מ_מ
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

כ"ב מרחשון פ"ב

דף מס' 1

[[1]](#footnote-1)פתיחה לעניני מלאכת חוה"מ

## איסור מלאכה בחוה"מ אם הוא מה"ת

בחגיגה י"ח א' א"ר יוחנן לר"ל איזהו חג שיש בו אסיפה וכו' אלא בחוה"מ חוה"מ מי שרי וכו', ואמרו ע"ז דמכלל דתרוייהו ס"ל דחוה"מ אסור בעשיית מלאכה, ומייתינן כמה תנאי דילפי לה מקראי, ובפירש"י במו"ק י"א ב' הביא מהתם דאיסור מלאכה בחוה"מ הוא מדאורייתא, ופירש כן למה שאמרו במו"ק שם דלא מיבעיא בימי אבלו דמדרבנן הוא ושרי, אלא אפי' במועד דאיסור מלאכה מדאורייתא,[[2]](#footnote-2) וכ"כ בפירש"י שם י"ג א' ד"ה משום, וכ"נ בד' הערוך בע' סלת, וכ"כ התוס' בעירובין צ"ו א' ד"ה ימים, ותוס' רבינו אלחנן בע"ז כ"ב א', והיראים בסו"ס ד"ש בשם רבותיו, והר"ן במו"ק י"ב ב' בשם הראב"ד, והר"ש בן היתום שם י"א ב', ורבינו יונה בשע"ת ש"ג אות י"א ובאגרת התשובה אות ל"ח, וההשלמה בפ"ז מיו"ט ה"א, והמנהיג בהל' חוה"מ, והאו"ז בהל' תפילין סימן תקפ"ט, והשבה"ל בסימן רכ"ג, והחינוך במצוה שכ"ג, ובתשו' רבינו שמרי' שבס' מאורות הראשונים ח"א סימן מ"ה, וכ"כ הארחות חיים בהל' חוה"מ ס"א בשם רוב החכמים, וכ"נ בד' הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ב', ובד' הראבי"ה בסימן תת"ט, ובד' הרא"ה בביצה י"ט ב', וכ"כ התוס' בחגיגה שם בדעת רשב"ם בפסחים קי"ח א', וכ"כ הטור בסימן תקל"ו בדעת הרי"ף, וכ"כ הביאוה"ל בסימן תק"ל בדעת השאילתות והרי"צ גאות, וכן צידד הב"י בסימן תק"ל לדינא, וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן ל"א בשם מדרש הנעלם זוהר חדש, וכ"נ בד' הרמ"א בסימן תק"ל,[[3]](#footnote-3) כמש"כ המג"א שם סק"א והגר"א שם, וכ"כ בתשו' הרמ"ע מפאנו סימן ק"ח ד"ה ולנו במלאכת חוה"מ,[[4]](#footnote-4) וכ"כ הפר"ח בסימן תס"ח ס"א.

אך התוס' בחגיגה שם כתבו בשם ר"ת וריב"א דאיסור מלאכה בחוה"מ הוא מדרבנן, וקרא אסמכתא בעלמא, וכ"כ התוס' במו"ק י"ט א' ד"ה ר' יוסי ובע"ז כ"ב א' ד"ה תיפוק, והתוס' הרשב"א בפסחים נ"ה ב', וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"א,[[5]](#footnote-5) וכן צידד היראים בסו"ס ד"ש, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה והריטב"א בריש מו"ק בשם הבה"ג, וכ"כ הרגמ"ה בבכורות ל"ד ב', והסמ"ג שם, והתורי"ד בחגיגה שם ובפסקיו בריש מו"ק,[[6]](#footnote-6) והאו"ז בהל' שבת סימן פ"ד אות כ"ה, והריא"ז והרא"ש ותלמיד הר"י מפאריש והריבב"ן במו"ק שם, והר"י מלוניל במו"ק י"ג א', והר"א מן ההר בחגיגה שם, והמהר"ם מר"ב נד' בס' מאורות הראשונים ח"א סימן נ', והמאירי במו"ק ובע"ז שם, והטור בסימן תק"ל, וכ"נ בד' הב"י בסימן תקל"ו ס"ד ותקל"ז ס"ו וסט"ו ותקל"ח ס"א ותקל"ט סי"ג,[[7]](#footnote-7) וכ"כ הט"ז בסימן תקמ"ה סק"י.

הרמב"ן בסוף הל' חוה"מ כתב דאף דעיקר איסור מלאכת חוה"מ הוא מדאורייתא, מ"מ מדאורייתא שרי כל מלאכה שהיא לצורך המועד או שהיא דבר האבד, ומה שאסרו מלאכת אומן לצורך המועד ואסרו טירחא יתירא אף בדבר האבד, אי"ז אלא מדרבנן, אך הרמב"ן בע"ז כ"ב א' כתב דלא נאסר מה"ת אלא במלאכת עבודת קרקע וכיו"ב שטרחתן מרובה, וחכמים הוסיפו לאסור בשאר מלאכות, והביאו הר"ן שם, וכן הסכימו הריטב"א בריש מו"ק ובעירובין צ"ו א', ותלמיד הרשב"א בריש מו"ק, וכ"כ המ"מ בפ"ז מיו"ט ה"א והנימו"י בריש מו"ק בשם הרשב"א בספ"ק דע"ז,[[8]](#footnote-8) וכן הכריע הב"ח בסימן תק"ל אות א', וכ"נ בד' הגר"א שם, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם.

ובד' המ"מ בפ"ז מיו"ט ה"א והנימו"י בריש מו"ק משמע קצת דד' הרמב"ן הם פשרה בין הדעות, ולדעת ש"ר דמלאכת חוה"מ דאורייתא, אף מה שנאסר מעשה אומן לצורך המועד ונאסר טירחא יתירא בדבר האבד הוא מדאורייתא, וכ"ה להדיא בד' החינוך במצוה שכ"ג דכל מלאכה שאסרו חכמים אסורה לנו מדאורייתא, וכ"כ הבגדי ישע בסימן תק"ל והביאוה"ל שם די"א דכל המלאכות שנאסרו בחוה"מ הם מדאורייתא.

ויסוד הפלוגתא בזה הוא במה שאמרו בחגיגה י"ח א' באיסור מלאכת חוה"מ דלא מסרן הכתוב אלא לחכמים וכו' לומר לך איזו מלאכה אסורה ואיזו מלאכה מותרת, דהחינוך שם כתב דהיינו שהדבר מסור ביד חכמים שלא אסרה התורה אלא במה שיאמרו הם וכתב עוד דלא אסרה התורה ולא התירה אלא במה שיסכימו הם וע"כ חילקו המלאכות כפי רצונם ודעתם, והיינו דנתנה התורה כח לחכמים לאסור ולהתיר כפי דעתם, וכ"נ בד' הב"י בסימן תק"ל, וכ"ה להדיא בד' הלבוש שם, וע"כ הוא דבגווני שאסרו חכמים את המלאכה, ה"ז אסור מדאורייתא.

אך מד' הרמב"ן ודעימי' נראה שפירשו דאי"ז כח שנמסר ביד חכמים לאסור ולהתיר כפי דעתם, אלא היינו דמסר הכתוב לחכמים להכריע איזו מלאכה ראוי' להיות אסורה ואיזו מלאכה ראוי' להיות מותרת,[[9]](#footnote-9) וכאשר כ"נ להדיא בפירש"י בחגיגה שם (ד"ה הא הרי) שפירש דמסרן הכתוב לחכמים היודעים להבין על איזו להטיל ההיתר ועל איזו להטיל האיסור וכו', וכיון דדנו חכמים דמלאכת צורך המועד ודבר האבד ראוי' להיות מותרת, יש להתיר אף במעשה אומן ובטירחא יתירא, דאי"ז חילוק בעצם המלאכה, ואין האיסור בזה אלא מדרבנן,[[10]](#footnote-10) ועמש"נ בסימן ד' באורך בפלוגתא זו בגדר הא דמסרו הכתוב לחכמים.

התוס' בחגיגה י"ח א' הוכיחו דמלאכת חוה"מ דרבנן ממה שאמרו בירושלמי דכלום אסרו מלאכה אלא כדי שיהו אוכלין ושותין ויהיו יגעים בתורה והם פוחזין ואוכלין ושותין, ומשמעות הלשון דהוי האיסור מדרבנן, והרמב"ן בהל' חוה"מ ובע"ז כ"ב א' ועוד מקמאי הוכיחו כן מעיקר מה שאמרו בירושלמי שם דאילו הי' מי שימנה עמי התרתי שיהיו עושין מלאכה בחוה"מ, והרי דאין האיסור אלא מדרבנן וע"כ הי' בידו להתיר.[[11]](#footnote-11)

ומד' התוס' שלא הוכיחו דמלאכת חוה"מ אינה אסורה מה"ת מהא דהי' בידו להתיר, משמע דס"ל דאף אם מלאכת חוה"מ דאורייתא, מ"מ כיון דנמסר הכתוב לחכמים הי' בידם להתיר לעשות מלאכה, וזה כיסוד ד' החינוך דהא דמסר הכתוב לחכמים היינו דיש בידם כח להתיר כפי דעתם, וכ"כ בס' הון עשיר בריש מו"ק דהי' בידם להתיר כל המלאכות ולהניח באיסור איזה מלאכות שיש בהן טורח,[[12]](#footnote-12) והרמב"ן ודעימי' שהביאו מזה, י"ל דהוא לטעמייהו דהא דמסר הכתוב לחכמים היינו להכריע איזו מלאכה ראוי להיות אסורה, אך אין בידם כח להתיר כפי דעתם.

## אם לוקין על מלאכת חוה"מ

לדעת הסוברים דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא, האריך הטו"א בחגיגה שם דאם עשה מלאכה בחוה"מ לוקה, ועיי"ש שכתב דכ"ה לכולהו תנאי דהתם.[[13]](#footnote-13)

אך הנה במו"ק י"ב א' אמרו דהלכות מועד כהלכות שבת יש מהן פטור אבל אסור, ובפירש"י שם כתב בפי' בתרא דהיינו דכל המלאכות שנאסרו לעשות במועד, אין לוקין עליהן מלאו דלא תעשה כל מלאכה,[[14]](#footnote-14) וכ"כ בפי' הר"י מלוניל שם בפי' בתרא, וכ"כ הר"ן שם בשם הראב"ד והמפרשים, דהעושה מלאכה האסורה במועד לי"ב מיתה ומלקות, אלא איסור עשה מקרא דאת חג המצות תשמור, וכ"כ השיטת ריב"ב שם.

ובד' הרמב"ן בע"ז כ"ב א' ותלמיד הרשב"א במו"ק י"א ב' משמע דדין מלקות במלאכת חוה"מ תליא בפלוגתת תנאי בחגיגה שם, דלר"ע דיליף לאיסור מלאכת חוה"מ מדכתיב אלה מועדי ד' מקראי קדש, אי"ז אלא איסור עשה ואין לוקין ע"ז,[[15]](#footnote-15) אך לריה"ג דיליף לה מדכתיב כל מלאכת עבודה לא תעשו, לוקין ע"ז,[[16]](#footnote-16) אך בתשו' הרמ"ע מפאנו סימן ק"ח (ד"ה ולנו במלאכת חוה"מ) כתב דקראי דילפינן מינייהו מלאכת חוה"מ בלאו, הוו אסמכתא בעלמא, דהני קראי כתיבי ביו"ט, ואיסור מלאכת חוה"מ מה"ת, הוא רק מקרא דאלה מועדי ד' מקראי קדש. [[17]](#footnote-17)

והנימו"י במו"ק שם כתב דאין לוקין על מלאכת חוה"מ אף דילפינן לה מדכתיב את חג המצות תשמור והוא איסור לאו, דכל מקום שנאמר השמר פן ואל אינו אלא ל"ת,[[18]](#footnote-18) משום דהו"ל לאו שבכללות.[[19]](#footnote-19)

## בטעם הא דלא מנו למלאכת חוה"מ במנין המצוות

הנימו"י בריש מו"ק כתב להוכיח דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, ממה שלא מצינו לאחד ממוני המצוות שימנה מצוה באיסור מלאכה בחוה"מ, ואם איסור מלאכת חוה"מ הוא מדאורייתא יש בו לאו או עשה, ומ"ט לא מנאוהו.

ובתשו' הרמ"ע מפאנו סימן ק"ח סוד"ה ולנו במלאכת חוה"מ כתב לישב בדרך בתרא דמה שלא מנאוהו הוא משום דשביתה זו נטפלת לשבתון מקרא קדש האמור ביו"ט, ועשה שבזה ובזה חד הוא,[[20]](#footnote-20) אלא שנוסף ביו"ט ל"ת משא"כ בחוה"מ.

## נשים אם מוזהרות במלאכת חוה"מ

הטו"א בחגיגה שם הק' בהא דאמר ר"ע התם דאינו צריך הרי הוא אומר אלה מועדי ד' וכו', דהרי בעינן לקרא דכל מלאכת עבודה לא תעשו, דאי מקרא דאלה מועדי ד' אי"ז אלא עשה, והוי ככל מ"ע שהזמ"ג דנשים פטורות, ובעינן לקרא דכל מלאכת עבודה לא תעשו לאזהרת לאו דנשים חייבות, וכתב דבעכצ"ל דמודה ר"ע לק"ו דר' יונתן, וע"כ אף נשים מוזהרות על מלאכת חוה"מ, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, - אך הישועות יעקב בסימן תק"ל סק"א כתב בתו"ד דלדעת ר"ע אין נשים מוזהרות מדאורייתא על מלאכת חוה"מ, וצ"ע.

## חוה"מ אם נקרא יו"ט

בסוכה ל"ח א' מוקמינן למתניתין להתם ביו"ט שני דרבנן, והיינו בחוה"מ,[[21]](#footnote-21) והריטב"א שם כתב בשם הרא"ה ללמוד מזה דחוה"מ נקרא יו"ט, משום שהוא אסור במלאכה, והוכיח כן גם ממה שאמרו שם כ"ט ב' ול"ו ב' יו"ט שני וקאי על חוה"מ, (לדעת רבים מרבוותא) וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ה סימן רט"ו דחוה"מ נקרא יו"ט משום שהוא אסור מה"ת במלאכה שאינה דבר האבד, וכ"כ הגר"א בסימן תק"ל ס"א, והוכיח מזה דחוה"מ אסור במלאכה מה"ת, - אך לדעת הסוברים דחוה"מ אינו אסור מה"ת במלאכה, לא מיקרי יו"ט,[[22]](#footnote-22) וכאשר כ"נ בד' התוס' בחגיגה י"ח א' ד"ה חולו של מועד,[[23]](#footnote-23) וכן האריך הט"ז בסימן תרס"ח סק"א, וכ"כ המג"א בסימן ת"צ סק"א, והפר"ח שם סק"ג, - ועמש"כ בזה באורך בהגה' רחמים לחיים לתשו' הרשב"א שם.[[24]](#footnote-24)

## יסוד איסור מלאכת חוה"מ

לדעת הסוברים דאיסור מלאכת חוה"מ הוא מדאורייתא, בפשוטו י"ל דהוא ע"ד איסור מלאכת יו"ט, אלא שבחוה"מ מסרו הכתוב לחכמים אלו מלאכות אסורות ואלו מלאכות מותרות, - אך הריטב"א במו"ק י"ג א' כתב דעיקר איסור מלאכה במועד הוא משום טירחא ושלא למעט בשמחת הרגל, ומה"ט הוא דהותרה מלאכה בדבר האבד וכו'.[[25]](#footnote-25)

ובתשו' הרמ"ע מפאנו סימן ק"ח ד"ה ולנו במלאכת חוה"מ כתב דאיסור מלאכת חוה"מ אי"ז איסור מלאכה, אלא הוא מצות שביתה מדכתיב אלה מועדי ד' מקראי קדש, ומתקיימת מצוה זו ממה ששובת ממקצת מלאכות לכבוד מקרא קדש, וזה ע"ד מש"כ הרמב"ם ביסוד איסור מלאכת חוה"מ דרבנן, ונתבאר להלן, - ועד"ז כתב הקר"א בריש מו"ק למש"כ שם בדעת הרמב"ם דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא דעיקר איסור מלאכת חוה"מ הוא כדי שיהיו מזומנים וקרואים לקדש לחג ולשמוח במקדש ד', וע"כ לא נפרט בתוכה איזה מלאכה אסורה ואיזה מותרת, ונמסר הדבר לחכמים יודעי רמיזת התורה וכוונתה, ואין בהן איסור מצ"ע של ימים דאינם קרואים יו"ט, אלא עיקר האיסור הוא כדי להפנות לקדושה לקיים מצות החגיגה והשמחה.[[26]](#footnote-26)

לדעת הסוברים דאיסור מלאכת חוה"מ הוא מדרבנן, מצינו כמה דרכים בטעם האיסור, **א** בירושלמי בפ"ב דמו"ק ה"ג אמרו דהא דאסרו מלאכה בחוה"מ, הוא כדי שיהיו אוכלין ושותין ויהיו יגעים בתורה,[[27]](#footnote-27) והביאוהו התוס' בחגיגה י"ח א' ורבים מקמאי.[[28]](#footnote-28) - **ב** הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"א כתב דהוא משום שנקרא מקרא קדש, וע"כ הוא אסור במלאכה, כדי שלא יהא כשאר ימי החול שאין בהן קדושה כלל,[[29]](#footnote-29) ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דיש מלאכות שהותרו בו, דלא אסרו אלא כדי שלא יהא כיום חול לכל דבר. - **ג** היראים בסו"ס ד"ש כתב דהוא משום דכשטורח נראה מבזה המועדות,[[30]](#footnote-30) וכ"כ הרוקח בסימן ש"ז, והסמ"ג לאוין ע"ה. - **ד** התוס' רבינו אלחנן בע"ז כ"ב א' כתב דהוא גזירה אטו יו"ט, וכ"כ התוס' שם סוד"ה תיפו"ל בפי' בתרא.

## גדר הא דהותרו מלאכות בחוה"מ

התוס' בחגיגה שם והרא"ש בריש מו"ק כתבו בשם ר"ת שהוכיח דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, דאם היא אסורה מדאורייתא היאך שרינן בדבר האבד ובמי שאין לו מה יאכל, וכי היכן מצינו איסור דאורייתא מקצתו אסור ומקצתו מותר.[[31]](#footnote-31)

והטו"א והרש"ש בחגיגה שם עמדו בזה, שהרי מצינו כן גם במלאכת יו"ט, דמלאכת אוכל נפש מותרת, וא"כ ה"נ י"ל במלאכת חוה"מ דאף דהוא מדאורייתא, מ"מ מקצתו מותר, וכ"כ בס' הון עשיר בריש מו"ק, והטו"א הוסיף, דהרי שבת ויוהכ"פ אסורין במלאכה לגמרי, ויו"ט מותר במלאכת אוכ"נ, והרי דכל דקדושתו מרובה מחבירו חמיר איסורו, ושפיר י"ל דחוה"מ דקיל קדושתו מיו"ט, הותר אף בדבר האבד.

וכבר עמד בזה תלמיד הר"י מפאריש בריש מו"ק, וכתב דביו"ט לא התירו אלא במידי דהוי צורך אוכ"נ, אך משום פסידא ומשום אונס לא שרי, ומהא דבחוה"מ מותר אף משום פסידא ומשום אונס בע"כ דאין איסורו אלא מדרבנן, - ולכאו' המכוון בזה דהתירא דמלאכת אוכ"נ הוא משום דמלאכת אוכ"נ שהיא לצורך יו"ט אינה סותרת לשביתה דיו"ט, וע"כ לא חשיב כאיסור שמקצתו מותר ומקצתו אסור, ומשא"כ בהא דהותרה מלאכה משום פסידא ומשום אונס, דאי"ז אלא היתר בעלמא שראו חכמים להתיר בכה"ג, וכמש"כ כן בס' המנהיג בהל' חוה"מ דהוא משום דהתורה חסה על ממונם של ישראל, וזהו דקשיא להו דהיכן מצינו איסור דאורייתא שמקצתו אסור ומקצתו מותר, וכ"נ גם בד' ר"ת, שלא הק' אלא מהא דהותרה מלאכה בדבר האבד ולמי שאין לו מה יאכל, ולא הק' מהא דהותרה מלאכה לצורך המועד.[[32]](#footnote-32)

ובדעת החולקים מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן בסוף הל' חוה"מ דמה"ת מלאכת אוכ"נ לצורך היום מותרת ביו"ט וכן מכשירין, ובחולו של מועד הותר יותר כל מלאכה שהוא לצורך, ומבו' דדמי התירא דצורך המועד ודבר האבד להתירא דמלאכת אוכ"נ ביו"ט,[[33]](#footnote-33) אלא דביו"ט לא הותר אלא צורך אוכ"נ, ובחוה"מ הותר כל צורך,[[34]](#footnote-34) וע"כ לא חשיב כאיסור שמקצתו אסור ומקצתו מותר, כ"ה דביו"ט לא חשיב כאיסור שמקצתו אסור ומקצתו מותר. - **ב** הריטב"א במו"ק י"ג א' כתב דהא דהותרו מלאכות בחוה"מ לצורך המועד ובדבר האבד, הוא משום דעיקר איסור מלאכה במועד הוא משום טירחא ושלא למעט בשמחת הרגל, וע"כ התירו כל שהוא צורך המועד וכל שהוא דבר האבד כדי שלא יהא דואג על אבדתו ונמנע משמחת יו"ט,[[35]](#footnote-35) ומה"ט התירו גם שכר פעולה שאין לו מה יאכל, ועד"ז כתב הראבי"ה בסימן תתל"ה דהכל תלוי כדי שישמח במועד, דמתוך שמחה נוח לו ללמוד ולהבין בהלכות הרגל, וע"כ התירו לעשות מלאכה בדבר האבד או כשאין לו מה יאכל כדי שיהא שמח במועד, וכ"כ בס' הפרנס סימן של"א, ועד"ז כתב המהרי"ל בהל' חוה"מ ס"א, ולפ"ז נמצא דמלאכות שהותרו בחוה"מ הוא משום דאינם סותרות לשמחת יו"ט, ואדרבה אם לא יעשה יהא נמנע משמחת יו"ט, ולא חשיב כאיסור שמקצתו מותר. - **ג** בתשו' הרמ"ע מפאנו סימן ק"ח כתב לפמש"כ שם דאיסור מלאכה בחוה"מ הוא מצות שביתה מדכתיב אלה מועדי ד' מקראי קדש, ומתקיימת מצוה זו ממה ששובת ממקצת מלאכות לכבוד מקרא קדש, וע"כ לא חשיב כאיסור שמקצתו מותר, שהרי מתקיים עיקר דין מקרא קדש במה שנאסרו מקצת מלאכות, (וזה ע"ד מש"כ הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"א דהא דהותרו מקצת מלאכות, הוא משום דלא נאסרו בו מלאכות אלא כדי שלא יהא כיום חול לכל דבר).

התוס' הרשב"א בפסחים נ"ה ב' כתב בשם ר"ת שהק', דאם מלאכת חוה"מ היא מדאורייתא, ל"ה חכמים מחלקין בין דבר האבד לדבר שאינו אבד, ואע"ג דאמרו בחגיגה י"ח א' דלא מסרן הכתוב אלא לחכמים לומר לך איזו מלאכה אסורה, מ"מ א"א שהיו חכמים מקילין כ"כ אם הי' דאורייתא, וכ"כ התוס' הרא"ש שם, והסמ"ג לאוין ע"ה, והביאוהו המרדכי בריש מו"ק וההגמי"י בפ"ז מיו"ט ה"א, ומשמעות דבריהם דס"ל דהא דמסרו הכתוב לחכמים היינו דיש בידם כח להתיר, וכמש"נ לעיל בדעת התוס' בחגיגה והחינוך, וזהו שהק' דאף דיש בידם כח להתיר, מ"מ ל"ה להם להתיר כ"כ, - אך למש"כ הרמב"ן והריטב"א והרמ"ע מפאנו בטעם הא דהתירו בדבר האבד, ניחא.

## מלאכות שהותרו בחוה"מ אם הוא הותרה או דחוי'

הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבלות כתב דעשו חוה"מ כחול להתיר בו מלאכה גמורה בדבר האבד, ומשמע דהיתר מלאכה בדבר האבד הוא הותרה, שעשאוהו כחול לענין זה, וכ"נ למש"כ הרמב"ם והריטב"א והרמ"ע מפאנו בגדר התירא דדבר האבד, ונתבאר לעיל,[[36]](#footnote-36) - אך למש"נ לעיל בדעת התוס' ודעימייהו דהיתר מלאכה בדבר האבד הוא היתר שהתירו חכמים משום פסידא, דהתורה חסה על ממונם של ישראל, יש מקום לדון דהו"ל כדחוי', וכ"נ ממש"כ הפמ"ג במש"ז סימן תקל"ג סק"ב לצדד דלא הותר לעשות מלאכה בדבר האבד כשאפשר לעשותו ע"י נכרי.[[37]](#footnote-37)

## אם יש להתיר מלאכות בחוה"מ שלא לצורך המועד מדינא דמתוך

הטו"א בחגיגה י"ח א' הק' ע"ד הסוברים דמלאכת חוה"מ אסורה מה"ת, שהרי לעולם יש להתירה מדינא דמתוך, דמתוך שהותרה בדבר האבד ובאין לו מה יאכל, הותרה לגמרי,[[38]](#footnote-38) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הטו"א שם כתב לישב למש"כ התוס' ודעימייהו דכל דאי"ז לצורך כלל, לא אמרינן מתוך.[[39]](#footnote-39) - **ב** דעת כמה מקמאי דדינא דמתוך אינו מסברא, אלא ילפינן לי' מקרא, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 2, ולפ"ז במלאכת חוה"מ דליכא קרא, ליכא כלל לדינא דמתוך,[[40]](#footnote-40) אלא במלאכת אוכ"נ שהותרה אף ביו"ט, וכ"ש בחוה"מ. - **ג** דעת המאירי בביצה י"ב א' דלא אמרינן מתוך אלא במלאכות שעיקרן לאוכל נפש, ולפ"ז אף בחוה"מ ליכא למימר מתוך במלאכות שאין עיקרן לצורך המועד ודבר האבד. - **ד** למש"נ לעיל מד' הריטב"א והרמ"ע מפאנו בגדר הא דהותרו מקצת מלאכות בחוה"מ, יש מקום לדון דלא שייך בזה כלל דינא דמתוך.

## אם יש להתיר מלאכות בחוה"מ שלא לצורך המועד מדין הואיל

הטו"א בחגיגה י"ח א' כתב דלמאן דאית לי' הואיל, ה"נ יש להתיר בכל מלאכה בחוה"מ דאפשר שתהא לצורך המותר בחוה"מ,[[41]](#footnote-41) וכ"כ בגל' הגרע"א לט"ז סימן תקל"ז סק"ג, והישועות יעקב בסימן תק"ל סק"א, והמשכנות יעקב באו"ח סימן ל"ז, - אך למש"כ החזו"א בסימן קכ"ד בהערות לפסחים מ"ו ב' דלא שייך הואיל אלא בהתירא דמלאכת אוכל נפש, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 28, יש מקום לדון דלא שייך הואיל בהדברים שהותרו בחוה"מ, כל שהם אסורין ביו"ט ולי"ב להתירא דמלאכת אוכל נפש.[[42]](#footnote-42)

## איסורים דרבנן בחוה"מ

במכילתא פר' בא יליף מדכתיב ושמרתם את היום הזה, להביא דברים שהם משום שבות, ומקרא דביום הראשון שבתון וביום השביעי שבתון יליף דאי"ז אסור בחוה"מ, והרמב"ן בפר' אמור כ"ג כ"ד כתב דהא דמרבי דברים שהם משום שבות, לא קאי על דברים האסורים מדרבנן, אלא היינו שנצטוינו מה"ת להיות לנו מנוחה ביו"ט אפי' מדברים שאינם מלאכה, ולא יטרח כל היום למדוד התבואות ולשקול הפירות ולמלא החביות היין וכו', ולכך אמרה תורה "שבתון" שיהי' יום שביתה ומנוחה לא יום טורח, ובזה הוא שאמרו דאין בחוה"מ משום שבות, דלא נאסר בחוה"מ טירחה זו בדברים שאינם מלאכה, וכ"ז הוא מה"ת, אך מדרבנן החמירו בחוה"מ אף בשבות דאמירה.

ומבו' בד' הרמב"ן דכל השבותים שנאסרו בשבת ויו"ט נאסרו אף בחוה"מ, ולמד לזה מהא דאסרו אמירה לנכרי בחוה"מ,[[43]](#footnote-43) ואמנם משמעות דבריו דין ממצוא חפצך ודבר דבר אינו נוהג בחוה"מ, עיי"ש,[[44]](#footnote-44) וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם בתורת האדם שער האבל ענין האבילות (סוד"ה והראב"ד) דעשו חוה"מ כיו"ט בדבר שאינו אבד לאסור אפי' שבות, וכ"כ השבה"ל בסימן רכ"ה בשם הר"א כהן צדק דכל פטורי שבת דפטור אבל אסור אסורין אף בחוה"מ.

אך הנה למש"כ הרמב"ן בפר' אמור שם בתו"ד לדון לפרש לד' המכילתא עפי"ד מכילתא דרשב"י דשבות היינו שאין עולין באילן ולא רוכבים ע"ג בהמה ולא שטין על פני המים ולא מספקים ולא מטפחין, ואין מקדישין ואין מעריכין ואין מחרימין ואין מגביהין תרו"מ, מבו' דלא נאסרו שבותים אלו בחוה"מ,[[45]](#footnote-45) וכ"ה להדיא בפס"ז בפר' בא.

וכ"ה מבו' בד' התוס' בשבת קמ"ח ד"ה לא מספקין ובמו"ק כ"ז ב' ד"ה אבל לא מטפחות דכל שבותים אלו דלא עולין באילן וכו' אינם אסורין בחוה"מ,[[46]](#footnote-46) ומשמע שקדקו כן מהא דתנן בביצה ל"ו ב' לאיסורם ביו"ט, ומשמע דבחוה"מ שרי, וכ"כ בתשו' ריב"ש סימן ר"ס דמותר לעשות ריקודים ומחולות בחוה"מ, וכ"כ השו"ע בסימן תקמ"ו ס"א, וכ"כ הב"י בסימן תקל"ו ס"א בדעת הרא"ש דמותר לרכוב אף שלא לצורך המועד, וכ"כ הרמ"א שם.

ומצינו עוד שנחלקו הראשונים בדין מו"מ בחוה"מ, דבד' המ"מ בפ"ז מיו"ט הכ"ב והנימו"י במו"ק י' ב' מבו' דיש לאסור מו"מ בחוה"מ מגזירה שמא יכתוב, כ"ה דנאסר מו"מ ביו"ט, אלא דהתירו לזה מפני העברת הריוח, אך בד' ש"ר מבו' דליכא לעיקר איסור מו"מ בחוה"מ,[[47]](#footnote-47) ונתבאר בדף מס' 10, - ועוד מצינו שנחלקו הראשונים אם מקלקל אסור בחוה"מ, ונתבאר בדף מס' 32, - ועמש"כ בתשו' רדב"ז סימן תשכ"ז בדין משאצל"ג ומתעסק בחוה"מ, - ומש"כ בזה בס' שמה"כ פ"א הערה 46 ובס' תורת המועד סימן כ"ג להוכיח עוד מכ"ד אם נאסרו שבותים בחוה"מ.

התוס' בשבת כ"ב א' ד"ה סוכה כתבו דל"ש איסור מוקצה אלא בשבת ויו"ט ולא בחוה"מ, וכ"כ בתשו' הרא"ש בכלל כ"ד ס"ט, והריטב"א והר"ן בסוכה מ"ו ב',[[48]](#footnote-48) וכ"כ המאירי במו"ק י"ג ב' וי"ח ב', וכ"נ בד' הטור בסימן תרל"ח, והדרכ"מ בסימן תקמ"ד סק"ב, והמ"ב בסימן תרל"ח סקי"ד.[[49]](#footnote-49)

## מלאכה שאין בה טירחא

היראים בסו"ס ד"ש כתב דממה שאמרו במו"ק ב' ב' וי"ג א' דאיסור חוה"מ משום טירחא ולאו טירחא הוא, נלמד דלא נאסר אלא מלאכת טורח,[[50]](#footnote-50) וכתב לפ"ז להתיר הלואות ומלאכה מועטת בביתו, והביאוהו השבה"ל בסימן רכ"א והתניא רבתי בסימן נ"א, וכ"כ התור"פ בפסחים ה' א' ובהגה' סמ"ק בסימן קצ"ה בשם ריצב"א, ועיי"ש שכתב דזהו שכתב הסמ"ק שם בשם ה"ר יוסף דמותר להסיר גבשושית שבביתו בחוה"מ, וכ"כ בביאור מהר"א שטיין על הסמ"ג לאוין ע"ה בטעם מש"כ להתיר להסיר גבשושית, וכתב לפ"ז דלא נאסר קושר ומתיר בחוה"מ, והביאו בביאור מהרש"ל שם, וכ"נ ממש"כ בס' מצוות זמניות הל' פסח שער ט' להתיר עשיית דברים נקלים וקטנים כמו כתיבת כתבי שליחות או חשבון ההוצאה וכיו"ב.

אך בד' הרמב"ן בסוף הל' חוה"מ משמע להדיא דכל מלאכה האסורה ביו"ט אסורה בחוה"מ, ולא הותר בחוה"מ אלא מלאכה שהיא לצורך, וכ"ה מבו' בד' ש"ר והפוסקים בכ"ד שאסרו אף במלאכה שאין בה טורח,[[51]](#footnote-51) ועמש"כ בזה בס' שמה"כ סימן ב' ובס' תורת המועד סימן ג', ועמש"נ בזה בדף מס' 9 בסופו ובסימן ח'?.

## הוצאה אם אסורה בחוה"מ

לדעת הסוברים דהותרה הוצאה ביו"ט אף שלא לצורך כלל מדינא דמתוך, כ"ש דבחוה"מ ליכא איסור בהוצאה,[[52]](#footnote-52) אך לדעת הסוברים דהוצאה שלא לצורך כלל אסורה ביו"ט, לא נתפרש להדיא אם ה"ז אסור אף בחוה"מ, - ובד' הביאוה"ל בסימן תקל"ו ס"א ד"ה מותר מבו' להדיא דהוצאה אסורה בחוה"מ, וע"כ שייך איסור מחמר אף אם אינו אלא ברה"ר, וכ"כ העמודי אור בסימן ל"ה, והחזו"א בסו"ס קל"ה ד"ה רא"ש, - אך המאירי במו"ק י"ח ב' כתב דחוה"מ אין בו איסור הוצאה, וכ"נ בד' הישועו"י בסימן תר"ל סק"א, וכ"נ מכ"ד שלא אסרו משום איסור הוצאה, עמש"נ בדף מס' 13 בהערה להוכיח כן, וצ"ע.

## איסור תחומין אם נוהג בחוה"מ

בתשו' ר"ת בתשו' ר"ת שהובאה בשה"ג החדש במרדכי מהד' מ"י סימן תתמ"ח כתב דכי אין מותר לילך בחוה"מ ק' פרסאות או יותר, ומשמע דליכא איסור תחומין בחוה"מ, ומשמע דהוא אף כשאי"ז לצורך המועד, וכ"נ בד' הארחות חיים בהל' חוה"מ ס"ד, והרמ"א בסימן תקל"ו ס"א, - אך המנ"ח במצוה שכ"ג כתב דלדעת הסוברים דאיכא איסור תחומין מה"ת ביו"ט, עמש"נ בזה במ"מ בפתיחה לפ' מי שהוציאוהו, ה"נ איכא איסור תחומין בחוה"מ.[[53]](#footnote-53)

## שביתת בהמתו ומחמר בחוה"מ

הארחות חיים בהל' יו"ט ס"ה כתב דאף לדעת הסוברים דשביתת בהמתו ומחמר אסורין ביו"ט, מ"מ בחוה"מ ודאי שרי, וכ"כ הכל בו בסימן נ"ח, והביאו הב"י בסימן תצ"ה ס"ג, - אך המנ"ח במצוה שכ"ג נקט בפשיטות דלדעת הסוברים דאיסור שביתת בהמתו ומחמר נוהג ביו"ט, ה"נ הוא נוהג בחוה"מ, וכ"כ הביאוה"ל בסימן תקל"ו ס"א ד"ה מותר.

דף מס' 1 ב'

**דיני מלאכת חוה"מ**

**המלאכות שהותרו בחוה"מ**

הטור בסימן תק"ל והגר"א שם והמ"ב שם סק"א כתבו ה' אופני היתר במלאכת חוה"מ, דבר האבד, צרכי רבים, מעשה הדיוט לשאר צרכי המועד, צורך המועד לצורך אוכ"נ, ופועל שאין לו מה יאכל, וכן איכא גווני שהתירו מלאכה לצורך מצוה ולצורך קבורת המת, וחלוקין הן בדיניהם, ונבאר בקצרה עיקר הדינים העולים לפי מה שהכריעו השו"ע והרמ"א והמ"ב, אך הרבה מן הדינים שנויים בפלוגתא, ונתבאר כל דין במקומו.

## מעשה אומן

דבר האבד הותר כדרכו במעשה אומן וא"צ שינוי שו"ע תקל"ז ס"א, ובמקום הפסד מועט לא הותר לעשות כדרכו וצריך שינוי מ"ב תקל"ז סקל"ט ותק"מ סק"ב, - צרכי רבים לצורך המועד הותרו אף במעשה אומן, ושלא לצורך המועד לא הותרו אלא במעשה הדיוט שו"ע תקמ"ד ס"ב ומ"ב שם סק"א, - צורך אוכ"נ ומכשירי אוכ"נ הותר אף במעשה אומן כדרכו מ"ב תק"מ סקי"ז וסקכ"א וסקכ"ו, - שאר צרכי המועד לא הותרו אלא במעשה הדיוט שו"ע תקמ"א ס"ה, - בפועל שאין לו מה יאכל הותרה מלאכה במעשה אומן כדרכו מ"ב תקמ"ב סק"ו וביאוה"ל סימן תקמ"א ס"ה ד"ה שינוי הניכר.

עשיית תכשיטי אשה דינו כדין צורך אוכ"נ והותר אף במעשה אומן כדרכו ובטירחא רבה ביאוה"ל תקמ"ו ס"ה ד"ה כל תכשיטי', אך תספורת וכיבוס דינו כדין שאר צרכי המועד ביאוה"ל תקל"א ס"ד, ותקמ"ב ס"א ד"ה אפילו, וכן היסק הבית ותיקון מרחץ דינו כשאר צרכי המועד, שעה"צ תק"מ סקט"ז, (ועיי"ש שכתב לדון להתיר העמדת תנור להיסק הבית במעשה אומן משום דהכל חולין אצל צינה).

**מעשה הדיוט**

מלאכות לשאר צרכי המועד שלא הותרו במעשה אומן, הרי דאף במעשה הדיוט לא הותרו אלא כשאין דרך המלאכה בכך אך כל שדרך המלאכה בכך צריך שינוי, ביאוה"ל תקמ"א ס"ה ד"ה ואם הי', וכ"נ בדבריו בסימן תקל"א ס"ד ותקמ"ב ס"א ד"ה אפילו, ובמ"ב תק"מ סק"ז, ומ"מ כל דליכא טירחא כלל מותר מעשה הדיוט בלא שינוי מ"ב תק"מ ס"ז.

**טירחא יתירא**

בדבר האבד לא הותר טירחא יתירא שו"ע תקל"ז ס"ב, - צרכי רבים הותרו אף בטירחא יתירא שו"ע תקמ"ד ס"ב ומ"ב שם סק"א, - צורך אוכ"נ ומכשיריו הותרו אף בטירחא יתירא מ"ב תקל"ז סקט"ו, - שאר צרכי המועד לא הותרו בטירחא יתירא כ"נ במ"ב תקל"ז סקט"ו ובביאוה"ל תקמ"ו ס"ה ד"ה כל תכשיטי', - בפועל שאין לו מה יאכל הותר טירחא יתירא כן מוכח במ"ב תקמ"ב סק"ו.

**מכוין מלאכתו במועד**

דבר האבד לא הותר כשכיון מלאכתו במועד שו"ע תקל"ח ס"ו, - צרכי רבים הותרו אף כשכיון מלאכתו במועד שו"ע תקמ"ד ס"ב ומ"ב שם סק"א, - צורך אוכ"נ הותר אף כשכיון מלאכתו במועד שו"ע תקל"ג ס"א,[[54]](#footnote-54) - צורך מכשירי אוכ"נ לא הותר כשכיון מלאכתו במועד, מ"ב תק"מ סקי"ח וסקכ"ז (וצ"ע בשעה"צ תקל"ג סק"ג), - שאר צרכי המועד לא הותרו כשכיון מלאכתו במועד מ"ב תק"מ סק"ט ותקמ"ה סקל"א ושעה"צ שם סקל"א, - בפועל שאין לו מה יאכל לא הותר כשכיון מלאכתו במועד כ"נ בביאוה"ל סימן תקמ"ה ס"ג ד"ה לעצמו, - בצרכי מצוה לא אסרו כשכיון מלאכתו במועד ביאוה"ל תקמ"ה ס"ג ד"ה לעצמו.[[55]](#footnote-55)

**פרהסיא**

דבר האבד הותר אף בפרהסיא מ"ב תקל"ז סקנ"ד וביאוה"ל שם ס"א סוד"ה דבר האבד, ובמקום שאין ההפסד ודאי לא הותר אלא בצינעא ביאוה"ל תקל"ז ס"א סוד"ה דבר האבד, ואם א"א בצינעא יעשה בפרהסיא רמ"א תקל"ח ס"ב, - צרכי רבים הותרו אף בפרהסיא שו"ע תקמ"ד ס"ב ומ"ב שם סק"א, - צורך אוכ"נ ושאר צרכי המועד הותרו אף בפרהסיא שו"ע תקל"ג ס"ה ומ"ב תקל"ט סקל"ד, והיינו כשידוע וניכר שהוא לצורך המועד מ"ב תקל"ה סק"ד, וע"י אומנים שאומנותם בכך כל השנה ועושין הרבה יחד לא הותר אלא בצינעא שו"ע תקל"ג ס"ה ומ"ב סקכ"ב ושו"ע תקל"ט סי"א ומ"ב סקל"ד, - פועל שאין לו מה יאכל צריך לעשות בצינעא ואם א"א בצינעא שרי בפרהסיא כשאין לו מה לאכול כלל מ"ב תקמ"ב סק"ז ושעה"צ סקי"ד.

**נטילת שכר**

דבר האבד הותר לעשותו בשכר רמ"א תקמ"ב ס"א, ויש אוסרים ביאוה"ל שם ד"ה ודבר האבד, - צרכי רבים נחלקו רבוותא אם מותר לעשותן בשכר ביאוה"ל תקמ"ד ס"א, - צורך אוכ"נ ומכשיריו עכ"פ כשא"א בחינם מותר לעשותו בשכר ביאוה"ל תקמ"ב ס"א ד"ה אפילו, - שאר צרכי המועד אסור לעשותן בשכר שו"ע תקמ"ב ס"א ומ"ב סק"א וביאוה"ל תקמ"א ס"ה ד"ה אלא בעינן, - בפועל שאין לו מה יאכל עיקר התירו הוא לעשות מלאכה בשכר, - צורך מצוה אסור לעשותו בשכר, ומלאכות המותרות בחוה"מ דיש בהן גם צורך מצוה מותר לעשותן בשכר ביאוה"ל תקמ"ד ס"א.

כ"ה מרחשון פ"ב

דף מס' 2

**חגיגה י"ח א' - אילימא ביו"ט קצירה ביו"ט מי שרי,** הראשל"צ לעיל בסוגיין הק' לדעת הרמב"ם ודעימי' דקצירה ביו"ט אינה אסורה אלא מדרבנן, דא"כ מאי פריך דקצירה ביו"ט מי שרי, הרי מדאורייתא היא מותרת.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הטו"א כתב לישב, דהוא משום שלא הותרה קצירה אלא לצורך היום, אך לצורך חול אסור, ואי"ז קרוי חג הקציר,[[56]](#footnote-56) ועיי"ש שהק' דאף כשקוצר לצורך חול לי"ב איסור מדאורייתא משום דאמרינן הואיל, וכתב דצ"ל דס"ל כרב חסדא דלית לי' הואיל. - **ב** הראשל"צ כתב לישב דמכוון הגמ' הוא דאם נתפרש בקרא דקצירה מותרת, ל"ה ביד חכמים לאסרה, וכמש"כ הט"ז בכ"ד. - **ג** למש"כ התוס' בסוגיין דהא דפריך דאסיפה בחוה"מ מי שרי, אף דאיסור מלאכת חוה"מ הוא מדרבנן, כאשר כ"ה גם דעת הרמב"ם, הוא משום דאקרא סמכינן לי' למיתסר, ולא מסתבר לי' לאוקמא קרא דשרי בהדיא בהכי, י"ל דזהו גם הא דפריך דקצירה ביו"ט מי שרי, אף דאין איסורה אלא מדרבנן, כיון דמסמכינן לה אקרא, וכמש"כ כמה מקמאי בהא דיליף בירושלמי לאיסור קצירה וכו' ביו"ט מקרא, דהוא אסמכתא בעלמא.[[57]](#footnote-57) - **ד** בהגה' ברוך טעם לטו"א כתב לישב, דאף אם תלישת השבולת שבהם החיטים שהם אוכ"נ שרי מדאורייתא ביו"ט, מ"מ אסור לקצור דרך קצירה עם הקשין שאינם מאכל אדם, משום איסור רבוי בשיעורים, שהקשים נקצרים מגידולן ואין קצירתן צורך לתלישת החטים לאכילה, ואף דהותר רבוי בשיעורים ביו"ט, היינו רק כשהתוספת ג"כ ראוי' לאכילה, (עמש"נ בזה במ"מ למלאכת יו"ט דף מס' 14), ול"ה קרי לי' חג הקציר.

**חג שיש בו אסיפה וכו' מלאכה ביו"ט מי שרי,** התוס' במו"ק י"ב ב' ד"ה מכניס אדם כתבו בשם תוס' הרב שהוכיח מהכא דבאסיפת פירות איכא מלאכה,[[58]](#footnote-58) ועמדו בזה דמה מלאכה יש באסיפת פירות, וכתבו לדון דהוא משום טירחא והיא אסורה אף בלא מלאכה, אך כתבו לדון בהך מילתא אם טירחא אסורה בלא מלאכה, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"כ תלמיד הר"י מפאריש שם,[[59]](#footnote-59) - והטו"א בסוגיין כתב בתו"ד דאסיפה אסורה משום מעמר, וכ"כ הקר"א במו"ק י"א א', והרש"ש שם י"ב ב', ובתשו' חלקת יואב או"ח סימן כ"ו.[[60]](#footnote-60)

## מלאכת חוה"מ אם אסורה מדאורייתא

**אלא בחולו של מועד חולו של מועד מי שרי,** התוס' רבינו אלחנן בע"ז כ"ב א' הוכיח מהכא דמלאכת חוה"מ אסורה מה"ת, דאם אינה אסורה אלא מדרבנן שפיר מיתוקם קרא בחוה"מ,[[61]](#footnote-61) וכן הוכיחו הרמב"ן בהל' מו"ק ובע"ז שם והריטב"א בריש מו"ק, והתורי"ד בסוגיין כתב דאה"נ דר' יוחנן ור"ל ס"ל דמלאכת חוה"מ אסורה מה"ת, אך לא קי"ל כוותייהו.

אך התוס' כתבו דאף דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, מ"מ כיון דאקרא סמכינן לי' למיתסר, לא מסתבר לי' לאוקמא קרא דשרי בהדיא בהכי, וכ"כ הרא"ש בריש מו"ק, - ולכאו' הוא מתפרש למש"כ הריטב"א בר"ה ט"ז א' דענין אסמכתא אינו כדרך סימן שנתנו חכמים, שזו דעת מינות היא, אלא היינו דהעיר הקב"ה שראוי לעשות כן, אלא שלא קבעו חובה ומסר חיוב הדבר לקבעו לחכמים אם ירצו,[[62]](#footnote-62) וע"כ הוא דכל דאיכא אסמכתא מקרא לאסור, לא מסתבר לאוקמי לקרא דשרי בהכי.[[63]](#footnote-63)

הטו"א הק' דהרי קצירה ואסיפה מותרין בחוה"מ, כמו שאמרו במו"ק י"ב ב', ואף למאן דאסר התם, מ"מ כל שאין לו מה יאכל שרי, כדתניא התם דאם אין לו מה יאכל קוצר ומעמר וכו', וכתב דבשביל קצירה ואסיפה מועטת שאינו מותר אלא לימי מועד בלבד אין ראוי לקרות החג על שם אסיפה מועטת כזו.

**מכלל דתרוייהו ס"ל דחולו של מועד אסור בעשיית מלאכה,** התוס' רבינו אלחנן בע"ז כ"ב א' הק' לד' ר"ת דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, דא"כ מהו שאמרו דמכלל דתרוייהו ס"ל דחוה"מ אסור בעשיית מלאכה, הרי פשיטא דכמה משניות שלימות יש דחוה"מ אסור במלאכה,[[64]](#footnote-64) וכן הק' בתוס' הר"ש משאנץ שם, והרמב"ן שם ובסוף הל' חוה"מ, והריטב"א בריש מו"ק.

ולמש"כ התוס' והרא"ש דהא דס"ל דאין להעמיד לקרא בחוה"מ, הוא משום דמסמכינן אקרא לאסור מלאכת חוה"מ וכו', י"ל דזהו דקאמר מכלל דתרוייהו ס"ל דחוה"מ אסור בעשיית מלאכה, והיינו דתרוייהו ס"ל דחוה"מ אסור בעשיית מלאכה מאסמכתא דאורייתא.

**את חג המצות תשמור שבעת ימים לימד על חוה"מ שאסור בעשיית מלאכה,** הרא"ש בריש מו"ק ובתוספותיו בסוגיין הק' דאם ילפינן לאיסור מלאכה מהך קרא, מנ"ל לחלק במלאכות ולהתיר מלאכת דבר האבד, והוכיח מזה דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, והך קרא אסמכתא בעלמא היא.

אך בפי' הר"י מלוניל במו"ק שם כתב דממה שחילק הכתוב ראשון ושביעי משאר ימים, כדכתיב ביום הראשון מקרא קדש וביום השביעי מקרא קדש נלמד דחוה"מ פעמים צריך שימור ופעמים א"צ שימור, והיינו דבדבר שאינו אבד צריך שימור ובדבר האבד א"צ שימור, וכ"כ הנימו"י שם.

הטו"א הק' דמהך קרא אין ללמוד אלא לחוה"מ דפסח, ומנ"ל דחוה"מ דסוכות אסור בעשיית מלאכה, והק' עד"ז בהא דיליף ריה"ג איסור מלאכה בחוה"מ מדכתיב כל מלאכת עבודה לא תעשו, דהך קרא בסוכות כתיב, ומנ"ל דחוה"מ דפסח אסור בעשיית מלאכה, וכתב דצ"ל דכל חד אקרא דחברי' סמיך ומר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי, - והמרומי שדה כתב לישב למש"כ השאילתות בסימן ט"ו דהוקשו כל המועדות זל"ז.

**ר' יונתן אומר אינו צריך ק"ו וכו',** הטו"א הק' דמאי קאמר דאינו צריך, הרי אם ילפינן לאיסור מלאכת חוה"מ מקרא דתשמור שבעת ימים, הו"ל לאו ולוקין עליו, ואם ילפינן לה מק"ו אין לוקין עליו דאין מזהירין מן הדין, ועיי"ש במש"כ בכמה אנפי, ובד"ה ר"ע אומר כתב לפרש, דהא דאמר ר' יונתן אינו צריך היינו דא"צ להך קרא ללמוד לעיקר איסור מלאכת חוה"מ, אך אה"נ דבעינן להך קרא ללמוד דלוקין ע"ז, - ועמש"נ בדף מס' 1 מד' כמה מקמאי דאין לוקין על מלאכת חוה"מ.

**ומה ראשון ושביעי שאין קדושה לפניהם ולאחריהם וכו',** בפי' הר"י מלוניל בריש מו"ק כתב לפרש דהיינו דראשון אין קדושה אלא לאחריו ולא לפניו ושביעי אין קדושה אלא לפניו ולא לאחריו, ולפ"ז מתפרש מה שאמרו דחוה"מ יש קדושה לפניהם ולאחריהם דהיינו דיש קדושה בין לפניהם ובין לאחריהם, - אך הטו"א בסוגיין האריך לפרש בע"א, וכתב לפי דבריו דאיסור מלאכה ביום ב' וד' דחוה"מ נלמד מק"ו בנו של ק"ו, ואיסור מלאכה ביום ג' דחוה"מ נלמד מק"ו בן בנו של ק"ו, עיי"ש.

הרא"ש בריש מו"ק ובתוספותיו בסוגיין הק' דאם ילפינן לאיסור מלאכה בחוה"מ מק"ו מנ"ל לחלק במלאכות דמלאכת דבר האבד מותרת, והוכיח מזה דהק"ו אינו אלא אסמכתא בעלמא לחזק דברים חכמים שאסרו מלאכת חוה"מ, - אך בפי' הר"י מלוניל במו"ק שם כתב לפרש דהא דשרי מלאכה בדבר האבד, הוא משום דמצינו בקרא שאוסר ראשון ושביעי לבדן, ובע"כ דיש חילוק בין יום ראשון ושביעי לשאר הימים בדבר האבד,[[65]](#footnote-65) - ועמש"כ בזה השיח יצחק והטו"א בע"א.

התוס' כתבו דהו"מ למיפרך דמה לראשון ושביעי שכן דבר האבד אסור בהן, ומשא"כ בחוה"מ דדבר האבד מותר בו, אלא שאי"ז ק"ו גמור שהרי אין האיסור אלא מדרבנן אלא גילוי מילתא בעלמא,[[66]](#footnote-66) ועמש"כ בזה הטו"א באבנ"מ.

\***מה לר"ח שאין קרוי מקרא קדש,** התוס' כתבו דהומ"ל מה לחוה"מ דאיכא תרתי מוסף וקדושה לפניו ולאחריו, ובתשו' מהריב"ל ח"ג סימן י"ג שציין הגרע"א בגהש"ס תמה ע"ז דכ"ה שמצינו דעבדינן תרי יוכיח לקיים ק"ו, והיינו משום דאע"ג דבלמד ליכא שום חומרא מב' החומרות שיש במלמדים, מ"מ כיון דהחומרא דיש בשניהם לא ראי זה כראי' זה, ילפינן מינייהו ללמד, אע"ג דבלמד ליכא שום חומרא ובמלמדים יש בכל אחד חומרא אחת, וא"כ ה"נ הכא דתרי היוכיח הם לבטל הק"ו, הרי דאע"ג דבלמד איכא תרתי דיש קדושה לפניו ולאחריו וקרבן מוסף, ובמלמדים ליכא אלא חדא בששת ימי בראשית וחדא בר"ח, מ"מ יש לנו לומר דלא גרם הקולא הא דליכא מוסף בששת ימי בראשית דר"ח יוכיח, ולא גרם הקולא בר"ח מה דליכא קדושה לפניו ולאחריו דששת ימי בראשית יוכיחו, ועמש"כ בזה השיח יצחק באורך.

## חוה"מ אם קרוי מקרא קדש

**תאמר בחוה"מ שקרוי מקרא קדש,** הרי"צ גאות בהל' חוה"מ כתב ללמוד מהכא דחוה"מ קרוי מקרא קדש, וכתב לפ"ז דשפיר דמי לומר בתפילה מקרא קדש, והביא כן מתשו' ר"ה גאון,[[67]](#footnote-67) וכתב עוד ר"ה גאון די"א מקרא קדש בחוה"מ, וסומכין ע"ז דיש בו איסור מלאכה, (ולא הותר אלא לצורך המועד ולצורך העושה שאין לו מה יאכל או בדבר האבד), והמדקדקין אין אומרין מקרא קדש, וכ"כ הרמב"ם בסדר התפילות שאומרים ביעלה ויבא דחוה"מ מקרא קדש, וכ"כ הטור בסימן תקפ"ב דמנהג ספרד לומר בחוה"מ בברכה אמצעית דמוסף את יום חג פלוני הזה את יום מקרא קדש הזה, וכ"כ השו"ע בסימן ת"צ ס"ג, והמ"ב שם סק"ו.

ובד' הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"א מבו' דאף דאיסור מלאכת חוה"מ אינו אלא מדרבנן, מ"מ מה"ת הוא נקרא מקרא קדש, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בהל' תפילין סו"ס ט"ז, - אך בד' היראים בסימן תי"ז מבו', דלפ"מ דס"ל לעיקר דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, אין חוה"מ קרוי מקרא קדש אלא מדרבנן, וכ"כ בתשו' תשב"ץ ח"ב סימן ר"ו, וכתב לפ"ז דאין לומר בחוה"מ את יום מקרא קדש, דאין מקרא קדש מה"ת אלא יום ראשון ואחרון.

במכילתא בפר' בא פ"ט תניא ביום הראשון מקרא קדש וביום השביעי מקרא קדש קדשהו במאכל ובמשתה ובכסות נקי', אין לי אלא יו"ט הראשון והאחרון שהם קרויין מקרא קדש, חוה"מ מנין, ת"ל אלה מועדי ד' אשר תקראו אותם מקראי קדש, וכ"כ השבה"ל בסימן ר"כ דחייב אדם לכבד חוה"מ במאכל ובמשתה, דכתיב אלה מועדי ד' אשר תקראו אותם מקראי קדש וחוה"מ בכלל מקראי קדש הם, והביא מפירש"י באבות פ"ג מי"א בהא דתנן דהמבזה את המועדות אין לו חלק לעוה"ב, דהיינו דחילל חוה"מ בעשיית מלאכה, או שנוהג בו מנהג חול באכילה ושתי', וכ"כ התניא רבתי בסימן נ"ב, והביאו המג"א בסימן תק"ל סק"א, והיראים בסימן תי"ז צידד דחוה"מ אינו קרוי מקרא קדש אלא מדרבנן, והא דצריך לקדשו במאכל ובמשתה ובכסות נקי', הוא מדרבנן.

אך הנה הרמב"ם בפ"ו מיו"ט הט"ז כתב דכשם שמצוה לכבד שבת ולענגה כך כל ימים טובים שנא' לקדוש ד' מכובד וכל ימים טובים נאמר בהן מקרא קדש וכו', ובהי"ז כתב דז' ימים הפסח וח' ימי החג עם שאר ימים טובים כולם אסורים בהספד ותענית, וחייב אדם להיות בהן שמח וטוב לב וכו' שנא' ושמחת בחגך, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן א' בהשמטות כתב לדקדק מדבריו דחיוב כבוד ועונג אינו נוהג אלא ביו"ט ולא בחוה"מ, וחיוב כבוד ועונג וחיוב שמחה תרי מילי נינהו, וזהו דכתב בהט"ז בדין כבוד ועונג ימים טובים, דמשמע ביו"ט ולא בחוה"מ, ובהי"ז בחיוב שמחה נקט ז' ימי פסח וח' ימי החג דגם חוה"מ בכללם, וכ"כ הגר"ז בסימן תקכ"ט ס"ה דמצות כבוד ועונג אינה נוהגת בחוה"מ, שהרי לא נאמר בו מקרא קדש, ובציונים בסימן רמ"ב ס"א מבו' דהיינו דהא דכתיב בחוה"מ מקרא קדש הוא לענין קרבנות בלבד,[[68]](#footnote-68) והביאו המ"ב שם סקט"ז, אך בשעה"צ בסימן תק"ל סק"ד חזר בו, ונתבאר להלן.

התניא רבתי שם כתב דחייב אדם לכבדן במאכל ובמשתה ובכסות נקי' "כשאר ימים טובים", והשעה"צ בסימן תק"ל סק"ד כתב דמד' הרמב"ם בפ"ו מיו"ט דלא הביא לחיוב כבוד ועונג בחוה"מ, מוכח דס"ל דאף דחוה"מ נקרא מקרא קדש, כמש"כ שם פ"ז ה"א, מ"מ כיון דאין קדושתו חמורה כמו יו"ט, שהרי מה"ת מותר במלאכה בחוה"מ, אף לענין כבוד אין לדמותו ליו"ט, והא דתניא במכילתא דצריך לכבדו במאכל ובמשתה ובכסות נקי', היינו לכבדו יותר מימות החול, אך אינו חייב לדמותו לגמרי ליו"ט, שהרי אף לדעת ר"ע דיליף הכא מקרא דמקרא קדש לאסרו במלאכה, אפ"ה שרי בדבד האבד, והרי דמקרא קדש שלו קייל ממקרא קדש דיו"ט, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דביו"ט חייב לאכול פת, דמה"ט אם לא הזכיר מעין המאורע בברהמ"ז חוזר, ובחוה"מ אינו חייב לאכול פת,[[69]](#footnote-69) ובע"כ דאף דצריך לכבדו באכילה, אין חיובו גדול כ"כ,[[70]](#footnote-70) וה"נ לענין כסות נקי' אינו מחויב כמו ביו"ט, והביא מד' המג"א בסימן תרס"ד סק"ג דמשמע דבחוה"מ אין לובשין בגדי שבת, - והזכרון שמואל בסימן ל"ב סק"א כתב לפרש בזה בע"א, דאף דחוה"מ נקרא מקרא קדש וצריך לקדשו במאכל ומשתה וכסות נקי', והיינו להבדילו מחול, מ"מ לי"ב חיוב כבוד ועונג,[[71]](#footnote-71) וע"כ א"צ לאכול פת, עיי"ש.[[72]](#footnote-72)

**כל מלאכת עבודה לא תעשו לימד על חוה"מ שאסור בעשיית מלאכה,** הרא"ש בריש מו"ק ובתוספותיו בסוגיין הק' דאם ילפינן לאיסור מלאכה מהך קרא, מנ"ל לחלק במלאכות ולהתיר מלאכת דבר האבד, והוכיח מזה דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, והך קרא אסמכתא בעלמא היא.

אך הנה בתו"כ בפר' אמור פר' י"ב יליף ריה"ג לאיסור מלאכת חוה"מ מהך קרא, ותניא התם יכול יהיו אסורים במלאכת עבודה, ת"ל הוא, הוא אסור במלאכת עבודה ואין ימי מועד אסורים במלאכת עבודה, ובפירש"י שם (כ"ג ל"ו) כתב דמלאכת עבודה היינו מלאכה שהיא עבודה לכם שאם לא תעשוה יש חסרון כיס בדבר,[[73]](#footnote-73) ומקרא דהיא נלמד דחוה"מ מותר במלאכת דבר האבד.

**ר"ע אומר אינו צריך וכו',** הטו"א הק' דמאי קאמר דאינו צריך הרי אם ילפינן לאיסור מלאכת חוה"מ מקרא דכל מלאכת עבודה לא תעשו, הו"ל לאו ולוקין עליו, ואם ילפינן לה מדכתיב אלה מועדי ד' וגו' אי"ז אלא עשה ואין לוקין עליו,[[74]](#footnote-74) ועיי"ש מש"כ בזה, ובד"ה ר"ע אומר כתב לפרש, דהא דאמר ר"ע אינו צריך היינו דא"צ להך קרא ללמוד לעיקר איסור מלאכת חוה"מ, אך אה"נ דבעינן להך קרא ללמוד דהוא מוזהר בלאו, ועמש"נ בזה בדף מס' 1, ועיי"ש שנתבאר דבד' הרמב"ן בע"ז כ"ב א' ותלמיד הרשב"א במו"ק י"א ב' משמע להדיא דלדעת ריה"ג לוקין על מלאכת חוה"מ ולדעת ר"ע אין לוקין ע"ז, וקשיא לפ"ז דמאי קאמר ר"ע דאינו צריך, וצ"ע.

## בהא דמסר הכתוב מלאכת חוה"מ לחכמים

**לא מסרן הכתוב אלא לחכמים וכו',** נחלקו הראשונים ביסוד הך מילתא דמסרן הכתוב לחכמים, ונתבאר בדף מס' 1.

**לומר לך איזה יום אסור ואיזה יום מותר,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו איזה יום הוא יו"ט "ע"פ קידוש הראי'" דאסור בכל מלאכה ואיזה יום הוא חוה"מ שאינו אסור בכל מלאכה.[[75]](#footnote-75) - **ב** התוס' הרא"ש כתב דהיינו דיום ראשון ושביעי הוו יו"ט ושאר הימים אינם יו"ט, וכתב דל"ד נקט מסרן הכתוב לחכמים, דד"ז אינו מסור לחכמים אלא כתיב בקרא, אלא אגב דבעי למינקט איזו מלאכה אסורה נקטי'. - **ג** התור"פ בפסחים ה' א' כתב בשם ריב"א דהיינו דיום מותר הוא כגון יום המעונן דהוי דבר האבד ויום אסור הוא כגון יום צלול דהוי דבר שאינו אבד.

**איזו מלאכה אסורה ואיזו מלאכה מותרת,** בפירש"י כתב דמלאכה אסורה הוא דבר שאינו אבד ומלאכה מותרת הוא דבר האבד, ובהגה' ר"פ על הסמ"ק בסימן קצ"ה כתב בשם ריב"א שהק' ע"ז, דאם מלאכה מותרת היינו דבר האבד, הרי כבר שמעינן לה מרישא דאיזה יום מותר,[[76]](#footnote-76) וכתב לפרש דמלאכה מותרת היינו מלאכה שאינה של טורח, דמותרת אף שלא בדבר האבד, וכ"כ התור"פ בפסחים ה' א' בשם ריצב"א, ועמש"נ בדף מס' 1 בהך מילתא אם הותר בחוה"מ כל מלאכה שאינה של טורח.

הרמב"ן בפר' אמור כ"ג ז' הק' במש"כ בפירש"י שם דהא דכתיב בקרא מלאכת עבודה, היינו מלאכת דבר האבד, ומדכתיב הוא ילפינן דלא נאסרה מלאכת דבר האבד בחוה"מ, דא"כ הרי נרמז בקרא דחוה"מ מותר בדבר האבד, והכא אמרו דלא מסרה הכתוב אלא לחכמים, שאין בתורה רמז איזו מלאכה מותרת ואיזו מלאכה אסורה, - והקרבן אהרן שם כתב בדעת רש"י, דמה שאמרו דלא מסרה הכתוב אלא לחכמים היינו לקבוע איזו מלאכה חשיבא כדבר האבד ומותרת, וכ"כ השיח יצחק בסוגיין.

כ"ו מרחשון פ"ב

דף מס' 3

## חפירת קברות לצורך קבורת המת

**מו"ק ח' ב' - אין חופרין כוכין וקברות במועד,** נחלקו הראשונים בביאורו, דבפירש"י כתב דאיירי כשחופר לצורך מתים שימותו, וע"כ הוא אסור משום דאי"ז לצורך המועד, אך כל שחופר לצורך מת שמת במועד מותר, וכ"כ בפי' הר"ח והרי"ף והרי"צ גיאת בהל' חוה"מ והרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ח מיו"ט ה"ח, והטוש"ע בסימן תקמ"ז סי"א.[[77]](#footnote-77)

ובטעם הא דשרי לחפור קבר לצורך מת שמת במועד, מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן במלחמות כתב בתו"ד דהוא משום שאין לך לצורך המועד ודבר האבד יותר מזה, שהוא צריך למתים והחיים, וגדול כבוד הבריות שדוחה אפי' ל"ת שבתורה, ומסרו הכתוב לחכמים להתיר צורך הבריות,[[78]](#footnote-78) ועד"ז כתב הרא"ש בסימן י"ג בתו"ד דראוי להתיר צורך קבורה יותר מהיתר דבר האבד. - **ב** הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין הקבורה כתב בתו"ד דאין לקבורת המתים ענין בדבר האבד, ומשמעות דבריו שם דהא דשרי הוא משום דחשיב כצורך המועד.[[79]](#footnote-79) - **ג** הנימו"י לקמן בסוגיין כתב בשם הראב"ד דצורך המת אינו בכלל צורך המועד, דאי"ז אלא כבוד המת ולא כבוד המועד, וכ"כ המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן א' בשמו, וכ"כ התוס' הרא"ש ותלמיד הרי"מ לקמן בסוגיין, ולכאו' לפ"ז טעם הא דשרי מלאכה בחוה"מ לצורך המת, הוא דומיא דיו"ט שני דכחול שויוהו רבנן לגבי מת וה"נ בחוה"מ,[[80]](#footnote-80) וכ"נ בד' המאירי.

הבעה"מ בסוגיין ועוד מקמאי פירשו דהא דאין חופרין כוכין וקברות איירי כשחופר לצורך קבורה במועד, ואפ"ה ה"ז אסור.[[81]](#footnote-81)

ובטעם האיסור בזה, מצינו כמה דרכים, **א** בד' הבעה"מ בתחילת דבריו מבו' דהוא משום מראית העין,[[82]](#footnote-82) וע"ד מה שאסרו לעשות ארון בחצר אחרת, ועד"ז כתב הראב"ן במכילתין דהוא משום דדרכם הי' לחפור כוכין וקברות קודם שהן צריכין להן, והרואה אומר דאין לו מת ומכוין מלאכתו במועד, וכ"כ הארחות חיים בהל' אבל סכ"ג והכל בו בסימן קי"ד דהאיסור בזה הוא במת שאינו מפורסם, ומשום מראית העין. - **ב** הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין הקבורה ועוד מקמאי כתבו בשם הראב"ד דהוא משום דאפשר לו בנברכת שקוברין אותו בו לשעה, ואחר המועד יחפרו לו כוך או יבנו לו קבר לפי כבודו, וע"כ לא התירו לחפור כוכין וקברות שיש בזה טירחא גדולה, ובד' המאירי משמע דא"צ לה"ט דאפשר לו בנברכת, אלא הוא משום דלא הותר חפירת כוכין ובניית קברות שיש בהן טורח יותר.[[83]](#footnote-83) - **ג** בפי' הר"י מלוניל כתב דאיירי כשחופר לצורך מתים שימותו במועד, וכגון בירושלים שהיו בה ס' רבוא וא"א ד"ז שלא ימותו בכל יום רבים גדולים או קטנים, וע"כ הוא דאסור, כיון שאינו יודע בשעה שחופרין לאיזה מת הוא עושה, והובא פי' זה בר"ן ובנימו"י.[[84]](#footnote-84)

הרמב"ן בתורת האדם שם הק' ע"ד הראב"ד דלא מצינו בדברים שהם לצורך המועד חילוק בין מלאכה של טורח למלאכה שאין בה טורח גדול, וממ"נ אם קברות וכוכין הם צורך המועד, יהא הכל מותר, ואם אינם צורך המועד יהא הכל אסור.

ובישוב ד' הראב"ד י"ל בכמה גווני, **א** דעת כמה מקמאי דגם בדברים שהם לצורך המועד לא הותרה טירחא יתירא, ונתבאר בדף מס' 7, וע"כ אף אם הא דשרי לחפור לצורך המת הוא מלתא דצורך המועד י"ל דאסור לחפור כוכין וקברות בבנין דהו"ל טירחא יתירא. - **ב** למש"כ הרמב"ן במלחמות והרא"ש דהיתר חפירת קברות הוא בכ"ש מהיתר דבר האבד, י"ל דע"כ לא התירו טירחא יתירא, דומיא דדבר האבד דלא הותר בו טירחא יתירא. - **ג** להראב"ד לטעמי' דצורך המת אינו בכלל צורך המועד, ונתבאר לעיל לפ"ז דהא דמותר לעשות מלאכה לצורך המת בחוה"מ הוא משום דלגבי מת כחול שויוהו רבנן, י"ל דלא התירו מכח זה דבר שיש בו טירחא גדולה כשאפשר בענין אחר.[[85]](#footnote-85)

בדעת הרמב"ם ודעימי' שהתירו לחפור קברות לצורך המועד, צ"ב דמ"ט לא אסרו בזה משום מראית העין, דומיא דהא דאסור לעשות ארון בחצר שאין המת שם, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דשמא כשחופר הוא רגיל לחפור בבית הקברות והוי הכירא דצריך למת, ועד"ז כתב הרמב"ן במלחמות ובתורת האדם דהוא משום דבחפירת קבר ניכר דהוא לצורך מת, ולא יתלו דעושה כן להניחו לאחר המועד, וליכא חשדא כלל, ומשא"כ בעשיית ארון דסתמו הוא למעות ולא למתים, ועד"ז כתב תלמיד הרי"מ.[[86]](#footnote-86) - **ב** הריטב"א כתב דהחמירו בארון מפני שאין בו צורך כ"כ כי יותר מצוה לקבור בקרקע, וע"כ לא התירו אלא עמו. - **ג** הרשב"א בשבת קל"ט ב' והר"ן שם ובביצה ו' א' נקטו דאה"נ דבמת שאינו מפורסם יש לאסור לחפור קברות, דומיא דהא דאסור לעשות ארון בחצר אחרת, והא דבזה"ז שרי הוא משום דאין דרך לחפור אלא למת ביומו והו"ל כמת מפורסם, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתי"ז, והר"ן בביצה כתב עוד דבמקומות הללו שישראל מועטין דרים בשכונה הכל יודעים ומרגישים והו"ל כמת מפורסם דשרי.

## בטעם הא דנהגו לחפור קברות בחוה"מ

הראשונים כתבו דנהגו לחפור קברות במועד, וקשיא מזה ע"ד הסוברים דהא דאין חופרין כוכין וקברות הוא אף לצורך מת שמת במועד, והבעה"מ כתב דאפשר דמנהג זה הוא עפי"ד הרי"ף ולדינא יש לאסור בזה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בסו"ד דכל הא דאין חופרין הוא משום דימצא הרבה, שהיו רגילין לחפור מחיים, אך בזה"ז דאין עושין כוכין וקברות מחיים מותר לחפור. - **ב** הבעה"מ כתב די"א דלא נאסר אלא בנין והדומה לו, אך קברות שהם בחפירת הקרקע כמו שאנו נוהגין, אינו דומה לבנין דאסור, אלא דומה לנברכת דמותר לעשות במועד, ועד"ז כתב הרמב"ן בתורת האדם לדעת הראב"ד דקברות שלנו שהם בחפירה ואינם אומנות גדולה מותרין,[[87]](#footnote-87) וכ"כ המאורות ותלמיד הרי"מ, ועד"ז כתב המאירי, וכ"כ השעה"צ בסימן תקמ"ז סקט"ז דקברות בחפירת קרקע כמו שאנו נוהגין מותרין אף לדעת הראב"ד והבעה"מ. - **ג** הרמב"ן בשבת קל"ט ב' כתב דלדעת הראב"ד י"ל דלא נאסר אלא משום שמנהגן הי' לחפור בקרקע חפירה כ"ש וקוברין בה לפי שעה ואח"כ קוברין בכוכין וקברות, וע"כ הוא שאסרו לחפור כוכין וקברות כיון שאפשר בקבר עראי שאין טרחו מרובה, אך בזה"ז דאין מנהג להוציא את המת מקברו ואם הוציאוהו שלא כדרכו נמצא המת מתבזה בכך, שרי לחפור אף קבר גמור. - **ד** הראב"ן במכילתין כתב דהוא משום דבזה"ז אין דרך לחפור למת אלא כשמת, וזה לפ"מ שפירש דהא דאין חופרין הוא משום דהי' דרכם לחפור קודם שהיו צריכין להן והרואה אומר דאין לו מת. - **ה** הארחות חיים בהל' אבל סכ"ג והכל בו בסימן קי"ג כתבו דבזה"ז כיון דהם מועטין הוי כמת מפורסם דשרי, וזה לפ"מ דס"ל דעיקר הא דאין חופרין הוא משום מראית העין, וכ"כ המאירי בשם י"מ.

## בטעם האוסרים לחפור לצורך מת שמת במועד ול"ד להא דמת ביו"ט שני כחול שויוהו רבנן

לדעת הסוברים דהא דאין חופרין כוכין וקברות הוא לצורך מת שמת במועד, הק' הראשונים ממה שאמרו בביצה ו' א' דמת ביו"ט שני יתעסקו בו ישראל דכחול שויוהו רבנן, וכ"ש בחוה"מ, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דלא התירו אלא טלטול ושאר דברים שאין בהן טורח כגון לכבס ולגזוז שער,[[88]](#footnote-88) אבל חפירה לא, ועמש"נ בזה להלן. - **ב** התוס' דנו לחלק דחוה"מ דאורייתא ויו"ט שני דרבנן,[[89]](#footnote-89) ואיירי ביו"ט שני של עצרת וכו' דמדאורייתא הוא חול גמור, וכ"כ הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ב', וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם בשם אחרים, ועמש"נ בזה להלן. - **ג** התוס' כתבו בסו"ד דלא הותר אלא למיגז לי' גלימא ואסא שלא ימצא גלימא ואסא עשוי מערב יו"ט, אבל כוכין וקברות ימצא הרבה שהיו רגילין לחפור מחיים. - **ד** לדעת הבעה"מ ודעימי' הא דאסרו הכא לחפור הוא משום מראית העין, וע"כ אף דגם ביו"ט שני מותר לעשות כל צרכי המת, מ"מ כל דאיכא מראית העין אסור, וכ"כ המאירי בשם י"מ, דהכא איירי במת שאינו מפורסם וה"ז אסור משום מראית העין. - **ה** לדעת הראב"ד הוא משום דאפשר לו בנברכת שקוברין בה לשעה, וע"כ לא התירו טירחא זו דחפירת כוכין וקברות, וכ"כ המאירי דהוא משום דחפירת כוכין ובנין קברות היא טורח יותר ולא התירוהו. - **ו** הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ב' כתב בשם השאילתות דהכא איירי כשיש שם נכרים, וע"כ לא התירו לחפור ע"י ישראל,[[90]](#footnote-90) וכ"כ המאירי בשמו, ועיי"ש שתמה ע"ז. - **ז** המאירי כתב די"מ דנאסרו בחוה"מ משום שיש בהם כדי לטעות שלצורך עבודת קרקע הם עושים, אבל ביו"ט שני אין טועין בכך ושרי.[[91]](#footnote-91)

במש"כ בפירש"י דלא התירו אלא טלטול וכו', פירשו הרא"ש בסימן י"ג ותלמיד הרי"מ והמאירי דהיינו דלא הותרה מלאכה גמורה, אלא טלטול ורחיצה וכו' דאינם מלאכה, ותמהו ע"ז שהרי התירו למיגז לי' גלימא ולמיגז לי' אסא, ועד"ז הק' הראבי"ה בסימן תשי"ח ותתט"ז, והרא"ש כתב לישב דמש"כ רש"י דלא התירו אלא טלטול וכו' הוא רק כשעושה כן לצורך אחר המועד, (ונתבאר להלן), ותלמיד הרי"מ כתב לישב בע"א, עיי"ש, - אך הרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ב' פירש לדבריו דרק חפירת קרקע לא הותרה שהיא טירחא גדולה, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם ובשבת קל"ט ב' בד' רש"י, דלא הותרו אלא מלאכות שאין בהן טורח כגון למיגד לי' גלימא ולמיגז לי' אסא, אבל חפירה דאית בה טירחא לא.

ובעיקר מש"כ רש"י דל"ד להא דמת ביו"ט שני כחול שויוהו רבנן וכו', הק' הרא"ש שם דלמש"כ רש"י גופי' לפרש דאיירי כשחופר לצורך מתים שימותו, מאי קשיא לי' ע"ז מהא דמת ביו"ט שני יתעסקו בו ישראל דהיינו לקוברו לבו ביום, וכן הק' השיטת ריב"ב, - וכתב דצ"ל דקשיא לי' מהא דכשמת ביו"ט שני סמוך לערב שאין שהות לקוברו ביום, מ"מ יתעסקו בו ישראל ביום לצורך קבורת חול, וה"נ הי' לנו להתיר לחפור קברים במועד לצורך קבורת חול, וע"ז הוא שכתב דלא התירו בכה"ג אלא טלטול ודברים שאין בהן טורח, אך חפירה ושאר מלאכות לא התירו בכה"ג.[[92]](#footnote-92)

התוס' כתבו דאין לחלק דחוה"מ דאורייתא ויו"ט שני דרבנן, דבכל ענין מלאכה חמיר טפי יו"ט שני מחוה"מ, וכן הק' המאירי, - ובדעת הרא"ש מלוניל שכתב לחלק כן, י"ל דאף דבמלאכות המותרות והאסורות חמיר טפי יו"ט שני מחוה"מ, מ"מ הך מילתא דלגבי מת כחול שויוהו רבנן, והיינו דלא גזרו כלל על יו"ט שני במקום מת, אי"ז שייך אלא ביו"ט שני דהוא גזירת חכמים, ולא בחוה"מ דהוא מדאורייתא.[[93]](#footnote-93)

## חינוך כוכין במועד

**אבל מחנכין את הכוכין במועד,** נחלקו הראשונים היאך איירי, **א** הרמב"ם בפ"ח מיו"ט ה"ח כתב דהיינו דאף קודם שימות המת מותר לתקן את הקבר כדי שיהא מוכן לעת שיקבר בו, וכ"כ הרמב"ן ורבים מקמאי בדעת הרי"ף ודעימי',[[94]](#footnote-94) וכ"כ הטוש"ע בסימן תקמ"ז סי"א. - **ב** הראב"ד בהל' יו"ט שם כתב דאיירי כשמתקן את הקבר למת שמת כבר וע"כ הוא דשרי, וכ"כ ההשלמה בסוגיין ובהל' יו"ט שם, וכ"ה מבו' בד' הבעה"מ. - **ג** הר"י מלוניל כתב דאיירי כשחופר לצורך מתים שימותו במועד, וכגון בירושלים שהיו בה ס' רבוא וא"א ד"ז שלא ימותו בכל יום רבים גדולים או קטנים, וע"כ שרי לתקן כוכין, כיון דבודאי יצטרך להן במועד, והובא פי' זה בנימו"י.[[95]](#footnote-95)

הראב"ד וההשלמה בהל' יו"ט שם תמהו ע"ד הרמב"ם, דמ"ט יהא מותר לתקן את הכוכין קודם שימות המת,[[96]](#footnote-96) והרמב"ן במלחמות בסוגיין כתב לישב דהכוכין והקברות מצרכי רבים הם, וע"כ מותר לחנכן במועד, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם ובשבת קל"ט ב',[[97]](#footnote-97) והביאוהו הרא"ש בסימן י"ג והריטב"א והנימו"י, והרשב"א והר"ן בשבת שם, והר"ן בביצה ו' א', והמ"מ בהל' יו"ט שם, והריב"ש בסימן קט"ז, וכ"כ השיטת ריב"ב בסוגיין, והרמב"ן בשבת שם צידד דאף בקבר של יחיד שרי, דכיון דמצוה היא, התירו בה מקצת מלאכה אפי' שלא לצורך, כמו שהתירו בצרכי רבים, וכ"ש דשמא יצטרך לו במועד, והביאוהו הרשב"א והר"ן שם, והר"ן בביצה שם.

ובטעם הא דחפירת כוכין וקברות אסורה אף דהו"ל כצרכי רבים וחינוך כוכין מותר, כתב הרמב"ן שם דהוא משום דלא הותר לעשות בתחילה צרכי הרבים שלא לצורך המועד, אלא הותר לתקן אותם, ובשבת שם הוסיף דהוא משום דנראה כמכוין מלאכתו במועד, (והיינו דכשמתקן אינו נראה כ"כ כמכוין מלאכתו במועד, אך כשעושה מתחילה נראה כמכוין מלאכתו במועד), - אך השיטת ריב"ב כתב דהוא משום דהוא משום דחפירת כוכין וקברות הויא מעשה אומן, ולא הותר אלא חינוכן שהוא מעשה הדיוט.[[98]](#footnote-98)

בדעת האוסרים לחנוך כוכין לצורך אחר המועד, ולא התירוהו משום צרכי רבים, י"ל בכמה גווני, **א** שפירשו דאיירי הכא בחפירת קבר לצורך יחיד, וכמש"כ כן המכתם בביצה ו' א', וכ"נ בד' הריא"ז. - **ב** דס"ל כדעת הסוברים דלא הותר עשיית צרכי רבים במועד לצורך אחר המועד, ונתבאר בדף מס' 34. - **ג** דס"ל דחינוך קברות לא חשיב כצרכי רבים, כיון דכל קבר אינו משמש אלא לאדם אחד.

כ"ז מרחשון פ"ב

דף מס' 4

## עשיית נברכת במועד

**ח' ב' - ועושין נברכת במועד,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו נברכת של כובסין דלי"ב טורח כולי האי,[[99]](#footnote-99) וכ"כ התוס' בפי' קמא,[[100]](#footnote-100) וכ"כ הערוך בע' בקיע, והרי"צ גאות בהל' חוה"מ, והר"י מלוניל והר"ן בסוגיין.[[101]](#footnote-101) - **ב** תלמיד הרי"מ כתב די"ל דהיא גומא שממשיכין בה מים חמין לרחוץ כלי תשמישי המת, ועד"ז כתבו התוס' בפי' בתרא, וכ"כ המאירי בשם י"מ, וכתב די"מ דהוא כדי לרחוץ בה המלוים את ידיהם. - **ג** הראב"ד בפ"ח מיו"ט ה"ד כתב דהוא חפירה שהיו עושין לקבר שעה עד שיחפרו לו כוך או בנין נאה, ודמי לחפירה שעושין עכשיו למת, והביאוהו הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין הקבורה, והמהר"ם מר"ב בהל' שמחות סו"ס א', ותלמיד הרי"מ בסוגיין, וכ"כ המכתם והמאורות ותלמיד הרשב"א בסוגיין, וכ"נ בתו"ד הרא"ש בסימן י"ג. - **ד** הרמב"ן שם כתב דהוא תוספת שמוסיפין על הקבר כשהוא קטן בבנין, וכ"ה דשרי לחנך את הכוכין, ה"נ שרי להוסיף על הקברות.

במש"כ בפירש"י ודעימי' דמותר לחפור נברכת הכובסין, כתב הר"י מלוניל דאף דאין חופרין בורות לצורך יחיד לכתחילה, כמו שאמרו לעיל ה' א', הכא שרי, משום שאין דרך בנות ישראל להתבזות בבית חבריהן לכבס שם בגדיהן, וכ"ש במעיינות ובנהרות שדרך רבים לילך שם, וע"כ ל"ד לחפירת בורות לשתי', שיכול לדלות מבית חבירו או להביא מן המעין, וכ"כ הר"ן.

אך הרמב"ן בתורת האדם תמה ע"ז, שזו המלאכה אינה לצורך המועד, שנתיר לעשות נברכת, ואפשר לכבס בלא"ה, ולא התירו מלאכה ובנין קבוע כדי שיעשו בהן מלאכה שצריכה קצת למועד, וכ"ש במקום שאפשר, ועמש"כ לפרש בזה בס' שמה"כ פ"ג הערה 11, ובמש"נ בסימן ט' ?, - ועד"ז הק' תלמיד הרי"מ, דאין להתיר בזה משום צורך המועד, דאטו משום הני דלא שכיחי יתירו לטרוח כ"כ ולקבוע מקום כיבוסו,[[102]](#footnote-102) - והמג"א בסימן תקמ"ה סקכ"ו כתב דלדינא קי"ל לאסור לחפור נברכת הכובסין.

## עשיית ארון לצורך המת

**וארון עם המת בחצר,** בפירש"י כתב דהיינו דלא הותר לעשות ארון, אלא בחצר שמת שם, אבל בחצר אחרת אסור שלא יאמרו מלאכה אחרת היא, ומשמעות דבריו דהיינו מפני שיבואו לחשדו שעושה מלאכה האסורה, וכ"נ בד' רבים מקמאי, - אך בפי' ר"ח כתב דהוא כדי שלא יאמרו כל העם מותר לעשות במועד, והיינו דיבואו להתיר מלאכה האסורה בחוה"מ, וכ"נ בד' המכתם בביצה ו' א'.

בביאור הא דתנן ארון עם המת בחצר, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י ועוד מקמאי משמע הוא חד מילתא, דלא הותר אלא לעשות עם המת באותה חצר ולא בחצר אחרת. - **ב** בד' הפסקי רי"ד מבו' דתרתי קתני, חדא, דלא הותר אלא לעשות עם המת, ועוד, דלא הותר אלא בחצר ולא ברה"ר, אף כשהמת שם, וכ"נ בד' הריא"ז בפירקין והרוקח בסימן תע"ג, וכ"נ מד' כמה מקמאי שהוכיחו מהכא דלא קי"ל כרב דאסר משום מראית העין אף בחדרי חדרים, וכ"נ בד' הרשב"א בביצה ט' א', ונתבאר להלן בהערה. - **ג** מד' הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הט"ו שהשמיט להך דינא דלא הותר לעשות ארון אלא עם המת בחצר, נראה דס"ל דהא דתנן וארון עם המת, היינו דלא הותר לעשותו אלא אחר שמת המת,[[103]](#footnote-103) ודין זה נרמז בד' הרמב"ם דהתירא דעשיית ארון הוא בכלל כל צרכי המת שהם אחר שמת,[[104]](#footnote-104) והא דתנן בחצר, היינו דלא הותר לעשותו אלא בצינעא, והוא חד דינא עם הא דאמר רשב"ג בברייתא דמנסרן בצינעא בתוך ביתו, (אלא דת"ק דמתניתין שרי אף בחצר, ורשב"ג לא שרי אלא בתוך ביתו).[[105]](#footnote-105)

התוס' הביאו מירושלמי דכל הא דאין עושין ארון אלא עם המת בחצר, הוא במת שאינו מפורסם, אך במת מפורסם עושין לו ארון אפי' בשוק, וכ"כ הר"ח והרי"ף וש"ר, וכ"כ הטוש"ע בסימן תקמ"ז ס"י, - והתוס' כתבו דלדידן שיש לנו מתים מועטין חשבינן להו מפורסם לכולהו מתים, וכ"כ תלמיד הרי"מ והריטב"א והמאירי בסוגיין, והרשב"א והר"ן בביצה ו' א', והראבי"ה בסימן תתי"ז,[[106]](#footnote-106) והמהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן ב', והטוש"ע שם.

## בטעם הא שהתירו לעשות ארון בצינעא ולא אמרינן דאפי' בחדרי חדרים אסור

הרשב"א בביצה ט' א' כתב בשם ר"נ גאון שהוכיח מהכא דלא קי"ל כרב דכל דבר שאסרו משום מראית העין אפי' בחדרי חדרים אסור, דהרי הכא התירו בחצר אף שאסור ברה"ר,[[107]](#footnote-107) וכ"כ הרוקח בסימן תע"ג.

ובדעת הסוברים דקי"ל כרב דאפי' בחדרי חדרים אסור, וקי"ל כמתניתין דהכא דמותר לעשות ארון עם המת בחצר, מצינו כמה דרכים, **א** הרשב"א שם כתב בתחילת דבריו דשאני הכא דמה שחושדין אותו במעשהו שהוא איסור אינו כן אלא בהיתר, ול"ד להתם דמה שסוברים שהוא מטיח את גגו, הוא אסור.[[108]](#footnote-108) - **ב** הר"ן שם כתב דהכא כשעושה עם המת בחצר ליכא למיחש למראית העין שהכל רואין שהוא עושה לצורך המת,[[109]](#footnote-109) ומה"ט אמרו בירושלמי דבאדם מפורסם שרי אף כשעושה בשוק, וכל הא דאסרו בחדרי חדרים הוא כשיש לעיקר המראית העין אף בחדרי חדרים אלא שאין רואין אותו, וכ"כ תלמיד הרי"מ בסוגיין. - **ג** התוס' בכתובות ס' א' ד"ה ממעכן ברגלו כתבו דלא גזרו לאסור בחדרי חדרים אלא היכא דאיכא מראית העין דאיסור דאורייתא, וכ"כ הרא"ש בשבת פכ"ב סימן ט', ולפ"ז הרי דבמלאכת חוה"מ דלדעתם אין האיסור אלא מדרבנן, אין לאסור בחדרי חדרים.[[110]](#footnote-110) - **ד** הסה"ת בסימן קמ"ב כתב דלא אסרו בחדרי חדרים אלא בכגון כיבוס בגדים דאסור לעולם בשבת, ומשא"כ הכא דאם ידוע שיש מת בעיר מותר לעשות ארון.

## עשיית ארון בפרהסיא כשא"א בצינעא

בס' תומת ישרים סימן קט"ז בתשו' הר"א ירושלמי כתב דכל הא דאסרו לעשות ארון שלא עם המת בחצר, ואסרו לנסר נסרים שלא בצנעא בתוך ביתו, הוא רק כשאפשר בצינעא, אך כשא"א בצינעא מותר אפי' בפרהסיא, והביאוהו הכנה"ג בהגה"ט בסימן תקמ"ז אות ח' והמג"א שם סק"ח,[[111]](#footnote-111) והמ"ב שם סק"כ, - וצ"ע, דממש"כ הראשונים לדון לאסור עשיית ארון אף בצינעא משום דכל מקום שאסרו וכו' אפי' בחדרי חדרים אסור, והק' כן גם בהא דשרי לנסר נסרים בצינעא, משמע דהא דאסרו בפרהסיא הוא איסור גמור אף היכא דא"א בע"א, דאם אף בפרהסיא שרי כשא"א בע"א, אין מקום לאסור בצינעא, שהרי א"א לו בע"א.[[112]](#footnote-112)

## ניסור נסרים לצורך עשיית הארון

**ר' יהודה אוסר אא"כ יש עמו נסרים,** בטעם הא דאסר ר' יהודה לנסר נסרים, ול"ד לחפירת קברות דשרי, ואף לדעת האוסרים הוא מטעמי אחריני דבפשוטו לא שייכי בניסור נסרים, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י לקמן בסוגיין כתב דהוא משום דטורח גדול הוא לעשותו במועד. - **ב** הר"ן כתב דהוא משום שהרבה מתים נקברים בלא ארון. - **ג** בד' הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין הקבורה מבו' דהוא משום דה"ז מלאכה הרחוקה מעשיית הארון ואינו ניכר שהוא עושה למת, דלאו אורח ארעא לנסר לאחר מיתת המת ולעשות מהן ארון למת, ולא התירו אלא בקבורה, ולא לרבות מלאכות יותר מדרך קבורתן בחול. - **ד** בד' התוס' בד"ה אין חופרין משמע דהוא משום דבניסור נסרים איכא חשד דאי"ז לצורך המת, ול"ד לחפירת קברות דניכר שהוא לצורך המת, וכ"כ בפי' ר"ש בן היתום בשם י"מ, וכ"נ בד' הראבי"ה בסימן תתי"ז,[[113]](#footnote-113) - ועמש"כ עוד היחוסי תנו"א ע' רב חנן בר אמי בטעם הפלוגתא אם מותר לנסר נסרים.

\***עושין כל צרכי המת גוזזין לו שערו ומכבסין לו כסותו,** הראבי"ה בסימן תתי"ז הק' דמאי קמ"ל דמכבסין לו כסותו, וכי חמור כיבוס כסות למיגז לי' גלימא דשרי אף ביו"ט שני, וכתב דכל הא דשרי למיגז לי' גלימא הוא כשאין לו מלבוש הראוי למת, אך כל שיש מלבוש הראוי למת אלא שאינו מכובס, לא התירו לכבס ביו"ט אלא בחוה"מ.[[114]](#footnote-114)

## ניסור נסרים בפרהסיא

**מביאין עצים ומנסרן בצינעא בתוך ביתו,** הרמב"ן בהל' חוה"מ כתב דמאי צינעא, עם המת בחצר קאמר, והוא משום חשד, וכ"כ הטור בסימן תקמ"ז ובקיצור פסקי הרא"ש סימן י"ד, וכ"ה להדיא בתו"ד הבעה"מ ובד' הריא"ז, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד,[[115]](#footnote-115) וכ"נ ממש"כ הרי"ף ורא"ש דהלכה כרשב"ג דסתם לן תנא דמתניתין כוותי',[[116]](#footnote-116) ומשמע דשרי לנסר עם המת בחצר, (כמש"כ בפירש"י במתניתין דלת"ק שרי בכה"ג).

אך הרמב"ן בתורת האדם כתב דהוא דין בפנ"ע בניסור נסרים דאף לרשב"ג אסור לעשותו עם המת בחצר, ולא הותר אלא לעשותו בצינעא בתוך ביתו,[[117]](#footnote-117) וכ"נ בד' הר"ן בביצה ט' א', וכ"כ השו"ע בסימן תקמ"ז ס"י,[[118]](#footnote-118) וכ"נ בד' התוס' בסוגיין, ונתבאר להלן בהערה, - ובטעם האיסור בזה כתב הרמב"ן שם דהוא משום חשד, כיון שהוא מלאכה הרחוקה מעשיית הארון עצמו, ואינו ניכר שהוא עושה למת, דאין הדרך לנסר עצים אחר מיתת המת,[[119]](#footnote-119) - אך בד' הר"ן שם מבו' דטעם האיסור הוא מפני הרואים שסבורין שאסור לנסר נסרים לצורך המת, וזהו שכתב די"א דלא אסרו בחדרי חדרים כשהרואים טועים וכו', ונתבאר להלן.

לדעת הרמב"ן והר"ן דהא דאסרו לנסר נסרים בפרהסיא הוא איסור בפנ"ע, אף שהוא עם המת, י"ל דה"ז אסור אף במת מפורסם, דלא עדיף מת מפורסם, מהיכא שעושה כן עם המת,[[120]](#footnote-120) ומה שאמרו בירושלמי דבמת מפורסם שרי, הרי קאי על הא דעושין ארון עם המת בחצר, - אך הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הט"ו כתב בדין ניסור נסרים דאם הי' אדם מפורסם עושין אפי' בשוק, וזה לטעמי' דהא דאסרו לנסר נסרים בפרהסיא, הוא חד דינא עם הא דתנן דעושין עם המת בחצר, וכמש"נ לעיל בדעתו.

אך יש להעיר בזה בד' הר"ן בסוגיין שהביא לד' הירושלמי דאם הי' מת מפורסם שרי על עשיית נסרים, ולכאו' לפי דבריו בביצה אין מקור להתיר בזה,[[121]](#footnote-121) - וביותר יש להעיר, דלפ"ד הר"ן בביצה דטעם האיסור הוא מפני הרואים שסבורין שאסור לנסר נסרים לצורך המת, הרי אין מקום כלל להתיר באדם מפורסם, וצ"ע.

## בטעם הא דלא אסרו לנסר בצנעא משום דאפי' בחדרי חדרים אסור

התוס' הק' בהא דשרי לנסר בצינעא בתוך ביתו, דמ"ש מהא דכל מקום שאסרו מפני מראית העין אפי' בחדרי חדרים אסור,[[122]](#footnote-122) ולדעת הסוברים דלא קי"ל להך דינא (ונתבאר לעיל), ניחא, וכן הק' הר"ן בביצה ט' א'.

והתוס' כתבו דיש ליתן טעם דל"ד להא אלא דמי טפי להא דצינור שעלו בו קשקשין דממעכן בצינעא בתוך ביתו, - ויש לפרש לדבריהם בכמה אנפי, **א** כמש"כ הר"ן שם די"א דהוא משום דלא אסרו בחדרי חדרים אלא כשחושדין אותו בדבר שאילו עשאו עבד איסורא, ומשא"כ הכא ובההיא דצנור שעלו בו קשקשין, שהדבר מותר, אלא שהרואים טועים וחושבים שהוא אסור, ובכה"ג לא אסרו אלא במקום רואין. - **ב** כמש"כ הר"ן שם דלא אסרו בחדרי חדרים אלא בדבר שהוא מותר גמור ואסרוהו מפני מראית העין, אך הכא ובההיא דצנור דמצ"ע אסורין הן ומפני הצורך והדוחק התירום, כיון דהם אסורין לא רצו חכמים להתירן אלא בצינעא, וגם אין לומר שלא יתירום כלל דא"א בלא"ה, ואין לחוש שמתוך הצינעא יבא לידי פרהסיא, דכיון שהדבר אסור בעצמו ישמע לך. - **ג** כמש"כ התוס' בכתובות ס' א' ד"ה ממעכן בצינעא והרא"ש בשבת פכ"ב סימן ט' דהא דשרי בצנור הוא משום דלי"ב איסור דאורייתא, וה"נ הוא במלאכת חוה"מ להתוס' לטעמייהו דאינה אסורה אלא מדרבנן.

## קציצת ארזים וחציבת אבנים

הר"ח והרי"ף הביאו מירושלמי דהכל מודים שלא יקוץ לו ארזים ולא יחצוב לו אבנים,[[123]](#footnote-123) וכ"כ הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הט"ו, והטוש"ע בסימן תקמ"ז ס"י, - ובטעם האיסור בזה כתבו המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סו"ס א' והתוס הרא"ש בסוגיין בשם הראב"ד, דהוא משום טירחא יתירא,[[124]](#footnote-124) וכ"כ תלמיד הרי"מ, - אך בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום החשד שטועין בו בנ"א וחושדין אותו דאינו עושה כן לצורך מת אלא לצורך בנין, וכ"כ הנימו"י, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם, והריב"ש בסימן קט"ז.

הנימו"י הק' בשם הראב"ד דמ"ש מהא דתניא לקמן י"ב ב' דקוצצין עצים במועד לצורך המועד, וה"נ במת שמת במועד דצורך המועד הוא, וכתב דצורך המועד וכבודו הוא עצים לאפות ולבשל, ומשא"כ הכא דכבוד המת איכא כבוד המועד ליכא, וכ"כ המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סו"ס א' והתוס' הרא"ש בסוגיין בשמו, וכ"כ תלמיד הרי"מ, - אך הרמב"ן בתורת האדם כתב דהוא משום החשד, דכיון שהן מלאכות הרחוקות מעשיית הארון עצמו, אינו ניכר שהוא עושה למת, ולאו אורח ארעא לקוץ ארזים לאחר מיתת המת ולנסרן ולעשות מהן ארון למת, וה"נ הוא בחציבת אבנים דאסורה משום מראית העין, דאין דרך לחצוב אבנים אחר מיתת המת, ולא התירו לרבות מלאכות יותר מדרך קבורתן בחול.

הר"י מלוניל הק' דמ"ש ממה שאמרו בביצה ו' דשרי למיגז אסא אף ביו"ט שני, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הר"י מלוניל כתב דשאני בקציצת הדס שידוע לכל שהוא ראוי לחי להריח ולמת להעביר את הזוהמא וליכא בזה חשד, וכ"כ הנימו"י, וכ"נ בד' הר"ן. - **ב** למש"כ הראב"ד דמה שאסרו לקוץ ארזים הוא משום טירחא יתירא, ע"כ ל"ד לקציצת הדס דאינה טירחא יתירא ושריא. - **ג** למש"כ הרמב"ן דמה שאסרו לקוץ ארזים הוא משום שהם מלאכות הרחוקות מעשיית הארון עצמו, ואין דרך לקוץ ארזים אחר מיתת המת, ל"ד כלל לקציצת הדס.

בתשו' תומת ישרים סימן קט"ז בתשו' הר"א ירושלמי כתב דהא דאין קוצצין ארזים, היינו כשיש דרך למצוא נסרים מוכנים או קורות, אך אם ליכא נסרים או קורות מותר לקוץ ארזים,[[125]](#footnote-125) והביאו הכנה"ג בהגה"ט בסימן תקמ"ז אות ז', - אך המג"א שם סק"ז כתב דמשמע דאפי' אין להם עצים אחרים אסור, ורק ע"י נכרי יש להתיר בכה"ג משום דהוי צורך מצוה, ובסו"ד הביא לד' הר"א ירושלמי.

\*בתשו' הריב"ש סימן קט"ז כתב דאסור לילך ביו"ט שני חוץ לתחום לצורך קבורת מת שאינו לפניהם ולא יגיע לו עד אחר המועד, ודמי להא דאין קוצצין ארזים מפני שהיא מלאכה רחוקה מן המת ואיכא משום חשד, וכ"ש בכה"ג שהולכין ביו"ט שני והמת רחוק מהם מהלך כמה ימים ולא יגיעו לו עד אחר המועד, דיש לאסור משום חשד שלא יאמרו לעסקיהם ולדבר הרשות הם הולכין, ולא התיר הרמב"ן לילך חוץ לתחום, אלא כשהם מלוין את המת והמת עמהם, - אך בתשו' תשב"ץ ח"ב סימן ט"ז ד"ה הטענה השלישית כתב להתיר בזה מכמה טעמים, - ועמש"כ בזה בתשו' תומת ישרים סימן קי"ד - קט"ז, ומש"כ בזה הביאוה"ל בסימן תקכ"ו ס"ח, ואכמ"ל.

כ"ח מרחשון פ"ב

דף מס' 5

## נישואין במועד

**ח' ב' - אבל מחזיר הוא את גרושתו,** בירושלמי אמרו דהוא משום דאינה שמחה לו, וכ"כ בפירש"י דאינה שמחה כ"כ דאין שמחה אלא באשה שלא היתה לו מעולם, וכ"כ רבים מקמאי, והתוס' פירשו דגם לי"ב לטעמא דטורח ודביטול פו"ר,[[126]](#footnote-126) - אך בפי' ר"ש בן היתום כתב דהוא גם מפני ששמחה היא לו שיעשה שלום עם אשתו ועם חתניו וקרובי אשתו, וכ"כ התניא רבתי בסימן נ"א דמחזיר הוא את גרושתו כדי להשלים עם קרובי אשתו.

התוס' הביאו מירושלמי דהיינו במחזיר גרושתו מן הנישואין, אך במחזיר גרושתו מן האירוסין אסור,[[127]](#footnote-127) והשפ"א עמד בזה דמאי קמ"ל, הרי אף קודם גירושין הי' אסור לכנסה, ואטו ע"י הגירושין יהא מותר לארס ולכנוס,[[128]](#footnote-128) וכתב דיש לדחוק דנפ"מ לפ"מ דתניא לקמן י"ח ב' דאסור לעשות סעודת אירוסין, וקמ"ל דבמחזיר גרושתו מן האירוסין אסור לעשות סעודת אירוסין, וזה ניחא אם מחזיר גרושתו מן הנישואין מותר לעשות סעודת נישואין, ונתבאר להלן, וכבר רמז לזה הפמ"ג באש"א סימן תקמ"ו סק"ה, וכ"כ בתשו' כת"ס או"ח סימן ע"ט, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

הב"י בסימן תקמ"ו ס"ג כתב בתו"ד דאף דמותר להחזיר גרושתו במועד, מ"מ אסור לעשות סעודת נישואין משום דאין מערבין שמחה בשמחה, וכ"כ הלח"מ בפ"ז מיו"ט הט"ז, ופירשו כן בד' הרמב"ם שם, וכ"כ היש"ש בפ"ק דכתובות סימן י"ט, - אך הקר"א בסוגיין הוכיח דהמחזיר גרושתו במועד מותר לעשות סעודת נישואין, וכן צידדו הנהר שלום בסימן תקמ"ו סק"א, והפמ"ג באש"א שם ק"ה, - ועמש"כ בזה בתשו' כת"ס או"ח סימן ע"ט, והשפ"א בסוגיין.

**לפי שאין מערבין שמחה בשמחה,** התוס' כתבו דגזה"כ הוא, וכתבו ליתן טעם דדמי להא דאין עושין מצוות חבילות חבילות דבעינן שיהא לבו פנוי למצוה אחת ולא יפנה עצמו הימנה, וה"נ אין מערבין שמחה בשמחה דבעינן שיהי' לבו פנוי בשמחה,[[129]](#footnote-129) - והנימו"י כתב דהוא משום שאינו שמח כראוי בכל אחת מהן.

בד' התוס' משמע דהא דאין מערבין שמחה בשמחה הוא דינא דאורייתא, וכ"כ המג"א בסימן תקמ"ו סק"ד ובסימן תרצ"ו סק"ח, וכ"כ בתשו' כת"ס או"ח סימן קל"ח ד"ה אבל מדברי הרי"ף בדעת הרי"ף, - אך בד' הב"י בסימן תקמ"ו ס"ג מבו' בפשוטו דאי"ז אלא מדרבנן,[[130]](#footnote-130) וכ"כ הכת"ס שם ד"ה עוד הקשה המג"א בדעת הרמב"ם.

**מפני שמניח שמחת הרגל ועוסק בשמחת אשתו וכו' ושמחת בחגך בחגך ולא באשתך,**[[131]](#footnote-131) בפירש"י כתב דהני אמוראי פליגי, דלדעת ר' חנינא דאין מערבין שמחה בשמחה, יש לאסור אף בשאר שמחות, אך לדעת רבה ב"ר הונא דהוא משום דמניח שמחת הרגל ועוסק בשמחת אשתו, לא נאסר אלא נישואין, דמשום חביבות אשתו מניח שמחת הרגל לגמרי, אך שאר שמחות מותרין, דאינו מבטל שמחת הרגל בשבילם, וכ"כ התוס' בסוד"ה מפני ביטול פו"ר בדרך קמא דדין סעודת פדיון הבן במועד תליא בפלוגתא זו,[[132]](#footnote-132) וכ"ה מבו' בד' הריטב"א, וכ"כ תלמיד הרי"מ לקמן בסוגיין, וכתב לפ"ז לדינא לאסור סעודת פדיון הבן שלא בזמנו במועד.

אך התוס' בדרך בתרא כתבו דאף משום עירוב שמחה בשמחה לא נאסר אלא שמחת נישואין בלבד, דרק שמחת נישואין חשיבא כשמחה, וכ"כ השו"ע בסימן תקמ"ו ס"ד דמותר לעשות ברגל סעודת פדיון הבן, והגר"א שם הוכיח כן, ממשמעות הגמ' דלא פליגי הני אמוראי לדינא, וכ"ה דלמ"ד דהאיסור הוא משום ושמחת בחגך ולא באשתך שרי שאר שמחות, ה"נ למ"ד דהאיסור הוא משום עירוב שמחה בשמחה שרי בשאר שמחות.[[133]](#footnote-133)

הריטב"א כתב דלמ"ד דאין מערבין שמחה בשמחה, אין מערבין שמחת מילה במשתה או בפדיון הבן ודכוותה, ויש להסתפק אם מכוון דבריו הוא דאף אין מערבין שמחת מילה בשמחת פדיון הבן,[[134]](#footnote-134) או דמכוון דבריו הוא דאין מערבין שמחת מילה במשתה נישואין, וה"נ אין מערבין שמחת פדיון הבן במשתה נישואין.

**מפני ביטול פו"ר,** הקר"א הק' דאם כל הא דאין נושאין נשים במועד הוא משום ביטול פו"ר, מ"ט אסרו לקמן י"ח ב' לעשות סעודת אירוסין, ומ"ש בזה ביטול פו"ר, וכתב דבע"כ דכולהו אמוראי מודו זל"ז, אך הוא שלא כד' התוס' ועוד מקמאי שנקטו דהני אמוראי פליגי, ועיי"ש מש"כ עוד לפ"ז.

התוס' בסוד"ה מפני ביטול פו"ר כתבו בדרך קמא דקי"ל כמ"ד דהא דאין נושאין הוא מקרא ושמחת בחגך ולא באשתך, ולא קי"ל להא דאין מערבין שמחה בשמחה, וכ"כ הריטב"א דלא קי"ל כמ"ד דאין מערבין שמחה בשמחה, וכ"כ המג"א בסימן תרצ"ו סקי"ח והפר"ח בסימן תרפ"ח ס"ו בדעת הרשב"א בתשו' ח"ג סימן רע"ו,[[135]](#footnote-135) ונתבאר להלן, וכ"כ המ"מ בפ"ז מיו"ט הט"ז בדעת הרמב"ם שם, ונתבאר להלן.

אך בד' התוס' בדרך בתרא משמע דקי"ל גם להא דאין מערבין שמחה בשמחה, וכמש"כ הפר"ח בסימן תרפ"ח ס"ו בדעתם, וכתב כן גם בדעת הרי"ף והרא"ש, וכ"כ הק"נ בסימן ט"ו בדעת הרא"ש, וכ"כ הריא"ז בפירקין דאיסור נישואין במועד הוא גם משום דאין מערבין שמחה בשמחה, וכ"כ תלמיד הרי"מ לקמן בסוגיין, וכ"כ האו"ז בסימן רצ"ט דקי"ל כשמואל דאין מערבין שמחה בשמחה, וכ"כ המג"א בסימן תקמ"ו סק"א ובסימן תרצ"ו סקי"ח, וכן צידד הפר"ח בסימן תרפ"ח ס"ו.[[136]](#footnote-136)

## נישואין בלא סעודה

לקמן י"ח ב' תנא דבי שמואל דמארסין אבל לא כונסין, ואין עושין סעודת אירוסין,[[137]](#footnote-137) והריטב"א שם כתב דהיינו דבאירוסין ליכא שמחה כ"ז שאינו עושה סעודת אירוסין, אבל נישואין אפי' בלא סעודה הוי שמחה, וכ"ה מבו' בד' הנימו"י שם, וכ"כ בתשו' הרשב"א החדשות סימן ל"ט שעיקר השמחה היא הנישואין ואין מערבין אותה שמחה עם שמחת הרגל, ועיי"ש שכתב דהסעודה טפילה היא לעיקר השמחה, וכ"כ הריב"ש בסימן ר"ס, והמהרש"ל בכתובות מ"ז א' כתב דכ"כ כל הפוסקים.

אך התוס' בכתובות שם ד"ה דמסר לה כתבו דנישואין בלא סעודה מותרין במועד, וכתבו דאע"ג דאמר בהחולץ דנישואין בלא סעודה איכא שמחה, לא חשיבא שמחה כולי האי שיהא אסור לישא ביו"ט מטעם זה, והמהרש"ל שם הק' ע"ז מברייתא דלקמן דמבו' דנישואין אסורין אף בלא סעודה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המהרש"ל שם כתב דס"ל דהא דתניא דאין כונסין היינו עם האירוסין, אך אם אירס קודם המועד, ליכא איסור בכניסה לחוד בלא סעודה. - **ב** השטמ"ק שם כתב דכל הא דנישואין בלא סעודה מותרין הוא מה"ת, כיון דליכא שמחה כולי האי, אך מדרבנן אסור אף נישואין בלא סעודה,[[138]](#footnote-138) וכ"כ המהרש"א שם, והא"ר בסימן תקמ"ו סק"ב, והבגדי ישע והברכי יוסף שם, והשעה"צ שם סק"ב. - **ג** המג"א בסימן תקמ"ו סק"א כתב דד' התוס' שם הם לדעת רב דהא דאין נושאין נשים במועד הוא מדכתיב ושמחת בחגך ולא באשתך, ולדידי' ליכא איסור בנישואין בלא סעודה, דהא דכתיב ושמחת בחגך ולא באשתך ה"ק שמחת הסעודה שאתה עושה לצורך הרגל דהיינו בשר ויין יהי' בחגך ולא באשתך,[[139]](#footnote-139) אך אנן קי"ל כשמואל דהא דאין נושאין נשים במועד הוא משום דאין מערבין שמחה בשמחה, ולדידי' אף נישואין בלא סעודה אסור דאיכא שמחה,[[140]](#footnote-140) - ועמש"כ הנהר שלום שם סק"א והנתיב חיים שם לישב עוד בע"א.

הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הט"ז כתב דאין נושאין נשים וכו' במועד כדי שלא תשתכח שמחת החג בשמחת הנשואין וכו', והמ"מ שם כתב דפסק כמ"ד דהוא מפני שמניח שמחת הרגל ועוסק בשמחת אשתו, משום דרב ס"ל הכי.

והלח"מ שם הק' במש"כ הרמב"ם בסו"ד דמארסין נשים במועד ובלבד שלא יעשה סעודת אירוסין ולא סעודת נישואין כדי שלא יערב שמחה אחרת בשמחת החג, וכ"כ הרמב"ם בפ"י מאישות הי"ד דאף בחוה"מ אין נושאין נשים כמו שביארנו לפי שאין מערבין שמחה בשמחה שנא' מלא שבוע זאת ונתנה לך גם את זאת, והרי דהא דאין נושאין נשים במועד הוא משום דאין מערבין שמחה בשמחה, וילפינן לה מקרא דמלא שבוע זאת, (כמו שהביאו התוס' מירושלמי), ועיי"ש מש"כ בזה.

והבית מאיר באהע"ז סימן סב ס"ב כתב בדעת הרמב"ם, דהא דאין מערבין שמחה בשמחה הוא רק בשמחת סעודה, וזהו שכתב דהא דאין עושין סעודת נישואין הוא משום דאין מערבין שמחה בשמחה, אך הא דאסור לישא בלא סעודה, אי"ז אלא משום שלא תשתכח שמחת החג בשמחת הנישואין, ומקרא דושמחת בחגך ולא באשתך, ועיי"ש במש"כ לישב לד' הרמב"ם בהל' אישות, וכ"כ בתשו' כת"ס או"ח סימן קל"ח, והוסיף לפרש דמש"כ הרמב"ם בסו"ד לה"ט דאין מערבין שמחה בשמחה, ולא סגי לי' בטעמא דושמחת בחגך ולא באשתך, הוא משום דבסעודה בלא נישואין ליכא משום ושמחת בחגך, אלא משום דאין מערבין שמחה בשמחה, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.

\*הרמב"ם בפ"י מאישות הי"ז כתב דיש לו לאדם לישא נשים רבות כאחת ביום אחד וכו', אבל לשמחה צריך לשמוח עם כל אחת ואחת שמחה הראוי' לה וכו', ואין מערבין שמחה בשמחה,[[141]](#footnote-141) - והמקנה בקו"א בסימן סב ס"ב הק' דאם כששמח עם כל אחת בפנ"ע ליכא משום אין מערבין שמחה בשמחה, מ"ט אין נושאין נשים במועד, ול"מ לישא במועד ולעשות ימי המשתה אחר המועד, והק' עוד ממש"כ הרמב"ם שם הי"ד דהא דאין מערבין שמחה בשמחה נלמד מקרא דמלא שבוע זאת, ומ"ט לא נתן לו את רחל מיד ויעשה ז' ימי נישואין אח"כ, וכן הק' הפמ"ג במש"ז סימן תקמ"ו סק"א, - והבית מאיר שם כתב דהרמב"ם לטעמי' אזיל דהא דאין מערבין שמחה בשמחה הוא רק בסעודה, ואיסור נישואין בלא סעודה הוא משום ושמחת בחגך ולא באשתך, עיי"ש, ועמש"כ עוד בזה בחי' הגרש"ר בכתובות סימן ח' סק"ב בשם הגרי"ז, ומש"כ שם סק"ו לישב עוד, ואכמ"ל.

הריטב"א בסוגיין כתב דאף למ"ד דאין מערבין שמחה בשמחה, מותר לעשות ב' משתאות יחד כיון שהם ממין אחד, ולכאו' מכוון דבריו דמותר לעשות יחד סעודת נישואין לב' בנ"א, דכיון דהם ממין אחד לי"ב משום אין מערבין שמחה בשמחה, - ובהגה' ר"פ על הסמ"ק סימן קצ"ה כתב דבב' חופות שעושין מב' נשים לב' אנשים לא שייך עירוב שמחה בשמחה,[[142]](#footnote-142) וכל הא דאין מערבין שמחה בשמחה הוא כשב' השמחות הם לאדם אחד דיעקב הי' נושא ב' נשים, וכן גבי רגל שמחת הרגל ושמחת האשה שהוא נושא דלאחד הם שתיהם.[[143]](#footnote-143)

## נישואין בערב הרגל

**מותרין לישא ערב הרגל וכו' עיקר שמחה חד יומא הוא,** בפירש"י כתב דמה"ט לי"ב משום אין מערבין שמחה בשמחה ומשום ושמחת בחגך ולא באשתך, משום דעיקר שמחת הנישואין היא יום אחד, - והמקנה בקו"א בסימן ס"ב ס"ב כתב דלפ"ז הי' לנו להתיר לישא אשה אחרת ביום שני של נישואין, ועיי"ש במש"כ בזה, - אך הקר"א בסוגיין כתב, דל"מ הא דעיקר שמחה חד יומא, אלא דמה"ט אין לאסור במה שמערב שמחת הנישואין בשמחת הרגל, אך יש לאסור לישא אשה ביום שני של נישואין, משום דמערב שמחת נישואי השני' בשמחת הראשונה,[[144]](#footnote-144) והיינו דאף דעיקר שמחה חד יומא, מ"מ כיון דאיכא דין שמחה גם בשאר הימים, אסור לערב שמחה אחרת בשמחה זו.[[145]](#footnote-145)

## אם מותר לישא אשה בערב הרגל ולעשות סעודת הנישואין ברגל

בתשו' הרשב"א החדשות סימן ל"ט כתב דהא דמותר לישא ערב הרגל משום דעיקר שמחה חד יומא, הוא אף כשלא אכלו סעודה ראשונה מסעודת נישואין בערב הרגל, אלא אוכלין את הסעודה ברגל, משום שעיקר השמחה היא הנישואין ואין מערבין אותה שמחה עם שמחת הרגל, אבל הסעודה טפלה היא לעיקר השמחה,[[146]](#footnote-146) ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דעיקר השמחה היא חד יומא שהוא תחילת הנישואין, אע"פ ששמחין בסעודת הנישואין כל ז' והו"ל מצוה, - אך בתשו' הרשב"א ח"ז סימן ט' כתב דמי שנשא אשה בערב יו"ט, אסור לעשות סעודת נישואין במועד.[[147]](#footnote-147)

והב"י בסימן תקמ"ו סוס"ג כתב דכיון דמידי דרבנן הוא נקטינן לקולא, ומותר לעשות סעודת נישואין במועד כיון שנשא בערב הרגל, ועמש"כ בזה היש"ש בפ"ק דכתובות סימן י"ט, והט"ז שם סק"ג,[[148]](#footnote-148) והמג"א שם סק"ד, והא"ר שם סק"ד, והמ"ב שם סק"י ובשעה"צ שם, ואכמ"ל.

**למ"ד משום ביטול פו"ר לחד יומא לא משהי אינש נפשי',** בפירש"י כתב דהוא משום דאם יאנס תו לא מצי עביד במועד, והמג"א בסימן תרצ"ו סקי"ד הק' בתו"ד, דמ"ט מותר לישא בערב שבועות, אף דהתם ליכא לה"ט, דאינו חושש אם ידחה עד אחר עצרת דאינו אלא יום אחד, וכתב דהוא משום דליכא למיגזר שמא ישהה עד הרגל, אלא כדי להשתכר שיצאו ז' ימי המשתה בז' ימי החג, אבל משום יום אחד לא ישהה,[[149]](#footnote-149) ופירש כן במש"כ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן רע"ו דבפורים דהו"ל חד יומא משום חד יומא לא משהי אינש נפשי', ולי"ב לטעמא דביטול פו"ר.[[150]](#footnote-150)

## נישואין בר"ה

בתשו' רב שר שלום בתשו' גמו"מ סימן פ"א כתב דאסור לכנוס אשה בר"ה, אף דלא כתיב בי' ושמחת, שהוא בכלל מועדות ויש בו למצות שמחה,[[151]](#footnote-151) וכ"נ בל' הרמב"ם בפ"ו מיו"ט הי"ז דאיכא מצות שמחה בר"ה, עיי"ש, וכן האריך השאג"א בסימן ק"ב להוכיח מכ"ד, וכ"כ הברוך טעם בהגה' הטו"א בחגיגה ח' ב', - אך הטו"א שם כתב דמותר לכנוס אשה בר"ה, דלי"ב מצות שמחה, - ועמש"כ בזה בתשו' בנין ציון החדשות סימן ק"נ.

## נישואין בליל יו"ט ראשון

הטו"א בחגיגה ח' ב' כתב דמותר לכנוס אשה בליל יו"ט ראשון, דאין נוהג בו מצות שמחה, כדילפינן בפסחים ע"א א' מקרא, וכ"כ החמד משה בסימן תקמ"ו סק"ב, - אך בד' התוס' בכתובות מ"ז א' ד"ה דמסר לה משמע דאסור מדאורייתא לישא בליל יו"ט, ולא התירו אלא בתוספת יו"ט,[[152]](#footnote-152) וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן תקמ"ו סק"ד דה"ז אסור מדאורייתא.

והברוך טעם בהגה' הטו"א שם כתב לאסור בזה מכמה טעמים, **א** לפ"מ שאמרו בסוגיין דהא דמותר לישא בערב הרגל, הוא משום דעיקר שמחה חד יומא הוא, אך אלמלי כן הי' אסור לישא אף בערב הרגל, וא"כ הרי אף דבליל יו"ט ראשון ליכא מצות שמחה, מ"מ אסור לישא, משום דשמחתו היא כל היום, ועובר על עירוב שמחה בשמחה, או על ושמחת בחגך ולא באשתך. - **ב** דבד' הרמב"ם מבו' דעיקר מצות שמחה היא גם בליל יו"ט הראשון, ולא נתמעט אלא משמחת שלמים, וכ"כ המנחת ברוך בסימן ע"ט.[[153]](#footnote-153) - **ג** דאף אם מדאורייתא ליכא מצות שמחה בליל יו"ט הראשון, מ"מ מדרבנן איכא מצות שמחה, וכאשר כ"ה מוכח מכ"ד, וכמש"כ השאג"א בסימן ס"ח, וכ"כ העמודי אור בסימן ל"ג, והשעה"צ בסימן תקמ"ו סוסקט"ו.[[154]](#footnote-154)

## נישואין בפורים

הארחות חיים בהל' פורים ס"מ והכל בו בסימן מ"ה נסתפקו אם מותר לישא אשה בפורים, שלא אמרו אין מערבין שמחה בשמחה אלא בימים טובים דכתיב בהו ושמחת בחגך מה"ת, ומשא"כ בפורים דהוא מדברי קבלה, או דחכמים עשו חיזוק לדבריהם כשל תורה.

ובתשו' הרשב"א ח"ג סימן רע"ו כתב להתיר בזה דושמחת בחגך כתיב בחגך ולא באשתך, אבל בפורים מותר, ובד' המג"א בסימן תרצ"ו סק"ח והפר"ח בסימן תרפ"ח ס"ו מבו' שפירשו לדבריו דלא קי"ל כמ"ד דאין מערבין שמחה בשמחה, ולא נאסר לישא אשה במועד אלא מקרא דושמחת בחגך ולא באשתך, וע"כ הוא דמותר לישא בפורים, אך אם הא דאין נושאין נשים במועד הוא משום דאין מערבין שמחה בשמחה, יש לאסור אף בפורים,[[155]](#footnote-155) - אך הדרכ"מ בסימן תרצ"ו סק"ה כתב דלכו"ע שרי, עיי"ש, ומשמעות דבריו דהוא משום דעיקר איסור נישואין במועד, הוא משום דבעינן שתהא השמחה בחג, אך בפורים מתקיימת מצות השמחה אף כששמח בדבר אחר, וע"כ אין מקום לאסור כלל.[[156]](#footnote-156)

## נישואין בתוספת יו"ט

התוס' בכתובות מ"ז א' ד"ה דמסר לה כתבו דמותר לישא אשה בתוספת יו"ט, ובתשו' מהרי"ל החדשות סימן צ"ה הוכיח מזה דתוספת יו"ט לא חשיב כלילה לכל מילי, וע"כ לי"ב משום אין מערבין שמחה בשמחה, - והדברי יחזקאל בסימן מ"ה סק"ה סק"ה כתב דלמש"כ התוס' בפסחים צ"ט ב' ד"ה עד שתחשך דמצי לקיים את מצוות היום בזמן התוספת, ה"נ יש לאסור לישא אשה בתוספת יו"ט, וכן עמד בזה הקוב"ש בפסחים אות רי"ב.

אך בד' המהרי"ל שם משמע להדיא דד' התוס' אלו מתישבים זע"ז, עיי"ש שהביא מב' דיבורי התוס' דל"מ דין תוספת לחשבו כלילה גמור,[[157]](#footnote-157) - ובס' הערות להגרי"ש אלישיב בפסחים ובכתובות שם כתב לישב, לדעת הסוברים דליכא מצות שמחה בלילה הראשון, דלפ"ז הא דאין נושאין אשה בליל יו"ט, הוא משום דשמחתו היא כל היום, וכמש"כ הברוך טעם, ונתבאר לעיל, וע"כ שפיר מותר לישא אשה בתוספת יו"ט, אף אם מהני דין תוספת שיחול עליו קדושת היום לכל מילי, דהרי אף בלילה ליכא מצות שמחה, וכל הא דאין נושאין בלילה הוא משום דשמחתו היא גם ביום, וזה ל"ש כשנושא בתוספת יו"ט, דאין שמחתו אלא ביום זה, כיון דלשאר דינים אין דין התוספת כלילה, וכ"כ בס' ברכת אברהם בפסחים שם בשם הגרי"ד זצ"ל.

\*בביצה ל"ו ב' תנן דאלו הן משום רשות וכו' ולא מייבמין, והטו"א בחגיגה ח' ב' הק', דמ"ט חשיב להא דלא מיבמין ביו"ט בהדברים שמשום רשות, תיפו"ל דמדאורייתא אסור ליבם אפי' בחוה"מ וכ"ש ביו"ט, וכדתנן הכא דאין נושאין נשים במועד מפני ששמחה היא לו ולא מיבמין,[[158]](#footnote-158) - ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המגיני שלמה בשבת קמ"ח ב' כתב דאה"נ דה"ז אסור אף בחוה"מ, ואך דכיון דתני לגבי יו"ט שאר דינים דליתניהו בחוה"מ, תני כולהו דיני דיו"ט אפי' דינים הנוהגין בחוה"מ.[[159]](#footnote-159) -  **ב** השעה"מ בפכ"ג משבת הי"ד כתב דאיצטריך לאסור אפי' לעשות בה מאמר, דכיון דאי"ז נישואין שרי בחוה"מ. - **ג** הטו"א שם כתב, דנפ"מ ביו"ט של ר"ה או בליל יו"ט ראשון דלי"ב מצות שמחה, ועמש"נ בזה לעיל. - **ד** בהגה' ברוך טעם שם כתב דנפ"מ בתוספת יו"ט, למש"כ התוס' בכתובות מ"ז א' ד"ה דמסר לה דמדאורייתא מותר לישא אשה בתוספת יו"ט,[[160]](#footnote-160) עמש"נ בזה לעיל, וכ"כ הרש"ש שם. - **ה** בהגה' ברוך טעם שם כתב עוד, למש"כ התוס' בכתובות שם דליכא איסור בנישואין בלא סעודה, למש"כ המהרש"ל דאף מדרבנן שרי, ונתבאר לעיל. - **ו** בהגה' ברוך טעם שם כתב עוד די"ל דמתניתין דביצה אתיא כר"א דס"ל דשמחת יו"ט רשות, - ועמש"כ בזה בתשו' כת"ס או"ח סימן קל"ח, והמשנת יעבץ באו"ח סו"ס מ"ה.

## סיום מסכת בחוה"מ

הקר"א עמד במה שתיקנו הקדמונים לסיים התורה בשמיני עצרת, ומ"ט לא חששו לעירוב שמחה בשמחה, שהרי מצוה לשמוח בגמרה של תורה, וכתב ללמוד מזה דסעודה שעושין בסיום התורה מותר לעשות בחוה"מ או ביו"ט, אף למ"ד דכל השמחות הן בכלל אין מערבין שמחה בשמחה.[[161]](#footnote-161)

כ"ט מרחשון פ"ב

דף מס' 6

## העוסק בת"ת ובאה לידו מצוה שא"א לעשותה ע"י אחרים

**ט' א' - כתיב פלס מעגל רגלך וכו' וכתיב אורח חיים פן תפלס, ל"ק כאן במצוה שאפשר לעשותה ע"י אחרים וכו',** בפירש"י כתב דקאי על ת"ת ומצוה, דבקרא דפלס מעשה רגלך משמע דיש לעשות את המצוה, ובקרא דפן תפלס משמע דת"ת קודם לכל דבר, ומשני דכל שאפשר לעשותה ע"י אחרים ושתיהן מתקיימות ת"ת קודמת, וכל שא"א לעשותה ע"י אחרים פלס ועשה מצוה פן תתבטל, וכ"כ ההשלמה והמאורות והתוס' הרא"ש ותלמיד הרי"מ, וכ"כ הר"ן בשם הראב"ד.

אך בפי' רגמ"ה כתב דקאי על ב' מצוות, דבקרא דפן תפלס ממשע דכל מצוה שתבא לידך ראשונה עשה בין גדולה ובין קטנה, ובקרא דפלס מעשה רגלך משמע דשקול המצוות ועיין איזו מצוה גדולה ותעשנה, ומשני דכל שאפשר לעשותה ע"י אחרים פלס מעשה רגלך ותעשה את הגדולה וחברך יעשה את הקטנה, וכל שא"א לעשותה ע"י אחרים אל תפלס אלא מצוה שבא לידך עשה בין גדולה ובין קטנה, וכ"כ הערוך בע' פלס, וכ"כ בפירש"י הנד' והר"ן,

לפירש"י ודעימי' דקאי על ת"ת ומצוה, הק' ההשלמה, שהרי גם בכיבוד אב אמרו בקידושין ל"ב א' דאבא אומר השקיני מים ומצוה לעשות, אם אפשר למצוה שתיעשה ע"י אחרים ילך הוא בכבוד אביו, וא"כ מאי רבותא דתורה,[[162]](#footnote-162) וכתב לישב דשאני התם שכבוד אביו מוטל עליו והיא מצוה עוברת, שצריך הוא עתה לשתות, ומשא"כ במצוה שאינה עוברת, אע"פ שהאחרת יכול לעשותה ע"י אחרים יכול לבטלה, וזהו דקמ"ל דבת"ת אע"פ שאינה עוברת אינו יכול לבטלה מפני מצוה שיכול לעשותה ע"י אחרים, וכ"כ המאורות ותלמיד הרי"מ.

בפירש"י הנד' לקמן בסוגיין כתב במה שאמרו דאפי' חפצי שמים לא במצוה שאפשר לעשותה ע"י אחרים דהיינו דמבטל מצוה ועוסק בת"ת, ובס' פסקי תשובה סימן רס"ב אות א' ד"ה ויעוין ברמב"ם כתב לדקדק מדבריו דאף אם כבר הוא עוסק במצוה, מפסיק ועוסק בת"ת, ולא אמרינן דהעוסק במצוה פטור מן המצוה, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, - ובס' שומרי מצוה פ"י הערה 16 הביא מד' השטמ"ק במנחות ל"ו ב' דהעוסק במצוה פטור מת"ת, וכתב דכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ג מת"ת ה"ד והשו"ע בסימן רמ"ו סי"ח,[[163]](#footnote-163) ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**כאן במצוה שא"א לעשותה ע"י אחרים,** התוס' כתבו דעשיית מצוה עדיף שמפסיק מתלמודו כדי לעשות המצוה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מת"ת ה"ד דבמצוה שא"א לעשותה ע"י אחרים יפסיק ויעשנה ויחזור לתלמודו,[[164]](#footnote-164) - ובטעם הא דלא אמרינן בזה דהעוסק במצוה פטור מן המצוה, מצינו כמה דרכים והביאם בס' שומרי מצוה פ"י, **א** המאירי כתב דהוא משום דשאני ת"ת הואיל ועיקרה לידיעת קיום שאר מצוות, מבטלים אותה בשביל כל מצוה שא"א לקיימה ע"י אחרים, ועד"ז כתב המאירי בשבת ט' ב', ועמש"כ הקה"י בשבת סו"ס י' בד' הירושלמי בזה. - **ב** בפי' הר"א מן ההר בסוכה כ"ו א' כתב בדעת הרמב"ם, דכל הא דעוסק במצוה פטור מן המצוה היינו רק כשעוסק במצוה שיש בה טירדא, אך כל שאין בה טירדא שיכול לעשות את זו עתה ואח"כ לחזור ולעשות את המצוה הראשונה, חייב, וע"כ הוא פוסק מת"ת לקר"ש ותפילה.[[165]](#footnote-165) - **ג** בספר קול בן לוי בפ"ג מת"ת ה"ד כתב די"ל דבת"ת לא שייכא התחלה, דכל דיבור הוי מצוה שלימה, עיי"ש. - **ד** הברכ"י סימן ל"ח אות ז' כתב בתו"ד דהוא משום דבת"ת אם הוה פטרינן לי' ממצוה אחרת, נמצא דלעולם הי' פטור מכל המצוות ולא משכח"ל שיקיים שום מצוה, ובכה"ג לא אמרינן דהעוסק במצוה פטור מן המצוה. - **ה** הקה"י בברכות סימן ט"ו כתב דמצות ת"ת היא רק כשבידו ללמוד, וכל שמוטל עליו מצוה אחרת, אינו מחויב כלל בת"ת, ובכה"ג לא אמרינן דעוסק במצוה פטור מן המצוה, דרק בגונא דאם יעשה את המצוה השני' אכתי רמיא עלי' המצוה הראשונה, הוא דפטרינן לי' מעשיית המצוה השני'.[[166]](#footnote-166)

בפירש"י בסוכה כ"ה א' ד"ה שלוחי מצוה כתב בהא דשלוחי מצוה פטורין מן הסוכה, דהיינו הולכי בדבר מצוה כגון ללמוד תורה, וכ"כ עוד מקמאי, ובתשו' ספה"י לר"ת סימן צ"ט נחלק ע"ז, דכל שהולכין ללמוד תורה אינם פטורין מן המצוה, ככל עוסק בת"ת שאינו פטור ממצוה שא"א לעשותה ע"י אחרים, - ועמש"כ האו"ש בפ"א מת"ת ה"ד ד"ה ובחי' למס' סוכה לפרש בדעת רש"י ודעימי', ומש"כ בזה בס' שומרי מצוה פ"י הערה 4.[[167]](#footnote-167)

הרמב"ם בפט"ו מאישות ה"ב כתב דאם הי' עוסק בתורה וטרוד בה והי' מתירא מלישא אשה כדי שלא יטרח במזונות ויבטל מן התורה ה"ז מותר להתאחר, שהעוסק במצוה פטור מן המצוה וכ"ש בת"ת, - והגר"ז בהל' ת"ת פ"ג ס"א כתב דהוא משום דלא אמרו שמבטלין ומפסיקין מת"ת כדי לקיים מצוה שא"א לעשותה ע"י אחרים, אלא להפסיק לפי שעה וזמן, שאין בזה אלא ביטול מצות העסק ולימוד התורה תמיד, ואינו מבטל בכך מצות ידיעת התורה באר היטב וכו', ועיי"ש בקו"א סק"א במה שהוסיף לפרש בזה, וכ"כ ההעמ"ש בסימן ק"ג סקי"ד?, - ועמש"כ הקובה"ע בהוספות סק"א לישב בע"א.

## עשיית תכשיטי אשה במועד

**ועושה אשה תכשיטי',** בטעם הא דשרי מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן בהל' חוה"מ דהוא משום שעשו קישוט הגוף כאוכל נפש, וע"כ שרי אף במלאכת אומן,[[168]](#footnote-168) וכ"כ הריטב"א בסוגיין דהוא צורך הגוף וכעין אוכ"נ, וע"כ עושה כדרכה ובלא שינוי ובטירחא רבה,[[169]](#footnote-169) והביאו הביאוה"ל בסימן תקמ"ו ס"ה (ד"ה כל תכשיטי'), וכ"כ המאירי לקמן י"ט א' דקישוט הנשים הוי כדין אוכ"נ ומכשיריו, ועד"ז כתב הצרור החיים דרך י' סי"ב דהוא משום דעושין במועד כל דבר שהוא להנאת גופו של אדם.[[170]](#footnote-170) - **ב** בחי' תלמיד הרי"מ לעיל במתניתין כתב דהוא משום ששמחת יו"ט הוא שע"י כן היא חביבה על בעלה ואיכא פו"ר ושמחת עונה. - **ג** בס' הנר לעיל במתניתין כתב דאע"פ שטורחת שלא לצורך, התירו חכמים כדי לעשות שלום בין איש לאשתו שלא תתגנה בעיניו.

**מעברת סרק על פני' של מטה,** גירסת ר"ח ועוד מקמאי מעברת סכין על פני' של מטה, וכ"כ בהגה' הגר"א דכצ"ל, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"כ והשו"ע בסימן תקמ"ו ס"ה דמעברת אשה השער מבית השחי ומבית הערוה בין ביד בין בכלי.[[171]](#footnote-171)

ובטעם הא דמותרת האשה להעביר סכין על פני' של מטה ולי"ב משום גזירת גילוח,[[172]](#footnote-172) מצינו כמה דרכים, **א** תלמיד הרי"מ כתב דהוא משום שנוול הוא יותר מדאי להרבות שם שער, ועוד דסכנה נמי איכא בשעת תשמיש שלא יתקשרו הנימין ויכנסו בפי האמה ויעשה כרות שפכה.[[173]](#footnote-173) - **ב** בד' ר"פ בהגה' סמ"ק סימן קצ"ה הובא בארחות חיים הל' חוה"מ סי"ב והל' טהרת נדה ס"י ובכל בו סימן ס' וסימן פ"ו משמע דהוא כדי שלא תתגנה על בעלה,[[174]](#footnote-174) וזהו שלמד מזה להתיר נטילת צפרניים לצורך טבילה.[[175]](#footnote-175) - **ג** בד' המג"א בסימן תקל"א סוסקי"ב מבו' דהוא משום דלא גזרו אלא בגילוח שער הראש, ולא בגילוח שער שאר מקומות שבגוף.

**לא שנו אלא ילדה אבל זקנה לא,** בפירש"י הנד' ובפי' רגמ"ה כתב דהיינו דלא הותר אלא בילדה דדרכה בכך ולהכי הו"ל שמחה במועד, אבל זקנה דאין דרכה בכך לא, ועד"ז כתב בפי' הר"ש בן היתום דזקינות אינן צריכות, ואם עושות הו"ל שלא לצורך וחוטאות, - ונתחדש בזה, דאף דרצונה בכך, מ"מ כיון שאין הדרך לעשות כן, אי"ז חשוב כצורך המועד להתיר עשיית מלאכה,[[176]](#footnote-176) ואף לפ"מ דמסקינן דשרי, הוא רק משום דגם זקנה דרכה בכך, (וכמו שאמרו דבת שיתין וכו' לקל טבלא רהטא), וכ"כ בפי' ר"ש בן היתום דאף זקנה צריכה לכך, ועמש"כ בזה בס' שמה"כ פ"ג הערה 12.

**אפי' אמך וכו',**[[177]](#footnote-177)בחי' תלמיד הרי"מ כתב דאפי' פנוי' זקנה שאין דעתה להנשא עוד עושה תכשיטי' במועד דשמחה הוא לה,[[178]](#footnote-178) וכן צידד הפמ"ג באש"א בסימן תקמ"ו סק"ח דאף אם אין לה בעל מותרת לעשות תכשיטי', וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ה, והביאו הביאוה"ל שם (ד"ה עושה אשה), וכ"כ המו"ק שם דאפי' פנוי' מותרת.[[179]](#footnote-179)

## אם מותרת אשה לסוד במועד

**ר' יהודה אומר אשה לא תסוד מפני שנוול הוא לה וכו',** משמעות הדברים דאין האיסור מכח הא דהוי זה לצורך אחר המועד, ואין בזה צורך המועד כלל, אלא הוא משום שנוול הוא לה, וכמש"כ בפירש"י הנד' ובפי' רגמ"ה דהוא משום שמצטערת בכך, וכ"כ בפירש"י בע"ז ו' ב' ד"ה מפני שנוול דהוא משום דנוול בתוך המועד אסור, וכ"כ תלמיד הרי"מ דהוא משום דבכל ימי הרגל הוא גנאי וצער, וכ"כ בפי' ר"ש בן היתום דהוא משום דאסור להצטער במועד, וכ"ה מוכח ממה שדנו בגמ' לאסור אף כשיכולה לקפלו במועד, משום דעכשיו היא מצטערת, ואם הא דאסר ר' יהודה הוא משום דאי"ז לצורך המועד, אין מקום לאסור כשיכולה לקפלו במועד והוא לצורך המועד, וצ"ל דכיון דהדרך לעשות כן, הו"ל בכלל צרכי הגוף המותרין במועד, ושמא הוא משום דיש לה הנאה מכך במועד שהיא מתקנת עצמה, וצ"ע.

בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דחכמים פליגי על ר' יהודה וס"ל דמותרת לסוד אף כשאין יכולה לקפלו במועד, וכתב דאין הלכה כר' יהודה, וכ"כ הריטב"א לעיל במתניתין, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והמאירי שם, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בפירקין ובד' ההג"א בסימן ט"ו, וכתב דטעמא דרבנן הוא משום שעושה כן לצורך קישוט וחשיבות הוא לה.[[180]](#footnote-180)

אך הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"כ כתב דטופלת עצמה בסיד וכיו"ב והוא שתוכל לקפלו במועד, וכ"כ בס' המאורות בסוגיין, והצרור החיים (דרך י' סי"ב), והשו"ע בסימן תקמ"ו ס"ה והריטב"א לעיל שם כתב בדעתו דס"ל דלא פליגי רבנן על ר' יהודה, ור' יהודה בא לפרש, וכ"כ המ"מ בהל' יו"ט שם,[[181]](#footnote-181) - אך הגר"א בסימן תקמ"ו ס"ה כתב דהרמב"ם סמך על הירושלמי דפלוגתייהו היא בסיד שמתירתו בתוך המועד, אך בסיד שמתירתו לאחר המועד לכו"ע אסור.[[182]](#footnote-182)

**והתנן וכו' אמרו לו אע"פ שמיצר עכשיו שמח הוא לאחר זמן,** התורי"ד כתב דהיינו דהוא שמח לאחר זמן בתוך יום אידו, וע"כ ה"ז אסור, דאם הא דשמח לאחר זמן הוא לאחר יום האיד, מאי פרכינן מהכא, הרי גם הכא לא שרי אלא בסיד שטופלתו במועד, אך בסיד שטופלתו לאחר המועד אסור, אע"פ שהיא שמחה לאחר המועד, וזהו דפריך דכ"ה דהתם ס"ל דכיון דבשעת המעשה שפורעו מיצר, לא אזלינן בתר שמחה דלאחר שעה, ה"נ הכא הי' לנו לאסור אע"פ שיכולה לקפלו בחוה"מ ולשמוח, דמ"מ בעת המעשה מצירה היא,[[183]](#footnote-183) - אך התוס' בע"ז ו' ב' ד"ה אביי אמר כתבו דאינו שמח אלא לאחר יום אידו, עיי"ש, ואכמ"ל.

**הנח להלכות מועד דכולהו מיצר עכשיו ושמח לאחר זמן נינהו,** בפירש"י כתב דהיינו דבריבוי מעדנים ותכשיטין לגופו מיצר הוא בשעת הטורח, וכ"כ תלמיד הרי"מ דבתיקון מאכלים ורבוי מעדנים מיצר הוא בשעה שהוא טורח, ועד"ז כתבו בפירש"י הנד' ובפי' רגמ"ה, - אך הר"ן כתב דהיינו דבכל מלאכות יש טורח בהן, ואם אין אנו מתירין בזה אין לנו מלאכה שהיא מותרת במועד.[[184]](#footnote-184)

ג' כסליו פ"ב

דף מס' 7

## היתר מעשה הדיוט

**י' א' - ההדיוט תופר כדרכו,** הרמב"ן בהל' חוה"מ פירש דהיינו משום דכל דבר שאינו אוכל נפש ומכשיריו והוא לצורך המועד, אסרו במלאכת אומן והתירו בהדיוט.

והתוס' הרא"ש בסוגיין כתב דאע"ג דלענין שבת מחייב הדיוט כמו אומן, כמו שאמרו בשבת י"א ב' דהדיוט שחקק קב בבקעת חייב, בחוה"מ התירו מלאכת הדיוט לצורך המועד דוקא, - ועד"ז כתב בחי' תלמיד הרי"מ, דשאני לגבי שבת דאסורה המלאכה דאורייתא, ואין איסורה תלוי באומנות האומן, אלא במחשבת העושה, דמלאכת מחשבת אסרה תורה, ומשא"כ בחוה"מ דאיסור המלאכה הוא מדרבנן, לא גזרו חכמים משום כבוד המועד, והכא הויא המלאכה לצורך המועד, שהרי צריך הוא ללבוש אותן בגדים וגנאי גדול הוא לצאת בבגד קרוע לשוק, וע"כ התירו להדיוט לתפור כדרכו.

בטעם הא דשאני מעשה הדיוט ממעשה אומן, מצינו כמה דרכים, **א** המאירי כתב דהוא משום דמלאכת הדיוט אינה חשובה ליקרא מלאכה,[[185]](#footnote-185) והיינו דכיון דמעשה הדיוט אינו מלאכה חשובה התירוהו לצורך המועד. - **ב** בד' התוס' משמע דעיקר ההיתר דמעשה הדיוט הוא משום דהו"ל כשינוי,[[186]](#footnote-186) וזהו שהק' למה יתירו אפי' ע"י שינוי,[[187]](#footnote-187) וכ"כ בפי' ר"ש בן היתום, וכן משמע בד' המרדכי בסימן תתמ"ד,[[188]](#footnote-188) וכ"כ הערוה"ש בסימן תקמ"א ס"ג, וכ"נ בד' הב"ח בסימן תקמ"א (אות א') ובד' הביאוה"ל בסימן תקמ"א ס"ה (ד"ה ואם הי') דלא הותר מעשה הדיוט אלא משום דהו"ל כשינוי, עיי"ש, וכ"נ בד' החזו"א בסימן קל"ה (לדף י"ב ב').[[189]](#footnote-189) - **ג** המור וקציעה בסימן ש"ו ד"ה כתוב בד"מ כתב דהוא משום דהתירו מלאכה הנעשית המועד כשאינה של טורח, וע"כ אסרו מעשה אומן דטירחא יתירה הוא.

התוס' כתבו דנראה דדוקא לצורך המועד אבל בחינם "למה יתירו", וכ"כ בס' הנר לעיל במתניתין דודאי לא התירו לצורך חול, וכ"כ השבה"ל בסימן רכ"ז דנראה דדוקא כגון שצריכין לו במועד, וכ"כ המרדכי בסימן תתמ"ד, ומשמע דעיקר ההיתר דמעשה הדיוט אינו משום צורך המועד, אלא משום דהתירו מעשה הדיוט, אלא דלא התירו לזה בחינם, אלא לצורך המועד,[[190]](#footnote-190) וכ"נ בד' התוס' הרא"ש שכתב דהתירו מעשה הדיוט לצורך המועד דוקא, ומשמע דעיקר ההיתר הוא משום מעשה הדיוט, שלא נאסר אלא בשבת, אלא שלא התירו לזה אלא לצורך המועד,[[191]](#footnote-191) וכ"נ בד' הטור בסימן תק"ל והגר"א שם דעיקר ההיתר אינו משום צורך המועד, דצורך המועד הראוי להתיר הוא רק צורך אוכ"נ, אלא הוא משום דהוי מעשה הדיוט, אלא שלא הותר אלא לצורך המועד.

אך הרמב"ן בסוף הל' חוה"מ כתב דמה"ת הותר בחוה"מ כל מלאכה שהיא לצורך, ובאו חכמים ואסרו בזה מלאכה שהיא מעשה אומן, וכן דעת כמה מקמאי, ונתבאר בדף מס' 1, ולפ"ז הוי עיקר ההיתר משום צורך המועד, אלא דהחמירו חכמים לאסור בזה במעשה אומן.

\*בחי' תלמיד הרי"מ כתב די"מ דהא דהתירו תפירה ע"י שינוי הוא משום דהוי דבר האבד, דאם לא יתפור יקרע יותר ויפסד כל הבגד,[[192]](#footnote-192) ותמה ע"ז דהרי לדעת ר' יוסי לקמן י"א ב' ל"ב שינוי בדבר האבד, ומ"ט לא נחלק ר' יוסי הכא, ועד"ז כתבו התוס' דאין לפרש דאיירי בדבר האבד, דהרי בדבר האבד קי"ל כר' יוסי דל"ב שינוי, - ועיי"ש שכתב דהטעם דלא חשיב כדבר האבד, הוא משום דאי"ז אלא הפסד מועט אם יניח עד אחר הרגל, ועוד שהוא יכול לקנות אחרים, ולא חשיב כדבר האבד, אלא בהפסד מרובה כגון קצירה ובצירה וכיו"ב שאין להן תקנה אחרת בלא עשיית מלאכה, ואם לא יעשה איכא הפסד מרובה, ועמש"נ להלן בדין תפירת מנעלים.

## גדרי מעשה הדיוט

**ה"ד הדיוט אמרי דבי ר' ינאי כל שאינו יכול להוציא וכו' ר"י בר חנינא אמר כל שאינו יכול לכוין וכו',** נחלקו הראשונים בזה, **א** הרא"ש בסימן ט"ז פירש דפליגי איזהו דחשוב כהדיוט, אם תלי במה שאינו יכול להוציא וכו' או תלי במה שאינו יכול לכוין וכו', וכתב דכיון דלא איפסיקא הלכתא כמאן, ע"כ כל שמכיר בעצמו שהוא יודע באחד מאלו לא יתפור במועד,[[193]](#footnote-193) וכ"כ השבה"ל בסימן רכ"ז, וכ"ה מבו' בד' המרדכי בסימן תתמ"ד, ובד' הטור בסימן תקמ"א.[[194]](#footnote-194) - **ב** בחי' תלמיד הרי"מ כתב דלא פליגי, אלא סגי בחד מינייהו ליחשב אומן, ולא מיקרי הדיוט אלא כשאינו בקי לא בכך ולא בכך, ועיי"ש שהוכיח כן, והביאו ר"פ בהגה' סמ"ק סימן קצ"ה, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ה בדעת הרי"ף, וכ"נ בד' הגר"א בסימן תקמ"א ס"ה שפירש כן בד' הרמב"ם, וכמש"כ השעה"צ שם סוסקכ"א. - **ג** הבית יוסף בסימן תקמ"א ס"ה כתב בדעת הרמב"ם דלא פליגי, אלא סגי בחד מינייהו ליחשב הדיוט, ולא מיקרי אומן אלא כשהוא בקי בכך ובכך,[[195]](#footnote-195) וכ"נ בד' הסמ"ק בסימן קצ"ה, ובד' הכל בו בסימן ס' בשם ה"ר יצחק.

## עשיית מלאכה ע"י אומן שלא כדרכו

**והאומן מכליב,** ביסוד ההיתר דאומן מכליב נחלקו הראשונים, דהרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"ה כתב דהוא משום דה"ז מעשה הדיוט, ואף האומן הותר לעשות מעשה הדיוט, וכ"כ הריב"ש בסימן רכ"ו בתו"ד דהותר לעשות באומן מעשה הדיוט, וכ"כ המאירי דאע"פ שהוא אומן, הואיל ומ"מ המלאכה אינה מלאכת אומן מותר, וכן משמע קצת בד' הרמב"ן בהל' חוה"מ, עיי"ש.

אך בד' הריטב"א במתניתין משמע דהא דהאומן מכליב הוא משום דהו"ל שינוי, ואף מעשה אומן הותר ע"י שינוי, וכ"נ גם בדבריו שם בהא דעושה אשה תכשיטי', ובדבריו בריש מכילתין, וכ"נ בד' תלמיד הרי"מ בסוגיין ולקמן בע"ב,[[196]](#footnote-196) ובד' הרא"ש בסימן ו' בתו"ד, ובד' הריא"ז בפירקין, ובד' הראבי"ה בסימן תתל"ט, ורי"ו נתיב ד' ח"ה, והתרוה"ד בסימן פ"ז, עיי"ש.

**מאי מכליב ר' יוחנן אמר מפסיע רבה בר שמואל אמר שיני כלבתא,** הרא"ש בסימן ט"ז פירש דפליגי מהו דחשוב כשינוי, וכתב דכיון דלא איפסיקא הלכתא ע"כ כל שצריך לתפור לצורך המועד יעשה כחומרי שניהם,[[197]](#footnote-197) וכ"כ המרדכי בסימן תתמ"ד, והטור בסימן תקמ"א,[[198]](#footnote-198) וכ"נ בד' השו"ע שם ס"ה, - אך רי"ו בנתיב ד' ח"ה כתב בדעת הרי"ף והרמב"ם דמר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי, ודי שיעשה אחד מן השינויים, וכ"כ הב"י בסימן תקמ"א ס"ה בדעתם, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ו דין א'.

## שינוי שאינו ניכר בגוף המלאכה

התרוה"ד בסימן פ"ז כתב בהא דאסור אומן לתפור כדרכו, דאף אם יתפוס המחט בשינוי באצבעותיו אסור, ודקדק כן מהא דתנן דהאומן מכליב, וממה שהוצרך לפרש היאך ישנה בתפירתו, משמע דלא הותר אלא בשינוי כה"ג שניכר בתפירה עצמה, ולא בענין אחר, והביאו הרמ"א בסימן תקמ"א ס"ה.

והתרוה"ד שם כתב דל"ד למש"כ בדרשות מהר"ח או"ז סימן ל"ה בשם הר"א מטוך להתיר לכתוב במועד ע"י שינוי באחיזת הקולמוס, דאין לדמות מלאכת תפירה למלאכת כתיבה, דמלאכת חייטין חשיבא טפי מלאכת אומן ממלאכת לבלרין, דשכיחי טפי דידעי לה בנ"א, כמו שאמרו בחולין ט' א' דת"ח צריך שילמוד כתב, וע"כ הקילו בה להתירה בשינוי מועט,[[199]](#footnote-199) ומשא"כ במלאכת חייטין דלא שכיחי בבנ"א, חשיבא מלאכת אומן ולא התירוה ע"י שינוי כזה.

והשו"ע בסימן תקמ"ה ס"ז כתב דמה שאסור לכתוב אפי' ע"י שינוי אסור, והט"ז שם סקי"ב כתב דהיינו דל"מ מה שעושה שינוי בידו בשעת הכתיבה, ולא הותר אלא אם יש שינוי בכתב עצמו, ודלא כמש"כ המהר"ח או"ז, והגר"א שם כתב דטעם האיסור בזה, הוא משום דמועד משום טירחא, ואין חילוק בכתיבה, והדמש"א שם כתב דהיינו דלא הותר עשיית מעשה אומן בשינוי אלא כשהוא ממעט בכך בטירחא,[[200]](#footnote-200) ועד"ז כתב השעה"צ שם סקמ"ט, דכיון דעיקר איסור מלאכת חוה"מ הוא משום טורח, הרי דאדרבה בכה"ג יש יותר טורח.[[201]](#footnote-201)

## אם הותר מעשה הדיוט לצורך המועד אף בטירחא יתירא

השיטת ריב"ב בשלהי פירקין כתב דמלאכה שהיא לצורך המועד דמותר לעשותה מעשה הדיוט כדרכו או מעשה אומן בשינוי, היינו אף אם יש בה טורח גדול, דכל דבר שהוא לצורך המועד אין מדקדקין בטרחו, וכ"נ ממש"כ הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין הקבורה דבדבר שהוא לצורך המועד אין חילוק בין מלאכה של טורח למלאכה שאין בה טורח גדול, ולא שנינו חילוק זה אלא בדבר האבד בלבד, וכ"נ בד' המאירי לקמן י"ט א'.[[202]](#footnote-202)

אך בפירש"י לעיל ח' ב' בדין נברכת הכובסין מבו' דאף לצורך המועד לא הותר טירחא יתירא, וכ"נ בד' המאירי בריש פירקין דאסרו חכמים צורך המועד כשיש בו טירחא יתירא, וכ"כ הארחות חיים בהל' חוה"מ ס"ג דלא הותר מעשה הדיוט לצורך המועד, אלא כשאין בו טורח, וכ"כ בפי' ר"ש בן היתום לקמן בסוגיין בטעם הא דאין מפשילין חבלים, וכ"נ בד' תלמיד הרי"מ שם, ובדבריו לקמן י"ד א' (ד"ה ושאר כל אדם) בדין גילוח, וכ"נ בד' הריטב"א לעיל בסוגיין בדין עשיית תכשיטי אשה, ובדבריו בריש פירקין בדין עשיית האמה בתחילה.

## הא דההדיוט עושה כדרכו והאומן מכליב אם הוא אף בשאר מלאכות

הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"ה כתב דהא דהותר להדיוט לעשות כדרכו ולאומן לעשות כמעשה הדיוט, אי"ז דין מסוים בתפירה, אלא ה"נ בבנין שרי, - וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסימן ו' דגם חפירת בורות הותרה ע"י שינוי, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתל"ט והתשב"ץ קטן בסימן קס"ד והתרוה"ד בסימן פ"ז דגם כתיבה הותרה ע"י שינוי, - וכ"כ החינוך במצוה שכ"ג דבודאי לא בתפירה לבד אמרו כן, אלא ה"ה לכל המלאכות, ועיי"ש שכתב בשם מורו דלא התיר בכתיבה שיכתוב ההדיוט כדרכו, שהחמירו בכתיבה, - וכ"כ הארחות חיים בהל' חוה"מ ס"ג דכ"ה דההדיוט תופר כדרכו, ה"נ הוא בכל מלאכה שאין בה טורח דאם אינו אומן והוא הדיוט באותה מלאכה מותר לעשותה, אם הוא צריך לה, אף דאי"ז דבר האבד, - וכ"כ הארחות חיים בהל' ער"פ ס"ט והכל בו בסימן נ"ח דמן הדין מותר תספורת במועד במעשה הדיוט, דומיא דהא דההדיוט תופר כדרכו, - וכ"ה מבו' בד' השכנה"ג בהגב"י סימן תקמ"ד סק"ב, והא"ר שם סק"ו.[[203]](#footnote-203)

אך בחי' תלמיד הרי"מ לקמן בע"ב כתב בדין קיטורי בירי, דלא הותר לעשות מלאכה זו ע"י שינוי, כמו שהתירו הכא לאומן להיות מכליב, דשאני גבי תפירה דא"א לילך ערום ולהכי עבדו רבנן תקנתא, אך התם דאפשר בלא"ה לא עבדי בה רבנן תקנתא, ואסור אף ע"י שינוי, ובדבריו בסוגיין משמע דגם הא דההדיוט עושה כדרכו, הוא רק משום דהוא גנאי גדול וכו', עיי"ש, וכ"נ בד' הריטב"א שם, עיי"ש.

