נגעים פרק יא - הרב מאיר קאופמן
קטגוריות: ש_ס / נג נגעים

בס"ד י"ד ניסן תש"ע

**רוב הדברים לקוחים מספר תורת הנגעים ומראות טהורות**

**פרק י"א**

**משנה א**

**במיעוט עכו"ם מנגעים ובדין גר תושב**

א]**כל הבגדים מטמאין בנגעים חוץ משל עכו"ם:** ברמב"ם מבואר שהכוונה לבגדי נשים עבדים וקטנים ויתכן שכוונתו שבבעלותם ויתכן שכוונתו שמיוחד ללבישתם אמנם הר"ש ביאר שזה בא לרבות גר תושב וברא"ש ביאר כרמב"ם אמנם בעיקר הדין כתב כר"ש שגר תושב מטמא בנגעי בגדים ועיין במהר"ם לעיל פ"ג שביאר המקור שכיון שמצאנו במשנה לגבי טומאת גופו שכתוב שלא מטמא בנגעים בג"ת וכאן לא הוזכר שלא מטמא ממילא משמע שהוא מטמא אמנם צ"ב החילוק שטומאת בתים ובגדים יש לו וטומאת גופו אין לו ועיין במהר"ם שם שכתב משום דנגעי הגוף לא מיטהרו אלא בקרבן וג"ת לאו בר אתויי קרבן לכן לא גזרו עליו ובמשנה למלך פי"ד מטומאת מצורע הקשה דהרי שני ציפרים צריך גם בבתים והקרבנות שיש בטומאת הגוף הרי זה לא מעכב טהרתו דרק בקדשים זה מעכב והרי הוא לא בר אכילת קדשים ובחזו"א א' י"ד ביאר שהכוונה שמא הוא יביא קרבן טהרה משא"כ בנגעי בתים ובגדים אין קרבן טהרה אלא שני צפרים שזה בחוץ עוד כתב בחזו"א לבאר שגופו שניכר שהוא גוי לא גזרו משא"כ בגדיו וביתו ועדין צ"ע למה גזרו על ג"ת יותר מכל עכו"ם עוד צ"ב שבשאר דיני התורה לא מצאנו שגזרו על ג"ת שיהיה כישראל

ובעיקר הילפותא שאין טומאת נגעים לעכו"ם עיין ר"ש פי"ב מ"א דהביא תו"כ אחוזתכם מטמאה בנגעים ואין אחוזת עכו"ם מטמאה בנגעים והוסיף וכשם שאין אחוזתם מיטמאה בנגעים כך אין בגדיהם וגופם מטמאים בנגעים ומשמע שלומדים משם על בגדים וגוף וכן הוא ברא"ש במשנתינו שכתב שהוקשו כל הנגעים להדדי אמנם בתו"כ שבידינו מבואר שמזה לומדים בגדים ולא הוזכר גוף אמנם עיין תיו"ט ריש פ"ג שהביא מהמהר"ם לענין טומאת גופו שהסיבה שאין עליו טומאה דבפרק בתרא דנזיר ממעט ליה מכל טומאה דכל שאין לו טהרה אין לו טומאה ועיין תורת הנגעים סימן ק' שדן לפי זה שחלוק גדר המיעוט בגופו מבתים ובגדים

ועיין בתוס' יו"ט שהקשה שהרי מבואר בתוס' שלענין טומאת זיבה שזה יוצא מגופו לא נתמעט עכו"ם מצד שאין עליו טהרה אין בו טומאה ולכאורא כאן זה כמו יוצא מגופו ועיין תורת הנגעים הנ"ל שהביא ליישב שעיקר הסברא שהיה עליו שם זב ונפק"מ שאם הוא התגייר חל עליו טומאת זב וזה לא שייך כאן דהרי כל הטומאת נגע הוא רק על ידי אמירת הכהן והרי בגיותו הכהן לא יכול לטמאתו כיון שאין בו דיני הנהגת המצורע עכת"ד אמנם לכאורא היה מסתבר שלפי זה כשהוא מתגייר היה הכהן יכול לטמאותו וזה לא כמו נגע שהיה טהור בתחילתו דכאן היה לזה שם נגע בעצם וצ"ע

**דין בגד עכו"ם שעבר לישראל**

ב]**הלוקח בגדים מן העובד כוכבים יראו כתחילה:** עיין ר"ש שכתב שאין זה כנגעי אדם שגם אחרי שנתגייר אין על זה טומאת נגעים וביאר החילוק שכאן זה עצמו היה ראוי להיטמאות אם זה היה עובר לבעלות ישראל וצ"ב הרי גם גוי יכול להתגייר ולכאורא לכן הוסיף שגר שנתגייר כקטן שנולד דמי דהינו שחשיב שהוא אדם אחר ובאדם זה לא שייך נגע משא"כ בבגד חשיב שבאותו בגד שייך נגעים

ועיין ר"ש שכתב שימים שהיה של עכו"ם אינם עולים לו וצ"ב תיפו"ל שהכהן לא טימא את זה ועיין חזו"א סקי"ד שכתב לדון בהיה הבגד של ישראל ומכרו לעכו"ם וחזר וקנהו האם פוקע טומאתו וצריך הסגר חדש ואם נימא שלא צריך הסגר חדש אבל הימים לא עולים לו א"ש

והנה עיין בר"ש לקמן מי"ב דהביא תוספתא דבגד מוסגר שמכרו לעכו"ם או צבעו ונולד בו נגע דרבנן מטהרים ור"ש מטמא והר"ש בתחילתו ביאר שהכוונה בחתכו ממנו מקום הנגע ולפ"ז יתכן שרק כאן ר"ש מטמא כיון שחשיב שכבר חל עליו הדין שאם יחזור הנגע הוא טמא אבל בתוך הסגר רגיל וודאי שבמצב זה שלא שייך החלט דהוא של גוי זה נטהר אמנם עיין ר"ש שם שדן בסופו להעמיד הברייתא בהסגר רגיל ומבואר שגם כה"ג שייך לדון לר"ש שכבר חל על זה דין נגעים

