49 ברית ב_ בנים
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

] נחלקו הראשונים בדין מי שיש לו ב' בנים למול ומל אותן זא"ז, אי מברך ברכה א' לשניהם או טעונים ב' ברכות,

ש"ך יורה דעה סימן רסה ס"ק טו, או שלא היה דעתו על השני כו' - צ"ע דלעיל סי' י"ט ס"ז כ' הרב די"א דאפילו לא היה דעתו על השני א"צ לחזור ולברך כשהן ממין א' וכאן תינוקות הא מין א' הן, בשלמא אבעל העיטור גופיה לק"מ דאע"ג דדברי הרב שם הם דברי בעל העיטור שהביא הטור שם וכאן כתב הטור בשם בע"ה כיון דלא אפשר למימהלינהו כחדא צריכה ברכה אכל חדא וחדא דל"ד לשחיטה דאפשר דשוחט הרבה בהמות ביחד בבת אחת אבל במילה א"א למימהלינהו כחדא והיינו שכתב בעל העיטור כיון דלא אפשר למימהלינהו כחדא כו' דל"ד לשחיטה מה"ט וכו', אבל על הרב קשיא כיון דפוסק כאן דא"צ לחזור ולברך כשהיה דעתו על השני מתחלה אלמא דסבירא ליה כהסכמת הפוסקים שחולקים על בעל העיטור ואע"ג דלא אפשר למימהלינהו כחדא סגי בחדא ברכה א"כ כשלא היה דעתו מתחלה נמי הא מין א' הוא וצ"ע, ולענין דינא העליתי בסי' י"ט ס"ק ט' דאפי' במין א' צריך לחזור ולברך א"כ ה"ה הכא מיהו היכא שאין מנהג כ' הב"ח שיש לנהוג ולברך אכל חדא וחדא ויהיו נזהרים שלא יביאו ב' תינוקות ביחד לב"ה אלא בזה אחר זה דלאחר שנימול הא' יביאו הב' עכ"ל וכן נכון לעשות משום דעל הרוב מפסיקין בינתיים בשיחה בטלה שאינה מצרכי מילה והוי הפסק לכ"ע וכ"כ מהרש"ל בפרק כסוי הדם ס' ט' שנמנעו בב' תינוקות שאינן של א' לפטרם בברכה א' כי כמה פעמים יביאו לידי שהיות גדולות והיסח הדעת:

עוד יש להעיר, במש"כ המחבר דאם סח צריך לחזור ולברך, ואילו לענין שחיטה הביא ב' דעות בזה.

וי"ל בזה למש"כ המג"א סימן ח סקי"ד, ז"ל, פי' אם סח ביניהם כמ"ש סי"ג עיין ב"י ונ"ל דהרא"ש לשיטתי' אזיל שכתב בי"ד סי' י"ט דשיחה בין שחיטה לשחיטה הוי הפסק כיון שהן ב' מצות ה"ה כאן אבל תקיעת שופר דהוי מצוה א' אם סח בנתיים א"צ לחזור ולברך אבל הפוסקים שם דא"צ לברך ה"ה כאן דדוקא בתפילין שהם שתי מצות של חובה צריך לברך אבל הכא רשות דאי בעי לא ישחוט הוי כמו שסח באמצע סעודה שא"צ לברך לכן יזהר כל אדם שלא ישיח בנתיים כמ"ש אך אם השיח בנתיים הכריעו האחרונים שם דא"צ לברך [עמ"ש סי' רט"ו ור"ס קס"ז] ואם הפסיק הפסק גדול לכ"ע צריך לברך דהוי היסח הדעת אבל לכתחלה לא יפסוק דאסור לגרום ברכה שא"צ וכמ"ש, ושם סקט"ו, ז"ל, אם לא, אע"ג דגבי שחיטה י"א דא"צ לברך היינו משום דסוברין יש קבע לשחיטה כל זמן שעוסק בה דרגילין להביא יותר [עמ"ש סי' ר"ו דגבי מילה נמי מה"ט צריך לברך דלא כש"כ סי' רס"ה] משא"כ בלבישה דהוי נמלך ועסי' קע"ו:

גם ילה"ע בהמנהג להפסיק ביניהם, ולכאו' הוי זה ברכה שאינה צריכה.

בדין סח בין שחיטה לשחיטה, ל' הרי"ד בס' המכריע, ספר המכריע להרי"ד סי' ס"ו, ז"ל, וכשיש ב' מצוות לפניו, דין הי' לברך על כל מצוה, אלא שפטרוהו חכמים לעשות שתיהן בברכה אחת, הלכך אם סח בינתים כיון שקודם שהתחיל במצוה השני' סח חייב לחזור ולברך על השני', כגון ב' תפילות וב' עופות לשחוט, ואי אמרת מ"ש מב' כוסות שבירך על הראשון והסיח בינתים וא"צ לחזור ולברך על השני, הטעם התם שבירך בפה"ג דעתו על כל שתייתו ואפי' הן י' כוסות, ואין כל כוס וכוס צריך ברכה לעצמו, אך אם הי' נמלך שלא הי' כונתו לברך אלא על הא', אבל המצוה כל אחת היא חשובה לעצמה, הלכך אם סח בינתים הפסיד הברכה, עכ"ל, ומבו' דהטעם לחלק בין מצוות לאכילה הוא משום דבמצוות כל מצוה צריכה ברכה ואך דסגי בברכה א' שתחול על שניהם, וכל שסח הוי כסח בין ברכה למצוה, וכ"ה בל' פסקי רי"ד ופסקי ריא"ז בחולין.

