זבים פ_ב מ_א
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"ב מ"א**

א] **אף הגרים אף העבדים בין משוחררים בין שאינם משוחררים,** הר"ש והרא"ש הביאו מתו"כ דמרבינן מקרא לגרים ועבדים משוחררים, ובתו"כ שלפנינו ליתא לתיבת משוחררים, וכ"נ מד' הרמב"ם בפיהמ"ש דלא גריס לה, וכתבו דהא דתני התם משוחררים ל"ד הוא, אלא למימר דאף שאינם משוחררים בעו ריבוי, ומשמעות דבריהם דמחד קרא מצינו לרבות בין משוחררים ובין שאינם משוחררים, והיינו דהס"ד למעט עבדים וגרים הוא דבעינן דוקא בני ישראל, ומרבינן מקרא דל"ב בני ישראל, אלא הא דכתיב בני ישראל הוא למעט גויים, וע"כ לא נתמעטו מזה אלא גויים, ולא עבדים.

ב] אמנם התוס' ביבמות דע"ד: הביאו מתו"כ דמרבינן מקרא דשפחה בין משוחררת ובין שאינה משוחררת טמאה לידה, והק' ע"ז דהיכי מרבינן מקרא לשפחה, הרי איצטריך קרא לגיורת ומשוחררת, וכתב דשאינה משוחררת אתיא לה לה מאשה, ובתוס' הרא"ש שם הוסיף לפרש דהיינו, דאחר דילפינן מקרא דבני ישראל ל"ד, מהשתא ילפינן אינה משוחררת בגז"ש דלה לה מאשה,[[1]](#footnote-2) ובזה נתישב משה"ק בשו"ת חכם צבי החדשות סימן ל"א ע"ד התוס', עיי"ש.

והנה לפ"ד התוס' צ"ל, דה"נ הכא הא דאף עבדים שאינם משוחררים טמאים בזיבה, הוא מגז"ש דלה לה מאשה, וכ"כ במשנ"א, ובפשוטו נראה, דהגם דבאשה לא שייכא טומאת זב, מ"מ שפיר ילפינן דעבדים חשיבי כישראל גמור כאשה, וממילא דיש בהן לטומאת זב, וזה כמש"כ הרמב"ם בפי"ב מע"ז ה"ב דעבדים אסורין בהקפה, משום דעיקר פטורא דאשה הוא לפי שאין לה זקן, עיי"ש, והרי דאף דעיקר חיוב העבדים במצוות נלמד מאשה, וכמש"כ בנובי"ת חו"מ סימן י"א, עיי"ש, מ"מ ילפינן מינה לחייבם אף במצוות דלא שייכי באשה, והיינו משום דמהגז"ש ילפינן דהוא ישראל גמור כאשה, ומכח זה מחייבינן לי' אף במצוות דנשים פטורות משום דלא שייכי בהו, וה"נ הכא דכוותה.

ג] ובס' משנת טהרות כתב לפרש בזה בע"א, ע"פ המבו' בכריתות ד"ח: דטומאת זב וטומאת זבה הוי חד שם טומאה, עיי"ש, אך בד' הרמב"ם בסהמ"צ עשין ס"ה נראה לא כן, וצ"ע היאך מפרש לסוגיית הגמ' בכריתות, ועי' מנ"ח מ' קפ"ג, וע"כ שפיר מצינו למילף מגז"ש דלה לה מאשה שיטמאו העבדים בטומאת זיבה, כיון דאף אשה נטמאת בטומאת זיבה, - וכמדומה דעיקר הך מילתא דטומאת זב וזבה הוי חדא שם טומאה, הוא מקרא מלא דכתיב בשלהי פר' מצורע ויקרא ט"ו ל"ג, והזב את זובו לזכר ולנקבה, והרי דכייל קרא לזיבת זכר ולזיבת נקבה יחד בכלל זב את זובו, ועי' להלן אות ז' בהערה מש"נ עוד לפ"ז.

ד] **חרש שוטה וקטן,** הא דתני דקטן מטמא, היינו דלא נימא דאיש דוקא, וכמו שהביאו הרמב"ם והר"ש בתו"כ דמרבינן לה מקרא, וכתבו הרמב"ם והרא"ש דקטן דתנן היינו קטן שאינו בן י"ג, והא דאפי' קטן בן יומו מטמא בזיבה, וכדתניא בנדה דל"ב:, נלמד מהא דתנן הכל מטמאין בזיבה.

והא דתני דחרש ושוטה מטמאין, הגם דלא מצינו למעטם מקרא דאיש, כמבו' ביבמות דק"ה: ובד' הר"ש פ"ק דתרומות מ"א, ?ויל"ע בזה בס' זכר יצחק שעמד על יסוד הדברים, דהיכא דאין המיעוט משום דלאו בני דעת נינהו, לא ממעטינן חרש ושוטה?, כתב בחזו"א סימן ב' סק"ט דקמ"ל דלא חשיב כחולי לטהר זיבה, אע"ג דחרשות ושטות הן באמת חולי בגוף האדם.

