953 ירדו לא יעלו
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום וערש"ק בא ז' שבט תשס"ג

**בדין ירדו לא יעלו**

זבחים דפ"ד., כשם שאם עלו לא ירדו כך אם ירדו לא יעלו. והנה בהא דאם ירדו לא יעלו, נסתפק מרן הגרי"ז האם היינו משום דכל הקידוש הוי רק בעודן על המזבח וכשירדו בטל הקידוש, או דהיינו דהגם דהקידוש קיים אף אחר שירדו מ"מ ל"מ הקידוש להעלותן ע"ג המזבח, דכל דין הקידוש הוא שלא ירדו,[[1]](#footnote-2) (ואמנם שאכתי י"ל, דכיון של"מ הקידוש להעלותן, והוי השתא הדין דלא יעלו, הרי שמכח זה פקע הקידוש, כיון שעתה כבר אין הדין להקטירן, ואך דאף אי נימא הכי, מ"מ נפ"מ בנידון זה, היכא שירדו מן המזבח שאינן במקום הראוי לקידוש, אך ל"ב בהו להעלאה חדשה, וכאופנים שיתבארו בעז"ה להלן, דבזה אי נימא דהקידוש קיים אף כשכבר אינן במקום הראוי לקדש, יהא הדין שלא ירדו ומקטירן ע"ג המזבח).

[והגרי"ז בי' בזה, שי' ר"ת לק' דפ"ז:, דאין כלי שרת מקדש פסולין רק כשהוי הכלי ע"ג המזבח, ובתוס' שם מ' דהיינו שהמזבח מקדש, ולא נתחדש אלא שאין הכלי חוצץ, אך בשטמ"ק שם נ', דלעולם הכלי חוצץ, ואך שהכלי עצמו מקדש, וצ"ב דאי הכלי עצמו מקדש, מ"ט ניבעי שיהא ע"ג המזבח, ובי' הגרי"ז, דהיינו משום דהגם שהכלי מקדש, מ"מ ל"מ הקידוש רק לענין שלא להוריד, אך ל"מ להעלות מכח הקידוש, וע"כ אף שכלי שרת מקדש, מ"מ א"א להעלות ע"ג המזבח, דהוי זה העלאה חדשה, ול"מ לזה הקידוש, ורק אם הוי הכלי ע"ג המזבח וא"צ להעלות הפסולין העלאה חדשה, מהני לזה קידוש הכלי.[[2]](#footnote-3)

ובחזו"א סי' י"ט סק"כ, כ' דאימורי קק"ל שהעלן ע"ג המזבח דלא ירדו אף לר' יהודה, (וכמסקנת התוס' לעיל דפ"ג), היינו אף אם נשפך הדם אח"כ, ונסתפק החזו"א בירדו לאחר שנשפך הדם וחזרו והועלו, אם ירדו כיון דהעלאה זו הויא אחר שנשפך הדם, או דילמא דכבר נתקדש מעיקרא לענין שאם עלו לא ירדו, עכ"ד, והיינו שנסתפק בהנ"ל, אי פקע הקידוש ברדתן מן המזבח, והקידוש דהשתא ל"מ כיון שנשפך דמה, או שהקידוש קיים ורק דל"מ הקידוש להעלותן לכתחילה, אך כל שעלו לא ירדו].

והנה יש לדון בזה מכ"ד, **א'**, בפירש"י לק' דפ"ז: ד"ה תפשוט דיש חיבור, ז"ל, דאי אין חיבור קמא קמא דמטא כנגד אויר "איפסול לי'", עכ"ל, ומ' מזה דכל שירדו מע"ג המזבח איפסילו ובטלה קדושתן, ויותר מזה מפורשים הדברים בשטמ"ק לק' דפ"ז. אות כ"א, ז"ל בתו"ד, יכול למידחיי' דאיירי שעירן בכלי חול "דאבדו קדושתן", עכ"ל, ולהדיא דכל שירדו מן המקום המקדש בטל הקידוש, (אך יש לדחות, שהגם ששירש הדין הוא דל"מ הקידוש להעלות, מ"מ מכח זה כל שירדו פקע הקידוש, וכמש"נ לעיל לדון בזה).

**ב'**, התוס' לעיל דמ"ב: ד"ה הקומץ, כתבו דהא דאמר בגמ' לגבי קומץ פיגול שהעלהו דפלגא מנח אארעא ופלגא מסקי' אמערכה ומשלה בו האור פקע פיגולו ומסקי' לי' לכתחילה וכו', מיירי כשהי' כבר על המזבח ההוא פלגא דמחית אארעא, אבל היכי דלא עלה למזבח מעולם לא וכו', עכ"ל, וראיתי לבאר הטעם בזה, די"ל דל"מ הא דמשלה האור רק במידי שנתקדש בקידוש מזבח, שבזה מהני משילת האור אף להעלותו אם ירד, אך דבר שלא נתקדש בקדושת מזבח, ל"מ משילת האור לחודה לקדשו, (דמשילת האור אינה מקדשת כלל, ומהניא רק בדבר שכבר נתקדש לעשותו לחמו של מזבח), וי"ל דכל מה דמהני בפלגא מנח אארעא ופלגא מנח אמערכה, היינו רק לגבי דין משילת האור, אך קידוש מזבח ודאי ל"מ לחול על הפלגא דמנח אארעא שאינו על המזבח, ואשר ע"כ ל"מ משילת האור בכה"ג, רק אם כבר הי' הכל על המזבח ונתקדש בקידוש מזבח, דבזה מהני משילת האור למשויי' לחמו של מזבח, אך כל שלא הי' הפלגא דמנח אארעא מעולם על המזבח, ולא נתקדש בקידוש מזבח, ל"מ לי' משילת האור למשויי' לחומו של מזבח, כיון שאינו קדוש כלל בקידוש מזבח, (ויל"פ עוד, דרק אם כבר הי' החצי ע"ג המזבח, ונתקדש בקידוש מזבח, הוא דחיילא משילת האור אף עליו, כיון דאף הוא שייך להקטרה, אך משא"כ אם לא הי' מעולם ע"ג המזבח, ואינו קדוש כלל להקטרה, לא חיילא עלי' המשילת האור, כיון דאינו שייך כלל להחצי שעל המזבח, דעליו הרי ליכא דין הקטרה כלל).

