חבורה ו
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות חבורות - הרב משה יפהן

חבורה ו'

מבואר בגמרא דבקדשים קלים ששוחטן בדרום לשם קדשים קלים ליהוי מעשיהן מוחיכין ותירצה הגמרא דאין זה מוכיח דבאמת הוי ק"ק אלא דמיעבר קא עבר ועביד בדרום.

והקשה רש"י דמדוע לעיל בחטאת העוף שהזה דמה למטה לשם עולת העוף דהגמרא הקשתה ליהוי מעשיה מוכיחין והכריחה הגמרא דבאמת בעוף אמרינן מעשיה מוכיחין לרבי שמעון למה לא תירצה הגמרא מיעבר קא עבר. ובאמת הוי עולת העוף אלא דשינה לעשות הזאה ושינה לעשות למטה.

ותירץ רש"י, דלא אמרינן דמיעבר קא עבר בתרתי גם לעשות למטה וגם לעשות הזאה. והנה באמת מה שכתב רש"י הוא חידש דהרי הוא לא שינה בתרתי דאין יותר איסור בשני שינויים מאשר בשינוי אחד דהרי מסתמא השינוי שלו שעשה מעשה עולה בחטאת. על כל פנים רש"י אומר כך דכל שינוי נידון בפני"ע. והתוספות כתבו בשם רש"י בנוסח דלא טעי איניש בתרתי וגם על זה נקשה דטעה טעות אחד לעשות מעשה חטאת בעולה. רק דשמא זה עצמו לא תלינן שיטעה אלא דיטעה בשינוי מעשים. והנה התוספות הקשו על רש"י מחטאת בהמה לשם עולה. והנה צריך ביאור מה קושייתם ולכאורה כוונת התוספות היא מדוע הגמרא לא הקשתה מחטאת לשם עולה דמעשיה מוכיחין. ובשלמא אם נאמר דגם על זה קאי התירוץ של מעבר קא עבר אז לא קשה דהתירוץ שתירצה הגמרא על ק"ק ששוחטן בדרום מתרץ גם על זה אלא דלדעת רש"י הרי באופן זה הוי תרתי ואם כן קשה דהרי עדיין הוי מעשיה מוכיחין.

ונראה דיש לדון באופן זה דבכוונה כתב רש"י דלא עבר איניש ולא דלא טעי איניש בתרתי.

והנה יש לדון באופן שבמציאות עושה בעולה מעשה של הזאת חטאת דמבואר בדף כו: דמכפר אלא דלא מתיר בשר באכילה בזריקה שלא במקומו. ומבואר שם בתוספות דלא רק כשמשנה את המקום אלא גם שמשנה את עצם הזריקה. ואם כן יתכן דבאופן זה שלמעשה זה מכפר אז מיעבר קא עבר אפילו בתרתי לדעת רש"י. אמנם לדעת התוספות שהוא טעי אז בוודאי לא יטעה בתרתי דהרי הוא יודע שאין זה זריקה לכתחילה שהרי פוסל את הבשר והאימורין.

והנה באמת כשנקשה אם כן בעוף גם כן נאמר דכשעושה מעשה עולה בחטאת שיכפר ומיעבר קא עבר. והנה באמת נחלקו בזה התירוצים בתוספות זבחים סו. דהתוספות למדו דבאמת בעושה מעשה עולה בחטאת הקרבן פסול אבל נתכפרו הבעלים באכילה. אמנם בשיטה הובא עוד תירוץ דבעוף לא נאמר דין זה של זריקה שלא במקומו כמקומו דמי ואם רש"י למד כהשיטה אז מיושב היטב. ולפי"ז הוי עוד סיבה מדוע התוספות לא יכלו לתרץ כרש"י.

