היזק שאינו ניכר
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / נזקי ממון עניינים

יום ועש"ק וארא כ"ה טבת תשע"ב

**א**

א] גיטין דנ"ג., אמר חזקי' דבר תורה א' שוגג וא' מזיד חייב מ"ט היזק שאינו ניכר שמי' היזק וכו', ור' יוחנן אמר דבר תורה א' שוגג וא' מזיד פטור מ"ט היזק שאינו ניכר לא שמי' היזק.

והנה ביסוד הדין דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, כתב הרמב"ם פ"ז מחובל ומזיק ה"א, ז"ל, המזיק ממון חבירו היזק שאינו ניכר "הואיל ולא נשתנה הדבר ולא נפסדה צורתו" ה"ז פטור מן התשלומין דין תורה, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דהא דלא שמי' היזק, אי"ז משום שאינו ניכר לפנינו ההיזק, אלא הוא משום שלא נשתנה הדבר מכמות שהי', וע"כ לא חשיב זה כנזק.

וכן נ' בפירש"י בסוגיין שכתב, ז"ל, היזק שאינו ניכר, כגון הני דמתניתין שלא נשתנו מכמות שהיו, עכ"ל, אך אין הדבר מוכרח, די"ל דמכוון ד' רש"י דכיון דלא נשתנו מכמות שהיו ע"כ אין הנזק ניכר, ולעולם עיקר דינא דהיזק ניכר הוא שיהא הנזק ניכר לבנ"א, ועמש"נ להלן סקי"ב בהערה לסייע לזה בדעת רש"י.

ב] אמנם הנה כתבו התוס' בב"ב ד"ב:, ז"ל, וחייב באחריותו, אע"ג דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, נראה לר"י דהאי חשיב היזק ניכר שהרי ניכר הוא שהוא כלאים כשרואה הגפנים בשדה, ומטמא אע"פ שרואין השרץ על הטהרות לא חשיב היזק ניכר דמי יודע אם הוכשרו, עכ"ל, וכ"כ התוס' בב"ק ד"ק:.[[1]](#footnote-2)

ומבו' בדבריהם, דכל שההיזק נראה לעיני בנ"א חשיב כהיזק ניכר, אף אם אין שינוי בגוף הדבר, וע"כ אף במטמא דליכא שינוי בגוף הפירות, מ"מ אם הי' ניכר שנטמאו הפירות, הוה חשבינן לה כהיזק ניכר.[[2]](#footnote-3)

ונמצא לפי דבריהם, דדינא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, אי"ז משום דליכא שינוי בגוף הדבר, אלא משום שאין ניכר ההיזק לפנינו, ואף לו יצויר שיהא היזק שהוא משנה גוף הדבר, ואינו ניכר לעיני בנ"א, לא חשיב היזק.

ג] ובפשוטו הדבר מבואר כן בד' התוס' ב"ק דצ"ח. שפירשו דרבה דפטר בצורם אוזן פרתו של חבירו משום דסתם שוורים לאו לגבי מזבח קיימי, סבר דהיזק שאין ניכר לא שמי' היזק, אבל למ"ד שמי' היזק כ"ש דמחייב בצורם דמינכר טפי, עכ"ד, והרי דאף דבצורם אוזן הוי זה שינוי בגוף הבהמה, מ"מ כיון שאין ההיזק שבזה ניכר, חשיב כהיזק שאינו ניכר.

ואמנם נראה דאין ללמוד כן מדבריהם, דהנה פשוט דגם לדעת התוס', כל הא דחשיב שאין הנזק ניכר לעיני בנ"א, הוא רק כשאין גוף הנזק ניכר, אך כל שגוף הנזק ניכר, ואך שאין ניכר ההפסד שבזה, חשיב כהיזק ניכר, וממקומו הוא מוכרע, שהרי אף דצורם אוזן פרתו של חבירו פטור, מ"מ אם צרם אוזן בהמת קדשים חייב, כמש"כ התוס' בב"ק שם, ואף שאין ניכר שהיא קדשים, ובע"כ דכיון דניכר בה פסול המום, הגם שאין ניכר ההפסד שבזה, חשיב כהיזק ניכר.

ולפ"ז צ"ב, דמ"ט הצורם בהמת חולין הוי בכלל היזק שאינו ניכר, הרי המום עצמו ניכר הוא, ומ"ש צורם בהמת חולין דחשיב כהיזק שאינו ניכר מצורם בהמת קדשים דחשיב שאינו ניכר, הרי אף בצורם בהמת קדשים אין ידוע לרואה שהיא בהמת קדשים.

ובע"כ צ"ל בזה, דבצורם בהמת חולין, כיון דסתם שוורים לאו לגבי מזבח קיימי, לא חשיב דאיכא היזק בעצם המום, שהרי אין הבהמה עומדת להקרבה, ולא נתקלקלה למלאכתה ע"י המום, וכל הא דחשיב זה כהיזק, הוא משום דבפועל נפחתו דמי' עי"ז, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ז מחובל, והיינו משום דבהמה שהיא ראוי' להקרבה, בידו למכרה בדמים מרובים לאדם שבא להביא קרבן, וע"כ דמי' מרובים גם למי שקונה אותה למלאכה, וזה אינו ניכר כלל, דאף שניכר המום, אך הרי המום עצמו לא חשיב כנזק כלל, אלא מה שנפחתו דמי', וזה אינו ניכר, ומשא"כ בצורם בהמת קדשים, דאיכא היזק בעצם המום, חשיב זה כהיזק ניכר, הגם שאין ידוע שהיא קדשים ושנפסדה ע"י המום, וז"ב.

ולפ"ז שוב אין ללמוד מד' התוס' אלו דאף אם נשתנה גוף הדבר מ"מ אם אין ההיזק ניכר חשיב כהיזק שאינו ניכר דלא שמי' היזק, שהרי התם אין ההיזק בעצם המום, דא"כ ודאי הי' חשוב זה כהיזק שאינו ניכר, כיון שהמום עצמו ניכר, וכנ"ל, אלא במה שנפחתו דמי' עי"ז, וזה אינו שינוי בגוף הדבר.

ד] והנה הרמב"ן בדינא דגרמי כתב בדין מחיצת הכרם שנפרצה, ז"ל, והיזק ניכר הוא, שמאחר שנתיאש הערבוב אוסרו ואיסורו ניכר לכל, ואע"פ שאתה יכול לעקור הגפנים ולא יהא האיסור ניכר שם, שנוי החוזר לברייתו בכגון זו שנוי הוא והרי נעשה בו מעשה ניכר בגרמתו של זה, ול"ד למטמא דאגע בהו שרץ, שהערבוב שנוי הוא עד שאתה מחזירו לברייתו, וי"ל דהאי נמי היזק שאינו ניכר הוא ומשום קנסא מחייב לי' ר' מאיר, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן דפליג ע"ד התוס', וס"ל דלא סגי במה שההיזק ניכר לעיני בנ"א, אלא בעינן שישתנה הדבר מכמות שהי', וע"כ במטמא דלא נשתנו גוף הפירות לא חשיב כהיזק ניכר,[[3]](#footnote-4) ובכלאים נסתפק הרמב"ן אם חשיב זה כשינוי בגוף הפירות כיון שהערבוב אוסר והערבוב חשיב כשינוי בפירות, או דגם הערבוב לא חשיב כשינוי בגוף הפירות, וכל הא דהוא חייב באחריותו הוא רק משום קנסא דהיזק שאינו ניכר.

ואמנם בדקדוק ד' הרמב"ן נראה, דלא אזיל כדעת הרמב"ם, שהרי לדעת הרמב"ם עיקר דינא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק הוא משום דחשיב דלא נשתנה הדבר כלל מכמות שהי', ולפ"ז הרי כל שנשתנה הדבר מכמות שהי' חשיב כהיזק ניכר אף אם אין הדבר ניכר לבנ"א, אך בד' הרמב"ן שכתב דהערבוב אוסרו ואיסורו ניכר "לכל", נ' להדיא דבעינן שיהא הנזק ניכר לבנ"א.

ונ' לבאר בדעת הרמב"ן, דס"ל דהא דהיזק שאינו ניכר לאו שמי' היזק, לאו היינו משום דחשיב דלי"ב שינוי כלל, דלעולם אף טומאה ואיסור חשיבי כשינוי בגוף החפצא, אלא דינא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק הוא דכל שאין השינוי ניכר לאו שמי' היזק, ולא סגי במה שרואין שרץ על הטהרות וידוע שנטמאו הפירות, דמ"מ שינוי הפירות אינו ניכר, ומשא"כ בכלאים דהשינוי שבגופם ניכר הוא, חשיב זה כהיזק ניכר, וז"ב,[[4]](#footnote-5) ונמצא דדינא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק מיוסד על תרי מילי, חדא דבעינן שיהא שינוי בגוף החפצא ועוד דבעינן שיהא השינוי ניכר, וע"כ במטמא ומנסך הגם דעיקר ההיזק ניכר והגם דחשיב שנשתנה גוף החפצא, מ"מ כיון דאין השינוי ניכר לא שמי' היזק.

ה] ומצינו כן עוד בד' הרמב"ן, והוא במשה"ק הרמב"ן שם לעיל מינה בדין מחיצת הכרם, דהיכי שמעינן מינה דינא דגרמי, הא ממונו הוא דאזיק שהגפנים שלו הולכין ומתערבין וכו', וכתב ע"ז, ז"ל, ואיכא דסליק אדעתי' לתרוצי שאני הכא שאין כאן נזק אלא מחמת גרמא שאף הגפנים שלו אינן מזיקים את התבואה אלא שהן גורמין לאיסור שיבא, ועדיין צריכין לדברי הרב רבי יצחק ז"ל שא"כ הוה לי' היזק שאינו ניכר ולא שמי' היזק וכו' אלא ודאי הערבוב הוא ההיזק, עכ"ל.

