טז (א) - בטעם הפלוגתא אם אשו משום חציו, ובדין מקרב הדבר אצל האש, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בעניני קרן שן ורגל בור ואש

אור ליום ב' י"ח אדר תשע"ה

**א**

א] ב"ק דכ"ב., איתמר ר' יוחנן אמר אשו משום חציו, ור"ל אמר אשו משום ממונו, ופירש"י, ז"ל, משום ממונו, כשורו ובורו שהזיקו, וקס"ד דאיכא בינייהו כגון שהדליק בגחלת שאינו שלו, דלר' יוחנן חייב דחציו הן, ולר"ל פטור דלאו ממונו הוא, עכ"ל.

והתוס' שם כתבו, ז"ל, אשו משום ממונו, כלומר חיוב ממונו יש בו ולא שיהא האש שלו, דאפי' הדליק באש של אחר חייב וכו', ועוד דאין לך אדם שיתחייב בדליקה שיפקיר הגחלים וידליק גדיש של חבירו, ולא כפ"ה דפירש דאיכא בינייהו דאדליק בגחלת שאין שלו, עכ"ל.

ב] עוד צ"ע בד' רש"י, דלכאו' אף בהדליק בגחלת שלו, הרי השלהבת שנתפשטה והזיקה אינה שלו, וכמש"א בביצה דל"ט. דהמודר הנאה מחבירו נהנה בשלהבתו, וכמו שהביאו הראב"ד והרשב"א בסוגיין, - ואף אי נימא דמ"מ חשיבא השלהבת כממונו לענין חיוב נזיקין, מ"מ לכאו' אחר שיצאה מרשותו דהיא דולקת מכח ממון אחרים, ודאי דלא חשיבא כלל כממונו, וא"כ מ"ט הוא חייב עלי'.

ולכאו' מבו' מזה, דאף לדעת רש"י, ל"ב שההיזק לבסוף יהא ע"י אש דממונו, אלא סגי במה דהאש בתחילתה הויא ממונו, וזה צריך פירוש.

**ב**

ג] והנה בעיקר הא דס"ל לר"ל דאשו ל"ה חציו משום דחציו מכחו קאזיל האי לאו מכחו קאזיל, יש להסתפק אם היינו דס"ל דאף דהאש עצמה חשיבא כחץ שלוח, כיון דהאש בצירוף הרוח הולכין ומזיקין, הוי ככל חץ המזיק, ואך דאי"ז חץ דילי', כיון דלאו מכחו קאזיל, ובזה הוא שנחלק על ר' יוחנן דס"ל דחשיב כחץ דילי', או היינו דס"ל דאש לא חשיבא כחץ כלל, דהליכה ע"י רוח או ע"י שמבערת דבר אחר, חשיב כהתחדשות מסוימת, ול"ד לחץ.

ד] ומצאנו שנחלקו בזה האחרונים, דהנה בקצוה"ח סימן ש"צ האריך דאף בזורק חץ על הכלי אזלינן בתר מעיקרא, ואם בא אחר ושברו פטור, וכתב ע"ז, ז"ל, והא דמקשינן וכו' לר"ל דאשו משום ממוו מהא דתנן גמל טעון פשתן כו' האי אש לאו ממונו דבעל הגמל הוא כו', הבמ"ע במסכסכת כל הבירה עיי"ש, וכיון דתיכף מכי אדליק במקצת הו"ל כשרוף כל הבירה, וא"כ אמאי נתחייב במסכסכת כיון דכבר נגמר כל ההיזק ואזלינן בתר מעיקרא, והיינו משום דעד כאן לא אזלינן בתר מעיקרא אלא למ"ד אשו משום חציו והו"ל כאילו נגמר כל המעשה וכמ"ש בנימו"י, אבל למ"ד אשו משום ממונו והו"ל כאילו ממונו הזיק, בזה ודאי לא אזלינן בתר מעיקרא, כמו דלא אזלינן בתר מעיקרא בבור י' ובא אחר והשלימו לכ' וכו', וה"ה למ"ד אשו משום ממונו, עכ"ל.

ובחזו"א סימן י"א סק"ט כתב ע"ז, ז"ל, ודבריו ז"ל תמוהים, דלענין למיחשב כשרוף אין נפקותא בין ר"י לר"ל, דלא פליגי אלא אי מעשה האש מתייחס אל האדם, או שהן מעשה נפרדת מן המדליק, אבל סו"ס הכלי כבר אבוד מן העולם בהחלט, עכ"ל, וכן הק' בחי' הגרש"ש סו"ס כ"ג (י"ח) ובאמר"מ סימן ל"א בסוף ההג"ה.

אך בברכ"ש סימן י"א ד"ה והנה כתב, ז"ל, ול"ד לאשו משום ממונו דלא שייך בתר מעיקרא אזלינן, דשם הא אי"ז רק כשור רץ אחרי הכלי ואין כאן מעשה שבירה כלל, עכ"ל.

ומבו' שנחלקו בטעמא דר"ל דאין חייב על אשו משום חציו, דהחזו"א ודעימי' פירשו דטעמא דר"ל הוא דאף דהאש עצמה הויא כחץ, מ"מ אי"ז חץ דילי', דאין מעשה האש מתייחס על האדם, וע"כ נקטו דדינא דבתר מעיקרא אזלינן באש, לא תלי כלל בפלוגתא דר"י ור"ל, דאם אמרינן בתר מעיקרא אזלינן אף בזורק חץ, בדין דאף לר"ל נימא דבתר מעיקרא אזלינן, משום דהאש עצמה הויא כחץ, והברכ"ש פירש דטעמא דר"ל הוא דהאש לא חשיבא כלל כחץ, וע"כ דמי לשור רץ אחר כלי, דל"ש בזה דינא דבתר מעיקרא.

