גדרי בב_ח
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / נ_ט בר נ_ט

חולין קיא: גדרי בב"ח

**א. יסוד הרמב"ן דבעי שיתנו טעם זב"ז-**

דעת הרמב"ן דנ"ט בר נ"ט לא הותר אלא בנ"ט שלישי, וצ"ע שהרי יש בהם טעם שני של בשר וטעם שני חשיב טעם לשיטת הרמב"ן, ואף שאין הבשר יכול לצאת אל הכותח לאוסרו דא"כ הו"ל טעם שלישי מ"מ טעם הכותח נכנס בדגים ונבלע בבשר והוי טעם שני בלבד ולמה לא יאסור החלב את הבשר?

וכתב רעק"א-רז שהרמב"ן עמד ע"ז ותי' דלא נאסר בב"ח אלא עד שיתנו טעם זב"ז [ובמקו"א נתבאר שאינו ברור שכ"ה כוונת הרמב"ן].

וחידוש גדול מזה מצאנו בחזו"א כב-א, עיי"ש הביא נידון החת"ס במבשל נבילה בחלב דאמרו בגמ' שאין הבשר נאסר דאאחע"א, ודן החת"ס יו"ד-צב אם החלב נאסר וכתב החת"ס די"ל דכל שאין הבשר נאסר אין החלב נאסר, דהא חזינן דס"ד בגמ' קח: דגדי אסרה תורה ולא חלב א"כ אף להלכה ששניהם נאסרים מ"מ עיקר האיסור הוא בבשר וכל שאין הבשר נאסר אין איסור בחלב.

ובחזו"א כתב באופ"א די"ל דעיקר איסור בב"ח הוא בטעם הממוזג משניהם [וע"ע חי' הגר"ח פי"ד מאכ"א], וא"א לחול איסור רק על שניהם יחד וכל שאין איסור בבשר תו לא חייל איסור כלל.

ולד' החזו"א ה"נ מתבאר היטיב הטעם דלא חייל איסור בבשר ע"י החלב שבכותח דכל שאין החלב יכול להאסר מהבשר אין הבשר נאסר [אבל יסוד החת"ס ל"מ הכא דלדבריו הכל תלי בבשר דוקא].

והוסיף רעק"א בד' הרמב"ן דהנה קי"ל דכזית בשר שנפל ליורה של חלב אין החלב נאסר שיש בו שישים כנגד החלב אבל מ"מ אותה חתיכת בשר אסורה, ולמה לא אמרינן דכיון שאין הבשר נותן טעם בחלב גם הוא לא ייאסר.

ובאר רעק"א שהרי חלק מן החלב נבלע בתוך הבשר, ואותו חלק הבלוע הרי שפיר נ"ט זב"ז ואית ביה דין בב"ח.

ושמעתי להקשות דא"כ ה"נ נימא גבי דגים בכותח שהרי החלב הבלוע בבשר הוא טעם בשר וחלב מעורבים יחד והוי ממש כנתנו טעם זב"ז שהרי לכאו' עצם מה שהטעמים מעורבים הרי הוא כנתנו טעם זב"ז?

ובפשוטו צ"ל דבאמת לא סגי מה שנתערבו הטעמים יחד ולא חשיב בזה שנתנו טעם זב"ז וצריך דוקא שיטעימו אחד את חבירו והבשר א"י להטעים את החלב כיון שהוא קלוש ומה שהחלב בלוע בבשר לא חשיב שנתנו טעם זב"ז.

אבל יתכן לפרש כל יסוד הרמב"ן באופ"א שהוא יסוד מקומי לענין נ"ט בר נ"ט, דהנה בפשוטו יסוד שיטת הרמב"ן דדין נ"ט בר נ"ט חל בטעם שלישי הוא משום דס"ל דטעם שני אינו קלוש כ"כ שלא יחול בו איסור ורק טעם שלישי הוא הקלוש.

אבל יתכן לבאר באופ"א דלעולם גם לשיטת הרמב"ן יסוד הקלישות הוא בטעם שני, אלא דס"ל דקלישות זו אינו מונעת ממנו לחול בו בעצמו שם בשר, אלא שכיון שהוא קלוש א"י לתת בחלב שם בשר, ובזה בא חידושו של הרמב"ן דכיון שלא חל שם בשר על חלב ממילא גם הבשר לא נאסר שצריך שיחול כ"א שמו על חבירו.

