34. בגדרי מקלקל
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

פ' כי תשא

**בגדרי מקלקל**

**א.שיטות הראשונים בתיקון כל דהו מתי הוי מלאכה ב.תיקון שלא בעצם המלאכה האם הוי תיקון ג.דבר שהוא לא תיקון ולא קלקול ד.נידון האחרונים בפתיחת מעטפה ה. בדין תיקון דמצוה**

**שיטות הראשונים בתיקון כל דהו מתי הוי מלאכה**

**שיטת הרמב"ם**

א]מבואר בגמ' שר' יוחנן אמר שדין המשנה הוא בחובל וצריך לכלבו ומבעיר וצריך לעפרו והנה לדעת רש"י והרמב"ם ור"ח הכונה שר"י ס"ל שמקלקל בחבורה פטור ובכל אופן בכזה מקרה חייב דהינו דמבואר דאופן זה לא חשיב מקלקל ובפשוטו אפילו שאין דרך אדם לחבול לצורך כלבו בכל אופן כיון שעשה את היצירה האסורה לצורך תועלת חשיב תיקון ועיין רמב"ם פ"א הי"ז שכתב וז"ל כל המקלקלין פטורים כיצד הרי שחבל בחברו או בבהמה דרך השחתה וכן אם קרע בגדים או שרפן או שבר כלים דרך השחתה הרי זה פטור חפר גומא ואין צריך אלא לעפרה הרי זה מקלקל ופטור אע"פ שעשה מלאכה הואיל וכונתו לקלקל פטור עכ"ל ומבואר בלשונו שרק אם עושה בכוונה לקלקל הוי מקלקל אבל אם עושה לצורך תועלת שזה לא דרך השחתה הוי מלאכה והנה פשטות הגמ' ק"ה: שקורע בחמתו הוי מקלקל וביאר רש"י כיון שמלמד את יצרו לבוא עליו אין זה תיקון ומבואר שאפילו שהוא עשה את זה בתור תיקון להרגיע כעסו אבל חשיב קלקול אמנם הרמב"ם פסק דגם כה"ג חייב דחשיב שזה לא דרך השחתה דזה במטרת תיקון ולא במטרה להשחית וכן פסק בפ"ח ה"ח שחובל בחברו להשקיט יצרו חייב והראב"ד השיגו שזה קלקול ומבואר שדעת הרמב"ם שכל שזה נעשה לתיקון ותועלת חיבים ודעת הראב"ד שאם זה תועלת לא נכונה חשיב מקלקל אפילו שהוא לא עשה דבר זה כדי להשחית וכן הוא דעת רש"י שם

והנה בגמ' מבואר שנחלקו ר"ש ור"י האם תיקון מצו החשיב תיקון ולכאורא הרי לא הוי דרך השחתה ויתכן דהרמב"ם באמת פסק כר"י וזהו טעמו דזה לא דרך השחתה והנה הגמ' בפסחים שואלת בשוחט ונמצא טריפה מה תיקן וצ"ע הרי זה לא דרך השחתה וצ"ל שכל שעשה למטרה וזה טעות הרמב"ם מודה והנה הגרעק"א קל"ה נקט שעושה מילה בספק עד כמה שהוא פטור אין זה מלאכה ולנ"ל יש מקום לדון שכאן זה לא דרך השחתה אלא הוא עושה כי יש לו צד שהוא חייב וצ"ע

**דעת הראשונים דחובל וצריך לכלבו הוי מקלקל**

ב]והנה לדעת כל רבותינו הראשונים שר' אבהו אליבא דמ"ד דמקלקל בחבורה חייב א"כ מבואר איפכא דכה"ג מצד גדרי מתקן הרגילים חשיב מקלקל ורק לכן חייב וצ"ב למה לא הוי תיקון דהרי יש לו כאן תועלת שצריך לכלבו וכן מבעיר שצריך לעפרו

ועיין תוס' בפירוש הראשון וכן הוא ברמב"ן ושאר הראשונים שכיון שתיקונו יותר על קלקולו לכן חשב מקלקל ולכאורא הכוונה שכיון שאין דרך בני אדם לחבול לכזו מטרה דהינו שאין ההפסד שוה את התועלת ממילא חשיב מקלקל ועיין תוס' שהקשו למה שוחט חייב הרי הגמ' אומרת שמותר לשחוט בסכין של ע"ז ותירצו שכיון שדרך בני אדם לשחוט בשביל הבשר לכן לגבי שבת חשיב תיקון וצ"ל שלהרוס בגד למירמיה אימתיה האינשי ביתיה חשיב גם שדרך אנשים כך לעשות דזה שווה את המחיר של הדבר ולכן מבואר בגמ' שלר"י חייב