ונראה בביאור הדברים, דפליגי הרמב"ן והי"מ בעיקר איסורא דכלאים, דהרמב"ן ס"ל דהאיסור הוא מכח עצם הערבוב, דומיא דאיסור כלאי בגדים, ואך דלא אסרה תורה אלא את הגדל בשעת הערבוב, והי"מ ס"ל דאין האיסור מכח עצם הערבוב, אלא דינא דכלאים הוא דדבר הגדל בתערובת אסור, וע"כ ס"ל דלא חשיב שהגפנים מזיקין את התבואה, אלא שהן גורמין שהגידול יהא גידול האסור.

ואשר זהו שהק' הרמב"ן על דבריהם דא"כ היזק שאינו ניכר הוא, דכל הא דכלאים חשיבי כהיזק ניכר, הוא רק משום דהערבוב הוא האוסר, והערבוב הוא שינוי הניכר, אך לפי דבריהם דאין הערבוב האוסר אלא דמה שגדל בתערובת אסור, הרי דזה אינו שינוי הניכר, דהגם דהגידול עצמו הוא ניכר, אך הרי הגידול עצמו אינו שינוי האסור, אלא דבר אחר גורם לו ליאסר, ודמי למפגל דלא חשיב היזק ניכר, משום דאיסור אחר גרם לו ואינו ניכר בו, וכמש"כ הרמב"ן והבאנו דבריו להלן סק"ט.

והנה אמנם כ"ז הוא להרמב"ן לטעמי', דלדינא דהיזק ניכר לא סגי במה שיהא ניכר לבנ"א שנעשה היזק, אלא בעינן שישתנה גוף הדבר שינוי הניכר, וע"כ אם בכלאים אין הערבוב האוסר, חשיב זה כהיזק שאינו ניכר, אך לדעת התוס' דלדינא דהיזק ניכר סגי במה שניכר לבנ"א שנעשה היזק, אף שאין ניכר שינוי בגוף הדבר, הרי דאף אי נימא דבכלאים אין הערבוב אוסר, מ"מ כיון שהוא ניכר שהגדל בתערובת זו נאסר, חשיב שפיר כהיזק הניכר, וז"פ.[[5]](#footnote-6)

ו] והנה בתוס' הרא"ש בסוגיין כתב בדין עשה עבדו אפותיקי ושחררו, דקסבר דחשיב היזק ניכר מה שהוציא עליו קול של שחרור, עכ"ל, ועמש"נ להלן סקכ"ג דכ"ה מבו' גם מד' תוס' ותוס' הרא"ש לעיל דמ"א..

אמנם הנה בחי' הרמב"ן בסוגיין כתב, ז"ל, מ"ט היזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, פי' ואומר לו הרי שלך לפניך וכו', ול"ד למוחל שט"ח, דהתם כיון שאבד לגמרי ואינו מעמידו בפניו לומר הרי שלך לפניך היזק ניכר הוא, וכן בעושה עבדו אפותיקי ושחררו רבו ראשון היזק ניכר הוא שהרי אינו יכול להעמידו בפניו כשהי', עכ"ל, וכעי"ז כתבו בחי' הריטב"א והר"ן, וכ"ה בחי' הרמב"ן והריטב"א לעיל דמ"א..

ונ' פשוט דאזלי לטעמייהו, דהתוס' הרא"ש שכתב דחשיב כהיזק ניכר משום שהוציא עליו קול של שחרור, אזיל כדעת התוס' דדינא דהיזק ניכר הוא שיהא הנזק ניכר וידוע לבנ"א, וע"כ כל שהוציא עליו קול של שחרור, וידוע הנזק לבנ"א, חשיב כהיזק ניכר.

אך הרמב"ן לטעמי' דדינא דהיזק ניכר הוא שיהא ניכר השינוי, ל"מ הא דהוציא עליו קול של שחרור, דמ"מ השינוי שבגופו שהוא משוחרר אינו ניכר, וע"כ הוצרך לפרש דהא דחשיב כהיזק ניכר הוא משום דל"מ למימר הרש"ל.

ז] ועד"ז הוא גם במה שעמד הרמב"ן בדינא דגרמי דמ"ט שבת חשיב כהיזק ניכר, ומ"ט שורף שטרו של חבירו חשיב כהיזק ניכר, ומ"ט המראה דינא לשולחני חשיב כהיזק ניכר, וכתב דהוא משום דבכל הני ל"מ למימר הרש"ל, ונת' להלן ענף ג', וכ"ז הוא לטעמי' דדינא דהיזק ניכר הוא שיהא השינוי ניכר, וע"כ בשבת דהפסד הממון אינו ניכר, וכן בשורף שטרו דהפסד החוב אינו ניכר, וכן במראה דינר לשולחני דהנזק הוא במה שהפסיד את חובו שהי' לו אצל חבירו, וכמו שפירש הקצוה"ח בסימן ש"ו סקי"א, וזה אינו ניכר, וע"כ הי' לנו לחשבו כהיזק שאינו ניכר, אלמלי הא דל"מ למימר הרש"ל, אך להתוס' לטעמייהו דדינא דהיזק ניכר הוא שיהא הנזק ניכר וידוע לבנ"א, הרי ודאי דבשבת ובשורף שטרו ובמראה דינר לשולחני חשיב כהיזק ניכר, שהרי ניכר הוא דהרזקי' בהדרוניא ואין בידו לעשות מלאכתו, וניכר שנשרף השטר ואין בידו לגבות חובו, וניכר שקיבל דינר רע.

ומצינו כן בד' הרב אב"ד שהביא בסה"ת שער נ"א ח"ו דין ח', ז"ל, דבשלמא זורק ושף ושורף היזק ניכר הוא, ומראה דינר לשולחני היזק ניכר הוא דאומן הרואהו מכיר שהוא רע וכו', עכ"ל, והרי דס"ל דשורף שטר ומראה דינר לשולחני חשיב כהיזק ניכר, ואין הטעם כמש"כ הרמב"ן משום דל"מ למימר הרש"ל, שהרי כתב שם דבמוכר שט"ח וחזר ומחלו, הו"ל היזק שאינו ניכר, ונ' דהיינו כדעת התוס' דדינא דהיזק ניכר הוא שיהא ניכר וידוע הנזק, וע"כ בשורף שטר שניכר שנשרף השטר ואין בידו לגבות חובו, ובמראה דינר לשולחני דאומן הרואהו מכיר שהוא רע, חשיב כהיזק ניכר.[[6]](#footnote-7)

ח] והנה התוס' בסוגיין כתבו, ז"ל, ולרבנן כיון דאין גומרין דינו של שור אלא בפניו מה שנופל ביד ב"ד חשיב היזק ניכר לפי שהיזק ניכר זה בא בפשיעת שומר חייב ואינו יכול לומר הרי שלך לפניך, אבל לרבי יעקב לא חשיב מה שנופל ליד ב"ד היזק ניכר כיון דאין נפסל ע"י שנפל בידיהם דאפילו לא נפל בידם היו גומרין דינו שלא בפניו, וכיון דחשיב היזק שאינו ניכר יכול לומר לו הרש"ל כמו בחמץ שעבר עליו הפסח, עכ"ל, וכעי"ז כתבו התוס' בב"ק דמ"ה., ואמנם צ"ב, שהרי לכאו' הנזק אינו במה שהוא ביד בי"ד, אלא במה שגמרו את דינו, וזה הרי אינו ניכר.

אך הרמב"ן במלחמות ס"פ ד' וה' כתב, ז"ל, והטעם לכ"ז מפורש בגמ' במס' גיטין דאקשינן למ"ד היזק שאינו ניכר שמי' היזק תנן חמץ ועבר עליו הפסח ואסיקנא ש"מ היזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, הא למדת למה אומרים באיסורי הנאה הרש"ל מפני שהוא היזק שאינו ניכר, ולפיכך עולה פי' שמועתנו כהוגן דרבנן סבירא להו דהאי היזק היזק ניכר הוא משום דא"ל אי אהדרתי' ניהלי' הוה מעריקנא לי' ול"ה ב"ד גומרין את דינו נמצא שהתפיסה שתפסוהו ב"ד בפשיעתך היא גרמא לאסרו וה"ז כשומר שלא שמר ובא גזלן ונטלו שלא יכול לומר לו הרש"ל כ"ז שהוא ברשות גזלן ואף זה משנכנס ביד ב"ד שוב לא יצא מרשותם שהרי אסרוהו וכל מקום שהולך שם ב"ד ורשותם עליו, ור' יעקב סבר גומרין דינו של שור שלא בפניו והתפיסה שתפסוהו ב"ד אינה מועלת כלום ואין השור ברשותם נמצא שהוא היזק שאינו ניכר ואומר לו הרש"ל, עכ"ל.

והרי שנחלקו התוס' והרמב"ן בטעם הא דכשנפל ביד בי"ד ל"מ למימר הרש"ל, דהתוס' ס"ל דהוא משום דהו"ל היזק ניכר שניכר הוא שהוא ביד בי"ד, אך הרמב"ן ס"ל דהוא משום דהוי כבא גזלן ונטלו דל"מ לומר לו הרש"ל.

