חצר א - מטעם יד ומטעם שליחות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

כסליו תשע"א

א] בד' התוס' צ"ע, שהרי דעת התוס' בכ"ד דדעת אחרת מקנה מהני מדאורייתא, וא"כ מ"ט לא מוקמינן לפלוגתייהו לענין מתנה, והק' כן הגרע"א, ויש להוסיף, שאף לדרכו של הנחל"ד קשיא, דמ"ט בעינן לדמות מציאה לגט, ומ"ט לא מדמינן מציאה למתנה, ואף דמתנה עדיפא דדעת אחרת מקנה, הרי גם בגט איכא דעת אחרת מקנה.

ונ' לישב, דהנה בדו"ח כתובות די"א. עמד הגר"ש איגר ז"ל, דכ"ה דאיכא זכי' לקטן משום דל"ב מינוי, ה"נ בדין שיהא חצר לקטן אף אם חצר מטעם שליחות משום דל"ב מינוי.

ונ' די"ל בזה למש"כ הריא"ז, דכל הא דאין חצר לקטן הוא רק במציאה, אך במתנה דדעת אחרת מקנה אותו יש לו חצר, דבכה"ג המקנה עושה את החצר לשליח, וביאורו הוא עפי"מ שפירש"י בדי"ב. דבחצר בעינן דעת משלח או דעת שליח, ונ' דדעת משלח הוא בשליחות ודעת שליח הוא בזכי', ונ' דמה"ט הוא דמהניא זכי' בקטן, משום דאיכא דעת שליח, ו"ז הוא בזכי' דבן דעת דאיכא דעת דשליח, אך בחצר דליכא דעת השליח, ובעינן דעת המשלח, והא דמהני חצר במציאה הוא כמש"כ הריא"ז דאיכא דעת השליח, הרי דע"כ ל"מ זה בקטן דאין לו דעת, וז"ב.

ולפ"ז ניחא קו' הגרע"א, דבמתנה ודאי מהני חצר לקטן מדין שליחות, כיון דאיכא דעת המקנה המשלח וכמש"כ הריא"ז, וע"כ כל הפלוגתא היא רק במציאה.

ולפ"ז מתישבים ד' התוס' גם לדרך הנחל"ד, דלא מצינו לדמות מציאה למתנה, שהרי במתנה ג"כ ל"מ חצר מדין יד אלא מדין שליחות, ואך דמ"מ מהני אף בקטן משום דאיכא דעת המשלח, ולא מצינו לדמות אלא לגט, וז"פ.

ועיקר ד' הריא"ז יל"פ כן גם בד' הראב"ד פכ"ט ממכירה ופ"ד מזכי' שנקט דבמתנה מהני חצר אף לקטן, עיי"ש, ונ' שטעמו הוא כד' הריא"ז.

ובעיקר הדברים, ילה"ע לד' התוס' בכתובות די"א: ובסנהדרין דס"ח: שהוכיחו ממש"א חצר מטעם יד ולא גרע משליחות, דזכי' מטעם שליחות, ובתוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בכתובות שם מבו' שכונתם, דאם זכי' לאו מטעם שליחות, מ"ט הוצרכנו ללא גרע משליחות, הרי מצי מהני מדין זכי', ובע"כ דכל זכי' מטעם שליחות היא, וזהו שאמרו לא גרע משליחות, עיי"ש.

ואמנם למש"נ מד' הריא"ז י"ל דלעולם זכי' לאו מטעם שליחות, אך בחצר ל"מ כלל מדין זכי', כיון דליכא לדעת הזוכה, ול"מ אלא מדין שליחות, גם יל"פ למה שפירשו דזכי' מטעם שליחות היינו שהחלות חל מכח הזוכה ול"ד לשליחות דהחלות נפעל מכל המשלח, ולפ"ז הרי דבחצר ודאי דהחלות נפעל מכח הבעלים, וע"כ ל"ש בזה דינא דזכי' מטעם שליחות.

אך עיקר דברינו מוכרחים גם מד' התוס', דאף שמבו' בדבריהם דמהני חצר מדין זכי', מ"מ האריכו לדון אח"כ אם מהני זכי' בקטן, ולא הוכיחו לזה מהא דל"מ חצר בקטן, והרי דאין זכי' לקטן, ובע"כ מד' התוס' דגם להצד דיש זכי' לקטן, כ"ז הוא משום דעת הזוכה, אך בחצר ודאי ל"מ זכי' לקטן, וז"ב.

בחי' הר"ן כתב דבקטנה שיש לה אב לדעת הרי"ף אין לה יד, וכ"כ בנמו"י, והש"ך סימן רמ"ג סקי"א כתב ע"ז, ז"ל, ועוד נ"ל דאף הנ"י לא קאי אלא אגט אבל לא לענין מציאה ומתנה ואף דילפינן מציאה מגט היינו לענין חצר דהוי כידה אבל להך מילתא לא שייכא למילף דהא קטנה אינה מקבל גטה כשיש לה אב לאו משום גריעותא דקטנה עצמה אלא כיון דאיתקש יציאה להויה וזכה רחמנא לאב לקדש את בתו קטנה מדכתיב את בתי נתתי לאיש הזה אלמא יד שלה לא חשיבא כלום לענין קידושין וגט במקום יד דאביה ועקרה רחמנא ליד דילה ויהבה לאביה אבל אה"נ דאית יד לקטנה דהא באין לה אב יש לה יד ומקבלת את גטה וא"כ דוקא בגיטין שייך לומר הכי דכשיש לה אב אין לה יד אבל אם נתן לה שום אדם איזה דבר במתנה אין סברא לומר דלא זכתה במתנה כיון שיש לה אב וא"כ כיון דאית לה יד אית לה נמי חצר ודוק, עכ"ל, ובנתיה"מ סקי"ד כתב ע"ד הש"ך, ז"ל, ודעתו מסתברא, דכיון שאין זכות להאב במתנה זו שנותן להקטנה כמבואר באה"ע סימן ל"ז בחלקת מחוקק [סק"א], ואפילו למאן דס"ל שם דזוכה במתנה, מ"מ במתנה שניתנה ע"מ שאין לאביה רשות דאין שייכות ליד אביה מהיכא תיתי יתבטל זכות חצירה דדמי לידה, ולענין מתנה כזו כמת אביה דמי. לכן נראה לפענ"ד דהרמ"א לא מיירי רק במציאה דהיא של האב, א"נ במתנה ובקטנה הסמוכה על שולחן אביה שהיא של האב כמבואר בסימן ר"ע [סעיף ב'], וכיון שאין החצר זוכה לה רק לאביה, ונגד זכות אביה לא מחשב החצר יד דידה, דחצר דמציאה ודמתנה של קטנה לא ילפינן רק מגט, וכיון דגבי גט גופיה היכא דאית לה אב ורחמנא זכייה לאב שוב אין לה חצר, ה"נ במציאה ומתנה במקום שהזכיה של האב ויד דידה בטלה לגבי אב אין לה חצר, דדיו לבא מן הדין להיות כנידון, עכ"ל, וילה"ע על דבריו, שהרי קי"ל דאבוה מיני' קזכי.

