ב (א) - בדעת רש_י דכל מטבע א_ הוא, ובדין הודאה ממין הטענה
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים על פ_ו פ_ז

אור ליום ד' כ"א אייר תשע"ג

סימן ב' (א)

**בדעת רש"י דכל מטבע א' הוא, ובדין הודאה ממין הטענה**

**א**

א] שבועות ד"מ., תדע דקא תני סיפא דינר זהב לי בידך אין לך בידי אלא דינר כסף וטריסית ופונדיון ופרוטה חייב שהכל מין מטבע אחת הן וכו', אלא אי אמרת דוקא אמאי חייב, א"ר אלעזר בשטענו בדינר מטבעות וכו', ופירש"י, ז"ל, דינר מטבעות טבועה במטבע צורה ולא טענו משקל וזה הודה לו מטבע, ואע"פ שזו כסף וזו נחשת ממין הטענה היא דכולהו מטבע נינהו, עכ"ל.

והתוס' שם הקשו, ז"ל, ועוד דאפי' עבד גדול ועבד קטן חשיב מה שטענו לא הודה לו בפרק השואל, ומנורה גדולה ומנורה קטנה אמרינן נמי לקמן דמה שטענו לא הודה לו אע"פ שצורתם שוה, עכ"ל, וכן הק' בתוס' הרא"ש.

ובפשוטו צ"ל בדעת רש"י, דהגם דעבד גדול וקטן או מנורה גדולה וקטנה חשיבי כב' מינים, מ"מ במטבע שאין תשמישו בגופו ועיקרו הוא להוציאו בהוצאה, חשיבי כל המטבעות כמין א'.[[1]](#footnote-2)

ב] ונראה די"ל עוד בדעת רש"י, דהנה יש להסתפק היכא שתבעו חטים בעין והודה לו בחטים אחרים בעין, אם כיון דתבעו חטים והודה לו בחטים חשיב כהודאה ממין הטענה, או דכיון שאינו מודה לו כלל ממה שתבעו, לא חשיב כהודאה ממין הטענה.

ומצינו שנחלקו בזה הראשונים, דהנה בב"מ ד"ק. פריך בהא דתנן דזה אומר גדול וזה אומר קטן ישבע המוכר שקטן מכר, דאמאי ישבע מה שטענו לא הודה לו ומה שהודה לו לא טענו, ופירש"י, ז"ל, מה שטענו לא הודה לו, דל"ד לטענו מאה והודה לו חמשים, דהתם "מקצת טענה עצמה" הודה לו, אבל זה מודה לו "בעבד אחר" וע"ז שטענו אומר לו להד"מ, עכ"ל, ונ' להדיא בד' רש"י, דהא דפטור בכה"ג, אי"ז משום דעבד גדול ועבד קטן חשיבי כב' מינים, אלא הוא משום דאינו מודה על הטענה עצמה, אלא מודה בעבד אחר, ועל מה שטענו כפר לו.

וכ"ה להדיא במאירי שם, ז"ל, ואע"פ שאם אמר ב' עבדים מכרת לי לא מכרתי אלא א' הי' ממין הטענה, מ"מ כשאמר עבד גדול וזה אומר קטן אינו ממין הטענה שלא הודה לו מגוף מה שטען כלום, ולא סוף דבר מפני שאין הקנין שוה בהם וכו', אלא אף בשניהם גדולים כן, שממה שטענו לא הודה לו כלום, "שאף במין א' כל שהוא ברור שאינו מודה לו ממה שטענו כלל אינו מין הטענה", כמו שאמרו כאן בבגד, וה"ה כחטים והודה בשעורים ואינו ממין הטענה, עכ"ל.

וכ"ה בשטמ"ק שם ע"ב בשם הראב"ד, ז"ל, וכן העמרים בשנתערבו עמרי השדות, זה אומר השדה הגדולה מכרת לי ועמרי' כמה השדה הגדולה ראוי' לעשות לפי העמרים שיש כאן, וזה אומר שדה קטנה מכרתי לך ועמרי' וכו', עכ"ל, והרי דאם לא נתערבו עמרי השדות, הרי דאף דהוו כל העמרים מין א', מ"מ כיון שהוא תבעו עמרים אלו והוא מודה לו באחרים, לא חשיב כהודאה ממין הטענה, וכ"נ בד' תור"פ שם, עיי"ש.

