קמה        ו
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב יחזקאל זילבר / מי שמת

**מתני' האחין שעשו מקצתן שושבינות וכו'** שהשושבינות נגבית בבי"ד, דהיינו שאין השושבינות מתנה בעלמא, אלא הרי היא כמלוה, שזמן הפרעון הוא כשהנותן ישא אשה. ואמרינן במתני' שהשושבינות ששלח האב ע"י בנו, כשהיא חוזרת היא חוזרת לאמצע, ובטעם הדבר מצינו ב' דרכים.

ברשב"ם ביאר בד"ה וניגבית בבי"ד משום שהחוב הוא לאביהם, ולכך כשמת האב הרי זה חוב שפורעים אותו ליורשי האב, ואין להקשות דאם הוא חוב לאב א"כ ברגע שהאב מת הוא נפטר מהשושבינות, דזמן הפרעון הוא בנשואי האב, וצ"ל שכיון שהאב שלח את זה ע"י הבן נמצא שזמן הפרעון הוא בנשואי הבן, אבל מ"מ החוב הוא כלפי האב.

ברמ"ה אות ס' בד"ה הדין הוא כללא כתב דמה שהאב שולח ע"י בניו סתם הוי כמו מלוה שהאב נותן ע"ד שישלמו לבניו, והחוב הוא לבנים, ואין האב יכול לתבוע חוב זה, וחוזרת לאמצע אינו משום שירשו חוב של אביהם, אלא שחוב זה מעיקרא הוא חייב לבנים. וזמן הפרעון הוא בנשואי הבנים. [[1]](#footnote-2)

**כדי יין וכדי שמן,** ברשב"ם מבואר דהכא איירי בלא חופה או ששלח לחופה ולא הלך לשמוח עם החתן, לכך הוי כמתנה בעלמא, אבל אם היה שולח את האוכל בתורת שושבינות היה לזה דין חוב אפי' שהוא שלח אוכל. אבל ברמ"ה אות ו' כתב דגם כאן מיירי דומיא דרישא ששלח לחופה ולשמוח עמו, אלא שאין לזה דין שושבינות, שמנהג שושבינות הוא רק בכסף או זהב וכיוצ"ב ולא בכדי יין ושמן. ועי' ברמב"ם פ"ז מזכיה הט"ו השולח כדי יין וכדי שמן ופירות בעת הנשואין אינן נגבות בבי"ד מפני שהן גמילות חסדים, ולא נאמרו דין שושבינות אלא במעות. והראב"ד כתב ע"ז דבר זה אינו מחוור. ובמ"מ כתב ולא ידעתי למה כתב כן הרי דברי הרמב"ם משנה מפורשת היא.

**כאן בסתם וכאן במפורש**, ברשב"ם בד"ה רבי יוסי אמר וכו' כתב אבל הברייתא במפרש שהשושבינות תחזור לאותו הבן הלכך חוזרת לו, וכן כתב בנמוק"י ''שאמר לו הילך לצורך עצמך משום הכי הוי שלו''. וצ"ב דאם הוא פירש ממש מאי החידוש בזה, ובד"ה כדתניא ביאר הרשב"ם באופ"א דסתם היינו שלא ייחד בן מסויים, ומפרש היינו שאמר לבן מסויים להוליך. וכך פירש בעליות ר"י.

**ירושת יבם**

ושמואל אמר הכא ביבם עסקינן שאינו נוטל בראוי כבמוחזק. והיינו שאין ה"נ השושבינות חוזרת לאותו האח שהאבא שלח ע"י את השושבינות, אבל כאן מיירי שמת אותו האח וייבם אח אחר את אשתו, ובזה יש דין שאפי' שהוא יורש את אחיו המת, מ"מ אינו יורש אלא במוחזק ולא בראוי, וחוב זה של השושבינות הוא ראוי ולכך חוזרת לאמצע.

והנה בדין זה שאין יבם נוטל בראוי כבמוחזק יש בזה שני שיטות בראשנים.

א. דעת רש"י ביבמות כד: דהא דאמרינן דאינו יורש בראוי כבמוחזק הכוונה על נכסי האב, שהרי דין היבם שיורש הוא כלפי שני דברים, גם כלפי נכסי אחיו המת שהוא יורש, וגם כלפי נכסי האב שמת, שדין היבם לעמוד במקום אחיו המת ולרשת את האב פעמים, גם מכח עצמו וגם מכח אחיו המת, וממילא הדין הזה שאין נוטל בראוי הכוונה כלפי נכסי האבא, שבזה יש לו דין בכור אצל האב, שהיות והוא יורש את האב כשני בנים, ממילא יש לו דין בכור אצל האב, ובזה אינו יורש בנכסי האב אלא במוחזק ולא בראוי, אבל מה שהוא יורש בנכסי אחיו המת הוא יורש גם ראוי ולא רק במוחזק. [וממילא כלפי מה שהאח המת צריך לירש בנכסי האב יורש היבם, ואין נפק"מ אם מת האב ואח"כ מת הבן, או מת הבן ואח"כ מת האב, דבכל גווני הוא היבם יורש את הזכות של האח המת, משום שכלפי נכסי האח המת הוא יורש גם בראוי, וכל המיעוט הוא רק כלפי נכסי האב].