גם במש"כ הש"ך דהנמו"י לא קאי רק על גט, לכאו' אי"ז מתישב בל' הר"ן, עיי"ש.

וע"כ נראה דהר"ן לטעמי' אזיל, דס"ל דעיקר נידון הסוגיא אינו לגבי חצר, אלא לגבי יד, דלקטנה ריבתה התורה יד, וכיון שריבתה לה התורה יד לגט, ריבתה לה יד אף לשאר מילי, ובקטנה שיש לה אב ולא ריבתה לה תורה יד לגט, ממילא דאין לה יד אף לשאר מילי, ויש להוסיף, שהרי הא דקטנה שיש לה אב אינה מקבלת גיטה, ואילו נערה מקבלת אף כשיש לה אב, צ"ב, ויל"פ ע"פ הנ"ל, דלעולם אין רשות אבי' מעכבתה מלקבל גיטה, ואך דקטנה דמעיקרא דדינא אין לה יד, ואך דריבתה לה התורה יד כדי לקבל גיטה, הרי דכל שיש לה אב לא ריבתה לה התורה יד, וע"כ ממילא דאין לה יד אף לממון, ונ' דמזה גופא הוא שלמד הר"ן דקטנה שיש לה אב אין לה יד כלל, דאי נימא דלעולם יש לה יד, ואך דכיון שהיא ברשות אבי' אינה מקבלת גיטה, תיקשי דמ"ש מנערה שמקבלת גיטה אף בשיש לה אב, ודו"ק.

ואמנם צ"ע, דלכאו' להך לישנא דיליף קטן מקטנה, וקטן יש לו יד, אף דלי"ב קבלת גט, לכאו' אין לחלק בין קטנה שאין לה אב לקטנה שיש לה אב, שהרי אף קטן יש לו יד, ומאי גרעא קטנה שיש לה אב מקטן, וא"כ לדידי' תיקשי דמ"ט קטנה שיש לה אב אינה מקבלת גיטה, אא"כ נימא דאה"נ כל מש"כ הרי"ף דקטנה שיש לה אב אינה מקבלת את גיטה, הוא רק לפ"מ דקי"ל דלא ילפי' קטן מקטנה, וצ"ע בזה.

הגר"א והקצוה"ח תמהו על דרכו של הב"י בדעת הרא"ש, דהא דמהני במתנה בחצר שאינה משתמרת הוא משום דהנותן משמרה, דמה שייך טעם זה ברץ אחריו ואינו מגיעו.

ונ' לדון בזה, דהנה בעיקר הא דל"מ ברץ אחריו ואינו מגיעו, בפשוטו הי' נ' דהוא מדינא דאינה משתמרת, וכ"ה מבו' בפסקי ריא"ז ה"ג אות ו', וכ"ה בתוי"ט, אך מד' הרי"ף והרמב"ם דפסקו דבאינה משתמרת ל"מ אף במתנה, וברץ אחריו ואינו מגיעו מהני במתנה, מבו' דדין אחר הוא, והיינו כמו שפירש הגרע"א דלי"ב משום אינה משתמרת כיון שהחצר עצמה משתמרת, ורק החפץ אינו משתמר בחצר, אך צ"ע שהרי בדינא דמשתמרת ל"ב שתהא החצר עצמה משתמרת, שהרי יצא לו שם מציאה בעיר מהני אף שאין החצר עצמה משתמרת, וא"כ בדין דה"נ להיפך אם החצר משתמרת והחפץ אינו משתמר לא יהני, אא"כ נימא כל' הגרע"א בתו"ד, דבעינן שהחפץ ישתמר מגנבים ולא מן הרוח, וצ"ב, והא דל"מ ברץ אחריו ואינו מגיעו, נ' מל' הריטב"א והר"ן בדי"ב. דהיינו משום דכה"ג לאו כמונח נמי, ואין החפץ מונח בחצירו, וכמו דמיבע"ל לרבא באויר שסופו לנוח אם כמונח, ואך דרבא מיבע"ל אף בדעת אחרת מקנה, אך בשאין דעת אחרת מקנה ודאי לאו כמונח נמי, עי' בדבריהם.