ובשם ר"ת הביאו לבאר דאם מיד בשעת המלאכה מגיע התיקון כה"ג אפילו אם קלקולו יותר על תיקונו חייב ולכן כל שוחט חייב כיון שמיד בשעת שחיטה חל היתר של אבר מן החי וכן קורע על מתו או למירמיה האינשי דביתיה חשיב תיקון אפילו שקלקולו יותר על תיקונו אמנם במקום שהתועלת היא לא מיד בזה צריך שהתיקון יהיה יותר מהקלקול וחובל וצריך לכלבו כתבו שהתועלת היא לאחר זמן וצ"ב הטעם ובפשוטו צ"ל דמדובר בבעל חי שיש להם עור שהתועלת רק כשזה יוצא מהעור והמלאכה זה קודם ובתוס"ר הלשון שהתועלת רק כשזה מגיע לארץ ולענין מבעיר אין התועלת רק כשזה נהיה אפר שזה לאחר יצירת האש וביותר ששם זה לאחר גמר ההבערה והנה מבואר בגמ' לתוס' שאליבא דר"ש תיקון מצוה זה לא תיקון ומסתברא לר"ת שאם זה מיד בשעת המלאכה יש כאן איזה תועלת וכן הוא בתוס' שכתבו שבמיתת חיבי מיתות חשיב תיקון גם לר"ש וכן בקורע על מתו ובהבערת בת כהן כיון שכל התועלת שהורגים הבת כהן וזה אחרי זה אמנם צ"ב למה מילה זה אחרת ולשון תוס' שהתיקון לאחר החבורה וצ"ב הטעם ובראבי"ה הלשון שלא חל המילה עד שמורידים הציצים ובפשוטו הביאור כיון שמל ולא פרע כאילו לא מל א"כ אין קיום המצוה עד אז וצ"ל שאז אין שום ענין שיצא דם אמנם בלשון התוס"ר שמצוה חשיב כאילו התיקון הוא אחרי זה וצ"ב הכונה וכן צ"ב למה קורע על מתו כתבו תוס' שחשיב תיקון וכן חיבי מיתות בי"ד

והנה מבואר במשנה פסחים ע"ג. שהשוחט שלא לאוכליו חייב והגמ' שואלת מה תיקן ועונה שאם עלו לא ירדו או בטריפה להוציאו מידי אבר מן החי וצ"ע הרי וודאי שהקלקול יותר על התיקון ובפרט בשלא לאוכליו דהרי זה היה ראוי לשוחטו כדין והיה מתקיים בו דין קרבן והנה לשיטת ר"ת א"ש דכאן התיקון בגופו מיד כה"ג כל תיקון חשיב תיקון אמנם לתוס' צ"ע והנה תוס' בפסחים נקטו שקושית הגמ' שם לר"י שצריך תיקון קצת וא"כ יתכן שבאמת זה רק מצד שמקלקל בחבורה חייב אמנם לרמב"ן בהכרח שקושית הגמ' לר"י דהרי לר"ש לכו"ע מקלקל גמור חייב כמבואר כאן בדבריו בסוגין ועיין רשב"א בב"ק וכן משמע בבעל המאור בסוגין שכתבו לחלק דרק בדם שהתיקון לא בבהמה וכן באפר שהתיקון לא בדבר הנשרף בזה יש חיסרון שקלקול יותר על תיקונו אבל במקום שיש תיקון בגוף הבהמה בזה אין חיסרון ולכאורא כל זה שייך אם נימא דהמלאכה זה חולשת הבעל חי אבל אם נימא דהדם הוא הנפש והוי מלאכת הפרדה א"כ לכאורא הוי תיקון בגוף הדבר שבו נעשה המלאכה וצ"ע

