67 גזירת סתם יינם ומגען
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אמנם הנה עיקר ד' הר"ן דאיסור יינם משום בנותיהן הסמיכוהו על ניסוך, אתיין לטעמי' דס"ל דעיקר איסורא דסתם יינן הוא משום גזירת בנותיהן, והא דאסור בהנאה הוא משום שאם ל"ה אוסרין אותו אלא בשתי', היו הרואין סבורין לומר דמשום ניסוך נאסר ויבואו להתיר אף יי"נ ודאי בהנאה, ולפיכך רצו להשוות יינות שלהן, עכ"ד, אשר לפ"ז נמצא, דאף איסור יינן משום בנותיהן הסמיכוהו על ניסוך, וכ"ה גם לפ"מ שפירש הרמב"ן לעיל דל"ו: בטעם איסורא דסתם יינן בהנאה.

אך למה שפירש הרשב"א בתוה"ב בית ה' ש"א דתחילה גזרו לאסור סתם יינם בשתי' משום בנותיהן, וב"ד של אחריהם ראו שהורגלו הרבה לנסך, ולפיכך הוסיפו איסור על היין וגרו על סתם יינן איסוה"נ משום ודאי יינן, עכ"ד, הרי לכאו' בגזירה קמייתא שאסרו סתם יינן משום בנותיהן, לא הסמיכו איסורו כלל על ניסוך, ושו"ר שכבר כ"כ האבנ"ז יו"ד סי' קי"ט סק"ב, וע' להלן סק"ט שנתבאר כן גם בדעת הראב"ד, דלא הסמיכו איסור יינן משום בנותיהן על ניסוך, ועיי"ש סקי"א מש"נ עפי"ז בטעמא דמ"ד דגר תושב יינו מותר בשתי'.

ובאמת הדברים מתאימים, דהנה בטעם הא דיין מבושל שנגע בו הגוי שרי אף בשתי', ולא אסרוהו משום חתנות, כבר הבאנו לעיל ד' הרמב"ן והר"ן דהוא משום דהסמיכו איסור יינן על ניסוך, וע"כ יין מבושל שאינו ראוי לניסוך לא גזרו בו, והר"ן פירש דמה"ט הוא דאין חומץ נאסר במגע הגוי, משום דלי"ב משום ניסוך ואיסור יין הסמיכוהו על ניסוך.

אמנם הנה בתוה"ב בית ה' ש"ג פירש הטעם בזה בע"א, ז"ל, ועוד דכל שלא נשתנה שמו וריחו שום יין סתם עליו אסרו משום בנותיהן, וחומץ ויין מבושל היינו טעמא משום שאין טעמן יין ואין שמן יין סתם, ולפיכך לא גזרו בהן, ועוד שאף הן אין מנסכין אותן וכדאמרי' גבי חומץ אי משום נסוכי לא מנסיך, עכ"ל.

וכ"כ בחי' הרמב"ן לעיל ד"ל. בתחילה, ז"ל, לפי שאינן בכלל יין סתם התירו בהם, עכ"ל, אמנם אח"כ כתב דהטעם הוא משום שהסמיכו גזירתם על ניסוך, וכ"כ הרמב"ן בסוגיין, ולקמן דנ"ז. ודנ"ט:, וכ"ה בחי' הרמב"ן ב"ב דצ"ז: כתב, ז"ל, ואע"פ שאמרו אין בו משום יי"נ, לפי שאין מנסכין כך אמרו ולא משום גריעותו של יין, עכ"ל, ואזיל לטעמי' בסוגיין.

ופשוט דמה שהוצרך הרשב"א לב' טעמים בזה, הוא לטעמי' דס"ל דב' גזירות היו ביין, דמתחילה גזרו לאסרו בשתי' משום בנותיהן, ואח"כ גזרו לאסרו בהנאה משום חשש ניסוך, ואשר זהו שפירש הרשב"א, דהא דחומץ ויין מבושל לא נאסרו משום בנותיהן, הוא משום שאין טעמן יין ואין שמן יין סתם וע"כ לא גזרו בהן, והא דלא נאסרו משום חשש ניסוך הוא משום שאף הן אין מנסכין אותו.