וכ"ה במאירי לקמן דמ"ג., ז"ל, מעתה יש לדון שאפי' בטענת חטים והודאת חטים, אם טענו בפרט והודה לו בפרט אחר, כגון מדת חטה מאותה שיש לי בהיני לי בידך, אין לך בידי אלא חצי מדת חטה מאותה שיש לי בשילי, אי"ז מין הטענה, וכן יראה מפרק השואל בענין כסות עבד קטן וגדול, וכן הדין בשחמתית ולבנה, עכ"ל.

ג] אך הנה המאירי בב"ק דל"ה: כתב, ז"ל, ממה שאמרנו וכו' אתה למד שמי שאומר לחבירו מנה אתה חייב לי מצד הלואה והלה אומר לא כי אלא נ' ומצד פיקדון וכו', ה"ז כחטים והודה בשעורים ופטור וכו', ויש חולקים בה וכו', ולשיטה זו וכו' וא"צ לומר במה שכתבו גדולי המפרשים באומר לחבירו כור חטים זה שבתיבה זו הפקדתיך והלה אומר לי כי אלא כור זה או חצי כור זה שבתיבה האחרת, הואיל ושתיהן ממין א' וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' המאירי, דלדעת הסוברים דטענו מנה הלואה והודה לו בפיקדון ל"ה כטענו חטים והודה לו בשעורים ליפטר מן הממון, ה"נ אם טענו כור חטים שבתיבה זו הפקדתיך והלה אומר לא כי אלא כור זה שבתיבה אחרת, ה"ה חייב, הואיל ושתיהן ממין א', והרי דאף שתובעו חטים בעין ואינו מודה לו כלל על חטים אלו אלא על חטים אחרים, מ"מ כיון דהוו מין א', חשיב זה כהודאה על טענתו.

ד] והנה לקמן דמ"ג. תניא דמנורה בת י' ליטרין יש לי בידך אין לך בידי אלא בת ה' ליטרין חייב, ובגמ' שם פריך עלה, דמה שטענו לא הודה לו ומה שהודה לו לא טענו, ומשני דשאני מנורה הואיל ויכול לגוררה ולהעמידה על ה' ליטרין.

ובסמ"ע סימן פ"ח סקמ"ט פירשה, ז"ל, דאיכא למימר באותה מנורה שתובעו הוא מודה ממנה מקצת והוא שגררה והקילו ממשקלה עד שהעמידה על ה' ליטרין, וכן בתבעו מנורה של פרקים דאיכא למימר גדולה היתה ונטל ממנה קצת חוליות ונעשית קטנה והרי הודה במה שתבעו, עכ"ל.

וכ"נ מל' רש"י שם, ז"ל, ובאזורה ליכא למימר "חתך הימנה" שהרי ראשי' ניכרין, עכ"ל, ומ' דהא דמהני ה"ט דיכול לגוררה הוא משום דאיכא למימר שגירר, וע"כ הוא דבאזור ל"ה הודאה, משום דבזה א"א לתלות שחתך ממנה, שאם הי' חותך ממנה הי' ניכר בראשי', ועי' סמ"ע סימן פ"ח סק"נ.

וכ"ה להדיא בד' תלמידי הרשב"א שהביא הב"י בסימן פ"ח, ז"ל, וכל היכא דאפשר לומר דאיכא הודאה אמרינן, והיינו דאמרינן בשבועות מנורה בת י' ליטרין יש לי בידך והוא אומר בת ה' שחייב משום דאפשר לגררה, אע"פ שאפשר לומר שזה ר"ל שלא הפקיד בידו אלא מנורה קטנה בת ה' וא"כ אינו מודה ממין הטענה, אלא ש"מ דכל שאפשר לומר בשום צד דאיכא הודאה אמרינן, עכ"ל.

