לח בלח וסוגיא דרואין ע_ז עג
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / חענ_נ / חנ_נ

חולין ק. בדין חנ"נ לח בלח

**א. דעת הראב"ד וביאור הרמב"ן דלח חשיב אל"ס-**

בראשונים הק' על עיקר הדין המבואר בסוגיין דחענ"נ מהא דע"ז עג. דקי"ל דיי"נ אינו בטל במינו כלל, אבל במים שאינו מינו הרי הוא בטל בשישים ככל איסורין, ואם נפלו מים תחילה ואח"כ יין שרי בשישים מים כנגד היי"נ לחוד ואי"צ גם כנגד היין דאמרינן סלק את מינו כמי שאינו.

ופליגי אמוראי בנפל יין תחילה ואח"כ מים, ואיכא מ"ד דמתיר ולא אמרינן שהיין נעשה נבילה ויצטרכו שיעור מים כנגד כל היין וסגי בשישים כנגד היי"נ עצמו.

וברמב"ן הביא דעת הראב"ד [בתמים דעים-ז] דכל דין חנ"נ אינו אלא בחתיכה שבלעה טעם איסור, אבל לח בלח לא אמרינן חנ"נ, וכ"פ הרמ"א צב-ד להקל בזה בהפמ"ר בכל איסורין מלבד בב"ח, ויש"ש הקל אף לכתחילה עיי"ש בט"ז סקט"ו.

וביאור החילוק נראה בד' הרמב"ן דלענין לח בלח כו"ע מודו דאל"ס מותר, וכתב דאזיל הראב"ד ע"ד של רש"י בסוגיין דעיקר פלוגתא דאל"ס אסור או מותר הוא כלפי החתיכה עצמה אם יכולה להסחט ולצאת ממנה כל הטעם ולחזור להתירה או לא.

וכנראה ביאור דבריו דבחתיכה שקיבלה טעם שוב א"י ליסחט לחזור להיתר ולכך אמרינן חנ"נ לאסור הכל, אבל לח בלח הרי מה שנאסר מתחילה יכול לחזור להיתרו ובזה לא הצריכו שישים כנגד ההיתר, וכדעת רש"י בסוגיא דדין חנ"נ תלוי במה דאפשר ליסחט ולחזור להיתרו, כ"נ ביאור ד' הרמב"ן וכ"כ חזו"א כ-ב.

וע"ע בפמ"ג מ"ז צב-טו באר הטעם בנו"א קצת, דבחתיכה שהיא עצמה נשארת באיסורה גזרו רבנן גם להצריך כנגדה שישים שלא ייראה כחוכא, אבל בלח שהחתיכה עצמה חוזרת להיתר לא הצריכו שישים כנגדה.

ועפי"ז צידד שאם בטל האיסור יבש ביבש בתרי תו לא יהיה חנ"נ דאין נראה דחוכא, אבל דחה עיי"ש, אבל באמת י"ל דאין העיקר תלוי בחוכא רק שכל שהחתיכה עצמה אסורה עולמית שייך לחול בו איסור גם על ההיתר אבל כל שאינו אסור עולמית אין להצריך שיעור כנגד ההיתר, ולא מהני מה שהתיר את האיסור מצד אחר ע"י ביטול דיבש.

ומ"מ צ"ע שהרי הפליטה שפיר יכולה לחזור להיתר שהרי הוא כלח בלח, וכיון שכן למה נצריך שישים כנגד החתיכה שנאסרה והרי פליטתה שבה להיתר, וכתב בחזו"א דמ"מ כל שהחתיכה עצמה נשארת באיסורה נתנו חז"ל דין חנ"נ.

[ועיקר יסוד זה מבואר ג"כ בתשובת הרשב"א לענין היתר החתיכה, דדעתו דלעולם אין החתיכה חוזרת להיתרה שאין יוצא ממנה כל הטעם, ומ"מ היינו דוקא ביבש אבל בלח שפיר יכולה לחזור להיתרה, וכן נפסק להלכה בשו"ע קו-א.

והדברים צ"ב שהרי גם בלח נשאר קצת בליעה בהאיסור ולמה ייחשב אל"ס ויחזור להיתרו?

