בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / חזקה ורוב

**בדין מחזיקין מאיסור לאיסור**

**א. גמ'** ט. לא בדק מאי, ר' אליעזר בן אנטיגנוס וכו' אמר טרפה ואסורה באכילה, במתניתא תנא נבלה ומטמאה במשא, במאי קמיפלגי, בדר"ה דאמר בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת, מ"ס בחזקת איסור קיימא והשתא מתה היא, ומ"ס בחזקת איסור אמרינן, בחזקת טומאה לא אמרינן. ופרש"י בדברי ר"ה חזקת איסור שהרי אסורה משום אבר מן החי. ובודאי נראה דהוא לכו"ע, בין למ"ד טריפה ובין למ"ד נבילה, דהרי פירש זאת בעצם דברי ר"ה, והגמ' אומרת דתרוויהו ס"ל כר"ה[[1]](#footnote-2).

**ב. והנה** הקשו הרשב"א והמאירי בשמעתין ותוס' בביצה, דהרי במותה ודאי נסתיים האיסור, ומה שייך להמשיך ולהחזיקו. ותירץ הרשב"א דמתבאר ברש"י דמחזיקין מאל"א. ועדיין צ"ב קושיא הנ"ל איך שייך להחזיק מאיסור שודאי נסתיים ענינו, **ולכאו' צ"ל** דבאמת לא הוה ככל חזקת איסור דנקטינן שגוף האיסור ממשיך כבראשונה, ושאין לחוש לספקות שבאים להוציא מהמשכת האיסור, אלא היא הלכה נוספת בחזקה שלא לשנות מההנהגה בפועל דנהגנו איסור בדבר זה, ולכך שייך החזקה אע"פ שאיסור הראשון פקע[[2]](#footnote-3), **וכ"כ העונג יו"ט** סי' ע', עי"ש שדימה זאת לחזקה בתו"ת, וסמך לזה מביא ה'אשר לשלמה' [תנינא י"ג] מהמאירי בגיטין ב: שמתבאר בדבריו שאע"פ דע"א אינו נאמן נגד חזקה, מ"מ נאמן נגד חזקה דהוחזקה מאל"א.

**ג. אולם** ביאור זה מחודש מאוד, דאע"פ דאפשר דבתו"ת מצינו חזקה שהיא הנהגה ולא הכרעה, אבל הכא דכבר נסתיים האיסור הראשון והלך לו, א"כ אין כאן על מה לנהוג ולהחזיק איסור כלל. **וכן** לא אתי שפיר לפי"ז טעם הברייתא דאהני אף לטומאה, דבשלמא אי היה הכרעה בגוף הענין, שייך לומר דלא נחלק בין כל דיניה ולכך אהני גם לענין טומאה, וכמו בחזקת האם מהני לבת וכדו', אבל כיון דאינו אלא הנהגה בעלמא, א"כ הנהגת איסור איכא והנהגת טומאה ליכא, ומה טעם דהברייתא, וכבר נתבאר דרש"י כ"כ בגוף דברי ר"ה, וגם לברייתא החזקת איסור הוא אמה"ח, וא"כ צ"ע מ"ט מטמאה.

**ד. והנה** כתב רש"י בד"ה מ"ס בחזקת איסור הראשון עומדת שלא היתה שחוטה, וכיון **דבחזקת שאינה שחוטה** מוקמית לה הרי מתה ומטמאה. מתבאר שטעם הברייתא הוא דחזקה היא שלא נעשה בה שחיטה, והיה אפשר להבין דהיינו חזקת הגוף שהסימנים שלמים והבהמה אינה שחוטה, וצ"ע הרי מפורש בגמ' שהוא חזקת איסור, **וע"כ** אין כאן חז"ה וכמש"כ הבית הלוי ח"ב סי' כ"ב ס"ק ז'[[3]](#footnote-4) והשער"י פ"ו דכיון דודאי נשתנה הגוף ונחתכו הסימנים במכת מוות, והתוספת אי נחתך רוב היינו כ"ש יותר ממחצה, אינו שינוי בחזקת שלימות הגוף[[4]](#footnote-5), [דדוקא בנגע דרק נגע המטמא הוא כמום א"כ פחות מכשיעור אינו שינוי בגוף], **וא"כ צ"ע** מהי חזקה זו דחזקת שאינה שחוטה, **ובעיקר** צ"ע מה ענינה לחזקת איסור ואמה"ח.

**ה. והנה** הרשב"א כתב בפרוש דברי רש"י וז"ל, דכיון דמעיקרא בחזקת איסור אבר מן החי עומדת, **ועכשיו נמי** לא נתברר אם נשחטה כהוגן**,** הרי היא מוחזקת מאיסור לאיסור, **ויש כיוצ"ב ביבמות** (ל' ב') וכולן שהיו בהן ספק קידושין או ספק גירושין ושם כתבתי' עכ"ל. **וביבמות** דף ל: הביא הרשב"א דיש שהקשו אהא דאמרינן שם אשה זו בחזקת היתר לשוק עומדת, דנוקמה בחזקת איסור א"א דהרי מחזיקין מאל"א, ותירץ וז"ל דהתם גבי בהמה כל שלא מתה או שמתה ממילא או שלא נשחטה כהלכתה אסירא עד שיתחדש בה ענין המכשירה והלכך כיון שאתה בא להתירה ולומר **דנעשה בה מעשה שהכשירה** עליך הראיה, **ודכותה הכא** כיון שזו מתחלתה צרה לערוה הות ואלו מת בעל ממילא הותרה זו לשוק והרי מת וקברו מוכיח עליו, כשאתה בא לאוסרה ולומר דנעשה בא מעשה האוסרה עליך הראיה וכן הדין בקדושין כי האי גוונא, עכ"ל.