## תפירת מנעלים וסנדלים במעשה הדיוט

בירושלמי בפירקין אמרו דהרצענין מכלבין במועד, והובא בפי' ר"ח בסוגיין, ובחי' תלמיד הרי"מ בסוגיין כתב ללמוד מזה דגם תפירת מנעלים לא הותרה אלא ע"י שינוי של מפסיע, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ו דין א' דגם בתפירת מנעלים וסנדלים עושה האומן בשינוי, ומשמעות דבריו דההדיוט מותר לתפור מנעלים וסנדלים כדרכו, וכ"נ להדיא בד' המכתם בשלהי מכילתין, ובד' רי"ו בנתיב ד' ח"ה, וכ"כ המג"א בסימן תקמ"א סק"ז בשמו.

אך השבה"ל בסימן רכ"ז כתב דממה שאמרו בפסחים נ"ה ב' דהא דהרצענין עושין מלאכה בער"פ הוא משום דעולי רגלים מתקנים מנעלים בחוה"מ, ולא אמרו דהוא משום שההדיוט תופר כדרכו,[[204]](#footnote-204) כמו שאמרו שם בטעם הא דהחייטין עושין מלאכה בער"פ, מבו' דלא הותר להדיוט לתפור מנעלים כדרכו, ועיי"ש שתמה בטעמא דמילתא, - והקר"א בסוגיין כתב דהוא משום דבמנעלים לא שייך מלאכת הדיוט, דמלאכת הדיוט הוא כשאין יכול להוציא מלא מחט או שאינו יכול לכוין שפת אימרא, וזה לא שייך בתפירת מנעל, - והביאוה"ל בסימן תקמ"א ס"ה ד"ה ואם הי' אומן כתב דהוא משום דדוקא בתפירה דההדיוט תופר אחת אחת ולא כמלא מחט כאומן, הו"ל שינוי, ומשא"כ במנעלים דאף האומן צריך לתפור אחת אחת ואין בזה שינוי.[[205]](#footnote-205)

## תפירת מנעלים שנקרעו

בפסחים נ"ה ב' אמרו דטעמא דמ"ד דהרצענין עושין מלאכה בער"פ הוא משום דעולי רגלים מתקנים מנעליהם בחוה"מ, והתוס' שם ובסוגיין עמדו בזה, דמ"ט לא אמרו דהוא משום דכל אדם מתקן מנעליו בחוה"מ משום דהו"ל דבר האבד, דאם יניח אותם עד לאחר המועד יתקלקלו יותר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' בסוגיין כתבו בפי' קמא דכה"ג לא חשיב כדבר האבד, והתוס' בפסחים שם הוסיפו לפרש דהוא משום דיכול לקנות חדשים,[[206]](#footnote-206) וכ"כ הר"ן שם, והסמ"ג לאוין ע"ה, ותלמיד הרי"מ בסוגיין, והובא בשעה"צ בסימן תקמ"א סקט"ז. - **ב** הרא"ש בסימן י"ז כתב דהוא משום דלא מיקרי דבר האבד אלא כשיתקלקל עיקר הענין, אבל בשביל מיעוט תוספת קלקול לא מיקרי דבר האבד,[[207]](#footnote-207) וכ"כ המרדכי בסימן תתמ"ד בשם ר"ת,[[208]](#footnote-208) והטור בסימן תקמ"א,[[209]](#footnote-209) והובא במ"ב שם תקמ"א סק"י, (ועמש"כ בזה בס' שמה"כ פ"ה הערה 38). - **ג** התוס' בסוגיין כתבו פי' בתרא דלא הותר כל דבר האבד בלא שינוי.[[210]](#footnote-210) - **ד** הראבי"ה בסימן תתכ"א כתב דאם נקרעו המנעלים במועד, או שנקרעו לפני המועד ואירעו אונס ולא כיון המלאכה במועד, מותר לתקנם, אף אם אי"ז אלא כהפסד מועט, וכתב כן בשם הראב"ן ורבינו יואל, ומה שאמרו שכן עולי רגלים וכו', אורחא דמילתא נקט שהם צריכין לכך וה"ה לאחריני, ועד"ז כתב בתשו' הרשב"א ח"ז סימן רצ"ד דנקט עולי רגלים לפי שלא היו יכולים לתקן קודם הרגל, וה"ה דלשאר בנ"א שרי כשנקרע ברגל,[[211]](#footnote-211) וכ"נ בד' המחזו"ו בהל' פסח סימן פ"ז. - **ה** בפי' הריב"ן בפסחים שם כתב דעולי רגלים הותרו לתקן מנעליהן אף אם נקרעו קודם המועד,[[212]](#footnote-212) ומשא"כ בשאר בנ"א שאסורין לתקן מנעליהן כשנקרעו קודם המועד והי' להם לתקנם.[[213]](#footnote-213)

בעיקר מש"כ הראשונים לדון דתיקון המנעלים חשיב כדבר האבד, צ"ב, דהרי אינו מתקלקלים אלא כשילך בהן, וא"כ מ"ט חשבינן לה כדבר האבד כ"ז שלא הלך בהן, דאף אם מותר לעשות מעשה הגורם לדבר האבד, ואח"כ מותר לו לעשות מלאכה לצורך כן, מ"מ הכא דאכתי לא הלך בהן, אי"ז דבר האבד כלל, וי"ל דגם מניעת ההליכה בחוה"מ חשיבא כדבר האבד, וכ"כ בס' שמה"כ סימן ל"ג סוף אות ב', ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

ה' כסליו פ"ב

דף מס' 8

**סירוג מטות**

**י' א' - מסרגין את המטות וכו' שתי וערב,** התוס' הק' דהיאך מותר לעשות מלאכה כי האי בלא שינוי, והרא"ש בסימן י"ח כתב לישב דהוא משום דחשיב לי' כדבר האבד, והיינו דהצורך שצריך לישן ע"ג המטה, וא"א לו לישן בלא"ה, חשיב כדבר האבד.

אך הרמב"ן בהל' חוה"מ כתב דהותר סירוג המטות במעשה הדיוט, והוי ככל מעשה הדיוט שהותר לצורך המועד, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ה דמעשה הדיוט הוא וע"כ שרי לצורך המועד, וכ"כ המאירי לקמן י"ט א', וכ"כ בחי' תלמיד הרי"מ בסוגיין דכיון דלי"ב טירחא ואי"ז אומנות והו"ל צורך יו"ט, שרי בלא שינוי.[[214]](#footnote-214)

**וממתחין שתי בלא ערב,** בטעמא דר' יוסי דלא הותר סירוג שתי וערב, כתב תלמיד הרי"מ דהוא משום עובדין דחול, והוצרך לזה לטעמי' דהתירא דסירוג המטות לר"מ הוא משום דהוי מעשה הדיוט, - אך למש"כ הרא"ש דהתירא דסירוג המטות לר"מ הוא דחשיב לי' כדבר האבד, הרי דבזה הוא שנחלק ר' יוסי וס"ל דלא חשיב כדבר האבד, וכמש"כ הקר"א לקמן בסוגיין, וע"כ לא הותר אלא ע"י שינוי.[[215]](#footnote-215)

## הפשלת חבלים

**ושוין שאין מפשילין חבלים לכתחילה,** בפירש"י כתב דהיינו שאין גודלין ועושין חבלים, וכ"כ הרגמ"ה וס' הנר והר"י מלוניל והמאורות והריטב"א והריבב"ן והשיטת ריב"ב ותלמיד הרשב"א והנימו"י, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ה, והמ"מ בפ"ח מיו"ט הי"ג,[[216]](#footnote-216) - ובטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** הר"ש בן היתום כתב דהוא משום דטירחא יתירא היא בקנבס לפותלו, ועד"ז כתב תלמיד הרי"מ דהוא משום דאיכא טירחא טפי, וכ"כ הנשמ"א בכלל ק"י סוסק"א דהיינו משום דהוא טורח גדול.[[217]](#footnote-217) - **ב** תלמיד הרי"מ כתב דהוא גם משום שעושה כל המלאכה לגמרי, ולכאו' הוא טעם בפנ"ע דלא התירו לצורך עשיית המטה עשיית מלאכה מתחילה, (וע"ד מש"כ הב"י בד' הטור, ונתבאר להלן). - **ג** בד' המאירי לקמן י"ט א' משמע דהוא משום דהפשלת חבלים הוי מעשה אומן, ולא הותרה לצורך המועד,[[218]](#footnote-218) והוצרך לזה לטעמי', דמשמעות דבריו שם דלצורך המועד הותר אף טירחא יתירא, וכ"כ השלחן עצי שטים בסוף מלאכת הקושר.[[219]](#footnote-219)

הטור בסימן תקמ"א כתב לפרש להא דאין מפשילין חבלים דהיינו דלא הותר לסרג המטה אלא בחבלים שהיו בה כבר אלא שלא היו סדורים והוא מסדרן אבל לא יפשיל החבלים בתחילה, וכ"כ הטור בקיצור פסקי הרא"ש סימן י"ח, וכ"כ הצידה לדרך במאמר רביעי כלל ו' פי"ג, וכן צידד הא"ר שם סק"ג לדינא, וכ"כ הבגדי ישע שם, ועמש"כ בזה המ"ב שם סק"ה ובשעה"צ שם, - ובטעם האיסור בזה כתב הב"י שם דהוא משום דכל שמסרג בחבלים שלא היו בה הוי עושה אותה מחדש, ולא התירו חכמים אלא כשכבר היו בה החבלים דלא מיחזי כעושה כלים מחדש.

והב"י שם כתב לדעת הטור, דלא נאסר אלא כשלא היו בה החבלים מעולם, אך כל שהיו בה כבר והוסרו ועכשיו בא לסרג אותם לא מיחזי כעושה כלי מחדש ושרי, ולכאו' הוא ע"ד שמצינו בשבת מ"ח א' באהדורי אודרא לבי סדיא דבחדתי אסור דהו"ל כעשיית כלי ובעתיקי שרי, - אך המאמ"ר שם סוסק"ב תמה ע"ז דאי"ז במשמעות ד' הטור, דמשמע שלא הותר אלא כשכבר היו החבלים קבועים במטה אלא שלא היו סדורים והוא בא לסרגם שתי וערב, אך אם כל שעכשיו אינם במטה, אף שכבר היו שם והוסרו, אסור להפשילם במטה, והביאו השעה"צ שם סק"ט.

הרמב"ם בהלכותיו לא הביא להך דינא דאין מפשילין חבלים לכתחילה, ועמד ע"ז המאורות בסוגיין, והמ"מ בפ"ח משבת הי"ג כתב דלא הוצרך הרמב"ם להזכירו, דכיון שלא כתב דשרי ממילא אסור, שאם היתה ההפשלה מותרת ל"ה צריך לומר סירוג המטות, ועמש"נ בזה להלן בהערה לפ"ד הר"ש בן היתום בסוגיין.

**השתא שתי וערב אמרת לא חבלים לכתחילה מיבעיא,**[[220]](#footnote-220) **קשיא,** הריטב"א כתב דאי"ז תיובתא, משום די"ל דסד"א דאף דסירוג אסור משום דאפשר בלא"ה מ"מ כל שאין לו חבלים דא"א בלא"ה אא"כ ישן על הקרקע שרי להפשיל.

**אלא למ"ד שאם הי' רפוי ממתחו,** התוס' כתבו דבלא"ה הו"מ לאקשויי דהיאך קאמר ר' יוסי שאם הי' רפוי ממתחו אבל לא מסרגין שתי וערב, הרי אפי' בשתי בלא ערב אסור, והרש"ש הק' דקו' זו לא נתישבה בשנויא דגמ', ועמש"כ בזה הקר"א והשפ"א.

**ממתחו נמי לא,** בפירש"י הנד' כתב דהיינו דמ"ט אסרו למתוח, הרי אינו עושה מלאכה, ומשני דכיון דאפשר לממליי' וכו' לא טרחינן דהוי טורח דלא צריך,[[221]](#footnote-221) אך בחי' תלמיד הרי"מ כתב דגם במתיחה איכא איסור מלאכה כל דהו,[[222]](#footnote-222) וע"כ הוא דאין מותחין משום דאפשר לממליי', וכן צ"ל לפ"מ שדנו התוס' לקמן י"ב ב' (ד"ה מכניס) דלא נאסרה טירחא בלא מלאכה בחוה"מ.

הר"ש בן היתום כתב דקי"ל כר' יוסי שנימוקו עמו, וכ"כ האגודה בשם ר"י דהלכה כר' יוסי, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ה בשם י"א, והא"ר בסימן תקמ"א סוסק"ג כתב לצרף לדבריהם לאסור להפשיל חבלים שלא היו במטה, וכדעת הטור.

אך בד' הרי"ף משמע דקי"ל כר"מ דמסרגין את המטות שתי וערב, וכ"כ רבים מקמאי, - ובטעם הא דלא אמרינן דר"מ ור' יוסי הלכה כר' יוסי, כתב הפסקי רי"ד דהוא משום דסתם במתניתין ומחלוקת בברייתא הלכה כסתם, והרא"ש בסימן י"ח כתב דהוא משום דמדסתם לן דברי ר"מ במתניתין משמע שהם עיקר, ובחי' תלמיד הרי"מ כתב עוד, דכיון דצורך המועד הוא וליכא אלא איסורא דרבנן, אזלינן בהא לקולא, דבשל סופרים הלך אחר המיקל.

## מעשה אומן לצורך אוכל נפש

**מעמידין תנור וכירים במועד,** הרמב"ן בהל' חוה"מ כתב דהא דהותרה העמדת תנור אף דהו"ל מעשה אומן, הוא משום דמכשירין הקרובים לאוכל נפש עצמו עשו אותן כאוכל נפש ומותר אף במעשה אומן, והביא מירושלמי שהתירו להסיק אלפסין וקדירות לצורך המועד, וכתב דאף עשייתן מתחילה בכלל היתר זה, וכ"כ הריטב"א דכיון דהן מכשירי אוכל נפש, ראוי לעשותו כדרכו ובטירחא ובלא שום שינוי, וכ"כ המאירי לקמן י"ט א', והגר"א בסימן תק"מ ס"ה, והמ"ב שם סקי"ח.

אך המכתם כתב בשם הראב"ד דלא הותר אלא מעשה הדיוט, וכ"ה מבו' בד' השיטת ריב"ב לקמן י"א א', וכ"נ בד' תלמיד הרי"מ לקמן שם, ובחי' תלמיד הרשב"א לקמן י"א א' כתב בדעתו, דלא הותר מעשה אומן אף לצורך אכילה.[[223]](#footnote-223)

## בניית תנור מתחילה

בפירש"י כתב דהא דמעמידין תנור היינו שבונין ומושיבין ומתקנים תנור שלהן לכתחילה, וכ"כ בפי' רגמ"ה ובפי' הר"י מלוניל, - אך התוס' כתבו דלא הותר אלא להעמיד תנור דאי"ז בנין בתחילה אלא הוא עשוי כבר, אלא שאינו מחובר בקרקע וצריך לחברו ולטפל באוץ, אך בנין תנור אסור, וכ"כ התוס' הרא"ש ותלמיד הרי"מ, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ח והמכתם בשם הראב"ד, וכ"כ המאירי בשם י"א.

ובטעם האוסרים בנין תנור בתחילה מצינו כמה דרכים, **א** בד' התוס' הרא"ש ותלמיד הרי"מ מבו' דהוא כמו שאמרו לקמן י"א א' שאין גודלין תנור, ומוקי לה בימות הגשמים, והיינו משום דמתעכב לייבש ואינו אופה באותו שנעשה במועד, וכ"כ הגר"א בסימן תק"מ ס"ז.[[224]](#footnote-224) - **ב** המכתם כתב בשם הראב"ד דהוא משום דהו"ל מעשה אומן,[[225]](#footnote-225) וזה לטעמי' דלא הותר מעשה אומן אף לצורך אכילה, ונתבאר לעיל, וכ"נ בד' המאירי בשם י"א. - **ג** המכתם כתב עוד דהוא משום דהי' אפשר לעשותו קודם יו"ט.

בעיקר הך דינא דבימות הגשמים אין בונין תנור מתחילה משום שמתעכב לייבש ואינו אופה בו במועד, צ"ב, דא"כ מ"ט מותר להעמידו במועד, הרי אי"ז לצורך המועד, - והמ"ב בסימן תק"מ סק"כ ובשעה"צ שם סקי"ח הביא מש"כ האחרונים דהיינו משום דאפשר לאפות בתוכן אע"פ שלא נתייבשה הטפילה שעליהן, כיון שעיקר התנור והכירה נתייבשו, והו"ל לצורך המועד.[[226]](#footnote-226)

התוס' הביאו מירושלמי דבלבד שלא יגלחנו בתחילה, וכתבו דצ"ל שלא יגדלנו, והיינו דאסור לבנותו בתחילה, - אך בחי' תלמיד הרי"מ גריס שלא יגלחנו, וכתב בשם רבו דהיינו שאם הי' קבוע במקום אחד אסור לנתצו ולהסירו משם כדי לקבעו במקום אחר, וכתב דעל שם נתיצת המוט ממקום חיבורו קרי לי' גילוח.

## העמדת ריחים במועד

**וריחים,** בפירש"י כתב דהיינו העמדת ריחים במקום קביעותן, והתוס' הרא"ש תמה ע"ז דמ"ט פירש למתניתין בב' ענינים, דבהעמדת ריחים פירש להעמידן במקומן ולא לבנותם לכתחילה, ובתנור פירש שמותר לעשותו לכתחילה.[[227]](#footnote-227)

הרמב"ן בהל' חוה"מ כתב דהותר בנין הריחים והעמדתן, אע"פ שיש בהן מלאכת אומן, מפני שהן מכשירין לאוכ"נ,[[228]](#footnote-228) וע"כ הותרו אף שהוא נהנה בהן אף לאחר המועד, - אך הריטב"א כתב דגירסת הספרים מעמידין תנור וכירים ול"ג וריחים, וכתב דהוא משום דריחים הוו מכשירי מכשירין, ולא התיר ת"ק להעמידם.[[229]](#footnote-229)

ו' כסליו פ"ב

דף מס' 9

## רכיבה בחוה"מ

**י' א' - סוס שרוכב עליו,** התוס' כתבו בשם תוספות דהיינו לצורך המועד, וכתבו דמשמע דאסור לרכוב בחינם, והב"י בסימן תקל"ו ס"א כתב דמ"מ מותר לרכוב כדי לטייל, דחשיב כצורך המועד,[[230]](#footnote-230) (וצידד דאף מותר לתקן צרכי הרכיבה בכה"ג), - אך בד' הרא"ש בסימן י"ט משמע דמותר לרכוב אף שלא לצורך המועד, ורק לתקן צרכי רכיבה לא הותר אלא לצורך המועד,[[231]](#footnote-231) וכן הכריע הב"י בסימן תקל"ו ס"א, וכ"כ הרמ"א שם, ועמש"כ בזה הגר"א שם, - ולכאו' פלוגתא זו תליא בפלוגתת רבוותא אם נאסרו שבותים דרבנן בחוה"מ, ונתבאר בדף מס' 1.

## מחמר בחוה"מ

הביאוה"ל שם כתב דלפ"ד הב"י לכאו' לא הותרה אלא רכיבה, דאף ביו"ט אי"ז אלא שבות, ולא גזרו בזה בחוה"מ, אך במחמר דיש בזה בשבת ל"ת גמורה, ה"ז אסור בחוה"מ שלא לצורך המועד, אך עמש"נ בדף מס' 1 בסופו מד' הארחות והכל בו דלכו"ע אין איסור מחמר נוהג בחוה"מ, ועיי"ש שכתב להקל בזה מכח ס"ס, חדא, דשמא קי"ל כהסוברים דאין אדם מצווה על שביתת בהמתו ומחמר ביו"ט, ושמא קי"ל כדעת הר"ן בפ"ק דע"ז דהלאו דמחמר הוא רק ברה"ר, אך בחצר שרי, וע"כ לפ"מ שנהגו דאין לנו בזה"ז רה"ר דאורייתא לי"ב איסור מחמר אלא מדרבנן, ואין לאסור בחוה"מ, ועיי"ש שכתב דאף דדעת כמה מקמאי דיש רה"ר מה"ת גם בזמנינו, מ"מ אין לנו למחות ביד המקילין בזה דיש להם על מי לסמוך.

## נטילת צפרני הסוס

**מותר ליטול לו צפרנים בחוה"מ,** בטעם ההיתר בזה כתב הר"י מלוניל דהוא משום דאינו יכול להלך חצי מיל בלא זה, וכ"כ הר"ן, וכ"נ בפירש"י הנד' והיינו דע"כ הו"ל נטילת הצפרנים לצורך המועד, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן תקל"ו ס"א דההיתר הכא הוא משום צורך המועד.

אך הריטב"א כתב דהא דשרי הוא משום דהו"ל כדבר האבד, וכ"נ בפירש"י לקמן בסוגיין בהא דאסרו בחמרא דריחיא ובחי' תלמיד הרי"מ שם, - ועד"ז כתב בתשו' רש"י סימן קכ"ו בטעם הא דמותר לתקן פרסות סוסים בחוה"מ בנגרי ברזל ע"י אומן נכרי כשנזדמן לו דרך בחוה"מ, דהוא משום דהוי כדבר האבד, והביאו המחזו"ו בהל' פסח סימן פ"ה, וכ"כ השבה"ל בסימן רכ"ג בשם ר"י ב"ר יהודה, וכ"ה משמעות ד' התוס' דההיתר בזה הוא משום דמתקלקל והוי דבר האבד, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה, וכ"ה מבו' בד' תלמיד הרי"מ בסוגיין,[[232]](#footnote-232) ובהגה' ר"פ לסמ"ק מצוריך סימן ע"ה.[[233]](#footnote-233)

הרא"ש בסימן י"ט כתב מיירי באדם שרגיל ברכיבה ולא למוד ללכת ברגליו וצריך לרכוב לצורך המועד, וכ"כ תלמיד הרי"מ, ובהגה' ר"פ לסמ"ק מצוריך סימן קצ"ה, וכתבו דהוא משום דרק בכה"ג הו"ל דבר האבד, וכ"כ הטוש"ע בסימן תקל"ו ס"א, - ונתחדש בזה, דאף דיש לו תועלת מרכיבתו על הסוס, מ"מ כיון שבידו לילך ברגליו ואי"ז צורך גמור, לי"ב להתירא דצורך המועד,[[234]](#footnote-234) ועמש"כ בזה בס' שמה"כ פ"א הערה 11, ומש"נ בזה בסימן ז' ? סק"?.

בעיקר מש"כ התוס' וש"ר להתיר לתקן ברזלים שברגלי הבהמות, נסתפק בזה השבה"ל בסימן רכ"ג, ועיי"ש שכתב דלא הטילו אלא בנטילת צרפנים דליכא טירחא, וגם שמא ליכא הפסד בכך כמו בצפרנים הגדולים, ושמא יכול לסבול הסוס בלא ברזל כל ימי הרגל ואפי' רוכב עליו, וכתב דאין להקל בדבר דאיכא במלאכת חוה"מ איסור דאורייתא.

## מלאכה לצורך בהמה ונכרי

**ולמיבני אוריא,** בפירש"י כתב דהיינו לבנות אורוות סוסים,[[235]](#footnote-235) משום שמזיק לסוס כשאינו שוכב יפה והוי דבר האבד, וכ"כ הר"י מלוניל בפי' בתרא ותלמיד הרשב"א ורי"ו בנתיב ד' ח"ה בפי' קמא, ולפ"ז שרי אף במעשה אומן, - אך בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהיינו לבנות אבוס שאוכלים בו הסוסים,[[236]](#footnote-236) וכ"כ ר"פ בהגה' סמ"ק סימן קצ"ה, והמ"מ בפ"ח מיו"ט הט"ו, והטור בסימן תק"מ, ולפ"ז לא הותר אלא במעשה הדיוט, כמש"כ הרמב"ן בהל' חוה"מ, והמ"מ והטור שם, והנימו"י בסוגיין, וכ"כ השו"ע בסימן תק"מ ס"ה.

מעיקר הא דמותר לבנות אבוס שאוכלים בו הסוסים משום דחשיב כצורך המועד, מבו' דהותרה מלאכה בחוה"מ לצורך בהמה, וכ"ה להדיא בתשו' הראב"ד שנד' בס' מאורות הראשונים ח"א סימן מ"ז עיי"ש, וכ"כ המרדכי בביצה בסימן תרע"ט דמותר לעשות מורסן לעופות בחוה"מ, וכ"כ השו"ע בסימן תקל"ז סי"א דמותר לקצור בחוה"מ להאכיל לבהמתו, ונתחדש בזה, דאף דביו"ט קי"ל דאסור לעשות מלאכה לצורך בהמה, וילפינן לה מדכתיב לכם ולא לכלבים, מ"מ בחוה"מ מותר לעשות מלאכה לצורך בהמה.

בתשו' הראב"ד שם כתב דאסור לעשות מלאכה בחוה"מ לצורך נכרי,[[237]](#footnote-237) ואפ"ה מותר לעשות מלאכה לצורך כלבים, ומשמעות דבריו שם דהוא מחד טעמא עם הא דלדעת ר"ע בביצה כ"א ב' אף ביו"ט מותר לעשות מלאכה לצורך כלבים, ול"ד לצורך נכרי דאסור, - והיינו כמו שאמרו בביצה שם דמרבה אני את הכלבים שמזונותיהן עליך, ומוציא את הנכרים שאין מזונותיהן עליך, ואף דביו"ט נלמד מקרא דלכם ולא לנכרים, מ"מ בחוה"מ מהני הא דמזונותיהם עליך לחשבו כצורך המועד,[[238]](#footnote-238) ועמש"כ בזה בס' שמה"כ סימן ה'.

## דבר שאינו מתכוין

**לסרוקי סוסיא,** בפירש"י כתב דהיינו מקרצפין, והתוס' תמהו ע"ז שהרי אף ביו"ט מותר לקרצף, משום דקי"ל כר"ש דדשא"מ מותר, וכמו שאמרו בביצה כ"ג א',[[239]](#footnote-239) והתוס' הרא"ש הוסיף דאף ר' יהודה דאסור בקירוד משום דשיניו דקים ועושה חבורה, מודה דקרצוף שרי, וכתבו דענין אחר הוא,[[240]](#footnote-240) והתוס' הרא"ש כתב דאפשר שהוא מסרק של ברזל שמסרקין בו את הסוסים, דאף ר"ש מודה דאסור ביו"ט, משום דפס"ר הוא שמשיר את השער ועושה חבורה, ועד"ז כתב המרדכי בסימן תתמ"ה.

ובטעם הא דשרי לסרוק את הסוס, כתב הרמב"ם בפ"ח מיו"ט הט"ו והשו"ע בסימן תקל"ו ס"ב דהוא כדי ליפותו, והמ"ב שם סק"ה כתב דהיינו דהוי בכלל צרכי רכיבה שהתירו כשצריך לרכוב לצורך המועד או לטייל, וכתב דמה"ט שרי אף דהוא פס"ר שישיר נימין, - ומבו' לפ"ז דאף שאינו מתכוין למלאכה, מ"מ כיון דהוא פס"ר למלאכה, אסור לעשותו בחוה"מ שלא לצורך המועד.[[241]](#footnote-241)

## בניית אקרפיטא ואיצטבא

**ולמיבני אקרפיטא,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהוא ספסל, וכ"כ התוס', וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ותלמיד הרי"מ והמאורות והמאירי והנימו"י, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ח מיו"ט ה"ז.[[242]](#footnote-242) - **ב** בפי' רגמ"ה כתב דהוא משום שמשימין בו התבואה לפני הסוסים, וכ"כ בפירש"י הנד'. - **ג** הפסקי רי"ד כתב דהוא אורוות סוסים.

**ולמיבני איצטבא,** בפירש"י כתב דהוא בנין אבנים, וכ"כ תלמיד הרי"מ, וכ"כ הטור בסימן תק"מ בדעת הרא"ש דאף איצטבא של בנין מותרת - אך בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן קצ"ה כתב דלא הותר אלא איצטבא כעין ספסלים שלנו שהוא נסר שמנעצים לו רגלים, אך בנין גמור אסור,[[243]](#footnote-243) והביאו הטור שם.

הרמב"ן בהל' חוה"מ כתב דלא הותר לבנות ארקיפטא ואיצטבא אלא במעשה הדיוט, ככל צורך המועד שלא הותר אלא במעשה הדיוט, והביאוהו המ"מ בפ"ח מיו"ט ה"ז והנימו"י בסוגיין,[[244]](#footnote-244) וכ"כ המאירי לקמן י"ט א', וכ"כ השו"ע בסימן תק"מ ס"ו, - אך הקר"א בסוגיין נקט דשרי אף במעשה אומן, משום דהוא קרוב לצורך אוכל נפש,[[245]](#footnote-245) וי"ל עד"ז למש"כ הרא"ש דהא דמסרגין את המטות בלא שינוי הוא משום דחשיב לי' כדבר האבד, וי"ל דה"נ באקרפיטא ובאיצטבא לצורך ישיבה.

## רפואה בחוה"מ

**ואין מונעין רפואה מבהמה בחוה"מ,** התוס' כתבו דהיינו ברפואה דבהמה שיש בה מלאכה, דרפואה שאין בה מלאכה מותרת אף בשבת, וכ"כ תלמיד הרי"מ והתוס' הרא"ש, - ובטעם הא דשרי כתבו המכתם והמאירי דהוא משום דהו"ל דבר האבד, וכ"כ הריטב"א בטעם הא דמקיזין דם לבהמה.[[246]](#footnote-246)

המאירי כתב דכיון דאין מונעין רפואה מבהמה אף שיש בה מלאכה, כ"ש דרפואה דאדם מותרת, וכ"כ הריטב"א לקמן י"ד א', והיינו משום דהו"ל דבר האבד, ולפ"ז שרי אף במעשה אומן, וכ"כ השלחן עצי שטים בדיני רפואה, והנשמ"א בכלל ק"י סק"ב.

המאירי שם כתב דהיינו אע"פ שאינו חולה אלא שעושה כן כדי לשמור בריאותו, ומשמע דהוא חד דינא עם רפואה לחולה, ואף בכה"ג חשיב כדבר האבד, ומותר לעשות רפואה אף במעשה אומן.

והביאוה"ל בסימן תקל"א ס"ח בסו"ד נקט דלא הותר עשיית רפואה, אלא כשהוא חשוב כחולה שאין בו סכנה, והיינו במצטער כל גופו, עיי"ש,[[247]](#footnote-247) וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג באש"א סימן תק"מ סק"ט.

הרי"ף והרא"ש הביאו מתוספתא שבראשונה היו אומרים אין שותין מי זבלין ומי דקלין וכוס עיקרין במועד, עד שבא ר"ע ולמד שותין מי זבלין ומי דקלין וכוס עיקרין במועד, - ובטעם הא דמתחילה אסרו בזה אף שהוא לרפואה, כתב הר"י מלוניל דהוא משום שיכול לאחר אותה עד לאחר המועד ויש בהן טירחא יתירא לתקן, - והקר"א כתב דלא אסרו משום סרך מלאכה, אלא משום עונג יו"ט, דלאו עונג יו"ט הוא, ועד"ז כתב המו"ק בסימן תקל"ב דאסרו משום צער וביטול כבוד המועד, ועד"ז כתב הערוה"ש שם סוס"ב, - ועמש"כ בזה הנשמ"א בכלל ק"י סק"ב, ומש"כ בס' שמה"כ פ"ב הערה 118.

## כסכוסי קירמי

**שרא לכסכוסי קירמי,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י הנד' כתב דהוא גיהוץ, וכ"כ הרגמ"ה, וכ"נ בד' התוס', וכ"ה הסמ"ג לאוין ע"ה בשמם, וכ"כ תלמיד הרי"מ, ועיי"ש שכתב דטעם הא דשרי הוא משום דהוי צורך המועד שיהא נאה יותר, וגם יהי' לו הנאה שיהי' רך וחלק יותר. - **ב** הרמב"ם בפ"ח מיו"ט הי"ד כתב דהיינו דמרככין את הבגדים בידים, וכ"כ הערוך בע' כסכס דכשרוצין הבגד ומתיבש בשמש או ברוח הוא מתקשה, וכשרוצה לרככו נותן הבגד לתוך ידו ומוליך ומביא ידיו עד שיעשה הבגד ההוא כמו קפולים קטנים,[[248]](#footnote-248) וכ"כ ההג"א בסימן כ"א, ותלמיד הרי"מ כתב דהא דשרי הוא משום דלי"ב אומנות טורח, והוי צורך המועד שצריך ללבשו במועד ובכך יהי' לו הנאה כשילבשנו. - **ג** המאירי כתב בשם מפרשי ההלכות דהיינו כיבוס,[[249]](#footnote-249) ועד"ז כתב תלמיד הרי"מ בשם י"מ דהיינו לכבס הצעיפים של הנשים שכובסין אותם בסולת מבושל, ועיי"ש שהק' ע"ז דד"ז הוא מעשה אומנות, וכ"כ הסמ"ג שם בפי' בתרא, וכ"נ בפירש"י. - **ד** בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא לרכך יריעות, ועיי"ש שכתב דהא דשרי הוא כשעושה כן כדי שיקנו אותן במהרה וכו' דהוי כדבר האבד, ואף כשעושה כן לעצמו שרי דמעשה הדיוט הוא, וכצ"ל בדברי הנימו"י, עיי"ש.

**מ"ט מעשה הדיוט הוא,** הרמב"ן בהל' חוה"מ פירש דהוא משום דכל מעשה הדיוט הותר לצורך המועד, וכ"ה מבו' בד' עוד מקמאי.

אך בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהוא משום דהוא צורך יו"ט וליכא בי' אומנות "ולא טורח", ומבו' דכל הא דשרי הוא משום דלי"ב טורח כלל, - ולכאו' אזיל לטעמי' לעיל בע"א שכתב דהא דההדיוט תופר כדרכו, הוא משום דגנאי גדול הוא לצאת בבגד קרוע לשוק, אך בלא"ה ל"ה שרינן אף במעשה הדיוט, ועד"ז כתב תלמיד הרי"מ בסוגיין דלא הותר מעשה אומן בשינוי, אלא לגבי תפירה דא"א בלא"ה, (ונתבאר להלן), ובע"כ דהא דשרי בכסכוסי קרמי, הוא משום דלי"ב טורח כלל.

ועד"ז צ"ל למשמעות ד' התוס' לעיל בע"א דכל הא דההדיוט תופר כדרכו הוא משום דהו"ל כשינוי, וכ"כ בפי' ר"ש בן היתום שם, ומבו' בדבריהם דכל דלי"ב שינוי לא הותר מעשה הדיוט אף לצורך המועד, וזהו שהק' התוס' והרא"ש לעיל בע"א דמ"ט הותר סירוג המטות בלא שינוי, אף דהוא מעשה הדיוט, ונתבאר בדף מס' 7 ו8 בהערה, ובע"כ דהא דכסכוסי קרמי שרי, הוא משום דלי"ב טורח, והך מילתא דמלאכה שאין בה טורח הותרה לצורך המועד אף בלא שינוי, כ"ה מבו' בד' הפמ"ג באש"א סימן תק"מ סק"ה והלבו"ש שם והמ"ב שם סק"ז בדין נטילת גבשושית, ונתבאר להלן.

## קיטורי בירי

**קיטורי בירי אסור,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו לכויץ קמטים ולעשות קיפול בבגד, וכ"כ בפירש"י בביצה כ"ג א' ד"ה אי קטורא בירי, וכ"כ הערוך בע' קטר בפי' בתרא, וכ"כ השיטת ריב"ב והמאירי, וכ"כ ההגמי"י בפ"ח מיו"ט הי"ד בדעת הרמב"ם.[[250]](#footnote-250) - **ב** הערוך שם כתב בפי' קמא דהיינו לקטר את הבושם מבית יד של חלוק כשהוא מונח על הכלי, והביאו ההגמי"י בפ"ח מיו"ט הי"ד, וכ"כ הרי"ף בביצה כ"ג א' בשם י"מ.[[251]](#footnote-251) - **ג** בפי' רגמ"ה כתב שהיו נוטלים שבלים חלקים ומלקטים עליהם בית יד של חלוק, ועד"ז כתב בפירש"י הנד'. - **ד** בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהיינו דדרך הנשים שמקמטות בתי שוקיהם בדפוסים של עץ וכו' ומכניסין אותן דפוסין בתוך הבתי שוקים, ומעגלין את הבתי שוקים סביב הדפוסים עד שנתמלא כולו קמטים, ותופרין את כולה דרך הקמטים לדבקם יחד שלא יתפרדו, וכ"נ בד' התוס' שפירשו דהוא מענין בירית טהורה, וכ"כ ההגמ"י שם בשם ר"ח.

**מ"ט מעשה אומן הוא,** בחי' תלמיד הרי"מ הק' דמ"ט לא התירו לזה ע"י שינוי, כ"ה דהתירו בתפירה לאומן להיות מכליב, וכתב דשאני לגבי תפירה דא"א לילך ערום, ולהכי עבדו רבנן תקנתא, אבל הכא כיון דאיפשר בלא"ה לא עבדי בהו רבנן תקנתא, וכ"נ בד' הריטב"א, וזה דלא כמש"כ הרמב"ם ועוד מקמאי דבכל המלאכות הותר לאומן לעשותם מעשה הדיוט וע"י שינוי, ונתבאר בדף מס' 7.

הריטב"א כתב דהא דאסרו הכא ול"ד לעושה אשה תכשיטי' במועד, דשרי אף במעשה אומן, משום דהוא צורך הגוף וכעין אוכ"נ, וכמש"כ הריטב"א לעיל ב' ב', הוא משום דשאני התם שהוא קישוט בגופה ממש.

## עשיית מלאכה לצורך המועד כשנעשה עי"ז מלאכה אחרת

**מאן דמתקיל ארעא אדעתא דבי דרי וכו',** בטעם הא דהתירו בכל הני גווני שהתירו הכא משום דכונתו לשם צורך המועד, כתב הלבוש בסימן תקל"ז ס"ח בההיא דמאן דפתח מיא דהיינו דאע"פ שסו"ס גם השדה שותה, דבר שאינו מתכוין ומותר, וכ"כ המ"ב שם סקל"ב, והיינו דכיון דעיקר עשייתו היא לצורך המועד, ה"ז מותר, אף דהוא פס"ר שתיעשה מלאכה שאינה לצורך המועד,[[252]](#footnote-252) - ולכאו' טעם ההיתר בזה הוא, לפ"מ שאמרו לעיל ב' ב' ולקמן י"ג א' דאיסורא דמלאכת חוה"מ הוא משום טירחא, ואף לדעת רבים מקמאי שנאסרה כל מלאכה בחוה"מ אף שאין בה טירחא, היינו משום דכל עיסוק במלאכה חשיב כטירחא, אך בכה"ג שהוא עושה את עשייתו לצורך המועד, ואין תוספת עיסוק כלל במה שנעשה עי"ז מלאכה, לי"ב איסורא, ועמש"כ בס' שמה"כ פ"א הערה 50 לפרש עוד בזה בכמה אנפי.

במש"כ הלבוש והמ"ב דכל הא דשרי הוא משום שאינו מתכוין לכך, נחלקו בזה הראשונים, והובא בס' שמה"כ שם הערה 51, דבחי' תלמיד הרי"מ לעיל ד' א' כתב במה שאמרו שם דכשהירקות רצופין מותר ליטול אחת אחת מבינתים כדי לאכלן, דהיינו אף כשהוא מתכוין גם כדי שיגדלו האחרונות הנותרות, דכל לאכילה שרי, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א שם,[[253]](#footnote-253) אך המאירי שם כתב דהא דשרי הוא משום דאינו מתכוין אלא לאכול אותם, ומשמע דכל שהוא מתכוין גם כדי שיגדלו האחרות אסור.[[254]](#footnote-254)

בס' שש"כ פרק ס"ו הערה קפ"א כתב בשם הגרש"ז זצ"ל דיש לדון דכל הא דשרי לעשות מלאכה לצורך המועד אף שנעשית מלאכה אחרת בפס"ר, הוא רק כשא"א בענין אחר, אך כל שאפשר לעשות המלאכה לצורך המועד בלא שתיעשה המלאכה האחרת י"ל דאסור.[[255]](#footnote-255)

**אדעתא דארעא אסור היכי דמי וכו',** הריטב"א כתב דהיינו דאף אם דעתו לבי דרי, מ"מ אין לעשות בענין שיהא חשש מראית העין, אך כתב דבדיעבד אע"פ ששינה לא קנסינן לי' אם הוא אומר שדעתו להיתר, וכ"כ הנימו"י והמאירי ורי"ו בנתיב ד' ח"ה, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד שהביאו התוס' הרא"ש והמכתם לעיל ד' א', וכ"כ הט"ז בסימן תקל"ז סק"ו, והמג"א שם סק"ט, והמ"ב שם סקל"א.

אך בחי' תלמיד הרי"מ כתב דמה שאמרו היכי דמי היינו דהיאך נראה אותו שעושה שנוכל להבין מתוך מעשיו מה הוא עושה כדי למחות בידו, ומבו' דליכא איסורא אלא אם הוא מתכוין אדעתא דארעא, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד והריא"ז ובד' הר"ן ובד' המ"מ בפ"ח מיו"ט הי"ב, עיי"ש.

## הסרת גבשושית במועד

בפירש"י כתב דלהשוות ביתו א"צ לומר דודאי שרי שלא יהא נתקל בגבשושית ובגומות, ומבו' דהא דהותר להשוות ביתו ולהסיר גבשושית הוא לצורך המועד שלא יהא נתקל בגבשושית וגומות, וכ"כ הר"י מלוניל ותלמיד הרי"מ והמאירי ורי"ו בנתיב ד' ח"ה, וכ"כ השלחן עצי שטים במלאכת הבונה סימן א' סק"ה, והפמ"ג באש"א סימן תק"מ סק"ה והלבו"ש שם והמ"ב שם סק"ז.

וכ"נ ממש"כ הסמ"ג לאוין ע"ה בשם ה"ר יוסף שמותר להסיר גבשושית בתוך הבית מאחר שאין שייך שם חרישה ולא אסרו בסוגיין אלא במקום שראוי לחרישה, וכ"כ הסמ"ק בסימן קצ"ה, והיינו דלא הותר להסיר הגבשושית אלא משום דהוא לצורך המועד, וע"כ אם הי' זה מקום הראוי לחרישה, ל"ה לנו להתיר בכל גווני, וכמו שאמרו בסוגיין דלא הותר אלא כשניכר דהוא אדעתא דבי דרי, כמו שפירשו הריטב"א ודעימי', אך במקום שאינו ראוי לחרישה ליכא למיחש למידי.

אך הר"פ בהגהת סמ"ק שם כתב דהא דשרי להסיר גבשושית אף דהנוטל גבשושית בבית חייב משום בונה והו"ל מלאכה גמורה וגם אינו דבר האבד, הוא כדפירש ריב"א במה שאמרו בחגיגה י"ח א' דלא מסרה הכתוב אלא לחכמים איזו מלאכה אסורה ואיזו מלאכה מותרת, דמלאכה מותרת היינו מלאכה שאינה של טורח אפי' אינה דבר האבד, וכ"כ התור"פ בפסחים ה' א' בשמו, ומשמע דהא דשרי הוא משום דמלאכה שאין בה טירחא לא נאסרה כלל בחוה"מ, ולפ"ז שרי אף שלא לצורך המועד, וכ"כ בביאור מהר"א שטיין על הסמ"ג שם,[[256]](#footnote-256) והביאו בביאור מהרש"ל שם, - ועמש"נ בענין זה בדף מס' 1 בסופו, ובסימן ט'?.

הב"י בסימן תק"מ ס"ב הביא מהגמי"י ד"ק בפ"ח מיו"ט ה"ז דהא דמותר להסיר גבשושית הוא משום שאינה מלאכה של טורח, והפמ"ג באש"א שם סק"ה כתב דהיינו דאף דהסרת הגבשושית היא לצורך המועד, מ"מ הי' לנו לאסור להסיר הגבשושית כדרכו, וזה כדעת הסוברים דלא הותרה מלאכה במעשה הדיוט לצורך המועד אלא כשאי"ז כדרך המלאכה, ונתבאר לעיל ובדף מס' 7 ו8, וכל הא דשרי בלא שינוי הוא משום דלי"ב טורח כלל, וכ"כ הלבו"ש שם והמ"ב שם סק"ז.[[257]](#footnote-257)

## כבישת תמרים במועד להוציא מהן ליחה

**ר"פ אמר כיון דמתלעי כפרקמטיא האבד דמי ושרי,** הריטב"א הק' דמ"ט נקט הך לישנא דהוי כפרקמטיא בדבר האבד, הרי כל מלאכה בדבר האבד בגופו מותר, וכתב דנקט לה מפני שפסידתה מועטת ואפ"ה שרי, ודמי לפרקמטיא דבדבר האבד מותר אפי' בכ"ש, ולאפוקי ממ"ד לקמן י"ב א' דבעינן פסידא יתירא קצת, וכמו שאמרו שם דזופתין חביתא ואין זופתין כוזתא,[[258]](#footnote-258) וכ"כ בתשו' רב נטרונאי גאון סימן קס"ד ללמוד מהכא דהותרה מלאכה אף במקום הפסד מועט, ועיי"ש שכתב ללמוד כן עוד מכ"ד.

בטעמא דרבא דאסר לכבוש את התמרים ולא שרי משום דבר האבד, מבו' בד' הקר"א לקמן בסוגיין דיש לפרש בכמה אנפי, או משום דס"ל דאין להתיר משום הפסד מועט, או משום דההפסד בזה לא פסיקא כ"כ, או משום דכיון שמעיקרא כשלקטן היו עתידין ליפסד בלא כבישה, לא חשיב כדבר האבד.

ז' כסליו פ"ב

דף מס' 10

## פרקמטיא

**י' ב' - פרקמטיא כל שהוא אסור,**[[259]](#footnote-259)בטעם איסור פרקמטיא בחוה"מ, מצינו כמה דרכים, **א** הרא"ש בסימן כ"ג כתב דהוא משום טירחא,[[260]](#footnote-260) וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ה, וכ"כ המרדכי החדש בסימן תתמ"ז, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן י"ב ב' ד"ה מכניס ולקמן י"ד א' ד"ה ושאר (לגירסת הב"ח), וכ"כ המג"א בסימן תקל"ט סק"א, והמ"ב שם סק"א. - **ב** המרדכי שם כתב די"ל דה"ז אסור משום עובדין דחול, וכ"כ בתשו' הריב"ש בסימן ש"כ בשם הראב"ד, ועד"ז כתב הרמב"ן בתורת האדם (שער האבל ענין האבלות) והמכתם בשלהי פירקין בשמו, דהוא משום דרך חול, והנימו"י בשלהי פירקין כתב בשמו דהוא משום דהוי מעשה חול, ועד"ז מבו' בס' הפרדס לרש"י הל' חוה"מ והרוקח בסימן ד"ש, אלא דלדעתם לא נאסר אלא בפרהסיא דאוושא מילתא, (וכמש"כ הגר"א בסימן תקל"ט ס"א), ונתבאר להלן. - **ג** הפרישה בסימן תקל"ט סק"א והפמ"ג באש"א שם סק"א פירשו בד' המ"מ בפ"ז מיו"ט הכ"ב ובד' הנימו"י בסוגיין דה"ז אסור מגזירה שמא יכתוב,[[261]](#footnote-261) כ"ה דנאסר מו"מ ביו"ט.[[262]](#footnote-262) - **ד** בתשו' רבינו ישעי' שהובאה בשה"ג החדש (שבמרדכי מהדורת מ"י) סימן תתמ"ו כתב דהוא משום ממצוא חפצך ודבר דבר.[[263]](#footnote-263)

## פרקמטיא בצינעא

הב"י בסימן תקל"ז ס"א כתב דמד' הרמב"ם והרא"ש משמע דאיסור פרקמטיא הוא אף בצינעא, אך הרוקח בסימן ד"ש והיראים בסו"ס ד"ש כתבו להתיר בצנעא.[[264]](#footnote-264)

ובטעם המתירים בזה מצינו ב' דרכים, דבס' הפרדס לרש"י הל' חוה"מ כתב דהוא משום דאפי' בשבת לי"ב אלא איסור שבות, ובמועד מלאכה הוא שאסור לעשותה, אבל דבר סחורה דיבור בעלמא הוא, הלכך בצינעא היתר הוא, וכ"כ הרוקח שם, וכ"כ השבה"ל בסימן רכ"א בשם רבינו נתן, והגר"א בסימן תקל"ט ס"א פירש בדעתם דהיינו דלא נאסר פרקמטיא אלא בפרהסיא דאוושא מילתא, אך בצינעא לי"ב איסורא, - אך היראים שם כתב דהוא משום שלא נאסרה בחוה"מ אלא מלאכת טורח, עמש"נ בזה בדף מס' 1, וע"כ לא נאסרה פרקמטיא אלא להוליך בשוק דאיכא טירחא, אבל בביתו דליכא טירחא מותר.[[265]](#footnote-265)

## מה הוי בכלל פרקמטיא

בתשו' ר"ת שהובאה בשה"ג החדש סימן תתמ"ח דקדק מהא דאמר רבא דפרקמטיא כ"ש אסור, ולא אמר דמשא ומתן כ"ש אסור, דלא נאסרה אלא פרקמטיא שמוליכין אותה לשווקים ולמים שאין להן סוף, וכל שעה בקנה ומכור קיימא, וצריך גמל וכתף ופונדק, אך שאר משא ומתן במקח וממכר מותר, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן תל"ב דלא אסרו אלא פרקמטיא שהיא סחורה, אך מותר לקנות כל דבר שהוא צורך, וכתב דכן מצינו בכ"ד דלא קרי פרקמטיא אלא סחורה, - אך בד' התוס' בד"ה ובדבר האבד והרא"ש בפ"ב סימן ט"ו והרמב"ן בהל' חוה"מ ובתורת האדם שער האבל ענין האבלות וש"ר מבו' דכל מו"מ הוי בכלל פרקמטיא האסורה,[[266]](#footnote-266) וכ"כ השו"ע בסימן תקל"ט.

לקמן י"ג א' תנן דאין לוקחין בתים עבדים ובהמה אלא לצורך המועד, והתוס' שם כתבו בשם ה"ר יוסף דה"נ שאר דברים אסור ליקח אלא לצורך המועד משום איסור פרקמטיא, וכ"כ המאירי שם, וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוגיין ד"ה ובדבר האבד, וכ"כ הרא"ש בפ"ב סימן ט"ו, והרמב"ן בהל' חוה"מ, ועוד מקמאי,[[267]](#footnote-267) - אך המאירי שם כתב בשם י"א דלא אסרו אלא באלו מפני שלקיחתם מפורסמת, אבל מטלטלין וכיו"ב ממה שאין במקחו פרסום מותר אף שלא לצורך המועד, וכ"נ בד' התוס' לקמן י"ח ב' ד"ה אין כותבין, וכ"כ הרמ"א בסימן תקל"ט סי"ב,[[268]](#footnote-268) והמג"א שם סקט"ז והגר"א שם כתבו דאין להקל בזה, וכ"כ המ"ב שם סקמ"ג.

## הלואה אם אסורה משום פרקמטיא

נחלקו הראשונים בדין הלואה ברבית לנכרי בחוה"מ אם אסורה משום פרקמטיא, דהתוס' בד"ה פרקמטיא כתבו בשם ר"ת דהלואה ברבית אינה אסורה משום פרקמטיא, והרא"ש בסימן כ"ד וכמה מקמאי כתבו בשמו דהוא משום דאין בכלל פרקמטיא אלא מו"מ של סחורה ולא הלואה,[[269]](#footnote-269) ובתשו' הרא"ש כלל כ"ג סימן ד' הוסיף לפרש דהוא משום דלא אסרו אלא בקניית פרקמטיא דיש בה טורח גדול וכו' ומתוך טרדתו ימנע משמחת יו"ט וגם לפעמים יקנה ביוקר ויצטער וכו', אבל במלוה ברבית שמחה היא, וגם ליכא טירחא כולי האי.

אך הרמב"ן בהל' חוה"מ ד"ה עוד מצאתי ובתורת האדם שער האבל ענין האבלות (ד"ה ואי קשיא לך) כתב דאסור להלוות ברבית לנכרי בחוה"מ, וכ"כ רבינו יונה באגרת התשובה אות ל"ח דהלואה בחוה"מ אסורה, וכ"כ המ"מ בפ"ז מיו"ט הכ"ב והנימו"י בסוגיין דהלואה ברבית הויא בכלל פרקמטיא, אלא שהתירו לזה משום דבר האבד, ונתבאר להלן, וכ"כ הטור בסימן תקל"ט בשם י"א.

בס' המנהיג סוף הל' חוה"מ מבו', דאף לדעת האוסרים הלואה ברבית משום פרקמטיא, מ"מ הלואה בלא רבית אינה בכלל פרקמטיא, וכ"ה מבו' בד' הטושו"ע בסימן תקל"ט ס"ז, וכ"כ הלבוש שם ס"ב והגר"א שם.

אך בד' הרא"ש בסימן כ"ד מבו' דס"ל דלדעת האוסרים הלואה משום פרקמטיא, היינו אף בהלואה בלא רבית,[[270]](#footnote-270) והפמ"ג באש"א שם סק"א דלדעת המ"מ והנימו"י דאיסור פרקמטיא הוא מגזירה שמא יכתוב, יש לאסור אף בהלואה בלא רבית.[[271]](#footnote-271)

הרא"ש בסימן כ"ד כתב בשם ר"י שחשש לאסור להלוות ברבית בחוה"מ, אלא דכיון דהי' ר"ת מתיר ורוב בנ"א נוהגין בו היתר אין בידו לאסור להם, והמחמיר תבא עליו ברכה, וע"כ הי' רגיל לומר למלוים בחוה"מ שיקבלו הרבית של שבוע ראשון מיד הנכרים ויוציאוהו ליתרון לשמחת יו"ט,[[272]](#footnote-272) - ובתשו' הרא"ש שם כתב דמה שהקילו בכה"ג, הוא משום דהלואה ל"ד לגמרי לפרקמטיא דשאני בקניית פרקמטיא שיש בה טורח גדול וכו', וע"כ הקילו בה והתירו ע"י שמוציא הריוח של אותו שבוע במועד.

## שכירות פועלים אם אסורה משום פרקמטיא

לקמן י"א ב' תניא דלא הותר דבר האבד באבל אלא ע"י אחרים, והגר"א בסימן תקמ"ב ס"א כתב דמשמע דהיינו אף בשכר, וכ"כ המאירי שם בשם י"א, ומבו' דאף דאבל אסור בפרקמטיא ואף בדבר האבד, כמש"כ הטוש"ע ביו"ד סימן ש"פ ס"ו, מ"מ הוא מותר לשכור לו פועלים, ויש ללמוד מזה דשכירות פועלים ל"ה בכלל פרקמטיא, וכן משמע בד' תלמיד הרי"מ לקמן י"ב א', עיי"ש שכתב דהומ"ל שוכרין פועלים במועד לצורך אחר המועד, ומשמע דהותרה אף שכירות גמורה ששוכר במועד לצורך אחר המועד, ולי"ב משום איסור פרקמטיא,[[273]](#footnote-273) - אך בד' הגר"א בסימן תקל"ט ס"ז משמע דגם בשכירות פועלים איכא לאיסורא דפרקמטיא,[[274]](#footnote-274) - ועמש"כ בזה בס' שמה"כ פ"ט הערה 10.

## פרמקטיא כשמוציא המעות לשמחת יו"ט

הרא"ש בסימן כ"ג כתב ע"פ הירושלמי, דמותר למכור במועד אפי' יש לו מה יאכל, בגונא דאם ימכור יהי' לו מעות בריוח ויוציא יותר לשמחת יו"ט, וזהו שהתירו בירושלמי למכור בשביל שישמח במועד וישתה יין קונדיטון, ואלו לא הי' לו מעות בריוח לא הי' שותיהו, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה, והסמ"ק בסימן קצ"ה, והמרדכי בסימן תתמ"ו, והטוש"ע בסימן תקל"ט ס"ד.[[275]](#footnote-275)

והב"י שם כתב דכ"ז הוא כשאין לו אלא מעות מועטים וחס עליהן מלהוציא כ"כ לשמחת יו"ט, ואילו הי' לו מעות ריוח הי' מוציא יותר, דבכה"ג התירו לו למכור כדי שישמח ביו"ט כחפצו, אך מי שיש לו מעות בריוח להוציא לשמחת יו"ט ככל אשר יתאוה ואין בדעתו להוציא, לא התירו לו למכור כדי שיוציא יותר,[[276]](#footnote-276) וכ"כ בשו"ע שם, - ועמש"כ בזה הט"ז שם סק"ב, והביאוה"ל שם ד"ה אבל.

המחה"ש בסימן תקל"ט סק"ב כתב דכל מקום שצריך להוציא מן הריוח לשמחת יו"ט, א"צ להוציא כל הריוח, ודי במקצתו, והביאו המ"ב שם סקט"ז, וכ"ה מבו' בתו"ד המהריב"ל בח"ג סימן ס"א.[[277]](#footnote-277)

## פרקמטיא בדבר האבד

**ודבר האבד מותר,** התוס' כתבו דהיינו בדבר שאם לא ימכרנה עתה שמא לא ימכרנה יפה פעם אחרת ויפסיד מן הקרן, ובתשו' מהריב"ל ח"ג סימן ס"א דקדק מדבריהם דאף דאי"ז אלא ספק דבר האבד, דשמא לא ימכרנה יפה וכו', מ"מ מותר למכור, ועיי"ש שדקדק כן גם מד' הרא"ש בסימן כ"ג, וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן תקל"ט ס"ה בדעת הרא"ש, עיי"ש, וכ"כ המ"ב בסימן תקל"ט סקכ"ב בשם המג"א וש"א ובביאוה"ל שם ס"ד בשם המהרש"ל והא"ר.

אך המרדכי בסימן תתמ"ו כתב בשם ריב"א דלא מיקרי דבר האבד אלא היכא דהקרן נפחת בודאי, אך אם יתכן דאח"כ ימכרנה בדמים אלו, ל"ה דבר האבד, ובתשו' מהריב"ל שם כתב כן גם בדעת ר"ת שהביא המרדכי שם.

## מניעת ריוח אם חשוב כדבר האבד

בתשו' ר"ת שהובאה בשה"ג החדש סימן תתמ"ח כתב דלא חשיב כדבר האבד אלא כשמפסיד מה שבידו, כגון זרעים ששתו, אך מה שאינו בידו ואינו אלא מניעת ריוח ל"ה בכלל דבר האבד, והביאוהו המרדכי בסימן תתמ"ו, והשבה"ל בסימן רכ"א, וכ"כ התוס' והריטב"א בסוגיין, והרא"ש בסימן כ"ג, והרמב"ן בהל' חוה"מ ובתורת האדם, והסמ"ג ל"ת ע"ה, וכן צידד הרמ"ך בפ"ז מיו"ט הכ"ב.

אך הרמב"ם בהל' יו"ט שם כתב דאם הי' דבר האבד וכו' כגון ספינות או שיירות שבאו או שהם מבקשים לצאת ומכרו בזול או לקחו ביוקר ה"ז מותר למכור או לקנות, וכ"כ הריא"ז בפירקין, והמ"מ שם כתב בדעתו דמותר לקנות מן השיירא אף כדי להשתכר ולעשות סחורה, אף דאין בזה אלא מניעת ריוח, וכתב דכ"כ הראב"ד וקצת מפרשים, ועיי"ש שכתב דהא דהתירו בכה"ג, הוא משום דאין בזה מלאכה גמורה שתהא אסורה אפי' ביו"ט, ואין כאן אלא מו"מ שאסור מדבריהם ביו"ט, ובחוה"מ התירו מפני העברת הריוח, וכ"כ הנימו"י בסוגיין, - ועמש"נ עוד בזה בדף מס' 13.

## כשיוזל מה שבידו אם חשיב כדבר האבד

לדעת הסוברים דמניעת ריוח אינה חשובה כדבר האבד להתיר פרקמטיא, כתבו התוס' דהיינו דכל שאינו מפסיד מן הקרן אלא שלא ירויח כ"כ אי"ז חשוב דבר האבד, ולא הותר למכור, אלא בדבר שאם לא ימכרנה עתה לא ימכרנה יפה פעם אחרת ויפסיד מן הקרן, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ג, וכ"כ המרדכי בסימן תתמ"ו בשם ר"ת, והסמ"ג ל"ת ע"ה.[[278]](#footnote-278)

אך הריטב"א כתב דבכה"ג דכבר הוא ברשותו והגיע לו מקום הריוח, הו"ל כדבר האבד, אם אחר המועד לא יוכל למכרו בדמים אלו,[[279]](#footnote-279) וכ"נ בד' הפסקי רי"ד והריא"ז, וכ"כ הרמב"ן בהל' חוה"מ ובתורת האדם דמכירת פרקמטיא שהיא מוזלת לאחר המועד מותרת,[[280]](#footnote-280) וכ"כ בתשו' הריב"ש סימן ש"כ דכיון שהפרקמטיא בידו והוא מוצא עתה מי שקונה אותה ביוקר, ואחר המועד לא יתנו לו כ"כ ריוח, אין לך הפסד מן הקרן גדול מזה, שהרי עתה שוה סחורתו כמה שנותנין בה, וכ"נ בד' המנהיג בהל' חוה"מ עיי"ש שכתב דדבר שבא לידו מותר למכרו.

## שיירא שבאה במועד, אם מותר לקנות מהן ולמכור להן

הרא"ש בסו"ס כ"ג כתב ע"פ הירושלמי לקמן פ"ב ה"ג דאם באו שיירות של סוחרים במועד והביאו הרבה סחורות ומוכרים בזול ולא ימצאו אחר המועד, ואף השיירות קונין עתה הסחורות ביוקר, קונין מהן ומוכרין להם, דמניעת הריוח הוא הפסד כיון דדבר שאינו מצוי הוא.

והב"י בסימן תקל"ט ס"ה הק' דזה דלא כמש"כ הרא"ש בתחילת דבריו דכל שאינו מפסיד מן הקרן אסור למכרו בחוה"מ, וכתב לישב דכל הא דאסור הוא רק משום דאם לא ימכרנו ביום שוק של שבוע זה ימכרנו ביום שוק של שבוע הבא, ומפני ספק שמא לא ימכרנו כ"כ ביוקר לא התירו לו למכרו במועד, כיון דאינו דבר האבד בודאי, ומשא"כ בשיירות דהוא דבר שאינו מצוי והוי דבר האבד בודאי שרי,[[281]](#footnote-281) ופירש כן בד' תשו' הרא"ש בכלל כ"ג ס"ה, וכ"כ המ"ב שם סקי"ח.[[282]](#footnote-282)

אך הקר"א לקמן י"א א' כתב בדעת הרא"ש דהעברת ריוח לא חשיב פסידא אלא בדבר שאינו מצוי, כגון שיירא העוברת, דהריוח יכול להיות הרבה, וגם אין בו זלזול מועד כ"כ כיון שאינו מצוי, אך בכה"ג דאי"ז ריוח שאינו מצוי, ודרך תגרים כך הוא שפעם ביוקר ופעם בזול אסור למכור בחוה"מ אף אם יוזל אח"כ ע"פ דרך המסחר, דכל פרקמטיא כן הוא.

הרמב"ן בהל' חוה"מ ובתורת האדם כתב לפרש בד' הירושלמי דמה שהתירו ליקח מן השיירא בזול, היינו כשהוא צריך לעבדים ובהמות כסות וכלים לאחר המועד ודעתו ודאי ליקח אותן, ונזדמן לו עכשיו מי שהוא מוכר בזול והדבר ידוע שלא יזדמן לו לאחר המועד,[[283]](#footnote-283) דבכה"ג הו"ל כהפסד גמור שלו ומיעוט כיסו אם אתה מונעו עכשיו ודבר האבד הוא לו, ודמי למכירת פרקמטיא שהיא מוזלת לאחר המועד דמותר, אך אם בא ליקח מן השיירא כדי להשתכר במקחו ודאי אסור, וכ"כ הריטב"א בסוגיין, וכתב דכן פירש ר"ה גאון.

## קניית יין במועד לצורך תשמישו

התוס' כתבו דמותר לקנות יין כשר בתוך המועד, וכ"כ הרא"ש בפ"ב סימן ט"ו דאדם שצריך לקנות יין בבציר לצורך שתיית כל השנה ואם יעבור המועד לא ימצא כמו שנמצא במועד דבר האבד הוא ומותר לקנות לצורך כל השנה, - אך התוס' כתבו בשם ה"ר יוסף לאסור בזה, משום דאע"פ שלא ימצא בזול הרי ימצא ביוקר ואי"ז דבר האבד, וכ"כ המרדכי בסימן תתנ"ג בשם ר"ת לאסור בזה,[[284]](#footnote-284) ובשם רשב"ם כתב דלא אמר בזה לא איסור ולא היתר דמוטב יהיו שוגגין וכו'.

ובטעמא דהתוס' שהתירו בזה, ול"ה כמניעת ריוח דלדעתם אי"ז כדבר האבד, כתב הקר"א דהוא כמש"כ הרמב"ן דכל שקונה לצורך תשמישו ונזדמן לו במועד בזול, מותר לקנות לצורך אחר המועד, דחשיב כדבר האבד, וכ"כ הנשמ"א בכלל קי"ב סוסק"א, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן תקל"ט ס"ה וס"ט.

הטור בסימן תקל"ט כתב דלא הותר לקנות יין בשעת הבציר אלא לצורך שתיית כל השנה, אך יותר מכדי צורך שתייתו לא יקנה, - והב"י שם כתב דיש לדחות ולומר דכיון דאינו מצוי הוי כדין שיירא שבאה במועד שכתב הרא"ש שמותר לקנות ממנה, - והשו"ע שם ס"ט לא התיר לקנות יותר מכדי שתייתו, והרמ"א כתב דאם הוא דבר שאינו מצוי אח"כ להרויח בו מותר, ועמש"כ המ"ב שם סקל"ב ובביאוה"ל שם פלוגתת האחרונים בדעת השו"ע בזה.

## הלואה ברבית אם חשיבא כדבר האבד

הרמב"ן בהל' חוה"מ כתב דאסור להלוות ברבית בחוה"מ, משום דמניעת ריוח ל"ה כדבר האבד, והמ"מ בפ"ז מיו"ט הכ"ב והנימו"י בסוגיין כתבו דלדעת הראב"ד וקצת מפרשים דמניעת ריוח חשיב כדבר האבד, מותר להלוות לנכרי ברבית.

למש"כ הב"י בדעת הרא"ש דמניעת ריוח בודאי חשיב כדבר האבד, צ"ע דא"כ מ"ט אסר הרא"ש להלוות לנכרי ברבית, אף שיש בזה מניעת ריוח, וכמש"כ כן המ"מ והנימו"י דלדעת הראב"ד ודעימי' מותר להלוות ברבית משום דיש בזה מניעת ריוח, וצ"ל דלא הותר פרקמטיא במקום מניעת ריוח, בכה"ג שמפסיד את הריוח של ימי המועד עצמם,[[285]](#footnote-285) וכ"נ בתו"ד הקר"א לקמן י"א א',[[286]](#footnote-286) וכ"ה מבו' בתשו' מהר"ם שיק או"ח סו"ס צ"ה.[[287]](#footnote-287)

## דין תגר הקונה מזה ומוכר לזה

הארחות חיים בהל' חוה"מ סט"ז כתב דתגר שלוקח פירות ומוכרן לאלתר וחוזר ולוקח פירות מאותן הדמים וחוזר ומוכרן מיד יהיה מותר לקנות ולמכור כדי שלא יפסיד אותו הריוח, וכ"כ הרמ"א בסימן תקל"ט ס"ה, - והמג"א שם סק"ח כתב דלפ"ז יש להתיר בכל בעלי חנויות כשהן לוקחין וחוזרין ומוכרין ואין מוכרין פירות גינתם, ואך דלא התירו אף בתגר אלא בביתו אבל בחנות אסור, - אך המאמ"ר שם סק"ג כתב דלא הותר אלא בתגר שמוכר וחוזר ולוקח באותם מעות והו"ל כדבר האבד, אך בבעלי החנויות אף שדרכן למכור ולחזור ולקנות, מ"מ אין לוקחין מיד שמכרו, אלא מוכרין כל מה שבחנות או רובו ואז חוזרים ולוקחים ומוכרים, ועד"ז כתב הא"ר שם סקי"ג, והבגדי ישע שם כתב קצת בע"א, וכן הסכים השעה"צ שם סקכ"ב.

י' כסליו פ"ב

דף מס' 11

**י' ב' - שהיי' לזבוני בתר חוה"מ וכו',** בטעם הא דלא מכרו רבינא בחוה"מ, מצינו כמה דרכים, **א** בתשו' הגאונים גמו"מ סימן ק"נ כתב דהו"ל כדבר האבד דמותר למכרו בחוה"מ, והא דהניח מלמכרו עד אחר חוה"מ, מידת חסידות עבד, וכ"כ הרי"צ גאות בהל' חוה"מ בשם ר"נ גאון, והארחות חיים בהל' חוה"מ סי"ד בשם ר"ה גאון, והמנהיג בהל' חוה"מ,[[288]](#footnote-288) וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין בפי' בתרא והשבה"ל בסימן רכ"א, ועד"ז כתבו הר"י מלוניל והנימו"י בסוגיין דלפנים משורת הדין עבד. - **ב** הפסקי רי"ד כתב בפי' קמא די"ל שלא היתה פרקמטיא האבודה שלא היו הסוחרים עתידין לילך, וכ"כ הר"ן. - **ג** הרמ"ך בפ"ז מיו"ט הכ"ב הוכיח מזה דמניעת ריוח ל"ה כדבר האבד, וע"כ אף דלא יזדמן לו אחר המועד למכור בדמים הללו, ל"ה כדבר האבד,[[289]](#footnote-289) וכן דן בזה השבה"ל שם, ועיי"ש במש"כ לדחות, וכ"כ הקר"א לקמן י"א א'.

## גביית הלואה בחוה"מ

**רבינא הוה מסיק זוזי וכו',** התוס' ד"ה פרקמטיא כתבו בשם ר"ת דסחורת יין היתה, אך פירעון הלואת מעות שרי, והרא"ש בסימן כ"ד הוסיף לפרש דהיינו דהיתה הלואה זו כעין פרקמטיא, שהי' מלוה להם מעות והיו נותנין לו יין בפרעון והי' משתכר בו,[[290]](#footnote-290) וכ"ה בתשו' ר"ת שהובאה בשה"ג החדש סימן תתמ"ח, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה, והטוש"ע בסימן תקל"ט ס"א,[[291]](#footnote-291) - ובס' המנהיג בהל' חוה"מ כתב בשם ר"ת שהיו חייבין לו מעות מדבר סחורה שמכר להם, או בא לגבות מטלטלין בעבור מעותיו, ובהני גווני חשיב כפרקמטיא, וכ"כ השבה"ל בסימן רכ"א בשם ר"י.[[292]](#footnote-292)

אך בפי' הר"י מלוניל כתב דאף אם הלוה את המעות בחוב, אסור לילך ולגבותם בחוה"מ,[[293]](#footnote-293) וכ"כ הר"ן והנימו"י והמאירי, ועיי"ש שכתבו דהיינו אף כשהלוה את המעות בחינם, וכ"נ בד' הריא"ז בפירקין, ובד' המ"מ בפ"ז מיו"ט הכ"ב.[[294]](#footnote-294)

במש"כ המנהיג והשבה"ל דכל שחייבין לו מעות מדבר סחורה שמכר להם, הוי גביית המעות בכלל פרקמטיא, כ"כ הטור בסימן תקל"ט דסחורה שנמכרה לפני המועד אסור לתבוע דמי', - אך הב"י שם כתב להתיר בזה, כיון דאינו מקבל אלא מעות, אע"ג דמכח פרקמטיא אתו, מ"מ כיון שהפרקמטיא נמכרה קודם המועד וזקף עליו המעות בחוב הו"ל כהלואה דשרי לגבותה בחוה"מ, וכ"כ השו"ע שם ס"ג, - ועמש"כ בזה המ"ב שם סקי"א.

הריא"ז בפירקין כתב דאם היתה לו מלוה ע"פ ביד נכרים, מותר לילך עמהם במועד אע"פ שנמצאין תמיד, מפני שהוא כמציל מידם, וכ"כ המ"מ בפ"ז מיו"ט הכ"ב דכל כה"ג הו"ל בכלל דבר האבד, - וההג"א בסימן כ"ד כתב דרש"י התיר לקבל הקפות של נכרי שחייב לישראל בלא משכון, ורשב"ם אומר דיישר כח המחמיר, והב"י בסימן תקל"ט ס"א כתב דטעמא דרשב"ם הוא משום שאינו בודאי אבד אם לא יתבענו עכשיו, וע"כ שפיר דמי להחמיר דל"ה דבר האבד אלא דבר שיאבד בודאי אם לא יעשה עכשיו.

## עשיית רשתות לצוד דגים בחוה"מ

**שרא וכו' למגדל אוהרי בחוה"מ מ"ט מעשה הדיוט הוא,** הב"ח בר"ס תקמ"א הק' דהיאך הותר לעשות מלאכה כי האי בלא שינוי, וכתב דצ"ל דחשיב לי' דבר האבד, כמש"כ הרא"ש בדין סירוג המטות, - ומבו' בדבריו דאף מלאכה שהיא מעשה הדיוט, לא הותרה לצורך המועד בלא שינוי, והא דההדיוט תופר כדרכו, הוא משום דתפירה דהדיוט חשיבא כשינוי, וכמשמעות ד' התוס' לעיל י' א', (ונתבאר בדף מס' 7).[[295]](#footnote-295)

**אבל איזלי אסור מ"ט מעשה אומן הוא,** הרמב"ן בהל' חוה"מ כתב לגירסת מהד' ז"י דהא דאסרו לעשותם במעשה אומן, ול"ה כמכשירי אוכ"נ נפש דשרי לעשותו במעשה אומן, הוא לפי שלא חשבו אותם כמכשירי אוכ"נ, אלא מכשירין את מכשיריו הן, והוו כשאר צרכי אוכ"נ, ולא נתפרש בדבריו דמ"ט אין עשיית רשתות חשובה אלא כמכשירי מכשירין, - והמג"א בסימן תקמ"א סק"א כתב דהא דל"ה כמכשירי אוכ"נ, הוא משום דלא מיקרי מכשירין אלא דבר המכשירו לאכילה כגון תנור וסכין אבל רשתות לא מיקרי מכשירין, והמ"ב שם סק"ב כתב דהיינו דהתנור מכשיר את הפת לאכילה ע"י האפי', והסכין מכשיר את הבהמה לאכילה ע"י השחיטה, ומשא"כ ברשתות,[[296]](#footnote-296) - ועמש"כ בזה בס' שמה"כ פ"ג הערה 59.

## מכשירי אוכ"נ שאפשר לעשותן מערב יו"ט

השלחן עצי שטים בכללי המלאכות סימן ב' סק"ז כתב דלעולם עשיית רשתות חשיבא כמכשירי אוכל נפש, והא דאסור לעשותן במעשה אומן, הוא משום דהי' אפשר לעשותן מערב יו"ט, ולא הותרו מכשירי אוכ"נ כשהי' אפשר לעשותן מערב יו"ט אלא במעשה הדיוט,[[297]](#footnote-297) והביאו השעה"צ בסימן תק"מ סוסקכ"ג, ובתחילת דבריו הביא מש"כ המאמ"ר שם סק"ג לאסור לעשות מכשירי אוכ"נ בחוה"מ כשהי' אפשר לעשותו מערב יו"ט ול"ה אנוס, אך עיי"ש שצידד דאף בכה"ג שרי, וכאשר כ"נ בד' הט"ז שם סק"ה,[[298]](#footnote-298) ועיי"ש שכתב דאף דהרמב"ן בהל' חוה"מ דימה היתר מכשירין בחוה"מ להיתר מכשירין ביו"ט, לאו היינו דדמו זל"ז לגמרי, אלא דכ"ה דמצינו ביו"ט דמכשירי אוכ"נ מותרין כאוכ"נ עצמו, ה"נ הוא בחוה"מ, ואין מכוון הרמב"ן להחמיר במכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט.[[299]](#footnote-299)

## עשיית תנור ונפה במועד

**שרי וכו' למיגדל תנורי וכו' למיגדל מהולתא,** הרמב"ן בהל' חוה"מ כתב דאף דהגדילה היא עשיית המהולתא כהלכתן ועשיית התנורים, מ"מ התירום מפני שהם מכשירי אוכ"נ, וכ"כ המ"ב בסימן תק"מ סקי"ח בשם הפוסקים.

אך בחי' תלמיד הרשב"א כתב בשם הראב"ד דהא דשרי למיגדל תנורי הוא במעשה הדיוט, והא דשרי למיגדל מהולתא הוא בדרך שינוי, אך לא הותר מעשה אומן כדרכו, אע"פ שהוא לצורך אכילה, וכן משמע בד' תלמיד הרי"מ דלא התירו הכא אלא בדבר שאין אומנות בעשייתו, וכ"כ השיטת ריב"ב דגדילת תנור הוא שעושין תנורים מן ההוצין וטחין אותן בטיט מבפנים ומבחוץ טיחה עבה ומעשה הדיוט הוא, וכ"כ הריטב"א,[[300]](#footnote-300) והמאירי בסוגיין ולעיל י' א' הביא פלוגתת רבוותא בזה.

**ושוין שאין גודלין תנור לכתחילה**, בפי' הר"י מלוניל כתב דלא ידענא אהיכא קאי, וכ"כ בפירש"י שעל הרי"ף, והביאו השיטת ריב"ב, - ועיי"ש שכתב די"מ דקאי על פלוגתא דר"א וחכמים שנחלקו לעיל בברייתא בהעמדת תנור וכירים, וכ"כ התוס' הרא"ש, - הנימו"י כתב דקאי על פלוגתא דר"י וחכמים במתניתין דפליגי בדין העמדת תנור וכירים, וכ"כ תלמיד הרי"מ לעיל במתניתין, והוכיח מזה דהא דתנן התם מעמידין אי"ז בנין בתחילה.

**כאן בימות החמה כאן בימות הגשמים,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י הנד' כתב דהיינו דבימות החמה כגון בפסח מותר לעשות תנור כיון שייתייבש לאלתר ויכולין לאפות בו פת ברגל לצורך הרגל, ובימות הגשמים כגון בסוכות אין עושין תנור לפי שאינו יבש לאלתר עד לאחר הרגל ועבד טירחא שלא לצורך המועד,[[301]](#footnote-301) וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ו והשיטת ריב"ב והפסקי רי"ד והריבב"ן, והשבה"ל בסימן רכ"א. - **ב** הר"ן כתב דימות החמה הוא כגון ימות חג הסוכות שמתייבש מהרה, וימות הגשמים הוא כגון בחג המצות שא"א להתייבש במועד ולאפות בו, וכ"כ הריא"ז ה"ו דין ג', וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ה בתחילת דבריו. - **ג** בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהא דנקט ימות החמה וימות הגשמים ל"ד הוא, דיומי ניסן ותשרי לא מיקרו ימות החמה ולא מיקרו ימות הגשמים, כמבו' בשבת מ"ג ב', אלא בין בניסן ובין בתשרי כשאין העת רגיל בגשמים מיקרי ימות החמה, וכל שהעבים מקושרים תדיר והעת לח מיקרי ימות הגשמים, ועד"ז כתב רי"ו שם דהכל לפי הזמן ולפי הארץ, אם היא חמה יותר בפסח או בחג, וזה הכלל כ"ז שיוכל להתיבש ולאפות בו תוך המועד מותר לעשותו לכתחילה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ח מיו"ט הי"ג, והטוש"ע בסימן תק"מ ס"ז.

י"א כסליו פ"ב

דף מס' 12

## עשיית מעקה בחוה"מ

**י"א א' - עושין מעקה לגג ולמרפסת מעשה הדייוט אבל לא מעשה אומן,** נחלקו הראשונים בזה, דהריטב"א כתב דאיירי בגג שאינו חיייב במעקה, אלא שהוא רוצה לעשות משום שימור, וכ"כ התוס' הרא"ש והמאירי בשם הראב"ד דלא איירי הכא במעקה הנעשה לשם מצות מעקה, אלא בנעשה לצניעות בעלמא, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ה, - אך תלמיד הרי"מ והמאירי פירשו דאיירי הכא במעקה הנעשה לשם מצות מעקה, וכ"נ בד' הר"י מלוניל והנימו"י.

הריטב"א כתב דכל הא דאסור לעשות מעקה במעשה אומן, הוא כשבא לעשותו משום שימור, אך כל שבא לעשותו למצות מעקה מותר לעשותו כדרכו, - אך לדעת הסוברים דאיירי הכא במעקה הנעשה לשם מצות מעקה, מבו' דאף דאיכא מצות מעקה לא הותר לעשותו כדרכו, וכ"כ הביאוה"ל בסימן תק"מ ס"א (ד"ה וכן אם עשה) דכ"נ מסתימת הפוסקים, וכ"כ העמק ברכה הל' חוה"מ (אות ו') לדקדק מסתימת ד' הרמב"ם, ובחי' תלמיד הרי"מ כתב דהוא משום דאף דאיכא מצות מעקה, מ"מ כיון סגי במעשה הדיוט עד אחר המועד, לא הותר לעשותו במעשה אומן.

העמק ברכה בהל' חוה"מ אות ו' הק' לדעת הסוברים דאיירי הכא בגג שמשתמשין בו דהוא חייב במעקה, דמ"ט לא הותר לעשות מעקה כדרכו משום חשש סכנה, דאין לך דבר האבד גדול מזה, - ועיי"ש שכתב דהוא משום דאין בזה סכנה כ"כ, כדחזינן דכל שאין על הבית תורת בית ליכא חיוב מעקה, אלא דהוא דין שנתחדש בפר' מעקה לחייב בית במעקה ולחוש לנפילה, וכ"כ החזו"א חו"מ ליקוטים סימן י"ח סק"ב, וע"כ לא חישב כדבר האבד.

בירושלמי אמרו דשיעור המעקה שעושין לגג הוא ג' טפחים ולמרפסת י' טפחים,[[302]](#footnote-302) ונחלקו הראשונים בביאורו, **א** התוס' הרא"ש כתב בשם הראב"ד שהוכיח מזה דלא איירי במעקה הנעשה למצות מעקה, שהרי יש מקומות בגג צריך מעקה י', כדתניא בספרי דבמקום מעגלו סגי במעקה ג', ובבית דרסו בעינן מעקה י', והיינו מפני שהוא הנמוך והנפילה מצוי' שם,[[303]](#footnote-303) וכ"כ הראב"ד בפי"א מרוצח ה"ג דדוקא במקום דרסו והוא מקום הנמוך שבו בעי מעקה י"ט, אך בשאר צדדין סגי בג"ט,[[304]](#footnote-304) אלא איירי במעקה הנעשה לצניעות, וגג דגבוה טפי ותשמישו עראי סגי לי' בג', ומרפסת בעי עשרה. - **ב** בחי' תלמיד הרי"מ כתב דאף דסתם מעקה גבוה י"ט, מ"מ כיון דאין תשמיש הגגג תדיר כמו תשמיש המרפסת סגי לי' בג"ט גובה עד אחר המועד, ועד"ז כתב המאירי דמתוך שאין תשמיש הגג מצוי כ"כ במועד, דיו בג', שאין תשמישו מצוי אלא בימי מלאכה ולאחר המועד משלימו. - **ג** המאירי כתב עוד דאיירי הכא במקום מעגלו דסגי לי' בג' טפחים.

\*התוס' הרא"ש כתב בשם הראב"ד שהוכיח דלא איירי הכא במעקה הנעשה לשם מצות מעקה, שהרי מרפסת אינה בת מעקה דמצוה כדתניא בספרי, יכול אף הבונה בית שער אכסדרה ומרפסת ת"ל בביתך מה בית מיוחד לדירה, וכ"כ הריטב"א, - אך המאירי כתב דמרפסת הפטורה מן המעקה, הוא כשאינה עשוי' להשתמש בה, אלא שנכנסין דרך סולמות לפתחי העלי', והמרפסת עשוי' להניח שם עצים ושאר דברים שאין דריסת הרגל מצוי' בה, ויוצאים לה מן העלי' דרך חלונות, או מן החצר בסולמות, וע"כ א"צ מעקה, אף מרפסת העשוי' לתשמיש כגון שעולין דרכה לפתחי העלי', צריכה מעקה, ועמש"כ בס' משנת אליהו סוכה סימן ד' סק"א באורך בדין מרפסת שלנו אם היא חייבת במעקה, ומש"כ בזה הקה"י בדבריו שנדפסו בסוף קונט' מזוזה ומעקה.

\*במש"כ הריטב"א דאיירי הכא בגג שאינו חייב במעקה, כתב הביאוה"ל בסימן תק"מ ס"א ד"ה וכן אם עשה דהיינו בגג שאין רגילין לילך בו, וכ"כ החזו"א חו"מ ליקוטים סימן י"ח סק"א דגג שאין משתמשין בו פטור, עיי"ש,[[305]](#footnote-305) - וכ"נ בד' המאירי בסוגיין דאין גג חייב במעקה אלא כשמשתמשין בו, וכ"נ בפי' הר"י מלוניל בב"מ ק"א ב' הובא בשטמ"ק שם, וכ"ה מבו' בד' הרמ"ה בב"ב ס"ב א' אות א' ד"ה וסיפא ואות י"ג ד"ה ומסתברא,[[306]](#footnote-306) וכ"ה מבו' בתשו' הב"י שהביא המבי"ט בח"א סימן ק"י, ועיי"ש שנסתפק שמא אין גג חייב במעקה אלא כשיש בגג עצמו תשמישי דירה, וצ"ע.

אך בתשו' הרשב"א ח"ב סימן מ"ג בל' השואל כתב דגגין של רעפים שאין משתמשין בהן ואין ראויין לשום תשמיש, ועוד שישברו הרעפים בהליכתן עליהן, ולא יעלו להם אלא פעם אחת בב' שנים או בג' ולא לתשמיש ולא לצורך אלא לתיקון הגג, אין עושין להן מעקה, ומשמע קצת דגג הראוי לתשמיש חייב במעקה, אף אם אין משתמשין בו אלא דרך עראי, או אף כשאין משתמשין בו כלל, וכ"כ בחי' המהר"ם שיק במצוה תקמ"ז ובעמק הנצי"ב בפר' כי תצא דגג של בית דירה חייב במעקה אף כשאין משתמשין בו.[[307]](#footnote-307)

## שיפת סדקים

**שפין את הסדקים,** בפירש"י כתב דהיינו ששפין את הסדקים שבגג, דאם יש סדקים בטיחת הטיט נופלין המים במים בבית ואיכא פסידא, וכ"כ רבים מקמאי, - אך בפי' רגמ"ה כתב דהיינו הסדקים שבתנור, וכ"כ בפירש"י הנד'.[[308]](#footnote-308)

**אבל לא במחלצים,** הריטב"א כתב דהיינו כשעושה מפני חשש הגשמים, אך אם באו גשמים ממש ועדיין ידלוף הבית, עושה כדרכו, שאין אדם דר במועד בדירה סרוחה, ועוד שאין לך דבר האבד גדול מזה, ופירש כן בד' הירושלמי, והביאו הביאוה"ל בסימן תק"מ ס"ג.

הלבו"ש בסימן תק"מ ס"ג כתב דהא דאסור לשופן במחלצים, הוא משום דאי"ז דבר האבד דליכא פסידא, ולא הותר אלא משום דהוא צורך המועד שלא ינטפו גשמים בבית, וע"כ אסור במעשה אומן, וכ"נ להדיא בד' הריטב"א דכיון דעדיין לא באו גשמים אלא שעושה כן מפני חשש הגשמים, אי"ז בכלל דבר האבד, ולי"ב אלא להתירא דצורך המועד.

אמנם הנה בפירש"י כתב כתב דהא דשפין את הסדקין הוא משום דאיכא פסידא, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ה דהו"ל דבר האבד, ובס' מצבת משה בהגה' ארץ צבי הק', דא"כ מ"ט לא הותר לשופן במחלצים, הרי בגמ' מוקמינן למתניתין כר' יוסי דבדבר האבד ל"ב שינוי, וכתב דצ"ל דהוא משום דהו"ל טירחא יתירתא דלא הותרה בדבר האבד, וכ"ה להדיא בד' הר"ן והנימו"י.[[309]](#footnote-309)

## מכוין מלאכתו במועד

**הציר והצנור וכו' שנשברו מתקנן במועד ובלבד שלא יתכוין לעשות מלאכתו במועד,** הריטב"א כתב דאף אם נשברו מערב הרגל מותר לתקנן ברגל אם לא כיון להשהותם, וכ"נ בחי' תלמיד הרי"מ, ומשמע דאף כשידע שנשברו ונתעצל ולא תיקנם, ל"ה כמכוין מלאכתו במועד, וזה כמש"כ השעה"צ בסימן תק"מ סקכ"ג,[[310]](#footnote-310) ונתבאר בדף מס' 11, - אך הפסקי רי"ד כתב דאם הי' לו פנאי לעשותו קודם המועד אל יעשם במועד, ומשמע דאף אם לא נתכוין להשהותם למועד, מ"מ כיון שהי' לו פנאי לעשותם קודם המועד ולא עשאם, הו"ל כמכוין מלאכתו במועד, - ועמש"נ בזה בדף מס' 14 ובדף מס' 19.

המ"ב בסימן תק"מ סק"ט פירש דהא דתנן ובלבד שלא יכוין מלאכתו במועד קאי גם על רישא דשפין את הסדקין וכו', וכתב דהוא משום דכל דבר שמתירין לצורך המועד במעשה הדיוט, הוא דוקא שלא יכוין מלאכתו במועד, וכ"נ בד' הרא"ש בסימן ו' ובסימן י"ט דאסור לכוין מלאכתו במועד בדבר שהתירו הוא משום צורך המועד,[[311]](#footnote-311) וכ"כ המאירי לקמן י"ב ב' וי"ט א', וכ"ה מבו' בד' השבה"ל בסימן רכ"ה, וכ"כ המ"ב בסימן תקמ"ה סקל"א ובשעה"צ שם סקל"א.

אך בתשו' הראב"ד שהביא המכתם בשלהי מכילתין כתב דכל דבר שהוא לצורך המועד מותר אף שכיון מלאכתו במועד,[[312]](#footnote-312) והביאו בתשו' הרשב"א ח"ז סימן רצ"ד, ולדעתו צ"ל דהא דתנן ובלבד שלא יכוין מלאכתו במועד קאי רק על ציר וכו' שנשברו קודם המועד, כאשר כן נראה להדיא בל' רש"י ותלמיד הרי"מ והריטב"א.

**כבשין שיכול לאכול מהן במועד כובשן,** הרמב"ן בהל' חוה"מ כתב דהיינו דכל שיכול לאכול מהן במועד שרי אף אם אינו אוכל מהן, דהתירו באוכ"נ כעין הערמה, לפי שאדם מזמין כבשים בביתו ואוכל מהן על שלחנו ואין קבע לסיפוקו, והיינו דכיון דאין קבע לסיפוקו ויתכן שיאכל מהן במועד, ע"כ התירו חכמים אף כשאין דעתו לאכול.

**ומעגילין אותן כעין מעגילה ביד וברגל אבל לא במחלצים,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דלא הותר אלא ביד וברגל יפה יפה כעין מעגילה, אבל לא במחלצים, וכ"ש במעגילה שהוא דרך אומנות יותר, וכ"כ הר"י מלוניל והנימו"י והמאירי, וכ"כ בחי' תלמיד הרי"מ בשמו. - **ב** בפי' רגמ"ה כתב דמחלצים יש בו מעשה אומן יותר ממעגילה, וזהו דתני דמעגילין אותן כעין מעגילה ביד וברגל, אך לא כעין מחלצים אף ביד וברגל, וכ"ה בפירש"י הנד' לפי הנוס' בכת"י.[[313]](#footnote-313) - **ג** הערוך בע' מחצל כתב דהיינו שפין את הסדקים במעגילה בלא מחלציים, אבל עם המחלציים אסור, וזה כמש"כ הריטב"א די"ג במעגילה כעין יד ורגל אבל לא במחלציים, ובתשו' מהריט"ץ סימן ע"ד כתב לישב פי' זה גם להגירסא שלפנינו,[[314]](#footnote-314) ובחי' תלמיד הרי"מ כתב דהא דעם המחלצים אסור הוא משום דמחזי כעובדין דחול, ואע"ג דאיכא טירחא טפי לעגלה ביד וברגל מלעגלה במחלצים, מיהו כל כמה דאפשר לשנויי משנינן.[[315]](#footnote-315)

בחי' תלמיד הרי"מ הק' דהיאך הותר לסתום את הסדקים ביד ורגל כעין מעגילה, הרי יש לחוש למראית העין שהרואה סובר שעשה כן במעגילה, וכתב לישב דלא חיישינן למראית הרואה אחר המעשה, בגונא שאם הי' רואה בשעת עשיית המלאכה הי' יודע שאינה מלאכה גמורה, ועוד, די"ל דאיכא הכירא בין השואת טיח דיד ורגל למלאכת מעגילה.

הט"ז בסימן תק"מ סק"א כתב דמותר להטיח גגו בטיט בחוה"מ לצורך המועד, דטיחת גגו בטיט הו"ל מעשה הדיוט, כדתניא בב"מ ק"א ב', והמ"ב שם סק"ג כתב דאף דלהטיח סדקים שבגג חשיב כמעשה אומן, מ"מ כל שמטיחו רק שיהא חלק הוי מעשה הדיוט,[[316]](#footnote-316) ועמש"נ להעיר בזה בסימן ו'?.

**עד ימיו הי' פטיש מכה בירושלים עד ימיו אין מכאן ואילך לא,** התורי"ד כתב דהא דעד ימיו היו עושין מלאכה בחוה"מ בפטיש, היינו בעניים שלא הי' להם מה לאכול, והא דאסר יוחנן כה"ג הוא משום דאוושא מילתא, וכ"כ הר"ן.

אך בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהא דעד ימיו היו עושין מלאכה, הוא לצורך דבר האבד, והוא ביטלו מפני שקול הפטיש נשמע למרחוק ואין הכל יודעים שהוא לצורך דבר האבד, וכ"כ בפירש"י בסוטה מ"ז ב' ד"ה עד ימיו, והר"ש והרא"ש בשלהי מע"ש.[[317]](#footnote-317)

**כאן בדנפחי כאן בדנגרי,** בפי' רגמ"ה כתב דהיינו דבדנגרי שרי משום דל"ה קלא רבה, ובדנפחי אסור דהוי קלא רבה ואולודי קלא אסור, וכ"כ בפירש"י הנד', - אך בד' התורי"ד מבו' דהיינו דדנפחי שקולו גדול אסור משום דאוושא מילתא, ודנגרי שאין קולו גדול לא אוושא מילתא ושרי, וכ"כ התוס' הרא"ש.[[318]](#footnote-318)

**יאמרו קלא רבה אסור קלא זוטר שרי,** התורי"ד כתב דהיינו דהא דאסר יוחנן כה"ג בקול הפטיש כל פטיש אסר, ועד"ז כתב תלמיד הרי"מ דכיון דהוא מפני מראית העין יש לאסור בין בקלא רבה ובין בקלא זוטר, - אך בד' התוס' הרא"ש משמע דפליג בטעם האיסור, דמאן דמשני דלא אסר יוחנן כה"ג אלא בדנפחי, הוא משום דס"ל דטעם האיסור הוא משום דאוושא מילתא, וע"כ אין לאסור אלא בקלא רבה, וע"ז הוא דפריך רב חסדא דטעם האיסור הוא משום דהוי דרך אומנות, וע"כ יש לאסור אף בדנגרי דג"כ הוי דרך אומנות.

**הא במגלי הא בחציני,** בפי' רגמ"ה כתב דהא דבמגלא שרי הוא משום דלא מוליד קלא כלום, וכ"כ בפירש"י הנד', - אך ההשלמה כתב דבמגלא שרי משום דהוי מעשה הדיוט, ובחצינא אסור משום דהוי מעשה אומן, ואתיא כר' יהודה דבעי שינוי, וכ"כ התוס' הרא"ש ותלמיד הרי"מ.

**הא ר' יהודה הא ר' יוסי,** בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהיינו דמתניתין דסוטה דגזר יוחנן כה"ג היא כר' יהודה דבדבר האבד בעי שינוי, וע"כ גזר שלא יהא הפטיש מכה בירושלים, ועיי"ש שכתב דר' יוסי ס"ל דההיא גזירה דסוטה להד"מ, דאם גזר יוחנן כה"ג, ל"ה ר' יוסי חולק עליו להתיר גזירתו, כיון שלא הי' גדול ממנו בחכמה ובמנין, ועד"ז כתב התוס' הרא"ש, ועמש"כ היחוסי תנו"א בע' יוחנן כה"ג.

\*הקר"א הק' דאם הא דאסר יוחנן כה"ג בקול הפטיש, הוא משום דבעי שינוי בדבר האבד, א"כ מאי איריא פטיש דתיקן, הרי יש עוד הרבה דברים דנפ"מ בהא דדבר האבד בעי שינוי, - וכתב לפרש דלעולם הא דתיקן יוחנן כה"ג הוא משום קלא, אלא דלא חיישינן לזה אלא לר' יהודה דבעי שינוי בדבר האבד וה"ה דחיישינן לקלא, אך לר' יוסי דל"ב שינוי, גם לקלא ליכא למיחש, וכתב לישב לפ"ז לפירש"י בסוטה מ"ז ב' והר"ש והרא"ש בשלהי מע"ש שפירשו דהא דאסר יוחנן כה"ג הוא משום קלא.

אמנם הנה בד' הפסקי רי"ד והר"ן מפורש להדיא דהא דתליא דין קול הפטיש בפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי, הוא משום דבחול אין נעשות מלאכות אלו אלא בפטיש, ובזה הוא שנחלקו אם הצריכו שינוי בדבר האבד, אף שדרכו בחול בכך, וכ"נ בד' תלמיד הרי"מ, ולפ"ז הדק"ל דמאי איריא פטיש דתיקן.

וצ"ל בזה, למש"נ בדף מס' 17 בהערה לפרש בד' הרי"ד והר"ן, דכל הא דהצריך ר' יהודה שינוי בדבר האבד, הוא במקום דאיכא טירחא יתירא, אך כל דליכא טירחא יתירא א"צ שינוי, והא דאסרו לדידי' בקול הפטיש הוא משום דאוושא מילתא, עיי"ש, - ולפ"ז ניחא מה שאמרו דתיקן שלא יהא קול הפטיש מכה, והיינו משום דגם עד ימיו הצריכו שינוי בדבר האבד בדאיכא טירחא יתירא, והוסיף יוחנן כה"ג לאסור בקול הפטיש משום דאוושא מילתא, ואך דד"ז תליא בפלוגתא דר' יוסי ור' יהודה אם התירו בדבר האבד בלא שינוי אף בדבר שראוי לאסור משום טירחא יתירא או משום דאוושא מילתא.[[319]](#footnote-319)??

**מאן תנא שינוי במועד בדבר האבד דלא כר' יוסי,** התורי"ד כתב דכל הא דשרי ר' יוסי בדבר האבד בלא שינוי, הוא רק בדבר שבחול אינו נעשה אלא בענין זה, ובזה הוא דס"ל דא"צ לשנות לתקן בענין אחר, אך בדברים שנעשין בחול בכמה גווני, מודה ר' יוסי דאין נעשין במועד אלא בהך גוונא דלי"ב טירחא יתירא, ומה"ט הוא דאין משקין בית השלחין ממי הקילון, אך דעת ש"ר דב' ענינים הם, דאף דדבר האבד ל"ב שינוי, מ"מ לא הותר טירחא יתירא, ויתבאר בעזה"י במקומו.

י"ב כסליו פ"ב

דף מס' 13

## צידת דגים ומליחתן

**י"א א' - אזיל כו"ע צוד אייתו כוורא שרא להו רבא למימלח מינייהו וכו' ואיכא דאמרי שרי להו רבא מיצד וכו',** הריטב"א כתב דהני תרי לישני לא פליגי בעיקר דינא, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתכ"ג, - אך הר"י מלוניל כתב דפליגי הני תרי לישני, דלל"ק לא הותר לצוד דגים רבים כדי למולחן, ולל"ב הותר לכתחילה לצוד דגים רבים ולמולחן, משום הערמה,[[320]](#footnote-320) וכ"כ הנימו"י, - ובתו"ד תלמיד הרי"מ מבו' דפליגי הני תרי לישני, דלל"ב הותר לצוד אף שלא לצורך המועד, משום דהו"ל כדבר האבד, ולל"ק לא הותר לצוד אלא לצורך המועד,[[321]](#footnote-321) וכתב דקי"ל דשרי, דבשל סופרים הלך אחר המיקל.

בטעם הא דהתיר רבא ללישנא בתרא למלוח הדגים, משום שהם נאכלים אגב איצצא ויכול לאכול מהן במועד, אף שהוא הרבה יותר מכדי אכילתם ואי"ז לצורך המועד, כתבו הר"י מלוניל והר"ן והנימו"י דהוא משום דיכולים לומר בשעת כבישה ובשעת מליחה לזה נעשה איצצא ונאכלנו במועד, ואחר שמולחו יאמר כן מן האחר, עד שימלח את כולן, ודמי למה שאמרו בביצה י"א ב' דמערים ומלח גרמא גרמא, וכיון דאף ביו"ט הותר בכה"ג, כ"ש בחוה"מ, וכ"ה מבו' בד' תלמיד הרי"מ דשרי למלוח מכח ה"ט, ועיי"ש שכתב דאף דביו"ט לא התירו אלא במקום שנעשית השחיטה בהיתר, מ"מ בחוה"מ שרי אף כשנעשית הצידה באיסור.

ואמנם בזה מתישב הא דהתיר רבא למלוח, אך אכתי קשיא דמ"ט התיר לצוד הדגים אף שהם יותר מכדי אכילתם, למש"כ הראשונים דהתירא דמערים ומלח גרמא גרמא הוא רק במליחה דאין עיבוד באוכלין, אך מלאכה גמורה לא הותרה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הר"י מלוניל והנימו"י פירשו דאיירי בדגים שמתו, ולפ"ז ליכא איסור כלל בצידה.[[322]](#footnote-322) - **ב** בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהוא משום שהיו הדגים מתים בתוך הבורות והחריצין שהיו בשדות והיו נאבדים, והו"ל כדבר האבד.[[323]](#footnote-323) - **ג** המג"א בסימן תקל"ג סק"ז כתב דהוא משום דבכל פעם י"ל שימצא דג משובח יותר.[[324]](#footnote-324) - **ד** הגר"א בסימן תקל"ז ס"ח כתב דהצידה הותרה משום דבר האבד, דמניעת ריוח הויא כדבר האבד להתיר מלאכה שאין בה טירחא, עיי"ש, ונתבאר בדף מס' 13.[[325]](#footnote-325)

במש"כ הר"י מלוניל והנימו"י דשרי לצוד דגים רבים ולמלחן משום הערמה, הק' המג"א בסימן תקל"ג סק"ז דמ"ש ממש"כ השו"ע שם ס"א דאסור להערים ולטחון קמח יותר מצורך המועד, וכתב דשאני הכא דאין עיבוד באוכלין,[[326]](#footnote-326) והא דהותר לצוד הוא משום דבכל פעם י"ל שימצא דג משובח יותר, ועמש"נ בזה לעיל, וכ"כ המ"ב שם סקי"ח ובשעה"צ סק"ל.[[327]](#footnote-327)

בחי' תלמיד הרי"מ כתב ללמוד מסוגיין, דכל שנעשית הצידה בהיתר, בין בגונא שצד לצורך המועד, ובין בגונא שצד משום דבר האבד, מותר אף למלחם ולכובשן כבישה גמורה שיוכלו להתקיים ע"י מליחה זו זמן מרובה, ואע"ג שמחמת מליחה זו לא יהיו ראויין לו ליאכל בתוך המועד, אפ"ה שרי משום דהו"ל כדבר האבד, והוא דחזו למיכל אגב איצצא, אך אם צד באיסור לא התירו למלוח מליחה גמורה מכח הא דחזו למיכל אגב איצצא, - ומבו' מדבריו דמפרש דהני תרי לישני מר אמר חדא ומר אמר חדא בטעם היתר המליחה, והיינו דהא דשרי למלוח מליחה גמורה, הוא משום דהו"ל כדבר האבד, ומשום דחזו למיכל אגב איצצא, אך הא דחזו למיכל אגב איצצא בפנ"ע ל"מ להתיר, (ומה"ט הוא דכל שצדו באיסור אסור למלחן מליחה גמורה), וגם הא דהוי דבר האבד בפנ"ע ל"מ להתיר.[[328]](#footnote-328)

## עשיית מלאכה משום ריוח

**הני נמי מיתאכלי אגב איצצא,** בס' המכתם כתב בשם הראב"ד שהוכיח מהכא דלא הותר לעשות מלאכה משום ריוח,[[329]](#footnote-329) וע"כ לא הותר למלוח אלא משום דאפשר לאכלן במועד, אך אלמלי כן ל"ה שרינן משום ריוח, והק' ע"ז ממה שאמרו בירושלמי בפ"ב דמותר לקנות מן השיירא בחוה"מ, והרי דמניעת ריוח חשובה כהפסד, וכתב לישב בתרי גווני, חדא, דשאני הכא דליכא שום פסידא אלא ריוח בעלמא, ומשא"כ בפרקמטיא דביטול כיסו הוי כהפסד, ועוד, דלא התירו משום ריוח אלא מו"מ דרך חול, דלי"ב טירחא ומלאכה, אך במליחת דגים דאיכא טירחא יתירא לא התירו משום ריוח טירחא יתירא, ובסו"ד הוסיף דצידת דגים ומליחה הוו מלאכות גמורות וטירחא יתירא, וע"כ לא התירו לזה משום טירחא, והביאוהו הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבילות, והרא"ש בסימן כ"ח,[[330]](#footnote-330) - והנימו"י בסוגיין והמ"מ בפ"ז מיו"ט הכ"ב והריב"ש בסימן ש"כ הביאו רק לתי' בתרא.

והרמב"ן שם תמה ע"ז, דמ"ט חשבינן למליחת דגים כטירחא, אף בזריקת מלח על דג אחד, ולקנות מן השיירא לא חשבינן כטירחא, אף לשקול מאה ככרות של ברזל מן השיירא ולהביאו מן השוק לבית וליקח עבד מן השיירא הזו ולכתוב עליו שטר, ועוד, דאין חילוק במועד בין מלאכה שחייבין עלי' בשבת למלאכת פטור, שעשאוהו כחול להתיר בו מלאכה גמורה בדבר האבד, וכיו"ט לאסור אפי' בשבות בדבר שאינו אבד,[[331]](#footnote-331) ועיי"ש שכתב דמה שהתירו בשיירא, היינו כשהוא צריך לעבדים וכו' ודעתו ליקח אותן אחר המועד ונזדמן לו עכשיו מי שהוא מוכר בזול וכו', דבכה"ג חשיב כהפסד גמור, ונתבאר בדף מס' 10.[[332]](#footnote-332)

במש"כ הראב"ד בתי' קמא דאף דמניעת ריוח ל"ה כהפסד, מ"מ בפרקמטיא "ביטול כיסו" חשיב כהפסד, משמע דהיינו משום דכל שיש ממון בידו שראוי להרויח בו, הרי דכל שאינו מרויח בו חשבינן לה כהפסד, שהוא מפסיד את התשמיש שיש לו בממון שבידו, ומשא"כ במציאה דאתיא מעלמא והוי זה מניעת ריוח בעלמא,[[333]](#footnote-333) ועד"ז כתב הפמ"ג באש"א בסימן תקל"ט סק"ט.

אך הרא"ש העתיק בשם הראב"ד דפרקמטיא ביטול "דידה" פסידא הוא, והמ"ב בסימן תקל"ט סקכ"ד ובשעה"צ שם סקכ"ג פירש דהוא ע"ד מש"כ שם בשם הב"י דשאני במו"מ דחיי אדם ופרנסתו תלוי בזה ודעתם ע"ז תמיד, וע"כ חשיב כפסידא, ומשא"כ במציאה דהוא רק רוחא בעלמא,[[334]](#footnote-334) ובד' הב"י שלפנינו מבו' קצת בע"א, דשאני במציאה שמתוך שאינה מצוי' כלל כמעט אין דעתם של בנ"א עליו ולא חשיב כדבר האבד.

בד' הרמב"ן מבו' שפירש בד' הראב"ד, דמש"כ לחלק בין מו"מ לצידה ומליחה, דמו"מ אינה מלאכה וצידה ומליחה הם מלאכות, היינו דמו"מ אינו מלאכה דאורייתא, וצידה ומליחה הוו מלאכה דאורייתא, וזהו שהק' ע"ז דאין חילוק במועד בין מלאכה שחייבין עלי' בשבת למלאכת פטור, וכ"ה מבו' בד' המ"מ בפ"ז מיו"ט הכ"ב, וכ"נ בל' ש"ר, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג באש"א בסימן תקל"ג סק"ו, והמחה"ש שם ובסימן תקל"ט סוסקי"ז, והביאוה"ל בסימן תקל"ט ס"ה, ועיי"ש במחה"ש ובביאוה"ל שכתבו דבכה"ג לא הותר מלאכת מחתך.

אך החזו"א בסימן קל"ה לדף יב: פירש בד' הראב"ד דהיינו דמו"מ אינו מלאכת עמל ועבודה אלא טורח בעלמא וגם מפונקין רגילים בה וזה התירו, אבל מלאכת עמל כמו מליחת צידה של דגים לא התירו,[[335]](#footnote-335) וכתב לפ"ז דבפרקמטיא הותר להוציא מרשות לרשות, וכן שרי פרקמטיא של בגדים אף שצריך לחותכו לכל קונה וקונה לפי מידתו.[[336]](#footnote-336)

בעיקר מש"כ הראב"ד בתי' בתרא, צ"ב, דבתחילת דבריו כתב דהא דשרי מו"מ הוא משום דליכא טירחא ומלאכה, ומשמע דאם איכא טירחא או מלאכה ה"ז אסור, ולא הותר אלא משום דליכא לא טירחא ולא מלאכה, ובסו"ד משמע דהא דנאסר מליחה וצידה הוא משום דמלאכות גמורות הן וטירחא נמי איכא, ומשמע דלא נאסר אלא היכא דאיכא מלאכה וטירחא.

ואמנם הנה בד' הרמב"ן שם והנימו"י בסוגיין בשם הראב"ד מבו' דמלאכה גמורה לא הותרה אף היכא דליכא טירחא יתירא, ומה"ט הוא דלא הותרה השקאה בשדה בית הבעל, ומש"כ דמליחה אסורה משום טירחא יתירא, הוא טעם נוסף לאסור בזה, ואסורה המליחה מתרי טעמי, גם משום דהויא מלאכה, וגם משום דהוי טירחא יתירא, - וכ"ה מבו' בד' המ"מ והריב"ש שם דכל דאיכא מלאכה גמורה לא התירו, ולא הותר אלא במו"מ דלי"ב מלאכה,[[337]](#footnote-337) - וכ"ה מבו' בד' המחה"ש בסימן תקל"ט סוסקי"ז, והביאוה"ל שם ס"ה ד"ה אינו.

אך הגר"א בסימן תקל"ז ס"ח כתב דלא נאסר אלא היכא דאיכא מלאכה וטירחא, אך מלאכה בלא טירחא מותרת.[[338]](#footnote-338)

הגר"א בסימן תקל"ג ס"ג כתב דנפ"מ בין ב' תירוצי הראב"ד, אם מותר לעשות מלאכה גמורה משום מניעת ריוח דפרקמטיא, דלתי' קמא דהראב"ד דבפרקמטיא חשבינן לביטול כיסו כהפסד, הותר אף לעשות מלאכה גמורה לצורך כן, אך לתי' בתרא דהראב"ד דהא דהתירו פרקמטיא משום ריוח הוא משום דלי"ב טירחא ומלאכה, הרי דעשיית מלאכה גמורה לא הותרה משום מניעת ריוח דפרקמטיא, וכ"כ בגל' הגרע"א שם.[[339]](#footnote-339)

ועיי"ש שכתבו לפ"ז דמש"כ הטוש"ע שם דדבר שאינו נמצא אחר המועד מותר לקנותו ולכבשו, הוא משום דקי"ל כתי' קמא דהראב"ד דמניעת ריוח דפרקמטיא חשיבא כהפסד, וע"כ הותר מכח זה לקנות ולכבוש, אף דהיא מלאכה גמורה, אך לתי' בתרא דהראב"ד יש לאסור בזה, והגרע"א שם תמה דמ"ט הכריע הטור כתי' קמא, הרי בכ"מ תי' בתרא הוא העיקר, וכ"כ השעה"צ בסימן תקל"ט סקכ"ג.

אך הנה המג"א שם סק"ו הביא מש"כ הנימו"י דהא דאסור ללקט הוא משום דלא הותרה מלאכה גמורה משום מניעת ריוח,[[340]](#footnote-340) והגרע"א שם הק' דא"כ מ"ט שרי לקנותם ולכבשם אף דהוי זה מלאכה גמורה, - אך בד' הפמ"ג שם מבו' דהוא משום דאין עיבוד באוכלין ואי"ז אסור אלא מדרבנן,[[341]](#footnote-341) וכ"כ הביאוה"ל שם,[[342]](#footnote-342) ועיי"ש שכתב דאף דהראב"ד כתב לאסור במליחה, מ"מ בזה קי"ל להקל טפי מהראב"ד.[[343]](#footnote-343)

השו"ע בסימן תקל"ט ס"ט כתב דמי שצריך לקנות יין בעת הבציר לצורך שתיית כל השנה ואם יעבור המועד לא ימצא כמו שמוצא עתה דבר האבד הוא, ומותר לקנות החביות ולתקן ולזופתן, ובטעם הא דהותרה לתקן החביות ולזופתן אף דהוא מלאכה גמורה, י"ל בכמה גווני, **א** החיי אדם בכלל קי"ב ס"ו כתב דאף דמלאכה גמורה לא הותרה משום מניעת ריוח, מ"מ כיון דמותר לקנות מותר ג"כ לתקן, דאם לא תהא החבית מתוקנת יפסיד היין,[[344]](#footnote-344) וכ"כ המ"ב שם סק"ל. - **ב** לדעת הסוברים דקי"ל כתי' קמא דהראב"ד דהותרה אף מלאכה גמורה משום מניעת ריוח דפרקמטיא, י"ל דע"כ שרי אף לתקן החביות ולזופתן.[[345]](#footnote-345) - **ג** למש"כ הרמב"ן בהל' חוה"מ ובתורת האדם דכל שהוא צריך לקנות לצורך תשמישו ונזדמן לו עכשיו מי שהוא מוכר בזול וכו' חשיב כדבר האבד, והותר לצורך זה אף מלאכה גמורה, כמבו' בד' הרמב"ן בתורת האדם שם דס"ל דאין לחלק בין מלאכה גמורה לאיסור פרקמטיא, ע"כ כל שקונה יין לצורך שתייתו, מותר אף לתקן החביות ולזופתן.

י"ד כסליו פ"ב

דף מס' 14

## טעינת קורה ע"ג הזיתים

**י"א ב' - טוען קורה ראשונה וכו' דברי ר' יהודה, ור' יוסי אומר זולף וגומר כדרכו,** בביאור הפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דטעמא דר' יהודה דאסור לטעון קורה פעם שני' הוא משום דתו לא פסדי, והתוס' הרא"ש הק' ע"ז דא"כ מ"ט דר' יוסי דשרי, אך הר"י מלוניל כתב דטעמא דר' יוסי הוא משום דכיון דהותר לו משום דבר האבד גומר את הכל,[[346]](#footnote-346) וכ"כ הר"ן, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ה דהוא משום דכל דבר שהתירו משום דבר האבד גומר המלאכה מכל וכל, והביאו הדרכ"מ בסימן תקל"ז סק"א. - **ב** התוס' הרא"ש כתב דר' יהודה לטעמי' דבעי שנוי בדבר האבד, וזהו השינוי דאינו גומר מלאכת המסיקה,[[347]](#footnote-347) ור' יוסי לטעמי' דל"ב שינוי בדבר האבד, וע"כ זולף וגומר כדרכו, וכ"כ תלמיד הרי"מ,[[348]](#footnote-348) וכ"נ בד' הריטב"א בתו"ד. - **ג** הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבילות פירש ע"פ הירושלמי דטעמא דר' יהודה הוא משום דחייש להערמה, וע"כ לא התירו לו לגמור כדרכו, ור' יוסי לא חייש להכי. - **ד** המאירי כתב ע"פ הירושלמי דר' יהודה ס"ל דלא התירו אלא בהפסד מרובה, וע"כ טוען קורה ראשונה דיש בה הפסד מרובה, ומניח את השאר דלי"ב אלא הפסד מועט, ור' יוסי ס"ל דחששו אף להפסד מועט,[[349]](#footnote-349) וכ"נ בד' הריטב"א בתחילת דבריו.

הריטב"א הק' בשם תוס', במה שאמרו לעיל בספ"ק דפליגי ר' יהודה ור' יוסי בדבר האבד, דלר' יהודה בעי שינוי, ולר' יוסי ל"ב שינוי, דהיכן מצינו דר' יהודה בעי שינוי, הרי התיר לטעון קורה ראשונה בלא שינוי, ולמש"כ התוס' הרא"ש ודעימי' דטעם הפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי אם מותר לגמור, הוא אם בעינן שינוי, ניחא, וכ"כ הריטב"א בתי' קמא, - וכתב בשם אחרים דשמעינן לה מיתורא דלישנא דר' יוסי דקתני כדרכו, דמשמע דשמעי' לר' יהודה דלא התיר בדבר האבד כדרכו, דאל"כ הול"ל זולף וגומר, וממילא משמע דהיינו כדרכו בלא שינוי, וכ"כ המאירי.

## מכוין מלאכתו במועד

**או אונס או שהטעוהו פועלים,** בפירש"י כתב דכל שלא אירעו אונס, אלא כיון מלאכתו במועד אסור, וכ"כ התורי"ד והמאירי ותלמיד הרי"מ, ועיי"ש שהביא מירושלמי שאמרו בדין בצירת כרם, דכל שהגיע זמנו לבצור ולא בצר הוא חטא על נפשי', ופירש דהיינו דפשע במה שלא בצר קודם המועד כיון שהגיע זמנו לבצור, והו"ל כיון מלאכתו, ומשמעות דבריו דכל שהי' בידו לעשות המלאכה קודם המועד ופשע ולא עשאה, אף שלא הי' בדעתו להניחה למועד, הו"ל כמכוין מלאכתו במועד, וכ"ה משמעות מתניתין דרק כשאירע לו אונס ול"ה בידו לעשות קודם המועד, הותר לו לעשות בחוה"מ.[[350]](#footnote-350)

וכ"ה מבו' בד' הראב"ד שהביא התוס' הרא"ש בסוגיין שפירש דהא דתני הטעוהו פועלים אף דכבר תנא דאירעו אונס, הוא לאשמועינן דאף כה"ג חשיב כאונס, ולא אמרינן דכיון דאם הי' הולך ומוסיף להן על שכרן שמא היו באים לאו אונס הוא, וכ"כ תלמיד הרי"מ והריטב"א והר"ן ותלמיד הרשב"א, והמהר"ם בהל' שמחות סימן ח', והרי דכל שהי' בידו לעשות המלאכה קודם הרגל ולא עשאה הוי כמכוין מלאכתו במועד, אף שלא נתכוין להניח מלאכתו למועד, אלא לא עשאה מפני שהטעוהו פועלים, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ הראשונים בסוגיין בשם הראב"ד דכל הא דאם אירע אבל קודם המועד ולא עשה מלאכתו בימי אבלו, מותר לעשותה במועד, הוא משום דאבל אסור בעשיית מלאכה זו, אך אם הי' מותר בעשייתה, הו"ל כמכוין מלאכתו במועד, ונתבאר להלן.[[351]](#footnote-351)

אך הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"ד כתב דאסור לאדם שיתכוין ויאחר מלאכות אלו וכיוצא בהן ויניחם כדי לעשותן במועד מפני שהוא פנוי, והשעה"צ בסימן תק"מ סקכ"ג דקדק מדבריו דלא מיקרי מכוין מלאכתו במועד אלא אם כיון מלאכתו במזיד לעשותה במועד, אך אם לא כיון אלא מתוך התעצלותו נמשך הדבר עד חוה"מ שרי,[[352]](#footnote-352) וכן משמע קצת בד' הריטב"א לעיל בע"א ולקמן י"ב ב', וצ"ע, - ועמש"נ עוד בזה בדף מס' 19.

**פתח באבל וסיים במועד,** בפירש"י כתב דהיינו דהא דתנן מי שהפך את זיתיו ואירעו אבל וכו' היינו דעיכב עד המועד מחמת אבלו, וזהו דפריך דמ"ט לא תני תקנתא באבל, וכ"כ הריטב"א,[[353]](#footnote-353) ובחי' תלמיד הרי"מ הוסיף לפרש דהיינו דבע"כ דהא דתני אבל הוא משום הא דאבל אסור בעשיית מלאכה, דאל"כ הרי הו"ל כמכוין מלאכתו במועד ואסור לעשותה במועד, וזהו דפריך דא"כ מ"ט לא תני תקנתא באבל, - אך בד' התורי"ד מבו' דהיינו, דאם הי' מותר במלאכת דבר האבד בימי אבלו, הו"ל כמכוין מלאכתו במועד, והי' אסור לעשות במועד, וכ"נ בד' הר"ן, וכ"כ בחי' הגרע"א, ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה.

## מלאכת דבר האבד בימי אבלו

**דברים המותרים במועד אסורים בימי אבלו,** בטעם הא דלא הותר בימי אבלו במלאכת דבר האבד, ול"ד לחוה"מ דשרי במלאכת דבר האבד, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' לקמן י"ב א' כתבו לגירסת הרש"ש דבחוה"מ הקילו משום דהוי דאורייתא או כעין דאורייתא ואין לחוש שיבואו לזלזל בו, ועד"ז כתב תלמיד הרי"מ דהוא משום דחכמים עשו חיזוק לדבריהם יותר משל תורה, וכ"כ רי"ו בנתיב כ"ח ח"ב. - **ב** הרא"ש בסימן ד' כתב דהוא משום דבימי אבלו אפשר שיעשה ע"י אחרים, וע"כ לא הקילו שיעשה הוא בעצמו, ומשא"כ בחוה"מ דהכל אסורין בעשיית מלאכה,[[354]](#footnote-354) וכ"כ בתשו' רשב"ש סימן רי"ד. - **ג** למש"כ הריטב"א לקמן י"ג א' דהיתר דבר האבד בחוה"מ אי"ז היתר בעלמא שהתירו חכמים משום פסידא, אלא הוא כדי שלא יהא דואג על אבדתו ונמנע משמחת יו"ט, הרי דמה"ט הוא דבימי אבלו דאיסור עשיית מלאכה הוא כדי שלא ישכח אבילותו, וכמו שפירש"י,[[355]](#footnote-355) ה"ז אסור אף בדבר האבד. - **ד** משמעות ד' הרמב"ן בסוף הל' חוה"מ, דהיתר מלאכה בחוה"מ לדבר האבד, הוא ע"ד היתר מלאכה ביו"ט לצורך אוכ"נ, אלא דבחוה"מ התירו לכל צורך ואף דבר האבד חשיב כצורך, ונתבאר בדף מס' 1, וע"כ כ"ז הוא בחוה"מ שהותרה מלאכה לצורך, אך באבל שאסור לעשות מלאכה לצורך, וכמש"כ הרמב"ן בתורת האדם והר"ן בסוגיין והטוש"ע ביו"ד סימן ש"פ ס"י דכל הדברים שהתירו משום צורך המועד אסורין באבל, אסור אף במלאכת דבר האבד.

הרא"ש בסימן ד' כתב דלמש"כ דטעם הא דלא הותר בימי אבלו במלאכת דבר האבד, הוא משום דאפשר שיעשה ע"י אחרים, הרי דכל דא"א לעשות ע"י אחרים, מותר לעשות בעצמו, וכדעת רשב"ג - ולפ"ז נמצא דפלוגתא דרב שישא ורב אשי היא בגונא שיכול לעשות ע"י אחרים, דלדעת רב שישא אסור בכה"ג לעשות מלאכה בעצמו, כיון דאפשר לעשות ע"י אחרים, ולדעת רב אשי אף בכה"ג הותר לו לעשות בעצמו.

אך הריטב"א כתב דלדעת רב שישא לא הותר בימי אבלו במלאכת דבר האבד, אף אם אין אחרים שיעשו לו, דאי נימא דלא הותר אלא כשיש אחרים שיעשו לו, נמצא דלא חמיר דין ימי אבלו מדין חוה"מ,[[356]](#footnote-356) ומשמע דגם לדעת רב אשי דהותר בימי אבלו במלאכת דבר האבד, הוא רק בגונא דאינו יכול לעשות ע"י אחרים, ובכה"ג הוא דס"ל דהתירו לו מלאכת דבר האבד, וכ"כ התורי"ד דרב שישא ורב אשי פליגי אם מתניתין היא כת"ק או כרשב"ג.[[357]](#footnote-357)

**רב אשי אמר לא מיבעיא קאמר וכו',** בפירש"י כתב דלפ"ז מתניתין תרתי מילי קתני, דאירעו אבל ולא הספיק לעצרם קודם האבל, או שהפך את זיתיו סמוך למועד ואירעו אונס ולא הספיק לעצרם תחילה, וכ"כ התורי"ד ותלמיד הרי"מ והר"ן, וכ"כ בחי' הגרע"א, והוכיח כן, דאם איירי כשאירעו אבל סמוך למועד, הי' אסור לעשות במועד, כיון שהי' בידו לעשותו בימי אבלו, וכמש"כ הראשונים בשם הראב"ד, - אך בד' הריטב"א מבו' דגם לשנויא דרב אשי מפרשינן למתניתין כשאירע לו אבל קודם המועד, וכיון שהי' אסור בימי אבלו בעשיית מלאכה, מותר לעשות במועד, ומבו' לפ"ז, דאף שהי' בידו לעשותו בימי אבלו, מ"מ מותר לעשותו במועד, ול"ה כמכוין מלאכתו במועד, ועמש"נ בזה להלן בהערה.

## מלאכת דבר האבד ע"י אחרים בימי אבלו

**אלו דברים העושין לאבל בימי אבלו וכו',** המאירי כתב דהיינו דאחרים עושין לו מאליהן, ולא יתנה להם שום שכירות, - אך כתב די"א שאף הוא רשאי להשתדל שיעשו לו אחרים במלאכת האבד אפי' בשכר, וכ"נ בד' ש"ר, וכ"כ הגר"א בסימן תקמ"ב ס"א דמשמע דעושין לו אפי' בשכר.

הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבילות כתב דהא דאבל עושה ע"י אחרים מלאכת דבר האבד, הוא אף בטירחא יתירא, ול"ד לחוה"מ דאסרו חכמים בדבר האבד משום טירחא יתירא, דבחוה"מ איסורו הוא משום קדושת היום, ומסרו הכתוב לחכמים לאסור בו הטורח, והם גזרו שלא לעשות אפי' ע"י נכרי, אך באבילות שלא נאסרה המלאכה משום שבות ותענוג, אלא כדי שיתאבל על מתו ויתאונן על חטאיו, מאי איכפת לן בטירחא דאחרים, והביאוהו המאורות ותלמיד הרשב"א והר"ן בסוגיין, ועד"ז כתב הרא"ש בסימן ד' בשם הראב"ד, וכ"כ הטוש"ע ביו"ד סימן ש"פ ס"ה.

הש"ך שם סק"ה כתב דבגונא דאינו יכול לעשות ע"י אחרים דמותר לעשות בעצמו, לדעת הרמב"ן ודעימי', ונתבאר להלן, שרי ג"כ אף בדבר שיש בו טירחא ומעשה אומן, - והתפאל"מ שם תמה ע"ז, דלמש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דע"י אחרים מותר לעשות אף בטירחא יתירא, הוא משום דמאי איכפת לן בטירחא אחרים, הדין נותן דע"י עצמו אסור לעשות בטירחא יתירא,[[358]](#footnote-358) וכ"כ השלחן עצי שטים בכללי המלאכות ס"ד סק"י לאסור בזה.

## טעם הא דשרי להרביץ שדהו משתגיע עונת המים שלו

**ומרביצים שדהו משתגיע עונת המים שלו,** בטעם הא דשרי מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבלות כתב דהיינו השקאה מועטת שעושין לשדה הלבן קודם זריעה כדי לזרעה בזמנה מיד, והו"ל כדבר האבד, שאם אי אתה מרביץ אותה בעונה זו באין ימות הגשמים ושוב אינה נזרעת בשנה זו יפה,[[359]](#footnote-359) ועד"ז כתב הר"ן. - **ב** הרא"ש בסימן א' כתב דהוא משום פסידא דמים, שהמים חלוקין לבני הבקעה לכל אחד ואחד יומו, ואם הגיע עונת המים שלו בימי אבלו ולא ישקו לו שדהו עכשיו, הו"ל פסידא דלא הדר. - **ג** הפסקי רי"ד כתב דהוא משום דכל שהגיע זמנו להשקות שדהו ולא ישקה, תיפסד שדהו ולא תשתה עד שיגיע זמנו פעם אחרת כשחוזרין חלילה, וכ"כ הריא"ז בפ"ג ה"ג דין י"ז דהוא משום דאם לא ירביץ אותו בעונתו, הרי שאר העונות הם של אחרים שמשקין בהן שדותיהן, ונמצא שדהו של זה מתייבש. - **ד** בד' תלמיד הרי"מ מבו' דאיירי בבית השלחין, ובזרעים ששתו קודם ימי אבלו,[[360]](#footnote-360) דדמי לחוה"מ דמותר להשקות זרעים ששתו קודם המועד,[[361]](#footnote-361) וכ"כ הר"ן בשם י"מ.[[362]](#footnote-362)

**ר' יהודה אומר אף זורעין לו וכו' אמרו לו אם לא תזרע וכו',** בפי' רגמ"ה כתב דטעמא דאמרו לו דאסרו, הוא משום דל"ה פסידא יתירא, וכ"כ בפירש"י הנד', וכ"ה מבו' בירושלמי בפירקין דפלוגתייהו הוא אם התירו אף משום הפסד מועט, ועיי"ש דפריך דמחלפא שיטתי' דר' יהודה ומחלפא שיטתי' דר' יוסי,[[363]](#footnote-363) - והרמב"ן במלחמות לעיל ו' ב' ובתורת האדם שער האבל ענין האבילות כתב דפלוגתא דר' יהודה ואמרו לו תליא בפלוגתא דראב"י ורבנן לעיל ו' ב', עיי"ש, ועמש"כ בזה הקר"א בסוגיין, ויתבאר בעזה"י במקומו.

## אם הותר מלאכת דבר האבד בימי אבלו כשאין שם אומן אלא הוא

**רשב"ג אומר זיתיו הפוכין ואין שם אומן אלא הוא וכו' ה"ז יעשה בצינעא,**[[364]](#footnote-364) בד' התוס' וש"ר מבו' דהא דקאמר דאין שם אומן אלא הוא דוקא הוא, דכל שיכול לעשות ע"י אחרים לא הותר לעשות ע"י עצמו, והתוס' נסתפקו (כמש"כ הקר"א) אם היינו רק היכא דאין שם אומן אחר כלל, או דאף אם יש אחרים שיעשו, מ"מ כל שאין שם מי שיעשה כמותו שרי, עיי"ש, - אך בד' הפסקי רי"ד משמע להדיא דלדעת רשב"ג הורת לעשות מלאכה בדבר האבד בעצמו, אף כשבידו לשכור אחרים, וכ"ה להדיא בדבריו לקמן כ' א', עיי"ש.

הרא"ש בסימן א' כתב בשם הראב"ד דפליגי רבנן עלי' דרשב"ג, והוכיח כן מהא דתנן דאם אירעו אבל או אונס מותר לעשות מלאכה בחוה"מ, וש"מ דבימי אבלו אינו יכול לעשות אפי' בצינעא, דאם הי' יכול לעשות בצינעא הו"ל כמכוין מלאכתו במועד,[[365]](#footnote-365) שהרי הי' בידו לעשות קודם המועד,[[366]](#footnote-366) והרא"ש כתב לדחות, דלעולם מותר לעשות בימי אבלו, ואפ"ה לא מיקרי מכוין מלאכתו במועד במה שלא עשה בצינעא, לפי שמתוך מרירות אבילותו אין הדעת סובלתו להתעסק בשום מלאכה, (ועמש"כ בתוס' הגרע"א לתמוה ע"ז), והוכיח עוד ממה שאמרו לקמן כ"א ב' דאבל ג' ימים הראשונים אסור בעשיית מלאכה ואפי' עני המתפרנס מן הצדקה, ואין לך אבידה גדולה מאבידת גופו, והרא"ש כתב לדחות דבעני המתפרנס מן הצדקה אין כאן אבידת גופו, כי הוא ניזון מקופה של צדקה.

הרא"ש בסימן א' כתב בשם הראב"ד דקי"ל כרבנן דאף אם אין שם אומן אלא הוא אסור לעשות, וכתב כן בדעת הרי"ף שלא הביא לדברי רשב"ג, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ה מאבל ה"י, וכ"כ המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן ח', ותלמיד הרי"מ והר"ן והנימו"י בסוגיין, ורי"ו בנתיב כ"ח ח"ב, והשו"ע ביו"ד סימן ש"פ ס"ה.

אך הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבילות כתב דקי"ל כרשב"ג, דהלכה כדברי המיקל באבל, וכן צידד הרא"ש בסימן ב',[[367]](#footnote-367) וכ"כ הפסקי רי"ד משום דרב אשי דהוא בתרא מוקים לסתם מתניתין כוותי', וכ"כ הריא"ז בפ"ג ה"ג דין י"ח, וכ"כ הרמ"א שם וסמך ע"ז להתיר אף בתוך ג' ימים במקום הפסד מרובה.[[368]](#footnote-368)

במס' שמחות רפ"ה תניא דאבל וכו' אסור לעשות מלאכה הוא ובניו ובנותיו ועבדיו ושפחותיו ובהמתו, וכשם שהוא אסור לעשות כך אחרים אסורין לעשות לו, עושין לו מלאכה שהיא אובדת וכו', והרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבלות כתב דמה שאסרו בבניו ובבנותיו הוא כשהן סמוכין על שלחנו שמעשה ידיהן שלו וע"כ הן אסורין בעשיית מלאכה, - ומשמעות הדברים דלא התירו בעשיית מלאכה בדבר האבד, אלא ע"י אחרים, אך בניו ובנותיו ועבדיו ושפחותיו ובהמתו חשיב כמלאכה דידי' ואסור אף במקום דבר האבד,[[369]](#footnote-369) וכ"ה להדיא בטוש"ע ביו"ד סימן ש"פ ס"ג, ועמש"כ הבית מאיר שם בטעם האיסור בזה, - ועיי"ש שכתב בדעת הרי"ף והרמב"ם והרא"ש דפליגי ע"ז והותרה מלאכת דבר האבד בימי אבלו אף ע"י בניו וכו',[[370]](#footnote-370) וכ"נ בד' הרי"צ גאות בהל' אבל, (אם לא נשמטו בדבריו כמה תיבות),[[371]](#footnote-371) - ועמש"נ בזה בסימן ט"ז?.

## אם הותר האבל לעשות מלאכה כשהי' אומן לרבים וכו' ואין שם אומן אלא הוא

**אם הי' אומן לרבים וכו' ה"ז יעשה,** מד' הרי"ף והרמב"ם שלא הביאו לדין זה, מבו' דפליגי רבנן עלי' דרשב"ג, וכ"כ תלמיד הרי"מ, והמהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן ח', וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בתורת האדם, - אך המהר"ם מר"ב שם והרא"ש בסימן ב' כתבו בשם הראב"ד דלא פליגי רבנן עלי' דרשב"ג, וכתב דדמי למה שאמרו לקמן כ"א א' דאם היו רבים צריכין לו שונה ואינו נמנע, וכ"כ הר"ן, אך המהר"ם מר"ב שם כתב לדחות דת"ת שאני והקילו בו לצורך רבים, וכ"כ תלמיד הרי"מ דלא התירו לאבל לעשות מלאכה לצורך רבים אלא בד"ת בלבד.

הרמב"ן בתורת האדם כתב דקי"ל כרשב"ג דהלכה כדברי המיקל באבל, וכן צידד הרא"ש בסו"ס א', וכ"ה לפ"ד הראב"ד ודעימי' דלא פליגי רבנן עלי' דרשב"ג, - אך מד' הרי"ף והרמב"ם שלא הביאו לדין זה מבו' דאין הלכה כרשב"ג, וכ"כ תלמיד הרי"מ, והמהר"ם מר"ב בהל' שמחות שם.

בתשו' הגרע"א בסו"ס דו"ח ונד' בחי' רע"א לקמן כ"א א' כתב דאף לדעת הרי"ף והרמב"ם ודעימייהו דאסור האבל לעשות מלאכה אף כשהי' אומן לרבים, היינו בשאר מלאכות אבל במלאכת אוכ"נ מותר, ועיי"ש שכתב ללמוד כן מהא דתניא במס' שמחות פ"ה ה"ז הי' נחתום בעיר ואין שם אלא הוא חנוני בעיר ואין שם אלא הוא עושה בצינעא מפני כבוד העם, רשב"י אומר הרי שהי' בלן או ספר לעיר והגיע זמן הרגל עושה בצינעא מפני כבוד העם, ומשמע דת"ק לא התיר בספר או בלן, ומ"מ בנחתום שרי משום דהוא מלאכת אוכ"נ,[[372]](#footnote-372) וכתב לדמותו למש"כ השו"ע ביו"ד סימן ש"פ סכ"ב דמשרתת שאירעה אבל מותרת לאפות ולבשל ולעשות שאר צרכי הבית, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועמש"נ בזה בסימן ח'?.

י"ד כסליו פ"ב

דף מס' 14 ב'

## אריסין וחכירין וקבלנין בימי אבלו

**י"א ב' - האריסין והחכירין והקבלנין הרי אלו יעשו אחרים בשבילם,** בפירש"י כתב דהיינו דאם קיבלו השדה לשנים מרובות ואירען אבל, יעשו ע"י אחרים,[[373]](#footnote-373) משום דאיכא פסידא דבעלים כשאינם עוסקין בקרקע,[[374]](#footnote-374) ובחוכר איכא אף פסידא דידי', וכ"כ בפי' רגמ"ה ובפירש"י הנד', - אך הרי"ף פירש דאיירי באריסין וכו' בשדה של אבל דהרי אלו יעשו, ול"ג יעשו "אחרים בשבילם", וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מאבל הי"א, וכ"כ המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן ח' והרא"ש בסימן ג' בשם הראב"ד, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבילות, ותלמיד הרי"מ בסוגיין.

המהר"ם מר"ב בהל' שמחות שם כתב לדינא כדעת רש"י, דכל שהאבל אריס בקרקע של אחר יעשה מלאכה ע"י אחרים משום פסידא דבעלים, וכ"כ תלמיד הרי"מ,[[375]](#footnote-375) - והרא"ש בסו"ס ד' כתב דאף לדעת הראב"ד י"ל דבכה"ג מותר לשכור פועלים שיעשו מלאכה, דכיון דהשדה הוא של אחר אי"ז נקרא מלאכת האבל,[[376]](#footnote-376) - והב"י ביו"ד סימן ש"פ סי"ב כתב להתיר בזה משום דצריך לשלם מה שהיתה ראוי' לעשות והו"ל כדבר האבד דמותר לעשות ע"י אחרים.[[377]](#footnote-377)

בטעם הא דמותרין האריסין וכו' לעשות מלאכה בשדה של אבל, מבו' בד' הרמב"ן בתורת האדם שם ובע"ז כ"א ב' דהוא משום דחשבינן לה כמלאכה דידהו, וזה ע"ד מה שאמרו בע"ז שם דמדינא ליכא איסור באריס נכרי העושה מלאכה בשל ישראל בשבת, וכ"כ הריטב"א, וכן משמע בד' המהר"ם מר"ב והרא"ש שם במש"כ בטעם הא דשכיר יום אסור, ועד"ז כתבו הר"י מלוניל והר"ן דכיון דאית להו פסידא אי לא עבדי, אדעתא דנפשייהו עבדי.[[378]](#footnote-378)

אך בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהוא משום דאית להו פסידא אם לא יעשו מלאכתן באותה קרקע, ואין להם להתבטל ולהפסיד באבלותו של זה,[[379]](#footnote-379) ועיי"ש שכתב דאין להתיר מכח הא דאריסא אריסותי' עביד, (וע"כ כל שאין להן פסידא, כגון שיש להם מלאכה אחרת שיתעסקו בה כ"ז שזה אבל, לא יעשו),[[380]](#footnote-380) וכ"כ התורי"ד בסוגיין, והריא"ז בפ"ג ה"ג דין י"ט, וכ"כ הר"ן בספ"ק דע"ז לדעת הרמב"ם, והסכים לדבריו.[[381]](#footnote-381)

הריטב"א כתב די"מ דהא דקבלנים יעשו היינו רק כשיש להם זכות בפירות והוו כשותפין, אבל קבלן המקבל עליו את השדה בסך ידוע ובעה"ב אוכל פירות לא יעשה, ול"ד להא דתניא לקמן דאם היתה מלאכתו בקבלנות אצל אחרים בבית אחרים יעשה, והרי דחשבינן לה כמלאכה דקבלן, דהיינו במטלטלין דאין ידוע דהכלים שלו, וגם כשידוע שהכלים שלו אמרי דקבלנותי' קעביד דדרך לעשות מלאכת כלים בקבלנות, אך בקרקעות שדרך לעבדן בשכירות יום אין עושין אפי' בקבלנות, דמאן דחזי סבר שהוא שכיר יום, - ועיי"ש שנחלק ע"ז דליכא מראית העין בכה"ג, דכיון דקרקע עומדת ליתנה באריסות, הרואה אומר דאריסותי' קעביד, ופלוגתייהו תליא בפלוגתת רבוותא בדין קבלנות דשדה בשבת, ונתבאר בדף מס' 15.

התורי"ד כתב דאף דאריסין וכו' שנעשו קודם ימי אבלו יעשו, מ"מ ודאי אסור ליתן שדהו באריסות בימי אבלו, וכ"כ תלמיד הרי"מ דלא הותר אלא כשקיבלו עליהן המלאכה קודם שנעשה אבל, - אך הר"י מלוניל כתב דאף בימי אבלו מותר לו ליתן שדהו באריסות, לפי שלא תיגמר שכירותו בתוך ימי אבלו לבדן כי אם לסוף שנה, ולא מיחזו כשכיריו עושי מלאכתו, והביאו הר"ן, - והמהר"ם מר"ב והרא"ש שם כתבו בשם הראב"ד דאף דאסור ליתן שדהו באריסות בימי אבלו, מ"מ כל שכבר היו אריסין אצלו, ה"ה עושין אף בתחילה, משום דמסתמא לא מסלק לי', והו"ל כמו שהיתה מוחכרת אצלו מעיקרא, וכ"כ הטור ביו"ד סימן ש"פ.

## חמרין וגמלין וספנין בימי אבלו

**החמרין הגמלין והספנין הרי אלו לא יעשו,** בפירש"י כתב דהיינו בחמרין וכו' שאירע להן אבל, ובזה הוא דתניא דלא ישכירו עצמם בתחילה לעשות, שהמלאכה שלהם היא, וליכא פסידא לאחר.

אך לדעת הרי"ף ודעימי' איירי כשהן עושין במלאכת אחר שאירע לו אבל, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מאבל הי"א, ובטעם הא דלאו יעשו, ול"ד לאריסין וכו' דיעשו, מצינו כמה דרכים, **א** המהר"ם מר"ב והרא"ש שם כתבו בשם הראב"ד דהא דלא יעשו הוא כשלא שכרן קודם שנעשה אבל, וכ"כ הר"י מלוניל והתורי"ד, - ונחלקו בטעם הא דל"ד לאריסין דיעשו, ותלי בפלוגתייהו בדין אריסין שנתבארה לעיל, דהראב"ד דהוא משום דארעא לאריסי קיימי וכו' וכיון דזה הי' אריסו קודם לכן מסתמא לא מסלק לי', והו"ל כמו שהיתה מוחכרת אצלו מעיקרא, ומשא"כ בחמרין וכו' שדרך בנ"א להחליף מזל"ז וכו', וע"כ אסור בתחילה, וכ"כ הטור ביו"ד סימן ש"פ, והר"י מלוניל כתב דהוא משום דבחמרים נראה דלצורך יום או יומים עושה, ול"ד לאריסין שתגמר שכירותן אחר ימי האבילות ולא מיחזו כשכיריו עושי מלאכתו, והתורי"ד כתב דאה"נ דאף באריסין לא הותר אלא כשנתנם באריסות קודם ימי האבל. - **ב** הרמב"ן בתורת האדם כתב דהיינו משום דחמרין וכו' שכירי שנה שלו הם ומחמרין אחר חמורו וכו' וע"כ לא יעשו דמלאכה דידי' הוא, ול"ד לאריסין וכו' דהוי מלאכה דידהו.[[382]](#footnote-382) - **ג** בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהוא משום דהחמרין וכו' אינם נפסדין בביטולן, ול"ד לאריסין וכו' דנפסדין בביטולן, ואין להן להתבטל ולהפסיד באבילותו של זה.[[383]](#footnote-383)

## מוחכרין או מושכרין אצל אחרים

**ואם היו מוחכרין או מושכרין אצל אחרים הרי אלו יעשו,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דאם היו מוחכרין או מושכרין הם או בהמתם אצל אחרים למהלך חודש או חדשים ואירע להם אבל, יעשו הם בעצמם, וכ"כ תלמיד הרי"מ, ונתבאר להלן. - **ב** הרמב"ם בפ"ה מאבל הי"א כתב דהיינו דאם היו החמרים בבהמות של האבל וכו' מוחכרים או מושכרים מקודם לזמן קצוב הרי אלו יעשו, וכ"כ המהר"ם מר"ב והרא"ש שם בשם הראב"ד, ופירש דהוא משום דכל ששכרם קודם האבילות דמי לאריסין וכו' שיעשו, ולא אסרו בחמרים אלא כשלא שכרן קודם שנעשה אבל, ומשום שדרך בנ"א להחליפן וכו', וכ"כ התורי"ד. - **ג** הרמב"ן בתורת האדם שם כתב דהיינו דאף דהחמרים וכו' שהם שכירי שנה לא יעשו משום דמלאכה דידי' היא, מ"מ אם היתה הבהמות והספינות מוחכרין אצל אחרים מותר, דבכה"ג אי"ז מלאכה דידי' כלל, ועד"ז כתבו בפי' הרגמ"ה, והר"י מלוניל.

בפירש"י כתב דהא דאם היו מוחכרין וכו' למהלך חודש או חדשים ואירע להם אבל יעשו הם בעצמם, הוא כדי שלא יפסידו כל שכרם ובעלים נמי לא יפסידו, - והרא"ש בסימן ג' תמה ע"ז, שהרי אפי' עני המתפרנס מן הצדקה לא הותר לעשות בצינעא בתוך ביתו בג' ימים הראשונים, ומ"ט הכא שרינן לי' לעשות מלאכה בפרהסיא משום הפסד ממונו מעט, - אך המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סו"ס ח' כתב לפרש, דהיינו משום דאם לא יעשו מלאכה יפסידו אף את השכר העתיד לבוא לאחר ימי אבלו דהיינו שכר כל החודש כולו, וזה ודאי אין להם להפסיד, ולהכי יעשו אף בתוך ימי אבלן,[[384]](#footnote-384) ובתשו' מהרש"ל סימן ס"ו כתב דבודאי אף רש"י נתכוין לכך,[[385]](#footnote-385) - ותלמיד הרי"מ כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום הפסד הבעלים, שא"א להם לחזור ולשכור פועלים אחרים עד אחר ימי אבלם של אלו, וכל ההפסד הוא שלהם.

## שכיר יום בימי אבלו

**שכיר יום אפי' בעיר אחרת לא יעשה,** בפירש"י כתב דהיינו דשכיר יום שהוא אבל אסור לעשות מלאכה אפי' בעיר אחרת שאין יודעין בו שהוא אבל וליכא משום מראית העין, הואיל ובידו לעשות ולחזור וליכא פסידא כולי האי, - אך תלמיד הרי"מ כתב דהא דאסור לעשות, הוא משום דבשכיר יום כל הפסד הביטול עליהן, שהבעלים לא יתנו להם שכר הימים שלא יעשו מלאכה,[[386]](#footnote-386) ותליא בפלוגתייהו בטעם הא דאם היו מוחכרין וכו' יעשו, אם הוא משום הפסד דידהו או משום הפסד הבעלים.

הרמב"ם בפ"ה מאבל הי"ב פירש דהיינו דשכיר יום של האבל לא יעשה מלאכתו, וכן פירשו ש"ר,[[387]](#footnote-387) ובטעם הא דלא יעשה כתבו המהר"ם מר"ב והרא"ש שם דהוא משום דלא התירו אלא באריס דבדנפשי' קטרח, אבל שכיר יום במלאכת האבל הוא עושה, ושכיר ופועל כעבדו של אבל דמי, וזה ע"ד מה שמצינו לענין שבת דאריסות דנכרי מותרת ושכיר יום אסור, ונתבאר במ"מ לעניני אמירה לנכרי דף מס' 16,[[388]](#footnote-388) - אך הר"י מלוניל והר"ן כתבו דהוא משום שההפסד אינו אלא לאבל, וגם לפי ששכר יום או יומים או ז' ימים אינו נחשב להפסד לגבי אחרים.

## מלאכת אחרים שהיתה ביד האבל

**אע"פ שבקיבולת לא יעשה וכו' אדרבה קיבולת כדידי' דמיא,** הר"י מלוניל כתב דקיבולת היינו שקיבלה עליו לגמרה בסך פלוני מתי שירצה בסוף השבוע או בסוף חודש, וחשיבא כמלאכתו של האומן, ושאינה קיבולת היינו שיכול לדחקו שיגמרנה באותו יום עצמו, או שאין לו לעשות מלאכה אחרת עד שיגמרנה, וניכר לכל שהיא מלאכתו של בעה"ב, וכ"כ הר"ן, וכ"נ בפירש"י ובד' הרא"ש בר"ס ד' והמהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן ח'.[[389]](#footnote-389)

בפירש"י כתב דהא דאסור האבל לעשות מלאכת אחרים אף שלא בקיבולת, הוא משום דבידו לשהותה ולעשותה לאחר זמן, והרא"ש בר"ס ד' והמהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן ח' והמרדכי בסימן תתס"ט, ובחי' תלמיד הרי"מ הוסיף לפרש דהיינו דכיון דיכול לשהותה עד אחר אבילותו אין הפסד לאחרים אם יתבטל ממלאכתו, - והדרכ"מ ביו"ד סימן ש"פ סק"ז כתב דמשמע דאי הוי דבר האבד אי לא יעשנו בימי אבלו עושה הואיל והוא של אחרים, והניח לדין זה בצ"ע.

## איסור עשיית מלאכה בבית האבל

**היתה מלאכתו ביד אחרים בביתו לא יעשו,** בפירש"י כתב דהוא מפני החשד שיאמרו הוא בעצמו עושה אותה ומסייע במלאכה, וכ"כ תלמיד הרי"מ, ועוד דהוא משום שלא יאמרו בימי אבלו שכר זה הפועל, - ועמש"נ במ"מ לעניני אמירה לנכרי דף מס' 20 פלוגתת רבוותא בטעם הא דאסרו בשבת כשעושה הנכרי מלאכה בביתו של ישראל, ולכאו' פליגי גם בטעם הא דאסרו בזה בימי אבלו.

## שותפין שאירע אבל לאחד מהן

**נהי דלפסידא דידי' לא חייש אדאחרים לא חייש,** הרי"ף הביא מירושלמי דב' אחים ב' שותפין ב' חנונים שאירע לאחד מהם דבר הרי אלו נועלין חנותם, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מאבל ה"ט, והראשונים עמדו דהוא דלא כמו שאמרו בתלמודא דידן דשותפין שאירע אבל לאחד מהן מותר חבירו לעשות מלאכה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרא"ש בסימן ה' כתב בתחילת דבריו דהירושלמי פליג על גמ' דילן, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבילות בתחילת דבריו, וכ"כ תלמיד הרשב"א בשם הרבה מן המפרשים, וכ"נ בד' הריא"ז פ"ג ה"ג דין כ'.

**ב** הרא"ש שם כתב בשם הראב"ד דמה שאמרו בירושלמי דנועלין חנותם, לאו למימרא דבטל לגמרי, אלא הינו דאין שותפו אינו עושה אלא בצינעא,[[390]](#footnote-390) ודמי למוחכרים ביד אחרים, וכ"כ המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן ח' ותלמיד הרי"מ והנימו"י, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שם, וכ"כ ההשלמה בתי' קמא, וכ"כ הטוש"ע ביו"ד סימן ש"פ סכ"א.[[391]](#footnote-391)

**ג** הרמב"ן שם כתב בדעת הרי"ף דהשותפין מבטלין מלאכה המשותפת להן כשאירע דבר לאחד מהן, והכא איירי כשכתבו עיטדא אגמלא מעיקרא, ואותו השבוע שאירע בו האבל, הי' של השותף, ובכה"ג דמי למוחכרין ומושכרין אצל אחרים דשרי.

**ד** ההשלמה כתב בתי' בתרא, דהא דנועלין חנותן הוא בדליכא פסידא, אך הכא איכא פסידא, וע"כ מותר השותף לעשות משום פסידא דידי', והמאירי כתב דהיינו דבפרקמטיא ליכא פסידא כ"כ ואינה עוברת.

**ה** המאירי כתב דהחמירו בחנות, מפני שהחנויות דברים מפורסמים ובעלי שם, ומשא"כ בשאר מלאכות שאין ענין שיתופם מפורסם, ושאר מלאכות אין ענין שתופם מפורסם.

**ו** בתשו' משכנות יעקב יו"ד סימן ע"ו כתב דהכא איירי כשהי' לכל אחד מהם שור אחד שאינו ראוי לחרוש לבדו, ועשו שותפות לחרוש כל אחד שדהו בשניהם, וכשאירעו האבל פסקי לגמלא ולא נתן לשותפות לעשות מלאכתו, ובכה"ג הדין נותן דכיון דהוא משועבד ומושכר לחבירו אין לו לבטל מלאכת אחרים בשביל אבלו, ול"ד לשותפין בחנות שהם שותפין במלאכה ומלאכת שניהם היא ואידך שליחותי' קעביד ואסור.

**אדם חשוב שאני,** בפירש"י כתב דמחמיר על עצמו הי', ועד"ז כתב בפי' הר"ש בן היתום דהוא משום דכל חכם מחמיר על עצמו ולזות שפתים הרחק ממך, והמכתם כתב בשם הראב"ד דהיינו דקיבל עליו לשלם לחבירו כדי חלקו ממה שהוא משתכר אי לא שקלי' לגמלי', דאל"כ מאי חשיבותא איכא דמשום חסידותו יפסיד לחבירו,[[392]](#footnote-392) וכ"כ ההשלמה והמאורות והמאירי, - אך הרא"ש בסו"ס ה' כתב בשם הראב"ד דהא דאדם חשוב שאני היינו דאית לי' קלא ואמרי בהמתו של פלוני עושה מלאכה בימי אבלו והו"ל כפרהסיא אע"פ שבבית השותף, ודמי לנעילת חנות, וזה למש"כ הראב"ד דלא הותר השותף לעשות מלאכה אלא בצינעא, וכ"כ הטוש"ע ביו"ד סימן ש"פ סכ"א, ולפ"ז הדין נותן דא"צ לשלם לחבירו כדי חלקו, כיון דמן הדין הוא אסור לעשות, - ועמש"כ בזה הריטב"א.

י"ז כסליו פ"ב

דף מס' 15

## קבלנות דנכרי

**י"ב א' - מקבלי קבולת בתוך התחום אסור חוץ לתחום מותר,** בפירש"י כתב בפי' קמא דקאי על שבת ויו"ט, דכל שקיבלו נכרים מלאכה מישראל קודם שבת ויו"ט, מותר שיעשו אותה בשבת ויו"ט, ודוקא חוץ לתחום דליכא חשדא, אך תוך התחום דאיכא חשדא אסור, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משבת הי"ד ובפ"ו מיו"ט הכ"ה, וכ"כ התוס' בשבת י"ז ב' וש"ר.

אך בפי' בתרא כתב בפירש"י דקאי על ימי אבלו, דכל שקיבלו עליהן מלאכת האבל קודם האבל, חוץ לתחום שרי, אך תוך התחום אסור מפני מראית העין, שיאמרו שמסר מלאכתו בימי אבלו לאחרים, וכ"כ ר"ת בתשו' ספה"י סימן ו', ועיי"ש שכתב דבשבת ויו"ט שרי אף בתוך התחום, דבאבל החמירו, (והתוס' בסוגיין כתבו לדמותו להא דא"ר שישא בריש פירקין דדברים המותרין בחוה"מ אסורין בימי אבלו, והיינו משום דבאבילות שאינה אלא מדרבנן חיישינן דליתי לזלזולי בי').

\*התוס' בשבת שם הביאו מירושלמי דתניא דבד"א בתלוש אבל במחובר אסור, והרי דלא הותר קבלנות בשבת כשעושה במחובר, - ובתוס' רבינו אלחנן בע"ז כ"ב א' כתב דיש לדחות, דהא דאמר רשב"א בירושלמי דבמחובר אסור, הוא לטעמי' בע"ז שם דלית לי' להא דאריסא אריסותי' קעביד, וע"כ ה"נ אסר בקבלנות דמחובר, אך לפ"מ דקי"ל כרשב"ג דשרי בשדה משום דאריסא אריסותי' קעביד, ה"נ שרי בקבלנות דמחובר, ואף שאמרו בירושלמי דהלכה כרשב"א, י"ל דתלמודין פליג ע"ז, וקי"ל כרשב"ג וסתם מתניתין, ועיי"ש שכתב דאין לסמוך על דיחוי זה, וכ"כ בתוס' הר"ש משאנץ שם.

בטעם איסור קבלנות דמחובר מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בדין חוה"מ כתב דהוא משום חשד שיאמרו שנתן מלאכתו לעשותה במועד,[[393]](#footnote-393) ועד"ז כתב בפי' רגמ"ה דהוא שיחשדוהו שנתן להם בשבת, וכ"כ בפירש"י הנד'.[[394]](#footnote-394) - **ב** הרמב"ם בפ"ו משבת הי"ג כתב דהוא משום דהרואה אומר שהם שכירי יום,[[395]](#footnote-395) וכ"כ הסה"ת בסו"ס רכ"א, ותלמיד הרי"מ בסוגיין והריטב"א לעיל בסוגיין, והתוס' והרא"ה והריטב"א בע"ז כ"א ב', והרא"ש שם סימן כ"ג, וכ"כ השו"ע בסימן רמ"ד ס"א. - **ג** הבעה"מ בסוגיין כתב דהוא משום דלא הותרה אריסות וכו' אלא כשיש להם חלק בפירות הקרקע, וכי טרח בדידי' קא טרח, ומשא"כ בקבלנות שאין לו חלק בגוף הקרקע, וכ"כ בתשו' מהר"י הלוי סימן י' לפ"ד התוס' בע"ז שם בסו"ד בשם הר"מ, וכ"נ בד' הסמ"ק בסימן רפ"ב, ובהגה' ר"פ שם, וכ"כ הביאוה"ל בסימן רמ"ד ס"א (ד"ה או לקצור) בד' הסה"ת בסימן קמ"ה, וכ"כ הביאוה"ל בסימן רמ"ד ס"א ד"ה או לקצור. - **ד** הר"ן בע"ז שם כתב דהוא משום דכל שהבעלים נוטלין כל הפירות מיחזי להו לאינשי כשכיר יום, וכ"כ הרמב"ן שם דהוא משום דנראין כשכירי יום, והפמ"ג באש"א בסימן רמ"ג סק"א ובסימן רמ"ד סק"ה ובמש"ז בסימן רמ"ד סק"ב פירש לדבריו דאי"ז משום דהרואים סבורין שהוא שכיר יום, אלא הוא משום שאין בנ"א יודעים לחלק בין קבלנות לשכיר יום,[[396]](#footnote-396) וכן צידד הא"ר שם סק"ה, וכ"כ הביאוה"ל שם ד"ה או לקצור.[[397]](#footnote-397) - **ה** היראים בסימן ד"ש כתב בפי' בתרא דמה שאסרו במחובר, הוא משום דאינה נקנית למקבלה במסירה,[[398]](#footnote-398) וצ"ב לפ"ז מ"ט לא אסרו אלא בתוך התחום.