ולפי"ז אשה"ט דאף שבדגים יש כאן טעם בב"ח מ"מ לא חל בחלב שבו שם בשר ואינו נעשה בב"ח, ועוד נתבאר בזה במקו"א.

**ב. החולקים על יסוד הרמב"ן לד' רעק"א-**

כתב רעק"א דלד' התוס' קיב. דנקטו שההיתר של נ"ט בר נ"ט הוא בטעם שני אין הכרח ליסוד הרמב"ן, דהבשר שבדגים נמי אין עליו שם בשר וא"י לאסור ולהאסר ע"י הכותח.

וגם מצאנו חולקים להדיא על יסוד הרמב"ן:

א. עיין ברא"ש בסוגיין הביא שיטת הריב"ן דכל ההיתר של נ"ט בר נ"ט הוא בעלו אבל נתבשלו הדגים בקדירה אסור לבשלם בכותח, וכתב הרא"ש דנראה דאף לדבריו יש להתיר להדיח את הקערות של חלב ובשר יחד, דלא אסר נתבשלו אלא לאוכלן בכותח ממש אבל הכא שאין כאן אלא עירוב טעם שני של הבשר עם טעם שני של החלב ליכא איסורא, וכ"פ ברמ"א צה-ב.

וד' הרא"ש צ"ב מה לי נתערבו בטעם ומה לי נתערבו בממשות של חלב [ובשלמא בדעת הרמ"א פי' בט"ז סק"ה ובהגר"א שם דבעיקרו אין לחלק בזה אלא דכיון דרו"ר פליגי על הריב"ן לא החמיר הרמ"א כדעתו אלא בחלב ממש ולא בטעם הבלוע בכלי, ויסוד הביאור כנראה עפמש"כ בפמ"ג שפ"ד פז-יח דטעם בטעם אין בו איסור תורה, אבל ברא"ש שכתב כן אף בדעת ריב"ן צ"ב, וכבר העיר בפמ"ג מ"ז סק"ה על הט"ז דבד' הרא"ש חזינן דאף לריב"ן עצמו שרי ואין כוונת הרמ"א לפשרה בעלמא].

ובאר רעק"א בהשמטות על השו"ע-צה דע"כ דעת הרא"ש דאף להריב"ן דאסר נתבשלו לאו דחשיב ליה כטעם ראשון ממש דא"כ ה"נ יוכל לאסור את טעם החלב, רק הוי כמו טעם שני לשיטת הרמב"ן שאין יכול לצאת לדבר אחר לאוסרו דהוי כטעם שלישי אבל מ"מ יכול להאסר ע"י החלב.

אלא שהרמב"ן נקט דכל שאין נו"ט זב"ז אין איסור כלל, והרא"ש חולק וס"ל דשפיר יכול החלב לאסור את הבשר, ולכך כל האיסור של נתבשלו הוא רק בכותח דהוי ממשות אבל בקערות שגם החלב הוא טעם שני א"י לאסור זא"ז כלל.

[ורעק"א נקט כן גם בדעת הרמ"א עצמו דלאו בתורת פשרה הוא רק כ"ה עיקר הדין להריב"ן].

מבואר מזה דעת הרא"ש דלא הרמב"ן וס"ל דאי"צ שיתנו טעם זב"ז כדי לאסור, ולפי"ז צ"ל דעתו כהתוס' דטעם שני נמי אית ביה היתר דנ"ט בר נ"ט ולכך לא תיקשי עליו מראיית הרמב"ן מהסוגיא.

מיהו ביד יהודה צד-יט באר ד' הרא"ש באופ"א והבאנו דבריו במקו"א, ולדבריו אינו ענין לנידו"ד.

ב. עוד יש לדון להוכיח כן מד' התוס' בסו"ד דמשמע מדבריהם גבי הדחת הקערות שאין להתיר אלא אם שניהם אב"י, אבל אם רק אחת אינה בת יומא הרי אותה הקדירה נאסרת.

