שיעור א, בגדר איסור מלאכת חוה_מ- גמור
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / מועד קטן - שיעורי הרב אלעזר מאירוביץ

**שיעור א**

**בגדר איסור מלאכת חול המועד**

**סוגיית הגמ' בחגיגה**

בדין גדר איסור מלאכת חוה"מ מטו הראשונים לסוגיית הגמ' חגיגה יח', וכתבו הראשונים שריהטת הגמ' שאיסור מלאכה דחוה"מ דאורייתא שהרי מכח הדרשות בגמ', הגמ' דנה שע"כ חג האסיף לא יכול להיות על חוה"מ עד כמה שזה אסיף כפשוטו, וע"כ שמדאורייתא יש איסור אסיפה ולכן א"א שחוה"מ יהיה נקרא חג האסיף, עיי"ש.

ובתוס' שם מטו לשיטת ר"ת שאיסור חוה"מ דרבנן ולפי"ז הוצרך ליישב דברי הגמ' וכתב שם שכיוון שיש אסמכתא לאסור מדרבנן לא מסתבר שיהיה מפורש בתורה להיתר, אך לעולם האיסור כולו מדרבנן.

ובמנח"ח מצווה שכג' ביאר כוונת התוס' ע"פ דברי הט"ז הידועים שמה שמפורש בתורה להיתר אין כח לחכמים לאסור בקום ועשה. וביאר שהיא כוונת ר"ת שאם היה מפורש בתורה להיתר שמותר לאסוף בחוה"מ והוא חג האסיף לא היה כח ביד חכמים לאסור את האסיפה אפילו מדרבנן אחר שמפורש בתורה להיתר.

ועי' שו"ת רע"א סי' ע"ד שביאר באופ"א שכיוון שכל דבר שיש לו אסמכתא לאסור הוא כביכול כתוב בתורה לאיסור וא"כ א"א שמחד יש רמז בתורה לאיסור ומאידך בקרא דחג האסיף יהיה מפורש להיתר, וא"כ א"א שיהיה אסמכתא לאיסור על דבר המפורש בתורה להיתר עיי"ש [ועי' ריטב"א ר"ה ט"ז].

ומ"מ נראה ברור שכ"ז לשיטת ר"ת שאיסור מלאכה דחוה"מ דרבנן אך לדעת ש"ר שאיסור מלאכת חוה"מ דאורייתא, מתבאר כפשוטו שכיוון שבדרשות מפורש לאיסור מלאכה מדאורייתא במועד א"כ חג האסיף כפשוטו א"א שיהיה כלפי חוה"מ.

ויעוי' בטורי אבן [באבני מילואים סוף מסכת חגיגה] שהאריך בראיות כדעת הראשונים שמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא. ואחת הראיות העיקריות היא מריהטת הגמ', ולא ניחא ליה דברי ר"ת, שלדבריו שהוא מדרבנן שפיר היה אפשר לאוקמי חג האסיף על חוה"מ שהרי מותר באסיפה מדאורייתא ולא נחית כלל לכל חילוקי האחרונים בביאור דעת ר"ת, כאמור, ועיי"ש שהכריע כן שהיא השיטה העיקרית לדינא.

**דעת הטורי אבן בדין הואיל במלאכת חול המועד**

ויעו' בטורי אבן שם[[1]](#footnote-2) [וכן בחי' ריש ד' יח' ד"ה אימת] שהנה בשו"ט בגמ', הגמ' דנה שחג האסיף אינו גבי יו"ט שהרי אסיפה אסורה ביו"ט ואחר כן הגמ' דנה כן גם גבי חוה"מ. ומקשה שם לראשונים שמלאכת יו"ט מותרת מדאורייתא ואסורה רק מדרבנן שהיא שיטה הר"ן ריש פ' אין צדין ועוד וכ"פ בשו"ע ריש סי' תצה' וא"כ לדידהו חג האסיף שפיר איירי על יו"ט שהרי המלאכה מותרת מדאורייתא.

וכתב ליישב שכיוון שגם מלאכת יו"ט מותרת רק לצורך או"נ, וא"כ האסיפה המותרת היא רק לצורך יו"ט, אך כל שיקצור לצורך מחר יהיה אסור אף לדעת הר"ן ודעימיה וא"כ כלפי זה לא יכול להחשב חג האסיף עד כמה שרק אסיף ליומו מותר, ובכה"ג לאו שמיה חג האסיף.

