שיעור מט ריט ב-ד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור מט**

**~ סימן ריט סעי' ב - ד ~**

## [סעיף ב] מה מברך בא"י הגומל לחייבים טובות שגמלני כל טוב, והשומעים אומרים מי שגמלך כל טוב הוא יגמלך כל טוב סלה.

# שצריך לעמוד בברכת הגומל

כתב המשנ"ב (ס"ק ד) בשם הרמב"ם המברך צריך שיהיה עומד בשעת ברכה, ובדיעבד יצא אף בישיבה. ובטעם הדבר מצינו כמה פירושים באחרונים, דהב"ח כתב דמשום שברכה זו נלמדת מהפסוק 'ובמושב זקנים יהללוהו' דמשמע שרק הזקנים יושבים אך המברך עומד, ובאליה רבה (ס"ק ג) כתב הטעם משום דברכה זו נקראת 'הלל', שהיא הודאה להקב"ה, ולכן לכתחילה צריך לעמוד כמו בהלל שיש לאומרו בעמידה.

ובשו"ת חת"ס (אורח חיים תשובה נא) הביא מש"כ הרא"ש שתיקנו ברכת הגומל שהיא כעין קרבן תודה, ולפי דבריו רצה לומר שהטעם שצריך לעמוד הוא משום דהוי כמו מקריב קרבן. וע"ש שהביא שהיה מעשה באדם גדול מיורדי הים שעשה אסיפה ובירך 'הגומל' בציבור בלילה, ולפי דברי הרא"ש שדין ברכה זו הוא כקרבן תודה לכאורה אין לברך ברכת הגומל בלילה, כמו קרבן תודה שאין מקריבים בלילה.

עוד כתב החתם סופר דגם לפי הטעם של הא"ר שצריך לעמוד משום דדמיא להלל יש לדון דצריך לאומרו דווקא ביום, משום דמצינו בהלל שצריך לאומרו דווקא ביום, כמבואר בגמרא במגילה (כ, ב) דכן ילפינן מקרא ד'מזרח שמש עד מבואו'. אך הקשה דמצינו שאומרים הלל בליל פסח אף שזה בלילה, ודחה דיתכן דהלל של ליל הפסח הוא בשעת הנס ואמרים אותו מדין 'שירה'.

וע"ש שהקשה שהרי מצינו דקריאת המגילה הוא כדין הלל ד'קרייתה זהו הילולא', וא"כ קשה איך קורין את המגילה בלילה. וכתב דיתכן שאף שהוא דומה להלל אפשר שלא לכל דבר מדמים ביניהם.

ולדינא סיים החתם סופר שם דעדיף לברך ביום [וע"ש שנפק"מ לנוהגים לברך בקריאת התורה שלא יאמרו הגומל בקריאת התורה בליל שמחת תורה], אך סיים שם דמשום דין דברוב עם הדרת מלך עדיף לאומרו בלילה ברבים ובציבור גדול. [ועוד הוסיף שם שכיון על אותו מעשה שכל העיר באו ובירכו אותו על חזרתו, היה חשש שאם יאמר אמן על ברכתם, שוב לא יוכל לברך, וכמו שיתבאר לקמן (סעיף ד) שאם אומר אמן יוצא בזה יד"ח].

## [סעיף ג] צריך לברך ברכה זו בפני עשרה ותרי מינייהו רבנן, דכתיב 'וירוממוהו בקהל עם ובמושב זקנים יהללוהו' ואם לא שכיחי רבנן לא יניח מלברך, ונהגו לברך אחר קריאת התורה לפי שיש שם עשרה, ואם בירך בפחות מעשרה יש אומרים שיצא ויש אומרים שלא יצא, וטוב לחזור ולברך בפני עשרה בלא הזכרת שם ומלכות.

