ט - ברכת התורה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

# בס"ד, שיעור הגר"א עוזר שליט"א - ט, נמסר בחג השבועות ה'תשס"ז[[1]](#footnote-2)

# **ברכת התורה**

# **[ברכת התורה, מנייתה כמצוה לעצמה]**

# א) בגמרא ברכות (כא.) אמר רב יהודה מנין לברכת התורה לפניה מן התורה שנאמר כי שם ה' אקרא הבו גדל לאלקינו. ובהמשך הסוגיא דנו ללמוד ב'קל וחומר' ברכת התורה לאחריה מברכת המזון, וכן ברכת המזון לפניה מברכת התורה, ודחו. וכתב הרמב"ן (בספר המצוות, הוספות למ"ע טו) שמבואר מסוגיא זו שברכת התורה מדאוריתא. ועל פי זה מנאה כמצוה בפני עצמה, 'להודות לשמו יתברך בכל עת שנקרא בתורה על הטובה הגדולה שעשה לו בתתו תורתו אלינו, וכאשר נצטוינו בברכה אחר כל האכילה כן נצטוינו בזו'. ואילו הרמב"ם לא מנה ברכת התורה במנין המצוות. וב'מגילת אסתר' הצדיק דברי הרמב"ן בזה המקום.

# ובדעת הרמב"ם, יש אומרים שנקט ברכת התורה מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא, שלא כפשטות הסוגיא (כן כתב הפר"ח מז וכן דעת רוב האחרונים). ואילו ב'קרית ספר (הל' תפילה ***לע' בפנים*** ) כתב בדעת הרמב"ם שהיא מדאוריתא אלא שלא מנאה כמצוה לעצמה מפני שהיא כלולה במצות הלימוד. אכן הרמב"ן כבר הרגיש בסברא זו ודחאה, שאין ראוי למנות את הברכה מצוה אחת עם הקריאה כשם שמקרא ביכורים אינו נמנה אחת עם הבאתם. וצריך להבין במה נחלקו, ומה טעמו של הרמב"ם לחלק בין מקרא ביכורים שנמנית כמצוה לעצמה, לברכה"ת שאינה נמנית. ואף אם ננקוט שלדעת הרמב"ם ברכה זו מדרבנן, על כל פנים צריכים אנו לחילוק זה אליבא דבעל החינוך, שהרי כתב ושנה (במצוה תל) שברכת התורה מדאוריתא ואעפי"כ לא מנאה למצוה בפנ"ע, בניגוד למקרא ביכורים שמנאה כמצוה נפרדת מההבאה.

# **[מחלוקת הראשונים בגדר ברכה"ת, אם היא 'ברכת המצוה' או 'ברכת הודאה']**

# ב) כבר חקרו בגדר ברכת התורה, אם היא ברכת ההודאה על נתינת התורה, או ברכת המצוות היא, על מצות הלימוד. ונראה שנחלקו בדבר הראשונים; דעת הרמב"ן מבוארת בספר המצוות שם שהיא ברכת ההודאה כנ"ל. ואילו מהרשב"א (מובא בב"י מז) אין נראה כן, שנשאל על כך שאין מברכים לאחר הלימוד, וכתב מפני שקריאה בתורה מצוה ואין מברכים על המצוות לאחריהן. ושונה קריאת התורה בבית הכנסת שמברכין לאחריה מפני שהיא תקנה, ועל התקנות מברכים לפניהם ולאחריהם. ומבואר בדבריו שהיא ברכת המצוה, שלכך אין בה ברכה לאחר הלימוד.

# ואולם הרי"ד (בשבלי הלקט סי' ה, הובא בקה"י ברכות כב) כתב טעם אחר לכך שאין היחיד מברך לאחר הלימוד, מפני שאין קצבה לעסק התורה שיברך לאחריה. ומשמע שלדעתו אינה כברכת המצוה, שאל"כ למה הוצרך לסברא זו הלא קיי"ל [דלא כבני מערבא] שאין מברכים על גמר המצוה[[2]](#footnote-3) מאידך באו"ז (קל?) מנאה לברכה זו בין שאר ברכות המצוות. הרי משמע שנחלקו בדבר הדעות; הרמב"ן והרי"ד מול האו"ז והרשב"א.

# ולכאו' אפשר לפרש שבזה נחלקו הרמב"ם והרמב"ן; הרמב"ן שנקט שם בכל דבריו שהיא ברכת ההודאה, לכך השוה זאת למקרא ביכורים שבעצם הוא ענין נפרד מההבאה, להודות על הארץ ושאר הטובות אשר גמלנו ה', וכן ברכת התורה ענינה להודות על נתינת התורה לישראל, והוא ענין נפרד ממצות הלימוד. לא כן הרמב"ם [גם אם נקט שהיא מחויבת מדאוריתא כדברי הקרי"ס] ובעל ספר החינוך, הם נוקטים שהיא ברכת המצוה ולכך שייכת הברכה לעצם מצות הלימוד ואינה דבר נפרד כדברי הקרי"ס, שהברכה חלק מטכסיס לימוד התורה, להקדים לו ברכה ולא יגש אל הקודש בכדי, הלכך אין זה דומה למקרא ביכורים שהוא ענין הודאה העומד לעצמו ולכך נמנה כמצוה נפרדת מגוף ההבאה [אם כי גם שם יש להוכיח שמלבד הענין העצמי של הודאה בשעת ההבאה, קיים דין נוסף שהביכורים עצמם טעונים קריאה כשם שטעונים כמה דברים, ואכ"מ].