אבל הרמב"ן וסיעתו הביאו שיטת הבה"ג והר"ח שאין היבם נוטל בראוי אצל האח המת, ולגבי האח המת יש לו דין ירושת בכור, שלא נוטל בראוי בנכסי המת, אלא מה שהיה המת מוחזק בזה קודם היבום. וממילא אם האבא מת רק אחרי שהוא ייבם, נמצא שאין היבם יורש את האבא פעמים, משום שכיון שהאח מת קודם האב, נמצא שנכסי האב הם ראוי אצלו, ואין ליבם זכות ירושה בנכסי המת, וכל מה שהוא יורש הוא רק אם האבא מת קודם וכבר זכה אחיו המת בנכסי האב, ואח"כ מת האח, רק בכה"ג זוכה היבם בנכסים. וכך נפסק בטושו"ע אבע"ז קסג כשיטת הבה"ג שאינו נוטל בראוי אצל האח.[[2]](#footnote-3)

ב. בתשו' מהר"ח או"ז סי צ"ב תמה על רש"י מהסוגיא כאן, דשמואל אומר שלעולם השושבינות שייך לאותו האח, אלא שכיון שמת אין היבם נוטל בשושבינות משום שזה ראוי אצל האח שמת, הרי כשיטת הבה"ג שהמיעוט של ראוי הוא כלפי נכסי האח המת, ולפרש"י הרי בנכסי האח המת אין כלל חסרון של ראוי, וכל החסרון הוא רק בנכסי האב, וכאן הרי השושבינות מגיעה לאח, ולמה יש כאן חסרון של ראוי.

וביאר בזה בחזו"א אבהע"ז קיט סק"ו שלעולם גם לשמואל עיקר חיוב השושבינות הוא לאב, אלא שאם מת האב השושבינות חוזרת לאותו האח שהוליך את השושבינות הוא משום הנחלה של ריב"ב, אבל מ"מ עיקר החיוב הוא לאב דוקא, וא"כ מיושב שיטת רש"י שאם החוב הוא של האבא ממילא כשבא היבם לרשת את הנכסים הוא רוצה לזכות בנכסים שאצל האבא זה ראוי, ואפי' שהוא מנחיל את זה לבן מדין הנחלה של ריב"ב מ"מ יש כאן חסרון של ראוי אצל האבא. וזה כוונת הגמ' שאין היבם נוטל בראוי בנכסי האבא.

והדברים מפורשים כאן ברבינו גרשום שכתב 'והכא במתני' ביבם עסקינן משום הכי חזרה לאמצע, כגון ששלח אביו בשבילו ששבינות ''ומת האב'' ונשא הבן אשה וכו' הרי שאם האבא חי לא היה הממון שייך לאותו הבן, דעיקר החיוב הוא לאב.

**לימא תנו לי שושבני ואשמח עמו**, עיקר הטענה היא שהוא לא מעקב את זמן הפרעון, ומצידו הוא מוכן ומזומן שאם יהיה שושבין הוא יפרע את החוב. והק' הרמב"ן שלפי הפשטות של המשנה שהחוב של השושבינות הוא לאב, ואמרינן במתני' שאם מת האב מחזירים את השושבינות לאמצע, ולכאו' קשה אם החוב הוא לאב שיאמר לו תן לי שושבני ואשמח עמו. ותי' הרמב"ן שאפי' שהחוב הוא לאב, מ"מ מכיון שהאב שלח ע"י הבן, ממילא זמן הפרעון לאב הוא בזמן שהבן ישא אשה.

והק' הריטב"א למה צריך להגיע לטענה של תנו לי שושבני ואשמח עמו, תפ"ל שהגמ' בסמוך סוף קמה ע"א אמרו שהשושבינות זמן הפרעון שלה הוא בעונתה, דהיינו בזמן נשואי הנותן, ולפני זה כלל לא הגיע זמן פרעון החוב, וכתב הריטב"א והרמ"ה או שגם בהו"א שלא העמידו ששמח עמו ז' ימי המשתה ידעה הגמ' שנשא הנותן אשה ומת מיד אחרי הנשואין, חשיב שהגיע זמן הפרעון, אלא שהגמ' שאלה הרי יש טענה של תנו לי שושבני וכו', דהיינו שלא היה לו אפשרות של זמן שמחה עם השושבין. ועוד דכל מה שאמרינן שזמן הפרעון הוא רק בזמן נשואי הנותן הוא רק כ"ז שהוא חי ויש צד שהוא ישא אשה, אבל אם הוא מת וכבר לא יגיע זמן נשואיו זה גם חשיב עונתה.

**קידושין לטיבועין ניתנו**

א. בפשיטות שורש המח' הוא באומדנא, האם אמרינן שיש אומדנא שלא נתן לה את כסף הקדושין אלא ע"מ שיהיו נשואין מכח הקדושין, אבל אם היא מתה לפני הנשואין הכסף חוזר, או שיש כאן נתינה גמורה לשם קדושין אפי' אם בפועל לא יצא מזה נשואין, דהכסף כמו שהוא טבוע בים.

