א - הסומך על דין התורה אם חשיב כאנוס
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / החולץ -עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**א**

א] התוס' כתבו דהכונס את יבמתו ונמצאת מעוברת דחייב קרבן, איירי תוך ג' דאי לאחר ג' אמאי חייב קרבן כיון דרוב נשים עוברן ניכר לשליש וזו הואיל ולא הוכר עוברה מאי הו"ל למיעבד וכה"ג אמרינן בשבועות פרט לאנוס גבי שלא בשעת וסתה, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א והמאירי והאו"ז, - אך בפי' הר"א מן ההר כתב דמיירי כשייבם לאחר ג' חדשים ולא הוכר העובר, אך שמא ט"ס נפלה בדבריו, עיי"ש, ומבו' בדבריו דאף דאחר ג' חדשים איכא רוב דאינה מעוברת, מ"מ הוא חייב קרבן ולא חשיב כאנוס, וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה.[[1]](#footnote-2)

ב] והנה בעיקר מש"כ התוס' ודעימייהו לפטור בזה, הק' בתשו' נובי"ת יו"ד סימן צ"ו ממתניתין דלקמן פ"ז ב' דאם נשאת שלא ע"פ בי"ד חייבת בקרבן, אף שהעידו ב' עדים שמת בעלה והיתה מותרת לינשא, וכן הק' עוד ממה שנחלקו לקמן צ"ב א' אם יחיד שעשה בהוראת בי"ד פטור, ומ"ט דמ"ד דיחיד שעשה בהוראת בי"ד חייב, הרי אין לך אונס גדול מזה, ועד"ז ילה"ק עוד גם למ"ד דיחיד שעשה בהוראת בי"ד פטור, דנחלקו הראשונים אם הוא גזה"כ או משום דחשיב כאונס, וגם לדעת הסוברים דהוא משום דחשיב כאונס, מ"מ אמרו לקמן צ"ב א' דאם אי"ז הוראה אלא טעות חייב, אף דהי' רשאי לסמוך ע"ז, ותיקשי דכיון דפטורא דיחיד שעשה בהוראת בי"ד הוא משום דחשיב כאונס, והיינו משום דהי' רשאי לסמוך ע"ז, מאי נפ"מ אם הוא הוראה או טעות, הרי מ"מ הי' רשאי לסמוך ע"ז, (אך אם הוא פטור בפנ"ע ניחא).

והנוב"י שם כתב לישב, ז"ל, והנלע"ד לחלק דשאני ניסת ע"פ עדים אף שמותרת להנשא על פיהם מ"מ אונס זה ע"פ טעות הוא שהרי באמת העדים העידו בשקר והעדים הטעו אותה בשקר לכן מיחשב הדבר טעות ושגגה ולא אונס, משא"כ שימשה שלא בשעת וסתה שהיא מותרת לשמש ואין כאן טעות רק ע"פ דין תורה היא מותרת לשמש אפילו פירסה נדה באמצע הביאה אנוס הוא אכניסה שהרי אין כאן שום טעות, וכן אשה שנתייבמה אחר ג' חדשים אפילו נמצאת אח"כ מעוברת הרי ע"פ דין היה מותר לייבמה שרוב נשים עוברן ניכר לשליש ימים והרי התורה אמרה אחרי רבים להטות ומן התורה אזלינן בתר רובא נמצא שהאונס של הייבום הזה ל"ה ע"פ טעות, ובזה ניחא ג"כ שיחיד שעשה בהוראת ב"ד חייב קרבן אף שהוא אונס שהרי כתיב ע"פ התורה אשר יורוך מ"מ אונס זה ע"פ טעות בא שהב"ד טעו בהוראה לכך מיחשב שגגה אלא שאם עשו כל ישראל על פיהם העושים פטורים מן הקרבן לא מטעם אונס אלא כיון שהב"ד חייבים קרבן לכך העושים פטורים משא"כ כשעשה היחיד על פיהם שאז אין הב"ד חייבים קרבן חייב היחיד קרבן, עכ"ל, ועד"ז כתב החוו"ד בתשו' חמד"ש, וצ"ב דמאי נפ"מ בזה, הרי מ"מ הי' הוא רשאי לסמוך ע"ז ומאי הו"ל למעבד.