ועיין בב"י שם מש"כ לבאר דבלח אין משמעות למה שנבלע מתחילה והכל נבלל בשוה, משא"כ ביבש ע"י שנבלע מתחילה בחתיכה יתכן שלא יצא עוד מהחתיכה, ובזה דנים אל"ס אסור שהואיל וכבר נאסר לא פקע איסור החתיכה כל שנשאר בה משהו].

ומכח דברי הרמב"ן תמהו הפוסקים על הרמ"א קו-א שפסק דלח בלח יכול ליסחט ממנו כל האיסור והחתיכה חוזרת להיתרה, ומאידך פסק דאמרינן חנ"נ אף בלח, וצ"ע דכיון דהחתיכה חוזרת להיתר היאך נימא חנ"נ להצריך שישים גם כנגד ההיתר, ובאמת הא קמן שיטת הראב"ד לד' הרמב"ן דמה"ט ס"ל דלא אמרינן חנ"נ בלח, ונתבאר במקו"א דעת הרמ"א.

**ב. עוד טעמים בראשונים-**

ב. ברשב"א בתוה"ב (ז:) ז"ל: "והראב"ד כתב דלא אמרינן חנ"נ אלא באיסור בלוע בחתיכה דכיון שנתן טעם בחתיכה ואין ממש איסור זה יוצא ומערב בחתיכות האחרות אלא בזו הרי היא כנבילה עצמה, אבל בלח אע"פ שהראשון נאסר מחמת מיעוטו כיון שנפל שם היתר ונתערבה בטל האיסור לגמרי בהיתר שנפל שם לבסוף כמו שנתערב בראשון ונמצא שאין האיסור מעורב עכשיו בהיתר הראשון בלבד משא"כ בחתיכה שנבלעה מאיסור".

ואין לשונו ברור כ"כ ולא משמע כוונתו כהרמב"ן, רק כנראה כוונתו לומר דלח בלח הרי ע"י תערובת השניה כבר נשתנה מציאות התערובת הראשונה דהשתא הוא מעורב עם הכל יחד ובזה ל"א חנ"נ, וכל דין חנ"נ הוא רק בחתיכה שהאיסור נשאר מעורב בחתיכה ואין תערובתו משתנית [ועצ"ע כשה"ק לעיל ע"ד הרמב"ן דמ"מ הפליטה היוצאת מן האיסור מתערבת בשאר התערובת וצ"ל דמ"מ לא אסרו חז"ל חנ"נ אלא בכה"ג שעיקר האיסור לא נשתנה תערובתו, וכלשון הרשב"א "שאין ממש של איסור יוצא ומתערב"].

ג. בב"י-צב הביא מד' המרדכי-תרצז טעם נוסף בשיטת הראב"ד בביאור החילוק בין יבש ללח, וז"ל:"היינו דוקא בחתיכה עצמה מטעם חשיבות החתיכה ואיסור ניכר ומובדל הוא נעשה נבילה ונאסרה לבדה כי איך יצטרף שום היתר אליה לבטל האיסור הבלוע בה ולפיכך אוסרת כולו וכו' אבל בדבר לח וכו' דאין האיסור ניכר ומובדל ואין כאן חשיבות איסור מתערב היתר שני עם הראשון ול"ש כלל לומר חנ"נ".

ד. בב"י-צב ד"ה וכתב האגור הביא בשם או"ז הטעם:"שאין האיסור נבלע בהיתר אלא מעורב בו", [ולפנינו באו"ז יש שם טעם אחר ועיין ביד יהודה] וכ"כ פר"ח דלח בלח אינו מתערב כ"כ אבל בבישול שפיר נאסר.

ויש לבאר הדברים עפמש"כ בחזו"א-כד ובנחל"ד בשיטת טכע"ק דלח בלח אין בו דין טכע"ק רק טעמו וממשו כיון שלא הבלע זב"ז דרך בישול רק מעורבים זב"ז[[1]](#footnote-2).

וכבר כתבו אחרונים דדין חנ"נ לא סגי בתערובת ויסודו דוקא בדין טכע"ק שחל בההיתר, וא"כ בלח א"א לומר דין חנ"נ.

וכעי"ז כתב הר"ן פכ"ה אלא דבאר הדברים באופ"א עפ"י דרכו דכל דין חנ"נ הוא גזירה אטו בב"ח ודרך בישול אסרה תורה אבל לח בלח בלא בישול אין בו חנ"נ, שהוא מציאות אחרת של תערובת.