ועכ"פ מבו' בד' הרשב"א, דאילו הי' לחומץ ויין מבושל טעם ושם יין, היו נאסרין משום גזירת בנותיהן, אף שאין ראויין לניסוך, ואזיל לטעמי' דס"ל דאיסור יין דמשום בנותיהן, לא הסמיכוהו כלל על ניסוך, וכמש"נ.

ובאבנ"ז שם כתב דבר נפלא בפלוגתת הרשב"א והר"ן בזה, דהנה צ"ב מנלי' להר"ן דהי' שייך בחומץ גזירת בנותיהן, עד שהוצרך לפרש דלא אסרוהו בשתי' משום דל"ש בו ניסוך וכל שאין לחוש בו לניסוך אין נאסר משום בנותיהן, דילמא ל"ש כלל בחומץ גזירת בנותיהן.

וצ"ל בזה, שהר"ן הוכיח כן ממש"א בגמ' לעיל דכ"ט: דשמעינן ממתני' דחומץ שלנו ביד נכרים א"צ חותם בתוך חותם. דאי משום אנסוכי לא מנסכי לי', ואי נימא דבחומץ ל"ש כלל גזירת בנותיהן, א"כ הרי אין ללמוד ממתני' שאין הגוים מנסכין חומץ, דאף אי הן מנסכין חומץ, מ"מ אין חומץ שלהן נאסר אלמלי הא דהי' מתחילתו יין, שהרי כתב הר"ן שם דלא אסרו יינן משום חשש ניסוך בפנ"ע, אלא כיון שגזרו משום בנותיהן אסרוהו אף בהנאה כדי להשוות יינות שלהן, אך בחומץ דליכא משום בנותיהן, אין לאסור כלל משום חשש ניסוך,[[1]](#footnote-2) וכמו שמצינו כעי"ז בד' הרמב"ן והר"ן לעיל דנ"ח: דהא דאין כחו אוסר בהנאה, הגם שזהו דרך ניסוך, הוא משום דלי"ב גזירת בנותיהן, ע' בדבריהם, ובע"כ מזה דאדרבה אף בחומץ שייך גזירת בנותיהן, והא דאין חומץ של גוי אסור אלמלי הא דהי' מתחילתו יין, הוא משום דלא מנסכי לי' וכל שאין לחוש בו לניסוך אין נאסר משום בנותיהן.

ומה"ט גם נקט הר"ן שם דגם יין מבושל הי' שייך בו גזירת בנותיהן, ומה שלא אסרוהו הוא משום שהסמיכו גזירת בנותיהן על ניסוך, דאי נימא דל"ש בו גזירת בנותיהן, א"כ היאך אמרו בגמ' שם דמהא דשנינו דיין מבושל של גוים שהי' מתחילתו יין אסור, שמעינן דיין מבושל שלנו ביד גוי א"צ חותם בתוך חותם דאי משום אינסוכי לא מנסכי.[[2]](#footnote-3)

[אמנם בשו"ת הר"ן סי' ה' כתב בתו"ד דיין מבושל לי"ב משום חתנות, וזה סותר לדבריו בפי' הרי"ף דמבו' דיש בו משום חתנות, ועמד בזה האבנ"ז סי' קי"ג סק"מ, ואמנם באמת נ' דהר"ן בתשובה שם אזיל דאיסור חתנות לא הסמיכוהו כלל על ניסוך, (וע"כ דימה לשאר איסורי חתנות דאינם אסורין אלא כששייך בהו חתנות, ודו"ק), וע"כ בע"כ דהא דיין מבושל שרי בשתי', הוא משום דלי"ב משום חתנות].

ולדעת הרשב"א דלא הסמיכו לאיסור יין דמשום בנותיהן על ניסוך, אשר לפ"ז בע"כ דהא דלא גזרו על חומץ ועל יין מבושל משום בנותיהן הוא משום דאין טעמן ושמן יין, וע"כ אינם בכלל גזירת בנותיהן, הדק"ל דא"כ היאך שמעינן מהא דאין אסורין בהנאה דלא מנסכי להו, דילמא הא דאינן אסורין הוא משום דל"ש בהו גזירת בנותיהן, אך להרשב"א לטעמי' ניחא, דלדעתו דב' גזירות הוו, הרי פשוט דמה שאסרו יין משום חשש ניסוך, היינו שחששו לניסוך מצ"ע ואי"ז שייך כלל לגזירת בנותיהן, וכמבו' כן להדיא בל' הרשב"א, ונת' עוד בזה ב?, וע"כ מהא דאין חומץ ויין מבושל של גוי אסורין בהנאה, שמעינן דלא מנסכי להו, דאי הוו מנסכי להו היו אסורין בהנאה, הגם דל"ש בהו גזירת בנותיהן, עכ"ד האבנ"ז.[[3]](#footnote-4)

