סוטה פרק ח_3
קטגוריות: ש_ס / כח סוטה / סוטה - הרב אי_ש סטפנסקי

**בלשון הקודש היה מדבר וכו'**

המנ"ח תקכ"ו נסתפק האם רק פרשת ונגש הכהן היה בלשון הקודש, דהיינו דברי חיזוק שהיה אומר במלחמה, או שמא אף אמירת מי האיש היה בלה"ק, ודייק ממתני' והרמב"ם דזה אפשר בכל לשון. ועוד כתב דזה פשוט ששוטר משמיע דברי הכהן מי האיש וכן שוטר מדבר מי האיש הירא וכו' לא היה בלה"ק, דגזיה"כ באמירת הכהן ולא באמירת השוטר.

ובירושלמי נראה דכהן מדבר ושוטר משמיע היינו כהן מדבר בלה"ק ושוטר משמיע בכל לשון, דזה גופא נתחדש בשוטר משמיע, דיבאר לכל העם בכל לשון. ומספק"ל שם האם בדברי החיזוק שהיה במלחמה גופא דהיינו ונגש הכהן וכו' שוטר משמיע בכל לשון או שמא כהן מדבר ותו לא, ורוצה לפשוט מסדר הפסוקים ודחי ונשאר בספק. ומעתה מפורש בירושלמי שאמירת הכהן בין ונגש הכהן ובין מי האיש היה בלה"ק ודלא כהמנ"ח, ומאידך שוטר משמיע היה בכל לשון כהמנ"ח.

והנה הרמב"ם פי' כהן מדבר וכהן משמיע ושוטר מדבר ושוטר משמיע היינו כהן אחר ושוטר אחר, ולפי הירושלמי הנ"ל עולה דג' הקריאות דהיינו ונגש הכהן מי האיש אשר וכו' ומי האיש הירא וכו' הראשון מדבר בלה"ק והשני בכל לשון, דזה כל עניינו של משמיע. משא"כ לרש"י דאותו כהן מדבר ואותו שוטר משמיע שפיר י"ל דונגש הכהן היה בלה"ק, מי האיש הירא וכו' בכל לשון, ומי האיש אשר וכו' כהן מדבר בלה"ק ושוטר משמיע בכל לשון.

ובקרן אורה נקט דהירושלמי אזיל לשיטתו דילפינן הגשה הגשה ממשה ונגש משה אל הערפל, ולכן רק במה דכתיב ונגש בעינן לה"ק, אך להבבלי דילפינן מאמירה י"ל דהכל בעי לה"ק, בין דכהן בין דשוטר בין אומר ובין משמיע.

**ואמר אליהם שמע ישראל וגו' על אויביכם וכו'**

הרמב"ם בסה"מ עשה קצ"א כתב ויאמר בתוכחתו הלשון הנזכר בתורה ויוסיף על זה מאמרים יעוררו העם למלחמה ויביאם להסתכן בנפשם וכו', וכ"כ החינוך תקכ"ו עיי"ש. והקשה המנ"ח הא בתורה נאמר שיאמר הכהן דברים אלו האמורים בפסוקים, ומסתבר דאם הוסיף על זה הרי הוא עובר על בל תוסיף כמו לגבי ברכת כהנים, ומנ"ל דצריך להוסיף עוד דברי חיזוק. ובפשטות י"ל דהמנ"ח נקט דהמצוה היא לקרוא פרשה זו קודם יציאה למלחמה, והרמב"ם והחינוך נקטו דעיקר המצוה היא לעורר לבם להסתכן במלחמה, ודברים אלו לאו דוקא, ויתכן דאין צריך כלל לומר מה שכתוב בתורה ואם אמר ענייני חיזוק אחרים נמי שפיר דמי. ונפק"מ נמי בהא דהמשנה מפרשת על אויביכם וכו' דלפי המנ"ח הוא כעין דרש התנאים על פסוקים אלו ואין זה מדברי הכהן, משא"כ להרמב"ם והחינוך כל זה מדברי הכהן.