ולפי טעמים אלו הרי ה"נ בלח בלח אם יתבשל נימא חנ"נ, וכ"כ ביש"ש-ס וכתב בפמ"ג טעמו עפי"ד הר"ן.

ובאמת הוא מחלוקת הראשונים, דברמב"ן ורשב"א הק' ע"ד הראב"ד מסוגיא קח: דחלב נבילה הוא, מבואר דאף בלח בלח אמרינן חנ"נ, ותי' הרמב"ן דהתם שנתבשל שאני, וכדעת היש"ש.

והרשב"א לא חילק בזה מבואר דעתו דאף בנתבשל מ"מ בלח לא אמרינן חנ"נ, וכנראה לשיטתו אזיל דעיקר טעם הראב"ד משום שנשתנית מציאות התערובת וה"נ בלח אף שנתבשל מ"מ השתא האיסור עצמו מעורב בההיתר, וע"ע לקמן.

וכתבו הפוסקים עוד נפק"מ בין הטעמים, עיין בהג' רעק"א-צב על הש"ך סקי"ד וחוו"ד סקי"ב בנתרסק החתיכה ונימוחה צריך שישים לפי"ד המרדכי שהרי כבר מתחילה נ"נ, אבל לפי"ד הרשב"א הרי אם בסוף הכל נבלל ל"א חנ"נ שנשתנתה התערובת, וע"ע בפמ"ג שפ"ד צט-יג נסתפק באופן שנעשה חנ"נ ביבש ואח"כ נימוח בשאר ההיתר אם חוזר להיתרו, עיי"ש דבתמים דעים משמע להתיר, אבל דחה זה.

וע"ע בנובי"ת-נ דן בציור הפוך בלח שנקרש אם השתא יחול חנ"נ.

כו"פ קד הו"ד בהג' רעק"א צא-ה דנקט שאם נעשה יבש מיד אמרי' חנ"נ.

**ג. סוגיא קח:-**

בראשונים הק' ע"ד הראב"ד מסוגיא קח: דמקשינן אמאי חלב נבילה הוא ואף שהחלב הוא לח בלח מ"מ מקשינן דנימא חנ"נ ותיקשי לדעת הראב"ד דבלח ל"א חנ"נ.

ובאמת ה"נ כבר נתקשה הרמב"ן לשיטת רש"י דעיקר הנידון דאל"ס הוא אם יכול הכל ליסחט ולצאת ותחזור החתיכה להיתר, או דלעולם נשאר משהו ואין החתיכה יכולה לחזור להיתר, ולפי"ז גבי לח בלח אם חשיב דאפשר ליסחט לכו"ע לא יהיה בו חנ"נ, ואם א"י ליסחט לכו"ע לא יהיה בו חנ"נ ואינו תלוי בפלוגתתם.

והנה לשיטת המרדכי הרי בפשוטו לק"מ שהרי החתיכה עצמה לא נתערבה ויש חשיבות איסור לחתיכה, וכ"כ הג' ברו"ט על הכו"פ צב-י ועל הש"ך סקט"ו.

ולד' הר"ן והב"י בשם האגור והפר"ח נמי לק"מ שהרי התם הוא דרך בישול וודאי אמרינן חנ"נ אף בלח. (זה אינו דבפר"ח עצמו וכן משמעות הב"י דסברת האגור היא אפי' בחם)

א. ברשב"א בתוה"ב כתב ליישב דשאני בב"ח דנאסר כ"א מחמת עצמו ובזה אף בלח וודאי אמרינן חנ"נ ולא סגי לבטל רק את הבשר שהרי גם החלב נאסר מחמת עצמו, וכל ד' הראב"ד אינו אלא בשאר איסורין שכל דין חנ"נ הוא מדרבנן אבל ההיתר מעולם לא נאסר מחמת עצמו ובזה י"ל שאם נשתנה מציאות האיסור ע"י שנתערב בעוד לח חוזר להיתר, ואין ההיתר נאסר.

וכן צידד הרמב"ן קח: אבל דחה זה:"ואם תאמר מפני שבב"ח היתר נעשה איסור איני רואה בגמ' אלא שהוא שוה לשאר איסורין לחנ"נ ולאל"ס".