וכ"ה ל' בעה"ע דהנה בהל' ביעור חמץ דק"כ: ז"ל, ואיכא מאן דמדמי להו למי ששח באמצע בדיק"ח, לתפילין דאמרי' שח בין תפלה לתפלה חוזר ומברך, ומסתברא דל"ד לתפילין, דהתם תרתי מצוה וצריך לברך על שתיהן, אבל הכא כולה חדא מצוה היא, דהא כל שעה שאוכל אינו נמנע מלשוח וכ"ז שיושב בסוכה אינו מברך אלא ברכה א' וכו', עכ"ל, ובהל' ציצית שער ג' ח"ב דע"ו: ז"ל, במעקה וכו' אם שח אין משתקין אותו, כן הגי' בהג' שעה"ח שם, ול"ד לסח בין תפלה לתפלה דאמרי' עבירה היא, דהתם הפסק ברכה היא דברכת ש"י להניח תפילין היא ועולה לברכה של ראש, דהא היכא דשח חוזר ומברך להניח, אבל היכא דליכא הפסק ברכה ומתחיל במצוה פוסק אפי' באמצע, עכ"ל, ובהל' שופר דק"ג. ז"ל, ואינו דומה הסח באמצע התקיעות לתפילין דאמרי' עבירה היא בידו, דהוי כל א' וא' מצוה המוטלת עליו ולא נפטר מצוה ש"ר בש"י, וכשהוא מברך להניח על ש"י כמו"כ מברך על ש"ר ועולה לשתיהן, ואם שח חוזר ומברך אותה, אבל הכא כבר נפטר והשלים כל המצוה כולה וכדי לערבב אנו תוקעין לפיכך א"צ לחזור ולברך, עכ"ל. ובהל' שחיטה שער ב' ח"ו דמ"ו: כתב בעה"ע, ז"ל, והיכא דסח בין שחיטה בעי למהדר לברוכי מידי דהוי אתפילין דאמרי' סח בין תפלה לתפלה חוזר ומברך, עכ"ל, והנה למש"כ בעה"ע דהא דסח בין תפלה לתפלה חוזר ומברך, הוא משום דהוי ב' מצוות ובעי' שתחול הברכה גם על תפלה ש"ר, וע"כ הוי זה כהפסק בין ברכה למצוה, הרי דה"נ הא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך הוא משום דבעי' שתחול הברכה גם על השחיטה השני', וע"כ הוי זה כסח בין ברכה לשחיטה שחוזר ומברך, וזהו כדעת הרי"ד.

אך הנה התוס' בסוגיין כתבו ז"ל, ומיהו אם הי' זקוק לחזור ולברך כשסח בין עוף לעוף, כמו"כ הי' זקוק לכסות, דהא זימנין אפי' במקום שזקוק לכסוי אמרי' בפ' כסוי הדם דנפטר בברכה אחת, עכ"ל, וכ"כ התוס' בפ' כסוי הדם דפ"ז. והרמב"ן והרשב"א והרא"ש שם, והיינו דכיון דחזינן שדעת ר' יהודה בפ' כסוי הדם דשחט חי' יכסנה ואח"כ ישחוט את העוף, ואמר שם רב חנינא דמודה הי' ר' יהודה לענין ברכה שאינו מברך אלא ברכה אחת, והרי דאף דלענין ברכה הוי כחד, מ"מ הוא זקוק לכסות חי' בפנ"ע ועוף בפנ"ע, וכ"ש הכא בסח בין שחיטה לשחיטה דטעון ב' ברכות, שיהא טעון כיסוי לכל שחיטה בפנ"ע.

ואמנם הדבר צ"ב רב, דלכאו' מה ענין זל"ז, דהנה הא דמצריך ר' יהודה כסוי לחי' בפנ"ע ולעוף בפנ"ע, יליף לה מקרא דכתיב חי' או עוף, והפסיק מזה לזה להטעין כסוי לכל א' וא', וע"כ אף דלענין ברכה סגי בברכה אחת, מ"מ בעי כסוי לחי' בפנ"ע ולעוף בפנ"ע, ומזה למדו הראשונים דמדחזינן דאף היכא דמצורפין הן בשחיטה לענין ברכה, מ"מ מצינו להצריך כסוי לכל א' וא', כ"ש היכא דמחולקין הן לענין ברכה, דודאי מחולקין הן לענין כסוי, וזה צ"ע, דהרי הא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, אינו כלל מכח דמחולקין הן השחיטות זמ"ז, אלא הוי זה משום דל"מ חיילא הברכה הראשונה על השחיטה השני', כיון שהפסיק בדיבור בין הברכה לשחיטה, ומה טעם יש בזה להצריך לכל שחיטה כסוי בפנ"ע, הרי הא דחוזר ומברך אינו כלל משום שנתחלקו השחיטות זמ"ז, אלא הוא משום שנסתלקה ברכה ראשונה, וע"כ הוא דצריך לחזור ולברך, ומ"ט ניבעי כסוי לכל א' וא', וע' חי' הרא"ה והריטב"א שם שאולי נתכונו להקשות כן.

ואמנם אשר מוכח בזה בדעת תוס' ודעימיהו, דהא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, אי"ז כלל משום דבעי' שתחול הברכה על השחיטה השני' ודממילא הוי זה כסח בין ברכה לשחיטה, דבאמת ל"ב כלל שתחול הברכה על השחיטה השני' בפנ"ע, והטעם בזה, שהרי הראשונים דנו לדמות שחיטה לסעודה, דהוו כל השחיטות כסעודה אחת, ובסעודה אחת הרי ל"ב שתחול הברכה על כל אכילה ואכילה בפנ"ע, אלא סגי במה שחלה הברכה בתחילת האכילה, וכמש"כ הרי"ד שהבאנו לעי' סק"א, ויל"פ הטעם בתרי גווני, או דכל שלא הפסיק בין הברכה לתחילת האכילה חיילא הברכה על כל האכילה, או משום דל"ב כלל שתחול הברכה על כל האכילה, וסגי במה שחלה על תחילתה, ובזה נפטרת כל האכילה, וה"נ בשחיטה ל"ב שתחול הברכה על כל שחיטה ושחיטה בפנ"ע, וסגי במה שחלה הברכה בתחילת השחיטות, ופליגי הראשונים על מה שחילק הרי"ד בין אכילה למצוה, (דבמצוה כל אחת חשובה וצריכה ברכה לעצמה, ול"ד לאכילה דאין כל כוס וכוס טעון ברכה לעצמו), אלא אף במצוה אין כל מצוה צריכה ברכה לעצמה.