# המנהג לברך הגומל בזמן קריאת התורה

מבואר בשו"ע שהמנהג כיום לברך ברכת הגומל אחר קריאת התורה, וטעם הדבר משום דאז ודאי יש עשרה מדין קריאת התורה. ובאגרות משה (חלק ה סימן יד) כתב שנוהגים לתת לו עליה, ויברך אחר שעלה לתורה, אמנם כתב שם שאם יש 'חיוב' אחר, אף שהוא לא מקבל עליה יש לברך ברכת הגומל בסמוך לבימה אחר קריאת התורה.

ויש טעמים נוספים לכך שנהגו לברך הגומל דווקא בזמן קריאת התורה, בחידושי הרא"ה (בברכות נד, ב) כתב הטעם דהתורה נחשבת במקום תרי רבנן [וכעין מה שמצינו בגמרא בקידושין (לג, ב) שלומדים את הדין שצריך לקום בפני ספר תורה מדין קימה לפני תלמיד חכם, דאם מפני לומדיו עומדים מפניו לא כל שכן, וא"כ כמו שמהני תרי דרבנן ה"ה שיועיל ספר תורה]. עוד כתב שם הרא"ה טעם נוסף שראוי להודות להקב"ה בזמן קיום מצוה, ולכן מברכים הגומל בזמן קריאת התורה.

והנה בהמשך הסימן (סעיף ו) מבואר בשו"ע שלכתחילה יש לברך ברכת הגומל בתוך ג' ימים, וכיון שכל ג' ימים יש קריאת התורה ראוי להמתין מלברך עד לשעת קריאת התורה. אמנם מבואר במשנ"ב שם (ס"ק כ) דאם ארע לו הנס ביום ב' לאחר שכבר קראו בתורה לא ימתין עד לקריאת התורה ולא ימתין עד ליום ה' [והיינו דס"ל למשנ"ב דצריך לברך קודם שיעבור ג' ימים ואינו מעת לעת, ולכן חשש שיעבור ג' ימים, ויש בזה חידוש דלכאורה היה נראה שסופרים את הג' ימים מעל"ע, ומדברי המשנ"ב מבואר שאם אירע לו ביום ב' בצהריים לא ימתין עד יום ה' דיעבור יותר מג' ימים, והיינו שלכתחילה יברך קודם ג' ימים אף שלא עבר מעל"ע]. אמנם המנהג להמתין לקריאת התורה יום ה'.

# אם צריך דווקא עשרה

ובמה שנתבאר בשו"ע שצריך לברך ברכת הגומל בפני עשרה ותרי מינייהו רבנן, הנה בגמרא בברכות (נד, ב) מבואר דהמקור שצריך להודות בפני עשרה הוא מדכתיב 'וירוממוהו בקהל עם', והקשתה הגמרא דנימא שצריך להודות לפני עשרה ובנוסף צריך שיהיו שם תרי רבנן, ומסקינן ב'קשיא'. אמנם מבואר מדברי השו"ע דאף שנשארה הגמרא בקשיא, קיי"ל שאין צריך שיהיו עשרה ובנוסף שיהיו עוד תרי רבנן, אלא סגי בעשרה דתרי מינייהו רבנן [ובביאור הלכה (ד"ה ותרי מינייהו) הביא דכן דעת רוב הראשונים דאף דאסיקנא ב'קשיא' לא נדחתה ההלכה דסגי בעשרה דתרי מינייהו רבנן, ורק מדברי התוס' שם משמע שלדינא קיי"ל דבעינן עשרה ובנוסף לכך שיהיו תרי רבנן].

# אם 'תרי רבנן' הוא לעיכובא

כתב השו"ע דאם לא שכיחי רבנן לא יניח מלברך. והנה בביאור הגר"א ציין את המקור לדברי השו"ע מהסוגיא בברכות שם דרב יהודה חלש ואתפח, על לגביה רב חנא בגדתאה ורבנן, אמרי ליה 'בריך רחמנא דיהבך ניהלן ולא יהבך לעפרא', אמר להו פטרתון יתי מלאודויי, והא אמר אביי בעי אודויי באפי עשרה, דהוו בי עשרה. ומבואר מדברי הגמרא דהקשו דבענין עשרה ומתרצינן דמיירי שהיו שם עשרה, ולכאורה אי נימא דלעיכובא בעינן שיהיו תרי דרבנן ועדיין יש להקשות שהרי אין שם תרי רבנן, ועל כרחך דתרי רבנן אינו לעיכובא.

