=ז - בדין חנות שבחצר, ובדעת הרמב_ם בזה
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / שיעורים

**סימן ז**

**בדין חנות שבחצר, ובדעת הרמב"ם בזה**

**א**

א] **ב"ב כ' ב',** חנות שבחצר יכול למחות בידו ולומר לו איני יכול לישן מקול הנכנסין ומקול היוצאין, אבל עושה כלים יוצא ומוכר בתוך השוק, ואינו יכול למחות בידו ולומר לו איני יכול לישן לא מקול הפטיש ולא מקול הריחים ולא מקול התינוקות.

**ובחי'** הרמב"ן שם כתב, ז"ל, הא דתנן במתני' איני יכול לישן לא מקול הנכנסין. לישנא בעלמא נקט, אבל משום דמרבה עליהם את הדרך הוא שיכול למחות בידו, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן.

**ומקור** דבריהם, דאינו מעכב עליו משום הקול, אלא משום ריבוי הדרך, כתבו הרשב"א והריטב"א דהוא מהא דתנן בסיפא דאינו יכול לעכב מחמת קול הפטיש והריחים, והרי דאין יכול לעכב משום הקול, והריטב"א הוסיף דקול הפטיש והריחים הוא קשה מקול הנכנסין והיוצאין, ועוד, מהא דאמר אביי דבחצר אחרת מותר, אע"פ שהקול נופל באזניו, - ובע"כ דהא דברישא מעכב עליו, הוא משום ריבוי הדרך, וע"כ בסיפא דהוא עושה בביתו וליכא ריבוי דרך, אינו מעכב עליו, וע"כ נמי בחצר אחרת, דליכא ריבוי דרך, דאין ריבוי דרך במבוי, אינו מעכב עליו.

ב] **והנה** בהך דינא דמעכבין עליו משום ריבוי הדרך, נראה דאי"ז מדין הרחקת נזיקין, אלא הוא משום זכותי חצר השותפין, דאינו רשאי לעשות חנות ולהרבות את הדרך בחצר השותפין, - וזה ע"ד הא דתנן לקמן נ"ט ב' דלקח בית בחצר אחרת לא יפתחנה בחצר השותפין, ובנה עלי' ע"ג ביתו לא יפתחנה לחצר השותפין, ומפרשינן התם דהוא משום שמרבה עליהן את הדרך, אשר פשוט דאי"ז מדין הרחקת נזיקין, אלא הוא משום זכותי חצר השותפין, דאינו רשאי להרבות שם את הדרך.[[1]](#footnote-2)

**וכן** נראה מד' רבינו חננאל והר"ן לקמן כ"ב ב' שפירשו טעם הא דמודה ר' יוסי בכל המשניות בפירקין, ולא פירשו טעם הא דמודה בדינא דמשנתינו בחנות שבחצר דיכול לעכב עליו, והיינו משום דהכא אי"ז כלל מדין הרחקת נזיקין, אלא הוא משום זכותי חצר השותפין, דאינו רשאי להרבות שם את הדרך, וע"כ אי"ז ענין לפלוגתא דרבנן ור' יוסי.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ג] **והנה** הרמ"ה באות ז' כתב דהא דברישא מעכב עליו, הוא גם משום דאינו יכול לישן, וגם משום היז"ר ומשום ריבוי הדרך, והא דבסיפא אינו מעכב עליו, כתב הרמ"ה באות נ"ב דהוא משום דכי עביד בדנפשי' קא עביד, ומה"ט נמי אינו מעכב עליו בחצר אחרת, משום דבנפשי' קא עביד ולא מעייל להו לחצר השותפין, וכ"נ גם בד' הר"י מיגש, עיי"ש.

**ונראה** דגם לדעה זו דברישא מעכב עליו גם משום היזק הקול, ג"כ אי"ז מדין הרחקת נזיקין, אלא הוא משום זכותי חצר השותפין, דאינו רשאי להכניס לחצר ריבוי בנ"א המזיקין בקולם, - ויש לסייע לזה, שהרי הרמ"ה כייל בחדא הא דמעכב עליו משום היזק הקול והא דמעכב עליו משום ריבוי הדרך, וכיון דהא דמעכב עליו משום ריבוי הדרך, בפשוטו א"צ בזה לדין הרחקת נזיקין, אלא מצו לעכב עליו משום זכותי חצר השותפין, ה"נ הוא בהא דמעכב עליו משום היזק הקול, דהוא משום זכותי חצר השותפין.

**ויש** להוסיף, דבהיזק הקול שבכניסתן ויציאתן, לעולם אין לנו לדון משום דין הרחקת נזיקין, דממ"נ, אם אי"ז בכלל זכותו בחצר, להכניס ריבוי בנ"א אלו, ל"ב בזה לדין הרחקת נזיקין, ואם הוי זה בכלל זכותו בחצר להכניס ריבוי בנ"א אלו, אף ליכא בזה לדין הרחקת נזיקין, דדמי להיכא דנתרבו בני ביתו, דל"מ לעכב עליו משום היזק הקול, וכמש"כ הרמ"ה באות נ"ו.

ד] **והך** מילתא דהא דמעכבין עליו בטענת ריבוי דרך, הוא מכח זכותי חצר השותפין, נראה דיש ללמוד כן גם ממש"כ הרמ"ה בסוגיין באות נ"ה ובאות ס"ה דליכא טענת ריבוי הדרך במבוי על א' מבני המבוי עצמו שביקש רופא ואומן וכו'.

**דהנה** בפשוטו טעם הא דליכא טענת ריבוי דרך במבוי, הוא משום דבמבוי ליכא היזק כ"כ בריבוי הדרך, וכ"נ בד' רבינו יונה בשלהי סוגיין.