ובביאור ד' התוס' דעת היש"ש דהוא משום דחיישינן שבלעו הקדירות טעם זמ"ז ישירות ונמצא שיש בקדירה שאינה בת יומא גם טעם חלב וגם טעם בשר, והטעם הפגום אוסר משום גזירה לכתחילה ככל קדירות שאב"י, והטעם המושבח אוסר דכיון שיצא ע"י בישול לא לחשיב נ"ט בר נ"ט ואזלי התוס' בדעת הריב"ן.

אבל בראש יוסף הביא ד' בה"ז שבאר ד' התוס' דלעולם אזלי אף אי לא נימא כהריב"ן, אלא שהטעם המושבח שנכנס לקדירה ישירות מן הקדירה הראשונה מייד אוסר את הטעם שבקדירה שאב"י, וכיון שנאסר אין בו היתר של נ"ט בר נ"ט.

ואף שהטעם הוא פגום מ"מ הרי כתבו הראשונים דאף טעם בקדירה שאב"י ראוי הוא לגר אלא שאין בכוחו לאסור כיון שאינו מוסיף לתערובת אבל להאסר ע"י דבר מושבח וודאי יוכל להאסר.

ומבואר לפי"ז דאף שאין כאן נ"ט זב"ז מ"מ חייל ביה דין בב"ח.

אבל באמת יש לחלק קצת בין הנידונים דשא"ה דבאמת נתנו טעם זב"ז אלא שאחד מהם פגום ואינו אוסר בפועל [ודעת הרבה ראשונים שהוא מטעם ביטול ברוב] אבל שפיר אית ביה נתינת טעם זב"ז.

ג. בחזו"א טז-ה הוכיח דלא קי"ל כהרמב"ן מד' השו"ע צד-ב דתוחב כף חולבת פעמיים לקדירה בשרית ולא נודע איסורו צריך ב"פ שישים, דמתחילה כשערב את הכף נתן קצת טעם בקדירה ואח"כ נעשתה כל הכף נבילה משום בב"ח המעורב בה ובפעם שניה נתנה עוד טעם בב"ח, והטעם הראשון חו"נ להצריך שישים כנגד הכל.

ולדעת הרמב"ן הרי מעיקרא בתחיבה הראשונה לא נאסרה הכף כלל שהרי הבשר שנבלע בה מקושר כל הזמן עם שאר הבשר, ולא נ"נ כלל, רק אחרי שהוציאוה מן הקדירה, ומה שנתערב בקדירה לא נאסר כלל, ואף החלב הבלוע בכף לא נאסר שהרי אין נו"ט זב"ז.

ונמצא לנו נפק"מ להלכה בחידושו של הרמב"ן, היכא שהוא מקושר עם מה שבתוך הקדירה אם ייאסר לכה"פ החלב שבכף, אלא שמתבטל או שאינו נאסר כלל.

ד. עוד יש להביא בזה, עי' פסחים עו: פת שאפאה עם בשר אסור לאוכלה בחלב, והעיר בזה בבדה"ש ביאורים קח-א (ד"ה ועיין) לפמש"כ שם באורך דחתיכה שקיבלה ריח א"י להוציא טעם לחתיכה אחרת מריח הבלוע, דריח אינו נותן טעם.

ולפי"ז תיקשי לשיטת הרמב"ן גבי נ"ט בר נ"ט שאין איסור אלא היכא ששניהם נותנים טעם זב"ז א"כ היאך נאסרה הפת לאוכלה בחלב והרי אף אם יבוא לבשלה בחלב לא יתן הריח בשר טעם בחלב ואף שהחלב יתן טעם בבשר כל כה"ג שרי [וכל שאם יבשלה אינו בב"ח ה"נ מותר לאוכלן יחד בצונן כמבואר ברמב"ן]?

ודחק בבדה"ש דהרמב"ן לשיטתו אזיל דמפרש הכא ריחא לאו מילתא אף לכתחילה ורק לענין פת שאפאה החמירו משום דמיחזי כאוכל בב"ח, ולפי"ז למאי דלא קי"ל כהרמב"ן רק כדעת הרי"ף דריחא אסור לכתחילה וילפינן ליה מהא דפת מבואר שלא כעיקר יסוד הרמב"ן.

וגם לשיטת התוס' דטעם דין זה הוא משום דקי"ל ריחא מילתא לפי"ז מוכרח שלא כדעת הרמב"ן, ולטעמייהו אזלי חולין קיב. דלית להו יסוד הרמב"ן כש"כ רעק"א בתשובה.

