השוכר את הפועלים - הרב ישראל ליכטשטיין
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא

|  |
| --- |
| **פרק**  **השוכר את הפועלים** |
| ביאורים והערות |
| ישיבת קמניץ ~~סדר שישי שבת~ ~ הרב ישראל ליכטשטיין |

תוכן

[**דף פ"ז. ד**](#_Toc46230376)

[**אם אכילת הפועל מצוה דבעה"ב או היתר לפועל לאכול ד**](#_Toc46230377)

[**פירוש שעת גמר מלאכה במחובר ד**](#_Toc46230378)

[**דף פ"ז: ד**](#_Toc46230379)

[**ביאור הפירכא שכן חייב בעוללות וקמה, והפירכא דצד מזבח ד**](#_Toc46230380)

[**בביאור פשטיה דקרא דחרמש לא תניף ה**](#_Toc46230381)

[**מה נתמעט בכרם כותי ה**](#_Toc46230382)

[**אמאי איצטריך למעוטי הקדש תיפו"ל דאיכא איסור מעילה ה**](#_Toc46230383)

[**יסוד הגר"ח לחלק דין אכילת פועל מדין חסימת שור ו**](#_Toc46230384)

[**ביאור מיעוטא דואכלת ולא מוצץ ז**](#_Toc46230385)

[**דין הפירות קודם גמר מלאכה או קודם כניסה לבית ז**](#_Toc46230386)

[**דף פ"ח. ז**](#_Toc46230387)

[**בד' רש"י בהא דבעי ר' ינאי שיכנס דרך פתח, ובד' ר' יוחנן בזה ז**](#_Toc46230388)

[**קו' רב חנינא חוזאה – וביאור החילוק בין לוקח לבעה"ב להס"ד ז**](#_Toc46230389)

[**ביאור אוקימתא דרב פפא דהתאנה נוטה לחצר או לבית ח**](#_Toc46230390)

[**איך בעו לחייב בעה"ב והרי בעי' גמר מלאכה ח**](#_Toc46230391)

[**שיטות ראשונים בגדר פטור לקוח ט**](#_Toc46230392)

[**לשיטת הרמב"ם ור"ת מ"ש מהפקר ט**](#_Toc46230393)

[**הא דמקשי' דלוקח פטור מה"ת והרי "פועל" הוי קודם גמ"מ ט**](#_Toc46230394)

[**דף פ"ח: ט**](#_Toc46230395)

[**באיסור חסימה בפועל ואם המיעוט לפוטרו ממלקות ט**](#_Toc46230396)

[**בחיוב זיתים וענבים בתרו"מ מה"ת י**](#_Toc46230397)

[**במש"כ רש"י דהא דרב אושעיא דהמכניס במוץ פטור דלא כל"ב י**](#_Toc46230398)

[**דף פ"ט. יא**](#_Toc46230399)

[**ביאור קו' התוס' דנילף מקמה חולב ואיצטריך דיש לתלוש יא**](#_Toc46230400)

[**ביאור קו' התוס' דבלא דיש הוי מוקמי' שור במחובר דומיא דאדם יא**](#_Toc46230401)

[**ביאור שעת גמר מלאכה דילפי' מדיש למעוטי מנכש בשומים יא**](#_Toc46230402)

[**פירות דתרו"מ וגמ"מ בהם מדרבנן איך מעכבים פועל מדאורייתא יא**](#_Toc46230403)

[**פועל העוסק לגמור המלאכה אם אוכל מה שגומר יא**](#_Toc46230404)

[**שיטות הראשונים בדין אכילת פועל בדבר העומד לחלה יב**](#_Toc46230405)

[**אחר גמ"מ למעשר דהוי "טבל" – הא איסורא לא זכי ליה רחמנא יב**](#_Toc46230406)

[**מהיכ"ת לן דפועל אוכל אחר גמ"מ למעשר עד חיוב חלה יג**](#_Toc46230407)

[**דף פ"ט: יג**](#_Toc46230408)

[**למ"ד משל שמים ואין לו קודם אכילה איך מצי להבהב יג**](#_Toc46230409)

[**ביאור המסקנא בדין ספיתה במלח – וביאור הברייתות לפי"ז יג**](#_Toc46230410)

[**שי' הראשונים בפירושא דמרכסות, ויישוב הא דקודם גמ"מ לחלה יד**](#_Toc46230411)

[**דף צ. יד**](#_Toc46230412)

[**בפטורא דלא תחסום בדישת תרו"מ יד**](#_Toc46230413)

[**בדין היתר לא תחסום בתליית טרסקלין טו**](#_Toc46230414)

[**אי פליגי ת"ק ורשב"י בתליית כרשינים טו**](#_Toc46230415)

[**דין הדש בגידולי תרומה כיצד יעשה טו**](#_Toc46230416)

[**ביאור שינוייא קמא דכאן במעשר ראשון וכאן במעשר שני טז**](#_Toc46230417)

[**"לא תחסום" לטובתה של בהמה ול"ש לפלוגתא דטעמא דקרא טז**](#_Toc46230418)

[**ביאור הפשיטות מדר"ש בן יוחאי טז**](#_Toc46230419)

[**פלוגתת רש"י ותוס' אי מיבעיא ליה אמירה לגוי בתבואה של גוי יז**](#_Toc46230420)

[**לשיטת רש"י מה הוכיחו מהלין תורי דגנבי ארמאי יז**](#_Toc46230421)

[**דף צ: יח**](#_Toc46230422)

[**באיבעיא דיש לה קוץ ופרס קטבליא אם נ"מ מזה לחיוב תשלומין יח**](#_Toc46230423)

[**מהו איסורא דלא תחסום המלאכה בחסימה או מניעת האכילה יח**](#_Toc46230424)

[**דף צ"א. יח**](#_Toc46230425)

[**מהיכן נובע חיוב תשלומין כשעובר על לא תחסום יח**](#_Toc46230426)

[**אמאי לא סגי בקינוח התנור בנ"ט בר נ"ט יט**](#_Toc46230427)

[**אם שייך איסורא דרבנן בהכנסה לדיר או באחיזה יט**](#_Toc46230428)

[**דף צ"א: יט**](#_Toc46230429)

[**מהו עשיה בכתיפו לחוד יט**](#_Toc46230430)

[**לריבר"י היכי מיפרשא בוצר בקרא בידיו וברגליו כ**](#_Toc46230431)

[**מימרא דר"נ אמר רבה בר אבוה שייך למשנה דלהלן כ**](#_Toc46230432)

[**נשכר לתאנים וענבים אינו אוכל אלא במין שעוסק בו כ**](#_Toc46230433)

[**לתוס' דשור במחובר היינו דישה היכי מתקיים דינא דשעת גמ"מ כ**](#_Toc46230434)

[**דף צ"ב. כ**](#_Toc46230435)

[**חמור כשתהא פורקת – ביאור ההו"א והמסקנא כ**](#_Toc46230436)

[**ביאור ד' התוס' דס"ד דדמיא לפרס קטבליא וקמ"ל דלא דמי כא**](#_Toc46230437)

[**ביאור דינא דלא יטול ויאכיל לבהמה ומה הדין לגבי פועל כה"ג כא**](#_Toc46230438)

[**אמאי לא הותר איסור נזיר לפועל, ובהא דלא נתמעט מדישו כב**](#_Toc46230439)

[**למ"ד משל שמים אמאי נקט נזיר כב**](#_Toc46230440)

[**דף צ"ב: כב**](#_Toc46230441)

[**הראיה מהסיפא דעל מנת שיאכל בני בשכרי – וביאור כונת רש"י כב**](#_Toc46230442)

[**אם מקח קובע קודם גמ"מ כג**](#_Toc46230443)

[**ביאור הענין דלמ"ד משלו מחוייב מן הדין לפדות ולהאכילן כג**](#_Toc46230444)

[**לשון הגמ' בנתפתחו עגוליו "איסורא לא זכי להו" – לאו דוקא כג**](#_Toc46230445)

[**הקושיא מנתפתחו חביותיו – קשיא אגופא דמתני' כג**](#_Toc46230446)

[**ביאור פירוש ר"ח בסוגיא כג**](#_Toc46230447)

[**ביאור הקציצה שלא יאכל כד**](#_Toc46230448)

[**דף צ"ג. כד**](#_Toc46230449)

[**מהו הלכות מדינה כד**](#_Toc46230450)

[**דין שומרי מחובר בשעת גמ"מ – אליבא דשמואל כד**](#_Toc46230451)

[**בירור השקו"ט בגמ' בפלוגתא דרב דשמואל כה**](#_Toc46230452)

[**לרב הלכות מדינה הוא גם אחר גמ"מ וגם באין גידולו מן הארץ כו**](#_Toc46230453)

# דף פ"ז.

## אם אכילת הפועל מצוה דבעה"ב או היתר לפועל לאכול

**מתני' ואלו אוכלין מן התורה**. הרמב"ם בספר המצות (עשה ר"א) מנה דין אכילת פועלים במנין המצות וז"ל "שצוונו להיות השכיר אוכל מהדבר שיעבוד בו בעת עבודתו כשיהיה הדבר מחובר לקרקע" עכ"ל, אך לא ביאר שם הרמב"ם אם זה מצוה על בעה"ב או שהמצוה הוא עצם הדין שזכותו של פועל לאכול משל בעה"ב, אך הדבר מבואר ברמב"ם בריש פי"ב משכירות וז"ל "הפועלים שהיו עושין בדבר שגידולו מן הארץ וכו' הרי על בעה"ב מצוה שיניח אותן לאכול ממה שהן עושין בו" מבואר שזה מ"ע על בעה"ב להניח את הפועל לאכול, ועיין בטור חו"מ (סימן של"ז) שכתב בשם הרמ"ה דאף דאיכא מיעוט לקמן (פ"ח:) דליכא לאו על חסימת פועל ולא ילפינן לענין זה פועל משור שיש לאו על חסימתו, מ"מ איסור איכא למנוע פועל מאכילה, והב"ח נדחק למצוא מקור לאיסור זה, וכתב המל"מ בפ"ב ממאכלות אסורות ה"א דהאיסור הוא מכח המצות עשה שמוטל על בעה"ב להניח לפועל לאכול וכשמונע ממנו האכילה הוא מבטל עשה זה וכן מפורש בחינוך בסוף מצוה תקע"ו שהעובר ע"ז ולא הניח שכירו לאכול ביטל עשה זה.

אמנם בספר זוהר הרקיע (לבעל התשב"ץ - מ"ע ס' ע"ב) כתב שאין ראוי למנות דין אכילת פועלים במנין המצוות [ובאמת רק הרמב"ם וסמ"ג הרמב"ן והחינוך מנאוה למ"ע, אבל רוב מוני המצוות לא מנאוה, והם: הבה"ג הרס"ג רבינו אליהו הזקן, רבינו יצחק אברגלוני, ר' שלמה אבן גבירול, היראים, הסמ"ק] דאינו מצוה על בעה"ב כלל אלא היתר לפועל לאכול ואין בזה משום גזל בעה"ב, וכן נראה שנקט הב"ח הנ"ל ולכן טרח למצוא מקור לאיסור של בעה"ב למנוע אכילת הפועל, דהיינו שהרמב"ם ס"ל שיסוד דין אכילת פועל הוא מכח מצותו של בעה"ב להניח לו לאכול, ולזהר הרקיע אין זכותו מכח מצות בעה"ב אלא זה מתחיל מזכות שנתנה תורה לפועל לאכול משל בעה"ב [ובמחלוקת זו תליא ביאור הגמ' להלן בסמוך שמיעטו מכרם רעך כרם עכו"ם כמו שיבואר שם בס"ד].

אכתי יש לדון בגדר דין אכילת פועל אם הוא זכות ממון או רק היתר לפועל ומצוה על בעה"ב להניחו לאכול, לכאורה זה תלוי בספק של הגמ' לקמן צ"ב. אם פועל משלו הוא אוכל או משל שמים הוא אוכל שאם משלו הוא אוכל זה חוב ממון ויכול להאכיל לאשתו ובניו כדאיתא שם, ואם משל שמים הוא אוכל אין זה אלא מתנת גמילות חסדים כלשון רש"י לקמן צ"ב, אמנם עיין בחי' הגר"ח פ"ח ממעילה ה"א שאפי' לצד שמשל שמים הוא אוכל היינו רק דלית ליה זכיה בממון של בעה"ב ואינו יכול לתת מזה לאשתו ובניו אבל מ"מ מה שהוא עצמו יש לו זכות אכילה זה דין וזכות ממון ומביא ראיה לזה מגמ' בסנהדרין [ויובא להלן].

ומדברי הקונה"ס והנתיבות מבואר דלא כהגר"ח, שכתבו ליישב דעת הרא"ש שפסק להלן סימן י' לגבי פועל העושה בגפן זה אם יכול לאכול בגפן אחר דהוא איבעיא דלא איפשטא "הלכך לא אכיל ואי אכיל לא מפקינן מיניה", ותמהו ע"ז גדולי האחרונים מהא דבכל דוכתי דעת הרא"ש דלא מהני תפיסה בספיקות, וז"ל הנתיבות (סו"ס כ"ה דיני תפיסה אות ד) "וזה יש לישב, דהא דתפיסה לא מהני היינו דוקא דכשנולד הספק היה חזקת מרא קמא, והוי כנתברר קודם התפיסה ואינו מועיל תפיסה אחר כך. אבל בפועל שאין לו קודם שנותן לתוך פיו מאומה דאפילו ליתן לאשתו ובניו אסור ולא נפל הספק של מי הוא קודם אכילה שנאמר אוקי אחזקת מרא קמא, רק בשעת אכילה נולד הספק אי פטור מלשלם, ונגד התשלומין נקרא הפועל מרא קמא. ואחר כך מצאתי בקונטרס הספיקות שבסוף ספר קצוה"ח שכתב כן [כלל ד' סעיף י"ג], ופשוט. וכן היא גם כן כונת התומים [בספר קיצור תקפו כהן סימן מ"ג]" עכ"ל הנתיבות. אבל לד' הגר"ח דזכות ממון הוא דאית ליה להפועל לאכול שפיר שייך ביה חזקת מ"ק.

## פירוש שעת גמר מלאכה במחובר

**מתני' העושה במחובר לקרקע בשעת גמר מלאכה.** בפירוש שעת גמר מלאכה עיי' בתוס' שפירשו דהינו שאין צריכים עוד לקרקע, ולאפוקי כשתולש קודם גמר בישול הפירות, אבל ברש"י כתב גמר מלאכה כשתולשין אותו, וכתב מהר"ם דמשמע אף אם יתלוש קודם שנגמרו, אמנם בתוי"ט נראה שהבין לשון רש"י (והרע"ב שהעתיק לשונו) דכוונתו כהתוס' כשתולשין אותו כשנגמר מלאכת בישולן שאינם צריכים עוד לקרקע.

# דף פ"ז:

## ביאור הפירכא שכן חייב בעוללות וקמה, והפירכא דצד מזבח

**בגמ' מה לכרם שכן חייב בעוללות וכו' מה לקמה שכן חייבת בחלה.** הריטב"א כתב לבאר הפירכא [שהרי אי"ז קולא אלא חומרא] ד"בתורת טעמא אתא מה להני שכן יש בהן קולא לממונא של בעל הבית שחייבו הכתוב לתת לאחרים חלה ועוללות וכשם שזיכה לאחרים בכך זיכה בו לפועל" והביאו בשימ"ק וכתב דכעי"ז פר"ח, עיי"ש. ולדבריהם צל"ע בפירכא דלקמן מה להנך שכן יש בהם צד מזבח, דודאי אין שייך לפרש דנותן איזה מתנה למזבח אלא דהוא מצוה בעלמא, ועי' במעיני החכמה שביאר דעל מה הצד פרכינן פירכא כל דהו.

## בביאור פשטיה דקרא דחרמש לא תניף

**בגמ' והאי חרמש מיבעי ליה בשעת חרמש אכול וכו'.** בביאור פשטיה דקרא כתב הרמב"ן "הכי משתמע קרא וקטפת מלילות בידך לאכול ולא תהא קוצר במגל לצורך אכילה, שאם נתן דעתו על המלילות האלו לאכלן אינו רשאי לקצרן במגל אלא קוטפן בידו, וכן אם קצרן במגל לצורך בעה"ב שוב אינו רשאי לאכלן דהו"ל תלוש והוא עושה במחובר והעושה במחובר אינו אוכל בתלוש", [משא"כ אם תלשן בידו לצורך בעה"ב יכול לחזור בו ולקבוע שתלש לעצמו, אבל אם קצרן במגל אם יחזור בו עובר בלאו דאסור להניף חרמש לעצמו, רק אתא הרמב"ן לבאר שאם ירצה לאכול משל בעה"ב אחר הקצירה, היינו מדין תלוש של בעה"ב והרי הוא עושה במחובר ואין לו בו זכות אכילה מאחר שהוא עושה במחובר, ועיי' להלן ריש צ"ב. שהבאנו מהרשב"א שם סברא אחרת לאסור אכילה ממה שכבר עשה לצורך בעה"ב].

וביאר הרמב"ן דאף דמיבעי ליה קרא לגופיה עדיין דריש מיניה לרבות כל בעלי חרמש, דעצם האיסור לקצור בכלי לעצמו שמענו מרישא דקרא דכתיב "וקטפת מלילות בידך" ולא בכלי, ואף דמיבעי ליה ללאו, מ"מ כל היכא דאיכא למידרש דרשינן ולא מוקמי' ללאו בלחוד, וע"ע מש"כ זה הריטב"א.

## מה נתמעט בכרם כותי

**בגמ' בכרם רעך ולא בכרם כותי.** פירש"י בכרם כותי מותר ליתן אל כליו, ולהלן לגבי רעך ולא הקדש פירש"י בכרם הקדש אסור לפועל לאכול, ומקשים המנ"ח (תקעו יא) ושער המשפט (סי' שלז) ותרומת הכרי (שם) דגם לגבי כותי נדרוש לחומרא שאסור לפועל לאכול כשעובד בכרם כותי, ותירצו שאין סברא שהתורה תאסור בשל כותי יותר משל ישראל, [וכן משמע ברש"י סנהדרין דף נז.].

[ויל"ע במה שפירש"י דבעכו"ם לא נתמעט מליתן אל כליו, דלכאו' ה"ה דנימא לגבי שאר המיעוטים דואכלת ולא מוצץ, ולא ענבים וד"א, ואכילה גסה, ושלא בשעת גמר מלאכה, דבעכו"ם יהיה מותר, וצ"ע בזה].

ולפי"ז מתבאר דעת רש"י דזכות הפועל לאכול אצל בעה"ב אינה נובעת מזה שיש על בעה"ב מצוה להניחו לאכול, דא"כ שפיר י"ל דלעכו"ם שאינו במצוות כיון דאינו מצווה להניח הפועל, ממילא אין להפועל שום זכות ממון אצלו, וכ"נ שהבין התשב"ץ שהוכיח מכאן דלא כהרמב"ם (שכתב שיש מצוה על בעה"ב), אלא דהיסוד הוא שיש להפועל היתר אכילה, וא"כ שפיר ס"ל דכ"ש אצל עכו"ם.