ועיין ראב"ד בב"ק שכתב דמה שכאן חשיב קלקול מצד שזה כמו חופר גומא ואין צריך אלא לעפרה דהינו שלמד שהמלאכה רק בבעל חי שמת ורק שלענין צריכה לגופה זה לא חיסרון דהדם זה חלק מהמלאכה אמנם לענין מתקן חשיב שהמלאכה בגוף ושם הוי קלקול וזה לכאורא על דרך הרשב"א הנ"ל אמנם לכאורא עד כמה שהמלאכה היא ההפרדה והדם הוא חלק מהמלאכה א"כ הדרא קושיא לדוכתא

ועיין מאירי בסוגין ד"ה ולשיטה זו שהביא סברא שאם עושה דבר שהוא דרך תיקונו של עולם כה"ג כל שיש בו תועלת חייב דהינו שכיון דבעלמא שחיטה הוא מעשה תיקון אפילו שכאן יש סיבה חיצונית שזה לא תיקון כל שיש בזה איזה תיקון זה מספיק ועיין מנח"ח מצוה רצ"ח שהביא מהתומים להקשות דהגמ' מכות אומרת שזורע כלאים בכרם בשבת עובר על איסור שבת וקשה הרי זה אסור בהנאה ותירץ המנח"ח שכיון שזה דבר שבדרך העולם זה תיקון אפילו שכאן יש איסור הנאה זה לא מפקיע מהשם תיקון אמנם לכאורא זה נסתר מהגמ' שמצריכה בשחיטה שיהיה תיקון להוציא מידי אבר מן החי וע"ש שביאר שחיטה גרע טפי שמצד עצמו זה קלקול כמבואר בתוס'

והנה עיין תוס' חולין כ"ט: שכתבו שבשוחט סימן ראשון הוא עדין לא חייב שזה מקלקל ועיין חידושי רעק"א שהקשה הרי זה על מנת לתקן וכן הקשה הנתה"מ סימן ש"נ והוסיף להוכיח ממילה שהתחיל בשבת דמבואר בגמ' קל"ג דהוי מלאכה וחייב אפילו שלא גמר בשבת חזינן שלא דנים שתחילת המילה זה קלקול ועיין רע"א במערכה סק"ח שביאר כונת תוס' לדרך ר"ת שצריך תיקון מיד בשעת המלאכה ובתחילה אין תיקון ובפשוטו לפ"ז הוא רק סברא כאן שתוס' נקטו ששחיטה זה קלקולו יותר על תיקונו אבל במילה זה לא שייך ובפשוטו יש לומר שהדם שיוצא אין לו בזה ענין ולכן כתבו דהוי מקלקל וצ"ע [והנה עיין או"ש פ"א ממילה הי"ד שכתב שמעשה ארוך שהמלאכה בסופו בזה ר"ת מודה ולכן בשחיטה וודאי לא חשיב מקלקל אמנם בפשוטו בתוס' חזינן שלא כדבריו אם לא דנדחה דבאמת אין לו שום צורך בדם ולכן הוי מקלקל]

והנה עיין רעק"א שהביא להקשות דבשוחט לע"ז הרי לישראל זה אסור וכל התיקון לבן נח והרי מפרכסת עדין כחיה וא"כ התיקון לא מיד וע"ש שכתב שחל ההיתר מיד כי גם לישראל חל ההיתר אלא שיש כאן איסור צדדי ובחזו"א ס"ב כ"ה כתב שכיון שגמר הפרכוס גם מתיחס להורג ממילא חשיב שבזמן הגמר המיתה הוא עושה מלאכה ואין זה דומה לשאר הדוגמאות שזמן ההנאה זה לא זמן המלאכה

העולה מהנ"ל לענין חובל בצריך לכלבו מצאנו כמה דעות למה הוי קלקול א. כי אין דרך בני אדם לעשות כן ב. כי התיקון לא מיד והוי קלקולו יותר על תיקונו ג.כי במלאכה שזה הבעל חי אין שום תיקון ונפק"מ הא דבשוחט מבואר בגמ' שהתר אבר מן החי הוי תיקון וזה או מצד שזה תיקון מיד ובגופו או שבאמת זה רק לר"ש שמקלקל בחבורה חייב או ששם שזה דרך העולם לשחוט חשיב תיקון וצ"ע בכל זה