**[**ויש להוסיף, דמצינו עוד דאזיל הרשב"א לטעמי', והוא דהנה בטעמא דמ"ד דס"ל דתינוק שאינו יודע בטיב ע"ז ומשמשי' מגעו מותר בשתי', פירש הרמב"ן לעיל דנ"ז. ודנ"ט: דהוא משום דאינו ראוי לנסך, וע"כ הוא דומה ליין מבושל שלא גזרו בו.

אך לפמש"נ בדעת הרשב"א, דס"ל דאיסור שתי' משום בנותיהן לא הסמיכוהו כלל על ניסוך, הרי אין לפרש כטעמא דהרמב"ן, שהרי הגם שאינו ראוי לניסוך ואין מגעו אוסר בהנאה, אכתי בדין שיהא מגעו אוסר בשתי', ולדעתו בע"כ לפרש הטעם בע"א, ואמנם בחידושיו לעיל דנ"ז: הביא גם לה"ט דדמי ליין מבושל, אך נ' שהוא ד' הרמב"ן, אך הרשב"א גופי' לא ס"ל לטעם זה, שהרי לדעתו הא דיין מבושל אינו נאסר משום בנותיהן, אי"ז כלל משום שאינו ראוי לניסוך, אלא משום שאין טעמו ושמו יין.

ומצינו כן בד' הרשב"א בתוה"ב בית ה' ש"א, שפירש הטעם בזה בע"א, ז"ל, דכל שהוא בר כונה גזרו עליו, אבל קטן לא דהכל יודעין שלא נתכוין לכך דלאו בר הכי הוא, עכ"ל, וכ"ה גם בפי' הר"ן לעיל דנ"ז, (ובחי' הרמב"ן שם כתב עוד טעם עד"ז, ז"ל, שהדבר ניכר ואינו מצוי ולא גזרו בו, עכ"ל), ובהמש"ד כתב עוד בזה, ז"ל, דגוי קטן לאו בר כוונה הוא כלל דאפי' לנגיעה אינו מתכוין, הלכך לא גזרו עליו אע"פ שגזרו במגע גוי גדול ואפי' גוי שאינו יודע בטיב ע"ז, משום דבר כוונת נגיעה מיהא ניהו, וכל שהוא בר כוונת נגיעה אסרו, עכ"ל**]**.

ולפ"ז נ' פשוט, דלדעת הרשב"א דמתחילה גזרו על יינן איסור שתי' משום בנותיהן, ולא הסמיכוהו כלל על ניסוך, בדין שיהא סתם יינן אסור אף בשלא נגע בו הגוי, ולפ"ז בע"כ דהא דמטהר יינו של גוי מותר, הוא משום שנגמר היין ע"י ישראל, וכמש"כ הראב"ד.

ועד"ז הוא גם למש"נ ב?? סק"ד בדעת תוס' והרא"ש דמגע גר תושב מותר, דהוא משום דאיסור מגע הסמיכוהו על ניסוך, ומשא"כ איסור סתם יינן לא הסמיכוהו על ניסוך, ולפ"ז בדין שיהא סתם יינן אסור אף בשלא נגע בו הגוי.

ה] ועד"ז נ' גם לדעת רש"י, דס"ל לעיל דכ"ט: וד"ל. דחומץ ואלונתית של גוי, הגם שאין אסורין בהנאה משום דלא מנסכי להו, מ"מ ה"ה אסורין בשתי'.

והחת"ס והרש"ש לעיל דכ"ט. פירשו בטעמו, דהגם דל"ש בהו ניסוך, מ"מ ה"ה אסורין בשתי' משום גזירת בנותיהן.

