75 בדין חהר_ל א - מהדו_ק
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

חורף תשס"ב

**בדין חתיכה הראוי' להתכבד**

**א**

א] כתב באו"ה כלל כ"ה דין כ"ג, וכן העור שפושטין מהאווזות וכו' אפי' באלף לא בטל ואסורות דהעור מהאווזות ודאי ראוי להתכבד הן, ובהגה' שם הביא מתשובות מהרי"ל דעור אווזא לא בטיל ברובא ואם נחתך לרצועות בטלה חשיבותו, וכ"ה בתורת חטאת כלל מ' דין ד' דעור אווז מיקרי ראוי להתכבד ואם נחתך לרצועות בטיל חשיבותי', ואע"ג דאין מכבדין בעור שומן של אווז שלם מ"מ עושין ממנה דברים הראויים להתכבד ולא בטלה מידי דהוה אכבש שלימה.

והמהרש"ל ביש"ש חולין פ"ז סו"ס נ"ג תמה ע"ד האו"ה ומהרי"ל, דהרי עור אווז בשלימותו ל"ה ראוי להתכבד, וכבש שלם ואווזא שלם שאנו חושבין חהר"ל ולא קפדי' במה שהיא גדולה מכשיעור שאין ראוי' להניחם כן בפני האורחים וכו' דאמרי' אי"ז מחוסר מעשה גדול והוי כאילו נחתך, וא"כ הכא כשהוא נחתך מודה דאינה חשובה ראוי' להתכבד, א"כ מאיזה צד תהא נחשבת עוד האווזא בשלימות ראוי' להתכבד עכ"ד, וכ"כ מהרש"ל גם בהגהותיו על שערי דורא סי' מ' סק"ו, וע' גם בדברי חמודות חולין פ"ז סי' קס"ד שהק' כן.

והרמ"א בסי' ק"א סעיף ד' כתב כד' האו"ה דחשיב ראוי' להתכבד, ובפר"ח שם סקי"ז תמה ע"ז מטעם הנ"ל, וע' בפמ"ג במש"ז סק"י שכתב לישב דאף שאם נחתך לרצועות קטנות בטל חשיבותי', מ"מ אם חתכוהו לחתיכות גדולות שכל א' ראוי', ודאי ראוי' להתכבד מיקרי, וע"כ שלם חשיב ראוי להתכבד שראוי לעשות ממנו חתיכות גדולות, ונתחדש לפ"ז דאף שכנר' אין עיקר הדרך לחתכו לחתיכות גדולות ואי"ז עומד לזה מ"מ כיון דראוי לעשות כן, חשיב מכח זה ראוי להתכבד, וע' להלן בזה.

ב] ונ' די"ל עוד בזה, דהנה בעיקר הדין המבו' ברא"ש פ' גיד הנשה סי' ל"ו דכבש שלם חשיב ראוי להתכבד ואף שאין דרך ליתן לפני אורח כבש שלם, וכתב הרא"ש הטעם בזה דוכי מפני שראוי לחלק לכמה חתיכות חשובות גרע טפי, הרי יל"פ בזה בתרי גווני, דיל"פ דהיינו דלעולם הכבש כמו שהוא עתה הרי דלי"ל חשיבות דחהר"ל, ורק דכיון דהוא ראוי ליחלק לכמה חתיכות חשובות, אית בי' מכח זה כבר עתה חשיבות דחתיכה הראוי' להתכבד כיון דעבדינן מיני' חהר"ל, אך יל"פ בזה באופן אחר דאף הכבש כמו שהוא עתה חשיב ראוי להתכבד כיון דראוי להתכבד בו ע"י שיחלקוהו לכמה חתיכות, ול"ב בדוקא שיהי' ראוי להתכבד בצורתו.[[1]](#footnote-2)

ונ' דד' הפמ"ג הנז' דכיון שראוי לחתכו לחתיכות גדולות חשיב חהר"ל אף שאין עיקר דרכו לזה, מתישבים טפי לפי הדרך השני' דהכבש גופי' חשיב חהר"ל כיון שאפשר להתכבד בו ע"י שיחתכוהו, וע"כ ה"נ חשיב עור שומן האווז חהר"ל כיון שיכול להתכבד בו ע"י שיחתכנו לחתיכות גדולות, אך להדרך הראשונה דהוא גופי' מצ"ע ל"ח חהר"ל, ורק דכיון דעבדי' מיני' חתיכות הראויות להתכבד, אית לי' נמי חשיבות זו, מסתבר טפי דבעינן שיהי' עומד לעשות ממנו חתיכות הראויות להתכבד, וע' בזה.

והנה בט"ז סי' ק"א סק"י כתב דודאי עור האווז שחתכו, חשיב שפיר חהר"ל שעינינו רואות שמכבדין בכל מקום באותן החתיכות המטוגנות בפני אנשים חשובים ע"כ ודאי דהוי חהר"ל עכ"ד, אך הרי במהרי"ל הנז' ובתורת חטאת וביש"ש כתבו דל"ח חהר"ל, וביאור דעתם פשוט דהוא כמש"כ הש"ך בנקוה"כ שם להשיג על הט"ז דהא אין מכבדין בחתיכה א' מטוגנת אלא בחתיכות הרבה א"כ כל חתיכה וחתיכה עצמה אינה ראוי' להתכבד, והסכימו לזה במש"ז סק"י ובחוו"ד סק"ו.

ולפז"נ דיל"ב היטב ד' האו"ה ומהרי"ל דעור שומן אווז שלם חשיב חהר"ל, דאף דכשיחתכנו אין כל חתיכה בפנ"ע ראוי' להתכבד בה, אך הרי בכל החתיכות יחדיו שפיר ראוי להתכבד, ואך דמ"מ החתיכות גופיהו לי"ל חשיבות דחהר"ל כיון דכל א' בפנ"ע אין ראוי להתכבד בה, אך כד דייני' על העור השלם לחשבו כחהר"ל משום שכשיחתכנו יתכבד בו, נ' שהדבר תלוי בב' הדרכים שנת' לעיל, דלהדרך הראשונה דמה דכבש שלם חשיב חהר"ל היינו משום דעבדי' מיני' חתיכות הר"ל, וע"כ אית לי' נמי חשיבות חהר"ל, הרי שצדקו ד' היש"ש ודעימי' דעור אווז כיון שהחתיכות שעושין ממנו לית להו חשיבות דחהר"ל משום שאין ראוי להתכבד בכל חתיכה, הרי דדאי אף להעור השלם ליכא חשיבות דחהר"ל, ובדברי חמודות שם הק' דיציבא בארעא וגיורא כשמי שמיא, ומתפרש כדרך זו, דכל שם חהר"ל דאית לי' הוא משום דמה דעבדין מיני' אית לי' חשיבות ומכח זה אף הוא גופי' אי"ל חשיבות, אך ל"ש שיהי' לו חשיבות טפי, אך להדרך השני' דהכבש השלם גופי' חשיב חהר"ל כיון דראוי להתכבד בו ע"י שיחתכוהו, הרי נ' דה"נ עור שומן האווז חשיב חהר"ל כיון שראוי להתכבד בו ע"י שיחתכוהו ומכבדין בכל החתיכות, ומה לי דהחתיכות גופיהו לי"ל חשיבות משום שאין מכבדין בכל חתיכה בפנ"ע, אך הרי בכל חתיכות דעור זה יחדיו מכבדין ונמצא דראוי לכבד בעור זה ע"י חתיכתו וחשיב שפיר חהר"ל, ומיושב היטב דעת האו"ה ומהרי"ל ופסק הרמ"א בזה.

ג] ונראה די"ל ד' האו"ה ודעימי' גם לדרך הא', דהנה עי' חוו"ד שם סק"ו שהק' על הט"ז דאף חתיכת בשר קטנה ראוי להתכבד בהרבה יחד ואעפ"כ בטלה.

ונ' פשוט בישוב ד' הט"ז, דודאי מודה דחתיכה א' מעור שומן האווז שנתערבה ה"ה בטלה כיון שאינה ראוי' להתכבד בפנ"ע, ומה דחידש הט"ז הוא דבגונא שנתערבו כמה חתיכות דאיסור, דיינינן על כולהו יחד וכולן יחד אי"ל חשיבות דראוי להתכבד בהן, ושאר הפוסקים דפליגי על הט"ז הוא משום דס"ל דהגם דנתערבו כמה חתיכות וכולן יחד חשבי מ"מ לגבי ביטול יש לנו לדון על כל חתיכה בתערובת בפנ"ע, אך גם אינהו מודו דאי נדון על כולן יחד אית להו חשיבות, ולפ"ז נר' דע"כ העור השלם חשיב שפיר חהר"ל כיון שהחתיכות שיהיו ממנו יהיו כולן יחד חהר"ל, ומה איכפת לן דאם נדון על כל א' בפנ"ע לא יהי' חשוב חהר"ל, ודו"ק.

ד] ונ' להוכיח קצת כהדרך השני', דהנה כמש"כ הרא"ש דכבש שלם חשיב חהר"ל, ופסק כן הרמ"א בסי' ק"א סעיף ג', ע' בנובי"ק יו"ד סי' ט"ז, שכתב דחלקי האחוריים שנתערבו ודאי ל"ח חהר"ל כיון שאין לך טירחה גדולה מן הניקור ובלי ניקור אינה ראוי' להתכבד, ואף שכתב הרמ"א שכבש שלם מיקרי חהר"ל ואף כשהוא שלם יש בו חלק אחוריים בלא ניקור מ"מ אינה ראי' לסתור סברתי דל"ב שכולה תהי' ראוי להתכבד וכיון שחלק הפנים ראוי להתכבד די, וראי' לדבר שתרנגולת שלימה היא חהר"ל אף שיש בה קורקבן ושאר דברים, עכ"ל.

ונ' להדיא מד' הני, דבכבש שלם, הגם דחלק האחורים אינו ראוי להתכבד בו, מ"מ כ"ז שמחובר הכל יחד חשיב הכל חהר"ל ואף חלק האחוריים אינו בטל, וה"נ בתרנגולת אין בטל אף הקורקבן, ומשום דל"ב שתהי' כולה ראוי' להתכבד וסגי שחלק הפנים ראוי להתכבד, אך עי' בבדי השולחן סי' ק"א סקל"ז שלא כתב כן, ודבריו צ"ע, וצ"ב הטעם בזה דמ"ט לא יתבטל חלק האחוריים והקורקבן כיון שאין ראוי להתכבד בו.

ויל"פ בזה עפי"ד המש"ז סי' ק"א סק"ח דלשון המחובר בראש, דהראש גופי' ל"ח חהר"ל והלשון חשיב חהר"ל לדעת הט"ז שם, אף הרא"ש אינו בטל דזה הוי כחוכא וא"א להתיר חצי חתיכה ולאסור הלשון, ובשפ"ד סי' ק"י סקי"ג נסתפק בזה אם בכה"ג אמרי' דהכל אינו בטל או דאדרבה כיון שעיקרו אין ראוי להתכבד בטל כולו, והביא שם ד' הפליתי שם סק"ו שמבו' דבכה"ג הבהמה גופה בטילה, וחלקים אלו שראוי להתכבד בהן אין בטלין, והובא כ"ז בבדה"ש שם בביאורים ד"ה הנוהגין, ויל"פ דמה"ט גם אין בטל חלק האחוריים והקורקבן דהוי כחוכא, ואף למש"כ השפ"ד בסי' ק"י להסתפק בזה וכנ"ל, נ' מדבריו שם דהיינו רק בשעיקר הבהמה אין ראוי' להתכבד ויש בה חלקים הראויין להתכבד, אך בכבש ובתרנגולת שעיקרן ראויין להתכבד שאני.

אך מל' הנוב"י נר' טפי שהטעם בזה אינו משום חוכא, אלא היינו דע"י שחלק הפנים ראוי להתכבד בו חשיבא כולה חתיכה הראוי' להתכבד, והיינו משום דהוי הכל דבר אחד, וכל שראוי להתכבד בחלק ממנו חשיב כולו חהר"ל.

ונ' לכאו' דזה מת' טפי להדרך השני' הנז' דהכבש גופי' חשיב חהר"ל כיון שראוי להתכבד בו ע"י שיחתכנו, וע"כ י"ל שכל הכבש חשיב חהר"ל, שהרי ראוי להתכבד בו, אך להדרך הראשונה דהכבש גופי' מצ"ע ל"ח כלל חהר"ל, ורק דמכח הא דהחתיכות חשיבי חהר"ל חשיב אף הכבש חהר"ל, דכיון דעבדי' מיני' חהר"ל, אי"ל כבר עתה חשיבות דחהר"ל, נ' דמסתבר טפי דרק חתיכות אלו שיהיו לבסוף חהר"ל אית להו עתה חשיבות חהר"ל, אך חתיכות אלו שאין ראויין להיות חהר"ל, או שמחוסרין ניקור לד' הרמ"א דמחוסר מעשה גדול ל"ח חהר"ל, בדין דלא יהי' להו חשיבות דחהר"ל, וע' בזה.