והנה אמנם הי' מקום לפרש דהפטור בזה הוא מטעם אחר, דכיון דבדיני התורה הי' מותר לעשות כן, לא חשיב כמעשה איסור כלל, ובזה שפיר יש לחלק בין האופנים, - אך אי"ז מתישב שהרי להדיא דפטורו הוא משום אונס, והרי דאין פטורו משום דחשבינן שהי' הדבר מותר, אלא משום דהוא חשיב כאנוס משום דמאי הו"ל למעבד, ובזה צ"ב דמה מקום יש לחלק בין האופנים, הרי סו"ס מאי הו"ל למעבד, ועמד ע"ז בשיעורי הגר"ש בסוגיין, (ועיי"ש במש"כ לחלק בע"א בין רוב לעדים).

ג] ואמנם אשר מבו' מזה דפטורא דאונס אי"ז משום דבפועל ל"ה נתבע שלא לעשות כן, אלא פטורא דאונס הוא כשלא הי' בידו לישמר מן האיסור, והיינו שהרי עיקר אונס הוא כשכפאוהו לעשות את האיסור, ונתחדש דאף באופן שאינו מוכרח לעשות את האיסור, מ"מ אם אין בידו לישמר מן האיסור חשיב כאונס.

ונתחדש בזה, דאף אם יש בידו לישמר מן האיסור, מ"מ כיון דדין התורה הוא דא"צ לישמר מן האיסור חשיב כאנוס, ובזה הוא דיש לחלק דבהכרעת רוב הרי הכרעת הרוב אמת היא, וכיון דע"פ דין ל"ה צריך לישמר מן האיסור, הו"ל כאנוס, ומשא"כ כשסמך ע"פ עדים או הוראת בי"ד שהוא בטעות ואי"ז דין התורה, לא חשיב כאנוס.

ד] ובזה מבו' גם מה שאמרו בגמ' דאף למ"ד דיחיד שעשה בהוראת בי"ד פטור, מ"מ כל שאי"ז הוראה אלא טעות חייב, ולכאו' אם פטורו הוא משום אונס מאי נפ"מ בזה, - אך להנ"ל היינו דהך מ"ד ס"ל דאף שעכשיו נתברר שלא כפי ההוראה, מ"מ כיון דבשעתו הי' הוראה והי' דינו לעשות כן, סגי בכך לחשוב שלא הי' בידו לישמר מן האיסור, וחשיב כאנוס, אך כל דאי"ז הוראה אלא טעות, הרי דמעיקרא ל"ה דינו לעשות כן, אלא דטעה וסבר שכך הוא דינו, ובכה"ג לא חשיב כאונס.

**ב**

ה] אך בעיקר ד"ז הק' החמד"ש ביו"ד סימן א' סקי"ח ממתניתין דתרומות רפ"ח תנן דהאשה שהיתה אוכלת בתרומה ובאו ואמרו לה מת בעלך או גירשך חייבת קרן וחומש, והרי דאף שהיתה בחזקת אשת כהן וליכא ריעותא כלל בחזקתה, מ"מ אם נתברר שמת בעלה או גירשה חייבת בחומש ולא חשיבא אנוסה,[[2]](#footnote-3) ועיי"ש שכתב להוכיח מזה דמי שסמך על חזקה ואח"כ נתברר שהי' אסור לא חשיב כאונס.

אך צ"ע ע"ז דמ"ש ממש"כ התוס' וש"ר הכא דכל שסמך על רוב חשיב כאונס ופטור, וכ"כ הנתיה"מ בתשובתו שהובאה בתשו' חמד"ש אהע"ז סימן כ"ד סקי"א, דכל שסמך על רוב או על חזקה, ונתברר אח"כ שהי' זה אסור, אינו חייב קרבן דהו"ל כאנוס.