**אך** בד' הרמ"ה לעיל י"א ב' אות קמ"ה נראה טעם אחר בזה, ז"ל, דאית להו לגבי חצר זכותא בגוי' לכמה מילי טפי מבני מבוי במבוי, ואפילו לענין דין ריבוי דרך וכו', אבל למבוי דלית להו בגוי' אלא דריסת הרגל, לא מעכבי עילוי' מדין ריבוי דרך אלא למאן דלא הו"ל בגוי' עד השתא דריסת הרגל וכו', עכ"ל, ומשמע, דהא דבחצר איכא טענת ריבוי דרך ובמבוי ליכא טענת ריבוי דרך, הוא משום דאיכא לבני החצר זכות בחצר טפי מזכותם של בני המבוי במבוי, והך מילתא דחלוק זכותם של בני החצר בחצר מזכותם של בני המבוי במבוי, מבו' כן עוד בד' הרמ"ה שם בהמשך דבריו ובאות קמ"ו, ועיי"ש שכתב כמה חילוקי דינים ביניהם, ואכמ"ל, - ויש להוכיח כן גם מד' הר"י מיגש והרמ"ה לקמן כ"א ב', ואכמ"ל.

**ומזה** נראה, דעיקר התביעה דריבוי הדרך, הוא משום זכותי חצר השותפין, דאינו רשאי לעשות חנות ולהרבות את הדרך בחצר השותפין, וע"כ כ"ז הוא בחצר דהיא קנוי' לבני החצר קנין גמור, ומכח קנינם יש בידם לעכב על בן החצר שלא ירבה עליהן את הדרך, אך במבוי שאינו קנוי להם קנין גמור, ל"מ לעכב על בן המבוי שלא ירבה עליהן את הדרך.

ה] **והנה** נמצא לפ"ז, דנחלקו הראשונים בזכותי חצר השותפין, דדעת הרמב"ן ודעימי' דל"מ לעכב על א' מבני החצר אלא שלא יכניס בחצר ריבוי בנ"א המזיקין בריבוי הדרך, ודעת הרמ"ה דאף מצו לעכב עליו שלא יכניס ריבוי בנ"א המזיקין לבני החצר בקול או בהיז"ר.

**ובטעם** הפלוגתא בזה נראה, דהרמב"ן ודעימי' ס"ל דכל הא דמצו לעכב על א' מבני החצר משום זכותי חצר השותפין, הוא שלא יעשה דבר המעכב את תשמישן בחצר, וע"כ לא מצו לעכב עליו אלא שלא ירבה עליהן את הדרך, אך לא מצו לעכב שלא יכניס ריבוי בנ"א המזיקין לבני החצר בתשמישם בביתם בקול או בהיז"ר, - אך הרמ"ה ס"ל דאף זה הוא בכלל זכות חצר השותפין, דמצו לעכב על א' מבני החצר שלא ישתמש בחצר באופן המזיק לתשמישן בבתים, וע"כ מצו לעכב עליו שלא יכניס ריבוי בנ"א המזיקין לבני החצר בתשמישם בביתם בקול או בהיז"ר.[[3]](#footnote-4)

**ג**

ו] **והנה** הרמב"ם בפ"ו משכנים הי"ב כתב, ז"ל, חנות שבחצר יכולין השכנים למחות בידו ולומר לו אין אנו יכולין לישן מקול הנכנסים והיוצאין, אלא עושה מלאכתו בחנותו ומוכר בשוק, אבל אינן יכולין למחות בידו ולומר לו אין אנו יכולין לישן מקול הפטיש או מקול הרחיים "שהרי החזיק לעשות כן", עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו, דלעולם יכולין השכנים למחות גם על היזק קול הפטיש וקול הריחים, וכל הא דתנן דאינם יכולין למחות ע"ז, הוא כשהחזיק לעשות כן, ומ"מ אף בכה"ג שהחזיק לעשות כן, עדיין הם יכולים למחות בידו על קול הנכנסים והיוצאין.

**ובטעמא** דמילתא כתב המ"מ שם, ז"ל, והודיענו שאפילו החזיק אין חזקתו חזקה אצל הנכנסים והיוצאין שהן אחרים, וכ"כ פרק י"א בשם הגאונים, עכ"ל, וכ"כ הר"ן בפי' הרי"ף בסוגיין בדעתו.

ז] **והלח"מ** שם הק' בזה, ממש"כ הרמב"ם שם פי"א ה"ה, ז"ל, וכן בני מבוי או בני חצר שנעשה אחד מהן אומן ולא מיחו בו שהרי הוחזק, והיו העם נכנסין ויוצאין לקנות ושתקו, לא החזיק בדבר זה ויש להם בכל עת לעכב ולומר אין אנו יכולין לישן מקול הנכנסין והיוצאין, שזה היזק קבוע הוא כמו העשן והאבק, וכזה הורו הגאונים, עכ"ל, והרי דהא דל"מ חזקתו, הוא משום דהו"ל כקוטרא וביה"כ, ולא משום דל"מ חזקתו אצל אחרים, ועיי"ש שכתב דאפשר דהרמב"ם שם סמך על המבין, וטעמו הוא דאיכא תרתי היזק קבוע ונכנסים ויוצאים, וצ"ב צירוף ב' הטעמים.

