את המעלה של יכול לראותו או יוצא ונכנס אע"פ שאינו יושב ואינו נכנס כיון שהוא בביתו. אבל בזמן שאינו בביתו, לכאורה ליכא למימר שכה"ג חשוב חלב ישראל. וכן ראיתי בשם שו"ת מנח"י ח"א סי' קל"ח, ע"ש מש"כ בזה.

ובהא דשפחות כתב הרמ"א דסגי בזה ש'הוא בשכונתו'. והסתפקתי בכוונת הדברים. שי"ל שכוונתו לומר שטעם ההיתר משום שהשיראל הוא בביתו של נכרי או עכ"ם בשכונת ביתו, דבזה איכא מירתת. ולפי זה מבואר שאם הישראל אינו בשכונתו לא מהני הא דהוי בבית ישראל. או"ד (וכן למד בס' חלקת בנימין ס"ק ל"ב) שכוונתו שהשפחה בשכונתו, ור"ל דסגי לן בזה שהשפחה ברפת שהוא בשכונת ישראל הבעלים. והכל עולה לענין א'.

וע' בש"ך וט"ז בשם הגהות ש"ד שבהמות של עכו"ם בבית ישראל אין היתר, ובכנה"ג מבואר הטעם דכיון שעכ"פ הבהמו של ישרל ל מירתת. וחידוש דאמרינן כן אפילו שהוא לצורך הישראל בביתו של ישראל.

ובכל הענין יש להעיר שבבהמות של ישראל ופועלים נכרים למה חוששים לחלב טמא כלל, דהא מה ירויח הנכרי מתערובת חלב טמא. ולכאורה גם מכאן חזינן דלא סגי לן בזה שאין טעם לחשוש שיערב חלב טמא רק צריכים לזה הוכחה, ואין הוכחה מזה שאין לו ריוח מתערובת חלב טמא.

**שיטת המרדכי הדעת ר"ת**

המרדכי הביא שר"ת אסר גבינות שנעשו מחלב שחלבו עכו"ם לשתי'. והיינו דאע"ג שמיקל ר"ת כשחלבו לגבינה, מ"מ סבירא לי' דחלב שנאסר משום חלב עכו"ם, כגון שחלבו לשתי', נאסר במנין ואין לו היתר. ופשוט.

**דברי ההגהות אשר"י בלא ראה תחילת החליבה**

כתב בהגהות אשר"י (פ"ב אות מ') "ישראל שהלך לכפר לקנות גבינות ואינם יודעין שדעת ישראל להקפיא כל החלב אפילו לא ראה ישראל החליבה כלל שרו ואפי' אם נפשך לאסור כה"ג היכא שראה הכל לבד התחלת החליבה מותר ופעם אחת אמר עובד כוכבים לישראל ליקח גבינות והיה החלב נחלב כבר והלך ועשהו והתיר ר"ת ואמנם אין התיר כולי האי היכא דליכא הפסד מרובה".

ולכאורה דבריו אינם מובנים כלל, דהא כיון שאין הנכרי יודע שדעת הישראל להקפיא כל החלב, למה לא יערב בה הנכרי דבר טמא, ואיזה טעם יש להקל בזה. ומה שהתיר מבלי לראות תחילת החליבה ג"כ לא מובן, דעד כמה שאינו סומך על הסברא הראשונה, מא יאהני לן השגחה אמקצת החליבה.

ובדרכ"מ כתב שרק כשקנה החלב לפי מנין או משקל הגבינות. וכוונתו לכאורה משום דרק בכה"ג יש את הסברא שאין לך שוטה וכו'. אלא שלכאורה עדיין מיירי שלא ידע בשעת חליבה, וא"כ יתכן לומר שעירב מקודם ומכר לאחר מכן.

**הערות בדעת הטוש"ע סימן קט"ו**

* הטור הביא שא' מן הטעמים לאסור גבינת עכו"ם משום שישאר חלב בין החורים. ומ"מ הביא שיש אוסרים חמאה משום חלב ביני אטפי., אע"ג שלא גזרו על החמאה וכדחזינן מדעת הגאונים המקילים. ומבואר שהטעם דר' חנינא אינו גזירה על הגבינה רק על החשש דביני אטפי, וסבר ר' חנינא שגם חלב שבגבינה לא בטל. ומשום טעם זה לבד לכאורה הי' מהני בישול, אבל סבר הטור שמחמירים כל הטעמים ולכן ליכא היתר.
* הדרכ"מ כתב בהא דשפחות שאם בית נכרי מפסיק ביניהם לא מהני שפחות בבית ישראל. ומשמע שאם בית ישראל אחר מפסיק שפיר דמי. ויל"ע מאי שנא זו מזו, דהא לכאורה בכה"ג לא מהני אלא מירתת מבעליו כיון שאינו יושב מבחוץ וכו'. ואם אין מירתת מבעליו כיון שיש בית מפסיק, מאי שנא בית ישראל מביתו של עכו"ם. ולכאורה צ"ל דמ"מ כיון שהוא ביתו של ישראל אחר בעליו מתקרבים לו יותר ומירתת יותר מבעליו. ואולי כוונתו לביתו של נכרי הולב, אבל נכרי אחר שפיר דמי. וצ"ע. וע' בש"ך ס"ק י" בשם דרכ"מ (ול"מ שם) ותו"ח שגם אם ביתו של נכרי מפסיק יש להקל בדיעבד. ומ"מ נראה דהנ"מ כשהישראל כשכונתו, וכמו שביארנו לעיל (וע' מש"כ בזה ג"כ לעיל).
* ע' מש"כ בב"י לדחות השגת הראב"ד על מש"כ הרמב"ם להתיר בישול החמאה כדי להתירו. ויתכן שסבר הראב"ד שגם בזה שמכלה ויש חשש שיכנס לחמאה אע"פ שמתבטל מ"מ הוי מכוער לראב"ד.
* הפסקי תשובה בס"ק ב' הביא מחלוקת אם אפשר לסמוך על קטן האומר שלא עירב הנכרי בה חלב טמא בזמן דליכא מירתת. וכתב שהוא תלוי במחלוקת אם חלב עכו"ם דר שבמנין או לא. ולכאורה כוונתו דכיון שלא הי' ישראל גדול משגיח עליו בשעת חליבה הרי הוא נאסר, וזה שיש לנו בירור לאחר מכן לא מהני כיון שהוא דבר שבמנין. אלא דא"כ צ"ע, דעד כמה שנאמן הקטן לומר שלא עירב בה חלב טמא למה לא יהא מותר אפילו אם חלב עכו"ם הוא דבר שבמנין. דלכאורה פשוט שאם ישראל רואה נכרי חולב החלב ואין הנכרי יודע שמסתכלים בה, ולכן לא מירתת, דמ"מ הרי הוא מותר.

**שיעור קמ"ח**

# הטעם שגזרו על פת עכו"ם

בהמשך הגמ' מבואר שגם פת עכו"ם אסור. ומפורש בגמ' כאן פעמיים שהטעם שאסרו פת עכו"ם הוא "משום חתנות". ולפום ריהטא הדבר מתבאר יותר לקמן בדף ל"ו ע"ב "דכי אתא רב אחא בר אדא א"ר יצחק גזרו וכו' על פיתן ושמנן משום יינן, ועל יינן משום בנותיהן, ועל בנותיהן משום דבר אחר". ודבר אחר היינו ע"ז וכדמבואר שם בגמ' וכן פירש"י. וא"כ לכאורה מבואר שעיקר טעם הגזרה משום ע"ז. וא"כ לכאורה צ"ע למה אמרו בגמ' כאן שהאיסור משום חתנות, הא עיקר טעם האיסור אינו אלא משום ע"ז, ואי משום בנותיהם שהיא מביאה לידי חתנות, הא לא גזרו ישירות אטו חנתות גם, רק אטו יינן שמביא לחתנות.

ויעוין בפרי תואר (סי' קי"ב ס"ק ג') שכתב לפרש שלעולם גזירת פת עכו"ם משום חתנות, ומש"כ בגמ' שבדף ל"ו ע"ב "ועל יין משום בנותיהן, ועל בנותיהן משום דבר אחר, ב' דברים חלוקים הם. דהנה בהמשך הגמ' מבואר שגזרו על דבכר אחר משום דבר אחר. ובודאי אין הכוונה שהדבר אחר הראשון אינו עיקר טעם הגזרה רק הדבר אחר השני, רק שגזרו ב' גזרות, חדא על בנותיהם משום דבר אחר, ועוד על דבר אחר משום דבר אחר. ואיכא למימר דהה"נ דהא דגזרו על בנותיהם משום דבר אחר הוא גזירה א', אבל יש עוד גזרה שגזרו על יינם משום בנותיהם, וזהו חתנות. ובזה אמרינן שלא הסתפקו בגזירת יינם וגזרו גם על פת ושמן. וא"כ יוצא שעיקר טעם הגזרה של פת עכו"ם משום בנותיהם ולא משום ע"ז. וכה"ג פי' גם בלח"מ בפי"א ה"ג מהל' מאכ"א.

וכבר תמהו העולם על פירוש זה מלשון הגמ' דלעיל מיני' שם בדף ל"ו ע"ב "וגניבא משמיה דרב אמר כולן משום עבודת כוכבים גזרו בהן". וכן בפיהמ"ש לרמב"ם. וא"כ לכאורה הוא מפורש בגמ' שהטעם משום ע"ז, וע"כ היינו משום שהגזרה דמשום בנותיהם היינו אטו ע"ז. אלא דהנה בגמ' מבואר דהא דגזרו על בנותיהם משום דבר אחר, היינו על יחוד עם פנוי', ודוקא זה משום ששארי הדברים אסורים מדאורייתא. ולכאורה הוא מן הנמנע לומר שלא גזרו על יינם אלא משום חשש יחוד עם הפנוי' ולא אטו חתנות ממש. וא"כ ע"כ הפי' בגמ' הוא כנ"ל, שהי' גזרה של יין משום עיקר חתנות עם בניהם, והי' גם גזרה נוספת של יחוד עם פנוי' משום חשש ע"ז. אמנם עדיין צריכם לומר שהכל הי' משום חשש ע"ז, ור"ל שאפילו ביחוד עם פנוי' גזרו משום ע"ז, וכן כל מה שמביא לידי בנותיהם עיקר החשש משום ע"ז. אלא דעדיין צ"ע מהו זה שמבואר בגמ' שהוא משום חתנות כיון שאין זה עיקר הטעם.

והנראה לומר בזה שיש כאן ב' ענינים. חדא המקרה שחששו עליו, ועוד הטעם שלא רצו מקרה זה. ולכן המקרה שחששו לה הוא שיתחתן יהודי עם נכרית רח"ל. אמנם עיקר הפחד בזה אינם עצם האיסורים להתחתן עם נכרית, שהוא ג"כ דבר חמור, אלא משום שזה שתתחתן עם נכרית ימשוך אותו לעבוד ע"ז. ואחרי שא' מתחתן עם אשה הרי זה קובע את הנהגת חייו וקשה להשמט ממנו. ולכן ברגע שמתחתן עם נכרית חוששים שימשך אחרי ע"ז באופן שיהי' קשה להשמט ממנו. ודוקא משום פחד זה גזרו גזירה אחר גזרה להיות בטוח שלא יתחתן עם נכרית.

