60 אישתני דינא ג - הערות
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ב' י"ח סיון תשע"ג

א] בהא דפריך מסיפא, ופירש"י דפריך מינה לרב חנינא, צ"ע דבלא"ה תיקשי סיפא לרישא, ועי' חזו"א ע"ס המס' ממכתב שכתב דמכוון הגמ' דאם הוא משום אישתני יש לפטור גם אחר גמ"ד, ובע"כ דהוא גזה"כ דבעינן בשעת גמ"ד שיהא בן, ואי"ז ענין לדינא דאישתני, - וכדרך זו צ"ל בע"כ לדעת הרמ"ה, שפירש דגם הא דאי עביד השתא וכו' הוא מדינא דאישתני, ואך דבכה"ג כו"ע מודו לדינא דאישתני, עיי"ש, ולפ"ז לכאו' בע"כ דקו' הגמ' אינה בדוקא לר' חנינא, ויש שפירשו דמכוון קו' הגמ' הוא משום דבב"נ ל"ב גמ"ד, וא"כ לעולם הוי כלאחר גמ"ד, וע"ז משני דטעמא דלאחר גמ"ד הוא משום דהוי גברא קטילא, וזה אינו קיים בב"נ, אך ג"ז אינו מתישב בד' הרמ"ה שכתב דגם בב"נ אם נגמ"ד לא אמרינן אישתני, והרי דגם בב"נ איכא תורת גמ"ד.

ובגל' לחי' הגר"ח פירש להגמ' להיפך, דפריך אהא דמשני דהשתא לאו בר קטלא הוא כלל, וכתב החזו"א דהיינו דלא חייבה התורה איש על עבירת בן סו"מ, וזה חידוש, דדינא דבן ולא איש, אי"ז בעבירה, אלא דאיש אינו חייב על עבירת בסו"מ, ואף אם יהא ביד איש לעבור עבירת בן סו"מ דבן, לא יהא חייב, וע"ז פריך דא"כ אפי' נגמ"ד נמי, ומשני דנגמ"ד גברא קטילא, וכתב החזו"א דהיינו, דהגם דאין לחייבו מיתה ע"ז, אך אחר גמ"ד ל"ב לחייבו, אלא הוי זה קיום הדין שחל עליו מתחילה, וע"כ ל"מ מה שעכשיו נעשה איש.

והי' מקום לפרש עוד, דמכוון הגמ' דאם הפטור הוא מדינא דאישתני, דנעשה כאדם אחר, יש לפטרו גם אחר גמ"ד, ומשא"כ אם הוא משום דאי עביד השתא לאו בר קטלא הוא, ויל"פ דהיינו דע"כ ל"מ לחול עליו חיוב בשעה זו, ע"כ ל"ש זאת כלל אחר גמ"ד שכבר נתחייב.

אך הנה בד' רש"י במתניתין מבו' דגם לפי הטעם דאילו עביד השתא לאו בר קטלא הוא, וכתב הרמ"ה דכונתו דאי"ז מדינא דאישתני, אלא דין אחר הוא, ומה שפירש רש"י כן ודלא כר"ח, אף דקי"ל כר"ח, נ' פשוט דהוא משום דבמתניתין דלא אישתני דינו, הרי קי"ל דסרחה ולבסוף בגרה נידונת בסקילה, ובע"כ דבמתניתין פטורו הוא משום דאי עביד השתא וכו', וע"ז כתב רש"י לטעמא דגברא קטילא, והרי דגם להך טעמא בעינן להא דגברא קטילא.

אך י"ל דאכתי ב' ענינים הם, דלגבי הא דלא אמרינן אילו עביד השתא, הוי טעמא דגברא קטילא כמש"כ רש"י דמה"ט אין לנו לפתוח בזכותו, והיינו דהך דינא הוא כמש"כ החזו"א שלא חייבה תורה איש בעד עבירת בסו"מ, וע"כ אף אם עבר בעודו בן, מ"מ כשנעשה איש אין לנו לחייבו ע"ז, ובזה הוא דאמרינן דאם כבר הוי גברא קטילא, אין לנו לזכותו מכח זה, דאין דמו חשוב, והרמ"ה הק' מהא דמחזירין לזכות וכו', וצ"ע דהתם הנידון דמעולם ל"ה גברא קטילא, אך הכא ודאי הי' גברא קטילא, ובאנו לפטרו, - וזה הוה פשיטא להגמ', - ולא פריך אלא לדעת ר"ח דהוא משום אישתני, והוא פטור שנאמר מהלכה, ובדין דהך פטורא יהא גם אחר שנגמ"ד, וע"ז משני דגם ע"ז מהני הא דהוי גברא קטילא. - אך זה רחוק, דלכאו' ד' רש"י דגברא קטילא הם מיוסדים על ד' הגמ'.