**וביותר** צ"ע, דכיון דהיזק קול הנכנסין והיוצאין הו"ל כקוטרא וביה"כ, כ"ש דהיזק קול הפטיש והריחים הו"ל כקוטרא וכיה"כ, וכמש"כ המ"מ שם דקול הפטיש מונע השינה טפי מקול הנכנסין והיוצאין, וא"כ מ"ט מהניא חזקתו, ומ"ש מכל היזק דקוטרא וביה"כ דל"מ חזקתו אף שהחזיק הוא עצמו בהיזק, ולי"ב להגריעותא דנכנסין ויוצאין שהן אחרים.

ח] **עוד** שמעתי להעיר בזה, דהנה לקמן כ"ג א' מייתינן להא דא"ר נחמן דאין חזקה לנזיקין, וס"ד דהיינו דכל נזיקין אין להן חזקה, ולדעת הרמב"ם דהא דאין יכול לעכב עליו על קול הפטיש וקול הריחים הוא משום שהחזיק, הרי דנתפרש במשנתינו דיש חזקה לנזיקין, ומאי ס"ד דכל נזיקין אין להן חזקה.

ט] **עוד** יש להעיר בזה, דהנה הגר"א בסימן קנ"ו סק"ט כתב דמקורו של הרמב"ם דהא דאינו יכול לעכב על קול הפטיש וקול הריחים הוא כשהחזיק, הוא מהא דתניא בתוספתא פ"א, אם קדמו חנות ורפת את האוצר אין יכול למחות בידו ולומר איני יכול לישן מקול הפטיש ולא מקול הרחיים ולא מפני ריח רע כו'.

**וצ"ע** בהא דכיילא התוספתא להך דינא דאם היתה רפת בקר קודמת לאוצר אינו אינו יכול לעכב עליו, עם הך דינא דאם החזיק בחנות אינו יכול לעכב עליו, ולכאו' ב' דינים הם דהא דאם היתה רפת בקר קודמת לאוצר אינו יכול לעכב עליו, הוא מדינא דקדימה וסמיכה בהיתר, והא דאם החזיק בחנות אינו יכול לעכב עליו הוא מדין חזקה, ומאי שייכי הני ב' דינים זל"ז, אך למש"כ הקצוה"ח בסימן קנ"ה סקט"ז דהא דמהני חזקת נזיקין הוא מדינא דסמיכה בהיתר, ניחא.[[4]](#footnote-5)

**ד**

י] **ונראה** די"ל בזה, דהנה בהא דתניא לעיל דאם היתה רפת בקר קודמת לאוצר מותר, כתב בפסקי רי"ד, ז"ל, אם קדם זה ועשה רפת בקר וכו' ואח"כ עשה זה אוצר בעלייתו מותר, שכבר קדם והחזיק, ואע"ג דאמרינן לקמן דאין חזקה לקוטרא וביה"כ, ה"מ כשהוא עושה בחצר סמוך לבית חברו, או ברה"ר סמוך לבית חברו, אבל בתוך ביתו שהוא דר בו מותר הוא כיון שהחזיק, עכ"ל, וכ"כ בפסקי רי"ד לקמן כ"ג א', ז"ל, וקוטרא וביה"כ דל"מ בהו חזקה, דוקא אם לא עשאן בתוך ביתו אלא או בחצר או ברה"ר סמוך לבית חברו, אבל בתוך ביתו מהניא חזקה, כדתניא לעיל ואם היתה רפת בקר קודמת לאוצר מותר, ואם ל"ה שם אוצר מותר לעשות לכתחילה, ואין בעל העלי' יכול למונעו, שאדם עושה בתוך ביתו מה שרוצה ואפי' קוטרא וביה"כ, עכ"ל.

**וצ"ע** דמאי קשיא לי' בהא דאם היתה רפת בקר קודמת לאוצר מותר, מהא דאין חזקה לקוטרא וביה"כ, הרי הא דשרינן ברפת בקר קודמת לאוצר, אי"ז מדין חזקת נזיקין, אלא מדין קדימה וסמיכה בהיתר, ומה שייך בזה דינא אין חזקה לנזיקין.

יא] **ובפשוטו** הי' נראה בזה, לפמש"כ בקצוה"ח סימן קנ"ה סקט"ז, דהא דמהני חזקת נזיקין הוא מדינא דסמיכה בהיתר, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דהא דאין חזקה לקוטרא וביה"כ, אי"ז משום דבקוטרא וביה"כ אמרינן שלא מחל על ההיזק, אלא הוא משום דבקוטרא וביה"כ ל"מ סמיכה בהיתר, וכמש"כ כן הב"י בסימן קנ"ה, וע"כ אף ל"מ בהו חזקת נזיקין, וזהו שהק' הרי"ד בהא דשרינן ברפת בקר קודמת לאוצר משום שסמך בהיתר, מהא דבקוטרא וביה"כ ל"מ סמיכה בהיתר.

**אך** הנה אין הדברים מתישבים בד' הרי"ד לקמן שם, שכתב להדיא דהא דאין חזקה לנזיקין, הוא משום שאין אדם מוחל נזקיו או מוכרם, וזה אינו טעם כלל דלא יועיל קדימה וסמיכה בהיתר בקוטרא וביה"כ, שהרי בלא"ה סמך את הנזק שלא מדעת חבירו, ואפ"ה באנו להתיר משום שסמכו בהיתר, ול"ש בזה כלל הא דאין חזקה לנזיקין.[[5]](#footnote-6)

**גם** בעיקר מש"כ הרי"ד שאדם עושה בתוך ביתו מה שרוצה ואפי' קוטרא וביה"כ, צ"ב, שהרי אף בתוך ביתו אינו רשאי לעשות דבר המזיק לחבירו, אלא דבזה מהני סמיכה בהיתר, ומהו שכתב דאדם עושה בתוך ביתו מה שרוצה.