ו] ולכאו' צ"ל בזה, דכל מש"כ התוס' דכשסמך על הרוב חשיב כאונס, הוא רק בההיא דהכא דלא הוכר עוברה וא"א לו לברר שמעוברת היא וע"כ חשבינן לי' כאונס דמאי הו"ל למעבד, ומשא"כ באשת כהן שהיתה אוכלת בתרומה ואמרו לה שמת בעלה או גירשה, הרי דאף שלא הי' מוטל עלי' לחוש לכך, מ"מ כיון שהי' בידה לברר לא חשבינן לה כאנוסה, ולפ"ז יש לדון דבנשאת ע"פ עדים חשיב דהי' אפשר לה לברר, שהרי הי' בעלה קיים, וצ"ע.

ז] ומצינו כן בד' הרמב"ם בפ"ה משגגות ה"ו שכתב בטעם הא דשלא בשעת וסתה אינו חייב חטאת, ז"ל, מפני שזה כאנוס הוא ולא שוגג, שהשוגג הי' לו לבדוק ולדקדק ואילו בדק יפה יפה ודקדק בשאלות ל"ה בא לידי שגגה, ולפי שלא טרח בדרישה ובחקירה ואח"כ יעשה צריך כפרה, אבל זה מה לו לעשות "הרי טהורה היתה" ושלא בשעת וסתה בעל אי"ז אלא אונס, עכ"ל, ומבו' דהא דחשבינן לי' כאונס, הוא משום דגם אם הי' טורח בדרישה וחקירה ל"ה ניצל מן האיסור, שהרי קודם ביאתו היתה טהורה, והנוב"י שם ד"ה ולא עוד עמד ע"ד הרמב"ם בזה, ועיי"ש במש"כ לפ"ז.

**ג**

ח] אמנם הנה בפירש"י בפסחים ע"א ב' כתב דהא דשחטו ונודע שמשכו הבעלים את ידם או שמתו או שנטמאו פטור, הוא משום שאנוס הוא שלא הי' יודע שכך ול"ה לו לבדוק על כך, ורק בשחטו ונמצא בע"מ חייב דל"ה כאנוס דהו"ל לבקורי', ומבו' מדבריו דכל שהי' מותר לשחוט ול"ה מוטל עליו לבדוק, חשיב כאנוס, אף שהי' בידו לברר.

ועד"ז מצינו בד' התוס' בביצה כ"ה ב' ד"ה אורח ארעא דכל שאכל בשר ונמצאת הבהמה אח"כ טריפה, חשיב כאונס, אף שהי' בידו לברר, ורק אם אכל קודם הפשט וניתוח, הוא דלא חשבינן לי' כאונס, משום שלא הי' לו למהר כ"כ, ועמדו ע"ז הפנים מאירות בח"ב סימן מ"א והחמד"ש שם סק"ג.

ולפ"ז הדק"ל דמ"ט כשאכלה ונודע שמת בעלה או גירשה היא חייבת קרן או חומש ולא חשבינן לה כאנוסה.

ט] אמנם הנה הריטב"א לעיל ל"ד א' הק' בהא דפליגי באכל תרומה ונודע שהוא בן גרושה אם הוא חייב חומש, דבהא לכו"ע ליפטר דאנוס הוא דהיכן הו"ל לאסוקי אדעתי' שהוא פסול, וכתב דמיירי כשיצא עליו קול שהוא בן גרושה, וכתב לדקדק כן מהא דדקתני ונודע שהוא בן גרושה ולא קתני ונמצא, ולפי דבריו נראה, דה"נ ההיא דמת בעלה או גירשה, איירי כשהי' בעלה גוסס, וכשהי' עומד לגרשה, וע"כ הוא דלא חשבינן לי' כאונס, וצ"ע.