**הנה** כתב הרשב"א דיסוד דינא דרבה ויסוד שמעתין לא רק דאי"ז סתירה, אלא הכל הוא דין אחד,[[5]](#footnote-6) דאינך **יכול לחדש שנעשה מעשה עד שיודע לך**, ובפשטות כוונתו דסברא היא בפרשת חזקה דא"א לחדש מעשה ועל המחדש להוכיח דנעשה, והכא דבלא מעשה היא תתנבל א"כ המחדש את מעשה התיקון עליו הראיה, **וכך** לכאו' פירש **החו"ד** [בבית הספק סימן ק"י ס"ק כ"ז, ודימה זאת להא דאיתא בש"ך בחו"מ מ"ו ס"ק ק"ז דיש חילוק בתנאי בין קום ועשה לשב ואל תעשה, דאם התנאי הוא קום עשה צריך המוציא להוכיח שקיים את תנאו, אבל בשב ואל תעשה אינו צריך להוכיח][[6]](#footnote-7), **ולפי"ז** א"צ דיהא איסור מחיים דסגי בהא שבמותה באופן שממילא עשוי לבוא האיסור, ולכן לומר שהיה תיקון ע"י מעשה הוא המחודש.

**ו. אמנם** יש להקשות על דרך זו ג' קושיות **א.** א"כ אינו ענין לחזקת איסור דהיה **בחייה**, ובגמ' קאמר בהמה בחייה בחזקת איסור, **ובפרט** קשה דהרשב"א ס"ל שם שמחזיקים מאיסור אמה"ח לאיסור נבילה, ולהנ"ל מה ענין סברא זו לאבר מן החי, **וכן** הרשב"א בתרוצו פתח את דבריו דכל שלא מתה וכו' אסורה, הרי דהוצרך הרשב"א להא דאסורה מחיים באיסור אמה"ח, ולדרך זו מה ענינה לאיסורה מחיים, והרי גם לו יצויר שלא היתה אסורה בחייה, מ"מ ההתנבלות היא דבר דממילא, והמחדש מעשה שחיטה עליו הראיה. **וביותר** קשה דבשמעתין כתב הרשב"א דמחזיקין מאיסור לאיסור כדמצינו ביבמות, והוסיף כמו דאפרש ביבמות, ולכאו' לדבריהם נמצא דלא פירש כלום בענין השייך למחזיקין מאל"א, **הרי** לן דברים ברורים ברשב"א דמש"כ ביבמות הוא מחזיקין מאיסור לאיסור. **ב.** לפי"ז מ"ט דמ"ד דאינה מטמאה, והרי כיון דנקטינן שלא נעשה מעשה שחיטה ודאי תטמא. **ג.** וביותר קשה דבשלמא אי היה הנידון אי מתה מאילה או נשחטה א"כ לומר דהיה מעשה המכשיר הוא חידוש אבל הכא מ"מ נעשה בה מעשה והספק רק איזה מעשה נעשה אי מעשה הריגה או מעשה שחיטה א"כ מהכ"ת דנעשה מעשה זה יותר מזה[[7]](#footnote-8), **ולפיכך** דרך זו מוקשית מאוד וצריך לבאר באו"א.

**והעולה** מן הדברים דרש"י פירש דלמ"ד מטמאה הוא משום חזקה שאינו שחוטה, **וצ"ע** מהו ענין חזקה זו, **וביותר** צ"ע מה ענינה להא דהיא אסורה בחייה באיסור אמה"ח, **וכן צ"ב** ברשב"א דכתב לבאר דעת רש"י דמחזיקין מאל"א דענינה ענין חד עם הגמ' ביבמות שעליך הראיה לומר שנעשה בה מעשה, מה ענין חזקה זו, ומ"ט בעינן שיהא איסור בחייה.

**ז. והנראה בזה**, דאין כוונת רש"י והרשב"א שלא לחדש **מעשה שחיטה,** אלא שלא לחדש שהיא **שחוטה,** דאינךיכול לחדש מספיקא שנשתנתה הגדרתה מאינה שחוטה לשחוטה, וחזקה זו אינה כחזקת איסור דעלמא דמחזקינן שממשיך האיסור, אלא היא חזקה שלא ישתנה יסוד ומצב האיסור היינו מה שאינה שחוטה, והמחדש לשנות הגדרתה ל'שחוטה' עליו הראיה, וגם החזקת יסוד וסיבות האיסור נקראות חזקת איסור.

**וביאור** דבר זה, דאי ענין שחיטה היה רק אופן של מיתה שאינה מתנבלת בו, וכל ענינה הוא למנוע שלא תהא נבילה, א"כ לומר שנשחטה לא היה נגד חזקה, כי אינו מגדיר ומשנה מצב קודם שאינה שחוטה לשחוטה, אלא כל עשייתו וענינו שלא תהא התנבלות, וכיון שודאי נעשה מעשה, או מנבל או שוחט, אין חזקה לומר דהוא מנבל יותר מלומר שהוא שחיטה.

