ז (א) - בדין קלוטה בדבר שביד האדם, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

אור ליום ה' י"ז סיון תשע"ה

**א**

א] שבת ד"ד., אמר רבה הא מני ר"ע דאמר ל"ב מקום דע"ד, דתנן הזורק מרה"י לרה"י ורה"ר באמצע, ר"ע מחייב וחכמים פוטרים, ר"ע סבר אמרינן קלוטה כמי שהונחה דמיא, ורבנן סברי לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה דמיא.

והתוס' שם ד"ה אבל, כתבו, ז"ל, כשהחפץ בידו של עני או של בעה"ב לא שייך קלוטה, דהא כשנותן בעה"ב לתוך ידו והוציא לא מחייב, עכ"ל.

ב] והנה בחי' הגרע"א שם פירש ד' התוס' דהא דכשהחפץ ביד האדם ל"ש קלוטה, הוא אף כשהגוף והיד באותה הרשות, ועפי"ז נקט דזה שלא כד' התוס' לקמן דצ"ב. שנקטו דגם כשהחפץ ביד האדם אמרינן קלוטה, והא דכשהוציא ידו לרה"ר למעלה מג' פטור, הוא משום דלמעלה מג' אמרינן דידו בתר גופו גריר.

אך בחזו"א סימן ס"ב סק"ז פירש דד' התוס' הכא מתפרשים כדבריהם לקמן, דכיון דידו בתר גופו גריר ע"כ ל"ש בזה קלוטה, ומש"כ דלא שייך קלוטה, היינו משום דהא דידו בתר גופו גרירא מהני דלא נימא כלל קלוטה, דכיון דגרירא בתר גופו אי"ז קלוט כלל ברשות השני', וכן צידד **באבנ"ז סימן ר"מ סק"ה, - וכ"ה להדיא בתוס' הרא"ש בסוגיין.**

**ג] ובסימן ו' (ב)** סק"ה הבאנו לסייע לד' הגרע"א דמכוון **ד' התוס' הוא דכל שהחפץ ביד האדם לא אמרינן קלוטה, אף כשהאדם וידו באותה הרשות, ממה שעמדו התוס' וש"ר לקמן ד"ה: בהא דזורק ד' אמות ברה"ר חייב לר"ע, ולא אמרינן דכמי שהונחה בתוך ד' אמות ברה"ר, - ובתוס' הרא"ש שם העמיד הנידון גם על הא דמעביר ד' אמות חייב, אך התוס' וש"ר לא העמידו הנידון אלא על זורק ד' אמות ברה"ר, ואף דדבריהם לעיל מינה לדעת בן עזאי דמהלך כעומד, קיימי על מעביר ד' אמות ברה"ר.**

**ולכאו' הטעם בזה, דהתוס' הרא"ש לטעמי' דס"ל דאף בחפץ שביד האדם אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, ורק אם ידו ברשות אחרת לא אמרינן קלוטה, כיון דבתר גופו גרירא, וע"כ גם במעביר ד' אמות ברה"ר, הוי כמי שהונחה על כל אמה ואמה, אך התוס' וש"ר ס"ל דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, אף כשהגוף והיד באותה הרשות, וע"כ במעביר ד' אמות ברה"ר שהחפץ בידו, ל"ה כלל כמי שהונחה, ורק בזורק ד' אמות ברה"ר שאין החפץ בידו, הוא דאמרינן קלוטה כמי שהונחה.**

ואמנם לדרך זו צ"ע סתירת ד' התוס', דבסוגיין נקטו דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, אף אם גופו וידו באותה רשות, ולקמן דצ"ב. נקטו דאף בחפץ שביד האדם אמרינן קלוטה, ואך דכל שידו ברשות אחרת בתר גופו גרירא, ובד' הגרע"א נראה דבאמת ב' דיבורי התוס' לא מרועה א' ניתנו, וצ"ע.

