ציונים והערות-כוונה וכח גברא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / שחיטה / שחיטה ציונים והערות

אדר מס' 11

# שמעתתא דכוונה וכח גברא [דף ל"א.]

**אם צריך כוונה בהפילה**

**מחלוקת הראשונים בנפלה מידו**

**אם אשו משום חציו מהני בשחיטה**

**חידוש המהרש"ל**

**כוונה בשחיטה – מצוות צריכות כוונה**

**הערות בגפ"ת**

# אם צריך כוונה בהפילה

**בקצרה** – עי' **רד"ה** ואע"ג, ומה שדייק **הראש יוסף**, ועי' **רא"ש** סימן ח', ועי' **ראש יוסף** ו**בפר"ח** סי' ג' אות ב', ועי' **תבו"ש** סי' ג', **בשמלה חדשה** ס"ד, **וביד יהודה** סי' ג', מש"כ בבאור דברי הרא"ש, ועי' **קוב"ש** ח"ב סימן כ"ג. ועי' **ברשב"א** בחידושיו, ובתוה"ב הארוך, וכן **ברא"ה** שם, **והמאירי** י"ב: דפליגי על הרא"ש, ועי' **טור** סי' ג'.

**דף ל"א. גמ' טעמא דנפלה הא הפילה הוא כשרה ואע"ג דלא מיכוין.**

**הנה בפשוטו** כוונת הגמ' לומר דלא בעינן כוונה כלל, ובעינן רק דההפלה תהא בכח הגברא, [וכגון דנתקל בה בדרך הילוכו, או בישן], 'ונפלה' היינו בלא כח גברא, וכן מפורש ברשב"א בתוה"ב הקצר דף ז.[[1]](#footnote-2), וכן מתבאר **ברשב"א** בחידושיו, ובתוה"ב הארוך י"א. [[2]](#footnote-3) **וברא"ה** שם, **וכן במאירי** י"ב: [הו"ד לקמן].

**אמנם** **רש"י** כתב אע"ג שלא נתכוין **לשחוט** **אלא להפלת** סכין, **ובראש יוסף** דקדק מדבריו, דאע"פ דקי"ל כר"נ שא"צ כוונה לשחיטה, מ"מ אם לא נתכוין להפיל את הסכין פסולה. וכך כתב להדיא **הרא"ש** בסימן ח' דדוקא אם נתכוין להפילה קרינן ביה וזבחת ואכלת וכו', מיהו בלא כוונת שום דבר אי אפשר וכו' דצריך להתכוין לשום דבר מעשה. **ועי"ש ברא"ש** שטעם הדבר משום דכשהנפילה היתה ללא כוונה כלל, לא נחשב וזבחת ולא מיקרי כח גברא. ועי' **ראש יוסף** דכן דעת תוס' י"ב: ד"ה זרק, וכן דייק **בתבו"ש** מדברי התוס' שם, וע"ע **בראש יוסף** דהקשה לפי"ז מ"ט לא תנן הפילה בלא כוונה פסול, ותירץ דלהרא"ש כל זה בכלל 'נפלה'.

**בביאור דברי הרא"ש.** עי' **ראש יוסף** דהקשה דהרא"ש פתח דטעם הפסול משום דבעי כוונה במקצת, וסיים דפסול משום דלא הוה 'כח גברא' וצ"ע הרי כח גברא איכא ואי משום כוונה הא לא בעינא, וכעי"ז הקשה **ביד יהודה**. ועוד הקשה **היד יהודה** דהרי שחיטה ע"י שוטה ושיכור כשרה, וכמו שפסק **הרא"ש** בסימן א' דאפי' שיכור כלוט (בעומד על גביו), ומה שייך ביה כוונת מעשה, וע"כ דכיון דקי"ל דלא בעי כוונה א"צ כוונה כלל. [ומה"ט הסיק היד יהודה דבאמת דעת הרא"ש דא"צ כוונה כלל, והעמיד דבריו בגוונא דנפלה מידו, הו"ד לק'], ועי' **בפר"ח** סי' ג' אות ב' דנראה דהקשה על הרא"ש מדתניא בתוספתא פ"א ה"א וזבחת ולא שנזבחה מאליה, והיינו דממעט היכא דליכא כח גברא כלל, הא איכא כח גברא מהני אף שאין כוונת מעשה, **ועו"ק** הא כתיב וזבחת ולא כתיב ועשית וכמו דלא דרשינן וזבחת להצריך כוונת זביחה, ה"ה דלא בעינן ועשית וכוונת מעשה מנ"ל. ועי' **תבו"ש** סי' ג', בשמלה חדשה ס"ד, דנראה לכאו' דעיקר טעם הרא"ש רק משום כוונה ולא הזכיר כח גברא כלל, וכן בס"ק ז' דימה דין זה לכוונה במצוות יעו"ש, ועי' ברבינו ירוחם [הו"ד שם בס"ק ז'] דדרכו להביא דברי הרא"ש וכתב דין זה דבעינן כוונה במקצת והשמיט הא דבעינן כח גברא, וצ"ע. ועי"ש מה שתירץ על הקו' מהתוספתא, דכשנפל אדם על הסכין כולהו נזבחה מאליה קרינן ביה, וצ"ב.

**ובפשוטו** צ"ל בכוונת הרא"ש דבלא כוונה זו לא נחשב כח גברא, וכן ביאר **בקוב"ש** חלק ב' סימן כ"ג ס"ק ו' וז"ל, היכא שהאיסור הוא שלא יעשה האדם המעשה אבל אם תיעשה המעשה מאליה אין בזה קפידא כלל, כגון במלאכת שבת וכדומה, ובזה דבר שאין מתכוין מותר, דמעשה שנעשית בלא כוונה אינה נחשבת על האדם, אלא כאילו נעשית מאליה היא חשובה, **ודוגמא לזה** מדברי הרא"ש פרק השוחט דכשהפיל סכין בלא כוונה שחיטתו פסולה אף דשחיטה לא בעיא כוונה, משום דלא הוי כח גברא וכאילו נשחטה מאליה, עכ"ל. **ואולי י"ל** דזו גם כוונת התבו"ש בישוב הקו' מהתוספתא[[3]](#footnote-4), אמנם עדיין צ"ע הקו' משיכור כלוט דלכאו' לא שייך בו כוונה כלל וכלל.

