חבורה כותב וצובע 1
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / חובל ופרק הבונה / סוגיית כותב ומוחק [וצובע]

חבורה כותב וצובע 1

**הנה יש לדון מהו הנקרא אב במלאכת כותב, ומהו הנקרא תולדה**. ועיין ברמב"ם פי"א משבת ה"ט ועיין שם בהי"ז שכתב שהרושם הוא תולדת כותב. ויל"ע מהו המגדיר של האב ומהו המגדיר של התולדה. וברמב"ם נראה דמי שהוא כותב כתב זהו האב והתולדה הוא מי שמציר ועושה צורות ורשמים שזהו תולדה. והנה יש לעיין דהרי במשנה מבואר דרק לרבי יוסי חייבים על שתי רישומים והנה עכשיו אמרנו דלכו"ע חייבים על רישום. ואטו לא פליגי רבי יוסי וחכמים רק האם הוא הוי אב או תולדה. ובמתני' משמע דלת"ק אינו חייב על רישום. וצ"ע דהשיעור שני אותיות זהו שיעור רק בכתיבה ובאמת ברישום כדי להתחייב צריך ציור יותר משמעותי. או שנעשית מחשבתו שזה הציור שרצה לצייר אבל בנעשה חלק מהרישום אפשר שלא חייב רק אם הוי שיעור חשוב. ויל"ע בזה. דלא נתפרש ברמב"ם להדיא מהו השיעור להתחייב על רישום.

ועיין במ"מ על הר"מ בפי"א הי"ז דנראה דסבר דבאמת לא פליגי וכל מחלוקתם היא רק אם חשיב אב או תולדה.וזה דוחק וגם דו"ק היטב דמלשון הרמב"ם לא משמע שחייבים על שתי שריטות כדרבי יוסי. וכמו דכבר כתבנו. אמנם הביא הביאוה"ל סי' ש"מ ס"ד. דאין נראה כן והסתפק האם בעינן שני רשימות או מספיק רישום אחד גדול ולשון הירושלמי דמבואר שהצר צורה חייב משום כותב נראה דסבר דמספיק צורה אחת כל כמה שלצורה יש משמעות. ועיין נשמ"א כלל לח אות ג'.

והנה יש לעיין לדעת הרמב"ם כפי הבנתינו דהוא פליג על רבי יוסי וסובר דיש נפק"מ בין שני הדברים מה הדין רושם בשמאל האם יהיה חייב או פטור. דהרמב"ם לא הזכיר כלום לגבי ציור ומחיקה דחייב גם בשמאל אמנם לכאורה לא הזכיר דחייב דווקא בימין ויותר משמע מסתימתו דחייב גם בשמאל ולכאורה הביאור הוא משום שכן הוא הדרך. ואם כן עדיין אין נפק"מ. בין רושם של רבי יוסי לרושם של רבנן לדעת המגיד משנה אמנם לדעתנו יש בזה נפק"מ גדולה וכמבואר דלרבי יוסי חייבים בשריטות באופן שהוא בא לסמן ולרבנן פטור אלא אם כן מצייר ציור בעל משמעות.

ועכ"פ האב הוא הכתיבה של אותיות שיש בה חשיבות של כתב והתולדה הוא כל מה שהוא דומה. והוא דומה בזה שהוא יוצר וצר צורה שיש לה משמעות. וזהו דומה לאב שהוא ענין שימוש בכתב שיש לו חשיבות. וכל צורה שיש לה משמעות הרי היא תולדה.

**והנה יש לעיין מדוע כל כותב לא יתחייב משום צובע.** ועכ"פ יש לעיין על רושם שהוא תולדה דכותב, דלכאורה הוא וודאי היה צריך להתחייב משום צובע. [ ויל"ע במלאכת צובע מה נקרא אב ומה נקרא תולדה. ועיין מנח"ח.]