**ב**

ה] כתבו הראשונים, ספר התרומה סי' נ', רשב"א בתוה"ב י"ג: ובחי' חולין ד"ק. והרא"ש בחולין פ"ז סי' ל"ו והסמ"ג ל"ת ק"מ וקמ"א, והר"ן בחולין שם ומרדכי חולין סי' תרפ"ג בשם תשו' מהר"ם, והובא כ"ז בב"י סי' ק"א, וכ"ה ברמב"ן ור"ן חולין שם וברי"ו נט"ו ח"ה וברוקח סי' ת"פ, דחתיכה שאין איסורה רק מחמת טעם שקיבלה מן האיסור ל"ח חהר"ל לפי שאין האיסור שבה ראוי להתכבד בו לפני האורחים, ושאני חתיכת בב"ח דכולה הויא גופא דאיסורא, וע' דרכ"ת סי' ק"א סקכ"א מה שהביא פלוגתת הפוסקים בדין בב"ח דרבנן, וגם נדון המנחת יעקב בנאסר ע"י כבישה, יעו"ש במה שציין בזה, ויש לציין לד' הט"ז סי' פ"ז סק"ב שכתב דבשר או חלב שהיו אסורין קודם בישולן, ואח"כ בישל בב"ח, ל"ח בכה"ג חהר"ל, דרק בגוונא דמעיקרא היו תרווי' היתר, ונאסרו שניהם בבישול, חשיב חהר"ל, יעו"ש וצ"ע.

והנה כ"ה גם דעת הרא"ה, בחי' חולין שם, ובבדה"ב די"ג ע"ב, והריטב"א בחי' חולין שם, אך מדבריהם נר' שמפרשים הטעם באופן אחר, דיעו"ש בד' הרא"ה בבדה"ב, שם ובדכ"ה:, והריטב"א בחולין וביבמות דפ"א, שכתבו לישב מש"א ביבמות דפ"א: דחתיכת חטאת טמאה שנתערבה במאה טהורות כולן מותרות, ומ"ט ל"ח חהר"ל, ועי' להלן ענף ג' שנת' מש"כ הראשונים לישב בזה, דחתיכת חטאת טמאה אין איסורה מחמת עצמה, ופירש הריטב"א דמה"ט לא עדיפא מחתיכה שקיבלה טעם האיסור, והרשב"א במשמה"ב שם השיג ע"ז שחתיכה טמאה היא עצמה נעשית גוף איסור כמו בהמה טהורה שנטרפה או שנתנבלה, ול"ד לחתיכה שבלעה טעם איסור, שהתם ל"ח חהר"ל משום דהבלע אינו דבר חשוב, ועוד הק' הרשב"א ע"ז דא"כ אף אם היתה החתיכה מאת שדרכו לימנות נמי הי' בדין שתתבטל, ובסוג' יבמות שם מבו' דלר"י אילו היתה החתיכה את שדרכו, וכן לדעת ר"ל דכל שדרכו לימנות אינו בטל, הרי דאף חתיכת חטאת טמאה אינה בטלה,[[2]](#footnote-3) וצ"ע ד' הרא"ה והריטב"א.

ו] ונראה מוכרח בד' הרא"ה והריטב"א, דהא דחתיכה שאיסורה מחמת טעם שקיבלה ל"ח חהר"ל, לא סגי לזה הא דהאיסור שבה אינו ראוי להתכבד, דאף דודאי בעי' גם לזה וכמבו' כן להדיא בחי' הרא"ה שם, והיינו משום דאם הטעם גופי' הי' ראוי להתכבד בו, הרי הטעם גופי' הוי איסורו מחמת עצמו, דהרי כ"ז דאיכא בה טעם אמרינן דחנ"נ, וגם י"ל דמשום דינא דטכ"ע נהפך ההיתר לאיסור, וצ"ע בדעת הרא"ה והריטב"א בד"ז, ובע"כ בעינן בזה לטעם נוסף דרק באיסור שבא לחתיכה מצ"ע מהני הא דהויא חהר"ל, אך באיסור שבא לה מעלמא, בטלה אף דהויא חהר"ל, וזהו שדימו דאף איסור טומאה בא לה מעלמא ול"ה האיסור מעצמה, ול' הרשב"א במשמה"ב שם שהוא חושב שעיקר הטעם מפני שאין איסורה מחמת עצמה אלא דבר אחר גרם לה, ומבו' שפירש כן ד' הרא"ה דהא דחתיכה הבלועה מאיסור ל"ח חהר"ל הוא משום דדבר אחר גרם לה.

ז] ואמנם צ"ב מ"ט איסור טומאה ל"ח שאיסורה מחמת עצמה ונבילה וטריפה חשיב שאיסורה מחמת עצמה וכמשה"ק הרשב"א, וכן צ"ע מ"ט חתיכת חטאת טהורה חשיב איסורה מחמת עצמה כמבו' מד' הרא"ה שם, וע' או"ש פט"ז ממאכ"א ה"ה מש"כ בזה.

וכנר' צל"פ בזה דאיסור טומאה כיון דמצי לחול על כל חתיכה שהיא, וליכא שום דינים בהדבר שחל עליו איסור טומאה ע"כ חשיב דהאיסור אתי מעלמא, ומשא"כ נבילה וטריפה דחיילי על בהמה שלימה, ובפרט לד' הגר"ח בפ"ד ממאכ"א דנבילה ל"מ חייל רק על כל הבהמה, וכן קדושת חטאת חיילא רק על כל הבהמה, הרי נמצא דבעי' בהנך איסורים סיבה בגוף החתיכה ול"ח דאיסורא אתא מעלמא, ואכתי צ"ב, - ובנבילה וטריפה י"ל עוד דהנבלות והטרפות הוו מכח שנוי בגוף הבהמה וע"כ חשוב איסורה מחמת עצמה, אך לא יתישב בזה המבו' ברא"ה בדכ"ה: שם, דחטאת טהורה חשיב איסורה מחמת עצמה, - ואולי יל"פ עוד דחטאת טמאה ל"ה האיסור בעצם החתיכה, אלא משום דחשיב דאכילתה הוי אכילה בטומאה, וצ"ע אם י"ל כן, וגם אי"ז נר' בל' הרא"ה בדכ"ה.

ועי' פרמ"ג או"ח סי' שי"ח במש"ז ג' שדן בחתיכה שנאסרה משום מעשה שבת אי חשיבא חהר"ל, או דכיון דאין איסורה מחמת עצמה ל"ח חהר"ל, וכתב דביו"ד סי' ק"א משמע דכה"ג הוי חהר"ל כמו חטאת ואשם, עכ"ד, - אך לדעת הרא"ה והריטב"א הנז' י"ל דזה דמי לחטאת טמאה שאין איסורה מחמת עצמה ול"ח חהר"ל, וצ"ע בזה.

ח] ומשה"ק הרשב"א דאי ל"ח איסורה מחמת עצמה, א"כ אף אם הויא דבר שבמנין נמי מ"ט לא תתבטל, כנר' צ"ל בד' הרא"ה דבדין דבר שבמנין ל"ב שיהא איסורה מחמת עצמה ול"ד לדין חהר"ל, והרשב"א לטעמי' במשמה"ב דכ"ט: יעו"ש דפליג על הרא"ה דחתיכה שאינה מבושלת ל"ח חהר"ל, וכתב ע"ז הרשב"א דדין חהר"ל דמי לדין חבילי תלתן דמחמת חשיבותן אינן בטלים, וע"כ אף בחיותה חשיבא, אך עי' במשמה"ב די"ג שכתב דדין דבר שבמנין ודין חהר"ל הוי ב' ענינים, וע' משי"ת בזה בעזה"י בענף ח', אך ילה"ע מד' חי' הרא"ה בסוגיין דלרבנן דאין מקדש רק ו' דברים, ודאי דחהר"ל נמי בטלה, ונ' מזה דחשיבות דחהר"ל הוי כדבר שבמנין, אך י"ל דכוונתו רק דלישנא דאין מקדש אלא ו' דברים ממעט כל שאר מילי ואף חהר"ל, אך לעולם דין חהר"ל הוא דין אחר, אך בכל ל' הרא"ה שם מבו' דחהר"ל הוי בכלל דבר שבמנין, וצ"ע בזה.

ט] ובעיקר דין זה דחתיכה שנאסרה מחמת שקיבלה טעם איסור ל"ח חהר"ל, ע' בפרמ"ג סי' ק"א במש"ז סק"ג שכתב דלהשיטות שההיתר נהפך לאיסור ולוקה על כל כזית, חשיב כחתיכת איסור והויא חהר"ל, אך בשער התערובת ח"ג פ"ב שכתב דמ"מ ל"ד להב"ח, והחילוק קל להבין עכ"ד.[[3]](#footnote-4)

ולכאו' יש להוכיח כדבריו בשער התערובת, שהרי הרא"ש שהוא מהסוברים דמשום דינא דטכ"ע נהפך ההיתר לאיסור ולוקה על כל כזית, כתב ג"כ דחתיכה שנאסרה בבליעת טעם האיסור ל"ח חהר"ל, ובהכרח דאף לשיטות אלו, מ"מ ל"ד לבב"ח וכמש"כ בשער התערובת, ועמש"נ בזה בסוג' דטכ"ע סי' ב' סק"ה, וצ"ע בדבריו במש"ז שלא כתב כן.

י] ושיטת ראבי"ה, בסי' תתקמ"א שהובא במרדכי חולין סי' תרע"ד, דאף חתיכה שקיבלה טעם מאיסור, אית בה לדינא דחהר"ל דלא בטלה, ובתורת חטאת כלל מ' אות ב' ובדרכי משה סי' ק"א, כתב שכ"ה גם ד' האו"ה בכלל כ"ה, וכבר תמהו ע"ז הב"ח שם והש"ך בנקוה"כ על הט"ז סק"ד והמנחת יעקב שם, וע' ט"ז סק"ד מש"כ בד' הרמ"א וצ"ע.

ויש להסתפק אם טעמו הוא משום דינא דחנ"נ, או משום דס"ל דמדין טכ"ע נהפך ההיתר לאיסור וס"ל דמכח זה חשיב דכל החתיכה אסורה, וע"כ חשיב שפיר חהר"ל, או דלעולם מודה דל"ח דכל החתיכה אסורה ואעפ"כ ס"ל דחשיב חהר"ל, דל"ב שיהי' האיסור שבחתיכה בפנ"ע ראוי להתכבד, אלא אף אם החתיכה שבה האיסור ראוי' להתכבד סגי בזה לחשוב האיסור לחהר"ל שלא בטלה.

יא] והנה עי' בש"ך סי' ק"א סק"ה שהביא דבתשו' מיימוני מאכ"א סי' י"א שהובא בהגה' ש"ד סי' ל"ג כתבו דחתיכה דנאסרה רק כדי קליפה, ל"א בה דין חהר"ל, כיון דהקליפה גופה אין ראוי' להתכבד, וכן פסק הרמ"א ס"ב, אך בראבי"ה שם כתב דאף בנאסר כדי קליפה הוי חהר"ל דלא בטיל, וכתב ע"ז הש"ך דצ"ל דאיירי הראבי"ה בגונא שאם יקלפוה יהי' חהר"ל, וע' פליתי סק"ד שהכריע דאף בכה"ג לי"ב דין חהר"ל יעו"ש הטעם בזה.

אך לפמש"נ יש לדון ולומר דלעולם איירי הראבי"ה בגונא דהקליפה גופה ל"ה חהר"ל, ואעפ"כ ס"ל דאי"ל דין חהר"ל כיון שכל החתיכה ראוי' להתכבד בה, ואזיל לטעמי' דס"ל דאף חתיכה הבלועה מטעם איסור הויא חהר"ל אף שהטעם גופי' ל"ה חהר"ל, וכמש"נ בדרך הב', דהוא משום דל"ב כלל שיהי' האיסור ראוי להתכבד, וסגי שהחתיכה שבה האיסור ראוי' להתכבד, וע"פ ה"נ דכוותה בחתיכה שנאסרה כדי קליפה אי"ל דין חהר"ל הגם דהכדי קליפה גופי' אינו ראוי להתכבד, והתשו' מיימוני והרמ"א שפסקו דל"ח בכה"ג חהר"ל לטעמיהו דס"ל דחתיכה הבלועה מטעם איסור לי"ל דין חהר"ל, כיון דבעי' שהאיסור גופי' יהא ראוי להתכבד, וע"כ ה"נ אם הכדי קליפה גופי' ל"ה ראוי להתכבד לי"ל דין חהר"ל וז"פ, אך עדין צ"ע בד' רבינו ירוחם נתיב ט"ו סוף אוכ"ה שהובא בש"ך שם שג"כ כתב דבקליפה הוי חהר"ל דלא בטיל.

יב] ויש להעיר עוד דהדרך הא' שנת' בד' הראבי"ה דהוא משום דחנ"נ או משום דע"י דין טכ"ע נהפך ההיתר לאיסור, הנה שו"ר שאין לומר דהוא דהוא משום דינא דחנ"נ, דהרי ראבי"ה גופי' ס"ל דלא אמרי' חנ"נ בחצי חתיכה וכמו שהביא המרדכי בסי' אלף קס"א והובא בש"ך שם, ובע"כ דהא דאית בה דין חהר"ל הוי אף בלא דינא דחנ"נ, ע' ש"ך שם בזה.