והנה זה ברור שאם הוא או היא חוזרים בהם האשה צריכה גט על הקדושין, וכל המח' הוא על הכסף של הקדושין, והק' הרשב"א והריטב"א אם הכסף חוזר משום שלא נתן לה אלא ע"ד שיהיו נשואין א"כ צריך להיות שהקדושין בטלים למפרע, דבלי כסף אין כא קדושין. ולמה מבואר בגמ' בסמוך שהוא אסור בקרובתיה הרי מעולם לא היתה מקודשת לו, ועוד למה אם היא זינתה היא חייבת מיתה, הרי הוי התראת ספק שמא יתברר שמעולם לא היתה מקודשת. ומכח זה כתב הריטב"א שכל האומדנא הוא רק לגבי הכסף והזהב שיותר מהפטורה, אבל פרוטה תמיד נשאר לה באופן מוחלט גם על הצד שלא יגיעו לנשואין. [[3]](#footnote-4)

וכן כתב במאירי שפרוטה אינה חוזרת, וז"ל 'ויש שואלין בה, האיך עלה בדעת שום אדם לומר במתה היא לאו לטיבעון ניתנו ויחזרו הקדושין אחר שלא נישאת, ולהא האשה ניקנית בהם האיך הכסף חוזר, והלא כשמתה היא הרי הוא כלוקח קרקע ושטפה נהר שאין הכסף חוזר לבעלה, ותירצו כיון שאין דמים לאשה ועיקר קנינה בפרוטה, הוא סבר שכל מה שמוסיף על שוה פרוטה אינו אלא כסבלונות, ולא אמר חוזרין אלא על מה שיש בהם יותר משוה פטורה שניקנית בה, אלא שמתוך שאין לה חשיבות לא הוזכרה עכ"ל. הרי שנקט שפרוטה אינה חוזרת. אמנם בריטב"א לא מוזכר ששאר הכסף הרי הוא כסבלונות, ולדבריו הכל כסף קדושין, ומ"מ האומדנא שהוא נותן כסף רק ע"מ שיבא לידי נשואין אינו כולל את הפרוטה. [[4]](#footnote-5)

וברשב"א כתב דאפי' אם הכסף כולו חוזר מ"מ הקדושין לא בטלים דאכתי יכולה היא להתקדש במה שהיו בידה עד אותו הזמן שהיא חזרה בה, והיינו דהוא אצלה כמו קנין לזמן, דאפי' אם היא או הוא חזרו בהם, מ"מ כ"ז שלא חזרו בהם היה בידה המעות בתורת מתנה גמורה, והוי כמו אשה שמתקדשת במתנה ע"מ להחזיר.[[5]](#footnote-6) [אלא שמדרבנן א"א להתקדש במתנה ע"מ להחזיר משום גזירת חליפין, וכאן כיון שלא התנה עצה בשעת קדושין אין בזה גזירת חיליפין].[[6]](#footnote-7)

ב. הכא בקדושין לאו לטיבעון ניתנו וכו', בפשטות נראה בגמ' שהמ"ד שאומר שמקום שנהגו להחזיר מחזירים סובר לאו לטיבעון ניתנו, ואפ"ה מקום שנהגו שלא להחזיר לא מחזירים, והמ"ד שאומר לטיבעון ניתנו ס"ל שגם במקום שנהגו להחזיר לא מחזירים. וצ"ב מה ההבדל למה למ"ד לאו לטיבעון אזלינן בתר המנהג, ומקום שנהגו שלא להחזיר לא מחזירים, ואילו למ"ד לטיבעון ניתנו לא אזלינן בתר המנהג, וגם במקום שנהגו להחזיר לא מחזירים. וכן יל"ע בגוונא שהוא מת כתוב שלכו"ע לא מחזירים בגלל הטענה של תנו לי בעלי וכו', ולא מחזירים אפי' אם נהגו להחזיר.[[7]](#footnote-8)

וביאר בעליות ר"י שאין הכוונה שהמנהג יותר חזק מהדין, אלא שהמ"ד לאו לטיבעון סובר שאין דעתו לתת לה את הכסף אם בסוף זה לא בא לידי נשואין, אבל במקום שנהגו שלא להחזיר גם הוא בדעתו לתת לה באופן שלא תחזיר, ולכך בכה"ג לטיבעון הם. משא"כ למ"ד לטיבעון ניתנו המקדש מתיאש מיד מהמעות ונותן ע"מ שלא יחזרו המעות, ואפי' שיש מנהג להחזיר הוא לא משנה את דעתו.

ובאמת ברמב"ן הביא בשם יש מפורשים שבמקום שנהגו להחזיר היינו סתמא, דפליגי כשאין מנהג, האם מחזירים או לא, אבל כשיש מנהג אזלינן בתר המנהג בין למ"ד לאו לטיבעון אם נהגו שלא להחזיר לא מחזירים, ובין למ"ד לטיבעון ניתנו אם נהגו להחזיר מחזירים.

ועוד כתב הרמב"ן שמנהג שלא התנו עליו ז' טובי העיר אינו מבטל את הדין, אלא במקום שההלכה רופפת, לכך למ"ד לטיבעון הדין ברור ולא אזלינן בתר המנהג, וגם במקום שנהגו להחזיר לא מחזירים, אבל למ"ד לאו לטיבעון אינו דין ברור ולכך כשיש מנהג לא להחזיר לא מחזירים. ועי' בריטב"א.

ג. רבי יוסי אומר קדשה בעשרים וכו', וטעמא דר"י משום שמספק"ל אי לטיבעון ניתנו או לא, והק' התוס' למה לא אמרינן הכא הממע"ה הא קיי"ל כרבנן דסומכוס. ותי' עי' לעיל סב: שכתבו שיש מקומות שהיה נראה לחכמים לומר יחלוקו.

ויש להתבונן מי מוציא מיד מי, הרי החוב של הכתובה היא ודאי חייב לתת לה, משא"כ החוב של הקדושין הוא ספק והאשה היא מוחזקת בזה. ונמצא שכל הנידון שעמוד לפנינו הוא רק על כסף הקדושין, והבעל בא בטענה להוציא את ממון הקדושין ותובע את חזרת הכסף הוא נחשב מוציא, או שלמעשה האשה היא מוציאה את הממון ממנו, שהרי היא תובעת את הכתובה, וטוענת שאינה חייבת להחזיר לו את המעות קדושין.