אמנם עיקר ביאורו הוא דוחק בלשון הרמב"ן במלחמות שלא העיר בזה ומשמע דאף הוא ניחא ליה לפרש איסור זה מטעם ריחא, ולפמש"כ לעיל בביאור ד' הרמב"ן שהוא ענין מקומי בדין נ"ט בר נ"ט יתכן דלענין ריחא ל"ש זה.

**ד. גדר טכע"ק בב"ח אם האיסור הוא בטעם המצורף או בממשות-**

מבואר קח. דעת אביי דילפינן מבב"ח דין טכע"ק, ויל"ע בגדר הילפותא אם כל המושג של דין בב"ח הוא רק ע"י פרשת טכע"ק דבלא דין טכע"ק הרי גם שיש כאן טעמו וממשו מעורבים זב"ז מ"מ לא חל שם בב"ח אלא בטעם עצמו שהוא מתמזג זע"ז.

אבל בתוס' ע"ז סז. ורשב"א קח. מבואר דלא ילפינן מעיקר המושג של בב"ח, וטיפת חלב שבתוך החתיכה חשיב טעמו וממשו ולא ילפינן מיניה, משמע דוודאי המושג בב"ח שייך גם בלא טכע"ק ורק באיסור החלב שרק קיבל טעם בשר בזה בעינן לדין טכע"ק.

מבואר לפי"ז דעיקר איסור בב"ח חל בממשו ולאו דוקא בטכע"ק, אלא שצריך תנאי דדרך בישול היינו שיתנו טעם זב"ז כדי להאסר אבל האיסור הוא בממשות.

[אבל לשיטת רש"י דגם טיפת חלב שבחתיכה אין ראיה ובאמת י"ל בזה שיטת רש"י ע"ז סז. שבתוס' הק' עליו היאך ילפינן טכע"ק וכמדומה לי בזכרוני כ"ה במנח"כ ביישוב שיטת רש"י].

ואף שאין האיסור על הטעם המצורף דוקא מ"מ מצרפים בב"ח יחד לכזית ללקות, שהאיסור הוא על הבשר והחלב יחד והכל הוא שם איסור אחד.

אבל בחי' הגר"ח פי"ד מאכ"א נראה שפי' שכל האיסור הוא בטעם המצורף, עיי"ש מש"כ באורך, וצ"ע בזה, ונתבאר עוד במקו"א כל דבריו שם.

ויתכן דבאמת אין כוונת הגר"ח לומר דטעם המצורף הוא האיסור אלא שכיון שאיסורם חל ביחד כך הוא צורת האיסור להצריך שישים כנגד הכל וכש"כ החזו"א יו"ד-כה בסברא זו והוכיח כן מכחל טריפה, ונתבאר במקו"א באורך.

וע"ע בחזו"א כב-א ג"כ נראה שנקט שטעם המצורף משניהם הוא האיסור ואם לא נאסר אחד לא חל האיסור גם בשני, עיי"ש.

וע"ע בהגר"ח פט"ו גבי נטל"פ שכתב שאף גבי בב"ח שא"ר לאכילה נשאר באיסורו מ"מ נטל"פ שרי, שכל דין טכע"ק הוא הלכה במאכ"א ואף בב"ח שהוא אסור בהנאה מ"מ לא שייך בו טכע"ק בפגום.

ומבואר דעתו כש"כ לעיל דעיקר האיסור של בב"ח אינו בטכע"ק דוקא ורק אם אין ממשות וכל האיסור משום טעם בזה יש להתיר משום נטל"פ, וצ"ע סתירת ד' הגר"ח.

**ה. גדר איסור צונן בצונן-**

הארכנו בזה בכ"ד ואביא הדברים בקצרה.

הק' האחרונים לשיטת הרמב"ן בדגים שעלו בקערה דטעם שני אכתי שם בשר עליו א"כ ייאסר לאכול בכותח משום איסור אכילת בשר וחלב יחד מדרבנן?

ועוד הק' רעק"א-רז ע"ד התוס' ע"ז סה: דאין ביטול בב"ח כיון דע"י התערובת נאסר, והיתר שישים הוא משום דלאו דרך בישול הוא, והק' רעק"א דהא מדרבנן אסרוהו גם בלא דרך בישול וכגון צונן בצונן א"כ מדרבנן ייאסר אפי' אחר שישים כיון דלית ביה ביטול?