ונ' דאזלי לטעמייהו, דהתוס' דס"ל דדינא דהיזק ניכר הוא שיהא ניכר וידוע הנזק, הרי דכיון שנפל ביד בי"ד וניכר וידוע הנזק, חשיב כהיזק ניכר, אך הרמב"ן לטעמי' דס"ל דדינא דהיזק ניכר הוא שישתנה גוף הדבר שינוי הניכר, הרי דהגם שכשנפל ביד בי"ד ניכר וידוע הנזק, הרי מ"מ לא נשתנה גופו, וע"כ פירש דהא דל"מ למימר הרש"ל, הוא משום דהו"ל כנפל ביד גזלן דאינו משיבו לבעלים ול"מ למימר הרש"ל, ומש"כ הרמב"ן דהו"ל היזק ניכר, הוא לטעמי' דס"ל דהיזק ניכר הוא כל היכא דל"מ למימר הרש"ל, וכמש"נ להלן ענף ג'.

ט] והנה כתב הרמב"ן שם עוד, ז"ל, והדור לעיקרן דאמרן דהיזק שאינו ניכר פטור, אי קשיא לך טבח שקלקל אמאי חייב בשלמא הגרמה ועיקור היזק ניכר הוא, אלא שהי' ודרסה הא "לא ידיעא", מל' זה נראה כמש"נ לעיל סק"ד בדעת הרמב"ן דדינא דהיזק ניכר הוא דבעינן שיהא השינוי שבה ניכר לבנ"א, וזהו שהק הרמב"ן דשהי' ודרסה לא חשיבי כהיזק ניכר, משום דלא ידיעא, לא קשיא דכיון שלא שחט כראוי השחיטה עצמה היא ההיזק, שאין זו שחיטה אלא כמתיז ראשה בסייף הוי, והרי ניכר בין חי' לשחוטה, ואי קשיא לך א"כ מפגל נמי ליחייב דעיקר שחיטתו ליהוי היזק, איכא למימר כי אמרינן הכי הני מילי בפסולי שחיטה, שכל שעשה לה פסול בשחיטה לא שחטה אלא נבלה, אבל כל ששחיטתו כראוי ואיסור אחר גורם לה אין השחיטה כנחירה או כמתיז ראשה בסייף, אלא השחיטה כשרה שהרי הוציאה מידי נבלה ואיסור אחר גורם לה ואינו ניכר בה, כנ"ל, עכ"ל.

והנה אמנם לכאו' כ"ז ניחא לדעת הרמב"ן, דכל שהשינוי ניכר בה חשיב כהיזק ניכר, וע"כ כיון שהיזק הבהמה הוא במה שנשתנית ונעשית מתה, ושינוי זה ניכר בה, חשיב כהיזק ניכר, ומשא"כ במפגל דאין הנזק במה שנשתנית ונעשית מתה, אלא דבר אחר גורם לה ליאסר, ואיסור זה אינו ניכר בה, אך לדעת התוס' דבעינן שיהא ניכר שנאסרה, הרי לכאו' גם בשהי' ודרסה אין הדבר ניכר שנאסרה, ומ"ט חשיב זה כהיזק ניכר.[[7]](#footnote-8)

אך נ' פשוט בזה, עפמש"נ לעיל סק"ג, דגם לדעת התוס' ל"ב שיהא ההפסד ניכר, אלא בעינן שיהא גוף הנזק ניכר, ולפ"ז י"ל, דגם אם אין ידוע אם הוי זה נזק כלל, מ"מ כיון שגוף הנזק ניכר חשיב כהיזק ניכר, וע"כ בשהי' ודרסה דגוף הנזק הוא במה שהמית הבהמה, וזה ניכר הוא, הרי הגם שאין אנו יודעים אם מיתה זו אוסרתה, מ"מ חשיב כהיזק ניכר, ומשא"כ במטמא, שאין גוף הנזק במה שהשרץ על הטהרות, אלא במה שנטמאו הפירות, וכיון שאין ידוע אם הוכשרו, אי"ז נזק ניכר.[[8]](#footnote-9)

וי"ל עוד, דבשהי' ודרסה, הרי לאו היינו דהשחיטה אוסרת את הבהמה בצירוף מה ששהה ודרס, אלא היינו דהריגת הבהמה אוסרתה, ואך דכל ששחט כדין הוי זה שחיטה המתרת, וכל ששחט שלא כדין הוי זה הריגה האוסרת, וע"כ י"ל דכל שניכר לפנינו מעשה דמסופק אם הוא מעשה האוסר או לא, חשיב כהיזק ניכר, ומשא"כ בטומאה דכדי לטמאות את הפירות לא סגי במגע השרץ אלא בעינן גם לההכשר, נמצא דאין הנזק ניכר לפנינו, וע"כ חשיב כהיזק שאינו ניכר, וזה ע"ד מש"כ האחרונים דבכלאים חשיב כהיזק ניכר הגם דבעינן להניחותא, משום דאי"ז אלא תנאי בעלמא, והיינו דמה"ט חשיב דניכר לפנינו מעשה המסופק אם הוא אוסר, וכל כה"ג חשיב כהיזק ניכר.

**ב**

י] ב"ק דצ"ז. גזל מטבע וכו', אמר רב הונא נסדק נסדק ממש נפסל פסלתו מלכות, ורב יהודה אמר פסלתו מלכות נמי היינו נסדק וכו', א"ל רב חסדא לרב הונא לדידך דאמרת נפסל פסלתו מלכות, הרי פירות והרקיבו יין והחמיץ דכי פסלתו מלכות דמי וקתני משלם כשעת הגזילה, א"ל התם נשתנה טעמו וריחו הכא לא נשתנה, א"ל רבא לרב יהודה לדידך דאמרת פסלתו מלכות נמי היינו נסדק, הרי תרומה ונטמאת דכי פסלתו מלכות דמי וקתני אומר לו הרי שלך לפניך, א"ל התם לא מינכר היזיקה הכא מינכר היזיקה.

והנה בפשוטו מהא דמדמי רבא פסלתו מלכות לתרומה ונטמאת, מבו' דטעמא דרב הונא דבפסלתו מלכות אומר לו הרש"ל הוא משום דהו"ל היזק שאינו ניכר, ובזה הוא דפליג רב יהודה וס"ל דפסלתו מלכות חשיב כמינכר הזיקא, וכמו שפירש"י שם, ז"ל, שאין צורה זו דומה לצורה של כל היוצאים עכשיו וכשגזלה הימנו היו כל צורות המדינות שוות לה, עכ"ל, וכ"נ להדיא בד' בעה"ת שער מ"ו ח"ח, עיי"ש.

ובקוב"ש שם אות קכ"ח פירש דטעם הפלוגתא בזה הוא, אם דינא דהיזק ניכר הוא דבעינן דיהא ניכר על החפץ שיש בו הפסד, או הוא דבעינן שיהא שינוי בגוף החפץ.

יא] אמנם אין הדבר מתישב בדעת הרמב"ם דס"ל דלא חשיב כהיזק ניכר אלא בשנשתנה הדבר מכמות שהי', וכמש"נ לעיל סק"א, ומאידך פסק הרמב"ם בפ"ג מגזילה ה"ד דבפסלתו מלכות אינו אומר לו הרי שלך לפניך, ותיקשי דכיון דלא נשתנה הדבר מכמות שהי' מ"ט חשיב כהיזק ניכר.

וגם בדעת התוס' אי"ז מתישב, שהרי התוס' ס"ל דכל שניכר שהוזק הדבר חשיב כהיזק ניכר, וכמש"נ לעיל סק"ב, ומאידך משמעות ד' התוס' דקי"ל דפסלתו מלכות לא חשיב כנסדק, שהרי כתבו התוס' לקמן דצ"ז: דרב ושמואל ס"ל דפסלתו מלכות ל"ה כנסדק, ולקמן דצ"ח. כתבו דרבה סבר דפסלתו מלכות ל"ה כנסדק, ובפשוטו קי"ל כדינא דרב ושמואל וקי"ל כדינא דרבה.

ואף אי נימא דדעת התוס' דקי"ל דפסלתו מלכות הוי כנסדק, אכתי לא א"ש, שהרי התוס' למדו להך מילתא דכל שניכר שהוזק הדבר חשיב כהיזק ניכר, מברייתא דמחיצת הכרם דחייב באחריותו, ואי נימא דלרב הונא לא חשיב כהיזק ניכר אלא כשנשתנה גוף הדבר, תיקשי לדידי' מהך ברייתא.

יב] והנה לדעת הרמב"ם נראה לישב, כמש"כ במשנת ר"א ב"ק סימן ג' סק"ד, דלעולם לא פליגי רב הונא ורב יהודה בגדר דינא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, דודאי דלא חשיב היזק ניכר אלא בשנשתנה מכמות שהי', וע"כ ס"ל לרב הונא דפסלתו מלכות לא חשיב כהיזק ניכר, ורב יהודה דפליג וס"ל דחשיב כהיזק ניכר, הוא משום דכל דפסלתו מלכות ובטל תורת מטבע מיני' חשיב כנשתנה מכמות שהי', וזהו מש"א רב יהודה דבפסלתו מלכות מינכר הזיקא, דלא נשאר המטבע כמו שהי',[[9]](#footnote-10) וזהו דמדמי לה רב חסדא לפירות והרקיבו ויין שהחמיץ שנשתנו מכמות שהיו ומשלם כשעת הגזילה, וה"נ במטבע ונפסל שנשתנה מכמות שהי' משלם כשעת הגזילה, וע"ז משני רב הונא דמטבע ונפסל שלא נשתנה טעמו וריחו, לא חשיב כנשתנה מכמות שהי', וע"כ אומר לו הרש"ל.