ועיין מקד"ד סקי"ב ד"ה אמרינן דדן בבגד מוסגר שחתכו ממנו הנגע ומכרו לעכו"ם לרבנן וחזר ישראל וקנה ממנו הבגד האם יחזור לו דין הטומאה או שבהיותו של עכו"ם פקע מזה כל הדין טומאה שכבר חל בבגד וצ"ע

**בדין חיבר דבר הגדל מהארץ לגדל בים**

ג] **עורות הים אינם מטמאין בנגעים חיבר להם מן הגדל בארץ אפילו חוט אפילו משיחה דבר שהוא מקבל טומאה טמא:** עיין ברמב"ם וכן הביא בתורת הנגעים מהראב"ד דמדובר שאין בחוט ומשיחה שיעור קבלת טומאה ועיין חזו"א כלים י"ג י"א שביאר שמדובר שזה עשוי בצורה שמצד הלכות כלים כיון שעושה המלאכה זה לא מקבל טומאה ממילא שום חלק מהכלי לא צריך לקבל טומאה וכאן נתחדש שכל הכלי טמא וכן הוא בלשון הרמב"ם והראב"ד שכל הכלי טמא וזה מוכרח דהרי החוט ומשיחה אין בו שיעור קבלת טומאה מצד עצמו והביאור לכאורא שכל הדין שמין הגדל בים לא מקבל טומאה זה רק בבגד או כלי שכולו גדל מהים אבל אם חלקו גדל מהארץ כה"ג אינו בכלל המיעוט וממילא גם חלק זה מקבל טומאה

אמנם עיין במהר"ם במשנתינו שכתב שני חידושים א. שרק חלק זה טמא דהיינו החוט ומשיחה ולא שאר הבגד ב. שצריך שיהיה בו שיעור גע"ג אם הוא צמר ואם הוא עור צריך שיעור חמשה על חמשה ובפשוט שני הדינים תלוים אחד בשני שס"ל שלא התחדש כאן דין טומאה למין הגדל בים כל שהוא מחובר למין הגדל בארץ אלא רק כתוב שהמין הגדל בארץ טמא וממילא כיון שכל הטומאה היא עליו צריך שיהיה בו סיבת טומאה ולכאורא לפ"ז מסתבר שגם אם יש בו שיעור טומאה אבל צריך שבהלכות כלים יש לו חשיבות והוא סיבה לטומאה אבל אם עושה המלאכה אינו מקבל טומאה שבדין טומאת כלים כה"ג הכל טהור גם כאן זה לא יקבל טומאה נגעים ועיין תורת הנגעים סימן ק"ג שהביא מרבינו הלל סוף פרשה י"ג שכתב וז"ל כדרך חיבורו לטומאה דכי היכי דלענין טומאה אי מחובר כראוי ונגע שרץ בחד גיסא מיטמא באידך גיסא דהוי לחבירו יד לטומאה הכי נמי הנגעים אי חיבר לעור שבים מין הגדל בארץ כראוי מטמא בנגעים עכ"ל ומשמע כנ"ל שהחידוש במקום שבדין טומאה בעלמא הנגיעה במקום זה הוא כיד למקום השני

והנה צ"ב מה צריך פסוק מיוחד לטומאת נגעים כה"ג והרי דין ידות הוא בכל הטומאות והנה כאן הרי זה לא טומאת מגע ולפי זה צ"ל שהכוונה שיש נגע בגדל בים ובכל אופן הגדל בארץ טמא ויתכן שזה אי אפשר ללמוד משאר דין ידות ששם זה קבלת טומאה ונתחדש שהמגע ביד זה כמגע בגוף הכלי אבל כאן שזה טומאה עצמית שיש בו נגע היה מקום לדון שנגע ביד הכלי לא חשיב שיש נגע בכלי קמ"ל שגם כה"ג טמא ומשמע שזה חידוש מיחד בגדל מהים אבל לא במין אחר כגון אבן או שאר צמר וכדו' ובפרט אם נימא שהדין נגע הוא במקום הנגע ורק שזה מחיל טומאה על שאר הבגד א"כ כאן לכאורא כיון שמקום זה הוא לא מקבל טומאה נגעים לא שייך כל הדין ולכן צריך ילפותא מיוחדת שהנגע במקום זה יש לו חלות טומאה לגבי לטמאות שאר הבגד

וע"ש שהביא מתשובת הרי"ד שכתב לבאר למה ברזל טמא שבבללו בברזל טהור הולכים לפי הרוב וכאן הדין לא כך וביאר ששם הברזל הטמא לא היה עומד ללא הברזל הטהור משא"כ כאן שחלק זה עומד בפני עצמו וממילא כל הכלי חשוב כיד של הכלי ובטל אצלו עכת"ד והנה מסתבר שכל זה כשלגדל בארץ יש סיבת קבלת טומאה עצמית שיך לומר שהכל כמו יד שלו אמנם מלשונו משמע קצת שהכל טמא ובאמת שכן משמע קצת מרבינו הלל וזה דלא כמהר"ם שרק החלק הגדל מהארץ טמא ובאמת שמדבריהם משמע שבטומאה יד הגדר שגם היד טמא דאל"כ כאן לא מסתבר שנגע ביד יהיה סיבה לטומאה בהכל וכנ"ל וצ"ע

והנה עיין תוס' רי"ד שבת מ"ח: שכתב שכלי שיש בו כמו חלקי שימוש לא אומרים שכל אחד הוא יד לשני שכל אחד יש לו חשיבות כלי לעצמו ודין יד זה רק בדבר שחלק אחד משמש לחלק השני ולפ"ז לכאורא כאן עד כמה שזה גדר של יד א"כ כל שאין החוט ומשיחה עיקר הכלי והחלק השני משמש לו לא שייך להחשיב הגדל בים כיד של הגדל בארץ וצ"ע אמנם דבר זה צריך בירור בכמה מקומות דהגמ' דנה דבהמה תעשה יד לאבר וודאי שלבהמה יש חשיבות לעצמה וכן בעוד כמה דוכתי וצ"ע