ומ"מ יש כאן מקצת הערה. שהרי בחי' הרמב"ן הביא מי שאמר שהיום אין לאסור פת עכו"ם כיון שאסור לנכרים לפי דתיהם להתחתן עם נכרית. והרמב"ן חלק ען שיטה זו, וכתב בסוף דבריו "וא"ת שהאשה לא תשאנו מפני שהוא אסור לה בתורתן וכו' דכ"ש שאסור שמא ישתמד ישראל וישאנה, שכמה פעמים הוציאו בנותיהן בני ישראל מן הכלל בעונות וראיה לדבר דבר פעור". והנה לפי מש"נ לעיל יוצא שעיקר טעם הגזרה משום ע"ז. וא"כ מש"כ הרמב"ן "דכ"ש שאסור" היינו שבכה"ג יש חשש שישמשך אחרי ע"ז לא רק משום שהיא תדיח אותו אחרי החיתון, אלא שגם עצם תאוות החיתון יגרום לו להשתמד רח"ל. אמנם עדיין יש לומר שאין זה עיקר טעם הגזרה, שבעיקר גזרו על מה שאשתו של אדם משפיעה עליו, רק כוונת הרמב"ן לומר דכל שכן שגם בכה"ג תשפיע עליו לאחר החיתון, כיון שאינו בא לידי חיתון אלא בזה שמשתמד.

# החילוק שבין גזירת פת עכו"ם לגזירת בישול עכו"ם

הנה בהמשך המתני' מבואר שגזרו גם על השלקות. והוא מה שקוראים 'בישול עכו"ם' ובס"ד של הגמ' רצו לומר שהוא איסור מדאורייתא. אמנם מסקנת הגמ' שהוא מדרבנן, וקרא אסמכתא בעלמא. ומ"מ לא מבואר בהדיא בגמ' מהו טעמו של הגזרה. ויש בזה סתירה בין רש"י במתני' לרש"י בגמ' (וכמו שהעירו כבר בתוס'), דרש"י במתני' פ' שהטעם משום חתנות כמו בפת, ובגמ' פי' שלא יהא ישראל רגיל אצלו במאכל ובמשתה ויאכילנו דבר טמא. ולענין הטעם האחרון ע' בערוה"ש סי' קי"ג סע' ב' שביאר שלכו"ע לא אמרו טעם זה בפת משום שבפת לא שייך החשש משום ש"בפת נראה להדיא מה שיש בו". ומשמע שהבין הביאור בדברי רש"י שיש חששש שיאכילנו דבר טמא בדבר שמבשל. ולכאורה לולא דבריו אין זה משמעות דברי רש"י, רק שאם יהא מותר בבישולם יהא רגיל אצלו במאכל ובמשתה, וזהו המביאו לידי אכילת דבר טמא, ולכאורה גם פת מרגילו להיות רגיל אצלו במאכל ובמשתה. וצע"ק[[17]](#footnote-17).

ומ"מ הקשו הראשונים שלפי מה שביאר רש"י ועוד כמה ראשונים שגם הטעם שהטעם בבישול עכו"ם ג"כ משום חתנות, למה מנו כל א' בפני עצמו, הא כולה חדא גזירה היא. והתוס' בדף ל"ז ע"ב כתבו בשם ר"ת שמתחילה גזרו על השלקות ולא על הפת כיון שלא שייך חתנות בפת כ"כ[[18]](#footnote-18). וסברו שכן מבואר ממאי דס"ד שגזירת שלקות מדאו', דע"כ גזירה קדומה היא. ושוב החמירו וגזרו גם על הפת. ונראה לכאורה הטעם שאין חתנות בפת כ"כ כמו בתבשיל משום שאין כ"כ שמחה באכילת הפת כמו בתבשילים. אלא שעדיין קשה דאע"ג שיש טעם לגזור על תבשיל אפילו כשלא גזרו על פת, מ"מ צ"ע למה אין אפיית הפת נכלל בגזירתם של בישול עכו"ם, דהא כשגזרו על התבשיל לא חילקו בין תבשילים המרבים שמחה לתבשילים שאינם מרבים שמחה. ומבואר בתוס' שם ובראשונים בשיטת ר"ת שאין אפיי' בכלל תבשיל, ולכן אילו אסרו התבשיל לא הי' הפת נאסר, ולכן היו צריכים לגזרה נוספת של פת עכו"ם. וע"ש שמשו"ה בעינן גם דבר מאפה בעירוב תבשילים כדי להתיר את האפיי'. ויוצא לשיטתו שסדר התני' אינו לפי סדר הגזירות, דהא גזרו על השלקות קודם שגזרו על הפת.

והרמב"ן חלק עליו, שלעולם אפיי' בכלל ביששול היא, ואלמלא גזרו קודם על הבישול הי' פת בכלל. אבל סדר הדבריים הי' להיפך, שקודם גזרו על הפת והשמן, וכסדר המשנה, ושוב גזרו על התבשיל. והטעם שגזרו קודם על הפת ביאר הרמב"ן משום שפת מידי דשכיח הוא ויין מידי דשכיח, ולכן יש לגזור הא אטו הא. ושוב גזרו גם על התבשיל, וע"ש איך שמדחה הראי' מס"ד של הגמ' דשלקות מדאורייתא. וע' גם בריטב"א שהביא מרבינו להסכים עם הרמב"ן גדר הדברים שאפיי' בכלל בישול, ומ"מ אפשר לומר שגזרו על הפת קודם ולא על התבשיל, ומשום שהוציאו פת מן הכלל כיון שהוא חיי נפשו של אדם.

ולכאורה יוצא בין לשיטת ר"ת ובין לשיטת הרמב"ן שגדר האיסר של פת עכו"ם הוא כמו בפת עכו"ם, שכמו שאסרו מאכל שהתבשל ע"י עכו"ם, הה"נ שגזרו על עיסה שנאפה ע"י עכו"ם. אלא שראיתי נפק"מ ביניהם. שלשיטת ר"ת אם יהי' לנו דבר מאפה שאינו נחשב פת הרי היע מותרת,דהא אינו בכלל הגזרה של פת עכו"ם כיון שאינו פתף וכן אינו אסור משום איסור בישול עכו"ם כיון שאפיי' אינו בכלל בישול. משא"כ לשיטת הרמב"ן שאחרי שגזרו על הבישול גם אפיי' בכלל, ולכן אע"ג שאינו בכלל פת מ"מ הרי הוא נאסר משום בישול עכו"ם.

ומ"מ לכל השטות הנ"ל יוצא שאין לאסור פת אלא מטעם א'. אמנם בר"ן מבואר (וכן משמע לכאורה בתוה"א לכאורה אלא שיעוין בב"י מש"כ לדחות) שיש כאן ב' טעמים לאסור הפת, א' משום גזירת בישול עכו"ם, ומשום שמעשה אפייתו ג"כ בכלל הגזירה דבישול עכו"ם. ועוד יש לאסור משום גזירת פת עכו"ם, שאם עכו"ם לש וערך עיסה של עצמו הרי הוא אסור אפילו אם הישאל יאפנו לאחר מכן. ונפק"מ למה שמבואר לקמן בדף ל"ח ע"ב שאם ישראל עשה א' ממעשי האפיי' הרי זה מתיר הפת, דהיינו או הצתת האש, או חילוי' או הנחת בתוך התנור (אפייתו). דלפי ר"ת והרמב"ן יוצא שאם עשה כן לעיסת עכו"ם הרי זה מתירו, ולא איכפת לן מי עשה מעשה הלישה והעריכה, אבל כתב הר"ן שלשיטתו לא מהני אף א' מהם, שאלו אינם אלא לענין הגזירה של בישול עכו"ם, אבל עדיין פת עכו"ם היא ואסורה.

# האם התירו האיסור של פת עכו"ם

כתוב בגמ' בשם ר' יוחנן שפת לא הותרה בב"ד. ומדייקת הגמ' מדבריו דע"כ איכא מאן דשרי. ואומרת הגמ' דאה"נ והכוונה לרבי. ויש ב' לשונות בזה, בראשון קאמר שאל רבי מפני אסרו הפת, וביארו שלא היתה הכוונה להתיר לגמרי רק להתירו בשדה. ועל זה אמרו בגמ' דקסבורים העם התיר רבי את הפת, ואין זה נכון שלא התיק את הפת. ובל"ב שאל רבי אם יש נחתום, וטעו העם וסברו שרצה להתיר ע"י פלטר ישראל, ודחו בגמ' שלא היתה כוונתו אלא לבקש פלטר ישראל. ושוב מביא הגמ' ר' חלבו דסבר שלמ"ד פלטר ישראל הנ"מ בדליכא פלטר ישראל, ור' יוחנן דסבר שאפילו למ"ד פלטר ישראל הנ"מ בשדה אבל לא בעיר. וע' בר"ן ועוד ראשונים אם ר' יוחנן חולק על ר' חלבו או מוסיף עליו, וכן אפילו אם נחלקו אם יש להקל כתרוייהו במידי דרבנן.

והנה לפום ריהטא לכאורה משמע שלמסקנת הגמ' הדרנו לדברי ר' יוחנן שלמעשה לא התירו את הפת כלל, וכל השו"ת אינו אלא לפי מאי דטעו העולם בדברי רבי. אמנם בר"ן מבואר שלא מסתבר לומר שנחלקו ר' יוחנן ור' חלבו אליבא דמאי דטעו העם, ולכן י"ל דר' יוסף הוא דקאמר דטעו העם, אבל י"א שלא טעו, וכיון דשו"ת אליבי' כותייהו קיי"ל. (ונראה להוסיף עוד שלכאורה כן משמע מלשון "מ"ד" – דמשמע שיש מ"ד כזו). ויש בדבריו לכאורה קצת דוחק, דהא ר' יוחנן איהו הוא דקאמר בהדיא שלא התירו את הפת, ולכן למה מסתבר לומר דכיון שבא לפרש אידך מ"ד קיי"ל דלא כמו כשכתב ר' יוחנן מקודם. ואולי י"ל דאה"נ ור' יוחנן עצמו לא סבר הכי, אבל כיון שהגמ' הביא דעתו בפי' המ"ד שהתיר ע"י פלטר נכרי, קיי"ל כוותי'.