**אבל** כבר נתבאר בכמה מקומות דשחוטה היא חלות ומצב שונה בבהמה, היינו עשייה בבהמה שמגדיר אותה מאינה שחוטה לשחוטה, והשחוטה ניתנה לאכילה, ואיתא בגמ' ע"ד: דבשחיטה נעשית למוגדרת לבשרא, יעו"ש דאיירי בבן פקועה דהוא מוגדר שחוט אע"פ שהוא חי, והגדרתו כבשר בסל, **והראיה הגדולה** ליסוד זה שיש עשייה והגדרה של בשר שחוט, [ולא שרק נאמר צורה שלא תהא מתנבלת], מדמהני שחיטה להפקיע איסור אמה"ח במפרכסת ואף דהיא כחיה לכל דבריה,[[8]](#footnote-9) וכן בבן פקועה שאין בו איסור אמה"ח, ואי ענין שחיטה היא רק אופן שלא תתנבל, מה ענינו להתיר אמה"ח[[9]](#footnote-10), וע"כ דגדר הדין הוא דהחי לא ניתן לאכילה ובשחיטה ניתנה לאכילה ונעשית כבישרא, [וכן איתא דמפרכסת מטמאה טומאת אוכלין]. **ומעתה** בספק א"א להוציא אותה מהגדרת אינה שחוטה לשחוטה, מבהמה – לבשרא. ובדקדוק כתב הרשב"א דאין לך לחדש **שנעשה בה** מעשה, היינו שינוי הגדרתה, ולא על עצם עשיית המעשה.

**ח. אמנם** עדיין לא נתיישב מ"ט בעינן לבהמה בחייה בחזקת איסור, ופרש"י והרשב"א דהיינו אמה"ח, דלכאו' גם אי לא היה איסור אמה"ח, הרי מ"מ כיון דבשחיטה עושה אותה לבשרא, ומשנה אותה מאינה שחוטה ל'שחוטה' עליו הראיה, ומאי נפק"מ אי היא אסורה באמה"ח או לא[[10]](#footnote-11). **וי"ל** דאי בהמה היתה מותרת בחייה, א"כ השחיטה לא היתה קובעת ומגדירתה בהגדרה שונה מלפני כן, דהגדרתה בחיים היתה כמו אחר שחיטה, דכיון דהיה 'ניתן לאכילה' כשהוא חי, א"כ הוא היה 'בשרא' כמו אחר שחיטה, והשחיטה לא היתה אלא המשכת המצב להשאירו במצב של בשרא שלא יתנבל, וא"כ לומר שנשחט אי"ז חידוש מצב אלא להמשיך ולקיים את מצבה בחייה, **אמנם** כיון דאיכא איסורא דאמה"ח, היינו דהבעל חי לא ניתן לאכילה בחייו נמצא דהחי לא ניתן ולא המת, ורק שחוטה ניתנה לאכילה, ומוגדרת לבשרא, ולכך שחיטה היא חידוש ענינה וחזקה שלא נשתנה ענינה והגדרתה, **וזהו** דקאמר ר"ה בהמה בחייה בחזקת איסור היינו דבחיייה היא דבר אסור שלא ניתן לאכילה, ואינו בשרא ובשחיטה אתה עושהו 'לשחוט' ובשרא, ולכך אינך יכול לחדש שחיטה עד שייודע לך בברור[[11]](#footnote-12).

**ט. וראיה לדבר** דענינו דאמה"ח הוא שלא ניתן בעל חי לאכילה, ולא חפצא דאיסורא בפ"ע לאכול דבר שיש בו רוח חיים, מהא דמהני השחיטה למפרכסת ובן פקועה, **ועוד ראיה** ליסוד זה דאמה"ח אינו איסור בפ"ע לאכול חי, וכן להא דאמרן דאי היה שרי והיה ניתן לאכילה היה גדרו כמו אחר שחיטה, נראה מהא דאיתא ברש"י צ: דחגבים אין בהם אמה"ח כיון דאין טעונין שחיטה, **ובפשוטו** כוונת רש"י רק דשני הענינים דיניהם שווים ותלויים זה בזה, ולכאו' תמוה מה ענינו דאמה"ח לשחיטה, הרי מצינו אמה"ח גם בב"נ שאינו טעון שחיטה, אלמא אין שייכות כלל בין הדברים.

**וע"כ מתבאר** דענינו דאמה"ח הוא דהחי לא ניתן לאכילה, ולישראל לא ניתן אלא השחוט והשחיטה מעמידה זאת לבשרא, ולב"נ ניתנו המתות והנבלות ובזה הוה כבשרא, אבל החי לא ניתן לאכילה[[12]](#footnote-13), ומעתה קאמר רש"י דדגים וחגבים דהותרו אפי' לישראל במותם, אין הכוונה דנתחדש בזה היתר לאוכלם כשהם מתות ונבלות, אלא בזה שנאמר שאינם טעונים שחיטה נתחדש דהם בשרא בעצם וניתנו לאכילה, וגם בלא שחיטה - הגדרתם כמו אחרי שחיטה, ולפיכך גם אמה"ח לא שייך בהו דהם בעצם כבישרא וניתנו לאכילה, ובחייהם נמי הוי כאחר שחיטה, [וכן איתא בגמ' ע"ה. דדגים וחגבים לב"ש מטמאים טומאת אוכלים גם בחייהם, וגם ב"ה דחולקים הוא רק משום דס"ל דחי לעולם אינו מקב"ט אבל בעצם הם אוכלא, וכמש"כ תוס' קכ"ח.].

