ידים פרק שני
קטגוריות: ש_ס / ס ידיים / ידיים - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א:**

בתחילת המסכת ביארנו, שחכמים תקנו ליטול את ידיו שתי פעמים - מים ראשונים ומים שניים, ובכך נטהרות הידים מטומאתם, וגם נטהרים המים מהטומאה שהם נטמאו מהידים.

**נטל לידו אחת** בלבד **משטיפה אחת** שהיא מרובה כשתים. כלומר, אם שפך בבת אחת מים בכמות שמספיקה לשתי פעמים - על יד אחת בלבד, **ידו טהורה,** אף שהוא לא נטל שתי פעמים, מכל מקום עלתה לו הנטילה בתורת מים ראשונים ושניים, כיון שהוא שפך שפיכה גדולה שהיא מרובה כשתים[[1]](#footnote-2).

אך אם הוא נטל **לשתי ידיו משטיפה אחת,** כלומר, אם שפך בבת אחת מים בכמות שמספיקה לשתי פעמים – על שתי ידים כשהם צמודות זו לזו[[2]](#footnote-3), **רבי מאיר מטמא** את ידיו, ולא עלתה לו הנטילה בתורת מים ראשונים ושניים, אלא בתורת מים ראשונים בלבד. **עד שיטול מרביעית -** שאם הוא שפך מים בשיעור רביעית הלוג על שתי ידיו, הרי הם טהורות לגמרי גם כאשר הוא שפך את כל הרביעית בבת אחת.

ודוקא משטיפה אחת שהיא מרובה כשתים יש חילוק בין יד אחת לשתי ידים, שבשתי ידים אינם נטהרות עד שישפוך את כל הרביעית, וביד אחת אין צריך לשפוך את כל הרביעית. אך בשתי שטיפות, כלומר, ששפך מים ראשונים על שתי ידיו והפסיק, ושפך שוב מים שניים, ידיו טהורות אף שלא שפך את כל הרביעית. ולא זו בלבד, אלא אף באופן שמתחילה לא היה בכלי רביעית, כגון כשנטל משיירי טהרה, אם שפך על שתי ידיו בשתי שפיכות ידיו טהורות[[3]](#footnote-4).

ממשיכה המשנה, ואומרת:

מה ששנינו שהשופך את כל הרביעית בבת אחת ידיו טהורות - לא רק הידים עצמם טהורות, אלא אפילו אם **נפל ככר של תרומה** על המים שנשפכו לארץ, הככר **טהור,** לפי שגם המים טהורים, דאם הוא שופך רביעית בבת אחת על ידיו אין המים מקבלים טומאה מהידים כלל.

לפי שחכמים החשיבו רביעית מים של נטילת ידים כמקוה, שאינה מקבלת טומאה, ורק כאשר שפך על ידיו פחות מרביעית המים הראשונים מקבלים טומאה מהידים.

**רבי יוסי מטמא** את הככר, דאמנם הידים עצמם טהורות מאחר ששפך עליהם רביעית, מכל מקום המים טמאים כל עוד שלא נטל את ידיו בשתי שפיכות. ולפיכך, גם לאחר ששפך רביעית על ידיו הרי הוא צריך ליטול מים שניים כדי לטהר את המים הטמאים שעל גביהן, [או שינגב את המים הטמאים שעל ידיו במפה].

**משנה ב:**

הנוטל את ידיו בשתי שפיכות[[4]](#footnote-5) - **נטל את** המים **הראשונים למקום אחד** בקרקע, **ואת** המים **השניים למקום אחר, ונפל ככר של תרומה[[5]](#footnote-6) –**

אם הככר נפל **על** המים **הראשונים, טמא** הככר, שהרי המים הראשונים נטמאו מידיו.

**ו**אם הככר נפל **על** המים **השניים, טהור,** לפי שהמים השניים אינם נטמאים מהידים כלל.

אך אם **נטל את הראשונים ואת השניים למקום אחד,** והרי המים הראשונים מעורבים עם המים השניים, **ונפל ככר של תרומה** על גביהם, **טמא** הככר.

לפי שהמים השניים מטהרים את המים שעל גבי היד, ולא את המים שבקרקע, ולכן המים הראשונים שבקרקע מטמאים את המים השניים, והרי הם מטמאים את התרומה.

**נטל את הראשונים, ונמצא על ידיו קיסם או צרור** [באופן שאינם חוצצים, כגון שהם רפויים] **- ידיו טמאות,** לפי שהמים שעל גבי הצרור נטמאים מהמים הראשונים שעל גבי ידיו, וכאשר הם נופלים על היד הם מטמאים אותה.

ואף שמים ראשונים שנטמאו מהיד אינם חוזרים ומטמאים את היד, מכל מקום מים שעל הצרור שנטמאו מהיד חוזרים ומטמאים את היד, כיון שאינם נחשבים למים של נטילת ידים, ומים טמאים שבאים שלא בדרך נטילה מטמאים את היד.

ואף על פי שנטל עליהם מים שניים, אין המים השניים מטהרים את המים שעל גבי הצרור, לפי **שאין המים האחרונים מטהרין אלא** את **המים שעל גבי היד,** ולא את המים שעל גבי הצרור.

ומעתה, המים שעל הצרור שנטמאו מהידים נשארים בטומאתם גם לאחר נטילת מים שניים, והם חוזרים ומטמאים את הידים[[6]](#footnote-7).

**רבי שמעון בן גמליאל אומר: כל שהוא מבריית המים,** כגון יבחושים אדומים, שהם נוצרים מהמים, יש להם דין מים, ואם הוא נטל בהם את ידיו הרי הוא **טהור**[[7]](#footnote-8).

**משנה ג:**

**הידים - מיטמאות** טמאות בטומאת ידים **ומיטהרות** בנטילת ידים **עד הפרק** [המבואר במסכת חולין קו ב]. אך שאר היד שמחוץ לפרק אינה טמאה בטומאת ידים, וכן אינה טעונה נטילת ידים.

[בגמרא בחולין שם מייתי ברייתא, דיש שיעור אחד לנטילת ידים לתרומה ויש שיעור אחר לנטילת ידים לחולין, וכך סובר רב להלכה, אך שמואל החמיר ליטול גם לחולין כמו השיעור שצריך ליטול לתרומה, (וכך נפסק להלכה).

ובשיעור הפרק לחולין ולתרומה נחלקו הראשונים: דעת רש"י והרא"ש - שלחולין צריך ליטול עד אמצע האצבעות, ולתרומה עד סוף האצבעות, ושמואל החמיר ליטול אף לחולין את כל האצבעות. דעת הרי"ף והרשב"א - שלחולין צריך ליטול את כל האצבעות ולתרומה את כל כף היד, ושמואל החמיר ליטול אף לחולין את כל כף היד].

**כיצד** הידים מיטהרות עד הפרק:

**נטל את** המים **הראשונים עד הפרק** כפי הדין, ולא יצאו המים מחוץ לפרק, **ואת** המים **השניים חוץ לפרק,** כלומר, שהם יצאו מתוך הפרק לחוץ לאחר הנטילה, **וחזרו** מקצת מהמים השניים **ליד** לתוך הפרק, ידו **טהורה,** שהרי המים השניים הם טהורים, ואינם מטמאים את היד.