והרשב"א הדגיש שלא התירו אלא ע"י פלטר. וכן משמע בירו'. ובטעם הדבר מבואר בבד"ה שם שאין כ"כ קירוב עם הפלטר[[19]](#footnote-19). ודנו הראשונים מה יהא הדין בפלטר המוכר לחמו של בעת הבית, וכן בעל הבית שמוכר לחמו של פלטר. ודעת הרשב"א ועוד כמה ראשונים להקל דאזלינן בתר שעת האפיי'. ולכאורה כן מסתבר לפי כל השיטות הנ"ל, שלרמב"ן ור"ת הרי נאסר האפיי'' ע"י עכו"ם, וכאן הרי אפאו הפלטר והתירו פת פלתר. וכן אליבא דר"ל עד כמה שהלישה ועריכה היתה ע"י הפלטר. אמנם ברא"ה מבבואר דאזינן בתר שעת המכירה, ולכן פת בעה"ב ביד פלטר מותר, וכן פת פלתר ביד בעה"ב אסור. ומבואר הטעם בדבריו, שלעולם אילו היתה פת ישראל ביד עכו"ם בעה"ב ודאי מותר לקנותו, דהא פת ישראל היא ולא אסרו לקנותו. אבל גם פת פלטר הוי בכלל פת עכו"ם, וההיתר של פלטר אינו משום שאפייתו הוא כאפיית ישראל, רק שהקילו לקנות אפילו פת עכו"ם מן הפלטר כיון שאין כ"כ קירוב הדעת. וגדר היתר זה היתה בקניי'. ולכן הכל תלוי בקנייתו, ובין קונה פת שאפאו פלטר עצמו, ובין שקנאו מעכו"ם בעה"ב הכל מותר. והראשונים האחרים ע"כ חולקים על זה וסוברים שפת פלטר כפתישראל הוא, ולכן כמו שאין איסור בפת ישראל אפילו כשקנאו מן הפלטר, הה"נ בפת פלטר. וע"ש במשמרת הבית מש"כ להקשות על הרא"ה, ומה שכ' בחי' הריטב"א בזה.

**שיעור קמ"ט**

# אי בעינן נשתנה מברייתו ע"י האור

מעיקרא ס"ד לגמ' שבישול עכו"ם אסור מדאורייתא, ולמדו את זה מן הפסוק "אוכל בכסף תשבירני ואכלתי ומים בכסף תתן לי ושתיתי", ובסוף מבואר דס"ד ללמוד 'כמים - מה מים שלא נשתנו מברייתן ע"י האור, אף אוכל שלא נשתנה מברייתו ע"י האור'. אמנם הגמ' שואלת על זה ד'מידי אור כתיב', ומכח קושיא זו חוזרת הגמ' ואומרת שאינו אלא מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא. ויל"ע אם גדר זה של בישול עכו"ם נשאר גם למסקנא או לא, ור"ל האם הגדר של בישול עכו"ם בזה שמשנה דבר מתחילת ברייתו ע"י האור, או שיש לזה גדר אחר. ויעוין בר"ן שכתב דכיון דאסמכוהו אקרא לכאורה גדר האיסור הוא כאסמכתא דידי', והיינו דבר שנשתנה מברייתו ע"י האור (וכנראה כוונתו דאע"ג שאין רמז בפסוק שהוא שינוי ע"י האור, אין זה אלא טעם לומר שאין זה לימוד גמור, אבל אסמכתא הוי). והוסיף שלמד כן מדברי רש"י בדף ל"ח ע"ב, ששם ביאר רש"י הטעם שאין בחמין ולא בקליות משום בישול לעכו"ם כיון שלא נשתנה מברייתו ע"י האור.

ובהגהות אשר"י (פ"ב סי' כ"ח) ג"כ כתב שכן הדין, אבל מטעם אחר. שהביא שם דברי רש"י בגמ' שהטעם לאסור בישול עכו"ם כדי שלא יהא רגיל אצלו כמאכל ובמשתה, וכן הביא כה"ג גם מרשב"ם. וכתב "הילכך דבר המשתנה מברייתו ע"י האור בין מבושלין במים בין צלויין באור אסורין משום בישולי עובד כוכבים אבל במידי (דלא בשיל שלא) [דלא בשיל ולא] נשתנה מברייתו אין לחוש לדבר טמא שהיתה ניכר". וכוונתו דהא דבעינן נשתנה מברייתו היינו משום שרק בזה אפשר לנכרי להטעות את הישראל לאכול דבר טמא, אבל דברים שלא נשתנו יהא ניכר אם הוא דבר המותר באכילה או לא. והנה בשיעור הקודם ביארנו שאין שיטת רש"י שטעם האיסור משום שיטעה את השיראל לאכילנו הדבר טמא בתוך הדבר המבושל, רק שהוא מניעה מהיות רגיל אצלו במאכל ובמשתה. וא"כ לכאורה אין מקום לדברי ההגהות אשר"י, דהא עדיין יהא רגיל אצלו. אמנם י"ל דתרתי בעינן, חדא שיהא רגיל אצלו, ועוד אפילו יהא רגיל אצלו איך יאכינו דבר טמא מבלי להגיד לו, וע"כ בזה שלא יהא ניכר. ועוד י"ל שדברי ההגהות אשר"י מוסבים על דברי הרשב"ם, שלפמש"כ ההגהות אשר"י בשם הרשב"ם לא מוזכר שלא יהא רגיל אצלו, וכן ההגהות אשר"י לא כתב 'וכן כתב הרשב"ם', ויתכן שהוא משום דפליגי, וטעמו של הרשב"ם משום שיאכילנו דרך הדבר המבושל ולא משום שלא יהא רגיל אצלו. ועכ"פ חזינן לדעתי' דהגהות אשר"י שגדר הדין של נשתנה ע"י האור היינו שאינו נראה כמות שהי', ולכן איכא למיחש שאין הישראל מכיר במאכל הטמא, אבל נראה שכמות שהי' אע"ג שנצלה ונעשה ראוי לאכילה, מ"מ אינו בכלל גזירת בישול עכו"ם. ויל"ע אם זהו הגדר גם לשיטת הר"ן הנ"ל.

ולפי דבריהם יוצא לכאורה שלמים יש ב' טעמים להקל, חדא משום שלא נשתנה מברייתו ע"י האור, ועוד דנאכל כמו שהוא חי. וע' באגלי טל (מלאכת אופה ס"ק י"ט או"ק י"א) דלא ניחא לי' בזה, ולכן כתב שבמים לא מהני הסברא דנאכל כמות שהוא חי, דסברא זו לא מהני אא"כ התורת בישול שבו משום שהקשה גוף רך או הרפה גוף קשה ע"י האור, אבל מים חייבים עליו בשבת משום בישול משום חימומו ולא משום שינוי שבו, דהיינו התורת בישול שלו. וא"כ אי משום שנאכל כמות שהוא חי, הי' מים עדיין נאסר משום בישולי עכו"ם. ולכן כתב הגמ' שעיקר גזירת בישול עכו"ם לא היתה על בישול ד'חימום' רק בבישול שנשתנה מתחילת ברייתו ע"י האור, ומים הרי לא נשתנה.

וכל זה הוא לשיטת רש"י והר"ן, אבל הרשב"א בתוה"א נראה שלמד האי דינא דנשתנה מברייתו ע"י האור באופן אחר. דז"ל בב"ג ש"ז "כלומר לא אסרו אלא מה שנשתנה על ידי האור מהכשר אכילתו כדבר שלא היה ראוי מעיקרא לאכילה והוכשר לאכילה על ידי האור". הרי שהבין שנשתנה מברייתו היינו שהוכשר לאכילה, והיא היא דינא דנאכל כמות שהוא חי. ויוצא א"כ דחיטי חשיבי נאכל כמות שהוא חי. ולשיטת הר"ן חזינן שאינו כן, שאינו נאכל כמות שהוא חי אבל לא נשתנה מתחילת ברייתו. ויל"ע מהו יסוד המחלוקת.

וברמב"ם (פי"ז הי"ד מהל' מאכ"א) מבואר שחיטין ונעשו קליות מותרים "שאין אדם מזמן חבירו על הקליות", ולכאורה כוונתו שקליות אינם עולים על שולחן מלכים. ויל"ע גם בזה מהו יסוד המחלוקת אם קליות חשיבי כנאכלים על שולחן מלכים או לא. ויתכן שהוא תלוי בדין פרפרת דלהלן.

# אם יש במליחה משום בישול עכו"ם

בדף ל"ח ע"ב יש מחלוקת בין ר' יוחנן לבר קפרא אם יש בדגים מלוחים משום בישול עכו"ם, ושיטת ר' יוחנן שאסור. ורש"י פי' שנחלקו אם גזירת בישול עכו"ם כוללת שם מליחת עכו"ם או לא. ומשו"ה נתקשו התוס' בע"א בהא דמבואר שם דדגים קטנים מלוחים אין בהם משוום בישולי עכו"ם. ותי' שהגמ' בע"א מיירי במליחת ישראל, ולכן אפילו לר' יוחנן אין לאסור משום המליחה, רק שדנו שאולי יש לאסור משום הבישול שעושה לאחר מכן אע"ג שכבר מלוחים, ובזה אמרו כיון שהוא כבר מלוח ונאכל אין בו משום בישולי עכו"ם.

והרשב"א בתוה"א חלק עליו, שאין מקום לאסור מליחת עכו"ם. וא' מראיותיו הוא מגמ' הנ"ל דבעינן נשתנה ע"י האור, ומליחה אינה אור. ולכאורה התוס' יסברו לשיטת ר' יוחנן דאור לאו דוקא, וכל דבר המבשל בכלל. ועוד העיר הרשב"א דהרי גם כבוש כמבושל, מ"מ מפורש במתני' שבדף ל"ט ע"ב שאין איסור בישול עכו"ם כבשים. ולכן נקט שאין כוונת ר' יוחנן בע"ב לאסור משום מליחת העכו"ם. רק הכוונה לאסור משום שבישלו העכו"ם לאחר מכן.,כיון שאפילו ע"י מליחתו אינו נאכל להדיא, ולכן לא חשוב נאכל כמות שהו חי. ור"ל שנאכל חי ע"י הדחק לא נחשב כנאכל כמות שהוא חי' ולכן יש בו משום בישולי נכרים. וע' בחי' הרמב"ן שלפי פי' זה ר' יוחנן הואדלא כגמ' דע"א שמתיר דגים קטנים מלוחים.

ונראה להדגיש, שאפילו אם נאכל חי רק ע"י הדחק לא נחשב נאכל כמות שהוא חי, מ"מ אמרינן בגמ' שאם הוא מבושל ע"י ישראל כמאכל בן דרוסאי מותר לנכרי לגמור את השאר. ולכאורה צ"ע דהא כמאכל בן דרוסאי לכאורה ג"כ אינו נאכל אלא ע"י הדחק, דהא אינו אלא שליש או חצי מבושל. והתשובה לזה שמבושל כמאב"ד ע"י ישראל אינו משום שבזה נעשית נאכל כמות שהוא חי, רק שע"י זה יש חלק של בישולו ע"י ישראל ולכן הרי הוא מותר אע"ג שלאחר מכן עדיין אינו נאכל אלא ע"י הדחק. ונפק"מ בזה אם נתבשל כמאכל בו דרוסאי ע:י נכרי שלא בכוונה, שבזה יהי' אסור אם הנכרי יגמור הבישול ע"י ישראל.

