40 מי שאינו מחויב בדבר אינו מוציא - רשימות
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / שלשה שאכלו

**ד**

יב] ונראה לדון עוד בזה, שו"ר בתוס' ר"י שיריליאון ובתוס' הרא"ש דמה"ת יברך מי שיודע קודם שיברך מי שאינו יודע, ויל"ע אם זה לעיכובא, ונמצא שהוא כדעת הב"ח בסימן תקפ"ה וכדעת הב"י בסימן רע"ג, ועי' גם במג"א סימן ח' סק"ח, ול"ק ממש"כ הרא"ש דזה שאכל כדי שביעה יוצא מזה שלא אכל ורק לכתחילה הוא דבעינן שיברך זה שאכל כדי שביעה, דכל הא דמדאורייתא צריך שיברך מי שיאכל, נ' דהוא משום דלא הותר לו לברך לצורך כך והו"ל ברכה לבטלה. ולמש"נ להלן היינו דליכא ערבות ע"ז כיון שיכול לברך לעצמו, וזה רק לענין הברכה.

ולפ"ז י"ל דזהו גם נידון הרא"ש בדין הגומל, וע"כ דן דיהא בזה משום ברכה לבטלה, דכיון דהי' בקי לא הותר לו לברך כדי להוציא את חבירו. - וזה כמש"כ בס' לשון זהב שהביא הפתה"ד.

כל בו סימן ל"א, ז"ל, וכתב הרב רבי אשר ז"ל והוא בס' המנהגות להרא"ש מלוניל, שאם קדש או הבדיל לעצמו לא יקדש לבקי אלא לאשה או לשאינו בקי דהא דאמרינן כל הברכות כולן אף על פי שאינו חייב מוציא הני מילי להוציא את שאינו בקי אבל בקי לא "דהוא עצמו מוציא את עצמו אם ירצה", ומסתבר הכי מדאשכחן דא"ר פלוני הוה מקדש לאריסיה כי אתי מדברא דוקא אריסיה דלא ידע אבל לאיניש דידע לא, וכן מדקאמר אבל מברך לבנו ולבני ביתו כדי לחנכן במצות מכלל דלאיניש אחרינא לא, והכי חבר הריא"ג ז"ל בהלכות הבדלה ע"כ

ריצ"ג הל' ר"ה, ז"ל, כל המצות כלם כשמחוייב אדם בהם כגון תקיעת שופר וקריאת הלל ומגילה אע"פ שיצא יד"ח חוזר ומוציא ידי חובת אחרים והוא שאינן בקיאין להוציא ידי עצמן דכיון דכל ישראל ערבין זה לזה אע"ג דנפיק יד"ח דנפשי' חיובא דחברי' עלי' רמיא

בה"ג הל' קידוש, ז"ל, והיכא דקדיש ליה באושפיזיה ואיתרמו ליה אינשי בדוכתא אחרינא "דלא גמירי לקדושי" הדר מקדש להו, דאמר רב אשי כי הוינן בי רב פפי הוה מקדש לן וכי הוה אתי אריסיה מדברא הדר מקדש להו, אמר להוציא אחרים ידי חובתן שפיר דמי.

העיטור הל' מצה ומרור קלו., ז"ל, כתבו רבוותאי קידש בביתי' אין לו לקדש לאחרים שיודעין לקדש, עכ"ל.

וכ"ה בס' השלחן שער ז', דאם יודע לברך אין אחר רשאי לברך לו.

וצ"ע לפ"ז היאך הוא מוציא בתקיעת שופר ובקריאת המגילה, הרי בבקי ליכא לדין ערבות, ובע"כ דכל החיסרון הוא משום ברכה לבטלה, אך כל דליכא משום ברכה לבטלה, ל"ב לדין ערבות, וכמש"נ, ומה"ט הוא חיסרון רק במי שלא יצא ולא במי שיצא. - וכ"כ בהערות יצחק ירנן לריצ"ג שם, אך ל' ריצ"ג אין מ' כן.

וזה מקור לעיקר מש"נ בדעת המג"א דכל שהוא מחויב בדבר מוציא גם בלא דין ערבות, אם אך לי"ב משום ברכה לבטלה, ולהנ"ל הוא אפי' בשלא ענה אמן, דכל המחויב בדבר מוציא אחרים יד"ח, אם אך לי"ב משום ברכה לבטלה.

ובזה ניחא הא דאיש מוציא אשה, ורק אינו יכול לברך, כאשר כ"ה בהל' הריטב"א ובחי' ר"ה, ובמקראי קדש סימן כ"ג דהא דאיש מוציא אשה הוא משום דבתק"ש ל"ב כלל לדין שומע כעונה, וכ"כ שם בסימן כ"ה, (ושם הביא את ההערה בשם הגרש"ר), אך צ"ע דבד' הגמ' והראשונים נ' דהוא חד דינא הא דהמחויב בדבר אינו מוציא בתק"ש עם הא דאינו מוציא בברכות. אך לפי הנ"ל ניחא, דבאמת הא דבעינן לדין ערבות אי"ז מכח דינא דכל שאינו מחויב בדבר, אלא הוא דין בפנ"ע, דאף דהוא מחויב בדבר ומן הדין הוא מוציא את חבירו, מ"מ כל שהוא עצמו א"צ לברך, אינו רשאי לברך בעד חבירו והו"ל ברכה לבטלה.

ויל"ע בכנה"ג רי"ג הגב"י שכתב דגם בברכת הנהנין ה"ה מוציא בדיעבד אף אם יצא, והיינו דהוא רק דין דלכתחילה דאינו רשאי לברך להוציא את חבירו, אך בדיעבד שפיר דמי, שו"ר שהכנה"ג לא כתב כן כלל, עיי"ש.

אמנם לא נתישבו בזה ד' הרא"ש, דא"כ נמצא דאחר דרשאי לברך ואי"ז ברכה לבטלה, תו ה"ה מוציא מדינא, וא"כ מ"ט בעינן שיענה אמן.

ובאמת בד' תוס' והרא"ש בדמ"ח. נ' דאלמלי דין ערבות הי' חשיב כאין מחויב בדבר, וכל הא דחשיב כמחויב הוא מדין ערבות, עייש"ה, גם מ' מדבריהם דאלמלי דין ערבות ל"ה יכול להוציא אפי' אם אין ברכתו לבטלה דה"ה מחויב מדרבנן, וכ"ה להדיא בד' תר"י והרא"ש בד"כ:, דנשים אינם מוציאות משום דלי"ב דין ערבות, והנה אי נימא דכל הא דמהני הערבות הוא לגבי דאין ברכתו לבטלה, הרי בנשים בלא"ה אי"ז ברכה לבטלה, ובע"כ דהערבות מועיל לחשבו כמחויב, ואף נשים אם היו מחויבות היו מוציאות, ודו"ק.

ובנוס"א, דעיקר מה שנקטו תר"י והרא"ש דאם הי' ערבות לנשים היו מוציאות את האנשים אף שאינם מחויבות, לכאו' הוא דלא כמש"נ, שהרי למש"נ אין לנו מקור דמהני דין ערבות במי שאינו מחויב כלל, ולא מצינו דמהני דין ערבות אלא כ"ה שלא יהא ברכה לבטלה. - אך למש"נ להלן דבברכות אחר שכבר יצא יד"ח חשיב כאינו מחויב בדבר, ול"ד למצוות, ניחא הכל.

ואך עפמש"נ בדרך זו ניחא ד' הגרע"א, דלעולם איכא הכא דין ערבות, וע"כ שפיר למד הגרע"א מכאן לכל מקום דאיכא דין ערבות, ואך דהכא בעינן להא דרשאי להודות על טובת חבירו, דאל"כ הי' בזה משום ברכה לבטלה.

בד' הריטב"א צ"ב היאך איש מוציא אשה בתק"ש, ואין לומר דלא הוצרכנו לערבות אלא בברכות כ"ה דלא יהא ברכה לבטלה, שהרי בד' הריטב"א שם ה"ח מבו' דגם המחויב מדרבנן בברכה אינו מוציא את המחויב מדאורייתא, אף דהוא בר חיובא מדאורייתא, עייש"ה. - גם צ"ע בד' תוס' והרא"ש, היאך יתפרש הא דאיש מוציא אשה בתקיעת שופר, גם צ"ע דינא דבקי דאינו יוצא בברכות ויוצא בתקיעת שופר ובמגילה.

