פרק נעשר בהמה 4
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב יצחק טחן / מעשר בהמה

בס"ד

פרק מעשר בהמה-4- י.טחן

###### מראי מקומות עד סוף פרק מעשר בהמה

###### בגדרי מנין במעשר בהמה, בדין מנין הראוי פוטר, בגדר דינא דעשירי ודאי ולא עשירי ספק ובגדר חלות קדושת ט' וי"א

###### דף נ"ח ע"ב

###### בבאור דין המנין במעשר בהמה

1. **מבואר במתניתין דבעינן לכונסן לדיר. ויעוין בפיה''מ** וז''ל, דיר הוא המקום המוקף שמכניסים בו את הצאן והבקר בעת המעשר יש שהוא עשוי מבנין או מן הקנים וכיוצא בהן עכ''ל. ובפשטות נראה דדין זה מעכב, ונראה דהא פשיטא דליכא חסרון בצירופא דעשרה דהא מבואר לעיל דהשיעור לצירופא דעשרה הוי ט''ז מיל וא''כ כל כמה דאיכא להך צירופא איכא עשרה מחויבים [או דבהם נתהווה החיוב אי בעינן עשרה לגוף החיוב, ואי נימא דכל בהמה מצד עצמה מחויבת הי' העמיד את המצב שבו איכא לקיום דמנין] וא''כ יש לעיין מה מוסיף כניסתם לדיר, והיה ניתן לומר דהוי רק בגוונא דמנין דרך העברה דצריך שיעשה פתח קטן שיצאו אחד אחד ולכן צריך בשביל זה מקום עם פתח, אולם בפשטות נראה דגם במנאן רבוצים או עומדים בעינן שיהיו בתוך דיר, וא''כ מבואר דהצורך בדיר הוא בשביל עיקר העמדתם למנין. והבאור בזה נראה דהמנין לא הוי מעשה ספירה גרידא להגיע על ידו לעשירי אלא בעינן שיעמיד את עצם הבהמות כעומדות במנין, וזה ע''י סיומם במקום שמיועד למנין, דבזה היחס של המנין קיים בכל חד מנייהו.

**ונראה דלפי''ז יתבאר היטב הא דהוכיח החזו''א סימן כ''ז סק''ו דגם היכא דאיכא לו מאה טלאים והכניס רק עשר ומת אחד בדיר דנפטרו במנין הראוי ולא מחייבינן ליה להכניס טלאים אחרים** למרות דאיכא בכולהו לצירוף ט''ז מיל. ונראה דכיון דבדיר נקבע העמידה למנין בגוף הבהמות הלכך נקבעו כבר כקבוצה אחת שבה יעמוד המעשר וממילא לא שייך כבר צירוף של טלאים מבחוץ.

**ונראה להביא כמה ראיות דאיכא קיום בגוף המנין ולא רק כהיכי תמצי לקביעת העשירי.** ראשית כל מהא דבעינן לכתחילה בצורת המנין שיעשה דוקא דרך ההעברה תחת השבט ובעשירי מניח את השבט עליו וצבעו בסיקרא דאיכא בראש השבט [יעוין במאירי חגיגה ח' בבאור הגזירה דאין מעשרין ביו''ט שמא יצבענו בסיקרא וז''ל, דשמא בהעברתו הבהמות תחת השבט יגע בעשירי בשבט ונמצא צובעו בסיקרא שבו.] וכ''נ במשנה בנזיר דף לא ע''ב דאיתא שם דהניח את השבט על השמיני וקראו עשירי. ובחזו''א כ''ז סק''ח הוכיח מזה דבעינן שיגע השבט בכל אחד ואחד אולם נראה דהתם איירי בטעה וקרא לשמיני עשירי או לי''ב עשירי ועל זה קאמרנ והניח את השבט דבשל לקובעו עשירי בעי את הנחת השבט, וכ''נ מוכח מהא דהצביעה בסיקרא הוי מכח הנחת השבט בעשירי רק אי נחלק דאיכא הנחה ללא צביעה ואיכא הנחה עם צביעה. ונראה דגם הא דבעי שיצבענו בסיקרא לא הוי מחמת חשש תקלה אלא מצורת הקביעה ע''י השבט דהאופן שבו איכא יחס בשבט לקביעת העשירי הוא ע''י הסיום דמעמיד בטלה עצמו.

**והשתא אי נימא דהעיקר הוא הספירה של הגברא א''כ כל כמה דמצי לקיימה ברבוצין מה שייך דיהא בזה דין לכתחילה דיהא דרך העברה**, דמה שייך לכתחילה ובדיעבד במעשה דהוא רק היכי תימצי לפעול חלות בעשירי וכי הוי מצווה דשייך בהו דיעבד ולכתחילה. ומבואר דאיכא קיום בגוף עשית המנין בבהמות עצמם ובהך קיומא דאיכא בבהמות שייך לכתחילה ובדיעבד דכל כמה דעוברים תחת השבט היחס של המנין קיים בהם עצמם.

**עוד חזינן בדינא ד''מנין הראוי פוטר''** [דף נט] ולכאורה אי המנין הוי היכי תימצי א''כ כל כמה דלא הגיע לעשירי ליכא משמעות לספירה. ומוכח דאיכא קיום בגוף המנין, ולכן היכא דהמנין נעשה באופן שהיה ראוי להעמד מכוחו עשירי בהא סגי להעמיד בבהמות להך קיומא דנעמדו למנין להוציא מתוכם עשירי, ובהא סגי לפוטרם.

###### בדינא דמנאן רבוצין אי בעי מנין

1. **יעוין בגמ' דמרבה מ''עשירי היה קדש מ''מ'' דגם ברבוצין ובלי העברה תחת השבט הוא קדוש**. ויש לעיין לפי מה שנתבאר דאיכא קיום בגוף המנין, אי גם לאחר הריבוי בעינן לקיומא דמנין רק דלא בעי דיהא בצורה של העברה תחת השבט אלא סגי במה שמנה אותם בהיותם רבוצים, או דנתחדש דלא בעי כלל למנין מצד הגברא.

**ויעוין ברש''ש דנקט דלאחר רבויא דאיכא בברייתא דעשירי מאליו הוא קדוש תו לא בעי כלל מנין מצד הגברא**. וז''ל, נ"ל דבכלל הריבוי הוא אפי' לא מנאן כלל רק שהעבירן א' א' בפתח הדיר ''העשירי ממילא קדוש''. ודין זה שמעינן מגמרא דלקמן (ס) קסבר עשירי למנין בהמות הוא קדוש וע"ש בפרש"י. ורואה אני שהדברים ק"ו ואפילו רב מארי דלקמן שם יודה בכאן. וכונתו לפלוגתא בגמ' בדף ס' היכא דמנאן זוגות זוגות דפליגי ר' מארי ור' כהנא דלדעת ר''כ למנין בהמות הוא קדוש למרות דמנה את הזוג החמישי במספר ה'. ומבואר דליכא יחס למעשה המנין אלא העיקר תליא במה דהעמידם למנין וממילא נדונים כמנויים. ומחדש הרש''ש דגם לר' מארי דס''ל דתליא במנינו ורק הזוג העשירי קדוש, מ''מ כל זה מחמת דהעמיד מצדו את המנין כלפי הזוגות, אולם בסתמא גם לר' מארי לא בעי למעשה מנין של הגברא.

**אולם יעוין ברמב''ם** פ''ז סוף הלכה א' וז''ל, לא סקרו בסקרא ולא מנאן בשבט או שמנאן רבוצים או עומדים הרי אלו מעשר ''הואיל ומנאם עשרה עשרה וקידש עשירי הרי זה מעשר'' עכ''ל. ויעוין בליקוטי הלכות סוף פרק תשיעי בעין משפט אות ז דפליג מכח זה על הרש''ש. וז''ל, ובאמת זה אינו כדמוכח ברמב''ם סוף הלכה א' אלא הטעם כיון דאכוין לאפוקי זוגות זוגות מנין של האיש הזה כך הוא כשיסופר ה' זוגות השני שבזוג החמישי הוא אצלו העשירי עכ''ל. ומבואר בחפץ חיים דבעי מעשה מנין מצד הגברא. רק דסגי בהא דע''י מנין הזוגות תעמוד הבהמה השניה שבזוג החמישי בשם ''עשירי''. ונראה דזהו כונת הליקוטי הלכות שם וז''ל, והנה מהא סוגיא שמעינן בעלמא דאף דלכתחילה מצוה למנותן כסדר א' ב' ג' וכו ע'ד י' וכדלעיל במשנה מ''מ בדיעבד אם לא מנה רק העשירי שם מעשר עליו עכ''ל. ויש לעיין בכונתו כמו שתמה החזו''א ססק''י וז''ל, ואינו מובן אם הביט על העדר כולו ונטל אחד מן העשר הלא תנן במתניתין דאין זה מעשר והלא מנה העשירי שלקח עכ''ל. ונראה דעיקר כונתו דלא בעי צורת מנין של א' ב' ג' אלא סגי בהא דאיכא תורת מנין רק בעשירי, וכונתו דלדינא מהני היכא דהעבירן אחד אחד ולא מנה רק את העשירי דבזה גם דמתקים תורת מנין כיון דע''י העברתם במנין איכא משמעות דהא דקרא לו עשירי כמו שבזוגות איכא תורת עשירי לזוג החמישי למרות דליכא צורה של מנין של א' ב' ג' וכו' אלא דע''י דהעמידם כזוגות איכא יחס לעשירי כעשירי וחשיב כמנה את הי'. אלא דבעיקר הוכחת הח''ח יעוי''ש בחזו''א וצ''ב.

**אולם יעוין בחזו''א כ''ז סק''ט דמוכיח כמה ראיות כהרש''ש דלא בעי מעשה מנין רק דמוסיף החזו''א** וז''ל, ור''ל שידעו הבעלים מנינם וזה דין מוכרע שא''צ דיבור במנינו אלא סגי במחשבה והדבר נלמד מהא דר' כהנא. ומבואר בחזו''א דאין הכונה דלא בעי מנין מצד הגברא אלא עיקר החידוש דלא בעי מעשה מנין אלא סגי דמעביר אותם במחשבתו ע''י יחוד עינו בכל חד וחד, ולפי''ז דוחה את דיוקו של הח''ח מהרמב''ם דעיקר כונת הרמב''ם דלא בעי מעשה העברה ויחוד עינו על כל אחד ואחד עד שהגיע לי' היינו ''לא מנאן בשבט'' אבל מנאן בפיו או בלבו ולאפוקי שראה אותם בב''א עכ''ל.

**ומבואר בזה ג' שיטות יסודיות** אי בחידושא ד''עשירי מ''מ'' נתחדש דהמנין נעשה מכח עצם ההעברה, וכן נראה בפשטות ברש''ש. ובחזו''א נקט דסגי במנין במחשבתו. ובח''ח נקט דבעי מעשה מנין מצד הגברא רק דלא בעי העברה תחת השבט.

###### בדין צירופא דמנין דהעברה עם מנין דבוצין

1. **יעוין בחזו''א כז ס''ק י''א דפשיטא ליה דחצין בפתח וחצין בדיר הוי מעשר,** וכן גם במנאן רבוצין איכא יחס לדיבורו והיכא דקרא לתשיעי עשירי ולי''א עשירי חלו שלשתן כמו במנין דהעברה, רק דדן היכא דיצאו ט' דרך פתח והעשירי לא יצא דרך הפתח אלא נכנס לדיר וקרא לעשירי ט' או י''א, אי בכה''ג מהני עקירתו להפקיע את עצם הקדושת מעשר מאחר דהוי שתי צורות מנינים, וכל כמה דהעמיד את המנין של ט' בהעברה ובעינן להעמיד את היחס בעשירי הנמצא בדיר מכח העברת הט', בהא אהני דיבורו לעקור את את העשירי מהמנין, ורק אי העמיד את המנין ברבוצים בהא כיון דליכא יחס מציאותי של הפקעה בין העשירי לט' כיון דכולהו נמצאים באותו מקום הלכך העשירי קדוש מאליו משא''כ היכא דאיכא חלוקה בינייהו דהט' בדיר והעשירי בחוץ בהא אפשר דאהני עקירת שמו להפקיעו מהמנין.