ועיי"ש בחזו"א שהק', דמ"ט חרש ושוטה מטמאין בזיבה, הרי א"א לבדקן, וליחוש להרהור, שהרי אמרו בב"ב דקס"ה. דאין אדם ניצול מהן בכל יום, וכתב דאפשר שטומאתן בספק, אך הנה הרמב"ם פ"ג ממחו"כ ה"ו כתב דחטאתן נאכלת, והרי דהויא טומאתן בודאי, דחטה"ע הבאה על הספק הרי אינה נאכלת, והדק"ל, וצ"ע בזה.

ה] **טומטום ואנדרוגינוס נותנין עליהן חומרי האיש וחומרי האשה וכו',** הרמב"ן ביבמות דפ"ג. כתב דלמ"ד דאנדרוגינוס ברי' בפנ"ע הוא, אין דינו לא כזכר ולא כנקבה, ואינו מטמא לא בלובן ולא באודם, וכ"כ הריטב"א בנדה דכ"ח: בשם הרמ"ה, וזה דלא כמש"כ התוס' בכ"ד ועוד מקמאי, דהא דברי' בפנ"ע הוא היינו דהוי ברי' מיוחדת שהיא ספק זכר ספק נקבה, - והר"ש בשלהי ביכורים כתב דלמ"ד דברי' בפנ"ע הוי ספק זכר ספק נקבה ספק ברי', וע"כ הוא מטמא בלובן ואודם מספק, אך גם אם ראה לובן ואודם כאחד אין שורפין עליו את התרומה, דשמא ברי' הוא.

והראב"ד בפ"ב משופר ה"ב כתב די"א דאנדרוגינוס הוא חציו זכר וחציו נקבה, וכתב דלפ"ז אינו מוציא אף את מינו דומיא דחציו עבד וחציו ב"ח, וכ"ה מבו' בדבריו בפ"ז מתרומות הט"ז, וצ"ע אם לדעה זו ה"ה מטמא בלובן ובאודם בודאי, דסגי לזה במה דהוי מקצת זכר ומקצת נקבה, או דכיון דאינו זכר גמור ואינו נקבה גמורה, אינו מטמא כלל לא בלובן ולא באודם.[[2]](#footnote-3)

ו] **וטומאתן בספק,** בחזו"א יו"ד סימן קט"ז סק"ד, כתב דהא דאין טמאין בודאי משום ספק טומאה ברה"י, הוא משום דהו"ל ספק ראי', והק' דמ"מ ליטמא בודאי משום ספק נגיעה, דהו"ל כנגע בספק שרץ ספק צפרדע דברה"י דטמא, אך הנה בד' התוס' בנדה די"ז: מבו' דבדם תבוסה דהו"ל ספק ראי', אף הנוגע בו אינו טמא בודאי, והיינו משום דעיקר הספק הוי על הדם עצמו, וכיון דע"ז ליכא לההלכתא דספק טומאה, ע"כ אף הנוגע בו הוי ספק, ולי"ב לההלכתא דספק טומאה.

ועיי"ש בחזו"א שכתב עוד, דהא דאין מעמידין אותן בחזקת טהרה, הוא משום דהחזקה לא תכריע אם זכר או נקבה, וכתב דאפשר דמה"ט לא שייך למידן בדין ס"ט ברה"י.

ז] **שם בר"ש, אין האשה מטמאה בלובן דדם כתיב בה וכו', ואיש אינו מטמא באודם דזובו כתיב,** בנדה דל"ב: ילפינן לה מקרא דאיש אינו מטמא באודם, ואשה אינה מטמאה בלובן, עיי"ש, וצ"ע בד' הר"ש דמשמע דמסברא הוא כן, דלובן אינו בכלל דם ואודם אינו בכלל זיבה, ול"ב קרא לזה.

וראיתי לישב ד' הר"ש, דהנה נחלקו הראשונים שם בהא דבעינן למעוטי דאשה אינה מטמאה בלובן, דהתוס' שם הקשו דלמה לי קרא, הא ממעטינן מקרא דרק ד' דמים טמאים באשה, ותירצו דמ"מ הו"א דאתי בק"ו מאיש וכו' ואע"ג דאיכא למיפרך וכו' גילוי מילתא בעלמא הוא, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בשם רש"י, ופירשו לזה, דס"ד למילף מק"ו דאף דם לבן מטמא בזיבה, ולא נתמעטו שאר מיני דמים אלא ירוק ודיהה.[[3]](#footnote-4)

אך הרמב"ן שם כתב לישב, דהגם דנתמעט שאר מיני דמים שאינם מטמאים בטומאת נדה ולא תהא טמאה לבעלה, מ"מ ס"ד דתהא טמאה לטהרה מדין ש"ז או זוב של איש, ובעינן קרא למעוטי לזה, וכעי"ז כתבו הרשב"א והריטב"א שם בשם התוס', - ולכאו' לפי דבריהם ה"נ בהא דממעטינן דאין איש מטמא באודם, לא ס"ד דיטמא איש באודם מדין טומאת זב, וכאשר כן נראה בפירש"י שם ובד' התוס' שם דנ"ו. ד"ה דם, אלא ס"ד דיטמא איש באודם כטומאת זבה.