ובתוס' הקשו מדוע לא נקטה המשנה פרשת משוח מלחמה כמו פרשת ע"ע, ותירצו דלא ניתנה משום מצות קריאה אלא משום התראה, ועי' מש"כ לעיל יז. לגבי פרשת סוטה בשם הגרמ"ד דכונת תוס' לחלק בין ק"ש וכדו' שהמצוה היא לקרוא פרשה זו בתורה לבין משוח מלחמה שהמצוה היא לקרוא תיבות אלו ולא מדין פרשה בתורה. ולהנ"ל י"ל בכונתם דאין מצוה כלל לומר תיבות אלו דוקא, אלא דברי חיזוק בעלמא.

**פעמיים מדבר עמם אחת בספר ואחת במלחמה**

בפשטות הכונה שבספר אומר פרשת מי האיש וכל הצריכים לחזור חוזרים, וכשהם קרובים למלחמה אומר להם דברי חיזוק, וכן משמע ברש"י דגרס וחזרו, דהיינו שאחרי שאמר להם כן הרי הם חוזרים. אך הרמב"ם פי' דבספר אומר להם שכאשר יאמר להם במלחמה מי האיש וכו' ישמעו ויחזרו ואינם חוזרים עכשיו אלא כשאומר להם אח"כ במלחמה, ולפי"ז נראה דגרסינן וחיזרו, דהיינו שאומר להם שמעו וכו' וחיזרו אח"כ. ולהרמב"ם אתי שפיר סדר הפסוקים דמקודם ונגש הכהן ואח"כ אומר מי האיש, אך לרש"י צ"ל דאין הפסוקים על הסדר. ובירושלמי נראה להדיא כרש"י דבספר אומר מי האיש ובמלחמה אומר שמע ישראל וכו'.

**תוד"ה ה"ק, עד כדון ר"ע וכו'**

כלומר, דלפי ר"ע יש ללמוד גז"ש ונגש הכהן דהכא מונגשו הכהנים בני לוי דע"ע, והתם כתיב וענו ואמרו ומכפלות הלשון יש ללמוד דהיה בלה"ק, אך לר' ישמעאל דס"ל בעלמא דברה תורה כלשון בנ"א ואי אפשר ללמוד מכפלות הלשון אין מקור לע"ע ולמשוח מלחמה שהיה בלה"ק. ועל זה משני דילפינן גז"ש ממשה דכתיב ונגש אל הערפל.

**באו"ד, מסתברא דלא ופקדו וכו'**

כלומר, דסדר הפסוקים קשה דכתיב ונגש הכהן ואמר שמע ישראל וכו' ואח"כ מי האיש וכו' ואח"כ והיה ככלות השוטרים לדבר אל האם ופקדו שרי צבאות בראש העם, והסברא נותנת שמקודם ממנים שרי צבאות ואח"כ אומר להם דברי חיזוק שמע ישראל וכו'. ומשני דאה"נ אין מוקדם ומאוחר בתורה, והפסוקים דמי האיש וכו' קודמים לונגש הכהן, ובאמת מי האיש וכו' היה בספר ונגש הכהן היה במלחמה, ולפי"ז הסדר דבספר אומר מי האיש וכשכלו השוטרים לדבר היו ממנים שרי צבאות, ואח"כ במלחמה היה אומר שמע ישראל וכו'.

**דף מב ע"ב**

**וכל כך למה מפני שהשם וכל כנויו מונחין בארון**

בירושלמי מייתי פלוגתא, לדעת ר' יהודה בן לקיש ב' ארונות היו אחד שהיתה התורה נתונה בו דהיינו לוחות שניות ואחד שהיו שברי לוחות מונחין בו. ולדעת רבנן ארון אחד היה, ופעם אחת יצא בימי עלי ונשבה. והנה לדעת ר' יהודה בן לקיש נקטו תוס' בעירובין סג: דבתחילה נצטוה משה לבנות ארון עץ והניח בו לוחות שניות, ואח"כ כשעשה בצלאל את הארון במשכן העביר את הלוחות השניות לשם והניח בארון עץ שעשה משה את השברי לוחות, והיו שם עד שבנה שלמה את ביהמ"ק, ושלמה העביר גם את השברי לוחות לארון שעשה בצלאל כפי שמבואר בב"ב יד:, ועד ימות שלמה היו מוציאים למלחמה את הארון עץ של משה עם השברי לוחות מלבד מלחמת יהושע ביריחו ומלחמת פלשתים בזמן עלי שהוציאו את הארון של בצלאל. ולפי"ז מתני' איירי קודם שבנה שלמה ביהמ"ק, שהרי לאחר מכן לא הוציאו את הארון למלחמה כלל, וכן הקשה הקרן אורה. ולדעת הרמב"ן פר' עקב ר' יהודה בן לקיש חולק על הגמ' בב"ב, ולדידיה לעולם היו ב' ארונות ושברי לוחות היו בארון עץ של משה, ולפי"ז מתני' איירי אף בזה"ז.