אך אם **נטל את הראשונים ואת השניים חוץ לפרק,** כלומר, נטל מים ראשונים תוך הפרק והם נטמאו שם, ויצאו אל מחוץ לפרק, ושוב נטל מים שניים אף מחוץ לפרק, **ו**לאחר מכן **חזרו** המים הראשונים שהם טמאים **ליד** לתוך הפרק, ידו **טמאה,**

דהמים השניים מטהרים את הראשונים רק בתוך היד, אך לאחר שיצאו המים הראשונים שהם טמאים אל מחוץ לפרק, אינם נטהרים שם במים השניים, וכאשר חזרו המים הטמאים לתוך הפרק, הרי הם חוזרים ומטמאים את היד, ואינו יכול לטהר את ידיו עד שינגב את ידיו ויחזור ויטול אותם כדין.

ולפיכך, כל אדם שנוטל את ידיו, הרי הוא צריך להגביה את ידיו מתחילת הנטילה עד הניגוב, [לדעת הרי"ף צריך להגביה את כל היד, ולדעת הרא"ש צריך להגביה רק את האצבעות], כדי שהמים שיוצאים מחוץ לפרק לא יחזרו לתוך הפרק ויטמאו את הידים[[8]](#footnote-9).

**נטל את הראשונים לידו אחת,** כלומר, כל יד בפני עצמה, **ונמלך, ונטל את השניים לשתי ידיו** יחד, הרי הם **טמאות,** דכיון שאת המים הראשונים הוא נטל על כל יד בפני עצמה, הרי הם נחשבות כשתי ידים נפרדות, ולאחר שחזר בו והצמיד את שתי הידים כדי ליטול עליהם יחד מים שניים, הרי כל יד נטמאת מהמים הטמאים שעל גבי חברתה, ושוב לא יועילו המים השניים לטהר עד שינגב את המים הטמאים ויחזור ויטול מחדש, כיון שמים שניים מטהרים את המים הראשונים ולא מים טמאים אחרים[[9]](#footnote-10).

ואף שהמים הראשונים לא מטמאים את היד, מכל מקום הם מטמאים את היד השניה, לפי שחכמים חידשו שהמים לא מטמאים את היד שממנה הם נטמאו, אך יד אחרת הם מטמאים.

אך אם **נטל את הראשונים לשתי ידיו** כשהם צמודות, **ונמלך, ונטל את השניים לידו אחת,** כלומר, כל יד בפני עצמה, **ידו טהורה,** דכיון שמתחילה נטל לשתי הידים יחד, הרי הם נחשבות כיד אחת, ואין המים הראשונים שעל כל יד מטמאים את היד השניה, ומעתה יכול ליטול מים שניים ולטהר את המים הראשונים.

**נטל לידו אחת** מים ראשונים לחוד, או אפילו מים ראשונים ומים שניים, **ושפשפה בחבירתה** ביד שלא נטל אותה כלל, שהיא עדיין טמאה בטומאת סתם ידים, הרי גם היד שנטל כבר **טמאה,** לפי שהיד הטמאה מטמאת את המים שעל גבי היד הטהורה, [שהרי כל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחילה], והם חוזרים ומטמאים את היד הנטולה.

אך אם שפשף את היד הנטולה **בראשו או בכותל,** שאינם מטמאים את המים, הרי היד שנטל כבר **טהורה,** ואף אם נטל מים ראשונים בלבד. דהיד נטהרה במים הראשונים, והמים הטמאים הרי הוא כבר שפשף אותם בכותל, ושוב אינו צריך מים שניים כלל[[10]](#footnote-11).

אך אם יחזור ויגע שוב במים שעל הכותל או שעל ראשו, הרי ידיו טמאות, שהרי הוא נגע במים טמאים. ולפיכך תקנו חכמים שיטול תמיד מים שניים ולא יסמוך על ניגוב הידים, בכדי שלא ישארו מים טמאים כלל.

**נוטלין ארבעה וחמשה** בני אדם **זה בצד זה, או זה על גבי זה, ובלבד שירפו** שלא יצמידו את ידיהם בחזקה, כדי **שיבואו בהם המים** על כל הידים.

אף שלכאורה יש מקום לפסול את הנטילה בכהאי גונא משום ארבעה טעמים:

א. המים שבאו לידי השני מידי הראשון נעשה בהם מלאכה, שהרי הראשון נטל בהם את ידיו.

ב. המים כבר טמאים, שהרי הם נטמאו מידי הראשון.

ג. המים שבאו לידי השני מידי הראשון לא באו מהכלי, אלא מהידים.

ד. כאשר באו המים לידי השני כבר אין בהם רביעית, שהרי הם נתמעטו בידי הראשון.

מכל מקום הנטילה מועלת, לפי שכל הידים נחשבות כיד אחת, מאחר והם באו ליטול את ידיהם כאחת, ולכן אין בהם את כל הפסולים הללו.

**משנה ד:**

אדם שארע לו ספק האם הוא נטל את ידיו כדין, כגון:

א. **ספק** שמא **נעשה בהם מלאכה,** במים שנטל בהם את ידיו, ולא הועילה נטילתו, **ספק** שמא **לא נעשה בהם מלאכה,** ויצא ידי חובתו.

ב. **ספק יש בהם כשיעור,** שהיה במים שנטל את ידיו שיעור רביעית, והועילה נטילתו לטהר את הידים, **ספק שאין בהם כשיעור,** ולא יצא ידי חובתו[[11]](#footnote-12).

ג. **ספק** שמא המים **טמאין,** כגון שאחרים נטלו בהם ידים, ונטמאו המים[[12]](#footnote-13), ולא הועילה נטילתו, **ספק** שמא המים **טהורים** והועילה נטילתו.

בכל האופנים הללו **ספקן טהור[[13]](#footnote-14)!**

**מפני שאמרו** [במסכת טהרות פ"ד]**: ספק הידים ליטמא** – כאשר ארע ספק האם נטמאו הידים מדבר טמא, **ולטמא** – כאשר ארע ספק האם הידים הטמאות טמאו אחרים, **וליטהר** – כאשר ארע ספק האם הידים נטהרו על ידי הנטילה, הרי הוא **טהור!** לפי שטומאת הידים היא טומאה דרבנן, ו"ספק דרבנן לקולא"[[14]](#footnote-15).

**רבי יוסי אומר,** ספק **ליטהר,** - כאשר ארע ספק האם הועילה הנטילה ונטהרו הידים מטומאתם, או שמא לא הועילה, והם נשארו טמאות, הרי הוא **טמא,**

לפי שהוא סובר, שאזלינן בתר חזקה אפילו בספק דרבנן, ומאחר והידים היו ודאי טמאות והם בחזקת טומאה, הרי הם טמאות עד שנדע בודאות שהם נטהרו, אך תנא קמא סובר, ש"ספק דרבנן לקולא" נאמר אפילו במקום שיש חזקת טומאה[[15]](#footnote-16).