ב] במנ"ח ובחי' הגר"ח נקטו דגם אם עברו ג' חדשים אחר שנגמ"ד ה"ה פטור מדינא דאילו עביד השתא לאו בר קטלא הוא, - אך במתניתין וברמב"ם לא נזכר לזה, והי' מקום לומר, דבעינן דוקא אישתני גופא, וכל דלא אישתני גופא ל"מ הא דאי עביד השתא לאו בר קטלא הוא. - וכ"נ מל' רש"י והרמ"ה שהזכירו בהא דסרחה ולבסוף בגרה להא דאישתני גופא, - ולפ"ז צ"ל דב"נ שנתגייר חשיב כאישתני גופא, ועי' רשב"א כתובות דאף חטאו ואח"כ נתמנו חשיב כאישתני גופא, אך התוס' וש"ר פליגי ע"ז, אך בב"נ שנתגייר דכקטן שנולד דמי י"ל דודאי חשיב כאישתני גופא.

ג] משה"ק התוס' בכתובות בהא דמדמי מיתה לקרבן, די"ל דבמיתה מצינו ליתן לו המיתה הקלה, דומיא דנחנקין שנתערבו בנסקלין, נ' דאין כונתם למש"א בסוגיין דקלה בחמורה מישך שייכא, שהרי בד' התוס' מבו' דהוא גם בשנשתנה מקל לחמור, שהרי כתבו דבקרבן ל"ש ה"ט מטעם אחר, ובקרבן הרי נשתנה מקל לחמור, מכבשה ושעירה לפר, ועי' תוס' הרשב"א להדיא דפר חשיב חמור טפי, אלא היינו דלסוגיא דהתם דהנידון הוא דבעינן לב' הזמנים לחייב, הרי דלענין קרבן אין יוצא מבין שניהם הקרבן הקל, ולענין מיתה יוצא מבין שניהם המיתה הקלה.

ד] בדינא דקלה בחמורה מישך שייכא, נ' מסקנת התוס' בסוגיין דהיינו דכל דינא דאישתני הוא לפטרו מדינו הראשון, אך עדיין מצינו לדון בדינו השני, ואך דא"א להחמיר עליו בדבר של"ה עליו מתחילה, אך כשהי' דינו בחמור שפיר מצינו ליתן לו הקל, דהוי קולא על דינו.

ולפ"ז תיקשי, דאף בנשתנה מקל לחמור, מ"ט לא ניתן לו הקל, מכח חיוב החמור, וכחייבי מיתות שנתערבו, - ובע"כ מזה, דרק כשחל עליו חובת מיתה חמורה, מצינו ליתן לו את הקלה, אך מעיקרא לא חייל עליו חובת מיתה הקלה, ונפ"מ דאם התרו בחייב מיתה חמורה למיתה קלה, אינו נהרג כלל, וכמש"נ במק"א.

אך בד' רש"י נ' דהיינו, דכל הא דאישתני הוא רק לגבי המיתה החמורה, אך לגבי מה שנכלל בה המיתה הקלה לא אישתני כלל, ומשא"כ בנשתנה מקלה לחמורה דנשתנה דין מיתתו, כיון שנוסף החומר, - ולפ"ז לכאו' אין מקור לנידון זה.

ומד' התוס' בכתובות שהק' דמכח ב' הזמנים ניתן לו את המיתה הקלה, לכאו' מבו' דגם בזמן החמור מצי לחול המיתה הקלה, ול"ב בדוקא שיחול עליו חיוב המיתה החמורה, - אך אי"ז מוכרח, די"ל דהתם שאני דבזמן הראשון הי' דינו להתחייב במיתה החמורה, וע"כ דמי לנחנקין שנתערבו בנסקלין, - גם י"ל דהתם כיון דאזלינן גם בתר ידיעה, הרי דזהו עיקר דינו שהוא חייב במיתה הקלה, וצ"ע.

