הדלקת נר חנוכה 1
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / במה מדליקין 2

**ביסוד חיובא דהדלקת נר חנוכה**

1. **יש לעיין בגדר חובת ההדלקה,** דמצד אחד חזינן דאיכא בזה יחס להדלקת המנורה יעוין בר''ן ריש הלכות חנוכה דמבאר דזהו יסוד איסורא דלהשתמש לאורה דעשאוה כמנורה. והביאו עוד כמה דינים שנובעים מהיחס למנורה -- ומאידך גיסא חזינן דעיקר היחס הוא לפרסומי ניסא לכן מצותה שתדליק משתשקע החמה עד שתכלה רגל מן השוק. ומצינו ג''כ דאיכא יחס לרואה אומר בהא דהיה תפוש נר חנוכה בידו משעת ההדלקה דהא דלדידן דהדלקה עושה מצוה לא מהני מחמת דהרואה אומר שהדליקה לצורכה ולא מצינו בשאר מצוות שהמצוה תקבע לפי ההתיחסות של הרואים.
2. **ונראה דגם דינא דהדלקה מפני החשד לא הוי חיוב מחודש לסלק חשד,** דהרי גם בפאה שצריך להניח בסוף שדהו שממנה המקור לחשד [דאי יניח קודם לכן יאמרו שלא השאיר פאה] לא מצינו דאיכא מכח זה חיוב מחודש, רק דהוי סיבה שאופן קיום חיוב הנחת פאה יהא בסוף השדה, וגם דאי נימא דהוציאו מפאה יסוד דמחויבים לסלק חשדות מה שייך לדמות הך חשדא דפיאה לחשדא דהדלקה, דהרי איירי בבני העיר דיודעים דלא הוי שתי בתים נפרדים ויש לו עוד פתח, וא''כ מהיכי תיתי לומר דלא קיים מצות נ''ח בפתח השני, ובודאי דגם אי איכא מקום לחשוד בו לא הוי חשד גמור ומסתמא יתלו דהדליק בפתח השני.

ונראה דהא דהוציאו מפיאה רק את היסוד דהיחס של האנשים קובע באופן הטלת המצוה, ולכן גם בנר חנוכה מאחר דענינה פרסומי ניסא א''כ בזה החשד הוי סיבה בעיקר אופן קיום המצוה, דבעינן דהפרסום יעשה בלי צורך במחשבה נוספת מצד הרואה ואי איכא מקום לחשד א''כ הוא צריך לחשבן שהדליק בפתח השני, וזה כבר מגרע במעשה הפרסום מהך בית, ובזה יבואר דגם הדלקת חשד הוי חפצא דהדלקת נר חנוכה [יעוין בכלבו סימן מ''ד דנקט דאיכא בזה חובת ברכה רק דמתקיים בברכה שעושה בפתח הראשון דהוי מצוה אחת כיון דהוי חובת גברא וגם אי הוי שתי מצוות כיון שעושה שתיהם בבית אחד סגי בברכה אחת, אולם יעוין בר''ן [י' ע''א] דנקט דליכא בזה חיוב ברכה ואפשר דגם לר''ן הוי חיוב הדלקה רק כיון דלא הוי מעיקר דין הפרסום ליכא בזה חיוב ברכה]. וצ''ב השייכות בין הנך שתי ענינים.

1. **והנה מצינו בגמ' דנסתפקה אי הדלקה עושה מצוה או הנחה עושה מצוה,** ומבואר בגמ' דאי הדלקה עושה מצוה הדליקה חש''ו לא מהני, ומבואר דהגמ' דנה אי בעינן למעשה ההדלקה בשביל קיום נ''ח, ולכאורה אי הוי פרסומי ניסא גרידא נראה שההדלקה הוי היכי תימצי בעלמא וא''כ מאי איכפת לן בהדליקה חש''ו העיקר דאיכא נר דולק בביתו. ויעוין בט''ז תרע''ה א' דהוכיח מרש''י בדף כ''ב ע''ב ד''ה אי הדלקה עושה מצוה. וז''ל, אי המצוה של חנוכה תלויה בהדלקה מדליקין, כדאשכחן במנורה. ובט''ז הבין דרש''י בא לבאר טעמא דהדלקה עושה מצוה דהוי מחמת דהוי דומיא דמנורה ולפי''ז נוקט הט''ז דבנר שבת דלא שייך להאי טעמא לא אמרינן דהדלקה עושה מצוה וכן נקט הפנ''י. ויעוי''ש בפנ''י מה דמבאר אמאי נוסח הברכה בשבת הוא להדליק למרות דלא בעינן להדלקה, דכיון דעיקר מטרת ההדלקה בשבת הוא לאורה משום שלום בית הלכך נוסח הברכה הוא להדליק, משא''כ בנ''ח דהקיום הוא בגוף הנרות לא מצד האור שנותנים לכן אי הנחה עושה מצוה צריך לברך להניח.