אך ממשיך שם שהנה נח' רבה ורב חסדא בגמ' בפסחים מו' האם אמרינן הואיל, שגם באופן שעושה מלאכה לצורך מחר יהיה מותר מדאורייתא דהואיל ואי מיקלעי ליה אורחים חזי ליה השתא נמי חזי לי ויחשב כעושה מלאכה ליומו, מדאורייתא, וא"כ שוב תהיה מותרת האסיפה מדאורייתא אף לצורך מחר מדין הואיל, וקשיא קושיית הגמ', וע"כ שהגמ' אזלא למאן דלית ליה הואיל ודוק'[[2]](#footnote-3).

ועי' בהגהות האמרי ברוך על הטורי אבן שם מה שכתב ליישב קושיית הטו"א, שגם למאן דאית ליה הואיל אכתי הקצירה תהיה אסורה מדאורייתא שהרי בכל קצירה חוץ ממה שקוצר את השיבולת של החיטה הראויה למאכל אדם בדרך קצירה הוא קוצר גם את הקשין שאינם ראויים למאכל אדם והוי בכלל לכם ולא לכלבים שאסור ביו"ט וא"כ חג האסיף לא יכול להיות על יו"ט ואתי שפיר קושיית הגמ'.

ואמנם הקשה שכיוון שעושה כן במעשה אחד של קצירה הוי בכלל ריבוי בשיעורים שקיי"ל שהוא מותר והוי הותרה כמש"כ הר"ן פ"ב דביצה, וא"כ אכתי יהיה מותר מצד ריבוי בשיעורים.

ויישב שם יסוד גדול שגם מה שמותר מצד ריבוי בשיעורים הוא רק במה שמצד עצמו היה ראוי להתיר ליו"ט אם היה בו צורך אך דבר שאינו ראוי לאכילה שמצד עצמו ואינו ראוי כלל ליו"ט אינו מותר אף לא בריבוי בשיעורים, ודוק'[[3]](#footnote-4) [ועיי"ש עוד מה שחישב לדעת ר"ע שלצורך כלבים מותר ביו"ט ואכמ"ל עוד].

ועיי"ש בשג"א שלראשונים שקצירה אסורה מדאורייתא ביו"ט אטי שפיר קושיית הגמ' גבי יו"ט. אך מקשה מקושיית הגמ' גבי חוה"מ, דפשיטא ליה שגם גבי חוה"מ אמרינן הואיל, ואף לראשונים שמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא סו"ס מדאורייתא מותר מדין הואיל וכאן אין דרשה מיוחדת לאסור קצירה כמו גבי יו"ט, וא"כ קצירה בחוה"מ תהיה מותרת מדין הואיל שהרי מותר לקצור לצורך המועד כגון להאכיל לבהמתו וא"כ לעולם יהיה מותר מדאורייתא מדין הואיל.

ועיי"ש שהכריח שהגמ' לא דנה למאן דאית ליה הואיל. וגם תירוץ האמרי ברוך לא יהני כאן שהרי קצירה בחוה"מ וודאי אמורה להיות מותרת גם כלפי הקשין שהרי מותר לקצור להאכיל לבהמתו בחוה"מ דחשיב צורך המועד וא"כ מדין הואיל כל קצירה תהיה מותרת מדאורייתא והדרא קושיא לדכותא אמאי פשיטא לגמ' דחג האסיף לא קאי אחוה"מ, וע"כ כדברי הטו"א שהגמ' אזלה כרב חסדא דלית ליה הואיל.

**דברי האחרונים בדין הואיל בחוה"מ**

והמורם מדברי הטורי אבן דפשיטא ליה דכשם שישנה לסברת הואיל גבי יו"ט ה"ה כלפי חוה"מ. והנה הא מילתא פשיטא שכלפי הואיל במלאכת או"נ וודאי שישנה גם גבי חוה"מ דהרי חוה"מ לא חמיר מיו"ט וכמו שיש הואיל ביו"ט ה"ה בחוה"מ ופשוט.

אך החידוש בדברי הטורי אבן שגם ההיתרים המיוחדים שנאמרו בחוה"מ כמו דבר האבד ואין לו מה יאכל וכו', גם לגבייהו שייך הואיל, וכל מה ששייך שיהיה בו צורך דבר האבד בחוה"מ או יהיה ראוי למי שאין לו מה יאכל או צורך חוה"מ וכו' יהיה מותר מדאורייתא מדין הואיל.

וכאמור באופן שדן האמרי ברוך, יוכל לקצור את הקשים בחוה"מ אף שאינו צריך כלל להאכיל לבהמתו ומצידו הוי קצירה לצורך מחר למוכרו או להאכיל רק למחר, מ"מ הואיל ואי מיקלע מי שיצטרך לו בחוה"מ להאכיל לבהמתו חשיב כקוצר לצורך המועד ומותר מדאורייתא.