ובד' הקצוה"ח שנקט דלר"ל דאשו משום ממונו, ליכא למימר דבתר מעיקרא אזלינן, לכאו' מבו' דס"ל כד' הברכ"ש דלר"ל לא חשיבא האש כלל כחץ, וע"כ ל"ש בזה דינא דבתר מעיקרא, ועמש"נ להלן ענף ט' לדון לפרש ד' הקצוה"ח בע"א, עיי"ש.

**ג**

ה] והנה התוס' לקמן דנ"ו. למדו מסוגיא דהתם דאין חילוק בין מקרב דבר אצל האש למקרב האש אצל הדבר, וכתבו לפ"ז דדין המקרב דבר אצל האש תליא בפלוגתא דר"י ור"ל, דלר"י ה"ה חייב משום חציו, ולר"ל אינו חייב משום חציו, וכ"כ התוס' בסנהדרין דע"ז. בתי' קמא ובחולין דט"ז., עיי"ש.

והנה לכאו' זה ניחא רק אי נימא דעיקר פלוגתא דר"י ור"ל הוא אם האש חשיבא כלל כחץ, וע"כ לדעת ר"ל דהאש לא חשיבא כלל כחץ, אף המקרב דבר אצל האש פטור, אך אי נימא דמודה ר"ל דהאש חשיבא כחץ, והא דס"ל דאין חייב ע"ז משום חציו, הוא משום דאי"ז חץ דילי', א"כ מ"ט פטר במקרב דבר אצל האש, ומ"ש ממקרב דבר אצל החץ דחייב.

ו] אמנם באמת נראה דאדרבה ד' התוס' מתישבים טפי לדרך זו דטעמא דר"ל הוא משום דאי"ז חץ דילי', דהנה התוס' בסנהדרין שם כתבו דאם כפתו במקום שסוף חמה לבא ה"ה חייב למ"ד דאשו משום חציו, - והנה אי נימא דטעמא דר"ל דאש ל"ה חציו, הוא משום דאש לא חשיבא כלל כחץ, כיון שאין הולכת אלא ע"י הרוח, או ע"י שמבערת דבר אחר, א"כ הדין נותן דהחמה ההולכת חשיבא שפיר כחץ, שהרי הילוך החמה הוא הילוך עצמי, ואינה הולכת ע"י כח אחר המוליכה, וא"כ מ"ט לר"ל הוא פטור כשכפתו והביאו במקום שסוף חמה לבא.[[1]](#footnote-2)

ועד"ז צ"ע בד' התוס' בחולין שם שכתבו דאם כפתו והביאו למקום שסוף המים לבא בכח שני, תליא בהפלוגתא אם אשו משום חציו, וכ"נ גם בד' התוס' בסנהדרין שם, והנה למשמעות ד' התוס' בסנהדרין שפירשו כפי' הרמ"ה בסנהדרין דכח שני הם המים שאינם יוצאים מיד בפתיחתו,[[2]](#footnote-3) הרי כל מה שיש לחלק בין כח ראשון לכח שני, הוא כלפי עשיית האדם בפתיחת הבידקא, אך כלפי המים אין לחלק בזה, ואף המים היוצאין בכח שני הוו חץ גמור, וא"כ הי' בדין דאף לדעת ר"ל יהא המקרב למים אלו חייב, דהוי כמקרב לחץ דחייב.

ז] וע"כ נראה בדעת התוס', דאדרבה הא דלר"ל אין חייבין על אש משום חציו הוא משום דהאש לא חשיבא כחץ דילי', וע"כ ס"ל דלדעת ר"ל אף המקרב אדם אצל החץ ומת פטור, ומה"ט הוא דהמקרב אדם אצל החמה או אצל המים ומת פטור, אף דהחמה והמים הוו כחץ גמור, - והיינו, דהאמנם אי נימא דטעמא דר"ל הוא משום דהאש לא חשיבא כלל כחץ, הרי דבמקרב דבר אצל החץ שפיר יש לחייב, אך לפמש"נ בדעתם דמודה ר"ל דהאש חשיבא כחץ, ואפ"ה הוא פטור משום דלאו מכחו קאזלא, הרי דמה"ט כ"ש דהמקרב דבר אצל החץ פטור, כיון דאין ההיזק מכחו, - ודוקא לדעת ר' יוחנן דנתחדש בדינא דאש דאף דהאש הולכת ע"י כח אחר, מ"מ חשבינן לה ככחו, הרי דמה"ט אף במקרב דבר אצל החץ חשיב דההיזק הוי מכחו, אף דהוא משתמש עם כח החץ.

**ד**

ח] ועד"ז נראה במש"כ התוס' בסנהדרין שם בתי' בתרא, ז"ל, עוד יל"פ דבכל הני דסוף חמה וצינה וארי לבא וכו' אפי' כפתו והביאו שם פטור דדמי לכח כחו, ואש נמי שלא המיתה אלא ברוח מצוי' פטור ממיתה, אלא דלענין ממון חייב נ"ש, עכ"ל.

