כלים פי_א מ_ז
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"א מ"ז**

א] **קרן עגולה טמאה ופשוטה טהורה,** הר"ש פירש דקרן הוא כלי שיר העשוי מקרן והוי כלי עצם, וע"כ עגולה טמאה דיש לה בית קיבול, ופשוטה דאין לה בית קיבול טהורה ככל פשוטי כלי עצם דטהורין. ?ועי' סד"ט לקמן פט"ו מ"ו שהק' ממש"כ הר"ש שם דגזרו טומאה על כלי שיר אף שהן פשוטין, ועי' שם בר"ש בכת"י, ועמש"נ שם בזה?.

והא דעגולה שיש לה בית קיבול טמאה, כתב במי"ט דצ"ל שהיא עשוי' לקבלה, ומצאנו בתשו' הראב"ד סימן כ"ב שפירש לזה, ז"ל, יש מתלמידינו שהוקשה לו הא דתנן בכלים פ"ב הטהורים שבכ"ח הסילונות אע"פ כפופין אע"פ מקבלין, והתנן פי"א קרן עגולה טמאה פשוטה טהורה, אלמא עגולה טמאה מפני שהיא מקבלת, תריצית, לא [דמי] דקרן עגולה [ראוי'] לגמע בה מים לתינוק והו"ל כלי העשוי לקבלה, אבל סילונות אע"פ שהם כפופים אינם עשויים לקבלה אלא להעביר עליהם מים, וכבר מפורש טעמא במקואות, סילון שהוא צר מכאן ומכאן ורחב באמצע אינו פוסל שאינו עשוי לקבלה, עכ"ל, וכ"ה בד' הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' במהדו"ק.[[1]](#footnote-2)?ועמש"נ בזה להלן מ"ט בטעם הא דסגי בהכי אף לר' יוחנן דס"ל דלא סגי במה שראוי לגמע בו מים לתינוק?.ועמש"נ עוד להלן פט"ו מ"ו די"ל דגזרו טומאה על כלי שיר אם אך יש להן בית קיבול, ולפ"ז א"צ לומר דה"ז עשוי לקבלה, וכ"כ בסד"ט להלן שם, אך מד' הראב"ד מוכח לא כן?.

ב] והרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"י מכלים הט"ו פירש, דאיריי בחצוצרת העשוי' מכמה חוליות, ועגולה אין יכול להחזירה אלא אומן, וע"כ היא מקבלת טומאה כשהיא מחוברת, ופשוטה יכולין הכל לפרקה ולהחזירה, וע"כ אינה מקבלת טומאה אף כשהיא מחוברת.

והראב"ד שם השיג, ז"ל, ומה שאמר וכו' אבל אם הדיוט יכול להחזירה אינה מקב"ט אפי' מחוברת, ד"ז רחוק מאד, ובהפך נמצא במשנה פכ"ו סנדל עמקי וכיס של שנצות וכו', אמר ר"י וכו' אבל אלו אע"פ שמותרין טמאין שההדיוט יכול להחזירם, וכן בגמ' דשבת לגבי ענבל וזוג אמרינן הואיל והדיוט יכול להחזירם אפי' נטלו ענבליהם טומאתם עליהם אלמא כיון שיכול הדיוט להחזירו כ"ש שהוא כמחובר ואפי' נתפרק וכ"ש בשעת חיבורו, עכ"ל.

ועיי"ש בכס"מ שכתב לישב ד' הרמב"ם, דהכא שאני שהוא של חוליות ואם אינה תקועה בחוזק אינו חיבור כלל, עכ"ד, ובגליונות חזו"א לחי' הגר"ח פירשה, שדרך מעשה החצוצרות לעשותה גוש א' או ב' של מצופית וקו, ואם עשאה חוליות וגם לא תקען בחוזק הראוי לו, לאו כלי הוא כלל ובטלה דעתו, עכ"ד, ועי' מי"ט מה שפירש בזה בע"א, ושמעתי לפרש עוד בזה, דבקרן של חוליות כל שההדיוט יכול להחזירה, דרך הוא לפרקה תמיד, כמש"כ רש"י שבת דמ"ז., וע"כ לא חשיב חיבור כלל, ומשא"כ בסנדל עמקי וכיס של שנצות ובזוג וענבל, דהגם דההדיוט יכול להחזירן, מ"מ הוי חיבורן בקבע ואין הדרך לפרקן, וע"כ מהני בהו אף חיבור הדיוט.