א. רעק"א תי' קו' דלא כגזרו איסור צונן בצונן אלא היכא דע"י בישול היה בא לידי איסור תורה, וכ"כ אחרונים בשיטת הרמב"ן גבי נ"ט בר נ"ט.

והיה מקום ליישב עוד והיה מקום ליישב דאיסור צונן בצונן אינו איסור על התערובת רק על מעשה האכילה, וכדחזינן שהרי גם אסרו אכילת בב"ח יחד בלא תערובת כלל [ודוחק לומר משום שמתערב בפיו], וכבר כבר כתב הגר"ח בחי' עהש"ס בד' התוס' ע"ז שם דכלפי איסור על המעשה אכילת שני המינים או לבישתם שפיר שייך ביטול שאינו איסור על התערובת.

וכנראה דעת רעק"א דאיסור תערובת צונן אינו מענין איסור אכילת שניהם יחד, ובתערובת צונן אסרו את התערובת עצמה ויש עוד איסור של אכילת שניהם יחד, ולכך נתקשה דבתערובת של צונן בצונן לא שייך ביטול.

ונפק"מ גדולה לדון מזה למאי דקי"ל דבשר עוף נמי אמרינן ביה חנ"נ ואף שאין בו איסור תורה ודלא כשיטת הר"מ, היאך הדין בתערובת צונן בצונן שהוא איסור דרבנן אם אמרינן ביה חנ"נ, ואם נימא שהוא איסור על התערובת שפיר י"ל חנ"נ אבל אם הוא איסור על מעשה האכילה וודאי ל"ש חנ"נ[[1]](#footnote-2).

ועיין בש"ך פז-ל שאין אומרים חנ"נ בזה לדעת ר"א דאין חנ"נ אלא בב"ח, ומשמע בזה דלא אסרו חז"ל את התערובת רק את מעשה האכילה

[ועי' חוו"ד פז-ג דה"נ לענין חה"ל לא חשיב איסור מחמת עצמו ורעק"א בהג' פליג והביא מהחוו"ד קא-ג שסתר משנתו][[2]](#footnote-3).

עוד נפק"מ באיסוה"נ מבב"ח של תערובת צונן שאסור מדרבנן, היאך הדין באופן שיהנה רק מן החלב או רק מהבשר שאם האיסור חל בכל התערובת וודאי אסור, אבל אם האיסור הוא במעשה אכילת שניהם הרי בכה"ג שאינו נהנה אלא מאחד שפיר שרי.

[אח"כ ראיתי בפמ"ג פתיחה לבב"ח שכתב כדבר פשוט דאף בב"ח של כבוש שאינו דרך בישול מ"מ חשיב חה"ל שהרי שניהם נאסרים יחד, עיי"ש מה שהביא מד' הר"מ פט"ז מאכ"א ומד' הרמ"א סי' קא.

אמנם בפר"ת קא-ג כתב דאף בשר עוף בחלב אינו בכלל חה"ל].

והנה ברעק"א נתקשה לפי"ד למה אסור לבשל בשר בשישים חלב כנגדו משום אין מבטלין איסור לכתחילה והרי עיקר ההיתר אינו מתורת ביטול שהרי לא שייך ביטול בב"ח וכל ההיתר משום לאו דרך בישול וכש"כ התוס' והרא"ש, ועיי"ש מש"כ בזה ולא העלה דבר ברור, וע"ע בתשובת רעק"א-לח דמהשתא אית ביה איסורא עם חלב, ונתבאר במקו"א.

אבל בשער"י ג-כא כתב עפ"י הנ"ל שאסרוהו רבנן באכילה וכלפי זה בעי ביטול, ועיי"ש מה שנתקשה דא"כ למה אין איסור מעמיד בב"ח, ונתבאר עוד במקו"א באורך ענין זה.

[ובמקו"א נתבאר שלא כדבריו ממה דמבואר בפוסקים דאף לענין איסור הנאה ובישול של בב"ח אין מבטלין איסור לכתחילה והרי בצונן לא אסרו הנאה ובישול, ואכ"מ].

