כסף ה - בהקדש הקונה מהדיוט, ובדעת הרמב_ם בזה
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

אור ליום ב' י"ב שבט תשע"א

א] כתב הרמב"ם פ"ט ממכירה ה"ב, ז"ל, הגזבר שקנה להקדש או שמכר ידו על העליונה, כיצד נתן דמים של הקדש אע"פ שלא משך הפירות אם הוקרו קנה כדין תורה, ואם הוזלו הפירות חוזר שהרי לא משך, ולא יהא כח הדיוט חמור מכח ההקדש וכו', עכ"ל.

אך בחי' הרשב"א קידושין דכ"ט. פליג ע"ז, ז"ל, ומהא דאמרינן אטו הדיוט לאו מי שפרע בעי לקבולי, משמע דה"ה והוא הטעם לגזבר שנתן מעות של הקדש ולא הספיק למשוך את הפירות עד שהוזלו שאינו חוזר בו דכיון שהמעות קונות דבר תורה והדיוט שבא לחזור בו מקבל עליו מי שפרע הקדש אינו חוזר בו, והרמב"ם ז"ל שכתב בהלכות מכירה פ"ט אם הוזלו הפירות חוזר שהרי לא משך ולא יהא כח הדיוט חמור מכח הקדש, עשאו כאותה של יתומים שכתבנו למעלה, וגם הראב"ד ז"ל הודה לו בדין זה וכו', ולא ידעתי מה הפרש יש בין הקדש שקבל מעות על פירות הקדש דאינו חוזר כיון דאית ביה מי שפרע לגבי הדיוט כה"ג, ובין הקדש שנתן מעות הקדש שאף בזה יש מי שפרע אצל ההדיוטות, עכ"ל, וכן תמה הר"ן בקידושין שם.

ב] אמנם ביאור ד' הרמב"ם למדנו מד' תור"י הזקן בקידושין שם, ז"ל, אטו, כלומר וכי הדיוט רשאי לחזור בו וכו', הלכך גזבר לא יחזור בו וקנה הפודה, "שהרי תורה זכתה לו שיקנה בכסף", ומהדיוט נמי קנה כ"כ שאם רוצה לחזור יקבל עליו מי שפרע, אבל לאו למימר דכל היכא דאיכא מי שפרע לא יחזור בו גזבר, דתנן וכו' קיבל עליו לספק ג' סאין בסלע והוזלו ועמדו מד' נותן מד' שיד הקדש על העליונה, ואע"ג דבהדיוט איכא מי שפרע אם יחזור בו הלוקח, וזה ראי' דבבא קמייתא דאמרינן קנה דוקא כשלא הוזל, אבל אם הוזל חוזר בו הגזבר ואינו מקבל עליו מי שפרע, שיפה כח הקדש מכח הדיוט, אבל כשקנה הדיוט מהקדש ונתן כסף, אע"פ שהוקר קנה, "שהתורה אמרה שיקנו הקדש בכסף", עכ"ל.

ומבו' בד' תור"י הזקן, דחלוק הוא הדין דהדיוט הקונה מהקדש קונה בכסף, מהדין דהקדש הקונה מהדיוט קונה בכסף, דהדין דהדיוט הקונה מהקדש קונה בכסף, הוא דין בפנ"ע הנלמד מקרא דונתן הכסף וקם לו, אך הדין דהקדש הקונה מהדיוט קונה בכסף, אי"ז בכלל הך דינא דונתן הכסף וקם לו, דאי"ז דין בהקדש שדיני קנינו הם בכסף, אלא הוא דין בקניית ופדיון נכסי הקדש שהוא בכסף, ול"ש הך דינא כלל בהקדש הקונה מהדיוט, אלא הוא משום דינא דמעות קונות.

והדברים מבוארים כן בד' הירושלמי בקידושין שם, דגרסינן התם, רשות הגבוה בכסף וכו' כיצד גזבר שנתן מעות הקדש במטלטלין קנה הקדש בכל מקום שהוא שנאמר לד' הארץ ומלואה תבל ויושבי בה, ע"כ, והרי דהא דהקדש קונה מן ההדיוט בכסף, אי"ז נלמד מקרא דונתן הכסף וקם לו, שהביא הירושלמי להלן שם בהא דהדיוט קונה מהקדש בכסף, אלא הוא משום דלד' הארץ ומלואה.