וי"ל דהטעם בזה, דשאני המצוה עצמה דשייך לעשותה ב' פעמים ויש עלי' שם מעשה מצוה, ומשא"כ בברכה דאחר שבירך פעם אחת כבר ל"ש לברך עוד, ודו"ק. - ויל"ע בזה בהעמק שאלה סימן נ"ג אות ד' ובמקראי קודש פסח סימן מ"ח עמ' קס"ו.

ועיקר גדר זה דהא דיצא מוציא הוא משום דהוי זה כמעשה מצוה לדידי', מבו' מד' הירושלמי דמי שיודע אשורית אינו מוציא את הלועז, משום דחשיב כאינו מחויב בדבר, והרי דלא סגי במה שהוא מחויב במצוה, אלא בעינן שיהא זה מעשה הראוי לצאת בו ידי מצוה.

ובזה מתפרש דינא דהירושלמי בבן עיר ובן כרך.

יל"ד עוד, דבברכה כל שאינו מחויב בדבר, הרי דאף אם רשאי לברך ואי"ז ברכה לבטלה, מ"מ מדאורייתא אין ע"ז תורת ברכה, ול"ד למעשה מצוה דהוי מעשה מצוה גם אם אינו מחויב בכך, ויל"ע בחילוק זה.

עי' מנחת שלמה ח"ב סימן נ"ח אות ד' במה שהאריך בכמה אופנים דאי"ז חובה גמורה, אם איכא דין ערבות, עייש"ה.

ד' המג"א והגר"א דהא דאינו יוצא יד"ח הוא משום דהו"ל ברכה לבטלה, וכ"ה ל' הרי"ף ר"ה ספ"ג. וי"ל דהוא רק משום דמחויב בדבר, והגם דכבר יצא, מ"מ אכתי חשיב כמחויב בדבר, וכל הא דאינו מוציא הוא רק משום דהו"ל כברכה לבטלה. - ומקור גדול לזה מד' קמאי בבקי דלי"ב לדינא דאם יצא מוציא, ונת' לעיל דהוא רק בברכות, אך יל"פ כדרך השני' שנת' שם בזה, וכ"נ מד' הריב"ש שהבאנו להלן.

ועפי"ז נקט המג"א דאם הוי שוגג יצא יד"ח, דכיון דכל הא דאינו מוציא יד"ח הוא משום דהו"ל ברכה לבטלה, ע"כ כשהי' שוגג ולא עשה איסור בכך, שפיר יצא יד"ח, ועדיין הוא מחודש מאד.

אך ריב"ש שצ"א כתב להדיא לא כן, אלא כל הא דנחשב מחויב בדבר הוא משום דין ערבות, עיי"ש.

ובעיקר הדברים יל"ע מד' הבה"ג הל' ר"ה, והיכא דשמע מן מאן דנפק יצא, דתני אהבה בריה דרבי זירא כל הברכות כולן אף על פי שיצא מוציא, חוץ מברכת הפירות וברכת המזון שאם לא יצא מוציא ואם יצא אינו מוציא, עכ"ל, ומבו' דגם בתקיעת שופר אינו מוציא אחר אלא מכח דינא דבברכת המצוות אם יצא מוציא, וזה גם ראי' דלא כהמפרשים דבתקיעת שופר ל"ב לערבות משום דהמצוה היא בשמיעה, ויש לדחות דאי נימא דדין ערבות ל"מ לחשבו כמחויב בדבר, אלא דבעינן גם שיהא מחויב בעצם, וגם לדין ערבות, הרי נמצא דמהא דבברכות הוא מוציא כשיצא, ש"מ דאף כשיצא חשיב כמחויב, ואך דבברכות בעינן מלבד זה גם לדין ערבות, ובתקיעה ל"ב לדין ערבות.

סמ"ג עשין כ"ז, ז"ל, ובהלל ובמגילה אף על פי שיצא מוציא לפי שכל ישראל ערבים זה בזה במצות, עכ"ל.

העירוני דמד' הדגמ"ר והגרע"א מבו' דגם להוציא בברכת הקידוש א"א בלא דין ערבות, והם נקטו דאפי' כשהוא רשאי לברך אינו יכול להוציא, וע"כ גם כשהוא מחויב מדרבנן אינו יכול להוציא, וגם כשהוא מוציא אנשים דן הגרע"א דאינו יכול להוציא אשה, ובזה נחלק הצל"ח דכבר איכא דין ערבות, ומבו' דגם להוציא בשאר מילי בעינן לדין ערבות, וזה צע"ג דא"כ היאך מוציאין נשים בתקיעת שופר, והיאך מוציאין את הבקי בתקיעת שופר ובמקרא מגילה, וצע"ג.

וז"ל הריב"ש סימן שצ"א, ואני אומר אע"פ שאי"ז דומה ממש למי שאינו מחוייב בדבר, הירושלמי משוה אותם, שהטעם למי שאינו מחוייב בדבר שאינו מוציא אחרים, הוא מפני שאינו מוציא לעצמו, וג"ז אינו מוציא לעצמו בזאת הקריאה, ול"ד למי שיצא שמוציא בכל הברכות, יש לדקדק דלא הק' ממה שיצא מוציא בקריאת המגילה, אלא ממה שמוציא בכל הברכות, דמה שמוציא בקריאת המגילה הוא משום דהו"ל קריאת המגילה גם לדידי', ורק ממה שמוציא בכל הברכות חזינן דאף דל"ה זה ברכה לדידי' ה"ה מוציא, וע"ז כתב דהוי מחויב בדבר וחשיב כברכה גם לדידי', וזה מתאים עם מש"נ לעיל, דהתם טעמא משום דכל ישראל ערבים זה לזה וג"ז שיצא נקרא מחוייב בדבר, מפני חיוב חברו שלא יצא, והיינו טעמא דאמרי' התם חוץ מברכת הלחם וברכת היין וה"ה לכל ברכת הנהנין, משום דלא שייך בהו כל ישראל ערבין זה לזה שאי"ז חובת גברא לא ליתהני ולא ליבריך, אבל הכא ליכא למימר האי טעמא, שהרי שכיון שזה יודע אשורי ואינו יוצא בקריאה זו, לא יוציא אחר, אבל אי איכא לדמויי לההיא דבני אדם המקדשין בביה"כ איכא לדמויי, דאמרינן התם שמוציאין אורחים ידי חובתייהו, אע"פ שהמקדש אינו יוצא לפי שאינו במקום סעודתו ואפ"ה מוציא אחרים, אלא שעדיין יש לחלק בין כשהפסול מחמת המקום ובין כשהוא מחמת הקריאה בעצמה, עכ"ל.

וצ"ב, דכיון דמהני דין ערבות לחשבו כמחויב בדבר, א"כ מה לי דהוא אינו יוצא בלעז, הרי בלא"ה ל"ב שיצא הוא, אלא הא דחשיב כמחויב הוא מכח שהוא ערב לחבירו, וצ"ל דכ"ה דל"מ דין ערבות במי שאינו מחויב כלל במצוה זו, ה"נ ל"מ במי שאינו ראוי לצאת באופן זה.

דהנה בתוס' ר"י שיריליאון לעיל דמ"ח. כתב, ז"ל, וגם מה"ת צריך לברך מי שאכל אם יודע לברך, קודם למי שלא אכל אף שהוא גדול, עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם.

עוד צ"ע בד' הרא"ש בדין הגומל דאינו מחויב בדבר, וצ"ע דמ"ט אינו מחויב מדין ערבות, ובס' פתה"ד סימן רי"ג ס"ב הביא שעמד ע"ז בס' לשון זהב, וכתב דהטור לטעמי' לדעת הב"ח סימן תקפ"ה, עיי"ש, ועי' גם בטור סימן רע"ג ובב"י שם דא"א להוציא את הבקי, ובביאוה"ל שם תמה ע"ז וכתב דכוונת הטור למצוה בעלמא,

ונראה דהנה נ"פ דאף אם איכא בברכת הגומל דין ערבות, מ"מ א"א לו לברך ברוך שגמלני כל טוב כדי להוציא את חבירו,

אמנם בד' הרשב"א מבו' דטעמא דשמעון בן שטח אינו במסוים על נברך שאכלנו משלו, אלא על כל ברהמ"ז, דא"א לומר לברך ברהמ"ז וגם לומר נברך שאכלנו אם לא אכל מדינא דמי שנהנה הוא יברך, ולפ"ז אין מקור לעיקר ד' הרא"ש, ואדרבה מבו' דאין בזה חיסרון.

ועפי"ז כתב הרשב"א דגם שמעון בן שטח מודה לדינא דמי שנהנה הוא יברך, והיינו משום דאל"כ מ"ט הוצרך לשתות כוס יין, אלא דס"ל דסגי לזה שישתה כוס יין.