ה] אמנם הנה מד' הרא"ש יש להוכיח דפליג ע"ז, דהנה כתב הרא"ש בפירקין סימן ד', ז"ל, והא ליתא דהטוען לחבירו דינר זהב זהוב יש לי בידך וכו' אפי' אם הודה לו במטבע שהוא חצי דינר זהוב פטור, דהוי כמו מנורה גדולה וקטנה, ול"ד למנורה בת י' ליטרין ובת ה' ליטרין דהתם יכול לגוררה, אבל מטבע טבוע אינו יכול לגוררה וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרא"ש דכל הא דטענו דינר זהב והודה לו בחצי דינר זהב ל"ח כהודאה ממין הטענה, הוא רק משום שאינו יכול לגרור מטבע טבוע, אך אם הי' יכול לגוררו ולהעמידו על חצי דינר, הי' חייב.

והנה הרי ד' הרא"ש שם קיימי בטענת הלואה, שהרי ד' הרמב"ן דקאי עלייהו, קיימי בהלואה, דרק בזה הוא דשוה קאמר, עיי"ש, ואי נימא דה"ט דיכול לגוררה, היינו דאיכא למימר דהוא גררה וכו', הרי ל"ש כ"ז אלא בתביעת פיקדון, דבכה"ג איכא למימר דהמנורה בת ה' ליטרין שמודה לו, היא חלק מן המנורה י' ליטרין שתבעו, אך בתביעת הלואה הרי ל"ש ה"ט כלל.

ובע"כ מד' הרא"ש דמפרש דהא דיכול לגוררה היינו דכיון דיכול לגרור מנורה בת י' ליטרין ולהעמידה על ה' ליטרין, ע"כ חזינן להו כמין א', וע"כ כל שתבעו מנורה בת י' ליטרין והודה לו במנורה בת ה' ליטרין, חשיב זה כהודאה ממין הטענה.[[2]](#footnote-3)

ולדעת הרא"ש צ"ל, דהא דבאזור לא אמרינן דיכול לחתכו, הוא כמש"כ הר"י מיגש לקמן שם, ז"ל, דאזורה גדולה א"א לחתוך ממנה ולהחזירה אזורה קטנה, שהרי בגד תפור הוא, ואם בא להחזירו קטנה ולהוציא ממנו מטלית א"א לו לעשות כן אלא עד שיקרענו כולו ויתפור אותו אזור, שנמצא אותו אזור שאזור אחר הוא, עכ"ל, והובא טעם זה בסה"ת ש"ז ח"ב אות כ"א, ועיי"ש שכתב עוד, דאזור אית לי' כרכשתא בראשו וחתכו נמצא מתחדש כאלו הוא אחר, עכ"ד.

ו] וטעם הפלוגתא בזה נראה, דרש"י לטעמי' אזיל, דכל שטענו חפץ מסוים והודה לו באחר, אף שהם מין א', מ"מ כיון שלא הודה לו על מה שטענו, אינו חייב שבועה, וע"כ אאל"פ דהא דטענו מנורה בת י' ליטרין והודה לו במנורה בת ה' ליטרין חייב הוא משום דחשיבי כמין א' מכח הא דיכול לגוררה, שהרי אף אם טענו מנורה אחת בת י' ליטרין והודה לו באחרת בת י' ליטרין, פטור, וא"כ מה לי דיכול לגרור מנורה בת י' ליטרין ולהעמידה על ה', הרי סו"ס ב' מנורות הם, ובע"כ דהא דהוא חייב הוא משום דאפשר דגררה והויא ההודאה על מה שטענו.

אך בדעת הרא"ש נראה דס"ל דאם טענו חפץ מסוים והודה לו בחפץ אחר מאותו המין, ה"ה חייב שבועה, וע"כ שפיר י"ל דהא דיכול לגוררה היינו דמכח זה חשבינן להו כמין א', וע"כ אף שהוא טענו במנורה מסוימת והודה לו במנורה אחרת, מ"מ כיון דחשיבי כמין א', הו"ל הודאה ממין הטענה, וחייב שבועה.