**ב**

**ד] והנה בסימן ו' (ב) סק"ו נת' מש"כ האחרונים, דלמש"כ התוס' דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, בע"כ דמש"א בסוגיין דלר"ע ל"ב מקום ד', לאו היינו דמכח דינא דקלוטה כמי שהונחה חשיב דאיכא מקום ד', דא"כ הרי ל"ה זה טעם לחייב בשנתן או עקר מיד בעה"ב, שהרי בחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, ונמצא דליכא מקום ד', - ובע"כ דמכוון הגמ' הוא דמדר"ע שמעינן דל"ב מקום ד', וע"כ הוא דמחייבינן לדידי' בשנתן או עקר מיד בעה"ב, אף דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה.**

**ה] ונת' שם סקט"ו ואילך דלאו היינו דמדר"ע מוכח דל"ב מקום ד', ומשום דע"י דינא דקלוטה אין מתקיים דינא דמקום ד', ומהא דס"ל לר"ע דמהניא הנחה דקלוטה, יש ללמוד דס"ל דל"ב מקום ד', אלא היינו דלר"ע אין מקום כלל להצריך מקום ד', - דכיון דס"ל לר"ע דסגי במה שהחפץ קלוט ברשות לחשוב שמקומו הוא ברשות, ול"ב כלל שיהא "מונח" ברשות,** אין מקום להצריך הנחה ע"ג מקום ד', - דכל עיקר די**נא דמקום ד', שייך רק לדידן דבעינן שיהא החפץ מונח וקבוע ברשות, ובזה הוא שנתחדש דקביעות דהנחה היא רק כשהוא מונח ע"ג מקום ד', - אך לדעת ר"ע דל"ב כלל שיהא החפץ מונח וקבוע ברשות, וסגי במה שהוא נמצא וקלוט ברשות, ל"ש עיקר דינא דמקום ד'.**

**ו] ויש לסייע ליסוד הדברים, ממש"כ בחי' הרמב"ן לקמן ד"ז:, בהא דברה"י ל"ב מקום ד', ז"ל, דהיינו נמי דאתא ר"ח לאשמועינן דרה"י עולה עד לרקיע והויא כמונחת בקרקע, ואע"ג דלא ס"ל קלוטה כמי שהונחה, בהנחה כ"ד מיהא הויא הנחה כמי שהוא מקום ד' וכו', עכ"ל.**

**והנה מה שהוצרך הרמב"ן לחלק, דאע"ג דלא ס"ל קלוטה כמי שהונחה, מ"מ בהנחה כ"ד הויא הנחה, נראה דהיינו דהי' מקום לומר דכיון דמהני הא דרה"י עולה עד לרקיע, דמכח זה סגי בהנחה כ"ד לקבוע החפץ ברשות, ה"נ סגי במה שהחפץ קלוט ברשות, - וזהו שכתב הרמב"ן דאע"ג דל"מ הא דרה"י עולה עד לרקיע דמכח זה לא ניבעי הנחה כלל, מ"מ מהני זה דמכח זה סגי בהנחה כ"ד.**

**ומבו' לפ"ז מד' הרמב"ן דהא דלרבנן לא סגי בקלוטה, והא דלא סגי בהנחה ע"ג מקום שאין בו ד', הוו ביסוד הדברים חד דינא, וע"כ הוצרך לחלק ביניהם בדינא דרה"י, - והיינו דכדי שיהא מקומו של החפץ ברשות, בעינן שיהא מונח ע"ג מקום ד', ולא סגי במה שהוא נמצא ברשות, וגם לא סגי במה שהוא מונח בהנחה כ"ד, - וברה"י דעולה עד לרקיע נתחדש דסגי בהנחה כ"ד לקבוע דמקומו של החפץ הוא ברשות, אך מ"מ בעינן שיהא החפץ מונח, ולא סגי במה שהוא נמצא ברשות, וזה מקור ליסוד הדברים שנתבארו.**

ג

**ז] ועיקר מש"נ בביאור מש"א בסוגיין דלר"ע ל"ב מקום ד', הנה כעת נראה דיש ללמוד כן גם מד' התוס' בסוגיין, דהנה התוס' בד"ה באילן, הוכיחו דסוגיא דשמעתין ס"ל דגם ברה"י בעינן מקום ד', מהא דאמר תני טרסקל שבידו הא תינח ברה"י, ומשמע דברה"י נמי מהדרינן לאשכוחי מקום ד', והרשב"א דחה לזה, דלרבותא בעלמא קאמר לה, עיי"ש.**