וכבר הוכיחו לפ"ז מד' התוס', דהקידוש מזבח אינו בטל בירידתו מעל המזבח, (דאי הי' בטל הקידוש בירידתו, הרי שאף בכה"ג שכבר הי' הכל ע"ג המזבח, ל"ה להמשילת האור להועיל, כיון שעתה אין חצי זה קדוש בקידוש מזבח), ובע"כ דכל הדין דאם ירדו לא יעלו הוא דל"מ הקידוש מזבח רק שלא להורידו מע"ג המזבח, (ומבו' לפ"ז, דאף לא אמרי' שמכח הא דל"מ הקידוש להעלותן, אף פקע הקידוש כשירדו, כיון שאין דינן להקטירן, אלא אף שאין דינן להקטירן, מ"מ הקידוש קיים).

**ג'**, לעיל דכ"ז: אמר ר"א מזבח הפנימי מקדש פסולין וכו', שאין מזבח החיצון מקדש פסולין אלא הראוי לו והפנימי בין ראוי לו ובין שאין ראוי לו, ובשטמ"ק שם אות ג' ז"ל, הק' הרר"ש מאיברא וכי יפה כחן מכח פסולן, הא בכשרים לא מקדש דכ' מנחה ונסך לא תסכו עליו, וכין דכשרים לא מקרבי עלי' היאך יקדש פסולים להקריב עליו, וי"ל וכו', עוד תירץ דהא דמקדש פסולין לאו לענין דלא ירדו דודאי ירדו מעל המזבח הפנימי, אלא לומר שאם עלו אח"כ על מזבח החיצון לא ירדו, ומיירי בקמצים שלא קדשם בכלי שהעלה על מזבח הפנימי ואח"כ העלן על מזבח החיצון, ומזה מיירי למה שהמזבח החיצון מקדשם, דאי לאו דמזבח הפנימי מקדשם מזבח החיצון לא הי' מקדשם, שאינו מקדש כי אם הראוי לו וראוי לו היינו דנתקדשו בכלי וכו', עכ"ל.

והנה בפשוטו אין כוונת השטמ"ק דע"י שעלו הקמצים על מזבח הפנימי הוו ממש קמצים שקידשו בכלי, משום דמזבח הפנימי הוי כלי שרת, דא"כ אי"ז שייך כלל לדין קידוש מזבח, וגם דא"כ הי' מותר להעלותן אח"כ לכתחילה על מזבח החיצון, ובד' השטמ"ק מבו' דאיירי רק היכא שעבר והעלן על מזבח החיצון, ובע"כ דהגם דמזבח הפנימי הוי כלי שרת ל"ח כלל קמצים שקידשו בכלי, משום דאין מקדשין בכלי שע"ג קרקע, וגם דהוי כלי שאין לו תוך שאינו מקדש ליקרב, והא דמהני מה שעלו על מזבח הפנימי הוא מדין קידוש מזבח, דמזבח הפנימי מקדש אף את שאין ראוי לו, וחייל עלייהו קידוש מזבח ואית בהו דין הקטרה, והאמנם דהגם דחייל עלייהו דין הקטרה מ"מ א"א להקטירן על מזבח הפנימי, כיון שאפי' כשרים אין מקטירין עליו, אך מ"מ מהני מה דחייל עלייהו קידוש מזבח ודין הקטרה, שאח"כ כשעלו על מזבח החיצון לא ירדו, שאף שאינן ראויין לו ול"מ חייל עלייהו קידוש מזבח החיצון, מ"מ מהני להו קידוש מזבח הפנימי שלא להורידן מעל מזבח החיצון, וז"ב בכוונת השטמ"ק, וכבר הוכיחו לפ"ז, דאין הקידוש מזבח בטל בירידתו מעל המזבח, דאן הי' בטל הקידוש, הרי שלא הי' מהני מידי מה דחייל עלייהו קידוש מזבח הפנימי שמכח זה לא ירדו מעל מזבח החיצון, כיון שבירידתו מעל מזבח הפנימי בטל קידושן, ובע"כ מבו' מזה דאף אחר שירדו מן המזבח קיים בהו הקידוש, וז"ב, (וגם מזה מבו', דאף של"מ הקידוש להעלותן, ועתה אין דינן להקטירן, מ"מ אי"ז גורם שיפקע הקידוש).

**ד'**, בפירש"י לק' דפ"ח. ד"ה חטה"ע פסולה, ז"ל, שמלקה בראש המזבח שלא לשמה ופסל, דאע"ג דנעשית למטה הא אמר מר מלקה בכל מקום במזבח כשרה וכו',[[3]](#footnote-4) והיכא דמלקה בפסול בראש המזבח, וקי"ל בכל הפסולין שאם עלו לא ירדו וכו', עכ"ל.