ב. ברמב"ן בע"ז ובהשמטות חולין מסיק עיקר התי' דשא"ה שהוא מתבשל ונותן טעם ע"י הבישול ובזה אמרינן חנ"נ אף בלח בלח.

ולכאו' צ"ב דתינח לתי' הר"ן והפר"ח יש מקום לחלק בין צונן למבושל אבל לדעת הרמב"ן עיקר החילוק הוא משום שהחתיכה חוזרת להיתר, ולכאו' שמענו מזה דעת הרמב"ן דבלח בלח שפסק השו"ע קו-א שהכל חוזר להיתר היינו דוקא בצונן ולא בנתבשל, וכ"נ בכו"פ קו-ב נקט כן, אבל בפמ"ג שפ"ד סק"א ורעק"א סק"ג חלקו ע"ז, וצ"ע, אח"כ ראיתי בחזו"א כ-ב מש"כ, ועצ"ע.

[וע"ע ברמ"א-צב שיש לסמוך על ד' הראב"ד בשאר איסורין בהפמ"ר אבל לא גבי בב"ח, ובש"ך הביא ד' הא"ר דגבי בב"ח הוא דאורייתא צריך להחמיר, ותמה ע"ז דעיקר הדין הוא ולא משום חומרא וכמבואר מקו' הגמ' חלב נבילה הוא דע"כ גבי בב"ח יש חנ"נ אף בלח, ותלי בטעמים שנתבארו כאן מד' הראשונים].

ג. במנ"י כתב דבראב"ד בתמים דעים-ז משמע תי' אחר בזה, דכל הגמ' קח: הוא לר"י דמין במינו לא בטל בזה אמרינן חנ"נ אף בלח אבל לדידן לא אמרינן חנ"נ בלח, והדברים צ"ב.

וע"ע כו"פ צב-י מש"כ לדון לחלק כעי"ז דלר"י גלי לן קרא דדם הפר דלח בלח חמור טפי ה"נ לענין חנ"נ [ובאר יותר סברתו עפי"ד המרדכי דרק ביבש אמרינן חנ"נ משום שהוא חשוב, ובמין במינו החשיבתו תורה גם בלח, וביד יהודה צב-כו דחה דבריו דשא"ר לאו מטעם חשיבות אתו עלה].

אבל בפמ"ג דחה דיוקם מד' הראב"ד וכתב שאינו מסתבר כלל דהא הבשר והחלב הוי מין בשאינו מינו ולמה יחמיר ר"י, רק עיקר כוונת הראב"ד הוא לחלק בין בב"ח לשאר איסורין ולא בין ר"י לרבנן, עיי"ש בלשון הראב"ד הוא דוחק.

וביד יהודה צב-כו כתב דאין ד' הראב"ד ענין לד' הראשונים כלל, ועיקר כוונת הראב"ד דכפי שיטתו בהשגות אזיל דלא אמרינן חנ"נ כלל אלא למ"ד מין במינו לא בטיל, וכש"כ במקו"א שיטתו באורך, וזה כוונתו גם בתמים דעים כאן, ומה שהביאו הראשונים שיטת הראב"ד דבלח לא אמרינן חנ"נ כנראה כונתו להראב"ד בעל האשכול שכ"כ להדיא.

**ד. דעת הראשונים דחנ"נ ול"א רואין הם שני עניינים-**

לשיטת הראב"ד דל"א חנ"נ בלח צ"ב טעם מ"ד בע"ז דאסר היכא דנפל יין תחילה והרי לא אמרינן חנ"נ ולא נאסר ההיתר א"כ למה לא נימא סלק את מינו כמו בנפלו מים תחילה?

וכתב הרמב"ן בהשמטות "איכא מאן דבעי תחילה בכל מין במינו משום חומרא דיי"נ דכל מין ומינו היתר נעשה איסור ולא מקילינן ביה תרי קולי לומר סלק את מינו כו' בשנפל תחילה שכבר נאסר וכו' ואיכא מאן דלא בעי תחילה וקי"ל כוותיה".