ולפ"ז י"ל בדעת הר"ש, דס"ל כדעת הרמב"ן ודעימי' דהא דממעטינן מקרא דאשה אינה מטמאה בלובן ואיש אינו מטמא באודם, הוא להא דאשה אינה מטמאה בלובן משום טומאת ש"ז וזוב, ולהא דאיש אינו מטמא באודם מדין טומאת זבה, אך הר"ש הכא אתא לפרושי מ"ט אין אשה מטמאה בלובן מדין טומאת נדה וזבה, ואין איש מטמא באודם מדין טומאת זב, וע"ז הוא שכתב דאשה אינה מטמאה בלובן משום דדם כתיב בה שהוא אדום וכו', ואין איש מטמא באודם דזובו כתיב.

ח] והנה במנ"ח מ' קע"ח נסתפק בדין אנדרוגינוס, דאפשר שאינו מטמא באודם אלא ממקום הנקבות ואינו מטמא בלובן אלא ממקום הזכרות, אבל אם ראה אודם מזכרות שלו וראה לובן ממקום הנקבות אינו טמא כלל, ועיי"ש שצידד דמדלא חילקו בזה, אין חילוק בין הזכרות לנקבות שלו, ואף אם ראה אודם ממקום הזכרות ולובן ממקום הנקבות ה"ה טמא, אך במשנ"א נקט בפשיטות דאינו מטמא באודם אלא ממקום הנקבות ואינו מטמא בלובן אלא ממקום הזכרות.

ולכאו' ד"ז תלוי בפלוגתת הראשונים, דלדעת הרמב"ן ודעימי' דס"ד דאיש יטמא באודם ממקום זכרות מדין זבה, ואשה תטמא בלובן ממקום נקבות מדין ש"ז וזב, הרי מבו' דשפיר הי' שייך טומאת זבה גם באודם הבא ממקום זכרות והי' שייך טומאת ש"ז וזב גם בלובן הבא ממקום נקבות, ולפ"ז יש מקום לומר, דאף אחר דממעטינן לה מקרא, לא נתמעט אלא דאיש אינו מטמא באודם ואשה אינה מטמאה בלובן, אך אנדרוגינוס להצד דחשיב כאשה ה"ה מטמא באודם אף ממקום זכרות, ולהצד דחשיב כאיש ה"ה מטמא בלובן אף ממקום נקבות,[[4]](#footnote-5) אך לדעת רש"י ודעימי' הרי לא מצינו כלל דשייכא טומאת זבה באודם הבא ממקום זכרות, ושייכא טומאת ש"ז וזב בלובן הבא ממקום נקבות, ולפ"ז ודאי מסתברא מילתא דלהצד דאנרוגינוס חשיב כאשה, אינו מטמא באודם אלא ממקום נקבות, ולהצד דחשיב כאיש אינו מטמא בלובן אלא ממקום זכרות.

ט] **שם, ואין הגוים מטמאין בזיבה, אע"פ וכו' מטמאין כזבים ושורפין עליהן את התרומה,** הר"ש כתב דגרסינן אין שורפין, כמש"א בנדה דל"ד. דקריו של גוי טהור דעבוד בי' הכירא כ"ה דלא לשרוף עלי' תרומה וקדשים, וכתב לדון דשמא היכא דראה זיבה שורפין עליו את התרומה, ובכת"י הובא מנו"א שדחה הר"ש לזה, - ומבו' בד' הר"ש, דאף דגזרו טומאה על הגוים כזבים אף כשלא ראו, מ"מ כל שראו זיבה הויא טומאתם מכח ראיית הזיבה, ועי' מאירי ע"ז דל"ו: שכתב דאף דלא גזרו טומאת זיבה על הגויים אלא בזכר בן ט' ונקבה בת ג', מ"מ כל שראו זיבה אף תינוק בן יומו גוי מטמא בזיבה ותינוקת בת יום א' מטמאה בנדה, עיי"ש, והיינו דגדר הגזירה שיהיו הגויים כזבים, הוא שיהיו מטמאין בזיבה, ומכח זה יהיו טמאים אף כשלא ראו זיבה כאילו ראו, ועד"ז מבו' בד' התוס' בנדה דל"ב. לענין טומאת בנות כותים כנדות, עיי"ש, וע"כ כל שראו זיבה הויא טומאתם מכח ראייתם.[[5]](#footnote-6)

ובביאור הגר"א לתוספתא כתב דגרסינן שורפין עליהן את התרומה, ומש"א בנדה כ"ה דלא לשרוף עלי' תרומה וקדשים ט"ס הוא, וצ"ל כ"ה דלא לחייב על טומאת מקדש.

י] **שם, ראו לובן ואודם כאחת שורפין עליהן את התרומה,** הערול"נ בנדה דכ"ח. נסתפק, בכה"ג דראו לובן ואודם כאחת וטבלו והעריב שמשם, אם כיון דטומאת לובן אינה אלא יום א', וכל שטבלו והעריב שמשם נטהרו מטומאת לובן, הו"ל כראו אודם לבד דאין שורפין את התרומה, או דכיון דראו לובן ואודם כאחת והוו ודאי טמאים, תו מוקמינן להו בחזקת טומאה, ול"מ הטבילה מספק, וכן צידד באו"ש פ"א ממטמאי מו"מ ה"ז,[[6]](#footnote-7) ועיי"ש שכתב דנתחדש בזה דמהני הכרעת החזקה, אף דהספק עליו אם הוא זכר או נקבה, אך בחזו"א יו"ד נקט בפשיטות דכל שטבלו, שוב הו"ל ספק שמא זכר הוא וכבר נטהר, עיי"ש.

