שמעתתא דרפואה ביו
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / יו_ט - הרב משה אפרים ליברמן

**שמעתתא דרפואה ביו"ט שני**

**בעא מיניה ר' אשי מאמימר מהו לכחול את העין ביו"ט וכו'**

"כי קמבעיא לי סוף אוכלא ופצוחי עינא מאי א"ל אסור איתיביה אין מכבין את הבקעת ושני ליה כדשנין וכו'", ומבואר שלכחול העין ביו"ט תלוי במחלוקת ר' יהודה ורבנן בדין מכשירין ועי' במלחמות שכתב "וכן הכוחל את העין מכשירין של הנאת הגוף המותרת ביו"ט ראשון הוא" וצ"ב למה נחשב למכשירין הרי מתקן בזה את עיניו ולכאורה הרמב"ן לשיטתו אזיל במש"כ בשבת קכד ע"ב שעיקר הגדרת מכשירין אינו תלוי אם עושה המלאכה בדבר שנהנה ממנו אלא אם נהנה מגופה של המלאכה וא"כ בכיחול כיון שעיקרו רק לסלק חולשת העין אינו נהנה מגופה של המלאכה וחשוב רק מכשירין ותלוי במחלו' ר"י ורבנן.

**הכשר לאכילה**

ועי' שיטמ"ק וז"ל "וא"ת ומה ענין זה אצל זה דהתם שאני לפי שאינו נהנה בגופו של כבוי אבל כאן נהנה גופו בכוחל ועיניו מאירים והרי זה כרוחץ רגליו בחמין ודבר השוה הוא לכל נפש תירץ הרא"ה דכאן נמי אין ההנאה לו בגופו של כחילה וגורם הוא להביא לו הנאה ומסלק ממנו המונע ודומה לכבוי שמסלק עשן הבית. ותדע שהרי פצוחי עינא כבר נתרפא עיקר החולי ומה שנשאר מאליו היה מתרפא אלא שעושה כן להגיה אורו כדי שיראה ויתאוה לאכול וכעין הכשר הוא לאוכל נפש".

וכה"ג כתב הרמב"ן בתורת האדם שהתועלת מן הכיחול בעיניים הוא כדי שיוכל לאכול ולכן א"ש שאינו אלא מכשירין ולכאורה מש"כ הרמב"ן במלחמות הטעם משום מכשירי הנאת הגוף ואילו בתורת האדם כתב משום מכשירי אוכל נפש אין בזה סתירה אלא דאיירי בב' דברים שבגמ' מבואר שגם סוף אוכלא מותר וכן פצוחי עינא, וסוף אוכלא היינו למנוע הכאב כמו שכתב רש"י בע"ז כח ע"ב והוא מכשירי הנאת הגוף ואילו פצוחי עינא הוא להגביר מאור עיניו כש"כ רש"י שם ורא"ה הנ"ל והוא מכשירי אוכל נפש.

**למה כיחול אינו אסור משום איסור רפואה**

אולם יש לעיין דלכאורה כל כיחול העין הו"ל להיות אסור מדין שחיקת סממנים כיון דרפואה אינו שווה לכל נפש לדעת הרבה פוסקים ועי' תורת האדם להרמב"ן בשער המיחוש שכתב "ולענין י"ט דאמרן במיכחל עינא שמעינן מינה דכל צרכי חולה שאין בו סכנה נעשין ע"י ישראל בי"ט שני של גליות אלא מיהו איכא למימר דהני מילי כגון מיכחל עינא דמלאכה גופה שבות היא אבל להתיר אבות מלאכות אין לנוויש אומרים [א"ה כ"כ הראב"ד בתמים דעים סי' ק"כ] דכל צרכי חולה שאין בו סכנה אין נעשין ע"י ישראל בי"ט שני כראשון אבל מיכחל עינא משום מכשירין התירוהו וכר' יהודה לפי שהוא דבר השוה לכל נפש שאף הבריאין כוחלין וכן כיבוי הנר משום דבר אחר וכיבוי שלא תתעשן הבית דמכשירין נינהו כולן מותרין בי"ט שני של גליות כר' יהודה וחומר הוא שהחמירו לאסור בראשון לפי שהלכה כר"י ואין מורין כן אבל צרכי חולה שאינו שוה בכל נפש והוא אסור מן הדין דומיא דמוגמר אין עושין אלא ע"י גוי ואין לי לחלק דכל הסרת כאב וצער חולי מכשירין הוו עדויי אוכלא ועדויי כיבי דגופא שוין נינהו ומאן דכאיב לי' עינא לא חזי שפיר ולא מתהני מאכילה ומאן דכאיב ליה לבא לא אכיל כלל".