# מחלוקת הראשונים בנפלה מידו

**הרשב"א** בחידושיו כתב לדון בהא דתנן 'נפלה', אם איירי דוקא בנפלה מאליה מהרוח וכדו', **או** דאיירי גם בנפלה מידו ומחיקו כגון שפתח את ידו ועי"ז נפלה, [דאי"ז מחמת כח שנתן בדבר לזורקו ולהפילו, אלא בהסרת כוחו העוצר, וכח המשיכה הפילו], **ובתורת הבית** בסוף שער א' דף י"א. האריך בזה, וכתב די"ל דכמו דבנזקין איתא [ב"ק כ"ו:], היתה אבן מונחת לו בחיקו ולא הכיר בה מעולם עד שנפלה חייב, ה"ה בשחיטה נחשב דקאתי מכח בן דעת, ונפלה דתנן היינו ע"י הרוח, **או"ד** שאני נזקין, אבל בשחיטה בעי דוקא שכוחו הפיל דומיא **דזרק** סכין וכו', **וכתב הרשב"א** דמסברא נראה להשוות לנזקין, וכן יש ראיה מנדה שנאנסה וטבלה ואוקמינן לה בנפלה מן הגשר, אלמא כל שנפלה מן הגשר מעצמה אעפ"י שלא הפילה היא עצמה עלתה לה טבילה, ומדמינן לה התם לדרבי נתן דלא בעי כוונה לחולין. ועי"ש דלמעשה יש להחמיר ולפסול לפי שבעלי התוספות ז"ל[[4]](#footnote-5) אמרו שהפילה הוא רק מכוחו, ולהם שומעין שאמרו בשל תורה להחמיר, עכ"ד.[[5]](#footnote-6)

**ועי' ברא"ה** בבד"ה שם שתמה על כל דבריו, דעל מה שהשוה לנזקין, השיג דדוקא בנזקין בכה"ג חייב משום דליכא שם הלכה של כח גברא, דהכלל בנזיקין דכל היכא דאיהו גרים חייב ואדם מועד לעולם,[[6]](#footnote-7) [[7]](#footnote-8) וכן דחה הראיה מנדה, דדימוי הגמ' לנדה הוא לומר דא"צ **כוונה** כמו הכא, אבל בשחיטה בגוונא דנפלה מידו יש לפסול משום דליכא **כח גברא**. [ועי' במשמרת דכתב הרשב"א לתרץ דבסברות אלו גופא הוא דן, ובאמת פסק להחמיר יעו"ש[[8]](#footnote-9), וצ"ב]. וכיו"ב **כתב המאירי** י"ב: לחלוק על הרשב"א וכתב שאין זה נקרא כח אדם לענין שחיטה, והא דבנזקין חייב הטעם הוא, משום שהאדם חייב לשמור עצמו בכל צד שלא יהא היזק יוצא מתחת ידו, וכל לענין היזק אונס כרצון ושוגג כמזיד, וכן בנדה א"צ כח אדם כדמוכח מגל שנתלש טהור. וכן 'נפלה' דתנן בפ"ב משמע בין מידו בין מחיקו בין ממקום אחר[[9]](#footnote-10), עכ"ד. **ויש להתבונן** טובא בשורש פלוגתת הראשונים בזה, **א**. מ"ט הרשב"א החשיב זאת לכח גברא, ואילו ש"ר ס"ל דלא הוה כח גברא. **ב.** במה פליגי אם לדמות ענין זה לנזקין. **ג.** צ"ב מה דדימה הרשב"א לטבילה, והרא"ה תמה דאין בזה דין כח גברא, ומתבאר דהרשב"א ס"ל דיש דין כח גברא בטבילה, ועי' הערה מש"כ בשם הראב"ד[[10]](#footnote-11). [ולכאו' צריך למצוא דכל ג' ענינים הנ"ל יש להם שורש אחד, וצ"ע עתה].

**הטור** בסימן ג', פסק את כל דברי הרשב"א וכמבואר בב"י שם, והוא תמוה דהטור יחלוק על אביו [ולא יזכיר דעתו], **ובמשב"ז** ד"ה דע עמד בזה ודחק דכוונת הטור והשו"ע דלא היתה כוונה לחיתוך, אבל לעולם היתה כוונה לנפילה, [וכן נראה קצת בביאור הגר"א ס"ק ד' עיש"ה], **אמנם** אי"ז משמע כלל. **ועי' יד יהודה** דמטה את כוונת הרא"ש דכל דבריו הם בגוונא שפתח ידו וממילא נפל הסכין, ובכה"ג הצריך הרא"ש כוונה, אבל הפיל ע"י כוחו א"צ כוונה וכדעת הרשב"א יעו"ש, **אמנם** עי' היטב בלשון הרא"ש, ומבואר להדיא כשאר הפוסקים דאיירי גם בהפילה ודלא כהיד יהודה, וצ"ע.

**לדינא** – **בראשונים פסקו** כר' נתן דשחיטה א"צ כוונה כמבואר בשמעתין[[11]](#footnote-12), והכי קי"ל בטור ושו"ע סי' ג', וכתב שם דלכן המתעסק לחתוך או זרק סכין לנועצה בכותל כשרה, אמנם יש לבדוק דלא היה חלדה, ושנשחט רוב סימן. ועי' **ש"ך** דאין לחשוש שמא מה שהתרחב לרוב הוא ע"י הפירכוס. **עוד פסק** השו"ע דאפי' הפיל הסכין ברגלו שלא בכוונה כלל כשרה, [כהרשב"א והרא"ה והמאירי, ודלא כרש"י והרא"ש].

**עוד פסק השו"ע** דבמונחת בחיקו או בידו ונפלה שלא בכוונה[[12]](#footnote-13) כנפלה מעצמה דמי ופסולה, **והיינו** כהרא"ה והמאירי, וגם **הרשב"א** פסק דיש להחמיר כשיטות אלו, ועי' **ביאור הגר"א** דנראה דהשו"ע פסק כהרא"ה ולא כהרשב"א, וכוונת הגר"א לומר דאי"ז כהרשב"א דפסק כן רק בתורת חומרא, אבל **רע"א** שם כתב דהשו"ע פסק רק בתורת חומרא, ונפק"מ דאסור לשחוט אחר שחיטה כזו את בנה מטעם איסור אותו ואת בנו, כיון דרק משום חומרא פסלינן וכמש"כ הרשב"א.