ולכאורה היה נראה לומר, דיסוד החילוק בין כותב לבין צובע הוא דכותב יסודו וענינו הוא הכתב והדף או הנייר הוא רק ההיכי תימצי של הכתב. אבל יסוד הדבר שיווצר כאן דבר בעל משמעות.ויל"ע דאם המכוון הוא שכותב יש בו חשיבות מעבר לצובע אבל מדוע שכל כותב לא יתחייב גם משום צובע. ודבר זה תלוי במחלוקת הראשונים שראינו בסוגיית בונה האם שייך להתחייב על תוצאה אחת משום שני מלאכות והבאנו דנחלקו בזה הראשונים ובדעת המאירי והתוס' ועוד ראשונים משמע ששייך להתחייב ובדעת הר"ח נראה דלא שייך להתחייב אלא רק על המלאכה העיקרית. ואם כן יש לעיין דכאן נחייבו רק משום צובע אלא בזה יש לומר דהשם כותב הוא שם יותר עיקרי דהוא השם המיוחד לפעולה זאת. אמנם לראשונים שסברו שניתן לחייבו משום שני אבות יש לעיין מדוע לא ניתן לחייבו גם משום צובע. והנה צובע יסוד המלאכה הוא שהוא מתקן ומשביח חפץ על ידי הצביעה כדוגמת הצובע חוט שעושה בו את השלמת הצורה של החפץ או צובע כלי נחושת או צובע קיר שזהו גמר צורת הדבר וחייב משום צובע. והנה באופן שמכייר על כלי ויוצר בו צורות שם מבואר ברמב"ם שזהו מכה בפטיש משום ששם אין המהות היא יצירת הצורה אלא גמר התיקון של הכלי אמנם עצם צביעת הכלי בצבע הרי היא עצם מלאכת הכלי ואין זה נחשב כמלאכת גמר. אמנם באופן שהוא רושם ומטרת הצייר היא שיהא הציור בבית אלא שעושה כן על גבי הכלי ולא בתור ייפוי הכלי אז חייב משום צובע. ויוצא דיסוד המחייב של כותב הוא היכן שמהות הדבר היא יצירת הרישום ואפילו היכן שזה לתועלת הכלי כמו שהיה במשכן שהיו רושמים על הקרשים כדי לידע את סדר הצבתן ומכל מקום אין זה כתיקון בכלי אלא שבעינן את הסימן בדבר ורק בעינן שהסימן יהא מונח על הקרש וזהו כותב. והיכן שצובע בתור השלמת צורת הדבר זהו מלאכת צובע. והיכן שהצבע קיים ורק מוסיף בו עשייה של נוי זהו מלאכת מכה בפטיש ולפי זה יתפרש סוגיית הגמ' דף עה דהצר צורה בכלי חייב משום מכה בפטיש ולא משום צובע. ולא משום כותב.. ובאמת ברמב"ם מבואר שתולדת צובע היא עשיית עין הצבע. דשם אין מהות הדבר שהוא מתקן את המים בשביל המים אלא בשביל שיוכל לצבוע דבר אחר ומכל מקום הרי הוא מתקן את המים עבור זה וממילא זה נחשב תולדת צובע.

**עיין לעיל צה. דמבואר דכוחלת נאסרה משום צובעת.** וכן מבואר שם דהיה ר"ש בן אלעזר אומר אשה לא תעביר סרק על פניה משום שהיא צובעת. עיי"ש בסוגיית הגמ'. ועיין רמב"ם פכ"ג הי"ב שכתב שאסור לכחול משום שהוא ככותב. ועיין בלח"מ שם. ועיין בשלטי גיבורים אות ד'. שתמהו דזה נגד מסקנת הסוגיא. ועיין עין משפט שהביא שלרמב"ם היה גי' אחרת בגמ'. וכן משמע גי' הר"ח וכן גרס שם המאירי. אמנם עדיין תיקשי מדוע באמת לא יתחייב באופן זה משום צובע. דלכוארה כאן הרי היא צובעת את פניה כדי שיתוקן פניה ומדוע לא חייב משום צובע.הרי סו"ס דומה לצובע. ולכאורה היה נראה לי מסברא דכאן אין זה דומה לצובע דהצביעה באה להשלים את צורת החפץ. דהרי אין זה קביעות של כחל. [ובאמת מה שיעשה קעקוע על בן אדם של איפור על אישה. [ולא קעקוע של ציור ששם יש לדון דהוי רישום.] אולי יש לדון בזה. וממילא אין זה צובע דאין זה מתקן את צורת האישה אמנם עדיין היא מעונינת ברישום על גופה כדי שתתייפה ואע"ג דאין כאן צובע מכל מקום נעשה כאן רישום כדי לייפות. וממילא חייב משום צובע. ועיין בכל זה בקהילות יעקב סי' מ'. וכן יש לדון עוד סברא דאין הענין בגוף הצבע אלא דהוא בא לסמן את עיניה והוי ככתב דהמהות של הדבר אינו תיקון האישה עצמה אלא סימון העיניים ולפי"ז אפילו באופן של איפור פרמננטי גם כן לא יחשב צובע אלא כותב.