והמאירי בקידושין שם הביא לד' הירושלמי, ופירשה דהיינו דקנתה לו חצרו המשתמרת לדעתו שהרי אף בהדיוט קונה לו חצרו, [[1]](#footnote-2) ועיי"ש שכתב עלה, דאין אנו צריכין לכך אלא לדעת ר"ל שאמר שאף ד"ת אין מעות קונות, אבל למה שפסקנו כר"י שד"ת מעות קונות ושבהקדש נתפרש כן בהדיא כדכתוב ונתן כסף ערכך, ל"ה תקנ"ח להקדש, עכ"ד, וזה כמש"נ דהא דהקדש קונה מן ההדיוט בכסף, הוא מכח דינא דמעות קונות.[[2]](#footnote-3)

ואשר זהו מש"כ תור"י הזקן, דע"כ בהקדש הקונה מן ההדיוט, דלי"ב דין בפנ"ע שהוא קונה בכסף, אלא הוי זה מהדין הכללי דמעות קונות, הרי דכיון שבטלו חכמים לקנין מעות, הרי דמכח זה בדין דלא יהני קנין כסף גם בהקדש הקונה מן ההדיוט, וע"כ כל שנתן ההקדש דמים והוזל, מצי ההקדש לחזור בו, כיון שביטלו להקנין דמעות קונות, והגם דהדיוט כה"ג קאי במי שפרע, אך בהקדש אין הגזבר מקבל עליו מי שפרע, ושפיר מצי לחזור בו, והאמנם דהיכא דהוזל ל"מ המוכר לחזור בו, משום דיד ההקדש על העליונה, ובכה"ג העמידו על דין תורה דמעות קונות, אך כל שהוקר, הרי ל"ב לתקנה בפנ"ע שלא יקנה ההקדש בכסף, אלא הוי זה מכח התקנ"ח שביטלו חכמים לקנין כסף.

ול"ד להיכא דפדאו במנה ולא הספיק למשכו עד שעמד על מאתים נותן מנה משום דאף הדיוט קאי במי שפרע, דשאני התם בהדיוט הקונה מן ההקדש, דאית בי' דין בפנ"ע שהתורה זכתה שיקנה בכסף, ודין זה הרי לא בטלוהו חכמים, ואך שבאנו לדון דאף דלא בטלו חכמים לקנין זה, מ"מ כל שהוקר יהא ביד ההקדש לחזור בו משום דלא יהא כח הקדש חמור מכח הדיוט, וע"ז אמרינן דכיון דאף בהדיוט מהני קנין כסף לענין מי שפרע, לא ביטלו חכמים להך דינא דזיכתה לו תורה שיקנה בכסף, וז"ב.[[3]](#footnote-4)

והדברים מבוארים כן בל' הרמב"ם שכתב, ז"ל, נתן דמים של הקדש וכו' אם הוקרו קנה "כדין תורה" וכו', וכן אם מכר חפץ של הקדש וכו', וההקדש אינו נקנה אלא בכסף שנאמר ונתן הכסף וקם לו, עכ"ל, והרי שלא הביא להא דונתן הכסף וקם לו, רק בהדיוט הקונה מן ההקדש, אך בהקדש הקונה מן ההדיוט כתב דהא דקונה בכסף הוא כדין תורה, ומ' דהיינו דהגם דמדרבנן אין מעות קונות, מ"מ בהקדש העמידוהו על דין תורה דמעות קונות, וזה ע"ד מש"כ הרמב"ם שם ה"ז דבד' פרקים בשנה העמידו דבריהם על "דין תורה", וזה כמש"נ.[[4]](#footnote-5)

ד] והנה לפ"ז נמצא עוד, דהגם דהדיוט הקונה מן ההקדש אינו קונה אלא בכסף, ול"מ בו שאר קנינים, וכדילפי' לה מדכתיב ונתן הכסף וקם לו, וכ"ה בירושלמי קידושין שם, פרה מן ההקדש במנה וכו', הדא היא דכתיב ויסף חמישית כסף ערכך עליו וקם לו הא אם יוסיף הרי הוא קם לו ואם לאו אינו קם לו, וכ"כ הרמב"ם שם, ז"ל, וההקדש אינו נקנה אלא בכסף שנאמר ונתן הכסף וקם לו, עכ"ל, אך הקדש הקונה מן ההדיוט שפיר מהני בי' אף שאר קנינים המועילין בהדיוט, וכאשר כ"ה מבו' להדיא ממש"א בירושלמי דקנינו הוא משום לד' הארץ ומלואה, ופירש המאירי דהוא משום קנין חצר.[[5]](#footnote-6)

