מעשה שבת
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - ציונים והערות

##### סימן שיח מלאכת בישול [ומעשה שבת]

**סעיף א - מעשה שבת**

**מח' ר"מ ור"י ור' יוחנן הסנדלר בחולין טו.** ב"ק עא., ונח' הראשונים בפי' דברי הגמ' בחולין כיצד פסקינן להלכה בזה, ויש בזה **ג' שיטות,**

**שיטת התוס'** (חולין ד"ה מורי) דמדאיתא בגמ' שרב מורי **כר"מ** משמע שכך הלכה.

**אולם שיטת רוב הראשונים כר"י**, עיין ברמב"ן (ד"ה ולענין) שהביא בשם רב אחא משבחא והבה"ג שפסקו כר"י, והוכיח כן, וכן פסק הרי"ף (שבת דף יז.) והעיטור (שם) דפלוגתא בדרבנן להקל, וכ"כ הרמב"ם (פ"ו משבת הלכה כג) ובעל המאור (שבת שם). וכת' הר"ן (דף יז. ד"ה ואחרים) דטעמיה דאנן ג"כ נפישי ע"ה גבן וכ"כ הרמב"ן. [ועיין בביאור הגר"א (סוסק"א) דכת' תוס' (ביצה דף ו. ד"ה והאידנא) שאנן בני תורה.

**הרא"ש** (ב"ק פ"ז סי' ו) הביא דברי הרי"ף שפסק כר"י, ותמה על דבריו דמנלן דלא פסקינן כר"י בן נורי, וכן תמה שבגמ' בחולין משמע שהלכה כר"מ ולא כר"י. אולם הב"י (ד"ה ולענין המתבשל) שמטין דברי הרא"ש כהרי"ף, וצ"ע שהטור לא כת' כן, ורק הביא השיטות.

אולם הפסקי רי"ד (ב"ק שם) פסק **כר"י בן נורי** מדאיפלגו אמוראי בדבריו, ואף שבגמ' חולין מבואר דרב ס"ל לא כך, מ"מ כיון שבתראי ס"ל כריב"נ הכי הלכתא. וכן הביא הריטב"א (כתובות דף לד. ד"ה מ"ט) דכן פסק רב האי גאון, אולם הריטב"א כת' דאף שפלוגתא דאמוראי בב"ק אליבא דריב"נ אזלו, אולם מ"מ אין הלכה כמותו דמי לנו גדול מרב, וכן הביא העיטור (שער ב הלכות שחיטה דף כב ע"ג) שבירושלמי משמע דפסקינן כריב"נ, וכ"כ רב שרירא גאון,

**השו"ע** (סעיף א) פסק כר"י, אולם הגר"א (סק"א) פסק כר"מ. והמ"ב (סק"ז) כת' דבמקום הצורך יש לסמוך על שיטת הגר"א בבשול **בשוגג** וצ"ע מדוע דווקא בשוגג. ולענין **מלאכה דרבנן** עיין בפרמ"ג (משב"ז סק"א) שכת' דדינו כאיסור דאורייתא, והביאור הלכה (ד"ה המבשל) דחה דבריו והביא דהגר"א והח"א כת' דבדרבנן יש להקל, וכן משמע שהכריע במ"ב (סק"ג). והיינו שבמלאכה דרבנן בשוגג מותר מיד לכו"ע ובמזיד עיין בביאור הלכה. וכ"כ המ"ב (סי' שלט סקכ"ה) בהפריש מעשר בשבת, שבמזיד אסור עד מוצ"ש ובשוגג מותר מיד, וכת' השעה"צ (סקכ"ה) כהגר"א, ובמזיד כת' המ"ב רק עד מוצ"ש, ובשעה"צ כת' דהמג"א דימה למבשל שאסור לו אף במוצ"ש אולם ברמב"ם מבואר רק עד מוצ"ש ואף שמסברא לא מצינו חילוק בזה, מ"מ אין להחמיר שבלא"ה אפילו בדאורייתא מיקל הגר"א ובדרבנן ודאי יש להקל.

**כת' המג"א** (סק"א) דברשב"א (ח"א סי' קעה) משמע **שהקדירה אסורה**, ועיי"ש שדן הרשב"א לענין הקדירה ומתיר משום שאפילו התבשיל עצמו מותר עיי"ש, ומשמע שבלאו הני טעמי היה אסור הקדירה. וכ"כ הא"ז (סק"א) העולת שבת (סק"ב) השבות יעקב (ח"ב סימן כא) והיד אהרן (הגה"ט שיטה יז) [והוסיף דהמבשל לחולה בכל גווני מותר] והגר"ז (סעיף א) והתוספת שבת (סק"א), אולם המטה יהודה (סק"א) כת' דכל דבריו רק לריב"נ, [אולם לכאורה צדקו דברי המג"א, דאם כדבריו מדוע הוצרך הרשב"א להאריך שהתבשיל מותר, הול"ל דפסקינן דלא כיב"נ וא"כ אין איסור לעולם בקדירה] וכן בספר תורת שבת (סק"א) דדבר הנאסר רק מחמת קנסא איסורו רק בעין, ועיין בכתב סופר (סימן נ') ג"כ תמה על המג"א וסומך דלא כדבריו היכא שבר בישל. **והמ"ב (סק"ד) פסק כדברי המג"א**. אולם עיין בפרי מגדים (סי' רנג אש"א סקל"ט) שאין לגזור אטו בן יומו כדין חמץ שאינו מצוי בן יומו, וא"כ כל האיסור הוא בכלי מתכות או בן יומו [אולם לכאורה שנא מפסח דהתם ליכא כלל בן יומו שחמץ לאחר הפסח מותר משא"כ הכא אסור בסוף שבת, וכן אם יבשל את התבשיל שהתבשל בשבת שוב בקדירה שכה"ג נותן טעם לשבח **וצ"ע**], והדע"ת (ד"ה אסור לו לעולם) ג"כ מצדד שבסוגיין מותר.

**איתא ברמ"א** (יור"ד סי' קב סעיף ד) דמבשל בשבת שאסור לו עולמית ולאחרים מותר במוצ"ש אם נתערב לא חשיב דבר שיש לו מתירים שהרי לו עצמו אין לו מתירים אלא א"כ הותר למי שנאסר. וכת' המג"א (סק"ב) להוכיח שאם נתערב בשבת אסור לכו"ע משום שבמוצ"ש מותר לאחרים וחשיב דברי שיש לו מתירים, ורק אם נתערב לאחר השבת שאז כבר אין איסור לאחרים, אז חשיב דבר שאין לו מתירים, והחוות דעת (שם ביאורים ח) פליג וס"ל דלו עצמו מותר, אולם לאחרים הוי דבר שיש לו מתירים, והרבה אחרונים הביאו דברי המג"א, והמ"ב (סק"ה) הביא מח' זו, ומשמע קצת שנוטה יותר כדברי החוו"ד, וכת' המ"ב דלכו"ע לאחרים ודאי הוי דבר שיש לו מתירים, אולם אין זה מוסכם, דעיין בחת"ס (גיליון על המג"א סק"ב) דמתיר לתרוייהו, וכן התוספת שבת (סק"ב) והמאמר מרדכי (סק"א).

**בדין אומר מותר ועושה ע"פ הוראת חכם שטעה:** קיי"ל דאומר מותר חשיב שוגג, והביא כן הביאור הלכה (סעיף יח ד"ה שנמצא) וכ"כ בשעה"צ (סימן רנט סקכ"ד). והנה כת' המג"א (סק"ג) בשם הרד"ך (בית כו ח"ה) דכל שעשה ע"פ הוראת חכם מקרי שוגג. וכן הביא הכנה"ג (הגה"ט ריש הסימן). ואלם נראה דלא כל המקרים בכלל זה. ועיקר החילוק הוא שכ"ז דווקא כשעשה ע"פ הוראת חכם, אולם כשעשה ע"פ הוראת אדם שאינו חכם אפשר דחשיב מזיד, אולם צ"ב מדוע גרע ממי שלא ידע הדין.