והנה כבר הוכיחו מד' רש"י, דס"ל שאין היסוד מקדש פסולין, וזה ממה שהוצרך רש"י להעמידה בשמלקה בראש המזבח, (והוצרך להא שמלקה בראש המזבח כשרה), ולא העמידה בשמלקה במזבח למטה, ובע"כ שאם הי' מולקה למטה, לא הי' חייל ע"ז קידוש מזבח, משום שאין היסוד מקדש פסולין, ורק ראש המזבח מקדש פסולין,[[4]](#footnote-5) וע"כ הוצרך רש"י להעמידה בשמלקה למעלה בראש המזבח.

ואמנם דלכאו' אין לומר כן כלל שאין היסוד מקדש פסולין, דא"כ מה יהני לן מה שמלקה בראש המזבח, הרי מ"מ כשמורידה אח"כ למטה מחוט הסיקרא להזות מדמה, הוי לי' ירוד, כיון שאין היסוד מקדש פסולין, ובגמ' הרי אמרי' דאי אויר מזבח כמזבח דמי שפיר זריק להו מדמה, ולכאו' מוכח מזה דהיסוד מקדש פסולין.

אמנם אי נימא דדינא דירדו לא יעלו לאו היינו שכל שירד מן המקום הראוי לקדש בטל הקידוש, אלא היינו דל"מ הקידוש להעלותו ע"ג המזבח, ולפ"ז הרי שכל דל"ב להעלותו ע"ז המזבח שפיר מהני לי' הקידוש, הגם שכבר אינו במקום הראוי לקדש, ולפ"ז מבו' היטב, דהגם שלדעת רש"י אין היסוד מקדש פסולין, מ"מ כל שנתקדש בראש המזבח והורידו על היסוד ל"ה ירוד, כיון שעדין הוי העוף במזבח ול"ב בי' להעלותו ע"ג המזבח, וע"כ שפיר מהני בזה הקידוש דחייל בראש המזבח שמכח זה מצי להזות מדמה למטה, (ורק אם אויר מזבח לאו כמזבח דמי, הרי דהוי ירוד מן המזבח, וחשיבא ההזאה כהעלאה ע"ג המזבח, ולזה ל"מ הקידוש, דל"מ הקידוש להעלות ע"ג המזבח).

[ויל"ד לפ"ז, בגוונא שהי' העוף בראש המזבח, והורידו מן המזבח, ואח"כ העלהו על היסוד, אי נימא דכיון שעתה הוי על היסוד ול"ב בי' העלאה חדשה, שפיר מהני לזה הקידוש שנתקדש מעיקרא בהיותו בראש המזבח, או דנימא דכיון שירד מן המזבח לגמרי, והי' דינו שלא להעלותו, תו מכח זה פקע הקידוש, וממילא דאף שעתה העלהו על היסוד וכבר ל"ב העלאה חדשה, מ"מ ל"מ להזות מדמו, כיון שכבר בטל ממנו הקידוש שנתקדש מעיקרא בראש המזבח, ומצד מה דהוי עתה על היסוד אינו מתקדש, דיסוד ל"מ לקדש פסולין].

**ה'**, בדינא דכלי שרת מקדש דם פסול, כ' בכ' הגר"ח דהיינו רק לר"ג דכל הראוי למזבח, אך לדעת ר' יהושע שאין המזבח מקדש רק הראוי לאישים, ואינו מקדש דם, ל"מ בי' קידוש הכלי שרת כלל, (הגם שהדם ראוי לכלי שרת, ול"ד למזבח שאין הדם ראוי לו), משום דכשזורק הדם ע"ג המזבח הו"ל ירוד מן הכלי שרת, וע"כ אי ל"מ המזבח גופי' לקדשו כשנזרק עליו, ל"מ מידי מה שנתקדש בכלי שרת, דמ"מ א"א לזרקו, דבשעת הזריקה הו"ל ירוד, אמנם למש"כ האחרונים בדעת הרמב"ם שהגם שפסק כר"י שאין המזבח מקדש דם, מ"מ פסק דכלי שרת מקדש דם, והיינו משום שהדם הוי ראוי לכלי שרת, הרי צ"ע שהגם שהכלי שרת מקדש להדם, מ"מ היאך זורק ע"ג המזבח הרי בשעת זריקתו הו"ל ירוד, וע' טה"ק שעמד בזה, ועד"ז העירו במש"א לק' דפ"ח. דאם אויר מזבח לאו כמזבח דמי, הא שזורק דם פסול, הוא משום שהאדם הוא בראש המזבח ונקיט להו, והנחת גופו כהנחת גוף הקרבן דמי, וצ"ע דאכתי כשזורק הדם ויוצא מן הכלי, הו"ל ירוד, כיון דאויר מזבח לאו כמזבח דמי.