יא] **שם, ואין חייבין על טומאת מקדש וקדשיו,** הר"ש כתב דאע"ג דממ"נ טמאין, מ"מ אין חייבין על טומאת מקדש וקדשיו כדאמר רב בפ' המפלת, משום דכתיב מזכר עד נקבה תשלחו, זכר ודאי ונקבה ודאית, ולא טומטום ואנדרוגינוס, ופריך התם דאי הכי כי איטמי בשאר טומאות לא לישלחו, ומשני מזכר מטומאה הפורשת מן הזכר.

והנה בפשוטו מבו' בל' התוספתא, דמיעוטא דטומטום ואנדרוגינוס, אי"ז רק מביאת מקדש, אלא גם מטומאת קדשיו, ואם אכלו קדשים בטומאה זו אינם חייבין, וכ"ה בד' הרמב"ם פ"א ממטמאי מו"מ ה"ז, אך עיי"ש בשינו"ס דבכת"י ליתא ברישא לתיבת וקדשיו, ועיי"ש באו"ש שפירש דהוא משום דאיתקשו קדש ומקדש להדדי לכל מילי, וכ"כ במנ"ח מ' קכ"ג.

אך במ' קע"ח חזר בו המנ"ח וכתב דל' התוספתא והרמב"ם, שיגרא דלישנא הוא, כמו חש"ו וגרושה וחלוצה שבאים תמיד בשיגרא דלישנא, דהכא דוקא לענין ביאת מקדש אין חייבין משום דנתמעטו משלוח, אבל באכילת קדשים אם ראו לובן ואודם כאחד ואכלו קדשים, חייבין כרת, דאכילת קדשים הם מלאו אחר, ולא מהך קרא דשילוח מן המקדש, ועיי"ש שדקדק כן מלישנא דגמ' שאמרו אין חייבין על ביאת מקדש, ולא נקט כלל קדשים, עכ"ד, וכ"כ הרש"ש בהל' מטמאי מו"מ שם.

יב] והנה הערול"נ בנדה שם נסתפק, אם כיון דממעטינן להו מקרא דתשלחו, ה"ה מותרין לכתחילה ליכנס למקדש, או דלא נתמעטו אלא מחיובא, ובמנ"ח מ' קע"ח צידד דאף לכתחילה מותרין ליכנס למחנה שכינה, ומש"א רב דאין חייבין עליהן דמשמע דאיסורא איכא, אפשר דהיינו מדרבנן, וכן נקט באו"ש פ"א ממטמאי מו"מ ה"ז, ועי' להלן אות ט"ו בהערה מש"נ לדון להוכיח לזה.

ואמנם קשיא טובא לפ"ז במש"כ הרמב"ם בפ"ג ממחו"כ ה"ז דטומטום ואנדרוגינוס שהיו זב בעל ג' ראיות או זבה שראתה דם ג' ימים, מביאין קרבן ואינו נאכל, ואם הן מותרין לכתחילה בביאת מקדש ובאכילת קדשים, מ"ט הן מביאין חטה"ע הבאה על הספק, הרי הא דהותר להביא חטה"ע הבאה על הספק, ולי"ב משום חולין בעזרה, הוא כדי להתירו בקדשים, וכמש"כ הרמב"ם בפי"א משגגות ה"ב, ובע"כ מזה, דלא נתמעטו טומטום ואנדרוגינוס אלא מחיובא דטומאת מקדש וקדשיו, אך איסורא מיהא איכא, וע"כ הן מביאין חטה"ע הבאה על הספק.

והנה אמנם למש"כ המנ"ח והרש"ש שלא נתמעטו אלא מביאת מקדש ולא מאכילת קדשים, הי' מקום לומר דלעולם נתמעטו מביאת מקדש אף מאיסורא, והא דהן מביאין חטה"ע הבאה על הספק, הוא להתירם באכילת קדשים, - אך באמת אי"ז מתישב, שהרי טומטום בלא"ה אסור באכילת קדשים משום שהוא ספק ערל, וכמש"כ הרמב"ם בפ"י ממעה"ק ה"ט, והא דהוא מביא חטה"ע הבאה על הספק הוא להתירו בביאת מקדש, ובע"כ דאית בי' לאיסורא דביאת מקדש.

?עי' חקרי לב יו"ד סימן קכ"ז שעמד ע"ז, ועי' צרור החיים טומאת מת פ"ט בשם הר"י מפורנא, ועי' בס' קול בן לוי שאלה ג', והובא כ"ז בישורון כ"ז, בהערות לד' הרנ"ש גרינשפן?.

יג] התוס' בנדה שם הקשו, דבשלמא טומטום איצטריך למעוטי, כיון שיש טומטום שהוא זכר ויש טומטום שהוא נקבה ופטרו הכתוב כ"ז שהוא ספק, ומדמו לה להא דממעטינן עשירי ודאי ולא עשירי ספק, ולהא דמטהרינן בספק בהרת קדמה או שער לבן קדם, אבל אנדרוגינוס למה צריך למעוטי, כיון דסבר רב דספק הוי וכולן שוין קמי שמיא גליא אם זכר אם נקבה ואמאי ממעט לי', וכדפרכינן בבכורות דמ"א: דאיצטריך קרא למעוטי ספיקא, וכתבו לישב, דהא דממעטינן אנדרוגינוס אי"ז מכח הספק, אלא משום שהוא משונה, עיי"ש, ועי' בתוס' הרא"ש שם מש"כ עוד בזה.