ועוד נתבאר במקו"א לדון עפי"ז לענין ביטול היתר בהיתר שאם אסרו חז"ל את מעשה האכילה הרי לא חשיב היתר דמהשתא הוא אסור, משא"כ אם אסרו את התערובת, וכן לענין איסורא בלע או היתרא בלע תלי בזה, ואכ"מ.

**ו. עוד בגדר איסור בב"ח-**

א. אם האיסור הוא בכלל התערובת או שחל על החלב והבשר בנפרד- בפשוטו נראה דגדר בב"ח הוא שהאיסור חל על כלל התערובת יחד.

אבל בחי' רעק"א קיג: הק' במבשל חלב (תרבא) בחלב מ"ט לא חל איסור בב"ח ע"י כולל?

ותי' דלא חשיב כולל דאיסור בב"ח חל בנפרד בבשר ובחלב, דחלב בטעם בשר אסרה תורה ובשר בטעם חלב אסרה תורה, ואין כאן כולל, ורק אם האיסור היה חל בתערובת כולה היה שייך לדון כולל, וכ"כ בחזו"א כב-א.

מבואר דעתו שהאיסור חל בנפרד בחלב ובבשר.

וכן משמע להדיא בגמ' קח: דס"ד דגדי אסרה תורה ולא חלב ובוודאי לפי"ז היה גדר האיסור שאסרה תורה את הבשר ע"י שיש בו טעם חלב ואין האיסור בכלל התערובת א"כ מסתבר ה"נ למסקנא הוו תרי איסורין וכ"א חל בפנ"ע.

[ובמקו"א נתבאר לדון על תי' זה לפי"מ דמשמע בראשונים קח. דאף בלא דין טכע"ק היה דין בב"ח במבשל בשר בעין עם חלב בעין, ומשמע דאף ממשות החלב והבשר נאסרים זה עי"ז, דכיון שנתערבו עד שנתנו טעם זב"ז חל בהו שם תערובת, וא"כ הדר תיקשי דהו"ל כולל.

אבל באמת אף לפי"ד הראשונים מ"מ י"ל שאין האיסור חל בכלל התערובת אלא שהאיסור של הבשר הוא במה שהוא בתערובת עם חלב והאיסור של החלב הוא במה שהוא בתערובת של בשר, וא"כ לא הוי כולל שכ"א נאסר מכח סיבה אחרת והוי כשתי קדירות].

ב. אם האיסור הוא אכילת חלב בטעם בשר או שחל איסור מכח החלב על הבשר-

ונתבאר לנו מד' רעק"א שהאיסור חל בחלב ובבשר בכ"א בפנ"ע ואינו חל יחד בכלל התערובת.

אלא שיש לדון אם איסור הבשר הוא שאסרה תורה לאכול חלב בטעם בשר וכן להיפך, או דבמה שבשר מעורב עם חלב חל בו איסור, אבל מ"מ חזינן שאין האיסור חל בכלל התערובת כולה אלא בכ"א בפנ"ע.

והנה למ"ד אל"ס אסור מסתבר שהוא איסור חדש במה שהבשר מעורב עם חלב וכן להיפך, שנתערבו בב"ח יחד, ולכך ס"ל דלא פקע איסורו אף היכא שנסחט הטעם [לשיטת הראשונים דאף אם נסחט לגמרי אסור] כיון שכבר נאסר מכח תערובת בב"ח והוי ככלאי הכרם.

אבל יש לדון למ"ד אל"ס מותר שאין איסורו איסור חדש מכח התערובת בב"ח אלא שאסרה תורה חלב בטעם בשר ובשר בטעם חלב, ומה"ט כל שבטל הטעם חזר להיתרו [ונתבאר עוד בסוגיא דאל"ס בשם תרוה"ד ואכ"מ].

וראיתי דנים עפי"ז הנה ברשב"א במה"ב (ט.) כתב בזה"ל:"ואילו בב"ח אם בישל חצי זית מזה וחצי זית מזה ואכלו לוקה לפי שחזר הכל כגוף אחד של איסור למ"ד אל"ס אסור".