**ד**

י] והנה בעיקר מש"נ דהכא א"א לו לברר, אין הדבר ברור, והמלבושי יו"ט באהע"ז סימן ה' האריך דגם הכא יש לה בדיקה בדדים ויש ביד לברר, - ולפ"ז הרי דלדעת הרמב"ם ודעימי' לא חשיב כלל כאונס, משום דיש בידו לברר, - ומתפרש בזה מש"כ הר"א מן ההר דאיירי אחר ג' חדשים ואפ"ה הוא חייב חטאת.

והקר"א בסוגיין נקט דלדעת הרמב"ם חייב חטאת אף אחר ג' חדשים, משום דיודע שיש נשים שאין עוברן ניכר לשליש ימיהן, והי' בידו להמתין.

יא] וי"ל עוד בדעת הר"א מן ההר, דהנה התוס' בפסחים ע"ג א' כתבו דהא דפטרינן בשחטו ונמצא טריפה בסתר הוא משום דטעה בדבר מצוה, ומבו' דלא חשיב כאונס אף דהויא טריפה בסתר ול"ה בידו לברר,[[3]](#footnote-4) וביותר דהתם הרי הי' מוטל עליו לשחוט הפסח ואף אין בידו להמתין, ולפי דבריהם הדין נותן דגם הכא לא חשיב כאונס, אך יש לדון לפטרו משום טעה בדבר מצוה, ותליא בדיני טועה בדבר מצוה, ואכמ"ל.

יב] ולמדנו ג' דעות בזה מהו דחשיב כאונס, דדעת התוס' בפסחים דאף אם סמך על הרוב ולא הי' בידו לברר לא חשיב כאונס, ודעת הרמב"ם דתלוי אם הי' בידו לברר או לא, ודעת התוס' בביצה ורש"י ביבמות דאף אם הי' בידו לברר חשיב כאונס, ובפירש"י בר"פ האשה רבה כתב דהא דנשאת ע"פ עדים חייבת בקרבן הוא משום דהו"ל לאמתוני, וצ"ב.

**ד**

יג] והש"ש בש"א פ"ג עמד בזה עוד במה שאמרו לקמן פ' א' דאם אכל חלב ואח"כ נולדו בו סימני סריס דחייב, והתוס' שם כתבו דחייב מלקות, והרי הי' רשאי לסמוך על רוב דאינם סריסין, אך י"א דכל שהגיע לכלל שנים ולא הביא ב' שערות הוי זה ריעותא לחוש דהוא סריס וליכא רוב ע"ז, וצ"ע, ועיי"ש שכתב דכיון דחיישינן שמא נשרו, ומדאורייתא הי' עליו לחוש לספק, חשבינן לי' כמזיד, ונתחדש בזה דאף דעכשיו נתברר דהוא גדול מחמת שהוא סריס ולא מחמת שנשרו השערות, ליכא נפ"מ בזה וחשבינן לי' כמזיד.

אך הק' דלדעת הרמב"ם דספיקא דאורייתא מה"ת לקולא מ"ט לא חשבינן לה כאונס, וזה ע"ד ד' התוס' בסוגיין, ונתחדש בדבריו דאף דבספיקא דאורייתא ליכא הכרעה כלל להיתר, מ"מ כיון דמן הדין א"צ לחוש לצד האיסור הו"ל כאונס, וכתב דצ"ל דכיון דה"ז אסור מדרבנן, תו לא חשיב כאונס, וכאשר כ"ה בסמוך לווסתה דלא חשיב כאונס, אף אם פרישה סמוך לוסת דרבנן, ונתבאר במק"א, - ועמש"כ השערי ישר בזה בע"א.

יד] ובעיקר ד' התוס' צ"ב דמ"ט הוא חייב מלקות, הרי אף אם איכא ספק, מ"מ ל"ה מזיד.