ולפ"ז נ' בדעת הרא"ש, דהנה בד' הראשונים מבו' דלשנויא דרב אשי קשיא להו דמ"ש מציאה ממתנה, וצ"ב שהרי ר"פ תירץ דשאני דעת אחרת מקנה, ואך דפרכינן ע"ז מגט, וע"ז משני רב אשי דגט גרע דלא מהני בי' מדין שליחות, אך הא דחלוק מציאה ממתנה הרי כבר נתפרש בד' ר"פ, ומאי ק"ל להראשונים ז"ל, ואין לדחוק דאה"נ קושייתם היתה גם על ר"פ, שהרי בחי' הריטב"א מבו' דמכח קו' זו פירש דרב אשי לא ס"ל כרב פפא, וזה צ"ב, ובאמת גם בד' רש"י מבו' דהטעם דלרב אשי חלוק מציאה ממתנה אי"ז כפי הטעם שנתפרש מתחילה בד' ר"פ, שהרי בפירש"י בתחילה פירש דטעמא דר"פ הוא משום דנוחה מתנה זו ליקנות, ואילו בד' רב אשי פירש דהוא משום דשאני מתנה דאיכא דעת משלח, וצ"ב מ"ט שינה פירושו.

והפשוט בזה, דכל הא די"ל דשאני מתנה משום דנוחה מתנה זו ליקנות, הוא רק אי נימא דהא דבאינה משתמרת ל"מ החצר, הוא משום דהויא יד קלישא, וע"כ י"ל דבמתנה דנוחה ליקנות סגי בכך, אך לפ"מ דמשני ר"פ דהא דמהני זה במתנה הוא משום דין שליחות, הרי דבזה אין מקום לחלק בין דעת אחרת מקנה לאין דעת אחרת מקנה, דממ"נ אם חשיב כשליח אף כשאינו משתמר, מ"ט ל"מ במציאה, ואם לא חשיב כשליח, מ"ט מהני בגט, דבשליח ל"ש למימר דהוי שליח גרוע דל"מ רק היכא דנוחה מתנה זו ליקנות, וז"פ.

ולפ"ז נ"פ גם לד' הרא"ש, דכל מה שפירש דהטעם דשאני מתנה הוא משום שמירת הנותן, הוא רק לשנויא דרב אשי, אך מעיקרא מפרשינן דהא דמהני במתנה הוא משום דבדעת אחרת מקנה נוחה מתנה זו ליקנות, ויתכן עוד, דטעמא דהרא"ש ל"ש לס"ד דגמ', דלס"ד דגמ' דלעולם הוי חצר מדין יד, והא דבעינן משתמר נ' משום דאל"כ ל"ה דומיא דידה, הרי דלא יהני מידי הא דמתרצה המקבל בכך ושמירת הנותן חשובה לו כשמירתו, דמ"מ ל"ה זה דומיא דיד, ורק לשנויא דרב אשי דחצר מהני מדין שליחות, הרי דע"ז י"ל דהוא מתרצה בכך ושמירת הנותן חשובה לו כשמירתו, ודו"ק.

ומקור גדול לזה נ', מהא דפרכינן על ר"פ מגט, ואם הא דדעת אחרת מקנה שאני הוא משום דחשיב כמשתמר, הרי דבגט דאף במשתמר ל"מ אא"כ עומד בצדו, ליכא מעליותא להא דדעת אחרת מקנה, וביותר, דבגט דהוי בעל כרחה, ודאי אין שמירת הבעל חשובה לה כשמירתו, אא"כ נימא דפריך מהא דמשמע דגם מדעתה ל"מ אא"כ עומדת בצידה, וכמש"כ כן הרשב"א והריטב"א לדינא, ובע"כ כמש"נ דלס"ד ל"ה זה טעמא דרב פפא, אלא הי' טעמו משום דנוחה מתנה זו ליקנות, אך צ"ע בד' תוס' הרא"ש בשם מהר"ם מר"ב, דלכאו' מבו' מדבריו דגם לס"ד הא דמהני דעת אחרת מקנה הוא משום שמירת הנותן, עיי"ש.

ולפ"ז נ', דכל הא דמדמינן לשנויא דר"פ להא דרץ אחריו ואינו מגיעו, הוא רק לפום הס"ד, דטעמא דר"פ הוא משום דנוחה מתנה זו לקנות, וע"ז מייתינן מהא דרץ אחריו ואינו מגיעו דנמי מהני במתנה משום דנוחה מתנה זו ליקנות, אך לפום שנויא דרב אשי, באמת ל"ד הא דמהני אינה משתמרת במתנה להא דמהני רץ אחריו ואינו מגיעו במתנה, דאינה משתמרת מהני משום שהנותן משמר, ואילו רץ אחריו ואינו מגיעו מהני משום דבדעת אחרת מקנה נוחה מתנה זו ליקנות, וע"כ מצי זכי אף שאי"ז מונח לגמרי בחצר, וצ"ל לפ"ז, דהא דמינא תימרא לאו ר"פ גופי' קאמר לה, אלא הש"ס קאמר לה.

ז"ל הרשב"א לקמן דע"א:, ואין דבריו מחוורים בעיני, דבכולי תלמודא משמע דאית לי' מדאורייתא זכי', דהא אית לי' חצר אפי' במציאה כר' יוחנן בפ"ק דמכילתין, וחצר מדין זכי' הוא כידה, וכדאמר ריב"ח חצרו של אדם קונה לו שלא מדעתו, ואמרינן זכתה לי חצרי זכתה לו חצירו, ואמרינן חצר מטעם יד ולא גרע משליחות גבי גט דחוב הוא לה אין חבין לאדם אלא בפניו גבי מתנה דזכות הוא לו זכין לאדם שלא בפניו, עכ"ל, והדברים סתומים וחתומים.

ונ' לפרש בד' הרשב"א, דס"ל דהא דמהני חצר מדין יד, בע"כ הוי זה מדין זכי', שהרי אי"ז יד ממש שהוא זוכה ע"י היד, אלא החצר היא שזוכה לו, וע"כ ה"ז מועיל אף שלא מדעתו, וזהו לישנא דתזכה לי שדי זכתה לו שדהו, דמבו' דהשדה היא שזוכה לו, ולאו היינו שהוא זוכה בעצמו ע"י שדהו.