וצ"ע דמאי מהני מה ששתה כוס יין לגבי זימון הרי אינו מחויב כלל בזימון, וכמבו' כן להדיא בד' הרשב"א בהמש"ד דאינו מצטרף אלא להזכרת השם, וצ"ל דלדינא דמי שנהנה הוא יברך, ל"ב שיהא מחויב בברכת הזימון, אלא סגי במה דשייכא גבי' ברכת הזימון, ודו"ק.

ולפ"ז יש מקום לומר דבד"ז אנו מודים לשמעון בן שטח דאפשר לברך ברכת הזימון גם אם לא אכל אלא עלה של ירק, ורק בברהמ"ז ס"ל דא"א לברך אם לא אינו חייב בברהמ"ז. - ועפי"ז יתישב ד' המ"ב שהוצרך לטעמא דעדיף טפי.

ובעיקר ד' הרשב"א צ"ע, דלדרך בתרא שכתב בסו"ד שלא יצא שמעון בן שטח כלל בברהמ"ז שבירך, א"כ מאי מהני שאכל כדי שיהא בידו להוציאם, הרי אף שנהנה, מ"מ אין ברכה זו ברכה כלל על ההנאה, והיאך מתקיים בזה דינא דמי שאכל יברך, וצע"ג.

ועד"ז ילה"ע גם בד' הרא"ש שכתב דמי שאכל כזית דגן יכול להוציא אחרים, וצ"ע היאך מתקיים בזה דינא דמי שנהנה יברך, וי"ל דכוונת הרא"ש דבאמת בכה"ג הוא פוטר את עצמו ג"כ בברהמ"ז, וע"כ שפיר מתקיים בזה דינא דמי שאכל הוא יברך, וצ"ע בזה.

ובעיקר ד' הרשב"א מחודש, דאף דג' פוטר יין, מ"מ אכתי אינו יכול להוציא את חבירו בזה, והגם דהוי זה ברכה לגבי נפשי', והיינו משום דלגבי נפשי' הוי זה ברכה על יין, וע"כ ל"מ להוציא אחרים על פת, והרי הגרע"א הביא להסתפק דברכת הגומל דיורדי הים אינה פוטרת להולכי מדבריות, וזה מחודש מאד, אך הכא הוא פשוט טפי דאין לזה מעלת ברכת ג', אלא הוי כברכת מעין ג'.

חזו"א סימן ל' סקי"ג, ז"ל, כתב הרא"ש והטור דאף אם אינו פת כיון דחייב בברכה מה"ת, [היינו אם היו אוכלין כדי שביעה וס"ל דברכת מעין ג' דאורייתא] ומשמע דיברכו כל בה"מ, ולפ"ז הא דשב"ש דאמר דלגרמי' היינו משום דשתה ומשום ברכת זימון שאומר בה שאכלנו קאמר דלגרמי' כו' ול"מ כן כלל, ועוד מ"ש מהא דעונה ברוך שאכלנו, ועוד מאן תנא דפליג עלי' דשב"ש, ואם כונתם מקרא דואכלת דסמיך עלי' בירושלמי וכיון שאכל יכול לברך בשביל אחרים מכל מקום צריך עיון היאך יפטור דייסא בבה"מ לכתחילה, וצריך לומר דכוונתם באין אחר בקי בברכה וכמש"נ לעיל בעובדא דשב"ש וצ"ע

ס' הבתים הל' ברכות שער ב', דבמצוות כיון דהוא מקודש במצוה יכול לומר אשר קדשנו, ומשא"כ בנהנין, עיי"ש, ונראה דאין החילוק דבזה איכא ערבות ובזה ליכא ערבות.

או"ז ר"ה רס"ב דאם יצא מוציא אף את הבקי, וכ"ה מבו' בהל' הריטב"א פ"ה ה"א.

ב"י סימן רי"ג, ז"ל, כלומר שאם מברך לבטלה אין העונה אחריו אמן נפטר מאותה ברכה, עכ"ל, ומבו' דהעונה אמן יוצא יד"ח אף כשאין חבירו מחויב בדבר, אם אך ל"ה זה ברכה לבטלה, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש, וכמש"נ במק"א.

פמ"ג קס"ז מש"ז ח', דאם שח אחר ברכתו יצאו השומעים, והביאוה"ל שם פקפק בזה, ובמ"ב שם נקט לעיקר דלא יצא, אך בסימן רט"ו כתב דיצא, וצ"ע - ואמנם התם עדיף משום דבשעת ברכתו שפיר היתה ברכה.

פתה"ד קס"ז ה' הביא פלוגתא בזה אם בכה"ג יצא. - ומאמ"ר סימן תקפ"ה סק"ד נקט דיצא, והוכיח מד' הב"י שם, ובעדות ליעקב סו"ס קנ"ט תמה ע"ז דבברכת המצוות פשיטא דיצא, שהרי אם יצא מוציא, וא"צ כלל שיהא לזה תורת ברכה לגבי נפשי'.

פר"ח סימן י"ט סק"ד דכל ששחט ונמצאת טרפה יצאו האחרים בברכתו, ודימה לסימן תקפ"ה, וכבר תמה התבו"ש שם סק"י דהתם הוא בברכת המצוות וודאי דיצאו האחרים, ומשא"כ בברכת הנהנין שפיר י"ל דלא יצאו, וא"כ בברכת השחיטה שכתב הפר"ח שם סקל"ג דא"א להוציא אחרים, אין ללמוד משם.

במקראי קודש סימן כ"ג עמד שם על הא דאמרו בירושלמי לדינא דאינו מחויב בדבר בבן עיר ובן כרך ובמי שיודע אשורית שקרא בלע"ז.

שאג"א סימן י"ג דבמצוה דאורייתא לא אמרינן אע"פ שיצא מוציא, ונקט השאג"א דגם בתקיעת שופר הוא כן, עיי"ש שנדחק עפי"ז במתניתין, ועי' מקראי קדש כ"ז שכתב דלכאו' ה"ה כשאינו יוצא בכך אינו מוציא, וכאשר כ"נ בהל' הריטב"א דדמי זל"ז, אך הביא מהטו"א דכל שבידו לצאת בזה יד"ח עדיף, עיי"ש.

הגרי"פ פר' נ"ז די"מ בד' הבה"ג דאיירי בשהוא בקי, ובכה"ג אין להוציא אלא כשהוא מחויב כמותו, ואזיל הבה"ג לטעמי', - ועיי"ש שהאריך לדחות למש"כ השאג"א לחדש דבדאורייתא לא אמרינן יצא מוציא, דזה נסתר מד' הבה"ג עצמו, עיי"ש בכל דבריו.

ריטב"א פסחים דק"ו. בשם הר"י קרקושא דבקידוש היום אם יצא אינו מוציא, ונראה דאזיל לטעמי' דבעינן שיהא טפל לברכת המצה, ודו"ק.

ס' העתים קמ"ה, ת"ר לא יפרוס אדם פרוסה לאורחין אלא א"כ אוכל עמהן פי' שאם אינו אוכל עמהן נמצא שמוציא ש"ש לבטלה, וכ"ה ל' הרי"ף בר"ה.