2. **ולפי''ז יוצא דשרש ספק הגמ' הוא בתקנת נ''ח אי נתנו משקל להא דהוי דומיא דמנורה לאופן קיום מצות ההדלקה דיעשה דומיא דמנורה דהוי בהדלקה**, ולמרות דבעינן לקיומא דפרסומי ניסא מ''מ איכא יחס להא דהוי כמנורה לענין אופן קיום ההדלקה, או דמאחר דסכ''ס הענין הוא הפרסומי ניסא הלכך לא איכפת לן בהדלקה אלא העיקר תליא בהנחה, אולם יעוין בפמ''ג במשבצות זהב וכן בשערי תשובה סימן תרעה א', מה דדוחים ראית הט''ז דעיקר כונת רש''י הוא לענין הא דמבואר התם דאי הדלקה עושה מצוה מדליקין מנר לנר וזה מה שהביא ממנורה דחזינן במנורה דמדליקין מנר לנר כיון דגם התם המצוה בהדלקה.
3. **ובעיקר מה דנקט הט''ז דבמנורה איכא קיום בגוף ההדלקה יעוין בגר''ח** הלכות ביאת המקדש פרק ט דמוכיח מהא דזר לא פוסל את ההדלקה ומאידך גיסא ההטבה והדישון פסולים בזר, דס"ל דאין המצוה בעצם מעשה ההדלקה, כי אם דעיקר מצותה הוא שיהיו הנרות דולקים תמיד, ובזה שהנרות דולקים הוא דהוי יסוד קיום מצוה זו, ורק מה שמסייע לקיום בפועל של הדלקת הנרות כהלכתן כמו הדישון וההטבה בהא איכא דין עבודה משא''כ בהדלקה עצמה דהוי הכי תימצי להעמדת נרות דולקים.

**ונמצא לפי''ז דליכא כלל חפצא בגוף ההדלקה וא''כ לא שייך כלל למימר דהצד דבעינן מעשה הדלקה הוי מכח דומיא דמנורה.** ומוכרח דהוי חקירה בעיקר תקנת נ''ח דלמרות דהוי בשביל פרסומי ניסא מ''מ נסתפקה הגמ' אי בעינן למעשה המצוה את מעשה ההדלקה דבעינן את עשית הפרסום, ויעוין בריטב''א דמביא את רש''י בד''ה ואי הנחה עושה מצוה. וז''ל, ועיקר מצותה תליא בהנחה. וכתב על זה הריטב''א וז''ל, יפה פרש"י ז"ל דודאי איכא מצוה בהדלקה אלא בעינן למימר דנחזי אי עיקר מצוה בהדלקה אי עיקר מצוה בהנחה. ויעוין עוד בפסקי רי"ד וז''ל, אף על גב דתרויהו קא עבדינן, מיבעיא לן עיקר המצוה מה היא, ונפקא מינה שלא לעשותה על ידי חרש שוטה וקטן דאי הדלקה עושה מצוה והיא עיקר לא מדלקינן לה על ידי אילו, אבל הנחה עבדי. ואי הנחה עיקר, מדלקי ולא מנחי. ומבואר דמכיון דהדלקת נר בנויה משתי מצבים. מגוף ההדלקה, והנחתה במצב של הדלקה. הלכך נסתפקה הגמ' על צורת קיום המצוה אי עיקר הקיום הוא במעשה ההדלקה שבה מעמיד את מעשה הפרסום, וההנחה היא הקיום בפועל של מעשה ההדלקה. או דהעיקר תליא בהעמדת מציאות הנר כמפרסם, וההדלקה הוי היכי תימצי להעמיד את המציאות של נרות דולקים.