# תערובת שהעיקר נאכל כמות שהוא חי, ואם הרוב פת

מבואר בגמ' שאם עיקר המאכל נאכל כמות שהוא חי אין בו משום בישולי עכו"ם אע"ג שיש בה גם דברים שאינם נאכלים חיים, דהא אילו הי' הרסנא עיקר הי' הדין דכסא דהרסנא אין בו משום בישולי עכו"ם. והתוס' כתבו ע"פ זה דהה"נ פת שיש בה ביצה, כיון שהעיקר הוא פת, ומקילים בפת עכו"ם בזה"ז, גם בביצה אין בה משום בישולי עכו"ם. ויש בדבריהם מידת חידוש. דלכאורה לולא דבריהם הו"א שהטעם דאזלינן בתר עיקר המאכל משום שדנין על המאלל כולו אם נאכל או אינו נאכל, וכיון שעיקרו נאכל אין בו משום בישולי עכו"ם. וא"כ בפת, אע"ג שלא גזרו על פת עכו"ם, אבל מ"מ כולו אין נאכל כמות שהוא חי, וא"כ למה לא אמרינן שהחלק שאינו פת נאסר משום פת עכו"ם. ונראה פשוט שאין הדברים נכונים, דהא תערובת של מאכל הנאכל כמות שהוא חי ודבר שאינו נאכל כמות שהוא חי לכאורה בכללותו אינו נאכל כמות שהוא חי, דהא מחמת החלב שאינו נאכל לא אוכלים אפילו חלק ממנו. ומ"מ אזליננן בתר העיקר. ולכן חזינן שדין הוא בבישול עכו"ם שאין נאסר אא"כ עיקרו נאכל כמות שהוא חי.

# מאכל שאינו עולה על שולחן מלכים ללפת בו את הפת

איתא בגמ' בשם רב שמאכל שאינו עולה על שולחן מלכים ללפת בו את הפת אין בו משום בישולי עכו"ם. ודבר זה מבואר לפי ב' הטעמים המוזכרים לאיסור בישול עכו"ם. אם הוא משום לתנות הא אם אינו אוכל על שולחן מלכים אינו חוב ואינו בו כ"כ משום חתנות. וכן לפי הטעם שלא יכאלנו דבר טמא י"ל דכיון שהוא אינו חשוב לא הי' מתכבד הישראל לאכול אצלו משום מאכל זה ולכן לא הי' לורך לגזור עליו.

ולשון הגמ' דבעינן תבשיל שבא ללפת את הפת. ומשמע שדבר שאינו מלפת את הפת אע"ג שאינו עולה על שולחן מלכים מ"מ אין בו משום בישול עכו"ם. אמנם יעיון ברמב"ם (פי"ז הי"ח) דסבר שפרפרת יש בו משום בישולי עכו"ם. ומהל' י"ט מבואר שיצא לו לרמב"ם דבר זה מחגבים, ומשום דסבר דנאכים כמו פרפרת. ולכאורה צ"ע הא בעינן דבר שמלפת את הפת.

והפר"ח (קי"ג ס"ק ג') כתב שאין כוונת הרמב"ם בפרפרת לדבר שאין מלפתים בו את הפת, דהא דבר שאינו מלפתין את הפת אין בה בישולי נכרים. רק הרמב"ם למד דפרפרת הוא דבר שמלפתים בו את פת. ולדבריו מובן מש"כ הרמב"ם הטעם בקליות שהוא משום שאין א' מזמן את חבירו משום קליות, ולכאורה כוונתו לדין נאכל על שולחן מלכים, ומ"מ קליות אינם בכלל.

אלא דהנה התוס' כתבו דמדלא הביאו הנפק"מ בין המ"ד דבעינן שאינו נאכל כמות שהוא חי למ"ד דבעינן עולה על שולחן מלכים ללפת בו את הפת אלא דגים קטנים אדרי ודייסא, חזינן דלכו"ע בעינן שלא תהא נאכל במות שהוא חי, רק נחלקו אם בעינן גם עולה על שולחן מלכים. אמנם יעוין שם ברשב"א בתוה"א שכתב שדייסא היא נפק"מ הפוכה, שנאכל כמות שהוא חי אע"ג שעולה על שולחן מלכים (ויל"ע מהו יסוד המחלוקת אם דייסא נאכל כמות שהוא חי או לא). אמנם הקשה הרשב"א דהא דייסא אין מלפתין בו את הפת וכדמבאר במס' ביצה דף ט"ז ע"א "הני בבלאי טפשאי דאכלי נהמא בנהמא", וא"כ אפילו אילו לא הי' נאכל כמות שהוא חי הי' צריך להיות הדין שהוא מותר. וכתב הרשב"א שלא אמרו ללפת בו את הפת אלא במיני לפן שאין להם חשיבות אלא במלפתין את הפת, אבל מאכל שנאכל בפני עצמו ודאי יש בו משום בישולי עכו"ם עד כמה שעולה על שולחן מלכים. ואע"ג שהריטב"א הקשה על דא"כ קשה לא הביאו דייסא על הכלל דעולה על שולחן מלכים ללפת בו את הפת, כתב המאירי שכ"ש הוא. ומ"מ אם סבר כן הרמב"ם גם זה יכול להיות הסבר למה פרפרת יש בה משום בישולי עכו"ם[[20]](#footnote-20).

# בישל העכו"ם שלא בכוונת בישול

מבואר בגמ' שאם בישל העכו"ם שלא בכוונה אין בה בישולי עכו"ם. ועוד מבואר דעד כמה שמכוין לבישול, אע"ג שאינו מכוין לבשל מאכל זה, מ"מ כיון שבישלו ע"י זה הרי זה אסור משום בישול עכו"ם. כן מבואר ממה דס"ד לאסור משום דלשרורי מנא קמכוין. לכאורה הביאור בזה משום שגדר הגזירת בישול עכו"ם אינו בה שיש תוצאה של בישול, רק שיש מעשה בישול מצד העכו"ם, ולכן אם אינו מכוין לבשל כלל אין כאן מעשה בישול ולא נאסר. אבל אם מכוין למעשה בישל, כיון שמעשה בישול זה בישל את המאכל הרי זה אסור.

ויש כאן חידוש בדין כוונה. שהרי בהאי מעשה דסיכתא כתב הרא"ש (אות ל"א) "אלא הכי קאמר לבסוף בתר דשדי עובד כוכבים סיכתא לאתונא קודם (שהעביר) האש ליבש הסיכתא דכיון דקבר בה ישראל לעין העובד כוכבים אף על גב דלא כיון לבסוף לבשל הסיכתא חיישינן שמא כיון לבשל הקרא כיון דידיע בה". ולכאורה כוונתו לומר דאע"ג שעיקר כוונתו לסיכתא, מ"מ אילו הי' מכוין גם לקרא הי' אסור. ויעוין בתרוה"ד (סי' ס"ו) שכתב להתיר אמירה לנכרי כשעיקר כוונת השפחה לדבר המותר. ומיני' חזינן דפסיק רישא ע"י נכרי מותר, אבל הו"א שכוונה קלושה אסורה, ובזה כוונת התרוה"ד לומר שכוונה קלושה לא שמה כוונה רק כפס"ר. אמנם מכאן חזינן שאפילו כוונה קלושה שמה כוונה, דהא פס"ר מותר בבישול עכו"ם עד כמה שאינו מכוין, מ"מ כוונה קלושה אילו כיון ממש הי' אסור. וע"כ כוונת התרוה"ד ג"כ לומר שגם זה שמקילים בכוונה קלושה הוא קולא מסוימת של אמירה לנכרי[[21]](#footnote-21).

**שיעור ק"נ**

# עיונים בדין נאכל כמות שהוא חי ובדין עולה על שולחן מלכים

איתא בגמ' שבדף ל"ח ע"ב "בעו מיניה מרבי אסי הני אהיני (פירש"י תמרים) שליקי דארמאי מאי". ומבארת הגמ' שאם היו כבר מתוקים ודאי אין בהם משום בישולי נכרים כיון שנאכלים כמות שהן חיין. וכן אם הם מרים ודאי שיש בהם משום בישול דהא אינם נאכלים חיים ועולים על שולחן מלכים. והאיבעיא בכה"ג שנאכלים אבל רק ע"י הדחק. ומ"מ לכאורה יל"ע בזה, שהרי חזינן דתמרים נאכלים כמות שהן חיים כשמתוקים, וא"כ נימא דתמיד חשיבי נאכלים כמות שהן חיים כיון שכשהם מתוקים נאכלים. ויעוין בגליון מהרש"א ברסי' קי"ג שכתב שאם התמרים מרים משום שעדיין לא נתבשלו, אה"נ שאין בהם משום בישולי נכרים כיון שבזמן שנתבשלו נאכלים כמות שהן חיים. לא אמרו שתמרים המרים אסורים אלא כשהוא מין תמר שהוא מר עד שיתבשל.

וכה"ג יל"ע בדין עולה על שלחן מלכים, שהרי חזינן דדגים קטנים אינם עולים על שלחן מלכים, ומ"מ דגים גדולים אסורים כיון שעולים על שולחן מלכים. הרי דלא אמרנן לא פלוג בדגים. אלא דהנה יעוין בש"ך בסי' קי"ג ס"ק ב' שהביא בשם האו"ה "קרביים וקורקבן ובני מעיים אף על גב דאמרינן לעיל אוכליהון לאו בר אינש ולא הוי חה"ל מ"מ אסורים משום בישולי עובדי כוכבים". וכתב על זה הפר"ח שם (ס"ק ב') "וכן בדין דאלא מעתה בשר כחוש שאינו עולה על שלחן מלכים דכוותיה הכי נמי דשרי, אלא ודאי לא פלוג רבנן וכל מין בשר אסרו". ויוצא שבדין עולה על שולחן מלכים אמרינן לא פלוג, ואם יש לך דבר שעולה על שולחן מלכים, אע"ג שיש סוגים שאינם עולים על שולחן מלכים, הרי זה אסור כיון שלא פלוג רבנן. וכה"ג מבואר גם בערוה"ש (סע' י'). ובחו"ב (עבודה זרה סי' י"א ס"ק ז') הוכיח דאמרינן לא פלוג מהא דהאי עובד כוכבים דחריך רישא שרי למיכל מיניה אפילו מריש אוניה רק משום שאינו מכוין לבישול, הא אילו הי' מכוין לבישול הי' אסור אע"ג שאין ראש האוזן עולה על שולחן מלכים. וע"כ דאמרינן לא פלוג.