**י. ונמצאו** דברי הרשב"א מבוארים היטב, דכיון הבהמה בחייה לא ניתנה לאכילה, וגם במותה לא ניתנה לאכילה, ורק '**השחוט**' ניתן לאכילה, א"כ לחדש בה ענין המכשירה, היינו לומר דהיא בהגדרת שחוטה, הוא לחדש בה הגדרה שונה, ועליך הראיה. **ומתבאר** דאין זו החזקת איסור כמו בעלמא שממשיכים את האיסור או את הטומאה, [שהרי איסור אמה"ח ודאי כבר נסתיים], וכן אי"ז חזקת הגוף, אלא הוא החזקת יסוד האיסור והמצב שבו ראוי להיות איסור[[13]](#footnote-14), היינו דהיא בהגדרה של בע"ח ולא של בשרא, ומחזיקין מאיסור לאיסור הוא להמשיך את 'מצב האיסור' ואת יסוד האיסורים ד'אינו ניתן' לאכילה, אפי' שהוא משום איסור אחר, כיון דההחזקה חלה על הגדרת הדבר עצמו שלא ניתן לאכילה, וזה מש"כ הרשב"א דכיו"ב הוא ביבמות, דמה דקאמר רבה בחזקת היתר לשוק עומדת, אין זו החזקה על המשכת הדין עצמו, דהרי לא היתה מותרת בחייה, אלא מתבאר שם חידוש זה דיש החזקה על יסוד הדין, היינו החזקת המצב שמביא את הדין, דאישות שיש בה צרת ערוה אינה מפילה ליבום, והוחזק מצב זה - סיבת דין היתר[[14]](#footnote-15), וכל המשנה הרי הוא המחדש ועליו הראיה, **ומעתה** מיושב השייכות בין יסוד הרשב"א ביבמות למוחזקת מאיסור לאיסור, ועיקר תרוץ הרשב"א על הקושיא על רש"י שאיסור אבמה"ח פקע, נתגלה לן במש"כ **וכיו"ב ביבמות** ושם כתבתיה, דמש"כ לתרץ שלרש"י היא **מוחזקת** מאיסור לאיסור, היינו ענין החזקה על יסוד וסיבת הדין כמש"נ. [ובלא זה הרי לא תירץ כלום מהקושיא איך אפשר להחזיק מאיסור דכבר פקע].

**י"א. ובזה** מתבאר מש"כ רש"י דהחזקה היא **חזקת שלא נשחטה**, והקשינו מה ענין חזקה זו, ומה שייכותה לחזקת איסור ואמה"ח, ולהנ"ל מבואר היטב דמחזיקים את יסוד ומצב האיסור, היינו זה דאינה שחוטה ואינה בשרא.

**ונראה,** דיסוד הנ"ל מדוקדק מאוד בלשון רש"י שכתב "בחזקת איסור עומדת - **שהרי** אסורה משום אבר מן החי, הלכך אם נולד ספק בשחיטה ובאת להעמידה על חזקתה וכו'. **ויש לדקדק** מ"ט לא כתב חזקת איסור אמה"ח [עי' רש"י ביצה כ"ה.], **ונראה** דמוכח מזה דאין ענינו המשך ניהוג האיסור ככל חזקת איסור, אלא החזקת מצב האיסור דהיא 'אינה שחוטה' ואינה בשרא, וזהו מש"כ רש"י 'שהרי' היינו דבהמה בחייה אינה כבשרא שהרי היא אסורה באמה"ח, ולפיכך אם באת לומר שנעשה מעשה שחיטה הרי אתה מוציא הדבר מחזקתו, **ועוד ראיה** לדרך זו ברש"י ולא כדרך הראשונה בבאור מחזיקין מאל"א [עונג יו"ט הנ"ל], מדכתב רש"י שהרי **בכל דבר** אתה אומר העמד דבר על חזקתו שהיה מתחלה, וכן מהמשך אריכות דבריו, נראה דקאתי לומר דהאי חזקת איסור דמחזיקין מאיסור לאיסור אינו הנהגת איסור גרידא כיון דקודם היה אסור, אלא הוא אותו דין חזקה הפשוט, דאל תוציא דבר מחזקתו, היינו את מצבו האסור שמוגדר שאינו שחוט, וכמש"נ.

**י"ב. הנה** עד עתה נתבאר מה שהקשינו ברשב"א וברש"י, מה ענין חזקה זו ומ"ט בעינן לאיסור דאמה"ח, אבל עדיין צ"ע דלכאו' כיון דמחזיקים שלא היה שחיטה ואין לך לחדש שהיא במצב של שחוטה, א"כ טומאה נמי, וצ"ע בטעמו דר"א.

**והנה** הרשב"א בסוגיין כתב בטעם הברייתא וז"ל ומ"ס עד השתא באיסור חיה קיימא והשתא מתה, וכו' **מספק אתה בא להוציא מידי טומאתה אל תוציאנה**. **וברע"א** [גל' שו"ע סי' כ"ז] ביאר דר"ל חזקה שתהא נבלה לכשתמות, ובאמת לא בעי איסור מחיים, וכל דברי הראשונים שדנו בבאור האיסור מחיים לא קאי לברייתא. והוא מחודש מאוד. **וכן** צ"ע דהרי הרשב"א כתב **באיסור** חיה וכן הקשה באחיעזר, **ולכך** פשטות הדברים נראה דכוונתו הכא כסברא שכתב ביבמות, דא"א לחדש את ענין הכשירה כיון דהיא היתה במצב של איסור דאינה ניתנה לאכילה, והמחדש דנעשתה לבשרא עליו הראיה, וזו סיבה גם לטומאה כמש"נ.[[15]](#footnote-16)

**י"ג. ואולי י"ל,** דלר"א דאמר דבחזקת איסור אמרינן בחזקת טומאה לא אמרינן, לא ס"ל דמחזיקים שלא לחדש מצב **שחוטה**, דס"ל דתורת חזקה היא על חזקת הגוף, או על המשך החזקת דין כאיסור והיתר וטומאה וטהרה, אבל להחזיק את יסוד הדין ומצב סיבת הדין לא ס"ל, וע"כ מה דלר"א מחזיקים מאל"א נצטרך לומר דהיינו הנהגת איסור מאיסור לאיסור [כמהלך העונג יו"ט]. ולא נראה כן, **ועוד** דברשב"א א"א לומר כן דהרי ביאר ביבמות דיסוד הדין דבהמה בחייה ודיבמות אחד הוא, דאינו המשך הנהגת איסור אלא ענינו הוא שלא לשנות את מצב ויסוד האיסור, והרי שמעתא דהתם הוא לכו"ע, **וכן** להדיא כתב הרשב"א כאן דמחזיקים מאל"א פרושו וענינו כמו שאבאר שם[[16]](#footnote-17).