והנה כמו שנקט הטורי אבן נקט נמי בישועות יעקב בסי' תקל' ונקט שם שגם אם בדרשות הפסוקים מורם שמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא לעולם לא יהיה בה איסור דאורייתא בפועל, והיינו משום שבאופן שראוי ביומו למאן דהו הוא בכלל סברת הואיל וכמש"כ הטו"א.

וממשיך הישועות יעקב שאף שכתבו התוס' בפסחים מו' שסמוך לחשיכה אין הואיל שאינו ראוי אז לאורחים, מ"מ זה רק כלפי יו"ט אך כלפי חוה"מ יהיה מותר אף סמוך לחשיכה שהרי כל מה שאסור סמוך לחשיכה הוא מצד שאז אינו ראוי ליו"ט ונחשב כעושה לצורך מחר שאסור ביו"ט, אך בחוה"מ הרי מותר לעשות מלאכה בחוה"מ לצורך יו"ט וממילא לעולם חשיב שעושה מלאכה הראויה לצורך המועד ויהיה מותר אף סמוך לחשיכה.

**דין 'מתוך' בחול המועד**

ועיי"ש בישועות יעקב שגם למאן דלית ליה הואיל או אם אינו ראוי כלל ליומו ולא יהיה ניתר מדין הואיל מ"מ הלא קיי"ל בביצה שכל מלאכה שהותרה לצורך אוכל נפש הותרה נמי שלא לצורך אוכל נפש, וכמו שישנה לסברת מתוך גבי מלאכות אוכל נפש ביו"ט ה"ה גבי מלאכת חוה"מ יש מתוך.

ואמנם כלפי יו"ט אין מתוך בכל המלאכות ויש מלאכות האסורות כלל, אך כלפי חוה"מ כל המלאכות מותרות בגדרי הצרכים שהותרו כגון דבר האבד וכו' וא"כ יהיה מתוך בכל המלאכות ומדאורייתא לעולם לא יהיה איסור כלל שהוא מותר מדין מתוך.

ויעוי' בטורי אבן שם שגם בזה עלה דבריהם בשווה שפשיטא להו שגם גבי חוה"מ ישנה לסברת מתוך אלא שא"כ קשיא כאמור אמאי חג האסיף אינו גבי חוה"מ הרי מדאורייתא הוא מותר מדין מתוך. אך הטורי אבן דוחה שכלפי מתוך אינה קושיא שהרי שיטת תוס' והרא"ש ועוד שגם מתוך אינו מתיר מדאורייתא לולי שיש צורך קצת כגון צורך היום או צורך מצווה וממילא אינו בכלל חג האסיף שהרי בלא צורך אסור מדאורייתא[[4]](#footnote-5).

ואמנם יעוי' בהגהות ארץ צבי על מצבת משה שמחלק שכל דברי הראשונים שאין היתר של מתוך רק במקום צורך קצת היינו דווקא גבי יו"ט, שעד כמה שאין צורך היום כבר עיקר המלאכה חשיב מלאכת עבודה שנאסרה כלל ביו"ט ומה שמפקיע שם של מלאכת עבודה הוא במה שהוא לצורך היום והוי בכלל מלאכת או"נ אך כלפי חוה"מ שגם מלאכת עבודה הותרה בגדרי היתר המועד שוב נראה שיהיה מותר גם בלי צורך היום מדין מתוך, עיי"ש.

ומ"מ כלפי התירוץ של הטורי אבן אכתי יש להקשות שהרי כ"ז לשיטת התוס' ודעימיה אך דעת רש"י והמ"מ בדעת הרמב"ם ועוד וכן דעת השו"ע [לכה"פ מדאורייתא] שמתוך מתיר גם לולי צורך כלל וא"כ אכתי קשיא אמאי חג האסיף אינו גבי חוה"מ הרי מדאורייתא מותר מדין מתוך.

אמנם גם לרש"י ודעימיה מוכח שמלאכה לצורך מחר מיגרע גרע משלא לצורך כלל וכן צורך עכו"ם שמתמעט מקרא, וכמו שהביא השעה"מ הל' יו"ט מדברי הר"ן בחי' כת"י שאף לשיטת רש"י ששלא לצורך כלל מותר מ"מ לצורך מחר ולצורך גוי וודאי אסור וגרע טפי[[5]](#footnote-6) [ועי' באורך בשיעורי יו"ט מה שנתבאר בזה].