וצ"ב בד' התוס', דהיאך נתישב בזה הא דאם כפתו והביאו למקום שסוף חמה לבא פטור, הרי אף דנימא דבאש שלא המיתה אלא ברוח מצוי' פטור ממיתה, מ"מ במקרב אצל חמה הי' לנו לחייבו, דהילוך החמה הוי הילוך עצמי ול"ה כהילוך דע"י הרוח, וגם אי נימא דחשיב כהילוך דע"י הרוח, נראה דבמקרב הדבר אצל האש אין לחלק בין בין מקרב אצל האש ההולכת מעצמה, למקרב אצל האש ההולכת ע"י רוח, דרק במקרב האש הוא דיש לחלק דכל דהאש הולכת ע"י הרוח אי"ז מעשה דילי', אך במקרב הדבר אצל האש, מה לי מקרב אצל האש, מה לי מקרב אצל האש והרוח יחדיו.

ט] ונראה בביאור ד' התוס', דלפ"מ שכתבו דכל הא דחייב מיתה באש הוא רק באש ההולכת מעצמה, אך אם הולכת ע"י כח אחר ל"ה כחציו לחייבו מיתה, ולד' המהרש"א שם היינו דכל שהולכת ע"י רוח ל"ה כחציו לחייבו מיתה, ולד' החזו"א בסימן ב' סק"א וסק"ב לא בכל גווני דהולכת ע"י רוח ל"ה כחציו, אך עכ"פ כלל הדברים דלא חשיבא כחציו אלא כשמצינו לדון שהולכת בפועל מכחו, הרי דמה"ט אף המקרב דבר אצל החץ לא חשיב כחציו לחייבו מיתה, - דכ"ה דלדעת ר"ל המקרב אדם אצל החץ אינו חייב מיתה, משום דאין המיתה מכחו, ה"נ אף לדעת ר' יוחנן דאשו משום חציו, כיון דלא חשיבא האש כחציו לחייבו מיתה אלא כשהולכת בפועל מכחו, וכל שהולכת בסיוע כח אחר הו"ל ככח כחו, ע"כ אף המקרב דבר אצל החץ הו"ל ככח כחו ופטור, כיון דכחו אינו אלא באדם שהניחו שם, ומכח כח זה שבאדם מהני כח החץ להמיתה, וע"כ הו"ל ככח כחו, וזהו שכתבו התוס' לפ"ז דאף אם כפתו והביאו למקום שסוף חמה לבא ה"ה פטור.

**ה**

י] וצריך להוסיף בזה, דהנה בעיקר ד' התוס' בכ"ד שלמדו ממש"א לקמן דכופף קמתו של חבירו בפני הדליקה דחייב, דאף במקרב דבר אצל האש חשיב כחציו, צ"ב, דמנ"ל דבכה"ג חשיב כחציו, ושמא חיובו הוא מדינא דאשו משום ממונו.

ובפשוטו צ"ל בזה, דהוה משמע להו דחיובא דכופף קמתו בפני הדליקה הוא ככל אש, ולמ"ד דאשו משום חציו, אף הכופף קמתו של חבירו בפני הדליקה הוי כחציו.

אך למש"נ דלתי' בתרא דהתוס' בסנהדרין אין מתחייב הכופף קמתו של חבירו בפני הדליקה משום חציו, דהו"ל ככח כחו, והרי דליכא משמעות דה"ה חייב משום חציו, וא"כ הדק"ל דמ"ט פשיטא להו להתוס' מעיקרא דחשיב כחציו, ואמנם כ"ז קשיא אי נימא דלתי' בתרא דהתוס' אי"ז כלל כחציו, ואינו חייב ע"ז אלא משום ממונו, וכמש"כ המהרשא שם, אך אי נימא דלעולם חשיב כחציו, ואך דאינו חייב ע"ז ברציחה, וכאשר כן מ' בד' תוס' הרא"ש בסנהדרין שם, ניחא.

יא] ונראה הביאור בזה, דהנה באמת אף בהא דהכופף קמתו של חבירו בפני הדליקה חייב משום ממונו, צ"ע דהרי לא הוא עשה את האש, ומ"ט חשיבא האש כממונו, ויש שפירשו דכיון שמכח הקירוב יש ביד האש להזיק לדבר זה, חשיב כמו שיצר את האש לענין היזק זה, וע"כ הויא האש כממונו, אך לכאו' אי"ז מתישב, דלא עדיף ממי שעשה אש בגרמא דפטור.

ונראה מזה, דעיקר דינא דאשו משום ממונו, לאו היינו דכיון שעשה את האש חשבינן להאש כממונו, אלא היינו דחיובא דאשו דמי לחיובא דנזקי ממונו, דכ"ה דבנזקי ממונו ה"ה חייב משום שהכשיר את הנזק בפשיעתו, ה"נ באש ה"ה חייב משום שהכשיר את הנזק ע"י הבערת האש, אך העירוני בזה ממש"א דר"י לא אמר כר"ל משום דאשו לי"ב ממשא, ואולי זה תלוי בביאור הגריעותא דלי"ב ממשא, ואכמ"ל, - ונמצא דדינא דאשו משום חציו ודינא דאשו משום ממונו, ביסוד הדברים דמו זל"ז, דחיובו הוא משום שעשה את הנזק ע"י הבערתו, ואך דלמ"ד דאשו משום חציו חשבינן לי' כמעשה דילי' והו"ל בכלל אדם המזיק, ולמ"ד דאשו משום ממונו לא חשבינן לי' כמעשה גמור דילי' ואין חיובו אלא משום פרשת נזקי ממונו, דבזה נתחדש דאף אם לא עשה את הנזק בידים, מ"מ אם הוי ההיזק מחמתו ה"ה חייב.