ה] בדינא דסרחה ולבסוף בגרה, נתחדש דל"ד לסרחה וגירשה בעלה, דודאי ל"ש לומר אישתני דינא, והיינו משום דהתם הוי כעבר עבירה בשבת שדנים אותו בחול, כיון דהוי גברא המצווה באיסור זה, ואך דבפועל אי"ז שבת, וה"נ אחר שנתגרשה כיון דעדיין נערה היא, הויא אשה המצווה בזה, ואך דעכשיו אינה אשת איש, ומשא"כ כשבגרה, דגם אם היא ארוסה לי"ב לחיובא דנערה המאורסה, ועד"ז הוא בנבעלה או בנכנסה לחופה, דהויא אשה דלי"ב לדינא דנערה המאורסה.

אך לכאו' הי' נראה, דהא דבעינן נערה ובתולה היינו, דזהו העבירה החמורה שפוגמת בית אבי', ואחר שכבר נפגמה תו לי"ב לחומר זה, וא"כ צ"ע דמ"ט חשיב כאישתני דינא, וצ"ל דמ"מ כיון דכתיב בקרא נערה בתולה, הרי דכל שאינה נערה בתולה, אינה בכלל חיוב זה.

ועי' חי' הגר"ח דמבו' דבמה שנתמעט איש מחיובא דבן סו"מ, מלבד דהיינו דבאיש אי"ז עבירת בסו"מ, וע"כ גם לי"ב מלקות, דגם המלקות הוא מחיובא דבן סו"מ, עוד איכא בזה דין נוסף, דכיון דנתפרש בקרא בן, ע"כ גם לו יצויר שיעבור איש על עבירת בן סו"מ דבן, ג"כ יהא פטור, וע"כ ל"ש דינא דאישתני רק לגבי המיתה ולא לגבי המלקות, וכן ביאר בדבריו באבי עזרי הל' ממרים, וצ"ע.

ויל"ע בדין נזיר שעבר על איסורי נזירות ואח"כ השלים נזירותו, דאם גדר דין נזיר הוא שמתקדש ומכח זה הוא אסור, דומיא דאיסורי כהונה, לכאו' י"ל בזה אישתני דינא, דומיא דכה"ג שעבר מחמת מומו, למ"ד בהוריות די"ב: דמותר באלמנה, (עיי"ש בקר"א), דלכאו' נימא אישתני, וה"נ במלך שהרבה נשים ואח"כ עבר ממלכותו, אך נראה דכל שבידו לקבל עליו נזירות, לא חשיב כאישתני, שהרי עדיין הוא בר חיוב זה, ורק כשאינו בידו כבר, הוא דאמרינן אישתני, וצ"ע בסברא זו.

ויש להוסיף, דגם אי נימא דכל דפטורו הוא משום דלא שייכא אצלו עבירה זו, לא חשיב כאישתני, מ"מ כה"ג שעבר מכהונתו, לכאו' אין פטורו משום דל"ש אצלו החפצא דאיסורא שהיא ביאת כה"ג באלמנה, אלא הויא עיקר האזהרה אזהרה שנאמרה לכה"ג,[[1]](#footnote-2) והא דהנשים מוזהרות ע"ז, הוא משום דכל מקום שהוא מוזהר היא מוזהרת, וע"כ כל שעבר מכהונתו, חשיב שפיר כאישתני, - אך י"ל דבנזיר אי"ז כן, דגם אם נזיר הוי תוספת קדושה שמקבל עליו, מ"מ כיון דכל אדם מישראל בידו לקבל עליו, הרי הו"ל האזהרה על כל ישראל דכשיהא נזיר יהא אסור, וע"כ י"ל דלא חשיב כאישתני.

והעירוני לדון עוד, בדין עבר עבירה ואח"כ נשתטה או נעשה סומא למ"ד דפטור אף מן הלאוין אם יהא בזה לדינא דאישתני.

ו] ההפלאה בכתובות דמ"ה. נקט דכל שסרחה ולבסוף בגרה, גם הבועל אינו נידון בסקילה אלא בחנק, וצ"ע דלכאו' לגבי הבועל ל"ה אלא חיסרון היכ"ת בעלמא, ועי' שיעורי הגר"ש שתמה ע"ז.