ועפי"ז הוכיח הרשב"א, דמהא דמהני חצר בקטן, מוכח דיש זכי' לקטן, שהרי הגם דחצר מטעם יד, מ"מ הא דמהני יד זו לזכות לו אי"ז אלא מטעם זכי'.

ומה שהביא הרשב"א ממש"א דחצר מטעם יד ולא גרעא משליחות נ' כונתו, דמפרש בפי' הרי"ד שהביא בקונט' הראיות להריא"ז, דמש"א דלא גרעא משליחות היינו דהגם דחצר מטעם יד מ"מ ל"מ אלא כדין שליחות, ולד' הרשב"א צ"ל דל"ד קאמר שליחות אלא היינו מדין זכי', וע"כ ל"מ בגט אלא בפניו מדינא דאין חבין לאדם אלא בפניו, וזה מתישב לדעת הסוברים דאלא בפניו לאו היינו מדעתו אלא היינו בפניו, עי' קונט' הראיות שם, ועי' ש"ך.

ומעיקר ד' הרשב"א מבו' להדיא שדעתו כמש"כ הר"ן והנמו"י דלמאן דיליף מציאה בגט יש לקטנה זכי' מדאורייתא בחצרה, ומזה הוא שהוכיח הרשב"א, דיש זכי' לקטן מדאורייתא, והדברים מתאימים עם ד' תלמיד הרשב"א בסוגיין שג"כ פירש כד' הר"ן, עיי"ש.

ועי' עוד בשטמ"ק לקמן דצ"ח: בשם הראב"ד, דמבו' דהיכא דהוי זה מדעתו, חבין לאדם מדין זכי', ומבו' מזה דלעולם עיקר דין זכי' הוא גם בדבר שהוא לחובת האדם, ואך דאין חבין לו אלא מדעתו.

בד' רש"י צע"ג, דרש"י בדי"א: דכל הא דבעינן לקרא דונתן בידה, הוא רק לקטנה, דאין לה שליחות, וצ"ע שהרי אף בגדולה ל"מ מדין שליחות, וכמו שפירש"י אח"כ דכיון דהוי שלא מדעתה ל"מ מדין שליחות.

אך נ' מכוון ד' רש"י לגבי מציאה, שהרי כתב רש"י קטן, וקטן לא איירי בגט אלא במציאה, וזהו שכתב רש"י דלגבי מציאה ל"ב למילף לחצר מטעם יד מונתן בידה, והיינו שהרי ד' רש"י בסוגיא זו אתיין כמ"ד דאף בקטן ילפי' מגט, וכמש"כ רש"י בהמש"ד דבעומד בצדו מהני מדין יד, וע"ז כתב רש"י דכל הא דבעינן למילף מציאה מגט לדין חצר מטעם יד, הוא רק לקטן וקטנה, אך בגדול ל"ב לחצר מטעם יד, דלעולם ה"ז מועיל מדין שליחות.

וד' רש"י לעיל ד"י: דבגט מהני חצר מטעם שליחות, נ' דהיינו רק מדעתה, וכמבו' גם בד' התוס' שם דל"מ חצר מטעם שליחות בגט אלא מדעתה, דבכה"ג מהני אף בגט מטעם שליחות, וז"ב בדעת רש"י.

פסקי רי"ד כתב דהא דמהני עומד בצד שדהו, הוא משום דעי"ז דמי לחצר המשתמרת, וכתב עוד, דהא דבעי לומר זכתה לי שדי, הוא משום דל"ה משתמרת עד דיהיב דעתו לשמרה, וזה כד' הר"ן.

ריא"ז דבחצר המשתמרת מתחילה הי' דעתו לזכות בכל מה שבתוכו, וע"כ ה"ז קונה לו שלא מדעתו, אך בחצר שאינה משתמרת, הרי דאף בעומד בצידו דמהני משום שהוא משמר שם, מ"מ ל"מ אא"כ מתכוין עתה לזכות בו.

ובדעת אחרת מקנה מהני אף בשאינו משתמר, משום דעת המזכה, ומבו' בריא"ז דכה"ג מהני אף שלא מדעתו של המקבל, ומסוגין לא שמענו לזה, שהרי בההיא דר"ג הי' דעת הזוכה, ואך שלא הי' משתמר, אך נ' דהריא"ז למד כן מסוגיין, שלדעתו דינא דמשתמר הוא כ"ה דיחשב שיש בזה לדעת הזוכה.

עו"כ הריא"ז שאם הגדול מזכה לקטן, קונה לו חצירו, שהרי הגדול עשאו שליח.

וז"ל הריא"ז בקונט' הראיות, ואמאי תקני לי' שדהו דא"ר יוסי וכו', פי' תקנה לו שדהו אע"פ שאינו עומד בצד שדהו ואע"פ שלא אמר זכתה לי שדי, שאין אנו צריכין דעתו כלל, ומהדר ה"מ בחצר המשתמרת לדעתו דהתם ודאי לא בעינן דעתו כלל כיון שמשתמרת לדעתו מתחילה דעתו עליו לזכות בכל מה שבתוכו, הלכך עשה לו שימור מתחילה שישתמר בעבור כל מה שנתן בתוכו ומתחילה דעתו עליו וכו', עכ"ל.

עוד הביא שם בשם הרי"ד, דהא דחצר קונה שלא מדעתו הוא רק משום דהוי יד, אך משום שליחות ל"ה מצי לקנות שלא מדעתו, ועיי"ש שנחלק על דבריו.