והנה בירושלמי בפרק כלל גדול כתב הצר צורה הראשון חייב משום כותב והשני חייב משום צובע ומדובר שהראשון עשה את הציור והשני העביר צבע עליו ונראה דעצם הציור שהוא עושה חייב משום רושם משום שמהותו היא יצירת הצורה אמנם זה שמעביר עליו את הצבע הרי הוא בא להשלים את הציור על ידי הצבע ואינו בא לצייר עליו עוד פעם אלא שהוא צובע את הציור ומשום כן חייב משום צובע וזה מתפרש נפלא לפי המדובר לעיל. ועיין בקהילות יעקב בסימן מ' שדן בזה והנראה בעיני כתבתי. [וחלק כוונתי לדבריו, ובחלק חלקתי, ובחלק הוספתי.]

ועיין בביאור הלכה סי' ש"מ ס"ד שחידש דבר שאינו מובן לי כל כך בסברא. וביאר דבעצם ציור הוא נחשב צובע ורק באופן זה שמכין רישומים שיצבעו אליהם שזה מורה לצובע על מה לצבוע בזה הוא חייב משום כותב. ולפי"ז יישב את קושיית המג"א בעוגה איך מותר לחתוך עוגה שיש צורות דאסור משום מוחק וביאר דשם הוא רק צובע ואין כותב כיוון שאינו מכין רישומים שיכתבו עליהם. ובאותיות באמת אסר הרמ"א עיין במג"א סק"ו שהקשה בזה. החזו"א סי' ס"א סק"א. באמת כתב דהצורת על פת הם צורת הפת ואין זה נחשב מוחק דזה נהיה לחפצא של הפת שהיא עומדת לאכילה ואין זה נחשב דבר נוסף משא"כ באותיות.. והנה לגבי הקושיא ממכה בפטיש כתב הביאוה"ל דאיירי שהוא לא צייר רק חקק וכן הביא הקה"י בשם המרכבת המשנה. אמנם כבר הקשה הקה"י דרושם לכאורה הוא לא דווקא בצבע אלא חקיקה היא גם כותב. ואפשר דהביאוה"ל והמרכבת המשנה חלקו בזה.

[ עוד בענין צובע, ועיי"ש במתני' צד: שנחלקו ר"א וחכמים. ונחלקו הראשונים כמי ההלכה. עיין שם בר"ן שהביא בשם ר"ח לפסוק כר"א מדפרשינן טעמיה להלן צו:. אמנם הרמב"ם והטור פסקו כחכמים. ועיין מנח"ח צובע סק"ג. תמה מדוע באמת לדעת הרמב"ם דהלכה כחכמים ודלא כר"א מדוע לא יהיה חייב על העברת סרק משום צובע. וכתב דדוחק לומר משום שאינו מתקיים. אמנם הנשמ"א פכ"ד אות א כתב דהפטור הוא משום שאינו מתקיים. ויל"ע האם השיעור של מתקיים בכותב מדאוריתא הוא שונה ויל"ע בזה. ]

עיין בפיה"מ לרמב"ם בדעת רבי יוסי דמבואר דחייב גם משום כותב וגם משום רושם וכתב דהנפק"מ יהיה דאם יכתוב ארבע אותיות יתחייב שתיים. וצ"ב מהו המכוון מדוע יתחייב שתים הרי הכלל הוא דאם עשה בהעלם אחד אינו חייב יותר מאחד. ולכאורה המכוון הוא דאם יכתוב ארבע אותיות יהיה חייב גם משום כותב. דלכאורה רבי יוסי סבר דרושם הוא חיוב בנוסף לכותב. ויל"ע אם כן מהו הנחשב כותב ומהו נחשב רושם כיוון שרבי יוסי סובר שחייבים גם על כותב. וכן יש לעיין דמהיכן למד רבי יוסי מלאכת כותב כיוון שקרשי המשכן שהם המלמדים על כותב נלמד מהם רושם וגם צריך עיון לשון המשנה דמשמע שרבי יוסי סבר דעל מה שת"ק חייב משום כותב הוא חייב משום רושם.