# ואמנם כן הם דברי הרמב"ם בתשובה (בפאה"ד ט ועוד), כשדן אודות ברכה בבית הכנסת על קריאה בספר פסול, הביא כמשל את ברכת התורה של היחיד, שקורא גם כשלומד בלא ספר כלל הואיל והברכה היא על מצות הלימוד והמצוה מתקיימת בכל אופן. הרי משמע שנקט שהיא ברכת המצוה.

# **[ברכת המצוה אינה נבחנת כקיום לעצמו אלא המצוה עצמה טעונה ברכה]**

# ואכן יש להוכיח מהרבה מקומות שאף בשאר ברכות המצוות, חיוב הברכה אינו דין נפרד מקיום המצוה אלא המצוה עצמה טעונה ברכה וכשלא בירך עליה הרי זה חסרון בעצם המצוה, מדרבנן. יש לציין כאן בקצרה שלש ראיות; בתורא"ש ברכות (טו) משמע בפשט דבריו לדייק מדברי הגמרא שרק משום שברכת המצוות מדרבנן לכך אינה מעכבת המצוה, אבל אם היתה מדאוריתא – היתה מעכבת. הרי שגדר הדבר הוא שהמצוה טעונה ברכה שאל"כ נהי דביטל מצות ברכה אך מדוע המצוה תיבטל בשל חסרון הברכה. וכן ממה שדרשו בוידוי מעשר 'ולא שכחתי' – מלברכך (רש"י, והיא משנה בסוף מעשר שני. וכבר דנו בזה אם זו אסמכתא בעלמא דהא ברכהמ"צ מדרבנן), משמע שהברכה שייכת לקיום המצוה גופא, שאילולא כן מדוע יתודה כאן על מצוה זו, והלא אינו מתודה אלא על קיום דיני המעשרות בלבד; וכן ממה ששנינו שאילם לא יתרום בגלל שאינו יכול לברך, משמע שחסרון הברכה מחסיר במצוה עצמה, שאל"כ הלא גם כשלא יתרום הוא אלא אחר, יפסיד הוא את הברכה ומדוע לא יתרום - אם לא משום שהמצוה תיפסד את ברכתה.[[3]](#footnote-4)

# **[אפשרויות נוספות בגדר ברכת התורה]**

# ג) יצויין שגם לפי הצד שאינה ברכת המצוה יש לפרש בכמה אנפי; או שהיא ברכת ההודאה [או ברכת השבח] כפי שנתבאר מהרמב"ן, או כדברי הגר"ח (מובאים בחדושי מרן רי"ז הלוי פי"א מהל' ברכות. וע' בספר עמק ברכה) שהתורה עצמה טעונה ברכה. ובזה יישב פסק השו"ע (מז,יד) שנשים מברכות ברכת התורה, ומקור הדברים בספר האגור בשם מהרי"ל. והגר"א השיג הלא מקרא צווח ולמדתם את בניכם ולא בנותיהם והיאך תאמר וצונו, אלא העיקר כמוש"כ התוס' שנשים יכולות לברך על מצות עשה שהזמן גרמן וכמו"כ יכולות לברך ברכה"ת אם ירצו. אך השו"ע עצמו הלא נוקט שאשה אינה מברכת על מצוות שהיא פטורה מהן וכיצד נקט שמברכות ברכה"ת [וכבר הוכיח בספר בית הלוי (ח"א ו) שלימוד תורה באשה, אף באותן מצוות שהיא מצווה עליהן, אין בדבר מצוה עצמית של לימוד אלא כאמצעי והכשר מצוה לדעת מה לעשות[[4]](#footnote-5). ובזה ביאר בבית הלוי (בהקדמתו שם) ענין הקדמת נעשה לנשמע וענין שני כתרים שזכו ישראל. וכן ביאר (בספרו עה"ת בפר' משפטים) ענין 'לא ברכו בתורה תחילה' וכבר קדם בזה החת"ס], ומה שנימק האגור שחייבות ללמוד המצוות שלהן, אין פירושו שמשום כך שייכת בהן מצות הלימוד, אלא כוונתו רק לענות על השאלה הלא המלמד בתו תורה כאילו למדה תפלות וא"כ לא דמי לשאר מצוות שהרשות בידן לעשותן – על זה תירץ שהן שייכות בלימוד מצוותיהן, אבל לא שמקיימות בכך מצות תלמוד תורה. [ואמנם כפי ביאורו כן נמצא במקור הדברים אשר בשו"ת מהרי"ל החדשות (מה) שיצא לאור לאחרונה] – וביאר הגר"ח שהברכה קאי על התורה עצמה ולא על המצוה, הלכך גם הנשים שפיר מברכות מטעם שהתורה עצמה טעונה ברכה, בין אם מתקיימת מצות לימוד בין אם לא מתקיימת המצוה [ואכן לפי"ז י"ל שהיא חייבת בברכה"ת ולא רשות בלבד][[5]](#footnote-6).

# והגר"א שהשיג, דעתו שברכה"ת היא ברכת המצוות, כפי שמבוארת שיטתו בכמה מקומות (בסוס"י מו נקט שאין מברכים ברכה"ת על אמירת תחנונים ופסוקים שלא בדרך לימוד, ובסי' מז נקט לברך על הרהור משום המצוה) וכדלהלן, ועל כן הקשה מדוע הנשים מברכות והלא אינן מצוות במצוה זו.