אך באופן שארע ספק האם הידים נטמאו או שארע ספק האם הידים טמאו אחרים, בזה מודה רבי יוסי שמטהרים מספק, שהרי אין כאן חזקה לטמאות.

**כיצד** הוא האופן שאמרנו, שספק ליטמא ולטמא טהור [אף לשיטת רבי יוסי]?

א. **היו ידיו טהורות,** כגון שנטל את ידיו ולא הסיח דעתו, **ולפניו שני ככרים טמאים** בדרגת ראשון לטומאה, וארע **ספק** שמא **נגע** בידיו בככרות, ונטמאו הידים, **ספק** שמא **לא נגע,** ונשארו הידים בטהרתם,

ב. **היו ידיו טמאות** בטומאת ידים, כגון שהסיח דעתו משמירתם, או שנגע בראשון לטומאה, **ולפניו שני ככרים** של תרומה **טהורים,** וארע **ספק** שמא **נגע** בידיו בככרות, וטימא אותם להיות שלישי לטומאה, **ספק** שמא **לא נגע,** ונשארת התרומה בטהרתה,

ג. **היו ידיו אחת טמאה ואחת טהורה,** כגון שנטל יד אחת בלבד, **ולפניו שתי ככרים** של תרומה **טהורים,** והוא **נגע** בודאות **באחד מהם,** אך יש לו **ספק** שמא **ב**יד ה**טמאה נגע,** וטימא את הככרות, **ספק** שמא **ב**יד ה**טהורה נגע,** ולא נטמאו הככרות,

ד. **היו ידיו טהורות, ולפניו שתי ככרים אחד טמא** בדרגת ראשון לטומאה **ואחד טהור, נגע** בידיו בודאות **באחד מהן,** אך יש לו **ספק** שמא **ב**ככר ה**טמא נגע,** ונטמאו ידיו, **ספק** שמא **ב**ככר ה**טהור נגע** ולא נטמאו ידיו,

ה. **היו ידיו אחת טמאה ואחת טהורה, ולפניו שני ככרים** של תרומה **אחד טמא ואחד טהור, נגע בשתיהן** – בכל יד נגע בככר אחד, אך יש לו **ספק** האם היד ה**טמאה** נגעה **ב**ככר ה**טמא ו**היד ה**טהורה** נגעה **ב**ככר ה**טהור,** ואם כן הככר הטהור נשאר בטהרתו, **או** שמא,היד ה**טהורה** נגעה **ב**ככר ה**טמא ו**היד ה**טמאה** נגעה **ב**ככר ה**טהור,** וגם הככר הטהור נטמא[[16]](#footnote-17),

בכל הספיקות הללו הדין הוא, ש**הידים** נשארות בחזקת טהרה **כמו שהיו** לפני שארע הספק, משום שספק "ליטמא" טהור!

**והככרים** נשארים בחזקת טהרה **כמות שהיו** לפני שארע הספק, משום שספק "לטמא" טהור[[17]](#footnote-18)!

1. במסכת גיטין [טו ב] הגמרא מסתפקת האם אפשר לטהר יד אחת בלבד אף באופן ששתיהם נטמאו, [דאם נטמאת יד אחת שנינו במסכת חגיגה ריש פ"ג, דהיד השניה טהורה לתרומה אך לא לקודש]. והגמרא פושטת ממשנתינו שאפשר לטהר יד אחת. וביארו **התוספות** שם על פי גירסתינו, שהראיה היא מלשון המשנה "ידו טהורה", שמשמע אף אם לא נטל לאחר מכן את ידו השניה מכל מקום אותה היד שנטל אותה היא טהורה.

   אך **רש"י** שם גרס במשנתינו "נטל ידו אחת בנטילה ואחת בשטיפה ידו טהורה", וביאר רש"י, שאם נטל את היד האחת מכלי, ואת היד השניה הטביל במקוה שבקרקע, עלתה לו הנטילה. והקשו התוספות, אם כן מה הראיה לספק של הגמרא האם אפשר לטהר יד אחת בלבד, הרי יתכן שמדובר באופן שבזמן אחד הוא נוטל יד אחת ומטביל את השניה? ותירצו, שלפי הצד שאי אפשר לטהר יד אחת בלבד, הרי צריך לטהר את שתי ידיו בבת אחת ממש, שישפוך שפיכה אחת לשתיהם, וזה לא יתכן באופן שאחת מהם בנטילה ואחת מהם בטבילה, שהרי אין כאן שפיכה אחת לשתיהן. ולכאורה היה מקום ליישב פשוט יותר את שיטת רש"י, שלפי הצד שאי אפשר לטהר יד אחת בלבד, הרי שתי הידים הם טהרה אחת, ואם כן אי אפשר לטהר כל יד באופן אחר, אלא או שתיהם בנטילה או שתיהם בטבילה. [↑](#footnote-ref-2)
2. דאם נטל כל יד בפני עצמה בשפיכה אחת מרובה כשתים הרי זה נחשב כנטילת יד אחת, דכל יד הוא מטהר בפני עצמה, ורק אם נטל את שתי ידיו משפיכה אחת מרובה כשתים אינו מועיל עד שיטול מרביעית. [↑](#footnote-ref-3)
3. ביארנו את המשנה לדעת רוב הראשונים, שהם: **רבינו תם** [גיטין טו ב, חולין קז א], **הרא"ש** כאן, **הגה"ה שבר"ש, והרע"ב.**

   ומלשון הגה"ה שבר"ש והרע"ב לכאורה משמע, שכונת המשנה "עד שיטול מרביעית" היינו עד שיטול מכלי שיש בו רביעית ולא יסמוך על ההיתר של שיירי טהרה, אך אין צריך לשפוך את כל הרביעית על ידיו בכדי שתועיל שפיכה אחת מרובה כשתים. לפי שכתבו, דמצינו אף לפי רבי מאיר אופן שצריך מים שניים, כגון שנטל משיירי טהרה, ומדוע לא כתבו דמשכח"ל באופן שלא שפך את כל הרביעית על ידיו, ומשמע דבכה"ג באמת נטהרו ידיו. אך **החזון איש** [א ט] דחק בדבריהם דלא כתבו כן בדוקא, ובאמת כל שלא שפך את כל הרביעית על ידיו לא נטהרו ידיו בשפיכה אחת מרובה כשתים. וכן הוא להדיא בתוספות בחולין שם לדעת רבינו תם. ולפי זה צריך לומר, ד"עד שיטול מרביעית" לאו דוקא, דאין זה תלוי אם הוא נוטל מכלי שיש בו רביעית אלא האם הוא שופך רביעית על ידיו.

   בראשונים יש ביאורים נוספים במשנה:

   **דעת הר"ש,** דלא איירי כלל בדין מים ראשונים ושניים, אלא בדין שיירי טהרה, ששנינו בריש מסכתין שאם המים באים משיירי נטילה, הרי הם כשרים אף שאין בהם רביעית. וביאור המשנה הוא, שאם נטל יד אחת משיירי טהרה - בשפיכה אחת על כל היד, [לאפוקי נטילה לחצאין שאינה מועילה, וכפי ששנינו בריש מסכתין דאין מוסיפין על הראשונים], ידו טהורה.