ג] ובמרכה"מ שם כתב בביאור ד' הרמב"ם, למש"כ בפיהמ"ש דזו החצוצרה פעמים היו עושין מקצת חלקי' מעץ ומקצתן ממתכת, וע"כ בזה דוקא בעגולה דמיהדק, חשיב העץ חיבור למתכת וכשהיא מחוברת הכל חיבור לטומאה, ומשא"כ בפשוטה דלא מיהדק אין חלקיו חיבור, והרי אין כלי שיר של עץ מקב"ט, ולפ"ז ניחא משה"ק הראב"ד מהני דוכתי דמהני חיבור הדיוט, דבסנדל העמקי וכיס של שנצין הרי הוי בית קיבול ע"י חזרת ההדיוט, וע"כ שפיר מקב"ט ושם כלי עליו אע"פ שמותרין הואיל וההדיוט יכול להחזירו, וכן זוג וענבל דשל מתכת הן, יש עליהן תורת כלי שיר כל דחזי לחברן, ומשא"כ הכא דאין העץ טמא כלל מתורת כלי שיר אא"כ מיהדק במתכת, עכ"ד.[[2]](#footnote-3)

אך כבר העיר ע"ז במי"ט, דממה שלא הזכיר הרמב"ם בהלכות דאיירי בכה"ג שמקצת חלקי' מעץ, נ' דהא דקרן פשוטה טהורה הוא בכל גווני, ומש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דפעמים היו עושין מקצת חלקי' מעץ ומקצתן ממתכת, הוא רק לפרש לישנא דמתני' דאם היתה מצופית שלה של מתכת טהורה, ומ' דפעמים שאין כל החצוצרה של מתכת, וזהו דתני דהא דמצופית טמאה בפנ"ע, הוא רק בדהויא של מתכת, ומה"ט נ' דלא הזכיר הרמב"ם בפ"י מכלים הט"ז דהא דמצופית טמאה הוא בשהיא של מתכת, משום דהרמב"ם שם קאי בחצוצרת שכולה של מתכת.

ד] ובחי' הגר"ח שם כתב בביאור ד' הרמב"ם, דהנה צ"ע לדעת הרמב"ם דכל פרק כלי שיש לו שם בפנ"ע מקב"ט, שהרי בקבלת טומאה בעינן דוקא כלי מעשה ובלא"ה אינו מקב"ט, וא"כ מה מהני הא דיש לו שם בפנ"ע, הרי כיון שאינו ראוי לתשמישו ל"ה כלי מעשה, ומ"ט הוא מקב"ט, וצ"ל דב' דינים הם, חדא דבעי' שיהא כלי, ועוד דבעי' שיהא כלי מעשה שיהא ראוי לתשמיש או לתכשיט, ובהך דינא דבעי' שיהא ראוי לתשמיש, גם ב' כלים נפרדים אם בין שניהם ה"נ ראויים לתשמיש ה"ה מקב"ט, ומה"ט כלי שנתפרק וההדיוט יכול להחזירו, ה"ה מקב"ט, דאף דהשתא הוו ב' כלים נפרדים, מ"מ כיון שהן ראויין לתשמיש יחד, הוי כלי מעשה ומקב"ט,[[3]](#footnote-4) אבל לענין הדין כלי, בעי' שיהא כל א' בפנ"ע חשוב כלי, ובלא"ה אינו מקב"ט, דאין ב' חצאי כלים מצטרפין, וזהו דינא דכל שיש לו שם בפנ"ע מקב"ט, דכה"ג חשיב בפנ"ע ככלי שלם, וכיון שיש עליו דין כלי ה"ה מקב"ט, כיון שהוא ראוי לתשמישו בהדי אחריני, ומשא"כ כשאין לו שם בפנ"ע, לא חשיב כלי כלל, ול"מ מה שראוי לתשמישו בהדי אחריני, ולפ"ז ניחא ד' הרמב"ם, דס"ל דכל שההדיוט יכול להחזירה לא חשיב חיבור לעשותן יחד כלי א', וע"כ כיון שכל א' מן הפרקים אין לו שם בפנ"ע לא חשיב כלי, וע"כ תני לה בפירקין ופסקה הרמב"ם בהדי הנך דאין לה שם בפנ"ע דטהורין, ומשא"כ היכא דאין יכול להחזירה אלא אומן, הוו חיבור זל"ז להיות כלי א', וע"כ לא איכפת לן בשם בפנ"ע, ולפ"ז ניחא הא דבזוג וענבל טמאין בשההדיוט יכול להחזירן, שהרי מהא דחזינן דהתם טמאין גם כשניטלו ענבליהן, הרי בע"כ דחשיב ככלי בפנ"ע, והיינו או משום שיש לו שם בפנ"ע, או משום דיש לו בית קיבול, והא דפריך הגמ' בשבת למאי חזו, היינו דהגם דהוי כלי, אך הרי ל"ה כלי מעשה כיון שאינו ראוי לתשמישו, וע"ז משני דהואיל וההדיוט יכול להחזירו ע"כ חשיב ככלי מעשה, עכ"ד, ועיי"ש מש"כ בביאור דעת הראב"ד.[[4]](#footnote-5)