# ובקהלות יעקב (ברכות כב) כתב שגדר ברכה"ת הוא כעין ברכות הנהנין, וזהו על פי מה שכתב הט"ז (ביו"ד רכא סקמ"ג) דאין אומרים 'מצוות לאו ליהנות ניתנו' בתלמוד תורה מפני שהתורה משמחת לב ויש הנאה בלימודו, שעל כן אסור ללמוד בתשעה באב. ואמנם לא רק שיש בלימוד הנאה ושמחה, אלא יש אומרים שהשמחה והתענוג שבלימוד הם עיקר במצוה גופא, כפי שכתב בהקדמת אגלי טל שעיקר מצות הלימוד מתקיימת כששש ושמח ומתענג בלימודו ואז דברי תורה נבלעין בדמו, שבכך הוא דבוק לתורה, נמצא שגם התענוג מצוה. ויסוד לדברים אלו יש בחדושי ר"א מן ההר בנדרים (מח.) 'אבל מצות לימוד שהוא ענין ציור הלב וידיעת האמת, עיקר הצווי הוא כדי לצייר האמת ולהתענג וליהנות במדע לשמח לבבו ושכלו כדכתיב פקודי ד' ישרים משמחי לב'.**[[6]](#footnote-7)**

# [ומובן לפי"ז מה שאומרים 'והערב' בברכה"ת, ולר"ת אין זו ברכה לעצמה אלא חלק מברכת לעסוק בד"ת, והלא דבר הוא, מדוע תקנו תפילה על ערבות בתוך ברכת התורה, מה שלא מצינו בשאר ברכות המצוות. אלא משום שמתיקות התורה היא עיקר במצוה גופא, ונתבאר ענין זה בהרחבה ע"ד הדרוש].

# *<איני זוכר אם נאמרו דברים נוספים בהקשר זה.*

# **[בירור שיטות הרמב"ם והרמב"ן]**

# ד) אלא שיש להקשות על המהלך האמור, מדברי הרמב"ם והרמב"ן גופייהו; הרמב"ם בתשובה (קפז) כתב לענין אמירת תחנונים בהשכמה, שודאי טעונים ברכת התורה לפניהם. והרי לפי הנ"ל שלהרמב"ם היא ברכת המצוה, הלא אין מתקיימת מצות לימוד כשאומר פסוקים דרך תחנונים ותפילה, ואף אם מצוות אינן צריכות כוונה, הרי אמירה כזו ודאי אין שם 'לימוד' עליה וכענין כוונה הפכית[[7]](#footnote-8), וא"כ מדוע מברך קודם אמירת תחנונים.

# ועל הרמב"ן יש להקשות לאידך גיסא, ממה שכתב בחדושיו (בריש ברכות) שברכת אהבת עולם ברכת המצוה היא לקריאת שמע דברכת שנון תורה היא, והשוה זאת לברכת קריאת התורה, שלא כברכת 'יוצר אור' שהיא ברכת השבח ע"ש. וכיצד דבריו אלו תואמים עם מש"כ בספר המצוות שהיא ברכת ההודאה על נתינת התורה.

# **[שתי בחינות ישנן בברכות התורה: ברכת הודאה ושבח וברכה על מצות הלימוד]**

# אך נראה שבאמת שתי הבחינות קיימות בברכת התורה, דהנה פליגי אמוראי (בברכות יא:) בנוסח ברכת התורה, אם 'אקב"ו לעסוק בדברי תורה' [או כנוסח הרי"ף 'על דברי תורה'], ור' יוחנן מסיים 'הערב נא וכו'. ורב המנונא אמר 'אשר בחר בנו וכו'. ואמר רב המנונא זו מעולה שבברכות. ומסיים הלכך לימרינהו לכולהו. ולכאורה נראה שנחלקו בעיקר השאלה הנ"ל, אם היא ברכת המצוה ונוסחתה כשאר ברכות המצוות, 'אשר קדשנו במצוותיו וצונו', או ברכת השבח על בחירת ישראל ונתינת התורה להם. ואמנם כבר עמדו הראשונים על כך שלא מצינו שתי ברכות על מצוה אחת ומה נשתנה הכא. [והלבוש כתב שאחת הברכות קאי על הלימוד של אתמול, שמשישן שנת הלילה נעשה הפסק באותו לימוד, ועתה הוא מודה על התורה של אמש ומברך שוב על לימוד החדש]. ופירשו הב"ח (מז) והפני-יהושע (וכן האריך באג"מ ח"ב ג) שהראשונה היא ברכת המצוה והשניה ברכת השבח על נתינת התורה. וכן נמצא לאחד מן הראשונים מבעלי התוספות, בשו"ת מן השמים ששאל על כך בחלום, מדוע מברכים כמה ברכות בברכה"ת, וענוהו מן השמים כן.

# ואם כן נראה לפי זה בדעת הרמב"ן שאמנם מדאוריתא גדר הברכה היא ברכת ההודאה כמו שכתב בספר המצוות, אעפי"כ הרי לא נגרעה מצות ת"ת משאר מצוות שתקנו עליהן חכמים ברכה לפניהם, ומצד זה כתב שהיא ברכה על מצות שינון תורה, והיינו מדרבנן [ואם כי יוצא ידי 'ברכת המצוה' גם בנוסח של שבח, כגון אהבה רבה, מ"מ תקנו חכמים לכתחילה טופס ברכה שוה לכל המצוות, 'אשר קדשנו במצוותיו וציונו'[[8]](#footnote-9)].