יד] והנה מבו' בד' התוס', דהגם דהא דממעטינן אנדרוגינוס הוא משום שהוא משונה, מ"מ הא דממעטינן טומטום אי"ז משום שהוא משונה, דטומטום לא חשיב כמשונה, אלא הוא מכח הספק, שלא חייבה התורה על ביאת מקדש בטומאת ספק, ופטרתו תורה בודאי, וע"כ אף דממ"נ הוא טמא, ה"ה פטור, וכדמדמו לה התוס' להא דממעטינן עשירי ספק, ולהא דממעטינן ספק נגעים, וגם למש"כ התוס' בתי' בתרא דממעטינן טומטום ואנדרוגינוס מחד קרא, נראה שלא חזרו בהן התוס' בזה, והא דממעטינן להו מחד קרא, הוא משום דשקולין הן ויבואו שניהם, וכמש"כ בתוס' הרא"ש שם.

ולפ"ז הדין נותן, דטומטום שראה לובן ונקרע ונמצא זכר, או שראה אודם ונקרע ונמצא נקבה, יהא חייב על ביאת מקדש, כיון דהשתא הויא טומאתו ודאית, - ואמנם יש להסתפק אם נכנס למקדש קודם שנקרע, ואח"כ נקרע ונתברר שהוא טמא, אם ה"ה פטור, כיון דבשעה שנכנס הי' ספק, או דכל פטורו הוא כ"ז שהוא ספק, אך כשנתברר שהי' טמא, ה"ה חייב למפרע על ביאת המקדש, ועי' בערול"נ שם שנסתפק בזה.

טו] והנה בתוס' הרא"ש שם כתב בתי' בתרא, ז"ל, ועי"ל דלטומטום לחודה צריכי תרוייהו, למעוטי ספיקא דידי' מדין זכר אם אח"כ נמצא זכר, או מדין נקבה אם אח"כ נמצא נקבה וכו', עכ"ל, וכ"כ בתשו' הר"ש משאנץ באגרות הרמ"ה סימן ס', ולכאו' כונתם הוא כשנכנס למקדש קודם שנמצא זכר או נקבה, דכיון דכשנכנס הי' ספק, אינו חייב ע"ז אף שנתברר ספיקו אח"כ.[[7]](#footnote-8)

אך יתכן לפרש בדבריהם, דאף אם נכנס למקדש אחר שנמצא זכר או נקבה ה"ה פטור, כיון דבשעת הראי' הו"ל ספק, ולפ"ז נתחדש, דהא דממעטינן טומטום, לאו היינו דלא חייבה התורה על ביאת מקדש בטומאת ספק, שהרי אחר שנקרע הוי טומאתו טומאת ודאי, אלא נתמעט מזה דזכר ספק ונקבה ספק אין נטמאין בראייתן לענין חיובא ביאת מקדש, וכל דבשעת הראי' הו"ל ספק, ה"ה טהור בודאי לענין חיובא דביאת מקדש, וע"כ אף אם נקרע אח"כ ונמצא זכר או נקבה, אינו חייב על ביאת מקדש.[[8]](#footnote-9)

טז] ומצאתי בתשו' הרמ"ה שם סימן ע"ה שנחלק ע"ד הר"ש, ז"ל, ומאי דתריץ מר נמי דאיכא למימר דכי קא ממעיט טומטום שנקרע ונמצא זכר או נקבה קא ממעיט, קשיא לי דהא מדקאמר רב זכר ודאי נקבה ודאית שמעת מינה דבשלא נקרע קא מיירי וספקא הוא דאצטריך למעוטי, דאי בשנקרע על כרחין ודאי הוי, עכ"ל, ומ' דפליג לדינא ע"ד הר"ש, וס"ל דלא מיעטי' קרא אלא מכח ספיקו, וכל שנקרע והוי זכר ודאי או נקבה ודאי, ה"ה חייב על ביאת מקדש, ומ' מד' הרמ"ה שפירש לד' הר"ש דאף אחר שנקרע אינו חייב על ביאת מקדש, אף דכבר אינו ספק, וע"ז הוא דפליג.

יז] ובעיקר ד' התוס' שכתבו דהא דממעטינן אנדרוגינוס אי"ז מכח הספק, אלא משום דהוי משונה, הנה בד' הרמב"ם בפ"א ממטמאי מו"מ ה"ז מבו' לא כן, ז"ל, טומטום ואנדרוגינוס וכו', ראה לובן ואודם כאחד שורפין עליהן את התרומה ואת הקדשים אבל אין חייבין עליהן על ביאת מקדש וקדשיו שנאמר מזכר עד נקבה עד שיהי' הטומאה טומאת זכר ודאי או טומאת נקבה ודאית, עכ"ל, ומבו' דגם הא דממעטינן אנדרוגינוס הוא משום דאין טומאתו טומאת זכר ודאי וטומאת נקבה ודאית.

