סימן א3 גדר ממון גבוה לר יהודה בגבולין
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני / מעשר שני - הרב אהרן שלוש

חסר הגה"ה אחרונה

בגדר ממון גבוה בגבולין לר' יהודה

א. איתא בסנהדרין דף קיב: 'תנן התם עיסה של מעשר שני פטורה מן החלה דברי ר''מ וחכמים מחייבין אמר רב חסדא מחלוקת במעשר שני בירושלים דר''מ סבר מעשר שני ממון גבוה הוא ורבנן סברי ממון הדיוט הוא אבל בגבולין דברי הכל פטור'.

מבואר בסוגיא זו שמע"ש בגבולין אליבא דר' יהודה פטור מן החלה דלא מיקרי 'עריסותיכם', וכן מבואר בגמ' לגבי עיר הנידחת שלא מיקרי 'שללה'.

ובגמ' בב"מ דף צ. מבואר [לפי פירוש התוס'] שלר' יהודה בגבולין אינו עובר משום לא תחסום שור בדישו כיון שלא נחשב 'דישו' שלו.

**מביא שנחלקו הראשונים אם לר"י בגבולין הוי ממון גבוה או דהוי חסרון בדין לכם**

ב. והנה רש"י בסנהדרין כתב שתי באורים בגדר מע"ש לר"י בגבולין, וז"ל 'אבל בגבולין. שאין לה היתר אכילה אלא בפדייה דברי הכל פטורה מן החלה דממון גבוה הוא. ל''א אבל בגבולין דאין לה היתר אכילה בשעת חיוב חלה דהיינו בשעת גלגול העיסה לא קרינא ביה ראשית עריסותיכם ואפילו פדאה לאחר מיכן פטור מן החלה'.

מבואר בדבריו שלפי לישנא קמא מע"ש בגבולין הוא ממש ממון גבוה לר"י כמו לר"מ בירושלים ולפי ל"ב לא הוי ממון גבוה אלא הוא חסרון בדין לכם שכיון שאסור באכילה לא חשיב עריסותיכם.

והתוס' בקדושין דף נג: כתבו וז"ל 'מיהו קשה דמשמע הכא דמתני' איירי בגבולין ואפ''ה קאמר ר' יהודה דבמזיד קידש דמעשר ממון הדיוט הוא וכן משמע לקמן דקאמר הפודה מעשר שני שלו מוסיף חומש ומוקי לה כר' יהודה וההיא ע''כ בגבולין איירי דאי בירושלים אין פודין בו מעשר שני אלמא משמע דמעשר שני ממון הדיוט הוא לר' יהודה אפי' בגבולין וקשה מפרק חלק דמשמע התם דבגבולין כ''ע לא פליגי דממון גבוה גבי עיסת מעשר שני ר''מ פוטר מן החלה וחכמים מחייבין ואמר רב חסדא מחלוקת במעשר שני בירושלים דר''מ סבר ממון גבוה הוא ורבנן סברי ממון הדיוט הוא אבל בגבולין דברי הכל פטורים וי''ל דאע''ג דלר' יהודה ממון הדיוט הוא אפי' בגבולין מ''מ קאמר רב חסדא דלאו עיסה היא להתחייב בחלה הואיל ואין ראויה שם לאכול'. וכ"כ התוס' בבכורות דף ט: הבאתי לשונם בהערה[[1]](#footnote-1).

מבואר בדברי התוס' כלישנא בתרא של רש"י, שלפי ר' יהודה מע"ש בגבולין לא חשיב ממון גבוה אלא שכיון שאינו ראוי לאכילה לא קרינן ביה עריסותיכם, והוכיחו זאת מהא דאפשר לקדש אשה בגבולין [ומוכח בסוגיא שם דמיירי בגבולין], וכן הוכיחו מהא דאמרי' בדף נד: שלפי ר"י שמע"ש ממון הדיוט יכול ליתן מתנה והמקבל חייב חומש כשפודהו, והרי מיירי בגבולין [דהא מיירי על החומש של הפדיון] ואפ"ה חלה המתנה אליבא דר"י ולא אמרי' שהוא ממון גבוה. ומוכח דהוי חסרון ב'לכם' משום שאינו ראוי לאכילה.[[2]](#footnote-2)

[והתוס' בבכורות דף ט בארו כך גם בדברי הגמ' בב"מ שמה"ט נמי לא חשיב דישו דבעינן דישו הראוי לו[[3]](#footnote-3), אמנם עי' תוס' בב"מ מש"כ, ועי' שו"ת הרע"א (חדשות יו"ד סי' י"ג) מש"כ בדבריהם].