הנה בחבורה הקודמת דנו בדעת רבי שמעון האם כשאמר קביעותא דמנא ולאו כלום הוא מונח שלא חל הקידוש אלא רק כשבפועל נעשה מחבת. וזה שורש המחלוקת או דגם לרבי שמעון חל כששם אותם בכלי של מחבת כמו שמבואר להלן קב: לרבנן. אלא דסבר דלא שייך קדושת דמים לשם מחבת כל זמן שלא נעשה מחבת. הנה בשיטה בסוגייתנו נראה להדיא דסבר דלרבי שמעון הקידוש חל בכלי של מחבת שכתב באות טו אלא קביעות דמנא ולאו כלום הוא פירוש מה שקובע בפה באיזה כלי יהיה אינו קביעות כי הכלי קובע כשהוא בתוכו. ומבואר דהכלי עצמו כן קובע [ והכוונה בכלי הוא דמחבת קובע למחבת ומרחשת למרחשת.] וכן מבואר להדיא בדברי רש"י ד"ה לא שנא הילכך כי אתייה במחבת מחבת הויא ומבואר דכשמביאו במחבת הוא באמת נעשה מחבת. לדעת רבי שמעון והפירוש דביתר עומק שאמרנו הוא לולי דברי רש"י והשיטה בפירוש דברי הגמרא זה היה ביאור טוב והנה באמת הקשינו דאם כן עדיין מצינו אופן דאין מעשיה מוכיחין באופן שהוא התקדש בכלי של מחבת ואחר כך שמו בכלי של מרחשת ועשהו מרחשת. ונראה דלא טעי איניש לומר שאחרי שכבר היה בכלי של מחבת יעבירו אותו לכלי של מרחשת וכעין מה שכתבו התוספות שלא טועה בחריבה לשם בלולה. וכאן זהו אפילו יותר פשוט.

הנה ביארנו בדעת רבי שמעון דהנדר לא חל ומכל מקום מבואר בתוספות דמחויב לצאת ידי שמים ויש לעיין דכיוון דהנדר לא חל מדוע שיתחייב לצאת ידי שמים. ולכאורה הביאור הוא דגם התחייבות כלפי שמיים אפילו באופן שלא נדר צריך לקיים. וכמו שאנחנו אומרים בבית הכנסת ויתכן ח"י שקלים בלי נדר לבית הכנסת הרי זה התחייבות כלפי שמים אלא דאין עליה חומר של נדר וכאן נמי יש התחייבות להביא מרחשת וצריך לקיים את מה שנתחייב.

תוד"ה לא שנא התוספות הקשו דחריבה לשם בלולה אין מעשיה מוכיחין וביאור הדבר דכשמקדיש חריבה אז חל בה שם חריבה וכן להפך. וביאור הדבר הוא בתרתי א' דהרי מה שלא חל זהו רק דבר שמתפרש בעשייתו אבל אם זו חריבה או בלולה זהו דבר שמתפרש בשעת ההפרשה האם מפריש סולת לבדה או שמן וסולת. וכן השם של המנחה הוא שונה כבר בשעת חלות שמה שזה נדבה וזה חובה או לחוטא או לקנאות.

והתוספות תירצו בתרתי או דבהא לא טעי איניש שיעשה חריבה לשם בלולה כיוון דזהו דבר הניכר לעושה. והתוספות עוד ויש לומר וכו' והאחרונים תמהו בביאור דברי התוספות.

ויש שביארו דלמאן דאמר אין מנחה קדושה בלא שמן אז ניחא דבחריבה לשם בלולה עדיין הוי מעשיה מוכיחין משום דאם הוי בלולה לא הוי חל כלל ההקדש והוי עדיין קדושת דמים ואינה ראויה לקמיצה. אמנם עדיין תיקשי מבלולה לשם חריבה דשם חל ההקדש של חריבה אפילו היכן שהביאו אם שמן.

והנה הקרן אורה גרס בתוספות דניחא בלאו הכי למאן דאמר אין מנחה קדושה בלא שמן אלא למאן דאמר מנחה קדושה בלא שמן לקמן צ"ע. אמנם עדיין באמת תיקשי מבלולה לשם חריבה דשמא באמת מיעבר קא עבר והנה באמת בשיטה נחלקו בזה התירוצים באות טו כתב השיטה דבאופן זה בוודאי יחול ההקדש אם הוסיף שמן ובאות טז כתב בשם ס"א דליכא קדושה כלל וכנראה סבר בתירוץ זה דאין זה דין דאין מנחה קדושה בלא שמן אלא דאין המנחה קדושה רק באופן של ההקרבה וממילא כיון דאם שמן אינה ראויה להקרבה דהרי צריכה להיות חריבה אז גם לא חל בה הקדושה.