**מקור הדין הוא בתרומת הדשן** (סימן רטז) שכת' דחשיב שוגג דווקא עם הארץ שלא ידע הדין, או אדם שלא ידע את המציאות שגורמת את הדין, אולם מי שידע דכה"ג אסור, אולם טעה בטעם וסברא בדבר שראוי להסתפק בו וטעה בדבר הלכה בזה, חשיב מזיד. וטעם הדבר מבואר דכיון שיודע שיש בזה איסור ורק חשב שאפשר לסמוך על סברות לחילוק, חשיב מזיד. ונראה כמה פרטים בזה ויבואר יותר גדר הדבר. כת' בשו"ת צמח צדק [קרומכל] (סימן מ) דמי שעשה ע"פ הלומדים שהורו לו כך חשיב מזיד, דבעי לשאול בעל הוראה מפורסם שיהא ראוי לסמוך עליו, ודייק מדברי תשובת מיימוני שצריך לשאול גדול הדור דווקא ולא ללמדן יודע ספק שלא נהירין ליה שבילין דהוראה, ואע"פ שהוא מוסמך הכל יודעים שאין דינים אלו [של אבן העזר] מסורים לכל כשאר דיני איסור והיתר. והובאו הדברים בפתחי תשובה (סימן צט סק"ה). ויעויין ברמ"א (אבן העזר סימן יג סעיף י) מה שכת' שם, ובחלקת מחוקק שם (סק"ח) הביא דברי התה"ד ומכריע שכה"ג שטעה בדין לא מקילים כלל, וכעי"ז הביא הבית שמואל שם (סקט"ז) שכה"ג הוי מזיד. והביא הפתחי תשובה (שם סקי"א) בשם הנודב"י (סי' כה) שאם הורה חכם להתיר, והם עשו שלא היתר נוסף שלא ע"פ הוראת החכם חשיב מזיד כיון שידעו שיש בזה נידון איסור, עוד הביא דברי החת"ס (ח"ג אבן העזר א סימן קמו) בשם הבית מאיר דע"ה דנתלה בהוראת חכם דינו כשוגג, אולם צריך בירור מי הורה לו כן ומ"ט סמך עליו ולא שאל החכם שבעירו שכל הוראותיו ע"פ דאל"ה קיטור קחזינא הכא. עוד הוסיף הגר"ז (סימן תקכז סעיף יד) שמי שאינו יודע ההלכה הרי זה אנוס בטעותו וחשיב כגון שוגג, אולם הם הוא ת"ח ונתעלמה ממנו הלכה או שלא למד אותה מעולם הרי זה פושע 'ששגגת תלמוד עולה זדון'.

**ומבואר מכ"ז שמי שסומך על מי שאינו ראוי לענות על שאלה זו, ויודע שיש כאן צד איסור בדבר, כה"ג חשיב מזיד**, וכן באותו אדם שפסק לעצמו חשיב מזיד, אולם אם שאל אדם הראוי להוראה באותו הדין חשיב שוגג.

**דין עשה מלאכה בביה"ש ובזמן תוספת שבת:** הפמ"ג (הובא במ"ב סימן רסא סק"ו) אוסר בדיעבד כאילו עשאה בשבת עצמה, ובביאוה"ל (שם ד"ה ואין מדליקין) הביא דהתוספת שבת (שיח סק"ב) מסתפק בזה כיון שאינו אלא עשה ואף בביה"ש שהוא רק שבות, והפמ"ג הביא ראיה להחמיר בביה"ש, אולם בזמן תוספת שבת יש להקל, והוסיף הביאוה"ל שבביה"ש יש ספק אימתי הזמן, וא"כ אף לאחר השקיעה אפשר להנות כהכלל דכל דבר שיש מתירים לכתחילה אינו אסור בדיעבד וכדלקמיה.

**המוציא מרשות לרשות**: יעויין בחק יעקב (סימן תנד סק"ה) דמשווה זאת לשאר המלאכות ומשמע שאסור עיי"ש וכעי"ז מבואר שם בפר"ח (סק"ד). ובפמ"ג (שם משב"ז סק"ד) כת' דאם הוא דרבנן משמע שאסור רק עד הערב, ואם מדאורייתא משמע שמסכים עם דברי הח"י. אולם החיי אדם (כלל ט סעיף יא) כת' דכל האיסור בדיעבד הוא בדבר שנעשה בגוף החפץ, אולם בהוצאה שלא נשתנה בשוגג מותר מיד, ובמזיד אסור לכו"ע עד מוצ"ש מיד, אולם מ"מ יש להחמיר בכל האיסורים מדאורייתא כמו במבשל. וביאר בנשמ"א (שם סק"ט) דכן מבואר בשו"ע לקמן (סימן תה) ובראשונים בסוגיא שם, ועיי"ש שיש ג' דרכים בראשונים, דהרמב"ן (עירובין דף מא: ד"ה וזו שאמרו) כת' דכל שלא נהנה מותר והיינו כשחזרו למקומם, אולם אם נהנה כגון שאוכלן ברה"ר אסור, וכ"כ הרשב"א (שם ד"ה אמר רב פפא), אולם הריטב"א (ד"ה אמר רב פפא) בשם רבינו יונה שלא אסרו אלא דבר שיש בו מעשה ונעשה תיקון בגופו, והנשמ"א אזיל בדרך הריטב"א, אולם הביאוה"ל (סימן תה ד"ה מ"ט אנוסים) אזיל בדרכו של הרמב"ן, וא"כ אף שיש מקילים צידד הביאוה"ל (שיח ד"ה אחת) כדברי הח"א להחמיר אף בהוצאה.

**דין מלאכת שבת במקום שיש מח' אם אסור:** כת' המג"א (לקמן סי' שכג סקי"א) לענין מי שטבל כלי בשבת שכת' הרמב"ם שלא ישתמש בהם, אולם אפשר שיש להקל בדיעבד מאחר שיש מתירים לכתחילה. וביאר המחצה"ש דניהו דמחמירים כהאוסרים, מ"מ כ"ז היינו דווקא לענין לכתחילה. וכת' הפמ"ג (שם) שמשמע דבכל פלוגתא דרבוותא כעין המבשל בכלי שני וכדו' בדיעבד מותר. וכ"כ הפמ"ג (סימן שיח אש"א סק"י) דכל ספק פלוגתא דיעבד מותר דאמרינן בזה ספק דרבנן לקולא. והביאו המ"ב (סק"ב) אולם הק' שהמג"א (סי' שיח סקל"ב) אוסר אף דיעבד ואף שהתם יש מתירים וצע"ק. עוד צ"ע מדברי הפמ"ג (משב"ז סק"ג) שמצדד לאסור בדיעבד בבישול אחר בישול במצטמק ורע לו אף שיש מתירים, ומחמיר משום דבר שיש לו מתירים למוצ"ש עיי"ש, אולם המ"ב בכל המקומות סתם שבמח' מותר ולא חש לזה עיין במ"ב (סקכ"ז) וביאוה"ל שם ולקמיה (סעיף י' ביאוה"ל ד"ה אסור). ועיין בזה בארחות שבת (פרק כה הערה סט) שהביא דברי הזית רענן (ח"ב סי' ה) בספק מעשה שבת קיל, וכן כת' הקובץ תשובות (ח"ב סי' כד) דהק' מדברי המ"ב (סי' שכה סקמ"ז) שבספק מחמירים אף שהוא דרבנן משום שיש לו מתירים, שאיסור של יהודי שהוא קנס לא אסרו בספק. וגדר הדבר נראה שלא קנסו היכא שיש צד שמותר לכתחילה.