ד. אמר ר"פ הלכתא בין שמת הוא וכו' בפשטות נראה שר"פ סובר שכסף הקדושין לטבעין ניתנו, ולכך לא רק כשמת הוא שהיא יכולה לטעון תנו לי בעלי וכו', אלא אפי' במתה היא אינה מחזירה את הכסף דלטבעין ניתנו. ואפ"ה סובר ר"פ דכ"ז אם היא מתה דהיינו שהיה לה אונס, אבל אם היא חוזרת בה כגון שמורדת בו או מצערת אותו עד שהוא מוכרח לגרשה בזה גם למ"ד לטבעין ניתנו הדין הוא שהיא צריכה להחזיר את הכסף [או מכיון שהיא גרמה לקטטה או שע"ד כן לא נתן לה כסף]. וזה מה שבא להוסיף ר"פ על דברי התנאים, שהם דיברו בין מת הוא בין במתה היא הכסף אינו חוזר, ובא ר"פ להוסיף שאם היא חזרה בה המעות חוזרין.

וכן כתב להדיא בר"י מיגש שר"פ סובר שבמתה היא קדושין לא הדרי, 'אע"ג דעיכובא לאו מחמותיה היא, דליכא למימר תנו לי בעלי, כיון דלטיבעון ניתנו לא הדרי.

ולפי דרך זו היה מקום להסביר שגם אמימר מודה שכסף הקדושין הוא לטיבעון הוא, אלא שבא לחלוק על ר"פ שאפילו בגוונא שהיא חוזרת בה הכסף לא קונסים שהיא תחזיר את הכסף גזירה שמא יאמרו וכו'. אבל זה לא ברור שהיה מקום לפרש בדעת אמימר שסובר שמעות הקדושין לאו לטיבעון, ובמתה היא המעות חוזרין [דבמתה היא לא שייך גזירה דאחות אשה לאחר מותה מותרת], ובמת הוא אין המעות חוזרין משום שיש טענה של תנו לי בעלי ואשמח עמו. אבל בחזרה היא הוא אמר שאין המעות חוזרין גזירה וכו'. ועוד היה מקום לומר שאמימר חולק וסובר שאפי' במת הוא המעות חוזרין, והוא חולק על הסברא של תנו לי בעלי ואשמח עמו. ורק בחזרה היא המעות אינם חוזרין גזירה וכו'.

בריטב"א נקט שאמימר חולק על ר"פ ולא רק שבמתה היא המעות חוזרים, אלא אפי' במת הוא שיש טענה תנו לי בעלי וכו' סובר אמימר שכל מה שהמעות אינם חוזרים הוא רק משום הגזירה אבל מעיקר הדין מעות חוזרים. וז"ל 'ומ"מ להאי מסקנא סברינן דלא יכולה למימר תנו לי בעלי ואשמח עמו, דהא אמרינן הכא דאפי' מת הוא מהורי הדרי, ואפי' קידושין הוי הדרי אי לאו גזירה וכו', א"כ ה"ה דליכא למיטען תנו לי בעלי וכו', ומעתא לא צריכנן לההיא אוקימתא דשמח עמו ז' ימי המשתה, אבל הרי"ף כתב האוקימתא ההיא וכתב המסקנא הזאת. ונראה שסובר דאפי' שלא אמרינן תנו לי בעלי ואשמח עמו, יש לנו לומר תנו לי שושבני ואשמח עמו דאינה חוזרת אלא בעונתה. [[8]](#footnote-9)

ה. ברמ' פ"ו מזכיה הי"ח המקדש את האשה אפי' קידשה באלף דינר בין שחזרה היא בין שחזר הוא בין שמתה היא בין שמת הוא אין הקדושין חוזרין לעולם אלא הרי הם מתנה גמורה וכו', וכתב המ"מ דפסק כאמימר דאמר גזירה שמא יאמרו קדושין תפסי באחותה. וצ"ב שהן אמת שהרמ' פסק כאמימר שגם בחזרה היא אין כסף הקדושין חוזר לעולם, אבל לא מוזכר ברמ' שהוא מחמת הגזירה. ובשו"ע אבה"ע סי' נ' פסק בין שמת הוא בין שמתה היא בין שחזר הוא בין שחזרה היא הכסף אינו חוזר, והפוסקים כתבו שהטושו"ע פסקו כאמימר, וצ"ב היכן כתוב באמימר שקיי"ל שמעות לטיבעון ניתנו. אולי אמימר סובר שמעות לאו לטיבעון ורק בחזרה היא היא מחזירה את הכסף גזירה שמא וכו'.

בבי"מ מובא חידוש כיון שנפסק כאמימר שהיא צריכה להחזיר מחמת גזירה, אם הבעל יבא ויתפוס ממנה את כסף הקדושין יועיל התפיסה, שהרי מיקר הדין המעות חוזרין, ולכך מהני תפיסה. אבל מ"מ ברמ' ובשו"ע לא מוזכר שזה מחמת גזירה. וצ"ע.

וכתב הרמ"א בשם המהרי"ל שכ"ז הוא מן הארוסין, אבל מן הנשואין הכסף חוזר[[9]](#footnote-10). וביאר הגר"א שם דלאחר נשואין מבואר בגמ' ביבמות צד: דליכא גזירה דאין תנאי בקדושין, וברור לכל שאחותה אסורה. ועי' באבנ"מ שם .