# וכבר נמצא הדבר מבואר בירושלמי (פ"ז דברכות ה"א), שאמרו לא למדו ברכת התורה מברכת הזימון אלא לרבים כלומר בלימוד הרבים. ומקשה אם כן כשלומד בינו לבין עצמו לא יברך, וא"ר אבא מרי אחי רבי יוסי עשאוה כשאר כל מצותיה של תורה, מה שאר כל המצות טעונות ברכה אף זו טעונה ברכה. ובמשכנות יעקב (ס) נקט כן להלכה, שדוקא בלימוד תורה ברבים הברכה היא מדאוריתא אבל ביחיד הריהי כשאר מצוות. וכבר קדם בספר באר שבע (בסוטה לג מא. והובא במג"א קלט סק"ה). הרי מבואר בירושלמי שמלבד חיוב דאוריתא הדומה לברכת הזימון, יש חיוב דרבנן לברך כשאר מצוות. וא"כ אף לפי מה שאנו נוקטים כדעת שאר הפוסקים שהחיוב מדאוריתא הוא גם ביחיד ודלא כהירושלמי, מ"מ עיקר דברי הירושלמי קיימים גם לדידן, שמלבד הדין דאוריתא יש עוד דין נוסף מדרבנן של ברכת המצוה.[[9]](#footnote-10)

# ודאתינן להכי י"ל אף בדעת הרמב"ם שמלבד שהיא ברכת המצוה (מדאו' או מדרבנן כנ"ל), יש בברכת התורה גדר נוסף של חיוב כברכת הודאה, ומצד זה כתב הרמב"ם שאף על אמירת תחנונים צריך לברך, הגם שאין בזה גדר 'לימוד' כנ"ל, כי אמנם מצד ברכת המצוה אין צריך באמירה כזו אבל משום ברכת השבח וההודאה צריך.

# ובאמת שהדברים מבוארים מדברי הרמב"ם עצמו בהל' תפילה (פ"ז) שכתב (בה"י) המשכים לקרוא בתורה קודם שיקרא ק"ש נוטל ידיו תחילה ומברך שלש ברכות ואח"כ קורא. ומפרט והולך נוסח הברכות. ושוב (בהי"א) כתב 'בכל יום חייב אדם לברך שלש ברכות אלו ואח"כ קורא מעט מדברי תורה'. וצריך טעם לכפילת הדברים, מדוע חזר וכתב שוב שצריך לברך שלש ברכות אלו. וגם צריך באור (כפי שדקדק באג"מ או"ח ח"ב ג) במה שכתב שלאחר שמברך קורא מעט מדברי תורה, כאילו משמע שהקריאה באה בשביל הברכה, והלא בכל מקום הברכה באה מחמת המצוה ולא להפך – אלא שבדבריו אלו מבואר ששני דינים יש בברכת התורה; בתחילה כתב שהמשכים לקרוא צריך לברך, והיינו גדר ברכת המצוה (וכמובא לעיל מדברי הרמב"ם בתשובה ט). ושוב הוסיף שמלבד דין זה עוד תקנו חכמים שצריך אדם כל יום להודות על התורה, כשאר ברכות השבח שתקנו בשחר, ומצד זה אף מי שאנוס מללמוד כגון חולה וכד', מ"מ צריך לברך שלש ברכות ולקרוא מעט אחריהן כדי לקיים תקנת חכמים של ברכת השבח בכל יום. ומובן גם שהביא הרמב"ם דין זה בתוך הלכות תפילה עם שאר סדר ברכות השחר, שמלבד הדין הכללי של התורה והמצוה שטעונה ברכה, קיים דין נוסף של ברכת שבח (בברכת 'אשר בחר בנו') ותפילה (ב'הערב נא', כפי שכתב בשו"ת מן השמים ובהשגות הראב"ד על הרי"ף בברכות שם) על התורה בכל יום ויום.

# ובזה יש ליישב שיטת רש"י, כפי שהעיד תלמידו הר' שמעיה, כשהיה משכים קודם עלות השחר ולומד, מברך ברכת התורה, וכשהאיר היום ובא לבית הכנסת היה מברך שוב. ובתור"י החסיד (ברכות יא) תמה טובא על כך, והלא כבר בירך ויצא בברכתו על הלימוד של היום כולו וכיצד יכול לברך שוב. אך לפי הנ"ל מובן הדבר, שלשיטתו לא יצא בברכה שלפני היום אלא ידי חובת ברכת המצוה, אבל חובת הברכה שהיא סדר היום, סובר שלא תקנו אלא כשהאיר היום ולא יצא בברכה שבירך מקודם לכן [ומ"מ אין תימא שמברך את שלש הברכות גם כשמברך על המצוה וגם כברכת השבח, שלא חילקו חכמים בברכות ולעולם כשמברך אחת מצי לברך את שלשתן].[[10]](#footnote-11)

# **[שיטות השו"ע והגר"א; ברכה על הרהור בדברי תורה]**

# ה) לפי כל זה מתבארים כמה דברים מוקשים בדברי הפוסקים; השו"ע (מז,ג) פסק שהמהרהר בדברי תורה אין צריך לברך. והקשה הגר"א הלא ודאי איכא מצוה בהרהור שנאמר 'והגית בו' ור"ל בלב כמו 'הגיון לבי'. ולכאו' יש ליישב דעת השו"ע כיון דילפינן לה מקרא ד'כי שם ה' אקרא', דומיא ד'קריאה' בעינן שהיא בפה, וכ"כ השאג"א (כד). אלא שהגרי"א חבר (בבנין עולם ו) הקשה על כך הלא הקריאה האמורה כאן קאי על הברכה ולא על התורה כדפרש"י (בברכות כא.) עפ"י הגמרא ביומא (לז.) שאמר להם משה לישראל כי שם ה' אקרא - בברכה, אתם 'הבו גדל לאלקינו' - ענו אחרי אמן. אך הנוב"י הבין כפשט דברי הגמרא דקריאה בשם ה' היינו הקריאה בתורה כמו שפירש המהרש"א עפ"י דברי הרמב"ן דכל התורה שמותיו של הקב"ה[[11]](#footnote-12). [וכדוגמא, במה שמצינו בבעל קרי לאחר תקנת עזרא שמהרהר בלבו ואינו מברך, ומבואר בגמרא (כ: ורש"י) שאף אם הרהור כדיבור דמי מ"מ לא יוציא בשפתיו אלא יהרהר כדאשכחן בסיני שהפרישן מאשה ושם היה דיבור ולא הרהור, ועל סמך פרישה זו תיקן עזרא לדורות, וה"נ חיוב ברכת התורה לא נאמר אלא על אותו אופן דאשכחן במשה רבינו שאמר להם השירה בפה, ואף הם נחשבים כמדברים משום שומע כעונה (ע"ש בתוס'), משא"כ בהרהור גרידא].