והנה בביאור הלכה (ד"ה לא שכיחי) ציין למש"כ הגר"א דלדעת השו"ע אין הוכחה לדין זה מהסוגיא שם, וביאור דבריו דהנה מקור דברי השו"ע הוא מהתוס' בברכות שם (ד"ה ואימא) דכתבו דנהגו לברך אפילו אם אין תרי רבנן, וכתב הגר"א דהתוס' כתבו כן לשיטתם דס"ל דלדינא דבעינן עשרה ובנוסף שיהיו תרי רבנן, ולכן יש ראיה מכך שלאחר שתירצה הגמרא דמיירי שהיו שם הגמרא לא חזרה הגמרא להקשות שעדיין צריך עוד ב' רבנן ועל כרחך שאינו מעכב, אך לדידן דקיי"ל שסגי בעשרה ושיהיו תרי מינייהו רבנן, א"כ יתכן ששתיים מתוך העשרה שהיו שם היו רבנן, ולכן לא הקשתה הגמרא דבעינן תרי רבנן, וממילא אין ראיה דתרי רבנן אינו לעיכובא.

ולמעשה מסיק בביאור הלכה שם דמ"מ נראה שהדין שיהיו שם תרי רבנן אינו מעכב בדיעבד. אך יש לדון באופן שיש לפניו ב' בתי כנסת לברך שם 'הגומל', בבית כנסת אחד יש מנין גדול אך אין שם תרי המוגדרים כ'רבנן' [ובמשנ"ב (ס"ק ז) מבואר שגדר 'רבנן' היינו מי שתנו הלכתא], ומאידך יש בית כנסת אחר שיש שם מנין מצומצם ויש שם תרי רבנן, ויל"ע האם בכה"ג יש להעדיף את המנין הגדול מדין 'ברוב עם', או שהמעלה לכתחילה של 'תרי רבנן' עדיפא וצ"ע.

# אם לברך בפני עשרה הוא לעיכובא

מבואר בשו"ע שאם ברך בפחות מעשרה י"א שיצא וי"א שלא יצא ולכן יחזור ויברך בלא שם ומלכות. והנה בביאור הלכה כאן (ד"ה ויש אומרים) הביא מש"כ המחצית השקל (בריש הסימן) דכיון שלא הכריע השו"ע אם יוצא בברכת הגומל שלא בפני עשרה, א"כ יש לחוש שלא לברך אם אין שם עשרה, כדי שלא יכנס לספק ברכה לבטלה.

וע"ש במג"א (ריש הסימן) שהביא מה שהקשה הכנה"ג מ"ט נשים אין מברכות וביאר דאין לומר שהוא משום דבענין עשרה אנשים שהרי בדיעבד סגי בלא עשרה. אכן במג"א כתב דהטעם שנשים לא מברכות אינו מטעם דבעינן עשרה אלא משום שהוא רשות.

ובביאור הלכה הביא את דברי הרעק"א שחידש שאף לפי השיטות דלברך בפני עשרה הוא דין לעיכובא, מ"מ אם מברך שלא בפני עשרה אין זה ברכה לבטלה, דיכול לברך כך בדרך שבח והודאה. וראייתו מהא דמצינו ברמ"א (סעיף ד) דאף מי שלא נתחייב בברכה זו, יכול לברך על הטובה שנעשית לחבירו דהואיל ואינו מברך רק דרך שבח והודאה יכול לברך על טובת חבירו. ומכל מקום סיים הרעק"א שלכתחילה אין לברך בלא עשרה כיון שיש ב' שיטות בשו"ע אם יוכל אחר כך לחזור ולברך בפני עשרה, והכריע השו"ע שיברך בלא שם ומלכות, ולכתחילה יש להימנע מספק זה.