וגם במיאון דנו הרמב"ן והרשב"א האם המעות חוזרים, שהרי במיאון הוא מותר באחותה. ופסק בשו"ע שם שבמיאון הוי כמו קדושי טעות. והמעות חוזרין.

**אין השבעית משמטת**. הטעם דלא קרינא ביה לא יגוש, וביאר הרשב"ם דהוי כמלוה לעשר שנים שאין השבעית משמטת לל"ב במכות ג: וכן כתבו התוס' בשם ר"ת. והר"י דחה דאינו ראיה דחוב זה גרע משאר חובות שלא רק שלא הגיע זמן הפרעון, אלא גם לא ודאי שיגיע זמן החוב, שצריך שיתקימו כמה תנאים.

**תוד"ה ואין הבכור וכו'** כתבו התוס' שאפי' מאן דאית ליה שמלוה לא הוי ראוי, מ"מ שושבינות הוי ראוי כי שמא לא יפרע לעולם. והק' רע"א דבשלמא לעיל לגבי שביעית שפיר כתבו התוס' שחוב זה גרע משאר חובות כי לא ודאי שיבא חוב זה לכלל פרעון כי שמא לא ישא כלל אשה, וגם אם הוא ישא אשה אולי לא התקיימו שאר תנאים, אבל כאן הרי מודובר כלפי יורשים שבאים לרשת את חוב השושבינות, וע"כ שמיירי שהאב מת אחרי שנשא אשה ועברו ז' ימי משתה, דאל"כ הוא יכול לומר לו תן לי שושבני ואשמח עמו, וא"כ כבר התברר חיובו והוא דומה לכל חוב דעלמא. וצע"ג.

ובעיקר קו' התוס' הק' מהרש"א הרי כל מה שמבואר לעיל שיש מ"מ שמלוה לא הוי ראוי הוא רק במלוה בשטר, אבל מלוה ע"פ לכו"ע הוא ראוי, חוב של שושבינות הוא מלוה ע"פ . וכתב מהרש"א שהטעם שבמלוב ע"פ מודו שהוא ראוי הוא משום שהוא יכול לטעון פרעתי, ובשושבינות בתוך זמנו א"א לטעון פרעתי, ודמי למלוה ע"פ. [ודברי המהרש"א הם מח' ראשנים לעיל קכד האם מלוה בתוך זמנו הוא כמלוה בשטר].

**עשה עמו בפומבי וכו',** מבואר בגמ' דהיכא שהיה אצל הראשון רבוי שמחה אינו חייב להשיב לשני אא"כ גם אצלו יש רבוי שמחה, [כגון בפומבי ובבתולה]. והנה אם עשה עמו בשניה ובקש לעשות עמו בראשונה יוכל לומר לו לכשתשא אשה אחרת אעשה עמך, וביאר הרשב"ם 'לא אשמחך יותר ממה ששמחתני שאיני חפץ בשמחה יתירה', מבואר שגם באופן שאצל הראשון לא היתה רבוי שמחה ואצל השני יש רבוי שמחה יכול הראשון לומר שאינו רוצה רבוי שמחה, אלא כמו שהיה אצלו. ועי' בטור אבה"ע סי' ס' שנחלקו בזה הראשנים, הרמב"ם פ"ז ה"ד מבואר ברשב"ם שגם באופן שראובן עשה בפרהסיה ושמעון בצנעה או שראובן עשה בצנעה ושמעון בפהרסיה אינו יכול לתבעו.

אבל הרמ"ה מבאר דברי הגמ' באופ"א שבאשה שניה יש יותר שמחה, וכן מבואר בר"י מיגש שבאשתו ראשונה הוא טרוד משא"כ באשה שניה שהוא פנוי לשמחה. ולפי"ז אין ראיה לגוונא שרראובן עשה בצנעה, ושמעון בפהרסיה, האם הוא יכול לומר לו שהוא רוצה מיעוט שמחה.

**מתני' : השולח סבלונות וכו'**

א. הרשב"ם והראשנים נחלקו בביאור המשנה. לשיטת הרשב"ם החילוק בין הרישא לסיפא הוא שברישא הוא נתן סבלונות סתם, ובסיפא הוא פירש מה יעשו עם הסבלונות. ולכך ברישא כיון שהוא נתן סתם בזה הדין שאם הוא אכל הוא מוחל את הסבלונות בתנאי שהסבלונות עשוים להבלות. אבל אם אכל אבל הסבלונות לא בלו היא חייבת להחזיר לו את הסבלונות שהוא נתן רק על הצד שיש כאן נשואין. ודין זה של סבלונות עשוים להבלות התחדש בבריתא בגמ' ואינו מפורש במשנה.

אבל בסיפא שהוא פירש מפורש שהיא תשתמש בבית אביה בזה יש מחילה גם בלי אכילה. ומוסיף הרשב"ם שאין חילוק בין מרובין למועטין אלא אורחא דמילתא נקט. שבמועטין הוא נותן לה שתשתמש בבית אביה, ובמרובין בבית בעלה. ובריטב"א תמה על הרשב"ם שאם הוא מפרש שתשתמש בבית אביה מה החידוש שהסבלונות אינם חוזרים.

ב. אבל הראשנים [הריטב"א והנמוק"י ועוד] נחלקו על הרשב"ם ופי' שהסיפא בא לחדש את הדין של עשוין להבלות, ומרובין ומועטין אין הכוונה לכמות, אלא מרובין הכוונה שאינן עשוים להבלות. ומועטין הם עשוים להבלות שאינם מתקיימים אלא לזמן מועט. ונמצא שגם בסיפא מיירי שאכל בבית חמיו ויש כאן מחילה אם הם נכסים העשוין להבלות. וכן פי' המהרש"א בתוס' כאן.