מהר"ם מר"ב ד"פ קי"א, ז"ל, י"א דוקא למאן דלא ידע הוא מוציא דומי' דאריסי' דר"פ דהוי מקדש לי' דסתם אריס לא ידע לברך וכן משמע פ' ג' שאכלו שנים שאכלו מצוה לחלק וקאמר התם ה"מ בשניהם סופרי' אבל חד בור וחד סופר סופר מברך ובור יוצא ואין להקשות מהא דר"ה דא"ל לר"ג לדבריך למה צבור מתפללי' כדי להסדיר ש"ץ את תפלתו אמר להם למה ש"ץ יורד לפני התיבה א"ל כדי להוציא שאינו בקי א"ל כשם שמוציא את שאינו בקי כך מוציא את הבקי דהתם אגב שצריך להוציא שאינו בקי מוציא הבקי אבל כולן בקיאי' אין מוציא אותן, והר' יצחק מווינא אמר שמוציא נמי מי שבקי וראי' מירושלמי פ' מי שמתו כל מצוה שאדם פטור פי' שכבר יצא אדם מוציא רבים ידי חובתן חוץ מברכת היין [והא תנינן כל שאינו חייב בדבר אינו מוציא הרבי' ידי חובתן הא אם הי' חייב אפי' אם יצא מוציא] אמר רבי לוי שניא היא מה שאמר חוץ מברכת היין בברכת המזון קאמר דכתי' ואכלת זו אכילה ושבעת זו שתייה ומי שאוכל מברך +בכת"י וד"ל אי' בזה"ל ר' יוסי בר בון ור"ש בר פזי מסתברא בק"ש שיהא כל א' משנן בפיו בתפלה שיהא כל א' מבקש רחמי' על עצמו משמע אינהו דוקא דמרבי להו מקראי מש"ה אין שום אדם יכול לברך לפניו אבל שאר ברכות אף על פי שהוא בקי אחר מוציא אותו ע"כ וכאן נשמט זה וכתוב בקיצור דלמסקנא משמע וכו' ומ"ש כאן דאמר רבי אפשר דצ"ל ר"י בר בון ור"ש בר פזי ודוק+ ומשמע מסקנא דאמר רבי מוציא את חבירו אף על פי שהוא בקי, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהצד דאינו מוציא את הבקי, הוא מדינא דמצוה ליחלק, ולפ"ז אי"ז לעיכובא. - אך צע"ג, שהרי לא דן דגם כשהוא מחויב בכך אינו מוציא אלא את שאינו בקי, דזה לא עלה ע"ד אדם דכל א' מקדש לבדו, ואין אדם מוציא את אחרים, ובפ' ערבי פסחים מבו' כן שהוציא אותם בקידוש, ואולי לא הי' להם יין, - אך גם ממה שהוכיח האו"ז מהירושלמי נראה כן, שהרי בתפילה ל"מ כשאינו בקי גם כשהוא מחויב, ואי נימא דהכא כשהוא מחויב ודאי מוציא אף שאינו בקי, א"כ נמצא דשפיר חלוקין הן זמ"ז, ועל טפי מהכי לכאו' אין ראי' מהירושלמי, וצ"ע.

פמ"ג תרפ"ט אש"א סוסק"ד דאם אשה לי"ב משום ערבות אינה מוציאה אשה בקריאת המגילה אחר שיצאה, והובא בביאוה"ל שם, ומבו' מזה, דגם להוציא בקריאת המגילה בעינן לדין ערבות, ודלא כמש"נ לדון.

ובד' בה"ג י"ל, דדינא דאין מוציא את הבקי, לאו היינו דליכא בזה ערבות, אלא דאינו רשאי לברך בעד חבירו, והוי זה דין מסוים בברכה, הגם דגם בשאר מילי בעינן לערבות.

ריב"ש שצ"א, עוד כתבת אלא ודאי בשביל שיש בקורא תוספת ידיעה על השומעים לא ימנע ממנו להוציא אותם. ואפי' אם נאמר שלעצמו אינו מוציא, דל"ד למי שאינו מחוייב בדבר שאינו ראוי להוציא עצמו כלל, אבל זה ראוי היה להוציא עצמו, אלא שנתוספה בו ידיעה זו של לשון אשורית, הגע עצמך, מי שאשתקד ל"ה יודע ועכשיו יודע, נאמר שאשתקד הי' מוציא ועכשיו אינו מוציא, הא ל"ד אלא למי שיצא שמוציא בכל הברכות, עכ"ל.

ואני אומר אע"פ שאי"ז דומה ממש למי שאינו מחוייב בדבר, הירושלמי משוה אותם, שהטעם למי שאינו מחוייב בדבר שאינו מוציא אחרים, הוא מפני שאינו מוציא לעצמו, וג"ז אינו מוציא לעצמו בזאת הקריאה, ול"ד למי שיצא שמוציא בכל הברכות, דהתם טעמא משום דכל ישראל ערבים זה לזה וג"ז שיצא נקרא מחוייב בדבר, מפני חיוב חברו שלא יצא והיינו טעמא דאמרי' התם חוץ מברכת הלחם וברכת היין וה"ה לכל ברכת הנהנין, משום דלא שייך בהו כל ישראל ערבין זה לזה שאי"ז חובת גברא לא ליתהני ולא ליבריך, אבל הכא ליכא למימר האי טעמא, שהרי שכיון שזה יודע אשורי ואינו יוצא בקריאה זו, לא יוציא אחר, אבל אי איכא לדמויי לההיא דבני אדם המקדשין בביה"כ איכא לדמויי, דאמרינן התם שמוציאין אורחים ידי חובתייהו, אע"פ שהמקדש אינו יוצא לפי שאינו במקום סעודתו ואפ"ה מוציא אחרים, אלא שעדיין יש לחלק בין כשהפסול מחמת המקום ובין כשהוא מחמת הקריאה בעצמה, ומה שאמרת הגע עצמך וכו', אברא ודאי הכי הוא, שאז הי' יוצא בקריאה זו לעצמה והיה מוציא אחרים כיון דלא אפשר ליה באשורי שלא יבין בו, ואע"פ שיוצא בו, לשון זה המכיר בו עדיף לי', אבל השתא שיודע אשורי ואשורי עדיף, לא התירו לו לשונות פסולין לא לצאת ולא להוציא בהן אחרים, עכ"ל.

ריטב"א מגילה די"ז:, ועוד אמר שם שאם הקורא יודע אשורית אינו מוציא אף ללועז שהרי לעצמו אינו מוציא בלעז וקיי"ל בהדיא כל שאינו מחוייב בדבר אינו מוציא אחרים ידי חובתן, ולאו דוקא מהאי טעמא ממש דהא מחוייב בדבר הוא אלא שאינו יוצא בקריאה זו והוי כמי שיצא שהוא מוציא הילכך אף על פי שאינו מוציא לעצמו מוציא ללועז הזה, אלא בעינן למימר דכי [היכי] דליקיים ככתבם וכלשונם כל מה דאיפשר לא תיקנו לזה שיצא בלשון אחר ע"י אחרים כיון שאותו אחר יכול לקרותו אשורית, עכ"ל.

ויל"ד דאין כונתו דל"ב כלל לטעמא דכל שאינו מחויב בדבר, אלא היינו דב' אופנים יש להוציא, או כשהוא מחויב בדבר, או בדאיכא ערבות, וע"ז אמרו דמדין ערבות לא תיקנו בכה"ג ומטעמא דהריטב"א, ואך דמ"מ אם הי' יוצא לעצמו הי' מוציא לאחרים, וע"ז אמרו בירושלמי דהוא אינו מחויב בדבר, ודו"ק.

אך למש"נ ללמוד מד' הריטב"א בהל' ברכות פ"ה ה"ב ובר"ה דכ"ט. דלהא דמוציא את חבירו במצוה עצמה אע"פ שיצא הוא, ל"ב לדין ערבות, ורק לגבי הברכה בעינן לדין ערבות, דאל"כ אינו רשאי לברך בעד חבירו והו"ל ברכה לבטלה, אך נוסח זה אינו מתישב, דא"כ כשהוא חייב מדרבנן ורשאי לברך, מן הדין ה"ה יכול להוציא, והריטב"א שם ה"ח כתב לא כן, הרי דלפ"ז לא א"ש דרך זו, שוב נתבוננתי די"ל, דלמש"נ במק"א בביאור ד' הריטב"א בחילוק שבין מצוה לברכה, שפיר י"ל דאף דבמצוה ל"ב לדין ערבות, מ"מ כל דאיכא דין ערבות מהני גם מכח זה, וע"ד הוא שפירש הריטב"א לטעמו.

והמקור למש"נ בד' הריטב"א בהלכות, הוא ממש"כ דאיש המוציא אשה במצוות שאינה חייבת בהן, אינו יכול לברך בשבילה דאינו ערב ע"ז, וצ"ע דא"כ היאך הוא מוציאה במצוה עצמה, ובע"כ דלזה ל"ב לדין ערבות, אלא כיון שהוא מחויב בעיקר המצוה, ה"ה יכול להוציא.

בד' הירושלמי בברכות מבו' להדיא דס"ל לדינא דאע"פ שיצא מוציא, ודלא כמו שיש שכתבו שהירושלמי פליג בזה על הבבלי.

הרא"ש כתב דמי שאכל כזית מוציא למי שאכל כדי שביעה, ומ"מ מצוה שיברך זה שאכל כדי שביעה, ולא נתפרש בדבריו טעם מצוה זו, ובד' רבינו ירוחם נתיב ט"ז ח"ז והגר"א בסימן קצ"ז מבו' דהיינו דמצוה לחוש לדעת הבה"ג, עיי"ש.

ז"ל רי"ו שם, וכיון שנסתפקו הגדולי' המחוור שבכלם אם כלם יודעים לברך שיברך אותו שאכל כדי שביעה ואם אין שם מי שיודע אלא אותו שאכל כזית שאינו מחוייב אלא מדרבנן יברך הוא ומוציא אפילו לאותם שאכלו כדי שביעה כיון שהם אינם יודעי' לברך וכן כתב הרא"ש, עכ"ל.