אמנם רש"י בקידושין חולק על התוס' שלר' יהודה בגבולין הוי ממון גבוה לגמרי וא"א לקדש בזה אשה והא דבמזיד קידש היינו שהקידושין חלים רק כשעולה לירושלים. וביאר ה'שיטה לא נודע למי' שסברת רש"י היא שבגבולין הוא ממון גבוה אפי' לר"י, וכ"כ במנחת ברוך סי' ק"א ק"ב[[4]](#footnote-4). [אמנם רש"י לפנינו כתב שהטעם לפי שאינו שוה פרוטה[[5]](#footnote-5) בגבולין. ויל"ע].

ורש"י אזיל כמו שכתב בלישנא קמא בסנהדרין, שמע"ש בגבולין הוי ממש ממון גבוה ומש"ה אינו יכול לקדש בזה אשה.[[6]](#footnote-6)

ומה שהקשו התוס' מהא דאפשר ליתן מתנה חוץ לירושלים תירץ השלנ"ל שהמתנה חלה רק כשעולה לירושלים, והובאו דבריו בשעה"מ הנ"ל. [?לא הבנתי כוונתו בזה אימתי מוסיף חומש הרי בירושלים כבר א"א לפדות]??.

**קושיות האחרונים על שיטת רש"י והשלנ"ל**

ג. והקשה השעה"מ (פ"ה מאישות ה"ד) לשיטת רש"י (בל"ק) והשלנ"ל שמע"ש בגבולין הוא ממון גבוה, מהא דאיתא בקידושין דף כד. שמע"ש שנפל לאשה תליא במח' ר"מ ור"י אם מוסיף חומש, שלפי ר"מ שמע"ש ממון גבוה הבעל לא זוכה במע"ש שנפל לאשה מבי נשא ואינו מוסיף חומש ולפי ר"י הבעל זוכה כיון שמע"ש ממון הדיוט, ומהא דמיירי לגבי חילול מע"ש [אם מוסיף חומש בחילול] מוכרח דמיירי בגבולין וא"כ מדוע אמרי' שלר"י הוא ממון הדיוט.

ותירץ השעה"מ שלר' יהודה כיון שבירושלים המע"ש הוי ממון הדיוט מש"ה הבעל יורש, שהרי רש"י ביאר שהטעם שלר"מ אינו זוכה במע"ש משום שאינו דומה לשאר נכסים שאכילתו משולחן גבוה ולא תקנו בזה שהבעל יקנה, ומש"ה לר"י שמותר בירושלים שפיר דמיא לשאר נכסים.

עוד הקשה השעה"מ, בהא דאמר רבא בב"ק סט: שלר"מ אוקמינהו רחמנא ברשותיה לחיוב חומש, ומשמע שלפי ר"י לא בעינן להא דאוקמיה רחמנא ברשותיה לחיוב חומש, והרי בגבולין אין חילוק בין ר"מ לר"י. ותירץ השעה"מ ע"ד הסברא הנ"ל ע"ש.

ד. והרע"א (בריש מע"ש) הקשה לשיטת רש"י והשלנ"ל, מהמבואר בירושלמי בריש מכלתין דהא דאין מוכרין מע"ש הוא דווקא לר"מ שמע"ש ממון גבוה אבל לר"י מותר למכור מע"ש, והא מיירי בגבולין [כדמוכח בירושלמי שהוא מוכרו בזול] וא"כ גם לר"י הוא ממון גבוה. ?ועי' תפארת ישראל??.

עוד הקשה הביה"ל (ח"א סי' כה) בהא דאיתא במנחת דף פב. שהמתפיס מעות מע"ש לשלמים תליא במח' ר"מ ור"י, ודוחק לומר שכל הסוגיא מיירי בירושלים ולא בגבולין.