ולכאורה המכוון דרבי יוסי מודה דהיכן דכתב תיבה והתכוון לזה הרי הוא חייב משום כותב ורק באופן שהתכוון לכתוב תיבה שלמה וכתב שתי אותיות אפילו אין להם משמעות הוא חייב משום רושם. ונפק"מ דאם יכתוב ארבע אותיות שתיים הם תיבה בעלת משמעות ושתיים אין להם משמעות אז יתחייב שתיים אחת משום כותב ואחת משום רושם אמנם אם יכתוב בכל הארבע אותית מילים בעלות משמעות כמו אב אם הכל ייחשב כותב ולא ייחשב רושם. ולכאורה המכוון הוא דילפינן מהכתיבה על גבי החושן ואבני החושן ושם נכתבו שמות. וממילא אינו חייב רק על שם שיש לו משמעות והטעם שהשיעור הוא שני אותיות משום שבשתי אותיות יש מילה ואינו חייב רק על מילה שיש לה משמעות. והמכוון בלשון המשנה הוא דרבי יוסי אומר לת"ק דעל מה שאתה למדת מקרשי המשכן ללמוד מלאכת כותב אני לומד רושם אבל אינו חולק על עצם המחייב של מלאכת כותב.

והנה המלאכת שלמה ביאר פי' המשנה אחרת דהמכוון דשיעור שתי אותיות הוא רושם ויותר מזה הוא כותב. והנה יש לעיין א. דאין מובן מסברא כל כך החילוק. וב' דבפיה"מ לרמב"ם להדיא מבואר דהחיוב הוא רק בארבע אותיות ולא בכל דבר שהוא יותר משלוש.

**מתני' בין משם אחד בין משתי שמות.** פי' רש"י שם אחד היינו שניהם אלפין ומבואר מרש"י דהחיוב הוא אפילו על דבר שאינו ראוי לקריאה אלא כן שכתב שתי אותיות הרי הוא מתחייב משום כותב. והרמב"ם פי"א ה"י פסק דלא מחייב על ב' אלפין אלא רק שכתב דבר שאפשר לקרוא אותו כגון דד או שש. אמנם עוד ראשונים פי' כרש"י הר"ן והר"י מלוניל והמאירי. ועין ברע"ב על המשניות. ועיין בתוס' רע"א על המשניות שהקשה מהסוגיא להלן עמוד ב' דלא מחייב אלא בדברים שיש להן משמעו של מילה. כן מובא שם משמיה דרבי יהודה. והש"ס בעי למימר דר"ש פליג ודחי לה.. ועיין בתפארת ישראל. בבועז אות א'. ועיין רש"ש שדן דרש"י פי' כן אליבא דר"י דחייב משום רושם אמנם ברע"ב לא ניתן לפרש כן וכתב דרק כשכותב שם קטן משם גדול בעינן ב' אותיות שיש להם משמעות אבל בכותב רק שני אותיות חייב אפילו באיין להם משמעות. וכן נקט השפ"א וכן נקט הביאוה"ל סי' ש"מ ס"ד ד"ה במשקין. ועיין במאירי בשם גדולי הפוסקים. דבכותב שתי אותיות שונות חייב אפילו אם אין להם משמעות.. וכן דקדק המנח"ח כותב סק"ג מדברי המגיד משנה. והנה במשנה להלן קד: מבואר דבעינן שיהיו נהגין זה עם זה. ויל"ע מה הענין הרי אינם נקראים יחד. ויל"ע בזה. והנה בתחילה חשבתי אולי כוונת רש"י דשיטת ת"ק היא שיטה חמישית שאסרה אפילו א"א וכמו שסברה הגמ' בתחילה בדעת ר"ש ובאמת בר"י מלוניל מבואר לא כן אלא דמצד אחד סבר דנאסר א"א מצד שני סבר דזהו כרבי יהודה בשם ר"ג דנאסר שתי אותיות אותו הדבר. ובדעת רש"י יש להביא ראיה כן מרש"י בע"ב שכתב היינו ת"ק והביא שיטת רבי יהודה ולכאורה צ"ל דהמכוון לת"ק של המשנה ומבואר ברש"י להדיא דהוא סבר דחייב בשתי אותיות רק באופן שיש להם משמעות. ובאמת דבר זה ומחלוקת תנאים זו צריכה הסבר דכיוון דיש לזה משמעות של תיבה מהו העדיפות של אותיות שונות מאשר אותה אות. וצ"ע בסברא זו.