ונ' לפ"ז, דאף למה שדנו הראשונים לחלק בין סעודה לשחיטה, והגם דבאמצע הסעודה יכול לדבר, מ"מ סח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, לאו היינו משום דבעי' שתחול הברכה על של שחיטה ושחיטה בפנ"ע, דלעולם דמי ב' שחיטות לסעודה אחת דכל דחיילא הברכה בשחיטה קמייתא סגי בזה, משום דעי"ז חיילא הברכה על כל השחיטות שמצורפות זל"ז, או משום שסגי במה שחלה הברכה על תחילת השחיטה, ובזה נפטרין כל השחיטות שמצורפין זל"ז, אלא הא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, הוא משום דהשיחה מחלקת השחיטות זמ"ז, וע"כ תו ל"מ הברכה על השחיטה השני', דכל מה דמהניא הברכה אף על השחיטה השני', הוא משום דמצורפות כל השחיטות יחד והוו כחד, אך כל שנתחלקו השחיטות זמ"ז, ל"מ הברכה על השחיטה השני', (ולהלן סק"י יתבאר מד' הרא"ש, דאף אחר שנתחלקו השחיטות זמ"ז, מ"מ מצינו לדון שתחול הברכה על השחיטה השני' בפנ"ע, ואך דע"ז כבר הוי השיחה כסח בין ברכה לשחיטה שחוזר ומברך).

ונ' שהדברים מפורשים כן בל' ר"ת שהביא הרי"ד, וכ"ה ל' הרא"ש בפ' כסוי הדם סי' ו', ז"ל, ומצאתי כתוב בשם ר"ת דסח בין עוף לעוף צריך לחזור ולברך, כההיא דסח בין תפלה לתפלה חוזר ומברך, לפי שכשהפסיק וסח בינתים גמר מצותה שברך עלי' וצריך לברך שנית, וכן אם היו לו ב' עופות לשחוט וסח ביניהם, כיון דאי בעי שחיט ואי בעי לא שחיט איכא גמר מצוה וכיון שהפסיק בשיחה צריך לברך, עכ"ל, והרי להדיא דהא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, הוא משום דהשיחה מחלקת ב' השחיטות זמ"ז, דכשסח גמר המצוה, וע"כ הוא דצריך לחזור ולברך.

ושו"ר גם בל' הרשב"א בתשובה ח"ה סי' י"ג, דבסח בין שחיטה לשחיטה אין הפסק בין הברכה למעשה, ומשמעות לשונו דאזיל כהסוברים דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, וכמש"כ התבו"ש בסי' י"ט סק"כ, ועיי"ש בד' הרשב"א מש"כ לפ"ז, ונת' בזה להלן בהנפ"מ אות ג', וזה להדיא כמש"נ.

ולפ"ז ניחא מש"כ הראשונים דאם סח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, אף ה"ה זקוק לכסות, ולמדו לזה מדינא דר"י דשחט חי' ועוף בעי כסוי לכל א' וא', ולמש"נ נ', דהאמנם לדעת הרי"ד והריא"ז ובעה"ע דהא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך הוא משום דהוי זה כסח בין ברכה למצוה, ולא חיילא הברכה על השחיטה השני', הרי שאי"ז טעם להצריך כסוי לכל שחיטה ושחיטה, אך הראשונים דס"ל דצריך לכסות, הוא משום דס"לדהא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, הוא משום דהשיחה מחלקת השחיטות זמ"ז, וע"כ כל שחיטה מחייבת ברכה לעצמה, ומכח זה אף טעונה כל שחיטה כסוי לעצמה, וזהו שלמדו כן הראשונים מדר' יהודה, דמדחזי' דמצריך ר"י כסוי לחי' בפנ"ע ולעוף בפנ"ע אף דהוו כשחיטה א' לענין ברכה, כ"ש דהיכא דחלוקין הן אף לענין ברכה, דניבעי כסוי לכל א' וא', וז"ב.

ונ' כמה נפ"מ לפ"ז, **א'**, נחלקו האחרונים בדין מי שדעתו לשחוט כמה בהמות, וכיון בברכתו שלא לפטור אלא לשחיטה הראשונה, אם צריך לחזור ולברך על השחיטה השני', או דל"מ מה שכיון שלא לפטור ואפ"ה נפטרים כל השחיטות, וא"צ לחזור ולברך, דהפר"ח ביו"ד סי' י"ט נקט דמהני מה שכיון שלא לפטור, וצריך לחזור ולברך על שאר הבהמות, והתבו"ש שם סקי"ז פליג ע"ז וכתב דכיון שכל הנשחטים עומדין לפניו ומתכוין לשחוט כולן, ל"מ מה שמחשב שהברכה לא תפטור כי אם א' מהן, עיי"ש בדבריו, ומדמי לה לברכת הנהנין, שדעתו שפשיטא שאם מונחין הרבה פירות לפניו ודעתו לאכול כולן, ל"מ לברך על כל א' ע"י שמכוין בכל ברכה שלא לפטור כ"א אחד מהן, עיי"ש בדבריו שהוכיח כן, ועיי"ש מה שיישב לד' השו"ע באו"ח סי' קע"ד ס"ד שלא יסתרו לדבריו, ואכמ"ל בזה.