## קבלנות דשדה

בחי' תלמיד הרי"מ כתב בשם הראב"ד דמה שאסרו בקבלנות דמחובר, אי"ז בקבלנות דשדה, שהרי קבלנות דשדה מותתרת אף בימי אבלו, כדתניא לעיל, וכ"ש בחוה"מ דקייל, אלא איירי בקבלנות דבית דאסורה משום דהרואה אומר שהוא שכיר יום, וכ"כ הרא"ש בסימן ו' בשמו, וכ"כ התו"י בשבת י"ח א', וכ"כ הרשב"א בע"ז כ"א ב' דמותר ליתן שדהו לנכרי לחרוש ולזרוע אותו בקבלנות אף שהנכרי עושה בו מלאכה בשבת, וכ"כ הריטב"א בע"ז שם ולעיל בסוגיין, וכ"נ בד' התוס' בע"ז שם בשם ר"י ובד' הרא"ש שם סימן כ"ג ועוד מקמאי שלא אסרו אלא בקבלנות דבית, והרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבלות נסתפק בדין זה, ועיי"ש שכתב דהטעם להתיר בזה, הוא משום דשדה עומדת לאריסות והרואים תולין באריסות, וכ"כ הריטב"א שם, והר"ן בע"ז שם כתב (בשם יש מי שדחה) להתיר גם משום שדרך בנ"א לעשותו בקבלנות.

אך הרמב"ם בפ"ו משבת הי"ד כתב דהפוסק עם הנכרי לקצור את שדהו או ששכרו שנה או שנתיים ליטע לו כרם אסור להניחו לעשות בשבת מפני הרואים שאין יודעים שפסק,[[399]](#footnote-399) וכ"נ בד' הבעה"מ בסוגיין, וכן נסתפק בזה הרמב"ן בתורת האדם שם, וכן הכריע הר"ן בע"ז שם, וכ"כ הסה"ת בסימן קמ"ו וקמ"ז, והשו"ע בסימן רמ"ד ס"א, והרמב"ן שם כתב דל"ד לשכירות דשריא משום דהרואה תולה באריסות, דשאני קבלנות דכיון דלמחר הנכרי יוצא ממנה וישראל אוכל פירות, הכל יודעים שלא לדעת אריסות ירד בתוכה,[[400]](#footnote-400) ועד"ז כתב המ"מ בהל' שבת שם הט"ו,[[401]](#footnote-401) - ונתבאר עוד בזה במ"מ לעניני אמירה לנכרי דף מס' 17, ואכמ"ל.

## קבלנות דבית ודשדה כשדרך רוב בני העיר בכך

בתשו' מהריט"ץ סימן ס"ו כתב לדון בדין קבלנות דשדה במקום שדרך רוב בני העיר לעשותו בקיבולת, וזה תליא בהטעמים שנתבארו לעיל בטעם איסור קבלנות דבית ודשדה, והאחרונים נחלקו בזה לדינא, ונתבאר במ"מ לעניני אמירה לנכרי דף מס' 17 בסופו.

## קבלנות בתלוש

בשבת י"ז תנן דב"ה מתירין ליתן עורות לעבדן וכלי לכובס נכרי עם השמש, ובפירש"י בסוגיין כתב דל"ד למה שאסרו בקבלנות בתוך התחום, דהתם הוא במידי דלא מינכר וליכא חשדא, אך במידי דמינכר לא הותר ליתן תוך התחום דאיכא חשד, וכ"כ התוס' בשבת שם ד"ה אין נותנין דהא דנותנין עורות לעבדן, היינו משום דבתלוש לא מפרסמא מילתא דהנכרי עושה מלאכה בביתו ולא ידעי שהוא של ישראל,[[402]](#footnote-402) וכ"כ הרא"ש בפ"ק דע"ז סימן כ"ג והר"ן שם דהוא משום דהנכרי עושה בצנעא בתוך ביתו וליכא מראית העין, - ולפ"ז הרי דכל שעושה הנכרי המלאכה בפרהסיא וידוע שהוא של ישראל, דמי למלאכה שעושה הנכרי בביתו של ישראל שאמרו בירושלמי בפ"ק דשבת דאסור,[[403]](#footnote-403) וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משבת הי"ג דלא הותר אלא בצינעא שאין מכירים הכל שזו המלאכה הנעשית בשבת של ישראל היא, אך אם היתה ידועה וגלוי' ומפורסמת אסורה, וכ"כ השו"ע בסימן רמ"ד ס"ד, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם.

אך הריטב"א לעיל בסוגיין כתב דמהא דתנן סתמא דשרו ב"ה ליתן כלים לכובס נכרי עם השמש, משמע דשרי אף כשהוא מכבס ע"ג הנהר ובכלים מפורסמים בבעליהן, ועיי"ש שכתב דהוא משום דדרך לעשות מלאכת כלים בקבלנות, ולי"ב משום מראית העין,[[404]](#footnote-404) וכל הא דנאסרה מלאכת מחובר, הוא בקבלנות של בנין דדרכה בשכיר יום.[[405]](#footnote-405)

## אמירה לנכרי בחוה"מ

**אבל בחוה"מ וכו',** לפירש"י ודעימי' מבו' דנאסרה אמירה לנכרי במלאכת חוה"מ, וכן תניא לקמן בסוגיין דכל שאינו עושה אינו אומר לאחרים ועושה, והתוס' וש"ר בב"מ צ' א' כתבו דאף דמיבע"ל התם אם אסרו אמירה לנכרי באיסור לאו, מ"מ אסרו ביו"ט וחוה"מ משום דשבת ויו"ט חדא מילתא היא וגזרו ביו"ט אטו שבת, והרשב"א שם הוסיף לפרש דאף חוה"מ יו"ט הוא, וע"כ גזרו בו אטו שבת, וכ"כ המהרש"א שם בשם מ"י דחוה"מ מעין יו"ט הוא, ועד"ז כתב בתשו' הרי"ד סימן מ"ה דהוא משום דהוקשו כל המועדות לשבת, ואסרו בכולם משום איסור סקילה דשבת.

הריטב"א לקמן בסוגיין כתב בהא דתנן דכל שעושה אומר לנכרי ועושה וכל שאינו עושה אינו אומר לנכרי ועושה, דלכך כפל לשונו ואמר לה נמי במילתא פסיקתא לומר שאפי' מה שהוא עושה במלאכת הדיוט אינו יכול ליתנו לנכרי לעשותו אומן, וגם מה שהוא עושה בצינעא לא יתננו לנכרי לעשותו בפרהסיא, אלא הנכרי כמותו ממש, וכתב דכן פסקו התוס', - אך הצרור החיים בדרך י' סי"ב כתב בשם הראב"ד דבדברים שאסרו לעשותם בפרהסיא, מותר לעשותם ע"י נכרי אף בפרהסיא, דנכרים ל"ב צניעותא.

בחי' תלמיד הרי"מ לקמן בסוגיין כתב דלא נאסר לומר לנכרי לעשות אלא בדבר האסור משום מלאכה, אך דבר האסור לישראל משום טירחא יתירא, או משום דמיחזי כעובדין דחול, מותר לומר לנכרי ועושה, וכ"כ תלמיד הרי"מ לקמן בע"ב דמותר לטלטל כליו הכבדים וכו' ע"י נכרים, דבדבר האסור משום טירחא לא נאסר לומר לנכרי לעשותו,[[406]](#footnote-406) - אך הריטב"א לקמן י"ג ב' כתב דאסור לומר לנכרי להוליך כלים מבית האומן, דכל שאינו עושה אינו אומר לנכרי ועושה, אף דאיסורא דהולכת כלים מבית האומן הוא משום טירחא, כמש"כ הריטב"א שם, - ומצינו שנחלקו בזה רבוותא בדין אמירה לנכרי בשבת ויו"ט, אם נאסר אמירה אף בדבר האסור משום טירחא או משום עובדא דחול, ונתבאר במ"מ לעניני אמירה לנכרי דף מס' 4, עיי"ש.[[407]](#footnote-407)

בד' המג"א בסימן תקמ"ז סק"ז מבו' דגם בדבר האסור בחוה"מ משום מראית העין, נאסר לעשותו אף ע"י נכרי, וכן נקטו המאמ"ר בסימן רנ"ב סק"ו, והגר"ז שם סי"ג, - אך בד' המג"א בסימן רנ"ב סקי"ד מבו' דבדבר הנאסר משום מראית העין לא נאסר לעשותו ע"י נכרי, וכ"כ הא"ר שם סקי"ב, והחמד משה שם, - ועמש"כ בזה השעה"צ שם סקכ"ח.

בחי' תלמיד הרשב"א לקמן בע"ב כתב די"א דלא נאסר לטחון שלא לצורך המועד, אלא בריחים של יד, או אף בריחים של מים ע"י ישראל, אך בריחים של מים דנכרי שרי, דלא נאסר אמירה כה"ג במידי דל"ה טירחא, וכתב דנכון להחמיר, וצ"ע.

## אמירה לנכרי בחוה"מ לצורך מצוה

המג"א בסימן תקמ"ג סק"א כתב דלצורך מצוה הצריך בחוה"מ מותר לומר לנכרי לעשותו, דהא יש מתירין אפי' בשבת, והפמ"ג שם כתב דהיינו משום דלדעת הסוברים דמלאכת חוה"מ אסורה מדרבנן, יש להתיר אמירה לנכרי לצורך מצוה, דהו"ל שבות דשבות לצורך מצוה, וגם לדעת הסוברים דאמירה לנכרי אסורה מדאורייתא יש לצרף לדעת בעה"ע ודעימי' דהותר אמירה לנכרי לצורך מצוה אף באיסור דאורייתא.

הפמ"ג שם ובסימן תקמ"ד סק"ב כתב דכיון דהותר אמירה לנכרי בחוה"מ לצורך מצוה, מותר לומר לו לבנות ביהכנ"ס, עיי"ש, - וצ"ע ממש"כ המג"א בסימן רע"ו סק"ח כתב דאף לדעת הסוברים דהותר אמירה לנכרי באיסור דאורייתא לצורך מצוה, מ"מ לא הותר לומר לו לבנות ביהכנ"ס, ונחלקו האחרונים אם הוא משום דלא הותר אמירה לנכרי לצורך מצוה אלא במצוה שהיא בשבת עצמה, או הוא משום דהוי מצוה שאינה עוברת, (אך במצוה עוברת הותר אמירה לנכרי אף דאי"ז מצוה הצריכה לבו ביום) ונתבאר הפלוגתא בזה במ"מ לעניני אמירה לנכרי דף מס' 9 בסופו, ואכמ"ל.

## כניסה לבית שנבנה ע"י נכרי בשבת ויו"ט

**לא עלו לגבי',** הפסקי רי"ד כתב דהוא משום דכשעשה נכרי לישראל בדבר המפורסם שהוא לישראל לא יהנה ממנה עולמית, כדתנן בשבת קנ"א א' בארון וקבר, וכ"כ הריא"ז והר"ן, וזה כדעת רש"י ודעימי' בשבת שם דאי"ז דין מסוים בצרכי מת, אלא ה"ה בכל דבר שעשה נכרי בשביל ישראל, וכ"כ בתשו' הרי"ף שהביא הבעה"ע בהל' יו"ט (מחלוקת ה'), וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משבת ה"ב, - אך בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהא דלא עלו גבי' הוא חומרא בעלמא, דמדינא לא מיתסר אלא בכדי שיעשו, וכ"כ התוס' הרא"ש, וזה כדעת ש"ר דס"ל דלא אסרו עולמית אלא במת, משום דהוא גנאי למת שנקבר במה שנעשה באיסור שבת, או משום דאוושא מילתא טפי, ונתבאר במ"מ לעניני אמירה לנכרי דף מס' 15, - ועמש"כ בזה המכתם בסוגיין.

הטור בסימן תקמ"ג כתב דאם נבנה הבית באיסור ע"י נכרי נכון להחמיר שלא יכנסו בו, והב"י שם כתב לדקדק כן ממה שלא אמרו הכא דאסור ליכנס בה, אלא דהנך רבנן א"נ מר זוטרא גופי' לא על בגוי', משמע דלא מידת הדין היתה אלא מידת חסידות.

ובד' הט"ז בסימן רמ"ד סק"ד מבו' כמש"כ הפמ"ג שם והשעה"צ שם סקכ"א, דהיינו אף בגונא דנבנה הבית באיסור גמור ע"י נכרי, דמ"מ ה"ז מותר לאחר בכדי שיעשו, ורק ממידת חסידות אין ליכנס בו,[[408]](#footnote-408) ואזיל לטעמי' בסימן שכ"ה סקי"ג שהכריע כדעת התוס' ודעימייהו דלא אסרו עולמית אלא במת.

אך בד' המג"א שם סקי"א מבו' דכל שנבנה באיסור גמור ע"י נכרי, אסור מדינא ליכנס בו, ורק בכה"ג שנבנה בקבלנות ע"י נכרי, דאין האיסור בזה אלא משום מראית העין, אין אסור ליכנס בו אלא ממידת חסידות,[[409]](#footnote-409) ואזיל לטעמי' בסימן שכ"ה סקל"א דאסרו עולמית בכל מלאכה שעשה נכרי בפרהסיא לצורך ישראל, - ועמש"כ בזה הב"ח שם, והפמ"ג במש"ז שם סק"ד, והמ"ב שם סקי"ט.

י"ט כסליו פ"ב

דף מס' 16

## נטילת שכר במלאכת חוה"מ

**י"ב א' - שרא להו לאבונגרי וכו' למעבד להו עבידתא דחוה"מ וכו' כיון דאגר לא שקלי,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דהתיר להם לתקן איצטבאות וסמוכות של שלחנות שנשברו, כיון דאין נוטלין ע"ז שכר, אלא שרשויי בעלמא דמשתרשי כעין דורון דהוא שכירות שאינו קצוב כדי סעודתן שאוכלין לשם ולא שכירות הוא,[[410]](#footnote-410) וע"כ יכולין לעשות כדרכן, ועד"ז כתבו בפי' רגמ"ה ובפירש"י הנד' והתורי"ד, וכ"כ הרא"ש בסימן ט', וכתב ללמוד מזה דאף מלאכה המותרת בחוה"מ אסור ליטול עלי' שכר, ונתבאר להלן, ועד"ז כתב הריטב"א בשם תוס' ה"ר ידידי'.[[411]](#footnote-411) - **ב** הריטב"א כתב די"מ דאיירי באבונגרי נכרים שהי' מוטל עליהן ליתן לו מעות ידועים או לעשות לו מלאכה כנגדם, ובכל יום היו מנכין מחובן כדי פעולתן, ודמי לשכיר יום דאסור לעשות מלאכתו של ישראל בחוה"מ, ובזה אמרו דכיון דאין נוטלין ע"ז שכר, אלא מנכין מהחוב המוטל עליהן, והרשות בידם לעשות מלאכה בניכוי, הו"ל כקבלנות דשריא. - **ג** הריא"ז בפירקין ה"ג דין ה' כתב דלא היו השלחנות צריכין לריש גלותא כ"כ שיש לו שלחנות אחרים, ואפ"ה מותרין לעשותם, דכיון שאין נוטלין מהן שכר אלא שאוכלין על שלחנו, הוו כעושין לצורך עצמן להשתמש בהן במועד, ועד"ז כתב הר"ן בשם י"מ.[[412]](#footnote-412) - **ד** הנימו"י כתב דאבונגרי היו נכרים אוכלי שלחנו, והיו רודין על בעלי מלאכת למהרם, ופעמים היו מסייעין להן, מתוך שממציאין להן הצריך למלאכה וממהרים ושכרם של פועלים מתרבה בזה, ומ"מ כיון דלא היו האבונגרי נוטלין שכר, אלא היו עושין כן למצוא חן בעיני ריש גלותא, ע"כ אף שהיו מביתו של ריש גלותא וגם המלאכה היתה של ריש גלותא, מ"מ שרי,[[413]](#footnote-413) ועמש"כ בזה הפמ"ג במש"ז בסימן תקמ"ב סק"א, (ומש"כ לפרש עוד עד"ז בפועלים ישראלים). - **ה** המאירי כתב דאיירי כשמסרו דבי ריש גלותא קיבולת שלו לפועלים ומנעום מלעשות שם בשבת ויו"ט, ובאו נכרים מאליהם לעשות שם שלא בשכר, וכיון דידוע דאין נוטלין שכר אלא עושין כן מאליהם ובלא שכר, מותר להניחם.

לקמן י"ט א' תניא כותב אדם תפילין ומזוזות לעצמו וכו' ולאחרים בטובה, ובפירש"י שם כתב דהיינו דלאחרים עושה בחינם אבל לא בשכירות, דדרך שכירות אסור דחשיב מלאכה, דדמי למה שאמרו הכא דלא הותר לאבונגרי לעשות אלא משום דאין נוטלין שכר, וכ"כ בחי' תלמיד הרי"מ שם, וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין דרק מי שצריך לאותו דבר במועד מותר לעשותו ולא הפועלים לקבל שכר, אלא כשאין לו מה יאכל, וכ"כ הרא"ש בסימן ט' והמרדכי בסימן תת"נ ללמוד מהכא דאף מלאכה המותרת במועד אסור לעשותה בשכר, וכ"כ הר"ן בשם י"מ, וכ"כ הטוש"ע בסימן תקמ"ב ס"א.[[414]](#footnote-414)

אך הריא"ז בפירקין ה"ג דין ב' כתב דכל פעולה שהיא לצורך המועד, מותר להשתכר בה אפי' פועל שיש לו מה יאכל,[[415]](#footnote-415) ואזיל לטעמי' דמפרש לדינא דהכא בע"א, וכ"כ הארחות חיים בהל' חוה"מ ס"ג והכל בו בסימן ס' דההדיוט תופר כדרכו אפי' לאחרים ואפי' בשכר אם יהי' צורך למועד מזה,[[416]](#footnote-416) וכ"כ השכנה"ג בהגב"י סימן תקמ"ג, וכן צידדו הא"ר בסימן תקמ"ב סק"א, והנהר שלום בסימן תקמ"א סק"א, והקר"א בסוגיין, - והביאוה"ל בסימן תקמ"א ס"ה ד"ה אלא בעינן האריך דדעת רוב קמאי לאסור בזה, והכי קי"ל, עיי"ש.

במש"כ הרא"ש ללמוד להא דאסור לעשות מלאכה בשכר מהא דלא הותר לכתוב תפילין ומזוזות לאחרים אלא בחינם, הנה הריטב"א לקמן י"ט א' כתב ע"פ הירושלמי, דכל הא דנאסר לכתוב לאחרים בשכר, הוא כשכותב שלא לצורך המועד, ואע"פ שהתירו לכתוב לעצמו כדי שיהיו מזומנים לו, מ"מ לאחרים אסרו בשכר שלא יהא נראה כעושה מפני הרוחת השכר,[[417]](#footnote-417) אך כל שכותב לצורך המועד שרי אף בשכר, עיי"ש, וכ"כ המאירי לקמן י"ח ב', וכ"כ הנהר שלום בסימן תקמ"ב סק"א דכיון דהתם הוא שלא לצורך המועד, ע"כ אסור ליטול שכר,[[418]](#footnote-418) - והא"ר בסימן תקמ"א סוסק"ז כתב לדחות בע"א, דאף דהתם אסרו לכתוב בשכר, מ"מ בתפירת בגד וכיו"ב דהוא צורך ושמחת יו"ט עדיף טפי, ועוד, דשאני התם דהוא מעשה אומן,[[419]](#footnote-419) - ועמש"כ האבנ"ז בסימן ב' סקי"ט ואילך לפרש לדינא דהתם בע"א.

בטעם הא דאסור ליטול שכר, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י לקמן י"ט א' משמע דהוא משום דבכה"ג חשיב כמלאכה, וכ"נ בד' הערוך בע' שרש,[[420]](#footnote-420) וכ"נ בפי' רגמ"ה ובפירש"י הנד' בסוגיין, והקר"א בסוגיין כתב דהיינו דכל שנוטלין שכר הו"ל מלאכה חשובה שנוטלין שכר עבורה, וע"כ היא אסורה, וכ"כ הצ"פ בפ"ז מיו"ט הי"ח בהשמטות.[[421]](#footnote-421) - **ב** הרא"ש בסימן ט' והמרדכי בסימן תת"נ כתבו דהיינו משום דקבלת שכר דמועד כעובדא דחול דמיא. - **ג** הריטב"א לקמן י"ט א' כתב דהוא משום שלא יהא נראה כעושה מפני הרווחת השכר,[[422]](#footnote-422) וכן משמע קצת בד' הפסקי רי"ד והר"ן דאיסורו הוא משום שעושין כן כדי לקבל שכר, וכ"נ בד' הר"י מלוניל לקמן י"ט א'.

למש"כ הרא"ש דאיסור נטילת שכר הוא משום עובדא דחול, לכאו' לא שייך איסור זה אלא בחוה"מ, אך בימי אבלו מותר ליטול שכר, וכ"כ הביאוה"ל בסימן תקמ"ב ס"א ד"ה אפילו דבערב פסח דהוא חול לא שייך איסור נטילת שכר, דהוא משום עובדא דחול, - אך בד' הגר"א בסימן תקמ"ב ס"א מבו' דאיסור עשיית מלאכה בשכר הוא גם באבילות, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסימן רנ"א ס"ב דאיסור עשיית מלאכה בשכר בער"ש, הוא דומיא דאיסור עשיית מלאכה בשכר בחוה"מ,[[423]](#footnote-423) ולכאו' הוא משום דס"ל דאיסור עשיית מלאכה בשכר הוא משום דעי"ז חשיבא כמלאכה.[[424]](#footnote-424)

## עשיית מלאכה בדבר העומד למכרו (ואינו נוטל שכר על המלאכה עצמה)

ממש"כ בפירש"י ודעימי' דאסור לכתוב תפילין לאחרים בשכר משום איסור עשיית מלאכה בשכר, אף דאינו נוטל שכר כלל על מלאכתו, אלא על התפילין, מבו' דאיסור עשיית מלאכה בשכר, הוא אף כשאינו נוטל שכר על המלאכה עצמה, דמ"מ כיון שעושה את המלאכה כדי להשתכר ה"ז בכלל איסורא דעשיית מלאכה בשכר, - והאבנ"ז בסימן ב' סקי"ט תמה בזה, דא"כ מ"ט הציידים צדים כדרכם וכן הטוחנים טוחנים כדרכם ומוכרין בשוק, ולא אסרו בזה משום עשיית מלאכה בשכר, ובע"כ דכיון דאין נוטלין שכר עבור המלאכה רק עבור הדגים והקמח שמוכרין אח"כ, לי"ב משום עשיית מלאכה בשכר, - אך בתשו' זרע אמת ח"ג סו"ס נ"ה כתב דהא דשרי בציידים וכו', הוא משום דבמלאכה הנעשית לצורך אוכל נפש מותר ליטול שכר, ונתבאר להלן.

## עשיית פעולה שאינה מלאכה בשכר

בתשו' נובי"ת או"ח סימן ק"ד נקט דאיסור העשי' בחוה"מ בשכר, הוא בדבר שאינו מלאכה האסורה בחוה"מ כלל, דמ"מ אסור לעשותה לאחרים בשכר, - אך בד' המ"ב בסימן תקמ"ב סק"א משמע דלא נאסר לעשות בשכר, אלא בדבר האסור בחוה"מ, משום מלאכה או משום טירחא, אך בדבר דאינו אסור כלל בחוה"מ, ליכא לאיסור נטילת שכר,[[425]](#footnote-425) - ועמש"נ בזה בדף מס' 36 בהערה ללמוד לדין זה מד' התוס' לעיל ו' א', ועמש"כ בזה בס' שמה"כ פי"ז הערה 2 ובסימן ל"א.

## עשיית מלאכה ע"י נכרי בשכר

השלחן עצי שטים בכללי המלאכות ס"ה סק"ב כתב דאסור לעשות מלאכה בחוה"מ ע"י נכרי בשכר לצורך המועד, דכל שאסור במועד אסור לומר לנכרי, - אך בתשו' זרע אמת ח"ג סימן נ"ה סוד"ה והן אמת מבו' דמותר לעשות מלאכה ע"י נכרי בשכר לצורך המועד, וכ"ה מבו' בד' הנשמ"א בכלל ק"ו סק"ג והביאוה"ל בסימן תקמ"א ס"ה סוד"ה אלא בעינן ובסימן תקל"ז סט"ז, עיי"ש, - ולכאו' הטעם בזה הוא משום דס"ל דבדבר האסור משום עובדא דחול לא נאסר אמירה לנכרי, עמש"נ בזה בדף מס' 15, וע"כ כיון דאיסור עשיית מלאכה בשכר הוא משום עובדא דחול, כמש"כ הרא"ש והמרדכי, לי"ב לאיסור אמירה לנכרי.[[426]](#footnote-426)

## נטילת שכר כשאין לו מי שיעשה בחינם

הריטב"א כתב דלא נאסרה עשיית מלאכה בשכר, אלא כשאפשר לבעלים לעשות ע"י אחרים, אך כל שא"א לבעלים לעשות ע"י אחרים, מותר לעשות אפי' בשכר, הן מפני צורך המועד, והן מפני דבר האבד, ובתשו' זרע אמת ח"ג סימן נ"ה ד"ה והן אמת כתב דהוא משום דהוי זה איסור דקיל טובא משום עובדא דחול, והתירוהו לצורך המועד, ועיי"ש שכתב לצדד דאף דהרא"ש לא חילק בזה, מ"מ מודה הרא"ש דבכה"ג שרי, דאפושי פלוגתא לא מפשינן, וכ"נ בד' הנשמ"א בכלל ק"ו סק"ג.

אך בד' הר"ן מבו' דאיסור עשיית מלאכה בשכר הוא אף כשא"א לו לעשות ע"י אחרים,[[427]](#footnote-427) וכן מוכח בד' הגר"א בסימן תקמ"ב ס"א, עיי"ש, וכ"כ הביאוה"ל בסימן תקמ"א ס"ה סוד"ה אלא בעינן דלא מצא כדינא דהריטב"א בשום פוסק, ובסימן תקמ"ב ס"א (ד"ה אפילו וד"ה ודבר האבד) לא התיר בכה"ג אלא באוכל נפש או בדבר האבד, עיי"ש.[[428]](#footnote-428)

## נטילת שכר בדבר האבד

הרי"ו בנתיב ד' ח"ה כתב דכמו דמותר לעשות מלאכת דבר האבד לעצמו, מותר לעשות לחבירו בחינם, וכתב דכ"כ הרמ"ה, ומבו' דאף במלאכת דבר האבד לא הותר לעשות לחבירו בשכר, וכ"נ בד' הריטב"א בסוגיין, כמש"כ הביאוה"ל בסימן תקמ"ב ס"א (ד"ה אפילו וד"ה ודבר האבד).

אך הרמ"א בסימן תקמ"ב ס"א כתב דדבר האבד מותר לעשות אפי' בשכר קצוב,[[429]](#footnote-429) והגר"א שם והמ"ב שם סק"ד כתבו דהיינו משום דכ"ה שהתירו לבעה"ב ליתן מלאכתו לפועל שאין לו מה יאכל, אף שהמלאכה עצמה היא שלא לצורך המועד, והתירו לבעה"ב כדי שיהא טובה לפועל, ה"נ התירו לפועל ליטול שכר בשביל טובת בעה"ב, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ד"ה ודבר האבד.

הגר"א שם כתב ללמוד דבדבר האבד שרי לעשות בשכר, מהא דתניא לעיל י"א ב' אלו דברים העושין לאבל בימי אבלו וכו', ומשמע אף בשכר, וכ"ש בחוה"מ דקייל, - והקר"א בסוגיין תמה ע"ז, שהרי עיקר האיסור בנטילת שכר הוא משום לתא דהפועל, אך התם דעושין אחרים בשביל האבל, אין לאסור כלל בנטילת שכר, ועד"ז הק' הדמש"א שם, עיי"ש, (ורמז לזה הביאוה"ל שם), - וי"ל בדעת הגר"א דס"ל כמש"כ בפירש"י דעיקר האיסור בנטילת שכר הוא משום דעי"ז חשיבא כמלאכה,[[430]](#footnote-430) וע"כ הי' מקום לאסור אף כשעושין אחרים בשביל האבל בשכר, אלא דשרי משום דבר האבד.

## נטילת שכר במלאכה לצורך אוכל נפש ומכשירי אוכל נפש

בתשו' זרע אמת ח"ג סו"ס נ"ה כתב דלא נאסר ליטול שכר אף במלאכות שהתירו במועד, אלא במלאכות שהי' לנו לאסרם במועד אלא שהותרו מכללם משום דבר האבד, או משום דהם דברים הצריכים במועד, אך במלאכה הצריכה משום אוכ"נ דאינה בכלל מלאכות האסורות בחוה"מ,[[431]](#footnote-431) מותר להשתכר בהן,[[432]](#footnote-432) וכ"כ הביאוה"ל בסימן תקמ"ב ס"א ד"ה אפילו דהותר לעשות מלאכה לצורך אוכ"נ אף בשכר, דכ"ה דמלאכת דבר האבד הותרה בשכר, כמש"כ הרמ"א שם, ה"נ הוא במלאכה לצורך אוכל נפש, דהתירא דאוכ"נ עדיף מהתירא דדבר האבד, וכדחזינן דשרי אף אם כיון מלאכתו במועד,[[433]](#footnote-433) - אך האבנ"ז בסימן ב' סקי"ט נקט לאסור בזה, עיי"ש.[[434]](#footnote-434)

הפמ"ג במש"ז בסימן תקמ"ד סק"א נקט דאיסורא דעשיית מלאכה בשכר הוא אף במלאכה הנעשית לצורך מכשירי אוכל נפש,[[435]](#footnote-435) - אך הביאוה"ל בסימן תקמ"ב ס"א ד"ה אפילו בסו"ד כתב לצדד להתיר עשיית מלאכה בשכר לצורך מכשירי אוכל נפש, עיי"ש.[[436]](#footnote-436)

## נטילת שכר במלאכה לצורך מצוה או צרכי רבים

התוס' לעיל ו' א' ד"ה דמוזלי גבן צידדו דהתירו שכר פעולה לצורך מצוה, והב"י בסו"ס תקמ"ב ובסו"ס תקמ"ד הביא לדבריהם לדינא,[[437]](#footnote-437) וכ"כ המג"א בסימן תקמ"ד סק"ה, והנהר שלום שם סק"א, והמאמ"ר שם סק"ב, והביאוה"ל שם ס"א, ובסימן תקמ"ב ס"א, ועמש"כ הט"ז שם סק"א, והאחרונים תמהו על דבריו, ואכמ"ל.

המחה"ש בסימן תקמ"ד סק"ה הוכיח דאף דהותרה עשיית מלאכה משום צרכי רבים, מ"מ אסור ליטול עלי' שכר, ורק אם הוי מצוה מותר ליטול עלי' שכר, וכ"נ בד' הפמ"ג במש"ז שם סק"א ובאש"א שם סק"ה, - אך הקר"א לעיל ו' א' נקט דהותרה עשיית מלאכה בשכר לצרכי רבים, וכן צידד הביאוה"ל בסימן תקמ"ד ס"א.[[438]](#footnote-438)

## אמירה לנכרי בחוה"מ לעשות מלאכה לאחר המועד

**מקבלין קיבולת במועד לעשותה לאחר המועד,** בפי' הר"ש בן היתום כתב דהוא משום דאין כאן אלא תנאי ודיבור בעלמא, ולכאו' היינו כמש"כ הראבי"ה בסימן שצ"א ד"ה מי האדם דאיסור אמירה לנכרי בשבת לעשות במוצ"ש, הוא משום ממצא חפצך ודבר דבר, וכ"כ בתשו' הרדב"ז סימן תרפ"ד, והפמ"ג במש"ז סימן ש"ז סק"א, והאבנ"ז בסימן מ"ג סק"ו, ובחוה"מ אין נוהג ממצוא חפצך ודבר דבר, וכמשמעות ד' הרמב"ן בפר' אמור (כ"ג כ"ד).[[439]](#footnote-439)

אך הנה בתשו' רבינו ישעי' שהובאה בשה"ג החדש במרדכי מהד' מ"י סימן תתמ"ו כתב דדין ממצוא חפצך ודבר דבר נוהג בחוה"מ, ומה"ט הוא שנאסרה פרקמטיא, ולפ"ז צ"ע דמ"ט מותר למסור קבלנות לנכרי במועד לעשותה לאחר המועד.[[440]](#footnote-440)

התוס' הרא"ש כתב דהא דלעשותה אחר המועד, היינו דצריך להתנות עמו שלא יעשה במועד,[[441]](#footnote-441) ובכה"ג אף אם עשה הנכרי במועד לי"ב איסורא, כמו שאמרו בשבת י"ט א' דפוסק עמו ע"מ לשבות ואינו שובת, וכ"כ הריטב"א בשם ה"ר ידידי', וכ"כ הנימו"י בשם י"א, וכ"כ המרדכי בסימן תתנ"ב ורי"ו בנתיב ד' ח"ה, וכ"כ הרמ"א בסימן תקמ"ג ס"ג.

אך הריטב"א כתב דהכא נאסר שיעשה במועד, ולא אמרינן דפוסק עמו ע"מ שלא לעשות ועושה, ול"ד לההיא דפוסק עמו ע"מ לשבות ואינו שובת, דהתם שורת הדין מלאכה דנכרי היא לגמרי ובשעת ההיתר פוסק עמו בחול, אבל הכא שאנו נותנין לו מלאכתנו במועד דהוא שעת האיסור, לא סגי בהכי.

**תניא אידך מקבלין קיבולת במועד לעשותה לאחר המועד,** בד' תלמיד הרי"מ מבו' דאיירי בישראל המוסר קיבולת לנכרי, ודמי לברייתא קמייתא דאיירי בכה"ג, אך הריטב"א כתב דאיירי בישראל המקבל קיבולת מן הנכרי לעשותה לאחר המועד, ובד' הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הכ"ה מבו' דה"נ שרי לישראל לשכור ישראל אחר לעשות מלאכה לאחר המועד, וכ"כ המג"א בסימן תקמ"ג סק"ד, והשעה"צ שם סק"ה.[[442]](#footnote-442)

**ובלבד שלא ימדוד ושלא ישקול ושלא ימנה כדרך שהוא עושה בחול,** בהל' שמחות למהר"ם מר"ב סו"ס ח' כתב דה"נ בימי אבלו אסור, והביאו המרדכי בהל' אבל סימן תתס"ט, וכ"כ הרמ"א ביו"ד סימן ש"פ סי"ז,[[443]](#footnote-443) - ומבו' דמה שאסרו בזה אי"ז איסור בעלמא דעובדין דחול, כמשמעות ד' תלמיד הרי"מ והנימו"י, אלא הוא משום דחיישינן שמא יבא לעשות בעצמו במועד, או שמא ימסור לו לעשות במועד, וע"כ ה"ז אסור אף בימי אבלו.

בחי' תלמיד הרי"מ כתב דכיון דלא ימנה, ע"כ לא יתן בגדיו לכובס נכרי לכבסם אחר המועד, אם יצטרך למנות לו מנין בגדיו, וכ"כ ר"פ בהגה' סמ"ק סימן קצ"ה, וכ"כ המג"א בסימן תקמ"ג סק"ה, - והדגמ"ר שם כתב דבכלי פשתן דמותר מדינא לכבסן בחוה"מ, ואין איסורם אלא משום המנהג, מותר למנות,[[444]](#footnote-444) והמ"ב שם סק"י כתב דמד' הא"ר בסימן תקל"ד סק"ה משמע דלא כן, וכתב דבשעת הדחק יש לסמוך להקל.

**אין מרביעין בהמה בחוה"מ,** בטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י מבו' דהוא משום דחשבינן לה מלאכה, ודמי להא דאין מרביעין בבכור, דהוא משום מלאכה, וכ"כ בפי' ריבב"ן, וכ"נ בפי' רגמ"ה ובפירש"י הנד', וצ"ב.[[445]](#footnote-445) - **ב** הר"י מלוניל כתב דהוא משום טירחא, וכ"כ השיטת ריב"ב והמאירי והנימו"י, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ה. - **ג** בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהוא משום דמיחזי כעובדין דחול.[[446]](#footnote-446)

**כיו"ב אין מרביעין בבכור ולא בפסוהמ"ק,** בטעם האיסור מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דעבודה היא, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, ועיי"ש שכתב כתב דבמרביע פסוהמ"ק נקבה הו"ל עבודה, ובמרביע בכור שהוא זכר, נמי חשיב כעבודה, כדאשכחן בע"ע שנקראת בעילתו עבודה, כדכתיב כי משנה שכר שכיר עבדך, וכ"כ הר"ן. - **ב** הר"י מלוניל כתב בשם י"מ, דהוא משום דאם ירביע בכור על פרתו בשביל שהוא יפה וכו', שמא יחייהו שנים רבות ואתי לידי תקלה שיבא ליהנות ממנו מגיזו ועבודתו, וע"כ אסרו חכמים להרביעו על אחרים, ובפסוהמ"ק נקבות אסור להרביע, כדי שלא יגדלו מהם עדרים, וולדן וחלבן אסור לאחר פדיונן. - **ג** בחי' תלמיד הרי"מ כתב בשם מורו, דה"ז אסור כמכירה באיטליז ושקילה בליטרא, וע"כ אף אסור לאחוז הנקבה כדי שיעלה בה זכר, אף דבכה"ג אין לאסור משום עבודה.

**ר' יהודה אומר חמורה שתבעה מרביעין עלי' זכר בשביל שלא תצטנן,** הריטב"א כתב דהוא משום דהו"ל כדבר האבד, וכ"כ הר"ש בן היתום ותלמיד הרי"מ והמאירי והנימו"י והאגודה.

הריא"ז פסק להך דינא דחמורה שתבעה דמרביעין עלי' זכר, וכ"כ רש"י בס' האורה סימן ע"ט, וההג"א בסימן י"א, והארחות חיים בהל' חוה"מ סכ"ט, והאגודה בפירקין, וכן הכריע הא"ר בסימן תקל"ו סק"ג, וכתב דהוא משום דת"ק לא פליג על ר' יהודה בזה, - אך המאירי כתב דאף חמורה שתבעה אין מרביעין עלי' זכר,[[447]](#footnote-447) וכ"כ המ"מ בפ"ח מיו"ט הט"ו בדעת הרמב"ם, וכ"כ הב"י בסימן תקל"ו ס"ג בדעת הרי"ף והרא"ש, וכן הכריע הברכ"י שם אות א', עיי"ש.

**אין מדיירין וכו',** בפי' הר"י מלוניל דהא דאסור לעשות כן הוא משום שנראה כעבודת קרקע, והנימו"י כתב דהוא משום שנראה כמזבל שהוא מתולדות זורע או חורש, וגזרו בזה אע"פ שאינו עושה בידים, גזירה משום שאר עבודות קרקע הנעשות בידים, וכ"כ הר"ן,[[448]](#footnote-448) - ובחי' תלמיד הרי"מ כתב דהאיסור בזה הוא משום עובדין דחול.

**ואם באו מאליהן מותר,** מבו' דלא הותר אלא כשבאו מאליהן, אך אסור לומר להן לדיירה, וזהו דתניא דאין מסייעין אותן וכו', משום דהוא מגלה דעתו בזה דניח"ל בדיורו, והו"ל כאמר להן לדיירה, וכמש"כ התלמיד הרי"מ, ועד"ז כתב הנימו"י, - ולמש"כ תלמיד הרי"מ דעיקר האיסור לדייר הוא משום עובדין דחול, מבו' דאיסור אמירה לנכרי הוא אף בדבר האסור משום עובדין דחול,[[449]](#footnote-449) ועמש"נ בזה בדף מס' 15, ובמ"מ לעניני אמירה לנכרי דף מס' 4.

בפירש"י כתב דבכה"ג שבאו מאליהן מותר להניחן ונותנין להן שכר לאחר מכאן, וכ"כ השיטת ריב"ב ותלמיד הרי"מ, אך למש"כ הנימו"י דהא דאמר רבי במועד בשכר היינו ליתן לו לאחר המועד שכר, בע"כ דלת"ק אף ליתן שכר לאחר המועד אסור.

הרי"ו בנתיב י"ב חי"ב כתב דהא דא"צ למחות כשבא הנכרי לדייר שדהו של ישראל מאליו, הוא משום דמדייר אינה מלאכה, וכ"כ המג"א בסימן תקל"ז סקי"ד דמה"ט א"צ למחות בו אף שהוא מלאכה במחובר, - ומבו' דהא דצריך למחות בנכרי שעושה מלאכה במחובר בשל ישראל, הוא אף כשלא מסר לו הישראל כלל מלאכה זו לעשותה, עמש"נ במ"מ לעניני אמירה לנכרי דף מס' 20 פלוגתת רבוותא בזה, וצ"ע.

**ואין מוסרין להן שומר לנער את צאנם,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י בל"ק כתב דהיינו לשמור את צאנם, וכ"כ רש"י בס' האורה סימן ע"ט, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז והר"ן. - **ב** בפירש"י בל"ב כתב דהיינו להזהיר את הבהמות להקימם תמיד, שכשעומדות ועולות תמיד מיד נפנות ומזבלות את השדה. - **ג** הרמב"ם בפ"ח מיו"ט הי"א כתב דהייינו להוליכן ממקום למקום כדי שיזבלו כל השדה, וכ"כ הר"ש בן היתום, והשיטת ריב"ב והריטב"א ותלמיד הרשב"א והנימו"י כתבו דכ"ה בירושלמי בשביעית פ"ג ה"ג.[[450]](#footnote-450)

**הי' שכיר שבת וכו' מסייעין אותן, ומוסרין להן שומר,**[[451]](#footnote-451)בפי' רגמ"ה כתב דהיינו דאם שכרו לדייר שדהו לכל השבוע וכו' מותר לסייע אותו, וכ"כ בפירש"י הנד', וכ"כ ש"ר, - אך הערוך בע' נער כתב דהיינו דאם היו רועים אלו שכורים לנכרים אחרים יום או שנה, ודאי לא יעמדו בכאן, ולא באו אלא אקראי בעלמא, וע"כ מותר לסייע אותן וכו', - ועמש"כ הריבב"ן.

בטעם ההיתר בשכיר שבת וכו', כתב הר"ש בן היתום דהוא משום דדמי למוחכרין ומושכרין דשרי,[[452]](#footnote-452) וכ"כ תלמיד הרי"מ דהו"ל כמו קיבולת, ולא נאסר לסייען ולמסור להן שומר משום גילוי דעתא, אלא היכא דהוו שכירי יום, וכ"כ המ"מ בפ"ו משבת הי"ב בדעת הרמב"ם שם,[[453]](#footnote-453) ותלמיד הרי"מ הוסיף, דאע"ג דקבלנות דמחובר אסורה, ה"מ במלאכה גמורה, ומשא"כ הכא דאין האיסור אלא משום דמיחזי כעובדין דחול, - אך הר"י מלוניל כתב דהוא משום דכל שהי' שכיר קודם שהגיע המועד, אינו ניכר שלשם חוה"מ הי' עושה, שהרי הי' שכיר מקודם לזה, וכ"ה המאירי והנימו"י, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ה.

**רבי אומר בשבת בטובה וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דאם מדיירין נכרים שדהו של ישראל בחינם להחזיק להן טובה מותר להניחם,[[454]](#footnote-454) וביו"ט מותר ליתן להן מזונות, וכ"כ בפי' ר"ח, ומשמע דקאי על רישא דאם באו מאליהן מותר, אך אסור לסייען, וע"ז פליג רבי דבשבת מותר להחזיק להן טובה, וביו"ט מותר ליתן להן מזונות,[[455]](#footnote-455) ובחוה"מ מותר ליתן להן שכר, וכ"נ בד' הר"י מלוניל, וכ"כ הפסקי רי"ד ותלמיד הרי"מ והר"ן והנימו"י, וכ"כ הטוש"ע בסימן תקל"ז סי"ד.[[456]](#footnote-456) - **ב** הריטב"א כתב דלת"ק כל שבאו מאליהן מותר אף ליתן להם שכר לאחר שבת ויו"ט, ולרבי לא הותר ליתן להם שכר אלא בחוה"מ, אך בשבת ויו"ט אסור, וביו"ט הותר ליתן להם מזונות. - **ג** בד' הריא"ז משמע דקאי על שכיר שבת וכו' דלת"ק מותר למסור להן שומר, ולרבי בשבת מוסרין להן שומר בטובה, וביו"ט מוסרין להן שומר אפי' במזונות, ובחוה"מ אפי' בשכר, וכ"כ המאירי, וכ"כ המ"מ בפ"ח מיו"ט הי"א בדעת הרמב"ם,[[457]](#footnote-457) וכ"כ הקר"א בדעת פירש"י הנד', וכתב דלפ"ז י"ל דלא פליגי ת"ק ורבי, אלא ת"ק אשמועינן דמותר ליתן שומר, ורבי קמ"ל באיזה ענין שרי.

**ביו"ט במזונות,** הרא"ש בסימן י"ב כתב בשם הראב"ד דהיינו דאחר יו"ט יתן לו דמי מזונותיו, אבל ביו"ט לא יאכל עמו, דאין מזמנין את הנכרי ביו"ט, כמו שאמרו בביצה כ"א ב' וכ"כ המאירי ותלמיד הרשב"א והר"ן.[[458]](#footnote-458)

אך הרא"ש כתב דאף ביו"ט שרי, והשעה"צ בסימן תקל"ז סקמ"א דקדק כן מפירש"י והר"ח,[[459]](#footnote-459) ומצינו בזה כמה טעמים, **א** הרא"ש כתב דהוא משום שלא אסרו אלא לזמן את הנכרי שרוצה לכבדו ומרבה מנות בשבילו, אך הכא דמי לישראל שיש לו עבדים ושפחות שאוכלים עמו ביו"ט, וכן אם נשתלח שליח נכרי לישראל אוכל עמו ביו"ט, כמש"כ הרא"ש בביצה שם סימן י"ד. - **ב** הריטב"א כתב דהוא משום שלא אסרו אלא לזמן את הנכרי, אבל ליתן לו מזונות שלא בזימון שרי. - **ג** תלמיד הרשב"א כתב דאיירי כשאומר לו אי ניחא לך במאי דטריח לן לחיי וכו', דבכה"ג אמרו בביצה שם דשרי.[[460]](#footnote-460)

הנימו"י כתב דהא דמותר ליתן לו מזונות, הוא משום דמזונות לא מיחזי כשכר ממש, וכיון דמדייר ל"ה מלאכה גמורה שרי, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"א, וכ"כ המג"א בסימן תקל"ז סקי"ג דבמלאכה גמורה אסור ליתן לו שכר מזונו, והמ"ב שם סקמ"ד כתב דהיינו משום דמראה שהי' ניח"ל במלאכתו שעשה בשבילו, ובשעה"צ שם סק"מ כתב עפי"ד המג"א, דבכה"ג אף צריך למחות בידו בשעה שעושה.

**במועד בשכר,**[[461]](#footnote-461)הר"י מלוניל כתב דהיינו דס"ל שמותר לומר להם ולשכרם שיכנסו לתוך שדהו, וכ"כ תלמיד הרי"מ, וכ"נ בד' הארחות חיים בהל' חוה"מ סכ"ג בשם הראב"ד, והכל בו בסימן ס' בשם הרי"ף,[[462]](#footnote-462) ועיי"ש שכתב דהוא משום דלא גזרו ליתן לנכרי אלא בדבר האסור משום מלאכה,[[463]](#footnote-463) - אך הנימו"י כתב דאסור לומר לנכרי עשה ואתן לך שכר לאחר המועד, דכל שאינו עושה אינו אומר לנכרי ועושה, וכ"כ הטוש"ע בסימן תקל"ז סי"ד.

ובד' הנימו"י משמע דגם הא דהותר ליתן שכר, היינו רק כשנותנו לאחר המועד, אך ליתן שכר בתוך המועד אסור,[[464]](#footnote-464) וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ה, - אך הקר"א בסוגיין כתב דמד' הטור משמע דמותר ליתן שכר בתוך המועד, והביאוה"ל שם נסתפק בדין זה לדעת רש"י והר"ח, עיי"ש.

מעיקר מה שאמרו דבמועד בשכר, מבו' דבשבת ויו"ט אסור להניח נכרי לעשות מלאכה וליתן לו עלי' שכר, אף שלא ציוהו לעשות, והמג"א בסימן תקל"ז סקי"ד הק', שהרי אדרבה כל שנותן לו שכר יש להתיר טפי, משום דבכה"ג אדעתא דנפשי' קעביד,[[465]](#footnote-465) כמו שמצינו בסימן רמ"ז ורנ"ב, - וכתב דשאני הכא דהוא מלאכת מחובר, דאסור אף כשקצץ עמו, ואף כשעושה בחינם, אלא דכיון דמדייר אי"ז מלאכה גמורה א"צ למחות בו כשעושה מעצמו, אך כל שנותן לו שכר ידעו שעושה מדעת הישראל, ויסברו ששכרו לעשות מלאכה לימים.

כ' כסליו פ"ב

דף מס' 17

## שינוי בדבר האבד

**י"ב א' - וכן מי שהי' יינו בתוך הבור וכו' זוף וגומר וגף כדרכו,** בפירש"י כתב דהיינו דממצה כל היין לתוך הבור וגומר להורידו לבור ומניח מגופה על הבור, וכ"כ השיטת ריב"ב, - אך בפי' רגמ"ה כתב דהיינו דמריק אותו בחבית וגף החבית במגופות גמורות,[[466]](#footnote-466) וכ"כ בפירש"י הנד', וכ"כ רבים מקמאי, ועמש"כ בזה תלמיד הרי"מ, וכ"כ המ"ב בסימן תקל"ח סק"ב וסק"ה.

**מאן תנא שינוי במועד בדבר האבד דלא כר' יוסי וכו' הלכה כר' יוסי,** הריטב"א הק', דבריש מכילתין משמע דמשום דבר האבד לא שרינן טירחא רבה, ואילו הכא קי"ל כר' יוסי, ואטו כל פ"ק הוא דלא כר' יוסי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הריטב"א כתב דהתם הוא במחובר שלא הגיע לכתפים ומי יימר דאתי, וע"כ לא התירו לטרוח בו הרבה, אך בתלוש שהוא ברשותו, א"נ לקצור או לבצור כגדור דמי, ופסידתו ברי ממש, וע"כ התירו. - **ב** התורי"ד לעיל י"א א' כתב, דכל הא דשרי ר' יוסי בדבר האבד בלא שינוי, הוא רק בדבר שבחול אינו נעשה אלא בענין זה, ובזה הוא דס"ל דא"צ לשנות לתקן בענין אחר, אך בדברים שנעשין בחול בכמה גווני, מודה ר' יוסי דאין נעשין במועד אלא בהך גוונא דלי"ב טירחא יתירא, ומה"ט הוא דאין משקין בית השלחין ממי הקילון. - **ג** המכתם לעיל ד' א' כתב בשם הראב"ד דלפי אבידתו התירו טרחו, וע"כ הוא דלא הותר להשקות בית השלחין ממי הקילון, דשיערו דטורח מי קילון אינו ראוי לפסידת בית השלחין, וכ"כ תלמיד הרשב"א לעיל י"א א' בשמו, ונתבאר עוד בזה להלן.

בעיקר קו' התורי"ד ודעימי' צ"ב, דהרי עיקר הפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי הוא אם התירא דדבר האבד הוא רק בשינוי או אף בלא שינוי, ומה ענין זה להא דאסרו להשקות בית השלחין ממי הקילון דהוא משום טירחא יתירא, - וצ"ל בדעתם, דלעולם לכו"ע מהני עיקר ההיתר דדבר האבד לעשות מלאכה כדרכה, וכל הא דהצריך ר' יהודה שינוי, הוא משום דבמלאכות אלו איכא טירחא יתירא, ואף דיש לנו להתירם משום דבר האבד, מ"מ הצריכו חכמים שינוי, ור' יוסי פליג דאף דאיכא טירחא יתירא לא הצריכוהו חכמים לשנות מדרכו בחול,[[467]](#footnote-467) וזהו שהק' דא"כ מ"ט אין משקין בית השלחין ממי הקילון.[[468]](#footnote-468)

מד' התורי"ד מבו' דמודה ר' יוסי דראוי לאסור משום טירחא יתירא, והא דהתירו לגמור ולגוף כדרכו בלא שינוי, הוא משום דלא הצריכו חכמים לשנות מדרכו בחול, וע"כ כל שבחול נעשה בכמה גווני, הצריכוהו לעשות בענין דלי"ב טירחא יתירא, וכ"נ גם בד' הריטב"א והר"ן לקמן בסוגיין, ונתבאר להלן, ועד"ז משמע בד' הר"ן בריש פירקין ד"ה ר' יוסי דכל הא דשרי בלא שינוי, הוא משום דא"א בלא"ה, ועד"ז כתב הכס"מ בפ"ז מיו"ט ה"ו ובב"י סימן תקל"ז סט"ו בדעת הרמב"ם שם דכל הא דשרי ר' יוסי בלא שינוי הוא היכא דאיכא פסידא, וכ"כ הט"ז בסימן תקמ"ה סק"ו בדעת הכל בו.

## זיפות חביות קטנות וגדולות

**זופתין כוזתא**[[469]](#footnote-469) **ואין זופתין חביתא וכו' חייש לטירחא,** בפירש"י כתב דהוא משום דס"ל דאפי' במקום פסידא מיטרח לא טרחינן, - ובחי' תלמיד הרי"מ הק' מהא דשרי בריש מכילתין להשקות שדה, אע"ג דנפיש בי' טירחא טפי, וכתב די"ל דשאני התם דאית בי' פסידא יתירא, וכ"כ הריטב"א והחינוך במצוה שכ"ג, וכ"ה מבו' בד' ההג"א בסימן ט"ו, וי"ל דהוא כמש"כ הראשונים בשם הראב"ד, דבדבר האבד משערין הטורח כנגד ההפסד, ונתבאר להלן.[[470]](#footnote-470)

הרמב"ן בסוף הל' חוה"מ כתב דבדבר האבד כל שבנ"א חושבין אותו להפסד וטורחין בו משום כך מותר מה"ת, וזהו מסרן הכתוב לחכמים זופתין כוזא ואין זופתין חביתא, והם הוסיפו לאסור בטריח, - ויש שפירשו בדבריו דהיינו דהא דזופתין כוזא ואין זופתין חביתא הוא מדאורייתא דמסרן הכתוב לחכמים, דלא הותר אלא בטורח שבנ"א טורחין בו משום כך, אלא דהוסיפו חכמים לאסור גם בשאר טירחא יתירא, - אך הצרור החיים בדרך י' נתיב י"א כתב בשם הרמב"ן דהא זופתין כוזתא ואין זופתין חביתא הוא מן הדברים שהוסיפו חכמים לאסור, אף שהי' נראה שיהיו מותרין.

**זופתין חביתא ואין זופתין כוזתא וכו' חייש לפסידא,**[[471]](#footnote-471)המכתם לעיל ד' א' הק' דהכא שרי ר' דימי במקום פסידא, אף דאיכא טירחא יתירא, וכן מצינו לקמן בסוגיין דחצדו לי' חצדא בחוה"מ, וכן התירו דבר האבד במחובר אפי' בטירחא, וא"כ מ"ט לא התירו להשקות בית השלחין במי הקילון, וכן לא התירו לדלות מערוגה לערוגה, וכתב בשם הראב"ד דלא מסרו הכתוב אלא לחכמים, והם אמרו דבר האבד מותר במועד, ולא כל הפנים שוין, אלא לפי אבידתו התירו טרחו, וכך שיערו טורח מי קילון אינו ראוי לפסידת בית השלחין, ובהג"ה שם הוסיף לפרש דהיינו, דכל היכא דהוי פסידא פורתא אין עושין בשבילו אפי' טורח מועט, והיכא דהוי פסידא מרובה עושין בשבילו אפילו טירחא מרובה (כגון הא דחצדו לי' חצדא), ופסידת בית השלחין אינה מרובה כ"כ שיהא ראוי לעשות בשבילה טירחא יתירא דקילון וכיו"ב, וכ"כ הנימו"י שם ותלמיד הרשב"א לעיל י"א א' בשמו,[[472]](#footnote-472) וכ"כ הרמב"ן בהל' חוה"מ בשמו דמשערין טורח כנגד הפסד והפסד כנגד טורח, וכ"כ המאירי לקמן י"ט א'.[[473]](#footnote-473)

הריטב"א לעיל י' ב' כתב דדעת ר' דימי דלא הותר דבר האבד אלא במקום דאיכא פסידא יתירא קצת, וכ"ה מבו' בדבריו בסוגיין, - אך התלמיד הרשב"א לעיל י"א א' כתב בשם הראב"ד דכל הא דאסר ר' דימי בכדא, הוא משום דיש בו טורח כנגד ההפסד שראוי לאסרו בכך, וכ"כ האהל מועד בשער מו"ק דרך ג'.

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, **א** הרמב"ם בפ"ח מיו"ט הי"ד כתב דזופתין את החבית כדי שלא יפסד היין, וזופתין את הבקבוק מפני שאין בו טורח, והמ"מ כתב בדעתו דקי"ל כדברי שניהם להקל, וכ"כ תלמיד הרי"מ דקי"ל כתרוייהו לקולא דבשל סופרים הלך אחר המיקל,[[474]](#footnote-474) וכ"כ המאירי, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ה בשם התוס', והטור בסימן תקל"ח בשם הרא"ש, והשו"ע שם ס"א. - **ב** הבעה"מ כתב דקי"ל כר' דימי דזופתין חביתא ואין זופתין כדא, משום דמסייע לי' הא דרנב"י, וכ"כ הריטב"א בשם ר"ח, וכ"כ תלמיד הרשב"א לעיל י"א א' והאהל מועד בשער מו"ק דרך ג' נתיב ז', ומשמעות דבריהם דכ"ה דעת הראב"ד. - **ג** הרוקח בסימן ש"ז כתב דקי"ל לאסור בין בכלים גדולים ובין בכלים קטנים.[[475]](#footnote-475) - **ד** בד' הרמב"ן בסוף הל' חוה"מ משמע דקי"ל כשמואל דזופתין כוזתא ואין זופתין חביתא, וכ"נ בדבריו בתורת האדם שער האבל ענין האבילות.[[476]](#footnote-476)

**הלכות מועד כהלכות שבת יש מהן פטור אבל אסור ויש מהן מותר לכתחילה,** בפירש"י בפי' קמא כתב דהיינו באותם שהתירו חכמים, דיש מהן שמותר לכתחילה כגון במקום פסידא, ויש מהן שפטור אבל אסור והיינו דאינו מותר לכתחילה, וכגון הא דתנן לקמן י"ג ב' מוכרין בצינעא, דאע"ג דהתירו חכמים, לא התירו להדיא, וכ"כ הר"י מלוניל בפי' קמא, ועד"ז כתב הר"ן, - אך בפירש"י בפי' בתרא כתב דהא דיש מהן פטור אבל אסור, היינו כל המלאכות שנאסרו במועד, דאין לוקין עליהן מלאו דלא תעשה כל מלאכה, ולי"ב אלא איסור בעלמא,[[477]](#footnote-477) וכ"כ בפי' רגמ"ה ובפירש"י הנד', וכ"כ הר"י מלוניל בפי' בתרא והריטב"א, וכ"כ הר"ן בשם הראב"ד, וכ"כ תלמיד הרשב"א בשם הרמב"ן, וכ"נ בד' הריצ"ג בהל' חוה"מ בשם רב פלטוי, ובד' הרמ"ך בפ"ז מיו"ט ה"א.

החינוך במצוה שכ"ג כתב לפרש למה שאמרו דהלכות מועד כהלכות שבת, דהיינו דהם כהלכות שבותי שבת שאין לך לדמות ולהוציא בהן דבר מדבר, כי פעמים תמצא לרז"ל מתירין מלאכה כבידה בענין אחד, ופעמים יחמירו על הקלה בענין אחר, ויש בהם כח לעשות כן, משום שהתורה לא אסרה ולא התירה בחוה"מ אלא במה שיסכימו הם, וזהו שדימוהו לשבותי שבת, דיש מקומות שהעמידו דבריהם אפי' במקום תורה, ופעמים מקילין בהן במקום שראו טוב להקל, ואין דנין בהן דבר מדבר.

**אבל מחובר לקרקע אפי' כולו אבד אסור,** בטעמא דר' יוסי דלא הותרה מלאכת מחובר אף בדבר האבד, מצינו כמה דרכים, **א** השיטת ריב"ב והר"ן כתבו דהוא משום דהוי פרהסיא.[[478]](#footnote-478) - **ב** הריטב"א לעיל בסוגיין כתב דהוא משום דעדיין אינו ברשותו, ומשמע דמה"ט לא חשבינן לה כדבר האבד. - **ג** המרדכי השלם בסימן תתנ"ד כתב דהוא משום דאנו תופסין עובדין דחול במחובר יותר מבתלוש, וכתב לדמותו להא דלא הותר ביו"ט צורך אוכ"נ במחובר, ומהא דמפלגינן בקיבולת בין מחובר לתלוש, וצ"ב.

בפירש"י כתב דלית לי' לר' יוסי הא דתנן בריש מכילתין דמשקין בית השלחין, וכ"כ השיטת ריב"ב והר"ן והנימו"י, ומבו' בדבריו דהא דאסר ר' יוסי מלאכת דבר האבד במחובר, הוא אף בלא טירחא, - אך בד' הראב"ד שהביאו המכתם לעיל ד' א' ותלמיד הרשב"א לעיל י"א א' מבו' דלא אסר ר' יוסי אלא היכא דאיכא טירחא, דאף דהטירחא ראוי' כנגד ההפסד, מ"מ לא התירו לזה במחובר, אך בהשקאת בית השלחין דלי"ב טירחא, מודה ר' יוסי דשרי, וכ"ה מבו' בד' הרמ"ך בפ"ז מיו"ט ה"ב.

## קצירה ושאר מלאכות לצורך אוכ"נ

**טוחנין קמח במועד לצורך המועד וכו',** הריטב"א כתב דהא דאיצטריך לאשמועינן דטוחנין קמח לצורך המועד, אף דעדיפא מינה קתני בסיפא דקוצר ומעמר וכו', היינו דבטחינה מותר לעשות כל צורך המועד אפי' בהרוחה גמורה וא"צ לעשות בצמצום, וכן כשא"צ לעשות אלא מלאכה אחת, אך בקוצר וכו' שהוא צריך לקצור ולעמר ושאר מלאכות,[[479]](#footnote-479) אינו עושה אלא כדי צרכו בצמצום כפי האפשר,[[480]](#footnote-480) וכתב דכן הורה הרא"ה בשם הרמב"ן, והביאו השעה"צ בסימן תקל"ג סק"א ובסימן תקל"ז סקמ"ט.

אך הבית מאיר בסימן תקל"ז סט"ו כתב דמד' הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"ו שהביא להך דינא דקוצר וכו', והשמיט להא דתניא דטוחנין קמח וכו', משמע דדיניהם שוים,[[481]](#footnote-481) ואי נימא דבטחינה מותר לטחון בהרוחה, כמש"כ הפסקי תוס' באות נ"א, והמרדכי בסימן תתנ"ד, והשו"ע בסימן תקל"ג ס"א, ה"נ מותר לקצור וכו' בהרוחה,[[482]](#footnote-482) וכ"כ הקר"א לקמן בסוגיין.

הריטב"א כתב דאף דלא הותר לקצור בהרוחה, מ"מ אם לא ימצא מי שירצה לעשות לו בצמצום, שאין רוצין לטחון או לקצור לו דבר מועט, עושה אפי' הרבה מפני מועט, שהכל לצורך המועד הוא, והביאו השעה"צ בסימן תקל"ז סקמ"ט, וכתב דבזה נפשט ספיקו של הפמ"ג שם.

**ואם אין לו מה יאכל קוצר ומעמר וכו',** הרמב"ן בריש הל' חוה"מ כתב דהא דשרי הוא משום דהותרו כל המלאכות כדרכן לצורך אוכ"נ, אע"פ שהוא טורח גדול, ועד"ז כתב הריטב"א לעיל ה' א', ומבו' דהא דהותר לקצור וכו' הוא משום דהוי זה לצורך אוכ"נ, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בתורת האדם (שער הסוף ענין הקבורה) שכתב ללמוד מהכא דלצורך המועד ליכא חילוק בין מלאכה של טורח למלאכה שאין בה טורח גדול, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסימן י"ז ורי"ו בנתיב ד' ח"ה, וכתבו דמה"ט שרי אף אם כיון מלאכתו במועד, דבצורך אוכל נפש לא אסרו כיון מלאכתו במועד.[[483]](#footnote-483)

אך הנה הבה"ג בהל' חוה"מ כתב דבחוה"מ שהתירו מלאכה למי שאין לו מה יאכל, ל"ד עני, אלא אפי' עשיר ובעי למיחצד חיטי מארעי' וכו' שפיר דמי, וכ"כ בהל' פסוקות לר"י גאון, ומבו' דהא דהותר הכא לקצור וכו', הוא משום התירא דאין לו מה יאכל,[[484]](#footnote-484) וכ"נ בד' הראבי"ה בסימן תת"ט,[[485]](#footnote-485) וכ"ה מבו' בתשו' הגאונים שערי תשובה סימן רט"ו שכתב ללמוד מהכא דפועל שאין לו מה יאכל ולא סגי לי' במלאכה בצינעא, מותר לעשות מלאכה בפרהסיא, שהרי אפי' במחובר לקרקע שהוא חמור, אם אין לו מה יאכל מותר כדתניא הכא דאם אין לו מה יאכל קוצר וכו', - וצ"ל לדעתם דקצירה וכו' לא הותרו כלל לצורך אוכ"נ, וי"ל דהוא משום דלא הותרו כמה מלאכות במחובר, (וע"ד מש"כ הריטב"א), ואין ההיתר בזה אלא משום דאין לו מה יאכל, וצ"ע.[[486]](#footnote-486)

למש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דשרי לקצור וכו' הוא משום דהותרה מלאכה לצורך אוכ"נ, צ"ע דמ"ט לא הותר אלא כשאין לו מה יאכל, ומ"ש מהא דתניא ברישא דטוחנין קמח לצורך המועד, ומשמע דהיינו אף אם יש לו מה יאכל, וכמש"כ כן הצרור החיים דרך י' סי"א,[[487]](#footnote-487) וכן מצינו בכ"ד דהותרה מלאכה לצורך אוכ"נ אף כשיש לו דבר אחר לאכול, ונתבאר בדף מס' 18 בתחילתו, וצ"ע דכיון דגם הא דקוצר ומעמר וכו' הוא משום דהו"ל לצורך אוכ"נ, מ"ט לא התירו אלא כשאין לו מה יאכל,[[488]](#footnote-488) - וצ"ל כמש"כ הריטב"א דכיון דצריך לעשות כמה מלאכות, לא הותר אלא לעשות כדי צרכו בצמצום, וע"כ ה"נ לא הותר אלא כשא"א לו בע"א, אך כל שיש לו מה יאכל אסור,[[489]](#footnote-489) וכ""כ הקר"א לקמן בסוגיין.[[490]](#footnote-490)

הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"ו כתב בהא דאם אין לו מה יאכל קוצר וכו', דאין מצריכין אותו לקנות מה שיאכל מן השוק עד שיקצור אחר המועד, אלא קוצר וכו' מה שהוא צריך, והריא"ז בפירקין כתב דהיינו משום דהפסד הוא לו להניח שלו ויבא לקנות מן השוק,[[491]](#footnote-491) ובד' המאירי לקמן בסוגיין משמע דהוא משום דאין מטריחין אותו לקנות, והביאוה"ל בסימן תקמ"ב ס"ב (ד"ה ע"י פועל) כתב דהוא משום ששמחת האדם הוא שנהנה משל עצמו ולא מתבואת אחרים.

אך הרמ"ך בהל' יו"ט שם כתב דכל שיש לו מעות או דברים אחרים שיוכל לקנות בהם צרכיו, לא הותר לו לעשות מלאכה, ורק כשאין לו מעות, אע"פ שמוצא ללוות, חשיב כאין לו מה יאכל, וכ"נ ממש"כ השאילתות בסימן ק"ע דא"צ ללוות משום דעציבא לי' מילתא ולא מקיים ושמחת בחגך, והרי דאם יש לו מעות צריך לקנות, ורק ללוות מעות אינו צריך, וכ"כ ההעמ"ש שם סק"ה בדעתו.

**ואי ר' יוסי ידוש אפי' בפרות וכו' מאן תנא שינוי במועד בדבר האבד דלא כר' יוסי,** צ"ע דהרי הכא הוי ההיתר משום צורך אוכ"נ, וכמש"נ לעיל מד' הרמב"ן ועוד מקמאי, וא"כ מה ענין זה לפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי אי בעי שינוי בדבר האבד,[[492]](#footnote-492) אך למש"כ הבה"ג ודעימי' דההיתר הכא הוא משום דאין לו מה יאכל, (דלדעת כמה מקמאי הוא ע"ד התירא דדבר האבד, ונתבאר בדף מס' 20), ניחא, ועמש"כ בזה הנהר שלום בסימן תקל"ז סק"ה, והנשמ"א בכלל ק"ח סק"א, והקר"א לעיל בסוגיין, וצ"ע.

בד' הריטב"א מבו', דלעולם עיקר הא דלא ידוש בפרות הוא משום דאוושא מילתא, אלא דלר' יוסי דשרי בדבר האבד בלא שינוי, הי' לנו להתיר הכא בלא שינוי, - וזה מתפרש למש"נ לעיל בדעתו דעיקר הא דשרי ר' יוסי בלא שינוי, היינו דאף דהי' ראוי לאסור, משום דהוי טירחא יתירא, מ"מ לא הצריכוהו חכמים לשנות, וזהו דפריך דה"נ אף דאוושא מילתא, ל"ה לנו להצריכו לדוש בלא פרות דהוי שינוי, - ועמש"נ עוד בזה בסימן י"ב?.

**כיון דכל יומא לאו בפרות דיישי האידנא נמי לאו שינוי הוא,** בפירש"י כתב דהיינו דהא דלא ידוש בפרות אי"ז משום שינוי, שהרי כל יומא רובא דעלמא לאו בפרות דיישי, וכשדש זה בלא פרה אי"ז שינוי, אלא הא דלא ידוש בפרות הוא משום דאוושא מילתא.[[493]](#footnote-493)

אך למש"נ לעיל מד' הריטב"א הוא מתפרש בע"א, דהרי לדעתו עיקר הא דפריך דלר' יוסי ל"ב שינוי, היינו דאף דהא דלא ידוש בפרות הוא משום דאוושא מילתא, מ"מ לר' יוסי אין לנו להצריכו לדוש שלא בפרות דהוי שינוי, וע"ז משני דכיון דכל יומא וכו' אי"ז חשוב שינוי, וע"כ שפיר הצריכוהו לעשות כן משום דאוושא מילתא, וכ"ה משמעות ד' הריטב"א הכא שפירש כן, וכ"נ בד' הר"ן, וכ"ה מבו' להדיא בד' התורי"ד ותלמיד הרשב"א לעיל י"א א', עיי"ש, - ועמש"נ עוד בזה בסימן י"ב?.

הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"ו כתב דהא דלא ידוש בפרות הוא משום דכל דבר שאין בו הפסד צריך לשנות,[[494]](#footnote-494) וההשלמה שם תמה ע"ז, דזה דלא כמו שאמרו בסוגיין דכיון דכל יומא וכו' לאו שינוי הוא.

והכס"מ שם כתב בדעת הרמב"ם, דמה שאמרו דלאו שינוי הוא, היינו דאינו בכלל מה שאמרו דמאן תנא שינוי בדבר האבד דלא כר' יוסי, והיינו משום דכל הא דלר' יוסי ל"ב שינוי, היינו היכא דאי משנה איכא הפסד, אך בכה"ג דכל יומא וכו' ולי"ב הפסד, מודה ר' יוסי דצריך לשנות, ולעיל נתבאר דהוא משום דמודה ר' יוסי דראוי לאסור, אלא דלא הצריכו לשנות במקום פסידא, ועמש"כ בזה המרכה"מ שם.

אך הלח"מ שם פירש בד' הרמב"ם דכל הא דלר' יוסי ל"ב שינוי, הוא בדבר האבד שיש בו הפסד, כמש"כ הרמב"ם שם ה"ג, אך הכא דלי"ב הפסד, כמש"כ הרמב"ם בתחילת דבריו דאע"פ שאין כאן הפסד וכו', בעי שינוי, ועיי"ש במש"כ לישב לסוגיית הגמ', ומש"כ בזה הנהר שלום בסימן תקל"ז סק"ה, והנשמ"א בכלל ק"ח סק"א, והקר"א בסוגיין.

בירושלמי בפירקין אמרו דהיינו במספק ליחיד אבל במספק לרבים דש ואפי' בפרה, והביאוהו הרא"ש ועוד מקמאי בסוגיין, והטוש"ע בסימן תקל"ז סט"ו, והריטב"א כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דבכה"ג הכי אורחא, - והרמב"ן בהל' חוה"מ הוכיח מזה דלצורך אוכ"נ הותר אפי' מלאכה גדולה של פומבי.

כ"ה כסליו פ"ב

דף מס' 18

**י"ב ב' - טוחנין קמח במועד לצורך המועד,** בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהיינו דמותר אף להותיר מה שטחן ולטחון אחרות אם מצאן יפות מאלו, ולא נאסר אלא לטחון לכתחילה מה שיודע שלא יצטרך לו, ומבו' דהותרה מלאכה לצורך אוכ"נ, אם הוא חפץ בדבר זה, אף שיש לו דבר אחר לאכול, - וכ"ה מבו' גם מהא דתניא דאע"פ שיש לו ישן מערים ושותה מן החדש, ואף מאן דאסר היינו משום הערמה, אך אלמלי כן שרי, (ומה"ט אם החדש טוב מן הישן שרי, וכמש"כ הראב"ד בפ"ז מיו"ט ה"ח, והרמ"א בסימן תקל"ג ס"א), וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תתמ"ה דמותר לטחון כדי לאפות פת חמה, אף שיש לו פת צוננת, וכ"כ השו"ע והרמ"א בסימן תקל"ג ס"א, והמ"ב שם סק"ח,[[495]](#footnote-495) ועמש"נ בזה בדף מס' 17.

**ואם טחן והותיר ה"ז מותר,** המאירי כתב דמשמע דאם הערים לטחון יותר מן הצריך לו אסור בדיעבד מתורת קנס, וכתב לדמותו למה שאמרו דכולן אם כיונו מלאכתן במועד יאבדו, וכ"כ השעה"צ בסימן תקל"ג סק"ז דמשמע דאף בחוה"מ אסרו בדיעבד כשהערים, - ועמש"נ להלן בדין זה דהערים וטחן יותר מכדי צרכו.

**קוצצין עצים במועד לצורך המועד,** הנימו"י לעיל ח' ב' הק' בשם הראב"ד במה שאמרו בירושלמי בעשיית ארון למת דהכל מודים שלא יקוץ לו ארזים, דמ"ש מהא דתניא הכא דקוצצין עצים במועד לצורך המועד, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין הקבורה, ונתבאר בדף מס' 4.

**מטילין שכר במועד,** הרמב"ן בהל' חוה"מ כתב דכמדומה דהוא כמעשה אומן, ואפ"ה שרי, משום דלצורך אוכ"נ הותר אף מעשה אומן.

**ושלא לצורך המועד אסור** **ואם הטיל והותיר ה"ז מותר,** בחי' תלמיד הרי"מ כתב דאף בכונה מותר להטיל כל הגיגית מלאה אע"פ שא"צ אלא למקצתה, דדמי למה שאמרו ממלאה אשה כל התנור פת אע"פ שא"צ וכו',[[496]](#footnote-496) והא דתניא ובלבד שלא יערים היינו דלא יערים לומר מן החדש אני חפץ לשתות ויש לו מן הישן הרבה, וכ"נ בד' הצרור החיים בדרך י' סי"א בשם רש"י דלא נאסרה הערמה בשכר אלא בכה"ג.

אך בפירש"י הנד' כתב דהא דבלבד שלא יערים הינו שלא יעשה הרבה ויאמר לצורך המועד אני עושה,[[497]](#footnote-497) וכ"כ בפי' הר"ש בן היתום דהיינו שלא יטיל שכר רב כדי להניחו לאחר המועד, וכ"נ בד' הריטב"א, וכ"נ בד' השו"ע בסימן תקל"ג ס"א.

**ובלבד שלא יערים,** הריטב"א כתב דבכלל זה הוא כשהי' לו אחד בביתו "והי' בדעתו לשתות ממנו" והוא אומר שאינו רוצה בזה אלא באחר שהוא חדש, ומשמע דכל שלא הי' דעתו לשתות ממנו בחוה"מ, אלא הוא עומד לצורך אחר המועד, מותר לעשות שכר אחר, וחשבינן לה כעשי' לצורך המועד, ועד"ז מצינו גם בהתירא דמלאכת אוכ"נ ביו"ט, וכמבו' בד' המג"א בסימן תקכ"ז סקי"ז והמחה"ש שם והשעה"צ שם סקע"ו, ועמש"כ בזה בס' שמה"כ פ"ב הערה 21 ובסימן ח' הערה 4.[[498]](#footnote-498)

## הערמה

**ורמינהו וכו' ואע"פ שיש לו ישן מערים וכו',**[[499]](#footnote-499)הריטב"א כתב דכל הא דשרי להערים, הוא בכה"ג שהוא בענין אוכ"נ וצורך אוכ"נ, דאיכא הרוחה בענין המועד וריבוי השמחה הוא, אך במילי דעלמא כו"ע מודו שאין מערימין, וכ"נ בד' הרמב"ן בהל' חוה"מ, וכ"נ ממש"כ בחי' תלמיד הרי"מ, דהא דפריך דהערמה כה"ג מי אסיר, היינו בדבר של אכילה ושתי', - ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ הריטב"א בעירובין ס"ח א', דהא דממלא נחתום חבית מים אע"פ שא"צ אלא לקיתון אחד, הוא משום שכן דרך נחתום לחמם הרבה ביחד וליטול הצריך לו שאם ישפכו מן המים שישאר שם כדי הצורך ולא יצטרך לחמם פעם אחרת, וכן במלאכת יו"ט לכבוד היום התירה תורה לעשות צרכיהם בריוח ובשופע, שאילו אמרה תורה לעשות מלאכת אוכ"נ בצמצום ימנע משמחת יו"ט,[[500]](#footnote-500) ומה"ט הוא שהתירו הכא הערמה בחוה"מ, משום דיש בזה תועלת לשמחת המועד.

למש"כ בפירש"י ודעימי' דהא דבלבד שלא יערים היינו שלא יעשה הרבה ויאמר לצורך המועד אני עושה, מבו' דלמ"ד דשרי להערים שרי אף לעשות יותר מן הנצרך למועד, וכ"ה מבו' בד' הפוסקים בסימן תקל"ג דלמ"ד דשרי להערים, יש להתיר אף כשטוחן יותר מן הצורך, אלא דה"ז אסור משום דלא התירו הערמה היכא דמוכחא מילתא, ונתבאר להלן.

וצ"ב דכל שטוחן יותר מן הצורך, ואין עשייתו לצורך המועד, ה"ז אסור מדינא, ומה מקום יש להתיר לזה ע"י הערמה,[[501]](#footnote-501) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הפסקי רי"ד והר"ן בסוגיין כתבו לדמות דינא דהכא להיתר הערמה ביו"ט, ונתבאר להלן בהערה, וצ"ל דעיקר ההיתר בזה הוא משום דמדאורייתא לי"ב איסורא משום דאמרינן הואיל, ואין האיסור בזה אלא מדרבנן, והתירו לזה ע"י הערמה, כמו שמצינו בכ"ד דהותר להערים באיסור דרבנן, אף אם מדינא לי"ב התירא כלל, וכמש"כ המקו"ח בסימן תמ"ח סק"י (ד"ה וגם לא דמי), ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 33. - **ב** בתשו' משכנו"י או"ח סימן ל"ז הוכיח מזה דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, ובדרבנן התירו ע"י הערמה, כמו שמצינו בכ"ד. - **ג** הבכור שור בפסחים כ"א א' כתב בתו"ד דאף דמלאכת חוה"מ אסורה דאורייתא, מ"מ התירו בזה הערמה, משום דלא מסר הכתוב מלאכת חוה"מ אלא לחכמים, וצ"ב.[[502]](#footnote-502)

**תנאי היא דתניא אין מערימין בכך, ריבר"י אומר מערימין,** בפירש"י כתב דהוא הברייתא דמייתינן בשבת קי"ז ב' דפליגי ת"ק וריבר"י בדין נשברה לו חבית בראש גגו, דאם נזדמנו לו אורחים מביא כלי אחר וקולט וכו', ולת"ק אין מערימין בכך, ולריבר"י מערימין,[[503]](#footnote-503) וכ"כ התוס' הרא"ש, וכ"כ תלמיד הרי"מ, - ועיי"ש שהק' דמ"ט לא מייתינן להא דתניא בביצה י"ז ב' במי ששכח ולא עירב, דבלבד שלא יערים ואם הערים אסור, וכתב דהוא משום דאין לדמות הערמה דמלאכה דחוה"מ להערמה דמלאכה דיו"ט, דגבי יו"ט ודאי שייך להחמיר,[[504]](#footnote-504) אלא מסתבר לי' לדמויי הערמה דמלאכה גמורה בחוה"מ, להערמה דטירחא דשבת.

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, דהריצ"ג בהל' חוה"מ כתב דקי"ל כת"ק דאסור להערים, וכ"כ הראב"ד בפ"ז מיו"ט ה"ח, והראבי"ה סימן תתכ"ז, והר"ש בן היתום ותלמיד הרי"מ והריטב"א בסוגיין, והמרדכי בסימן תתנ"ד, והפסקי תוס' בפירקין באות נ' ונ"ב, וכ"כ הטור בסימן תקל"ג בדעת הרא"ש,[[505]](#footnote-505) וכ"כ השו"ע שם ס"א.[[506]](#footnote-506)

אך הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"ח כתב דאע"פ שיש לו ישן מערים ושותה מן החדש שאין הערמה זו ניכרת לרואה,[[507]](#footnote-507) וכ"כ הראב"ן בפירקין, וכ"כ הפסקי רי"ד דקי"ל כריבר"י, דאף ביו"ט התרנו הערמה,[[508]](#footnote-508) וכ"ש בחוה"מ, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"א דין ט' והר"ן והמאירי, וכ"כ הריטב"א בשבת קל"ט ב' בשם תוס' דקי"ל כריבר"י ומותר להערים בעשיית שכר, וכ"נ בד' הרמב"ן בהל' חוה"מ, וכן צידדו המג"א בסימן תקל"ג סק"ג, והא"ר שם סק"ב, והמ"ב שם סקי"א כתב דאין למחות במי שרוצה לסמוך ע"ז.

בשבת קל"ט ב' אמרו דמה שהתירו הכא להערים ולשתות מן החדש אע"פ שיש לו ישן, הוא משום דלא מוכחא מילתא, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"ח דהא דהותר להערים הוא משום דאין הערמה זו ניכרת לרואה, וכ"כ הריא"ז בפירקין, ופירש דמה"ט לא התירו להערים כשקוצץ דקל וא"צ אלא לנסורת, ונתבאר להלן, - ובביאור מה שאמרו דלא מוכחא מילתא, כתב בפירש"י שם דהיינו משום דהרואה אומר לצורך המועד הוא, שאין הכל יודעין שיש לו מן הישן, והרשב"א והריטב"א שם כתבו דהוא גם משום דהרבה יש שרוצים בחדש מן הישן,[[509]](#footnote-509) ועמש"כ בזה הרמב"ן שם, ואכמ"ל.

## הערמה בטחינת חטים יותר מצורך המועד

השאילתות בסימן ק"ע גריס בברייתא בהא דקוצצין עצים במועד לצורך המועד וכו' ואם קצץ והותיר ה"ז מותר דאין מערימין בכך, וכ"כ כמה מקמאי דנאסרה הערמה כשטוחן או קוצץ עצים יותר ממה שצריך לו במועד, - ובד' הריא"ז משמע דאף דס"ל דקי"ל דהערמה מותרת, היינו רק כשיש לו ישן ומערים ושותה מן החדש, אך כל שמערים וטוחן או קוצץ יותר ממה שצריך לו ה"ז אסור, וכ"כ המגד"ע בפ"ז מיו"ט ה"ח והב"ח בסימן תקל"ג והחמד משה שם סק"א והפמ"ג באש"א שם סק"ג בדעת הרמב"ם, וכ"כ המ"ב שם סק"ט, ובשעה"צ שם סק"ז דקדק כן מל' הרמב"ם שם ה"ו, וכתב דהוא משום דבכה"ג שעושה יותר מן הצריך לו הו"ל הערמה ניכרת האסורה.[[510]](#footnote-510)

והמאירי בסוגיין כתב דכל שטוחן ועיקר כונתו להותיר, ה"ז אסור, כיון דעיקר כונתו בהערמה, אך כל שצריך למדה קטנה וטוחן מדה גדולה, הו"ל כהערמה שאינה ניכרת דשריא.

השו"ע בסימן תקל"ג ס"ד כתב דצד אדם דגים כל מה שיכול לצוד ומולח הכל במועד, שהרי אפשר שיאכל מהם במועד, והמג"א שם סק"ז הביא מש"כ הנימו"י דהא דשרי אע"פ שמולח הרבה יותר מהצריך, הוא משום דיכול לומר על כל אחד בשעת הבאה ומליחה שיסחטנו, והערמה כי האי שרי אפי' ביו"ט וכ"ש בחוה"מ, ועיי"ש שהק' דמ"ש ממש"כ השו"ע שם ס"א דאסור להערים ולטחון קמח יותר מצורך המועד, ועיי"ש מש"כ בזה, ונתבאר בדף מס' 13.

## עבר והערים

המג"א בסימן תקל"ג סק"ב כתב דאם הערים וטחן או עשה שכר יותר מצורך המועד, מותר לאכלו, והמ"ב שם סק"ו כתב דהיינו כשאוכל עכ"פ קצת מן הקמח או מן השכר, וכמש"כ השו"ע בסימן תק"ג ס"א, - ועיי"ש שכתב דלדעת הסוברים התם דכל שהערים אסור אפי' בדיעבד, והביאם המ"ב שם סקי"ג, אפשר דה"ה הכא אסור,[[511]](#footnote-511) ובשעה"צ שם סק"ז הוסיף דאין לומר דבחוה"מ קייל ולכו"ע שרי, דבפירש"י הנד' בסוגיין משמע דאם הערים אסור אף לאחר המועד,[[512]](#footnote-512) ועיי"ש שכתב עוד דהכא גרע מההיא דהתם, דהתם מבשל בב"א, והכא שופך לתוך כיס של טחינה כמה פעמים, ובשביל צרכו די בשפיכה ראשונה בלבד, וא"כ הוא טוחן בהדיא שלא לצורך המועד, ועיי"ש שכתב דאפשר דמיירי בשופך פעם אחת, אלא שהוא יותר מכדי צרכו.[[513]](#footnote-513)

**חצדא דחיטי הוה דל"ה פסיד,** השאילתות בסימן ק"ע כתב ללמוד מזה, דאף דגם חטין נפסדות כשאין קוצרין אותן, מ"מ כיון דאין נפסדין אלא כשמניחין מלקצרן י' ימים, אך בד' וה' ימים אין נפסדין, אסור לקצרן, ועמש"כ בזה ההעמ"ש שם.

**אדם חשוב שאני,** הריטב"א הק' דאטו משום דהוא אדם חשוב ימות ברעב, וכתב די"ל שהי' לו ללוות מאחרים דמסתמא ימצא ללוות, א"נ דהי' לו לעשות בצינעא גדולה וצמצום גדול, והכס"מ בפ"ז מיו"ט ה"ו ובב"י בסימן תקל"ז סט"ו כתב בדעת הרמב"ם דהי' בידו לקנות מאחרים.[[514]](#footnote-514)

הכס"מ והב"י שם הק' דמ"ט לא כתבו הפוסקים דאדם חשוב אסור אף אם אין לו מה יאכל, וכתב דאפשר דכיון דרב חצדו לי' אע"ג דאדם חשוב הוה, נקטינן כוותי', דהלכתא כרב באיסורי, ועוד, דהרי לאידך לישנא דלא סיימוה קמי', שרי אף באדם חשוב, וכיון דאיסור מלאכה בחוה"מ הוא מדרבנן נקטינן כלישנא דמיקל, - אך בפי' ר"ח בסוגיין משמע דקי"ל כשמואל דאסר באדם חשוב, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתכ"ז דאדם חשוב ראוי להחמיר על עצמו.

## קציצת דקל במועד לצורך הנסורת

**א"ר חננאל אמר רב קוצץ אדם דקל במועד אע"פ שא"צ אלא לנסורת שלו, הא לייט עלה אביי,** בביאור הפלוגתא בזה מצינו כמה דרכים, **א** הריטב"א כתב בשם תוס' דאיירי כשמתכוין להערמה,[[515]](#footnote-515) וזהו דלייט עלה אביי משום דהערמה אסורה, כדתניא לעיל ובלבד שלא יערים, ורב דשרי הוא משום דס"ל דהערמה מותרת, דרב תנא הוא ופליג, או דס"ל כריבר"י דשרי להערים.[[516]](#footnote-516) - **ב** הריא"ז כתב דקי"ל כריבר"י דהערמה מותרת, ומה"ט הוא דשרי רב להערים ולקצוץ דקל שא"צ אלא לנסורת שלו, אע"פ דהוא הערמה, ואביי דאסר הוא משום דלא התירו להערים אלא בדבר שאינו ניכר כ"כ, אבל זה שא"צ אלא דבר מועט ועושה דבר גדול ניכר שלצורך החול הוא עושה. - **ג** הריטב"א כתב דלא איירי כלל בהערמה, אלא הוא צריך לנסורת ולצורך כך הוא קוצץ את הדקל, ומה"ט הוא דשרי רב, וכ"כ תלמיד הרי"מ, דכיון דהוא צריך לנסורת, ע"כ מותר לקצוץ הדקל, כמו שמותר לשחוט בהמה אע"פ שא"צ אלא לאחר מאברי',[[517]](#footnote-517) וכ"כ התוס' הרא"ש דדמי לשוחט בהמה וא"צ אלא לכזית, ואביי דאסר הוא משום דלצורך דבר מועט כזה לא התירו לעשות ולהותיר. - **ד** בד' המאירי מבו' דמודה אביי דמדינא שרי, אלא דס"ל שהדבר מכוער וראוי להמנע ממנו, אא"כ הוא צורך גדול, וכן משמע קצת בד' הרמב"ן בהל' חוה"מ, עיי"ש שכתב דקוצצין אפי' דקל להדליק בפסולת שלו, אלא דלייט עלה אביי משום שעיקר מלאכה זו שלא לצורך המועד.

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, דההשלמה כתב דאף דלייט עלה אביי, מ"מ הלכתא כרב חננאל, שהרי רב אשי עבד עובדא כוותי', וכ"כ הפסקי תוס' באות נ"ד, וכ"כ המאורות בסוגיין, ותלמיד הר"י מפאריש בשם מורו,[[518]](#footnote-518) והראבי"ה בסימן תתכ"ז, וההג"א בסימן ט"ז בשם האו"ז, וכ"כ תלמיד הר"י מפאריש בשם מורו, - אך בפירש"י בפי' בתרא מבו' דרב אשי חזר בו דאסור לקוץ, ולפ"ז קי"ל הכי,[[519]](#footnote-519) וכ"כ הרי"צ גאות בהל' חוה"מ דקי"ל כאביי, וכ"כ האגודה בפירקין בשם ר"י, וכ"כ תלמיד הר"י מפאריש בשם הריב"מ דלא קי"ל כרב חננאל, שהרי לייט עלה אביי, ואף רב אשי חזר בו,[[520]](#footnote-520) וכ"כ הריא"ז, וכ"כ הב"י בסימן תקל"ג ס"א בדעת הפוסקים שהשמיטו לדין זה, וכ"ה מבו' בד' המאירי, אלא שדעתו דלא אסר בזה אביי, אלא שהדבר מכוער וכו', וכ"כ השעה"צ בסימן תקל"ג סק"ג.

כ"ו כסליו פ"ב

דף מס' 19

**י"ב ב' - שרא למעקר כיתנא וכו' חזי לחפיפה,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דהוא ראוי לכסות בו מאכל כגון תאנים וענבים, וכ"כ הר"י מלוניל והמאורות ותלמיד הרי"מ. - **ב** בפי' רגמ"ה כתב דהיינו דהוא ראוי לכסות כלי שיש בו שכר, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז. - **ג** הריטב"א כתב דהיינו ששורין את הזרע והנשים חופפות בו פניהם ידיהם ורגליהם להחליק בשרן ולצחצח מראיהן, וכ"כ המאירי, וכ"כ הנימו"י בשם י"מ, וכ"כ התוס' הרא"ש בסוגיין והצרור החיים דרך י' סי"ג בשם הראב"ד,[[521]](#footnote-521) וכ"כ המ"מ בפ"ח מיו"ט ה"י בשם הראב"ד והרא"ה.

המ"מ שם כתב דלפי שאין דרך הפשתן לעקרו לחצאין, התירו לעקרו כולו, כיון שצריך למקצת, ובד' הב"י בסימן תקל"ג ס"ב משמע שפירש דהיינו דמותר לעקור כל השדה, אף שא"צ אלא למקצת מן הפשתן, וכתב דהוא דלא כמשמעות ד' רי"ו דלא הותר לעקור אלא כדי מה שצריך, - אך המג"א שם סק"ה תמה ע"ז דמ"ט יהא עדיף מדבר שהוא לצורך אכילה שאינו רשאי לעקור יותר מן הצורך, ועיי"ש שכתב דמש"כ המ"מ דמותר לעקור את כולו, היינו דמותר לעקור את כל הגבעול, אף דא"צ לכל הגבעול אלא לזרע, משום דאין דרך ליקח את הזרע ולהשאיר העיקר בקרקע,[[522]](#footnote-522) וכ"כ הדרישה שם סק"א והא"ר שם סק"ג, והמ"ב שם סקי"א הוסיף לפרש דהוא משום שלא הטריחוהו חכמים לשנות מכפי מה שהוא עושה בחול, וע"כ מותר לעקור עם השורש, ועמש"כ בזה בס' שמה"כ פ"ב הערה 11.

**ולמעקר שומשמא וכו' חזי לנזיי דאית בהו,** בפירש"י כתב דהיינו דהכמושין שבהן ראויין לאכילה, ועד"ז כתבו בפי' הר"י מלוניל והמאירי והנימו"י, ועד"ז כתב הריטב"אדאותן שמתייבשין במחובר ראויין לאכילה או לעשות מהן שמן, והמכתם כתב בשם הראב"ד דהדקים שבהן שמתיבשין במחובר, ראויין לעשות מהן שמן, וכ"כ הטוש"ע בסימן תקל"ג ס"ב, - אך הערוך בע' נזיי כתב דהיינו דהגרעינין שבהן ראויין, וכ"כ בפי' רגמ"ה ובפירש"י הנד', וכ"כ הריטב"א ותלמיד הרשב"א בשם רה"ג, וכ"כ הריבב"ן והריא"ז והר"ן, ועד"ז כתב בחי' תלמיד הרי"מ.[[523]](#footnote-523)

המ"ב בסימן תקל"ג סקי"ד כתב דמשמע דמותר לעקור השומשמין בלי ברירה, ואח"כ יברור הראויים לאכילה ולשמן, ובשעה"צ שם סקכ"ה דקדק כן מל' הגמ', ועמש"כ בזה בס' שמה"כ פ"ב הערה 11.

**אפקרי' ר' ינאי לפרדיסי' דההיא שתא,** הרי"ו בנתיב ד' ח"ה כתב ללמוד מהכא דאדם חשוב צריך ליזהר אפי' במלאכת דבר האבד, שמא יטעו העולם לומר שכיון מלאכתו במועד, וכ"כ הרוקח בסימן ש"ז דאדם חשוב צריך להחניר על עצמו, - והב"י בבדה"ב בסו"ס תקל"ז כתב דאין ראי' מהכא, דשאני הכא שאירע תקלה על ידו, ועיי"ש שכתב דאדרבה מוכח מהכא דאף אדם חשוב א"צ ליזהר כל שלא באה תקלה על ידו, שהרי ל"ה ר' ינאי נזהר מעיקרא,[[524]](#footnote-524) - ועמש"כ בזה הפמ"ג במש"ז שם סק"ו, והמ"ב שם סקנ"ד.

**מכניס אדם פירותיו במועד,** התוס' כתבו בשם תוס' הרב דבהכנסת פירות איכא מלאכה, ועמדו בזה דמה מלאכה יש בזה, ועמש"נ בזה בדף מס' 2, ודנו לפרש דהאיסור בזה הוא משום טירחא, ואף טירחא בלא מלאכה אסורה, וכ"כ המרדכי בסימן תתנ"ה, ותלמיד הרי"מ, - ועיי"ש שכתב דע"י נכרי שרי, דלא נאסר אמירה לנכרי בדבר האסור משום טירחא,[[525]](#footnote-525) וזה כדבריו לעיל בע"א, ונתבאר בדף מס' 15.

## מכוין מלאכתו במועד

**ובלבד שלא יכוין מלאכתו במועד,** החינוך במצוה שכ"ג כתב דמה שאסרו לכוין מלאכתו במועד, הוא משום דלא הוקבעו ימי חוה"מ לעסוק במלאכה, כי אם לשמוח לפני ד', ר"ל להתקבץ במדרשות ולשמוע נועם אמרי ספר וכו'.[[526]](#footnote-526)

בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דלא יכוין מלאכתו במועד, היינו שלא יתכוין שיאמר אמתין עד תוך המועד שלא יהי' לי לעשות שום מלאכה אחרת, ועד"ז כתבו תלמיד הרי"מ והנימו"י, וכ"כ בפירש"י לעיל י"א א', וכ"כ הס' הנר ותלמיד הרי"מ ותלמיד הרשב"א שם, ועד"ז כתב בפירש"י בבכורות ל"ד ב' ד"ה ואת"ל, ועד"ז כתב הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"ד דאסור לאדם שיתכוין ויאחר מלאכות אלו וכיו"ב ויניחם כדי לעשותן במועד מפני שהוא פנוי, וכ"כ החינוך במצוה שכ"ג, והריב"ש בסימן שנ"ב, - ומשמעות דבריהם דל"ה כמכוין מלאכתו במועד, אלא כשהניחו למועד, אך כל שלא הניחה למועד, אף שהי' בידו לעשותה קודם המועד ולא עשאה, ל"ה כמכוין מלאכתו במועד, - וכ"כ בס' המכתם בשם הראב"ד, דדוקא מכוין, אבל שוכח או מתעצל אין קונסין אותו,[[527]](#footnote-527) וכ"כ הריטב"א והמאירי ותלמיד הרשב"א והנימו"י, ומבו' דלא חשיב כמכוין מלאכתו במועד, אלא כשהניח מלאכתו מדעת לעשותה במועד, אך כל שנתעצל ולא עשה את מלאכתו קודם המועד אף שהי' בידו לעשותה, ל"ה בכלל מכוין מלאכתו במועד,[[528]](#footnote-528) - וכ"כ השעה"צ בסימן תק"מ סקכ"ג דלא אסרו אלא כשכיון מלאכתו במזיד לעשותה במועד, אבל אם לא כיון אלא מתוך התעצלותו נמשך הדבר עד חוה"מ שרי.

אך בדף מס' 14 נתבאר מד' הראב"ד ורבים מקמאי דס"ד דאף כשהטעוהו פועלים הוי כמכוין מלאכתו במועד, כיון דאם הי' הולך ומוסיף להן על שכרן שמא היו באין, ומבו' דכל שהי' בידו לעשות המלאכה קודם הרגל ולא עשאה הוי כמכוין מלאכתו במועד, אף שלא נתכוין להניח מלאכתו למועד, אלא לא עשאה מפני שהטעוהו פועלים, - ונתבאר ללמוד כן גם ממש"כ הראשונים בריש פירקין בשם הראב"ד דכל הא דאם אירע אבל קודם המועד ולא עשה מלאכתו בימי אבלו, מותר לעשותה במועד, הוא משום דאבל אסור בעשיית מלאכה זו, אך אם הי' מותר בעשייתה, הו"ל כמכוין מלאכתו במועד, אף שהניחה מחמת טירדת אבלו, - וממש"כ הראשונים ע"פ הירושלמי בדין בצירת כרם, דכל שהגיע זמנו לבצור ולא בצר הוא חטא על נפשי', דפשע במה שלא בצר קודם המועד כיון שהגיע זמנו לבצור, ומשמע דכל שפשע במה שלא עשה מלאכתו קודם המועד, הו"ל כמכוין מלאכתו במועד, - וכ"נ גם ממש"כ הראב"ן בפירקין דכל יהודי שיודע שיש לו יין ויש לו חביות לתקן ואינו מתקן לפני המועד ודאי כיון מלאכתו במועד אסור, ורק אם לא ידע שיש לו יין מותר לתקן במועד, דהא לא כיון דלא ידע, ועד"ז כתב הראבי"ה בסימן תתכ"ד, - וכ"ה משמעות ד' הראשונים בכ"ד דכל שהי' בידו לעשות המלאכה קודם המועד ולא עשאה הו"ל כמכוין מלאכתו במועד, אף אם לא הניחה לעשותה במועד.

וי"ל דהדבר חלוק, דכל שלא עשה את המלאכה קודם המועד משום שנתעצל, וגם אם ל"ה בידו לעשותה במועד, ל"ה עושה אותה קודם המועד, ל"ה כמכוין מלאכתו במועד, אך בגונא דכל מה שנתעצל ופשע ולא עשאה קודם המועד, הוא רק משום שבידו לעשותה במועד, דאם ל"ה בידו לעשותה במועד, ל"ה מתעצל ופושע ומפסיד את ממונו, הו"ל כמכוין מלאכתו במועד,[[529]](#footnote-529) כיון דמה שלא עשאה קודם המועד, הוא משום דסמך ע"ז שיעשנה במועד.[[530]](#footnote-530)

התפארת ירושלים בריש פירקין נקט דמלאכה שדעתו לעשותה בעצמו ול"ה בידו לעשותה קודם המועד ע"י עצמו, אף שבידו לעשותה ע"י אחרים, ל"ה כמכוין מלאכתו במועד, - אך החזו"א בסו"ס קל"ה הוכיח מד' הראב"ד שהביא הרא"ש בסימן א' דכה"ג חשיב כמכוין מלאכתו במועד, כיון שהי' בידו לשכור פועלים קודם המועד, אף שעושה תמיד בעצמו, עיי"ש, ועיי"ש בתפאי"ר במש"כ לפרש לד' הראב"ד בע"א.[[531]](#footnote-531)

הרא"ש בסימן י"ז כתב דבצורך אוכ"נ לא אסרו כיון מלאכתו במועד, וכ"כ המרדכי בסימן תתנ"ד, ותלמיד הרשב"א לעיל בסוגיין, והמאירי לעיל בסוגיין ולקמן י"ט א', וכ"כ הטוש"ע בסימן תקל"ג ס"א, והלבוש שם כתב דהוא כדי שלא יבואו למעט בשמחת יו"ט.

והחיי אדם בכלל ק"ו ס"ב הוסיף דבצורך אוכ"נ מותר לכתחילה להמתין ולכוין לעשותו במועד, וכ"נ בד' הגר"א בסימן תקל"ג ס"א, - אך בד' הקר"א לקמן י"ח א' ד"ה ומה שכתב הרמב"ן מבו' דס"ל דאף שהתירו מלאכת אוכ"נ אף כשכיון מלאכתו במועד, מ"מ לכתחילה אסור לכוין מלאכתו במועד, עיי"ש.

המאירי שם כתב דגם מכשירי אוכל נפש מותרין אף כשכיון מלאכתו במועד, - אך בד' הרמב"ן בהל' חוה"מ בדין עשיית סכין במועד, מבו' דלא הותרו מכשירי אוכל נפש כשכיון מלאכתו במועד,[[532]](#footnote-532) והביאוהו המ"מ בפ"ח מיו"ט הי"ג בסו"ד, והרמ"א בסימן תק"מ ס"ח, וכ"כ הט"ז בסימן תק"מ סק"ה, והמ"ב שם סקי"ח וסקכ"ז.[[533]](#footnote-533)

בד' הרא"ש והמרדכי משמע דרק צורך אוכ"נ הותר אף כשכיון מלאכתו במועד, אך שאר צרכי המועד לא הותרו כשכיון מלאכתו במועד, וכ"כ המאירי לעיל בסוגיין ולקמן י"ט א', וכ"ה מבו' בד' השבה"ל בסימן רכ"ה, וכ"נ בד' הרא"ש בפ"ק סימן ו', וכ"נ בדבריו שם סימן י"ט ובד' המרדכי בסימן תתמ"ה,[[534]](#footnote-534) וכ"ה מבו' בד' תלמיד הרי"מ לקמן י"ח א' בדין כיבוס במועד, וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן תקל"ג סק"א ובאש"א שם סק"א, והמ"ב בסימן תק"מ סק"ט, ובסימן תקמ"ה סקל"א ובשעה"צ שם סקל"א.

אך בתשו' הראב"ד שהביא המכתם בשלהי מכילתין כתב דכל דבר שהוא לצורך המועד מותר אף שכיון מלאכתו במועד, והביאוהו בתשו' הרשב"א ח"ז סימן רצ"ד, ורי"ו בנתיב ד' ח"ה, וכן משמע קצת בד' הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"ד דדין כיון מלאכתו במועד הוא רק במלאכות שהותרו משום דבר האבד.[[535]](#footnote-535)

**וכולן אם כיונו מלאכתן במועד יאבדו,** בפירש"י בבכורות ל"ד ב' ד"ה את"ל פירש דהיינו דאסור לעשות את המלאכה במועד אף שיאבדו עי"ז, וכ"כ תלמיד הרי"מ בסוגיין, והריא"ז בפירקין, והרמ"ך בפ"ז מיו"ט ה"ד, והטור בסימן תקל"ח, וכ"נ ממש"כ התוס' (בד"ה את"ל) דלא עשה איסורא עדיין, וכ"כ בפירש"י בגיטין מ"ד ב' (ד"ה ואת"ל) ובחי' מכת"י שם.

אך הריצ"ג בהל' חוה"מ כתב בשם ר"נ ור"פ ור"מ גאון דהיינו דאם עברו ועשו את המלאכה במועד אף שכיונו מלאכתם מפסידין אותה מהן ומאבדין מה שעשו,[[536]](#footnote-536) וכ"כ הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"ד דאם כיון מלאכתו והניחה למועד ועשאה במועד, בי"ד מאבדין אותה ומפקירין אותה לכל, וכ"ה מבו' בדבריו בפיהמ"ש, וכ"כ הסמ"ג ל"ת ע"ה, והחינוך במצוה שכ"ג, וכ"נ בפי' רגמ"ה ובפירש"י הנד',[[537]](#footnote-537) וכ"כ תלמיד הרשב"א בשם הגאונים ורב פלטוי, וכ"ה מבו' בד' המכתם והנימו"י בסוגיין, והארחות חיים בהל' חוה"מ ס"ג, וכ"כ השו"ע בסימן תקל"ח ס"ו.[[538]](#footnote-538)

הריא"ז כתב דלא קנסו אלא שלא יתעסק בה במועד, אבל לאחר המועד מותר להתעסק בה, וכ"כ תלמיד הרשב"א, והיינו שלא קנסו אלא שלא תועיל לו מחשבתו שהניחה למועד, אך אחר המועד אין טעם לאסור עליו לעשות את המלאכה, ועיי"ש שכתב דלדעת הגאונים דהא דיאבדו היינו דאם עבר ועשה מאבדין אותה, אוסרין אותה עליו לעולם.[[539]](#footnote-539)

המכתם כתב בשם הראב"ד, דבמקום שאין ממון לקנוס, כגון חייט או סופר או אורג לאחרים, שא"א לקנוס מלאכת אחרים, קונסין אותו בעצמו, ומנדין אותו ומלקין אותו, או דקונסין אותו בשכרו אם עדיין לא פרעו, ומאבדין אותו שלא יהנה ממנו,[[540]](#footnote-540) ועד"ז כתבו הריטב"א והנימו"י לקמן בסוגיין והמאירי והארחות חיים בהל' חוה"מ ס"ג, - ועמש"כ בזה הב"י בבדה"ב בסימן תקל"ח ס"ו, והא"ר שם סק"ו.[[541]](#footnote-541)

## עשיית מלאכה בדבר האבד בפרהסיא

**ובלבד שיכניסם בצינעא לתוך ביתו,** בפי' הר"י מלוניל מבו' דהוא משום מראית העין, לפי שהדבר נראה לרבים שהיו בשדה, ואין ניכר לכל שהי' דבר האבד, וע"כ צריך להכניסם בצינעא, שיעשה בענין שלא יודע למי שיוכל להיות בלא ידיעתו, וכ"כ תלמיד הרי"מ דהא דבעי צינעא הוא דלא ניפוק מיני' חורבא, וכ"כ הר"ש בן היתום והנימו"י, וכ"נ בד' הריטב"א, וכ"כ המ"ב בסימן תקל"ח סקי"ב.

אך בתשו' חוו"י סימן ק"נ כתב בתו"ד דמה שהצריכו במלאכת חוה"מ צינעא, אי"ז משום מראית העין, ובתשו' חת"ס אהע"ז ח"ב סימן קע"ג כתב דהוא משום אוושא מילתא ועובדא דחול, ועיי"ש במש"כ לפרש לזה עפי"ד הרמב"ן בפר' אמור, וכ"כ הביאוה"ל בסימן תקל"ט ס"ה סוד"ה אינו מותר.

נחלקו הראשונים בעיקר הא דבעי צינעא בדבר האבד, **א** בד' הר"י מלוניל מבו' דכל הא דבעי צינעא, הוא משום דאין הדבר ניכר לכל שהוא דבר האבד, וע"כ יש בזה חשש מראית העין, וכ"כ הריטב"א בסוגיין בשם הרמב"ן דבדבר שגופו ממש נפסד ואבד, כיון שהפסידו ניכר לא הצריכו צינעא,[[542]](#footnote-542) ורק בהפסד שחוץ לגופו כחשש גנבים הצריכו צינעא, כשאפשר לעשותו בצינעא בלא שום עיכוב, וכנראה פירש כן במש"כ הרמב"ן בהל' חוה"מ דלא הצריכו צינעא, אלא בחושש להפסד כמכניס פירותיו מפני הגנבים וכמביא כלים מבית האומן שאינו מאמינו, אך בדבר האבד גמור עושה לכתחילה כדרכו בלא שינוי דצינעא. - **ב** המאירי בסוגיין כתב דלא הצריכו צינעא אלא בדבר שאין אבידתו ברורה לו, אך כל שהפסידו ברור א"צ צינעא, וכ"כ המאירי לקמן י"ט א', וכ"כ היחוסי תנו"א בע' רב חנן בר אמי,[[543]](#footnote-543) וכ"כ המ"מ בפ"ז מיו"ט ה"ג בשם הרמב"ן, וכנראה פירש כן בד' הרמב"ן בהל' חוה"מ שם, והביאוהו הדרכ"מ בסימן תקל"ח סק"א, והביאוה"ל בסימן תקל"ז ס"א סוד"ה דבר האבד. - **ג** הדרכ"מ שם כתב בדעת המרדכי דבכל דבר האבד צריך צינעא.

הרמב"ן בהל' חוה"מ כתב עמד במה שאמרו לעיל י"א א' דבדבר האבד מכה בפטיש, אף דמשמיע קולו לרבים, והוכיח מזה דלא הצריכו צינעא אלא בחושש להפסד, אך בדבר האבד גמור ל"ב צינעא, וכ"כ הריטב"א, - וצ"ב דהתם איירי בציר וכו' שנשברו, והא דהוי דבר האבד הוא משום חשש גנבים, וא"כ מ"ש ממכניס פירותיו מפני הגנבים דצריך צינעא, - וצ"ל דבעשיית ציר וכו' הדבר ניכר שעשייתו היא מפני חשש ההפסד, וע"כ א"צ לעשות כן בצינעא, ומשא"כ בהכנסת פירות דאי"ז ניכר שמכניס מפני הגנבים, וע"כ צריך לעשות כן בצינעא.[[544]](#footnote-544)

ולמש"כ הדרכ"מ בדעת המרדכי דבכל דבר האבד צריך צינעא, צ"ל דהא דבדבר האבד מכה בפטיש אף דמשמיע קולו לרבים, הוא משום דא"א בצינעא, וכל דא"א בצינעא שרי אף בפרהסיא, וכמש"כ הרמב"ן ועוד מרבוותא, ונתבאר להלן, וכ"כ הקר"א בסוגיין.[[545]](#footnote-545)

## ספק דבר האבד

בתשו' מהרשד"ם או"ח סימן כ"ז דלמש"כ המ"מ בשם הרמב"ן דהכא אין ההפסד ודאי אלא ספק, וע"כ הצריכו צינעא, יש ללמוד דהותר לעשות מלאכה אף משום ספק דבר האבד, ועיי"ש שהוכיח כן גם מהא דתנן לעיל י"א א' דהציר וכו' שנשברו מתקנן במועד, אף דגם אם לא יתקן מנעול, אין ההפסד ודאי, דשמא לא יבואו גנבים, וגם כשיתקן אינו ודאי שלא יבואו וישברו המנעול, וממש"כ הרא"ש בסימן ט"ו דאם הגיע זמן הבציר במועד ויש לישראל כרם, הו"ל כדבר האבד, פן יהי' לבער כשיבצרו השכנים סביבות כרמו כי יפרצו כרמו ויהי' למרמס, וכן הוכיח בתשו' מהרש"ך ח"א סימן קי"ג מכ"ד, והביאו המג"א בר"ס תקל"ז, וכן הוכיח הביאוה"ל בסימן תקל"ז ס"א ד"ה דבר האבד מכ"ד.

אך הב"י בסימן תקל"ט כתב בתו"ד בדעת הרשב"ם דל"ה דבר האבד אלא דבר שיאבד בודאי אם לא יעשה עכשיו, אך כל שאינו אבד בודאי ל"ה כדבר האבד, עיי"ש, ועיי"ש שכתב דלא קי"ל כן, וכן הוכיח הנשמ"א בכלל ק"ו סק"א מד' הב"י בסימן תקמ"ה, ועיי"ש מש"כ בזה,[[546]](#footnote-546) ומש"כ בזה הישועות יעקב בסימן תקל"ז סק"א.

הפמ"ג באש"א בר"ס תקל"ז כתב דהא דספק דבר האבד מותר, הוא משום דאיסורא דמלאכת חוה"מ הוא מדרבנן, וספיקו לקולא, וכ"כ המחה"ש והלבו"ש שם, - אך הביאוה"ל שם ס"א ד"ה דבר האבד הוכיח מד' הרשב"א דאף דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא, מ"מ כל שהחשש שיהא דבר האבד אם לא יעשה בחוה"מ הוא מצוי, שרי, והיינו דבכה"ג איכא בודאי להתירא דדבר האבד, וכ"כ החזו"א בסו"ס קל"ד דספק דבר האבד הוי כדבר האבד ודאי.

ובטעם הא דספק דבר האבד חשיב כדבר האבד ודאי, י"ל בכמה גווני, ותליא במש"נ בדף מס' 1 פלוגתת רבוותא ביסוד ההיתר דדבר האבד, **א** למשמעות ד' הרמב"ן בהל' חוה"מ דהתירא דדבר האבד הוא משום דחשיב כמלאכה לצורך, ע"ד התירא דמלאכה לצורך אוכ"נ ביו"ט, י"ל דאף בספק דבר האבד חשיב כודאי כמלאכה לצורך, ודמי להא דמותר לעשות ביו"ט מלאכה לצורך ספק אוכל נפש, (ונתבאר במ"מ לביצה פ"ד דף מס' 6). - **ב** למש"כ הראבי"ה בסימן תתל"ה והריטב"א לקמן י"ג א' דהתירא דדבר האבד הוא כדי שלא ימנע משמחת המועד, י"ל דמה"ט התירו אף בספק דבר האבד, כדי שלא יהא דואג על ספק אבידתו וימנע משמחת המועד. - **ג** החזו"א שם כתב דהוא משום ששקדו לחוס על ממונן של ישראל, והרי מצות השבת אבידה על זה שעומד במקום התורף ואין קיומו מובטח, וזה לדעת הסוברים דהתירא דדבר האבד הוא היתר שהתירו משום פסידא

**צינעא דהני יממא נינהו וכו',** הרמב"ן בהל' חוה"מ הוכיח מזה דאף דצריך לעשות בצינעא, מ"מ אין הצינעא מעכבת עליו, אלא מצניע כמה שהוא יכול להצניע ואינו מניח מלאכתו בשביל כך, וכן הוכיחו התשב"ץ בח"א סימן כ"ב, והרמ"א בדרכ"מ בסימן תקל"ח, ובתשו' חת"ס אהע"ז ח"ב סימן קע"ג, וכ"כ הרמ"א בסימן תקל"ח ס"ב.

והחת"ס שם כתב בטעם ההיתר בזה, דהא דלא הותר לעשות בפרהסיא, הוא משום דה"ז אסור משום אוושא מילתא ועובדא דחול, ואף שהתירו גוף המלאכה, מ"מ לא התירו לאיסור זה דאוושא מילתא, שהרי גם אם יעשה בצינעא לא יאבד מלאכתו, אך בגונא דא"א לעשות בצינעא, הותר גם איסור זה דאוושא מילתא משום דבר האבד, דכיון דהותרה מלאכה משום דבר האבד, כ"ש דאיסורא דאוושא מילתא הותר, - אך למש"כ כמה מקמאי דהא דלא הותר לעשות בפרהסיא הוא משום מראית העין ודלא ליפוק מיני' חורבא, ונתבאר לעיל, צ"ל דעיקר האיסור שאסרו מכח זה הוא רק כשאפשר בע"א, אך כל שא"א בע"א לא אסרו.

**לדידי' קנסו רבנן לברי' לא קנסו רבנן,** לדעת רש"י ודעימי' דהקנס דמכוין מלאכתו במועד הוא דאסור לעשותה במועד אף שתיאבד עי"ז, הרי דהא דלברי' לא קנסו רבנן היינו דבנו מותר לעשות את המלאכה, וכ"ה מבו' בפירש"י בגיטין מ"ד ב' ד"ה את"ל ובחי' מכת"י שם, ובד' התוס' בסוגיין ד"ה את"ל.

אך לדעת הגאונים ודעימייהו דהקנס דמכוין מלאכתו במועד הוא דאם עבר ועשה את המלאכה במועד מאבדין אותה ממנו, בפשוטו עיקר מה שאמרו דלברי' לא קנסו רבנן, היינו דאם עבר ועשה האב את המלאכה ומת, אין מאבדין אותה מן הבן, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"ד, ומבו' בדבריו שם דנכלל בזה עוד, דאם כיון מלאכתו ומת קודם שעשאה, אין מונעין את הבן מלעשות אותה מלאכה במועד כדי שלא תאבד, וכ"ה מבו' בד' הב"י בסו"ס תקל"ח, עיי"ש, וכ"כ המחזיק ברכה שם סק"ב, והלבו"ש שם ס"ו, והשעה"צ שם סק"ז, ובתשו' כת"ס או"ח סימן פ', וכן צידד בגל' הגרע"א שם.

ובד' השעה"צ שם מבו' דהיינו, דאף דאם עשה מאבדין אותה ומפקירין אותה לכל, מ"מ כ"ז שלא הפקירוה, אינה נעשית הפקר, וע"כ כל שמת קודם שהפקירוה, אין מאבדין אותה מבנו,[[547]](#footnote-547) - אך המו"ק שם כתב דא"צ שיפקירוה בי"ד עכשיו, אלא מיד כשעבר ועשה נעשה הפקר, וכתב לפ"ז דבכה"ג שעבר ועשה לא שייך למימר דלא קנסו בנו אחריו, דכבר הוי זה הפקר, ואין לבן זכות בה.[[548]](#footnote-548)

הטושו"ע בסימן תקל"ח ס"ו כתבו דאם מת לא יקנסו בנו אחריו ומותר לו לעשותה "אם הוא דבר האבד", ובגל' הגרע"א שם עמד בזה דהוא שפת יתר, דפשיטא דאם אינו דבר האבד אסור לו לעשותה, ועיי"ש שכתב למש"כ הדרכ"מ בסימן תקל"ז דבדבר האבד מותר לגמור כל המלאכה, אף דליכא פסידא במה שלא יגמרנה, וזהו דקמ"ל הכא דאף דלברי' לא קנסו, מ"מ אם עשה אביו מלאכה עד שלא יופסד, אסור להבן לגומרה, דתחילת המלאכה דנעשה באיסור אינו גורם היתר להבן לגומרה, ולא הותר לבן לעשותה, אלא אם כשזכה בה עדיין היא דבר האבד.

הנימו"י כתב דהא דלא קנסו חכמים לבנו, היינו דוקא בדבר האבד, אך אם אינו דבר האבד אפי' לבנו קנסו, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ה בשם המפרשים, - ועיי"ש שכתב דהוא כדעת הסוברים דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא, וע"כ כל שעשה מלאכה בדבר שאינו אבד דה"ז אסור מדאורייתא, דמי לצורך אוזן בכור דקנסו בנו אחריו מאחר שהוא איסור דאורייתא, - והב"י בסו"ס תקל"ח תמה ע"ז שהרי קי"ל דאף בצורם אוזן בכור לא קנסו בנו אחריו, וכ"כ רי"ו גופי' בנתיב כ' ח"ב, - ועמש"כ בזה הדרישה שם סק"א, והט"ז סק"ב, והמג"א סק"ב, והא"ז סק"ב, והחמד משה סק"ב, והמאמ"ר סק"ג, והביאוה"ל שם, ומש"כ בזה באורך בתשו' כת"ס או"ח סימן פ', ואכמ"ל.

מד' הנימו"י ורי"ו מבו' דמה שקנסו במכוין מלאכתו במועד לאבדה ממנו, אי"ז דין מסוים במכוין מלאכת דבר האבד במועד, אלא ה"נ הוא בעושה מלאכה האסורה במועד דמאבדין אותה ממנו, וכ"ה מבו' בד' המאירי לעיל י"ב ב' שכתב דאם טחן יותר מן הצריך לו במועד אסור מתורת קנס, ודמי להא דכולם שכיונו מלאכתן במועד יאבדו, והבית מאיר בסימן תקל"ח הוכיח כן ממש"כ הרי"צ גאות ועוד מקמאי בשם ר"נ גאון בחייט או אורג וכו' שעשו מלאכת אחרים שא"א לקנוס ממון אחרים קונסין אותן בעצמן, והרי דהקנס הוא גם כשעשה מלאכה האסורה במועד, ועיי"ש שעמד בזה דמנ"ל הך מילתא, הרי לא מצינו שקנסו אלא במכוין מלאכתו בדבר האבד, דהו"ל כעין הערמה, אך בדבר שאינו אבד י"ל דלא קנסו, וע"ד שאמרו בביצה י"ז ב' דיש להחמיר בהערמה טפי מבמזיד.[[549]](#footnote-549)

כ"ז כסליו פ"ב

דף מס' 20

## קניית חפצים במועד

**י"ג א' - אין לוקחין בתים עבדים ובהמה אלא לצורך המועד,** התוס' עמדו דמ"ט נקט בתים עבדים ובהמה, הרי אסור ליקח אף שאר דברים שלא לצורך המועד,[[550]](#footnote-550) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בשם ה"ר יוסף דרבותא קמ"ל דאפי' הני דהויין בפרהסיא שרי לצורך המועד. - **ב** המאירי כתב די"א דלא אסרו אלא באלו מפני שלקיחתם מפורסמת, אבל מטלטלין וכיו"ב ממה שאין במקחו פרסום מותר אף שלא לצורך המועד, וכ"נ בד' התוס' לקמן י"ח ב' ד"ה אין כותבין, וכ"כ הרמ"א בסימן תקל"ט סי"ב, וכ"כ הגר"א שם ס"א לדעת המתירין פרקמטיא בצינעא, ונתבאר בדף מס' 10. - **ג** המ"מ בפ"ז מיו"ט הכ"ב כתב דשאר הדברים כיון שהוא צריך להם אע"פ שא"צ להם במועד רשאי הוא לקנותם לפי שמו"מ אינו אסור ד"ת אפי' ביו"ט ולפיכך במועד כל שהוא צריך לו או להשתכר שמוצאו בזול מותר לקנותו, אבל בתים ועבדים ובהמה כיון דאוושי ואוושא מלתא לא התירו לקנות אלא לצורך המועד או לצורך המוכר, והמאמ"ר בסימן תקל"ט סק"ז וסק"ח כתב לפרש לדבריו דאף דאסור לקנות גם שאר דברים במועד, מ"מ הותר איסור זה כשהוא צריך להם לתשמישו לאחר המועד ואם לא יקנהו עכשיו יהא נפסד, וכן הותר איסור זה כשקונה להשתכר לדעת הרמב"ם והראב"ד, ואפ"ה אסור בבתים ועבדים ובהמה משום דאוושא מילתא.[[551]](#footnote-551)

הריא"ז בפירקין כתב ע"פ התוספתא שלוקחין מן הנכרי בתים שדות וכרמים בהמה עבדים ושפחות במועד אע"פ שאינן לצורך המועד מפני שהוא כמציל מידם, והביאו המג"א בסימן תקל"ט סקט"ו, - והביאוה"ל שם סי"ב ד"ה אין לוקחין האריך לפקפק בזה, עיי"ש.

## היתר מלאכה למי שאין לו מה יאכל

**או לצורך המוכר שאין לו מה יאכל,** בטעם התירא דאין לו מה יאכל, מצינו כמה דרכים, **א** בס' המכתם לקמן בסוגיין כתב דהוא משום דהו"ל כדבר האבד, וכ"כ הנימו"י דיש שכתבו דכל שאין לו מה יאכל אין לך דבר האבד גדול מזה, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד שהביא הרא"ש בסימן א' דכל שאין לו מה יאכל חשיב כדבר האבד, וכ"נ קצת בד' הראב"ד שהביא רי"ו בנתיב ד' ח"ה והצרור החיים דרך י' סי"ב ובתשובתו שהובאה בס' מאורות הראשונים ח"א סימן מ"ו. - **ב** בפירש"י לקמן בסוגיין כתב דהוא משום דאין בה טורח, והנימו"י כתב בשמו דהיינו דכל דאין לו מה יאכל אין המלאכה טורח עליו, וכ"כ בפי' הר"ש בן היתום שם.[[552]](#footnote-552) - **ג** הראבי"ה בסימן תתל"ה כתב דעיקר איסור מלאכת חוה"מ הוא כדי שישמח במועד, דמתוך שמחה נוח לו ללמוד ולהבין בהלכות הרגל, וע"כ התירו כשאין לו מה יאכל, כדי שיהא שמח במועד, וכ"כ בס' הפרנס סימן של"א, ועד"ז כתב הריטב"א לקמן בסוגיין, והריטב"א שם פירש דזהו גם טעם התירא דדבר האבד.[[553]](#footnote-553) - **ד** בל' הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבלות משמע קצת דהוא משום דחשבינן לה כצורך המועד.[[554]](#footnote-554)

במש"נ מד' רש"י ודעימי' דהתירא דאין לו מה יאכל הוא היתר בפנ"ע, ואי"ז משום התירא דדבר האבד, כ"ה מבו' גם בל' המאירי לקמן י"ט א', והטור בסימן תק"ל,[[555]](#footnote-555) וכ"ה מוכח מד' הריטב"א בסוגיין,[[556]](#footnote-556) - וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבילות דכל שהתירו חכמים במועד משום צורך המועד אפי' אין לו מה יאכל, כולן אסורין באבל ואפי' ע"י אחרים, וכ"כ הטוש"ע ביו"ד סימן ש"פ ס"י, והרי דאף דהותרה מלאכת דבר האבד באבל ע"י אחרים, מ"מ כשאין לו מה יאכל לא הותרה מלאכה אף ע"י אחרים.[[557]](#footnote-557)

המאירי לקמן י"ט א' כתב דכל שאין לו מה יאכל הותר לעשות מלאכת אומן כדרכו,[[558]](#footnote-558) וכ"ה מבו' בד' הריטב"א לקמן בסוגיין,[[559]](#footnote-559) וכ"כ בתשו' הריב"ש סו"ס רכ"ו, וכ"כ הא"ר בסימן תקמ"א סק"ז, והמאמ"ר שם סק"ד,[[560]](#footnote-560) והגר"א בסימן תק"מ ס"ה, והמ"ב בסימן תקמ"ב סק"ו, ובביאוה"ל בסימן תקמ"א ס"ה ד"ה שינוי.

המאירי לקמן שם כתב דכל שאין לו מה יאכל הותר אף בכיוון מלאכה, וכ"כ הישועות יעקב בסימן תקמ"ב סק"א, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה - אך בד' הראבי"ה בסימן תת"ט מבו' לכאו' דכל שכיון מלאכתו במועד אסור אף שאין לו מה יאכל, וכ"ה מבו' להדיא בד' הביאוה"ל בסימן תקמ"ה ס"ג ד"ה לעצמו, עיי"ש,[[561]](#footnote-561) - ולדעת הראב"ד ודעימי' דהתירא דאין לו מה יאכל הוא משום דחשיב כדבר האבד, לכאו' ודאי דיש לאסור כשכיון מלאכתו במועד, והמאירי שהתיר בזה הוא לטעמי' דהתירא דאין לו מה יאכל הוא היתר בפנ"ע.

## מי חשיב כאין לו מה יאכל

נחלקו רבוותא מהו דחשיב כאין לו מה יאכל, **א** בפי' הר"י מלוניל לקמן י"ח ב' מבו' דהיינו רק כשאין לחם ומים, אך אם יש לו לחם ומים אף שאין לו בהרוחה בבשר ויין, לא הותר לעשות מלאכה, וכ"כ המג"א בסימן תקמ"ב סק"א.[[562]](#footnote-562) - **ב** הריטב"א כתב דשרי אף כשעושה כן כדי להרויח במזונותיו, וכ"כ הא"ר בסימן תקמ"ב סק"ג עפי"ד הלח"מ בפירקין, והשעה"צ שם סקי"ב תמה ע"ז, עיי"ש.[[563]](#footnote-563) - **ג** ההלכה ברורה בסימן תקמ"ב כתב דכל שאין לו בשר ויין חשיב כאין לו מה יאכל, וכ"כ הנשמ"א בכלל ק"ו סק"ד, ועיי"ש שדקדק כן ממש"כ החינוך במצוה שכ"ג, דאין לו מה יאכל היינו שאין לו מעות לקנות "צרכיו". - ועמש"כ בזה הקר"א בסוגיין באורך, ומש"כ הביאוה"ל בסימן תקמ"ב ס"ב ד"ה מה יאכל.[[564]](#footnote-564)

\*הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבלות כתב דכל שהתירו חכמים במועד משום צורך המועד אפי' אין לו מה יאכל, כלן אסורין באבל ואפי' ע"י אחרים, אלא עני ממש שאין לו במה יתפרנס עושה ע"י עצמו משלישי ואילך וכו', והביאו הטור ביו"ד סימן ש"פ, ובתשו' מהריל"ד בקו"א סימן ה' אות ס"א כתב ללמוד מדבריו דבחוה"מ הותר כשאין לו מה יאכל אף אם אינו עני ממש, ורק באבילות לא הותר אלא בעני ממש, ודלא כמש"כ המג"א דאף בחוה"מ לא הותר רק כשאין לו לחם ומים.

אך הנה הפרישה שם סקי"ג פירש לד' הרמב"ן דהא דשאני אבל מחוה"מ הוא דבאבל בג' ימים הראשונים אף אם אין לו מה יאכל יקבל צדקה ולא יעשה, אך מכאן ואילך אם אין לו מה לאכול א"צ לקבל צדקה אלא יעשה בצינעא, ומבו' דמש"כ הרמב"ן עני ממש שאין לו במה יתפרנס, היינו מי שאין לו מה יאכל, וכ"נ להדיא ממש"כ הרמב"ן בתורת האדם שם בתחילת דבריו דהא דעני המתפרנס מן הצדקה עושה בצינעא הוא משום שאין לו מה יאכל, וכתב לדמותו להא דהותר במועד שכר פעולה למי שאין לו מה יאכל, והרי דדמי זל"ז, ולפ"ז יש ללמוד מדבריו דלא חשיב כאין לו מה יאכל אלא בעני ממש שאין לו במה יתפרנס,[[565]](#footnote-565) וצ"ע.

החינוך במצוה שכ"ג כתב דכל שאין לו מעות לקנות צרכיו חשיב כאין לו מה יאכל, אע"פ שיש לו בית וכלי תשמיש, שאין מחייבין לו לאדם למכור כליו, וכ"כ הב"י בסימן תקמ"ב דכ"נ מסתימת הפוסקים, ועיי"ש שהוכיח כן דאל"כ אטו איכפלו רבנן לאשמועינן האי דינא בגברא ערטילאי שאין לו מה למכור, ועוד, שהרי לא חייבוהו למכור כשאין לו מאתים זוז וורצה ליטול כלי תשמישו, וה"נ אין לחייבו למכור כדי שלא יעשה מלאכה,[[566]](#footnote-566) וכ"כ הט"ז שם סק"ב, והמ"ב שם סק"ח.

הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ריש ענין האבילות כתב דאבל בג' ימים ראשונים אסור במלאכה אפי' עני המתפרנס מן הצדקה, מכאן ואילך עושה בצינעא בתוך ביתו כיון שאין לו מה יאכל, והאשה וכו' ואם אינה מספקת עושה אומנות שלה בצינעא בתוך ביתה, שכן במועד שכר פעולה לשאין לו מה יאכל מותר, ומבו' בדבריו דהתירא דאין לו מה יאכל במועד, הוא גם במי שמתפרנס מן הצדקה, דמותר לעשות מלאכה לצורך פרנסתו, אף שיכול להתפרנס מן הצדקה,[[567]](#footnote-567) וכ"נ בד' הראב"ד שהביא הרא"ש בסו"ס א', עיי"ש, וכ"נ ממה שנסתפק הביאוה"ל בסימן תקמ"ב ס"ב ד"ה ע"י פועל כשיכול להשיג מעות בהלואה, אם חשיב כאין לו מה יאכל משום דעציבא לי' מילתא, ונתבאר להלן, וכ"ש כשהוא ניזון מן הצדקה דעציבא לי' מילתא וחשיב כאין לו מה יאכל, וכ"ה מבו' בתשו' משיב דבר ח"ב סימן נ"ו סוד"ה ואפילו נימא,[[568]](#footnote-568) - ועמש"כ בזה בס' שמה"כ פט"ז הערה 13, וצ"ע.

הביאוה"ל בסימן תקמ"ב ס"ב ד"ה ע"י פועל נסתפק בגונא דאין לו מה יאכל אלא שיכול להשיג מעות בהלואה, אם הותר לעשות מלאכה, ועיי"ש שכתב די"ל דל"ד למש"כ השאילתות בסימן ק"ע דהותר לקצור כשאין לו מה יאכל אף שיכול ללוות, משום דעציבא לי' מילתא ולא מקיים ושמחת בחגך, די"ל דהתם הוא משום ששמחת האדם הוא שנהנה משל עצמו ולא מתבואת אחרים, ומשא"כ בנידו"ד דבכל גוונא יאכל מתבואת אחרים, אפשר דע"י הלואה בעלמא לא אמרינן דעציבא דעתי'.

## עשיית מלאכה לצורך אחר שאין לו מה יאכל

המו"ק בסימן תקמ"ב כתב דאם יש לו אשה ובנים קטנים שחייב במזונותם, עושה ג"כ כדי פרנסתם היום, אבל לא לצורך אותם שאינו חייב לזונם, אלא יחזרו על הפתחים אם אינם יכולים לעשות בעצמם, - אך הביאוה"ל שם ס"ב ד"ה ע"י פועל כתב דכיון דהמצוה של שמחת החג קאי גם על חוה"מ, מה שמחה יהא לו אם יחזרו בניו על הפתחים, ויתבטל אצלו עי"ז שמחת החג, וע"כ מותר לעשות בעצמו כדי להרויח בשבילם.[[569]](#footnote-569)

בתשו' ר"מ פרובינצאלו סימן נ"ח כתב דלא הותר לאדם לעשות מלאכה לצורך אחר שאין לו מה יאכל, וכגון במלאכה שצריכה כמה פועלים ואחד מהן אין לו מה יאכל, לא הותרו האחרים לעשות מלאכה כדי שיהא ביד אותו פועל להשתכר, וכן הוכיח המנחת שלמה בסימן צ"א אות י"ח מד' המו"ק והביאוה"ל דלא הותר לעשות מלאכה כדי ליתן המעות לאדם אחר שאין לו מה יאכל, ולא התירו אלא כשאין לאשתו ובניו מה יאכלו, וכ"ה מבו' בתשו' נובי"ק או"ח סימן י"ג דאף אסור לאחר לסייע לאותו שאין לו מה יאכל במלאכתו, אלא בסיוע שאין בו ממש, ועיי"ש במנחת שלמה במה שהאריך לדון בזה, ובמש"כ בס' שמה"כ סימן ל'.

**שכר פעולה שאין לו מה יאכל מהו,** בפירש"י הנד' כתב דמיבע"ל כשאין לפועל מה יאכל אם מותר ליתן לו מלאכה ולשוכרו כדי שיהא לו מה יאכל, והנשמ"א בכלל ק"ו סק"ד כתב דמשמע דלא קאי האיבעיא על הפועל, דודאי דהפועל יכול לעשות כל מלאכה להחיות נפשו, אלא מיבע"ל אם מותר לישראל חבירו ליתן לפועל מלאכה, אף דהוא כעין אין אומרים לאדם חטא בשביל שיזכה חברך, שהרי אסור ליתן מלאכה אף לנכרי,[[570]](#footnote-570) וכ"ה משמעות ד' הרי"ף והרא"ש דעיקר האיבעיא היא אם מותר לבעה"ב לשכור את הפועל,[[571]](#footnote-571) וכ"ה מבו' בל' תלמיד הרי"מ והריטב"א,[[572]](#footnote-572) ובל' המכתם לקמן בסוגיין, וכן משמע בל' הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הכ"ד דאף אחר שכתב דמותר לעשות מלאכה כשאין לו מה יאכל, הוצרך להשמיענו דמותר לעשיר לשכור עני שאין לו מה יאכל וכו', - אך בד' הר"י מלוניל והנימו"י משמע דמיבע"ל על הפועל עצמו אם מותר להשכיר עצמו, וכ"כ הקר"א, עיי"ש.

בעיקר הא דמיבע"ל אם הותר לבעלים לעשות מלאכתו ע"י פועל שאין לו מה יאכל, צ"ב דמ"ש מהא דתנן דהותר ליקח בתים עבדים ובהמה ממוכר שאין לו מה יאכל, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הר"י מלוניל כתב דמיבע"ל שמא לא הותר אלא מו"מ דלי"ב איסורא דאורייתא, אך מלאכה גמורה לא הותרה, או"ד דאף מלאכה גמורה הותרה, משום דבחוה"מ לי"ב איסורא דאורייתא, וכ"כ המכתם בתי' קמא ותלמיד הרי"מ והנימו"י. - **ב** המכתם כתב בתי' בתרא די"ל דהא דהותר ליקח ממי שאין לו מה יאכל, הוא משום דהמוכר בשלו הוא עוסק, ומלאכת דבר האבד שלו נעשית ע"י אחרים כשאר מלאכות דבר האבד דעלמא, ומשא"כ בפועל שעוסק בשל אחרים לגמרי, ועד"ז כתב הריטב"א דשאני צורך המוכר שהוא בעל הממון וראוי להתיר אפי' ללוקח. - **ג** הריטב"א כתב עוד די"ל דהא דהותר ליקח ממי שאין לו מה יאכל, הוא משום שאין הלוקח עושה בדבר כ"כ.

א' טבת פ"ב

דף מס' 21

**י"ג א' - מאי לאו לאתויי שכר פעולה,** בפירש"י כתב בפי' קמא דהיינו דאם בשביל צורך המועד צריך שישתכר להוליכן לבית הקונה ולעסוק בהן שאין לו לשכיר מה יאכל ביו"ט אא"כ ישתכר כאן, התירו חכמים לקנותן כדי שישתכר זה,[[573]](#footnote-573) ובפי' בתרא כתב דהיינו דהתירו לו לקנות עבדים, לצורך הסופר שאין לו מה יאכל כדי שיכתוב הסופר את שטר המכירה ויתן לו שכרו ויאכל זה בחוה"מ, וכ"כ תלמיד הרי"מ,[[574]](#footnote-574) וכ"כ ההג"א בסימן י"ח דאפי' יש למוכר ואין לשוכר הצריך להשתכר כדי להוליכו לבית הקונה מה יאכל, מותר להם להקנות משום שישתכר השוכר, וכ"כ השו"ע בסימן תקל"ט סי"ב, - ונתחדש בזה דאף דבכה"ג ליכא צורך כלל במכירה עצמה, מ"מ כיון דעי"ז יש תועלת לאותו שאין לו מה יאכל, שישכרוהו להוליך המקח או לכתוב שטר המכירה, הותרה המכירה.

**ואם אינו מאמינו או שאין לו מה יאכל וכו' לאתויי שכר פעולה,** הנימו"י כתב בשם הרמ"ה דהא דשרי לכתוב ע"י הסופר בשכר, הוא משום דכיון דהותרה הלואה לצורך הלואה, הותר נמי שכר לצורך הסופר, אך במידי אחריני כגון בכתיבת ספרים, אע"ג דאין לסופר מה יאכל אסור לשכרו, אלא לדבר שהוא צורך המועד, - ועיי"ש שתמה ע"ז, דשכר פעולה סתמא שרי ממתניתין, ועוד שהרי מפרשינן דטעם התירא דשכר פעולה שאין לו מה יאכל הוא משום דאין המלאכה טורח עליו, או משום דהו"ל כדבר האבד, ויש להתיר מכח זה שכר פעולה בכל מלאכה למי שאין לו מה יאכל, והב"י בסימן תקמ"ב ס"ב כתב דכן נראה שהוא דעת כל הפוסקים, דכל מלאכה שריא ע"י פועל שאין לו מה יאכל.

**כל מלאכות נמי לישתרו דהא איכא שכר פעולה שאין לו מה יאכל,** הריטב"א הק' דמ"ט לא פריך שיותרו כל המלאכות בי"ד כיון שהותרו במועד לצורך דבר האבד, וכתב דהוא משום דלדעת ר' יהודה לא הותרה מלאכת דבר האבד אלא ע"י שינוי, ולא התירו בי"ד אלא דבר שהותר במועד כדרכו, כתפירה שההדיוט תופר כדרכו.[[575]](#footnote-575)

אך המכתם כתב דאין להתיר מכח הא דהותר בדבר האבד,[[576]](#footnote-576) דהא דדבר האבד הותר בחוה"מ אי"ז טעם להתיר כל מלאכה בי"ד, דדבר האבד דשרי מדאורייתא כדילפינן לה בחגיגה י"ח א' מקרא דמסרן הכתוב לחכמים לא חשבינן לה למלאכה כלל, אך מלאכה בי"ד דאסורה לא הותרה, ועיי"ש שהק' ע"ז, דא"כ מאי פריך דלישתרו מכח הא דאיכא שכר פעולה שאין לו מה יאכל, הרי הא דשרי שכר פעולה הוא משום דחשבינן לי' כדבר האבד ולא אסרו הכתוב, וכתב די"ל דל"ד דמלאכת דבר האבד כו"ע ידעי דדבר האבד הוא, וע"כ אין ללמוד מזה להיתר בי"ד, ולא פריך אלא מהא דשרי שכר פעולה, אע"ג דכו"ע לא ידעי שאין לו מה יאכל ואפ"ה שרי, וה"נ יש להתיר במלאכה בי"ד, וצ"ב.

נתבאר בדף מס' 7 מד' הרמב"ם ועוד מקמאי דהא דההדיוט תופר כדרכו, אי"ז דין מסוים בתפירה, אלא ה"ה בשאר מלאכות הותר ההדיוט לעשות כדרכו, ולפ"ז צ"ע דמ"ט לא פריך דשאר מלאכות לישתרו שהרי ההדיוט עושה אותם כדרכו, ולשנויא דגמ' דלא התירו אלא בג' מלאכות אלו משום שיש בהן צורך יו"ט, ניחא.

**אלא מעתה בנין לישתרי שכן כותל הגוהה לרה"ר סותר ובונה כדרכו מפני הסכנה,** הריטב"א כתב דהא דפריך מינה, אף דלא פריך מהא דכל מלאכות הותרו בדבר האבד, דהוא משום דלא הותרו לר' יהודה אלא ע"י שינוי, הוא משום דבזה מודו כו"ע שהוא בונה אותה כדרכו במועד ואפי' לר' יהודה.[[577]](#footnote-577)

**אלא מעתה לבלר לישתרי שכן כותבין קידושי נשים גיטין ושוברים,** בפירש"י לקמן י"ח ב' כתב דהא דהותר לכתוב דברים אלו, הוא משום דהו"ל כדבר האבד, וכ"כ רבים מקמאי, ויתבאר בעזה"י במקומו, והקר"א הק' דא"כ מאי פרכינן דלבלר תישתרי, ומ"ש מכל מלאכות דניחא לן דאסורות בי"ד אף דהותרו במועד בדבר האבד, וכמש"כ הריטב"א והמכתם.[[578]](#footnote-578)

**מועד משום טירחא הוא ובמקום פסידא שרו רבנן,** בפירש"י כתב דהיינו דהא דהותרה מלאכה למי שאין לו מה יאכל, הוא דאין בה טורח, והביאו הנימו"י, וכ"כ בפי' הר"ש בן היתום, דאסרו חכמים מלאכה בחוה"מ משום טירחא, שצריך אדם לנוח ולשמוח בחגו, ולאו טירחא היא כיון שאין לו מה יאכל, - אך הריטב"א כתב דכיון דאיסור מלאכה בחוה"מ הוא משום טירחא ושלא למעט בשמחת הרגל, ע"כ התירו למי שאין לו מה יאכל, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתל"ה דעיקר איסור מלאכת חוה"מ הוא כדי שישמח במועד וכו', וע"כ התירו כשאין לו מה יאכל, כדי שיהא שמח במועד, וכ"כ בס' הפרנס סימן של"א.

היראים בסו"ס ד"ש הוכיח מהכא דאיסור מלאכה בחוה"מ הוא מדרבנן משום דכשטורח נראה מבזה המועדות, וכ"כ הרוקח בסימן ש"ז, והסמ"ג לאוין ע"ה, - ובביאור מהרש"ל שם כתב דהיינו דממה שאמרו דלא אסרו במועד אלא דבר שיש בו טירחא, בע"כ דאין איסורו מדאורייתא, דבמלאכות דאורייתא אין חילוק בין טירחא לאינו טירחא, וכל מלאכות שבת יוכיחו, אלא איסורו הוא מדרבנן שלא יבזה המועדות, וע"כ לא נאסר אלא לטרוח, ועמש"נ בזה בדף מס' 1 אם נאסרה בחוה"מ מלאכה שאין בה טירחא.

**י"ד משום צורך יו"ט הוא וכו' מידי דלאו צורך יו"ט לא שרו רבנן,** בפירש"י כתב דהיינו דהא דהותרו ג' מלאכות אלו הוא משום שהם צורך יו"ט, והא דקתני שכן הדיוט וכו' היינו דהוי צורך יו"ט והותרו נמי בחוה"מ, והריטב"א כתב דהיינו דעיקר הא דהותרו מלאכת אלו בי"ד, הוא משום שהן צורך יו"ט לכלל ופרט ודרך בנ"א לאחרם עד י"ד, והא דתניא דהותרו משום שההדיוט וכו' הוא לסניפין בעלמא וסמך וסעד, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח מיו"ט הי"ט דהא דלא הותרו שאר מלאכות בי"ד הוא משום שאין העם צריכין להן צורך הרבה.

והריטב"א כתב לפרש לפ"ז ללישנא דגמ', דהיינו דאין לתלות איסור מלאכה בי"ד באיסור מלאכה בחוה"מ, דהרי אין טעם איסורן שוה, דאיסור מלאכה בחוה"מ הוא משום טירחא ושלא למעט בשמחת הרגל, וע"כ התירו מלאכה לצורך המועד ובדבר האבד כדי שלא יהא דואג על אבידתו ונמנע משמחת יו"ט, ומה"ט התירו גם שכר פעולה שאין לו מה יאכל, אך באיסור מלאכה בי"ד דאינו כדי למעט טורח ועמל, שהרי חול גמור הוא, אלא הוא כדי להכין צרכי יו"ט, או שיתעסק בצרכי פסחו בזמן ביהמ"ק או בזה"ז בצרכי מצה וכו', ע"כ כל שהוא לצורך הכנת צורך יו"ט שרי, ומנו חכמים ג' אומניות אלו שיש בהן צורך עונג יו"ט לכלל ופרט, אבל שאר מלאכות שאין בהן צורך יו"ט אין להתיר אע"פ שיהא מותר כיו"ב במועד לצורך דבר האבד, - ועמש"כ בזה הקר"א.

**אין מפנין מבית לבית,** בפירש"י כתב דהוא מפני הטורח,[[579]](#footnote-579) וכ"כ הר"י מלוניל והנימו"י, וכ"נ בד' הר"ן, וכ"כ המ"ב בסימן תקל"ה סק"א, - והריטב"א כתב לפרש עוד דהוא משום עובדא דחול.

הריטב"א כתב דהא דנאסר לפנות כלים מבית לבית, היינו שלא לצורך המועד, וכ"כ ההג"א בסימן י"ח, וכ"כ הטוש"ע בסימן תקל"ה ס"א, - והא"ר שם סק"א כתב דמשמע דלצורך המועד מותר אף בפרהסיא, וכתב עפי"ד המרדכי בסימן תתנ"ה דהיינו בדבר שניכר וידוע שהוא לצורך המועד, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סק"ב, והמ"ב שם סק"ד.

## הבאת כלים מבית האומן במועד

**אין מביאין כלים מבית האומן,** בפירש"י בפסחים נ"ה ב' ד"ה לחצר אחרת כתב דהוא מפני הטורח, וכ"כ תלמיד הרי"מ לקמן בסוגיין, וכ"כ הר"י מלוניל והר"ן והמאירי בפי' קמא, - אך בפי' בתרא כתבו דהוא מפני החשד, שיהיו סבורין הרואים שהוליכן בחוה"מ לבית האומן לתקנן[[580]](#footnote-580), וכ"כ הנימו"י, וכ"כ בפי' הר"ן בפסחים שם, והמ"מ בפ"ח מיו"ט הכ"א.[[581]](#footnote-581)

והב"ח בסו"ס תקל"ה כתב דנפ"מ בזה הוא אם מותר להביא מבית לבית באותה חצר, דומיא דפינוי כלים דשרי, דאם הא דאין מביאין כלים מבית האומן הוא מפני הטורח, הרי דמבית לבית באותה חצר דליכא טורח שרי, אך אם הא דאין מביאין כלים מבית האומן הוא מפני החשד, אסור אף להביא מבית לבית באותה חצר, והביא שכ"כ המרדכי הארוך בשם ר"ת לאסור בזה כדי שלא יאמר הרואה שציוה לתקנו במועד, וכ"כ המג"א בסימן תקל"ד סק"ו והמ"ב שם סקט"ז, וכתבו דה"ז אסור אף באומן נכרי, שיסברו שהבעה"ב ציוה לתקנו במועד.

**סיפא אתאן לבית שבחצר,** בפירש"י כתב דהיינו דמפנה מבית שבחצר לחצר, ולא נאסר אלא כשמפנה דרך רה"ר, וכ"כ הפסקי רי"ד, וכ"נ בד' הר"ן, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ח מיו"ט הט"ז כתב דהיינו דמפנה מבית לבית דרך חצר, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי נימו"י, וכ"כ הטוש"ע בסימן תקל"ה ס"א.

בטעם הא דשרי לפנות לחצירו, כתב בפירש"י דהוא משום דצינעא הוא, והריטב"א כתב דהוא משום דליכא טירחא ולא פרהסיא,[[582]](#footnote-582) וכ"כ הר"י מלוניל, וכ"ה מבו' בד' הנימו"י, וכ"כ המ"ב בסימן תקל"ה סק"ה.

הב"י בסימן תקל"ה ס"א הביא ממרדכי ישן דמותר לפנות מחצר לחצר דרך פתח שביניהם, וכ"כ המג"א שם סק"א, וכתב דבכה"ג שרי אף דרך כמה חצירות, וכ"כ המ"ב שם סק"ב.

ההג"א בסימן י"ח כתב דלדידן דליכא חצירות, יש להחמיר בדבר, ולא הותר בכה"ג אלא מבית לבית הסמוך לו, אבל יותר מכן אסור, וכ"כ הטור בסימן תקל"ה בשם י"א, - אך הב"י שם כתב בשם מרדכי ישן דלדידן דליכא חצירות אסור לפנות מבית לבית דרך רה"ר כל עיקר אף אם צר לו המקום, ואף בצינעא אסור, והב"ח שם כתב דיש להחמיר כן דכל דרך רה"ר או מבוי חשיב כפרהסיא ואסור, ועמש"כ בזה הגר"א שם, והמ"ב שם סק"ו.

בפי' ר"ח הביא מירושלמי דאין מפנין אפי' מדירה נאה לדירה נאה ומדירה נאה לדירה כעורה,[[583]](#footnote-583) אבל מחצר שאינה שלו לחצר שלו מפנין אפי' מדירה נאה לדירה כעורה, משום דשמחה היא לאדם כשהוא דר בתוך שלו,[[584]](#footnote-584) וכן הביאו התוס' מירושלמי דמותר לפנות מבית אחר לביתו, וכ"כ הראב"ן וההשלמה והמכתם והמאורות והריטב"א ותלמיד הרי"מ והמאירי בסוגיין, והרא"ש בסימן י"ח, והרי"צ גאות בהל' חוה"מ, והראב"ד בפ"ח מיו"ט הט"ז, והרוקח בסימן ש"ז, והראבי"ה בסימן תתל"א, והשבה"ל בסימן רכ"ד, והטוש"ע בסימן תקל"ה ס"ב, - אך הרמב"ם בהל' יו"ט שם השמיט לדין זה, והמ"מ שם כתב בדעתו דס"ל דתלמודין לא ס"ל להך דינא, דא"כ הו"ל לשנויי דהא דתנן דמפנה הוא לחצירו, היינו דמותר לפנות לבית שלו, והריטב"א בתחילת דבריו כתב דגמ' שלנו לא ס"ל לדינא דהירושלמי, ומסיק דלא פליג, עיי"ש.

## הבאת כלים מבית האומן בי"ד

**כאן בי"ד כאן בחוה"מ,** בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהיינו דבי"ד לא נאסרה אלא מלאכה, אך טירחא בלא מלאכה מותרת, וע"כ הותר להביא כלים מבית האומן אף דאיכא טירחא משום דליכא מלאכה, ומשא"כ בחוה"מ דנאסרה טירחא אף בדבר שאין בו מלאכה, - וזה ניחא לפ"מ שפירש דאיסור הולכת כלים לבית האומן הוא משום טירחא, אך לדעת המפרשים דאיסור הולכת כלים לבית האומן הוא משום חשד, צ"ב דמ"ט בי"ד שרי, ולפ"ד הר"י מלוניל דלא הותר אלא עד חצות, (ונתבאר להלן), ניחא, - ובד' המ"מ בפ"ח מיו"ט הכ"א מבו' דהוא משום דבי"ד אין לאסור משום חשד, וצ"ב.

בד' תלמיד הרי"מ מבו' דהא דשרי להוליך ולהביא כלים בי"ד, הוא אף לאחר חצות, וכן מסיק המאירי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח מיו"ט הכ"א לנוסחא שלפנינו, וכ"כ המ"מ שם, וכ"כ הטוש"ע בסימן תס"ח ס"י.

אך בפי' הר"י מלוניל והנימו"י מבו' דלא הותר אלא קודם חצות, ומשום דאף במקום שנהגו שלא לעשות מלאכה לא החמירו כולי האי שלא להוליך ולהביא כלים, אך דבחוה"מ אסרו בזה משום חשד, וכ"כ המאירי בפי' קמא, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה, וכן גריס הטור שם בד' הרמב"ם שם, ועמש"כ בזה המרכה"מ שם.

## הבאת והולכת כלים מבית האומן לצורך המועד

**מביאין כלים מבית האומן כגון כד מבית הכדר וכו',** בפירש"י כתב דהוא משום דהם כלים הצריכין במועד, והותר להביא כלים מבית האומן לצורך המועד, - ובטעם הא דשרי כתב הב"י בסימן רנ"ב ס"ד דלדעת הסוברים דאיסור הבאת כלים מבית האומן הוא משום טירחא, לא נאסר אלא טירחא דלא צריכא, אך כל שהוא לצורך המועד לי"ב איסורא, ולדעת הסוברים דאיסור הבאת כלים מבית האומן הוא משום מראית העין, הותר ד"ז לצורך המועד, וכמש"כ הנימו"י בסוגיין דהוא משום דאף לקנות בשוק הותר לצורך המועד.[[585]](#footnote-585)

בחי' תלמיד הרי"מ כתב דאף דהבאת כלים מבית האומן הותרה לצורך המועד, מ"מ הולכת כלים לבית האומן לא הותרה אף לצורך המועד, וכ"כ המאירי, וכ"נ בד' הנימו"י, וכ"כ הב"ח בסו"ס תקל"ד והא"ר שם סק"ו והמ"ב שם סקט"ו, - ועמש"כ בזה בס' שמה"כ פי"ב הערה 58.

הריטב"א כתב דכיון דאסור להוליך או להביא כלים מבית האומן, אסור אף לומר לנכרי, שכל שאינו עושה אינו אומר לנכרי ועושה, ומבו' דאף דאיסור הולכת והבאת כלים מבית האומן הוא משום טירחא, נאסר בזה אמירה לנכרי, - אך בחי' תלמיד הרי"מ כתב דטלטול כליו הכבדים וכו' האסור משום טריחאף מותר ע"י נכרים, דלא אמרו דכל שאינו עושה אינו אומר לנכרי ועושה, אלא בדבר האסור משום מלאכה, ולא בדבר האסור משום טירחא, ונתבאר בדף מס' 15.

ב' טבת פ"ב

דף מס' 22

## חיפוי קציעות מפני הגשמים

**י"ג ב' -** **מחפין את הקציעות בקש, ר' יהודה אומר אף מעבין,** בפי' רגמ"ה מבו' דר' יהודה לקולא פליג דמותר אף לכנוס אותן יחד כדי שיהיו נוחין לכסות, וכ"כ בפירש"י הנד', וכ"כ תלמיד הרי"מ, ובדבריו לקמן מבו' דהיינו דלר' יהודה הותר לעשותן כמין כרי כדי שיהיו העליונות מצילין את התחתונות, ואח"כ לכסות בקש ככל הצורך, ועיי"ש שהק' דהכא מיקל ר' יהודה ושרי אף לעבות, ובריש פירקין מחמיר ר' יהודה ולא שרי אלא מה שצריך לעשות לו שלא יאבד, וכתב דשאני הכא דליכא מלאכה אלא טירחא בעלמא, וע"כ התיר אף לעבות, וא"צ שינוי.[[586]](#footnote-586)

אך הריטב"א כתב דר' יהודה אומר אין מחפין במועד אלא מעבין, ומבו' דר' יהודה לחומרא פליג, וכן הביא בפי' ר"ח מירושלמי, דר' יהודה ס"ל דיאבד דבר מועט ואל יאבד דבר מרובה, ור' יוסי ס"ל דאל יאבד כל עיקר, וכ"כ הריצ"ג בהל' חוה"מ דלר' יוסי הותר לכסותן כפי מה שהן צריכין כדי שלא יאבד מהן כלום, ולר' יהודה לא הותר אלא לעשותן כמין כרי לגדוש אותן כמין גדיש, שלא יאבדו כולם אלא יאבד מהן דבר מועט, ועד"ז כתב המכתם בשם הראב"ד, ועד"ז כתב בפי' הר"י מלוניל.[[587]](#footnote-587)

למ"ד בגמ' דמחפין אקלושי מעבין אסמוכי, מבו' בפירש"י דר' יהודה לקולא פליג, וכ"ה מבו' בד' הערוך בע' קלש והרי"צ גאות בהל' חוה"מ,[[588]](#footnote-588) - אך המכתם כתב בשם הראב"ד דגם לדידי' ר' יהודה לחומרא פליג, דלת"ק הותר לכסותן בכיסוי קלוש על הקציעות, דבהכי סגי להו, ולר' יהודה לא הותר לחפותן בקש, אלא לסמוך הקציעות זעג"ז, ולא הותר לעשותן כרי, דהוי טירחא יתירא, - ובד' המאירי משמע דמפרש דלת"ק הותר לחפותן אף כשלא התחיל לחפותן מבערב, ולר' יהודה לא הותר אלא כשהתחיל לחפותן מבערב ולא חיפן כל הצורך, ובכה"ג הותר לעבות בחיפויו עד כדי צרכו.

בירושלמי שם אמרו רב כהנא אמר אית מילין במועד קשים מן נגעים ואהלות, תמן א"ר ירמי' בשם רב פורסין מחצלת ע"ג שפוף של לבנים בשבת, וכה אמר הכין,[[589]](#footnote-589) רבנן דקסרי בשם ר"י בר אחא לקצור מן הקרקע ביניהון, רבנן אמרי קוצר ומחפה. ר' יהודה אומר לא יקצר אלא מעבה, וההשלמה כתב בשם הראב"ד דהיינו דכל דאיכא קש שהוא תלוש מודה ר' יהודה דמותר לחפות, שאינו אלא כפורס עליהן מחצלת,[[590]](#footnote-590) וכ"כ הריטב"א והמאירי,[[591]](#footnote-591) וכ"כ בהשגות ההשלמה בפ"ח מיו"ט הי"ד.