**דרך אחרת בדין מתוך בחוה"מ**

והעולה מדברי האחרונים[[6]](#footnote-7) שנקטו כמילתא דפשיטא שדין הואיל ומתוך ישנו בחוה"מ כשם שישנו גבי יו"ט[[7]](#footnote-8). אך היה נראה שלא מסתבר כלל לומר שלשיטת רש"י ודעימיה באמת כל האיסור במלאכת חוה"מ מדאורייתא יהיה רק בעושה לצורך אחר המועד ובצורך עכו"ם, וכל שלא בכה"ג כבר יהיה מותר מדאורייתא מדין מתוך שמתיר אף שלא לצורך כלל, ועי' בזה היטיב.

והיה נראה ברור מילתא בטעמא שיש חילוק רב בין יו"ט לחוה"מ כלפי סברת מתוך, והיינו ששורש ההיתר של מתוך היינו סברא בשם המלאכה שעד כמה שחזינן שהמלאכה מותרת לצורך או"נ סברא היא שהותרה גם שלא לצורך או"נ ובזה דנו הראשונים האם היינו שהותרה לגמרי ביו"ט ואף שלא לצורך כלל או סו"ס שהותרה לצורך שאר צרכים אך בעינן מיהא צורך קצת, אך הא מילתא פשיטא שהוא סברת היתר בשם המלאכה להתירה בהיתר רחב ביו"ט, ועי' [וע"ע בגדרי ההיתר בשיעורי יו"ט ואכמ"ל].

אך כלפי מלאכת חול המועד חזינן שגדרי ההיתר אינם נגדרים בחילוקי המלאכות כמו ביו"ט, אלא נגדר לפי הצרכים בחוה"מ כגון צורך המועד וצורך דבר האבד ואין לו מה יאכל וכו', וממילא כלפי זה נראה ברור שאין כלל סברא של מתוך להרחיב את ההיתר אף לאופנים שאין בזה את צרכי המועד, שלעולם ההיתר הוא היתר 'לצורך' ואינו היתר ב'שם המלאכה', ודוק' בזה היטיב שהוא נכון בס"ד.

והנה כלפי מלאכת חוה"מ חוקר הישועות יעקב בסי' תרלג' האם ההיתרים בחוה"מ הם בגדר הותרה או דחויה, ומביא ראיה ממש"כ בסי' תקל' שוודאי חשיב הותרה שהרי יש מתוך- כמאי דפשיטא ליה, ואין מתוך אלא במה שהוא בגדר הותרה, עיי"ש.

ונראה שגם לולי ראייתו וודאי פשיטא שמלאכת חוה"מ הוי בגדר הותרה ועוד חזון לדון בחילוקי ההיתרים שאולי חלק יש בהם מדין דחויה ויש לדון האם יש למיהדר ההיתרא ואכ"מ בכ"ז, ומ"מ נראה שחלות ההיתר הוא וודאי בגדר הותרה ויש להאריך. מ"מ כלפי סברת מתוך נראה שאף אי חשיב הותרה אינו מעלה ואינו מוריד דכל שאינו היתר בעיקר שם המלאכה אין מקום להתחיל סברת מתוך, ועי' בזה.

והרי דברינו מוכרחים ומבוארים לשיטת הרבה ראשונים שמלאכת חוה"מ דאורייתא ובכ"ז מתוך מתיר מדאורייתא אף לולי צורך כלל, וא"כ לא יהיה היכי תימצי מרווח לאיסור מלאכה בחוה"מ, וע"כ נראה כדברינו שבשורש ההיתר של מתוך יש לחלק טובא שהוא ישנו דווקא גבי יו"ט אך אינו שייך כלל כלפי חוה"מ.

והנה הקשה ר"ת איך מלאכת חוה"מ דאורייתא ואיך יתכן באיסור דאורייתא שחלקו מותר וחלקו אסור, ועי' בב"י שיישב שיטה זו שאינה קושיא כלל ומסרו הכתוב לחכמים להתיר אף בדאורייתא כראות עיניהם וכבר מצאנו כעי"ז כלפי איסור רחיצה דאורייתא ביוה"כ שהתירו רחיצת פנים לכלה והמלך והיתרי חוה"מ לא גרועים מכל כה"ג.

והנה לדברי הב"י נראה ברור ופשוט טפי שאין כלל מקום לדון הרחבת גדרי ההיתר ע"י מתוך, שהרי ההיתרים הם היתרים עצמיים לגברא לצרכים מסוימים, וכעין שלא יעלה על הדעת לומר מתוך כלפי רחיצה ביוה"כ שיתירו לכלה וכעי"ז רחיצה גם בשאר מקומות מתוך שהותר רחיצת הפנים וכעי"ז שאין בזה סברא כלל, ודוק' היטיב.