1. **ויעוין עוד בראשונים דפליגי בהא דמבואר בגמ' דלמ''ד הנחה עושה מצוה היכא דהיתה עששית מודלקת מבעוד יום בעינן דיכבה וידליקה בהנחה** ובתוס' ועוד ראשונים כתבו דהא דבעינן לכבות ולהדליק הוי מצד דבעינן דיהא יחס בין ההדלקה לנר חנוכה ולכן גם לאחר ההנחה סגי שידליק. אולם ברמב''ן נקט דבעינן מעשה הנחה של נר דלוק וההדלקה היא היכי תימצי להעמיד הנחת נר דלוק, ולכן בעינן דבשעת מעשה ההנחה יהא הדלקה בכשרות דרק אז איכא קיום להנחה ולכן אי לא מכבה את הנר נמצא דההנחה כבר נעשתה בע''ש ואין משמעות למה דמגביה וחוזר ומניח כיון דנעשה בפסול. ומבואר בזה פלוגתא אי החפצא בהנחה הוא בהעמדת התוצאה של נר דלוק ולזה סגי במה דמגביה ומניח דברגע שהגביה ביטל את התוצאה שהיתה עד עכשיו ומעמיד אותה מחדש, רק דבעי לכבות ולהדליק מפני הרואה. אולם הרמב''ן ס''ל דאיכא חפצא במעשה הנחה במה דמעמיד נר דלוק ולכן בזה לא יהני מה דיגביה כיון דליכא בזה ביטול על מעשה ההנחה דאתמול אלא רק אי יכבה את הנר וידליקו מחד, דביטול התוצאה איכא בעצם סילוק הנרות מהמקום, אולם ביטול המעשה מצריך כיבוי והדלקה מחדש.
2. **ואולי אפשר לומר דלולי הא דעשאוה כמנורה לא היה כלל יחס למעשה העמדת הנרות, או בהנחה, או בהדלקה כחפצא דמצוה,** אלא עיקר המצוה הוי במצב בפועל שיש נרות שדלוקים בביתו, וגם אי חש''ו ידליקם ויניחם הוה מהני, ורק מחמת דיש יחס בהאי הדלקה להדלקת המנורה, דבמנורה איכא מצוה בהדלקה, וגם אי כשרה בזר מצוה איכא בכהן, ובדואי דהמצוה בכהן הוא בהדלקת המנורה, אמנם לא בגוף ההדלקה אלא בתוצאה של נרות דלוקים, אולם הא מיהא דבעינן שיעמיד את גוף התהוות הנרות הדולקים, ולא סגי בהנחה גרידא. רק דהגמ' דנה דכיון דסכ''ס עיקר הענין הוא הפרסומי ניסא א''כ אפשר דגם אי בעי מעשה איכא קיום במעשה ההנחה.
3. **והשתא נראה לבאר את ספק הגמ' אי כבתה זקוק לה** דנראה דלהצד דזקוק לה אין הכונה דהוי כמנורה דאיכא קיום ד''תמיד'' ומחויב להדליק מחדש כמבואר במנחות פ''ט, אלא דהא פשיטא דסגי במעשה שעשה מצדו, ורק כיון דמצינו שאי חיסר בשיעור לא מהני הדלקתו א''כ מבואר דבעינן שיעמיד במעשה ההדלקה אפשרות להדלקה בזמן דבו איכא לפרסומי ניסא ואי לא העמיד הוי חסרון בגוף המעשה, הלכך דנה הגמ' היכא דהחסרון מצד הפתילות ולא בכמות השמן אי ''זקוק לה'', דהיינו דלמרות דלא חסר בעיקר המצוה למפרע דסכ''ס העמיד שמן כשיעור ולא חסר בגוף מעשה ההדלקה, מ''מ כיון דסכ''ס כל כמה דיכבה הנר כעת ליכא קיום למעשהו נתבע ממנו שלא יעמיד מצב שיכול להפקיע את קיום הדלקתו הלכך הוא זקוק לתקנה, ולכן כבר בשעת ההדלקה נתבע ממנו שלא יעמיד מעיקרא מצב שיכול ליכבות. אולם ברש''י והרמב''ן חזינן דליכא תביעה בשעת ההדלקה אלא דהתביעה תתחדש רק בשעה שנכבה הנר רק דמחמת דאיכא חשש שיפשע ולא ידליק לכן מחויב לדאוג שלא להעמיד מצב של פשיעה, דיעוין ברש''י ד''ה זקוק לה וז''ל, לתקנה הלכך צריך לכתחלה לעשות יפה, דילמא פשע ולא מתקן לה. ויעוין ברמב''ן דנקט שבשבת דלא מצי להדליק לכו''ע אין זקוק לה וז''ל, שבשבת לדברי הכל כבתה אין זקוק לה ואין לך בה אלא מצות הדלקה בלבד עכ''ל. וכונתו דהאי חיובא נובע מחמת המחייב להעמיד את הקיום בפועל של הפרסומי ניסא היכא דנכבה הנר, ובשבת דבשעה שהנר נכבה לא שייך להטיל עליו האי חיובא, נמצא דבשבת חיובו רק בהדלקה גרידא.