העולה מהנ"ל דלכאורא מצאנו כאן שלש שיטות בדין חיבור לגדל בארץ דעת הרמב"ם והראב"ד שכל שהכלי עשוי בחלקו מהגדל בארץ ממילא הכל נחשב דבר המקבל טומאה ולכן לא צריך שיעור כלי בגדל מהארץ ודעת המהר"ם שרק חלק זה מקבל טומאה ולכן צריך שיהיה בו שיעור כלי ודעת הרי"ד ורבינו הלל שצריך שיעור כלי בדבר הגדל בארץ אבל כה"ג כל הכלי טמא

והנה ברמב"ם מבואר שצריך לחבר דוקא דבר שמקבל טומאת נגעים אבל בגר"א מבואר שמספיק דבר שמקבל גם טומאת מגע דהיינו שאר טומאות ולכאורא כל זה שייך לביאור הרמב"ם אבל לראשונים שעיקר הטומאה זה מצד הגדל בארץ א"כ וודאי צריך שהוא יהיה ראוי לטומאת נגעים

והנה יש לדון אם היה נגע בחלק שגדל בים או הפוך והפרידו מהגדל בארץ והנה אם זה לאחר החלט בפשוטו כיון שחל על זה טומאת נגעים וכבר יש עליו חיוב שריפה וודאי שזה לא נפקע וכמו אם חתך חתיכה פחות מגע"ג אמנם יש מקום לדון אם זה היה בימי הסגר או לאחר שקרע המקום הטמא וחזר הנגע ולדעת המהר"מ והרי"ד היה מסתבר שלא יחזור הנגע כה"ג אמנם לדעת הרמב"ם יש לדון וצ"ע בזה וכמדומה שהחזו"א נסתפק בזה

ג]**דבר שהוא מקבל טומאה:** בביאור תיבות אלו עיין ברמב"ם שביאר שהכוונה שיהיה חיבור שהוא סיבה שאם זה היה כלים שמקבלים טומאה זה חיבור שבנגיעה באחד זה כנגיעה בשני ובמהר"ם הנ"ל ביאר שצריך שיהיה בזה שיעור המקבל טומאה ולכאורא היה אפשר לבאר שהכוונה שיהיה מין שמקבל טומאת נגעים או לגר"א שזה מין שמקבל בעלמא טומאה

**משנה ב**

**בביאור שיטת הרא"ש בדין צמר גמלים שטרפן בצמר רחלים**

א]מבואר במשנתינו דבגד דעשוי ממין המטמא וממין שאינו מטמא אם הרוב יש בו טומאת נגעים הוא טמא ועיין חזו"א סקט"ו שכתב שזה גם בגע"ג מצומצמות דהרי גם ביותר מגע"ג אם לא נחשיב הכל כדבר המקבל טומאה א"כ אין כאן גריס במקום אחד וצ"ב הטעם הרי כה"ג בתורת וודאי אין כאן סיבה לטומאת נגעים ולכאורא היה משמע מזה שכאן זה לא מדין ביטול ברוב אלא שזה הלכה בקביעת שם הבגד שכל שרוב מינו מצמר המקבל טומאת נגעים חשיב שכולו הוא מין המקבל טומאת נגעים וכן איפכא אמנם עיין ספר מראות טהורות דהביא רשימה ארוכה מהראשונים דהוכיחו ממשנה זו לדין ביטול ברוב דגם היתר בהיתר בטל ומבואר שזה רק כי הוא לא ניכר וצ"ע מה שייך כאן ביטול במקום שללא דין ביטול בתורת וודאי על הכל לא צריך להיות טומאה ולכאורא זה כמו טומאת משא וצ"ע

והנה הרא"ש כאן כתב דכל דין המשנה בנתערב קודם שעשה מהם חוטים אבל אם זה לאחר שעשה מהם חוטים כיון שלשתי יש טומאת נגע זה מטמא בנגעים וצ"ב למה שלא יהיה כאן ביטול ברוב וביאר החזו"א שכאן זה כמו טומאת משא שלא בטל שיש כאן וודאי סיבת טומאה על חוט זה וממילא כל הבגד טמא ולכאורא הכוונה שבגד שיש בו דבר שהוא סיבה לקבל טומאת נגעים ממילא כולו מטמא טומאת נגעים וצ"ב למה קודם שזה נארג זה אחרת ובהכרח ששם זה סברא כנ"ל שזה קובע שאין זה בגד צמר כלל

והנה מבואר מדברי הרא"ש ששתי שעשה מזה בגד נשאר לו עדין סיבה לקבל טומאה בתור שתי ועיין חזו"א שהקשה על זה מהדין ששתי שעשה ממנו בגד יראה בתחילה ועיין ספר תורת נגעים סימן ק"ד שהביא להוכיח עוד כיסוד זה מהמשנה לקמן פי"א מ"י דאין שתי ואריג מצטרפים יחד וכן אם אחד טמא השני טהור ואפילו שהשתי עומד ליארג בבגד

עוד מבואר מדברי הרא"ש דכל שיש בו חלק צמר שהוא עשוי בצורה שמצד עצמו יש בו סיבה לקבל טומאה ממילא כולו מקבל טומאה וצ"ע שהרי שיטתו לקמן לגבי בגד שחלקו צבוע וחלקו לבן שרק חלק הלבן מקבל טומאה ולא הצבוע ואולי דוקא שם כי כל אחד עומד לעצמו

והנה הרא"ש הוכיח דינו מכלאים שאם יש בגד צמר ויש בו חוט פשתן הכל אסור וצ"ב ראיתו דשם לכאורא הביאור דחשיב דבכל הבגד יש פשתן והרי כולו יש בו איסור כלאים אבל כאן הרי בחלק של הצמר גמלים אין איסור כלאיים ומוכח שלמד שהביאור שבאמת חוט אחד לא נחשב תפור בכולו אלא שכל שבחלק מהבגד יש כלאיים חשיב שכולו יש בו כלאיים ולכן דימה דין זה לכאן

