70 השבה לדעת הבעלים ולמקום שנטל - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שומרים / מהדו_ק

יום א' ט"ו תמוז תש"ע

א] כתב הרשב"א ב"ק דקי"ח., ז"ל, ר"ע סבר כלתה שמירתו וכו', ור' ישמעאל סבר לא כלתה שמירתו וכיון שהחזירה למקום שנטל לא צריך מידי אחרינא דאיהו במקום בעלים קאי, ומיהו עד שיחזירנה למקום שנטל עדיין גנובה היא אצלו וחייב אף באונסין, והר"א אב"ד ז"ל פי' ר"ע סבר כלתה שמירתו והו"ל גונב שלא לדעת וצריך דעת בעלים כרב חסדא ור' ישמעאל סבר לא כלתה שמירתו ובמקום בעלים קאי וכאלו לא נגנבה דעדיין שומר הוא ובדעתא דידי' סגי ע"כ, ואין פי' זה מחוור בעיני וכו', ועוד יש להקשות לר' ישמעאל כיון דס"ל דלא כלתה שמירתו וכאלו לא גנבה דמי למה ליה למימר למקום שנטל יחזיר, וי"ל דלמקום שנטל ל"ד דכל שלא כלתה שמירתו כל שדעתו להחזירה מיד ולהיות עליה שומר כבתחלה כל מקום שהיא מקומה הוא. ועוד מסתברא לי משום דקתני סלע מן הכיס דהתם ע"כ צריך להחזיר לתוך הכיס, שנטל ממנו לפי שהבעלים ייחדו לו מקום להיות בכיס, דהכי ודאי משמע דלא לאעסוקי בהו יהבינהו ניהלי' אלא לפקדון בעלמא מדקתני מן הכיס, וכל דבר שייחדו לו הבעלים מקום ונטלו השומר אפילו להשתמש בו לשעה חייב באונסין אפי' לר' ישמעאל עד שיחזירנו לאותו מקום שיחדו לו הבעלים, וכדאיתא בפרק המפקיד גבי המפקיד חבית אצל חבירו, ומש"ה תני הכא סתם בתרוייהו למקום שנטל יחזיר משום לתא דסלע מן הכיס, ולעולם בטלה כל שנתן דעתו שלא יהא גנוב אצלו אלא שירעה עם האחרות בתורת שמירתו כבראשונה הרי זה מקומה. וא"נ י"ל דאפילו בטלה בעינן שיחזיר למקום שגנב, שדעת בעלים להיות מקומו בתוך העדר כדי שלא ילמד לרעות לבדו וילך ויאבד, וזה שנטלו מתוך העדר הרי הוא כמי שנטלו מן המקום שיחדו לו הבעלים, ולפיכך חייב באחריותו עד שיחזירנה למקום שגנב דהיינו בתוך העדר. כנ"ל, עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א, דלפ"מ שפירש מתחילה דהכא ל"ב דעת בעלים כלל, ופלוגתת ר"ע ור' ישמעאל היא דלר"ע כלתה שמירתו ואי"ז השבה לרשות הבעלים, ולר' ישמעאל לא כלתה שמירתו והוי זה השבה לרשות הבעלים, שפיר ניחא הא דצריך להחזיר למקום שגנב, וכמו שפירש הטעם בתחילת דבריו, ז"ל, ומיהו עד שיחזירנה למקום שנטל עדיין גנובה היא אצלו וחייב אף באונסין, עכ"ל, וכל הא דקשיא לי' מ"ט צריך להחזיר למקום שנטל, הוא רק לפי' הר"א אב"ד, דס"ל דמהני הא דלא כלתה שמירתו לחשבו כאילו לא גנבה, ומה"ט מהני השבת השומר לרשותו, אף דבעינן דעת בעלים, משום דלא כלתה שמירתו וע"כ הוי כאילו לא גנבה, וע"ז הוא דקשיא לי' להרשב"א, דא"כ בדין שיועיל אף אם החזיר למקום אחר.

ולפ"ז הרי מבו' בד' הרשב"א, דלדעתו אף היכא שלא יחדו לה הבעלים מקום, ל"מ השבת השומר אלא בשהחזיר למקום שנטל, ולא הוצרך להעמידה בשיחדו לה מקום וכו' אלא לפי' הר"א אב"ד, והדברים צע"ג, שהרי מפורש בסוגיא דב"מ דמ"א. שהביא הרשב"א בתו"ד, דלדעת ר' ישמעאל כל הא דל"מ השבת השומר למקום אחר, הוא רק בשיחדו לה הבעלים מקום והחזירה למקום אחר, אך בלא יחדו לה הבעלים מקום ה"ה פטור אף אם החזירה למקום אחר, וזה דלא כמו שנקט הרשב"א דאף בלא יחדו לה הבעלים מקום לא מיפטר אלא בשהחזיר למקום שנטל.