אמנם יעוי' בריטב"א שביאר דלא כרש"י וז"ל "הניחא למאן דאמר גזל גוי אסור פירוש איכא למימר דהכא נמי לא יאכל דאחשביה רחמנא כגזל כיון דאיהו לאו בר מצוה הוא אלא למאן דאמר גזלו מותר מאי איכא למימר", הרי שפירש גם במיעוט של כותי דהוא לחומרא שאסור לפועל לאכול מכרם כותי, וסברתו שרק לישראל יש מצוה לתת לפועל לאכול ולא לכותי, וגירסת הריטב"א כתבו בתרוה"כ שעה"מ וחכמ"ש דשונה מגירסא דידן שאינו גורס "היינו דאיצטריך קרא למישרי פועל" אלא גורס "הניחא למ"ד גזל עכו"ם אסור אלא למ"ד גזל כותי מותר מאי איכא למימר".

ויוצא נ"מ להלכה בין רש"י לריטב"א לדידן דקיי"ל גזל עכו"ם אסור לפי רש"י מותר לאכול בכרם גוי, ולהריטב"א אסור, ועיי' ש"ך בסימן שלז א שפסק שאסור, ומעירים האחרונים (תרוה"כ שעה"מ פ"ת וחכמ"ש) שזהו לשיטת הריטב"א בסוגיא, אבל לשיטת רש"י מותר לאכול בשל גוי ומותר אף ליתן אל הכלים, ועיי' בפתחי תשובה שם שהאחרונים תמהו על הש"ך שנקט כגי' הריטב"א, כנגד רש"י, וסתימת הרי"ף והרמב"ם והרא"ש דהם פסקו להדרשא דרעך ולא הקדש, והשמיטו הדין בכותי, [ואף דקיי"ל דגזל עכו"ם אסור וא"כ איצטריך קרא לאסור עכו"ם, וע"כ דגרסי כרש"י דלא ס"ד לאסור כותי, רק איצטריך למשרי כותי טפי מישראל, ולמאי דמסיק דאיכא למעוטי הקדש, הרי אין לנו מקור לדרוש לקולא ולהתיר כותי טפי, וממילא יש לנו להעמיד על הברא החיצונה דבכרם כותי דינו כישראל].

## אמאי איצטריך למעוטי הקדש תיפו"ל דאיכא איסור מעילה

**תוד"ה רעך ולא של הקדש. דס"ד כי היכי דשרי רחמנא איסור גזל שאוכל משל חבירו הכי נמי הוה אמינא דשרי בשל הקדש.** והיינו דהיה קשה לתוס' מ"ט צריך קרא לאסור בשל הקדש תיפו"ל דאסור משום איסור מעילה, וע"ז תירצו דס"ד דכמו דאיסור גזל שרי רחמנא כמו כן שרי נמי איסור הקדש, קמ"ל דאסור, והקשה בחידושי ר"ח הלוי (פ"ח מהל' מעילה ה"א) מהא דאיתא לקמן (דף צב א) דפועל נזיר אינו אוכל בגפן, ואמאי לא נימא דכמו דמותר איסור גזל כמו כן מותר איסור נזיר בגפן, ומוכח דלא ילפינן להתיר איסורים מהא דמותר לאכול משל בעלים, וא"כ אמאי בהקדש בעינן מיעוטא לאסור, [וכן באמת הקשו התוס' לקמן (דף צ. ד"ה כאן) בהא דאיתא שם דפועל אינו אוכל במעשר שני חוץ לחומה, והקשו דאמאי לא יהא מותר וכמו שהותר לאכול משל חבירו ולא הוי איסור גזל, וכדחזינן גבי הקדש דאי לאו מיעוטא היה מותר, ועיי' להלן בדף צ"ב. שכתבנו יישוב ברור אמאי לא קשיא להו להתוס' קושיית הגר"ח מנזיר],

וכתב הגר"ח לבאר דהנה דין זכות אכילת פועל הוי זכות ממון, דאף למ"ד דמשל שמים הוא אוכל, היינו דאין לו התחייבות על הבעה"ב, אבל זה ודאי דיש לו רשות לאכול, וזכות אכילה זו הוי דין זכות ממון, ולפי"ז לא שייך כלל למילף מהא דהותר לפועל לאכול, וליכא איסור גזל, דה"ה שאר איסורין הותרו, דהא מה דאין כאן איסור גזל, אין זה משום דהתורה התירה בפועל איסור גזל, אלא דאין כאן שום גזל כלל, דכיון שנתנה לו התורה זכות ממונות ממילא אין זה גזל, משא"כ בנזיר או מעשר שני חוץ לחומה דיש בהם איסור אכילה, מהיכי תיתי יהא מותר לפועל לאכול בהם, ולא צריך קרא למעוטי, והא דבהקדש צריך קרא למעוטי, היינו משום דיסוד איסור מעילה הוא משום דין גזל הקדש, [עיי"ש שהביא המקור לזה והוסיף להוכיח שם מהא דמעילה שיעורו בפרוטה, וצירף את המעילה לזמן מרובה, ואכילתו ואכילת חבירו מצטרפין, אשר כל זה הוא משום דדין גזילה ביה, ולהכי הוא דמצטרף בכל גוני, ושיעורו בפרוטה כדין גזל], וא"כ הרי לפי"ז כיון דפועל נתנה לו תורה רשות לאכול, ויש לו זכות אכילה, א"כ הרי כמו דמהבעלים אין זה גזל כלל, כמו כן בהקדש נמי אין כאן מעילה כלל, כיון דאוכל מחמת זכייתו, ומופקע מגזל הקדש כמו מגזל הדיוט ולכן בעינן קרא למעוטי הקדש דאסור.

ויסוד זה כתב ג"כ בחידושי ר' מאיר שמחה להלן צ. ודבריו קילורין לעיניים וז"ל "ובל"ז לק"מ לענ"ד דאיסורא דהקדש דמים הוא ענין ממון ותרנגולת של בדק הבית שמרדה פקע ממנה קדושה כדאמר חולין (קל"ט א) אלמא כיון דנפקע מאתה זכות הממון שיש להקדש שוב גם האיסור של הקדש פקע דהאיסור דהקדש מקושר עם זכות ממון שיש לרחמנא בהקדש, וכיון דגבי הדיוט נפקע זכות הממון שוב גבי הקדש נפקע זכות הקדש, וכיון דלא הוי ממונו דהקדש שוב גם האיסור פקע, אבל גבי מע"ש אם תרנגולת של מע"ש שמרדה בודאי כי לא פקע קדושתו [אף דל"ש טעמא דלד' הארץ ומלואה] דאין זה תלוי בזכות הממון, וא"כ איך יהא מותר איסור להאכילה לבהמתו, וברור בס"ד".

אמנם **בריטב"א וברבינו יהונתן** (בשימ"ק) כאן כתבו להדיא דל"ש שיאכל הפועל מהקדש בלא פדיון, דאף אם שרי לו לאכול לא נפקע המעילה, [ואפשר דמודו לעצם יסודו של הגר"ח אלא ס"ל דיסוד אכילת פועלים יסודו הוא מצוה על בעה"ב להניחם לאכול, וא"כ ליכא זכות בגוף הממון ול"ש דתפקע המעילה, ודו"ק, אבל הרבה אחרונים נקטו דלא כהגר"ח והבינו דל"ש הפקעת המעילה בלא פדיון, ועי' בגליונות החזו"א שם בכל דבריו], וע"כ כתב **רבינו יהונתן** דאי לאו קרא הו"א דהגזבר צריך לפדות כדי שיאכל הפועל, וב**ריטב"א** כתב דאיצטריך מיעוטא להיכא שהיה תנאי שיהיה הקדש רק לדמיו, ובכה"ג גוף הפירות אינם קדושים רק שייכים להקדש בקנין ממוני, ואין בהם איסור מעילה.

## יסוד הגר"ח לחלק דין אכילת פועל מדין חסימת שור

**בא"ד תימה דתניא בפרק ולד חטאת וכו' מדכתיב לא תחסום וכו' דישו שלך ולא דישו של הקדש וכו' דה"נ לענין גמר מלאכה לא גמרי' בפועל אלא מדיש וא"כ רעך למה לי.** הגר"ח שם כתב לתרץ קושית תוס' דחלוק דין אכילת פועל מדין חסימת שור, דאכילת פועל הוי זכות ממון דפועל, אבל חסימת שור אינה זכות ממון של השור שהרי אסור לאדם לחסום אף בהמתו שלו כמש"כ רש"י צב ד"ה שאין, ולא שייך שיהיה לבהמה זכות על בעליה, אלא הוי איסור על הגברא לחסום בהמה, ולכן לבן נח ליכא איסור חסימה כדאיתא להלן צ ולכן א"א למילף פועל מבהמה דבבהמה נתמעט שאסור להאכילה דבר הקדש ומבואר ברמב"ם שהמיעוט הוא משום שנאמר דישו דיש הראוי לו והקדש אסור בהנאה, אבל בפועל שיש לו זכות ממון א"כ ס"ד שהוי ראוי לו דכמו פועל שעובד בשל הדיוט ליכא גזילה ה"נ בשל הקדש ליכא מעילה כיון שמעילה הוי גדר של גזילת ההקדש ובפועל שאית ליה זכות אכילה ליכא גזילה, אבל בבהמה שליכא זכות ממון קמ"ל קרא שליכא איסור על הגברא לחסום בהמה העובדת בשל הקדש, וגם להפך כשנתמעט פועל העובד בשל הקדש חידשה תורה שלית ליה זכות ממון בשל הקדש, אבל חסימת שור דהוי איסורא לחסום בהמה בזמן דישה ס"ד שיהיה גם בשל הקדש, ומסיק הגר"ח שכל זה י"ל לפ"מ שמפרש הרמב"ם שהמיעוט דהקדש משום שכתוב דישו דיש הראוי לו, אבל התוס' שהקשו משום שלמדו כמו שכתב רש"י במעילה (יג.) שמפרש דילפינן דישו שלך ולא של הקדש ולכן הוי סתם מיעוט למעט הקדש ולכן הקשו התוס' שנילף אדם מבהמה.

## ביאור מיעוטא דואכלת ולא מוצץ

**בגמ' ואכלת ולא מוצץ.** עיי' רש"י שפירש דמוצץ היין וזורק החרצנים, ועיי'בשימ"ק בשם רבינו יהונתן שביאר בזה וז"ל "כלומר אסור לפועל שיאכל הענבים בשעה שאינו תאב להם שאינו יכול לאכול החרצנים והזג אלא מוצץ היין מן הענבים וזורק הקליפה החיצונה דבודאי הוא אוכל אותה באכילה גסה ואין זה כנפשך שבעך לפי שיותר משבעך הוא. אי נמי יש לפרש שאף על פי שהוא תאב להם אסרה עליו תורה משום שלא יפסיד יותר מן הענבים לבעל הכרם ועל כרחך צוהו שיאכל הכל גם הקליפה",

אמנם עיי' תוד"ה שבעך שכתבו דאי לאו דכתיב שבעך הוה ממעטינן מואכלת אכילה גסה דאכילה גסה לא שמה אכילה ולא הוה דרשינן ואכלת ולא מוצץ דשתיה בכלל אכילה, והאחרונים הבינו מדבריהם דפליגי על רש"י ומפרשי דאסרה התורה לשתות מהענבים ונדרש דאכילה למעוטי שתיה, ועיי' רש"ש כאן מה שיש לעיין בזה.

ואפשר דגם התוס' מפרשי כרש"י אלא דמאחר דשתיה בכלל אכילה ע"כ לא מסתברא בלא ייתורא יתירא למעט מוצץ שהרי בכלל ואכלת הוא, אבל מאחר דאיכא ייתורא יתירא כדפירשו התוס' ממילא דרשי' למעוטי מוצץ וכפירוש רש"י ורבינו יהונתן, ודו"ק.

## דין הפירות קודם גמר מלאכה או קודם כניסה לבית

**בגמ' אמר רב ינאי אין הטבל מתחייב במעשר וכו'.** עיי' רש"י שפירש דאפילו מרחו בכרי בשדה והיינו דנגמרה למאלכתו - קאמר רב ינאי דיש עוד תנאי שיראה פני הבית, וקודם לכן הו"ל כמו קודם גמר מלאכה שמותר לאכול מהן אכילת עראי אבל אסור לאכול אכילת קבע, והא דאסור אכילת קבע הוי מדרבנן אבל מה"ת מותר לאכול אף אכילת קבע (כמש"כ רש"י בברכות לא. ד"ה במוץ, ובפסחים ט. בד"ה ואיבעית אימא, וכ"כ הרמב"ן כאן בד"ה ואין זה נכון), דמדאורייתא אין חילוק בין ארעי לקבע.

ואיתא בביצה דף ל"ה. דאף קודם שנכנס לבית יש דברים שקובעים מדרבנן ואף בשיעור אכילת ארעי חייבים, ואלו הן: שבת [מה שאוכל בשבת או מה שזימן לשבת דאסור אף אחר שבת], תרומה [אחר שהפריש תרומה מן הכרי], חצר, ומקח, ומסקי' שם בסוגיא כהני תנאי דדוקא אחר שנגמרה מלאכתו קובעים הני דברים מדרבנן, וביאר רש"י שם דהיינו דאף דעדיין לא נכנסו לבית ואיתא לדינא דרב ינאי דידן דלא נתחייבו במעשר מה"ת ולכן מותרין מדרבנן באכילת ארעי אף אחר שנגמרה מלאכתן, אבל הני דברים קובעים מדרבנן.

[ונראה לומר לפי"ז דאי ליתא לדר' ינאי והכל תליא בגמר מלאכה, י"ל דיהיה הדין דמקח ושאר הנ"ל קובעים אף קודם גמר מלאכה, דהרי אחר גמר מלאכה הכל חייבים, ולפי"ז מיושב דעת רש"י ממה שהקשו עליו התוס' להלן בד"ה מאי לאו בשדה, ויבואר שם בס"ד].

# דף פ"ח.

## בד' רש"י בהא דבעי ר' ינאי שיכנס דרך פתח, ובד' ר' יוחנן בזה

**רש"י בד"ה פני הבית. שיכנס דרך הפתח שהוא פני הבית ולא דרך גגות וקרפיפות.** מבואר בהמשך הסוגיא דדינא דבעי' שיכנס דרך הפתח ילפי' מקרא ד"בשעריך", ודינא דרב ינאי דתליא בה לבית ילפי' כאן מקרא דבערתי הקודש מן הבית, ויש לפרש דרש"י כאן לא קאי על עיקר דינא דרב ינאי, אלא דדייק לישנא דר' ינאי דנקט 'פני' הבית דאתא לאשמועינן בחדא מחתא דיש עוד תנאי שיכנס דרך פתח, [ומקור דין זה להלן בסוגיא מ"בשעריך"], מלבד עיקר דינא שיגיע לבית, [ומקור דין זה כאן מקרא ד"מן הבית"].

ודע דאף בד' ר' יוחנן דיליף מקרא ד"בשעריך" דתליא בכניסה לחצר, כ' הרשב"א דאית ליה נמי דבעי' שיכנס דרך שער חצר, ותרתי יליף מינה.

## קו' רב חנינא חוזאה – וביאור החילוק בין לוקח לבעה"ב להס"ד

**בגמ' מתיב רב חנינא חוזאה כנפשך וכו' הא לוקח חייב מאי לאו בשדה.** פירש"י ומקח לא עדיף מגמר מלאכה, והבינו התוס' כונתו דבאמת לא היה כאן גמר מלאכה אלא דמקח יכול לקבוע כמו גמר מלאכה, וכבמבואר ברש"י בד"ה הקודם דמקח מחשיב ליה גמר מלאכה, וזהו דמקשי' אדר' ינאי ור' יוחנן דאמרי דאף אחר גמר מלאכה עדיין לא נתחייב עד שיראה פני החצר והבית, ואין שום מעליותא במקח דלא ליבעי תנאי זה,

וביארו הראשונים דאף דקיי"ל בביצה ל"ה. דמקח קובע אף שלא נכנס לחצר ובית, היינו מדרבנן, אבל הכא קיימי' בדרשא דקראי לפטור פועל ממעשר, והיינו דאי לאו קרא היה סברא לחייבו, וע"כ מצד דהו"ל מקח, ויהיה מוכח מכאן דמקח קובע מדאורייתא, (ולמסקנא להלן הדרי' בן מהך דרשא, וקיימי' כהסוגיא בביצה דמקח קובע רק מדרבנן), ומדאורייתא אין סברא לחלק דמקח לא ניבעי ראיית פני הבית.

והתוס' בד"ה מאי לאו נתקשו במה שהעמיד רש"י דמיירי קודם גמר מלאכה, והנה מה שרש"י הוצרך לזה מבואר ברש"י לעיל פ"ז: בד"ה מה נפשך, דיסוד הדרשא בנויה דפועל פטור כמו בעה"ב, וע"כ מה דבעה"ב פטור משום דמיירי קודם גמר מלאכה, [ובפרט לפי מה דהגמ' בעי לסתור מכח הך דרשא דינא דרב ינאי וריו"ח, הרי תו ליכא פטורא בבעה"ב אלא מצד קודם גמ"מ].

אבל **התוס'** הוכיחו דמיירי כאן דוקא אחר גמר מלאכה, וע"כ ביארו הקושיא דאה"נ מה דבעה"ב פטור כיון דנגמרה מלאכתו ע"כ היינו מצד דינא דר' ינאי וריו"ח דבעי' ראיית פני החצר והבית, אבל מדלא חילקו משמע דגם בלוקח בעו ראיית פני הבית, וע"ז מקשי' דמקרא מוכח דבמקח מתחייב אף בלא ראיית פני הבית והחצר.

**וברבינו פרץ** מבאר הס"ד באופ"א (דבאמת לא היה ס"ד לחלק מה"ת בין מקח לבעה"ב בענין ראיית פני הבית) דדוקא כלפי הלוקח חשבי' ליה גמר מלאכה במה שלוקח שתים או יותר, אבל כלפי בעה"ב תליא בליקוט כל הפירות וביאר דכבר ידענו מתחילת הסוגיא דבעה"ב עיניו בתאנתו כשכל האילן בשדה, ורק בשינויא דמוקמי' שחלק האילן בתוך החצר היה ס"ד דגם כלפי בעה"ב חשיבי הנך פירות לחוד וחל בהו גמר מלאכה.

## ביאור אוקימתא דרב פפא דהתאנה נוטה לחצר או לבית

**בגמ' אמר רב פפא הכא בתאנה העומדת בגינה ונופה נוטה לחצר ולמ"ד לבית לבית.** ברש"י ועוד ראשונים למדו דהכונה דהנוף נוטה לתוך החצר או לתוך הבית ונמצא שכבר מיד בתלישתו הם בתוך החצר והבית, ואף דלא נכנסו דרך השער (דלא קאמר רב פפא דנופה נוטה דרך השער, ומשמע דאף בנוטה דרך חלון או גג, ועוד ביארו הראשונים דאף אם היה נופה נוטה דרך שער ל"ח בהכי נכנסו דרך שער, דהא במכניסה במוץ שלה לא נתחייב, וכ"ש במכניסה במחובר), ביארו הראשונים (רמב"ן רשב"א ר"ן) דכיון דגדלו בתוך החצר והבית ל"ב בהו כניסה דרך שער, דדוקא בגדלו בחוץ שמחוסרים כניסה יש גדרים בכניסה, אבל דינא דר' ינאי ור' יוחנן איכא, דאין לך ראיית פני הבית גדול מזה.