**בשיטת הר"מ בשתי מצמר וערב מגמלים**

ב]והנה כתב הרמב"ם וכן הוא בראב"ד בתו"כ דבגד ששתיו צמר רחלים וערבו מצמר גמלים או הפוך אינו מטמא בנגעים ומקורו מהתוספתא דהובא בר"ש מ"ד בבגד ששתיו סריקין וערבו צמר והכוונה משי [ודלא כר"ש שביאר שהכוונה צבוע] שאינו מטמא בנגעים ומבואר שלא ס"ל כרא"ש הנ"ל דכל שיש בו חוט שתי צמר כולו מטמא בנגעים והנה צ"ב מה זה שונה מהדין של צבוע דמבואר בתוספתא דהכל הולך לפי הנראה ואם הנראה הוא לא צבוע ממילא יש בזה טומאת נגעים ועיין תורת נגעים דהביא מהמהר"ח או"ז דביאר דחלוק בין אם זה מין שמקבל טומאה רק שהוא צבוע למין שהוא לא מקבל טומאה ולכאורא הביאור דבצבוע הרי שיטת הרמב"ם שעד כמה שיחול טומאה ממילא גם הצבוע טמא דהוא לא נתמעט מטומאת נגעים אלא שהוא עצמו לא סיבה לטומאת נגעים ממילא הוא לא מפסיק בנגע משא"כ מין אחר הוא לא מקבל כלל טומאת נגעים ממילא הוא גם מפסיק בנגע וחשיב שאין כאן נגע במקום אחד וכמבואר בתשב"ץ ח"ב סימן ד' אמנם דעת הר"ש לקמן שהחלק הצבוע לא מקבל טומאה ולפ"ז צ"ב החילוק

אמנם צ"ב עדין לדעת הרמב"ם למה שלא יהיה על זה טומאה בתור השתי של מקודם ובזה ביאר בתורת הנגעים בשם הארצות החיים שכל שיש לו שם בגד פקע ממנו טומאת שתי וערב וכמו שהבאינו לעיל להוכיח

**בביאור קושית הר"ש מה זה שונה מגדל בים שיש בו חוט של עור**

ג]והנה עיין ר"ש שהקשה מה זה שונה מחיבר חוט אחד לבגד של עור שכולו טמא ותירץ שזה נתרבה רק בעור ולא בדין בגד וכן הוא בראב"ד בתו"כ פי"ג ה"ט וצ"ב הרי במשנתינו זה מדין ביטול וממילא חשיב כאילו שאין כאן כלל צמר רחלים וגם אם נימא כחזו"א לעיל בדעת הרא"ש שזה לא מדין ביטול אלא ששם הדבר נקבע לפי הרוב א"כ אין זה דומה לשם שחוט העור עומד בנפרד וצ"ל שכוונתו שאם כאן היה הריבוי א"כ לא שייך כאן ביטול דאדרבא כה"ג כולו הוא סיבה לטומאה בכה"ג שמעורב בו חוט רחלים וכמו לענין כלאים שכתבו הראשונים שלא שייך שם ביטול אם נתערב חוט פשתן בבגד צמר דכה"ג עד כמה שאין ביטול הכל אסור

והנה הבאינו לעיל דשיטת המהר"ם שאין טומאה אלא אם יש שיעור טומאה בחוט של העור ולכאורא כאן מדובר שאם נבוא לדון שיחול טומאה רק עליו אין לו סיבת טומאה דיש בו הפסק ולכאורא מבואר שדעת הר"ש כדעת הרמב"ם שכה"ג הכל נהפך כמין המקבל טומאה

**בדין לבד**

ד]בדין לבד לטומאת נגעים ברמב"ם מבואר שזה טמא וכן שיטתו לענין כלאים שחשיב כמו טווי וארוג אמנם דעת רש"י שבת נ"ז: שאינו נטמא בנגעים כין שצריך שיהיה טווי והרמב"ן הביא בשמו שצריך שתי וערב ואריג והרמב"ן הביא מר"ח שצריך שתי וערב ובפשוטו נחלקו בעשה חוטי שתי ואחרי זה עירבן ועשה מהם בגד ללא אריגה דלרש"י זה טהור ולר"ח זה טמא והנה צ"ב לרש"י למה שזה לא יהיה טמא מדין שתי וערב אמנם למבואר לעיל שבגד לא טמא בתור שתי וערב א"כ כאן שזה צורה של בגד אין לו טומאה אלא לפי כללי בגד אמנם דעת ר"ח שאין כזה דין בבגד שיהיה ארוג וזה רק הלכה בשעטנז וצ"ב א"כ למה היצריך שתי וערב אפילו שכאן טומאתו מצד בגד ואולי אדרבא ס"ל כרש"י שבגד זה דוקא אם אריגה ולכן ס"ל שיש על זה עדין טומאת שתי דלא חשיב שנעשה מזה בגד ועיין תורת הנגעים דהביא מאירי לבאר בדעת רש"י שכיון שזה לא עומד לאריגה אין לזה דין שתי וערב שכל מציאותם שהם עומדים להיארג

**משנה ד-ה**

**שיטת הר"ש והרמב"ם בדיני הסגר וקריעה**

א]שיטת הר"ש והרא"ש דדין הטומאה בתחילה הוא במראה ירקרק ואדמדם דהינו ירוק חזק ואדום חזק ואם בסוף שבוע ראשון הוא כהה למראה ירוק ואדום כה"ג צריך לכבסו ולהסגירו שבוע שני ואם עמד בעיניו מכבסו וטהור [וברש"ש וכן גרס בגר"א שכה"ג גם קורעים את מקום הנגע דכמו דצריך להסגירו כך אם הוא עומד בעיניו זה כמו כהה בשני] ואם עמד בראשון ובשני כהה למראה ירוק או אדום כה"ג מקום הנגע צריך לקרוע ולשרוף והשאר טהור ואם חוזר אליו הנגע הוא טמא ואם כהה למראה שלישי בין בסוף שבוע ראשון בין בסוף שבוע שני הוא טהור לגמרי ואין דין קריעה והסגר ובנתהפך מאדום לירוק לרבנן הרי זה כעומד בעינו ולר' יהודה הוי כנגע חדש ויראה בתחילה ובפשוטו גם הוא מודה שבתור פשיון זה טמא כגון שפשה מאדום לירוק וכן מצטרף נגע חצי אדום וחצי ירוק וכמדויק בתוספתא שבחלק זה הוא לא חולק