ולפ"ז נ' לדעתו, דזהו טעם הא דמודה ר' יהודה במטבע שפסלתו מדינה זו ויוצא במדינה אחרת דאומר לו הרש"ל, ואין הטעם כמו שפירש"י משום שיכול לומר לו לך להוציאו שם, אלא הטעם הוא משום דכל שפסלתו מדינה זו ויוצא במדינה אחרת עדיין תורת מטבע עליו, וע"כ לא חשיב כהיזק ניכר, ובסה"ת שער מ"ו ח"ח כתב, ז"ל, אבל יוצא במדינה אחרת ופסלתו מדינה זו יכול לומר לו הרי שלך לפניך, דזה אין היזקו ניכר שהרי יכול להוציאו לשם, עכ"ל, ויל"פ בדבריו כמש"נ, דכיון שיכול להוציאו לשם, עדיין תורת מטבע עליו, וע"כ לא חשיב כהיזק ניכר.

יג] ובדעת התוס' הי' נראה לישב, דלעולם לכו"ע דינא דהיזק שאינו ניכר הוא שיהא ניכר דהוזק הדבר, וע"כ ס"ל לרב יהודה דפסלתו מלכות חשיב כהיזק ניכר, ורב הונא דפליג וס"ל דחשיב כהיזק שאינו ניכר, הוא משום דס"ל דלא חשיב כהיזק ניכר אלא בשנעשה מעשה היזק בחפץ וניכר הדבר על החפץ שנעשה בו נזק, אך בפסלתו מלכות דלא נעשה מעשה במטבע כלל ואין ההיזק ניכר אלא מכח ידיעה מן החוץ אך במטבע עצמו אין ניכר היזק כלל, לא חשיב זה כהיזק ניכר, ועי' או"ש פ"ג מחמץ ה"ח ואולי כונתו לזה.

אמנם באמת אי"ז מתישב בד' התוס', שהרי התוס' לקמן דצ"ח. כתבו דרבה דפטר בשף מטבע של חבירו, ס"ל דפסלתו מלכות ל"ה כנסדק, דאי הוי כנסדק אם כן כ"ש דשף מטבע הוי כנסדק והרי חסרי' טובא ואמאי פטור, עכ"ד, והנה אי נימא דטעמא דמ"ד דפסלתו מלכות ל"ה כנסדק, הוא משום דחשיב זה כהיזק שאינו ניכר, הרי דבשף מטבע של חבירו דה"ז ניכר שנפסד המטבע, מ"ט הוא פטור.

והנה אמנם במחנ"א נזקי ממון סימן ד' כתב לדעת התוס', דגם בשף מטבע לא חשיב כהיזק ניכר, דבשביל דלי"ב צורה לא מיקרי דבר הניזוק דראוי הוא לעשות בו צורה ועוד דהרואה אותו עכשיו אינו מכיר בהזיקו, ועיי"ש שהוכיח כן, דאי נימא דחשיב כהיזק ניכר, א"כ מ"ט דרבה דפטר, דאף דלא חסרי' ולא פיחתו ממשקלו, מ"מ לא גרע ממטמא ומדמע דלא פטרינן לי' אלא משום דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, ואע"ג שלא פיחתו משיעורו, ובע"כ דס"ל לרבה דשף מטבע נמי ל"ה היזק ניכר מפני הפסד צורתו, דצורה הוי דבר שאין בו ממש דלא חשיב כ"כ, עכ"ד.

ובאמת כ"ה מבו' להדיא בחי' הראב"ד בב"ק לקמן דצ"ח., דלמ"ד דהיזק שאינו ניכר שמי' היזק, יש לחייב גם בזורק מטבע לים ובשף מטבע, דלא גרע ממטמא ומדמע דחייב, עייש"ה, וכתב שם דלמ"ד דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, צ"ל דהא דלא קנסו בהו הוא משום דהנך הזיקי לא שכיחי, והרי דהא דפטר רבה בהו, הוא חד דינא עם הא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, והיינו דהגם שניכר בהן ההיזק, מ"מ כיון שלא נשתנה גופן, חשיב זה כהיזק שאינו ניכר.

אך בדעת התוס' לכאו' אי"ז מתישב, שהרי דעתם דכל שניכר שהוזק הדבר חשיב כהיזק ניכר אף אם לא נשתנה הדבר כלל, א"כ מ"ש שף מטבע דחשיב כהיזק שאינו ניכר, הרי אף דצורה הוי דבר שאין בו ממש דלא חשיב כ"כ ולא נשתנה גוף המטבע, מ"מ הרי ניכר שהוזק המטבע, ולא גרע ממטמא משקין דחשיב כהיזק ניכר, אף שלא נשתנו המשקין כלל.

יד] ונראה מוכרח מזה בדעת התוס', דטעמא דרב הונא דפסלתו מלכות ל"ה כנסדק, אי"ז כלל משום דהו"ל היזק שאינו ניכר, דלעולם מודה רב הונא לרב יהודה דבפסלתו מלכות מינכר הזיקא, והא דאומר לו הרש"ל, הוא משום שלא נשתנה גוף המטבע, וכל שלא נשתנה מכמות שהי', אף שניכר שהוזק, אומר לו הרש"ל.[[10]](#footnote-11)

וצ"ל לפ"ז, דרבא דמדמי פסלתו מלכות לתרומה ונטמאת, הוא או משום דס"ל דגם בתרומה ונטמאת חשיב שלא נשתנה מכמות שהי' ומה"ט הוא דאומר לו הרש"ל, וכן מבו' לפ"ד הגרמ"ש שהבאנו לעיל בהערה, או דס"ל דפסלתו מלכות ג"כ יש לחשבו כהיזק שאינו ניכר, ולב' הדרכים צ"ל דלא קי"ל כרבא בהא, דהרי קי"ל דמטמא תרומה לא מיפטר אלא משום דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, ובע"כ דחשבינן להטומאה כשינוי בגופו וכמש"נ להלן סקט"ו, וגם קי"ל דשף מטבע דמי לפסלתו מלכות ופטור, ואף דהוי ההיזק ניכר, וצ"ע בזה.

ואשר זהו מה שדימו התוס' שף מטבע לפסלתו מלכות, דהא דפטר רבה בשף מטבע של חבירו, הגם דניכר שנפחת מדמיו, הוא משום שלא נשתנה עיקר המטבע, דגוף המטבע נשאר ולא נישוף אלא הצורה, וע"כ לא חשיב זה כהיזק, והוי זה דומיא דפסלתו מלכות דאומר לו הרש"ל.

טו] ואמנם קשיא ע"ז קו' המחנ"א, דמה גרע שף מטבע של חבירו דפטור, ממטמא ומדמע דלא פטרינן לי' אלא משום דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, ולמ"ד דשמי' היזק ה"ה חייב, וגם לדידן דפטור, מ"מ אם ההיזק ניכר כגון במטמא משקין (דלדעת התוס' חשיב כהיזק ניכר), ה"ה חייב.

והנה במטמא י"ל, דכיון שנטמא גוף הדבר, חשיב זה כשינוי בגופו, וכמש"נ לעיל סק"ד להוכיח מד' הרמב"ן דגם טומאה ואיסור חשיבי כשינוי בגופו, ול"ד לשף מטבע דגוף המטבע לא נשתנה כלל, ואשר ע"כ כל הא דהמטמא פטור מדינא, הוא רק משום דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק.

אך במדמע קשיא, שהרי אין איסורו אלא מכח התערובת, וא"כ פירות ההיתר לא נשתנו כלל מכמות שהיו, ומ"ט הוא חייב למ"ד דהיזק שאינו ניכר שמי' היזק.

וי"ל בזה, לפמש"כ התוס' בנדה דמ"ז. דבמדומע חשיבי אף החולין כתרומה, וע"כ י"ל דחשיב שפיר כשינוי בגוף הפירות, ולא מיפטר אלא משום דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק.[[11]](#footnote-12)

אך אכתי תיקשי ממש"כ התוס' בב"ק ד"ק. וסנהדרין דל"ג. דאם עירב פירות טהורים עם טמאים ונאסרו כל הפירות משום התערובת, ואיירי התם בגונא שלא נטמאו הפירות הטהורים, שהרי כתבו התוס' דאם רוב הפירות טהורין בטלו הטמאים ברוב, חייב לשלם, והתם הרי אין איסור הפירות אלא מחמת התערובת, ואפ"ה חשיב זה כהיזק, ותיקשי דמ"ש משף מטבע של חבירו דלא חשיב כהיזק, משום שלא נשתנה גופו.

ולכאו' בעכצ"ל דתערובת איסור חשיב כשינוי בגוף הדבר, וכ"ה דאם נתן סם המות בתוך יין חבירו ודאי דחשיב כשינוי בגוף היין, דקלקלו ואינו ראוי לשתי', ולא אמרינן דהיין עצמו כדקאי קאי ואך דא"א לשתותו מפני התערובת, ה"נ בכל תערובת אנו דנים כן, וגדר הדברים צ"ב.[[12]](#footnote-13)

טז] ובעיקר ענין זה יש להעיר עוד, דהנה בנובי"ק או"ח סימן כ' ותנינא סימן ס"ה ובקצוה"ח סימן שס"ג סק"א ובגל' הגרע"א למג"א סימן ת"מ סק"א נקטו דהגוזל חמץ מצי למימר הרש"ל אף בתוך הפסח, והחק יעקב ועוד מן האחרונים שנחלקו ע"ז, הוא רק משום דהכל מצווין עליו לבערו והו"ל כשרוף, עיי"ש, ולכאו' לדעת התוס' דכל דניכר לעיני בנ"א הנזק חשיב כהיזק ניכר, הרי הדין נותן דבחמץ בפסח שניכר שהוא חמץ ואסור בהנאה, הו"ל כהיזק ניכר, ואינו יכול לומר לו הרש"ל.