ולפ"ז נמצא, דלמש"כ בחי' רמ"ש ובשיעורי הגר"ח בדעת הרמב"ם, דהגם דקי"ל כר' יוחנן דד"ת מעות קונות, מ"מ משיכה נמי קונה מן התורה, וכאשר כ"ה בקונט' הראיות לריא"ז ובמאירי ובמיוחס לריטב"א בשם הר"ר שלמי', עי' בדבריהם, הרי דה"נ בהקדש הקונה מן ההדיוט, ה"ה קונה מדאורייתא במשיכה.

ומתבאר לפ"ז, מה שלא פירש הרמב"ם לדין גזבר שמשך פירות ולא נתן דמים והוקרו או שהוזלו, כ"ה שכתב לדין גזבר שנתן מעות והוקירו או הוזלו, דבכה"ג אף אם הוזלו הפירות ל"מ לחזור בו, דמשיכה קונה מן התורה, אך המאירי בגיטין דנ"ב. כתב לדינא, דאם משך הגזבר פירות והוזלו, יכול הגזבר לחזור, עיי"ש, ואזיל לטעמי' דמדמה התם דינא דהקדש הקונה מן ההדיוט לדין הדיוט הפודה מן ההקדש, וכתב דבנתן הגזבר מעות על הפירות והוזלו, ל"מ הגזבר לחזור בו.

ה] אמנם באמת אי"ז מתישב, דא"כ מהו שדנו בסוגיא דגיטין דנ"ב. באימשיכו פירי ליתמי והוזלו, אם מצו היתומים לחזור בהן, וכ"ה בד' הרמב"ם שם ה"ה, והרי כל הא דנכסי יתומים אין נקנים אלא בכסף, הוא דומיא דהקדש, וכיון דהקדש גופי' קונה מן התורה אף במשיכה, ול"מ הדר בי', א"כ מ"ט נימא דיתומים שמשכו מצו הדרי בהו.

ובע"כ מזה בדעת הרמב"ם, דלפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דמעות קונות, אין משיכה קונה אלא מדרבנן, וכמו שנקטו ש"א בדעתו, וע"כ ה"נ בהקדש הקונה מן ההדיוט אין משיכה קונה מן התורה, ואשר זהו שדנו בגמ' בשמשכו היתומים פירות, דשמא יכולין הן לחזור בהן, כיון דמן התורה אין משיכה קונה.

ו] אך תיקשי לפ"ז, דמ"ט לא הביא הרמב"ם לדין זה, דכ"ה דבנתן הגזבר דמים על הפירות הוי יד ההקדש על העליונה, ה"נ במשך הגזבר פירות הוי יד ההקדש על העליונה.

וביותר קשיא, ממש"כ הרמב"ם שם, ז"ל, וכן אם מכר חפץ של הקדש ומשכו הלוקח ולא נתן דמים וכו', ואם הוקר החפץ חוזר בו שהרי לא לקח הגזבר דמים, וההקדש אינו נקנה אלא בכסף שנא' ונתן הכסף וקם לו, ואין הגזבר חייב לקבל מי שפרע, עכ"ל, ואי נימא דאף בהדיוט אין משיכה קונה מה"ת, א"כ מה הוצרך הרמב"ם לפרש דאיכא דין מסוים בהקדש דאינו נקנה אלא בכסף, הרי אף בהדיוט שנקנה בשאר קנינים, מ"מ אין משיכה קונה אלא מדרבנן, ובהקדש העמידו על דין תורה דאין משיכה קונה.

ז] ונ' לדון בזה בתרי גווני, חדא, דהגם דבהדיוט אין משיכה קונה מן התורה, מ"מ בהקדש הקונה מהדיוט קונה משיכה מן התורה, שהרי בד' הרמב"ם פ"א מזכי' הי"ד מבו', דגוי קונה ומקנה במשיכה או במעות, והרי דכל הא דמשיכה אינה קונה אלא מעות, הוא רק בקנין דמיד עמיתך, אך בקנינים הנעשין עם הגוי, קונה בין מעות ובין משיכה, וע"כ ה"נ בהקדש דאי"ז בכלל עמיתך, והרי כתב הרמב"ם בפי"ג ממכירה ה"ח דמדכתיב עמיתך ממעטינן הקדש מאונאה, מן הדין דיקנו בין מעות ובין משיכה, וע"כ באמת בהקדש הקונה מן ההדיוט, אף משיכה קונה מן התורה, והא דבהדיוט הקונה מן ההקדש ל"מ משיכה, הוא רק משום דכתיב ונתן הכסף וקם לו, וילפי' מינה דאין הקדש נקנה אלא בכסף.