אלא שהדברים לכאורה מרפסין איגרי. דמאי שנא מדגים קטנים וגדולים דלא אמרינן בהו 'לא פלוג'. וראיתי בס' באר חיים דר"ל שדגים קטנים וגדולים חשובים כב' מינים ולכן לא שייך בהו לא פלוג. ודבר זה לכאורה דחוק טובא. חדא שהרי במלאכת בורר מפורש בתורה"ד סי' נ"ז שדגים קטנים חשובים כמין א' ולא שייך בהו מלאכת בורר. ועוד למה יחשב דג קטן וגדול כב' מינים וקורקבן ובני מעיים כמין א' עם עיקר הבשר.ובאמת ז"ל האו"ה שם (סי' מ"ג אות ב') "פי' הרמב"ם פ' ט"ז דא"מ אפילו שאינו עיקר הסעודה כגון מיני קיטניות וקרבי דגים ודגים וחגבים וכן כל כיוצא בהן מ"מ עולה משום פרפרת ודרך אדם להזמין חבירו עליו וה"ה בני מעיים של בהמה וכה"ג אף על פי שאין הדבר ראוי ליתן לפני אורחים נכבדים ואפי' כמהין ופטריות דהם עולין משום פרפרות". וראיתי בס' בישול ישראל (סי' מ') שרצה לומר שאין כוונת האו"ה אסור בני מעיים כלל משום לא פלוג רק משום דהוי פרפרת. אלא שגם בזה יש ב' תשובות בדבר. חדא שהרי מ"מ כתב עליהם "אף על פי שאין הדבר ראוי ליתן לפני אורחים נכבדים". ועוד דכיון שהאוכלן לאו בר איניש הוא, אפילו אם אין כוונת האו"ה לאוסרם משום לא פלוג, מ"מ מהו באמת הטעם לאוסרם כיון שאינם עולים על שולחן מלכים אא"כ אמרינן לא פלוג.

ושם בס' בישול ישראל (סי' מ"ה ס"ק ד') הביא כמה מהלכים בזה. חדא די"ל דקרביים ובני מעיים אינם עולים על שולחן מלכים לאוכלם בפני עצמן, אבל ללפת בהם את הפת שפיר עיילי (וא"כ הא דלאו בר איניש היינו לאכלו בפני עצמו). ובשם הגרפ"א פאלק הביא לפרש שלעולם עולה על שולחן מלכים, אבל מ"מ השויות שלו פחות משאר חלקי הבשר, ולאו בר איניש היינו מי שמשמלם שויות של בשר גמור.וכל הענין עדיין צ"ע.

והנה בהא שהקשו התוס' על המבואר בגמ' שדגים מלוחים אין בהם בישולי עכו"ם, שמשמע שעולים על שולחן מלכים, ואילו לעיל יני' מבואר שדגים קטניפ אינם עולים על שולחן מלכים, מבואר בב"י טעם אחר. והוא שאמנם מלוחים עולים על שולחן מלכים אפילו קטנים, אבל המבושלים אינם עולים על שולחן מלכים. וחזינן עכ"פ שאם יש לך דבר שע"פ תיקונו נחשב עולה על שולחן מלכים, לא אמרינן שהוא חשוב עולה על שולחן מלכים אפילו בכה"ג שתיקנו אותו באופן שאינו עולה. ומבואר מזה עוד דבר, והוא דהא דדגים מלוחים חשובים כנאכלים חיים ואין בבהם משום בישול עכו"ם, הנ"מ אחרי שמלחן, אבל זה עצמו שיכול למלחן ויהיו מוכנים לאכילה אפילו בלי בישול אינו עושה אותם כנאכלים חיים, דאל"כ מה איכפת לן בזה שדגים קנטים אינם עולים על שולחן מלכים, תיפו"ל משום שהי' אפשר למלחן ויהיו ראוין. אמנם יש עדיין מקום לחלק, שאם הוא דבר שע"י תיקון יהא מוכן לאכילה, הרי הוא חשוב כבר מעכשיו נאכל כמות שהוא חי, אבל הנ"מ כשעתיד לעשות תיקון זה למאכל, שבזה אמרינן אין הבישול עושהו ראוי לאכילה, דהא בתיקונו הסופית אפילו לא בישלו אותו הי' מוכן לאכילה. משא"כ בדגים מיירי בכה"ג יבשלנו ולא ימלחנו, שבזה ודאי לא נחשב כנאכל כמות שהוא חי.

ויעוין במג"א (סי' ר"ג ס"ק ד') שהביא מחלוקת אם יש בתבלינים משום בישול עכו"ם. וביאר המג"א טעמם של המקילים משום שראוים לאכילה ע"י תוספת דברים אחרים. וע"ש שכתב שדגים מלוחים ג"כ אינם ראוים לאכילה בפני עצמם רק ביחד עם פת ומשו"ה חשובים ראוים לאכילה, וע"כ כיון שראוים לאכילה ע"י תוספת דבר אחר חשיבי נאכלים. ולכאורה זהו כצד המקיל הנ"ל. אמנם נראה שיש מקום לחלק, והוא שהוספת תבלינים אינו הופך את התבלינים למאכל, דמעיקרא אינו נאכל והשתא נאכל, רק כל תורתם הם לתת טעם לדברים אחרים, וכיון שראוים לתת טעם לדברים אחרים גם בלי בישול אין בהם בישולי נכרים. משא"כ בכגון דג, הדג מיועד להיות נאכל, וכיון שעדיין אינו ראוי, אע"ג שיכול לעשותו ראוי, לא חשוב נאכל כמות שהוא חי. וכן לענין זה שאוכלים את הדם ביחד עם הפת, אין זה בגלל שמשניים את הדג מלוח למתוקן יותר ע"י הפת, רק זהו סדר אכילתו עם פת. אבל דבר מאכל שצריך תיקון לעצמו כדי שיהא נאכל עדיין חשוב אינו נאכל כמות שהוא חי.

# אם בישול עכו"ם אוסר בטעמו

שיטת הרשב"א שאם מאכל התבשל ע"י עכו"ם ונאסר משום בישול עכו"ם הרי הוא אוסר בטעמו כמו שאר מאכלות אסורות האסורים מדרבנן. והרא"ה חולק, שהרי בישול עכו"ם נאסר משום חתנות, וליכא חתנות ע"י טעם בלבד. וכה"ג כתב הרא"ש בדין חולים שהתירו להם בישול עכו"ם בשבת (שאז אסור ע"י ישראל), שגדר דברים הוא שאין זה בכלל האיסור של בישול עכו"ם ולא רק היתר, ולכן כיון שנתבשל בשבת לצורך נכרי, הרי הוא מותר גם במוצאי שבת (והרשב"א במשמרת הבית חולק). וכשיטת הרא"ה כן נקט גם הרא"ש.

והנה הדין הוא שאם אפה פאנד"ה ונבלע שומן בפת אין להתירו מדין פת עכו"ם כיון כיון שהוא אסור משום השומן הנאסר מדין בישול עכו"ם. ודין זה מובא בשו"ע סי' קי"ג סע' ג'. ומקשים העולם על השו"ע, שהרי שם בסע' ט"ז הביא שיטת הרא"ש שאין הבליעות של בישול עכו"ם אוסרים כשיטת "י"א", וא"כ למה סתם לאסור בהא דפאנד"ה. וע' בתוה"א שבאמת הוכיח מס' התרומות שאסר בזה שאסרו כל בישול עכו"ם גם משום טעמו. והאמת יורה דרכו שבתוס' הרא"ש בסו"פ שני כבר העיר בזה, וכתב "ואע"פ שבעל התרומות כתב דפנדא של גוים של דגים[[22]](#footnote-22) שאף הלחם אסור מפני שומן הדגים שאני התם שתבשיל אחד הוא ונתבשל ביחד וידוע ממשות הדגים בפת". ולכאורה כוונתו לב' חילוקים שונים. חדא שלא הקילו בטעם אלא בכה"ג שאין כוונתו להשביח את התבשיל, רק הוא דרך מקרה, כיון דכה"ג אין בה משום חתנות, אבל כשהוא חלק עיקרי של התבשיל שפיר אוסר. ועוד דכיון שמממשות הדג ניכר בפת, אין זב אך ורק טעם ולכן אוסר משום בישול עכו"ם אפילו לשיטת הרא"ש. וע' מש"כ ביישוב דברי השו"ע גם בפר"ח (ס"ק ט"ז), ובפר"ת (ס"ק ה' וי"ט), ובמטה יהונתן על אתר.

ועוד דנו הפוסקים אם בישול ופת עכו"ם בטלים ברוב או בששים. וע' בס' מנחת כהן (ח"א פ"א) שביאר שאפילו לשיטת הרשב"א שבישול עכו"ם אוסר בטעמו, איכא למימר שמ"מ בטילין ברוב, די"ל שהטעם שאוסר בטעמו משום שיש בה משום טכ"ע מדאורייתא, אבל במין במינו שאין בה משום טכ"ע, אולי בטל ברוב[[23]](#footnote-23). וע"ש במנח"כ שהוכיח שאמנם נחלקו הרשב"א והרמב"ן אם בישול עכו"ם בטל ברוב, מ"מ בפת עכו"ם כו"ע מודו, דאלו הם דברי התוס' בדף ל"ה ע"ב שהתירו מי שנזהר מת עכו"ם לאכול עם מי שינו נזהר ולא חשש לבליעות, וכן סתפ בשו"ע בסי' קי"ב סע' ט"ו להקל אע"פ שעיקר השיטה בסי' קי"ג הוא לאסור בישול עכו"ם בטעמו.

# למה היום אין פת פלטר נאסר משום בישול עכו"ם (ובדין פת של ישראל)

. לפי כמה ראשונים הקילו היום שמותר לאכול פת של פלטר נכרי, ושאין בזה עכ"פ היום משום גזירת פת עכו"ם. ויל"ע למה אינו נאסר משום בישול עכו"ם. והנה לעיל בשיעור קמ"ח הבאנו מחלוקת הראשונים בחילוק שבין גזירת פת עכו"ם לגזירת בישול עכו"ם, ולכאורה התי' לקושייתנו תלוי בדעתם. שלשיטת ר"ת הדבר פשוט, דבישול לחוד ואפיי' לחוד, ולעולם לא היתה פת בכלל גזירת בישול עכו"ם. אמנם שאר הראשונים נקטו שאפיי' הוי ג"כ בכלל גזירת בישול עכו"ם, וא"כ נהי נמי שגזרו על הבישול אחרי שגזרו על הפת, ולכן אין שאלה למה היו צריכים גזרה נוספת של פת עכו"ם, אבל בוף כל סוף הרי גזרו על בישול עכו"ם. אלא שגם בזה יש ליישב לפמש"כ הריטב"א בשם ר' יונה, שלעולם הי' אפשר לומר שגזירת בישול קדמה לגזירת פת, וכן אפיי' בכלל בישול הוא, אבל מ"מ הי' פת צריך להיות מותר משום שהיו מוציאים את הפת מכלל גזירתם מפני חיי נפש. וא"כ היום שאמרו היום שפת פלטר אינו בכלל גזירתם, חזר בדין כבתחילה שהוציאו אותו מן הכלל ואינו בכלל גזירת בישול עכו"ם. אבל יל"ע לשיטת הרמב"ן דסבר שאילו גזרו על השלקות הי' הפת נאסר ממילא, למה היום אין פת עכו"ם נאסר משום בישול עכו"ם אע"ג שהקילו בגזירת פת עכו"ם. ואולי יש לדחוק שאפילו הרמב"ן מודה דכיון שכבר גזרו על הפת קודם שגזרו על השלקות, כשגזרו על השלקות לא גזרו גם על הפת, דהא לא הי' צורך לגזור עליו כיון שהי' כבר אסור. כן כשחזרו והתירו את הפת לא הי' בזה גם משום בישול עכו"ם. ועוד י"ל שאע"ג שבתחילת גזירתם לא היו מקילים בפת עכו"ם משום חיי נפש עד כמה שהי' בה משום בישול, כשביטלו את הגזרה לענין פתת ביטלו אותו בין מגזירת פת עכו"ם ובין מגזירת בישול עכו"ם.