ואמנם בפשוטו הי' נראה דזה תליא בהפלוגתא בפסלתו מלכות אם הו"ל כנסדק, דלמ"ד דפסלתו מלכות ל"ה כנסדק ואומר לו הרש"ל, ה"נ בחמץ בפסח אומר לו הרש"ל, אך למ"ד דפסלתו מלכות אינו אומר לו הרש"ל, ה"נ בחמץ בפסח, ושוב מצאתי שכן נקטו בשו"ת משיב דבר ח"ג סימן ט"ו ובאו"ש פ"ג מחמץ ה"ח, עיי"ש.

אך לפמש"נ בדברינו נראה דלא תלי זב"ז, דלדעת הרמב"ם נראה דלכו"ע חשיב כהיזק שאינו ניכר ואומר לו הרש"ל אף בתוך הפסח, דאף למ"ד דפסלתו מלכות חשיב כהיזק ניכר ול"מ למימר הרש"ל, היינו רק בפסלתו מלכות משום שאין תורת מטבע עליו וחשיב כנשתנה גופו, ומשא"כ בחמץ בפסח שלא נשתנה גופו, הו"ל היזק שאינו ניכר ואומר לו הרש"ל, ועד"ז י"ל עוד, דשאני חמץ בפסח שאין איסורו אלא לזמן, וע"כ לא חשיב זה כשינוי בגופו, ומתישב בזה ד' כל הני רבוותא שנקטו דאומר הרש"ל אף בתוך הפסח, (אי לא חשיב כשרוף), ולא כתבו דזה תליא בפלוגתת הראשונים בדין פסלתו מלכות.

ומאידך לדעת התוס' נראה דלכו"ע חשיב כהיזק ניכר ואינו אומר לו הרש"ל בתוך הפסח, דאף למ"ד דפסלתו מלכות מצי למימר הרש"ל, היינו רק בפסלתו מלכות שלא נשתנה גופו, אך בחמץ בפסח דחייל איסור בגופו, דמי למטמא דאם הוי הזיקו ניכר כגון מטמא משקין ה"ה חייב.

יז] אך קשיא ע"ז מד' התוס' בגיטין דנ"ג: שנקטו דמש"א שם דלמ"ד דהיזק שאינו ניכר שמי' היזק ל"מ אמר הרש"ל בתרומה ונטמאת, הוא משום דלדידי' חשיב לי' כאילו הוא ניכר ואין לך שינוי גדול מזה וקנאם הגזלן בשינוי וכו', עכ"ד, וא"כ אי נימא דבחמץ בתוך הפסח אינו אומר לו הרש"ל, א"כ מ"ט כשעבר עליו הפסח אומר לו הרש"ל, הרי כבר קנאו בשינוי.

וצ"ל כמש"כ באו"ש פ"ג מחמץ ה"ח, דהו"ל כשינוי החוזר לברייתו דל"ה שינוי, וע"כ שפיר הוא אומר לו הרש"ל.

ולפ"ז בפשוטו נמצא, דלדעת התוס' בגיטין גם בתוך הפסח מצי למימר לי' הרש"ל, דהגם דהו"ל היזק הניכר, מ"מ כיון שלא קנאו בשינוי מצי למימר הרש"ל, שהרי דעת התוס' שם דכל דלא קנאו בשינוי מצי למימר לי' הרש"ל, אך באו"ש שם כתב דאם בא להחזירו בתוך הפסח חשיב כשינוי שאינו חוזר לברייתו, עיי"ש, וצ"ע בזה.

**ג**

יח] בחי' הרמב"ן בגיטין כתב, ז"ל, מ"ט היזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, פי' ואומר לו הרי שלך לפניך וכו', ול"ד למוחל שט"ח, דהתם כיון שאבד לגמרי ואינו מעמידו בפניו לומר הרי שלך לפניך היזק ניכר הוא, וכן בעושה עבדו אפותיקי ושחררו רבו ראשון היזק ניכר הוא שהרי אינו יכול להעמידו בפניו כשהי', עכ"ל, וכעי"ז כתבו בחי' הריטב"א והר"ן שם.

וכ"כ בחי' הרמב"ן שם דמ"א., ז"ל, הא דאמרינן בהיזק שאינו ניכר קא מפלגי, לומר זה השני ששחרר העבד כיון שאין שחרורו כלום מן הדין אינו אלא איסור שאסרו על רבו ראשון וגרם לו שישחררנו, ודומה למטמא טהרות שאין הזיקו ניכר אלא אומר לו הרש"ל, אבל בשחררו רבו ראשון כיון שנפקע שעבודו לגמרי היזק ניכר הוי, כמוחל שט"ח ומראה דינר ודן את הדין שכולן חייבין בגרמא ואפי' בשוגג, דהוי כנוטל כיסו ממנו ונותנו לאחר, עכ"ל, וכ"כ בחי' הריטב"א שם, ז"ל, היזק שאינו ניכר הוא כ"ז שיכול לומר הרש"ל כי הכא, וכדאמר נמי גבי מטמא טהרותיו של חבירו דהטהרות ה"ה כדמעיקרא, עכ"ל.

וכ"כ הרמב"ן בדינא דגרמי, ז"ל, וכן נמי השורף שטרות של חברו כמי שגזל כיסו של חברו וחייב אף על פי שהיא גרמא לענין הממון הכתוב בשטר, וכל המפסיד ממונו של חברו ממנו היזק ניכר הוא מאחר שאינו יכול לומר לו הרי שלך לפניך, שהרי שבת חייבה עליו תורה בדהרזקי' באנדרונא ובטלי', אלמא היזק ניכר הוא וכו', וכן המראה דינר לשולחני חייב וכו' אלמא המפסיד ממון מחברו כגון מוחל חוב ושורף וכל דדמי להו, היזק ניכר הוא, דהא לא מהדר לי' ולא מידי, אבל מי שיכול לומר הרי שלך לפניך אינו ניכר ואין שמו היזק ופטור לכ"ע, עכ"ל, וכ"ה גם בד' הרמב"ן במלחמות ס"פ ד' וה' שהבאנו לעיל סק"ח.

יט] ובקוב"ש ב"ק אות קכ"ו ובמשנת ר"א ב"ק סימן ג' הערה ב' פירשו בד' הרמב"ן דעיקר דינא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, הוא מכח דאומר לו הרי שלך לפניך וה"ז פוטרו, וע"כ בהני גווני דל"ש לומר הרי שלך לפניך, ה"ה חייב אף על היזק שאינו ניכר.

וצריך להוסיף עוד לפי דבריהם, דהא דהמרקיב מקצת הפירות ודאי דחייב, ואף דבגזל פירות והרקיבו מקצתן אומר לו הרש"ל, וא"כ מ"ט לא יפטר גם המזיק באמירת הרש"ל, אך הטעם בזה פשוט, דבמזיק אין אנו דנים על כלל הפירות, אלא על החלק שהזיק, וחלק זה בפנ"ע ניזוק לגמרי ול"מ למימר הרש"ל.

ועיי"ש במשנת ר"א שכתב לדעת הרמב"ן, דמה"ט אף אם הי' היזק ניכר שעה אחת, מ"מ אם אח"כ חוזר להיות אינו ניכר ה"ה פטור, דכיון דחזר להיות אינו ניכר אומר לו הרש"ל, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות ב"ק ספ"ד לענין גזלן, דאף כשהי' ההיזק ניכר מ"מ אם אח"כ נעשה אינו ניכר אומר לו הרש"ל, ויש להוסיף דהך דינא מתבאר גם לדעת הסוברים דבחמץ בתוך הפסח אינו אומר לו הרש"ל, ומ"מ כשעבר הפסח אומר לו הרש"ל, ועיי"ש שכתב דמה"ט כתב הרמב"ן דכלאים חשיבי כהיזק שאינו ניכר, דאע"ג דבשעת היאוש חשיב היזק ניכר, מ"מ אח"כ כשעושין הגדר או תולשין הזרעים שוב שייך לומר הרש"ל והדרינן לדין היזק שאינו ניכר, ובע"כ דכלאים חשיבי כהיזק ניכר, עכ"ד.

כ] אך הדברים צ"ע, שהרי הרמב"ן נסתפק בדין זה אם כלאים חשיבי כהיזק שאינו ניכר, ומשמעות הדברים שדעתו נוטה דחשיבי כהיזק הניכר משום דהערבוב שינוי הוא עד שאתה מחזירו לברייתו, וכ"נ גם ממשה"ק הרמב"ן לעיל מינה ע"ד הי"מ דהעירוב גורם לאיסור שיבא, דא"כ הו"ל היזק שאינו ניכר, ונ' מזה דהרמב"ן גופי' ס"ל לעיקר דחשיב כהיזק ניכר, ואם הא דהיזק שאינו ניכר פטור הוא משום דמצי אמר לי' הרש"ל, א"כ מ"ט חייב בעל הכרם אף אחר שבטלה התערובת וכבר אין ההיזק ניכר.

ובפשוטו צ"ל, דכל הך דינא דגם כשהי' ההיזק ניכר, מ"מ אם נעשה אח"כ אינו ניכר אומר לו הרש"ל, הוא רק בגזלן שהגזילה בידו, וכשמשיב אותה לבסוף מתקיים דין ההשבה, אך במזיק אזלינן בתר שעת ההיזק עצמו, וכל שבשעת ההיזק ל"ה יכול לומר הרש"ל, ה"ה חייב.