ובסו"ד כתב לדעת רש"י, ז"ל, וחצר המשתמרת דקניא במציאה אע"ג דלא סמיכא לה ולא דמיא לידה, דהיא נמי מתורת שליחות יש בה, דאע"ג דאין דעת אחרת מקנה אותו ואין מי שיעשה אותו שליח, מ"מ הוא עצמו עושה אותו שליח דכיון דמשתמרת לדעתו לכך הוא משמרה מתחילה שיזכה בכל מה שנתן בתוכו, מתחילה הי' דעתו דנתן בתוכו, וכאילו עשאו שליח על דבר זה, עכ"ל

בל' הרמב"ם בפי"ז מגזו"א מבו' להדיא, דהא דחצר קונה שלא מדעתו, הוא מדינא דזכין לאדם שלא בפניו, ואשר ע"כ בחצר שאינה משתמרת דלי"ב לדינא דזכין שלא בפניו, ול"מ אא"כ עומד בצידו, גם ל"מ אלא מדעתו, וע"כ צריך שיאמר זכתה לי שדי, עייש"ה בדבריו, ועי' פנ"י שכתב כעי"ז.

בס' משנת ר"א כתב בדעת הרמב"ם, דבקטן ל"מ לזכות אלא במה שבא לידו, וע"כ גם אינו עושה שליח, דהגם דבמידי דאיתא בדנפשי' קטן עושה שליח, אך הרי לקנות שלא ע"י שבא לידו, ליתא בדנפשי', ומשא"כ בקטנה שנתרבית חצירה כידה, והרי דהיא זוכה אף כשלא בא הגט לידה ממש, א"כ תו מן הדין שתעשה שליח, כיון דהוי זה מילתא דאיתא בדנפשי', וע"כ באמת מהני חצר בקטנה במציאה אף כשאינה עומדת בצידה, מדין שליחות, כיון דאיתא בדנפשי'.

וזהו מש"כ הרמב"ם בפכ"ט ממכירה בדין חליפין ושכירות מקום דחלוק קטן מקטנה, והיינו משום דקטן ל"מ לקנות אלא כשבא לידו, אך שאר מעשי קנין ל"מ בקטן, ומשא"כ בקטנה שהיא קונה אף בשאר מעשי קנין, וכדחזינן דמהני לה חצר, אף דאי"ז ידה ממש.

ומש"א בגמ' דאם חצר מטעם יד איתרבאי מהני חצר לקטן, ולא אמרינן דאין קטן זוכה אלא במה שבא לידו, היינו משום דאי חצר משום יד איתרבאי, הוי זה ילפותא דכל דאית לי' יד אית לי' חצר, עכ"ד.

ובאמת איך שיהי' הביאור בד' הרמב"ם בהל' גירושין, מתישב בזה מש"כ הרמב"ם דחצר מהני בקטנה אף כשאין עומדת בצידה, דאף דכה"ג ל"מ אלא מדין שליחות, הרי מבו' בד' הרמב"ם בהל' גירושין דבמקום דמהני חצר לקטנה, גם מהני לה שליחות, וע"כ ו דאי דיש לה גם חצר מטעם שליחות.

והי' מקום לומר דאדרבה זהו מקור ד' הרמב"ם בהל' גירושין דגם שליחות יש לקטנה, שהרי רבי בה קרא חצר, וילפינן מינה גם לחצר שמטעם שליחות, ומזה יש ללמוד דיש לה שליחות.

בל' הרמב"ם פ"ו משכירות ה"ד מדויק, דכל הא דחצר השכורה קונה למשכיר, הוא רק בדינא דחצרו של אדם קונה לו שלא מדעתו, אשר לדעת הרמב"ם הוא רק בחצר המשתמרת, אך דינא דחצר שאינה משתמרת קונה לו כשהוא עומד בצידה, אשר אינה קונה אלא מדעתו, כמבו' בל' הרמב"ם בפ"ד מזכי', ודמה"ט צריך לומר זכתה לי שדי, אינה קונה למשכיר.

והביאור בזה נראה ע"פ ל' הרמב"ם רפ"ה מגירושין, דהא דחצרה מהני כידה, היינו דהא דכתיב בקרא ידה היינו רשותה, ובזה ודאי דחצר מושכרת הויא רשות דהשוכר, וע"כ חצר שאינה משתמרת שקונה כשעומד בצידו מטעם דהויא כידו, אינה קונה למשכיר, דאי"ז רשות דהמשכיר אלא רשות דהשוכר, ומשא"כ חצר המשתמרת שקונה שלא מדעתו, שה"ה קונה מדין זכי' ושליחות, הרי דהא דהחצר הויא שליח דהבעלים, הוא מן הזכויות שיש לבעלים בחצר שתזכה לו, וע"כ י"ל דע"ז ל"ה השכירות, וכאשר כ"ה מבו' בד' המאירי דכל שהשכיר ע"ד כן, ה"ז קונה לשוכר, והרי דכל הא דאי"ז קונה לשוכר, הוא משום שלא השכיר לו זכות זו, וז"ב, אך בד' הרמב"ם גופי' בפיהמ"ש נ' לא כן, אלא אף אם השכיר לו ע"ד זה, אין החצר שליח אלא דהמשכיר, והא דמהני שכירות מקום הוא מדין משיכה, וכדלהלן.

ולפ"ז נ', דכה"ג דהוי זה חצר שאינה משתמרת, ואינה קונה למשכיר, שוב ה"ה קונה לשוכר אם הוא עומד בצדו, דכל הא דאינה קונה לשוכר, הוא משום דהיד דהחצר הויא שליח דהמשכיר, וע"כ ל"מ לקנות לשוכר מתורת יד, אך כל שאינה שליח דהמשכיר לזכי' זו, ה"ה קונה להשוכר, וי"ל דה"נ בזכי' שאין המשכיר שייך בה, תו ה"ה זוכה לשוכר אם הוא עומד בצדה, ואשר ע"כ האשה קונה גט בחצר השכורה, דכיון דלגבי גט אין בעל החצר שייך בו, אין החצר שליח דבעל החצר לכך, והדר דינא דהחצר קונה לאשה מטעם ידה, ודו"ק.