והנה מה שגרס הקרן אורה בתוספות הוא חידוש ששינה כל הלשון. וגם שינה הסדר.

והנה העולת שלמה תירץ, דניחא בלאו הכי כוונתו דלמסקנא דאמרינן דרוב זבחים אינו כן לא בעינן לתירוץ זה דמיעבר קא עבר ומה דכתב דבין למ"ד וכו' לקמן צ"ע כוונתו דלהלן יש להקשות עליהם קושיא אבל אין זה המשך של הניחותא אלא דהוי קושיא ויש לדון דכוונתו דיש לעיין האם באופנים אלו הוי מעשיהם מוכיחין או לא. לפי מה שיבואר להלן ואפשר דנסתפק בזה עצמו בתירוץ השיטה. ובקושיית הגרא"י וכו'

והנה מצינו דרבא תירץ את הסתירה ברבי שמעון דמנחה לשם מנחה כשרה דנאמר זאת תורת המנחה תורה אחת לכל המנחות ומה דנתפרש דמעשיהן מוכיחין זהו בתורת רבותא אע"פ דמעשיה מוכיחין והוי סברא שיפסל יותר שמא יאמרו מותר לשנות בקרבנות. מכל מקום נאמר זאת תורת המנחה תורה אחת לכל המנחות. ובזבחים זה להפך. דפסול אע"פ דאינו ניכר. והנה יש לעיין האם המכוון דבאמת לרבי שמעון הפוסל של שלא לשמה הוא גזירת הכתוב דאם חשב מחשבה לשנות פסול שמא יאמרו שמותר לשנות. ורק שנתחדש גזירת הכתוב דאעפ"כ במנחה לא גוזרים משום מה ובזבחים אפילו שלא ניכר לכל עבדינן לגזירה והוי גזירה דאוריתא לפסול.

או דלמא דבאמת גם לרבי שמעון הפוסל הוא עקירת הלשמה אלא דכשנדון האם במנחה נקל ונאמר דעקירת הלשמה לא תפסול אז מצד שני יש סברא מיוחדת לומר שהתורה תחמיר שהעקירה תפסול ולא תקל שם כדי שלא יאמרו שמותר לשנות. אמנם מכל מקום בוודאי הפסול הוא עקירת הלשמה ולא הוי פסול חדש של גזירת הכתוב. אלא דהוי סברא לומר שבמנחה מכל מקום נחדש שקיים מציאות של עקירה כדי שלא יבואו לשנות ובמנחה באמת אע"פ שאין את הסברא מכל מקום פסול משום עקירת הלשמה ולפי"ז הגילוי של הפסוק הוא דבמנחה אין עקירת הלשמה משום שכל המנחה היא שם אחד וליכא שינוי קודש ואין זה גילוי דשינוי מעשה עבודה לא יפסול דבאמת יפסול דהרי מרחשת שיעשה אותה מחבת באמת יפסול ורק זהו גילוי ששינוי קדש לא פוסל דכולם הוא שם אחד ובאמת אין דרשא לגבי זה דליכא גזירה אלא דהוי רבותא שהתנא חידש דהדרשא היא רק דיש שם אחד או דנאמר יותר דאם הוי ממש שם אחד לא שייך גזירה כיוון דאין זה עקירה דהכל הוא שם אחד של קודש אלא דחלוק במעשיו.

והנה הקרן אורה הקשה, דבחטאת חלב לשם חטאת דם וכו' ועיין בקרן אורה לקמן דף ד' א' שהקשה ע"ז ז"ל ומ"ש רש"י ז"ל בסוגיין דהא דמחשבה דמינכרא גרע הוא משום שלא יאמרו מותר לשנות בקדשים, יש לדקדק דאשכחן מחשבה דכשרה אע"ג דאיסורא עביד כמו חטאת חלב לשם חטאת דם אטו מותר לשנות ואפ"ה כשירה, ולמה הוצרך לגזירה זו והא איכא למימר בפשיטות דמחשבה שנראה השקר היא מחשבה פסולה יותר מהיכא שלא נראה. עכ"ל.