והנה משמע קצת בביאור הלכה שמצדד כדברי הרעק"א [ורק צידד שלא לעשות כן שלא ליכנס לספק ברכות אם צריך לחזור ולברך בפני עשרה], והדבר צ"ע שהרי הביאור הלכה לקמן (סעיף ד ד"ה ואין זה) תמה על מש"כ הרמ"א שם שיכול לברך על הטובה שנעשית לחבירו. וביאר שם דמה שנתבאר בגמרא שרבנן בירכו על הנס של רב יהודה הוא משום שמברכים על הנס של רבו, ומסיק שם דאין מברכים על טובה שנעשית לאדם אחר, וכתב שם בדרך 'אפשר' דאולי יש לברך על טובה שנעשתה לאביו או לרבו. ומעתה צ"ע שהביא הביאור הלכה את דברי הרעק"א שיכול לברך בלא עשרה בדרך שבח והודאה, הרי כל חידושו של הרעק"א מבוסס על דברי הרמ"א בסעיף ד, וכין שהביאור הלכה בסעיף ד דחה את דברי הרמ"א לכאורה אין מקור לדברי הרעק"א וצ"ב.

## [סעיף ד] אם בירך אחר ואמר בא"י אמ"ה אשר גמלך כל טוב וענה אמן יצא. וכן אם אמר 'בריך רחמנא מלכא דעלמא דיהבך לן' וענה אמן יצא.

# מתי חייב לענות אמן

מבואר כאן בדברי השו"ע שאם ענה אמן יצא, ומשמע דדווקא אם ענה אמן, אך בלא זה אינו יוצא ידי חובתו, וכ"כ המשנ"ב (ס"ק יא) שאם לא ענה אמן לא יצא.

ובביאור הלכה (ד"ה וענה אמן) הקשה שהרי מבואר בסימן ריג (סעיף ב) שבכל הברכות יוצא השומע אפילו אם לא ענה אמן, וביאר בשם הטור דשאני הכא שהמברך לא התחייב בברכה זו, ודמי למי שאינו מחוייב שאינו יכול לברך כדי להוציא את חבירו ידי חובתו, ומשום כך רק ע"י שיענה אמן הוא נחשב 'שומע כעונה ממש', ויכול לצאת בברכת חבירו שאינו מחוייב [אך כתב דהטור לשיטתו שיכול חבירו לברך אף שאינו מחוייב, אך לפי מה שביאר הביאור הלכה שאינו מברך על נס של אחר אי אפשר לתרץ כן].

עוד כתב הביאור הלכה בשם השטמ"ק דמיירי באופן שהמברך אינו מתכוין להוציאו ידי חובתו ולכן אם לא עונה אמן אינו יוצא ידי חובתו. אך תמה הביאור הלכה דלפי"ז בכל הברכות יהיה הדין כן שאם ענה אמן יצא ידי חובתו אפילו אם חבירו לא נתכוין להוציאו, ובסוף סימן ריג מבואר דאינו כן.

ועוד תירץ דהכא כיון שנוסח הברכה שבירך חבירו הוא 'שגמלך כל טוב' ולשון זה לא שייך על המברך עצמו, ולכן רק כשאומר אמן יכול להעביר את תוכן הברכה דנחשב כאילו בירך ומודה על דבריו. וע"ע בשעה"צ (ס"ק ט) שבאופן שהמברך מברך ברכה שלא שייכת לשומע יכול להוציאו ידי חובה אפילו שלא נתכוין להוציא אותו ידי חובה.

ועיין בהגהות הרעק"א שהסתפק אם יש ב' אנשים שאחד יצא מבית האסורים והשני ירד מן הים, האם האחד יכול להוציא את חבירו.