בית הסתרים א
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / ענינים שונים

א] במש"כ הגרע"א דהא דקליעות אין חוצצות הוא משום דבסכנה להסירם הוי רביתיה וכמו בטבילת עובר ביבמות.

הנה במקור הדין בראבי"ה סי' תתקצ"א כתב גם לטעמא דרביתא, וגם להא דהוי זה סכנה אם יגזור אותה ודמי לחץ של מתכת, עיי"ש, ז"ל, ורבינו יצחק מסימפונט זצ"ל פי' בפירושי משניות שלו, מתניתין או בשל מתכת ורבנן אי בשל עץ ודברי הכל וכו', מתכת לא מפיק ליה דילמא מיית הילכך לא חייץ אבל בשל עץ מקפיד עליה לאפוקי חייץ, ורבנן סברי מתכת נמי קפיד עליה לאפוקי, עכ"ל, מכאן אני דן נמי על השער המדובלל שנפגעו בו בלילה מחמת שד, ונקטינן שהוא סכנת נפשות לגלחן, שאינו חוצץ כדנפרש לקמן וכו', עכ"ל, וכתב עוד, ז"ל, ומן הראיות הללו דעתי נוטה כמו כן להתיר לטבול זב או זבה אם שער שלהם מדובלל ומחובר יחד כמין לבד וכו', ונקטינן סכנות נפשות היא אם יגזור אותה. כדפיר' לעיל גבי חץ של מתכת, עכ"ל.

ב] במש"כ הגרע"א דהכא ל"ש להתיר משום ה"ט דהיינו רביתי', והיינו משום דהוי זה דבר מן החוץ, וע' בסד"ט סי' קצ"ח סקי"ט וחת"ס יו"ד סי' קצ"ב וח"ו סו"ס פ"ב ואג"מ יו"ד א' סי' פ"ב ענף ו'.

אמנם הנה בביאור הגר"א שם סקנ"ג כתב בדין כינה שאינו יכול להסירן דאי"ז חוצץ, ז"ל, כיון דרביתי' הוא ואינה מקפדת, עכ"ל, והרי שדעתו דגם בכינה שייך לומר דהיינו רביתי', ובאמת גמרא ערוכה הוא בזבחים די"ט. דמיבע"ל בכנה חי' מהו שתחוץ, כיון דאתא ואזלא רביתא הוא ולא חייצא, או"ד כיון דקפיד עלה חייצא, ופירש"י רביתא היא, הרי היא כבשרו, עכ"ל, והרי דאף בכינה שייך לומר דרביתי' הוא.

והאמנם בגמ' שם מבו' דרק בכינה חי' י"ל כן משום דאתא ואזלא, וצ"ב המכוון בזה, ואילו בד' הגר"א נ' דגם בכינה מתה שייך לומר כן, וצ"ע בכ"ז.

ג] במש"כ הגרע"א, ז"ל, והבאתי קצת ראיה ממ"ש הב"י והמרדכי כ' וכו' ואפילו אם יצטער אם יסיר הגלד שאין דעתו להסיר עתה מיקרי אינה מקפדת מכל מקום רגילות הוא להסיר הכל או תמתין עד שתתרפא ותוכל להסיר כו', וסמ"ק כתב אע"פ שמן הדין הי' צריך וכו' משמע דהסמ"ק ס"ל לקושטא דמלתא כיון דמצטערת בנטילתה מיקרי אינה מקפדת, אם כן יש לומר דע"כ לא פליג הסמ"ק צ"ל הסמ"ג, וכן להלן צ"ל הסמ"ג, וכן להלן בד"ה גם י"ל וד"ה אבל בנ"ד כתוב הסמ"ק במקום הסמ"ג, אלא במצטער בעלמא דכמה פעמים לגודל הקפדה תחוש לעצמה להסיר מידי יום ביומו מעט מעט בנחת ותסבול מעט צער עד שתסיר כולה וכמ"ש הסמ"ק בלשונו מ"מ רגילות הוא להסיר הכל אבל במקום סכנה דודאי לא תסתכן נפשה ומתיאשת מלהסירה לעולם יש לומר דמיקרי אינה מקפדת, עכ"ל.