ולפ"ז ניחא הא דבמשך הגזבר פירות והוזלו, ל"מ הדר בי', ול"ד ליתומים שמשכו פירות והוזלו שדנו בגמ' דמצו הדרי בהו, וכל הא דל"מ הדרי בהו הוא רק משום דרעה הוא לדידהו, דשאני יתומים דמן התורה אינם קונין אלא בכסף, וזהו שדנו בגמ' דאף דתיקנו חכמים משיכה, מ"מ ביתומים הוי ידם על העליונה, והיכא דקנין המשיכה הוא לחובתם, ל"מ קנין המשיכה, ומשא"כ בהקדש הקונה מן ההדיוט, דמהני בי' משיכה מדינא, ע"כ ודאי דאם אם הוזלו הפירות אחר שמשכם הגזבר, ל"מ הדר בי'.[[6]](#footnote-7)

ח] ויותר נ' בזה, דהנה ממש"כ הרמב"ם דאם מכר חפץ של הקדש ומשכו הלוקח וכו' והוקר החפץ חוזר בו וכו' ואין הגזבר חייב לקבל מי שפרע, עכ"ל, מבו' דמן הדין הי' בזה לתקנת מי שפרע, ואך דאין הגזבר חייב לקבל עליו מי שפרע, והיינו דאף שלא נתן ההדיוט מעות כלל, מ"מ כ"ה דדברים דאיכא בהדייהו מעות קאי עלייהו במי שפרע, ה"נ בדברים דאיכא בהדייהו משיכה קאי עלייהו במי שפרע, ויש לדמותו לדינא דב"מ דע"ד. דסיטומתא קניא למי שפרע.

ומצינו כן גם בד' הרשב"א בקידושין דכ"ט., ז"ל, דבהקדש שמים היינו טעמא שאין הגזבר חוזר בו משום דמדאורייתא מעות קונות וכיון שזה נתן מעות וקנה דבר תורה ואף החוזר בו מקבל עליו מי שפרע אינו בדין שהקדש שמים יתנהג במדה שמקבלין עליה מי שפרע, דאלו בשמשך ולא נתן מעות שחוזר בו אע"פ שההדיוט קנה, התם הוא משום דעומד הוא אדינו דמעות קונות דבר תורה בלא משיכה, עכ"ל, ולכאו' כונתו לפרש, מ"ט לא אמרינן דכ"ה דבפדאו במנה ולא הספיק למשכו עד שעמד מאתים נותן מנה, משום דהדיוט נמי קאי במי שפרע, ה"נ נימא במשכו במנה ולא הספיק לפדותו עד שעמד במאתים, דל"מ הגזבר לחזור בו, משום דקאי במי שפרע, וע"ז כתב הרשב"א דהתם הוא משום דעומד הוא אדינו וכו', והרי דפשיטא לי' להרשב"א דאף שלא נתן ההדיוט מעות כלל, מ"מ כל דאיכא משיכה בהדי הדברים, קאי עלייהו במי שפרע, אך יש מקום לדחות דמכוון ד' הרשב"א לפרש, דמ"ט לא אמרינן דכ"ה דבמקום דהדיוט קאי במי שפרע ל"מ הקדש לחזור בו, כ"ש דהיכא דהדיוט קנה לגמרי דלא יהא ביד ההקדש לחזור בו, וכ"ה גם בסו"ד, ז"ל, ואפי' כי משך פירות מהקדש ולא נתן מעות שההקדש חוזר בו, אע"פ שהוא מקח גמור אצל ההדיוט, אין הגזבר מקבל עליו מי שפרע וכ"כ הרמב"ם ז"ל, עכ"ל.