ובסוף הסי' הביא הב"י ממהר"ם לאסור פת של ישראל שאפאו עכו"ם, וכן הביא לדינא בש"ך סי' קי"ב ס"ק ז'. ובכמה אחרונים לכאורה מתבאר שהאיסור הוא משום בישול עכו"ם. ודבר זה יתבאר באורך בשיעור הבא.

**מילואים**

**הערות קצרות בהלכות בישול עכו"ם**

* הראשונים נחלקו אם בישול ישראל כמאב"ד הוא דין לקולא או מעיקר הדין, ונפק"מ בבישלו עכו"ם כמאב"ד ושוב גמרו ישראל. ויל"ע אם יש מכאן ראי' מה הדין בבבישול בשבת אחרי שהגיע המאכל לשיעור כמאב"ד.
* יל"ע אם בכה"ג דמהני מקצת בישול ע"י ישראל אם מהני גם מקצת בישול ע"י קוף (ונפק"מ גם לבישול בגרמא ולא כח ראשון וכדומה). ופשוט שאם התבשל כולו ע"י קוף הרי הוא מותר.

ונראה שמעצם דברי הב"י בההא דניפוח הוי מעשה מבואר דאילו הי' חשוב רוח רוח מצוי' בעלמא לא הוה מהני אע"ג שגם נכרי לא עשה כן. וחזינן דאה"נ אם עשאו כולו קוף לא נאסר אבל אם עשה הנכרי חלק בעינן מעשה שישראל כדי שלא תיאסר.

* מהא דגחלים עוממות מבואר דזה שהניח במקום שיתבשל לבסוף לא מהני.
* ראוי לציין שדנו האחרונים אם ההיתר של מעושן הוא אפילו במעושן חם או רק בצונן. והמושכל ראשון שאם הוא מעושן חם מאי שנא משאר תולדות האור. וע' מזה בס' בישול ישראל סי' ח'.
* בכסא דהרסנא דנו מהו העיקר, האם הרסנא עיק או קימחא, ואילו הוה הרסנא עיקר הי' מותר. ולכאורה צ"ע שהא בזמן שהתערב הרי פשוט שעדיין לא היתה התערובת נאכל, דא"כ כסא דהרסנא נאכל כמות שהוא חי. וא"כ לכאורה מבואר חידוש שאם היתה נאכל כמות שהוא חי ושוב עירב אותו ועשאו אינו נאכל שמ"מ מותר מדין נאכל כמות שהוא חי. ומאידך מיני' ובי' מבואר שמאכל שהי' נאכל חי כמו חיטה (לשיטת הרשב"א שזהו הטעם בקליות) ושוב נהפך לאינו נאכל כמו קמח, דינו כאינו נאכל חי, דהא כאן כיון שקימחא עיקר הרי הוא אסור. ולכאורה ביאור הענין שאם הוא בעצם נאכל לעצמו רק התערובת פוגמו עדייין נחשב ננאכל חי, אבל אם הוא מחמת שינוי בצורתו פנים חדשות באו לכאן ואינו נאכל כמות שהוא חי.
* הא דבעינן אין עולה על שולחן מלכים, אע"ג שהדיוט הוא שמזמין את חבירו, היינו משום שגם הדיוט אינו רגיל להזמין אלא בדבר שעולה על שולחן מלכים, אבל לעצמו עולה גם דברים אחרים, אבל אצל מלכים לעולם אינו עולה אפילו שלא לאורחים.
* בבישול עכו"ם מבואר דקרובי בישול לל"ב. ויל"ע מה הדין לענין בישול בשבת.
* צ"ע מהו הטעם שמחשיב הרשב"א חיטה כנאכל חי כיון ש'כוסס את החיטב' כתיב, וא"כ מאי שנא מדגים גדולים מלוחים. וצ"ע. שו"ר בשדה חמד (אס"ד מע' בישול א"י אות ט') שהעיר כעין זה. וע' בס' שלחן מלכים עמ' רל"ב – רל"ו.
* צ"ע למה אהיני אסירי כיון שאין מלפתין בהם את הפת. וראיתי בציונים לס' חלקת בנימין שהביא מכאן ראי' דלא כפר"ח שפרפרת הוי רק כשמלפתין בו את הפת, ולא ידעתי איך זה מתיישב אפילו לחולקים על הפר"ח. וצ"ע.
* ע' ש"ך ברסי' קי"ג שדן אי בעינן נשתנה מברייתו ע"י האור. ונראה מסקנת דבריו שאמנם הי' מקום גדול לומר שהדין הוא להקל, משמעות הפוסקים להחמיר בזה, ושממילא כן יש להורות.
* בקושיית הט"ז ס"ק ב' לכאורה י"ל דנפק"מ בשל עכו"ם אבל עצם הדין שייך בתרוייהו.
* בט"ז ס"ק ה' לכאורה כוונה לחוד (שבזה עוזר לישראל חבירו) ומעשה לחוד, דאיזה ענין יש לו לעשות כן.
* לדברי הש"ך בס"ק י"ב צ"ע סתימת לשון הרמא בסע' ח'.
* ע' פת"ש ס"ק ג' שמבואר דאיכא למ"ד שלקחו ישראל והחזירו עכו"ם מותר. וצ"ע מהו הטעם להתיר בזה. ומהערת התפאל"מ שם משמע שמ"מ אם הי' כמאב"ד ע"י ישראל מותר, ובזה הרי יש מחלוקת.
* ע' ביאור הגר"א בהא דבשר מלוח אינו נאכל כלל דהא הרי הוא מותר בטלטול כיון שנאכל ע"י הדחק.

**שיעור קנ"א**

**עיסת ישראל שנאפה ע"י עכו"ם**

בטור ברסי' קי"ב מבואר דסבר כשיטת הר"ן דפת ב' גזירות נאמרו בה, א' לאסור עיסה שנערכה ונילושה ע"י נכרי, וזהו גזירת פת עכו"ם. ועוד אסרו עיסה שנאפתה ע"י עכו"ם אפילו בכה"ג שהיתה העיסה של ישראל, וזהו משום גזירת בישול עכו"ם. וע' בב"י שהסיק לדינא דלא כשיטת הר"ן ולעולם לא אסרו עיסה רק בגלל שנערכה ונילושה ע"י עכו"ם, ואין איסור פת אלא משום אפייתה ביד עכו"ם, וזהו גזירת פת עכו"ם. והטעם שפסק כן משום שלדעתו זהו שיטת הרמב"ם והרשב"א. ואע"ג שהדרכ"מ התקשה בהוראה זו כיון שהטור והר"ן בתראי, וכן שהרשב"א בתוה"א משמע כר"ן (רק שבשו"ת הרשב"א מבואר להיתר וכמו שהביא הב"י), מ"מ נראה שמסקנת דבריולהקל בזה והש"ך ברסי' קי"ב כתב שמסתימת המחבר והרמ"א מאיסור עיסה שנערכה ונילושה ע"י עכו"ם, חזינן דלא קיי"ל כטור והר"ן.

והנה כתב הטור בהמשך דבריו "ואין להתיר אפי' במקום שנהגו אלא בפת של עו"ג ואותו אין לו היתר ע"י חיתוי שיחת' ישראל בגחלים כי אין איסורו משום בישול אלא משום הפת עצמו אבל פת של ישראל שאפאו עו"ג הוא בכלל איסור שלקות ובאותו לא נהגו היתר בשום מקום ועלה קאמר ג' מלאכות בפת היסק התנור וחתיית הגחלים והאפייה וכו'". ונראה הביאור בכוונתו, וכ"כ הפי' מהרש"ל לטור, דהנה לכאורה לשיטת הר"ן יש שאלה, דאיך הקילו לאכול פת מפלטר עכו"ם, דנהי נמי שהקילו בגזירת פת עכו"ם וכמש"כ הראשונים, מ"מ הא אין זה מתיר אלא עיזה שנילושה ונערכה ע"י עכו"ם, שעל זה נאמר גזירת פת עכו" וכנ"ל, אבל עדיין יש לאסור הפת שקונים מן הפלטר משום גזירת בישול עכו"ם[[24]](#footnote-24). דמן הנמנע הוא לומר שלשיטת הר"ן באמת לא הקילו אלא לקנות עיסה מן הנכרי ולא פת אא"כ עשה א' מג' המלאכות, שכפשוטו הקילו לקנות ככר אוי מן הפלטר, ואיך התירו דבר זה וכנ"ל. לזה קאמר הטור, שדוקא בפת עכו"ם יש להתיר כיון שלא נאסר לגבי' גזירת בישול, דהא לא הי' צורך לאוסרו משום בישול כיון שאסור ועומד משום גזירת פת עכו"ם. ולכן אחרי שעקרו גזירת חז"ל והתירו פת עכו"ם, שוב אין בה גם משום בישול עכו"ם כיון שלא נאמר לגבי'. משא"כ בפת של ישראל, שבזה שפיר נאמר גזירת בישול עכו"ם לשיטת הר"ן וסייעתו, וכיון שכן אין להתירו אפילו אחרי הקילו בגזירתם, דהא לא הקילו אלא בגזירת פת עכו"ם ולא בגזירת בישול עכו"ם.

ויעוין בב"י שהדגיש שכל דברי הטור אינם אלא לשיטתו שפסק כר"ן, אבל לדידן שגם פת לא נאסר אלא משום מעשה אפייתו הרי גם פת עכו"ם לא נאסר אלא משום אפיית העכו"ם. ולכאורה נראה הביאור בכוונתו, שאין לאסור פת של ישראל שנאפה ע"י עכו"ם, דהא ע"כ כיון שהקילו באפיית העכו"ם בפת עצמו, דהא זה היתה גזירת פת עכו"ם, הה"נ בעיסה של ישראל, דמאי שנא. ולכאורה א"כ יוצא למעשה שיטת הב"י שאין לחלק בין עיסה של ישראל לעיסה של נכרי לענין ההיתר של פת פלטר לדידן דלא קיי"ל כר"ן והטור.