# אם 'אשו משום חציו' מהני בשחיטה

**בקצרה** - עי' **תוס' סנהדרין** ע"ז. ד"ה סוף, **ובחידושי הגר"ח** פי"א משכנים.

**תוס' סנהדרין** ע"ז. ד"ה סוף, הקשו אהא דמבואר בשמעתין דנפלה סכין מידו ושחט שחיטתו פסולה, ודייקה הגמ' דהיינו לר"נ דלא בעי כוונה, וקשה דנפלה נמי ליהוי כי הפילה למ"ד אשו משום חציו, אם לא נחלק בשחיטה, ולא מסתבר לחלק כיון דאפילו מיתה גמרינן מממון, אלא נראה דאתיא ההיא סוגיא כמ"ד אשו משום ממונו[[13]](#footnote-14), עכ"ד. **אמנם** צ"ע בדעת הרמב"ם דפסק לשמעתין ופסק כמ"ד אשו משום חציו, **ועי' בחידושי הגר"ח** פי"א משכנים דייסדדבהלכה דאשו משום חציו, נתחדש רק דכאילו הוא בעצמו עשה את המעשה, וכמו שירה חץ, אבל זה הרי לא מצינו כלל בחציו שיהיה חשוב נעשה 'המעשה מכחו', אלא דחשוב שהוא עשה המעשה בידים, אבל לא שיהא נעשה מכחו, ולכך יש לחייבו[[14]](#footnote-15), משא"כ בשחיטה דבעינן כח גברא דוקא, א"כ מה לן בכך דהוי חציו, והוי כאילו עשה את המעשה, אבל עכ"פ הרי לא נעשתה מכחו, וגבי שחיטה הרי כחו בעינן, יעו"ש בדבריו העמוקים, **ועי' בגליון חזו"א** דהקשה דגם ברציחה בעינן כוחו, [שיטמ"ק ב"ק נ"ו.] אבל בדברי הגר"ח מבואר דנקט דברציחה א"צ כוחו וסגי שהמעשה מתיחס אליו.

# חידוש המהרש"ל

**בקצרה** – עי' **יש"ש** בסימן י"ג, ועי' **תבו"ש** סוף סי' ג'. **פמ"ג שפתי דעת** אות ג' **ובפת"ש** שם ס"ק א', ועי' **אמרי בינה** סי' ז'.

**כתב היש"ש** בסימן י"ג, דאף דלא בעינן כוונה לחולין, היינו מן הסתם, אבל אי כיון להדיא שלא לשחוט אותה בשחיטה המכשרת, אלא לעשות בה נחירה וחניקה, לא מיקרי שחיטה, וגרע טפי מנפלה הסכין מהקורה לענין זה שאינו בכלל וזבחת. **ובכנסת הגדולה** [הגהות הטור אות ה'] הקשה מ"ט השמיטו זאת הפוסקים הש"ך והט"ז, והו"ד **בפמ"ג שפתי דעת** אות ג'. ועיי"ש עוד בפמ"ג דמסתפק אולי דוקא דיבור פוסל וכמו שנסתפקו התוס' ל"ט. גבי מחשבת פיגול. **ודבריו צ"ע** דודאי אינו דין 'מחשבת פסול' כפיגול, אלא דכאשר יש כוונה להיפך אי"ז נחשב וזבחת, וכמש"כ הת**בו"ש** שטעם המהרש"ל שהוא משום דסתמייהו לשחיטה עומד והוה כאילו כיון לשחוט, משא"כ כשחשב להיפך, [והיינו דלעולם בין לרבי נתן בין לרבנן בעינן כוונה בשחיטה אלא דלר"נ הוה כאילו כיון].

**עי' פת"ש** ס"ק א' שהזכרון יצחק חידש ע"פ התבו"ש הנ"ל, דבהמה שנשחטה אמה באותו היום לא יהני בבנה שחיטה בלא כוונה, כיון דאין עומד היום לשחיטה, **והפת"ש** הקשה עליו דא"כ השוחט בשבת וכן בהמה שעומדת לאכילה או לגדל וולדות לא יהני בה שחיטה בלא כוונה, ומ"ט לא חילקו בזה הפוסקים, וע"כ אין כוונת התבו"ש דתהא עומדת לשחיטה היום וסגי בזה דסופה לשחיטה, ועוד דכל שחיטה עומדת להיות שחיטה כשרה יותר משחיטה פסולה, יעו"ש.

**ועיי"ש בפמ"ג**, דהקשה מהא דקי"ל דמומר לכל התורה ששחט ואחרים רואין, שחיטתו כשרה, ואמאי דלמא נתכוין לנחירה. **ובאמרי בינה** שחיטה סימן ז' כתב ליישב דכל מש"כ היש"ש דל"מ, הוא רק אם נתכוין שלא לשחוט שחיטה מעליא אלא לעשות בנחירה וחניקה, ונזדמן שנשחטה כראוי, דהו"ל כמו שנשחטה בלא כח גברא, אך אם מכוין לשחוט הסימנים בשחיטה מעליא, אף דכוונתו דלא תועיל השחיטה, שחיטתו כשרה, ומיושבת קו' הפמ"ג. [ומדברי האמרי בינה מתבאר מהלך נוסף ביסוד דין המהרש"ל, דהוא משום חסרון כח גברא].

**לדינא** – **התבו"ש** כתב דראוי לחוש לדבריו, אולם שאר פוסקים לא הזכירוהו, וכתב **היד יהודה** דהוא מכריח שכל הפוסקים לא חשו לזה ולא קיבלו דבריו.

# כוונה בשחיטה – מצוות צריכות כוונה

**בקצרה** - עי' **רמב"ן ור"ן** [עומקא 66] דסוגיין אינה שייכת לנידון אי מצוות צריכות כוונה, **ועי' רע"א**, ומאידך **באו"ז** ר"ה סו"ס ר"ס [הו"ד בהג"א ספ"ג דר"ה], **והגר"א** או"ח סימן ס' סק"ד, דימו שמעתין להתם, ועי' **קוב"ש** כתובות אות רמ"ח. ועי' חי' **חת"ס** דלכו"ע אין קיום מצוה בשחיטה זו, **ובמג"א** בסימן קנ"ח סקי"ג, כתב דכשאינו מתכוין לשחיטה לא יברך, הו"ד **בפת"ש** קצ"ח ס"ק כ"ז.

**איתמר נדה שנאנסה וטבלה א"ר יהודה אמר רב טהורה לביתה וכו' ור' יוחנן אמר אף לביתה לא טהרה.** עי' **רמב"ן** דפלוגתא זו ופלוגתת ר' נתן וחכמים אם בעינן כוונה לשחיטה, לא תליא בהפלוגתא אם מצוות צריכות כוונה,[[15]](#footnote-16) דשאני מצוות הללו שהן 'מתירין' ויש בהן הכשר לדבר אחר, ואינם בעצמן דבר שבחובה, וע"כ אף אם מצוות צריכות כוונה, י"ל דהכא ל"ב כוונה, דבמעשה תלינהו רחמנא והא איתעביד להו, **ומאידך** אף אם מצוות א"צ כוונה י"ל דהכא בעי כוונה יעו"ש, ועי' בר"ן [עומקא 66] שכתב כעי"ז בשם הרמב"ן. **ובחידושי רע"א** כאן כתב "אף דקיי"ל מצוות א"צ כוונה[[16]](#footnote-17), צ"ל דהמצוה היא שלא לאכול בשר מתה רק ע"י שחיטה, ולהרשב"א דהבשר מן החי בעשה שאינו זבוח, היינו ג"כ שלא לאכול בשר שאינו זבוח, וענין הזביחה הוא שיהיו הסימנים נשחטים ע"י כח גברא, ולא שייך בזה מצוות צריכות כוונה, וכן נדה שנאנסה וטבלה, המצוה היא שלא לשמש באשתו נדה בלי שתטהר עצמה במקוה, אבל ענין הטהרה א"צ כוונה. עכ"ל.