ולדעת רבנן דהיה רק ארון אחד, לאחר שבנה בצלאל את הארון הניחו בו גם את הלוחות השניות וגם את השברי לוחות, וגנזו את הארון שעשה משה, ואותו ארון לא זז ממקומו כי אם בימי עלי ונשבה. וכתב הקרן אורה דלפי"ז צריך לפרש כלי הקודש דפרשת פנחס בבגדי כהונה, וזה ב' השיטות בברייתא דלהלן, וברייתא דכל כך למה וכו' דלא כרבנן. וצ"ע היטב בסוגיית הירושלמי ובתוס' בעירובין שם איך יתיישב כל הגמ' לדעת רבנן.

**השם וכל כנויו וכו'**

המהרש"א נקט דכל כנויו לאו דוקא שהרי מוזכר בלוחות רק שם הוי' ואלוקיך עיי"ש. אך הקרן אורה כתב דלא משמע כן בגמ' בב"ב, ועי' רגמ"ה ב"ב יד: דכל כנויו היינו שבעים שמות, ולפי"ז צ"ל דהיה קלף בפ"ע שכתוב עליו כל ע' שמות של הקב"ה, וכן נקט בדבר שאול, עיי"ש.

**דף מג ע"א**

**ודברו השוטרים אל האם לאמר וכו'**

ב' פרשיות נאמרו בתורה, בפר' שופטים מי האיש וכו' ולא חנכו ולא חיללו ולא לקחה ילך וישוב לביתו, ובפר' כי תצא כי יקח איש אשה חדשה לא יצא בצבא ולא יעבור עליו לכל דבר נקי יהיה לביתו שנה אחת. והמשנה מפרשת דכאשר בנה בית ועדיין לא חנכו נטע כרם ולא חיללו דהיינו שלא הגיע שנה רביעית שיוכל לאכול מהפירות לכה"פ ע"י חילול וכאשר אירס אשה ולא נשאה, הרי הוא חוזר מערכי המלחמה אך אינו חוזר לביתו, וצריך לתקן את הדרכים ולספק מים ומזון ושאר צרכי הצבור שבי"ד מטילים על הצבור. משא"כ כאשר בנה בית וחנכו נטע כרם וחיללו אירס אשה ונשאה כל שנה ראשונה אינו זז מביתו, ואין מטילין עליו צרכי הרבים.

וברמב"ם סה"מ ל"ת שי"א כתב שהזהירנו מהוציא החתן מביתו שנה אחת כולה לטורח מן הטרחים לא לצבא ולא לזולתו אבל נסלק ממנו כל טורח וכל משא שיהיה חייב בהם לעזוב ביתו כל השנה. וכ"כ בחיבורו פ"ז הי"א כל השנה כולה אין מספק מים ומזון ולא מתקן דרך ולא שומר בחומה ולא נותן לפסי העיר ולא יעבור עליו שום דבר וכו' לא לצרכי העיר ולא לצרכי הגדוד. ומבואר דאין זה רק לצרכי המלחמה אלא כל טורח שמטילין על אנשי העיר לצורך העיר. [ומש"כ ולא נותן לפסי העיר תמה המנ"ח דדבר של ממון מה"ת שלא נחייבו בשנה ראשונה].