יב] **ואולי** י"ל בזה בדעת הרי"ד, דאף דקוטרא וביה"כ אין להן חזקה, משום דאמרינן דאין אדם מוחל נזקים אלו או מוכרם, הרי מ"מ כל שלא מחה בו, אמרינן דבשעה זו לא הקפיד על העמדת המזיק, ואך דלא מחל או מכר שיהא רשאי להעמידם לעולם, וע"כ אף דלא מצינו להתיר בזה מכח דינא דחזקת נזיקין, מ"מ כיון דסמיכתו היתה כדין, הי' לנו להתיר בזה מכח דינא דסמיכה בהיתר, ומהא דל"מ בהו חזקה, בע"כ דאף ל"מ בהו סמיכה בהיתר.[[6]](#footnote-7)

**ולפ"ז** י"ל, דזהו שהק' הרי"ד דמ"ט שרינן אם היתה רפת בקר קודמת לאוצר, הרי בקוטרא וביה"כ אף אם העמיד בהיתר, ה"ה צריך להרחיק, - וע"ז הוא שכתב, דכל הא דמהני סמיכה בהיתר, הוא רק בתוך ביתו שהוא דר בו, אך כל שהוא עושה בחצר או ברה"ר ל"מ סמיכה בהיתר, עכ"פ בקוטרא וביה"כ.

יג] **ובטעמא** דמילתא י"ל, דבאמת הי' בדין דעל תשמישי ביתו ליכא דין הרחקת נזיקין כלל, דאדם עושה בתוך ביתו מה שהוא רוצה, וזה ע"ד מש"כ החזו"א בכ"ד דעל עיקר תשמישי דירה ליכא דין הרחקה, וכל הא דיש בזה דין הרחקה, הוא משום דאין הבית עומד לתשמישים אלו, ולאו כל כמיני' להעמיד את ביתו לתשמישים אלו המזיקים את חבירו, אך כל שקדם והעמיד תשמישים אלו כדין, שוב ליכא ע"ז דין הרחקה כלל, ומשא"כ בחצר או ברה"ר דאיכא דין הרחקה על כל התשמישים, הרי דאף אם קדם וסמך בהיתר, עדיין הוא צריך להרחיק.

**וממש"כ** הרי"ד בתו"ד, דאם ל"ה שם אוצר מותר לעשות לכתחילה, ואין בעל העלי' יכול למונעו, נראה ללמוד דמקור דבריו לחלק בזה, הוא ממה שאמרו לעיל י"ח א', דאף לרבא דהבא לסמוך אינו סומך, מ"מ מותר לסמוך חנות ורפת בקר בדליכא אוצר משום דדירה שאני, ולפ"ד הרי"ד נראה דהיינו, דכל הא דהבא לסמוך אינו סומך, הוא רק כשמעמיד את המזיק בחצר או ברה"ר, דאף אם יסמוך עכשיו, עדיין קיים דין ההרחקה כשיבא הניזק, וע"כ הוא אסור לסמוך, ואף אי נימא דכל שסמך בהיתר א"צ להרחיק אח"כ משום שזכה בתשמישו, מ"מ כיון דעיקר דין ההרחקה קיים אף כשקדם וסמך, הרי דאדרבה דינא הוא דאינו רשאי לסמוך, וממילא אינו זוכה בסמיכתו, ומשא"כ כשמעמיד את המזיק בביתו, דכל שהעמידו בהיתר, ליכא לעיקר דין ההרחקה, דאדם עושה בתוך ביתו מה שהוא רוצה, ה"ה מותר לסמוך לכתחילה, ואין חבירו יכול למנעו.[[7]](#footnote-8)

**ה**

יד] **ולפ"ז** י"ל בדעת הרמב"ם, דזהו הטעם בהא דבקול הפטיש וקול הריחים מהני חזקה, אף דהוי כקוטרא וביה"כ, ובקול הנכנסין והיוצאין ל"מ חזקה משום דהוי כקוטרא וביה"כ, - והיינו משום דבקול הפטיש וקול הריחים שהוא עושה בתוך ביתו, מהני חזקה אף בקוטרא וביה"כ, והיינו משום דל"ב בזה לדין חזקת נזיקין, אלא יש להתיר בזה משום שהעמיד את ביתו לתשמישים אלו כדין, ותו ליכא בזה דין הרחקה כלל, ומשא"כ בקול הנכנסין והיוצאין דהוא בחצר, ל"מ חזקה בקוטרא וביה"כ.[[8]](#footnote-9)

**ולפ"ז** ניחא הא דכיילא התוספתא, להא דאם היתה רפת בקר קודמת לאוצר אינו יכול לעכב עליו, עם הא דאם החזיק בחנות אינו יכול לעכב עליו, דבאמת אף הא דאם החזיק בחנות אינו יכול לעכב עליו, הוא משום שהעמיד את החנות כדין, והוי חד דינא עם הא דאם היתה רפת בקר קודמת לאוצר אינו יכול לעכב עליו.

**ומתישב** בזה גם מה שלא הביאו ממשנתינו דיש חזקה לנזיקין, דבאמת הא דשרינן הכא כשהחזיק, אי"ז מדין חזקת נזיקין, שהרי אדרבה הו"ל כקוטרא וביה"כ דאין להן חזקה, אלא הוא משום שהעמיד את החנות כדין, ולא למדנו מזה דיש חזקה לנזיקין.