ועיין גמ' כתובות ה: שדנה בבעילת מצוה האם כונתו לדם או לפתח ומבואר שאם כונתו לדם יש נידון האם לאסור מצד הפתח והגמ' דנה האם זה מקלקל או מתקן ומבואר שאם כונתו לפתח אפילו שזה מקלקל חייב וביאר שם הרשב"א שכיון שכונתו לתיקון זה ויש כאן תיקון אפילו שקלקולו יותר על תיקונו חייב ודימה לשוחט לע"ז שתיקון להוציא מדי אבר מן החי ומבואר חידוש שתיקון זה שקלקולו יותר על תיקונו אין לחייב על זה אלא אם דעתו לתיקון זה וכמו שדייק מהגמ' שם וכן צ"ל לשאר הביאורים בראשונים לעיל שדרך בני אדם לעשות כך

**בדין תיקון שהוא לא מעצם המלאכה**

ג]מבואר בגמ' דחופר גומא ואין צריך אלא לעפרה הוי מקלקל וצ"ב מה זה שונה מחובל וצריך לכלבו דמבואר שאפילו שזה מקלקל בבהמה בכל אופן כיון שיש לו תועלת בדם חשיב תיקון והראשונים רק דנו מצד שקלקולו יותר על תיקונו והנה בפשוטו הטעם דחופר גומא לא חשיב תיקון מצד שהרי המלאכה זה הבור והוא כולו קלקול ולא עוזר מה שיש לו תועלת מצד אחר ולפ"ז אם נימא דהמלאכה בנטילת דם זה ההפרדה וחשיב שהדם זה חלק מהמלאכה א"כ א"ש החילוק דשם במלאכה כולו קלקול משא"כ כאן בחלק זה של המלאכה הוי תיקון ולא איכפת לן שבבהמה הוי קלקול וכן הביאו לבאר בשם המגן אבות ועיין בשו"ת ברכת אברהם לר"א בן הרמב"ם שביאר שמקור הר"מ שחובל זה מצד דש מהא דחיבים בצריך לדם והרי זה קלקול לבהמה אלא בהכרח שהמלאכה זה הוצאת הדם ולכאורא הוא על דרך הסברא הנ"ל ובפשוטו מבואר יסוד זה בגמ' כתובות ה: דאם לדם הוא צריך אפילו שנהיה פתח כיון דהוי מקלקל הוא פטור דהינו שאפילו שפעולתו וודאי נצרכת והרי הוי בעילת מצוה אבל חלק המלאכה שבזה הוא קלקול ובפשוטו זהו כונת המהר"ח או"ז סימן קפ"ו ועיין מאירי בסוגין שהקשה כן ועיין בית יעקב בכתובות]

אמנם לשיטת רש"י שחשיב אצל"ג ובפשוטו כי המלאכה זה החלשת הגוף ובכל אופן מבואר שלר"י חייב א"כ מבואר כאן חידוש שגם תיקון שהוא לא בגוף היצירה של המלאכה בכל אופן חשיב מתקן וא"כ צ"ב למה זה שונה מחופר גומא ומצאנו בזה כמה ביאורים א. עיין תורי"ד שכתב שכונת הגמ' בחופר גומא מקלקל שאין כאן יצירה של מלאכה כלל דהינו שבקרקע שלא עומדת לבורות אין הבור בניה כלל וכמבואר בגמ' שבשדה חייב משום חורש ואין זה בונה אמנם עיין תוס' כתובות ה: ובחגיגה י: דמשמע שזה מצד הפטור מקלקל הרגיל ב.עיין מאירי שכתב שכיון שאפשר לעפר ללא בור כה"ג אין הבור קשור ליצירת העפר משא"כ בדם שאי אפשר להוציא דם ללא הריגת הגוף

והנה בחידושי הראב"ד ביאר שבאמת זה הטעם שהוי מקלקל אמנם גם בדבריו משמע שזה רק מחמת שקלקולו יותר על תיקונו אבל סתם חובל בשרצים לצורך שזה דרכם כן יהיה חייב דהינו שלא צריך שהתיקון יהיה בגופה של מלאכה

והנה באמת לא מצאנו מפורש בראשונים שזה סברא לפטור מצד מקלקל ועיין תוס' כתובות ה: שדנו שאם המלאכה זה ההחלשה א"כ הוי אצל"ג ולא הקשו שזה מקלקל ומשמע שבדבר שהדרך לעשות מועיל גם תיקון שזה מחוץ למלאכה וכרי"ד והמאירי הנ"ל וצ"ע