ולפ"ז הרי יש ללמוד שדעת רש"י, דאיסורא דיינן משום בנותיהן, לא הסמיכוהו כלל על ניסוך, ולפ"ז הרי בדין שיהא סתם יינן אסור אף בשלא נגע בו הגוי, ובע"כ דהא דמטהר יינו של גוי מותר הוא משום שנגמר היין ע"י הגוי.

ולפ"ז נת' במק"א לתמוה על מש"כ החת"ס והרש"ש לדעת רש"י, דיין שלקחו גוי מן הישראל חשיב כסתם יינן, ולפי הנ"ל הרי לדעת רש"י מוכח דיין של גוי שנגמר עשייתו ע"י ישראל אין נאסר משום יינן, וכ"ש דיין שלקחו גוי מישראל אין נאסר משום יינן, וז"ב.

ו] ועד"ז מצינו גם בדעת הר"ר שמעי' שהביאו התוס' לעיל דנ"ה., דפירש דהא דתנן דירד לבור מה שבבור אסור והשאר מותר, היינו מותר בהנאה דאינו נעשה יי"נ ליאסר בהנאה עד שירד לבור אבל בשתי' מיהא אסור.

ובפשוטו טעמו של הר"ר שמעי' הוא, דהא דאין עושה יי"נ עד שירד לבור, הוא משום שאין דרך לנסך היין עד שירד לבור, וכדתניא הכי בתוספתא במכילתין פ"ז, ואשר ע"כ כ"ז הוא לגבי איסור הנאה, אשר הוא משום חשש ניסוך, וכ"ז שלא ירד לבור לי"ב חשש ניסוך, אך באיסור שתי' שהוא משום גזירת בנותיהן, ה"ה נאסר אף קודם שירד לבור.

אך אי נימא כפשטות הגמ' לעיל דנ"ו. דהא דאין עושה יי"נ עד שירד לבור, הוא משום שעדין לא נגמרה מלאכתו, ומדמי' לה לדין מעשר, והיינו דמשום זה אין עליו חשיבות יין, לכאו' אין טעם לחלק כן, וצ"ל דהגם דאינו יין גמור, אפ"ה אסרוהו משום חתנות, כיון דאף בזה שייך טעם הגזירה, ומשא"כ משום ניסוך לא אסרוהו, כיון דאינו יין גמור ואינו בכלל עיקר הגזירה, וגם טעם הגזירה ל"ש בו, כיון שאין דרך לנסכו, וכדתניא בתוספתא.

ויש להוסיף, דלפ"ז בע"כ לפרש לדעת הר"ר שמעי', דהא דיין מבושל אינו אסור אף בשתי', אין הטעם כמש"כ הרשב"א משום שאין טעמו ושמו יין, דבזה לא סגי, שהרי אף יין קודם שנמשך אין שמו יין, ואפ"ה כיון דשייך בו חשש בנותיהן אסרוהו בשתי', אלא הטעם בזה הוא כמש"כ הריטב"א לעיל דכ"ט:, דהוא משום שאין שותין ממנו אלא דרך תענוג ודבר מועט ולפרקים ואינו מצוי אצל הכל וע"כ לא הי' בכלל הגזירה, וכעי"ז כתב הריטב"א בב"ב דצ"ז: דכל שאין רגילין לשתותו ונשתנה לא גזרו עליו, ובדומה לזה כתב הרא"ש לעיל פרק ב' סימן י"ג, גם י"ל לפמש"כ הרא"ה לעיל דכ"ט, דלא חשו בו לבנותיהן כיון שאין סיפוקו אלא דבר מועט, ולפ"ז י"ל גם לדעת הר"ר שמעי', דכיון דאינו בכלל יין, ואינו נכלל בעיקר הגזירה, גם לא גזרו עליו מצ"ע, כיון שאין סיפוקו אלא דבר מועט.

ואמנם אי נימא בדעת הר"ר שמעי', דכל הא דס"ל דהיין קודם שנמשך אסור בשתי', הוא רק ביינו של גוי, אך אינו נאסר במגע הגוי, וכמש"כ המלא הרועים הבאנו דבריו להלן סק"ז, הרי ממילא דניחא הא דיין מבושל אינו נאסר במגע הגוי אף בשתי', אך אה"נ י"ל דיין מבושל של גוי אסור בשתי', וכמש"נ כן להלן סק"ח ואילך בדעת הראב"ד.