בפי' ר"ח מבו' דקי"ל כמ"ד דמחפין בין אקלושי בין אסמוכי ומעבין עושה אותו כמין כרי, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, וכ"כ תלמיד הרי"מ דכיון דתניא כוותי' קי"ל הכי ומותר לכסותן בקש ככל הצורך, וכ"כ המ"מ בפ"ח מיו"ט הי"ד בדעת הרי"ף והרמב"ם, - אך הטור בסימן תקל"ח כתב דיכול לכסות בקש כיסוי רפה אבל לא כיסוי עב, והב"י שם כתב דהוא משום דס"ל דקי"ל כמ"ד דמחפין אקלושי ומעבין אסמוכי, וקי"ל כת"ק דלא התיר אלא באקלושי.

## מכירת פירות בפרהסיא

**מוכרי פירות כסות וכלים מוכרין בצינעא לצורך המועד,** בגמ' אמרו דלא הצריכו למכור בצינעא אלא בפירות, אך תבלין הותר למכור אף בפרהסיא, ובפירש"י שברי"ף כתב דהיינו דעיקר הא דבעינן צינעא הוא כדי שלא יאמרו שלוקח שלא לצורך המועד, וע"כ הוא דבתבלין שהרי יודעים שהוא לצורך המועד, שרי אף בפרהסיא, וכ"כ תלמיד הרי"מ, וכ"כ הרמב"ן בהל' חוה"מ בתחילת דבריו, - אך בהמשך דבריו כתב דהוא משום שאומנות שלו בכך כל השנה, וכל מי שנעשה מוכר לרבים נראה כעוסק במלאכתו בשאר ימות השנה, ומשמעות דבריו שם דאי"ז משום חשד שיאמרו שלוקח שלא לצורך המועד, דרק במה שהצריכו צינעא בנסרים דארון של מת כתב דהוא מפני החשד, אלא הוא משום דהוא זלזול המועד לעסוק במלאכתו כבשאר ימות השנה, וכ"כ הריב"ש בסימן שנ"ב דהוא זלזול במועד למכור כדרכו בחול, ואמנם גם לפ"ז לא נאסר אלא משום דאין ניכר במלאכתו שהיא לצורך המועד, אך במכירת תבלין שניכר שהוא לצורך המועד שרי, (כמש"כ הרמב"ן שם דאם הי' נראה שאינו עושה אלא במועד מותר, והיינו עובדא דכרופייתא),[[592]](#footnote-592) - ועמש"כ עוד בזה היחוסי תנו"א בע' רב חנן בר אמי, ובתשו' חת"ס אהע"ז ח"ב סו"ס קע"ג.

נחלקו הראשונים באלו מכירות נאסר למכור בפרהסיא, **א** בס' המקח לר"ה גאון שער י"ב כתב דכל המוכר ולוקח לצורך המועד או לצורך המוכר שאין לו מה יאכל, צריך לעשותו בצינעא, כדתנן הכא, ומבו' דאף בהא דתנן לעיל דמותר ליקח בתים עבדים ובהמה לצורך המועד או לצורך המוכר שאין לו מה יאכל, לא הותר אלא בצינעא, וכן נסתפקו התוס' לעיל שם ד"ה אין לוקחין. - **ב** בחי' תלמיד הרי"מ בסוגיין כתב דבמכירת בתים וכו' א"צ צינעא, משום דדרך העולם לקנותם בפרהסיא כדי שיוודע המקח ברבים ויתקיים.[[593]](#footnote-593) - **ג** הרמב"ן שם כתב דכל הא דאסרו למכור בפרהסיא, הוא במי שאומנותו כל השנה בכך, שנראה כעוסק במלאכתו בשאר ימות השנה, וכ"כ הריטב"א בסוגיין והמ"מ בפ"ז מיו"ט הכ"ג, וכתבו דזהו שהזכירו "מוכרי" פירות, וכ"כ המג"א בסימן תקל"ט סקי"א, והמ"ב שם סקל"ד, ולפ"ז הותרה מכירת בתים וכו' במי שאין אומנותו בכך אף בפרהסיא.

**הציידין והדשושות והגרוסות וכו',** בתשו' זרע אמת ח"ג סו"ס נ"ה עמד בזה, דהיאך הותר להן לעשות מלאכה לשם קבלת שכר, לדעת רוב קמאי שנאסרה עשיית מלאכה בשכר אף לצורך המועד, והוכיח מזה דבמלאכה הנעשית לצורך אוכל נפש מותרת ליטול שכר, - אך האבנ"ז בסימן ב' סקי"ט כתב דכיון שאין נוטלין שכר על המלאכה רק עבור הדגים והקמח שמוכרין אח"כ, לי"ב משום עשיית מלאכה בשכר, - ונתבאר בדף מס' 16.

## עשיית מלאכה בפרהסיא לצורך המועד

**עושין בצינעא לצורך המועד,** בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהוא משום שהוא רגילות בחול לעשות מלאכה זו לצורך זמן מרובה, ואי עבדי בפרהסיא אתי למימר לצורך חול קעבדי, וכ"כ הרמב"ן בהל' חוה"מ דהוא משום שהם נראין כצדין אף לאחר המועד, - אך כתב לפרש עוד דהוא מפני שמלאכתן בכך, שלא להתיר אומנות במועד, שהרי נראין כעוסקין במלאכתן להשתכר כדרכן בשאר ימות השנה, - ועמש"כ בזה הקר"א בסוגיין.

הרמב"ן שם כתב דלא הצריכו צינעא אלא במי שאומנותו בכך כל השנה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"ט דכל מלאכות שהן לצורך המועד כשעושין אותן אומניהן עושין בצנעה, וכ"כ המ"מ שם, וכ"כ האהל מועד בשער מו"ק דרך ג', והצרור החיים בדרך י' סי"ג, - אך בחי' תלמיד הרי"מ מסיק דאף בע"ב העושין לצורך עצמן אסורין לעשות בפרהסיא, משום דגם הם כשעושים מלאכה זו רוב פעמים עושין הרבה ביחד לצורך עצמן, וכן הוכיח המג"א בסימן תקל"ג סק"י מד' המרדכי בסימן תתנ"ה דס"ל דאף מי שאין אומנותו בכך אסור לעשות בפרהסיא, עיי"ש.

ובטעם המתירין במי שאינו אומן, מצינו ב' דרכים, דהרמב"ן שם כתב דלא נאסר רק באומנין משום שנראה כעוסק במלאכתו של כל השנה, וכ"כ הצרור החיים שם, - אך המ"מ שם כתב דהיינו לפי שאין צורך לעשותם בצנעא אלא האומנין שעושין מלאכות לרבים, והב"י בסימן תקל"ג ס"ה פירש לדבריו דהוא מפני שהן צריכין לעשות הרבה ביחד ונראה כאילו עושין אותן לצורך חול,[[594]](#footnote-594) וכ"כ המ"ב שם סקכ"ב.[[595]](#footnote-595)

בחי' תלמיד הרי"מ הק' ממה שהתירו לעיל י"א א' לבני פומבדיתא למיזל ולמיצד, אף דהו"ל בפרהסיא שכל בני העיר היו הולכין שם, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** תלמיד הרי"מ כתב לישב לפ"מ שפירש לעיל שם דהתם התיר להם לצוד במועד משום דהו"ל דבר האבד, וע"כ הותר לצוד בפרהסיא.[[596]](#footnote-596) - **ב** המרדכי בסימן תתנ"ה כתב דלא אסרו בפרהסיא אלא בציידי עופות, אבל ציידי דגים שהדבר ניכר שהוא לצורך המועד, דמי לתבלין דשרי למכרו בפרהסיא, וכ"נ בד' הטור בסימן תקל"ג, כמש"כ הגר"א שם ס"ה והשעה"צ שם סקל"א, וכ"כ הרמ"א שם ס"ד וס"ה, ועמש"נ בזה להלן. - **ג** המג"א בסימן תקל"ג סק"י כתב דלדעת הרמב"ם דלא נאסר לעשות בפרהסיא אלא כשעושה אותו אומן, ע"כ התם דצד כל אחד לצורך עצמו לי"ב איסורא, וכ"כ הגר"א שם, וכתב דמהתם הוא שלמד הרמב"ם דלא נאסר אלא באומן.

**צדי חי' עופות ודגים צדין בצינעא לצורך המועד,** הגר"א בסימן תקל"ג ס"ה תמה מהכא על מש"כ המרדכי והטור דצידת דגים הותרה אף בפרהסיא, וכתב דצ"ל דל"ג הכא ודגים, אך כתב להוכיח מד' הירושלמי דאף צידת דגים אסורה בפרהסיא, עיי"ש, - והביאוה"ל שם הביא דבהל' פסוקות לר"י גאון ובשבה"ל בסימן רכ"א גרסי כגיר' דילן, וכ"ה גם בפי' הר"ש בן היתום, וכ"כ הרמב"ן בהל' חוה"מ והנימו"י בסוגיין דאף ציידי דגים צדין בצינעא, וכ"כ גם הר"י מלוניל ותלמיד הרי"מ בסוגיין, והריא"ז בפירקין, ובס' נייר בהל' חוה"מ, ובאהל מועד שער מו"ק דרך ג', - ועיי"ש שצידד לדינא לאסור בצידת דגים, ולהתיר במכירתן, משום דהכל יודעין דמי שקונה בשוק דגים בחוה"מ, אינו קונה להשהותם לאחר המועד, אלא לאכלם בחוה"מ או ביו"ט,[[597]](#footnote-597) והביא כן מפסקי תוס' בפירקין דמותר למכור דגים בפרהסיא.

## מכירת תבלין ובשמים בפרהסיא

**שרא להו להני כרופייתא וכו' ל"ק הא בפירי הא בתבלין,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דכרופייתא הם מוכרי תבלין, והא דשרי להו למכור בפרהסיא, הוא משום שהכל יודעין שלצורך המועד הם שאין ראויין להתקיים, וכ"כ הרמב"ן בהל' חוה"מ דהתירו מכירת תבלין בפרהסיא משום שהדבר ניכר שלצורך יו"ט הם עושין שסתם לקיחת תבלין לקדירה של יום היא, וכ"כ הר"י מלוניל ותלמיד הרי"מ והריטב"א והר"ן והנימו"י.[[598]](#footnote-598) - **ב** בפי' רגמ"ה כתב דכרופייתא הם מוכרי בשמים,[[599]](#footnote-599) וכ"כ הערוך בע' כרף, והביאוהו התוס', וכ"כ הפסקי רי"ד והריבב"ן, ובטעם הא דשרי להו למכור בפרהסיא, אף שהם דברים המתקיימים עד החול, כתב הב"ח בסימן תקל"ט ממרדכי הארוך דהוא משום דדרכן ליקח לצורך המועד, ולא נאסר לקנות דברים המתקיימים, אלא אם אינו ניכר כ"כ שהוא לצורך המועד.[[600]](#footnote-600) - **ג** המאירי כתב דכרופייתא הם אותם שאין להם חנות מיוחד ולא סחורה מיוחדת, אלא שלוקחים מן החנויות הגדולים ומאוצרי פירות ומוכרים יד על יד, ומתוך כך ניכר בהן שלצורך המועד הם ניקחין, וכתב עפי"ז דכל שאם מוכר באלו המשקלים הדקים כגון ליטרא וחצי ליטרא וכיו"ב, מותר למכור בפרהסיא, דניכר שלצורך המועד הם ניקחים.

בד' הריטב"א מבו' דלא הותר למכור בפרהסיא, אלא בדברים שניכר שלקיחתן היא לצורך המועד, אך כל שפעמים שהם ניקחין להצנעה, אין מוכרין אותן אלא בצינעא,[[601]](#footnote-601) וכ"ה מבו' בד' תלמיד הרי"מ, וכ"כ הב"ח שם בדעת רש"י ודעימי' שפירשו דתבלין הם דברים שאינם מתקיימין, - אך עיי"ש שנקט לדינא כדעת התוס' ודעימייהו דשרי למכור מיני בשמים בפרהסיא, אף שהם דברים המתקיימים, כיון שדרכן ליקח לצורך המועד, וכ"כ המג"א שם סק"י, והמ"ב שם סקל"ג.

**איתיבי' רב כהנא וכו',** הקר"א הק' דמ"ט לא פריך לי' ממתניתין דמוכרי פירות מוכרין בצינעא, ועיי"ש מש"כ בזה.

**חנות פתוחה לסטיו פותח ונועל כדרכו,** הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הכ"ג כתב דאם היתה החנות פתוחה לזוית או למבוי פותח כדרכו, וכ"כ השו"ע בסימן תקל"ט סי"א, והמ"ב שם סקל"ה כתב דהיינו מבוי שאינו מפולש, דמבוי המפולש הוי כרה"ר, והשעה"צ שם סקל"ד כתב דהוא משום דמבוי מפולש ודאי אינו בכלל צינעא, - ועמש"כ בתשו' בית יעקב סימן מ' בדין חנות הפתוחה למבואות שלנו.

ד' טבת פ"ב

דף מס' 23

## גילוח במועד

**י"ג ב' - ואלו מגלחין במועד וכו',** מבו' דלא נאסר גילוח בחוה"מ משום איסור מלאכה, וע"כ הוא דהתירו לגלח בהני גווני, וגם בשאר גווני לא נאסר לגלח אלא כדי שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול, - ובפירש"י בד"ה מ"ט אסורין כתב דהוא משום דגילוח שמחה הוא לאדם, והתוס' בד"ה ושאר כתבו דהוא משום דהו"ל לצורך המועד.[[602]](#footnote-602)

ונחלקו רבוותא בהא דמדינא הי' מותר לגלח אלמלי הא דשמא יכנס כשהוא מנוול אם היינו אף במעשה אומן, דהריטב"א כתב דהא דמדינא שרי גילוח, הוא משום דתיקון הגוף ויפוי הגוף כצורך אוכ"נ דמי, דומיא דהא דעושה אשה תכשיטי' במועד, וכ"כ הרמב"ן בהל' חוה"מ, וכתב דמה"ט מותר להסתפר אף מיד אומן כדרכו,[[603]](#footnote-603) - אך בד' הארחות חיים בהל' ער"פ ס"ט והכל בו בסימן נ"ח שהביא הב"י בסו"ס רנ"א מבו' להדיא דאין להתיר גילוח בחוה"מ מדינא אלא במעשה הדיוט, ועמד ע"ז בס' שמה"כ סימן כ"א, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן רנ"א סק"ה והגר"א שם דאף אלמלי שאסרו גילוח במועד, ל"ה מותר לגלח אלא במעשה הדיוט, עיי"ש, וכ"כ השלחן עצי שטים מלאכת הגוזז סקל"א.

בד' המג"א והגר"א שם מוכח דאף דגם בלא הגזירה ל"ה שרינן בגילוח אלא במעשה הדיוט, מ"מ אותם שהותרו לגלח במועד הותרו אף במעשה אומן,[[604]](#footnote-604) וכן הוכיח בסימן תקל"א ס"ד מכ"ד, ועיי"ש שכתב דשמא כיון שהיו עד עתה אנוסים בדבר עשאום חכמים כדבר האבד דקי"ל דל"ב שינוי.

התוס' בד"ה ומנודה ובד"ה ושאר נסתפקו אם אותם שמגלחין במועד מגלחין אף שער הראש, או דגילוח הראש אסור משום מלאכה אף במקום אונס,[[605]](#footnote-605) - והקר"א פירש לדבריהם דהוא משום דבגילוח הראש איכא מלאכה וטירחא, ועיי"ש שתמה ע"ז, וכתב דבשום פוסק לא הובא סברת התוס' לאסור גילוח הראש לאונס, - אך בל' התוס' משמע דהוא משום דגילוח הראש אינו יפוי, וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן תקל"א סק"ב דהוא משום דגילוח כל הראש אינו כ"כ יפוי, ובתשו' אג"מ או"ח ח"א סימן קס"ג כתב דהוא משום דהרבה אין מגלחין הראש בשביל יפוי, וע"כ אף להרוצה לגלח ראשו ל"ה כצורך המועד ואסור משום מלאכה.[[606]](#footnote-606)

## המותרים בתגלחת במועד

**הבא ממדינת הים וכו',** לקמן י"ז ב' תניא דכל אותם שאמרו מותרין לגלח במועד כשלא הי' להם פנאי אבל הי' להם פנאי אסורין, ובחי' תלמיד הרי"מ שם כתב דהיינו דאם הי' להם שהות לגלח קודם הרגל, אלא שמחמת טרדות אחרות הניחו לגלח, אסורין לגלח במועד, דכיון שהי' להם שהות, אין לחלק בינם לאחרים, וכ"כ תלמיד הרי"מ לקמן בסוגיין, וכ"כ המ"ב בסימן תקל"א סק"ז, ובשעה"צ שם סק"ט דקדק כן מד' רש"י ועוד מקמאי, ועיי"ש שכתב לפרש דהוא משום דדמי לכל אדם שאסור לגלח במועד כשהי' זמן לזה מבעו"י, ואם משום דטריד, הרי לא התירו משום טירדא בעלמא, כיון שבית השבי' בעצמה לא עכבתו מלגלח, שהרי יצא ממנה מבעו"י.

אך החיי אדם בכלל ק"ט ס"ה כתב דאף אם הי' להם שהות בערב יו"ט לגלח אלא שלא הי' להם פנאי, מותרין לגלח במועד, ועיי"ש במוסגר במש"כ לדון בזה, וכ"נ בד' הריטב"א לקמן י"ד ב' בדין מצורע שהותר לגלח בערב הרגל, עיי"ש.

**והמנודה שהתירו לו חכמים,** התוס' הביאו מירושלמי דלא התירו אלא כשכלו לו ל' יום של נידוי במועד, דאם כלו קודם המועד, פשע שלא בא לפני חכמים להתיר לו,[[607]](#footnote-607) וכ"כ הרי"צ גאות בהל' חוה"מ, והרא"ש בסימן א' ותלמיד הרי"מ והריטב"א והמאירי,[[608]](#footnote-608) והטור בסימן תקל"א, - אך הב"י שם ס"ד כתב דבד' הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הי"ח משמע דבכל גוונא מותר לגלח כשהתירו לו נידויו ברגל, וכתב דכ"נ מד' הרי"ף שהשמיט לד"ז, ופירש דהוא משום דכיון שלא הי' בדעתו קודם הרגל לפייס את בעל דינו חשיב אנוס,[[609]](#footnote-609) וכ"כ השו"ע שם, ועמש"כ בזה השעה"צ שם סק"י.

**וכן מי שנשאל לחכם והותר,** התוס' הביאו מירושלמי דהיינו כשבא בחוה"מ,[[610]](#footnote-610) או שלא מצאו לו פתח קודם המועד, דאל"כ ל"ה אנוס, וכ"כ הרא"ש בסימן א',[[611]](#footnote-611) והטור בסימן תקל"א, - אך בפירש"י כתב דגם אם לא נשאל משום שהי' בדעתו לגמור נזירותו, מותר לגלח במועד, וכ"כ הר"י מלוניל תלמיד הרי"מ והשיטת ריב"ב והריטב"א והמאירי והנימו"י, וכ"כ הב"י שם בדעת הרי"ף והרמב"ם, וכ"כ השו"ע שם.[[612]](#footnote-612)

**והנזיר,** בפירש"י כתב דהיינו נזיר טהור שהשלים נזירותו במועד, וכ"כ הר"י מלוניל ותלמיד הרי"מ והר"ן והמאירי והנימו"י, - אך בפירש"י הנד' כתב דהיינו נזיר טמא כשעלה מטומאתו דמגלח, ופירש דהא דתני העולה מטומאתו לטהרתו, קאי גם על נזיר.

**והמצורע,** בפירש"י כתב דלא חשיב גילוח שמגלח סביב הנתק, דאי"ז אלא דבר מועט, וכתב עוד, דאי"ז גילוח לשם טהרה אלא להסגר שני, וכיון דאין רואין נגעים במועד, אין עושין במועד גילוח דנתק, וכ"כ הריטב"א דגילוח זה לא חשיב תספורת ולא שייך בו גזירה שגזרו חכמים בגילוח, - והר"י מלוניל והר"ן כתבו דגילוח זה לא נאסר, כיון שאינו לשם נוי בעולם, אלא לראות אם יפשה הנגע לחוץ.

**העולה מטומאתו לטהרתו,** בפירש"י כתב דקאי על מצורע דכשעולה מטומאתו לטהרתו מגלח, וכן פירשו ש"ר, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא בבא בפנ"ע, דאם הי' טמא ביו"ט כגון שהי' ט"מ או בועל נדה ולא נשלמו ימי טהרתו אלא בתוך המועד מגלח, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הי"ט, והמ"מ שם כתב בדעתו דהוא משום שהטמא אין לו להתקשט קודם הרגל.

## גילוח בפרהסיא באותם שהותרו בגילוח

נחלקו הראשונים באותם שהותרו לגלח במועד אם מותרין לגלח אפי' בפרהסיא, **א** בתוספתא פ"ב ה"א תניא דכל אלו שאמרו מגלחין במועד מותר לספר בתוך ל' יום של אבל, אע"פ שהתירו לו לספר לא יספר ברה"ר אבל מספר הוא בצנעה בתוך ביתו, והרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבלות ובהל' חוה"מ כתב דקאי גם על חוה"מ דאותם שהותרו לגלח לא הותרו אלא בצינעא, וכ"נ בד' הרי"צ גאות בהל' חוה"מ והמרדכי בסימן תתע"ג שהביאו לדין זה בכלל דיני חוה"מ,[[613]](#footnote-613) וכ"כ השו"ע בסימן תקל"א ס"ה,[[614]](#footnote-614) ובד' הרמב"ן שם משמע דבכל גוונא לא הותר לגלח אלא בצינעא, דומיא דאבל, וכ"נ מסתימת ד' השו"ע שם. - **ב** הרמב"ן בהל' חוה"מ שם כתב דלא הצריכו צינעא במועד אלא בספר שאומנותו כל השנה בכך, וע"כ הוא צריך צינעא, ודמי לציידין וכו' שצריכין צינעא, (ונתבאר בדף מס' 22), וכ"כ המאירי לקמן י"ט א'. - **ג** המאירי לקמן י"ח ב' צידד דד' התוספתא קיימי על אבל, אך בחוה"מ כל שהותר לגלח מותר אף בפרהסיא, וכ"כ הריטב"א במשנתינו דאותם המגלחין במועד מגלחין כדרכן ואפי' בפרהסיא, - ועמש"נ בזה בדף מס' 27 בסופו בדין כיבוס בפרהסיא.

**ואלו מכבסין במועד וכו',** עניני כיבוס נתבארו בדף מס' 26.

## טעם איסור גילוח במועד

**כדי שלא יכנסו לרגל כשהן מנוולין,** בפירש"י לקמן י"ז ב' מבו' דהיינו דקנסו את מי שלא גילח קודם המועד שלא יגלח במועד, כדי שיזהר ויגלח קודם הרגל, וכ"כ תלמיד הרי"מ בסוגיין ולקמן שם, והמאירי בסוגיין, וכ"נ בד' המרדכי בסימן תתל"ז בשם ר"י, וכ"כ הלבוש בסימן תקל"א ס"א, והפמ"ג במש"ז שם סק"ג וסק"ו ובאש"א שם סק"ב וסק"ו וסק"ט.

אך בפי' ר"ח כתב בהא דאנשי משמר אסורין לספר ולכבס, דהיינו דכיון דיודעין דאסורין לספר ולכבס, אף הן מספרין ומכבסין מקודם, ומשמע דהא דאסרו תגלחת וכיבוס, אי"ז משום קנס, אלא היינו דע"י שאסרו לגלח ולכבס במועד יהא זהיר לגלח ולכבס קודם הרגל, וכן משמע בפירש"י ובפי' רגמ"ה במשנתינו, וכ"נ בד' הריטב"א והר"ש בן היתום ושיטת ריב"ב בסוגיין, והרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ז מיו"ט הי"ז, והטור בסימן תקל"א, וכ"כ המ"ב שם סק"ג.[[615]](#footnote-615)

הריטב"א כתב דדוקא בגלוח וכבוס בגדים גזרו מטעם זה, אך כיבוס הראש ורחיצה במרחץ לא נאסר מעולם במועד, וע"כ מותר לעשות כל מלאכות של מרחץ לצורך רחיצה במועד, וכ"כ הריטב"א לקמן י"ח ב', עיי"ש, - והריטב"א לעיל ט' ב' כתב בהא דעושה אשה תכשיטי' במועד, דלא גזרו בה שמא תכנס לרגל מנוולת, משום דקישוט הוא דבר שצריכות לו כל יום ויום, ועוד שאין דרכן להשהות.

## אם גילוח במועד אסור משום מלאכה

בד' המאירי משמע, דאחר שקנסו שלא לגלח ברגל, יש בזה גם לאיסור מלאכה, והיינו דמכח הקנס לא התירו מלאכת גילוח בכה"ג, וכ"כ בתשו' נובי"ק או"ח ר"ס י"ג דכשאסרוהו משום שלא יכנס לרגל וכו', ממילא נשאר בו גם איסור מלאכה, וכ"כ הישועות יעקב בסימן תקל"א סק"ב, ובהגה' חת"ס בסוגיין, - והחת"ס שם כתב דיש בזה לאיסור מלאכת חוה"מ דאורייתא, כיון דמסרן הכתוב לחכמים ובכה"ג לא התירו חכמים,[[616]](#footnote-616) וכ"כ הברכ"י שם אות א' בשם הבית דוד בסימן תצ"ח, ובזה מתפרשים ד' הב"י שם סוס"ג, ונתבאר להלן בהערה, - ועמש"נ בזה באורך בסימן י"ט?.

## טעם הא דלא התירו לגלח בחמישי בשבת

התורי"ד לעיל בסוגיין הק' דמ"ט בחוה"מ לא התירו לגלח בחמישי מפני כבוד השבת, כ"ה דהתירו באנשי משמר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התורי"ד כתב דהוא משום דאם יתירו לגלח בחמישי בחוה"מ מיעקרא תקנתא דרבנן, שההדיוטות סוברים דאיסור גילוח הוא משום דחשיב כמלאכה, ואם יראו שמגלחין בחמישי, יגלחו גם בכל המועד, ומשא"כ באנשי משמר שהוא חול גמור, ויודעים שלא נאסר הגילוח מחמת מלאכה אלא כדי שלא יכנסו למשמרתן כשהן מנוולין, וע"כ אם יתירו בחמישיי לא יבואו להתיר בכל ימי השבוע. - **ב** המאירי כתב דהוא משום שהמשמר זמנו קבוע לעולם ליכנס במוצ"ש, ואי"ז מצוי שישהה עצמו מלגלח לתוך משמרתו, כיון שהוא צריך לשהות ממוצ"ש עד חמישי, ומשא"כ בחוה"מ דשמא יזדמן חמישי ביום א' דחוה"מ או סמוך לו, ומתוך שאין שהייתו מרובה נוח לו לשהות עצמו, ומכח זה אסרו לגלח לעולם בחמישי. - **ג** המאירי כתב די"מ דהוא משום דבאנשי משמר ליכא איסור מלאכה ואיסור הגילוח הוא מחמת קנס, ובזה התירו בחמישי בשבת, ומשא"כ בחוה"מ דנאסרה בו מלאכה, אף דעיקר איסור גילוח הוא משום קנס, מ"מ אחר שנאסר גילוח הו"ל כשאר מלאכות האסורות בו שלא הותרו בחמישי. - **ד** הברכ"י בסימן תקל"א אות א' כתב בשם מהר"ח אבואלעפיא והמקראי קדש דהוא משום דלא בכל הרגלים משכחת חמישי בשבת, והשוו דבריהם.

## גילוח במועד במי שגילח בערב יו"ט

המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן ט' כתב דיש שר"ל דמי שגילח ערב הרגל מותרת לגלח ברגל, דעיקר הא דאין מגלחין ברגל הוא כדי שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול וזה לא נכנס, וכ"כ הטור בסימן תקל"א בשם ר"ת.

אך המהר"ם מר"ב שם נחלק ע"ז, דאף בכה"ג אסור לגלח במועד, ודמי למי שאבדה לו אבידה בערב הרגל דאסור לגלח משום דלא מוכחא מילתא, וה"נ הכא אחר שהוא מגלח ברגל לא מוכחא מילתא שגילח ערב הרגל, ויאמרו מי שגילח ערב הרגל יגלח ברגל ומי שלא גילח ערב הרגל לא יגלח ברגל, וכ"כ ההג"א בסימן א', ותלמיד הרי"מ בסוגיין, והטור שם, וכ"כ השו"ע שם ס"ב לאסור בזה.

ותלמיד הרי"מ כתב עוד, דכיון דקי"ל לגבי נזיר דאין גידול שער פחות מל' יום, אין לנו להתיר לו שיגלה בתוך המועד כיון שאין ל' יום משגילח, ולכאו' מכוון דבריו הוא דמה"ט לא חשיב כצורך המועד הראוי להתיר גילוח,[[617]](#footnote-617) וכ"נ בד' הפמ"ג במש"ז בסימן תקל"א סק"ב שדן בזה, עיי"ש, ובתשו' נובי"ק או"ח סימן י"ג כתב דזהו עיקר טעם האיסור.[[618]](#footnote-618)

## מצות גילוח בערב יו"ט

בחי' תלמיד הרי"מ כתב ללמוד מהכא שמצוה על האדם להתנאות בעצמו בגילוח וכו' בערב הרגל, שהרי קנסו עליו שלא יגלח במועד מפני שלא גילח ערב הרגל, וכ"כ הדרכ"מ בסימן ר"ס בשם האו"ז דמהכא נלמד דמצוה על האדם שהוא מגודל שער לגלח עצמו לשבת או ליו"ט, וכ"כ הרמ"א שם ס"א דאם היו שערות ראשו גדולות מצוה לגלחן, וכתב הגר"א שם דהוא נלמד מסוגיין,[[619]](#footnote-619) וכ"כ הטוש"ע בסימן תקל"א ס"א דמצוה לגלח בערב יו"ט, וכתב הלבוש שם ס"א והט"ז שם סק"א דהוא כדי שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול.

בד' האו"ז והרמ"א שם מבו' דעיקר מצות גילוח הוא כשהוא מגודל שער והיו שערות ראשו גדולות, והאו"ז שם כתב כן גם בדין גילוח בערב יו"ט, וכ"ה מבו' גם בד' הרמ"א שם, שהרי מקור דבריו מד' האו"ז שלמד למצות גילוח בער"ש ממצות גילוח בערב יו"ט וכמש"כ הגר"א שם, ומבו' דעיקר מצות הגילוח בערב יו"ט הוא כששערות ראשו גדולות, אך כל שאינם גדולות ליכא למצות גילוח כלל, - והפמ"ג במש"ז בסימן תקל"א סק"ב כתב די"ל דהא דשלא יכנס לרגל מנוול היינו יותר מל' יום, דניוול ל"ה אלא בל' יום דומיא דגדל פרע, והביאו השעה"צ שם סק"א, ועיי"ש שכתב דבמדינתינו שאין המנהג לגלח רק במספרים ואחר שסיפר עצמו נשאר עליו מעט שער, ממילא אף אם ישהה אח"ז פחות מל' יום יתרבה עליו השער יותר משיעור שער שבל' יום,[[620]](#footnote-620) וצ"ע ממש"כ האו"ז דמצוה להתגלח בער"ש ולמד לזה מערב יו"ט, (וכ"כ הגר"א), ולא שמענו שנהגו להסתפר בער"ש בכל פחות מל' יום, (ולמש"כ השעה"צ הדין נותן דאם לא גילח שערו לגמרי צריך להסתפר בער"ש אף קודם ל' יום).[[621]](#footnote-621)

## גילוח במועד במי שהי' אנוס מלגלח בערב הרגל

**אבדה לו אבידה ערב הרגל וכו' כיון דלא מוכחא מילתא לא,**[[622]](#footnote-622)בפירש"י כתב דהיינו משום דלא מוכחא מילתא כהני דמתניתין שהכל יודעין שהוא אנוס, ויש לחוש שיבואו ללמוד מכך להתיר, והריטב"א הוסיף לפרש דבהני דמתניתין קלא רבה אית להו וכו"ע ידעי שאנוסין גמורין היו ולא אתי לאיחלופי בעלמא, - ועמש"כ בזה השעה"צ בסימן תקל"א סק"ז, ומש"כ בס' שמה"כ פי"ז הערה 49, וצ"ע.

**אומן שאבדה לו אבידה ערב הרגל מהו וכו' תיקו,** ההג"א כתב בשם האו"ז דאומן שאבדה לו וכו' מותר לגלח, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתל"ו, וכ"כ תלמיד הרי"מ והריא"ז דהו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, וכ"כ המאירי בשם יש פוסקים, - אך המאירי כתב דרוב פוסקים פסקו בה לחומרא דאסור לגלח, ובהגה' אמנה שם כתב דכ"כ הראב"ד והכוכבי, וכ"כ הר"ש בן היתום והנימו"י, וכ"כ הב"י בסימן תקל"א ס"ג בדעת הרי"ף והרמב"ם והרא"ש שהשמיטו לאיבעיא זו, ועיי"ש שהק' ע"ד הרמב"ם והרא"ש דס"ל דמלאכת חוה"מ דרבנן, דמ"ט לא פסקו לאיבעיא זו לקולא.[[623]](#footnote-623)

התוס' נסתפקו בחולה שנתרפא אם מותר לגלח דחשיב כמוכחא מילתא, וכ"כ בחי' תלמיד הר"י מפאריש בשם ריב"מ שנסתפק בזה באומן שחלה בערב הרגל,[[624]](#footnote-624) - ועיי"ש שכתב בשם מורו דלא מיבעיא אם הי' חוליו כבד עליו הרבה דהוי אונס גמור, ואונסו נמי ידוע דחלויו מוכיח עליו, אלא אף אם חש בראשו בערב הרגל מותר לגלח במועד, דיש לו קול אצל שכניו ומתפרסם הדבר, ויש בזה הוכחה בכל חולי, וכתב דכן משמע מהא דמיבע"ל באבדה לו אבידה, דהוי אונסא דמחוץ, והרי דבאונס שבגופו פשיטא לי' דשרי, וכ"כ בהגה' סמ"ק מצוריך סימן קצ"ד, וכ"כ המאירי במתניתין בשם חכמי הדורות,[[625]](#footnote-625) - אך בתשו' הרשב"א ח"ג סימן ער"ה כתב לאסור בזה, עיי"ש, וכ"כ השו"ע בסימן תקל"א ס"ג, והמ"ב שם סק"ו כתב דהוא משום דאי"ז אונס גלוי כ"כ ויבואו להתיר אף שלא מתוך אונס.

בחי' תלמיד הרי"מ כתב דאדם שהי' טרוד בערב יו"ט בדבר מצוה, אין בידינו להתיר, ורק היכא דמוכחא מילתא טפי כגון פדיון שבוים הידועים לרבים שרי.

ה' טבת פ"ב

דף מס' 24

## היתר תגלחת בבא ממדינת הים

**י"ד א' - ממדינת הים,** בחי' תלמיד הרי"מ במתניתין כתב דכל אדם הבא מדרך רחוקה קרינן לי' בא ממדינת הים ומדינת הים ל"ד, והמג"א בסימן תקל"א סק"ו כתב דדוקא בבא ממדינת הים דמפרסמא מלתא, אבל בדרך אחר לא, והמחה"ש שם כתב דה"נ ממקום רחוק מאד דמפרסמא מילתא, - אך הריטב"א שם כתב דכל שבא מחוץ לעיר קרי מדינת הים אע"פ שאינו מקום רחוק, והביאו הארחות חיים בהל' חוה"מ סי"א, והמ"ב בסימן תקל"א סקי"ב הניח לדין זה בצ"ע.

המג"א בסימן תקל"א סק"ו כתב דאף אם הי' בישוב ב' או ג' ימים קודם הרגל ובערב יו"ט ל"ה בישוב, כגון שישב אז על הספינה, ובא לביתו בחוה"מ, מותר לגלח במועד, כיון שבערב יו"ט גופו הי' אנוס, והפמ"ג שם פירש דהיינו משום דעיקר המצוה היא לגלח בערב הרגל, וע"כ כל שהי' בים בערב הרגל לא קנסו,[[626]](#footnote-626) - אך הא"ר שם סק"ה נחלק ע"ז דאף בכה"ג אסור לגלח ברגל,[[627]](#footnote-627) - ועמש"נ בזה לקמן י"ז ב' בדף מס' 24.

**ר' יהודה אומר הבא ממדינת הים לא יגלח מפני שיצא שלא ברשות,** בטעם הא דחשבינן לי' כיוצא שלא ברשות, מצינו כמה דרכים, **א** ההשלמה והרא"ש ותלמיד הרשב"א והנימו"י כתבו בשם הראב"ד, דהא דהוי כיוצא שלא ברשות, הוא כשיצא מהארץ לחו"ל, ופירשו כן בד' הירושלמי, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהיינו דכיון דהי' אסור לו לצאת מא"י לחו"ל, לא התירו לו לגלח מפני אונסו, וכ"כ השיטת ריב"ב והריטב"א והמאירי, וכ"כ השו"ע בסימן תקל"א ס"ד. - **ב** בחי' תלמיד הרי"מ כתב ע"פ הירושלמי דהיוצא מא"י לחו"ל אף למזונות חשיב כיוצא שלא ברשות ואסור לגלח במועד,[[628]](#footnote-628) ופלוגתא דחכמים ור' יהודה היא ביוצא מא"י לא"י או מחו"ל לחו"ל, ועיי"ש שפירש בטעמא דר' יהודה, דהוא משום דכל שעסוק בדבר שאינו צורך כ"כ, הי' לו להעלות על לבו שיצטרך לגלח קודם הרגל, וכיון שלא גילח שייך למיקנסי' שלא יגלח במועד,[[629]](#footnote-629) וכ"כ תלמיד הרשב"א בדעת רש"י דפלוגתייהו היא אף ביוצא מארץ לארץ או מחו"ל לחו"ל, וכ"כ השעה"צ בסימן תקל"א סקי"ב בדעתו, וכתב דכ"נ מד' הר"ח, ומסתימת ד' הרי"ף והרמב"ם. - **ג** הגר"א בסימן תקל"א ס"ד כתב ע"פ הירושלמי דטעמא דר' יהודה הוא משום דאסור לפרוס בים הגדול משום סכנה, ולפ"ז הוא ע"ד ד' הראב"ד ודעימי' דטעמא דר' יהודה הוא משום דיצא באיסור, אלא דס"ל דאסור לפרוס בים הגדול אף כשאינו יוצא מא"י לחו"ל, (ולפ"ז אם לא הלך בים הגדול, מודה ר' יהודה דמותר לגלח).

**לשוט דברי הכל אסור וכו',** לדעת הראב"ד ודעימי' הא דלשוט הוי כיוצא שלא ברשות, היינו כשיצא מהארץ לחו"ל, דאסור לצאת מא"י לחו"ל, אך היוצא לשוט ממדינה למדינה בחו"ל הוי יוצא ברשות ומותר לגלח, וכ"כ הרי"צ גאות בהל' חוה"מ, - והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דעיקר הפלוגתא דחכמים ור' יהודה היא בהאיסור לצאת מא"י לחו"ל, דלרבנן מותר לצאת להרוחה, וע"כ הו"ל כיוצא ברשות, ולר' יהודה אסור לצאת להרוחה, וע"כ הו"ל כיוצא שלא ברשות, וכ"כ הריטב"א ותלמיד הרשב"א, וכ"נ בד' ההשלמה ודעימי' שפירשו כן בד' הירושלמי.

אך לדעת תלמיד הרי"מ ודעימי' הא דלשוט הוי כיוצא שלא ברשות, היינו ביוצא מא"י לא"י או מחו"ל לחו"ל, ועיי"ש שפירש בטעם הפלוגתא בזה, דחכמים ס"ל דכל שיוצא להרוחה כיון שהוא טרוד בדבר של צורך לא שייך למיקנסי', ור' יהודה ס"ל דכיון שעסוק בדבר שאינו צורך כ"כ, הי' לו להעלות על לבו שיצטרך לגלח קודם הרגל, וכיון שלא גילח שייך למיקנסי' שלא יגלח במועד, אך כל שיוצא למזונות, כיון שהי' טרוד בדבר של צורך מודה ר' יהודה דליכא למיקנסי', וכל שיצא לשוט, כיון שאינו טרוד בשום דבר צורך הי' לו להעלות על לבו שיש לו לגלח קודם הרגל, וכיון שלא גילח שייך למיקנסי' שלא יגלח במועד.

ולדעת הגר"א כתב הדמש"א שם דהא דאסרי רבנן ביוצא לשוט, הוא כשפורס בים הגדול ומשום סכנה, ופלוגתא דחכמים ור' יהודה היא אם מותר לפרוס לים הגדול לצורך הרווחה, - אך בד' השעה"צ שם סקי"ב מבו' שפירש בד' הגר"א דהא דאסרו רבנן ביוצא לשוט הוא בכל ענין, ומשום דיצא שלא לצורך, דהא דאסור לפרוס לים הגדול ר' יהודה קאמר לה, אך לחכמים לי"ב איסורא אף כשיוצא לשוט.[[630]](#footnote-630)

בתשו' רבינו יואל שהביא הראבי"ה בסימן שפ"ה כתב דהא דהיוצא להרוחה חשיב כיוצא ברשות, הוא משום דיציאה לסחורה חשיבא כדבר מצוה, ומבו' בדבריו דבזה הוא דפליגי חכמים ור' יהודה אם חשבינן לה כדבר מצוה, והביאו הראבי"ה בסו"ס קצ"ח, ועיי"ש שסייע מזה למש"כ ר"ת דמותר להפליג לסחורה בער"ש דחשיב כדבר מצוה, והמג"א בסימן תקל"א סק"ז כתב דמה"ט הוא דמותר לצאת מא"י לחו"ל להרוחה, משום דחשיב כדבר מצוה, וכ"כ המ"ב שם סקי"ד, - אך בד' תלמיד הרי"מ מבו' דלא פליגי חכמים ור' יהודה אם חשבינן לה כדבר מצוה, אלא פליגי אם קנסוהו בגונא שהי' עסוק בדבר שאינו צורך כ"כ.

בחי' תלמיד הרי"מ הק' בשם ריב"מ, דכיון דלמזונות לכו"ע שרי ולשוט לכו"ע אסור, יאמרו כל הסריקין אסורין וכו', וכתב בשם מורו דהכא מוכחא מילתא שפיר, דכו"ע ידעי דזה לשוט וזה למזונות, ולא נפיק מיניהו חורבא, ועד"ז כתבו המכתם והמאירי.

## גילוח קטן במועד

**קטן הנולד במועד מותר לגלחו במועד,** בפירש"י כתב דהיינו כשהשער מצערו כגון אותו שער שקורין שייד"ש, ובחי' תלמיד הרי"מ הוסיף לפרש דיש תינוקות שגם ביומן יש להם שערות קטנות ועבות והם קשות ומצערות אותן וצועקין מאד, ועד"ז כתבו בפירש"י הנד' דהוא כשיש לו שערות גדולים וה"ז מצערו,[[631]](#footnote-631) וכ"כ הר"י מלוניל והריטב"א והמאירי והר"ן והנימו"י, וכ"כ המג"א בסימן תקל"א סק"ח, והמ"ב שם סקט"ו.[[632]](#footnote-632)

**שאין לך בית האסורים גדול מזה,** בפירש"י כתב דהיינו שאין לך בית האסורים גדול ממעי אמו שהי' שם ואנוס הוא, ובתשו' הרשב"א ח"ג סימן ער"ה הוכיח מזה דלא התירו לגלח במועד בכל אונס, וע"כ כל הא דקטן שנולד במועד מותר לגלח הוא משום דהו"ל בכלל יוצא מבית האסורין.

**ואי אמרת קטן אית בי' פלוגתא נמצאת אבילות נוהגת בקטן,** בחי' תלמיד הרי"מ כתב בשם מורו שהק' דמאי פריך, הרי שמא הא דאסור לגלחו במועד אי"ז משום איסורא דידי', אלא משום איסורא דאחריני, דמועד חייל על כל העולם וכל ישראל אסורין בכל גילוח,[[633]](#footnote-633) אבל בימי אבלו מותר לגלחו ע"י אחרים שאינם אבלים, - ותלמיד הרי"מ כתב לישב, דאם היתה אבילות נוהגת בו, היו אסורין אחרים לגלחו, דאף למ"ד דקטן אוכל נבילות אין בי"ד מצווין להפרישו, אסור לספות לו איסור בידים.

**קטן מותר לגלחו במועד וכו' ולא שנא נולד מעיקרא,** הנימו"י כתב דהוא משום דלאו בר מצוה הוא,[[634]](#footnote-634) והט"ז בסימן תקל"א סק"ו הוסיף לפרש דאין עליו חיוב לגלח קודם המועד,[[635]](#footnote-635) והפמ"ג במש"ז שם כתב דאע"ג דבר חינוך הוא מדרבנן אף במצוות דרבנן, מ"מ הטעם רק משום ניוול, ועוד, דקנס הוא, ולא קנסינן לבנו בשביל אביו שלא גילחו קודם הרגל.[[636]](#footnote-636)

הראש בסימן ב' כתב דהא דמותר לגלחו במועד אף כשנולד מעיקרא, הוא משום דלא שייך בהאי גילוח שלא יכנס מנוול לרגל,[[637]](#footnote-637) והא"ר בסימן תקל"א סק"ח צידד דאי"ז מטעמא דהנימו"י, אלא הוא משום דבקטן לא שייך ניוול, ועיי"ש שצידד לפ"ז דהיינו רק בקטן ממש, ועמד ע"ז דמסייעתא דגמ' מאבילות, מבו' דכל קטן שאינו בר מצוות אסור לגלח, עיי"ש, - אך בד' המג"א שם סק"ט מבו' דכל קטן מותר לגלח במועד,[[638]](#footnote-638) וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סק"ח ובמש"ז שם סק"ו עפי"ד הנימו"י.

הרא"ש בסימן ב' כתב דקי"ל כל"ב דאף אם נולד קודם המועד מותר לגלחו במועד, וכ"כ הרי"צ גאות בהל' חוה"מ, והרמב"ם בפ"ז מיו"ט הי"ט, ותלמיד הרי"מ והריטב"א והפסקי רי"ד והריא"ז, והטוש"ע בסימן תקל"א ס"ו, - אך הרוקח בסימן ש"ז כתב דקטן שנולד במועד מותר לגלחו במועד, ומבו' דקי"ל כל"ק דרק אם נולד במועד מותר לגלחו במועד, אך אם נולד קודם המועד אסור לגלחו במועד.

## גילוח לרפואה

הריטב"א כתב במש"כ בפירש"י דהא דמותר לגלח במועד דהוא כשהשער מצערו, דהיינו דאם משום תיקון גופו או לצורך רפואה פשיטא ואפי' בנולד קודם המועד, שהרי אפי' מבהמה אין מונעין רפואה, ומבו' בדבריו דמותר לגלח לצורך רפואה, - אך בס' הפרדס לרש"י כתב דמותר לגלח שער שבמקום הקזת דם וריבדא דכוסליתא, לפי שהקזת דם עיקר פיקו"נ ודבר שהנשמה תלוי' בו, ואפי' בשבת שהוא איסור סקילה דוחה סכנת נפשות, וכ"ש בחוה"מ, ועיי"ש שהאריך הרבה בזה, והמג"א בסימן תקל"א סקי"ב כתב ללמוד מזה בדעתו דלא הותר גילוח במכה שאין בה פיקו"נ, ועיי"ש שכתב דד"ז תלי בדין גילוח שפה, ויתבאר בעזה"י במקומו, - ועמש"כ בזה הא"ר שם סקי"א, ובתשו' זרע אמת ח"ג סימן נ"ד, והנשמ"א בכלל ק"ט סק"א, והביאוה"ל שם ס"ח, - ועמש"כ בזה בס' שמה"כ סימן כ"ב.

## אבילות ברגל

**אתי עשה רבים ודחי עשה דיחיד,** הרי"ף בברכות ט"ז ב' פירש דהא דקרי לאבילות עשה דיחיד, הוא משום דאבילות יום ראשון דאורייתא, - אך התוס' כתבו די"ל דאבילות דרבנן, ומה שאמרו דאתי עשה דרבים ודחי עשה דיחיד, ולא אמרו ודחי עשה דרבנן, הוא משום דשמחת הרגל נמי דרבנן, דמצות שמחה דאורייתא היא בשלמי שמחה,[[639]](#footnote-639) - והרא"ש בסימן ג' כתב די"ל דאף דאי"ז אלא מדרבנן, מ"מ קרי לה עשה, כמו שמצינו דכוותה בזבחים ל"ב ב', וה"ק דאע"פ שחכמים עשו חיזוק לדבריהם כשל תורה והעמידו דבריהם במקום עשה, כאן לא החמירו עליו ואתי עשה דרבים ודחי עשה דיחיד דדבריהם, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבילות.[[640]](#footnote-640)

הרי"ף שם הק' במה שאמרו דאי אבילות דמעיקרא היא אתי עשה דרבים ודחי עשה דיחיד, דכיון דהיא אבילות דמעיקרא, כבר נשלם היום הראשון, ואבילות שאר ימים אינה אלא מדרבנן, וכתב דמכוון הגמ' דאף למ"ד דיום ראשון תופס לילו מדאורייתא, מ"מ אתי עשה דרבים ודחי עשה דיחיד,[[641]](#footnote-641) - אך המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן ד' כתב בשם הראב"ד דאיכא עשה דאורייתא באבילות דמעיקרא באבילות דל' יום דאסור בגיהוץ ותספורת, דילפינן לה מקרא, וכ"כ הר"י מלוניל וההשלמה בסוגיין, ועיי"ש שהאריך לחלוק ע"ז, והביאו הרא"ש בסימן ג', וכן נחלק ע"ז הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבילות.

בכתובות ד' א' א"ר יוחנן דאע"ג דאין אבילות במועד אבל דברים שבצינעא נוהג, ובחי' תלמיד הרי"מ בסוגיין הק' דכיון דמ"ט הוא נוהג דברים שבצינעא, הרי לא אתי עשה דיחיד ודחי לעשה דרבים, וכתב דלא מיקרי מועד עשה דרבים אלא לדברים שבפרהסיא דהוו מילי דרבים.

## מנודה ברגל

**מנודה מהו שינהוג נידויו ברגל,** התוס' הק' דהרי אין עשה דוחה עשה, ואף עשה ליכא במנודה אלא עזרא גזר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דנידוי דוחה אף לאו דמקלל חבירו, ועוד, דכיון שעבר על דברי הדיינים יש כאן עשה דרבים. - **ב** התוס' הרא"ש כתב דרק לגבי אבל שייך למימר דאתי עשה דרגל דכתיב בי' ושמחת ודחי עשה דאבל שמצווה על מניעת השמחה, אך דין מנודה הוא לקיים מצות לא תסור, ומחמת שאינו שומע לדברי חכמים הטילו עליו חומר זה, ואינו מבטל מצות ושמחת של רגל, כיון דחומר זה אינו מצות מניעת השמחה. - **ג** הריטב"א כתב דמדאורייתא כיון ששמח באכילת בשר וכיו"ב אין הרגל מתחלל וקרינן בי' ושמחת בחגך, וע"כ אף אם איסור מנודה הוא מדרבנן, י"ל דהחמירו בו חכמים והעמידו בו דבריהם, ועיי"ש שצידד דאיסור מנודה הוא מדאורייתא. - **ד** הריטב"א כתב בשם תוס' דאף דנידוי דרבנן הוא, החמירו בו חכמים לדחות הרגל, דבי"ד מתנין לעקור דבר מן התורה בשוא"ת, והכא שב ואל תשמח בחגך הוא.[[642]](#footnote-642)

**ת"ש ומנודה שהתירו לו חכמים,** התוס' הרא"ש הק' בשם הראב"ד, דאם אינו נוהג נידויו ברגל, מ"ט התירו לו לגלח ברגל, הי' לו לגלח בערב הרגל, דומיא דאבל דמגלח בערב הרגל, ועיי"ש מש"כ בזה בכמה אנפי.

## מצורע ברגל

**מצורע מהו שינהוג צרעתו ברגל,** בפירש"י כתב דהיינו שינהוג באיסור מצורע דאסור בתכבוסת ובשאילת שלום, ובחי' תלמיד הרי"מ הוסיף לפרש דלא מיבע"ל שלא ינהג בו דין פריעה ופרימה ועטיפת שפה והאיסור לבא אל המחנה, דהם אסורין מדאורייתא, ומקרא מלא דיבר הכתוב לא שנא מועד ולא שנא חול, ולא מיבע"ל אלא בדברים אלו האסורין מדרבנן,[[643]](#footnote-643) ומיבע"ל אם אתי עשה דרבים ודחי להאי עשה דיחיד, או"ד דכיון דלא מקיים בכך שמחת הרגל שהרי חייב בפריעה ופרימה ועטיפת שפה ואסור לבא אל המחנה ולשמח עם האחרים, ולא מצי להעמיד שמחת הרגל, ע"כ אין מבטלין ממנו אף שאר דברים שמחויב בהן בכל השנה.

אך בפי' רגמ"ה כתב דמיבע"ל אף אם אסור ליכנס לתוך המחנה ולגלח, וכ"כ בפירש"י הנד', וכ"ה מבו' בד' התורי"ד, ובכ' הגר"ח בפירקין הק' דהרי דין שילוח מחנות הוא משום דין טומאה, וודאי דטומאתו קיימת אף ברגל, ולא מיבע"ל אלא בשאר ניהוגי המצורע כגון פריעה ופרימה, דשמא דיני מצורע אין חלין עליו ברגל, וכתב דמלבד דין שילוח מחנות שהוא משום טומאתו, איכא דין בפנ"ע במצורע דבדד ישב דבעינן שיהא מושבו לבדו,[[644]](#footnote-644) ומה"ט הוא דאסור ליכנס לעיירות המוקפות חומה, ובזה הוא דמיבע"ל אם ברגל נוהג דין זה דבדד ישב, ויהא אסור ליכנס אף לעיירות המוקפות חומה,[[645]](#footnote-645) ועיי"ש במשה"ק בזה.

בחי' תלמיד הרי"מ הק' בשם מורו דמ"ט לא פשיט דמצורע נוהג צרעתו ברגל בק"ו ממנודה דכל דיניו אינם אלא מדרבנן ואפ"ה הוא נוהג נידויו ברגל, וכ"ש במצורע דיש בו דינים מדאורייתא, דינהגו כל דיניו ברגל, ותירץ דהוא משום דמצינו קולא לגבי מצורע שמותר לישב בד' אמותיו משא"כ במנודה.

**לא מיבעיא בימי טומאתו דלא נהיג,** התוס' הרא"ש כתב בשם הראב"ד דמותר לגלח בערב הרגל, דומיא דאבל, ואם לא גילח אסור לגלח ברגל דאינו אנוס, ונחלק ע"ז דאינו מגלח בערב הרגל, ועמש"כ בזה הריטב"א.[[646]](#footnote-646)

**אבל לטהרתו נגזור שמא ישהה קרבנותיו,** בפירש"י כתב דהיינו דשמא יתרפא קודם המועד וישהה ולא יקריב קרבנותיו עד הרגל משום דטריחא לי' מליתא לעשות לירושלים ב' פעמים, וגם כדי להפטר משלמי שמחה, דסגי לי' בשלמי צרעתו, - אך בפי' רגמ"ה כתב דהיינו דאם יגלח במועד צריך להביא קרבן, ושמא ישהה קרבנותיו עד יו"ט האחרון ויקריבם ואסור להקריב קרבנות יחיד ביו"ט, וכ"כ בפירש"י הנד', והתורי"ד הביא לפי' זה בשם רש"י ותמה ע"ז, עיי"ש.

**והא כה"ג דכל השנה כרגל לכו"ע דמי דתנן כה"ג מקריב אונן ואינו אוכל ש"מ נוהג צרעתו ברגל,** בפירש"י משמע דלאו היינו דהא דכה"ג מקריב אונן הוא משום דהו"ל לדידי' כרגל, אלא היינו דעיקר הא דמיבע"ל אם נוהג צרעתו ברגל, הוא אם כ"ה דאין אבילות חלה ברגל ה"נ אין צרעת חלה ברגל, וזהו דמייתינן מהא דמצינו בכה"ג דאף דאין חלה עליו אנינות ואבילות חלה עליו צרעת, ה"נ הוא במצורע ברגל דאף דאין אבילות ברגל חלה עליו צרעת.

התוס' הרא"ש הק' דאם כה"ג כל השנה כרגל דמי, היאך חלה עליו צרעת, הרי קי"ל דאין רואין את הנגעים ברגל, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ הריטב"א, ומש"כ בזה המנחת ברוך בסו"ס ע"ח, - ועיי"ש בדבריו שהאריך הרבה בביאור סוגיין, ואכמ"ל.

**י"ז ב'** **- נזיר ומצורע אע"פ שהי' להם פנאי מותרים שלא ישהו קרבנותיהן**, בפירש"י כתב דהוא משום דמוטב שיגלחו במועד ולא ישהו קרבנותם עד לאחר גילוח כדכתיבי קראי, וע"כ לא קנסו אותם משום דפעמים שלא עשו קודם הרגל, ואם יהיו אסורין ברגל נמצא שמשהין קרבנותיהם ואינם קריבין בים ח' בזמנו, וכ"כ בפי' רגמ"ה ובפי' הר"י מלוניל והנימו"י, - והתוס' כתבו דאע"ג דתגלחת דנזיר לא מעכבא, מ"מ רגיל הוא לגלח דמצוה היא לגלח ולשלח שערו תחת הדוד,[[647]](#footnote-647) ועד"ז כתב תלמיד הרי"מ בתי' בתרא דלא יתרצה הנזיר להביא קרבנותיו אם לא נתיר לו לגלח, וכתב עוד, דכיון דמצוה לשלח תחת הדוד אין לנו לבטל מצוה זו לחייבו להביא קרבנותיו בלא גילוח.[[648]](#footnote-648)

ותלמיד הרי"מ כתב בשם מורו שפירש בע"א, דהא דלא קנסו בנזיר ומצורע שהי' להם פנאי, הוא משום דא"צ לקנסם כדי שלא ימנעו מלגלח קודם הרגל, דודאי לא ישהו ברצון טהרתם וקרבנם, אלא ימהרו לטהר עצמם ולהביא קרבנותיהם בכח כחם שלא יאריכו עליהם בכונה ימי טומאתם, וע"כ אף אם יש אחד ששיהה בכונה, בטלה דעתו, ובשבילו לא שייך לגזור באחרים.

**תנא דידן סבר לה כרבנן דאמרי לא אמרינן מקצת היום ככולו ואכתי לא שלים אבילות דשבעה,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דלא אמרינן מקצת היום ככולו, לא שלים אבילות דשבעה קודם הרגל, ולא בטלה ממנו גזירת ל', וע"כ אסור לגלח ברגל, וכ"כ תלמיד הרי"מ, דלדעת רבנן אין הרגל מבטל ממנו גזירת ל', כיון שלא נכנס בגזירת ל' ערב הרגל שעה אחת, שאין הרגל מבטל אלא מה שהוא מוצא האדם עסוק בו, וע"כ הוא אסור לגלח במועד,[[649]](#footnote-649) וכ"כ הריטב"א.

אך בפי' רגמ"ה כתב דהיינו דכיון דלא אמרינן מקצת היום ככולו, ואכתי לא שלים אבילות דז' ימים קודם הרגל, ל"ה אנוס, ואפי' ל"ה שבת לא מצי מגלח, וע"כ אינו מגלח במועד, וכ"כ בפירש"י הנד', ומבו' דהא דאינו מגלח במועד, אי"ז משום אבילות, דלא בטלה ממנו גזירת ל', אלא הוא משום איסור גילוח במועד, כיון דל"ה כאנוס, - ובתשו' נובי"ק או"ח סימן י"ד עמד בזה דמ"ט ל"ה כאנוס, הרי ל"ה בידו לגלח מחמת האבילות, עיי"ש,[[650]](#footnote-650) ועמש"כ בזה הרש"ש בסוגיין, והעמק ברכה בדיני חוה"מ אות ז'.[[651]](#footnote-651)

**אילימא דשלימא משמרתו ערב הרגל איבע"ל לגלוחי ערב הרגל,** בפירש"י כתב דהיינו דאם חל יו"ט בשני בשבת ונשלמה משמרתו בשבת, הי' לו לגלח באחד בשבת דהוא ערב הרגל, וכ"כ תלמיד הרי"מ והריטב"א, - אך בפי' רגמ"ה כתב דהיינו דאם חל יו"ט באחד בשבת ונשלמה משמרתו בשבת שהוא ערב הרגל, הי' לו לגלח בערב שבת שהוא ערב הרגל, שהרי אנשי משמר מותרין בגילוח בחמישי מפני כבוד השבת, וכ"כ בפירש"י הנד', - והריטב"א כתב בשם תוס' דהיינו שחל יו"ט ביום ו', ומה שאמרו דשלמה משמרתו ערב הרגל, היינו דשלמה משמרתו לענין איסור גילוח בערב הרגל, דהי' לו לגלח ביום ה'.

**לא צריכא דשלים משמרתו ברגל תנא דידן סבר וכו' כמאן דלא שלים משמרתו דמי,** הריטב"א כתב דאע"ג דאי איקלע יום חמישי במועד מותר לגלח בו, כדתנן דבחמישי מותרין מפני כבוד השבת, מ"מ משום חד יומא לא מצי למיתני שיהא כהן מותר לגלח, - ועיי"ש שהק' דאף דחשיב כמאן דלא שלים משמרתו, מ"ט הוא אסור לגלח, הרי עיקר הא דאנשי משמר אסורין לגלח, הוא כדי שלא יפשעו ויכנסו למשמרתן כשהן מנוולין, והכא ליכא לה"ט, וכתב דהוא משום דלא פלוג רבנן.

**ותנא ברא סבר וכו' משמרתו מיהא שלימא לי',** בפירש"י הק' מ"ט הוא מותר לגלח בכה"ג, הרי הי' אפשר לו לגלח קודם הרגל בחמישי שבתוך משמרתו מפני כבוד השבת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהא דתנן דבחמישי מותרין מפני כבוד השבת, הוא בכיבוס, אף בגילוח אסור, דלי"ב כבוד שבת.[[652]](#footnote-652) - **ב** בפי' רגמ"ה כתב דשלמה משמרתו ברגל, היינו דהוי יום חמישי יום ראשון של רגל, ונשלמה משמרתו בשבת שהוא שלישי לרגל, וע"כ ל"ה מצי לגלח קודם הרגל, וכ"כ בפירש"י הנד',[[653]](#footnote-653) ועד"ז כתב הריטב"א בשם תוס'.[[654]](#footnote-654) - **ג** בחי' תלמיד הרי"מ כתב, דכיון דלא הי' מותר לגלח אלא בחמישי ומפני כבוד השבת, א"כ אי"ז מפני כבוד הרגל, שהרי הוא רחוק הרבה מן הרגל,[[655]](#footnote-655) וכל שא"א לו לגלח קודם הרגל מפני כבוד הרגל, אינו אסור לגלח במועד, וכ"ה מבו' בד' הפסקי תוס' באות פ"ב.

מד' תלמיד הרי"מ מבו', דעיקר מה שאסרו לגלח במועד, הוא רק למי שהי' בידו לגלח בערב הרגל, אך כל שאין בידו לגלח בערב הרגל, אף שהי' בידו לגלח קודם לכן, לא אסרו עליו לגלח במועד, וזה כמש"כ המג"א בסימן תקל"א סק"ו דאף אם הי' בישוב ב' או ג' ימים קודם הרגל ובערב יו"ט ל"ה בישוב, כגון שישב אז על הספינה, ובא לביתו בחוה"מ, מותר לגלח במועד, כיון שבערב יו"ט גופו הי' אנוס, ונתבאר לעיל.[[656]](#footnote-656)

אמנם הנה מד' רש"י מבו' דאף אם ל"ה בידו לגלח ביום ו' שהוא ערב הרגל, אלא ביום ה', אסור לגלח במועד,[[657]](#footnote-657) וזה כמש"כ הא"ר שם סק"ה לחלוק ע"ד המג"א,[[658]](#footnote-658) - ואמנם גם לדעת רש"י ודעימי' מבו' דכל שלא הי' בידו לגלח אלא ו' או ח' ימים קודם הרגל לא אסרו עליו לגלח במועד, שהרי אף שלא הי' יכול לגלח בימי משמרתו, מ"מ הי' יכול לגלח קודם לכן.[[659]](#footnote-659)

ט' טבת פ"ב

דף מס' 25

## נטילת צפרנים במועד

**י"ז ב' - כשם שאמרו אסור לגלח במועד כך אסור ליטול צפרנים במועד דברי ר' יהודה ור' יוסי מתיר,** בטעמא דר' יהודה דאסור ליטול צפרנים במועד, כתב הריטב"א דהוא כדי שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול, וכ"כ הר"י מלוניל והר"ן דהוא משום שהי' לו פנאי ליטלם קודם הרגל.

ובטעמא דר' יוסי דשרי ליטול צפרנים במועד, ולא אסרו כדי שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול, מצינו כמה דרכים, **א** בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום דצפרנים גדלי תדיר, ואע"פ שנטלם קודם המועד צריך ליטלם במועד, וכ"כ הריטב"א בפי' בתרא, וכתב לדמותו לכלי פשתן שלא גזרו בהן שלא לכבסן. - **ב** הר"י מלוניל כתב עוד, דהוא משום דלא מיקרי גילוח ותיקון כגילוח של שער, ומשמעות דבריו דזהו טעם הא דנחלקו באבל אם אסור ליטול צפרנים. - **ג** הריטב"א כתב עוד דהוא משום דהוא ניוול גדול להשהותן, ולא שכיח שיניחנו עד המועד. - **ד** הקר"א כתב דס"ל דנטילת צפרנים לא חשיב קישוט כ"כ, וע"כ לא גזרו בו במועד, דלאו ניוול הוא כ"כ.[[660]](#footnote-660)

**כשם שאמרו אבל אסור לגלח בימי אבלו כך אסור ליטול צפרנים וכו' דברי ר' יהודה ור' יוסי מתיר,** התוס' הרא"ש כתב בשם הראב"דדר' יהודה דאסר, יליף לה מדכתיב וגילחה את ראשה ועשתה את צפרני' ומתרגמינן ותרבי ית טופראנהה, וכתיב ובכתה את אבי', ור' יוסי דשרי ס"ל כמ"ד דהא דכתיב ועשתה את צפרני' היינו דמעברת את צפרני', או דס"ל דהתם אי"ז משום אבילות אלא משום ניוול שתהא מנוולת בפניו, דומיא דהא דוגילחה את ראשה, שהוא ניוול לאשה, וכ"כ הריטב"א והר"ן.

**הלכה כר' יהודה באבל והלכה כר' יוסי במועד,** בפירש"י כתב דהא דהלכה כר' יהודה באבל דאסור ליטול צפרניו, הוא משום דליפות הוא, וע"כ ה"ז בכלל הדברים שנאסרו לאבל, והא דהלכה כר' יוסי במועד דמותר ליטול צפרניו, בפשוטו הוא משום דאיסור גילוח במועד הוא כדי שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול, ובנטילת צפרנים ליכא לה"ט, וכמש"כ הר"י מלוניל והריטב"א.

אך בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהא דהלכה כר' יהודה באבל והלכה כר' יוסי במועד, הוא כרב שישא ברי' דרב אידי לעיל י"ב ב' דדברים המותרים במועד אסורים בימי אבלו, והק' ע"ז דא"כ תיקשי הלכתא אהלכתא דהתם קי"ל כרב שישא והכא קי"ל כשמואל דהלכה כדברי המיקל באבל, וכתב דכל הא דדברים המותרים במועד אסורים בימי אבלו, הוא באיסור מלאכה דאוושא מילתא ואתי לזלזולי, אבל במילי אחריני כגון נטילת צפרנים שרי אף באבל.

\*בעיקר מש"כ תלמיד הרי"מ דיש לדון בנטילת צפרנים משום הא דדברים המותרים במועד אסורים בימי אבלו, כ"כ גם התוס' לקמן בסוגיין בד"ה ובגנוסטרי, - וצ"ב, דהרי הנידון לאסור נטילת צפרנים במועד ולאסור נטילת צפרנים באבל הוא מתרי טעמי, דבמועד הוא מגזירה שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול, ובאבל הוא משום דהוי בכלל יפוי האסור לאבל, וא"כ שפיר י"ל דבאבל אסור ובמועד שרי, ומה ענין ד"ז להא דדברים המותרים במועד אסורים בימי אבלו, וביותר צ"ע, דעכ"פ מאי קשיא לי' דתיקשי הלכתא אהלכתא, הרי שפיר י"ל דאף דבמלאכת דבר האבד אסרו בימי אבלו, מ"מ לא אסרו נטילת צפרנים בימי אבלו, משום דאי"ז יפוי האסור בימי אבלו.

ולכאו' יש ללמוד מדבריהם, דמודה ר' יהודה דעיקר האיסור שנאסר באבל ובמועד הוא בגילוח שער, דהוי יפוי האסור בימי אבלו, ויש לחוש בזה שיכנס לרגל כשהוא מנוול, ובנטילת צפרנים ל"ה לנו לאסור, אלא שלא חילקו חכמים בדבר ואסרו אף נטילת צפרנים דדמי לגילוח,[[661]](#footnote-661) וכאשר כ"ה בל' תלמיד הרי"מ לקמן בסוגיין דקרי לנטילת צפרנים גילוח צפרנים, וכ"ה בל' הראשונים בכ"ד, (ועמש"כ המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן כ"ג בגירסת הבה"ג), וזהו דס"ל לעולא דבאבל שעשו חכמים חיזוק לא חילקו בדבר ואסרו אף בנטילת צפרנים ובמועד שלא עשו חכמים חיזוק לא אסרו בנטילת צפרנים, וזהו דקשיא לי' לתלמיד הרי"מ דמ"ט דשמואל דשרי נטילת צפרנים אף באבל ולא עשו חיזוק, וכתב דלא עשו חיזוק אלא באיסור מלאכה דאוושא מילתא ואתי לזלזולי.[[662]](#footnote-662)

**סבור מינה דיד אין דרגל לא,** בחי' תלמיד הרי"מ פירש דטעם הא דשאני דין צפרנים דרגל מצפרנים דיד במועד, הוא דדוקא צפרנים של יד מותר ליטול משום דליפות הוא, אך צפרנים דרגל אי"ז ליפות,[[663]](#footnote-663) ועד"ז כתב הביאוה"ל בסימן תקל"ב ס"א דטעם הא דצפרנים של רגל גרע, הוא משום דלא מאיס אם יתגדל, ועמש"כ בזה הקר"א לעיל בסוגיין, - וטעם הא דשאני דין צפרנים דרגל מצפרנים דיד באבל, הוא משום דדוקא צפרנים של יד מותר ליטול, מפני שהידים עסקניות הם, והוא מיאוס גדול כשהאדם אוכל וצפרניו גדולות ואף תענוג אין כאן, אך צפרנים דרגל הוי דרך תענוג.

## נטילת צפרנים בכלי

**ובגנוסטרי אסור,** בפירש"י כתב דהיינו דבמועד ובאבל לא הותר ליטול צפרנים אלא בידיו או בשיניו אבל בגנוסטרי אסור,[[664]](#footnote-664) וכ"כ התוס' והבעה"מ והפסקי רי"ד, וכ"כ הרי"צ גאות בהל' חוה"מ, והסה"ת בסו"ס ק"ד, ור"פ בהגה' סמ"ק סימן קצ"ה, והארחות חיים בהל' חוה"מ סי"ב, וכן צידד הריטב"א, וכ"כ הרמ"א בסימן תקל"ב ס"א.

אך הרי"ף כתב דלא אסרו ליטול צפרנים בגנוסטרי, אלא בימי אבלו,[[665]](#footnote-665) אבל במועד שרי,[[666]](#footnote-666) וכ"כ הרמב"ן במלחמות והמכתם והמאורות ותלמיד הרי"מ והריבב"ן והריא"ז והמאירי,[[667]](#footnote-667) והרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"כ, והסמ"ג לאוין ע"ה, והמהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן כ"א בשם הראב"ד, והרא"ש בסימן י"ט, וכ"כ השו"ע שם.

הרמב"ן במלחמות כתב דהטעם לומר דבמועד מותר ליטול צפרנים אף בגנוסטרי ובאבל אסור, הוא משום דאבילות חמירא ממועד, שהרי לדעת עולא הלכה כר' יהודה באבל והלכה כר' יוסי במועד, וגם משום דאיסור גנוסטרא יותר מנטילת סכין ושינים, הוא מפני שהוא כמתקשט עצמו, אך במועד אין לאסור בגנוסטרא יותר מנטילת סכין ושינים, וכ"כ תלמיד הרי"מ דלא אסרו נטילת צפרנים בגנוסטרא או בסכין אלא משום שהוא דרך קישוט, אך במועד שרי כל קישוט ויפוי, - ובדעת הסוברים דאף במועד נאסר ליטול בגנוסטרי, צ"ל דהוא כמשמעות ד' התוס' דהא דאסרו ליטול בגנוסטרי הוא משם דהצריכו שינוי, וכ"כ הר"י מלוניל דיש לו לשנות כמה דאפשר, וכ"כ הריטב"א דהוא משום דסגי לי' בשינוי שלא יהא מנוול ברגל, - ועמש"כ בזה הקר"א.

נחלקו הראשונים אלו כלים הוו בכלל גנוסטרי דאסור ליטול בהן צפרנים, **א** בפירש"י כתב דגנוסטרי היינו מספרים, ולא הותר ליטול אלא בידיו או בשניו, ומשמע דבסכין אסור ליטלם, וכ"כ הפסקי רי"ד ותלמיד הרי"מ, וכן צידד הסה"ת בסימן ק"ד דה"נ אסור בסכין דרגילות הוא ליטלן בסכין, והביאו הטור בסימן תקל"ב, וכ"כ המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן כ"א, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מאבל ה"ב, והסמ"ג בהל' אבילות, והסמ"ק בסימן צ"ז, ור"פ בהגה' סמ"ק בסימן קצ"ה, וכ"נ בד' הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבילות. - **ב** השבה"ל בסימן רל"א מסיק דלא נאסר אלא במספרים דהוא עיקר דרך גזיזה, אך בסכין שרי, וכ"כ השבה"ל שם בסו"ד דאין לאסור בסכין, דמאי דגלי גלי ומאי דלא גלי לא גלי, וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות, וכ"כ הטור בסימן תקל"ב בשם ה"ר יהודה, והב"י שם כתב דהוא משום דבסכין הוי שלא כדרכן, ועמש"כ בזה האו"ז בהל' נדה סימן שס"ג ובהל' אבילות סימן תמ"ב בשם ריצב"א. - **ג** הערוך בע' גנוסטר כתב בשם גאון דנגוסטר הוא נוטל צפרנים, וכ"כ הרי"צ גאות בהל' חוה"מ בשם ר"ה גאון, והתוס' כתבו לדעתו דלא נאסר אלא בכלי המתוקן ליטול צפרנים, אך בתער או במספרים שרי, אך כתבו דמההיא דר' יוחנן דשקלינהו בשיני', משמע דלא הותר אלא בשינים.

**ושקלינהו לטופרי' בשיני',** הרי"צ גאות בהל' חוה"מ הוכיח מזה דלא הותר ליטול צפרנים במועד אלא בשיניו, אך בכלי אסור, וכן הוכיחו התוס' בד"ה ובגנוסטרי, - אך הרי"ף כתב דאם הא דנטל בשיניו הוא משום דאסור ליטול צפרנים בכלי, הול"ל ש"מ ד', דש"מ נמי דאסור ליטול צפרנים בכלי,[[668]](#footnote-668) ובע"כ דהא דלא נטל בגנוסטרא הוא משום דהי' בביהכנ"ס שלא הי' שם גנוסטרא, ואדרבה מה שהוצרך לומר שהי' בביהכנ"ס, הוא כדי שלא נלמד מזה דבגנוסטרי אסור, - ועמש"כ בזה הבעה"מ והרמב"ן במלחמות.

## נטילת צפרנים באשה

התוס' כתבו בשם הר"ש שהתיר נטילת צפרנים לאשה, והביא מירושלמי דנוטלת שערה וצפרני', ובד' הב"י בסימן תקל"ב משמע שפירש דהיינו בנטילת צפרנים לצורך טבילת מצוה, דבכה"ג דמי להעברת שער בית השחי ובית הערוה דשרי, וכ"כ ר"פ בהגה' סמ"ק סימן קצ"ה בשם תוס' במו"ק דהטובלת לנדותה מותרת ליטול צפרני' בעצמה בלא שינוי דלא גרע מהעברת שער של בית השחי והערוה דשרי, והביאוהו הארחות חיים בהל' חוה"מ סי"ב, והכל בו בסימן ס', - אך הסה"ת בסימן ק"ד כתב דאסורה אשה ליטול צפרנים במועד לצורך טבילת מצוה, וכ"כ הסמ"ג לאוין קי"א, והשבה"ל בסימן רל"א, והמהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן כ"א, וההג"א בסימן י"ט, - והרמ"א בדרכ"מ בסימן תקל"ב סק"א כתב לסמוך להתיר ליטול צפרנים לצורך טבילה, ע"ד המתירים ליטול במועד אפי' שלא לצורך מצוה, וכ"ש דהתוס' והסמ"ק הסכימו דלצורך מצוה שרי, וכ"כ הרמ"א שם ס"א.[[669]](#footnote-669)

## נטילת צפרנים ע"י נכרי

הסה"ת בסו"ס ק"ד כתב דאסור ליטול צפרנים במועד ע"י נכרי, משום דאמירה לנכרי שבות בהלכות מועד, וכ"כ הסמ"ג לאוין קי"א, והשבה"ל בסימן רל"א, והמהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן כ"א,[[670]](#footnote-670) ומבו' דאיסור נטילת צפרנים במועד, אי"ז איסור בפנ"ע מגזירה שיכנס לרגל כשהוא מנוול, ע"ד מה שאסרו גילוח באנשי משמר, אלא הו"ל מכלל הדברים שנאסרו במועד,[[671]](#footnote-671) וכשנוטל צפרנים ע"י נכרי, ה"ז אסור משום אמירה לנכרי במועד,[[672]](#footnote-672) ויש להסתפק אם ה"נ לא נאסר גילוח ע"י נכרי אלא משום איסור אמירה לנכרי, או דבגילוח שדרכו ע"י אחר, הוי עיקר גזירת גילוח שלא להתגלח אף ע"י אחר.[[673]](#footnote-673)

## נטילת צפרנים כשנטל בערב יו"ט

המג"א בסימן תקל"ב סק"א כתב דאם נטל צפרנים בערב יו"ט, מותר ליטלן בחוה"מ, שהרי ר"ת התיר בזה אף בגילוח, והמחה"ש שם כתב דהיינו דאף דבגילוח לא קי"ל כר"ת, מ"מ בנטילת צפרנים דבלא"ה לדעת רבים מקמאי שרי, יש להתיר עכ"פ כשנטלן מערב יו"ט דיש לצרף בזה דעת ר"ת, וכ"כ המ"ב שם סק"ב, - ועמש"כ בזה הפמ"ג באש"א שם.

הפמ"ג שם הק' במה שאמרו בסוגיין דר' יוחנן נטל צפרניו בחוה"מ בשיניו, ומסתמא נטלם בערב יו"ט, ואפ"ה לא הותר ליטלם ביו"ט אלא בשיניו ולא בכלי,[[674]](#footnote-674) - אך לכאו' י"ל דר' יוחנן לא נטל צפרניו בערב יו"ט, אלא נטלם כמה ימים קודם, דל"ה בזה ניוול בתחילת הרגל, ולא הותר ליטול צפרניו במועד, אלא כשנטלם בערב יו"ט,[[675]](#footnote-675) ועמש"כ בזה בס' שמה"כ פי"ג הערה 85.

## נטילת צפרנים באותם המותרין לגלח

המג"א בסימן תקל"ב סק"א כתב דפשוט דכל הני דמותרין לגלח מותרין ליטול צפרנים, והשלחן עצי שטים מלאכת הגוזז סקנ"א כתב דאף דהי' יכול ליטול צפרנים גם בבית האסורין, מ"מ כיון שהי' טרוד לא נטלו, ועד"ז כתב השעה"צ בסימן תקל"ב סק"ב דהקילו בזה משום דבעת צער אין דעתו ליטול צפרנים, ובס' חלקת בנימין בסוגיין העיר דלכאו' בבא ממדינת הים ליכא לה"ט, ומ"ט יהא מותר ליטול צפרנים במועד.

## נטילת צפרנים במי שדרכו בכך בכל ער"ש

בתשו' נחלת שבעה סימן נ"ז כתב דמי שרגיל וזהיר בקציצת צפרנים בכל ער"ש ואיקלע ער"ש בחוה"מ, מותר ליטול הצפרנים, דכ"ה שהתירו התוס' ליטול צפרנים לצורך טבילת מצוה, ה"ה לכבוד שבת, וגם דיש בזה צורך מצוה שלא תחצוץ הצואה שתחת הצפרנים בנט"י, ובתשו' שבו"י ח"א סימן י"ז כתב לאסור בזה, עיי"ש, ועמש"כ בזה בס' שמה"כ פי"ג הערה 82.

**וכי תימא זימנין דמיכנשי להו ושדי להו אבראי, כיון דאשתני אשתני,** בפירש"י כתב דהיינו שכל שגררן ממקומן למקום אחר אישתני ושוב אין מזיקין, וכ"נ בד' הרי"ף, וכ"כ בפי' רגמ"ה, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז ותלמיד הרי"מ והריבב"ן והר"ן,[[676]](#footnote-676) והראבי"ה בסימן תתמ"א, וכ"כ המ"ב בסימן ר"ס סק"ו, - אך בפי' הר"י מלוניל כתב דאינם מזיקין אלא כשעושברת עליהן האשה באותו יום עצמו שנפלו לארץ, אך כל שכונסם לאחר אותו יום שכבר נשתנה מראיתן מחמת הקרקע ורוצה לזרקן ברה"ר לית לן בה,[[677]](#footnote-677) ועד"ז כתב תלמיד הרשב"א, והר"ן תמה ע"ז, עיי"ש.

## נטילת שפה במועד

**בקשו ממנו שפה והתיר להם,**[[678]](#footnote-678)בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהא דהותר גילוח השפה, הוא מפני שיש מיאוס בדבר שהשערות נכנסות לו לפיו בשעה שהוא אוכל ושותה, והערוך בע' זוית כתב דכיון דמעכבתו באכילתו, משום זה הצער שרי, וצ"ל דאף דאיכא למ"ד דהותר גילוח השפה אף כשאינו מעכב האכילה, ונתבאר להלן, הוא משום דלא חילקו חכמים בדבר.

אך המג"א בסימן תקל"א סקי"ב נקט כמש"כ המחה"ש שם דלפ"מ דקי"ל דהותר גילוח השפה אף כשאינו מעכב האכילה, היינו משום דלא גזרו חכמים אלא בגילוח הראש, אך גילוח שאר שער שבגוף שרי, וכתב להתיר לפ"ז בגילוח שער שבמקום מכה, - והשעה"צ שם סקט"ו כתב דהא דשרי הוא משום דע"י גידול שפה לא יהא מנוול, וע"כ לא הכריחוהו לגלחו מערב יו"ט.[[679]](#footnote-679)

התוס' כתבו די"ל דלא התירו נטילת שפה אלא ע"י שינוי, דומיא דצפרנים, וכ"כ המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סו"ס כ"ב בשם ר"ת דשמא לא התירו שפה אלא בתער ולא במספרים דומיא דתכפוהו אבליו, וכ"כ תלמיד הרי"מ בשמו, והוסיף לפרש דהיינו דכיון דלא התירו אלא מפני שמעכבת אכילתו, לא הותר תגלחת גמורה במספרים אלא בסכין או בתער דבהכי סגי, וכ"כ הריטב"א בשם ר"י, - אך הרמב"ן במלחמות כתב דנטילת שפה הותרה אף במספרים כדרכה, וכ"כ המכתם והמאירי והר"ן והנימו"י, וכ"כ הריטב"א בשם י"מ, וכ"נ מסתימת ד' הרי"ף והרמב"ם ועוד מקמאי, והב"י בסו"ס תקל"א כתב דכיון דאיסורא דרבנן הוא נקטינן לקולא,[[680]](#footnote-680) וכ"כ המ"ב שם סקכ"א.

נחלקו רבוותא בדין נטילת השפם בימי אבלו, **א** הרמב"ם בפ"ו מאבל ה"ג כתב דאבל אסור לגלח שפמו כל ל' יום, וכ"כ ההשלמה בסוגיין והמהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן כ"ב והרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבילות בשם הראב"ד, וכ"כ המכתם ותלמיד הרי"מ בסוגיין, וכן הכריע הב"י ביו"ד סימן ש"צ ס"א. - **ב** הבה"ג בהל' אבל כתב דמותר ליטול שפה בתוך ל' ימי אבלו, אך בתוך ז' אסור, וכ"כ הרי"צ גאות בהל' אבל, וכתב דכ"כ בהלכות פסוקות, וכ"כ בס' הפרדס לרש"י בהל' אבל, וכ"ה מבו' בפי' ר"ח בסוגיין, כמש"כ האו"ז בהל' אבילות סימן תמ"ב, והסכים לזה, וכ"כ התוס' והמאורות בסוגיין, וכ"כ השו"ע בסימן ש"צ ס"א.[[681]](#footnote-681) - **ג** הרמב"ן בתורת האדם שם כתב דאף בתוך ז' מותר, שאינו בדין שיתכלכך באכילה בשפה והנחה כל שמעכבין, וכ"כ תלמיד הרשב"א בסוגיין, וכן הכריע הגר"א בסימן ש"צ סק"ב.

**אמר אביטול ספרא משמי' דרב שפה מזוית לזוית, א"ר אמי ובשפה המעכבת,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י משמע דלרב הותר ליטול את כל השפה מזוית לזוית, ולר' אמי לא הותר ליטול אלא את השפה שע"ג הפה שמעכבת אכילה ושתי', אך השער שבצדדים שאינה מעכבת אסור ליטלה,[[682]](#footnote-682) וכ"כ הכס"מ בפ"ז מיו"ט ה"כ בדעת הרי"ף והרמב"ם. - **ב** בפי' ר"ח גריס שפה מזוית לזוית הנחה כל שהיא מעכבת, ופירש דהיינו דשפה לא הותר ליטלה אלא אם צריכה כולה תיקון, אך אם א"צ תיקון אלא מקצתה לא, אך אם עשה שפמו והניח מקצת שאינו עשוי מותר ליטלו כי מעכבת באכילה, והביאוהו בפירש"י והערוך בע' זוית והרי"צ גאות בהל' חוה"מ, - והגר"א בסימן תקל"א ס"ה כתב דלפ"ז מתפרש הא דא"ר אמי בשפה המעכבת, דהיינו דאפי' אם לא גילח כלל לעולם מעכבת ושרי. - **ג** ההשלמה כתב בשם הראב"ד דלרב הותר לגלח את השפה שלמעלה מפתיחה הפה אף אם אינה מעכבת אכילתו, ואת השער שבצדדים כשהיא מעכבת אכילתו, וזהו לפ"מ דגריס דהנחה כל מה שמעכבת, ולר' אמי לא הותר לגלח אף את השפה שלמעלה מפתיחת הפה, אלא כשהיא מעכבת אכילתו, וכ"כ המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן כ"ב והמאורות ותלמיד הרי"מ והרא"ש בסימן כ' בשמו, וכ"נ בד' הרי"צ גאות בהל' חוה"מ בשם ר"ש גאון, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבילות, וכ"כ הריטב"א בשמו,[[683]](#footnote-683) וכ"כ השיטת ריב"ב. - **ד** המכתם כתב דמה שבצידי פתיחת הפה לחיבור השפתים למקצועות קרוי זוית, ובאותו מקום מותר לגלח לרב לגמרי, מפני שהוא מעכב בכ"ש, ומה שעל שפתו העליונה אינו מגלח אלא מה שמעכב, ולר' אמי לא הותר ליטול אף בשפה שבזויות אלא מה שמעכב, דאף בזויות אינו מעכב אלא כשהן ארוכין, ובשאר מקומות שאינם משפה לשפה לא הותר ליטול כלל. - **ה** בד' המאירי משמע דהיינו דלרב הותר ליטול את החוט הסמוך לפה דהוא הקרוי שפה אף כשאינו מעכב את האכילה, ואת מה שלמעלה מזה דהוא הקרוי הנחה הותר ליטול כשהוא ארוך כ"כ שמעכב את האכילה, ולר' אמי לא הותר ליטול אלא את החוט הסמוך לפה הקרוי שפה כשהוא מעכב את האכילה, אך את מה שלמעלה מזה אסור ליטול אף כשהוא מעכב את האכילה.

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, **א** ההשלמה כתב בשם הראב"ד דקי"ל כר' אמי דלא הותרה נטילת השפה אלא כשהיא מעכבת האכילה, וכ"כ המאורות ותלמיד הרי"מ והרא"ש בסימן כ' בשמו, וכ"כ השיטת ריב"ב והריטב"א והר"ן והריא"ז, וכ"כ הרי"צ גיאת בהל' חוה"מ דקי"ל כר' נחמן דכל דבר המעכב מותר לגלחו, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבילות, והשבה"ל בסו"ס ר"ל, והראבי"ה בסימן תתל"ו ובסימן תתמ"א. - **ב** הרא"ש בסימן כ' כתב דקי"ל כרב דהשפה שמעל פיו מותר ליטלה אף כשאינה מעכבת, והשפה שמחוץ לפה מכאן ומכאן לא הותר ליטלה אלא כשהיא מעכבת. - **ג** הרי"ף כתב דמותר ליטול שפה בחוה"מ, וכ"כ הר"י מלוניל והנימו"י, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"כ, ורי"ו בנתיב ד' ח"ה כתב בדעתם דאף השער שבצידי הפה מותר ליטלו אף כשאינו מעכב האכילה, וכ"כ הכס"מ שם ובב"י בסו"ס תקל"א בדעתם, ועיי"ש במש"כ לפרש בטעמם, ובמש"כ בזה המ"מ בהל' יו"ט שם, והגר"א בסו"ס תקל"א, והקר"א בסוגיין, ועיי"ש בב"י שכתב דהכי קי"ל, דכיון דאיסור דרבנן הוא נקטינן לקולא, וכ"ה מבו' בד' השו"ע שם ס"ח, וכ"כ המג"א שם סקי"ב והמ"ב שם סקכ"א. - **ד** בד' המאירי מבו' דקי"ל כר' אמי דלא הותר ליטול אלא החוט הסמוך לפה כשהוא מעכב את האכילה, אך את מה שלמעלה מזה אסור ליטול אף כשהוא מעכב את האכילה, וזה לפ"מ שפירש לפלוגתא דרב ור' אמי, וי"א דקי"ל כרב דהותר ליטול את החוט הסמוך לפה אף כשאינו מעכב את האכילה, ואת מה שלמעלה מזה כשהוא מעכב את האכילה.

י"א טבת פ"ב

דף מס' 26

## כיבוס במועד

**י"ג ב' - ואלו מכבסין במועד וכו',** בטעם איסור כיבוס במועד, כתב הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ז מיו"ט הי"ז דהוא מגזירה שמא יכנס לרגל כשהוא מנוול דומיא דגילוח, וכ"כ ש"ר בסוגיין, - אך בפי' הר"ש בן היתום כתב דהוא משום טירחא יתירא ועובדין דחול.

בטעם הא דהתירו באותן שמכבסין במועד ולי"ב משום איסור מלאכה, כתב הרמב"ן בהל' חוה"מ דהוא משום דכיבוס אף ביד הכובסין הוי מלאכת הדיוט, וה"ז מותר לצורך המועד, וכ"כ תלמיד הרי"מ לעיל י' ב',[[684]](#footnote-684) - אך הביאוה"ל בסימן תקל"א ס"ד ובסימן תקמ"ב ס"א כתב דהא דהתירו להם לכבס כדרכו, כמש"כ השו"ע בסימן תקל"ד ס"א, הוא משום דהיו אנוסין, וע"כ עשאום חז"ל כדבר האבד דא"צ שינוי.[[685]](#footnote-685)

## אותם שהותרו לכבס במועד

**הבא ממדינת הים,** המג"א בסימן תקל"א סק"ו כתב בדין גילוח למי שבא ממדינת הים, דאף אם הי' בישוב ב' או ג' ימים קודם הרגל ובערב יו"ט ל"ה בישוב, ובא לביתו בחוה"מ, מותר לגלח במועד, כיון שבערב יו"ט גופו הי' אנוס, ונתבאר בדף מס' 24, ולכאו' כ"ז הוא בגילוח דעיקר מצותו היא לגלח בערב יו"ט, כמש"כ הפמ"ג שם, וע"כ כל שבערב יו"ט ל"ה בישוב, מותר לגלח במועד, אך בכיבוס דאין עיקר מצותו בערב הרגל, כמש"כ הפמ"ג באש"א בסימן תקל"ד סק"א, (וכתב דאדרבה כל שיכבס קודם ערב יו"ט שפיר טפי שיהי' לו בגדים מוכן ליו"ט מכובסים), הרי דאף אם בערב יו"ט ל"ה בישוב, מ"מ כיון דהי' בידו לכבס קודם לכן, אסור לכבס במועד.

ואמנם הנה התוס' לקמן י"ח א' ד"ה אע"ג נסתפקו בדין כהן ששלמה משמרתו ברגל ול"ה בידו לכבס קודם הרגל אם מותר לכבס ברגל, ולכאו' מבו' בדבריהם דלא אסרו כיבוס במועד, אלא למי שהי' בידו לכבס בימים שקודם הרגל, אך כל שלא הי' בידו לכבס בימים שקודם הרגל, אך שהי' בידו לכבס ו' או ח' ימים קודם, שהרי הי' בידו לכבס קודם ימי משמרתו, לא אסרו עליו לכבס ברגל, ושמא יש לדחות, דמכוון דבריהם הוא בגונא שכיבס בגדיו קודם המשמר, ונטנפו בגדיו בימי המשמר ול"ה בידו לכבס קודם הרגל, וצ"ע.

**מטפחות הידים,** בפירש"י כתב דהיינו מטפחות שמנגבין בהן את הידים בשעת אכילה, ובטעם הא דמותר לכבסן במועד, כתב הפסקי רי"ד דהוא משום דתמיד הן מזוהמות, וכ"כ הר"ן, - והשיטת ריב"ב הוסיף לפרש דהיינו משום שהן מתלכלכין בכל שעה וצריכין כיבוס תדיר אף אם הם מכובסין מערב המועד, ולא אסרו כיבוס במועד אלא כדי שלא יכנסו לרגל כשהן מנוולין,[[686]](#footnote-686) וכ"כ המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן י"א, וכ"ה מבו' בד' תלמיד הרי"מ והמאירי, וכ"ה מבו' בד' הר"י מלוניל בטעם התירא דמטפחות הספרים, - והמג"א בסימן תקל"ד סק"ב, דלפ"מ שנוהגין שלא להחליפן אלא משבת לשבת, אסור לכבסן במועד, כיון דסגי להו בכביסה שמערב יו"ט.

**ומטפחות הספרים,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב בפי' קמא דהוא מטפחות שגולל בו ספרו, ובטעם הא דמותר לכבסן במועד מצינו כמה דרכים, דהפסקי רי"ד כתב דהוא משום דאינם לצורך בנ"א, והיינו דעיקר גזירת כיבוס היא בבגדים שהם לצורך בנ"א, כדי שיכנסו לרגל מקושטים, וכמש"כ הרי"ד לעיל מינה, והמאירי כתב דהוא משום דידי אדם ממשמשות בהן כל שעה, וע"כ הן צריכין כיבוס תדיר, וכ"ה מבו' בד' המ"ב בסימן תקל"ד סק"ה, ובחי' תלמיד הרי"מ כתב דמשום כבוד ספרים התירו לכבס.[[687]](#footnote-687) - **ב** בפירש"י כתב בפי' בתרא דהיא כסות שנותן המסתפר על כתיפיו מפני השער, וכשמגלח במועד למי שבא ממדינת הים וכו' צריך לכבס אותה, ואע"פ שנתכבסה קודם המועד צריך לכבסה תדיר.[[688]](#footnote-688) - **ג** בפי' הר"י מלוניל כתב בפי' בתרא דהיינו סדינין של צמר שפורסין על הספסלים שהתלמידים משימין עליהם קונדריסי ספרים שאינם קשורים יחד כדי שלא ימחק הכתב מהם וצריכין תמיד לכבסם לכבוד התורה, ומפני התלמידים שמפילין עליהם השמן והחלב שלומדין לאורה בלילה.

**ומטפחות הספג,** בפירש"י כתב דהיינו מטפחות שמנגבין בהן פניו ידיו (ורגליו) כל היום או כשיוצא מבית המרחץ, ובפי' רגמ"ה כתב רק להא דמנגבין בהן כשיוצאין מבית המרחץ, וכ"כ בפירש"י הנד' ובפי' הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והריא"ז והשיטת ריב"ב והמאירי והר"ן והנימו"י.[[689]](#footnote-689)

הארחות חיים בהל' חוה"מ סי"ג כתב בדין מטפחות שהותרו לכבס, דעכשיו נהגו בזה חומרא וכן ראוי לעשות, וכ"כ הכל בו בסימן ס', והביאו הב"י בסימן תקל"ד ס"א, - והא"ר שם סק"א כתב בדעת השו"ע דקאי על מטפחות הספרים, ועיי"ש שכתב דבד' הכל בו מבו' דקאי על מטפחות הספג, וצידד דקאי גם על מטפחות הידים והספרים, וכ"נ להדיא בד' הארחות חיים שם, - והמ"ב שם סק"ו הביא לדין זה רק במטפחות הספג,[[690]](#footnote-690) וצ"ע.

מעיקר מה שהתירו לכבס מטפחות הספג, מבו' דמותר לרחוץ במרחץ בחוה"מ, ועמד ע"ז הרד"ע בפ"ז מיו"ט הכ"א, - וכ"כ הריטב"א בסוגיין דכיבוס הראש ורחיצה במרחץ לא נאסר מעולם במועד, וע"כ מותר לעשות כל מלאכות של מרחץ לצורך רחיצה במועד, וכ"כ הריטב"א לקמן י"ח ב', עיי"ש, והביאו הארחות חיים בהל' חוה"מ סי"ג, - וכ"כ המרדכי בסימן תתל"ז בשם ר"י, דמותר לרחוץ בחוה"מ כיון דדרך בנ"א לרחוץ בכל יום, ול"ד לכיבוס וגילוח שאסרו בחוה"מ, מפני שהי' מנוול בתחילת המועד, - וכ"כ בגל' הגרע"א בסימן תקל"א ס"ח דכל רחיצה מותרת במועד, והביאו המ"ב שם סקכ"ב.

**הזבים והזבות וכו',** בטעם הא דמותרין לכבס כתב בפי' הר"י מלוניל דהוא משום שהן צריכין ז' נקיים, והן צריכין להחליף חלוקיהן ומלבושיהן, וכ"כ הר"ן, והיינו דהן צריכין ללבוש לבנים לצורך ספירת ז' נקיים, ולצורך זה הן צריכין להחליף חלוקיהן ומלבושיהן תדיר,[[691]](#footnote-691) - אך בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהוא משום דדייבי תדיר והם מלכלכין בגדים יותר, וצריכין להן הרבה בגדים, וכ"כ המאירי.

הראב"ן במכילתין כתב דהא דנדה מותר לכבס, הוא כשאין לה להחליף, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתל"ו, ומבו' דכל שיש לה להחליף לא הותר לה לכבס, וכ"כ הרמ"א בסימן תקל"ד ס"א דאותן שמותרין לכבס, לא יכבסו רק "הצריך להן" דהיינו חלוק אחד, ונחלקו בזה רבוותא בדין הבא ממדינת הים וכו', ויתבאר בעזה"י במקומו, - ויש להסתפק אם הוא משום גזירת כיבוס, דלא התירו לגזירת כיבוס בזבין וזבות וכו' אלא כשא"א להן בע"א, או דהוא משום איסור מלאכה, דכל שיש לה להחליף הו"ל ככיבוס שלא לצורך המועד.[[692]](#footnote-692)

**וכל העולין מטומאה לטהרה,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** התוס' לקמן י"ח ב' כתבו דאיירי במצורע שאסור לכבס בימי צרעתו, וכשנטהר מצרעתו מכבס בגדיו. - **ב** התוס' נסתפקו דשמא הוא גם בט"מ ונבילה שצריך לכבס בגדיו,[[693]](#footnote-693) וכ"כ בפי' הר"י מלוניל דאיירי גם בט"מ שכל מה שלובש בימי טומאתו הוא טמא, וצריך להחליף בגדיו או לכבסן, וכ"כ המאירי והר"ן והנימו"י, וכ"נ בד' תלמיד הרי"מ. - **ג** המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן י"א כתב בשם הראב"ד דהוא לאתויי בע"ק שאירע לו קרי במועד, ולאתויי בעלת הכתם שמצאתו במועד,[[694]](#footnote-694) וכ"כ המרדכי בסימן תתע"א, וכ"כ השו"ע בסימן תקל"ד ס"א.

בעיקר מש"כ הראב"ד להתיר בבע"ק שאירע לו קרי במועד ובבעלת הכתם שמצאתו במועד, כתב הקר"א בסוגיין דהיינו דבעלת הכתם צריכה לכבס לצורך ימי ליבונה, ובעל קרי מכבס בגדיו כשנטהר, ועיי"ש שכתב לפ"ז דדינא דבע"ק הוא בזמן שהיו נוהגין טומאה וטהרה, ומה"ט השמיט השו"ע לדין זה.[[695]](#footnote-695)

הפמ"ג במש"ז בסימן תקל"ד סוסק"א עמד במש"כ הראב"ד דהא דשרי הוא כשאירע קרי במועד וכשמצאה כתם במועד, דמ"ט לא התירו כשאירע הקרי קודם וכשנמצא הכתם קודם, אף שהן עולין במועד מטומאה לטהרה, - והחיי אדם בכלל ק"י ס"א כתב בדין נדה, דלא הותר לה לכבס במועד לצורך ימי ליבונה, אלא כשפירסה נדה ביו"ט, שלא היתה יכולה לכבס בערב יו"ט,[[696]](#footnote-696) ולפ"ז ה"נ הוא גם בזבים וזבות וכו' דלא הותרו לכבס במועד, רק כשראו זיבה במועד, אך כל שראו קודם המועד אסורין לכבס במועד, (ובד' ש"ר לא משמע כן), וכ"כ המ"ב שם סק"ח, והשעה"צ שם סק"ה כתב דיש ללמוד כן ממש"כ השו"ע להתיר רק כשמצאה כתם במועד,[[697]](#footnote-697) וצ"ע.

## אותם שהותרו בכיבוס אם היינו אף כשהי' בידם לכבס קודם הרגל

בחי' תלמיד הרי"מ כתב דכל הני דמתניתין אם היו יכולין לכבס קודם הרגל ולא כיבסו אסורין דהוי כמכוין מלאכתו במועד, וה"נ אם הי' להם רוב בגדים והיו יכולין לכבס כולן קודם הרגל, וגם היו יודעים שיצטרכו אליהם קודם שיעבור כל הרגל ולא כיבסו, ולכאו' דבריו קיימי על מטפחות הידים וכו', וס"ל דכיון דלא גזרו בהן לגזירת כיבוס, ע"כ אם הי' בידו לכבסן קודם הרגל לי"ב לגזירת כיבוס, ואך דה"ז אסור משום איסור מלאכה, משום דהו"ל כמכוין מלאכתו במועד.

## כיבוס בפרהסיא

בס' המכתם לקמן י"ח א' כתב בשם הראב"ד דאותם שמכבסין במועד מכבסין כדרכן אפי' בנתר ואהל, וגם מותרין לכבס בפרהסיא וא"צ צינעא, מפני כבוד המועד, שאין כלים מתכבסין יפה בבית כמו על הנהר, והוכיח כן ממה שאמרו לקמן י"ח ב' דלדידי חזי לי ימה של טברי' דמפקי לה משיכלי דמאני דכיתנא בחוה"מ, והרי דמותר לכבס בפרהסיא ע"ג הנהר,[[698]](#footnote-698) וכ"כ תלמיד הרי"מ והמאירי והנימו"י, והמהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן י"ט, - אך המאירי כתב די"א דצריך לכבס בצינעא, וכן נסתפק הריטב"א בזה בדעת אביי דשמא אין לכבס כ"כ בפרהסיא וכעובדין דחול לכתחילה דילמא אתו למישרי כל כיבוס במועד.

בתוספתא במכילתין פ"ב תניא דכל אלו שאמרו מכבסין במועד מותר לכבס בתוך ל' יום של אבל אע"פ שהתירו לו לכבס לא יוליך כליו לכובס אבל מכבס הוא בצינעא בתוך ביתו, והמאירי כתב דיש שלמדו מהכא דלא הותר לכבס בחוה"מ אלא בצינעא, - ובדעת ש"ר דמותר לכבס בחוה"מ אף בפרהסיא מצינו כמה דרכים, **א** המאירי כתב דד' התוספתא הם באבל, אך במועד כל שהותר הותר אף בפרהסיא, וכ"כ תלמיד הרי"מ, וכ"כ הב"י בסימן תקל"ד בד' המרדכי בסימן תתע"ג.[[699]](#footnote-699) **ב** הרמב"ן בהל' חוה"מ כתב דמשמעות התוספתא דקאי גם על חוה"מ, והא דצריך צינעא, הוא משום דהוא ספר וכובס שאומנתם כל השנה בכך,[[700]](#footnote-700) ודמי לציידין וכו' שצריכין צינעא, (ונתבאר בדף מס' 22),[[701]](#footnote-701) וכ"כ המאירי לקמן י"ט א'. - **ג** הרמ"א בדרכ"מ שם סק"ו כתב דלא התירו לכבס בפרהסיא, אלא משום דעדיף הכיבוס שע"ג נהר מהכיבוס שבבית, וע"כ התירו משום כבוד מועד, כמש"כ כן הראב"ד, אך לכבס בפרהסיא שלא ע"ג הנהר אסור, וכ"כ הרמ"א בהג"ה שם ס"א. - **ד** המג"א שם סק"ד כתב דלא הותר לכבס בפרהסיא אלא בכלי פשתן שמותרין לכל אדם, אך באותן שהתירו חכמים אסור לכבס בפרהסיא, דאין הכל יודעים שהי' במדינת הים,[[702]](#footnote-702) - ועמש"נ עוד בזה בדף מס' 23 בדין גילוח בפרהסיא.

הרמ"א בדרכ"מ שם כתב בשם המהרי"ל, דסדינין של קטנים צריכין לכבס בצנעא בבית ולא ע"ג נהר, ונחלק ע"ז, דמותר לכבסן ע"ג הנהר, - ומשמעות דבריו דהיינו משום דעדיף הכיבוס שע"ג הנהר מכיבוס שבבית, אך בלא"ה אסור לכבסן בפרהסיא, וכ"נ בדבריו בהג"ה שם.

והמג"א שם סק"ד עמד בזה דמ"ש ממש"כ הרמ"א בסימן תקל"א ס"ו דמותר לגלח קטן בפרהסיא, וכ"ש דיש להתיר הכא, משום דיש להתיר גם משום שמתלכלך כל שעה, ואפי' בגדול כה"ג שרי, כמו מטפחות הידים, וכתב דאפשר דשאני גילוח ששערותיו מוכיחין עליו שהן גדולים, אבל גבי כיבוס לא מוכח מלתא די"ל שיש להם עוד בבית, ועמש"נ לעיל בהערה בביאור דבריו.

י"ב טבת פ"ב

דף מס' 27

## היתר כיבוס למי שאין לו אלא חלוק אחד

**י"ח א' - מי שאין לו אלא חלוק אחד מותר לכבסו בחוה"מ,** בפירש"י לעיל י"ד א' כתב דהוא משום דאין לומר בזה דהי' לו לכבס קודם הרגל, שאפי' אם הי' מכבסו בערב הרגל הי' צריך לכבס במועד משום זיעה, וכ"כ תלמיד הרי"מ לעיל שם ובסוגיין,[[703]](#footnote-703) והר"י מלוניל והפסקי רי"ד והריא"ז והריטב"א והמאירי והר"ן והנימו"י, והטור בסימן תקל"א.[[704]](#footnote-704)

בפירש"י לעיל י"ד א' כתב דהא דמי שיש לו ב' חלוקין אסור לכבס במועד, הוא משום שהי' בידו לכבס שתיהן קודם הרגל,, וכ"כ בפירש"י לקמן בסוגיין, וכ"כ הר"י מלוניל והר"ן והנימו"י, - ובחי' תלמיד הרי"מ לעיל שם ולקמן בסוגיין הוסיף לפרש דאף שכיבס אחד מהן קודם הרגל ולא נכנס לרגל בניוול, מ"מ קנסינן לי', כיון שהי' יכול לכבס שניהם קודם הרגל שהי' לו לידע שיצטרך להם ביו"ט אחרון, ולכאו' זהו מכוון ד' התוס' לעיל י"ד א' (ד"ה שאין לו), וכמש"נ לעיל בהערה.

התוס' כתבו בשם תוספות שנסתפקו אם מותר לכבסו במועד אף כשלא כיבסו בערב הרגל ופשע, והוכיחו דאף בכה"ג שרי,[[705]](#footnote-705) וכ"כ המאירי לעיל י"ד א', - ובחי' תלמיד הרי"מ בסוגיין הוסיף לפרש דהוא משום דגם אם הי' מכבסו קודם הרגל הי' צריך לכבסו במועד, ואין לקנסו מכח הא דנכנס לרגל מנוול, דכיון שמצטער הוי מילתא דלא שכיחא,[[706]](#footnote-706) ולא פלוג רבנן והתירו במי שיש לו חלוק אחד אף אם לא כיבסו קודם המועד.

לעיל י"ד א' אמרו דהא דמי שיש לו חלוק אחד מותר לכבסו במועד, ולא אמרינן דיאמרו כל הסריקין אסורין וסריקי בייתוס מותרין, הוא משום דאיזורו מוכיח עליו, ונחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י שם כתב בפי' קמא דהיינו שהולך בלא איזור, ובידוע שאין לו חלוק אלא אותו שהוא מכבס, ועד"ז כתב תלמיד הרי"מ שם דכשהוא מכבס חלוקו והולך בלא חלוק אינו חגור איזור, שאינו רוצה להדק את בגדי הצמר אל בשרו מפני שהם קשים, והכל יודעים שאין לו אלא חלוק אחד אותו שהוא מכבס. - **ב** בפירש"י שם כתב בפי' בתרא, דמי שיש לו ב' חלוקין מתיר האיזור מזה ומשימו בחלוק שמחליף, אך כל שאין לו אלא אחד, מכבסו בעוד האיזור נתון בו, וכ"כ בפירש"י בחולין ק"ח א', וכ"כ התוס' הרא"ש לעיל שם. - **ג** בפי' רגמ"ה שם כתב דמי שאין לו אלא חלוק אחד פושטו ומתעטף במקטורן שלו וחוגרו באזורו ומכבס חלוקו ומודיע לכל שאין לו אלא חלוק אחד, וכ"כ בפירש"י הנד' שם, וכ"כ הערוך בע' אזור בשם פי' מבני מגנצא, ועמש"כ בזה הב"י בסימן תקל"ד, ונתבאר להלן. - **ד** בפי' ר"ח לעיל שם כתב דכשרואין אדם ערום חוגר איזור ורוחץ חלוקו, כל רואיו יודעין שאין לו אלא חלוק אחד, והביאו הערוך שם. - **ה** המכתם שם כתב בשם הראב"ד, דדרך מי שאינו לובש חלוק, שחוגר איזור למעלה מן הגלימא שלו כדי להדביק הבגד לגופו, וכל שאין לו אלא חלוק אחד, הרי שבשעה שהוא מכבסו הוא חוגר איזור, וכ"כ המאירי שם.

התוס' בתענית כ"ט ב' ד"ה מי שאין לו כתבו דכיון דלא הותר למי שאין לו אלא חלוק אחד לכבס אלא משום דאיזורו מוכיח עליו, הרי דלדידן אף מי שאין לו חלוק אחד אסור לכבס, שאין אנו אוגדין אזור על חלוקות שלנו ול"ה איזורו מוכיח עליו, וכ"כ השבה"ל בסימן רכ"ח בשם יש מדקדקין, וכ"כ ר"פ בהגה' סמ"ק בסימן קצ"ה, והביאוהו הארחות חיים בהל' חוה"מ סי"ג, והכל בו בסימן ס', והטור בסימן תקל"ד, וכ"כ האגודה בפירקין.

אך הרי"ף והרמב"ם והרא"ש לא הביאו כלל להא דאיזורו מוכיח עליו, והב"י בסימן תקל"ד כתב בדעתם שפירשו להא דאיזורו מוכיח עליו כפירש"י הנד', דלפ"ז עיקר הא דמוכיח עליו הוא במה שהוא חגור בלא חלוק, וע"כ לא הוצרכו להביאו, - ועיי"ש שהק' ע"ז, דא"כ לא הותר לכבס אלא ע"י עצמו, דבכה"ג הוא דאיזורו מוכיח עליו, אך אסור לכבס ע"י אחר או ע"י אשתו, שהרי הרואים כביסת החלוק אין רואין את בעליו חגור בלא חלוק, - וכתב לישב בתרי אנפי, חדא, די"ל דאה"נ דלא הותר לכבס אלא ע"י עצמו, כמשמעות לישנא דר' יוחנן דמותר לכבסו,[[707]](#footnote-707) וע"כ לא הוצרכו הפוסקים לפרש לזה, כיון דכ"ה משמעות הלשון, - ועוד, דכיון דמי שאין לו אלא חלוק אחד מסתמא אין לו מי שישמשנו והוא מכבסו ע"י עצמו, ובכה"ג איזורו מוכיח עליו וליכא למיגזר בי', ע"כ התירו חכמים לו לכבס, ולא חילקו בין מכבסו ע"י עצמו למכבסו ע"י אחר, ושרי גם כשיש מי שישאילנו חלוק בשעת הכביסה, אף דבכה"ג אין איזורו מוכיח עליו, שלא נתנו חכמים דבריהם לשיעורים, וע"כ לא הביאו הפוסקים לה"ט דאיזורו מוכיח עליו, והדרישה והפרישה שם הסכים לדרך בתרא,[[708]](#footnote-708) - ועמש"כ בזה הב"ח שם.

## כיבוס בגדי קטנים

התוס' לעיל י"ד א' ד"ה שאין לו הביאו מירושלמי דבגדי קטנים מותר לכבסן במועד, דדמי למי שאין לו אלא חלוק אחד, ובס' המכתם בסוגיין הוסיף לפרש דהוא משום דצריכין כיבוס תמיד אפי' כיבסן בערב הרגל, ועד"ז כתב תלמיד הרי"מ בסוגיין דהוא משום דהם מלכלכין בגדיהם תדיר ואינם יכולים להיות בלא בגדים לבנים כל שעה, ועיי"ש שכתב דדמי לזבים וזבות דמתניתין, וזה לפ"מ שפירש דטעם התירם הוא משום דדייבי תדיר, וכ"כ התוס' בתענית כ"ט ב' ד"ה אין לו דהוא משום דרגילות להחליף בגדיהם וכל שעה צריך לו כל בגדיו.

והתוס' לעיל שם הוסיפו דניכרים שהם קטנים, ולכאו' מכוון דבריהם דמה"ט לי"ב משום מראית העין, וכ"כ התרוה"ד בסימן פ"ח דאף דמי שאין לו אלא חלוק אחד אסור לכבס כשאין איזורו מוכיח עליו, מ"מ בבגדי קטנים ל"ב הוכחה, דניכרים הם וידוע דשל קטנים הם.

בחי' תלמיד הרי"מ כתב דאף דמותר לכבס בגדים לצורך הקטנים מה שהם צריכים לרגל, מ"מ נכון הוא שלא יכבס אלא אחד אחד, או צורך היום ההוא והלילה למחר, והמהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן י"ז כתב דלא יכבס אלא אחד אחד, והביאוהו המרדכי בסימן תתע"ג וההגמי"י בפ"ז מיו"ט הכ"א, - והתרוה"ד בסימן פ"ח כתב דבסדינים קטנים שמלפפן בהן התינוקות דלא סגי לתינוק באחת מהן, אלא צריכין בכל פעם ג' או ד', שרי לכבס ג' או ד' בפעם אחת, וכ"כ הרמ"א בסימן תקל"ד ס"א.

הקר"א לעיל י"ד א' הק', דמ"ט הוצרכו להתיר כיבוס בגדי קטנים משום דהו"ל כמי שאין לו אלא חלוק אחד, הרי בלא"ה יש להתיר לכבסן, כ"ה דקי"ל דמותר לגלח את הקטן, ועיי"ש דמסיק דהירושלמי ס"ל כמ"ד דאסור לגלח את הקטן, אך לפ"מ דקי"ל דמותר לגלח את הקטן, לא גזרו כלל על כיבוס בגדי קטנים, וא"צ להא דהו"ל כמי שאין לו אלא חלוק אחד,[[709]](#footnote-709) - אך מד' התוס' ורבים מקמאי שהביאו לדינא לד' הירושלמי, מבו' דאלמלי הא דהו"ל כמי שאין לו אלא חלוק אחד, הי' אסור לכבס בגדי קטנים, וצ"ע.[[710]](#footnote-710)

## כיבוס כלי פשתן

**כלי פשתן מותר לכבסן בחוה"מ,**[[711]](#footnote-711)בטעם הא דמותר לכבסן מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דמיטנפי טפי, וכ"כ הר"י מלוניל דהוא משום דמזדהמי טפי מכלי צמר, וכ"כ השיטת ריב"ב והמכתם והריטב"א והר"ן ותלמיד הרשב"א והאהל מועד בשער מו"ק דרך ג', וכ"כ הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הכ"א דהוא מפני שצריכין כיבוס תמיד אפי' נתכבסו בעיו"ט, וכ"כ הר"י מלוניל במשנתינו והריטב"א, (והמכתם כתב לדמותו למי שאין לו אלא חלוק אחד). - **ב** בפירש"י הוסיף דהוא גם משום דלי"ב טירחא כולי האי, וכ"כ בפי' רגמ"ה ובפירש"י הנד', וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז והר"ש בן היתום והריבב"ן, וכ"כ הר"ן בפי' בתרא, וכ"כ תלמיד הרי"מ בשם ה"ר יוסף, דלפי שהם דקין אין טורח בליבונם.[[712]](#footnote-712) - **ג** הרי"צ גאות בהל' חוה"מ כתב דהוא משום שיש בהן הפסד, וכ"כ הארחות חיים בהל' חוה"מ סי"ג בשם רב פלטוי גאון, וכ"כ תלמיד הרי"מ בפי' בתרא דהם מתקלקלין כשהן מטונפין והו"ל כדבר האבד.[[713]](#footnote-713)

הרי"ף כתב לדינא דמותר לכבס בחוה"מ כלי פשתן, וכ"כ הריצ"ג גאות בהל' חוה"מ, והרמב"ם בפ"ז מיו"ט הכ"א, והרא"ש בסימן כ"א, ורבים מקמאי, - אך המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן כ' צידד לאסור בזה, דרבא דמותיב ממתניתין ס"ל דאסור, וגם אביי אמר דילמא שלא ברצון חכמים עבוד, ונמצא דאביי ורבא דהוו בתראי ס"ל לאסור,[[714]](#footnote-714) והביאוהו המרדכי בסימן תתע"ג, וההגמ"י בפ"ז מיו"ט הכ"א.

והרא"ש שם כתב דאף דמדינא מותר לכבסן, מ"מ נהגו בהן איסור ואין להתירו, וכ"כ הטוש"ע בסימן תקל"ד ס"ב, והשו"ע שם הוסיף לפרש דהו"ל כדברים המותרין ואחרים נהגו בהן איסור דאי אתה רשאי להתירן בפניהם, ועמש"כ בזה המג"א שם סק"ה.

**מתניתין דאית לי' תרי ומיטנפי,** בפי' ר"ח כתב דבכה"ג דאיכא תרי ומיטנפי מותר לכבס לכולהו, וכ"כ הרי"צ גאות בהל' חוה"מ, ועיי"ש שכתב דאף דאם אין שניהם מטונפין לא הותר לכבס כלל, מ"מ כל ששניהם מטונפין מותר לכבס לשניהם כיון דכל אחד ראוי למועד, - אך המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן ט"ז כתב בשם הראב"ד דהיכא דאית לי' תרי ומיטנפי אסור לכבס שתיהן אלא אחת יכבס ותו לא, והביאוהו המרדכי בסימן תתע"ג, וההגמי"י בפ"ז מיו"ט הכ"א, וכ"כ בחי' תלמיד הרי"מ בשמו דלא הותר לו לכבס אלא אחת שהיא לצורך המועד.[[715]](#footnote-715)

ט"ו טבת פ"ב

דף מס' 28

## כתיבה במועד

**י"ח ב' -** ו**אלו כותבין במועד וכו',** בפירש"י כתב דכל הני הוו דבר האבד, וכ"כ התוס' והר"י מלוניל והראב"ן ותלמיד הרי"מ והמכתם והריטב"א והר"ן והנימו"י, ועמש"כ הר"י מלוניל בטעם הא דכל הני חשיבי כדבר האבד, וכ"כ הראב"ד והרמ"ך בפ"ז מיו"ט הי"ב.

אך הרמב"ם שם כתב דהא דשרי הוא משום דהוו כצרכי רבים, והרמ"ך שם תמה ע"ז דמה צרכי רבים יש באלו יותר מבשאר דברים, ובתשו' הר"ן שהביא הריב"ש בסימן ש"צ כתב לפרש דהיינו משום דכל דבר המזדמן תדיר ויש בו תיקון המדינה, אע"פ שבכל פעם ופעם הוא דבר פרטי, חשיב כצרכי רבים.[[716]](#footnote-716)

התוס' הרא"ש כתב דמותר לכתוב כל שטרות אלו בלא שינוי משום דדבר האבד הוא, וכ"כ המג"א בסימן תקמ"ה סקי"ז דלדעת התוס' ודעימייהו דהא דכותבין כל שטרות אלו הוא משום דהוי כדבר האבד, שרי אף מעשה אומן, ועיי"ש שכתב דלמש"כ הרמב"ם דהא דכותבין כל שטרות אלו הוא משום דהוו צרכי רבים, אפשר דלא שרי אלא מעשה הדיוט כיון דאינו לצורך המועד, וככל צרכי רבים שאינם לצורך המועד דלא הותרו אלא במעשה הדיוט.

אך הנה התרוה"ד בסימן פ"ה כתב לדקדק מד' הרמב"ם דהא דמותר לכתוב כל שטרות אלו הוא אף במעשה אומן,[[717]](#footnote-717) ועיי"ש שכתב דהא דשרי הוא משום דחשיב כצרכי רבים לצורך המועד,[[718]](#footnote-718) וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן תקמ"ה סק"ז די"ל דחשיב כצורך המועד כיון שצריך היום לכתוב דווקא, והיינו דכיון שבא לקדש ולגרש היום, חשבינן לכתיבת השטר קידושין והגט כצרכי רבים לצורך המועד, - ועמש"כ בזה השעה"צ שם סקכ"ה.

התוס' כתבו דכל הני הוי דבר האבד פן ימות הנותן או העדים או בי"ד או ילכו למדינת הים, והתוס' הרא"ש כתב דהוא שמא לא יזדמן לו סופר או בי"ד אחר המועד, והביאוה"ל בסימן תקל"ז ס"א ד"ה דבר האבד כתב להוכיח מזה דספק דבר האבד מותר, וכתב דכ"ה מוכח ממש"כ הריטב"א לפרש לכולה מתניתין דהוא משום חשש דדבר האבד, ועיי"ש שכתב דתליא בדבר המצוי, דכל דהחשש דדבר האבד הוא מצוי, שרי אף למ"ד דמלאכת חוה"מ אסורה מה"ת,[[719]](#footnote-719) ועמש"נ בזה בדף מס' 20.

**קידושי נשים,** בפירש"י כתב דהוא כגון שמתיירא שמא יקחנה אחר דהו"ל דבר האבד, והריטב"א כתב דאע"ג דהרוחה אסירה, הכא דמי לבתים ועבדים ובהמה דמותר ליקח בחוה"מ, דהוא צריך אשה לגופו ולתשמישו, ושמא לא ימצא כמותה.[[720]](#footnote-720)

**גיטין,** בפירש"י כתב דהוא כשרוצה לצאת בשיירא ואם אינו כותב עכשיו הרי תשב זו עגונה, וכ"כ הר"י מלוניל והריטב"א והנימו"י, והמ"מ בפ"ז מיו"ט הי"ב הק' דמתניתין סתמא מיתניא, ומשמע דבכל גווני שרי,[[721]](#footnote-721) - אך בחי' תלמיד הרי"מ כתב דמה שהתירו לכתוב דברים אלו במועד, הוא משום דשייך בהו פסידא ברוב הפעמים אם לא יכתבום מיד, והתירו חכמים אף בגונא דלי"ב פסידא, דלא פלוג רבנן, וכ"כ המאירי דכותבין שוברים אף כשמאמינו, דלא פלוג רבנן, ועד"ז כתב הב"י בסימן תקמ"ה ס"ה בדעת רש"י דכיון דאפשר לבא לידי עיגון, התירו לכתוב כל גיטין.[[722]](#footnote-722)

**מתנה,** בפי' הר"י מלוניל כתב דהא משום דאם לא יכתבנו בחוה"מ וילכו העדים, שמא יחזור בו הנותן ויאמר לא נתתיו לך מעולם, ומבו' דאיירי כשכבר נתן לו, וכ"כ תלמיד הרי"מ והר"ן והנימו"י, וכ"כ הריטב"א בפי' בתרא דרק בכה"ג הוא דשרי, דאם עדיין לא נתן לו, הו"ל כהרוחה ולא חשיב כדבר האבד.

אך המאירי כתב דהא דמתנות הוי דבר האבד, הוא מפני שעד שלא כתב ולא הגיע השטר לידו יכול לחזור בו, ומבו' דאף דכ"ז שלא הגיע השטר לידו לא חלה המתנה ויכול לחזור בו, מ"מ חשיב כדבר האבד,[[723]](#footnote-723) וכ"כ הריטב"א בפי' קמא דאף אם לא נתן לו חשיב כדבר האבד, משום דאי לאו דעבד לי' נייח נפשא ל"ה יהיב לי', וע"כ הו"ל דבר האבד למקבל אם לא יתן לו.[[724]](#footnote-724)

**ופרוזבולין,** בפירש"י כתב דהוא כדי שלא תשמט שביעית ויפסיד, וע"כ חשיב כדבר האבד, ובפי' הר"י מלוניל הוסיף דהיינו משום דאם לא יכתבנו במועד שמא שוב לא יוכל לכתבו, שרוצה לילך למדינת הים או לצאת בשיירא ושמא בין כך ובין כך יעבור עליו שביעית וישמיטנו,[[725]](#footnote-725) ועד"ז כתב תלמיד הרי"מ, ועיי"ש שכתב דאע"ג שאמרו בגיטין ל"ז ב' דנאמן אדם לומר פרוזבול הי' לי ואבד, הרי אם לא טעין לא טענינן לי', כמו שאמרו בגיטין שם, ושמא לא יהא יודע לטעון כך ויפסיד חובו.

ואמנם הנה לפנינו בגיטין שם אמרו דכי אתו לקמי' דרב א"ל מידי פרוזבול הי' לך ואבד, כגון זה פתח פיך לאלם הוא, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט משמו"י הכ"ד, ולפ"ז תיקשי דמ"ט התירו לכתוב פרוזובולין, - ולדעת הרמב"ם בפ"ט משמו"י הכ"ז דל"מ פרוזבול בע"פ, אלא בת"ח שיודעים שהשמטת כספים בזה"ז מדבריהם ובדברים בעלמא היא נדחית, ניחא דהותר לכתוב פרוזבול, דל"מ פרוזבול באמירה בעלמא, אך לדעת הרא"ש בפ' השולח סימן י"ג דמהני פרוזבול בע"פ, תיקשי דמ"ט התירו לכתוב פרוזבול,[[726]](#footnote-726) וי"ל לדעת הסוברים דל"מ פרוזבול באמירה, אלא כשאומר כן לפני בי"ד, (ובכתב מהני אף כשמוסר לבי"ד אף שלא בפניהם), ואכמ"ל.

**ואגרות של רשות,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י בפי' קמא כתב דהיינו אגרות של צווי השלטון, וכ"כ התוס' בשם י"מ. - **ב** בפירש"י בפי' בתרא כתב דהוא אגרות של שלום, וכן הביאו הר"ח והרי"ף והתוס' מירושלמי, וכ"כ הרמב"ם והראב"ד בפ"ז מיו"ט הי"ד, והרמב"ן בהל' חוה"מ, וכ"כ הטוש"ע בסימן תקמ"ה ס"ה, ועמש"נ להלן בטעם ההיתר בזה. - **ג** הריטב"א כתב בשם רש"י דהיינו כתבים ששולחין לבית המלך או שנוטלין משם, והו"ל דבר האבד, ועד"ז כתב הר"ן בשמו דהוא אגרות לשלוח למלך על עסקיהם. - **ד** בתשו' הגאונים שערי תשובה סימן רי"ז כתב בשם ר"צ גאון דהוא כתב שכותב ריש גלותא לשופט ונותן לו רשות לילך וללמד את ישראל או"ה ולהורות להם ד"ת, וכ"נ בד' הבה"ג בהל' חוה"מ, והביאו הריצ"ג בהל' חוה"מ, ועד"ז כתב בפי' הר"י מלוניל והנימו"י, וכ"כ הריטב"א בשם י"מ.[[727]](#footnote-727) - **ה** הראב"ן במכילתין כתב דהוא שטרי חוב, וכתב דהא דשרי הוא משום דהו"ל דבר האבד,[[728]](#footnote-728) וכ"כ הראבי"ה בסימן תתל"ט בשם י"מ. - **ו** המאירי כתב די"מ דהיינו דאם הוא גזבר של מלך כותב הוצאותיו כדי שלא ישכח ויפסיד.

## כתיבת אגרות שלום במועד

בטעם הא דהתירו לכתוב אגרות של שלום בחוה"מ, מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן בהל' חוה"מ כתב דהוא משום דהו"ל מעשה הדיוט, דכל אדם כותב כפי מה שמזדמן לו,[[729]](#footnote-729) וכיון ששמחה היא לשולח ולמי שנשתלחו לו ונחת רוח לשניהם, הו"ל כצורך המועד, והריטב"א כתב די"ל דאיירי כשהוא לצורך עניני יו"ט. - **ב** השבה"ל בסימן רכ"ה כתב דהיינו משום דכל שאינו כותב צרכיו כלל אלא שאילת שלום גרידא, ליכא טירחא בהך כתיבה ול"ד למלאכה כלל, וע"כ שרי, דל"ה אלא כמטייל בעלמא, והתניא בסימן נ"א הוסיף לפרש, דכיון דליכא צורך בכתיבה זו, ל"ד למלאכה כלל. - **ג** התוס' הרא"ש כתב דהוא משום דאדם חפץ לידע בשלום אוהביו קרוביו וריעיו ושמא לא יזדמן לו שליח לאחר המועד, וחשיב כדבר האבד, וכ"כ הראב"ד בפ"ז מיו"ט הי"ד דשמא לא יזדמן לו מוליך הכתב, וכ"כ המאירי, וכ"כ הרמ"ך בהל' יו"ט שם דהא דשרי הוא משום דהוי כדבר האבד.

ההגמי"י בפ"ז מיו"ט הי"ד כתב דלדעת הבה"ג ודעימי' שפירשו לאגרות רשות בע"א, לא הותר לכתוב בחוה"מ אגרות של שאילת שלום, וכ"כ האשכול בהל' מו"ק בשם רבינו אפרים, והרוקח בסימן ש"ז, וההג"א בסימן כ"ב, וכ"כ הטור בסימן תקמ"ה בשם י"א, וכ"כ הב"ח שם שם בדעת הבה"ג.

ובטעם הא דלא התירו בזה משום דהו"ל כמעשה הדיוט לצורך המועד, כתב הגר"א בסימן תקמ"ה ס"א דהוא משום דס"ל דכל כתיבה חשיבא כמעשה אומן, ולא הותרה אף לצורך המועד, וכ"כ המ"ב שם סקל"ב, - אך הב"י שם ס"ה כתב דאף לדעת האוסרים כתיבת אגרות שלום, לא חשיבא כתיבה כמעשה אומן, וה"ז מותר כשהוא לצורך רבים אף שאי"ז לצורך המועד, ולפ"ז בע"כ דהא דאסרו לכתוב אגרות שלום, הוא משום דלא חשבינן לה כצורך המועד.[[730]](#footnote-730)

הב"י בסימן תקמ"ה ס"ה כתב דלדעת המתירים כתיבת אגרות שרי לכתוב כל כתבים, בין של שאילת שלום, ובין של פרקמטיא ואפי' אינה אבודה, וכ"כ השו"ע שם, - והפמ"ג במש"ז שם סק"י כתב דהא דהתירו לכתוב אגרות של פרקמטיא שאינה אבודה, הוא משום דהותרו מלאכות במעשה הדיוט לצורך המועד, ואף פרקמטיא שאינה אבודה חשיבא קצת כצורך המועד, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ד"ה ואפילו ע"ד, ומש"כ בס' שמה"כ פ"ח הערה 88.

## אלו כתיבות חשיבי כמעשה אומן

התרוה"ד בסימן פ"ה כתב דסתם כתיבה חשיבא כמלאכת אומן, והוכיח כן ממש"כ הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הי"ד דטעם הא דמותר לכתוב אגרות שלום וכו' הוא משום שכתיבות אלו אין אדם נזהר בתקונן מאד ונמצאו כמעשה הדיוט במלאכות, והרי דשאר כתיבות שאסרו חכמים הוו מעשה אומן, ועיי"ש שכתב לפ"ז לאסור לכתוב אגרת לצרכי רבים אחר המועד בלא שינוי, והפמ"ג באש"א בסימן תקמ"ה סק"ב כתב לפרש דהיינו דאף דאגרת שלום הוי מעשה הדיוט משום דאין מדקדק, מ"מ כשכותב לעיקר אחרת בעד מנהיג או ש"ץ מדקדק בכתיבתו והו"ל מעשה אומן. - והב"י בסימן תקמ"ה ס"ה תמה ע"ז, דלא חשיבא כתיבה כמלאכת אומן, אלא כגון כתיבת סת"מ, אך כתיבת אגרות ודאי דהוי מעשה הדיוט, וכמש"כ הרמב"ם והרמב"ן בטעם התירא דאגרות שלום, וע"כ שרי לכתוב אגרת לצורך רבים אף שלא לצורך המועד, - ובתשו' רדב"ז סימן שנ"ז כתב דסתם כתיבה א"צ אומנות כ"כ והויא כמעשה הדיוט, ומה שאסרו להגי' אות אחת בספר העזרה, הוא משום דשאני הגהת ס"ת שצריך אימון גדול לכתוב כתיבה אשורית דומה לכתיבה של הספר עצמו ושלא תדבק אות באות, ומה"ט אסרו לכתוב תפילין ומזוזות משום דבעינן כתיבה תמה וצריך אומנות.

## אירוסי אשה במועד

**מותר לארס אשה בחוה"מ שמא יקדמנו אחר,** בביאור הא דהי' אסור ליארס אלמלי ה"ט דשמא יקדמנו אחר, מצינו כמה דרכים, **א** הריטב"א כתב דהוא משום דהוי כעין מו"מ שלא לצורך המועד, שהרי אינו יכול לנשאה במועד, אלא דלא גזרו בו שמא יקדמנו אחר ברחמים ויהי' זה כדבר האבד, וכ"כ כתב בתשו' הריב"ש סו"ס רכ"ו דהוא משום דהוי עובדין דחול משום קנין.[[731]](#footnote-731) - **ב** בפי' מס' משקין כתב דהוא משום דאין מערבין שמחה בשמחה, די"ל דגם באירוסין איכא שמחה, וכ"כ הקר"א לעיל ח' ב', ועיי"ש שכתב דהא דהתירו לזה מכח הא דשמא יקדמנו אחר, הוא משום דעיקר הא דאין מערבין שמחה בשמחה הוא מדרבנן, או דבלא סעודה ליכא איסורא אלא מדרבנן. - **ג** בפי' החס"ד לתוספתא פ"א ה"ו כתב דהוא משום דגזרינן אירוסין אטו נישואין דאסורין במועד משום דאין מערבין שמחה בשמחה.

**שמא יקדמנו אחר,** בד' הדגמ"ר ביו"ד סימן שצ"ב מבו', דמה שהתירו לארס בחוה"מ משום שמא יקדמנו אחר, ולא סגי שישדך בחוה"מ, הוא משום דאכתי יש לחוש לחזרה.

בתוספתא במכילתין פ"ק ה"ו פליגי בה תנאי, ודעת ת"ק דאין מקדשין נשים במועד, דלא ס"ל לה"ט דשמא יקדמנו אחר, ותניא התם דממאנין ומגרשין וחולצין ומייבמין, והקר"א כתב דאם הא דאסר ת"ק לקדש במועד הוא משום איסור מו"מ וכמש"כ הריטב"א, צ"ל דהא דמותר למאן ולגרש ולחלוץ, הוא משום דחשיבי טפי כדבר האבד,[[732]](#footnote-732) אך אם הא דאסר ת"ק לקדש הוא משום דגם באירוסין איכא שמחה, או משום דגזרינן אטו נישואין, ניחא הא דשרי למאן ולגרש ולחלוץ.

\*הרמ"ך בפ"ז מיו"ט הי"ב הק' במש"כ הרמב"ם שם דהא דמותר לכתוב גיטין וקידושין הוא משום דהוו כצרכי רבים, ממה שאמרו הכא דהא דמותר לארס אשה במועד הוא משום דשמא יקדמנו אחר, והרי דהא דשרי הוא משום דהוי כדבר האבד, - וצ"ב דמש"כ הרמב"ם להתיר משום צרכי רבים הוא בכתיבת שטרי קידושין, אך מעשה הקידושין עצמו שמקדש אדם זה אשה, אינו צרכי רבים כלל, ולא הותר אלא משום דשמא יקדמנו אחר, וע"כ אסרו בזה משום מו"מ, או משום לתא דעירוב שמחה בשמחה.

**שטרי פסיקתא**, הריטב"א כתב דהא דקרי להו שטרי קידושין, הוא משום שאינם נגמרין ומועילין אא"כ יש עליהן קידושין, כדאמר רב גידל דעמדו וקידשו הן הן הדברים הנקנין באמירה, והרי דאם לא קידשו ל"מ, ועיי"ש שכתב לפ"ז דלפ"מ דבעי למימר דאין מארסין אשה במועד, בע"כ דהא דכותבין שטרי פסיקתא הוא כשכבר שידכו וקידשו קודם המועד, דאל"כ הרי אין בהן כלום, שהרי אסור לקדש במועד.

\***לא מיבעיא לארס דלא קעביד מצוה**, בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן מ"ד נשאל במש"כ הרמב"ם בפ"א מאישות ה"ב דקידושין הוו מ"ע של תורה, ממה שאמרו הכא דלארס לא קעביד מצוה, והשיב דבמנין המצוות בריש הל' אישות כתב דהמצוה היא לישא אשה בכתובה וקידושין, והרי דעיקר המצוה היא בנישואין, ומש"כ דליקוחין אלו מ"ע הוא לפי שהיא תחילת מצות הנישואין, וזהו שאמרו דלארס לא קעביד מצוה, לפי שבקידושין בלא נישואין לא השלים המצוה עדיין, והביאו הכס"מ בהל' אישות שם, - ועמש"כ בחי' בית מאיר בסוגיין.

\***אלא אפי' לישא נמי דקא עביד מצוה,** בפי' רגמ"ה כתב דהוא משום דעוסק בפו"ר, וכ"כ בפירש"י הנד' ותלמיד הרי"מ ובפי' מס' משקין, - אך בתשו' ברכת אברהם שם משמע דלדעת הרמב"ם מתפרש הא דבנישואין קעביד מצוה, דהוא המצוה לשאת אשה בקידושין.

**מארסין וכו' ואין עושין סעודת אירוסין,** הרי"צ גאות בהל' חוה"מ כתב בשם ר"ה גאון דסעודת אירוסין האסורה במועד היא סעודה שעושה אבי הארוסה לארוס, כדתנן בפסחים מ"ט א' לאכול סעודת אירוסין בבית חמיו, ובגמ' שם תניא סעודת אירוסין רשות דברי ר' יהודה ר' יוסי אומר מצוה, ומיקריא נמי סעודת חתן כדתנן בב"ב קמ"ו א', אך סעודה שעושה הארוס לאבי הארוסה, לא מיקריא סעודת אירוסין, ואינה אסורה במועד.

ממה שאמרו דמארסין אבל לא כונסין ואין עושין סעודת אירוסין, מבו' דנישואין אסורין אף בלא סעודה, והריטב"א כתב דהיינו משום דבאירוסין ליכא שמחה כ"ז שאינו עושה סעודת אירוסין, אבל נישואין אפי' בלא סעודה הוי שמחה, וכ"ה מבו' בד' הנימו"י, - ועמש"נ בדף מס' 5 בישוב מש"כ התוס' בכתובות מ"ז א' ד"ה דמסר לה דנישואין בלא סעודה מותרין במועד.

י"ז טבת פ"ב

דף מס' 29

## כתיבת שטרי חוב במועד

**י"ח ב' - אין כותבין שטרי חוב במועד,** בפירש"י כתב דהוא משום דיכול לכתבן לאחר המועד, וכ"כ הר"י מלוניל והנימו"י, וצ"ב דמ"ש משטרי מתנות דשרו ולא אמרינן דיכול לכתבן לאחר המועד, והיינו משום דחיישינן שמא יחזור בו ויאמר שלא נתן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוי"ט כתב דהכא מסתמא אין לחוש שיכפור בו, דכיון שהלוהו לא יהא לוה רשע ולא ישלם.[[733]](#footnote-733) - **ב** המג"א בסימן תקמ"ה סקכ"ב כתב דאם כבר נתן לו המעות מותר לכתוב דיש לחוש שמא ימותו העדים דלא גרע משטרי מתנות, וכ"כ המ"ב שם סקל"ו,[[734]](#footnote-734) ומבו' דכל הא דאסור לכתוב שט"ח כשמאמינו, הוא כשעדיין לא הלוה לו, וע"כ ל"ד לשטרי מתנות.[[735]](#footnote-735) - **ג** הפסקי רי"ד לעיל כתב דהוא משום דלא נאסרו השטרות אלא מידי דהוו שטרות מו"מ, ושטרי הלוואה כשטרי מו"מ, אך כל השטרות שהותרו לכתבן ל"ד למו"מ, וע"כ מותר לכתבם, והביאו הר"ן. - **ד** המאירי לעיל פירש להא דכותבין שטרי מתנות דהוא משום שעד שלא כתב ולא הגיע השטר לידו יכול לחזור בו, ומבו' דאיירי כשעדיין לא חלה המתנה, וע"כ הוא דכותבין כדי שתחול המתנה ולא יהא ביד הנותן לחזור בו, ולפ"ז ניחא דע"כ הוא כותבין שטר מתנה, כיון דבלא כתיבה יהא רשאי לחזור בו, ול"ד לשט"ח. - **ה** הקר"א כתב דלדעת הרמב"ם ניחא, דכל שטרות שהותרו משום צרכי רבים, שרי בכל ענין, ומשא"כ בשט"ח שבאנו להתירו משום דבר האבד, לא הותר אלא כשאינו מאמינו.[[736]](#footnote-736)

**ואם אינו מאמינו וכו' ה"ז יכתוב,** בפירש"י לעיל י"ג א' כתב דהיינו כשאין המלוה מאמינו להלוות לו בלא שטר והלוה צריך למעות להוצאת יו"ט, וכ"כ הריא"ז בפירקין ורי"ו בנתיב ד' ח"ה דאיירי כשהלוה צריך למעות לצורך המועד, וכ"כ המג"א בסימן תקמ"ה סקכ"ג בדעת הטור שם, והביא מפירש"י הנד' לעיל י"ג א' (ד"ה שאין לו מה יאכל) דשרי אף כשיש לו מה יאכל ולוה לצורך הרוחה, ובד' הפמ"ג באש"א שם מבו' דלפ"ז מתפרש טעם הא דשרי לכתוב בכה"ג, דהוא משום דהו"ל ככתיבה לצורך המועד, כיון שאינו מתרצה להלוות לו בלא שטר.[[737]](#footnote-737)

אך בד' הרא"ש בפ"ק סימן כ"ד מבו' דאיירי אף בהלואה שאינה לצורך המועד,[[738]](#footnote-738) עיי"ש, וכ"כ המג"א בסימן תקמ"ה סקכ"ג בדעת הרמב"ם והרמ"א,[[739]](#footnote-739) ועיי"ש שפירש דאיירי כשהוא צריך למעות אלו במועד, אף שהוא צריך להן לדברים אחרים שאינם לצורך המועד, וכתב דטעם ההיתר בזה הוא דהוי כדבר האבד לדידי', לכאו' היינו משום דמה שימנע מלקבל את ההלואה הו"ל כדבר האבד,[[740]](#footnote-740) - אך הגר"א שם כתב דטעם הא דשרי בכה"ג לדעת הרמב"ם הוא משום דהו"ל כצרכי רבים, כאשר כ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הי"ב, עיי"ש.

בעיקר הא דמפלגינן בין מאמינו לשאינו מאמינו, מבו' בל' פירש"י וש"ר דהיינו דכל שמאמינו ומתרצה להלוות לו אף אם יהא אסור לכתוב שט"ח, אין כתיבת השט"ח נצרכת לצורך ההלואה, וע"כ ה"ז אסור, וכל שאינו מאמינו ואינו מתרצה להלוות לו בלא שט"ח, נצרכת כתיבת השט"ח לצורך ההלואה וע"כ הוא דשרי, ולפ"ז אין ללמוד ממשנתינו דדין דבר האבד תלי אם חושש אדם זה להפסד, (וע"כ תלי אם מאמינו ואינו חושש להפסד או אינו מאמינו וחושש להפסד),[[741]](#footnote-741) דהא דתלי הכא אם מאמינו או אינו מאמינו, היינו משום דכל שאינו מאמינו ואינו מתרצה להלוות לו בלא שט"ח, הויא כתיבת השט"ח לצורך ההלואה, - אך בד' הריא"ז משמע קצת דאיירי אחר שהלוה לו, דכל שאינו מאמינו כותבין לו שטר, ומשמעות דבריו שם דהא דשרי הוא משום דצריך לשטר זה במועד.[[742]](#footnote-742)

בירושלמי מפרש ר' יוסי דהא דתנן אם אינו מאמינו היינו במלוה שעברה, והמאירי לעיל י"ג א' דהיינו אם לוה כבר והמלוה דוחקו לפרוע או לכתוב לו שט"ח, מותר לכתוב, ולכאו' הוא משום דחשיב כדבר האבד, דאלמלי שיכתוב לו שט"ח, יהא צריך לפרוע לו, - אך הקר"א בסוגיין פירש דהיינו דאם הלוה לו קודם הרגל ועכשיו אינו מאמינו מותר לכתוב, דאף שהי' יכול לכתוב קודם הרגל, מותר לכתוב במועד, דאע"פ שמתחילה הלוה לו באמנה, עכשיו אינו רוצה להאמינו.[[743]](#footnote-743)

המג"א בסימן תקמ"ה סוסקכ"ג כתב דאף דלא הותר לכתוב שט"ח כשאינו מאמינו אלא כשהוא צריך למעות אלו במועד, אך כל שבא ללות לצורך אחר המועד אסור, מ"מ אם לא ימצא אחר המועד מעות ללות מותר לכתוב, דהו"ל דבר האבד, והפמ"ג שם כתב דל"ד להרוחה דלא חשיבא כדבר האבד, משום דמחייתן של בנ"א בכך הוא ללות זמ"ז, והוי פסידא.

**או שאין לו מה יאכל,** לעיל י"ג א' מפרשינן דהיינו דאם אין לסופר מה יאכל שרי לכתוב, וכ"כ בפירש"י וש"ר הכא, ובירושלמי בפירקין מפרש כן ר' ירמי', ופריך עלה ר' יוסי דאם אומר אתה כן נמצאת מתיר את האומנות במועד,[[744]](#footnote-744) והקה"ע פירש דהיינו דאי נימא דכל שאין ללבלר לאכול מותר לעשות מלאכתו אתה מתיר כל המלאכות במועד שרוב אומנים עושים כדי פרנסתם, והב"י בסימן תקמ"ה ס"ו כתב דאף דבירושלמי דחינן לפי' זה, מ"מ גמ' דידן פליגא ע"ז, שהרי התירו כל מלאכה משום פועל שאין לו מה יאכל.[[745]](#footnote-745)

והביאוה"ל בסימן תקמ"ב ס"ב ד"ה מה יאכל כתב דהא דפריך ר' יוסי הכי הכי הוא משום דס"ל דאין לו מה יאכל היינו שאין לו כדי לצרכו ליו"ט דהיינו בשר ויין כנהוג, וע"ז פריך דא"כ מותרין כל הפועלים לעשות מלאכתן בחוה"מ, שרוב בעלי אומנויות הן מצומצמין, אך אי נימא דאין לו מה יאכל היינו דאין לו מה יאכל כלל אפי' לחם ומים, ליכא למיפרך מידי, דהרי רוב האומנים לא יחסר להם לחם ומים אף אם יזדמן יום שאין להם מלאכה, ועיי"ש שכתב לפ"ז דגמ' דילן דס"ל דאין לו מה יאכל היינו לסופר, ולא חששו להא דפריך ר' יוסי דאתה מתיר את האומנות במועד, הוא משום דס"ל דאין לו מה יאכל היינו אף לחם ומים, וכמש"כ המג"א שם סק"א, וע"ז ליכא למיפרך.

## כתיבת שטר מכירה ושטרי אריסות וקבלנות

התוס' כתבו בשם תוספות דאין כותבין שטרי מכירה במועד, מדלא תני לה בכלל אותם שכותבין במועד, וכ"כ הרוקח בסימן ש"ז, וכ"ה למש"כ הפסקי רי"ד והר"ן דהשטרות שהותרו לכתבן, הוא משום דאינם שטרי מו"מ, - אך התוס' כתבו דהא דלא תני שטר מכירה, הוא משום דאין כותבין שטר מכירה אלא על הקרקע, ואין מוכרין בתים אלא לצורך המועד,[[746]](#footnote-746) ולצורך המועד פשיטא דשרי,[[747]](#footnote-747) וכ"כ המג"א בסימן תקמ"ה סקכ"ד, והערוה"ש שם סי"ז פירש דהיינו דכל שאין רצון אחד מהם לגמור המכירה בלא כתיבת שטר, מותר לכתוב, והיינו משום דבכה"ג הו"ל כתיבת השטר לצורך המועד.[[748]](#footnote-748)

התוס' כתבו דאם מכר קודם המועד ועכשיו רוצה לכתוב שטר מכירה מותר לכתוב במועד משום דהוי דבר האבד, והאחרונים הק' דמ"ש מהא דאין כותבין שטרי אריסות וקבלנות, ונתבאר להלן, וכתבו דהיינו רק כשהי' לו אונס ול"ה יכול לכתוב קודם המועד, ובד' הקר"א מבו' דהא דאם ל"ה אונס אסור, הוא משום דהו"ל כמכוין מלאכתו במועד.[[749]](#footnote-749)

אך הנה המ"ב בסימן תקמ"ה סקל"ט כתב דהא כשלא הי' לו אונס אסור, הוא משום דאף אם יחזור בו המוכר ליכא פסידא ללוקח, דיכול לקנות שדה במקום אחר, וכ"כ השלחן עצי שטים במלאכת כותב סקי"ז, ומבו' דהא דאסרו כשלא הי' לו אונס, אי"ז משום דהוי כמכוין מלאכתו במועד,[[750]](#footnote-750) דא"כ הי' לנו לאסור אף אם איכא פסידא, אלא דכיון דלי"ב פסידא גמורה, לא הותר אלא כשהי' לו אונס ול"ה יכול לכתוב קודם המועד, וצ"ב.[[751]](#footnote-751)

בתוספתא בפ"ב ה"ג תניא דאין כותבין שטרי אריסות וקבלנות במועד, ר' יהודה מתיר שמא יקדמנו אחר, והרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבילות כתב לפרש דאיירי כשקיבל השדה קודם לכן, והא דשרי ר' יהודה הוא כדי שלא יחזרו בהן, משום דקודם כתיבת השטר שניהם חוזרין עד שירדו לתוכה, וטעמא דת"ק דאסר הוא משום דהו"ל כמניעת ריוח המזדמן במועד, ולי"ב להתירא דדבר האבד, וכ"כ הרמב"ן בהל' חוה"מ דטעמא דת"ק הוא משום דהנחת ריוח המזדמן במועד לא חשיב כדבר האבד,[[752]](#footnote-752) - והמג"א בסימן תקמ"ה סוסקכ"ד כתב דטעמא דת"ק דאסר, הוא משום דיכול לקבל באריסות במקום אחר, וע"כ אי"ז חשוב כדבר האבד, וכ"כ המ"ב שם סקל"ט, ובשעה"צ סקמ"ו הוסיף דגם אי"ז דבר האבד לגבי בעה"ב, דיזדמן לו אריס אחר.

הקר"א בסוגיין הק' במש"כ הרמב"ן דאיירי כשקיבל השדה קודם לכן, דלכאו' לדעת ר' יהודה דשרי משום דשמא יקדמנו אחר, הדין נותן דיש להתיר אף כשמקבל במועד, דכיון דמותר לקבל קבלנות במועד לעשותה לאחר המועד מותר ג"כ לכתוב, כיון דהו"ל כדבר האבד שמא יקדמנו אחר, - אך הגר"א בסימן תקמ"ה ס"ו כתב לפרש לד' הרמב"ן, דהוא משום דלא פליג ר' יהודה על הא דאסור לכתוב שט"ח במועד אלא כשצריך למועד, וה"נ אסור לכתוב שטרי אריסות וקבלנות כשמקבל במועד, וצ"ב דכיון דס"ל לר' יהודה דמניעת ריוח חשיבא כדבר האבד, מ"ט אסור לכתוב שטרי אריסות וקבלנות כשמקבל במועד, ולא שרינן לזה משום מניעת ריוח.[[753]](#footnote-753)

הרמב"ן בתורת האדם שם ובהל' חוה"מ כתב דקי"ל כת"ק דאין כותבין שטרי אריסות וקבלנות, והוכיח מזה דמניעת ריוח לא חשיבא כדבר האבד, וכ"ה מבו' בד' הרי"צ גאות בהל' חוה"מ, וכ"כ הרמ"א בסימן תקמ"ו ס"ו.

הט"ז בסימן תקמ"ה סקי"א הק' במש"כ התוס' דכותבין שטר מכירה במועד כשמכר קודם המועד, דמ"ש משטרי אריסות וקבלנות דאין כותבין, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הט"ז שם כתב דדמו זל"ז, וכל הא דאין כותבין שטרי אריסות וקבלנות הוא כשלא הי' אונס קודם המועד,[[754]](#footnote-754) וכ"כ הא"ר שם סקי"ז, והשלחן עצי שטים במלאכת כותב ס"א, והמ"ב שם סקל"ט. - **ב** הנהר שלום שם סק"ז כתב דהוא משום דבשטרי אריסות וקבלנות אין לחוש כ"כ שיחזרו בהן, ומשא"כ במכירה דיש לחוש טפי שיחזרו בהן, ועיי"ש במש"כ להוסיף לפרש בזה. - **ג** הקר"א בסוגיין כתב דבשטר מכר איירי כשנתן המעות קודם המועד וע"כ הוא דהוי דבר האבד, שמא יחזור בו המוכר ויכפור ולא יחזיר לו את המעות, וכ"כ הדמש"א בסימן תקמ"ה סקי"ט, והשבילי דוד שם סק"ח.

השעה"צ בסימן תקמ"ה סקמ"ב וסקמ"ה כתב דלמש"כ הרמב"ן דהא דאין כותבין שטרי אריסות וקבלנות הוא משום דאי"ז אלא מניעת ריוח, אפשר דגם אם הי' לו אונס קודם המועד ול"ה יכול לכתוב, אסור לכתוב במועד, וה"נ אסור לכתוב שטר מכירה אף כשהי' לו אונס קודם המועד, ובסקמ"ה כתב דכ"נ בד' המג"א שם סקכ"ד שסתם לאסור בכתיבת שטר מכירה,[[755]](#footnote-755) - ולכאו' כ"ז הוא בגונא דמן הדין רשאים לחזור קודם כתיבת השטר מכירה, דבכה"ג דמי לשטרי אריסות וקבלנות דאי"ז אלא כמניעת ריוח, כיון דכ"ז שלא כתבו שטר שניהם חוזרין, אך בגונא דכבר חל המקח ובא לכתוב שטר כדי שלא יכפור בו שכנגדו, חשיב שפיר כדבר האבד.[[756]](#footnote-756)

## הגהת ספר העזרה במועד

**ואין מגיהין אות אחת אפי' בספר העזרה,** נחלקו הראשונים למה הי' ספר העזרה משמש, **א** בפירש"י כתב דהי' כה"ג קורא בו ביוהכ"פ, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והריטב"א והנימו"י. - **ב** בפירש"י הנד' כתב בפי' בתרא דהיו מגיהין ממנו כל ספרי גולה. - **ג** המאירי כתב שהוא עומד לקרות בו במעמד כל ישראל ולהעתיק ולהגי' ממנו ספר תורה למלך, ועד"ז כתב המכתם.

בפירש"י כתב דקמ"ל דאע"ג דצריך בו לרבים אין כותבין בו אפי' אות אחת, והר"י מלוניל והנימו"י הוסיפו דימתין עד לאחר המועד, והריטב"א הוסיף לפרש, דכיון דא"צ בו אלא ליוהכ"פ, אין הגהתו לצורך המועד, וכ"כ הארחות חיים בהל' חוה"מ ס"ז, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הי"ג דהא דאין מגיהין אפי' אות אחת בספר העזרה, הוא מפני שזו מלאכה שלא לצורך המועד, והתרוה"ד בסימן פ"ה פירש לדבריו דהיינו לפי דל"ה צריך לקרות בו במועד.

הריטב"א כתב דכל שצריכין לקרות בו במועד, מגיהין אותו במועד, כיון דהוי זה לצורך המועד, והביאו הארחות חיים בהל' חוה"מ ס"ז, וכ"כ השו"ע בסימן תקמ"ה ס"ב דאם אין להם ס"ת כשר לקרות בו בצבור, מותר להגיהו בחוה"מ כדי לקרות בו בציבור, ואף אם אין להן ס"ת כלל, אם אפשר לכתבו כולו בחוה"מ ע"י סופרים הרבה יכתבוהו, - והגר"א בסימן תקמ"ד ס"א כתב דלמש"כ בתשו' הרשב"א ח"ד סימן שכ"ו דלא הותר עשיית צרכי רבים במעשה אומן אלא בדברים הצריכין לגוף, לא הותר להגי' ס"ת אף לצורך המועד, ועמש"כ בזה הפמ"ג באש"א בסימן תקמ"ה ס"ד, והביאוה"ל שם ד"ה דצורך המועד.

בפירש"י מבו' דהא דתנן דאין מגיהין אות אחת, היינו לכתוב אות אחת שחסרה בו, והשכנה"ג בהגב"י בסימן תקמ"ה אות ד' כתב דאין לפרש דלהגי' אות אחת היינו כהגהה של דיבוק אותיות, דא"כ הול"ל דאסור להגיהו, ואם בא להשמיענו דאפי' הגהת אות אחת, הו"ל ואסור להגיהו ואפי' אות אחת, - ועיי"ש שכתב דמותר להגי' דיבוק אותיות, דהרי לא אסרו אלא בכתב אשורית דהוא מעשה אומן, וגרירת דיבוק לא חשיב כמעשה אומן, דלא גרע מכתב משיט"א דחשיב כמעשה הדיוט, וה"נ אם חסר אות שלימה ורישומה ניכר, מותר להעביר הקולמוס עלי', דאי"ז מעשה אומן, ולכאו' היינו משום דצרכי רבים שאינם לצורך המועד הותרו במעשה הדיוט, והביאוהו הא"ר שם סק"ב, והמ"ב שם סק"ב.[[757]](#footnote-757)

י"ח טבת פ"ב

דף מס' 30

# כתיבת תפילין ומזוזות במועד

## כתיבת תפילין ומזוזות במועד לעצמו

**י"ח ב' - אין כותבין ספרים תפילין ומזוזות במועד וכו' ר' יהודה אומר כותב אדם תפילין ומזוזות לעצמו,** נחלקו הראשונים בביאור הפלוגתא, **א** התוס' בד"ה ר' יוסי פירשו בתחילת דבריהם דלת"ק אין כותבין תפילין ומזוזות אף לעצמו לצורך המועד, ולר' יהודה כותבין תפילין ומזוזות לעצמו, וכ"כ הר"י מלוניל, וכ"ה מבו' בד' הפסקי רי"ד, ולכאו' טעם הפלוגתא בזה דלת"ק אין כותבין אף לצורך המועד, משום דהו"ל מעשה אומן, ולר' יהודה התירו לכתוב אף במעשה אומן לצורך המצוה.[[758]](#footnote-758) - **ב** הריטב"א פירש דאיירי כשכותב תפילין ומזוזות לעצמו לצורך אחר הרגל, דלת"ק אסור משום דאי"ז לצורך המועד, ולר' יהודה שרי כדי שיהיו מזומנין לו לאחר המועד לאלתר ולא ישהה מצותו, וכ"כ המהרש"א בביאור מש"כ התוס' בשם ה"ר יונה. - **ג** הר"ן כתב דמתניתין ר"מ היא, והא דאין כותבין היינו לאחרים בשכר, אבל לעצמו או לאחרים בטובה מותר, ור' יהודה פליג דדוקא לעצמו, אבל לאחרים אסור בין בשכר ובין בטובה.