ומבואר שנחלקו הראב"ד והרמב"ן בטעם היתר כיחול ביו"ט לדעת ר' יהודה, שלדעת הראב"ד שאר צרכי רפואה לא התיר ר' יהודה, כיון שעשיית רפואה אינו נחשב כלל כדבר השווה לכל נפש ורק כיחול העין שגם הבריאים כוחלים חשוב כדבר השווה לכל נפש ולכן מותר לר"י מדין מכשירין ודעת הרמב"ן שבמכשירין ליכא כלל חסרון של דבר שאינו שווה לכל נפש דכיון שהצורך אינו בגוף המכשיר אלא כדי להגיע לאוכל נפש, והאוכל נפש שווה לכל נפש הותרה ממילא מכשיריו.

**היתר כיחול עין ע"י נכרי בשבת**

"אמימר שרי למכחל עינא מנכרי בשבתא איכא דאמרי אמימר גופיה כחל עינא מנכרי בשבתא אמר ליה רב אשי לאמימר מאי דעתיך דאמר עולא בריה דרב עילאי כל צרכי חולה עושין על ידי נכרי בשבת ואמר רב המנונא כל דבר שאין בו סכנה אומר לנכרי ועושה הני מילי היכא דלא מסייע בהדיה וכו'", ויש לעיין באיזה דרגא של חולי איירי אמימר שהתיר ע"י נכרי, ויעוי' ברמב"ן בתורת האדם (שער המיחוש) שכתב שאמימר איירי במי שנפל למשכב מחמת החולי ולכן התירו לעשות שבות ע"י נכרי וכ"כ הר"ן במס' שבת קט ע"א (לט ע"ב מדפי הרי"ף) ועי' ט"ז סי' שכ"ח סק"ז. אולם המג"א שם ס"ק י"ב ומ"ד נקט שאמימר איירי במקצת חולי ואפ"ה התיר ע"י נכרי, ויסודו ע"פ מש"כ השו"ע בסי' ש"ז סעיף ה' ששבות דשבות מותר במקום מקצת חולי אבל מיחוש בעלמא גם לפי דבריו אסור לכחול אפילו ע"י נכרי ע"ש. [ועי' משנ"ב סי' שכ"ח סק"ג וס"ק פ"ג] וע"ע אגלי טל מלאכת טוחן ס"ק ל"ח אות ח'. אך יעוי' בנשמ"א כלל ס"ט סק"א שהשיג על המג"א, שאינו דומה להמבואר בסי' ש"ז ס"ה שרק שבותים דעלמא התירו ע"י נכרי במקום צער, ולא שבות דרפואה שאסרו משום גזירה דשחיקת סממנים, ולכאורה כוונתו שכיון שהכיחול נעשה בישראל שייך כלפיו הגזירה דשחיקת סממנים אע"פ שאינו כוחל בעצמו, וכ"כ בתהלה לדוד סי' שכ"ח סק"כ.

**היתר כיחול ביו"ט שני**

"אמימר שרא למכחל עינא ביום טוב שני של ראש השנה אמר ליה רב אשי לאמימר והאמר רבא וכו'", ועי' ברי"ף "אלא מיהו גמרינן מיהא דאמימר דשרי למכחל עינא ביו"ט שני של גליות" ובטעמו של אמימר שהקיל ביו"ט שני אע"פ שהחמיר ביו"ט ראשון מצינו שנחלקו הראשונים דע"ש מלחמות, "וכן הכוחל את העין וכו' ולרבי יהודה דאמר לכם לכל צרכיכם מותר ולא נסמכו על דברי ר"י והתירו בשני לעשות סייג בהיתרו של ר"י", וע"פ זה כתב בתורת האדם, "אבל מיכחל עינא משום מכשירין התירוהו וכר' יהודה לפי שהוא דבר השוה לכל נפש שאף הבריאין כוחלין וכן כיבוי הנר משום דבר אחר וכיבוי שלא תתעשן הבית דמכשירין נינהו כולן מותרין בי"ט שני של גליות כר' יהודה וחומר הוא שהחמירו לאסור בראשון לפי שהלכה כר"י ואין מורין כן", וכ"כ הר"ן שם (יא ע"ב מדפי הרי"ף) וכ"כ הרשב"א בעבודת הקודש (שער ב' סי' ח').