**אך באו"ז** [ר"ה סו"ס רס"א] הוכיח דקי"ל דמצוות א"צ כוונה, **מהא** דקי"ל הכא כרב דנדה שנאנסה וטבלה טהורה, והובא בהג"א ספ"ג דר"ה[[17]](#footnote-18), **וכ"כ הגר"א** באו"ח סימן ס' סק"ד במקור הדעה שמצוות א"צ כוונה[[18]](#footnote-19), ועמש"כ בזה **בקוב"ש** כתובות אות רמ"ח.

**ובחי' חת"ס** כתב, דאף לדעת רב דטהורה לביתה, מ"מ לא קיימה מ"ע של טבילה, כיון שלא נתכוונה לשם טבילה, ועיי"ש שכתב דה"נ הוא במילה, דהמל תינוק שלא לשם מצוה, אף דהתינוק נימול, מ"מ המל לא קיים מ"ע, דמצוות צריכות כוונה. **ועי' מג"א** בסימן קנ"ח סקי"ג, דכל שאינו מתכוין לשחיטה או לנט"י, אף דהשחיטה והנטילה כשרה, מ"מ א"א לברך ע"ז[[19]](#footnote-20), **ויל"ע** בזה, דהנ"מ לרמב"ן הנ"ל, אבל לפי מש"כ רע"א הנ"ל דהמצוה הוא בעשיית המעשה דעי"ז לא יאכל בשר בלא שחיטה, א"כ לכאו' גם בלא כוונה נתקיימה המצוה ויוכל לברך.

# הערות בגפ"ת

**נפלה סכין וכו' פסולה שנא' וזבחת ואכלת מה שאתה זובח אתה אוכל.** יש להעיר מ"ט הוצרך התנא לתוספת זו ד'מה שאתה זובח אתה אוכל[[20]](#footnote-21)', ולכאו' סגי לומר וזבחת ולא מאיליו, וכמש"כ **בתוספתא** פ"א ה"א.

**שנא' וזבחת ואכלת.** יסוד הפסול דמתני' מבואר בגמ' דהוא משום דבעינן כח גברא ולאו משום חסרון כוונה, דמשנתינו כר"נ. **ועי' בתוספתא** הנ"ל דמדרשה זו דרשינן נמי דשחיטת גוי וקוף[[21]](#footnote-22) פסולה, שנא' וזבחת ואכלת לא שזבח הגוי[[22]](#footnote-23), ולא שזבח הקוף[[23]](#footnote-24), ולא שנזבח מאלי', **וצ"ב** מה השייכות בין דין דאינו בר זביחה לדין כח גברא. **וי"ל** דקרא דוזבחת קמ"ל דלשחיטה אין סגי בחיתוך הסימנים כדין, אלא יש בזה שם 'מעשה', ויש הלכה שייעשה המעשה ע"י כח גברא ובר זביחה, ויש ליישב עוד.[[24]](#footnote-25)

**זרק סכין לנועצה בכותל והלכה ושחטה כדרכה, ר' נתן מכשיר וחכמים פוסלין.** לקמן בסוגיין אמרו דמודו רבנן דלא בעינן כוונה לזביחה, דמדגלי רחמנא דמתעסק בקדשים פסול מכלל דחולין לא בעו כוונה, אלא דבעי כוונה לחתיכה, **והתוס'** בסוד"ה ואי ובד"ה נהי כתבו דהיינו דבעינן כוונה לחתיכת סימנים, וכ"כ **התוס'** לעיל י"ב ב' ד"ה זרק, ובדף י"ג א' ד"ה מנין, ועפי"ז כתבו התוס' בע"ב דמתעסק דפסול בקדשים הוא אף כשנתכוין לחתיכת סימנים אלא שלא נתכוין להתירה בזביחה זו, [ובתוס' י"ג. כתבו דמתכוין לחתיכה ולא לשם זביחה, וצ"ב]. **והרשב"א** דף י"ב ס"ל בדומה לשיטת התוס', דבקדשים בעי שיודע שנצטוו ישראל על השחיטה ולפיכך הוא שוחט, **אך הרמב"ן** בשמעתין כתב דלרבנן סגי בכוונה לחתיכה, והא דל"מ כשנתכוין לנועצה בכותל, הוא משום דלאו חתיכה דכלום הוא, עיי"ש.

**והא אמרה רבא חדא זימנא.** עי' **פרש"י** דלולי דברי רבא הו"א דמתני' כרבנן, ולכאו' תמוה א"כ אמאי תנן דוקא נפלה, ופירשו **הרמב"ן הרשב"א והר"ן** את דברי רש"י דה"ק, דכל שלא כיוון לשחיטה 'נפלה קרי ליה', ולא קרינא ביה מה שאתה זובח אתה אוכל אלא בזובח לדעת, והיינו דמוזבחת שמעינן דין כוונה [וכן הוא בגמ' ע"ב], ובלא כוונה מוגדרת 'נפלה', ולפי"ז שמעינן דגדר דין כוונה לרבנן הוא דין כוונה למעשה השחיטה, דכיון דבעינן שתיעשה השחיטה ע"י האדם, בעינן שיתכוין לכך, ובלא"ה לא חשבינן לה כנעשית על ידו, וחשיב כנפלה הסכין מאליה, וכן נקט בעונג יו"ט ריש סימן נ"ה, עיי"ש[[25]](#footnote-26). **אך** **המהר"ם** פירש בד' רש"י, [בד"ה אבל] דלולי רבא היינו מעמידים את המשנה בגוונא שהתכוין כגון שהיה יושב ומצפה מתי תפול סכינו ותשחוט, **וגם לפי ההו"א** דין מתני' הוא דין כח גברא, וקמ"ל מתני' דאע"פ שכוונה איכא, מ"מ יש לפסול בנפלה משום דליכא כח גברא[[26]](#footnote-27).