אמנם אי נימא דהא דירדו לא יעלו, היינו רק משום דל"מ הקידוש להעלותו ע"ג המזבח, (אך היכא דל"ב להעלות ע"ג המזבח מהני שפיר הקידוש אף שירד מן המזבח), ניחא בפשוטו, דע"כ אי מקדש כלי שרת לדם שפיר מצי זריק לי', דהגם דבשעה שזורק הדם הוא יוצא מן הכלי שרת, מ"מ כיון שזורקו מן הכלי על המזבח, ול"ב להעלותו אחר שירד, (שהרי מי כשיוצא מן הכלי הוי על המזבח), שפיר מצי לזורקו ע"ג המזבח, ונ' דעד"ז צ"ל, דגם למ"ד דאויר מזבח לאו כמזבח דמי, אשר לדידי' כל דהוי על אויר המזבח הו"ל כירוד, ול"מ ליתנו ע"ג המזבח דחשיב כהעלאה חדשה, מ"מ כל שה"ה מונח על המזבח וזורקו על המזבח, הגם דבזריקה זו ה"ה יורד מן המזבח, מ"מ ל"ח זה כהעלאה חדשה ע"ז המזבח, וע"כ למה דמסיק דכל שהאדם בראש המזבח ונקיט להכלי חשיב הדם כמונח ע"ג המזבח, שפיר מצי זריק לי', הגם שבזריקתו הו"ל ירוד, דמ"מ ל"ח זה העלאה חדשה.

**ו'**, לק' דפ"ח. פריך, דאי אויר מזבח לאו כמזבח דמי, חטה"ע פסולה היכי מזה מדמה הו"ל ירוד, שאר פסולין היכי זריק להו מדמה, ומשני דמגע להו, ופירש"י דמגע להו לכותל מזבח כשמזה מחטה"ע וכן בזריקת דם פסול, עכ"ל, ולכאו' מבו' בזה חידוש רב, דלדין קידוש מזבח ל"ב שיהא הדבר ע"ג המזבח, ואף כשהוא נוגע במזבח מן הצד חייל ע"ז קידוש מזבח, (וכלישנא דקרא דכל הנוגע במזבח יקדש), אך אי נימא דהא דהו"ל ירוד לאו היינו שפקע הקידוש כל שאינו במקום הראוי לקדש, אלא היינו דל"מ הקידוש להעלותו העלאה חדשה ע"ג המזבח, יל"ד ולומר, דהגם דהנגוע במזבח מן הצד אינו מתקדש, מ"מ כל דמגע להו לא חשיבי ירוד, דכיון שהעוף והכלי נוגעין במזבח במקום שמזה וזורק הדם, הרי דלא חשיב שמעלה העלאה חדשה ע"ג המזבח, וע"כ לא חשיבי ירוד, ושפיר מזה וזורק הדם, אך לעולם י"ל דל"מ נגיעה במזבח מן הצד לקדש.

**ז'**, בתוס' לק' דפ"ז., כ' דשמא הא דרצפה מקדשת כמזבח היינו כשרין להקטיר עלי' אבל פסולין לא.

והנה בפשוטו כוונת התוס', דל"מ קדושת הרצפה לדין קידוש מזבח בפסולין, [והיינו או משום דלענין זה לא קידש שלמה לרצפה, או כמו שפי' המקד"ד דלקידוש פסולין לא סגי במקום הקדוש בקדושת מזבח, אלא בעינן מזבח, ורצפה לאו מזבח היא, (ומה"ט נמי מודה ר"י בדמים, ואכמ"ל)], אך לכאו' שפיר קדושה הרצפה להקטיר עלי' פסולין, ואך שכיון שאינה מקדשת פסולין לא משכח"ל שיקטירו עלי'.

והאמנם דלפ"ז, הרי שאם נתקדשו פסולין במזבח וירד ע"ג הרצפה, יל"ד ולומר דשפיר יקטירום על הרצפה, דהגם דרצפה אינה מקדשת פסולין, מ"מ כיון דהויא מקום הקטרה לא הוי זה ירוד, כיון שראוי להקטיר על הרצפה, ול"ב בזה העלאה חדשה.

וי"ל דאה"נ, בכה"ג שפיר יקטירום על הרצפה, ויל"פ לפ"ז ד' התוס' לעיל די"ד. ד"ה הג"ה, שהק' לר"'י דעזרה מקדשת היכי משכח"ל בפסולין דאם ירדו לא יעלו, ולא הקשו דבכל גווני הו"ל עלו, (כמשה"ק התוס' בסוגיין ד"ה זאת היא העולה), אלא הקשו דלא משכח"ל ירדו, וי"ל דלעולם מודו התוס' שם דרצפה ל"מ לקדש פסולין, וע"כ ל הק' דהוי לי' עלו, כיון דרצפה ל"מ לקדש, ולא הקשו רק דלא משכח"ל ירדו לא יעלו, דכיון דהרצפה ראוי' להקטיר עלי', אי"ז ירוד.

אמנם באמת אין לפרש כן בד' התוס' שם, דלהדיא מבו' מד' התוס' שם דקושייתם הויא גם דבכל גווני הו"ל עלו, וכמבו' ממה שתירצו שם, דירדו באולם ע"ג דף ועדיף מאויר דאמר לקמן תלה ושחט פסול, א"נ שחט על הרצפה ואח"כ נתן על הדף דהשתא ירדו, עכ"ל, ולהדיא שהוקשה להם דבכל גווני דשחיטה פסולה הו"ל עלו, וע"ז תירצו דשחט ע"ג דף והוצרכו לפרש דבכה"ג השחיטה כשרה, וכתבו עוד דאחר השחיטה העלן ע"ג דף דהו"ל ירדו, ועכ"פ מבו' להדיא דס"ל דרצפה מהניא לקדש פסולין, וקושייתם הויא דבכל גווני הו"ל עלו, וכן נ' גם מלשונם בסוף דבריהם שכ' דל' "אם עלו" דנקט וכו', והרי שקושייתם היתה דבכל גווני הו"ל עלו, (וע' גם בס' ח"נ שהוסיף בד' התוס' שם, שתירצו דרצפה ל"מ לפסולין, והרי שבקושייתם סברי דמזבח מהני לקדש פסולין, ולתירוצם דל"מ מזבח לפסולין, אף חשיב ירוד).