וברמב"ן בע"ז מבואר יותר שהחמירו ביי"נ ולא בשאר איסורין, וגם ביי"נ לא החמירו אלא בצירוף דהוי מינו ולא בשאינו מינו כמבואר התם דבנפלו מים תחילה כו"ע מודו דרואין כאילו אינו.

ומשמע ברמב"ן שהוא חומרא מיוחדת ביי"נ.

אבל לעיל מיניה הביא הרמב"ן להקשות על הסוגיא בע"ז למאן דאסר מה יענה בהא דאין המדומע מדמע אלא לפי חשבון, ולא אסרינן משום שנפל תחילה, וכתב הרמב"ן דשאני מין במינו בע"ז דכיון דאוסר אפי' במשהו י"ל דלא אמרינן ביה סלק היכא שנאסר מתחילה שהרי ההיתר אינו מתנגד כלל להאיסור, אבל בדבר שיש לו שיעור להתבטל הרי ההיתר כל שעתא מתנגד להאיסור אלא שאין בו מספיק כדי לבטלו ואם נוסף עליו עוד הוא מעורר אותו לבטלו.

וכ"כ הר"ן בסו"ד עפ"י דרכו דלא אמרינן חנ"נ אלא ע"י בישול והיינו טעמא דמ"ד בע"ז דאפי' נפל יין תחילה ואין לאסור מתורת חנ"נ, וטעם מ"ד דאסר הוא משום דל"א רואין כיון שכבר נאסר.

ומבואר בד' הרמב"ן דסברת מ"ד דבעי תחילה הוא בלא דין חנ"נ, והוא דין מיוחד דלא אמרינן סלק את מינו בכה"ג שנאסר מתחילה.

ותמה בחזו"א כ-ב ע"ד למה הוצרכו הרמב"ן והר"ן לשיטת הראב"ד לומר דטעם האוסר משום חומרא מיוחדת גבי יי"נ ולא תי' גם בזה עפ"י סברא הנ"ל שיש כאן סברא מיוחדת דהיכא שנאסר לא אמרינן רואין אף בלא דין חנ"נ ומה"ט אוסר גם בלח [ואולי פשיטא להו לפי סברת הראב"ד דלח מתערב בשוה ה"נ הוא סברא שאין לאסור במה שנפל תחילה, וצ"ב].

והנה עכ"פ מד' הרמב"ן למדנו שיש לדון לאסור חנ"נ מטעם דלא אמרינן סלק את מינו היכא שכבר נאסר תחילה, ואי"צ לדין חנ"נ ממש לומר שנאסר ההיתר.

ולכאו' היה מקום לדון דבאמת טעמיה דרב דכיון שנתן טעם בחתיכה צריך שישים כנגד ההיתר אינו משום דין מחודש של חנ"נ רק משום דכה"ג שכבר נאסר לא אמרינן סלק את מינו וכמ"ד דל"ל רואין.

ולפי"ז לא תיקשי קו' הראב"ד כל מסוגיא ע"ז היאך איכא למ"ד דמתיר ולמה לא אמרינן חנ"נ, וי"ל דבאמת אין דין חנ"נ דין מיוחד רק הוא גופא פלוגתא דהתם אי אמרינן רואין אחר שכבר נאסר, והיינו גופא פלוגתא בדין חנ"נ, ומה הוקשה להראב"ד.

ומתבאר בד' הרמב"ן בע"ז שם טעמו [וכ"כ בחזו"א שם] דס"ל דבגמ' ע"ז משמע דעיקר הדין כמ"ד דמתיר, והכא קי"ל חנ"נ, וע"כ צ"ל דדין חנ"נ הוא דין אחר ואינו משום דל"א רואין, וע"ז נתקשו הראשונים דמ"מ תיפו"ל משום חנ"נ ותי' דסוגיא דהתם איירי באופן שאין לומר חנ"נ וכתב הראב"ד הטעם משום דהוי לח בלח.

ונפק"מ מכ"ז גם להלכה למש"כ השו"ע צח-ב דנתערב מין במינו ואינו מינו אמרינן סלק את אינו מינו כמי שאינו ומינו מבטלו, ויש לדון היכא שנפל לאינו מינו תחילה אם אמרינן סלק.

ועיי"ש בט"ז סק"ה דבכה"ג שנפל תחילה לאינו מינו מנאסר משום חנ"נ, ובפמ"ג שם נתקשה דהא חנ"נ גופא אינו אלא מדרבנן ובנשפך הו"ל סד"ר לקולא.