**ולגבי בורר בדיעבד** כת' הפרמ"ג (סי' שיט אש"א סק"א) דאם בירר בדיעבד אסור דנהנה ממלאכת שבת, והביאו הביאוה"ל (ריש סי' שיט ד"ה הבורר), ועיי"ש בפמ"ג מה שדן האם נאסר עולמית. ועיי"ע במ"ב (סימן שכ"א סקמ"ה) כת' דמי שחתך דק דק אסור אף דיעבד ויעויין באוצרות השבת (בירורי הלכה עמ' תפה) שהביא דברי הגרחפ"ש שביאר שאף שיש מתירים וקיי"ל דכל שיש מח' מותר בדיעבד, הכא אסור שכך היא הכרעה גמורה.

**מעשה שבת ע"י קטן,** כת' המג"א (סי' שכה סקכ"ב) דהעולת שבת מתיר בחש"ו, אולם המג"א פליג וחילק בין עשה לדעת עצמו שאין בזה גזירה כלל, לבין שעושה ע"ד הגדול שאסור והוסיף הפמ"ג שחמיר טפי מגדול ואסור אף בכדי שיעשו, וכן פסק הביאוה"ל (שם ד"ה א"י). ומשמע קצת בדברי המג"א שכשעשה לצורך עצמו אין בזה איסור כלל, וצ"ע האם מותר גם לקטן עצמו. והביאו בשם הגרח"ק *(עם מקדשי שביעי ח"א פרק ב' הע' 67) שמסתמא לקטן כשעושה ע"ד עצמו יש לזה דין שוגג, וכ"כ בשם הגריש"א (מאור השבת ח"א עמ' שלו). [ואפשר שאין כוונתו בקטן שלא אכפת לו מדיני התורה, אלא בקטן דידן].*

**דין מומר:** כת' המג"א (סק"ב) דבישראל לא נאסר בכדי שיעשו, דלטעם רש"י שהאיסור שלא יהנה לא גזרו בישראל דלא שכיח, ולטעם הראשונים שמא יבא להגיד לו ישראל לא ישמע לו. עוד הוסיף דביור"ד (סימן צט סעיף ה) איתא דהמבטל איסור לכתחילה אסור בדיעבד אף למי שנעשה בשבילו כמו העושה עצמו, והק' הב"י (ד"ה ומ"ש רבינו בשם הרמב"ם) דאסור אף לאחרים מטעם שלא יהנה ויבא לעשות פעם אחרת, ואף שאין אדם חוטא ולא לו, מ"מ איסור מבטל איסור לכתחילה קיל לאינשי ויבא לעשותו, או שמא יבא להגיד לעכו"ם לעשות עבורו. ולפי"ז כת' המג"א שהכא לענין שבת שאיסורו חמור אמרינן דאין אדם חוטא ולא לו, ולא יגיד לגוי שהרי גם אם גוי יעשה אסור. וכת' הפמ"ג (סי' שכה אש"א סקכ"ב) דמומר שעשה לצורך ישראל אסור כדי שיעשו שהרי יבא להגיד לו, ולפי ב' הטעמים שהביא הב"י מדוע מי שעושים עבורו לא נחשב כמו העושה, אם משום שאיסור חמור לא יבא להגיד, א"כ הכא לענין לפני עור יש להסתפק, ולטעם שלא יהנה מאיסור שבת בדבר השכיח, הכא שכיח הוא. והוסיף דמומר שבישל מעצמו לצורך ישראל אסור לעולם, דבזה לא שייך אין אדם חוטא ולא לו.

**ולפי"ז כל המפעלים בזמנינו שעובדים בשבת** עבור ישראל ועובדים שם ישראל רח"ל כיון שעושים עבור כל ישראל לכאורה אסור לכולם עולמית, וכ"כ הכתב סופר (אור"ח סי' נ) והקהילות יעקב (ח"ב סימן ז) ששכיח שיעשו עבורו וכן אין בהם את הסברא שאין אדם חוטא ולא לו. ובייחוד כה"ג שעושה כדי להרויח ואם יקנה ממנו א"כ גורם לו להמשיך ולחלל שבת, וכה"ג גם חשיב 'לו' שהרי עשה זאת כדי להרויח, ואם מרוויח חשיב לו. ועיין ביש"ש (חולין פ"ז סי' נט) מה שחידש דכ"ז דווקא כשעושה לצורך ישראל ונוח לו בזה, והביא דבריו דהמהרש"ל בט"ז (סימן צט סק"י) ועיי"ש בפרמ"ג שיש עוד אחרונים דס"ל כך, אולם הגרעק"א שם (סק"ו) הביא דהריב"ש (סימן תצח) מבואר דלא כדבריו.

**הוספת מים:** עיין במנח"ש (קמא ריש סי' ה) שכת' דאם נתן מים כיון שנתבטלו קודם שנתבשלו לא חיישינן לחומרא דדבר שיש לו מתירים, אולם לכאורה במג"א (סקל"א) לגבי מלח דלא חשיב דשיל"מ כיון שנתבטל קודם שנאסר, ומוסיף המג"א ואינו מתבשל מיד דבעי בישולא כבשרא דתורא, ומקורו מדברי שבלי הלקט (סימן פו) ודו"ק בדבריו דלולי סברא זו לא אמרינן הכי, וכת' הביאוה"ל (סעיף ט ד"ה ואם) דיש להסתפק לענין תבלין האם אמרינן סברא זו ונשאר בצ"ע בזה. וכוונתו שהרי תבלין ג"כ אינו מתבשל מיד. ומשמע שכ"ז בדבר שצריך בישול גמור אולם במים שמתערבים מיד וברגע שנתחממו ליד סולדת כבר נאסרו לכאורה ליכא למימר סברא זו, ועיין בשעה"צ (סקקי"א) שכת' מעין סברא זו על מים ומשמע שלא מכריע כן.

**בישול בחמה סעיף ג**

**מתני' לח:**

הגמ' מוכיחה מהברייתא כל שבא בחמין מלפני השבת וכו' שגלגל חייב חטאת, וכת' רש"י (ד"ה שהדחתו) דמדקרי ליה גמר מלאכתו ש"מ זהו בישולו וחייב. וצ"ע בלשונו שהרי לכאורה פשטות ספיקא דהש"ס הוא האם תולדות האור חייב, וקמ"ל שאף במדיח במים חמים שהם תולדות האור חייב, ומה השייכות דזהו בישולו, וכת' החת"ס (ד"ה איבעי) שמשמע ברש"י שהאיבעיא היא האם בישול כזה שלא בישול גמור חייב, ולפי"ז שפיר רש"י במתני' (ד"ה בשביל) שכת' דגלגל היינו בישול קצת. אולם הוכיח מהרמב"ם שהספק הוא לגבי תולדות האור, ומה שהק' דאולי מדרבנן, צ"ע שהרי רש"י תי' זאת. והחזו"א (סימן נב סקי"ט) כת' כדברי החת"ס, דאם הבעיא דגמ' על תולדות האור, א"כ אין פשיטות שהרי אפשר שהוי גמר מלאכתן אולם מנין שחייב עיי"ש. אמנם הר"ן (דף יח. מדה"ר ד"ה איבעיא) כת' להדיא דהאיבעיא והפשיטות הם על דין תולדות האור. וכן מבואר בגר"א (סי' רנג סקס"א).

