שיד ז ח
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שיג עד שטו - בונה

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-6, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י הרב ש. מ. שליט"א והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שיד

##### הלכות בונה

##### שיעור ז - ח

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[סעיף א – המשך] **אין בנין וסתירה בכלים, וה"מ שאינו בנין ממש כגון חבית שנשברה וכו', ובלבד שלא יכון לנקבה נקב יפה שיהיה לה לפתח, דא"כ הוה ליה מתקן מנא, אבל אם היא שלמה אסור לשברה אפי' בענין שאינו עושה כלי. ואפי' נקב בעלמא אסור לנקוב בה מחדש. ואפי' יש בה נקב חדש אם להרחיבו, אסור.** הגה: ובלבד שיתכון לכך. **ואם היה סכין תקוע מערב שבת בחבית, מותר להוציאו ולהכניסו, שהרי אינו מתכון להוסיף.** הגה: ודוקא שהוציאו ג"כ פעם אחת מבעוד יום, אבל אם לא הוציאו מבעוד יום אסור, דהוי פסיק רישא דעושה נקב ופתח לחבית"**.**

## דין נקב בחבית

א] הנה בתחילה איירי השו"ע לענין סתירת כלים, וחילק בין כלי טוב לכלי גרוע [ונתבאר באורך בשיעור ו]. ואח"כ איירי לענין נקב ופתח, דכל שמנקבו נקב יפה, הרי הוא מתקן מנא וחייב משום מכה בפטיש, ולאו דווקא בכלי טוב, אלא אף כלי גרוע כגון 'מוסתקי', כל שנתכוון לכך חייב משום מכה בפטיש. ובהגהות רעק"א (ס"ק א) תמה על לשון השו"ע דכתב 'אבל אם היא שלמה וכו' ואפי' נקב בעלמא אסור לנקוב בה מחדש' וכו', דהרי אפי' בכלי גרוע אסור, ומאי קאמר בכלי שלם 'אפי נקב' ומאי רבותיה. וצ"ל כמו שביאר במ"ב (ס"ק ח) דנקב בעלמא היינו שאינו פתח, וטובא קמ"ל דאף שאינו סותר לגמרי, וגם אינו חשיב פתח, אעפ"כ אסור כל שהוא כלי שלם דהוי כסותר.

## הוצאת והכנסת סכין בחבית, ובענין פסיק רישא דלא ניחא ליה, בתרי דרבנן

ב] ומבואר דנחלקו השו"ע והרמ"א, בסכין התחוב בחבית, אם מותר להוציאו ולהכניסו כשאינו מתכון לכך, דדעת השו"ע דשרי, אע"פ שהוא פסיק רישא. ודעת הרמ"א שרק אם הוציאו פעם אחת מבעוד יום מותר, דאז אינו פסיק רישא, אבל כשהוא פסיק רישא אסור.

ג] ובביאור המחלוקת, דעת הרבה אחרונים, וכן מבואר במ"ב (ס"ק יא) דנחלקו בפסיק רישא דלא ניחא ליה באיסור דרבנן, דהשו"ע מתיר והרמ"א אוסר. וכתב המ"ב, דבעיקר הפלוגתא אם להתיר פס"ר דלא נח"ל באיסור דרבנן נקטינן כדעת הרמ"א לאסור, וכמבואר להלן (סי' שטז סעיף ג) דאסור לפרוס מחצלת ע"ג כוורת כשיש בתוכה דבורים, אע"פ שאינו מתכון לצידה, ובדבורים הסכמת הפוסקים דצידתו מדרבנן דחשיב אין במינו ניצד, כמבואר במ"ב שם (ס"ק יג), הרי דנקטינן לדינא דאין להתיר פסיק רישא דלא ניח"ל באיסור דרבנן. ומ"מ כאן נקטו האחרונים להקל כדעת השו"ע, משום שסכין שתקועה בחבית יש להקל בו עוד מטעמים אחרים, דהוא מקלקל, וכלאחר יד, ומלאכה שאצל"ג, וכל כה"ג נקטי' להקל בפסיק רישא דלא ניח"ל. ולפי"ז היתר זה אינו בדוקא בחבית מטלטלין, אלא מעיקר הדין אפשר להקל אף בסכין התחוב בכותל מחובר [או חבית שיש בה מ' סאה] מטעמים הנ"ל, אלא דכתבו דאין להקל נגד תרוה"ד והשו"ע והרמ"א שהסכימו כולם לאסור במחובר [להלן סעיף יב], אך בחבית מטלטלין דעתם להקל.

וכן מבואר במ"ב להלן (סי' שמ ס"ק יז) לגבי אכילת עוגיות שיש עליהם כתב או צורה, וז"ל שם "ועיין בספר דגול מרבבה שמצדד להקל בעיקר הדין הזה, והביאו בשערי תשובה, ויש לסמוך עליו כשאינו שובר במקום האותיות בידו, רק בפיו דרך אכילה". הרי דהתיר למחוק אותיות דרך אכילה, כיון שהוא מקלקל וכלאחר יד, וכל כה"ג יש להתיר בפסיק רישא דלא ניחא ליה.

ה] אמנם דעת התהל"ד דאין להתיר בזה, והוכיח כן מדינא דגרירת ספסל (סי' שלז סעיף א) דאסור לגרור ספסל גדול, דפסיק רישא שיעשה חריץ, ואסור משום חורש, אע"פ דהוא ג"כ פסיק רישא דלא ניח"ל, והוא גם מקלקל, וכלאחר יד. וכן דעת החזו"א (סי' ס"ב ס"ק א) שחולק על המ"ב לענין שבירת עוגה דרך אכילה, וס"ל דאסור, וכמ"ש שם דעיקר ההיתר בפסיק רישא דלא ניח"ל בתרי דרבנן, אינו מוכרע ואין לו מקור בגמ'. וא"כ לדעתם לכאו' יש לאסור להכניס ולהוציא הסכין מהחבית וכדעת הרמ"א.