ז] והנה לפמש"נ בדעת רש"י דס"ל דאף אם מודה על אותו המין, מ"מ כל שאינו מודה על הדבר עצמו שטענו, אינו חייב שבועה, צ"ע דא"כ מ"ט בטענו דינר זהב והודה לו בדינר כסף חייב שבועה, הרי הגם דכל מין מטבע א' הוא, מ"מ הרי אינו מודה על הדבר עצמו שטענו.

וצ"ל בזה בפשיטות דשאני בזה תביעת חוב מתביעת ממון בעין, דדוקא בטוענו עבד זה והודה לו בעבד אחר, או טענו מנורה זו והודה לו מנורה אחרת, דאיירי בתביעה והודאה על ממון בעין,[[3]](#footnote-4) הרי דכיון שהודה לו בעבד אחר או במנורה אחרת, אי"ז הודאה כלל על הממון שתבע ממנו, ומשא"כ בטוענו חוב דדינר זהב והודה לו בחוב דדינר כסף, כיון דכל מין מטבע א' הוא, חשיב כמודה לו על אותו החיוב, וע"כ הוא חייב שבועה.[[4]](#footnote-5)

ח] ולפ"ז הרי מתישב היטב לדעת רש"י מש"א דכל מין מטבע א' הוא, ול"ד לטענו עבד גדול והודה לו בעבד קטן ולטענו מנורה גדולה והודה לו במנורה קטנה דפטור מן השבועה, דלעולם עבד גדול וקטן ומנורה גדולה וקטנה חשיבי כמין א', והא דבהני גווני הוא פטור מן השבועה, הוא משום דלא הודה לו כלל על הממון שתבע ממנו, וכמו שפירש"י בב"מ, וע"כ שפיר י"ל דכ"ז הוא בהני גווני שתבעו ממון בעין, ומשא"כ בטוענו חוב דדינר זהב והודה לו בדינר כסף, ה"ה חייב שבועה, משום דכל מטבעות חשיבי כמין א', וחשיב זה כהודאה על אותו החיוב, וכנ"ל.

והתוס' ותוס' הרא"ש שהקשו כן ע"ד רש"י, הוא משום דפליגי על יסוד ד' רש"י, וס"ל דאף כשתובעו חפץ מסוים והודה לו בחפץ אחר מאותו המין, ה"ה חייב שבועה, וכאשר כ"ה מבו' מד' הרא""ש, ובע"כ דהא דטענו עבד גדול והודה לו בקטן, וטענו מנורה גדולה והודה לו בקטנה פטור מן השבועה, הוא משום דחשבינן להו כב' מינים, ואין ההודאה ממין הטענה, ודמה"ט כל שיכול לגוררה וכו' חייב שבועה, דמכח זה חשבינן להו כמין א', וכמש"נ בדעת הרא"ש, וזהו שהק' ע"ד רש"י, דא"כ כ"ש דמטבעות חלוקין חשיבי כב' מינים, וכל שטענו דינר זהב והודה לו בדינר כסף, אין ההודאה ממין הטענה ואינו חייב שבועה.[[5]](#footnote-6)

**ב**

ח] ובעיקר מש"נ בדעת רש"י, דכל הא דטענו עבד גדול והודה לו בעבד קטן או טענו מנורה גדולה והודה לו במנורה קטנה פטור, הוא רק כשטענו עבד ומנורה בעין, נראה דיש להוכיח כן גם מד' המאירי והש"ך.

דהנה בפירשב"ם ב"ב דפ"ד: כתב בהא דיין וחומץ מין א' הם, ז"ל, וכן לענין הודאה ממין הטענה דאם טענו יין וחומץ והודה לו באחד מהן חייב שבועה על השני, עכ"ל, והגרע"א שם הק', ז"ל, תמוה לי אמאי נקט הרשב"ם בהכי דהוא דלא כהלכתא, דהא קיי"ל דגם בחטים ושעורים והודה בא' מהן דחייב שבועה, והו"ל לרשב"ם למנקט בפשוטו דטענו יין והודה לו חומץ, דאם הוי ב' מינים הוי כמו טענו חטים והודה לו בשעורים, וצ"ע, עכ"ל, וכן הק' התו"ח שם.