ועיין בביאור הלכה לקמיה (סעיף ד ד"ה והדחתן) שכת' להוכיח דאיסורו משום מבשל ודלא כהפמ"ג (אש"א סקט"ז) שיש מכה בפטיש באוכלין, והק' מבישול בחמה, ועיי"ש שדחה דברי הנשמ"א שכת' דכיון שהיה ראוי קודם אין כאן מכב"פ, ובעצם דבריו דהנשמ"א צ"ע דמכה בפטיש שייך אף אם ראוי קודם כיון שהשתא מכינו לאכילה. אולם יש מק' מהירושלמי (פ"ז ה"ב) דמשמע שאף באוכלין יש משום מכב"פ, אולם יש אחרונים שהוכיחו שפליגי הבבלי והירושלמי בזה. ועיין באבן האזל (פכ"ב ה"ח) ושביתת השבת (פתיחה) וקהילות יעקב (סי' מא) ואג"מ (אור"ח ח"ג סי' נב) דמצדד כדברי הביאוה"ל, אולם מביא דאכתי הוא קצת ספק לדינא דיש אחרונים שאסרו בזה.

**כת' רש"י** (ד"ה דשרי) דטעם ההיתר בבישול בחמה הוא **'דאין דרך בישולו בכך**, וחמה באור לא מיחלפא דליגזר הא אטו הא'. וצ"ע אם במשך הדורות תשתנה המציאות האם כה"ג יהיה חיוב. עוד צ"ע האם הא שבזמנינו יש דודי שמש וכדלקמיה די"א דהוי בישול בחמה לא עושה זאת לדרך. וכת' האג"מ (אור"ח ח"ג סימן נב) דאין כוונת רש"י מצד שינוי אלא שמשו"ה לא ילפינן מחמה, והוסיף דלפי"ז בישול במיקרוגל יש בו חיוב ג"כ. ועיי"ע בנודב"י (תניינא יור"ד סי' מג) ואבני נזר (יור"ד סי' פח) מה שכת' בביאור בישול בחמה. ומשמע בכל זה שאינו רק שינוי מדרך, אלא לא חשיב בישול כה"ג, והיינו שאינו דרך בישול, א"כ לא על בישול כזה התורה דברה, ולכך י"א דגם לענין בשר בחלב ושאר דיני התורה לא חשיב בישול.

כת' רש"י (ד"ה אטו) דהטעם שאסרו תולדות חמה, משום דמאן דחזי סבר דתולדות האור, וכת' המהרש"ל (שו"ת סי' סא) דמוכח בגמ' דכ"ז בדבר שדומה ויבא להחליף, אולם בגג רותח וכיוצ"ב מותר שלא יבא להחליף, אולם המג"א (סק"י) כת' דאינו מוכרח, וכן הכריע המ"ב (סק"כ), ועיין בחידושי הראמ"ה (ד"ה רש"י אטו) דכת' דכיון דגזור לא פלוג, ועיי"ש מה שהוסיף בזה.

כת' הגרעק"א (סק"ה) דמוכח בגמ' דתולדות חמה אפילו בדיעבד אסור, ומ"מ אפשר דלאחר שבת מותר אף למבשל עצמו [והביאו המ"ב (סקי"ח)], וצ"ע דאם אסור מדוע מותר במוצ"ש. והנה בעצם הדין איסורו מדרבנן, והכריע הביאוה"ל לעיל דבדרבנן לא קנסו שוגג אטו מזיד, וא"כ ע"כ הכא במזיד קאתי להתיר במוצ"ש וצ"ע מדוע, והנה הפמ"ג (אש"א סק"ט) כת' דבתולדות האור אסור בדיעבד, ובתולדות חמה דייק מלקמיה (סימן שכו ג) שאסור כתולדות האור. אולם באמת עיי"ש שאסרו זאת רק לענין שבת עצמה. ואפשר שטעם הדבר שאיסור דרבנן אסור אף במוצ"ש, אולם היכא שהוי רק גזירה שמא, בזה הקילו במוצ"ש, ומקור הדבר מהא שאיתא בגמ' [שהיא מקור השו"ע שם] שאסרו זאת בדיעבד, ומדוע הוצרכו לכך, ע"כ שהיה הו"א להקל בזה טפי.

כת' הרמב"ם (פ"ט ה"ו) המתיך אחד ממיני.... כללו של דבר בין שריפה גוף קשה באש או שהק' גוף רך הרי זה חייב משום מבשל. והביאו המג"א (סק"י) והמ"ב (סק"א). והק' המג"א דהרמב"ם סותר דברי עצמו בפי"ב שהמחמם ברזל כדי לצרפו חייב משום מבעיר, וכת' המחצה"ש שהלח"מ שם תי' דתרתי איתניהו ביה בתחילה נעשה רך וחייב משום מבשל ואח"כ נעשה גחלת וחייב משום מבעיר. והביאו השעה"צ (סק"א). דרך נוספת כת' הנשמ"א (כלל כ סק"א) דאם עושה כדי לצרפו דאין כוונתו כלל להתיכו אלא לחזקו חייב משום מבעיר, ואם כוונתו לרכך חייב משום מבשל, וכעי"ז כת' החזו"א (סימן נ סק"ט) דהכוונה בזה משנה את שורש המלאכה, עוד הוסיף שאין בזה אין בישול אחר בישול דלא דמי לאוכל בזה שהרי פסק הבישול ושבה המתכת לטבעה הראשון לגמרי. [ועיי"ש מה שכת' לענין מדליק מנורה שיש בו משום בישול וכן משום בונה]. וצ"ע האם הלח"מ פליג על דבריהם שתלוי בכוונה, עוד י"ל דכל הכוונה מהני להחשיבו למבעיר ולא למצרף, אולם להתיר אפשר שלא אמרינן הכי. וכ"כ התהלה לדוד (סקל"ג) שבזה אף במתיך אחר מתיך אסור שאין הפעולה הראשונה ניכרת בו כלל.

**וכת' הפוסקים** דמשום הכי יש להתיר **בכוס חד פעמית וכדו' לתת מים רותחים** אע"פ שמתרכך, משום שאינו מכוין כה"ג מותר, עיין בשבט הלוי (ח"ח סי' נז) ושולחן שלמה (הערה ו) שכת' דבד"כ לא מגיע לריכוך שאפשר לעשות צורות וכן תלוי בכוונתו ואם לא חפץ חסר בעיקר המלאכה. וכעי"ז כת' החו"ש (ח"ב פכט עמ' קנז) דאין כוונתו ואין חשיבות ואין השינוי ניכר, אולם הוסיף דאם נשתנתה צורת הכוס אסור. וצ"ע בכל זה שלדברי הלח"מ הרי אסור אף באינו מתכוין, אולם שאר הטעמים הנ"ל להתיר יש, ועוד כת' בספר הלכות שבת בשבת (פ"ח הערה 23) בשם הגריש"א שאין איסור לרכך דבר רך.