והנה התוס' הוכיחו לא כן, דכי איצטריך קרא למעוטי ספיקא, אך בדעת הרמב"ם נראה, דהגם דכלפי שמיא גליא אם אנדרוגינוס הוא זכר או נקבה, מ"מ כיון דאנן מספקא לן אם הוא זכר או נקבה, שפיר ממעטינן לי' מהך קרא דמזכר עד נקבה, כ"ה דממעטינן טומטום, משום דאינו זכר ודאי ואינו נקבה ודאי, ועי' בערול"נ שם שכתב כעי"ז.

ובד' התוס' שעמדו ע"ז, נראה דהוא משום דפשיטא להו דבכל מקום שנתמעט ספק, לא נתמעט אלא ספיקא דמציאות ולא ספיקא דדינא, משום דכלפי שמיא גליא, ואין ע"ז תורת ספק, וע"כ אף דממעטינן מקרא זכר ספק ונקבה ספק, מ"מ לא נתמעט מזה אנדרוגינוס דהוי ספיקא דדינא, וע"כ הוצרכו התוס' לפרש דהא דממעטינן אנדרוגינוס הוא משום שהוא משונה.

יח] ומצאתי הדברים מבוארים כן בתשו' הר"ש משאנץ באגרות הרמ"ה סימן ס', ז"ל, דכל דבר שאין הכתוב יכול לברר ספקתו כגון טומטום דיש מהם זכר ויש מהם נקבה וכן בהרת ושער לבן דפעמים שזה קודם ופעמים שזה קודם וכן עשירי ספק דיש שהוא עשירי ויש שאינו עשירי, בכה"ג אורחי' דקרא דממעט לי' כשיולד לנו ספק דאין ספק זה מחמת חסרון דעת אלא שאין בנ"א נביאים, אבל אנדרוגינוס וכו' שכולם לעולם שוים הם, ומחמת חסרון דעת הוא מה שאין אנו יכולים לברר באנדרוגינוס אם הוא זכר או נקבה וכו' בכה"ג לא אתי לעולם קרא למעוטי ספיקא, דקמי שמיא גליא, דליכא ספיקא קמי שמיא ואיך יבא הכתוב ע"ז, עכ"ל.

ובתשו' הרמ"ה שם סימן ע"ה נחלק ע"ז, ז"ל, ותו קשיא לי עיקר טעמא דההוא כללא דכייל מר דקא מפליג בי' בין ספקא דאתי מחסרון דעת דקמי שמיא גליא ובין ספקא דלא אתי מחסרון דעת אלא מחמת שא"א לברורי ספיקי' דפעמים כך ופעמים כך, תמיהא לי מה לי הא מה לי הא, אי קמי שמיא הא והא גליא, אי גבי אינשי הא והא לא גליא וצריך למעוטי ספקא, דהא כולא אורייתא קמי שמיא גליא והוצרך הכתוב ללמדה לבנ"א ולא ניתנה תורה למלאכי השרת אלא לבנ"א שהם חסרים דעת, עכ"ל, וזה כמש"נ בדעת הרמב"ם, ועיי"ש עוד בד' הרמ"ה במה שהאריך במש"א דאיצטריך קרא למעוטי ספיקא, ועי' גם בד' התוס' בשבת דקל"ז. ובמהרש"א שם, ואכמ"ל.

יט] **שם, הנוגע בלובן או באודם ונכנס למקדש פטור, הוא עצמו שנגע בלובן ואודם ונכנס למקדש פטור,** לגיר' זו משמע, דחלוק דין אחר הנוגע בלובן ובאודם, מדין הוא עצמו שנגע בלובן ואודם, דאחר הנוגע בלובן ובאודם שלהן ונכנס למקדש חייב, כיון דממ"נ הוא טמא, והוא עצמו שנגע בלובן ואודם ונכנס למקדש פטור, אף דממ"נ הוא טמא.

והטעם בזה הוא, דעיקר המיעוט הוא דליכא דין שילוח במי שאינו זכר ודאי ונקבה ודאית, והגם דלא נתמעטו משילוח אלא בטומאה הפורשת מן הזכר ולא בשאר טומאות, וכמש"א בנדה שם, מ"מ לא נתמעטו אלא אלו דל"ה זכר ודאי ונקבה ודאית, דאין עליהן דין שילוח בטומאה זו הפורשת מהן, אך אחרים שנגעו בלובן ובאודם שלהן, אית בהו דין שילוח.

ובחזו"א סימן ב' סק"ט הק' על גיר' זו, דבגמ' נדה דכ"ח: מוקי עולא להך ברייתא כר"א דצריך שידע אם נטמא בלובן או באודם, ולדידי' תיקשי סיפא דמחלק בינו לבין אחרים, וצ"ע בזה.

כ] וגיר' הרמב"ם פ"א ממטמאי מו"מ ה"ז דהנוגע בלובן ובאודם ונכנס למקדש פטור, וכן גיר' הגר"א, ולפ"ז מבו' דעיקר המיעוט הוא דאין בלובן ובאודם שלהן דין שילוח, וע"כ אף אחר שנגע בלובן ואודם שלהן אינו חייב על ביאת מקדש.