###### בבאור שיטת הרמב''ם בדינא דמנאן למפרע והמסתעף לנידון אי בעי מנין

1. **יעוין ברש''ש שם דהוכיח את יסודו מהרמב''ם פ''ח ה''ז בדינא דמנאן למפרע דקדוש** [דף ס' ע''א] כגון שיצא ראשון ואמר עשרה ויצא שני ואמר תשעה עד שיצא עשירי ואמר אחד דקדוש, ומבאר הרמב''ם דהוי מחמת שעשירי מאליו קדוש. ומוכיח הרש''ש דלאחר חידושא דרבא לא בעי מעשה מנין אלא עצם המציאות דהעמידם למנין ויוצא עשירי הוי סיבה לקדשו. ורק בעיקר דברי הרמב''ם מקשים האחרונים דבגמ' מבואר דהוי מחמת דפרסאה קרי לחד עשרה וחשיב דמנה עשירי. [וראיתי בחסדי דוד לתוספתא פ''ז ה''ז דמבאר דצורת מנין הפרסיים הוי בדרך ימים הנכנסים דנרות חנוכה דמתחילה היו אומרים עשרה היינו דיש לי למנות עשרה ואח''כ כשמוציא הראשון ובא למנות השני אומר ט' דהיינו שחסר לו ט', וכן הלאה עד שמגיע לי' ואומר חד דהיינו שלא נשאר לו למנין י' אלא אחד] עכ''פ מבואר בגמ' דאיכא בזה תורת מנין וצ''ב דברי הרמב''ם. ויעוי''ש בחסדי דוד דמבאר דהגמ' באה לישב גם אי לא נימא כחידושא דרבא ונימא דלמנינו הוא קדוש ולא למנין בהמות מ''מ איכא גם בזה תורת מנין, והא דנקטינן במנאן זוגות דלמנינו הוא קדוש למרות דלא בעי מעשה מנין, מבאר החס''ד כמו שנתבאר לעיל ברש''ש. וז''ל, דהא דאמרינן עשירי מאליו קדוש היינו היכא דליכא הוכחה דכונתו לקדושי בענין אחר אבל כשמחשבתו ניכרת מתוך מעשיו דבעי לממני זוגי ושיתקדש זוגא עשיראה מעשיו קיימין עכ''ל.

**ובעיקר באור שיטת הרמב''ם** יעוין בחזו''א כ''ז ז' ד''ה ויותר נראה, דמבאר דעיקר כונת הגמ' דבהא מודה ר' מארי דדיינינן למנין בהמות, וסגי במה דיודע מנינו, דרק היכא דאיכא משמעות למנינו בהא ס''ל לר' מארי דלא אזלינן בתר מנין בהמות [ובבאור המשמעות דהך מנין יעוין בחזו''א שם דמבאר דמונה שנים שנים הכונה דמונה שתי מנינים בב''א והשנים שהוא מונה לאחד היינו שיש בהם אחד למנין אחד של עשרה ושני למנין שני של עשרה] אולם כל כמה דליכא משמעות למנינו שוב אזלינן לפי מנין הבהמות. וז''ל, ר''ל הואיל וסוף סוף יודע מנינו שפיר הוי מעשר דמודה ר' מארי דאפשר ליקדש למנין בהמות אע''ג דלא מני, ובלבד שידע את מנינן והא דאמר במנין דפרסאה הפלגת הענין הוא שהרי פרסיים מונין כן והרי לפנינו הוא מנין, ''וכ''ה בהדיא בר''מ פ''ח ה''ז'' וכן בדין שאם במנין התורה אינו מנין לא יועיל מנין פרסאה עכ''ל.

###### בדינא דעשירי מאליו הוא קדוש

1. **יעוין בגמ' דדרשינן מ''יהיה קדש מ''מ'' דעשירי מאליו קדוש**, ובגמ' בדף נ''ט מביאה מרבא דנקט להאי דינא דמאליו הוא קדוש ומבארת דבא לחדש שתי חידושים. האחד. דלא בעי מעשה הקדש מצדו על הטלה העשירי. שנית. דגם במעשה המנין לא בעי דימנהו כעשירי, וגם אי נמצא בדיר איכא בו שם עשירי. ויעוין בחזו''א כ''ז סק''ו דמוכיח דלא בעי כלל לדעתו וגם אי ממאן בקדושתו חייל בע''כ מהא דמבואר בדף ס' דהיכא דיש לו י''ט ויצאו ט' והתחיל מנין חדש בשביל לפוטרם במנין הראוי עשירי מאליו קדוש אע'ג דממאן בקדושתו. וז''ל, ומשמע דעשירי מאליו קדוש היינו משמים מקדשי ליה. ולכארוה מוכח מזה דחלות מעשר בהמה הוי כחלות בכור דליכא בזה כלל יחס לאדם בגוף החלות, רק דהחילוק בין בכור למעשר דבבכור מציאותו כבכור עומדת מחמת עצמו, ומעשר בהמה מציאותו כ''מעשר'' עומדת מכח המנין אולם בחלות ההקדש ליכא לו שייכות.

**רק דיש לעיין בגדר המנין** אי הוי כמצב מציאותי בעלמא דבו איכא יחס למעשר כעשירי ודרך משל כמו אי היה שייך ליצור ולד דיהא פטר רחם, או דהיחס של עשירי הוי קביעה בבהמה שנעשית מכח האדם. ודבר זה יתבאר היטב על פי מה דהוכחנו לעיל דהמנין הוי לא ספירה בעלמא אלא איכא קיום בעשית המנין בבהמות עצמם.

**ובפשטות מוכח בתוס' בנדרים י''ח ע''ב ד''ה ואם של מעשר, דהגדיר את היחס למעשר כדבר הנדור מכח המנין דאיכא במנין קביעה בבהמה**. וז''ל, וא"ת והלא עשירי מאליו הוי קדוש וא"כ לא הוי דבר הנדור. וי"ל דבעי העברת מנין ואם היה י' ונטל אחד בלא מנין אינו קדוש כדאמר בפרק מעשר בהמה ומיקרי שפיר דבר הנדור עכ"ל.

**ויעוין באפיקי ים ח''א סימן מ''ג דנקט ג''כ דאיכא תורת עשיה מצד האדם בעשית המנין מחמת דבעינן שימנה לשם מעשר ויעוי''ש דמבאר לפי''ז את דברי הטו''א בחגיגה כ''ח ע''ב דמהני שאלה במעשר בהמה.** וז''ל, ונראה דהסברא כך היא. למאי דמבואר בבכורות שם (דף נ"ח ע"ב) יכול הי' לו מאה ונטל עשרה. עשרה ונטל אחד יכול יהי' מעושרין ת"ל עשירי ואין זה עשירי. ומבואר מזה דבעינן דוקא שיהא ''מנין לשם מעשר'' ואז הוי על העשירי קדושת מעשר ופשוט דאף אם העביר הצאן בפתח הדיר ומנה א' ב' עד י' ולא היה בדעתו כשמנה לשם מעשר להקדיש העשירי בודאי לא שייך במנין כזה שלא היה במחשבה לשם מעשר כלל דנימא דהעשירי מאלי' קדוש וגם דיפטרו במנין הראוי דלא הוי מנין מעשר כלל. נמצא דגם העשירי אף שגזה"כ הוא שקדוש מאלי' אף אם לא קרא שם עשירי מ"מ ע"י מנינו התשעה הוברר להיות עלי' שם עשירי. ומה לי אם קרא עלי' שם עשירי בהדיא או דע"י שקרא להיוצא בתשיעי תשיעי. ממילא גרם ובירר בזה דעל הבא אחריו הוה שם עשירי וממילא שוב קדיש מאלי'. אבל כיון שע"י מנינו הוה עלי' שם עשירי ועי"ז קדיש שוב מהני שאלה דהוי ככל הקדש דעלמא דמהני שאלה. דע"י שאלתו עוקר מנינו למפרע. ואין על עשירי שם עשירי כלל. ולא שייך גם דין דמנין הראוי בזה. דכ"ז אם הי' מנין לשם מעשר. אבל כאן דעוקר המנין למפרע. ל"ש בזה יעבור ולא שכבר עבר. דעקר מחשבת מעשר ממנינו למפרע. ולא עבר תחת השבט לשם מעשר כלל. ומנין כזה אינו כלום לפטור. וא"ש סברת הטו"א ז"ל דמהני שאלה. ולא תקשה גם מש"ס דף ל"א דלא קאמר גבי מעשר מגו דאי בעי מתשיל עלייהו. דא"כ כשישאל יצטרך תו לעשר מחדש. ולא ירויח כלל מזה ולא הוי מגו.

**ויעוי'''ש עוד דמבאר לפי''ז הא דדחקו התוס' ז"ל במס' חגיגה (ד"ח ע"א) לתרץ דברי הש"ס דקאמר טעמא דאין מעשרין ביום טוב משום סקרתא. ולא קאמר משום דאין מקדישין ביום טוב** יעו"ש. ולכאורה הלא כיון דעשירי מאלי' קדוש לא שייך הא דאין מקדישין כמו שנקט תוס' בדף נח ע''א. וז''ל, ולמ"ש ניחא דעכ"פ כיון דרק ע"י מנינו ומחשבתו חייל הקדושה על העשירי מגזה"כ. א"כ ממילא המנין גופי' אסור משום דאין מקדישין ושפיר קשה לתוס' עכ''ל.

**אלא דבעיקר באור התוס' יעוין בלקח טוב לגר''י ענגיל דנקט דעשית המנין הוי מעשה בעלמא** ומבאר לפי''ז הא דליכא בזה לחסרון דמילי למרות שנעשה באמירה בעלמא דמנין, כיון דהוי רק שליחות מעשה גרידא, והא דחשיב דבר הנדור הוי מחמת עצם הדבר דבעי למעשהו בשביל חלות ההקדש. וז''ל, רק כשקיבל השליח השליחות על מילי וצריך להועיל דבר באותם הדברים, כגון בהקדש דצריך להקדיש הבהמה בדיבורו ע"כ אין למילי דשליח כח לפעול ולהועיל רק למעשהו, אבל במעשר דקיי"ל בבכורות שם דעשירי מאליו קדוש ורק שצריך שיהיה דיבור המנין א' ב' כו' עד י', וא"כ צריך אך מציאות המילי ולזה שפיר יכול לעשות שליח שימנה עבורו דכשיש דיבור המנין אז אמרה תורה דעשירי מתקדש מאליו, ואינו דומה להקדש שהדיבור מקדשו וכו', דקדושת מעשר בהמה באה מאליה ולא מן האדם כלל, ואעפ"כ מיקרי דבר הנדור כיון שצריך מנין של האדם.

###### בדינא דהיוצא עשירי אומר ה"ז מעשר והמסתעף לדינא דעשירי מאליו קדוש והא דחשיב דבר הנדור

1. **יש לעיין בכונת המשנה דכיון דעשירי מאליו הוא קדוש א''כ למאי בעינן לאמירתו**, והיה ניתן לומר דכונת המשנה בגוונא דאיכא יותר מי' בהמות דכל זמן שלא יצא מהדיר ליכא מה שיקבע אותו ל''עשירי'' ובזה רק ע''י קריאת שמו חל בו קדושת מעשר בהמה, רק דצ''ב איך מהני אמירתו בחלות קדושת מעשר דכל כמה דעשירי קדוש מאליו א''כ מבואר בזה דהוי כבכור דקדושתו ממילא וליכא שייכות לאדם בחלות הקדושה, ויעוין בלקח טוב דדן דבאמת הוא הפועל את החלות רק דלא בעינן לדעתו אלא עצם המצב של מעשה המנין דקבע את הטלה העשירי בשם עשירי הוי סיבה לחלות, רק דדבר זה סותר מה שהשריש לנו הגר''ח הלכות יבו''ח וכן השערי יושר -- דהכלל אימתי אמרינן דהאדם פועל את החלות או התורה פעלה את החלות הוא אי בעינן לדעתו וכל כמה דלא בעינן לדעתו אין הוא פועל את החלות. ונראה דאפשר לומר דחלות עשירי הוי קביעה בבהמה דהיא עשירית כמו שנתבאר לעיל דמנין הוי עשיה בבהמה ומכח זה חל הקדושה, ולפי''ז יצא דאמנם חלות הקדושה היא מאליה אולם האדם פועל את מציאותה כעשירי והאופן של הקביעה שלה כעשירי שייך בשתי אופנים או מכח גוף המנין או מחמת קביעתו במסוים לחד מהטלאים כעשירי [כמובן אחר שמנה תשע דבזה יש משמעות לקביעתו כעשירי].