הנה מבו' בד' הגרע"א שפירש דעת הסמ"ג, דמש"כ דמ"מ רגילות הוא להסיר הכל או תמתין עד שתתרפא, היינו דמה"ט יש לחשבו כמקפיד כיון דלפעמים מסרת עכשיו בנחת, וגם משום שתסירנו לאחר שתתרפא, וע"כ חוצץ מן הדין, וכ"ה בד' הגרע"א בהמשך התשובה בד"ה גם י"ל שכתב דהא דלדעת הסמ"ג גלד חוצץ הוא משום שדעתה להסירו לאח"ז, וכ"כ גם שם בד"ה אבל בנ"ד דלדעת הסמ"ג ניחא הא דחץ של מתכת חוצץ משום דדעתו להסירו לאח"ז כמו בגלד.

אמנם פשטות ד' הסמ"ג, דכונתו דהגם דמדינא חשיב אינו מקפיד ואי"ז חוצת, מ"מ רגילות הוא לחוש ולא לטבול עד שתסירנו מיד או שתמתין עד שיתרפא ותסירנו, וכ"נ להדיא בלשונו שכתב דמיקרי אינה מקפדת מ"מ רגילות וכו', וכ"ה גם ל' ספר התרומה בדיני חציצה שמשם מקור ד' הסמ"ג ונ' להדיא דודאי מיקרי אינה מקפדת, ואפ"ה רגילות להסירו, וכ"ה מבו' בתשובת ר"י שנד' בסו"ס שיטת הקדמונים ע"ז שהוא מקור דין זה, דמן הדין ס"ל דחשיב אינו מקפיד ואי"ז חוצץ, ומ"מ מנהג הנשים להסירו, וגם הוא לא מלאו לבו להקל, עיי"ש, וכ"ה מבו' להדיא גם בסה"ת סי' ע"ט שכתב לגבי נט"י דגלד לח שמצטער להסירו אינו חוצץ, אע"פ שבטבילת כל גופו רגילין להסיר הכל משום חומרא, עכ"ל, וכ"ה בסמ"ג עשין כ"ז, והובא בב"י או"ח סי' קס"א, וכן פסק המג"א שם סק"ט, וד' הגרע"א צע"ג.

ושו"ר שהגרע"א גופי' בתשובה שבסו"ס דו"ח כתב כן, דדעת הסמ"ג דמדינא אי"ז חוצץ, ואך שנהגו להסירו, והביא ד' המג"א שאי"ז חוצץ מדינא, וזה דלא כמש"כ בתשובה כאן.

ונפ"מ בזה, במש"כ הגרע"א בסוד"ה אבל בנ"ד, דכיון דכל הצד שגלד חוצץ הוא משום דעתיד להסירו לאח"ז, ע"כ היכא שאין עתיד להסירו לעולם ודאי אי"ז חוצץ, וכ"ז הוא לפ"מ שפירש ד' הסמ"ג, אשר לפ"ז מבו' בד' הסמ"ג דהטעם שה"ז חוצץ הוא משום שעתיד להסירו לאח"ז, אך להנ"ל אין לנו מקור לזה, ובל' ר"י בתשובה שם מבו', דהא דאין גלד חוצץ מכח מה שעתיד להסירו לאח"ז, הוא משום שבמצב זה של הגלד אין מסירין אותו לעולם, עיי"ש, וי"ל דהצד דגלד חוצץ הוא משום שמצ"ע מקפידין עליו, וע"כ אף שאין מסירין אותו משום צער, מ"מ חשיב כמקפיד, ולפ"ז אף אם אין מסירין אותו לעולם מ"מ חשיב כמקפיד, וצ"ע בזה.