אבל מבואר בדבריהם שאין לאסור משום דנפל לאינו מינו תחילה לא אמרינן סלק, ומבואר דקי"ל כמ"ד דאמרינן סלק אף בנפל יין תחילה.

**ה. דעת הרי"ף דדין חנ"נ הוא משום דקי"ל כמ"ד דל"א רואין-**

וכ"ז שיטת הראשונים שהק' מסוגיא ע"ז הנ"ל, אבל באמת מצאנו ראשונים דס"ל דדין חנ"נ כל יסודו הוא דלא אמרינן רואין והוא תלוי בפלוגתא דע"ז שם, והוא שיטת הרי"ף דלא אמרו חנ"נ אלא במין במינו ובאר הרמב"ן טעמו דס"ל דיסוד דין חנ"נ הוא משום דכה"ג שכבר נאסר תו ל"א רואין, והוא ממש כמ"ד בע"ז דאסר, ולפי"ד הרי"ף למדנו דדדין חנ"נ הוא משום דקי"ל בע"ז כמ"ד דאסר.

ובאמת כ"מ ברמב"ן בע"ז עיי"ש שכתב דלפי הפוסקים הלכה כמ"ד דאסר נמצא דלא אמרו חנ"נ אלא במין במינו וכדעת הרי"ף [ולא ס"ל חילוק הראב"ד בין לח ליבש אלא דקי"ל כמ"ד דאסר והוא גופא טעם דין חנ"נ].

אבל צ"ע היאך אפשר לומר דטעם דין חנ"נ הוא משום דל"א רואין היכא שנאסר מתחילה והרי מבואר בראשונים בסוגיא דלא אמרינן חנ"נ היכא שנאסר במשהו, ודייקו כן מלשון הגמ' כיון שנתן טעם בחתיכה וכו', וצ"ע דזה ניחא בדין חנ"נ אבל אי טעם חנ"נ משום דלא אמרינן רואין ה"נ במשהו ייאסר?

וכנראה א"א לומר כשיטת הרי"ף אלא לשיטת הרמב"ן והנך דעימיה דנקטו "דכיון שנתן בה טעם" לאו דוקא הוא וה"ה בנאסר מכח משהו, וכ"ז מבואר למעיין בחי' הרמב"ן שהכריח שיטתו דאף במשהו יש לאסור ממ"ד דלא אמרינן רואין דאף במשהו אוסר.

ולפי"ז נמצא לנו דלדעת הרי"ף פלוגתא דע"ז הוא גופא פלוגתא ביסוד דין חנ"נ ודעת רב כמ"ד דאסר ולא אמרינן רואין וזהו דין חנ"נ.

אבל לשיטת שא"ר מבואר דדין חנ"נ הוא דין אחר ולכך הק' דאף למ"ד דמתיר יש לאסור משום חנ"נ, ולפי"ז יש לעיין היאך קי"ל בסוגיא ע"ז.

וברמב"ן ע"ז שם נראה שנקט שהעיקר כמ"ד דמתיר ואמרינן רואין, וכש"כ לעיל שמכח זה נקטו הראשונים דדעת רב דאמרינן חנ"נ הוא דין אחר.

ובעיקר נידון זה היאך קי"ל בסוגיא ע"ז, הנה יש להוכיח ממה שהבאנו לעיל קו' הרמב"ן להראשונים שנקטו בסוגיין דלא אמרינן חנ"נ אלא ע"י טעם אבל בבליעת משהו לא, לכה"פ ייאסר משום דלא אמרינן רואין היכא שנאסר מתחילה, ומזה הוכיח דלא כהראשונים ואף במשהו יש לאסור.

וכעי"ז הוכיח בחזו"א כ-ג משיטת ר"א דלא אמרינן חנ"נ וכל האיסור מכח הבליעה שאם היה חנ"נ היה נאסר אף במשהו, וצ"ע דתיפו"ל שייאסר מכח דל"א רואין, וכתב דע"כ דקי"ל כמ"ד דאמרינן רואין.

א"נ י"ל דלא אסרו התם אלא משום חומרא דיי"נ.