**ויעוין בר''ן בנדרים יח ע''ב דמבאר הא דמעשר בהמה מקרי דבר הנדור.** וז''ל, דדבר הנדור הוא כשהיה קורא לעשירי עשירי ואסור לכל עד שיקרבו מתיריו. ומבואר בר''ן דאיכא משמעות גם לעשיתו. ובזה חשיב ''דבר הנדור'' רק דיש לדון אי רק בכה''ג מצי להתפיס, או מאחר דאיכא כבר גוונא דחל מכח דיבורו תו קרי ''דבר הנדור'' וכן מצדד הגר''ש סימן י''ב סק''ז.

**ויעוי''ש בגר''ש** וז''ל, ומבואר בדברי הר"ן חידוש דהנה בפשוטו הי' אפשר לומר דכיון דעשירי מאיליו קדוש מה דהוא קורא לעשירי עשירי לא מעלה ולא מוריד לענין ''חלות הקדושה'' וגם כשהוא קורא לו עשירי הקדושה אינה חלה ע"י קריאת השם שלו כי אם דמאליו הוא קדוש, אכן בר"ן מוכרח דכשהוא קורא לו עשירי הקדושה חלה ע"י פיו, דהרי קריאת השם עשירי שלו היא קודם שחלה הקדושה מאליה ומשו"ה חלה הקדושת מעשר בהמה מכח הקריאת שם דעשירי וחשיב דבר הנדור עכ''ל. ומבואר בדבריו דבאמת בגוונא דקרא לו עשירי הוא פועל את גוף חלות הקדושה וצ''ב יסוד הדבר.

**ויעוין בחידושי הגרש''ש** נדרים סימן ט' וז''ל, ונ"ל בכוונתו דאף שאם יוצא בעשירי ממילא קדוש זה דוקא אם לא קרא אותו עשירי אז הוא נעשה קדוש ממילא אבל כשקורא אותו עשירי אז הוא קדוש ע"י האדם והוה דבר הנדור. ומבואר דגם היכא דליכא עוד בהמות בדיר והעשרי מסוים כבר בדיר מ''מ היכא דאיכא גם סיבת הקדש מכח אמירתו ליכא לדינא דעשירי קדוש מאליו.

**אלא דעיקר דינא דמתניתין בפשטות נראה דאיכא בזה קיום להא דקוראו עשירי גם ביצא העשירי ויעוין ברמב''ם** פ''ז מבכורות ה''א וז''ל, והיוצא עשירי בין זכר בין נקבה בין תמים בין בעל מום סוקרו בסקרא ואומר הרי זה מעשר עכ''ל. ונראה ברמב''ם דהוי דין לכתחילה למנות באופן זה דקוראו עשירי והיה ניתן לומר כמו שנתבאר לעיל דמצינו במשנה דאיכא לכתחילה ובדיעבד באופן המנין דלכתחילה בעינן למנותם תחת השבט ונתבאר בזה דקיומא דמנין הוי בגוף הבהמות, ולפי''ז ניתן לומר דלמרות דלאחר שעברו ט' ויצא העשירי הוא ממילא מסוים כ''עשירי'' אולם איכא מעלה לקבוע בו עצמו את מציאותו כי', וזה ע''י הקריאת שם ולפי''ז הוי דין מסוים במנין דמעשר בהמה.

**ויעוין בשטמ''ק בנדרים יח ע''ב דמוכיח ממתניתין דאיכא דינא להקדישו לעשירי ומכח זה חשיב דבר הנדור רק דבשטמ''ק מבאר דהוי חלות הקדש והוי כדינא דבכור דמצוה להקדישו**. וז''ל, והילכך כי אתה מתפיס בדבר הנדור יהא ''צריך הוא לומר בשעת עישור הרי זה מעשר כדאיתא בבכורות'' וכיון דאמר הרי זה מעשר נכנסה בו קדושה והוי כדבר הנדור ''כדאשכחנא בשילהי פרקין דלעיל גבי בכור'' משום דאמר בבכור הרי זה בכור חשיב כדבר הנדור ''דעל ידי פיו נתקדש'' ולא דמי לחלת אהרן דשרי משום דהתם טבל היתה מעיקרו ובהפרשתו לא אסר אלא התיר אבל מעשר בהמה אינו טבל ''וכל שעה שלא קרא עליה שם מעשר לא מיתסר'' עכ''ל. ומלשונו נראה דכל כמה דהקדישו בפה חלות הקדושה הוי רק מחמתו ונראה כדרך הגרש''ש דהיכא דקדשו לעשירי בפה החלות חל מכח האדם.

**ויעוי''ש עוד דנקט דגם בבכור היכא דמקדישו בפה החלות חל מסיבתו.** וז''ל, ולפ"ז אולי י"ל ג"כ בבכור לר' יעקב דכיון דמצוה להקדישו, י"ל דכוונת התורה הי' שתהי' קדושתו ע"י האדם, היינו אף שאם לא יקדיש האדם יהי' קדוש מאלי', אבל אם יקדיש האדם תהי' הקדושה ע"י האדם, ואף דכאן ל"ד למעשר בהמה דבכור הוקדש מרחם ולא יצויר שתהי' הקדושה ע"י האדם אם לא שיקדישנו קודם יציאת רובו, והמצוה להקדישו הוא ודאי אח"כ אשר כבר הוא קדוש, אולי י"ל דכוונת התורה שתופקע הקדושה דמעיקרא ותחול עליו קדושת האדם, רק אם אינו מקדישו נשארת עליו קדושתו דמקודם, אבל איך שיהי' כיון שציותה תורה להקדישו ודאי יש בזה ענין מה שמתחדש ע"י האדם דאל"כ לא שייך הקדש על מה שקדוש כבר, ומשו"ה נקרא דבר הנדור.

**ויעוי''ש עוד ברא''ם** וז''ל, כמעשר בהמה אסור דמכל מקום על קריאת פיו נתקדש וכו' ומעשר הוי שפיר דבר הנדור דקרבן הוא ואין איסורו מעצמו דקודם שקרא לו שם היה מותר.

**וכן בקונטרס שם** וז''ל, שאינו אסור עד שיקרא עליו שם מעשר ומבואר דס''ל ג''כ דאיכא דינא דיקרא לו שם וכל כמה דקרא לו אסור רק מחמת הקריאת שם. **ויעוי''ש ברבינו אברהם מן ההר** וז''ל, פי' ר"ש דהוי כדבר הנדור שצריך לומר בשעת עישור הרי זה מעשר, כדאמרינן בשלהי פרקין דלעיל גבי בכור. והעיקר שדבר הנדור הוא, שקדושתו באה על ידי אדם ולא דמי לבכור דבכור בפטר רחם תלי רחמנא וממילא הוא קדוש אבל זה קדוש על ידי אדם שמוציאו.

**ויעוין עוד בפירוש רבינו חיים פלטיאל על התורה** וז''ל, הא דכתיב התם תקדיש היינו לומר הרי זה בכור דה"נ דרשינן כל אשר יעבור תחת השבט שצריך לומר הרי זה מעשר,

###### בדין שיור במעשר בהמה

1. **יעוין במשנה במעילה י''ג ע''א דולד המעושרת אסור לו לינוק מאמו כיון דהחלב שלה קדוש.** ומבואר במשנה דהמתנדבים עושים כן ובמפרש ורבנו גרשום וכן תוס' בפירוש הראשון מבארים דאיירי בנולד קודם המעשר וכיון דהוי חולין אסור לו לינק מהקדש והיכא דמעיקרא התנה ושייר דלענין חלב לא יחול קדושתה ליכא איסורא [ובתוס' שם סד''ה אתיא, מבאר דהולד גם קדוש ואסור מצד עבודה והמתנדבין הכונה עשירים שנתנדבו להניק משלהם לטובת ההקדש]. ומבואר דאיכא לו יחס לחלות ההקדש ולכאורה נראה מזה כמו שהובא לעיל מהלקח טוב דמצדד דחשיב דאיהו פועל את החלות ע''י מעשה המנין רק דנתחדש דלא בעי דעת בהך חלות אולם עדייין קשה דכיון דלא בעי לדעתו א''כ לא הוי בעלים להתנות ולשייר.

**אולם יעוי''ש במפרש** וז''ל, ושמעתי דלהכי מהני להו תנאה הואיל ויכולין לעכב שלא תכנס נקבה זו לדיר עד לאחר זמן הלכך מהני תנאה והוי כנדבה. ויש לעיין בבאור כונתו ואפשר דכונתו כמו שנתבאר לעיל דבמעשר בהמה איכא שתי שלבים. דראשית כל נקבע כמעשר ובשלב שני חל הקדושה נמצא דהאדם פועל את קביעתו כעשירי, וא''כ שייך לומר דהשיור חל בגוף המנין לענין העמדתה לחלבה דלא קובע בה יחס של מנין ומשייר אותה בעדר. **ויעוין במקדש דוד** בקונטרס קדשים סוף סימן ב' דנקט כן ומיישב לפי'''ז הא דליכא בזה דין פשטה וז''ל, הנה במכניס לדיר ומתנה שאם תקדש יהא חלבה חולין דמהני יש לעיין אמאי לא נימא פשטה קדושה בכולה, דהכא ע"כ לא משייר חלבה ממש דהחלב שנולד אח"כ ל"ש ביה שיור דהוי דבר שלב"ל אלא משייר בבהמה לחלבה, ואמאי לא נימא פשטה דהא אף בגיזותיה אמרינן פשטה בחולין (קל"ה א), ונראה דבמעשר בהמה ל"ש פשטה כיון דאין קדושה מכח פיו אלא בהעברת תחת השבט ומה דמשייר הוא שמתנה שע"מ כן הוא מכניסה לדיר היינו למה ששייר מחוסר הכנסה לדיר ל"ש בזה התפשטות דעל מה ששייר מחוסר העברה תחת השבט והתפשטות לא הוי כהעברה תחת השבט, וכיון דאי אפשר להקדש רק ע"י העברה תחת השבט ל"ש התפשטות, ורק בקדושת פיו אשכחן התפשטות דההתפשטות חשיב רק כמו קדושת פה עכ''ל. רק דקושיתו מדינא דפשטה עדיין קשה מהא דמבואר שם במשנה דגם בולד המוקדשין מהני הך תנאי.

###### בפלוגתת ת''ק וריבר''י בנטל אחד מעשרה אי הוי מעשר בהמה

1. **יש לעיין לדעת החזו''א דסגי במחשבה א''כ אמאי היכא דנטל עשר לא חשיב מנין דאי לקח עשר בהכרח דמנאם במחשבתו**. ויעוין בחזו''א כ''ז סק''ח מה דמיישב בזה. וז''ל, ואע''ג דע''כ עבר בלבו מנין של כל אחד ואחד מ''מ כיון שהוא במהירות שאין נקבע בלבו איזה ראשון ואיזה אחרון לא מקרי מנאן אחד אחד אלא מקרי מנין של עשרה עשרה, ובכלל משנתינו שהיה מנינן ידוע לו מקודם שמחזיק עשרה עשרה בגדר בין עדר לעדר אין זה מעשר דצריך מנין לשם מעשר, ומ''מ נראה דאף אם מנאם עכשיו בהבטה כללית על כל העדר אין זה מעשר עכ''ל.