כא] ובהא דתני דהוא עצמו שנגע בלובן ואודם ונכנס למקדש פטור, גיר' הרמב"ם והראב"ד בפ"א ממטמאי מו"מ ה"ז דחייב, ובכס"מ שם כתב דהגיר' שלפנינו "פטור", גיר' משובשת היא, ועי' בחזו"א סימן ב' סק"ט משה"ק על גיר' זו, וכתב הרמב"ם שם, דאף דאם נגע אחר בלובן ואודם שלו כאחת אינו חייב על טומאת מקדש וקדשיו, מ"מ הוא עצמו שנגע בלובן ואודם שראה ה"ז חייב על ביאת המקדש, ובכס"מ שם תמה ע"ז, דמ"ש נגע הוא מנגעו אחרים, דכיון דבנגעו אחרים אינם חייבים על ביאת המקדש משום דבעינן שתהא טומאת זכר ודאי או טומאת נקבה ודאית, מאותו טעם בעצמו יש לפטור בשנגע הוא בעצמו, וכנראה זהו בכלל השגת הראב"ד שם.

ובחי' חת"ס בנדה דכ"ח: כתב לישב, דמהא דאמר אין חייבין על ביאת מקדש, ולא אמר מותרים ליכנס למקדש, ש"מ דספוקי מספק"ל אם מזכר ועד נקבה ממעט לובן ואודם שלהם רק מטומאת ראי' ולא מטומאת נגיעה, או דממעט מטומאת נגיעה ולא מטומאת ראי', ומספיקא לא מחייבינן לא ברואה ולא בנוגע, וע"כ אם ראו לובן ואודם ונגעו בהן, ה"ה משתלחין ממ"נ, אי משום רואה אי משום נוגע.[[9]](#footnote-10)

כב] ובתשו' הרמ"ע מפאנו סימן ק"ל הק' עוד ע"ד הרמב"ם, דמ"ט כשראו לובן ואודם אין חייבין על ביאת מקדש, הרי כל רואה הוי נמי נוגע, ועיי"ש שכתב דכל הא דכשנגעו בלובן ואודם חייבין על ביאת מקדש, הוא רק כשנגעו בהן כאחד, דבכה"ג קרינן בי' תשלחו, אך כל שנגע בהן בזאח"ז, כיון דבשעת נגיעה קמייתא לא קרינן בי' מזכר עד נקבה, ע"כ אף כשנגע גם בשני לי"ב דין שילוח, וע"כ ה"נ כשראו לובן ואודם בזאח"ז אין חייבין על ביאת מקדש, אף דכל רואה נוגע הוא, עכ"ד, ועי' בסד"ט פ"ק דכלים סא: מש"כ לדון דמשכח"ל ראי' שאין בה משום נגיעה, עיי"ש.

כג] והראב"ד בהשגות שם פירש, דהא דתניא דהוא עצמו שנגע בלובן ואודם ונכנס למקדש חייב, הוא בשנגע בלובן ואודם של זכר ונקבה ודאית, וקמ"ל דלא נימא דלא חייבה התורה שילוח אלא לזכר ודאי ולנקבה ודאית, ובשו"ת הרמ"ע מפאנו סימן ק"ל הק' ע"ז, דלפ"ז צ"ל דאו או קתני, ועוד דמשנה שאינה צריכה היא, דפשיטא שהוא חייב ומוזהר בכל המצות ומיטמא בזיבת אחרים כשם שהוא מיטמא בשרץ ונבלה, עיי"ש.

אמנם בד' הראב"ד נראה דלא אתי לאשמועינן להא דהוא נטמא בזיבת אחרים, אלא אתי לאשמועינן דטומטום ואנדרוגינוס חייבין בשילוח, דלא נימא דלא חייבה תורה שילוח אלא לזכר ודאי ולנקבה ודאית, והך מילתא ודאי איצטריך לאשמועינן, שהרי בנדה דכ"ח: פריך דכי ליטמו בשאר טומאות נמי לא לישלחו, עיי"ש, והא דתני הוא עצמו שנגע בלובן ואודם, ולא תני שנגע בשאר טומאות, הוא אגב רישא דאיירי בטומאת לובן ואודם.