והדברים מפורשים כן בהמשך ד' הרשב"א שם, ז"ל, ואפטרופא נמי אינו מקבל מי שפרע שהרי לא מרצונו הוא חוזר בו וכו', וכן מוכח בההוא מעשה דהנהו יתמי דהוו סמיכי גבי ההיא סבתא וכו', ולא אמר להו תקבל סבתא מי שפרע, וכן בדין דהיא אנוסה על חזרתה וכו', עכ"ל, והרי דאם הי' האפוטרופא מקבל מי שפרע, היתה הסבתא מקבלת מי שפרע על חזרתה, כיון שכבר משך הלוקח, והרי להדיא דכ"ה דדברים דאיכא בהדייהו מעות קאי עלייהו במי שפרע, ה"נ בדברים דאיכא בהדייהו משיכה קאי עלייהו במי שפרע.[[7]](#footnote-8)

ט] ולפ"ז נראה, דע"כ אם משך ההקדש פירות והוזלו, ל"מ לחזור בו, דהגם דאין משיכה קונה מן התורה, מ"מ כיון שתיקנו חכמים שתקנה משיכה, ובאנו לדון דבהקדש הוי ידו על העליונה ולא תקנה המשיכה, הרי דכיון דבכה"ג איכא מי שפרע, ואינו בדין שהקדש שמים יתנהג במדה שמקבלין עליה מי שפרע, וכמו שפירש הרשב"א בקידושין שם, לא יפו חכמים כח הקדש לענין זה.

והא דבמשך ההדיוט פירות מן ההקדש והוקרו חוזר בו, הגם שהי' מן הדין שיהא בזה מי שפרע, הוא משום שבהדיוט הקונה מן ההקדש ל"מ כלל שאר קנינים, וכדילפי' מדכתיב ונתן הכסף וקם לו, וע"כ אף שתיקנו חכמים דמשיכה קונה, מ"מ אין לה להועיל בהדיוט הקונה מן ההקדש, ורק ליפות כח ההקדש תיקנו שתועיל משיכה לקנות, דלא יהא כח הדיוט חמור מכח הקדש, ומה"ט אם משך ההדיוט פירות והוזלו קנה, אך היכא שאי"ז יפוי כח ההקדש, מן הדין אין למשיכה להועיל, וע"כ בזה שפיר חוזר בו ההקדש, אף דהדיוט כה"ג הי' לו לקבל עליו מי שפרע, אך משא"כ במשך ההקדש פירות דמן הדין יש למשיכה לקנות בזה, כיון שתיקנו חכמים דמשיכה קונה בהדיוט, והקדש הקונה מן ההדיוט הוי בכלל זה, ע"כ אף שהוזלו הפירות והוי זה פסידא דהקדש, ל"מ ההקדש לחזור בו, כיון דאף בהדיוט אם משכחת כה"ג, הי' מקבל עליו מי שפרע.

ונמצא כלל הדברים לפ"ז, דהיכא דמן הדין הי' ראוי שיקנה, ואך שבאנו ליפות כח ההקדש, הרי דכל שבהדיוט כה"ג קאי במי שפרע, לא יפו כח ההקדש, וע"כ בפדאו במנה ולא הספיק למשכו עד שעמד במאתים נותן מנה, שהרי מן הדין דהפודה מן ההקדש קונה בכסף, ואך שבאנו ליפות כח הקדש ככח הדיוט שלא יקנה בכסף, וע"ז אמרינן דבכה"ג דאיכא מי שפרע לא יפו כח הקדש, וה"נ במשך הגזבר פירות והוזלו, ל"מ לחזור בו, כיון דמן הדין יש למשיכה לקנות, ואך שבאנו ליפות כח הקדש שלא תקנה המשיכה, וכיון דבכה"ג מן הדין שיקבל עליו מי שפרע, לא יפו כח הקדש, אך משא"כ בגזבר שנתן מעות על הפירות והוזלו, דבכה"ג מן הדין אין מעות קונות, כיון שבטלו חכמים לקנין מעות, ע"כ חוזר בו אף דבהדיוט כה"ג קאי במי שפרע, וה"נ במשך פירות מן ההקדש והוקרו, דמן הדין אין המשיכה קונה, שאין ההקדש נקנה אלא בכסף, ע"כ חוזר בו ההקדש אף דבהדיוט כה"ג קאי במי שפרע.

י] וצריך להוסיף בזה, דכ"ז הוא בהקדש, אך ביתומים, שפיר דנו בגמ' דאם משכו פירות והוזלו יהא בידם לחזור בהן, הגם דהדיוט כה"ג קאי במי שפרע.