וזה נ' בביאור דינא דשכירות מקום, דמבו' בל' הרמב"ם בפיהמ"ש מע"ש פ"ה מ"ט דהוא כעין דין משיכה, אך בל' פיהמ"ש הנדמ"ח אי"ז מוכרח שכונתו לכך, וגם בל' הרמב"ם פכ"ט ממכירה ה"ט נ' להדיא דאי"ז מדין חצר, והיינו דלעולם ל"מ שכירות מקום מדין חצר, כיון שאינו עומד בצידו, ובכה"ג ל"מ חצר אלא מתורת שליחות, וחצר השכורה ל"ה שליח דהשוכר, והא דמהני שכירות מקום, היינו משום דבתורת רשות ודאי דחצר השכורה הויא רשות דהשוכר, ע"כ כל ששכר את מקום החפץ, הוי זה כהכנסת החפץ לרשותו, וע"כ הוא זוכה בו.

ואמנם אי"ז ממש כמשיכה, שהרי שכירות מקום מהניא אף בדברים שדרכן בהגבהה שאינם נקנין במשיכה, עי' בפיהמ"ש ב"ב פ"ה ובהל' מכירה, אלא הוי זה הכנסה לרשותו מעליא, דמהניא אף בדברים שדרכן בהגבהה, ועי' בל' הרמב"ם בהל' מכירה שכתב דברשות מוכר אינו קונה עד שיוציאנו מרשותו בשכירות מקום, ומ' ג"כ כנ"ל.

והנה יש לתמוה טובא בד' הרמב"ם, שכתב בפיהמ"ש בפ"ה דמע"ש, בההיא דר"ג וזקנים, שהקנה להם ע"י החצר, וזה צע"ג, שהרי לדעת הרמב"ם קי"ל דחצר שאינה משתמרת אינה קונה, ולפ"ז בע"כ דבההיא דר"ג הקנה להם בתורת אגב, וכמבו' בסוגיין, ואדרבה, הראשונים כתבו שזהו מקור ד' הרי"ף והרמב"ם לפסוק כן דל"מ חצר שאינה משתמרת, כיון דבסוגיא דקידושין מבו' דההיא דר"ג הי' מדין קנין אגב.

והנה עיקר מש"כ הרמב"ם שם שהי' הקנין ע"י החצר, לא תיקשי עלה דחצר שאינה משתמרת היא, שהרי הרמב"ם כתב דהקנין הוא כעין משיכה, וע"כ שפיר מהני זה גם בחצר שאינה משתמרת, ואמנם במ"מ פ"ד ממכירה ה"ז כתב דל"מ שכירות מקום אלא בחצר המשתמרת, אך בדבריו שם ה"ט מבו' דמהניא גם בחצר שאינה משתמרת, אך זה צ"ע מסוגיין דמייתינן מינה דאף חצר שאינה משתמרת זוכה, ובע"כ חד מתרתי, או דקנין דשכירות מקום הוא מדין חצר, או דאף דהוא מדין משיכה, מ"מ כ"ה דחצר שאינה משתמרת אינה קונה בתורת חצר, גם אין המשיכה לתוכה משיכה, וצ"ע ד' הרמב"ם.

ונ' בדעת הרמב"ם, דחלוק טעם הא דחצר שאינה משתמרת אינה קונה לו לשנויא דרב אשי, מטעם הא דחצר שאינה משתמרת אינה קונה לו לס"ד, דלשנויא דרב אשי הוא משום דחצר שאינו עומד בצדה ל"מ אלא בתורת שליחות, וחצר שאינה משתמרת ל"ה שליח דילי', אך לס"ד דלא ס"ל להך מילתא דאינו עומד בצידו הוא רק בתורת שליחות, הרי דהא דאינה משתמרת אינה קונה אף בתורת יד, הוא משום דחצר שאינה משתמרת לא חשיב הדבר כנמצא ברשותו כיון שאינו משתמר לו.

ולפ"ז נ', דע"כ לס"ד דגמ' שפיר פרכינן דמהא דהקנה ר"ג לזקנים ש"מ דחצר שאינה משתמרת קונה אף שאינו עומד בצדה, דאם אינה קונה, אף לא תקנה בתורת משיכה, כיון דלא חשיבא כנמצא ברשותו, אך לפ"מ דמשני רב אשי דכל הא דחצר שאינה משתמרת אינה קונה, הוא משום דל"ש בה דין שליחות, אך לעולם חשיבא כרשותו, ואך דאין רשותו קונה לו אלא בעומד בצידה, הרי דהגם דל"מ חצר שאינה משתמרת לקנות בתורת חצר, מ"מ מהניא לקנות בתורת משיכה, ודו"ק.

ולפ"ז נמצא, דבשנויא דרב אשי מתישב גם הא דמותיב מעיקרא מההיא דר"ג וזקנים, דלעולם קי"ל כרבא דל"מ להקנות בתורת קנין אגב, ואפ"ה שפיר מהניא שכירות המקום לקנות בתורת משיכה.