**ג**

יג] דעת התוס' חולין ד"ק ויבמות דפ"א: ודעימיהו, דהא דבב"ח וחטאת טהורה חשיבי חהר"ל היינו משום דאחר הביטול יהי' ראוי להתכבד בהם הגם דהשתא אינן ראויין להתכבד, אך בחי' הריטב"א יבמות דפ"א וחולין ד"ק, כתב בשם הרא"ה, דהטעם בזה משום דאין הולכין כלל אחר חתיכה זו, אלא אחר חתיכות כיוצ"ב, ובתרוה"ד סי' ק"ג כתב בנ"ח שנתערב בנרות דאין בטל אפי' באלף דנ"ח הוי דבר שבמנין, הגם דאם יתבטל לא יהי' דבר שבמנין, והובא ברמ"א סי' תרע"ג ס"א, והט"ז שם סק"ו פליג ע"ז דאדרבה כיון דלדעת התוס' אזלי' בתר מה דיהי' אחר הביטול דאם יהי' ראוי להתכבד אית לי' דין חהר"ל, הרי דה"נ להיפך אף אם עתה הוי דבר שבמנין מ"מ כיון שאחר הביטול לא יהי' דבר שבמנין ה"ז בטל.[[4]](#footnote-5)

יד] והנה בתשו' פנים מאירות ח"א סי' צ"ב הוכיח כד' התרוה"ד, וקיימתי' מנפשאי בעז"ה, מד' תוס' יבמות דפ"א: ד"ה ככרות, שכתבו דככרות קטנות ל"ח ראויין להתכבד, והא דמ' לקמן דחתיכה של לחם הפנים לא בטלה בשל חולין שאני לחם הפנים דחמירא טפי, ע"כ, ואי נימא דכל שאחר הביטול לא יהי' ראוי להתכבד ה"ז בטל וכד' הט"ז, הי' בדין דחתיכה דלחה"פ תתבטל בשל חולין, כיון דע"י הביטול כבר לא יהי' לה תורת לחם הפנים והדר דינא דאין חשובה כחהר"ל, וע"כ דכל שקודם הביטול הויא חהר"ל אי"ז בטל הגם דע"י הביטול כבר לא יהי' זה חהר"ל.

ועד"ז נ' להוכיח ממש"כ הריטב"א והנמו"י ביבמות דפ"ב. דלדעת ר' יוחנן הא דחתיכת חטאת טהורה לא תעלה אף דל"ה את שדרכו לימנות, הוא דמשום חומר איסורו וקדושתו עושה אותו מדברים שדרכן לימנות ולא בטלה ע"כ, והרי אחר הביטול לא יהי' להם חומר זה ואעפ"כ חשיבי דבר שבמנין, שו"ר ביבין דעת סי' ק"א סק"ב שהוכיח כן, וע' תשו' כת"ס סי' ס"ה מה שהוכיח עוד כד' התרוה"ד,[[5]](#footnote-6) ובזה כבר אין להקשות מש"נ לעיל להקשות ע"ד התרוה"ד והפרמ"ג דאף בלא דין הביטול כבר אי"ז ראוי להתכבד משום עצם התערובת, אך הכא ניחא דכ"ז שליכא ע"ז דין ביטול, אכתי אי' בזה לחומרא דלחה"פ, וחשיב טפי, ורק אם יחול דין הביטול הוא דלא יהא זה חהר"ל.

ואמנם עי' בצ"ק בזבחים דע"ב: שהגי' בד' תוס' עפ"י דבריהם בזבחים דע"ב דלחה"פ סמידא טפי וראוי להתכבד בו, וכן הגיהו במרומי שדה והובא גם ברש"ש שם, ולפ"ז הרי דאף אחר הביטול יהי' ראוי להתכבד וליכא ראי' מד' תוס', - וע' גם בשבו"י ח"ב סי' ל"ב שכתב לפרש דבריהם כן ודחה הראי' מד' התוס', אך ע' בערול"נ שם שכתב שאין להגי' בד' התוס', ודגם בתוס' הרא"ש שם כתב כן דחמירא וחשיב טפי, וכ"ה גם בפי' הר"ש לערלה ס"ג, וא"כ שפיר יש להוכיח כן, ובתוהרא"ש הנדמ"ח כתב דחמידה וחשיבא טפי, ונ' הכוונה דללחה"פ איכא חביבות טפי וע"כ חשיב כראוי להתכבד, וגם לפ"ז קיימא הוכחת הפמ"א, וז"פ, ומש"כ שם בשבו"י לדחות באופן נוסף, ל"ז להבין, עיי"ש וצ"ע.

טו] ואמנם דבעיקר ד' תוס' צ"ע, דאם הא דחתיכה דלחה"פ לא בטלה הוא משום דחמירא וחשיבא טפי, א"כ מ"ט פרוסה של לחה"פ טמאה שנתערבה בפרוסות טהורות תעלה, דהרי הא דחתיכה של חטאת טמאה שנתערבה בחתיכות של חטאות טהורות תעלה, פירשו התוס' שם דהוא משום דכי נמי תעלה אין ראוי' להתכבד בה דל"ש כיבוד לפני כהנים שבמקדש, ולכאו' אי"ז טעם לגבי לחה"פ טמאה שנתערבה בפרוסות טהורות, דהתם הרי משום דחמירא סגי גם במה דראוי' לזכרי כהונה, דהרי הא דפרוסה של לחה"פ טהורה אין בטלה בפרוסות של חולין אי"ז משום דאחר הביטול הוי ראוי' להתכבד, אלא משום דקודם הביטול חמירא וחשיבא טפי וכנ"ל, והרי דסגי לזה במה דראוי' לזכרי כהונה, וא"כ ה"נ פרוסה של לחה"פ טמא לא תעלה בפרוסות של לחה"פ טהור כיון דאחר הביטול תהי' ראוי' להתכבד, דהרי לד' התוס' כל שאחר הביטול יהי' זה ראוי להתכבד אי"ז בטל, ומ"ט פרוסה של לחה"פ טמאה בטילה, שו"ר בפמ"ג סי' ק"א ש"ד א' שכבר עמד בזה והניח בצ"ע.

טז] ונ' ליישב, דהנה עי' בפליתי סי' ק"י סקכ"ב שכתב בהדין דעולין בעולין לא בטלי, דה"נ אף מידי דל"ה עולין, אך ע"י הביטול יהי' בכלל עולין אינו בטל, וע"ד שכתבו הראשונים בדין חהר"ל, ויישב בזה קו' תוס'.

וע' בס' מקור מים חיים שם, פתיחה לסי' ק"י אות ט', שכתב בזה דל"ד, דבשלמא חהר"ל מצד עצם חשיבותו אינו בטל, דהא חשוב הוא וראוי' להתכבד בפני אורחים, אלא דאנן רוצים לומר היכא דהחתיכה אסורה בהנאה ראוי' להיות בטילה דהא ראוי להתכבד בה, ע"ז שפיר כתבו הפוסקים הנ"ל דהא אם תתבטל שוב תהי' ראוי' להתכבד וכו', דהרי מצ"ע אינו ראוי שהחתיכה תתבטל דהא ראוי' להתכבד, אלא שאריא הוא דרביע עלי' שהוא אסור בהנאה, ע"ז שפיר אמרינן האיך אתה רוצה שתתבטל דאם תתבטל שוב אזיל האיסוה"נ והחתיכה הויא כמקדם ראוי' להתכבד בה לפני אורחים להכי לא בטל, אבל לענין עולין כל חשיבותי' דהוי עולין וכיון דל"ה עולין שפיר בטלה, עכ"ד.

ונ' לפ"ז דה"נ י"ל הכא דע"כ הגם דלחה"פ חשיב חהר"ל משום דחמיר וחשיב טפי, מ"מ לחה"פ טמא דה"ה פסול ולי"ב דין אכילה כלל, הרי דל"ה כלל חהר"ל, וע"כ ה"ז שפיר בטל, הגם דע"י הביטול יהי' חהר"ל, אך הרי הוי זה התחדשות דע"י הביטול יחול ע"ז תורת חהר"ל, דהרי קודם הביטול אין החתיכה מצ"ע כלל ראוי' להתכבד וכנ"ל, וע"כ ל"מ בזה מה דע"י הביטול יהי' ראוי להתכבד, דמ"מ ה"ז בטל כיון דעתה לי"ל חשיבות כלל וא"ש היטב.

וי"ל עד"ז, לפמש"כ בתשו' כת"ס יו"ד סי' ס"ה, דל"מ מה שכיוצ"ב ראוי להתכבד, רק בחתיכה שכיוצ"ב ראוי להתכבד ורק איהי לא חזיא להתכבד, ולזה מהני מה דאחר הביטול תהי' ראוי', ומשא"כ חתיכה שאף כיוצ"ב אין ראוי להתכבד עתה, ל"מ שע"י הביטול תהי' ראוי' להתכבד, ולפ"ז ניחא דפרוסה של לחה"פ טמא, הרי כלל אין ראוי' להתכבד עתה, ואף פרוסה של חולין כיוצ"ב אין ראוי' להתכבד, וע"כ ל"מ מה דאחר הביטול תהי' ראוי' להתכבד.

יז] ואולי י"ל עוד, דכיון דלחה"פ טמא ליכא עלי' דין אכילה כלל ולא חמיר, הרי י"ל דאף אחר הביטול, הגם דיהי' מותר באכילה מ"מ לא יחול עליו דין אכילה דלחה"פ, דכיון שנפסל פקע מיני' דין האכילה, ואף שנתבטל מעליו האיסור מ"מ לא חייל עלי' דין אכילה, ונמצא דאף לאחר הביטול לא יהי' ע"ז חשיבות דחהר"ל וע"כ ה"ז שפיר בטל, וצ"ע בזה אם כ"ה באמת דאף שיתבטל האיסור לא יהי' ע"ז דין אכילה, וגם יל"ע אי נימא דדין ביטול ברוב מהני להחיל דינים על המיעוט, וא"כ י"ל דאף בזה ע"י הביטול חייל דין אכילה גם על הלחה"פ הטמא, והוי לאחר הביטול חהר"ל, וצ"ע בזה.

ועכ"פ לפ"ז הרי דפרוסת לחם הפנים טמאה שנתערבה בחולין ה"ה בטלה, ול"ד לחתיכת חטאת טמאה שנתערבה בחתיכות טהורות שאינה בטלה לדעת התוס', וכמש"כ תוס' יבמות דפ"א: ד"ה דברי הכל, ומשום דחשיבא חהר"ל כיון שאחר הביטול היא ראוי' להתכבד, ורק חתיכה טמאה שנתערבה בחתיכות טהורות ל"ח חהר"ל כיון שאחר הביטול לא תהי' ראוי' רק לזכרי כהונה וכמש"כ תוס', אך משא"כ בפרוסת לחה"פ שאינה ראוי' כלל להתכבד ורק משום דחמירא חשיבא חהר"ל, הרי שפרוסה של לחה"פ טמא דל"ח חהר"ל, שפיר בטלה אף בפרוסות דחולין, ובאמת דבזה פשוט טפי דה"ה בטלה דהרי אף אחר הביטול לא יהי' זה ראוי' להתכבד.

ויש להעיר קצת לפ"ז במשה"ק תוס' שם מ"ט לא נקט טמאה בשל חולין ד"ה לא תעלה, וכתב דלד' רש"י ל"ק דטמאה בשל חולין שפיר תעלה דהוי הפסד מרובה, ולהנ"ל לכאו' י"ל לא נקט הכי משום דלגבי פרוסה דלחה"פ אף בכה"ג תעלה, וע"כ נקט טהורה בשל חולין דבזה מצי למינקט לה בין בחטאת ובין בלחם הפנים, וצ"ע בזה.

יח] וברמב"ם פט"ו ממאכ"א הי"ג כתב דפרוסה של לחם הפנים לתוך פרוסות של חולין עולה בא' ומאה, ותמה הכס"מ ממש"כ בהל' פסוהמ"ק פ"ד הכ"ד שבכה"ג לא יעלו, ותי' דהכא מיירי בפרוסת לחה"פ טמאה דאם לא תעלה הוי זה הפסד מרובה והתם מיירי בטהורה דהוי הפסד מועט, ועי' תשו' מהרלב"ח סי' פ"ח שהובא בס' הליקוטים שכתב דהרמב"ם איירי בין בדהלחם הפנים טמא ובין בדהחולין טמאים ומשום דליכא הפסד לכהן, והיינו דד' הרמב"ם היא כדעת רש"י ביבמות שם בזה.

ויש להעיר קצת בזה, דהנה הרי לד' רש"י צ"ע, דהגם דהוי הפסד מרובה, מ"ט לי"ב לדינא דחהר"ל דלא בטלה, ובפרוסת לחה"פ י"ל דאי"ז כלל חהר"ל, אך בחתיכה של חטאת ק' כן, ומבו' בראשונים שם די"ל כמה דרכים בזה -ו**א'**- דאיירי בחתיכה גדולה שאין ראוי' להתכבד. - ו**ב'**- דאיירי בחתיכה שאינה מבושלת דאין ראוי' להתכבד בכה"ג, וע' בדין זה להלן ענף ו', וצ"ע לפ"ז שהרמב"ם בספ"ו מהל' פסוהמ"ק כתב בסתמא דחתיכה של חטאת טמאה בטלה ולא חילק בין האופנים, שו"ר בפי' ראמ"ה יבמות דפ"ב שכתב בד' הרמב"ם דמשום הפסד קדשים לא גזרו בזה דחהר"ל לא תבטל, ולפ"ז א"ש היטב ד' הרמב"ם, וגם יל"ע אם ד' הרמב"ם הוא כן דחתיכה גדולה וחתיכה שאינה מבושלת ל"ל חהר"ל, ע' להלן ענף ו' בד' הרמב"ם בזה.