והנה שיטת רש"י צריכה עיון דמה הנפק"מ מסברא בין היכן שנתכון מתחילה לכתוב אא דהוא חייב לבין היכן שהוא נתכוון לכתוב תיבה גדולה וכתב תיבה קטנה דאז אנחנו אומרים דבעינן דווקא תיבה ומאי שנא בזה מזה. ולכאורה ממנ"פ מהו המחיב האם המחייב הוא כתיבת שתי אותיות. אז שיתחייב בכל גוונא בכתיבת שתי אותיות ואם המחייב הוא כתיבת תיבה אז גם אם לכך נתכוון מתחילה שלא יתחייב בכתיבת שתי אותיות. ויל"ע בזה.

והנה עלה בידינו שני שיטות בענין זה, דדעת רש"י היא דיש מחייב אם מתחילתו כוונתו לשתי אותיות כל שתי אותיות חייב משום שנעשית מחשבתו. ואם התכוון לכתוב תיבה גדולה וכתב שם קטן משם גדול אינו מתחייב אלא אם כן יש לזה משמעות של תיבה ובזה נחלקו התנאים האם בעינן תיבה משתי אותיות שונות או אפילו אם יש לזה משמעות של תיבה מאותה אות. והנה יש לדון מהו הסד"א דבעינן תיבה שלמה. במאירי ובר"ן מבואר דסד"א דהדרשה דמלאכת מחשבת מחייבת שתתקיים מחשבתו. וקמ"ל דכל כמה דייצר תיבה אפילו דלא נוצרה התיבה שהתכוון ליצור מתחילה הוא מתחייב. ואין זה כלל בדין מלאכת מחשבת. והנה לפי"ז יש לעיין אם כן מאי נפק"מ כלל מה דהוא נתכוון ליצור מתחילה כזה תיבה. ולכאורה נראה דיש חשיבות במה דנתקיימה מחשבתו שזה כתיבה חשובה. ובאופן שלא כתב מה שבא לכתוב חסר בחשיבות וממילא בעינן חשיבות בעצם. וביותר נראה דיסוד המלאכה היא לכתוב כתיבה בעלת משמעות. דזהו האב. דהרי מבואר דאפילו אם כתב שתי סימניות חייב וכן הוא במשכן שהרי לא כתבו תיבה אלא כתבו אותיות לסימן והאב הוא כתיבה בעלת משמעות. והנה נראה דלדעת רש"י ילפינן מהמשכן דאם כתב מה שרצה לכתוב אז זה עצמו שנתקיימה מחשבתו זה עצמו כתיבה בעלת משמעות דהיא כתיבה בעלת משמעות עבורו דנתקיים רצונו. ונעשית מחשבתו. אמנם באופן שלא נעשית מחשבתו החשיבות של הכתיבה היא מזה עצמו שנכתב דבר בעל משמעות.

וכעין מה שטענו בדעת רבי יוסי דאם כתב שריטות אינו חייב משום רושם אלא אם כן בא לסמן אמנם אם צייר ציור או כתב סימנים שהם בעצם סימנים חייב משום רושם גם אם לא בא לסמן שום דבר וכמו דמבואר בגמ' דלרבי יוסי חייב בכתיבה בשמאל גם אם בא לכתוב אותיות עדיין הוא חייב משום רושם הגם שנראה בדעת רש"י שהוא לא בא לסמן שום דבר.