ובסה"מ שם הוסיף ודע כי החתן עצמו גם כן מוזהר מלצאת מביתו כלומר ללכת לסחורה כל שנתו. וכ"כ החינוך תקפ"א שנמנע החתן מלצאת מביתו כל השנה כלומר ללכת במסעות רחוקים ונמנע גם כן שר הצבא מלהוציאו בעל כרחו וכו'. ובמצוה תקפ"ב כתב והעובר על זה ופירש ממנה תוך שנה לעמד זולתה ימים רבים ביטל עשה זה, ומכל מקום הרוצה לצאת לדבר מצוה או לשמוח עם רעיו על דעת שישוב לימים מועטים בשמחה מן הדומה שאין בזה ביטול המצוה. והביא שם מחלוקת האם מהני מחילתה, והיינו אפי' לימים רבים שלא לצורך מצוה. [ולדבר מצוה שרי אף בלא מחילתה ואף לימים רבים, ומקורו מהתנאים שיצאו ללמוד מיד אחר הנישואין, עי' הערות להגריש"א].

ותמה המנ"ח שם מנ"ל חידוש זה שהחתן עצמו מוזהר שלא לצאת לזמן מרובה, ופשטא דקרא קאי רק על הבי"ד שלא יחייבוהו לטרוח בעבודות העיר והצבא כשאר אנשי העיר, ואף דכתיב נקי יהיה לביתו מכל מקום לא דרשינן קרא מלבד מה שמצינו בגמ'. ועוד יל"ע דהא דרשינן מהאי קרא לנטע כרם וחיללו ולבנה בית וחנכו, ובזה ודאי פשוט דהוא עצמו רשאי לצאת מביתו ומכרמו בתוך שנה למסעות רחוקים, ושם כל הדין שנתרבה הוא שבי"ד אינם יכולים לחייבו לטרוח בעבודות הצבא והעיר, וצ"ע. וכן תמה בשו"ת רדב"ז ח"א סי' רל"ח, וכתב דהתרגום בסה"מ הוא טעות וצ"ל דהאיסור הוא שלא יצא מביתו לצרכי העיר, אך לעצמו לסחורה וכדו' ודאי שרי, עיי"ש.

עוד נסתפק המנ"ח שם האם כשרוצה לצאת למלחמה או לשאר עבודות רשאי, והדין נאמר על בי"ד שלא יחייבוהו, או שמא הוי גזיה"כ שלא יצא כלל. וכן נסתפק במצוה תקכ"ו לגבי אירס אשה ולא לקחה ונטע כרם ולא חיללו האם רשאי להשאר במלחמה.

**מי האיש אשר בנה בית חדש וכו'**

איתא בירושלמי ה"ד בנה בית ולא חנכו פרט בונה בית בחו"ל שאין מצוה לחנכו, וכן פסק הרמב"ם הי"ד. וכתב המנ"ח בשם יש"ש ובאר שבע דמכאן מקור שאין מצוה בחינוך בית בחו"ל ואין זה סעודת מצוה. ובה"ה איתא כן לגבי כרם, ולא חיללו פרט לנוטע בחו"ל שאין מצוה לחללו, ויש שנקטו להוכיח מכאן כהרמב"ם דאף שיש ערלה בחו"ל אין רבעי, ובשנה הרביעית אוכל בלא חילול. אך הקרן אורה והגרי"ז נקטו שאין ראיה, דכונת הירושלמי פרט לנוטע בחו"ל שאין מצוה לנטוע כרם וממילא אין מצוה לחללו, וכמו דממעטינן בונה בית בחו"ל. ועי' חזו"א ערלה סי' י"א סק"כ ודרך אמונה מע"ש פ"ט ה"א ד"ה כך.

**מי האיש אשר נטע כרם ולא חיללו**

נחלקו הראשונים מהו ולא חיללו, רש"י עה"ת כתב לא פדאו בשנה הרביעית שהפירות טעונין לאוכלן בירושלים או לחללן בדמים, ועי' דבר שאול שלפי"ז משעה שפדאן או משעה שבא לירושלים אינו זז מביתו שנה, אך קודם לכן חוזר מערכי המלחמה. אך הרמב"ן נקט דמיד בשנה הרביעית שכבר ראוי לחלל הפירות אינו זז משם, ורק קודם שנה הרביעית חוזר. [ובעיקר לשון חיללו רש"י נקט דהוא חילול, אך האבן עזרא רמב"ן וחזקוני פי' דהוא לשון חלילים, דהמנהג היה לחול בכרמים.