# וסיוע גדול לסברא זו, דהרי מצינו בגמרא פלוגתא דאמוראי על איזה לימוד צריך לברך, רב הונא אמר דוקא למקרא צריך ור' אלעזר מוסיף אף מדרש וריו"ח אמר אף למשנה, ופירש תלמיד הר' יונה כי גם בה משולבים מקראות. ורבא הסיק אף לגמרא צריך, והיינו מאותו הטעם, מחמת קראי דאיתנהו בה (תר"י). והלא ודאי מצות ת"ת מתקיימת גם בשאר לימודים ואעפי"כ לא כל לימוד טעון ברכה אלא זה שיש בו תורה שבכתב. וטעם הדבר - כאמור, משום דילפינן דומיא דקריאה דמשה רבינו שהיא בתורה שבכתב שנחשבת קריאה בשם ה' כאמור. וא"כ מובן שאף על פי שהמצוה מתקיימת בהרהור מ"מ לענין הברכה צריך צורה מסויימת של קריאה.

# אלא שקשה ממה שכתב השו"ע (שם ב) שעל כתיבת דברי תורה צריך לברך אעפ"י שאינו קורא, וכמו שהקשו האחרונים מ"ש הרהור מכתיבה. ולכאורה צריך לומר שאין הטעם משום שצריך צורת 'קריאה' כנ"ל אלא כמו שפירשו האחרונים עפ"י מה שכתב הב"י עצמו (תלב) שאין מברכים על ביטול חמץ מפני שעיקרו בלב ולא תקנו ברכת המצוות אלא על עשיית מעשה. ולפי"ז י"ל דבכתיבה כיון שעושה מעשה - שפיר מברך. ויש בדבר חידוש, שאעפ"י שהכתיבה אינה מעשה המצוה מ"מ סוף סוף יש בצורה זו מעשה, ושוב יכול לברך על הלימוד שבהרהור.[[12]](#footnote-13)

# אך לפי"ז אין מובנת קושית הגר"א לברך על הרהור כיון שמקיים בזה המצוה, והלא הב"י עצמו נקט שאין מברכים על מצוה בלא מעשה כנ"ל, ומאי קשיא ליה על השו"ע.

# אלא שלפי הנ"ל הכל עולה על נכון, והולכים השו"ע והגר"א לשיטותיהם; הגר"א נקט כפי שיטתו הנ"ל שברכת התורה גדרה ברכת המצוה, ועל כן מפרש שאמנם הנך אמוראי דסברי לברך רק על מקרא או מדרש, לדעתם אין חיוב הברכה חופף למצות הלימוד, אבל לפי מאי דאסיקנא שמברך גם על גמרא ע"כ היינו משום שמברכים על קיום מצות לימוד תורה ולא על קריאה בצורה מסויימת דוקא [דלא כתר"י שהטעם הוא משום פסוקים דאיתנהו בה], וא"כ הלא המצוה מתקיימת גם בהרהור ומדוע לא יברך[[13]](#footnote-14), מאי אמרת הלא אין מברכים ברכת המצוה אלא על מעשה ולא על מחשבה - זהו דוקא בתקנת חכמים, אבל בברכת המצוה דאוריתא לא שמענו לחלק בין מעשה למחשבה[[14]](#footnote-15), ואילו השו"ע נקט שהיא ברכת ההודאה ומצד זה ודאי אין צריך מעשה, כשאר ברכות השבח וההודאה, אלא שמ"מ לא נצטוינו בברכה זו אלא על צורת קריאה מסוימת דומיא ד'כי שם ה' אקרא', משא"כ בהרהור. אמנם הלא מבואר בירושלמי שמלבד ברכת ההודאה לא גרעה מצוה זו משאר מצוות שתקנו בהן ברכת המצוה ומצד זה היה לנו לברך אף שלא בצורת 'קריאה' כיון שמ"מ מקיים המצוה, אלא שברכת המצוות שבברכה"ת אינה אלא מדרבנן ולא תקנו חכמים לברך אלא על עשיית מעשה ולא במחשבה, משא"כ בכתיבה דאיכא מעשה שפיר מברך כשאר ברכות המצוה [ושוב מברך כל הברכות, שלא חילקו בברכות וכנ"ל].[[15]](#footnote-16)

#

# *איני זוכר אם נאמר עפי"ז ישוב נוסף, לדין המובא בפוסקים שבספק יברך רק ברכת 'אשר בחר בנו', הגם שבברכת המזון כתבו הפוסקים לברך מספק אף ברכת הטוב והמטיב דרבנן כדי שלא יזלזלו בה - אך הכא שאני דהם שני עניני ברכות; מדאו' מברך ברכת הודאה בלבד, ומדרבנן ברכת 'אשר קדשנו במצוותיו', הלכך בספק אינו מברך אלא הברכה מדאוריתא, אבל ספק בברכת המצוות לקולא, וכיון שהם שני ענינים נפרדים של הברכות אין שייך בזה זלזול אם יברך אחת (כ"ה באג"מ או"ח ח"ב ג).*

# הגרא"ו הקשה (מובא בספר דבר אברהם ח"א טז) לפי מה שמשמע בתורא"ש ברכות שאילולא ברכת המצוה היתה מדאוריתא, היתה מעכבת בקיום המצוה. וקשה א"כ ברכת התורה שהיא מדאוריתא, וכי נימא שאם למד בלא ברכה לא קיים המצוה. אך להנ"ל אתי שפיר לדעת הרמב"ן, שזה שברכת התורה דאוריתא היינו רק ברכת ההודאה, ובזה ודאי אין צד שיעכב המצוה, ואילו צד ברכת המצוות שבה, ודאי אינה אלא מדרבנן.