והנה הגמ' בסנהדרין פ"ה: דנה על המשנה שמותר ליטול קוץ אפילו שאולי יוציא דם כי זה מקלקל ולמ"ד מקלקל בחבורה חיב בכל אופן פטור כי זה משאצל"ג ועיין תוס' בב"ק שהעמידו הסוגיא כר' יוחנן שצריך תיקון קצת והקשה הפנ"י שכאן בגוף המלאכה שזה הוצאת הדם אין תיקון כלל ולכאורא מבואר בתוס' שמועיל תיקון שחוץ למלאכה ורק שבעלמא כה"ג חשיב שקלקולו יותר על תיקונו

והנה תוס' ביארו שר' יוחנן ס"ל שגם לר,ש צריך תיקון קצת ויש לבאר כונתם על דרך הר"ן דיש פטור מקלקל שזה מצד מלאכת מחשבת ויש פטור של מלאכה של שטות וס"ל לר"י שמצד הפטור מקלקל כאן התחדש לחייב אבל צריך שזה לא יהיה מלאכה של שטות ולכן צריך תיקון כל דהו [ולפ"ז ר' אבהו שחולק זה לא מצד שס"ל שמילה אין תיקון כלל דזה ודאי דלא חשיב מלאכה של שטות אלא שלא ס"ל פטור זה וצל"ע בלשונות הראשונים] ולפ"ז יתכן שכדי שלא יהיה מלאכה של שטות מספיק גם תיקון שחוץ לגופה של מלאכה וצ"ע

**בדין דבר שהוא לא תיקון ולא קלקול**

ד]עיין תוס' שהקשו שאיך ר' אבהו מחייב במקלקל גמור הרי זה גם משאצל"ג ותירצו כגון שזה היה איסורי הנאה וחשב שיוכל להשתמש בזה ועיין מהר"מ שיף בסנהדרין שלמד מכאן שדבר שהוא לא קלקול ולא תיקון לא הוי מלאכה דהרי עד כמה שזה איסור הנאה א"כ אין כאן שום קלקול ובכל אופן פטור ובהכרח שכדי להתחייב צריך שיהיה תיקון וכן כתב האו"ש פ"ג מיו"ט ה"ט ובזה ביאר שמי שאופה חלה בטומאה שלא תחמיץ לא הוי מלאכה כיון שאין שום תיקון לדבר דהרי זה אסור באכילה [ויש כאן חידוש דמה שרוצה שזה יהיה אפוי לא חשיב תיקון] ועיין קה"י סימן מ"ד שהביא כן מהחזו"א שהוכיח מהגמ' בשוחט חייב משום צובע דמבארת שהתיקון שניחא ליה שיתלכלך בית השחיטה בדם ומה צריך לזה אלא בהכרח דצריך שיהיה תיקון [אמנם בפשוטו שם הכוונה שללא תועלת אין לזה חשיבות מלאכה וכדין מצרף וכן ביאר בגר"ז עיין מלאכת צובע שהארכנו בזה]

והנה עיין מנח"ח מצוה רח"צ סקי"ג דהביא קושיא מהתומים דמבואר בגמ' דזורע כלאים ביו"ט לוקה הרי מה שיגדל זה אסור בהנאה א"כ אין שום תועלת במלאכתו ולמה חייב וע"ש שחידש שדבר שמצד עצמו זה תיקון וחשיב יצירה חיובית אפילו שיש כאן חלות איסור זה לא מפקיע שם מלאכה ורק דבר שמצד עצמו זה קלקול כגון שוחט או קורע או מבעיר כה"ג צריך את התועלת כדי שיקבל שם מלאכה עכ"ד ולפ"ז יתכן דכל דברי התוס' רק במבעיר וחובל שזה קלקול בעצם ועיין בדבריו במלאכת קושר שכתב שעושה ציצית בשבת לא שיך לשאול דאי עביד לא מהני שלא יתוקן האיסור וזה כסברתו הנ"ל דדבר שהוא תיקון בעצם אפילו שיש חלות איסור שמפקיע התיקון זה לא מחסר בשם מלאכה ועיין נתיבות שלום סל"א סק"ה שהביא סברא כעין זו מהמרכבת המשנה [ועיין מנחת אריאל צ"א. סק"י]