ונ' עוד, דמש"כ התוס' דלא נתקדשה הרצפה לפסולין, אי"ז כמש"נ לעיל דהוי זה במסוים לגבי קידוש מזבח דל"מ רצפה לקדש פסולין, אלא היינו שלא נתקדשה רצפה לענין פסולין כלל, ולענין פסולין לי"ל תורת מזבח, ומבו' כן להדיא בד' התוס' במנחות דנ"ז: ד"ה כבש, שדימו לזה, דה"נ ליכא איסור הקטרת שאור ודבש ע"ג הרצפה, משום דהא דקדיש שלמה רצפה לכשרים קידש ולא לפסולין, והרי להדיא דלגבי פסולין אי"ז קדוש כלל, ואי"ז דין במסוים לגבי קידוש מזבח, ולפ"ז יל"ד ולומר, דה"נ אין מקטירין עלי' אף פסולין שנתקדשו בקידוש מזבח, דמ"מ תורת פסולין עליהם, ולא נתקדשה הרצפה לענין זה, ולפ"ז הרי דאף אי נימא דהא דירדו לא יעלו, הוא משום דל"מ הקידוש להעלותן, מ"מ בירדו ע"ג רצפה חשיבי כירוד, כיון דא"א להקטיר פסולין ע"ג הרצפה, וכיון שאי"ז מקום הראוי להקטרתן וצריך להעלותן ע"ג המזבח, הו"ל ירוד.[[5]](#footnote-6)

**ח'**, עמש"נ בדברינו בדין אויר כלי, במשה"ק התוס' לעיל דכ"ה:, במש"א שם דאויר כלי ככלי דמי, וכ' התוס' דצ"ע בפ' המזבח מקדש גבי אויר כבש ככבש דמי, והיינו דמה מיבע"ל אי אויר כבש ככבש, ומ"ש מה דפשטי' התם דאויר כלי ככלי, וד' התוס' צ"ע, דהרי אויר כלי ככלי הוי רק אם סופו לנוח, והכא הרי אין סופו לנוח, ומה קשיא להו להתוס', ועיי"ש שנת', דהא דאויר כלי ככלי דמי הוי אף אם אין סופו לנוח, ואך דלקבלה לא סגי במה דחשיב ככלי אלא בעינן שיהא מונח בכלי, ולזה בעי' להא דהוי אויר שסופו לנוח וכמונח דמי, ונת' שם לפ"ז, דע"כ לא הק' התוס' רק מהא דאויר כבש, ולא הק' מתחילת הסוגיא דמיבע"ל באויר מזבח, והיינו משום דבהא דאויר מזבח יל"פ דהנידון הוא אם חייל קידוש באויר, דבזה ליכא למיתי עלה מדין אויר כלי ככלי, כיון שבדין זה כל שאין סופו לנוח ל"ח כמונח בכלי, ולקידוש מזבח בעי' שיהא מונח בכלי, וע"כ הק' רק מהא דאויר כבש, דאמרי' בגמ' דאיר אויר כבש לאו ככבש דמי הו"ל ירוד, וע"ז הק' התוס', דהגם דאין סופו לנוח ול"ה כמונח ול"מ חייל ע"ז קידוש, מ"מ כיון דהאויר כלי ככלי אין לנו לחשבו ירוד, ומבו' לפ"ז שדעת התוס' שם, דהא דירדו לא יעלו, אי"ז דכל שאינו במקום הראוי לקדש בטל הקידוש, אלא היינו משום דל"מ הקידוש להעלותו, וע"כ שפיר הקשו דכיון דאויר כלי ככלי אין לנו לחשבו ירוד, (ועיי"ש מש"נ עוד בתרי אנפי, לבאר הטעם שלא הקשו התוס' רק על הא דחשיב ירוד, ודע"כ הקשו רק מאויר כבש, וגם לדרכים אלו מבו' כן, דהא דירדו לא יעלו אי"ז משום דפקע הקידוש כשאינם במקום הראוי לקדש, עיי"ש).

**ט'**, לק' דפ"ז: בתוד"ה עולת העוף, מבו' בדבריהם דמשום שלא הי' בקרן מזרחית דרומית יסוד לא הי' זה אויר מזבח, והק' מכח זה לפיר"ת דס"ל שלא הי' שם בליטה, דא"כ מה פריך התם עולה"ע דפסלה בה מחשבה היכי משכח"ל, הרי משכח"ל בגוונא שמלקה למטה מרגליו, עיי"ש בדבריהם, וצ"ע דהרי אף שלא הי' שם יסוד מ"מ לפי' ר"ת נתקדש האויר בקדושת מזבח, וכמש"כ התוס' לעיל דנ"ד., וא"כ מ"ט ל"ח זה אויר מזבח, והביאו בזה בשם מרן הגרי"ז, שביאר ד' התוס', דהגם שהאויר קדוש בקדושת מזבח, מ"מ לדין קידוש מזבח ל"מ מקום הקדוש להקטרה, ובעי' מזבח ממש, וע"כ כיון דליכא שם יסוד ואי"ז מזבח, ל"מ זה לקדש.