ויותר נראה בדעת התוס' כש"כ התוס' דהתם שאני שהוא שותה את היין עצמו ויש לאסור משום אל"ס אסור ואף במשהו, ורק לאסור חתיכה אחרת ע"י בישול א"י לאסור במשהו, ודעת המתיר בע"ז ס"ל אל"ס מותר, ונתבארו ד' התוס' אלו במקו"א, ולפי"ז לק"מ קו' הרמב"ן.

ובאמת יל"ד בזה ליישב עוד, דהנה כתבו התוס' ק. דהבליעה א"י לתת דין מין במינו לא בטל שהיא מעורבת עם היתר ורק ע"י חנ"נ י"ל כן.

וא"כ י"ל דאף אי ל"א סלק וצריך שיעור ביטול כנגד כולו מ"מ יסוד האיסור הוא מכח הבליעה ולא חל האיסור ממש בהיתר, ורק צריך שיעור ביטול על כולו, א"כ לענין דין מין במינו לא בטל לא סגי בבליעה לחוד דמשהו אינו אוסר באיסור משהו.

[וא"ש בפרט לפמש"כ אחרונים דמשהו אינו יוצא לחוץ ורק ס"ל לר"א דאי חנ"נ הנאסר חוזר ואוסר, עיין פמ"ג מ"ז צב-טז והג' רעק"א-קו, א"כ ה"מ בדין חנ"נ אבל ברואין יודה שאינו נאסר במשהו].

ולפי"ז שפיר הוצרכה הגמ' דוקא לדין חנ"נ, אבל גם בל"ז יצטרכו שפיר שישים כנגד כל התערובת משום דל"א רואין [ואין להקשות ע"ז דבסוגיין אין ברוטב שישים כנגד הכל שהבאנו כבר מהכו"פ דכיון דלא חייל דין מין במינו במשהו אפשר לצרף גם את החתיכות ויש בהם שישים, ונתבאר לצדד כן בשיטת הרא"ש, ואכ"מ].

וה"נ בסוגיא ע"ז עג. צ"ל דאף למ"ד דל"א רואין לא יחול בו דין מין במינו במשהו [אלא דהתם אין בו נפק"מ שהרי זהו הנידון אם צריך שיהיו במים כעת גם כנגד היין האסור].

וכעין ביאור זה נתבאר במקו"א בד' הר"ן פכ"ה דאף שנקט דלמ"ד אל"ס מותר צריך שישים כנגד ההיתר נמי מ"מ חשיב כמשהו לענין דא"י לתת דינא דמין במינו לא בטיל, ואכ"מ.

וכמדומה בחזו"א כ-ד שם האריך בכעין דרך זו, עיי"ש שהוסיף ביאור בדברים, דלעולם כל שבלע טעם אפי' משהו הרי נאסר גם ההיתר שהרי מין במינו לא בטיל ממילא נאסר גם ההיתר.

וכל הנידון של חנ"נ הוא דוקא היכא שכבר נסחט האיסור אבל כל שהוא עדיין מעורב הרי לכו"ע ההיתר נמי באיסורו עומד.

וממילא כשפלט הבליעה לשאר חתיכות הרי אף שאין בכח הבליעה לתת דין משהו לאסור את האחרות מ"מ היא עצמה אינה שבה להיתר שהרי היא יש בה דין מין במינו במשהו ואינה בטלה במינו כלל, וכל שלא שבה להיתר שפיר יכולה לאסור כדין טעם עד שישים שכל שהוא אסור אוסר עד שישים.

ולהכי בעינן לדין רואין להחשיב את ההיתר כישנו בפנ"ע, וממילא יוכל לבטל את האיסור, אבל למ"ד דל"א רואין נאסר הכל ובעי שישים כנגדו [אלא דבסוגיין יש שישים בחתיכות כש"כ לעיל].

ועיי"ש באריכות גדולה באות ה' דלפי"ז גם בדעת ר"א י"ל כן ואין ראיה מסוגיין דקי"ל כמ"ד דאמרינן רואין, עיי"ש ובאות ז' נסתפק בזה.

1. וע"ע בהג' אמ"ב על החוו"ד קי-יג שכנראה נחית לביאור זה לענין ד' החוו"ד התם ומדמי להא דאין חנ"נ בלח. [↑](#footnote-ref-2)