והנה יש לעיין דאיזה איסור יעבור בחטאת חלב לשם חטאת דם כיוון דהדין הוא דהקרבן כשר דאם כוונתו ללאו דלא יחשב הרי מבואר ברמב"ם פי"ח ממעשה הקרבנות דלאו זה עובר על שמפסיד את הקדשים במחשבה וכאן לא מפסיד. וגם להגרי"ד דלא בעינן הפסד בפועל אבל הלאו הוא לחשוב מחשבה שיש לה כח להפסיד. והגרי"ד פליג על הקרן אורה ונקיט כפשוטו דלא עובר על שום איסור בחטאת חלב לשם חטאת דם. והנה לפי מה דביארנו לא קשה כלום דאע"ג ששייך סיבת הגזירה מכל מקום הפסול הוא עקירת הלשמה וכיוון דבחטאת חלב לשם חטאת דם מכל מקום הוי שם חטאת לא שייך שיפסול משום עקירת הלשמה.

גם יש לעיין דמהו הביאור ברש"י דהוא אמרינן שמותר לשנות בקרבנות האם המכוון הוא דהוא אמרינן דמותר לעשות מחשבות הפוסלות או דלמא דהוא אמרינן דמותר לעשות מעשה עולה בחטאת וכן להפך. ואם זה הגזירה אז עדיין לא שייך שיפסל משום שהוי אותו מעשה ורק במחשבה הוא שונה.

והנה בביאור דברי הגמרא, דמבואר דלרבי שמעון דיש הקש של זאת תורת החטאת דכשר ומרצה. ובדעת רבנן רבא אמר דחטאת חלב לשם חטאת דם כשרה. לשם חטאת נזיר ומצורע פסולה. וברש"י משמע דיש ב' פירושים האם פסול מדאוריתא או מדרבנן. ושיטת רב אחא בריא דרבא דבכולהו הוא פסול מדאוריתא משום ושחט אותו לחטאת לשם אותו חטאת ולכאורה הוי ילפותא מדין שינוי קודש כשעושה חטאת חלב לשם חטאת דם הרי הוא משנה את שם הקרבן.

והנה בדעת רש"י בחטאת חלב לשם חטאת דם נחלקו השיטה והמהרש"ל האם כשר ועלה לבעלים לשם חובה או לא דהמהרש"ל גרס דעלתה והשיטה גרס דלא עלתה ולכאורה הביאור הוא דהנה מצינו דבחטאת יש דין דיהיה לשם חטא. והנה כיוון דמקריב לשם דם חסר בלשם חטא דהרי הקרבן הופרש על חלב ולכן לא עולה לבעלים לשם חובה. ואפשר דהמהרש"ל למד דהחטאת חלב מקריבה כחטאת דם אבל לא דמפרישה על חטא של דם וכך הוא באמת לשון רש"י זבחים ז: כשרה ועלתה לו

. **אמר רבא חטאת חלב ששחטה לשם חטאת דם וכו' רב אחא בריה דרבא מתני לכולהו לפסולא.** יש לעיין איך פסק הרמב"ם האם כרבא או כרב אחא בריה דרבא. עיין פט"ו פסולי המוקדשין ה"ו שהביא דלשם חטא אחר פסול כגון שבאה על אכילת חלב ושחטה על אכילת דם. ועיין הלכות שגגות פ"ג ה"ג שכתב שכבר ביארנו בהלכות פסולי המוקדשין שהמפריש חטאתו על חלב לא יביאה שאכל לא יביאנה על השבת שחילל וכו' והנה בפשוטו משמע שפוסק כרב אחא בריה דרבא דפוסל דהרי רבא מכשיר. אמנם יש לעיין דלא מביא את הדרשא של רב אחא בריה דרבא. של ושחט אותה לחטאת לשם אותה חטאת. אלא מביא דרשא אחרת של והביא קרבנו שעירת עיזים על חטאתו. והכסף משנה הביא שפסק כרב אחא בריה דברא וקשה.