ואי נימא דדעת הרמב"ם כדעת התוס' ודעימי' ניחא, דבכל גווני חתיכת חטאת טמאה שנתערבה בחתיכות חטאת טהורות ל"ח חהר"ל ובטלה כיון שאחר הביטול תהי' ראוי' רק לזכרי כהונה, וע' לח"מ בהל' פסוהמ"ק שם שכתב כן בד' הרמב"ם, שו"ר בראש יוסף חולין ד"ק שכתב להעיר כן ע"ד הכס"מ, וכתב שלדעתו ע"כ לאוקמה בחתיכה גדולה או בחתיכה חי', ול"ז להבין משה"ק ע"ז ממה שהשמיט הרמב"ם, ולא מצאתי מה השמיט הרמב"ם, עיי"ש וצ"ע.

ומשה"ק הכס"מ בד' הרמב"ם בהל' מאכ"א, הרי דלפמש"נ ניחא אף לד' התוס' דכיון דאיירי בפרוסה של לחה"פ טמא אי"ז חהר"ל, ומשא"כ פרוסה של לחה"פ טהור דחמיר וחשיב טפי וכמש"כ תוס' וא"ש היטב, וע' מרכה"מ בח"ב בהל' מאכ"א שם מש"כ בד' הרמב"ם ואולי כוונתו למש"נ.

יט] ואגב יש להעיר בד' התוס' שכתבו דחתיכה של חטאת טמאה שנתערבה בחתיכות חולין לא בטלה כיון דאם תתבטל הויא ראוי' להתכבד, וצ"ע דמ"מ יתבטל האיסור טומאה שעלי' דע"י ביטול זה הרי לא תהי' חהר"ל, ואין לומר דל"מ דין ביטול רק שיהי' המיעוט כהרוב וע"כ ל"מ לבטל איסור טומאה ולא להתירה לגמרי, דהרי חתיכה של חטאת טמאה שנתערבה בב' חתיכות אחת של חטאת טהורה והא' של חולין, ודאי דמתבטל איסור הטומאה מהחתיכה הטמאה, דהגם שחתיכה א' מכלל הרוב הויא היתר גמור, מ"מ בכחה ג"כ לבטל עכ"פ איסור הטומאה, וה"נ דכוותה.

ועד"ז ילה"ע גם במש"כ התוס' שם בסוף דבריהם דלפירש"י ניחא דלא נקט חתיכה טמאה שנתערבה בחתיכות חולין ומשום דלרש"י בכה"ג תעלה כיון דהוי הפסד מרובה, ומ' דהיינו דיתבטל איסורה לגמרי ותהי' מותרת לזרים, וצ"ע דהגם דלענין איסור טומאה יש לנו לומר שיתבטל כיון דהוי הפסד מרובה, אך מ"ט יתבטל איסור קדשים לזרים שאי"ז הפסד מרובה, וכן מצאנו גם לענין דשיל"מ, בתוס' יבמות דפ"ב. שכתבו לד' ר"א דאיסור המותר לכהן חשיב דשיל"מ, דצריך לפרש הא דעגול בעיגולים עולה דהיינו בתרומה טמאה שאין לה מתירין, עכ"ד, ונ' דבכה"ג ה"ז עולה ומותר אף לזרים, ולא אמרי' דהאיסור לזרים לא יתבטל דהוי דשיל"מ.

וצ"ל כמש"כ בפמ"ג סי' ק"א במש"ז א' בהא דחתיכה של איסוה"נ שנתערבה בהיתר אינה בטלה ומשום דאחר הביטול תהי' ראוי' להתכבד, ודן הפרמ"ג מ"ט לא נימא דמ"מ יותר האיסור הנאה דבזה ל"ה ראוי להתכבד אחר הביטול, לטעמי' דראוי לגוי ל"ח ראוי להתכבד, ע' להלן ענף ז' בזה, וכתב הפרמ"ג די"ל דאין ביטול לחצאין דאם תתיר בהנאה ה"נ באכילה ומשו"ה אסור באכילה והנאה, והביא שכעי"ז כתב הר"ן בע"ז דע"ד, וצ"ע לדעת החולקים שם על הר"ן וס"ל דחמץ בפסח אין אסור במשהו רק באכילה ולא בהנאה, והרי שהביטול יכול להתחלק, א"כ מ"ט הכא לא נחלק כן, ולפ"ז ניחא דע"כ אף בחתיכה טמאה שנתערבה בחולין, הרי שלדעת התוס' כיון שאין להתירה לזרים אף אין להתירה לכהנים שאין ביטול לחצאין ואם תתירה לכהנים ה"נ תהי' מותרת לזרים דאין ביטול לחצאין, וע' כת"ס יו"ד סו"ס ס"ד שהוכיח ג"כ ככלל זה דאין ביטול לחצאין.

ד

כ] כתב באו"ה כלל ז' ס"ג, בדין בשר חי שלא נמלח ונתבשל עם חתיכות אחרות ואינו מכירו, ז"ל, בטלה שפיר כשיעורה כשאר איסורים אפי' אם היא חהר"ל וכו' ועוד דלא נאסרה קודם הבישול שהרי הי' מותר לאכול בשר חי בלא מליחה וכו' ואינו מתחיל איסורה רק עתה ע"י בישול זה, ובתוך הקדירה לא ניכר איסורה מעולם, הוי כתחי' ברייתה לעולם ע"י תערובת ול"ה ברי' כדאמר לקמן בתשובת חילוקין דברים שאינם מתבטלין ע"כ, והיינו דבכלל כ"ה דין כ' כתב האו"ה לענין דשיל"מ דאם הי' תחילת ביאתו לעולם ע"י תערובת לא נקרא דשיל"מ, והביא כן מהסמ"ג וממרדכי פ"ק דשבת סי' רנ"ט, ודימה לזה האו"ה דה"נ לגבי ברי' וחהר"ל נמי הוי הדין כן.

והנה בחו"י סי' קל"ג כתב ג"כ עד"ז דבהמה שנתערבה באחרות ושחט לבתה דמותר לשחוט אח"כ מתערובת ואף דהוי דשיל"מ וגם הוה בע"ח דלא בטלי, מ"מ כיון דלא נאסר עד התערובת ה"ז בטל, עכ"ד, ועי' יד יהודה סימן ס"ט סקס"ג אות ד' שכתב דיל"פ ד' החוו"י בע"א.

כא] וע' פרמ"ג בכ"ד, ס"ט מש"ז ל"ד, צ"ב שפ"ד ח', ק"א שפ"ד ה', ק"ב מש"ז א', שהביא ד' או"ה אלו, ובסי' ק"ב שם הק' ע"ז משלהי מעילה דכ"א: דבאמר פרוטה בכיס זה הקדש דלרבנן אם הוציא כל הכיס מעל ובתוס' שם הק' מ"ט אין הפרוטה בטילה ותי' דמטבע חשיב ולא בטיל, והרי דאף דנולד האיסור בתערובת אי"ז בטל, והביא שם מפליתי סק"ח שהק' מד' התוס' שם גם על הדין דדשיל"מ בטל בנולד האיסור בתערובת, דהרי תוס' שם דנו לפרש הטעם משום דשיל"מ ואף שנולד האיסור בתערובת, וע"ש בפרמ"ג מש"כ בזה.

וע' יבין דעת סי' ק' סק"א שכתב ליישב קו' הפליתי דכל הך כללא ל"ה רק בתערובת דלח ולא בדבר יבש שנתערב יעו"ש באורך שהוכיח כן, אך בד' האו"ה בכלל ז' הנז' הרי מבו' דהוי הך כללא גם בדבר יבש, ע' יבין דעת שם שמה"ט תמה ע"ד האו"ה, וע' עין יצחק או"ח סימן כ"ו ענף א' וב' שיישב היטב בזה, דרק היכא דשייך ענין הביטול בלא שנולד האיסור איכא להך כללא משא"כ היכא דל"ש ענין ביטול כלל, יעוש"ה בדבריו.

כב] ונ' לדון ליישב בזה, דהנה הרמ"א סי' ק"ב ס"ד פסק לדין זה דבדשיל"מ אם לא הוכר האיסור מתחילה ה"ז בטל, ואילו לענין חהר"ל וברי' לא הביא לד' האו"ה בזה, וצ"ע מה טעם יש לחלק ביניהם, וגם צ"ע מ"ט דחה ד' האו"ה מהלכה, [שו"ר בגיליון הגרע"א יו"ד סי' ט"ז שביאר הטעם לחלק דבדשיל"מ דהוא משום עד שתאכלנו באיסור הרי שבאיסור שנולד בתערובת ל"ח תאכלנו באיסור, ומשא"כ בדבר חשוב בכל גווני לא בטיל, וכ"כ גם ביד יהודה סי' ס"ט סקס"ג אות ד'].

ונ' לבאר בזה, דבאמת יל"ע במה שדימה האו"ה דין חהר"ל לדין דשיל"מ לענין זה, דלכאו' יש לחלק טובא בינהו, דהרי עיקר הדין דדשיל"מ בטל כשנולד האיסור בתערובת, נר' בביאורו דהוא משום דכל הא דדשיל"מ אינו בטל הרי הוי מכח האיסור שעליו, דהרי הדבר מצ"ע לא חשיב טפי ושפיר בטל, ורק דהאיסור שיש לו מתירין אינו בטל, וע"כ היכא דנולד האיסור בתערובת ה"ה בטל, דכיון שהדבר מצ"ע בטל ובעי' שמכח האיסור ימנע הביטול, הרי דאם חייל האיסור בתערובת ל"מ למנוע הביטול, ולא מיבעיא בגונא דנאסר אחר שנתערב, דכיון שכבר ה"ה בטל בתערובת ל"מ איסורו להפקיע ביטולו, אלא אף בשבאין כאחד נמי ל"מ למנוע הביטול ורק בדהי' אסור קודם התערובת ה"ה מונע להביטול.

וראי' ברורה לביאור זה נ' מד' המרדכי שם שהוכיח דין זה מהא דעצים מוקצין מותר להסיקן ביו"ט ע"י שמרבה עליהם עצים מוכנים ומבטלם כיון דליכא איסורא בעינא אע"ג שהעצים מוקצין הן בעין ע"כ, וצ"ב הראי' מהתם, וע' בגדי ישע שם מה שביאר בזה וצ"ע, וע' גם ביד יהודה שם אות ב' מה שביאר, ונ' בביאור הראי' דבא להוכיח דלא נימא דבדשיל"מ מתקנ"ח שבכח הדבר עצמו למנוע הביטול, וע"כ לא יהני מה דהאיסור נולד בתערובת, דזה ל"מ רק משום דנמנע הביטול רק מכח האיסור וכנ"ל, ולזה הוכיח מהא דהתם מותר להסיקן משום דמיקלא קלי איסורא וכדאמרי' בביצה ד"ג: הגם דהעצים עצמן חשיבי דהוו בעין, מ"מ ה"ה מתבטלין, כיון דהאיסור אין בכוחו למנוע הביטול דמיקלא קלי איסורי', וחזינן מזה שרק מכח האיסור נמנע הביטול בדשיל"מ, וע"כ ודאי דבעי' שיהי' האיסור קודם התערובת, וז"ב, - ועכ"פ מבו' מזה כמש"נ דטעם הדין דבדשיל"מ בטל בנולד האיסור בתערובת, היינו מכח דלהפקיע הביטול בדשיל"מ בעי' לכח האיסור שעליו, וע"כ ל"מ האיסור להפקיע הביטול בכה"ג שנולד בתערובת.

ולפ"ז הרי הי' נר' דכ"ז ל"ש רק בהדין דדשיל"מ אינו בטל, אך בהדין דדברים חשובים כחהר"ל וברי' לא בטלי, דהתם הרי לכאו' אף בלא האיסור שעליהם אינן בטלים בתערובת משום חשיבותם, הרי שבזה לכאו' ל"מ מידי מה דהאיסור נולד בתערובת, דהרי אף בלא כח האיסור אינם בטלים מכח החשיבות דאית להו, ולכאו' אף קודם שנאסרו נמי ל"ח עליהו ביטול, ואך דקודם שנאסרו בלא"ה לא נ"מ בהביטול כיון דליכא עליהו איסור, דל"ד לדשיל"מ דכל מניעת ביטולו הוי מכח האיסור שעליו, שבזה כתבו הראשונים דכל דנולד האיסור בתערובת אי"ז מונע להביטול, וצ"ע בד' האו"ה שדימה זל"ז.