**י"ד.** **והנראה בזה**[[17]](#footnote-18) דהנה שחיטה אהני להיתר אכילה ושלא יהא בה טומאת נבילה. ויש לחקור בטעם דאין טומאת נבלות בשחוטה, אם הוא שייך להיתר אכילה או לא, והיינו דאפשר דמשום דע"י השחיטה היא מוגדרת ל'שחוטה' ונעשית לבשרא, לפיכך אי"ז מיתה והתנבלות[[18]](#footnote-19), או י"ל משום דמתה באופן וצורה של שחיטה, [גם בלא זה שיש כאן תוצאה שמוגדרת ומשתנית להיות בשם שחוטה ובשרא][[19]](#footnote-20).

**ואפשר** דבזה פליגי הברייתא ור"א, **דלברייתא** הא דליכא טומאה הוא מאותו דין דשרי באכילה, דנשתנה ונעשה לשחוטה ונעשה לבשרא בדיקולא, **אבל לר"א** הא דאינה מטמאה הוא מחמת עצם מעשה השחיטה. **ומעתה** מבואר היטב טעמו דר"א, דהנה כבר נתבאר יסוד החזקת איסור דשמעתין, דאין לשנות ולחדש ההגדרה מאינה שחוטה לשחוטה, ולכך לטומאה דלא בעי אלא מעשה שחיטה, ולא צריך שתשתנה לשם 'שחוטה', אי"ז ענין לההתחזקות, דהנידון הוא הוא רק על המעשה, וכיון דמ"מ היה מעשה מיתה אין יותר חידוש לומר דהוא מעשה שחיטה מאשר מעשה מיתה, ולפיכך אינה מטמאה, דרק בחזקת איסור קיימא, היינו דלענין איסור יש מצב ויסוד איסור, דאינה שחוטה ולא ניתנה לאכילה, אבל בחזקת טומאה לא קיימא, היינו דאינה במצב הראוי לטומאה [כי לטומאה לא זהו הנידון וכמש"נ], ואין כאן חידוש מצב לענין טומאה[[20]](#footnote-21).

**והנה** **לפי"ז** אתי שפיר גם מה דקאמר ר"א טריפה, ופרש"י דדרשינן כי ימות מן הבהמה דטריפה אינה מטמאה, ויל"פ דמטריפה קא יליף לדבר זה, **והיינו** ע"פ מה שידוע מהגר"ח [מכתבים הגרי"ז] דטריפה אינה איסור צדדי אלא דהטרפות מונעת את חלות ההיתר שחיטה בבשר, וא"כ מ"ט אינה מטמאה, **וס"ל לר"א** דע"כ נתחדש דעצם זה שמתה באופן של שחיטה, ולא באופן של התנבלות הוא הסיבה שאינה מטמאה[[21]](#footnote-22). [[22]](#footnote-23)

**ט"ו. והנה** רע"א דן בדין החלב של בהמה שלא נבדקה אי שרי או לא, וכתב שם לדון למ"ד שמטמאה והינו דנקטינן שאינה שחוטה אפי' לטומאה שאין עליה חזקה, א"כ לכאו' יש לאסור את חלבה, ו**נראה** דלהנ"ל לא מתבאר בברייתא דנקטינן לגבי גם דבר שאין עליו חזקה, אלא לכו"ע נקטינן רק לגבי מה שיש חזקה, אלא דיש חזקה גם לגבי טומאה, דאין לחדש ולשנות אותה מאינה שחוטה לשחוטה, וס"ל דדין טומאה תלוי בשם שחוטה, **אמנם** לגבי החלב לכו"ע כיון דהוא ניתן לאכילה מחיים א"כ אין בשחיטה עשיית מצב חדש אלא מניעת ההתנבלות, שלא תאסרנו[[23]](#footnote-24).

**ט"ז. והעולה** מן הדברים דגם לרש"י דמחזיקין מאל"א, אינו נוהג בכל האיסורים, דדוקא הכא דכשהדבר אסור הוא במצב מסוים, והשחיטה היא זו שמוציאתו ממצב זה שייך חזקה, ו**לפי"**ז אין מקור לחידוש של הנהגה מחודשת להמשיך ולנהוג איסור מאיסור שפקע, **ומעתה** אפשר דזהו ביאור בשיטמ"ק דכתב דדוקא באמה"ח ונבילה דדמי ליה, וצ"ב הא סוף סוף ב' אזהרות הם, ולהנ"ל מבואר דבאמת אין מחזיקין את המשכת האיסור, אלא את יסוד האיסור דאינו עומד לאכילה, ולא מחדשים מצב חדש[[24]](#footnote-25).[[25]](#footnote-26)