ומשמע מדבריו דבאמת למ"ד אל"ס מותר אינו מתחייב באכילת חצי זית מן הבשר וחצי מן החלב, וכל מה דאמרו קח: שחייב על חצי זית מזה וחצי מזה הוא דוקא למ"ד אל"ס אסור, וזה חידוש מופלא לא שמענו כן מעולם [עיי"ש במה"ב שאין דיוק זה מוכרח לגמרי ויתכן דקאי דוקא על מש"כ מקודם דאל"ס אסור דוקא בב"ח], וצ"ע דא"כ הו"ל כלאו שבכללות ואף אם אוכל כזית לא יתחייב, וגם בסוגיא קח. ל"מ כן דדנה הגמ' בדעת רב אי סבר אל"ס אסור ולא הוכיחה ממימרא דרב דחייב בחצי זית, ונתבאר עוד במקו"א בכ"ז.

**ז. מבשל ציר בשר בחלב-**

נחלקו הפוסקים היכא שמלח בשר ויצא ציר הבשר ע"י מליחה אם יש איסור תורה לבשלו עם חלב, דעת החוו"ד צא-ט ובחת"ס יו"ד-פא שאין בו איסור תורה [ובחת"ס אסר מדרבנן דלא כהחוו"ד שאין בו איסור כלל].

וכתב דה"נ במי רגלים של בהמה וודאי אין איסור לבשלו עם חלב שאין בו טעם בשר כלל ה"נ גבי ציר בשר שאין בו טעם בשר שרי.

אבל בפמ"ג שפ"ד פא-א נקט שיש בו איסור בב"ח והסכים עמו ביד יהודה צא-כב.

וכנראה יסוד הנידון בזה בשני נקודות [ולא נתברר לי כ"כ לאיזה מהם כיון החוו"ד]:

א. מבואר בתוס' קיב: שציר היוצא ע"י מליחה ולא ע"י בישול אין בו משום טכע"ק רק שבכל מאכ"א ילפינן ביה איסור מקרא דהטמאים.

ומעתה יש לדון אם הוא דין חדש של יוצא מן האיסור ואין לו את השם המקורי של הדבר, וממילא גבי בב"ח שהוא היתר ולא איסור אין לו שם בשר ואין בו איסור בב"ח.

ודעת הפמ"ג כתב ביד יהודה לבאר דעתו דדין הטמאים הוא גילוי מילתא שהוא בכלל האיסור הראשון וה"נ יש לו שם בשר וגדי ונאסר בחלב[[3]](#footnote-4).

ב. עוד יל"פ שאין איסור בב"ח אלא ע"י שיש פרשת טכע"ק, אבל בלא שנתחדש דין טכע"ק לא היה שייך כלל דין בב"ח.

אלא שנתבאר במקו"א דבסוגיא קח. ובראשונים משמע להדיא שאינו כן, וכל ראיית הגמ' דטכע"ק הוא רק בגוונא שנתבשל רק טעם, ואכ"מ [ובמקו"א נתבאר מהחמד"ש יו"ד-יג שיש לדון בזה דבעינן דוקא דין טעם, ואכ"מ].

אלא שיתכן דלבתר דמסקינן דדרך בישול אסרה תורה צריך דוקא לדין טכע"ק, אבל בפשוטו (וכן מוכרח דעת הפמ"ג) אף להמסקנא דבעי דרך בישול סגי במה שנרגש הטעם קצת כמו בציר ואי"צ דוקא דין טכע"ק.

בדין דרך בישול בב"ח אם משערים את הבשר והחלב לחוד או גם את שאר התערובת נתבאר עוד בד' הרי"ף גבי דשיל"מ.

1. עוד נפק"מ נתבאר במקו"א ליסוד הש"ש ג-ז שאין חזקת היתר בנאסר ע"י תערובת כיון שאין עצם ההיתר נאסר, ועיי"ש בהערות הגרשז"א, ונתבאר במקו"א ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-2)
2. והיה מקום לומר דדוקא לענין כבוש אמר הש"ך כן, ועפמש"כ בפמ"ג שפ"ד קה-ב דכבוש מבליע ומפליט ולא משנה את הדבר כבישול, ואין בו אלא תערובת אוכלין ואסרוהו מתורת אכילת בשר וחלב יחד אבל לא נאסרה החתיכה ממש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועוד יש לדון דאף בב"ח מיקרי איסור כש"כ האחרונים דמהשתא אית ביה איסור לבשלו עם חלב ושפיר יש בו דין יוצא. [↑](#footnote-ref-4)