נמצינו למידין לפי דבריהם שמה שהתיר אמימר לכחול עיניים ביו"ט שני, אינו שייך למה שמותר לכחול ע"י נכרי בשבת, אלא עיקרו מדין מכשירין שמותר לדעת ר"י, שכמו שהתירו לכבות נר לצורך דבר אחר התירו ג"כ לכחול העיניים.

**דעת המאירי בהיתר כיחול ביו"ט שני**

אולם עי' בחי' המאירי שכתב בטעמו של אמימר, "ולי נראה דמכחל עינא הוא דבר שיש בו צד חולי וכיון דבראשון מותר ע"י גוי בשני מיהא שרי על ידי ישראל", וכ"כ באהל מועד שער יו"ט דרך ה'. ומבואר לפי דבריהם שהתירו של אמימר יסודו ע"פ מה שמותר לכחול עיניים בשבת ע"י נכרי, ולכן ביו"ט שני שאיסורו קל הקילו גם ע"י ישראל, ולפי דבריהם ודאי לא הותר אלא כיחול עין, אבל לא לכבות נר או בקעת, שלדבריהם כמו שביו"ט ראשון לא קי"ל כר"י כמו כן ביו"ט שני. נמצינו למידים מחלוקת הראשונים ביסוד ההיתר של כיחול העין ביו"ט, אם יסודו מדין התירא דמכשירין, או קולא מיוחדת לצורך חולה.

**נפק"מ לדינא בגדר ההיתר**

ויש בזה כמה נפק"מ לדינא. דהנה בגדר כיחול העין נתבאר שיש כמה אופנים, יש סוף אוכלא והיינו שמצטער מחמת החולי, ויש בזה ב' דרגות נפל למשכב ומקצת חולי, ויש ג"כ פצוחי עינא שהוא רק לחזק הראות, ולדעת הרמב"ן שההיתר הוא מדין מכשירין ודאי יהא מותר בכל גווני, והיינו פצוחי עינא מדין מכשירי אוכל נפש, וסוף אוכלא מדין מכשירי שאר הנאת הגוף, ואילו לדעת המאירי שטעם ההיתר הוא מדין צרכי חולה, א"כ רק מה שהותר בשבת ע"י נכרי התירו ביו"ט שני ע"י ישראל, וא"כ פצוחי עינא ודאי לא יהיה מותר, ולגבי סוף אוכלא כשלא נפל למשכב ואינו אלא מקצת חולי, יהיה תלוי במחלו' הפוסקים הנ"ל אם הותר בשבת סוף אוכלא כשלא נפל למשכב.

וכן יש נפק"מ אם היא דחויה או הותרה, והיינו שלדעת הרמב"ן שהיתרו מדין מכשירין הרי הוא היתר גמור, ולכן רופא בן חו"ל יכול לכתחילה לרפאות גם באופן שיש אפשרות לעשותו ע"י רופא בן א"י, משא"כ לדעת המאירי שאינו אלא דחויה לצורך חולה לכאורה יש להעדיף להתרפאות אצל רופא בן א"י.

וכן יש נפק"מ באופן שלא יהיה לו תועלת מן הרפואה ביו"ט עצמו, שלדעת הרמב"ן שהתירו מדין מכשירין ודאי אין להתיר כשאר מלאכת יו"ט שלא הותר אלא לצורך היום. משא"כ לדעת המאירי שהקילו חז"ל לצורך חולה ביו"ט שני אינו תלוי כלל בצרכי היום, וכיון שסו"ס הוא חולה מותר לעשות צרכיו בכל גווני אפילו אם לא יהא לו מזה תועלת אלא לאחר יו"ט.

וכן נפק"מ לגבי מכשירי מכשירין, שלדעת הרמב"ן שהתירו מדין מכשירין אין להתיר אבל לדעת המאירי שפיר יש להתיר כיון שסו"ס זה נצרך לצורך החולה.