אמנם צ"ע לפ"ז, דהנה בתוס' שם ד"ה אויר, הביאו ד' הר"ר חיים שהק' שכיון שיש אויר יותר מכדי אמה סובב כדי שיהא אויר קרקע מפסיקו, א"כ מכי מטי כנגד אויר קרקע הו"ל ירוד, עכ"ד, וד' הרר"ח צ"ע, חדא דא"כ היאך עלו מן הכבש למזבח בלא פסיעה גסה, עוד צ"ע דא"כ מה משני בגמ' דרובו לכבש ככבש רובו למזבח כמזבח, הרי רוב אברים אין בהם כדי ב' אמות, וא"כ הוו רובן באויר המזבח, עוצ"ע לדעתו בהא דתנן דהכבש והמזבח ס"ב אמות, ובהא דפריך לעיל דס"ג: דס"ד הוו,[[6]](#footnote-7) עוילה"ע לדעתו, דלפ"ז לכאו' לדעת לוי שאף ברוח מזרחית הי' יסוד, בע"כ דהי' אויר יותר מב' אמות, וזה לא שמענו, וגם אי נימא הכי יק' לדעתו טובא הקושיות הנז', ואולי כיון שלא הי' קדוש בקדושת מזבח חשיב האויר שכנגדו כאויר קרקע, ואכמ"ל בכ"ז, והנה ד' הר"ר חיים מיוסדים ג"כ על הא דלא סגי לקידוש מזבח במקום הקדוש בקדושת מזבח, אלא בעי' שיהא מזבח ממש, דהרי אף האויר שכנגד המקום הראוי ליסוד הי' קדוש בקדושת מזבח, ואפ"ה נקט הרר"ח שאינו ראוי לקדש פסולין, וכנ"ל.

וצ"ע בזה, דאף דלקידוש מזבח בעי' מזבח ממש, מ"מ בד' הרר"ח הרי דייני' להחשיבו ירוד, ואי נימא דהא דירדו לא יעלו הוא משום דל"מ הקידוש להעלות, הרי שאף דלקידוש מזבח בעי' מזבח ממש, מ"מ ל"ה לן למחשבי' ירוד, כיון דהוי מקום המקודש בקדושת מזבח, וראוי לעבודה.

ועד"ז ילה"ע, בעיק"ד התוס' שם, שנקטו דכל מה דהאויר שבין הכבש למזבח מקדש פסולין הוא משום שהי' כנגד הסובב, ולכאו הי' נ', דאף בלא הסובב, ודאי שהאויר שבין המזבח לכבש הי' חלק מן המזבח והי' קדוש בקדושת מזבח, ונ' דאה"נ, ומ"מ הוצרכו התוס' להא שהי' זה כנגד הסובב, דאזלי לטעמייהו דס"ל דלקידוש מזבח לא סגי במה דהוי המקום קדוש בקדושת מזבח, אלא בעי' שיהא מזבח ממש, וע"כ לא סגי במה שהאויר שבין המזבח לכבש קדוש בקדושת מזבח, אלא בעי' שיהא כנגד הסובב, וז"פ, ואמנם בד' התוס' הרי מבו' דאל"כ הו"ל ירוד, ומבו' לפ"ז דהא דירדו לא יעלו, היינו אף בשירדו למקום קדוש בקדושת מזבח, מ"מ אי יכא עליו תורת מזבח לקדש פסולין הו"ל ירוד, וזה מורה לכאו' דהא דירדו לא יעלו הוא משום שכל שירדו למקום שאין ראוי לקדש בטל הקידוש, וצ"ע בזה.

**י'**, בתוס' לק' דק"כ. מפרשים לל"ק דגמ' שם, דמיבע"ל בשחט בבמת יחיד ועלו אח"כ בפנים, דשמא אף אם ירדו יעלו, עיי"ש בדבריהם, ושמעתי להוכיח מזה, דכל שעלו על המזבח וירדו לא פקע הקידוש, דאי נימא דפקע הקידוש, הרי דאף דפסול זה עדיף, מ"מ כיון דפקע הקידוש הוי כקודם שהעלה ע"ג המזבח דלא יעלו, וז"פ, אך אכתי י"ל, דבשאר פסולין שדינם דירדו לא יעלו, הרי שמכח זה אף פקע הקידוש, וכמש"נ לעיל לדון בזה.

אדר"ח אד"ב תשס"ח - **יא**, התוס' בדק"כ. פירשו, דבשחיטת דרום למ"ד דאם עלו ירדו, מ"מ אם משלה בהן האור לא ירדו, ומ"מ פליגי רבה ורב יוסף בירדו אם יעלו או לא, וצ"ב שהרי בכל פסולין אמרי' בדפ"ה: דאם משלה בהן האור אפי' ירדו יעלו, וא"כ מ"ש שחיטת דרום דאף דמשלה בהן האור אם ירדו לא יעלו.

והמל"מ פ"ג מפסוהמ"ק פירש בזה, דהוא משום דל"מ משילת האור תרי דרגי, וע"כ בפסולין שדינם שאם עלו לא ירדו, הרי דכל שמשלה בהן האור אף אם ירדו לא יעלו, אך בפסולין שאם עלו ירדו, ל"מ משילת האור אלא דאם עלו לא ירדו, אך לא מהניא לענין דאם ירדו יעלו.