ומבואר במשנה הכהה בתחילה ר' ישמעאל אומר יכבס וחכמים אומרים אינו זקוק לו וביארו הנ"ל שלפני ההסגר זה כהה למראה שני וכה"ג לרבנן זה כמו בתחילה שטהור ולר' ישמעל יסגירנו כמו לאחר הסגר שבוע וביאר החזו"א דאיירי שהכהן ראה ואמר להסגיר אלא שעדין לא הסגירו דאל"כ הרי זה כבא לפני הכהן במראה ירוק שזה לא טמא ועיין עוד לקמן

אמנם עיין רמב"ם פי"ב ה"א וז"ל כיצד בגד שנראה בו נגע ירקרק או אדמדם מסגירו שבעת ימים ובשביעי רואהו אם פשה מחליטו ושורף את כל הבגד ואם לא פשה ועמד במראהו או שפשה וכהה משני המראות שהוסגר בהן או שהוסיף המראה להאדים ולהוריק ולא פשה יכבס מקום הנגע ויסגיר שבעת ימים שנית ובסוף שבוע שני שהוא יום שלשה עשר רואהו אם כהה למראה שלישי הרי זה טעון כיבוס וטהור ואם נשתנה הנגע ממה שהיה כגון שהיה ירקרק ונעשה אדמדם או אדמדם ונעשה ירקרק קורע מקום הנגע ושורף מה שקרע ותופר מטלית במקום שקרע ופוטר שאר הבגד ומכבסו כולו כיבוס שני ומטבילו וטהר ואם עמד במראה שהוסגר בו בתחילה יחליטו וישרוף את כולו עכ"ל

והנה הכס"מ כתב ביאור אחד שהרמב"ם מודה לדין הר"ש דבכהה בכל אופן יש דין קריעה והסגר אלא שהוסיף שגם בנתחלף יש דין קריעה וצ"ע שהר"מ השמיט את דין המשנה עוד ביאר שהר"מ באמת ס"ל שדין כהה בשני הכוונה שנתחלף מאדום וירוק ורק כה"ג יקרענו וע"ש איך שביאר המשנה לפ"ז ועיין חזו"א שהאריך שהוא דחוק מאוד בכוונת המשנה

והנה הרמב"ם במשנה ד' ביאר נשתנה ופשה שהכונה שנשתנה למראה שני וכה"ג אפילו שפשה יש רק דין הסגר שבוע שני ובביאור נשתנה ולא פשה ביאר שהכוונה למראה יותר חזק וזה לא פשה שצריך להסגיר שבוע שני וזה המקור לדבריו בהלכותיו ופשטות לשונו משמע שאם זה עומד במראה שני זה בסוף שבוע שלישי ישרוף כל הבגד שזהו שכתב בסופו ואם עמד במראה שהסגירו בתחילה ישרפנו שהכוונה בשבוע שני ואם הפך למראה שלישי הוא טהור ודין קריעה כתב רק בנתהפך מאדום לירוק שזה כהונה שהפך הנגע את מראה שהכונה שנשתנה לצבע אחר אמנם צ"ע איך ביאר את משנתינו שכתוב הכהה בשני קורעו ושוף וכו' ואולי היה לו מקור לפסוק בחלק זה דלא כמשנתינו

והנה בר"ש מבואר שמראה שני הכוונה שזה ירוק ואדום שאפילו שמראה זה בתחילתו הוא לא סיבה להסגר אבל לאחר שכבר הוסגר זה סיבה להסגירו שבוע שני או לקרוע מהבגד אמנם בדעת הרמב"ם אין זה מוכרח דפשות מדובר שזה נראה עדין במראה המטמא אלא שזה כהה מאיך שזה היה בתחילה ולכן באמת כתב שבשבוע השני אם זה עמד שורף הבגד כי זה מראה נגע ולפ"ז נתחדש דבכהה למראה שלישי דהינו ירידה יותר גדולה אפילו שזה מראה שהוא סיבה לטומאה בכל אופן הוא טהור ולפ"ז יתכן שכל המושג מראה שלישי זה רק כי היה בסוף שבוע ראשון ירידה למראה שני אבל בסוף שבוע ראשון לא שייך לומר ירידה למראה שלישי דכיון שזה עדין ירקרק תמיד חשיב מראה שני ולכן לא כתב הר"מ דין מראה שלישי אלא בסוף שבוע שני ועיין ספר תורת נגעים שהכריח דבר זה בדעת הרמב"ם שמדובר שזה עדיין מראה המטמא דהרי ר' יהודה אומר יראה בתחילה ומשמע שזה טמא ולר"מ מדובר שזה כהה למראה שני ואם נימא שזה מראה ירוק א"כ זה לא סיבה כלל לטומאה כלל ולא משמע שהכוונה שיראה בתחילה וממילא זה טהור וז"ב וטעם ר' יהודה שכל שזה לא אותו מראה חשיב כמראה אחר

ולפ"ז צ"ל שהכהה בתחילה שנחלקו ר' ישמעל ורבנן שם מדובר שזה כהה למראה ירוק ונחלקו האם אמרינן שכבר חל הדין להסגיר והר"מ פסק כרבנן וממילא סתם שתמיד טהור וצ"ע בכל זה