התוס' בד"ה ור' יוסי בתחילת דבריהם נקטו דלא הותר לכתוב תפילין לעצמו אלא לצורך המועד אך לצורך אחר המועד אסור, ועפי"ז דנו אם יש להוכיח מהכא דחוה"מ זמן תפילין, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל,[[759]](#footnote-759) וכ"נ בד' הנימו"י, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז והמכתם, והוכיחו מזה דחוה"מ זמן תפילין, וכ"כ הסה"ת בסימן רי"ג, ובתשו' הרשב"א המיוחסות סימן רל"ז, והריטב"א בעירובין צ"ו א', ורי"ו בנתיב ד' ח"ה, וכ"נ בד' הטור בסימן תקמ"ה, כמש"כ השעה"צ שם סק"י, וכ"ה מבו' בד' הכס"מ בפ"ד מתפילין ה"י, וכ"כ בתשו' רדב"ז סימן שנ"ז, והלבוש בסימן תקמ"ה ס"ג.

אך בד' הירושלמי שהביאו התוס' מבו' דמותר לכתוב תפילין אף לצורך אחר המועד, וכ"כ הריטב"א והמאירי, והסמ"ג לאוין ע"ה, וכ"כ תלמיד הרי"מ לקמן כ"ג א' בתו"ד, וכ"ה מבו' בד' הכס"מ בפ"ז מיו"ט הי"ג בדעת הרמב"ם שם, וכ"ה מבו' בד' השו"ע והרמ"א בסימן תקמ"ה ס"ג, ועמש"כ בזה השעה"צ שם סק"י.

בטעם הסוברים דמותר לכתוב להניח אחר המועד אף דאי"ז צורך המועד, כתב הריטב"א דהוא כדי שיהיו מזומנין לו לאחר המועד לאלתר ולא ישהה מצותו, וכ"כ הר"ן בשם הראב"ד, ותלמיד הרי"מ לקמן כ"ג א', והרא"ש בהל' תפילין סימן ט"ז,[[760]](#footnote-760) ובתשו' הרא"ש כלל כ"ג סימן ג' הוסיף דהוא משום דשמא לא יהא לו פנאי לכתבם אחר המועד ויתבטל ממצותו,[[761]](#footnote-761) והמאירי כתב דאיירי כגון שנזדמן לו עכשיו מי שמלמדו ולא יזדמן לו לאחר הרגל.

## טויית תכלת לציצית

**וטווה על יריכו תכלת לציציתו,** השבה"ל בסימן רכ"ו כתב דנראין הדברים דהיינו כגון שצריך לו לתקן טליתו בחוה"מ, אבל אם אינו צריך לו אסור, וכ"ה מבו' בד' רי"ו בנתיב ד' ח"ה דלא הותר לטוות תכלת לציצית אלא משום דחוה"מ זמן ציצית, - אך המאירי כתב ע"פ הירושלמי דהיינו אף כשטווה לצורך אחר המועד, וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן תקמ"ה סק"ד, והמ"ב שם סקי"ב.

ובפשוטו תליא בפלוגתת רבוותא בדין כתיבת תפילין לצורך המועד, ולדעת הסוברים דהותר לכתוב תפילין אף לצורך אחר המועד, ה"נ הותר לטוות ציצית לצורך אחר המועד, ולדעת הסוברים דלא הותר לכתוב תפילין אלא לצורך המועד, ה"נ לא הותר לטוות ציצית אלא לצורך המועד.[[762]](#footnote-762)

בשלהי סוגיין אמרינן דהלכה בין באבן ובין בפלך, דהותר לטוות תכלת לציצית בלא שינוי, וכן פסקו הראשונים לדינא, וכ"כ הטור בסימן תקמ"ה, - אך השו"ע שם ס"ג כתב דטווה על יריכו תכלת, והט"ז שם סק"ד תמה ע"ז, דהרי קי"ל דל"ב שינוי, והמג"א שם סק"ח כתב דמכוון השו"ע הוא לאשמועינן דאסור לטוות בגלגל דאוושא מילתא טובא, והשעה"צ שם סקי"ב כתב לדמותו למה שאמרו לעיל י"ב ב' דלא ידוש בפרות, אף דבדבר האבד ל"ב שינוי,[[763]](#footnote-763) - ועמש"כ בזה הא"ר שם סק"ז.

ההג"א בסימן כ"ד כתב די"ל דלא הותר בלא שינוי אלא לטוות תכלת דהוא דבר מועט, אבל כל חוטין של ציצית לא וצריך שינוי, - אך הב"י בסימן תקמ"ה ס"ג כתב לדקדק מל' רי"ו בנתיב ד' ח"ה דשרי לטוות כל חוטי הציצית בלא שינוי, וכ"כ הרמ"א שם, - ועמש"כ בזה הא"ר שם סק"ז.

הפסקי תוס' באות פ"ט כתבו דאין לגדל פתילה במועד ושמא גם ע"י נכרי, ואף לפתילות ביהכ"נ, דאי"ז מצוה יתירה כציצית, וכ"כ המהרי"ל בהל' חוה"מ ס"ח דאסור לעשות פתילות במועד, - אך הנימו"י כתב בשם יש מי שכתב דמותר לגדל פתילות במועד דהוי מעשה הדיוט, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ה בשם הרי"ט, וכ"כ במנהגי מהר"ש סימן רמ"ח, וכ"כ הרמ"א בסימן תקמ"א ס"א, ועמש"כ המ"ב שם סק"ג.

## כתיבת תפילין ומזוזות לאחרים

**ולאחרים בטובה,** בפירש"י כתב דבשכר אסור, משום דדרך שכירות חשיב מלאכה, ומסתימת דבריו משמע דאף אם צריכין אחרים לו במועד אסור לעשות בשכר, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בפ"ב סימן ט' שלמד מהכא דאסור לעשות מלאכה בשכר לצורך המועד, וכ"ה מוכח לדעת הסוברים דאף כשכותב לעצמו לא הותר אלא לצורך המועד, ובע"כ דאף בכה"ג אסור לכתוב לאחרים בשכר, וכן האריך הא"ר בסימן תקמ"ה סק"ח, וכ"כ המאמ"ר שם סק"ו.

אך הריטב"א כתב ע"פ הירושלמי דכל שצריכין אחרים לכך במועד מותר לכתוב להן בשכר, ולא נאסר לכתוב לאחרים בשכר אלא לצורך אחר המועד, דאף דהתירו לכתוב לעצמו כדי שיהיו מזומנין לו, אסרו לכתוב לאחרים בשכר, שלא יהא נראה כעושה משום הרוחת שכר, וכ"כ המאירי.

**ר' יהודה אומר מערים ומוכר את שלו וחוזר וכותב לעצמו,** התוס' כתבו דמחמיר טפי מר"מ, דלר"מ מותר לכתוב לאחרים בטובה, ולר' יהודה לא הותר לכתוב לאחרים אלא ע"י הערמה, וכ"כ הר"ן במתניתין, וכ"ה משמעות ד' הרא"ש בהל' תפילין סימן ט"ז ובתשו' כלל כ"ג סימן ג' דכיון דעיקר הא דמותר לכתוב תפילין הוא היתר שהתירו משום מצוה, לא התירו לכתוב אלא לעצמו ולא לאחרים,[[764]](#footnote-764) - אך בפירש"י במתניתין מבו' דשרי ר' יהודה לכתוב תפילין ומזוזות לאחרים ולא אסר אלא בשכר,[[765]](#footnote-765) ולפ"ז ר' יהודה מיקל טפי, דר"מ לא התיר לכתוב לאחרים אלא בטובה, ור' יוסי התיר אף ליטול שכר ע"י הערמה, וכן צידד הקר"א.

בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהא דהתיר ר' יהודה ע"י הערמה, ל"ד להא דפליגי תנאי לעיל י"ב ב' בדין הערמה, דהתם היא הערמה לצורך מלאכה של דבר הרשות, אבל הכא הויא הערמה לצורך דבר מצוה.[[766]](#footnote-766)

**ר' יוסי אומר כותב ומוכר כדי פרנסתו,** בפירש"י כתב דכדי פרנסתו היינו בהרוחה, דאם אין לו מה יאכל לכו"ע מותר לכתוב, וכ"כ התוס' בשם י"מ, והרא"ש בסימן כ"ד, ועד"ז כתבו הר"י מלוניל וההשלמה והפסקי רי"ד ותלמיד הרי"מ והריטב"א והר"ן והנימו"י, אך נחלקו מהו דהוי בכלל אין לו מה יאכל ומהו דהוי בכלל כדי פרנסתו, ונתבאר להלן, וכ"כ המאירי בשם יש פוסקים, וכ"כ בהשגות ההשלמה בפ"ז מיו"ט הי"ג, וכ"כ הטור בסימן תקמ"ה, והרמ"א שם ס"ג.

אך הבה"ג בהל' חוה"מ כתב דכדי פרנסתו היינו דאין לו מה יאכל, וכ"כ בהל' פסוקות בהל' חוה"מ, וכ"ה מבו' בד' הרי"צ גאות בהל' חוה"מ, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הי"ג, והסמ"ג לאוין ע"ה, וכ"כ השו"ע שם.

ובד' התוס' מבו' דאי נימא דכדי פרנסתו הוא בהרוחה, הרי דר' יוסי לקולא פליג, דס"ל דכדי פרנסתו מותר לכתוב בשכר בלא הערמה, אך אי נימא דכדי פרנסתו הוא כשאין לו מה יאכל, הרי דבכה"ג שרי לכו"ע, ובע"כ דר' יוסי לחומרא פליג דאסור לכתוב לאחרים בטובה או בהערמה, ולא הותר אלא כשאין לו מה יאכל, וכ"כ הב"י בסימן תקמ"ה ס"ג.[[767]](#footnote-767)

בטעם הסוברים דכותב ומוכר כדי פרנסתו אף כשיש לו מה יאכל, ול"ד לשאר מלאכות שלא הותרו אלא כשאין לו מה יאכל, כתב בפי' הר"י מלוניל כתב דהוא משום דהוי זה כתיבת מצוה, וכ"כ המאירי דהוא משום דטורח בדבר מצוה, וכ"כ המכתם בשם הראב"ד, וכ"כ בהשגות ההשלמה שם, - אך הריטב"א כתב דהוא משום דהמלאכה עצמה מותרת, ולא אסרו לעשות בשכר אלא משום שנראה כעושה משום הרוחת שכר, וע"כ התירו כשיוציא השכר בצרכי המועד.[[768]](#footnote-768)

הב"י בסימן תקמ"ה ס"ג כתב דיש לפרש לפלוגתת רבוותא בזה, דהרמב"ם ס"ל דחוה"מ לאו זמן תפילין הוא, וא"כ אין להתיר בכתיבתן יותר מבמלאכה אחרת, ולא הותר אלא כשאין לו מה יאכל,[[769]](#footnote-769) והרא"ש לטעמי' דס"ל דחוה"מ זמן תפילין, הוצרך לפרש שהקילו בכתיבתן יותר מבמלאכה אחרת, וכיון דבכל המלאכות אם אין לו מה יאכל עושה, ואם יש לו מה יאכל אלא שאין לו כדי פרנסתו בהרוחה לא יעשה, צ"ל שבתפילין הקילו שאפי' יש לו מה יאכל ואין לו כדי פרנסתו בהרוחה כותב, - אך בפי' הר"י מלוניל כתב דאף דחוה"מ לאו זמן תפילין הוא, מ"מ כיון דהוי זה כתיבת מצוה התירו לו לכתוב אף להרוחה, ול"ד לשאר מלאכות שלא הותרו אלא כשאין לו מה יאכל.

נחלקו הראשונים מהו דהוי בכלל אין לו מה יאכל ומהו דהוי בכלל כדי פרנסתו, **א** בפי' הר"י מלוניל כתב דאין לו מה יאכל הוא שאין לו לחם ומים, וכדי פרנסתו הוא לצורך בשר ויין, דאלמלי שיכתוב אין ידו משגת לבשר ויין, וכ"כ הנימו"י, וכ"כ המג"א בסימן תקמ"ב סק"א בדעת הרא"ש, וכ"נ בד' הב"י בסימן תקמ"ה ס"ג שפירש כן. - **ב** בד' הרי"ו בנתיב ד' ח"ה משמע כמש"כ הנשמ"א בכלל ק"ו סק"ד דאין לו מה יאכל היינו שאין לו כדי לאכול בהרוחה, וכדי פרנסתו היינו דאף אם יש לו כדי לאכול בשר ויין ואין לו בריוח. - **ג** הריטב"א לעיל י"ב ב' כתב דאין לו מה יאכל הוא כדי להרויח במזונותיו, אף לשתות קונדיטון, ומשמעות דבריו בסוגיין דכדי פרנסתו היינו כשיוציא השכר בצרכי המועד, אף דבלא"ה הי' לו מה יאכל בהרוחה. - **ד** הפסקי רי"ד כתב דכדי פרנסתו היינו אף בעשיר דמותר לעשות כדרכו כדי פרנסתו, ולא נתמעט אלא שלא יעשה מהן חבילה למכור לאחר זמן כדרך שהוא עושה בחול, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ה בשם י"מ.

**הכרעת ההלכה בדין כתיבת תפילין ומזוזות וטויית ציצית לאחרים**

**הלכה כותב ומוכר כדרכו כדי פרנסתו,** נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בכתיבת תפילין ומזוזות לאחרים, **א** הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הי"ג כתב דכותב אדם תפילין ומזוזה לעצמו, ואם אין לו מה יאכל כותב ומוכר לאחרים כדי פרנסתו, ומבו' דלא הותר לכתוב תפילין ומזוזות אלא לעצמו ולא לאחרים, ורק אם אין לו מה יאכל הותר לכתוב לאחרים, וזה לטעמי' דס"ל דכדי פרנסתו היינו דאין לו מה יאכל, ולפ"ז בע"כ דר' יוסי לחומרא פליג דלא הותר לכתוב לאחרים בטובה או ע"י הערמה, וקי"ל כוותי', ומסתימת דבריו משמע דהיינו אף כשכותב לצורך להניח במועד. - **ב** הסמ"ג לאוין ע"ה כתב ע"פ הירושלמי דאף דלא הותר לכתוב לאחרים אלא כשאין לו מה יאכל, היינו כשכותב להניח אחר המועד, אבל כשכותב להניחן במועד מותר לכתוב אף לאחרים. - **ג** הטור בסימן תקמ"ה כתב דמותר לכתוב בין לעצמו בין לאחרים בחינם או אף בשכר כדי פרנסתו, וזה לטעמי' דכדי פרנסתו היינו אף שיש לו מה יאכל, דלפ"ז ר' יוסי לקולא פליג, ומודה דמותר לכתוב לאחרים בטובה, (וכמש"כ כן השעה"צ שם סקי"ח).

הטור שם כתב דלא הותר לכתוב לאחרים בחינם או כדי פרנסתו, אלא לצורך להניח במועד, ולכאו' דבריו הם לטעמי' דס"ל דלא הותר לכתוב תפילין לעצמו אלא להניחן במועד, וה"נ לא הותר לכתוב תפילין לאחרים בחינם או כדי פרנסתו, כשיש לו מה יאכל, אלא להניחן במועד,[[770]](#footnote-770) אך לדעת הסוברים דהותר לכתוב תפילין לעצמו לצורך אחר המועד, ה"נ הא דשרי לכתוב תפילין לאחרים בחינם או כותב ומוכר כדי פרנסתו הוא אף לצורך אחר המועד,[[771]](#footnote-771) וכמש"כ כן הריטב"א והמאירי בסוגיין,[[772]](#footnote-772) וכ"ה משמעות ד' הרמ"א שם ס"ג דמותר לכתוב תפילין לאחרים כדי פרנסתו אף לצורך אחר המועד, וכ"ה מבו' להדיא בד' המג"א שם סק"י.

אך למש"כ הב"י שם בטעם הא דהותר לכתוב לאחרים כדי פרנסתו אף שיש לו מה יאכל, ונתבאר לעיל, לא הותר כן אלא כשהוא לצורך להניחן במועד, וכ"כ הלבוש שם ס"ג, וכ"כ הב"ח שם סוף אות ב' והא"ר שם סק"ח, ופירשו כן גם בד' הרמ"א, וכן צידד המאמ"ר שם סק"ה, וכ"כ המחה"ש שם סק"ט, והמ"ב שם סקי"ד ובביאוה"ל שם ד"ה או שיהיו לו.

הב"ח בסימן תקמ"ה ס"ג כתב בדעת הטור, דאף דהותר לכתוב תפילין לצורך אחר בחינם, מ"מ לא הותר לטוות תכלת לציצית לצורך אחר אף בחינם, ול"ד לתפילין דהוי חובת הגוף, וע"כ מותר לכתוב לאחרים בחינם כדי שתתקיים המצוה שמוטלת על אחרים מטעם ערבות, ומשא"כ בציצית דחובת גברא היא ואין על האחרים חיוב ערבות, - אך הא"ר שם סק"ז הוכיח דלא כן, והותר לטוות ציצית אף לצורך אחר, עיי"ש,[[773]](#footnote-773) וכ"כ השעה"צ שם סקי"ג.

## כיון מלאכתו במועד בכתיבת תפילין וטויית תכלת לציצית

ההג"א בסימן כ"ד כתב דלא הותר לכתוב תפילין ולטוות תכלת לציצית אלא כשלא כיון מלאכתו במועד, אך הב"י בסימן תקמ"ה סוס"ג כתב דמשמע דאפי' כיון מלאכתו שרי דכיון דדבר מצוה הוא ליכא למיקנסי',[[774]](#footnote-774) והביאו המג"א שם סק"י, ועיי"ש שכתב דבגונא דא"צ להניחם במועד, אסור לכתוב כדי פרנסתו, דכיון דכיון מלאכתו במועד לא התירו לו משום שימצא פרנסתו בריוח, ועוד שהרי בלא"ה י"א דלא הותר אלא כשאין לו מה יאכל.[[775]](#footnote-775)

י"ט טבת פ"ב

דף מס' 31

## עשיית תפילין וציצית במועד

**י"ט א' -** התוס' כתבו דבעשיית תפילין וציצית לא איירי במתניתין ושמא אין איסור אלא בכתיבה וטוי', וכ"כ הרמ"א בסימן תקמ"ה ס"ג דאינו אסור רק כתיבה אבל עשייתן שרי,[[776]](#footnote-776) - ובד' הלבוש שם מבו' דהיינו דאף דלא הותר כתיבת תפילין לצורך אחר המועד, מ"מ עשייתן שרי, וכ"כ הא"ר שם סק"ט והמאמ"ר סק"ו והמחה"ש סק"י, ותמהו ע"ד הט"ז שם סק"ה שפירשה בע"א, - והנהר שלום סק"ד הוסיף דבכה"ג שרי אף כשכותב בשכר ויש לו מה יאכל, וכמש"כ המג"א שם סק"י דכיון דצורך מצוה הוא לא גזרו כ"כ, וכ"כ המ"ב סקי"ז.

## כתיבת חשבונותיו ויציאותיו במועד

הרי"ף והרא"ש הביאו מתוספתא דכותב אדם חשבונותיו ומחשב יציאותיו במועד, ובטעם הא דשרי כתב הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הי"ד דהוא משום שכתיבות אלו אין אדם נזהר בתקונן מאד ונמצאו כמעשה הדיוט במלאכות, וכ"כ הרמב"ן בהל' חוה"מ דהוא משום דהו"ל מלאכת הדיוט והותרה לצורך המועד.[[777]](#footnote-777) - אך הרי"צ גאות בהל' חוה"מ כתב בשם ר"ה גאון דהא דשרי היינו בזמן שהוא מתיירא שמא ישכחו עד לאחר המועד דכדבר האבד דמי,[[778]](#footnote-778) וכ"כ בס' האורה סימן ע"ט, והשיטת ריב"ב והמאירי בסוגיין, ובתשו' הרשב"א ח"ג סימן רע"ג.

והב"י בסימן תקמ"ה כתב דנפ"מ בזה הוא, דלדעת הרמב"ם ודעימי' דהתירא דכתיבת חשבונתיו ויציאותיו הוא משום דהו"ל כמעשה הדיוט, לא הותר אלא לצורך המועד, וכמש"כ הרמב"ן, וכ"כ גם הראב"ד בהל' יו"ט שם דמחשב יציאותיו צורך המועד היא, אך לדעת ר"ה גאון ודעימי' דהתירא דכתיבת חשבונותיו ויציאותיו הוא משום דהו"ל דבר האבד, שרי אף שלא לצורך המועד, ועמש"כ הט"ז שם סק"ו והמ"ב סקי"ח.

## כתיבה בעיגול או בעיקום

התוס' כתבו דנהגו לכתוב בעוגל,[[779]](#footnote-779) וכ"כ הטור בסימן תקמ"ה דיש מתירין לכתוב ע"י שינוי כגון בעיגול או בעיקום, והמ"ב שם סקמ"ג פירש דהיינו דהשורות עגולות או עקומות אך הכתב עצמו אין בו שינוי, ומשמעות דבריהם דהתירו בזה אף כתיבה שלא לצורך, דלא נאסרה כלל כתיבה כה"ג,[[780]](#footnote-780)

אך התוס' כתבו דלא מצינו היתר בזה, וכ"כ ההג"א בסימן כ"ב, והמרדכי בסימן תתנ"ט, והשבה"ל בסימן רכ"ה בשם הר"א כהן צדק, והרוקח בסימן ש"ז, ובהגה' ר"פ לסמ"ק סימן קצ"ה, והטור שם בשם ריב"א, - ובטעם האוסרים מצינו ב' דרכים, דהטור שם כתב בשם ריב"א דהוא משום דאפי' אות אחת אסור להגי' וכ"ש זה שהוא כתב גמור, ואדרבה כשרוצין ליפות הכתב כגון למסורת עושין כן, - אך השבה"ל שם כתב בשם הר"א כהן צדק דהוא משום דא"א שלא יכתוב אות אחת כדרכה, והרי נאסר אף להגי' אות אחת,[[781]](#footnote-781) וכ"כ המרדכי שם והאגודה בסימן כ"ח, וכ"נ בהגה' ר"פ שם.

הרמ"א בדרכ"מ בסימן תקמ"ה סק"ה כתב דנהגו לכתוב אגרת שלום ע"י שורות עקומות, ועיי"ש שכתב דאף דבכל כתבים האסורים במועד אין להתיר ע"י עיגול, מ"מ באגרת שלום אין למחות בידם, כיון דמדינא יש להתיר בלא שינוי כלל. וכ"כ המג"א שם סקכ"א, והמ"ב שם סקל"ד.

## כתיבה בהיפוך

התוס' כתבו דאסור לכתוב האותיות בהיפוך שהוא נקרא מצד אחר, והטור בסימן תקמ"ה כתב דהיינו דהוא נראה מהצד השני, ובאותו צד שכותב אינו נראה, דהו"ל ככתיבה האסורה, ואף אם אי"ז אסור משום מלאכה, ה"ז אסור משום טירחא, אך כתבו דנהגו לומר דמתניתין לא איירי ע"י היפוך, וכ"כ בתשו' הר"א כהן צדק בשבה"ל סימן רכ"ה, דאי נפיש טירחא בכה"ג, יצא שכרו בהפסידו, שהרי קי"ל דגם במקום פסידא מיטרח לא טרחינן.

## כתיבת אותיות חתוכות

התוס' כתבו דיש כותבין ע"י חילוק האות,[[782]](#footnote-782) וכ"כ המרדכי בסימן תתנ"ט דנהגו לכתוב אותיות חתוכות ופסוקות וקטועות, וכ"כ ר"פ בהגה' סמ"ק בסימן קצ"ה, והתשב"ץ קטן בסימן קס"ד, והארחות חיים בהל' חוה"מ ס"ז, וההגמי"י בפ"ז מיו"ט הי"ד, והטור בסימן תקמ"ה,[[783]](#footnote-783) וכ"כ הט"ז שם סקי"ב, והמ"ב שם סקמ"ג.

ובטעם ההיתר לכתוב ע"י שינוי, נחלקו הראשונים, דהמרדכי שם כתב דאף דלא מצינו שהתיר התלמוד ע"י שינוי, אולי אי"ז כתיבה, ואין כח לאסור, ומשמע דאי"ז כתיבה האסורה כלל, ושרי אף שלא לצורך המועד, - אך התשב"ץ קטן שם כתב דהוא מכח דינא דהאומן מכליב,[[784]](#footnote-784) דהותרה עשיית מלאכה בשינוי, ולפ"ז לא הותר אלא לצורך המועד, וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן תקמ"ה סקי"ב, וכ"כ השלחן עצי שטים במלאכת כותב ס"א סקל"ח דשלא לצורך כלל כגון חשבון תקופות וחשבונות, אסור אף באותיות שבורות.

## כתיבה בכתב משיט"א

הארחות חיים בהל' חוה"מ ס"ז כתב בשם ר"ת שהתיר לכתוב כתב משיט"א בלא שום שינוי, לפי שאינו אסור אלא כתיבה תמה, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' סוף ח"ה בשמו, והוסיף לפרש דהוא משום שהכתיבה עצמה שינוי, שהרי לא ניתנה בסיני רק כתיבה גסה, כדאמרינן בתיקון סופרים וכתבתם כתיבה תמה בעינן דהיינו גסה, וכ"כ האגודה בפירקין דכתיבה משיט"א לא מיקרי כתיבה, - אך הב"י בסימן תקמ"ה ס"ה כתב ע"ז דאי"ז ברור בעיני, וכ"כ הרמ"א בדרכ"מ שם סק"ג לאסור אף בכתיבת משיט"א, ועיי"ש שהוכיח כן, שהרי בימי האחרונים הי' נוהג כתיבה זו ואפ"ה הצריכו שינוי, וכ"כ הרמ"א בהג"ה ס"ה דנהגו להחמיר אפי' בכתב משיט"א.

בטעם המתירין בכתיבת כתב משיט"א, מבו' בד' המג"א בסימן תקמ"ה סקכ"א דהוא משום דבשבת אין חייבין על כתב משיט"א,[[785]](#footnote-785) והמו"ק שם תמה ע"ז, דהרי הכותב ב' אותיות בכל לשון חייב, וכ"ש בכתב משיט"א דמ"מ עברית היא, ואין לומר דכיון דנשתנה ל"ה כתב, דלא גרע מכתב דכל אומה שכל כתבם נשתנה ונשתבש מאחד לחבירו שלכ אומה שינתה הכתב הקודם לצורך עצמה, ואפ"ה הוי כתב גמור, והביאוה"ל שם ס"ה ד"ה אפילו כתב דטעם המתירין הוא משום דאף דחייבין ע"ז בשבת, מ"מ סתם כתב לבד כתב אשורית מיקרי מעשה הדיוט.[[786]](#footnote-786)

למש"כ רי"ו דהתירא דכתיבת כתב משיט"א הוא משום שהכתיבה עצמה שינוי, ולמש"כ הביאוה"ל דכל התירא דכתב משיט"א משום דמיקרי מעשה הדיוט, בפשוטו הו"ל ככל מלאכה בשינוי שלא הותרה אלא לצורך המועד, וכ"כ השלחן עצי שטים במלאכת כותב ס"א סקל"ח דשלא לצורך כלל אסור אף בכתב משיט"א, - אך הב"ח בסימן תקמ"ה אות א' ואות ד' נקט דלדעת המתירים בכתיבת כתב משיט"א, היינו אף כשאי"ז לצורך המועד, וכ"נ בד' המג"א שם סקכ"א,[[787]](#footnote-787) - ועמש"כ בזה הפמ"ג במש"ז שם סק"ב וסק"ו.

כ"ג טבת פ"ב

דף מס' 32

## טירחא יתירא בדבר האבד

**ב' א' - משקין בית השלחין במועד,** הריטב"א כתב בשם רש"י דאע"פ שטורח במלאכה, משום הפסד התירו חכמים טירחא זוטא, כמו שאמרו בחגיגה י"ח א' דמסרן הכתוב לחכמים לידע איזו מלאכה מותרת כמו דבר האבד, ועמש"נ בדף מס' 1 פלוגתת רבוותא ביסוד ההיתר דדבר האבד, וכתב ע"ז דטירחא זוטא לאו דוקא, אלא כל היכא דלאו טירחא יתירא נמי שרי בדבר האבד, כדמוכח במכילתין בכ"ד.

בד' הריטב"א מבו' דכללא הוא דלא הותר טירחא יתירא לצורך דבר האבד, וע"כ הוצרך לפרש דטירחא זוטא ל"ד, אלא כל דליכא טירחא יתירא שרי, כדחזינן בכ"ד דהותר כשאי"ז טירחא יתירא, וכ"ה מבו' גם בדבריו לקמן י"ב א'.

אך המכתם לקמן ד' א' כתב בשם הראב"ד דלאו כללא הוא דלא הותר טירחא יתירא לצורך דבר האבד, אלא לפי אבידתו התירו טירחו, והא דלא התירו להשקות בית השלחין ממי קילון, הוא משום דשיערו דטורח מי קילון אינו ראוי לפסידת בית השלחין, ובהג"ה שם הוסיף לפרש דהיינו, דכל היכא דהוי פסידא פורתא אין עושין בשבילו אפי' טורח מועט,[[788]](#footnote-788) והיכא דהוי פסידא מרובה עושין בשבילו אפילו טירחא מרובה כגון הא דחצדו לי' חצדא, ופסידת בית השלחין אינה מרובה כ"כ שיהא ראוי לעשות בשבילה טירחא יתירא דקילון וכיו"ב, וכ"כ הנימו"י לקמן שם ותלמיד הרשב"א לקמן י"א בשמו,[[789]](#footnote-789) וכ"כ הרמב"ן בהל' חוה"מ בשמו דמשערין טורח כנגד הפסד והפסד כנגד טורח, וכ"כ המאירי לקמן י"ט א'.[[790]](#footnote-790)

נחלקו הראשונים בדין השקאת שדה אילנות, **א** בפירש"י כתב דלא הותר להשקות שדה בית השלחין, אלא בשדה של תבואה, דכשמתחילין להשקותו אם אינו משקהו תדיר מיד נאבד, אבל בית השלחין דאילן אסור להשקותו, דלא פסדי, וכ"כ בחי' תלמיד הרי"מ, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל לקמן ו' ב'. - **ב** הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ז מיו"ט ה"ב פירש לדין השקאת בית השלחין בשדה אילנות, וכ"כ הריטב"א בתו"ד דאיירי אף בשדה אילנות, וכ"כ המאירי. - **ג** בפי' רגמ"ה לקמן ו' ב' מבו' דאף שדה בית הבעל דאילנות דינו כדין כבית השלחין, וכ"כ בפירש"י הנד' שם, וכ"כ התוס' לקמן בסוגיין בד"ה מושכין דאילן כבית השלחין דמי וצריכי למים טפי, - ועמש"כ התוס' הרא"ש שם בשם הראב"ד.

**ובשביעית,** בגמ' בע"ב מפרשינן דהא דהותר להשקות בשביעית במקום פסידא, הוא משום דאין איסור ההשקאה אלא מדרבנן והתירוהו במקום פסידא, והא דאין איסורו אלא מדרבנן, הוא לדעת אביי משום דשביעית בזה"ז דרבנן, ולדעת רבא משום דלא נאסרו שאר תולדות בשביעית אלא מדרבנן, - והחזו"א בשביעית סימן י"ח סק"ד כתב דל"ד התירא דהשקאת בית השלחין בשביעית להתירא דהשקאת בית השלחין במועד, דבמועד לא נאסר כלל במקום פסידא, אך בשביעית עיקר האיסור הוא אף במקום פסידא, אלא דבמקום שא"א לעמוד התירו, ועיי"ש שכתב לפ"ז דלא הותר בשביעית אלא דברים הכוללין את הרבים, אבל מאורע של יחיד לא התירו במקום פסידא, וכתב לדקדק כן מל' הרמב"ם בפ"א משמיטה ה"י, וכ"כ החזו"א שם סימן כ' סק"ה דלא אמרו חכמים בכולל דבמקום פסידא הותרה מלאכת שביעית בזה"ז או בתולדות, אלא מנו חכמים מה שהתירו, והן מהדברים הכוללין את הרבים אבל לא הותר ליחיד במאורע פרטי, וגם בדברים המצויים לרבים לא הכל התירו, עיי"ש.

**אבל אין משקין לא ממי הגשמים ולא ממי הקילון,** בפירש"י כתב דהוא משום דיש בזה טירחא יתירא, והתורי"ד לקמן י"א א' הק', דלדעת ר' יוסי דהתיר דבר האבד בלא שינוי, מ"ט לא הותר להשקות בית השלחין ממי הקילון, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבארו בדף מס' 17, **א** התורי"ד שם כתב , דכל הא דשרי ר' יוסי בדבר האבד בלא שינוי, הוא רק בדבר שבחול אינו נעשה אלא בענין זה, ובזה הוא דס"ל דא"צ לשנות לתקן בענין אחר, אך בדברים שנעשין בחול בכמה גווני, מודה ר' יוסי דאין נעשין במועד אלא בהך גוונא דלי"ב טירחא יתירא, ומה"ט הוא דאין משקין בית השלחין ממי הקילון, כיון דבחול משקין אף ממי המעין. - **ב** הריטב"א לקמן י"ב א' כתב דהכא הוא במחובר שלא הגיע לכתפים ומי יימר דאתי, וע"כ לא התירו לטרוח בו הרבה, אך בתלוש שהוא ברשותו, א"נ לקצור או לבצור כגדור דמי, ופסידתו ברי ממש, וע"כ התירו לר' יוסי בלא שינוי. - **ג** המכתם לקמן ד' א' כתב בשם הראב"ד דלפי אבידתו התירו טרחו, וע"כ הוא דלא הותר להשקות בית השלחין ממי הקילון, דשיערו דטורח מי קילון אינו ראוי לפסידת בית השלחין, וכ"כ תלמיד הרשב"א לעיל י"א א' בשמו, ונתבאר עוד בזה לעיל.

\*בעיקר מה שאסרו השקאה ממי הקילון משום טירחא יתירא, נתחדש דאף דאין הטירחא במלאכת ההשקאה עצמה אלא בדליית המים, מ"מ ה"ז אסור, - ויש להסתפק אם האיסור בזה הוא משום הטירחא בפנ"ע, אף שאין בה מלאכה כלל, או דבכה"ג דאיכא טירחא יתירא לצורך המלאכה, לא הותרה המלאכה כלל, וכן צ"ל למש"כ התוס' לקמן י"ב ב' לדון דלא נאסרה טירחא בלא מלאכה בחוה"מ.

## טירחא יתירא בשביעית

בירושלמי בפירקין אמרו דלא שנו אלא במועד, הא בשביעית מותר, ומפרשינן דמה בין שביעית ובין מועד, שביעית ע"י שהיא מותרת במלאכה התירו בין דבר שהוא טריח בין דבר שאינו טריח, מועד ע"י שהוא אסור במלאכה לא התירו אלא דבר שהוא אבד ובלבד דבר שאינו טרח,[[791]](#footnote-791) ובחי' תלמיד הרי"מ פירש דהיינו דבמועד נאסרה מלאכה של טירחא, וע"כ אף במקום דבר האבד לא התירו טירחא יתירא, אך בשביעית ליכא איסור כלל בטירחא יתירא, וע"כ התירו דבר האבד אף במקום טירחא יתירא, וכ"כ בפירש"י דהא דאין משקין ממי הקילון הוא במועד, דבשביעית לא חיישינן לטירחא יתירא, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי והר"ן והנימו"י, וכ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בפ"א משמיטה ה"ח.

אך הריטב"א כתב דלא משמע כן מלישנא דמתניתין, וכל כה"ג הו"ל לפרושי בגמ', אלא אע"ג דהשקאה מותרת מדאורייתא בשביעית, אסרו חכמים בדבר שאינו אבד, ואסרו ג"כ בדבר האבד דבר של טורח, שעשאוהו כעין חוה"מ בדבר זה.

**אין עושין את האמה בתחילה במועד ובשביעית,** בפירש"י כתב דהוא משום טירחא יתירא, וכ"כ הר"י מלוניל והריטב"א והמאירי והנימו"י,[[792]](#footnote-792) - והריטב"א הק' דמילתא דפשיטא הוא דאין עושין את האמה בתחילה, דהרי איכא טירחא טובא טפי מקילון, וכתב די"ל דמשום שביעית נקט לה,[[793]](#footnote-793) א"נ דקמ"ל דאסור לעשות את האמה בתחילה אף לצורך המועד, משום דה"ז מכשירין רחוקין מאד מאוכל נפש.[[794]](#footnote-794)

**ויוצאין אף על הכלאים,** בפירש"י כתב דלא איצטריך לאשמועינן דשרי לצאת על הכלאים, שהרי ליכא טירחא במה שהוא יוצא, וגם אין לאסור משום דאין עוקרין במועד, דעקירה אפי' במועד שרי ול"ה מלאכה דליחייב כלל דמקלקל פטור, אלא קמ"ל דזמן יציאתן הוא במועד, וא"צ לצאת קודם, וכ"כ בחי' תלמיד הרי"מ, וכ"נ בדברי רי"ו בנתיב ד' ח"ה, ונתחדש בדבריהם דבשבת אסרו חכמים במקלקל, מ"מ בחוה"מ שרי,[[795]](#footnote-795) - אך ההגמי"י בפ"ח מיו"ט הי"ב כתב בשם המהר"ם מר"ב דאין לתלוש עשבים ועפר בבית הקברות במועד כאשר נוהגין בחול, וכ"כ השו"ע בסימן תקמ"ז סי"ב, ומבו' דאף דלכאו' חשיב כמקלקל, מ"מ ה"ז אסור שלא לצורך המועד.

**ממעין שיצא בתחילה דאתא לאנפולי,** בפירש"י כתב דהיינו דיש לחוש שיפלו האגפיים ויבא לתקן במועד והוי טירחא יתירא, וכ"כ הר"ש בן היתום והפסקי רי"ד והר"ן, והתוס' הרא"ש כתב דל"ד להא דתנן דמתקנין את המקולקלת, דהתם היתה כבר אמה וליכא טירחא כ"כ בתיקונה, ומשא"כ במעין שיצא בתחילה דאם נפל צריך בנין חדש לתקנו ואיכא טירחא יתירא, - והריטב"א כתב לפרש עוד דהיינו דיש לחוש שיפלו אגפי' ולא יוכל להשקות ונמצא שטרח לריק, וכ"נ בפי' ריבב"ן.

**ראב"י אומר מושכין את המים מאילן לאילן וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, ויתבאר בעזה"י לקמן ו' ב'.

## מלאכה במקום הרוחה

**בית השלחין אין בית הבעל לא וכו' דפסידא אין הרוחה לא,** הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבילות כתב בשם הראב"ד שהוכיח מהכא דלא הותרה מלאכה משום הרוחה, אף בדליכא טירחא יתירא, וכתב לפ"ז דהא דהותר לקנות מן השיירא, הוא משום דמו"מ לאו מלאכה הוא אלא דרך חול בעלמא הוא, ובמקום רווחא שרי, ומשא"כ בהשקאה דהיא מלאכה גמורה, לא התירוה משום רווחא, וכ"כ הנימו"י בשלהי פירקין בשמו, ועמש"נ בזה בדף מס' 13.

**אימור דשמעת לי' לר"א הרוחה דלא טירחא במקום פסידא מי שמעת לי',** הריטב"א כתב דמה שאמרו מעיקרא דראב"י היא, הוא משום דס"ד דהני תרי חומרי כי הדדי נינהו, וכיון דמחמיר ר"א בהרוחה דלאו טירחא ה"ה דמחמיר בטירחא יתירא במקום פסידא,[[796]](#footnote-796) ודחי דע"כ לא שמעינן אלא איסור דהרוחה, אבל בדבר האבד אפשר דשרי אף טירחא יתירא, - ומבו' לפ"ז דאיסורא דמלאכה במקום הרוחה, ואיסורא דטירחא יתירא בדבר האבד דמו זל"ז, ולפ"ז הרי דלמש"כ הריטב"א לעיל מינה דאיסור טירחא יתירא בדבר האבד אינו אלא מדרבנן, ונתבאר בדף מס' 1, ה"נ איסור מלאכה במקום הרוחה אינו אלא מדרבנן, - אך י"ל דלפ"מ דדחי הגמ' דל"ד זל"ז, היינו משום דבמקום הרוחה לא חשיב כלל כדבר האבד, וה"ז אסור מדאורייתא, וכ"נ מד' הריטב"א לעיל מינה שכתב דהדברים שנאסרו בחוה"מ מדרבנן, הוא דבר האבד בטירחא יתירא, וצורך המועד במלאכת אומן ושלא בשינוי, וכ"כ הרמב"ן בהל' חוה"מ, ולא הזכיר לאיסור מלאכה במקום הרוחה, ומשמע דה"ז אסור מדאורייתא.[[797]](#footnote-797)

**מאן תנא דפסידא אין הרוחה לא וכו' ר' יהודה היא דתניא מעין היוצא מתחילה משקין ממנו אפי' שדה בית הבעל,** הפסקי רי"ד הק' דלר"מ דהתיר אף השקאת בית הבעל דאיכא הרוחה, יתיר כל מלאכה במועד אפי' איכא הכרוחה, וכתב דלא התיר ר"מ אלא בבית הבעל שהיא זרועה ועומדת ואיכא פסידא קצת, דאם לא ישקה אותה יעשה אפיל והשתא יעשה בכיר, ור' יהודה דאסר לא חשיב לי' פסידא, אך בשאר מלאכות דליכא פסידא כלל מודה ר"מ דאסור, וכ"כ הר"ן לקמן בסוגיין.

**יתר על כן א"ר יהודה לא יפנה אדם אמת המים וישקה לגינתו ולחורבתו בחוה"מ**, בפירש"י כתב דהיינו דאף לאותה שדה לא יפנה לה לאמת המים חדש משום טירחא יתירא, ומזה הוא דמייתינן דאסר ר' יהודה טירחא יתירא אף במקום פסידא, וכ"כ התוס' וש"ר,[[798]](#footnote-798) - אך הריטב"א והר"ן כתבו בשם פירש"י דקאי על בית הבעל,[[799]](#footnote-799) וקמ"ל דלא מיבעיא דאסור להשקות בית הבעל דאיכא טירחא יתירא, אלא אף להפנות אמת המים לבית הבעל דטירחא זוטרא הוא אסור, והריטב"א תמה ע"ז, עיי"ש.

**ראב"ע אומר וכו' מעין שיצא מתחילה לא,** המאירי הק' דא"כ מ"ט הוצרך ראב"ע לומר במשנתינו דאין עושין את האמה במועד, הרי אף אם נעשית קודם המועד, הואיל ולא עברו בה המים עד המועד אין משקין בה, וא"כ ודאי דאסור לעשותה במועד, דהו"ל טורח שלא לצורך, והוכיח מזה דלא אסר ראב"ע אלא במעין שיצא מתחילה, אך באמת המים, הואיל ועמוקה ו' אע"פ שלא עברו המים בתוכה עד המועד משקין ממנו, דהואיל ועמוקה ו' ליכא חשש אינפולי, אך בד' תלמיד הרי"מ מבו' דאסר ראב"ע אף באמת המים, וזהו שכתב דהא דשרי ראב"ע לתקן את המקולקלת במועד, הוא באמה ישנה דלא פסקה.

**בשלמא מועד משום טירחא הוא ובמקום פסידא שרו רבנן אלא שביעית וכו',** הפסקי רי"ד כתב דהיינו דבשלמא במועד אין איסורו אלא מדרבנן משום טירחא, ובמקום פסידא התירו חכמים, ומשא"כ בשביעית דאסורה מדאורייתא, היאך התירו חכמים במקום פסידא, ועד"ז כתב בחי' תלמיד הרי"מ, - אך לדעת הסוברים דמלאכת חוה"מ אסורה מה"ת, מתפרש פירכא דגמ', דבמלאכת חוה"מ דעיקר איסורה הוא משום טירחא, ניחא הא דשרי במקום פסידא, וכמש"כ הריטב"א לקמן י"ג א' דכיון דטעם איסור מלאכה במועד הוא משום טירחא ושלא למעט בשמחת הרגל, ע"כ התירו חכמים בדבר האבד, כדי שלא יהא דואג על אבדתו ונמנע משמחת יו"ט, ועד"ז כתבו הראבי"ה בסימן תתל"ה ובס' הפרנס בסימן של"א, אך בשביעית דאין איסורה משום טירחא, אלא משום עבודת הקרקע, אין להתיר במקום פסידא, ועד"ז כתב הקר"א,[[800]](#footnote-800) - ועמש"נ עוד בזה בסימן ב'.

כ"ה טבת פ"ב

דף מס' 33

## השקאה ממי הקילון וממי גשמים

**ד' א' - בשלמא מי הקילון איכא טירחא יתירא אלא מי גשמים מאי טירחא איכא**, בד' התוס' לקמן בסוגיין ד"ה מדלין לירקות מבו' דעיקר איסורא דמי הקילון הוא משום דצריך לדלות בדלי ממקום עמוק, והו"ל טירחא יתירא, אך כל שהבור מלא ודולה משם בדלי ל"ה טירחא יתירא, וכ"כ החזו"א בסימן קל"ד סקי"א בדעתם, וכ"נ להדיא בחי' תלמיד הרי"מ,[[801]](#footnote-801) וכ"נ בדבריו לקמן בסוגיין בד"ה מדלין לירקות ובד"ה דקא דלי דוולא, וכן משמע בפירש"י ובפי' רגמ"ה.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאיסורא דמי קילון הוא משום דצריך למלאות בכלי, והא דבמי גשמים ליכא טירחא יתירא, הוא משום דא"צ למלאות בכלי אלא ממשיך המים לתוך גינתו,[[802]](#footnote-802) וכ"כ בפי' ר"ח והר"י מלוניל וההשלמה והתורי"ד והריא"ז והתוס' הרא"ש והריטב"א והר"ן והנימו"י, וכן נקטו הפוסקים בסימן תקל"ז.[[803]](#footnote-803)

**גזירה מי גשמים אטו מי קילון,** בפירש"י כתב דהיינו משום דמי קילון ג"כ הוו מי גשמים, וע"כ גזרו כל מי גשמים אטו מי קילון, וכ"כ המכתם ותלמיד הרי"מ, - אך התורי"ד כתב דהוא משום דמי גשמים אינם נמשכין וזוחלין כמו מי קילון,[[804]](#footnote-804) וכ"כ הריטב"א והר"ן.[[805]](#footnote-805)

**מי גשמים גופייהו לידי מי קילון אתו,** בחי' תלמיד הרי"מ כתב דלפ"ז לא אסרו אלא היכא דיש עומק בשדה ואתו לידי מי קילון, אך אם אין עומק בשדה ולא אתו לידי מי קילון, מותר להשקות מהן, ודוקא כשיש בהן מים רבים דאין לחוש שיפסקו ויבא להביא ממקום רחוק, ומשמעות דבריו דכל שיש עומק בשדה אסרו להשקות מהן, אף כשיש בהן שפע מים ואין לחוש שיבואו במועד לידי מי קילון, וכ"כ הב"י בסימן תקל"ז ס"ג בדעת פירש"י הנד' והמ"מ בפ"ח מיו"ט ה"א, ועיי"ש שכתב דהוא משום דאע"ג דיש בו שפע מים רבים, כיון דלאו מילתא פסיקתא היא גזרינן שמא יחשוב שהם מרובים כ"כ שלא יוכל לבא במועד לצורך דלי, ושמא לא יהיו כ"כ מרובים ויצטרך לדלות, וכ"כ המג"א שם סק"ב, והמ"ב שם סק"ט, וכ"כ החזו"א בסימן קל"ד סק"ח, - אך הנימו"י כתב דלא אסרו אלא במיעוט מי גשמים, אך כל שיש בהן שפע מי גשמים לא גזרינן.[[806]](#footnote-806)

**וקמיפלגי בדר' זירא דאמר וכו' נהרות המושכין מים מן האגמים מותר להשקות מהן בחוה"מ,**[[807]](#footnote-807)בפירש"י כתב דהיינו דלרב אשי דהא דאסרו במי גשמים הוא משום שבאין לידי מי קילון, הרי דבנהרות המושכין מן האגמים שאינם חסרים מחמת דילוי, מותר להשקות מהן, ולר' יוחנן דהא דאסרו במי גשמים הוא גזירה אטו מי קילון, אסור להשקות אף מנהרות המושכין מן האגמים שאינם חסרים, וכן פירשו ש"ר, - אך בפי' ר"ח כתב דר' יוחנן אית לי' דר' זירא, והיינו דנהרות המושכין מן האגמים ל"ד למי קילון, וע"כ לא גזרו בהן אטו מי קילון, אך לרב אשי דאיסורא דמי גשמים הוא משום דאתו לידי מי קילון, יש לאסור אף בנהרות המושכין מן האגמים, ומשמעות דבריו דלפ"ז מתפרש מה שאמרו דהני אגמים דבבל כמיא דלא פסקי דמו, דהיינו דלפ"ז יש להתיר אף לדעת רב אשי, משום דאינם פוסקין ולא אתו לידי מי קילון.

החזו"א בסימן קל"ד סקי"ד כתב בדין מעין שהוא בעומק, דאף דודאי דאסור לדלות ממנו בטורח מרובה, מ"מ אם העמיד בו משאבה והמים עולין מאליהן ומשקין את השדה שרי, ואע"ג דעשוי שתתקלקל המשאבה והוי כעבידי דפסקי, במעין לא גזרו, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**הפסיקות והבריכות שנתמלאו מים מערב יו"ט אסור להשקות מהן בחוה"מ,** בפירש"י כתב דהוא משום דפסקי ואתי לאיתויי מנהרות רחוקים, וכ"כ הר"י מלוניל ותלמיד הרי"מ והנימו"י,[[808]](#footnote-808) וכ"ה מבו' בד' התוס' בד"ה בשלמא, - אך התוס' הרא"ש תמה ע"ז דהיא גזירה מופלגת, דאין דרך להביא מים בכתף ממקום רחוק ולהשקות, וכתב לפרש בשם הראב"ד דמיירי בגומות שממשיכין לתוכן מים מן המעין ומשקין מתוכה את השדה,[[809]](#footnote-809) ובזה אמרו דאע"פ שנתמלאו מים מערב יו"ט אין משקין מהם, משום דאתי לידי קילון, כיון דהגומות עמוקות ויצטרך לדלות בדלי ולהשקות ואיכא טירחא יתירא.

**ואם היתה אמת המים עוברת ביניהן מותר,** בפי' רגמ"ה כתב דהוא משום דאי פסקי מי גשמים משקה מאמת המים, וכ"כ בפירש"י הנד', וכ"נ בד' ש"ר, - אך בד' הטור בסימן תקל"ז משמע דהיינו דכל דאמת המים עוברת ביניהם אין המים פוסקין מן החריצין וע"כ הוא דשרי, ועמש"כ בזה הב"י שם, והדרישה שם סק"ב.

הנימו"י כתב בשם הראב"ד דהיינו דוקא כשאמת המים עוברת בתוך הבריכה או הפסיקה, כדקתני עוברת ביניהן, דבכה"ג הוא דאמרינן דמימר אמר וכו', אך אם אינה עוברת בתוכן, אף שהיא נכנסת לתוך השדה, אסור להשקות מהן, דיש לחוש דילמא אתי למיטרח ולאתויי, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן קל"ד סק"ט, וכ"כ הב"י בסימן תקל"ז ס"ג לדעת הטור, דרק כשאמת המים עוברת בתוך הבריכה, הוא דלא פסקי, - אך הריטב"א כתב דהא דקתני אמת המים עוברת ביניהם ל"ד, אלא כל שעוברת בסמוך לשדה ממש קרי ביניהם, וכ"כ הב"י שם בדעת פירש"י הנד'.

החזו"א בסימן קל"ה הק' דלדעת ר' יוחנן דאסרו במי גשמים אף היכא דלא פסקי גזירה אטו מי הקילון, מ"ט התירו כשהיתה אמת המים עוברת ביניהם, ולא גזרו אטו מי הקילון, וכתב די"ל דכיון דלא התרת לו אלא כשיש מעין, מדכר דכיר דמי קילון אסור.

**והוא שרובה של שדה שותה מהן וכו',** החזו"א בסימן קל"ד סק"ט כתב דמודה רב פפא דמותר להשקות מאמת המים אף כשאינה מספקת לרוב השדה, דלא אסרו אלא להשקות ממי גשמים, אך במעין מותר להשקות בכל ענין, והיינו דבזה י"ל כטעמא דרב אשי דלא יבא להביא ממקום אחר, או דכיון דרוב המעינות מספיקין לא גזרו, ורק הכא דמשקה בבריכה, ס"ל לרב פפא דרק כשאמת המים עיקר ומי גשמים טפלין לא גזרו דהוי בכלל מעין, אבל כל שמשקה הרוב ממי גשמים הוי בכלל גזירת מי גשמים, ורב אשי ס"ל דגם כשמשקה עכשיו הרוב ממי גשמים שרי, דל"ה בכלל מי גשמים, כיון דיש כאן מעין שסומך עליו ולא יבא להשקות באיסור, ול"ה בכלל גזירת מי גשמים כיון דהשדה יש לה מעין בשדה זו, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ובמש"כ בזה בסימן קל"ה.

**בריכה שנוטפת מים משדה בית השלחין זו מותר להשקות ממנה שדה בית השלחין אחרת,** בפירש"י כתב דהיינו בריכה שנטפה מעט מעט מבריכה של בית השלחין אחר, מותר להשקות ממנה שדה בית השלחין זו, והתוס' הרא"ש תמה ע"ז, עיי"ש, וכתב לפרש כפי' הראב"ד דמיירי שיש ב' שדות בית השלחין זו למעלה מזו, והעליונה שותה מן המעין, ובקצה העליונה במורד בסמוך לתחתונה יש בריכה שהיא מקבלת תמצית כל מי העליונה, ומאותה בריכה מותר להשקות את התחתונה, ועד"ז כתב בפי' רגמ"ה ובפירש"י הנד'.

**והא עבידא דפסקה א"ר ירמי' ועדיין היא מטפטפת,** הריטב"א כתב דהיינו דלא הותר אלא בעוד שמטפטפת מן העליונה על בריכה זו דהשתא ליכא למיחש, ואף דיש לחוש דכשיפסוק הטפטוף יבא לטרוח, מ"מ כיון דמיירי כשלא פסק מעיין הראשון כדמפרש רב אשי חשיב ע"י ניצוקות אלו כאילו משקין את התחתונה מן המעיין עצמו, ובמעיין לא גזרו דפסיק, ועמש"כ החזו"א בסימן קל"ד סק"י, ועיי"ש במש"כ לפרש לדין זה לדעת הראב"ד דאף כשאמת המים עוברת בתוכה ס"ל לרב פפא דבעינן שתהא רובה של שדה שותה מאותה אמת המים.

**לא ידלה מן התחתונה וישקה את העליונה וכו' לא ידלה ממקום נמוך וישקה במקום גבוה,** למשמעות ד' רש"י ודעימי' דהותר לדלות מן המעין כדי להשקות, ולא נאסר אלא לדלות ממי הקילון בעומק דאיכא טירחא יתירא, צ"ל דהא דאסרו לדלות מן התחתונה ולהשקות את העליונה, הוא משום דבכה"ג שדולה ומעלה למקום גבוה, איכא טירחא יתירא, וכ"נ בפירש"י ובחי' תלמיד הרי"מ.

אך לדעת ש"ר דאסור לדלות מן המעין כדי להשקות, הרי דמה"ט הוא דאסור לדלות מן התחתונה ולהשקות, וכ"כ הריא"ז דהא דה"ז אסור הוא משום דאין משקין אלא ע"י המשכה, וצ"ב דא"כ מ"ט תני דלא ידלה מן התחתונה וישקה את העליונה, הרי אסור גם לדלות מן התחתונה ולהשקות אותה עצמה, - והריטב"א כתב דקמ"ל דגזרו השקאה בקילון אפי' בדבר מועט כגון זה שאין בו טורח כהשקאה דשדה גדולה,[[810]](#footnote-810) - אך בפי' הר"י מלוניל כתב דקמ"ל דאע"פ שאין גבהותה אלא מעט מזער, אפ"ה אסור משום טירחא, וכ"כ הנימו"י, ומבו' דכל שאינה גבוהה כלל מותר להשקות אף בכלי,[[811]](#footnote-811) וכ"כ הרי"צ גאות בהל' חוה"מ דלא ידלה ממקום נמוך וישקה את הגבוה, אבל מן העליונה לתחתונה ומן הגבוה להשקות את הנמוך מותר.

בטעם האיסור לדלות ממקום גבוה ולהשקות במקום נמוך, נחלקו הראשונים, **א** הרי"צ גאות בהל' חוה"מ כתב דהוא משום דיש בזה טירחא יתירא, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח מיו"ט ה"ב דהוא טורח גדול. - **ב** הריטב"א כתב דאף דאין בו טורח כהשקאה דשדה גדולה אסור משום דלא פלוג רבנן. - **ג** המכתם כתב בשם הראב"ד דאף דכשמדלה מערוגה לערוגה או מחצי ערוגה לחצי ערוגה אי"ז אלא טירחא זוטא אפ"ה ה"ז אסור, דאתיא כמ"ד דלא התירו לצורך דבר האבד במחובר, ולא קי"ל כוותי',[[812]](#footnote-812) וכ"כ תלמיד הרשב"א לקמן י"א א' בשמו. - **ד** התלמיד הרשב"א שם כתב בשם הראב"ד די"ל עוד דאתיא ככו"ע, וליכא הפסד כולי האי דמריח ערוגה זו יכולה לחיות האחרת, ועד"ז כתב הנימו"י בשמו דמה"ט הוי הטירחא יותר מן הפסידא, וכ"כ בהג"ה שבס' המכתם, דכל דהוי פסידא פורתא אין עושין בשבילו אפי' טורח מועט, וע"כ נאסר לדלות ממקום נמוך למקום גבוה.

## הדלאה להשקאת ירקות

**מדלין לירקות כדי לאכלן,** בפירש"י מבו' דאיירי בדלי' המותרת בבית השלחין, וקמ"ל דאף בבית הבעל מותר לדלות ולהשקות כדי לאכלן, והקר"א הק' דלפ"ז מאי ס"ד דרבה תוספאה לאסור כיון דליכא טירחא.

אך התוס' פירשו דאיירי בדלי' האסורה אף בבית השלחין משום טירחא יתירא, ואפ"ה שרי כדי לאכול, וכ"כ ש"ר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח מיו"ט ה"ב, והטוש"ע בסימן תקל"ז ס"ד, - והרמב"ן בהל' חוה"מ הוכיח מזה דלצורך אוכ"נ שרי אף טירחא יתירא,[[813]](#footnote-813) וכ"כ הריטב"א בסוגיין.

הריטב"א כתב דלא אייירי הכא כשהוא צריך לאכלן, דא"כ פשיטא דשרי, אלא קמ"ל דכיון שעומדין וראויין לאכילה ועומדין לימכר מדלין, והביאו המ"ב בסימן תקל"ז סקי"ד.[[814]](#footnote-814)

**ואם כדי ליפותן אסור,** בפירש"י כתב דהוא משום דהרוחה הוא, ואזיל לטעמי' דאיירי הכא בדלי' המותרת בבית השלחין, וכל הא דה"ז אסור כדי ליפותן, הוא משום דאי"ז אלא הרוחה בעלמא, - אך המ"מ בפ"ח מיו"ט ה"ב כתב דל"ד כדי ליפותן אסור, אלא אף אם הן נפסדין, מ"מ כל שאינו כדי לאכלן ה"ה כבית השלחין שאין מתירין בו טורח יתר, וכ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש והריטב"א והמאירי, והתוס' כתבו דהא דנקט כדי ליפותן, הוא דה"ז אסור אף בדליכא טירחא,[[815]](#footnote-815) וכ"כ הט"ז בסימן תקל"ז סק"ג, - ובגל' הגרע"א שם כתב לדון בזה, די"ל דהכא דהוא ראוי למועד, אלא שהוא אינו רוצה לאכלם, ע"כ כל דאיכא פסידא מותר אף לדלות, משום דאמרינן הואיל,[[816]](#footnote-816) שהרי אף ביו"ט מצינו שהתירו מלאכה גמורה משום הואיל במקום פסידא, וכמבו' בפסחים מ"ו ב' דמה"ט הוא דמותר לשחוט בהמה המסוכנת, ועמש"כ בזה הגנזי חיים שם.

**מאי מדלין שלופי,** בפירש"י כתב דהיינו שהן סמוכין יותר מדאי ונוטל אחת מבנתיים להרויחן, ובכה"ג אמרינן דאם לאכול אותן שנוטל מותר, ואם כדי ליפות שיגדלו הנותרות שירחיבו אסור, - ובחי' תלמיד הרי"מ הוסיף לפרש דכל שמתכוין לאכול אותן שנוטל שרי, אף שמתכוין גם כדי שיגדלו האחרות הנותרות, שהרי אינו נוטלן כסדר, ולא נאסר אלא כשאינו רוצה לאכול אותן שלוקט ואין כונתו אלא להרויח הנותרות, דבכה"ג הוי כמנכש דאסור, וכ"נ בד' הריטב"א,[[817]](#footnote-817) - אך בד' המאירי משמע דלא הותר אלא כשאינו מתכוין אלא לאכול אותם שהוא נוטל, אך כל שמתכוין גם כדי שיגדלו האחרות הנותרות אסור, ועמש"נ בזה בדף מס' 9.

התוס' הרא"ש הק' בשם הראב"ד דמ"ט שרי כשנוטלן לאכילה אף שנראה כמנכש, ומ"ש ממה שאמרו לקמן י' ב' דהאי מאן דפשח דיקלא אדעתא דדיקלא אסיר, ומשמע שם דאף אם פשח דיקלא לחיותא ומתחזי כאילו עביד לדיקלא אסור,[[818]](#footnote-818) וכתב דשאני הכא שהירק עצמו הנשאר משתבח לאכילה, וזה הנלקט נלקט לאכילה, וכ"כ המכתם, וצ"ב.

## עשיית עוגיות לגפנים

**ואין עושין עוגיות לגפנים וכו' הא בחדתי הא בעתיקי**. בפי' רגמ"ה כתב דהיינו דבחדתי אסור לעשותו בחוה"מ משום דאיכא טירחא יתירא, ובעתיקי שרי, וכ"כ בפירש"י הנד' ובפי' הר"י מלוניל והפסקי רי"ד ותלמיד הרי"מ והנימו"י,[[819]](#footnote-819) וכ"נ בד' הרי"צ גאות בהל' חוה"מ, - אך בחי' תלמיד הרשב"א כתב דהטעם שאסרו בחדשות אפשר מפני שאין בדבר הפסד כ"כ, א"נ משום דהוי כמכוין מלאכתו במועד, דהיכי אפשר דלא איצטריך להו עד השתא.

המכתם והמאירי ותלמיד הרשב"א והנימו"י כתבו בשם הראב"ד דלאו דוקא חדתי ממש, אלא אפילו כעין חדתי שהן אטומות לגמרי אסור, ועיי"ש שכתבו דל"ב טפח כמו שאמרו לקמן בסוגיין באמת המים, דהתם בעינן מקום לעבור בו מים וכל שלא נשאר בו טפח אינו ראוי לעבור בו מים, אבל כאן שהמים עומדין במקום אחד בכל דהו סגי, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א, והמ"מ בפ"ח מיו"ט ה"ג.

המ"מ שם כתב דלא הותר בעתיקי אלא לחזור ולחפרן כמו שהיו, אך אסור להעמיק בהן יותר ממה שהיו, וכ"כ הרמ"א בסימן תקל"ז ס"ה, - והפמ"ג באש"א שם סק"ד כתב דה"נ אסור להרחיבן יותר ממה שהיו, וכ"כ המ"ב שם סק"כ.

הרי"צ גאות שם כתב בשם ר"נ גאון די"מ דהא דשרי רב יהודה הוא בנטיעה חדשה שלא השרישה בארץ כראוי, ואם אין עושין לה עוגיות יבשים, והא דתני דאין עושין עוגיות הוא בישנים שהשרישו בארץ שאע"פ שאין המים נקוין לתוכה אין יבשין, והביאו המכתם בסוגיין, והמאירי הק' ע"ז, דא"כ הול"ל ילדה וזקנה.

## תיקון אמת המים המקולקלת

**שאם היתה עמוקה טפח מעמידה על ו' טפחים,** בפירש"י כתב דהיינו דאם נתקלקלה ונתמלאה עפר עד שעמדה לטפח, או שלא חפר בה מתחילה אלא טפח, מתקנין אותה ומעמידין אותה על ו' טפחים,[[820]](#footnote-820) וכן צידד בחי' תלמיד הרשב"א, עיי"ש, וכ"כ המג"א בסימן תקל"ז סק"ה והגר"א שם בדעת הרמב"ם והשו"ע דאף אם ל"ה בה מתחילה אלא טפח מותר להעמידה על ו' טפחים.

אך הריטב"א תמה דבגונא דלא חפר בה מתחילה אלא טפח, מיקרי עושה אמה בתחילה ואסור, ולא הותר אלא כשמתחילה הי' בה ו' טפחים ונתקלקלה, וכ"כ בפי' רגמ"ה ובפירש"י הנד', וכ"כ השבה"ל בסימן רכ"א בשם הרגמ"ה, וכ"כ המכתם ותלמיד הרשב"א בשם הראב"ד, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והריא"ז והמאירי והטור בסימן תקל"ז, - ועמש"כ בזה הגר"א שם ס"ו, והמ"ב שם סקכ"ג, ובשעה"צ שם סקי"ז.

המכתם כתב בשם הראב"ד דטעם הא דלא הותר להוסיף על השיעור הראשון, אלא לנקותו מן העפר והצרורות שנפלו בתוכו, אבל לא מרחיק בהם ולא מעמיק, הוא משום דאי"ז צורך המועד, אלא שהתירו משום דבר האבד, וכיון דמשום פסידא התירו, סגי לי' במאי דהוה מגלגל בי' מעיקרא,[[821]](#footnote-821) אך דברים שהותרו משום צורך המועד, הותר כל הצריך לו.

מד' רש"י וש"ר מבו' דאף כשהיתה מתחילה עמוקה ו' טפחים ונסתמה כולה אסור לתקנה, ולא הותר לתקנה אלא כשנשתייר בה טפח, - ובטעם האיסור בזה כתב התורי"ד בריש פירקין כתב דהוא משום דבכה"ג איכא טירחא יתירא, - אך בפי' הר"י מלוניל במתניתין כתב דהוא משום דנראה כאילו עושה אותה מתחילה, וי"ל דהוא משום מראית העין שיבואו לומר שעושה אותה בתחילה, וכ"כ בחי' תלמיד הרי"מ לקמן בסוגיין בפי' קמא, - וי"ל עוד, דכיון דכשנסתמה כולה דמי לעושה אותה מתחילה, לא פלוג רבנן ואסרו גם בזה,[[822]](#footnote-822) וזה ע"ד מש"נ לעיל בהערה בטעמא דרש"י ודעימי' דאף כשלא חפר בה מתחילה אלא טפח הותר לתקנה ולהעמידה על ו' טפחים.

**פשיטא חצי טפח וכו' כיון דלא עבר מיא לאו כלום,**[[823]](#footnote-823)בפירש"י כתב דהיינו דחצי טפח לא חשיב ולא מידי, כיון שאין עוברים בו המים והו"ל כעושה אמת המים בתחילה, וכ"כ תלמיד הרי"מ והתוס' הרא"ש והריטב"א, - אך בפי' רגמ"ה כתב דהוא משום דבאמה בת ג' טפחים לא עברי מיא שפיר, והוי טירחא דלא צריך, וכ"כ בפירש"י הנד', והנחל"ד הק' דא"כ מאי איריא חצי טפח על ג' טפחים, הרי אף בטפח או טפחיים על ג' אסור, כיון דבג' לא עברו מיא, ועמש"כ החזו"א בסימן קל"ה.

**טפחיים על שבעה מהו וכו',** בפי' רגמ"ה משמע דהצד לאסור בזה הוא מתרי טעמי, חדא משום דהטפח היתר שכורה הוא טירחא דלא צריך, ועוד ששוחה עצמו בשביל אותו טפח יותר מדאי, וכ"כ הנימו"י, והר"י מלוניל והר"ן כתבו רק לטעמא בתרא.

**תיקו,** הרי"צ גאות בהל' חוה"מ כתב דלא איפשיטא ולחומרא, וכ"כ הר"י מלוניל הר"ש בן היתום והמאירי והנימו"י,[[824]](#footnote-824) וכ"כ הנחל"ד בדעת הרי"ף והרא"ש והטור שהשמיטו לדין זה, - אך הרמב"ם בפ"ח מיו"ט ה"ג כתב דאם היתה עמוקה טפחיים מעמיקה עד ז', והמ"מ שם כתב דהוא משום דהוי ספק בשל דבריהם ולקולא,[[825]](#footnote-825) וכ"כ הריטב"א דאזלינן לקולא משום דהוא איסור דרבנן, וכ"כ הפסקי ריא"ז דספיקו להקל, וכ"כ השו"ע בסימן תקל"ז ס"ו.[[826]](#footnote-826)

כ"ו טבת פ"ב

דף מס' 34

**ד' ב' - לשחופי נהרא,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו לנקותו מחמת עפר וצרורות שנפלו בו, וכ"כ הר"י מלוניל והמאורות והרא"ש בסימן ו' והריטב"א. - **ב** הערוך בע' שחף כתב דהיינו לעקור ענפי אילנות הגדלים בנהר, וכ"כ בפי' רגמ"ה ובפירש"י הנד' והפסקי רי"ד. - **ג** הר"ן כתב בשם הראב"ד דגריס לסחופי נהרא, ופירש דהוא כמו מטר סוחף, וכ"כ הנימו"י דהתיר להעמיק בית מדרון כדי שירד בכח, וכ"כ המאירי בשם יש מי שפירש.

**למיכרא נהרא טמימא,** בפירש"י כתב דהוא לכרות נהר שנטמם מחמת עפר וצרורות שנפלו בו, ובפי' הר"י מלוניל כתב דאף דנסתם לגמרי הותר לפנותו, משום דהוי לצרכי רבים, וכ"כ תלמיד הרי""מ בפי' בתרא והנימו"י, - אך תלמיד הרי"מ בפי' קמא כתב דהותר אף לצורך יחיד, דאף שאסרו לתקן אמה המקולקלת כשלא נשתייר טפח, היינו משום דלגבי אמה שדרך כל אדם לעשות אמה סביב שדהו, או שעושה אותה בתחלה או שהוא מתקן את המקולקלת, יש לחוש שאם אינה עמוקה טפח יבואו לומר שעושה אותה בתחילה, אך בנהר הכל יודעין שאין עושין נהר בתחילה, וגם רואין קילוחו שפנה לצד אחר, וליכא למיחש למידי.

**לאקדוחי נהר בורניץ,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו להרויח נקב כדי שיקלחו מימיו יפה, וכ"כ הר"י מלוניל והריטב"א והר"ן והנימו"י, ועד"ז כתב הרי"צ גאות בהל' חוה"מ. - **ב** הערוך בע' קדח כתב דהיינו לפנות שירטון שבאמצע הנהר, וכ"כ בפי' רגמ"ה ובפירש"י הנד'. - **ג** הרא"ש בסימן ו' כתב בשם הראב"ד דהיינו שהי' הנהר רחוק מן העיר והי' להם טורח לשאוב ממנו וקדחו את גדותיו והביאו את המים דרך חריץ אל העיר, ועד"ז כתב הקר"א בדעת הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"י.

## צרכי רבים

**כיון דשתו מיני' רבים כרבים דמי ותנן עושים כל צרכי רבים**, הריטב"א כתב דקמ"ל דעושין צרכי הרבים אפי' בטורח גדול וכעין עובדין דחול, - והרא"ש בסימן ו' כתב בשם הראב"ד דשרי אף בטורח גדול ופרהסיא וכיוון מלאכה במועד,[[827]](#footnote-827) וכתב דשרי אף שלא לצורך המועד, כיון דלא יעשו לעולם אם לא במועד, ונתבאר להלן.[[828]](#footnote-828)

הריטב"א כתב דלא הותר אלא משום דרבים שותין ממנו, אף אם לא היו ראויין המים אלא להשקות שדות בלחוד, ל"ה חשיב כצרכי הרבים לטרוח בהן במועד טירחא יתירא.[[829]](#footnote-829)

בעיקר מה שאמרו דהא דשרי הוא משום דהוי צרכי רבים נחלקו הראשונים, **א** הרא"ש בסימן ו' כתב בשם הראב"ד דקאי גם על הא דשרי לשחופי נהרא ולמיכרא נהרא, דהוא משום דהוי צרכי רבים, וכ"כ המאירי והנימו"י. - **ב** בד' הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"י ופ"ח ה"ד מבו' כמש"כ הקר"א דלא קאי רק על הא דשרי לאקדוחי נהר בורניץ, אך הא דשרי לשחופי נהרא ולמיכרא נהרא, הוא אף ליחיד, וכ"כ תלמיד הרי"מ בפי' קמא, וכ"כ הקר"א בדעת התוס'. - **ג** בפי' הר"י מלוניל מבו' דקאי גם על הא דשרי למיכרא נהרא אף שנסתם לגמרי, דהוא משום דהוי צרכי רבים, ומשמעות דבריו דלא קאי על הא דשרי לשחופי נהרא, דכיון דלא נסתם לגמרי שרי אף ליחיד, וכ"כ תלמיד הרי"מ בפי' בתרא.

למש"כ בפירש"י ודעימי' דלאקדוחי נהרא הוא להרויח נקב, מתפרש הא דלא הותר אלא לצרכי רבים, משום דהו"ל כחפירת בורות דאסורה לצורך יחיד, - אך למש"כ הערוך ודעימי' דהוא לפנות שירטון שבאמצע הנהר, צ"ב דמ"ט לא הותר אלא לצרכי רבים, והקר"א כתב דצ"ל דאיירי בגונא דיש בזה טירחא יתירא, וע"כ לא הותר לצורך יחיד, - וי"ל עוד כמש"כ הרא"ש בסימן ו' בשם הראב"ד דעשו כן בפרהסיא ובכיוון מלאכה במועד, וע"כ לא הותר אלא לצורך רבים, - וי"ל עוד כמש"כ הרא"ש בסו"ד בשם הראב"ד דאיירי שלא עשו כן לצורך המועד, וע"כ לא הותר אלא לצרכי רבים.[[830]](#footnote-830)

## חפירת בורות לצורך רבים

**חטיטה אין חפירה לא וכו',** בטעם הא דשאני חפירה מחטיטה ולא הותרה אלא כשהרבים צריכין להן, נחלקו הראשונים, **א** התוס' לעיל ב' א' ד"ה וחוטטין כתבו דהוא משום דבחפירה איכא טירחא יתירא, וכ"כ הר"י מלוניל ותלמיד הרי"מ, וכ"נ בד' המאורות והריטב"א. - **ב** הרא"ש בסימן ו' כתב בשם הראב"ד דהוא משום דחפירה היא מעשה אומן ולא הותרה אף לצורך רבים אלא לצורך המועד, וכ"כ השיטת ריב"ב בשלהי פירקין והנימו"י בסוגיין, והטוש"ע בסימן תקמ"ד ס"ב. - **ג** בד' הרמב"ן במלחמות לקמן ח' ב' ובתורת האדם שער הסוף ענין הקבורה משמע דהוא משום דלא התירו צרכי רבים שלא לצורך המועד בתחילת מלאכה, ולא הותר אלא לתקן אותן.[[831]](#footnote-831)

לד' התוס' ודעימייהו מבו' דלא הותרה טירחא יתירא בצרכי רבים, אלא כשהרבים צריכין להן, וע"כ הוא דלא הותר לחפור בורות כשאין הרבים צריכין להן, - אך הרא"ש בסימן ו' כתב בשם הראב"ד דהותרה טירחא יתירא בצרכי רבים אף שלא לצורך המועד, וכ"כ המ"ב בסימן תקמ"ב סק"ב וסקי"ב.

**לא שנו אלא שאין רבים צריכין להם אבל רבים צריכין להם אפי' חפירה מותר,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דלא נאסר לחפור אלא כשיש להם הרבה מים לשתות, אך כל שאין להן מים לשתות אפי' חפירה מותר, כן פירש הריטב"א בד' רש"י. - **ב** הרמב"ן במלחמות לקמן ח' ב' ובתורת האדם שער הסוף ענין הקבורה כתב דהיינו דלא נאסר לחפור אלא כשאין רבים צריכין להם במועד, אך כל שרבים צריכין להם במועד אפי' חפירה מותר, וכ"כ הרא"ש בסימן ו' בשם הראב"ד, ופירש דהיינו משום דלא הותר עשיית צרכי רבים במעשה אומן, אלא לצורך המועד. - **ג** הריטב"א כתב בשם תוס' דהיינו דלא נאסר לחפור אלא כשאין רבים צריכין להם אפי' לאחר המועד לאלתר, אך כל שרבים צריכין להם לשתות לאחר המועד לאלתר, אפי' חפירה מותר כדי שיהיו מזומנים להם לאחר המועד לאלתר. - **ד** הריטב"א כתב בשם הרמב"ן דהיינו דלא נאסר לחפור אלא כשאין רבים צריכין להן במועד אלא להרוחה בעלמא, שלא יצטרכו כולם למלאות ממקום אחד, אך כל שרבים צריכין להן במועד שיהיו המים קרובים להם יותר אפי' חפירה מותר.[[832]](#footnote-832)

למש"כ הרמב"ן והראב"ד נתחדש דחטיטה מותרת אף כשאין הרבים צריכין להן במועד, והרמב"ן כתב דהיינו כדי שיהיו מצויין להן לאחר המועד כשיצטרכו להן, והרא"ש כתב בשם הראב"ד דהוא משום דצרכי רבים אין נגמרים אלא בשעת הבטלה, ומשום דדמי לקדירה דבי שותפי, ובשעה שהן בטילין ומתחברין כולן ועושין אם לא יעשה אז לא יעשה לעולם, - אך למש"כ הריטב"א בשם הרמב"ן, לא הותרה אף חטיטה אלא לצורך הרבים במועד, וכ"כ הריטב"א בתו"ד דלצורך אחר זמן לא הותרה אף חטיטה,[[833]](#footnote-833) - והנימו"י לעיל בסוגיין כתב בשם הראב"ד שנסתפק בזה אם הותר צרכי רבים אף שלא לצורך המועד, אך י"ל דדבריו קיימי רק כשהוא טורח גדול ופרהסיא ומכוין מלאכתו במועד, אך בלא"ה שרי אף לצורך אחר המועד.[[834]](#footnote-834)

## חפירת בורות לצורך יחיד

**חוטטין בורות של יחיד בשיחיד צריך להן,** מבו' דאף כשהיחיד צריך להן לא הותרה אלא חטיטה, אך חפירה אסורה, ונחלקו הראשונים בזה, דהרמב"ן בהל' חוה"מ כתב דכל שאין לו מים לשתות מותר לחפור אף בטירחא ובמעשה אומן,[[835]](#footnote-835) ולא אסרו אלא כשיש לו לשתות מן הנהר וממקום שהרבים שותין, אלא שדרך בע"ב לשתות מבורות שלהם בבתים, ועכשיו כלו המים שלו והוא צריך לחזור ולמלאותן ולשתות מהן כדרכו במועד, וע"כ התירו לו חטיטה,[[836]](#footnote-836) וכ"כ הריטב"א דכל שאין לו מים לשתות שרי לחפור, דאף יחיד הותר לעשות כל מלאכה לצורך אכילה ושתי' אף בטורח גדול, כמו שמצינו לקמן י"ב ב' דקוצר ודש וזורה, וכ"כ המאירי לקמן י"ט א'.

אך הריטב"א כתב לדעת רש"י דאף כשאין לו מים לשתות לא הותר לחפור, וכ"ה מבו' בד' הר"ן לעיל ד' א' דכיון דחפירה בעיא אומנות לא הותרה אף לצורך אכילה, והא דמדלין לירקות כדי לאכלן, הוא משום דאי"ז אומנות,[[837]](#footnote-837) - והמ"מ בפ"ח מיו"ט ה"ד כתב בדעת הרמב"ם דאף אם אין לו מה לשתות לא הותר לחפור, לפי שהמים מצויין בזול, ואף אם אין לו מה ישתה אלא ממקום רחוק הרבה לא התירו לו חפירה, וכ"כ המ"ב בסימן תקמ"ד סקי"ד דאף אם אין לו מה ישתה אלא מפני דוחק הרבה אסור לחפור, ורק אם אין משיג לשתות כלל מותר לחפור.

כ"ט טבת פ"ב

דף מס' 35

## צרכי רבים

**ה' א' -** הרא"ש בסימן ו' בשם הראב"ד כתב דצרכי רבים נעשין אף בטורח גדול ובפרהסיא ובכיוון מלאכה במועד, משום דצרכי רבים אינם נגמרים אלא בשעת הבטלה ומשום דדמי לקדירה דבי שותפי, ובשעה שהן בטילין ומתחברין כולן ועושין אם לא יעשה אז לא יעשה לעולם, וע"כ הותר אף בכיוון מלאכתו במועד וטורח גדול,[[838]](#footnote-838) ומה"ט הותר גם שלא לצורך המועד, כיון דצרכי רבים לא יעשו לעולם אם לא במועד, והמאירי י"ט א' כתב דמה"ט הותרה עשייתן לצורך המועד אף במעשה אומן, והלבוש בסימן תקמ"ד ס"ב כתב דהיינו דמה"ט הו"ל כדבר האבד, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ב דהו"ל קצת כדבר האבד,[[839]](#footnote-839) - אך בתשו' הריב"ש סימן תקי"א כתב דהא דהותרו צרכי רבים במועד אף בטורח גדול, הוא משום דכל צרכי רבים דבר מצוה הוא, וכ"ה מבו' בדבריו בסו"ס רכ"ו,[[840]](#footnote-840) ועיי"ש שכתב דלשאר צרכי מצוה לא התירו מעשה אומן במועד, ואף שהתירו צרכי רבים אף ע"י אומן, הלכות מועד הלכות עקורות הן ואין למדין זמ"ז.

## צרכי רבים שיש להם מנהיג

המג"א בסימן תקמ"ד סק"ג כתב דלמש"כ הראב"ד דהא דהותר לעשות צרכי רבים במועד הוא לפי שצרכי רבים אין נגמרים אלא בשעה שהם בטלים ומתחברים כלם ואם לא יעשו עכשיו לא יעשו לעולם, משמע דאם יש מנהיג שהרשות בידו לעשות לבדו אסור לעשותו במועד.

וצ"ע ממש"כ הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הי"ב דכל השטרות שהותרו לכתבם במועד, הוא משום דהוו כצרכי רבים, וכתב הר"ן בתשו' הריב"ש סימן ש"צ דהיינו משום דכל דבר המזדמן תדיר ויש בו תיקון המדינה, אע"פ שבכל פעם ופעם הוא דבר פרטי, חשיב כצרכי רבים, והמג"א בסימן תקמ"ה סקי"ז כתב דכיון דאי"ז לצורך המועד לא הותר אלא במעשה הדיוט, ונתבאר בדף מס' 28, ותיקשי דאף דחשיב כצרכי רבים, מ"מ כיון שהוא דבר פרטי הו"ל כצרכי רבים שיש להם מנהיג, דלא הותר לעשותו במועד.[[841]](#footnote-841)

וצ"ל כמשמעות ד' המ"ב בסימן תקמ"ד סק"א דכל הא דלא הותר צרכי רבים כשיש להם מנהיג, היינו דבכה"ג לא הותר לכוין מלאכתו במועד, דעיקר מה שהותר בצרכים רבים לכוין מלאכתו במועד, הוא משום דכל צרכי רבים אינם נגמרים אלא בשעה שהם בטלים כולם ומתחברים יחד ואם לא יעשו עכשיו יתבטל הדבר, וזה ל"ש כשיש להם מנהיג, אך עיקר התירא דצרכי רבים אף שלא לצורך המועד, הוא אף כשיש להם מנהיג.[[842]](#footnote-842)

## צרכי רבים שאינם לצורך הגוף

בתשו' הרשב"א ח"ד שכ"ו צידד דלא הותר צרכי רבים במעוד במלאכת אומן, אלא בדברים הצריכים לגוף כחפירת בורות שיחין ומערות וכיו"ב בהסרת הקוצים מן הדרכים ותיקון הרחובות, שבכל אלה יש בהן צורך רבים לחיותם ולשמור מן הנזקין שא"א לרבים להתבונן בדרכים, והרי אפי' בשבת התירו לטלטל הקוץ ברה"ר ולהוליכו פחות מד' אמות ובכרמלית אפי' טובא כדי שלא יזיקו הרבים, ואף התירו לכבות גחלת של מתכת ולר"ש אף גחלת של עץ, וה"נ הוא בתיקון מרחצאות שיש בהן חיי נפש משום רחיצת גופו דלא ליתי לידי שיחנא וכיבי, ועיי"ש שדקדק כן מהא דתניא לקמן בסוגיין דיוצאים על הדרכים וכו' ומנין שאם לא יצאו ולא עשו כל אלו דמים שנשפכו מעלה עליהם הכתוב כאילו שפכום וכו', אלמא כל אלו משום חיי נפש התירו, וכתב לפ"ז דלא הותר לתקן את העיר וחומותי' לצרכי רבים, כל שאין בו משום חשש נפשות, ולא הותר לבנות ביהכנ"ס של רבים.

אך הנשמ"א בכלל ק"ו סק"ב כתב דבד' הרא"ש משמע דפליג ע"ד הרשב"א והותרו צרכי רבים אף כשאינם צרכי הגוף, אך בהמש"ד כתב דאפשר דהרא"ש מודה לרשב"א, וכן משמע בד' הריב"ש בסו"ס רכ"ו,[[843]](#footnote-843) עיי"ש.

הרמ"א בסימן תקמ"ד ס"א הביא לדינא לד' הרשב"א דלא הותר מעשה אומן לצרכי רבים, אלא לצורך הגוף, - אך השו"ע בסימן תקמ"ה ס"ב כתב דאם אין להם ס"ת כשר לקרות בו בציבור מותר להגיהו בחוה"מ כדי לקרות בו בציבור, ואם אין להן ס"ת כלל, אם אפשר לכתבו כולו בחוה"מ ע"י סופרים הרבה יכתבוהו, דצורך המועד הוא לקרות בתורה בציבור במועד, והגר"א בסימן תקמ"ד ס"א כתב דהוא דלא כמש"כ הרשב"א דלא הותר צרכי רבים במעשה אומן אלא לצורך הגוף, דלפ"ז לא הותר לכתוב או להגי' ס"ת אף לצורך רבים במועד, כיון דאינו צרכי הגוף, - אך הפמ"ג באש"א בסימן תקמ"ה סק"ד כתב דצ"ל דאף דלא הותר צרכי רבים במעשה אומן כשאין הגוף נהנה, מ"מ לקרות הפרשה במועד שרי טפי, והניח לזה בצע"ק, והנשמ"א בכלל ק"ו סוסק"ב כתב דהתם עיקר ההיתר הוא משום דהו"ל כדבר האבד, עיי"ש.

## תיקון מרחץ במעשה אומן

המג"א בסימן תקמ"ד סק"א כתב דבד' הרשב"א בתשו' שם משמע דהותר תיקון מרחץ במועד אף במעשה אומן, אך בד' הרא"ש משמע דדוקא מעשה הדיוט שרי דאינו צורך המועד, - והנשמ"א בכלל ק"ו סק"ב תמה ע"ז דלהדיא כתב הרא"ש דמעשה אומן שרי אף לצורך המועד והיינו חפירת בורות שיחין ומערות ובני סכותא דירושלמי, והרי דבההיא דהירושלמי הותר תיקון המרחץ אף במעשה אומן, משום דהוא לצורך המועד,[[844]](#footnote-844) וגם מש"כ הרשב"א דשרי אף במעשה אומן, י"ל דהיינו כשיוכלו לגמרו במועד דהו"ל לצורך המועד, וכאשר כ"ה להדיא בתחילת ד' הרשב"א שם דלא הותר צרכי רבים במעשה אומן, אלא לצורך המועד, וכ"כ השעה"צ שם סק"ה דמודה הרא"ש דכל דהוא לצורך המועד שרי אף במעשה אומן.

**בורות שיחין ומערות של יחיד כונסין מים לתוכן,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** הריטב"א כתב בשם רש"י דהיינו שממשיכין שם ע"י חריץ או אמה, אך לא הותר לכנוס ע"י כלים, דטורח גדול הוא, והשעה"צ בסימן תקמ"ד סקט"ז פירש לדבריו דממשיכין שם ע"י חריץ או אמה המתוקנין מכבר. - **ב** בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהיינו דאם נתקלקל החריץ והמקור שדרך עליו היו באין המים לתוך הבור, מותר לתקנו או לעשותו בתחילה כדי שיתכנסו הרבה מים לתוכו דהוי טירחא זוטא, וכ"כ בפי' ריבב"ן דהיינו דעושה דרך שילכו שם. - **ג** בפי' הר"י מלוניל כתב דהיינו לקבץ שם מימי גשמים שמקבלין בכלים כשיורדין מן הגגין ומוליכן לתוך חריציו ונעיציו,[[845]](#footnote-845) והא דשרי הוא לפי שאי"ז טורח מרובה כמו שיש בחפירה, וכ"כ המאירי והר"ן והנימו"י, וכ"כ המג"א בסימן תקמ"ד סק"ה, וכתב דלהביא מים דרך חריץ משמע ברא"ש דאסור, (וזה ממש"כ הרא"ש בסימן ו' דמותר לעשות חריץ מעשה הדיוט לצורך רבים), והמ"ב שם סקי"ז כתב דהיינו דאסור לעשות חריץ ולהביא מים דרך שם.

השיטת ריב"ב בשלהי פירקין כתב דהא דהותר לכנוס מים לתוך בורות של יחיד אף שלא לצורך המועד, הוא משום דכניסת מים בתוכן לאו כלום הוא.

אך למש"כ תלמיד הרי"מ דמתקן או עושה מתחילה חריץ שיבואו המים דרך עליו, צ"ב דיש בזה מלאכה, ומ"ט הותר לעשות כן שלא לצורך המועד, - וצ"ל לדעתו דהא דאין היחיד צריך לו, לאו היינו דאי"ז כלל לצורך המועד, אלא היינו דיש לו מים במקום אחר,[[846]](#footnote-846) וכמש"כ כן תלמיד הרי"מ בהא דאין רבים צריכין להן דהיינו שיש להם מים הרבה מצד אחר.[[847]](#footnote-847)

**וחוטטין אותן אבל לא שפין את סדקיהן,** ט"ס הוא, וצ"ל ושפין את סדקיהן, כאשר כ"ה בד' הרי"ף והרא"ש וש"ר, ובחי' תלמיד הרי"מ כתב בהא דתניא דלא סדין אותן בסיד, ול"ד להא דשפין את סדקיהן, דהיינו משום דלא הותר אלא לתקן את הסדקין לבדן, אך לסוד אותן בסיד ולתקן את כל הבור אסור.

ב' שבט פ"ב

דף מס' 36

## יציאה על הכלאים

**ו' א' - ואכלאים בחוה"מ נפקינן וכו',** התוס' עמדו דמ"ט לא פריך גם על שאר מילי שנשנו במשנתינו שעושין בחוה"מ, דמתקנין את הדרכים ואת הרחובות ואת מקואות המים, והתם תנן דבט"ו באדר מתקנין אותן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י בריש פירקין כתב דהא דתנן דיוצאין אף על הכלאים לא איצטריך לאשמועינן דמותר לצאת על הכלאים, אלא קמ"ל דזמן יציאתן הוא במועד וא"צ לצאת קודם, ולפ"ז זהו דפריך הכא מהא דתנן דבט"ו באדר יוצאין, והרי דצריך לצאת קודם המועד, וכ"כ תלמיד הרי"מ והנימו"י שם, ועד"ז כתבו התוס' בריש פירקין דהא דפריך רק על כלאים הוא משום דהא דתנן דיוצאין על הכלאים היינו דמצוה הוא לצאת, והיינו דהזמן שקבעו חכמים דמצוה לצאת הוא בחוה"מ, וע"ז פרכינן מהא דתנן דבט"ו באדר יוצאין. - **ב** התוס' הרא"ש כתב דבתיקון הדרכים לא קתני ויוצאין לתקן את הדרכים כדקתני התם, משום דהתם איירי בתחילת זמן יציאה, והכא איירי בגונא שהוצרכו לתקנם במועד דמותר לתקנם, ולא פריך אלא בהא דתנן דיוצאין אף על הכלאים דמשמע דהוא תחילת זמן יציאה, וזה דלא כדתנן התם דתחילת זמן יציאה הוא בט"ו באדר. - **ג** בחי' תלמיד הרי"מ בסוגיין כתב דהוא משום דבתיקון הדרכים וכו' אין להן זמן קבוע, ואע"ג דמט"ו באדר צריך לבי"ד לתת לב עליהם, מ"מ קמ"ל במתניתין דאם נתקלקלו אח"כ או שלא הספיקו לעשותן קודם חוה"מ, מותר לעשותן בחוה"מ אע"ג דיש בזה טירחא, אך בכלאים ליכא למימר הכי, שהרי זמן הזריעה הוא בפרק אחד ומיד שהכלאים ניכרים אסור לקיימן כלל, ואם זמן הכרתם הוא מט"ו באדר יוצאין עליהן מיד, וא"כ היאך קבע התנא זמן יציאתן בחוה"מ. - **ד** המאירי כתב ע"פ הירושלמי, דבתיקון הדרכים וכו', אף שיוצאין בט"ו באדר, מ"מ קמ"ל מתניתין דאם חזרו גשמים וקלקלו חוזרין ועושין דברים אלו בחוה"מ, אך בכלאים ליכא לשנויי הכי דכיון שנעקרו נעקרו.

**מ"ש בחוה"מ דנפקינן,** למש"כ בפירש"י בריש פירקין דליכא איסור כלל ביציאה על הכלאים, ועיקר דינא דמתניתין הוא דקבעו זמן בחוה"מ לצאת על הכלאים, הרי דזהו דפרכינן דמ"ט קבעו חכמים זמן היציאה על הכלאים בחוה"מ, וכ"כ בחי' תלמיד הרי"מ דכיון דמפרשינן למתניתין דהא דיוצאין אף על הכלאים היינו דזהו הזמן שקבעו חכמים לצאת, פריך עלה דמ"ט קבעו זמן יציאתן בחוה"מ, ליקבעו להן לפני המועד יומים או שלש או אחר המועד, אך אם הוה מפרשינן למתניתין דהתירו לצאת בחוה"מ הוה ניחא.

אך בד' הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הי"א מבו' דדינא דמתניתין הוא דהותר לצאת בחוה"מ על הכלאים משום דהוו צרכי רבים, ואלמלי הא דהו"ל צרכי רבים הי' אסור לצאת על הכלאים,[[848]](#footnote-848) וכ"כ המאירי בריש פירקין דהא דתנן דיוצאין על הכלאים הוצרך להתיר יציאה על העיון, וכ"ה מבו' בד' תלמיד הרשב"א לקמן י' ב', ובד' הט"ז בסימן תקמ"ד סק"א, והגר"א שם, והמחה"ש שם סק"ה, ונתבאר להלן, - ולפ"ז הא דפריך דמ"ש בחוה"מ דנפקינן, היינו דמ"ט התירו לצאת בחוה"מ כיון דאפשר לצאת קודם המועד או אחר המועד, וכ"ה מבו' בד' הנשמ"א בכלל ק"ו סק"ו, ונתבאר להלן.

**משום שכר פעולה דמוזלי גבן,** בחי' תלמיד הרשב"א לקמן י' ב' הוכיח מזה דדבר שצריך לקנותו עכ"פ או עכשיו או אחר המועד מותר לו להקדים לקנותו במועד בזול, ומה"ט הוא דיוצאין על הכלאים בחוה"מ משום שכר פעולה דמוזלי גבן,[[849]](#footnote-849) - ולדעת הסוברים דאסור לקנות צרכי תשמישו בזול בחוה"מ, או דעכ"פ אסור לעשות מלאכה גמורה לצורך כך, ונתבאר בדף מס' 10, צ"ע דא"כ מ"ט הכא התירו משום שכר פעולה דמוזלי גבן, - אמנם לפירש"י ודעימי' דליכא איסור כלל ביציאה על הכלאים, הרי דמה שאמרו דהוא משום שכר פעולה דמוזלי גבן, היינו דמה"ט קבעו זמן היציאה בחוה"מ, ולא מצינו דהותר איסור מלאכה בחוה"מ משום שכר פעולה דמוזלי גבן, - והנשמ"א בכלל ק"ו סק"ו כתב לישב בע"א דמשום שכר הקדש התירו.[[850]](#footnote-850)

\*הרמ"א בסימן תקמ"ד ס"א כתב דלשאר צרכי מצוה אסור לעשות מלאכת אומן במועד, והגר"א שם כתב ללמוד לזה ממה שאמרו הכא דטעמא דיוצאין על הכלאים הוא משום שכר פעולה וכו', והדמש"א שם פירש דהיינו ממה שלא התירו אלא משום שכר פעולה, אך בלא"ה אסור אף דהוא צורך מצוה, - אך התורת רפאל בסימן צ"ד הק' ע"ז, דהרי עקירת כלאים הויא מעשה הדיוט, ומעשה הדיוט הרי הותר לצורך מצוה, דלא אסר הרמ"א אלא במעשה אומן, ועיי"ש שכתב לפרש דמכוון הגר"א הוא להוכיח דהותר מעשה אומן לצורך מצוה, והוא ממה שהתירו לעשות בחוה"מ משום ריוח דהקדש.[[851]](#footnote-851)

התוס' הק' דלמ"ד דשכר פעולה שאין לו מה יאכל אסור היאך יטלו שכרן,[[852]](#footnote-852) ובד' המג"א בסימן תקמ"ד סק"ה מבו' דמכוון הקו' היא דאף דהותרה עקירת הכלאים, מ"מ היאך הותר ליטול שכר, הרי לא הותרה עשיית מלאכה בחוה"מ בשכר,[[853]](#footnote-853) וע"ז כתבו התוס' דהתירו עשיית מלאכה בשכר לצורך מצוה, ונתבאר בדף מס' 16, - אך בד' הט"ז שם סק"א מבו' שפירש לקו' התוס' דהיאך הותרה המלאכה עצמה, ועמד ע"ז המחה"ש שם סק"ה, ואכמ"ל.

הקר"א עמד בקו' התוס', דכיון דהותרה מלאכה זו לצרכי רבים, ודאי דשרי ליטול עלי' שכר, וכן צידד הביאוה"ל בסימן תקמ"ד סק"א דמותר ליטול שכר על מלאכה שהיא לצורך רבים, - אך המחה"ש בסימן תקמ"ד סק"ה כתב להוכיח מד' התוס' דלא הותר ליטול שכר במלאכה שהותרה משום צרכי רבים, וכ"נ בד' הפמ"ג במש"ז שם סק"א ובאש"א שם סק"ה.

**ש"מ וכו' דאי ס"ד מדידהו יהבינן להו מאי נפקא לן מינייהו כל כמה דבעו ליתן להו,** הנשמ"א בכלל ק"ו סק"ו כתב להוכיח מהכא דלא הותרה מלאכה בחוה"מ לצורך קניית צרכי תשמישו בזול, וע"כ הוא דאם הוי השכר מדידהו לא הותר לצאת בחוה"מ,[[854]](#footnote-854) ורק משום שכר הקדש התירו, ועיי"ש שכתב דיש לדחות דאלמלי דיש בזה ריוח להקדש ל"ה קובעין לצאת בחוה"מ, אך שפיר הי' מותר לצאת בחוה"מ, וכבר כתב כן בחי' תלמיד הרשב"א לקמן י' ב', דלעולם גם אם הי' השכר משלהם הי' מותר לצאת בחוה"מ, כיון דהותרה מלאכה לצורך קניית צרכי תשמישו בזול, אלא דל"ה מתקנים חכמים שיצאו במועד, אלא משום דיש בזה ריוח לתרומת הלשכה.[[855]](#footnote-855)

**והתניא התקינו שיהיו מפקירין כל השדה כולה,** בד' התוס' בב"ק פ"א א' ד"ה כאן לזירין והרא"ש שם סימן ט"ז מבו' דכל שקיים כלאים בשדהו הויא השדה כולה הפקר, וא"צ שיפקירוהו שלוחי בי"ד, וכ"כ הטור בחו"מ סו"ס רע"ג,[[856]](#footnote-856) ועמש"כ הדרישה שם, - אך בד' הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הי"א ובפ"ב מכלאים הי"ז מבו' דהיו שלוחי בי"ד מפקירין את השדה, וכ"נ בד' הריא"ז ומאירי, וכ"כ הב"י בחו"מ שם דמשמע הכא דבי"ד מפקירין אותו ול"ה הפקר ממילא, ותמה ע"ד הטור, וכן האריך החזו"א בכלאים סימן ב' סוסקי"א, עיי"ש.

בפירש"י כתב דהא דפריך מהא דתניא דמפקירין, הוא אהא דתנן דימעט, וכ"כ תלמיד הרי"מ, וזה מתישב לדעת הסוברים דהוי הפקר ממילא, וזהו דפריך דלא סגי לי' במיעוט,[[857]](#footnote-857) אך בד' הריטב"א מבו' דפריך על הא דא"ר שמואל דעד כמה כאותה ששנינו וכו', והרי דכשהיו שלוחי בי"ד יוצאין היו ממעטין הכלאים עד זה השיעור ומניחין אותן, וע"ז פריך שהרי היו מפקירין את כל השדה.

**בראשונה היו עוקרין וכו' והיו בע"ב שמחין וכו' שמנכשין להן שדותיהן,** בפי' רגמ"ה כתב דהיינו דכשנוטלין הכלאים מאליו מתנכש, וכ"כ בפירש"י הנד', וכ"נ בחי' תלמיד הרי"מ, עיי"ש דגריס שמתקנין להן שדותיהן, וכתב דהיינו שהי' מועיל להם במקום ניכוש, - אך בד' הרמב"ם בפ"ב מכלאים הט"ז משמע דל"ה בזה תועלת דניכוש, אלא שהיו בע"ב שמחין שמנקין להן שדותיהן מן הכלאים, וכ"כ החזו"א בכלאים סימן א' סקט"ז, וכתב דאין המכוון שמנכשין עשבים רעים, שהרי ל"ה כלאים, ועיי"ש שכתב דאולי זו כונת פירש"י הנד'.[[858]](#footnote-858)

**כאן לאחר תקנה וכו' התקינו שיהיו מפקירין כל השדה כולה,** בפי' ר"ח כתב דאחר שהתקינו שיהיו מפקירין, היו יוצאין אף בשאר הימים, דכל הא דהיו יוצאין בחוה"מ, הוא כשהיו עוקרין הכלאים בלבד מתוך התבואה ומשליכין, - אך בד' הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הי"א ובפ"ב מכלאים הי"ז מבו' דגם אחר שתיקנו שמפקירין כל השדה כולה, היו יוצאין בחוה"מ, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז - ועמש"כ בזה הקר"א והחזו"א בסימן קל"ה.

## השקאת שדה

**מושכין את המים מאילן לאילן ובלבד שלא ישקה את כל השדה,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י בריש פירקין כתב דאיירי בבית הבעל, והותר למשוך את המים מתחת אילן זה לאילן אחר אף דהו"ל הרוחה, משום דליכא טירחא ולא מידי, אך לא ישקה את כל השדה כולה, כיון דיש בזה טירחא במקצת, ולא הותרה לצורך הרוחה, וכ"כ הר"י מלוניל וההשלמה בסוגיין, ותלמיד הרי"מ לעיל ב' א', ועד"ז כתב השיטת ריב"ב. - **ב** בפי' רגמ"ה כתב דאיירי בבית הבעל, והותר למשוך את המים מאילן לאילן דחשיב כבית השלחין, אך לא ישקה את כל השדה כולה כיון דהו"ל בית הבעל, וכ"כ בפירש"י הנד', וכ"כ התוס' לעיל ב' א' ד"ה מושכין, והוסיפו לפרש דהא דמותר למשוך את המים מאילן לאילן, הוא משום דאילן כבית השלחין דמי וצריך למים טפי, וכ"כ הפסקי רי"ד, וכ"כ הר"ן בשם י"מ. - **ג** המ"מ בפ"ח מיו"ט ה"ג פירש בד' הרמב"ם שם דאיירי בבית השלחין ואין שם ירקות וזרעים אלא אילנות בלבד, וסגי להו בהמשכת מים מאילן לאילן, וע"כ אסור להשקות את כל השדה, וכ"כ ההשלמה בסוגיין והתוס' הרא"ש והמאירי לעיל ב' א' בשם הראב"ד, והמכתם לעיל שם, ועד"ז כתב הריטב"א ע"פ הירושלמי.[[859]](#footnote-859)

בדעת רש"י ודעימי' דכל דליכא טירחא הותר אף לצורך הרוחה, בפשוטו הוא מתפרש ע"ד ד' הראב"ד דלפי אבידתו התירו טרחו, וע"כ הוא דבדבר האבד ממש התירו אף כשיש בו טורח מועט, ובהרוחה לא התירו אלא כשאין בו טורח כלל, - אך המאירי לעיל ב' א' כתב בשם הראב"ד שנחלק על פירש"י דאף דליכא טירחא אין להתיר לזה משום הרוחה, וכ"כ התוס' הרא"ש לעיל שם דלא מסתבר לחלק בהרוחה להתיר טורח מועט, דכולה סוגיא מוכחא דבבית הבעל לא התירו כלל.

**זרעים שלא שתו מלפני המועד לא ישקם במועד,** בטעם הא דאסור להשקותם במועד מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דכל שלא שתו מלפני המועד אינם נפסדין כשאינו משקה אותן במועד, ואי"ז אלא להרוחה בעלמא, וכ"כ בפי' רגמ"ה והר"י מלוניל והפסקי רי"ד והריא"ז ותלמיד הרי"מ והמאירי. - **ב** הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ח מיו"ט ה"ד כתב דהוא מפני שהן צריכים מים רבים ויבא לידי טורח יתר,[[860]](#footnote-860) וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה, והארחות חיים בהל' חוה"מ סי"ח, והכל בו בסימן ס', ובפי' הר"ש בן היתום בסוגיין. - **ג** הרי"ו בנתיב ד' ח"ה כתב דהוא משום דנראה כמכוין מלאכתו במועד, וכ"כ המאירי לעיל ב' א' בשם י"מ. - **ד** הנימו"י כתב דהוא משום דליכא פסידא במועד, ואם הי' בהן הפסד, כבר הגיע ההפסד להם מערב המועד, ולא הותר אלא דבר האבד במועד, ועד"ז כתב המאירי לעיל ב' א' בשם י"מ, ופירש דהיינו משום דכל שלא שתו וכבר התחילה פסידא בהן ולא חס בחול על פסידתם אלא שהניחם שלא באונס, אין משקין אותן במועד,[[861]](#footnote-861) ועיי"ש שכתב דלפ"ז אם לא הגיע זמן השקאתם עד המועד, משקין אותן במועד. - **ה** הרי"צ גאות בהל' חוה"מ כתב דקאי על שדה בית הבעל, וע"כ אסור להשקותם במועד, וקמ"ל דדוקא אם לא שתו מלפני המועד אסור להשקותם, כיון דה"ז מועיל להצמיחם, אך כל ששתו מלפני המועד מותר להשקותם במועד, דכיון ששתו מלפני המועד א"צ למים דלחלוחיתן קיימת, וכשחוזר ומשקה אותם ל"מ להו מידי.

**וחכמים מתירין בזה ובזה,** בפירש"י כתב דהוא משום דס"ל דשרי להשקות שדה בית הבעל, והיינו דס"ל דהותרה מלאכה לצורך הרוחה, וע"כ הוא דהותר להשקות כל השדה כולה והותר להשקות זרעים שלא שתו, אף דלי"ב פסידא ואי"ז אלא להרוחה בעלמא,[[862]](#footnote-862) וכ"כ בפי' רגמ"ה דחכמים היינו ר"מ דשרי להשקות אף שדה בית הבעל, וכ"כ רבים מקמאי, - אך התוס' והרא"ש והריטב"א כתבו ע"פ הירושלמי דטעמא דחכמים דמותר להשקות כל השדה כולה, הוא משום דס"ל דהשקאת כל השדה הויא דבר האבד, ונחלקו במטע י' לבית סאה, דראב"י עביד להו כמפוזרין ולא חשבינן להשקאת כל השדה כדבר האבד, ורבנן עבדי לה כרצופין וחשבינן לה כדבר האבד, וכתבו דלפ"ז גם מה שהתירו להשקות זרעים שלא שתו, הוא משום דס"ל דאע"ג דלא שתו דבר האבד הוא, וכ"כ הנימו"י,[[863]](#footnote-863) ועמש"כ הקר"א בדעת הרי"ף והרא"ש.

ג' שבט פ"ב

דף מס' 37

## השקאת שדה מטוננת

**ו' ב' - אם היתה שדה מטוננת מותר,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דקאי על דינא דזרעים שלא שתו, דאם היו הזרעים לחים ונתיבשו, הוי כזרעים ששתו לפני המועד ופסדי אי לא הדר ומשקה להו, וע"כ מותר להשקותן במועד, וכ"כ הר"י מלוניל ותלמיד הרי"מ והריטב"א והמאירי והנימו"י, וכ"כ הטור בסימן תקל"ז.[[864]](#footnote-864) - **ב** בפי' רגמ"ה כתב דקאי על דין שדה בית הבעל, דאם היתה שדה מטוננת לחה ויבישה מותר להשקותה במועד, דכיון דהיתה לחה עד עכשיו, אם אינו משקה אותה הו"ל פסידא יתירא, וכ"כ בפירש"י הנד', ועד"ז כתב הריא"ז. - **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דקאי על הא דתנן דלא ישקה את כל השדה כולה, דאם היתה כל השדה לחה מותר לו להשקות את כולה, מפני שאין פעולה זו ניכרת בה, ובפ"ח מיו"ט ה"ג כתב דהא דשרי הוא משום דלי"ב טורח יתר.[[865]](#footnote-865)

במש"כ הרמב"ם דטעם הא דשרי הוא משום דלי"ב טורח יתר, כתב הלבו"ש דהיינו דעיקר טעם ההיתר בזה הוא משום דכל שהיא לחה לי"ב טירחא יתירא, וכ"כ המ"ב שם סקכ"ח שכיון שהיתה לחה במים מקודם אין בה טורח יותר ע"י ההשקאה,[[866]](#footnote-866) וכן משמע בד' הב"י שם דפליגי פירש"י הנד' והרמב"ם בטעם ההיתר, - אך הראשל"צ בסוגיין כתב דלדעת המ"מ מתפרשים ד' הרמב"ם דעיקר טעם ההיתר הוא משום דבכה"ג איכא פסידא וכמש"כ בפירש"י הנד', אלא דאף במקום פסידא לא הותר אלא משום דלי"ב טירחא יתירא, ולפ"ז לאו היינו דכיון שהיא לחה אין בה טורח יותר, אלא היינו דכיון שהיא לחה יש בה פסידא, וכיון דאין בהשקאת השדה טירחא יתירא הותר להשקותה במקום פסידא,[[867]](#footnote-867) וכ"כ החזו"א בסימן קל"ד סק"ה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

## השקאת שדה גריד

**ואין משקין שדה גריד במועד וחכמים מתירין בזו ובזו,** ההשלמה כתב בשם הראב"ד דהיינו דמתירין בזרעים בין כששתו ובין כשלא שתו, או בין בזרעים ובין באילנות, אך בשדה גריד מודו רבנן דאסור, והוכיח כן מירושלמי, וכ"כ הרא"ש בסימן ח' ע"פ הירושלמי, וכ"כ הריטב"א והנימו"י.

אך בפירש"י וש"ר פירשו דחכמים מתירין אף בשדה גריד, ובטעם הפלוגתא בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דת"ק ס"ל דלא הותר מלאכה משום הרוחה, וע"כ לא הותר להשקות שדה גריד כדי שיהא חריף וממהר לבשל, וחכמים ס"ל דהותרה מלאכה אף משום הרוחה, וע"כ הותר להשקות שדה גריד, וכ"כ בפי' רגמ"ה, וכ"כ התוס' בפי' קמא, וכ"כ הרמב"ן במלחמות והר"ן. - **ב** התוס' בפי' הב' כתבו דת"ק ס"ל דאפלא לשוויי חרפא חשיב כהרוחה וע"כ אסור להשקותה, וחכמים ס"ל דאפלא לשוויי חרפא אי"ז כהרוחה, דיש אוהב יותר אפלא ויהיו נגמרים יותר ומבושלים בטוב, וע"כ מותר להשקותה, וכ"כ הבעה"מ בסוגיין, והרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבילות, וכ"ה מבו' בד' השאילתות בסימן ק"ע.[[868]](#footnote-868) - **ג** השיטת ריב"ב כתב דת"ק אסר משום דהוי שדה הבעל, וחכמים ס"ל דאע"ג דשדה הבעל הוא כיון שלא נפלו עליו גשמים מזמן מרובה איכא בי' פסידא, ועד"ז כתב התוס' הרא"ש, ופירש דטעמא דת"ק דאסר, הוא משום דס"ל דלא תועיל לה השקאה, כיון דאינה מלומדת להיות גדלה ע"י השקאה. - **ד** המאירי כתב דטעמא דחכמים דשרו הוא משום דאין השקאה זו מועלת אלא להקדים את הצמחים אבל לא להועילם בכלום.

## תרביצא

**ש"מ האי תרביצא שרי לתרבוצי בחוה"מ שדה גריד מ"ט וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דממה שהתירו חכמים להשקות שדה גריד, נלמד להתיר תרביצא במועד, וכ"כ התוס' בשם י"מ והבעה"מ והשאילתות בסימן ק"ע והרמב"ן בתורת האדם.[[869]](#footnote-869) - **ב** התוס' כתבו בפי' קמא דהיינו דכ"ה דשרו רבנן להשקות שדה גריד, ה"נ שרי ראב"י בהשקאה פורתא,[[870]](#footnote-870) וכתבו די"ל עוד, דאף אם ראב"י גופי' אסר אף בתרביצא, מ"מ בזה לא קי"ל כוותי'. - **ג** בפי' ר"ח כתב דהיינו דממה שהתיר ראב"י להשקות זרעים ששתו לפני המועד נלמד להתיר תרביצא במועד, כיון שכבר השקוהו קודם המועד, ופרכינן ע"ז מהא דאסרינן בשדה גריד משום דלי"ב פסידא, וה"נ יש לאסור בתרביצא משום דלי"ב פסידא, וכ"ה מבו' בד' הרי"ף, והאריך בזה הרמב"ן במלחמות, ועד"ז כתב בחי' תלמיד הרי"מ בשם הראב"ד, עיי"ש. - **ד** בהגה' הגר"א גריס בברייתא אין "מרביצין" שדה גריד במועד וחכמים מתירין, והיינו דאף דמודו חכמים דלא הותרה השקאה משום הרוחה, מ"מ הרבצה מותרת אף משום הרוחה, וזהו דמייתי מינה רבינא דתרביצא שרי.

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, דלפירש"י דטעמא דרבינא הוא משום דהותרה מלאכה לצורך הרוחה, כתב בחי' תלמיד הרי"מ דש"מ דקי"ל כרבנן דהתירו במלאכה לצורך הרוחה, וכ"כ הרא"ש בסימן ח', ולפי' קמא דהתוס' אף דלא הותרה מלאכה לצורך הרוחה, מ"מ הותרה השקאה מועטת, ולד' השאילתות ודעימי' אף דלא הותרה מלאכה לצורך הרוחה, מ"מ אפלא לשוויי חרפא חשיב פסידא והותרה מלאכה משום כך, - אך לדעת הר"ח והרי"ף ודעימי' לא קי"ל כרבינא, ולא הותרה מלאכה כלל לצורך הרוחה ומשום אפלא לשוויי חרפא, וכן הכריעו תלמיד הרי"מ והרא"ש.

הרמב"ם בפ"ח מיו"ט ה"ג כתב דמרביצין את השדה במועד, והראב"ד שם השיג ע"ז דלפ"מ שפסק הרמב"ם כראב"י, אין להתיר בהרבצת השדה, - והמ"מ שם בישוב ד' הרמב"ם דמה שאמרו בסוגיין דלראב"י תרביצא אסורה, היינו בבית הבעל, ומש"כ הרמב"ם דמרביצין את השדה היינו בבית השלחין, ועי' משה"ק ע"ז בתשו' הרדב"ז סימן ב' אלפים קס"ה, והחזו"א בסימן קל"ד ריש סק"ג. - אך בתשו' הרדב"ז סימן ב' אלפים קס"ה כתב בדעת הרמב"ם דאף דקי"ל דאין משקין שדה גריד במועד, מ"מ בתרביצא דלי"ב טורח מרובה שרי, ומרבנן בשדה גריד נשמע לראב"י בתרביצא, וזה כמש"כ התוס' בפי' קמא, ועד"ז האריך הראשל"צ בסוגיין בדעת הרמב"ם, דאף דקי"ל דלא הותרה מלאכה במקום הרוחה אף בדליכא טירחא יתירא, מ"מ כל דליכא טורח כ"כ שרי מלאכה במקום הרוחה, עיי"ש.

**מרביצין שדה לבן בשביעית אבל לא במועד וכו' הא ראב"י הא רבנן,** בפירש"י כתב דהיינו דהא דתנן דמרביצין בשביעית אבל לא במועד ראב"י היא דאסר להשקות זרעים שלא שתו לפני המועד, ומבו' לפ"ז דאף דבמועד ס"ל לראב"י דאין מרביצין, מ"מ בשביעית שרי, והתוס' כתבו דלפירש"י בריש פירקין היינו משום דבשביעית הותר להשקות אף בית הבעל, ולפירש"י הכא אף דגם בשביעית נאסר להשקות בית הבעל, מ"מ הרבצה מועטת שריא,[[871]](#footnote-871) וצידדו כפירש"י בריש פירקין, וכ"כ בחי' תלמיד הרי"מ, - אך בפי' הר"ש בשביעית פ"ב מ"י הק' מהא דתנן התם דמרביצין בעפר לבן דברי ר"ש ראב"י אוסר, והרי דראב"י אוסר להרביץ בשביעית,[[872]](#footnote-872) ועיי"ש שכתב דגרסינן הכא והתניא אין מרביצין לא במועד ולא בשביעית, וע"ז משני הא ראב"י והא רבנן, והיינו פלוגתא דר"ש וראב"י בשביעית אם מרביצין בעפר לבן, וכ"ה מבו' בפי' הריבמ"צ והרא"ש שם, וכ"כ התוס' הרא"ש בסוגיין, וכ"כ הר"ן בשם הראב"ד דגרסינן הכי.[[873]](#footnote-873)

## צידת אישות ועכברים משדה הלבן

**וחכ"א משדה האילן כדרכו ומשדה הלבן שלא כדרכו,** כן גירסת הרמב"ם בפיהמ"ש והר"י מלוניל והפסקי רי"ד ותלמיד הרי"מ, והרמב"ם בפיהמ"ש כתב לפ"ז דהלכה כחכמים דלא הותר לצוד משדה הלבן אלא שלא כדרכו, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח מיו"ט ה"ה, - אך גירסת התוס' ר' יהודה אומר וכו',[[874]](#footnote-874) וכן גירסת השאילתות בסימן ק"ע והרי"ף והרא"ש והריטב"א, ולפ"ז קי"ל כת"ק דשרי אף משדה הלבן כדרכו, כמש"כ הריטב"א,[[875]](#footnote-875) וכ"כ הרי"צ גאות בהל' חוה"מ, וכ"ה מבו' בד' הרי"ף והרא"ש.

בטעם הא דשאני שדה אילן משדה לבן, כתב בפירש"י דהוא משום דבשדה אילן מפסדי טפי מבשדה לבן, וכ"כ עוד מקמאי, ולפ"ז נמצא דלדעת הרמב"ם ודעימי' אף דקי"ל דל"ב שינוי בדבר האבד, מ"מ בהפסד מועט קי"ל דלא הותר אלא ע"י שינוי,[[876]](#footnote-876) ולדעת הרי"ף ודעימי' אף בהפסד מועט קי"ל דמותר לעשות כדרכו וא"צ שינוי,[[877]](#footnote-877) ואמנם אף לדעתם קי"ל דבשדה הלבן הסמוכה לעיר לא הותר אלא שלא כדרכו, ולכאו' הוא משום דבכה"ג הוא הפסד מועט טפי, ובכה"ג לא הותר אלא ע"י שינוי, וצ"ע.

התוס' פירשו דהא דאסרו לצוד משדה הלבן כדרכו הוא אף בשביעית, משום דצריך לסקל אבנים מתוך שדהו כשמפנה האישות, וה"ז מלאכה האסורה בשביעית, וכ"כ בחי' תלמיד הרי"מ בשם ריב"א, ובפי' הר"י מלוניל כתב בהא דתנן דצדין במועד ובשביעית, דקמ"ל דלא גזרינן דמיחזי כחרישה כשאדם חופר וסותר את חוריהן, - אך עיי"ש שכתב בשם רבו דאין לאסור בזה בשביעית, ול"ד למסקל דסילוק האבנים משביח הקרקע עם התבואה ודמי שפיר לעבודת הקרקע, ומשא"כ הכא דאינו משביח הקרקע ואינו מתקן אלא התבואה, וכתב לפ"ז דלא אסרו חכים אלא במועד משום טירחא, אך בשביעית שרי כיון דאי"ז עבודת קרקע.

**כיצד שלא כדרכו, נועץ שפוד ומכה בקורדום ומרדה האדמה מתחתי',** בפי' רגמ"ה מבו' דבכה"ג אינו צד ע"י מצודה, וכ"ה מבו' בד' הפסקי רי"ד והריא"ז והר"ש בן היתום ותלמיד הרשב"א והר"ן ורי"ו בנתיב ד' ח"ה, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל בפי' בתרא, וכ"נ בד' השאילתות בסימן ק"ע, - אך בפירש"י משמע דאין השינוי אלא בעשיית הגומא, ואח"כ הן ניצודין במצודה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ח מיו"ט ה"ה, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל בפי' קמא, וכ"כ הריטב"א, והטוש"ע בסימן תקל"ז סי"ג, - ועמש"כ בזה השפ"א.

**כשאמרו משדה לבן וכו',** נחלקו הראשונים בגירסא, **א** התוס' כתבו די"ס דגרסי כגירסא דילן, וקאי על מ"ד במתניתין דבשדה הלבן שלא כדרכו, וע"ז קאמר דכ"ז הוא בסמוכה לעיר, אך כל שסמוכה לאילנות שרי אפי' כדרכו, וכ"כ תלמיד הרי"מ. - **ב** גירסת הרי"ף והרא"ש כשאמרו בשדה הלבן כדרכו, לא אמרו אלא בשדה לבן הסמוכה לאילנות וכו', וכ"נ בד' התוס', ולגירסא זו בפשוטו קאי על ת"ק דשרי אף בשדה הלבן כדרכו, וע"ז קאמר דכ"ז הוא בסמוכה לאילנות אך בסמוכה לעיר אסור. - **ג** גירסת הפסקי רי"ד כשאמרו משדה הלבן שלא כדרכו לא אמרו אלא בשדה הלבן הסמוכה לשדה אילן וכו', וקאי על מ"ד במתניתין דבשדה הלבן שלא כדרכו, וע"ז קאמר דג"ז לא הותר אלא בשדה לבן הסמוכה לשדה אילן, אך כל שסמוכה לעיר אסור אף שלא כדרכו, והכס"מ בפ"ח מיו"ט ה"ה ובב"י בסימן תקל"ז סי"ג כתב די"ל דכ"ה גירסת הרמב"ם.

לגירסת הרי"ף ודעימי' מבו' בד' התוס', דלא אסרו בשדה לבן שאינה סמוכה לאילנות אלא כדרכו, אך שלא כדרכו שרי, וכ"כ המ"מ בפ"ח מיו"ט ה"ה, והשיטת ריב"ב, והטור בקיצור פסקי הרא"ש ובסימן תקל"ז, - אך המ"מ שם כתב בדעת הרי"צ גיאת ובדעת הרמב"ם דבשדה לבן שאינה סמוכה לאילנות לא התירו אף שלא כדרכו,[[878]](#footnote-878) וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שפירש דבשדה לבן אין להן מה להפסיד כלל, - והשו"ע בסימן תקל"ז סי"ג הביא לב' הדעות בזה, ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם.[[879]](#footnote-879)

בד' הרי"ף והרא"ש וש"ר מבו' דקי"ל כרשב"א דשאני דין שדה לבן הסמוכה לאילנות מדין שאר שדה לבן, - אך הריא"ז כתב דאין צדין בשדה לבן אלא שלא כדרכו אפי' בשדה לבן הסמוכה לשדה אילנות, ומבו' דלא קי"ל כרשב"א,[[880]](#footnote-880) וכ"כ הביאוה"ל בסימן תקל"ז סי"ג דמד' הר"ח והשבה"ל משמע דס"ל דליכא נפ"מ בין שדה לבן הסמוכה לשדה אילנות לשאינה סמוכה.

## תיקון פירצה במועד

**ומקרין את הפרצה במועד וכו' בהוצא ודפנא וכו' צר בצרור ואינו טח בטיט,** בטעם הא דלא הותר לתקן את הפרצה כדרכה, מצינו כמה דרכים, **א** בד' הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבילות והטור ביו"ד סימן ש"פ מבו' דהוא משום דיש בזה טירחא יתירא, וכ"כ הרא"ש לקמן פ"ב סימן ד' בשם הראב"ד.[[881]](#footnote-881) - **ב** בד' הנימו"י משמע דהוא משום דבכותל גינה אי"ז דבר האבד, וא"צ לתקנו אלא משום צניעותא, וכיון דסגי לי' בהכי לא הותר לבנותו כדרכו, וכ"כ הלבו"ש בסימן תק"מ למג"א סק"א דכיון דאי"ז דבר האבד אלא הוא לצורך המועד לא הותר אלא במעשה הדיוט,[[882]](#footnote-882) וכ"כ השלחן עצי שטים במלאכת בונה ס"א סק"ז, וכ"ה מבו' בד' הקר"א לקמן י"ב א' ד"ה עוד צריך,[[883]](#footnote-883) וכ"נ בד' הנימו"י לקמן י' ב' והמ"מ בפ"ח מיו"ט ה"ז.[[884]](#footnote-884) - **ג** בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהוא משום דכותל גינה שאין כלים מצויין שם סגי לי' בנטירא זוטרתי עד אחר המועד.[[885]](#footnote-885) - **ד** הלבוש בסימן תק"מ ס"א כתב דכיון דלי"ב כ"כ פסידא לא הותר לתקנו אלא במעשה הדיוט, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סק"ז, ולמד מהכא דבדבר האבד בהפסד מועט בעי שינוי, וכ"כ המ"ב שם סק"ב.

הפמ"ג באש"א בסימן תק"מ סק"ז כתב דמשמע דלא הותר אלא לתקן את הפירצה מעט, אך לגדור כל הגינה אסור אף במעשה הדיוט, והביאו המ"ב שם סק"ד.

## בניית כותל חצר

**לא שנו אלא כותל הגינה אבל כותל החצר בונה כדרכו,** בטעם הא דשאני דין כותל חצר מדין כותל גינה, מצינו כמה דרכים, ותליא גם בטעם האיסור בכותל גינה, **א** בפירש"י משמע דהוא משום דבכותל חצר צריך לבנותו מפני הגנבים, וכותל גינה אינו מפני הגנבים, וכ"נ בפסקי רי"ד, ובד' המרדכי בסימן תתמ"א בשם ר"י, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל דכותל גינה אינו אלא מפני החיות והבהמות, והנימו"י כתב דאינו אלא לצניעותא, וכ"נ בד' המרדכי שם.[[886]](#footnote-886) - **ב** בפי' רגמ"ה כתב דהוא משום דבכותל חצר איכא פסידא יתירא אי עיילי בי' גנבי וגנבי ממוני', ובכותל גינה ליכא פסידא יתירא אי עיילי בי' אינשי, וכ"כ בפירש"י הנד'.[[887]](#footnote-887) - **ג** בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהוא משום דכותל גינה שאין כלים מצויין שם סגי לי' בנטירא זוטרתי עד אחר המועד, אך בכותל חצר דכלים מצויין בתוכה, וגם יש לחוש שלא יכנסו בביתו דרך הפירצה, נתנו לו חכמים רשות לבנות כדרכו.

הפמ"ג באש"א סימן תק"מ סק"ז הק' דכיון דלא הותרה מלאכת דבר האבד בטירחא יתירא, מ"ט הותר לבנות כותל חצר כדרכו, וצידד דצ"ל דבהפסד מרובה ביותר התירו אף טירחא מרובה, וכ"ה מבו' בד' הרמ"ך בפ"ז מיו"ט ה"ב, - וכן צ"ל למש"כ הראב"ד ודעימי' דאיסורא דבניית כותל גינה כדרכו הוא משום טירחא יתירא, ובע"כ דבכותל חצר דאיכא הפסד מרובה הותרה טירחא מרובה.[[888]](#footnote-888)

הנימו"י כתב דהא דהותר לבנות כותל חצר כדרכו, הוא כר' יוסי דבדבר האבד ל"ב שינוי, - אך הריטב"א נסתפק בזה דשמא אתיא אף כר' יהודה, ומה"ט מותבינן עלי' מברייתא, ולא משני דהוא דאמר כר' יוסי, - ועמש"כ בזה הקר"א לקמן י"ב א'.[[889]](#footnote-889)

**כותל הגוהה לרה"ר סותר ובונה מפני הסכנה,** הנימו"י כתב בשם הראב"ד דל"ג גוהה לרה"ר, דאפי' למבוי או לחצר מותר מפני שהכל סכנה, וכ"כ המאירי ורי"ו בנתיב ד' ח"ה, - אך המרדכי בסימן תקמ"א כתב דלא הותר לסותר לבנותו אלא כשהוא גוהה לרה"ר, ולא בכותל חצר, - והב"י בסימן תק"מ ס"א הכריע כד' הראב"ד ודעימי', וכ"כ הרמ"א שם.

**התם סותר ובונה הכא בונה ולא סותר,** בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהיינו דכותל גוחה במקום דליכא למיחש לנפילה אלא מפני גנבים, לא התירו לו לסותרה כדי לבנות חזקה ובריאה, וכ"כ המרדכי בסימן תתמ"א דאף כשיש לחוש לגנבים לא הותר לבנותו כדרכו אא"כ נפרץ מאליו, אך לסתור ולבנותו אסור אף אם הוא רעוע וגוהה, דלא התירו לסתור ולבנות אא"כ גוהה לרה"ר מפני סכנת נפשות, והביאוהו הב"י בסימן תק"מ ס"א, והמג"א שם סק"ג,[[890]](#footnote-890) - והפמ"ג שם כתב דאפשר שאם הוא רעוע כ"כ שיש חשש ברור, מותר לסתור ולבנות, והביאו המ"ב שם סק"ה.[[891]](#footnote-891)

**התם נמי לסתור ולא ליבני,** בחי' תלמיד הרי"מ פירש דהיינו, דאי נימא דלא כר' חסדא ולא התירו אלא מפני סכנת נפילה, לסתור ולא ליבני, ובע"כ כרב חסדא דהותר לבנות משום חשש גנבים, וכ"נ בד' הריטב"א לעיל בסוגיין, ולפ"ז הדין נותן דלפ"מ דקי"ל כר' חסדא מותר לחזור ולבנות אף בלא ה"ט דאל"כ מימנע ולא סתיר,[[892]](#footnote-892) וכ"כ השעה"צ בסימן תק"מ סק"ו לדקדק מל' הרמב"ם והשו"ע, - אך בפי' הר"י מלוניל הביא לה"ט דמימנע ולא סתיר, וכ"כ המג"א בסימן תק"מ סק"ד דהא דמותר לחזור ולבנותו הוא משום דאל"כ מימנע ולא סתיר, והפמ"ג והמחה"ש שם כתבו דהיינו במקום דליכא חשש גנבים, ובכה"ג לא הותר לחזור ולבנותו אלא משום דאל"כ מימנע ולא סתר.[[893]](#footnote-893)

ד' שבט פ"ב

דף מס' 38

## ראיית נגעים במועד

**ז' א' - בטהור כו"ע לא פליגי,** כ"ה גירסת רש"י, ופירש דהיינו דאף לר"מ דרואין את הנגעים במועד, מ"מ בתחילה אין רואין, משום דאינו מועיל לו כלום, דאם טהור הוא אינו מועיל לו, ואם טמא הוא שותק,[[894]](#footnote-894) וכ"ש דלר' יוסי אין רואין, שהרי אין כהן רשאי לשתוק ושמא יטמאנו לזה, וכ"כ המאירי.

אך בד' ש"ר מבו' דל"ג לה, ונחלקו בזה, דהריטב"א כתב דבכה"ג פשיטא דאין רואין, דיש בדבר הפסד בלא תועלת, וכ"כ התורי"ד והר"ן במשנתינו, - אך התוס' בד"ה בהסגר ראשון כתבו דבתחילת הסגר ראשון לכו"ע רואין, דלא שייך בזה לטהרו או לטמאו,[[895]](#footnote-895) וכ"כ תלמיד הרי"מ בשם מורו.[[896]](#footnote-896)

**בהסגר ראשון כו"ע לא פליגי דחזי לי',** בפירש"י כתב דהיינו דבסוף הסגר ראשון לכו"ע רואין, דהיינו משום אם יטהרנו שמחה הוא לו, ואם יצריכנו הסגר שני לא הפסידו כלום, והתוס' תמהו ע"ז שהרי שמא פשה הנגע ויהא טמא מוחלט, והמל"מ בפ"ז מיו"ט הט"ז הוסיף לתמוה שהרי יש לחוש שנולדו בו סימני טומאה דמחי' או שער לבן, (דהן מטמאין אף בתחילה, וכ"ש בסוף הסגר ראשון), וכתבו לפרש דבהסגר ראשון היינו בתחילת הסגר ראשון ובכה"ג לכו"ע רואין, וכ"כ תלמיד הרי"מ בשם מורו, ונתבאר לעיל.

ובדעת רש"י דבסוף הסגר ראשון לכו"ע רואין, אף דשמא פשה הנגע ויהא טמא מוחלט, משמע בפירש"י דהוא משום דלא חיישינן להכי כלל בסוף הסגר ראשון, - והמאירי כתב דהיינו משום דשער לבן ופשיון בהסגר ראשון אינן מצויין, ואינן חוששין לדבר שאינו מצוי, - אך המל"מ בפ"ז מיו"ט הט"ז כתב דהיינו דאין נמנעין מלהראות המנוגע לכהן משום דשמא יתחדש לו דבר המחליטו, דמשום ספק אין אנו נמנעין מלהראותו, כיון שכבר נזקק לכהן מתחילה, אלא דאם יש לחוש דאף אם לא יתחדש שום דבר יבא לידי החלט, הוא דס"ל לר' יוסי דאין רואין, וע"כ הוא דבסוף הסגר שני אין רואין, כיון דהעומד בסוף שבוע שני טמא,[[897]](#footnote-897) אך בסוף שבוע ראשון רואין, דאין אנו חוששין שמא יולדו לו סימני טומאה,[[898]](#footnote-898) ועד"ז כתב הנחל"ד, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ומש"כ הרש"ש.

אך הראשונים כתבו לפרש בזה בע"א, דבסוף הסגר ראשון מודה ר' יוסי דרשאי שלא לטמאותו, וע"כ הוא דמודה דרואין את הנגעים, ובטעם הא דמודה בזה ר' יוסי דרשאי שלא לטמאותו, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דלא דרשינן לטהרו או לטמאו אלא בשעה שצריך לטמאותו דהיינו בסוף הסגר שני, אך בסוף הסגר ראשון ראוי הוא להסגיר עוד ולא יטמאנו, ועד"ז כתב התוס' הרא"ש בשם הרשב"ם דהוא משום דלטהרו או לטמאו משמע שאמר לו הכהן שהוא טמא או טהור, ובהסגר ראשון פעמים שאינו אומר לו לא טמא ולא טהור דאם עמד בעיניו מסגירו שנית, וע"כ לא דרשינן בזה לקרא דלטהרו או לטמאו, וכ"כ הריטב"א בשם תוס'. - **ב** התוס' הרא"ש כתב בשם הראב"ד דבסוף הסגר ראשון מודה ר' יוסי דרשאי שלא לטמאותו, משום דאם עמד בעיניו בשבוע ראשון טומאתו הסגר היא, וע"כ אם אינו מטמאו אלא מניחו בתורת מוסגר מתקיים בזה דינא דלטמאו. - **ג** הפסקי רי"ד כתב דבסוף הסגר ראשון מודה ר' יוסי דרשאי שלא לטמאותו, דקרא דלטהרו או לטמאו היינו דמתוך שנזקק לטהרו אם הוא טהור נזקק לטמאו אם הוא מוחלט, אך בהסגר ראשון דאין שם לטהרו, שאע"פ שאין בו סימן טומאה צריך הסגר שני, ואין ראייתו אלא אם צריך הסגר שני או אם יש בו סימן טומאה להחליטו, אף א"צ לטמאותו.[[899]](#footnote-899)

הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הט"ז כתב דאין רואין את הנגעים במועד, והמאירי תמה ע"ז, שהרי בהסגר ראשון לכו"ע רואין, והמ"מ שם כתב בדעת הרמב"ם דס"ל דאליבא דחכמים דמתניתין אין רואין כלל, ועמש"כ בזה המל"מ והמרכה"מ שם, והראשל"צ והקר"א בסוגיין.

**ומר סבר לטהרו או לטמאו כתיב,** בפירש"י כתב דהיינו דאינו רשאי לשתוק איזה שיראה יאמר אם לטהר או לטמא, וכ"כ התוס' וש"ר,[[900]](#footnote-900) - אך בפי' הר"ש בנגעים פ"א מ"א כתב דהיינו דמהך קרא ילפינן דאף אם ישתוק הכהן טמא,[[901]](#footnote-901) והמל"מ בפ"ז מיו"ט הט"ז תמה ע"ז.

**נראין דברי ר"מ במוסגר ודברי ר' יוסי במוחלט והתניא איפכא וכו' תנאי היא אליבא דרבי וכו',** נחלקו הראשונים בביאור פלוגתת תנאי אם נראין דברי ר"מ במוסגר, **א** בפירש"י כתב דתרוייהו ס"ל כר' יוסי דאין כהן רשאי לשתוק, אלא דנחלקו במוסגר בסוף הסגר שני אם נראין דברי ר"מ, כיון דאם יטהרנו שמחה הוא לו, ואם יטמאנו ויצריכנו שילוח שמחה הוא לו שמתירו בתשמיש וצוותא דאשתו עדיפא לי', או דנראין דברי ר' יוסי משום דאם יטמאנו אוסרו בצוותא דעלמא וצוותא דעלמא עדיפא לי'.[[902]](#footnote-902) - **ב** התוס' פירשו דנחלקו אם אף דאין כהן רשאי לשתוק מ"מ נראין דברי ר"מ במוסגר משום דאם יטמאנו לא יפסיד, דמוסגר ומוחלט דינם שוה חוץ מפריעה ופרימה ובהפסד זה אינו חושש, או דנראין דברי ר' יוסי משום דאם יטמאנו יפסיד צוותא דעלמא שיהא טעון פריעה ופרימה וטמא טמא יקרא,[[903]](#footnote-903) וגם יפסיד שיצטער שעד עכשיו הי' מצפה להיות טהור ועכשיו אינו מצפה ליטהר. - **ג** הפסקי רי"ד כתב דמ"ד דנראין דברי ר"מ במוסגר ס"ל כר"מ דרשאי הכהן שלא לטמאותו, וע"כ אם טהור הוא יטהרנו, ואם טמא הוא ישתוק, ומ"ד דנראין דברי ר' יוסי ס"ל כר' יוסי דאין רשאי הכהן שלא לטמאותו, וכ"כ התוס' הרא"ש, וכ"כ הריטב"א בשם תוס'.

בטעמא דר' יוסי דס"ל דאין רואין בין במוסגר ובין במוחלט, כתב בפירש"י דהוא משום דס"ל דאיכא דניח"ל בצוותא דעלמא ואיכא דניח"ל בצוותא דאשתו, וע"כ אין רואין במוסגר משום דשמא יטמאנו ואיכא דניח"ל בצוותא דעלמא, וגם אין רואין במוחלט דאם יטהרנו איכא דניח"ל בצוותא דאשתו,[[904]](#footnote-904) - והמל"מ בפ"ז מיו"ט הט"ז כתב דלדעת התוס' דמוסגר מותר בתשמיש המטה, לעולם פסיקא לי' לר' יוסי דצוותא דאשתו עדיפא מצוותא דעלמא, וע"כ אין רואין במוחלט, והא דאין רואין במוסגר, הוא משום דבמקום דאי"ז מועיל לו לצוותא דאשתו, יש לחוש לצוותא דעלמא אע"פ שהוא הפסד מועט, וכ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש.

בפירש"י מבו' דמוסגר אסור בתשמיש, וכ"כ תלמיד הרי"מ והריטב"א והמאירי, והתוס' תמהו ע"ז דלא מצינו דמוסגר אסור בתשמיש, וכ"כ התוס' הרא"ש, - ובטעמא דרש"י ודעימי' דמוסגר אסור בתשמיש, מצינו ב' דרכים, דבחי' תלמיד הרי"מ כתב דילפינן לה מדכתיב במצורע שנרפא בז' ימי ספרו, וישב מחוץ לאהלו שבעת ימים, ובכל אותן היושבים ז' ימים מיירי, כגון ימי הסגרו וימי ספרו, ולא ממעט קרא אלא ימי החלטו שאינו תלוי בימים אלא ברפואה, - אך התוס' הרא"ש פירש לד' רש"י דהוא משום דדין הסגר הוא להסגירו בבית ואין בנ"א נכנסין אליו,[[905]](#footnote-905) וכמש"כ בפירש"י בפר' תזריע (י"ג ד') דוהסגיר היינו שיסגירנו בבית אחד, וכ"ה מבו' גם בדבריו בסוגיין שכתב דמוסגר שומע קול בנ"א, והרי שאין בנ"א רשאין ליכנס אליו, ומתוך זה הוא נמנע מתשמיט המטה כיון דאין אשתו יכולה לבא אצלו, וכ"כ הנחל"ד.

## ליקוט עצמות במועד

**ח' א' - מלקט אדם עצמות אביו ואמו מפני ששמחה היא לו,** בגמ' מפרש אביי דהיינו מפני ששמחת הרגל עליו וע"כ אין חלה עליו אבילות, - אך לפ"מ דמפרשינן מעיקרא דליקוט העצמות שמחה הוא לו, נחלקו הראשונים בביאורו, דבפירש"י כתב דהיינו ששמחה הוא לו כשרואה אותם, ובפי' רגמ"ה כתב דשמחה היא לו שקוברן בקברי אבותיו, וכ"כ בפירש"י הנד', ובפי' הר"י מלוניל כתב דשמחה היא לו לכבד אביו ואמו, וכ"כ הנימו"י.

**ר' יוסי אומר אבל הוא לו,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפי' הר"י מלוניל כתב דהיינו דאע"פ שאין אבילות חלה עליו, לבו דואג עליו בראותו אחריתו שהוא רמה ותולעה, וכ"נ בד' המאירי והנימו"י. - **ב** בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהיינו דבראותו עצמות אבותיו נזכר על מיתתן ונאנח ומצטער, ועד"ז כתב הפסקי רי"ד. - **ג** הר"ן כתב דהיינו דא"א שלא יצטער בלבו כשרואה עצמות אביו ואמו שהם רמה ותולעה.

## הספד קודם המועד

**לא יעורר אדם על מתו ולא יספידנו קודם הרגל שלשים יום,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפי' ר"ח הביא מירושלמי דעירור מזכירו בין המתים, והספד מספידו בפנ"ע.[[906]](#footnote-906) - **ב** בפירש"י כתב לא יעורר על מתו היינו דאם מת לו מת חדש או חדשים קודם המועד לא ישכור ספדן לחזר על קרובין לומר בכו עמי כל מרי לב, ולא יספידנו היינו דאם מת לו מת תוך ל' שלפני הרגל לא ישכור ספדן להספיד על מתו,[[907]](#footnote-907) וכ"כ בפי' הר"י מלוניל - **ג** בחי' תלמיד הרי"מ כתב דחד דינא הוא דלא יעורר אדם על מתו שמת זמן מרובה קודם הרגל להספידו קודם הרגל ל' יום, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ו מיו"ט הכ"ד ובפי"א מאבל ה"ו, וכ"כ רי"ו בנתיב כ"ח ח"ג. - **ד** הרי"ו שם כתב בשם הראב"ד דלא יעורר על מתו היינו דאם מת לו מת במועד לא יעורר אחרים שהם מרי נפש על קרוביהם שמתו שיבכו עמו שלא להרבות בבכי ובמספד במועד, ולא יספידנו היינו שלא יספיד את מתו ל' יום קודם למועד, וכ"כ המאירי והנימו"י.

**לפי שאין המת משתכח מן הלב ל' יום,** בפי' רגמ"ה כתב דהיינו דמאחר דאינו משתכח מלבו ל' יום אם מספידו פחות מל' יום לפני הרגל יבא להספידו ברגל שעדיין לא שכחו, וכ"כ בפירש"י הנד', - אך הרמב"ם בפי"א מאבל ה"ו כתב דהיינו כדי שלא יבא החג והם דוים, שאין המת משתכח מן הלב ל' יום, וכ"ה מבו' בדבריו בפ"ו מיו"ט הכ"ד, וכ"כ ש"ר.

**איכא בינייהו דקעביד בחינם,** בפי' הר"י מלוניל כתב דהומ"ל דנפ"מ כשמת לו מת בתוך ל', דלמ"ד משום מעשה שהי' אסור לשכור ספדן, ולמ"ד מפני שאינו משתכח מותר, דאף שלא יספידנו לא ישתכח ממנו, וכ"כ ההשלמה והמאורות והרא"ש בסימן י"ג והנימו"י בשם הראב"ד, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתט"ו, - אך הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין ההספד כתב דאף לדעת רב מותר להספיד מת חדש, לפי שאין אדם מתיאש מהספדו, ואם בא לכנס מעות לרגל או לענין אחר, שכר הספדו הוא מקצה מהן, ועוד דכל ל' יום הוא בכלל הספד של שעת מיתה ובאותו שכר הוא נספד וכו', ומשא"כ במת ישן שנתיאשו מהספידו, וכ"ה מבו' בד' הרי"צ גאות בהל' חוה"מ דאף דס"ל דקי"ל כרב, הביא לדינא דירושלמי דבמת חדש מותר.[[908]](#footnote-908)

הרי"צ גאות בהל' חוה"מ כתב דנפ"מ עוד בפלוגתייהו הוא בזה"ז, דלדעת רב דכל הא דאסור להספיד הוא משום עליית הרגל, הרי דבזה"ז שרי, - אך הרמב"ן בתורת האדם שם כתב דממה שלא אמרו דנפ"מ בזה"ז, יש ללמוד דגם לדעת רב אסור להספיד אף בזה"ז והיינו או משום דכל דבר שבמנין צריך מנין אחר להתירו, או משום דל"ד משום עליית רגל אלא גם משום שמחת הרגל שאדם מכנס ממונו לצרכי הרגל ויבא להתבטל ממצוה, והביאו הרא"ש בסימן י"ג, וכ"כ הריטב"א.

התוס' כתבו דהלכתא כרב באיסורי, וכ"כ הרי"צ גאות בהל' חוה"מ, והרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין ההספד, וכ"כ המ"מ בפ"ו מיו"ט הכ"ד בשם הרשב"א, - אך הרמב"ם בהל' יו"ט שם ובפי"א מאבל ה"ו כתב דקי"ל כשמואל, וכ"כ המ"מ שם בשם הראב"ד, וכ"כ ההשלמה והפסקי רי"ד והריא"ז והרא"ש בסימן י"ג והריטב"א,[[909]](#footnote-909) - ועמש"כ בזה השעה"צ בסימן תקמ"ז סק"ב.

התוס' כתבו דאף לדעת שמואל י"ל דלא נאסר להספיד אלא ע"י ספדן, אך הוא עצמו מותר להספיד, דיותר מתאפק מצערו ע"י צעקה וישמח לאחר זמן, - אך הפמ"ג במש"ז סימן תקמ"ז סק"ב כתב דמל' השו"ע משמע דאף ע"י עצמו אסור להספיד, וכ"כ המ"ב שם סק"ב.

1. בכל מקום שנזכר במ"מ פירש"י למו"ק הוא פירש"י מכת"י, שהוא המובא בד' הראשונים בשם רש"י, - ופירש"י הנדפס שהוא מצורף מפי' רגמ"ה ומפירש"י נזכר בשם פירש"י הנד', אך התורי"ד בכ"ד במכילתין (ה' ב', י"ד ב', ט"ו ב', י"ח ב'), הביא לפירש"י הנד' בשם רש"י. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועיי"ש שכתב במה שאמרו בימי אבלו דמדרבנן בעלמא הוא, דאף דילפינן לה שם ט"ו ב' מקרא אסמכתא בעלמא הוא, ומוכח לפ"ז דמה שאמרו שם דבחוה"מ איסור מלאכה מדאורייתא, היינו דהוי האיסור מדאורייתא, ואי"ז אסמכתא בעלמא, וזהו שהביאו התוס' בחגיגה שם מפירש"י שם דאיסור מלאכה בחוה"מ הוא מדאורייתא, ול"ה מצו לפרושי דמכוון דבריו הוא דמסמכינן לה אדאורייתא. [↑](#footnote-ref-2)
3. אך הפמ"ג במש"ז בסימן ל"א סק"א והמ"ב שם סק"ו כתבו בטעמא דהרמ"א שם דמניחין תפילין בחוה"מ, דהוא משום דהוא מותר בעשיית מלאכה מה"ת וליכא אות, וכ"נ בד' המג"א שם סק"ג, ואמנם שמא יש לפרש בד' המג"א, דכיון דאינו אסור במלאכה בדבר האבד וכו' לא מיקרי אות, וכמש"כ כן הריטב"א בעירובין צ"ו א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועיי"ש בד"ה גם ממה במש"כ בטעם הא דמבדילין בין יו"ט לחוה"מ המבדיל בין קדש לחול, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן ב' סקמ"ב. [↑](#footnote-ref-4)
5. כמש"כ ההשלמה והרמ"ך וההגמי"י והמ"מ שם והרמב"ן והר"ן בע"ז שם והריטב"א בריש מו"ק והחינוך במצוה שכ"ג והארחות חיים בהל' חוה"מ ס"א בדעתו, - אך הקר"א בריש מו"ק כתב דמשמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם דאיסור מלאכה בחוה"מ הוא מדאורייתא, וזהו שכתב דבא בקבלה שחוה"מ אסור בעשיית מלאכה, ומש"כ הרמב"ם בהל' יו"ט דהוא מדברי סופרים, הוא לטעמי' דדברים שאינם מפורשים בתורה קרי להו דברי סופרים, - ועמש"כ בזה הדברי אמת בקונט' דברי סופרים קח. והברכ"י בסימן תק"ל, - ומש"נ בזה בסימן ג'?. [↑](#footnote-ref-5)
6. ובפסקיו שם משמע דס"ל כמש"כ ר"ת ודעימי' דהא דמייתינן לה בחגיגה מקרא אסמכתא בעלמא, אך בתורי"ד בחגיגה שם כתב דהני אמוראי ס"ל דמלאכת חוה"מ דאורייתא, וזהו דבעי דמנה"מ, אך אנן קי"ל דמלאכת חוה"מ דרבנן, והני קראי אסמכתא בעלמא נינהו. [↑](#footnote-ref-6)
7. ועמדו בזה המג"א בסימן תק"ל והגרע"א והביאוה"ל שם, - אך יש מקום לדחות, דבהני גווני דאיירי הב"י לכו"ע אין האיסור אלא מדרבנן, וע"כ הוא דמקילינן מספק, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-7)
8. והך מילתא דעיקר איסור מלאכת חוה"מ הוא מדאורייתא, כ"כ הרשב"א גם בביצה ט' א', ובתשו' ח"א סימן תר"צ וח"ה סימן רט"ו. [↑](#footnote-ref-8)
9. וכמדומה דזהו שהקדים הרמב"ן בהל' חוה"מ שם להא דביו"ט שרי מלאכה לצורך אוכ"נ וכן מכשירין, והיינו דאי"ז היתר בעלמא שהתירו חכמים, אלא דמי להתירא דמלאכת אוכ"נ ביו"ט, וביו"ט לא הותר אלא מלאכת אוכ"נ, ובחוה"מ הותר יותר כל מלאכה שהיא צורך, ונמסר הדבר לחכמים איזו מלאכה ראוי להתיר בחוה"מ, וע"כ ודאי דהא דאסרו במלאכת אומן ובטירחא יתירא אי"ז אלא מדרבנן, דמדאורייתא דמי להתירא דמלאכת אוכ"נ ביו"ט דשריא אף במעשה אומן ובטירחא יתירא, - וכ"נ בד' הרמב"ן בפר' אמור כ"ג ז' שכתב דהא דמסרן הכתוב לחכמים הוא משום דאין בתורה רמז איזו מלאכה אסורה ואיזו מלאכה מותרת, והיינו דנמסר לחכמים להכריע מדעתם איזו מלאכה אסורה ואיזו מלאכה מותרת בלא שיש ע"ז מקור מקרא. [↑](#footnote-ref-9)
10. ושמא יש לפרש בזה מש"כ הריטב"א בעירובין צ"ו א' דחוה"מ לא איקרי אות משום דהוא מותר מה"ת בכל מלאכת דבר האבד ובכל שהוא לצורך המועד ואפי' בפרהסיא ושלא בשנוי וכל מה שאסרו בו אינו אלא מד"ס, ומשמע דאי נימא דכל מה שאסרו בו הוא מה"ת, הוה מיקרי אות, אף שהוא מותר במלאכת הדיוט לצורך המועד ובמלאכת דבר האבד כשאי"ז טירחא יתירא, - והיינו משום דאם כל מה שאסרו בו הוא מה"ת, הרי היינו דמעיקר דין חוה"מ מצינו לאסור בכל המלאכות, אלא דיש כח ביד חכמים להתיר לפי דעתם, ומה"ט הוא דבגווני דלא התירו ה"ז אסור מה"ת, וע"כ הוה מיקרי אות, ורק משום דכל מה שאסרו בו אינו אלא מד"ס, והרי דמעיקר דין חוה"מ אינו אסור במלאכת דבר האבד וצורך המועד, הוא דלא מיקרי אות, אך למש"נ להלן בהערה יש לפרש לד' הריטב"א בע"א, דכיון שכל מה שאסרו בו אינו אלא מד"ס, נמצא דמה"ת כל מלאכה יש לה אופן היתר, וע"כ לא חשיב אות. [↑](#footnote-ref-10)
11. הרמב"ן בהל' חוה"מ ובע"ז כ"ב א' ועוד מקמאי כתב לישב דד' הירושלמי קיימי על המלאכות שאסרו חכמים, - והאו"ז בהל' תפילין סימן תקפ"ט כתב דהבבלי פליג בזה על הירושלמי, וכ"כ ההון עשיר בריש מו"ק והטו"א בחגיגה שם, - ועמש"כ הקר"א בריש מו"ק לישב עוד בע"א. [↑](#footnote-ref-11)
12. ומצינו עוד בס' אשל אברהם בוטשאטש בסימן תק"ל שכתב דהא דשרי לעשות מלאכה בחוה"מ לצורך יו"ט שני, הוא מכח הא דמסרן הכתוב לחכמים, וזה מתפרש לד' החינוך ודעימי'. [↑](#footnote-ref-12)
13. ועיי"ש במש"כ לפרש טעם הא דלוקין ע"ז אף למאן דיליף לה מק"ו, הגם דאין מזהירין מן הדין, ואף למאן דיליף לה מקרא דאלה מועדי ד' מקראי קדש. [↑](#footnote-ref-13)
14. וזה לטעמי' דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא, ואך דמ"מ אין לוקין ע"ז, - אך בהשגות הרמ"ך בפ"ז מיו"ט ה"א כתב דמהא דמדמי לה לפטור אבל אסור דשבת, דאינו אסור אלא מדרבנן, משמע דאיסור מלאכת חוה"מ אינו אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-14)
15. אך הפמ"ג באש"א בסימן תק"ל נקט דלדעת הרמב"ן איכא אזהרת לאו במלאכת חוה"מ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
16. וצ"ע מהא דאמר ר"ע לריה"ג בחגיגה שם "אינו צריך" הרי הוא אומר אלה מועדי ד' וכו', ותיקשי דאף דמקרא דאלה מועדי ד' יש ללמוד לאיסור מלאכה בחוה"מ, מ"מ בעינן לקרא דכל מלאכת עבודה לא תעשו ללמד דמלאכת חוה"מ אסורה בלאו ולוקין ע"ז, ועמד ע"ז הטו"א שם. [↑](#footnote-ref-16)
17. ועד"ז כתב בתשו' נובי"ק או"ח סימן י"ב ד"ה אמנם נלע"ד דבע"כ דהא דיליף ריה"ג מקרא דכל מלאכת עבודה לא תעשו לאיסור מלאכת חוה"מ אי"ז אלא אסמכתא בעלמא, דלא מצינו בשום מקום שלוקין על מלאכת חוה"מ, ועמש"כ בזה ההעמ"ש בסימן ק"ע. [↑](#footnote-ref-17)
18. וכ"ה בפירש"י בחגיגה שם ד"ה את חג המצות תשמור דהוי זה אזהרת ל"ת, - אך בד' הר"ן במו"ק שם בשם הראב"ד מבו' דקרא דאת חג המצות תשמור אי"ז אלא עשה, וכ"כ רבינו יונה בשע"ת ש"ג אות י"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
19. המנ"ח בסוף מצוה שכ"ג תמה ע"ז, דמ"ט הו"ל לאו שבכללות, - ושמא הוא משום דעיקר האזהרה היא למלאכת יו"ט, ואף שנכלל בזה גם מלאכת חוה"מ, הו"ל כלאו שבכללות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
20. בתשו' משכנו"י או"ח סימן ל"ז מד: תמה ע"ז, שהרי מנו כל יום ויום מיו"ט מצוה בפנ"ע, כגון ראשון ושביעי דפסח, אף שהם דומים מכל צד, וכ"ש דהי' להם למנות חוה"מ דמצותו משונה מכל יו"ט, - ולכאו' צ"ל בביאור ד' הרמ"ע, דהרי אם הי' איסור מלאכה בחוה"מ שוה ליו"ט, ודאי דהיו כל ימי הפסח נמנין למצוה אחת, וכל הא דנמנין יום א' ויום ז' לב' מצוות, הוא משום דבחוה"מ קייל איסור המלאכה מביו"ט, וחומר איסור המלאכה ביו"ט הוא מכח השם המסוים דיום ראשון ודיום שביעי, וע"כ הן נמנין לב' מצוות, אך איסור מלאכה בחוה"מ דהוא מכח עיקר השם דחג המצות, אינו נמנה למצוה בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
21. וכמו שאמרו שם דדייקא נמי מדקתני מי שבא בדרך וכו' ואי ביו"ט מי שרי, ובע"כ דאיירי בחוה"מ, - וכ"כ הט"ז בסימן תרנ"ב סק"ג והמ"ב שם סק"ח דיו"ט שני דינו כיו"ט ראשון דצריך להפסיק, ומה שאמרו דבשאר הימים א"צ להפסיק היינו בחוה"מ. [↑](#footnote-ref-21)
22. ובד' הזוהר חדש בשה"ש שהביא הב"י בסימן ל"א משמע דאף דחוה"מ אסור מה"ת בעשיית מלאכה, מ"מ אינו נקרא יו"ט, משום דלית לי' מגרמי' כלום, אלא מסיהרא דיו"ט, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן ב' סקמ"ב. [↑](#footnote-ref-22)
23. וצ"ל לפ"ז דמה שאמרו בסוכה יו"ט שני והמכוון הוא לחוה"מ, הוא כמש"כ המאירי שם כ"ט ב' דהוא משום דכל הימים "לענין לולב" יו"ט הם, - ועמש"כ בהגה' רחמים לחיים לתשו' הרשב"א שם לישב בע"א. [↑](#footnote-ref-23)
24. ועיי"ש שעמד בסתירת ד' הריטב"א לדבריו בעירובין צ"ו א' ומו"ק י"ט א' דבכל מקום שאמרו שבתות וימים טובים אין חוה"מ בכלל, ובסו"ד כתב לישב דאף דחוה"מ נקרא יו"ט, מ"מ במקום שאמרו שבתות ויו"ט בחדא מחתא, לא נכלל בזה חוה"מ. [↑](#footnote-ref-24)
25. ובזה מתפרש היטב טעמא דת"ק בכריתות ט' א' דגר תושב מותר לעשות מלאכה לעצמו בשבת כישראל בחוה"מ, דכיון דאיסורא דגר תושב נלמד מדכתיב וינפש בן אמתך והגר, אין איסורו אלא משום טירחא, ודמי לאיסורא דחוה"מ. [↑](#footnote-ref-25)
26. ועיי"ש שכתב לישב בזה למה שהוכיחו התוס' בחגיגה ועוד מקמאי דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, מהא דתנן במגילה כ"א כל מקום שאין יו"ט וכו' כגון חוה"מ, ומדקאמר דאין יו"ט ש"מ דאינו אסור במלאכה, ולהנ"ל ניחא דאה"נ דחוה"מ אינו קרוי יו"ט לאסרו במלאכה מצ"ע של ימים. [↑](#footnote-ref-26)
27. אמנם הנה למש"כ הרמב"ן בהל' חוה"מ ובע"ז כ"ב א' ועוד מקמאי דד' הירושלמי קיימי על המלאכות שאסרו חכמים, ונתבאר לעיל בהערה, אין ללמוד מהתם דעיקר איסור מלאכת חוה"מ הוא כדי שיהיו אוכלין ושותין ויגעין בתורה, די"ל דרק בהמלאכות שאסרו חכמים הוא מכח ה"ט, אך למש"כ הריטב"א בריש מו"ק דמה שאסרו חכמים הוא משום משמרת למשמרתי כמו שעשו בשאר גופי תורה, מבו' דגם איסור המלאכה מדאורייתא הוא מכח ה"ט. [↑](#footnote-ref-27)
28. בד' התוס' שם משמע דטעם זה מתישב רק אם איסור מלאכת חוה"מ הוא מדרבנן, - אך מד' רבים מקמאי משמע דטעם זה מתישב גם אם איסור מלאכת חוה"מ הוא מה"ת, די"ל דאיסורו הוא כדי שיהיו אוכלין ושותין ויגעין בתורה, ולא הוכיחו מד' הירושלמי דמלאכת חוה"מ אינה אלא מדרבנן, אלא ממה שאמרו דאילו הי' מי שנמנה עמו הי' מתיר מלאכת חוה"מ. [↑](#footnote-ref-28)
29. הקרית ספר שם פ"ו כתב דאף דלדעת הרמב"ם איסור מלאכת חוה"מ מדרבנן, מ"מ עיקר חוה"מ ודאי ד"ת הוא, ולכאו' מכוון דבריו דעיקר החפצא דחוה"מ דהוא מקרא קדש והוא יום שיש בו קדושה, הוא ד"ת, אך הא דאסור מכח זה במלאכה אינו אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-29)
30. והוכיח כן ממה שאמרו במו"ק ב' ב' וי"ג א' דמועד משום טירחא ולאו טירחא הוא, ובביאור מהרש"ל על הסמ"ג שם כתב דהיינו דממה שאמרו דלא אסרו במועד אלא דבר שיש בו טירחא, בע"כ דאין איסורו מדאורייתא, דבמלאכות דאורייתא אין חילוק בין טירחא לאינו טירחא, וכל מלאכות שבת יוכיחו, אלא איסורו הוא מדרבנן שלא יבזה המועדות, וע"כ לא נאסר אלא לטרוח, ובעיקר הך מילתא דלא נאסרה מלאכה שאין בה טירחא, נחלקו בזה רבוותא, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-30)
31. הטו"א בחגיגה שם הק', שהרי מצינו כן בכריתות ט' א' דדעת ת"ק דגר תושב מותר לעשות מלאכה בשבת לעצמו כישראל בחוה"מ, והרי דאף בדאורייתא איכא גוונא דמקצתו אסור ומקצתו מותר כמו בחוה"מ, - ועיי"ש שכתב להוכיח מהתם דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא, דאם לא מצינו שביתה מה"ת בדבר שאינו אבד לחוד, מנ"ל לאוקמי שביתה דגר תושב בדבר שאינו אבד לחוד, מה שלא מצינו שביתה דוגמתה בשל תורה, ועמש"כ בזה המצפ"א שם. [↑](#footnote-ref-31)
32. והיינו משום דבהא דהותרה מלאכה לצורך המועד, י"ל דהוא ע"ד התירא דמלאכת אוכ"נ, דמלאכה לצורך המועד אינה סותרת להשביתה דחוה"מ, ומשא"כ במלאכה בדבר האבד ולמי שאין לו מה יאכל, דאינה שייכת למועד כלל, והוי זה היתר בעלמא שהתירו מלאכה לצרכים אלו, ובזה הוא דקשיא לי' דהיכן מצינו איסור דאורייתא שמקצתו אסור ומקצתו מותר. [↑](#footnote-ref-32)
33. ואמנם אין הדבר מוכרע בד' הרמב"ן דקאי גם על התירא דדבר האבד, וי"ל דמש"כ לדמות להתירא דאוכ"נ ביו"ט הוא רק להתירא דצורך המועד, אך התירא דדבר האבד הוא היתר בפנ"ע בדבר שבנ"א חושבין אותו להפסד וטורחין בו משום כך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-33)
34. וכ"נ ממש"כ הנימו"י במו"ק י' ב' והמ"מ בפ"ח מיו"ט ה"ז דלדעת הרמב"ן הא דבכותל חצר שנפל בונה כדרכו הוא מפני ששמירת ביתו עשאוהו כצורך אוכ"נ לפי שהוא דבר האבד וא"צ שינוי, והרי דהתירא דדבר האבד הוא משום דהוי כצורך, והא דמותר בלא שינוי, הוא משום דהחשיבוהו כצורך אוכ"נ, אך בד' הזרע אמת בח"ג סימן נ"ו מבו' שפירש לדבריהם בע"א, עיי"ש, - ובזה מתפרש מש"כ הרמב"ן במלחמות במו"ק ח' ב' דהותרה מלאכה בחוה"מ לצורך קבורת המת, שאין לך לצורך המועד ודבר האבד יותר מזה שהוא צריך למתים והחיים, גדול כבוד הבריות שדוחה אפי' ל"ת שבתורה, והיינו דכיון דהותרה מלאכה לצורך המועד ודבר האבד, משום דחשבינן לה כצורך, כ"ש דיש להתיר מלאכה לצורך כבוד הבריות דהוא צורך דעדיף טפי, כדחזינן דגדול כבוד הבריות שדוחה אפי' ל"ת שבתורה. [↑](#footnote-ref-34)
35. ושמא זהו מש"כ הריטב"א בעירובין צ"ו א' דהא דחוה"מ לא מיקרי אות, הוא משום דהוא מותר מה"ת בכל מלאכת דבר האבד ובכל שהוא לצורך המועד, ול"ד ליו"ט דהוא עצור ממלאכה דאין בין יו"ט לשבת אלא אוכ"נ בלבד, וצ"ב דמ"ש דיו"ט מיקרי אות אף דמותר במלאכת אוכ"נ, וחוה"מ לא מיקרי אות משום דמותר במלאכת דבר האבד וצורך המועד, וכבר עמד בזה בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן רל"ז, עיי"ש שכתב דאין מניחין תפילין בחוה"מ דהוא עצמו אות שהרי אסור במלאכה, ואע"פ שמותר במלאכת האבד, כיון שאין מותר כחול אות הוא, שהרי אף יו"ט מותר במלאכת אוכ"נ, - וי"ל דהוא משום דהא דחוה"מ שרי במלאכת דבר האבד וצורך המועד, הוא משום דלי"ב איסור מלאכה בעלמא, אלא הוא משום טירחא ושלא למעט בשמחת הרגל, וע"כ לא מיקרי אות.