# **[הסמכת הברכה ללימוד; הסח הדעת במשך היום; בנשים]**

# ו) וכן מצינו מחלוקת הפוסקים בענין הצרכת סמיכות הלימוד לברכה; השו"ע (מז,ט) נקט מעיקר דינא שאם הפסיק בין ברכת התורה ללימודו אין בכך כלום, וכמו שבין לימוד ללימוד אדם מפסיק ואעפי"כ אינו חוזר ומברך כשלומד, והיינו משום שאין הסח הדעת מהלימוד אלא הכל כלימוד אחד ארוך וכמוש"כ הראשונים. והגר"א השיג ונקט שאם לא למד לאלתר צריך לברך שוב. ובאור מחלוקתם מובן היטב לפי הנ"ל; הגר"א הולך לשיטתו שהיא ברכת המצוות, והרי אם לא ילמד מיד, יצאה ברכתו לבטלה, אבל השו"ע נקט שהיא ברכת הודאה ובעצם יש לה קיום מצד עצמה, ולכן אעפ"י שלא למד לאלתר אינה ברכה לבטלה, ורק משום הסח הדעת והפסק אתינן עלה, וכיון שדעתו להמשיך ללמוד כל היום אין זה הסח הדעת, וכמו בין לימוד ללימוד.

# ז) הצל"ח (בברכות יא) העיר שנראה מצד הסברא שנשים המברכות ברכת התורה, הואיל ואינן מצוות בלימוד הרי אם הפסיקו והסיחו דעת מן הלימוד וחזרו ללמוד, יברכו שוב על לימודן שהרי בנשים אין שייכת סברת הראשונים שאין הסח הדעת מהלימוד מאחר ומצווה ללמוד כל היום. אלא שהעיר על שלא נמצא כן בפוסקים ראשונים ואחרונים. אמנם ההסבר לכך הוא כנ"ל, שהרי מצד ברכת ההודאה די בפעם אחת ביום, וכל מה שדנו הראשונים על הסח הדעת היינו רק משום לתא דברכת המצוה, והרי מצד ברכת המצוה אין ברכה זו נוהגת כלל בנשים וכנ"ל[[16]](#footnote-17), ורק משום ברכת השבח אתינן עלה וא"כ בפעם אחת ביום די.[[17]](#footnote-18)

# עיקרי דברים

# א) מדברי כמה ראשונים (רשב"א, או"ז) נראה שברכת התורה ענינה ברכה על מצות הלימוד. וכן נראית שיטת הגר"א בכ"מ. ויש מהראשונים שנראה מדבריהם שאין גדרה כברכת המצוות אלא ברכת ההודאה על נתינת התורה, או שלימוד התורה עצמו טעון ברכה ללא תלות בקיום המצוה. ויש מי שכתב שגדרה מעין 'ברכת הנהנין'. (ב)

# ב) יש להוכיח מהירושלמי ששני דינים קיימים בברכת התורה; דין אחד מדאוריתא שאינו מצד מצות הלימוד, ועוד דין מדרבנן לברך על מצות הלימוד כשאר מצוות.

# להרמב"ן נראה שמדאוריתא היא ברכת ההודאה ואינה שייכת למעשה הלימוד ממש, והיא נמנית כמצוה בתרי"ג מצוות, ומדרבנן תקנו ברכה על מצות הלימוד.

# מהרמב"ם ומספר החינוך נראה שעיקרה ברכת המצוה, והריהי מתלוה אל הלימוד ואינה מצוה לעצמה, ומלבד זאת קבעו חכמים לברך בכל יום ברכת השבח על התורה בדומה לשאר ברכות השחר.

# וכן נראית דעת רש"י שהיה מברך על לימודו קודם עלוה"ש ושוב בירך בביהכ"נ כשהאיר היום. (ג ד)

# יתכן שלכך תקנו כמה ברכות על התורה; ברכת המצוה, ברכת ההודאה. ועוד יש בה תפילה על הלימוד ועל עריבותו.

# ג) יש לתלות מחלוקת הפוסקים אם מברכים על הרהור בדברי תורה, בשאלה הנ"ל; האם היא ברכת המצוה מדאוריתא אם לאו. ומ"מ אף לפי דעת האומר שאין מברכים על ההרהור, על הכתיבה שיש בה מעשה מברכים משום ברכת המצוות.

# לדעת כמה פוסקים המצוה מדאוריתא לברך רק באופן מסויים של קריאה, בדומה לקריאת משה את השירה לבני ישראל. (ה)

# ד) מחלוקת השו"ע והגר"א אם ברכת התורה נתקנה גם לנשים, תלויה בשאלה בגדר הברכה, אם היא ברכת המצוה אם לאו. ולכל הדעות אין הנשים מברכות אלא פעם אחת ביום כאנשים, הגם שהסיחו דעת בין לימוד ללימוד.