טו] **ויותר** נראה, דלעולם הי' בדין דיועיל מה שהעמיד את החנות כדין גם לגבי קול הנכנסין והיוצאין, דכיון דהם נכנסין ויוצאין מכח החנות שהעמיד בדירתו, הרי דכל שהעמיד את החנות כדין, ומכח תשמיש החנות הם נכנסין ויוצאין, לי"ב לדין הרחקת נזיקין, וכן נקט בקה"י סימן י"ד דביסוד הדין הי' שייך התירא דדירה שאני, גם לגבי הנכנסין והיוצאין, עיי"ש בדבריו, והא דיכול לעכב עליו, אי"ז מדין הרחקת נזיקין, אלא הוא משום זכותי חצר השותפין, דאינו רשאי להכניס שם ריבוי בנ"א המזיקין בקולם, וע"כ אף שהעמיד את החנות כדין, מ"מ יכולים בני החצר לעכב עליו, משום הנכנסין והיוצאין,[[9]](#footnote-10) ואף דמ"מ אלמלי הא דהו"ל כקוטרא וביה"כ, הי' מהני בזה חזקתו, דעי"ז אמרינן שנתנו לו רשות בחצר שיכנסו שם בנ"א לחנות, ואך דכיון דהו"ל כקוטרא וביה"כ, ע"כ אף אם החזיק, יכולים בני החצר לעכב עליו.[[10]](#footnote-11)

**וסמך** לזה, הוא ממש"כ הרמב"ם לדין זה בפרק ו', בכלל הדינים דבני החצר ובני המבוי מעכבין, ולא כתבו בכלל דיני הרחקת נזיקין.

טז] **ובזה** ניחא לדעת הרמב"ם, הא דמשני אביי דסיפא אתאן לחצר אחרת, אשר קשיא דלמש"כ הרמב"ם דהא דברישא יכול לעכב עליו הוא משום היזק הקול, מ"ט בחצר אחרת אינו יכול לעכב עליו, וכמשה"ק הראשונים, - ולהנ"ל ניחא, דכל הא דברישא יכול לעכב עליו אף כשהחזיק, הוא רק משום זכותי חצר השותפין, שאינו רשאי להכניס שם ריבוי בנ"א המזיקים בקולם, אך בחצר אחרת דליכא לה"ט, א"א לעכב עליו כל שהחזיק בחנות, דדמי לקול הפטיש וקול הריחים שאינו יכול לעכב עליו כל שהחזיק בחנות, וזה כמש"כ הר"י מיגש, דהא דבחצר אחרת אינו יכול לעכב עליו, הוא חד דינא עם הא דאינו יכול לעכב בקול הפטיש וקול הריחים.[[11]](#footnote-12)

**ו**

יז] **אמנם** הנה עיקר הך מילתא שכתב הרי"ד דבהיזק הנעשה בדירתו מהני חזקה אף בקוטרא וביה"כ, לא מצינו כן בד' ש"ר, ובסתימת ד' הרמב"ם בפי"א משכנים לא משמע כן, - ולפ"ז הדר תיקשי, דמ"ט מהני חזקה על היזק קול הפטיש וקול הריחים, אף דהו"ל כקוטרא וביה"כ.

**עוד** יש להעיר בזה במש"כ הרמב"ם בפי"א ה"ה להך דינא דל"מ חזקה על קול הנכנסין והיוצאין, ולכאו' הרי כבר נתפרש הך דינא בדבריו בפ"ו הי"ב, שפירש דהא דאין יכול למחות על קול הפטיש והריחים הוא משום שהחזיק לעשות כן, ואפ"ה יכול למחות על קול הנכנסין והיוצאין, - ועד"ז צ"ע גם במש"כ בפי"א שם דכזה הורו הגאונים, ותיקשי דמ"ט הוצרך לתלות דין זה בהוראת הגאונים, הרי לדעתו דכל הא דאין יכול למחות על קול הפטיש והריחים הוא כשהחזיק, הרי נתפרש במשנתינו דבקול הנכנסין והיוצאין ל"מ חזקתו.

יח] **ונראה** די"ל בזה, ובהקדם, דהנה הרמ"ה באות נ"ה כתב בתו"ד, ז"ל, ואע"ג דגבי חצר קאמרינן אחד מבני חצר שביקש ליעשות רופא או אומן וכו' בני חצר מעכבין עליו, גבי מבוי היכא דכולה חצר דידי' היא אין בני מבוי מעכבין עליו, ומתני' דקתני גבי חנות שבחצר עושה כלים יוצא ומוכר בשוק, וקתני נמי אבל אינו יכול למחות ולומר לו איני יכול לישן לא מקול הפטיש ולא מקול הריחים דאלמא איהו מיהת מצי עביד מגואי, חנות שבחצר שאני, דכיון דקדים בעל חנות או מחלי בני חצר גבי' למעבד חנות וחנות לאו לדירה קאי אלא למיעבד בה עבידתי' קאי, דינא הוא דעביד מגואי עבידתי', עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו, דהא דתניא דאחד מבני חצר שביקש ליעשות אומן בני חצר מעכבין עליו, אי"ז רק משום ריבוי דרך, אלא אף בגוונא דליכא ריבוי דרך, שהוא עושה כלים ויוצא ומוכר בשוק, בידם לעכב עליו משום היזק הקול, וזהו דקשיא לי' מהא דתנן בחנות שבחצר דאין מעכבין עליו, וכתב דמתניתין איירי כשקדם בעל החנות או מחלי בני חצר גבי' וכו', וע"כ אין מעכבין עליו.