ג. והראשנים הביאו ראיה לדבריהם מהגמ' בסמוך. דנסתפקו בגמ' מה הדין בנכסים העשוין להבלות ולא בלו, ושורש הספק הוא האם מה שהוא מוחל על הנכסים העשוין להבלות הוא רק אם באמת זה בלו, דהמחילה היא על חיוב התשלומין, וממילא אם זה בעין חייבים להחזיר, או שמכיון שזה עומד להבלות ממילא יש כאן מחילה גם כשזה בעין. [והרשב"ם העמיד את הספק במקום שיש נכסים שלא עשוין לבלות, שהנכסים הללו אינם חוזרים האם גם הנכסים העשוין להבלות ולא בלו חוזרים עם הנכסים הללו].

מ"מ הביאה הגמ' ראיה ממתני' בנכסים מועטין ולהגמ' היה משמע שאע"פ שלא בלו, ולכאו' ראיה זו היא רק לשיטת הראשנים שנכסים מועטין היינו העשוין להבלות, ואיירי שאכל בבית חמיו, אבל לפי' הרשב"ם דהסיפא מיירי שפי' לה שתאכל בבית אביה ויש בזה מחילה אע"פ שלא אכל, א"כ אין כלל ראיה לספק, דאפי' אם נפשוט ממתני' שאע"פ שלא בלו אינם חוזרים, מ"מ זה רק בפירש בהדיא, אבל בסבלונות שהוא נתן בסתמא, ועדין לא בלו אין ראיה . ועי' בריטב"א.

**שבח סבלונות.**

א. הרשב"ם מעמיד את הספק של הגמ' באופן שהסבלונות חוזרים, או שלא אכל או שאינם עשוין להבלות, והספק הוא ברשות מי זה שבח. דהייננו דמכיון שלא נתן לה את הסבלונות אלא ע"ד שיהיה נשואין ממילא על הצד שאין כאן נשואין מעולם לא הוי שלה, ומעיקרא זה ממנו, וממילא ברשותיה שבח. או גם על הצד שלא היו כאן נשואין הסבלונות הם שלה, אלא שיש לו זכות תביעת ממון, וממילא הנכסים ברשותיה, והשבח שלה. ולפי"ז עולה שהספק הוא גם בגוונא שהסבלונות הם בעין, מ"מ יש צד שהחיוב שלה הוא רק חיוב של תביעת ממון.

ומבואר בלשון הגמ' שהצד שהשבח שלה הוא משום שברשותיה היא לענין גו"א, וזה אינו מובן כלל חדא דאינה חייבת כלל בשמירה [עי' ברשב"ם לעיל קלז: לענין מתנה ע"מ להחזיר]. ועוד דמה שהיא חייבת בגו"א אינו ראיה שזה ברשותה, דאם הוא ברשותה תתחייב גם באונסין. ובאמת ברע"א כתב דגו"א לאו דוקא והיא חייב באונסין. אבל עדין צ"ב למה היא חייבת בשמירה, וביותר מלשון הגמ' משמע שהחיוב של גו"א אינו תלוי אם השבח של או לא, זאת אומרת שגם להצד שהשבח הוא שלו וברשותיה שבח, מ"מ היא חייבת בגו"א, וצ"ב בכ"ז.

ב. בגמ' יש כמה ספיקות כגון שלוחו מאי שגרו מאי וכו', וכתב הרא"ש שמכיון שיש ספק האם הבעל מחל, ממילא הבעל לא יכול להוציא את הסבלונות מיד האשה.

וכתב ביד רמה אות עב דבספק הזה של שבח סבלונות האשה היא המוציאה מיד הבעל, והביאור בזה שעל כל הצדדים גוף הממון חוזר לבעל, והספק הוא רק האם השבח שלה או שלו, ולכך היא המוציאה. ולא נתבאר דסו"ס אמרינן בגמ' שהסבלונות ברשותה שבח, דכיון שהיא חייבת בגו"א או באונסין הוא ברשותה, וכל החיוב שלה הוא רק ממון, א"כ למה זה נחשב שהיא מוציאה מיד הבעל.

**דאי טעין טענתיה טענה.** לא מובן איך מדובר האם האשה מכחישה אותו, דאם היא מכחישה אפי' שאין ריעותא בטענה שלו מ"מ למה הוא נאמן בלי ראיה. ועי' ביד רמה אות עד שאין ה"נ הנידון הוא לא להוציא אלא לחייבה שבועה, והחידוש הוא שהטענה שלו היא טענה שנתקבלת ומחייבת שבועה, ולא אמרינן שאין טענתו כלום. ועי' ברש"ש.

**שלא נכנס אחריה אלא לבודקה. שיטת הרשב"ם והתוס'.**

**א.**  ברשב"ם מבואר שהיתה אשה נשואה ורצה לגרשה מפני ששמע שהיא תותרנית, וכשמתה תבע ירושה, ואמרו שאינו יורשה מפני שנכנס לבודקה ומתה קודם שנתפייסו, ומכאן הוציא הרשב"ם דמי שמתה אשתו מתוך קטטה והיה בדעתו לגרשה אין הבעל יורש אותה וכ"כ בתורי"ד. והביא הרשב"ם ראיה מהא דאמרינן בגיטין שאין הבעל אוכל פירות. וכתב הרא"ש כאן שאינו ראיה דפירות הם רק מדרבנן לבעל, ובזה אפשר שרבנן לא תיקנו לו היכן שדעתו לגרשה, אבל להפקיע ירושה דאו' בגלל קטטה אין ראיה. ואולי גם הרשב"ם לא קאי אלא אם ירושת אשתו היא רק מדרבנן, אבל למ"ד ירושת אשתו דאו' מודה הרשב"ם שאין ראיה מפירות.[[10]](#footnote-11)

אבל התוס' והראשנים נחלקו וכתבו שגם בפירות אינו מפסיק לאכול כשיש קטטה, אלא רק אם כתב גט או שעת חתימה, או שעת נתינת הגט, ועי' ברמ"א אבהע"ז סי' צ' סעי' ה'.