כג] ונר' מוכרח בד' האו"ה דס"ל דגם הא דדברים חשובים לא בטלי, היינו רק מכח האיסור שעליהם, והיינו דס"ל דבהיתר בהיתר בטל אף דברים החשובים, ורק מכח האיסור שעליהם הוא דלא בטלי, ומשום דהאיסור דהוי על הדברים החשובים חשיב ולא בטיל, ולענין ברי' מסתבר שהוא כן דהרי חזי' דבעי' דוקא שיהא האיסור על הברי' ובלא"ה אף ברי' בטילה, ואף לענין חהר"ל י"ל שהוא כן, ולפ"ד הרא"ה והריטב"א שהבאנו לעיל ענף ב' דרק בשאיסורה מחמת עצמה הוי חהר"ל, ודאי מבו' דכ"מ שאי"ז בטל הוי מכח האיסור, וע' פרישה סי' ק"ב סק"ב שכתב דדבר האיסור לזמן בטל אף דהוי דבר חשוב ויישב בזה ד' הטור שם, (והובא בפרמ"ג שם במש"ז ב' עיי"ש שהאריך בזה), ולדבריו ודאי חזינן דרק מכח האיסור אי"ז בטל, וע"כ שפיר דימה האו"ה דין דברים החשובים דלא בטלי לדין דשיל"מ, דבגונא שנאסר בתערובת ה"ז בטל, כיון דאף הא דדברים החשובים לא בטלי הוי מכח האיסור שעליהם וכדין דשיל"מ וז"פ.

ואולי יל"ב לפ"ז הטעם שדחה הרמ"א לזה להלכה, די"ל דהאו"ה לטעמי' דמדמה דין דברים החשובים לדין דשיל"מ, דבשאינו מינן ה"ה בטלים ע' בדבריו בכלל כ"ה דין י"ז, וע' מה שהאריך בה בבית מאיר סי' ק"א ס"ו, והרמ"א בתורת חטאת כלל מ' דין ו' פליג עליו בזה והוכיח מד' הראשנים דדברים החשובים אין בטלים אף בשאינו מינן וכן פסק הרמ"א ביו"ד סי' ק"א ס"ו, והרי דל"ד דין דברים החשובים לדין דשיל"מ, וע"כ אף אין לדמותם לענין דבר שנאסר בתערובת.

אך יל"ע דלכאו' להטעם שפירש הרמ"א בתו"ח שם לחלק בין דשיל"מ לדברים החשובים לענין ביטול בשאינו מינן, וכן להטעם שכתבו הט"ז בסי' ק"ב סק"ה והמנחת יעקב בכלל מ' סקי"ח ע"פ הר"ן, אי"ז שייך רק לענין נידו"ז אם בטלים בשאינן מינן, אך לענין שאר מילי יש לדמותן, וגם ילה"ע דבמנחת יעקב שם סקי"ז הוכיח דגם האו"ה לא נתכוין דאף ברי' ה"ה בטלה באינו מינה, ואילו לענין דבר שנאסר בתערובת, להדיא בל' האו"ה שם דאף ברי' בטילה, וצ"ע בזה.

כג] ולפמש"נ בגדר הדין דדבר שנאסר בתערובת בטל, דהוא משום דהדבר מצ"ע הי' ראוי להתבטל, והאיסור מונעו מלהתבטל, וע"כ בעינן שיהי' אסור קודם הביטול, הרי דלפ"ז נראה דיש לחדש, דכ"ז ל"ש רק בתערובת דמצינו לבטל עצם החפצא, דבזה כל דאי"ז אסור קודם הביטול ל"מ האיסור למנעו מלהתבטל, אך בתערובת שא"א לדון כלל לבטל את עצם החפצא, וכל נדון הביטול הוי רק על האיסור, י"ל דבכה"ג אי"ז בטל אף בדנולד האיסור בתערובת, דהרי בדשיל"מ ודברים החשובין אין האיסור בטל, ומה דבנולד האיסור בתערובת ה"ז בטל, היינו משום דהחפצא עצמו מתבטל ואין בכח האיסור למנעו, וזל"ש בגונא דכל נדון הביטול ל"ה כלל על עצם החפצא, רק על האיסור שעלי', והיינו בגונא דהחתיכות ניכרות ועומדות לעצמן ומספק"ל איזו מיניהו נאסרה, וכגון בגונא דכמה בהמות דנשחטו ונתערבו ריאותיהם ואח"כ מצאו טריפה בא' מהריאות, שבזה הרי הבהמות גופיהו ל"ה כלל בתערובת, דבזה אי"ז בטל אף בנולד האיסור בתערובת.

כד] ולפ"ז מיושב היטב משה"ק הפרמ"ג ע"ד האו"ה מהא דמטבע של הקדש אינו בטל הגם דנולד האיסור בתערובת, ולפמש"נ ניחא דהתם הרי כל מטבע ומטבע ניכר לעצמו, והספק הוי רק על ההקדש, על איזו מהמטבעות חייל ההקדש, וע"כ בזה אי"ז בטל משום דמטבע חשיב ולא בטיל ומשום דהוי דשיל"מ אף בדנולד האיסור בתערובת, וא"ש היטב.

וצריך להוסיף ולבאר בעיקר דברינו דבכ"ד מצינו לבטל עצם החפצא, ונדון הביטול הוי אף בלא האיסור, ולכאו' הרי כתבו הראשונים דהיתר בהיתר לא בטיל, אך נ"פ דהאמנם דדין ביטול ל"ה רק על האיסורים, אך הא דהדבר שבתערובת לי"ל חשיבות, דמכח זה הוי דין ביטולו, הוי אף בדבר היתר, ורק דליכא ע"ז דין ביטול, ול"ד כלל לגווני דהדבר עצמו אינו מעורב וה"ה בחשיבותו, וכל נדון הביטול הוי על האיסור שבו דלא חשיב ובטל, וז"פ.

כה] ובזה מיושב גם משה"ק הגרע"א בגל' שו"ע יו"ד סי' ט"ז על דעה זו מסוג' דתמורה ד"ל דפרכי' ולברור חד מיניהו וכו' ומ"ט אי"ז בטל ברוב, וכתב שם הגרע"א דכיון דיש ברירה ואפשר לברור חד הוי כניכר האיסור ולא בטל, וע' יד יהודה סי' ס"ט סקס"ג אות ב' שהק' ע"ז מבכורות דנ"ז דמבו' בל' הגמ' דלמ"ד אין ברירה ניחא דכולן אסורין ואי"ז בטל ברוב, ולפמש"נ ניחא דהתם נמי כיון דכל טלה ניכר לעצמו וכל נדון הביטול הוי על האיסור, בזה גם בדנולד האיסור בתערובת אינו בטל וכמש"נ.

ולפ"ד העין יצחק הנז' מיושב היטב גם קו' זו, וע"ע ביד יהודה שם ובשערי יושר ש"ג פכ"ב שכתבו לישב דהתם ל"ש בטל ביטול ברוב כיון דל"ח החלות על א' מהם, ואף כלפי שמיא לא גליא מי הוי מחיר כלב ע' בדבריהם, ובזה מיושב גם הקו' מפרוטה בכיס זה הקדש, עוד כתב ליישב בשערי יושר שם לפי מה שחידשו האחרונים דבספק שאינו מכח התערובת ליכא דין ביטול ברוב, ונת' בזה במק"א, וחידש בשער"י דגם בהנך גווני חשיב דאין הספק מכח התערובת, יעו"ש.

כו] ואמנם ילה"ע בעיקר מש"נ בד' האו"ה דכל מה דדבר חשוב אינו בטל הוי רק מכח האיסור שעליו, דא"כ מ"ט הוצרך האו"ה למימר דה"ז בטל מכח דנולד האיסור בתערובת, ולכאו' תיפו"ל משום דכבר נתבטל הדם קודם שפרש, ותו אין חוזר וניעור ולא חייל עלי' איסור, וע' פרמ"ג סי' ס"ט במש"ז סקל"ה, שדן כעי"ז בחמץ שנתערב קודם הפסח דאף בלא כללא דהאו"ה, מ"מ י"ל דכבר נתבטל מתחילה ושוב אין חוזר וניעור, ולכאו' ה"נ נימא דכוותה

וע' גם ביד יהודה שם אות ד' שכתב דבד' החו"י בסי' קל"ג, שהביאו הפרמ"ג והגרע"א, נ' מלשונו דאי"ז משום כללא דהאו"ה אלא משום דכבר נתבטל ואין חוזר וניעור, ושו"ר בחו"י הנדמ"ח בתשו' מכת"י סי' א' שמפורש להדיא שכוונתו משום שכבר נתבטל בעודו היתר ולא משום כללא דהאו"ה, וצדקו ד' היד יהודה, והיד יהודה שם פליג ע"ז דדבר חשוב אין בטל אף בעודו היתר, וצ"ע בכ"ז.

?ויל"ע עוד בד' היד יהודה שם אם מבו' כעיקר דברינו?.

**ה**

כז] בהדין דדבר חשוב לא בטיל מבו' ביבמות דפ"א: דהיכא דנמוח ה"ה בטל ובפשוטו הטעם בזה דכיון דנימוח תו לי"ל חשיבות, דכבר אינו דבר שבמנין, וכבר אין ראוי להתכבד בו, וכ"נ בל' הראשונים בכ"ד ובל' הפוסקים, וע' שו"ע סי' ק"א ס"ו דאם נחתכו או נתרסקו בטלי דתו לא חשיבי.

אמנם הנה בפירש"י יבמות דפ"ב. בהא דפריך בגמ' שם ולר"ל מ"ש רישא ומ"ש סיפא, ופירש"י דבשלמא לר' יוחנן דמוק"ל בשלימה סיפא כיון דהפסד מועט הוא לא מבטלי' חתיכה שלימה הואיל ודרכו לימנות, ואע"ג דלר"י עיגול דתרומה בטל בחולין וכו' משום הפסד מועט, בחתיכה מודה דיהבי' כולהו לכהן הואיל והיא גופה דאוריתא לא חיישי' להפסד מועט, אבל לר"ל דאמר מידי דאורי' לא בטיל והכא משום דנמוח לא חשיב איסור דילה ובטלה, סיפא אמאי לא תעלה הא ליתא לאיסורא בעיני' ע"כ. ובפי' ראמ"ה שם תמה ע"ז, ז"ל, האי פירושא לא דייק דאטו כי נימוחה ליתא לאיסורא בעיני', הא איסורא איתי' בעיני' אלא שנתפוררה ונשברה לחתיכות קטנות שאבדה חשיבותה עכ"ל, והיינו דלא ניח"ל לראמ"ה לפרש ד' רש"י דכוונתו דרק לר' יוחנן יש מקום להחמיר בהפסד מועט כיון שהוי עכ"פ כל שדרכו, ולר"ל אין מקום להחמיר בנמוח כיון דאבד חשיבותו לגמרי, דהרי ל' רש"י מפורש שהטעם דלר"ל אין להחמיר הוא משום דלא חשיב איסור דילה ודליתא לאיסורא בעיני', וע"ז תמה ראמ"ה דמ"ט חשיב דליתא לאיסורא בעיני', וצ"ע בד' רש"י.

כח] ונ' ברור בדעת רש"י דאזיל לטעמי' שפירש בע"ז דס"ז. דטעמו ולא ממשו היינו היכא שנפל חֵלב נימוח, ועמש"נ בסוג' דטכ"ע סי' א' סק"א ד' כמה אחרונים בדעת רש"י דמשום דנימוח ונשתנה צורתו ל"ח דממשו קיים, יעו"ש בזה, - ונ' דעד"ז מתפרשים ד' רש"י ביבמות, דהרי כל דינא דדבר חשוב דאינו בטל הוי רק מכח האיסור שעליו, וכמש"נ לעיל ענף ד' בד' האו"ה, וע"כ ל"ש דין זה באיסור שנימוח דאבדה ממשותו וליתא לאיסורא בעיני' ולא חשיב האיסור, ובזה אף שהחפצא עצמו הוי דבר חשוב ל"ש להפקיע ביטולו, וע"כ ס"ל לרש"י דבזה אין להחמיר אף בדבר מועט, דרק בדאיכא לאיסורא בעיני' ואך שאין החפצא חשוב כ"כ, בזה י"ל דבהפסד מועט החמירו שלא יתבטל, אך באיסור שאינו חשוב משום דליתי' בעיני', ודאי ה"ה בטל בכל גווני ואין להחמיר בזה.

ויתכן עוד דהתם איירי בנמוח ונתערב עם כל החתיכות שנמוחו, ובכה"ג הרי מבו' בד' רש"י בע"ז הנז' דל"ח טעמו וממשו ובעי' בזה לדינא דטכ"ע, וע"כ בזה ודאי דכל דאין נו"ט ל"ש להחמיר שלא יתבטל כיון דכלל ליכא ממשות דהאיסור, ול"ש לאסור רק משום הטעם והרי ליכא טעם.[[6]](#footnote-7)

כט] ומ' לפ"ז מד' רש"י דאף בנמוח האיסור, ל"מ למיתי עלה משום דאבד חשיבותו דכבר אין דרכו לימנות, ובעי' להטעם דליתא לאיסורא בעיני', וכנראה היינו משום דס"ל דדבר שבמנין חשיב ולא בטיל, אף אם עתה הוי בצורה שאין דרכו לימנות, וע"כ כל מה דה"ה בטל הוא משום דליתי' לאיסורא בעיני', ולכאו' לפ"ז ה"נ לענין חהר"ל אין בטל אף אם הוא בצורה שאין דרכו להתכבד, אך אי"ז מתישב עם מה שפירשו בד' רש"י שם בדפ"א: דהא דחטאת ל"ה חהר"ל הוא משום דאיירי בחתיכה גדולה או בחתיכה שאינה מבושלת וצ"ע בזה.