ולפ"ז נראה, דזהו שלמדו התוס' מהא דמחייבינן בכופף קמתו וכו', דהמקרב דבר אצל האש חייב אף משום חציו, דאף אי נימא דבההיא דכופף קמתו וכו' הוי חיובו משום ממונו, הרי מ"מ מזה נלמד דאין חילוק בין מקרב האש אצל הדבר למקרב הדבר אצל האש, ואף מקרב הדבר אצל האש חשיב כעושה הנזק ע"י קירובו, אף שלא עשה מעשה באש עצמה, וה"נ יש לחשבו כחציו למ"ד דאשו משום חציו.

וע"ז הוא שכתבו התוס' בתי' בתרא, דרק אש ההולכת מעצמה חשיבא כחציו לחייבו מיתה, וכל שאינה הולכת מעצמה אין חייב עלי' משום חציו דהו"ל ככח כחו, וע"כ אף דבמקרב הדבר אצל האש חשיב כעושה ההיזק ע"י הקירוב, מ"מ כיון דהוי ההיזק ע"י האש, הו"ל ככח כחו, וכמש"נ.

**ו**

יב] ועיקר מש"נ בדעת התוס' בתי' בתרא דאף מקרב דבר אצל החץ לא חשיב כחציו, הנה לכאו' יש ללמוד כן גם ממש"כ הרמב"ם בפ"ב משחיטה הי"ג, ז"ל, ואם המים הן המסבבין את הגלגל ושם את הצואר כנגדו בשעה שסבב ונשחט ה"ז פסולה, עכ"ל, וכ"ה בשו"ע סימן ז'.

ובס' יבין דעת שם סק"א עמד בזה, דמ"ט שחיטתו פסולה בכה"ג, הרי כיון דאף המקרב דבר אצל האש חשיב כחציו, א"כ חשיב דנעשית השחיטה בכחו, וכתב דבע"כ מזה כתי' בתרא דהתוס' דכל כה"ג ל"מ בשחיטה, - והנה לפ"ז הרי מבו' דלתי' בתרא דהתוס' אף המקרב דבר אצל החץ לא חשיב כחציו, שהרי התם הו"ל כמקרב דבר אצל החץ, אמנם בד' היבין דעת שם ובסימן ג' מבו' שפירש תי' בתרא דהתוס' בע"א, דכלל ל"מ אשו משום חציו לענין רציחה ושחיטה.[[3]](#footnote-4)

יג] אמנם באמת נראה דודאי דכו"ע מודו דבכה"ג שקירב הבהמה אצל הסכין השחיטה פסולה, דאי נימא דלדעת התוס' בתי' קמא השחיטה כשרה, שהרי עיקר דינא דשוחט במוכני בכח שני דשחיטתו פסולה, לכאו' איירי בכה"ג דאחר שסיבב את הגלגל הניח שם את צואר הבהמה, ואפ"ה השחיטה פסולה,[[4]](#footnote-5) וראיתי כן בשו"ת מנחת יצחק ח"ב סימן צ"ז סק"י, דאף אם מקרב הדבר אצל האש חשיב כחציו, מ"מ ל"מ זה בשחיטה, עיי"ש.

והטעם בזה נראה, דאף אם מקרב הדבר אצל האש חשיב כחציו, מ"מ ל"מ זה לשחיטה, דהא דמקרב הדבר אצל האש חשיב כחציו, היינו דחשיב דמכחו הוזק הדבר ומכחו מת האדם, אך בשחיטה דבעינן כח גברא, לא סגי במה שמכחו נעשתה הבהמה שחוטה, אלא בעינן דמעשה השחיטה עצמה יעשה מכחו, ובמקרב הבהמה אצל הסכין, לא נעשה מעשה השחיטה מכחו, וע"כ השחיטה פסולה, ודו"ק.[[5]](#footnote-6)

וסמך לעיקר החילוק בזה נראה, דהנה הרמב"ם שם כתב, דאם סיבב את הגלגל ושם צואר העוף או הבמהה כנגדו עד שנשחט בסביבת הגלגל ה"ז כשירה, וצ"ע דמ"ט היא כשירה, הרי בשעה שסיבב הגלגל עדיין ל"ה הצואר שם, ומה שהניח שם הצואר, ג"כ ל"מ לשחיטה, והי' לנו לדמותו לזורק חץ ותריס כנגדו וקדם וסילק את התריס דפטור, ונראה מזה דלענין שחיטה ל"ב שיחשב דנעשית הבהמה שחוטה על ידו, אלא בעינן דמעשה הולכת הסכין עצמו דהוא מעשה השחיטה יהא מעשה דילי', וע"כ אף דבשעה שסיבב הגלגל ל"ה הצואר שם, מ"מ כיון דסיבוב הגלגל הוי מעשה דילי', סגי בכך להכשיר את השחיטה, - ועד"ז נראה דאם הפיל סכין ואח"כ נכנסה שם בהמה ונשחטה ע"י הסכין, הויא השחיטה כשרה, וצריך בדיקה בזה.