**והנה הרשב"א הוכיח כן דסוגיין ס"ל דברה"י נמי בעינן מקום ד', ממש"א אלא הא רבי דתניא זרק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע רבי מחייב, וא"ר יהודה אמר שמואל מחייב הי' רבי ב', ואם איתא מאי קא מייתי מינה ראי' דשאני התם דעברה דרך רה"י דסגי לן בזה בעקירה והנחה כ"ש, עכ"ל.**

**וצ"ע בד' התוס' שהוצרכו להוכיח ממשמעות לישנא דגמ' דברה"י ל"ב מקום ד', אשר בזה יש לדחות כמש"כ הרשב"א דלרבותא בעלמא קאמר לה, ולא הוכיחו כן מעיקר הסוגיא דמייתינן מדרבי דמחייב בזרק וכו' ורה"י באמצע, אשר מזה מוכח דבסוגיין ס"ל דגם ברה"י בעינן מקום ד', וכמו שהוכיח הרשב"א.**

**ח] ונראה פשוט בזה בדעת התוס', דאף אם ברה"י ל"ב מקום ד', מ"מ שפיר מייתינן מדרבי דגם ברה"ר ל"ב מקום ד', והיינו דכיון דמחייב רבי אף בשלא נח כלל ומשום דקלוטה כמי שהונחה, הרי דה"נ ברה"ר יש לחייב כשלא נח כלל משום דקלוטה כמי שהונחה, דבדינא דקלוטה כמי שהונחה אין לחלק בין רה"י לרה"ר, כאשר כ"ה מבו' בד' התוס' לקמן בד"ה לא מחייב רבי, וממילא דיש לחייב ברה"ר אף דליכא מקום ד'.**

**ואמנם לכאו' זה ניחא רק אי נימא דמכח דינא דקלוטה כמי שהונחה מתקיים דין מקום ד', דחשיב כמונח ע"ג הקרקע, וע"כ כיון דבדינא דקלוטה כמי שהונחה אין לחלק בין רה"י לרה"ר, ואף ברה"ר אמרינן דכמי שהונחה, מתקיים בזה דין מקום ד', - אך לפ"מ שהוכיחו האחרונים מד' התוס' דמכוון הגמ' הוא דמדר"ע שמעינן דל"ב מקום ד', הרי הדק"ל דמה מייתינן מההיא דרבי דל"ב מקום ד', הרי דינא דרבי הוא ברה"י דל"ב מקום ד', ומנ"ל דאף ברה"ר ס"ל לרבי דל"ב מקום ד'.**

**ט] ולפמש"נ הוא מתישב היטב, דלעולם אין מכוון הגמ' דמכח דינא דקלוטה מתקיים דין מקום ד', וגם אין מכוון הגמ' דמהא דס"ל לר"ע קלוטה מוכח דס"ל דל"ב מקום ד', אלא היינו דכל דמהניא הנחה דקלוטה, אין מקום להצריך מקום ד', כיון דסגי במה שהחפץ קלוט ברשות לחשוב שמקומו הוא ברשות, ול"ב שיהא מונח וקבוע ברשות, וע"כ שפיר מייתינן מהא דס"ל לרבי ברה"י דקלוטה כמי שהונחה, וה"נ ברה"ר סגי בהנחה דקלוטה, דבדין קלוטה אין מקום לחלק ביניהם, וכמש"נ מד' התוס' בד"ה לא מחייב רבי, וע"כ לדידי' ל"ב כלל מקום ד'.**

**י] ובדעת הרשב"א שעמד במה שהביאו בסוגיין מד' רבי, נראה דאזיל לטעמי', דמבו' להדיא בדבריו שנחלק ע"ד התוס' וס"ל דיש לחלק בין רה"י לרה"ר בדינא דקלוטה,[[1]](#footnote-2) וכמש"כ כן בתירוצו, דאא"ב דברה"ר בהנחה כ"ד סגי, היינו דברה"י סגי לן בקלוטה, משום דאלים כחו של רה"י למהוי קלוטה דידי' כהנחת כ"ד דרה"ר, עכ"ד, והרי די"ל כן לדינא דברה"י סגי בקלוטה וברה"ר לא סגי בקלוטה, וזהו שכתב, דממה שהביאו בסוגיין מההיא דרבי, ש"מ דס"ל דאין לחלק בדיני ההנחה בין רה"ר לרה"י, דאם יש לחלק ביניהם, הרי אין ללמוד מהא דס"ל לרבי דברה"י אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, דה"נ ברה"ר סגי בהנחה דקלוטה.**