ב]לשון התורה וראה הכהן אחרי הכבס הנגע והנה לא הפך הנגע את עינו ובאש תשרפנו ובפשוטו הכוונה כמבואר בר"ש כת"י תחילת משנה ה' שכיבסו בסוף שבוע ראשון ועבר הנגע וזה חזר באותו מראה בסוף שבוע שני ומה שכאן כתוב והנה לא הפך הנגע את עינו ולענין בגד שקרעו ממנו כתוב ואם תראה עוד בבגד דכאן זה חזר על אותו מקום משא"כ בהמשך קרעו את אותו מקום וזה חזר במקום אחר אמנם בראב"ד בתו"כ כתב שאם הנגע עבר לגמרי זה טהור לאחר השבוע הראשון ועיין ר,ש כת"י בסוף משנתינו שגם משמע כך ובפשוטו יש שם טעות סופר וצ"ע בזה

ג]**הכהה בתחילה ר' ישמעאל אומר יכבס ויסגיר:** עיין מראות טהורות דהביא דבמים טהורים כתב שעדין צריך הסגר שני שבועות דהינו שגם אם בסוף שבוע ראשון זה נהיה ירקרק אינו טמא דהתורה אמרה שהטומאה רק לאחר הסגר שני שבועות וכל מה שנתחדש כאן שגם מראה ירוק כבר חל עליו דין הסגר אמנם החזו"א נקט שזה כמו לאחר הסגר ראשון ואם זה חזר למראה ירקרק הוא טמא וביאר שזה מדין פשיון דהינו שמה שזה התחזק זה כמו פשיון ולכאורא לפ"ז כל הדין שריפה לאחר שבוע שני בנתחזק זה מדין פשיון

ד]ברש"י על התורה מבואר דהא שצריך לכבס בסוף שבוע שני כשהוא טהור הכוונה לטובלו דהרי כאן שאין דין הסגר אין ענין להעביר על הכתם שבעה סממנים אמנם עיין חזו"א שדשקד מלשון הרמב"ם שגם הדין כיבוס שם הוא בהעברת שבעה סממנים ודיק גם כך מדברי הר"ש שדן בכהה למראה שלישי האם יש דין כיבוס והרי הוא העמיד משנתינו שכבר הכהן פסק להסגיר וכה"ג כבר חל טומאה ואם הדיו כיבוס הוא טבילה לכאורא וודאי שיש דין טבילה ובהכרח שלמד שכוונת הדין כיבוס הוא על ידי שבעה סממנים ולכן נסתפק שאולי לרבנן שזה נטהר אין דין כיבוס כלל וצ"ע

ה] עיין ר"ש שהביא תוספתא הפושה בסוף שבוע ראשון ובסוף שני מכבסו וטהור חזר לכהיון טהור חזר לנגע בין ממראיו בין שאין מראיו יראה כתחילה עכ"ל ועיין ר"ש שביאר תחילתו שזה כהה מיד בראית כהן ונראה שסוף דבריו חזר לנגע הכוונה לאחר שהוא נטהר לגמרי דאם זה בסוף שבוע שני לר"ש הרי הוא טמא במקרה שזה כהה רק בסוף שבוע שני

ו]**וצריך מטלית ר' נחמיה אומר אינו צריך:** עיין בר"ש לקמן שהביא דנחלקו ר' נחמיה ורבנן האם חיבור על ידי תפירה חשיב חיבור לענין נגעים ועיין מקדש דוד שביאר לפ"ז שנחלקו כאן לשיטתם אמנם כמדומה דמבואר בר"ש לקמן שכל מחלוקתם הוא במקרה שזה חיבור לא גמור והרי מטלית אפשר לעשות חיבור גמור

**משנה ו**

א]מבואר במשנה שחזר נגע לבגד מציל את המטלית וצ"ע למה שהבגד לא ישמש את המטלית לענין פסיון וכדלקמן ובגר"א גרס בתוספתא שבאמת הבגד ישמש את המטלית בסימנים וצ"ע ועיין חזו"א מה שביאר בזה

ב]חזר הנגע למטלית שורף את הבגד ומבואר בר"ש וברא"ש דהמטלית עצמה יש לה דין הסגר נפרד אבל אין לה דין שריפה מצד עצמה אמנם ברמב"ם וכן בראב"ד על התו"כ מבואר שהמטלית נשרפת ועיין ראב"ד שביאר אם לאחרים גורם טומאה לעצמו לא כל שכן ובכס"מ ביאר שכיון שכך פשטות המשנה לכן נקטו שחולקת על התוספתא המובאת בר"ש ועיין משנה למלך שכל זה אם חזר במקום שקרעו ושמו מטלית אבל אם סתם חיברו חתיכת בד לבגד ונהיה שם נגע כה"ג לא שורפים המטלית ועיין מראות טהורות שהאריך לבאר שכל סברת הר"מ דזהו דין החזרה שיש כאן טומאה מצד חזרה במקום שהיה ולכן אם זה במקום אחר זה לא שייך

ובדעת הר"ש צ"ב למה הבגד לא ישמש את המטלית בסימנים ועיין משנה למלך וחזו"א

ג]הנוטל מהמוסגר וחיברו במקום אחר דעת הר"ש שאם חזר הנגע לבגד הראשון המטלית אינה נשרפת אמנם הרמב"ם והרא"ש נקטו שהמטלית נשרפת דעדין היא נחשבת כחלק מהבגד הראשון ועיין רא"ש שהקשה דמבואר בתוספתא דאם הגיע נגע לבגד החדש אפילו שדינו רק להסגר בכל אופן המטלית תשרף חזינן שנשאר עליה הדין הקודם דהינו שזה עדין קשור לבגד הקודם וכל שכן שאם יש נגע בבגד הקודם שזה ישרף וצ"ב הדמיון דהרי וודאי שגם עליו חל דין של נגע החוזר אלא שעל ידי שניתק אותו מהבגד הראשון החזרה בבגד הראשון זה לא מתיחס אליו אבל עד כמה שהוא מחובר לבגד וחשיב שגם עליו יש נגע ממילא הוא שדינו שאם יהיה עליו נגע בתחילה ישרף חל עליו דין שריפה וצ"ב