**רד"ה אבל הכא וכו' דבעינן שחיטה מכח אדם.** לפום ריהטא הטעם דבהפילה ליכא כח אדם משום דהפיל אינו כזרק דבזרק הרי הכח הוא שלו משא"כ הפיל דעיקר הכח הוא כח המשיכה, אמנם צ"ע דא"כ אי"ז שייך לדברי הגמ' דהכא לא מיכוון כלל, ועוד צ"ע דרש"י בהמשך דבריו כתב קמ"ל רבא מדלא קתני הפיל סכין או זרק סכין, ולפי"ז זרק אינו מענינא ולא היה בו נידון כלל, וע"כ צ"ל כמש"כ **הרמב"ן הרשב"א והר"ן** דיסוד הדין בכוונה הוא שייך להא דבעינן כח גברא דבלא כוונה הוה כ'נפלה', וא"כ יל"פ[[27]](#footnote-28) דכוונת הגמ' לומר דכשאינו מתכוין לחיתוך לא חשיב 'כח גברא', אמנם **מהר"ם** פירש דאין ר"ל דבהפילה לא הוה כח גברא אלא דבנפלה לא הוה כח גברא והיינו דאיירי הכא דבאמת היה כוונה [ובגוונא דלא יהא כוונה באמת נפסול] והתנא קמ"ל לפסול בנפלה משום דליכא כח גברא.

**רד"ה צריכא.** רש"י כתב דהצריכותא היא בדברי רבא, ולא בגוף דין המשנה, ועי' תוס', והאריך בזה בחידושי **הרשב"א.**

**תד"ה ואי אשמועינן** מתבאר בדבריהם דיש לדון בדעת רבנן אי סגי במכווין לחתיכת בשר או דבעינן דוקא לחתיכת סימני החיות. [ועי' מש"כ לעיל בדברי הגמ' דנחלקו בזה הראשונים], וכבר מתבאר כן בתוס' שלפני"ז ועי"ש דחש"ו נחשב מיכוין לחתיכת בשר ולא לחתיכת סימנים**.**

**רב אמר מותרת לבית ואסורה לאכול בתרומה.** עי' בדברי הרמב"ן והרשב"א ומתבאר דהיינו מדברי סופרים, ועי' רש"י חגיגה י"ח: גבי טבל לחולין ולא למעשה, וכן כתב להדיא הרמב"ם באבות הטומאות, ולכאו' הוא פשוט מסברא שלא שייך דמדאורייתא יהא טבילה דיהני לדבר אחד ולא לדבר אחר, [הגם דיש טמא דהוא טמא רק לגבי קדשים כטוב"י ומחוכ"פ מ"מ בטהרת מקוה אין שייך לחלק בזה כלל] אמנם עי' חת"ס דנראה דהבין דהוא חילוק מדאורייתא ועי' ראש יוסף בע"ב.

**ור' יוחנן אמר אף לביתה לא טהרה**. **הרמב"ם** מקוואות א' ח' פסק כרב דטהורה והו"ד ברמב"ן ובר"ן כאן, **אולם הרמב"ן והרשב"א** כתבו להחמיר דקי"ל כר' יוחנן לגבי דרב וכ"כ בהגהות אשר"י, ולמעשה **השו"ע** קצ"ח פסק להקל, והרמ"א פסק להחמיר. [ועיי"ש בש"ך ובט"ז דבאנסה חברתה גם לרמ"א מהני משום דדעת חברתה מהני לה כמבואר בגמ' בשמעתין].

**ור' יוחנן אמר אף לביתה לא טהרה**. **הרשב"א** בתשו' ח"ג סימן רנ"ה נקט דלר' יוחנן טבילת כלים חדשים בעיא כוונה, וכ"כ **הב"ח** ביו"ד סו"ס ק"כ, אך **התרוה"ד** בסימן רנ"ז נסתפק בזה, דשמא כיון דהך טבילה אינה מטומאה לטהרה ואינה אוסרת מה שבא לתוכה קודם הטבילה, אלא היא מגזה"כ, לא בעינן בה כוונה, **והש"ך** בסימן ק"כ סקכ"ח כתב כן בדעת הרמ"א שם, דבטבילה זו לכו"ע לא בעינן כוונה, עיי"ש, ולדינא פסק הרמ"א שם **כתרוה"ד** דקטן יכול לטבול כלים.

ומנא תימרא, הרבה יש להעיר בפשט דברי הגמ' דבסוף שמעתין מבואר דהגוונא דאיירי בה היינו לר"נ בנפלה מן הגשר ולרבנן דירדה להקר, והיינו באופן דנתקיים הדין כוונה דבעינן לפי רבנן, ומתבאר דלר"י בעינן כוונה ליטהר, וכן מתבאר מהברייתא דהדיח ידיו דהרי היה לו כונה לרחוץ כל ידיו אלא דלא היה כונה ליטהר, [אמנם צ"ע מרש"י ד"ה אף שניה לדעת[[28]](#footnote-29)] צ"ע המקור לזה וא"כ מאי קפריך מנין לרב והרי אדרבה ר"י הוא המחדש, [ומה דרב הצריך לקודש הוא רק מעלה כמבואר בראשונים], ועי' ראש יוסף דהעיר בזה דתחילה היה להביא המקור דר' יוחנן היינו מדברי רבי יונתן בן יוסף, ועי' רש"ש במסקנת הגמ' דדינא דרבי יוחנן הוא שלפי ר"נ צריך כוונת מעשה שתהא במים[[29]](#footnote-30) ולרבנן דהא מלתא מ"מ בעיא אתא קרא לכונה לטהר והביא דבאו"ז ובשו"ע ורמ"א קצ"ח סעיף מ"ח מבואר לא כן דכתבו דגם לדידן יש ריבותא בטבלה להקר, ולכאו' כיון דקי"ל כר"נ בשחיטה א"כ כל דינו דרי' יוחנן אינו אלא להצריך כוונת מעשה וסגי בירדה להקר וע"כ דלכו"ע לפי רבי יוחנן בעי כוונה ליטהר.