**והדברים מדוקדקים כן בד' הרשב"א, שהק' דמאי מייתי מינה ראי' שאני התם דעברה דרך רה"י דסגי לן בזה "בעקירה והנחה כ"ש", עכ"ל, ולא כתב דסגי לן בזה בעקירה והנחה שלא ממקום ד', אלא סגי בעקירה והנחה כ"ש, והיינו דכיון דברה"י סגי בעקירה והנחה כ"ד, י"ל דסגי גם בהנחה דקלוטה.**

ד

**יא] ואמנם בעיקר הדברים אכתי יש מקום להעיר, דכיון דמש"א דלר"ע ל"ב מקום ד', היינו דכל דסגי בהנחה דקלוטה, אין מקום להצריך מקום ד', הרי הי' מקום לומר דביד האדם דלא אמרינן קלוטה, ובעינן שיהא החפץ מונח, יש להצריך שיהא מונח על מקום ד', דאף דבמקום דמתקיים ההנחה דקלוטה, ל"ב מקום ד', מ"מ במקום דאין מתקיים ההנחה דקלוטה ובעינן הנחה גמורה, י"ל דבעינן הנחה ע"ג מקום ד'.[[2]](#footnote-3)**

**ובפשוטו צ"ל בזה, ע"ד מש"כ הרשב"א לקמן בסוגיין, דאא"ב דברה"ר בהנחה כ"ד סגי, היינו דברה"י סגי לן בקלוטה, משום דאלים כחו של רה"י למיהוי קלוטה דידי' כהנחת כ"ד דרה"ר וכו', עכ"ל, ועמש"נ בזה בסימן ו' (ב) ענף ו', - ומבו' מד' הרשב"א, דאף אם ברה"ר לא אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, ובעינן שיהא החפץ מונח ממש, מ"מ כיון דברה"י סגי בהנחה דקלוטה, ע"כ אף ברה"ר דלא סגי בזה, מ"מ ל"ב הנחה מעליא דע"ג מקום ד'.**

**ולפ"ז י"ל דה"נ הוא בדין ידו, דאף דחפץ שבידו אינו נקלט ברשות, ולי"ב להנחה דקלוטה, אלא בעינן שיהא מונח הנחה גמורה, מ"מ כיון דבחפץ שאינו בידו סגי בהנחה דקלוטה, ע"כ אף בחפץ שבידו ל"ב הנחה מעליא דע"ג מקום ד', אך יש לחלק בין הענינים.**

ה

**יב] אמנם העיקר בזה נראה בע"א, ובהקדם, דהנה בעיקר מש"כ התוס' דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, העירוני דלפמש"נ דיסוד דינא דקלוטה הוא דסגי במה שהחפץ נמצא ברשות, ול"ב שיהא מונח ברשות, א"כ מה גרע חפץ שביד האדם דלא נימא בי' קלוטה, - והיינו דהאמנם אי דינא דקלוטה כמי שהונחה הו"ל הלכתא דחשבינן לי' כמונח על הקרקע, י"ל דכל שיד האדם מפסקת, לא מצינו לחשבו כמונח על הקרקע, אך אם הא דקלוטה כמי שהונחה היינו דל"ב שיהא מונח וסגי במה שהוא נמצא ברשות, הרי כיון דאף חפץ שביד האדם נמצא ברשות, מ"ט לי"ב לדינא דקלוטה.**

**ונראה דהטעם בזה הוא, דכיון דהאדם עצמו דנייד לא חשיב כמונח ברשות, דאף דבחפץ הנזרק אמרינן קלוטה, מ"מ באדם שהילוכו מעצמו לא אמרינן קלוטה, ע"כ גם החפץ שבידו אין מקומו ברשות, אלא מקומו הוא ביד האדם, שאינו בטל לרשות, וע"כ לי"ב לדינא דקלוטה כמי שהונחה.**