**ובטעם** הא דמצו לעכב עליו משום קול הנכנסין והיוצאין, אף כשקדם בעל החנות או מחלי בני חצר גבי', כתב הרמ"ה באות נ"ו, ז"ל, ואפי' היכא דהו"ל חנות בחצר מקמי הכין, לית לי' למקבע ולזבוני' בי', דנהי נמי דאחזיק לי' בחנות למעבד בגוי' עבידתי', אבל לעיולי לגוי' תגרין דרך חצר למיקבע ולזבוני' להו לא, דעל כרחך האי חצר מיהת אכתי בתורת חצר קיימא ולאו כל כמיני' לאפוקה מתורת חצר ולשוויי' כי שוקא, והיינו דתנן חנות שבחצר יכול למחות בידו ולומר לו איני יכול לישן לא מקול הנכנסין ולא מקול היוצאין ועושה כלים ויוצא ומוכרן בשוק, דש"מ דלית לי' לעיולי לגוי' תגרי ולזבוני להו, עכ"ל, וצ"ב מכוון דבריו, דמה טעם יש בזה דלא תועיל לו חזקתו, והרי לא כתב כמש"כ הרמב"ם בפי"א משכנים ה"ה דהוא משום דהו"ל כקוטרא וביה"כ.

יט] **עוד** צ"ע בזה, ממש"כ הרמ"ה בהמשך דבריו באות נ"ו, ז"ל, מ"ש גבי פטיש ורחים דלא מעכיב ומ"ש גבי נכנסין ויוצאין דמצי מעכב, משום דגבי פטיש ורחים כי קא עביד ברשותא דנפשי' קא עביד, ואלו גבי נכנסין ויוצאין כיון דמעייל לחצר השותפין מאן דלית לי' רשותא לעיולי מצי מעכיב, עכ"ל, והרי דהא דברישא מצי מעכב ובסיפא ל"מ מעכב, אי"ז משום דבסיפא מהניא לי' חזקתו, וברישא ל"מ לי' חזקתו משום דלאו כל כמיני' לאפוקי מתורת חצר ולשוויי' כי שוקא, אלא הוא משום דא"א לעכב על היזק הקול, אלא כשעושה כן בחצר השותפין, ולא כשעושה כן ברשותא דנפשי'.

**וביותר** צ"ע, ממש"כ הרמ"ה באות נ"ב, ז"ל, נקטינן השתא דבחצר אחרת אפי' בשאר תינוקות נמי לא יכיל לעכובי עילוי', דבדנפשי' קא עביד ולא מעייל להו לחצר השותפין, ולא גרע מריחים ופטיש דלא יכיל לעכובי עלי' משום דכי קא עביד בדנפשי' קא עביד, עכ"ל, וסתימת דבריו משמע דהא דל"מ לעכב עליו בחצר אחרת, הוא אף כשלא החזיק בכך, ותיקשי דא"כ מאי מדמי לה להא דל"מ לעכב עליו על קול הריחים והפטיש, הרי כל הא דל"מ לעכב עליו בזה, הוא רק כשהחזיק, והיאך מדמי דה"נ בחצר אחרת ל"מ לעכב עליו אף כשלא החזיק בכך.

כ] **ואולי** י"ל בזה, דהנה בדקדוק ד' הרמ"ה באות נ"ה נראה, דמש"כ דמשנתינו איירי כשקדם ועשה חנות או כשמחלו בני החצר וכו', לאו היינו דאיירי כשקדם ועשה לקול הריחים והפטיש או שמחלו בני החצר ע"ז, אלא איירי כשעשה חנות, ועדיין לא עשה לקול הריחים והפטיש, והא דמהני זה דתו א"א לעכב עליו על קול הריחים והפטיש, הוא משום דחנות לאו לדירה קאי אלא למעבד בה עבידתי', וע"כ הוא רשאי לעשות בה אף מלאכה שיש בה קול.

**ובביאור** הדברים נראה, דהא דכופין בני חצר הא דכשלא החזיק בחנות מצו לעכב עליו על קול הריחים והפטיש, אי"ז מדין הרחקת נזיקין, אלא הוא משום דמשעבודי בני החצר זל"ז הוא שלא יעשו בביתם חנות,[[12]](#footnote-13) וע"כ כל שעשה את החנות כדין, וחנות עומדת לעשות בה את מלאכתו, ה"ה רשאי לעשות בה גם מלאכה שיש בה קול.

**ולפ"ז** נראה, דזהו מש"כ הרמ"ה דהא דמצו לעכב עליו על קול הנכנסין והיוצאין, הוא משום דלאו כל כמיני' לאפוקי מתורת חצר ולשוויי' כי שוקא, והיינו משום דאף דאיירי כשעשה את החנות כדין, שקדם ועשה חנות, או שמחלו לו בני החצר, מ"מ הרי לא החזיק כלל בתשמיש זה דנכנסין ויוצאין, ואך שבאנו לדון דמכח זכותו לעשות חנות, יש בידו להכניס בנ"א לחצר ולמכור להן, כדמדמי לה הרמ"ה שם לכל ריבוי דרך שהוא מחמת הבית, דא"א לעכב עליו, וע"ז הוא שכתב הרמ"ה דאין בכלל זכותו לעשות חנות, להכניס בנ"א לחצר ולשוויי' כי שוקא, וע"כ הוא דמצו לעכב עליו, - והא דלא מצו לעכב עליו על קול הריחים והפטיש, הוא משום דאת קול הריחים והפטיש הוא עושה בתוך שלו, והגם דיש בידם לעכב עליו על עיקר קביעות החנות, מ"מ כל שעשה את החנות כדין, שוב אין בידם לעכב עליו.