ד] במש"כ הגרע"א בשם הגאון בעל נתיה"מ דקשה על הסמ"ק מאגוד שע"ג המכה וקשקשים שע"ג שבר, וע"כ צ"ל דיש חילוק בין דבר שבגופה לחוץ מגופה, וכן הביא להלן בשם הסד"ט לישב דלא תיקשי על הסמ"ק מחץ.

הנה באמת בתשובת ר"י שנד' בסו"ס שיטת הקדמונים ע"ז כתב דגלד מן הדין אינו חוצץ משום שמצטערת להסירו, וכתב דאף אי נימא דכה"ג חשיב מקפיד, מ"מ בגלד שהוא מן הגוף, אינו חוצץ בכה"ג כיון דאיכא צער להסירו, עכ"ד, ולכאו' טעמא בתרא הוא כד' הנתיה"מ והסמ"ק.

ונ' בביאורו, דבגלד שהוא מן הגוף, הרי דכל שאינו עומד להסירו ל"ב לדינא דמיעוט שאינו מקפיד אינו חוצץ, אלא כיון שאינו עומד להסירו חשבי' לי' כחלק מן הגוף ואי"ז חציצה כלל, ונפ"מ דאף ברובו לא חייץ, ואשר ע"כ אף אי נימא דדבר שמצ"ע אדם רוצה להסירו חשיב מקפיד, אף אם בפועל אינו מסירו משום צער, כ"ז הוא בחציצה דאתינן עלה מדינא דכל שאינו מקפיד אינו חוצץ, אך בדבר שמן הגוף, דכל כמה שאין דעתו להסירו חשבי' לי' כחלק מן הגוף, הרי דאף דחשבי' דמקפיד עליו, מ"מ כיון דסו"ס אין מסירין אותו משום הצער, חשיב כחלק מן הגוף.

אמנם לפ"ז אי"ז מתישב בל' ספר התרומה והסמ"ג שפירשו להדיא דהא דמן הדין אי"ז חוצץ הוא משום דחשיב אינו מקפיד, והיינו משום דינא דמיעוט שאינו מקפיד אינו חוצץ, וכ"ה בסד"ט סקכ"ג ד"ה ותו קשה לי, דהיכא דהוי על רובו ודאי ה"ז חוצץ, וגם בד' הר"י מבו' דס"ל דחשיב אינו מקפיד, ואך שהוסיף דאף אם חשיב כמקפיד, מ"מ בדבר שמן הגוף אי"ז חציצה.

ומשה"ק ע"ז הנתיה"מ מהא דאגוד שע"ג המכה וקשקשים שע"ג שבר חוצצין, י"ל דכיון התם ליכא צער להוציאן, ואך שהם מונעין צער, מנלן דאף זה בכלל מה שחידשו הראשונים דאף דבר שיש צער ליטלו חשיב אינו מקפיד, שהרי ממה שחילק הנתיה"מ בין דבר שמגופה לדבר שחוץ לגופה, מבו' דמש"כ הראשונים דכל דאיכא צער אי"ז חוצץ, אין הטעם משום דליחשב מקפיד לא סגי בהא דרוצונו להסירו, אלא בעי' שבפועל יהא עומד להסירו, דא"כ אף בדבר שחוץ לגופה ל"ה זה חוצץ, ובע"כ דמכוון ד' הראשונים, דהגם דביסוד הדין כל שאדם רוצה להסירו חוצץ אף אם בפועל אינו עומד להסירו, מ"מ כל שיש צער המעכב הסרתו חשיב כאינו מקפיד, (ונפ"מ בזה, דאם ליכא צער בהסרתו, הגם דאיכא טירחא בזה ומכח זה אין דרך בנ"א להסירו, י"ל דשפיר חשיב כדבר המקפיד), ולפ"ז שפיר י"ל דאם אין צער בעצם ההסרה שפיר חשיב כמקפיד.