**יג] ולפ"ז נראה פשוט, דכל הא דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, כאשר כן נראה מד' התוס' וש"ר לקמן ד"ה: דבמעביר ברה"ר לא אמרינן קלוטה, הוא רק כשהאדם עצמו נייד, דכיון דהאדם עצמו אין מקומו ברשות, ע"כ אף החפץ שבידו אינו קלוט ברשות, אך כל שהאדם נח, דהוא עצמו חשיב כמונח ברשות, ודאי דהחפץ שבידו קלוט ברשות, ויש בזה לדינא דקלוטה, דכל דהאדם עצמו מונח ברשות, אין טעם כלל שיפקיע את החפץ שבידו מליחשב כקלוט ברשות.**

**ולפ"ז מתישב היטב מש"א בסוגיין דהא דחייב כשנתן או שנטל מידו של בעה"ב אף דלי"ב מקום ד', הוא כר"ע דקלוטה כמי שהונחה, ול"ב מקום ד', אשר צ"ע דבחפץ שבידו של אדם לא אמרינן קלוטה, וא"כ מ"ט ל"ב בזה מקום ד', - ולפמש"נ ניחא, דכל הא דבחפץ שבידו של אדם לא אמרינן קלוטה, הוא רק כשהאדם נייד ואינו מונח ברשות, אך בידו של בעה"ב דנייח, ובעה"ב עצמו הוי מונח ברשות, ודאי דהחפץ שבידו הוי קלוט ברשות, ויש בזה לדינא דקלוטה כמי שהונחה, וע"כ ל"ב בזה מקום ד', וז"ב ומוכרח.**

ו

**יד] ואמנם לכאו' אי"ז מתישב בד' התוס' בסוגיין שכתבו דכשהחפץ בידו של עני או של בעה"ב ל"ש קלוטה, והוכיחו כן ממשנתינו, והרי מתניתין איירי כשהעני והבעה"ב נייחי, ובכה"ג הרי אמרינן קלוטה אף על החפץ שבידו.**

**ונראה דזהו שהוצרכו התוס' לקמן דצ"ב. לפרש דהא דכשהוציא ידו למעלה מג' אינו מתחייב משום קלוטה, הוא דלמעלה מג' שמי' אגד דידו בתר גופו גריר, - דאף דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, כ"ז הוא אם היד עצמה אינה מונחת ברשות, אך התם דהיד נחה, והיד עצמה קלוטה ברשות, הרי דאף החפץ שבידו הוי קלוט ברשות, - וע"ז הוא שכתבו התוס' שם דלמעלה מג' שמי' אגד דידו בתר גופו גריר, וע"כ אין היד קלוטה ברשות, שהיא נגררת אחר הגוף, וממילא דאף החפץ שביד אינו קלוט ברשות, דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, כל דהיד עצמה אינה קלוטה ומונחת ברשות.**

**טו] והנה לפמש"נ נמצא, דלעולם יסוד ד' התוס' הכא אינו דידו בתר גופו גריר, אלא דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, ואך דכ"ז הוא היכא דהיד עצמה אינה קלוטה ומונחת ברשות, - ובזה איכא תרי גווני, חדא, ביד עני ובעה"ב דגרירא בתר גופו, וע"כ אינה קלוטה ברשות, והב', באדם המהלך, דאינו קלוט ברשות.**

**ונמצא דד' התוס' בסוגיין ולקמן דצ"ב. צדקו יחדיו, דכל מש"כ התוס' דמהני הא דבחפץ שביד האדם לא שייך קלוטה, דמה"ט לא אמרינן קלוטה בידו של עני ושל בעה"ב, הוא רק משום דידו בתר גופו גרירא, ול"ה היד עצמה קלוטה ברשות, וכמש"כ התוס' לקמן דצ"ב., וכמש"נ.**

**ומצאתי עיקר דרך זו בישוב סתירת ד' התוס', בד' החת"ס בסוגיין, ז"ל, א"נ הכא כתבו כן למאי דס"ל לרבה אגד יד שמי' אגד ובתר גופא גרירי והגוף עומד ברשות אחר, א"כ היד הפשוטה לרשות זה ונגררת אחר הגוף שבחוץ, היא מפסקת בין האויר והחפץ ולא שייך קלוטה, אבל למ"ד אגד יד לא שמי' אגד ולא גרירי בתר גופי', א"כ היד גופא המונחת על האויר נקלטת מן האויר לר"ע כאילו מונחת על הקרקע לרבנן, ועד"ז יובנו דברי תוס' אלו עם דבריהם לקמן דצ"ב ע"א וכו', עכ"ל, ועי' גם בד' הצל"ח בסוגיין ולעיל ד"ג: שנקט דיש לדון דין קלוטה גם על היד עצמה, עיי"ש.**