**ובבאור שיטת ריבר''י יעוין בגמ' דיליף ליה בהיקשא ממעשר דגן או לדעת רש''י כת''י מהא דניטל במחשבה** וז''ל, והיינו מחשבה שאינו מונה עשירי אלא מפריש כל מי שעולה בדעתו. וכן הביא התוס' בד''ה אף בשם רש''י וז''ל, דמשום מחשבה מוקי ר' יוסי בר' יהודה בשמעתין כאבא אלעזר בן גמלא. אולם בתוס' סד''ה כשם, מקשה דאמאי לא ילפינן מעצם ההיקש למעשר דמה מעשר דגן אחד מעשרה אף מעשר בהמה אחד מעשרה בלא העברה תחת השבט אלא שיש עשר לפניו ונוטל אחד מהם. ומיישב דהילפותא מדין אומד וז''ל, ונראה לפרש דלר"י בר' יהודה הוי מעשר אף על פי שאין שוין במכניס לדיר להתעשר דמסתמא אז אין דרכם להיות שוין הילכך צריכה לאוקומה כאבא אלעזר בן גומל דשרי מאומד ולא חייש למרבה במעשרות כדפרישית ואי לאו דאבא אלעזר אמינא אף על גב דבמעביר לא חיישינן בשוין בכי האי גונא שנוטל אחד מעשרה דילפינן ממעשר דגן בעינן שוין.

###### בבאור שיטת רש''י

* 1. **מבואר ברש''י דמעצם הא דבמעשר מפריש אחד מעשר אי הוה בעי מעשה הפרשה ליכא ראיה למעשר בהמה.** ונראה לפי מה שנתבאר דיסוד דין מנין הוי עשיה בגוף טלאים למשווי כמנויים למנין עשר ונמצא דלא הוי מעשה ספירה גרידא ביחס לגברא אלא הוי הגדרה בגוף החפצא. ונראה להוסיף בזה דהחפצא בהעמדת המנין בגוף הבהמה נובע מחמת דעיקר הענין במעשר בהמה הוי כמו שמצינו בדגן דבעי תרומה שזהו ה''ראשית'' וכן מעשר. ה''ה הכא בעינן להעמיד את הראשית שזהו הבכור וכן מעשר ולכן בעינן שהיחס למעשר יהא קיים בגוף הבהמות רק דבזה שאני ממעשר דגן דמעשר דגן כיון דהוי טבל נמצא דהיחס של מעשר קיים בגוף הכרי משא''כ הכא דהוא זה שהעמיד את היחס של מעשר לכן בעי עשיה מצדו ורק ריבר''י חידש דגם היכא דלקח קבוצה של עשר והעמיד את העשירי כמעשר מהקבוצה חשיב בהכי כקביעה בטלה דהוי כמעשר. ויליף ליה ממעשר דגן דלמרות דבמעשר דגן היחס קיים בגופו מ''מ אי הוה בעי מעשה הפרשה בגוף המעשר לקובעו מכח מעשה ההפרשה לא היה שייך למילף להכא דמאחר דלא עשה מנין א''כ עצם מה דמוציא אחד מעשר לא מעמיד בו יחס למעשר כיון דליכא דין טבל בבהמות שנוכל לראות את ההפרשה שלו מהקבוצה כמתיר וכמעשר דידהו, ורק מאחר דנתחדש במעשר דלא בעי מעשה וסגי במחשבה א''כ גלי לן קרא דהך יחס ד''מעשר'' יכול להקבע במחשבה בלי עשיה בגוף הדבר, וא''כ גם במעשר בהמה יכול לקבוע את היחס של מעשר במחשבתו במה שמעמידו כמעשר להך קבוצה.

###### בבאור שיטת תוס'

* 1. **יעוין בתוס' דמבאר דהא דלא ילפינן מעצם הא דמהני במעשר חד מעשר,** הוי מחמת דמעשר בהמה אינם שוים ולכן בעי לחידושא דאבא אלעזר בן גמלא דמהני אומד במעשר. ולכאורה צ''ב דמה איכפת לן שאינם שוים הרי במעשר בהמה כל אחד מופרש מחבירו וכל הקיום הוא במנין ומאי שיאטיה לאומד דענינו בהפרשה דליכא משהו מסוים דמפריש אותו והא קובע את הדבר הנפרש בהפרשתו. ויעוין בחזו''א סק''ח וז''ל, אבל אם במעשר אמרה תורה ונחשב דסגי באומד אף שצריך אחד מעשר איכא למילף דהבטה כללית על העדר לקבוע מנין העדר חשיב מנין אע''ג דאומד ממש לא שייך במעשר כיון דאחד מופרש מחבירו ואמרה תורה מנין מ''מ הבטה כללית במ''ב הוי כאומד במעשר דגן, ולפי''ז אפשר דמודה ריבר''י בלא ראה עכשיו מניינם אלא ידוע לו מספר העדר מקדם דאין זה מעשר עכ''ל.

###### בדינא דקפץ אחד מן המנויין כולם פטורים

1. **יעון בגמ' ב''מ ו ע''ב דאביי מוכיח ממתניתין את היסוד ד''עשירי ודאי ולא עשירי ספק''** דאי ליכא פטור ודאי על ספק אמאי כולם פטורים דלעשר ממה נפשך דאי בר חיובא הוא שפיר מעשר ואי לאו בר חיובא הוא נפטר במנין הראוי. ומבואר דלולי פטורא דעשירי ספק לא היה מחויב לעשר ע''י דיעביר י''א וממ''נ יחול בו קדושה או בתור עשירי או כדין י''א שקרא לו עשירי ולכן איכא בזה לפטורא דמנין הראוי ויעוי''ש בתוס' דתמה בזה דאמאי לא מחויב להעביר י''א [אי נימא דהוי מצוה חיובית או דאירי בזמן הגורן דמחיוב מדרבנן או לחזו''א עובר בעשה כשיעבור הרגל]

###### בבאור הא דלא היה מחויב להעביר י''א והמסתעף לפטורא ד''מנין הראוי'' ולדין מנין למעשר

* 1. **יעוין בתוס' דנשאר בתימה** אולם בראשונים מצינו כמה ישובים בזה. **מהלך השר מקוצי**. יעוין בריטב''א דמביא מהשר מקוצי דתירץ דעביד להו שני פתחין והעשרה האלו יוצאין בפתח אחד והעשרה הבאין אחריהן יהיו יוצאין בפתח אחר, וכיון שכן לא יהא עשירי קדוש מאליו כיון שלא יצא בפתחן של תשעה והתשעה נפטרו במנין הראוי. ודבריו צ''ב דכל כמה דנקטינן דמחויב לעשר מספק ע''י דיביא י''א איך מצי לכתחילה להעבירם בשתי פתחים ולבטל האי חיובא.

**ונראה בהקדם מה דיש לעיין בעיקר דינא דמנין הראוי פוטר דאי סגי בהעמדתם למנין א''כ אמאי לא מצי לבטל את המנין ע''י שישחוט השאר או יסגור הדלת.** ויעוין בחזו''א כ''ז סק''ו ד''ה אותם, וז''ל, ונראה דמ''מ אם יפסיק במזיד וינעול דלת שלא יצאו עוד או שישחוט לא נפטרו במנין הראוי שלא נאמר אלא בנאנס אבל אם יהיה לו רשות להפסיק לא מקרי שכבר עבר שלא עבר במצות מעשר דחשיב כאגלאי מלתא שאין דעתו לגמור כיון דבידו לעשות כן לעולם עכ''ל. וכונתו דכל סיבת הפטור במנין הראוי מחמת דדיינינן את היחס של המנין בכל הי' דנכנסו לעדר והלכך בעינן דמצד עצמם עמדו לימנות במנין עשרה ורק דקרה התחדשות של אונס דגרמה את ביטול המנין וכל כמה דמצי המונה מעצמו להפקיע את המנין שוב לא נוכל לראות דמיד בשעה שנכנסו למנין לולי שתהא התחדשות שתפקיע אותם מהמנין ימנו כולהו כיון דתלוי בדעתו וכל רגע ורגע מצב זה יכול להתשנות ולכן לא שייך בזה לפטורא דמנין הראוי.

**והשתא נראה דאיכא למימר דרק לענין הפקעה במזיד ליכא להאי פטורא,** אולם היכא דאיכא ספק בהא לא מחיבינן ליה מספק במנין כיון דכפי המצב שלפנינו איכא סיבת פטור, וא''כ אפשר דלשר מוקצי לא הוקשה שיתחייב למנות י''א אלא דאמאי הוצרך אביי למנין הפוטר ולא נקט דאיכא סיבת פטור מחמת דאיכא בפועל עשירי.

**ועיקר היסוד דלא מחויב מספק מחמת דאיכא לפטורא דמנין הראוי** **מבואר בחידושי המהר''ל שם**. וז''ל, דודאי אילו מנין הראוי אינו פוטר, אף על גב שלא אמרה תורה לעשר שנים, כיון דספק תורה לחומרא צריך האדם להחמיר ולעשר שנים י' וי"א אבל אין עשירי וי"א מן התורה, רק כיון דבודאי פטור מן טעם מנין הראוי א"כ אף מדרבנן נמי פטור, שאילו היה י' וי"א מן התורה היה קשיא דלעשר עשירי וי"א, אבל עשירי וי"א אין דין התורה כלל וא"כ מדין התורה פטור מפני מנין הראוי, דכל אשר יעבור תחת השבט לא שכבר עבר, וה"ה מדרבנן פטור ג"כ, ולא קשיא מידי.

###### מהלך שו''ת הרשב''א

* 1. **יעוין בשו''ת הרשב''א ח''א רצ''ט דמיישב בשתי אופנים.** או על פי מה דמיסד דליכא לפטורא דעשירי היכא דמעיקרא ליכא בדיר עשירי מבורר ובעי לפטורא דמנין הראוי. וז''ל, הא דלא קאמר נפטרו מן הדין משום דעשירי קדוש מאליו אי זה שיהיה בין שיהיה אותו שהוא עשירי למנין שלו בין האחד עשר למנין שלו. היינו טעמא משום דכל היכא דליכא בדיר עשירי ברור הראוי ליקרב לא שייך למימר בהו ליפטרו משום עשירי דקדוש אלא משום מנין הראוי וכאותה ששנינו קרא לתשיעי ומת עשירי בדיר תשיעי נאכל במומו וכולן פטורין, ואמרינן עלה מאי טעמא כולן פטורין לאו משום דקדש ליה עשירי לא משום מנין הראוי דאמר רבא מנין הראוי פוטר וכל שאין בדיר עשירי ברור ראוי ליקרב הרי הן כאלו מתו שאין המנויין פטורין משום קדושת עשירי ברור דהא ליתיה אלא משום מנין הראוי דראוי הוא לפטור אלא שאינו ניכר עכ''ל.

**ומבואר דבריו חידוש גדול דלמרות דכלפי שמיא איכא סיום לעשירי מ''מ כיון דאיכא ספק אי ראוי להקרבה הוי כמת** ומבואר ג''כ דפטורא דמעשר לא נובע מעצם ההפרשה של העשירי אלא בעי להגדיר את כל העשרה כחטיבה אחת דהעמידה עשירי וכל כמה דליכא בירור בפועל לעשירי ליכא כלפינו יחס של קבוצה של עשרה ולכן בעי לחידושא דמנין הפוטר דזה סגי ליחס שלהם במה דהעמידו את האפשרות לעשירי ובהא סגי להא דבפועל איכא עשירי למרות שאינו ניכר.

**ועיקר היסוד לכאורה מבואר בר''ח ב''מ ו' ע''ב** דיעוי''ש דמבאר להך דינא דמנין הראוי בגוונא דהעשירי ברח קודם שצבעו בסיקרא וז''ל, ואף על פי שקודם יסקרו בסיקרא קפץ מתוך הדיר ויצא לחוץ ונתערב עם המנוין התשעה נפטרו במנין הראוי למעשר עכ''ל. וצ''ב דכל כמה דמנה כבר לתשע מאי איכפת לן דלא צבעו בסיקרא הרי ברגע שיוצא נתברר כעשירי ומבואר ג''כ דבעינן דיעמוד כלפינו כעשירי ומאחר דמיד בשעת יציאתו נתערב וליכא בו סיום על היותו עשירי תו הוי חסרון שם עשירי ומבואר בר''ח דהמנין בסיקרא בשביל גוף הקיום דשם עשירי.