ולפ"ז הרי נ' שדעת הר"ר שמעי' דאיסור יינן בשתי' משום גזירת בנותיהן לא הסמיכוהו כלל על ניסוך, וע"כ אף שיין קודם שנמשך לי"ב משום ניסוך, מ"מ ה"ה אסור בשתי' משום גזירת בנותיהן, ולפ"ז בדין שיהא יינן אסור אף בשלא נגע בו הגוי, ובע"כ דהא דמטהר יינו של גוי מותר, הוא משום שנגמר עשייתו ע"י הישראל.

ז] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה התוס' שם הק' על פי' הר"ר שמעי', ז"ל, דבגמ' כי פריך לרב הונא לישני לי' דמותר דמתני' היינו בהנאה, וכי קאמר רב הונא בשתי' קאמר, ואי פריך משום דהזכיר רב הונא יי"נ דמשמע אף בהנאה, הא לקמן נמי קאמר רב תינוק בן יומו עושה יי"נ והיינו בשתי' דוקא כדלקמן בגמ', עכ"ל.

והנה בהגה' מלא הרועים כתב לישב דעת הר"ר שמעי' בתרי גווני, חדא אי נימא דאיסור יינן משום בנותיהן הוא רק ביינו של גוי, אך מגע הגוי ביינו של ישראל אינו אסור אלא משום ניסוך, אשר לפ"ז כל ד' הר"ר שמעי' שהיין אסור בשתי' הוא רק בגת של גוי, אך רב הונא דאמר דכיון שהתחיל לימשך עושה יי"נ הרי איירי אף בגת של ישראל שנגע בה הגוי, ובזה מודה הר"ר שמעי' שאין מגע הגוי אוסר אף בשתי'.

ועוד, די"ל דלדעת הר"ר שמעי' דנאסר היין בשתי' אף קודם שירד לבור, משום גזירת בנותיהן, הרי ה"נ הוא נאסר אף קודם שהתחיל לימשך, וע"כ בע"כ דהא דאמר רב הונא דכיון שהתחיל לימשך עושה יי"נ הוא ליאסר בהנאה, עכ"ד.

ונ' די"ל עוד בזה, דהנה למש"נ הרי לדעת הר"ר שמעי' יש ללמוד, דאיסורא דיינן משום בנותיהן הוי זה איסור בפנ"ע ולא הסמיכוהו כלל על ניסוך, שהרי לדעתו אף יין דלא חיישי' בי' כלל לניסוך, נאסר בשתי' משום גזירת בנותיהן.

אשר לפ"ז י"ל, דמה"ט אאל"פ דהא דאמר ר"ה דכיון שהתחיל לימשך עושה יי"נ היינו ליאסר בשתי', שהרי הא דנאסר היין בשתי' אף קודם שירד לבור, הוא משום גזירת בנותיהן, ואיסור זה ל"ש כלל לניסוך, ולא קרינן לי' יי"נ.

ומה שהביאו התוס' מהא דאמר רב דתינוק בן יומו עושה יי"נ, והיינו בשתי' דוקא, י"ל דהא דתינוק בן יומו אוסר בשתי', הוי זה גזירה אטו גדול, וכמש"כ התוס' לעיל דנ"ז. ד"ה תינוק בן יומו, ובחי' הראב"ד לקמן דס"ד. ובתורי"ד לעיל דנ"ז פירשו הטעם דאתי לכלל מגע גוי דכשהוא גדול מנסך, והא דאינו אסור אלא בשתי', הוא משום שלא החמירו משום גזירה זו לאסור אלא בשתי' ולא בהנאה, ועמש"נ בזה ב?, אך עכ"פ איסור השתי' הוי איסור ד"יין נסך", וע"כ שפיר קאמר רב דעושה יי"נ, הגם שאינו אסור אלא בשתי'

ויש להוסיף, דה"ט שכתב הרמב"ן, דהא דאין יין מבושל אסור משום גזירת בנותיהן, הוא משום שאינו ראוי לניסוך, והסמיכו גזירת בנותיהן על ניסוך, הנה לדעת הראב"ד נ' דאין להתיר משום זה, דלדעתו לא מצינו כלל דהסמיכו איסור יינן על ניסוך.