ונראה לדון לפרש בזה בע"א, שהרי קי"ל דב' שאכלו מצוה ליחלק, ורק בג' דאיכא זימון א' מוציא את חבירו, ומשמעות ד' כמה מקמאי דהיינו דכל שהן מצורפין זל"ז, חשיב כחיוב משותף על כולם לברך, וע"כ א' מוציא את חבירו לכתחילה.

ולפ"ז י"ל, דכל שא' חייב מדאורייתא וא' אינו חייב אלא מדרבנן, הרי דאם יוציא המחויב מדרבנן, הרי דכלפי החיוב דאורייתא איכא להמצוה ליחלק, שהרי מה שהמחויב מדרבנן מוציאו, אינו מכח מה שאכל ונתחייב עכשיו בברכה, אלא מכח דין ערבות, וע"כ מצוה שיוציא זה שאכל כדי שביעה, ונמצא דמצוה זו דהרא"ש הוי חד דינא עם הא דמצוה ליחלק, וזהו שנקט הרא"ש לל' מצוה, ולא כתב דלכתחילה יברך זה שאכל כדי שביעה, ודו"ק.

שו"ר בתוס' ר"י שיריליאון ובתוס' הרא"ש דמה"ת יברך מי שיודע קודם שיברך מי שאינו יודע, ויל"ע אם זה לעיכובא, ונמצא שהוא כדעת הב"ח בסימן תקפ"ה וכדעת הב"י בסימן רע"ג, ול"ק ממש"כ הרא"ש דזה שאכל כדי שביעה יוצא מזה שלא אכל ורק לכתחילה הוא דבעינן שיברך זה שאכל כדי שביעה, דכל הא דמדאורייתא צריך שיברך מי שיאכל, נ' דהוא משום דלא הותר לו לברך לצורך כך והו"ל ברכה לבטלה.

רשב"א א' קכ"ו, ז"ל, דגרסינן התם כל הברכות כולן אע"פ שיצא מוציא, חוץ מן התפילה וקריאת שמע וברהמ"ז, תפילה לפי שאין שליחות ליחיד, קריאת שמע כדי שיהא כל אחד ואחד משנן בפיו, ברכת המזון דכתיב ואכלת ושבעת וברכת מי שאכל הוא יברך. ודוקא למי שהוא בקי אינו מוציא בברכת המזון, אבל למי שאינו בקי מוציא, וכדאמרינן חכם מברך ובור יוצא, וכ"ש בעונה אמן שהאומר אמן כמוציא ברכה מפיו דמי, עכ"ל.

וכ"ה גם בל' הר"ן בשלהי ר"ה, וכמו שדקדק הגר"א, וכ"כ גם בהג"א ספ"ג דר"ה. - וכ"נ גם באו"ז הל' ר"ה סימן רס"ב

אך הריטב"א והרא"ה כתבו לא כן.

הגרע"א בגל' שו"ע נסתפק אם אשה שאכלה כזית מוציאה לאיש שאכל כזית, ולכאו' לפי דבריו בכ"ד שתמה ע"ד התוס' וע"ד הדגמ"ר, בדין דאשה דהויא בכלל ערבות במצוות שנתחייבה בהן וכמש"כ הגרע"א בכ"ד, תוציא את האיש, ולא חשיבא כתרי דרבנן, שהרי אם תאכל כדי שביעה הוי חד דרבנן, וממילא דאית לה ערבות ע"ז.

ובעיקר ד' הגרע"א לכאו' יש מקום לדון, דאף דאם יאכל הקטן כדי שביעה יהא חייב בחד דרבנן, מ"מ על חיוב ברהמ"ז שעל אכילת כזית, לית לי' ערבות, כיון דהוא אינו מחויב בברהמ"ז זה אלא בתרי דרבנן, ומה לי דיש אופן אחר שהוא חייב בברהמ"ז מדאורייתא, והיינו די"ל דלדין ערבות בעינן שתהא מוטלת עליו מצוה זו באופן זה, ולא סגי במה דמצוה זו שייכת גם בו.

ויל"פ טפי, דגדר ערבות הוא, דכ"ה שהוא חייב לברך על אכילת עצמו, כך הוא מחויב לברך על אכילת חבירו, וכל דעל אכילת עצמו כה"ג לא הי' חייב לברך, גם אינו חייב לברך על אכילת חבירו, ול"מ מה דאיכא גווני אחריני דהוא חייב בברכה.

ועי' חקרי לב או"ח סימן מ"ח שנקט בפשיטות דקטנים ליתנייהו בכלל ערבות.

טור תקפ"ה דברכה לבטלה ל"ה כיון דיוצא בברכת השני, ומבו' דעיקר החיסרון הוא משום ברכה לבטלה, ולמש"כ הב"ח שם דהוא משום דהוי בקי, מבו' מזה כמש"נ, דהא דבקי אינו יוצא, הוא משום דהו"ל ברכה לבטלה.

ולכאו' מבו' מזה עוד, דאם הי' זה ברכה לבטלה ל"ה יוצאין יד"ח ברכה, אף דהוי זה בשוגג ואירע זה אחר הברכה, וזה דלא כמג"א ופמ"ג, אך י"ל דהנידון הוא על קיום הברכה דהמברך עצמו, אך אה"נ השומעים ודאי יצאו.

פסקי ריא"ז בר"ה, נ' להדיא דברהמ"ז חשיב כברכת הנהנין ומן הדין אינו יכול להוציא, כיון דחייב רק מכח אכילתו ולא הי' חייב לאכול, וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות בברכות.

בס' שיח השדה כתב להסתפק אם א' מוציא את חבירו באשר יצר, ונפ"מ למעשה כשעומד באמצע תפילתו, ואף אי נימא דבקי אינו יוצא, י"ל דהכא דא"א לו לברך חשיב כאינו בקי.

ולכאו' תליא בפלוגתת רש"י ותוס' אם בברהמ"ז איכא לדין ערבות, או דכיון דאינו חייב לאכול אף אם אכל ליכא דין ערבות, וקי"ל כתוס' ודעימייהו. - וגם לדעת רש"י יש לחלק בד' טעמים, חדא דשאני ברהמ"ז דדרשינן מי שאכל הוא שיברך, ב' דשאני ברהמ"ז שהוא דאורייתא וכד' השאג"א, ג' דשאני ברהמ"ז שבידו הי' שלא לאכול, ד' שאני ברהמ"ז שתיקנו חכמים אטו ברכה שלפני'.

אך חכם צבי קס"ח כתב דהא דמוציא בברהמ"ז הוא משום דבידו לאכול ולהתחייב, וכ"ה ל' המרדכי בפ"ב דמגילה ד"ה ונשאל לר"ט.

וי"ל דכל הא דיצא מוציא הוא משום דזמנו כל היום, וגם בפעם השני' שעושה יש ע"ז שם מעשה מצוה, וע"כ ל"ש זה בברהמ"ז דודאי בפעם השני' אי"ז מצוה כלל, שכבר פקע האכילה. - ועד"ז י"ל עוד, דבמצוה סיבת החיוב קיימת ואך דכבר יצא יד"ח, ומשא"כ בברהמ"ז דאחר שבירך ונסתלקה האכילה כבר ליכא לסיבת החיוב, שהרי אין זמן שגורם החיוב. - אך בהמשך דבריו דחה לכ"ז.

ובזה מיושב הא דבן עיר אינו מוציא בן כרך, דהתם ל"ש טעמים אלו.

והגרע"א נסתפק אם חשיב כבר חיובא משום דבידו לקבל שבת, ולהנ"ל גם בברהמ"ז לא חשיב בר חיובא רק משום שיש בידו לאכול.

הגרע"א נסתפק בסימן רצ"ז במי שאין לו חוש הריח אם חשיב כמחויב בדבר, ודימה לחרש, ודן לחלק משום שאם יזדמן לו דבר חזק.

רי"ו נתיב נ"א כתב דברכת להכניסו אחר מברך משום דאם יצא מוציא, וכן פסק הרמ"א סימן רס"ה, הגם דאי"ז מצוה זמנית.

פר"ח תפ"ט פירש דקו' הטור היתה היאך בירכו, הרי לא ידעו שיצא הוא בברכתם.

תבו"ש סימן א' סק"ס דטעמא דהטור הוא משום דהוא בקי, וכ"כ אבנ"ז ח"א סימן ס'.