   אך אם נטל את שתי ידיו משיירי טהרה, אפילו שנטל אותם בשפיכה אחת על כל היד [ולא לחצאין], ידו טמאה, לפי שלא מועיל ההיתר של שיירי טהרה לנטילת שתי הידים אלא רק לנטילת יד אחת בלבד. ולפי זה עד שיטול מרביעית היינו, עד שיהא בכלי רביעית ולא יסמוך על ההיתר של שיירי טהרה.

   והנה לפי הצד באחרונים שמים ראשונים לחוד מטהרים את הידים, ומים שניים באים רק לטהר את המים הראשונים, שפיר קתני "ידו טהורה" במים ראשונים לחוד, ובאמת המים טמאים. אך לפי הצד באחרונים שאין הידים נטהרות עד שיטול שתי פעמים, צריך ביאור מדוע ידו טהורה, הרי הוא נטל רק פעם אחת? וצריך לומר דאיירי באופן שנטל שטיפה גדולה מרובה כשתים, וזה מועיל לו למים ראשונים ושניים.

   ובהמשך המשנה נחלקו רבי מאיר ורבי יוסי באופן ששפך שפיכה אחת מרובה כשתים, דאינו צריך עוד מים שניים משום דזה נחשב כשתי שפיכות, האם אין כאן מים טמאים כלל, דכל המים טהורים, או שמא יש כאן מים ראשונים ושניים, הראשונים טמאים והשניים טהורים, ומעתה הוי כדין הסיפא דאם נטל את הראשונים ואת השניים למקום אחד ונפל שם כיכר, הכיכר טמא, לפי שנטמאו השניים מהראשונים. ולפי זה יתכן, שאם שפך רביעית שלמה על ידיו מודה רבי יוסי שאין כאן מים טמאים כלל, ורק באופן ששפך שפיכה אחת מרובה כשתים מכלי שיש בו רביעית הם נחלקו האם יש כאן מים טמאים.

   **דעת הרמב"ם,** דבשביל מים ראשונים בלבד צריך לשפוך על שתי ידיו רביעית שלמה, ולאחר מכן צריך לשפוך עוד מים שניים, דהמים ראשונים טמאים אף שיש בהם רביעית, והמים השניים מטהרים את הראשונים. ולפי זה אי אפשר לפרש את המשנה כהראשונים דלעיל, שהרי פחות מרביעית לא מהני כלל למים ראשונים.

   ולכן פירש הרמב"ם את המשנה באופן אחר, שאם נטל יד אחת מרביעית, הועילה הנטילה לטהר את היד, [אך המים טמאים ויצטרך מים שניים לטהר אותם, וכן יוכל לנגב אותם, לפי שהיד עצמה טהורה במים ראשונים]. והחידוש בזה, דלכתחילה צריך האדם ליטול לאט לאט כדי שיגיעו המים לכל חלקי ידיו, וחידשה המשנה שבדיעבד גם הנוטל משטיפה אחת, כלומר, בבת אחת במהירות, גם כן יצא ידי חובתו, דאין זה מעכב.

   ואם נטל שתי ידיו כשהם צמודות אחת לשניה משטיפה אחת, הרי יד אחת נטמאת מחברתה, וכדתנן לקמן מ"ג "נטל ידו אחת ושפשפה בחברתה טמאה", ולכן ידיו טמאות כבתחילה עד שיטול עליהם שוב מרביעית כל יד בפני עצמה. ולאחר שיטול שוב מרביעית יצטרך עוד מים שניים, שהרי זה כנטילה מחדש. [ויש לעיין אי בעי ניגוב קודם הנטילה, שהרי המים טמאים].

   והנה לקמן מ"ג תנן נוטלים ארבעה וחמשה בני אדם זה בצד זה או זה תחת זה, ובלבד שירפו שיבואו בהם המים, ומשמע שאף אם נוגעים זה בזה מהני, ובתוספתא איתא שאין חוששים משום טומאה, כלומר, שיד אחת נוגעת בשניה, לפי שכולם נחשבים כיד אחת, ואין מטמאים זו את זו. ואם כן כל שכן אדם שנוטל את שתי ידיו בבת אחת שלא נטמאת יד אחת מחברתה, ואיכא סתם משנה דלא כרבי מאיר, ולפיכך פסק הרמב"ם דלא כרבי מאיר אלא כסתם משנה דלקמן.

   ובהמשך המשנה ביאר **התוספות יום טוב,** שתנא קמא ורבי יוסי נחלקו במחלוקת של תנא קמא ורבי מאיר, דלפי תנא קמא שלא נטמאת יד אחת מחברתה, הרי המים השניים שהוא נוטל לאחר מכן טהורים, ככל מים שניים דעלמא, ואם נפל ככר של תרומה טהור, אך לפי רבי מאיר ורבי יוסי שלא עלתה לו נטילה, והמים שיטול בהם אחר כך מים ראשונים הם, הרי הם מים טמאים ככל מים ראשונים, ואם נפל שם ככר של תרומה טמא.

   **דעת הראב"ד,** דגם באופן שנוטל מרביעית צריך להפסיק וליטול שתי פעמים, ולדבריו, גם אם יטול מים מרובים מאוד, כל שלא הפסיק את השפיכה יש להם דין מים ראשונים שהם טמאים, ואם כן גם להראב"ד אי אפשר לפרש את המשנה ככל הראשונים, אלא כהרמב"ם, דאיירי במים ראשונים בלבד, והם נחלקו האם הועילה נטילתו לטהר את הידים או שמא הם נטמאו האחת מחברתה. וראה **חזון איש** [א יב]. [↑](#footnote-ref-4)
4. כתב **הרע"ב,** דאיירי בנטל את הראשונים בפחות מרביעית, כגון דאתו משיירי טהרה, דהוא צריך מים שניים. וביאר **התוספות יום טוב,** דאם נטל את הראשונים מרביעית, הרי לדעת תנא קמא דרבי יוסי במשנה דלעיל ליכא מים טמאים כלל, וגם הראשונים טהורים, ולכן פירש דאיירי בפחות מרביעית. אך הקשה, דברישא דמ"א נחלקו תנא קמא ורבי מאיר בנטל שתי ידיו משטיפה אחת האם צריך ליטול מים שניים, ולפי תנא קמא אין צריך מים שניים כלל, וכל המים טהורים, ומדוע ביאר את המשנה כרבי מאיר? ותירץ, דברישא אין מחלוקת כלל, ואין מי שחולק על רבי מאיר, ומה שכתב הרע"ב דאין הלכה כרבי מאיר היינו לשיטת הרמב"ם עיי"ש.