והנה בס' ישועת דוד או"ח סי' ו' הביא מש"כ האו"ז בהל' כסוי הדם סי' שפ"ז, דבתשובות הגאונים מצא מורי אבי העזרי שצריך לברך על כל שחיטה, שמא ישכח וידבר ביניהם דבר שאינו מעניני השחיטה, ואין נ' זה למורי אבי העזרי, דאטו משום שמא ישכח יברך ברכה שאינה צריכה, עכ"ל, וכתב להוכיח מזה, וכן הוכיח גם בס' שלום יהודה מועד סי' י"ד, דכל שמכוין שלא לפטור בברכתו רק לשחיטה זו צריך לחזור ולברך על השחיטה השני', דאל"כ היאך הצריכו לברך על כל שחיטה ושחיטה הרי הוי זה ברכה לבטלה, ועיי"ש שהוסיף עוד דאף האבי העזרי לא השיג ע"ז רק דהוי זה ברכה שאינה צריכה, אך מודה שאי"ז ברכה לבטלה, (אך יש לפרש של' ברכה שאינה צריכה מצי קאי גם על ברכה לבטלה, וכמו שמצינו כן בד' הרמב"ם, ואכ"מ), ובע"כ דכיון שמעיקרא דעתו לברך על כל שחיטה ושחיטה, ושלא תפטור ברכתו רק לשחיטה זו, ע"כ אין ברכתו פוטרת רק לאותה שחיטה, ושפיר מברך על כל שחיטה ושחיטה, וזהו כד' הפר"ח.

ועיי"ש שהביא עוד ד' מהר"ח או"ז סי' א', שכתב שאם נתכוין בשעת ברכה שלא לפטור אלא טלית זו שהוא לובש, משמע מל' אבא מארי זצ"ל שצריך לחזור ולברך על טלית אחרת, וצריך לדקדק, עכ"ל, והביא גם ד' היש"ש בפ' כסוי הדם שנ' להדיא דבב' תינוקות מהני מה שמכוין בברכה הראשונה שלא לפטור להמילה השני', וכ"ז הוא כד' הפר"ח.

ועיי"ש שכתב לישב ד' התבו"ש, דנידו"ז תלוי בהפלוגתא אי בסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, דלהסוברים דחוזר ומברך, שלדעתם בעי' שתחול הברכה על כל שחיטה בפנ"ע, הרי ודאי דמהני מה שדעתו שלא לפטור ושלא תחול הברכה על שחיטה זו ועל ציצית זו ועל מילה זו, וע"כ הגאונים ומהר"ח או"ז ויש"ש שדעת כולן דהשיחה הויא הפסק, ע"כ אף ס"ל דמהני מה שכונתו שלא לפטור, אך מאידך התבו"ש דקאי התם להסוברים דשיחה ל"ה הפסק, והיינו משום דל"ב שתחול הברכה על כל שחיטה בפנ"ע, הרי דמה"ט אף ל"מ מה שדעתו שלא לפטור.

ואמנם לפי המבו' ד"ז תלוי בטעם הא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, דלדעת הרי"ד ודעימי' דהוא משום דבעי' שתחול הברכה על שחיטה בפנ"ע וע"כ הוי זה כסח בין ברכה למצוה, הרי דמה"ט אף מהני דעתו שלא לפטור, אך לדעת ש"ר דס"ל דלעולם ל"ב שתחול הברכה על כל שחיטה בפנ"ע, והא דסח חוזר ומברך, הוא משום דהשיחה מחלקת השחיטות זמ"ז, הרי דשפיר י"ל לדעתם דל"מ בזה כונה שלא לפטור, אא"כ נימא דגם לגבי ברכת הנהנין מהני כונה שלא לפטור, הגם דהוי הכל כאכילה אחת, וכאשר כן דעת כמה מהאחרונים.

ולפ"ז צ"ל דהא דס"ל להגאונים דבסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, דלזה הוא שחששו שידבר בין השחיטות, טעמם הוא כד' הרי"ד ודעימי' דהוי זה כשיחה בין ברכה לשחיטה, ומשום דבעי' שתחול הברכה על כל שחיטה ושחיטה, וע"כ הוא דס"ל דאם אין מכוין לפטור רק לשחיטה זו, לא חיילא הברכה על השחיטה השני', וע"כ צריך לחזור ולברך עלי'.

ויש לסייע לזה בדעתם, דהנה האבי העזרי תמה על דבריהם, דאטו משום שמא ישכח יברך ברכה שאינה צריכה, ובדעת הגאונים צ"ל כמש"כ בס' שלום יהודה מועד סי' י"ד, דס"ל דכל כה"ג ל"ח כברכה שאינה צריכה, כיון דכל שחיטה טעונה ברכה לעצמה, וע"כ אף דמצי לפטור תרוייהו בברכה אחת, מ"מ כל שמברך עליהן ברכה לכל א' וא' כעיקר דינן, אי"ז ברכה שאינה צריכה, ול"ד לקריאה דיוהכ"פ, דהתם הוי הכל קריאה אחת שאין טעונה אלא ברכה אחת, וכשמוציא ס"ת אחר מצריך ברכה שאינה צריכה, ונ' מזה שדעתם דכל שחיטה טעונה ברכה לעצמה, והא דמהני ברכה א' לכל השחיטות הוא רק משום דהברכה חלה על כל השחיטות, וע"כ שפיר ס"ל דמהני מה שדעתו שלא לפטור, וכמש"נ.