אך ע"פ הנ"ל אולי יל"פ בזה בע"א, שהרי כבר נת' שבד' התוס' שם מבו' דדינא דירדו לא יעלו לאו היינו משום שפקע הקידוש, אלא היינו דל"מ הקידוש לענין להעלות, אשר לפ"ז י"ל דהא דבמשלה בהן האור אפי' ירדו יעלו, הוא רק משום דאף כשירדו מע"ג המזבח אכתי קיים בהו קידוש מזבח, ואך דדינא הוא דל"מ הך קידוש לענין להעלותן, ובזה הוא דאמרי' דכל דמשלה בהן האור והוו לחמו של מזבח, אף מעלין אותן מכח הקידוש מזבח, ויל"פ דהיינו דכל דהוו לחמו של מזבח, אף אם ירדו אכתי הן שייכין למזבח, ולא חשיב זה כהעלאה, וצ"ב, אשר לפ"ז י"ל, דע"כ בפסולין דאם עלו ירדו, ולא חייל בהו קידוש מזבח, הרי דהגם דמהני בהו משילת האור, מ"מ כל שירדו ובטלה משילת האור, בטל מינייהו עיקר דין הקרבתן, וע"כ לא יעלו, וצ"ע עוד בזה.

1. ונ' דהיינו, ע"פ מה שמצינו בסוגיא דמעילה ד"ט:, דאף בגחלת דלי"ב דין אהדורי פוקעין, מ"מ אם היא עדים ע"ג המזבח יחזיר, והרי דאף שאינה ע"ג המערכה, מ"מ כיון שהיא על המזבח אי"ז חשוב העלאה חדשה, וע"כ הגם דלי"ב דין אהדורי פוקעין מ"מ בכה"ג ל"ב לדין אהדורי פוקעין, וי"ל דה"נ דכוותה, (אך יל"פ דהתם היינו דכיון שכבר היתה על המערכה, הרי דכ"ז שלא ירדה מע"ג המזבח אכתי מישך שייכא למערכה, ולפ"ז אי"ז שייך הכא, וצ"ע). [↑](#footnote-ref-2)
2. ואולי יל"פ עפ"ז שי' רש"י לק' דפ"ז:, דאי כלי שרת מקדש פסולין, מהני זריקה זו להתיר האימורין שיעלו לכתחילה, עיי"ש, וצ"ב רב מהיכ"ת שיהא עדיף קידוש כלי שרת מקידוש מזבח דל"מ להתיר האימורין ליקרב לכתחילה, ולהנ"ל אולי י"ל, דבקידוש מזבח דל"מ הקידוש לזרוק הדם לכתחילה, וכל הקידוש הוי רק בדיעבד שלא להורידו, ע"כ ל"מ זריקה זו להתיר האימורין ליקרב לכתחילה, אך בקידוש כלי שרת, דמכח הקידוש מעלין הדם לכתחילה ע"ג המזבח, הרי בע"כ שנתחדש דקידוש זה עדיף מקידוש מזבח, ומהני אף לזרוק הדם לכתחילה, וע"כ אף מהניא זריקה זו להתיר האימורין ליקרב לכתחילה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומבו' מד' רש"י, שאילו הי' הדין דמלקה למעלה פסולה, הי' דינה שאף אם עלו ירדו, וע"כ הוצרך רש"י לפרש שאינה נפסלת במליקתה למעלה, וזה כדעת התוס' בכ"ד דעולה"ע שמלקה למטה הויא כשחיטת דרום דלר' יהודה אם עלתה תרד, (ולדעת רבה בריש מעילה אף לר"ש תרד), וזה דלא כמש"נ בדברינו בדיני מליקה סו"ס א' לדון בדעת רש"י, דל"ד עולה"ע שמלקה למטה לשחיטת דרום, עיי"ש וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. וע' בס' חק נתן בדפ"ז:, במש"כ התוס' שם דסובב מקדש פסולין, דאפי' להקטיר עליו איכא מ"ד פ' קדשי קדשין דמקטירין, וכ' הח"נ דדוקא הסובב חשיב מזבח לקדש, אך היסוד דלכו"ע אין מקטירין עליו ל"ח מזבח לקדש, והוכיח כן מד' התוס' שם ד"ה עולה"ע, שהק' שכיון שאם מלקה למטה מרגליו כשרה אין כאן אויר מזבח, והגם דהוי אויר היסוד, ובע"כ דאין היסוד מקדש פסולין, עכ"ד, אך הדברים צ"ע, דאי נימא כן א"כ מהו שכתבו התוס' שם, דלפירש"י שפי' שהיתה שם בליטה ניחא, והרי הבליטה שהיתה שם אינה קדושה יותר מן היסוד עצמו, והיאך היא מקודשת פסולין, ובפשוטו מוכח מד' התוס' שדעתם דיסוד מקדש פסולין, ומשה"ק שלמטה מרגליו ליכא אויר מזבח, הוא משום שבקרן דרומית מזרחית לא הי' יסוד, וע"כ אי"ז אויר מזבח, (ועמש"נ בזה באורך למעלה באות ט'), וזהו שכתבו דלפירש"י שהי' שם בליטה ניחא דהוי זה אויר מזבח.. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם הנה שו"ר בחי' הגרמ"ש בליקוטים למכלתין דפ"ד., שכ' במשה"ק התוס' שם דלר"י דרצפה מקדשת במזבח א"כ כולן עלו והיכי משכח"ל פסול בפיגול נותר וטמא, וכ' שם שאף שכ' התוס' בדפ"ז. שלא נתקדשה הרצפה לפסולין, (ובפשוטו צ"ל דב' דיבורי התוס' לא מרועה א' ניתנו, והתוס' בדפ"ז. הרי הוי הג"ה), היינו רק היכא דבשעת הקידוש הוו פסולין, אך משא"כ היכא שהיו מעיקרא כשרים וכבר נתקדשו ונעשו לחמו של מזבח, תו אף שנפסלו אח"כ ג"כ נקטרין, וזהו שהק' התוס' היכי משכח"ל נותר וטמא, דהוי הפסול אחר השחיטה, וכן היכי משכח"ל פיגול בזריקה, עכ"ד.

