כיבוד ת_ת לה רמו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תלמוד תורה סימן רמו

**הלכה**

**שיעור לה'**

**הדינים הנידונים:**

* לחלק יומו שליש מקרא שליש משנה ושליש גמרא.
* העוסק באומנות גם צריך רוב יומו לעסוק בתורה.
* שלא ישכח תלמודו.
* לימוד שאר חכמות.
* כמה יוציא בשביל לימוד התורה.
* המלמד דינים דרבנן אם שרי ליטול שכר.

*יורה דעה*

*סי' רמו, ד-ה*

**תלמוד תורה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף ד] **חייב אדם לשלש לימודו, שליש בתורה שבכתב דהיינו הארבעה ועשרים, שליש במשנה דהיינו תורה שבעל פה, ופירושי תורה שבכתב בכלל זה, שליש בתלמוד דהיינו שיבין וישכיל אחרית דבר מראשיתו, ויוציא דבר מתוך דבר, וידמה דבר לדבר וידון במדות שהתורה נדרשת בהם, עד שידע היאך עיקר המצות והיאך יוצא האסור והמותר וכיוצא בזה דברים שלמד מפי השמועה. כיצד, היה בעל אומנות ועוסק במלאכתו ג' שעות ביום וט' בתורה, קורא ג' מהם בתורה שבכתב, ובג' תורה שבעל פה, ובג' יבין דבר מתוך דבר. במה דברים אמורים בתחילת לימודו של אדם, אבל כשיגדיל בתורה ולא יהא צריך ללמוד תורה שבכתב ולא לעסוק תמיד בתורה שבעל פה, יקרא בעתים מזומנים תורה שבכתב ודברי תורה שבעל פה, כדי שלא ישכח דבר מדיני התורה, ויפנה כל ימיו לתלמוד בלבד לפי רוחב לבו וישוב דעתו.**

## שילמד בנביאים וכתובים כל ימיו

והנה אף שפירש השו"ע שכשיגדיל בתורה יפנה כל ימיו לתלמוד בלבד, עיין בריטב"א ביומא (יט:) שכתב, שכשהאדם עומד על תלמודו ודאי צריך שיתן רוב זמנו בתלמוד, ושישלים פרשיותיו עם הצבור בכל שבת, וסיים שם שיעיין מעט בנביאים וכתובים לפעמים.

## שליש בתלמוד

ושליש בתלמוד, מבואר בשו"ע שזה הבנה דבר מתוך דבר וכיוצא בזה, ולפי זה לימוד גמרא והלכות פסוקות בשו"ע וכדומה, זה כמשנה ולא כתלמוד, מיהו דוקא אם לומד רק את ההלכות, אבל הרגילות אצלנו לערב את הדברים, ולומדים ההלכות הפסוקות ומפלפלים בהם.

## משמע שאף העוסק באומנות צריך ללמוד רוב היום

והנה מלשון השו"ע [והוא מהרמב"ם הל' ת"ת פ"א הי"ב] שכתב כיצד הרי שהיה עושה אומנות ג' שעות ביום וכו', משמע שאף העוסק באומנות צריך לכל הפחות לעסוק בתורה ט' שעות. ועי' גם בשו"ע הרב (הל' ת"ת פ"ג אות ב) שכתב שמי שצריך לעסוק במלאכה חייב הוא מן התורה לקבוע לו עת גדולה לתלמוד תורה בכל יום, כמו חצי היום לפחות, מלבד לימוד הלילה, ולא יעסוק במלאכה כל היום או רובו.

ועי' ברמב"ם במורה נבוכים (ח"ג פי"ב) שהאריך לבאר שבאמת האדם יכול להסתפק במעט, ואם אינו רוצה מותרות הרי הוא ישיג את מה שהוא מוכרח בקל, ובמעט זמן, רק שהאדם רוצה לחיות בריווח ובמותרות, ואין גבול לזה, ולכך טורח הוא הרבה ולפעמים יש לו צרות מזה. נמצא שיכול אדם למעט באומנות ולישב ללמוד רוב ימיו.

## ביאור האיסור לשכוח לימודו

ומה שכתב השו"ע שילמד בעתים מזומנים כדי שלא ישכח, כבר הערנו בזה לעיל, דלכאורה מחוייב הוא ללמוד משום 'לא ימוש', ואין צריך לבוא לזה שילמד כדי שלא ישכח. ומלבד זאת הרי אי"ז איסור גמור, דהנה הרמב"ן (בהשגות לספ המצוות שכחת לאווין מצוה ב) ביאר שהאיסור שכחה הוא שלא ישכחו את מעמד הר סיני, ואי"ז הולך על איסור שכחת דברי תורה שלמד. ואף הרמב"ם לא מנה איסור השכחה כאחד מתרי"ג מצוות, וא"כ אי"ז איסור גמור.

והנה ברמב"ם והשו"ע מבואר שיחלק ימיו לשלש חלקים שווים, עד שיגדל בתורה, וא"כ אנן שאין יודעים כל התורה, הייינו צריכים לחלק כל ימינו לג' חלקים שווים, ואין המנהג כן. אמנם עי' בביאור הגר"א (ס"ק טו) שהביא ראשונים שאין הכוונה שיחלק היום לג' חלקים, אלא העניין הוא שיתן לכל אחד זמן בכל יום [וכן מבואר בריטב"א ביומא שם]. וכן מוכח שיטת ר"ת (תוס' ע"ז יט:) שסבר דהא דאמרו שישליש שנותיו, בתלמוד בבלי יוצא יד"ח, ודוק.