ט] ונראה לדון בדעת רשב"ם, דהנה התומים בסימן פ"ח סק"ד עמד בעיקר ד' רשב"ם, דמי עדיפי יין וחומץ ממנורה גדולה וקטנה דלא חשיבי כמין א' לענין שבועה אם אינו יכול לגוררו, ועיי"ש שכתב דכל מה שפירשב"ם דחשיבי כמין א' הוא רק לס"ד דגמ' שם דגם לענין מו"מ הוי כמין א' ול"ה מק"ט, ועיי"ש שתמה מכח זה ע"ד הש"ך שם.

ונראה לדון בזה, דהנה יש להסתפק למ"ד דטענו חטים ושעורים והודה לו בא' מהן פטור, אם טענו מנורה גדולה וקטנה והודה לו באחד מהן, אם ה"נ הוא פטור.

והנה אי נימא דהא דטענו מנורה גדולה והודה לו בקטנה פטור, אי"ז משום דחשיבי כב' מינים, אלא הגם דהוו מין א', מ"מ כיון שלא הודה לו על טענתו פטור, וכמש"נ כן לעיל סק"ח בדעת רש"י, הרי ודאי דבטענו מנורה גדולה וקטנה והודה לו בא' מהן, שהודה לו על מקצת טענתו חייב.

אך אי נימא כמש"נ לעיל שם בדעת התוס' והרא"ש, דהא דטענו מנורה גדולה והודה לו בקטנה פטור הוא משום דחשיבי כב' מינים לענין שבועה, לכאו' בדין דה"נ אם טענו מנורה גדולה וקטנה והודה באחת מהן יהא פטור.

אמנם נראה דיש מקום לדון בזה, וזה לפמש"כ בחי' רמ"ש בסוגיין דטעמא דמ"ד דטענו חטים ושעורים והודה לו בא' מהן פטור, הוא משום דהו"ל כב' טענות, וע"כ אף שהודה באחד מהן, מ"מ כיון דעל הטענה השני' כפר לגמרי, ה"ה פטור.

ולפ"ז י"ל, דאף דמנורה גדולה וקטנה חשיבי כב' מינים לענין שבועה, משום דהוי זה מין תביעה אחרת, ולדין הודאה במקצת הטענה ל"מ מה דחשיב כמין א' בדיני התורה, אלא בעי' שיהא אותו ענין תביעה, מ"מ הך דינא דכל שטענו ב' מינים הו"ל כב' טענות, הוא רק בב' מינים גמורים, שהרי הא דטענו חטים ושעורים חשיב כב' תביעות, נ' דהוא דין בפנ"ע, והוא מסברא, ע"ד מה שהביא הרמב"ן בב"מ דצ"ח: מספרא, וזה הוא רק בדהוו ב' מינים בדיני התורה, אך במנורה גדולה וקטנה דאינם ב' מינים חלוקים, הרי דכל שטענו שניהם חשיב כטענה אחת, וכל שהודה בא' מהן ה"ה חייב שבועה.

י] ומצינו עד"ז בכתובות דק"ח:, דפריך למ"ד דטענו חטים ושעורים והודה לו בא' מהן פטור, מהא דטענו שמן וקנקנים והודה לו בקנקנים חייב, ומשני רב שימי בר אשי, דנעשה כמי שטענו רמון בקליפתו, ופירש"י, ז"ל, ל"ד כדים ושמן לחטים ושעורים דכולי חדא מילתא הוא וממין הטענה הוא, עכ"ל.