**כת' השואל ומשיב** (מהדורה תליתאה ח"ב סי' כ) שראה בספר אחד שאוסר לעשות צנימים בשבת וכן לתת צנימים בתוך מרק, וכת' השו"מ דיש לאסור מטעם ריכוך דבר קשה ולהיפך, אולם אפשר שכ"ז דווקא בדבר קשה מטבעו כמתכת, אולם לחם שהוא רך ורק נתקשה אין בזה איסור, אולם מצינו ממרח שעוה וזפת שאינם קשים בטבעם ומ"מ חשבו הרמב"ם למרפה וצ"ע. וכת' **הדע"ת** (סעיף ה) דמותר כמו שמותר לפרר לחם דאין טחינה אחר טחינה א"כ מרפה שפיר דמתחילה היה קמח [ודבריו צע"ג מה השייכות זה לזה], ובשו"ת רב פעלים (ח"ב סי' נב) כת' דכה"ג אינו אלא דרך אכילה ומותר, אולם אוסר מצד מכה בפטיש אם לא היה ראוי לאכילה או במקשה שחייב משום מכב"פ [ועיין לעיל האם יש מכב"פ באוכלין]. והביא הנשמ"א (שם סק"ו) בשם הכלבו (סימן לא) דדונג וח‏‏‏‏‏‏‏‎‏‏‎‎‏לב אסור, ושמן מותר ואפילו נקפה בקור שאין תחילת ברייתו לכך, וכעי"ז **כת' הכלכלת שבת** (מלאכות אות יא האופה) דשעוה חמאה חלב וזפת וכל דבר שהוא קפוי בטבע אסור, ושמן מותר. וצ"ע מדוע ס"ל דחמאה בטבע מוקשה, ועיין בשש"כ (פ"א הער קצח) מה שכת' בזה. ובספר הלכות שבת בשבת (שם הערה 25) כת' בשם הגריש"א דאין מרכך **באוכלין**, אולם בדברי **הכלבו מבואר** לכאורה דלא כדבריו אלא דאף בשמן הו"א דיש איסור ריכוך, ודוחק לומר דדווקא כשלא בא לאוכלו, וכן בדברי כלכלת השבת ושאר האחרונים הנ"ל. ולפי"ז יש לדון ב**נותן חלה על מיחם וכדו' ומתקשה קצת**, ולכאורה לכו"ע יש לאסור אם הוא פס"ר שהרי הוא איסור דאורייתא.

**והנה הפמ"ג** (אש"א סקל"ז) כת' דמתיך שעוה ועופרת חייב ואם אינו מתכוין ואינו פס"ר מותר. ואוסר **אף באין יד סולדת**. וחזינן דמרפה או מק' אף שאינו בחום מותר, אולם בשש"כ (שם) כת' בשם הגרשז"א דאפשר דכוונת הפרמ"ג שהחום הוא יד סולדת אולם הדבר עצמו לא מגיע ליד סולדת [ודוחק], ועיין בספר אפיקי איל (עמ' פו) שאוסר כה"ג אף במרק קר שזהו בישולו. ובשש"כ (שם הערה ריג) בשם הגרשז"א מביא כמה צירופים להקל בכלי שני שאין היד סולדת בו או כלי שלישי אף שהיד סולדת בו עיי"ש. אולם שם (אות עא) מתיר לתת חלה על המיחם, וכת' (הערה ריד) דאינו מתקשה ע"ג המכסה, ומשמע שאם מתק' אסור.

וצ"ע בכל הנ"ל **מדוע לא אסור לתת מלח וסוכר ואבקות הנמסות בתבשיל ורק משום נולד, ומדוע לא חשיב מרכך דבר קשה, ונראה שכל דבר שמתרכך אפילו בקר אין בו איסור וכדברי הביאוה"ל לקמיה גבי תיקון קלי הבישול, אולם בפמ"ג מבואר לא כך וצ"ע.**

**מ"ב (סק"א)** יש בישול ב**מים שאף שראוים משתבחים**. ועיין בשעה"צ (ס"ק קיד) שברמב"ם (פ"ט ה"ג) מבואר דכה"ג שאין צריך בישול כלל פטור, וכת' דהיינו דבר שאינו משתבח כלל עיי"ש [וכן מבואר להדיא ברמב"ם שם (ה"א) דמבשל מים חייב, ועיין שו"ת מהרש"ם (ח"ג סימן קסה) מה שכת' בזה], וכת' המ"מ דמקורו מגמ' דף מ לענין שמן. וכת' דפירות אף שטובים חיים חייב מדאורייתא דלא כהברכ"י. ומדכת' הרמב"ם פטור משמע שאסור מדרבנן. והאו"ז (שבת סב) כת' בשם ריב"א דיין אין בו בישול ומותר לבשלו בשבת, אולם מביא שחזר בו, וכת' הפמ"ג (משב"ז סק"ו) דמה שכת' הרמב"ם דבר שאי"צ בישול כלל, אין אנו בקיאין איזו הוא, אולם דבר ששייך בו בישול אף שמגע לענין ברכה בשבת חייב חטאת דמ"מ מבשל הוא אם רוצה וניחא ליה בהכי, ואם לא ניחא ליה הוי מקלקל ופטור, והאג"ט (אופה סקי"ט אות ח) דייק מהגמ' דאם אינו נותן על האש ממש או בתולדות האור מותר לכתחילה בדבר שאין בו בישול עיי"ש. וכן כת' הכלכלת השבת (כללי הטמנה ובישולי שבת אות א) דהוי איסור דאורייתא בפירות וכיוצ"ב שמשתבחים. אולם הגרעק"א (סי' רנד) כת' דלבשל פירות הוי רק איסור דרבנן דחשיבו בכלל דבר שאין צריך בישול.

**בענין דוד שמש:** כת' החוט שני (ח"ב פכ"ט סק"ו עמ' קסב) דהוי כתולדות חמה כיון שצריך עוד אמצעי ולולי הוא לא היה מתבשל ועיי"ש שהוסיף שאם יש גם בוליר קרוב הדבר לבא גם לידי חיוב חטאת. ושם בשעה"צ (סקצ"ד) שברזים שמסתובבים יש חיוב לסגור את ברז המים החמים או למנוע את ההטיה. ועיין בשו"ש (סקי"ג וי"ד) מה שכת' בזה דס"ל דכה"ג שמוציא מים קרים ונכנסים מים חמים חשיב כח ראשון, אולם עיין בשש"כ (פ"א אות נא והערות שם) שמשמע לא כך, אך במנח"ש (תניינא סימן לג) כת' דכה"ג הוי כח ראשון ולא גרמא. וכעי"ז כת' בספר שבות יצחק (דיני דוד שמש פ"י אות א). אולם האור לציון (ח"ב פל ב) כת' להתיר בתולדות חמה משום שהוי דרבנן והוצאת המים החמים הוי כוחו והכנסת מים קרים הוי גרמא והוי תרי דרבנן דאינו מתכוין ומותר, **[ויש להעיר שהמים שבצינור המים החמים הם קרים ואותם מחמת בכוחו ממש]** והוסיף שם שגם בצינור הוא כלי שני ואינו מבשל, ואף שמחובר לדוד נקרא כלי שני. ובשבט הלוי (ח"א סי' צד) דן שם על מי שהתיר מחמת שכה"ג אין לגזור אטו תולדות האור שאין בזה תולדות האור שכולם יודעים שהוא חמה וכדין גג, והוכיח לו שלמעשה המג"א ועוד אוסרים זאת, ובייחוד ששכיח הוא. ויש להוסיף שכיון שיש בוליר א"כ מצוי הוא מאד והוי גזירה קרובה יותר מאשר שמא יבא במקום אחר, ואף שאין לו בוליר מ"מ אכתי בכלל גזירת הגמ' הוא. ומכריע להחמיר. וההר צבי (סימן קפח) מיקל משום שהוי גרמא וז"ל 'כי בכח ראשון יוצאים תחילה המים החמים ובמקומם נכנסים מים קרים', וא"כ הוי תרי דרבנן, ואף שגרמא בבישול אסרו כ"ז לגבי לתת על גבי האש, וגם גרמא בפס"ר האבני נזר קצ"ה מיקל עכ"ד, ועיין בציץ אליעזר (חז סי' יט, ח"ח יד) ובמנחת יצחק (ח"ד סי' מד).