ה] והנה במש"כ הגר"ח דהא דבזוג וענבל מהני חיבור הדיוט, הוא משום דהתם הוי כלי בפנ"ע או משום דיש לו שם בפנ"ע, או משום דיש לו בית קיבול, צ"ב, דהניחא אם הטעם הוא משום דיש לו שם בפנ"ע, י"ל דמה"ט גם העינבל הוי כלי בפנ"ע, אך אם הטעם הוא משום דהוי בית קיבול, הרי אי"ז טעם אלא שיהא הזוג חשיב ככלי בפנ"ע, אך העינבל שאין לו בית קיבול, לא חשיב ככלי בפנ"ע, וא"כ מ"ט מהני חיבור הדיוט שיהא אף העינבל מקב"ט.

ואמנם הנה ל' הגר"ח בתו"ד, דכל שההדיוט יכול להחזירה אינו חשוב חיבור לעשותן יחד כלי א', וא"כ הרי בעי' "שבאחד בפנ"ע יהי' לו שם בפנ"ע", דבלא"ה ל"ה כלי, עכ"ל, ומ' דל"ב שכל פרקי הכלי יהא להן שם בפנ"ע, אלא כל שא' מן הפרקים יש לו שם בפנ"ע, וחשיב ככלי שלם, מהני חיבור הדיוט לצרף אליו את שאר הפרקים שיהיו בכלל כלי זה, ואשר ע"כ כיון דהזוג הוי כלי בפנ"ע, מהני חיבור הדיוט שיהא אף העינבל מקב"ט.

ובזה ניחא הא דתנן במתניתין דבקני מנורה דבשעת חיבורן הכל טמא, אף דסתם קני מנורה ההדיוט מחזירן, ועמד ע"ז בגליונות חזו"א לחי' הגר"ח שם, אך מצאתי בתורי"ד עירובין דל"ה. שכתב בתו"ד דהחזרת קני מנורה הוא מעשה אומן, וכן הא דתנן לעיל מ"ה בעקרב ולחיים דבשעת חיבורן הכל טמא, אף דלפ"ד הגר"ח בע"כ דהתם ההדיוט מחזירן, דאל"כ לא הי' העקרב מקב"ט בפנ"ע, דאף דיש לו שם בפנ"ע, הרי ל"ה כלי מעשה, ולהנ"ל א"ש, דכיון דהפרח והבסיס דהמנורה וכן העקרב יש להן שם בפנ"ע, ע"כ מהני חיבור הדיוט שיהיו שאר הפרקים נכללים בכלל כלי זה, ויהיו מקבלין טומאה.

?עי' חזו"א סימן י"ט סק"ח שפירש דהטעם דהן טמאין בפנ"ע הוא משום שהן עיקר הכלי, וע"כ אף שאין ראויין למלאכתן בפנ"ע ה"ה טמאין.

ז] **אם היתה מצופית שלה של מתכת טמאה, הקב שלה ר"ט מטמא וחכמים מטהרין,** הר"ש פירש לבבא דמצופית, דאם היתה קרן פשוטה מצופה מתכת טמאה, דחשיבא ככלי מתכת כיון שהיא מצופה מתכת, וכן פירש הערוך ע' צף, והבאנו דבריו לעיל מ"ד אות י"א, ואזיל לטעמי' דס"ל דכלי עץ המצופה מתכת נידון ככלי מתכת.