ועיין אגלי טל שהקשה דהמ"מ כתב על חופר גומא שאם זה לא קלקול חייב חזינן שאפילו שאין זה תיקון בכל אופן חייב ובהכרח שהעיקר שלא יהיה קלקול וכתב לדחות שדוקא שם שיש לו תועלת שיש לו עפר בזה כל שהוא לא קלקול חשיב תיקון אבל אם אין לו שום תיקון מהמלאכה לא חשיב מלאכה עכ"ד וראיתי להקשות גם מהתוס' ג. שכתבו שהיה איסור בהוצאת הכלי לקחת המן וצ"ע כנ"ל שכיון שלא היה מן א"כ לא היה שום תועלת במלאכה שעשו ובהכרח שכיון שזה לא קלקול חייבים על זה ולכאורא אין זה דומה דבשני אופנים אלו נעשה כאן יצירה ומי שירצה יוכל להשתמש במלאכה אלא שאדם זה אין לו ענין בזה והוא שייך לנידון של משאצל"ג אבל יש כאן יצירה גמורה ואין זה דומה לאיסורי הנאה שאין בזה יצירה כלל [אמנם במן היה מקום לדון שלפני זה הכלי עמד לשימוש במקום מסוים ועכשיו זה עומד במקום אחר וא"כ אפילו שיש תועלת שזה במקום מסוים אבל הפסיד השימוש במקום אחר וא"כ חשיב שזה לא קלקול ולא תיקון וכמו משנה כלי ממצב למצב אמנם באמת כה"ג מסתבר שחייב דיש כאן יצירה חדשה ולא איכפת לן שהפסיד יצירה אחרת]

והנה תוס' כתבו שלר"ש שתיקון של מצוה לא הוי תיקון א"כ גם על בישול הפתילה אין לחייב ולכאורא הרי אין כאן שום קלקול על הפתילה ובהכרח שצריך תיקון וכיון שכה"ג לא חשיב תיקון לכן לא חייבים אמנם לנ"ל צ"ע דהרי כאן יש המציאות של הבישול ורק שהוא לא משתמש וכה"ג למה שלא יחשב מלאכה וצ"ל שכאן מצד עצם היצירה שזה חם ללא שיש לו תועלת אין לזה חשיבות מלאכה וכמו במצרף למ"מ וכל חשיבות המלאכה מצד רצונו וכל שתועלתו לא חשיבה תועלת זה חוזר להיות שאין כאן מלאכה והוא חידוש ולפ"ז אין זה ענין לנידון של דבר שאין בו תיקון

והנה רש"י בגיטין י"ט. לגבי סיקרא על גבי דיו ביאר שלצד שאין זה מקלקל כיון שזה לא נחשב קלקול ומשמע שזה לא תיקון ובכל אופן חייבים אמנם לכאורא וכי בשופטני עסקינו וודאי מדובר שהוא רצה צבע אחר רק הגמ' דנה שזה קלקול ואם זה לא בגדר קלקול ממילא חיב מצד שרוצה יצירה זו וצ"ע

והנה שיטת רש"י בסוגיין דמצוה לא חשיב תיקון ורק מילה שזה כמו תיקון כלי הוי מלאכה והקשה רעק"א א"כ למה שריפת נותר אסורה וכתב שכיון שזה איסור הנאה ואין שום קלקול ממילא מצוה חשיב תיקון ומשמעות הדברים שרק מחמת המצוה חשיב תיקון והוא כנ"ל שצריך תיקון אלא שצ"ע דלר"ש הוי תיקון מחוץ לגופה של מלאכה ויתכן שבמקום שאין שום קלקול התיקון מחוץ לגופה של מלאכה מחשיב את היצירה ליצירה של תיקון ובפרט בנותר שזה קיום דין בחפצא שישרף וראיתי מביאים מהמגן אבות שכתב לישב שלרש"י משכחת ליה מבעיר בעצים שעומדים רק להסקה דוודאי דשריפתם לא הוי קלקול אמנם צ"ע שגם אין כאן תיקון אמנם יתכן שכה"ג מועיל גם מחוץ לגופה של מלאכה וכנ"ל

ועיין בהגהות רע"א סימן י"ג שהביא פרמ"ג שלפתוח חוטי הציצית שיוכל ללבוש הבגד בשבת הוי תיקון אבל לקורעם הוי קלקול וצ"ע מה התיקון הרי ביטל הציציות והרי אחרי שבת יצטרך לחזור ולקשור ומשמע שכל שזה לא קלקול הוי מלאכה אמנם יתכן שכונתם אם מלאכת מתיר זה לא מלאכת קלקול וצ"ע בזה ועיין האיר יוסף סימן קי"ב שהאריך עוד בדבר זה