**ועיין בכ"ז בביאור הלכה** (סימן רנב סעיף ה ד"ה להשמעת) מה שכת' בדין בידקא דמיא, דאם פותח את המים על החיטים חייב לכו"ע דמיד מתחיל להטחן והוא עושה מעשה ממש, והיינו המים שהם כח ראשון וודאי יועילו לטחון כגרוגרת. ולפי דבריו פשטות גם הכא חשיב כח ראשון שהרי נכנס מיד, והגדרת הדבר היא שהמים נשענים על המסגרת, וכשמסיר מונע חשיב כעושה מלאכה במים, אולם המים השניים הם חשיבו שאינם נשענים על המגרת אלא על המים הראשונים, וא"כ הוי תוצאה של תוצאה, והיינו שהסיר המונע של המים הראשונים וזה מעשה שלו, והמים השנים נגרמים מכך שעשה פעולה במים הראשונים וחשיב גרמא, ובדוד כשהוא מלא ויש מים קרים בצינור, לא נכנסים לתוכו משום שהוא מלא והם המונע, וא"כ כה"ג שמסיר את המונע מים נכנסים והוי מעשה ממש, ואמנם לא עושה במים שעומדים ליד הצינור מ"מ אין הבדל בזה כלפי המים שמסיר מונע. וכן יש לדון במים שבתוך צינור המים החמים וכדלעיל, ומבואר בפוסקים שלא חשיב כלי שני שמחובר לכלי ראשון ממש.

**בישול אחר בישול סעיף ד**

**עיין בגר"א ובביאוה"ל ובב"י שיטות הרבה ראשונים בזה. ועיקר השיטות רש"י (דף לד. ד"ה משחשיכה), וברמב"ם (פ"ט משבת ה"ג) רא"ש (פ"ג סי' יא) ורשב"א (דף לט. ד"ה גמ' כל שבא).**

**שיטת הרא"ש**: עיין בטור וב"י שהק' מדוע הטור שינה מהרא"ש ועיי"ש שהטור פליג על הרא"ש, אולם כל האחרונים דחו דבריו דהטור לא פליג על אביו הרא"ש וביותר שלא הזכיר זאת, וחילקו בין דאורייתא לדרבנן עיין בב"ח ובדרישה ובט"ז (סק"ד).

**שיטת רבינו ירוחם**: כת' רבינו ירוחם (נתיב יב דף סט עג) 'כל דבר שנצטנן אפילו מבושל כל צרכו ויש בו רוטב ומצטמק ויפה לו יש בו משום בישול', והיינו דאף אי אמרינן דדבר שנצטנן והוא לח יש בו משום בישול, מ"מ כ"ז בדבר שמצטמק ויפה לו, והדבר צ"ע שהרי כשנתקרר שוב הוי בישול בעצם ומה השייכות למצטמק ויפה לו. והתק' בזה כבר הב"ח (ד"ה ולענין הלכה) שכל ענין מצטמק הוא ענין לחזרה ולא לבישול, ועיי"ש מה שתי' בזה לשיטתו בביאור דברי רי"ו. וכת' החזו"א (סימן לז יב ד"ה ס"ד) דרי"ו ס"ל דבלח אין טעם שכשמצטנן בטל הבישול הראשון, אלא שבמצטמק ויפה לו ההבדל בין חם לקר חשיב שינוי צורה עיי"ש. ופשטות דבריו דשאר הראשונים ס"ל דכשנצטנן פקע הבישול וא"כ אין כל נפק"מ. עוד אפשר לבאר דס"ל לרי"ו דהבישול פוקע, ומ"מ בדבר שאחר בישולו ההצטמקות רעה לו, ואף לאחר שנצטנן נשאר כך, חזינן שבו הבישול לא פוקע, שהרי הגיע לשיא תיקונו, בזה אין בישול אחר בישול, ורק בדבר שיש מה להוסיף בו בישול אמרינן דדמי לדבר שלא נתבשל. ויסוד להנ"ל עיין במאמ"מ (סק"ו). ועיין באג"ט (אופה סקי"א אות ה ו) שהוכיח שם **שבמים אף לרי"ו יש בישול אחר בישול** אף שהם מצטמק ורע לו, והוכיח זאת מדברי רבינו יונה עצמו [שבשמו כת' רי"ו חידוש זה] עיי"ש.

ובעצם הדבר האם ה**בישול בלח הוא החימום או הבישול עצמו**, מביאים להק' בשם רה"י הגר"ח שמואלביץ זצ"ל דאם הוא עצם הבישול א"כ חימום מים לרחיצה הוי מלאכה שאצל"ג שהרי צריך רק את החימום, אולם מצד שני צ"ע שאם רק חימום א"כ מ"ש כלי ראשון מכלי שני, וכן מהגמ' גבי שמן (דף מ) דהו"א שאין בו בישול, ואם הוא רק חימום צ"ע וכי חימום אין בו. ועיין בפמ"ג (סימן רנג משב"ז סקי"ג) שכת' וז"ל 'דעיקר הבישול הוא שמצטמק', וע"פ זה ביאר דברי הט"ז (סק"ד) בביאור דברי רי"ו, שמלאכת מחשבת אסרה תורה, וכה"ג שהצימוק רק לו אינו מלאכת מחשבת, ולפי"ז ביאר שאזלינן בתר רוב התבשיל עיי"ש. ובלשון המ"ב (סקכ"ט) משמע שלא רק חימום אלא הבישול פוקע. ובתהלה לדוד (סקל"ג) כת' דביבש שנשתנה גופו והדבר ניכר אבל בלח אין ניכר רק כשהוא חם, ולהכי הוי כלא נתבשל כלל, ולפי"ז מבאר דינא דהרמ"א דלא נצטנן כלל דאכתי ניכר. [ועיין בזה בפמ"ג רנג סקי"ג וא"א שיח סקל"ט שהוי רק מנהג]. וכעי"ז כת' המנח"ח (מצוה לב מוסך השבת אות יא ד"ה והנה) דאין פעולת הבישול בלח ניכרת.

**ועיין בשו"ע** (סעיף ד) ש**השמיט דברי רי"ו**, אולם הרמ"א הביאו, והשו"ע לקמיה (סעיף ח) העתיק דברי רי"ו, וכת' המג"א (סקי"ג) והב"ח פסק כסברא ראשונה ועיין סעיף ח. וכוונתו דשם השו"ע הביא דברי רי"ו, ושם הק' המג"א (סקכ"ז) דבס"ד סתם דלא כוותיה, וסיים ואפשר דסמך על מ"ש כאן. ועיין בפמ"ג, והמאמ"מ (סק"ו) כת' דדעת השו"ע כרי"ו עיי"ש, והתוספת שבת (סקל"ב) תמה על המג"א דלא נהירא דאם ס"ל למחבר כרי"ו ה"ל לכתוב דינא בס"ד שהוא עיקר הדין, ועוד מ"ט הגיה הרמ"א בלשון י"א שמשמע פלוגתא, [מיהו בזה י"ל שהכי אורחא] אלא השו"ע בעי לומר שאסור לד"ה והביא לשון רי"ו שבזה אסור אף לרי"ו משא"כ ברע לו דמותר לדידה וזה פשוט וברור. וקצת משמע הכי בפמ"ג (אש"א סקי"ג) שבס"ד החמיר לדינא, והתם רק בא לאסור לכו"ע, והמ"ב (סקכ"ה) הביא דהב"ח פליג על השו"ע וכן משמע בגר"א, וכת' השעה"צ (סקל"ו) דהגר"א הוכיח מהגמ' דלא דכרי"ו [לא ידעתי למה כוונת השעה"צ], ועיין בביאוה"ג (סקי"א) דהוכיח שהשו"ע (סימן רנז ס"ז) כת' דלא כרי"ו. והמ"ב (סקס"ב) כת' דסעיף ח' הוא לשון רי"ו והכרענו לדינא [עיין לעיל ונילף מהו לשון הכרעה בשיטת המ"ב] כהב"ח, ואפשר דגם השו"ע ס"ל כמו שסתם בסעיף ד, ורק לישנא דרי"ו נקיט ואזיל. ועיין בט"ז (סק"ד) שתי' שיטת רי"ו, ובפמ"ג (רנג שם) מה שביאר בדברי הט"ז.