**עוד אופן מיישב הרשב''א לפי מה דנקט ג''כ דמעיקר הדין איכא הכא סיבת פטור מצד מנין הראוי ולא מחויב מכח ספק דאוריתא במנין** ורק דאיכא עליו תביעה דכל כמה דאפשר לתקוני מתקינין ובהא איכא סברא דלא מחויב יותר ממה שהיה לולי הספק, וכיון דלולי הספק היה מפריש רק עשר לא מחויב להביא י''א. וז''ל, דאביי לא בא לומר מעיקרא שיהו הספקות חייבין במעשר מדינא. אלא משום דכל היכא דאיכא לתקוני לרוחא דמילתא ממה נפשך כגון שאין לו אלא תשעה והוא מתקין. ומינה קאמר דאם איתא דמתקנין כל היכא דאיכא לתקוני ממה נפשך אף בשקפץ אחד מן המנויין נמי אף על פי שפטורין מן הדין נתקן ממה נפשך ונעשר כדרך שהיינו מעשרין קודם שקפץ זה לתוכן. כלו' ימנה י' ויקדש עשירי לבד. ואותו עשירי ירעה מספק עד שיפול בו מום ויאכל במומו. אבל להחמיר ולמנות ולהפריש עשירי ואחד עשר יתר ממה שהיינו נוטלין קודם הספק לא. והילכך על כרחנו משום מנין הראוי בלחוד הוא דנפטרו המנויין ולא מדין המעשר גמור.

###### מהלך התורא''ש והריטב''א בשם הרב החסיד

* 1. **יעוין בריטב''א** וז''ל, ובשם הרב החסיד ז"ל שמעתי תירוץ אחר דלעולם כל שהספק בתוך עשרה מפסיק הוא ומבטל אותו מנין לגמרי וכאלו אין כאן מנין כלל וא"א בעשרה שהספק בתוכן לבא לכלל עשירי ''והעשירי בלא קריאת שם אינו קדוש כי הספק ביטל המנין'', ולא אמרו עשירי מאליו קדוש אלא כשהוא בתוך מנין שלו שבא אחר צירוף של תשעה, אבל כל אותן תשעה שהספק בתוכן דינם ''כאלו לא נמנו ולא נכנסו לדיר להתעשר לענין שיהא העשירי קדוש'', אלא שנפטרו מ"מ ביציאתן כיון שהיה שם מנין הראוי עכ''ל. ומבואר בדבריו דהיכא דהמנוי נכנס בתוך המנין של הט' תו נתבטל המנין ומה דממשיך לספור ליכא בזה תורת מנין וממילא לא קדוש העשירי רק דמחלק בין התורת מנין לקיום דינא דמנין הראוי פוטר לבין המנין הנצרך לאשוויי לעשירי דקדוש מאליו. והבאור בזה נראה דיסוד הך דינא דהמנין נתבטל נובע מחמת דהמנין צריך להעמיד את כל העשרה כקבוצה אחת הנמנית להעמיד עשירי וכל כמה דבאמצע נכנס טלה לא מחויב תו ליכא צירוף בנייהו, אולם כל זה אי בעינן את היחס שלהם כקבוצה אחת בזמן יציאת העשירי דבזה כבר איכא ניתוק בנייהו אולם לענין פטורא דמנין הראוי דנתחדש בזה דדיינינן את היחס שלהם כמנין של עשרה הוי בתחילת העמדתם למנין ומכיון דבשעת העמדתם היה צירוף בינייהו תו לא פקע הך צירופא לענין הך פטורא דמנין הראוי.

**עוד יש לדייק מלשונו דאי היה שייך לקרוא שם לעשירי היה שייך לקרוא שם לעשירי** ובכך לאחדם לקבוצה אחת ורק מאחר דליכא בירור מי העשירי לכן ליכא משמעות לקריאת שם מספק ויש לעיין.

**ויעוין בתורא''ש דגם מביא ליישב דהוי חסרון במנין רק בדבריו נראה דאיכא ביטול על עצם המנין של הטלאים שמנה אחר כניסת המנוי לתוך המנין ואפ''ה איכא בהו לפטורא דמנין הראוי.** וז''ל, ואם היה יודע בודאי שיצא הקופץ בשביעי או בשמיני אין לו לסיים עוד החשבון עד עשרה דכיון דאותו שכבר עבר יצא הפסיק המנין ''ויתחיל משם ואילך א' ב' ג' ד' כבתחלה'', הילכך אי לאו בר חיובא הוא שיצא בשביעי או בשמיני בין אותם שיצאו לפניו בין שיצאו לאחריו נפטרו במנין הראוי דבשעה שיצאו אותם שלפניו היה ראוי להשלים המנין עליהם אם לא שיצא הקופץ ואותם שיצאו לאחריו היו ראויים לעשר אם היה מונה אותם כדין ומתחיל א' ב' ג' ד' עכ''ל. ויש לעיין בבאור דבריו דכל כמה דהאחרים שיצאו אח''כ לא חשיב כחלק מהעשרה ובשביל פטרם בעינן להתחיל בהם מנין חדש של עשרה א''כ מה שייך לדון בהם לפטורא דמנין הראוי מכח האפשרות שהלהם להעמיד עשירי ע''י דיתחיל בהם מנין חדש דממ''נ אי דינינן ליה כתחילת מנין חדש למרות דהמשיך בהם את המנין הקודם א''כ צריך להמשיך את מנינם ואי דיינינן לטעותו דדן אותם כחלק מטלאים שיצאו כבר א''כ בהא ליכא צירוף בינייהו ואולי דיינינן לטעותו בטלאים שהמשיך אח''כ למנותם כנפסק באונס האפשרות למנין מחודש, ובאמת סיבת הפטור מחמת אפשרות עמידתם למנין חדש.

###### ביסוד פטורא דעשירי ודאי ולא עשירי ספק

1. **יש לעיין בבאור דינא דעשירי ודאי, ובפשטות היה נראה דעצם המצב שהעשירי מסופק הוי סיבה לפוטרו** וסיבת הספק בעשירי יכולה להיות משתי סיבות או מחמת דשמא יצא המנוי בעשירי או דכבר יצא קודם וממילא אין כאן עשירי, ולפי''ז הוי כדינא ד''ממזר ודאי ולא ממזר ספק'' דנתחדש בזה דהיכא דהמציאות הדינית מסופקת ליכא בזה איסורא. ויעוין בש''ש ש''ב פט''ו דמדמי להדדי ומוכיח מהראשונים ב''מ דנקטו דלא מהני רובא לעשירי ודאי דה''ה בספק ממזר לא יהני, **ויעוין בספר הכתב והקבלה** פר' בחוקתי דהקשה לרעק''א מ''ש מספק טומאה ברה''י טמא וברה''ר טהור דמהני בזה רובא דאיתא קמן שרצים או צפרדעים לאשוויי כודאי [יעוין כתובות טו], ותירץ לו הרעק''א דרק היכי שהספק לענין זה בלחוד לא מהני רוב, אבל היכי דאיכא נפ"מ לדינים אחרים ונתחזק לשאר דברים אזלינן גם לענין טומאה וגם לענין מעשר, וחלוקת הדינים בין שרץ לצפרדע נפ"מ לענין ללקות בכעדשה, וחיזק סברתו דאל"ה לא משכחת עשירי ודאי דטריפה פטורה ממעשר מקרא דכל אשר יעבור פרט לטריפה שאינה עוברת כמבואר בגמרא בכורות דף נ"ח ע"ב, ואיך משכחת עשירי ודאי שמא טריפה היא דהא רוב לא הוי כודאי אלא ע"כ כיון דדנים עליה לשאר מילי שאינו טריפה ממילא הוא עשירי ודאי וכן לענין קהל ודאי, וברעק''א לא מחלק בין רובא דליתא קמן לרובא דאיתא קמן יעוין בש''ש שם דמחלק בזה.

**ומבואר דסיבת ההיתר מחמת הספק דאיכא על העשירי.** ויעוין בשערי יושר ש''א פ''ה דתמה דאי איכא דרישה דהעשירי יהא מבורר אמאי ביצאו שנים בעשירי עשירי וי''א מעורבים הרי העשירי לא מבורר ומכח זה מסיק **דהחסרון הוא במנין** וז''ל, דהקפידה תורה שיהיו המנין ברור להמונה, ואם מסופק הוא על אחד מהמנוים אם הוא בכלל המחויבים במעשר בטל המנין, ויש להטעים ענין זה דמספר שאינו ברור לא חשוב מספר ומנין וכו', אבל יצאו שנים בעשירי דעשירי ממילא קדוש משו"ה חל על הספק, היינו אף שאינו ידוע לבעלים דרק עד תשעה צריך מנין הבעלים כן נראה לענ"ד. ועוד נראה לי ברור דכיון דכתיב עשירי "יהיה" קדוש ודרשינן עשירי ודאי מעטה תורה שלא יחול מעשר מספק, ובשאר דוכתי לא מעטה תורה על החלות אלא על הנהגת המעשה כמו לא יבוא ממזר. וזה אמיתי בעזה"י עכ''ל. ויעוי''ש עוד דמבאר דלפי''ז לא שייכא כלל לספק טומאה וספק ממזר. **ויעוין בדבר אברהם** ח''א ל''ד דגם הלך בדרך זו דהוי חסרון במנין**.**

**ולפי''ז עיקר החסרון הא בתשעה ולא בעשירי** ויש לעיין מרש''י בכת''י במשנה דהעמיד את הספק בעשירי וכן ברבינו גרשום בד''ה מאי אמרת. ויעוין עוד ברמב''ם ספ''ו וז''ל, כל בהמה שהיא ספק אם בת מעשר היא או אינה בת מעשר, הרי היא פטורה מן המעשר. ונראה דלא הוי הלכה במנין של התשע אלא מעצם הדבר דליכא בירור לעשירי, והא דביצאו שנים חל דין עשירי למרות דכל חד מנייהו הוי ספק נראה כמו שנקט **בחזון יחזקאל** בתוספתא דבכורות פ''ז ה''א דהך דינא דעשירי ספק לא הוי הלכתא בחלות מעשר דהיכא דהוי ספק אזלינן ביה לקולא, אלא הוי הלכתא ב''עשירי'' דהעשירי שעליו בא לחול קדושת מעשר צריך להיות ודאי, ובהא בעינן דהספק יעמיד צד דליכא כלל עשירי בהך מנין, אולם כל כמה דמצד המנין איכא עשירי ורק דאנן לא ידעינן מיהו העשירי בהא ליכא גרעון.

**ונראה דגם אי הוי הלכה בעשירי ניתן לומר דהוי דין מסוים במנין דמעשר בהמה דהעשירי הוא זה שחותם ומעמיד את הקבוצה של העשר כחטיבה אחת.** **ויעוין ברש''ר הירש** ויקרא כז וז''ל, רק אם יש שם עשירי הרי העשרה מהווים טור סגור של נכסים, ואפשר למנות תשעה מהם כמובילים לקראת העשירי, אך אם העשירי החותם הוא מוטל בספק, הרי אין שם קבוצה מגובשת של נכסים והקבוצה מתפרקת לפרטיה ולפיכך כנראה "עשירי ודאי ולא עשירי ספק".

**ובעיקר דינא דעשירי ודאי יעוין במלבושי יו''ט דיני ברירה סימן י''ט ובן בשו''ת נוב''י יו''ד תנינא קצו מבן המחבר דמחדשים דדינא דעשירי ודאי הוי רק דין לכתחילה, דלא חייבתו התורה לעשר מספק,** אבל בדיעבד אם עישר, שפיר חל עליו קדושת מעשר, [להצד דמחויב], כיון דדין מעשר שייך בהו, ורק דפטורין מלעשרם. ומבואר בדבריהם דעצם הספק על החלות מעשר הוי סיבה לקולא.