**נידון האחרונים בפתיחת מעטפה האם הוי מקלקל**

ה]והנה הבה"ל סימן ש"מ סי"ג הביא את נידון הפר"ח בקורע מעטפה לצורך המכתב שבפנים והפר"ח נקט שזה איסור דאוריתא ולכן בסימן קי"ח ביור"ד כתב לאסור לקרוע את החותם שעל גבי התנור והאחרונים חלקו עליו והנה צ"ע דעת הפר"ח הרי לענין המעטפה הוי מקלקל ובפשוטו צ"ל שס"ל שכיון שכך הדרך לפתוח המעטפה לא חשיב קלקול וממילא אפילו שאין כאן תיקון ביחס למעטפה זה סיבה לחייב והנה לר"י שמשאצל"ג חייבים יתכן שהתיקון מה שיש לו האגרת אמנם לר"ש הרי מבואר בראשונים שתיקון מחוץ לגופה של מלאכה זה לא עוזר ולמה שכאן יתחייב והרי בסימן תצ"ח סקי"ג נקט פשוט שהלכה כר"ש אמנם אם נימא דס"ל שלא צריך תיקון א"ש שכאן שזה לא קלקול לא צריך להגיע לתיקון במקום אחר וכנ"ל אמנם משמעות לשונו שהתיקון מה שיש לו האגרת וצ"ל שבמקום שזה לא קלקול כלל וודאי מועיל תועלת במקום אחר גם לר"ש וכנ"ל ברש"י לענין נותר

והנה בדעת כל האחרונים שחלקו עליו בפשוטו מצד דס"ל שצריך תיקון ותועלת וכאן התיקון הוא מחוץ לגופה של מלאכה ויתכן שס"ל שאפילו שזה עומד לכך בכל אופן ביחס לחפצא חשיב קלקול דעד עכשיו זה היה דבר חשוב שעמד לשימוש מסוים ועכשיו בטלה כל חשיבותו [ועיין חזו"א שכתב שבמקום שהדרך לקורע המעטפה אם זה עדין ראוי לשימוש אחרי זה חשיב מלאכה וצ"ע אבל זה לא תיקון ביחס למעטפה ומשמע שנקט שלא צריך תיקון ורק כשזה הולך לאיבוד לגמרי אין לזה שם מלאכה וצ"ע] והנה באמת צ"ע לר"י שמועיל תיקון חוץ מגופה של מלאכה למה שכאן זה לא יעזור ועיין שערי תשובה שי"ד ס"ז שהביא מהזרע אמת דלר"י זה אסור והבה"ל כתב שזה כמו חופר גומא שר"י מודה וצ"ע שכאן צריך את עצם היצירה כדי להגיע למה שתוך המעטפה ואין זה דומה לבור שאין שום צורך בבור ויש מקום לומר שרק קורע בחמתו או על מתו שהתועלת שיקבל זה ישיר מהמלאכה חשיב מלאכה אבל כאן שבמעטפה לא יהי לו שום תועלת לא חשיב מלאכה אמנם צ"ע מה זה שונה ממכבה את הנר שלא רוצה אור או כדי שלא ישרוף שחשיב מלאכה וצ"ע

והנה הרי מבואר בתוספתא דקורע עור שעל פי החבית ובפשוטו מצד שזה מקלקל אמנם יתכן שמדובר שיכול להורידו ללא לקורעו וכך הדרך ביום חול ומכל פסיקת תלוש יש באחרונים סברות אחרות שאין כאן מלאכה ואין מזה ראיה לגדרי מקלקל וצ"ע

והנה לרמב"ם יש תנאי שיהיה תיקון במקומו ולפ"ז יש לדון שכאן אין תיקון במקומו אמנם זה גם קשה בקורע בחמתו ובהכרח כמו שביאר בקרית מלך רב שכיון שזה נעשה מיד בשעת העשיה כה"ג לא צריך תיקון במקומו א"כ ה"ה כאן עוד יתכן שכל דברי הרמב"ם במקום שהמצב מצד עצמו הוא קלקול ורק כי יפיק מזה תועלת בזה יש תנאי של במקומו אבל במקום שהמצב עצמו זה מה שרוצה חשיב תיקון תמיד א"כ לכאורא ה"ה כאן