   ומבו' בדבריוכמש"נ, דהא דרצפה אינה מקדשת פסולין, לאו היינו דל"מ רצפה לדין קידוש מזבח, דא"כ אף על כשרים לא יחול קידוש מזבח, אלא היינו דלא נתקדשה רצפה לענין פסולין, וע"כ ל"מ לקדש פסולין, אך בכשרים שפיר חייל קידוש מזבח ע"י הרצפה, (וכ"ה ל' התוס' בדפ"ז. דלר' יהודה עזרה מקדשת כשרים, והרי דבכשרים אף איכא קידוש מזבח ע"ג הרצפה, ונ' מד' התוס' שהוכרחו לזה, משום דס"ל דבכל הקטרה כשרה נמי בעינן שיתקש הדבר הנקטר במזבח, וכמו שהביאו כן בשם מרן הגרי"ז), אמנם מבו' בדבריו דלא כמש"נ דאף לא נתקדשה הרצפה להקטיר עלי' פסולין שנתקדשו, דאי נימא הכי הרי שהגם דחייל עלייהו קידוש בעודן כשרים, מ"מ עתה שנפסלו א"א להקטירן ע"ג הרצפה, ובע"כ שדעתו דמה שלא נתקדשה הרצפה לפסולין, היינו שאינם מתקדשין ע"י הרצפה, אך כל שכבר נתקדשו ואי"ב דין הקטרה, שפיר מקטירין אותן ע"ג הרצפה.

   אמנם מד' התוס' מנחות דנ"ז:, שהוכיחו דרצפה לא נתקדשה לפסולין, מהא דאין פסולין עולין לכתחילה, נ' מוכח שדעתם דאף היכא שנפסלו אחר שחיטה ל"מ להו קידוש הרצפה, דאל"ה א"כ תיקשי להו לנפשייהו מ"ט פסולין שאחר שחיטה אין עולין לכתחילה, (ואי דאיירי בדהוו ע"ג דף, א"כ אין להוכיח כלל דרצפה אינה מקדשת פסולין, די"ל דאף בפסולין דהוו בשעת שחיטה נמי מה דלא יעלו היינו בדהוו ע"ג דף), ובע"כ שדעת התוס' שם דאף בשנפסלו אחר שחיטה ל"מ להו קידוש שחיטה, ונ' דהתוס' לטעמייהו אזלי, שכ' שם דאף ליכא איסור הקטרת שאור ודבש ע"ג רצפה, והיינו שדעתם שאין הרצפה קדושה כלל לגבי פסולין, וע"כ ס"ל דאף אם נתקדשו בעודן כשרים, מ"מ כיון דהוי זה הקטרה מחודשת דפסולין, א"א להקטירן ע"ג הרצפה, וכמש"נ כן למעלה, (אך בדעת התוס' לעיל דפ"ד. י"ל כד' הגרמ"ש, דמש"כ התוס' דלא נתקדשה לפסולין, היינו רק שאינה מקדשת פסולין, וע"כ כל שנתקדשו בעודן כשרין שפיר דמי).

   [ומעיקר ד' הגרמ"ש לכאו' מבו' עוד, דהא דירדו לא יעלו, לאו היינו שכל שהן עתה במקום שאינו ראוי לקדש בטל הקידוש, דאי נימא הכי, הרי שכיון דרצפה ל"מ לקדש פסולין הו"ל כירדו, ובע"כ שדעתו דיסוד הדין דירדו לא יעלו הוא דל"מ קידוש מזבח להעלותן, וע"כ הכא כיון שאפשר להקטירן ע"ג הרצפה ול"ב להעלותן, שפיר מהני להו הקידוש, אך יש לדחות, דזה ע"ד מש"כ האחרונים דאימורי קק"ל שעלו קודם זריקה ואח"כ נשפך הדם, לא ירדו אף לדעת ר"י, משום דכבר חייל הקידוש, דפשוט דהיינו אף אי נימא דכל שירדו בטל הקידוש, וע' בזה]. [↑](#footnote-ref-6)
6. והיינו דהנה יש שכתבו, שלדעת הרר"ח, מש"א שהכבש והמזבח היו ס"ב אמות, היינו משום דלא הי' הכבש ל"ב אמות במישור, אלא שיפוע הכבש הי' ל"ב אמות, ונמצא לפ"ז דהי' מקום הכבש ל"א אמות וקרוב לשליש, וע"כ הוי יחד ס"ב אמות, (ומעט יותר וצ"ע), אך אכתי צ"ע במה דפריך בדס"ג: ס"ד הוו, ואי נימא דמקום הכבש הי' רק ל"א אמות, א"כ למאי דס"ד דלא הי' הכבש פורח על הסובב והיסוד, ודלפ"ז הי' סגי בריוח פורתא, א"כ לא הי' המזבח והכבש אלא ס"ג אמות, גם צ"ע לישנא דגמ' שהי' פורח על אמה סובב, ולדעת הרר"ח הרי לא הי' הכבש פורח כלל על מקום הסובב, וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-7)