דהנה לא מיבעיא למה שנוטה דעת הראב"ד לעיל דל"ח: דתחילה גזרו על יינן איסור שתי' משום בנותיהן, ואח"כ כשראו שהיו רגילין לנסך אסרוהו בהנאה משום ספק ניסוך, הרי ודאי דגזירה קמייתא דמשום בנותיהן לא הסמיכוהו על ניסוך, וכמש"נ לעיל סק"ד לדעת הרשב"א.

אלא אף למה שפירש הראב"ד שם בתחילת דבריו, "דמפני ספק ניסוך לא היו אוסרין אותו בהנאה, ועכשיו כשנאסר עליו משום חתנות ונוספה עליו ספק ניסוך אוסרין אותו בהנאה", נמי נראה דאיסורא דחתנות לא הסמיכוהו על ניסוך, דמלבד דלדעת הראב"ד אין מקור דהסמיכו איסור חתנות על ניסוך, וכנ"ל, דמקור ד' הרמב"ן והר"ן לזה הוא מהא דיין מבושל מותר, ואינו אסור משום חתנות, אך לדעת הראב"ד דבמגע ליכא משום חתנות אין ללמוד מזה, גם נ' דעיקר מש"כ הרמב"ן והר"ן דהסמיכו איסור בנותיהן על ניסוך, הוא לפ"מ דס"ל דמשום חשש ניסוך לבד לא הי' לנו כלל לאסור, ורק משום גזירת בנותיהן הוא דאסרו אף בהנאה אטו ניסוך, וע"כ כיון דאף גזירת בנותיהן שייכא לניסוך, שפיר י"ל דהסמיכו איסור בנותיהן על ניסוך, אך לדעת הראב"ד דמשום חשש ניסוך לבד הי' לנו לאסור, ואך דמכח זה לבד לא היו אוסרין בהנאה, וכיון שכבר נאסר בשתי' משום חתנות, הוסיפו לאסור בהנאה משום חשש ניסוך, הרי דלפ"ז אין גזירת בנותיהן שייכא כלל לניסוך, וע"כ מסתבר דלדידי' לא הסמיכו גזירת בנותיהן על ניסוך.

י] ויש להביא מקור לזה בדעת הראב"ד, מהא דס"ל דיינו של גוי אסור אף בלא שנגע בו הגוי, וכמו שהבאנו לעיל סק"א, ואם הסמיכו איסור יינן על ניסוך, לכאו' פשוט דאין לאסור יין הגוי בלא שנגע בו, דל"ש ניסוך כלל, וכמש"נ לעיל סק"ג דזהו טעמו של הר"ן, דמבו' דעתו דאין יין הגוי נאסר בלא שנגע בו.

יא] ומצינו כן עוד בד' הראב"ד, דהנה להלן דס"ד: תניא, איזהו גר תושב וכו', יינו כשמנו וכו', ואמרי לה מותר בשתי'.

והנה פשטות הלשון מ', דהא כו"ע מודו דשמנו אסור בשתי', וכמש"א יינו כשמנו, ומ' דשמנו ודאי אסור, ואך דפליגי בדין יינו אם הוא אסור בשתי' כשמנו, או דהוא מותר בשתי'.

ואמנם צ"ב, דכיון דשמנו אסור בשתי' משום חתנות, והרי דאסרו בגר תושב משום חתנות, א"כ מ"ט דמ"ד יינו מותר אף בשתי', הרי יש לאסרו בשתי' משום חתנות.

ופשוט שהטעם בזה, כמש"כ הרמב"ן והר"ן דאיסור יינן הסמיכוהו על ניסוך, וע"כ יין מבושל שאינו ראוי לניסוך לא גזרו בו, ואשר ע"כ ס"ל לאמרי לה, דה"נ גר תושב שאינו עובד ע"ז ואינו בר ניסוך, לא גזרו בו אף איסור שתי', אך ת"ק ס"ל, דהואיל והוא ראוי לנסך גזרו עליו, (ובחי' הרמב"ן לעיל דנ"ז. ודנ"ט: פירש הפלוגתא אם תינוק בן יומו אוסר בשתי', דהוא משום שהמגע ראוי לניסוך אך הנוגע אינו ראוי לניסוך, ונ' דגר תושב גרע, דאף הנוגע ראוי לניסוך, ועי' להלן סק"?).