והנה אמנם מבו' מתוך הסוגיא שם, דדוקא אם טענו שמן וקנקנים והודה לו בקנקנים חייב, אך אם טענו שמן והודה לו בקנקנים פטור, ולכאו' הטעם בזה, דודאי דשמן וקנקנים ל"ה מין א', וע"כ כל שטענו שמן והודה לו בקנקנים אין ההודאה ממין הטענה, ורק אם טענו שמן וקנקנים והודה לו בקנקנים הוא דחייב, דכל הא דטענו חטים ושעורים והודה לו בא' מהן פטור הוא משום דחשיב כב' טענות, ובשמן וקנקנים דהו"ל כרמון בקליפתו, חשבינן לה כטענה אחת, וע"כ כל שהודה בקנקנים ה"ה חייב, וזה כעין מש"נ בדין מנורה גדולה וקטנה.

אך באמת יל"פ התם בע"א, דכל הא דחשבינן לשמן וקנקנים כחד, הוא רק כשתבע את שניהם, אך שמן העומד לעצמו וקנקנים העומדים לעצמן ודאי חשיבי כב' מינים, וע"כ כל שתבעו שמן והודה לו בקנקנים לא חשיב כהודאה ממין הטענה.

יא] ועכ"פ אי נימא דטענו מנורה גדולה וקטנה והודה לו בא' מהן חייב, הרי מתישב היטב מש"כ רשב"ם דהנפ"מ בהא דיין וחומץ מין א' הם, הוא בשטענו יין וחומץ והודה לו בא' מהן, ולא נקט לגונא דטענו יין והודה לו בחומץ, והיינו משום דאם טענו יין והודה לו בחומץ ודאי דהוא פטור, דהגם דיין וחומץ מין א' הם, מ"מ לא עדיף מטענו מנורה גדולה והודה לו בקטנה דפטור, וכמשה"ק התומים, וע"כ נקט רשב"ם לגונא דטענו יין וחומץ והודה לו בא' מהן, דבזה מהני הא דיין וחומץ מין א' הם, דחשבינן לטענתו כטענה אחת, וע"כ כל שהודה לו בא' מהן חייב.

יב] אמנם הנה המאירי בב"ב שם כתב בשם רשב"ם דאם טענו יין והודה לו בחומץ ממין הטענה הוא, וכ"ה גם בש"ך סימן פ"ח סק"ז, ז"ל, ויין וחומץ יין מין אחד הם לענין הודאה, כן הוא בפירשב"ם וכו', עכ"ל, ותיקשי לדעתם משה"ק התומים, דמי עדיף טענו יין והודה לו בחומץ מטענו מנורה גדולה והודה לו בקטנה.[[6]](#footnote-7)

ונראה מוכח מזה כמש"נ בדעת רש"י, דכל הא דטענו מנורה גדולה והודה לו בקטנה פטור, הוא רק בשטענו מנורה בעין, ואי"ז כלל משום דחשיבי כב' מינים, אלא הוא משום דלא הודה לו באותה המנורה שתבעו, ואף בב' מנורות גדולות כה"ג פטור, ומשא"כ בטענו הלואת יין והודה לו בהלואת חומץ, הרי דכיון דיין וחומץ מין א' הם, הו"ל כהודאה ממין הטענה, וה"ה חייב שבועה.

1. וי"ל עוד בדעת רש"י, דהא דכה"ג חייב, הוא משום שהלוה מחבירו דינרי זהב רשאי לפרעו גם במטבעות אחרות, ועי' נחל יצחק סימן ע"ד ס"ג ענף ב' שהוכיח כן, וכ"כ גם בכ' הגר"ח, וע"כ חשיב כהודאה על התביעה, ול"ד לעבד גדול ועבד קטן, ועי' בחי' הרי"מ סו"ס פ"ח שכתב כן, וכן נקט בחזו"א סימן י"א סקי"ג, - אך אי"ז במשמעות ל' רש"י. [↑](#footnote-ref-2)
2. ופשוט לפ"ז, דה"נ בהא דבמנורה של חוליות חשיב זה כהודאה ממין הטענה, אי"ז משום דיתכן שגדולה היתה והסיר ממנה חוליות, אלא דכיון דאפשר להסיר ממנה חוליות, ע"כ חשיבי המנורה הגדולה והקטנה כמין א'. [↑](#footnote-ref-3)
3. דבההיא דעבד מפורש שם דאיירי בגונא שהעבד קיים, וע"כ פריך דהו"ל הילך, ובמנורה ג"כ נ' מד' רש"י דאיירי במנורה בעין, וכמש"כ דבאזור ליכא למימר חתך הימנה שהרי שירי' ניכרין, והרי דאיירי שהאזור קיים לפנינו.