   אך קושייתו צ"ע, דהא במ"א איירי בנטל שפיכה גדולה מרובה כשתים, ובזה חידש רבי מאיר דלא מהני למים שניים עד שיטול מרביעית, אך הכא איירי בנטל רק שפיכה אחת, ובזה לכולי עלמא מים ראשונים טמאים? [↑](#footnote-ref-5)
5. לכאורה גם ככר של חולין מקבל טומאה ממים ראשונים, שהרי המשקין טמאים לעולם בדרגת ראשון לטומאה, שהם מטמאים אוכל חולין? ונאמרו בזה כמה תירוצים באחרונים:

   **א. הכסף משנה** פי"א ממקוואות ה"ג הוכיח מכאן כשיטת הרמב"ם שם, דאין צריך ליטול מים שניים לתרומה אלא לחולין בלבד. ויתכן לבאר בכונתו, דודאי מים ראשונים מטמאים פת חולין, שהרי הם ראשון לטומאה, אלא שחכמים לא הקפידו באוכל פת חולין שיאכלנה בטהרה, אלא הצריכו נטילה משום סרך תרומה, ולכן במים ראשונים סגי, שהרי ידיו טהורות, ומה שהמים מטמאים את הפת לית לן בה. וכיון דהנידון במשנה של מים ראשונים ושניים איירי בתרומה, נקטה המשנה שנפל ככר של תרומה, אך באמת הוא הדין אם נפל ככר של חולין נטמא הככר, וכן נקטו החזון איש [א ד] והגר"ח [כתבי הגר"ח לגיטין טו ב, עיי"ש]. ולדעת הראב"ד בהשגות שם, שגם לצורך אכילת פת חולין צריך ליטול מים שניים עדיין קשה מדוע נקטה המשנה שנפל ככר של תרומה.

   **ב. המשנה אחרונה** תירץ, דאיידי דנקטה המשנה לעיל מ"א שאם נפל ככר של תרומה לתנא קמא טהור, והתם הוי רבותא שאפילו תרומה טהור, נקטה המשנה נמי הכא ככר של תרומה.

   **ג. החזון איש** שם תירץ, דהמשנה נקטה ככר של תרומה משום שבככר של חולין אין נפק"מ בטומאתו, שהרי הככר מותר באכילה, אך בככר של תרומה יש נפק"מ שאסור לאוכלו. ועוד תירץ, דכיון דכל דין נטילת ידים הוא משום סרך תרומה, נקטה המשנה תרומה דעל זה היתה עיקר התקנה.

   **ד. התוספות יום טוב** הבין את דברי הכסף משנה, דמים ראשונים אינם מטמאים אוכל חולין כלל, ובאמת אם יפול שם ככר של חולין אינו טמא, ובדוקא נקטה המשנה ככר של תרומה. דכשם שמים ראשונים אינם מטמאים את הידים ואת המים שניים, אלא אדרבה, המים השניים מטהרים אותם, דחכמים הקילו בטומאת מים ראשונים, כך עיקר טומאתם אינו אלא לתרומה ולא לחולין. וזה הטעם של הרמב"ם דאין צריך ליטול מים שניים לחולין, שהרי לאחר שנטל מים ראשונים היד טהורה, וכן המים ראשונים עצמם טהורים לגבי חולין, אלא שהם מטמאים תרומה, ולכן לגבי אכילת חולין אין צריך לטהר את המים על ידי מים שניים. והוסיף, דאף הראב"ד מודה לזה, והא דהצריך ליטול מים שניים לחולין, אף שאין החולין מקבלים טומאה ממים ראשונים, הוא משום שדין נטילה לחולין הוא מחמת סרך תרומה, ולתרומה בעינן מים שניים, אך לגבי טומאה מודה להרמב"ם, ולכן נקטה המשנה ככר של תרומה.

   **ה. המשנה אחרונה** תירץ עוד כעין תירוצו של התוספות יום טוב על פי מה שכתב הרא"ש בפ"ח דפרה מ"ז, דהדין כל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחילה נאמר רק לגבי תרומה ולא לגבי חולין, דמשקין שהם תחילה אינם מטמאים חולין, וכן כתב בדעת הרמב"ם והראב"ד בפ"ח מאבות הטומאה, וכן כתב בדעת הרמב"ם בפירוש המשנה בהקדמתו למסכתין. ולפי זה, המים הראשונים מטמאים רק תרומה ולא חולין, שהרי טומאתם היא משום כל הפוסל את התרומה.

   אך החזון איש [א ב] כתב, דמכל הראשונים הנ"ל אין ראיה כלל, דהרמב"ם והראב"ד שם איירו לגבי האוכל אוכלים טמאים, ולא לגבי משקין טמאים, וכן הרמב"ם בפירוש המשנה איירי לגבי סתם ידים ולא לגבי משקין, והרא"ש בפרה נקט תרומה משום לשון המשנה שם "ופוסל", דזה שייך רק בתרומה. אך פשוט שלכל הראשונים טומאת משקין היא אף לחולין.

   **ו. האור שמח** נמי כתב כעין דברי התוספות יום טוב בתוספת ביאור, דחכמים נתנו למים הראשונים דין הידים עצמם, דכשם שהידים עצמם נטהרים על ידי נטילת ידים כך המים ראשונים נטהרים על ידי מים שניים כשהם על הידים. וכשם שהידים מטמאות תרומה ולא חולין, כדין שני לטומאה, כך המים עצמם מטמאים רק תרומה ואפילו אחר שנפלו על הארץ. וזהו הטעם של הרמב"ם שאין צריך מים שניים לחולין, שהרי מים ראשונים אינם מטמאים חולין.

   אך דברי התוספות יום טוב המשנה אחרונה והאור שמח צריכים עיון, שהרי מבואר בתוספתא, שאם שפשף ידיו בכותל וחזר ונגע בהם, ידיו טמאות, וכן מבואר במ"ג, שאם יצאו מים מתוך הפרק לחוץ מהפרק, וחזרו ליד, הרי הם מטמאים את היד אף לאחר שנטל על היד מים שניים, דהיד כבר נטהרה, דמכל מקום היד נטמאת מהמים הראשונים, כיון שהם באו ליד שלא בדרך נטילה. ואם נאמר דמים ראשונים אף כשהם על הארץ אינם מטמאים חולין אלא רק תרומה, מדוע הם מטמאים את הידים, הרי היד היא חולין ולא תרומה? ואולי יש לומר דחכמים נתנו לידים דין תרומה לגבי זה שהם מקבלים טומאה ממים ראשונים כשלא באו המים בדרך נטילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכן מצינו במ"ג, שאם המים הטמאים יצאו חוץ לפרק וחזרו לתוך הפרק, הרי הם חוזרים ומטמאים את היד, וכן מצינו בתוספתא, שאם שפשף ידיו בכותל וחזר ונגע במים הטמאים, הרי ידיו טמאות, דמים ראשונים טמאים שבאו לידיו שלא בדרך נטילה הרי הם חוזרים ומטמאים אותם. ומעתה אין ידיו טהורות עד שינגב את המים הטמאים, דכל מים שיוסיף עליהם יקבלו טומאה מהמים הטמאים, והם לא יועילו לטהר את הידים עד שינגב את המים הטמאים. [כן כתב חזון איש א יג, וראה פרי מגדים א"א ס"ק יז].

   וכתב **הבית יוסף,** דאם שפך על ידיו רביעית שלמה בבת אחת, הרי ידיו טהורות אף בנמצא עליהם צרור או קיסם, דהא קיי"ל כרבי מאיר לעיל מ"א, דאם שפך רביעית בבת אחת ליכא מים טמאים כלל. וראה סוף סימן ח.