והוי מצי לאוקמי כולה בתוך החצר והבית אלא משום דלמ"ד לבית ע"כ הוצרך לומר דעומדת בחוץ ונוטה לבית שהרי אין דרך תאנה להיות גדלה בבית, ע"כ נקט גם למ"ד לחצר דעומדת בחוץ, כ"כ התוס' והראשונים, (אמנם בד' רש"י נראה דע"כ נקט הכי משום דמסקנת התירוץ להלן לבאר החילוק בין בעה"ב ללוקח תליא דוקא בזה שעיקר האילן בחוץ, ויבואר שם).

אבל **הריטב"א** ביאר אוקימתא דרב פפא דנופה נוטה לחצר או לבית, "פי' שהנוף סמוך לפתח הבית או לחצר וכאשר מלקטו מבפנים ומכניסו איכא ראיית פני הבית או פני החצר", וכן מבאר המהרש"א בדברי התוד"ה עד, שכך הבינו בקושייתם שם.

אלא שכתבו **התוס' בד"ה עד שיראה** [שדנו להוכיח דס"ל לר' ינאי דתרווייהו בעי כניסה דרך שער חצר ואח"כ לבית] דאיך מתקיים באוקימתא דרב פפא לר' ינאי כניסה דרך שער החצר דבשלמא דרך שער הבית איכא כיון דעומד בתוך הבית סמוך להפתח ומושיט ידיו ותולש ומכניס דרך פתח, אבל איך יכול לעמוד בבית ולהכניס דרך שער החצר הרחוק ממנו, ותירצו דלר' ינאי מיירי דגדל בחצר ובכה"ג ל"ב ראיית פני החצר. [וכתבו התוס' דה"ה בנוטה לחצר, וביאר המהרש"א דכיון דמסקי התוס' דבעומדת בחצר אי"צ כניסה דרך שער, ממילא כבר יש לפרש נוטה לתוך החצר ממש].

## איך בעו לחייב בעה"ב והרי בעי' גמר מלאכה

**בגמ' אי הכי בעה"ב נמי נחייב בעל הבית עיניו בתאנתו ולוקח עיניו במקחו.** שיטת רש"י בביאור השקו"ט מבואר בראשונים ובמהרש"א (דלא כהבנת התוס' בפירש"י) דבתר דמוקי לה בתאנה דאין בה גמר מלאכה אלא תלישתה (משא"כ להס"ד דמיירי בתבואה דחסר לה גמר מלאכה וא"כ פשוט דבעה"ב פטור) ע"כ מקשי' דאי הכי בעה"ב נמי מיד בתלישה הו"ל גמר מלאכה (והראשונים הביאו מהמשניות דדוקא כשתולש שתים אבל בתולש אחת אפי' בלוקח ל"ח גמר מלאכה, ובהכי ל"ב קרא לפטור פועל), דבשלמא אם היה האילן עומד בחוץ כיון שהדרך שמכניסים לחצר ולבית ע"כ ל"ח גמר מלאכה מיד בתלישה אלא בגמר מלאכת ההכנסה, וזהו סברת התירוץ דמשני בעה"ב עיניו בתאנתו דהיינו בתר עיקר האילן ואין הנוף חשוב בעיניו, וע"כ תליא הגמר מלאכה בלקיטת כל הפירות והכנסתן כמו שפירש"י שם.

[אבל **התוס' בד"ה בעל הבית** הבינו בכוונת רש"י דסברת עיניו בתאנתו הוא כלפי דינא דראיית פני הבית, דהמקצת שנכנס גריר בתר העיקר וכאילו עדיין לא ראה פני הבית, משא"כ אצל הלוקח דעיניו במקחו ונתקיים במקחו ראיית פני הבית, (וצ"ב איך הבינו מש"כ רש"י דחשיב גמר מלאכה)].

## שיטות ראשונים בגדר פטור לקוח

**תוד"ה תבואת זרעך.** התוס' כאן הביאו פלוגתת ר"ת וריב"ם בדין פטור לוקח מן התורה, ויש בזה ג' שיטות עיקריות בראשונים, ונבארם בקצרה:

**דעת הרמב"ם** (מעשר פ"ב הל' א-ב): דתליא לפי מה דנקבעו בשעת גמר מאלכה, דאם היה דעתו של הבעלים בגמר המלאכה לעצמו לאכילה, הרי זה נתחייבו במעשר מה"ת, ואחר שנתחייבו אפי' אם אח"כ ימכרם לא יהיה בזה פטור לקוח, וכן אם היה הגמר מלאכה על דעת למכרם הרי לא נתחייבו במעשר מה"ת, ואם בא לאכלן פטור מה"ת (מנ"ח מצוה שצ"ה, אמנם עיי' חי' רבינו חיים הלוי וגליונות חזו"א שם), וכיון דהכל תליא בגמר מלאכה ע"כ הקובע הוא הבעלים בשעת גמר מלאכה, ואם מכרן קודם גמר מאלכה, הרי הלוקח הוא הבעלים הקובע בשעת גמר מלאכה ואם גמר ע"ד לאכלן הרי נתחייבו מה"ת, ולית ביה פטור לקוח. (והסכימו עם שיטה זו הרמב"ן וריטב"א בסוגיין, והובא ברשב"א ור"ן). ודרשא דקראי לפי"ז מתפרש לגבי הגמר מלאכה גופא דהפירות מתחייבים אם הם מיועדים ל"ואכלת".

**דעת ר"ת**: דתליא בפועל אם הוא לוקח או בעלים, דאם הוא תבואת זרעך חייב, וחידש ר"ת דמי שגמר מלאכתן חשיב שזה תבואת זרעך דידיה, וע"כ כל מי שקנה אחר גמר מלאכה הרי אצלו הו"ל לקוח ופטור, אבל מי שקנה קודם גמר מלאכה ואצלו נגמרו מלאכתן הר"ז תבואת זרעך וחייב.

**דעת הריב"ם**: דמה שפטרה תורה לוקח זהו דוקא קודם גמר מלאכה, דכיון דאי"ז תבואת זרעך אין הפירות מתחייבים אצלו, אבל אחר שנגמר מלאכתן אצל הבעלים דהוי תבואת זרעך, הרי נתחייבו כבר, ותו אינם נפטרים.

אמנם לגבי לוקח מן הנכרי קודם מירוח [דמבואר בבכורות דמתחייב הלוקח, וזהו מקורו של ר"ת] כתבו התוס' דמודה הריב"ם דחשיב תבואת זרעך דהלוקח, דכיון דאין קנין לנכרי להפקיע מיד מעשר והנכרי אינו בתורת הפרשה דתבואת זרעך, וע"כ חל תבואת זרעך אצל הלוקח.

## לשיטת הרמב"ם ור"ת מ"ש מהפקר

הריב"ם הק' על ר"ת דמ"ש גבי הפקר דאם זכה מהם אף קודם מירוח נפטר, ואמאי בלוקח מתחייב בלוקח קודם מירוח, וכן הר"ש בפאה פ"א ו והראב"ד בהשגות שם פליגי על ר"ת מכח קושיא זו (והריב"ם הק' ג"כ מהקדש, וצ"ע בזה לפמש"כ התוס' לעיל כ"א:).

והגר"ח ביאר סברת הרמב"ם ור"ת דהפטור הפקר חלוק מהפטור לקוח, דהפקר הוי פטור בחפצא של הפירות, משא"כ לקוח הוי פטור בהגברא, דהלוקח לא מצי להתחייב, ומה"ט מבואר מש"כ התוס' כאן בד' ר"ת דאם קנה אחר מירוח דפטור אצל הלוקח, ואח"כ חזר המוכר וקנאו מהלוקח, הדר לחיובא, וה"נ היכא דקנה הלוקח קודם מירוח לא חל איזה פטור בהפירות, וכיון דאצלו קרינן תבואת זרעך דתליא בבעל המירוח שפיר נתחייב.

## הא דמקשי' דלוקח פטור מה"ת והרי "פועל" הוי קודם גמ"מ

לשיטת הרמב"ם ור"ת יש להבין הרי אצל הפועל התולש פירות לאכלם הרי נגמר מלאכתן אצלו ואם היה לוקח כה"ג היה חייב מה"ת, דלא נאמר ע"ז פטור לקוח, ומאי מקשי' דלוקח מדאורייתא מי מחייב.

וביארו התוספות והרמב"ן שהמקח אינו מתחיל אלא עד שעה שאוכל, ואז כבר נגמרה מלאכתו, ויעוי' בחידושי ר' מאיר שמחה לעיל דף עו. שביאר בדבריהם בב' אופנים א. משום דאינו מבורר עד שעה שאוכל איזה פירות יאכל ואיזו קנוים לו, ב. עפ"י מה דמסקינן לקמן (צ"ג.) דמשל שמים אוכל ועי' תוספות (צ"ב א) ד"ה א"א משלו שכתבו דאי משל שמים הוא אוכל לא זיכה לו הכתוב אלא מה שהוא לועס ואוכל, ולכך אין המקח מתחיל עד שעה שאוכל, ולהריב"ם צ"ל דהגמרא מקשה אליבא מ"ד דמשלו הוא אוכל וא"כ הוה כשכרו ויכול למיתבינהו לאשתו ולבניו והמקח מיחשב משעה שאין בעה"ב יכול לחזור בו היינו משעה שהתחיל במלאכה, עכ"ד האו"ש.

# דף פ"ח:

## באיסור חסימה בפועל ואם המיעוט לפוטרו ממלקות

**בגמ' כנפשך למאי אתא וכו' אף פועל אם חסמת פטור.** כתב הטור (סי' שלז) שאם הוא חסמו שלא מדעתו שהוא פטור ממלקות אבל איסורא איכא, וכתבו הב"י והב"ח שמקורו הוא מזה שהגמ' אומרת שהוא "פטור" ולא שהוא מותר, והק' הב"ח דמנ"ל שהוא אסור הרי מהקישא דכנפשך צריך להיות מותר כמו בעה"ב, וביאר הב"ח ד"כיון דאיכא קל וחומר ומה שור שאי אתה מצווה להחיותו אתה מצווה על חסימתו אדם שאתה מצווה להחיותו אינו דין שאתה מצווה על חסימתו ולא מיפרך קל וחומר אלא מקרא דכנפשך הילכך מסתייה דלא נפקא לן מכנפשך אלא דמילקי לא לקי אבל איסורא ודאי איכא מקל וחומר". אמנם האחרונים (עיי' מל"מ הל' מאכ"א פ"ב ה"א, ושו"ת חוות יאיר סוף סי' קצג) נתקשו בזה דע"כ לא צריך קרא לפוטרו ממלקות דהא בלא"ה לא מצינו לחייבו מלקות מכח ק"ו דהא אין מזהירין מן הדין, וע"כ דק"ו אתא רק לאיסורא, וא"כ מוכח דמיעוטא דכנפשך אתא לאפוקי מאיסורא ולהתיר.

ויעויי' מל"מ שם שטען דע"כ ק"ו לאו לאיסורא, דאי"צ ק"ו לאיסורא דהא מקרא דואכלת שמענו מצות עשה שיאכל, והמונעו הרי הוא מבטל עשה [וכבר הזכרנו בריש שמעתין דנחלקו בזה הראשונים, אם נאמר בזה מ"ע או התירא לפועל], וע"כ דמה דבעי למילף מק"ו הוא למלקות, והדק"ל הא אין מזהירין מן הדין, וביאר המל"מ עפ"י ד' המ"מ (שם בהל' מאכ"א) דהיכא דאיכא איסורא בלאו ק"ו איכא למילף מק"ו להלקותו.

ובעצם טענת האחרונים דאי"צ הק"ו לאיסורא, יש להעיר דהא רש"י כתב כאן ב' אופנים של חסימת פועל, א' שמונעו בחזקה, ב' ע"י קציצת דמים שלא יאכל, והנה מה שכתב הטור שאיסורא איכא היינו כשמונע ממנו בחזקה, אבל לקצוץ דמים שלא יאכל מותר לכתחילה, וע"ז קאמר רש"י דאי ילפי' מק"ו משור, היה איסור אפי' מדעתו, ושפיר איצטריך ק"ו לאיסורא בעלמא, וממילא הדק"ל דילמא קרא דכנפשך להתירא אתא בכה"ג, ועדיין היכא שמונעו בחזקה איכא בזה רק מצד ביטול מ"ע כמ"ש המל"מ.

וז"ל תלמיד הרשב"א (בשיטת הקדמונים דף פז. ) "כנפשך כן נפשו של פועל מה נפשך אם חסמת פטור אף פועל אם חסמת פטור, כלומר פטור ממלקות ומלאו, אבל מ"מ אסור לעשות כן משום גזל מאחר שנתן לו הכתוב רשות לאכול. ומ"מ אם התנה עם הפועל שלא יאכל רשאי, מה שאי אפשר לעשות כן בבהמה", עכ"ל, ומבואר דס"ל דליכא מ"ע באכילת פועל, אבל מ"מ איכא איסור גזל, מאחר שהתורה זיכתה לו.

[ולהשלמת הענין יש לציין, דכל אריכות האחרונים בזה מצד אין מזהירין מן הדין הא כלפי מה שהגמ' להלן בעי למילף איסור חסימה מק"ו משור, ודחי' לה מקרא דכנפשך, ורש"י כאן ביאר עפ"י הך גמ' דלהלן, אבל יש להוסיף דלדעת רבינא להלן דאיכא הקישא לפועל בקרא דלא תחסום כבר כתב בתועפות ראם (על היראים סי' קלא אות י') דלפי"ז שפיר איצטריך מיעוטא דכנפשך דאי לאו מיעוטא הוי ילפי' למלקות בחוסם פועל מהקישא דחוסם לנחסם].

## בחיוב זיתים וענבים בתרו"מ מה"ת

**בגמ' ואיבעית אימא כי קאמר רבי ינאי בזיתים וענבים דלאו בני גורן נינהו.** הנה מבואר דזיתים וענבים חייבים בתרו"מ מה"ת דעלייהו קאי דרשא דר' ינאי דבעי' ראיית פני הבית, ופרש"י דהיינו בזיתים וענבים העומדים לאכילה, וביאר הרמב"ן דהזקיקו רש"י לפרש כן, שאלו בעומדים למשקין הרי אף בהו ביקב תלא רחמנא דהוא גמר מלאכתן, וע"כ פירש דדוקא בעומדין לאכילה דאין בהם גמר מלאכה בחוץ ותליא בראיית פני הבית.

ונתקשה רש"י כיון דבקרא תירוש ויצהר כתיב דהיינו יין ושמן, מנ"ל דזיתים וענבים חייבים, וביאר רש"י שאף הן בכלל תבואה. ותמה ע"ז הרמב"ן מהא דמבואר בנדרים דף נ"ה. דאין תבואה אלא חמשת מיני דגן, ויעויי' בריטב"א שגריס ברש"י דאף הן בכלל תרומה, וביאר כונת רש"י [כד' הרמב"ן עצמו במהלך השני] וכ"כ הר"ן "דזיתים וענבים העומדין לאכילה בכלל תירוש ויצהר הן, שלפי שמהן למשקין הן עומדים קראן הכתוב תירוש ויצהר אבל ודאי אפי' עומדין לאכילה מעשר שלהן דאורייתא".

והרמב"ן במהלך הראשון ס"ל דבאמת זיתים וענבים גופם אינן חייבין מה"ת (וכ"כ הרמב"ן בפי' החומש), והכונה כאן ליין ושמן וביאר הרמב"ן דדוקא גבי חיטין ושעורין דאין דרך לעשות גורן אלא בשדה ובגורן תלה רחמנא, אבל גבי יין י"ל דביקב שבבית תלא רחמנא, ושפיר דרשי' בהו דבעי' שיראה פני הבית.

## במש"כ רש"י דהא דרב אושעיא דהמכניס במוץ פטור דלא כל"ב

**בגמ' ואיבעית אימא וכו' אבל חטין ושעורין גורן בהדיא כתיב ביה.** כתב רש"י דרב אושעיא דקאמר מערים אדם על תבואותו ומכניסה במוץ שלה דהיינו בחיטין ושעורין דאינם מתחייבים כיון שחסר בהו ראיית פני הבית [דבעי' דוקא שיראו פני הבית בתר גמ"מ], ע"כ לית ליה האי שינויא. והק' הרמב"ן דהא בברכות דף ל"א. איתא דדינא דרב אושעיא הוא הלכה פסוקה בלא מחלוקת, והרי לרש"י נחלקו בזה תרי לישנא דהכא.

וע"כ כתב הרמב"ן דמה דפטר רב אושעיא היינו בשלא מירחן בבית ולא העמיד ערימה של כל התבואה, אלא שזורה מעט מעט ואוכל, אבל אם מירחן בבית חייבין בחטים ושעורים שא"צ ראיית פה"ב והגורן קובע בהן.

**תוד"ה ומה שור כו' במסקנא דריש כו' והשתא אכתי לא אסיק אדעתיה,** אמנם ברש"י כתב דהק"ו כתב שהק"ו מזה שזה לא כתוב בהדיה שהוא אוכל בתלוש, ועל פירוש התוס' דידן הקשה המהרש"א דא"כ מה יעשו בההוא ק"ו דלקמן ומה אדם שאינו אוכל בתלוש כו' כיון שכבר אסיק תלמודא דאדם אוכל בתלוש עי"ש.

# דף פ"ט.

## ביאור קו' התוס' דנילף מקמה חולב ואיצטריך דיש לתלוש

**תוד"ה ס"ד אמינא וכו'. ותימה אכתי נרבה מקמה דבר שאין גידולו מן הארץ כגון חולב וכ"ת דיש דכתב רחמנא ל"ל איצטריך לרבות תלוש.** הק' הבית אהרן הרי אי למדנו דבר שאין גידולו מן הארץ כבר יש לנו ממילא לימוד לתלוש, ותו אי"צ דיש לתלוש. ותירץ דקושייתם היתה דנילף בע"ח שהם בעלי קומה אבל לית לן לחדש בהו אלא חולב שהוא פועל בגוף הבהמה, ולהכי נקטו בקושייתם כגון חולב, ואכתי לא למדנו לשאר תלוש.

## ביאור קו' התוס' דבלא דיש הוי מוקמי' שור במחובר דומיא דאדם

**בא"ד דאי לא כתיב אלא לא תחסום שור במלאכה הוה מוקמי' לה דוקא במחובר דומיא דפועל.** הנה לעיל איתא ג' ילפותות לאדם בתלוש, א' מדכתיב קמה ב' פעמים, ב' דרשת רב אמי מכי תבוא בכרם רעך דמי לא עסקי' דשכרו לכתף, ג' דרשת רבינא מהקישא דחוסם לנחסם, והנה בשלמא לרבינא שפיר כתבו התוס' דאי לא כתיב דיש בשור לא הוי ידעי' שור בתלוש ותו ליכא למילף חוסם מנחסם אלא נילף להיפך שור דומיא דפועל כמ"ש התוס' כאן, ולדרשא א' מקמה ב' פעמים, כבר כתבו התוס' כאן בתחילת הדיבור דאי דרשי' קמה לרבות בע"ח תו לית לן חד מדרשות דקמה, ואין לנו מקור בפועל להדיא בתלוש, אבל לרב אמי הא איכא ילפותא להדיא בפועל דאוכל בתלוש, וכתב מהר"ם דיש לבאר כונת התוס', דאי לאו דכתיב בשור להדיא דאוכל בתלוש, לא הוי מסתבר למדרש גבי אדם דין חדש שלא נשמע בתורה דאוכלים בתלוש.