**ב'**, יש להסתפק היכא שדעתו לשחוט ב' בהמות וסח באמצע שחיטת הראשונה, דמבו' מד' בעה"ע בהל' שחיטה ש"ב ח"ו דמ"ו:, דא"צ לחזור ולברך על שחיטה זו, עיי"ש במה שהביא אהא דאמרי' דאין הכסוי הפסק בין שחיטה לשחיטה, והקשו דמ"ט אין ברכת הכסוי הפסק, ותירצו דתחילה שוחט מעט מן העוף, ואח"כ מברך על הכסוי, וכיון דאתחיל בשחיטה אע"ג דשהה בשחיטה ל"ה הפסקה, מידי דהוי אביעור חמץ דאישח מקמי דנגמור לבערו ל"ב מהדר ברוכי, עכ"ל, ויש להסתפק אם הוי זה כסח בין שחיטה לשחיטה ויהא צריך לחזור ולברך על השחיטה השני' להסוברים דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך.

ונ' ברור שזה תלוי בפלוגתת הראשונים הנז', שלדעת הרי"ד הריא"ז ובעה"ע דהא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך הוא משום דבעי' שתחול הברכה על השחיטה השני' והוי זה כסח בין ברכה למצוה, הרי ודאי דה"נ אם סח באמצע שחיטה קמייתא, נמי מפסקת שיחה זו בין הברכה לשחיטה בתרייתא וצריך לחזור ולברך, אך לדעת ר"ת ודעימי' דהא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך הוא משום דהשיחה מחלקת השחיטות זמ"ז, הרי נ' דכ"ז הוא דוקא בשסח בין שחיטה לשחיטה, אך כל שסח באמצע השחיטה, הרי דכיון דל"מ השיחה לחלק שחיטה זו עצמה, הרי ממילא דאף השחיטה השני' מצורפת לה, שהרי לא הפסיק בין סוף שחיטה קמייתא לשחיטה בתרייתא, וסגי להו בברכה אחת, וא"צ לחזור ולברך על השחיטה השני', וזה נ' ברור.

**ג'**, כתב הרשב"א בתשובה ח"ה סי' י"ג, הובא בב"י או"ח סי' כ"ה, דהגם דבתפילין אם הפסיק בין ש"י לש"ר לענות איש"ר צריך לברך על ש"ר, מ"מ בשחיטה בין בהמה לבהמה לא מסתברא לחזור ולברך אחר שהתחיל בשחיטה שהרי אין הפסק בין הברכה והמעשה וכו', עכ"ל, ומשמעות לשונו דהא דבשחיטה אין חוזר ומברך הוא רק משום דהוי השיחה לדבר מצוה, אך בשיחה לדבר הרשות חוזר ומברך, וכ"כ בדעתו בתבו"ש סי' י"ט סק"כ.

והטעם בזה נלמד בד' הרשב"א, ומבו' כן גם בד' התבו"ש שם, דבסח בין תפלה לתפלה, דהא דחוזר ומברך הוא משום דבעי' שתחול הברכה גם על ש"ר, והוי כסח בין ברכה למצוה, ע"כ אף שסח לדבר מצוה חוזר ומברך, ומשא"כ בסח בין שחיטה לשחיטה דל"ב שתחול הברכה על השחיטה השני' בפנ"ע, ול"ה זה כסח בין ברכה למצוה, הרי שהגם דאם סח שיחת חולין חוזר ומברך, היינו משום דשיחת חולין מפסקת ומחלקת בין השחיטות, ומשא"כ בשהפסיק לדבר מצוה אי"ז מחלק השחיטות זמ"ז, וע"כ א"צ לחזור ולברך.

ולפ"ז נמצא דכ"ז הוא להרשב"א לטעמי' דהא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, הוא משום דהשיחה מחלקת ב' השחיטות זמ"ז, וכאשר כן מבו' ג"כ ממה דס"ל דאם סח חוזר ומברך, אף צריך כסוי לכל א' בפנ"ע, וכמו שהבאנו לעי' סק"ג, וע"כ ס"ל דכ"ז הוא רק בשיחת הרשות, ולא בשיחת מצוה, אך להרי"ד ודעימי' דס"ל דהא דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך הוא משום דהוי זה כסח בין ברכה למצוה, הרי ודאי דאף בשסח שיחת מצוה חוזר ומברך,

] ובזה נ' לבאר ד' הרא"ש בפ' כסוי הדם סי' ד', ז"ל, ומצאתי כתוב בשם ר"ת, שעל כסוי האחרון א"צ לברך, כי ברכת כסוי הראשון עולה גם לכסוי האחרון, דכ"ה דמסקינן דכסוי וברכת כסוי ל"ה הפסק בין ב' השחיטות להזקיקו לברך על שחיטת העוף, ה"נ ל"ה שחיטת העוף הפסק בין ב' הכסויין להזקיקו לברךעל כסוי השני, אע"פ שיש קצת לחלק דדין הוא שהכסוי לא יפסיק בין ב' השחיטות לפי שאין כאן היסה"ד כי דעתו לשחוט העוף אלא שגזיה"כ שצריך כסוי לחי' בפנ"ע ולעוף בפנ"ע, והוי כמו אדם המדבר באמצע סעודה שאין זקוק לברך ברכת המוציא, אבל הכסוי כ"א מהן מצוה בפנ"ע וסלוק וגמר למעשה השחיטה ולמה יפטרו בברכה אחת, ומיהו נראה כיוון דבשעת כסוי הראשון דעתו לשחוט ולכסות מברך על דעת ב' הכסויין, כדתניא בתוספתא י' בנ"א שעושין מצוה א' ברכה א' לכולן, כ"ש יחיד שעושה מצוה אחת ב' פעמים בלא היסה"ד שאינו מברך אלא פעם א', ואפי' במקום שמברך על השחיטה ביניהם ברכה ל"ה הפסק כל שלא שח שיחת חולין, כדאשכחן בברכות של יקנה"ז דל"ה הפסק אחר בפה"ג, עכ"ל.