   ובאופן שהסיר את הצרור לאחר נטילת מים ראשונים קודם שנטל מים שניים, כתב המשנה ברורה [קסב ס"ק סב], דהאחרונים נסתפקו האם המים השניים מטהרים את המים שבאו מהצרור, או שאינם מטהרים כיון שהם לא באו על ידי נטילה. וראה בסימן ח סוף אות א מה שכתבנו להקשות בזה בשם החזון איש, ומה שתירצנו את קושייתו.

   **הרמב"ם** פירש את המשנה באופן אחר, דאיירי בצרור או קיסם שאינם רפויים, והידים טמאות כיון שהיה בהם חציצה בעת הנטילה. וקמשמע לן מתניתין, דאף אם הסיר את החציצה ונטל לאחר מכן מים שניים, מכל מקום ידיו טמאות, ואינם עולים לו אף בתורת מים ראשונים. וביאר **המשנה אחרונה**, דנטילת ידים צריכה כונה, והוא נתכוין ליטול בתורת מים שניים שהם באים לטהר רק את המים שעל גבי הידים, דהידים עצמם כבר נטהרו, ולא נתכוין ליטול בתורת מים ראשונים שהם באים אף לטהר את הידים, ולכן לא עלתה לו הנטילה. וראה **חזון איש** [א יד]. [↑](#footnote-ref-7)
7. כן פירש **הר"ש** בפירושו השני, וכן נראה בגמרא בזבחים [כב א], דאפילו אם הוא עשה מקוה שלם מיבחושין הרי הוא יכול לטבול בו את כל גופו, וכן שכן שהוא יכול ליטול בו את ידיו. אך **הרמב"ם והרע"ב** פירשו דאיירי לענין חציצה, דאם נפלו על ידיו בשעת הנטילה יבחושין אינם חוצצים. והר"ש בפירושו הראשון פירש דאיירי לענין המים שעל גביהם, דאף דהמים שעל גבי הצרור והקיסם מטמאים את הידים, מכל מקום המים שעל היבחושין אינם מטמאים, ומים שניים מטהרים אותם. אך כאמור, בגמרא בזבחים מבואר דאף יכול ליטול בהם את ידיו, וכפירושו השני של הר"ש. **וברמ"א** [קס ס"י] כתב דאיירי דוקא בריסקן, דאם לא כן אינו יכול ליטול בהם את ידיו, דאין זה מים כלל.

   להלכה נחלקו הפוסקים האם הלכה כרשב"ג. הרא"ש והטור כתבו דצריך ליזהר כששופך מים הראשונים שלא ישאר על ידיו צרור או קיסם או שום דבר שהיה בתוך המים, וכתב **הבית יוסף,** דנראה שהם באו לרבות גם יבחושין אדומים שגם הם פוסלים את הנטילה, דקיי"ל דלא כרשב"ג. אך כתב, דבמסכת זבחים משמע שהלכה כמותו, דהגמרא מביאה את דבריו בסתמא. ולכן כתב דצריך לומר שהם באו לרבות דברים אחרים שפוסלים את הנטילה, ולא רק צרור וקיסם, אך יבחושין אדומים אינם פוסלים את הנטילה.

   וכן בשולחן ערוך בסימן קס סעיף י פסק כרשב"ג דמותר ליטול לידים מיבחושין אדומים, [הרמ"א הוסיף דדוקא אם ריסקם מהני]. ובסימן קסב סעיף ט פסק דצריך ליזהר שלא יהא על ידיו צרור או קיסם או כל דבר אחר, והיינו דבר אחר החוצץ, אך יבחושין אינם חוצצים ויכול ליטול את ידיו, וכמו שביאר בבית יוסף.

   אך **התוספות יום טוב** [במשנתינו ובמסכת מקוואות פ"ו מ"ז] כתב, דלדעת הרא"ש והטור קיי"ל דלא כרשב"ג, ואינו יכול ליטול כלל מיבחושין, ולדעת הרמב"ם קיי"ל כרשב"ג. וראה **מגן אברהם** דפסק כהבית יוסף דלכו"ע קיי"ל כרשב"ג, ויכול ליטול את ידיו מיבחושין, ובלבד שריסקן כמו שכתב הרמ"א. עיי"ש שיישב את קושיתו של התויו"ט. [↑](#footnote-ref-8)
8. כן פירשו **הר"ש והרא"ש והרמב"ם והסמ"ג.** וראה בסימן ח' שביארנו בהרחבה את המשנה לשיטה זו ולשאר שיטות הראשונים. [↑](#footnote-ref-9)
9. כן פירשו רוב **הראשונים.** אך **הרמב"ם והגר"א** פירשו במתניתין דאיירי בנטל רק יד אחת, ולכן אם נמלך ליטול את שתי הידים הרי היא נטמאת במי חברתה, שהרי עדיין הוא לא נטל כלל את היד השניה, והרי היא מטמאת את המים הראשונים. אך אם באמת יטול כל יד בפני עצמה, ולאחר מכן הצמיד את הידים בכדי ליטול עליהם יחד מים שניים, אינם נטמאים האחת מחברתה, לפי ששתי הידים נחשבות כיד אחת גם באופן שנטל כל אחת בפני עצמה. וראה **משנה אחרונה** שנסתפק בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. לפי הצד באחרונים שמים ראשונים לחוד מטהרים את הידים, הרי משנתינו איירי אף באופן שנטל מים ראשונים, שהיד טהורה ורק המים טמאים, ולכן מועיל ניגוב בלבד, ואין צריך שוב מים שניים. וכן האריך **הביאור הלכה** [קסב סעיף ח ד"ה מטהרים] לבאר.