וביותר י"ל, שהרי יכול ליטלו לפי שעה ולהחזירו וליכא צער בזה כלל, ועד"ז כתב הסד"ט בסוס"ק י"ט, דמה"ט הן חוצצין הגם שאין בנ"א מקפידין ע"ז שהרי מתרפאין בו, כיון שאפשר להסירן לפי שעה, וע' בנין ציון החדשות סי' נ"ז, ואמנם בתשובת הגרע"א שבסו"ס דו"ח דן בכעי"ז בהא דהיכא שאין מקפדת משום סכנה חשיב כאינו מקפיד, ודן הגרע"א דאף היכא דאם תסיר לזמן מועט ליכא סכנה, מ"מ כיון דצריכה לטבעת שיהי' באותו מקום מחמת חשש סכנה מבטלת לגבי גופה ואינה מקפדת מיקרי לכו"ע, עכ"ד.

ויתכן עוד בזה, דשאני אגד וקשקשים, דכיון שעומדין להסירן לאח"ז כשיתרפאו המכה והשבר, ע"כ הן חוצצין, דומיא דמש"כ הראשונים דטבעת חוצצת משום שמקפדת עלי' בשעת לישה, והכא עדיף טפי, דאף השתא מקפידין ע"ז, ואך דהשתא איכא צער להסירן, ול"ד לגלד שאין מסירין אותו לעולם במצב זה של הגלד שהוא מחובר ויונק מן הגוף, אלא אחר שיוקלש חיבורו ותיפסק יניקתו, וכמבו' בל' ר"י בתשובה דמה"ט הוא דחשיב אינו מקפיד, והגם דגם באגד וקשקשים אין מסירין אותן עד שיתרפאו המכה והשבר, מ"מ ליכא שינוי בהאגד והקשקשים עצמן, ומשא"כ בגלד דאיכא שינוי בהגלד גופי', וצ"ע בסברא זו.

ועיקר הדבר דהא דגלד אינו חוצץ הגם שמסירין אותו לאח"ז, הוא משום דאין מסירין אותו במצב זה, מבו' כן גם בשו"ע הגר"ז או"ח סי' קס"א ס"ט, ז"ל, ריר היוצא מן המכה וכו', שעתה אין דעתו להסירו "כ"ז שיהי' בענין זה" קרוי אינו מקפיד ואינו חוצץ לנטילה וכו', עכ"ל, וכן ביאר בדבריו בשו"ת צ"צ יו"ד סי' קנ"ח.

ובמשה"ק הסד"ט מהא דחץ חוצץ, צ"ב רב, דהגם דאיכא צער להוציא החץ, מ"מ הרי י"ל דמ"מ דרך בנ"א להוציא החץ הגם שמצטערין בזה, וע"כ שפיר חשיב מקפיד, דמילתא דפשיטא הוא דכל מה דאם מצטערין ליטלו אי"ז חוצץ, הוא רק אם באמת הדרך שאין מסירין אותו מכח הצער, ושו"ר בשו"ת כתב סופר יו"ד סימן צ"א שכבר כתב כן.

ה] במה שהביא הגרע"א קו' החוו"ד על הסוברים דכל דאיכא סכנה להסירו אינו חוצץ, דהרי חץ של מתכת דאיכא סכנה להסיר וקיי"ל כרבנן דר' דחייץ, והגרע"א תמה כן גם על הנך שהוכיחו דסכנה לא חוצץ ממש"כ הר"ש בטעמא דרבנן דמתכת לא חייץ דאיכא סכנה, ואיך יביאו ראיה לסתור דהא אדרבא ממ"ש הר"ש דאיכא סכנה ממילא מדקיי"ל כרבנן דחייץ מוכח דגם במקום סכנה חייץ ואיך יטעו להביא ראיה מדברי רבי כיון דהלכה כרבנן ומוכח בהיפוך, וכתב הגרע"א לישב דבהא גופא פליגי רבי ורבנן אי הוי סכנה אי לא, עכ"ד, וכן נקט הגרע"א בתשובה שבסו"ס דו"ח בפשיטות דהיכא דאיכא סכנה להסירו ודאי אי"ז חוצץ, עיי"ש.