ונ' בביאור ד' הרא"ש, דבב' שחיטות, הא דסגי להו בברכה אחת, ל"ב בזה לדינא די' בנ"א שעושין מצוה שברכה א' לכולן, אלא היינו דכל השחיטות הוו המשך א', ול"ב בזה טפי מברכה אחת, דהוי כסעודה אחת שאין זקוקה רק לברכה אחת, ואשר ע"כ בזה אין השיחה הפסק, דהוי כאדם שסח באמצע סעודתו, ומשא"כ בב' כסויין דכל כסוי הוי מצוה בפנ"ע, וסילוק וגמר למעשה השחיטה, לא מצינו לחשוב כל הכסויין להמשך א' וכמעשה מצוה א', וע"כ כל כסוי וכסוי טעון ברכה לעצמו, ומ"מ מסיק הרא"ש דברכה א' מציא חיילא על כל הכסויין, דכיון שמצינו דברכה א' מהניא לי' בנ"א שעושין מצוה א', והרי דמצי חיילא ברכה א' על כמה מעשי מצוה חלוקין דכמה בנ"א, דבכמה בנ"א ודאי ל"ש לומר דמעיקרא א"צ אלא ברכה אחת, אלא היינו דמהניא ברכה אחת לכמה מצוות, הרי דכ"ש דמצי חיילא ברכה א' על כמה מעשי מצוה חלוקין דאדם א', וע"כ שפיר מהניא ברכה א' על ב' הכסויין, כיון שמעיקרא מברך על דעת ב' הכסויין.

אך ד' הרא"ש מחודשים, דבפשוטו הי' מקום לומר דשאני י' בנ"א שעושין מצוה, דמדין שומע כעונה חשיב כאילו בירך כל א' לעצמו, ואין כל ברכה פוטרת אלא מצוה אחת, אך מהיכן שמענו דמהניא ברכה אחת לפטור כמה מצוות, ויש ללמוד מד' הרא"ש שאי"ז כן, ול"מ דין שומע כעונה אלא שכולם יוצאין בברכתו, וע"כ חשיב דברכה אחת פוטרת כמה מצוות, ודו"ק.

] וזה נ' במש"כ הרא"ש, דסגי להו בברכה א' כל שלא סח ביניהם שיחת חולין, והרי דאם סח ביניהם שיחת חולין צריך לחזור ולברך על הכסוי הב', ואילו לגבי ב' שחיטות הביא הרא"ש בסי' ו' פלוגתא בזה בסח בין שחיטה לשחיטה אם צריך לחזור ולברך, והטעם בזה פשוט, דבשחיטה דהוו כל השחיטות כשחיטה א', הרי די"ל דהוי כסעודה אחת שאין השיחה מפסקת, אך משא"כ בכסוי דבעי' שתחול הברכה על הכסוי הב', הרי שודאי דהיכא דסח בין הברכה להכסוי הב' הוי זה כסח בין ברכה למצוה דחוזר ומברך, וראיתי שכבר כתב כן בס' יד"י סי' י"ט סק"ח.

ובאמת נ', דאף למה שנוטה דעת הרא"ש דסח בין שחיטה לשחיטה חוזר ומברך, מ"מ איכא נפ"מ לדינא בין שחיטה לכסוי, וזה בגונא שסח באמצע שחיטה קמייתא ובאמצע כסוי קמא, דלגבי שחיטה נת' לעי' סק"ו אות ב' שלדעת הרא"ש א"צ לחזור ולברך, כיון דשיחה זו ל"מ לחלק השחיטות זמ"ז, עיי"ש הטעם בזה, אך משא"כ לגבי ב' כסויין, נ' דכה"ג צריך לחזור ולברך, כיון דבכסוי בעי' שתחול הברכה אף על הכסוי השני, וכיון שסח בין הברכה להכסוי השני, ל"מ הברכה לחול ע"ז, וע"כ צריך לחזור ולברך.

] ופשוט שזהו נמי מה שהתנה הרא"ש דהיינו דוקא היכא שבשעת כסוי הראשון הי' דעתו לשחוט ולכסות, דהאמנם לענין ב' שחיטות הוצרך הרא"ש שם בסי' ו' להוכיח שאם לא הי' דעתו מתחילה לשחוט אלא עוף א' ואחר ששחט הביאו לו עוף אחר, דצריך לחזור ולברך על השחיטה, אך בב' כסויין הוה פשיט"ל כן, דבב' שחיטות דהא דסגי לי' בברכה א' הוא משום דחשיב הכל כשחיטה אחת, הרי דשפיר יש מקום לזה להועיל אף היכא שלא הי' דעתו מתחילה על העוף האחר, דמ"מ כל דהוי זה כשחיטה אחת סגי לי' בברכה אחת, ואך דמ"מ מדמי לה הרא"ש להא דאף בסעודה אם נמלך צריך לחזור ולברך, אשר היינו משום דכל שהוא נמלך הוי זה כב' סעודות, וצריך לברך על כל א', וה"נ בשחיטה דכוותה, אך משא"כ בכסוי א"צ לזה, אלא כיון דבעי' שתחול הברכה אף על הכסוי השני, הרי דפשיטא דכל שלא הי' דעתו ע"ז מתחילה ל"ח ע"ז ברכתו.