ו] אלא דבעצם המחלוקת של השו"ע והרמ"א, הגר"א פי' כאן באופן אחר [ומובא כאן בשעה"צ ס"ק יג] דלעולם אף דעת השו"ע אפשר דאין להתיר פסיק רישא באיסור דרבנן, ושאני הכא דדמיא למ"ש המג"א (סי' שיח ס"ק לו) לענין קטימת קיסם, דאע"פ שעושה כלי לחוץ בו שיניו, מ"מ כל שלא מתכוון לא חשיב מלאכה כלל, וז"ל שם "וכתב המ"מ וז"ל נראה דכל שאינו מתכוין אין ראוי לומר פסיק רישיה וליחייב, מפני שכשהוא מתכוין עושה מלאכה וכשאינו מתכוין אין בו מלאכה כלל, שהרי אינו רוצה לעשות ממנו כלי, דומה לקטימת קיסם, שכל שאינו קוטמו לחצוץ בו שיניו פטור, שכל שהוא מפני תיקון כלי מי שאינו מתקנו פטור" וכו'. והיינו שישנם מלאכות שכל מהותם הוא ע"ש כוונתם, וכגון קטימת קיסם, דלא חשיב כלי כלל, אלא א"כ מתכוון לעשותו קיסם לחצוץ בו שיניו, ובלא"ה לא חשיב מעשה מלאכה כלל, ואין שייך לאוסרו משום פסיק רישא. ובזה יש לבאר דעת השו"ע כאן להתיר בסכין תקוע בחבית, משום דכל שאינו מתכוון לנקב לא חשיב תקון מנא, ולכן מותר להוציא ולהכניס אף שהוא פס"ר. ולפ"ז ניחא יותר מה שמודה השו"ע לאסור בכותל מחובר, דבכותל חשיב מלאכת בונה מ"מ ולא תלוי בכוונתו, ולכך יש לאסור כשהוא פסיק רישא, משא"כ בנקב שבחבית, דלא חשיב מלאכה כלל [משא"כ לביאור האחרונים והמ"ב, אין סברא לחלק בין מחובר למטלטלין, וכמו שנתבאר].

[סעיף ב] **היה בה נקב ונסתם, אם הוא למטה מן השמרים אסור לפתחו, דכיון שהוא למטה וכל כובד היין עליו צריך סתימה מעלייתא וחשיב כפותח מחדש, למעלה מן השמרים מותר לפותחו.**

## פתיחת נקב ישן שנסתם

ז] נתבאר, דאסור לעשות נקב יפה בחבית, וכל שעושה כן להכניס ולהוציא, הרי הוא פתח גמור, וחייב משום תיקון מנא, ואם נעשה להכניס או להוציא בלבד איסורו מדרבנן. וכל זה בנקב חדש, אבל נקב ישן שנסתם מותר לפותחו, אבל אם הוא סתימה מעלייתא וכגון נקב שתחת השמרים, דצריך לסתמו היטב כיון שכל כובד היין עליו, בטלה לה הנקב, וחשיב שעושה פתח מחדש, ודינו כנ"ל.

## פתיחת קרטון חלב או מיץ וכדו'

ח] וכתב האגרו"מ (או"ח ח"ד סי' עח) דלפ"ז אסור לפתוח קופסאות חלב בקרטון, הסגורות ע"י קיפולן מלמעלה והדבקת הקפלים זה לזה [וכן מצוי הוא בקרטון מיץ טבעי וכדו'] דאע"פ שהוא נקב ישן, מ"מ סותמים ומדביקים אותו היטב, שהמשקה לא ישפך ממנו, ודינו כנקב תחת השמרים שנסתם.

ט] והנה הבאנו (בשיעור ו, אות ח, יג) דדעת החזו"א דאסור לפתוח קופסת שימורים בשבת, משום עשיית כלי, דיש שמשתמשים בו עד גמר תכולתו, ודעת המנחת יצחק והגרשז"א, דלא חשיב כלי משום שימוש זה, ומבואר כאן באגרו"מ דס"ל כחזו"א, דהרי אחר שימושו יזרוק כלי זה ואין אדם חוזר ומשתמש בכלי כזה.

אלא דהבאנו שם, דדעת האגרו"מ (או"ח ח"א סי' קכב ענף ט י), דמעיקר הדין מותר לפתוח קופסאות שימורים בשבת, דדמי לשבירת חותלות, המבואר להלן (בסעיף ח) וכמו שביאר שם דנחשב לקליפה, דמה לי קליפה בידי שמים ומה לי קליפה בידי אדם. וא"כ יש לעיין מאיזה טעם אסר כאן האגרו"מ לפתוח קופסאות חלב, דמ"ש מקופסת שימורים דהתיר [אולי יש ליישב, דקופסת שימורים מעצם יצירתה לא נועדה אלא לשמור על האוכל שבה עד שיפתחנה, ומה שמשתמש בה אחר פתיחתה עד גמר תכולתה, אין חשיב כלי משום זה, דהרי הוא כמשמר אוכל בקליפתו עד שיגמר. משא"כ קרטון חלב, דיצירת הקרטון נעשית באופן שיהיה ראוי למזוג ממנו, מעט מעט עד שיגמר, א"כ הרי הוא נעשה להיות כלי עבור החלב, ובזה דעת האגרו"מ דכל שפותח את הנקב שנסתם חשיב שעושה כלי. ה"ה].

עוד מבואר באגרו"מ, דלא חשש לאיסור קורע שבו, ואפשר דדעתו כדעת החזו"א בזה, דלא חשיב קורע כשעושה כן להגיע לאוכל, ויתבאר להלן (אות יד).

## אם אסור מדאורייתא, או מדרבנן

י] ובגוף הדין, דנקב שסתמו סתימה מעלייתא בטל הנקב והרי הוא עושה נקב חדש, נחלקו החזו"א ורבו ר' משה טובי' אם הוא מדאורייתא או דרבנן. דבגמ' (שבת קמו:) דימו דין זה לענין בית שסתם פתחו, דכל שפרץ פצימיו, הרי הוא סתימה מעלייתא [והרי הוא כנקב שתחת השמרים] וחשיב כבית שאין לו פתח, אך אם לא פרץ את פצימיו, לא חשיב סתימה מעלייתא, ונחשב כבית שיש לו פתח [ונ"מ שם, לענין חלוקת החצר דמתחלקת לפי פתחיה. וכן אם יש שם מת בפנים, דבית שאין לו פתח דינו כקבר שמטמא כל סביביו ד' אמות]. ובחזו"א (סי' נא ס"ק יז) הביא דעת רבו ר' משה טובי', לענין בית שא"א לפרוץ את פצימיו, וכגון שהם היסודות של הבית, דחשיב סתימה מעלייתא, דדוקא באופן שעשה מעשה המוכיח שדעתו על הפתח, היינו באופן שיכול לפרוץ את פצימיו ולא פורץ, אז חשיב עדיין כפתח. אבל דעת החזו"א להיפך, דבעינן מעשה המוכיח שמבטלו מתורת פתח, והיינו שפורץ את פצימיו, אבל כל שאינו יכול לפרוץ את פצימיו, חשיב עדיין כבית שיש לו פתח. ודברי הגמ' מוכיחין כדעת ר' משה טובי', דדימתה זאת לחבית של יין, ושם אין לו פצימין שצריך לעוקרם, הרי דכל שלא עשה מעשה המוכיח שדעתו על הפתח הוי סתימה מעלייתא. וכתב החזו"א שם, דאה"נ דמדינא חשיב עדיין כנקב, ואין איסורו אלא מדרבנן. הרי דנחלקו בדין זה, אם איסורו מן התורה או מדרבנן.