דתנן גל שנתלש. יש להעיר כיון דמבואר לק' דלרבנן בעי כוונה א"כ עד דקמקשה לר' יוחנן מגל שנתלש תיקשי לרב אליבא דרבנן נמי וע"כ צריך להעמיד ביושב ומצפה, ועי' תו"ח וצ"ע

**ביושב ומצפה עסקינן מתי יתלש הגל**. מבואר דמהני כוונה ע"י אחר, **והמהר"ם** [בבאור רד"ה אבל] נקט דה"ה דמהני לרבנן דבעו כוונה בשחיטה יושב ומצפה מתי תפול סכינו ותשחוט [אמנם לקושטא יש לפסול משום דבעינן כח גברא][[30]](#footnote-31), וכן מבואר **במאירי** **ושיטמ"ק** לעיל י"ב ב' בשם הראב"ד דכל מה שאמרו שם דחש"ו ששחטו ואחרים רואין אותם ל"מ לדעת רבנן, הוא רק כשאין האחרים העומדין על גביהן עומדים לשם כוונה. **אך** בד' ש"ר לעיל שם משמע דל"מ כוונת האחרים, וכן הוא להדיא בד' **הרשב"א** שם בשם רבינו יונה, **ומבו'** לפ"ז דאינו דומה דין כוונה בשחיטה לדין כוונה בטבילה, דבטבילה מהני כוונתו אף כשנעשה מעשה הטבילה מאליו, ובשחיטה ל"מ אלא כוונת השוחט, וצריך לבאר החילוק[[31]](#footnote-32).

**דף ל"א: מדגלי רחמנא מתעסק בקדשים מכלל דחולין ל"ב כוונה.** התוס' לעיל י"ג. כתבו דבקדשים איכא תרי גווני מתעסק, חדא, שלא נתכוין לשם זביחה, **ועוד**, דסבור שהוא חולין ושחטו, ותרוייהו מושחט את בן הבקר נפקא. **ובאו"ש** פ"א ממקואות ה"ח סק"ו הק', דא"כ היאך שמעינן מקרא דפסל מתעסק דבחולין ל"ב כוונה, הרי י"ל דבעינן להך קרא לפסול כשסבור שהוא חולין[[32]](#footnote-33).

**ולרבנן שירדה להקר.** כתב רש"י דהיינו שירדה להקר ולא לטבול ונפלה **כולה** לתוך המים. אך **בשיטמ"ק בשם הראב"ד** מבו' דהיינו שנתכוונה להכניס כל גופה במים, ואך שעשתה כן כדי להקר ולא כדי לטבול, וכ"נ להדיא בתו"ד הרמב"ן, שכתב דבמצוות כה"ג יצא ידי מצוה למ"ד דמצוות א"צ כוונה, ולא הוה כמתעסק, **וכן משמע בל' הרגמ"ה,** ובל' **הרמב"ם** בפ"א ממקואות ה"ח. ובשיטמ"ק כתב דמה שהעמיד רש"י בכה"ג שירדה להקר ונפלה כולה לתוך המים, הוא משום לישנא דנאנסה וטבלה[[33]](#footnote-34). **ועי' ברש"ש** דהק' ע"ד רש"י, דלענין שחיטה לכאו' לא סגי שנתכוין לחתיכת מקצת סימנים, [וצ"ל דרש"י ס"ל כדעת הרמב"ן דל"ב כלל כוונה לחתיכת סימנים, אלא סגי בכוונה לשם חתיכה, וע"כ ה"נ בטבילה סגי בכוונה לטבילת חלק מגופו וצ"ב[[34]](#footnote-35), אך צ"ע מד' רש"י לעיל י"ב ב' ד"ה מאן תנא, דמשמע דס"ל דלרבנן בעינן כוונה לחתיכת סימנים, ויש ליישב].