**כלי שני: המ"ב (סקכ"ג)** הביא להקל בבישול אחר בישול בלח צונן בכ"ש, ומקורו לכאורה מהא"ר (סקי"ב) הפמ"ג (משב"ז סקט"ו) ובנתיבות השלום שהביא לקמיה, אולם בספר כלכלת השבת (אות א לקראת הסוף) אוסר אפילו בכלי שני. והנה הא"ר (שם) כת' להקל בצירוף שיטת הרמב"ם וא"כ צ"ע האם המ"ב כוונתו להקל גם לפוסקים כשיטת השו"ע, וכת' הצי"א (חלק יט סי' יד אות ד) שבמ"ב לא כת' בשם הא"ר ונראה שמיקל לכו"ע, ואף בדברי הא"ר אפשר לומר כן, וכעי"ז כת' המנחת יצחק (ח"ה סימן קכז אות ד) כת' דאף למי שחושש לשיטת השו"ע יש להקל, אולם לדידן מותר לכתחילה [משמע שם שדייק לשון 'יש להקל' שאין הדבר לכתחילה, וע"ז כת' שלדידן הוא לכתחילה, ובאמת מוכח במ"ב (סקל"ט במוסגר) שהיקל כן לכתחילה], אולם עיין במאור השבת (סי' ה סקט"ז) בשם הגריש"א שהחמיר בזה. ויש שרוצים לומר שמה שהמ"ב (סוסקל"ט) כת' שיותר טוב שהעסנעס יהיה חם, וצ"ע מה חסר בעיצה שכת' קודם לזה, היינו משום שגם בכ"ש יש להקל אולם אין זה לכתחילה, אולם הבאנו דהמנח"י כת' דהוי לכתחילה, וכדמדוייק במ"ב גופיה במוסגר. ושמעתי לבאר שכת' כן לחוש לח"א משום **יד נכוית** ויעויין בזה לקמיה.

**מה נקרא לח:** רבינו ירוחם (שם) כת' בתו"ד 'כל שרובו רוטב וצונן' ומשמע שבעינן דוקא רוב רוטב, כת' המנחת כהן (ח"ב שער ב פרק ב אות ד) וז"ל שאפילו יש מעט שומן או מרק... נידון לדבר יבש, ונראה שכל שהרוב הוא דבר יבש או שיש בו קצת קוטב לא שייך שם בישול' ודייק מלשון רי"ו הנ"ל, ומסיים וכך מסתבר שאל"ה נתת דבריך לשיעורין. ועיין בפמ"ג (שם, ושם אש"א סקמ"א) שביאר יסוד זה ע"פ דברי הט"ז שלא הוי מלאכת מחשבת, ועיין באגל"ט (אופה סקנ"ה אות ד) שתלוי בדעתו על הרוב, וטעמא דעיקר ההלכה שאין בישול אחר בישול, וכה"ג מצרפים בפס"ר שאין דעתו, **וצ"ע** שמדבריהם אינו אלא על מיעוט ממש, אולם ודאי דדעת האדם גם על מה שהוא אחוזים ניכרים בתבשיל ולאו דוקא על רובו. עוד י"א שברבינו ירוחם לפנינו לא כת' כך אלא 'כל שיש בו רוטב וצונן', ובב"י היה גירסאות כאלו, אולם תי' זאת כלשון רי"ו לפנינו, וא"כ אין מקור כלל להקל בזה. [ובעצם סברא זו, תלוי בזה דין מטרנה דייסא ממתיקים למיניהם בכה"ג שעיקרם מבושלים ויש בהם דבר שאינו מבושל, ומשמע שלמתירים אפשר שמותר, אולם יותר נראה שכה"ג ודאי דעת האדם על כל המרכיבים שצריך אותם, וא"כ אף למתירים אסור, ואפשר שאם הם דברים שהצורך בהם הוא צדדי מאד יש להקל וכגון במלח שיש בו חומר שלא ידבק, ועיין בארחות שבת (פ"א הערה קכד) בשם הגרנ"ק כעי"ז, ועוד הוסיפו שאינו ראוי לאכילה כלל. ובספר (שש"כ פ"א אות סא) ס"ל דכל שיש בו רכיב שאינו מבושל אסור, ועיי"ש סוגי המאכלים].

ובאמת **הרבה אחרונים פליגי**, דהפמ"ג גופיה נראה שלא סמך על כך לדינא דכת' (משב"ז סקט"ו) ז"ל 'והוריקו המים שלא נשאר כלום, י"ל ביבש אין בישול אחר בישול' ומבואר דבעינן שלא ישאר כלום [וכן נראה שיטת המ"ב (סקל"ב) ולגבי תה (סקל"ט) ושעה"צ (סק"ס)], וכ"כ הגר"ז (סעיף יא) 'שאין בו רוטב כלל' ובפסקי הסידור (הלכתא רבתא לשבתא) כת' 'לכן צריך ליזהר במאד שלא להחם בשר או עופות צלוים או מבושלים אם יתחמם המוהל הנמחה מהם עד שהיד סולדת בו משום איסור סקילה וכרת ח"ו'. וכן הא"ר (סקי"א) כת' על דברי המנחת כהן 'וצ"ע'. ולשון החת"ס (אור"ח ח"א סי' עד) 'יבש לגמרי ואין בו שום לחלוחית מים קרים', והפתחי תשובה (סעיף ה) כת' 'אבל אם יש בהקאפע לחלוחית מים קרים אסור', וכן החמירו פוסקי זמנינו עיין בשו"ת אג"מ (אור"ח ח"ד סי' עד בישול אות ז) הביא דברי הפמ"ג בכמה מקומות בענין זה, ונוטה להחמיר, וכת' דבשעה"ד הגדול אולי יש להתיר, והארחות שבת (פ"א אות כב) החמיר בזה בשם גדולי הוראה כל שיש כמות רוטב העומדת לעצמה, וכן החמיר שם הגר"ש וואזנר (מכתבים סוף הספר אות א) עיי"ש, וכעי"ז כת' במאור השבת מכתבי הגרשז"א (א אות ב) שאם הורק השמן חשיב יבש. וכמשעות השעה"צ (סק"ס) שכל שהריקו המים חשיב יבש. [ולפי"ז נראה **באטריות שהתבשלו והם יבש** ויש עליהם מעט לחלוחית מים משטיפתם במים שלא נתבשלו כלל, מ"מ מותר לרוב הפוסקים ולא בעינן דוקא בבישול אחר בישול אלא שכה"ג חשיב יבש, ולחת"ס בעינן שלא יהיה אפילו לחלוחית].

ובענין **דבר סמיך** קצת, עיין באג"מ (שם אות ה) שכת' לענין קטשופ שלא תלוי בדין אוכל ומשקה לטומאה, אלא דאם הוא זב או עומד ומדובק יחד אף בלא כלי המעמידן עיי"ש שנוטה לפי"ז שהוי דבר לח, אולם במאור השבת (שם אות א) היקל בזה, ובשם הגריש"א (שם סי' ו הערה יז) ג"כ היקל בזה. ואמר הגרי"ג בשם הגרחפ"ש זצוק"ל שמותר דלא שייך לענין דבר אוכל ומשקה לענין ברכות ושאר מקומות, אלא דווקא דבר שהוא לח לגמרי חשיב דבר לח.