## ביאור שעת גמר מלאכה דילפי' מדיש למעוטי מנכש בשומים

**בגמ' תניא אידך דיש מה דיש מיוחד דבר שבשעת גמר מלאכה פועל אוכל בו וכו' יצא המנכש בשומים ובבצלים.**

וב**רש"י בד"ה שבשעת גמר מלאכה**. ועכשיו הוא גומר מלאכתו. ברש"י נראה שמפרש דגמר מלאכה דילפי' מדיש היינו כדין גמר מלאכה למעשר, ומבאר רש"י דמלאכת הדישה היינו שעוסק לגמור מלאכתו, וכל שעה עד שנגמר הרי הוא עוסק לגמור המלאכה, משא"כ במנכש שאינו עוסק לגמור מלאכתו, וכתב המהרש"א דהתוס' בד"ה יצא, נראה דלא כרש"י אלא הם פירשו דבשעת גמר מלאכה דאתי' למעט מלאכת מחובר היינו גמר מאלכה שאי"צ לקרקע.

## פירות דתרו"מ וגמ"מ בהם מדרבנן איך מעכבים פועל מדאורייתא

**תוד"ה והבודל בתמרים. אע"פ דליכא מעשר אלא מדרבנן וכו' כיון דאי הוה בהו מעשר מדאורייתא הוה אזלי' בתר גמר מלאכתו למעשר.** במנחת חינוך (תקעו ג) היה קשה לו איך מעכבים פועל שיש לו דין אכילה מדאורייתא כשבא זמן גמר מלאכה מדרבנן, ויצא לבאר וז"ל "אלו היה חייב מה"ת הו"ל גמר מלאכה ואין הפועל אוכל וחז"ל קבלו כל דהוי גמר מלאכה למעשר והם קבעו הזמנים למעשר זה הוי גמר ואין הפועל אוכל" ונראה מדבריו שם דנתנו הכתוב לחכמים לקבוע השיעור, אמנם בקובץ הערות (סימן סו סעיף ה), כתב על דברי התוס' דידן דמבואר מזה דעונת המעשרות שנשנו בפ"ק דמעשרות בכל הפירות, הן מדאורייתא, אף דמעשר פירות אינו אלא מדרבנן, אבל אילו היה בהן מעשר מדאורייתא היה עונת מעשר שלהן כפי שנשנו במשנה, ונפק"מ מזה לענין אכילת פועל שהוא דין דאורייתא.

## פועל העוסק לגמור המלאכה אם אוכל מה שגומר

**רש"י ד"ה הלש. משנתן המים וגילגל נתחייב בחלה ועדיין צריכה ללוש ולשוף ולבעוט הרבה.** כתב התורת חיים דמבואר מדברי רש"י דפועל אוכל אף בדבר שנגמרה מלאכתו אם זהו פעולתו שנשלם עתה על ידו, דכיון דעסק בדבר שלא נגמרה מלאכתו יש לו בה זכות אכילה ולא איכפ"ל שעכשיו נגמרה מלאכתה, וזהו שכתב רש"י דיצא הלש שכבר נתחייב בפעולה ועסק הקודם לה דהיינו בשעת גלגול, אבל אם לא היה מתחייב בחלה אלא בשעת לישה שפיר היה אוכל.

אבל בדעת התוס' כתבו האבנ"ז (יו"ד תכד ד) והחזון יחזקאל (פ"ח ה"ג) דלא נראה כן שהרי כתבו בד"ה הלש דבעיסה שתחילתה סופגנין דמתחייבת רק בשעת אפיה אין הפועל אוכל בשעת אפיה, ולדעת רש"י בכה"ג כיון שלא נגמרה מלאכתה קודם האפיה יש לו לאכול.

ומצינו ברשב"א להלן ריש ע"ב שבתחילה כתב דאם בשעת אכילה כבר נגמרה מלאכתה אין לו זכות אכילה, ואח"כ מסיק דדוקא אם נגמרה מלאכתה קודם האכילה אינו אוכל, אבל בדבר שע"י האכילה גופא הוקבע למעשר (כגון שאוכל בקביעות פת, עי"ש) מצי לאכול. ונמצא דהרשב"א ס"ל ביסוד הדבר כשיטת התוס', אלא שהוסיף היתר בשעת אכילה ממש, אבל לשיטת רש"י יש לו היתר אף שכבר הוקבע קודם אכילה, אם עצם מלאכתו היתה להשלים המלאכה.

## שיטות הראשונים בדין אכילת פועל בדבר העומד לחלה

**בגמ' אלא אמר רבינא כרוך ותני וכו' אף כל שלא נגמרה מלאכתו למעשר ולחלה פועל אוכל בו.** שיטת רש"י מבוארת בדבריו דבמין השייך בו חלה אוכל בו פועל אף אחר גמר מלאכתו למעשר עד שיגמר מלאכתו לחלה, וכ"כ הרמב"ם (שכירות פי"ב ה').

ונתקשו הראשונים בזה מהא דאיתא להלן סוף ע"ב דפרות המרכסות בתבואה שהיא מלאכה שעושים אחר הדישה (עפרש"י ריש דף צ. ד"ה המרכסות) אינו עובר משום בל תחסום, והיינו משום דכבר נגמרה מלאכתו למעשר בשעת הדישה, והרי בתבואה איכא חיוב חלה ולמדנו כאן שעדיין אוכלין בו עד גמר מלאכה לחלה, ונאמרו בראשונים כמה דרכים בזה.

**התוס' להלן בסוע"ב** העמידו דפרות המרכסות מיירי בתבואה העומדת לקליות ואין עומדין לעשות ממנה לחם, וע"כ תו תליא רק במעשר.

**הרמב"ן** כתב לבאר הסוגיא שם משום חסרון דישו הראוי לו, כיון דאית ביה איסור מעשר, ויבואר שם בס"ד.

והביא **הרמב"ן שיש מפרשים** בשיטת רש"י דבכל דבר "משנגמרה מלאכתן למעשר אינו אוכל לפי שכבר נגמרה מלאכתו למאוחר שבו, אבל מאחר שנעשו חטין קמח והן ראוין לחלה פועל אוכל בהם עד שיגיעו לחיוב חלה, ואף על פי שכבר הגיעו לעונת המעשרות כשהם חטין, שפנים חדשות באו לכאן". [והרמב"ן סיים דבריו "וזה אינו נכון", אמנם בריטב"א כתב על תירוץ זה שכן פירש הרמב"ן, וכתב באבהא"ז שכנראה לא היה להריטב"א תיבות הנ"ל בגירסת הרמב"ן].

**שיטת הראב"ד:** ז"ל בהשגות שם "שלא הוזכרה חלה אלא בכרוך ותני אבל משעת מעשר פקעה אכילתם", עכ"ל. וביאר המ"מ דהראב"ד למד בכוונת הגמ' דבאמת אין שום משמעות דין לגמר מלאכה בחלה, ולא הוזכר בברייתא חלה אלא אגב מעשר. וע"ע להלן.

**רבינו יהונתן** בשימ"ק נתקשה אמאי נקט התנא חלה הרי אין כל נ"מ מזה, שהרי לעולם כבר חל גמ"מ למעשר קודם לכן ותו אין הפועל אוכל, ותירץ וז"ל "ויש לומר שהפקירו תחלה קודם דאידגן ואידגן ואחר כך זכה בו וטחנו ושכר פועלים ללוש אותו וקמשמע לן דפועל אינו אוכל בו כיון דנגמרה מלאכתו לחלה". והיינו דהיכא דכבר נתחייב במעשר שוב אין פועל אוכל, ובכה"ג אין שום נ"מ מדין חלה, אבל היכא שלא חל חיוב מעשר שבשעת גמ"מ היה הפקר.

והנה בשימ"ק סיים על דברי ה"ר יהונתן וז"ל "ונראה שהולך בשטת הראב"ד. אבל רש"י והרמב"ם חולקין כמו שכתב שם בעל מגיד משנה בפרק י"ב מהלכות שכירות. עיין שם", עכ"ל השימ"ק, והנה מבאר דעת הראב"ד דס"ל כה"ר יהונתן ולפי"ז אינו כמ"ש המ"מ בד' הראב"ד שלא נ"מ מידי במה דקתני חלה בברייתא, (ואפשר שמה שמסיים השימ"ק בשם המ"מ קאי רק על עיקר פלוגתת רש"י והרמב"ם עם הראב"ד).

אכן בעיקר דברי ה"ר יהונתן כבר תמה החת"ס, דהא עיקר תירוץ הגמ' הוא על הקושיא דמידי מעשר קא גרים, גמר מלאכה קא גרים, והיינו דאף דליכא איסור מעשר בפועל, מ"מ כיון דעכ"פ הוי גמר מלאכה למעשר, הא כבר אין פועל אוכל בו, וא"כ מה תירץ דמשכחת בהפקירו ואידגן וזכה בו, דנהי דפטור ממעשר משום דהוי הפקר, הא עכ"פ היה גמר מלאכה דמעשר, ואמאי פועל אוכל בו, [ועי' ברשב"א דהוסיף עוד נ"מ שיש פטור ממעשר כגון בהכניסה לבית במוץ, או כשכבר עשר בעה"ב קודם, ומסיק דע"כ לאו בדין מעשר תליא אלא בגמר מלאכה וכנ"ל, (וצ"ע דברי הרשב"א שכתב כן במהלך השקו"ט בתחילת הקושיא)].

ויעוי' באבן האזל שביאר בדעת הראב"ד דהנ"מ בדין חלה היינו היכא שלא עשה מירוח כלל אלא עשה עיסה עם המוץ, דבזה באמת לא היה גמר מלאכה כלל למעשר, ולפי"ז לא קשה כ"כ הערת החת"ס ושפיר משכחת דאוכל עד גמר מלאכה לחלה.

## אחר גמ"מ למעשר דהוי "טבל" – הא איסורא לא זכי ליה רחמנא

ולולי דמיסתפינא היה נראה לבאר בכונת ה"ר יהונתן באופ"א לגמרי, דהנה יעויי' להלן צ"ב: דאמרי' גבי נתפרסו עגוליו ונתפתחו חביותיו והיינו אחר שכבר נגמרה מלאכתן למעשר, דאם לא הודיען ששכרן לדבר שאין אוכלין בו, יש להם זכות אכילה מכח דין מקח טעות, ומקשי' שם בגמ' (למ"ד משל שמים הוא אוכל) אמאי מעשר ומאכילן איסורא לא זכי להו רחמנא, והרא"ש בשימ"ק כתב דהך לישנא דנקט איסורא לא זכי להו לאו דוקא הוא דהא אין להם זכות אכילה כלל מצד דהוי אחר גמ"מ, אלא נקטיה אגב לישנא דנקט הכי קודם לכן גבי נטע רבעי, אמנם הרמב"ם (פי"ב שכירות ה"ה) העתיק הך דינא כצורתה דאין אוכלין משום דהוי טבל, והמל"מ נתקשה בזה דאין טבל מעכב אכילה, אבל המנ"ח סוף מצוה תקעו פליג על תמיהתו וס"ל דזהו יסוד באכילת פועל דאיסורא לא זכי להו רחמנא אפי' היכא דאוכלין מן הדין, [ועיי' מש"כ בזה החזון יחזקאל (פ"ח ה"ג חידושים ד"ה כל שהוא) בדעת הרמב"ם דלמסקנת הסוגיא כאן לא תליא בגמ"מ אלא באיסורא], ועכ"פ עולה לנו לפי"ז דיש ב' דינים שיש לדון אחר גמ"מ למעשר א. אם יש להם זכות אכילה, ב. אפי' יהיה להם זכות [כגון בסוגיין דנתחדש דבתבואה תליא בגמ"מ לחלה] אם הוי איסורא זה עצמו מפקיע זכות אכילה, ולפי"ז יש לבאר דדעת רבינו יהונתן כשיטת רש"י לגמרי, רק דהוק' לו מצד תיפו"ל דאיסורא לא זכי להו רחמנא.

והנה לשיטת רש"י ודעימיה דנקטו בסוגיין דבאמת נגמ"מ למעשר, ואפ"ה אוכלין עד גמ"מ לחלה, באמת יש לדון לגבי חיוב מעשר, ויעויי' במנ"ח סוף מצוה תקע"ו שדן גבי פירות טבל אם אוכלין (ולא הזכיר שם מסוגיין), וכתב דהוי "שלו" וא"כ בכלל רעך הוא ולא דמי לשל הקדש, ודן שם מי ואיך יעשר, ובאמת היה שייך לומר דאין נ"מ כ"כ בהך שאלה דהרי לפי סדר ההפרשה צריך לעשר קודם שחל חיוב חלה, וא"כ מסתמא כבר הפירות מעושרין כשבא להתעסק במלאכת טחינה וכדו'.

## מהיכ"ת לן דפועל אוכל אחר גמ"מ למעשר עד חיוב חלה

הק' בשימ"ק לשיטת רש"י והרמב"ם מנ"ל לחדש דתליא עד זמן חיוב חלה הרי בקרא לא כתיב אלא דיש, ונימא דתליא רק בגמ"מ למעשר, עי"ש, ולכאו יש לבאר דבריו כמ"ש באייל ת השחר כאן דיסוד הדבר דקבעה תורה עד זמן גמר מלאכה היינו שזהו עיקר המלאכה החשובה לאכשורי אוכל, והוא דכל דבר כפי הדומה לתבואה וענבים, שבתבואה זה מירוח ה"נ בכל דבר כגון בקישואים ודלועים עד שינטל פיקוס שבהם שזה אותה המידת חשיבות גמר מלאכה כמו המירוח בתבואה, וכמבואר בהמשך הסוגיא, וא"כ יש לומר נמי דבדבר שעיקרו עומד לחלה אז כמו דלא אמרינן דבמלאכות אחרות כבר לא יאכל פועל כיון דעיקר המלאכה שבזה נגמר בהמירוח, ה"נ אמרינן דבדבר שעומד לחלה עיקר המלאכות שבו עד גמ"מ לחיוב חלה.

# דף פ"ט:

## למ"ד משל שמים ואין לו קודם אכילה איך מצי להבהב

**בגמ' כי קמיבעיא לן היכא דאיכא אשתו ובניו.** יש לעיין למ"ד להלן בסוף שמעתין (צ"ב-צ"ג) דפועל משל שמים הוא אוכל דביארו הראשונים דאין לו זכיה בפירות אלא מה שלועס ואוכל כמ"ש התוס' להלן צ"ב. בד"ה אי אמרת, א"כ איך יכולין אשתו ובניו לקחת פירות להבהבן הר"ז שייך לבעה"ב, (ומה שאשתו ובניו נוטלין עבורו זה אינו מבואר כאן, די"ל כונת הגמ' דהפועל תולש לעצמו ונותן לאשתו ובניו להבהב, אמנם להלן צ"א: מבואר דשרי, ועמש"כ בזה בדף צ"ב. על הגמ' ובלבד שלא יטול בידו ויאכילם) ובאמת כבר בעצם האיבעיא יש להעיר כן כלפי הפועל עצמו (ובלאו טעמא דביטול מלאכה), תיפו"ל שאין שייך לו עדיין ואיך עושה בהן הבהוב, וכנראה הביאור הוא דאם שרי להפועל להבהב כדי למתק אכילתו הרי כל צורך תיקון אכילה הוא בכלל האכילה ממש והר"ז כשעת לעיסה, וממילא גם אשתו ובניו יכולין להבהב עבורו.

## ביאור המסקנא בדין ספיתה במלח – וביאור הברייתות לפי"ז

**בגמ' אמר אביי לא קשיא כאן בארץ כאן בחוצה לארץ וכו' אלא אמר רבא בין בארץ בין בחוצה לארץ חדא לא קבעה ספיתא תרתי קבעה וכו'.** נחלקו הראשונים בביאור המסקנא מאיזה דין אין הפועל אוכל.

**שיטת רש"י והרמב"ן** דקיימי' גם למסקנא בשינוייא דאביי ורבא דספיתא במלח דמיא לענבים ודבר אחר דאין לפועל זכות בזה, ונידון הברייתות אי שרי לספות במלח הוא מצד חיוב מעשר אימתי חל קביעות ע"י ספיתה במלח, וביאור הברייתות אליבא דאביי - דברייתא קמייתא דאסרה ספיתא משום מעשר, היינו בארץ [ואליבא דרבא מיירי בשתים], וביארו התוס' (בסוד"ה פועל) והרמב"ן דצריך לאוקמי סיפא דברייתא קמייתא דלא יספות במלח דהוא המשך להא דבפיתם לא יאכלו אא"כ נטלו רשות, וקאמרה הברייתא דלספיתא במלח אף אם יתן רשות ויהיה לפועל זכות לספות, מ"מ לא יאכל משום מעשר, וכן פירש"י כלפי ברייתא בתרייתא שהתירה לספות במלח דקאי אסיפא דקצץ, וע"כ יש לו זכות אף דהוי כענבים וד"א, אלא דהתירה הברייתא אף משום מעשר, ואביי שני לה בחוצה לארץ ואף בשתיים לא קבעה ספיתה [ורבא שני כשאוכל אחת].

**שיטת ר"ת** עיי' בתוד"ה פועל (פ"ט.) שר"ת הוכיח מהא דשינוייא אביי ורבא שדנו רק מצד מעשר דאין כאן חסרון בזכות הפועל, והיינו בפירות הראויין לאכילה דשיטת ר"ת דשרי בהן אכילה אפי' ע"י דבר אחר [וכ"ש ספיתה במלח וכ"ש הבהוב באור] דכל מה שהגבילה תורה אכילתו הוא רק היכא שאין ראויין לאכול אלא ע"י הדחק, ובזה איבעיא לן אי שרי הבהוב למתקן, [אבל פשיטא לן דספיתה במלח אסור בהן דדמי לעבנים וד"א],

ונמצא דלר"ת אי"צ להעמיד סיפא דב' הברייתות דוקא היכא דקצץ או בנטלו רשות, אלא אף כשאוכלין מדינא ושרי להו לספות במלח, מ"מ יש על הפועל חיוב מעשר מצד שקבע עצמו ע"י ספיתה במלח.

**שיטת בעל המאור:** דדעת אביי ורבא דכל דינא דספיתה במלח שייכא רק מצד הלכות מעשר, (וממילא ביאור הברייתות כנ"ל לר"ת), אבל בדין אכילת פועל ס"ל דשרי ליה לספות במלח, ולית להו הא דסתמא דגמ' לעיל דספיתה במלח כענבים וד"א, אלא ס"ל דחשיב אכילת הענבים לחוד, ויש להם רשות לאכלם כרצונם, וממילא כ"ש דס"ל בעיקר האיבעיא דשרי להבהב הענבים, וממילא כתב הבעה"מ דנמצא מסקנת הסוגיא דנפשטה האיבעיא.