1. **וז"ל** "אפילו הפיל הסכין בידו או ברגלו אפילו שלא בכוונה והלך ושחט כדרכו, הרי זו כשרה. זה הכלל כל שבא מכח ישראל ואפילו מכח מי שאינו בן דעת שחיטתו כשרה". [↑](#footnote-ref-2)
2. משב"ז סי' ג' דמהא דדן האם נפלה מידו בכלל הפילה ודימה לנזקין וכו' אלמא בהפיל ממש ודאי לא צריך דעת. [↑](#footnote-ref-3)
3. **ואע"פ** שהתבו"ש לא הזכיר כח גברא, אמנם צריך לבאר לפי"ז מה הביא מכוונה במצוות. [↑](#footnote-ref-4)
4. **עי' תוס'** סנהדרין ע"ז. ונראה שם קצת דגירסתם במשנה היתה נפלה סכין מידו, [ועי' תוס' י"ב: ד"ה זרק סכין]. [↑](#footnote-ref-5)
5. **ומבואר** מכל דבריו דנקט דודאי א"צ כוונה להפיל וכל שהפיל מכוחו [כגון ישן או שבעט בו דרך הילוכו] שפיר נחשב 'הפילה', אלא דכתב לדון אי גם נפלה ידו. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ולכאו'** כוונת דבריו הוא, דלענין נזיקין ל"ב שיעשה ההיזק בכחו, אלא כל שנעשה ההיזק על ידו הרי הוא באחריותו וחייב. [↑](#footnote-ref-7)
7. **וציינו דהשטמ"ק** ב"ק נ"ו. כתב בשם הרא"ה שרציחה אינו כנזיקין ואינו חייב רק כשרצח בגופו ובכוונה, ובגמ' ב"ק כ"ו: איתא דבהיתה לו אבן בחיקו חייב **גלות**, [ובפשוטו גדרי מעשה דרציחה שווים בין שוגג למזיד], אלמא נחשב ממש כוחו, וצ"ע, ועי' מש"נ בסימן בגדר כח גברא בשחיטה. [↑](#footnote-ref-8)
8. **והתבו"ש** בשמלה חדשה א' פסק דנפלה מידו לא מהני, **ואפי'** פתח ידו בכוונה כדי שתפול ותשחוט לא מהני, משום דליכא כח גברא, וביאר שם בס"ק ג' דהרא"ה פסל בזה וטעמו משום דבעינן כח גברא, והרשב"א במשמרת כתב דזהו נמי טעמו דצידד להחמיר, וא"כ כוונה לא מעלה ולא מורדת בזה, ועי"ש דלרא"ש בכוונה תליא מלתא ויהני בכהאי גוונא, [אמנם לכאו' אינו מוכרח דאולי הרא"ש ס"ל דכה"ג לא חשיב כח גברא כלל]. [↑](#footnote-ref-9)
9. **בל' המאירי שם** משמע לכאו' דהפלוגתא בזה הוא בגונא שנפלה הסכין מאליה מידו, בלא מעשה האדם כלל, ואף בזה הוא דס"ל להרשב"א דחשיב כמעשה האדם, ולפ"ז אם פתח את ידו ועי"ז נפלה הסכין אולי לכו"ע חשיב ככחו, דהוי כבידקא דמיא [ט"ז.], דחשיב ככח גברא בשחיטה, **ועי' בתבו"ש** שם סק"ב דמסתפק בזה, והכריע לחומרא והוכיח כן ממש"כ הרשב"א ללמוד לדין זה מההיא דהיתה אבן מונחת לו בחיקו **ועמד**, והיינו שנפלה מחמת עמידתו [אמנם עי' אבנ"ז אהע"ז ק"צ ח' דהעיר על ראיית התבו"ש, דהרשב"א גופיה כשהביא הגמ' דב"ק לא גרס ועמד, וכן גירסתו בב"ק], ועיי"ש שכתב דל"ד לבידקא דמיא, דשאני התם דהמים היו מעוכבים ע"י כח אחר, והוא עשה פעולה שהסירה את המעכב, לכך נחשב מעשה דידיה, ומשא"כ הכא דלא עשה שום פעולה אלא סילק את כחו, לפיכך נחשב גרמא, ובאבנ"ז אהע"ז סימן קי"ט סקפ"ב הוסיף, דהוא משום דאחיזת סכין ביד חשיבה פעולה [מתמשכת], ולפיכך כשפותח את ידו, לא חשיב שמפיל את הסכין, אלא הוא מסלק את פעולת ההחזקה וממילא הסכין נופלת. [↑](#footnote-ref-10)
10. **עי' שיטמ"ק** בע"ב [עמ' צ"ז] שכתב חידוש גדול בשם הראב"ד, דכל הא דמהני כשנפלה וטבלה, היינו כשהפילה עצמה [ונתכוונה לראות ולא לשם טבילה בעולם], דאם נפלה ממש שלא מדעת, לא עלתה לה טבילה, דדמי לנפלה סכין ושחטה דל"מ, והשטמ"ק שם נחלק ע"ז, דשאני נפלה וטבלה, דבשעה שהיא בתוך המים הו"ל מדעת ודמי להפילה דגבי סכין. ומבואר דס"ל לראב"ד דגם לגבי טבילה ל"מ בנפלה מאליה. **ובדעת הרשב"א** עי' אמרי בינה הלכות שחיטה סי' ז' דדן לומר דכי היכי דבשחיטה בעינן כח גברא משום דכתיב וזבחת, ה"נ בטבילה דכתיב וכובס, וכדחזינן שהש"ס מדמה זאת בפשיטות, אמנם יש לתמוה ע"ז דודאי דבטבילה מהני אף בלא כח גברא דומיא דגל שנתלש, כמו שהוכיח המאירי, וכן הקשה היד יהודה, ועי' מש"נ בסימן בגדר כח גברא בשחיטה. [↑](#footnote-ref-11)
11. בתורה"ב י"א. ובט"ז סי' ג' כתב דטעמו דר"נ הוא משום דגלי רחמנא בקדשים דבעי כוונה אלמא חולין לא בעי כוונה והוא מהגמ' ל"א: רבי יוחנן הוא דאמר כרבי יונתן בן יוסף וכו' בשחיטה אפילו רבי יונתן בן יוסף, מדגלי רחמנא מתעסק בקדשים פסול, מכלל דחולין לא בעינן כוונה. ויל"ע דהגמ' הוצרכה לזה רק לפי רבי יונתן בן יוסף דס"ל דטבילה בעי כוונה אבל עצם דינו של ר' נתן אפשר דמסברא הוא וי"ל הרשב"א לטעמיה דכתב בשמעתין להחמיר להלכה כרבי יוחנן בטבילה לפיכך הוצרך לזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. **ובתבו"ש** ס"ק ג' פסק דפתח ידו אפי' בכוונה לא מהני ומשום דסוף סוף ליכא כח גברא, ובשו"ע משמע דלא כדבריו, ועי"ש שנדחק בלשון השו"ע, וצ"ע לדינא. [↑](#footnote-ref-13)
13. **הבית הלוי** ח"ג סי' כ"ג הקשה, דא"כ מאן דאמר דאשו משום חציו איך יפרש לדיוקא דמתני', והגדיל להקשות רע"א [בקו' עצומות שם], דהרי רבא הוא בעל המימרא בסוגיין והוא ס"ל אשו משום חציו. [↑](#footnote-ref-14)
14. **וכמש"כ הרא"ה** והראשונים לעיל דבנזקין [ורציחה] לא בעינן כח גברא. [↑](#footnote-ref-15)
15. **הנה** בכל נדון הראשונים אם לתלות שמעתין בדין כוונה במצוות יל"ע, דהרי אף לרבנן דבעי כוונה ל"ב כוונה לקיום מצות שחיטה, אלא כוונה לחתיכת סימנים, [ולדעת הרמב"ן גופי' עי' לק' דסגי בכוונה לחתיכה בעלמא], וא"כ ע"כ דאינו שייך להתם, ויש לישב דגם כוונה במצוה היא להגדרת המעשה והעושה ויש עוד להאריך בבאור הענין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. לשון זה צ"ע דהרי כתב השו"ע באו"ח סי' ס' דהלכה שמצוות צריכות כוונה, ועי' רע"א שם דנראה דס"ל דלא קי"ל הכי בודאי אלא בספק ולחומרא בלבד, אבל עדיין צ"ע הלשון. [↑](#footnote-ref-17)