**וז''ל הנוב''י**, והא ראיה דבמעשר אם קפץ אחד מן המנויין לתוכן כולן פטורין ואם קפץ אחד מן המעושרין לתוכן כולן ירעו עד שיסתאבו כמו שאיתא במשנה במס' בכורות נ"ח ע"ב ע"ש ואמאי לא נימא נמי על כל אחד מהתערובת עשירי ודאי ולא עשירי ספק ויהיה כל הדיר פטור כמו קפץ אחד מן המנויין. א"ו ע"כ צ"ל דמעשירי ודאי כו' לא קא ממעט אלא שאינו חייב ליעשר הואיל ועדיין אין בו קדושה כלל אבל אם כבר חלה קדושה על אחד אין לפטור הספק אם יש בו קדושה או לא.

**ויעוין במלבושי יו''ט דמיישב על פי זה את הקושיא של שער המלך** מהגמ' בדף נ''ז דעשתה צריכותא בר' יוחנן דס''ל אין ברירה דאי אשמועינן שדה הו''א דהוי ספק ורק לחומרא מחזירין ובמעשר בהמה לא אמרינן אין ברירה לקולא, וצ''ב דכל כמה דהוי ספק שוב איכא בזה לפטורא דעשירי ודאי, ומחדש השעה''מ דאיכא חילוק בין ספיקא דדינא לספיקא דמציאות [וכן נקט הרעק''א בגיטין כ''ה ע''א בתוד''ה ואי אשמעינן] ומקשה המלבושי יו''ט מהא דאמרינן בדף נח ע''ב בספיקא דראש השנה למעשר בהמה דמבואר בגמ' דאיכא בזה לדינא דעשירי ודאי, ומכח זה מוכיח את יסודו דהוי רק דין לכתחילה והצריכותא בדף נ''ז הוי לגבי אי עבר והפריש דהוי ספק ואלזינן לחומרא.

###### דף נ''ט ע''א

###### בדינא דרבא דעשירי מאליו קדוש אי שייך שיחול הקדש גם מכח הבעלים

1. **כבר הבאנו לעיל את הר''ן בנדרים דמחדש דהיכא דקרא לו שם הקדושת מעשר חל מכוחו ולכן מקרי דבר הנדור**, ויש לעיין לשיטת תוס' דמבאר דהא דמקרי דבר הנדור הוי מחמת המנין אי פליג בזה על הר''ן וס''ל דליכא כלל יחס לקריאת שם של הגברא בחלות מעשר, ויעוין בתו' תמורה כו ע''ב דהקשו בהא דאמרו התם דאי אמר חציו עולה וחציו מעשר דהוי עולה, ומקשה תוס' דמ''ש מאמר על הבכור שיהא עם יציאת רובו כולו עולה דחייל קדושת בכור מחמת דינא דדברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין, וה''ה במעשר כיון דחייל מאליו א''כ צריך להיות בזה לדינא דדברי הרב ומיישבים דבגמ' איירי באמר חציו עולה עם יציאת מיעוטו. ומוכיח החזו''א דקודם יציאת רובו אף שיצא מיעוטו מ''מ אם הקדישו בעליו קדוש, ומבואר דגם לדעת תוס' שייך חלות הקדש מכח הבעלים, רק דיש לעיין בעיקר הך שיעור דראשו ורובו המבואר בתוס' דהנה בגמ' בדף ס' ע''ב מבואר בלשון הגמ' דאי עשירי אפיק רישא חשיב עשירי, אולם מאידך גיסא מבואר בתוספתא פ''ז ז' וז''ל, היה מונה והוציא ראשו ורובו מן הדיר וחזר כמנין לכל דבר. וכן העתיק הרמב''ם בפ''ז הי''ב.

**ויעוין בחזון יחזקאל** על התוספתא שם דמבאר דדינא דהתוספתא אזיל רק על התשע המנויים דכל שלא הוציא ראשו ורובו לא חשיב כמנוי אולם העשירי דקדוש מאליו אפילו נשאר בדיר, א''כ לא בעי דיהא לו יחס של ''מנוי'' אלא תליא בידיעה שהוא עשירי, ולכן סגי באפיק רישא. ולפי''ז צ''ב דברי התוס' דמאי איכא בהא דלא הוציא ראשו עדיין.

**ויעוין בחזו''א** כ''ז ס''ק י''ב דנקט על פי דברי התוספתא דכיון דסתמא דעתו למצות המנין לכתחילה, ומאחר דלכתחילה בעינן דגם העשירי יצא דרך הפתח הלכך בעינן דיצא ראשו רובו [והא דנקטה הגמ' דאפיק רישא אפשר דקיצרו בדבר כיון שהוזכר דרך אגב], ורק דאי דעתו למנותו ולהיות מנוי קודם שהוציא ראשו וכדין מנאן רבוצין ועומדים הדין נותן דחייל מנינו, דכי בשביל שיצא דרך הפתח לא יכול למנותו מנין נפרד, ויש לדון לפי''ז בדברי התוס' דכיון דבסתמא דעתו למצות מנין לכתחילה, א''כ ליכא סיבה לקדושת עשירי ביציאת מיעוטו וא''כ ניחא הא דחייל הקדשו ביציאת מיעוטו.

**אלא דבעיקר באור התוס' ניתן לומר** דגם אי נימא דחייל כבר ביציאת מיעוטו כמו שנקט החזון יחזקאל מ''מ איכא חילוק בין היכא דנמנה מצד עצמו להיכא דסיבת מנינו כעשירי מחמת שנשאר בדיר, דהיכא דיצא ראשו ורובו וחשיב מנוי מצד עצמו א''כ בהא הקדשו של הבעלים לעולה עומד מול החלות מעשר בהמה עצמו, משא''כ בנשאר בדיר דכל סיבת קביעתו כי' מחמת דהוא היחיד שנשאר בדיר א''כ כל כמה דמעיקרא מקדישו לעולה מפקיע את עצם מנינו וממילא ליכא סיבה לקדושה.

###### ודלמא עשירי הוא דלא קרייה קדש קרייה

1. **יעוין ברש''י דמביא בזה שתי פירושים** או דלמרות דאיכא ראיה דלא בעי למקרי עשירי אבל מ''מ אפשר דבעי למקרי קדש. ונראה דהבאור בזה הוא דלמרות דלא בעי את אמירתו למעשה המנין דהיחס שלו לעשירי נעשה ממילא, אולם עדיין אפשר דחלות הקדושה בעי מעשה הקדש ולכן בעי שיאמר דהוא קודש.

**פירוש שני מביא רש''י** דהיחס הוא לחלות הקדושה דאמנם לא בעי למקרי עשירי אולם אפשר דהוי רק לענין להאכל במומו אבל קדושת הקרבה באמת בעי למקרי עשירי, ובגדר הנך שתי קדושות יעוין בתורת זרעים דמוכיח מזה את יסודו דאיכא שתי קדושות במעשר בהמה גם קדושת קרבן. וגם דין מעשר דדינו ליאכל. וז''ל, והיינו ר"ל דדינא דהקדש קרבן להקריבו אינו חל עליו, דלזה צריך קריאת שם עשירי אבל מ"מ דינא דמעשר חל עליו להיות נאכל במומו.

###### בהא דנקט הרמב''ם במת עשירי בדיר לטעמא מנין הראוי

1. **יעוין ברמב''ם פ''ח ה''ז דנקט לטעמא דמנין הראוי במת העשירי בדיר.** וז''ל, מת העשירי בדיר התשיעי יאכל במומו וכל השמונה שיצאו ונמנו פטורין ואף על פי שלא נתקדש עשירי שלהן ליקרב אלא מת קודם שיצא שהמניין הראוי פוטר עכ''ל. וכבר תמה שם הלח''מ דאמאי בעי לטעמא דמנין הראוי, ויעוין לעיל דהבאנו משו''ת הרשב''א ח''א רצ''ט דהוכיח מדינא דמת בדיר דליכא לדינא דעשירי מאליו קדוש היכא דהוא לא מבורר בדיר ומבואר דלמד דלא הוי דיחויא בעלמא אלא כך נשארה הגמ' למסקנא דהכא ליכא לטעמא דרבא וצ''ב אמאי לא חשיב דאיכא סיום לעשירי הנמצא בדיר. ויעוין באו''ש דנקט דהרמב''ם איירי בגוונא דאיכא עוד טלאים ולפי''ז אפשר דגם הרשב''א הבין דהגמ' דוחה דהוי מצד מנין הראוי מחמת הך גוונא דאיכא עוד טלאים וכונתו להוכיח דלא חל קדושת ספק על מי שעומד לצאת.

**רק דיעוין ברש''י דף נ''ט** ע''ב בד''ה מנין הראוי. וז''ל, שאם היה לו עשרה טלאים והכניסן לדיר ומנה תשעה או שמונה ומת אחד מן הנשארים בדיר או יצא בפתח אחר שלא נתקדש העשירי פטורין אלו שמנה כבר משום דהוו מנין הראוי עכ''ל. ותמה המים קדושים דאם היו לא עשרה ויצאו ט' העשירי ממילא קדוש. ולכאורה מבואר ברש''י כדעת הרמב''ם בפשוטו דהיכא דמת ליכא לדינא דעשירי קדוש וכן מוכיח הבני דוד [ר' דוד פלאקון תלמידו של המל''מ] דרש''י ס''ל כהרמב''ם. רק צ''ב יסוד הדבר ויעוין במרכה''מ וז''ל, והמסתכל בלשון רבנו פ"ז מהל' בכורות ה"א ובפרקין ה"ג נראה ברור דדוקא שאמר זה עשירי או אפי' לא אמר כל שיצא העשירי מאליו קדוש משא"כ בדאיכא תרתי שלא אמר ולא יצא לא קדיש מאליו. והיינו דמדחה דף נ"ט ודלמא דאפטר במנין הראוי ולעולם דאין העשירי קדוש כשמת עד שלא יצא ולא אמר ומשו"ה הוצרך רבנו לטעם מנין הראוי דנפטרו אף על גב דלא נתקדש העשירי כלל עכ''ל. ויש לעיין לפי דבריו בבאור חידושא דרבא דעשירי מאליו קדוש דבפשטות נראה בגמ' דהיכא דלא מת ונשתייר בדיר בהא איכא לחידושא דרבא דעשירי מעשר, כמו שמבואר ברש''י בע''א דאע''ג דלא יצא קדוש מאליו בדיר, וכן מבואר ברמב''ם בתחילת דבריו. וז''ל, ונשאר העשירי בדיר התשיעי יאכל במומו וזה שנשאר בדיר מעשר אף על פי שלא יצא ולא ביררו עכ''ל. ואולי כל סיבת קדושתו מחמת דעומד לצאת ולהמנות כעשירי וחשיב כבר כתחילת הקרבתו אולם כל כמה דמת ונשאר בדיר שוב ליכא סיבה לקדושה וצ''ב.

**ויעוין עוד בישועת דוד** ח''ה סימן כ' [מובא בשיעורי ר' דוד בקידושין דף נ''א] דמחדש דהיכא דבתחילה היו עוד טלאים גם אי אח''כ יצאו וישאר טלה אחד בעשר לא יקבע כעשירי מאחר דבשעת גמר המנין לא היה עשירי וכונת הרמב''ם להך גוונא דנשאר לבד ולכן אי מת בעי לפטורא דמנין הראוי.

###### דף נ''ט ע''ב

1. **יעוין בגמ' דמביאה פלוגתא היכא דקרא לתשיעי עשירי ונשתייר עשירי בדיר אי חל בתשיעי קדושה ליאכל במומו** ושרש הנידון אי גם בקדושת תשיעי בעי שיעקר שם עשירי או רק בקדושת י''א. ויש לעיין ראשית כל ביסוד חלות קדושת י' וי''א. שנית יסוד דינא דבעי שיעקר שם עשירי. שלישית. באור הנידון אי גם בתשיעי איכא להאי דינא.