ב. שיטת התוס' שהיתה ארוסה והכניסה לחורבה שלו ומתה ותבע ירושה משום שהכניסה לרשותו בתורת נשואין [דהיתה החורבה שלו], ואמרו שאין הכנסה זו עושה נשואין מפני שלא הכניסה אלא לבודקה, וכתבו הרמב"ן והרשב"א דמבואר דאם לא היה מכניסה כדי לבודקה היינו תולים שסתם הכנסה היא לשם נשואין, וכ"כ ברמ"ה אות עה. והוסיף שם שש"מ דהכניסה לחופה דקיי"ל דקנה לאו דוקא דעיילי לחופה או לבית המיוחד לנשואין, אלא אפי' מאן דעייל סתמא לחורבה קני לה, ולא צריך לגלויי אדעתא דלשם אישות קא עייל.

ג. וכתבו התוס' שלפי פירושם באמת היה לו כותבת בחיקו ומוכח דלא היתה תותרנית. או כתבו התוס' שבאמת היה לו צנון ולא נתברר ע"י הבדיקה האם היתה תותנית. וביאר המהרש"א שהתוס' לשיטתם שהבעל תבע שהכניסה לנשואין, וממילא מוכח שהבדיקה העלתה שאינה תותרנית, דאם היתה תותרנית לא היה רוצה לישאנה.

אבל לשיטת הרשב"ם כתב מהרש"א דאדרבא לא התברר ע"י הבדיקה שלא שלא היתה תותרנית, שהרי הרשב"ם כתב שאינה יורשה מפני הקטטה, ואם התברר שאינה תותרנית הרי בטל הקטטה ושוב אין בדעתו לגרשה, ולמה לא ירשנה, ע"כ צ"ל שלא נתברר. אלא שזה אתי שפיר לפי הפירוש שכתב הרשב"ם שבאמת הכניס צנון ולפי שהבינה שכונתו לנסותה לכך אמרה לו דרך שחוק וכו', אבל לפי הפירוש שבאמת הוא הכניס כותבת א"כ התברר שפיר שאינה תותרנית, ולמה אינו יורשה. ועוד קשה הרי סו"ס מכיון שלא התברר האם היא תותרנית בלא"ה אינו יורשה שהרי יש כאן ספק קדושי טעות, וכמו שאין לה כתובה מספק כך הוא לא יורש אותה מספק. ועי' בקוב"ש.

ולכאו' היה מקום לומר דלא כמהרש"א ואף שהוברר שאינה תותרנית נמי אין לו ירושה, דגם זה נחשב שמתה מתוך קטטה, דסו"ס עדין לא נתפייסו.

**דמי בשר בזול** הרשב"ם והרמ"ה פי' שכלל זה הוא בכל מקום שא"א לחייב על מעשה גזילה או גניבה, אלא מחיוב נהנה. וממילא אין חיוב יותר מדמי בשר בזול, שיכול לומר שאין דרכו לקנות ביוקר, והכא אין לחייב על מעשה האכילה כיון שאכלה ברשות שניתן לה הסבלונות לאכילה, וא"כ גם כשבטל המתנה אין לחייבה אלא מטעם נהנה.

1. ונפק"מ בין הדרכים האם מה שמבואר בגמ' לקמן קמה: שאין הבכור נוטל בשושבינות פ"ש, וביאר שם הרשב"ם ''היכא שחוזרת לאמצע'' וכוונתו דכיון שזה חוב לאב ממילא אין הבכור נוטל בשושבינות שחייבים לאב פ"ש, דהוי ראוי אצל האב, כמו שאינו נוטל פ"ש בחוב שיש לאב. אבל לדברי הרמ"ה הרי החוב הוא לבנים ולפי"ז צ"ב מה ההו"א שהבכור יטול בזה פ"ש, ולדברי הרמ"ה צריך לפרש דברי הגמ' באופן שמי שהיו חייבים לו מת אחרי ז' ימי המשתה, ובניו [מאשה אחרת] ירשו אותו, ויש להם זכות לקבל את השושבינות שהיו חייבים לאב, בזה הדין שאין נוטל הבכור פ"ש דהוי ראוי אצל האב. [↑](#footnote-ref-2)
2. ושורש המח' הוא בביאור דין ירושת יבם, האם הוא ירושה רגילה כמו כל אח, אלא שיש לו דין קדימה לכל האחים כמו שהוא בן בנכסי המת, או שדין ירושה זו היא ירושה מחודשת שיבם קם ע"ש אחיו וכאילו האח קיים ובא בהרשאה, ונפק"מ האם כשהאבא מת אחרי שמת הבן, ובא היבם לרשת בנכסי האב את החלק של אחיו המת, האם הוא צריך להגיע למשמוש, דהאח המת יורש והיבם זוכה ממנו, או שכיון שהוא קם תחת אחיו המת נמצא שהוא זוכה בנכסי אביו ישירות פעמים, פעם בתור בן ופעם בתור יבם.