[סעיף ו] **מותר להתיז ראש החבית בסיף, דלאו לפתח מכון כיון שמסיר ראשה. אבל לנקבה בצדה בין של חבית בין של מגופה אסור, אפי' ברומח שעושה נקב גדול ואינו דומה לפתח, דכיון דהוי מצדה ודאי לפתח מכון. ולקוב המגופה למעלה מותר דלאו לפתח מכוון, שאין דרך לעשות פתח למעלה אלא נוטל כל המגופה.**

## פתיחת פקקים בשבת

יא] לעיל (בשיעור ה) הבאנו דעת החזו"א (סי' נא ס"ק יא) דמותר לעקם ולפתוח פקק של בקבוק בירה וכדו', ואין בו משום סותר, משני טעמים, **א.** דאין לו חשיבות כלי שלם, אלא כ'מוסתקי' דאין בו משום סותר. **ב.** דבשעה שהלבישוהו על הבקבוק בטל מתורת כלי, וא"כ לא שייך בו סותר. וכן הבאנו שם דעת הגריש"א, שמותר לנקוב ולעשות חור בפקק רגיל, דאין לו חשיבות כלי שלם אלא כ'מוסתקי', ומקור הדין הוציא כן החזו"א מסעיף דידן, דהתירו לנקוב ולשבור את המגופה ולא חששו משום סותר.

יב] ואם מותר לפתוח פקק הסגור ע"י רצועה בשבת, דעת הגרי"ש אלישיב לאסור, מב' חששות, **א**. דהוא מתקן מנא, והוא ע"פ המבואר בחזו"א דבזמן שמולבש על הבקבוק, בטל מתורת כלי, וא"כ עושה אותו עכשיו לכלי. **ב.** משום מחתך, דנחשב שמקפיד על מדתו, שיהיה פקק ישר וטוב.

ודעת הגרשז"א, לחלק בין סוגי הפקקים, דפקק מתכת אסור משום תיקון מנא, ופקק פלסטיק שרי, כיון שניכר הדבר שאין הרצועה חלק מהפקק, דשונה ממנו בעוביו, ולכך אין בו משום תקון מנא, וז"ל (בשש"כ ח"ג פרק ט, הערה סא) "הואיל והטבעת שבקצה, עוד לפני הפתיחה ניכר שהיא דבר נפרד מגוף הפקק, וניכר הדבר שעשוי רק שבתחילה יהא ראוי לסגירה מוחלטת, ושיהא ניכר אם מישהו פתח אותו, נראה דמותר, וכו', ורואין את הטבעת כהדבקה של טיט או שעוה". ולאיסור מחתך לא חשש, וכנראה טעמו דלא חשיב שמקפיד על המדה, אלא דחותך במקום שהמפעל הכין לחיתוך, וממילא כך נוח לחתוך שם. ודעת הגריש"א נראה, שהמפעל עצמו סימן את מקום החיתוך לפי מדה, וכיון שכן כל שפותחו אח"כ חשיב כמקפיד על המדה ואסור משום מחתך. ובאמת בפקק פלסטיק, יש לחוש עוד משום קורע.

יג] אמנם שמעתי מהגרי"ש אלישיב, שמותר לנקוב את הפקק בסכין ואח"כ לפותחו כדרכו, וטעמו נראה, דמשום תקון מנא לית ביה דכבר קלקלו מלהיות כלי. ואף משום מחתך נראה דכל שאינו כלי ואין לו צורך לא בפקק ולא ברצועה [דהרי תיכף שיזדמן לו, יחליפנו בפקק אחר] לא חשיב שמקפיד על מדתו, ואין בו איסור מחתך.

## קריעה לצורך הדבר שבתוכו

יד] כתב המ"ב (ס"ק כה) "ומותר ג"כ לקרוע העור מעל פי חבית של יין, ובלבד שלא יכון לעשות זינוק". וצריך טעם מדוע אינו אסור משום קורע, דמלאכת קורע שייך גם בעור, ודעת החזו"א (סי' נא ס"ק יג, ונתבאר לעיל בשיעור ו) דכל שקורע כדי להגיע למה שבתוכו ועושה כן דרך השחתה, אין לו שם קורע, דעיסוקו להגיע למה שבתוכו. וז"ל שם "אלא ע"כ דכי עסיק להוציא היין ועושה דרך השחתה, לא חייל עלי' שם קורע, וכו' ובסו"'ד שם כתבשאפשר שהיתר זה אינו אלא באיסור דרבנן שכיון שהוא מקלקל ואינו אלא מדרבנן הקילו כשעוסק לצורך אכילה. ואח"כ הקשה החזו"א שאם נתיר גם סותר במחוסר כשעיסוקו לבא למה שבתוכו וא"כ למה אסרו לשבור חותמות שבקרקע, ותירץ וז"ל "י"ל דאה"נ דסותר אינו ראוי להתבטל, דזה שעושה דרך השחתה אינו מפקיע שם סותר, ונהי דבכלים זה שעוסק להוציא מה שבתוכה משוי לי' כשובר קליפי אגוזים שאין סתירה בכלים, אבל במחובר שם סותר עלה".

הרי דדעתו דכל שעוסק להוציא מה שבתוכה אין עליו שם קורע, וכן מטעם זה, אין איסור סותר בכלים להוציא מה שבתוכו, וכ"כ שם לגבי התרת קשר, להלן בסעיף ז. אלא דקשיא ליה מ"ש מסותר במחובר, ותי' דכל במחובר יש לו שם סותר בעצם, ולא מהני מה שעושה כן לצורך מה שבתוכו, משא"כ בקורע או בסותר במטלטלין, דאינו מלאכה ברורה, אלא עם עושה כן לתכלית הקריעה והשבירה. אלא דמ"מ ס"ל דלא התירו זה אלא בדרבנן, וכגון שמקלקל דרך השחתה.