והנה נראה להוסיף בדעת רש"י דבאמת יש לידע מנליה לר"י מלוניל וכן לדרכינו איך שפירשנו את רש"י מנליה. דת"ק פליג על רבי יהודה אפשר שכו"ע מודים לזה שכשכותב שתי אותיות ונעשית מחשבתו הרי הוא מתחייב ומנליה שת"ק פליג על רבי יהודה בזה כלל ורבי יהודה רק דיבר בכותב שם קטן משם גדול. ואפשר שת"ק סבר דבכל גוונא חייבים בכתיבת שתי אותיות וכדעת הרע"א אמנם מנליה לרש"י דת"ק סבר כדברי רבי יהודה בשם רבן גמליאל. ולכאורה אפשר היה לומר דרש"י לא רצה להמציא שיטה חדשה שלא הוזכרה בברייתא וממילא רצה להעמיד את ת"ק כרבי יהודה בשם רבן גמליאל. וכמו שכבר ביארנו דרש"י למד בדברי הגמ' רבי שמעון היינו ת"ק המכוון הוא דרבי שמעון הוא כדברי רבי יהודה בשם רשב"ג דהוא הת"ק במשנה וקוראים לו ת"ק משום שבמשנה שיטה זו מובאת בשם ת"ק. ונראה דרש"י הבין דבאמת מסברא הא בהא תליא משום שרבי יהודה הצריך חשיבות נוספת חוץ מזה שנוצר כאן תיבה שיהיה חשיבות בעצם הכתב ולפי"ז גם בנעשית מחשבתו אין סברא שרבי יהודה יחייב אמנם ר"ג דחייב גם בתיבה שאין חשיבות בעצם האותיות בזה שייך לדייק את לשון המשנה כפשוטה ולדון דהוא חייב בכל גוונא שנכתבו שתי אותיות שונות. באמת בביאור הלכה בסי' ש"מ סעיף ד' ד"ה במשקין באמצעיתו מבואר דלא כדברינו אלא דהוא סובר דת"ק הוא כפי כו"ע דכו"ע מודים דאם לכך נתכוון מתחילה הוא חייב, ולשיטתו לא ניתן ליישב היינו ת"ק משום שת"ק לא דיבר כלל על תיבה קטנה מתיבה גדולה ורבי יהודה עצמו גם מודה באופן שהתכוון לכתוב אא דחייב. אמנם מהר"י מלוניל מבואר להדיא שהרישא היא רבן גמליאל ומנליה ובהכרח דהביאור כדרכינו דדין זה לא מתאים אם רבי יהודה. ודלא כדברי הביאור הלכה . עוד מבואר בביאור הלכה דלא כשיטתינו משום דבביאר הלכה נראה דנקט בדעת רש"י דבעינן מלאכת מחשבת שנתקיימה מחשבתו אלא דנתגלה דבעינן נתקיימה מחשבתו במקצת ולכן בעינן תיבה כדי שיהיה נחשב נתקיימה מחשבתו. ולדרכו יש לדון את מחלוקת התנאים באופן אחר. ועוררני לזה רפי פנחיסוב דהמחלוקת היא מה חשיב נתקיימה מחשבתו האם דווקא כשיש תיבה משתי אותיות שונות דהרי כל תיבה גדולה יותר משתי אותיות היא בהכרח משתי סוגי אותית או אפילו אם הוי רק תיבה זה כבר חשיב שנתקיימה מחשבתו במקצת. ויוצא דלפי הביאור הלכה בדעת רש"י כותב הוא כל כתיבת שני אותיות שיש אפשרות לצרפם לקריאה ביחד. ורק דאם נתכוון לכתוב תיבה בעינן נתקיימה מחשבתו במקצת.אמנם לדרכינו ביארנו דאין הילפותא כלל דבעינן נתקיימה מחשבתו במקצת אלא דנתקיימה מחשבתו הוא ענין של חשיבות, ובאופן שלא נתקיימה מחשבתו בעינן חשיבות מצד אחר ולכן בעינן שייכתב תיבה. הביאור הלכה נקט דאין זה רק דעת רש"י אלא כך נראה גם דעת הרי"ף והרא"ש מזה דהביאו את המשנה כצורתה של ת"ק ולא הביאו עליה את דברי רבן גמליאל משמע שסברו דלא כהרמב"ם ואין הביאור במשנה כדברי רבן גמליאל. והנה רש"י לא פירש סממניות כהתוס' משום שלרש"י לא יתכן דכתיבת סממניות יתחייב משום שהוא דבר שאין לו חשיבות כל כמה שלא התכוון לכתב. אמנם להרמב"ם יתכן משום שלהרמב"ם יסוד המחייב הוא כתיבה בעלת משמעות וגם סממניות יסודה הוא כתיבה בעלת משמעות דהוא בא לסמן. אמנם לרש"י המחייב הוא רק כתיבה שיש לה משמעות של כתב. ולא כל משמעות. ולכן בעינן או דיהיה נעשה מחשבתו או דיש לזה משמעות של תיבה. ורש"י יותר מקל מהרמב"ם באופן שהוא התכוון לכתוב תיבה גדולה והוא כתב שתי אותיות שאין להם משמעות של תיבה שאז הוא יהיה פטור אפילו שהם שתי אותיות שונות ולדעת הרמב"ם הוא חייב.