ולכאו' ד"ז תלוי במה שאמרו בירושלמי בתרומות פ"ו ה"א בדין תשלומי תרומה, דכל שהוא מזיד בספיקו ושוגג בודאו, כיון דהוא שב מידיעתו, ה"ה חייב בחומש, והרש"ס שם פירש דהיינו, דאם הי' מסופק בככר אם הוא תרומה ואכלה במזיד ואח"כ נודע לו שהיא ודאי תרומה, משלם קרן וחומש, דכשוגג בודאו דמי, וכן פירשו האו"ש בפ"ב משגגות ה"א, והאחיעזר ח"ג סימן נ"ז סק"ה,[[4]](#footnote-5) והאו"ש והאחיעזר שכתבו לפ"ז לדעת הירושלמי, דה"נ הוא לענין קרבן, דאם אכל ספק חלב במזיד, ונודע שהוא חלב, הרי דכיון דלגבי ודאי חלב הו"ל שוגג, הוא חייב חטאת.[[5]](#footnote-6)

והאחיעזר שם הביא שמצינו כן בד' תר"י שהובא בשטמ"ק כתובות כ"ב ב', ז"ל, כב' חתיכות אחת של שומן ואחת של חלב ואינו יודע איזו מהן של חלב ואכל א' מהן יש לו להביא אשם תלוי על הספק, "ואפי' אכלו במזיד", עכ"ל, והרי דאף דהזיד בספיקו, מ"מ כיון דלגבי ודאי חלב הו"ל שוגג, ה"ה חייב קרבן, ועיי"ש שהביא שכן נקט בפשיטות בתשו' חת"ס חו"מ סימן כ"ט.

טו] והנה אמנם במש"כ תר"י דבכה"ג הוא חייב באשם תלוי, הוא שלא כדברי ש"ר, דבפירש"י בכריתות י"ז ב' ד"ה אכל אחד מהן כתב דאם בשעת אכילה הי' לו ספק והזיד ואכלה מספק מזיד הוא ופטור, וכ"כ השטמ"ק בכתובות שם בשם שיטה ישנה, דבכה"ג אינו חייב באשם תלוי, דאין אשם תלוי אלא בשוגג, וכעי"ז כתבו התוס' בכריתות שם בע"א ד"ה ספק אכל דאם הי' יודע בשעת אכילתו שהוא ספק חלב אינו מביא קרבן, דאינו שב מידיעתו.[[6]](#footnote-7)

ואמנם מדבריהם אין ללמוד לנידו"ד, דהנה באמת עיקר ד' תר"י מחודשים, דאף דנימא דהזיד בספיקו ושגג בודאו חשיב כשוגג, מ"מ הי' מקום לומר דלא יתחייב בזה באשם תלוי, דכיון דאשם תלוי חיובו הוא על הספק, הרי דכל דהוי מזיד לגבי הספק, אינו חייב באשם תלוי, - וצ"ל בדעתם, דחיובא דאשם תלוי הוא כל דאם אכל חלב הוא חייב חטאת, וע"כ כיון דלגבי ודאי חלב הוי שוגג, אף הוא חייב באשם תלוי, - וי"ל דבזה הוא שנחלקו רש"י ותוס', וס"ל דכיון דחיוב אשם תלוי הוא על הספק, הרי דלגבי זה הו"ל מזיד ואינו שב מידיעתו, אך שפיר י"ל דאם נודע אח"כ שהוא חלב ה"ה חייב חטאת, דכלפי חלב ודאי, הוי כשוגג, והוא שב מידיעתו, וכ"כ המרחשת ח"א סימן ל"ו סק"ח.[[7]](#footnote-8)

טז] אך בד' התוס' מבו' דבכה"ג חשיב כמזיד, וזה כמש"נ במק"א ללמוד מסוגיית הגמ' בשבועות דהזיד בספיקו ושגג בודאו חשיב כמזיד, וע"כ כל הא דבסמוך לוסתה לא חשיב כמזיד הוא משום דכסבור יכולני לבעול.

אמנם נראה די"ל דד' התוס' קיימי כשהתרו בו ואמר שעושה כן אף אם הוא גדול, ובכה"ג ודאי דאינו מביא חטאת, דאינו שב מידיעתו, וי"ל דבכה"ג אף חשבינן לי' כמזיד.