אבל הרי"ף והרמב"ם פסקו דאסור להבהב ולמדו כשאר ראשונים דלא נפשטה האיבעיא וע"כ אזלי' לחומרא.

## שי' הראשונים בפירושא דמרכסות, ויישוב הא דקודם גמ"מ לחלה

**בגמ' תנו רבנן פרות המרכסות בתבואה וכו' אינו עובר משום בל תחסום.** **רש"י** מפרש לה בשעורין שדשין אותה פעם שניה להסיר קליפתן [שבפעם הראשונה הדישה היא להפריד הגרעינין מן המוץ, ועכשיו בא להשיר קליפת הגרעין עצמו], והא דאינו עובר בלא תחסום פירש"י (צ. בד"ה המרכסות) משום שכבר נגמרה מלאכתן למעשר משעת דישה.

וכבר הובא לעיל בע"א קושיית הראשונים מהא דשנינו לעיל דבדבר העומד לחלה אוכלת עד שנגמרה מלאכתו לחלה. וכמה דרכים מצינו בזה בראשונים בביאור שמעתין.

א. **התוס'** כאן כתבו משו"ה לפרש דמיירי דאין עומדים השעורין לעשות לחם, אלא לעשות קליות או שתית מיירי, ונמצא שאין עומדין לחלה, וממילא תליא רק בגמ"מ למעשר.

ב. **הרמב"ן** לעיל שם כתב לבאר דכיון שנגמר מלאכתו למעשר הרי הוא טבל גמור ואסור להאכיל לבהמה וא"ת יעשר רחמנא אמר בדישו הראוי לו ולא האסור, [וסיים הרמב"ן דלפי' זה ב' הדינים בברייתא דהיינו מרכסות ודשות בתרו"מ חד טעמא הוי בהו, וא"ש טפי], וצ"ב טובא דהרי כלפי הפועל אמרי' דאוכל כ"ז שלא נגמרה מלאכתו לחלה, ומדיש דכתיב גבי בהמה ילפי' לה לעיל ואף דהוי טבל למעשר, וצ"ע.

ג. הראשונים הביאו פירוש הערוך דמרכסות אי"ז קרוי מלאכת דישה ודדוקא החוסם בשעת דישה לוקה, אבל בשאר מלאכות אף דילפי' במה מצינו דבהמה אוכלת בהם, מ"מ אינו לוקה בהם משום דאין עונשין מן הדין, (ועיי' אתוון דאורייתא סי' כה ועוד אחרונים שהאריכו בשיטות הראשונים אם רק בק"ו אין עונשין מן הדין או גם במה מצינו).

ד. עוד הביא הרמב"ן לפרש בשם הר"י אלברגלוני ז"ל דפי' "מרכסות" מוציאות רעי, מחמת שאוכלות מן התבואה הרבה הן ומפסידות את התבואה, ומותר בכה"ג לחסמן.

[וע"ע שיטות בזה שהובא לעיל, לגבי דין אכילה קודם שנגמר מלאכתו לחלה, ליישב סתירות הברייתות].

ה. **הרמב"ם** יצא בביאור חדש בפירושא דמרכסות בתבואה, וז"ל (בהלכות שכירות פי"ג ה"ד) פרות המהלכות על התבואה לפי שירט להן הדרך אינו עובר עליהן משום בל תחסום" וביאר הראב"ד וז"ל דומה שהוא מפרש פרות המרכסות בתבואה כלומר עוברות על התבואה דרך הליכתן למקום אחר כדי לקצר הליכתן", וכתב המשנה למלך "נראה בעיני דהכי פירושה דפרה זו היתה מהלכת לדוש בתבואה שבמקום אחד וכדי לקצר הליכתה העבירה ע"ג תבואה שבמקום אחר שלא היתה כוונת בע"ה לדוש באותו מקום אף על פי שדרך הלוכה היתה דשה בתבואה זו אינו עובר משום לא תחסום אחר שלא היתה כוונת בע"ה לדוש שם".

# דף צ.

## בפטורא דלא תחסום בדישת תרו"מ

**בגמ' והדשות בתרומה ומעשר אינו עובר משום בל תחסום.**

בטעמא דמילתא מצינו ג' דרכים בראשונים –

א. רש"י (בתחילת הסוגיא, וע"ע להלן) ביאר משום דלאו היינו דיש דאישתעי ביה קרא, דהא תרומה ומעשר בשבלים לא שכיחי וסתם המקרא אינו מדבר אלא בדיש שהוא טבל,

[והקשו עליו בתוספות דאם כן מאי איריא דשות בתרומה ומעשר הוא הדין הדשות בחולין שהן מעושרין בשבולים דלאו היינו דיש דמשתעי ביה קרא].

ב. תוס' (בד"ה והדשות) ביארו משום דכתיב בדישו דמשמע המיוחד לו מה שאין כן בזה שאינו מיוחד לו וכגון שלא בא עדיין ליד כהן. (וכתב הריטב"א דזהו מה שפירש רש"י לקמן הא כרבי מאיר דאמר מעשר ממון גבוה הוא ולא קרינא ביה בדישו).

[והריטב"א נתקשה בזה "ואין מחוור דהא ודאי כי כתיב בדישו אשור קאי שלא ידוש בחסימה"].

ג. הריטב"א כתב וז"ל "והנכון דטעמא דהכא משום דתרומה אסור להאכילה לבהמה מן התורה (במאכל אדם) וכיון דאסור להאכילה חוסם, דהיתרא זכי לה רחמנא ולא איסורא, ואפילו תימא דמתניתא מיירי בשדשות בכרשינין וכיוצא בו שהוא מאכל בהמה מכל מקום לפרה של ישראל אסור להאכילה וכדתניא כהן ששכר פרה מישראל לא יאכילנה כרשיני תרומה וכיון דבפרה של ישראל לא זכי רחמנא מסתמא לא פלוג ואפילו לפרה של כהן נמי לא זכי רחמנא" עכ"ל הריטב"א.

ויעויי' במאירי שנתקשה א. אמאי לא קתני אסור לחסמה. ב. בתוספתא קתני דאף בהמת כהן אסור להאכילה תרומה (דרק כרשינין שרי).

וע"כ כתב המאירי: א. שכרשני תרומה וכיוצא בהם מדברים שאינם תבואה ופירות גמורים מאכילין פרתו של כהן לכתחלה. ב. ועובר בה משום חסימה - ויראה כן במיני קטניות. ג. אבל תרומה עצמה אסור להאכילה בידים, ד. אבל אם אוכלת מעצמה אין צריך למחות והילכך בפרת כהן אינו עובר משום בל תחסום הן ישראל הן כהן ומ"מ אינו מצווה בחסימה ה. ושמועה זו בפרת כהן ותבואה גמורה הן שדש כהן הן שדש בה ישראל. ונמצא מיושב קושיא א וב הנ"ל דשרי לחסמה ואינו מחוייב כיון דאסור להאכיל לבהמה תבואה גמורה הרי אין בזה אזהרת לא תחסום, ומ"מ כיון שהיא בהמת כהן ואין כאן איסור זרות וגזילה, אינו מחוייב למנעה ממה שאוכלת תבואה של מאכל אדם.

ומביא המאירי דעת הרמב"ם שהעמיד הדין דוקא בפרת ישראל שדש בה כהן, וביאר המאירי ליישב קושיא א. לדעת הרמב"ם דכיון דיש מראית העין שהפרה של כהן עצמו ע"כ אסור מפני מראית העין, ותולה לה מאותו המין.

## בדין היתר לא תחסום בתליית טרסקלין

**בגמ' אבל מפני מראית העין מביא בול מאותו המין ותולה לה בטרסקלין שבפיה**. הריטב"א כתב דשמעינן מהכא שכל שתלה לבהמה שיעור אכילתה בטרסקלין דהיינו ד' קבין לפרה וג' קבין לחמור ליכא משום בל תחסום, ומשו"ה סגי ליה בשיעור אגרוף בטרסקלין דליכא תו מראית העין, [ומבאר הריטב"א לאורך כל הסוגיא דהיכא דמדינא ליכא לא תחסום כגון בתרומה ורק משום מראית העין תולה טרסקלין, בכה"ג סגי בשיעור מלא אגרוף, כיון דאי"ז אלא להסיר מראית העין, (עיי' בפרישה שלח יב שהאריך לבאר איך יורד המראית העין), אבל היכא דמדינא אסור לחסום כגון בגידולי תרומה וכ"ש בחולין, חייב ליתן בטרסקלין שיעור אכילת הבהמה המבואר להלן צ"א. דהינו ד' קבין לפרה וג' קבין לחמור].

אבל בדרך אמונה (תרומות פי"א ס"ק רנו) כתב דמבואר במשנה בתרומות (ט ג) לגבי גידולי תרומה (שיש בזה איסור חסימה, ומ"מ אסור ליתן ממנה לבהמת ישראל דהו"ל תרומה מדרבנן) "החובט משובח, והדש כיצד יעשה תולה כפיפות בצוארי בהמה ונותן לתוכן מאותו המין נמצא לא זומם את הבהמה ולא מאכיל את התרומה", ומדקאמר דהחובט משובח הרי דלכתחילה לא יתלה לה כפיפות, רק שרי ליה בשעת הדחק.

ואפשר דגם הריטב"א כונתו לומר דעי"ז אינו עובר על בל תחסום, אבל לא בא להוכיח שמותר לכתחילה, אבל לפי"ז הו"ל להביא המשנה בתרומות הנ"ל, וע"כ נראה יותר דכונת הריטב"א להוכיח דמהא דליכא משום מראית העין ע"כ שזה מותר לכתחילה, ומ"מ קתני במתני' דיש מעלה במי שחובט וקרי' ליה משובח, ואי"ז אלא מדת חסידות.

## אי פליגי ת"ק ורשב"י בתליית כרשינים

**ר"ש בן יוחאי אומר מביא כרשינין ותולה לה שהכרשינים יפות לה מן הכל.** במאירי מבואר דת"ק פליג דכיון דיש כאן משום מראית העין חייב לתת מאותו המין, וכרשנין אף על פי שהן יפות לה לא נסתלק מראית העין.

וכן בתוס' להלן ד"ה אמר להו תניתוה, מבואר דפליגי רבנן עליה דר"ש.

אבל הריטב"א כתב דרשב"י לפרושי אתא דאע"ג דמין אחר לא יתלה, כרשינין תולה שהן יפות לה, [וכן צריך לפרש לדעת התוס' והמאירי דר"ש קאמר דיש היתר לתת כרשינין אף דהוי מין אחר, משום דיפות לה מן הכל, ועיי' להלן בסוגיית הגמ' בדברי רשב"י].

וע"ע שיטה מחודשת בתוס' רי"ד כאן.

## דין הדש בגידולי תרומה כיצד יעשה

**בגמ' כאן בגידולי תרומה.** יעויי' בריטב"א דכיון דמדאורייתא חולין הם לא תקנו רבנן שיהיו תרומה במקום שהוא לעקור דין תורה שאסור לחסום, ומסיים הריטב"א הילכך נהי שלא יניחנה לאכול כיון דתרומה דרבנן היא ואסור להאכילה לבהמה מכל מקום יש לו לתלות לה בטרסקלין ארבעה קבין לפרה ושלשה לחמור, והבאנו לעיל שיסוד דברי הריטב"א מבואר במשנה בתרומות (פ"ט ג).

## ביאור שינוייא קמא דכאן במעשר ראשון וכאן במעשר שני

**בגמ' אלא לא קשיא כאן במעשר ראשון כאן במעשר שני**. [רש"י לא פירש מידי בהך שינויא ועיי' מה שנכתוב בסמוך בשיטתו בהמשך הסוגיא], והתוס' ביארו דברייתא בתרייתא מתוקמא במעשר ראשון דחולין והיתר גמור הוו, ע"כ עובר בבל תחסום, וברייתא קמייתא מתוקמא במעשר שני מחוץ לחומה דאף דהוו כחולין אליבא דרבי יהודה, מ"מ אית ביה איסורא דחוץ לחומה וכיון דאסורים על הבעלים לא קרי' ביה דישו, כמו שיסדו התוס' בריש סוגיין, (והריטב"א לשיטתו דפליג על דרשא דדישו לעיל, מיאן כאן בפי' התוס' ונביא להלן פירושו).

ויעוי' מהרש"א שכתב דלהאב"א דמשני דתרווייהו במעשר שני והא ר"י והא ר"מ, ה"ה דהו"מ לאוקמי תרווייהו כרבי יהודה והא חוץ לחומה והא לפנים מן החומה, והתו"ח חשיב לה לפירכא על שיטת התוס', וע"כ ביאר להיפך דלשינייא קמא מוקמי' תרווייהו כרבי מאיר וברייתא קמייתא במעשר שני מטעמא דממון גבוה, ובתרייתא במעשר ראשון, ורק להאב"א מוקמי' קמייתא כר"י ובמעשר שני, (ולענ"ד קרוב לשמוע שגם רש"י מפרש כן וסמך על פירושו בשינוייא בתרא ועי"ז נבין שינוייא קמא, ודו"ק), [אבל כרבי יהודה מוכיח שם דלא מי לאוקמה תרווייהו].

והריטב"א כתב פירוש אחר דקמייתא במעשר ראשון ואינו עובר משום בל תחסום דמדאורייתא לא חזי לה כיון דטבול לתרומת מעשר, (ובד' התוס' נראה שהבינו דמעשר ראשון סתם דקאמר לא מיירי בטבול לתרו"מ), ובתרייתא במעשר שני עובר (ואליבא דר"י) וכגון שהוא לפנים מחומת ירושלים הילכך מדאורייתא חזי לה, ומיהו מדרבנן לא יניחנה לאכול אלא שיהא תולה לה בטרסקלין [והיינו דס"ל להריטב"א דמדרבנן יש איסור להאכיל מע"ש לבהמה, ועיי' בזה בתוס' ביבמות עג. בד"ה נכסי כהן, וז"ל "ואכילת בהמה דשריא במעשר שני בשעת דישה למ"ד ממון הדיוט הוא נראה דבשלא בשעת דישה אסור מיהא מדרבנן ולמ"ד ממון גבוה נראה דאסור מן התורה להאכיל לבהמה", ומבואר דהתוס' פליגי במקצת על הריטב"א דאי"צ לתלות טרסקלין, אלא הכא לא העמידו חכמים דבריהם במקום לא תחסום].

**רש"י בד"ה ממון גבוה. ולא קרינן ביה בדישו וגבי תרומה מתוקמא שהיתה פרה של ישראל שאסור כו'.** וכתב המהרש"א דע"כ האי טעמא שפירש לעיל דסתם דיש לאו בתרומה ומעשר משתעי כו' ליתא השתא דא"כ לר' יהודה נמי דמעשר ממון הדיוט הוא מ"מ מהאי טעמא דסתם דיש לאו במעשר משתעי אינו עובר, וכן כתב בשימ"ק דהשתא הדרי' בן ממה דסלקא דעתין מעיקרא.

וכתב במהדורא בתרא וז"ל קשה אמאי לא כתב רש"י דברים אלו כשמתרץ כאן במעשר ראשון כאן במעשר שני, דגם כן צריך לומר טעם זה דסתם דדיש לאו בתרומה ומעשר משתעי לא נשאר כאן, דאל"כ אין חילוק בין מעשר ראשון לשני ויש ליישב ודו"ק", עכ"ל, ואיני יודע כונתו במה יש ליישב, ועיי' מש"כ לעיל מה שנראה בד' רש"י.

מדברי רש"י עולה שלבהמת כהן מותר להאכיל תרומה אפי' הראויה לאכילת אדם, וכן כתב מהר"י קורקוס (תרומות פ"ט ז') בדעת הרמב"ם, אבל התוס' ועוד ראשונים חולקים שאפי' לבהמת כהן אסור להאכיל תרומה הראויה לאדם, ורק תרומה של כרשינים העומדים בעיקרם למאכל בהמה ואינם נאכלים לאדם אלא ע"י הדחק – מותר להאכילם לבהמת כהן. [ודע דאין תרו"מ נוהג בדבר שאינו מאכל אדם, אמנם לגבי כרשינים אף על פי שאינם מאכל אדם הואיל ואוכלין אותן בשני רעבון חייבין בתרומה ומעשרות (-רמב"ם פ"ב תרומות ה"ב)].

## "לא תחסום" לטובתה של בהמה ול"ש לפלוגתא דטעמא דקרא

**בגמ' היתה אוכלת ומתרזת מהו משום דמעלי לה וכו'**. כתב בתוס' הרא"ש דאפילו למאן דלא דריש טעמא דקרא (עי' בפרק המקבל דף קט"ו) דאמר אלמנה בין עניה בין עשירה אין ממשכנין אותה היינו משום דפשטיה דקרא משמע בין עניה בין עשירה, אבל הכא פשיטא דרחמנא לא אזהר אלא לטובתה של בהמה אי משום דמעלו לה אי משום דלא ליצטער.

## ביאור הפשיטות מדר"ש בן יוחאי

**בגמ' אמר להו רב ששת תניתוה רשב"י אומר מביא כרשינים וכו'.** ביאר הנימוקי יוסף דהלא אינה דשה בכרשינים, ומביא מפני שהם יפות לה, אלמא לא אמרינן קא חזיא ומצטערא, ועיי' תוס' שדנו איך הוכיחו מדר"ש, והארכנו בזה לעיל.

## פלוגתת רש"י ותוס' אי מיבעיא ליה אמירה לגוי בתבואה של גוי

**גמ' איבעיא להו מהו שיאמר אדם לנכרי חסום פרתי ודוש בה**, ונחלקו רש"י ותוס' בהאי מילתא שרש"י כתב שמיירי שהוא אמר לו לדוש בה דישה של הנכרי, אמנם התוס' כתבו שמיירי בדישה של ישראל משום שלא אסור אמירה לנכרי אלא כשהישראל נהנה מזה, ויעוי' מהרש"א שהביא מהנ"י (וכבר העיר השער המלך (פי"ג משכירות) שאינו בנמוקי יוסף שלפנינו) דה"נ נהנה בחסימתה שאפי' אינה שלו מ"מ הרי מרבה לו הבע"ה שכר במה שהיא נחסמת.

ובד' רש"י שפירש דמיירי בדישה של גוי, וכתב הר"ן דהוכרח רש"י לפרש כן דאי דישה שלי קאמר למה מיבעיא ליה בפי פרתי לימא פי פרתך, דהא ישראל הדש בפרתו של גוי עובר משום בל תחסום וכדתניא בסמוך וכה"ג איכא למבעי במהו שיאמר לגוי א"ו מדנקט פי פרתו ש"מ דדוש בה דישה שלך קאמר.