**י"ז. והנה** תוס' והראשונים כתבו דהאיסור הוא אינו זבוח, ובפשוטו ענינו החזקת האיסור הראשון ככל חזקת איסור, ויל"ע לפי"ז מה טעם הברייתא דאהני גם לטומאה, **ואפשר** כמש"כ האחרונים דלא מחלקים בב' דינים ששורשם אחד. **אולם** באמת יעוין בלשון תוס' בביצה כ"ה. שכתבו, וז"ל לכן נ"ל דחזקת איסור **ר"ל בחזקת שלא נשחטה** עד שיודע לך וכו' ו**משום** איסור שאינה זבוחה דרחמנא אמר תזבח ואכלת עכ"ל. וצ"ב מ"ט הקדימו ופתחו שהיא **בחזקת שלא נשחטה**, ולא סגי להו לכתוב דהאיסור הוא אינו זבוח, **וע"כ** מתבאר בדבריהם דבהמה בחייה בחזקת איסור עומדת אין הכוונה להמשכת האיסור עצמו, אלא עיקר החזקה היא שלא נשחטה, **ומתבאר בזה** דלדעתם ע"י דהיא מוחזקת לפנינו בפועל בחייה באיסור אינו זבוח, בזה נעשית מוחזקות ליסוד האיסור היינו שהבהמה אינה זבוחה[[26]](#footnote-27), ומובן מ"ט אהני לטומאה נמי,[[27]](#footnote-28),ויל"ע למ"ד טריפה במאי פליג.

**[י"ח.** מהלך נוסף בכולא שמעתין על דרך הנ"ל ובאופן שונה והיינו דברשב"א ביבמות נתחדש דההחזקה אינה צריכה להיות ע"י איסור והיתר אלא דיש להחזיק את המצב וההגדרה של הדבר והבהמה מוגדרת שאינה שחוטה והאומר שנשחטה עליו הראיה, ואז נדחקנו קצת בלשון מחזיקים מאיסור לאיסור וכמש"נ, ובדעת רש"י אפשר עוד דע"י ניהוג איסור שאנו מוחזקים בו מחזיקים נמי שאינה שחוטה דכמו דחזקת הגוף היא נקיטה בשורש הספק כן חזקת דין אע"פ שענינה הוא רק המשך הדין מ"מ נעשה ע"י נקיטה בשורש הספק כגון טהרו דספק אי נגע במת הרי אנו מחזיקים אותו בטהרתו ונקטינן שלא נגע, ומעתה בהחזקה מאיסור לאיסור דענינה שלא להוציא מהנהגת האיסור יש בזה גם נקיטה ליסוד השאלה והיינו שאינה שחוטה והיינו למ"ד נבילה ובאמת לא ינהג איסור מאיסור אלא בדדמי ליה ואפשר דזו כונת השיטמ"ק ובראשונים ביבמות דנקטו בפשיטות דיש מחזיקים מאל"א גבי א"א ואיסור יבמה לשוק אפשר משום דיש להם יסוד שוה דהיינו אישות המת וצ"ע בזה ומ"מ לממ"ד טריפה אפשר דבזה פליג, וצ"ע.

ונתבאר באות ט"ז דתוס' ס"ל דזה שייך רק אי האיסור הוא אינו זבוח יעו"ש, וצ"ע].