ובסוף הסימן הביא הב"י מהמרדכי בשם מהר"ם "דהא דהתירו פת של גוים הני מילי של גוים אבל של ישראל ואפאה גוי ולא חיתה ישראל בגחלת אסור ואפילו לזבוני לגוים דילמא אתא לזבוני לישראל". וע"פ הנ"ל לכאורה גם דעת המהר"ם כשיטת הר"ן והטור, ומשו"ה חילק בין עיסה של ישראל לעיסה של עכו"ם. אמנם יש כאן הערה, דלמה לא הביאו לעיל על דברי הטור עצמם, וכן לא העיר הב"י כאן כלל שהוא דלא כהלכה כיון דקיי"ל כרשב"א ורמב"ם. וכן לכאורה קשה מש"כ בשו"ע בסע' י"א "פת של ישראל שאפאה עובד כוכבים בלא חיתוי דישראל ובלא קיסם, אסור. (ואסור) לזבוני לעובד כוכבים, דילמא אתי לזבוני לישראל. ואם פיתת הלחם לשנים, מותר לזבוני לעובד כוכבים". ולכאורה צ"ע, דהא שיטת המחבר להקל דלא כטור והר"ן, וא"כ למה כתב שפת של ישראל ואפאה גוי אסור, הא לדידן יש להתיר כמו פת עכו"ם וכמש"נ. ונראה שאין כאן כל קושיא, שאין כוונת המחבר אלא לאופן שאין בה היתר של פת פלטר, וכגון שהוא של בעלי בתים, שבכה"ג אסור בעיסת עכו"ם וכן בעיסה של ישראל. ועיקר כוונת השו"ע אינו לומר דפת של ישראל חמיר טפי מהא דשל ישראל, רק לחדש שבמקרה שיש לישראל פת של עכו"ם אסור לזבוני לעכו"ם. וכן בביאור הגר"א על אתר לא הביא מקורות אלא לחידוש דין זה והתעלם מהא דהוי עיסת ישראל.

אלא דהנה שם בסע' י"א כתב הט"ז "פת של ישראל כו' בזה יש לו דין שלקות הנזכר בסימן קי"ג כ"פ הטור". הרי שכתב שדברי השו"ע הם כשיטת הטור שעיסת ישראל חמיר טפי מעיסת ישראל לאחר שהקילו בגזירת פת עכו"ם. והוא לכאורה דבר פלא, דהא לא קיי"ל כטור בזה וכמש"נ, ולכן אין טעם לאסור עיסת ישראל משום בישול יותר ממשום פת עכו"ם, וכן לכאורה הדין הי' צריך להיות מותר. וכן אין ראי' מדברי השו"ע כמו שביארנו, שי"ל דלא מיירי בפת פלטר רק בפת בעה"ב וכנ"ל. וע' גם בש"ך בס"ק ז' שעל מש"כ השו"ע "יש מקומות שמקילין בדבר ולוקחים פת מנחתום העובד כוכבים וכו'" כתב "דוקא פת עובד כוכבים אבל פת ישראל שאפאו עובד כוכבים כתב הטור שלא נהגו בשום מקום להתיר שהרי הוא כבישולי עובד כוכבים". ומשמע שמפרש לשיטת השו"ע שיש להחמיר בעיסת ישראל שאם אפאו עכו"ם יש בה משום בישולי עכו"ם ואין בה ההיתר של פת עכו"ם. וכתב כן הוא בטור. וקשה כנ"ל. והש"ך ציין דברי המהר"ם כמקור לדבריו (ומשמע שסבר שדברי מהר"ם הם כדברי הטור, וכן מסתבר כמש"כ לעיל, אלא שהב"י לא העיר כן). אלא שמ"מ קשה שמשמע שפסק כטור ואיהו עצמו כתב בתחילת הסימן דלא קיי"ל כטור בזה. וכן ראיתי שהעיר בהגהות חת"ס כאן ס"ק א', (וכן בערוה"ש בסוף הסימן בדברים קצרים).

ודברי הט"ז (ולכאורה גם הש"ך) מתבארים במקצת במש"ז על אתר, שכתב שלא הקילו בפת פלטר אלא בשל עכו"ם, אבל בשל ישראל, כיון דלא שכיח לגבי' אפיית עכו"ם ואין בה משום חיי נפש, לעולם לא הקילו לגבה. אמנם אם כנים הדברים (ואין זה משמע מדברי הטור כלל, והביאו הט"ז והש"ך את הטור כמקור לשיטתם), עדיין אינו מבואר למה היו צריכים לאסור אותו משום בישול עכו"ם ולא משום פת עכו"ם, דהא לא עקרו גזירת פת עכו"ם בעיסת ישראל. ולכאורה מה שצריכים לומר, שסוברים הש"ך והט"ז שאמנם הקילו בגזירת עכו"ם בכל פת שבעולם, מ"מ הי' צורך להקל גם בגזירת בישול עכו"ם, שגם בישול עכו"ם שייך בלחם לרוב הראשונים. ובזה אמרו שמשום הצורך של חיי נפש הקילו בגזירת בישול עכו"ם לענין פת של עכו"ם מיהת, אבל לענין פת של ישראל שלא הי' בה צורך להקל, היא נשארת באיסורו, ולכן אסור משום בישול עכו"ם. והדברים עדיין צ"ע.

והנה באג"מ (יו"ד א' סי' מ"ה) דן במאפייה של ישראל אם מותר לאפות בה ע"י עכו"ם לדידן דקיי"ל להתיר בפת פלטר. שלכאורה לפי דברי הש"ך והט"ז (וכן מבואר גם בחכמ"א כלל ס"ה סעי' ו') אין בה היתר כלל. וכתב הגרמ"פ דכיון שטעמם שההיתר בפת פלטר משום הדוחק וחיי נפש[[25]](#footnote-25) שלא שייך בישראל, י"ל דהנ"מ כשאינו נצרך לפועלים, אבל כשנצרך לפועלים כבר איכא דוחק ולכן חזר הדין שגם בעיסת ישראל הקילו ע"י פועלי עכו"ם. ולכאורה רצונו לומר[[26]](#footnote-26) שההיתר של פת פלטר לא נאמר במיוחד בעיסת עכו"ם ולא בפת של ישראל, רק נאמר היכא שיש דוחק ומשום חיי שעה, ולכן בשל ישראל בדאיכא חיי שעה שוה לשל עכו"ם.

וראיתי בס' חלקת בנימין (ביאורים לסע' ב') שדחה את דברי האג"מ בקש (ולעוק"ד לא ירד לעיקר טעמו של הגרמ"פ). והציע אולי טעם אחר להקל בזה, והוא משום שפועלים אלו הם כשפחות בבית ישראל שמותר בבישול עכו"ם וא"כ הה"נ בפת עכו"ם. אלא שהיתר זה לאו מילתא דפשיטא היא כלל. חדא שי"א שההיתר של שפחות לא האמר אלא בשפחות ממש הקנוים לישראל ולכן חשיב מעשה ישראל, ולא בפועלי עכו"ם. וכן אין סומכים על זה בדיעבד ובצירוף הסברא שבבית ישראל לא גזרו (ויש לסתפק אם מפעל של עכו"ם חשוב בית ישראל, שלכאורה ההיתר הוא רק במקום המגורים שלו). ומ"מ לענין דינא אולי יש לצרף גם סברת האג"מ, וגם מה שהקשינו בעיקר דין זה, וכן שאולי יש להקל משום ההיתר של שפחות. וצ"ע לדינא.

**פת של מומר ישראל**

הפת"ש בתחילת הסימן הביא מתפא"ל שהכריע שלא גזרו אלא על פת של עכו"ם ממש, אבל פת של מומר לא גזרו עליו, וכתב הטעם "דפת של מומר שרי דמשום חתנות ליכא דאע"פ שחטא ישראל הוא ומותר לישא בתו". וע' גם באג"מ הנ"ל שכתב שטעם המחמירים בזה תמוה. ויש להעיר על זה דהא אם הוא מחלל שבת בפרהסיא או עובד ע"ז הא דינא כעכו"ם לכמה דיני תורה, וכבר הביאו כמה אחרונים את דברי הר"ן במס' חולין דף ד' שעכ"פ לענין סתם יינם (שהוא גם משום בנותיהם) החמירו גם בישראל עובד ע"ז. וכיון שדינו של הישראל כעכו"ם, מסתמא גם בתו הלכה בדרכיו, ולכן גם בה דינה כעכו"ם. ואע"ג שאעפ"כ אין איסור גמור להתחתן עם מומרת לע"ז, מ"מ הא עיקר טעם הגזרה של פת עכו"ם אינו משום שמביא לידי איסור חיתון בבנותיהם, רק משום שמביא לידי ע"ז, וגם בנד"ד יביא לידי ע"ז. ואע"ג שאין לנו מעצמינו לאסור פת ישראל שמביא לידי ע"ז, מ"מ כיון שדינו ודינה כעכו"ם, וכן טעם הגזרה שייך, לכאורה יש מקום לומר שגם פתן אסור.

**סוגי מאפים שונים אי הוו בכלל פת עכו"ם**

כתבו התוס' במס' ביצה דף ט"ז ע"ב סוד"ה קמ"ל "ואותן ניליי"ש מדלא מברכין עלייהו ברכת המוציא יש בהן משום ב"נ בישולי נכרים ומיהו אומר הר"ר יחיאל דאין בהם משום ב"נ בישולי נכרים כיון דדרך אפיית פת עביד להו ועוד דאי קבע סעודתיה עלייהו מברך ברכת המוציא אלמא פת נינהו". הרי שהתוס' כתבו ב' טעמים להחשיב הנילייש כפת ושייך לדיני פת עכו"ם[[27]](#footnote-27), חדא דדרך אפיית פת עביד להו, ועוד שאם קבע סעודתי' עלייהו מברך עליו ברכת המוציא. וכן ע' ברמ"א סי' קי"ב סע' ו' שגם עוגה בכלל גזירת פת עכו"ם. והביא שם הט"ז משום שאם קובע עליו מברכין עליו המוציא. וע' בש"ך שהוסיף שצריך להיות שבלילתה עבה ויש בה תואר לחם. ולכן לכאורה עוגת טורט יהא בכלל דיני בישול עכו"ם ולא בכלל פת עכו"ם. וכן סופגניות העשוים כדי לטגנן ג"כ מעיקר הדין בכלל בישול עכו"ם[[28]](#footnote-28).