והנה יש לדון מה הדין במי שהתכוון לכתוב ג' פעמים אלף וכתב פעמיים אלף. דלא נעשית מחשבתו. ולפי דרך הביאור הלכה יתחייב דנעשית מחשבתו במקצת ולדרכינו לא יתחייב משום שאין כאן את המעלה של נעשית מחשבתו וגם לא נכתב כאן משמעות של תיבה. והנה צריך להדגיש דהרי המקור למלאכות אלו מהמשכן ושם הרי הכתיבה לא היתה תיבה דברש"י הרי מבואר דילפינן מהקרשים וכן הוא פשטות המשנה. ושם הרי לא היה משמעות של תיבה מכל מקום שם הכתיבה היה לא משמעות שהיא באה לסמן וכן שייך לדון ששם היה נעשית מחשבתו. ולכן הוא חייב והנה הטעם שלא מחייבים פחות מכתיבת שתי אותיות הוא משום הדרשא דכתוב מאחת דבעינן שתהא מלאכה שלמה במקום אחד והנה כנראה א' א' נקרא מלאכה שלמה משום שהוא זיווג של אותיות וזה מלאכה שלמה וכך היה במשכן אמנם אות אחת אין זה מלאכה שלמה שאין שום עשיית דבר שלם באות אחת. ולכן בעינן שני אותיות כדי שייחשב דבר שלם במקום אחר כמו במשכן אמנם לא צריך דווקא תיבה דהרי גם שם זה לא נתכב כתיבה.

והנה בדעת הרמב"ם נראה דהרמב"ם סובר דבכל אופן אינו חייב אלא על כתיבת תיבה גם אם לכך נתכוון מתחילה דהוא למד דת"ק של המשנה הוא רבן גמליאל והכוונה שניתן להתחייב בשתי תיבות משם אחד ולמסקנא אין כלל של נתקיימה מחשבתו במקצת אלא דנתחדש דאפילו אם לא נתקיימה כלל מחשבתו הוא חייב ורק דכך הוא השיעור כותב. והנה היה מקום לדון ברמב"ם דהוא חייב רק משום שהוא כותב תיבה אמנם בדברי הרמב"ם מבואר לא כן בתרתי א. דהרמב"ם בה"ט כתב דהכותב שתי אותיות חייב ולא כתב דווקא אם כתב תיבה. ובה"י כתב דהכותב אות כפולה פעמיים והוא שם אחד חייב ומשמע שתנאי זה נאמר דווקא באות כפולה. ונראה דבאות שאינה כפולה חייב אפילו אם אין לה משמעות תיבה כן מבואר במאירי בדעת הרמב"ם וכן כתב המנחת חינוך בדעתו. והביאור ביארנו דיש חשיבות באות כפולה ויוצא דהמחייב לדעת הרמב"ם הוא כתיבה של אותיות שיש בהם חשיבות או שהאות שונה או שהיא כפולה ויש לה משמעות של תיבה. והנה נראה לפי הרמב"ם דיהיה חייב באמת גם אם יכתוב שתי אותיות שונות שאין להם משמעות דהרי לפי הרמב"ם לא נתחדש כלל דיש הבדל בין מקום שנתקיימה מחשבתו למקום שלא נתקיימה מחשבת וכל דין זה הביא הרמב"ם בפ"א דלא בעינן כלל לדין זה של נתקיימה מחשבתו. ואין זה הלכה בהלכות כותב שמהני נתקיימה במקצת אלא זה דין שהעיקר שייעשה מלאכה ולא בעינן כלל הלכה של נתקיימה מחשבתו. ורק לרבי יהודה לא יתחייב בכתיבת שתי אותיות שונות רק אם יש להם משמעות של תיבה וכמבואר בגמ'. ועלה בידינו שני פי' בדעת רש"י הפי' של הביאור הלכה והפי' שאנו פי' בדעת רש"י. ופירוש אחר בדעת הרמב"ם. ועוד ראיה בדעת הרמב"ם הוא מסימניות דהרמב"ם סובר דחייב אפילו דאין לזה כלל משמעות של תיבה וברמב"ם הביא את זה ביחד עם אב של כותב ונראה דכל כתיבת אותיות שיש לה משמעות יש לה חיוב משום כותב.