1. **וכן נראה** מרש"י בביצה דסתם ופירש כן, אלמא לכו"ע הוא. **אמנם** רע"א בתו"ד צידד לומר דבאמת כל מה דכתב רש"י חזקת איסור משום אמה"ח היינו למ"ד טריפה, וכן עי' נמוקי הגרי"ב, ופשטות הדברים לא משמע כן. [↑](#footnote-ref-2)
2. דוגמא רחוקה לשייכות בין האיסורים מצינו בדין אין איסור חל על איסור, דלכאו' מה ענין חד לחבירו, וע"כ יש שם שיכות כללית דהדבר כבר אסור, ויל"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. **יעו"ש** דבחציו הראשון של החיתוך כבר אבד החזקת הגוף שלו, כנפל גל על האדם דהוא אבד חזקת חי, עכ"ד. [אמנם ריעותא זו אינה מפקיעה חזקת האיסור, דלא ידעינן אי המכת מות היתה שחיטה כשרה או לא]. [↑](#footnote-ref-4)
4. **וז"ל,** והטעם בזה דלא מוקמינן בחזקת שאינה שחוטה הוא דחזקה כזאת הוא רק באחד משני אופנים, חזקה שלא נעשה המעשה של שחיטה, ולא נשתנה הגוף, וכיון דנעשה מעשה שחיטה לפנינו רק דלא ידעינן אם נשחטו רוב הסימנים או לא ליכא כאן שני אופני חזקות אלו, דגם אם לא נשחטו רובן נעשה שינוי בגוף, [ואחד מבני החבורה שליט"א הקש' הרי בגרגרת בפחות מרוב נחשבת לשלם ובריאה ואינה טריפה, ונפק"מ לעוף דסגי לו בשחיטת גרגרת]. [↑](#footnote-ref-5)
5. **עי' ש"ש** ש"ה פ"ט דנראה דפירש ברשב"א דלא קאמר אלא הגבלה בדין מחזיקין מאל"א, וצ"ע הרי הרשב"א כתב ודכוותה הכא היינו דהזהו גם יסוד ההיתר דחזקה דרבה, וכן מפורש ברשב"א בשמעתין דיסוד דינא דשמעתין הוא כיו"ב ביבמות והרי שם לא מחזיקים איסור, וע"כ דאין זה סייג והגבלה בדין מחזיקין מאיסור לאיסור. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ועי' אחיעזר** ח"ב ס"ד ו**שער"י** פ"ו. דהביאו דרע"א בסימן כ"ה כ"ז כתב סברא זו, דעל המחדש מעשה תיקון עליו הראיה, ובאמת להאי מ"ד לא צריך לחזקת איסור בחייה, [אולם עי"ש בסימן כ"ז בנוסח הרע"א שלפנינו (מכת"י) דעיקר סברתו שם שהיא בחזקת נבילה, היינו דהיא בחזקה שכשתמות תטמא אא"כ עושה תיקון, ולא קאי על דברי רשב"א אלו כלל]. [↑](#footnote-ref-7)
7. יל"ע לפי מש"כ הרשב"א בחידושיו בשמעתין דהוא נחשב רוב התלוי במעשה, [↑](#footnote-ref-8)
8. **והנה** דעת הרשב"א וכן תוס' פד. דכתבו דכל הדין 'כחיה לכל דבריה' הוא בלא נשחטה כדין, אבל השחוטה כדין נחשבת כמתה, וא"כ אין ראיה דהיא נעשית לבשרא, דאולי שרי משום שנתחדש שהיא כמתה. וי"ל הרשב"א גופיה כתב בב"ק ע"ז. ובשבועות דף י"א. דכל מה שנחשבת כמתה, הוא משום שהיא עומדת לאכילה והיא כ'נתח בשר', אבל שחיטת פרה אדומה שאינה עומדת לאכילה אינה נחשבת כמתה כשהיא מפרכסת. [↑](#footnote-ref-9)
9. **וגם** יש ראיה מחלות שחיטה באבר המדולדל, דאינו ענין לנבילה ולעולם לא יחול בו תורת נבילה. [↑](#footnote-ref-10)
10. **ולכאו'** יש לתרץ, דאי היתה מותרת א"כ אדרבה יש להחזיק מצב של היתר ולא היה נחשב חידוש, וי"ל היתר אבמה"ח הוא ענין אחד ועתה אנו דנים אם אסורה משום נבילה או דמותרת גם כשאין בה רוח חיים, ואין מחזיקים מהיתר להיתר, כמו שאין מחזיקים מאיסור לאיסור [דהרשב"א בא לבאר דאין סתם הלכה להחזיק מאל"א, וליישב הגמ' ביבמות], וא"כ אין מחזיקים מהיתר בחיים שינהג היתר אחר מותה ולא תהא נבילה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ולכאו' יש להעיר דהרי במותו ודאי נשתנה ונעשה לנבילה מתה וא"כ מהכ"ת לומר דנשתנה להיות נבלה אולי נשתנה להיות שחוטה וי"ל בין בהמה חיה בין בהמה מתה אינם ניתנו לאכילה ורק השחוט ניתן לאכילה א"כ אע"פ דיש הבדל בין חי למת מ"מ ענינם שוה שאינם אוכלא משא"כ לעשות את הבהמה לבשרא הוא דבר חדש וחזקה שלא נעשה. [↑](#footnote-ref-12)
12. **עי' רש"י** סנהדרין נ"ו: אכול תאכל - העומד לאכילה, ולא תאכל אבר מן החי דבהמה בחייה אינה עומדת לאכילה אלא לגדל ולדות. [↑](#footnote-ref-13)
13. **מבני החבורה** שליט"א העירו, מ"ט אמרינן דבחייה היא בחזקת איסור והרי בחייה היא באיסור, ורק עתה כשיש ספק שייך לשון חזקה. **ולהנ"ל** ניחא דאין העיקר מה שהיה איסור, דלא באנו להמשיך את האיסור, אלא את המצב של האיסור, ולזה מתאים יותר לשון חזקת איסור. **וע"ע** בלשון הרשב"א שלא כתב מחזיקין מאיסור לאיסור, אלא היא מוחזקת מאיסור לאיסור, [ומאידך **בקושיתו** ביבמות כתב מחזיקין מאיסור לאיסור] ואפשר דבדוקא הוא, דלביאור הרשב"א, אין **מחזיקין** וממשיכין את האיסור, אלא אין משנין את הגדרת החפצא, **ומוחזקת** קאי על החפצא, דהיא מוגדרת כדבר אסור שאינו ניתן לאכילה, ולכך לא אכפ"ל דאזהרתה באיסור שונה. [↑](#footnote-ref-14)
14. **ובאמת** שם הוא חידוש יותר מהכא, דהרי הכא הוא הגדרה שונה בהחפצא, ואפשר דגם שם הוא הגדרה שונה, דאשה שאינה עומדת ליבום הרי"ז אישות מוגבלת, ואשה שמצבה ראוי ליבום הרי זו אישות לעולם, דגם אחר מות הבעל תמשיך האישות ליבם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-15)