ואמנם במג"א סימן רע"ב סק"ט כתב דאף בעניית אמן אין מוציא את הבקי, וכ"ה סתימת השו"ע בסימן רע"ג, אך פשוט דכל ד' התבו"ש הוא רק היכא שהוא מברך כדין. - וזה ע"ד מש"כ התבו"ש י"ט סק"ו בבירך ונמצאת טריפה, דאם ענו אמן מהני, עיי"ש.

ט"ז תפ"ד סק"ג דבברכה על מלכי ישראל א"א להוציא אחרים, וצ"ב הטעם בזה.

צ"ע היאך מוציאין נשים אף שחייבות מדאורייתא בקידוש, והבעל אינו חייב רק מדרבנן, והרי האשה בקיאה, וי"ל דכל הא דבבקי אינו מוציא הוא רק משום לתא דהמברך דהו"ל ברכה לבטלה.

אך י"ל דבלא דין ערבות לא חשיב כלל כמחויב בדבר, וא"כ לא יהא בידו להוציאן. - אך ל' הגר"ז בקו"א ער"ב ב', ול' החכם צבי קס"ח נ' דהטעם הוא דאין לו לברך כשהלה בקי.

אך מד' התבו"ש דבעינן עניית אמן בבקי, מבו' דאף דאי"ז ברכה לבטלה, מ"מ בעינן עניית אמן.

ואמנם לפ"ז ניחא דמוציאין את האשה, שהרי היא עונה אמן, וכיון שאין ברכתו לבטלה שפיר היא יוצאת יד"ח.

בס' שיח השדה סימן ד', כתב בדין חציו באמירה וחציו בשמיעה, דאם הלה אומר הכל שפיר דמי, ויש להוכיח כן מד' כמה מרבוותא, וכן מד' תר"י שסיום הברכה שומע מן הש"צ, ומההיא דהוא אומר ברוך הבא וכו'.

ל' הדרכי משה סימן תקפ"ט, אבל לברך אחר בשבילן נראה דאסור דהרי אמרו כל הברכות כולן אף על פי שיצא מוציא חוץ מברכת הלחם והיין והוא הדין לכל ברכת הנהנין שאם יצא אינו מוציא הואיל ואינו מחוייב בדבר אסור לחבירו לברך בשבילו, עכ"ל, ומ' דהא דאינו מוציא, הוא משום דאסור לו לברך, וכ"ה בשאג"א סימ י"ג. - אך לכאו' י"ל דכ"ז הוא רק במי שבאמת מחויב בדבר, ולא במי שאינו מחויב כלל, דהתם ודאי ל"ב לזה.

האריך לדון בשומע ברוך אתה ד' מחבירו, והוא מסיים את הברכה, אם יוצא יד"ח, אף שחבירו בירך ברכה אחרת.

ק' בד' הריטב"א היאך הוא מוציאן בתקיעה, וי"ל דכל החיסרון הוא משום ברכה לבטלה.

הביא מס' אגודת אזוב סימן י"א לבעל מראות הצובאות שכתב דהא דבבקי אינו מוציא, הוא ע"ד דינא דלא יפרע מן הערב תחילה.

יש להוכיח דהא דבבקי ל"מ אי"ז משום ברכה לבטלה, מד' הב"ח בסימן תקפ"ה דהוא גם לגבי תקיעה, - וצ"ע אם באמת זה כוונת הב"ח שם.

טו"א מגילה די"ז., ואי משום דס"ל דאע"ג דלעצמו אין יכול להוציא בלעז אפ"ה מוציא ללועזות בלעז, ולא דמי לאינו מחויב בדבר דהא מ"מ בר חיוב הוא במקרא מגילה, ודמי להא דאמרינן בספ"ג דר"ה (דף כ"ט ע"א) כל הברכות כולן אף על פי שיצא מוציא והיינו טעמא משום דכל ישראל ערבין זה בזה למצות וכיון דחבירו לא יצא כאילו לא יצא הוא עצמו משא"כ אינו מחויב בדבר דאין עליו ערבות בהא. וכמש"כ התוס' והמפרשים בפ"ו דברכות (דף מ"ח) ולא גרע מזה היודע אשורית ולעז דיכול להוציא חבירו הלועז מטעם ערבות אף על גב דלעצמו אינו מוציא בלעז. ולא עוד אלא אפילו לדעת בעל הלכות גדולות דס"ל בכל המצות דלאחר שיצא אינו מוציא הואיל דמעת' אינו מחויב בדבר כמ"ש שם בספ"ג דר"ה בחי'. אכתי לא דמי דשאני התם כיון דכבר יצא שוב ה"ל אינו מחויב בדבר אבל יודע אשורית ולעז אף על גב דלעצמו אינו מוציא בלעז אכתי בר חיוב' הוא כיון דלא יצא עדיין לעצמו ומוציא ללועז בלעז

גוו"ר או"ח א' י"ג, אמנם הפתח שילע"ד לפשוט השאלה דנ"ד הוא כשנחקור אם בני ח"ל שבאו לירושלם ואינם יודעים להתפלל אם יכול א' מתושבי ירושלם להתפלל להם תפלת י"ט להוציאם י"ח ואם אמרנו להביא ראי' על זה מדין פורס על שמע ועובר לפני התיב' שנתבאר בא"ח סי' ס"ט דאפי' מי שהתפלל כבר יכול לחזור ולומר יוצר אור ותפלה להוציא י"ח למי שלא התפלל יש לדחות דשאני התם דהיא תפלה דידיה ואף על פי שיצא מוציא את אחרים אמנם הכא בנ"ד דכהן ירושלמי לית ליה י"ט ב =יום טוב שני= של גליות היאך יתפלל תפלה דלא שייך בה ולהוציא בני ח"ל ודמי למ"ש בס"פ ראוהו ב"ד כל שאינו מחוייב בדבר אינו מוציא כו' ויר' לי דזה תלוי בפלוגתא דרבוותא שכתב הטא"ח סי' תקפ"ו כתב רב נתן ש"צ שאינו מתענה אינו יכול להתפלל שכיון שאינו מתענה אינו יכול לו' עננו ואיני יודע למה שאינו אומ' ביום תעניתי אלא ביום התענית הזה ותענית הוא לאחרי' עכ"ל.

עוד יש פלוגתא אחריתי גבי קריא' מגלה דכפרי' מקדימין לקרו' ליום הכניסה ופרש"י ובני כפרים אינם בקיאין לקרות וצריכים שיקראוה להם אחד מבני העיר וכפי' ר' עובדיא יע"ש ולכאורה ק' על ס' רש"י ור"ע דהתנן כל שאינו מחוייב בדבר אינו מוציא את הרבים י"ח וי"ל דההוא כללא הוא לאפוקי נשי' ועבדים שאין יכולין להוציא י"ח תקיעת שופר למחוייבי' דומיא דריש' דקתני חש"ו =חרש שוטה וקטן= אין מוציאין את הרבי' י"ח דלא שייכי במצות אבל אדם שמחוייב במצות כגון תושב ירוש' שידע שקדשו ב"ד יום א' של ר"ה והוציאוהו גוים או לסטים מירוש' והולכוהו למקום שיש שם יש' ביט"ב של ר"ה מצי הירוש' להוציא לבני ח"ל י"ח תקיע' שופר אף על גב דאינו מחוייב יכול להוציא מכח הערבו' דכל ישראל ערבין זה לזה ולכך ס"ל לרש"י ור"ע דבני כרכים ועיירות קורין המגל' לבני הכפר להוציאן י"ח אף על גב שהקור' אינו מחוייב ביום זה דכיון דגברא בר חיוב' בעלמא יכול להוציא לאחרי' אף על גב דביום זה הקורא והתוקע אינו מחוייב אך הר"ן כת' בריש מגלה דף שנ"ח ע"ב ויש לשאול עוד איך מתירי' לכפרי' להקדי' ביום הכניסה קרי כאן לא תתגודדו כו' וי"ל דהני נמי כשני ב"ד בשני עיירות מיקרו שהרי בני הכפרים מצויינים לעצמן ודעתן לחזור וא' מהן הוא שמוציאן שאינו נראה שיהא א' מבני העיר פוטרן כיון שאינו מחוייב בדבר עכ"ל הרי שהר"ן חולק על רש"י וס"ל שא' מבני העיר אינו פוטר לבני הכפרים מכח דשנינו כל שאינו מחוייב כו' וכבר כתבתי ליישב דלא תיקשי מהך משנה לס' רש"י דההיא מיירי לאפוקי מי שאינו חייב במצות כנשי' ועבדי' ולתרץ קושית הר"ן דלא תתגודדו לס' רש"י יר' לי דל"ק דלא שייך לא תתגודדו אלא כשאחד סובר דמה שעושה חברו הוא טעות אבל הכא דבני עיירות מודי' דבני כפרים עושין כדין שתיקנו להם חכמים ואם א' מבני עיירות ילך לדור בכפרים יעשה כמותן א"כ לית כאן לא תתגודדו ושפיר מצו בני עיירות לקרות המגלה לבני הכפרים להוציאן י"ח מכח הערבות כדכתי'.