ונתבאר בזה כמה דרכים במפרשים, א. הלחם משנה (פי"ג משכירות הי"ג) כתב שלדעת רש"י אם הדישה של ישראל עובר הישראל עליו בלאו אפילו דשה הגוי, ואע"ג דקי"ל אין שליח לדבר עבירה, ועוד דאין שליחות לגוי, אפ"ה כיון שהפרה והדישה של ישראל חשיב כאילו עשאו הוא בעצמו, ורק בדישה של נכרי אין כאן שליחות כיון שהוא עביד אדעתיה דנפשיה ולכן אוסרים רק מגזירה מיוחדת של אמירה לנכרי, ובשער המלך (שם) ביאר את דבריו דבשליח גוי לכ"ע יש שליח לדבר עבירה, ואפילו לרב סמא (ב"מ י' ע"ב), משום דדמי לחצר, דבע"כ מותיב, וכמ"ש המל"מ (פ"ה ממלוה ולוה הי"ד, סוף ד"ה שלא אסרה), ואע"פ שאין שליחות לגוי כבר כתב המחנה אפרים (הלכות שלוחין סימן י"א), דבפועל גוי יש שליחות לגוי, משום דיד פועל כיד בעה"ב, וא"כ ה"נ כששכרו לדוש בה תבואתו חייב מהאי טעמא. **ב. החת"ס** (שו"ת ח"ו סימן כה) כתב וז"ל "הנה ראיתי שני נביאים מתנבאי' בסגנון א' הגאון בעצי ארזים והגאון ישועו' יעקב דלשיטת רש"י לעיל (עא:) דיש שליחות לנכרי לחומרא (עי"ש בתוס' ד"ה כגון) א"כ בלא גזירה דאמירה לנכרי אסור משו' שליחות. והו"ל כאלו הישראל בעצמו עושה ובשלמא לענין שבת י"ל דעיקר קפידא שינוח הישראל והרי הוא נח ושובת לא שייך שלוחו כמותו אבל בשארי איסורי' נימא כאלו הישראל בעצמו עשה חוסם ודש בה או מסרס אע"כ הוכיח רש"י דהאבעי' בדישתו של נכרי" עכ"ל, והינו שבדישה של נכרי הוא עושה אדעתיה דנכרי, ואין בזה משום שליחות. **ג. המהרש"א** כתב בשם הנמוקי יוסף שבכה"ג שהנכרי עושה את זה בשביל ישראל היה פשיטא לגמ' שאסור [ומדין אמירה לעכו"ם], ורק בכה"ג שהוא עושה בשביל עצמו איבעיא להגמ', וכך כתב החת"ס שם, וז"ל "והנלע"ד ביישוב דברי רש"י דס"ל דודאי לעשות בשל ישראל פשיטא דאיכא משו' אמירה שבות כדאשכחן בשביעי' ובחה"מ בפ' מי שהפך דמייתי תוס', מיהו התם א"ל דמיירי שאין הנכרי נהנה ממנו כלל ועושה רק לטובת ישראל ולא אדעתי' דנפשי' אמנם אי א"ל עשה בשלך קא מיבעי' לי' ובודאי אי אין לישראל שום הנאה בו אין ספק דשרי כמו בשל נבלתך ולא עוד אלא דשרי לומר עשה מלאכתך אפי' בשבת ולאחר שבת אקנה ממך כמ"ש תוס' לענין שביעית, אך בכה"ג בחסום פרתי ודוש בה דישה שלך דהגוי עושה להרוויח אכילת הפרה וישראל מרוויח שכר מה שהנכרי משלם קצת יותר הואיל ואינה אוכלת כמ"ש גם מהרש"א, ומיהו לענין שבת מצינו כמה פעמי' דאסור אפילו בכה"ג דהוי הנאת שניהם בכבש נכרי וספינה ואגרת ומרחץ המרחצת בשבת ע"ז קאמר הש"ס דלמא משום חומרא בשבת מחמרי' אפי' בכה"ג אבל באיסורי לאו לא, ולפ"ז תו לק"מ ממה דפשוט מסריס די"ל דרש"י מפרש כפי' השאלתות דמייתי תוס' דהי' כיס מלא מעות ועשו לטובת עצמם וקו' דשליחות נכרי י"ל נ"מ בגוי קטן דאין שליחות לקטן ופשוט מסירוס דמסתמא אפי' בקטנים מיירי" עכ"ל.

## לשיטת רש"י מה הוכיחו מהלין תורי דגנבי ארמאי

בגמ' תא שמע דשלחו ליה לאבוה דשמואל הלין תורי וכו'. ולשיטת רש"י צ"ב טובא מאי מייתי' מהא דהא כאן עשו לטובת הישראל ובהא לא איבעיא לן. עיין בלח"מ שם שביאר דכיון דמיירי דהארמאי עשו מעצמם בלא אמירה מפורשת, לכן מדמי ליה הגמ' להיכא דאיכא אמירה להדיא בשל עכו"ם.

ובר"ן נראה דלרש"י מיבעיא לן אף בדישה של ישראל, אלא דבדישה של ישראל מיבעיא ליה נמי בחסום פרתך, ורש"י נקט לבאר לשון האיבעיא בפרה דישראל, ולפי'"ז יסוד האיבעיא הוא אי איכא איסורא דאמירה לעכו"ם באיסור לאו, ושפיר אתי' למיפשט, וכ"מ ברש"ש.

ובחת"ס הנ"ל הביא מהאחרונים ליישב עפ"י דרכם דכשעשו בציווי הישראל הו"ל שליחות ואסור, משא"כ כאן שעשו מדעתם ליכא לדין שליחות, והרי חזי' דאעפ"כ אסרי' מה שעשו לטובת הישראל אף בלא שליחות, וזהו יסוד האיסור דרבנן באמירה לעכו"ם, ודו"ק.

# דף צ:

## באיבעיא דיש לה קוץ ופרס קטבליא אם נ"מ מזה לחיוב תשלומין

**בגמ' בעי רמי בר חמא וכו' ישב לה קוץ בפיה וכו' פרס לה קטבליא על גבי דישה.** לכאו' נראה דמיירי רק לגבי הלאו דלא תחסום, אבל לגבי דין ממון שיש על בעה"ב לגבי פרתו של חבירו המבואר להלן דיש לו חיוב תשלומין לגביו אם חסמה, ה"נ יש לו תביעה על בעה"ב שלא ידוש בקטבליא, ולפי"ז הנ"מ בהך איבעיא הוא רק לגבי הלאו דלא תחסום כלפי הדש [בין אם הוא הבעלים או פועל או שוכר פרתו של חבירו], וכן מבואר בסמ"ע (של"ח ס"ק ו) דנראה מדבריו דפשוט ליה דיש חיוב תשלומין, כמו בסתם חוסם,

אמנם בריטב"א מבואר דנ"מ מהך איבעיא גם לגבי חיוב תשלומין, עיי"ש שכתב דכיון דלא איפשיטא הבעיא הו"ל ספק איסורא לחומרא, אבל לגבי תשלומין פטור דהממע"ה.

ויעויי' בשער המלך (פי"ג שכירות ד"ה שם), שתמה על הריטב"א הנ"ל דהחיוב תשלומין אינו נובע מלא תחסום, ואמאי תלי לה הריטב"א בהאיבעיא, ועייי"ש בשעה"מ שדן באריכות היכא דיש חיוב מלקות אם לוקה ומשלם (והיינו בהיכ"ת שהמשיכה לא קדמה להחסימה עיי"ש) וכתב דכל היכא דיש ספק חיוב מלקות, לגבי ממון יפטר מספק דשמא דינו דלוקה וא"כ חשיב לוקה ומשלם, ויצא לדחוק דזהו כונת הריטב"א דפטר ליה מממון משום המע"ה דמיירי באופן הנ"ל דחיוב תשלומין ולא תחסום באו כאחת, ומדין אינו לוקה ומשלם פטר ליה הריטב"א, ותמוה מאד לדחוק כן בדברי הריטב"א, דפשטות דברי הריטב"א מורין דאם פטור מלא תחסום ה"נ אין עליו חיוב תשלומין, (וכן ראיתי שתמה בדרכי דוד על השעה"מ).

והמבואר מדברי הריטב"א לפי"ז דחיוב התשלומין דאיתא להלן בדף צ"א. הוא רק במקום שחוסם ועובר על לאו דלא תחסום, דזהו הזכות שזיכתה לו תורה שלא יחסום אותה, אבל במקום שלא תאכל הבהמה כגון בקטבליא ולא יעבור על לא תחסום (- להך צד באיבעיא), תו אין לבעל הפרה שום תביעה, והחידוש בזה ביותר אליבא דרב פפא להלן דקאמר דמשעת משיכה איחייב במזונתיה, דעפ"י הנ"ל הכונה איחייב מזונות בתנאי לא תחסום, ודו"ק.

שו"ר דגם דעת התרומת הכרי (שלח סעיף ו) כן הוא וז"ל "דהכא ל"ש לומר שנתחייב לה מזונות מה שפסקה לה התורה וכמ"ש לעיל [סק"א] בשם הריטב"א, כיון דבעי' הוא בש"ס [שם צ, ב] וספק ממונא לקולא ואולי לא חייבה התורה בכה"ג שתאכל בדישה, אמנם בב"ח כתב דמשלם ג"כ המזונות שפסקה התורה ד' וג', ולדעתי העני' יש לחלק מטעמא דכתיבנא כיון דספקא הוא ואולי לא חייבתו התורה בכה"ג וספקא דממונא לקולא" עכ"ל.

## מהו איסורא דלא תחסום המלאכה בחסימה או מניעת האכילה

**בגמ' איתמר חסמה בקול וכו' ר' יוחנן אמר חייב עקימת פיו הויא מעשה.** יש להסתפק מהו גוף איסורא דלא תחסום האם מה שהבהמה אינה אוכלת, או מה שהבהמה דשה בשעה שהיא מנועה מלאכול, ונ"מ מזה לענין שיהיה מעשה לחיוב מלקות, דלהצד הראשון צריך מעשה בגוף החסימה, (וע"כ הוצרך ר"י לחידושא דעקימת פיו הוי מעשה), ולהצד השני צריך מעשה במלאכת הדישה, ואם הבהמה דשה מעצמה פטור,

ועי' תורי"ד לעיל סוף ע"א שכתב להוכיח מסוגיין דבחסימה לחוד מחוייב אף שדשה מעצמה, ובהכי מבואר ליה דאי"כ שום מעשה, [וכתב שם שיש עוד ענין חיוב, בדש בחסימה, דדרשי' לא תדוש בחסימה, ומסיק שיש ב' עינינים לחיוב לא תחסום].

אמנם הריא"ז (בקונטרס הראיות ד) פליג עליה וכתב דאין האיסור אלא על הדישה בחסימה, ובביאור סוגיין כתב וז"ל "י"ל שחסמה בקול בשעה שדש בה והאי דקרי ליה לאו שאין בו מעשה, משום דלא בתר מעשה דישה אזלי' דדישה בלא חסימה לאו כלום והחסימ' אין בה מעשה".

והנה התוס' כאן הוכיחו דס"ל לריו"ח דקול ל"ה מעשה, אא"כ בדיבורו איתעביד מעשה, וביארו דה"נ בדיבורו איתעביד מעשה, שהולכת ודשה בלא אכילה, הרי דלהתוס' עיקר האיסור היא הדישה.

אמנם ברש"י כתב דע"י הקול נמנעה מלאכול, ומשמעות דברי רש"י דמיירי אף באופן שהדישה שאח"כ נעשית מאליה, ומבואר ברש"י דהקול על החסימה לחוד זהו המעשה, ע"י עקימת שפתים, ולרש"י תק' קושיית התוס'.

# דף צ"א.

## מהיכן נובע חיוב תשלומין כשעובר על לא תחסום

**בגמ' תנו רבנן החוסם פרה ודש בה משלם ד' קבין לפרה וג' לחמור.** כתב הנימוקי יוסף "כך שיערו אכילתה וכתב הרשב"א ז"ל דוקא ליום א' ולדישה מרובה וכן לפי חשבון זה בכל יום קאמר שאין הפרה אוכלת כ"כ בשעה אחת שהרי אוכלת וחוזרת ואוכלת היא".

ולא נתבאר בגמ' מהיכן נובע הך חיוב ממון, דהא מצד הלאו דלא תחסום אינו אלא דין איסור, וכמו שהוכיח הגר"ח (פ"ח ממעילה) מהא דאף לבהמה דידיה איכא איסור לא תחסום, וא"כ הוי לן למימר כלפי השוכר דאיסורא דעבד עבד, ואין כאן שום תביעת ממון, דהרי אינו מתקן בזה הלאו.

והקהילות יעקב (ב"ק סי' י"ג ד) כתב בזה דברים מאירים וז"ל "והי' אפשר לומר דמכל מקום אחרי שידענו הדין תורה דלא תחסום ממילא סתמא דמלתא כשאדם משכיר בהמתו על מנת כן הוא משכירה והוי כאילו התנו הכי וממילא איכא נמי חיובא דממונא בתורת שכירות וזהו דאמרי' שם משעת משיכה איתחייב במזונותי' ע"ש, אמנם מצאתי בשטמ"ק בשם הראב"ד ז"ל בהא דאמרי' התם אתנן אסרה תורה ואפי' בא על אמו שיש מפרשים שחייב גם בדיני אדם דקלב"מ אינו פוטר אלא ממון שחייבתו תורה לא מה שהתחייב הוא את עצמו ע"ש, וכ' הראב"ד ז"ל על זה והאי פירושה לא מסתאגי לי' הכא לגבי תשלומי הפרה והחמור דהא איהו לא אתני' בהדי' ולא מידי וכו' עכ"ל הרי דסובר בפשיטות דהכא ליכא התחייבות מצד השוכר וא"כ צ"ע טובא מה שייך בזה דין תשלומין אחרי שאין בזה זכותי ממון כנ"ל, ועי' שטמ"ק בסוף הסוגיא דפועל משל שמים אוכל בשם הרשב"א ז"ל דחוסם את הפועל צריך לשלם ע"ש והנראה מוכח מזה לכאו' דגם מה שחייבה תורה מצד מצוה או אזהרה מ"מ אחרי שמכח דין זה הוא רווחא לגברא יכול לתובעו דמיו דכבר נחשב זכותים שלו וצ"ע, עכ"ל הקהילות יעקב. ועיי' לעיל צ: שהבאנו להוכיח סברא זו מדברי הריטב"א בסוגיא דישב לה קוץ בפיה.

והנה בהא דמשני להלן הא מני ר"מ דאית ליה דלוקה ומשלם, יעויי' בתוס' מכות דף ד. שנתקשו דהא לא קאמר ר"מ אלא משום דלא השם המביאן לידי מכות מביאן לידי תשלומין, והכא הרי מחד לאו דלא תחסום אייתי' עליה חיוב ממון ומלקות, [וז"ל התוס' שם בסוף הדברים "דאזהרה דלא תחסום לא אתיא אלא למלקות דתשלומין ממילא נפקא דכיון דאינו רשאי לחסום דין הוא שישלם מה שראויה לאכול באותה שעה דליכא למימר דאזהרה אתא לממון ולא למלקות דאם כן לכתוב קרא בלשון עשה האכל שור בדישו ושמענא שפיר דאם לא האכיל חייב אלא ע"כ אזהרה כי אתא למלקות אתא"]. והרמב"ן כאן תירץ "ולי נראה דהכא נמי שני שמות הם שאינו משלם אלא משום והשיב את הגזלה אשר גזל, שאע"פ שאלו לא נכתב לא תחסום לא היו כאן תשלומין, מ"מ כשנכתב נמי אין כאן תשלומין אלא משום והשיב את הגזלה אשר גזל הילכך לא השם המביאו לידי מכות מביאו לידי תשלומין, ויל"ע בד' התוס' בזה.

## אמאי לא סגי בקינוח התנור בנ"ט בר נ"ט

**תוד"ה ואם טש כל הפת כולה אסורה עד שיוסק התנור. תימה למה לי עד שיוסק בקינוח סגי דתו ל"ה אלא נ"ט בר נ"ט וכו'.** ביאור הענין בקצרה: אם יש שומן בעין בדופני התנור הרי נדבק לפת וחיישי' שיבוא לאכול הפת אח"כ עם חלב. אבל אם קינחו התנור ולא נשאר שומן בעין, אלא רק מובלע טעם השומן בדפני התנור, ונמצא שע"י חום האפיה נפלט מדפני התנור טעם בשר לתוך הפת, וטעם קלוש הוא כיון שהוא טעם שני שבא מהשומן שהתנור בלוע מטעם ראשון ולא בא אל הפת אלא טעם שני, וזה קרוי נ"ט בר נ"ט, שהתירו לאכול מאכל הבלוע מטעם שני של בשר עם מאכלי חלב, [ויסוד זה הוא דוקא בדבר היתר הבלוע כגון הכא דהשומן בפנ"ע מותר הוא, ורק אסור עם חלב, משא"כ היכא דאיסורא בלע], וזהו דנתקשו כאן התוס' דבקינוח סגי,

ותירצו שם בחולין דקשה לקנח דופני התנור שלא ישאר שומן בעין, וע"י היסק קל יותר להסירו.

ויש עוד שיטה בראשונים (והובא בתוס' שם) דלא התירו נ"ט בר נ"ט אם בא הטעם דרך בישול או אפיה, ורק בבליעות ע"י כלי ראשון התירו.

## אם שייך איסורא דרבנן בהכנסה לדיר או באחיזה

**תוד"ה ופשטי להו לאיסורא וכו'. תימה לר"י היכי מוכח משמואל דליכא איסורא מדרבנן וכו'.** ותירץ בשימ"ק בשם הרא"ש דאם מדאורייתא היה אסור אחיזה בקרניה שייך לומר דחז"ל הרחיקו אפי' הכנסה לדיר, אבל כיון דמדאורייתא בעינן כמכחול בשפופרת די לנו אם נגזור מדרבנן לאסור אחיזה אבל להכניס מין ושאינו מינו לדיר לא, ומבואר מדבריו דבאמת יש איסור דרבנן באחיזה להעלאה, וכן כתוב ברבינו יהונתן ובמאירי, וכ"פ הרמב"ם (כלאים ט ב, ובשו"ע (רצ"ז ב).

# דף צ"א:

## מהו עשיה בכתיפו לחוד

**מתני' היה עושה בידיו אבל לא ברגליו ברגליו אבל לא בידיו אפילו בכתיפו.** מלשון רש"י שכתב דאינו מזיז רגליו מבואר דכשהולך לצורך בעה"ב הוי עשיה גם ברגליו, אבל ברבינו יהונתן ובמאירי מבואר דהנושא משאות על כתיפו להוליכם למקו"א חשיב עשיה בכתיפו לחוד, ועיי' לבוש שלח.

## לריבר"י היכי מיפרשא בוצר בקרא בידיו וברגליו

**בגמ' ור' יוסי ברבי יהודה כשור מה שור עושה בידיו וברגליו אף כל עד שיעשה בידיו וברגליו.** וכתב בפסקי רי"ד דקוצר ובוצר בידיו וברגליו עושה שהולך מאומן לאומן ומשורה לשורה, ולהך לישנא דאמרי' מהלך לאו כעושה מעשה דמי כגון ששכרו לבצור ולהוליך ענבים לגת, ולקצור ולהוליך עומרים בשדה לייבשן, אי נמי הבוצר מגפן לגפן ובוצר וכן הקוצר והילוך זה ודאי כעושה מעשה דמי, דדוקא כשהולכין מאומן לאומן יש לומר דלאו כעושה מעשה דמי, אבל מגפן לגפן עושה מעשה יקרא.