והנה אמנם למש"כ התוס' בגיטין ובקידושין וש"ר דהא דבנתנו היתומים מעות על הפירות והוזלו, מצי הדרי בהו, משום שלא יהא כח הדיוט חמור מכח הקדש, הגם דבהדיוט כה"ג נמי קאי במי שפרע, ול"ד להקדש דבכה"ג ל"מ הדר בי', משום דגם הדיוט קאי במי שפרע, הוא משום דשאני יתומים דמן הדין אינם קונין בכסף, ומשא"כ בהקדש דמן הדין הוי קנינו בכסף, הרי דלפ"ז לענין משיכה, אי נימא דהא דהקדש שמשך פירות והוזל ל"מ לחזור בו, הוא משום דמן הדין קאי במי שפרע, הרי דמה"ט הי' בדין דיתומים שמשכו פירות והוזלו ל"מ לחזור בהן, ול"ה בעינן להא דרעה הוא לדידהו.

אך דברינו מתישבים למש"כ בתוס' הרא"ש בגיטין דנ"ב. דרק בהקדש אמרינן דאם הדיוט קאי במי שפרע ל"מ ההקדש לחזור בו, דגנאי הוא לו אם יחזור בדבר דקאי במי שפרע, אבל ביתומים לא חששו לגנאי, וכ"ה במרדכי שם, ועי' קצוה"ח סימן קצ"ט מש"כ נפ"מ לדינא בין ד' התוס' ודעימיהו לד' המרדכי, וע"כ הגם דבהקדש שמשך פירות והוזלו ל"מ לחזור בו, משום דמן הדין שיהא בזה מי שפרע, מ"מ ביתומים שמשכו פירות והוזלו, הי' בדין שיהא בידם לחזור בהן, וכל הא דל"מ לחזור בהן, הוא רק משום דרעה הוא לדידהו.

1. לכאו' זה א"ש רק לדעת הרמב"ן ב"ב דע"ט. דיש חצר להקדש, אך לדעת התוס' שם דאין חצר להקדש לא א"ש.

   ובעיקר הדברים צ"ב, דאם אכן כל הארץ חשובה כחצר דגבוה לזכות לו, א"כ מ"ט לא תזכה רשות גבוה בכל דברי הפקר ובכל המציאות שבעולם, וצ"ל דאין דעת גבוה לכך, וע"כ אי"ז זוכה לו, ורק כשנתן הגזבר מעות בבהמה, הוא דקונה החצר לגבוה, ושמא י"ל עוד, דלא חשיב זה כחצר המשתמרת, וע"כ אי"ז קונה אלא בדאיכא דעת אחרת מקנה, דבכה"ג אף חצר שאינה משתמרת קונה לדעת ר"פ, אך אכתי צ"ב, דמ"ט בעינן שיתן הגזבר מעות בבהמה, ומ"ט קודם שנתן המעות אינו זוכה בחצר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך צ"ב מה שהביא המאירי גם להא דונתן כסף ערכך, שהרי הך קרא הוא בהדיוט הקונה מן ההקדש, ובזה מודה ר"ל דהוא קונה בכסף, אך לא שמעינן מינה דאף הקדש הקונה מן ההדיוט קונה בכסף, וכדחזינן דלדעת ר"ל כל הא דרשות הגבוה בכסף הוא רק משום דלד' הארץ ומלואה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובאמת הדברים מבוארים גם בד' המל"מ שכתב לישב קו' הרשב"א, ז"ל, ול"נ ליישב תמיהא זו עם מ"ש התוס' גבי פדאו במנה ולא הספיק למשוך ואייקר דאמרינן שקנה הדיוט, והקשו מההיא דיתומים שנתנו להם דמים על פירות שיכולים לחזור, ותירצו דהתם מדינא אינן קונין אלא במשיכה ומשום תקנת היתומים היכא דזיל אמרינן שהרי הם כהקדש דקיימי ברשות לוקח דמעות קונות, אע"ג דבעלמא איכא מי שפרע לא גרע כחם, דדבר שנעשה לתקנתם אינו בדין, עכ"ל, והנה חסר סיום דבריו, אך דבריו מתפרשים כנ"ל, דבהקדש הקונה מן ההדיוט, מן הדין ל"מ כסף, כיון שדין הקדש הקונה מן ההדיוט כדיני הקני' דהדיוט שביטלו חכמים לקנין כסף, ועי' באבהא"ז שפירש כן בדבריו, ותמה ע"ז, דודאי הקדש מתחלל על כל דבר חוץ מן הקרקע, וא"כ אין שום חילוק מהקדש שמכר להקדש שקנה, עכ"ד, אך לכאו' ד' המל"מ פשוטים, דהגם דהקדש מתחלל על כל דבר, ומצי לחלל מעות הקדש על הפירות, כ"ז הוא בדרך חילול, אך כשלוקח הגזבר פירות בדרך מקח, הוי דינו כמקח דעלמא, דמדרבנן אינו קונה בכסף, וכבר כ"כ בקה"י קידושין. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם מד' הראשונים שתמהו ע"ד הרמב"ם, נ' דס"ל דמקרא דונתן הכסף וקם לו ילפינן גם להקדש הקונה מן ההדיוט שקנינו הוא בכסף, וכ"ה להדיא בפירש"י מכת"י מנחות ד"צ. ד"ה מד' סאין הביאו במשנת ר"א קידושין ובחי' הריטב"א ב"ב דקל"ג: ובפי' הרע"ב שקלים ספ"ד. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולכאו' כ"ה גם למש"כ התוס' בבכורות די"ג: דהא דל"מ משיכה בהקדש הוא משום דכל היכא דאיתא בי גזא דרחמנא איתא, דזה אינו טעם אלא שלא יועיל משיכה בהדיוט הפודה מן ההקדש, אך בהקדש הקונה מן ההדיוט שפיר תהני משיכה, וכל הא די"ל דל"מ משיכה גם בהקדש הקונה מן ההדיוט, הוא אי נימא דמקרא דונתן הכסף וקם לו ילפינן דאין הקדש נקנה אלא בכסף, וכמבו' כן בפירש"י קידושין דנ"ד: ד"ה ונתן, דלפ"ז הרי דלמש"כ רש"י ודעימי' דמהך קרא ילפי' גם להקדש הקונה מן ההדיוט, ע"כ ל"מ בזה משיכה.