וכן מבואר בחזו"א לגבי קריעת שפופרת של נייר, שעוטף את הבשר (סי' סא ס"ק ב), וז"ל "שפופרות של נייר הממולאים בשר, והוא מבושל או מעושן תוך השפופרת, מותר לקרוע השפופרת בשבת ולהסירה מעל הבשר, כדין קורע עור מעל פי החבית, וקריעה דאורייתא אין כאן, כיון דלעולם אין דעת בני אדם על השפופרת, ואין כאן שום תיקון בנייר השפופרת", הרי דדעת החזו"א דכל שאין חשש שישתמש בזה עוד, וכגון באופן שמקלקלו שאיסורו מדרבנן, אין לזה שם קורע כשכוונתו להגיע למה שבתוכו, אבל בדבר שחיישינן שישתמש בו שוב אסור, וכגון פתיחת מעטפה, באופן שיכול עדיין להשתמש בה, כתב שם דאסור, אבל אם מקלקלו לגמרי שרי. וכן מובא בספר דינים והנהגות מהחזו"א (פרק יא דין יז) שאסר לפתוח אריזת מצות מנייר משום קורע, כיון דהדרך שמשתמשים בו עד גמר המצות.

ובארנו לעיל דדעת האגרו"מ לאסור פתיחת קרטון חלב משום עשיית כלי, ולא חשש משום קורע, ואפשר דסברתו כדעת החזו"א שעושה כן להגיע לאוכל שבו, אמנם זה דמיא לאריזת מצות, דדעת החזו"א לאסור, וכמו שבארנו שאינו עושה כן דרך השחתה, ומשתמש בו עד שיגמר.

טו] אמנם כל זה לדעת החזו"א. אבל דעת המ"ב לא כן, דאף באופן שעושה כן להגיע למה שבתוכו, חשיב קורע, וכמו שביאר להלן (בס"ק ל) דהא דמותר להתיר קשר של חותמות שבכלים, משום דאינו קשר של קיימא, הרי דאע"פ שעושה כן להגיע למה שבתוכו, אם הוא קשר של קיימא אסור. וכן מבואר לקמן (סי' שמ ס"ק מא, ובבה"ל שם ד"ה הניר) לגבי פתיחת מעטפות בשבת, דהביא שם דעת הפר"ח דחייב חטאת משום קורע, ודעת החכם צבי דיפתח ע"י גוי. ודעת המ"ב דאסור משום קורע, אלא דאם משחיתו לגמרי אסור מדרבנן, עיי"ש שחילק דאם קורע את המכתב גופא אסור מהתורה, משא"כ אם משחית מעטפה כדי להגיע למה שבתוכו דאסור מדרבנן, ודעתו שם דאין להקל אלא ע"י שירמז לגוי. אך לא ע"י אמירה להדיא. הרי דדעת המ"ב דאף שעושה כן כדי להגיע למה שבתוכו אסור, וא"כ מה הטעם שהתירו בתוספתא לקרוע העור שע"פ החבית.

טז] ויש שחילקו דכל שהוא לצורך אוכל שרי, אבל לשאר דברים שבתוכו שאינו אוכל אסור. אמנם דעת המ"ב נראה דלא חילק בזה, דלקמן (סעיף ח' בבה"ל ד"ה חותלות) טרח ליישב מדוע אין בו איסור קורע, אף שעושה שם כדי להגיע לתמרים ואגוזים שבתוך החותלות. ובדוחק צ"ל דס'ל להמ"ב שמסיר העור מעל פי החבית, היינו כמו הסרת מכסה לבן וכדו', דדעת הגריש"א והגשז"א דאין בו משום קורע, וע"פ המבואר במנח"ח (מלאכת קורע) דאין קריעה בדבר קשה אלא בדבר רך, וה"ה בקורע רך מקשה כגון מכסה הלבן דאין בזה משום קורע. אמנם לשון התוספתא, ש'קורע העור שע"פ החבית', ונראה שהקריעה היא בעור גופא. אמנם לשון המ"ב 'קורע העור מעל פי החבית', וניחא טפי.

יז] ודעת הגרי"ש אלישיב, דלכתחילה יפתח הכל קודם שבת, ומ"מ בדיעבד מותר לפתוח לצורך שבת, כל שהוא להגיע לאוכל שבו, ומעשה שהיה קמי הגרי"ש, בחבילת שקיות ניילון ולא התיר לפתוח, ומאידך גיסא היה מעשה בכוסות ח"פ והתיר לפתוח, ויש שביארו דיש לכוסות חשיבות אוכל. אמנם נראה לבאר דדעת הגריש"א דמעיקר הדין אפשר להקל כדעת החזו"א אחר שבתוספתא מפורש כדבריו. אלא דלא יעשה כן אלא לצורך דבר חשוב, ולכך אוכל שרי דאוכל תמיד הוא כדבר חשוב. וכן נראה בתשב"ץ (ר"ה פרק ד) דכתב דמותר לשבור חבית להוציא שופר שבתוכה, דומיא דשובר חבית להוציא ממנה גרוגרות, הרי דכל שהוא צורך חשוב שרי.

# שיעור ח

[סעיף ז] **חותמות שבכלים, כגון שדה תבה ומגדל, שהכסוי שלהם קשור בהם בחבל, יכול להתירו או לחתכו בסכין, או להתיר קליעתו, ודוקא כעין קשירת חבל וכיוצא בו, אבל פותחת של עץ ושל מתכת אסור להפקיע ולשבר. וכו'. ושבירת פותחות של תבות, יש מתיר ויש אוסר, ויש להתיר ע"י אינו יהודי.**

## דין התרת וחיתוך חותמות שבכלים מטלטלין

א] מקור הדין בביצה (לא:) "אמר שמואל, חותמות שבקרקע, בשבת, מתיר אבל לא מפקיע ולא חותך, שבכלים מתיר ומפקיע וחותך" וכו'. ובסעיף זה נתבאר דין חותמות שבכלים מטלטלין, ולהלן סעיף י' נתבאר דין חותמות שבקרקע. והתירו כאן ג' דברים, **א.** להתיר את הקשר של החבל. **ב.** לחותכו בסכין. **ג.** להתיר קליעת החבל [והוא פי' 'מפקיע', ועיין בבה"ל ד"ה חותלות, דהרמב"ם יפרש שחותכם בידיו, ויתבאר להלן]. ודעת המ"ב [וכן נראה דעת רוב האחרונים] דלא נתחדש כאן היתר מיוחד, אלא כל ג' דברים אלו מותרים בעצם, ואין בהם איסור כלל.