    אך לפי הצד שאין היד נטהרת עד שיטול עליה גם מים שניים, יש לעיין, דאם כבר נטל מים שניים, הרי המים טהורים, ומדוע קתני בתוספתא שאם יחזור ויגע במי השפשוף יטמא, ואם לא נטל מים שניים, איך מועיל ניגוב, הרי היד עדיין טמאה? ותירץ **החזון איש** [א כט], דאיירי באופן שנטל שטיפה אחת מרובה כשתים ולא נטל את כל הרביעית, דהשתא היד נטהרה כמו שנטל מים ראשונים ושניים, אך המים טמאים, כיון שלא הפסיק בנטילה ולא נטל את כל הרביעית. אלא דלרבי מאיר לעיל מ"א מהני שטיפה אחת מרובה כשתים דוקא בנטל יד אחת בלבד, אך בנטל שתי ידיו אינם נטהרות עד שיטול את כל הרביעית, וצריך לומר דמתניתין בנטל רק יד אחת. [↑](#footnote-ref-11)
11. כתב **המגן אברהם** [קס ס"ק יג], שלגבי ספק האם יש בהם כשיעור איירי רק באופן שכבר נטל, והספק הוא האם היה במים שיעור רביעית, שאם עדיין לא נטל ויש לו ספק האם יש שיעור, אין זה נחשב לספק אלא לחיסרון ידיעה, כיון שיכול לברר בקל, ובזה לא מסתבר להקל, וכן פסק המשנה ברורה. אך **החזון איש** [ו יג] כתב, שבאופן שאין לו מדה לברר וכדומה הרי זה ככל ספק שאם אין לו מים אחרים יכול ליטול ידיו, ועוד כתב, שאפילו כשיש לו מדה לברר יתכן שאין לו חיוב לברר, שהרי אין איסור ליטול ממים פחות משיעור, ועכשיו הוא נוטל ולאחר מכן יש ספק האם הועילה נטילתו, וראה שם מה שכתב עוד בזה. [↑](#footnote-ref-12)
12. בפשטות איירי שנטמאו המים מראשון לטומאה וכדומה, אך יש להקשות שהרי לגבי נטילת ידים לאכילת חולין אין צריך ליטול את ידיו ממים טהורים, וכמו שכתב הר"ש בסוף פ"ק? **ובפרי מגדים** [א"א קס ס"ק יג] תירץ, שמשנתינו איירי לתרומה, שלגבי תרומה לא מהני נטילה ממים טמאים. אך בהקדמתו לנטילת ידים ד"ה עוד רגע הקשה הפרי מגדים, דקיי"ל ספק משקין ליטמא טמא, שמים שארע בהם ספק האם הם נטמאו הרי הם טמאים מספק, ומאחר שדין המים שהם טמאים, שוב אם נטל בהם אינו נטהר, שהרי המים בחזקת טמאים?וכן הקשה **התפארת ישראל,** וכן מוכח בשולחן ערוך שנקט דין זה להלכה, ומבואר שפירש את המשנה לגבי נטילה לאכילה, ולא לגבי תרומה. ויתכן ליישב, שמדובר באופן שיש ספק האם אחרים נטלו בהם ידים, שאם כן הרי המים פסולים לנטילה כמו שכתב **הרמ"א** [קס סעיף יא], ואפילו שבעלמא מים טמאים כשרים לנטילה, מכל מקום מים שנטמאו מחמת נטילת ידים פסולים.

    **הבית יוסף** כתב בשם **רבינו מנוח** שמשנתינו קאי על הידים ולא על המים, כלומר, שיש לו ספק האם הידים טמאות משום שהסיח דעתו משמירתם, או שמא הידים טהורות.

    ועוד פירש שם דקאי על המים, ו"טהורים" היינו שהם ראויים לנטילה, כגון שיש בהם מראה מים ואינם סרוחים, ו"טמאים" היינו שאינם ראויים לנטילה. [ובפרי מגדים שם הקשה על זה, שלכאורה זה נכלל כבר בדברי המשנה ספק נעשה בהם מלאכה? ותירץ בשער הציון, דבתחילה נקטה המשנה פסול שנעשה בהם מלאכה, ואחר כך נקטה המשנה שאר פסולים].

    **החזון איש** [ו יד] פירש את המשנה בספק נטמאו המים ספק לא נטמאו, [ולדבריו צריך לומר דאיירי לתרומה, וצריך עיון]. והקשה, מדוע לא אזלינן בתר חילוק רשויות, שאם הספק ארע ברשות הרבים דין המים שהם טהורים, והועילה נטילתו לכולי עלמא, ואם הספק ארע ברשות היחיד דין המים שהם טמאים, ולא הועילה נטילתו לכולי עלמא? ותירץ, שהיו שתי כוסות אחד ודאי טמא ואחד ודאי טהור, ונתערבו, או שהיה כוס אחד שידע מה דינה ושכח, ובזה לא שייך לחלק בין הרשויות, וכן לא שייך בזה חזקה שהמים היו בחזקת טהורים, אלא דין המים שהם ספק טמאים ספק טהורים.

    וכתב החזון איש, שגם בשאר דיני המשנה הדין כן, שאם ארע ספק האם נעשה מלאכה במים, לכולי עלמא נוטלים לכתחילה מאותם המים, כיון שהם בחזקת כשרים לנטילה, ותלינן בודאי שלא נפסלו, אלא איירי באופן שהיו שתי כוסות ונעשתה מלאכה באחד מהם ונתערבו, שדין המים שהם ספק כשרים, ובזה נחלקו תנא קמא ורבי יוסי האם נוטלים מהם לידים. [↑](#footnote-ref-13)
13. **הרמב"ם** [פ"ו מהלכות ברכות הט"ו] הוסיף, ספק נטל ידיו ספק לא נטל ידיו, ספיקו טהור, וכתב **הכסף משנה** שמקורו מהגמרא במסכת שבת [סב ב], דאמרינן שם לגבי המזלזל בנטילת ידים בא לידי עניות, לא אמרן אלא דלא משא כלל, אבל משא ולא משא לית לן בה, ודחינן לה, ולאו מילתא היא, דאמר רב חסדא אנא משאי מלא חפני מיא ויהבו לי מלא חפני טיבותא. ופירש רש"י שם, דמשא ולא משא היינו שנוטל בצמצום, ובאופן זה אינו בא לידי עניות, ודחינן, שמכל מקום יש מעלה ליטול ברווח. אך הרמב"ם יפרש דמשא ולא משא היינו שיש לו ספק אם נטל או לא, ומעיקר הדין אינו צריך ליטול שוב, ודחינן, ולאו מילתא היא, שכמו שרב חסדא נטל מלא חפנים ונתעשר, כך יש מעלה להוציא עצמו מספק שלא יבא לידי עניות.

    אך לגבי תרומה נקט הרמב"ם בהל' אבות הטומאה [פי"ד הי"א] שלשה אופנים של ספק שטיהרו חכמים, ספק נעשה בו מלאכה, ספק יש בהם כשיעור, ספק היה חציצה בידיו, אך לא כתב ספק נטל ידיו, וביאר **המשנה למלך** [הלכות בכורות פ"ד ה"א ד"ה וסבור], שכל מה שהקילו חכמים בספק נטילת ידים, זה רק באופן שיש ריעותא לחזקה, כגון שהיה ודאי מעשה של נטילה, והספק האם הוא הועיל, אך באופן שיש ספק האם היה בכלל מעשה נטילה, מודים חכמים לרבי יוסי דאזלינן בתר חזקת טומאה של הידים. אך הקשה, שהרמב"ם בהלכות ברכות כתב גם ספק נטל? ותירץ שאין כונתו לומר ספק נטל ספק לא נטל, אלא ספק הועילה נטילתו ספק לא הועילה משום שהיה חציצה על ידיו, וכמו שנקט בהל' אבות הטומאה. ועוד תירץ, שדוקא בנטילת ידים לצורך חולין הקילו בספק אפילו כשאין ריעותא לחזקה, אך בשאר ספיקות דרבנן הקילו רק באופן שיש ריעותא. וראה עוד **בפרי מגדים** בהקדמתו לנטילת ידים ד"ה והוי יודע, וד"ה וראיתי להמל"מ, שכתב טעם אחר להחמיר בספק נטל, שכיון שחכמים הסמיכו את נטילת ידים לפסוק, הרי זה כדין תורה שמחמירים בספק, ורק בספק נעשה בו מלאכה מקילים, כיון שהמים בחזקת כשרים, וכן בספק יש בהם כשיעור אמרינן שמסתמא יש בהם כשיעור.