ולפ"ז ניחא עוד, דהנה הרי ר"פ מדמה אינה משתמרת לרץ אחריו ואינו מגיעו, ולהלכה לא קי"ל כן, ולא נתפרש במה נחלקו על ר"פ, ולמש"נ הוא מתישב היטב, דלדידן ל"ד כלל לרץ אחריו ואינו מגיעו, דהתם הרי הוא עומד בצדו, ובעומד בצדו דמדין יד הוא, הרי דגם אם אי"ז משתמר חשיב כיד, והאמנם נתן ביד עבדו ל"מ משום שאינו משתמר לדעתו, אך היינו רק משום דאי"ז דומיא דיד, דמשתמרת לדעתה, אך לזה סגי דהחצר עצמה משתמרת לו, דע"כ הויא החצר דומיא דידו, אך ל"ב שהחפץ ישתמר לו, ואשר ע"כ שפיר מהני רץ אחריו ואינו מגיעו במתנה, והא דבמציאה ל"מ הוא משום דלאו כמונח דמי, ובזה הוא שחלוק מתנה ממציאה, דבמתנה סגי אף דאי"ז כ"כ כמונח, אך לגבי משתמר לא מצינו דחלוקין זמ"ז, ור"פ דמדמי להו, הוא משום דלטעמי' דלעולם מהני חצר מדין יד, הרי דכ"ה דחצר שאינו עומד בצידו ל"מ אם אינה משתמרת, ה"נ בעומד בצדו בעינן שיהא משתמר, דגם ביד בעינן שיהא משתמר, והא דבעומד בצדו מהני, הוא רק משום שהוא משמרו וחשיבא כחצר המשתמרת, וע"כ לדידי' ברץ אחריו ואינו מגיעו ל"מ משום שאינה משתמרת, ושפיר מדמי דכ"ה דהתם מהני במתנה, ה"נ הכא מהני במתנה, ודו"ק.

ולפ"ז נתישב גם דעת רבא, דקשיא דלדידי' בע"כ דחצר שאינה משתמרת קונה, שהרי לא ס"ל לשנויא דמטלטלי אגב מקרקעי הקנה להן, משום דטוה"נ אינה ממון, וגם שנויא דר"פ לכאו' ל"ש לדידי', שהרי ס"ל דאינה ממון ולא חשיב כדעת אחרת מקנה, וכמבו' בד' רש"י, ותיקשי ע"ד הרי"ף שהשמיט לדינא דחצר מהלכת, ופירש המאירי בב"ק דהוא משום דס"ל דהוי זה מדין אינה משתמרת, וצ"ע שהרי רבא גופי' לית לי' לדינא דאינה משתמרת, ובע"כ דדין אחר הוא, וי"ל דאדרבה, מה"ט הוא שהשמיטה הרי"ף, דלדידן דבעי' משתמרת, ודאי דל"מ מהלכת דאינה משתמרת, ורק רבא הוצרך לדין מסוים דמהלכת, משום דלא ס"ל דבעינן משתמרת, אך להנ"ל י"ל דרבא ס"ל כשנויא דרב אשי, דלדידי' ל"ק כלל מההיא דר"ג וזקנים, כיון דאף חצר שאינה מהלכת חשיבא כרשותו, וכיון דחשיבא כרשותו ע"כ הוי זה כמשיכה לרשותו.

ועיקר מש"נ לדעת הרמב"ם, דשכירות מקום מהניא אף בחצר שאינה משתמרת, כ"ה מבו' גם למש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם דהא דבצבורין ל"ב למימר אגב וקני, הוא משום דהוי זה חצירו, ותמהו האחרונים שהרי הרמב"ם פסק דחצר שאינה משתמרת אינה ק קונה בשאינו עומד בצידה, וא"כ מ"ט בכה"ג ל"ב למימר אגב וקני, ולמש"נ ניחא, דכיון דקונה את החצר, הוי זה כשכירות מקום, דמהני מדין הכנסה לרשותו, וה"ה קונה אף בחצר שאינה משתמרת.

וילה"ע בל' הרמב"ם מכירה רפ"ה שנראה דגם דינא דכליו של אדם קונים לו, הוא רק כשנעשו ברשותו, וכהל' שכתב הרמב"ם בדין שכירות מקום, ומ' מזה דאין כליו קונים לו אלא בשעה שבא הדבר לכליו, ונעשה ברשותו, אך כל שכבר הי' בכליו, לא חשבינן לכליו כחצירו לזכות.

ואם אכן כ"ה מבו', דהגם שלא הביא הוא עצמו את הדבר לכליו, מ"מ מהני זה לקנות, ותיקשי לפ"ז דמ"ט אין חצר שאינה משתמרת קונה לו מציאה שנפלה לשם, מכח הך דינא, וצ"ל דכיון שנכנס לרשותו מאליו, לי"ב להך קנין, דרק אם הכניסוהו לרשותו לשם הקנאה, הוא דהוי זה מעשה קנין, אך אכתי לפ"ז אם יכניס הנותן את החפץ לרשותו יזכה בו אף שאי"ז חצר המשתמרת, ולא מצינו כן, וצ"ע בזה.

במש"כ הראשונים בדי"ב. דחצר דעומד בצדו מהני מדין יד, תמהו האחרונים ז"ל שהרי חצר דגברא ל"מ אלא מדין שליחות, ועי' פלפולא חריפתא שדחק בל' הרא"ש, ועי' נתיה"מ בפתיחה לסימן ר' דרך מחודשת בזה.

ומצינו בזה כמה דרכים, חדא, הוא מש"כ הגרע"א בהשמטות, דבד' הר"ן לק"מ, דהר"ן לטעמי' אזיל שפירש לעיל, דלמסקנת הגמ' החילוק בין קטן לקטנה, אי"ז אם חצר מטעם יד או מטעם שליחות, אלא אם יש להן יד מדאורייתא, עיי"ש, ולפ"ז שפיר י"ל דמהני חצר מטעם יד.

והנחל"ד כתב, לפי המבו' בד' התוס', דלמסקנא הוי נידון הסוגיא כשתיקנו זכי' לקטן, אם תיקנו לו זכי' ע"י חצרו, אך בדין חצר דאורייתא ליכא חילוק בין גברא לאיתתא.