###### בבאור יסוד דינא דחלות קדושת י' וי''א

* 1. יעוין בגמ' ס' ע''ב דמביאה ילפותא להא דאי קרא עשירי לט' וי''א דקדיש מקרא דכל מעשר בקר וצאן כל אשר יעבור תחת השבט העשירי יהיה קדש. ויעוי''ש דממעט שמיני וי''א דבעינן שיהא סמוך לו. והא דמצינו חילוק בין י''א דקריבה שלמים לט' דקדוש רק ליאכל במומו. יעוין בתמורה כא ע''א דילפינן ליה מעשירי להוציא את התשיעי, והא דאחד עשר קרב שלמים יעוין בדף ס''א ע''א דילפינן ליה מ''אם מן הבקר'' לרבות אחד עשר לשלמים. ומבואר ג''כ דאיכא שתי גדרים בדין מעשר קדושת הקרבה וקדושה ליאכל במומו.

**רק דיש לעיין בעיקר יסוד הך קדושת עשירי דאיתא בט' וי''א** וכי שם עשירי הוי שם דניתן להטיל אותו בלי שייכות למציאות שלו כעשירי. ויעוין במשנה בדף ס' דפליגי ר''י ור''מ אי י''א עושה תמורה, דר''י ס''ל דאין תמורה עושה תמורה, ור''מ טען לו דאי הוי תמורה הרי תמורת מעשר אינה קריבה, ובר''י ודאי מבואר דהוי גדר ''תמורה''. ויש לעיין אי ר''מ פליג בעיקר היסוד, או דס''ל דכמו דמצינו דהך תמורה קריבה א''כ חזינן דלא הוי כשאר תמורה. ויעוין בחזו''א כ''ז ס''ק י''ג דבתשיעי ודאי מודה ר''מ דהוי תמורה, ורק באחד עשר ס''ל דכיון דרבי רחמנא שלמים אע''ג שתמורת מעשר אינה קריבה א''כ אפקעיה רחמנא מדין תמורה לגמרי. ויש לעיין בזה דכיון דהמחייב מחמת השם עשירי א''כ מוכח דאיכא שייכות בין העשירי לי''א, וביותר דהא מבואר דבעינן שיהא סמוך לו, וא''כ צ''ב גדר הקדשו. ויעוין עוד בדף ס' ע''ב דראב''ש ס''ל דלא שייך דיחול גם בתשיעי וגם בי''א דאין מימר וחוזר ומימר ומבואר ג''כ דתרוייהו קדשי מדין תמורה.

**ויש לעיין בהא דבעי שיעקר שם עשיר ממנו** דאי הוי מדין תמורה אדרבה בעי דיהא לו שם עשירי כדי שממנו נוכל לעשות תמורה, עוד יש לעיין דכל כמה דבעי דיעקר שם עשירי צ''ב מה שייך דיהני אמירתו אחר שכבר נתקדש העשירי, וכן תמה בחידושי ר' מאיר שמחה, עוד יש לעיין נידון הגמ' בנזיר ל''ב בדינא דתשיעי וי''א דקדשי באמירת עשירי אי הוי רק בטעות או גם בכונה וצ''ב שרש הנידון דאמאי לא יחול גם מדעת ומ''ש משאר תמורה.

**ונראה בהקדם דברי המשך חכמה** פר ויקרא כ''ז ל''ב בבאר הילפותא דכל אשר יעבור תחת השבט העשירי יהיה קדש לה' דמהא ילפינן דשלשתן מקודשים. וז''ל, נראה דקשיא לשון הפסוק דהוה ליה למכתב "מכל אשר יעבור תחת השבט העשירי יהיה קדוש לה'", ולפי שכתוב לשון "כל אשר יעבור תחת השבט", דריש דכל אשר יעבור תחת השבט יהיה קדוש לה', אך לפי זה אם כן כולם קדושים וזה אי אפשר לכן דרשו כאילו היה כתוב "כל אשר יעבור תחת השבט תחת העשירי יהיה קדש לה'", והיינו שיהיה במקום העשירי. וכמו דכתיב (בהעלותך ח, יח) "ואקח את הלויים תחת כל בכור בבני ישראל" ש"תחת" הוא ענין במקומו ותמורתו וכמו דאמרינן "זו תחת זו" וזהו דוקא אם כבר נמנה וסמוך לעשירי אז אם קרא את התשיעי ואחד עשר עשירי קדוש תחתיו וזה נכון דכן דרך הפסוק לחסר תיבה וכו' עכ''ל.

**ומבואר דיסוד חלות הקדושה דשם עשירי בט' י''א הוי בגדר תמורה דהוי תחתיו, אולם נראה דלא הוי כתמורה דעלמא**, דהעמדת התמורה הוי ביחס לגופים שמעמיד גוף זה תמורת גוף זה, אלא דהוי תמורה ביחס לשם, דהיינו דהעמיד את השם עשירי לבהמה הסמוכה לה ע''י דמעמיד אותם תחתיו בשם עשירי דאית בה.

###### בבאור הגמ' בתמורה דאיכא ''תמורת שמו'' ו''תמורת גופו'' והמסתעף להא דבעי שיעקר שם עשירי וכן לבאור הנידונים בהך דין תמורה

* 1. **ויעוין בתמורה י''ג ע''ב וז''ל, רבי אומר למה יצאת מעשר מעתה לידון ב''תמורת שמו'' ו''בתמורת גופו''** לומר לך תמורת שמו קריבה תמורת גופו אינה קריבה, תמורת שמו נגאלת תמורת גופו אינה נגאלת, תמורת גופו חלה על דבר הראוי ועל דבר שאינו ראוי ותמורת שמו אינה חלה אלא על דבר הראוי בלבד [יעוי''ש ברש''י דהכונה דלא חלה על בע''מ מעיקרא].

**ומבואר דהוי שתי גדרי תמורה דאיכא תמורת גופו ואיכא תמורת שמו, ואיכא נפק''מ בינייהו.** ונראה דיסוד החילוק נובע מחמת דלא הוי התפסת גופים דבהתפסת גופים היחס של התמורה קיים בגוף חלות ההקדש דכל שם החלות הוא בהיותה תמורה דהך בהמה משא''כ היכא דהתמורה היא ביחס לשם נמצא דהיחס של התמורה עומד רק בסיבת ההקדש דסיבת הקדשה היא במה דהיא תחת השם עשירי, אולם החלות חל כעת בה עצמה ולכן צריך שלא תהא בעלת מום, ולכן בי''א קריבה שלמים ולא הוי כתמורה שאינה קריבה כיון דסכ''ס איכא לה עמידה עצמית להקרבה, ולפי''ז ניתן לבאר דגם ר''מ מודה בזה רק דס''ל דלאחר דגלי קרא דקריבה שלמים נתגלה בזה דלמורת דסיבת החלות נובע מחמת עמידתה בשם עשירי, מ''מ בחלות ליכא כלל יחס לעמידה שלה תחת העשירי אלא רק בסיבת החלות. **ויעוין בחזון יחזקאל** פ''ז ה''ז ד''ה שלשתן, דגם נקט דר'''מ מודה דיסוד הך קדושה נובע מדין תמורה יעוי''ש מה **דמבאר פלוגתיייהו.**

**ולפי''ז יש לבאר את הנידון בנזיר ל''ב אי רק בטעות איכא להך דינא,** והבאור הוא דכיון דהמחייב להך תמורה הוי בהא דעומדת בשם עשירי א''כ כל היכא דיודע דהיא לא עשירית חסר בהעמדה שלה בשם עשירי, דלכה''פ בעינן דלפי טעותו הוי עשירי, אולם אי גם בידיעתו עומד דטלה זו הוא י''א א''כ אין משמעות לאמירתו עשירי לאשוויי בשם עשירי.

**והשתא יש לבאר הא דעינן דיעקר שם עשירי**, דנראה דבשביל שיוכל ליכנס בשם עשירי בעינן דיעקר שם עשירי מהי''א ע''י דקרא לו תשיעי, ובזה ניתן לדון דהשם עשירי דקרא לי'''א הוא במקום השם עשירי של העשירי.

**ולפי''ז יתיישב היטב קושית ר' מאיר שמחה דמה מהני עקירתו לאחר דחל כבר קדושה בעשירי** דנראה דמאחר דהחלות תמורה די''א עומד ביחס לשם ולא ביחס לגוף א''כ מאי אכפת לן דחל כבר קדושה בגופו מ''מ עדיין היחס שלמו כעשירי הוי דבר בפני עצמו רק דבסתא כיון דגופו נתקדש לעשירי א''כ ממילא גם שמו עומד כעשירי אולם כל כמה דעקר את שמו לא מהני החלות שחל בגופו להעמיד את שמו כיון דשם הדבר נובע מהיחס שלנו כלפיו.

**ונראה עוד דלפי''ז יתבאר היטב תרוץ הגמ' בקידושין נ''א דאמי ליכא בדינא דיצאו שנים בעשירי וקראן עשירי דעשירי ואחד עשר מעורבין זב"ז לחסרון דכל שאינו בזאח''ז אפילו בב''א אינו** ולדעת רש''י הקושיא היתה שלא יחול קדושה כלל דשניהם לא יהיו קדושים, ובתוס' בעירובין (דף נ א) פירשו, דזה ודאי דקדושת עשירי חיילא דהא עשירי מאליו קדוש וכל קושית הגמ' הוא רק על השני אמאי חל נמי קדושת אחד עשר הא כיון דקדושה זו חלה מחמת מעשה דידיה שקראן עשירי נימא כל שאינו בזא"ז וכו'. ובבאור שיטת רש''י נראה דכיון דשם עשירי הוי קביעה בבהמה [רק דלא בעי מעשה מנין במסוים בעשירי אולם המנין שנעשה בט' קובע בו יחס של עשירי] א''כ כל כמה דאינו בזאח''ז דלא שייך שם עשירי לתרוייהו ה''ה בב''א.

**ובגמ' מתרצת דשאני מעשר בהמה דאיתא בטעות** דהיכא דטעה וקרא לשלשתן עשירי חלו כולהו ולכן חל נמי היכא דיצאו תרויהו. ויש לעיין לשיטת רש''י דהקושיא היתה על תרוייהו א''כ מאי שיאטיה להדדי הרי הכא לא דינינן שיחול מדין טעות. ונראה דבהא דחלו בטעות מתבאר דהשם עשירי לא מוגבל רק לטלה היוצא עשירי, אלא שייך דיחייב גם טלאים אחרים מדין תמורה, וא''כ ה''ה ביצאו כאחת ליכא גרעון בשם עשירי מכח מה דיצאו בב''א כיון דבשם עשירי ליכא סתירה בין הי' לי''א, ויעוין היטב ברש''י עירובין דף נ'.

###### בבאור הנידון אי בתשיעי גם בעי עקירת שם העשירי

* 1. **יעוין בגמ' דמביאה שתי טעמים אמאי לא בעי עקירת שם,** או מחמת דקילא קדושתו או מחמת דעדיין לא איברר ליה עשירי. ונראה בהקדם מה דיש לעיין בעיקר הצד דהתשיעי יצטרך לעקירת השם מעשירי דאימתי יחול חלות ההקדש דאי לא חל כעת איך יחול אח''כ ואי חל כבר אמאי יפקע, ויעוין בישועת דוד ח''ה סימן כ' כ'א דנתקשה בזה, ונראה דמאחר דמעשה המנין לא הוי כמעשה הפועל חלות הקדש, אלא הוי קביעת הטלה העשירי כעשירי במנין, וכל מה דמהני הא דקרא לתשיעי עשירי הוי מחמת דאהני הדין ''תמורת שמו'' למידן את התשיעי כעומד בשם של העשירי, נמצא דכל סיבת החלות מכח עמידתו בשמו של העשירי, וא''כ לא שייך בזה כלתה כיון דלא הוי חלות הקדש אלא קביעתו כעשירי וממילא מתלי תלי וקאי בעשירי ולא שייך להקשות דהוי כלתה דבורו כיון דחל כבר כעת עמידת בשם של העשירי.