כא] אך באמת בעיקר הדברים צ"ע, דבל' הרמב"ן וש"ר נראה להדיא, דאין כונתם דטעם פטורא דהיזק שאינו ניכר הוא משום דאומר לו הרש"ל, אלא הוא להיפך דכל הא דחשיב כהיזק שאינו ניכר, הוא רק בשאומר לו הרש"ל, אך כל שאינו יכול לומר לו הרש"ל הו"ל היזק ניכר.

וביאור הדברים, דהא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, היינו דחשיב דנשאר הדבר כמות שהוא ולא ניזוק כלל, וע"כ בהני גווני דל"מ למימר הרש"ל שלא נשתייר לו כלום, הרי אף דאין הדבר ניכר לעינינו, אין לך היזק ניכר גדול מזה, ודו"ק.

ולפ"ז נמצא, דכל דהוי ההיזק היזק ניכר, ה"ה חייב אף אם יכול לומר לו הרש"ל, דהרש"ל אינו פוטר כלל במזיק, וניחא בפשיטות הא דחייב בעל הכרם באחריות הזרעים אף אחר שנתבטלה התערובת וכבר אין ההיזק ניכר.

כב] אמנם באמת בל' הריטב"א בגיטין דמ"א. שהבאנו לעיל סקי"ח מבו' להדיא, דבכל מקום שיכול לומר הרש"ל, חשיב כהיזק שאינו ניכר דלא שמי' היזק, וזה דלא כמש"נ.

וע"כ נראה דהביאור בזה הוא, דלעולם הא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק הוא משום שאומר לו הרש"ל, אך לאו היינו דאף דהוי זה נזק מ"מ איכא דין בפנ"ע שהוא נפטר באמירת הרש"ל, אלא היינו דכיון דהרי שלו לפניו ונשתייר לו החפץ, לא חשיב זה כלל כנזק, כיון שלא חיסרו כלום, וע"כ הוא פטור.

ומצינו כן בד' הרמב"ן בדינא דגרמי שכתב בהא דהשף מטבע וכו' אינו חייב משום דינא דגרמי, ז"ל, איכא מ"ד לא חסרי' ולא מידי ויכול לומר הרי שלך לפניך לא חסרתיך ולא מידי, ולא מיסתבר הכי דהא מינכר היזיקא וכל היכי דמינכר היזיקא אינו יכול לומר לו הרש"ל כדאמרינן לענין גזל מטבע ונסדק, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן דאילו הי' הדין דבהיזק ניכר מצי הגזלן לומר הרש"ל, היו מתישבים דבריהם דבשף מטבע אינו חייב משום דיכול לומר הרש"ל "ולא חסרתיך ולא מידי", ומבו' לפ"ז, דאף דנעשה מעשה היזק, שהרי הוי ההיזק ניכר, מ"מ אם יכול לומר לו הרש"ל ולא חסרתיך ולא מידי ה"ה פטור, אך אין להכריח מזה, די"ל דהרמב"ן לטעמייהו הוא דקאמר, ואיהו לא ס"ל כן כלל.

כג] והנה אמנם בעיקר ד' הרמב"ן ודעימי' דדינא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק הוא משום דאומר לו הרש"ל ולא חסרתיך ולא מידי, הנה בד' התוס' והרא"ש מבו' דפליגי ע"ז.

דהנה בתוס' הרא"ש גיטין דנ"ג: כתב דהא דבעבד שעשאו רבו אפותיקי ושחררו חייב מדין מזיק שעבודו של חבירו, ולא חשיב כהיזק שאינו ניכר, הוא משום שהוציא עליו קול שחרור.

והנה אם הא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, הוא רק משום דאומר לו הרש"ל ולא חסרתיך ולא מידי, הרי ל"ש כן כלל בשחרר עבד המשועבד דלא נשתייר לו כלום, וכמש"כ הרמב"ן ודעימי', ובע"כ מד' הרא"ש דהא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, הוא אף במקום דל"מ למימר לי' הרש"ל.

וכ"נ גם מד' התוס' שם דמ"א. שכתבו, ז"ל, בהיזק שאינו ניכר קמיפלגי, לרב דמוקי לה בשחררו רבו ראשון חשיב שפיר היזק ניכר אבל שחרור דרבו שני דל"ה אלא מדרבנן חשיב היזק שאינו ניכר, עכ"ל, וכ"כ בתוס' הרא"ש שם.

והנה לדעת הרמב"ן ודעימי' דהיזק שאינו ניכר היינו במקום שאומר לו הרש"ל ולא חסרתיך ולא מידי, הרי דבשחררו רבו ראשון ל"ש לדון כלל לחשבו כהיזק שאינו ניכר, שהרי נפקע שעבודו לגמרי, ומשא"כ בשחררו רבו שני דאי"ז אלא איסור בעלמא חשיב שפיר כהיזק שאינו ניכר, וכמש"כ הרמב"ן שם, וממה שהוצרכו התוס' לחלק בזה מבו' דס"ל דהא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, הוא אף במקום דל"מ למימר לי' הרש"ל, והא דשחררו רבו ראשון חשיב כהיזק ניכר, הוא כמש"כ הרא"ש דדהוציא עליו קול של שחרור, ובזה הוא שחילקו בין היכא שיצא עליו קול שחרור גמור, דחשיב כהיזק ניכר, להיכא שיצא עליו קול ששחררו רבו שני, דאי"ז שחרור מדינא, ולא חשיב כהיזק ניכר.

וכ"ה מבו' גם בד' הרב אב"ד שהביא בסה"ת שער נ"א ח"ו דין ח', שעמד דמ"ט המוכר שט"ח לחבירו וחזר ומחלו מחול, הרי הו"ל היזק שאינו ניכר, עיי"ש, והרי שנקט דהא דהיזק שאינו ניכר לאו שמי' היזק, הוא אף במקום שאינו יכול לומר הרש"ל.

כד] והנה התוס' בגיטין דנ"ג: נתחבטו בהא דמדמי הגמ' דאם היזק שאינו ניכר שמי' היזק, אף ל"מ הגזלן לומר הרש"ל בגזל מטבע ונפסל תרומה ונטמאת חמץ ועבר עליו הפסח, עיי"ש, ובפשוטו הי' נראה דגם מזה יש ללמוד ס"ל דהא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק אי"ז מכח דאומר לו הרש"ל, דלד' הרמב"ן ודעימי' דהא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק הוא משום דאומר לו הרש"ל, הרי מתפרש בפשיטות דומיא דגמ', שהרי הך מ"ד דס"ל דהיזק שאינו ניכר שמי' היזק, בע"כ דהוא משום דס"ל דגם בהיזק שאינו ניכר ל"מ למימר הרש"ל, וא"כ ה"נ בגזלן ל"מ למימר הרש"ל, ועי' בקוב"ש ב"ק שרמז לזה.

והנה אמנם בד' התוס' שם נראה דס"ל דכל הא דכשנשתנה ל"מ למימר הרש"ל, הוא רק משום שקנאו בשינוי, עיי"ש, ולפ"ז הרי בלא"ה אין לפרש דמכוון הגמ' דכ"ה דשמי' היזק ול"מ למימר הרש"ל ה"נ גזלן חייב, שהרי בגזלן ל"ב כלל דלימא הרש"ל, אלא כל שלא קנאו בשינוי ה"ה נפטר בהשבתו.

ואמנם נראה דמ"מ יש ללמוד מזה דלא ס"ל כדעת הרמב"ן ודעימי', שהרי לדעת הרמב"ן ודעימי' דהא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק הוא משום דאומר לו הרש"ל ולא חסרתיך ולא מידי, נ' ברור דמפרשי דאף הא דגזלן אומר לו הרש"ל כשלא נשתנה, לא סגי בזה במה שלא קנאו בשינוי, אלא הוא רק משום דאומר לו הרש"ל ולא חסרתיך ולא מידי, ואלמלי כן הי' חייב בתשלומי החיסרון, דאי נימא דבגזלן ל"ב כלל דלימא הרש"ל ולא חסרתיך ולא מידי, מהיכ"ת דבמזיק בהיזק שאינו ניכר מיפטר מכח דאומר הרש"ל ולא חסרתיך ולא מידי, הרי לא מצינו כלל דהא דהרי שלך לפניך הוא טעם לפטור, ובע"כ מד' הרמב"ן ודעימי' דהא דגזלן אומר הרש"ל כשלא נשתנה ואינו חייב בתשלומין כלל, הוא רק משום דאמר לי' לא חסרתיך ולא מידי, וזה שפירשו דה"נ הא דהמזיק בהיזק שאינו ניכר אומר לו הרש"ל, הוא משום דלא חסרי' מידי.

ולפ"ז לכאו' צ"ל, דהא דבגזל פירות והרקיבו מקצתן אומר לו הרש"ל, היינו דהפירות שנשתיירו חשיבי שהן כמות שהיו והוא נפטר בהשבתן, אך מ"מ הוא צריך לשלם לו את דמי המקצת שהרקיבו, דלא שייך לומר ע"ז דלא חסרי' ולא מידי, וכן נקט בחי' הגר"ח הל' גזילה, עיי"ש, אך אי"ז כפשטות הדברים, וכנראה צ"ל, דבגזילה שאנו דנים על כל הפירות יחד, מצי למימר לי' דלא חסרתיך ולא מידי, ובנימו"י בפ' הגוזל כתב בדין הרקיבו מקצתן דכיון דאורחייהו בהכי חשיב כהיזק שאינו ניכר, וצ"ע בזה.