אך עי' לקמיה שגם לשיטת הרמב"ן שבחוה"מ אינם היתרים בעלמא והוא הגדרת עצם החפצא של השביתה של היום, מ"מ נראה שחלוק ביסודו גדר ההיתר, שביו"ט ההיתרים נגדרו בשם המלאכות ובזה שייך מתוך משא"כ בחוה"מ הם היתרים לצורך ובזה לא שייך מתוך.

**בדין מתוך במכשירין**

והנה נקטינן שאין מתוך ממכשירין לשאר מלאכות, והיינו של"א מתוך שהותרו המלאכות במכשירין יותרו גם המלאכות לשאר צרכים, ועי' מזה בפנ"י פ"ב דביצה ואכ"מ. ועי' בישועות יעקב שם שביאר בזה שע"כ הוא משום שההיתר של מכשירין הוא בגדר דחויה ואינו כמו היתר מלאכת גוף האו"נ שהוא בגדר הותרה ולכן רק במלאכות יש סברא של מכשירין.

וממילא בחוה"מ שההיתרים הם נמי בגדר הותרה הם נמי בכלל סברת מתוך. אך נראה שמה שאין מתוך ממכשירין אינו רק אם ננקוט שמכשירין הוא בגדר דחויה, ובאמת יעוי' במקו"א שדעת הגר"ז נראה שמכשירין בגדר הותרה ובכ"ז וודאי קיי"ל שאין מתוך ממכשירין.

וביאור הדבר שגם חלות ההיתר של מכשירין הוא שהתירו אף את מלאכת המכשירין לצורך או"נ, אך לא נאמר היתר במלאכות באופן של מכשירין והוא רק היתר להטפיל את המכשירין לגוף מלאכת האו"נ שיהיה מותר גם בכה"ג, ועי'.

אם כנים הדברים, דין זה הוא מקור לדברינו שהיתר מתוך אינה אלא במקום שחל חלות היתר בשם המלאכה וממילא כמו שבמכשירין אין מתוך ה"ה במלאכת חוה"מ אין מתוך ודוק' היטיב.

**העולה בדין הואיל בחוה"מ**

ואמנם כ"ז כלפי סברת מתוך אך כלפי מה שנקטו האחרונים שגם סברת הואיל שייכת בחוה"מ מצאנו נמי בגליון רע"א סי' תקלז' שפשיטא ליה ששייך הואיל בחוה"מ. וכן הוכיח המשכנות יעקב בסי' לז' מסוגיא בד' יב' ואכ"מ.

ובאמת הראיה הגדולה לזה מדברי התוס' בפסחים שהקשו שנאמר הואיל גם גבי שבת שיהיה מותר מלאכת שבת הואיל וחזי לפיקו"נ ותירצו שהוא לא שכיח, וא"כ פשוט וברור לדרכם שיש הואיל גם בחוה"מ והתם הוא שכיח שהרי יש הרבה היתרים.

ואמנם החזו"א בפסחים [דף מו'] דן לחלוק על קושיית תוס' שסברת הואיל אינה סברא להעמיד את הצורך לפנינו אלא היא סברא שהמלאכה מותרת לצורך, והיינו שכלפי יו"ט גדר ההיתר הוא שהמלאכה מותרת לצורך או"נ ואין הכוונה שמחמת האו"נ יש היתר לעשות מלאכה ורק בכה"ג ישנה לסברת הואיל משא"כ גבי שבת לא נאמר שיש היתר במלאכה לפיקו"נ אלא שלצורך פיקו"נ מותר לעשות מלאכה וממילא כל שאין הפיקו"נ לפנינו אין היתר לעשות מלאכה ולא יהני הואיל, ודוק'.

אך לכאו' מהסוגיא שם בפסחים חזינן שיש הואיל גם מהיתר שהוא רק מכח דחיה של עשה דוחה ועוד ראיות שגם בלי סיבה של היתר כל שיש היתר אמרינן הואיל שיהיה מותר מכח האופן המסוים שבו מותר לעשות כן, ואכמ"ל. וממילא גם כלפי חוה"מ וודאי שיהיה בכלל הואיל.

ואמנם המהר"ם חלוואה בפסחים מיישב קושיית תוס', ששבת דחויה ולכן אין הואיל, שהואיל הוא רק בהיתר שהוא בגדר הותרה. אך כלפי חוה"מ כאמור לעיל הוא דבר פשוט שהוא בגדר הותרה ושפיר יהיה בכלל הואיל אף לדבריו.