ועי' חי' הרי"מ יבמות דל"ב., ז"ל, גם דלר"ע דחמותו לאחר מיתת אשתו לאו במיתה, א"כ אפשר דאף שמתה אשתו קודם גמר דין חשיב אישתני דינא, ולרב נחמן דסבר כתובות מ"ה דגם אישתני דינא פטור ע"ש ד"ה תנאי חשיב גם בהנ"ל כן, דל"ד לאחות אשתו ומתה או אשת איש ונתגרשה דפקע החיוב ולא אישתני דין החיוב, משא"כ הנ"ל דהאיסור יש והחיוב אישתני כנ"ל, עכ"ל, והיינו דהיכא דפקע האיסור, ל"ש דינא דאישתני, רק היכא דהאיסור קיים ואישתני דינו.

אך צ"ע, דלכאו' הא דחמותו לאחר מיתת אשתו ל"ה במיתה, הוא משום דאיקליש תורת חמותו שעלי', ובאחות אשתו מהני זה להתירה לגמרי, ובחמותו ל"מ זה אלא להקליש, וא"כ כ"ה דבאחות אשתו שמתה אשתו לא חשיב כאישתני משום דפקע החיוב, ה"נ בחמותו בדין דלא חשיב כאישתני, משום דפקע מקצת החיוב.

וכנראה קשיא לי' להחי' הרי"מ קו' זו, דגם בסרחה ולבסוף בגרה, הא דבוגרת אינה חייבת סקילה הוא משום דקליש האיסור, ומזה הוא שהוכיח דכלל הדברים הוא, דכל דעיקר האיסור קיים, ואפ"ה נשתנה דין המיתה, הוי בכלל אישתני, וכל דבטל עיקר האיסור ליכא לדין אישתני, וע"כ נקט דשייך דין אישתני גם בחמותו שמתה אשתו, וצ"ע.

עוד יש מקום לדון בעיקר הדברים, די"ל דל"ש דינא דאישתני, רק כלפי הגברא שנשתנו דיניו, והוי כאדם אחר לגבי עבירה זו, ולא לגבי הבועל שלא נשתנו דיניו עצמו, והרי חזינן דתלינן לה אם אישתני גופה, וזה לכאו' מועיל רק לגבי האשה, ועי' הפלאה שם בזה, וצ"ע בכ"ז.

ויל"ע עפי"ז בבן סורר ומורה שנקטעה יד אביו אחר העבירה, אם אית בי' לדינא דאישתני, כיון שלא נשתנה הבן סו"מ עצמו כלל, ויש מקום לדון דדינא דגידמים וכו', לא תלי כלל בשעת העבירה, אלא בשעת הבאתו לדין, כאשר כ"ה לכאו' לפ"מ שדנו בגמ' דמ"ה: דהוא משום דבעינן קרא כדכתיב, וצ"ע בזה.

ז] עי' גל' הגרע"א בהל' מלכים, דבנשתנה ממיתה למלקות י"ל דקלה בחמורה מישך שייכא, ותליא אם מיתה חמורה, והביא כן מתשו' חוות יאיר, - ולכאו' מבו' בדבריהם דהא דקלה בחמורה מישך שייכא אי"ז משום דבכלל מאתים מנה, והרי פשוט דהמחויב מיתה שא"א להמיתו אין מלקין אותו, ול"ד לנסקלין וכו' שנותנין לו המיתה הקלה.

ח] בחי' הגרע"א כתובות דמ"ה: הק', דבכל נערה המאורסה לא יתחייב אלא בהתראה סתם, שהרי יתכן שישתנה דינו, - וצ"ע דלכאו' לא חשיב זה כהתראת ספק, דאל"כ הרי תיקשי דבבסו"מ ל"ש כלל התראה, שמא יברח עד שיקיף זקן, ובע"כ דכיון דהיום בודאי הוא חייב במיתה זו, ליכא חיסרון בההתראה, - ול"ד לנידון התוס' בגיטין דל"ג. דהוי התראת ספק שמא ישאל על נזירותו, דהתם לפי הצד שישאל על נזירותו הרי דהשתא ליכא עבירה המחויבת מלקות, ומשא"כ הכא.

ויש להוסיף, דיש שהקשו דבכל בן סו"מ הוי התראת ספק, שמא לא ירצו אביו ואמו וכו', ונראה דל"ק, דכל שעבר עבירת בן סו"מ, חייל עלי' דין בן סו"מ בודאי, ואך שזהו דינו דבן סו"מ שהוא תלוי בדעת אביו ואמו, ולא חשיב זה כהתראת ספק, דרק כשהספק הוא אם עבירה זו הויא עבירה המחייבת, הוא דהו"ל התראת ספק, אך הכא הרי ידוע לנו דהויא עבירה המחייבת בדינו של בן סו"מ, ואך שאין ידוע לנו אם יהרגוהו מכח זה, וזה לא חשיב כהתראת ספק.