15. **ואתי שפיר** הלשון איסור חיה, והרי איירינן לענין טומאה, אלא היינו דחיה היא במצב של איסור, ולא ניתנה לאכילה, וזה סיבה גם שלא יפקע הטומאה וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-16)
16. ויש לדון ולומר דהאי תנא ס"ל דודאי מחזיקים את שאינה שחוטה אבל ההחזקה חלה ונתפסת רק מחמת החזקת האיסור, שמורה ומחזיק שאינה שחוטה [דהרי שחיטה מתירה אמה"ח], אולם לגבי טומאה לא החזקנו את זה "שאינה שחוטה", ולפי"ז מ"ד שנבילה היא אפשר דס"ל דע"י החזקת האיסור הרי אנו מחזיקים שאינו שחוטה אבל לעולם אין החזקה בלא החזקת איסור לפנינו אמנם ממה שהביא הרשב"א ביבמות חזינן החזקה ללא שנוהג עתה איסור והתר בזה, ואולי לכן כתב רק **כיו"ב** ביבמות. [↑](#footnote-ref-17)
17. **ושו"ר** דכיו"ב כתב מרן אדמוח"ז שליט"א בבד קודש [קדשים סי' ס"ו], ועי' אתוון דאורייתא סי' ט"ז. [↑](#footnote-ref-18)
18. ועי' בשער"י ב' ו' שאי"ז כי 'ימות', כי כבר בפירכוסה מוגדרת כמתה וכבשרא.[ובאמת לפי"ז אפשר לדרוש שאינה בהמה אלא בשרא]. [↑](#footnote-ref-19)
19. **עי' שו"ת** **אחיעזר** ח"ב ז' "משום דבטומאה במותם אמר רחמנא וכל שנעשה דרך מתיר אינו מטמא", וכ"כ **חזון יחזקאל** חולין א' ז', וז"ל וטומאת נבלה נאמר בה כי ימות מן הבהמה וזו אינה בכלל כי ימות. [↑](#footnote-ref-20)
20. **ואחד מבני החבורה** שליט"א העיר דברד"ה לא אמרינן, כתב דלא נוהג טומאה מחיים, משמע דהענין הוא המשך ניהוג איסור כפשוטו משא"כ טומאה אין המשך ניהוג טומאה, והיא הערה נכונה, ואולי י"ל דה"ק דאי היה טומאה מחיים לא היה שייך לומר דטומאה תלוי רק מעשה למנוע התנבלות, דהרי יש טומאה כבר מחיים, וע"כ כל מה דלא בשרא היה בו טומאה, והיה שוה דינו וענינו לאכילה, ועדיין צ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
21. **ומצינו** ברמב"ם אבות הטומאות פ"ב ה"י דהביא מטריפה דוגמא לשחיטת עכו"ם, דמצינו "לא כל האסור באכילה מטמא שהרי הטריפה אסורה באכילה וטהורה". [↑](#footnote-ref-22)
22. **והנה** יש להאריך הרבה בגדרי טריפה אם לא אהני כלל השחיטה לאשויי לה שם שחוטה, או דכיון דסר ממנה לאו דנבילה אלמא יש חלות שחיטה גם לגבי אכילה, וא"כ אינו דומה להכא ואי נימא דלאו דנבילה סר ממנה מפני שהמעשה הוא מעשה שחיטה, ולא מעשה הריגה א"כ ה"נ, לא יהא לאו דנבילה ועי' שבלי הלקט ורע"א שו"ת החדשות ט"ו. [↑](#footnote-ref-23)
23. **והנה** לר"מ בדף ק"ב דלא נוהג בעופות איסור אמה"ח, א"כ לכאורה שוה דינם לחלב, אמנם עי' רע"א סי' כ"ז דלר"י איכא בהם איסור **בשר** מן החי, ועי' פמ"ג בשורש ה' דודאי איכא איסור דאורייתא לאוכלם, [מאיזה דרשה יעו"ש] ור"מ רק אמר דליכא לאו דאבר מן החי, וא"כ מיושב דאינו ניתן לאכילה. [↑](#footnote-ref-24)
24. **וכ"כ** לדינא ברע"א סי' ד' ובחידושי רע"א, דמחזיקין מאל"א רק מאה"ח לנבילה, אמנם מטעם אחר יעו"ש. והנה הרשב"א בקושיתו על רש"י, וכן הרשב"א והראשונים בקושיתם ודאי פירשו מחזיקין מאל"א כפשוטו. ובאמת יש להתיגע בהבנת דרך זו, דהרי כן מבואר בהרבה פוסקים שנקטו דמחזיקין מאל"א גם בכל האיסורים, ועי' פלתי הו"ד ברע"א סי' ד', ובש"ש ש"ה דמחזיקים גם מב' איסורים חלוקים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-25)
25. **ולדברינו** מיושב קו' תוס' בביצה ממ"ד לאו לאברים עומדת יעו"ש, דהרי מ"מ אי"ז 'ניתן לאכילה', כיון דכאשר יחתוך אברים לאוכלו כדרך כל הארץ יהא לו איסור אמה"ח, וזה ודאי לא נחשב 'ניתן' לאכילה. [ותוס' שהקשו דכבר הסתיים האיסור, ודאי לא פירשו ברש"י ע"ד הנ"ל]. [↑](#footnote-ref-26)
26. **אולם** ברש"י פירשו התוס' דהוא החזקת איסור כפשוטו, מפני דתוס' לא ס"ל הנ"ל דיש להחזיק את מצב ויסוד האיסור כחזקה בפ"ע, ורק מחמת שמחזקינן את איסור אינו זבוח, נעשה מוחזקות ליסוד האיסור הזה שהדבר אינו זבוח, אבל משום ניהוג איסור אמה"ח לא מתחזק לפנינו אינו זבוח, [ואפשר משום דהוא מפסיק במותה], ובדעת הרשב"א צ"ע דבפשוטו נוקט דאי האיסור הוא אינו זבוח א"כ הוא החזקת איסור כפשוטו ורק כדי לקיים דברי רש"י חידש את יסודו דיש החזקה על עצם ההגדרה "שאינה זבוחה" וכמו חידוש הגמ' בסוגיא ביבמות, אולם אפשר דס"ל דכאשר נוהגים ומחזיקים באיסור אינו זבוח ודאי חל מוחזקות על גוף האיסור דהיינו דהבהמה אינה זבוחה ורק באיסור אמה"ח לא היה ניחא ליה לומר כן, וכנ"ל, ולכך הוצרך לחידוש דהגמ' ביבמות. [↑](#footnote-ref-27)
27. **וארווח לן** נמי דיהא בזה מלקות גם לדעת תוס', דפשטות הדברים הוא דלוקין, ואי לא היה אלא איסור עשה דאינו זבוח לא היה ראוי ללקות על זה, כמש"כ הפמ"ג סי' כ"ה. [↑](#footnote-ref-28)