4. **והשתא נראה דגם מ''ד אין זקוק לה לא פליג בעיקר היסוד דבעינן שיוכל להתאפשר להך קיום דפרסומי ניסא**, רק דס''ל דמה דמצדו העמיד הדלקה שיכולה להעמיד קיום דהא דנכבה אח''כ הוי התחדשות ולפי''ז יתבאר הא דאיתא בשו''ת מהרש''ל סימן פ''ה [יעוין בפוסקים תרע''ה דהביאוהו להלכה] דאי כיבה במזיד צריך לחזור ולהדליקה דבהא מודו כו''ע דכל כמה דהוא מצדו ביטל את האפשרות להך קימוא דפרסומי ניסא חשיב דלא העמיד מצדו אפשרות להך קיומא, ויעוין בפמ''ג דנקט דמ''מ לא יברך. ונראה דכיון דליכא ביטול למפרע על עשיתו דלא הוי כחיסר שמן, אלא רק דבכה''ג נתבע ממנו להמשיך את הקיום הלכך ליכא בזה חיוב ברכה.
5. **ונראה עוד דבזה יתבאר יסוד התרומת הדשן** סימן קב מובא בשו''ע תרעג ב' דגם בע''ש שמדליקים מבעוד יום היכא דכבתה מבעוד יום אין זקוק לה ומוכיח יסוד זה מהא דמבואר בתוס' ביבמות דף ו' ע''א ד''ה שכן, בשחוט לי בשל לי דבעי למימר בגמ' דאיכא בזה דין עשה דוחה למרות דאכתי ליכא מצוה רק אחר זמן שמאכילו לאביו דכיון דהוי הכשר מצוה דא''א בלאו הכי הוי סיבה לדחיה דה''ה דחשיב דקיים למצוה בהאי הדלקה. וז''ל, הא קמן דחשיב קיום העשה בהכשר מצוה כמו במצוה עצמה, ולכך מברכינן עליה. ולהכי נמי אי כבתה אין זקוק לה, שהרי כבר הותחלה המצוה בהכשר. וצ''ב דמאי שיאטיה הא דחשיב מעשה מצוה לענין דין דחיה להא דאיכא בזה לקיומא דהדלקה. ומבואר בדבריו דכל כמה דחשיב דקיים מצדו את מעשה המצוה סגי בהכי לקיומא דהדלקה מצדו. ולכאורה קשה טובא דמ''ש משחוט לי בשל לי דלא קיים עדיין את המצוה, ונראה לפי מה שנתבאר דעיקר קיומא דהדלקה הוא במה דמעמיד מצדו אפשרות להדלקה בזמן דבו איכא לפרסומי ניסא. ורק דביום חול היכא דידליק מבעוד יום ליכא כלל יחס של מעשה מצוה להך הדלקה, כיון דהמצוה מחויבת בזמן ההדלקה ורק בע''ש דמוכרח לעשות את המעשה כעת כיון דמצינו דאיכא לזה יחס של מעשה מצוה, ולא הוי מעשה של הכנה למצוה שתיעשה אח''כ, הלכך סגי בהכי לקיום מצות הדלקה.