והנה הפמ"ג [רנ"ג מ"ז סקי"ח ושי"ד מ"ז סק"א ד"ה אגב ובא"א סקי"א] הקשה למה שובר חבית הוי מקלקל הרי יש פה תיקון שיש לו את האוכל ולכאורא הביאור פשוט ששם יכול להגיע לאוכל ללא לשבור א"כ השבירה היא כולה קלקול ואפילו לדעת הרמב"ם חשיב דרך השחתה

והנה מבואר בראשונים דתיקון חוץ לגופה דמלאכה לר"ש חשיב קלקול ויש לעין האם זה כחומר דרבנן דמשאצל"ג או שזה כמו מקלקל ונפק"מ לאמירה לעכו"ם דבפשוטו משאצל"ג לא הותר כמבואר בגמ' לענין דליקה אמנם מקלקל יתכן שהותר ויש מקום לומר שכיון שבאופן זה לא יתכן שיהיה מלאכה אף פעם יש לזה קולא דמקלקל והנה עיין שו"ע סימן שצ"ד דעירוב דנמצא במגדל ולהגיע אליו צריך לעבור איסור דאוריתא לא חל העירוב והקשה הבה"ל הרי זה מקלקל ותירץ שכיוון שזה כדי להגיע למה שבפנים הוי תיקון והנה וודאי שאין זה תיקון בגוף הדבר ולר"ש הוי מקלקל ומבואר שכה"ג חשיב שבות חמור של משאצל"ג

והנה הגמ' בעירובין ל"ג: שואלת על מגדל שיש בו עירוב ונאבד המפתח הרי הוא במקום אחד ועירובו במקום אחד וענה באוירי דליבני דלר"מ מותר לסתור והקשו התוס' והריטב"א למה הגמ' לא אומרת שבאוירא דליבני לא גזור על שבות בין השמשות וצ"ע למה לא הקשו על תחילת הסוגיא שהרי זה מקלקל אלא בהכרח כנ"ל שזה שבות חמור כמו שמשאצל"ג שלא הותר בין השמשות אמנם המאירי ביאר שמקלקל זה שבות חמור שלא הותר בין השמשות ועיין מגילת ספר מה שהביא מזה עוד

**בדין תיקון דמצוה**

ו]הראשונים דנו לענין תיקון של מצוה האם הוי תיקון ובתוס' חידשו שלא הוי תיקון לר"ש וכתבו שלכן מבעיר עצים לבשל פתילה להבערת בת כהן חשיב קלקול וצ"ע א"כ למה שוחט בהמה לצורך גבוה הוי מלאכה הרי שחיטה בעצם זה קלקול ורק כיון שיש כאן תיקון שדרך בני אדם לשוחטו הוי מלאכה וכאן שזה לצורך גבוה זה צריך להחשב קלקול וצ"ל שלאחר שהדרך לשוחטו וחשיב תיקון כל ששוחטו גם לצורך גבוה חשיב תיקון ואין זה דומה למבעיר שזה נשאר מצד עצם מציאותו כקלקול

והנה מבואר בגמ' שמוצאי לולב לרה"ר כדי לקים המצוה חשיב חילו שבת וצ"ע שהרי זה לצורך מצוה ויתכן שכל דברי תוס' בדבר שהוא קלקול אבל כאן שזה לא קלקול גם צורך מצוה חשיב צורך דזה לא גרע מסתם צורך של בן אדם

והנה הראשונים כתבו שצורך מצוה חשיב משאצל"ג וצ"ע כנ"ל ממוציא לולב וצ"ל שכל שזה לא קלקול לא שיך סברא זו דצורך המצוה הוא לא גרע מכל שימוש אמנם צ,ע דבגמ' מבואר שמוציא המת לקוברו הוי משאצל"ג ועיין רשב"א ק"ה: כי זה צורך מצוה והרי אין כאן שום קלקול וצ"ל שזה סוג מצוה של סילוק ועיין רשב"א בסוף סוגין שגם חופר קבר למת כיון שזה צורך מצוה לר"ש פטור וע"ש שכתב מפורש אפילו שחפירת קבר זה לא קלקול וצ"ע בזה