הקרן אורה נקט בפשיטות דאין חוזר מעורכי המלחמה על כרם אלא בדבר ששייך בו חילול, ולכן כתב דתנא דהכא דמרבה ה' מיני מאכל ס"ל נטע רבעי שנינו, וכן הוכיח מכאן דרבעי נוהג אף באילן אחד, ודלא כהר"ן בפ"ק דר"ה בשם השאילתות אות ק' דאין דין רבעי אלא בכרם שלם דהיינו ה' אילנות, דלדידיה מדוע צריך פסוק למעט ד' מיני מאכל תיפו"ל דאין בזה דין רבעי. (ובמנ"ח הקשה להפך, לשיטת הרמב"ן והרמב"ם דאף באילן א' נוהג רבעי מדוע אינו חוזר על גפן יחידית, הא יש לזה שם כרם, עיי"ש). וכן ביאר בזה את הירושלמי דממעט כרם בחו"ל, ודחה דהתם הכונה דאין מצוה לנטוע וכדלעיל.

ובפשטות י"ל דדין כרם כדין בית ואשה, שאם עדיין לא נהנה מהפירות משום איסור ערלה הוי כבנה בית ולא חנכו דמספק מים ומזון, ואם נהנה מהפירות דהיינו שיכול לחלל או לאכול בלא חילול, הוי כבנה בית וחנכו דאינו יוצא כלל כל שנתו. ואין זה תלוי באיסור ערלה ורבעי כלל, אלא דכל שלא נהנה מהפירות יוצא ומספק מים ומזון וכל שנהנה מהפירות אינו יוצא כל שנתו. והא דלא מוקי להרכבת היתר בהרכיב בזקנה ועדיין לא צמחו פירות, די"ל שזה שלב מוקדם מידי וכמו באשה קודם האירוסין ובבנה בית קודם שגמר לבנות, וכל ההת"מ של נטע כרם דחוזר הוא באופן שכבר יש פירות ואסור לו לאכול מחמת איסור ערלה.

ונפק"מ באופן שנטע רבעי נוהג יותר משנה, כגון מר"ה עד ט"ו בשבט, עי' ר"ה י. בתוס', ומכל מקום דין נקי יהיה לביתו נראה דהוא שנה בלבד, דאין זה תלוי בחילול בפועל אלא דמשעה שראוי לחילול חשיב כחנכו דתוך שנה אינו יוצא בצבא.

**ה' אילני מאכל**

כתב רש"י שתים כנגד שתים ואחת יוצאת זנב, ודייק הלח"מ דבאופן אחר לא חשיב כרם, אך הרמב"ם לא העתיק דין זה, ומשמע דבכל אופן של ה' אילנות חוזר. ועי' קרן אורה מש"כ בזה.

**ר' יהודה אומר אף הבונה בית על מכונו לא היה חוזר**

הרמב"ם השמיט דין זה, וכן בפיה"מ כתב דאין הלכה כר' יהודה, ובמל"מ הקשה דכיון שאמוראים בגמ' ובירושלמי דנו בדברי ר' יהודה נראה טפי דלא פליג על ת"ק והלכה כוותיה. ובמל"מ נסתפק במוכר בית וחזר וקנאו האם אף לרבנן חוזר או לא. ואף שלגבי מחזיר גרושתו אינו חוזר, שאני התם דכתיב אשה חדשה, עיי"ש. ובירושלמי באמת מבואר שלפי ר' יהודה יש מקור נוסף דמחזיר גרושתו אינו חוזר, ורק לרבנן בעינן למילף מאשה חדשה.

ויל"ע האם בונה בית על מכונו הכונה באותה הצורה שהיה קודם, או שמא אפי' שינה את צורת הבית כל שלא הוסיף ברוחב או בגובה אינו חוזר, ונפק"מ במי שמשפץ את הבית ואינו מוסיף. [אין להוכיח מכאן לענין סעודת מצוה, דאפשר שאף הבונה בית על מכונו יש מצוה לחנכו ולעשות סעודת מצוה, אלא שאינו חוזר מעורכי המלחמה מטעם אחר].