הנה כבר הבאנו לעיל סק"א ד' הראבי"ה שג"כ למד מדין חץ דה"נ כל דבר שיש סכנה להוציאו אינו חוצץ, וזה כד' האחרונים, ומשה"ק ע"ז החוו"ד והגרע"א דאדרבה הרי רבנן פליגי בזה על רבי, הנה בד' ראבי"ה מבו' הישוב לזה, שהביא פי' הר"י מסימפונט, ז"ל, ורבנן סברי מתכת נמי קפיד עליה לאפוקי, עכ"ל, והרי דטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דלא חייש אדם לסכנה זו וקפיד עלי' לאפוקי, וזה כעין ד' הגרע"א ז"ל בזה.

ובמש"כ הגרע"א עוד בביאור ד' הר"ש דאי"ז סכנה גמורה וכו', יש להעיר מל' המאירי במקואות שם, ז"ל, וי"מ מפני שיש בהוצאתו "סכנה גדולה" ומתיאש הימנה ואינו מקפיד, עכ"ל.

ו] במה שדן הגרע"א בדין ספק בחציצה במיעוט, אם אמרי' בזה ספיקא דרבנן לקולא, וחילק בין היכא שהספק הוא בחציצה בגוף, להיכא שהספק הוא בחציצה בבין הסתרים, הנה בתשובת הגרע"א שבסו"ס דו"ח כתב בתו"ד, דבספק במיעוט הוי ספיקא דרבנן ולקולא, והביא כן משו"ת שבות יעקב סי' ס"ט כצ"ל, באיבעיא דגמ' בס"פ דם חטאת בדם ורבב על בגדו, ובשבו"י שם למד כן מד' הש"ך סי' קצ"ח סקי"ג בפלוגתת הראשונים בלפלוף אם חוצץ אף לבעלה, וכתב הש"ך דכיון דהוי זה דרבנן הלך אחר המיקל, אך בסד"ט שם סקל"ד וסקנ"ב פליג עליו, והביא ד' המג"א באו"ח סי' קס"א סק"ז בדין דם ורבב שכתב דאזלי' לחומרא, ועיי"ש סקנ"ב שדחה הראי' מד' הש"ך, ועוד האריך הרבה בזה בדבריו בסו"ס קצ"ט, ויש לציין עוד לד' המאירי במקואות פ"ט מ"ב שכתב בהך ספיקא דדם ורבב, דבטבילה דאורייתא אזלי' לחומרא.

ויש להוסיף, דלכאו' יש לחלק מטעם אחר בין ספק חציצה בגוף לספק חציצה בבית הסתרים, דהנה הראב"ד בבעה"נ שער הטבילה כתב, ז"ל, מהא שמעינן שאם לא הדיחה בית הסתרים ובית הקמטים שלה ונמצא בהם דבר חוצץ שלא עלתה לה טבילה. ואם לא נמצא עליה דבר חוצץ אע"פ שלא בדקה קודם טבילה עלתה לה טבילה, ואינו דומה לבדיקת הגוף ולחפיפת הראש כדבעינן למימר קמן, דהא שפחתו של רבי לא בדקה את שיני' קודם טבילה ואפ"ה טעמא דנמצא עצם בין שניה הצריכה רבי טבילה אחרת, הא לאו הכי לא וכו', והיכא דלא בדקה קודם טבילה בין שניה ולא בית הסתרים שלה, ואחר טבילה נמי לא בדקה עד שאכלה או שנתעסקה בכתמים ובתבשילים, ואח"כ בדקה ומצאה עצם או דבר חוצץ בין סתריה, מסתברא דכי האי גונא לקולא תלינן בהו ואמרינן דבתר טבילה עיילו בה הואיל ואין צריכין שיבואו בהם המים, עכ"ל, ונפסק כן בשו"ע יו"ד סי' קצ"ט ס"ט.