אך התוס' בפ"ק דיבמות דף י"ד ע"א כתבו בשם ר"ח כהן דבני כפרים היו קורין והביא ראיה מהירוש' דא' דבן עיר אינו מוציא בן כרך דכל שאינו מחוייב כו' וכ"כ הסמ"ג יע"ש.

ויש לתמוה על רש"י ור"ע איך אשתמי' להו הירוש' דבן עיר אינו מוצי' בן כרך ויראה לע"ד דס"ל דתלמודא דידן פליג על הירוש' דגרסי' בס"פ ראוהו ב"ד תני אהבת בריה דר' זירא כל הברכות כולן אף על פי שיצא מוציא חוץ מברכת הלחם וברכת היין ופרש"י אף על פי שיצא מוציא שהרי כל ישר' ערבים זה לזה למצות חוץ מברכת הלחם והיין ושאר ברכות פירות וריחני שאינן חובה אלא שאסור ליהנות מעולם הזה בלא ברכה ובזו אין כאן ערבות שאינה חובה על האדם דלא ליתהני ולא לבריך עכ"ל.

תו תניא התם ובהלל ובמגלה אף על פי שיצא מוציא וס"ל לרש"י דכיון דהטעם משו' ערבות הוא דמפיק בהלל ובמגלה ואף על פי שיצא א"כ בן עיר שהלך לכרך ביום ט"ו יכול בן העיר להוציא לבן הכרך אף על גב דהקורא כבר נפטר בעירו משום דכל יש ערבים זה לזה.

גם ראיתי מ"ש מרן הב"י א"ח סי' רע"ג דכתב המרדכי בפרק ע"פ =ערבי פסחים= דקדוש דשחרית אינו יכול להוציא אחרים אם הוא מתענה כיון שאינו מברך אלא ברכת הנהנים בלבד אבל ר' ירוחם ז"ל כתב דמוציא אחרים וכיוצא בזה כתב ר' סי' תפ"ד שנחלקו הפוס' לענין אם יכול להוציא אחרים מברכת בפה"א =בורא פרי האדמה= דטיבול ראשון אף על פי שאינו טועם עמהם ודעת הרא"ש שיכול להוציא וכן נר' מדברי הרי"ף והכי נקטי' עכ"ל וק"ל עמ"ש מרן הב"י א"ח סי' קפ"ז דאין יכול לברך ברכת המוציא דסעודת שבת אם אין המברך אוכל עמהם דהוא סותר לקדוש היום דשבת ולברכת טיבול ראשון וצ"ע.

ובס"פ בכל מערבין דף מ' ע"ב אמרי' דביה"ך =דביום הכפורים= א"א לו' זמן על הכוס משו' דא"א לטועמו משום דכיון דאמר זמן קבליה עילויה ליוה"ך ואסיר ליה ולמחביה לא דלמא אתי למיסרך וכתבו שם התוס' א"ר שמואל דוקא גבי זמן שהוא קבוע אמרי' דלמא אתי למיסרך אבל אם אירע ברית מילה בט"ב =בט' באב= או ביוה"ך דלא הוי אלא אקראי בעלמא לא חיישי' דלמא אתי למיסרך ומעשה היה בחופה בי' בטבת נתנו הכוס לתנוק לשתות עכ"ל ובא"ח סי' תקנ"ט הביא מרן דברי התוס' הנז' והחולקים עליהם דחיישי' דלמא אתי למסרך ולדעת הכל העלה מרן הב"י דבי"ז בתמוז ובג' בתשרי ובי' בטבת שהיולדת יכולה לשתות מברכין על הכוס ותשתה ממנו היולדת יע"ש הרי פסק ברור מתוך תלמודא דידן דאע"ג דאין המברך ראוי לברך לעצמו מפני שהוא מתענה מן התורה יכול לברך בפה"ג =בורא פרי הגפן= וזמן על הכוס במידי דמצוה משום דיכול לתת לטעום לתנוק אלא דגזרו חז"ל שלא יברך זמן על הכוס ביוה"ך לתת לטעום לתנוק משום דלמא אתי למסרך הא לאו הכי הוה מברך ומכאן הולידו דבמידי דליכא הך חששא דלא אתי למסרך כגון לקצת פוסקים כגון מילה ביה"ך דלא הוי דבר קבוע או כגון ליולדת בשאר תעניות מברך הש"צ המתענה ברכת פה"ג דמילה ונותן ליולדת ומכאן יראה לי ברור ומוכרח דלפי הך פסקא דאתברר מתלמודא דידן יכולים בני ירוש' שעושין י"ט א' להתפלל תפלה ביט"ב של גליות תפלת י"ט להוציא האורחין הבאים מח"ל וכן לענין מגלה בני העיר מוציאין י"ח לבני הכפרים וכן בן עיר מוציא לבן כרך ושורש הדין הוא משום ערבות דכל ישר' ערבים זה לזה שיתקיימו המצות לכך מי שהוא גברא בר חיוב' שהוא חייב במצות בעלמא מוציא לאחרים אף על גב דהמוציא לא שייך באותה מצוה באותו היום כגון בני א"י לבני ח"ל לגבי י"ט או כגון בן עיר לגבי בן כרך לענין מגלה ודוק.

ולפי הך פסקא שביררנו דבן ירוש' שעושה י"ט א' יכול להתפלל בי"ט אחרון של גליות תפלת י"ט להוציא י"ח לבני ח"ל ופשטא בעיין במכ"ש דכהן ירוש' יכול לברך ברכת כהנים בתפלת המוספין די"ט האחרון דבני ח"ל.

בית שלמה או"ח י"ד, ובזה מיושב דברי המג"א (סוף סי' ריג) שכתב דאם בירך ברכת הנהנין אותו שאינו אוכל עמהם, אף בדיעבד לא יצאו בשמיעתו משום דהא בירך לבטלה ע"ש. ובבירך בשוגג באמת יצאו כמו שכתב רמ"א (סי' רט סוף ס"ב) וע"ש במג"א (סק"ה). וקשה דתיפוק ליה דלא יצאו אף בבירך בשוגג דהא אינו מחויב בדבר כיון שלא נהנה ואינו מוציא הרבים, דהא בזה לא שייך ערבות כמו שכתב רש"י (סוף פ"ג דר"ה) דלא ליתהני ולא לברך, ואין לומר דאם לא כן היו יוצאין משום שומע כעונה. זה אינו, דהא אף במילה או בברכת קטן וכדומה אף דלא הוי ברכה לבטלה עכ"ז לא יצא המחויב, משום דכל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא, ולפי הנ"ל אתי שפיר משום דבדרבנן כל שהוא איש בר חיוב, אף שאינו מחויב עתה מוציא אף בלא ערבות, ומשום הכי צריך המג"א ליתן טעם דלא יצאו אף בדיעבד, משום דהוי ברכה לבטלה ואם בירך בשוגג יצאו.

יש מקום לומר דערבות גם על רשות, ורק לברכה לא סגי בזה, עי' ל' דרכ"מ, ויל"פ דהיינו דהוא ערב באותה דרגה שנתחייב, ורק לברכה לא סגי בזה, ודו"ק.

צ"ע בערבות על בפה"ג דמילה ודאירוסין, וי"מ דברכת הנהנין עדיף דהוי חובה, ואך דא"צ לאכול, אך כל שיש לו לאכול, הוי זה חובה.

דגמ"ר ורע"א צ"ע לפ"ד הרא"ש בהגומל, דא"כ כשעונה אמן שפיר יכול להוציאו.

וי"ל דהגרע"א לטעמי' דחשיב כמחויב בדבר ויש בזה דין ערבות, ולפ"ז לא מצינו דבלא דין ערבות מצי להוציא את חבירו.

ובד' ב"י מבו' שהרמב"ם נחלק על דינא דהרא"ש, וצ"ע מברכת הגומל דמוציא, וי"ל דברכה דרבנן גריעא דל"מ מידי לגבי ברכה דאורייתא, ולפ"ז ל"מ עצה זו בקידוש. - ועי' זכרון שמואל שבאמת הרמב"ם השמיט לדין זה.