כה] והנה הרמב"ן בדד"ג כתב דאין לחייב בהיזק שאינו ניכר משום דינא דגרמי, משום דעיקר דינא דגרמי הוא דמחייב ר"מ בגורם היזק אע"פ שלא עשה מעשה בידים, אבל מי שלא גרם היזק לא חייב ר"מ, וע"כ בהיזק שאינו ניכר מודה ר"מ פטור, כיון דאין בו היזק כלל, עיי"ש, ונ' דהוא לטעמי', דדינא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, הוא משום דאמר לי' לא חסרתיך ולא מידי וליכא נזק כלל, וע"כ אין לחייבו בזה מדינא דגרמי, אך אילו הי' זה דין בפנ"ע דאין חייבין על היזק שאינו ניכר, שפיר הי' לנו לחייבו מדינא דגרמי, דומיא דהא דהזורק מטבע לים וכו' חייב מדינא דגרמי, ונת' בזה בדברינו בפלוגתת הראשונים בדינא דגרמי, עיי"ש.

ועיי"ש שנת' דהתוס' והרא"ש שדנו לחייב בהיזק שאינו ניכר מדינא דגרמי, הוא לטעמייהו דס"ל דהא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, אי"ז משום דאומר לו הרש"ל ולא חסרתיך ולא מידי, אלא הוא דין בפנ"ע שאין חייבין על נזק שאינו ניכר, וע"כ ס"ל דאף במקום שלא נשתייר לו כלום, מ"מ אם אי"ז ניכר אינו חייב, וע"כ שפיר יש מקום לחייבו בזה מדינא דגרמי, וכמש"נ שם.

כו] ובעיקר פלוגתת התוס' והרמב"ן, בפשוטו נראה דאזלי לטעמייהו, דהרמב"ן שהוכיח מכל הני דוכתי דכל שאינו יכול לומר הרש"ל חשיב כהיזק ניכר, הוא לטעמי' דס"ל דלא חשיב כהיזק ניכר רק אם נשתנה הדבר שינוי הניכר, וע"כ בכל הני דוכתי דאין שינוי בגופו, ל"ה לנו לחשבו כהיזק ניכר, ובע"כ דכל שאינו יכול לומר הרש"ל הו"ל כהיזק ניכר, אך להתוס' לטעמייהו דכל שניכר ההיזק חשיב כהיזק ניכר, הרי ניחא הא דבכל הני דוכתי חשיב כהיזק ניכר, וכמש"כ כן הרא"ש בעשה עבדו אפותיקו ושחררו, והרב אב"ד שם בשורף שטר ומראה דינר לשולחני.

והאמנם דגם לדעת התוס' אכתי קשיא ממוכר שט"ח וחזר ומחלו דמ"ט חשיב כהיזק הניכר, וכבר עמד ע"ז הרב אב"ד שם, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב.

כז] ויש להוסיף, די"ל דגם ביסודי הדברים תלויים הדברים זב"ז, דלדעת הרמב"ן ודעימי' דדינא דהיזק שאינו ניכר הוא משום שלא נשתנה הדבר מכמות שהי', ודאי דכל שנתבטל עיקר השעבוד החוב ואין בידו כלום, חשיב כהיזק ניכר, ורק לדעת התוס' דדינא דהיזק שאינו ניכר הוא דבעינן שיהא ניכר ההיזק, מסתבר דהוא דין בפנ"ע דליכא חשיבות היזק על היזק שאינו ניכר, וע"כ י"ל דאף כשבטל עיקר השעבוד והחוב יש לפטרו מכח הא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק.

אך אי"ז מוכרע, שהרי נת' לעיל סק"ד דגם לדעת הרמב"ן לא סגי במה שנשתנה גוף החפץ אלא בעינן שיהא השינוי ניכר, ולפ"ז הרי שפיר הי' מקום לומר דאף בכה"ג שלא נשתייר בידו כלום ה"ה פטור, דאף דודאי נשתנה הדבר מכמות שהי', מ"מ כיון שאי"ז ניכר ה"ה פטור, דאין חשיבות היזק על היזק שאינו ניכר, אך למש"כ הרמב"ן דכל דלא מצי למימר הרש"ל הוא חייב, צ"ל דהא דכשנשתנה החפץ בשינוי שאינו הוא פטור, הוא משום דכל שאין השינוי ניכר לא חשיב שנפסד החפץ, וע"כ מצי למימר הרש"ל.

?בל' הרמב"ם מבו' דגדר התקנ"ח דהיזק שאינו ניכר היתה דהוא חייב על הפחתת הדמים הגם שלא ניזק גוף הדבר, אך בל' תוס' הרא"ש נב: מ' דגדר התקנה דיהא זה כניכר, ובאמת לדעתו ודאי הוא כן, שהרי לא יועיל שנאמר דחיובו על הפחתת הדמים, שהרי ג"ז אינו ניכר, ובע"כ היינו דמדרבנן גם אינו ניכר חשוב כניכר, ודו"ק, ועי' בחי' הגרע"א ע"ד התוס' שם דמה"ט גם ל"מ לומר הרש"ל בהיזק שאינו ניכר, דמדרבנן חשיב כניכר, וגם טעמא דמ"ד הזשא"נ שמי' היזק, נ' בתוס' גיטין נג: וב"ק מה. צח. דהוא משום דס"ל דהזשא"נ חשיב כניכר

ריטב"א ור"ן גיטין נד: דהמודה בהזשא"נ חייב, ובתשו' ראב"ן כתב דמודה בקנס פטור, ויש לדון דתלי אם חייבוהו אף שאינו ניכר ואי"ז נזק, דלפ"ז חשיב כיותר ממה שהזיק, או דחשבוהו כניכר, וע"כ ל"ש בזה דינא דמוב"ק פטור, דאי"ז יותר ממה שהזיק, ועי' ש"ך סימן שפ"ח סקנ"א וקצוה"ח שם, ויתכן דתליא גם במש"נ אם בהיזק שאינו ניכר ליכא נזק כלל, או דהגם דאיכא נזק מ"מ אי"ז "מכה בהמה", דאם הוי רק חיסרון בהל' מכה בהמה, לכאו' לא חשיב כיותר על מה שהזיק?.