   ורש"י נקט שהיבם יורש את נכסי האב ישירות פעמים, והרי הוא ממש כמו בכור בנכסי האב, ולכך המיעוט הוא שהוא כבכור בנכסי האבא שאינו נוטל אלא במוחזק ולא בראוי, אבל הרמב"ן נקט שאין הוא יורש את האב פעמים, אלא שהוא יורש את אחיו בקבר, וממילא כלפי האב אינו יורש פעמים, וממילא לא שייך להחשיבו כבכור אצל האב, אלא המיעוט הוא על נכסי האח שאינו נוטל בנכסי האח אלא במוחזק ולא בראוי. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להעיר בזה סו"ס דעתה היתה על קדושין זהב או כסף בשיעור כך וכך, ועכשיו התברר שאין בידה אלא פרוטה, ואין כאן קדושין כלל, כמו מקדש בכיכר של זהב ונמצא שהוא שוה פחות. דאינה מקודשת דדעתה היתה על קדושי כיכר. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומה שכתב שהאשה מתקדשת בפרוטה ושאר הממון הרי הוא כסבלונות, כיון לזה בבי"ש אבהע"ז סי' נ' סק"א בשם מהר"ם מינץ, והק' ע"ז הבית מאיר שם שדברי מהר"ם מינץ תמוהים שהרי נחלקו הכא תנאים במקדש בכיכר אם קדושין לטיבעון ניתנו או לא, משמע דהכל כסף קידושין, ולדברי מהר"ם מינץ רק פרוטה היא כסף קדושין והשאר הוא כסבלונות ופשוט שחוזר. [↑](#footnote-ref-5)
5. וצריך הסבר מה מחייב את האשה להחזיר את הכסף, הרי כ"ז שלא החזירה זה כסף שלה, ומה מחייב אתה להחזיר. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכיון לזה בשער"י ש"ב סוף פי"ד. וביד דוד [↑](#footnote-ref-7)
7. הבחורים שיחי' העירו באופ"א, דמעיקרא נקטו בגמ' שנח' ר"נ ור"י האם במת הוא אמרינן תנו לי בעלי וכו', דר"נ סבר שבמת הוא אינה מחזירה, ור"נ סבר שבין במת הוא בין במתה היא הכל תלוי במנהג, ולא אמרינן תנו לי בעלי, וזה היה ניחא לגמ' שאפי' שר"י סובר שאין לה טענה של תנו לי בעלי, והיא צריכה להחזיר אפ"ה אזלינן בתר המנהג. ואח"כ שאמרו בגמ' לא דכו"ע במת הוא יכולה לומר תנו לי בעלי, ונחלקו במתה היא האם אמרינן מעות לטיבעון ניתנו, כאן הגמ' שואלת אם ר"י סובר שמעות לטיבעון ניתנו דהיינו שאינה צריכה להחזיר למה אזלינן בתר המנהג, ובאמת תי' דלא אזלינן בתר המנהג ור"י דיבר על סבלונות. הרי להדיא שדין קדושין לטיבעון הוא 'דין' ולכך לא אזלינן בתר מנהג, ואילו הסברא של תנו לי בעלי וכו' אינו דין אלא סברא, וזה תלוי במנהג. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. והדברים צ"ב רב הרי במתה היא לא שייך כלל גזירה, שהרי אחות אשה לאחר מותה מותרת, וגם במת הוא כלל לא שייך גזירה, וא"כ מה שייך לומר שהטעם שבמתה היא או הוא אין המעות חוזרין הוא מחמת הגזירה. וצ"ע. וגם מנין לו שאמימר חולק גם על הסברא של תנו לי בעלי וכו' ומנין לחלק בין שושבינות לכסף קדושין. ועי' היטב בב"ש אבהע"ז סי' נ' סק"א שהביא כן בשם מהר"ם מלובלין. ועי' באבנ"מ שם. [↑](#footnote-ref-9)
9. ברשב"ם מבואר קמד: בסוף העמוד וקמה ד"ה מקום שנהגו וכו' שכל הנידון אם כסף לטיבעון או לא הוא רק אם מתה האשה לפני הנשואין, דבזה יש צד לומר שלא נתן כסף קדושין אלא על הצד שיבא לידי נשואין, אבל אחרי הנשואין אין מח' וודאי שהכסף לא חוזר, כמו כל אדם שקנה חפץ, ולאחר זמן קצר החפץ נאבד, וכי הוא יכול לתבוע את הכסף חזרה, הרי המקח חל, ושריר וקיים, וא"כ גם אחרי הנשואין אין צד שהאשה תחזיר את הכסף, כי הכסף הביא לידי נשואין. ועי' בתורת חיים כאן. ובבי"מ. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועי' ברש"ש שכתב שלפי הרשב"ם עולה שמי שמתה אשתו מתוך קטטה והיה בדעתו לגרשה אינו מתאבל עליה, דגם בירושה וגם באבילות נאמר שארו הקרוב אליו, ולפי"ז כתב שאף שהתוס' והראשנים חולקים על הרשב"ם ונפסק בהל' דלא כרשב"ם, מ"מ לגבי ירושה יש לסמוך על שיטת הרשב"ם שבאבל הלכה כדברי המיקל, מבואר שנקט שהרשב"ם מיירי גם למ"ד ירושה דאו', דלמ"ד ירושה דרבנן אינו מקרא דשארו. [↑](#footnote-ref-11)