**תשובת הראב"ד בדין הואיל בחוה"מ**

והנה מטו פנינה יקרה מדברי הראשונים בקובץ שיטות קמאי ביצה כא', האם מותר לעשות מלאכה עבור עכו"ם בחוה"מ ואיירי שיש לו הנאה במה שעושה עבורו בחוה"מ. ושם כותב הראב"ד שאסור דמלאכת עכו"ם לא חשיב צורך המועד ואף אם יש לו הנאה מזה [וכ"כ בחיי"א שמלאכה עבור גוי אסורה בחוה"מ ויל"ע אמאי לא גזרו איסור זימון אם הוא דאורייתא].

אך ממשיך שאם האוכל ראוי לבהמה אפילו אוכל של חתיכת איסור, מותר לטרוח עבור הגוי דהואיל וחזי לבהמה מותר, ואע"פ שהואיל אסור מדרבנן חשיב שעת הדחק שיש לו בזה צורך גדול טרוח עבור הגוי ומותר. ונראה ששיטתו כדעת בעה"מ בפסחים מו' שהואיל מותר אף מדרבנן במקום הדחק [ועי' שיעורי יו"ט בגדר עירוב תבשילין באורך בעניין זה].

וחזינן מפורש בדברי הראב"ד שיש היתר של הואיל בחוה"מ, ומבואר עוד מבואר חידוש גדול שלטרוח עבור גוי אף באופן שהחשיבו הראב"ד לשעת הדחק אינו בכלל צורך המועד ואסור מעיקר הדין אלא שהוא מותר בגדרי הואיל וכאמור.

לכאו' יש בזה נפק"מ לדינא האם מותר לטרוח במלאכה עבור עוזרת גויה לצורך שתעבוד טוב יותר וכעי"ז האם בכל גווני נחשב שאינו לצורך המועד או שמא בכה"ג שיש לו הנאה כעת ממלאכת הגוי עבורו שפיר יהיה בכלל צורך המועד וצעל"ד.

והנה רע"א בתשו' מוכיח שגם מאן דלית ליה מתוך אית ליה הואיל, דלא כדעת כמה ראשונים שנקטו לא כך עי' ברשב"א בפסחים שם ועוד. וכמליצה אפשר לרמוז שמצאנו עוד שיטה שלית ליה מתוך ואית ליה הואיל הלא הוא עיקר מלאכת חוה"מ, למאי דנתבאר שנראה שאין בה מתוך אך שפיר ישנה לסברת הואיל, ויל"ע מה שהראשונים קישרו בין הואיל למתוך ואפשר שכלפי חוה"מ אינו שייך וממילא אין בזה קושיא ושייכות לדברי הראשונים ודוק'[[8]](#footnote-9).

**גדר איסור המלאכה בחוה"מ**

והנה עיקר קושיית ר"ת ודעימיה שמלאכת חוה"מ אינה דאורייתא היא מכח ההיתרים שנאמרו בחוה"מ, ואי הוי איסור דאורייתא היכן מצאנו איסור שחלקו אסור וחלקו מותר. ובטורי אבן מקשה שגם ביו"ט חלקו אסור וחלקו מותר וא"כ מאי קשיא להו.

ועי' ברא"ש שמעמיד את הקושיא כלפי היתר דבר האבד. ובמרדכי נוסח הקושיא באופן אחר שלא יתכן שיקלו כ"כ בדאורייתא שהרי ריבוי היתרים יש בחוה"מ.

ונראה שבאמת יש ג' שיטות בישוב קושיית הראשונים בדבר זה. יעוי' בחינוך מצווה שכג' שנראה שבאמת נמסר הדבר לחכמים ואע"פ שאסור מדאורייתא נמסר להם להתיר מדאורייתא ואין בזה קושיא. וכן מוכח בב"י שיישב שיטה זו שדימה להיתר רחיצה ביוה"כ שהמלך והכלה ירחצו את פניהם וע"כ חזינן שיש כח לחכמים לחלק ולהתיר בדאורייתא.

אך מלשונות הרמב"ן בפסקי חול מועד [עיי"ש סו"ד] נראה שהיתרי חוה"מ אינם בגדר היתרים בעלמא לצרכי המועד אלא שהוא ע"ד מה שנתבאר ביו"ט.

והיינו שיש דרגות בקדושת היום ולפי"ז נגדרו איסורי המלאכה של אותו היום, שקדושת שבת מחייבת שביתה גמורה ממלאכה ויש שביתה של יו"ט ששם מלאכת או"נ אינו סותר את חיוב השביתה שמחויה מכח קדושת היום ויש דרגת שביתה של חוה"מ וכלפיו השביתה המחויבת היא אינה מחייבת יותר מאשר שביתה מטרחה והתעסקות במה שאינו צורך היום ושאר היתרים והוי 'יותר' מיו"ט כלשון הרמב"ן שם.