ד]עיין ר"ש שהביא מהתוספתא שבטלה מטלית ופשה מהבגד למטלית ישרף וביאר הר"ש דזה כנגע אחד שכולו דינו בשריפה ולכאורא הכוונה שאותו חלות שריפה שחל מכח חלק מהנגע חל על כל הנגע וכמדומה שבמשנה למלך נקט שזה אפילו אם היה פחות מכגריס על המטלית דכה"ג שיש גריס כל חלק וחלק הוא סיבה לטומאה אמנם החזו"א חלק על זה דרק אם יש שיעור כגריס שזה שיעור נגע זה סיבה לטומאה

ה]עיין ר"ש שהביא תוספתא דשני בגדים המוסגרים שנטל מטלית מזה וטלה על זה וחזר נגע על אחד המליות שני הבגדים ישרפו וצ"ע לדעת הר"ש למה המטלית של הבגד השני תשרף ועיין חזו"א שבאמת זה לאו דוקא ובמשנה למלך נקט שסתימת הדברים ששניהם נשרפים

ו]בפשוטו כל הדין של המוסגר זה במקום שהיה דין לקרוע שזה דין טומאה אבל אם זה מוסגר רגיל שעדין לא חל טומאה בזה אין הדין שחזר נגע לבגד המטלית תשרף דהרי עכשיו זה לא חלק מהבגד ואין סיבה שיחול על זה טומאה אמנם עיין תורת הנגעים סימן קי"א דהביא מהראב"ד בתו"כ שגם כאן הדין שחזר טומאה לבגד זה חל גם על המטלית

**משנה ז**

**בשיעור החלק הלבן הנצרך**

א]עיין ר"ש שהביא דנחלקו בתוספתא האם צריך שבחלק הלבן יהיה ג' אצבעות או שמספיק שיעור כגריס ועיין חזו"א דבפשוטו מוכח מרבנן כשיטת הרמב"ם שבגד צבוע חל דין שריפה על הכל וכל הדין שהמציאות של הנגע נאמר הלכה שהוא צריך להיות בבגד לבן ולזה מספיק שיעור כגריס דלר"ש שבגד צבוע הוא מופקע מחלות טומאת נגעים אם כן אין כאן בגד כשיעור לטומאת נגעים עכ"ד ובדעת הר"ש צ"ל שהשיעור גע"ג הוא רק לחשיבות כלי ולזה מצטרף גם צבוע כיון שזה אותו מין וזה אותו סוג חשיבות וצ"ע

והנה הר"ש העמיד מתניתין בבגד שחלקו צבוע וחלקו לא צבוע והרמב"ם העמיד שתפרו חלקים חלקים וראיתי במראות טהורות שביאר שהרמב"ם לשיטתו שבגד צבוע חל על זה טומאת נגעים הוקשה לו מה טעמו של ר'נחמיה ולכן העמיד שחיבר בגד על ידי תפירה ומבואר בתוספתא שר' נחמיה ס"ל שתפירה זה לא חיבור לטומאת נגעים

**בפשיון בריבוע האחר האם הוי פשיון הרחוק**

ב]עיין בר"ש וברא"ש שכתבו שעד כמה שהפסיון הוא הריבוע אחר חשיב פישיון הרחוק וצריך שזה יתפשט כגריס ופשטות לשונם שזה אפילו אם התפשט גם על הצבוע אבל כיון ששם לא חשיב נגע הוי כפשיון הרחוק והנה דעת הראב"ד שבנגעי אגדם אם מפסיק בין הנגע מקום שלא מטמא בנגעים אין בזה פשיון הרחוק ועיין חזו"א שהקשה מדין נגעי בגדים דמה זה שונה מנגעי אדם

ג]הר"ש העמיד מתניתין כר' נחמיה שצריך שיהיה בלבן שיעור ג' אצבעות והטעם שלא שייך בזה פשיון כי מדובר שהנגע היה על כל הג' אצבעות אמנם הראב"ד בתו"כ כתב שבהכרח שמשנתינו דלא כר' נחמיה דאם היה כאן ג' אצבעות א"כ זה יכל להכנס ולפשות ובדעת הר"ש בפשוטו מוכח שכה"ג לא חשיב פשיון כיון שזה לא פשיון יותר מהנגע הראשון

והנה בפשוטו זה יהיה טמא משום נגע העומד אלא שבמשנה מבואר שטימאו רק משום נגע העומד ולא מדין פשיון אמנם עיין לשון הר"ש בהעתיקו התוספתא וכן הוא ברמב"ם שאם שבוע ראשון זה כנס ושבוע שני זה פשט טמא וצ"ע הרי גם אם זה יעמוד כמו הפשיון כל שיש בו שיעור כגריס אין שום סיבה שהוא יהיה טהור וצ"ע

**בדין פרח בכולו בנגעי בגדים**

ד]עיין ר"ש שהביא מחלוקת תנאים האם פרח בכולו טהור בנגעי בגדים והעמיד כגון בהסגר שבוע שני והרמב"ם פסק שטהור אלא שהעתיק דין זה גם לאחר הפטור ועיין ראב"ד שהשיגו שכה"ג הרי גם בנגעי אדם טמא וצ"ע מה החילוק בין נגעי אדם לנגעי בגדים

**משנה ח**

א]עיין ר"ש שהביא שיטת רש"י בשבת דלר"מ אניצי פשתן מטמא בנגעים ודחהו ובפשוטו גם לרש"י זה רק לר"מ שלא צריך גמר מלאכה אבל אם כר' יהודה שצריך גמר מלאכה זה רק לאחר שיתלבנו שזה לאחר שזה שתי וערב

ב]עיין ברמב"ם שר"י חולק על רבנן ובמג"א סימן ט"ו ביאר שנחלקו לכל התורה כולה האם קשירה הוי חיבור אמנם בראב"ד בתו"כ ביאר שדוקא כאן כיון שזה לא ראוי לאריגה בכה"ג לכן זה לא חיבור ועיין חזו"א שעל כלי האריגה שזה עומד להיארג בצורה זו כה"ג לכו"ע אפילו אם זה לא מחובר הוא טמא