6. **וחזינן בזה דבר מחודש דלא מצינו בשאר מצוות דהקיום מופרד מהמעשה ולמרות דעדיין לא נשלם הקיום מ''מ חשיב דהוא מצדו קיים את המצוה דאי חסרון הקיום מגרע בגוף המצוה א''כ הוי ספק בעיקר קיום המצוה ומה שייך בזה פלוגתא אי זקוק לה [ויעוין בבית הלוי דנקט מכח זה דהוי חשש רחוק וצ''ב]. וצ''ב יסוד הדבר.** ונראה בהקדם הא דמבואר בדף כ''א ע''ב דמצות חנוכה נר איש וביתו והמהדרין נר לכאו''א והמהדרין מן המדרין או מוסיף וןהולך או פוחת והולך ויש לעיין ראשית כל בגדר הך קיומא דנר איש וביתו וכן בדין מהדרין דנתחדש בהדלקת נ''ח דנראה דהוי תוספת קיום בגוף החפצא דמצות בהדלקת נ''ח רק דצ''ב הדרגות של מהדרין ומהדירן מן המדרין דממ''נ אי איכא בזה תוספת קיום בגוף המצוה אמאי לא יכנס לגוף המצוה ומנל לחז''ל לחלק דהך שיעורא דנר לכא''וא שייך מהדרין הך קיומא דמוסיף והולך שייך למהדרין מן המהדרין. ונראה דגדר הך קיומא דנר איש וביתו ענינו הוא דעיקר החפצא בהדלקת נר לא הוי בגוף מעשה ההדלקה אלא בביטוי של ההכרה בנס שיש בזה ולכן איכא בזה קיום לכל בני הבית דע''י דאיכא הדלקה בבית איכא בזה בטוי של הכרה בנס מכל בני הבית ונראה דזהו באור היסוד דהוכיחו האחרונים דהוי דין על הבית דהכונה דאיכא קיום שיתבטא בבית של כל אחד ענין הנס ולפי''ז מבואר הא דאכסנאי משתתף בפריטי דגם זה הוי צורה שבה יכול להשתייך להך הדלקה דבני הבית משתייכים בעצם היותם חלק מבני הבית אולם האכסנאי בעי שייכות לעצם ההדלקה ולכן בעינן דיהא לו שייכות ממונית בגוף הנר.
7. **ונראה לפי''ז דענין ההידור לא הוי בגוף מעשה המצוה,** דמעשה המצוה מתקיים בנר איש וביתו אולם כל כמה דכל אחד מדליק איכא בזה העצמה בביטוי של ההכרה בנס ביחס לכל אחד מבני הבית ולכן הך קיומא מסור למהדרין שרוצים להשתייך בפני עצמם לקיום והמהדרין מן המהדרין דהוי דרגה יותר גדולה דהם מכניסים בתוך ההדלקה של כל יום את היחס לשאר הימים והוי תוספת בהעצמה של הביטוי כלפי המדליק ולא בגוף מעשה המצוה.
8. **ולפי''ז נראה דשייך לחלק בין המעשה לקיום** דלמרות דהקיום לא נשלם כיון דלקיום בעינן למשך הזמן של הפרסומי ניסא, אולם החיבור של הגברא לנס כבר נעשה בעצם המעשה ולכן ליכא בזה גרעון בגוף מעשה המצוה, דלא הוי מעשה מצוה שבא להמעיד תוצאה מסוימת. רק דהתוצאה דהיינו הקיום של ההדלקה במשך הזמן של הפרוסמי ניסא זה הצורה שבה איכא ביטוי להדלקה כמעשה פרסום.
9. **ונראה דזהו יסוד ברכת הרואה** דמאחר דהחפצא במצות נ''ח הוא התחברות לנס ע''י ההדלקה א''כ לרואה גם איכא יחס למעשה ההדלקה ע''י שרואה את ההדלקה דבזה משלים את מציאות מעשה ההדלקה כמפרסם את הנס. ואפשר דזהו הבאור בתוס' סוכה מ'ו דמבאר הא דליכא ברכת הרואה בשאר מצוות כמו סוכה לולב ומזוזה דלא תקינו לברך לרואה אלא גבי נר חנוכה משום חביבות הנס.

**ומצינו במרדכי אות רס''ז גדולה מזו** דיעוי''ש דנקט דהיכא דנמצא במקום דאין בו נרות חנוכה והדליקו עליו בביתו דמחויב להדליק ולברך על הראיה. ומבואר דאיכא חיוב להיות במצב של רואה, ולא הוי רק דין דהרואה מברך. ולפי מה שנתבאר נראה דלעולם הראיה היא השלמה להדלקה, ולכן היכא דהוא עצמו לא מדליק חסר לו את החלק של הראיה. ולכן מחויב לראות**.**