ל] וברמב"ם פט"ז ממאכ"א, ז"ל, כל השיעורין האלו וכו' בשלא הי' הדבר האסור מחמץ או מתבל או דבר חשוב שהוא עומד כמות שהוא ולא נתערב ונדמע בדבר המותר, עכ"ל.

וע' בית מאיר סי' ק"י בקונט' בדיני קבוע ד"ה ודע דכל הנ"ל, שמבו' שפירש ד' הרמב"ם דכוונתו דגדר הדין דדבר חשוב לא בטל הוא משום דה"ה כעומד בעצמו ול"ח כמעורב.

אך בס' יד יהודה בסי' ק"א סק"ח תמה ע"ז, דל' הרמב"ם נ' להדיא שלא בא לפרש גדר הדין דדבר חשוב ולא בטל, אלא בא לפרש דהא דדבר חשוב לא בטל היינו רק בדעומד כמות שהוא, וע' גם בל' הרמב"ם שם ה"ה, שאם לא הגביהה הרי הדבר האסור עומד ולא נשתנה והחתיכה חשובה אצלו שהרי מתכבד בה לפני האורחין, עכ"ל, ומבו' להדיא דהוי זה תנאי בהדין דדבר חשוב לא בטל שיהי' עומד ולא נשתנה.

ולכאו' הטעם בזה דכל דאינו עומד כמות שהוא תו לא חשיב שכבר אין מתכבדין בו וכבר אינו נמנה וע"כ ה"ז בטל, אך יש להעיר לפ"ז דל"ה לי' להרמב"ם לפרש לזה בה"א כשפירש עיקר הדין בדבר חשוב לא בטל, דלכאו' הך מילתא הוי זה פרט בדיני דבר חשוב דבכה"ג אי"ז חשוב וה"ז ככל דברים שאינן חשובים, ובל' הרמב"ם נר' דהוי זה דין בעיקר הא דדבר חשוב לא בטל דהיינו רק כד הוי בעינו, וע' גם בל' הרמב"ם פט"ו ממאכ"א ה"ד ומד"ס הכל אסור עד וכו' ולא יהי' דבר חשוב ש"עינו עומדת", אך התם נ' טפי לפרש ע"ד הבי"מ דכוונתו דזהו גדר הדין דדבר חשוב לא בטל משום דעינו עומדת.

לא] ונ' בביאור ד' הרמב"ם, דהרי בד' הרמב"ם בפט"ו שם מבו' דשורש ההל' דדבר חשוב לא בטל הוא משום דהצריכו חכמים שיאבד האיסור בעוצם מיעוטו, ודבר חשוב אינו אובד בעוצם מיעוטו ולעולם עינו עומדת, דע"כ ל"ה זה רק דינא דרבנן דמדאורייתא ל"ב כלל שיאבד בעוצם מיעוטו.

וזה נ' גם בביאור דעת הרמב"ם, דנר' דעתו בפט"ז שם דרק במינו הויא הל' זו דדבר חשוב לא בטל, ע' שו"ע ר"ס ק"י ובנו"כ שם, והיינו משום דעיקר הא דהצריכו חכמים שיאבד בעוצם מיעוטו הוי רק במין במינו, דבמין בשאינו מינו בטל ע"י דליכא טעם האיסור כמבו' שם בפט"ו בד' הרמב"ם ואכמ"ל בזה, וע"כ בזה ל"ש ההלכה דדבר חשוב ולא בטל, ולפ"ז הרי דבגווני דאף במבשא"מ בעי' שיתבטל בעוצם מיעוטו, ובדבר יבש שנתערב מבשא"מ דל"ש בזה טעימה, מודה הרמב"ם דדבר חשוב לא בטל, והא דנקט הרמב"ם במינו, הוא משום דעיקר דין ביטול בעוצם מיעוטו פירשו הרמב"ם בפט"ו במינו, דזהו גוונא דשכיח דבעי' בי' ביטול בעוצם מיעוטו, דבאינו מינו בדר"כ בטל בדליכא טעמו, וזה ע"ד מש"כ הגר"א? בסי' ק"ט שם בד' הרמב"ם.

ונ' לפ"ז דע"כ ל"ש כל ההלכתא דדבר חשוב לא בטל, רק בשעומד כמות שהוא דכיון שעומד לעצמו אינו בטל בעוצם מיעוטו, אך אם נתערב ונדמע בדבר המותר ואינו עומד לעצמו, ל"מ לי' חשיבותו וה"ה בטל בעוצם מיעוטו, ואי"ז כלל משום דבכה"ג לא חשיב, רק משום דבכה"ג ל"מ לי' חשיבותו.

ואפשר שמקור ד' הרמב"ם לזה הוי מדינא דנמוח דאמרי' ביבמות שם דבטלה, דהרי דעת הרמב"ם לפ"מ שפירשו בדעתו מהרלב"ח ופר"ח, דחהר"ל אין בטל בכל גווני ואף אם אין ראוי' להתכבד בצורה זו, וע' להלן ענף ו' בזה, וה"נ הוא בדין דבר שבמנין, וע"כ ל"מ הא דנמוח וכבר אינו נמנה, דמ"מ כיון שמין זה הוי דבר שבמנין, אכתי חשיבותו עליו, ובע"כ דדבר חשוב שאין עומד כמות שהוא ונתערב ונדמע בדבר המותר בטל בעוצם מיעוטו ול"מ לי' חשיבותו, וזהו שכתב כן הרמב"ם, וע' בזה.

לב] שוב אח"ז רב, ראיתי בעזה"י בס' משכנות יעקב יו"ד סי' ל"ו, שכתב לדייק כן מד' הרמב"ם, דאין ברי' וכל דברים החשובין אוסרין, רק כשהן בעינן, וזמש"כ הרמב"ם שעומד בעינו, וביאר לפ"ז מש"כ הרמב"ם בפט"ז שם דאם נידוכה החתיכה ה"ה בטלה, והכס"מ העיר ע"ז, דאף אם נחתכה ולא נימוחה ה"ה בטלה, וכתב המשכנ"י דכוונת הרמב"ם הוא בגונא שנידוכה ולא נחתכה, ואף דאכתי היא בחשיבותה, מ"מ כיון שאין האיסור עומד בעינו ולעצמו, ה"ה בטלה, ועיי"ש שביאר כן בהא דתנן בברייתא דליטרא קציעות, דדרסה בעיגול ואינו יודע באיזה מקום דרסה, דלכו"ע היא בטלה, דהוא משום שאין האיסור עומד בעינו ולעצמו, עיי"ש.

**ו**

לג] נחלקו הראשונים בדין חתיכה המחוסרת תיקון ואציין הדעות בזה.

ע' מנח"כ ח"ג פ"א שביאר ד' דעות בזה, **הדעה הא'** היא דעת הרא"ש דאף תרנגולת בנוצתה חשיב חהר"ל אף שמחוסרת תיקון גדול, והאו"ה כלל כ"ה דין ה', והב"י בסי' ק"א, והמנח"כ שם, נקטו דלדעתו אף כבש בעורו חשיב חהר"ל, אך היש"ש בסי' כ"א והב"ח בסי' ק"א כתבו דבכבש בעורו מודה הרא"ש, וע' ביה"ל סי' ל"ד אות י"א שתמה דהרי הרא"ש הוכיח כדבריו מקו' הר"ש על שוה"נ וחזינן דאף בהמה בעורה הויא חהר"ל, (וכבר עמד ע"ז הפמ"ג במש"ז סימן ק"י סק"ב וכתב די"ל), וע"ש שכתב ליישב דהוכחת הרא"ש הויא רק דחזינן דדין חהר"ל הוי משום דבר שבמנין, ובזה פשיט"ל להרא"ש דלא איכפ"ל דמחוסר תיקון, והוכיח כן הרא"ש מדבר שבמנין, וע' מה שתמה ע"ז החת"ס יו"ד סי' צ"א, ומה שביאר בזה בכת"ס יו"ד ס"ד, וית' בענף ח' עוד בזה.

**הדעה הב'** היא דעת ר"ת, שהובא בשערי דורא, וסמ"ק, וכן הכריעו המהרי"ל והרמ"א בסי' ק"א, דתרנגולת בנוצתה דמוחסרת מעשה גדול ל"ח ראוי' להתכבד אך בהמה שהופשטה ותרנגולת שאינה בנוצתה חשיבא חהר"ל הגם דמחוסרת חיתוך ובישול, וע' חלקת יואב יו"ד סי' י"ג שפירש הטעם דתרנגולת בנוצתה גרע דהוא משום דמחוסר ג' דברים יעו"ש, אך ל' הפוסקים אין נר' כן, אלא הטעם דהסרת הנוצות הוי מעשה גדול, וע' בדה"ש שכתב לפ"ז דהאידנא דנעשה הסרת הנוצות ע"י מכונה, ל"ח מחוסר תיקון גדול, והוי חהר"ל.

**הדעה הג'** היא דעת הרשב"א בתוה"ב דכבש שלם ל"ח חהר"ל כיון שאין דרך ליתנו כך לפני האורחים, אך חתיכה שראוי' לינתן לפני האורחין ורק דמחוסר בישול חשיב חהר"ל.[[7]](#footnote-8)

ובטעם הדבר לחלק בין כבש שלם דמחוסר חיתוך דל"ח ראוי להתכבד לבין חתיכה חי' דהגם דמחוסרת בישול חשיבא חהר"ל, ע' בכת"ס יו"ד סי' ס"ד ויד יהודה סי' ק"א שכתבו דכבש גדול מי יימר דיחתכוהו לחתיכות שראוי להתכבד בהן ואפשר דיחתכו לחתיכות קטנות שאין ראויות להתכבד, וע' חלקת יואב שם שחידש דאף להדעות דכבש שלם חשיב חהר"ל, מ"מ אם דעתו לחתכו לחתיכות קטנות תו ל"ח חהר"ל דהולכין לפי מחשבתו, - ועוד יל"פ הטעם דחתיכה חי' הרי ראוי' להתכבד בצורתה זו ומשא"כ כבש גדול שאין ראוי להתכבד בצורה זו רק כשיחתך ושיתנה צורתו.[[8]](#footnote-9)

**הדעה הד'** היא דעת הרא"ה בבדה"ב בית ד' ש"ב כה. וכט: והריטב"א ונמו"י ביבמות דפ"א: וריטב"א ומאירי בחולין ד"ק. וכ"נ ברמב"ן ע"ז דע"ד, וברשב"א יבמות שם, דרק חתיכה שנתבשלה חשיבא חהר"ל דראוי' עכשיו להתכבד בה, אבל כשהיא חי' ל"ה חהר"ל כיון שאין ראוי' עכשיו להתכבד בה וכן פסק בשו"ע סי' ק"א, וע' פי' ראמ"ה שהביא דעה נוספת דרק חתיכה גדולה ומופלגת במינה חשיבא חהר"ל, והיא דעת ר"ש מן ההר, בתשו' שנד' בסו"ס המאורות חולין, והובא דעה זו במאירי חולין דצ"ז וד"ק.

לד] ובדעת הרמב"ם בזה, ע' חת"ס יו"ד סי' צ"א שכתב דדעתו כד' הרא"ה ודעימי' דדוקא חתיכה המבושלת חשיבא חהר"ל, והוכיח כן מדבריו פט"ז ממאכ"א ה"ה שכתב דבחהר"ל כשמסירנה צריך שיהי' ששים כנגדה, והרי ל"ב ס' רק בבישול ומ"ט לא הזכיר הרמב"ם דאיירי בדרך בישול, ובע"כ דפשיטא דדין זה איירי בדרך בישול דאל"כ ל"ה חשוב חהר"ל.

אך עי' בתשו' רלב"ח סי' פ"ח, הנד' בס' הליקוטים, ובפר"ח סי' ק"א סקט"ו שכתבו בד' הרמב"ם דפליג על דעת כל הראשונים דס"ל דחתיכה קטנה שאין ראוי' להתכבד בה בטלה, ע' תוס' יבמות פ"א: ד"ה ככרות וזבחים ע"ב: ד"ה אף, ותוה"ב הארוך די"ג: ובקצר ד"ח:, ורא"ש בסי' ל"ו, אלא לדעתו אף חתיכה שאין ראוי להתכבד בה מפני קוטנה כיון דהרי ממין שראוי להתכבד בו לא בטלה, ע' בדבריהם, אך ל' רלב"ח שם דהטעם דכל חתיכה חשובה להתכבד בה, וצ"ע, ועי' בפרי תואר סק"ה שדן בדעת הרמב"ם בזה, ועי' לעיל סוסק"ה שנת' לפ"ז עוד בד' הרמב"ם, ועי' שם גם מש"נ בד' רש"י דנראה דאף דעתו כן יעו"ש, וע' פליתי סק"א וסק"ו שכתב בד' הרמב"ם דחהר"ל קבעו חז"ל ליתד שלא תימוט דלא בטל לענין כל מילי, ולהנ"ל יתכן דזה הוי רק להרמב"ם לטעמי', דל"ב שיהי' ראוי להתכבד באופן זה, וע"כ גם אי"ז בטל אף לענין טומאה, הגם דכלפי טומאה אי"ז ראוי להתכבד כלל, וע' בזה.