ובדינא דהקב שלה פירשו הערוך והר"ש דהוא נרתק שלה, ובחזו"א סימן י"ד סקי"ד כתב דמדתני דבשעת חיבורן הכל טמא, צ"ל דהאי נרתק היינו כעין קתא, דאי נרתק ממש היכי הוי חיבור.

ח] והרמב"ם בפיהמ"ש פירש דקצה החצוצרה כלפי פי התוקע נקרא מצופית שלה והקצה השני הרחב נקרא קב שלה, והא דהמצופית טמאה בפנ"ע, הוא משום שיש לה שם בפנ"ע, והא דמטהרי חכמים בקב, כתב התוי"ט דהוא משום שאין לו שם בפנ"ע, ובטעמא דר"ט דמטמא, כתב התוי"ט דהוא כפלוג' ר"ע וחכמים לעיל מ"ו בדין פיקה, וצ"ב.

אמנם מל' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"י מכלים הט"ז שלא פירש דבר בטעם הא דהקב טהור, ואח"כ בהא דקני מנורה טהורין פירש דהוא משום שיש להן שם לווי, מ' דהא דהקב טהור אי"ז משום שאין לו שם בפנ"ע.

ושמא י"ל דלעולם יש להקב שם בפנ"ע, שקורין אותו קב, והא דאינו טמא בפנ"ע, הוא משום דעיקר הכלי הוא המצופית שהוא מקום התקיעה, והקב הוי חלק טפל בכלי, וע"כ כשהוא בפנ"ע אין עליו תורת כלי, ובזה הוא דפליג ר"ט וס"ל דאף הקב חשיב מכלל עיקר הכלי, וע"כ אף כשהוא בפנ"ע הוא מקב"ט, כיון דיש לו שם בפנ"ע.[[5]](#footnote-6)

ט] ובהא דתני דאם היתה מצופית שלה "של מתכת", פירש הרמב"ם דהוא משום דפעמים שהיו עושין מקצת חלקי החצוצרה מעץ, וזהו דתני דהא דהמצופית מקב"ט בפנ"ע, הוא רק בשהיא של מתכת, והנה זה ניחא להרמב"ם לטעמי' דכל טומאת הקרן הוא רק כשהיא ממתכת, אך הנה הרא"ש פירש להך בבא כד' הרמב"ם, וצ"ע דלדעתו הרי קרן עגולה מקב"ט אף בשהיא של עצם, משום דהויא כלי קיבול, וא"כ מ"ט הא דהמצופית שלה מקב"ט הוא רק בשהיא של מתכת, ובפשוטו צ"ל דלדעתו הך בבא איירי בקרן פשוטה שאינה כלי קיבול, וע"כ אינה מקבלת טומאה אלא בשהמצופית שלה של מתכת, ולהלן אות י' נתבאר דהא דמטהרי חכמים בקב שלה, הוא רק בקרן פשוטה, עיי"ש, וי"ל עוד, דאף בקרן עגולה שהיא כלי קיבול, מ"מ המצופית בפנ"ע אינה ראוי' לקבל בה, וכ"ה בתוספתא שהביא הר"ש למה שפירש הגר"א בזר זהב, ונת' בזה להלן אות ?, וע"כ אין המצופית מקבלת טומאה בפנ"ע אלא כשהיא של מתכת.

י] והנה לדעת הרא"ש נ', דהא דהמצופית מקב"ט, והא דבשעת חיבורן הכל טמא, הוא אף בקרן פשוטה, דכל הא דתנן ברישא דקרן פשוטה טהורה, הוא בשהיא של עצם, דפשוטי כלי עצם טהורין, אך כשהיא של מתכת ה"ה מקב"ט, ונ' עוד, דכל הא דמטהרי חכמים בקב שלה, הוא רק בקרן פשוטה, אך בקרן עגולה ה"ה מקב"ט בפנ"ע, כיון שהוא ראוי לקבל בו, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בתוספתא שהביא הר"ש למה שפירש הגר"א ונת' בזה להלן אות ?.