ובדעת הרמב"ם נ', דכלל אין מכוון הגמ' דחצר דגברא מהני מדין שליחות וחצר דאיתתא מהני מדין יד, שהרי מבו' בגמ' דחצר דגברא ודאיתתא הוי אותו חצר, דמה"ט ס"ל דמהא דמהני בקטנה ול"מ בקטן, מצינו למילף דה"נ חליפין מהני בקטנה ול"מ בקטן, וגם דן דמ"ט אין הקטנה עושה שליח קבלה, ובע"כ לדעתו, דחצר דגברא ודאיתתא דין א' הוא, ואך דבגברא ילפינן דלא נתנה התורה דין חצר זה אלא למי שיש לו שליחות, ובאיתתא נתנה התורה לדין חצר זה גם למי שיש לו יד.

ומה"ט פשוט לדעת הרמב"ם, דבקטנה מהני חצר אף כשאינה עומדת בצידה, ודלא כמש"כ הריטב"א דל"מ, וגם בל' התוס' מבו' להדיא דל"מ, וכמו שדקדק הש"ך סו"ס רמ"ג, אך לדעת הרמב"ם ודאי מהני, וכמו שדקדק הש"ך שם, דהגם דחצר שאינו עומד בצידה הוא מדין שליחות, אך ג"ז בכלל מה שדימתה התורה ליד, דכל שיש לה יד יש לה גם לדין חצר, והרי הרמב"ם דן דגם שליחות לקבלה ממש יועיל בקטנה, וא"כ ודאי דחצר מטעם שליחות מהני בקטנה.

עוד דרך כתב בשיעורי הגר"נ זצ"ל, דהסוגיא בד"י: והסוגיא בדי"א: ב' סוגיות הם, דבדי"א: הוי נידון הסוגיא מהי חצר, וע"ז אמרינן דחצר שהוא עומד בצידה הויא יד ממש דילי', וחצר שאינו עומד בצידה ל"ה כיד דילי' אלא מדין שליחות, אך נידון הסוגיא בד"י: הוא, דאף דחצר שהוא עומד בצידה הויא כיד דילי', מ"מ כיון שאין הוא עושה את מעשה הקבלה, אלא החצר מקבלת בעדו, י"ל דל"מ זה לפעול לו אלא מדין שליחות, דהחצר פועלת לו, וע"ז אמרינן דבגברא ל"מ אלא מדין שליחות.

אך זה שלא כד' רש"י דמבו' להדיא שדימה ב' הסוגיות זל"ז, עי' בדבריו.

בכ' הגר"ח כתב דחצר מטעם שליחות אי"ז דין שליחות ממש, דהחצר פועלת לו, דחצר לאו גברא הוא, אלא היינו דחשיב כיד דילי' מדין שליחות, עיי"ש.

אך לכאו' אי"ז מתישב עם מה שנקטו התוס' בכתובות די"א: ובסנהדרין דס"ח: דחצר מהני מדין זכי', אף אם זכי' לאו מטעם שליחות הוא, והנה אם זכי' לאו מטעם שליחות היא, לכאו' כל עיקר דין זכי' הוא שהזוכה פועל להזכי', והרי דגם בחצר מהני כה"ג.

וכ"ה מבו' גם במש"כ המחנ"א משיכה סימן ה', דדין חצר שלא מדעת כלל, תליא אם חצר דגברא הוא מדין יד או מדין שליחות, ואם הוא מדין שליחות ה"ז מועיל גם בכה"ג, ועי' גם בנתיה"מ סימן ר' סקט"ו שכתב כן בעיקר דינא דחצר קונה שלא מדעתו, ומש"כ כן בשם המחנ"א, צ"ע, דהמחנ"א לא כתב כן על עיקר דינא דחצר קונה שלא מדעתו, דדין זה מ' להדיא בסוגיית הגמ' דהוא אף בחצר שמטעם יד, וכ"ה מוכרח למש"כ הר"ן דחצר שאינו עומד בצידה במציאה מועלת מטעם יד, ולכאו' זה ניחא רק אם החצר זוכה לבעלי'.

וביותר ילה"ע, מד' הרשב"א בב"מ דע"א: שמבו' דגם למ"ד דחצר מטעם יד, אי"ז מועיל לזכות לבעלים אלא מדין זכי', ולמד לזה מלישנא דזכתה לי חצרי, והיינו משום דאף דחצר מדין יד, מ"מ לא עשה הוא את מעשה הקבלה, אלא החצר קיבלה בעדו, וכה"ג ל"מ זה אלא משום שהחצר זוכה לו, והא דבכח החצר לזכות לו, הוא משום דהויא כיד דילי', וע"כ הוי זה מעשה הראוי לזכות לו, והרי דאדרבה, אף בדין חצר מטעם יד, הוי גדר הדין שהחצר זוכה לו, וצ"ע עוד בזה.

הרמ"ה ב"ב דמ"א. הביא מדינא דחצר מטעם שליחות, דהעודר בנכסי חבירו וסבור שהוא שלו אם דעת אחרת מקנה אותן מהני, ונ' בביאורו, דס"ל דהא דחצר מטעם שליחות וזכין לאדם שלא בפניו, היינו דהוי זה זכי' דהמקנה, שהוא זוכה לו ע"י החצר, וע"כ ל"מ זה אלא במתנה ולא במציאה, וע"ד ד' רש"י דבמציאה ליכא דעת שולח, וע"כ ל"מ, והא דבמשתמרת מהני, הוא או כד' הר"ן דמהני מדין יד, או משום דאיכא דעת הזוכה עצמו לזכות בכל מה שיבא לחצרו המשתמרת, ואשר זהו שהביא מזה, דחזינן דמצי המקנה לזכות לקונה ע"י חצרו, אף שהחצר עצמה שעושה את המעש"ק אין דעתה לזכות, וה"נ מצי המקנה לזכות לקונה ע"י מעשה חזקה דהקונה, אף שהקונה עצמו שעשה את החזקה אין דעתו לקנות.