ב] **א.** הטעם שמותר להתיר את הקשר, כתב המ"ב (בס"ק ל) "יכול להתירו. דלאו קשר של קיימא הוא, שהרי להתיר תמיד הוא עשוי". ומדוייק דאם הוא קשר של קיימא, אסור להתירו.

## חיתוך וקציצה בתלוש

ג] **ב.** והטעם שמותר לחותכו בסכין, מבואר להלן במ"ב (ס"ק מא) דאין איסור לחתוך בתלוש. ועיי"ש בביאור הגר"א (סעיף ט ס"ק ל) דהמקור שמותר לחתוך בתלוש הוא מהדין המבואר כאן, דמותר לחתוך החבל בסכין. והנה דעת הפמ"ג (סי' תרנא א"א ס"ק ג) דמותר לחתוך עלים מהלולב ביו"ט, כדי לאוגדו אגידה המותרת, שאין איסור לחתוך בתלוש, וכן הוא דעת הביכורי יעקב שם (ס"ק ה). אמנם בשע"ת שם (ס"ק ג) כתב דמדברי הפמ"ג בסי' שכב ס"ק ו, נראה שהסתפק בזה, וסיים שם השע"ת "וכן העולם נוהגים חומרא בזה, שלא לתלוש ביו"ט, ומכינים עלי לולב מעיו"ט, ודברים המותרים, ואחרים וכו'", אמנם כאן מבואר להיתר, וכמו שציין הגר"א המקור לסעיף ט.

ד] **ג.** וכן לענין התרת קליעת החבל, אין איסור בדבר, והקשה רעק"א (ס"ק ו) דלדעת הרמב"ם (פ"י מהלכות שבת ה"ח) דהפותל חבלים חייב משום קושר, ה"ה דבהתרתם חייב משום מתיר, ואיך התירו כאן להתיר קליעת החבל והניח בצ"ע. וכן הקשה בבה"ל (ד"ה חותלות) ותי' "ולענ"ד דהרמב"ם יפרש מה שאמר בגמרא 'מפקיע' היינו דמנתק וקורע, וע"כ מותר דלא עדיף ממה שהתירו לחתוך אפי' בכלי וכו', וכעין דאיתא בשבת כ"א מבלאי מכנסי כהנים ומהמיניהם היו מדליקין, ומהן היו מפקיעין, שפירושו שם שהיו קורעין, וכמו שפרש"י שם, אבל לסתור גדילת החבל אימא לך דאסור, דהוא בכלל מתיר קשר של קיימא", הרי דמבואר כאן במ"ב דבכל אלו הג' דברים אין איסור בעשייתם.

ה] והקשה החזו"א (סי' נא ס"ק יג) דבגמ' ביצה (לב.) משמע דמפקיע היינו בכלי, וא"כ מאי שנא מרישא דחותכו בסכין, וע"כ פי' דלעולם איירי אף באופן שיש בזה איסור מתיר, כגון שהוא קשר של קיימא, וכן לדעת הרמב"ם אף במתיר קליעת החבל, והטעם דמותר כיון דאין שם מתיר וקורע כשעושה כן דרך השחתה וכוונתו להגיע למה שבתוכו [ונתבאר לעיל בשיעור ו ז], וה"ה דשרי מטעם זה לשבור החבית להוציא הגרוגרות, ושאני מסתירה במחובר, דשם סותר עלה אף כשמכוון להגיע לאוכל, וכמו שנתבאר לעיל, וז"ל שם "ואפשר לפ"ז דכי היכי דשם סותר לא חייל עלי', אולי גם שם מתיר לא חייל עלי', כיון דלא עסיק בהתרת קשר, אלא עושה דרך כליון ומפקיע כדי לכלות את החבל המעכבו מליטול את התמרים" וכו', ולראיה לזה הביא את התוספתא הנ"ל [ונתבאר בשיעור ז] דמותר לקרוע העור שע"פ החבית, כיון דעושה כן כדי להגיע למה שבתוכו, ולכך אין ע"ז שם קורע ומתיר. עוד הוכיח החזו"א ממה שאמרו בירושלמי (פרק כלל גדול ה"ב) 'חוסל של תמרים וכו' קורע ומתיר וכו' ואין זו התרה, נעשה כשובר את החבית' וכו', הרי דהוקשה לירושלמי איך מותר להתיר את הקשר שבחותלות, ולדברי המ"ב מאי קשיא, הרי אינו קשר של קיימא, אלא וודאי דהוי קשר של קיימא ואעפ"כ שרי דעושה כן כדי להגיע למה שבתוכו, דומיא דשבירת חבית להוציא יינה.

ו] ומ"מ דעת המ"ב אינה כן, וכן נראה דעת רוב האחרונים, דהגר"א ביאר דמותר לחתוך בסכין, דאין איסור לחתוך בתלוש, ומבואר דס"ל דלא התירו כאן אלא משום דאין בזה איסור. ואף רעק"א שהקשה על דעת הרמב"ם שצריך להיות אסור משום מתיר, מבואר דס"ל דלא התירו איסורים. וכן מבואר במג"א (ס"ק יד) דדוקא באופן שאינו עובר איסור. וכן נראה דעת הפמ"ג לקמן (סי' שיז א"א ס"ק כ) ויתבאר בסעיף ח' בדין חותלות. הרי דדעת הגר"א, רעק"א, מג"א, פמ"ג, ומ"ב, דלא כחזו"א. ואין להתיר קריעה וכדו', כדי להגיע למה שבתוכו, ומ"מ נתבאר [בשיעור ז] דדעת הגריש"א דבדיעבד כל שלא פתח קודם שבת, יש להקל כשעושה כן כדי להגיע לאוכל שבתוכו, או דבר חשוב אחר. דסו"ס פשטות התוספתא משמע כדעת החזו"א, אלא דצריך להיות צורך חשוב [וכגון מה שכתב התשב"ץ דמותר לשבור חבית כדי להוציא ממנה שופר], אך לכתחילה בוודאי יראה לפתוח הכל קודם שבת.

## סתירת כלים ע"י גוי

ז] ובמה שכתב השו"ע "ושבירת פותחות של תבות, יש מתיר ויש אוסר, ויש להתיר ע"י אינו יהודי". ואלו הם ב' הדעות שנתבאר לעיל (סעיף א) אם יש סתירה בכלים גמורים, ודעת השו"ע שיש סתירה, והביא כאן דעת המתירים דס"ל דאפשר להקל ע"י אינו יהודי, כמבואר במ"ב כאן. ובפשוטו נראה דהוא כלל לדינא, דכל פלוגתתא דרבוותא אפשר להתיר ע"י אינו יהודי. והאחרונים הביאו כאן דעת המהרש"ל, דלא התירו אלא במקום הפסד מרובה, או שנחפז הרבה לצורך מצוה, כמבואר במ"ב (ס"ק לז).