**לעניין הלכה**

ולעניין הלכה עי' בשו"ע סי' תצ"ו סעיף ב' שלא הקיל ביו"ט שני אלא לגבי צרכי חולה ולא לכבות הנר לצורך דבר אחר, וע"ש ב"י שכן מבואר בטור וכן נראה דעת הפוסקים, ומשמע א"כ דקי"ל כדברי המאירי ואהל מועד, שטעם היתר כיחול עין ביו"ט שני הוא קולא לצורך חולה, וא"כ שמעינן מזה שלא הותר לכחול העין אלא באופן שבשבת מותר ע"י נכרי, והיינו לדעת הט"ז רק כשנפל למשכב, וכ"כ לדינא בחיי אדם כלל ק"ג סעיף ב', ולדעת המג"א היינו אפילו לצורך חולי קצת וכ"כ המג"א בסי' תצ"ו סק"ג ובשו"ע הרב שם סעיף ד' ובמשנ"ב סק"ו.

ולפי זה יהא מותר לעשות צרכי רפואה ביו"ט אפילו באופן שאינו נהנה מן הרפואה ביו"ט, וכ"כ לדינא בשיעורי תורה לרופאים להגר"י זילברשטיין שליט"א ח"ב סי' קי"א בשם הגריש"א ז"ל, וע"ע מרומי שדה ביצה כב ע"א.

אלא דלכאורה עיקר דברי המג"א צ"ב, שהרי אם נאמר כדברי המאירי שגדר ההיתר לכחול העין ביו"ט שני, הוא משום שכל מה שהתירו בשבת לעשות ע"י נכרי התירו ביו"ט שני לעשות ע"י ישראל, לכאורה אין זה אלא במה שהקילו מצד צרכי רפואה, והיינו מה שמבואר בסימן שכ"ח, אבל מה דקי"ל בסי' ש"ז שיש קולא בשבות דאמירה לנכרי, ששבות דשבות מותר במקום צורך קצת, ולזה סגי גם במקצת חולי להיחשב כצורך קצת, הרי אין ההיתר כלל מחמת דיני צרכי רפואה, וא"כ מהיכ"ת להקל בזה ביו"ט שני, והרי לגבי שאר הצורך קצת שהותר לצרכם שבות דשבות, לא מצינו שהקילו ביו"ט שני לעשותו בעצמו.

ואמנם בעיקר מה שנתבאר בהכרעת השו"ע, יש לדון טובא דיעוי' ביש"ש פ"ב דביצה סי' ל"א שהביא לדברי הר"ן, שכמו שיש הקילו בכיחול העין ביו"ט שני כמו כן יש להקל לכבות הנר, וכתב עליו וז"ל, "וקולא היא לעשות פשרה מעצמינו לדמות כל צרכי האדם לכחול העין דשמא לא התירו אלא כחול העין אף שאין בו סכנה אלא למאירת עינים התירו מה שהתירו משום שהוא אבר חשוב שבכל האיברים בפרט לתלמוד תורה וכו'", ומבואר להדיא מדבריו שגם החולקים על הר"ן אינם חולקים אלא עיקר יסוד דבריו, שטעם ההיתר הוא משום דקי"ל כר"י, אלא דס"ל שלא הקילו לסמוך על דברי ר"י אלא לצורך גדול ככיחול העין ולא לשאר צרכיו, ע"ש. וכן משמע להדיא מדברי הפר"ח בסי' תצ"ו.

וא"כ נראה לכאורה שגם מה שהקיל המג"א לצורך חולי קצת, אין זה מטעמו של המאירי, אלא משום שבמקום צורך של חולי סמכו על ר"י שהתיר כיחול עין ביו"ט, ועי' מחצה"ש דהיינו טעמא שכיון שלדעת הרמב"ם התירו אפילו לצורך הנאת הגוף, לכן אף שאנחנו חולקים עליו בזה, מ"מ די לנו להחמיר כשליכא מקצת חולי.

נמצינו למידים שלהלכה עיקר טעם ההיתר לכחול העין הוא מדין מכשירין ואליבא דר"י, וא"כ אין להתיר אלא באופן שיצא לו תועלת מזה ליו"ט, וכן אין להתיר מכשירי רפואה כיון שדינם כמכשירי מכשירין, אך עדיין אין לנו מקור להתיר לצורך מיחוש בעלמא, שאע"פ שלדעת ר"י יש לדון להתיר גם לצורך מיחוש בעלמא, מ"מ כמו שהפוסקים לא התירו לכחול את העין לצורך חיזוק הראייה עי' א"ר סי' תצ"ו סק"ד, אע"פ שלדעת ר"י מותר, והיינו ע"כ משום שלא סמכו על דעת ר"י אלא במקום הצורך, א"כ שפיר י"ל שלא התירו אלא לצורך מקצת חולי, וכן הוא משמעות הפוסקים.