**ז**

יד] ולפ"ז נראה לדון בדעת רש"י דלר"ל דאשו משום ממונו אינו חייב אלא במדליק בגחלת שלו, אשר צ"ע דאף דהגחלת הויא של, מ"מ האש שנתפשטה אח"כ אינה שלו, ומ"ט הוא חייב.

ולפמש"נ נראה די"ל בזה, דכיון דאף לר"ל חשיבא הילוך האש כחץ, ולא פליג אלא דלא חשיב כחץ דילי', הרי די"ל דמ"מ חשבינן להילוך האש כחץ דהאש הראשונה, ואשר ע"כ כל שהאש הראשונה הויא דילי', סגי בכך לחייבו, כיון דהאש הראשונה שהיא ממונו הזיקה ע"י חץ.

ומצאתי עיקר הדברים בחי' הגרש"ש סו"ס א', ז"ל, אח"ז התבוננתי דנוכל לאמר דגם באש סיבת החיוב הוא משעת מעשה הנזק, אלא דגם למ"ד אשו משום ממונו הוא כמו למ"ד אשו משום חציו, דכמו דלמ"ד משום חציו חשבינן משעת הוצאת האש כאילו כבר נעשה, כמו"כ נאמר למ"ד משום ממונו, אלא דלר"י כאילו עשה האדם הכל ולר"ל כאילו עשה ממונו הכל מתחילתו, דר"ל פליג רק דלא נחשב אדם המזיק משום דלא מכחו אזיל, אבל הלא מכח האש הוא, וזה נכון דלמה לנו לאמר דבתרתי פליגי, עכ"ל, אך באמת מסברא צ"ע, דאם הילוך האש חשיב כחץ דהאש עצמה, א"כ מ"ט לא חשיב זה כחץ דילי', וצ"ע בזה.

טו] ואמנם נראה דקו' התוס' דאין לך אדם שיתחייב בדליקה שיפקיר הגחלים וידליק גדיש של חבירו, לא נתישבה לפ"ז, דכמדומה דעיקר קו' התוס' היא שיפקיר הגחלים קודם שיניחם ברשות חבירו, ובכה"ג נמצא דמעיקרא בשעת עשיית החץ, כבר אי"ז שלו, ובכה"ג ל"ה לנו לחייבו לדעת רש"י, - ועמש"נ בסימן ט"ז (ב) בישוב ד' רש"י.

**ח**

טז] ובעיקר הך מילתא שנתבאר, דאף לר"ל דהילוך האש לא חשיב כחץ דילי', מ"מ חשיב כחץ דהאש הראשונה, הנה לפ"ז מתישבים ד' הנימו"י בסוגיין שכתב דחיוב אש הוא משום חציו, כזורק החץ שבשעה שיצא החץ מתחת ידו באותה שעה נעשה הכל, ולא חשבינן לי' מעשה דמכאן ולהבא, דאי חשבינן לי' הו"ל למפטרי' דאנוס הוא שאין בידו להחזירה, עכ"ד, ובתרוה"כ סימן שצ"ב הק' ע"ז, דאם כל הא דלא פטרינן לי' משום אונס, הוא משום דבאותה שעה שיצא החץ מתחת ידו נעשה הכל, א"כ מ"ט למ"ד דאשו משום ממונו ה"ה חייב, הרי לדידי' הוי החיוב על שעת ההיזק, ובשעה זו אנוס הוא דאין בידו להחזירו, עיי"ש.

ולפמש"נ ניחא, דכיון דאף למ"ד דאשו משום ממונו הוי הילוך האש חץ דהאש הראשונה, ע"כ נמצא דאף לדידי' הוי חיובו על שעה ראשונה, וע"כ שפיר הוא חייב ולא פטרינן לי' מכח הא דאין בידו להחזירה.

יז] אמנם באמת נראה דא"צ לזה, דודאי דאין מקום לפטור בכה"ג כלל משום אונס, שהרי בכל ממונו שלא שמרו והזיק מחייבינן לי', אף דבשעת ההיזק כבר אין בידו לשמרו, - וגם בחיובא דאדם המזיק הוא כן, דכל שפשע בתחילה ה"ה חייב אף שבשעת ההיזק הוי אנוס, דמה"ט מחייבינן בשהלך לישן סמוך לכלים, אף דבשעת מעשה ההיזק הו"ל כאנוס, ומה"ט מחייבינן למ"ד דנתקל פושע, אף אם אין בידו לעמוד או להזהיר, - והיינו משום דבחיוב נזיקין, כל שנעשה ההיזק מכח פשיעתו, ה"ה חייב עליו, אף אם בשעת ההיזק עצמו אין בידו למנעו, וע"כ ה"נ יש לחייבו בשפשע באש והלכה והזיקה, אף דבשעת ההיזק אין בידו להציל.

ומש"כ הנימו"י דבחץ חשיב דנעשה הכל בשעה שיצא מתחת ידו, דאל"כ הו"ל למפטרי' משום אונס, נראה דאין כונתו לענין חיוב נזיקין, אלא כונתו לענין חיוב שבת, או לענין רציחה, ובזה ס"ל דלא סגי במה שפשע תחילה, אלא בעינן שבשעת מעשה המלאכה ובשעת מעשה הרציחה לא יהא אנוס, וע"כ מהא דהזורק חץ חייב בשבת וברציחה, מוכח דחשבינן דנעשה הכל בשעה שיצא החץ מתחת ידו, וז"ב.