# וכן מחלוקתם אם צריך מדינא לסמוך הברכה ללימוד, תלויה בשאלה זו.

# וכן מחלוקתם אודות אמירת פסוקים שלא בדרך לימוד, נוגעת בשאלה זו. (ג ו ז)

# ה) ברכות המצוות ניתקנו כדבר שהמצוה טעונה אותו, ובחסרון ברכה נחשבת המצוה כחסרה. (ב)

1. # כתיבה ראשונה.

   [↑](#footnote-ref-2)
2. וכיו"ב ביאר בקה"י שם אלא שהוא נקט גדר אחר לברכה, וכדלהלן. ולענ"ד אין זה מוכח, דמ"מ בא הרי"ד ליתן טעם לכך שלא השוו חכמים מידותיהם ורק בקריאה בבית הכנסת תקנו ברכה לאחריה, לא בלימוד היחיד, שאף אם הברכה שלפניה ברכת המצוה היא, מ"מ היה לחכמים לתקן ברכה לאחריה, וכן מצינו בקריאת ההלל שתקנו ברכה שלאחריה הגם שהברכה שלפניה היא ברכת המצוה. וכן בקריאת המגילה ברבים. לכך כתב מפני שללימוד זה יש קצבה וללימוד זה אין. ועוד י"ל שרצה ליתן טעם נכון גם אליבא דבני מערבא שמברכים בגמר המצוות, והרי מבואר בירושלמי גופא (ברכות פ"ז) שעל התורה אין מברכים לאחריה ביחיד, וע"כ יש טעם נוסף בדבר. וגם הרשב"א באותה תשובה (בסוף ח"ז) הזכיר טעם זה אליבא דבני מערבא. [↑](#footnote-ref-3)
3. ? וע"ע בשיעור עג. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"כ כמה אחרונים (ע' שיורי ברכה מז; אבנ"ז יו"ד שנב; דובב מישרים ח"א צא (אם כי אין הדבר מוסכם, ע' בחדושי ריעב"ץ קדושין לד. ועירובין צו. [↑](#footnote-ref-5)
5. יש להעיר שבמהרי"ל שם משמע שהשוה ברכה"ת לשאר מצוות רק רצה לומר דעדיפא משום סברא אחרת, שגם הנשים צריכות לקרוא פרשת קרבנות ופסוד"ז ועוד, הלכך שייכות הן למצות קריאה. ומ' דלא נחית לסברת הגר"ח דהתורה גופא טעונה ברכה, גם בלא מצוה. [↑](#footnote-ref-6)
6. # וע' בהגהות הגרמש"ש על ר"י מגאש ספ"ק דב"ק. ואולם בר"ן (שם ובדף לז.) מבואר שאף בלימוד תורה אומרים 'מצוות לאו ליהנות ניתנו'*.*

   [↑](#footnote-ref-7)
7. ואף לפי מש"כ רבנו בחיי (כד הקמח 'תורה') שהקורא תורה שבכתב מקיים מצות תלמוד תורה הגם שאינו מבין, נראה שמ"מ אומר בתורת קריאה בתורה אבל בתורת תפילה ותחנונים אין זה מעשה לימוד. וע' להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-8)
8. . וע' אג"מ או"ח ח"א כא. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך יש מקום לדחות דלדידן דאף בשל יחיד חייב מהתורה, יתכן שלא הוצרכו חכמים לתקן ברכהמ"צ, שהרי כבר מברך בלא"ה, ואעפ"י שהוא גדר אחר של ברכה (וכמו שדנו כיו"ב אודות נטילת לולב ביום הראשון, שאין קיים בו הדין דרבנן של זכר למקדש הנוהג כל שבעת הימים, ועוד כעי"ז). ורק להירושלמי שאינו מברך מהתורה ביחיד כלל, הוצרכו לתקן ברכה על מצות היחיד. [↑](#footnote-ref-10)
10. # אכתי צ"ב אם הגדר הוא כשאר ברכות השחר, מדוע כשאומר תחנונים חייב לברך מקודם להרמב"ם, מ"ש משאר ברכות השבח שאינו מחויב להקדים הברכה להנאה, כגון ברכת מלביש ערומים ללבישה, וכמו שלא מצינו איסור ליהנות מהאש במוצ"ש קודם ברכת מאורי האש. וצ"ל שהוא גדר שונה, כענין ברכת הנהנין שכתב בקה"י שאסור להנות בלא ברכה. ומצינו כיו"ב בברכת השבח גבי ברכת חתנים שכלה בלא ברכה אסורה לבעלה כנדה.

    # עוד היה נראה שהברכה קאי על דברי התורה עצמם ולאו דוקא 'לימוד'. ואף בדרך תפילה מ"מ כל דיבור בדברי התורה טעון ברכה. הגע עצמך, אדם הקורא בספר תהלים ודאי מברך ברכת התורה כשאר הוגה בכתבי הקודש, וכי דוד המלך ע"ה באמירתו אותם המזמורים אלו כתפילה והשתפכות הנפש לא היה מברך?!