לה] ובדין דבר שבמנין המחוסר תיקון ע' יש"ש בסי' נ"ג וב"ח בסי' ק"א, וש"ך סי' ק"א סק"ז, שכתבו דאם מחוסר תיקון גדול ל"ח גם דבר שבמנין, וע' במנחת יעקב כלל מ' סק"ו שהוכיח כן גם בד' הרמ"א ותמה על הש"ך שכתב דהרמ"א פליג ע"ז, - וכ"ה מבו' גם בד' המהרש"ל שהביא הט"ז בסימן ק"י סק"א.

וע' ביה"ל סו"ס ל"ה שהק' ע"ז מד' הריטב"א ונמו"י יבמות דפ"א: שכתבו דמצינו לאוקמה לבריתא דחתיכה של חטאת וכו' בחתיכה חי' המחוסרת בישול, ואעפ"כ מבו' בסוגיא שם דאם הוי דבר שבמנין ל"ה זה בטל.

ולענ"ד אין דבריו מובנים, דודאי כל מש"כ האחרונים דדבר שבמנין דמחוסר תיקון בטל היינו רק מחוסר תיקון גדול, ואף להדעות דחהר"ל, אף במחוסרת תיקון מעט לא חשיבא, דהתם הטעם משום דהשתא אין ראוי להתכבד, אך משא"כ בדבר שבמנין הרי עתה ג"כ הוי דבר שבמנין, ורק אם מחוסר תיקון גדול לאכילה לא חשיב, וכמבו' להדיא מדבריהם, וודאי דחתיכה חי' חשיבא שפיר דבר שבמנין, וז"ב.

**ז**

לו] בדין חתיכה הראוי' להתכבד בפני אורח גוי דנו בזה האחרונים אם חשיבא משום זה כחהר"ל, ע' נובי"ק יו"ד סי' ט"ז, ובפרי תואר שסי' ק"א סק"ב, ובפליתי שם סק"א ופמ"ג בשער התערובת ח"ו פ', ובשפ"ד ק"א סק"א, ובחו"ד שם סק"א, והרבה מהאחרונים, וע' דרכ"ת סק"ה שהאריך בדין זה, דמד' שערי דורא סי' מ', הובא בבית יוסף סי' ק"א וברמ"א שם ס"ג, שכתב דחתיכה שלא נמלחה חשיב חהר"ל כיון שמליחה ל"ה מחוסר מעשה, והביא שם די"א דאף מחוסר מליחה ל"ח חהר"ל, הוכיחו האחרונים דבעי' חהר"ל לישראל, דאל"כ הרי אף קודם שנמלחה הויא ראוי' להתכבד, ול"ב להא דמליחה ל"ה מעשה גדול.

אך מאידך בד' המצאתי כתוב שהביא בדרכי משה שם בחתיכה שאינה מנוקרת יעו"ש, מפורש דחתיכה הראוי' לגוי מחשבא משו"ז חתיכה הראוי' להתכבד, ומשה"ק הד"מ ע"ד המ"כ, ע' מה שתמהו בבית מאיר וביבין דעת, והגאון בעל חשק שלמה בהגה' למטה יהונתן, ועמש"כ לבאר ד' הד"מ בס' יד יהודה.

לז] והנה בד' התוס' בסוגיין ובהרבה מהראשונים מבו' דס"ד לפרש דהא דחתיכת נבילה חשיב חהר"ל הוא משום דראוי להתכבד בה לפני אורח גוי, - אך י"ל דלמסקנת התוס' דא"צ לטעם זה, תו יש לנו לומר דלא סגי בזה, וע' נוב"י שם שכתב כן, - וע' כת"ס יו"ד סי' ס"ד שהעיר בזה דמנלן לומר דהדרי בהם התוס' וש"ר מסברא זו דסגי ראוי' לגוי עי' בדבריו, וע"ש בנוב"י ובכת"ס שם בסי' ס"ג שדנו לומר דל"מ ראוי לגוי, כיון דאסור ליתן להם מתנת חינם, יעו"ש, - וע' חי' הגרע"א שדן להוכיח דלמסקנא הדרינן בן מזה, ממש"כ תוס' בסו"ד דלא ליתני בב"ח, במתני' דע"ז, כיון דאשמועינן הכא דחתיכת נבילה לא בטלה, ואי נימא דראוי לגוי חשיב חהר"ל, הרי איצטריך לאשמועי' התם דאף בב"ח חשיב חהר"ל, יעו"ש בדבריו.

לח] וע' נוב"י שם שכתב דלפמש"כ הר"ן דחתיכת חטאת ל"ח חהר"ל כיון שאין ראוי רק לזכרי כהונה כ"ש דל"מ מה שראוי לגוי, וע' ל' הרשב"א בתוה"ב והסמ"ג ל"ת קמ"א והמאירי יבמות דפ"א בשם תוס', שנראה להדיא דבעי' בדוקא שיהי' ראוי לישראל, ול' ס' התרומה סי' נ' והרשב"א בסוגיין וביבמות דפ"א דחתיכת חטאת ל"ח חהר"ל כיון שאסורה לגויים ולישראלים ולנשים ומותרת רק לזכרי כהונה, וכ"ה ל' כמה ראשונים בכ"ד, וצ"ע אם יש ללמוד מדבריהם דחהר"ל לגויים חשיבא חהר"ל, וצ"ע בזה.

וע' או"ש פט"ז ממאכ"א ה"ה, שכתב שלדעתו הדין ברור דאף אם חהר"ל לאורח גוי חשיב חהר"ל, היינו רק בדבר שעומד לגוי, אך חתיכה שאינה מנוקרת במקומות שיש מנקר דעומד לנקר ולמוכרו לישראל, ל"ח חהר"ל משום דראוי לגוי כיון דאינו עומד לזה, ולדבריו אין להוכיח מד' השערי דורא הנז' דבעי' חהר"ל לישראל, דאף התם כיון שעומד לישראל ע"י מליחה, ל"ח חהר"ל משום מה שראוי לגוי, אך בד' המ"כ הנז' מבו' דאף בכה"ג חשיב חהר"ל משום מה שראוי לגוי, וז"ב.

לט] וע' חוו"ד שם שכתב דדין זה תלוי בפלוג' הראשונים, דלהרשב"א שסובר דחשיבות חהר"ל הוא מטעם חשיבות הכיבוד ל"מ מה שראוי לגוי, אך לד' תוס' זבחים דע"ד דחהר"ל חשיב את שדרכו לימנות משום דאין מוכרין אותו אלא במנין, י"ל דאף כשראוי רק לגוי חשיב דבר שבמנין שאין מוכרין אותו לגוי רק במנין עכ"ד, ויל"ע בזה, דאם אכן אין מוכרין חהר"ל אלא במנין, מ"ט ס"ד דהוי ככל שדרכו לימנות, ולכאו' בע"כ לפרש דהא דהו"ל כדבר שבמנין הוא משום דמונין אותו לכבד בו את האורחים, ושפיר י"ל דלא יועיל מה שראוי לנכרים, ועי' מש"נ בעיקר דבריו דפליגי הראשונים בגדר הדין דחהר"ל להלן ענף ח'.

**ח**

מ] בד' החוו"ד שהבאנו לעיל סקל"ט נ' להוסיף בזה דברים.

מש"כ החוו"ד בדעת התוס', דחהר"ל הוי ממש דבר שבמנין דאין מוכרין אותו אלא במנין, ע' כת"ס יו"ד סי' ס"ד שביאר כן בד' הרא"ש, ויישב בזה מה שתמה בחת"ס יו"ד סי' צ"א ע"ד הרא"ש סי' ל"ו דהוכיח דחתיכה חי' ושלימה חשיבא חהר"ל ולא בטלה, הגם דלא חזיא השתא, מהמבו' בע"ז דע"ד בצפורי מצורע וכו' דחשיבי דבר שבמנין הגם דלא חזו השתא למיכל, וצ"ע הדמיון, דהתם כיון דהוי דבר שבמנין מה לי שאינו ראוי עתה לאכול, אך הכא הרי דיינינן דהשתא אכתי ליכא ע"ז החשיבות דחהר"ל, כיון דא"א להתכבד בזה, השתא, ומנלן דסגי במה שאח"כ תהי' ראוי' להתכבד, וכתב בזה בכת"ס הנז' דא"נ דדין חהר"ל הוא משום דמונים אותו לכך ניחא יעו"ש.

ויש לציין עוד לל' תוס' בסוגיין ורמב"ן ריטב"א ור"ן ול' הרא"ש הנז', ול' הרמב"ן במלחמות ביבמות דפ"ב וריטב"א שם, שמבו' דחשיבות חהר"ל הוי כאת שדרכו לימנות, וזה כל' תוס' זבחים שהביא החוו"ד הנז', - אך יל"פ שאין מכוון דבריהם דחשיבות חהר"ל הוי משום דמשו"ז מונים אותו, אלא היינו דחשיבות חהר"ל דמי לחשיבות את שדרכו לימנות, וע' משמה"ב דכ"ט: שדימה חשיבות דחהר"ל לחשיבות דדבר שבמנין יעוש"ה, אך במשמה"ב די"ג כתב דדין דבר שבמנין ודין חהר"ל הוי ב' ענינים, וצ"ע בזה, - וע' כן ביש"ש סי' נ"א, ז"ל, מאחר שדבר שבמנין דלא בטל, הוא משום חשיבותי', ומשו"ה היא דראוי' להתכבד נקראת דבר שבמנין והוי כמו שדרכו להימנות, כדאי' להדיא בפ' בתרא דע"ז וכו' עכ"ל, ולפ"ז שפיר י"ל דאף לדעתם לא סגי דראוי' החתיכה להתכבד לאורח גוי, - וע' גם בחי' הרשב"א יבמות דפ"א שכתב דהא דחשיב חהר"ל במתני' דע"ז הוא משום שיש בהם צד חשיבות מנין וכו' אלא שאין עיקר טעם איסורן משום מנינן אלא כל א' לפי טעמו עכ"ל, וע' ביה"ל ח"ב סי' ל"ה סק"ו, שכתב דהרשב"א פליג בזה ע"ד תוס זבחים הנז' דחשיבות חהר"ל הוי משום דעי"ז מיקרי שדרכו לימנות, אך לפ"ד היש"ש הנז' י"ל דלא פליגי, וז"פ.

וע"ע בביה"ל שם סו"ס ל"ד שכתב להסתפק בחתיכה הראוי' להתכבד שנאסרה מקצתה, ולא ידעי' מאיזה צד נאסרה ויש רוב בחתיכה זו עצמה לבטל האיסור דיל"ד אם ה"ז מתבטל, וכתב דאם חשיבות חהר"ל הוי משום דעי"ז הוי דבר שבמנין, נ' דזה ל"ש רק בחתיכות מפורדין, ואם הוי משום חשיבות צ"ע בזה, עכ"ד.

ויש לציין עוד לל' או"ה כלל כ"ה דין ה' דחהר"ל חשיב כברי' ואינו מתבטל אפי' באלף, ובדבר שבמנין שכתב שם דין ג' דאין בטל לא כתב דהוי כברי', וכ"ה גם ל' טושו"ע ריש סי' ק"א דחהר"ל דינה כברי'.

מא] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה הר"ן בע"ז דע"ד הוכיח דקי"ל כר"מ דאת שדרכו לימנות מקדש, דהרי כל הני דתנן במתני' גם אינן מאותן ו' שמנו חכמים, ואפ"ה תנן במתני' דאוסרין בכ"ש, וכ"ת כל הני במתני' חשיבי' טובא ודמו לו' דברים ואפי' רבנן מודו בהו, ליתא דבר"פ התערובות מ' דאפי' חטאות טמאות ושוה"נ לדעת חכמים בטילין הן דמקשי' התם עליהו ונבטלו ברובא וכו' עכ"ד.

וע' בס' מקור מים חיים בפתיחה לסי' ק"י אות י"א, ובביה"ל שם סי' ל"ה סק"ט שהק' ע"ד הר"ן, דהרי בסוגיא דזבחים שם מקשי' גם לדעת ר"מ, למ"ד דאת שדרכו שנינו, מאי איכא למימר, ובע"כ לפ"ז דחהר"ל שאין בטלה חשיבא כאת שדרכו לימנות וחשיבא טפי משוה"נ, וא"כ הרי ה"נ מצי' למימר דחהר"ל חשיבא כמו ו' דברים ואתיא מתני דע"ז אף כרבנן, וצ"ע ד' הר"ן.

מב] והנה ע' בחי' הרמב"ן בחולין ד"ק. ז"ל, שאני חתיכה הואיל וראוי' להתכבד וכו' ואפי' לרבנן לא בטלה דהו"ל כו' דברים וכו', ולא מסתבר האי פירושא דאפי' בשוה"נ פליגי בפ' כל הזבחים דר"פ חשיב לי' מכל שדרכו לימנות וכו', דוק ותשכח, אלא מתני' כר"מ אתיא דחתיכה הואיל וראוי' להתכבד בה הויא לה מאת שדרכו לימנות עכ"ל.

וצ"ע דכיון שכתב הרמב"ן להדיא דשוה"נ לר"פ הוי מכל שדרכו לימנות, וחהר"ל הוי מאת שדרכו לימנות, וניחא לי' דחשיב חהר"ל טפי משוה"נ, א"כ היאך הוכיח כד' הר"ן דלרבנן ודאי דחהר"ל בטלה מדחזינן דשוה"נ בטל, וזה צ"ע טובא, וכנ"ל.