כא] **והנה** לפ"ז נמצא, דהא דבחנות שבחצר א"א לעכב עליו משום קול הריחים והפטיש, הוא רק משום דליכא תביעה דהרחקת נזיקין על היזק הקול, דאם הי' תביעת הרחקה ע"ז, הרי דגם אם עשה את החנות כדין, לא הי' רשאי לעשות בה מלאכה שיש בה קול, ואשר זהו שכתב הרמ"ה דמה"ט הוא דבחצר אחרת ל"מ לעכב עליו על היזק הקול, - והגם דבחנות שבחצר כל הא דאין מעכבין עליו, הוא רק כשעשה את החנות בדין, הרי כ"ז הוא משום דבלא"ה הי' בידם לעכב עליו משום שעבודי בני החצר זל"ז, אך בחצר אחרת דאינו משועבד להם, א"א לעכב עליו כלל.

כב] **ומעתה** נראה בדעת הרמב"ם, דמש"כ בפ"ו דהא דאין יכולין למחות בידו על קול הריחים והפטיש, הוא משום שהחזיק לעשות כן, לאו היינו שהחזיק לעשות קול הריחים והפטיש, אלא היינו שהחזיק לעשות חנות, ומכח זה הוא רשאי לעשות בה מלאכה שיש בה קול, וכמש"כ הרמ"ה.

**ולפ"ז** נראה, דזהו מש"כ הרמב"ם בפי"א דיכולין לעכב עליו על קול הנכנסין והיוצאין אף כשהחזיק, ותלה לזה בהוראת הגאונים, והיינו משום דבמשנתינו לא נתפרש אלא דאף אם החזיק לעשות חנות, מצו לעכב עליו על קול הנכנסין והיוצאין, דע"ז ל"מ חזקתו בעשיית החנות, וכמש"נ מד' הרמ"ה, אך שפיר הי' מקום לומר כל שהחזיק בקול הנכנסין והיוצאין עצמו, שפיר תועיל לו חזקתו, וזהו שכתב הרמב"ם בפי"א, דאף אם היו העם נכנסין ויוצאין לקנות ושתקו, אין חזקתו מועלת לו, משום דהו"ל כקוטרא וביה"כ.

**ובזה** מתפרש גם עיקר מש"כ הרמב"ם בפ"ו דכל שהחזיק לעשות כן, א"א לעכב עליו על קול הריחים והפטיש, אשר צ"ע דמ"ט מועלת לו חזקתו, הרי הו"ל כקוטרא וביה"כ, דהיזק זה הוא היזק גדול טפי מההיזק דקול הנכנסין והיוצאין שכתב הרמב"ם דהו"ל כקוטרא וביה"כ, ולפמש"נ ניחא, דהרי התם לא איירי כלל כשהחזיק בהיזק הקול, אלא איירי כשהחזיק בקביעות החנות, ועיקר קביעות החנות ל"ה כלל כקוטרא וביה"כ, וע"כ שפיר מהני ע"ז חזקתו, וי"ל עוד, דאף אם קביעות החנות הוי כקוטרא וביה"כ, מ"מ י"ל ע"ד מש"נ לעיל סקי"ב, דאף בקוטרא וביה"כ מהני החזקה לומר דלא הקפידו על קביעות החנות, (ואף דלא מחלו או מכרו שיהא רשאי בכך לעולם), וכיון דקבע את החנות כדין, תו אין בידם לעכב עליו על קביעות החנות.

1. וע"ד זה הוא גם בהא דתניא לעיל י"א ב' דאחד מבני מבוי שביקש להחזיר פתחו למבוי אחר, בני מבוי מעכבין עליו, וכתבו הראשונים שם דהוא משום שמרבה עליהן את הדרך, וכן במה שאמרו שם דאחד מבני מבוי שביקש לסתום כנגד פתחו בני מבוי מעכבין עליו משום שמרבה עליהן את הדרך. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך בתשו' רב שרירא גאון שהביא הבעה"ע באות מודעא נג: והרא"ש בכלל ק"ח סימן י' כתב, דהא דיכול לעכב עליו משום קול הנכנסין והיוצאין, הוא משום דהו"ל גיר"ד, ומבו' דס"ל דהא דיכול לעכב עליו הכא, הוא מדין הרחקת נזיקין, - וכפי הנראה ס"ל דהא דתנן דיכול לעכב עליו, הוא משום היזק הקול, וס"ל דעיכוב זה הוא מדין הרחקת נזיקין. [↑](#footnote-ref-3)
3. והי' מקום לפרש עוד בטעמא דהרמב"ן ודעימי', דהוא משום דהיזק ריבוי הדרך הוי היזק טפי מהיזק הקול, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ הראשונים דהיזק ריבוי הדרך חשיב כהיזק דקוטרא, והיזק הקול מבו' בד' הריב"ש בסימן קצ"ו דלא חשיב כקוטרא אלא בחולה, עיי"ש, וע"כ אין בכלל זכותם של בני החצר לעכב אלא על ריבוי הדרך ולא על היזק הקול, וכן משמע קצת בד' הר"ן בפי' הרי"ף.