   ולפי האמור נמצא, דלדעת התוס' בבכורות צ"ל, דמה שדנו בסוגיא דגיטין דנ"ב. באימשיכו פירות ליתמי אם מצו לחזור בהן, הוא רק לדעת ר' יוחנן דד"ת מעות קונות ולא משיכה, אך לדעת ר"ל דמשיכה קונה, הרי ודאי דבאימשיכו פירות ליתמי ה"ה קונים קנין גמור, שהרי משיכה קונה מדאורייתא, וליכא למימר דמ"מ דנו בגמ' שיהא דינם כהקדש, שהרי אף הקדש הקונה מהדיוט קונה במשיכה, וז"ב. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך לפ"ז הי' בדין, דלמ"ד בבכורות די"ג: דמשיכה בגוי קונה ולא כסף, בדין שלא יהא כסף קונה בהקדש הקונה מן ההדיוט, ותיקשי לדידי' הא דרשות הגבוה בכסף, אך ע"ז י"ל כמש"א בירושלמי, דהא דרשות הגבוה בכסף הוא משום דלד' הארץ ומלואה, אך אי"ז כד' המאירי שפירש דהירושלמי אתיא כר"ל, והרי דס"ל דשוה דין הקדש הקונה מן ההדיוט, לדין הדיוט הקונה מן ההדיוט, ולא ממעטינן לה מדכתיב עמיתך. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך בד' המאירי בקידושין שם מבו' לא כן, ז"ל, ולענין לוקח מן ההקדש משך ההדיוט החפץ מיד בערך מנה ולא הספיק לפרעו עד ששוה מאתים נותן מאתים שיד הקדש על העליונה וכו', ומ"מ אם לא רצה להניח נותן מאתים שכל שמשיכה אינה קונה בו אינה בדין מי שפרע כלל, ולא נאמר מי שפרע אלא במי שפרע, עכ"ל, והרי דפשיטא לי' דליכא לדין מי שפרע בכה"ג.

   ויש לציין עוד לד' המאירי קידושין דכ"ו., ז"ל, ובשטר בלא דמים, אפי' מי שפרע אין בו, וגדולי ההר כתבו שאף שטר בלא דמים יש בו מי שפרע, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-8)