    אך יותר נראה דמכוון הריטב"א הוא, דשאני יו"ט דלא הותר אלא במלאכת אוכ"נ, ויש מלאכות שלא הותרו כלל, וע"כ מיקרי אות, ומשא"כ בחוה"מ דהותרו בו כל המלאכות בדבר האבד או לצורך המועד, ואין מלאכה שנאסרה בו לגמרי, וע"כ לא מיקרי אות. [↑](#footnote-ref-35)
36. וכ"נ למש"כ הר"ן בביצה י"ז א' דהא דאוכ"נ שרי אף כשאפשר לעשותו מערב יו"ט, הוא משום דמלאכת אוכל נפש הותרה ביו"ט, ולפ"ז הרי דה"נ הא דמלאכת חוה"מ הותרה בדבר האבד מדאורייתא אף כשאפשר לעשותה מבעו"י, ורק מדרבנן אסרו כשכיון מלאכתו למועד, הוא משום דמלאכת חוה"מ הותרה במקום דבר האבד, ונפ"מ דלפ"ז יש להתיר רבוי בשיעורים במלאכה המותרת בחוה"מ, וכמש"כ הר"ן שם בטעם התירא דרבוי בשיעורים במלאכת אוכ"נ ביו"ט, (אך לטעמא בתרא שכתב הר"ן שם בטעם התירא דריבוי בשיעורים, אין להתיר ריבוי בשיעורים במלאכה המותרת בחוה"מ משום דבר האבד). [↑](#footnote-ref-36)
37. אך בתשו' רב נטרונאי גאון סו"ס קס"ד משמע דמותר לעשות מלאכה בדבר האבד ע"י ישראל אף כשאפשר לעשותו ע"י נכרי, וכ"ה מבו' בד' הפוסקים בכ"ד, וכמש"כ בס' שמה"כ פ"ה הערה 69. [↑](#footnote-ref-37)
38. ואין לומר דלא שייך דינא דמתוך אלא במלאכת אוכ"נ דאינה מלאכת עבודה ואינה מלאכה האסורה כלל, שהרי בפשוטו גם היתר מלאכת אוכ"נ הוא היתר שהתירה תורה לצורך אוכ"נ, וכמש"נ במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 1, וגם מצינו בד' הרמב"ן בשבת קכ"ד ב' דאמרינן מתוך בשחיטת קדשים, דמתוך שהותרה לצורך גבוה בעולת ראי' ובשלמי חגיגה, הותרה בעולת נדבה, אף דהתם לכאו' א"א לומר דהקרבת עולת ראי' ושלמי חגיגה אינה מלאכה האסורה כלל. [↑](#footnote-ref-38)
39. ולדעת רש"י ודעימי' דשרי מכח דינא דמתוך אף שלא לצורך כלל, מסתברא מילתא דלא אמרינן מתוך במלאכת יו"ט אלא במלאכות שעיקרן לצורך אכילה, וכדעת המאירי, וע"כ ה"נ בחוה"מ לא שרינן לכל המלאכות מדינא דמתוך. [↑](#footnote-ref-39)
40. ויש להוסיף, דלדעתם גם גדר דינא דמתוך ביו"ט אינו דמכח הא שהותר לצורך אוכ"נ הותר לשאר צרכי היום, אלא עיקר ההיתר הוא גם לשאר צרכי היום, וליכא כלל דין בפנ"ע דמכח הא שהותר לחד מילתא הותר למילי אחריני, וע"כ אין מקום כלל למימר מתוך בחוה"מ. [↑](#footnote-ref-40)
41. ועיי"ש שכתב דלפ"ז יש להתיר כל מלאכה בחוה"מ הואיל ושרי כשאין לו מה יאכל, אך באבנ"מ שם חזר בו דליכא למימר הואיל בכה"ג דעכשיו בשעת עשיית מלאכה ליכא שום צד היתר לפנינו, והואיל ואילו הי' כאן לא אמרינן, אך כתב דהוא שלא כד' התוס' בפסחים מ"ז ב', (וכתב לפרש לסוגיית הגמ' שם בע"א), ונתבאר בזה במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 29, ועמש"כ ההעמ"ש בסימן ק"ע סק"ג. [↑](#footnote-ref-41)
42. ואמנם עיקר ד' החזו"א הם שלא כד' התוס' בפסחים מ"ו ב' ד"ה רבה אמר שדנו להתיר משום הואיל וראוי לחולה שיש בו סכנה, ושלא כד' התוס' ועוד מקמאי שם מ"ז ב' שפירשו בסוגיית הגמ' שם דמה שאמרו הואיל וחזי לכיסוי דם צפור, הוא משום דעדל"ת, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-42)
43. צ"ב דמה מייתי מינה, דאף אם לא גזרו שבותים בחוה"מ, הרי אמירה לנכרי אסורה אף בשאר איסורים, וכמש"כ הרמב"ן בב"מ צ' א', וע"כ היא אסורה אף בחוה"מ, - ושמא מכוון דבריו הוא להוכיח מהא דאמירה לנכרי אסורה בחוה"מ אף לפ"מ דמיבע"ל בב"מ צ' א' דלא אסרו אמירה לנכרי בשאר איסורים. [↑](#footnote-ref-43)
44. והך מילתא דדין ודבר דבר אינו נוהג בחוה"מ, כ"כ בתשו' יכין ובועז ח"א סימן קי"ז, וכ"ה מוכח מהא דתניא במו"ק י"ב א' דמקבלין קיבולת במועד לעשותה לאחר המועד, ונתבאר בדף מס' 16, עיי"ש, - אך הנה בתשו' רבינו ישעי' שהובאה בשה"ג החדש במרדכי מהדורת מ"י סימן תתמ"ו כתב דאיסור פרקמטיא במועד הוא משום ממצוא חפצך ודבר דבר, ועיי"ש שכתב דכיון דחזינן דממצוא חפצך ודבר דבר נוהג בחוה"מ, כ"ש דדין שביתת בהמתו נוהג בחוה"מ. [↑](#footnote-ref-44)
45. והנה אמנם י"ל דרק שבותים אלו האסורים משום גזירה שמא יתלוש וכו' לא נאסרו בחוה"מ, וכן דברים האסורים משום ממצוא חפצך ודבר דבר, אך דברים שאסרו חכמים משום דמדרבנן הוו בכלל מלאכה, אסורין אף בחוה"מ, ויתבאר בעזה"י במקומו?, - אך הנה הביאוה"ל בסימן תקל"ו נקט דאם איסור הוצאת משא ע"ג בהמה ביו"ט אינו אלא מדרבנן, לא אסרוהו בחוה"מ, ואף אם איסור מחמר ביו"ט הוא מדאורייתא, מ"מ מחמר בכרמלית דאינו אלא מדרבנן לא נאסר בחוה"מ, ונתבאר בדף מס' 9. [↑](#footnote-ref-45)
46. אך י"ל דאי"ז משום דלא נאסרו כלל שבותים אלו בחוה"מ, אלא הוא משום דהותרו לצורך המועד, וכ"ה להדיא בתשו' שבו"י ח"א סימן כ"ה, ועיי"ש שכתב דגם לא אסרו בטיפוח וסיפוק וריקוד שמא יתקן כלי שיר, דאף אם יתקן כלי שיר במעשה הדיוט שרי לצורך המועד, (אך המחזיק ברכה בסימן תקמ"ו כתב בשם המהר"ח אבועלפיא דאף דתיקון הכלי שיר אסור, מ"מ מותר לנגן בהן), וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' גופייהו במו"ק י' א' ד"ה סוס שאסור לרכוב בחוה"מ בחינם, והרי דנאסר לרכוב ע"ג בהמה בחוה"מ. [↑](#footnote-ref-46)
47. ובד' רש"י בספר הפרדס בהל' חוה"מ והרוקח בסימן ד"ש והשבה"ל בסימן רכ"א משמע להדיא דלא נאסר בחוה"מ אלא דברים האסורים מדאורייתא, ומה"ט הוא דאין מו"מ אסור מדינא בחוה"מ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-47)
48. והנה אמנם דבריהם קיימי בטלטול לצורך המועד, וי"ל דרק בכה"ג הוא דשרי, דהותר טלטול מוקצה לצורך המועד, אך משמעות דבריהם דליכא איסור מוקצה כלל. [↑](#footnote-ref-48)
49. אך בד' ההשלמה במו"ק י"ג ב' בשם הראב"ד משמע דשייך איסור מוקצה במועד, ולא הותר לחפות בקש במועד אלא משום שהוא ראוי במועד לכל דבר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-49)
50. ולעיל מינה הוכיח מזה דאיסור מלאכת חוה"מ הוא מדרבנן, ובביאור מהרש"ל לסמ"ג ל"ת ע"ה פירש דהוא מהא דלא נאסרה מלאכה שאין בה טירחא, ובמלאכות דאורייתא אין חילוק בין טירחא לאינו טירחא, ובע"כ דכל איסורו הוא מדרבנן שלא יבזה המועדות, וע"כ לא נאסר אלא לטרוח. [↑](#footnote-ref-50)
51. והנה אמנם בתשו' נובי"ק או"ח סימן י"ג כתב לדון להתיר גילוח ע"י פועל עני, ואף שגם המתגלח מסייע והוא אינו עני, מ"מ מסייע כזה אין בו ממש, ובמועד לא אסרו אלא דבר שיש בו טורח מלאכה ומתגלח אין בסיוע שלו טורח, והשלחן עצי שטים במלאכת גוזז סקמ"ו נחלק ע"ז, - אך אין ללמוד מדבריו דלא נאסרה מלאכה קלה שאין בה טירחא, אלא היינו דאיסורא דמסייע היינו דעי"ז מתייחס אליו המלאכה, ובחוה"מ דעיקר איסור המלאכה הוא משום הטירחא, אין לאסור כלל במסייע, וראיתי לדמות לזה במשה"ק הנימו"י בב"ק כ"ב א' דיהא אסור להדליק נר בער"ש עם חשיכה משום דאשו משום חציו, והו"ל כמדליק בשבת, וי"ל דבחוה"מ ל"ה מקום לדון לאסור מכח זה, דאף אם חשיב כמדליק בשבת, מ"מ כיון דאינו עוסק במלאכה בחוה"מ לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-51)
52. אך אכתי יש לדון אם אסורה הוצאה כשמוציא לצורך אחר המועד וכשמוציא לצורך נכרי, דבכה"ג הרי אסורה הוצאה ביו"ט, עמש"נ בזה במ"מ למלאכות יו"ט שם. [↑](#footnote-ref-52)
53. ומבו' בדבריו דלדעת הסוברים דאיסור תחומין ביו"ט אינו אלא מדרבנן אין נוהג איסור תחומין בחוה"מ, וי"ל דהוא משום דס"ל דלא גזרו על שבותין בחוה"מ, וי"ל עוד דהוא משום דאיסור תחומין אינו איסור מלאכה אלא איסור בפנ"ע, ולא מצאנו שאסרו בזה בחוה"מ. [↑](#footnote-ref-53)
54. החיי אדם בכלל ק"ו ס"ב הוסיף דמותר לכתחילה להמתין ולכוין לעשותו במועד, וכ"נ בד' הגר"א בסימן תקל"ג ס"א, - אך בד' הקר"א במו"ק י"ח א' ד"ה ומה שכתב הרמב"ן מבו' דס"ל דאף שהתירו מלאכת אוכ"נ אף כשכיון מלאכתו במועד, מ"מ לכתחילה אסור לכוין מלאכתו במועד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-54)
55. משמע דאסור לכוין במועד לכך, אלא דכל שעבר וכיון מלאכתו לא קנסו בדיעבד. [↑](#footnote-ref-55)
56. אך הראשל"צ שם לא ניח"ל בזה, עי"ש, והק' עוד לדעת הסוברים בדעת הרמב"ם דבכל מלאכות שהותרו לצורך אוכ"נ אמרינן מתוך, והותרו אף שלא לצורך כלל, דא"כ כל קצירה מותרת, ויש להעיר, דמלאכה לצורך חול ודאי דאסורה מה"ת, וכמש"כ הרמב"ם בפ"א מיו"ט הט"ו. [↑](#footnote-ref-56)
57. אך לכאו' עיקר ד' התוס' אינם מתישבים למש"כ הרמב"ם גופי' בהקדמתו לפיהמ"ש דענין אסמכתא הוא שהסמיכום לפסוק זה כעין סימן כדי שישמרום ויזכרום, וכ"כ הכוזרי בסוף מאמר ג'. [↑](#footnote-ref-57)
58. והקר"א שם כתב לדחות, לפ"מ שאמרו בר"ה י"ג א' דמאי אסיף קציר, וקצירה אסורה משום מלאכה, אך באסיפה גרידא ליכא מלאכה, אך לכאו' אי"ז מתישב למש"כ התוס' בסוגיין (בד"ה אלא חג). [↑](#footnote-ref-58)
59. ולכאו' זה מתישב לטעמייהו דמלאכת חוה"מ אסורה מדרבנן, אך לדעת הסוברים דהיא אסורה מדאורייתא, וזהו דפריך דבחוה"מ מי שרי, בע"כ דיש באסיפה מלאכה גמורה, דאיסור טירחא בחוה"מ אינו אלא מדרבנן, דהרי אף בשבת ויו"ט אי"ז אסור אלא מדרבנן, ואף לדעת הרמב"ן דיש טירחות שנאסרו מדאורייתא בשבת ויו"ט, הרי לא נאסרו טירחות אלו בחוה"מ, וכמש"כ הרמב"ן בפר' אמור (כ"ג כ"ד). [↑](#footnote-ref-59)
60. והעירו, דהרי כבר מירח ואסף התבואה בשדה, והאסיפה מן הבית לשדה לכאו' לי"ב משום מעמר, וזהו טעמא דהתוס' ותלמיד הר"י מפאריש שנקטו דלי"ב מלאכה. [↑](#footnote-ref-60)
61. ובתוס' הר"ש משאנץ שם כתב לישב, דעיקר דיוקא הוא משום יו"ט דאסור, דאי אמרת חג שאתה אוסף בו משמע בחג אתה אוסף, וע"כ צ"ל דהיינו חג הבא בזמן אסיפה, - והמנ"ח במצוה שכ"ג כתב לישב, ושמא פירש כן בד' התוס', למש"כ הט"ז בכ"ד דכל שנתפרש בקרא להיתר אין כח ביד חכמים לאסור, ושפיר הוכיח ר' יוחנן דלא קאי על חוה"מ, דהרי חוה"מ אסור מדרבנן, ואם נתפרש בקרא להתיר, ל"ה כח ביד חכמים לאסרו, וכ"כ הראשל"צ לעיל בסוגיין בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-61)
62. ובזה מתפרש מש"כ התוס' ודעימייהו דמה שאמרו במו"ק י"א ב' דחוה"מ דאורייתא, היינו דהוא כעין דאורייתא לפי שיש לו סמך מקרא דאורייתא, והיינו דכיון דנלמד מקרא דראוי לעשות כן ונמסר הדבר לחכמים לקבעו אם ירצו, ע"כ הוי כעין דאורייתא, - ובזה מתפרש גם מש"כ התוס' בסו"ד והתוס' הרא"ש דהא דאיכא לפנ"ע במלאכה דחוה"מ הוא משום דאסמכתא פשוטה היא והצדוקים מודים בה, וכ"כ הריטב"א בריש מו"ק דכיון דאיכא סמך דקראי דאורייתא חיישינן בה משום לפנ"ע, והרי דאף דס"ל דליכא לפנ"ע באיסור דרבנן, ונחלקו בזה רבוותא, ואכמ"ל, מ"מ כיון דמסמכינן לה אקרא, הו"ל כאיסור דאורייתא ויש בזה לאיסור לפנ"ע, אך מבו' בדבריהם דהיינו רק משום דהוי אסמכתא פשוטה והצדוקים מודים בה, (והריטב"א לא כתב כן), וצ"ב. [↑](#footnote-ref-62)
63. וזהו מש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ע"ד בביאור ד' התוס', דאף דיש כח ביד חכמים לאסור המפורש בתורה להתיר, מ"מ היכי דאסמכוה חז"ל להאיסור אקרא, לא שייך להסמיך הקרא על מה דמפורש בקרא להתיר. [↑](#footnote-ref-63)
64. ולמש"כ התורי"ד בסוגיין דר' יוחנן ור"ל ס"ל דמלאכת חוה"מ אסורה מה"ת, אלא דלא קי"ל כוותייהו, ניחא. [↑](#footnote-ref-64)
65. ובזה מתישב גם משה"ק הרא"ש שם דהאי ק"ו למיעקר קרא הוא, דמוכחי קראי בהדיא דשבעת ימים לא נאסרו כ"א לאכילת מצה ולהקרבת אשה אבל מלאכה לא נאסרה אלא בראשון ובשביעי. [↑](#footnote-ref-65)
66. וכ"כ הרא"ש בריש מו"ק דהק"ו אינו אלא אסמכתא בעלמא לחזק דברי חכמים שאסרו מלאכת חוה"מ, - ולכאו' זה מתישב רק למש"נ לעיל בדעתם דס"ל דענין אסמכתא הוא דהעיר הקב"ה שראוי לעשות כן, אלא שלא קבעו חובה ומסר חיוב הדבר לקבעו לחכמים אם ירצו, ועד"ז י"ל בהא דילפינן לה מק"ו דהוא גילוי מילתא בעלמא כסמך למה שאסרו חכמים, אך למש"כ הרמב"ם בהקדמה לפיהמ"ש דענין אסמכתא הוא שהסמיכום לפסוק זה כעין סימן כדי שישמרום ויזכרום, ל"ש כן כלל בק"ו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-66)
67. ועיי"ש שכתב דבעבודה אין לומר יום מקרא קדש, אך במוסף יש לומר כן, והטור בסימן ת"צ תמה ע"ז דמה חילוק יש בין יעו"י שבעבודה ובין מוסף, - והב"ח שם כתב דהא דחוה"מ קרוי מקרא קדש הוא משום הקרבנות שמקריבין בו, וע"כ אין אומרים מקרא קדש אלא במוסף, וכ"כ הגר"ז בציונים לסימן רמ"ב ס"א, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' ר"ה גאון גופי' שם, דלהדיא בדבריו דהא דקרוי מקרא קדש אי"ז משום הקרבנות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-67)
68. ונתישב בזה משה"ק הגרע"א שם ע"ד הרמב"ם, ממש"כ שם פ"ז ה"א דנאמר מקרא קדש בחוה"מ, וכן הק' השעה"צ בסימן תק"ל סק"ד ע"ד הגר"ז. [↑](#footnote-ref-68)
69. וכמש"כ כן הב"י בסימן קפ"ח ס"ז דחוה"מ דינו כר"ח ואם שכח יעו"י בברהמ"ז אין מחזירין אותו, וכ"כ השו"ע שם, - והנה אמנם הב"י שם הביא מס' תשב"ץ קטן סימן רי"ד דאף בחוה"מ מחזירין אותו בסעודת שחרית ושל לילה, והגר"א שם סייע לזה ממה שאמרו הכא דחוה"מ נקרא מקרא קדש, וע"כ הוי בכלל הא דדרשינן ממקרא קדש כבדהו באכילה וכו', אך בתשב"ץ קטן שלפנינו מפורש להיפך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-69)
70. והבעה"מ בפסחים ס"ח ב' כתב דמותר להתענות בחוה"מ, ורק להתענות מחמת צער וכו' אסור, וכ"כ רבינו דוד והמאירי שם, והמאירי כתב דהוא דאין באכילתן מצוה, וכ"כ המאירי בביצה ט"ו ב', - אך לכאו' אין ללמוד מדבריהם דליכא חובת כבוד ועונג בחוה"מ, דמשמעות דבריהם שם דהא דאסור להתענות ביו"ט ילפינן לה מקרא דלכם, וע"כ הוא דבחוה"מ דלא כתיב בי' לכם מותר להתענות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-70)
71. ועיי"ש שפירש בזה דהוא משום דחיוב כבוד ועונג ילפינן לה מדכתיב וקראת לשבת ענג לקדוש ד' מכובד, וכיון דמצות עונג דילפינן מרישא דקרא אינה נוהגת בחוה"מ, דחוה"מ לא איקרי שבת, ה"נ מצות כבוד דילפינן מסיפא דקרא אינה נוהגת בחוה"מ. [↑](#footnote-ref-71)
72. וי"ל עוד, למש"כ הגר"ז בקו"א בסימן רמ"ב סק"א בדעת הרמב"ם, דמה שדרשו מקרא דמקרא קדש לקדשו באכילה ושתי' וכסות נקי' הוא אסמכתא בעלמא, ולפ"ז י"ל דעיקר הך דינא נלמד מדכתיב וקראת לשבת עונג לקדוש ד' מכובד, כמש"כ הרמב"ם בפ"ו מיו"ט הט"ז, אלא דמסמכינן לה אקרא דמקרא קדש, וזהו שלא הובא כלל בד' הרמב"ם בהלכותיו להך מילתא דילפינן מקרא דמקדא קדש דצריך לקדשו באכילה ושתי' וכסות נקי', והיינו משום דאי"ז אלא אסמכתא בעלמא, ועיקרו הוא מקרא דוקראת לשבת ענג לקדוש ד' מכובד, וע"כ הוא דבחוה"מ דאינו בכלל קרא דוקראת לשבת ענג לקדוש ד' מכובד, א"צ לקדשו באכילה ושתי' וכסות נקי', אך אי"ז כד' המכילתא שאמרו דגם חוה"מ צריך לקדשו באכילה ושתי' וכסות נקי'. [↑](#footnote-ref-72)
73. וכ"כ רש"י שם לעיל מינה כ"ג ח' ללמוד מד' התו"כ דהא דכתיב בקרא מלאכת עבודה הוא לאסור אפי' מלאכות החשובות לכם עבודה וצורך שיש חסרון כיס בבטלה שלהן כגון דבר האבד, והרמב"ן שם האריך לתמוה ע"ז, - וכתב דגרסינן בתו"כ יכול יהו אסורין בכל מלאכת עבודה, ת"ל הוא, הוא אסור בכל מלאכת עבודה ואין ימי מועד אסורין בכל מלאכת עבודה. [↑](#footnote-ref-73)
74. ועיי"ש שהק' עוד, דאם ילפינן לה מקרא דכל מלאכת עבודה לא תעשו הו"ל לאו ונשים מוזהרות ע"ז, ואם ילפינן לה מקרא דאלה מועדי ד' וגו' הו"ל מ"ע שהזמן גרמא ונשים פטורות, ועיי"ש מש"כ בזה, - אך הישועות יעקב בסימן תק"ל סק"א נקט דלדעת ר"ע אין נשים מוזהרות מדאורייתא על מלאכת חוה"מ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-74)
75. צ"ב מה ענין הך מילתא דקידוש המועדות הוא ע"פ הראי' להכא, הרי הא דקידוש המועדות הוא ע"פ בי"ד, אינו ענין לדין חוה"מ, - ושו"ר בס' כתר המלך בפ"ז מיו"ט ה"א בסו"ד שכתב לפרש דאתא לאשמועינן דכ"ה דד"ז דקביעות הימים אף שנמסר לחכמים, ודאי דהוא מה"ת מקרא דאשר תקראו אותם קרי בי' אתם, ה"נ מה שנמסר להם ענין המלאכות בחוה"מ הוא מה"ת, וזה ניחא לדעת הסוברים דמלאכת חוה"מ אסורה מה"ת. [↑](#footnote-ref-75)
76. ופשוט דאזיל לטעמי' בתור"פ בפסחים ה' א' שפירש להא דאיזה יום אסור ואיזה יום מותר, דיום מותר הוא כגון יום המעונן דהוי דבר האבד, וכבר נתפרש בזה התירא דדבר האבד, - אך לפ"מ שפירש"י דיום אסור הוא יו"ט ויום מותר הוא חוה"מ, הרי אף דשמעינן מינה דחוה"מ אינו אסור בכל מלאכה, אכתי לא נתפרש באיזו מלאכה הוא אסור ובאיזו מלאכה הוא מותר, וע"ז הוא שאמרו איזו מלאכה אסורה ואיזו מלאכה מותרת. [↑](#footnote-ref-76)
77. וכ"כ התוס' בביצה ו' א' ד"ה יו"ט שני, והבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת ג', והראבי"ה בסימן תשי"ח ותתט"ז, והאו"ז בסימן של"א, והרמב"ן במלחמות בסוגיין ובתורת האדם שער הסוף ענין הקבורה ובשבת קל"ט ב', והרשב"א והר"ן בשבת שם, ותלמיד הרי"מ בסוגיין בשם רבינו אלחנן, והרא"ש בסימן י"ג, והר"ש בן היתום והפסקי רי"ד והריא"ז והריטב"א והר"ן בסוגיין, ותשו' הריב"ש סימן קט"ז. [↑](#footnote-ref-77)
78. לכאו' דבריו מתפרשים למשמעות דבריו בסוף הל' חוה"מ דהתירא דצורך המועד ודבר האבד, הוא משום דהותר בחוה"מ כל מלאכה שהיא לצורך, ונתבאר בדף מס' 1, וכיון דצורך המועד ודבר האבד חשיבי כצורך, כ"ש דצורך כבוד הבריות דדוחה ל"ת שבתורה חשיב כצורך. [↑](#footnote-ref-78)
79. אך י"ל דלעולם הוא כמש"כ הרמב"ן במלחמות דכיון שהותרה מלאכה לצורך המועד ודבר האבד דחשיבי כצורך, כ"ש דצורך קבורת המת חשיב כצורך, ומש"כ הרמב"ן בתורת האדם דאין לו ענין בדבר האבד, וכן מש"כ דלא מצינו בצורך המועד חילוק בין מלאכה של טורח למלאכה שאין בה טורח גדול, הוא משום דס"ל דהא דנאסרה טירחא יתירא בדבר האבד, הוא משום דכל שאין הטירחא כנגד ההפסד איכא גריעותא בתורת דבר האבד, וכאשר כ"נ בד' הרמב"ן בכ"ד, אך בהיתר קבורת המת דהא דחשבינן לי' כצורך אינו ענין לדבר האבד, אלא היינו דמשום כבוד הבריות חשבינן לי' כצורך, אין מקום לאסור בטירחא יתירא. [↑](#footnote-ref-79)
80. ולפ"ז אי"ז ענין להתירא דצורך המועד ודבר האבד, אלא הוא היתר בפנ"ע דהתירו צרכי המת בחוה"מ, כמו שהתירו ביו"ט שני, ולדעת הסוברים דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, י"ל דאי"ז כלל היתר שהתירו דמלאכה זו מותרת בחוה"מ, אלא היינו דלא גזרו כלל לאיסור חוה"מ במקום מת, וכמו שאמרו דכחול שויוהו רבנן. [↑](#footnote-ref-80)
81. והרא"ש מלוניל בתמים דעים סימן ק"כ אות ב' הוכיח כן, מהא דתנן אבל מחנכין אותן, והיינו לקצר או להאריך או להרחיב, והיינו אחר שמת המת, וה"נ הא דתנן דאין חופרין כוכין וקברות הוא אחר שמת המת, וכ"כ התוס' בשם י"מ. [↑](#footnote-ref-81)
82. וזהו שכתב דאם המת בבית הקברות מותר לחפור, דדמי להא דמותר לעשות ארון עם המת בחצר. [↑](#footnote-ref-82)
83. ועד"ז כתב הבעה"מ בשם י"מ דלא נאסר אלא בנין והדומה לו, וחפירת כוכין כיון שהם חקוקין בכתלי המערה דומה הוא לבנין, וי"ל דהוא משום דבנין הוי טירחא יתירא ולא התירוהו. [↑](#footnote-ref-83)
84. ולהלן בהערה נתבאר די"ל דגם לד' הר"י מלוניל עיקר האיסור הוא משום דהו"ל טירחא יתירא, אלא דכל שחופר אחר שמת המת, יש בזה להך דינא דמת ביו"ט שני כחול שויוהו רבנן, ומכח זה יש להתיר אף טירחא יתירא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-84)
85. ובזה מתישב משה"ק הרמב"ן שם עוד ע"ד הראב"ד שכל חפירה טורח גדול הוא ונאסרה באמת המים וכו' ומ"ט התירו הנברכת הזו ואסרו הכוך והקבר, ולהנ"ל י"ל דודאי דצורך המת ראוי להתיר אף טירחא יתירא, דכחול שויוהו רבנן, ואך דכל שאפשר בע"א לא התירו, וע"כ הוא דלא התירו חפירת כוכין וקברות, כיון דאפשר בנברכת, דאף דגם חפירת נברכת הוי טירחא יתירא, מ"מ חפירת כוכין וקברות הוי טירחא טפי. [↑](#footnote-ref-85)
86. והנימו"י כתב דהוא משום דאין דרך לעשות ארונות לרוב המתים, וע"כ אסור לעשות ארון שלא בפני המת שלא יחשדוהו. [↑](#footnote-ref-86)
87. וכ"נ בד' המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סו"ס א' שהתיר מה"ט דלא אסרו אלא בימיהם שהיו רגילים בכך לקוברו עד שיתעכל הבשר ואז היו מסירין אותו וקוברים אותו בקברות אבותיו, וע"כ אסרו לתקן כוכין או קבר בנין אבנים שראוי לעמוד ימים רבים, אך בזה"ז דדרך לעשות קבר לקבור בו עולמית, שרי, אך בסו"ד משמע קצת דיש להתיר משום דחפירה שחופרין בזה"ז אי"ז אומנות גדולה, וכמש"כ הרמב"ן בתורת האדם. [↑](#footnote-ref-87)
88. מש"כ רש"י לכבס, בפשוטו היינו לכבס את כסותו, כדתניא בגמ' דעושין כל צרכי המת גוזזין לו שערו ומכבסין לו כסותו, - אך למש"כ הרא"ש ודעימי' בד' רש"י דלא הותרה מלאכה גמורה, ונתבאר להלן, בע"כ דמש"כ רש"י לכבס, היינו לרחוץ את המת, והרא"ש ותלמיד הרי"מ והראבי"ה בסימן תשי"ח ווהרמב"ן בתורת האדם העתיקו "לכבסו" ולגזוז שערו, וכ"כ התוס' הרא"ש והמאירי בשם רש"י דהותר לרחצו ולגזוז שערו. [↑](#footnote-ref-88)
89. למש"כ התוס' לקמן י"ט א' ד"ה ר' יוסי דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, צ"ל דמש"כ הכא דחוה"מ דאורייתא היינו דהוא כעין דאורייתא משום דמסמכינן לה אקרא, וכמש"כ התוס' בחגיגה י"ח א' ודעימייהו לפרש למה שאמרו לקמן י"א ב' דלא מיבעיא בימי אבלו דמדרבנן הוא אלא אפי' במועד דאיסור מלאכה מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-89)
90. וכ"כ האו"ז בסימן של"א והרמב"ן בשבת קל"ט ב' בשם השאילתות בפר' וזאת הברכה ואינו לפנינו דהא דמת ביו"ט שני יתעסקו בו ישראל הוא היכא דלא שכיחי עממין. [↑](#footnote-ref-90)
91. ועד"ז כתב המכתם בביצה שם בהא דתנן הכא דעושין ארון עם המת בחצר אבל בשוק אסור, דרק בחוה"מ יש לחוש לכך מפני **שהותרה מלאכת דבר האבד, אבל ביו"ט שלא הותר בו כלל אין לחוש שיזלזלו בו מפני זה, ועד"ז כתב בתשו' תשב"ץ ח"ב סימן ט"ז ד"ה הטענה השלישית.** [↑](#footnote-ref-91)
92. היש"ש בפ"ק דביצה סימן י"א תמה ע"ז, דמנ"ל לרש"י דמה שאמרו דמת ביו"ט שני יתעסקו בו ישראל הוא אף כשמת סמוך לערב ואין שהות לקוברו, והרי מה שאמרו שם דאפי' למיגז לי' גלימא וכו' בע"כ דהוא כשיקברוהו בו ביום, וה"נ מתפרש הא דיתעסקו בו ישראל, ועוד, דאף אם איירי כשאין שהות לקוברו, מ"מ כיון שכבר מת התירו לעשות כל שנוכל כדי להקדים הקבורה למחר, אבל לחפור כוכין וקברות לצורך שעדיין לא מתו אסור, ועוד דבפירש"י בביצה שם כתב דהא דיתעסקו בו ישראל הוא חציבת קברו, וזה דלא כמש"כ הכא דהיינו רק טלטול ושאר דברים שאין בהן טורח, - ועיי"ש שכתב דב' פירושים הם בפירש"י הכא, וצ"ל א"נ איירי במתים שכבר מתו והא דאמרינן וכו', ולפי' קמא דרש"י לא נאסר לחפור אלא לצורך מתים שימותו, אך מותר לחפור לצורך מת שכבר מת כדי לקברו מועד, וזה כפירש"י בביצה דהא דיתעסקו בו ישראל הוא חציבת קברו, ולפי' בתרא דרש"י לא הותר לחפור אף לצורך מת שכבר מת, ולא התירו ביו"ט שני אלא דברים שאין בהן טורח, וכ"כ החשק שלמה בסוגיין. [↑](#footnote-ref-92)
93. והתוס' והמאירי שתמהו ע"ז, הוא לטעמייהו דס"ל דאף מלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, וע"כ ודאי דיש להקל טפי בחוה"מ מביו"ט שני, כמו שמצינו דבכל ענין מלאכה חמיר טפי יו"ט שני מחוה"מ, אך אם מלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא שפיר י"ל דל"ש בזה עיקר הא דכחול שויוהו רבנן, ומה"ט הוא דהרמב"ן בתורת האדם הביא פי' זה ולא תמה עליו כן, דאזיל לטעמי' דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא, - וי"ל עוד בדעת התוס', דאף אם אזלי הכא דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא, מ"מ כיון שמסרו הכתוב לחכמים ובידם להתיר כפי דעתם, אף הי' להם להתיר לצורך המת, כ"ה דלא גזרו ע"ז ביו"ט שני, וזה לטעמייהו דס"ל דהא דמסרו הכתוב לחכמים היינו דבידם להתיר כפי דעתם, ונתבאר בדף מס' 1. [↑](#footnote-ref-93)
94. אך ההשלמה בסוגיין ובהשגות הרמב"ם שם פירש בד' הרי"ף דהא דמחנכין את הכוכין הוא לצורך מת שכבר מת, ואורחא דמילתא קתני, דדרך בנ"א לעשות כוכין שיהיו מזומנין ואין דרך להרחיב או לקצר אלא על הצורך, - וכ"נ בד' הבעה"מ שהק' ע"ד הרי"ף, דאם איירי כשחופר כדי לקבור בהן לאחר המועד, מאי קמ"ל דאין חופרין כוכין וקברות, והיכן מצינו שהותרה מלאכה במועד לצורך אחר המועד, דאיצטריך למיתני דאין חופרין וכו', והרמב"ן בתורת האדם תמה על קו' זו, דודאי כיון שהתירו בה סוף מלאכה כדתנן דמחנכין את הכוכין, בע"כ צריך לשנות שלא יתחיל בה, אלא הקו' היא מ"ט התירו להאריך ולהרחיב בו שלא לצורך המועד, אך מד' הבעה"מ נראה שפירש בד' הרי"ף דהא דמחנכין את הכוכין הוא לצורך המועד, וע"כ הוא דשרי, וע"כ לא קשיא לי' אלא מאי קמ"ל דאין חופרין כוכין וקברות, ובישוב קו' זו כתב המכתם דבמקומות אלו היו חוצבים בהרים ובסלעים ושוהין בחפירתו יום או יומים. ולכך דרכן להקדים ולחפור משום כבודו, וע"כ ס"ד דהתירו לחפור במועד. [↑](#footnote-ref-94)
95. צ"ב, דאם מהני הא דיודע שיצטרך להן במועד לחשבו כצורך המועד, מ"ט אסור לחפור כוכין וקברות, ואם ל"מ זה לחשבו לצורך המועד, מ"ט מותר לחנך את הכוכין, - אך באמת בל' הר"י מלוניל והנימו"י מבו' דהא דאסור לחפור כוכין וקברות בכה"ג הוא משום דאינו יודע לצורך איזה מת הוא עושה, וזה צ"ב, - וי"ל דהיינו דמשום הא דהותר מלאכת חוה"מ לצורך המועד וכו', אין להתיר בחפירת כוכין וקברות שהיא טירחא יתירא, אלא דיש להתיר בזה משום הא דמת ביו"ט שני כחול שויוהו רבנן וכ"ש בחוה"מ, וכמש"כ כן הנימו"י, והך דינא דכחול שויוהו רבנן הוא רק כשהמת לפנינו ויודע לצורך איזה מת הוא עושה, אך כל שאין המת לפנינו ליכא להך דינא, ואין להתיר אלא משום דהו"ל כצורך המועד וכו', וע"כ אין להתיר בכה"ג אלא לחנך את הכוכין. [↑](#footnote-ref-95)
96. והמאירי בסוגיין כתב די"מ דהא דשרי הוא מפני שדרכם הי' לחפור כוכין וקברות לימכר כשיארע להם, וכיון דאפשר שיזדמן ויצטרך במועד, ע"כ מותר לחנך הכוכין, ועיי"ש שתמה ע"ז דמ"מ היאך התירו החינוך שלא לצורך ידוע. [↑](#footnote-ref-96)
97. ועיי"ש שפירש בד' הירושלמי דאף חינוך קברות של בני משפחה חשיב כצרכי הרבים ושרי. [↑](#footnote-ref-97)
98. ומבו' מדבריהם דיסוד פלוגתייהו הוא בהא דתניא לעיל ה' א' דאין חופרין בורות שיחין ומערות של רבים אבל חוטטין אותן, דלדעת הרמב"ן הוא משום דלא הותר לעשות בתחילה צרכי הרבים שלא לצורך המועד, ולדעת השיטת ריב"ב הוא משום דלא הותר מעשה אומן לצרכי רבים שלא לצורך המועד, וכמש"כ כן השיטת ריב"ב בשלהי פירקין, וכ"כ הרא"ש בסימן ו' והנימו"י לעיל בפירקין והשו"ע בסימן תקמ"ד ס"ב, ונתבאר בדף מס' 34, - ויש להעיר לפ"ז במש"כ המ"ב בסימן תקמ"ז סקכ"ד דטעם איסור חפירת כוכין וקברות לצורך אחר המועד הוא משום דטירחא יתירא היא, ולמש"כ הרמב"ן ודעימי' הרי טעם האיסור הוא דומיא דהא דאסור לחפור בורות של רבים, והוא משום דהוי מעשה אומן, וכמש"כ השו"ע בסימן תקמ"ד ס"ב, ומש"כ המ"ב דהוא משום דהוי טירחא יתירא, מקורו הוא מפירש"י, ורש"י פירש כן בטעם הא דל"ד להא דמת ביו"ט שני יתעסקו בו ישראל. [↑](#footnote-ref-98)
99. מבו' דאם הי' בזה טורח גדול הי' אסור, אף דהו"ל לצורך המועד, ונחלקו בזה הראשונים, ונתבאר בדף מס' 7. [↑](#footnote-ref-99)
100. וכתבו דאיירי כשעושה כן לצורך אותם שמכבסין במועד, וכ"כ הר"י מלוניל והר"ן והנימו"י והרמב"ן בתורת האדם, - ובטעם הא דשנו לה במתניתין בכלל דיני חפירת הקברות, שתמה ע"ז הרמב"ן בתורת האדם, כתב הר"י מלוניל דאיידי דאיירי בחפירת קרקע האסורה לכתחילה, תנא נברכת של כובסין דמותר לחפרה לכתחילה, וכ"כ הר"ן ותלמיד הרי"מ. [↑](#footnote-ref-100)
101. והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא דהוא בור כגון אותם ששורין בו את הפשתן ודומיהן, והב"י בסימן תקמ"ז סי"א כתב דהוא כפירש"י ודעימי', וצ"ב, - ובפי' ר"ש בן היתום כתב דהוא חפירה שעושין בחצר להיקבץ בה המים ששופכין לצורכי החצר. [↑](#footnote-ref-101)
102. ועיי"ש שהק' גם על מש"כ לפרש דהיא גומא שממשיכין בה מים חמים לרחוץ כלי תשמישי המת, דהיאך התירו לעשות לצורך זה מלאכת קרקע של קבע, והרי יכולים להחם לו מים בכלים, וליכא טירחא כולי האי. [↑](#footnote-ref-102)
103. ודמי להא דתנן יש עמו נסרים, דעיקר המכוון הוא דכבר יש לו נסרים. [↑](#footnote-ref-103)
104. וקמ"ל דל"ד לחינוך כוכין דשרי אף קודם שמת, - וי"ל דמהכא הוא שלמד הרמב"ם להך מילתא דחינוך כוכין שרי אף קודם שמת. [↑](#footnote-ref-104)
105. וס"ל כמש"כ השפ"א דכל הא דלא הותר בפרהסיא, הוא רק בניסור נסרים, אך כל שיש לו נסרים, מותר לעשות ארון אף בפרהסיא, וכאשר כ"נ בלישנא דברייתא, דרק בניסור נסרים הצריכו לעשות בצינעא בתוך ביתו, אך עשיית הארון מותרת אף בפרהסיא. [↑](#footnote-ref-105)
106. ועיי"ש שכתב עוד במה שנהגו לתקן הארון לכל המתים בחצר ביהכנ"ס, אף שאין המת שם, דהוא משום דהו"ל כעושין עם המת בחצר שאין כאן חשד שיאמרו במלאכת אחרים הן עוסקין, שידוע שלמת מתקנין אותו. [↑](#footnote-ref-106)
107. והרשב"א שם כתב די"ל דתנאי היא, ומתניתין דהכא היא כמ"ד דלא אסרו בחדרי חדרים. [↑](#footnote-ref-107)
108. ובסו"ד דחה לזה, דהכא הוי המראית העין שיחזיקו שעושה מלאכה גמורה לעצמו לצורך חול ולא לצרכי המת, ואפ"ה לא אסר בחצר עם המת, וצ"ע דמעיקרא מאי קסבר, הרי להדיא תנן דהא דשרי הוא כשעושה עם המת, והרי דהמראית העין הוא שיחשדוהו שעושה שלא לצורך המת, - ונראה מזה דפירש כד' הרי"ד ודעימי' דאף כשעושה עם המת לא הותר אלא בחצר ולא ברה"ר, ופירש מעיקרא דטעם הא דאסור ברה"ר אף כשעושה עם המת, הוא משום דאין בנ"א יודעים שמותר לעשות מלאכה לצורך המת, וזהו שכתב דבכה"ג לא אסרו בחדרי חדרים, אך בסו"ד דחה לזה מכח ד' הירושלמי דבאדם מפורסם שרי אפי' בשוק, והרי דאף הא דאסרו ברה"ר, הוא משום דיש דאין יודעים דהוא לצורך המת. [↑](#footnote-ref-108)
109. ולכאו' אדרבה מהא דלא שרי כשעושה בחצר אלא עם המת, ובחצר אחרת אסור, מוכח דכיון שאסרו משום מראית העין, ה"ז אסור אף בחדרי חדרים, ולא התירו אלא כשעושה עם המת בחצר, דליכא לעיקר המראית העין, - ובדעת ר"נ גאון ודעימי' שהוכיחו מהכא דלא קי"ל כרב, נראה דס"ל כמש"כ הרי"ד ודעימי' דאף כשעושה עם המת לא הותר אלא בחצר ולא ברה"ר, וכאשר כ"נ בד' הרוקח שם, והרי דאף דברה"ר אסור אף כשעושה עם המת, מ"מ בחצר מותר, ולא אסרו בחדרי חדרים. [↑](#footnote-ref-109)
110. וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בביצה שם בסו"ד דעיקר הקו' מהכא הוא לפ"מ דס"ל דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-110)
111. הכנה"ג והמג"א שם כתבו בשמו דכ"ז הוא בפרהסיא דישראל, אך בפרהסיא דנכרים אסור אף אם א"א, אך הא"ר שם סק"ט כתב להתיר אף בפרהסיא דנכרים, וכתב דכן משמע בד' התומת ישרים בסימן קט"ו (בתשו' מהר"י טייטצאק), - ויש להעיר דמש"כ שם לאסור בפרהסיא דנכרים, הוא ביו"ט, ומשום דאם יעשו מלאכה בפני הנכרים יש לחוש שיבואו הנכרים לשעבדם ביו"ט, ולא מצינו שאסרו מכח זה בחוה"מ, ועוד יש להעיר דבזה"ז דליכא לחשש זה, אין מקום לאסור כלל בפרהסיא דנכרים. [↑](#footnote-ref-111)
112. ואמנם גם התשב"ץ בח"א סימן כ"ב כתב להתיר עשיית מלאכה לצורך המת בפרהסיא כשא"א בצנעא, ונחלק ע"ד הריב"ש בסימן קט"ז שאסר בזה, והביאו הביאוה"ל בסימן תקכ"ו ס"ח, - אך דבריו שם קיימי בקבורתו, ובגונא דהשעה דוחקת דא"א להמתין יותר מפני חשש סירחון או אכילת כלבים או שריפה, אך לא התיר בעשיית ארון דאפשר לקברו בלא ארון. [↑](#footnote-ref-112)
113. והתוס' הק' דמ"ש מהא דשרי למיגד לי' גלימא ולמיגז לי' אסא, וכתבו דשמא נסרים יכולים למצוא מנוסרים הרבה, או דשאני נסירת נסרים דיש קול ופרסום גדול, ועמש"כ הראבי"ה שם עוד בזה. [↑](#footnote-ref-113)
114. אך בפירש"י בביצה ו' א' ד"ה דאיכא חברי כתב דהא דאיצטריך לאשמועינן דשרי למיגד לי' גלימא, היינו דשרי אף כשאינו צורך המת שיש לו תכריכין אחרים כל צרכו, אלא שעושה כן מפני כבודו, והרמב"ן בתורת האדם ובשבת קל"ט ב' כתב דקמ"ל דשרי למיגד לי' גלימא אף שאפשר לכרכו בתכריכין אלו בלא תפירה. [↑](#footnote-ref-114)
115. וזה מתישב טפי להרי"ד והריא"ז לטעמייהו דהא דתני עם המת בחצר תרתי קתני, דלא הותר אלא עם המת, ולא הותר אלא בחצר שהוא בצינעא, ונתבאר לעיל, ושפיר י"ל דזהו דאמר רשב"ג דמנסרן בצינעא. [↑](#footnote-ref-115)
116. וכ"כ רבים מקמאי, וכ"כ התוס' הרא"ש בשם הראב"ד דת"ק דמתניתין היינו רשב"ג, וכ"כ תלמיד הרי"מ דהיינו ת"ק דמתניתין דשרי לעשות ארון עם המת בחצר, וכ"ה משמעות ל' הגמ' שאמרו תנינא להא דת"ר וכו'. [↑](#footnote-ref-116)
117. וכ"ה משמעות ל' הברייתא דברישא תניא דעושה לו ארון וכו' ולא תני דהוא רק בצנעא, ורק בהא דשרי רשב"ג לנסר נסרים תני דהוא בצנעא בתוך ביתו. [↑](#footnote-ref-117)
118. ובד' הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הט"ו מבו' ג"כ דלא הותר בניסור נסרים בחצר אלא בתוך ביתו, אך למש"נ לעיל בדעתו הוא חד דינא עם הא דתנן דעושין ארון עם המת בחצר, אלא דפליגי ת"ק דמתניתין ורשב"ג אם שרי אף בחצר או לא שרי אלא בתוך ביתו. [↑](#footnote-ref-118)
119. והך מילתא דהאיסור בזה הוא מפני החשד, כ"נ גם מד' התוס' והר"ן שהק' דמ"ט לא אסרו בחדרי חדרים, ונתבאר להלן, - אך בתשו' חת"ס אהע"ז ח"ב סו"ס קע"ג כתב דהאיסור בפרהסיא הוא משום דאוושא מילתא ועובדא דחול, ועיי"ש במש"כ לדחוק בד' התוס'. [↑](#footnote-ref-119)
120. אך אין הדבר מוכרע, שהרי דעת הרי"ד ודעימי' דהא דעם המת בחצר תרי מילי נינהו, ואף כשעושה עם המת לא הותר אלא בחצר ולא ברה"ר, ומ"מ במת מפורסם שרי אף בשוק, וכמש"כ הריא"ז, והרי דמת מפורסם עדיף מהיכא דעושה עם המת. [↑](#footnote-ref-120)
121. ועד"ז יש להעיר בד' השו"ע בסימן תקמ"ז ס"י שכתב דעושין ארון בחצר שבו המת וכו' ונוסרים נסרים בצינעא בתוך הבית, ואם הי' אדם מפורסם עושים אפי' בשוק, וכיון דס"ל דהא דאסור לנסר נסרים בפרהסיא הוא דין בפנ"ע, ולא הותר בחצר שבו המת, אלא בצינעא בתוך הבית, מהיכ"ת דבאדם מפורסם שרי, הרי ד' הירושלמי קיימי אהא דעושין עם המת בחצר, ולא על ניסור נסרים. [↑](#footnote-ref-121)
122. ומשה"ק התוס' כן הכא, ולא הק' כן בהא דתנן דארון עם המת בחצר, לכאו' הוא משום דהתם אין מקום לאסור, כיון דבכה"ג שעושה עם המת בחצר ליכא מראית העין כלל, וכמש"כ הר"ן בביצה ט' א' ודעימי', ונתבאר לעיל, ורק בהא דהתירו בנסרים בצינעא, ואסרו לעשותם בפרהסיא אף כשעושה עם המת בחצר, הוא דקשיא להו, וכמש"כ הר"ן שם דאין להקשות אלא מהא דהכא, - אך העירו די"ל עוד בד' התוס' דס"ל דליכא נפ"מ בין עשיית ארון לניסור נסרים, אלא דבמתניתין תני חדא תקנתא דעושה עם המת בחצר, ובברייתא תני תקנתא אחרינא דעושה בצנעא בתוך ביתו, וזהו שהק' התוס' דהיאך מהני הך תקנתא דעושה בצנעא בתוך ביתו, הרי אפי' בחדרי חדרים אסור. [↑](#footnote-ref-122)
123. המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סו"ס א' והתוס' הרא"ש בסוגיין כתבו בשם הראב"ד דהיינו לחצוב אבנים שמשימין בראש המת ולגולל ודופק, אך לצורך בנין הקבר בלא"ה אסור, דאין בונין קברות במועד, וכ"כ תלמיד הרי"מ, - וזה לטעמייהו דאין בונין קבר אף לצורך מת שמת במועד, אך לדעת ש"ר דמותר לבנות קבר לצורך מת שמת במועד, הרי דבזה הוא שאמרו דאין חוצבין אבנים לצורך זה. [↑](#footnote-ref-123)
124. ולכאו' אזיל לטעמי' דס"ל דאין חופרין כוכים וקברות אף לצורך מת שמת במועד, משום דהוי טירחא יתירא, וה"נ אסרו לקוץ לו ארזים ולחצוב לו אבנים אף לצורך מת שמת במועד, משום דהוי טירחא יתירא. [↑](#footnote-ref-124)
125. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דהא דמותר לנסר ארזים בתוך הבית, הוא אף היכא דיש נסרים מוכנים, אלא שרוצים לעשות נסרים יותר טובים, דאם אין נסרים מוכנים, הרי מותר אף לקוץ ארזים. [↑](#footnote-ref-125)
126. ובמש"כ התוס' דהא דלי"ב ביטול פו"ר הוא משום דסתמא דמילתא יש לו בנים, אי"ז מתישב למש"כ התוס' הרא"ש דאסרו לישא במועד מפני ביטול פו"ר אף כשיש לו בנים, משום לערב אל תנח ידך, וצ"ל לדידי' כמש"כ התוס' עוד, דאין רגיל לשהות ד"ז עד הרגל. [↑](#footnote-ref-126)
127. והאהל מועד בשער מו"ק דרך ג' כתב דמותר להחזיר גרושה מן האירוסין, ולכאו' ט"ס הוא וצ"ל מן הנישואין. [↑](#footnote-ref-127)
128. וכתב די"ל דהירושלמי ס"ל דאף אירוסין אסור, ודלא כדתני דבי שמואל לקמן י"ח ב', (ומצאנו בתוספתא בפ"ק דפליגי בה תנאי), וזהו דקמ"ל דה"ז אסור אף במחזיר גרושתו מן האירוסין, ועיי"ש שכתב דלפ"ז י"ל דמה"ט השמיט הרמב"ם לדין זה, דלפ"מ דקי"ל דאירוסין מותרין וכל האיסור הוא בנישואין, פשיטא דיש לאסור במחזיר גרושתו מן האירוסין, - וי"ל עוד דד' הירושלמי שם קיימי על מה שאמרו שם דהתירא דמחזיר גרושתו הוא משום דאינה שמחה לו, וע"ז אמרו דהדא אמרה מן הנישואין אבל מן האירוסין אסור, וי"ל דהיינו דכיון דההיתר הוא משום דאינה שמחה ע"כ אין מקום להתיר במחזיר גרושתו מן האירוסין, אך אם הי' ההיתר משום ששמחה היא לו שיעשה שלום וכו', שפיר הי' לנו להתיר אף במחזיר גרושתו מן האירוסין. [↑](#footnote-ref-128)
129. בתשו' כת"ס יו"ד סו"ס קפ"ח עמד בזה, דאחר שכתבו התוס' בתחילת דבריהם דהוא גזה"כ, מ"ט הוצרכו ליתן טעם לכך, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-129)
130. אך האחרונים שם כתבו דיש לפרש לדבריו דמש"כ דהוי דרבנן הוא בסעודה בלא נישואין, או דהוא משום דבליל יו"ט ראשון אין השמחה אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-130)
131. התוס' כתבו דעיקר דרשא היא ולא אסמכתא, והוכיחו כן מסוגיית הגמ' בחגיגה ח' ב', וכ"כ התוס' בכתובות מ"ז א' ד"ה דמסר לה, - והתוס' הרשב"א בכתובות שם כתב לדון דאי"ז אלא מדרבנן, וכתב בשם רבינו אלחנן שהוכיח דלא כן מסוגיית הגמ' בחגיגה. [↑](#footnote-ref-131)
132. וכתבו דסעודת מילה מותרת משום דלי"ב שמחה, או משום דזמנו קבוע, אך סעודת פדיון הבן שלא בזמנה אסור למ"ד דאין מערבין שמחה בשמחה, ומשמע דבסעודת מילה יש להתיר אף שלא בזמנה, ועמש"כ המג"א בסימן תקס"ח סק"י לפרש בזה, - אך הנשמ"א בח"ב כלל א' תמה ע"ז, ועיי"ש שכתב דאה"נ מש"כ התוס' להתיר במילה משום דזמנו קבוע, הוא רק במילה בזמנה, ואך דגם במילה שלא בזמנה יש להתיר משום טעמא קמא דלי"ב שמחה, ומשא"כ בפדיון הבן דאין להתיר אלא מכח הא דזמנו קבוע, היינו רק בזמנו. [↑](#footnote-ref-132)
133. יש להעיר, דלכאו' אף למש"כ התוס' דלא נאסר רק סעודת נישואין, היינו דסעודה אחרת מותרת, אך מ"מ שמחה אחרת אין מערבין, שהרי הא דאין מערבין שמחה בשמחה ילפינן לה ממה שלא עירבו שמחת חנוכת ביהמ"ק בשמחת הרגל, ועמד ע"ז הנהר שלום בסימן תקמ"ו סק"א, ולמ"ד דושמחת בחגך ולא באשתך לכאו' כל שמחה אחרת מותר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-133)
134. ונתחדש לפ"ז דאף בפדיון הבן איכא חובת שמחה, ויש בזה לדינא דאין מערבין שמחה בשמחה. [↑](#footnote-ref-134)
135. אך בתשו' הרשב"א החדשות סימן ל"ט משמע דקי"ל כטעמא דאין מערבין שמחה בשמחה, - וי"ל למש"נ להלן בהערה מד' כמה מקמאי דגם למאן דיליף מקרא דושמחת בחגך ולא באשתך הוא משום דאין מערבין שמחה בשמחה. [↑](#footnote-ref-135)
136. ובד' הראשונים בכ"ד מצינו שנקטו דאין מערבין שמחה בשמחה, - אך הנה בל' התוס' בכתובות מ"ז א' ד"ה דמסר לה והתוס' הרשב"א שם, משמע דגם למ"ד דאיסור נישואין במועד הוא מקרא דושמחת בחגך ולא באשתך, הוי האיסור משום עירוב שמחה בשמחה, וכ"נ בד' הר"י מלוניל והרע"ב במשנתינו, והריטב"א לקמן י"ח ב', והמאירי בחגיגה ח' א', וכ"כ בתשו' כת"ס או"ח סימן קל"ח ד"ה אבל מדברי הרי"ף בדעת הרי"ף, ועיי"ש מש"כ לפרש בזה, ומש"כ בזה הנהר שלום בסימן תקמ"ו סק"א, - וי"ל דהיינו, דכל הא דאין מערבין שמחה בשמחה, הוא רק משום דבעינן ששמחת הרגל תהא שמחה בחג, ואין מתקיים מצות השמחה כששמח בדבר אחר, וזהו דילפינן מקרא דושמחת בחגך ולא באשתך, דאלמלי הך קרא הי' מתקיים שמחת הרגל גם במה ששמח בנישואין, ול"ה שייך בזה כלל הא דאין מערבין שמחה בשמחה, וכ"נ להדיא בד' הדרכ"מ בסימן תרצ"ו סק"ה דמה"ט הוא דמותר לעשות נישואין בפורים, משום דלי"ב לקרא דושמחת בחגך, ומתקיים השמחה בכל דבר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-136)
137. האחרונים נחלקו בדין סעודה שעושין בשעת כתיבת התנאים, ועמש"כ בזה המ"ב בסימן תקמ"ו סק"ב. [↑](#footnote-ref-137)
138. אך הפסקי תוס' בכתובות שם כתבו לדינא דנישואין בלא סעודה שרי במועד, ועמד ע"ז הנהר שלום בסימן תקמ"ו סק"א. [↑](#footnote-ref-138)
139. הנתיב חיים שם עמד בזה, דהוא דלא כמש"כ התוס' בסוגיין דלמ"ד דושמחת בחגך ולא באשתך מותר לעשות סעודת פדיון הבן, - ולכאו' מכוון דבריו, דבד' התוס' מבו' דהא דושמחת בחגך ולא באשתך, הוא משום דמפני חביבות הרגל מניח שמחת אשתו לגמרי, וכמש"כ בפירש"י, וע"כ אין מקום כלל לאסור בסעודת פדיון הבן, אך למש"כ המג"א דלדידי' שרי נישואין בלא סעודה, ועיקר האיסור הוא משום דעושה הסעודה משום אשתו ולא משום החג, הי' לנו לאסור גם בסעודת פדיון הבן. [↑](#footnote-ref-139)
140. הא"ר שם סק"ב תמה ע"ז דאכתי תיקשי לדעת רב מברייתא דלקמן דאף נישואין בלא סעודה אסור, אך בד' המג"א משמע דברייתא דהתם הוא תנא דבי שמואל, ואיהו אזיל לטעמי' דהא דאין נושאין הוא משום דאין מערבין שמחה בשמחה, ועמש"כ ע"ז הברכ"י שם אות ב', ועוד דלפ"ז מאי קשיא להו להתוס' בכתובות שם ממה שאמרו בפ' החולץ דאף בנישואין בלא סעודה איכא שמחה, - והברכ"י שם אות ב' הק' עוד, דבל' התוס' בכתובות שם מבו' דדבריהם קיימי גם לטעמא דאין מערבין שמחה בשמחה, ועמש"כ הנהר שלום שם סק"א להק' עוד בזה. [↑](#footnote-ref-140)
141. אך הר"פ בהגהת סמ"ק סימן קצ"ה כתב דאין לעשות ב' חופות ביום אחד לאדם אחד, משום דאין מערבין שמחה בשמחה, וכ"כ תלמיד הרי"מ לקמן בסוגיין, והביאו הט"ז בסימן תקמ"ו סק"א. [↑](#footnote-ref-141)
142. ובד' הראבי"ה בסימן תתי"ח משמע דאף דכשעושין נישואין לב' נכריות יחד, לי"ב משום אין מערבין שמחה בשמחה, ואין בזה אלא משום חשש עין הרע, מ"מ כשעושין לב' בנות יחד יש בזה משום אין מערבין שמחה בשמחה, וכ"נ בד' המרדכי בסימן תתמ"ג, וכ"כ כמה מרבוותא גם בביאור מש"כ ר"פ בהגה' סמ"ק שם בסו"ד מספר חסידים דאין לעשות ב' חופות מב' בניו ביום אחד, (וי"ג בשבוע אחד), וכ"כ השעה"צ בסימן תקמ"ו סק"ג, - וצ"ב דלענין אין מערבין שמחה בשמחה, מאי נפ"מ אם הוא מב' בנ"א או מב' בניו, הרי מצות השמחה היא על החתן עצמו, וכ"ה דמותר לעשות יחד ב' חופות של ב' בנ"א, מ"ט יהא אסור בב' בניו.

     ובד' הראבי"ה שם משמע שלמד לזה מההיא דמלא שבוע זאת, וצ"ב, דלכאו' מה שאמרו בזה דאין מערבין שמחה בשמחה, אי"ז משום לתא דרחל ולאה, אלא משום לתא דיעקב, והעירו דיש מקום לישב למש"כ בחי' הגר"ש בכתובות סימן ח' סק"ב בשם הגרי"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-142)
143. אך תלמיד הרי"מ בסוגיין כתב דאין לעשות ב' חופות יחד משום עירוב שמחה בשמחה, וכתב דיש לאסור בזה גם משום ביטול פו"ר, ואמנם שמא דבריו קיימי כשעושה ב' חופות לב' בנותיו יחד, וכמש"כ הראבי"ה דה"ז אסור משום עירוב שמחה בשמחה, ונתבאר לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-143)
144. אך הנה בביאורי מהרש"ל על הסמ"ג בהל' חוה"מ שהביא השעה"צ בסימן תקמ"ו סק"ג מבו' דאין לאסור לעשות ב' חופות בשבוע אחד, משום דעיקר שמחה חד יומא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-144)
145. ועיי"ש שכתב דהא דלא אסרינן לישא אשה בערב הרגל, משום דכשיבא הרגל הוא מערב שמחת הרגל בשמחת הנישואין, הוא משום דהרגל חל ממילא, ואין לנו לאסור הנישואין מפני שיבא הרגל אח"כ ויערב בשמחתו, - וזה כמשמעות ל' פירש"י הנד', דהא דאין נושאין נשים במועד, הוא משום לתא דשמחת הרגל, ולא משום לתא דשמחת הנישואין, והיינו משום דעיקר דינא דאין מערבין שמחה בשמחה, הוא דנאסר לערב שמחה בזמן שמחה אחרת, אך לא נאסר לעשות דבר המחייב שמחה בזמן שמעורבת בו שמחה אחרת, וע"כ אין לאסור לישא בערב הרגל, מכח הא דתהא שמחת הרגל מעורבת בשמחת הנישואין. [↑](#footnote-ref-145)
146. ובהא דאסרו לעשות סעודת אירוסין, כתב המג"א בסימן תקמ"ו סק"ב דהיינו כשעושה את הסעודה בשעת האירוסין, אך הט"ז שם סוסק"ב נקט דאף אם היו האירוסין קודם הרגל אסור לעשות את הסעודה ברגל, ועמש"כ בזה הפמ"ג במש"ז שם, והמחה"ש שם, והשעה"צ שם סק"ה. [↑](#footnote-ref-146)
147. השעה"צ בסימן תקמ"ו כתב דתשו' הרשב"א בח"ז, הביאה השה"ג שעל המרדכי בריש כתובות בשם הריטב"א, וניחא לפ"ז דלא סתרי ד' הרשב"א להדדי, ועיי"ש שכתב דשמא ט"ס הוא בד' השה"ג, אך הנה תשו' זו נמצאה בתשו' הריטב"א סימן א'. [↑](#footnote-ref-147)
148. ומש"כ הט"ז שם דאסור לעשות את הסעודה הראשונה במועד, כ"כ הדרכ"מ שם ובסימן תרצ"ו סק"ה בשם תשו' מהר"י ברונא סימן קכ"א, ולפנינו שם ליתא. [↑](#footnote-ref-148)
149. והחמד משה שם הק', דא"כ מ"ט אסור לישא בעצרת, אף דל"ש בזה ה"ט דביטול פו"ר, ועיי"ש מש"כ בזה, והמחה"ש שם כתב דהוא משום דלא פלוג רבנן בין עצרת לשאר רגלים, והחת"ס שם כתב דבעצרת יש לאסור משום דקונה קנין ביו"ט, ול"ב לה"ט דביטול פו"ר אלא בהא דאין נושאין נשים בחוה"מ, וכ"כ הברוך טעם בהגה' הטו"א בחגיגה ח' ב', ובתשו' כת"ס או"ח סימן קל"ח ד"ה הנה הב"י. [↑](#footnote-ref-149)
150. ובתשו' כת"ס או"ח סימן קל"ח ד"ה והנה ראיית מג"א כתב דיש לדחות, דהא דשרי לישא בערב שבועות, הוא משום דבשאר ערב הרגל מותר, ולא פלוג רבנן לאסור בערב שבועות, משום דלא שייך כ"כ בו ה"ט דמשהה, ואין ללמוד מזה להתיר לישא בפורים, אף שאסור בשאר רגלים וימי שמחה. [↑](#footnote-ref-150)
151. ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאומרים בר"ה מועדים לשמחה חגים וזמנים לששון יום הזכרון הזה, והוכיח כן עוד, מהא דר"ה ויוהכ"פ מפסיקין אבילות, וזה כמנהג ב' ישיבות שהביא הרא"ש בר"ה פ"ד סימן י"ד שאומרים כן בר"ה, וכ"ה בסדר רע"ג, - אך דעת ר"ה גאון שהביא הרא"ש שם והשבה"ל בסימן רפ"ו דאין אומרים בר"ה מועדים לשמחה חגים וזמנים לששון, וכ"כ הטוש"ע בסימן תקפ"ב ס"ח. [↑](#footnote-ref-151)
152. והנה אמנם יש מקום לדחות, דל"ה מצי התוס' להעמיד כשמשיאה בליל יו"ט, דהרי הגמ' שם איירי כשמוסרה ביום, וכמו שאמרו דמסר לה בליליא א"נ בשבתות וימים טובים, ואם מה שאמרו ימים טובים הוא בליל יו"ט, הרי אף בשאר לילות בידו למסרה, וע"כ הוצרכו להעמידה כשמסרה בתוספת יו"ט, - אך בתשו' מהרי"ל החדשות פירש לד' התוס' דהוא משום דתוספת יו"ט לא חשיב כלילה גמור, ומבו' דפשיטא לי' דאסור לישא אשה בליל יו"ט. [↑](#footnote-ref-152)
153. וכטעם זה מוכח מד' המג"א שאסר לעשות סעודת נישואין בליל יו"ט הראשון, משום דאין מערבין שמחה בשמחה מדאורייתא, והרי דבליל יו"ט ראשון עצמו איכא מצות שמחה מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-153)
154. אך הרש"ש בביצה ל"ו ב' כתב, דאף דמדרבנן איכא מצות שמחה בליל יו"ט הראשון, מ"מ י"ל דלא אמרו אין מערבין שמחה בשמחה אלא בשמחה דאורייתא, וכמש"כ הכל בו בסו"ס מ"ה בדין פורים. [↑](#footnote-ref-154)
155. ועיי"ש שנקטו לדינא לאסור עשיית נישואין בפורים, וכ"כ בתשו' מהר"י ברונא סימן קכ"א, וכתב כן גם בשם המהר"י וייל, ועמש"כ בזה הנהר שלום בסימן תקמ"ו סוסק"א, והמ"ב בסימן תרצ"ו סקכ"ח, ומש"כ בזה באורך בתשו' כת"ס או"ח סימן קל"ח. [↑](#footnote-ref-155)
156. ואמנם בד' הדרכ"מ שם מבו' דהוא משום דאיסור נישואין במועד נלמד מקרא דושמחת בחגך ולא באשתך, והגר"א שם ס"ח פירש לדבריו דהיינו, דכיון דלמ"ד דהא דאין נושאין הוא משום דכתיב ושמחת בחגך ולא באשתך, מותר לישא אשה בפורים, ה"נ למ"ד דהוא משום דאין מערבין שמחה בשמחה מותר, דלא פליגי לדינא, ובד' הדרכ"מ שם מבו' דצירף להתיר גם די"א דהא דכתיב בפורים שמחה הוא רק לאסור בהספד. [↑](#footnote-ref-156)
157. הגרש"ז זצ"ל בתיקונים ומילואים לשש"כ פרק ס"ב הערה א' כתב דמש"כ התוס' דליכא מצות שמחה בתוספת יו"ט, הוא משום דשמחה נוהגת גם בחוה"מ, ודין תוספת ל"מ אלא להדינים שהם מכח היו"ט, ולפ"ז מודו התוס' דהתוספת הוי בכלל היו"ט לכל מילי, ומצי לקיים בו את מצוות היום, אך לי"ב להדינים הנוהגים אף בחוה"מ, ועד"ז כתב המג"א בסימן תצ"א סוסק"א דבמוצאי פסח מותר לאכול חמץ קודם הבדלה, דאיסור חמץ אין תלוי בהדלה, שהרי אף בחוה"מ אסור לאכול חמץ.

     וי"ל עוד, דד' התוס' בכתובות קיימי בתוספת יו"ט המחויבת, ודין תוספת זו הוא רק לענין איסור מלאכה, אך ד' התוס' **בפסחים קיימי כשקיבל עליו עיצומו של יום, ובכה"ג חייל עליו קדושת היום לכל מילי, ומצי לקיים בזמן זה את מצוות היום, והך מילתא דחלוק דין התוספת כשקיבל עליו, מדין התוספת המחויבת, יש ללמוד כן עוד מכ"ד, ונתבאר במ"מ לעניני ביה"ש ותוספת שבת דף מס' 7, ואכמ"ל,**  - אך אי"ז מתישב בד' המהרי"ל שהביא מדבריהם דלא חשיב התוספת כלילה וכעיצומו של יום. [↑](#footnote-ref-157)
158. ובד' הטו"א שם מבו' דעיקר הקו' הוא למ"ד דהאיסור הכא הוא מדאורייתא משום דאין מערבין שמחה משמחה או מקרא דושמחת בחגך ולא באשתך, אך אם האיסור הכא הוא מפני הטורח או מפני ביטול פו"ר, ניחא מתניתין דהתם, כיון דגם האיסור הכא אינו אלא מדרבנן, וזהו שיישב הטו"א דמשנתינו קיימא בגונא דליכא מצות שמחה, אף דאכתי יש בזה לטעמא דטורח וביטול פו"ר, (ועמד ע"ז בהגה' ברוך טעם שם), - אך בהגה' ברוך טעם שם כתב דגם לדידהו קשיא, דמ"ט הוצרכו התם לפרש דהאיסור הוא מגזירה שמא יכתוב, הרי בלא"ה יש לאסור מכח הני טעמי, ואם לדעתם הוי האיסור התם מכח הני טעמי, תיקשי בהא דתנן התם דכל אלו אמרו ביו"ט ק"ו בשבת, והרי בשבת ליכא להני טעמי, ועיי"ש שכתב די"ל דטעמא דמפני ביטול פו"ר ל"ש בעצרת, ועמש"נ בזה לעיל בהערה, וע"כ הוצרכו להגזירה שמא יכתוב. [↑](#footnote-ref-158)
159. אך צ"ע דא"כ מהו דתנן התם דביו"ט אמרו כ"ש בשבת, הרי ביו"ט ה"ז אסור משום דאין מערבין שמחה בשמחה, ובשבת אין לאסור מכח ה"ט. [↑](#footnote-ref-159)
160. ועיי"ש שכתב לדחות דגם האיסור דהתם אינו נוהג בתוספת יו"ט, ועמש"כ בזה הראש יוסף בביצה ל"ז א', והישועות יעקב בסימן תקמ"ו סק"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-160)
161. וי"ל דהוא משום דעיקר שמחת המועד היא שמחה בהקב"ה ובתורתו, וכדתניא בשהש"ר פ"א, וע"כ שמחת המועד ושמחת סיום התורה שמחה אחת הן, ואי"ז עירוב שמחה בשמחה, ונפ"מ דלפ"ז י"ל דיש לאסור לחתן לעשות סעודה בסיום התורה, משום דאין מערבין שמחה בשמחה. [↑](#footnote-ref-161)
162. ועיי"ש שכתב לישב בשם הראב"ד, דאף דגם בשאר מצוות הדין כן, הוצרך להשמיענו בת"ת דס"ד דכיון דתורה אינה אלא לצורך קיום המצות, יבטל תורה מפני המצות, ולהכי כתיב אורח חיים פן תפלס לאשמועינן דלא יבטל תורה מפני מצוה שאפשר לעשותה ע"י אחרים, וכ"כ התוס' הרא"ש, ועמש"כ הר"ן בשם הראב"ד. [↑](#footnote-ref-162)
163. והרמב"ם שם כתב דאם אפשר למצוה להעשות ע"י אחרים "לא יפסיק" תלמודו, ומשמע דרק כשהוא עוסק בלימודו לא יפסיק, אך כשאינו עוסק בלימודו יעשה מה שירצה, - אך הגר"ז בקו"א בהל' ת"ת פ"ג סק"א כתב דאף דהאיסור הוא רק כשמפסיק מתלמודו, מ"מ גם כשהוא מופסק בלא"ה יש לו לעסוק בת"ת וליפטר מעשיית המצוה, עיי"ש, וכ"נ בד' המאורות דאף כשאינו עוסק בתורה, אינו יכול לבטלה מפני מצוה שאפשר לעשותה ע"י אחרים, וזהו דמדמה לה לההיא דאבא אומר השקיני מים ומצוה לעשות, דהתם דינא הוא דיש לו לעסוק בכבוד אביו, ואינו רשאי לבטלה ולעסוק במצוה. [↑](#footnote-ref-163)
164. ונחלקו רבוותא בעוסק בתורה אם חייב להניח תפילין, או פטור משום עוסק במצוה, ועמש"כ בס' שומרי מצוה פ"י הערה 13 בטעם הפלוגתא בזה. [↑](#footnote-ref-164)
165. מבו' בדבריו, דכל הא דבכה"ג דאין בה טירדא פוסק ועושה את המצוה השני', הוא רק משום שהמצוה השני' היא מצוה עוברת, ומצוה זו היא מצוה שאינה עוברת, ובזה הוא דמהני הא דאין בה טירדא, דבידו להפסיק את המצוה הראשונה ואח"כ לחזור ולעשותה, ונתחדש בזה דחשבינן לת"ת כמצוה שאינה עוברת, וכ"כ הריטב"א במגילה ג' א' דהא דמבטלין ת"ת למקרא מגילה, הוא משום דמקרא מגילה מצוה עוברת היום ות"ת אפשר למחר, וכ"כ הלבוש בסימן ע' ס"ג דהא דמפסיקין לקר"ש, הוא משום דקר"ש היא מצוה עוברת ות"ת מצוה שאינה עוברת, ודוקא בב' מצוות ששתיהן עוברות אמרינן דהעוסק במצוה זו פטור ממצוה אחרת, ולא כשאחת עוברת ואחת אינה עוברת שיכול לקיים שניהם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-165)
166. ובסו"ד כתב דטעם זה תליא בפלוגתת קמאי בדין עוסק במצוה פטור מן המצוה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-166)
167. ושם הערה 3 הביא מש"כ בתשו' מהר"ח או"ז סימן קפ"ג דבחורים ההולכים ללמוד תורה פטורים מכל המצוות כ"ז שהם בבית רבם, וההולך ללמוד תורה או לשמוע דרשה אפי' הגיע למקום שרוצה לילך והתחיל ללמוד, כ"ז שלא גמר לימודו הוא פטור מכל המצוות, ועיי"ש במש"כ לפרש בטעם דבריו, וכתב דמד' ש"ר מבו' דפליגי ע"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-167)
168. ועיי"ש שכתב לדמות לזה דה"נ הוא באותם שהתירו להם חכמים גילוח במועד, דמותרין להסתפר מיד אומן כדרכן, דהנאת הגוף היא ודומיא דאוכל נפש, וכ"כ הריטב"א לקמן י"ד א' דאע"ג דגילוח מלאכה גמורה היא, מ"מ כיון שהוא תיקון הגוף ויפוי הגוף כצורך אוכ"נ דמי, ודמי להא דעושה אשה תכשיטי' במועד, ונחלקו בזה רבוותא, ונתבאר בדף מס' 23. [↑](#footnote-ref-168)
169. והריטב"א לקמן י' ב' כתב דהיינו רק משום שהוא קישוט בגופה ממש, אך קיטורי בירי דאי"ז קישוט בגופה ממש אסור. [↑](#footnote-ref-169)
170. אך השלחן עצי שטים בכללי המלאכות ס"ב סק"ח כתב דלא הותרה אשה לעשות תכשיטי' אלא במעשה הדיוט. [↑](#footnote-ref-170)
171. ובדבריו בפיהמ"ש מבו' דהוא בכלל הא דתנן דעושה תכשיטי', דמסירה השער מכמה מקומות בגופה ואפי' בתער, - והגר"א בסימן תקמ"ו כתב דמש"כ הרמב"ם דמעברת שער מבית הערוה הוא דינא דהכא דמעברת סכין על פני' של מטה, ומש"כ דמעברת שער מבית השחי הוא ממה שאמרו בירושלמי דנוטלת שערה. [↑](#footnote-ref-171)
172. הריטב"א כתב דהא דעושה אשה תכשיטי' ולא גזרו בזה כדי שלא תיכנס לרגל כשהיא מנוולת, כמו שגזרו בגילוח, הוא משום דקישוט מילתא דצריכא כל יומא ויומא הוא, ועוד שאין דרכן להשהות, - אך לכאו' דבריו קיימי על כל תכשיטי נשים, דמ"ט לא אסרום כדי שלא תיכנס לרגל כשהיא מנוולת, ולא קאי על גילוח שער בית הערוה. [↑](#footnote-ref-172)
173. לכאו' לפי דבריו לא הותר אלא גילוח שער בית הערוה, אך גילוח שער בית השחי אסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-173)
174. וכן משמע בד' הפמ"ג באש"א סימן תקמ"ו סק"ט דהתירו באשה כל גילוח שהוא קישוט, ומה"ט הוא דמותרת להעביר שער פדחתה. [↑](#footnote-ref-174)
175. התוס' לקמן י"ח א' ד"ה ובגנוסטרי כתבו בתו"ד דמש"כ הבה"ג דאשה מותרת בנטילת שער לאחר ז', היינו באשה נשואה דמעברת סרק על פני' וכו' שהוא משום תכשיט שלא תנוול על בעלה, אבל בתספורת ממש אסורה, ומשמעות דבריהם שם דה"נ הוא בחוה"מ דלא הותר לאשה ליטול שער, אלא באשה נשואה וכדי שלא תנוול על בעלה. [↑](#footnote-ref-175)
176. אמנם הנה למש"כ הרמב"ן והריטב"א דהותר לאשה לעשות תכשיטי' במעשה אומן, משום דחשיב כצורך אוכ"נ, יש מקום לומר דרק בזה הוא שאסרו בזקנה, דכיון דאין דרכה בכך, אי"ז חשוב כצורך אוכ"נ, אך מ"מ חשיב כצורך המועד ושרי במעשה הדיוט. [↑](#footnote-ref-176)
177. הביאוה"ל בסימן תקמ"ו ס"ה כתב דלענין סיד משמע בגמ' דלא שייך כ"א בילדה, וכ"נ מד' הרמב"ם בפיהמ"ש, וזה למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דתנן דלא תסוד, היינו שהי' דרכם לטוח על גוף הנערות הצעירות אם הגיעו לפרקן בסיד, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין דבנות ישראל וכו' עניות טופלות אותם בסיד, אך בפירש"י בע"ז ו' ב' כתב דהא דלא תסוד היינו דלא תתן סיד על פני' דכשנוטלתו מאדימה ומצהיל פני', וכ"כ תלמיד הרי"מ בסוגיין, ולכאו' לפירושם ה"ז שייך אף בזקנה. [↑](#footnote-ref-177)
178. צ"ע דלמש"כ תלמיד הרי"מ גופי' לעיל במתניתין דהא דמותרת לעשות תכשיטי' הוא משום שמחת יו"ט דעי"ז איכא פו"ר ושמחת עונה, וכן למש"כ בס' הנר דהוא כדי לעשות שלום בין איש לאשתו וכו', הדין נותן דלא הותר אלא כשיש לה בעל, וכ"נ בפי' הר"ש בן היתום שכתב בהא דכוחלת, דהיינו שתשחיר עפעפי' ותיראה יפה על בעלה. [↑](#footnote-ref-178)
179. אך עיי"ש שכתב דהיינו רק כשהיא ראוי' לנישואין, אך קטנה שאינה ראוי' לנישואין אין להקל אלא בתכשיטים שאין בהן סרך מלאכה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-179)
180. ועיי"ש שהק' דמ"ט לא פרכינן הכא דרבנן אדרבנן, דבע"ז לא אסרו רבנן ליפרע מהן אלא משום ששמח לאחר זמן, ולכאו' מכוון דבריו הוא למש"כ הריטב"א בע"ז ב' א' דהא דשמח לאחר זמן היינו דשמח בתוך האיד, (וכ"כ הרא"ה והר"ן שם והתורי"ד בסוגיין), והרי דאף רבנן לא אסרו אלא משום דשמח ביום האיד, אך אלמלי כן הוה שרי, (ולא חשבינן לה עכשיו כשמחה), והכא שרו רבנן אף כשאינו יכולה לקפלו במועד, והרי דמהני הא דה"ז מועיל לה לאחר המועד, דמכח זה חשבינן לה עכשיו כשמחה, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בזה הקר"א בסוגיין. [↑](#footnote-ref-180)
181. הגר"א בסימן תקמ"ו ס"ה תמה ע"ז מהא דתניא דמודה ר' יהודה, ואם לא פליגי רבנן על ר' יהודה מאי מודה, וכבר עמד בזה הריטב"א שם וכתב דהא דמודה ר' יהודה היינו מודה לגרמי', ועמש"כ הלח"מ בהל' יו"ט שם לישב בע"א. [↑](#footnote-ref-181)
182. וניחא לפ"ז דלא סתרי ד' הרמב"ם בחיבורו לדבריו בפיהמ"ש שכתב דאין הלכה כר' יהודה, וצ"ע במש"כ הביאוה"ל בסימן תקמ"ו ס"ה דהרמב"ם בהלכותיו חזר בו ממש"כ בפיהמ"ש, (והביאוה"ל שם אזיל לפ"ד הגר"א). [↑](#footnote-ref-182)
183. צ"ב דמה ענין הפלוגתא אם יש לחוש דאזיל ומודה כשהוא מצטער עכשיו ושמח לאחר זמן, לדינא דהכא דהתירו בחוה"מ לעשות מעשה שהיא מצטערת בו עכשיו מכח הא דהיא שמחה בו לאחר זמן, - וצ"ל דעיקר הנידון הוא אם חשבינן לה עכשיו כדבר של צער, ולא אסרו בדבר של צער מכח חשש דאזיל ומודה אח"כ, וכמש"כ הקר"א בסו"ד, או מהני הא דהוא שמח לאחר זמן דלא חשיב כלל כדבר של צער, וזהו דפרכינן דהתם חשיב לה ר' יהודה כדבר של צער, והכא שרי לעשות כן במועד ולא חשיב לה כדבר של צער. [↑](#footnote-ref-183)
184. צ"ע דאם כל מלאכה חשיבא כמיצר עכשיו, ולא הותרה אלא משום שהוא שמח לאחר זמן, מ"ט לא אסר ר' יהודה לסוד בסיד אלא משום שנוול הוא לה, הרי אף אם ל"ה זה נוול הי' לנו לאסור מכח שהיא טורחת עכשיו במלאכה ואינה שמחה בכך אלא לאחר המועד. [↑](#footnote-ref-184)
185. ולעיל מינה ובפתיחה למכילתין כתב דהוא משום שאינו נקרא מלאכה אצל עושהו, ומשמע דאי"ז גריעותא במלאכה עצמה שאינה חשובה כמלאכה, אלא הוא משום דלא חשיב דהעושה עוסק במלאכה. [↑](#footnote-ref-185)
186. ואמנם ודאי דאי"ז שינוי גמור המועיל לפטור בשבת, אלא היינו דהתירו חכמים בכה"ג דאי"ז דרך המלאכה, אף שדרכו של הדיוט בכך ואי"ז חשוב כשינוי, - וכ"נ גם מד' התוס' הרא"ש ותלמיד הרי"מ שהביאו ממה שאמרו בשבת י"א ב' דהדיוט שחקק קב בבקעת חייב, ובסוגיית הגמ' שם מבו' דהגריעותא בזה הוא משום דאין דרך חקיקה בכך. [↑](#footnote-ref-186)
187. וכ"נ גם ממשה"ק התוס' לקמן בסוגיין בד"ה מסרגין דהיאך מותר לעשות מלאכה כי האי בלא שינוי, ולא ניח"ל למימר דסירוג המטות אינו מעשה אומן, וכמש"כ כן הרמב"ן בהל' חוה"מ, והיינו משום דס"ל דלא הותר מעשה הדיוט אלא משום דאין דרך המלאכה בכך, והו"ל כשינוי, וע"כ ל"ה לנו להתיר בסירוג המטות שמסרג כדרכו בלא שינוי, - ובזה מתפרש מש"כ התוס' דבדבר האבד א"צ שינוי דקי"ל כר' יוסי, והיינו הא דתנן לקמן י"א ב' דר' יוסי אומר זולף וגומר כדרכו, אף דהתם לא איירי במעשה אומן, והיינו משום דכל הא דהותר מעשה הדיוט הוא משום דהו"ל כשינוי, וע"כ מהא דשרי ר' יוסי התם אף בלא שינוי, יש ללמוד דבדבר האבד הותר אף מעשה אומן בלא שינוי. [↑](#footnote-ref-187)
188. וכ"נ בד' הריטב"א לקמן י"א א' בדין עשיית מעקה דהא דהותר מעשה הדיוט הוא משום דהוי כשינוי, - אך בד' הריטב"א לקמן י"ג א' משמע דלא כן, עיי"ש שכתב דאין להתיר מלאכה בי"ד מכח הא דהותרה מלאכה בחוה"מ בשינוי, ולא התירו אלא מכח הא דההדיוט תופר כדרכו, - ושמא שאני התירא דתפירה כדרכו להדיוט, מהתירא דעשיית מעקה במעשה הדיוט, וי"ל עוד, דאף דהתירא דההדיוט תופר כדרכו הוא משום דהוא כשינוי מדרך המלאכה, מ"מ כיון דההדיוט דרכו בכך, סגי בזה להתיר מלאכה בי"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-188)
189. ואמנם הנה לקמן בע"ב התירו כסכוסי קירמי משום דמעשה הדיוט הוא, אף דאי"ז שינוי כלל, והי' מקום לומר דשאני התם דעיקר המלאכה אינה מלאכת אומן, אך תפירה שהיא מלאכת אומן, לא הותרה אף ע"י הדיוט, אלא משום דהו"ל כשינוי, אך לפ"ז הדר צ"ע במשה"ק התוס' בסירוג המטות דהיאך הותר בלא שינוי, וגם צ"ע במה שהביאו התוס' מההיא דר' יוסי דבדבר האבד ל"ב שינוי, - וע"כ נראה דהא דהתירו כסכוסי קירמי בלא שינוי, הוא משום דלי"ב טורח כלל, וכמש"כ תלמיד הרי"מ שם, אך במלאכות שיש בהן טורח, לא התירו אף מעשה הדיוט, אלא כשיש בזה שינוי, ונתבאר עוד בזה בדף מס' 9 ובסימן ה'. [↑](#footnote-ref-189)
190. וכ"נ בד' תלמיד הרי"מ דעיקר ההיתר הוא משום דהוי מעשה הדיוט, וזהו שפירש דהא דשרי אף דבשבת ה"ז אסור מדאורייתא, הוא משום דאיסור מלאכת חוה"מ הוא מדרבנן, והקילו משום צורך המועד שלא לאסור מעשה הדיוט. [↑](#footnote-ref-190)
191. ובזה מתפרש מש"כ הרא"ש בסימן ו' בשם הראב"ד דהא דהתירו חטיטת בורות וכו' לצורך רבים, הוא משום דבמעשה הדיוט ל"ב צורך המועד, והיינו דעיקר ההיתר אינו מכח צורך המועד, אלא משום דלא נאסר מעשה הדיוט, אלא דכשעושה כן לצורך יחיד לא התירו אלא לצורך המועד. [↑](#footnote-ref-191)
192. צ"ע דלפ"ז כל הא דשרי להדיוט לתפור כדרכו הוא רק בבגד שנקרע, אך תפירה מתחילה אסורה, וא"כ מ"ט אמרו בפסחים נ"ה ב' דהחייטין עושין מלאכה בער"פ משום דההדיוט עושה מלאכה כדרכו בחוה"מ, הרי לרבנן אין למידין תחילת מלאכה מסוף מלאכה, דמה"ט ס"ל דהרצענין אין עושין מלאכה בער"פ, אף שעולי רגלים מתקנים מנעליהן בחוה"מ, וכמו שאמרו בפסחים שם, - ובחי' תלמיד הרי"מ לקמן י"ג א' הק' עוד, דאם הא דשרי הוא משום דבר האבד, ל"ה שרינן מכח זה בי"ד, כ"ה דלא שרינן בשאר מלאכות בי"ד מכח הא דהותרו בחוה"מ בדבר האבד. [↑](#footnote-ref-192)
193. והא דלא אמרינן בזה דבשל סופרים הלך אחר המיקל, אף דדעת הרא"ש דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, לכאו' הוא כמש"כ התוס' וש"ר בביצה י"ד א' דלא אמרינן בשל סופרים הלך אחר המיקל בכה"ג דלכל אחד ואחד יש חומרא וקולא. [↑](#footnote-ref-193)
194. ובפי' הר"י מלוניל לעיל במתניתין כתב דהדיוט הוא כל שאינו יודע להוציא מלא מחט בב"א, וכ"כ בס' המאורות, ובס' הנייר הל' חוה"מ, והריא"ז בפירקין ה"ו דין א' כתב דהדיוט הוא כל שאינו יכול לכוין אימרא בשפת חלוקו, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, ובפי' הר"ש בן היתום, - ושמא ס"ל כמש"כ הרא"ש דר' ינאי ור"י בר חנינא פליגי, ונחלקו בהכרעת ההלכה בזה, דהר"י מלוניל ודעימי' ס"ל דקי"ל כר' ינאי, והרמב"ם בפיהמ"ש ודעימי' ס"ל דקי"ל כר"י בר חנינא. [↑](#footnote-ref-194)
195. ועיי"ש שכתב דכ"כ רי"ו בדעת הרי"ף, וצ"ע, דאף שכתב רי"ו בדעת הרי"ף דמר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי, הרי מבו' בדבריו דהיינו דסגי בחד מינייהו ליחשב אומן, וכמש"כ תלמיד הרי"מ וזהו שכתב דהוא עולה לענין אחד לענין הפסק, והיינו דאף דלדעת הרא"ש ודעימי' פליגי זע"ז ולדעת הרי"ף לא פליגי, מ"מ לענין פסק שוין הן שאין להתיר אלא כשאינו בקי לא בכך ולא בכך. [↑](#footnote-ref-195)
196. ובחי' תלמיד הרי"מ לקמן בע"ב מבו' דמדינא הי' לנו לאסור אף בכה"ג שעושה האומן ע"י שינוי, אלא דכיון דא"א לילך ערום, עבוד רבנן תקנתא והתירו ע"י שינוי, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-196)
197. והגר"א בסימן תקמ"א ס"ה כתב דהא דלא אזלינן בזה לקולא אף דבשל סופרים הלך אחר המיקל, הוא כמש"כ בסימן תקל"ח ס"א עפי"ד התוס' וש"ר בביצה י"ד א' דלא אמרינן בשל סופרים הלך אחר המיקל בכה"ג דלכל אחד ואחד יש חומרא וקולא. [↑](#footnote-ref-197)
198. והב"י שם כתב דכ"כ בהגמי"י ד"ק בשם הסמ"ק, והשעה"צ שם סקכ"א עמד ע"ז דליתא בסמ"ק שלפנינו שצריך לשנות בשניהם, - אך לכאו' מכוון הב"י הוא, למש"כ ההגמי"י שם בשם ר"פ בהגה' סמ"ק שם והביאו ההגמי"י שם דהני אמוראי פליגי, וכיון דפליגי יש להצריך לעשות ב' השינויים. [↑](#footnote-ref-198)
199. נתחדש בדבריו דתורת מלאכת אומן ומלאכת הדיוט, לא תלי רק אם צריך אומנות למלאכה זו, אלא תלי גם כמה שכיח שידעו בנ"א לעשותה. [↑](#footnote-ref-199)
200. והעירו דבד' הגר"א יש לפרש דלא בא לפרש כלל מ"ט לי"ב להתירא דעשיית מעשה אומן בשינוי לצורך המועד, אלא לפרש מ"ט ה"ז אסור כלל במועד, וכמש"כ התוס' לקמן י"ט א' וטווה דאין להתיר כתיבה במועד בהיפוך, משום דהו"ל טירחא. [↑](#footnote-ref-200)
201. וכבר כתב עד"ז השבה"ל בסימן רכ"ה בשם הר"ש משפיירא, בדין כתיבת אותיות הפוכות, דאם נפיש טירחא יצא שכרו בהפסידו, שהרי קי"ל דאף במקום פסידא מיטרח לא טרחינן. [↑](#footnote-ref-201)
202. ובטעם הא דשאני דבר האבד דלא התירו בו טירחא מרובה, מבו' מד' הרמב"ן בהל' חוה"מ בשם הראב"ד דהוא משום דמשערין טורח כנגד הפסד והפסד כנגד טורח, וכל דיש טירחא מרובה שאינה ראוי' להפסד זה, לי"ב לעיקר ההיתר דדבר האבד, וכ"ה מבו' בד' המאירי לקמן שם, ונתבאר עוד בזה בדף מס' 17. [↑](#footnote-ref-202)
203. בס' שמה"כ סימן ז' כתב לפ"ז, דמה שאמרו בפסחים נ"ה ב' דג' מלאכות עושין בער"פ, החייטין שכן הדיוט תופר כדרכו בחוה"מ וכו', לאו היינו דשאר מלאכות שלא הותרו בער"פ הוא משום דלא הותר להדיוט לעשותם כדרכו בחוה"מ, אלא הֻא דלא הותרו שאר מלאכות הוא משום שאין העם צריכין לשאר אומנויות צורך הרבה, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ח מיו"ט הי"ט, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א לקמן י"ג א'. [↑](#footnote-ref-203)
204. והקר"א בסוגיין הוסיף להוכיח טפי, מדעת ת"ק שם דהרצענין אין עושין מלאכה בער"פ אף דעולי רגלים מתקנים מנעליהן במועד, משום דאין למידין תחילת מלאכה מסוף מלאכה, ואם מותר ההדיוט לתפור מנעלים כדרכו, הרי אף תחילת מלאכה מותרת, דומיא דתפירת בגדים דההדיוט תופר כדרכו אף בתחילת מלאכה, ומ"ט לא התירו לרצענין לעשות מלאכה בער"פ, ובע"כ דלא התירו להדיוט לתפור מנעלים כדרכו, והתירא דעולי רגלים הוא רק בסוף מלאכה, וכמש"כ בתשו' הריב"ש סימן רכ"ו דהוא משום דלא התירו תחילת מלאכה משום מצוה, עיי"ש, (אך בד' הפסקי רי"ד בפסחים שם משמע דהוא משום דבחדשים הי' להם לעשותם קודם המועד, ולא הותר להם אלא בישנים שנקרעו במועד). [↑](#footnote-ref-204)
205. וד' הקר"א והביאוה"ל מתישבים אי נימא דהתירא דמעשה הדיוט אינו בכל מעשה שההדיוט עושה אותו וא"צ בו אומנות, ולא הותר רק היכא דאיכא גריעותא בעשיית הדיוט, וע"כ בתפירת מנעלים דליכא גריעותא בעשיית הדיוט, לא הותר להדיוט לעשות כדרכו, אך שמא י"ל, דאף אם הותר כל מעשה שההדיוט עושה אותו, מ"מ בתפירת מנעלים דהוא מעשה דאומן, הרי דגם כשההדיוט עושה אותו כיון שאינו משנה מדרך האומנים, חזינן לי' כעושה מעשה דאומנות, וע"כ ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-205)
206. המהר"ם שם כתב דהיינו דאי"ז דבר האבד כלל, כיון דיכול להניחם עתה מלהשתמש בקרועים עד אחר המועד, ואחר המועד יתקנם, ובתוך כך יכול לקנות חדשים ללכת בהם עד אחר המועד, וע"כ ל"ד לשאר דבר האבד דאם יניחו כך יפסיד, ולכאו' היינו דל"ד לשאר דבר האבד דמותר לעשות מלאכה אף אם יש לו תקנה בע"א, דהכא אכתי אי"ז דבר האבד, וכל הא דיש לחשבו כדבר האבד הוא משום דכשילך בהם יקרעו, וע"ז הוא דמהני הא דיכול לקנות חדשים, דתו אי"ז חשוב כדבר האבד כלל, ועד"ז מתפרש מש"כ הא"ר בסימן תקמ"א סק"ו לאסור לתקן מנעלים אף כשיתקרעו הרבה, משום דאפשר ע"י הדיוט או ע"י אומן מעשה הדיוט, (והביאו השעה"צ שם סקט"ז), ול"ד לכל דבר האבד דשרי במעשה אומן, וא"צ לשנות, - ועמש"כ בזה בס' שמה"כ פ"ו הערה 60. [↑](#footnote-ref-206)
207. והעירו דלכאו' היינו רק משום דאין לו הפסד ממון בזה, דדמי תיקון מנעלים שנקרעו יותר אינו מרובה על דמי התיקון כשלא נקרעו כ"כ, אלא דבאנו לדון דהפסד המנעלים עצמם שהם מתקלקלים יותר חשיב כדבר האבד, ובזה הוא דאמרינן דכל שאין מתקלקל עיקר הענין לא חשיב כדבר האבד. [↑](#footnote-ref-207)
208. אך השבה"ל בסימן רכ"ז כתב בשם ר"ת שהתיר לתקנם דחשיב כדבר האבד, כיון שמוסיף בכל יום להתקרע. [↑](#footnote-ref-208)
209. והמאירי לקמן י"ג א' כתב דמשום קריעת המנעלים אין להתיר כיון דהוא דבר מועט ואין לחוש בו, אך יש להתיר משום קריעת בתי שוקים, ומה שאסרו בזה בגמ', הוא משום דבזמן התלמוד ל"ה רוב בנ"א נוהגין בבתי שוקים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-209)
210. וי"ל דהיינו דבהפסד מועט לא התירו בלא שינוי, וכמש"כ כן הפמ"ג באש"א סימן תק"מ סק"ז, ולמד לזה מסוגיית הגמ' לעיל ז' א'. [↑](#footnote-ref-210)
211. ואך דבדבריו לא נתפרש דההיתר בזה הוא משום דבר האבד, וי"ל דהוא משום דהוי כצורך המועד, וכאשר כ"נ בד' הראב"ד שהביא שם, דהא דשרי אף דכיון מלאכתו במועד הוא משום דהוי צורך המועד, ונפ"מ דלפ"ז לא הותר לתקן אלא במעשה הדיוט, וכ"כ בס' המכתם בשלהי מכילתין לדעת הראב"ד, ועיי"ש שכתב דבעולי רגלים התירו אף במעשה אומן בלא שינוי, (ומתישב בזה משה"ק הרשב"א שם ע"ד הראב"ד דבפסחים משמע דלא התירו אלא לעולי רגלים). [↑](#footnote-ref-211)
212. אך בתשו' הרשב"א שהבאנו לעיל מבו' דגם לעולי רגלים לא הותר לתקן אלא כשלא היו יכולים לתקן קודם המועד, וכ"נ בד' הראבי"ה שהבאנו לעיל, וכ"כ הפסקי רי"ד בפסחים שם. [↑](#footnote-ref-212)
213. וזה כמש"כ הראבי"ה והרשב"א שהבאנו לעיל דכל שנקרעו קודם המועד אסור לתקנם במועד, דהו"ל כמכוין מלאכתו במועד, - אך הרשב"א שם כתב בשם הראב"ד דאף אם כיון מלאכתו במועד שרי כיון דהוי צורך יו"ט, וכ"כ המכתם בשלהי מכילתין בשמו, ונתבאר בדף מס' 12 ובדף מס' 19. [↑](#footnote-ref-213)
214. ובד' התוס' והרא"ש שהק' כן, ולא ניח"ל לישב דסירוג מיטות הוא מעשה הדיוט, נראה דאזלי לטעמייהו דמשמעות דבריהם בד"ה ההדיוט דלא הותר מעשה הדיוט לצורך המועד, אלא משום דהו"ל כשינוי, אך כל שדרך המלאכה בכך ואין בזה שינוי, לא הותר אף לצורך המועד, ומה שאמרו לקמן בע"ב דכסכוסי קירמי שרי משום דמעשה הדיוט הוא, אף דאין בזה שינוי, י"ל כמש"כ תלמיד הרי"מ שם דהוא משום דלי"ב טורח, - וכבר נתבאר כן בדף מס' 7 בהערה. [↑](#footnote-ref-214)
215. הקר"א כתב דד' התוס' בד"ה כיון דאפשר שכתבו דההיתר בזה הוא משום צורך המועד, הוא דלא כמש"כ הרא"ש דההיתר בזה הוא משום דבר האבד, וצ"ב, דד' התוס' הם למ"ד דאין מסרגין, ולדידי' בע"כ דאי"ז חשוב כדבר האבד, והא דשרי למתוח הוא משום צורך המועד, אך למ"ד דמסרגין שתי וערב, י"ל כמש"כ הרא"ש דהא דשרי הוא משום דחשיב כדבר האבד, דאל"כ ל"ה לנו להתיר בלא שינוי, וכמשה"ק כן התוס'. [↑](#footnote-ref-215)
216. הנימו"י הוסיף דהא דקרי לה מפשילין, הוא משום דגדילת הצמר וכו' לעשות חבלים אינה בדקדוק כדרך שאר טויות, וע"כ אמר לשון הפשלה כדרך הפשיל כליו לאחריו. [↑](#footnote-ref-216)
217. ועיי"ש שכתב לפ"ז במה שנסתפק בחיי אדם שם ס"ו במי שצריך לתפור לצורך המועד ואין לו חוט, אם מותר לטוות חוט כדי לתפור בו, והביאו המ"ב בסימן תקמ"א סקי"ג, ולהנ"ל יש להתיר בזה, משום דטויית חוט אחד אין בו טורח כ"כ, וכ"ש כשמשנה קצת, - ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ המג"א בסימן תקמ"ה סקכ"ו דכל מה שמותר לכתוב במועד, מותר לעשות קולמוס ודיו, ול"ד להא דקי"ל דאסור לחפור נברכת הכובסין, דשאני תיקון הקולמוס דליכא כ"כ מלאכה, ובע"כ דכונתו דהוא משום דלי"ב טירחא כ"כ, שהרי ודאי דיש בו מלאכה, דהמתקן קולמוס והשורה דיו בשבת חייב. [↑](#footnote-ref-217)
218. והך מילתא דהפשלת חבלים הויא מעשה אומן, יש לסייע לזה ממש"כ הרמב"ם בפ"י משבת ה"ח דהפותל חבלים הוי תולדת קושר, אף שדעתו שם ה"א דאין חייבין אלא בקשר שהוא מעשה אומן, ויש לדחות דאף דקשירה ל"ה מלאכה אלא במעשה אומן, מ"מ פתילת חבלים שהיא תולדת קושר הויא מלאכה אף כשאי"ז מעשה אומן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-218)
219. ועיי"ש שכתב דהוא משום דמכשירין שאפשר לעשותן מערב יו"ט אסור במעשה אומן, ומשמע דס"ל דחשיב כמכשירי אוכל נפש, דצורך שינה הוי כצורך אוכ"נ, אלא דלא הותר מעשה אומן במכשירין כשאפשר לעשותן מבעו"י, ואזיל לטעמי' דס"ל כן גם במכשירי אוכל נפש, והביאו השעה"צ בסימן תק"מ סוסקכ"ג, ונתבאר בדף מס' ??. [↑](#footnote-ref-219)
220. בד' הר"ש בן היתום מבו' דגריס השתא שתי בלא ערב וכו', ופירש דהא דקתני ושוין דאין מפשילין חבלים לכתחילה קאי על ת"ק ור' יוסי שנחלקו אם שרי מתיחה, וע"ז הוא דפרכינן דכיון דלתרוייהו אסור שתי בלא ערב, אף דהו"ל אריגה כלאח"י בלא כיוון כ"כ עד צאת המועד ויתקן, פישול חבלים שהוא התחלת מלאכה צריכא למימר, - ולפי דבריו נמצא, דלדעת ר'"מ דשרי אף סירוג שתי וערב, ה"נ שרי הפשלת חבלים, וי"ל כן בדעת הרמב"ם שהשמיט לדין זה דאין מפשילין. [↑](#footnote-ref-220)
221. הריטב"א כתב דאם אין לו כלים למלאות בהן, לכו"ע טורחין למתוח החבלים. [↑](#footnote-ref-221)
222. בס' מצבת משה הק' על מש"כ בפירש"י הנד' דאינו עושה מלאכה, ממה שאמרו בשבת ע"ה א' דהמותח חוט התפירה בשבת חייב חטאת, וכתב דמכוון רש"י דאי"ז מלאכה ליאסר בחוה"מ כיון דלי"ב טירחא מרובה, - אך לכאו' התם חיובו הוא משום תופר, ואי"ז ענין להכא. [↑](#footnote-ref-222)
223. והמאירי בסוגיין כתב בשם י"א דלא הותר בניית תנור מתחילה, ומבו' מדבריו דהוא משום דהוי מעשה אומן, ועיי"ש שכתב דמ"מ אם אינו מוצא לאפות מותר, ולא נחלקו אלא בגונא שהוא מוצא לאפות ע"י טורח או שאלה, דלדעת המתירים שרי אף בכה"ג, דחשיב כצורך המועד. [↑](#footnote-ref-223)
224. ולפ"ז לא נחלקו לדינא ע"ד רש"י, אלא דדעתם דמתניתין איירי בימות הגשמים דלא הותר לבנות בהן תנור, ותלמיד הרי"מ דקדק מהא דתניא לקמן שם ושוין שאין גודלין תנור לכתחילה, ומשמע דקאי על מתניתין, וכ"כ הגר"א שם, ודעת רש"י דמתניתין איירי בימות החמה, דהותר לבנות בהן תנור, וכמו שהביא ממה שאמרו לקמן שם דשרי למיגדל תנורי, והתם מוקמינן לה בימות החמה, וכ"כ הר"ן דאיירי מתניתין כשאפשר שייבשו ויאפה בהן, ומש"כ תלמיד הרי"מ לדקדק מהא דתניא דשוין שאין גודלין, הנה בפי' הר"י מלוניל לקמן שם כתב אהא דתניא דשוין וכו' דלא ידענא היכא קאי, וכ"ה בפירש"י שעל הרי"ף שם, (ועמש"כ בזה התוס' הרא"ש והשיטת ריב"ב שם), ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-224)
225. ועיי"ש שתמה ע"ז ממה שאמרו לקמן י"א א' דבימות החמה מותר לבנות תנור, כיון דיבש ואפשר להשתמש בו במועד, אך התלמיד הרשב"א לקמן שם כתב בשם הראב"ד דמה שהתירו למיגדל תנורא בימות החמה, הוא בענין דהוי מעשה הדיוט, וכ"כ המאירי בסוגיין בשם י"א, והשיטת ריב"ב לקמן שם, וכ"נ בד' תלמיד הרי"מ שם. [↑](#footnote-ref-225)
226. אך הא"ר שם סק"ז והנהר שלום שם סק"ג כתבו דמותר להעמיד התנור אף אם א"א לאפות בו במועד, והפמ"ג במש"ז שם סק"ג תמה ע"ז, דמ"ט יהא מותר כיון דאי"ז לצורך המועד, ומ"ש בנין גוף התנור מעשיית טפילה, והביאו השעה"צ שם סקי"ח. [↑](#footnote-ref-226)
227. והתוס' הרא"ש כתב דבתרוייהו הוא דוקא העמדה, אבל לבנותם בתחילה אסור, וכ"כ התוס' בפי' בתרא דלא הותר בריחים אלא העמדה בעלמא שאי"ז בנין גמור, וכ"כ תלמיד הרי"מ, ומשמעות דבריו דהא דלא הותר בנין ריחים, הוא בימות הגשמים דאי"ז ראוי במועד, ודמי להא דלא הותר בנין תנור בימות הגשמים. [↑](#footnote-ref-227)
228. אך לדעת הראב"ד דלא הותר בנין תנור כשהוא מעשה אומן, אף דהוא צורך אכילה, ה"נ לא הותר בנין ריחים. [↑](#footnote-ref-228)
229. אך בד' הרמב"ן מבו', דאף דמכשירי מכשירין לא הותרו במעשה אומן, וכמש"כ הרמב"ן שם בטעם הא דאסרו בעשיית עוגיות (וי"א איזלי) במעשה אומן, דהוא משום דלא חשבו אותם כמכשירי אוכ"נ אלא מכשירין את מכשיריו הן וכשאר צרכי מועד דמו, מ"מ בנין ריחים לא חשיב כמכשירי מכשירין, אלא חשיב כמכשירי אוכ"נ. [↑](#footnote-ref-229)
230. ומצאנו כן בתשו' רבינו ישעי' שהובא בשה"ג החדש סימן תתמ"ו דאף דאיסורא דשביתת בהמתו הוא אף בחוה"מ, מ"מ מותר לרכוב על בהמה דרך טיול, דהו"ל לצורך המועד, שצריך להנאה זו במועד [↑](#footnote-ref-230)
231. ולדעתו יש לפרש כן גם במש"כ התוספות לפרש דרוכב עליו לצורך המועד, דאי"ז משום דאסור לרכוב בחינם, כמש"כ התוס', אלא הוא משום דכל שאין הרכיבה לצורך המועד לא הותר לו לתקן צרכי הרכיבה. [↑](#footnote-ref-231)
232. ועיי"ש שכתב דהיינו משום שרגליו מתקלקלים כשהוא הולך בלא ברזלים וע"כ הו"ל כדבר האבד, ועוד שאין האדם יכול לרכוב כ"כ במהירות ובבטחון כמו שהוא עושה כשיש ברזלים ברגליו, ולכאו' לה"ט אי"ז דבר האבד, ולי"ב אלא להתירא דצורך המועד, והמרדכי בסימן תתמ"ה כתב דהוא גם משום דשמא יפול הרוכבו, והו"ל כדבר האבד. [↑](#footnote-ref-232)
233. נתחדש בזה דאף שבידו שלא לרכוב על הסוס ולא ינזק עי"ז, מ"מ חשבינן לה כדבר האבד, ועמש"כ בזה בס' שמה"כ סימן ל"ג אות ב', - ואמנם י"ל דבאמת אין בזה לההיתר דדבר האבד בפנ"ע, כיון שבידו שלא לרכב, אלא היינו דכיון דאיכא צורך המועד לרכב, וע"י שירכב הו"ל דבר האבד, יש בזה לההיתר דצורך המועד ודבר האבד יחד, כיון דאלמלי נטילת הצפרנים יהא או חיסרון צורך המועד או הפסד הסוס דהוא דבר האבד, וע"כ כיון דצורך המועד מועיל להתיר ודבר האבד מועיל להתיר, שפיר יש להתיר גם בכה"ג, - אך לפ"ז יהא אסור ליטול הצפרנים ולתקן הברזלים במעשה אומן, וכמש"כ כן השלחן עצי שטים במלאכת מכה בפטיש ס"א דההיתר הכא הוא במעשה הדיוט, ומש"כ בתשו' רש"י להתיר בזה, משמע דלא התיר אלא ע"י אומן נכרי, ושמא ס"ל דלא נאסר לעשות מעשה אומן לצורך המועד ע"י נכרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-233)
234. וי"ל דהיינו רק משום דנטילת הצפרנים ושאר תיקון צרכי רכיבה, היא תיקון קבוע דקיים גם אחר המועד, וע"כ כל שהצורך בכך במועד אינו צורך גמור, חשבינן לה כמלאכה הנעשית לצורך אחר המועד, ונפ"מ דלפ"ז כל דאין המלאכה מועלת אלא לצורך המועד, שרי אף היכא דיכול לילך ברגליו וכיו"ב. [↑](#footnote-ref-234)
235. ועד"ז כתב בפי' רגמ"ה דהוא רפת בקר, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז, וכ"כ הריבב"ן בפי' בתרא, אך בפי' קמא כתב דהוא מקום החטים קודם הטחינה שמקבצן שם, ועמש"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ה בשם הרמ"ה לפרש בע"א. [↑](#footnote-ref-235)
236. ועיי"ש שתמה על המפרשים דהוא רפת בקר, דודאי לא מסתבר להתיר במועד בנין גדול כזה, וכ"כ הפסקי תוס' באות כ"ד דמותר לבנות מקום שיאכל בו הסוס ולא לבנות בית הסוס, וכ"כ בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן קצ"ה בשם התוס' דלא ר"ל בנין גמור כפירש"י, אלא להשיב האבוס של בהמה למקומו, והביאוהו ההגמי"י בד"ק פ"ח מיו"ט ה"ז, והטור בסימן תק"מ, וכ"כ המרדכי בסימן תתמ"ה, והאגודה בפירקין. [↑](#footnote-ref-236)
237. וכ"כ המג"א בסימן תקל"א סק"ח ובמשנ"ב שם ס"ק ט"ו, וכ"כ החיי אדם בכלל ק"ו סי"א ובנשמ"א שם סק"ה. [↑](#footnote-ref-237)
238. ולפ"ז הדין נותן דה"נ מותר לעשות מלאכה לצורך נכרי בגונא שמזונותיו עליו, וכמו שמצינו בד' הר"ן והמאירי בביצה שם, דלר"ע דאפי' נפש בהמה במשמע מפני שמזונותי' עלינו, ה"נ שרי לעשות מלאכה לצורך עבדיו שמזונותיהן עליו, או לצורך נכרי ההולך עם הישראל שמזונותיו עליו, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשנ"ה בשם רשב"ט דמותר לעשות מלאכה לצורך שפחות דמזונותיהן עלינו, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 16, - ומאידך אסור לעשות מלאכה לצורך בע"ח כשאין מזונותי' עלינו, וכמו שמצינו בפירש"י בביצה כ"ג ב' דאסור לעשות מלאכה ביו"ט לצורך דגים כיון דאין מזונותיהן עליך דאפשר להם בלא מזונות שהם אוכלין שרשי העשבים וכו'. [↑](#footnote-ref-238)
239. הגרע"א בגהש"ס כתב דלגירסת הרא"ש דגריס הכא רב, ניחא, דרב לטעמי' דס"ל דדשא"מ אסור, אך אכתי קשיא קו' התוס' הרא"ש, דקרצוף שרי אף לדעת ר' יהודה. [↑](#footnote-ref-239)
240. ובחי' תלמיד הרי"מ כתב דהיינו כגון סוסים של שרים שסורקין שער צואריהם וקולעין אותן להנאתן, והיינו דביו"ט ה"ז אסור משום דהסריקה הויא פס"ר לתלישת שער, והקליעה אסורה משום בנין, ועד"ז כתב המאירי, ועיי"ש שכתב דאע"פ שכל מלאכה שלא במקום פסידא אסורה, אף בזו כל שאינו נסרק כראוי אינו חשוב כ"כ לבנ"א, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-240)
241. ובס' שמה"כ פ"א הערה 49 הוכיח כן גם ממש"כ המחזו"ו בהל' פסח סימן פ"ד דמותר לחוף ולסרוק ראשו בחוה"מ ואין לאוסרו משום תלישת שער, דדמי להא דהותר גילוח לבא מן השבי' וממדינת הים, והא דכל אדם אסור לגלח הוא כדי שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול, אך לחוף ולסרוק שרי, והביאו המרדכי בסימן תתל"ט, ומבו' דאלמלי הא דהי' בזה צורך המועד הי' אסור לחוף ולסרוק, אף דאינו מתכוין לתלישת השער, כמבו' בד' המרדכי בסימן תת"מ. [↑](#footnote-ref-241)
242. המאירי כתב בדעת רש"י דהא דשאני אקרפיטא מאיצטבא, הוא דאקרפיטא הוא של עץ, ואיצטבא היא של אבנים, וכ"כ הר"י מלוניל והמאורות והנימו"י, - אך המאירי נחלק ע"ז וכתב דבקידושין ע' א' מבו' דדמו זל"ז, וכתב דיש קצת חילוק ביניהם, וכ"כ התוס', וכ"כ תלמיד הרי"מ דגם אקרפיטא הוא של אבנים, דבשל עץ לא שייך ל' בנין, דאין בנין בכלים, - והמרכה"מ בפ"ח מיו"ט ה"ז כתב בדעת הרמב"ם שם, דאקרפיטא הוא לישן עלי', ואיצטבא הוא לישב עלי'. [↑](#footnote-ref-242)
243. והמ"ב בסימן תק"מ סקי"ז כתב דגם לדעת המתירים לא הותר אלא כשהוא מעשה הדיוט, ככל צורך המועד דלא הותר אלא במעשה הדיוט, ולפ"ז בע"כ דלדעת האוסרים הוא אף במעשה הדיוט, דמ"מ בנין גמור אסור, וזה ע"ד הא דס"ל דלא הותר לבנות אורוות סוסים. [↑](#footnote-ref-243)
244. ועיי"ש שכתבו דלפ"ז כותל חצר שנפל שבונה כדרכו, הוא מפני שמירת ביתו ועשאוהו כצורך אוכ"נ לפי שהוא דבר האבד וא"צ שינוי, וצ"ב דכיון דהוי דבר האבד, ודאי דשרי לבנות כדרכו, ומ"ט הוצרכו לפרש דהוא משום דעשאוהו כצורך אוכ"נ, ועמש"כ בזה הזרע אמת בח"ג סימן נ"ו, וצ"ע, - ושמא היינו משום דעיקר הא דבדבר האבד א"צ שינוי, הוא משום דהוי צורך מעליא כצורך אוכ"נ, וזה למש"נ בדף מס' 1 בדעת הרמב"ן דהתירא דדבר האבד, הוא ע"ד התירא דצורך המועד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-244)
245. ובד' המ"מ והנימו"י מבו' דד"ז דלא הותר הכא אלא במעשה הדיוט, הוא ממה שחידש הרמב"ן, וצ"ב דהרי דין זה נתפרש בכ"ד דלא הותר לצורך המועד אלא מעשה הדיוט, - וצ"ל דהוא משום דהי' מקום לומר דצורך כה"ג דמי לצורך אוכ"נ ושרי אף במעשה אומן, וכמש"כ הקר"א, וזהו שחידש הרמב"ן דלא הותר אלא במעשה הדיוט. [↑](#footnote-ref-245)
246. אך הקר"א לעיל בסוגיין כתב דהוא משום צער בע"ח, והתירו מכח זה אף מעשה אומן. [↑](#footnote-ref-246)
247. אך י"ל דהיינו רק כשעושה כן למניעת מיחוש בעלמא, אך כל שהרפואה נצרכת לשמירת בריאותו שרי, וכמש"כ המאירי, וכ"ה מבו' בד' המ"ב בסימן תס"ח סקל"ח דמותר להקיז דם בחוה"מ לבריאות. [↑](#footnote-ref-247)
248. בחי' תלמיד הרי"מ כתב דבע"כ דבשבת ויו"ט ה"ז אסור, מדאיצטריך להתירו בחוה"מ, - והריטב"א כתב דבע"כ דאיירי כשמכסכס לאולודי חיורא, דאם הוא כדי לרככו אף בשבת שרי, כמו שאמרו בשבת ק"מ א', והביאו המ"ב בסימן תקמ"א סק"ו, וכ"כ השיטת ריב"ב, וכ"ה מבו' בל' הפסקי רי"ד והריא"ז, ועפי"ז צ"ע במש"כ הביאוה"ל בסימן ש"ב ס"ה (ד"ה אבל סודר וד"ה ושאר כלי פשתן וד"ה דינן כסודר) ללמוד מהכא דאסור לרכך סודר וכלי פשתן ושאר בגדים בשבת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-248)
249. ועיי"ש שהק' ע"ז דלפ"מ שפירשו דקירמי הם יריעות דקות של פשתן, מ"ט הוצרך להתירן משום מעשה הדיוט, תיפו"ל דכל כלי פשתן מותר לכבסן במועד, והק' עוד דכיבוס אינו מעשה הדיוט, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-249)
250. ובטעם האיסור בזה כתב הריא"ז בפ"ב דביצה ה"ג דין י"ב דהוא משום דמתקן כלי בדרך אומנות, וכ"כ השו"ע בסימן תקי"ט ס"ה דה"ז אסור משום תיקון מנא, - אך הב"ח שם כתב בדעת רש"י בביצה שם דהאיסור בזה הוא משום קשר, אך לא נתפרש בדבריו דגם הא דאסרו הכא בחוה"מ הוא משום קשר, (דדבריו שם קיימי בהא דה"ז אסור ביו"ט). [↑](#footnote-ref-250)
251. היש"ש שם סימן ל"ז הק' דא"כ מ"ט כל איסורו הוא משום שאינו שוה לכל נפש, ומ"ט הוא אסור בחוה"מ, וכתב דצ"ל דאין מעשנים כשאר בגדים, אלא צריכין בושם בענין אחר, ואינו אלא מעשה אומן, ואסור אפי' בחוה"מ [↑](#footnote-ref-251)
252. וכ"ה מבו' ממה שהתירו לעיל בסוגיין לסרק את הסוס, אף דהוא פס"ר שיתלשו ע"י שערות ואין בתלישה זו צורך המועד. [↑](#footnote-ref-252)
253. אך עמש"נ בדף מס' 33 בהערה לדון דלא קי"ל להך דינא, ולא הותר ליטול אחת אחת מבינתים כשהוא מתכוין גם כדי שיגדלו האחרות הנותרות. [↑](#footnote-ref-253)
254. ולכאו' טעם הפלוגתא בזה, דתלמיד הרי"מ והריטב"א ס"ל דכיון דעשייתו הויא גם לצורך המועד, וליכא תוספת עיסוק במה שנעשית בזה מלאכה אחרת, לי"ב איסורא, והמאירי ס"ל דכל שהוא מתכוין גם למלאכה האחרת חשיב שהוא עוסק גם במלאכה זו, וע"כ ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-254)
255. והעירו ממה שאמרו הכא דהאי מאן דפשח דיקלא מהאי גיסא ומהאי גיסא אדעתא דדיקלא ואסור, והרי דאלמלי שעושה כן אדעתא דדיקלא שרי, אף דלצורך האכילה ל"ה צריך ללקוט מהאי גיסא ומהאי גיסא. [↑](#footnote-ref-255)
256. ועיי"ש שכתב דמש"כ הסמ"ג שם דטעם ההיתר בזה הוא משום דלא שייך בזה חרישה, הוא משום דבחרישה יש טורח יותר מבבנין, וצ"ב דאף אם בחרישה גמורה יש טורח יותר מבבנין, מ"מ הכא בהסרת גבשושית מאי נפ"מ אם איסורה הוא משום חרישה או משום בנין, ואין לומר דהוא משום דכל מלאכה שעיקרה היא מלאכת טורח אסורה אף בלא טורח, דא"כ אף דאין בהסרת גבשושית משום חורש אלא משום בונה, הרי גם עיקר מלאכת בונה היא מלאכה שיש בה טורח, ומ"ט הותר להסיר גבשושית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-256)
257. אך האשל אברהם בוטשאטש שם כתב דבאמת יש בזה תרי גווני, חדא הוא הסרת גבשושית בבית שדר בו ושרי משום דהוא צורך המועד, וכמשמעות ד' הב"י בסימן תקל"ז ס"ט, ועוד הסרת גבשושית בבית שאינו דר בו דאי"ז צורך המועד, ומ"מ כל דלי"ב טורח כלל שרי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-257)
258. ועמש"נ בדף מס' 17 דלדעת כמה קמאי הא דאין זופתין כוזתא אי"ז משום דלא התירו כלל במקום הפסד מועט, אלא הוא משום דיש בו טורח כנגד ההפסד שראוי לאסרו בכך. [↑](#footnote-ref-258)
259. הנימו"י כתב דפרקמטיא כל שהוא היינו דאפי' שו"פ אסור למוכרו בחוה"מ, ועד"ז כתב הר"ן דלקנות או למכור אפילו סחורה כ"ש כדי להרויח דבר מועט כגון פרוטה או פשוט אסור, ואמנם משמעות דבריו משמע דלא נאסר אלא כשקונה או מוכר כדי להרויח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-259)
260. ובתשו' הרא"ש בכלל כ"ג סימן ד' כתב דהוא משום דבקניית פרקמטיא יש טורח גדול בשווי הדקדוק של מקח, ומתוך טרדתו ימנע משמחת יו"ט, וגם לפעמים יקנה ביוקר ויצטער, ואם ימכור במועד לפעמים שמוכרה בפחות ממה שקנה ואיכא צערא. [↑](#footnote-ref-260)
261. וכ"נ בד' הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבלות דאיסור מו"מ בחוה"מ, הוא משום דבדבר שאינו אבד עשו חוה"מ כיו"ט לאסור בו אפי' שבות, והרי דאיסורו הוא מכח השבות דמו"מ ביו"ט. [↑](#footnote-ref-261)
262. אך מד' התוס' והרא"ש מבו' דאיסור מו"מ מגזירה שמא יכתוב אינו נוהג בחוה"מ, ועמש"נ בדף מס' 2 בהך מילתא אם נאסרו שבותים דרבנן בחוה"מ. [↑](#footnote-ref-262)
263. ועיי"ש שכתב דכיון דחזינן דאף דבר האסור בשבת ויו"ט משום ממצוא חפצך ודבר דבר אסור בחוה"מ, כ"ש דשביתת בהמתו אסור אף בחוה"מ. [↑](#footnote-ref-263)
264. והב"י שם כתב דבריוח מרובה שרי בצנעא, דכיון דמידי דרבנן הוא כדאי הם הני רבוותא לסמוך עליהן, ויוציא ממנו לשמחת יו"ט יותר ממה שהי' בדעתו להוציא, וכ"כ הרמ"א שם. [↑](#footnote-ref-264)
265. ונפ"מ בזה דלדעת הפרדס ודעימי' עיקר ההיתר הוא מכח שעושה כן בצנעא, ובכה"ג שרי אף כשצריך להוליכו למקום אחר, ולדעת היראים לא תלי במה שעושה כן בצנעא, אלא במה שעושה כן בביתו ואינו מוליך לשוק, ולדעתו לכאו' יש להתיר בתוך ביתו, אף אם יש שם הרבה בנ"א והוי כפרהסיא, ואסור לעשות פרקמטיא במקום אחר אף בצנעא, וצע"ק בד' האגור בסימן תר"פ והב"י שהשוו ד' הרוקח וד' היראים. [↑](#footnote-ref-265)
266. ולדעת הסוברים דאיסור פרקמטיא הוא מגזירה שמא יכתוב או משום ממצוא חפצך ודבר דבר, ודאי דכל מו"מ הוי בכלל פרקמטיא האסורה. [↑](#footnote-ref-266)
267. בפסקי הר"י מפאריש סימן נ"ו כתב בשם רבינו אלחנן דמותר לקנות בגד שיכול ללבשו במועד ע"י תיקון המותר במועד, אע"פ שאין דעתו לתקנו במועד, והובא במרדכי השלם בסימן תתמ"ו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-267)
268. ומקור ד' הרמ"א הוא מד' המ"מ בפ"ז מיו"ט הכ"ב, אך המאמ"ר שם סק"ז וסק"ח פירש לד' המ"מ בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-268)
269. ולכאו' ר"ת אזיל לטעמי' דס"ל דאין בכלל פרקמטיא אלא סחורה ולא שאר מו"מ, וע"כ אף הלואה ברבית אינה בכלל פרקמטיא, אך מד' הרא"ש וש"ר מבו' דאף דס"ל דכל מו"מ הוי בכלל פרקמטיא, מ"מ הלואה ברבית ל"ה בכלל פרקמטיא. [↑](#footnote-ref-269)
270. וזהו שהוכיח דהלואה מותרת במועד ממתניתין דלקמן י"ח ב' דאין כותבין שט"ח במועד, ומדלא אסר אלא כתיבת השטר מכלל דהלואה שריא, והרי דס"ל דלדעת האוסרים הלואה במועד, היינו אף בהלואה בלא רבית. [↑](#footnote-ref-270)
271. ומד' כמה מקמאי דס"ל דגביית חוב אסורה משום פרקמטיא, אף כשהלוה מעות בחינם, ונתבאר בדף מס' 11, יש ללמוד דה"נ הלואה אסורה משום פרקמטיא, וכמש"כ הגר"א בסימן תקל"ט ס"ב דיותר יש להתיר בפירעון חוב מבהלואה. [↑](#footnote-ref-271)
272. בתשו' הרא"ש שם כתב דהיינו דיוציא הריוח של אותה השבוע במועד יותר על מה שהי' מוציא אם ל"ה לו זה הריוח, והמ"ב בסימן תקל"ט סקמ"ה כתב דהיינו אף בגונא דאוסרים בשאר פרקמטיא, כמש"כ השו"ע שם ס"ד במי שיש לו מעות בריוח, מ"מ בהלואה ברבית הקילו, משום די"א דאי"ז דומה כ"כ לפרקמטיא, וכ"ה מבו' בתשו' מהריב"ל ח"ג סימן ס"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-272)
273. וכ"נ ממש"כ בתשו' הראב"ד שהובא בס' מאורות הראשונים ח"א סימן מ"ו להוכיח דבדבר האבד התירו אף לאחר דאי"ז דבר האבד אצלו, ממה שהתירו בפועל שאין לו מה יאכל, והרי דלצורך הפועל התירו לבעה"ב לשלוח את הפועל לעשות מלאכה, ועיי"ש שכתב דהוכחה זו מיוסדת על הא דאסור לעשות מלאכה גם ע"י אחר, ומשמע דאלמלי כן ל"ה עביד בעה"ב איסורא כלל, ולי"ב לאיסורא דפרקמטיא. [↑](#footnote-ref-273)
274. עיי"ש שהוכיח דכל שאינו נקנה אלא לאחר יו"ט לי"ב משום פרקמטיא, מהא דתניא דמקבלין קיבולת במועד לעשותה לאחר המועד, ומבו' דיש בקבלת קיבולת משום פרקמטיא, וכל הא דשרי הוא משום שאינו נקנה אלא לאחר יו"ט. [↑](#footnote-ref-274)
275. ובד' הלקט יושר בח"א עמ' ק"ד מבו' דאף אם לא ישתמש כלל במה שיקנה במועד, מ"מ אם מכח הא דיש בריוח בביתו יאכל בעין יפה ממה שכבר הי' בידו, שרי לקנות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-275)
276. וכ"כ בתשו' מהריב"ל ח"ג סימן ס"א, ועיי"ש שהוכיח כן דאל"כ אין לך אדם שלא ירצה למכור סחורותיו ולהרויח ולפזר דבר מועט לשמחת המועד יותר ממה שהי' לו לפזר, ובע"כ דלא התירו אלא במי דדחיקא לי' שעתא וקשין מזונותיו. [↑](#footnote-ref-276)
277. אך במש"כ הרא"ש בשם ר"י להתיר להלוות ברבית כשיוציא בשמחת יו"ט, מבו' בתשו' הרא"ש כלל כ"ג סימן ד' דלא התירו אלא ע"י שיוצא את הריוח של אותו השבוע במועד יותר ממה שהי' מוציא אם ל"ה לו אותו הריוח, וכ"כ המהרי"ל בהל' חוה"מ בשם מהר"ש, וכתב דאם ההלואה מרובה וירע בעיניו להוציא כ"כ, מ"מ יעשה הטוב שיוכל, ובמנהגי מהר"ש סימן קצ"ב כתב בדין מכירת סחורה במועד שמוכרה בחוה"מ בדמים יתירים על מה שנמכרים בשאר ימות השנה, דצריך להוציא את כל המותר לצרכי המועד, והיינו דבעינן שהטעם שמוכר במועד, הוא משום שמחת יו"ט, וע"כ כל שמוציא את הרבית של שבוע זה ואת הריוח מהמכירה בחוה"מ לצרכי המועד, נמצא דהמכירה במועד היא רק לצורך המועד, וע"כ הוא דשרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-277)
278. ועיי"ש שפירש כן במה שאמרו בירושלמי לקמן פ"ב דא"ר ר"י ברבי בון אגרא לקרנא, אי ידע דאי לא מיזדבן והוא פחת מן קרנא מיזדבן ואי לא לא מיזדבן, והרי דלא הותר אלא כשהוא פוחת מן הקרן, וכן פירש הרא"ש בד' הירושלמי, - אך הריצ"ג בהל' חוה"מ פירש בד' הירושלמי דהיינו דהשכר הוא בכלל הקרן, ואם פוחת מן השכר שהוא בכלל הקרן ימכור, וכ"כ בתשו' הריב"ש סימן ש"כ. [↑](#footnote-ref-278)
279. והלקט יושר בח"א עמ' ק"ד כתב דחשבינן לקרן כמו (שהעדים הכל) [שהעריכו הם] שעור היין כמה יצא, ולא כמו שלקח מן הכפרי, דאותו ריוח בכלל רבית שעבר הוא דהיינו קרן. [↑](#footnote-ref-279)
280. וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שם לעיל מינה דהיודע שתבא שיירא וחושש לפרקמטיאות שהן מוזילות מוכר אפי' להרויח. [↑](#footnote-ref-280)
281. בס' שמה"כ סימן י"ג כתב להעיר ע"ז מד' הטור ביו"ד סימן ש"פ דמבו' דהא דמותר כשהשיירות באות עכשיו הוא כשחושש שיוזלו אח"כ, אף שאין הדבר ודאי. [↑](#footnote-ref-281)
282. הנשמ"א בכלל ק"ו סק"א הביא מד' הב"י שם דספק דבר האבד אסור, והביאוה"ל בסימן תקל"ז ס"א כתב לדחות דכ"ז הוא במניעת הריוח דלא חשיב כדבר האבד אלא כשהוא ודאי, ומשא"כ בחשש הפסד ממש, - וצע"ג במה שדנו בזה, ולכאו' אדרבה מוכח מד' הב"י להתיר בספק דבר האבד, שהרי לפ"מ שפירש לד' הרא"ש דהא דאסר מניעת ריוח הוא משום דאינו דבר האבד בודאי, הרי מבו' דכ"ז הוא במניעת ריוח, אך כל שספק שיפסיד מן הקרן מותר, וכ"כ המ"ב בסימן תקל"ט סקכ"ב ובביאוה"ל שם ס"ד דבספק אם יפסיד מן הקרן מותר. [↑](#footnote-ref-282)
283. משמעות דבריו דלא הותר בכה"ג אלא כשהדבר ידוע שלא יזדמן לו לאחר המועד, אך כל שהוא ספק אם יזדמן לו, ל"ה כדבר האבד ואסור. [↑](#footnote-ref-283)
284. צ"ע דלדעת ר"ת גופי' הרי כל מו"מ שרי במועד, ולא נאסר אלא סחורה, וא"כ מ"ט יהא אסור לקנות יין לצורך שתייתו. [↑](#footnote-ref-284)
285. והיינו דהרי ודאי דלא הותר מו"מ בחוה"מ במי שעוסק כל השנה במשך כל היום במו"מ, אף דמה שאינו עוסק במו"מ בחוה"מ הוי מניעת ריוח, דא"א להשלים מו"מ זה אחר המועד, דאחר המועד הוא עוסק במו"מ אחר, והיינו משום דזהו עיקר איסור פרקמטיא שאסרו חכמים, וע"כ י"ל דה"נ אין להתיר מכח מה שמפסיד את ריוח הרבית של ימי המועד, - ויש להוסיף, דעד"ז מצינו בד' המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן ח', ובתשו' מהרש"ל סימן ס"ו, גם לענין איסור מלאכה באבל, ונתבאר בדף מס' 14. [↑](#footnote-ref-285)
286. ועיי"ש שהק' דמשמעות ד' הרא"ש דאסור להלוות ברבית במועד, גם אם לא ימצא להלוות לאחר המועד, ובכה"ג הי' לנו להתיר לדעת הב"י. [↑](#footnote-ref-286)
287. והעירו דבזה מתישב משה"ק הרמב"ן בהל' חוה"מ על המתירין פרקמטיא במקום מניעת ריוח, ממה שאמרו באבל דאסור להשכיר בהמות וכלים שלו, אף שהוא מפסיד את שכרן, ואפי' ימצא להשכירן למחר מ"מ שכירות היום אבד הימנו ואעפ"כ אסור, ולהנ"ל ניחא, וכן מתישב בזה משה"ק הריטב"א בסוגיין דאם הותרה פרקמטיא כדי להרויח, תהא כל מלאכה מותרת במועד. [↑](#footnote-ref-287)
288. ועיי"ש שהוכיחו כן ממה שהרויח ומכרה אחר חוה"מ בתריסר אלפי זוזי, ואם הי' אסור למכור בחוה"מ, ל"ה בא לידו ריוח כזה כי בדין עשה שלא מכרה באיסור, ובע"כ דהי' מותר למכור, וכיון שהחמיר על עצמו הרויח בדבר והצליח. [↑](#footnote-ref-288)
289. וזה כדעת התוס' ודעימייהו דכל שאינו מפסיד מן הקרן ל"ה כדבר האבד, ושלא כדעת הרמב"ן ודעימי' דפרקמטיא המוזלת חשיב כדבר האבד, משום דכבר הגיע לו מקום הריוח. [↑](#footnote-ref-289)
290. משמע קצת דלא נאסר להלוות מעות ע"מ שיתנו לו יין וכיו"ב, אלא כשעושה כן כדי להשתכר, וכ"נ להדיא בד' השו"ע בסימן תקל"ט ס"א, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-290)
291. והט"ז שם סק"א כתב דלא נאסר אלא כשהוא צריך לטרוח וליזיל בדיני ודיינא, וכלישנא דגמ' שאמרו מהו למיזל עלייהו, ולא אמרו מהו לתבוע אותם, אך אם א"צ אלא לתבוע לעצמו שיפרע לו שרי, - אך בגל' הגרע"א שם הק' ע"ז מד' הראשונים שעמדו דאם מותר להלוות לנכרי ברבית מ"ט לא הותר הכא לגבות מהם, ואי נימא דהכא אסור רק כשצריך לילך בדינא ודיינא, אי"ז ענין כלל להלואה, וכן דקדק הנהר שלום שם סק"א מל' הפוסקים, והשלחן עצי שטים מלאכת כותב ס"ג סקל"ב הוסיף דהרי ליכא איסור כלל במה שתובע בדין, ועיקר האיסור הוא במה שנוטל ממנו סחורה בעד המעות דהו"ל כמו"מ, וע"כ יש לאסור לגבות ממנו סחורה אף בלא תביעה, והביאו הביאוה"ל שם ד"ה לילך ולתובעם. [↑](#footnote-ref-291)
292. והך מילתא דכשבא לגבות מטלטלין בעד מעותיו הו"ל כפרקמטיא האסורה, אף דלא היתה ההלואה מתחילה ע"מ לפרוע במטלטלין, כ"כ גם בתשו' מהרי"ק סימן ק"ח, וכן משמע בד' השו"ע בסימן תקל"ט ס"ח, - אך למש"נ לעיל דמשמעות ד' השו"ע דלא נאסר להלוות מעות ע"מ שיתנו לו יין וכיו"ב אלא כשעושה כן כדי להשתכר, לכאו' כ"ש דמותר לגבות מטלטלין בעד מעותיו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-292)
293. אך משמעות דבריו ודברי ש"ר, דכל שבא הלוה לפרוע בחוה"מ, שרי לקבל ממנו, ואי"ז בכלל פרקמטיא האסורה, ולא נאסר אלא לילך ולגבות ממנו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-293)
294. ובדף מס' 10 בהערה נתבאר ללמוד מזה דדעתם דהלואה אסורה במועד משום פרקמטיא, אף כשמלוה בלא רבית, דהרי בפירעון חוב יש להתיר יותר מבהלואה, וכמש"כ הגר"א בסימן תקל"ט ס"ב, ואם גביית חוב אסורה, כ"ש דהלואה אסורה. [↑](#footnote-ref-294)
295. וצ"ל לפ"ז דמה שאמרו לעיל בסוגיין דכסכוסי קירמי שרי משום דמעשה הדיוט הוא, הוא משום דלי"ב טורח כלל, וכמש"כ תלמיד הרי"מ שם, ונתבאר בדף מס' 9. [↑](#footnote-ref-295)
296. ושמא יש לפרש כן גם במש"כ הרמב"ן דהוי כמכשירי מכשירין, והיינו דכיון דאין האוזלי מתקנות את הדגים לאכילה, אין עליהן תורת מכשירי אוכ"נ, אלא דמ"מ הו"ל כמכשירי מכשירין, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-296)
297. לכאו' הטעם בזה הוא, דכל שהי' אפשר לעשותו מערב יו"ט, לי"ב לההיתר המסוים דמכשירי אוכל נפש דשרי במעשה אומן, וזה למשמעות ד' הרמב"ן בהל' חוה"מ דהתירא דמכשירי אוכ"נ נלמד מהתירא דמכשירי אוכ"נ ביו"ט (והוא רק לפ"מ דקי"ל כר' יהודה דשרי במכשירי אוכ"נ), אך אכתי הו"ל ככל צורך המועד דשרי במעשה הדיוט. [↑](#footnote-ref-297)
298. ובס' המכתם לעיל י' א' כתב בפי' קמא דהא דאסור לעשות תנור וכירים מתחילה אף לצורך המועד, משום דהוה אפשר למעבדי' מעיקרא, ומבו' דכל שהי' אפשר לו לעשות מערב יו"ט לא הותרה עשיית תנור וכירים מתחילה, אך העמדת תנור וכירים מותרת אף שהי' אפשר לעשות מערב יו"ט, ושמא הוא משום דעשיית תנור וכירים הויא מעשה אומן, והעמדתן היא מעשה הדיוט, וזה כמש"כ השלחן עצי שטים (בכללי המלאכות ס"ב) דלא הותרו מכשירי אוכ"נ כשאפשר לעשות מערב יו"ט, אלא במעשה הדיוט. [↑](#footnote-ref-298)
299. ועיי"ש שהוסיף שהרי בלא"ה חלוקין הן זמ"ז לענין עשיית כלי מתחילה לצורך מכשירין, דביו"ט אסור ובחוה"מ שרי, - ואמנם ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בטעם איסור עשיית כלי מתחילה לצורך מכשירין, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 22, דלדעת הר"ן דהוא משום דהו"ל מלאכת ימים רבים דלא הותרה אף לצורך אוכ"נ, הרי דבחוה"מ דהותרה מלאכת ימים רבים לצורך אוכ"נ, שפיר היא מותרת לצורך מכשירין, ואין ללמוד מזה דהתירא דמכשירי אוכ"נ בחוה"מ עדיף מהתירא דמכשירי אוכ"נ ביו"ט, אך לדעת הרא"ה דהוא משום דלא הותר במכשירין לעשות כלי מתחילתו, ומשמע דהיינו משום דלא חזינן לה כעוסק בהכשרת האוכל, הרי דמהא דבחוה"מ הותר לעשות כלי מתחילה לצורך מכשירין, יש ללמוד דהתירא דמכשירי אוכ"נ בחוה"מ עדיף מהתירא דמכשירי אוכ"נ ביו"ט. [↑](#footnote-ref-299)
300. צ"ע היאך הוא מתישב עם מש"כ הריטב"א לעיל י' א' דהא דשרי למגדל תנורי ולמעבד מהולתא, הוא משום דכל מכשירי אוכ"נ ראוי לעשותו כדרכו ובטירחא ובלא שום שינוי, וכתב לדמותו למה שהתירו בירושלמי לעשות אלפסין וקדרות וכן שפודים ואסכלאות וסכינין ואפי' לכתחילה, והרי להדיא דהותר לעשות מכשירי אוכ"נ אף במעשה אומן, וכמש"כ דמותר לעשותו כדרכו, וכ"ה מבו' ממש"כ לדמותו לעשיית אלפסין וקדרות ושפודים ואסכלאות וסכינים דהוא מעשה אומן. [↑](#footnote-ref-300)
301. וכ"כ גם בפירש"י מכת"י דהא דאסור בימות הגשמים הוא משום שאינו אופה בו במועד, וצ"ע דאם אינו אופה בו במועד ולי"ב צורך המועד כלל, מאי איצטריך לאשמועינן דאין גודלין תנורים לכתחילה, הרי הוי ככל מלאכה שנאסרה בחוה"מ כשאינה לצורך המועד. [↑](#footnote-ref-301)
302. אמנם הנה בפי' הר"י מלוניל כתב דשיעור המעקה שעושין לגג הוא י' טפחים, וגם הרמב"ם והרא"ש והטוש"ע השמיטו לד' הירושלמי, אך הריצ"ג בהל' חוה"מ, והראבי"ה בסימן תתכ"ב, והתוס' הרא"ש ותלמיד הרי"מ ותלמיד הרשב"א והמאירי בסוגיין הביאו לד' הירושלמי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-302)
303. ועמש"כ הכס"מ בפ"י מרוצח ה"ג לפרש הטעם בזה דבמקום מעגלו סגי בג"ט, - והמאירי פירש בע"א למקום מעגלו דסגי בי' בג"ט ובית דרסו דבעי י"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-303)
304. הרמב"ם בפי"א מרוצח ה"ג כתב דגובה המעקה אין פחות מי"ט כדי שלא יפול הנופל ממנו, וכ"כ השו"ע בסימן תכ"ז ס"ה, וכ"ה מבו' בד' הרמ"ה בב"ב ס"ב א' (אות א' ד"ה וסיפא ואות י"ג ד"ה ומסתברא), והמגד"ע שם כתב בדעתו דלא קי"ל כהספרי דיחידאה הוא, ועד"ז כתב הגר"א בסימן תכ"ז, ועמש"כ המער"ק והמרכה"מ שם בע"א, - והיראים בסימן רל"ד והסמ"ג עשין ע"ט פירשו לד' הספרי, דבית מעגלו הוא גובה המעקה שהוא ג"ט, ובית דורסו היינו גובה הבית החייב במעקה, שהוא י' טפחים, ולדעתם לעולם סגי לגג במעקה ג"ט, והנה אמנם הכס"מ בהל' רוצח שם הביא מהסמ"ג דבית מעגלו "בבור" ג"ט, ובד' הגר"א בסימן תכ"ז ס"ה משמע שפירש דהיינו דבמעקה לבור סגי בג"ט ובמעקה לגג בעי י"ט, וכ"כ החזו"א בחו"מ ליקוטים סימן י"ח סק"ג, אך ביראים שהוא מקור ד' הסמ"ג מבו' לפרש בע"א, וכ"כ המער"ק בהל' רוצח גם בביאור ד' הסמ"ג, וכ"נ בד' הסמ"ע בסימן תכ"ז סק"ט, - ובפי' רבינו הלל לספרי פירש דבית מעגלו הוא גג המעוגל במעגילה ואין דרך לעלות בו, וע"כ סגי לי' בג"ט. [↑](#footnote-ref-304)
305. בס' מזוזות ביתך סימן תכ"ז ס"א בביאוה"ל ד"ה לגגך כתב בשם החזו"א דמי שלא עשה מעקה יסגור הגג ולא ישתמש בו, ונתחדש בדבריו דאף בגג העומד לשימוש, מ"מ כל שקובע שלא ישתמש בו כ"ז שאין בו מעקה, אינו חייב במעקה, - אך מד' הריטב"א ותלמיד הרי"מ שנקטו דבגג החייב במעקה יש להתיר לעשות מעקה בחוה"מ משום מצות מעקה, ונחלקו אם יש להתיר מכח זה מעשה אומן, משמע דל"מ שיקבע שאינו משתמש בו, דא"כ נמצא דעשיית מעקה אינה אלא כצורך המועד, כדי שיהא בידו להשתמש בגג, ואין להתיר אלא במעשה הדיוט. [↑](#footnote-ref-305)
306. עיי"ש שפירש למתניתין דהתם בגג שהוא בר חיוב מעקה, וע"כ כשאין לו מעקה אין משתמשין בו אלא ע"י הדחק, משום לא תשים דמים בביתך, והרי לא ברשיעי עסקינן, ובע"כ דגג שאינו עשוי להשתמש בו אינו חייב במעקה, ואך דמ"מ אסור להשתמש בו אלא ע"י הדחק, משום איסור לא תשים דמים בביתך, (ולכאו' היינו דהיינו דאסור להשתמש בו כדרכו, אלא להשתמש בדרך עראי ובשימת לב שלא להתקרב לקצהו). [↑](#footnote-ref-306)
307. ובפי' רבינו הלל לספרי פר' כי תצא כתב דגג שאין משתמשין בו אלא דמעגל במעגילה ע"ג הבית כדי שלא ידלוף הבית חייב במעקה, אלא דסגי לי' במעקה ג"ט. [↑](#footnote-ref-307)
308. ובפי' ר"ש בן היתום הק' ע"ז, דהרי התירו אף לעשות תנור, וכ"ש דמותר לשוף סדקיו, ומה איצטריך לאשמועינן, ועד"ז הק' הקר"א, - וי"ל דאיירי בסדקים שאינם מעכבין לגמרי את אפיית התנור, וע"כ לי"ב להתירא דמכשירי אוכ"נ, ומ"מ הוי בכלל צורך המועד ומותר לסתמם במעשה הדיוט. [↑](#footnote-ref-308)
309. אך משמעות ל' רש"י בד"ה מעגילה דהאיסור הוא משום דהוי מעשה אומן, וכ"ה להדיא בחי' תלמיד הרי"מ דאף דהא דשרי לסתום הסדקים הוא משום דאיכא פסידא, מ"מ לא הותר אלא כשאי"ז מעשה אומן, ושמא י"ל ע"ד מש"כ התוס' לעיל י' א' (ד"ה ההדיוט) דאין כל דבר האבד מותר בלא שינוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-309)
310. ואמנם לא נתפרש בד' הריטב"א אלא דבכה"ג שרי במעשה הדיוט, אך י"ל דה"ז אסור במעשה אומן אף אם הוי מכשירי אוכ"נ, וכמש"כ השלחן עצי שטים בכללי המלאכות ס"ב, ונתבאר בדף מס' 11. [↑](#footnote-ref-310)
311. אך בדבריו בסימן י"ט יש לדחות, דהתירא דנטילת צפרני הסוס אי"ז משום צורך המועד, אלא משום דבר האבד, ונתבאר פלוגתת רבוותא בזה בדף מס' 9, וע"כ אסור כשכיון מלאכתו במועד. [↑](#footnote-ref-311)
312. וכן משמע קצת בד' הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"ד דדין כיון מלאכתו במועד הוא רק במלאכות שהותרו משום דבר האבד. [↑](#footnote-ref-312)
313. וכ"כ הריטב"א לפ"מ שהביא מפירש"י דמחלצים הוא כלי אומנות של ברזל רחבה שיש לה בית יד, דלפ"ז מחלצים הוא מעשה אומן יותר ממעגילה, ולפ"ז בע"כ דמה שאמרו אבל לא במחלצים, אף דגם במעגילה אסור וכ"ש במחלצים, היינו דאסור לעשות ביד ורגל כעין מחלצים, וכן צידד בס' המכתם. [↑](#footnote-ref-313)
314. ועיי"ש שכתב כן בדעת רי"ו בנתיב ד' ח"ה שהתיר להחליק הסדקים ביד וברגל כעין מעגילה, וכן במעגילה, ויישב בזה למשה"ק ע"ז הב"י בסימן תק"מ ס"ג. [↑](#footnote-ref-314)
315. ועיי"ש שהביא בשם הערוך פי' אחר, דמחלצים הוא עץ עב בראשו ומכין ממנו על הגג מכות תכופות וסמוכות זל"ז להשוות קרקעות הגג והטיח מתקשה ואין הגשמים נכנסין, וע"כ אף דמעגלין במעגילה אין מעגלין במחלצים, משום דאיכא טירחא במחלצים טפי מבמעגילה, וגם משום דבמחלצים איכא קלא ואוושא מילתא, ועיי"ש במשה"ק על פי' זה, ובמש"כ בזה בסו"ד. [↑](#footnote-ref-315)
316. ומתישב בזה משה"ק הערוה"ש שם ס"ד דמהא דתני דשפין את הסדקים והיינו בטיט, מבו' דלא הותרה רק שפיית סדקין ולא טיחת כל הגג, ועיי"ש שכתב דטעם האיסור בזה הוא מפני שיש בזה טירחא גדולה. [↑](#footnote-ref-316)
317. וגם לפי' התורי"ד והר"ן צ"ל דהא דפרכינן מינה על הא דתנן הכא דמתקנן במועד, אף דבמתניתין לא איירי בפועל שאין לו מה יאכל, הוא משום דכ"ה דגזר יוחנן כה"ג היכא דאוושא מילתא במי שאין לו מה יאכל, ה"נ יש לאסור בזה בדבר האבד, וזה מתישב טפי לדעת הסוברים דהתירא דאין לו מה יאכל הוא משום דחשיב כדבר האבד, ונתבאר בדף מס' 20. [↑](#footnote-ref-317)
318. ועיי"ש שכתב דטעם האיסור היכא דאוושא מילתא, הוא משום דלא ידעו שהוא לצורך דבר האבד ואתי למשרי אף שאינו אבד, או יכוונו מלאכתן במועד, - ועד"ז כתב תלמיד הרי"מ לפי דרכו דטעם האיסור הוא משום דאין הכל יודעים שהוא לצורך דבר האבד, ולא אסרו אלא בדנפחי דנשמע קול הפטיש למרחוק ואין הכל יודעים שהוא לצורך דבר האבד. [↑](#footnote-ref-318)
319. והי' מקום לפרש עוד לפ"ד הרי"ד והר"ן הכא, והיינו דלעולם גם קודם גזירת יוחנן כה"ג הי' דבר האבד צריך שינוי לדעת ר' יהודה, אלא שהי' הפטיש מכה בירושלים בעניים שאין להם מה לאכול, ובזה הוא שגזר יוחנן כה"ג שלא יהא הפטיש מכה בירושלים משום דאוושא מילתא, וכ"ז הוא משום דדבר האבד בעי שינוי, וגזר יוחנן כה"ג שלא להתיר מכח דאין לו מה יאכל, אך לר' יוסי דדבר האבד ל"ב שינוי, ומן הדין מותר לעשות מלאכת דבר האבד בפטיש, ליכא לגזירה זו, - אך האמת יורה דרכו כמש"נ בפנים. [↑](#footnote-ref-319)
320. אך בדעת הריטב"א והראבי"ה נראה, דלא פליגי הני תרי לישני בעיקר הדין, דכל שצד לצורך המועד ונשתייר מותר למלחם אף אם אינם נאכלים אגב איצצא, משום דהוי דבר האבד, ומאידך כל שהם נאכלים אגב איצצא שרי לצודם ולמלחם, ולא נחלקו אלא אם בגונא דהתם היו ראויים לאכול אגב איצצא, וכ"כ החזו"א בסימן קל"ה בהערות לסוגיין, וי"ל עוד דס"ל כמש"כ תלמיד הרי"מ בביאור סוגיין, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-320)
321. וטעמא דל"ק דלא שרי משום דבר האבד, י"ל דהוא משום דמעולם ל"ה הדגים ברשותם, והו"ל כמניעת ריוח. [↑](#footnote-ref-321)
322. וגם למש"כ הטושו"ע בסימן תקל"ט ס"ו דכבר צפו הדגים על שפת הנהר, י"ל דכבר לי"ב משום צידה, - אך בד' המכתם בסוגיין בשם הראב"ד מבו' דבסוגיין איירי בגונא דאיכא משום צידה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-322)
323. ולפ"ז בע"כ, דאף דהותרה הצידה משום דבר האבד, מ"מ המליחה לא הותרה אלא משום דחזו אגב איצצא, וכ"ה מבו' בד' תלמיד הרי"מ בהמש"ד, דאף לל"ק דהיתר המליחה הוא משום דבר האבד, לא הותר אלא משום דחזו אגב איצצא, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-323)
324. בגל' הגרע"א שם הק' דא"כ מ"ט הוצרכו בלישנא בתרא לה"ט דמתאכלי אגב איצצא, הרי כיון דהצידה מותרת דשמא ימצא דג משובח, תו יש להתיר למלחם משום דהו"ל כדבר האבד, כ"ה דללישנא קמא כל דאייתיניהו אדעתא דאכילה מותר למלחן, משום דהו"ל כדבר האבד, והניח בצע"ג. [↑](#footnote-ref-324)
325. והחזו"א בסימן קל"ה בהערות לסוגיין כתב דבאמת לא התיר רבא להרבות לצורך חול, ולא התיר אלא לצורך המועד בהרוחה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-325)
326. החזו"א בסימן קל"ה בהערות לסוגיין הק' דאם הא דשרי הוא משום דאין עיבוד באוכלין, מ"ט הוצרכו להא דמיתאכלי אגב איצצא, - וצ"ב, דאף דהתירו להערים מכח הא דאין עיבוד באוכלין, מ"מ אלמלי הא דמתאכלי אגב איצצא הרי אי"ז ראוי כלל במועד, ואין מקום להתיר, ורק משום דמתאכלי אגב איצצא וה"ז ראוי במועד, אלא שבאנו לאסור משום דהוא יותר מכדי אכילתם, הרי דע"ז מהני הא דאין עיבוד באוכלין, והתירו להערים במליחת אוכלין. [↑](#footnote-ref-326)
327. ובשעה"צ שם הוסיף ע"ד המג"א, דהא דמותר למלוח כולם, אע"ג דהשתא שכולם לפניו אפשר לברור רק המשובחים ולמולחם, הוא משום דמה"ת אין עיבוד באוכלין, וע"כ הקילו לו למולחם כולם, כיון דעכ"פ לע"ע אין מבורר לו איזה מהם לבחור כשירצה לסחוט ולאכול, - וצ"ב דמ"ט הוצרך לכ"ז, הרי כיון דאין עיבוד באוכלין שרי להערים, כמו שהתירו בביצה י"א ב' למלוח גרמא גרמא, וגם עיקר מש"כ דטעם ההיתר הוא משום דאין מבורר לו איזה מהם לבחור וכו', צ"ב, וכמשה"ק החזו"א בסימן קל"ה בהערות לסוגיין. [↑](#footnote-ref-327)
328. ובטעם הא דלא שרינן בזה משום דבר האבד אף בלא הא דחזי אגב איצצא, י"ל בתרי גווני, חדא, דהכא אי"ז דבר האבד גמור, כיון דבא לידם הדבר מן ההפקר, ולא התירו מכח זה מליחה דהיא מלאכה וטירחא יתירא, וכמש"כ עד"ז הגר"א בסימן תקל"ז ס"ח בדעת הראב"ד, ונתבאר בדף מס' 13, ועוד דכיון דמליחה הויא טירחא יתירא, וכמש"כ המכתם והנימו"י בסוגיין והרמב"ן בתורת האדם בשם הראב"ד, ה"ה אסורה אף בדבר האבד, וע"כ כל הא דשרי הוא בצירוף הא דחזי אגב איצצא. [↑](#footnote-ref-328)
329. ועד"ז כתב המרדכי השלם בסימן תתמ"ח, דמהא דלא התירו למלחם אלא משום דמעיקרא אדעתא דאכילה אייתינהו, מבו' דאם היו מביאין אותן מתחילה ע"מ למכור אסור, והוכיח מזה דאסור ליקח במועד פרקמטיא המזדמנת, ולא מיקרי דבר האבד, הואיל ולא בא לידו מעולם. [↑](#footnote-ref-329)
330. והרמב"ן שם והנימו"י בסוגיין הביאו בשם הראב"ד שהוכיח דלא הותרה מלאכה משום מניעת ריוח, ממה שאסרו להשקות בשדה בית הבעל, אף דליכא בזה טירחא יתירא, - ולתי' קמא דהראב"ד דמניעת ריוח דפרקמטיא הפסד הוא והותרה מכח זה אף מלאכה, לכאו' צ"ל דמניעת ריוח דשדה, ל"ד למניעת ריוח דפרקמטיא, ולא חשיבא כפסידא, וזה מתפרש למש"נ להלן בטעם הא דמניעת ריוח דפרקמטיא חשיבא כפסידא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-330)
331. לכאו' מכוון דבריו הוא דכלפי מש"כ הראב"ד לחלק דבמו"מ ליכא טירחא ובמליחת דגים איכא טירחא, הק' דמ"ט נימא דמליחת דג אחד הוי טירחא, ולשקול מאה ככרות וכו' ל"ה טירחא, וכלפי מש"כ הראב"ד לחלק דבצידת דגים ומליחתן איכא מלאכה גמורה, ובמו"מ ליכא מלאכה, הק' דביו"ט ליכא נפ"מ בין מלאכה גמורה לשבות. [↑](#footnote-ref-331)
332. ועמש"כ המאירי בסוגיין עוד טעמים לחלק בין צידה שלא הותרה במקום מניעת ריוח, לסחורה שהותרה במקום מניעת ריוח. [↑](#footnote-ref-332)
333. ועד"ז כתב המאירי לעיל י' ב' דהא דחשבינן לה כדבר האבד, הוא משום שהמעות לסחורה הן עומדין, וכשהסחורה מצוי' אם אין לוקחין אותה היא פסידא דלא הדר, - ועד"ז כתב הפמ"ג באש"א בסימן תקל"ט סק"ט דבסחורה אם לא ירויח הוי הפסד שנתן קרנו כדי להרויח, ומשא"כ במציאה שלא נתן כלום. [↑](#footnote-ref-333)
334. אך בד' הב"י שם משמע קצת דלא פירש כן בד' הרא"ש, וכ"ה להדיא בד' הב"ח שם דהוא טעם אחר ממש"כ הרא"ש. [↑](#footnote-ref-334)
335. ומש"כ ללמוד כן ממש"כ הראב"ד דמו"מ הוא דרך כל אדם ולא מיקרי מלאכה, הנה הרמב"ן והמכתם העתיקו מד' הראב"ד דהוא דרך חול ול"ה מלאכה, וקרוב הדבר דצ"ל כן גם בד' הרא"ש, ולפ"ז משמע להדיא דתלי אם הוי מלאכה או אי"ז אלא דרך חול בעלמא, וכ"ה גם בל' המ"מ והנימו"י והריב"ש, - ומש"כ להוכיח כן ממה שנאסרה מליחה, אף דאי"ז מלאכה, דקי"ל אין עיבוד באוכלין, לכאו' י"ל דאף דאין עיבוד באוכלין, מ"מ כיון דמדרבנן הוי בכלל מעבד, חשבינן לה כמלאכה, ומשא"כ במו"מ דאף מדרבנן אינו בכלל מלאכה, אלא הוא שבות בעלמא. [↑](#footnote-ref-335)
336. ואמנם למש"כ הביאוה"ל דכל מלאכה לא הותרה לצורך פרקמטיא, אשר כ"ה מבו' מד' הרמב"ן, תיקשי דסתימת הדברים משמע דמותר לקנות מן השיירא גם בפלטיא שהיא רה"ר גמורה, אף דיש בזה מלאכה גמורה דהעברת ד' אמות ברה"ר והכנסה מרה"ר לרה"י, ואי נימא דאף במלאכה גמורה לא אסרו אלא היכא דאיכא נמי טירחא, (ונתבאר להלן), ניחא, - ולכאו' יש ללמוד מזה דלא נאסר כלל הוצאה מרה"י לרה"ר והעברת ד' אמות ברה"ר בחוה"מ, וכמש"כ כן המאירי לקמן י"ח ב' בתו"ד, עיי"ש, אך בד' החזו"א שכתב דהא דשרי הוצאה מרה"י לרה"ר הוא משום מניעת הריוח, מבו' דנאסרה הוצאה מרה"י לרה"ר בחוה"מ, ועמש"נ בזה בדף מס' 1 בסופו. [↑](#footnote-ref-336)
337. והפמ"ג באש"א סימן תקל"ג סק"ו כתב בדעת המג"א דמלאכה דאורייתא אסורה אף בדליכא טירחא, ומלאכה דרבנן אינה אסורה אלא בדאיכא טירחא. [↑](#footnote-ref-337)
338. ועיי"ש שכתב לפ"ז דהכא לא אסרו משום הצידה, אלא משום המליחה שהיא מלאכה וטירחא, אך בד' הראב"ד שהביא המכתם מבו' דגם הצידה הויא מלאכה וטירחא, ויש לאסור אף משום הצידה, - ובעיקר מש"כ הגר"א בטעם הא דהותרה הכא הצידה, עמש"נ בזה בדף מס' 12. [↑](#footnote-ref-338)
339. ומאידך נפ"מ בזה, אם הותר פרקמטיא משום מניעת ריוח בעלמא, כשאין בזה ביטול כיסו, דלתי' קמא אף פרקמטיא לא הותרה אלא במקום הפסד, אלא דביטול כיסו חשיב כהפסד, ולתי' בתרא הותרה פרקמטיא משום מניעת ריוח בעלמא. [↑](#footnote-ref-339)
340. ועיי"ש שפירש דזהו מש"כ השו"ע שם דאסור ללקוט פירות כדי לכבשם, והיינו אף כשאינם נמצאים לאחר המועד, דלא התיר השו"ע שם כשאינם נמצאים אחר המועד אלא לקנותם ולכבשם, והיינו משום דלא הותרה מלאכה גמורה משום מניעת ריוח, - אך למש"כ הגר"א והגרע"א בדעת השו"ע דקי"ל כתי' קמא דהראב"ד דמותר לעשות מלאכה גמורה משום מניעת ריוח דפרקמטיא, כתב הביאוה"ל שם דהא דאסור ללקוט פירות הוא רק כשנמצא לאחר המועד, או דאיירי בפירות של הפקר דדמי למציאה, וכ"כ בשעה"צ שם סקכ"ז. [↑](#footnote-ref-340)
341. ועיי"ש שכתב דכל הא דהותרה מלאכה דרבנן משום מניעת ריוח, הוא רק בדליכא טירחא, אך אם איכא טירחא אסור, ופירש כן בד' המג"א בסימן תקל"ט סק"ו, אך מש"כ ללמוד לזה ממה שאסרו בשדה בית הבעל, צע"ג, דהתם הרי הו"ל מלאכה דאורייתא. [↑](#footnote-ref-341)
342. אך צ"ע ממש"כ הטוש"ע בסימן תקל"ט ס"ו דמציאה אסור לטרוח ולחפש עלי', כגון נהר שהציף דגים על שפתו, אסור לאספם כדי לכבשם, והרי דלא הותר לכבוש הדגים משום מניעת ריוח, דבהך גוונא שהציף דגים על שפתו, לי"ב משום צידה, ואין האיסור בזה אלא משום הכבישה, - וצ"ל דהוא משום דחיישינן גם לתי' קמא דהראב"ד דלא התירו כלל משום מניעת ריוח דמציאה, וכאשר כ"ה להדיא בד' המג"א שם סק"ט שהביא לתי' קמא דהראב"ד. [↑](#footnote-ref-342)
343. אך צ"ע דאם מליחה מותרת גם משום מניעת ריוח, מ"ט לא התיר רבא בסוגיין למלוח אלא משום דחזי אגב איצצא, - וי"ל דאף דמלאכה דרבנן הותרה במקום מניעת ריוח, מ"מ מליחה שיש בה טירחא יתירא כמש"כ הראב"ד לא הותרה, ושמא בכבישה ליכא טירחא יתירא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-343)
344. וצ"ל דאף דבסוגיין מבו' דלא חשיב כדבר האבד אלא כשאספן כדי לאכלן, אך כל שאספן כדי לכבשן לי"ב להתירא דדבר האבד, היינו משום דהכא דהוי זה מציאה, הרי דכל שאספן כדי לכבשן לא חשיב כהפסד כלל, דמעיקרא לא בא לידו אלא דגים שאינם מתקיימים, ומשא"כ כשקונה יין בדמים, כיון דאלמלי תיקון החבית יפסד היין, הו"ל כדבר האבד, דמפסיד את מעותיו. [↑](#footnote-ref-344)
345. אך למש"כ הב"י והמ"ב בטעם הא דפרקמטיא חשיבא כדבר האבד, דהוא משום דבנ"א מרויחים בו פרנסתם ודעתם עליו, לכאו' אין להתיר מכח זה בכה"ג שקונה יין לצורך שתייתו. [↑](#footnote-ref-345)
346. ובחי' תלמיד הרי"מ לקמן בסוגיין כתב דאף דבחוה"מ כל שהותר לו משום דבר האבד הותר לגמור, מ"מ באבל, אף דהתירו לו מלאכת דבר האבד ע"י אחרים, לא הותר לו אלא כדי שלא יהא אבד לגמרי, ואסור לגמור המלאכה, ולכאו' הוא רק לפ"מ דס"ל דקי"ל כרב שישא ברי' דרב אידי דדברים המותרין במועד אסורין בימי אבלו, וע"כ אף שהתירו מלאכת דבר האבד בימי אבלו ע"י אחרים, מ"מ לא התירו בזה לגמור המלאכה, אך לדעת רב אשי דלא החמיר טפי בימי אבלו, הרי דכ"ה דבחוה"מ הותר לגמור המלאכה, ה"נ בימי אבלו הותר לגמור המלאכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-346)
347. ועיי"ש שפירש כן בד' הירושלמי דפירשו דטעמא דר' יהודה הוא משום שדרכו להערים במועד, ולכאו' המכוון בזה הוא דעיקר הא דס"ל לר' יהודה דבעי שינוי בדבר האבד, הוא משום שדרכו להערים ולכוין מלאכתו במועד, וע"כ הצריכו לעשותו בשינוי, אך הרמב"ן בתורת האדם פירש בד' הירושלמי דחשש ההערמה הוא שמא יהפוך זיתיו ויטעון ויאמר זיתין הפוכין היו, וכן חושש שלא יהא זולף וגומר חביותיו ויאמר ליין שבבור אני עושה, (ולפי דבריו הוי חשש מסוים הכא, אך בכל דבר האבד ליכא למיחש להכי). [↑](#footnote-ref-347)
348. אך עיי"ש שנקט דלעולם ליכא פסידא בטעינת הקורה השני', ודלא כמש"כ התוס' הרא"ש, אלא דכיון שהתחיל בהיתר מותר מן הדין לגמור, אלא דלר' יהודה אסור לגמור משום דבעינן שינוי, ומה שאינו גומר חשיב כשינוי. [↑](#footnote-ref-348)
349. אך הרמב"ן הביא מירושלמי דפירשו כן מעיקרא, ופרכינן עלה דקשיא דר' יהודה אדר' יהודה, ומשני דטעמא דר' יהודה הוא משום הערמה, אך אמרו שם דדעת רבנן דאמרו לו, דהאיסור בזה אינו משום הערמה, אלא משום דלא חששו להפסד מועט. [↑](#footnote-ref-349)
350. אך י"ל דהיינו רק משום דאלמלי הא דיש בידו לעשותה במועד, ל"ה פושע שלא לעשותה קודם המועד ולהפסיד פירותיו, ונמצא דמה שפשע ולא עשאה קודם המועד, הוא מכח הא דסמך ע"ז שיעשנה במועד, וע"כ חשיב כמכוין מלאכתו במועד, אך בגונא דגם אם ל"ה בידו לעשותה ברגל הי' פושע ול"ה עושה קודם הרגל, ל"ה כמכוין מלאכתו במועד. [↑](#footnote-ref-350)
351. וכן משמע ממש"כ הפסקי רי"ד לעיל בע"א דכל שנשברו הציר וכו' קודם המועד והי' לו פנאי לעשותם אל יעשם במועד, ונתבאר בדף מס' 12. [↑](#footnote-ref-351)
352. ובזה מתפרש מה שהשמיט הרמב"ם שם ה"ג להא דתנן הכא דאירעו אונס או שהטעוהו פועלים, משום דלדעתו ליכא רבותא בהא דהטעוהו פועלים, אלא כל שלא נתכוין במזיד להניח מלאכתו במועד מותר לעשותה בחוה"מ. [↑](#footnote-ref-352)
353. אך בפי' רגמ"ה פירש דהא דתנן ואירעו אבל הוא בשאר ימות השנה שאינו סמוך לרגל, וזהו דפריך דפתח באבל וסיים במועד, דבהא דאירע אבל לא פירש אם מותר לטעון קורה ראשונה, ורק כשאירע לו אונס קודם הרגל פירש דמותר לטעון קורה ראשונה, וכ"כ בפירש"י הנד'. [↑](#footnote-ref-353)
354. הרש"ש בהגהתו על הרא"ש הק', דכ"ה דבימי אבלו מצי לעשות מלאכה ע"י אחרים, ה"נ בחוה"מ מצי לעשות מלאכה ע"י נכרי, והיינו דאף דאסרו חכמים גם אמירה לנכרי, הרי גם בימי אבלו אסרו שתיעשה מלאכתו אף ע"י אחרים, ואפ"ה לא התירו לו לעשות בעצמו כשאפשר ע"י אחרים, ויש להעיר כן גם במש"כ הריטב"א דאין להתיר דבר האבד באבל כשאפשר ע"י אחרים, וא"כ מ"ט התירו דבר האבל בחוה"מ, אף שאפשר ע"י נכרי, - אך הנה בחי' תלמיד הרי"מ לקמן בסוגיין כתב דבחוה"מ אין לחלק בין ע"י עצמו לע"י אחרים, דמועד חייל אכל ישראל, ואפילו ע"י נכרי נמי מיתסר דהאמרינן לקמן כל שאינו עושה אינו אומר לנכרי ועושה, ומבו' דחלוק הוא גדר הא דאסור לעשות מלאכה בחוה"מ ע"י נכרי, מהא דאבל אסור לעשות מלאכה ע"י אחרים, וצ"ב, ועמש"נ בזה בסימן י"ג?. [↑](#footnote-ref-354)
355. והרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבלות כתב בתו"ד דאיסור מלאכה דאבל הוא כדי שיתאבל על מתו ויתאונן על חטאו. [↑](#footnote-ref-355)
356. אלא דבחוה"מ דכל העולם אסורין בעשיית מלאכה מה לי הוא מה לי אחרים, ואדרבה יש להתיר טפי לדידי' שהוא בעל הממון, ובאבל דעיקר איסור עשיית מלאכה הוא לדידי', ואין אחרים נאסרין אלא מכחו, הרי דכל היכא דאפשר ע"י אחרים, ראוי לאסור ע"י עצמו. [↑](#footnote-ref-356)
357. ואך דלמש"נ להלן בדעתו בדבריו דלדעת רשב"ג הותר לעשות מלאכה בדבר האבד בעצמו, אף כשבידו לשכור אחרים, הרי ודאי דהוא דלא כרב שישא ברי' דרב אידי. [↑](#footnote-ref-357)
358. וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ הרא"ש, דמאחר שדבר האבד של האבל נעשית ע"י אחרים ולא ע"י עצמו נראה כמש"כ הראב"ד דהוא אף בדבר שיש בו טירחא יתירא, ולהדיא דכל הא דהותר אף במקום טירחא יתירא, הוא רק משום דהמלאכה נעשית ע"י אחרים ולא ע"י עצמו, וכ"נ להדיא גם בל' הרמב"ן וש"ר. [↑](#footnote-ref-358)
359. ועיי"ש שכתב דתליא בפלוגתת רבנן וראב"י לעיל ו' ב' אם מרביצין שדה הלבן במועד, והך ברייתא דשרי היא דלא כראב"י, ועיי"ש במש"כ בהכרעת ההלכה בזה. [↑](#footnote-ref-359)
360. ועיי"ש שכתב דמה שאמרו דהגיע עונת המים שלו, היינו דהגיע העונה והזמן שהיו רגילין להשקותו. [↑](#footnote-ref-360)
361. והתוס' הרא"ש הביא כן מירושלמי, אך כתב דאי"ז מתישב בלישנא דגמ' דילן, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שם. [↑](#footnote-ref-361)
362. הר"ן הק' ע"ז דאמאי תני מרביצין דמשמע השקאה מועטת, דאפי' השקאה מרובה שריא בבית השלחין, כמבו' בפ"ק, - אך בד' תלמיד הרי"מ מבו' דאה"נ דלא הותר אלא השקאה מועטת, וצ"ל דהוא משום דהחמירו באבל יותר מבמועד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-362)
363. ובחי' תלמיד הרי"מ צידד דמודה ר' יהודה דבחוה"מ אסור לזרוע שדה העומדת לפשתן, ולא התיר אלא בימי אבלו, ובהא מילתא חמיר מועד מאבילות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-363)
364. בחי' תלמיד הרי"מ דלא פליג על ת"ק בשדה ניר ובשדה העומדת לפשתן, שהרי לא התיר אלא לעשות בצינעא, ומלאכת עבודת קרקע פרהסיא הוא, ולכאו' מבו' מדבריו דהא דאסר רשב"ג לעשות בפרהסיא, הוא אף כשא"א לו לעשות בצינעא, - אך יש לדחות דמכוון דבריו הוא להוכיח דדברי רשב"ג לא קיימי על שדה ניר ושדה העומדת לפשתן, וע"ז שפיר הוכיח מהא דאמר רשב"ג דיעשה בצינעא, ובע"כ דלא קאי על שדה דהוי בפרהסיא, (ולעולם טעם הא דמודה רשב"ג לאסור בשדה ניר ובשדה העומדת לפשתן, אי"ז משום דהוי בפרהסיא, אלא הוא משום דאי"ז חשוב כדבר האבד, וע"כ אסור אף ע"י אחרים). [↑](#footnote-ref-364)
365. החזו"א בסימן קל"ה בהערות לסוגיין עמד בזה, דהרי י"ל דמתניתין איירי כשיכול לעשות ע"י אחרים דבכה"ג אסור לעשות בעצמו, וכתב ללמוד מזה דכל שיכול לשכור פועלים קודם הרגל ולא שכרם, הו"ל כמכוין מלאכתו במועד, אף שעושה תמיד בעצמו והי' לו אונס קודם הרגל שלא הי' יכול לעשות בעצמו, - ועמש"כ בזה בס' תפארת ירושלים במשנתינו בע"א. [↑](#footnote-ref-365)
366. אך הריטב"א הוכיח בע"א להא דפליגי רבנן עלי' דרשב"ג, ולא הוכיח כד' הראב"ד, אף דהריטב"א גופי' לעיל כתב דהא דמותר לעשותה במועד כשאירע לו אבל קודם המועד, אי"ז מכח הא דהי' טרוד באבלו ובצרכי מתו, אלא מכח הא דאבל אסור בעשיית מלאכה, ואזיל לטעמי' דמבו' בדבריו לעיל בסוגיין, דאף לדעת רב אשי דמותר לעשות מלאכת דבר האבד בימי אבלו, מפרשינן למתניתין דאירעו אבל היינו שאירע לו אבל קודם המועד, ואף בכה"ג מותר לעשותה במועד, ודלא כמש"כ הראב"ד דאם מותר לעשות מלאכת דבר האבד בימי אבלו הו"ל כמכוין מלאכתו במועד ואסור לעשותה במועד.