[סעיף ח] **חותלות (פירוש, מיני כלים) של תמרים וגרוגרות, אם הכסוי קשור בחבל, מתיר וסותר שרשרות החבל וחותך אפי' בסכין, ואפי' גופן של חותלות, שכל זה כמו ששובר אגוזים או שקדים כדי ליטול האוכל שבהם".**

**טעם שמותר לשבור חותלות**

ח] ובטעם ההיתר לשבות חותלות כתב המ"ב (ס"ק מ) "ודווקא הני דלאו כלים גמורים הן, דאינם עשויים אלא שיתבשלו התמרים בתוכן, אבל כלי גמור כבר סתם המחבר בריש סי' זה לאיסור" וכו', וכן מבואר כאן בפמ"ג (א"א ס"ק יג). וכוונתם דאינו כלי גמור, ולכך דינו כ'מוסתקי' דאף לדעת השו"ע אין חייב עליו משום סותר, וכמו שנתבאר לעיל סעיף א'. ונתבאר לעיל (שיעור ו) דהאגרו"מ ביאר דההיתר, הוא כיון דחשיב כקליפה, דמ"ל קליפה בידי שמים לקליפה בידי אדם, ועיי"ש דהתיר מטעם זה לפתוח קופסת שימורים בשבת [ומ"מ למעשה החמיר בזה למיגדר מילתא, עיי"ש].

## קריעה בחבל וכדו', שלא שייך בו תפירה

ט] ובבאור הלכה (ד"ה חותלות) יישב דעת הרמב"ם, דמפקיע, היינו שקורע וחותך בידיו, וכמו שנתבאר לעיל, ועוד כתב "ואין שייך לאסור מחמת קורע גופא דהוא אסור מדרבנן, אפי' בשלא ע"מ לתפור, דאין שייך שם זה אלא בקריעת הבגד דשייך בו קורע ע"מ לתפור, משא"כ בזה". ונראה כוונתו, דחבל הוא דבר שלא שייך לתופרו, וכן נראה כוונת הפמ"ג לקמן (סי' שי"ז ס"ק כ) דבחוט אחד שחותכו לשנים אין שייך קורע, עיי"ש. דאין שייך תפירה בחוט שנחתך לשנים, ומשום כן לא שייך בו קורע, וכמ"ש הבה"ל [ויש שרצו לפרש דהוא סוג דבר דלא שייך בו תפירה, ודנו דשמא ה"ה בכל אריזות מפלסטיק לא יהיה קורע, דאינו דבר שרגילות לתופרו, אמנם אין נראה כן, דאפשר להדביקו דחשיב ג"כ כתופר, אלא כוונת הבה"ל דלא שייך לתפור חבל או חוט אחד שנחלק לשניים].

[סעיף ט] **מותר להפקיע ולחתוך קשרי השפוד, שקושרים בטלה או בעוף הצלויים.**

י] וביאר במ"ב (ס"ק מא) "דפסיקת החוט מותר בדבר תלוש, כנ"ל בסי' זה". וכמו שנתבאר לעיל דהגר"א ציין המקור לזה בסעיף ז' דמותר לחתוך בסכין חותמות שבכלים, דאין איסור לחתוך בתלוש.

## הפרדת גביעי לבן אחד מהשני

יא] עוד כתב המ"ב (שם) "ואין בו משום מלאכת מחתך, שאינו מקפיד על מידה. ודנו הפוסקים אם מותר להפריד שני גביעי לבן המחוברים יחד, דדעת הגריש"א דאסור משום מחתך דמקפיד על המידה, אמנם דעת הגרשז"א דאין בו משום מחתך, כיון דחותך במקום זה כיון שנוח לו החיתוך בו דהמפעל עשה לו בו סימן, אך לא חשיב שמקפיד בעצם על המדה [ונראה דזהו סברת הגרשז"א דאין מחתך בפתיחת פקק בשבת, ונתבאר לעיל בשיעור ז דלא מקפיד בעצם על המידה, אלא עושה כן משום שכך יצרו זאת ונוח לו פתיחתו במקום זה]. אולם דעת הגריש"א דסו"ס המפעל סימן את המקום שהכי נוח לחיתוך, א"כ גם הוא שחותך חשיב שמקפיד על המדה. ולענין קורע, הנה נתבאר דדעת המנח"ח דאין איסור קורע בדבר קשה אלא בדבר רך, ובהפרדת הלבן, יש לעיין אם חשיב רך או קשה.

[סעיף י] **חותמות שבקרקע כגון דלת של בור שקשור בו חבל, יכול להתירו דלאו קשר של קיימא הוא שהרי עומד להתיר, אבל לא מפקיע וחותך משום סתירה, ודוקא כשעשוי לקיים ע"מ שלא להסירו בשבת, אבל אם אינו עשוי לקיים כלל, מותר ומטעם זה מותר להתיר דף שמשימין אותו לפני התנור ושורקין אותו בטיט, שאינו עשוי לקיום.** (ועיין לעיל סי' רנט)**.**

## התרה וחיתוך ושבירה, במחובר

יב] כאן דין סתירה במחובר, דלא התירו אלא בעשוי לשבור בו ביום בשבת, אבל בלא"ה אסור. ולענין התרת הקשר כתב המ"ב (ס"ק מד) "שעשוי לקיים שלא להסירו בשבת. אלא במוצאי שבת, אבל אם אין דעתו להסירו אף במוצאי שבת, גם להתירו אסור, דהוי קצת קשר של קיימא". דלענין סותר הצריך דווקא שעשוי לפתוח ולשבור בו ביום, אבל לענין התרת קשר תלוי בדיני קשר של קיימא כמבואר להלן סי' שי"ז סעיף א' ושם הביא הרמ"א ב' דעות אם דווקא קשר של שבוע, או אפי' מעת לעת, וזה מ"ש כאן המ"ב דכל שעשוי לפתוח במוצ"ש שפיר דמי, אך יותר מזה אסור כדין קשר מעת לעת.