אך לדעת הרמב"ם דרישא איירי בשל מתכת, ואפ"ה קרן פשוטה טהורה, הרי בע"כ דהא דתני הכא דבשעת חיבורן הכל טמא הוא רק בקרן עגולה, וכ"ה מבו' להדיא בפיהמ"ש בשלהי מתניתין.[[6]](#footnote-7)

ומ' לפ"ז לדעת הרמב"ם, דה"נ הא דתנן דהמצופית טמאה, הוא רק בקרן עגולה, ואמנם זה צ"ב, דאם בקרן עגולה מקבלת המצופית טומאה בפנ"ע, א"כ מ"ט בקרן פשוטה אינה מקב"ט בפנ"ע, הרי הא דקרן פשוטה טהורה הוא משום דההדיוט יכול להחזירה, ולכאו' זה אינו טעם אלא שאין חיבורה חשוב חיבור, אך המצופית שמקב"ט אף כשאינה מחוברת, מ"ט אינה מקב"ט, ולפ"ד הכס"מ בדעת הרמב"ם שהבאנו לעיל אות ב' יל"ד בזה, אך לד' הגר"ח בדעת הרמב"ם צ"ב הטעם בזה.

ובאמת לד' הגר"ח הוא מוכח כן דבקרן פשוטה אין המצופית מקב"ט בפנ"ע, שהרי אם היתה המצופית מקב"ט בפנ"ע, הרי דבשעת חיבורן הי' הכל טמא, וכמש"נ לעיל אות ו' להוכיח לפי דבריו, דהיכא שא' מפרקי הכלי יש לו שם בפנ"ע וחשיב ככלי שלם, מהני חיבור הדיוט לצרף אליו את שאר הפרקים שיהיו בכלל כלי זה, ובע"כ דבקרן פשוטה אין המצופית מקב"ט בפנ"ע, וע"כ אף בשעת חיבורן אין הקרן מקב"ט, כיון דהוי זה חיבור הדיוט, וצ"ב הטעם בזה.

?] ונ' פשוט בזה, דהנה בל' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דהחצוצרה מורכבת מהרבה חלקים, ולפ"ז הרי דאף המצופית עצמה מורכבת מכמה חלקים, וע"כ בקרן פשוטה אין המצופית מקבלת טומאה, דהגם דיש לה שם בפנ"ע, מ"מ כיון שהיא מורכבת מכמה חלקים בחיבור הדיוט, אינה מקבלת טומאה, ורק בקרן עגולה שחיבורה חיבור אומן, הוא דהמצופית מקבלת טומאה בפנ"ע, וז"פ.

?הא דבשעת חיבורן הכל טמא, נ' דהוא גם כשרק המצופית היא של מתכת, ומשום דהיא חשיבא עושה המלאכה, וז"פ, והרי מה"ט המצופית מקב"ט בפנ"ע והקו אינו מקב"ט בפנ"ע, משום דעיקר מלאכת התקיעה היא ע"י המצופית?.

יא] **כיוצ"ב וכו' ובשעת חיבורן הכל טמא,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהוא משום דבשעת חיבורן יהי' לכולם כאחד שם בפ"ע כלומר מנורה, עכ"ל,[[7]](#footnote-8) וצ"ב מה הוצרך לזה, הרי כל הא דכלי שאין לו שם בפנ"ע אינו מקב"ט, הוא משום דהוי כמקצת כלי, וכמש"כ הרמב"ם לקמן פי"ב מ"ב ובפ"ט מכלים ה"א, וא"כ לכאו' כל שנתחברו כל קני המנורה ול"ה מקצת כלי, הי' הכל טמא אף אם לא הי' לכולם כאחד שם בפנ"ע, וצ"ל דאם לא הי' לקני המנורה שם בפנ"ע בשעת חיבורן, אלא הי' שמם קני מנורה, לא היו חשובין מכלל עיקר המנורה, אלא כדבר הנספח למנורה, ולא היו מקבלין טומאה, ורק משום דבשעת חיבורן יש לכל המנורה שם בפנ"ע, חשיבי אף הקנים מכלל עיקר המנורה, ואכתי צ"ב.

?] **שם בר"ש, תניא בתוספתא חצוצרות של פרקים ה"ז טמאה נתפרקה העליון טמא והתחתון טהור,** עי' בפי' הגר"א בזר זהב, ולד' הרמב"ם נ' להפוך פירושו.?