**דף מג ע"ב**

**כיון דמעיקרא בתורת גזילה אתא לידיה לא**

א. בעיקר קושיית הגמ' תיפו"ל משום מי האיש הירא לכאורה י"ל דנפק"מ לבנה בית וחנכו, דמצד ירא ורך הלבב צריך לספק מים ומזון ומצד בונה בית וחנכו אינו צריך, אלא דקרא איירי בלא חנכו ובזה ליכא נפק"מ.

ב. הרמב"ם פ"ז ה"ה סתם דהגוזל בית אינו חוזר, וכתבו הלח"מ ה"ז והמנ"ח תקכ"ו דבאופן שגזל ואח"כ קנאו הרי זה חוזר, דבגמ' אמרינן כיון דמעיקרא וכו' רק אליבא דריה"ג, אך לדידן דקיי"ל כר"ע אין הכרח לזה.

ג. הקשה הקרן אורה מדוע צריך פסוק למעט גזילה לר"ע, תיפו"ל שצריך להחזיר גזילתו ופשיטא דאינו חוזר. ועי' הערות להגריש"א דיישב דאיכא נפק"מ בגזל עצים ובנה מהם בית, דמשום תקנת השבים אינו צריך להחזיר את הגזילה, ומכל מקום נתמעט דאינו חוזר. ולכאורה יש להקשות כן גם באלמנה לכ"ג להלן, מדוע מקשה רק נימא דלא כריה"ג הא גם לרבנן קשה דכיון שצריך לגרשה פשיטא דאינו חוזר.

ד. בגמ' להלן כאן בהרכבת איסור הקשה מהרש"א מדוע לא מקשה נימא דלא כריה"ג, ותירץ דמשכח"ל שאדם אחר נטע בשבילו, דהנוטע עובר איסור. ובפשטות י"ל דעל זה יש ליישב כגון שעשה תשובה ומכל מקום אינו צריך לעקור מה שנטע.

**האי הרכבת היתר הכי דמי וכו'**

כתב הקרן אורה דזה קושיא בפ"ע איך משכח"ל הרכבת היתר דמרבה במתני' דחוזר הא אזלינן בתר הישנה, ויש ליישב כג' התירוצים בגמ', ואין זה שייך כלל לתירוץ של ר' חסדא כאן בהרכבת היתר וכו', ואף לר' יוחנן דמשני הא מני ראב"ע נמי צריך ליישב מתני' כן.

**כרם של שני שותפין אין חוזרין עליו מערכי המלחמה**

הכס"מ ה"ו הקשה מדוע לא נקט הרמב"ם דין זה גם לגבי בית, וכמו דיליף כרם מבית לגבי גזול כך נילף לגבי שותפין. ותירץ דבכרם אין חוזרין משום שכל חד וחד לא קרינן ביה כרמו המיוחד לו, כלומר שאין לך בה גפן שאין לשנים חלק בה, אבל בית לא שייך האי טעמא, דמסתמא יש לכל אחד מקום מיוחד להשתמש בו, ושפיר קרינן ביה ביתו. ועוד תירץ דלגבי זה לא ילפינן בית מכרם עיי"ש. ומבואר דבבית אף בשותפין חוזר. אך הלח"מ דייק מהירושלמי דאין הבדל בין בית לכרם, ובית של ב' שותפין אינו חוזר, ורק לגבי יבמה לה' אחין כולן חוזרין דראוי לכל אחד בפ"ע, עיי"ש.

**דף מד ע"א**

**מי האיש הירא ורך הלבב**

בתרגום יונתן כתב לגבי מי האיש אשר בנה בית חדש ולא חנכו דהיינו שלא קבע בו מזוזה, ישוב לביתו דלמא יגרום ליה חובה וכו', ולגבי אשר נטע כרם כתב דינצב כרמא ולא פרקיה מן כהנא ואחליה וכו' דלמא יגרום ליה חובא דלא פרקיה. (מוכח דאיירי בהגיע שנה רביעית ולא פדאו, דלפי הרמב"ן אכתי לא מטא שנה רביעית, וצ"ע). ולגבי אשר אירס אשה כתב דלמא יגרום ליה חובה דלא חדא באנתתיה וכו'. וכבר העירו דהמצוה לשמוח באשתו הוא בנישואין. וצ"ל דהחובה היא על שלא נשאה ושמח בה. ולגבי מי האיש הירא כתב דלמא יתקבלון אחוי בחובוי ויתבר לבהן היך לביה. ומבואר דהחשש הוא שמא יענשו אחרים בסיבתו אף שלא חטאו, אך מה שהוא עצמו ימות אינו סיבה לחזור.