ובמנחת ברוך סי' קב

**שיטת ספר חזון נחום שהסוגיות חלוקות**

ה. ועיין בשעה"מ בהל' חו"מ (פ"ו ה"ח) שכתב בשם ספר חזון נחום [וכן נקט המנחת ברוך] שהסוגיות חלוקות אם לר"י בגבולין הוי ממון גבוה, שהסוגיא בב"מ דף צ. שאומרת שלר"י לא חשיב דישו אתיא כר"ח בסנהדרין אבל הסוגיא בקידושין סוברת שאף בגבולין אינו ממון גבוה כדעת רב יוסף שהקשה על ר"ח, ומה"ט כתב החזון נחום דלא קי"ל כר"ח עי"ש. אמנם השעה"מ לא הסכים עמו ע"ש.

**מחלק בין דין ממון גבוה בגבולין לממון גבוה אליבא דר"מ**

ו. ויש לבאר בזה, דהנה מתבאר בכמה דוכתי שיסוד מח' ר"מ ור"י אינה רק בדין הממון של מע"ש אם הוא של רשות גבוה או של הדיוט, אלא מחלוקתם בגדר הקדושה של מע"ש שלפי ר"מ מע"ש הוא כקדשי מזבח דהוי קדושת גבוה אבל לר"י קדושתו רק כקדושת תרומה ושביעית ואינו כקדושת גבוה [והארכנו בזה בענף ב והבאנו שכ"כ החזון יחזקאל והקה"י ע"ש].

ולפי"ז י"ל שמה שמע"ש בגבולין חשיב ממון גבוה גם אליבא דר"י, אין הגדר בזה שבגבולין חשיב כקדשי מזבח אלא שבגבולין הממון של מע"ש הויא ברשות גבוה דכיון שאסור לו ליהנות מזה בגבולין מש"ה חשיב כממון גבוה[[7]](#footnote-7), אבל לגבי הקדושה של מע"ש אין חילוק בין קדושתו בירושלים לקדושה שחלה בגבולין [והכי מסתברא שאי"ז גדר קדושה שונה].

ובזה יש מקום לדון בקושיית הרע"א, די"ל דהא דאמרי' בירושלמי שאיסור מכירה הוא רק לר"מ שמע"ש ממון גבוה, אינו משום שלר"מ הויא בבעלות של גבוה דאין סברא שהאיסור מכירה יהיה תלוי ברשות ממון של מע"ש, אלא משום שלר"מ קדושת המע"ש היא קדושת גבוה ובזה תלוי איסור מכירה, וא"כ לר"י אף גבולין אין סברא לאסור למכור מע"ש כיון שקדושתו לעולם כקדושת תרומה ולא קדושת גבוה. ועי' מש"כ בסי' א' בגדר איסור מכירה ובטעמא דתליא במח' ר"מ ור"י.

ולפי"ז מיושב לכאו' קושיית הביה"ל, דהנה יסוד הדין שאין מתפיסין קדושת שלמים על מע"ש הוא מדין אין משנין מקדושה לקדושה כמבואר בירושלמי בשקלים וכמו שביאר הגרי"ז בארוכה, ומש"ה דין זה הוא רק לר"מ שקדושת מע"ש היא כמו קדשי מזבח ולכך א"א לחול ע"ז קדושת מזבח, אבל לר"י אף בגבולין הקדושה אינה שייכת כלל לקדשי גבוה אלא הויא קדושה בעלמא כמו תרומה ושביעית ומש"ה שפיר מצי לחול ע"ז קדושת מזבח דאי"ז אותה קדושה כלל.

ז. ובעצם שיטת רש"י בסנהדרין שלר"י חשיב ממון גבוה בגבולין, היה מקום לומר שאינו ממון גבוה לכל דיניו כמו לר"מ, אלא יכול לקדש בזה אשה וליתן מתנה אף בגבולין, ורק לגבי דין לכם חשיב כממון גבוה בגבולין. [ואף להמבואר ברש"י בקדושין שהאשה מתקדשת רק בירושלים, מ"מ משמע מדבריו שאי"ז משום שנחשב ממון גבוה אלא משום שאינו שו"פ].

והגדר בזה י"ל, שבעצם יש לו כח בממון אלא שכל כחו הוא לאוכלו בירושלים ובזה יש לו כבר כח גמור בממון אלא שלגבי לכם חסר כיון שעכשיו אינו יכול להשתמש בחפץ ועצ"ב.

אמנם כבר הבאנו שהשלנ"ל נקט שלרש"י אינה מקודשת חוץ לירושלים משום דהוי ממון גבוה בגבולין.