ונ' דאיכא בזה נמי נפ"מ לדינא, דהנה עי' בב"י יו"ד סי' י"ט, שכתב לדקדק מד' הרא"ש, דכל הא דהיכא שמתחילה ל"ה דעתו לשחוט אלא עוף א' ואח"כ הביאו לו אחר צריך לחזור ולברך על השחיטה, היינו דוקא בשהביאו לו האחר לאחר ששחט את הראשון, אך כל שהביאוהו לו קודם ששחט את הראשון, א"צ לחזור ולברך, וזה שלא כדעת הטור שם.

ונ' פשוט, דכ"ז הוא לגבי ברכת השחיטה, דבזה כל שהביאו לו עוף אחר קודם ששחט הראשון, מצטרפי ב' השחיטות זל"ז והוו כשחיטה אחת, וע"כ שפיר סגי להו בברכה א' שבירך מתחילה, ורק היכא שהביאו לו העוף השני אחר ששחט לראשון, לא מצטרפי ב' השחיטות זל"ז, וצריך לברך על השחיטה השני' בפנ"ע, אך לגבי ברכת הכסוי, דבזה בעי' שתחול הברכה על הכסוי השני, פשיטא דל"מ הברכה לחול ע"ז רק היכא שהי' דעתו בשעת הברכה אף על כסוי זה, וכל שבשעת הברכה ל"ה דעתו ע"ז, הרי שהגם שהביאו לו העוף השני קודם שכיסה הראשון, אפ"ה צריך לחזור ולברך על הכסוי השני, וכן נ' להדיא בל' הרא"ש, דל"מ דוקא היכא שמברך על דעת ב' הכסויין, והרי הרא"ש מדמי לה לי' בנ"א העושין מצוה א', והתם ודאי בעי' שבשעת הברכה יהא דעת כולן ע"ז, וה"נ דכוותה, וז"ב.

ומצאתי בס' יד"י סי' י"ט סק"ה שכבר כתב כן, ודקדק כן מד' הב"י והמחבר והיש"ש והלבוש, ויעו"ש שהביא מד' התבו"ש שדימה בזה כסוי לשחיטה, (וע' גם בגליון הגרע"א שם ס"ו דפשיט"ל כן, ותמה מכח זה על ל' המחבר), ותמה עליו מד' הרא"ש בסי' ה' שמבו' דמחלק בין כסוי לשחיטה.

ונ' עוד, שאף לדעת הטור דס"ל דגם בשחיטה אין נפטר רק אם בשעת ברכתו הי' דעתו לשחוט, מ"מ אכתי איכא נפ"מ בזה בין ב' שחיטות לב' כסויין, דלענין ב' כסויין דכל כסוי וכסוי מחייב ברכה לעצמו, ובעי' שתחול הברכה אף על הכסוי הב', הרי נראה דלא סגי במה שהי' דעתו מתחילה לשחוט עוד ולכסות, אלא בעי' שיהא דעתו בברכתו על ב' הכסויין, וכל' הרא"ש הנז', וגם דהרי הרא"ש מדמי לה לי' בנ"א העושין מצוה א', והתם בעי' שיכוין בברכתו לפטור את כולן, וה"נ דכוותה, וכל שלא כיון בברכתו על הכסוי הב' לא חיילא הברכה ע"ז, וצריך לחזור ולברך על הכסוי הב', ואך די"ל דסתמא דמילתא כל שדעתו לכסות עוד, הויא ברכתו על כל הכסויין, וא"צ לחשוב כן להדיא, אך מ"מ אם כיון שלא תפטור הברכה להכסוי השני ודאי אינה פוטרת, וע' כן ביד"י שם סק"י, ומשא"כ בב' שחיטות ודאי ל"ב שיהא דעתו בברכתו על ב' השחיטות, אלא סגי במה שהי' דעתו לשחוט עוד, ומשום דכל שבשעת הברכה הי' דעתו לשחוט כל עופות אלו, הוו כל השחיטות כשחיטה אחת, וממילא מהניא הברכה לכולהו, והוי זה כסעודה א', דל"ב שיכוין לפטור כל הסעודה בברכתו, אלא אף אם לא כיון כן מהניא הברכה לכל הסעודה, ואף אם כיון להדיא שלא תפטור ברכתו להשחיטה השני', י"ל שה"ה פוטרת, ע' מה שהבאנו בזה לעיל סק"ו אות א' ובהערה שם, וז"ב.

ומצינו כעי"ז בלבוש סו"ס י"ט שנקט דמי שטעה וסבר שכל כסוי טעון ברכה לעצמו, ואחר שבירך נודע לו שאי"ז כן, צריך לברך שנית על הכסוי השני, וכ"ה בפר"ח שם, ועיי"ש בתבו"ש דפליג עלי', ולפמש"נ אזיל הלבוש לטעמי' דס"ל דהא דב' כסויין נפטרין בברכה א' הוא רק משום דהברכה חלה גם על הכסוי הב', אשר מה"ט ס"ל להלבוש דבברכת הכסוי אין נפטר רק מה שהי' דעתו עליו, וכל שלא הי' דעתו עליו ל"מ אף אם הביאוהו לו קודם שכיסה וכמו שהבאנו לעי', וגם אם הביאו לו ממין הראשון וכמו שהבאנו להלן, וע"כ נמי כל שטעה וחשב שאי"ז פוטר, ודאי ל"ח ע"ז הברכה, אך התבו"ש לטעמי' דס"ל דאף בכסוי ל"ב שתחול הברכה על הכסוי הב' בפנ"ע, אשר מה"ט פליג בהנך דוכתי על הלבוש, וס"ל דכסוי דמי לשחיטה, דאף היכא שלא הי' דעתו עליו מ"מ כל שהביאו לו אח"כ קודם שכיסה, או שהביאו לו ממין הראשון אינו חוזר ומברך, ע"כ ס"ל דאף שטעה וחשב שכל כסוי טעון ברכה לעצמו, מ"מ שפיר נפטר גם הכסוי הב', כיון דל"ב שתחול הברכה במסוים על כסוי זה, וז"ב.