ב] ונ' לישב ד' הרשב"א, דהנה בסוגיא דב"מ דמ"א., תרגמה ר"י בר אבא קמי' דרב שנטלה ע"מ לגוזלה, תרגמה ר"נ בר אבא קמיה דרב שנטלה על מנת לשלוח בה יד וכו', מתקיף לה רב ששת וכו', אלא אמר רב ששת הבמ"ע כגון שטלטלה להביא עליה גוזלות וקא סבר שואל שלא מדעת גזלן הוי, וכולה רבי ישמעאל היא וסיפא שהניחה במקום שאינה מקומה ורבי יוחנן הניחה במקומה משמע, ובפירש"י שם כתב, ז"ל,

פסקי ריא"ז כדעת המרדכי דכל הא דתלי לה בר"ע היינו רק לל"ק וכן דעת ר' יוחנן דנטלה ע"מ לגזלה, ובכה"ג כלתה לה שמירתו, אך למ"ד דהוי שולח יד או דנטלה ע"מ להביא עלי' גוזלות, לא כלתה שמירתו.

ויש להוסיף עוד, דהנה הריטב"א נקט דכל הא דכלתה שמירתו הוא רק אם שואל שלא מדעת גזלן, אך אם הוא שואל לא כלתה שמירתו, ולכאו' זה שלא כד' הנמו"י שפירש דדינא דכלתה שמירתו הוא מקום קפידת המשאיל, עיי"ש, ועי' פנ"י שנקט באמת דגם למ"ד דשואל שלא מדעת שואל כלתה שמירתו.

והדברים מבוארים כן בד' הנמו"י, שכתב דהא דהוי גזלן, אף שהוא משתמר לבעלים, ולא אמרי' דאין כל הנאה שלו, הוא משום דכלתה שמירתו וכר"ע, והרי דהא דכלתה שמירתו, הוא אף אם אינו כגזלן, דאם לא כלתה שמירתו אלא בדהוי כגזלן, א"כ אדרבה נימא דלא כלתה שמירתו וממילא ל"ה כגזלן.

ומד' הנמו"י יש ללמוד עוד, דלדעת ר' ישמעאל אף בשעה ששלח בה יד לא אמרינן דכלתה שמירתו, ועי' בס' אגודת אזוב בסוגיין בדבריו ע"ד התוס' שדן די"ל דגם לר' ישמעאל כלתה שמירתו, ואך שה"ה חוזר ונעשה שומר כשמשיב, ועי' בל' הראב"ד בכתוב שם שלהי ב"ק, דכשנטלה בטלה שמירתו וכשהחזיר חזרה שמירתו, וצ"ע בכונתו.

ועי' בחי' הגרע"א בדמ"ג: שכתב דכששלח יד כבר אינו שומר, ולא תלי לה בפלוגתא דר' ישמעאל ור"ע, ואמנם בס' תפארת ירושלים כתב שדבריו הם רק לר"ע, ואי"ז במשמע, ויל"פ ע"פ הנ"ל דגם לר' ישמעאל כלתה שמירתו, ואך כשמחזיר ה"ה חוזר ונעשה שומר.

בחי' רמ"ש כתב בדעת הראב"ד פ"ד מגניבה, דהא דבעי מנין הוא משום דהוי כגנב לדעת, וכמש"כ בשלה"ג בפירקין.

אך הנה ש"ר נקטו דלא חשיב כגונב מדעת, ומכח זה הק' ע"ד הרי"ף דלפ"מ שפסק דשלא לדעת אפי' מנין א"צ, מה לי שכלתה שמירתו, הרי ל"ב כלל השבה לדעת, ומש"כ הגרמ"ש דהוא רק לבעה"מ לטעמי' דל"מ דעת השומר, הנה גם בד' הרמב"ן מבו' כן, הגם דאיהו ס"ל דמהני דעת השומר.

והעירוני דיל"פ ד' הראב"ד בע"א, דהא דבעינן מנין הוא מדיני השבה דשומרים, וזה ע"ד ד' הראב"ד בכתוב שם דכל שלא נתקיים דין ההשבה דשומרים, אף הוא מחויב בדין שליחות יד, וכ"ה גם בחי' הרשב"א.