ג]בעיקר דין נגעים בשתי וערב צ"ע הרי צריך כגריס מרובע ואיך שייך חוט אם רוחב כגריס ועיין חזו"א סקי"ח י"ט שביאר שמדובר שזה מגולגל על הפקעת ומצטרפים כל סיבובי החוט וכל שיש בפקעת רוחב כגריס זה טמא ובאמת אם יפתח הפקעת והחוט יעמוד לעצמו יפקע מזה הנגע

**משנה ט**

א]**המעלה מן הפקעת לחברתה:** עיין חזו"א שהקשה הרי זה חוט אחד ובכל התורה כה"ג שזה משמש כדבר אחד אין סיבה שזה לא יחשב לדבר אחד וע"ש שביאר שזה סברא מיוחדת בטומאת שתי שנתחדש שמצטרף החוטים אחד לשני ובזה לא מצטרף מפקעת לחברתה וע"ש שנסתפק שכל זמן שזה מחובר מי שנוגע בזה הוא טמא מדין מחובר לטמא אלא שזה עצמו אין בו נגע ומותר לחותכו ואין עליו דין שריפה

ב]**מן הכובד העליונה לכובד התחתונה:** בפשוטו הכוונה שחוטי השתי שעל הכובד העליון נחשבים כדבר נפרד מחוטי השתי שבכובד התחתון וצ"ב דלכאורא על אחד מהכובדים יש אריג וצ"ל שמדובר בתחילת האריגה שאין שם עדין אריג ובחזו"א חידש שגם חוטי השתי שבין הכובדים לא מצטרף לאחד מהכובדים אמנם לכאורא וודאי שאין זה כוונת המשנה

ג]**בנפש המסכת ובשתי העומד:** הנה בפשוטו נפש המסכת זה אריג ולפ"ז מבואר שאריג ושתי מצטרף וצ"ע דבמשנה הבאה מבואר נראה בשתי העומד האריג טהור הרי מפורש שזה לא מצטרף ובאמת בר"ש שם ביאר שרק השתי שלא עומד להיתפר אם הבגד הוא לא מצטרף ולפ"ז א"ש אמנם הרא"ש שם ביאר שבכל אופן זה לא מצטרף ועיין ר"ש כאן שכתב שני ביאורים או שזה עדין לא מיושב על מכונו וממילא זה נחשב רק כשתי וערב עוד ביאר שלא תפר עדין גע"ג וכה"ג שאין לזה חשיבות בגד ממילא הוא בכלל שתי וברמב"ם משמע שבמשנה לקמן מדובר שיש כל הנגע באריג וכה"ג זה לא סיבה לטומאה על השתי וכן הפוך אבל אם הנגע על שניהם יחד כה"ג שניהם טמאים וצ"ב חילוק זה אמנם לפ"ז מוכרח שהדין גריס אין הגדר שכולו הוא המטמא אלא שכשיש גריס כל כל שהוא וכל שהוא זה סיבה לטמאות והנה בדעת הר"ש צ"ב מה הוצרך לזה הרי כתב לקמן שמצטרף שתי וערב וצ"ע

והנה מבואר במשנה לקמן פי"ב מ"ב בגד שלא ארג בו שלש על שלש ונראה בו נגע ואחר כך ארג בו שלש על שלש טהור דהינו כיון שבתחילתו זה לא סיבה לטומאה גם אחרי זה אין זה סיבה לטומאה ומבואר בר"ש שיש דרשא שקדם בגד לנגע ולא הפוך אמנם עיין ר"ש במישנה י' שהביא תוספתא הבגד שעשאו שתי או איפכא יראה בתחילה וצ"ע למה לא נימא שהרי הנגע היה כבר לפני הטומאה ועיין חזו"א שביאר שחזינן שאם בתחילתו זה היה סיבה לטומאה לא איכפת לן שבאמצע זה לא סיבה לטומאה ולפ"ז קשה לר"ש שבגד פחות מגע"ג יש בו טומאת שתי א"כ גם בבגד שאין בו גע"ג היה בו טומאה וכתב שצריך לדחוק שלא היה מחובר אליו חוטי שתי ורק אחרי זה חיברו אליו וממילא לא היה בתחילתו טומאה כלל

ועיין תורת נגעים שהביא כן מהראב"ד שביאר בתו"כ שאם יש בגד פחות מגע"ג ומחובר עליו שתי שכה"ג אם יש גריס על הבגד לבד, חוטי השתי מועילים להצטרף לשיעור גע"ג דהינו שהטומאה מדין בגד וכדי שיחשב שיעור מועיל חוטים והקשה מהמשנה בפי"ב וכתב שצ"ל שאין שם חוטי שתי מחוברים לבגד

**משנה י**

א]**מבואר במשנה נראה בנימין הסדין טהור:** ועיין ר"ש שהביא תוספתא שאם פשה מנימין שבצד אחד לנימין שבצד השני חשיב פשיון וממילא גם כל הבגד שבאמצע נטמא וצ"ב הסברא ומשמע שאם בתחילה יש נגע בנימין שבשני הצדדים אין הסדין שבאמצע טמא וצ"ב

וברמב"ם מבואר שגרס בתוספתא שאם פשה מהנימין לסדין טמא וצ"ב הטעם וראיתי לבאר שכל שזה פשיון מנגע טמא דינו לטמאות מיד את המקום שנמצא בו

ב]**חלוק שנראה בו נגע מציל את האומריות שבו אפילו הן ארגמן:**עיין ר"ש שביאר שזה צבוע ולכן זה מציל דהינו שכל שיש חלק בבגד צבוע אין עליו דין שריפה ולפ"ז אין כאן דין מיוחד באומריות אמנם הרמב"ם ביאר שהכוונה אפילו ארגמן שלא מיבעיא אם זה סוג שאינו מקבל טומאה אלא אפילו אם זה סוג המקבל טומאה כגון שזה מצמר בכל אופן זהניצול ולפ"ז כתב הקה"י דאדרבא מדויק שמזה שזה ציבעוני זה לא סיבה שזה לא ישרף מצד שבעלמא גם חלק צבוע חל עליו דין טומאה וכל ההלכה רק שהנגע לא יהיה בצבעוני