    [↑](#footnote-ref-14)
14. כן פסק **הרמב"ם** שם, וכתב על זה **הראב"ד,** שמכל מקום אם יש לו מים אחרים ליטול, אמרינן לו- קום טול, והוציא עצמך מן הספק. וביאר **הכסף משנה,** שכן הוא הדין בכל ספק דרבנן, שאם יש לו אפשרות להוציא עצמו מידי ספק הרי הוא מחוייב לעשות כן, וסובר הראב"ד שגם בנטילת ידים צריך להוציא עצמו מהספק, אך הרמב"ם שלא הזכיר כן סבור, שנטילת ידים דינה קל יותר משאר ספיקות דרבנן, כיון שאין לו עיקר מהתורה, ולכן אינו צריך להשתדל להוציא את עצמו מהספק. וראה **בביאור הגר"א** שציין לתוספתא שהובא בר"ש מקואות פ"ב מ"ג, שגם בספק ידים לכתחילה אסור לו להתעסק עם טהרות, ורק בדיעבד אם התעסק בהם בידיו הרי הם טהורות, וכשיטת הראב"ד. ובחזון איש [ו יג] כתב שזה תלוי בפירושי הר"ש והגר"א בתוספתא שם, ולפירוש הר"ש אין ראיה.

    ובאמת אף להרמב"ם לכתחילה צריך ליטול ממים שאין בהם ספק, שלא יבא לידי עניות, וכמו שכתבנו לעיל בשם הכסף משנה, וכן פסק **המשנה ברורה** קס ס"ק נב, אך אין זה מעיקר הדין.

    **ובשער הציון** ס"ק מט הוסיף, שאף לשיטת הרמב"ם אם יש לו מים אחרים צריך לכתחילה ליטול ידיו שנית, וכמו דאמרינן בעלמא דבדבר שיש לו מתירים יש להחמיר אפילו בספק דרבנן, משום שיכול לעשות בהיתר. אך החזון איש [ו יד] דחה את דבריו, ואין לדמות דינים דרבנן זה לזה, ולכן כתב שלפי דעת הרמב"ם לאחר שכבר נטל אין צריך ליטול שוב, וכן להראב"ד אינה אלא מדה טובה לחזור וליטול, ואין זה מעיקר הדין.

    הנוטל במים מסופקים, כתב **הביאור הלכה** בשם **הפרי מגדים** שצריך לברך, כיון שהתירו לו ליטול מאותם המים. אכן **החזון איש** [ו יג] פקפק בזה, משום שבדין המשנה ספק ידים לקולא לא נאמר שתולים שהמים כשרים, שאילו אמרינן כן הרי היתה נטילתו ודאי כשרה, שהרי נטל ממים שדינם שהם כשרים, ובזה לא היה הראב"ד מחמיר ליטול שוב, אלא נאמר שאף שהמים הם ספק כשרים והנטילה היא בספק, מכל מקום ידים שהם ספק טהורים הרי הם טהורים, [כלומר, שחכמים התירו "ספק ידים" ולא ספק מים כשרים], ואף שהידים הם באמת ספק טהורים מכל מקום הקילו בהם חכמים, ולפי זה יתכן שאין צריך לברך, שהרי גם עתה הנטילה היא בספק.

    באופן שהיו ידיו טהורות וארע לו ספק האם הוא נגע במקום מטונף או בטומאה, כתב **המהרש"ל,** שבאופן זה אינו צריך ליטול ידיו שנית לכולי עלמא, אף אם יש לו מים לפניו, [וצריך לומר דלא איירי באמצע הסעודה, שהרי דעת המהרש"ל שאם נגע באמצע הסעודה במקום טינוף אינו צריך ליטול כלל את ידיו]. והקשה עליו **המגן אברהם** שם, אדרבא, באופן זה צריך ליטול ידיו שוב מעיקר הדין לכולי עלמא, שהרי הסיח דעתו משמירת הידים, והסח הדעת פוסל את טהרת הידים?

    ותמהו עליו **התפארת ישראל והחזון איש** [ו יד], מדוע לא יקשה כן על משנתינו, איך אפשר לטהר ספק ידים, הרי יש כאן ודאי הסח הדעת? אלא על כרחיך שבמקום שהספק ידוע אין כאן הסח הדעת כלל, אלא רק ספק טומאה. וכן פסק **המשנה ברורה** ס"ק נג להלכה, שאם היו ידיו טהורות, והושיט ידו סמוך למקום טינופת ומסופק האם נגע, הרי הוא טהור מספק, ובזה מודה הראב"ד שאינו צריך ליטול מספק, וכן להרמב"ם אין צריך להחמיר שלא יבא לידי עניות, כיון שהידים בחזקת טהורות.

    ועוד כתב **הפרי מגדים,** שלפי מה שכתב הבית יוסף בפירושו הראשון, הרי משנתינו איירי להדיא באופן זה, שהספק הוא האם הסיח דעתו, ועל זה נקטה המשנה שהוא טהור מספק. וראה תפארת ישראל כאן שהאריך בהגדרה של הסח הדעת.

    **התרומת הדשן** דייק מהכלל של המשנה כל ספק ידים טהור, שגם בדבר שנחלקו בו הפוסקים ולא הוכרע כאחד מהם, ספק ידים לקולא, וכן נקטו כל הפוסקים. [↑](#footnote-ref-15)
15. וכן הם נחלקו בפרק שני דמקואות, לגבי אדם טמא שטבל במקוה אלא שיש ספק האם המים הם שאובים, שהם פסולים מדרבנן, שלדעת רבי יוסי האדם נשאר טמא כיון שהוא בחזקת טומאה, אף שהספק הוא דרבנן, וכאן יש רבותא שרבי יוסי פוסל מספק אפילו בטומאת ידים שאין לה עיקר מהתורה. [↑](#footnote-ref-16)
16. יתכן לפרש את המשנה כמו שכתבנו, שמדובר בככרות של תרומה, ואחד מהם טמא בדרגת שלישי לטומאה, והנידון על הככר הטהור האם הוא נטמא מהיד לא לא, ואפשר לפרש את המשנה בככרות של חולין, שאחד מהם טמא בדרגת ראשון לטומאה, והנידון על היד הטהורה האם היא נטמאת מהככר. וכן יתכן שמדובר בככרות של תרומה שאחד מהם טמא בדרגת ראשון לטומאה, והנידון בין על הככר הטהור בין על היד הטמאה, שאם הטמאה נגע בטמא והטהורה בטהור, הרי היד נשארת טהורה והככר נשאר בטהרתו, ואם הטמאה בטהור והטהורה בטמא, הרי היד נטמאת מהככר הטמא והככר הטהור נטמא מהיד הטמאה. [↑](#footnote-ref-17)
17. ובאופן שהיו ידיו טמאות, ולפניו שתי ככרים טהורים, ונגע בודאות באחד מהם, וטימא אותו, אך אינו יודע איזה מהם טימא, כתב **התפארת ישראל,** ששניהם טמאים, שהרי ודאי טימא אחד מהם. [↑](#footnote-ref-18)