יז] ויש להוסיף, דהנה בד' הרא"ש בנזיר מ"ג א' מבו' דכהן שנכנס לבית שיש בו חולה ומת החולה, הרי דאם התראת ספק שמה התראה, ה"ה חייב מלקות, וצע"ג דהרי חולה הוי בחזקת חי ומדינא מותר לכהן ליכנס לשם וא"כ מה מקום יש לחייבו מלקות.

ושמא צ"ל בזה, דבאמת אין להתיר לכהן ליכנס לבית שיש בו חולה משום חזקת חי, שהרי שמא ימות חיישינן, ול"מ ע"ז חזקת חי, והא דמדינא מותר כהן ליכנס לבית שיש שם חולה, הוא משום דבשעת כניסתו הו"ל היתר, ולא נאסר מכח דינא דספק דאורייתא לחומרא להכניס עצמו לספק שמא יעבור איסור, אך מ"מ כיון דליכא בזה הכרעה בדיני התורה דאין בזה איסור, מצינו לחשבו כמזיד, וזה ע"ד מש"כ בשערי ישר שער א', דאף לדעת הרמב"ם דספיקא דאורייתא לקולא, מ"מ י"ל דאם נתברר שעבר איסור ה"ה חייב מלקות.

אך העיקר נראה ע"ד מש"נ לעיל, והיינו דד' הרא"ש קיימי כשהתרו בו ואמר דאף אם יש שם מת הוא נכנס, ובכה"ג שפיר יש מקום להבין דחשיב כמזיד.