[וכעי"ז מצינו לעניין יו"ט, דשיטת הרמב"ם (הל' יו"ט פ"ו הי"ט) שצריך לחלק היום מחצה לה' ומחצה שלכם וכ"פ המשנ"ב (סי' תקכט סק"א), אבל יש שביארו שחולקים אי"צ שיהיה בשווה ממש, עי' פמ"ג סי' רמב (א"א סק"א), וכן מנהג העולם להקל וסוברים על הסברא שחצי לאו דוקא].

הגה: **וי"א שבתלמוד בבלי שהוא בלול במקרא במשנה וגמרא, אדם יוצא ידי חובתו בשביל הכל. ואין לאדם ללמוד כי אם מקרא משנה וגמרא והפוסקים הנמשכים אחריהם, ובזה יקנה העולם הזה והעולם הבא, אבל לא בלמוד שאר חכמות, ומ"מ מותר ללמוד באקראי בשאר חכמות, ובלבד שלא יהיו ספרי מינים, וזהו נקרא בין החכמים טיול בפרדס. ואין לאדם לטייל בפרדס רק לאחר שמלא כריסו בשר ויין, והוא לידע איסור והיתר ודיני המצות.**

## לימוד שאר חכמות

הנה שיטת הרמ"א שבדרך אקראי יכול ללמוד בשאר חכמות, וביאר שזהו ה'פרדס'. ובש"ך (סק"ו) האריך להשיב על דברי הרמ"א שהפרדס אינו חכמות אחרות, אלא הוא חכמת הקבלה, וכן הקשו שאר אחרונים, ועי' בגר"א (ס"ק יח) שכתב על הרמ"א שטעה כי לא ראה את הפרדס שהוא בדרגא יותר גבוהה מלימוד גמרא [כמבואר ב"ב קלד.].

ולעניין חכמת הקבלה, עי' בש"ך (שם) שכתב שהמקובלים ושאר האחרונים הפליגו בדבר שלא ללמוד חכמת הקבלה עד אחר שמילא כריסו מהש"ס. והפת"ש (סק"ד) הביא בשם החוות יאיר שאין ללמוד חכמת הקבלה כי ידיעתנו קצרה ואונס רחמנא פטריה. ועכ"פ עי' בש"ך שם שכתב ויש שכתבו שלא ללמוד קבלה עד שיהא בן ארבעים שנה כמ"ש בן ארבעים לבינה, בשגם שצריך קדושה וטהרה וזריזות ונקיות לזה. והזהיר לא לעלות בחכמה זו קודם הזמן.

וגם לעניין חכמת התכונה כתב הפת"ש לרחק, ולעניין חשבונות הלוח העברי, בש"ך ביו"ד סי' שלד (ס"ק עט) איתא שודאי יש מצוה גדולה לחשב את הלוח העברי. וכמו כן חשבונות לעתיד לבוא, מצאנו ברמב"ם בהל' קידוש החודש שעושה חשבונות איך חישבו מולד הלבנה באמיתי, אף שזה נוגע רק לזמן שהיו מקדשים על פי הראיה.

ובעיקר דברי הרמ"א שמשמע שהתיר לעיין בחכמות חיצוניות, בשו"ע הרב (פ"ג ס"ז) כתב לבאר בכוונת הרמ"א, שלומד שאר חכמות כדי להבין את התורה. והנה מבואר בירושלמי (הובא בחוו"י סי' ריט וכ"ה במדר"ר דברים פרשה ת' אות ו') שלמד שמואל שבילי דרקיע בבית המים, ומוכח שאינו דברי תורה, אלא כל מה שמותר זה רק דברים שיש תועלת, בשביל שיבין עי"ז את התורה. אמנם חשבונות הרמב"ם בקידוש החודש, זה ת"ת לכל דבר, ובודאי אסור לעשותם בבית המים [ורק דברים חיצוניים המסייעים להבין חשבונות שרי לעשותם בבית המים].

[סעיף ה] מקום שנהגו ללמד תורה שבכתב בשכר, מותר ללמד בשכר.

## כמה יוציא בשביל לימוד התורה

ויש לעיין כמה צריך האדם להשקיע בלימוד התורה, דלכאורה כל מצוות עשה אי"צ להוציא יותר מחומש או שליש מנכסיו. אכן כאן חזינן שאף יותר מזה, וכמו שמצינו במעשה דהלל שהיה נותן מחצה מרווחיו בשביל תורה. והסברא בזה ברורה, דהא בלא תורה אין לנו חיים.

הגה: **וכל חידושי סופרים, דהיינו מה שנתקן מדרבנן, מותר ליטול שכר ללמדו.**

## המלמד דינים דרבנן אם שרי ליטול שכר

והוא עפ"י הגמרא בנדרים (לז.), אלא שהערוה"ש (סעי' יח) נתקשה בזה, שדוקא לעניין פיסוק הטעמים מצאנו בגמרא שיכול ליטול שכר, ולא לחידושי סופרים, דהא כל דקדוקי סופרים ניתנו למשה מסיני (כדמצינו במגילה יט:), ואין סברא לומר שיהא חילוק בין דאורייתא לדרבנן [וכתב שם, דאפשר שבאמת לא 'ניתנו' למשה מסיני, אלא הקב"ה רק 'הראהו'].