ז

**טז] ובעיקר הנידון אם מכוון הגמ' הוא דר"ע ל"ב כלל מקום ד', או דרק במקום דמהניא הנחה דקלוטה, אין מקום להצריך מקום ד', העירני הר"י לנדא דנפ"מ רבתא בזה לדינא, לפ"מ שנסתפקו התוס' לקמן ד"ה: דשמא לר"ע לא אמרינן קלוטה לחייב חוץ לד' אמות, עיי"ש, ולפ"ז יש להסתפק אם חוץ לד' אמות סגי בהנחה ע"ג מקום כ"ש, או דבעינן הנחה ע"ג מקום ד'.**

**ובפשוטו הוא תלוי בהנ"ל, דאי נימא דר"ע פליג על עיקר דינא דמקום ד', הרי דאף דחוץ לד' אמות לא אמרינן קלוטה, מ"מ לא ניבעי בזה מקום ד', אך אי נימא דכל הא דלר"ע ל"ב מקום ד', הוא משום דכל דסגי בהנחה דקלוטה אין מקום להצריך מקום ד', הרי דחוץ לד' אמות דלא סגי בהנחה דקלוטה, לא יתחייב אלא בשהניח ע"ג מקום ד'.**

**אך באמת אי"ז מוכרע, די"ל דאף דחוץ לד' אמות לא סגי בהנחה דקלוטה, מ"מ הנחה ע"ג מקום כ"ד דעדיפא טפי, מהניא בזה, וזה ע"ד מש"כ הרשב"א בסוגיין די"ל דכיון דברה"י סגי בהנחה דקלוטה, ע"כ אף ברה"ר דלא סגי בהנחה דקלוטה, מ"מ סגי בהנחה כ"ד ול"ב הנחה ע"ג מקום ד', וצ"ע בזה.**

1. ובביאור עיקר הפלוגתא בזה אם כ"ה דמפלגינן בין רה"י לרה"ר בדינא דמקום ד', ה"נ יש לחלק ביניהם בדינא דקלוטה, נראה דהרשב"א לטעמי' דמבו' בדבריו דהא דברה"י ל"ב מקום ד', הוא משום דברה"י סגי בהנחה כ"ד, ויל"פ דהיינו דמשום היקף המחיצות ה"ה נקבע בקל ברשות, ויותר נראה דהוא ע"ד ד' הרמב"ן לקמן ד"ז: דכיון דרה"י עולה עד לרקיע והוי האויר מכלל עיקר הרשות, ע"כ סגי בהנחה כ"ד לקבעו ברשות, וע"כ ה"נ י"ל דברה"י סגי בהנחה דקלוטה, וברה"ר לא סגי בזה.

   אך התוס' ס"ל דהא דברה"י ל"ב מקום ד', הוא משום דלעולם מתקיים בזה דינא דמקום ד', כאשר כ"ה מבו' בד' התוס' לקמן ד"ח., וע"כ ס"ל דבדינא דקלוטה אין לחלק ביניהם, אך יש לפקפק בזה, דלמש"כ התוס' לקמן שם דהא דמתקיים בזה דינא דמקום ד', הוא משום דכמאן דמליא דמי, הו"ל טעם לחלק ביניהם גם בדינא דקלוטה, וכמבו' בסוגיין דטעמא דרבי ברה"י מקורה הוא משום דביתא כמאן דמליא דמי. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועד"ז העירוני לדון, למש"כ כמה מקמאי בדעת ר' יהודה, דלא אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, אלא כשהוא רוצה שינוח שם, ויש להסתפק אם בגונא דאינו רוצה שינוח שם דלא אמרינן קלוטה, בעינן שתהא ההנחה ע"ג מקום ד', או דגם בכה"ג דלא אמרינן קלוטה, מ"מ ל"ב הנחה ע"ג מקום ד', והוא תלוי בהנ"ל. [↑](#footnote-ref-3)