**ומבואר לפי''ז דיסוד קריאת שם הוא בקביעה של שמו כעשירי** וא''כ ניתן להבין דבדין עקירת שם העשירי יהא בזה חילוק בין ט' לי', דבט' כיון דליכא עדיין למציאות של העשירי א''כ לא איכפת לן שלא נעקר שמו כיון דמכניסו בתורת שמו קודם דנעמד השם על העשרה, והוי כלוקח את השם קודם שיגיע לעשירי, ובהא לא מגרע הא דכשיצא יתקדש מאליו בתורת עשירי בלי שיעקר שמו כיון דדיינינן קודם יציאתו. וכן מאחר דהוי רק קדוש ליאכל במומו בהא לא מגרע מציאותו של הי' בקדושתו דלענין ליאכל במומו מצי לעמוד תחתיו דליכא בזה סתירה לעשירי כיון דעיקר הקדושה עומדת בי', ורק בי''א דגם קדוש ליקרב בהא איכא סתירה לעשירי ולכן בעינן שיעקר שמו כל כמה דמעמיד קדושת הקרבה במקומו.

###### בדין קרא לתשיעי עשירי וי''א עשירי אי בעי דיבור או סגי במחשבה

1. **יעוין בחזו''א כ''ז ססק''ח דנקט דכיון דקרי ליה תמורה בעי דוקא דיבור** [למרות דלגוף המנין ס''ל לחזו''א דסגי במחשבה] ומוכיח החזו''א מהא דקיי''ל דגם בנתכוין במזיד איכא להאי דינא והיכא דנתכוין הרי במחשבתו יודע דלא הוי עשירי ובהכרח דכל סיבת החלות נובע מחמת דיבורו א''כ כי היכי דכונתו בדיבור ה''ה טעותו חלה בדיבור. ויעוין עוד בס''ק י''א דדן לפי שכתב דאפשר לעשר במחשבה ורק קודשת ט' וי''א ועקירת שם עשירי בעי דיבור היכא דכל מהנין היה במחשבה ותשיעי קראו עשירי ועשירי תשיעי אי יש ממש בדיבורו דאפשר דבשביל דיהא יחס לדבורו בעינן דיהא דיבר בכולן כיון שמנין הראשונים ג'''כ גורם לקדושת מעשר.

###### דף ס' ע''א

###### היו לו ט''ו טלאין לא יאמר אברור עשרה ואטול מהן אחד והשאר פטורים אלא כונסן לדיר ומוציא עשרה ונוטל מהן אחד, והשאר מצטרפין לגורן אחר

1. **יעוין ברש''י דמביא שתי פרושים בזה ויעוין היטב בחזו''א כ''ז סק''ט ומבואר בדבריו דאיכא בזה שתי נדונים.** האחד. הא דלא מצי לברור עשרה בינייהו דלכאורה כיון דרק עשרה מתוכם יכולים להעמד למנין א''כ למרות דהגיע הגורן ומחויב למנותם ראוי שיחול החיוב רק על י' מבינייהו ופליגי בזה הנך תרי פירושי דלפירוש קמא החיוב חל על י' מבינייהו רק דלא רשאי לברור את הכחושים, ולפרוש בתרא חשבינן כל ט''ו כאילו כבר נתחייבו לענין זה דצריך ליתן לכולם אפשרות לעשורי. **נידון שני**. מה הדין של הנותרים דלפירוש בתרא כיון דכבר נתחייבו תו אסור למוכרן ולשוחטן לא מצטרפים לגורן אחר. אולם לפירוש קמא כיון דרק י' נתחייבו א''כ ה' הנשארים מותר למכור ולשחוט רק דכונת הגמ' דראויים להצטרף לגורן אחר.

###### וכי מטי עשירי חד קרי מרישא

1. **יעוין בחזו''א** כ''ז ססק''ו דתמה דאי דעתו לעשות עשירי למנין שני א''כ מפסיק במזיד מנין הראשון ובכה''ג ליכא לפטורא דמנין הראוי ואם דעתו לעשות עשירי למנין ראשון א''כ מנין שני אינו מנין הראוי ומיישב וז''ל, וי''ל שאין דעתו עכשיו כלום והדבר יוכרע כשיגיע לעשירי ואפי אם יחשוב על אחד מהמנינים לאו כלום הוא שהרי יכול לשנות ממה שחשב וממילא חשיבי תרוייהו מנין הראוי עכ''ל.

###### מתניתין. מנאן אחד תשיעי ועשירי מקולקלין

1. **יעוין ברש''י דמביא פלוגתא אי היכא דטעה מעיקרא ומחמת זה קרא לעשירי תשיעי ולי''א עשירי למרות דבעלמא תרוייהו קדשי ליקרב מ''מ הכא לא קדשי ליקרב אלא נאכלים במומן**. ובחזו''א כ''ז סק''ט כתב דצ''ע טעמיה דמהיכן יליף ליה. ויעוין ברמב''ם פ''ח ה''ו דגם נקט כן. ונראה לפי מה שנתבאר בתורת זרעים דקדוש ליקרב וקדוש ליאכל הוי שתי דיני קדושה. דקדוש ליאכל הוי כמעשר שנאכל לבעלים א''כ אפשר דהחסרון במנין מכח טעותו מגרע רק בקדושת קרבן, דבהא בעי שיקבע בו השם עשירי מכח הבעלים ולכן היכא דטעה מעיקרא איכא חסרון בגוף המנין והלכך לא מצי למקבע ביה שם עשירי לקדושת קרבן [והא דבטעה בתשיעי וקראו עשירי לא חשיב גרעון במנין נראה דכיון דכל סיבת קדושתו של התשיעי מכח שמו של העשירי א''כ איכא יחס לעמידתו כעשירי], אולם לקדושה לענין ליאכל בהא אפשר דסגי בבירור שנמצא מגוף הליכת הבהמות בזאח''ז כיון דחיובא דמעשר לאכילה הוי כמעשר דהתביעה קימת בבהמות עצמם. ויסוד הסברא לחלק בין הנך תרי קדושות מתבאר בפירוש רש''י לעיל דף נ''ט ע''א בקס''ד דלענין קדושת הקרבה בעי קריאת שם עשירי ולענין קדוש ליקרב קדוש מאליו.

**ובעיקר באור החסרון במנאן אחד יעוין בתוס' דמבאר דהוי ספק אי במה שמנאן אחד נעשו אחד,** ובחזו'''א תמה דמה ספק יש בזה ואמאי לא חשיב כשתים. ונראה דכיון דהמנין הוי קביעה של הגברא א''כ הנידון אי כל כמה דהעמידם כחד לא מהני מה דיצאו בזאח''ז למשווי כשתים כיון דהעמיד לתרוייהו כמתחילי המנין, עוד מקשה החזו''א דאמאי לא הוי עשירי ספק, דהרי גם ספיקא דדינא מקרי עשירי ספק כדמוכח בדף נ''ח ע''ב לבן עזאי דנסתפק אימתי ר''ה למעשר בהמה. **ויעוין ישוב נפלא בזה מהרב שימל.**

###### ביסוד הפלוגתא אי למנין בהמות קדוש או למנינו

1. **יעוין בחזו''א כ''ז סק''ז דמבאר את שיטת ר' מארי דלמנין שלו קדוש דכונתו להעמיד ב' מנינים בב''א** והזוג הראשון שמנהו לאחד כונתו שיש בו אחד למנין ראשון של עשרה ואחד למנין שני של עשרה, ור' כהנא ס''ל דאין זה מנין למנות שני מנינים בב''א אלא צריך שיצאו זאח''ז למנין עשרה, רק יעוין בחזו''א דדן היכא דהקפיד שלא יקדש למנין בהמות אי בכה''ג ליכא כלל מעשר ורק בטועה שאפשר שיחול למנין שלו בהא אמרינן דאין מתחשבין במנינו וקדוש למנין בהמות, והא דמקשה הגמ' על המשנה מהא דמנה לזוג הראשון כחד ולאחמ''כ המשיך למנות ב' ג' ד' וכו' למרות דהתם נתכוין בדוקא להך מנין הוי מחמת דאיירי בטעות. ומסיים החזו''א וז''ל, וכן מסתבר שא''א למחשב מנינו מנין מעשר נגד רצון הבעלים.

###### דף ס' ע''ב

###### תוד"ה עד שישתוק ועוד יש לפרש דאם קראו לתשיעי תשיעי תו לא הוי טעות כשקרא לעשירי תשיעי וכו'

1. **יעוין ברש''י בד"ה וקרייה אחד עשר דנקט כמו המהלך הראשון של תוס'** דהעיקר דלא שלא יקרא לתשיעי עשירי, וברש"י בכת"י להלן בד"ה וכמאן דלא כרבי, נקט כעוד יש לפרש דבעי שישתוק לגמרי ולא יקרא לו אפילו תשיעי דאי קרא לו תשיעי שוב ליכא עקירה בי' ע''י מה שקראו ט' ויעוין ברש''י כת''י דמבאר דהוי משום "דתרי זימני תשיעי לאו כלום הוא". ומבואר דהוי חסרון רק היכא דקרא לו ט' אולם אי קרא לו י''א הוי עקירה וכן נקט החזו''א כ''ז ס''ק י''א.

###### ביאור דברי הרמב"ם בהא דמחלק בין יצאו שניהם בתשיעי ליצאו באחד עשר

1. **יעוין ברמב"ם** [הל' בכורות פ"ח ה"ד] כתב, יצאו תשיעי ועשירי כאחד, בין שקראן עשירי בין שקראן תשיעי, שניהם מוקדשים ויאכלו במומן וכו', ואם יצאו עשירי ואחד עשר כאחד, אם קראן עשירי הרי עשירי ואחד עשר מעורבין, והרי הן כמעשר שנתערב בשלמים וכו', ואם קראן אחד עשר, הרי העשירי והחולין מעורבין זב"ז וכו', עכ"ל. ובלח"מ הקשה, דהא בגמ' מבואר דביצאו שניהם בתשיעי וקראן תשיעי, דינם כמו יצאו שנים בעשירי וקראן אחד עשר, דהוי עשירי וחולין מעורבין זב"ז.

**ויעוין בשיעורי ר' דוד קידושין דף נא.** וז''ל, ונראה בזה, דבאמת חילוק גדול יש ביניהם, דביצאו שנים בתשיעי וקראן תשיעי, הרי כשקורא לכל אחד תשיעי הרי ממילא דעל השני שיצא עמו חל שם עשירי, דאם זה תשיעי הרי ממילא השני שבא אחריו הוי עשירי, והוי כאילו קרא לשניהן עשירי ומשו"ה סובר הרמב"ם דשניהם קדושין כמו בקראן עשירי, משא"כ ביצאו שנים בעשירי וקראן אחד עשר לא שייך לומר כן דהא אחר אחד עשר לא בא עשירי ולא חשיב שקרא כלל עשירי ומשו"ה הוי עשירי וחולין מעורבין זב"ז. ולפי"ז נמצא דביצאו שנים בתשיעי ולא קרא כלל, אלא שתק, יודה באמת הרמב"ם דהוי עשירי וחולין מעורבין זה בזה.

אכן בפיהמ"ש כתב הרמב"ם, דגם ביצאו שניהם בעשירי, וקראן אחד עשר, נמי כולם קדושים כמו ביצאו שנים בתשיעי וקראן תשיעי, דשניהם קדושים ע"ש וצ"ע דזהו שלא כדברי רבא, וכן סותר דברי עצמו ביד החזקה עכ"פ לפי דבריו שם, אין חילוק בין קראן תשיעי, או ששתק ולא קראן כלל, דהא בקראן אחד עשר לא שייך סברא הנ"ל דחשיב כקראן עשירי וכנ"ל, ואפ"ה כתב דכולם קדושים, וא"כ ה"ה ביצאו שנים בתשיעי, נמי אין מוכרח דהוי מטעם שמונח בזה עשירי, וא"כ ה"ה בלא קראן כלל. **ויעוין עוד מהלך מחודש בהערות הגירש''א.**

###### דאמרינן חד עישורא קאמר

1. **יעוין בחזו''א** ססקי''א דתמה דאמאי לא שיילינן ליה ומיישב על פי יסודו דלקריאת שם עשירי לט' וי''א בעי אמירה דוקא ולפי''ז הנידון בהלכות דיבור אי הוי דיבור מוכרע לי''א, או דאין כאן דיבור ודאי לעקירת שם עשירי.