**ט**

יח] נת' לעיל סק"ד, דבד' הקצוה"ח שנקט דלר"ל דאשו משום ממונו, ליכא למימר דבתר מעיקרא אזלינן, מבו' לכאו' דס"ל כד' הברכ"ש דלר"ל לא חשיבא האש כלל כחץ, וע"כ ל"ש בזה דינא דבתר מעיקרא.

אמנם נראה דיש לדון בזה, דהנה שמעתי להק' ע"ד הקצוה"ח דגם בזרק חץ ובא אחר ושברו במקל פטור, וכן דעת תלמיד הרשב"א לעיל די"ז:, ממש"א לקמן דכ"ג. דלמ"ד דאשו משום חציו לא פטרינן בטמון אלא בגונא דנפלה דליקה בחצירו ונפלה גדר שלא מחמת דליקה והלכה והדליקה והזיקה בחצר אחרת דכלו לו חציו, ובכה"ג הוי חיובו משום ממונו וה"ה פטור על הטמון, ולד' הקצוה"ח קשיא טובא, דכיון דמיד כשנפלה הגדר שלא מחמת הדליקה איכא להחץ דהאש וע"ז אין לחייבו דאי"ז חץ דילי' כיון שכלו לו חציו, וחיובא דידי' הוי רק על מה שלא גדרה, הרי בדין דלא יתחייב כלל, דבשעה שנפלה הגדר כבר הוי הכל כשרוף, ותו אין לחייבו על מה דאח"כ לא גדרה, וכעי"ז הק' הקצוה"ח שם ע"ד הטור בסימן תי"ח, עיי"ש.[[6]](#footnote-7)

יט] והנה אמנם הי' מקום לומר, דכל הך הלכתא דזרק חץ ובא אחר ושברו פטור, הוא דוקא כששבר ע"י דבר אחר, אך כל ששבר ע"י החץ גופי', אין לפטרו, כיון דהוא מתחייב על מעשה השבירה דהחץ גופי', אשר מחמתו הוי הכלי כמנא תבירא.

אך מלבד דיש לפקפק בעיקר סברא זו, גם העירוני דזה נסתר מד' תלמיד הרשב"א לעיל די"ז:, דדעתו דאף בזורק חץ אזלינן בתר מעיקרא והשוברו פטור, והק' לפ"ז במש"א לעיל די"ט. דהתיזזה ברה"ר והזיקה ברה"י חייב, דמ"ט הוא חייב הרי ברה"ר הוא דאיתבר מנא מעידן התזה, וברה"י מנא תבירא תבר, עיי"ש, והרי להדיא דאף כאשר הוא מתחייב על מעשה השבירה דהחץ גופי', יש לפטרו מכח הא דמנא תבירא תבר.

כ] ומכבר נת' בזה, ע"פ המבו' בד' הקצוה"ח שדימה דינא דבתר מעיקרא לדינא דלעיל ד"י: דמאי קעביד, ורבים מהאחרונים נחלקו ע"ז דב' דינים חלוקים הם, דדינא דמאי קעביד הוא דלא חשיב כלל דעשה מעשה היזק, ודינא דמנא תבירא תבר הוא, דהגם דעביד מעשה מזיק גמור, שהרי שבירת הכלי היתה ע"י שבירתו לבדה, מ"מ הוא פטור כיון דהכלי הוי כשבור.

אך מד' הקצוה"ח שדימה זל"ז, נראה דפירש לדינא דמנא תבירא תבר, דלאו היינו דאף דעשה מעשה מזיק גמור מ"מ ה"ה פטור כיון דהכלי הוי כשבור, אלא היינו דלא חשיב דעשה מעשה היזק כיון דכבר איכא מעשה שבירה על הכלי, ולישנא דמנא תבירא תבר, מתפרש ששבר כלי שיש עליו מעשה שבירה, ולאו מידי עבד, וע"כ שפיר דימה הקצוה"ח דינא דמנא תבירא תבר לדינא דמאי קעביד, דחד דינא נינהו.[[7]](#footnote-8)

וכ"ה מבו' לדעתו ממש"א לעיל ד"י: דבה' שישבו על ספסל וכו' אם בלאו איהו מיתבר ה"ה פטור משום דמאי קעביד, והתם הרי ל"ש לחשוב הספסל כמנא תבירא, שהרי בעינן עוד להמשך ישיבתם לשבירת הספסל, וגם בידם לעמוד, ותיקשי לד' הקצוה"ח דדינא דמאי קעביד הוא חד דינא עם דינא דמנא תבירא תבר, ומוכח מזה כמש"נ בדעתו, דגם דינא דמנא תבירא תבר הוא משום דלא הוסיף מעשה היזק, וזה שייך גם בספסל.

ויותר מוכח כן, ממש"כ הקצוה"ח שם דבאשו משום ממונו ליכא לדינא דמנא תבירא תבר, כמו דלא אזלינן בתר מעיקרא בחופר בור י' ובא אחר והשלימו לכ', ואם דינא דמנא תבירא תבר הוא דהכלי חשיב כשבור, הרי דל"ש לדון כלל בבור שיהיו הבע"ח העתידין ליפול לבור כמוזקין, ובע"כ דס"ל דעיקר דינא דמנא תבירא תבר הוא דכיון דכבר איכא מעשה היזק על הכלי, לא חשיב דאיהו קעביד מעשה היזק, וע"כ הי' מקום לדון דאף בבור י' ובא אחר והשלימו לכ' יהא הדין כן, וע"ז כתב הקצוה"ח דאי"ז כן, ומשום דאכתי לא נעשה מעשה ההיזק,[[8]](#footnote-9) - ובמק"א נת' ללמוד כן עוד מד' הקצוה"ח, ואכמ"ל.