ונתבאר לעיל (בשיעור ג) דדעת המג"א (סי' שיג ס"ק יב) לענין כיסוי הכלים בהברגה, דכל שעשוי לפתוח ולסגור תמיד שרי, ודימה לסעיף זה. ולכאו' כאן לא התירו אלא בעשוי להתיר ולשבור בו ביום, ושם עשוי לסגור עד שיצטרכו לדבר שבו, אף אם אינו באותו יום. ושמא כוונתו לדמותו למה שהתירו כאן להתיר קשר שאינו עשוי לקיום, והוא ע"פ מה שמבואר לקמן (סי' שיז ס"ק כא) לענין קשר שעשוי להתקיים עד שיקחנו בעה"ב לביתו וישתמש בזה, דיש דעות באחרונים בזה, ודעת השו"ע נראה שם דלא חשיב של קיימא, ודמיא לכיסוי הכלים שעשוי עד שיצטרכו לזה דשרי.

[סעיף יא] **אסור ליתן שעוה או שמן עב בנקב החבית לסתמו, מפני שהוא ממרח, אבל בשאר דברים דלית בה משום מרוח, מותר, ואם היה היין יוצא דרך הנקב אסור לסתמו, וכו'.**

## נתינת שעוה או שמן עב, ע"ג הנקב

יג] הממרח שעוה חייב דהוא תולדה דממחק, ואסרו חז"ל ליתן שעוה אף שאינו ממרח, שמא יבוא למרח, ואף בשמן עב דלא שייך מירוח, אעפ"כ גזרו אטו שעוה, ודווקא בשמן עב דשייך בו קצת מירוח, ולכך אתי לאחלופי. ואף בדבר שלא שייך מירוח אסור להכניסו בתוך הנקב באופנים מסויימים דמיחזי כמתקן.

## מריחת משחה ע"ג מכה בשבת

יד] ולענין מריחת משחה בשבת, כתב החזו"א (סי' נב סוף ס"ק טז) "וכשמושחין על הפצע לא ימרחו רק ישליכו את המריחה" [ויש שהעידו בשמו דמותר למרוח משחה כרגיל בשבת, אמנם בספר כתוב לא כך]. הרי דס"ל דמריחת משחה חשיב ממרח. ואע"פ שלא שייך ממחק על גוף האדם, דהרי מותר לסוך גופו בשמן. צ"ל דחיובו משום המשחה עצמה, דמורח שכבה דקה על הפצע, וכשממרחו ומחליקו חייב משום ממחק.

## משחה שנבלעת בתוך גופו

טו] ולענין מריחת משחה שנבלעת בגופו, דעת המהרש"ם (דעת תורה סי' שכח סעיף כו) והמנחת יצחק (ח"ז סי' כ) דאין בו איסור מירוח, והוכיחו מהדין המבואר להלן (סי' שטז סעיף יא, ובמ"ב שם ס"ק מט), דלא חששו במירוח רוק על הקרקע אלא משום אשווי גומות, ולא משום ממרח כיון שכוונתו שיבלע בקרקע, וה"ה במשחות שנבלעות בגופו. ומ"מ סיים המנחת יצחק "אמנם נראה דכל זה במשחה שיש קפידא עפ"י דרכי הרפואה שלא להשאיר כלל בעין, רק להבליע כולו בתוך הגוף, דאל"כ בודאי משאירים ג"כ בעין, והרבה פעמים יש ג"כ תועלת לרפואה מהנשאר בעין ובאים לידי חשש מלאכה דאו' כנ"ל".

טז] ואף באופן שאינו מעונין בהחלקת המשחה, אלא במריחה שיגיע לכל גופו, נראה דחייב משום ממחק, דכיון דרוצה שיגיע לכל מקום במכה ובשביל זה מוכרח למרוח, חשיב דניחא ליה במירוח והחלקה, וקצת ראיה לזה, מדינא דסיכתא באתונא (שבת עד:) דחייב משום מבשל, אף שאין כוונתו אלא ליבוש העצים, דכיון דמוכרח לזה קודם היבוש, חשיב שרוצה בזה. וכעי"ז מבואר בתוס' הרא"ש ביבמות (דף ו:) דהקשה על רבי ישמעאל שקרא לאור הנר והטה, וכתב דכשיבנה ביהמ"ק אביא חטאת שמנה, והקשה הרי דעת רבי יוסי דהבערה ללאו יצאת, ולא מחוייב בקרבן, ותי' דחיובו משום בישול השמן בתוך הפתילה. הרי דאע"פ דלא נצרך לבישול זה, מ"מ כיון שמוכרח לזה כדי להבעיר הפתילה חייב חטאת, וה"ה במריחת המשחה דחייב.

יז] ובמה שכתב החזו"א 'רק ישליכו את המריחה' כתב החוט שני (ח"ד פפ"ט ס"ק לח, בשעה"צ ס"ק שעו) דבדווקא הוא, דהרי מבואר כאן דאסרו ליתן שעוה או שמן, אף כשאינו ממרח, ומשום כן הצריך שינוי דישליך המשחה. אמנם באמת נראה דכאן לענין סתימת הנקב אסור אף בשינוי זה שמשליך, דלא התירו בשינוי, אלא בחולה שמותר למרוח משחה בשבת, ולא גזרו בו משום שחיקת סממנים, ולכך ס"ל לחזו"א דה"ה דלא גזרו גזירה זו שמא יבוא למרח, ולכתחילה הצריך החזו"א לעשות שינוי נוסף. וכן מבואר בחוט שני (שם), ובשו"ת שבט הלוי (ח"ה סי' לא אות ג) דהתיר משום כן ליתן משחה על גוף התינוק במקום אדמימותו, דגבי קטן לא גזרו משום שחיקת סממנים, וחשיב כחולה שאין בו סכנה [ודעת התהל"ד בסו"ס שכח, דלא התירו גבי קטן אלא לענין מאכלו. אמנם פשטות הפוסקים לא נראה כן]. ונראה דאף החזו"א שהצריך שינוי להשליך המשחה, אינו אלא לכתחילה, ובאופן שאינו יכול להשליך מותר ליתן כדרכו ובלבד שלא ימרח.

## שימוש בסבון נוזלי בשבת

יח] דעת החוט שני (ח"א פי"ד עמו' קיז) שאסור להשתמש בסבון נוזלי בשבת, דומיא דשמן עב דאף שלא שייך בו מירוח אעפ"כ אסרו זאת דמיחלף בשעוה, וז"ל "וכיון שלא נתבאר מהו השיעור והגבול של שמן עב, נהגו להחמיר מלהשתמש בשבת בסבון נוזלי שהוא עב קצת. ועכ"פ מותר לערב [גם בשבת] את הסבון הנוזלי הנ"ל במים עד שיהיו במצב נוזלי ממש". ולענ"ד נראה דלא אסרו אלא בשמן עב ששייך לסתום בו נקבים כמבואר כאן, דבזה מיחלף בשעוה, אבל שום סבון נוזלי אינו יכול לסתום נקבים שלא יצא בהם יין, וע"כ לכאו' נראה דלא גזרו בו כלל, ומותר להשתמש בו, גם בלי שמדללו. ולענין ג'ל, יש לעיין אם דומה לשמן עב, או לסבון נוזלי, וצ"ע.