והיינו שמה שהותר אינו בגדר היתר אלא שלמדו חכמים שמעולם אין סיבה לאוסרו כיוון שאינו סותר את השביתה המחויבת מכח דרגת קדושת היום. ובזה שונה ממה שנראה בחינוך ובב"י שלדבריהם לא למדנו דרגת שביתה מיוחדת בחוה"מ שאינה כוללת את אופני ההיתר שנתבארו ע"י חז"ל, ולעולם מצד האיסור היה מקום לאסור הכל וכמו גבי יו"ט אלא שנמסר לחכמים להתיר לצורך מה שנצרך למועד וכמו שדימו לגבי יוה"כ ודוק' היטיב.

ולדבריהם ר"ת הקשה איך יתכן כן בדאורייתא ולדרכם אין תשובה אלא שזה נאמר בהיתר שנמסר לחכמים וכמו שנמצא בשאר מקומות. ואפשר שלכן הרא"ש הקשה דווקא מדבר האבד, והיינו שכלפי צורך המועד אפשר שגם הרא"ש היה מודה שאינה קושיא שיתירו כן בדאורייתא וכמו שמצאנו גבי יו"ט והיינו שלצורך המועד מעולם לא נאסר, אך כלפי היתר דבר האבד שאינו כלל לצורך המועד שם הקשה הרא"ש שהרי אינו לצורך המועד וע"כ הוא היתר עצמי וזה קשה לומר בדאורייתא, ודוק'.

ובאמת יעוי' ברמב"ן בע"ז גבי מלאכת קרקע וכן מבואר בגמ' ד' ב' וד' יג' שגדר השביתה בחוה"מ הוא שביתה מטרחה. וא"כ אפשר שגם דבר האבד אינו מלאכת טרחה אלא מלאכת הצלה ולכן אינו בכלל האיסור של חוה"מ. ועי' בלשון הרמב"ן בפסקי חוה"מ שם שכתב שם שגם דבר האבד הוא היתר על דרך יותר שדרך האנשים לטרוח וצ"ב כוונתו.

ונראה שמתבאר כאמור, שכיוון שמה שאנשים טורחים על דבר האבד הוא כיוון שכך דרכם כדי להציל ממונם ואין ענינם להתעסק בטרחה שאינה מצרכי היום ממילא הוא בכלל ההיתר, ועי' בזה.

**ראיה לדרכו של הרמב"ן מהגמ' בכריתות**

והנה בטורי אבן בחגיגה יח' הביא ראיה גדולה שמצינו גם בדאורייתא חלקו אסור וחלקו מותר מהגמ' בכריתות ט' שהגמ' דנה במח' תנאים בדרגת השביתה של גר תושב בשבת ויש דיעה שהוא מחויב בשביתה כמו ישראל בחוה"מ ועיי"ש שע"כ בדאורייתא פליגי [כי גר תושב אינו מחויב בדרבנן ואף שיש חולקים בזה ואכ"מ].

ובמנח"ח הביא קושייתו מהאבנ"מ שאיך יתכן שהקילו על שביתה של גר תושב כמו חוה"מ עד כמה שאינה שביתה דאוריתא כלל, ויישב שמ"מ כיוון שחזינן שהוא קיל טפי מישראל ראו להקל בו כמו שביתת חוה"מ אף שהיא מדרבנן, עיי"ש.

אך נראה שראיית הטורי אבן אלימה טפי, שחזינן בגמ' שחוה"מ הוא דרגה של שביתה כמו שבת ויו"ט, והוא ראיה גדולה לדברי הרמב"ן, עד כמה שהגמ' מתפרשת מדאורייתא ודוק' בזה היטיב [אך לדרך הב"י וכן לדרך הריטב"א והרמב"ם לקמן ע"כ צריך לפרש כדרכו של המנח"ח].

**דרך שלישית בגדר מלאכת חול המועד**

ונראה שיש דרך שלישית בישוב קושיית ר"ת, יעוי' בריטב"א ד' יג' ובקרן אורה ריש מסכתין בביאור דעת הרמב"ם, שהנה הנו"כ בדעת הרמב"ם נקטו לדעתו שאיסור חוה"מ דרבנן וכ"כ בראשונים בדעת הרמב"ם אך כבר הקשו מדברי הרמב"ם בפ"א מהל' חגיגה ה"י שהצריך קרא להיתר קרבן חגיגה בחוה"מ [ועי' במנח"ח מש"כ ליישב].