לפי פשוטו חטאת חלב לשם חטאת דם פסולה מדין שינוי קודש, וכן משמע קצת ברש"י, אבל בלשון הרמב"ם אין נראה כן, עיין במש"כ פט"ו מפסולי המוקדשין ה"ו. ולכאורה הלשון משמע דאין כוונתו לשינוי קודש. . אלא דעיין בדברי הרמב"ם פ"ג מהלכות שגגות ה"ג. והראב"ד בתו"כ והתו' בב"ק פליגי וס"ל דבחלב של אמש וחלב של היום נמי פסול, עיין במש"כ הראב"ד [מצורע פרשת זבים פרשתא ג' פ"ה הי"ג] ע"ד התו"כ שם יקח לו לעצמו שאם הפרישו לזיבתו הראשונה לא יביא לזיבתו השניה, ופי' הראב"ד ז"ל יקח לו לעצמו פי' לאותה הזיבה לעצמה וכו' עיי"ש. ומבואר להדיא דמחלב לחלב נמי לא כיפר, וכן פשטות דברי התו' בב"ק דף ס"ו ב' ד"ה דגזל שהקשו ל"ל קרא דקרבנו ולא הגזול תיפו"ל דאפילו הוא עצמו אינו יכול להביא מחלב של אמש על חלב של היום. אבל ברמב"ם מבואר דחלוק חלב של אמש וחלב של היום מחלב ודם, ואם הביא כיפר, וביאר בזה הגר"ח דהם ב' הלכות חלוקות, דיש הלכה דקרבנו על חטאו, דיביא קרבנו על החטא שהפריש ולא ישנה ויקריב את הקרבן על חטא אחר, ודין זה שיך גם בחלב של אמש וחלב של היום, דלא יביא קרבנו על חטא אחר ממה שהפריש עליו, ודין זה אינו מעכב, והא דהפריש חטאתו על חלב שאכל לא יביאנה על הדם שאכל, אינו דין מצד ההפרשה דכיון הפריש חטאתו על חלב לא יביאנה על הדם, אלא דהוקבע בשם הקרבן דהוא חטאת חלב וחטאת דם, וכיון דהוקבע בשם הקרבן דהוא חטאת חלב לא ישנהו לחטאת דם, ולהכי אם שינה לא כיפר. והגר"ח ביאר בזה מתני' דריש שבועות ב: דביאר רבי שמעון דכולם מכפרין על טומאת מקדש וקדשיו דלכאורה עדיין קשה דאין כפרתן שווה.

והנה זה קשה על הגר"ח דלפי זה רק אם יחשוב שעושה חטאת חלב לשם חטאת דם דאז הוא משנה בשם הקרבן אמנם אם הוא חושב להקריבו על דם אינו פסול. ובלשון הרמב"ם משמע דאם חשב להקריבו על הדם הוא נפסל.

ובאמת יש שני חלקים יש חלק של השם של הקרבן ונראה דבזה פסק הרמב"ם כרבא בדף ז בזבחים שלא הוי שינוי קודש דחטאת לשם חטאת נשחטה וזהו נאמר בכל שם החטאת ורק דסובר דיש הלכה אחרת שאם משנה את החטאת לשם חטאת אחר ועוקרה להקריבה עבור חטא אחר הוא פוסל ובאמת נלמד מדרשא זו שני ענינים א' דצריך להקריבה לשם החטא שהופרשה אליו ולכן בחלב של אתמול שהביאו על חלב של היום כיפר הכוונה הוא כיפר על החלב של אתמול שהוא לא נעקר. ורק לא קיים את הדין לכתחילה שבהקרבה צריך להביאו לשם אותו חטא וב' כשעוקרו לשם חטא אחר זהו פסול כי הוא לא קרב על החטא שהופרש עליו ודינו להיות קרב על החטא שעליו הוא הופרש. אמנם כל זה הוא בדין חטאו שהוא מביאו עליו אבל בדין שלא לשמה סובר הרמב"ם דרק שינוי לשם חטא אחר פוסל. ואפשר שהרמב"ם גרס בזבחים שמות אחרים רבה או רבא וכו'.