**בין משתי סמניות.** עיין רש"י ור"ן ור"י מלוניל ומאירי דפי' דהיינו מלשון סממנים. והיינו כגון אות אחת בדיו ואות אחת בסקרא. והקשה הרשב"א דהלא בבא זו איירי בצורת האותיות. והו"ל לשנות דין זה להלן במשנה קד: דשם איירי במין שהן נכתבים בו. ועוד קשה דהרי במשנה להלן הוזכר כבר סיקרא ומדוע הוצרך לשנות דין זה כאן. ועין בר"י מלוניל שנדחק בזה. ובפשוטו המכוון הוא דכאן החידוש שהם מצטרפים. ועיין ברמב"ם בפיה"מ דביאר דהיינו מלשון סימנים. דהיינו דכתב אות א' בתור דבר שמורה על המנין דהיינו אחד וב' בתור שתיים. ועיין תוי"ט שהקשה דשמעינן לה מרישא. ועיי"ש מה שתי'. ועיין רשב"א ומגיד משנה פי"א ה"י בשם פי' רב האי גאון דפי' דהיינו אותיות דנכתבו לסי' כמו הנונין של פרשת ויהי בנסוע הארון. ועיין בירושלמי בפירקין ה"ג דכתב מאן דמחייב בסימניות ר' יוסי היא דמחייב משום רושם.. והשיירי קרבן דייק מדבריו דסובר כרב האי גאון. ועיין בביאור הלכה סי' ש"מ ס"ד ד"ה במשקין דהוכיח דהבבלי פליג על הירושלמי. ועיין אפיקי ים ח"ב סי' ד' ס"ה. **בכל לשון חייב.**  עיין רש"י שכתב בכל לשון של כל כתבים וגופן של כל אומה ואומה. ומבואר בתרתי בין בלשון ובין בסוג כתב. וכן איתא בר"י מלוניל וברע"ב. וכן פסק הרמב"ם בפי' המשנה ובהלכות פי"א ה"י. דתרוויהו איתניהו. אמנם לשון הר"ן הוא בכל כתב וגופן של כל אומה ואומה של שבעים לשון. ויל"ע בדבריו האם כוונתו לשני דברים או לדבר אחד. ולכאורה לדברי הראשונים לעיל דבכל מצב חייבים אל שתי אותיות אפילו דאין להם משמעות אם כן פשיטא דחייב ואין שום חידוש במשמעות הלשון. ובפי' רש"י יל"ע מהו החידוש במשמעות הלשון. יל"ע דבמשנה כתוב בכל לשון ומנליה לראשונים דחייב בכל כתב. ולפי המאירי ניחא. דהחידוש הוא רק בכתב ולא בלשון. והנה יש לעיין מה הדין כתב שאינו של אומות אלא יחידים ימציאו לעצמם כתב ולשון האם יתחייבו על זה. ונפק"מ בכתב עוורים [ברייל] או כתב מורס או שפת האספרנטו. או שפת תכנות למחשב האם יתחייב על זה. עיין ברמ"א סי' ש"ו סעיף יא'. שפסק דכתב נכרים אינו אלא מדרבנן והביא כן בשם האו"ז בשם הירושלמי. והביאוה"ל שם דחה דבריו. וכן הנודע ביהודה תניינא סי' ל"ג ועיין בהגהות מיימוני הלכות ס"ת פ"א אות ע' ועיין מג"א סי' ש"מ ס"י. **השפ"א הסתפק** האם הכותב שתי אותיות משתי לשונות חייב. או כיוון דאין דרך כתיבה בכך בטלה דעתו עיי"ש.

לגבי כתיבה בשמאל. יש לדון מהו שורש מחלוקת הריטב"א והרמב"ם ויש לדון דזה תלוי בטעם דלא אמרינן דבטלה דעתו.