ועי' שם בקר"א שהביא מלשון הרמב"ם בפי' המשניות שאיסור חוה"מ הוא מדברי קבלה ולשיטתו חשיב כדברי תורה ומה שכתב בהלכות דברי סופרים אינו ראיה והוי כדאורייתא ומיושב שיטתו גבי קרבן חגיגה. אך הנה ברמב"ם מבואר שגדר האיסור הוא אך משום שהוא נקרא מקרא קודש ויש להבדילו מימות החול, ועי'.

ומבואר שגם אם דנים באיסור דאורייתא מ"מ אין חלות שביתה מיוחדת לחוה"מ וגדר האיסור מלאכה אינו מחמת עצם מהות היום לא כהרמב"ן ואף לא כהחינוך והב"י אלא שהוא איסור מלאכה כדי להבדילו מימות החול אחר שהוא מקרא קודש ואין בזה איסור עצמי מחמת היום כלל, ודוק'.

ועל דרך זה מבואר בריטב"א יג,א שגדר האיסור הוא כדי שיהיו פנויים לשמחה ועבודה במועד ולפי"ז כתב שאם יש לו דבר האבד ויהיה מחמתו בדאגה בטל טעם האיסור ולכן התירו.

ומבואר שר"ת בקושייתו הניח שאם האיסור מדאורייתא הוא כשאר איסורי מלאכה של המועדות והקשה שאיך נחלק בדאורייתא, ולחינוך באמת הוא איסור כמו יו"ט ובכ"ז נמסר לחכמים להקל בו ולרמב"ן הוא חפצא של ביתה מיוד לחוה"מ שהוא פחות מיו"ט, אך לשיטת הרמב"ם לביאור הקר"א והריטב"א אין כלל איסור מלאכה מעצם מהות היום וכל ענינו הוא כדי להבדילו או כדי שיהיו פנויים בו.

ואחר כן יש לדון שגם בגדר האיסור דרבנן יש לחקור בגדרו ככל מה שנתבאר לעיל באיסור דאורייתא.

1. אחר שגמר להביא ראיותיו שמלאכת חוה"מ דאורייתא כתב תוך דבריו 'ואל תקשה עלי' עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. א"ה, ואמנם נראה לדון לדעת התוס' בפסחים וש"ר שסמוך לחשיכה שאינו ראוי לאורחים אינו בהיתרא דהואיל וא"כ מקצת היום סמוך לחשיכה אסור באסיפה וא"כ לדרכו של הטורי אבן אפשר שגם זה מספיק שחלק מהיום אסור באסיפה שכבר אינו יכול להקראות חג האסיף [וכלפי חוה"מ עי' לקמיה בדברי הישועות יעקב]. [↑](#footnote-ref-3)
3. וע"ע בשיעורי ביצה מה שנתבאר בזה באורך בשיעור בדין ריבוי בשיעורים, ואכמ"ל. ויל"ע בדין ריבוי בשיעורים בחוה"מ ויתבאר עוד בהמשך הסוגיות. [↑](#footnote-ref-4)
4. וא"כ היה נראה שלשיטת התוס' ודעימיה אין נפק"מ בדין מתוך בחוה"מ שהרי עד כמה שלולי צורך אין מתוך א"כ מצד הצורך יהיה כבר מותר מצד צורך המועד, והכי מסתברא טפי שצורך המועד הוא היתר רחב יותר מצורך קצת במתוך, ואין להאריך. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואמנם הר"ן שם כתב לאסור מצד דין הכנה וממילא יש לעי' האם שייך לאסור מצד הכנה גם גבי חוה"מ ועי' ואכ"מ כעת. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועי' מנח"ח שכג' שהעתיק נמי בפשיטות לדברי הטו"א. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויל"ע האם זה נכון אף לדברי הראב"ד שהובא בשטמ"ק בכתובות ד' ז' שמתוך אינו סברא דאורייתא אלא ילפותא מקרא, ועי'. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואמנם יש לסיים דעיקר הראיה שאין מתוך בחוה"מ הוא משיטת רש"י שאז לא יהיה איסור מדאורייתא, כאמור. וכ"ת א"כ ה"ה כלפי הואיל, פשוט שזה אינו שהרי אפשר למצוא אופנים שאין בהם כלל הואיל וממילא יהיו אסורים מדאורייתא כגון באופן שאינו ראוי במועד וכן במלאכת אומן לרמב"ן שנאסר מדאורייתא ואין בזה היתר כלל בחוה"מ וממילא לא יהיה בזה הואיל וכל שיעשה מלאכת אומן במועד שפיר יהיה אסור מדאורייתא לכו"ע, ודוק'. [↑](#footnote-ref-9)