י] באבנ"ז סימן ש"ט הק' ע"ד הרמב"ן בכתובות דטעם הא דאזיל ר"ש בתר ידיעה הוא משום דלחיוב קרבן בעי ידיעה, שהרי ר"ש גופי' ס"ל בכריתות דל"ב ידיעה, וע"כ ב' שאכלו א' חלב וא' שומן, מביאין חטאת אחת.

וי"ל דגם ר"ש מודה דבעינן ידיעה, ואך דס"ל דסגי בידיעת ספק, ולא פליג אלא דל"ב ידיעת ודאי, ושו"ר שכתב כן במשך חכמה במדבר ט"ו כ"ח, - שו"ר עוד בזה בערול"נ כריתות דכ"ג: בנוס"א, דכיון דכל א' מביא על חטאו, חשיב כידיעה.

אך צ"ע מירושלמי פ"ג דהוריות דבעי לדעת ר"ש בדין נודע לו ידיעת ספק, ולפי הנ"ל הרי לדעת ר"ש סגי בידיעת ספק לחיובו, וא"כ ודאי דאם נודע לו ידיעת ספק סגי בכך לדעתו.

יא] בקו' הגר"ח דנימא אישתני דינא בב"נ שנתגייר, כיון דביאת ב"נ רחמנא אפקרי' לזרעי', עמש"נ במק"א לדון דכל הא דרחמנא אפקרי' לזרעי' הוא רק לגבי בניו ולא לגבי עצמו, ולפ"ז ה"נ י"ל דל"מ הא דרחמנא אפקרי' לזרעי' וחשיב כביאת בהמה, אלא לגבי האשה, ולא לגבי דידי', - ובלא"ה י"ל כן, דכל הא דחשיבא ביאתו כביאת בהמה, ל"מ אלא לפטור את האשה, דלא חשיב שנבעלה לאדם, אך ל"מ זה לפטור את הבועל, דכיון שהוא אסור באשה זו, נאסר עליו לבא עלי' בביאה דידי', גם אם היא חשובה כביאת בהמה, ודו"ק.

ונראה די"ל עוד, דאמנם אי נימא דביאת ב"נ הויא ביאת בהמה גם לגבי ב"נ, ואך דבדיני ב"נ נתחדש דחייבין על ביאה זו, קשיא, אך י"ל דאי"ז כן, שהרי כבר נת' בדעת ר"ת דכלפי גוי ליכא להא דרחמנא אפקרי' לזרעי', ונמצא דלגבי גוי אי"ז ביאת בהמה כלל, וסמך לזה יש להביא, מהא דב"נ שבא על נערה המאורסה נידון בדינא דידן, ואם ביאתו חשובה כביאת בהמה, א"כ הרי א"א לחייבו כלל משום דינא דידן, ולפ"ז י"ל דל"ש דינא דאישתני, שהרי גם ישראל חייב על ביאת איש, ואך דכלפי ישראל אי"ז ביאת איש, ודו"ק.

וע"ד דברים אלו צ"ל לדעת בעה"מ ודעימי' שנתמעט ביאת גוי באשת ישראל מקרא דאשת רעהו, ותיקשי דא"כ מ"ט לא אמרינן אישתני דינא, וגם תיקשי דא"כ היאך דיינינן לי' בדינא דידן, הרי בדינא דידן אין חייבין ע"ז, ושו"ר בחי' רבינו יונה לקמן דע"ד: דלכאו' כונתו להק' כן, ובע"כ דכל מיעוטא דאשת רעהו הוא רק כלפי הישראלית, ולא כלפי הגוי, וצ"ב.

שו"ר במשנת ר"א כתובות סימן ד' ענף ג' שכבר כתב כעין הדברים הללו.

1. והרי לכאו' הדבר פשוט, דישראל שאמר לכהן צא וקדש לך אשה גרושה, אף אם הוי הכהן שוגג דבכה"ג ישלד"ע, מ"מ לא יתחייב המשלח, כיון דאינו מוזהר על איסור זה. [↑](#footnote-ref-2)