     ובטעם הא דמותר לעשות מלאכתו במועד, אף שהי' בידו לעשותה בימי אבלו, י"ל דהוא משום דגם בימי אבלו אין בידו לעשות את המלאכה אלא מכח התירא דדבר האבד, שפיר הוא מותר להניחה למועד ולעשותה מכח התירא דדבר האבד, ול"ה כמכוין מלאכתו במועד, - וי"ל עוד, דאיירי כשיכול לעשות ע"י אחרים, דבכה"ג אסור לעשותה בעצמו בימי אבלו, וע"כ הוא רשאי לעשותה במועד, ואף שהי' בידו לשכור פועלים בימי אבלו ולא שכר, מ"מ לא חשיב מכח זה כמכוין מלאכתו במועד, (ודלא כמש"כ החזו"א בסו"ס קל"ה לדעת הראב"ד). [↑](#footnote-ref-366)
367. ובסימן ד' כתב דלמש"כ שם דהא דהחמירו באבל יותר מבמועד לאסור בדבר האבד, הוא משום דאפשר ע"י אחרים, הדין נותן דקי"ל כרשב"ג דכל דא"א ע"י אחרים מותר לעשות בצינעא, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-367)
368. מש"כ הרמ"א שם להתיר לאחר ג' ימים, לכאו' הוא לכו"ע, וכמש"כ כן הרא"ש והנימו"י בשם הראב"ד דמג' ימים ואילך ודאי מותר לעשות מלאכה בצינעא בדבר האבד אם אין אומן אלא הוא, דדמי למה שהתירו לעשות מלאכה לצורך פרנסתו, ועמד ע"ז התפארת ירושלים בפירקין, וכ"כ המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן ח', ורי"ו בנתיב כ"ח ח"ב, וצ"ע במש"כ הדרכ"מ שם סק"ג בשם המרדכי בהל' אבל סימן תתס"ז דאסור אף לאחר ג' ימים, דבד' המרדכי שם לא נתפרש דאסור לאחר ג' ימים אף בדבר האבד, (והרי דברי המרדכי שם מיוסדים ע"ד המהר"ם בהל' שמחות, וכמש"כ הדרכ"מ שם, והמהר"ם כתב להדיא להתיר בזה), - אך הנה שו"ר בחי' תלמיד הרי"מ שכתב בשם הראב"ד דאף אחר ג' ימים אסור, ולא התירו אלא לצורך פרנסתו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-368)
369. ואמנם אי"ז מוכרע, די"ל דהא דתני מעיקרא דבניו ובנותיו וכו' הוא לאשמועינן דאסורין אף כשאין עוסקין במלאכת האבל, משום דמעשה ידיהם שלו והו"ל כעוסקין במלאכתו, - אך מה שהתירו בדבר האבד שיעשו אחרים את מלאכתו, י"ל דהיינו אף בבנו ובבתו וכו'. [↑](#footnote-ref-369)
370. וכן משמע קצת ממש"כ המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן ח' והרא"ש בסו"ס ג' דאיסורא דשכיר ופועל הוא משום דהו"ל כעבדו של בעה"ב, ומשמע דדמי זל"ז, וכ"ה דהותר לעשות מלאכת דבר האבד ע"י שכיר ופועל, ה"נ הותר ע"י עבדו. [↑](#footnote-ref-370)
371. ויש להעיר עוד בזה, מהא דתניא לקמן י"ט ב' דהקובר את מתו ב' ימים קודם הרגל מונה ה' ימים אחר הרגל ומלאכתו נעשית ע"י אחרים ועבדיו ושפחותיו עושים בצנעא בתוך ביתו, ועוד תניא לקמן כ' א' דקברו בתחילת הרגל מונה ז' לאחר הרגל ומלאכתו נעשית ע"י אחרים ועבדיו ושפחותיו עושין בצינעא, והרי דאף דאסור לעשות מלאכה בעצמו, מ"מ עבדיו ושפחותיו עושין, דלא חמירא עשיית מלאכה ע"י עבדיו ושפחותיו כעשיית מלאכה בעצמו, ולפ"ז י"ל דאף דבדבר האבד נאסר לעשות בעצמו, מ"מ עבדיו ושפחותיו עושין, ועמש"נ עוד בזה בסימן ט"ז?. [↑](#footnote-ref-371)
372. למש"כ המהר"ם מר"ב ותלמיד הרי"מ דאף דאם היו רבים צריכין לו שונה ואינו נמנע, מ"מ בשאר מילי אסור אף לצורך רבים, דלא התירו אלא בת"ת, ונתבאר לעיל, י"ל דגם הא דשרי ת"ק בנחתום הוא משום צרכי רבים, אלא שלא התירו בצרכי רבים אלא לצורך אוכ"נ ולא בשאר צרכים. [↑](#footnote-ref-372)
373. וכתב דאית ספרי דלא כתיב בהו ע"י אחרים, ומשמע דלגירסא זו מותר אף האבל בעצמו לעשות מלאכה משום הפסד הבעלים. [↑](#footnote-ref-373)
374. הרא"ש תמה ע"ז, דבחוכר ליכא פסידא לבעלים, כמו שאמרו בב"מ ק"ד א' דכיון דיש לו דבר קצוב לשנה חייב ליתן בין יעבוד ובין לא יעבוד, והקרבן נתנאל פירש בדבריו דגם באריסות ליכא פסידא דבעלים, כיון דכל שהובירה משלם כמו שהיתה ראוי' לעשות, (וכ"ה מבו' בד' הב"י ביו"ד סימן ש"פ סי"ב), אך בהגה' תפאל"מ כתב דבאריסות מודה הרא"ש דאיכא פסידא דבעלים, כיון דהוא מוביר מחמת אונס, והב"ח ביו"ד סימן ש"פ כתב בדעת רש"י, דרק כשהובירה במזיד מדעתו חייב, אך כל שהוביר השדה ע"י אונס שנעשה אבל ואסור במלאכה, דמי לחוכר שדה מחבירו ואכל חגב או נשדפה דתנן בב"מ ק"ה ב' דאם מכת מדינה היא מנכה לו מן חכורו, וה"נ הוא באבד דדמי למכת מדינה, כיון שהאבילות היא גלגל חוזר בעולם. [↑](#footnote-ref-374)
375. ומבו' בדבריו דמן הדין הי' להתיר אף שיעשה האבל בעצמו משום פסידא דהבעלים, וזה לטעמי' שפירש כן בהא דתניא לקמן דאם היו מוחכרין וכו' יעשו דהותר להאבל לעשות מלאכה משום פסידא דאחריני, וכתב עפי"ז לדינא להתיר בסופר ומלמד שהיו אבלים, אלא דאסרו בזה משום שאפשר לעשות מלאכת הקרקע ע"י אחרים שישכירו אלו תחתיהן ולא יפסיד בעל הקרקע. [↑](#footnote-ref-375)
376. הרמ"א ביו"ד סימן ש"פ סט"ז כתב דאבל המושכר לאחרים מותר לעשות מלאכה ע"י אחרים, והש"ך שם סקי"ז כתב דמשמע דהיינו אף כשאינו דבר האבד, ועיי"ש שתמה ע"ז, - אך התפאל"מ שם כתב דטעמא דהרמ"א, הוא משום דאי"ז נקרא מלאכת האבל, וכמש"כ הרא"ש, וע"כ שרי אף כשאינו דבר האבד, וכ"כ הקרבן נתנאל בסימן ג', ועיי"ש במש"כ לדון בזה באורך. [↑](#footnote-ref-376)
377. והתפאל"מ שם על הש"ך סקי"ז כתב בד' הרא"ש שהוצרך לטעם אחר, דהיינו דמה"ט שרי אף בכה"ג דליכא פסידא כגון בענין שיוכל לעבוד אח"כ, משום דאי"ז מלאכת האבל, וצ"ע, שהרי ד' הרא"ש קיימי בגונא דאיכא פסידא, (וכמש"כ דלפירש"י מותר משום פסידא דהבעלים), ואפ"ה לא צידד להתיר לדעת הראב"ד אלא משום דאי"ז נקרא מלאכת האבל, ועוד, די"ל דיסלק עצמו מאריסות וחכירות של שדה זו ויעמיד אחר במקומו לעבדו באריסות או בחכירות והוא יתן לבעה"ב כפי הראוי, ולית לי' פסידא. [↑](#footnote-ref-377)
378. ועיי"ש שהקשו דבקבלנים שהם כשכירים מאי פסידא אית בהו, וכתבו דאית להו פסידא משום דאותן ה' כורים שנותן לו בעה"ב, לא יתנם לו אלא מפירות השדה אם יפים יפים ואם רעים רעים. [↑](#footnote-ref-378)
379. ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא בדבר שאינו אבד אם יתבטלו כל ימי אבילותו, דבדבר האבד כגון עת הקציר או עת הבציר דאיכא הפסד מרובה לבעל הקרקע אם לא יעשו מלאכתו, מותרין לעשות, כדתניא ברישא דברייתא שהופכין זיתיו וכו' ע"י אחרים. [↑](#footnote-ref-379)
380. ועיי"ש שכתב דכל שאין להן פסידא, לא יעשו, אע"פ שיש הפסד מועט לאבל בהתבטלו ממלאכתו, ולא התירו בזה מכח הא דאריסא אריסותא קעביד, שהרי חזינן דלא התיר התנא אלא משום הפסידו של האריס. [↑](#footnote-ref-380)
381. והיינו דדעת הרמב"ם דקבלנות דשדה אסורה, ונתבאר בדף מס' 15, והר"ן שם כתב דלא תיקשי ע"ז מהא דשרינן הכא בקבלנות דשדה, דהכא כיון שהקבלנין לא היה להם לחוש שיארע לו אבל משום פסידא דילהו שרי רבנן. [↑](#footnote-ref-381)
382. ועיי"ש שכתב דאם היו הגמלין וכו' נוטלין בשכירותן למחצה לשליש לרביע מותרין לעשות מלאכתו, דדמי לאריסין, וכתב דיש מי שאומר שלא התירו אריסות אלא בקרקע משום דארעא לאריס קיימא, אך בבהמות וספינה אסור משום שנקראים על שמו, וכתב דיש לזה פנים כענין שאמרו בע"ז כ"א ב' דאריסותא למרחץ לא עבדי אינשי, והר"ן בסוגיין כתב לאסור בזה. [↑](#footnote-ref-382)
383. וכתב לפ"ז לדינא, דאם יש לאבל סופר או מלמד בביתו, אם הם שכירי שנה או זמן שכל הפסד בטולם על האבל, אסורים לעשות מלאכתו אף בעיר אחרת, אך אם הם שכירי שבוע וכו' וכל כה"ג שכל הפסד הביטול הוא על הפועל, מותרין לעשות מלאכתו בבית אחרים. [↑](#footnote-ref-383)
384. והקרבן נתנאל כתב דמשה"ק הרא"ש ולא ניח"ל בזה, הוא משום דבידו לשכור פועל אחר לעשות בשבילו ולא יפסיד הימים שאחר אבלו, ואף שיפסיד הדמים שמשלם לפועל, מ"מ משום הפסד ממון מעט זה אין לנו להתיר לעשות מלאכה בפרהסיא. [↑](#footnote-ref-384)
385. והיינו דההפסד של ימי האבילות אינו טעם כלל להתיר, דזהו בכלל מה שאסרו חכמים מלאכה בימי אבלו, אך אם מפסיד שכר של שאר הימים, חשיב כהפסד להתיר, - וזה ע"ד מש"נ בסוף דף מס' 11 דאף אם מניעת ריוח חשיבא כדבר האבד להתיר פרקמטיא בחוה"מ, מ"מ מניעת ריוח של ימי חוה"מ עצמם אינה מועלת להתיר. [↑](#footnote-ref-385)
386. וכתב לפ"ז לדינא, דאם יש לו סופר ומלמד בביתו ואירע להם אבל, אם הם שכירי יום וכו' אסורין לעשות מלאכתן כיון שכל ההפסד עליהן, אך אם הם מושכרין לזמן ידוע או לשנה שהפסד ביטולן הוא על בעה"ב שאינו אבל, מותרין לעשות בצינעא חוץ לבתים שלא יפסיד בעה"ב, ועיי"ש שכתב דאין לומר שישכור בעה"ב מלמד אחר תוך ימי אבלו של זה, דהו"ל דבר האבד שהתינוקות מתקלקלין אם ישתנו ממלמד למלמד אחר בזמן מועט כזה, וגם אין לאסור משום דד"ת אסורין לאבל, שהרי גם כל מלאכה אסורה לו ואפ"ה התירוה משום הפסד דאחריני. [↑](#footnote-ref-386)
387. ובד' התורי"ד משמע קצת דשפיר שרי לשכיר יום של האבל לעשות מלאכתו, והא דשכיר יום לא יעשה היינו דאסור האבל להשכיר שכיר יום לעשות מלאכתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-387)
388. ואמנם כתבו המהר"ם מר"ב והרא"ש דלא אסרו בזה אלא בעבודת קרקע דהוי בפרהסיא, אך אם הי' לאבל שכיר יום בעבודת תלוש בבית אחרים יעשה, ועמד ע"ז בתשו' דברי מלכיאל ח"ב סימן ק', - אך הריטב"א כתב דהא דשכיר יום לא יעשה הוא אף במלאכת מטלטלין, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבלות והטוש"ע בסימן ש"פ סי"ח, ועמש"נ בזה בסימן ? סק"?. [↑](#footnote-ref-388)
389. צ"ב דמ"ט לא פירשו כפשוטו דשאינה קיבולת היינו דהוא שכיר יום, וכאשר כ"נ להדיא בד' הריא"ז לקמן בפ"ג ה"ג דין כ"א ובד' רי"ו בנתיב כ"ח ח"ב שפירשו כן, וכ"נ גם ממש"כ הרמב"ן בתורת האדם (שער האבל ענין האבלות) דהא דכשהיתה מלאכתו ביד אחרים יעשה הוא רק בקיבולת, וכ"נ בד' התורי"ד בסוגיין והטוש"ע בסימן ש"פ סי"ח, עיי"ש, ולכאו' אתו למעוטי שכיר יום. [↑](#footnote-ref-389)
390. והש"ך ביו"ד סימן ש"פ סקכ"ג כתב דהרי"ף והרמב"ם לא חילקו בזה ואסרו אף בצינעא, וכ"כ בתשו' משכנות יעקב יו"ד סימן ע"ו. [↑](#footnote-ref-390)
391. אך הריטב"א כתב דמותר השותף לעשות מלאכתו בחנות כדרכו, ואף באדם חשוב דאסור, מ"מ אם אפשר לעשות בצינעא עושה. [↑](#footnote-ref-391)
392. ועיי"ש שפירש דהא דפריך דאפסידא דאחרים לא חייש, אף ששילם לו את הפסידו, היינו דכי לא ידע דהיא דאיכא פסידא דאחריני לא מיבע"ל לבטולי לגמלי', וע"ז משני דאדם חשוב שאני דצריך לעשות לפנים משורת הדין, ולא חשש לפסידא דנפשי' ולשלם מה שאינו חייב בו מדינא, כדי שלא יבא לידי חשד. [↑](#footnote-ref-392)
393. כ"ה בפירש"י שעל הרי"ף, וכ"כ האו"ז בהל' ער"ש סימן ב' אות א' בשם רש"י, - אך י"ג בד' רש"י דהוא משום שיחשדוהו שילך לשם ויסייענו. [↑](#footnote-ref-393)
394. אך בפירש"י לא נתפרש להדיא דהוא משום דחיישינן שיאמרו שמסר לו בשבת, וי"ל דאף שמסר לו בחול מ"מ חיישינן שיאמרו שאמר לו לעשות בשבת. [↑](#footnote-ref-394)
395. והגר"ז בקו"א בסימן רנ"ב סק"ה בתחילת דבריו כתב דקי"ל כב' הטעמים, דטעמא דרש"י דהוא משום שהרואה אומר שמסר לו בשבת, לא שייך בגונא שראו אותו עוסק במלאכה בער"ש דאין לחוש שיאמרו שמסר בשבת, וטעמא דהרמב"ם ודעימי' דהוא משום דהרואה אומר שהוא שכיר יום, לא שייך בדברים שאין דרך לעשותם ע"י שכיר יום, ונתבאר עוד בזה במ"מ לעניני אמירה לנכרי דף מס' 20, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-395)
396. בתשו' צ"צ האחרון או"ח סימן פ"ז נסתפק בזה אם היינו דכיון דאינם יודעים לחלק בין קבלנות לשכיר יום הם סבורים שהוא אסור מן הדין ויחשדוהו שעושה איסור, וכ"ה מבו' בתשו' מהריט"ץ סימן ס"ו, או דהיינו דכיון דאין יודעין לחלק ביניהם, הרי דאם יתירו קבלנות, יבואו להתיר גם בשכיר יום שהוא אסור מן הדין, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן רמ"ג סק"א, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-396)
397. אך הפמ"ג באש"א שם סק"ז כתב בדעת המג"א שפירש לד' הר"ן דהיינו דאף שאומר שהוא בקבלנות, חושדין אותו בנ"א שאומר שקר ושכירי יום נינהו, וכ"כ התהל"ד שם סק"ב לפרש לד' הר"ן. [↑](#footnote-ref-397)
398. וזה למש"כ שם לעיל מינה דאסור מה"ת שיעשה נכרי מלאכת ישראל בשבת, אף כשלא אמר לו, והא דהותרה קבלנות, הוא משום דכל שמסר לו מבעו"י נקנית לו המלאכה ומקריא מלאכת הנכרי ולא מלאכת ישראל, אך במחובר שאינה נקנית לו, ה"ז אסור מדינא. [↑](#footnote-ref-398)
399. ובתוס' רבינו אלחנן בספ"ק דע"ז כתב דכ"ה משמעות הירושלמי בפ"ק דשבת דתני דבד"א בתלוש אבל במחובר אסור, ומשמע דהיינו אף בקבלנות דשדה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-399)
400. ועיי"ש שכתב לפרש הטעם די"ל דשרי, דהוא משום דבשעת מלאכה תולין מלאכתו באריסות, וכיון דבשעת המלאכה תולין אותה בהיתר, אין חוששין לחשד שלאחר זמן, שאין בנ"א פונין מכל עסקיהן לומר דאתמול חרש זה בכאן והיינו סבורים שהוא אריס, ועכשיו בעלים אוכלין פירות, ולחשוד עליו למפרע. [↑](#footnote-ref-400)
401. עיי"ש שכתב דלא התירו בשכירות שדה, אלא כשהאמת כן הוא כמו שיאמרו הרואים כלומר שהם יתלו בשכירות ואריסות וכן הוא הענין, ואם יחקרו הדבר ימצאו הנכרי נוטל פירות, ומשא"כ בקבלנות שאין הנכרי נוטל בפירות אלא שהישראל קוצץ עמו במלאכה, אין מתירין על סמך שיתלו הרואים בדבר שאינו שיאמרו שכורה היא לנכרים וישראל נוטל פירותי' למחר. [↑](#footnote-ref-401)
402. משמעות דבריהם דלא הותר אלא משום דאין יודעים דהוא של ישראל, אך כל דיודעים שהוא של ישראל אסור אף כשעושה הנכרי בביתו, והב"י בסימן רנ"ב ס"ג כתב דכ"ה משמעות עוד מקמאי דכל הא דשרי כשעושה הנכרי בביתו הוא משום דבכה"ג לא מינכרא שהיא מלאכת ישראל, - ועיי"ש שכתב דאפשר דכל שעושה אותה הנכרי בביתו אע"פ שהמלאכה ידועה ומפורסמת שהיא של ישראל שרי, דכל בבית הנכרי לא גזרו בי' רבנן, והביא כן מד' רי"ו בנתיב י"ב חלק י"ב, וכ"ה משמעות ד' השו"ע שם להתיר בזה, וכ"כ המנחת כהן בפ"ג. [↑](#footnote-ref-402)
403. והביאוה"ל בסימן רמ"ד ס"א ד"ה בצינעא כתב דמה שאמרו בירושלמי בפ"ק דשבת דהא דשרי הוא בביתו של נכרי, היינו דבכה"ג שרי אף אם היא מלאכת פרהסיא, אך גם כשהוא עושה ברה"ר שרי כשאין ניכר לסתם בנ"א שהיא של ישראל, וכתב די"ל דעיקר ד' הירושלמי הם לאפוקי בביתו של ישראל דאסור, ועיי"ש במש"כ בד' הגר"א בזה. [↑](#footnote-ref-403)
404. ואמנם הנה בירושלמי בפ"ק דשבת אמרו דלא הותר קבלנות דנכרי בביתו של ישראל, והרי דאף בכלים שדרכם בקבלנות אסרו משום מראית העין, - והגר"ז במהדו"ב בסימן רמ"ג בסו"ד ד"ה א"נ התם כתב דלדעת הריטב"א בע"כ דאין האיסור בזה משום מראית העין, שהרי דרך לעשות מלאכת כלים בקבלנות וליכא מראית העין, אלא הוא משום דכל שעושה מלאכת ישראל בביתו מחזי כשלוחו, וע"כ כ"ז הוא בבית הישראל, אך שלא בביתו שרי אף דה"ז מפורסם שהוא של ישראל, (ומה"ט גם בהא דאסרו במחובר בתוך התחום, הוצרך הריטב"א לפרש דהוא בקבלנות דבנין, דל"ד להא דאסרינן כשעושה מלאכה בבית ישראל, דהיינו רק כשהישראל דר שם), ובמ"מ לעניני אמירה לנכרי דף מס' 20 נתבאר ללמוד כן מד' הריטב"א בשבת י"ט א', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-404)
405. ובדעת הרמב"ם ודעימי' שאסרו בזה, לכאו' הוא כדעת הסוברים דקבלנות דמחובר אסורה אף כשדרך לעשות בקבלנות, ונתבאר הפלוגתא בזה במ"מ לעניני אמירה לנכרי דף מס' 17, - ואמנם י"ל דכ"ז הוא כשדרך לעשות גם בשכירות, אך כל שאין דרך אלא בקבלנות שרי, ונחלקו בזה האחרונים ונתבאר במ"מ לעניני אמירה לנכרי דף מס' 20, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-405)
406. והפמ"ג באש"א בסימן תקמ"ג סק"א כתב לדון להתיר אמירה לנכרי לעשות פרקמטיא בחוה"מ, כיון דאין איסורו אלא משום טורח, ול"ד לשבת ויו"ט דאיסורו הוא מגזירה שמא יכתוב, אך עיי"ש שכתב דבל' הטור משמע דאסור, וכ"כ הב"ח שם, ועמש"כ הערוה"ש שם ס"א בטעם האיסור בזה. [↑](#footnote-ref-406)
407. ובד' תלמיד הרי"מ לקמן בסוגיין בהא דאין מדיירין שדה מבו' דכל מה שהתיר לומר לנכרי לעשות דבר האסור משום עובדא דחול, הוא בחוה"מ, אך בשבת ויו"ט אסור, עייש"ה, ונתבאר בדף מס' 16. [↑](#footnote-ref-407)
408. ואחר שזכינו לד' התוס' הרא"ש שכתב דמחמיר על עצמו הי' משום דמדינא שרי אחר כדי שיעשו, קרוב הדבר לפרש כן גם בד' הטור. [↑](#footnote-ref-408)
409. וזה דלא כדעת הרי"ד ודעימי' שנקטו דאף דאין האיסור בזה אלא משום מראית העין, מ"מ אסור מדינא ליהנות ממנו, ואף תלמיד הרי"מ שכתב דאי"ז אלא מידת חסידות, הוא רק לאחר בכדי שיעשו. [↑](#footnote-ref-409)
410. מבו' בדבריו דטעם ההיתר בזה הוא משום דלא חזינן לה כשכירות אלא כדורון בעלמא, וי"ל דהוצרך לזה לטעמי' דהאיסור בעשיית מלאכה בשכר הוא משום דחשיבא כמלאכה, ונתבאר להלן, אך למש"כ הרא"ש והמרדכי דהוא משום עובדא דחול, י"ל דהא דשרי בכה"ג, הוא משום דאין הדרך בכך בחול ול"ה כעובדא דחול, וכמש"כ הערוה"ש בסימן תקל"ב ס"א. [↑](#footnote-ref-410)
411. אלא שכתב דהא דהתיר להם רבא, הוא משום דלא היו נוטלין שכר, אלא היו מנכין מחובן, ולא מיחזי כשכר מועד, אך בד' ש"ר והפוסקים לא מצינו להך דינא דכל שאין נוטלין שכר אלא מנכין מחובן, לי"ב לאיסורא דעשיית מלאכה בשכר. [↑](#footnote-ref-411)
412. אלא דמשמעות דבריו דלאו היינו דכיון דאין נוטלין שכר אלא אוכלין על שלחנו הוי עשייתן לצורך עצמן להשתמש בהן במועד, אלא היינו דכיון דל"ה השלחנות צריכין לריש גלותא אלא להעדפה, לא הותר לאומנין לעשות לו בשכירות גמורה. [↑](#footnote-ref-412)
413. ועיי"ש שכתב דהיינו דאף דאסור לסייע לקבלנים, מ"מ כל סיוע שאינו אלא הנאה בעלמא ואינה ניכרת בעלמא, מותר לעשות לכתחלה בחוה"מ לקבלנים. [↑](#footnote-ref-413)
414. בתשו' נובי"ת או"ח סימן ק"ד כתב דכל הא דאסור ליטול שכר, הוא רק במלאכה שאינה לצורך המועד, אלא שהיא מותרת משום שאינה מלאכה ממש, ובזה אסור לאחרים לעשותה בשכר, אך מלאכה המותרת מכח הא דהיא לצורך המועד, מותר אף לאחרים לעשותה בשכר, והביאוה"ל בסימן תקמ"א ס"ה ד"ה אלא בעינן תמה טובא ע"ז, דהרי בד' הרא"ש וש"ר מבו' להדיא דגם במלאכה גמורה המותרת לצורך המועד אסור ליטול שכר. [↑](#footnote-ref-414)
415. והר"ן בסוגיין כתב בפי' קמא דלא נאסר לעשות מלאכה בשכר, אלא משום דאותם שלחנות ל"ה צריכין לריש גלותא כ"כ, שהרי היו לו שלחנות אחרים, אלא לא היו לו בהעדפה, - ולכאו' מכוון דבריו, דאף דאיכא איסורא בעשיית מלאכה בשכר, מ"מ הותר איסור זה כשא"א בע"א, דומיא דהא דהותר במוכר ולוקח היכא דחד מינייהו צריך למקח או למעות, ורק משום דל"ה צריכין השלחנות כ"כ, לא התירו לצורך כך עשיית מלאכה בשכר. [↑](#footnote-ref-415)
416. הב"י בסו"ס תקמ"א תמה ע"ד הכל בו שהתיר ליטול שכר במלאכה לצורך המועד, ועמש"כ בזה הדרכ"מ שם סק"ב, והב"ח שם, והט"ז שם סק"ג, - והא"ר שם סק"ז והנהר שלום שם סק"א כתבו בדעתו דמפרש לסוגיין כד' הנימו"י, דלפ"ז לא נתפרש בסוגיין דאסור ליטול שכר על מלאכת חוה"מ. [↑](#footnote-ref-416)
417. ועד"ז מצינו בד' היחוסי תנו"א ע' ר"ח בן עקבי' דהא דאסור לכתוב לאחרים בשכר הוא משום דאע"פ שמתכוין לשם מצוה למכור לאחרים, כיון שמפני פרנסתו כותב אין המצוה ניכרת. [↑](#footnote-ref-417)
418. אך בדבריו יש לפרש בע"א, והוא למש"כ בסימן תקמ"א סק"ז דיש תוספת איסור בנטילת שכר, אלא דכיון דהתירו מעשה הדיוט לצורך המועד, לא הטילו על בעה"ב שיעשה בעצמו, אלא אפי' ע"י אחרים, וכיון דאפשר שלא ימצא אחרים שיעשו לו בחינם, התירו לו לעשות ע"י אחרים אף בשכר, ועיי"ש שכתב דלפ"ז י"ל דמה שאסרו בהני אבונגרי ליטול שכר, הוא משום דהי' אפשר בלא"ה, ומשא"כ בכתיבת תפילין שאינה לצורך המועד, ע"כ אף שהתירוה משום צורך מצוה, מ"מ לא התירו לכתוב לאחרים בשכר. [↑](#footnote-ref-418)
419. הביאוה"ל שם ס"ה ד"ה אלא בעינן כתב דאי"ז דיחוי, דמ"מ יש ללמוד מהתם דאף שהותר לכתוב לעצמו במעשה אומן, מ"מ אסור לכתוב לאחרים בשכר, וה"נ הוא במה שהותר מעשה הדיוט לעצמו לצורך המועד, אסור לאחרים בשכר, - ובדעת הא"ר צ"ל, דמלאכה שהיא במעשה אומן הויא טפי דרך חול, וע"כ כל שנוטל עלי' שכר הו"ל עובדא דחול, ומשא"כ במלאכה הנעשית במעשה הדיוט. [↑](#footnote-ref-419)
420. עיי"ש שכתב בהא דשרי, הוא משום דלא שקלי אגרא, אלא ריוח הוא דקאכלי בהדיהו, "ולא חשיב מלאכה". [↑](#footnote-ref-420)
421. וי"ל עוד דהיינו דהתירא דמלאכה לצורך המועד, הוא משום דלא חשיבא כמלאכה הסותרת לשביתת המועד, וע"ד מש"כ הריטב"א לקמן י"ג א', אך כל שנוטל עלי' שכר, הוי עיקר עשייתו בשביל השכר, וע"כ חשיב כמלאכה במועד, וזה ע"ד מש"כ הריטב"א לקמן י"ט א' בטעם איסור נטילת שכר. [↑](#footnote-ref-421)
422. ואמנם הנה דעתו שם דלא נאסר אלא בכתיבת תפילין שאינה לצורך המועד, ובכה"ג הוא דכל שנוטל שכר נראה כעושה מפני הרוחת השכר, ונתבאר לעיל, ואין מקור מדבריו דגם הא דנאסר נטילת שכר במלאכה שהיא לצורך המועד הוא מכח ה"ט. [↑](#footnote-ref-422)
423. וי"ל דמה"ט נקט הגר"א שם דודאי דיש לאסור להסתפר בער"ש בשכר, דדמי לחוה"מ שנאסרה כל מלאכה בשכר, - אך המג"א שם סק"ה כתב דמותר להסתפר בער"ש אף בשכר, משום שניכר לכל שהוא צורך שבת, וי"ל דס"ל דאיסור עשיית מלאכה בשכר בער"ש הוא איסור בפנ"ע, דאי"ז ניכר שהוא עושה לצורך שבת, וע"כ בתספורת שניכר לכל שהוא צורך שבת שרי, אך היד אפרים שם בתו"ד נקט לפ"ד המג"א דגם בחוה"מ הי' לנו להתיר תספורת בשכר, (אלמלי הא דנאסר תספורת כדי שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול), וי"ל דס"ל דגם איסור מלאכה בשכר בחוה"מ, הוא משום דאינו ניכר שהוא לצורך המועד, - והוא מוכח כן, שהרי המג"א שם בתו"ד הביא לד' הכל בו דפליג על עיקר איסורא דמלאכה בשכר בחוה"מ, ואפ"ה אסור לעשות מלאכה בשכר בער"ש, ובע"כ דהוא איסור בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-423)
424. אך בס' שמה"כ סימן ל"א כתב לפרש בד' הגר"א, דהא דאסרו משום עובדא דחול, היינו משום דאם יעשה כדרך חול, חיישינן שיבא לעשות שלא לצורך המועד, וע"כ שפיר שייך איסור זה גם בימי אבלו ובער"ש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-424)
425. ולדעת הסוברים דאיסור עשיית מלאכה בשכר הוא משום דחשיבא כמלאכה, ודאי דאין האיסור אלא במלאכה האסורה בחוה"מ. [↑](#footnote-ref-425)
426. וגם למשמעות ד' הריטב"א דאיסור עשיית מלאכה בשכר הוא משום שנראה כעושה מפני הרווחת השכר, לכאו' לי"ב לאיסור אמירה לנכרי, שהרי ודאי דמותר ליתן לנכרי לעשות מלאכה לצורך המועד, אף דהנכרי אין כונתו כלל לצורך המועד, והיינו משום דכ"ה דהמלאכה עצמה הותרה לצורך המועד, גם האמירה לנכרי לעשותה הותרה לצורך המועד. [↑](#footnote-ref-426)
427. עיי"ש שהק' דהמלאכות שהוצרכו לבעה"ב לצורך המועד, מ"ט לא הותרו ע"י אומנין, ומ"ש ממוכר ולוקח דאם אחד מהן צריך למקח או למעות מותר לשניהם, ואם לא נאסר לעשות מלאכה בשכר, אלא כשאפשר לבעה"ב לעשותו ע"י אחרים בחינם, ל"ק מהתם, ואמנם למש"כ הר"ן בתי' קמא, הותר לעשות בשכר, כשא"א לו בע"א, ולא נאסר אלא כשעושה כן להעדפה. [↑](#footnote-ref-427)
428. אך במ"ב בסימן תקמ"ב סק"ב הביא לדינא דהריטב"א בשם יש מן הפוסקים. [↑](#footnote-ref-428)
429. וכ"כ הארחות חיים בהל' חוה"מ ס"א והכל בו בסימן ס', אך למש"כ הא"ר ודעימי' בדעתם דס"ל דאף לצורך המועד מותר לעשות מלאכה בשכר, ודאי דה"נ שרי בדבר האבד. [↑](#footnote-ref-429)
430. ובלא"ה נראה דד' הגר"א אינם כדעת הרא"ש והמרדכי דהאיסור בזה הוא משום עובדא דחול, דא"כ ל"ש עיקר איסור זה כלל בימי אבלו, אף כשעושה האבל עצמו דבר האבד בשביל אחרים בשכר, ובע"כ דהאיסור הוא משום דכל שנוטל שכר חשיב כמלאכה, וע"כ שייך איסור זה גם בימי אבלו, ועמש"נ לעיל דכ"ה מבו' גם בד' הגר"א בסימן רנ"א ס"ב, - וגם אי נימא כמש"נ שם בהערה די"ל בדעת הגר"א דאיסור נטילת שכר, הוא משום דאם יעשה כדרך חול, חיישינן שיבא לעשות שלא לצורך המועד, (וע"כ שייך איסור זה בימי אבלו), הרי דמכח זה שייך איסור זה גם באחרים העושים בשביל האבל, וניחא ד' הגר"א. [↑](#footnote-ref-430)
431. צ"ב, דמ"ש מלאכה המותרת משום דבר האבד וצורך המועד, דחשבינן לה כמלאכה האסורה שהותרה מכללה, ממלאכה המותרת לצורך אוכ"נ, דאינה מלאכה האסורה כלל. [↑](#footnote-ref-431)
432. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דתנן בשלהי פירקין דהציידין והדשושות והגרוסות עושין בצנעא לצורך המועד, ולא אסרו משום עשיית מלאכה בשכר, אך הביאוה"ל לא הביא מזה, וי"ל דהוא משום דס"ל דחשיב כצרכי רבים, ובצרכי רבים צידד בסימן תקמ"ד דמותר ליטול שכר. [↑](#footnote-ref-432)
433. אך עיי"ש שכתב דלמש"כ הריטב"א דלא נאסר ליטול שכר כשלא נזדמן לו אנשים שירצו לעשות לו בחינם, י"ל דאף במלאכה לצורך אוכ"נ לא הותר לעשות בשכר בכה"ג דיש לו מי שיעשה בחינם, ורמז עוד, דלמשמעות ד' הריטב"א דאף בדבר האבד אסור לעשות בשכר, י"ל דה"נ הוא במלאכה לצורך אוכ"נ, וע"כ לא סמך להתיר אלא בכה"ג דאין לו מי שיעשה בחינם. [↑](#footnote-ref-433)
434. ולענין אבילות מצינו בד' הרמ"א ביו"ד סימן ש"פ סכ"ב דאשה המשרתת ואירעה אבל מותרת לאפות וכו' אף בשכר, - אך אי נימא דבאבילות ליכא לעיקר איסורא דמלאכה בשכר, וכמש"נ לעיל לדעת הרא"ש, אין להביא משם. [↑](#footnote-ref-434)
435. ולמש"כ במש"ז בסימן תקמ"ב סק"א מוכח כן מסוגיין שאסרו תיקון השלחנות בשכר, אף דהו"ל כמכשירי אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-435)
436. ויש להעיר, דלמש"כ הביאוה"ל שם בתו"ד דהטעם להתיר נטילת שכר לצורך אוכ"נ הוא משום דאוכ"נ עדיף מדבר האבד, דבדבר האבד אסור אם כיון מלאכתו ובאוכ"נ שרי אף אם כיון מלאכתו, הרי דבמכשירי אוכ"נ דאסורין כשכיון מלאכתו, וכמש"כ המ"ב בסימן תק"מ סקי"ח וסקכ"ז, ונתבאר בדף מס' 19, ליכא מקור להתיר נטילת שכר. [↑](#footnote-ref-436)
437. ובד' הפמ"ג במש"ז בסימן תקמ"ד סק"א ובאש"א שם סק"ה מבו' דהיינו רק בגונא דהמלאכה עצמה מותרת משום צורך המועד, דאם הוי גם צורך מצוה מותר ליטול עלי' שכר, אך כל שעיקר היתר המלאכה הוא משום צורך מצוה, לא הותר ליטול עלי' שכר, וכ"נ בד' הביאוה"ל בסימן תקמ"ב ס"א ד"ה אפילו, - ובזה מתפרש הא דאסור לכתוב תפילין לאחרים בשכר, אף דהוא צורך מצוה. [↑](#footnote-ref-437)
438. ועיי"ש שכתב כן בשם הפמ"ג, וצ"ע דבד' הפמ"ג שם משמע להיפך, ועמד ע"ז בס' שמה"כ פי"א הערה 17. [↑](#footnote-ref-438)
439. ובתשו' רבינו יואל בראבי"ה שם כתב דלא התירו אמירה לנכרי בשבת לצרכי מת וכלה, אלא לומר לו לעשותו במוצ"ש, אך לומר לו לעשותו בשבת אסור, והביא ע"ז למה שאמרו הכא דמקבלין קיבולת לעשותה לאחר המועד אבל בתוך המועד אסור וכו', וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דמהכא מבו' דעיקר איסורא דאמירה לנכרי הוא כשאומר לו לעשותה בשבת, אך כל שאומר לו לעשותה אחר השבת לי"ב אלא משום ודבר דבר, וע"כ אי"ז אסור בחוה"מ, ואשר ע"כ גם בהא דשרי לצורך מת וכלה, הוא רק כשאומר לעשותה לאחר השבת דאיסורו הוא משום ודבר דבר, והותר לצורך חפצי שמים. [↑](#footnote-ref-439)
440. עוד צ"ע למש"נ במ"מ לעניני אמירה לנכרי דף מס' 4 מד' הרמב"ן ועוד מקמאי דאמירה לנכרי בשבת לעשות אחר השבת הויא בכלל עיקר איסור אמירה לנכרי, וא"כ מ"ט מותר למסור קבלנות לנכרי במועד לעשותה לאחר המועד, ולי"ב לאיסורא דאמירה לנכרי. [↑](#footnote-ref-440)
441. וכ"כ המג"א בסימן תקמ"ג סק"ד דצריך שיאמר לו בהדיא שיעשה לאחר המועד, ובכה"ג הוא דשרי אף אם עושה הנכרי במועד, וכ"כ הלבוש שם ס"ג, - אך הא"ר שם סק"ד כתב דא"צ להתנות עמו שלא יעשה עד אחר המועד, אלא כיון דנותן לו לעשות לאחר המועד סגי, ועיי"ש במש"כ לחלק ממה שאמרו דפוסק עמו לשבות, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם. [↑](#footnote-ref-441)
442. ועיי"ש שהביא מש"כ הא"ר שם סק"ג לפקפק בזה, משום דכל הפוסקים הזכירו נכרים, וכתב דאפשר דס"ל דאסור בישראל משום חשד, וכתב ע"ז דבד' הרמב"ם מבו' דשרי אף בישראל, וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א בסוגיין, - ויש להעיר דאמנם בד' הריטב"א מבו' דמותר לישראל לקבל קיבולת לעשותה אחר המועד, אך משמע דהיינו רק בישראל המקבל מנכרי, או בנכרי המקבל מישראל, אך לא הותר לישראל לקבל מישראל, וצ"ע הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-442)
443. ועיי"ש שכתב דהיינו במקבל קיבולת בימי אבלו לעשות אח"כ, ולכאו' ה"נ הוא בנותן לאחרים קיבולת בימי אבלות לעשות אח"כ, דהרי הא דתניא הכא דבלבד שלא ימדוד וכו', לכאו' הוא בין בישראל הנותן קיבולת לנכרי, (כמש"כ תלמיד הרי"מ), ובין בנכרי הנותן קיבולת לישראל, (כמש"כ הריטב"א). [↑](#footnote-ref-443)
444. והיינו דכל האיסור למנות, הוא משום דהכיבוס עצמו אסור במועד, וע"כ גם אסור למנות כדרך שהוא עושה בחול, אך כלי פשתן דמותר לכבסן, כ"ש דמותר למנות, - אך בס' שמה"כ פי"ח הערה 38 העיר דאף דמותר לכבס כלי פשתן, מ"מ בכה"ג שמוסר לו לכבסן לאחר המועד, ואין הכיבוס לצורך המועד, אסור לכבסן במועד, ומ"ט יהא מותר למנותם. [↑](#footnote-ref-444)
445. אך בד' הב"י בסימן תקל"ו ס"ג משמע שפירש בד' פירש"י הנד', דאי"ז משום מלאכה, אלא משום דטורח בדבר שאינו לצורך המועד, ושמא זהו מש"כ הריטב"א דיש בזה מלאכה וטירחא, וכ"כ בפי' ר"ש בן היתום. [↑](#footnote-ref-445)
446. וכתב בשם מורו דמה"ט אסור אף לאחוז הנקבה כדי שיעלה עלי' זכר, ול"ד לכלאים דאחיזה מותרת, משום דמיחזי כעובדין דחול. [↑](#footnote-ref-446)
447. ועיי"ש שכתב דכיון דיש בזה טירחא יתירא ה"ז אסור אף דהו"ל דבר האבד, - אך בד' הב"י בסימן תקל"ו ס"ג כתב דהא דאין מרביעין הוא משום שהוא טורח בדבר שאינו לצורך המועד ואינו דבר האבד, וכתב שם דלא קי"ל כר' יהודה, מבו' דטעם האיסור בזה הוא משום דלא חשבינן לה כדבר האבד. [↑](#footnote-ref-447)
448. אך הפמ"ג באש"א בסימן תקל"ז סקי"ב והמ"ב שם סקמ"ב פירשו בד' הנימו"י דהאיסור בזה הוא משום שנראה כמזבל בעצמו. [↑](#footnote-ref-448)
449. ואף למש"כ תלמיד הרי"מ לקמן בסוגיין בדעת רבי, דלי"ב לאיסור אמירה כיון דאי"ז אסור אלא משום עובדין דחול, ונתבאר להלן, היינו רק בחוה"מ, אך בשבת ויו"ט אסור. [↑](#footnote-ref-449)
450. אך בד' הנימו"י משמע דלאו היינו דמוליכה ממקום למקום כדי שתזבל כל השדה, אלא היינו דע"י שמוליכה ממקום למקום הגללים מתנערים. [↑](#footnote-ref-450)
451. המג"א בסימן תקל"ז סקט"ו כתב בדעת השו"ע דלא הותר למסור שומר בשכיר שבת, אלא בחוה"מ, אך בשבת אסור, והפמ"ג שם נסתפק בדין יו"ט, ועמש"כ בזה הקר"א, - והטור בקיצור פסקי הרא"ש בסימן י"ב ובסימן תקל"ז כתב דהא דמסייעין אותן הוא במועד, והא דמוסרין להן שומר הוא בשבת, ועמש"כ בזה הגר"א בסימן תקל"ז סי"ד ובהגהתו בסוגיין, והקר"א בסוגיין. [↑](#footnote-ref-451)
452. וכ"נ ממש"כ הריטב"א דהא דמסייעין אותן הוא משום דמסייע זה אין בו ממש, ול"ד למה שאסרו לעיל בסוגיין לסייע בתיבנא, ומשמע דעיקר ההיתר הכא הוא משום דהוי כקבלנות, וע"כ דמי לההיא דלעיל דאסרו לסייע, אלא דמסייע זה אין בו ממש, ובעיקר ד' הריטב"א יש להעיר, דאף אם מסייע זה יש בו ממש, מ"מ י"ל דהא דשרי ול"ד לההיא דלעיל, הוא משום דדיור השדה אינו מלאכה גמורה, וכמש"כ הראשונים לענין כמה מילי. [↑](#footnote-ref-452)
453. ועיי"ש שכתב דמזה הוא שלמד הרמב"ם שם להתיר עשיית מלאכה ע"י שכיר שנה, ונתבאר הפלוגתא בזה במ"מ לעניני אמירה לנכרי דף מס' 17, וכ"כ הגר"א בסימן רמ"ד ס"ה, ועמש"כ בזה המרכה"מ בהל' שבת שם. [↑](#footnote-ref-453)
454. אך הר"ש בן היתום פירש דקאי על ישראל המדייר שדהו של חבירו, דבשבת מחזיק לו טובה, וביו"ט מותר ליתן לו מזונות, ועיי"ש שכתב דמה"ט ליכא בזה להגזירה שמא ירבה בשבילו, כיון דהוא ישראל, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-454)
455. התלמיד הרשב"א כתב דגם בשבת מותר ליתן להן מזונות, כמו שאמרו בשבת י"ט א' דנותנין לפני הנכרי מזונות בחצר, אלא משום דצריך הוא ליתן לו בחצירו לא בעי לערובא בהדי יו"ט ונקט בטובה, - אך בד' ש"ר מבו' דבשבת אסור ליתן להן מזונות, משום דעי"ז הוי הנכרי כשלוחו, ורק ביו"ט התירו, והר"י מלוניל כתב דהוא משום דיו"ט אינו חמור כ"כ. [↑](#footnote-ref-455)
456. ואמנם נחלקו בהא דבשבת בטובה, דהפסקי רי"ד והר"ן כתבו דגם בזה פליג על ת"ק, דלת"ק אסור לסייעו כלל, ולרבי מותר לסייעו במה שמחזיק לו טובה, וכ"כ הטוש"ע שם דבשבת מותר להחזיק לו טובה, - אך הנימו"י פירש דבטובה קאי על הנכרי, דאם בא הנכרי לדייר ברצון נפשו בלא שכר של כלום א"צ למחות בידו, וכ"נ בד' רש"י בס' האורה סימן ע"ט, ובחי' תלמיד הרי"מ בסוגיין, ולפ"ז לא פליג רבי על ת"ק בדין שבת, (וכן משמע בד' המ"מ בפ"ח מיו"ט הי"א שפירש כן בד' רש"י). [↑](#footnote-ref-456)
457. ועיי"ש שעמד ע"ד הרמב"ם שהשמיט להך דינא דבשבת בטובה וביו"ט במזונות, ועמש"כ בזה בהגה' הגר"א והקר"א בסוגיין, והמרכה"מ בפ"ו משבת הי"ב. [↑](#footnote-ref-457)
458. והקר"א כתב דלדעת הסוברים דד' רבי קיימי על הא דמותר ליתן שומר לשכיר שבת וכו', י"ל דאיירי בשומר ישראל, דאף ישראל מותר לשמור בשבת, וע"כ מותר ליתן לו מזונות, אך בד' המאירי מבו' דאף לפי' זה איירי בשומר נכרי. [↑](#footnote-ref-458)
459. ומה שדקדק כן מפירש"י, לכאו' הוא למש"כ הרא"ש בשם הראב"ד דאחר יו"ט יתן לו "דמי" מזונותיו, והביאו הביאוה"ל שם, וזה אינו מתישב בפירש"י שכתב דמותר לתת להם מזונות, - אך למש"כ ש"ר דאחר יו"ט יתן לו מזונות, שפיר יש לפרש כן גם בד' רש"י. [↑](#footnote-ref-459)
460. אך המאירי כתב דלא התירו כשאומר לו אי ניחא לך וכו', רק בנכרי שבא לביתו, אך להזמינו מתחילה אסור אף בדרך זו, ונחלקו בזה הראשונים, והמאירי גופי' בביצה שם כתב להתיר להזמינו על תנאי זה, עיי"ש, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 17. [↑](#footnote-ref-460)
461. הריטב"א כתב דאף דהותר ליתן שכר כשלא פסק עמהן, ולא חיישינן שיהא מרגילין לעתיד לבא ויהא נראה כעוסקים במלאכתו מדעת, מ"מ אם רגילין בכך אסור. [↑](#footnote-ref-461)
462. והכס"מ בפ"ח מיו"ט הי"א כתב בדעת הרמב"ם דמותר לדייר בשכר, ובב"י בסימן תקל"ז סי"ד כתב שהוא כד' הכל בו בשם הרי"ף, והקר"א בסוגיין תמה ע"ז, דד' הרמב"ם קיימי על שכירות השומר המנער את הצאן, אך לא הותר לדייר בשכר. [↑](#footnote-ref-462)
463. וזהו שכתב תלמיד הרי"מ לעיל בסוגיין דלא נאסר אמירה לנכרי בחוה"מ בדבר האסור משום עובדא דחול, וזה נלמד מהא דקי"ל כרבי דבמועד בשכר, והיינו משום דהאיסור לדייר שדהו אינו אלא משום עובדא דחול, ולא אסרו בזה אמירה לנכרי, - ומבו' לפ"ז דכל הא דלא נאסר אמירה לנכרי בדבר האסור משום עובדא דחול, הוא בחוה"מ, אך בשבת ויו"ט אסור. [↑](#footnote-ref-463)
464. ומשמעות דבריו דה"נ הוא בהא דביו"ט במזונות, דהיינו רק כשנותן המזונות לאחר יו"ט, אך ליתן מזונות ביו"ט אסור, ואי"ז משום איסור זימון נכרי, אלא משום איסור אמירה לנכרי, וכ"כ הקר"א בדעתו. [↑](#footnote-ref-464)
465. והקר"א הק' עוד ממה שאמרו בשבת קכ"א א' דהא דנכרי שבא לכבות אין אומרים לו אל תכבה, הוא משום דאדעתא דנפשי' קעביד, ופירש"י דהיינו ע"ד שיקבל שכר, והרי דאף במלאכה גמורה הותר ליתן לו שכר, וכ"ש בדיור שדה דאי"ז מלאכה גמורה. [↑](#footnote-ref-465)
466. ובדעת רש"י דאסור ליתנו בחבית, לכאו' הוא משום דס"ל דאם יגוף את הבור לי"ב פסידא, וע"כ לא הותר ליתנו בחבית דיש בזה טירחא יתירא, ולכאו' מוכח מזה דנאסר טירחא בחוה"מ אף דאין בזה מלאכה כלל, - ואף דלדעת רש"י בריש פירקין שרי ר' יוסי בדבר האבד לגמור את מלאכתו, אף אם לי"ב פסידא, י"ל דהנתינה בחבית לא חשיבא כגמר מלאכתו. [↑](#footnote-ref-466)
467. ובזה מתפרש מש"כ הפסקי רי"ד לעיל י"א א' דטעמא דיוחנן כה"ג שאסר להכות בפטיש, הוא משום דאוושא מילתא, וכתב דאסיק רב אשי דהוא כר' יהודה דבעי שינוי בדבר האבד, וכ"כ הר"ן שם, וצ"ב, דלפ"מ דמסיק דהוא משום דבעי שינוי בדבר האבד, ל"ב להא דאוושא מילתא, ולהנ"ל ניחא, דכל הא דבעי ר' יהודה שינוי בדבר האבד, הוא רק בדבר דאיכא טירחא יתירא, אך בדבר דליכא טירחא יתירא ל"ב שינוי, וע"כ כל הא דאסר להכות בפטיש בלא שינוי, הוא משום דאוושא מילתא, ואף דהא דאסר ר' יהודה במשנתינו הוא משום טירחא יתירא, והא דאסר בקול הפטיש הוא משום דאוושא מילתא, מ"מ הוא חדא פלוגתא דפליגי ר' יהודה ור' יוסי, דלר' יוסי אף במקום שהי' ראוי לאסור, לא הצריכו לשנות מדרכו בחול, ולר' יהודה אסרו בלא שינוי. [↑](#footnote-ref-467)
468. ומש"כ המכתם ותלמיד הרשב"א בשם הראב"ד לישב דלפי אבידתו התירו טרחו, י"ל דמכוון דבריהם דאף דכשזולף וגומר כדרכו איכא טירחא יתירא, מ"מ יש בזה הפסד שראוי לטרוח לצרכו טירחא זו, ומשא"כ בהשקאת בית השלחין בקילון, דלי"ב פסידא שראוי לטרוח לצרכה טירחא זו, אך יש להעיר דכשפירשו הא דכשיש הפסד שראוי לטרוח לצרכו התירו אף טירחא מרובה, לא העמידו לזה על הא דהותר לזלף ולגמור כדרכו, אלא על הא דזופתין חביתא. [↑](#footnote-ref-468)
469. בפירש"י מבו' דהא דזופתין את החבית הוא כדי להעמיד טעם היין, וכ"ה מבו' בד' תלמיד הרי"מ והר"ן והמאירי, ובד' המרדכי בסימן תתנ"ג, וכ"ה משמעות הגמ' שאמרו דבר שית סאוי ושייע מבר תמני ולא שייע, - אך המ"ב בסימן תקל"ח סק"ו כתב דהוא כדי שלא יזוב ממנה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-469)
470. אך יותר נראה מדבריהם דאי"ז כמש"כ הראב"ד משום דטורח מרובה אינו ראוי להפסד מועט, וע"כ לי"ב לעיקר ההיתר דדבר האבד, אלא היינו דכל דאיכא טירחא יתירא חמיר טפי, ולא התירוהו אלא במקום הפסד מרובה, - ואמנם בד' הגר"א בסימן תקל"ז ס"א נראה שפירש כן גם בד' הראב"ד, וזהו שהביא מזה מקור למש"כ הרמ"א שם דאף דמותר לעשות דבר האבד בלא שינוי, מ"מ בכל מה דאפשר להקל בטירחא יעשה, עיי"ש, ועמד ע"ז בס' שמה"כ פ"א הערה 27 בסופו. [↑](#footnote-ref-470)
471. בפי' רגמ"ה כתב דהיינו דבחבית דיש יין מרובה איכא הפסד טפי, ובכד ליכא הפסד כ"כ, וכ"כ בפירש"י הנד', וכ"כ הר"י מלוניל והשיטת ריב"ב והנימו"י, וכ"כ המ"ב בסימן תקל"ח סק"ו, אך תלמיד הרי"מ כתב דהיינו דחביתא עשוי' לאוצר ואית בי' פסידא, וכוזתא אינו עשוי אלא ליתן בו יין לשתי' לאלתר ולא להצניען לזמן מרובה, ובזמן מועט לא יתקלקל ולי"ב פסידא, - ועמש"כ בס' שמה"כ סימן ל"ד בדין מי שיש לו יין רב, דליכא נפ"מ בההפסד בין חביות לכדים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-471)
472. ועד"ז כתב הרמ"ך בפ"ז מיו"ט ה"ב דלא אסרו טירחא מרובה אלא היכא שאינו נפסד כ"כ, אך כל שהוא בענין שיפסד הכל, הותרה אף טירחא מרובה, - ועיי"ש שכתב בשם הראב"ד דהך מתניתין דאסרה להשקות בית השלחין ממי הקילון אתיא כר' יוסי לקמן בסוגיין דלא הותר מלאכת מחובר בדבר האבד. [↑](#footnote-ref-472)
473. ובדף מס' 7 נתבאר דמה"ט הוא דלדעת הרמב"ן והמאירי במלאכות שהותרו לצורך המועד, לא נאסר טירחא יתירא, דכל הא דנאסר טירחא יתירא הוא בדבר האבד, דכל דאין הטירחא מרובה שאינה ראוי' להפסד זה, לי"ב מדרבנן לעיקר ההיתר דדבר האבד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-473)
474. אך הריטב"א כתב דטעמא דהרמב"ם הוא דבחבית שרי מההיא דר' נחמן דלעיל דלא חייש לטירחא, ובכוזתא שרי אף דהוי הפסד מועט מההיא דרבא דלעיל י' ב' דשרי בפרקמטיא כ"ש משום דבר האבד, והוא לטעמי' דההיא דרבא הוא דלא כר' דימי, ונתבאר לעיל, וכתב דנכון הוא. [↑](#footnote-ref-474)
475. ולכאו' הוא כמש"כ המג"א בסימן תקל"ח סק"א והגר"א שם דכיון דלכל חד איכא קולא וחומרא, לא אמרינן בכה"ג בשל סופרים הלך אחר המיקל, וכמש"כ התוס' וש"ר בביצה י"ד א', - ובדעת הרמב"ם ודעימי' שפסקו לקולא, כתב הנהר שלום שם סק"א דס"ל דלא תליין ב' הפלוגתות זב"ז, ושפיר י"ל דמותר לזפות חביתא משום דאיכא פסידא, ומותר לזפות כוזתא משום דליכא טירחא. [↑](#footnote-ref-475)
476. עיי"ש שכתב דבדבר האבד באבל שעושה ע"י אחרים שרי אף בטירחא יתירא, והלכך משקין לו בית השלחין ואפי' ממי גשמים וממי קילון וכו', וזופתין לו חביתא וכוזא, ומבו' דבמועד אין זופתין חביתא משום דהוי טירחא יתירא, והרא"ש בסימן ד' הביא לעיקר ד' הרמב"ן והשמיט להא דזופתין לו חבית וכוזא, וזה לטעמי' דס"ל דקי"ל דאף במועד זופתין חביתא. [↑](#footnote-ref-476)
477. וזה דלא כמש"כ הטו"א בחגיגה י"ח א' דלוקין על מלאכת חוה"מ, ונתבאר בדף מס' 1. [↑](#footnote-ref-477)
478. הקר"א כתב לדון דלא אסר ר' יוסי אלא בקצירה וכיו"ב משום דמלאכה גדולה ומפורסמת היא, וגם אתה נותן תורת כל אחד בידו, לזה אבוד ולזה אינו אבוד, ומשו"ה אסרו הכל, אך כתב דאי"ז כמש"כ בפירש"י דלית לי' לר' יוסי הא דתנן בריש מכילתין דמשקין בית השלחין. [↑](#footnote-ref-478)
479. בס' שמה"כ פ"ב הערה 44 הק', דגם בטוחן חטים הרי דעתו ללוש את הקמח ולאפותו, ויש בזה כמה מלאכות, ועיי"ש שכתב דהא דכשיש כמה מלאכות אסור לעשות בריוח, הוא משום דיש בזה טירחא יתירא, וע"כ כ"ז הוא במלאכות השדה דיש בהן טירחא טפי, כמש"כ הרמב"ן בע"ז כ"ב א', אך במלאכות שאינם ממלאכות השדה מותר לעשות בריוח, אך צ"ע דאם שאני מלאכה ממלאכות השדה משאר מלאכות, א"כ מנ"ל להריטב"א דמלאכה אחת ממלאכות השדה הותרה אף בהרוחה, - וי"ל עוד דלא נאסר כשעושה כמה מלאכות, אלא במלאכות האסורות ביו"ט, וזהו שכתב הריטב"א דבטחינה ליכא אלא מלאכה אחת. [↑](#footnote-ref-479)
480. בס' שמה"כ פ"ב הערה 44 כתב דלאו היינו דאינו עושה אלא כדי חייו, אלא היינו דאינו עושה אלא מה שברור לו שהוא צריך, ומשא"כ בטחינה וכיו"ב שרי לעשות בהרוחה אף כשאין ברור לו שיאכלנו, משום דהו"ל בכלל צורך המועד שיהא בידו לאכול ככל שירצה, (אלא דכיון דאי"ז צורך מעליא, לא התירו לזה כשעושה כמה מלאכות). [↑](#footnote-ref-480)
481. והעירו דבפי' ר"ח בסוגיין משמע דל"ג לבבא דרישא דטוחנין קמח, וכ"נ מד' עוד מקמאי, ולפ"ז אין מקור לחלק בין טחינה לכמה מלאכות. [↑](#footnote-ref-481)
482. והקר"א שם כתב דמש"כ הרמב"ם שם דקוצר וכו' מה שהוא צריך, היינו אפי' בהרוחה, - אך הבית מאיר שם כתב דמשמעות ד' הרמב"ם דלא הותר אלא מה שהוא צריך ולא בהרוחה, וצידד לפ"ז דלפ"מ דלא מפליג בין מלאכה אחת לכמה מלאכות, אסור אף לטחון בהרוחה, וכ"נ בד' המ"ב שם סוסקנ"ב ובשעה"צ שם סקמ"ט. [↑](#footnote-ref-482)
483. ואמנם בד' הרא"ש לא נתפרש להדיא דקאי גם על הא דאין לו מה יאכל קוצר וכו', וי"ל דקאי רק על הא דטוחנין במועד לצורך המועד, וכאשר כ"ה בתוס' הרא"ש, וכ"נ להדיא בד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש, - אך בד' רי"ו שם מפורש דקאי על הא דאין לו מה יאכל קוצר וכו', וכן נקט הב"י בסימן תקל"ז סט"ו גם בד' הרא"ש, אך י"ל דהטור שלא הביאו אלא בסימן תקל"ג, הוא משום דס"ל דבהא דקוצר וכו' דהוא משום דאין לו מה יאכל, לא הותר אלא כשלא כיון מלאכתו במועד. [↑](#footnote-ref-483)
484. וכ"נ בד' הקר"א בסוגיין, ובד' המאמ"ר בסימן תקמ"ב סק"ב, ובד' המ"ב שם סק"ו, ובביאוה"ל שם ד"ה ע"י פועל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-484)
485. ועי"ש שכתב דבלבד שלא יכוין מלאכתו במועד, והוא לטעמי' דההיתר בזה הוא משום אין לו מה יאכל, וס"ל דלא הותר בזה כשכיון מלאכתו במועד, עמש"נ בזה בדף מס' 20. [↑](#footnote-ref-485)
486. ובד' תשו' הגאונים הי' מקום לפרש בע"א, דס"ל דהא דתניא דאם אין לו מה יאכל קוצר וכו', לאו היינו דאם אין לבעה"ב מה יאכל מותר לו לקצור את שדהו וכו' כדי לאכול, אלא היינו דפועל שאין לו מה יאכל, מותר לקצור וכו', וכ"כ המאירי לקמן בסוגיין בשם י"מ בביאור מה שאמרו בעובדא דרב דאין לו מה יאכל הוה, - וי"ל דהוצרך לפרש כן, משום דס"ל דכל דהוי הקצירה לצורך אוכ"נ, מותר לקצור אף כשיש לו מה יאכל, דומיא דהא דטוחנין קמח במועד לצורך המועד, אף כשיש לו מה יאכל, וע"כ בע"כ דאיירי בגונא דלי"ב להתירא דצורך אוכ"נ, והא דשרי הוא משום דאין לו מה יאכל, - אך לכאו' אי"ז מתישב דכיון דקוצר כדי למכור במועד, מ"ט באמת לי"ב להתירא דצורך אוכ"נ, ושמא איירי כשקוצר כדי למכור לנכרים, דלי"ב להתירא דצורך אוכ"נ, וכמש"נ בדף מס' 9, (אך אי"ז מתישב בד' הירושלמי בפירקין ה"ד דבמספק לרבים דש ואפי' בפרה, והרי דהוא מוכר לישראל). [↑](#footnote-ref-486)
487. עיי"ש שכתב דיש מי שהתיר לטחון אפי' יש לו קמח, מפני שרוצה בזה יותר, וכן משמע פשטא דגמ' דקאמר טוחנין קמח לצורך המועד, וקאמר סיפא ואם אין לו מה יאכל מותר, משמע דרישא אפי' יש לו מה יאכל. [↑](#footnote-ref-487)
488. הקר"א לקמן בסוגיין כתב לדון די"ל דהוא משום דמלאכת מחובר חמירא, ולא הותרה לצורך אוכ"נ אלא כשאין לו מה יאכל, והק' ע"ז מהא דשרי למעקר כיתנא משום דחזי לחפיפה, והרי דלכל צורך המועד קצת הותר גם מלאכת מחובר. [↑](#footnote-ref-488)
489. אך יש להעיר לפ"ז בד' הריטב"א, דמ"ט הוצרך לחלק דבטחינה עושה בהרוחה ובקוצר וכו' אינו עושה אלא בצמצום, ולא כתב דבטחינה שרי אף כשיש לו מה יאכל, ובקוצר וכו' אסור. [↑](#footnote-ref-489)
490. אך למש"כ הבית מאיר והקר"א לדקדק מד' הרמב"ם דאינו מחלק בין כמה מלאכות למלאכה אחת, הדק"ל דמ"ט לא הותר הכא אלא כשאין לו מה יאכל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-490)
491. מבו' דאלמלי ה"ט הי' אסור לקצור, ולדעת השאילתות והרמ"ך אף בכה"ג אסור, והיינו דכ"ה דכשיש לו מה יאכל אסור לקצור, והיינו משום שצריך לעשות כמה מלאכות, ה"נ הי' לנו לאסור כשיכול לקנות מן השוק, דכיון דאפשר לו בע"א, אין להתיר עשיית כמה מלאכות, אלא דכיון דהו"ל הפסד, ע"כ התירו לו לקצור, - ואמנם הנה לפ"ז הרי דבטחינה שהותרה בכל ענין, ודאי דיש להתיר אף כשיש בידו לקנות, אך בד' המ"ב בסימן תקל"ג סק"א משמע דהא דמותר לטחון כשיכול לקנות או לשאול מחבירו, הוא חד דינא עם הא דמותר לקצור וכו' בכה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-491)
492. החזו"א בסו"ס קל"ה הק' להיפך, דכל הא דל"ב ר' יוסי שינוי הוא בדבר האבד, אך במלאכה הנעשית לצורך המועד בעי שינוי, כדתנן לעיל ח' ב' ההדיוט תופר כדרכו, - וצ"ב, דהרי רק במלאכה הנעשית לצורך המועד צריך שינוי, אך במלאכה הנעשית לצורך אוכ"נ א"צ שינוי, וכמש"כ הרמב"ן בהל' חוה"מ ועוד מקמאי, וכ"כ המ"ב בסימן תק"מ סקי"ח. [↑](#footnote-ref-492)
493. והך מילתא דהא דלא ידוש בפרות הוא משום דאוושא מילתא, כ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן בריש הל' חוה"מ דהוא משום דהוי מלאכה של פומבי. [↑](#footnote-ref-493)
494. הכס"מ שם ובב"י בסימן תקל"ז סט"ו כתב דנפ"מ בזה, דלדעת הרמב"ם י"ל דלא נאסר לדוש אלא בפרות, אך בשאר בע"ח שרי, דהו"ל שינוי, אך לדעת ש"ר דהא דלא ידוש בפרות הוא משום דאוושא מילתא, אסור לדוש אף בשאר בע"ח, דגם בזה אוושא מילתא, ולא הותר לדוש אלא במקלות וכיו"ב, והביאו המג"א שם סקט"ז, ועמש"כ בזה השעה"צ שם סקמ"ח, - ובד' המג"א שם בסו"ד והשעה"צ שם מבו' דנפ"מ עוד בזה הוא לדידן דאין דשים בפרות, דלדעת הרמב"ם צריך שינוי אחר, ולדעת ש"ר א"צ שינוי. [↑](#footnote-ref-494)
495. והמ"ב שם סק"י כתב בשם החיי אדם, דאף אם יש לו פת נקי' מותר לאפות פת הדראה לצורך חוה"מ, אע"ג דביו"ט אסור, ועמש"כ בזה בשעה"צ שם סקט"ו. [↑](#footnote-ref-495)
496. צ"ע דהתם הוא משום דהפת נאפית יפה בשעה שהתנור מלא, וכשמערים להטיל שכר יותר מן הצריך לכאו' ליכא לה"ט, ואם כונתו להתיר משום דהוא בחד טירחא, הו"ל לדמויי להא דממלא נחתום חבית של מים אע"פ שא"צ אלא לקיתון אחד. [↑](#footnote-ref-496)
497. אך י"ל דדבריו קיימי על הערמה בטחינה ובקציצת עצים, כגירסת תלמיד הרי"מ דגריס גם בזה ובלבד שלא יערים, וכ"ה בפי' רגמ"ה דקאי על קציצת עצים. [↑](#footnote-ref-497)
498. אך יש להעיר, דמשמעות ד' הריטב"א דלא משכח"ל הערמה אלא כשיש לו ישן ואומר שהוא רוצה שכר חדש, אך אם יש לו שכר חדש אי"ז הערמה כלל, ואם גם כשיש לו שכר חדש לצורך אחר המועד מותר להטיל שכר לצורך המועד, נמצא דגם כשיש לו שכר חדש שייכא הערמה. [↑](#footnote-ref-498)
499. בחי' תלמיד הרי"מ כתב דבע"כ דהתם איירי בדרך הערמה, דאם אי"ז בדרך הערמה פשיטא דשרי, כיון שהוא מתכוין לשתות אותו שהוא חפץ, ובכה"ג שרי אף ביו"ט, כמו שאמרו בביצה י"א ב' דמלח גרמא גרמא, - ונתחדש בדבריו דהא דשרי למלוח גרמא גרמא, אי"ז משום הערמה, אלא הוא משום דאי"ז בדרך הערמה כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-499)
500. ועד"ז כתב הר"ן בביצה י"ז א' בדרך בתרא בטעם התירא דריבוי בשיעורים ביו"ט, וכ"נ בד' התוס' בגיטין ח' ב' בטעם הא דלא אסרו בזה מדרבנן. [↑](#footnote-ref-500)
501. ואף למש"כ הריטב"א דטעמא דמ"ד דשרי להערים הוא משום דאיכא הרוחה בענין המועד וריבוי השמחה הוא, משמע דשפיר הי' מקום להתיר גם בלא"ה, אלא דלא התירו חכמים להערים אלא בכה"ג דיש בזה הרוחה בענין המועד וכו'. [↑](#footnote-ref-501)
502. בתשו' חת"ס או"ח סימן ס"ב פירש לדבריו דהיינו דכיון דמסרן הכתוב לחכמים, התירו חכמים להערים בכה"ג, ועיי"ש שתמה ע"ז, דכיון שראו חכמים לאסור מלאכה זו, שוב הו"ל דאורייתא, והי' ראוי לאסור להערים, וכן הק' בתשו' בנין עולם או"ח סימן כ"א, ועד"ז הק' בתשו' משכנו"י שם. [↑](#footnote-ref-502)
503. הרמב"ם בפכ"ב משבת הט"ז פסק כריבר"י דהתם דמותר להערים, וכמש"כ המ"מ שם, והגר"א בסימן של"ה ס"ב כתב דאזיל לטעמי' שפסק הכא דמותר להערים, ועיי"ש שכתב דדעת הטור דאסור להערים, הוא לטעמי' שפסק הכא דאסור להערים, (ויש להוסיף, דהריא"ז בשבת שם פסק דמותר להערים, והוא לטעמי' הכא שפסק דמותר להערים), - אך הנה המרכה"מ בהל' שבת שם והבגדי ישע בסימן של"ה ס"ג כתבו בדעת הרמב"ם שפסק כת"ק דאסור להערים, וכ"ה מבו' בד' המאירי בשבת שם, ולפ"ז בע"כ דפלוגתא דת"ק וריבר"י הכא הוא פלוגתא אחרינא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-503)
504. אמנם הנה הפסקי רי"ד בסוגיין כתב דקי"ל דמותר להערים, כמו שהותרה הערמה ביו"ט, ואזיל לטעמי' בביצה י"ז ב' דמה שאסרו להערים, הוא רק במבשל מיו"ט לחול דקיל איסורי' וחששו שיבא לעשות לכתחילה. [↑](#footnote-ref-504)
505. והב"י שם כתב כן גם בדעת הרי"ף, - אך הא"ר שם סק"ב כתב דדעת הרי"ף היא כדעת הרמב"ם בזה, וכ"כ האו"ש בהל' יו"ט שם. [↑](#footnote-ref-505)
506. הראבי"ה בסימן תתכ"ז כתב דקי"ל כת"ק דאסור להערים, אך כתב דלצורבא מרבנן מותר להערים, ואזיל לטעמי' בסימן תשנ"ב שכתב גם בהא דתניא במי שלא הניח עירוב תבשילין דבלבד שלא יערים, דבצורבא מרבנן לא חיישינן להערמה, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשל"ד בשם איכא מרבוותא בהא דמערים ומלח גרמא גרמא דלא הותר אלא לצורבא מרבנן. [↑](#footnote-ref-506)
507. הראב"ד תמה ע"ז דמ"ט פסק כריבר"י אף דפליגי רבנן עלי', ועמש"כ בזה המגד"ע שם, והב"ח בסימן תקל"ג, והמג"א שם סק"ג, והחמד משה שם סק"א, והפמ"ג באש"א שם סק"ג. [↑](#footnote-ref-507)
508. ועיי"ש שהביא ממה שאמרו בביצה י"ז א' דממלאה אשה קדירה בשר אע"פ שא"צ אלא לחתיכה אחת, ואזיל לטעמי' שם י"ז ב' דבכה"ג חשיב כהערמה, ולכאו' הוא משום דעיקר עשייתה הוא לצורך חול, אלא דלא אסרו הערמה מיו"ט לחול, אך מיו"ט לשבת דקייל איסורי' אסרו להערים בכה"ג, והביא עוד ממה שאמרו שם י"א ב' דמולח כמה חתיכות, וזה לטעמי' בביצה שם דגם כשמולח כמה חתיכות בב"א יש מקום לאסרו, וס"ל דהא דשרי הוא משום הערמה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-508)
509. המ"ב בסימן תקל"ג סק"ט כתב דטעם הא דאי"ז הערמה ניכרת הוא משום דאין הכל יודעים שיש לו שכר ישן, אך בשעה"צ שם סקי"ג נקט דמ"מ אין להתיר אלא משום שאומר שרוצה בחדש יותר מבישן, והיינו דאף דהא דאי"ז הערמה ניכרת הוא משום דאין ידוע שיש לו שכר ישן, מ"מ עיקר ההערמה אינה מכח זה, אלא מכח שאומר שרוצה בחדש יותר מבישן, וכמש"כ השו"ע שם, ועפי"ז צידד דאם הי' לו קמח והערים לטחון קמח אחר, הו"ל הערמה הניכרת, דמה לי קמח זה או קמח אחר, ואין להתיר אלא בגונא דהקמח הי' מתבואה ישנה, דיכול להערים ולומר דרוצה לטעום מתבואה ישנה. [↑](#footnote-ref-509)
510. אך בד' הלבו"ש שם ע"ד המג"א סק"ב מבו' דס"ל דלדעת הרמב"ם הותר להערים אף בכה"ג שטוחן יותר מן הצריך לו, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם, (ובסק"ג חזר בו), ועמש"כ הביאוה"ל שם ד"ה שרי בד' החיי אדם בזה. [↑](#footnote-ref-510)
511. וכ"כ המאירי בסוגיין דכל דעיקר טחינתו בהערמה אסור אף בדיעבד מתורת קנס. [↑](#footnote-ref-511)
512. ועיי"ש שכתב דאין לצרף בזה לדעת הרמב"ם דהתיר להערים, כמש"כ הפמ"ג באש"א שם סק"ב, דגם הרמב"ם לא התיר בכה"ג דמוכחא מילתא. [↑](#footnote-ref-512)
513. צ"ע דאם איירי בשפיכה אחת, א"כ מ"ט ה"ז הערמה האסורה, ולי"ב להתירא דריבוי בשיעורים, - אך הנה מצינו בד' ר"פ בהגה' סמ"ק בסימן קצ"ד דאין להתיר לשחוק פלפלין יותר מן הצורך ליו"ט, דומיא דהא דשרינן לבשל כמה חתיכות בקדירה אחת אע"פ שא"צ אלא לחתיכה אחת, דהתם הוא משום דבישול אחד לכולן, ומשא"כ בשחיקת פלפלין דדבר ידוע הוא שאין כולם נידוכין יחד זה כמו זה, ואם שוחק פלפלין הרבה, אע"פ שיש צורך למקצתן, מ"מ הוא מוסיף שחיקה בשביל אותן שא"צ להן, שהרי כשאדם שוחק פלפלין הרבה יחד, כששחק קצת יש בהן מקצתן שחוקין ומקצתן אינם שחוקין, והביאוהו הארחות חיים בהל' יו"ט ס"ז, והכל בו בסימן נ"ח, - אך יש להעיר, דא"כ אף אם איירי בשחיקה אחת, אכתי ל"ד למה שהתירו התם במבשל בב"א, דהתם אי"ז אלא ריבוי בשיעורים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-513)
514. ועיי"ש שכתב דמזה הוא שלמד הרמב"ם שם דמי שיש לו תבואה מחוברת לקרקע ואין לו מה יאכל במועד אלא ממנה, אין מצריכין אותו לקנות מה שיאכל מן השוק עד שיקצור אלא קוצר וכו', והיינו משום דבע"כ דאיירי הכא כשהי' בידו לקנות מן השוק, דאל"כ אטו משום דאדם חשוב הוא ימות ברעב, ואפ"ה מותר לקצור אם אינו אדם חשוב. [↑](#footnote-ref-514)
515. לכאו' הוא כמו שצידד הריטב"א בביצה ט"ו ב' דכל הא דממלאה אשה קדירה בשר אע"פ שא"צ אלא לכזית, הוא כשכונתה הוא לצורך יו"ט, אך כל שכונתה להותיר אסור משום הערמה, וע"כ ה"נ הכא אם כונתו לצורך אחר המועד, אף דהוא צריך לנסורת במועד, הו"ל כהערמה, אך לדעת ש"ר דס"ל דהא דממלאה אשה קדירה בשר הוא אף כשכונתה לצורך חול, עכ"פ כשעושה כן קודם אכילה, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 14 ומס' 32, הרי דהכא שהוא צריך לנסורת במועד, לי"ב כלל משום הערמה, - ואמנם י"ל דהכא ל"ה צריך לנסורת, אלא נשתמש בנסורת כדי להתיר את קציצת הדקל, ובכה"ג נחלקו רבוותא אם הותר הערמה ביו"ט, כשממלא קדירה בשר קודם אכילה, ואוכל כזית כדי להתיר את הבישול, ונתבאר במ"מ למלאכת יו"ט דף מס' 32. [↑](#footnote-ref-515)
516. וכ"כ בתשו' משכנו"י או"ח סימן ל"ז, דודאי דאיירי הכא בגונא שמרבה מלאכה בחינם דרך הערמה, דאל"כ מאי רבותא, הרי אף ביו"ט מותר לשחוט בהמה אף שא"צ אלא לכזית, ואפ"ה שרי רב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-516)
517. ועיי"ש שכתב בשם הריב"מ שהק' ע"ד רב מהא דתניא לעיל דאם קצץ והותיר מותר, ומשמע דרק אם בשעת הקציצה הי' סבור להיות צריך לכל מה שהוא קוצץ שרי, והכא הרי בתחילת קציצת הדקל יודע שלא יצטרך אלא מן הנסורת, וכתב דרב תנא ופליג, ועיי"ש כתב בשם מורו שתמה ע"ז, וכתב דל"ד כלל, דהתם מיירי כשקוצץ כמה אילנות ולא הוצרך אלא לאחד או לב', ובכה"ג ודאי דאם הי' יודע מתחילה שלא יצטרך אלא לאחד או לב' הי' אסור לקצוץ יותר, אך הכא איירי כשהוא צריך לנסורת הרבה לצורך דבר שלא יועיל לו עיקר העץ, וכיון דא"א לו לרוב נסורת בלא קציצת כל העץ, מותר לו לקצצו לצורך כך. [↑](#footnote-ref-517)
518. ועיי"ש שהוסיף דרב אשי עבד עובדא כוותי' ומעשה רב, ועוד דמשמע בסמוך דאביי גופי' הדר בי', דהתיר לעקור שומשמין משום נזייתא דאית בהו, וכ"ש דמותר לקצוץ דקל משום צורך הנסורת. [↑](#footnote-ref-518)
519. אך לפי' קמא דרש"י לא חזר בו רב אשי, וכ"כ הב"י בסימן תקל"ג ס"א לדקדק מפירש"י הנד', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-519)
520. ועיי"ש שכתב עוד דהוא משום דברייתא דלעיל פליגא עלי' דרב, וכל הך ברייתא הלכתא פסיקתא היא, ותלמיד הרי"מ כתב ע"ז בשם מורו דהריב"מ אזיל לטעמי' דס"ל דהברייתא היא דלא כרב, אך למש"כ לעיל דלא פליגא ברייתא עלי' דרב, קי"ל כרב. [↑](#footnote-ref-520)
521. ושם סי"ב הוכיח מזה דהותר לעשות מלאכה לצורך תיקון גופו, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ה. [↑](#footnote-ref-521)
522. המחה"ש שם כתב דהס"ד דאין רשאי לעקור רק את ראש הגבעול, הוא משום דאז ניכר שעושה לצורך חפיפה, - אך הפמ"ג שם כתב דהיינו משום דאם קוצר רק ראש השבולת הוי קוצר, וכשעוקר כל הגבעול י"ל דיש בזה משום תולש וחופר. [↑](#footnote-ref-522)
523. ואמנם נחלקו למה הן ראויין, דהערוך שם כתב דהן ראויין לעשות מהן שמן, וכ"כ הרגמ"ה ופירש"י הנד', - והריטב"א ותלמיד הרשב"א כתבו בשם ר"ה גאון דהן ראויין להסקה, - והריא"ז כתב דהן ראויין לאכילה או לעשות מהן שמן, - והר"ן כתב דהן נאכלין עם הדבש מבושלין, - ותלמיד הרי"מ כתב דהזרע שבראשו ראוי לאכילה כמו שהוא לח, אע"פ שאינו ראוי לעשות ממנו שמן. [↑](#footnote-ref-523)
524. וכתב עוד די"ל דאף בתר ההוא עודא לא נמנע ר' ינאי, אלא שהפקיר בשנה זו כדי להודיע לבנ"א שלא כיון מלאכתו במועד, וג"ז הי' ממידת חסידות ולא מן הדין, ובפירש"י כתב דהא דאפקרי' ר' ינאי הוא מרוב צער על שיצא ממנו חורבא. [↑](#footnote-ref-524)
525. אמנם הנה בד' הצרור החיים בדרך י' סי"ב בשם הראב"ד משמע דאסור להכניס עצים במועד ע"י נכרים, אלא דבגונא שהותר להכניס בצינעא, הותר להכניס ע"י נכרים אף בפרהסיא, דנכרים ל"ב צניעותא, אך הריטב"א לעיל בע"א כתב דמה שהוא עושה בצינעא לא יתננו לנכרי לעשותו בפרהסיא, ונתבאר בדף מס' 15. [↑](#footnote-ref-525)
526. אמנם הנה בחי' תלמיד הרי"מ בריש פירקין מבו' דביסוד הדין יש לאסור גם באבילות כשכיון מלאכתו לימי אבלו, אלא דסתמא דמילתא אי"ז מכוין מלאכתו, כיון דאין זמנו ידוע, ואקראי בעלמא הוא דאיתרמי לי', עיי"ש, וכן נקט השלחן עצי שטים בכללי המלאכות סוס"ה, ועיי"ש שכתב דמשכח"ל מכוין מלאכתו כשראה קרובו גוסס. [↑](#footnote-ref-526)
527. הך מילתא דבשוכח ל"ה כמכוין מלאכתו במועד, כ"כ גם השו"ע בסימן תקל"ח ס"א, והמג"א בסימן ק"ח סקי"א כתב ללמוד מזה דשוכח חשיב כאונס, ועמש"כ בזה בתשו' חת"ס חו"מ סימן מ"ב, ומש"כ ע"ז בס' שמה"כ פט"ו הערה 20. [↑](#footnote-ref-527)
528. ואמנם הנה בד' הפסקי תוס' לעיל בפ"ק אות י' והמרדכי בסימן תתמ"א מבו' דנתעצל היינו שהמתין משום שהי' סבור שיכול לעשותו לאחר המועד, והביאם הב"י בסימן תקל"ח ס"ו, וכ"ה בל' השו"ע שם ס"א, - אך בד' תלמיד הרשב"א לקמן י"ג ב' מוכח דנתעצל היינו עצלות בעלמא, עיי"ש, וכ"כ הלבוש בסימן תקל"ח ס"ו להתיר בין כששכח או נתעצל, ובין כשהי' סבור שיכול לעשותו לאחר המועד. [↑](#footnote-ref-528)
529. ועד"ז מתפרש מש"כ בפירש"י בגיטין מ"ד ב' ד"ה ואת"ל דבכלל מכוין מלאכתו במועד הוא מלאכה שיכול להניחה מלהתחיל בה עד לאחר המועד, וכיון דצמצם להתחיל בה סמוך למועד שאם לא יגמרנה במועד יהא דבר האבד ויהי' מותר לגומרה, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ה, וי"ל דהוא משום דאלמלי שסמך ע"ז שיהא מותר לגמרה במועד, ל"ה מתחיל במלאכה קודם המועד, וע"כ חשיב כמכוין מלאכתו במועד, וכ"ה משמעות ל' רש"י ורי"ו שם. [↑](#footnote-ref-529)
530. וזהו דס"ד דבהטעוהו פועלים חשיב כמכוין מלאכתו במועד, כיון דאם ל"ה בידו לעשותה במועד, הי' מוסיף על שכרם, ול"ה מפסיד את ממונו, וזהו גם מש"כ הראב"ד דכל שאירע לו אבל קודם המועד, אם הוא מותר בעשיית מלאכה, הוי כמכוין מלאכתו במועד, כיון דאלמלי שהי' מותר לעשות במועד, הי' עושה אותה בימי אבלו אף דהוא טרוד, וזהו גם מש"כ הראשונים דכל שפשע ולא בצר קודם המועד הוי כמכוין מלאכתו במועד, דאלמלי שהי' סומך ע"ז שיעשנה במועד, ל"ה פושע בכך, ומה"ט כל שידע שיש לו יין ולא תיקן, הו"ל כמכוין מלאכתו במועד, דודאי סמך ע"ז שיעשנה במועד, - אך אכתי יש להעיר ממש"כ הראשונים בכ"ד ע"פ הירושלמי שהי' סבור שיכול להמתין עד לאחר המועד, ל"ה כמכוין מלאכתו במועד, והריטב"א לעיל בסוגיין כתב דקמ"ל דלא חשבינן לה להא פושע קרוב למזיד למיקנסי', ואם אף כשנתעצל ולא עשאה קודם המועד, אם לא סמך ע"ז שיעשנה במועד, ל"ה כמכוין מלאכתו במועד, כ"ש דבכה"ג ל"ה כמכוין מלאכתו במועד, ושמא י"ל דאיירי בגונא דמה שלא עשה קודם המועד, הוא משום דסמך ע"ז דאם אם יתברר שאין יכול להמתין עד לאחר המועד יהא בידו לעשותה במועד, וזהו דקמ"ל דאפ"ה ל"ה כמכוין מלאכתו במועד, וכ"נ ממה שהוצרך הראב"ן להשמיענו דאם לא ידע שיש לו יין, ל"ה כמכוין מלאכתו במועד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-530)
531. ויש לסייע לדבריו, דלפ"ד החזו"א נמצא, דהא דתנן בריש פירקין דכשאירעו אבל וכו' טוען קורה ראשונה, היינו רק כשאין שם אומן אלא הוא, אך כל שיש שם אחרים שיכולים לעשות, הו"ל כמכוין מלאכתו במועד, ומסתימת מתניתין לא משמע כן. [↑](#footnote-ref-531)
532. והנה אמנם י"ל דמש"כ הרמב"ן להתיר רק כשנשברה הסכין במועד, אי"ז משום דינא דכיון מלאכתו במועד, אלא הוא משום דהתירא דמכשירי אוכל נפש שהותרו אף במעשה אומן, דהוא דומיא דהא דשרי ר' יהודה מכשירי אוכל נפש ביו"ט, הוא רק במכשירין שא"א לעשותן מערב יו"ט, אך כל שאפשר לעשותן מערב יו"ט לי"ב להתירא דמכשירי אוכל נפש, דדמי ליו"ט דלא הותרו בו מכשירי אוכל נפש, ואסור לעשותן במעשה אומן, וכ"כ השלחן עצי שטים בכללי המלאכות ס"ב, ונתבאר בדף מס' 11, - אך גם לפ"ז מסתברא מילתא דכל שכיון לעשותן במועד אסור לעשותן אף במעשה הדיוט, שהרי כיון שהי' אפשר לעשותן מערב יו"ט, לי"ב לההיתר המסוים דמכשירי אוכל נפש, ואין להתירם אלא משום שאר צרכי המועד, ובזה יש לאסור כשכיון מלאכתו במועד. [↑](#footnote-ref-532)
533. אמנם הנה בד' הגר"א בסימן תקל"ג ס"א והשעה"צ שם סק"ג מבו' דקציצת עצים כדי לבשל בהן, הותרה אף כשכיון מלאכתו במועד, אף דקי"ל דביקוע עצים לצורך בישול אי"ז אלא כמכשירין, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 24, ועמש"כ בזה בס' שמה"כ פ"ב הערה 66, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-533)
534. אך אי נימא דהתירא דנטילת צפרני הסוס אי"ז משום צורך המועד, אלא משום דבר האבד, ונתבאר פלוגתת רבוותא בזה בדף מס' 9, אין להביא משם. [↑](#footnote-ref-534)
535. המ"ב בסימן תק"מ שם פירש בהא דתנן לעיל י"ב א' ובלבד שלא יכוין מלאכתו במועד, דקאי גם על רישא דשפין את הסדקין וכו', ולפ"ז נתפרש במתניתין דאסור לכוין מלאכתו במועד בדבר שהתירו הוא משום צורך המועד, - אך לדעת הראב"ד צ"ל דהא דתנן התם ובלבד שלא יכוין מלאכתו במועד, קאי רק על ציר וכו' שנשברו קודם המועד, כאשר כן נראה להדיא בל' רש"י ותלמיד הרי"מ והריטב"א שם. [↑](#footnote-ref-535)
536. הפמ"ג במש"ז סימן תקל"ג סק"א נסתפק שמא הך דינא דמאבדין אותה ממנו כשכיון מלאכתו במועד, הוא רק בדבר האבד, דכל שכיון מלאכתו פושע הוא ולאו אבד הוא מתחילה, אך בצורך המועד, אף דאסור לעשותו אם כיון מלאכתו, מ"מ אין מאבדין אותו ממנו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-536)
537. ואמנם בדבריהם שכתבו שאסור ליהנות מהן, יש לפרש דלא קנסו אלא שלא ליהנות משבח המלאכה, אך אין מאבדין את הגוף, וכמש"כ כן השפ"א, וכן משמע קצת בד' הריטב"א בגיטין מ"ד א' דאין מפסידין אותו אלא את הפירות, - אך ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דבי"ד מאבדין לו "כל אותו הממון" ומפקירין אותו, מבו' דמאבדין אף את הגוף, וכן משמע בל' הרמב"ם בהלכותיו, וכ"ה מבו' בד' הא"ר בסימן תקל"ח סק"ה. [↑](#footnote-ref-537)
538. ובד' הריטב"א מבו' דב' הדברים נכללו בהא דתנן דיאבדו, דאין מניחין אותו לעשות את המלאכה, ודאם עשה מפקירין אותה ממנו, וכ"נ בד' המאירי, ובד' רי"ו בנתיב ד' ח"ה, וכ"כ הלבו"ש בסימן תקל"ח ס"ו והמ"ב שם סקט"ו. [↑](#footnote-ref-538)
539. המ"ב בסימן תקל"ח סקי"ז כתב עפי"ד הריא"ז דאם לא זכה בה אדם ונשאר עד לאחר המועד מותר להתעסק בה, ולכאו' דבריו קיימי כשלא עשה את המלאכה במועד, ובזה הוא שכתב דלאחר המועד "מותר להתעסק בה", וכמש"כ הריא"ז, אך כל שעשה את המלאכה במועד באיסור, מאבדין אותה ממנו עולמית והיא אסורה עליו אף לאחר המועד, ולפ"ז מש"כ המ"ב דלא זכה בה אדם, ל"ד הוא, דכיון דעדיין לא עשה את המלאכה, אין ביד אדם לזכות בה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-539)
540. ועיי"ש שכתב דאם לא גמר מלאכתו עדיין וכיון לעשותה במועד ואם לא יגמרנה הוי דבר האבד, כגון שנתן פשתן של אחרים במשרה, קונסין אותו שלא יעשנה הוא אלא אומן אחר או הבעלים עצמן. [↑](#footnote-ref-540)
541. ומש"כ הא"ר שם בדעת הנימו"י דמלבד מה שמאבדין השכירות ממנו, ואף מה שאכלו צריך לפרוע לבי"ד, מ"מ לא סגי בזה, דלא גרע מעושה דבר בשלו דמאבדין ממנו כולו ולא הנאת שכירות ממלאכה לבד, וע"כ משמתינן ומלקינן לי', הוא דלא כמש"כ המכתם בשם הראב"ד דמשמתינן ומלקינן לי', או קונסין אותו בשכרו אם עדיין לא פרעו, וכ"כ הריטב"א, וכבר עמד המחזיק ברכה שם סק"ג ע"ד הא"ר מד' הריטב"א. [↑](#footnote-ref-541)
542. ואמנם מבו' בדבריו דהי' מקום להצריך צינעא גם בכה"ג שהפסידו ניכר, אלא דכיון דיש לחוש שמפני כן יבא עצלות ועיכוב בדבר, לא הצריכו צינעא. [↑](#footnote-ref-542)
543. ועיי"ש שהק' מהכא לרב דכל מקום שאסרו חכמים מפני מראית העין אפי' בחדרי חדרים אסור, והכא התירו בצינעא, ועיי"ש במש"כ בזה, ולכאו' למש"כ הרמב"ן ועוד מקמאי דכל שא"א בצינעא שרי אף בפרהסיא, ל"ש בזה כלל הא דאפי' בחדרי חדרים אסור, ושמא הוא בכלל ד' היחוסי תנו"א שם. [↑](#footnote-ref-543)
544. אך למש"כ המ"מ בשם הרמב"ן דכל שאין ההפסד אלא ספק צריך צינעא, לכאו' לא נתישב הא דהתם התירו להכות בפטיש וא"צ צינעא, שהרי גם התם אי"ז הפסד ודאי, וצ"ל דהא דהתם א"צ צינעא, הוא משום דא"א לעשות בצינעא, וכמש"כ הקר"א. [↑](#footnote-ref-544)
545. ועיי"ש שכתב כן למש"כ הריטב"א דבהפסד שחוץ לגופו הצריכו צינעא, דבע"כ דהא דבציר וכו' שרי לעשות בפרהסיא, אף דהוי ההפסד חוץ לגופו, הוא משום דא"א לעשות בצינעא, - אך למש"נ לעיל י"ל דהתם דמי להפסד שבגופו, כיון דהדבר ניכר שעושה כן משום חשש ההפסד, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א דבדבריו נתישב הא דבדבר האבד הותר להכות בפטיש וא"צ צינעא. [↑](#footnote-ref-545)
546. ומה שהביא שם מד' הב"י בסימן תקל"ט דספק דבר האבד אסור, כבר נתבאר בדף מס' 10 בהערה להעיר בזה, דלכאו' אדרבה מוכח מד' הב"י להתיר בספק דבר האבד, שהרי לפ"מ שפירש לד' הרא"ש דהא דאסר מניעת ריוח הוא משום דאינו דבר האבד בודאי, הרי מבו' דכ"ז הוא במניעת ריוח, אך כל שספק שיפסיד מן הקרן מותר, וכמש"כ כן המ"ב בסימן תקל"ט סקכ"ב ובביאוה"ל שם ס"ד דבספק אם יפסיד מן הקרן מותר. [↑](#footnote-ref-546)
547. והמ"ב שם סק"כ נסתפק דאחר שהפקירוה, שוב אין הבן יכול לחזור ולזכות מצד ירושה, אלא ה"ה כשאר כל אדם לנכסים אלו, ורק אם מת קודם שהפקירוה אין מאבדין אותה מן הבן, אך לא פסיקא לי' הך מילתא, והיינו די"ל דאי"ז הפקר גמור, ואף אם מת אחר שהפקירוה קודם שזכה בה אחר, הוא יורש אותה, ואין אחר יכול לזכות בה. [↑](#footnote-ref-547)
548. והמחזיק ברכה שם הביא דלהדיא כתב הריטב"א בגיטין מ"ד א' דאף אם כבר עשאה האב לא קנסו בנו אחריו, ולד' המו"ק י"ל, דהריטב"א שם ס"ל דאין מפקירין אותה ממנו, אלא דקנסוהו שלא ליהנות משבח המלאכה, (כמשמעות דבריו שם), וע"כ שפיר י"ל דלא קנסו בזה בנו אחריו. [↑](#footnote-ref-548)
549. ובתשו' הר"א בן ארחא סימן ג' נקט דהקנס דמכוין מלאכתו במועד, הוא אף במלאכה האסורה במועד, אך עיי"ש שכתב דכ"ז הוא כשהי' בידו לעשותה קודם המועד והניחה לעשותה במועד, דהו"ל כמכוין מלאכתו במועד, אך כל שנזדמנה לו מלאכה זו במועד, אף שעשאה באיסור, מ"מ כיון שלא כיון מלאכתו במועד לא קנסוהו, והביאו הברכ"י בסימן תקל"ח סק"א, - אך השערי תשובה שם סק"א הניח לחילוק זה בצ"ע, וגם אי"ז מתישב למש"כ החמד משה שם סק"ב והמאמ"ר שם סק"ג דבמלאכה האסורה במועד לא שייך כלל ענין מכוין מלאכתו במועד, ודלא כמש"כ הדרישה והט"ז והא"ר שם, והביאם הביאוה"ל שם ס"ו, ועיי"ש בדבריהם דחלוקין הם בטעמם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-549)
550. והך מילתא דאסור ליקח אף שאר דברים שלא לצורך המועד, כ"כ גם המאירי בסוגיין, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל י' ב' ד"ה ובדבר האבד, ובד' הרא"ש בסימן ט"ו, וכ"כ הרמב"ן בהל' חוה"מ, וכן הכריעו הפוסקים בסימן תקל"ט, וכ"כ המ"ב שם סקמ"ג. [↑](#footnote-ref-550)
551. אך הלח"מ בהל' יו"ט שם פירש לד' המ"מ דלא נאסר כלל לקנות שאר דברים במועד, וכ"כ המג"א בסימן תקל"ט סקט"ז, ופירש דזהו מקור ד' הרמ"א שם, וצ"ע היאך הוא מתישב בל' המ"מ שכתב דלא הותר לקנותם במועד אלא כשהוא צריך לו או להשתכר שמוצאו בזול. [↑](#footnote-ref-551)
552. ואמנם גם לדעתם הי' מקום לומר דהוא ע"ד התירא דדבר האבד, דגם מה שהתירו חכמים מלאכה בדבר האבד י"ל דהוא משום דאי"ז טורח עליו, אך עמש"נ לדון בזה בסימן ב'? ענף ג' להוכיח מכ"ד דלא כן. [↑](#footnote-ref-552)
553. בתשו' משיב דבר ח"ב סימן נ"ו סוד"ה ואפילו נימא כתב עפי"ד פירש"י הנד' לקמן בסוגיין ד"ה משום צורך יו"ט דהתירא דאין לו מה יאכל הוא משום דהוי כצורך יו"ט, - וצ"ע דד' רש"י שם לא קיימי בהתירא דאין לו מה יאכל במועד, אלא בהא דהותר בכה"ג לעשות מלאכה בי"ד, אך הא דשרי במועד י"ל דהוא מטעמא אחרינא, וכאשר כ"ה מבו' בד' רש"י שפירש דטעם התירא דאין לו מה יאכל הוא משום דלי"ב טורח, וכתב דבי"ד שרי בכה"ג דאין לך צורך יו"ט גדול מזה. [↑](#footnote-ref-553)
554. וזהו שכתב, דכל שהתירו חכמים במועד משום צורך המועד אפי' אין לו מה יאכל וכו', ומשמע דגם התירא דאין לו מה יאכל הוא משום דחשיב כצורך המועד, כיון דעושה המלאכה כדי שיהא לו מה לאכול, - והנה אמנם לענין יו"ט לא חשיב בכה"ג כמלאכה הנעשית לצורך אוכ"נ וצורך המועד, כיון דהמלאכה עצמה אין בה צורך כלל, אלא שנותנים לו בעדה שכר, וכמש"כ כן הצל"ח בביצה כ"א א' דודאי דאם אומר הנכרי לישראל עשה לי מלאכה ביו"ט ואתן לך בשכרך לחם לאכול, ל"ה כמלאכת אוכל נפש, וכ"כ בתשו' משיב דבר ח"א סימן ל"ז, ובתשו' חלקת יואב סימן כ"ו, ונתבאר במ"מ למלאכות יו"ט דף מס' 15, אך לענין חוה"מ י"ל דכל שהוא צריך לכך, חשיב כצורך המועד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-554)
555. ובטעם הא דלי"ב להתירא דדבר האבד, בפשוטו הוא כמש"כ הרא"ש בסימן א' דאין כאן אבידת גופו כי הוא ניזון מקופה של צדקה, וזה למש"נ להלן דאף שהוא ניזון מקופה של צדקה חשיב כאין לו מה יאכל, - וי"ל עוד, דכ"ה דלא הותר בזה משום צורך אוכ"נ וצורך המועד, כיון דאין צורך במלאכה עצמה, וכמש"נ לעיל בהערה, ה"נ לי"ב להתירא דדבר האבד, כיון דאין המלאכה עצמה מועלת לאבידת גופו, אך לכאו' הוא דלא כמש"כ הביאוה"ל בסימן תקמ"ב ס"ה (ד"ה אינו מותר) דמותר לעשות מלאכה בחוה"מ כדי להשתכר שיהא בידו לפרוע חובותיו, בגונא דיהא לו הפסד כשלא יפרע חובותיו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-555)
556. דמבו' בדבריו דאף לר' יהודה דדבר האבד לא הותר אלא ע"י שינוי, מ"מ בפועל שאין לו מה יאכל התירו מלאכה כדרכה, ונתבאר להלן בהערה, ובע"כ דהתירא דאין לו מה יאכל הוא היתר בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-556)
557. ולמש"נ להלן מד' הרמב"ן דאין לו מה יאכל הוא אף כשבידו להתפרנס מן הצדקה, הרי דבכה"ג לי"ב להתירא דדבר האבד למש"כ הרא"ש בסימן א' דבעני המתפרנס מן הצדקה אין כאן אבידת גופו כי הוא ניזון מקופה של צדקה. [↑](#footnote-ref-557)
558. ובפשוטו יש ללמוד לזה ממש"כ הראשונים לקמן י"ט א' והרמב"ם בפ"ז מיו"ט הי"ג והשו"ע בסימן תקמ"ה ס"ג דמותר למי שאין לו מה יאכל לכתוב תפילין ומזוזות, אף דהוא מעשה אומן. [↑](#footnote-ref-558)
559. עיי"ש שכתב דלא פריך דכל מלאכות יותרו בי"ד משום דהותרו בדבר האבד, כיון דלר' יהודה לא הותרו אלא ע"י שינוי, ולפ"ז הרי דמהא דפריך דיותרו משום דהותרו בפועל שאין לו מה יאכל, מוכח דה"ז מועיל להתיר מעשה אומן כדרכו, ומבו' לפ"ז דאף לר' יהודה דלא הותר דבר האבד אלא ע"י שינוי, מ"מ הותר לפועל שאין לו מה יאכל לעשות כדרכו, ועמש"נ בזה בסימן י"ג? ענף ה'. [↑](#footnote-ref-559)
560. והא"ר והמאמ"ר שם תמהו ע"ד הב"ח שם דמבו' בדבריו דלא הותר מעשה אומן במי שאין לו מה יאכל, עיי"ש, - ובס' שמה"כ פט"ז הערה 4 הביא מס' לקט יושר עמ' ק"ה דמבו' דמי שאין לו מה יאכל צריך לעשות בשינוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-560)
561. ואמנם כ"ז הוא בגונא שהפועל שאין לו מה יאכל כיון מלאכתו במועד, אך בגונא שהבעה"ב כיון מלאכתו למסרה במועד למי שאין לו מה יאכל, י"ל שלא קנסוהו שלא לעשות מלאכה זו ע"י הפועל, כיון דעי"ז יהא הפועל נפסד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-561)
562. ועיי"ש שהוכיח כן מד' הנימו"י והרא"ש לקמן י"ט א', ועמש"כ בזה הנשמ"א בכלל ק"ו סק"ד, ובתשו' מהריל"ד בקו"א סימן ה' אות ס"א, ואמנם מש"כ לפרש בד' הנימו"י, הנה אחר שזכינו לד' הר"י מלוניל שהוא מקור ד' הנימו"י, מבו' בדבריו להדיא כמש"כ המג"א, (ועיי"ש שכתב דאף דס"ל לר' יוסי דחוה"מ לאו זמן תפילין, מ"מ כיון דהוי כתיבת מצוה התירו גם לצורך פרנסתו). [↑](#footnote-ref-562)
563. ובד' הב"י בסימן תקמ"ה ס"ג מבו' להדיא דלא הותרו כל מלאכות לצורך הרוחה, ואף שכתב הב"י בסימן תקל"ט ס"ד דהותרה פרקמטיא לצורך הרוחה, צ"ל כמש"כ המג"א בסימן תקמ"ב דשאני סחורה ממלאכה, - והמחה"ש שם עמד בזה, דאי"ז במשמעות ל' הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הכ"ד דכייל להתירא דמלאכה ודסחורה יחד, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ דבסחורה לא כתב הרמב"ם דהותר רק כשאין לו מה יאכל, לכאו' בפשוטו מתפרשים ד' הרמב"ם בסחורה דקאי על מש"כ לעיל מינה דאין לו מה יאכל, וע"ז כתב דעושה מלאכה כדי פרנסתו ועושה סחורה כדי פרנסתו. [↑](#footnote-ref-563)
564. וי"ל דפלוגתא זו תליא ביסוד ההיתר דאין לו מה יאכל, דאם הוא משום דהוי כדבר האבד משום אבידת גופו, ל"ה כאין לו מה יאכל אלא כשאין לו לחם ומים, אך אם הוא משום דאין המלאכה טורח עליו או כדי שישמח בשמחת יו"ט, הרי דעכ"פ כל שאין לו בשר ויין הוי בכלל אין לו מה יאכל. [↑](#footnote-ref-564)
565. ויש להוסיף, דלדעת הסוברים דהתירא דאין לו מה יאכל הוא משום דחשיב כדבר האבד, הרי דכ"ה דבאבל לא הותר לו אף אחר ג' ימים, אלא כשהוא עני המתפרנס מן הצדקה, אף שהותר לו מלאכה בדבר האבד, ה"נ בחוה"מ אין להתיר אלא בכה"ג. [↑](#footnote-ref-565)
566. ועיי"ש שהביא מש"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ה דאין לו מה יאכל היינו דגם אין לו מה שימכור, וכתב דשמא מכוון דבריו הוא כשיש לו סחורה למכור, אך כלי תשמישו א"צ למכור, - וכ"כ הט"ז שם סוסק"ב והמ"ב שם סק"ח דכל שיש לו סחורה למכור לא חשיב כאין לו מה יאכל, והפמ"ג במש"ז שם צידד דהיינו רק כשאינו מפסיד במכירת הסחורה מהקרן, דכל שמפסיד מהקרן הו"ל כדבר האבד, ומותר לעשות מלאכה. [↑](#footnote-ref-566)
567. והרי בג' ימים הראשונים שאסור במלאכה, הוא מתפרנס מן הצדקה, כמש"כ הפרישה ביו"ד סימן ש"פ סקי"ג, ואפ"ה הותר לו לעשות מלאכה בשאר הימים, דומיא דחוה"מ, וכמש"כ הפרישה שם דבשאר הימים א"צ לקבל צדקה. [↑](#footnote-ref-567)
568. וכ"ה מבו' בתו"ד הנשמ"א בכלל ק"ו סק"ד, דאף כשיש איש שיש לו ממון שיכול ליתן בתורת צדקה, יש בזה להתירא דאין לו מה יאכל, אך שמא יש לדחות דהתם הוא משום שאינו מחויב ליתן לו בתורת צדקה, כיון דאלמלי שיתן לו יהא בזה להתירא דאין לו מה יאכל. [↑](#footnote-ref-568)
569. ולכאו' כ"ז הוא לדעת הסוברים דהתירא דאין לו מה יאכל הוא משום שמחת יו"ט, אך לדעת הסוברים דהוא משום דחשיב כדבר האבד משום אבידת גופו, ל"מ הא דיתבטל אצלו שמחת החג אם יחזרו בניו על הפתחים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-569)
570. ועיי"ש שכתב דכ"ה משמעות לישנא דגמ' דאמר שכר פעולה שאין לו מה יאכל, ולא קאמר פועל שאין לו מה יאכל, ומשמע דהאיבעיא הוא אם מותר לישראל ליתן לו מלאכה. [↑](#footnote-ref-570)
571. ועיי"ש שכתבו דמיבע"ל מהו לשכור את הפועל לעשות מלאכה "שאינה לצורך המועד" כדי שיטול שכרו, והנהר שלום בסימן תקמ"א בסו"ד עמד בזה דמ"ט לא מיבע"ל אלא כששוכרו לעשות מלאכה שלא לצורך המועד, הרי אף כששוכרו לעשות מלאכה לצורך המועד ה"ז אסור משום איסור עשיית מלאכה בשכר, והוי בכלל האיבעיא אם הותר למי שאין לו מה יאכל, - ובס' שמה"כ סימן ל' כתב לישב היטב ע"פ הנ"ל, דלא מיבע"ל אלא אם הותר לבעה"ב מכח הא דאין לפועל מה יאכל, וע"כ לא מיבע"ל אלא כששוכרו לעשות מלאכה שאינה לצורך המועד, דאם היא לצורך המועד, הרי ליכא לבעה"ב איסור כלל, דהאיסור לעשות מלאכה בשכר הוא על הפועל, וכמש"נ בדף מס' 16 מד' כמה מקמאי דמותר למסור לנכרי לעשות מלאכה לצורך המועד בשכר, והפועל הרי הותר לו לעשות מלאכה כדי שיהא לו מה יאכל, - ובעיקר הקו' י"ל למש"כ הר"י מלוניל ודעימי' דהא דמיבע"ל בשכר פעולה הוא משום דשמא לא הותרה מלאכה גמורה, אך איסורא דנטילת מלאכה בשכר פשיטא לן דהותר. [↑](#footnote-ref-571)
572. ובד' תלמיד הרי"מ מבו' דהא דהותר במתניתין לקנות ממוכר שאין לו מה יאכל, היינו רק כשאינו מוצא למכור לאחר, אך אם הוא מוצא למכור לאחר, היינו אחר הצריך לכך לצורך המועד, או לנכרי, לא הותר ליקח ממנו, - וי"ל דהיינו משום דלא התירו ללוקח לקנות מכח הא דהמוכר אין לו מה יאכל, אלא אם א"א בע"א. [↑](#footnote-ref-572)
573. אך בפי' הר"י מלוניל במשנתינו פירש דהוא בבא בפנ"ע, ולא קאי כלל על מו"מ, אלא היינו דמי שאין לו מה יאכל מותר לו להשכיר עצמו לבנות בית או לכתוב, וכ"כ הנימו"י. [↑](#footnote-ref-573)
574. צ"ב, דלמש"כ תלמיד הרי"מ לעיל מינה דהא דמיבע"ל בשכר פעולה שאין לו מה יאכל, הוא משום דשמא לא הותרה אלא מכירה שאינה מלאכה אבל פעולה דמלאכה גמורה היא מיתסרא, א"כ מה מייתי מהא דהותרה מכירה לצורך השכיר שירויח במכירה זו שישכיר עצמו להוליך מכירה זו לבית הקונה, הרי גם בכה"ג לי"ב מלאכה גמורה. [↑](#footnote-ref-574)
575. צ"ב דלכאו' כ"ה דלצורך המועד הותר ההדיוט לתפור כדרכו, ה"נ משום דבר האבד הותר ההדיוט לעשות כל מלאכות כדרכו, ואכתי תיקשי דמ"ט שאר מלאכות אסורות בי"ד, - ושמא בשאר מלאכות לא שייך מלאכת הדיוט, וע"ד שכתבו הקר"א לעיל י"א והביאוה"ל בסימן תקמ"א ס"ה ד"ה ואם הי' אומן דבתפירת מנעלים לא שייך מלאכת הדיוט, ונתבאר בדף מס' 7. [↑](#footnote-ref-575)
576. וכ"ה מבו' בד' תלמיד הרי"מ שהוכיח דהא דההדיוט תופר כדרכו הוא לצורך המועד אף דאי"ז דבר האבד, דאם לא שרי אלא בדבר האבד, תיקשי לי' דכל מלאכה תישתרי שכן מלאכת דבר האבד שרי, ומבו' דאין להביא כלל מהתירא דדבר האבד, אף אם הותרה מלאכה כדרכה. [↑](#footnote-ref-576)
577. לכאו' הוא מתפרש לפ"מ שאמרו לעיל ז' א' דהא דבכותל הגוהה לרה"ר הותר אף לבנותו, הוא משום דאל"כ מימנע ולא סתר, ותלמיד הרי"מ שם הביא מירושלמי בפירקין ה"ד דהיינו משום דהתירו סופן משום תחילתן, ומכח זה התירו לבנותו כדרכו, ובזה ניחא הא דפרכינן הכא דיותר מכח זה לבנות בי"ד, אף למש"כ המכתם דהיתר דבר האבד בחוה"מ אינו טעם להתיר בי"ד, והיינו משום דהא דהותר לבנותו אי"ז כלל משום דהוי דבר האבד, אלא משום דאל"כ מימנע ולא סתר. [↑](#footnote-ref-577)
578. ולמש"כ הריטב"א דהא דלא הותרו כל מלאכות בי"ד מכח הא דהותרו בחוה"מ בדבר האבד, הוא משום דלר' יהודה לא הותרו אלא בשינוי, י"ל דכתיבת גיטי נשים וכו' הותרו אף כשכותב כדרכו, ושמא הוא משום דחשיב כמעשה הדיוט, - ולמש"כ המכתם דל"מ הא דהותרו בדבר האבד משום דלא חשבינן לה כמלאכה כלל, י"ל דשאני כתיבת גיטי נשים וכו' דהותרו אף במקום דליכא פסידא, משום דלא פלוג רבנן, כמש"כ תלמיד הרי"מ והמאירי לקמן י"ח ב', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-578)
579. הלבוש בסימן תקל"ה ס"א כתב דהא דאסרו בטירחא זו, הוא כדי שיחוג וישמח ולא יזלזל במועד. [↑](#footnote-ref-579)
580. הב"י בסימן רנ"ב ס"ד כתב בדעת כמה מקמאי דאף אם שיגרו לו האומן בחוה"מ ולא הביאם הוא, אסור ללבשם, - וכתב שם עוד די"ל דלא אסרו להביא כלים מבית האומן בחוה"מ, אלא אם נגמרה מלאכתן במועד, אבל אם נגמרה מלאכתן קודם המועד מותר להביאן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-580)
581. הב"י בסימן רנ"ב ס"ד כתב בטעם הסוברים דאין לאסור בזה משום מראית העין שתיקנו בחוה"מ, דהוא משום דמימר אמר מאתמול גמר לה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-581)
582. ועיי"ש שכתב דאם הא דאסור לפנות מבית לבית הוא משום טירחא, הרי דהא דמותר לפנות לחצירו הוא משום דליכא טירחא, ואם הא דאסור לפנות מבית לבית הוא משום עובדא דחול, הרי דהא דמותר לפנות לחצירו הוא משום דליכא פרהסיא, - אך בפירש"י מבו' דעיקר הא דאסור לפנות מבית לבית הוא משום טירחא, ואפ"ה הא דשרי לפנות לחצירו הוא משום דהוא בצינעא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-582)
583. וכן הביאו הרא"ש והטור מירושלמי, ומשמע דמדירה כעורה לדירה נאה מותר, וכ"כ ההגמי"י בפ"ח מיו"ט הט"ז דבירושלמי שרי מדירה כעורה לדירה נראה, - אך הגירסא לפנינו בירושלמי דאף מדירה כעורה לדירה נאה אסור, וכן הביאו הרי"צ גאות ורבים מקמאי, וכ"כ הב"י בסימן תקל"ה ס"א ובשו"ע שם. [↑](#footnote-ref-583)
584. מבו' דאלמלי ה"ט דשמחה הוא, הי' אסור לפנות כלים מדירה שאינה שלו לדירה שלו, ומה"ט קי"ל דאסור לפנות אף מדירה כעורה לדירה נאה, וצ"ב, שהרי הותר לפנות כלים לצורך המועד, ובכה"ג שעובר לדירה אחרת, הרי יש בזה צורך המועד, ועמש"כ בזה בס' שמה"כ סימן ל"ב. [↑](#footnote-ref-584)
585. ועיי"ש שכתב דנפ"מ בזה אם בשבת ויו"ט הותר להביא כלים מבית האומן לצורך שבת ויו"ט, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-585)
586. ועיי"ש שהק' עוד דאם ת"ק דהכא הוא ר' יוסי, תיקשי דהכא מחמיר ר' יוסי ולא התיר לגמור כל המלאכה כדרך שהוא בחול, והתם שרי ר' יוסי לגמור כל המלאכה, וזה לטעמי' לעיל שם דטעמא דר' יוסי הוא דכיון שהתחיל בהיתר גומר, ונתבאר בדף מס' 14, וכתב דהכא אין להתיר כ"כ טירחא יתירא בדבר שאינו אבד (מידי) [ודאי], ומשא"כ התם דודאי הוא אבד, וע"כ שרי לגמרי. [↑](#footnote-ref-586)
587. ואמנם נחלקו בטעמא דר' יהודה, דהרי"צ גאות כתב דהוא משום דס"ל דלא הותר לחפות כדי שלא יאבד מהן דבר מועט, וכ"ה משמעות הירושלמי, והר"י מלוניל כתב דהוא לטעמי' דבעי שינוי, ות"ק לטעמי' דל"ב שינוי, וע"כ הותר לחפות כדרכו בימי החול, והריטב"א כתב דהוא משום דיש בזה טורח גדול, ות"ק ס"ל כר' יוסי דהותר כל טירחא מפני דבר האבד, (והוא לטעמי' לעיל י"א א' שפירש דפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי הוא משום דיש בזה טירחא יתירא, ונתבאר בדף מס' 17, - והר"י מלוניל כתב עוד, דהיכא דפשיט"ל שיורדין גשמים מודה ר' יהודה שמכסה אותן כדרכן בחול, דהא דבר האבד הוא, ולכאו' הוא משום דס"ל דכל הא דבעי ר' יהודה שינוי בדבר האבד, הוא רק היכא דליכא הפסד גמור במה שמשנה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-587)
588. ואף דהרי"צ גאות גופי' פירש דר' יהודה לחומרא פליג, צ"ל כמש"כ הקר"א דבהא גופא הוא דפליגי אמוראי, דלמ"ד דמחפין אקלושי מעבין אסמוכי ר' יהודה לקולא פליג, ולמ"ד דמחפין בין אקלושי בין אסמוכי מעבין עושה אותן כמין כרי, ותניא כוותי', ר' יהודה לחומרא פליג. [↑](#footnote-ref-588)
589. בס' המכתם עמד בזה דמאי פריך, הרי שאני בכיסוי במחצלת דלי"ב טירחא, וכיון דיש לה תורת כלי ולא מבטלה לה מהכנה מותר לכסות בה בשבת, ומשא"כ בחיפוי בקש דמשום (מלאכה ו)טירחא נגעו בה. [↑](#footnote-ref-589)
590. ועיי"ש שכתב דהוא משום דהקש במועד ראוי לכל דבר, ומשמע דאלמלי כן הי' אסור לחפות במועד בקש משום איסור מוקצה, - אך המאירי כתב דאף דבשבת אין מחפין בקש משום שאין ראוי לטלטלו, אין דין טלטול במועד, והיינו דליכא איסור מוקצה כלל במועד, ונתבאר כן בדף מס' 1 מד' כמה מקמאי. [↑](#footnote-ref-590)
591. ובד' הריטב"א מבו' דהא דשאני קש תלוש מקש מחובר, אי"ז משום דבקש מחובר איכא מלאכה בקצירתו, ובקש תלוש אי"ז אלא טירחא בעלמא לכסות בו, אלא הוא משום דבקש מחובר צריך טורח גדול ומלאכה לעוקרו. [↑](#footnote-ref-591)
592. בס' שמה"כ פ"ב הערה 38 כתב להוכיח דלדעת הרמב"ן נאסר לעשות בפרהסיא אף דבר שניכר שהוא לצורך המועד, ממש"כ הרמב"ן שם דבאלו שמגלחין במועד לא יספר ברה"ר אלא בצינעא, משום דספר אומנותו כל השנה בכך, והרי דאף דהתגלחת היא לצורך המועד, מ"מ אסור לעשותו בפרהסיא, - אך לכאו' בע"כ דהא דאסור לספר בפרהסיא, הוא משום דאפשר שאינו מסתפר לצורך המועד אלא לצורך אחר המועד, ואף דיש בכך תועלת גם במועד, מ"מ כיון דאינו עושה לצורך המועד אסור, דאם הי' ניכר שהוא לצורך המועד, הי' לנו להתיר, דומיא דהא דהתירו מכירת תבלין בפרהסיא, וכמש"כ הרמב"ן דאם נראה שאינו עושה אלא במועד שרי, וי"ל עוד, דהוא משום דאסרו חכמים תספורת במועד, אף שהיא לצורך המועד, ולא הותרה אלא באותם המגלחין במועד, וע"כ ה"ז אסור בפרהסיא, דאינו ניכר שהוא מאותם שהותרו לגלח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-592)
593. לכאו' מכוון דבריו הוא, דכיון דדרך הוא לעשות בפרהסיא, הו"ל כדבר שא"א בצינעא דשרי אף בפרהסיא, - אך צ"ע דא"כ מאי קשיא לי' בהא דהתיר רבא לבני פומבדיתא למיזל ולמיצד אף דהו"ל כפרהסיא, הרי התם ל"ה אפשר לעשות בצינעא, - וצ"ל דמכירת בתים וכו' דלעולם דרכו בפרהסיא, לא הצריכו צינעא כלל, אך צידה דדרכה אף בצינעא, והצריכו לעשותה בצינעא, לא פלוג רבנן, ואף אם א"א בצינעא, לא הותר בפרהסיא.