כא] והנה בברכ"ש סימן י"א סק"ד כתב דדינא דמאי קעביד, הוא רק כשנעשה המעשה הראשון ע"י בר חיובא, או אם נעשה מאליו חייב השני, ומשא"כ בדינא דמנא תבירא תבר היינו אף כשנפל הכלי מאליו מן הגג, כיון שסופו לישבר בודאי, עיי"ש בדבריו.

אמנם הנה לפמש"נ בדעת הקצוה"ח דדינא דמנא תבירא תבר אי"ז משום דהכלי חשיב כשבור, אלא משום דכבר איכא מעשה שבירה על הכלי, ופטורו דהשני הוא משום דמאי קעביד, הרי בדין דפטורא דמנא תבירא תבר הוא רק כשנעשה מעשה השבירה ע"י בר חיובא, שהרי דינא דמאי קעביד, הוא רק כשנעשה המעשה הראשון ע"י בר חיובא, וכמש"כ הברכ"ש.

ולפ"ז מתישב היטב הא דבכלו לו חציו ה"ה חייב משום ממונו, ולא פטרינן לי' מכח דינא דמנא תבירא תבר, כיון דכבר חשיב כשרוף ע"י חיצי האש, - ולפמש"נ ניחא, דהגם דיש בזה לחיצי האש, מ"מ כיון שנעשה זה מאליו ולא חשיב זה כחץ דידי', ליכא בזה לפטורא דמנא תבירא תבר, - ודמי להא דלמ"ד דאשו משום ממונו לא פטרינן מכח הא דמנא תבירא תבר, וכמש"נ להלן.

ושוב נתבוננתי דלכאו' א"צ לזה, דאם פטורא דמנא תבירא תבר, הוא משום דמאי קעביד, הרי ודאי דל"ש הך פטורא כלל היכא שבאנו לחייבו על פעולת החץ עצמה, וז"פ, - אך לפ"ז נמצא דאי"ז מתישב בד' תלמיד הרשב"א שהבאנו לעיל סק"ו דס"ל דשייך פטורא דמנא תבירא תבר אף כשבאנו לחייבו על פעולת החץ עצמה, וצ"ע בזה.

כב] ולפ"ז מתפרש היטב מש"כ הקצוה"ח דלמ"ד דאשו משום ממונו שפיר יש לחייבו על מה שסכסכה אח"כ ול"ש בזה פטורא דבתר מעיקרא אזלינן, - דלעולם י"ל דאף למ"ד דאשו משום ממונו הויא האש עצמה כחץ, והא דאין חייב ע"ז משום חציו הוא משום דאי"ז חץ דילי', ואפ"ה ל"ש בזה דינא דבתר מעיקרא אזלינן, כיון דאף דינא דבתר מעיקרא אזלינן הוא רק בשנזרק החץ ע"י בר חיובא, וכנ"ל, וכבר הרגיש בזה הגרש"ש שם דיל"פ כן בד' הקצוה"ח, וכתב דאי"ז מסתבר, וכ"ז הוא לפי דרכו דדינא דמנא תבירא תבר הוא דהוי הכלי כשבור, אך לד' הקצוה"ח דדינא דמנא תבירא תבר הוא חד דינא עם דינא דמאי קעביד, שפיר מסתבר כן, וכנ"ל.

אך אי"ז מתישב היטב במש"כ הקצוה"ח דבאשו משום ממונו ל"ש דינא בתר מעיקרא, כ"ה דבחופר בור י' ובא אחר והשלימו לכ' לא אזלינן בתר מעיקרא, ולדרך זו הרי אף אם בחופר בור י' ובא אחר והשלימו לכ' הוה אזלינן בתר מעיקרא, מ"מ הכא דאין בעלים לאש זו, ל"ש כלל דינא דבתר מעיקרא, וצ"ע בזה.

כג] שוב נתבוננתי דבעיקר הקו' מהא דמחייבינן בדכלו לו חציו מכח הא דהו"ל לגדרה, ולא פטרינן מכח הא דבתר מעיקרא אזלינן וכבר הו"ל כשרוף, י"ל בפשיטות דהוא משום דכל שיש בידו לגדרה, ליכא לעיקר דינא דמנא תבירא תבר, וכמש"כ כן בתשו' הריב"ש דכל שיש בידו להציל לא אמרינן דמנא תבירא תבר, עיי"ש.

ואמנם זה ניחא רק בד' תלמיד הרשב"א, ולדעתו בעכצ"ל כן, דמש"נ בדברינו לישב בזה, אי"ז מתישב בד' תלמיד הרשב"א, וכמש"נ לעיל סוסקכ"א, אך בד' הקצוה"ח לכאו' אי"ז מתישב, שהרי נקט דגם בחופר בור י' ובא אחר והשלימו לכ' הי' מקום לדון דיהא השני פטור, והרי דאף בכה"ג דאין ההיזק ברור, איכא לדינא דמנא תבירא תבר, ולדעתו בעכצ"ל דהא דבכלו לו חציו לא פטרינן מכח דינא דמנא תבירא תבר, הוא משום דכל דנזרק החץ מאליו ובא אחר ושברו, ליכא לדינא דמנא תבירא תבר, וכמש"נ.