] והנה מבו' לפ"ז בדעת הרא"ש, דאף היכא דלא מצינו לדון הכל כהמשך מצוה א', מ"מ שפיר מהני ברכה א' לכולן, כ"ה די' בנ"א נפטרין בברכה א'.

והנה לפ"ז נמצא, דה"נ בב' שחיטות הא דמהני בזה ברכה א' הוא מתרי טעמי, הא', דהוי הכל כשחיטה א' ול"ב אלא ברכה א', והב', דאף אי הוו כב' שחיטות מ"מ מהניא ברכה א' לפטור ב' שחיטות.

ונ' שז"ב ל' הרא"ש שם, שכתב ז"ל, וכן אם היו לו ב' עופות וסח ביניהם, כיון דאי בעי שחיט ואי בעי לא שחיט איכא גמר מצוה, וכיון שסח צריך לחזור ולברך, עכ"ל, ולכאו' הל' אינו מדוקדק, דהול"ל דכיון שסח איכא גמר מצוה וצריך לחזור ולברך, והרא"ש כתב להיפך דאחר דאיכא גמר מצוה שוב כיון שסח צריך לחזור ולברך, אך נ' בכוונת הרא"ש, דכיון דאי בעי שחיט ואי בעי לא שחיט, מהניא השיחה לחלק השחיטות זמ"ז וכל שחיטה טעונה ברכה לעצמה, והאמנם דאכתי הי' לנו לדון דתחול הברכה הראשונה אף על השחיטה השני', דומיא די' בנ"א העושין מצוה א' דברכה א' לכולן, ואך דכיון שסח בין הברכה לשחיטה השני', ל"מ הברכה לחול עלי', וזמש"כ הרא"ש, דכיון דאיכא גמר מצוה ונתחלקו השחיטות זמ"ז, ואתינן לדון שתחול הברכה על השחיטה השני', הרי דבזה כיון שסח צריך לחזור ולברך, וז"ב, ושו"מ כעי"ז בישועת דוד או"ח סי' ו'.

יא] וע"ד מש"נ בד' הרא"ש לענין ב' כסויין, נ' גם במש"כ האו"ז בהל' כסוי הדם סי' שפ"ז, ז"ל, ובעיני הי' נראה לקיים ד' רבינו שמואל זצ"ל ורבינו קלונימוס זצ"ל בב' מינין כגון חי' ועוף שאז צריך לברך על כל שחיטה, אבל חיות הרבה שמא יודו דברכה א' לכולן, מיהו נ' בעיני לפי האמת דאפי' בהמה חי' ועוף ברכה א' לכולן הואיל שברכותיהן שוין שעל כולן מברכין על השחיטה, וראי' לדבר דת"ר פ' לולב וערבה, היו לפניו מצוות הרבה מברך אקבו"צ על המצוות, ר"י אומר על כל א' וא' בפנ"ע וכו', הרי אתה רואה דלא פליג ר"י אלא דוקא בשאין ברכותיהן שוות, אבל בשברכותיהן שוות אפי' ר"י מודה דברכה א' לכולן, מעתה בשוחט חי' ועוף דברכותיהן שוות כו"ע מודו דברכה א' לכולן וכו', עכ"ל.

ונ' בביאור ד' האו"ז, שמתחילה פירש דהא דסגי בברכה א' לב' שחיטות, הוא משום דדיני' להו כהמשך וכשחיטה אחת, וע"כ אין טעונין אלא ברכה א', וע"ז כתב האו"ז די"ל דהיינו דוקא במין א', אך בב' מינים לא מצינו לחשבן כהמשך וכשחיטה א', וע"כ צריך לברך על כל שחיטה ושחיטה, אך מסיק האו"ז, דאפי' נימא הכי דבב' מינים מחייב כל מין ומין ברכה לעצמו, מ"מ שפיר סגי להו בברכה א' שתחול על כל מין ומין, וכדחזי' דלרבנן סגי בברכה א' על כמה מצוות חלוקות, אף שודאי כל מצוה ומצוה מחייבת ברכה לעצמה, ומ"מ מצי חיילא ברכה א' על כולן, ואף ר"י לא פליג אלא בשאין ברכותיהן שוות, אבל בברכותיהן שוות מודה ר"י דברכה א' מצי חיילא על כולן, וע"כ ה"נ אף בשחיטת ב' מינים דכל מין ומין מחייב ברכה לעצמו, מ"מ שפיר סגי בברכה א' שתחול על כל מין ומין.

ולפמש"נ לעיל בד' הרא"ש, נ' דה"נ הוא לד' האו"ז, דהגם דמסיק האו"ז דאף בב' מינים סגי בברכה א' לכולן, מ"מ חלוק הוא הא דבמין א' ברכה א' לכולן, מהא דבב' מינים ברכה א' לכולן, דהא דבמין א' ברכה א' לכולן, הוא משום דהוי הכל כשחיטה א' ואי"ז מחייב אלא ברכה א', אך הא דבב' מינים ברכה א' לכולן, היינו דהגם דכל מין ומין מחייב ברכה לעצמו, מ"מ סגי בברכה שתחול על ב' המינים, ונפ"מ בזה ע"ד כל הנפ"מ שנת' שם לדעת הרא"ש, והיינו דבב' מינים ודאי דאם סח בין מין למין חוזר ומברך, אך דעת האו"ז שם לעי' מינה, דגם במין א' אם סח חוזר ומברך, וממילא דליכא לנפ"מ זו, וגם לא יהני רק אם הי' דעתו מתחילה בשעת שחיטה על ב' המינים, ודוקא אם הי' דעתו שתחול הברכה ע"ז, וכמש"נ.