ובטעמא דמילתא כתב בחזון יחזקאל זבחים בשם הגר"ח זצ"ל, ז"ל, דהא שלא עיינה בשאר גופה קודם טבילתה שלא עלתה לה טבילה משום שעיון הגוף הוא דבר תורה וכו', בד"א בשאר כל הגוף משום שבגוף בעינן עצם מעשה הטבילה וכל ספק הוא ספק בעצם מעשה הטבילה, אבל בבית הסתרים כיון שאין צריכים לביאת מים בפועל, והוה רק דבר המעכב במעשה הטבילה ספיקו קיל ואינו חמור כל כך, עכ"ד.

והיינו דבחציצה בשאר הגוף, ליכא כלל לעיקר הטבילה, כיון דליכא ביאת מים על בשרו במקום זה, ומשא"כ בחציצה בבית הסתרים דל"ב בה ביאת מים, הרי איכא שפיר לעצם הטבילה, ואך דכיון דאיכא חציצה ואין מקום זה ראוי לביאת מים, ה"ז פוסל ומעכב את הטבילה, וע"כ כל דאיכא ספק בזה אמרינן דכיון דאיכא ודאי מעשה טבילה, וספק אם איכא דבר הפוסל, אין ספק מוציא מידי ודאי.

ולפ"ז למדנו טעם אחר להקל בספק בחציצה בבית הסתרים, טפי מספק בחציצה במיעוט.

ויש להוסיף, דהנה הסד"ט הוכיח דבספק בחציצה במיעוט לא אמרי' ספק דרבנן לקולא, מדינא דטבלה ועלתה ונמצא עלי' דבר חוצץ לא עלתה לה טבילה, הגם דאין החציצה אלא במיעוט, ולא אמרי' ספק דרבנן לקולא, ולפ"ז הרי דבחציצה בבית הסתרים דהוי הדין דאם נמצא עלי' אח"כ דבר חוצץ עלתה לה טבילה, הרי דה"נ יש להקל בכל ספק.

אך באמת נ' דבנידו"ד אין להקל מכח ה"ט, דכל ה"ט ל"ש אלא בספיקא דעובדא אם הי' עלי' דבר חוצץ, דבזה אמרי' דאין ספק מוציא מידי ודאי, אך בספיקא דדינא ל"ש כלל ה"ט, וז"פ.

ג] במה שהביא הגרע"א ד' החוו"ד דאותו מקום א"צ להיות ראוי לביאת מים כיון דא"א שיכנסו מים לתוכה לא אצרכוה רחמנא, וכתב הגרע"א ע"ז, דכ"ז הוא אם נניח ביסוד מוסד כסברת הרב נ"י הנ"ל דבמקור אין ראוי לביאת מים וכו'אבל מה נעשה הרי מצינו מפורש בהיפוך בדברי הרמ"א (סעיף מ"ג) שכתב י"א שהאשה צריכה להטיל מים וכו' שלא תהי' צריכה לעצור עצמה ולא יהי' ראוי לביאת מים, הרי דבלא"ה הוי ראוי לביא' מים ולא מצינו חולק בזה, דמ"ש י"א, היינו דהוא דבר חדש לחוש שתעצור בית הרחם ועי"ז יהי' נקרא אינו ראוי לביאת מים אבל ביסוד דבפשוטו מקרי אותו מקום ראוי לב"מ וגם בעינן שם ראוי לב"מ לא מצינו חולק.

ושוב כתב הגרע"א??

הנה באמת בראב"ן, ?? וכ"ה בראבי"ה??, אך אנן לא פסקינן לזה, אלא כמש"כ בהגש"ד??, ולפ"ז שפיר י"ל כד' הגרע"א.

ובאמת הראב"ן כתב להדיא דאף אותו מקום בעי' שיהא ראוי לביאת מים, כיון שאמרו בגמ' נדה דמ"ב:?