## מימרא דר"נ אמר רבה בר אבוה שייך למשנה דלהלן

**בגמ' אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה פועלים עד שלא הילכו שתי וערב בגת אוכלין ענבים ואין שותין יין וכו'.** הנה יסוד דין זה שייך למתני' דלהלן דעושה במין זה לא יאכל במין אחר, ובאמת ברי"ף מובא הך מימרא אחר מתני' דלהלן, וכן הוא להדיא בתרומת הדשן סימן לג. וכן מבואר בשו"ע של"ז ס"ט, [וכ"מ בסמוך מהרשב"א].

## נשכר לתאנים וענבים אינו אוכל אלא במין שעוסק בו

**מתני' היה עושה בתאנים לא יאכל בענבים.** כתב הרשב"א דפשיטא דלא יאכל ממין שלא נשכר בו, והכא איצטריך להיכא דנשכר לתרווייהו ומ"מ אשמועינן מתני' דאינו אוכל אלא ממה שעושה באותה שעה ממש. וסיים הרשב"א וכן מוכח בגמ', וכונתו מבוארת בביאור הגר"א של"ז ס"ק ח' שכתב על דברי המחבר דאפי' שכרו לעשות בשניהם לא יאכל, וציין ע"ז הגר"א שכן מוכח מדינא דפועלים שדורכין בגת שהרי שכרם לעשות יין, ומ"מ עד שלא ניכר מלאכתם ביין אין להם זכות אלא בענבים.

## לתוס' דשור במחובר היינו דישה היכי מתקיים דינא דשעת גמ"מ

**תוד"ה שור במחובר היכי משכחת לה. אלא הכי פירושו במחובר היינו כשהוא דש במחובר היכי משכחת לה שיאכל אותן שבלין עצמן שהוא דש.** הנה מפרשי' בזה להיכא איצטריך קרא דשור אוכל במחובר, ופירשו לה בדישה וע"כ לאו היינו סתם דישה ולא מצי למילף מפשטיה דקרא "בדישו", אמנם אכתי יל"ע דהא במחובר אוכלין רק בשעת גמ"מ, ומהיכא נילף אכילה כה"ג. ונראה דע"י הדישה במחובר מתפרק הגרעין מהשבלין והוי שעת תלישה, וזהו דחשיב גמ"מ במחובר בין לפירש"י לעיל פ"ז. שהתלישה היא הגמ"מ, ובין למה שפי' התוס' שם דהגמ"מ היינו כשאין צריכין עוד לקרקע, וה"נ כן הוא.

# דף צ"ב.

## חמור כשתהא פורקת – ביאור ההו"א והמסקנא

**בגמ' כשתהא פורקת ס"ד אלא אימא עד שתהא פורקת.** נחלקו הראשונים בביאור הקושיא והתירוץ.

א. רש"י מבאר דהקושיא לאו מצד דינא אלא מצד המציאות דבשעת פריקה אין היכ"ת שתספיק לאכול, כיון שכל משאה פורקין בבת אחת ומהיכן אכלה, ומפרשי' דהכונה עד שעת פריקה, ולא ביאר לן רש"י מאי קמ"ל, ועיי' בתוס' שעמדו בזה, ויבואר שם, (ואפשר שהתוס' מפרשי כשיטת רש"י, ורש"י ג"כ מודה למש"כ התוס').

ועכ"פ לפי"ז כבר כתבו התוס' דהך סיפא דמתני' דחמור עד שתהא פורקת אינו שייך להתקנה דרישא דמתני', אלא מילתא באנפי נפשה היא, ומעיקר הדין.

ב. הראב"ד הרשב"א והר"ן ביארו דמצד דינא קפריך דבזמן פריקה כבר אחר גמ"מ הוא, והר"ן הוסיף "דקס"ד ואחר שפירקה קאמר ומ"ה קשי' לן למה אוכלת הלא כבר נגמרה מלאכתו", ובביאור היישוב נראה בראב"ד שמפרש כרש"י [והרשב"א נתקשה בזה, ויבואר להלן].

אלא דהק' הראב"ד דמאי קשיא לן דפריקה הוי בתר גמ"מ, מ"מ נימא דאפ"ה אוכלת מצד התקנה, ומ"ש מפועל שאוכל אחר פריקה לגת בזמן חזרתו, ונפרש ג"כ גבי חמור דמיירי שעדיין לא השלימה מלאכתה וחוזרת לטעון עוד משאות לפרוק להגת. ותירץ דפועל כשאוכל בחזרתו מן הגת לא ממה שפורק לגת שאותן כבר נעשית מלאכתן ובדישו אמר רחמנא ולא אחר דישו אלא מן הגפנים שהוא פוגע בהם בחזרתו מן הגת שאע"פ שאין עושין עדיין בהם כיון שעתידין לבצור אותם אוכלין מהם אפילו קודם בצירה ומשום התקנה.

והרשב"א הביא דברי הראב"ד אלו (אמנם בשימ"ק יש תירוץ נוסף של הראב"ד בביאור סוגיין והובא להלן), ותמה ע"ז הרשב"א דודאי סיפא דחמור דקתני במתני' מן התקנה קאמר ולא מדין תורה, מדקתני לה גבי פועל שאוכל משום השב אבידה, ונראה כונת הרשב"א להקשות על מסקנת הגמ' דהראב"ד בביאורו שלל אכילה אצל חמור מפני התקנה וממילא נמצא למסקנא דאוכלת עד שהיא פורקת היא מד"ת, והק' הרשב"א דלא משמע כן במתני'.

ועל כן יצא הרשב"א לייסד דמדין תורה אין אוכלין הפועל והבהמה ממה שכבר פרקו לצורך בעלים דזהו חלק בעלים, ולא זיכתה להם תורה לאכול מזה, ומה"ט אין הפועל אוכל ממשאו שע"ג שמוליך לגת שזהו כמו שכבר פרקוהו לצורך בעלים, אלא בחזירתו מן הגת הוא אוכל, והחמור שאין יכול לאכול מהגפנים המחוברים לפי שמלאכתו בתלוש, תקנו לו לאכול מהמשאוי שמוליך לגת, דמד"ת של בעה"ב הוא ונמצא אוכל רק מן התקנה.

וביסוד חידושו של הרשב"א כבר עמד האבהא"ז (פי"ג משכירות ה"א) דצ"ב טובא, דהרי לעולם מה שפועל אוכל משל בעלים הוא, ועוד תמוה דהרי הנשכר למשאוי לחוד הר"ז אוכל מד"ת, כמבואר לעיל פ"ז: ועוד מקומות, וא"כ החמור שלמשאוי נשכרה אמאי לא תאכל מד"ת.

וביאר באבן האזל סברא נפלאה שזהו יסודו של הרשב"א בזה, דלא זיכתה תורה לאכול ממה שעשה כבר מלאכה ונתחייב על זה בעה"ב שכר פעולתו, ולא אמרה תורה אלא וקטפת מלילות בידך דהיינו שקוטף לעצמו אבל ממה שכבר קטף לבעה"ב אינו יכול לאכול דנמצא אוכל ממה שנתחייב לו בעה"ב שכר פעולתו, (ועיי' לעיל פ"ז: שהבאנו מהרמב"ן סברא אחרת שאינו אוכל בכה"ג, משום דעושה במחובר אינו אוכל בתלוש), וה"נ שור אינו אוכל מהגרעינין שכבר נדושו, אלא מהשבלין שלא נפרקו שעומד לדושן, אמנם לא ביאר לנו האבהא"ז הכא גבי חמור שנשכרה לטעינה ופריקה וכמו שזכר הרשב"א בדבריו שנשכרה לתלוש, דאמאי לא תאכל באמצע הדרך כשמוליכה לגת מדינא שהרי עדיין לא נשלמה פעולתה להבעלים, וצל"ע בזה.

ובשימ"ק הביא כל דברי הראב"ד בזה ויש בדבריו תירוץ ראשון שתי' וז"ל "ונראה לי דהכי קא מתמה בשתהא פורקת סלקא דעתך מאי השב אבדה לבעלים איכא הרי יש בה ביטול מלאכה. אלא עד שתהא פורקת המשאוי שעל גבה שאין בה ביטול מלאכה".

ובחידושי הר"ן כתב בפנים אחרות וז"ל "פי' וכ"ת לישני לי' דהכא בחמור ששכרו למשואות עסקינן ומ"ה קתני דאוכלת לאחר פריקה בין משאוי למשאוי דומי' דפועלים שאוכלים מן התקנה בהליכתן מאומן לאומן. ליכא למימר הכי דבשלמא גבי פועל איכא תקנתא של בעל הבית דכיון שאוכל בהליכתו מאומן לאומן יתבייש מלאכול בשעת מלאכה אבל גבי חמור מי איכא למימר הכי ומתרצינן אימא עד שתהא פורקת כלומר עד שתגמר לפרוק משאה לגמרי":

## ביאור ד' התוס' דס"ד דדמיא לפרס קטבליא וקמ"ל דלא דמי

**תוד"ה אלא אימא עד שתהא פורקת. דסד"א שאינה אוכלת אלא כשהיא רואה הגפן בפניה אבל כשאינה רואה שהגפן עליה או בעגלה אינה אוכלת ואף על גב דטעמא דחסימה לאו משום דחזיא ומצטערת הוא קמ"ל.** המהרש"א לעיל צ: ביאר דס"ד דלא קרי' ביה דישו, ודימה לזה מש"כ רש"י שם גבי פרס לה קטבליא דמיבעיא ליה מצד דלא קרי' ביה דישו. ורעק"א כאן נתקשה בזה, שהרי גבי פרס לה קטבליא לא נפשטה האיבעיא, וכאן קמ"ל דקרינא ביה בדישו ואסור לחסום אף כשאינה רואה. ובדרכי דוד לעיל שם כתב לחלק דשאני התם דנעשה מעשה בגוף הדישה, אבל הכא שגוף הפירות כסתם דישה שפיר קרינן ביה בדישו אף שהבהמה עומדת במצב שאינה רואה.

## ביאור דינא דלא יטול ויאכיל לבהמה ומה הדין לגבי פועל כה"ג

**בגמ' ובלבד שלא יטול בידו ויאכילם.** ומבואר בשימ"ק וכ"כ הסמ"ע (של"ח ס"ק ג) דאין לבהמה זכות אלא שלא יחסום אותה, ומה שנותן לה בידים שמא היא לא היתה אוכלת כ"כ, ואין לו זכות בזה, וראיתי בחת"ס חולין דף ו: שהביא שם דדין זה הוא גם לגבי פועל, דאסור לאחר ללקט עבור הפועל להאכילו. ולענ"ד זה נסתר מהא דאיתא לעיל צ"א: דשרי לאשתו ובניו לקצוץ עבור הפועל (וע"כ לא איבעיא שם אלא אי שרי אף בגפן אחר אבל בעצם זכות אכילת פועל מבואר דשרי ליה לאכול ע"י אשתו ובניו), וצ"ב ד' החת"ס.

ובביאור הך מילתא נראה שמכאן ראיה עצומה ליסוד הגר"ח דחלוק ביסודו דין אכילת פועל מאכילת בהמה, דבבהמה זכותה נובע מכח איסורא דלא תחסום, וע"כ כל דאינו בכלל לא תחסום אין לה זכות, וע"כ אסור לאחר להאכילה, משא"כ בפועל עיקר דינא הוא זכות אכילה, וע"כ כל שיש לו זכות אכילה, כבר זכה ביה ויכולין אשתו ובניו או אחרים להאכילו.

**בגמ' דאמר רב אסי אפי' לא שכרו אלא לבצור אשכול אחד אוכלו.** כתב הדרישה (שלז ז) וז"ל "אבל זהו פשוט כשלא שכרו אלא לקישות אחד והוא אכלו שאין צריך ליתן לו שכרו אפילו אינו שוה כדמי שכירתו אלא פחות",

## אמאי לא הותר איסור נזיר לפועל, ובהא דלא נתמעט מדישו

**בגמ' תא שמע נזיר שאמר תנו וכו' אין שומעין לו ואי אמרת משלו הוא אוכל אמאי אין שומעין לו התם משום לך לך אמרין נזירא וכו'.** מבואר דזכי רחמנא לפועל נזיר לאכול, אבל מצד איסור נזירות הוא אינו יכול לאכול. והבאנו לעיל פ"ז: קושיית הגר"ח (פ"ח ממעילה) על מה שהבינו התוס' בדף פ"ז: (ד"ה רעך) ובדף צ. (ד"ה כאן) דהתורה התירה איסורים לפועל והוכיחו מאיסור גזל ומהא דבעי קרא לאסור בהקדש, והק' הגר"ח א"כ אמאי יש איסור לנזיר, [ויצא הגר"ח לחלק בין זכות ממון לדין איסורים],

והנה עיי' רש"ש (על דברי התוד"ה ואי אמרת משלו) שהק' דנמעט נזיר מדין אכילה מדרשא דדישו הראוי לו כי היכי דממעטי' מינה תרומה ומע"ש חוץ לחומה דאין ראוי לו, ונדחק ליישב,

ובספר דרכי דוד לעיל דף צ: כתב יישוב ברור על קושיית הרש"ש, דל"ש למעט מדישו אלא היכא דמצד הפירות יש בהם חסרון, אבל אם הפירות ראויים ורק הגברא יש עליו איזה איסור, חשיב שפיר דישו, ולכאו' נראה דמשו"ה לא נתקשו התוס' בקושיית הגר"ח דאמאי לא נתיר איסור נזיר, דפשוט להו דלא מצינו רק דהתירה התורה איסור מצד הפירות, אבל אם יש על הגברא איזה איסור מהיכ"ת דהתירה תורה.

**תוד"ה ואי אמרת משלו הוא אוכל אמאי אין שומעין לו. וא"ת דמאי פריך הא כיון דהוא אינו יכול לאכול הוה ליה כחולה שאינו יכול ליתן להם.** רבותינו דנו מנין פשוט להם שחולה אינו יכול ליתן.

## למ"ד משל שמים אמאי נקט נזיר

**בא"ד. וא"ת אלא מאי משל שמים הוא אוכל א"כ אמאי נקט נזיר וי"ל דאורחא דמילתא נקט וכו'.** אמנם הרמב"ם כתב (פי"ב שכירות הי"ג) אפילו נזיר אסור לתת לאשתו ובניו, (והעתיקו בטוש"ע), ותמהו האחרונים דבסוגיא מבואר ליהפך דבנזיר קנסי' טפי שלא יתן, וברמב"ם מבואר דלנזיר יש צד יותר דשרי ליה ליתן. ותירץ בלחם משנה "וי"ל דהוקשה לו לרבינו דלטעמא דמקשה דאית ליה משל שמים אמאי נקיט נזיר יותר משאר פועל אלא ודאי אית לך למימר דלרבותא נקטיה ואפילו נזיר שאינו יכול לאכול דס"ד אמינא כיון דאינו יכול לאכול יתן לאשתו ובניו קמ"ל וא"כ רבינו ז"ל דפסק כסברת המקשה דמשל שמים הוא אוכל כתב אפילו נזיר כסברת המקשה", עכ"ל:

והסמ"ע (שלז ס"ק לה) כתב לתרץ "דלא תימא כיון דידע הבעה"ב שהוא נזיר ולא יאכל ה"ל כאילו התנה עמו שיתן [ממה שיש לו לאכול] לאשתו ולבניו, קמ"ל", עכ"ל.

# דף צ"ב:

**רש"י בד"ה הוא אוכל ופטור. שהתורה זיכתה לו כלקט שכחה ופאה שפטורין מן המעשר.** [עיי' איילת השחר]. והנה להלן בסמוך בד"ה ואי אמרת משלו הוא אוכל, שינה רש"י טעם הפטור ונפיק ליה מקרא דכנפשך, ובסמוך הבאתי ביאור נפלא בזה מספר הערות להגריש"א.

## הראיה מהסיפא דעל מנת שיאכל בני בשכרי – וביאור כונת רש"י

**בגמ' על מנת שאוכל אני ובני על מנת שיאכל בשכרי הוא אוכל ופטור ובנו אוכל וחייב ואי אמרת משלו הוא אוכל בנו אמאי חייב.** כתב הריטב"א דלא פריך מרישא דסיפא דעל מנת שאוכל אני ובני, דבזה ודאי מקח גמור הוא דכיון דתרוייהו אכלי פשיטא דאכילת בנו תוספת שכר הוא, דהא איהו גופיה אכיל מאי דזכי ליה רחמנא, ואכילת בנו מקח גמור הוא, אלא מסיפא דסיפא דעל מנת שיאכל בני בשכרי, עיי' רש"י ותוס', והריטב"א ביאר כונת רש"י דמפרש בשכרי דקאמר דהיינו במקומי יקח הזכות שזיכתה לי תורה כתוספת על שכרי, ולפי"ז רש"י ג"כ מפרש ע"ד התוס'.

ובהערות להגרי"ש אלישיב כתוב לבאר שלמד רש"י דיש חילוק בטעם הפטור ממעשר בין למ"ד משלו לבין למ"ד משל שמים, דלמ"ד משל שמים טעם הפטור הוא מצד דהוי כעין לקט שכחה ופאה. דכיון דמן השמים זיכו לו אין בזה חיוב מעשר. אך למ"ד משלו הוא אוכל נמצא דמצד עצם הדין אין שום סברא לפטור, אלא דמ"מ גזה"כ לפטור משום שנאמר "כנפשך". והשתא קאמר הש"ס דבשלמא למ"ד משל שמים הוא אוכל, א"כ ודאי טעם הפטור ל"ש אלא בפועל שאוכל מצד שהתורה זיכתה לו שאז משל שמים הוא אוכל והוי כלקט שכחה ופאה. אך למ"ד משלו הוא אוכל, דהפטור הוא מצד חידוש של גזה"כ, [הגם שמצד הסברא היה לו להתחייב במעשר] א"כ יש לכלול בפטור זה גם כשהאכילה אינה מצד זכות פועל האמור בפרשה. אלא כל פועל שאוכל בפעולתו צריך להיות נכלל בפטור זה, וא"כ יש לפטור גם את בניו הגם שהם אינם אוכלין מצד זכות התורה אלא מחמת שקצץ להם בשכרו.

## אם מקח קובע קודם גמ"מ

**רש"י בד"ה ובנו אוכל וחייב. במעשר דהו"ל כלוקח מקח שלא נגמרה מלאכתו למעשר.** וזהו כשיטת רש"י בסוגיא לעיל דף פ"ח דמקח קובע אף בלא גמ"מ. ולשיטת התוס' שם דמקח קובע רק אחר גמ"מ, ביאר כאן הריטב"א בשם התוס' דמיירי בשתים שתים דקבע מקח אפילו בדבר שלא נגמרה מלאכתו כדפירשו לעיל בדף פ"ח. בד"ה בעל הבית.

**רש"י ד"ה ואי אמרת משלו הוא אוכל. ושכרו הוא ואפ"ה פטריה רחמנא מכנפשך דדרשי' ליה מה נפשך אוכל ופטור וכו'.** עי' רש"ש (על הגמ') שביאר וז"ל "כיון דאסיקנא לעיל דדרשה דכנפשך מה נפשך אוכל ופטור כו' הוי אסמכתא הרי חזינן דרבנן דגזרו על לוקח ל"ג על פועל אף שהוא כלוקח הואיל דבשכרו הוא אוכל א"כ מדוע גזרו בבנו שאוכל בשכרו ופרש"י יש ג"כ לכוין עד"ז ".