וכ"נ להדיא מד' המ"מ שפירש כן, עיי"ש שדן אם בדין דעת בעלים דשומרים סגי במנין או בעינן דעת ממש, ולכאו' לד' בעה"מ דל' דעת בעלים מ' דבעינן דעת ולא סגי במנין, מוכח דבשומרים לא סגי במנין, והרי דהא דבעינן התם מנין, הוא משום דעת בעלים דשומרים, ושו"ר באבהא"ז שפירש כן.

ואמנם לכאו' בכל שומר שהשיב הכיס למפקיד, הוי השבה אף בלא שמנו הבעלים את הכיס, אך היינו משום דכל שהשיב הכיס כצורתו, מהיכ"ת שנחסר ממנו, אך משא"כ הכא שנטל ממנו, שפיר י"ל דאיכא דין מנין גם מדיני שומרים, ודו"ק.

בהא דמבו' בגמ' דאם איכא דין דעת מדין ניגרי ברייתא ל"מ השבה ליד השומר כיון שאין דעתו כדעת הבעלים, אך אם ליכא לה"ט דניגרי ברייתא, שפיר מהני השבה ליד השומר, נ' הביאור, דהגם דכבר אין דעת הבעלים סומכת על דעת השומר, מ"מ שפיר מהני השבה למקום שנטל, ורק משום דע"י הגזילה אנקטינהו ניגרי ברייתא, ע"כ אי"ז השבה למקום שנטל, שהרי הוא אינה חוזרת ע"י ההשבה לדרגת השמירה שהי' לה מתחילה, וע"כ הוא דל"מ אא"כ סומכת דעת הבעלים על דעת השומר.

ומצינו ליסוד זה בסוגיא דב"ב דפ"ח., דמבו' בד' רש"י דאף בגזלן המשיב ליד התינוק, מהני השבתו, משום דהוי השבה למקום שנטל, הגם דבעלמא ל"מ השבת הגזלן אף ליד בנו גדול, וכדתנן בב"מ דצ"ח: דאף בשאלה ל"מ השבת השואל ליד בנו ושלוחו של משאיל, וגם לדעת התוס' כל הא דל"מ ההשבה ליד התינוק, הוא משום דאי"ז מקום המשתמר, אך בד' הרמב"ן נ' דכיון דגזלן הוא וחייב בהשבה, צריך להחזיר דוקא ליד הבעלים, והרי דכל שמשיב למקום שנטל שפיר מהני, דאינו חייב להשיב החפץ לבעלים אלא באותו האופן שהי' החפץ בידם כשגזל מהם.

ועי' סמ"ע סימן שס"ו שעמד על ד"ז דמבו' דאם החזיר ליד בנו הגדול מהני, ואך דבזה י"ל דהוי זה כהשבה ליד שומר דמועלת, וכ"נ ממה שדימה הסמ"ע ד"ז לדינא דר"ס רצ"ב, אך בד' הראשונים בב"ב מבו' טפי מזה, שהרי התם לאודועי לי' שדרי', ואינו מתרצה כלל שיחזירנו לו וגם הקטן אינו נעשה שומר של האב, ואפ"ה מהני השבה ליד הקטן, אלמלי הא דבעינן דעת בעלים ודהוי כמאבד.

בדין השבה לדעת ר' ישמעאל, עי' פסקי ריא"ז דמ"ג: שאם אין כונתו להשיב אי"ז השבה, ועי' במיוחס לריטב"א בדמ"א. כשנטל המקל והתרמיל ודעתו להחזירם, ועי' כעי"ז בתוס' הרא"ש לעיל ד"ו. ובהג"א שם, ועי' בקו' התוס' ותור"פ שם ע"ד רש"י שם.

ותרי גווני נינהו, חדא שדעתו עדין ליטלה לעצמו, והב' בשאין דעתו ליטלה אך לא הניחה לצורך הבעלים.

ועי' עוד בד' בעה"מ שמחודש בדבריו, דכל שחיסר מן הפיקדון, ל"מ להשיב את שאר הפיקדון, וזה דלא כמבו' בד' ש"ר דעודן עלי' היינו שהמקל והתרמיל עלי', ואתיא גם לפ"מ דמסיק דאיירי בשחסר, ועי' גם בפסקי ריא"ז בדמ"ג: דפשיט"ל כן דאף אם לא השיב את החיסרון, ה"ה נפטר ממה שהשיב.

ולבעה"מ עיקר החיוב הוא על החיסרון, וע"כ מאידך גיסא ס"ל דכל שהשיב את החיסרון ה"ה פטור על הכל, ועי' עוד בדבריו דכל דהכחש פושט בכולה, הוי זה טעם לחשבו כשולח יד בכולה, ועי' כעי"ז בחמד"ש שלהי פירקין לגבי יין שכולו מחמיץ, דמכח זה חשיב כשולח יד בכולו.