1. והעירוני דשמא י"ל, דכיון דהחמה אינה מזקת אלא ע"י שהיא מחממת את המקום שכנגדה, ע"כ אין לחשבה כחץ אלא למ"ד דאשו משום חציו, ודמי לדבר ההולך הילוך עצמי וזורק חצים, וקירב דבר אליו, דאינו חייב אלא למ"ד דאשו משום חציו. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"נ גם מד' התוס' בחולין שם, דאי נימא דכח שני היינו שהלכו המים לאחר מכן למקום אחר, א"כ מ"ט שחיטתו פסולה, ומ"ט לא חשיבי מים אלו כאשו, ואם מאיזה טעם לא חשיב כח שני כאש, א"כ מ"ט המקרב דבר למים אלו חשיב כמקרב דבר לאש, - אך כמדומה דבחזו"א פירש דהא דכח שני לא חשיב כאשו, הוא רק משום שלא עשה מעשה במים עצמן, אלא הסיר הבידקא, ולפ"ז אין להביא מזה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם למש"כ בחי' הגר"ח בהל' שכנים לדון בדעת הרמב"ם, דל"מ דינא דאשו משום חצו לענין שחיטה, הרי דאף אי נימא דמקרב דבר אצל החץ חשיב כחציו, מ"מ כיון דהיינו רק מכח דינא דאשו משום חציו, ע"כ ל"מ זה לשחיטה, אך למש"כ שם לפקפק בזה, הרי דמהא דל"מ מקרב הבהמה אצל הסכין לענין שחיטה, מבו' דמקרב דבר אצל החץ לא חשיב כחציו. [↑](#footnote-ref-4)
4. וגם אי נימא דמשכח"ל שמתחילה הניח שם את הבהמה, ואח"כ סיבב את הגלגל, ולא נשחטה הבהמה אלא בכח שני, אכתי תיקשי דלפ"מ שהק' התוס' בחולין שם דבכפתו ואשקיל עלי' בידקא דמיא יהא חייב משום מקרב הדבר אצל האש, תיקשי להו גם במש"א לעיל מינה דבכח שני שחיטתו פסולה, אף דמתחילה קירב הבהמה לשם, ובע"כ דמקרב הבהמה אצל הסכין ל"מ בשחיטה [↑](#footnote-ref-5)
5. והרי לענין נט"י ודאי דל"מ במקרב ידיו אצל המים הנשפכין, דבעינן דשפיכת המים תהי' מכחו, ולא סגי במה שנטילת הידים הויא מכחו, וי"ל דאף דלענין שחיטה ל"ב שמעשה הסכין יהא מכחו, ואם אם מוליך צואר הבהמה על הסכין שחיטתו כשרה, מ"מ בעינן שמעשה השחיטה יהא מכחו, ולא סגי במה שנעשית הבהמה שחוטה מכחו. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש להוסיף עוד, דאפי' אי נימא דהא דהי' לו לגודרה לא איירי בגונא דרק אחר שנפלה הי' לו לגודרה, אלא איירי בגוונא דכבר כשעמד הגדר ליפול הי' לו לגודרה, וממילא דאין פשיעתו מאוחרת לזריקת החץ, ובשעה שהי' לו לגדור אכתי ל"ה הכל כשרוף, מ"מ קשיא, דהרי חיובא דידי' אינו אלא אלא משום ממונו, והמעשה המחייבו הוא מעשה השריפה דלבסוף הנעשה ע"י ממונו, ובשעה זו שאשו שורפת הרי כבר חשיב הכל כשרוף מכח החץ, ומה לי דבשעה שהי' לו לגודרה אכתי ל"ה הכל כשרוף, הרי אין חיובו על שעה זו, דהרי אי"ז חציו, רק על השריפה דלבסוף, ובההיא שעתא כבר הוי כשרוף, - אך באמת יש מקום לדון בזה, דאף דחיובו הוא משום ממונו, מ"מ הי' עליו לגודרה קודם שנפלה הגדר, נמצא דמיד בשעה שנפלה הגדר ה"ה חייב גם משום ממונו, דהו"ל כממונו ששלח חץ, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכ"ה מבו' גם ממש"כ הקצוה"ח שם לדון דשמא אף לדעת התוס' אם זרק חץ ובא אחר וזרק חץ, ה"ה פטור, והיינו משום די"ל דבכה"ג ודאי חשיב דלאו מידי קעביד, ועיי"ש שדחה לזה משום דלא אזלינן בתר מעיקרא בחץ, והיינו דכיון דלא אזלינן בתר מעיקרא, חשיב דליכא כלל מעשה שבירה בכלי, וע"כ בכל גווני יש לחשבו דעשה מעשה היזק. [↑](#footnote-ref-8)
8. ונראה שבכלל ד' הקצוה"ח הוא לישב משה"ק התוס' לעיל ד"י: ע"ד הסוברים דמשום מאי קעביד השני פטור, דמ"ש מחופר בור י' ובא אחר והשלימו לכ' דשניהם חייבין, וע"ז כתב הקצוה"ח דבמרבה בחבילה דאשו משום חציו וכבר איכא להמעשה היזק, אין לחייב להשני, ומשא"כ בבור י' דחיובו משום ממונו, ועדיין לא נעשה מעשה ההיזק, וז"ב. [↑](#footnote-ref-9)