## ביאור הענין דלמ"ד משלו מחוייב מן הדין לפדות ולהאכילן

**בגמ' ת"ש השוכר את הפועל לעשות בנטע רבעי וכו' וא"א משל שמים וכו' איסורא לא זכי וכו' משום דמחזי כמקח טעות**. במהרש"ל מבואר דלמ"ד משלו הוא מקח טעות גמור אבל למ"ד משל שמים אי"צ להודיען וע"כ קרי' ליה רק מחזי, ובריטב"א מבואר דלמ"ד משל שמים הוא אוכל אין דין האכילה שייך להסכם השכירות עם בעה"ב ול"ש מקח טעות אלא בדברים שצריך להעמיד בעה"ב מכח ההסכם ביניהם, משא"כ למ"ד משלו הוא אוכל ביארו התוס' דכיון דקצבה תורה שכר נוסף שמחוייב בעה"ב לתת לפועל תמורת עבודות הר"ז ממילא שייך לחובת בעה"ב להעמיד עבורו ומחובת ההסכם ביניהם. אמנם ראה מהרש"א בדרך אחרת בזה, והבאתי עיקר דבריו להלן].

אלא שלכאו' היה מקום לשאול שתחילת הסכם זה תליא אם נתנה לו התורה בשדה זו תוספת על שכרו, ובמקום שלא נתנה תורה זכות אכילה כגון באיסורא דנטע רבעי או אחר גמ"מ הרי מעיקרא לא היה הסכם ביניהם על זה, וכנראה הביאור דבעה"ב כששוכר פועלים לעבודות שעצם פעולתן נתנה בהם התורה דין אכילה, חל הסכם ביניהם לגבי עצם הפעולה עם כל השכר והתוספת עליה, ואינו חל לגבי שדה מסויימת של בעה"ב זה, ומה שנותן להם לעבוד בשדה של נטע רבעי או פעולת דריסת עיגולין וסתימת חביות [-שבדרך כלל הנך פעולות קודם גמ"מ, וכאן קרה מקרה שנפרסו ונפתחו וצריך לעשות בהם דריסה וסתימה בשנית אחר גמ"מ] לא על שדה זו או פירות אלו הסכימו אלא על הפעולה, וממילא מחוייב להם שכר פעולה שיש בה אפשרות של תוספת שכר, והדברים מאירים.

## לשון הגמ' בנתפתחו עגוליו "איסורא לא זכי להו" – לאו דוקא

**בגמ' אימא סיפא וכו' וא"א משל שמים הוא אוכל אמאי מעשר ומאכילן איסורא לא זכי להו רחמנא.** כתב בתוס' רא"ש דהכא אין אוכלין משום דהוי אחר גמ"מ אפי' בלא איסורא והאי לישנא דנקט איסורא לא זכי ליה רחמנא לאו דוקא אלא אגב לעיל נקטיה הכא, וכ"כ המהר"ם.

ובמהרש"א מהדו"ב כתב לפרש דדוקא נקיט דהוי איסורא, ומבאר עפ"י דרכו של המהרש"א בסוגיא דכל היכא שלא הודיען בעה"ב שאין כאן זכות אכילה, הו"ל כאילו התנה, והמהדו"ב הוסיף כאן נדבך נוסף על סברת המהרש"א, דאף למ"ד משל שמים הוא אוכל יש מקום לשמוע ג"כ דהוי כאילו התנה, וביאר במהדו"ב דמה שביד בעה"ב ליתן אם לא דיבר הו"ל כאילו התנה ליתן, אבל אם הוי איסורא הרי סובר בעה"ב דאינו תלוי ברצונו, והתורה כבר קבעה שאסור לו לאכול.

## הקושיא מנתפתחו חביותיו – קשיא אגופא דמתני'

**בגמ' וכי תימא ה"נ משום דמיחזי כמק"ט בשלמא נתפרסו וכו' אלא נתפתחו חביותיו מאי מק"ט איכא וכו'.** כתב הריטב"א ותוס' שאנץ בשימ"ק דפירכא זו לא שייכא לדלעיל אלא אגופא דמתני' קשיא בין למ"ד משלו ובין למ"ד משל שמים, וכ"כ המהרש"ל והכריח כן מדברי הטור שהעתיק אוקימתא דרב ששת דנתפתחו חביותיו לבור, והרי לדינא לא נפשטא הבעיא אי משלו או משל שמים הוא אוכל, א"כ אית לן למינקט לחומרא, (- לא זכיתי להבין).

אבל המהרש"א מבאר דדוקא למ"ד משל שמים הוא אוכל מקשי', דלמ"ד משלו הוא אוכל כיון דהשכר בא מבעה"ב, הו"ל לבעה"ב לפרש ששכרו לדבר שאין אוכלין, אבל אי שתק הו"ל כאילו התנה עמו שיאכל אעפ"י שאין לו מן הדין כיון שהוא אחר גמ"מ, ורק למ"ד משל שמים הוא אוכל פריך, ולדידיה מיבעי לן לאוקמי בנתפתחו לבור וכו'.

## ביאור פירוש ר"ח בסוגיא

**תוס' ד"ה ה"ג בספרים שלנו וכו' ור"ח פירש אמאי פודה ומאכילן יאכלו בלא פדיה.** יש לבאר אמאי אי משלו הוא אוכל ניחא, וביאר באיילת השחר דגם להר"ח נפרש כמו שפתחו התוס' דלמ"ד משלו הוא אוכל הו"ל כאילו התנה, ונוסף השתא גם הגבלה עי"ז, דכיון דמהלך דין אכילת הפועל באה מכח בעה"ב שאמרה לו תורה להוסיף על שכרו, הרי אין ביד בעה"ב היתר לתת להם איסורים, משא"כ אם כח הפועלים היא מיד שמים, היה ס"ד דהתורה אמרה להם לאכול, וכמו דהותר גזל ה"נ נימא על איסור נטע רבעי, וביאר באיילת השחר דאף דלגבי נזיר פשוט להגמ' לעיל דאין אוכלין, וביאר שם דאפשר דדוקא באיסורים שניתרין ע"י פדיה, שייך להבין דהיתר לאכול היינו כאילו פדה, עוד ביאר שם דבאיסור דאתא מכח הגברא כמו נזיר אין שום ראיה שהתירה תורה, ורק באיסור הפירות גופא נתנה תורה היתירים [וכבר זכינו בס"ד לכוין להך סברא לעיל].

**בא"ד ולגי' זו קשה דאכתי הו"ל למיפרך אמאי אוכלין כלל דהכי פריך בסמוך גבי נתפרסו עיגוליו וכו'.** יעויי' במהר"ם וז"ל "מקשין העולם מנא להו לתוס' דלפירוש ר"ח גרסינן בסמוך איסורא לא זכי ליה רחמנא ר"ל דלא יאכל כלל דלמא לפי' ר"ח קושיא דבסמוך הוי פירושא כקושיא דלעיל, וה"ג אמאי מעשר ומאכילן ר"ל יאכל בלא מעשר דומיא דקושיא דלעיל, ואין זו קושיא דבסמוך אי אפשר לה לגמרא למפרך דיאכל בלא מעשר דהא נתפרסו עיגוליו הוא לאחר שנגמרה מלאכתו למעשר ולא זכתה התורה לפועל שיאכל כלל וא"כ אי אפשר לפרש אלא דהכי פריך א"א בשלמא משלו הוא אוכל לכך מעשר ומאכילן משום דהוה כאילו התנה עמו מעיקרא אלא א"א משל שמים אמאי מעשר ומאכילן הא הוי לאחר שנגמרה מלאכתן למעשר אין פועל אוכל מן התורה ואף על גב דלישנא דגמרא הוא איסורא לא זכי ליה רחמנא צ"ל דהא דאמר איסורא לאו דוקא אלא עיקר הטעם הוא משום דהוי דבר שנגמרה מלאכתו למעשר. לא זכיתי להבין פעולתו של המהר"ם הרי לפי מה שבא ליישב אינו מובן כלל קושיית התוס', דמה הקשו דליפרך ברישא כמו בסיפא, הרי בסיפא פריך שפיר דהו"ל אחר גמ"מ אבל ברישא דינם שיאכלו וע"כ מיחזי כמק"ט, ושו"ר במעייני החכמה שבאמת כתב כעי"ז ליישב קושיית התוס' על הר"ח.

## ביאור הקציצה שלא יאכל

**בגמ' ת"ש קוצץ אדם על ידי עצמו ועל ידי בנו ובתו הגדולים ועל ידי עבדו ושפחתו הגדולים ועל ידי אשתו מפני שהם בני דעת.** עיי' רש"י שביאר דקוצץ ליטול מעות ולא יאכל, אמנם ברמב"ם ובשו"ע העתיקו דין זה בלא קציצת דמים אלא שמתנה עם בעה"ב שלא יאכל, וכנראה לישנא דקוצץ משמע ליה לרש"י דהיינו קציצת דמים, אבל ברור דיסוד הדבר שיש כאן התנאה והסכם בינהם שמוותר על זכות האכילה, וזה מבואר להדיא בהמשך המשנה דקוצץ ע"י הגדולים היינו מפני שיש בהם דעת למחול, וכדאמרי' בגמ' גדולים ידעי וקמחלי.

ובמנ"ח (תקעו ט) הק' דהא הוי מתנה עמש"כ בתורה, ולומר דאזלא כרבי יהודה דבדבר שבממון תנאו קיים, דחה המנ"ח דהרי סתם משנה היא ומסתמא כר"מ אזלא.

ובדרכי דוד כתב דקושיא מעיקרא ליתא דאינו מתנה כנגד התורה, מכיון דאין מצוה שהפועל יאכל, אלא המצוה היא שלא ימנע בעה"ב את הפועל הרוצה לאכול, וכיון דמתנה הפועל שאינו רוצה ממילא אין כאן מצוה.

אמנם במאירי מבואר כאן כדעת המנ"ח, וז"ל "שיכול להתנות בעל הבית עמו שלא יאכל וכו' ותנאו קיים ואף על פי שמתנה על מה שכתוב בתורה הרי תנאי ממון הוא וקיים וכבר מחלו", ופשטות דבריו דבאמת מוקי לה כדעת רבי יהודה.

# דף צ"ג.

**מתני' קוצץ אדם על ידי עצמו וכו'.** עיי' מה שהארכנו בזה לעיל דף צ"ב:

## מהו הלכות מדינה

**רש"י בד"ה מהלכות מדינה. כבר נהגו כן.** ובתורי"ד כתב על דברי רש"י וז"ל "ואינו נראה לי, דמאי דתנן מקום שנהגו לזון יזון הוי אפי' לא השכיר פועלין אלא לעדור בשדהו שאין שם שום פירות ומעלה להן מזונות מביתו, והיכי אמרי' דהעושה במחובר לקרקע בשעה שאינה גמר מלאכה אפי' מהילכות מדינה לא אכלי, אם נהגו ליתן מזונות לכל פועל אמאי לא אכלי, ונר' לי שהלכות מדינה הם דברי סופרים, שהטילו על בני המדינה שיאכילו הפועלין מן הפירות שהן עסוקין בהן, ואף על גב דמדאורית' לא אכלי, אכלי מדרבנן, אבל מזונות שמעלה להן מביתו כל פועלין אוכלין במקום שנהגו ואין לחלק בהן כלל."

## דין שומרי מחובר בשעת גמ"מ – אליבא דשמואל

**בגמ' ושמואל אמר לא שנו אלא שומרי גיתות וערימות אבל שומרי גנות ופרדסים אינן אוכלים לא מן התורה ולא מהלכות מדינה קא סבר משמר לאו כעושה מעשה דמי.**

יעויי' בשימ"ק בשם הראב"ד בסוף שמעתין דאמאי קאמר שמואל רק שומרי תלוש הא משכח"ל בשומר מחובר בשעת גמר מלאכה, וז"ל "ואי קשיא לך לשמואל למה ליה למימר לא שנו אלא גתות וערמות דהיינו תלוש לימא נמי בגנות ובפרדסים ובשעת גמר מלאכה שהעושה אוכל מן התורה והשומר אוכל מהלכות מדינה" עכ"ל, [והמהר"ם ג"כ הק' כן וביאר הקושיא דמשמעות הדברים דאם עושה מעשה אוכל מה"ת – שומר אוכל מהלכות מדינה], ותירץ הראב"ד וז"ל "ולאו מילתא היא דמחובר לקרקע בשעת גמר מלאכה מאי קא עביד התם והלא הבוצרים והקוצרים שם הם [והמהר"ם הרחיב התירוץ דפירות שתולשים הבוצרים אי"צ שמירה ופירות מחוברין שבצד אחר שהם שומרים, אי"ז שעת בצירתם], והוסיף הראב"ד "ואם תאמר שומרי המשואות והעמרים שלא יגנבו מהן הבוצרים והקוצרים הנה הוא כשומר גתות וערמות שהן בתלוש", [ולכאו' לד' התוס' פ"ז. שכתבו דשעת גמ"מ במחובר היינו בזמן שאין צריכין עוד לקרקע, לפי"ז הא משכח"ל במחובר אם הם שומרים פירות שאי"צ עוד לקרקע, בשעה שאין בוצרים בשדה כלל, וצ"ע].

ויל"ע אמאי העמיד הראב"ד קושייתו אליבא דשמואל, ה"נ לרב תקשי אמאי נקט רק דשומרי גתות וערימות אוכלין מה"ת לימא נמי בגנות ופרדסים בשעת גמ"מ שאוכלין השומרים מה"ת, דכעושין מעשה דמי, (ואמנם תירוצו שייך גם בזה).

## בירור השקו"ט בגמ' בפלוגתא דרב דשמואל

הנה לכאו' רב ושמואל בפליגי בתרתי, א' בדאורייתא – אי משמר כעושה מעשה, ונ"מ לשומרי תלוש עד שלא נגמ"מ. ב' בהלכות מדינה – האם נאמר גם על שומר [או אפי' עושה] במחובר בשעה שאין גמ"מ. [ובסוף הסוגיא מבואר עוד דאליבא דרב אוכלין מהלכות מדינה גם עושה בתלוש אחר גמ"מ וגם עושה בדבר שאין גידולו מן הארץ (– כ"ז מבואר בגמ' שם דאמרי' אילימא שאין אוכלין מה"ת אלא מהלכות מדינה היינו רישא),

ולכאו' אין ב' המחלוקות שייכי אהדדי, דאפי' מאן דס"ל דמשמר לאו כעושה מעשה מצי סבר דמהלכות מדינה אכלי בין בתלוש ובין במחובר, רק דיש לומר דאין מקור ממתני' לדין זה, דכיון דיש לפרש שומרי פירות דמתני' בתלוש דאוכלין מהלכות מדינה כיון דאית ליה משמר לאו כעושה מעשה דמי, מהיכ"ת דגם במחובר איכא הלכות מדינה,

ולפי"ז צריך לדחוק קצת בלשון הגמ' להלן דמתיב רב כהנא ממשמר מקשאות ולשון הגמ' שם ואי אמרת משמר לאו כעושה מעשה אמאי אוכל, והרי י"ל דס"ל להתנא דברייתא דבין בתלוש ובין במחובר אוכל משמר רק מהלכות מדינה, וכעי"ז העיר במהרש"א.

ויעויי' ברשב"א דהק' בדעת שמואל מ"ט תקנו בשומר בתלוש ולא במחובר, וביאר הרשב"א דתקנו רק בדבר שאוכל מה"ת תקנו שיאכל אף שאין עושה מעשה, ובשימ"ק הביא מהראב"ד בסוף שמעתין שביאר הסברא בזה משום דשומר פעמים שעושה בהם מעשה, וע"כ אי שומר בכה"ג שאם יעשה מעשה אוכל מה"ת, תקנו לו מדרבנן, והנה רב ע"כ מוכרח לחלוק על סברא זו דלא משכח"ל לדידיה דבר שאוכל מה"ת שיאכל רק מהלכות מדינה דהא משמר כעושה מעשה, וע"כ צריך לחדש דתקנו אף בדבר שאין לו זכות כלל מה"ת, וע"כ קצת קשה דילמא תנא דמקשאות אית ליה כרב בהך סברא דתקנו בכל גווני, אף דס"ל כשמואל דמשמר לאו כעושה מעשה, והדק"ל אמאי הקשו על שמואל מסברת משמר לאו כעושה מעשה, הו"ל להקשות רק על פרט אחד בדברי שמואל דס"ל דלא תקנו במחובר.

והרש"ש כתב דהיכא דאיכא תרתי אינו עושה מעשה ולאו גמ"מ פשוט להגמ' אליבא דכו"ע דלא יאכל, ולפי"ז מתבאר באופן נפלא כל לשונות הגמ' שעמדו בזה המפרשים, ונבאר דבריו, דמאן דס"ל משמר לא כעושה מעשה לא מצי סבר דשומרי גנות ופרדסין אוכלין כלל, דכיון דאיכא תרתי פשוט דלא יאכל אף מהלכות מדינה, וכל מה דס"ל לרב דאוכלין במחובר הוא דוקא משום דאית ליה משמר כעושה מעשה, ולפי"ז מיושב הערת המהרש"א דדוקא נקט להוכיח משומרי מקשאות במחובר דמשמר כעושה מעשה, דאלא"ה לא היה אוכל כלל.

ומיושב ג"כ הערת השימ"ק והרבה מפרשים – בדברי הגמ' כד מייתי' דברי שמואל "ושמואל אמר לא שנו אלא שומרי גיתות וערימות אבל שומרי גנות ופרדסים אינן אוכלים לא מן התורה ולא מהלכות מדינה קא סבר משמר לאו כעושה מעשה דמי" והעירו המפרשים דהך טעמא שייך אריש דבריו דלהכי אכיל בתלוש רק מהלכות מדינה, ולא אסוף דבריו דמה דשומרי גנות ופרדסים לא אכלי משום דלא תקנו לדידיה ול"ש להא דלאו כעושה מעשה, וביותר דהרי בגנות ופרדסים אף בעושה מעשה אין אוכלין לשמואל, אבל לדברי הרש"ש מבואר שפיר, דכל יסוד דברי שמואל בנויים על זה דמשמר לאו כעושה מעשה וע"כ ע"כ בגנות ופרדסים לא מצי אכיל, ורק בשומרי פירות מצי סבר דאוכלין מהלכות מדינה.

## לרב הלכות מדינה הוא גם אחר גמ"מ וגם באין גידולו מן הארץ

**בגמ' אמר רב אשי כותיה דשמואל וכו' אילימא שאין אוכלין מה"ת אלא מהלכות מדינה היינו רישא וכו'.** לכאו' מבואר מזה דאליבא דרב אוכלין מהלכות מדינה אף אחר גמ"מ בתלוש ואף בדבר שאין גידולו מן הארץ, דהא ניחא ליה דכל הנך דסיפא אוכלין מהלכות מדינה, ורק דקשיא ליה היינו רישא.