וע' גם בפיהמ"ש להרמב"ם מקואות פ"ט מ"ב שמבו' בדבריו דאו"מ צריך שיהא ראוי לביאת מים, אך יתכן שכונתו על שפתי או"מ.

מ"ש רומעכ"ת להביא סייעתא להגאון הנ"ל נ"י מלשון הרמב"ם והרע"ב (פ"ח דמקוואות) דנקטו תוך הפה ותוך החוטם ולא נקטו תוך הערוה, נ"ל דזהו כללו בכלל קמטים, כיון דאינו עומד פתוח ונדמה כאלו צדדי הרחם נופלות אהדדי, וצד אחד מונח על צדו השני לכסות הוי כמו קמט בבשר.

ד] במש"כ השואל דגם אם מדאורייתא בעינן ראוי לביאת מים, דוקא היכי דלפעמים גלוי אבל היכי דתמיד אינו גלוי כגון חלל החוטם ופה מבפנים לא בעי ראוי לב"מ, וכתב ע"ז הגרע"א דאף דהוי דבר השכל לדרוש קרא כמין חומר, אבל מ"מ אין בכחינו להמציא דבר חדש מכח דרשת הקראי, עכ"ד.

יש להעיר דבגליון שו"ע סי' קצ"ח ס"ז הביא הגרע"א כן בשם הרמ"ע מפאנו ונראה שהסכים לדבריו.

ויש להוסיף, דלכאו' מבו' כן בחי' הרשב"א בקידושין דכ"ה., ז"ל, וי"מ דמדרבנן בעלמא לפי שצריך טבילה כל גופו ד"ת התקינו דלשון ושינים שפעמים מגולין יהיו צריכין להיות ראוין לבוא בו מים, עכ"ל, וכ"ה בשלנ"ל ובשיטה קדמונית שם, והרי להדיא דרק מקומות שלפעמים מגולין צריכין להיות ראויים לביאת מים.

והנה אמנם הרשב"א שם כתב טעם אחר דבעי' ראוי לביאת מים מדאוריתא, ולטעם זה י"ל דאין לחלק בין מקום שפעמים מגולה למקום שאינו גלוי לעולם, אך י"ל ע"ד ד' הגרע"א להלן דבפשוטו מ' דאין חילוק לדינא בין ב' הטעמים

ה] במש"כ השואל להוכיח מדמשמע ברשב"א צ"ל ריטב"א דליכא חילוק בין ב' טעמים אי הוי דרבנן אי דאוריי', והרי לטעמא דרבנן כיון דלענין טומאה הוי כגלוי ממילא בבית הסתרים דלעולם טמון גם לטומאה לא בעי ראוי לביאת מים, וממילא גם לאינך טעמי דהוי דאורייתא הכי הוא, והגרע"א תמה ע"ז שהרי עדיין נ"מ בשניהם, דאלו לטעמא דהוי דרבנן ממילא גם בקמטים לא בעי ראוי לב"מ דהא הוי כטמון לענין טומאה כדאיתא פ' יוצא דופן שרץ בקומטו טהור, ואלו לטעמא דהוא דאורייתא בודאי בעינן ראוי לביאת מים, ושוב הביא הגרע"א דלהדיא משמע בנדה דף ס"ו דקמטים בעינן ראוי לביאת מים וכו', ובאמת טעמא בעי להרשב"א והריטב"א הא לענין טומאה הוי טמון, עכ"ד.

הנה המקנה בקידושין דכ"ה. כתב,

*י"ל לפ"ד המקנה דודאי לגבי טומאה אם יפתח הקמטים ל"ח זה כבית הסתרים, וע"כ ה"ז חוצץ בטבילה, דבטבילה ל"ש לחלק בכ"ז, ודו"ק.אך בד' הגרע"א להלן נ' שרק אם יתפשטו הקמטים לגמרי חשיב כגלוי*

ושו"ר שכבר עמד בזה החלקת יואב יו"ד סי' ל"א.