**דינים העולים**

1. העושה נקב יפה בחבית, אסור מדרבנן, אטו נקב שעשוי להכניס ולהוציא, ואין נ"מ אם הוא חבית שלימה או 'מוסתקי'. ואם הוא פתח שעשוי להכניס ולהוציא חייב משום מתקן מנא, ובחבית שלימה, אף נקב בעלמא [שאינו יפה] אסור משום סותר.
2. סכין שתחובה בחבית, אם כבר הוציאו והכניסו מבעוד יום, מותר להוציאו ולהכניסו, כיון שאינו מתכוון להרחבת הנקב, ואינו פסיק רישא שיתרחב. אבל אם לא הוציאו מבעוד יום, דפסיק רישא שיתרחב. לדעת השו"ע מותר, ולדעת הרמ"א אסור. ודעת רוב האחרונים דסברת השו"ע דפסיק רישא דלא ניחא ליה באיסור דרבנן שרי, והגר"א פי' משום דלא חשיב מלאכה, כשלא מתכוון לכך, וע"פ המג"א (בסי' שיח ס"ק לו) גבי קטימת קיסם.
3. להלכה נקטינן, דאין להתיר פסיק רישא דלא ניחא ליה באיסור דרבנן, ובאופן שהוא גם מקלקל, וכלאחר יד, דעת הרבה אחרונים להקל בזה, וכן דעת המ"ב, אמנם דעת התהל"ד והחזו"א דאסור.
4. נקב שנסתם מותר לפותחו שוב, אבל אם נסתם סתימה מעלייתא, וכגון נקב שתחת השמרים, בטל מתורת נקב, והפותחו חשיב כעושה נקב חדש. ולדעת החזו"א כל שלא עשה מעשה המוכיח לבטלו מתורת נקב, אינו אסור אלא מדרבנן. ולדעת רבו ר' משה טובי', אין צריך מעשה המוכיח, ואיסורו מן התורה. וה"ה קרטון חלב הדבוק למעלה, דחשיב סתימה מעלייתא, ואסור לפותחו בשבת. [אגרו"מ].
5. לדעת הגריש"א, אסור לפתוח ולחתוך פקק מהרצועה שלו בשבת, **א.** משום מתקן מנא. **ב.** משום מחתך. [ובפקק פלסטיק יש לדון גם משום קורע]. ודעת הגרשז"א דבפקק מתכת אסור, ובפקק פלסטיק מותר, דניכר שאינו חלק מהפקק, אלא שונה בעוביו ובצורתו. ואף לדעת הגריש"א, מותר לעשות חור בפקק, ולחותכו כדרכו.
6. דעת החזו"א דאין איסור לקרוע דרך השחתה, כדי להגיע למה שבתוכו, דכל כה"ג אין על זה שם קורע. ודעת המ"ב דחשיב קורע, וכשעושה כן דרך השחתה, אסור מדרבנן. ודעת הגריש"א דלכתחילה יפתח הכל קודם שבת, ובדיעבד ולצורך שבת, יש להקל כדעת החזו"א כשהוא לצורך חשוב, וסתם אוכל הוי כצורך חשוב.
7. הסרת כיסוי הלבן, מותר ואין בו משום קורע, דהוא קריעת רך מקשה, וקריעה לא שייך אלא בדבר רך.

**שיעור ח**

1. חבלים שבחותומות הכלים, מותר לחותכם בסכין, דאין איסור לחתוך בתלוש. [הגר"א]. ובשע"ת כתב דהעולם נהגו להחמיר לא לקוץ מהלולב ביו"ט לצורך האגד.
2. דעת השו"ע דיש סתירה בכלים גמורים, ומ"מ מותר לסתור ע"י אינו יהודי. ובפשוטו נראה דהוא כלל לדינא, דכל שהוא פלוגתתא דרבוותא יש להתיר ע"י גוי, אמנם דעת המהרש"ל דלא התירו אלא במקום הפסד מרובה, או שנחפז הרבה לצורך השבת.
3. נחלקו הפוסקים אם מותר להפריד גביעי לבן אחד מהשני, דעת הגריש"א דאסור משום מחתך, ודעת הגרשז"א דמותר.
4. חותמות שבכלים מחוברים, אין לשוברם או להפקיעם, אלא אם עשויין להתיר באותו יום. ולענין התרת הקשר, כל שעשוי להתיר במו"ש, שרי.
5. הממרח שעוה, חייב משום תולדה דממחק. וחז"ל אסרו ליתן שעוה ע"ג הנקב, אע"פ שאינו ממרחו, גזירה שמא ימרח, עוד גזרו בשמן עב, דשייך בו קצת מירוח, דמיחלף בשעוה. ואף בדבר שאינו בר מירוח כלל, אסור ליתנו בתוך הנקב, באופנים מסויימים משום חשש מתקן.
6. מריחת משחה, יש בו משום ממחק של המשחה. ואף אם כוונתו למריחה ואל להחלקה, מ"מ כיון שא"א בלי מירוח חשיב שמתכוון לזה. ודעת החזו"א דבחולה שהתירו בו המריחה ולא גזרו בו משום שחיקת סממנים, [וה"ה למרוח משחה לקטן במקום אדמומיתו] ה"ה דמותר להשליך המשחה בשינוי, בלי שימרח. וכשא"א יכול ליתנו כדרכו, ובלבד שלא ימרח [חוט שני, ושבט הלוי].
7. משחה הנבלעת בתוך הגוף, דעת המהרש"ם דאין בו איסור מירוח, וכן דעת המנחת יצחק ובמקום שהרפואה מחייבתו להבליע את כולו בעור, ובלא"ה אסור.
8. דעת החוט שני דאף סבון נוזלי יש בו גזירה אטו שעוה, וכמו שמן עב, ומ"מ מותר לדללו ולהשתמש בו מדולל. ולדעתי נראה דאין בו איסור כלל, ולא גזרו אלא בשמן עב שיכול לסתום נקבים מפני היין. ויש לעיין מה גדר של ג'ל.