1. ואמנם בעיקר מש"כ התוס' דאיכא הכרעת רוב מכח הא דרוב נשים עוברן ניכר לשליש ימיהן, יש לדון בזה כמש"כ בחי' ר' ראובן דהרוב אינו מורה ע"ז אלא הוא הוכחה מן הרוב, ועיי"ש שכתב די"ל דבאמת ליכא הכרעת רוב כה"ג, וי"ל כן בד' הר"א מן ההר. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם דעת ר' יהושע שם דהיא פטורה מחומש, אך בפשוטו מודה ר' יהושע דלא חשיבא כאנוסה, והא דהיא פטורה מחומש הוא מדינא דטעה בדבר מצוה, דמה"ט הוא דפטר מחומש כשנודע שהוא בן גרושה, וכמו שאמרו ביבמות ל"ד א', וכן נקט בתוס' הגרע"א בתרומות שם ובתשובתו שהובאה בתפא"י שם, אך החמד"ש שם האריך לדון דטעמא דר' יהושע הוא משום אונס, עיי"ש בכל דבריו, והגר"א בשנו"א שם פירש בד' הירושלמי שם, דטעמא דר' יהושע הוא משום דאם הי' שואל לבי"ד היו מתירין לו, ומדמה לה לעשה בהוראת בי"ד, עיי"ש, ולכאו' אין מכוון דבריו דחשבינן לי' כאונס, אלא דכיון דמדינא הי' רשאי לעשות, יש בזה לפטורא דיחיד שעשה בהוראת בי"ד. [↑](#footnote-ref-3)
3. וקשיא על דבריהם מההיא דבא על אשתו שלא סמוך לוסתה דחשיב כאונס, ועמש"נ בזה בס' ראש דעה, וי"ל עוד דהתם שאני דא"צ לחוש כלל שתראה, ועדיף מרוב דאיכא צד מיעוט, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך הנה בפי' המהר"א פולדא שם פירש דלא איירי כשהי' מסופק בשעת אכילתו אם הוא תרומה, אלא איירי כשאמר אחר אכילתו דאילו הייתי יודע שתרומה ודאי היא הייתי פורש ומספק לא הייתי פורש, ופירש דמיבע"ל אם בכה"ג הוא חייב חטאת, עיי"ש, - ולפי דבריו י"ל, דכל שהי' מסופק בשעת אכילתו אם הוא תרומה, כיון שהי' עליו לחוש שמא הוא תרומה, חשיב כמזיד, ואינו חייב בחומש, ורק כשלא הי' מסופק בשעת אכילתו דהוי שוגג גמור, ואך דאתינן לפטרו מכח הא דגם אם הי' יודע שהוא איסור לא הי' פורש ואינו שב מידיעתו, הרי דכל דאם הי' יודע שתרומה ודאי היא הי' פורש, חשיב כשב מידיעתו, וע"כ הוא חייב חומש. [↑](#footnote-ref-5)
5. והאחיעזר שם כתב לתלות דין זה בפלוגתת ר"י ור"ל בשבת ס"ט א' בשגג בכרת והזיד בלאו אם שמה שגגה, והביא מש"כ בזה בארצות החיים סימן א' סק"ז דבכה"ג אף לר"ל חשיב כשוגג, דאף דהספק אסור מדאורייתא, מ"מ אין בה לא לאו ולא כרת רק איסור בעלמא, וע"כ מיקרי שוגג, - אך לכאו' יש מקום לדון להיפך, דאף למ"ד דשגג בכרת והזיד בלאו שמה שגגה, היינו משום דכלל לא הזיד בהאיסור כרת, אף משא"כ בהזיד בספק, כיון שהי' דינו מדאורייתא לחוש שמא יש בזה איסור כרת, חשיב כמזיד אף לגבי הכרת. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומקור דבריהם לזה נראה מהא דתניא שם י"ח א', היו לפניו ב' חתיכות א' של שומן וא' של חלב וכו', אכל וכו' הראשונה במזיד והשני' בשוגג פטור, ולהדיא דכל שאכל ספק חלב במזיד אינו חייב קרבן, - ולדעת תר"י נראה, דהא דאכלו במזיד פטור, היינו בגונא דמה שאכלו אי"ז משום שלא חשש לצד הספק, אלא הוא משום דאף אם הי' יודע שהוא חלב ודאי הי' אוכלו, ובכה"ג אינו חייב באשם תלוי, כיון דאינו שב מידיעתו, אך אה"נ בגונא דאכלו משום שלא חשש לצד הספק, הוא חייב באשם תלוי. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש להוסיף, דיש לסייע לזה מד' התוס', וזה ממה שהוצרכו לפרש דטעם פטורו הוא משום דאינו שב מידיעתו, ולא פירשו דהוא משום דהוי מזיד, וי"ל דהוא משום דבאמת לא חשיב כמזיד, כיון דלגבי חלב ודאי הוי כשוגג, וע"כ אינו פטור מאשם תלוי אלא משום דאינו שב מידיעתו, דכיון דחיובא דאשם תלוי הוא כשנודע לו בידיעת ספק, בעינן שיהא שב מכח ידיעת הספק, - ולפ"ז מסתבר לדעתם, דאם נודע אח"כ שהוא חלב, ה"ה חייב חטאת, שהרי אם הי' יודע מתחילה שהוא חלב לא הי' אוכלו, ונמצא שהוא שב מידיעתו, ורק כלפי אשם תלוי שחיובו הוא מכח ידיעת הספק, ל"ה כשב מידיעתו, אך יש לדון בזה, דאף כלפי חלב ודאי לא חשיב כשב מידיעתו, וכמש"כ כן הערול"נ בכריתות ע"ד התוס', ועיי"ש במה שהביא בזה מד' התוס' בר"פ החולץ, ואכמ"ל.

   אמנם בד' רש"י שכתב דהא דהוא פטור מאשם תלוי הוא משום דהוי מזיד, יש להסתפק כנ"ל, אם היינו משום דאף אם באמת הוא חלב הוי כמזיד ואינו חייב קרבן, וע"כ הוא דאינו חייב באשם תלוי, או דהוא משום דס"ל דאף דלגבי חלב ודאי הו"ל כשוגג, מ"מ לחיובא דאשם תלוי בעינן שיהא שוגג לגבי איסור הספק, וכל שהוא מזיד בספק, אינו חייב באשם תלוי. [↑](#footnote-ref-8)