אמנם הנה בחי' הראב"ד שם, ז"ל, ואמרי לה מותר בשתי', דס"ל לרשב"ג וכו' וגם גזירת חתנות אין עליו שכיון שנכנס כ"כ לקבלת המצוות לא נגזור עליו, וס"ל דעיקר גזירת חתנות ל"ה אלא משום הרחקת ע"ז, וכיון דליכא למיחש לע"ז וכו', אפ"ה לא גזרי' לא בשמנו ולא ביינו, עכ"ל.

ומפורש בד' הראב"ד דלהך מ"ד דיינו מותר בשתי' אף שמנו מותר, ופירש הטעם משום דלית בי' גזירת חתנות, כיון דליכא למיחש לע"ז.

ונ' מזה כמש"נ, דהראב"ד ס"ל דלא הסמיכו איסור יינן משום בנותיהן על ניסוך, וע"כ לדעתו אין לפרש דטעמא דמ"ד דיינו מותר בשתי' דהוא משום שאינו בר ניסוך, אלא בע"כ דס"ל דל"ש גזירת חתנות בגר תושב, וע"כ ה"נ שמנו מותר, וז"ב.

] בעיקר ד' הרשב"א דטעמא דמ"ד דתינוק אינו עושה יי"נ אף בשתי', הוא משום שאינו בר כוונת נגיעה כלל, צ"ע, דא"כ מ"ט תלי במה שאינו יודע בטיב ע"ז ומשמשי', והי' לנו לומר דתינוק שאינו בר כוונת נגיעה אינו אוסר.

ועד"ז ילה"ע בדעת השו"ע, שפסק דתינוק שאינו יודע בטיב ע"ז ומשמשי' אינו אוסר בהנאה, ומדתלי לה במה שאינו יודע בטיב ע"ז ומשמשי', הרי לכאו' אין לפרש דטעם ההיתר הוא משום דהוי כמגע בלא כונה, וא"כ מ"ט פסק דגוים בזה"ז אוסרין בהנאה, והגר"א כתב דהוא ע"פ ד' הרא"ש, אך הנה הרא"ש כתב דטעם ההיתר בהנאה הוא משום דהוי כמגע שלא בכונה, אך א"כ לכאו' לא תלי במה שאינו יודע בטיב ע"ז ומשמשי', וצ"ע.

שוב הראוני בבית מאיר סימן קכ"ד שעמד על כ"ז, ועיי"ש שכתב שנראה מד' הרשב"א דכל שאינו יודע בטיב ע"ז, הוי מכח זה לאו בר כוונת מגע, וצ"ע.

1. והאמנם, דאף אם הא דאין חומץ נאסר בהנאה הוא משום דל"ש בו גזירת בנותיהן, נמי יש ללמוד מזה דחומץ שלנו ביד גוי א"צ חותם בתוך חותם, שהרי כ"ה דבחומץ שלקח הגוי לא חיישי' לניסוך, כיון דל"ש בו גזירת בנותיהן, ה"נ בחומץ שהפקידו ביד גוי אין לחוש לניסוך, וכמבו' כן בחי' הר"ן לעיל ד"ס:, דכל הא דחיישי' לניסוך במפקיד אצל גוי, הוא משום גזירת בנותיהן, אך אי"ז מתישב בלישנא דגמ' דאמרו דלא מנסכי לי', וזה לא שמעינן ממתני'.