1. ושמעתי להסתפק אם כוונתם בגלל שהרי החלב טמא ילך לו לאיבוד כיון שדעתו לעשות גבינה, או"ד שאין צורך שהחלב דוקא הולך לאיבוד, דמ"מ כיון שאין לו שום ריוח בזה שיניח החלב טמא בתוך החלב שמגבן בה, גם זה מקרי שטות ורק שוטה עושה כן. [↑](#footnote-ref-1)
2. ולכאורה משמע שיש חשש איסור דאורייתא, וצ"ע כיון שלכאורה איסור דאו' לכא כיון דהוי מין במינו. ואולי סבר שטעמם שונה וכמו שהבאנו צד כזה לעיל. וצ"כ כעת. ומ"מ עיקר דברי התשב"ץ קיימים אפילו אם לא חששו אלא לתערובת חלב טמא עם חלב טהור שאין עיקר התערובת אסור אלא מדרבנן. ור"ל שהחשש שיש תערובת כזה הוא חשש מעיקר הדין ולא תוספת חששא שתיקנו רבנן. [↑](#footnote-ref-2)
3. ולכאורה החילוק בין מקומות אלו לזמן הגזירה הוא שבזמן הגמ' אמנם לא הי' אסור מדינא מדין ספיקא דאורייתא, אבל לא הי' להם דבר קבוע שהיו מגבנים בה, ולכן חששו למיעוטא, אבל בזה"ז כולם מגבנים בפרחים ולכן חזקה שלא גיבן בעור קיבת נבילה. או"ד שבזמן הגמ' אע"ג שלא הי' דבר הרגיל שהיו מגבנים בעור קיבת נבילה, אבל במקרים מועטים היו מגבנים בה, אבל בזה"ז אין מגבנים בה כלל (וזהו גם לשון האג"מ ביו"ד 'סי' מ"ט). עוד חשבתי שפעם היו מגבנים בעיקר קיבה המותרת, אבל כיון שהי' הדרך לגבן בקיבה, היו מקרים מעטים שגיבנו גם בעור קיבת נבילה משום חוסר קיבה ממש וכדומה. אבל עכשיו שאין הדרך לגבן בריבה כלל אין שום חשש שיגבנו בעור קיבת נבילה, ולכן לא שייך טעמו של שמואל (וזה נראה לעוק"ד עיקר). [↑](#footnote-ref-3)
4. ויל"ע לשיטתו אם מהני ישראל רואהו,וכדבהמשך. ואי מהני ע"כ צריכים לחלק בין היכא שאין חשש כיון דליכא נחשים למקום שיש ראי'. [↑](#footnote-ref-4)
5. ע' עירובין מ"ו ע"ב, וכנראה צריכים לחלק בכללי הפסק בין השיטות בזה. [↑](#footnote-ref-5)
6. וע' ב"י בשם ההגהות סמ"ק שטעם המתירים משום שאין בה שום גומות. ויתכן שעשו את החמאה אחרת במקומו של הסמ"ק, דזהו דבר שאי אפשר למר בדעת הרמב"ם דהא הרמב"ם סבר שיש בה חשש ביני אטפי. וא"כ ע"כ סברת המתירים בדעת הרמב"ם הוא מטעם אחר. ואין לומר שנחלקו אי חשיבי גוממות כיון דקטיני, דהא לרמב"ם החלב בינים אטפי מיכר הוא. ובמרדכי מובא מר"ת שאינו אלא ספק ביני אטפי, וא"כ י"ל שהקיל מספק. ויתכן עוד שלרמב"ם הוא משום דסבר כרשב"א דכה"ג בטל א"נ דסבר שאין החלב ביני אטפי נחשב כניכר. [↑](#footnote-ref-6)
7. אמנם לשיטת הרמב"ם אין לומר כן, שהרי כתב במפורש שלא גזרו על על חמאה. [↑](#footnote-ref-7)
8. שו"ר בשו"ת מנח"י ח"א סי' קל"ח אות ג' כדברינו. [↑](#footnote-ref-8)
9. מרגלא בפומייהו דאינשי שיש חילוק בין מש"כ החזו"א למש"כ הגרמ"פ, שהגרמ"פ רוצה להתיר אפילו לדעות החולקות על הפר"ח, ואילו טעמו של החזו"א משום דקיי"ל כפר"ח. אמנם הי' נראה אולי לפקפק בזה, שאמנם שם בחזו"א נקט דהעיקר כפר"ח, מ"מ יתכן שמש"כ להקל בפיקוח ממשלתי אינו תלוי בזה, ושאפילו אם נחלוק על החזו"א יהא מותר כמו מירתת דשפחות וכדומה וכמש"כ שם. [↑](#footnote-ref-9)
10. ויש סברא לומר שזה נחשב ראי' ממש אם הוא שידור חי,וכמו שהסתפק החזו"א והגרמ"פ לעני שמיעה ברם קול (ע' שו"ת מנח"ש ח"א סי' ט' הערה ד', ואג"מ או"ח ב' סי' ק"ח. [↑](#footnote-ref-10)
11. אמנם כשסועד אצל חבירו יהודי פשוט שיכול לשתות ממנו אפילו אם אינו מקפיד על חלב ישראל, דהא נאמן הוא לא הי' גיש לפניו חלב שאינו מחלב ישראל או לכה"פ מחלב שהוא בפירוח ממשלתי שלשיטת הגרמ"פ דינו כחלב ישראל. ופשוט. [↑](#footnote-ref-11)
12. דאע"ג שהוא דבר רחוק ביותר היום שיגישו חלב בהמה טמאה, מ"מ גם בימי חז"ל שלא הי' לזה חשש מדינא וכמש"נ לעיל. וסברת הפר"ח לחלק בין היכא שאין לנו שום חשש, ומשום שאין חלב טמא שנחלב לשתיי' כלל במדינה, לבין היכא שיש חשש אבל אינו מספיק חשש לאסור מדינא. וא"כ כיון שע"פ היבוא של היום אותה מדינה ומדינה אחרת שוין, י"ל שגם הפר"ח יאסור. [↑](#footnote-ref-12)
13. ולא מהני זה שהיתה ברשות עכו"ם קודם עשיית הגבינה ושוב עשאו גבינה בראיית ישראל, וכדמפורש ברמ"א דרק כשידוע שעשאו לגבינה יש להתיר. [↑](#footnote-ref-13)
14. ע' מש"כ בזה עוד לקמן בענין שפחות בבית ישראל. [↑](#footnote-ref-14)
15. אמנם נראה שלא גזרו אלא כשהי' של עכו"ם בשעת עשייתו, אבל אם עשו גבינה ברשות ישראל ושוב מכרו לעכו"ם אינו בכלל הגזירה של חלב עכו"ם. [↑](#footnote-ref-15)
16. כן ראיתי מובא בס' חלב ישראל כהלכתו עמ' קצ"ח. וע"ש שכ"כ גם הגרי"מ שטרן מובא בס' נתיב החלב (חלק ג' עמ' 23). [↑](#footnote-ref-16)
17. וע' עוד מזה בשיעור הבא. [↑](#footnote-ref-17)
18. ומשמע דגדר הדברים שבישולי עכו"ם אינו אטו יינם, ויינם אסור משום חתנות כמו בפת, רק שהוא ישירות משום חתנות, ואילו על פתם הוא אטו יינן וכדמפורש בגמ'. וכוונת התוס' לומר שאין לגזור על פתפ ישירות משום חתנות וכמו שגזרו על התבשיל כיון שלא שייך בוו חתנות כ"כ. [↑](#footnote-ref-18)
19. והנה מפורש בגמ' שאסרו פתם משום יינם וכמש"נ לעיל, והיין הוא שמביא לידי חתנות. וא"כ לכאורה כוונתו הרא"ה לומר דכיון שאין כ"כ קירוב לא יבא לידי יינם. אמנם יש עוד לומר דעד כמה שאינו מביא לידי חתנות לא גזרו בה. ועדיין צ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
20. ע' בס' שלחן מלכים שער ג' פרק ב' אות ג' (עמ' שי"א) בנושא [↑](#footnote-ref-20)
21. שו"נ שאין כאן שום ראי', שיש לחלק בין כוונה שהוא תנאי נוסף, לכוונה דכאן שהוא מגדיר שיש כאן מעשה בישול. דכאן כיון שהוא עושהו מעשה בישול, עד כמה שאינו מכוין ממש לא יהא חשוב מעשה בישול ולא מהני לזה פסיק רישא כלל. וע' מש"כ בזה בשערי שבת. [↑](#footnote-ref-21)
22. ואין להשות מאכל זה לכסא דהרסנא.דכסא דהרסנא אינו אפוי בתורת לחם, וכן הדגים הם נאכלים חיים כיון שעשוים מדגים קטנים מלוחים. ולכן אילו הי' הרסנא עיקר הי' צריך להיות מותר, אבל כיון שקמחא עיקר הרי הוא אסור. אחרת היא הפנדא שעשוי דרך אפיי', ולכן שייך לדיני פת עכו"ם, ואלמלא שומן הדגים הי' מותר, אבל הרי הוא נאסר מדין בישול עכו"ם כיון שהדגים של הפאנד"א אינם נאכלים חיים ועולים על שולחן מלכים. ופשוט. [↑](#footnote-ref-22)
23. אמנם לא כ"כ הבנתי טעמו בזה, שהרי גזרו על מין במינו (בלח בלח) משום מין בשאינו מינו. וא"כ כיון שמין במינו אסור משום דטכ"ע, גם במין במינו יש לאסור. וכן כה"ג ביבש ביבש, שאם הוא מין בשאינו מינו יש לאסור אטו לח בלח. והא דהקילו בעלמא בכגון דמאי שיתבטל ברוב, לכאורה בינו אפילו במין בשאינו מינו. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-23)
24. וע' באג"מ יו"ד א' סי' מ"ה שהתקשה באמת למה הי' פשוט לטור שעיסת נכרי התירו ולא עיבת ישראל. והנלעוק"ד כתבתי. [↑](#footnote-ref-24)
25. ונראה שאפילו לשיטת הרמ"א שהקילו בפת פלטר אפילו בדאיכא פת ישראל, י"ל שמ"מ הוא בנוי על זה שלפעמים יש חיי שעה וכגון דליכא פלטר ישראל, וכיון שהוא לצורך לפעמים התירו לגמרי. אבל מ"מ יסוד ההיתר משום חיי שעה, ולכן בדאיכא חיי שעה בעיסת ישראל ג"כ הקילו. ועדיין צ"ע. [↑](#footnote-ref-25)
26. וביאור זה יוצא גם מהקדמת דבריו, שרק בגלל שטעמו של הטור להחמיר בשל ישראל הוא מסברא שאין בה משום חיי נפש יש ממילא להקל בשל ישראל בדאית בהמשום חיי נפש. [↑](#footnote-ref-26)
27. ע' בס' באר חיים עמ' צ"ב שהביא ד' נפק"מ בזה שמאכל יהי' דינו כפת: 1) שיש בה הקולות של פת פלטר וכדומה, 2) אם יהי' מותר ע"י הדלקת אש התנור בלבד לשיטת המחבר, 3) אם יהי' בטלל ברוב או בששים (שיש מחלקים בזה בין איסור שלקות לאיסור פת),4) שיטת המש"ז (סי' קי"ב ס"ק ג') שפת עכו"ם אסור אפילו אינו עולה על שולחן מלכים. [↑](#footnote-ref-27)
28. וע"ש בס' באר חיים שדן ג"כ בוופלים, אטריות, וקוגל ירושלמי. [↑](#footnote-ref-28)