     ובעיקר הך מילתא אם הותר למכור בפרהסיא כשא"א בצינעא, משמע קצת בד' הרמב"ן בהל' חוה"מ לאסור בזה, ולא התיר בזה אלא במכניס פירותיו מפני הגנבים וכו', עיי"ש, - אך בתשו' חת"ס אהע"ז ח"ב סו"ס קע"ג מבו' להתיר בזה, וזה לפ"מ שפירש שם בטעם איסור מכירה בפרהסיא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-593)
594. אך אחר שזכינו לד' הרמב"ן, יש לפרש כן גם בד' המ"מ, דגם הרמב"ן בהלכותיו כתב דמי שנעשה מוכר לרבים צריך צינעא, אך פירש דהוא משום שנראה כעוסק במלאכתו של כל השנה, - ויש להוסיף, דהמ"מ גופי' שם הכ"ג כתב בדין מכירה בצינעא, דהוא משום דאומנותו בכך כל השנה, והתם הוא מתפרש כד' הרמב"ן, וא"כ ה"נ יש לפרש לדבריו בדין ציידין, והיד המלך שם ה"ט עמד ע"ד המ"מ בזה, דמ"ט לא פירש בטעם הא דלא נאסר בציידין אלא באומן, כמו שפירש במכירת פירות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-594)
595. משמעות דבריו שם דלפ"ז לא הותר במי שאינו אומן, אלא כשהוא עושה לעצמו ואינו עושה בשיעור מרובה, וכו"ע ידעי דהוא לצורך היום, אך כל שהוא עושה בשיעור מרובה, אסור אף במי שאינו אומן, אך שמא י"ל, דכיון דסתמא דמילתא מי שאינו אומן עושה לעצמו ואינו עושה בשיעור מרובה, ע"כ לא פלוג רבנן ולא אסרו אף כשעושה הרבה ואף כשעושה כדי למכור לאחרים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-595)
596. צ"ב, דמש"כ תלמיד הרי"מ לעיל שם דהוי דבר האבד, הוא ללישנא בתרא דהתם, אך ללישנא קמא דהתם הא דהותר להם לצוד הוא משום דהו"ל לצורך המועד, כמש"כ תלמיד הרי"מ שם, וא"כ תיקשי דהיאך הותר להם לצוד בפרהסיא, - והנה אמנם תלמיד הרי"מ לעיל שם כתב דאה"נ דלא הותר להם לצוד אלא בצינעא, וצ"ל דכיון שהי' כל אחד צד בשדהו ובחריציו, (כמש"כ תלמיד הרי"מ שם לעיל מינה), הו"ל בצינעא, אך זה שלא כדבריו הכא שכתב דהו"ל כפרהסיא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-596)
597. והיינו דהא דצידת דגים אסורה, הוא כמש"כ הרמב"ן בהל' חוה"מ שנראה כצדין אף לאחר המועד, וזה כמבו' לעיל י"א א' דדרך הוא לצוד דגים ולמלחם דעי"ז הם מתקיימים לאחר המועד, אך מכירת דגים מותרת, משום דידוע דאין אדם קונה דגים בחוה"מ אלא לצורך המועד. [↑](#footnote-ref-597)
598. אך תלמיד הרשב"א כתב דהא דהתירו מכירת תבלין בפרהסיא, הוא משום שכל הקדירות צריכות תבלין והתירו לפתוח כדי שיראו כל הרוצין מהן ויקנו, ולפ"ז לא מצינו מקור להתיר במכירת דברים שניכר שהם לצורך המועד, ועיי"ש שכתב להתיר מכירת ירקות הנפסדין בפרהסיא, משום דהוי כדבר האבד. [↑](#footnote-ref-598)
599. ובפירש"י הנד' הועתק פי' רגמ"ה דכרופייתא הם מוכרי בשמים, אך במה שאמרו דהא בתבלין הועתק פירש"י דהוא כגון כרוב וכרשינין וכו', ולא השגיח המעתיק שהפירושים סותרים זא"ז, וכבר עמד ע"ז הב"ח בסימן תקל"ט. [↑](#footnote-ref-599)
600. אך בפי' ריבב"ן כתב דהוא משום דלא ידע קודם המועד אם יצטרך להם, ולכך לא לקחו קודם המועד, ומשא"כ בפירות דידע דיצטרך להם. [↑](#footnote-ref-600)
601. אך בד' הנימו"י מבו' דסגי במה שרוב בנ"א קונים אותם לאכלם לאלתר, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"ה. [↑](#footnote-ref-601)
602. ובחי' תלמיד הרי"מ כתב דהוא משום דגילוח לאו טירחא הוא ומלאכה נמי ליתי', אלא שמחה ויופי הוא, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-602)
603. והקר"א לקמן בסוגיין רמז דמה"ט הוצרכו לאסור גילוח במועד מגזירה שמא יכנס לרגל כשהוא מנוול, ולא אסרו בכה"ג שלא גילח בערב הרגל משום דהו"ל כמכוין מלאכתו במועד, משום דגילוח הוי כצורך אוכ"נ דשרי אף במכוין מלאכתו במועד, אך לדעת הסוברים דגילוח לא חשיב כצורך אוכ"נ, צ"ב מ"ט הוצרכו לאסור מגזירה שמא יכנס לרגל כשהוא מנוול, הרי כשנכנס לרגל כשהוא מנוול אסור לגלח מדינא משום דהו"ל כמכוין מלאכתו במועד, ועמש"נ בזה בסימן ?. [↑](#footnote-ref-603)
604. וזה ממש"כ המג"א שם לדון דסתם גילוח הוא מעשה אומן, ולפ"ז הרי ודאי דאותם המגלחין במועד היינו אף במעשה אומן, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ הגר"א שם לדעת הכל בו דאיסור גילוח בחוה"מ הוא רק במעשה אומן, ולפ"ז בע"כ דאותם שהותר לגלח במועד הוא אף במעשה אומן.+ [↑](#footnote-ref-604)
605. והתוס' כתבו דעוד יש לפרש שנראה שמותר לגלח ראשו במועד, ובתוס' הגרע"א פירש לדבריהם דהיינו דמותר לגלח במקום אונס, ותמה עפי"ז במשה"ק דמאי קמ"ל בנזיר ומצורע דשרי, עיי"ש, - אך הרש"ש כתב דמכוון דבריהם דמותר לגלח אף שלא במקום אונס, וכ"כ בתשו' אג"מ או"ח ח"א סימן קס"ג, ופירש דהוא משום שבראש יש אדרבה שמתייפין בגידול שער, וע"כ לא נחשב גידול שער הראש ניוול אף לאלו שמסתפרים, ולי"ב להגזירה שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול. [↑](#footnote-ref-605)
606. לכאו' רחוק הדבר לומר דכיון דהרבה אין מגלחין, אף שהוא רוצה לגלח, לא חשיב כלל כצורך המועד, וי"ל דהיינו דמה"ט ל"ה בכלל תיקון הגוף דחשיב כצורך אוכ"נ, ולא הותר לגלח במעשה אומן, ואה"נ דבמעשה הדיוט מותר לגלח, אך סתם גילוח הוא במעשה אומן, - אך יותר נראה דמכוון ד' התוס' הוא בגילוח כל הראש, דומיא דגילוח דנזיר ומצורע, דאי"ז יפוי אלא ניוול, כמש"כ התוס' ביבמות מ"ג א' (ד"ה במקום שמותר), אך תספורת הראש ודאי דהויא יפוי ושריא מדינא במועד, וכ"כ בס' מצבת משה, עיי"ש, ועמש"כ בהגה' בנו שם. [↑](#footnote-ref-606)
607. אך הראבי"ה בסימן תתל"ז פירש לד' הירושלמי, דהוא משום דכל דהי' אפשר לו להתיר קודם הרגל, אין מתירין לו נידויו ברגל, וע"כ א"א לו לגלח. [↑](#footnote-ref-607)
608. הריטב"א כתב ג"כ להתיר בגוונא שלא הי' בידו לפייס בעל דינו קודם המועד, וכ"כ המאירי, וכתב עוד להתיר בגונא שלא מצא קודם הרגל מי שיתיר את נידויו. [↑](#footnote-ref-608)
609. אך המל"מ בפ"ז מיו"ט הי"ט בסו"ד כתב בשם הראשונים דהא דמותר לגלח בכה"ג, הוא משום שלא הי' בידו לגלח ממילא אלא ע"י מעשה. [↑](#footnote-ref-609)
610. הקר"א פירש לדבריהם דהיינו כגון שבא חכם במועד, וכ"כ בפירש"י שעל הרי"ף ועוד מקמאי, - אך המהרש"א פירש לדבריהם דהיינו כשבא זמן התרת הנדר בחוה"מ, כגון שנדר לפני המועד דמהיום לא יגלח אם ממועד ואילך יאכל פירות, דלא חל הנדר להתירו עד חוה"מ. [↑](#footnote-ref-610)
611. והרא"ש כתב דהיינו כשלא מצא פתח לנדרו קודם הרגל, וכתב לפ"ז דלמ"ד דפותחין בחרטה ול"ב פתח אסור לגלח במועד, כיון שהי' יכול לישאל קודם הרגל. [↑](#footnote-ref-611)
612. המג"א שם סק"ה כתב דאף דבמנודה י"ל כדעת הרא"ש ודעימי' דלא הותר אלא כשלא הי' בידו להתיר קודם הרגל, מ"מ בזה העיקר כד' הרי"ף והרמב"ם דאע"פ שהי' יכול להתירו לא מיקרי פושע, כיון שהי' בדעתו לקיים נדרו ונזירותו, וכ"ה מבו' בד' תלמיד הרי"מ והמאירי והריטב"א שחילקו ביניהם. [↑](#footnote-ref-612)
613. אך הב"י בסימן תקל"ד ס"ב כתב לפרש דד' המרדכי קיימי על אבל, עיי"ש, ועמש"נ בזה בדף מס' 27 בסופו בהערה. [↑](#footnote-ref-613)
614. וצ"ע דהשו"ע גופי' בסימן תקל"ד כתב בדין כיבוס דמותר לכבס בפרהסיא, ובב"י שם כתב דד' התוספתא דאסור לכבס בפרהסיא קיימי על אבל, אך בחוה"מ שרי, וזה דלא כמש"כ הכא ע"פ התוספתא לאסור גילוח בפרהסיא בחוה"מ, ועמד ע"ז המג"א בסימן תקל"ד סק"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-614)
615. ובשעה"צ שם סק"ה כתב דהוא כפירש"י והרמב"ם, והיינו דבדבריהם נתפרש דאי"ז משום קנס, אלא הוא גזירה כדי שלא ימנעו מלספר קודם הרגל. [↑](#footnote-ref-615)
616. וזה מתפרש למש"כ החינוך במצוה שכ"ג דהא דמסרן הכתוב לחכמים היינו דנתנה התורה כח לחכמים לאסור ולהתיר כפי רצונם ודעתם, וכן נתבאר בדף מס' 1 בדעת התוס' וע"כ כיון דלא התירו לאיסור תגלחת, כדי שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול, יש בזה לאיסור מלאכה דאורייתא, - אך לדעת הרמב"ן ודעימי' דאף מלאכת אומן וטירחא יתירא שאסרו חכמים במועד אינם אסורין מדאורייתא, משום דהא דמסרן הכתוב לחכמים, אי"ז כח שנמסר לחכמים לאסור ולהתיר לפי רצונם ודעתם, אלא היינו היינו שמסר לחכמים להכריע איזו מלאכה ראוי' להיות אסורה ואיזו מלאכה ראוי' להיות מותרת, כ"ש דגילוח אינו אסור במועד מדאורייתא, וכ"ה מבו' להדיא בתו"ד הריטב"א בסוגיין דאין הגילוח אסור אלא מדרבנן, וכתב דהוא איסור קל דאינו אלא גזירה בעלמא, (אף דדעתו דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא), וכן נקט המ"ב בסימן תקל"א סק"י, ועמד ע"ז בתשו' אג"מ או"ח ח"א סו"ס קס"ג. [↑](#footnote-ref-616)
617. ונפ"מ רבתא לדינא בזה, דלפ"ז אף מי שבא ממדינת הים וכו' אסור לגלח במועד אם גילח בתוך ל' יום. [↑](#footnote-ref-617)
618. ועיי"ש שכתב עפי"ז להתיר לגלח במועד בכה"ג ע"י פועל עני שאין לו מה יאכל, וכן האריך גם בנובי"ת או"ח סימן צ"ט - ק"א, ובתשו' חת"ס או"ח סו"ס קנ"ד כתב דנחלקו עליו גאוני הדור, - ועמש"כ בזה בתשו' אג"מ או"ח ח"א סימן קס"ג. [↑](#footnote-ref-618)
619. מבו' בדבריהם דכ"ה דברגל אין ליכנס לו כשהוא מנוול, ה"נ בשבת אין ליכנס לה כשהוא מנוול, - אך בד' השעה"צ בסימן תקל"א סק"ב מבו' דעיקר הא דשלא יכנס כשהוא מנוול הוא רק ברגל ולא בשבת, ובזה יש לפרש למש"כ שם סק"א דצריך לגלח בערב יו"ט כל שיש לו שער בשיעור הגדל בל' יום, ובדין גילוח ער"ש לא מצינו לזה, וכמש"נ להלן להעיר בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-619)
620. לכאו' לפ"ז הדין נותן דאף המסתפר בערב יו"ט יש לו ליזהר שלא להניח עליו שער בשיעור הגדל בל' יום, דדמי להא דכשגילח שערו במספרים צריך לחזור ולגלח אף שעדיין לא עברו ל' יום מזמן הגילוח, - אך לכאו' ל"ד זל"ז, דכיון דבכה"ג זהו התגלחת הראוי' לו אין בזה משום כניסה לרגל מנוול, וד' השעה"צ הם בגונא שכבר עבר זמן מן התספורת וגדל שערו, וכבר אינו במצב התספורת הראוי לו, ואם הי' מחתן את בנו הי' מגלח, אלא דבאנו מכח מש"כ הפמ"ג דבתוך ל' יום אי"ז פרע, ובזה הוא שכתב דהיינו רק כשגילח שערו לגמרי. [↑](#footnote-ref-620)
621. ולול"ד הפמ"ג והמ"ב משמע מל' האו"ז והרמ"א דעיקר חובת התגלחת הוא רק במי ששערות ראשו גדולות בענין שדרכו לגלחן, דבכה"ג מצוה עליו לגלחן בער"ש ובערב יו"ט ולא ליכנס לרגל כשהוא מנוול, אך כ"ז שאין דרכו לגלח, לא חשיב כמגודל שער שמצוה עליו לגלח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-621)
622. בד' רבים מקמאי מבו' דאיבעיא זו נפשטה לאיסור, וכמו שאמר אביי דיאמרו כל הסריקין וכו', - אך בפי' ר"ח כתב דעלתה בתיקו, וכ"ה מבו' בד' הראבי"ה בסימן תתל"ו שכתב לדינא להתיר בכה"ג. [↑](#footnote-ref-622)
623. והא"ר שם סק"א הביא לתמוה ע"ז, דמ"ט תלי לה בהא דמלאכת חוה"מ דרבנן, הרי אף אם מלאכת חוה"מ דאורייתא, מ"מ איסור גילוח במועד אינו אלא מדרבנן, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ב, - אך בפשוטו י"ל דס"ל להב"י כמש"כ בהגה' חת"ס בסוגיין דכיון שמסר הכתוב מלאכת חוה"מ לחכמים, ע"כ אחר שאסרו חכמים גילוח במועד, ה"ז אסור מדאורייתא, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-623)
624. והא"ר בסימן תקל"א סק"ב פירש כן גם בד' התוס', דנסתפקו באומן שחלה ונתרפא, וכ"ה בפסקי תוס' בפירקין. [↑](#footnote-ref-624)
625. ועיי"ש שכתב דאף בגונא שהי' בידו להסתפר, מ"מ כיון שאין דרכו בכך, מותר להסתפר במועד, ודמי למה שאמרו בירושלמי בבא מבית השבי' וביוצא מבית האסורין, דאף אם הי' יכול לגלח קודם המועד, מותר לגלח במועד, כיון שאין דרכו של אדם לגלח בבית השבי ובבית האסורין. [↑](#footnote-ref-625)
626. וזה מתפרש היטב להפמ"ג לטעמי' דעיקר איסור גילוח במועד הוא משום קנס ע"ז שלא גילח קודם המועד, ונתבאר בדף מס' 23, ובזה י"ל דכיון דעיקר מצות הגילוח היא בערב הרגל, לא קנסוהו כשלא הי' יכול לגלח בערב הרגל. [↑](#footnote-ref-626)
627. י"ל דהיינו משום שידע קודם לכן שלא יהא בידו לגלח בערב הרגל, וע"כ הי' לו לגלח קודם לכן ואינו אנוס, אך כשאירע לו אונס בערב הרגל, שפיר י"ל דחשיב כאנוס ומותר לגלח במועד, כיון שלא הי' מוטל עליו לגלח קודם לכן, - אך בתשו' חסד לאברהם או"ח סו"ס נ"ד כתב דאף בכה"ג לא חשיב כאנוס ואסור לגלח, דהו"ל כאונס ביום אחרון, ועיי"ש שנקט דגם מש"כ המג"א דמותר לגלח בכה"ג, הוא רק משום שהי' סבור שיהא בידו לגלח בערב הרגל, (וכ"כ הרש"ש לקמן י"ז ב' די"ל כן), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-627)
628. אך גירסת הירושלמי שלפנינו וכן העתיקו כמה קמאי הוא בכהן שיצא מא"י לחו"ל, וכ"כ המאירי, וכתב עפי"ז לדינא דכהן שיצא מא"י לחו"ל אסור לגלח במועד אף אם יצא לצורך, וכ"כ הגר"א בסימן תקל"א ס"ד, ועיי"ש שכתב דדעת הירושלמי דעיקר האיסור לצאת מא"י לחו"ל הוא בכהן, ודלא כדעת הבבלי בשלהי כתובות. [↑](#footnote-ref-628)
629. הריטב"א הק' על פי' זה, דמ"ט קרו לי' יצא שלא ברשות, ואם משום דכיון דלשוט או להרויח יצא לא תיקנו לו כלום כי הי' לו לבוא קודם בשעת הפנאי, אכתי ל"ה לי' למיקריי' יוצא שלא ברשות, - אך בפי' רגמ"ה ובפירש"י הנד' כתבו דשלא ברשות היינו שלא יצא ברשות אחרים אלא ברצון עצמו, ול"ה אנוס, וכ"כ הר"ן, - וי"ל עוד למש"כ תלמיד הרי"מ דהא דאסור לגלח, הוא משום דהי' לו להעלות על לבו וכו', וזהו דקרי לי' שלא ברשות, דהי' עליו לגלח, ומה שלא גילח הוא שלא ברשות. [↑](#footnote-ref-629)
630. ונמצא לפ"ז דהא דאסר ר' יהודה ביוצא להרוחה והא דאסרי רבנן ביוצא לשוט הוא מתרי טעמי, דהא דאסר ר' יהודה ביוצא להרוחה, הוא משום דאסור לפרוס בים הגדול ויצא באיסור, ולא אסר אלא כשהלך בים הגדול, והא דאסרי רבנן ביוצא לשוט הוא משום דיציאתו היא שלא לצורך כלל, ואף כשלא הלך בים הגדול, - אך הנה אי"ז מתישב במה שאמרו דטעמא דר' יהודה דאסר ביוצא להרוחה, הוא משום דמדמי לי' כלשוט, והרי דחד דינא הוא, - ולכאו' בעכצ"ל דהבבלי פליג בזה על הירושלמי וס"ל דטעמא דר' יהודה אי"ז משום דאסור לפרוס בים הגדול, אלא משום דס"ל דגם כשיוצא להרוחה דמי ליוצא לשוט שהוא יוצא שלא ברשות, ולא הביא הגר"א לד' הירושלמי, אלא להוכיח דגם לד' הירושלמי לא איירי ביוצא מא"י לחו"ל, וכבר כתב כן הקר"א לפי דרכו דהבבלי והירושלמי פליגי, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-630)
631. ולכאו' זהו מש"כ התניא רבתי בסימן נ"א דמותר לגלח קטן הנולד מלא שער, דאם לא נולד מלא שער ואין השער מצערו אסור לגלחו, ועמש"כ הא"ר בסימן תקל"א סק"ח על דבריו. [↑](#footnote-ref-631)
632. ובד' הערוה"ש שם ס"ו מבו' דהיינו משום דכל שאי"ז מצערו, ליכא צורך המועד בגילוחו, ואסור לגלחו משום איסור מלאכה, ומתישב בזה משה"ק הקר"א לעיל בסוגיין במש"כ בפירש"י דהא דמן הדין מותר לגלח במועד, הוא משום דשמחה היא לו, דא"כ מ"ט התירו לגלח את הקטן אף שאין לו שמחה, - וי"ל עוד, דאף בגונא דל"ש עיקר הגזירה, מ"מ לא הוציאום חכמים מכלל הגזירה, אלא משום כבוד המועד, וע"כ כל שאי"ז מצערו אכתי יש בזה לאיסור גילוח, וכ"כ בס' שמה"כ בסו"ס כ"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-632)
633. נתחדש בדבריו דאיסור גילוח במועד משום דשמא יכנס למועד כשהוא מנוול, אינה רק על המתגלח, אלא היא על כל ישראל, וכ"נ בד' הגרע"א בגהש"ס, אך י"ל דהוא משום דמכח ה"ט דשמא יכנס למועד כשהוא מנוול, לא התירו בזה לאיסור מלאכה, (וכמש"נ בדף מס' 23), ואיסור מלאכה הוא על כל ישראל, - אך הנה הריא"ז בפירקין כתב דקטן שנולד קודם המועד מותר לגלח במועד, דכשם שמותר לגלח בימי אבלו דאין אבילות לקטן כך מותר לגלח במועד, ומשמע דטעמא קאמר, דכ"ה דאין דיני אבילות על הקטן, ה"נ אין איסור גילוח במועד על הקטן, ומשמע לפ"ז דעיקר איסור גילוח במועד הוא על המתגלח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-633)
634. ומשמעות דבריו דטעמא דל"ק דכל שנולד קודם המועד אסור לגלחו במועד, אף דלאו בר מצוה הוא, הוא משום דגזרו קטן אטו גדול, וכ"כ הר"ן. [↑](#footnote-ref-634)
635. לכאו' ד' הנימו"י הם לטעמי', דמשמעות דבריו לקמן י"ז ב' דמה שאסרו גילוח במועד, הוא קנס ע"ז שלא גילח קודם המועד, וקטן דלאו בר מצוה הוא ול"ה מוטל עליו לגלח קודם המועד, אין לקנסו, ואמנם יש מקום לפרש לד' הנימו"י דהואיל ולאו בר מצוה הוא אין לחוש שיכנס לרגל כשהוא מנוול, וע"כ לא אסרו לגלחו במועד, אך אי"ז במשמעות ד' הט"ז. [↑](#footnote-ref-635)
636. לכאו' מכוון דבריו הוא כדעת הסוברים דמצות חינוך היא על האב, אך על הבן ליכא מצוה כלל, וע"כ אין לקנוס את הבן מכח הא דלא קיים האב את מצותו לגלחו. [↑](#footnote-ref-636)
637. התרוה"ד בסימן פ"ו כתב לפ"ז, דמי שהמיר דעתו ובא ליטהר במועד, שרי לגלח כדי לטובלו ולהכניסו לדת אמת, דכ"ה דמותר לגלח קטן משום דלא שייך בו הגזירה שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול, ה"נ בבא ליטהר לא שייכא הגזירה כולי האי, ועיי"ש שכתב להתיר עוד מטעמא אחרינא. [↑](#footnote-ref-637)
638. ועיי"ש שכתב דמ"מ בקטן הנראה כגדול אפשר דאסור לגלחו בפרהסיא, ועמש"כ בזה הפמ"ג שם. [↑](#footnote-ref-638)
639. אך לדעת הרי"ף ודעימי' דאבילות יום ראשון דאורייתא, כתב השאג"א בסימן ס"ה דמוכח מהכא דמצות שמחת הרגל דאורייתא היא בכל מיני שמחות, דאם אין המצוה אלא באכילת שלמי שמחה, אך שאר שמחות אינם אלא מדרבנן, היאך דוחה מצות שמחת הרגל דרבנן לעשה דאבילות דאורייתא, - ובסימן ס"ח הוכיח מהכא דאף בליל יו"ט הראשון איכא מצות שמחה מדאורייתא, דאל"כ היאך דוחה מצות שמחה בלילה הראשון דאורייתא, לעשה דאבילות דאורייתא, למ"ד דאנינות לילה דאורייתא, - והמנ"ח במצוה רס"ד סוסקכ"ח והעמודי אור בסימן סע"ו סק"ז הק' לדעת אביי בקידושין ל"ד ב' דאשה אינה מצווה בשמחה, דא"כ מ"ט אין אבילות נוהגת בה ברגל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-639)
640. המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סו"ס כתב לישב, דלא קאמר דאתי עשה דאורייתא ודחי עשה דרבנן, להשמיענו דאין אבילות ברגל אפילו לענין אכילת קדשים בזמן שביהמ"ק קיים, ועוד משום דל"ה מצי למימר אח"כ דבאבילות דהשתא לא אתי עשה רבנן ודחי עשה דאורייתא, שהרי מיירי גם ביו"ט אחרון דאידי ואידי דרבנן נינהו, - ובעיקר מש"כ המהר"ם דאין אבילות ברגל אפי' לענין אכילת קדשים, ואונן אוכל קדשים ברגל, כ"כ גם התורי"ד בסוגיין, ונחלקו בזה רבוותא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-640)
641. בחי' תלמיד הרי"מ כתב לישב בע"א, דכיון שהתחיל באבילות יום ראשון שהיא דאורייתא, הו"ל כל האבילות כאילו היא דאורייתא עד שגמר לכולה. [↑](#footnote-ref-641)
642. וכ"כ תלמיד הרי"מ, ועיי"ש שכתב דהא דמיבע"ל שהחמירו בזה יותר מברגל, הוא משום דשמא עשו חיזוק לדבריהם יותר משל תורה, ועוד, ועוד דכיון דמנודה על עסקי איסור נדוהו שעובר על דברי חכמים או אף על דברי תורה, לכך ניח"ל לרבנן שיתזלזל בפני הרבים אפי' במועד. [↑](#footnote-ref-642)
643. לפ"ז צ"ל דגם איסור תספורת במצורע אינו אלא מדרבנן, וכמש"כ תלמיד הרי"מ לקמן בסוגיין דמיבע"ל במצורע אם אסור בתספורת, משום דאי"ז בכלל ראשו יהי' פרוע לר"ע דקי"ל כוותי', וזהו דמוכחינן ממתניתין דנוהג צרעתו ברגל, וצ"ע דמ"ט פירשו רש"י ותלמיד הרי"מ להאיבעיא לענין תכבוסת ושאילת שלום, ולא פירשוה לענין גילוח [↑](#footnote-ref-643)
644. וכ"כ המל"מ בפ"ז מיו"ט הי"ט ד"ה ולכאורה דודאי לא נסתפקו בגמ' בטומאת המצורע אם היא נוהגת ברגל, ולא נסתפקו אלא בשילוח ובתגלחת דמדין אבילות נגעו בה דהיינו מופרש ומובדל, וכן נמי אסור בתספורת כאבל, וכתב דמה"ט פירש"י להאיבעיא רק לגבי דינים אלו. [↑](#footnote-ref-644)
645. הזכרון שמואל בסימן ע"ט הק' ע"ז דאי"ז מתישב בד' רש"י גופי', דבדבריו בפסחים ס"ז א' ד"ה לפנים ממחיצתו מבו' דהא דמצורע משתלח מעיירות המוקפות חומה, הוא משום דין שילוח מחנות, ואם נכנס עובר בלאו דלא יטמאו את מחניהם, - אך באמת פירש"י הנד' הכא אינו מפירש"י שפירש להאיבעיא לענין תכבוסת ושאילת שלום אלא מפי' רגמ"ה, וא"ש. [↑](#footnote-ref-645)
646. ומש"כ הריטב"א די"ל דכיון דאין לו היתר אלא בערב הרגל בלחוד והוא טרוד התירו לגלח במועד דאנוס הוא, לכאו' הוא כמש"כ החיי אדם בכלל ק"ט ס"ה דאותם שהותרו לגלח במועד, היינו אף כשהי' להם שהות בערב יו"ט לגלח אלא שלא הי' להם פנאי, ונתבאר בדף מס' 23, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-646)
647. אך בפירש"י ודעימי' מבו' שמביאין את הקרבנות אחר גילוח, והמל"מ בפ"ז מיו"ט הי"ט תמה ע"ז, דאף דכן הוא במצורע ובנזיר טמא, אך בנזיר טהור הויא התגלחת אחר הקרבנות, ועיי"ש שכתב דלפירש"י הנד' ניחא, שפירש להא דתנן במתניתין נזיר דהוא נזיר טמא, אך קשיא בד' הנימו"י שפירש למתניתין בנזיר טהור, ואפ"ה כתב דמביאין את הקרבנות אחר גילוח, וקשיא כן גם בפירש"י ובפי' הר"י מלוניל, ועיי"ש מש"כ בזה, עוד הק' המל"מ במש"כ רש"י דאינם קרבים ביום השמיני בזמנו, שהרי גם עכשיו אינם קרבים ביום השמיני שהוא זמנם, שהרי קיימינן במי שהי' לו פנאי לגלח ועבר היום השמיני. [↑](#footnote-ref-647)
648. יש להעיר בזה, דדעת כמה מרבוותא בנדרים ד' א' דנזיר עובר בבל תאחר תגלחתו מיד אם שיהה תגלחתו אחר הבאת קרבנותיו, וא"כ היאך נימא דיביא קרבנותיו ברגל וישהה תגלחתו עד לאחר הרגל, הרי עובר בבל תאחר, ואמנם י"ל דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת בשוא"ת, אך לכאו' מטעם זה נימא דלא יאסרו עליו לגלח, - וי"ל דאינו עובר בבל תאחר אלא כשיש בידו לגלח ואינו מגלח, אך כל שאסור לגלח מתקנ"ח, אינו עובר כלל בבל תאחר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-648)
649. ועיי"ש שכתב דאין לומר דיום א' של ימי הרגל יעלה לו למנין ל', ושאר ימי הרגל יבטלו ממנו גזירת ל', כיון שמצאוהו עוסק בו, ויהא מותר לגלח בתוך המועד, שהרי תנן לקמן י"ט א' דהרגלים מפסיקין ואינם עולין. [↑](#footnote-ref-649)
650. ועיי"ש שעמד עוד, דמ"ט לא פירשה כפשוטה דאסור לגלח ברגל משום אבילות ל', ועיי"ש מש"כ בזה, והרש"ש כתב בדעתו דאבילות ל' אינה נוהגת במועד, וכ"כ המרכה"מ בפ"ז מיו"ט הי"ח, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-650)
651. אך המחזיק ברכה בסימן תקל"א אות ב' בסו"ד כתב דגם מכוון פירש"י הנד' הוא דאסור לגלח בכה"ג במועד משום גזירת ל', וכ"נ בד' הקר"א. [↑](#footnote-ref-651)
652. הריטב"א פירש לדבריו דהיינו משום דדמי למה שאמרו בתענית כ"ט ב' דאסורין לכבס ולהניח דלי"ב כבוד שבת, ותמה ע"ז, דהתם כשלובש אותו בחמישי לי"ב כבוד שבת, שהוא מתלכלך קודם השבת, אך בגילוח ודאי איכא כבוד שבת כשהוא מגלח בחמישי, ועוד, דאף אם כשמגלח בחמישי ליכא כבוד שבת, יגלח בשישי, דהוא ודאי מפני כבוד השבת, ועד"ז הק' תלמיד הרי"מ. [↑](#footnote-ref-652)
653. מבו' בדבריהם דאף דאנשי משמר מותרין לספר בחמישי או בשישי בשבת מפני כבוד השבת, מ"מ אם חל הרגל באמצע ימי משמרתו, אסור לגלח בערב הרגל. [↑](#footnote-ref-653)
654. ועיי"ש שהק' דאף לתנא דידן דחשיב כמאן דלא שלים משמרתו, מ"מ הוא מותר לגלח ביום ו', שהרי אנשי משמר מותרין לגלח בחמישי וכ"ש בשישי, וכתב דאה"נ, אלא דמשום חד יומא לא מצי למיתניי' בהדי אינך שמגלחין בכל המועד, ועמש"כ בזה הקר"א והרש"ש. [↑](#footnote-ref-654)
655. מבו' בדבריו דאנשי משמר אינם מותרין לגלח אלא בחמישי בשבת, אך בשישי אסורין לגלח, וע"כ ל"ה בידו לגלח בערב הרגל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-655)
656. ואמנם הנה בד' הפסקי תוס' משמע דהיינו רק אם בידו לגלח ג' ימים קודם הרגל, כגונא דסוגיין דהרגל חל ביום א', ובידו לגלח ביום ה', אך אם בידו לגלח ב' ימים קודם, אסור לגלח במועד, וי"ל דמה"ט הוא דבכל רגל שחל ביום א', אסור לגלח ברגל, אף שלא הי' בידו לגלח בערב הרגל עצמו, וזה דלא כמש"כ המג"א דסגי במה שלא הי' בידו לגלח בערב הרגל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-656)
657. שהרי בד' רש"י משמע דאין ההיתר אלא ביום ה' ולא ביום ו', ומה"ט הוא דלא הותר אלא בכיבוס ולא בגילוח, וכמש"כ הריטב"א ותלמיד הרי"מ בביאור דבריו, ואפ"ה אם הי' מותר לגלח ביום ה', הי' אסור לגלח ברגל. [↑](#footnote-ref-657)
658. אך שמא י"ל דשאני הכא דכיון דביום ו' הוא אסור בגילוח, הרי דזמן הגילוח דילי' לרגל הוא ביום ה', דכ"ה דכשחל הרגל ביום א', הוי זמן הגילוח ביום ו', ה"נ כשנאסר הגילוח ביום ו', הוי זמן הגילוח ביום ה', וע"כ כל שלא גילח ביום זה אסור לגלח ברגל. [↑](#footnote-ref-658)
659. ואף אי נימא דאיירי כשגילח קודם המשמר, עמש"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן קנ"ד (ד"ה והנה בענין תגלחת), הרי מ"מ מהא דחזינן דשרי בכה"ג לגלח במועד, ול"ד למי שגילח ערב הרגל דאסור לגלח במועד, מבו' דעיקר גזירת גילוח היא רק כשהי' בידו לגלח בימים שקודם הרגל. [↑](#footnote-ref-659)
660. ועיי"ש שכתב עוד, דלפ"מ דס"ד לקמן בסוגיין דלא הותר ליטול אלא צפרנים דיד, בע"כ דטעמא דר' יוסי הוא משום דמאיס התירו לו, ולפ"ז י"ל דגם למסקנא הוא כן, אלא דאיידי דהתירו דיד התירו נמי דרגל, ועמש"נ להלן ובהערה שם מד' תלמיד הרי"מ בטעם הס"ד דלא הותר ליטול אלא צפרנים דיד. [↑](#footnote-ref-660)
661. וזהו דתניא דכשם שאמרו אסור לגלח במועד כך אסור ליטול צפורנים במועד וכו' וכשם שאמרו אבל אסור לגלח בימי אבלו כך אסור ליטול צפורנים בימי אבלו, דלאו היינו דכ"ה שאסרו בזה אסרו בזה, אלא היינו דבכלל מה שאסרו גילוח במועד ובימי אבלו, נאסר אף נטילת צפרנים, - והך מילתא דאיסור נטילת צפרנים אינו איסור בפנ"ע אלא הוא מכלל איסור גילוח, הוא מבו' כן להדיא בל' הרמב"ם בפ"ה מאבל ה"א וה"ב ובפ"ו ה"ב וה"ג, עיי"ש, וכ"נ ממש"כ הריטב"א לקמן י"ח ב' דמילתא דפשיטא היא שלא נאסר במועד מעולם אלא תגלחת וכיבוס בגדים אבל כיבוס הראש ורחיצת מרחץ ל"ה בגזירה מעולם וכו', ולא הזכיר דאף נטילת צפרנים נאסרה, (לפ"מ שצידד הריטב"א דאסור ליטול צפרנים בכלי), והיינו משום דהוא בכלל תגלחת. [↑](#footnote-ref-661)
662. ועפי"ז יש לפרש מה שאמרו לקמן בסוגיין דלא הותר ליטול צפרנים בכלי אלא בשינוי, דכיון דמכח האיסור שאסרו חכמים בגילוח, הי' לנו לאסור אף בגילוח צפרנים, אלא שהתירו חכמים בזה, לא התירו אלא ע"י שינוי, - ויש להוסיף מש"כ הריטב"א דהא דלא הותר אלא בשינוי הוא משום דסגי לי' בהכי שלא יהא מנוול ברגל, ולמש"נ היינו דמה שהוציאו לגילוח צפרנים מכלל גזירת גילוח, הוא משום צורך הרגל, ולא התירו לזה אלא ע"י שינוי דסגי לי' בהכי. [↑](#footnote-ref-662)
663. צ"ב, דאף דצפרנים דרגל אי"ז ליפות, מ"ט יהא אסור ליטלם במועד, הרי גזירת גילוח לא גזרו בצפרנים, דכיון דבצפרנים דיד לא גזרו, אין מקום לגזור במסוים על צפרנים דרגל, דאדרבה כיון דאי"ז ליפות, לי"ב להגזירה דשלא יכנס לרגל כשהוא מנוול, ומשום איסור מלאכה ג"כ אין לאסור בזה, כיון דהוי זה לצורך המועד, דאף דאי"ז ליפות, מ"מ כיון דהוא דרך תענוג, (וכמש"כ תלמיד הרי"מ דמה"ט ה"ז אסור בימי אבלו), הו"ל הנטילה לצורך המועד, - ולמש"נ לעיל מד' תלמיד הרי"מ דהנידון לאסור בנטילת צפרנים הוא משום דלא חילקו בין גילוח לנטילת צפרנים, י"ל דע"כ לא התירו אלא ביד דהוא ליפות, ומשום צורך הרגל הוציאום מכלל גזירת גילוח, וכמש"נ לעיל בהערה מד' הריטב"א דמה שהתירו גילוח צפרנים, הוא משום צורך הרגל, אך צפרנים דרגל דאי"ז ליפות, לא הוציאום מכלל גזירת גילוח. [↑](#footnote-ref-663)
664. והתוס' כתבו בתחילת דבריהם דהיינו משום דס"ל דקי"ל כר' יהודה דאסור ליטול צפרנים במועד, ואף ר' יהודה לא אסר אלא בגנוסטרי, אך בשיניו שרי, - אך בד' ש"ר מבו' דהיינו דאף דקי"ל כר' יוסי דמותר ליטול צפרנים במועד, היינו רק בשיניו, אך בכלי אסור, - ועמש"כ בזה הקר"א. [↑](#footnote-ref-664)
665. וכתב בשם מקצת רבוותא דלא הותר ליטול צפרנים בימי אבלו בשיניו, אלא אחר ז', אך בתוך ז' אסור, והאו"ז בהל' אבילות סימן תמ"ב כתב כן בדעת פי' ר"ח בסוגיין, - ונחלק ע"ז דאף בתוך ז' מותר ליטול בשיניו, ומבו' בדבריו דבגנוסטרי אסור ליטול אף בתוך ל', וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מאבל ה"ב ובפ"ו ה"ג, והרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבלות, והשו"ע ביו"ד סימן ש"צ ס"ז, - והבה"ג בהל' אבל כתב דלאחר ז' מותר ליטול אף בגנוסטרי, ועמש"כ התוס' בסוגיין בטעמו, וכ"כ הרי"צ גאות בהל' אבל, והסמ"ג בהל' אבילות, והסמ"ק בסימן צ"ז. [↑](#footnote-ref-665)
666. השבה"ל בסימן רל"א כתב דכן משמע בפי' רגמ"ה, ולכאו' הוא ממש"כ רגמ"ה בהא דסבור מינה דיד אין דרגל לא, דקאי על ימי אבלו, וכ"כ בפירש"י הנד', וה"נ מתפרש הא דמסיק דבגנוסטרי אסור דהוא בימי אבלו. [↑](#footnote-ref-666)
667. והריבב"ן הוכיח כן ממה שהתירו לעיל י' ב' ליטול צפורני הבהמה במועד בגנוסטרי, וכ"ש לאדם דשרי, - וצ"ב, דלכאו' הטעם לאסור נטילת צפרנים לאדם בכלי, הוא משום גזירת גילוח, אך בבהמה דליכא לגזירה זו שפיר מותר ליטול אף בכלי. [↑](#footnote-ref-667)
668. הר"ן כתב דיש דוחין דמה שלא אמרו דש"מ ד', הוא משום דלא בא לומר אלא הקולות שלמדנו ממנו, וזו חומרא היא. [↑](#footnote-ref-668)
669. ועמש"כ בס' שמה"כ פי"ג הערה 86 אם מותרת ליטול צפרני' לצורך טבילת מצוה במוצאי יו"ט. [↑](#footnote-ref-669)
670. וכתבו דיש להתיר ליטול צפרנים ע"י נכרי לצורך טבילת מצוה, דהותר אמירה לנכרי במקום מצוה, וכ"כ ההג"א בסימן י"ט. [↑](#footnote-ref-670)
671. ובזה מתפרש הא דהותר ליטול בשיניו, ובד' התוס' (בד"ה ובגנוסטרי) מבו' דהוא משום דהו"ל שינוי, והיינו משום דמכח הגזירה אסרו חכמים נטילת צפרנים, והו"ל מכלל הדברים שנאסרו במועד, ולא נאסר אלא כדרכו, אך בשינוי שרי. [↑](#footnote-ref-671)
672. ובד' המהר"ם מר"ב שם מבו' דגם באיסור נטילת צפרנים לאבל, לא נאסר ליטול ע"י נכרי, אלא משום איסור אמירה לנכרי, וכ"כ השו"ע בסימן ש"צ ס"ז, והט"ז שם סק"ג, והש"ך שם סק"ד, והרמ"א שם ובדרכ"מ שם כתב דה"נ לא נאסר ליטול ע"י ישראל אחר אלא משום איסור אמירה, אך הט"ז שם נקט דאיסור נטילת צפרנים לאבל מוטל על כל ישראל, והש"ך שם כתב דיש לאסור בזה משום שליחות, ואכמ"ל, ועמש"כ בזה החדרי דעה שם. [↑](#footnote-ref-672)
673. והיינו דדוקא בנטילת צפרנים שדרכו ע"י עצמו, לא אסרו אלא ליטול לעצמו, וע"כ לא נאסר ליטול ע"י נכרי אלא משום אמירה לנכרי, אך בגילוח שדרכו ע"י אחר הוי עיקר הגזירה שלא להתגלח אף ע"י אחר, ול"ב בזה לאיסור אמירה לנכרי. [↑](#footnote-ref-673)
674. צ"ב, שהרי לדעת ר"ת גופי' דכל שגילח בערב יו"ט שרי לגלח במועד, בע"כ דבההיא דר' יוחנן לא נטל צפרניו בערב יו"ט, דאל"כ מהו שאמרו דש"מ דמותר ליטול צפרנים בחוה"מ, וא"כ שפיר י"ל כן גם לדידן. [↑](#footnote-ref-674)
675. ואף למש"כ הערוה"ש בסימן תקל"ב ס"א דאף מי שנטל צפרניו קודם ערב הרגל ול"ה לו בערב יו"ט מה ליטול ונתגדלו בחוה"מ מותר לו ליטלם, היינו רק כשלא הי' לו בערב הרגל כלל מה ליטול, אך כל שהי' לו מה ליטול, אף שלא הי' בזה ניוול, אסור ליטול במועד, וכ"ה מבו' בתשו' נחלת שבעה סימן נ"ז דאף שנטל צפרניו בער"ש דקודם הרגל, אסור ליטול צפרניו בחוה"מ. [↑](#footnote-ref-675)
676. תלמיד הרי"מ כתב דיש כמה נקיי הדעת כשניתז להם ציפורן אחד בשעת גילוח ואינן יכולין למצאו כדי לקוברו וכו', שמביאין מכבדת ומכבדין כל סביב מקומם כדי לנדדו ממקום שנפל בו תחילה, וכ"כ הפרישה בסימן רמ"א סק"ד, - אך הא"ר בסימן ר"ס סק"ז כתב דמשמעות ד' הרי"ף דדוקא כשהשליכן חוץ לחדר הוי שינוי מקום, והמ"ב שם סק"ו הביא להפלוגתא בזה. [↑](#footnote-ref-676)
677. בפי' הר"ש בן היתום כתב דהא דאשתני היינו שדרכום בני המדרש ובטלו להן עם העפר, ובכה"ג אינם מזיקין. [↑](#footnote-ref-677)
678. בפי' רגמ"ה כתב במה שאמרו דאם ביקשו ממנו שפה הי' מתיר להם, דהיינו דלי"ב משום בלא תשחית פאת זקנך, וכ"כ בפירש"י הנד', - והתורי"ד הביא לפי' זה בשם רש"י, ונחלק ע"ז וכתב לפרש דהוא לענין חוה"מ, - וצ"ב, דלכאו' גם לפי' רגמ"ה עיקר מה שאמרו דהי' מתיר להם, היינו דהי' מתיר נטילת שפה בימי אבלו, או בחוה"מ, דבזה הוא דמיירי הכא, אלא דהוצרך לפרש דלי"ב משום בל תשחית פאת זקנך, דאל"כ היתה נטילת שפה אסורה מכח זה. [↑](#footnote-ref-678)
679. אך עיי"ש שהביא למש"כ המג"א דלא גזרו כלל בגילוח שאר אברים, והניח בצע"ק, ומבו' מדבריו די"ל דאף דלא גזרו בגילוח השפה משום דע"י גידול השפה לא יהא מנוול, היינו רק בשפה, אך בשאר אברים גזרו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-679)
680. ועיי"ש שהביא מד' הסמ"ג לאוין ע"ה דמותר ליטול צפרניו ושפה בחוה"מ אפי' בלא שינוי, וי"מ בשינוי דוקא, - אך בד' הסמ"ג שלפנינו לא הובא פלוגתא זו אלא בדין נטילת צפרנים. [↑](#footnote-ref-680)
681. הש"ך שם סק"א תמה דהוא דלא כמש"כ בב"י שם דקי"ל כדעת הרמב"ם והראב"ד. [↑](#footnote-ref-681)
682. בד' הפסקי רי"ד משמע קצת דלא פליג ר' אמי על רב, אלא בא לפרש לד' רב דלא הותר ליטול את השפה אלא כשהיא מעכבת את האכילה. [↑](#footnote-ref-682)
683. ועיי"ש שכתב דהתוס' פירשו בשם ה"ר נתנאל דהא דהנחה כ"ש מעכבת היינו דהשפה התחתונה שהעליונה נחה עלי' לא הותר ליטלה אלא כשהיא מעכבת, ולכאו' הוא ע"ד פי' הראב"ד, והיינו דלרב הותר ליטול את השפה העליונה אף כשאינה מעכבת, ואת השפה התחתונה לא הותר ליטול אלא כשהיא מעכבת, ולר' אמי לא הותר ליטול אף את השפה העליונה אלא כשהיא מעכבת. [↑](#footnote-ref-683)
684. אך המאירי לעיל י' ב' כתב ועוד דכיבוס אינו מעשה הדיוט, שהרי בכלי צמר אסור כל שהי' אפשר לו לכבס מערב יו"ט, ועיי"ש שכתב דכלי פשתן שצריך לכבסן תמיד מותר לכבסן במועד אף במעשה אומן, ועמש"נ בזה בסימן י"ט? סק"ג. [↑](#footnote-ref-684)
685. ומה שהוצרך הביאוה"ל לזה, הוא לטעמי' דס"ל בכ"ד דמלאכה שעיקרה הוא במעשה הדיוט, לא הותרה לצורך המועד אלא ע"י שינוי, וכמש"נ בדעתו בדף מס' 7 בהערה, וע"כ אף דכיבוס הוא מעשה הדיוט, מ"מ הדין נותן דלא יהא מותר לצורך המועד אלא ע"י שינוי. [↑](#footnote-ref-685)
686. אמנם הנה הרמב"ן בתורת האדם שער האבל ענין האבילות כתב דבימי אבלו אסור לכבס מטפחות ידים אע"פ שמותרין בחוה"מ, וכתב לדמותו להא דאסרו לכבס כלי פשתן בימי אבלו, אף דמותר לכבסן בחוה"מ, ומשמע דהא דמותר לכבס מטפחות הידים, הוא משום דלא גזרו חכמים לאסור בזה כיון דהן צריכין תדיר, וזהו דס"ד דיהא מותר לכבסן בימי אבלו, דאם הא דמותר לכבסן הוא משום דליכא בזה לטעם הגזירה דשלא יכנס לרגל כשהוא מנוול, אי"ז טעם כלל להתיר בימי אבלו, - אך י"ל, דאף דעיקר הא דמותר לכבס מטפחות הידים הוא משום דליכא בזה לעיקר טעם הגזירה, מ"מ מה שהוציאום מכלל הגזירה הוא רק משום הצורך שבכיבוסן, אלא דאם הי' בזה לעיקר טעם הגזירה לא היו מתירין חכמים בזה, וע"כ שפיר הי' מקום לדון דיהא מותר אף בימי אבלו, ועד"ז מצינו במש"כ התוס' ועוד מקמאי לקמן י"ח א' לדון בדין כיבוס בימי אבלו במי שאין לו אלא חלוק אחד, ונתבאר בדף מס' 27. [↑](#footnote-ref-686)
687. ובפי' הר"ש בן היתום כתב דהואיל והעם בטילין רוחצין אותן, ושמא דבריו מתפרשים כמש"כ תלמיד הרי"מ דמשום כבוד ספרים התירו לכבס, והא דצורך כבוד הספרים הוא שיכבסו אותם במועד, הוא משום דהעם בטילין ויש מי שיכבסם. [↑](#footnote-ref-687)
688. משמעות דבריו דכבר נתכבסו קודם המועד אחר שנסתפרו, ועכשיו כשיש כמה בנ"א לגלח במועד צריך לחזור ולכבסן, וכ"כ הריטב"א דאיירי כשנתלכלכו במועד, ועיי"ש שתמה ע"ז, דאותן שמגלחין במועד מיעוטא נינהו, ואין בזה כדי שיהא צריך הספר לכבס מטפחתו, ועד"ז הק' תלמיד הרי"מ, (והק' עוד, דכיון דלא הותרו לגלח במועד אלא ע"י דחי', היאך יותרו מכשירין דידהו, וצ"ב), - אך המאירי כתב דמותר לכבסה מפני שנתלכלה מערב יו"ט ע"י המתגלחים, ושמא הוא משום דל"ה מוטל עליו לכבסה בערב יו"ט, כיון דאין משתמשין בה במועד, (אלא דמקרה הוא שנתחדש דצריך לגלח במועד), או היינו משום דכיון דמגלחין עלי' בערב יו"ט, ליכא שהות לכבסה קודם הרגל. [↑](#footnote-ref-688)
689. וממה שלא פירשו כפירש"י דהוא מטפחות שמנגבין בהן פניו וידיו, אף דאי"ז בכלל מטפחות הידים, להני קמאי שפירשוה במטפחות שמנגבין בהן הידים בשעת אכילה, משמע דס"ל דמטפחות אלו אינם מתלכלכים כ"כ ולא הותר לכבסן במועד, ובפי' מסכת משקין לחד מקמאי כתב דמטפחות הידים הוא מפה שמקנח ידיו כשנוטל אותן. [↑](#footnote-ref-689)
690. ועיי"ש שציין לד' הא"ר, וכנראה מכוון דבריו למש"כ הא"ר דבד' הכל בו מבו' דדבריו קיימי על מטפחות הספג, ואף שצידד הא"ר דדבריו קיימי גם על מטפחות הידים והספרים, מ"מ כיון דהשו"ע והמג"א לא הביאו לדינא לד' הכל בו כלל, לא חשש לזה המ"ב אלא במטפחות הספג שנתפרשו להדיא בד' הכל בו. [↑](#footnote-ref-690)
691. צ"ע, דלא מצינו דין לבישת לבנים אלא בזבות ונדות, אך בזב ספירתו היא ע"י כיס שתולה בפי האמה, וכמבו' בשבת י"א ב'. [↑](#footnote-ref-691)
692. והמג"א בסימן תקל"ד סוסק"ד כתב די"ל דבבגדי קטנים אסור לכבסן בפרהסיא, ויש לחוש בזה למראית העין, דאפשר שיש להן עוד בבית, ובס' שמה"כ סימן כ"ג הערה 1 כתב דהיינו משום דכל שיש להן עוד בבית אסור לכבסן אף אם ה"ז לצורך המועד, דאי נימא דלא נאסר אלא כשאי"ז לצורך המועד, ל"ה לנו לאסור לכבס בפרהסיא, דמ"ש מכל מלאכה שהיא לצורך המועד דמותר לעשותה בפרהסיא, ולא חיישינן שיאמרו דאי"ז לצורך המועד. [↑](#footnote-ref-692)
693. משמעות דבריהם דטבילת הבגדים אסורה משום כיבוס, וכ"נ להדיא בד' המאירי שכתב דהטעינתם תורה כיבוס בגדים בטהרתן, ומשמע דאיסור הכיבוס הוא באותו הכיבוס שהטעינתם תורה בטהרתן, ונתחדש בזה דאף דאין כונתם בטבילת הבגדים לשם כיבוס, אלא לשם טבילה, מ"מ יש בזה לאיסור כיבוס, דשריית הבגד זהו כיבוסו, ועמש"כ בזה בס' שמה"כ פי"ד הערה 8 וצ"ע. [↑](#footnote-ref-693)
694. הגרח"ק שליט"א במכתבו הנד' בס' מבקשי תורה חוה"מ הוכיח מזה דגם ניקוי כתם הוא בכלל גזירת כיבוס, ולא הותר אלא בבעלת כתם, - אך הגריש"א זצ"ל השיב במכתבו הנד' שם דהכא היא מכבסת את כל הבגד לצורך לבישת לבנים. [↑](#footnote-ref-694)
695. אמנם הנה הפמ"ג במש"ז בסימן תקל"ד סק"א עמד במה שהשמיט השו"ע לדינא דבע"ק, ולכאו' מבו' מדבריו דהא דהתירו בהני גווני, הוא משום שנטנפו בגדיהם ע"י הקרי והכתם, וע"כ ה"ז נוהג אף בזה"ז, - אך אי"ז במשמעות לישנא דמתניתין דעולין מטומאה לטהרה, דאם הוא משום שנטנפו בגדיהם, לא תלי בהא דהן עולין לטהרה, וגם לא משמע כן ממה שעמד הפמ"ג שם בסו"ד בטעם הא דלא התירו אלא כשנמצאו במועד, דאם הא דשרי הוא משום שנטנפו בגדיהם, ודאי דאין להתיר כשאירע כן קודם הרגל, שהי' להם לכבסן קודם הרגל. [↑](#footnote-ref-695)
696. והא דבבע"ק לא התירו כשאירע לו קרי קודם הרגל, הוא משום דהי' יכול לכבס קודם הרגל, שהרי בע"ק אינו מטמא בגדים, אלא שנטמא הבגד מן הש"ז שעליו, והי' לו לכבסו קודם הרגל, וצ"ע בד' הפמ"ג שנקט דגם בבע"ק הי' לנו להתיר גם כשאירע לו קרי קודם הרגל. [↑](#footnote-ref-696)
697. ועיי"ש שכתב עוד דמקורו הוא ממש"כ המ"מ בשם רש"י ומפרשים, ולכאו' מכוון דבריו למש"כ המ"מ בפ"ז מיו"ט הי"ט דדעת רש"י ומפרשים אחרים שהעולין מטומאה לטהרה שהיו יכולין לגלח קודם לכן ולא גילחו אסורין לגלח במועד, וס"ל דאף לענין כיבוס הוא כן, וצ"ע, והדרכ"מ שם סק"ב כתב במש"כ הראב"ד להתיר לבע"ק ובעלת כתם לכבס במועד, דהוא שלא כדעת רש"י והמפרשים שהביא המ"מ, והפמ"ג במש"ז שם סק"א והקר"א בסוגיין תמהו ע"ז, דפלוגתת רש"י והמפרשים על הרמב"ם היא בדין גילוח, אך בדין כיבוס שרי אף לדעת רש"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-697)
698. והרמב"ן בהל' חוה"מ הוכיח מהתם דמלאכה הנעשית לצורך המועד א"צ צינעא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-698)
699. אך העירו דבד' המרדכי שם שהביא לדין זה בכלל דיני חוה"מ, ולא הביא כלל למה שאמרו בתוספתא דאסור לכבס בימי אבלו, משמע להדיא דס"ל דקאי על חוה"מ, וכן נקט במנהגי מהר"ש סימן רכ"ה בד' המרדכי שפירש לד' התוספתא דקאי על חוה"מ, ועמד לפ"ז בסתירת ד' המרדכי, והביאו המהרי"ל בהל' חוה"מ סט"ז, - ועוד צ"ע בד' הב"י דהכא נקט לדינא דד' התוספתא קיימי על אבל, אך בחוה"מ שרי אף בפרהסיא, ולענין גילוח הביא בסימן תקל"א ס"ה לדינא דהתוספתא דאסור בפרהסיא, ועמד בזה המג"א בסימן תקל"ד סק"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-699)
700. ומשמעות דבריו דמה שאמרו לקמן דלדידי חזי לי ימה של טבריא וכו', איירי ביחידים שכיבסו את שלהם, ולא איירי באומן המכבס, וכ"כ המאירי לקמן י"ט א', - וכתב לישב עוד, דשמא ימה של טבריא מקום צינעא הי', אך זה דלא כמש"כ הראב"ד וש"ר דהו"ל פרהסיא, וכ"כ המאירי בסוגיין. [↑](#footnote-ref-700)
701. ועיי"ש שכתב דלפ"ז אם מכבס כסות שלו א"צ צינעא, והא דקתני סיפא מכבס בצינעא, ה"ק לא יוליך כליו לכובס בפרהסיא, אבל מכבס הוא הכובס בצינעא בתוך ביתו בין באבל בין במועד, ולישנא דשוי לתרווייהו נקט. [↑](#footnote-ref-701)
702. המ"ב שם סק"י כתב דכמה אחרונים הסכימו לד' הרמ"א, דכיון שמתכבס יפה ע"ג הנהר והוא לצורך המועד לא החמירו חכמים בכל אלו, אף שאין הכל יודעין שהי' במדינת הים וכו'. [↑](#footnote-ref-702)
703. ועיי"ש שהוסיף דהוא משום דאם לא יכבס ברגל כיון שאין לו להחליף יצטער, ומבו' דאף דליכא בזה לטעם הגזירה, כיון דצריך לכבס במועד אף כשכיבס קודם הרגל, מ"מ לא הוציאוהו חכמים מכלל הגזירה, אלא משום דאל"כ יצטער, - וכ"ה מבו' ממש"כ הב"י בסימן תקל"ד בתו"ד דהא דמי שיש לו חלוק מותר לכבס, הוא רק כשאינו מוצא מי שישאילנו חלוק, דאם במוצא למה התירו לו לכבס במועד, והרי דלא הוציאוהו חכמים מכלל הגזירה אלא משום דא"א לו בע"א. [↑](#footnote-ref-703)
704. אך בד' התוס' לעיל י"ד א' ד"ה שאין לו מבו' שפירשו מעיקרא דטעם ההיתר בזה הוא משום שלא הי' בידו לכבסו קודם הרגל, שיהא בלא חלוק בשעת כיבוס, והק' ע"ז דא"כ היאך הוא מכבסו במועד, וכיון דגם כשמכבסו במועד הוא נשאר בלא חלוק בשעת כיבוס, הרי הי' בידו לכבס כה"ג קודם הרגל, וכתבו לדון דטעם הא דמותר לכבסו במועד, הוא משום דכיבסו קודם הרגל ונתלכלך במועד, והק' דא"כ גם בב' חלוקין הי' לנו להתיר בכה"ג שכיבס קודם המועד ונתלכלך במועד, וכתבו דדי לו בב' חלוקין אחד ליו"ט ראשון ואחד ליו"ט אחרון, - ולכאו' מכוון דבריהם דבב' חלוקין באופן הרגיל אם הי' מכבס את שניהם קודם הרגל ל"ה צריך לכבס במועד, דסגי לי' בב' חלוקין, וע"כ אסרו עליו לכבס במועד, ומשא"כ בחלוק אחד, דגם אם הי' מכבס קודם הרגל הי' צריך לכבס במועד, לא אסרו עליו לכבס במועד. [↑](#footnote-ref-704)
705. יש להעיר דמ"ט לא אסרו בזה משום דמכוין מלאכתו במועד, וכמש"כ כן תלמיד הרי"מ לעיל מינה באותם שהותרו לכבס במועד, שאם הי' בידם לכבס קודם הרגל אסורין לכבס במועד משום דהוי כמכוין מלאכתו במועד, ובפשוטו י"ל דהוא משום דגם אם הי' מכבס קודם הרגל הי' צריך לכבס במועד, וכמש"כ תלמיד הרי"מ, וע"כ ל"ה כמכוין מלאכתו במועד, - וי"ל עוד, דכיון שבמועד נטנף הבגד יותר ממה שהי' מטונף קודם הרגל, ל"ה כלל כמכוין מלאכתו במועד, כיון דצורך זה שיש לו ברגל, ל"ה קיים קודם הרגל, ואף בגונא דאם הי' מכבס קודם הרגל ל"ה צריך לכבס במועד, מ"מ כיון דקודם הרגל ל"ה לו את צורך הכיבוס שיש לו במועד, אי"ז בכלל מכוין מלאכתו במועד. [↑](#footnote-ref-705)
706. ועיי"ש שכתב לדמותו למה שאמרו בנזיר ומצורע דאף אם הי' להם פנאי לגלח ולא גילחו מותרין לגלח במועד, דלא שייך למקנסינהו דודאי לא ישהו קרבנותיהם, וזה לפ"מ שפירש לעיל י"ז ב' בשם מורו בטעם התירא דנזיר ומצורע שהי' להם פנאי, ונתבאר בדף מס' 24. [↑](#footnote-ref-706)
707. ועיי"ש שכתב דלפ"ז צ"ל דכשבא לכבס חלוקו אסור לשאול חלוק מחבירו וללבשו בעודו מכבס חלוק זה, כדי שיהא איזורו מוכיח עליו, ועמד ע"ז דא"כ הו"ל להפוסקים לכתוב ההיא דאיזורו מוכיח עליו ללמדינו דין זה, וכתב די"ל דהוא משום דבלא"ה ודאי דאיירי כשאינו מוצא מי שישאילנו, דאם מוצא מי שישאילנו אין להתיר לו לכבס במועד, ואף דאכתי נפ"מ בזה בגונא שמוצא מי שישאילנו חלוק בעוד שמכבס חלוק זה בלבד, ואינו רוצה להשאילו לזמן יותר, דיהא אסור ללבוש החלוק השאול בעוד מכבס, מ"מ לא חשו הפוסקים להזכיר לזה, משום דשאלה כה"ג לא שכיחא. [↑](#footnote-ref-707)
708. השו"ע שם ס"א סתם להתיר במי שאין לו אלא חלוק אחד, והמג"א שם כתב דמשמע דשרי אף לדידן, והמחה"ש שם הוסיף דמשמע דשרי גם כשמכבס ע"י אחר, וגם כששואל חלוק מאחר בשעת הכביסה, וכ"ה מבו' בד' המג"א שם סק"ב דשרי אף היכא דליכא הוכחה כלל, וכמש"כ הפמ"ג שם, - ובד' הגר"א שם משמע דצידד לאסור לדידן דאין איזורו מוכיח עליו, וכמש"כ השעה"צ שם סק"ו בדעתו. [↑](#footnote-ref-708)
709. ועיי"ש שכתב דבתוספתא בפ"ב ה"ב תניא דכל שמותר לכבס במועד מותר לכבס בימי אבלו, ויש לדקדק מזה דמותר לכבס בגדי קטן במועד, כדמדייקינן עד"ז לעיל י"ד ב' דמותר לגלח קטן במועד, ואם לא הותר אלא מפני שדרכן ללכלך בגדיהם, הרי דכל שהגיע לשנים קצת אע"פ שלא הגיע לשני גדלות אסור לכבסן, ותיקשי הך דיוקא, וכתב דצ"ל דכל שלא הגיע לגדלות קטן מיקרי לענין זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-709)
710. ושמא י"ל, דשאני איסור גילוח דעיקרו הוא על המתגלח, וכל דהוא קטן לא אסרו עליו, ומשא"כ באיסור כיבוס הוי האיסור על המכבס, דלא שייך שיחול האיסור על הבגד, וע"כ כל שהמכבס הוא גדול יש עליו להאיסור, אך בדף מס' 24 בהערה נתבאר מד' תלמיד הרי"מ והגרע"א בגהש"ס דגם איסור גילוח הוא על כל ישראל, - ועמש"נ לישב עוד בסימן י"ח? סק"?. [↑](#footnote-ref-710)
711. המכתם הביא פלוגתת רבוותא בדין כלי קנבוס אם דינם ככלי פשתן דמותר לכבסן, או דינם ככלי צמר דאסור לכבסן, והרוקח בסימן ש"ז כתב דאסור לכבסן, וכ"כ ההג"א בסימן כ"א. [↑](#footnote-ref-711)
712. צ"ב, דאמנם להר"ש בן היתום שפירש דאיסור כיבוס במועד הוא משום טירחא ועובדין דחול, הרי דע"כ כלי פשתן דאין טירחא בכיבוסן מותר לכבסן במועד, אך לדעת ש"ר דאיסור כיבוס במועד הוא מגזירה שיכנס לרגל כשהוא מנוול, מה מהני הא דאין טירחא בכיבוסן, ועמש"נ בזה בסימן י"ט ? סק"?. [↑](#footnote-ref-712)
713. ועיי"ש שכתב לפ"ז דאף כשיש לו הרבה כלי פשתן מטונפים, מותר לכבס כולן במועד, ואפי' אותם שאינם צורך יו"ט, משום דהו"ל דבר האבד. [↑](#footnote-ref-713)
714. ובדעת ש"ר דס"ל דקי"ל כר' יוחנן, כתב תלמיד הרי"מ בשם רב שרירא גאון דהוא משום דעד רבא הלכתא כקמאי, - והרי"צ גאות שם כתב בשם רב נטרונאי דהוא משום דאביי מודה דשרי, כדחזינן דמשני להא דמותיב רב יצחק בר יעקב, וזה דלא כמש"כ התוס' דאף דאביי גופי' שני אליבא דר' יוחנן, מ"מ איהו גופי' לא ס"ל כן, - ועמש"כ בזה הריטב"א. [↑](#footnote-ref-714)
715. והגר"א בסימן תקל"ד ס"א הוכיח כן ממה שאמרו דאית לי' תרי ומיטנפי, והרי דרק אם שניהם מטונפים מותר לכבס, - אך הנה בד' הרי"צ גאות נתבאר הישוב לזה, דאף דהיכא דאין שניהם מטונפים לא הותר כלל לכבס, מ"מ כל ששניהם מטונפים דהותר לכבס, מותר לכבס את שניהם, כיון דכל אחד ראוי למועד [↑](#footnote-ref-715)
716. הפסקי רי"ד כתב דטעמא דהני משום דלא חשיבי מלאכה, ולא נאסרו השטרות אלא מידי דהוו שטרות מו"מ ושטרי הלוואה כשטרי מו"מ, אבל כל הני שטרי ל"ד למו"מ ומשו"ה שרו, והביאו הר"ן, והריא"ז כתב דהא דמותר לכתוב כל אלו, הוא משום דהואיל ומותר לעשותן מותר לכתוב עליהן, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-716)
717. וזה ממש"כ הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הי"ד בהא דכותבין אגרות שלום דהוא משום דכתיבות אלו אין אדם נזהר בתיקונן מאד ונמצאו כמעשה הדיוט במלאכות, והרי דכתיבת גיטין וכו' דאדם נזהר בכתיבתן, הוו מעשה אומן, ואפ"ה שרו, ובעיקר מש"כ התרוה"ד דכל כתיבות הוו מעשה אומן, עמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-717)
718. ועיי"ש שדקדק כן ממש"כ הרמב"ם שם הי"ג ואסור לכתוב במועד אפילו סת"מ, ואין מגיהין אפי' אות אחת בספר העזרה מפני שזו מלאכה שאינה לצורך המועד, ומשמע דגיטין ואינך דשרו הוא משום דחשיבי כצורך המועד, - ובתשו' התרוה"ד שהביא הלקט יושר בח"א עמ' ק"ה הוסיף דלכאו' נראה דספר העזרה חשיב נמי כצרכי רבים, והביא דכ"כ האו"ז בסוף הל' חוה"מ, ואפ"ה אסור משום דאי"ז לצורך המועד, ולא הותר בכה"ג כתיבה במעשה אומן, והא דגיטי נשים וכו' שרו במעשה אומן, הוא משום דהוו לצורך המועד, ועיי"ש שנחלק לפ"ז על מהר"א ז"ל שכתב בחוה"מ לצרכי רבים בלא שינוי, אף שלא הי' בזה צורך המועד כלל, ולמד לזה מהא דכותבין גיטין במועד, והרמ"א בסימן תקמ"ה ס"א הביא הפלוגתא בזה, ועמש"כ בזה האחרונים שם, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-718)
719. ועיי"ש שכתב דזהו מש"כ התוס' שמא ימות הנותן או העדים וכו', דע"י כל אלו ביחד הוא בודאי דבר המצוי, - וצ"ב, דלכאו' מש"כ התוס' שמא ימות הנותן או העדים או בי"ד, אי"ז בחד גוונא, אלא דבמתנה שעדיין לא נתן לו הוי החשש שמא ימות הנותן, ובדייתיקי וכו' הוי החשש שמא ימותו העדים, ובשטרי חליצה וכו' הוי החשש שמא ימותו בי"ד. [↑](#footnote-ref-719)
720. הריטב"א לקמן בסוגיין כתב דהא דכותבין שטרי קידושין, הוא כשאין לו כסף לקדש בו ורוצה לקדשה בשטר, ומשמע דכל שיש לו כסף לקדשה בו, אסור לכתוב שטר קידושין, דאי"ז דבר האבד, כיון שבידו לקדשה בכסף, - וכנראה זהו מש"כ בפי' הר"י מלוניל דהאשה נקנית בשטר אע"פ שאין בו שו"פ, והיינו דאם יש בשטר שו"פ, הרי בידו לקדשה בו בתורת כסף, ולא הותר לכתוב שטר, וכל הא דשרי לכתוב שטר קידושין, הוא כשאין בו שו"פ, דאין בידו לקדשה בו בתורת כסף. [↑](#footnote-ref-720)
721. והמכתם כתב די"ל דהא דשרי דהוא משום דכל שנתן דעתו לגרשה מצטער הי' עמה, וכ"ז שהיא עמו אינו מוצא אשה, והיא אסורה לינשא ושמא יזדווגו לה אחרים, ומבו' בדבריו דלפירש"י לא הותר אלא כשיוצא בשיירא או בשכ"מ, אך בשאר גווני אסור, ועד"ז כתב המאירי דהוא משום דשמא מתוך שהייתו עמה מזדמן בן זוג לאחרת שנתנה בו עיניו. [↑](#footnote-ref-721)
722. ואמנם לכאו' ד' תלמיד הרי"מ והמאירי הוא לטעמייהו דס"ל דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, ובזה י"ל דלא פלוג רבנן והתירו בכל ענין, אך לדעת רש"י דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא, צ"ב, דהיאך נימא דכיון דאפשר לבא לידי עיגון שרי בכל ענין, - וי"ל לדעת הסוברים דהא דמסרן הכתוב לחכמים היינו שניתן כח לחכמים להתיר כפי דעתם, י"ל דע"כ שפיר יש בידם להתיר לכתוב בכל ענין, אף בגונא דאי"ז כדבר האבד, וי"ל עוד, דמדאורייתא מותר לכתוב גיטין בכל ענין, משום דחשיב כצורך המועד, אלא דיש לאסור בזה מדרבנן במעשה אומן, ולא אסרו חכמים בזה מכח הני טעמי. [↑](#footnote-ref-722)
723. וכ"נ ממש"כ התוס' דכל הני דתנן הכא הוו דבר האבד שמא ימות הנותן או העדים או בי"ד וכו', ולכאו' מש"כ דשמא ימות הנותן קאי על מתנה, וס"ל דעדיין לא נתן לו, וע"ז פירשו דהא דחשיב כדבר האבד הוא משום דשמא ימות הנותן, - אך צ"ע דמ"ט הוצרכו להא דשמא ימות הנותן, ולא פירשו דהוא משום דשמא יחזור בו הנותן, - וי"ל דהוא משום דס"ל דכ"ז שלא נתן לו, אין לחשבו כדבר האבד מכח הא דשמא יחזור בו, דכיון דעדיין לא נתן לו, והוא זכאי לחזור בו, אי"ז חשוב כדבר האבד, ול"ה כדבר האבד אלא מכח הא דשמא ימות, דבכה"ג כיון דדעת הבעלים הי' ליתנו לו, אלא שמת, הו"ל כדבר האבד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-723)
724. נתחדש בזה, דמהני ה"ט דאי לאו דעבד לי' נייח נפשא, לחשבו כדבר האבד, אף דאין לו זכות כלל לקבל את המתנה, דמ"מ כיון שהוא נותן לו את המתנה בעד מה דעביד לי' נייח נפשא, אי"ז כהרוחה בעלמא, וחשיב כדבר האבד. [↑](#footnote-ref-724)
725. והמאירי כתב דהוא משום דשמא לא ימצא אחר יו"ט בי"ד הראוי לכך, ותהא שביעית משמטת את חובותיו. [↑](#footnote-ref-725)
726. וי"ל למש"כ התומים בסימן ס"ז סוסקכ"ז דבזמן המשנה ל"ה מהני פרוזבול באמירה בעלמא, אלא ע"י כתיבה, ורק מתקנת ר"נ הוא דמהני פרוזבול באמירה, וע"כ הותר לכתוב פרוזבול, אך לפ"ז בזה"ז אסור לכתוב פרוזבול, וזה נסתר ממה שהביא הטור בסימן תקמ"ה להא דכותבין פרוזבולין, (וגם בעיקר מש"כ התומים דבזמן המשנה ל"ה מהני פרוזבול באמירה בעלמא, הנה בתשו' הריב"ש סימן שפ"ב מבו' דלא כן). [↑](#footnote-ref-726)
727. והר"י מלוניל כתב דהא דמותר לכתבו במועד, הוא משום דמי שנטל רשות מב"ד להיות דיין אם טעה לא ישלם, ואם אין בידו שטר המינוי ישלם מביתו, ואין לך דבר האבד גדול מזה, דשמא לא יזכר לנשיא שנתן לו רשות או שמא ימות, ועיי"ש שכתב דהיינו בחוה"מ לילך בשיירא לבבל לדון ולהורות שם, (ואם לא יהא בידו שטר שנטל רשות יפסיד הרבה, דיהא חייב לשלם אם טעה), ואף שבידו להמתין מליסע על מוצאי החג, שמא לא ימצא שיירא ויוציא ויפסיד הרבה. [↑](#footnote-ref-727)
728. צע"ג, שהרי להדיא תניא במתניתין לקמן דאין כותבין שט"ח במועד, ושמא י"ל דהתם הוא כשבא להלוות במועד, אך הכא איירי כשהלוה קודם המועד, ובכה"ג מותר לכתוב שט"ח משום דבר האבד, וכמש"כ כן המג"א בסימן תקמ"ה סקכ"ב, ונתבאר בדף מס' 29. [↑](#footnote-ref-728)
729. והרמב"ם בפ"ז מיו"ט הי"ד כתב דהוא משום דכתיבות אלו אין אדם נזהר בתיקונן מאד ונמצאו כמעשה הדיוט במלאכות, והרמ"ך שם פירש לדבריו דהיינו משום דאין אדם נזהר בתיקון הדפים שכותב עליהן, ועיי"ש שתמה ע"ז דכיון דהאותיות נכתבות כתקנן, מה יועיל אם הדפים אינם עשויין כהלכתם כתקנן. [↑](#footnote-ref-729)
730. וכ"ה מבו' ממש"כ הט"ז שם סוסק"י דכיון דקי"ל דמלאכת חוה"מ אינה אלא מדרבנן ומצורף לזה דכתיבת משיט"א שלנו אינה מעשה אומן כלל, יש לסמוך על הב"י להתיר כתיבת אגרות שלום, ומבו' דלדעת האוסרים בכתיבת אגרות שלום, היינו אף במעשה הדיוט, שהרי נקט הט"ז בפשיטות דכתיבת משיט"א ל"ה כמעשה אומן, ואפ"ה נקט דתליא בהפלוגתא אם מותר לכתוב אגרות שלום. [↑](#footnote-ref-730)
731. וכ"נ ממש"כ בפירש"י דהא דשמא יקדמנו אחר היינו דהו"ל כדבר האבד, ובע"כ דהס"ד לאסור הוא משום איסור מלאכת חוה"מ, וע"ז הוא דמהני הא דהוי דבר האבד. [↑](#footnote-ref-731)
732. והא דתני דמיבמין, אף דאי"ז דבר האבד כלל, י"ל דלא נאסרו אלא קידושין, דאינם לצורך המועד, כיון דאינו יכול לנשאה במועד, כמש"כ הריטב"א, אך יבום הוי לצורך המועד ושרי, - ואמנם בעיקר הא דתני דמיבמין הוא דלא כדתנן לעיל ח' ב' דאין מיבמין במועד, ועמש"כ בזה בפי' החס"ד על התוספתא. [↑](#footnote-ref-732)
733. והיינו דבשטרי מתנה הותר בכל ענין, משום דסתמא דמילתא יש לחוש שמא יחזור בו ויאמר שלא נתן, וע"כ אף בגונא דליכא למיחש להכי שרי, דלא פלוג רבנן, וכמש"כ כן תלמיד הרי"מ דאף היכא דליכא פסידא שרי דלא פלוג רבנן, ומשא"כ בשט"ח דסתמא דמילתא אין לחוש שיחזור בו ויאמר שלא לוה, לא הותר אלא בגונא דאינו מאמינו ואינו מתרצה להלוותו בלא שטר. [↑](#footnote-ref-733)
734. ועיי"ש שכתב דכ"ה בירושלמי, וצ"ע, שהרי אדרבה לפ"מ שפירשו בירושלמי להא דתנן דאם אינו מאמינו, דהיינו במלוה שעברה, ונתבאר להלן, מבו' דאף במלוה שעברה לא הותר לכתוב שט"ח אלא כשאינו מאמינו, וזה דלא כמש"כ המג"א דבמלוה שעברה מותר לכתוב שט"ח בכל ענין, ושו"ר שכבר כתב כן הקר"א בסוגיין דמד' הירושלמי מוכח שלא כד' המג"א, - אמנם למש"נ להלן דבדין דבר האבד אין מקום לחלק בין מאמינו לשאינו מאמינו, ניחא, דלפ"מ שאמרו בירושלמי דשרי לכתוב שט"ח במלוה שעברה ודאי דשרי בכל ענין, ובע"כ הא דתני במתניתין אינו מאמינו, אורחא דמילתא הוא, דמכח זה הוא שבא לכתוב במועד, אך למש"כ המאירי לעיל י"ג א' בביאור ד' הירושלמי (ונתבאר להלן), אין להביא מדבריו. [↑](#footnote-ref-734)
735. לכאו' הטעם בזה הוא, דשאני כשנתן לו המעות קודם המועד והי' בידו לכתוב שטר ואירעו אונס שלא כתב שטר, דהו"ל כדבר האבד, וע"כ מותר לכתוב שט"ח, אך כל שבא להלוות לו במועד, לא הותר לכתוב שטר משום דבר האבד, דהוא הפסיד לעצמו במה שהלוה במועד, והא דמותר לכתוב שטרי מתנות אף כשנתן לו המתנה במועד, ולא אמרינן דמעיקרא קיבל מתנה הראוי' ליפסד, (ואי"ז אלא כמניעת ריוח), י"ל למש"כ הריטב"א דמניעת קבלת מתנה חשיבא ג"כ כדבר האבד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-735)
736. לא נתפרש בדבריו דמ"ש שט"ח משאר שטרות, דלא חשיב כצרכי רבים, וגם יש להעיר, דבל' הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הי"ב משמע להדיא דגם הא דשרי לכתוב שט"ח כשאינו מאמינו הוא משום דהו"ל כצרכי רבים, וכ"כ הגר"א בסימן תקמ"ה ס"ו בדעתו, אך המג"א שם סקכ"ג לא פירש כן, עיי"ש, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-736)
737. ועיי"ש שכתב דאם הויא ההלואה לצורך אוכל נפש, שרי לכתוב אף במעשה אומן, ואם הויא ההלואה לשאר צרכי המועד, לא הותר לכתוב אלא במעשה הדיוט. [↑](#footnote-ref-737)
738. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דתנן דאם אין לו מה יאכל מותר, והרי דרישא איירי בהלואה שאינה לצורך המועד, וצ"ע, שהרי הא דאין לו מה יאכל, מפרשינן לעיל י"ג א' דהיינו דאין לסופר מה יאכל, ועוד, דאף אם אין לו מה יאכל היינו דאין ללוה מה יאכל, אכתי י"ל דגם ברישא איירי כשלוה לצורך המועד, ולא התירו אלא כשלוה לצורך אכילתו ואין לו מה יאכל, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-738)
739. השעה"צ שם סקל"ח כתב דכ"נ ממש"כ בפירש"י והנימו"י בסתמא דהלוה צריך למעות, וכ"כ הר"י מלוניל והפסקי רי"ד, ומשמע דהיינו אף כשאי"ז לצורך המועד, - אך אחר שזכינו לפירש"י לעיל י"ג א' מתפרשים גם דבריו הכא כשהלוה צריך למעות להוצאת יו"ט, ושוב יש לפרש כן גם בד' ש"ר ובד' הרמב"ם שכתבו כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-739)
740. והנה אמנם יש שפירשו לדבריו דהיינו משום דבר האבד דהמלוה, והא דלא הותר אלא כשלוה לצורך המועד, הוא משום דאל"כ הו"ל כמכוין מלאכתו במועד, במה שמלוה ע"ד לכתוב שט"ח, - אך מלבד דאי"ז מתישב בל' המג"א שכתב דהוי דבר האבד "לדידי'", גם לא נתפרש לפ"ז דמ"ט לא הותר אלא כשאינו מאמינו, ומ"ש מהיכא שכבר נתן לו המעות שכתב המג"א שם סקכ"ב דשרי לכתוב שט"ח בכל ענין, ועוד, דכיון דאינו מאמינו ואלמלי שיכתוב שט"ח לא ילוה לו כלל, אין מקום לחשבו כלל כדבר האבד למלוה, שהרי לא יהא הפסד למלוה כלל כשלא יכתוב שטר, שהרי אם לא יכתבו שטר לא ילוה, - עוד יש להעיר ע"ז, דלפ"ז בע"כ דהא דשאני מאמינו מאינו מאמינו, הוא משום דכל דלא חשיב כדבר האבד רק כשאינו מאמינו וחושש להפסד, וזה דלא כמו שפירש"י וש"ר דהוא משום דכל שאינו מאמינו לא ילוה לו בלא שט"ח, וכמש"נ להלן. [↑](#footnote-ref-740)
741. ומסתברא מילתא דלא תלי דין דבר האבד בדעת אדם זה, אלא תלי אם לפי האמת ראוי לחוש להפסד או אין ראוי לחוש להפסד. [↑](#footnote-ref-741)
742. וי"ל דהוא לטעמי' שכתב לעיל מינה דהשטרות שהותר לכתבן במועד, הוא משום שמותר לעשותן מותר לכתוב עליהן, ולפ"ז הא דאסור לכתוב שט"ח במועד, הוא כמש"כ הפסקי רי"ד דהוא משום דהוי כשטרי מו"מ, וע"כ כל שאינו מאמינו והוא צריך לכתיבה זו, הותר בכה"ג אף כתיבת שטרי מו"מ, - ומש"כ הריא"ז דאיירי כשהלוה לצורך המועד, י"ל דהוא משום דס"ל דאסור להלוות בחוה"מ שלא לצורך המועד, (וכאשר כ"נ ממש"כ לעיל בפ"ק דאסור לגבות חוב בחוה"מ, ולכאו' ה"נ אסור להלוות), והרי לא הותר לכתוב אלא בדברים שמותר לעשותן. [↑](#footnote-ref-742)
743. צ"ב, דמה מהני הא דעכשיו אינו מאמינו דמכח זה יהא מותר לכתוב שט"ח, - ושמא ס"ל דדין דבר האבד תלי בדעת אדם זה, ודלא כמש"נ לעיל, וע"כ כל שעכשיו הוא חושש ואינו מאמינו חשיב כדבר האבד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-743)
744. ומפרש התם ר' יוסי, דאין לו מה יאכל היינו למלוה הבאה, והקר"א כתב דמבו' לפ"ז דלא הותר לכתוב שט"ח לצורך הלואה שמלוה במועד, אלא כשמלוה למי שאין לו מה יאכל, וזה דלא כמש"כ המג"א בסימן תקמ"ה סקכ"ג עפי"ד פירש"י הנד' לעיל י"ג א' דשרי אף להרוחה, ובדעת הרמב"ם והרמ"א כתב דשרי אף כשאינו לצורך המועד, וכתב די"ל דגמ' דילן פליגא על הירושלמי בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-744)
745. וצ"ע שלא הביא שלהדיא פירשו בגמ' לעיל י"ג א' למשנתינו דאין לו מה יאכל לסופר, - וצ"ע כן גם בד' הראבי"ה בסימן תתל"ט שנראה שפירש למשנתינו כד' הירושלמי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-745)
746. מבו' בדבריהם דלא נאסר למכור במועד אלא בתים וכו', אך שאר מילי שרי למכור אף שלא לצורך המועד, וע"כ הוצרכו להא דאין כותבין שטר מכירה אלא על הקרקע, וזה דלא כמש"כ לעיל י"ג א' ד"ה אין מוכרין בשם הר"ר יהוסף דאף שאר דברים אין לוקחין אלא לצורך המועד, ונתבאר פלוגתת רבוותא בזה בדף מס' 10 ובדף מס' 20. [↑](#footnote-ref-746)
747. והגר"א בסימן תקמ"ה ס"ו פירש דהיינו דהתוס' לטעמייהו דכל הני דתנן דכותבין במועד הוא משום דבר האבד, ולא משום דהוא לצורך המועד, וע"כ לא תני להא דכותבין שטר מכירה למכירה שהיא לצורך המועד. [↑](#footnote-ref-747)
748. לפ"ז צ"ל דמש"כ התוס' להתיר לכתוב שטר מכירה כדרכו, אף דמלאכה לצורך המועד לא הותרה אלא בשינוי, הוא משום דס"ל דכתיבת שטרות חשיבא כמעשה הדיוט. [↑](#footnote-ref-748)
749. ועיי"ש בהמש"ד שכתב לדון בזה לדינא מכח ד' הירושלמי, - ומבו' בדבריו דהיינו די"ל דלא חשיב כמכוין מלאכתו במועד כיון דקודם הרגל לא חשש שיחזור בו שכנגדו, ועכשיו חושש לכך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-749)
750. וזה מתישב היטב לטעמי' בשעה"צ בסימן תק"מ סקכ"ג דלא מיקרי מכוין מלאכתו במועד אלא אם כיון מלאכתו במזיד לעשותה במועד, אך אם לא כיון אלא מתוך התעצלותו נמשך הדבר עד חוה"מ שרי, וע"כ אף ל"ה אנוס, ל"ה כמכוין מלאכתו במועד. [↑](#footnote-ref-750)
751. בס' שמה"כ פ"ה הערה 18 ופ"ו הערה 28 פירש דהיינו משום דכל שכבר הגיע מקום ההפסד קודם הרגל ולא חשש לכך, הרי דאינו חושש להפסד זה, וע"כ לא חשיב לדידי' כדבר האבד, ואמנם כ"ז הוא משום דליכא פסידא גמורה, דאם הי' בזה פסידא גמורה ל"ה מהני מה שלא חשש לכך להפקיע מזה תורת דבר האבד, ועי' בדבריו בפ"ח הערה 80 במש"כ לפרש לזה בע"א, וצ"ע לפ"ז מהיכא פסיקא להו להתוס' הך מילתא דהקילו חכמים בהפסד מועט זה כשהי' אנוס קודם הרגל. [↑](#footnote-ref-751)
752. בתוספתא בפ"א ה"ו פליגי ת"ק ור' יהודה דלת"ק אין מקדשין נשים במועד ור' יהודה מתיר שמא יקדמנו אחר, ונתבאר לעיל, - ובפשוטו הי' נראה דת"ק ור' יהודה לטעמייהו אזלי, וזה למש"כ בפירש"י לעיל בסוגיין דטעם הא דשרינן לקדש שמא יקדמנו אחר הוא משום דהו"ל כדבר האבד, ובזה הוא דפליגי ת"ק ור' יהודה הכא והתם אם מהני הא דשמא יקדמנו אחר לחשבו כדבר האבד, ולמש"כ הרמב"ן היינו משום דאי"ז אלא מניעת ריוח, - אך אי"ז מתישב, שהרי התם קי"ל דמקדשין נשים במועד שמא יקדמנו אחר, והכא קי"ל כת"ק דאין כותבין שטרי אריסות וקבלנות אף דשמא יקדמנו אחר. [↑](#footnote-ref-752)
753. ושמא י"ל דמודה ר' יהודה דמניעת ריוח לא חשיבא כדבר האבד, אלא דס"ל דכל שקיבל קודם המועד, אף דאכתי לא חייל מידי, וכמש"כ הרמב"ן דקודם כתיבת השטר שניהם חוזרין עד שירדו לתוכה, מ"מ חשיב כהפסד דבר שתחת ידו, וי"ל דהיינו משום דבשעה שקיבל האריסות הי' בידו לכתוב שטר, וע"כ ס"ל דחשיב שכבר הי' האריסות תחת ידו, (ומשא"כ כשבא לקבל במועד דבשעה שמקבל כבר אינו רשאי לכתוב שטר, ומעולם ל"ה האריסות תחת ידו), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-753)
754. הקר"א בסוגיין הק' ע"ז, דא"כ מ"ט דר' יהודה דכותבין שטרי אריסות וקבלנות אף דהוי כמכוין מלאכתו במועד, - אך למש"נ לעיל מד' המ"ב ניחא, דאף כשלא הי' אנוס קודם המועד ל"ה כמכוין מלאכתו במועד, והא דאסר ת"ק הוא משום דאי"ז פסידא גמורה, שיכול לקבל אריסות במקום אחר, ובכה"ג לא הותר אלא כשהי' אנוס קודם המועד, ור' יהודה ס"ל דאף בפסידא זו הותר כשלא כיון מלאכתו במועד. [↑](#footnote-ref-754)
755. אך הדמש"א שם סקי"ט כתב דד' המג"א קיימי כשלא נתן מעות, ובכה"ג אי"ז דבר האבד משום דיכול לקנות במקום אחר, ומש"כ התוס' דמותר לכתוב הוא כשנתן מעות, דהוי דבר האבד גמור. [↑](#footnote-ref-755)
756. ועפי"ז י"ל בע"א מש"כ התוס' דאם מכר קודם המועד מותר לכתוב שטר מכירה, ולא תיקשי מהא דאין כותבין שטרי אריסות וקבלנות, דהתם הוא משום דיכולין לחזור בהן מן הדין ואי"ז אלא כמניעת ריוח, וד' התוס' קיימי כשכבר חל המקח, כאשר כ"ה משמעות דבריהם שכתבו דמכר קודם המועד ועתה רוצה לכתוב, ומשמע דכבר חל המקח קודם המועד, אלא דרוצה עכשיו לכתוב כדי שלא יכפור בו שכנגדו. [↑](#footnote-ref-756)
757. ובתשו' פנים מאירות ח"א סימן ס"ו כתב להתיר למחוק אות יתירה בס"ת, משום דמחיקה אינה מעשה אומן, והותרה לצורך רבים אף דאי"ז לצורך המועד. [↑](#footnote-ref-757)
758. ולפ"ד הר"י מלוניל והנימו"י י"ל עוד, דת"ק ס"ל דחוה"מ לאו זמן תפילין, וע"כ לא הותר לכתוב תפילין במועד. [↑](#footnote-ref-758)
759. ועיי"ש שכתב לפ"ז דלפ"מ דקי"ל דחוה"מ לאו זמן תפילין, לא הותר לכתוב תפילין לעצמו כלל, דכל הא דשרו ר"מ ור' יהודה לכתוב תפילין לעצמו הוא משום דס"ל דשבת זמן תפילין והותר לכתוב תפילין לצורך המועד, וכ"כ רי"ו שם. [↑](#footnote-ref-759)
760. והתור"פ בעירובין צ"ו א' כתב דכיון דצריך להניחם מיד לאחר המועד, ע"כ חשיב כצורך המועד, וצ"ב, ועמש"נ בזה בסימן ב'? סקי"ב בהערה. [↑](#footnote-ref-760)
761. ובדבריו שם מבו' דהיינו כשצריך להניחם למחרת המועד, דאף דיש שהות במוצאי יו"ט לכתבם, מ"מ התירו לו לכתוב שמא לא יהא לו פנאי לכתבם אחר המועד ויתבטל ממצותו, עיי"ש, ולפ"ז מסתברא מילתא דכל שא"צ להם אלא כמה ימים אחר המועד, בגונא דליכא למיחש להכי, אסור לכתבם במועד, וכ"ה משמעות ל' הריטב"א שכתב דהוא כדי שיהיו מזומנים אחר הרגל "לאלתר", (וכ"כ השבה"ל בסימן ע"ר), ול' תלמיד הרי"מ שכתב דהוא כדי שיהיו מזומנים אחר הרגל "מיד", ועמש"כ הפמ"ג באש"א בסימן תקמ"ה סק"ז. [↑](#footnote-ref-761)
762. אך הפמ"ג באש"א שם סק"ז צידד דאף דהותר לכתוב תפילין לצורך אחר המועד, מ"מ לא הותר לטוות ציצית לצורך אחר המועד, משום דציצית אינם כ"כ חובת גברא. [↑](#footnote-ref-762)
763. אך הנהר שלום שם סק"ג תמה ע"ד המג"א דמנ"ל לאסור בגלגל, ואם למד כן ממה שאסרו לדוש בפרות משום דאוושא מילתא, הלכות המועד עקורות הן ואין למדים זמ"ז. [↑](#footnote-ref-763)
764. ובתשו' שם כתב ע"פ הירושלמי שהביאו התוס' דפליגי בה אמוראי, דלדעת רב היינו כשכותב להניח לאחר המועד, אך כשצריך האחר להניחם במועד מותר לכתוב לו, ודעת רבב"ח דאף אם צריך האחר להניחם במועד אסור לכתוב לו, והיינו משום דאף דהויא הכתיבה לצורך המועד, מ"מ כיון דהיא מעשה אומן לא התירוה אלא משום מצוה דידי', ועמש"נ להלן בפלוגתת רבוותא בזה לדינא. [↑](#footnote-ref-764)
765. וכ"ה מבו' גם בד' הפסקי רי"ד שהביא מירושלמי דהא דמתיר ר' יהודה לכתוב תפילין לעצמו היינו שכותב להניח, ופירש דהיינו שכותב להניח במועד דמניחין תפילין בחוה"מ, ולכאו' מכוון דבריו הוא דהא דמשני הירושלמי דרב פתר לה בכותב להניח, אי"ז כמו שפירשו התוס' וש"ר דרב מוקי למתניתין כשכותב להניח לאחר המועד, ורק בכה"ג נאסר לכתוב לאחרים, אלא היינו דרב מפרש דהא דתני כותב לעצמו, אי"ז למעט כשכותב לצורך אחרים, אלא היינו דלא הותר אלא דומיא דכותב לעצמו שכותב להניח במועד, ולא כשכותב כדרך הכותב לאחרים דהוא לצורך אחר המועד, - ולפ"ז הרי מבו' דשרי ר' יהודה אף לכתוב לצורך אחרים. [↑](#footnote-ref-765)
766. לכאו' ס"ל כמש"כ התוס' דר' יהודה לחומרא פליג דלא הותר כלל לכתוב לצורך אחרים, והא דשרי ע"י הערמה הוא משום דחשיב ככותב לעצמו, אך אי נימא דר' יהודה לקולא פליג דהותר ליטול שכר ע"י הערמה, הרי נמצא דהא דמהני ההערמה הוא דעי"ז לא חשבינן לה כלל כעשיית מלאכה בשכר, ולפ"ז ל"ד כלל להערמה דפליגי בה התם, וגם מש"כ תלמיד הרי"מ דשאני הכא דהוא לצורך מצוה, לכאו' הוא מתישב רק לטעמי' דבעינן לההערמה להתיר את עיקר הכתיבה לאחרים, - ונפ"מ בזה לדינא הוא אם יש להתיר עשיית שאר מלאכות בשכר ע"י הערמה שמוכר את שלו וחוזר ועושה לעצמו. [↑](#footnote-ref-766)
767. ואמנם נחלקו בטעם הא דאסר ר' יוסי לכתוב בטובה או בהערמה, דבד' התוס' מבו' דהוא משום דס"ל דאסור לכתוב אף לעצמו, וזהו שכתבו לפ"ז דמתניתין אתיא כר' יוסי, אך בד' הרמב"ם שפסק דכותב אדם תפילין ומזוזה לעצמו ורק לאחרים אסור, מבו' דטעמא דר' יוסי הוא משום דלא התירו אלא לצורך מצוה דידי', ולא לצורך מצוה דחברי', ולא הותר אף ע"י הערמה. [↑](#footnote-ref-767)
768. והר"י מלוניל שלא פירש כן, אזיל לטעמי' דס"ל דר' יוסי ס"ל דחוה"מ לאו זמן תפילין הוא, ולא הותר לכתוב תפילין לעצמו, ונמצא דכל עיקר ההיתר לכתוב לאחרים הוא משום צורך פרנסתו, ואפ"ה התירו אף להרוחה, משום דהוי זה כתיבת מצוה. [↑](#footnote-ref-768)
769. לכאו' מכוון דבריו דאף שכתב הרמב"ם שם דכותב אדם תפילין לעצמו, והרי דהתירו בתפילין לכתבם כדי שיהיו מזומנים לו לאחר הרגל, מ"מ כיון דחוה"מ לאו זמן תפילין ואין כתיבתם אלא לצורך אחר הרגל, אין להתיר בתפילין יותר מבשאר מלאכות, - אך בעיקר מש"כ הב"י בדעת הרמב"ם דחוה"מ לאו זמן תפילין, הוא דלא כמש"כ בכס"מ בפ"ד מתפילין ה"י דממש"כ הרמב"ם דכותב אדם תפילין לעצמו נראה דס"ל דחוה"מ זמן תפילין, והיינו דאף דתנן הכי במתניתין, הרי י"ל דהוא לר' יהודה לטעמי' דשבת זמן תפילין, אך ממה שהביא הרמב"ם לדין זה מבו' דקי"ל דחוה"מ זמן תפילין, ועמדו ע"ז רבים מן האחרונים שצוינו בסהמ"פ בפ"ז מיו"ט הי"ג, - וגם מש"כ דמה"ט הוא דס"ל דלא הותר אלא כשאין לו מה יאכל, אינו מתישב בד' הסמ"ג דס"ל התם דחוה"מ זמן תפילין, ואפ"ה לא הותר לכתוב לאחרים אלא כשאין לו מה יאכל, ועמד ע"ז האבנ"ז בסימן ב' סק"ד. [↑](#footnote-ref-769)
770. והיינו דכיון דיש לו מה יאכל, הרי לא הותרה לו מלאכה, וכל הא דשרי לכתוב תפילין הוא משום דהותר לכתוב תפילין לצורך המועד, אלא שבאנו לאסור משום נטילת השכר, ובזה התירו לצורך פרנסתו, אך כל שכותב לצורך אחר המועד דלא הותרה כתיבה זו כלל, לא שרינן לזה מכח הא דהוי זה כדי פרנסתו, - אמנם הנה בפי' הר"י מלוניל כתב דאף דס"ל לר' יוסי דחוה"מ לאו זמן תפילין ולא הותר לכתוב תפילין לעצמו כלל, מ"מ הותר לכתוב תפילין לאחרים לצורך אחר המועד כדי פרנסתו, דכיון דהוא כתיבת מצוה התירו בכה"ג, וכ"כ הנימו"י, ולדעתם מבו' דמהני הא דהוי כדי פרנסתו להתיר כתיבה האסורה. [↑](#footnote-ref-770)
771. וכ"ה מוכח לדעת הסוברים דחוה"מ לאו זמן תפילין, ואיירי הכא כשכותב לצורך אחר המועד, דלפ"ז בע"כ דגם הא דכותב לאחרים בטובה או כותב ומוכר כדי פרנסתו הוא לצורך אחר המועד. [↑](#footnote-ref-771)
772. ולדעתם עיקר הפלוגתא אם מותר לכתוב לאחרים בטובה או כדי פרנסתו הוא כשכותב לצורך אחר המועד, דאם כותב לצורך המועד, מותר לכתוב בשכר, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-772)
773. ועיי"ש שכתב דכיון דבד' ר"מ נתפרש להדיא דמותר לטוות ציצית אף לצורך אחר, דהא דאמר ר"מ ולאחרים בטובה קאי בין על תפילין ובין על ציצית, י"ל דר' יהודה ור' יוסי לא פליגי עלי' בזה, - ויש להוסיף, שהרי טעמא דהטור דמותר לכתוב תפילין לאחרים בחינם, הוא משום דס"ל דר' יוסי לקולא פליג ומודה לההיא דר"מ דלאחרים בטובה, וא"כ מסתברא מילתא דגם בציצית מודה לההיא דר"מ. [↑](#footnote-ref-773)
774. משמע דמודה לעיקר מש"כ ההג"א דאסור לכוין מלאכתו במועד לכתוב תפילין ולטוות תכלת לציציתו, אלא דאם כיון מלאכתו במועד לא קנסוהו ומותר לעשות. [↑](#footnote-ref-774)
775. מבו' בדבריו דכ"ז הוא כשכותב לצורך אחר המועד, אך כשכותב לצורך המועד, הותר אף ליטול כדי פרנסתו, וכ"כ הביאוה"ל שם ס"ג ד"ה לעצמו. [↑](#footnote-ref-775)
776. הט"ז שם סק"ה עמד בזה, דהתוס' לא כתבו אלא דשמא לי"ב איסורא ולא בדרך ברור, די"ל דהתנא נקט כתיבה וה"ה עשי', ומ"ט פסק הרמ"א להקל בזה. [↑](#footnote-ref-776)
777. והרוקח בסימן ש"ח כתב דכתיבת יציאותיו היינו יציאותיו שיש לו להוציא ושרי משום שמחת יו"ט, ולכאו' מכוון דבריו דהו"ל כתיבה זו לצורך המועד, וע"כ היא מותרת במעשה הדיוט. [↑](#footnote-ref-777)
778. ועיי"ש שכתב דבלבד שיהא בצינעא ומשנה מעובדא דחול, ושמא הוא משום דדמי להכנסת פירות דתניא לעיל י"ב ב' דבלבד שיכניס בצינעא, והיינו או משום דאי"ז ניכר לכל שהוא דבר האבד, או משום דאין אבידתו ברורה לו, ונתבאר בדף מס' 19. [↑](#footnote-ref-778)
779. ובמנהגי מהר"ש סימן רצ"ו התיר לכתוב אגרת שלום בעיגול, או לכתוב שורה אחת לצפון ולהפך השני' בכתיבה כנגדה לצד דרום, והביאו המהרי"ל בהל' חוה"מ אות ה', ועיי"ש שנחלק ע"ז. [↑](#footnote-ref-779)
780. וכ"נ ממש"כ הטור ועוד מקמאי לאסור בזה משום דאין מגיהין אפי' אות אחת, והרי הא דאין מגיהין אות אחת הוא שלא לצורך המועד, אך י"ל דמכוון דבריהם הוא משום דהו"ל צרכי רבים, ואך דכיון דאי"ז לצורך המועד לא הותר מעשה אומן, ומזה הוא שהביאו אף כתיבת אות אחת חשיבא כמעשה אומן ואסורה, וכ"נ ממש"כ בתשו' הר"א כהן צדק שהביא השבה"ל בסימן רכ"ה לאסור משום דאף בשבת אסורה כתיבת אות אחת מדרבנן, וה"נ ה"ז אסור בחוה"מ, והרי דלדעת המתירין לא נאסרה כתיבה זו כלל בחוה"מ. [↑](#footnote-ref-780)
781. ועיי"ש שכתב דאין לומר דלהשלים שאני, כמו שמצינו דכותב אות אחת והשלימה לספר בשבת חיב, ויותר חשובה מלאכה קטנה כדרכה ממלאכה גדולה שלא כדרכה, שכותב תיבות הרבה ושינה ממנהג הכתובים ואין כאן מלאכה כדרכה, שהרי אף אם כתב אחת בארץ ואחת בקורה ואין נהגין זע"ז פטור, וכל פטורי דשבת פטור אבל אסור, וה"נ ה"ז אסור בחוה"מ, ועוד, דמאן לימא לן דבספר העזרה דמתניתין איירי בהשלמה. [↑](#footnote-ref-781)
782. וכתבו דאות יו"ד שא"א לכתבה בחילוק הי' כותב בכתב הפוך, ובהגה' ר"פ שם כתב דאות יו"ד עושה אותה כמין עיגול קטן, והתשב"ץ קטן כתב דאות יו"ד יעשה רק נקודה אחת, וכ"כ הטור דיעשה אותה נקודה אחת או עיגול קטן. [↑](#footnote-ref-782)
783. והשבה"ל בסימן רכ"ה בתשו' הר"א כהן צדק כתב דרבינו טובי' כתב בכתב שאלה ע"י נקודות שיש הפסק ביניהם. [↑](#footnote-ref-783)
784. והראבי"ה בסימן תתל"ט כתב דנהגו לכתוב ע"י שינוי, כדתנן והאומן מכלב, וכתב ע"ז דראוי להחמיר אם אינו דבר האבד. [↑](#footnote-ref-784)
785. וכמש"כ ההגמי"י בספ"ז מס"ת דכתיבה דקה אינו חשוב כתב לענין שבת, דאפי' אם האות חסר זיון לא חשיב כתב, וכ"ש בכתיבה דקה, והמג"א בסימן ש"מ סק"י כתב דאף דחייבין על כתב בכל לשון כמש"כ הרמב"ן, מ"מ בכתיבה דקה שהוא נלקח מכתב אשורית פטור. [↑](#footnote-ref-785)
786. אך בהגה' חת"ס על המג"א שם סק"ג כתב דהא דכתב משיט"א לא חשיב כמעשה אומן, הוא משום דאין חייבין עליו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-786)
787. ובד' הט"ז שם סוסק"י מבו' דבהא דכו"ע מודו דכתב משיט"א ל"ה כמעשה אומן, ולפ"ז בע"כ דהפלוגתא בדין כתב משיט"א הוא אם הוא אסור שלא לצורך המועד, ולדעת המתירים שרי אף שלא לצורך המועד, כיון דלא חשיב כתב כלל, וכ"נ להדיא בד' הט"ז שם סק"ו, ומתישב בזה משה"ק הפמ"ג שם ע"ד הט"ז. [↑](#footnote-ref-787)
788. ובזה מתפרש לדעתו טעמא דר' דימי לקמן י"ב א' דאין זופתין כוזתא, אף דלי"ב טירחא יתירא, והיינו משום דכיון דהפסידו מועט, יש בו טורח כנגד ההפסד שראוי לאסרו בכך, וכ"כ תלמיד הרשב"א לקמן י"א א' בשם הראב"ד, וכ"כ האהל מועד בשער מו"ק דרך ג', - אך הריטב"א לקמן י' ב' כתב דלר' דימי לא הותר כלל דבר האבד אלא במקום דאיכא פסידא יתירא קצת, וכ"ה מבו' בדבריו לקמן י"ב א', וזה לטעמי' דלא ס"ל לעיקר הך מילתא דמשערין הטורח כנגד ההפסד, ובע"כ דהא דאסר ר' דימי בכוזתא, הוא משום דלא הותר דבר האבד כלל בכה"ג דליכא פסידא יתירא. [↑](#footnote-ref-788)
789. ועד"ז כתב הרמ"ך בפ"ז מיו"ט ה"ב דלא אסרו טירחא מרובה אלא היכא שאינו נפסד כ"כ, אך כל שהוא בענין שיפסד הכל, הותרה אף טירחא מרובה, - ועיי"ש שכתב בשם הראב"ד דהך מתניתין דאסרה להשקות בית השלחין ממי הקילון אתיא כר' יוסי לקמן בסוגיין דלא הותר מלאכת מחובר בדבר האבד. [↑](#footnote-ref-789)
790. ובדף מס' 7 נתבאר דמה"ט הוא דלדעת הרמב"ן והמאירי במלאכות שהותרו לצורך המועד, לא נאסר טירחא יתירא, דכל הא דנאסר טירחא יתירא הוא בדבר האבד, דכל דאין הטירחא מרובה שאינה ראוי' להפסד זה, לי"ב מדרבנן לעיקר ההיתר דדבר האבד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-790)
791. ובירושלמי שם אמרו דאית דבעי מישמעינה מן הדא, שביעית ע"י שזמנו מרובה התירו, מועד ע"י שזמנו קצר אסרו, ובחי' תלמיד הרי"מ פירש דהיינו דבחוה"מ זמנו קצר ויכול להמתין עד לאחר המועד, וע"כ לא התירו מלאכה של טורח, ומשא"כ בשביעית שזמנו מרובה, - ובירושלמי שם אמרו ע"ז דאותן ז' ימים האחרונים לא מסתברא מיעבדינן בשבעה ימי הרגל ויהיו אסורין, והתוי"ט במשנתינו פירש דהיינו דאף דלטעם זה הי' ראוי לאסור בז' ימים האחרונים של שביעית, דדמי למה שאסרו בחוה"מ משום דיכול להמתין עד אחר המועד, מ"מ לא מסתבר לעשותן כז' ימי הרגל, - אך בתשו' נובי"ת או"ח סימן ק"א כתב דהירושלמי הוכיח דלא כטעם זה דהא דהתירו בשביעית הוא משום דזמנו מרובה, דא"כ הי' לנו לאסור בז' ימים אחרונים של שביעית, וממה שלא אסרו בזה בע"כ דהטעם שהתירו בשביעית הוא משום דלא אסרו טירחא בשביעית. [↑](#footnote-ref-791)
792. ובטעם הא דמתקנין את המקולקלת, בפשוטו הוא משום דלי"ב טירחא יתירא, וכ"נ בד' התורי"ד, וכן מצינו בד' הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והר"ש בן היתום והנימו"י במה שאמרו לקמן ד' ב' בדין עשיית עוגיות לגפנים דבעתיקי שרי, דהוא משום דלי"ב טירחא יתירא, (והראשונים שם כתבו לדמות הא דמפלגינן בעשיית עוגיות בין חדתי לעתיקי, להא דמפלגינן בעשיית אמה בין עשיית אמה מתחילה לתיקון המקולקלת), - אך הנימו"י כתב דהוא משום דלא חשיבא מלאכה, וצ"ב, ועמש"כ בזה בס' שמה"כ סימן כ'. [↑](#footnote-ref-792)
793. ואף דדעת הריטב"א גופי' דנאסרה טירחא יתירא אף בשביעית, פשוט דהיינו רק בעבודת קרקע האסורה בשביעית, דכל שיש בה טירחא יתירא לא התירוה אף במקום פסידא, אך חפירת האמה אין בה עבודת קרקע האסורה בשביעית כלל, וקמ"ל דה"ז אסור בשביעית, וכדמפרשינן לקמן ד' ב' דהוא מפני שנראה כעודר, או מפני שמכשיר אגפי' לזריעה. [↑](#footnote-ref-793)
794. לכאו' אזיל לטעמי' לקמן ט' ב' דמבו' בדבריו דלא הותרה טירחא יתירא אלא לצורך אוכ"נ, ולא לשאר צרכי המועד, וכיון דעשיית האמה ה"ז מכשירין הרחוקין מאד מאוכל נפש לי"ב להתירא דצורך אוכ"נ, וחשיב כשאר צרכי המועד, וע"כ הוא דאסור לעשות את האמה בתחילה דהו"ל טירחא יתירא. [↑](#footnote-ref-794)
795. וכ"כ המאירי דלא הוצרך להשמיענו משום עקירה, שהרי קלקול הוא, הואיל ולא מצד שהם מרובים ביותר הוא עוקרם כדי להשיב היניקה על אפני' לנשארות, אלא מחמת הכלאים, ואין בעקירה זו סרך ניכוש, ולא נאסר במועד, ועיי"ש שכתב דהוצרך להתיר את היציאה לעיין בשדות, וזה דלא כמו שפירש"י ותלמיד הרי"מ דג"ז לא הוצרך להשמיענו. [↑](#footnote-ref-795)
796. ולמש"כ הראב"ד דאיסור טירחא יתירא בדבר האבד, היינו דלפי אבידתו התירו טרחו, וכל דהוי פסידא פורתא אין עושין בשבילו אפי' טורח מועט, ונתבאר לעיל, י"ל דס"ד דהא דאסר ראב"י בהרוחה, לאו היינו דהרוחה לא חשיבא כלל כדבר האבד, אלא הוא משום איסור טירחא, דבהרוחה דליכא פסידא, אין עושין בשבילו אפי' טורח מועט, וע"כ ה"נ יש לאסור טירחא מרובה במקום פסידא, ודחי דהא דאסר ראב"י בהרוחה, אי"ז משום הטירחא, אלא הוא דבהרוחה ליכא לעיקר ההיתר דדבר האבד, אך במקום פסידא דאיכא לההיתר דדבר האבד, י"ל דשרי אף טירחא יתירא. [↑](#footnote-ref-796)
797. וכ"נ ממש"כ הריטב"א בקידושין ל"א ב' בההיא דדמא בן נתינה, דאף דכיבוד אב משל אב, מ"מ בכה"ג דלא הפסיד משלו אלא העברת ריוח בעלמא לא חשיב דבר האבד ולא חסרון כיס, וכתב לדמותו להא דלא הותרה מלאכה בחוה"מ משום העברת ריוח, ומבו' מדבריו דמניעת ריוח לא חשיב כהפסד כלל, ולפ"ז מסתברא מילתא דהא דאסורה המלאכה בכה"ג הוא מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-797)
798. אך נחלקו בביאורו, דהתורי"ד כתב דהיינו דכל שנסתמה האמת המים כולה אסור לפנותה, וכ"כ המכתם והתוס' הרא"ש בשם הראב"ד, וכ"כ המאירי, - והפסקי רי"ד כתב בפי' בתרא דהיינו דאם ל"ה עוברת אמת המים סמוך לגינתו לא יעשה לה דרך להפנותה לגינתו, - והתוס' הרא"ש כתב דהיינו דאין עושין אמת המים בתחילה. [↑](#footnote-ref-798)
799. והביאו בשמו שכתב דאין לפרש דקאי על בית השלחין, דא"כ מהו דקאמר יתר על כן, ומאן לימא לן דטירחא במקום פסידא קייל ממלאכה במקום הרוחה, והריטב"א כתב לישב, דס"ל לר' יהודה דשורת הדין דבהרוחה אין להתיר כלום, אך בדבר האבד הי' מקום להתיר אף טירחא יתירא כדי שלא יפסד, וקמ"ל דלא התירו בכה"ג, וזה מתפרש טפי למש"נ לעיל די"ל דאיסור מלאכה משום הרוחה הוא מדאורייתא, (דלא חשיב כלל כדבר האבד), ואיסור טירחא יתירא במקום דבר האבד אינו אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-799)
800. היראים בסו"ס ד"ש והסמ"ג לאוין ע"ה הוכיחו מהכא דעיקר איסור מלאכת חוה"מ הוא משום טירחא, וכתבו דהוא משום דכשטורח נראה כמבזה המועדות, ואין האיסור בזה אלא מדרבנן, ועמש"כ בביאור מהרש"ל על הסמ"ג שם לפרש בזה, ונתבאר בדף מס' 21, ומשמע דגרסי הכא בשלמא מועד משום טירחא הוא ולאו טירחא הוא, והיינו דאי"ז היתר בעלמא שהתירו במקום פסידא, אלא היינו דכל שטורח לצורך דבר האבד לאו טירחא הוא, וע"כ הוא דשרי, אך אי"ז מוכרע, די"ל דגרסי כמש"כ בפי' ר"ח והריטב"א לקמן י"ג א' מועד משום טירחא ולאו טירחא הוא במקום פסידא שרו רבנן, וכ"כ בביאור מהרש"ל על הסמ"ג שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-800)
801. ועיי"ש שפירש דהא דפריך דמי גשמים מאי טירחא איכא, דהיינו משום דמשמע לי' דאסר תנא דמתניתין אפי' אם נפלו הגשמים בבקעה גדולה שאין בה מקום עמוק וליכא בהו טירחא יתירא, וכ"נ בפירש"י. [↑](#footnote-ref-801)
802. והכס"מ בפ"ז מיו"ט ה"ב ובב"י בסימן תקל"ז ס"ג כתב כן גם בדעת הרמב"ם בהלכותיו, עיי"ש, - אך החזו"א בסימן קל"ד סקי"א כתב דדעת הרמב"ם בזה לא הוכרעה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-802)
803. ונפ"מ רבתא לדינא בזה, דלדעת הרמב"ם ודעימי' לא הותר להשקות מן המעין אלא ע"י המשכה, אך ע"י מילוי בדלי אסור, כאשר כ"נ להדיא בל' הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"ב, וכ"ה מבו' בל' ש"ר, וכ"כ המ"ב בסימן תקל"ז סק"ז, - אך לדעת התוס' ודעימייהו הותר להשקות מן המעין אף ע"י מילוי בדלי, דלא נאסר למלאות בדלי אלא ממי הקילון שממלא ממקום עמוק. [↑](#footnote-ref-803)
804. ויש להוסיף, דהפסקי רי"ד כתב דמי קילון הם מים נובעין, אלא שהם בארות עמוקין שאינם זוחלין וצריך למלאותן בכד, ודלא כמש"כ בפירש"י ותלמיד הרי"מ דמי קילון הם מי גשמים, ולטעמי' בע"כ לפרש דהא דגזרו מי גשמים אטו מי הקילון, אף דמי קילון אינם מי גשמים, הוא משום דגם מי גשמים אינם זוחלין. [↑](#footnote-ref-804)
805. ולפ"ז מתפרש טעם הא דלא גזרו במי מעין, דהוא משום דל"ד כלל למי קילון, דמי קילון הם מי גשמים, או משום דמי קילון אינם נמשכין וזוחלין, אך החזו"א בסימן קל"ה כתב דהא דבמי מעין לא גזרו ובמי גשמים גזרו, הוא משום דמעין הוא עיקר ההשקאה של השדה, ולא אתי לאיחלופי במי קילון, אבל מי גשמים אי"ז עיקר ההשקאה ומשתמשים בהם לפעמים בהפנאה ופעמים בהדלאה, ולפיכך אף אם יש הרבה מי גשמים שיספיקו להשקות את כל השדה גזרינן דלמא אתי לאשקויי פעם אחרת במי קילון. [↑](#footnote-ref-805)
806. החזו"א בסימן קל"ה כתב בפשיטות דלדעת רב אשי אם יש מי גשמים כדי להשקות את כל השדה בהפנאה ולא יצטרך להדלאה שרי, ולא נאסר אלא כשלא יספיקו מי הגשמים להשקות כל השדה בהפנאה, והלכך אסור לו להתחיל להשקות בהפנאה שמא יגמור בהדלאה, וצ"ע שלא הביא לד' הב"י והפוסקים שכתבו לאסור בזה, וגם דבריו סותרים למש"כ בסימן קל"ד סק"ח. [↑](#footnote-ref-806)
807. בפי' רגמ"ה כתב דהשתא משמע לי' מי אגמים עבידי דפסקי, וכ"כ בפירש"י הנד', וכ"ה מבו' גם בדבריהם בד"ה מותר להשקות, והקר"א עמד בזה דאם מי אגמים עבידי דפסקי מ"ט אמרו דלרב אשי שרי, וכתב דצ"ל דדבריו קיימי על הא דמותיב ר' ירמי' לר' זירא ממתניתין, והוא משום דס"ד דמי אגמים עבידי דפסקי, וכ"כ הנחל"ד והחזו"א בסימן קל"ה, [↑](#footnote-ref-807)
808. והר"י מלוניל כתב דיש לחוש ג"כ שיבא לידי טירחא יתירא שישאב מהן בכלי, והר"ן כתב בשם י"מ דהוא משום דדילמא לא סגי להשקות במים העליונים, ואתי לאשקויי בדולא מים התחתונים. [↑](#footnote-ref-808)
809. והטור בסימן תקל"ז פירש לדינא דהכא בחריצין שהמים באין דרך שם מהנהר לשדה, וזה כפי' הראב"ד, והדרישה שם סק"א כתב דהוא דלא כפירש"י הנד' דמבו' דמפרש בחריצין שאין מושכין מאמת המים, אלא הם בפנ"ע ונתמלאו ממי גשמים. [↑](#footnote-ref-809)
810. החזו"א בסימן קל"ה כתב דלא אסרו הכא אלא משום דיש בזה טירחא יתירא, אך אין לאסור בזה משום גזירת מי קילון, דהכא לא אתו למי קילון, ואפי' לר' יוחנן דלעיל דגזר משום מי קילון דעלמא, הכא השקאת עראי היא ולא גזרינן. [↑](#footnote-ref-810)
811. צ"ל דאף דלהר"י מלוניל והנימו"י לטעמייהו כל השקאה בדלי אסורה, היינו רק כשמוליך ממקום למקום, אך כשדולה בדלי ומשקה במקומו שרי, וע"כ לא אסרו הכא אלא כשהיא גבוהה מעט דיש בזה טירחא, ועמש"כ בזה בס' שמה"כ פ"ז הערה 7. [↑](#footnote-ref-811)
812. מבו' בדבריו דאף למ"ד דבמחובר לקרקע אפי' כולו אבוד אסור, היינו משום דלא הותרה טירחא לצורך דבר האבד, אף כשהטירחא ראוי' כנגד ההפסד, אך כל דלי"ב טירחא כלל שרי, וע"כ הכא לא אסרו אלא להשקות מערוגה לערוגה דיש בזה טירחא, וכ"ה מבו' גם בד' הרמ"ך בפ"ז מיו"ט ה"ב, עיי"ש, - וזה דלא כמש"כ בפירש"י לקמן י"ב ב' דלמ"ד דאפי' כולו אבד אסור, לא הותר להשקות בית השלחין, וכ"כ השיטת ריב"ב והר"ן והנימו"י שם. [↑](#footnote-ref-812)
813. והרמב"ן שם כתב דגם מכשירי אוכ"נ הותרו אף בטירחא יתירא, וכ"כ הריטב"א לקמן י' א', - אך הפמ"ג באש"א בסימן תקל"ז סק"ג נסתפק בזה אם הותר טירחא יתירא לצורך מכשירי אוכ"נ, והמ"ב שם סקט"ו כתב דנתפרש הדבר להיתר בד' הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-813)
814. צ"ב דמאי נפ"מ בין היכא שרוצה לאכלו בעצמו, להיכא שרוצה למכרו לאחרים לאכילה, ובס' שמה"כ פ"ב הערה 7 כתב דהיינו דאף שאינו ברור שיקנוהו, אפ"ה הותר לטרוח להעמיד הירקות שיהיו ראויין למכור, ועיי"ש שכתב דהיינו כשיש ספק המצוי, וע"ד מש"כ הביאוה"ל בסימן תקל"ז ס"א בדין ספק דבר האבד. [↑](#footnote-ref-814)
815. התוס' לקמן ו' ב' ד"ה שרי לתרבוצי הוכיחו מהכא דלא הותרה מלאכה לצורך הרוחה, והחזו"א בסימן קל"ד סקי"א תמה ע"ז שהרי הכא איירי בהדלאה האסורה אף בבית השלחין, - אך לכאו' ד' התוס' התם מתפרשים כדבריהם הכא, דהא דתני דאם בשביל ליפותן אסור היינו דבכה"ג אסור אף לדלות ממקום גבוה דליכא טירחא, ומזה נלמד דלא הותרה מלאכה לצורך הרוחה. [↑](#footnote-ref-815)
816. יש מקום לדון בזה, דאף אם אמרינן הואיל במלאכת חוה"מ, עמש"נ בזה בדף מס' 1, מ"מ באיסורא דטירחא יתירא י"ל דלא התירוהו אלא היכא דאיכא בפועל צורך אוכ"נ, ול"מ דין הואיל להתירו. [↑](#footnote-ref-816)
817. המכתם כתב דאף לפ"מ דמסקינן דמדלין היינו הדליית מים, מ"מ הותר גם שלופי, שהרי מדלין מים חמיר משלופי, וכדס"ד דמדלין מים אסור ושלופי מותר, וכיון דמסקינן דמדלין מים מותר, כ"ש שלופי, וכ"כ הראבי"ה בסימן תת"י, - ובס' שמה"כ פ"ז הערה 27 כתב לדון, דלמש"כ תלמיד הרי"מ והריטב"א דנתחדש הכא להתיר אף שאינו נוטלן כסדר ומתכוין שיגדלו גם האחרות, י"ל דלפ"מ דמסקינן דמדלין היינו הדליית מים, לא הותר שלופי. [↑](#footnote-ref-817)
818. בדף מס' 9 נתבאר דפליגי רבוותא בזה, דהריטב"א ועוד מקמאי כתבו דאף אם דעתו להיתר, מ"מ כל שנראה שנתכוין לאיסור ה"ז אסור משום מראית העין, אך תלמיד הרי"מ ועוד מקמאי כתבו דכל שדעתו להיתר שרי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-818)
819. והר"י מלוניל והפסקי רי"ד והנימו"י כתבו דהא דעתיקי שרי הוא משום דלי"ב טירחא יתירא, ובפי' הר"ש בן היתום הוסיף לפרש דהוא משום דמצויירין ועומדין הן אלא שמפנה עפר מתוכן, והפרש יש בין חופר לכתחילה למסיר עפר. [↑](#footnote-ref-819)
820. צ"ב, דכיון דאיסור עשיית אמה מתחילה הוא משום טירחא יתירא, א"כ מה מהני הא דכבר חפר בה טפח, הרי אכתי איכא טירחא יתירא במה שמוסיף לחפור, ול"ד לתיקון המקולקלת דליכא טירחא יתירא בפינוי העפר והצרורות שנפלו שם, - וצ"ל דלא פלוג רבנן, וכיון דבכה"ג דאיכא טפח דמי לתיקון המקולקלת, לא אסרו חכמים בזה. [↑](#footnote-ref-820)
821. ונמצא לפ"ד הראב"ד דב' דינים נשנו כאן, חדא, דאין עושין את האמה בתחילה, והוא משום דהוי טירחא יתירא, ואין הטעם בזה משום דלא התירו מה שלא הי' לו מתחילה, שהרי אסרו גם כשנסתמה האמה ולא נשתייר בה טפח, ועוד, דאף כשכבר הי' לו אמה ומתקנה, לא הותר להוסיף עלי', וזה דלא כמש"כ הריטב"א דהא דאסור להוסיף על האמה, הוא משום דחשבינן לה כעושה בתחילה. [↑](#footnote-ref-821)
822. ובזה מתפרש טפי טעם הא דבעינן שישתייר בה טפח שראוי לעבור בו מים, ובעוגיות לגפנים ל"ב שישתייר טפח, כיון שהמים עומדים במקום אחד בכ"ש סגי, וכמש"כ הראב"ד ודעימי', ונתבאר לעיל, והיינו דכל דאין ראוי לעבור בו מים, חשיב דנתבטלה האמה הראשונה לגמרי, והו"ל כעושה אמה מתחילה. [↑](#footnote-ref-822)
823. הרי"צ גאות בהל' חוה"מ כתב דאם היתה עמוקה חצי טפח מעמידה על ג', וכנראה גריס גיר' אחרינא, או שפירש דמה שאמרו דלאו כלום הוא היינו דודאי שרי, וכ"כ בפי' הר"ש בן היתום, אך עיי"ש שפירש לעיקר דין זה בע"א. [↑](#footnote-ref-823)
824. והמאירי כתב דהוא משום שמאחר שדיו בכך, טורח זה למה, שהרי יש בהעמקתו טורח יתר בהשלכת העפר. [↑](#footnote-ref-824)
825. השעה"צ בסימן תקל"ז סק"כ כתב דהיינו להרמב"ם לטעמי' דמלאכת חוה"מ אסורה מדרבנן, - אך בביאור הגר"א שם ס"ו כתב דגם לדעת הסוברים דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא, מ"מ איסור טירחא יתירא בדבר האבד אינו אלא מדרבנן, וכמש"כ הרמב"ן, וספיקו לקולא, וכ"כ הפמ"ג באש"א שם סק"ז, וכ"ה מוכח ממש"כ הריטב"א דהוי ספיקא דרבנן לקולא, אף שדעתו בריש פירקין דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא, והיינו משום דאיסור טירחא יתירא אינו אלא מדרבנן, וכמש"כ הריטב"א שם. [↑](#footnote-ref-825)
826. והמג"א שם סק"ז כתב דאם היתה עמוקה ג', אפשר דאסור לחפור עד ח', דטירחא יתירא היא להשליך העפר לחוץ. [↑](#footnote-ref-826)
827. מש"כ הראב"ד דלא הותר בפרהסיא אלא משום דהוי צרכי רבים, כתב המאירי לעיל ב' א' לפרש דהיינו דבצורך יחיד כל שאפשר בצינעא עושה, ובצרכי רבים א"צ לעשות בצינעא. [↑](#footnote-ref-827)
828. ועיי"ש שכתב דל"ד לחפירת בורות שיחין ומערות של רבים דלא הותרו אלא לצורך המועד, דהיינו משום דהוו מעשה אומן, ואינו יכול לשנות בהן דאם ישנה יפסיד, ומשא"כ במעשה הדיוט דשרי לצורך רבים אף שלא לצורך המועד, וחפירות אלו דסוגיין לא היו אומנות, ול"ד לחפירת בורות שצריך לטוח יפה ולהחזיק מימי' והוי מעשה אומן. [↑](#footnote-ref-828)
829. וכתב עוד דלא הי' הנהר של הרבים אלא של בני באגא, וזהו שהוצרכו לטעמא דשתו רבים מיני' דמה"ט הוי כצרכי רבים, ועמש"כ בס' שמה"כ סו"ס י"ט בטעם הא דצורך בני באגא עצמם לא חשיב כצורך רבים. [↑](#footnote-ref-829)
830. ועד"ז הוא גם במש"כ הרא"ש בשם הראב"ד ודעימי' דגם לשחופי נהרא לא הותר אלא לצורך רבים, דבפשוטו הוא להראב"ד לטעמי' דלסחופי נהרא היינו להעמיק בית מדרון וכו', והוי כחפירת בורות דלא הותרה לצורך יחיד, - אך בד' הראב"ד מבו' דהוא גם משום דכיונו מלאכתן במועד, וגם משום דלא עשו כן לצורך המועד, וע"כ לא הותר אלא לצרכי רבים. [↑](#footnote-ref-830)
831. ובד' הרמב"ן בשבת קל"ט ב' משמע דטעם איסורא דתחילת מלאכה, הוא משום דנראה כמכוין מלאכתו במועד, - והיינו דכשמתקן אינו נראה כ"כ כמכוין מלאכתו במועד, אך כשעושה מתחילה נראה כמכוין מלאכתו במועד. [↑](#footnote-ref-831)
832. צ"ע, דאמנם הרמב"ן בהל' חוה"מ פירש להא דצריכין להן דהיינו דצריכין שיהא להן בקרוב, אך בהא דאין צריכין להן פירש דהיינו דעושין כן לצורך ימות הקיץ, וא"צ לצורך המועד כלל, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ן במלחמות ובתורת האדם דהותרה חטיטה אף לצורך אחר המועד, כדי שיהיו מצויין להן לאחר המועד כשיצטרכו להן. [↑](#footnote-ref-832)
833. והנה אמנם מבו' בדבריו די"ל דכל שהרבים צריכין לו אחר המועד לאלתר, הותרה חטיטה, - אך ממש"כ בשם הרמב"ן משמע דאף חטיטה לא הותרה אלא לצורך המועד עצמו. [↑](#footnote-ref-833)
834. ובדף מס' 35 נתבאר להוכיח מד' תלמיד הרי"מ דמה שאמרו ביחיד דאינו צריך לו, היינו דאף דעושה כן לצורך המועד, מ"מ כיון דיש לו מים במקום אחר לא התירו לו לחטוט, ולפ"ז מתפרש כן גם הא דאין רבים צריכין להן, דהוי זה לצורך המועד, אלא דיש להם מים הרבה מצד אחד, כמש"כ כן תלמיד הרי"מ. [↑](#footnote-ref-834)
835. ועיי"ש שכתב דמ"מ לא הותר אלא לצורך המועד והיינו כשחופר בור שהוא צריך לשתי' שלו בלבד, אך לחפור בור גדול והוא א"צ אלא לשתי' שלו או לב' וג' בני ביתו אסור, שהרי בכל המלאכות הצריכות כגון קצירה וטחינה אמרו דאם עשה והותיר מותר ובלבד שלא יערים, והיינו שלא לכוין ולהותיר לאחר המועד. [↑](#footnote-ref-835)
836. והיינו דכיון דאפשר לו לשתות מן הנהר, אף שרוצה לשתות מבור שלו בבתים, לי"ב להתירא דאוכל נפש, אלא הוי כשאר צרכי המועד, ולא הותר לחפור. [↑](#footnote-ref-836)
837. ואמנם י"ל דכ"ז הוא משום דס"ל דחפירת בורות לא חשיבא כאוכ"נ עצמו אלא כמכשירי אוכ"נ, ובזה הוא דס"ל דלא הותרו במעשה אומן, אך אוכ"נ עצמו הותר אף במעשה אומן, - ולפ"ז יש לפרש עוד בד' רש"י, דאיסורא דחפירת בורות הוא משום דהוי טירחא יתירא, וס"ל דלא הותר טירחא יתירא במכשירי אוכ"נ, וכמו שנסתפק הפמ"ג באש"א בסימן תקל"ז סק"ג, ויש להוסיף דלרש"י לטעמי' לעיל ד' א' לא מצינו דהותר להדלות לירקות כדי לאכלן בטירחא יתירא, (שהרי לדעתו איירי בהדלאה המותרת בבית השלחין), וי"ל דחשיב כמכשירי אוכ"נ ולא הותר בזה טירחא יתירא, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-837)
838. משמעות דבריו דהא דבעינן לה"ט דצרכי רבים לא יעשו לעולם אם לא יעשו במועד, הוא במה שהותר כשכיונו מלאכתם במועד אף שהוא טורח גדול, ומשמע דאם ל"ה זה טורח גדול אף בלא"ה שרי, - וי"ל דאזיל הראב"ד לטעמי' דס"ל דכל דבר שהוא לצורך המועד מותר אף כשכיון מלאכתו במועד, וכמש"כ בתשו' שהביא המכתם בשלהי מכילתין, וע"כ ל"ה לנו לאסור כשכיון מלאכתו במועד, אלא בטורח גדול, והיינו דאף דס"ל דהותרה טירחא יתירא לצורך המועד, מ"מ כל שכיון מלאכתו במועד לא הותר טירחא יתירא, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-838)
839. הלבוש שם כתב דמה"ט הוא דהותרו אף כשכיונו מלאכתם במועד, וצ"ב, שהרי אף דבר האבד גמור לא הותר כשכיון מלאכתו במועד, וצ"ל דהיינו משום דהכא הו"ל כדבר האבד שיעשה זה במועד, כיון דאינם נגמרים אלא בשעת הבטלה, וע"כ לא חשיב כלל כמכוין מלאכתו במועד, - גם צ"ע במש"כ הראב"ד דמה"ט הוא שהותרו אף בטורח גדול, אף דדבר האבד לא הותר בטירחא יתירא, וי"ל להראב"ד לטעמי' בהא דלא הותר דבר האבד בטירחא יתירא, דמשערין הטורח כנגד ההפסד, וע"כ הוא דבצרכי רבים דא"א לעשותם אלא במועד, ראוי לעשותם אף בטירחא יתירא. [↑](#footnote-ref-839)
840. אך לא נתפרש בדבריו טעם הא דשרי אף כשאי"ז לצורך המועד, ושמא מודה בזה לד' הראב"ד דהוא משום דאם לא יעשו במועד לא יעשו לעולם, וי"ל עוד דס"ל דלא הותרו צרכי רבים שלא לצורך המועד, וכמשמעות ד' הריטב"א בסוגיין. [↑](#footnote-ref-840)
841. ושמא פליג הרמב"ם ע"ד הראב"ד, וס"ל דהא דהותר צרכי רבים במועד אי"ז משום דאם לא יעשו עכשיו לא יעשו לעולם, אלא הוא היתר בפנ"ע שהקילו בצרכי רבים לעשותם במועד, וע"כ ה"ז מותר אף כשיש להם מנהיג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-841)
842. אך צ"ע, שהרי גם הא דהותר לעשות צרכי רבים שלא לצורך המועד, כתב הראב"ד דהוא משום דצרכי רבים לא יעשו לעולם אם לא במועד, וא"כ הדין נותן דג"ז לא הותר אלא כשאין להן מנהיג, וכ"נ ממש"כ הפמ"ג באש"א בסימן תקמ"ד סק"ג דצרכי רבים שיש להם מנהיג כצרכי יחיד דמי, ומשמע דדינם כצרכי יחיד לכל דבר, וכ"כ השלחן עצי שטים מלאכת חורש ס"א סקט"ו דלא הותר לעשות צרכי רבים שיש להם מנהיג שלא לצורך המועד אף במעשה הדיוט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-842)
843. וזה ממש"כ הריב"ש שם לדון ללמוד מהא דהותר צרכי רבים במעשה אומן, דה"נ הותר שאר צרכי מצוה במעשה אומן, וכתב דהלכות מועד הלכות עקורות הן ואין למדין זמ"ז, ואם לא הותרו צרכי רבים במעשה אומן אלא לצורך הגוף, אין מקום ללמוד מזה להתיר בשאר צרכי מצוה. [↑](#footnote-ref-843)
844. ועיי"ש שכתב דמש"כ הרא"ש לעיל מינה דכל אלו יראה שלא הי' לצורך המועד ואפ"ה התיר להם, קאי על מעשה דבני הרמך ובני סכותא ובני מתא ומחסיא, אך ההיא דבני סכותא דירושלמי איירי לצורך המועד, וע"כ הותר אף במעשה אומן, וכמש"כ הרא"ש בהמש"ד, ומתישב בזה משה"ק המאמ"ר בסימן תקמ"ד סק"ג והקר"א בסוגיין ע"ד הרא"ש, - אך השעה"צ בסימן תקמ"ד סק"ה עמד בזה, דלהדיא אמרו בירושלמי דבההיא דבני סכותא ל"ה זה לצורך המועד, ומייתינן מינה דבשל רבים אפי' דבר שאינו לצורך המועד מותר, ומש"כ הרא"ש דכל אלו ל"ה לצורך המועד, קאי גם על בני סכותא דירושלמי, ומש"כ בהמש"ד דהיינו בני סכותא דירושלמי, ר"ל דאם הי' שם צורך המועד היו מתירין להם לתקן אף במעשה אומן, צ"ע דא"כ מ"ט כתב הרא"ש כן על ההיא דבני סכותא דירושלמי, הרי ה"נ י"ל כן גם במעשה דבני הרמך וכו', אך כמדומה דהראב"ד ל"ג בירושלמי להא דשל רבים הותר אף שלא לצורך המועד, (דמשמעות ד' הראב"ד שכתב כן מדעתו דהותר אף שלא לצורך המועד, והנימו"י כתב בשמו דנסתפק בד"ז, והרי דלא נתפרש כן בירושלמי), ושפיר י"ל דההיא דבני סכותא דירושלמי הוי לצורך המועד. [↑](#footnote-ref-844)
845. וצ"ל דאף דגם בדבר האבד לא הותר להשקות ממי הקילון משום דיש טירחא במילוי בכלי, וכמש"כ הר"י מלוניל ודעימי' (ונתבאר בדף מס' 33), היינו משום דהשאיבה בכלים יש בה טירחא, אך כשמקבלין בכלים את המים היורדין מן הגגין לי"ב טירחא. [↑](#footnote-ref-845)
846. אך יש להעיר בזה בד' הר"י מלוניל, דמבו' בדבריו דאיירי כשאין לו צורך במים אלו במועד כלל, ואפ"ה כתב דהא דהותר לכנוס מים ול"ד לחפירה דאסורה, הוא משום דאין בזה טורח כמו שיש בחפירה, ומבו' דאף חפירה היתה מותרת אם ל"ה בה טורח, אף דאי"ז לצורך המועד כלל, וזה צ"ב, דחפירה שיש בה מלאכה, מ"ט תהא מותרת שלא לצורך המועד. [↑](#footnote-ref-846)
847. ועד"ז הוא למש"כ הריטב"א בשם הרמב"ן דאין רבים צריכין להן היינו דאינם צריכין להן במועד אלא להרוחה בעלמא, ולפ"ז ה"נ הא דאין יחיד צריך להם, היינו דא"צ להם במועד אלא להרוחה בעלמא, ולפ"ז י"ל דכיון דיש בזה צורך המועד, ע"כ התירו לו לכנוס מים לתוך הבורות שיחין ומערות. [↑](#footnote-ref-847)
848. ובד' הרמב"ם שם מבו' דהיינו אף אחר שהתקינו שיהיו מפקירין את השדה, ומבו' דהא דהי' לנו לאסור לצאת, אי"ז משום דעקירת הכלאים היא מלאכה, אלא משום דיש טירחא ביציאה עצמה וה"ז אסור בחוה"מ. [↑](#footnote-ref-848)
849. צ"ע, דלפ"ז הותרה הרצועה לעשות כל מלאכה בחוה"מ ע"י פועלים לצורך תשמישו אף שלא לצורך המועד, משום דהפועלים מוזילין בחוה"מ, ולדעת הסוברים דאיסורא דעשיית מלאכה בשכר הוא אף במלאכת דבר האבד, (ונתבאר בדף מס' 16), ניחא, - וצ"ל דכיון שאסור הפועל לעשות מלאכה בחוה"מ, לא חשיב כלל שנזדמן לבעה"ב פועל בזול, דאף דאם חשבינן לה כדבר האבד, מותר להפועל לעשות מלאכה בחוה"מ, מ"מ מעיקרא לא חשבינן לה כדבר האבד, כיון שאין לו לעשות מלאכה בחוה"מ, ול"ד להכא דהותר לצאת על הכלאים משום צרכי רבים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-849)
850. ויש לדון עוד בזה, דהרי הכא עיקר ההיתר לצאת על הכלאים הוא משום דהוי צרכי רבים, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ז מיו"ט הי"א, אלא שהטעם שהתירו חכמים לצאת במועד, ולא הצריכו לצאת קודם או אחר המועד, הוא משום שכר פעולה דמוזלי גבן, אך אחר שקבעו חכמים כן, יש בזה להתירא דצרכי רבים, ואין ללמוד מזה להתיר מלאכה במועד משום שכר פעולה דמוזלי גבן. [↑](#footnote-ref-850)
851. ועיי"ש שכתב דהא דפריך דמ"ט בחוה"מ דנפקינן ולא אמרו דהוא משום צורך מצוה דעקירת כלאים, היינו משום דאף בצורך מצוה אסור לכוין מלאכתו במועד, וא"כ מ"ט קבעו זמן היציאה בחוה"מ, ועיי"ש שכתב דאף דלצרכי רבים הותר לכוין מלאכתם במועד, היינו רק היכא דאין להן מנהיג, וע"כ הכא דהוא מוטל על בי"ד אסור לכוין מלאכתו במועד, וכ"כ הישועו"י בסימן תקמ"ב סק"א. [↑](#footnote-ref-851)
852. הקר"א תמה ע"ד התוס', דמ"ט ניח"ל למ"ד דשכר פעולה שאין לו מה יאכל שרי, הרי אם איירי הכא בשכר פעולה שאין לו מה יאכל, מאי איריא בכלאים שהם צרכי רבים, הרי אף כל מלאכה של יחיד שרי בכה"ג, וכתב דצ"ל דקמ"ל דקבעו חכמים זמן היציאה על הכלאים בחוה"מ. [↑](#footnote-ref-852)
853. אי נימא דמודו התוס' לד' רש"י בריש פירקין דליכא איסור כלל ביציאה על הכלאים בחוה"מ, יש ללמוד מדבריהם דאיסור נטילת שכר הוא אף בפעולה המותרת בחוה"מ אף שלא לצורך המועד, ועמש"נ בזה בדף מס' 16. [↑](#footnote-ref-853)
854. אך לדעת רש"י ודעימי' דליכא איסור כלל ביציאה על הכלאים, ונידון הגמ' הוא מ"ט קבעו זמן היציאה בחוה"מ, הרי דע"ז הוא שאמרו דהיינו משום ריוח הקדש, אך משום ריוח הבעלים ל"ה קובעים לצאת בחוה"מ, ולא מצינו כלל דלא הותרה מלאכה משום ריוח הבעלים. [↑](#footnote-ref-854)
855. ועד"ז מבו' ממש"כ המאירי בסוגיין דאם הי' השכר משלהם, אין לנו לחוס על ממון פושעים להשתדל שתהא מלאכתם בשעת הזול, והרי דלאו היינו דאם הוי השכר משלהם הי' אסור לצאת בחוה"מ, אלא דמה שקבעו חכמים לצאת בחוה"מ, הוא משום הריוח שיש בזה לתרומת הלשכה, אך אם ל"ה בזה ריוח אלא לבעלים ל"ה קובעים לצאת בחוה"מ, ואמנם מבו' בדבריו דאי"ז משום דלא חששו אלא לריוח הקדש, דלעולם אף משום ריוח הדיוט היו קובעים לצאת בחוה"מ, אלא דאין לנו לחוס על ממון פושעים. [↑](#footnote-ref-855)
856. הב"ח שם כתב בדעת הטור, דאי"ז הפקר ממילא, אלא היינו דכיון שתיקנו דשלוחי בי"ד מפקירין את השדה, הרי דה"נ כל ההולך לבדו בשדות ועושה שליחות בי"ד תבא עליו ברכה והוי הפקר, - ועיי"ש שעמד בזה, דמשמעמ דל"ה הפקר אא"כ הזהירו והשמיעו תחילה באחד באדר וכו', אך בלא"ה ל"ה הפקר, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א בסוגיין, וכתב די"ל דהזמן דאחד באדר הוא בא"י אך בחו"ל אין התבואה גדולה באדר, וע"כ לא תלי דין ההפקר במה שמשמיעין תחילה באחד באדר, ומ"מ ודאי דל"ה הפקר אא"כ הזהירו עליו תחילה בבתי כנסיות, דאין עונשין אא"כ מזהירין, ולפי שהוא דבר פשוט ל"ה צריך הטור לפרשו, אך הדרישה שם כתב בדעת הטור דבזה"ז דאין מכריזין, צריך כל אחד ליזהר שלא ימצא בשדהו כלאים אחד מכ"ד, ואם נמצא הוי שדהו הפקר. [↑](#footnote-ref-856)
857. אך החזו"א בסימן קל"ה כתב לפרש דמעיקרא ס"ד דתקנ"ח היתה בכל שדה כלאים שצריך בעה"ב להפקירה כולה, וזהו דפרכינן אהא דתנן דימעט, ומשני דהא דמפקירין הוא לאחר תקנה, והו"ל קנסא כשלא ביטל את הכלאים עד שבאו שלוחי בי"ד, ותיקנו כן כשראו ששמחים, אך קודם תקנה ל"ה מפקירין את השדה, והלכך יחיד המוצא כלאים בשדה אף לאחר תקנה דינו כקודם תקנה שממעט ודיו, ומתניתין דקתני ימעט ביחיד המוצא כלאים בשדהו איירי. [↑](#footnote-ref-857)
858. אך בד' תלמיד הרי"מ מפורש דהי' בזה תועלת דניכוש, - וצ"ע לפ"ז במש"כ תלמיד הרי"מ בריש פירקין דליכא איסור בעקירת הכלאים משום דהוי מקלקל, וכיון דה"ז מנכש את השדה מ"ט חשיב כמקלקל, ועד"ז הק' התורת רפאל בסו"ס צ"ד ע"ד רי"ו שכתב דעקירת הכלאים הוי כמקלקל, ממה שאמרו הכא דהיו בע"ב שמחין. [↑](#footnote-ref-858)
859. המ"ב בסימן תקל"ז סקכ"ו וסקכ"ז כתב דהא דמושכין את המים מאילן לאילן ולא ישקה את כל השדה כולה, הוא משום דבמשיכת המים מאילן לאילן ליכא טורח הרבה, ובהשקאת כל השדה איכא טורח הרבה, וזה כפירש"י ודעימי', אך בשעה"צ שם סקכ"ב כתב דהתירו לזה משום דאילנות דמו לבית השלחין שצריכין למים טפי, וכמש"כ התוס', ובמ"ב שם סקכ"ז ובשעה"צ סקכ"ג כתב דהא דלא ישקה את כל השדה כולה הוא משום דאף אם לא ישקה כל השדה ליכא פסידא לאילנות, וצ"ע דמזכה שטרא לבי תרי. [↑](#footnote-ref-859)
860. צ"ע, דא"כ מ"ט לא מייתינן מינה לעיל ב' א' דראב"י אסור טירחא יתירא במקום פסידא, ועמש"כ בזה הקר"א לעיל שם, - אך הראשל"צ בסוגיין הוכיח מזה לפרש לד' הרמב"ם בע"א, עיי"ש באורך. [↑](#footnote-ref-860)
861. הנימו"י כתב בשם הראב"ד דלא נאסר אלא כששכח להשקותן לפני המועד או שנתעצל בהם, אך אם אירע בהם אונס לפני המועד שלא יכול להשקותה, מותר להשקותם במועד, ובד' המאירי משמע דהיינו משום דס"ל דאיסורא דזרעים שלא שתו הוא משום דלא חס בחול על פסידתם ולא חשבינן לה כדבר האבד, וע"כ כל שאירע בהן אונס, מותר להשקותן, אך בד' המג"א בר"ס תקל"ח מבו' שפירש בד' הראב"ד, דאף דלי"ב אלא הרוחה, מ"מ כל שהי' אנוס קודם המועד שרי לעשות מלאכה אף להרוחה, ועיי"ש שתמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-861)
862. וזה ניחא לטעמי' דאיסורא דזרעים שלא שתו הוא משום דאינם נפסדין כשאינו משקה אותם במועד, - אך לדעת הרמב"ם ודעימי' דטעם הא דלא ישקה אותם במועד הוא משום דיבא לידי טורח יתר, לכאו' טעמא דרבנן הוא משום דס"ל דהותרה אף טירחא יתירא לצורך דבר האבד, - ולדעת הסוברים דאיסורא דזרעים שלא שתו הוא משום דהוי כמכוין מלאכתו במועד, או משום דכבר הגיע להן ההפסד קודם המועד וכו', צ"ל דחכמים פליגי על הך מילתא. [↑](#footnote-ref-862)
863. וכ"כ השיטת ריב"ב דטעמא דחכמים דשרו להשקות זרעים שלא שתו הוא משום דס"ל דאיכא בהו פסידא, אך מבו' בדבריו דלפ"ז לא נחלקו חכמים על רישא דלא ישקה את כל השדה כולה, והא דתנן דמתירין בזה ובזה היינו בזרעים שלא שתו ובשדה גריד, וזה לפ"מ דגריס במתניתין גם לדין שדה גריד, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הראבי"ה בסימן תתי"ג דקי"ל כרבנן דשרו להשקות בזרעים שלא שתו, ובע"כ דטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דאיכא פסידא, שהרי קי"ל דאין משקין שדה הבעל, אף דמבו' בדבריו דלא הותר אלא למשוך את המים מאילן לאילן ולא הותר להשקות את כל השדה כולה. [↑](#footnote-ref-863)
864. המאירי כתב דלדעת הסוברים דאיסורא דזרעים שלא שתו הוא משום שצריכין מים רבים והו"ל טירחא יתירא, הא דשרי הכא הוא משום דהואיל ומטוננת היא א"צ מים כ"כ, וכ"כ המכתם ותלמיד הרשב"א, וכ"כ הר"ן בשם הרמב"ם, ועד"ז כתב בפי' הר"ש בן היתום, - ולדעת הסוברים דאיסורא דזרעים שלא שתו הוא משום שהגיע פסידתם קודם המועד, הא דשרי הכא הוא משום דהואיל ומטוננת היא לא הגיע בהן פסידא, - ולדעת הסוברים דאיסורא דזרעים שלא שתו הוא משום שנראה כמכוין מלאכתו במועד, הא דשרי הכא הוא משום דהואיל ומטוננת היא אין מכירין בהדיא אם התחילו בהשקאה אם לאו, - והרי"צ גאות בהל' חוה"מ כתב לפרש לפי דבריו דאיסורא דזרעים שלא שתו הוא בבית הבעל, ומ"מ אם שתו מותר להשקותם, משום דאי"ז מועיל להם להצמיחם, וה"נ בשדה לחה דהוי כמו ששתתה במועד, ומותר להשקותה, דל"ה כמשקה מים ליפותן ולהצמיחן. [↑](#footnote-ref-864)
865. הגר"א בסימן תקל"ז ס"ז כתב דהוא דלא כפירש"י הנד' דשרי בכל שדה הבעל, - ולכאו' היינו דלדעת הרמב"ם לא הותר אלא בשדה בית השלחין שאין שם אלא אילנות, ובכה"ג דהיתה לחה הותר להשקות את כולה. [↑](#footnote-ref-865)
866. בשעה"צ שם סקכ"ה כתב דלפ"ז לא הותר אלא כשעדיין לא נתיבשה דלי"ב טירחא יתירא להשקותה, והוא להיפך מפירש"י הנד', דלדעתו לא הותר אלא כשנתיבשה דאיכא פסידא אם לא ישקנה, וכ"כ בביאוה"ל שם ס"א (ד"ה שכיון שהתחיל). [↑](#footnote-ref-866)
867. אך עיי"ש שהאריך לפרש לד' הרמב"ם, דאף דלי"ב פסידא אלא הו"ל להרוחה, מ"מ הותר להשקותה משום דלי"ב טירחא, וכ"ה מבו' בד' השעה"צ שם שפירש כן בד' הרמב"ם, אך יש להעיר בד' השעה"צ, שלא הזכיר דהוא דלא כמש"כ המ"מ לפרש לד' הרמב"ם דכל הדברים שפירש שם דשרי משום דליכא טורח יתר, הוא משום דאיכא פסידא והו"ל דבר האבד, אלא דאף בדבר האבד לא הותרה טירחא יתירא. [↑](#footnote-ref-867)
868. ההעמ"ש שם סק"ז כתב בדעתו, דאין ההיתר בזה כדי למהר בישולם, אלא היינו דחרפי ואפלי הם ב' מינים, והשינוי שביניהם מיקרי פסידא. [↑](#footnote-ref-868)
869. אלא דלפירש"י היינו דהתירא דשדה גריד הוא משום הרוחה ומזה נלמד להתיר תרביצא משום הרוחה, - ולהתוס' וש"ר היינו דהתירא דשדה גריד הוא משום דאפלא לשוויי חרפא חשיב כפסידא, ומזה נלמד להתיר תרביצא משום דחשיב כפסידא, - והמאירי כתב בשם י"מ דהיינו דהתירא דהשקאת שדה גריד הוא מפני שאין השקאה זו מועלת אלא להקדים את הצמחים אבל לא להועילם בכלום, וה"נ הוא בריבוץ הפרדסים. [↑](#footnote-ref-869)
870. החזו"א בסימן קל"ה הק' ע"ז מהא דתניא לקמן בסוגיין דמרביצין וכו' אבל לא במועד, ומוקמינן לה כראב"י, וכתב דצ"ל דד' התוס' קיימי לפ"מ שדנו לקמן לפרש דהרבצה היינו השקאה ובשדה לבן קרי לי' הרבצה, ועמש"כ המהרש"א ע"ד התוס' לקמן. [↑](#footnote-ref-870)
871. הריטב"א כתב דהיינו דהתירו הרבצה שהוא דבר מועט בשביעית דכיון דאיסורא דרבנן הוא ולצורך שביעית הקילו, אבל השקאה לא התירו כלל, - ולפמש"כ הריטב"א בריש פירקין דגם בשביעית יש לאסור משום טירחא, י"ל דמה"ט הוא דהתירו הרבצה ולא התירו השקאה, - אך לפירש"י וש"ר שם דבשביעית אין לאסור משום טירחא, ונתבאר בדף מס' 32, צ"ל דהא דלא הותרה בשביעית אלא השקאה מועטת, אי"ז משום דבהשקאה מרובה איכא טירחא טפי, אלא הוא משום דהשקאה מרובה חשיבא מלאכה טפי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-871)
872. ולמש"כ בפירש"י הכא דמרביצין הוא השקאה פורתא, שמא י"ל דלא שרי ראב"י בשביעית אלא בהשקאה פורתא, ומתניתין דשביעית דאסר ראב"י בהרבצה הוא בהשקאה גמורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-872)
873. והגר"א גריס בברייתא קמייתא אין מרביצין שדה לבן בשביעית ולא במועד, ואתיא כראב"י ודמי דין שביעית לדין מועד, ולפ"ז הוא מתישב עם מתניתין דשביעית דאסר ראב"י בהרבצה. [↑](#footnote-ref-873)
874. יש שהק', דהיאך שרי ר' יהודה לצוד משדה האילן כדרכו, הרי ס"ל דבכל דבר האבד בעי שינוי, - אך לק"מ, דלא הצריך ר' יהודה שינוי בדבר האבד, אלא היכא דאיכא טירחא יתירא, כמבו' בד' הפסקי רי"ד לקמן י"א א' והריטב"א לקמן י"ב א', וכ"ה מוכח גם מהא דשרי ר' יהודה בריש פירקין להשקות בית השלחין בלא שינוי, ועמש"נ עוד בזה בסימן י"ב? סק"ו. [↑](#footnote-ref-874)
875. ועיי"ש שכתב בטעמא דהרמב"ם שפסק כר' יהודה, דהוא משום דגריס במתניתין דברי ר"מ, ור"מ ור' יהודה הלכה כר' יהודה, וכ"כ השיטת ריב"ב בדעתו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וכ"כ המ"מ בפ"ח מיו"ט ה"ה, - והנה אמנם אחר שזכינו לד' הרמב"ם בפיהמ"ש דגריס וחכ"א, א"צ לזה בדעתו, וכמש"כ כן הכס"מ בהל' יו"ט שם, ובב"י והגר"א בסימן תקל"ז סי"ג, אך צ"ל כן בדעת הר"ח בסוגיין והשבה"ל בסימן רכ"א דאף דגרסו ר' יהודה, משמע דס"ל דקי"ל כוותי', וכמש"כ הביאוה"ל בסימן תקל"ז סי"ג. [↑](#footnote-ref-875)
876. ולכאו' הוא ע"ד מש"כ התוס' לקמן י' א' ד"ה ההדיוט דשמא אין כל דבר האבד מותר בלא שינוי. [↑](#footnote-ref-876)
877. אך השלחן עצי שטים בכללי המלאכות ס"ד סק"ה כתב דטעם הא דבשדה לבן לא הותר אלא שלא כדרכו, הוא משום דאי"ז אלא ספק דבר האבד, וכתב ללמוד מזה דלא הותר ספק דבר האבד אלא ע"י שינוי. [↑](#footnote-ref-877)
878. אך הכס"מ שם ובב"י בסימן תקל"ז סי"ג פירש בד' הרמב"ם דגריס כשאמרו משדה לבן שלא כדרכו לא אמרו אלא בשדה לבן הסמוכה לאילנות, וכגירסת הפסקי רי"ד, וע"כ הוא שאסר בשדה לבן שאינה סמוכה לאילנות אף שלא כדרכו, ועד"ז כתב הגר"א שם, והכס"מ ובב"י כתב די"ל עוד דגריס כגירסת הרי"ף, וס"ל דכיון דת"ק קאי על שדה לבן הסמוכה לאילנות, גם חכמים קיימי ע"ז, ורק בזה הוא שהתירו שלא כדרכו, וכ"כ השיטת ריב"ב בפי' בתרא בדעת הרמב"ם, (ובפי' קמא כתב כד' המ"מ). [↑](#footnote-ref-878)
879. ועיי"ש שכתב דמד' הרי"ף והרא"ש מוכח בהדיא דס"ל דאף כשאינה סמוכה לאילנות מותר לצוד שלא כדרכו, ולא נתפרש בדבריו מהיכן מוכח כן מדבריהם, ושמא הוא משום דלפ"מ דגרסי כשאמרו משדה הלבן "כדרכו" לא אמרו וכו', משמע שלא נאסר כשאינה סמוכה, אלא לצוד כדרכו, וכאשר כ"נ בד' הגר"א שם, אך צ"ע, דהמ"מ גופי' ג"כ גריס כן, ואפ"ה כתב בד' הרי"צ גאות דגם לת"ק לא הותר לצוד כשאינה סמוכה אף שלא כדרכו. [↑](#footnote-ref-879)
880. וי"ל דהוא משום דס"ל כמש"כ התוס' די"ל דהוא תנא שלישי ולא קי"ל כוותי', - וי"ל עוד דגריס כגירסת הרי"ף ודעימי' וקאי על ת"ק דמתניתין, אך לפ"מ דקי"ל כחכמים דמשדה הלבן שלא כדרכו ליכא נפ"מ בין שדה לבן הסמוכה לאילנות לשאר שדה לבן. [↑](#footnote-ref-880)
881. וכ"נ בפי' הר"י מלוניל לעיל במתניתין שפירש דהא דאינו טח בטיט הוא משום טירחא. [↑](#footnote-ref-881)
882. ואמנם בד' הנימו"י מבו' דכל הא דאינו בונה כדרכו, הוא רק משום דסגי לי' בהכי, אך אם ל"ה סגי לי' בהכי הי' מותר לבנות כדרכו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-882)
883. אך מה שתמה שם ע"ד הרמב"ן דחשיב לה כדבר האבד, דא"כ מ"ט צריך שינוי, צ"ב, שהרי להדיא מבו' בד' הרמב"ן דהוא משום דיש בזה טירחא יתירא דלא הותרה בדבר האבד. [↑](#footnote-ref-883)
884. עיי"ש שכתבו דלמש"כ הרמב"ן דלא הותר מלאכה לצורך המועד במעשה אומן, הרי דהא דהותר לבנות כותל חצר כדרכו אף דהוא מעשה אומן, הוא מפני שמירת ביתו ועשאוהו כצורך אוכ"נ לפי שהוא דבר האבד ואינו צריך שינוי, ולפ"ז הרי דבכותל גינה דליכא לה"ט אסור לבנותו במעשה אומן. [↑](#footnote-ref-884)
885. לכאו' מכוון דבריו, דכיון דלצורך ההפסד שיכול ליפסד במועד ל"ה בונה אותו כדרכו, אלא בהוצא ודפנא, וכל מה שבא לבנותו כדרכו הוא כדי שיהא קיים גם אחר המועד, לי"ב להתירא דדבר האבד. [↑](#footnote-ref-885)
886. ובד' הר"י מלוניל משמע דהיינו דבכותל גינה דאינו אלא מפני החיות והבהמות סגי לי' בהוצא ודפנא וכו', אך בכותל חצר דהוא מפני הגנבים לא סגי לי' בהכי וצריך לבנותו כדרכו, ועד"ז כתב הנימו"י בתחילת דבריו דבכותל גינה דהוא לצניעותא סגי לי' בהכי, אך בסו"ד משמע דהיינו דרק בכותל חצר א"צ שינוי משום דהוא דבר האבד, אך בכותל גינה דאינו דבר האבד בעי שינוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-886)
887. הפמ"ג באש"א סימן תק"מ סק"ז פירש דהיינו דאף דקי"ל דבדבר האבד א"צ שינוי, מ"מ בהפסד מועט צריך שינוי, וע"כ בכותל גינה דליכא פסידא יתירא אינו בונה כדרכו, ובכותל חצר דאיכא פסידא יתירא בונה כדרכו, ועמש"נ להלן דלדעת הראב"ד ודעימי' הוא משום דלא הותרה טירחא יתירא אלא במקום הפסד מרובה. [↑](#footnote-ref-887)
888. וזה מתפרש היטב להראב"ד והרמב"ן לטעמייהו דבדבר האבד לפי אבידתו התירו טרחו ומשערין טורח כנגד הפסד והפסד כנגד טורח, וע"כ הוא דבכותל חצר דאיכא הפסד מרובה הותר אף טירחא מרובה. [↑](#footnote-ref-888)
889. ובדבריו שם משמע דהטעם לומר דאף לר' יהודה א"צ שינוי, הוא משום דאם לא יבנה כדרכו אי"ז שמירה כלל מפני הגנבים, וזה מתישב עם משמעות פירש"י לקמן י"ב ב' דכל דא"א לשנות מודה ר' יהודה דל"ב שינוי, - אך בד' הריטב"א לקמן י"א ב' משמע דאף אם א"א לשנות לא הותר לדעת ר' יהודה, וצ"ע דא"כ מ"ט נסתפק הכא דשרי לר' יהודה אף בלא שינוי, ושמא הוא משום דהפסד מרובה ביותר מודה ר' יהודה דא"צ שינוי, עכ"פ כשא"א בע"א. [↑](#footnote-ref-889)
890. השעה"צ שם סק"ו כתב בשם היד אפרים והבית מאיר שתמהו ע"ז, - ויש להעיר דאף דהבית מאיר דן בביאור הא דפריך דלסתור ולא ליבני, מ"מ לא פקפק כלל בדינא דהמרדכי. [↑](#footnote-ref-890)
891. ובד' המאירי משמע דלא נאסר לסתור ולבנות כשעושה כן כדי ליפותה או לחדשה, אך אם יש לחוש לגנבים מותר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-891)
892. אך יש להעיר לפ"ז במשה"ק תלמיד הרי"מ דמ"ט לא חשיב לה בביצה י"א ב' בהדי מילי דהתירו סופן משום תחילתן, וכתב דלא חשיב אלא מילי דשייך ביו"ט, והך דהכא שייכא בחוה"מ דוקא, ולהנ"ל הרי לפ"מ דקי"ל כר' חסדא מותר מדינא לחזור ולבנות, וא"צ להא דהתירו סופן משום תחילתן, ושמא מכוון דבריו להא דשרי לחזור ולבנות אף היכא דליכא חשש גנבים, משום דאל"כ מימנע ולא סתר. [↑](#footnote-ref-892)
893. אך הבית מאיר והיד אפרים שם כתבו לדון, דהא דפריך דלסתור ולא ליבני הוא גם לר' חסדא, והיינו משום דלא הותר לסתור ולבנות מפני הגנבים, וכמש"כ המרדכי, וע"כ אף אם סותר מפני הסכנה, לא הותר לחזור ולבנותו מפני הגנבים, עיי"ש, ועד"ז כתבו הראשל"צ והנחל"ד בסוגיין. [↑](#footnote-ref-893)
894. לא נתפרש בדבריו, דאף אם אינו מועיל לו כלום, מ"מ מה איסור יש שיראה הכהן את הנגע, - ושמא היינו משום דלכתחילה כשראה הכהן נגע שיש לטמאותו או להסגירו אינו רשאי לשתוק, ואף דדינא הוא דאין רואין את הנגעים במועד, כדילפינן לה לקמן בע"ב מקרא דוביום ראות בו, ואף אם ראה את הנגע אין לו לטמאותו, מ"מ לכתחילה אין לו לראות כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-894)
895. המהרש"א תמה ע"ז, דאף בתחילת הסגר ראשון יש לחוש שמא נולד שער לבן או מחי' וטמא, - אך בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהיינו דבתחילת הסגר ראשון מודה ר' יוסי דמצי שתיק, דלא קאי ע"ז קרא דלטהרו או לטמאו, דכיון דלא נטמא כלל עדיין ואפי' מספק מאי לטהרו שייך בי', וכ"כ הרש"ש, - והמל"מ בפ"ז מיו"ט הט"ז כתב, דהך דינא דלטהרו או לטמאו דאין הכהן רשאי לשתוק, הוא רק משנזקק לטומאה שהסגירו כבר, אך בתחילה קודם שיסגירנו יכול לשתוק, דהו"ל כאילו לא ראה הנגע. [↑](#footnote-ref-895)
896. המרכה"מ בפ"ד מטו"צ ה"ו כתב לפרש לד' התוס' דתחילת הסגר ראשון אי"ז קודם שהסגירוהו כלל, דבכה"ג לכו"ע אין רואין, וכמו שאמרו דבטהור כו"ע לא פליגי דלא חזי, אלא היינו בתוך ימי ההסגר, וע"כ ל"ש בזה לטהרו או לטמאו, דאין הכהן מצווה לטהרו או לטמאו אלא ביום שנראה בו תחילה או בסוף שבוע ראשון או בסוף שבוע שני, עיי"ש, - אך בד' תלמיד הרי"מ מפורש דהיינו קודם שהסגירוהו כלל. [↑](#footnote-ref-896)
897. וכמש"כ כן בפירש"י בפר' תזריע י"ג ו' דאם עמד הנגע בעיניו בסוף שבוע שני טמא, אך דעת ש"ר דאם עמד הנגע בסוף שבוע שני טהור, וכ"כ רש"י גופי' במגילה ח' ב' ד"ה יצא, וכמו שעמד ע"ז הרמב"ן בפר' תזריע. [↑](#footnote-ref-897)
898. והא דבמוחלט אין רואין לר' יוסי משום דחייש שמא יתחדשו לו סימני טהרה, היינו משום דכל הא דמראין את המוחלט לכהן הוא שמא יתחדשו לו סימני טהרה, דאל"כ הרי הוה טמא כמו שהי' ולא עביד הכהן מידי. [↑](#footnote-ref-898)
899. ועיי"ש שכתב דאף בסוף הסגר ראשון איכא לטהרו אם כהה למטה מקרום ביצה או נסתלק לגמרי, מ"מ בכה"ג אי"ז נגע כלל, ואי"ז בכלל לטהרו, ול"ד לסוף הסגר שני שהנגע עומד בעיניו והוא טהור, כ"נ במכוון דבריו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-899)
900. והתוס' הרא"ש כתב דמודה ר"מ דבשאר ימות השנה אין הכהן רשאי לשתוק, כדתנן אין מחליטין את המוסגר ואין מסגירין את המוחלט, אלא מפני שמחת הרגל, כ"ה דלכתחילה אינו רואה את הנגע כדילפינן לקמן בסוגיין מדכתיב וביום הראות בו וכו', ה"נ כשנזקק לטומאה אם הוא טמא רשאי הכהן לשתוק. [↑](#footnote-ref-900)
901. ולפי דבריו לכאו' מתפרש בע"א מה שאמרו בסוגיין דבהסגר ראשון כו"ע לא פליגי דחזי לי', והיינו משום דכל הך דינא דאף אם שתק הכהן נטמא, הוא רק בהסגר שני, דכל שאינו נטהר ה"ה מוחלט, אך בהסגר ראשון דאף אם אינו נטהר פעמים שאינו מוחלט, אינו נטמא בלא אמירת הכהן, דקרא דלטהרו או לטמאו מתפרש דכל שאינו מטהרו ה"ה טמא, והיינו רק בהסגר שני, דדינו הוא דכל שאין הכהן מטהרו טמא, ומשא"כ בהסגר ראשון. [↑](#footnote-ref-901)
902. ובפירש"י לקמן בע"ב חזר בו דאף מוסגר משתלח חוץ לג' מחנות, וטעמא דמ"ד דנראין דברי ר' יוסי במוסגר הוא משום דאם יטמאנו לא ניח"ל, דאע"ג דאם יטמאנו מתירו בתשמיש, אפ"ה מצער לי', דעד השתא הי' תלוי שמא ימצא לו טהרה, ועכשיו שמחליטו נמצא מצערו ביו"ט, וטעמא דמ"ד דנראין דברי ר"מ במוסגר, הוא משום דאע"פ שמצערו כשמחליטו, דעד השתא הי' תלוי וכו', אפ"ה לא קפיד דצוותא דאשתו עדיפא לי' ולא חייש לאותו צער של תלי' הואיל ומתירו בתשמיש, ועד"ז כתב המאירי. [↑](#footnote-ref-902)
903. התוי"ט בפ"ק דמגילה מ"ז כתב דהתוס' לפו"ר כתבו כן, דהא דטמא טמא יקרא הוא אף במוסגר, והמל"מ בפ"ז מיו"ט הט"ז תמה ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-903)
904. בחי' תלמיד הרי"מ כתב דהא דלר' יוסי אין רואין במוחלט, משום דאם מטהרו הוא אוסרו בצוותא דאשתו, אע"פ דיבא לידי טהרה גמורה לסוף ז' ימי ספרו, הוא משום דאין לו שמחה בכך עד אחר המועד, אך בתוך המועד מיהא צער הוא לו, ודמי להא דא"ר יהודה לקמן ט' ב' דאשה לא תסוד במועד אא"כ יכולה לקפלו במועד, אבל כל שאינה יכולה לקפלו עד אחר המועד לא תסוד, דאע"ג דאחר המועד תהי' שמחה, במועד מיהא הו"ל בצער. [↑](#footnote-ref-904)
905. ועיי"ש שתמה ע"ז דאי"ז במשמעות לישנא דקרא דהול"ל והסגיר את הנגוע, ועוד דאין טעם להסגר זה, ועוד דא"כ נמצא מוסגר חמור ממוחלט בד"ז ומ"ט לא תני לה במגילה, - וכתב לפרש דהא דכתיב והסגיר את הנגע, היינו שיסגירנו בתוך סימן שיעשה סביבותיו באחד מן הצבעים כדי שיהא ניכר אם פשה, שהרי הפשיון מטמא בכ"ש והחכם שבחכמים א"א לו לעמוד בטב"ע על פשיון כ"ש אם לא יעשה לו סימן סביב, וגם שיסגירנו ויכסנו בבלאי בגדים כדי שלא יסיר הנגע ע"י חיכוך וחיפוף. [↑](#footnote-ref-905)
906. הריטב"א פירש דהיינו דעירור הוא כשמזכירו עם הספד שעושה חבירו על מתו, והספד הוא שמספידו בפנ"ע, ועד"ז כתב המאירי. [↑](#footnote-ref-906)
907. בחי' תלמיד הרי"מ תמה ע"ז, דלהדיא אמרו בירושלמי דבמת חדש שמת בתוך ל' יום קודם הרגל מותר להספידו, - ועמש"כ בתשו' בית אפרים יו"ד סימן ע"ח בדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-907)
908. בד' הרמב"ן שם מבו' דמה שאמרו בירושלמי דמת חדש מותר להספידו, היינו דתוך ל' למיתתו מותר להספידו, אף אם מת קודם ל', אך הרמב"ם בפי"א מאבל ה"ו כתב דרק אם מת בתוך ל' ימים סמוך לחג מותר לעורר עליו, וכ"כ השו"ע בסימן תקמ"ז ס"ג וביו"ד סימן שמ"ז ס"א, - ובתשו' בית אפרים יו"ד סימן ע"ח האריך דדעת רבים מקמאי הוא כדעת הרמב"ן, אך כתב דלדינא אין לזוז מד' השו"ע, והביאו הפת"ש ביו"ד שם סק"א, (ורמז לזה הביאוה"ל בסימן תקמ"ז ס"ג ד"ה על המת). [↑](#footnote-ref-908)
909. ובד' המאורות משמע דקי"ל כתרוייהו, וע"כ אף דמת חדש מותר להספידו ל' יום קודם הרגל, היינו רק בחינם, אך בשכר אסור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-909)