1. וז"ל התוס' בבכורות 'ותנן רבי יהודה אומר במזיד קידש. משמע הכא דמקודשת בגבולין קודם שיגיע לירושלים והא דאמר בסוף פ' חלק בגבולין דברי הכל פטורין מן החלה לאו משום דחשיב ממון גבוה לכולי עלמא בגבולין אלא משום דלא קרינן ביה עריסותיכם כיון דאסור באכילה וכן עיר הנדחת לאו שללה הוא כדאמר התם בהשוכר את הפועלים נמי פטר ר''י מחסימה מעשר חוץ לחומה לאו משום דחשיב ממון גבוה חוץ לחומה אלא משום דבעינן דישו הראוי לו כדממעטינן הקדש ממעילה'. [↑](#footnote-ref-1)
2. ובעיקר יסוד התוס' שדבר שאסור באכילה לא חשיב לכם, הקשה השאג"א (סי' צ"ז) מהא דמוכח בפסחים דף לב שדין טבל חל גם על חמץ, והרי גם בתרומה כתוב דגנך [ובמנחות ממעטינן הקדש תרומה מדכתיב דגנך כמו שממעטינן הקדש מחלה מדכתיב עריסותיכם] וא"כ בחמץ שאינו ראוי לאכילה לא יחול דין חיוב תרומה וטבל כיון שאינו דגנך. ולכך כתב השאג"א שאיסור אכילה לא מפקיע מדין לכם, אמנם איסור הנאה מפקיע דין לכם ומש"ה חמץ לאחר הפסח חשיב לכם דהוא מותר בהנאה וכן חדש, אבל מע"ש בגבולין אסור בהנאה כמבואר בגמ' בבכורות ומש"ה לא חשיב עריסותיכם ושללה.

   והמנחת ברוך (סי' ק"ב) הקשה מהא דמבואר בסנהדרין שקדשים קלים לריה"ג שהם ממון בעלים חשיבי שללה לגבי עיר הנדחת, והרי הקק"ל אסורים באכילה ובהנאה ומ"ט אין חסרון בדין שללה מחמת האיסור אכילה והנאה, וקושיא זו היא בין לשיטת התוס' שתלוי באיסור אכילה ובין לשיטת השאג"א שתלוי באיסור הנאה. ועי' קה"י בקדושין סי' מ"ב שהביא שנחלקו הראשונים אם קק"ל אסורים בהנאה מה"ת או מדרבנן, וע"ש מש"כ עוד בענין זה. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועי' תוס' בסוכה דף לה שכתבו שטבל חשיב לכם וחייב בחלה, וצ"ע ממש"כ התוס' בקדושין ובבכורות שאיסור אכילה לא נחשב לכם, וביאר השאג"א שהוא משום שבידו לתקנו משא"כ מע"ש אף שיכול לפדותו לא נחשב לכם דזה כמו שבא לקנותו מחדש. [↑](#footnote-ref-3)
4. אמנם עי' ביה"ל (ח"א סי' כ"ז ס"ק י"א) שנקט שגם לפי רש"י יכול ליתן מתנה בגבולין ולא הוי ממש ממון גבוה כמו לר"מ בירושלים ע"ש, אמנם בשלנ"ל מבואר שלא חלה המתנה. [↑](#footnote-ref-4)
5. והוסיף רש"י שאם תקנה בזה פירות יחול עליהם הקדושה ומש"ה אינו שו"פ, וצ"ב שהרי יכול לקנות בזה באופן שלא תעבור הקדושה על הפירות וא"כ יוכל למוכרו בזול כמש"כ הר"ש בשם הירושלמי ריש מכילתין שמוכר מנה בחמישים ומשום שאינו מחלל כמש"כ הר"ש פ"ד מ"ו. [↑](#footnote-ref-5)
6. ועיין בריטב"א (ישנים) בב"מ דף צ. שמשמע כרש"י שבגבולין הוי ממון גבוה, ועי' מהרי"ט אלגאזי חלה (ב' ג') שדייק כך מהר"ש בחלה פ"א מ"ג. כך ראיתי שציינו בזה ולא עיינתי בפנים. [↑](#footnote-ref-6)
7. ובטעם הדבר שמחמת האיסור שבגבולין חסר בבעלות עי' מש"כ בסי' ?. [↑](#footnote-ref-7)