?ולד' הרא"ש נ' דחלוק בזה קרן עגולה של עץ מקרן פשוטה של מתכת, דבקרן עגולה של עץ, הרי דהרחב מקב"ט בפנ"ע דהוא ראוי לקבל בו, והמצופית אינה מקב"ט בפנ"ע, ואילו בקרן פשוטה של מתכת הוא להיפך, והיינו משום דתשמיש הקבלה הוא ע"י הרחב, אך תשמיש החצוצרה, עיקרו הוא ע"י המצופית, וע"כ היא מקבלת טומאה בפנ"ע, והרחב בפנ"ע לאו כלום הוא, וע"כ סגי שהמצופית היא של מתכת, דזהו דהוי עושה המלאכה.?

?והנה בתוספתא שם איכא בבא ברישא דמצופית של מתכת הכל חיבור למצופית, ופירש הגר"א כד' הרמב"ם, ולטעמי' דאין הולכין אחר הציפוי ואין לפרש כהר"ש, והנה התם מבו' דאדרבה אזלי' בתר מקום הנחת פיו, וזה כמש"נ, דחלוק דין של מתכת דבזה מטמאינן משום תשמיש התקיעה, ועיקרו הוא במקום הנחת פיו, וכל שהוא של מתכת סגי בזה דהכל חיבור לו, והיינו משום דהוא עושה המלאכה, ומשא"כ בשל עץ דמטמאינן מתורת כלי קיבול, הרי דאדרבה החלק הרחב הוא דהוי כלי קיבול. ונמצא לפ"ז דבבא דמצופית במתניתין ובתוספתא איירי בקרן פשוטה, וע"כ הקב אינו מקב"ט, וע"כ נמי אינה מקב"ט אלא בשהיא של מתכת.

?ולדעת הרמב"ם צ"ע דמ"ט הוי זה ב' בבי בתוספתא, ונ' דהוא משום דברישא קמ"ל דסגי במה שהמצופית של מתכת לטמאות כל החצוצרה דחשיבא כעושה המלאכה, ובסיפא קמ"ל דהמצופית מקב"ט בפנ"ע, והקב אינו מקב"ט בפנ"ע, אלא בשעת חיבורו.

1. אמנם הראב"ד בבעה"נ שם במהדו"ב כתב, ז"ל, אבל אם נכפף הסילון מעט ההוא ודאי פוסל, שלכך נכפף כדי לקבל, עכ"ל, וקשיא דאם אכן לכך נכפף כדי לקבל, א"כ מ"ט תנן לעיל פ"ב דסילונות כפופים אין מקב"ט, ומ"ש מקרן עגולה דמקבלת טומאה, ועי' בליקוט פי' הראב"ד מקואות הע' ט"ו\* שכתב לישב, דחלוק בזה דין כלי עץ מדין כ"ח, דבכלי עץ דהא דבעי' שיהא כלי קיבול, הוא משום דבעי' מטלטל מלא וריקן, סגי במה שהוא משמש שימוש ארעי דרך קבלה, ומשא"כ בכ"ח דבעי' תוך, לא סגי לזה בשימוש ארעי, וע"כ אף שאין מקב"ט ה"ה פוסלין את המקוה, דלא גרע משאר כלים, וזמש"כ הראב"ד בהשגות פ"ח ממקואות ה"ז, ז"ל, ואולי אע"פ שהן טהורין לעצמן מ"מ כיון שבני קבלה הם ומקבלין פסולין למקוה מידי דהוה אכלי גללים וכיוצא בהן מפני שיש עליהן תורת כלי קיבול, עכ"ל.