17. וכן כתב במלחמות ולכאו' הוא סותר לדבריו הכא אמנם שם כ"כ בשם רב האי גאון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
18. **אמנם** גם להגר"א גופיה קי"ל כשיטות שמצוות צריכות כוונה כמבואר שם, וע"כ בזה גופא פליגי אם לדמות מצוות לשמעתין, או לא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
19. ועי' בפמ"ג דקי"ל כדברי הש"ך ביו"ד סי' י"ט דא"א לברך אחר המעשה מצוה [מלבד בטבילה דהברכה נתקנה לאחריה משום טבילת גר, ונט"י דהמצוה לא הושלמה עד הניגוב, ובלולב משום הניענועים], וצ"ל דאיירי הכא דעדיין לא סיים כל השחיטה. [↑](#footnote-ref-20)
20. **ואפשר** למיטעי בזה דדוקא אי אתה אוכל, אבל שחיטה כזו מטהרת מידי נבילה, וודאי אינו וכמש"כ בתוספתא פ"ב ה"ב. [↑](#footnote-ref-21)
21. **עי' רע"א** סוף סי' ב' שבקוף נחשב כח גברא אלא פסולו משום שאינו בר זביחה, ומזה מבואר מ"ט גבי נט"י יש מקום להכשיר ע"י קוף יעו"ש, וכ"כ בפשיטות בפת"ש שם ועי' באו"ח קנ"ט בפמ"ג דלמ"ד דמכשיר קוף בנט"י הוא משום דבנט"י בעינן כח נותן ולא בעינן כח גברא משא"כ הכא דכתיב וזבחת היינו כח גברא. [↑](#footnote-ref-22)
22. הכס"מ בפ"ו מאבות הטומאות ה"י נקט בדעת הרמב"ם ששחיטת עכו"ם שאינו עובד ע"ז אינה אסורה אלא מדרבנן וכתב דלפי"ז גם קוף אינו אלא מדרבנן ובפמ"ג [ס"ז שפ"ד סק"א] הגדיל לומר דגם נפלה מאליה אינו אלא מדרבנן, וזה צ"ע טובא דהרי גבי נט"י איכא מ"ד דקוף כשר ועי"ש בפמ"ג דגדר הדין הוא דבעינן כח נותן ולא כח גברא וא"כ ליכא ראיה מהרמב"ם לנפלה ממילא, [וגם דברי הכס"מ גבי קוף צ"ע קצת]. [↑](#footnote-ref-23)
23. בפשטות דוקא בקוף היה ס"ד משום דיש בו דעת לשמש את האדם עי' מ"ב קנ"ט ס"ק ע"א. [↑](#footnote-ref-24)
24. **בתפארת** **יעקב** הק', דמאי קמ"ל דנפלה סכין מאלי' פסולה, הרי הוא כ"ש משחיטת נכרי דפסולה, עיי"ש, ולדעת הסוברים דהא דנפלה סכין מאלי' פסולה, הוא אף בגונא שפתח את ידו דחשיב כמעשה דיליה לענין נזיקין, או הוא אף בגונא דחשיב כמעשה דיליה מדינא דאשו משום חציו, [ונת' בזה לעיל], ניחא. [↑](#footnote-ref-25)
25. **וכתב** שם דמה"ט ל"מ גדול עומד על גביו בשחיטה, דכל הא דמהני כוונת הגדול העומד על גביו, הוא רק בכוונה דלשמה דכוונה זו ראויה להתחלק מן המעשה, משא"כ בשחיטה דבעינן כוונה לעשיית המעשה, אין ראויה כוונה זו להתחלק מן המעשה, אלא העושה עצמו צריך לכוין לשם עשיה שהוא עושה, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-26)
26. **ולכאורה מבו'** לפ"ז דהא דס"ל לרבנן דבעינן כוונה לשחיטה, הוא דין כוונה בפנ"ע, ואי"ז דין כוונה על עשייתו, וע"כ אף כשנעשית השחיטה מאליה, מהני מה שנתכוין לכך, ואך דמ"מ השחיטה פסולה משום דבעינן כח גברא, **אמנם דבר זה צ"ב טובא, ועי' יד יהודה** בסימן ג' סק"א כתב להוכיח כן, ממה שאמרו לקמן בסוגיין דלרבנן דבעו כוונה לחתיכה, ה"נ בטבילה בעינן כוונה להקר, וכיון דבטבילה ל"ב מעשה כלל, שהרי מהני אף בגל שנתלש וכו', דליכא מעשה האדם כלל, בע"כ דדין הכוונה בשחיטה אינו מכח הא דבעינן מעשה שחיטה, דבעינן שיתכוין לעשייתו, אלא הוא דין כוונה בפנ"ע, **ויש לעיין** הרבה בראיתו דהרי בסוגיין השוו טבילה לשחיטה וצריך לידע שם מהכ"ת להשוות ובמה הם שווים וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)
27. הראשונים כתבו כן על עיקר דין המשנה אי היינו מפרשים אותה כרבנן, אמנם ע"ד זה אפשר לפרש בצריכותא בב' דברי רבא. [↑](#footnote-ref-28)
28. ואולי י"ל דכוונת הגמ' לשנות ההבנה בר"י דאחר דמבואר במשנה ובברייתא דא"צ כוונה ליטהר בחולין ע"כ אין כונתו אלא לכובס היינו דצריך להתכוין שתפול כולה במים, אמנם לא משמע כן במהלך הגמ' וכן בתד"ה הא סבר מתבאר לא כן. [↑](#footnote-ref-29)
29. ומיושב רש"י הנ"ל דנימא דקאי לרבי נתן דקי"ל כוותיה. [↑](#footnote-ref-30)
30. העירני הגר"א זופניק דדכל דברי המהר"ם דמהני כוונת אחר [היינו כונת בעלים] הוא לס"ד דליכא הלכה דכח גברא אבל אחר דהתחדש דבעינן מעשה שחיטה א"כ המכוון הוא בעל המעשה ואי"ז שייך לחידוש הגדול דהראב"ד [דלקמיה] דגם אחר דבעינן מעשה מהני כוונת אחר, ובאמת הראב"ד לטעמיה דס"ל דגם בטבילה בעי מעשה ואפ"ה מהני יושב ומצפה א"כ יש לו מקור לזה דמהני מחשבה של אחר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-31)
31. **בחי' חת"ס** בע"ב נראה שנקט, דכל הא דבטבילה מהני כוונת אחר, הוא משום דנעשית הטבילה על ידו, ודמי לטבילת כלים דמהני כוונת המטביל, אך צ"ע ממה שאמרו דאף בגל שנתלש מהני הא דיושב ומצפה, אף דאין הטבילה נעשית על ידו, וכמו שהוכיח כן הראב"ד, וכן מהר"ח או"ז סימן קמ"ג. [↑](#footnote-ref-32)
32. **ולכאו'** מתבאר בזה דאין כוונת תוס' דנאמרו ב' הלכות חדא דבעי כוונת שחיטה ועוד דבעי כוונה לשחיטת קדשים, אלא כל הדין הוא דבעי כוונה לשחיטת קדשים, ומשום הכי הוא דבעי כוונה לשחיטה. [↑](#footnote-ref-33)
33. והיינו דבפשוטו יש ללמוד מרש"י דאם כיוונה להיכנס כולה להקר עלתה לה טבילה דאף לר"י לא בעינן כוונה להיטהר, אמנם לפי דברי השיטמ"ק ליכא למישמע מינה האי חידושא ולעולם לר"י בעינן כוונה להתיר וכמו בכוונה דשחיטת קדשים. [↑](#footnote-ref-34)
34. **הנה בפשוטו** כל שלא הכניס כל גופו בב"א אינו מעשה 'טבילה', אמנם עי' ספרא פ' אמור דהא דבעי לטבול כל גופו בב"א, בעינן לזה קרא וילפינן לה מדכתיב כי אם רחץ בשרו במים ובא השמש וטהר, מה ביאת שמשו כולו כאחד אף ביאתו במים כולו כאחד, [והו"ד בב"י ריש סי' קצ"ח], וקצת נראה מזה דיש שם טבילה לחצי גופו אלא דילפינן דבעינן שטהרתו תהא כאחת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-35)