1. ויתכן להוסיף בביאור דבריו, דכל הגז"ש דלה לה מאשה, הוא רק במקום דהגריעותא הוא משום עבדותו דאינו כישראל גמור, אך אילו הוה בעינן בני ישראל דוקא ואף גרים ל"ה בכלל, ל"מ ע"ז הגז"ש דלה לה מאשה, - ועי' שטמ"ק כריתות ד"ז: בהשמטות בשם תור"פ שפירש בע"א, דאלמלי קרא דבני ישראל, ל"ה מרבינן לה מהגז"ש דלה לה מאשה, משום דלא שייך באיש, וכמש"א בכריתות שם, אך בד' התוס' ביבמות מבו' דמפרשי לסוגיא דכריתות בע"א, וכמש"כ הערול"נ בכריתות שם. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם לפ"ז הו"ל להראב"ד להשיג עמש"כ הרמב"ם בפ"א ממטמאי מו"מ ה"ז דאנדרוגינוס מטמא בלובן ובאודם מספק, ואם ראה לובן ואודם כא' שורפין עליו את התרומה, אך באמת במקומות רבים כתב הרמב"ם דאנדרוגינוס הוי ספק, ולא השיג ע"ז הראב"ד, ועמד ע"ז המרכה"מ בהל' שופר שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם צ"ע, דהיאך ס"ד למילף אשה מאיש שתטמא בלובן מדין טומאת נדה וזבה, הרי הא דלובן טמא באיש הוא משום טומאת זב, והיאך נילף מיני' שתטמא אשה בלובן מדין טומאת נדה וזבה, ונראה מזה דטומאת זב באיש וטומאת זבה באשה הוא שם א' של טומאה, וכמש"נ לעיל אות ג', וע"כ כיון דמצינו בזב דטומאת זוב היא בלובן, יש ללמוד לזבה דטומאתה היא אף בלובן. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואכתי הוא מחודש, דלכאו' הס"ד דאיש יטמא באודם הוא משום דזהו מקום זיבתו, וס"ד דכ"ה דהוא מטמא במקום זה בלובן, ה"נ הוא מטמא במקום זה באודם, ועד"ז הוא גם הס"ד דאשה תטמא בלובן, אך באנדרוגינוס להצד דחשיב כאשה, מהיכ"ת יטמא באודם ממקום זכרות, דאי"ז כלל מקום זיבתו, ומאידך להצד דחשיב כאיש, מהיכ"ת יטמא בלובן ממקום נקבות, דאי"ז מקום זיבתו. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועי' מהרש"א שבת דכ"א: שלמד מד' התוס' שם ומד' רש"י שם די"ז:, דמעיקרא בימי חשמונאי כבר גזרו על גוי שמטמא בזיבה, ואח"כ בימי תלמידי שמאי והלל גזרו על כל הגויים שיהיו כזבים, ועי' חת"ס נדה דס"ט: בזה, - ובס' משנת טהרות הוכיח מד' הר"ש דב' הגזירות היו בזמן א', דאל"כ תיקשי לפ"מ שדן הר"ש דכשראה שורפין ע"ז תרומה וקדשים, א"כ מ"ט קריו טמא אף היכא שראה, הרי מעיקרא קודם שגזרו שיהיו כל הגויים כזבים, ל"ה בעינן למעבד הכירא, והי' קריו טמא, ויש לדחות לפמש"כ החזו"א סימן ב' סק"ח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. ודבריהם מתישבים טפי, למש"נ לעיל סק"ג דטומאת זב וזבה הוי חד שם טומאה, וע"כ י"ל דמוקמינן להו בחזקת טומאה, אף אם אין מחזיקין מטומאה לטומאה אחרת בדהוו ב' שמות, - אך מש"כ הערול"נ כן גם בראה קרי ודם, צ"ע, דטומאת קרי וטומאת זיבה ודאי הוו ב' שמות טומאה. [↑](#footnote-ref-7)
7. והוצרכו הר"ש והרא"ש לזה, לפרש להא דבעינן לתרי קראי למעט, והיינו משום דאם איירי קודם שנקרע, הרי סגי בחד קרא דממעטו מדין זכר, ואף אם לא נתמעט מדין נקבה, לא מייתי קרבן מספיקא, אך אם איירי לאחר שנקרע, בעינן למעטו בין מדין זכר ובין מדין נקבה, ובעינן תרי קראי, - ולפ"ז מוכרח מדבריהם, דעיקר המיעוט הוא מחיובא דביאת מקדש, ולא נתמעט כלל מאיסורא, דאם נתמעט גם מאיסור, הרי גם אם איירי קודם שנקרע, בעינן תרי קראי, חדא להתירו לבא למקדש כשראה לובן, וחדא להתירו לבא במקדש כשראה אודם, - אך שמא ל"ב תרי קראי לזה, דכשראה לובן או אודם בלא"ה יש להעמידו בחזקת טהרה, ול"ב קרא אלא כשראה לובן ואודם כאחד, ולזה סגי בחד קרא. [↑](#footnote-ref-8)
8. ולדרך זו מתפרש בע"א ד' הר"ש והרא"ש שם, דבתי' קמאי נקטו דל"ב תרי קראי למעוטי טומטום, אלא ממעטינן לי' או מקרא דלזכר או מקרא דלנקבה, ובתי' זה נקטו דבעינן תרי קראי למעוטי טומטום, והיינו משום דלתי' קמאי דהא דממעטינן טומטום היינו שלא חייבה תורה על ביאת מקדש בטומאת ספק, הרי דכיון דנתמעט דבטומאת לובן ספק אין חייבין על ביאת מקדש, יש ללמוד דה"נ בטומאת אודם ספק אין חייבין על ביאת מקדש, אך לתי' זה דהא דממעטינן טומטום הוא דזכר ספק ונקבה ספק אין נטמאין בראייתן לענין חיובא דביאת מקדש, לא מצינו למילף זכר ונקבה זמ"ז, ובעינן תרי קראי. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיי"ש שכתב לישב לפ"ז מש"א בשבועות דט"ו: דלא משכח"ל טמא ששימש, אלא בהיפוך בצינורא, וקשיא דמשכח"ל בכהן שנגע בלובן ואודם של טומטום ואנדרוגינוס דאינו חייב על ביאת מקדש, ומשום שימוש בטומאה חייב, וכן הק' הערול"נ בנדה שם, ולפי הנ"ל ניחא, דלא מצי לשנויי הכי, דא"כ תפשוט מינה דמיעוטא דמזכר עד נקבה קאי על נגיעה, ומ"ט אמרינן דגם הם שראו לובן ואודם אינם חייבין על ביאת מקדש, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-10)