   אך כמדומה דאי"ז מתישב, דאם אכן יש מקום לפרש דהא דמעכב עליו על היזק הקול, הוא משום זכותי חצר השותפין, א"כ תיקשי במה שעמדו הראשונים דקול הפטיש הוא היזק טפי מקול הנכנסין והיוצאין, והרי שפיר י"ל דרק בקול הנעשה בחצר השותפין מעכב עליו, ולא בקול הנעשה בתוך ביתו, וכמש"כ הרמ"ה, - וגם תיקשי במה שעמדו הראשונים מהא דבחצר אחרת מותר, והרי שפיר י"ל דרק באותה חצר מעכב עליו על היזק הקול, משום זכותי חצר השותפין, ומשא"כ בחצר אחרת, וכמש"כ הרמ"ה ולא מיבעיא אם איירי גם במבוי אחר, אלא גם אם הוא באותו מבוי, הרי לכאו' ליכא היזק בריבוי הקול במבוי, אלא בריבוי הקול בחצר השני', וע"ז ליכא לזכותי חצר השותפין, - ובע"כ מזה דס"ל דבהיזק הקול ליכא למיתי כלל משום זכותי חצר השותפין. [↑](#footnote-ref-4)
4. ושמא י"ל, דבאמת התוספתא לא איירי כלל בדין חזקה, אלא איירי כשקדמה החנות לשאר בני החצר, והא דשרי הוא מדין קדימה וסמיכה בהיתר, - ומש"כ הגר"א להביא מקור מד' התוספתא לד' הרמב"ם, הוא משום דמד' התוספתא למדנו דכל שלא קדמה החנות, ה"ה מעכב עליו, ובע"כ דהא דתנן הכא דאינו יכול לעכב, איירי כשהחזיק, - אך אי"ז במשמעות ד' הגר"א. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובדוחק י"ל, דמש"כ הרי"ד לקמן שם דהא דאין חזקה לנזיקין משום שאין אדם מוחל נזקיו או מוכרם, הוא רק לפ"מ דס"ד דכל נזיקין אין להן חזקה, אך לפ"מ דמסקינן דרק בקוטרא וביה"כ אין להן חזקה, ופירש הרי"ד שם דהוא משום דאין אדם יכול לסובלן, לאו היינו דמה"ט אמרינן דודאי לא מחל או מכר, אלא היינו דבנזיקין אלו דאין אדם יכול לסובלן, לא הקילו חכמים שתועיל סמיכה בהיתר, וזהו שהק' הרי"ד מהא דאם היתה רפת בקר קודמת לאוצר מותר, והרי דגם בקוטרא וביה"כ מהני סמיכה בהיתר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה אמנם משמעות ד' הרי"ד, דאף בתוך ביתו ל"מ חזקה, אלא כשהחזיק ג"ש, אך חזקת יום א' ל"מ, וצ"ל דהוא משום דכל שלא החזיק ג"ש, אמרינן דשמא לא נתרצה גם להעמדתו עכשיו, ורק כשהחזיק ג"ש הוא דאמרינן דאף אם לא מחל או מכר לעולם, מ"מ ודאי דלא הקפיד על העמדתו עכשיו, וע"כ ה"ז מועיל מדינא דסמיכה בהיתר. [↑](#footnote-ref-7)
7. ולפ"ד הרי"ד נמצא, דכל הא דשרינן ברפת בקר קודמת לאוצר, הוא רק כשהוא דר בבית זה, ובתוך ביתו הוא עושה רפת בקר, וכמש"כ הרי"ד דבתוך ביתו "שהוא דר בו" מותר, דאם אינו דר בבית זה, לכאו' ליכא נפ"מ בין בית לחצר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועיקר דרך זו דהא דשרינן כשהחזיק בחנות, אי"ז מדין חזקת נזיקין, אלא הוא משום שסמך בהיתר, ומשום דבדירה מהני סמיכה בהיתר, כבר כתב כן בקה"י סימן י"ד, עיי"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-9)
9. דאף דאם הי' ביתו מתחילה עומד לחנות, הי' לו זכות בחצר לכך, ול"ה ביד בני החצר לעכב עליו, מ"מ כל דמתחילה ל"ה ביתו עומד לכך, הרי אף דהעמיד עכשיו את ביתו לכך, מ"מ ל"מ זה דיהא לו זכות בחצר לכך, דמה שייחד הוא את ביתו לכך, אינו נותן לו זכות כנגד בני החצר. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך לכאו' אי"ז מתישב בד' המ"מ, שכתב דמקור ד' הרמב"ם דבקול הפטיש לא שרי אלא כשהחזיק, הוא משום דקול הפטיש יותר מונע השינה מקול הנכנסין והיוצאין, ואי נימא דהא דמעכב על הנכנסין והיוצאין אף כשהחזיק, הוא משום זכותי חצר השותפין, ובקול הפטיש שעושה בתוך שלו ליכא לה"ט, א"כ הרי שפיר הי' מקום לומר דבקול הפטיש שרי אף בלא שהחזיק, ול"ד לקול הנכנסין והיוצאין דמעכב עליו משום זכותי חצר השותפין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. והנה לפ"ז נמצא, דכל הא דשרי אביי בחצר אחרת, הוא רק כשהחזיק, אך אם לא החזיק ה"ה יכול לעכב עליו, וזה מתישב היטב בלישנא דמתניתין דכיילא להא דאינו יכול לעכב עליו על קול התינוקות, עם הא דאינו יכול לעכב עליו על קול הפטיש וקול הריחים, ולדעת הרמב"ם דהא דאינו יכול לעכב על קול הפטיש וקול הריחים הוא כשהחזיק, י"ל דאף הא דאינו יכול לעכב על קול התינוקות בחצר אחרת, הוא רק כשהחזיק, - אך בתשו' מהרלב"ח סימן צ"ז נקט לדעת הרמב"ם, דהא דשרי אביי בחצר אחרת, הוא אף כשלא החזיק, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. וכאשר כן נראה מהא דכיילא הברייתא להא דכשביקש אחד ליעשות אומן בני חצר מעכבים עליו, אשר מבו' בד' הרמ"ה דהיינו אף בדליכא ריבוי דרך, אלא הוא משום היזק הקול, עם הא דכשביקש אחד מבני חצר ליעשות רופא בני חצר מעכבין עליו, אשר הוא משום ריבוי הדרך, ומשמע דאף הא דמעכבין משום היזק הקול, הוא משום זכויות בני החצר, דומיא דהא דמעכבין משום ריבוי דרך. [↑](#footnote-ref-13)