שמעתי לישב ד' הגרע"א והדגמ"ר דלגבי קידוש לא סגי במה שנתקיים אצלו ברכה, אלא בעינן מעשה מצוה דקידוש, וע"ז ל"מ מידי עניית אמן, - הגע עצמך, אטו בתקיעת שופר אם הי' שייך עניית אמן, הי' יוצא יד"ח מדין עניית אמן, ודו"ק.

בס' שיח השדה הביא בשם האבנ"ז שיישב לקו' הגרע"א ז"ל ע"ד התוס' דמ"ט חשיב כתרי דרבנן, דעל מצוה דרבנן אינו ערב אלא מדרבנן, וכיון דהוא קטן הו"ל ב' דרבנן.

ונ' דהגרע"א לטעמי' אזיל, דד' האבנ"ז מיוסדים על מה שפירש דע"י דין ערבות חשיב כמחויב בדבר, אך הגרע"א לטעמי' דס"ל דערבות הוא דין בפנ"ע, ולאו היינו דעי"ז חשיב כמחויב בדבר.

ומצינו כן בדבריו בכ"ד, חדא במשה"ק ע"ד התוס' בר"ה דמאי מהני הא דמצי לתקוע לציבור אחר לענין שיעבור בבל תוסיף, והחת"ס בתשובה כתב דעי"ז חשיב כמחויב בדבר, אך הגרע"א פירש דהוא דין אחר דמכח ערבות יכול להוציא, ולא משום דחשיב כמחויב לדבר.

ומה"ט הק' הגרע"א ע"ד הדגמ"ר מההיא דשמעון בן שטח, ואם ע"י דין ערבות חשיב כמחויב בדבר, הרי דהתם דהי' ערב לאיש, שפיר הוא מוציא גם את האשה, וכמש"כ הצל"ח גופי', וכ"כ הגר"ש איגר, אך הגרע"א ס"ל דל"מ ערבות לחשבו כמחויב בדבר.

וי"ל דמה"ט ס"ל להגרע"א בגל' שו"ע סימן רי"ט דאף היכא דאיכא ערבות אינו מוציא יד"ח בלא עניית אמן, ול"ד להיכא דמחויב בדבר דמוציא גם בלא עניית אמן, אך בדבריו שם יל"פ בע"א, דהרי קשיא דמ"ש מקריאת המגילה ומתקיעת שופר, וי"ל עפמש"נ לעיל לדון דרק לגבי ברכה בעינן לדין ערבות, אך במצוה חשיכ כמחויב בדבר, ולפ"ז י"ל דערבות ל"מ לחשבו כמחויב בדבר, אלא אף דאינו מחויב מ"מ יכול לברך ואי"ז ברכה לבטלה, וע"כ הוא יוצא יד"ח בעניית אמן, - אך כ"ז אינו מתישב עם ד' הרא"ש דערבות מהני לחשבו כמחויב בדבר, ודגם כשחייב מדרבנן ל"מ להוציא אלא מדין ערבות, (ולא אמרינן דאם עונה אמן ל"ב לדין ערבות), וגם עם ד' הגרע"א דגם להוציא בקידוש בעינן לדין ערבות.

בס' אהל אברהם להגר"א שאג סימן א' עמד בפלוגתת הראשונים בדינא דאינו מחויב בדבר, דדעת התוס' דל"ב לדין ערבות רק בברכת הנהנין, משום דאינו רשאי לברך, ודעת הרא"ש דהא דחשיב כמחויב בדבר אחר שיצא יד"ח הוא מכח דין ערבות, - ועיי"ש שכתב בד' הרמב"ן במלחמות דמי שלא אכל אינו מוציא בברהמ"ז, די"ל דשאני מצוות שהן חובת הגוף, מברהמ"ז, ודן שם דמי שאכל ועדיין לא נתעכל המזון מוציא אחרים אף שהוא כבר בירך, דחשיב שפיר כמחויב בדבר, ולפ"ז דן כן גם בד' הרא"ש, - ועיי"ש מש"כ עוד בדעת רש"י בדמ"ח. בענין זה. - ועמד עוד בד' הירושלמי דבן עיר אינו מוציא לבן כרך, דלכאו' אי"ז מתישב לד' הרא"ש, ועיי"ש מש"כ בזה, ועיי"ש גם שנחלק ע"ד הפר"ח בדין מי ששכח יום א' לספור, דודאי חשיב כמחויב בדבר.

עיי"ש בסי' ב' שנחלק ע"ד הגרע"א דקטן שאכל כזית מוציא לגדול שאכל כזית, ומשום דממ"נ אם אזלינן בתר קרקפתא דגברא ל"ה הקטן בר חיובא כלפי הגדול, ואם כלפי חיובא דהשתא ג"כ הקטן הוי ב' דרבנן והגדול חד דרבנן.

ועיי"ש מש"כ לתמוה ע"ד הגרע"א שנקט דעיקר דינא דאינו מחויב בדבר אינו מוציא הוא משום דכל שאינו מחויב בדבר אינו ערב ע"ז, וכתב דאמנם כן נראה מד' הרא"ש, אך הוא צ"ע, - ועיי"ש מש"כ עוד בד' הרמב"ן במלחמות.

לדעת השאג"א דבמצוה דאורייתא אם יצא אינו מוציא, מ"מ מוכח דאם לא יצא מוציא אף אם אינו יוצא עכשיו, וזה מוכח בגמ' פסחים בקידוש שהמקדש לא הי' יוצא, אך י"ל דס"ל דגם במצוות דאורייתא אם יצא מוציא.

הבה"ג גופי' כתב והובא ברא"ש ר"ה ד' י', דהתוקע לתוך הבור וכו', אף דהתוקע עצמו לא יצא, מ"מ השומע יצא.

וכ"ה מבו' בד' הטו"א בר"ה דכ"ט: שאם הוא מתכוין שלא לצאת בקידוש, שפיר הוא מוציא אף דהוי זה דאורייתא.

בל' הל' ריטב"א ה' ג', משמע דקודם שיצא הוי חידוש טפי שמוציא מאשר אחר שיצא.

גיר' הבה"ג בגמ' ר"ה חוץ מברכת פירות וברכת המזון שאם לא יצא מוציא ואם יצא אינו מוציא, ויל"פ או מכח ד' הירושלמי, או דהוי זה כברכת הנהנין כיון שאי"ז מוטל חובה עליו, וכ"כ השפ"א בר"ה שם.

ובבה"ג הל' קידוש מפורש דגם בקידוש של ליל שבת הוא מוציא את מי שיצא, וכ"ה גם בבה"ג בהל' תקיעת שופר דמוציא גם למי שיצא.

אש"א רכ"ה א', ומסתברא דכל ברכת שבח והודאה א' מוציא חבירו, ויראה כשנתחייבו שניהם הא לאו הכי לא, דאיך יברך לחבירו שהחיינו על שמחת הלב והא אין שמח, גם י"ל דכהאי גוונא לא מחויב מטעם ערבות מקרי דאין זה חובת הגוף, גם יש אומרים דכל הנך רשות, עכ"ל.

ל' שבה"ל הל' שבת סימן ע"ב דהטעם דאינו מוציא לבקי, הוא משום דמחזי כמוציא שם שמים לבטלה.

אך ל' הכל בו דהוא משום דהוא מוציא את עצמו עם ירצה.

ובד' הב"י סימן ס"ט מבו' להדיא דגם אם הוא מוציא את שאינו בקי אינו מוציא את הבקי, עיי"ש.

אך מסתימת ד' השו"ע בסימן תקצ"ה והמג"א בסימן תרפ"ט נראה דבמצוות מוציא אף את הבקי, ורק בברכות אינו מוציא את הבקי - אך לפ"ד הב"י דגם כשמוציא את שאינו בקי הוא כן, לכאו' אין לחלק בזה.

דה"ח בהל' קידוש דין ע"א, דגם אם לא יצא ואינו יוצא עכשיו, אינו מוציא את הבקי, וכן מ' בד' הגר"ז רע"ג ו'.

שלחן עצי שיטים הל' קידוש סימן ו', דכל הא דאינו מוציא את הבקי, הוא רק בברכת בפה"ג והמוציא, אך בקידוש שפיר יכול להוציא אותם.

ריטב"א בהל' ברכות פ"ב הכ"ד דבקידוש של יום אינו מוציא אחר שיצא, וכ"ה באהל מועד שער קידוש והבדלה נתיב א', וכ"ה במרדכי שהביא הב"י בסימן רע"ג, - ולד' הריטב"א בר"ה הוא פשוט כן.

תבו"ש א' סק"ס דטעמא דהבה"ג ודעימי' י"ל דהוא משום דרשא דירושלמי, וע"כ בכיסוי הדם לכו"ע מצי להוציא