   והנה מצינו סמך לחילוק זה במש"כ הראב"ד בתשו' סימן כ"ב, ז"ל, וע"ז שנינו החוטט בצינור לקבל צרורות, בשל עץ כ"ש וכו' בשל חרס רביעית וכו', וטעם ההפרש הזה נ"ל מפני שפירש הכתוב תוך לכ"ח ולא פירש לכלי עץ אלא מהיקישא דשק ילפינן דבעינן בי' בית קבול, הלכך לגבי כ"ח לא חשיב בית קיבול עד שיהא בו כדי רביעית ובכלי עץ כ"ש, עכ"ל, והרי דמחלק בין דין בית קיבול דכ"ח לדין בית קיבול דכלי עץ, ואך דבדבריו שם מבואר דע"כ אף חלוקין הן לענין פסול שאיבה, וזה שלא כדבריו בבעה"נ ובהשגות, דלגבי פסול שאובין, פוסל כ"ח את המקוה, אף בשאינו מקב"ט, דלא גרע משאר כלים. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובמי"ט תמה ע"ז, דאם כלי עץ אינו טמא מתורת כלי שיר, א"כ מ"ט כתבו הראשונים דקרן עגולה טמאה, עיי"ש, וצ"ב, דאף דכלי עץ אינו טמא מתורת כלי שיר, מ"מ קרן עגולה שיש לה בית קיבול והיא עשוי' לקבלה, טמאה מתורת כלי קיבול, ואדרבה מהא דקרן פשוטה אינה מקב"ט, מבו' דאין כלי עץ טמא מתורת כלי שיר, ולפ"ד הגר"ח בפ"י מכלים נ' הביאור בזה, דדינא דמשמיע קול טמא, היינו דגם השמעת קול מהניא לחשוב הכלי לכלי מעשה, אך בכלי עץ דאינו טמא אלא בשיש לו בית קיבול העשוי לקבלה, הרי דכל שאין לו בית קיבול העשוי לקבלה, ל"מ מידי מה שהוא משמש להשמעת קול, דלא עדיף משאר פשוטין המשמשין למלאכת האדם שאין מקבלין טומאה, וכ"כ המי"ט גופי' שם. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולפ"ז נמצא, דכל הא דפרק דכלי מתכת שיש לו שם בפנ"ע מקב"ט, הוא רק בשההדיוט יכול להחזירו, או בשראוי להשתמש בו בפנ"ע, ועמש"נ להעיר בזה לעיל מ"ה אות ז', ומ"ו אות ? בהערה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולא פירש הגר"ח היאך מתישב בזה ההיא דסנדל העמקי וכיס של שנצות, וי"ל בתרי גווני, או דהתם בכלי עור ל"ב שם בפנ"ע, וע"כ שפיר סגי בחיבור הדיוט, או דהתם עיקר הכלי הוא הכיס בפנ"ע, וא"צ לרצועות אלא לקבץ את הכיס לעשותו כלי קיבול, וי"ל דלזה סגי בחיבור הדיוט.

   ובס' הליכות אלי' בהל' כלים שם כתב לישב קו' זו, דבד' הרמב"ם שם מבו' דלא איירי כלל בשיצאו הרצועות מן הסנדל והכיס והדיוט יכול להחזירן, אלא איירי בשהן בתוך נקבי הסנדל והכיס, ואך שהן מותרות, והדיוט יכול לקבצן וליתן צורה לכלי, ובכה"ג שפיר מהני, וה"ז מקב"ט אף בעוד הרצועות מותרות, וכעי"ז כתב בחס"ד?. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם הנה הר"ש לעיל מ"ב הביא מספרי זוטא דממעטי' קנה של מנורה וקנה של קרן, ובחזו"א סימן י"ד סקי"ד כתב דאולי צ"ל וקו של קרן כלישנא דמתניתין, ואף קנה מתפרש כן, עכ"ד, ולפ"ז מפורש דהא דהקו טהור הוא משום שאין לו שם בפנ"ע, אך י"ל דהוי חד דינא, דכ"ה דכשאין לו שם בפנ"ע אינו מקב"ט, משום דלא חשיב ככלי בפנ"ע, ה"נ כשהוא חלק טפל בכלי, אף אם יש לו שם בפנ"ע, מ"מ לא חשיב ככלי בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה אמנם בחס"ד כתב לדעת הרמב"ם, דרישא וסיפא לא איירי בחד גוונא, דברישא איירי שהיא עשוי' חוליות חוליות, ובסיפא איירי שאין בה אלא ב' פרקים מצופית וקב, וע"כ בסיפא אף בקרן פשוטה המצופית טמאה, ובשעת חיבורן הכל טמא, וכ"נ בגליונות החזו"א לחי' הגר"ח, אך אי"ז כד' הרמב"ם בפיהמ"ש דמבו' דהא דבשעת חיבורן הכל טמא קאי רק על קרן עגולה. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה הרמב"ם לעיל מ"ה כתב בפרומביא עקרב ולחיים דבהתחבר אלו בכללם הוא הרסן, ולפ"ד הרמב"ם הכא שמעתי לפרש, דהרמב"ם התם טעמא קאמר, דהא דבשעת חיבורן הכל טמא, הוא משום דבהתחבר אלו בכללם הוא הרסן, ויש לכולם יחד שם בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-8)