1. ולפי דבריהם נמצא דהמטמא משקין חשיב כהיזק ניכר, וכבר עמד ע"ז בחי' תלמיד הרשב"א ב"ק שם, ונפ"מ רבתא לדינא, דבכה"ג יהא חייב אף בשוגג, אמנם לדעת חזקי' לכאו' יהא פטור בשוגג גם בכה"ג, כיון שיודיעו, אך שמא לא פטרו משום כדי שיודיעו, אלא בהיזק שאינו ניכר. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובנימו"י פ' הגוזל קמא כתב, ז"ל, הרקיבו מקצתן כיון דאורחייהו בהכי כהיזק שאינו ניכר חשבינן לי' ואומר לו הרש"ל וכו', ומתניתין וכו' בהרקיבו כולן שהוא היזק ניכר כיין והחמיץ מיירי, עכ"ל, ונראה דאי"ז כדעת התוס', דלדעתם ודאי דגם הרקיבו מקצתן הוי היזק ניכר, ואך דמ"מ אומר לו הרש"ל משום דלא חשיב זה כשינוי בעיקר הפירות, והנימו"י ס"ל דהיזק ניכר היינו דאיכא שינוי בגוף הדבר, ובזה הוא שפירש דכל דאורחייהו בהכי לא חשיב כשינוי בגופן, והוי זה בכלל היזק שאינו ניכר. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך אם הי' שינוי בגוף הפירות, הי' חשיב כהיזק ניכר אף שאין ידוע אם הוכשרו, דכל מש"כ התוס' דמשום דאין ידוע אם הוכשרו חשיב כהיזק ניכר, הוא רק לטעמייהו דהיזק ניכר היינו שניכר ההיזק לבנ"א, וע"כ כיון דאין ידוע אם הוכשרו, לא חשיב כהיזק ניכר, אך לדעת הרמב"ן דדינא דהיזק ניכר הוא שישתנה הדבר מכמות שהי', הרי דכל שניכר שנשתנה הדבר, הוי זה היזק ניכר, אף אם אין ידוע שהופסד ע"י השינוי. [↑](#footnote-ref-4)
4. והי' מקום לפרש עוד בד' הרמב"ן, דלעולם ס"ל כד' התוס' דלדינא דהיזק ניכר סגי במה שהוא ניכר הנזק לבנ"א, ול"ב כלל שיהא שינוי בגופו, ואך דס"ל דבשרץ שע"ג הטהרות לא חשיב כלל "שהנזק" ניכר, דהגם דפעולת ההיזק ניכרת, אך אין רואים את הפסד הפירות, ומשא"כ בכלאים דהערבוב הוא גוף האיסור, הרי ניכר גוף הנזק, והיינו דבטומאה הרי אין הטומאה במציאות גוף השרץ על הפירות, אלא דהשרץ מטמא את הפירות, ומשא"כ בכלאים הערבוב הוא גוף האיסור, דזרעים המעורבים עם גפנים אסורין באכילה, (דומיא דאיסור כלאי בגדים ודאיסור בב"ח), וע"כ חשיב זה כהיזק ניכר, (ואמנם לפ"ז צ"ל, דהא דכלאים אסורין אף אחר שהפריד הזרעים מן האילנות, הוא משום שכבר חל עליהן האיסור ותו לא פקע, וצ"ע), אך ממה שהוזקק הרמב"ן לפרש דשינוי החוזר לברייתו שינוי הוא, ודהערבוב שינוי הוא, אין נראה כן. [↑](#footnote-ref-5)
5. וי"ל כן בישוב דעת הני דס"ל דאין הערבוב אוסר אלא גורם לאיסור שיבא, והק' הרמב"ן דא"כ הו"ל היזק שאינו ניכר, וי"ל דאינהו ס"ל כדעת התוס' דכל דניכר ההיזק לבנ"א חשיב כהיזק ניכר, וע"כ הגם דאין הערבוב האוסר, מ"מ כיון דניכר דהגדל נאסר, הו"ל היזק ניכר, אך אי"ז מוכרח, די"ל דס"ל דלעולם חשיב זה כהיזק שאינו ניכר, והא דהוא חייב באחריותו הוא משום קנסא דהיזק ניכר, וכמו שדן הרמב"ן גופי' בהמשך דבריו, והבאנו דבריו לעיל סק"ד, וכ"כ בחי' הריטב"א בסוגיין. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך באמת י"ל, דאף לפי דרכו של הרמב"ן דדינא דהיזק ניכר הוא שיהא השינוי ניכר, מ"מ בשורף שטר חשיב כהיזק ניכר, משום דהשטר אפסרי' דהחוב הוא, וע"כ כל ששורף השטר ונעשה החוב בלא שטר, חשיב שניזק החוב בהיזק ניכר, וכ"נ מד' הרמב"ן וש"ר בגיטין שלא הקשו אלא ממוחל שט"ח, ומ' דבשורף שט"ח ניחא להו דחשיב כהיזק ניכר, ויל"ד עוד בזה למש"נ במק"א להוכיח מד' כמה מקמאי דבשורף שט"ח הוא חייב על נזק השטר עצמו, עיי"ש, וגם במראה דינר לשולחני י"ל דס"ל דחשבינן דהנזק הוא במה שקיבל דינר רע, וחשיב כמזיק את גוף המטבע, וכאשר כ"ה מבו' בד' רביניו אפרים והמרדכי שהביא בקצוה"ח סימן ש"ו סקי"א, וע"כ הוי זה היזק ניכר, אך באמת מעיקר מה שנקט דהא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק הוא אף כשאינו יכול לומר הרש"ל, נראה שדעתו כדעת התוס', וכמש"נ להלן סקכ"ו לדון בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. אמנם יל"ד דלהתוס' לטעמייהו דסגי במה דניכר השרץ על המשקין, ה"נ בשהי' ודרסה ה"ז ניכר דשחט שלא כדין, וכל קו' הרמב"ן היא רק לטעמי' דבעינן שיהא שינוי הניכר, אך לכאו' אין ליישב כן, דא"כ תיקשי דגם במנסך הו"ל היזק ניכר, דרואין שהוא מנסך לפני ע"ז, וכבר הק' כן התור"ג בגיטין דנ"ג., ולכאו' בדעת התוס' צ"ל דס"ל דלא סגי במה שרואין את מעשה המזיק, אלא כשהוא מצב קיים, וא"כ גם בשהי' ודרסה לא חשיב כהיזק ניכר מכח שרואין ששוחט שלא כדין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובזה י"ל משה"ק האחרונים ע"ד התוס', דאף בכלאים אי"ז היזק ניכר, דמי יודע אם ניחא לי', ולפמש"נ נראה, למש"כ הרמב"ן דבכלאים הערבוב הוא גוף האיסור, וכיון דהערבוב ניכר הוא, ל"ב שיהא ידוע אם ה"ז אוסר, ול"ד למטמא, דהשרץ ע"ג הפירות אינו גוף הטומאה אלא הוא גורם הטומאה, וע"כ כל שאין ידוע שהוכשרו ואין ניכר שנטמאו הפירות, ל"ה זה היזק ניכר. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך אי"ז כמו שפירש"י שם דהא דבפסלתו מלכות מינכר הזיקא, הוא משום דאין צורה זו דומה לצורה של כל היוצאים עכשיו וכשגזלה הימנו היו כל צורות המדינות שוות לה, ומד' רש"י שפירש כן נ' דס"ל דעיקר דינא דהיזק ניכר הוא שיהא ניכר הנזק, וזה דלא כפשטות ד' רש"י בגיטין דנ"ג., ועמש"נ בזה לעיל סק"א. [↑](#footnote-ref-10)
10. וראיתי בחי' רמ"ש ב"ק דצ"ז. שנקט כן, דטעמא דמ"ד דפסלתו מלכות ל"ה כנסדק, אי"ז משום דחשיב כהיזק שאינו ניכר, אלא הוא משום דלא נשתנה גוף המטבע, ועיי"ש שכתב לפ"ז דהא דפריך הגמ' בגיטין דנ"ג: על מ"ד דהיזק שאינו ניכר שמי' היזק ממתניתין דתרומה ונטמאת אומר לו הרש"ל, היינו משום דס"ל כמ"ד דפסלתו מלכות הוי כנסדק, דלמ"ד דפסלתו מלכות ל"ה כנסדק, הרי דאף אם היזק שאינו ניכר שמי' היזק, שפיר מצי למימר לי' הרש"ל משום שלא נשתנה גוף התרומה, ועיי"ש שכתב דלפ"ז מוכח דהלכה כרב יהודה, ולדעת הסוברים דאין הלכה כרב יהודה צ"ל דתרומה ונטמאת שאני, משום שאיסור שאסרתה תורה הוא מכח הטומאה שנעשית בגוף התרומה, עכ"ד.

    אך בדעת התוס' אי"ז מתישב, שהרי התוס' נקטו דפטורא דשף מטבע הוא דומיא דפסלתו מלכות דל"ה כנסדק, והרי דס"ל דהך דינא דפסלתו מלכות אומר לו הרש"ל, אי"ז דין מסוים בהשבת גזלן, אלא ה"נ במזיק כה"ג אינו חייב, וא"כ תיקשי לדידהו מכל היזק שאינו ניכר דלמ"ד דשמי' היזק חייב, וגם לאידך מ"ד לא מיפטר אלא מכח דינא דהיזק שאינו ניכר, דמ"ש מפסלתו מלכות ומשף מטבע דפטור, וד' הגרמ"ש הם לפ"מ שנקט דדינא דפסלתו מלכות אומר לו הרש"ל, הוא דין מסוים לגבי גזלן, וכנראה הוא דומיא דפירות שהרקיבו מקצתן וכחשא דהדרא, וכן נקט בשו"ת משיב דבר ח"ג סימן ט"ו, וגם אין לומר לדעתם כמו שחילק הגרמ"ש דשאני תרומה ונטמאת שנעשה מעשה בגוף התרומה, שהרי אף בשף מטבע נעשה מעשה בגוף המטבע, ואפ"ה הוא פטור, ולדעתם בע"כ צ"ל בע"א, וכמש"נ להלן סקט"ו. [↑](#footnote-ref-11)
11. וראיתי במשנת ר"א ב"ק סימן ג' סק"ח שכבר כתב כן לישב הא דקשיא דמ"ש מדמע דחייב, ממש"כ הבעה"מ והרמב"ן דבצבע קופא בסמנין אינו חייב, משום דאמרינן לי' הא מנח קמך שקלינהו, והרי דאף דבפועל אין הצבע ראוי להשתמש בו, מ"מ כיון דלא נתקלקל גוף הצבע, ואך שאין בידו להסירו ולצבוע בו, לא חשיב כמזיק, וא"כ מ"ט במדמע חשיב כמזיק, וכתב לישב דשאני מדמע דנעשין אף החולין כתרומה, ועיי"ש מש"כ עוד עד"ז למ"ד דמנסך היינו מערב, ובזה מתישב גם הא דשאני מערב משף מטבע. [↑](#footnote-ref-12)
12. ואולי י"ל עוד בזה, דהגם דשף מטבע הוי היזק ניכר, מ"מ הא דפטר רבה בשף מטבע הוי חד דינא עם הא דהיזק שאינו ניכר לא שמי' היזק, והיינו דעיקר הפלוגתא אם שמי' היזק או לא שמי' היזק היא אם אין המזיק חייב אלא בשעשה מעשה היזק בחפץ, ובזה הוא דאמרינן דהיזק שאינו ניכר לא חשיב כהיזק, או דכל שהפחית דמי הדבר והפסידו ממון ה"ה חייב, וע"כ אף דהיזק שאינו ניכר לא חשיב כהיזק, מ"מ כיון שבפועל מפסיד הניזק ממון, חייב המזיק לשלם לו, ולפ"ז ניחא הא דלמ"ד דהיזק שאינו ניכר שמי' היזק, חייב המדמע והמערב יי"נ, אף אם אין האיסור אלא מכח תערובת, וליכא שינוי בגוף ההיתר.

    ולפ"ז ניחא מש"כ התוס' דאם עירב פירות טמאים בפירות טהורים חייב לשלם, דהתם הרי בלא"ה הו"ל היזק שאינו ניכר, ואפ"ה הוא חייב מכח קנס, וא"כ מה לי דגם ליכא שינוי בגוף הפירות.

    וצ"ל לפ"ז, דהא דבשף מטבע של חבירו לא מחייבינן מכח קנסא דהיזק שאינו ניכר הוא משום דקנסא מקנסא לא ילפינן, וכאשר בלא"ה צ"ל כן בד' התוס' שם שכתבו דטעמא דצורם אוזן פרתו פטור הוא משום דהוי בכלל היזק שאינו ניכר, וכמש"כ הפנ"י שם, ולמש"נ הפנ"י שם בדרך קמא דצורם אוזן פרתו איירי בשלא נתכוין להזיק, צ"ל דה"נ הוא בשף מטבע.

    אך מלבד דהדברים מחודשים, גם אינם מתישבים עם ד' התוס' בגיטין דנ"ג: דלמ"ד דהיזק שאינו ניכר שמי' היזק חשיב היזק שאינו ניכר כניכר, וע"כ הו"ל שינוי, עיי"ש, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-13)