מג] ונ' ברור בדעת הרמב"ן והר"ן, דפשיטא להו דחשיבות דחהר"ל הויא חשיבות פחותה מחשיבות דשור הנסקל, וזהו שהוכיחו דאי נימא דחהר"ל חשיב כו' דברים משום חשיבותו, כ"ש דיש לנו לומר דשוה"נ דהוי בע"ח הוי כו' דברים, ומדס"ל לר"פ דשוה"נ בטל לד' רבנן כ"ש דחהר"ל בטל.

ומה דלמ"ד את שדרכו לימנות ס"ל לר"פ דשוה"נ בטל וחהר"ל אין בטל, נ' ע"פ ל' הרמב"ן דחהר"ל הויא לה מאת שדרכו לימנות, ויל"פ בזה עפי"ד החוו"ד והכת"ס הנז' דחהר"ל הוי ממש מאת שדרכו לימנות דמשו"ז מונים אותו, וכן נראה להדיא בכל ל' הרמב"ן במלחמות ביבמות, עיי"ש, וע"כ בזה שפיר י"ל דחהר"ל עדיף משוה"נ, כיון דחהר"ל הוי מאת שדרכו לימנות, ושוה"נ אין דרכו לימנות, ומה שהוכיחו הראשונים דלרבנן אף חהר"ל בטל, היינו משום דאם בעי' למימר דחהר"ל הוי כו' דברים, בע"כ דאי"ז משום דמונים אותו, דהרי כל דבר שבמנין בטל לרבנן, אלא בע"כ היינו דחשיבות חהר"ל מצ"ע הויא כו' דברים, ובזה שפיר הוכיחו הראשונים דאין לומר כן דודאי חשיבות שוה"נ עדיפא מחשיבות העצמית חהר"ל, ואי אף שוה"נ ל"ח מו' דברים כ"ש חהר"ל, ומשא"כ חשיבות חהר"ל מכח מנינו, י"ל דהוי טפי משוה"נ דהוי רק כל שדרכו לימנות וכנ"ל, וא"ש היטב ד' הרמב"ן והר"ן.

ונ' דאף אם נפרש ד' הרמב"ן דחהר"ל הוי מאת שדרכו לימנות, דאין מכוון דבריו, דאף חהר"ל חשיבותה משום שמונים אותה כד' החוו"ד, אלא כד' היש"ש דדמי חשיבותן זל"ז, מ"מ יתכן די"ל דלגבי חשיבות דו' דברים, ס"ל לרמב"ן דאי נימא דחהר"ל חשיב כן, הי' לנו לומר דאף שוה"נ חשיב כן, אך לגבי חשיבות כאת שדרכו לימנות דאי"ז חשיבות עצמית, אלא משום שבנ"א מחשיבין ומונים אותו, י"ל דחהר"ל נמי אי"ל חשיבות זו שמחשיבין אותו לכבד בו אורחין, ושוה"נ לי"ל חשיבות זו דאין בנ"א מחשיבין אותו, ורק אם אתינן לדון לגבי חשיבות דו' דברים דחשיבותן הוא חשיבות עצמית ודאי דשוה"נ חשיב טפי, - ובפרט ניחא אי נימא דחשיבות דדבר שבמנין, אי"ז בתורת ראי' דמדחזי' דמונים אותו ע"כ דחשיב, אלא דהא גופא דבנ"א מחשיבין אותו שמקפידין על מנינו מחשיבו, וע"כ דמי לזה חהר"ל שבנ"א מחשיבין אותו לכבד בו אורחין, וע"כ י"ל דשוה"נ גרע מיניהו, כד דייני' לענין דאת שדרכו לימנות, ודו"ק.

מד] וע' לעיל ענף ב' מש"נ לדון בד' הרא"ה דנר' מדבריו דחלוק דין חהר"ל מדין דבר שבמנין, דבדין חהר"ל כתב דחתיכת חטאת טמאה ל"ח חהר"ל כיון דאין איסורה מחמת עצמה, ואילו דין דבר שמנין הוי אף בחטאת טמאה כמבו' ביבמות דפ"א, ומאידך מד' חי' הרא"ה בחולין נ' דדין חהר"ל דלא בטל הוי מדין דבר שבמנין, יעו"ש בכל דבריו, וצ"ע בזה, - אך עיי"ש בהערה שהבאנו מד' הרא"ה בבדה"ב דכ"ה: דלפ"ז ניחא, דלעולם דמי דין דבר שבמנין לדין חהר"ל, ומש"א ביבמות דדין דבר שבמנין הוא אף בחטאת טמאה, הוא רק לר"ל דגזר דרבנן אטו דאורייתא, דה"נ יש לאסור כשאין איסורה מגופה, אטו היכא דאיסורה מגופה, עיי"ש.

?עי' או"ה כלל כ"ה דין ח', שנראה להדיא דהא דחהר"ל שנאסרה מחמת בלע, אינה אוסרת, הוא מדינא דאין הנאסר, עיי"ש דמדמי לה לתבלין, וזה כד' הב"ח והגר"א, - אך מד' הר"ן בשלהי גיד הנשה שכתב לדין זה, אף דאיהו לא ס"ל להא דאין הנאסר, מוכח דהטעם בזה הוא כד' הרא"ה, ודו"ק.

1. ול' הרשב"א במשמה"ב דכ"ט:, ועוד כי ראוי' להתכבד בה בפני האורחים מצד חשיבות הוא שחשובה היא כיון שראויה להתכבד בה, וא"כ אפי' עכשיו חשיבותה עליה וכדבר שבמנין בחבילי תלתן דמצד חשיבותן אינן בטלין וחתיכה הראוי' אף היא חשובה היא אפי' בחיותה "שיבשלנה ויתכבד בה בפני האורחין", עכ"ל, ומ' דהחשיבות היא כבר עכשיו, שראוי לבשלה ולהתכבד בה, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-2)
2. שו"ר בד' הרא"ה בדף כה: בסו"ד, דמבו' דאה"נ גם אם הויא החתיכה מדבר שבמנין ה"ה בטילה, כיון דאין איסורה מחמת עצמה, והא דפריך ר"י לר"ל, הוא משום דלר"ל לטעמי' דאף בדרבנן אינה בטילה גזירה אטו דאורייתא, ה"נ הי' לנו לאסור אף בשאינה אסורה מחמת עצמה, גזירה אטו אסורה מחמת עצמה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועי' גם בגינת ורדים כלל ס"ח שנסתפק בזה, וכתב שם הטעם לחלק מבב"ח, דל"ד לבב"ח דאיסורו מחמת עצמו, ואמרי' בי' חנ"נ מדאורייתא, דאף דאיכא ביטול על חד מיניהו אכתי קאי באיסורי' ומשא"כ בשאר איסורים אף אם נהפך ההיתר לאיסור, היינו רק כ"ז שטעמו של איסור בו, וליכא עליו ביטול, ואם אין הטעם נרגש חזר להתירו.

   ויל"פ לדבריו בתרי גווני, די"ל דמשום שהאיסור מיתלא תלי במה שיש בו טעם האיסור לי"ל חשיבות דחהר"ל, אך י"ל דמשום ה"ט סגי שיחול הביטול על האיסור שבחתיכה זו, והוא אינו ראוי להתכבד בו, ועמש"נ בסוג' דטכ"ע סי' ב' סק"ה לדון, אם בתערובת דיבש ביבש סגי בביטול על חלק האיסור שבחתיכה וסגי שיהי' רוב כנגדו, או בעי' שיהי' רוב כנגד כל החתיכה, [↑](#footnote-ref-4)
4. וע"ש בט"ז שתמה על מה שהביא התרוה"ד ראי' מד' התוס', וכבר ביארו בשבו"י ח"ב סי' ל"ב, ובפרמ"ג יו"ד סי' ק"א בשפ"ד א', ובגליון הגרע"א שם שאין כוונת התרוה"ד להביא ראי' דאף שאחר הביטול לא יהי' דבר שבמנין אי"ז בטל, דזה פשיטא לי', וכתב השבו"י שם דזהו ק"ו מהיכא דרק אחר הביטול יהי' ראוי להתכבד דלא בטיל, אלא כוונתו להוכיח דאזלי' בתר חתיכה זו עצמה ולא אזלינן בתר חתיכות כיוצא בה, ודלא כד' הרא"ה הנז', דלא אזלי' בתר חתיכה זו אלא אחר חתיכות כיוצ"ב.

   ובפרמ"ג שם תלה בפלוגתייהו מה דיל"ד בגונא דנתערבה חתיכת נבילה בחתיכת חטאת טהורה דקודם הביטול הוי חהר"ל, אי נימא דסגי דראוי להתכבד לאורחים גויים, ע' להלן ענף ז' בזה, אך אם תתבטל אין ראוי' להתכבד לכהנים שאין מחזיקין טובה זל"ז, וכתב דזה תלוי בפלוגתת התרוה"ד והט"ז, - ויש להעיר דבכה"ג לכאו' אף קודם הביטול אי"ז חהר"ל, דהגם שאם ל"ה זה מתערב הי' ראוי להתכבד בו, אך אחר שנתערב הרי דאף בלא דין הביטול, כבר אין ראוי להתכבד בזה, וצ"ע, - ואמנם דלכאו' ילה"ע כן גם על ד' התרוה"ד דגם התם אף בלא חלות דין הביטול אי"ז ראוי להתכבד מכיון שנתערב, אך יתכן דהתם שאני וע' בזה, שו"ר בשערי תשובה בסי' תרע"ד סק"ט בתו"ד שהק' כן על התרוה"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. וילה"ע על דבריו, דיתכן דבהא דע"ז חשובה לעובדי', ל"מ הביטול כלל, דאף דדין ע"ז יתבטל ממנה, עדיין היא חשובה לעובדי', וע"כ שפיר חשבינן לה כדבר חשוב. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש לציין בזה לד' התורי"ד מהדו' תנינא בשלהי ע"ז שכתב דבאיסורין שיש להם מתירין, אם נמוחו ובטל ממשן לעולם אין היתר לאיסורן, שהרי בכל איסורין שבתורה היכא דבטל ממשו, אע"ג דאיכא טעמו איכא למ"ד דאינו אסור מה"ת, ואפי' למ"ד דאסור מה"ת, מודה הוא דאין לוקין עליו דכיון שנמוח בטל ואין שמו הראשון עליו, ה"נ כיון שנימוחו בטלי ושוב לא מיתפס זה שרוצה להתירן בקדושה וה"ה באיסורין, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-7)
7. וע' מנח"כ שם שכתב דד"ז דחתיכה חי' חשיב חהר"ל להרשב"א, מוכח כן בדעתו ממש"כ בתוה"ב הקצר ד"ח: דחתיכה קטנה שאין ראוי' להתכבד לפני האורחין כשתתבטל בטילה, ומבו' דחתיכה גדולה הוי ראוי' להתכבד אף קודם שנתבשלה, וכן מוכח ממש"כ בתוה"ב די"ד: דאם נמצא טריפה במקולין אסור ליקח משם חתיכות הראויות להתכבד, ואם רק חתיכה מבושלת חשיבא חהר"ל לא משכח"ל חהר"ל במקולין, - ובאמת דא"צ לראיות אלו מד' הרשב"א, דלהדיא כתב כן הרשב"א במשמה"ב דכ"ה: ודכ"ט:, - וצ"ע בדבריו ביבמות פ"א: בתו"ד שכתב דהוי חהר"ל כשנתבשלה וסותר לדבריו בתוה"ב וכמשמה"ב הנז'. [↑](#footnote-ref-8)
8. וע' משמה"ב דכ"ט: שתמה על הרא"ה שכתב דחתיכה חי' ל"ח חהר"ל, דהרי שורש דין חהר"ל הוי מצד חשיבותה, וא"כ השתא נמי חשיבותא עלי' וכו', חשובה היא אף בחיותה שיבשלנה ויתכבד בה בפני האורחין, ע"כ, - ונ' כוונתו דחשיבות חהר"ל הוא משום דבדידו להתכבד בה וא"כ אף חתיכה חי' בידו להתכבד בה ע"י שיבשלנה, - ולפ"ז אין לומר כטעם הכת"ס והיד יהודה דהגם דכבש גדול אין עומד בדוקא לחתיכות הראויות להתכבד, מ"מ הרי בידו להתכבד בה ע"י שיחתכנה לחתיכות גדולות, וע"כ נ' טפי כהטעם הב' דכבש גדול ל"ח דבידו להתכבד בו, דבכבש זה כמות שהוא ל"מ להתכבד וז"ב.

   ונ' דשורש הנדון בזה תליא במש"נ בענף א' לדון אם מה דחתיכה המחוסרת תיקון חשיבא חהר"ל היינו משום דעומדת להיות חהר"ל, או משום דעכשיו מצ"ע הויא חהר"ל כיון שראוי להתכבד בה ע"י תיקון, ומסתבר דטעמא דהכת"ס והיד יהודה שייך להדרך הא', אך מל' הרשב"א נ' כהדרך הב' ולדרך זו מסתבר טפי החילוק בין חתיכה הראוי' בצורתה לכבש שלם שאין ראוי בצורתו ודו"ק, - ועי' פי' ראמ"ה יבמות דפ"ב שכתב ג"כ דחתיכה חי' חשיבא ראוי' להתכבד, וביאר הטעם דג"כ ראוי להתכבד בה כשמראה אותה לאורחין. [↑](#footnote-ref-9)