    # ועוד נראה שמצות תלמוד תורה אינה רק השכלה בתורה אלא כל עיסוק בדברי תורה בכלל המצוה, ובכלל זה כשמרגיל לשונו בדברי תורה [ו'למוד' בלשון רז"ל היינו לשון הרגל, נמצא 'תלמוד תורה' היינו התרגלות בתורה, כענין 'ותרגילנו בתורתך']. וסייעתא לכך מדברי רבנו בחיי בכד הקמח שאפילו אינו מבין מה שאומר - מקיים המצוה. וכן בשו"ת מהרי"ל (החדשות סי' מה) פשוט לו שאף אם אינו מבין מה שקורא - מברך ברכת התורה (ואין כן דעת כמה פוסקים). וכן ממש"כ הפוסקים שבכתיבה מברך הואיל ומוציא בפיו תוך כדי כתיבתו, והרי אין דעתו להשכיל ולהוסיף לקח אך מ"מ מרגיל הדברים בפיו [ושמא אף בכתיבה גופא יש משום עיסוק והתרגלות בתורה. ורמז לדבר מדברי המדרש דדגל מחנה יהודה כולם בעלי תורה, ועל שבט זבולון הביא קרא דמושכים בשבט סופר]. וכן יש לסייע מהא דתקנו לומר קדושה דסידרא בשביל שיעסקו בכל יום בתורה (ערש"י סוטה מט.). והרי הפסוקים נאמרים דרך קריאה ולא דרך לימוד והשכלה.

    # ואולי זהו טעם השו"ע שאין מברך על הרהור, דנקט שעיקר המצוה הוא בשינון הדברים בפה והתרגלותם על לשונו, ושמא סבר ש'והגית' היינו הגיית הפה.

    [↑](#footnote-ref-11)
11. וע' צדקת הצדיק קפב. [↑](#footnote-ref-12)
12. # וצ"ע לפי"ז למש"כ הרמ"א שם שיכול לפסוק דין בלא נתינת טעם, והרי גם כאן איכא מעשה שיש בו הרהור, שקשה לומר שאין שם הרהור. וצריך לומר שמ"מ אין זו 'התעסקות' בתורה, משא"כ כאן צ"ל שהכתיבה בעצמה היא התעסקות בתורה והרהור מצטרף עמה.

    ויש לסייע כן ממה שכתב תר"י הטעם לברך על גמרא מפני המקראות שבה. והלא גם אם ילמד מאיזה ספר וענין שאין בו שום מקרא צריך לברך, אלא הכוונה כיון שכל דבר בתורה בא לבאר ולפרש מקרא כלשהו, חשיב כעוסק במקרא (כ"כ הגרח"ק שליט"א במכתב: 'כל הלימודים הם ביאורי התורה שבכתב'), הרי שאעפ"י שאינו מוציא מפיו את המקרא אלא מהרהר אודותיו סגי בהכי לברך, והיינו משום שמתעסק בפה בדבר המפרש את הכתוב. [↑](#footnote-ref-13)
13. אך מלשון הגר"א שם משמע דמקשה אף למ"ד למקרא צריך לברך. [↑](#footnote-ref-14)
14. # ויש ליתן טעם מדוע לא תקנו בזה חכמים כעין דאו' לברך אף על הרהור. וי"ל שהחמירו מפני הרואים שמברך בלא עשייה וסבורים כאילו בירך לבטלה, משא"כ ברכת התורה שמחויב לברך מדאוריתא אף על הרהור, לא עקרו מצוותו בגלל חשש זה.

    גם י"ל שבעצם הברכה הלא איכא היכרא שמהרהר עכ"פ בד"ת מצד תוכן הברכה עצמה וכשם שיש אוסרים לעשות מצוה במקום מטונף בגלל ההרהור, נמצא א"כ שלעולם אינו נראה כלבטלה (דמדאו' אף אם לא הקדים הברכה למצוה מסתבר שיצא). [↑](#footnote-ref-15)
15. # לפי הנ"ל זכינו לדין שמי שנסתפק לו אם בירך אם לאו והוא בא לכתוב דברי תורה, לא יברך מספק שהרי באופן זה שאינו קורא אין הברכה אלא מדרבנן.

    למ"ד למקרא דוקא מברך לכאו' צ"ל דנקט דאין בזה משום ברכת המצוות, או נקט שאף כלפי ברכהמ"צ חייבו רק בגוונא דקריאת משה. וא"כ השו"ע שנקט שאף בדליכא צורת קריאה צריך לברך, כגון בכתיבה, ע"כ ס"ל דלמ"ד אף לגמרא לא בעינן דומיא דקריאה, וא"כ תו אין צריך לסברת תר"י שמשום שיש בגמרא מקראות. [↑](#footnote-ref-16)
16. באות ג. [↑](#footnote-ref-17)
17. # ואכתי י"ל דעכ"פ לר"ת יוכלו לברך בכל פעם מצד ברכת המצוה. אך בזה יש מקום לתרץ כיון שאנשים אינם מברכים בכל פעם, והן אומרות 'וצונו' רק מפני שמתכללות עם האנשים במצוותיהם, ע"כ לא תקנו להן לברך באופן שהאיש אינו מברך למעשה.

    # ולפי הגר"ח שביאר הא דנשים מברכות מפני שהתורה טעונה ברכה אף בלא מצוה, אכתי תעמוד קושית הצל"ח שבדין הוא שבכל פעם ופעם יש להן לברך.

    ויש לדון לפי"ז במה שצדד בבאה"ל (סוס" מז) שלהשו"ע מוציאות הנשים את האנשים בברכה"ת, דהלא אין מחויבות אלא מצד ברכת ההודאה או ברכה על עצם התורה, אבל מצד ברכת המצוות אינן מצוות בדבר וכיצד יוציאו האנשים המחויבים בברכת המצוה, אך שמא הואיל וסו"ס מחויבות, הגם שאין בהן את כל מרכיבי החיוב שבאנשים - מוציאות. וע' בשו"ת שבט הלוי (ח"א רה הערה לסי' מז) שצדד לחלוק על הביאה"ל כיון שאין חיובן דומה לחיוב האנשים]. [↑](#footnote-ref-18)