   והנה אמנם לכאו' בע"כ דאיירי בשאין המנורה קיימת, דאם המנורה קיימת הו"ל הילך, לדעת רוב קמאי דבפיקדון הו"ל הילך אף בשהיא בבית הנפקד, וכ"ה בפסקי ריא"ז דאיירי כשאומר הנתבע שמכרה או שאבדה בפשיעתו, - אך בדעת רש"י צ"ל דאיירי כשמודה שהפחיתה מדמי' דל"ה הילך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם בחי' הרמב"ן בסוגיין כתב, ז"ל, שמעינן מפירש"י ז"ל שאם טענו ק' דינרין הפקדתיך ממטבע פלוני והלה אומר לא כי אלא נ' דינרין ממטבע פלוני דמודה מקצת הטענה הוא שכל מין מטבע אחד, עכ"ל, וכ"כ הרא"ש, והרי שנקטו בדעת רש"י דאף בתביעת פיקדון מהני הא דכל מין מטבע א' הוא, ולא אמרינן דבתביעת ממון בעין כל שאינו מודה על הממון עצמו שתבע ממנו, אינו חייב שבועה, וזה כמש"נ להלן סק"ח בדעת התוס', - והנה אמנם י"ל דהרמב"ן והרא"ש איירו בשמודה לו בנ' דינרים שאבדו בפשיעתו ואינם בעין, דהכי הוא סתמא דמילתא, דבלא"ה הו"ל הילך ופטור מן השבועה, וע"כ שפיר מהני הא דכל מין מטבע א' הוא, דמכח זה חשיב כהודאה על טענתו, - אך ילה"ע ע"ז, דבכה"ג הרי אין חיובו כלל במטבע זו שהודה לו, אלא בתשלומי דמים, וא"כ מ"ט לדעת החולקים ע"ד רש"י, לא חשיב כהודאה ממין הטענה, ואמנם י"ל דזה תלוי בהפלוגתא אם אזלינן בתר הגורמים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. ושמא י"ל עוד בדעת רש"י, דאף אם מנורה גדולה וקטנה איירי במנורה שאינה בעין, דאל"כ הו"ל הילך, מ"מ כיון דהוא תובע דמים בעד מנורה זו והוא מודה לו בעד מנורה אחרת, לא חשיב זה כהודאה על הטענה, ומשא"כ בטענו מטבע כסף והודה לו במטבע נחושת, לא איירי בשטענו שהלוה לו מטבע כסף והודה לו שהלוה לו מטבע נחושת, אלא איירי בשטענו מטבע כסף לי בידך והודה לו במטבע נחושת, ובכה"ג הרי יתכן דהויא ההודאה מחמת אותו הגורם, וכגון שלטענת התובע נתחייב לו בשכר פעולה מטבע כסף ולהודאת הנתבע נתחייב לו בעד פעולה זו מטבע נחושת, וע"כ חשיב שפיר כהודאה על הטענה, וצ"ע אם י"ל כן. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובד' המאירי י"ל, דהא דטענו יין והודה לו בחומץ חייב, הוא משום דיכול היין להחמיץ, ודמי לטענו מנורה בת י' ליטרין והודה לו במנורה בת ה' ליטרין דחייב, ומ"מ אם ל"ה יין וחומץ מין א', ל"ה מהני הא דיכול היין להחמיץ, וכמבו' כן גם לגבי מנורה, דל"מ הא דיכול לגוררה, רק אם אין משתנית לגמרי עי"ז, - אך בד' הש"ך אי"ז מתישב, דבסתימת דבריו מבו' דגם טענו חומץ והודה לו ביין חייב, ובזה לכאו' ל"מ מידי הא דיכול היין להחמיץ. [↑](#footnote-ref-7)