והנה הרמב"ן הקשה דהמשוח מלחמה מחזקן שלא יפחדו משום שהקב"ה מתהלך עמם, ולאחר מכן אומר להם פן ימות במלחמה וכו'. ותירץ דהכהן שהוא עובד את השם יזהירם ביראתו ויבטיחם, אבל השוטרים ידברו בנוהג שבעולם פן ימותו במלחמה, כי בדרך הארץ בכל המלחמות ימותו אנשים גם מכת הנוצחים. וצ"ע דמשוח מלחמה מדבר גם את פרשת מי האיש. ולפי התרגום יונתן דלעיל מיושבת קושיית הרמב"ן, דבאותן ג' יש סיבה מיוחדת שימותו במלחמה.

ובעיקר החשש פן ימות במלחמה יל"ע מדוע חיישינן בהני ג' שמא ימותו טפי מאחרים. א, רש"י כתב ודבר של עגמת נפש הוא. ויש לכוין הא דנאמר בקללות (דברים כ"ח ל') אשה תארש ואיש אחר ישכבנה בית תבנה ולא תשב בו כרם תטע ולא תחללנו. ב. הרמב"ן כתב כי לבו על ביתו ועל כרמו ואשתו וינוס, והיינו דבג' אלו חיישינן טפי למיתה. ג, לפי התרגום יונתן בהני ג' איכא חטאים דלעיל, ולכן חיישינן למיתה.

בענין כרם בית ואשה עי' של"ה דרך חיים אות ל"ח שכתב שהוא כנגד עולם הנשמות ימות המשיח ותחיית המתים, דבית הוא כנגד עולם הנשמות שאדם בעוה"ז ע"י תורה ומצוות מכין לו בית לנשמה, אשה הוא כנגד ימות המשיח וכפי שנאמר תקראי לי אישי ולא בעלי, וכרם הוא כנגד תחיית המתים שהוא יין המשומר בענביו, שאדם יאכל פירות כרמו. ומי שלא גמר להכין ג' אלו ישוב במלחמה לביתו, שיגמור עבודתו, ולשון ישוב הוא תשובה, שצריך לחזור בתשובה.

**לעבור עליו בשני לאוין**

הרמב"ם בסה"מ ל"ת שי"א מנאן בלאו אחד, לפי שבין בעובר לכל דבר בין ביוצא לצבא עובר בשניהם. אך הרמב"ן תמה עליו דהלאו דלא יצא לצבא עובר רק ביוצא לצבא ולא בעובר לכל דבר, ואם כן צריך למנותן בשני לאוין. ודעת הרמב"ם צ"ע.

**ר' יוסי אומר אלמנה לכ"ג גרושה וחלוצה לכה"ד**

כתב המנ"ח דחלוצה לאו דוקא, דהא אסור רק מדרבנן ולר' יוסי חוזר רק באיסור דאורייתא.

עי' כתבי הגרי"ז דיש מקשים על הרמב"ם ששבט לוי אינו יוצא למלחמת הרשות, דאם כן מאי נפק"מ באלמנה לכ"ג גרו"ח לכהן הדיוט, הא אין יוצאין למלחמה כלל. ותירץ דודאי היכא שצריכים אותם יוצאים, וכונת הרמב"ם ששבט לוי ושאר ת"ח עדיפי משאר העם ואין מחייבים אותם להלחם בצבא אלא כשאין די בשאר העם.

**דף מד ע"ב**

**אפי' חתן מחדרו וכלה מחופתה**

יש מקשים מדוע כלה מוציאים למלחמה הא נשים אינם בנות מלחמה. ותירצו דהיו מספקות מים ומזון.