   אך כבר עמד האבנ"ז שם, דלפ"מ שפירש הר"ן שם בשם הרמב"ן, דמה שהוצרכו לגזירה דבנותיהן ולא אסרו משום חשש ניסוך בפנ"ע, הוא משום דאם איתא דנסכי' ל"ה מזבין לי', ואע"ג דמשמע בכולה מכילתין דטרחי ומזייפי לנסוכי נמי של ישראל, הוא משום דחשיבא להו מילתא ליהנות ע"ז שלהם בשל ישראל, עכ"ד, הרי דלפ"ז אי נימא דאין בחומץ משום גזירת בנותיהן, אין ללמוד ממתני' להתיר בחומץ שלנו ביד גוי, דהגם דחומץ של גוי מותר, הוא משום דל"ש בו גזירת בנותיהן, ובלא גזירת בנותיהן אין לחוש לניסוך דאם איתא דנסכי' ל"ה מזבין לי', אך משא"כ חומץ שלנו ביד גוי יש לאסרו משום חשש ניסוך, וכאשר כ"ה בחי' הר"ן לעיל ד"ס: בסוף דבריו לדעת ר"ש, עיי"ש, ובע"כ דיש בחומץ משום גזירת בנותיהן, והא דאינו נאסר הוא משום שאין לחוש בו לניסוך, ושפיר שמעינן מינה דחומץ שלנו ביד גוי מותר דאין לחוש בו לניסוך. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועד"ז כתבו החת"ס והרש"ש לעיל דכ"ט: במקורו של רש"י דס"ל דחומץ שלקח גוי מישראל נאסר בשתי', הגם דלא מנסכי לי', ובפשוטו טעמו הוא משום חתנות, וצ"ב מנלי' דאיכא בחומץ משום גזירת בנותיהן, וכתבו החת"ס והרש"ש שלמד כן רש"י ממש"א בגמ' דשמעי' ממתני' דלא מנסכי לי', ואי נימא דל"ש בו גזירת בנותיהן, א"כ הרי י"ל דמה"ט הוא שלא אסרוהו בהנאה, ולא שמעינן מינה דלי"ב משום בנותיהן, וכנ"ל.

   ושו"ר בראב"ן סי' רצ"ו, שהביא לד' רב אשי דקמ"ל מתני' דחומץ שלנו ביד גוי וכו', וכתב עלה, ז"ל, מיהו ש"מ דאף נגע גוי בחומץ של ישראל דאסרו בשתי', וה"נ אמרינן גבי יין מבושל, עכ"ל, ודבריו צ"ב היאך שמעינן מינה דאף נגע גוי בחומץ או ביין מבושל אסרו בשתי', ויל"פ דכונתו כד' החת"ס והרש"ש, דאי נימא דאין מגע גוי אוסר בהן, בע"כ דלי"ב משום גזירת בנותיהן, וא"כ ליכא למשמע מינה דלא חיישי' בהו לניסוך.

   אך יתכן דכונתו, דהא דאמר רב אשי דש"מ דחומץ ודיין מבושל שלנו ביד גוי מותרין, ולא אמרו דש"מ דאם נגע בהן גוי אין נאסרין, והתוס' עמדו בזה, הוא משום דרב אשי בעי לאשכוחי שיהא היין מותר אף בשתי', וע"כ לא נקט חומץ ויין מבושל שנגע בהן הגוי, דכה"ג מיתסרי בשתי'. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובסימן קי"ג סקל"ו, הביא האבנ"ז ד' הריטב"א לעיל דכ"ט: דגריס התם, דקמ"ל דיין מבושל שלנו א"צ חותם בתוך חותם, אי משום נסוכי "לא מנסך", ופירשה דהיינו דיין מבושל אינו נאסר במגע גוי, וכונתו דכיון שלא אסרוהו במגע הגוי משום דשאין שותין ממנו אלא דרך תענוג וכו', ומכח זה לא תיקנו לחוש בו לניסוך, ע"כ אף אינו נאסר בשמפקידו אצל הגוי, ולפ"ז אין ללמוד מזה דיש ביין מבושל משום בנותיהן, עכ"ד.

   ויש להוסיף דהריטב"א הוכרח לזה, שהרי פירש לעיל מינה דעיקר איסור סתם יינן הוא משום בנותיהן, ואך דהא דאסרוהו בהנאה, הוא חומרא שהחמירו בו משום חומר יין נסך דע"ז, ושרצו להחמיר בו כעין של תורה, ולפ"ז הרי כיון דס"ל דביין מבושל ליכא משום בנותיהן משום שאין שותין ממנו אלא דרך תענוג, הרי אין ללמוד מהא דאינו נאסר במגע הגוי דאף לא מנסכי לי', דאף אם הוו מנסכי לי' לא הי' נאסר, כיון דעיקר איסורא דסתם יינן הוא משום בנותיהן, ובע"כ דמש"א בגמ' דלא מינסך אין המכוון שאין הדרך לנסכו, אלא שאינו נאסר במגע הגוי. [↑](#footnote-ref-4)