**הביאוה"ל** (ד"ה יש בו) דבביאור הגר"א לעיל (סימן רנג סקס"א) משמע שלא הכריע בזה, מש"כ הגר"א שמבאר שיטת הרשב"א ומת' מקושיות הרא"ש ונראה שמצדד קצת כשיטה זו, וכן לקמיה (שיח סקמ"ו) מבאר שיטת המקילים, ולכאורה נראה שאין ברור כהמחמירים [עיין בביאוה"ל (סי' שמ ד"ה וחייב) שפעמים הגר"א מראה מקום לשיטה זה ולשיטה זו] אולם לא הכריע כהמקילים.

**שיטת המ"ב** בכל המקומות להקל, ועיין במ"ב (סוסקל"ט) שמשמע שאם אינו צונן אין להחמיר בעירוי מכלי ראשון ובשעה"צ (סקס"ה) כת' דיש לחוש לצביעה לכתחילה, ומבואר שלא חשש לזה כלל, אולם אפשר שכוונתו שאינו צונן דהוי יד סולדת ואינו מוכרח, ועיין במ"ב לעיל (סימן רנג סקפ"ד) ובשעה"צ (שם סקע"ט) שלכתחילה יש להחמיר בזה, ואפשר שטעמא משום שהמג"א שהוא מחמיר לכתחילה ס"ל דאם נצטנן אסור מדאורייתא ולהכי חשש לזה לפי דברי השו"ע שיש לחוש שאחד יהיה צונן, אולם לשאר האחרונים שס"ל שאף אם נצטנן לגמרי אין בו אלא חומרא לכתחילה, לא בעינן למיחש לזה, **וא"כ אפשר שאין כוונת המ"ב להחמיר אלא לחוש שיהיה צונן לגמרי** [ומשמע קצת שהמ"ב ס"ל כדברי המג"א שאם נצטנן לגמרי אסור מדאורייתא ויעויין בזה לקמיה].

**כת' הפמ"ג** (אש"א סקי"ב) דבכלי **שני חשיב נצטנן** אף אם יד סולדת בו ואסור להחזירו, והאריך בזה הפמ"ג בהרבה מקומות, עיין בראש יוסף (שבת דף לח: ד"ה בעי) ופמ"ג (רנג אש"א סק"כ וסקל"ו, משב"ז סקי"ג). ולא הביא מקור לזה אלא מסברא דכלי שני שאינו מבשל א"כ יש בו משום בישול כשמחזירו, והביאו הביאוה"ל (ד"ה אם נצטנן). ונפק"מ לשיטת השו"ע, ולהנ"ל יצא חומרא גדולה וכגון כשנותן מרק לתוך צלחת [כה"ג שהמצקת חשיבא כלי ראשון שנתחממה] אין לתת פעם שניה, שהרי עושה עירוי על כלי שני שחשיב נצטנן, וכן כשיש גוש א"כ לעולם הגוש מבשל את המרק שנצטנן ועוד הרבה אופנים בזה.

**והנה מקור הדברים הוא ברבינו יונה** (ב"ב דף יט) והביאוהו הראשונים (ר"ן שבת דף כב. מדה"ר) נימוק"י (ב"ב דף י.) וחלק מדבריו הובאו בב"י (סי' רנג), וז"ל דהר"ן (שם) 'והרב ר' יונה ז"ל כתב בלשון הזה ומכשלה גדולה תחת יד קצת העם שטומנין קומקום של מים חמין ליתן לתוך הקדרה בשבת כשהתבשיל מצטמק ופעמים שהאחד אין יד סולדת בו והאחר יד סולדת בו ומתבשל זה בזה ונמצאו מבשלין בשבת ואפילו אם שניהם יד סולדת בהם איכא מאן דאמר בירושלמי עירוי אינה ככלי ראשון וכשמערין המים **לאלתר שיצאו מן הכלי אף על פי שהן רותחין פסק כח רתיחתן מלבשל כדין כלי שני שאינו מבשל ומתבשלין בתוך כלי ראשון** ומים מבושלין אם פסקה רתיחתן יש בהן משום בישול'. ולכאורה לדבריו לא מועיל דברי הפמ"ג דפינה ממיחם למיחם היינו שהמיחם השני הוא ג"כ כלי ראשון, שהרי באויר כבר חשיב כלי שני וצ"ע כיצד יעמיד סוגיית פינה ממיחם, [ואולי איירי למ"ד עירוי ככ"ר], ועיין בחזו"א (סי' לז אות יג ד"ה במ"ב) שהק' כן על הר"ן, וכת' שאף שאפשר דהתם ביבש, כל כה"ג הו"ל לגמ' לפרש, ונשאר בצ"ע, ודו"ק דהחזו"א הק' על הר"י גופיה שחידש שאף באויר הוי כלי שני, אולם אי לא אמרינן הכי אלא רק כשמגיע לכ"ש חשיב כ"ש שפיר פינה ממיחם וכדברי הפמ"ג שאיירי במיחם כ"ר, וא"כ אין כאן קו' על הפמ"ג כלל. אולם בעצם הדבר הנימוק"י והב"י ושאר האחרונים שהביאו דברי ר"י הביאו רק החשש שאולי אחד י"ס והשני לא, ומשמע שלא חששו לזה וצ"ע. וכן נראה **בפוסקי זמנינו שנוטים להקל בזה** אף לשיטת השו"ע. וכדברי האגלי טל (השמטות בסוף הספר סוף השמטה השלישית ד"ה ובשעדיין) דהשו"ע לא הביא דעת ר"י.

**מסקנת הדין שלבשל עד כמאב"ד חייב** לכו"ע ומכאן ואילך מח', ויש לעיין מאיזה טעם אסור לבשל עד פחות ממאכב"ד, והאם חייב כה"ג שבישל ממאכל בן דורסאי אבל לא גמר את הבישול לגמרי אם חייב או לא וגדר הדבר. והנה כת' **הראש יוסף** (דף לח: ד"ה דע כי) שמי ש**מבשל עד פחות מבן דורסאי אסור מדין חצי שיעור**, ולכאורה כוונתו דהוי דאורייתא, [ועצם הדין שאסור מבואר כן בשו"ע שאם לא נתבשל אין לשרותו ואף שאינו מתבשל, וכן מבואר בהרבה מקומות], וכ"כ **החזו"א** (סימן נ אות ט ד"ה ויש לעי') שאם הביאו ליד סולדת יש בו משום בישול ואפשר דאסור מן התורה מדין חצי שיעור. ומשמע שאם חיממו אבל פחות מיד סולדת אין בזה איסור כלל. והנה לגבי מרכך דבר קשה שחייב משום מבשל צ"ע אם יש בזה איסור קודם שריכך, והחזו"א הנ"ל מבואר שאף כה"ג אפשר דאסור מדין חצי שיעור, אולם באחרונים לא משמע כך, דיעויין לקמיה במג"א (סקל"ז) ומ"ב (סקצ"א) שמבואר דעופרת וכדו' כל זמן שלא הגיע לריכוך מותר לעשות כן [אם לא חישיינן שישארו שם ויגיע לריכוך. וכעי"ז מצינו גבי פת דכת' הביאוה"ל (סעיף ו ד"ה ויכול) שפת מותר לחממה אף לשיעור יד סולדת אם לא יכולה להגיע לקרימת פנים. וא"כ אפשר שהגדר שאם מגיע לחום שיכול במשך הרבה זמן לבשל בחום זה חשיב התחלת בישול, אולם דבר שע"י יד סולדת לא יתבשל כלל מותר, וכן משמע בדין מלח לקמיה (סעיף ט) שאם הוא לא יכול להתבשל בכלי ראשון שלא על האש מותר ואף שמתחמם לי"ס, **וצ"ע.** ובעצם דברי הראש יוסף והחזו"א עיין באבן האזל (פכ"ב ה"ח) שפליג ש**אין ח"ש בדבר שלא עשה שום בישול** אלא כשבישל פחות מגרוגרת, ועיי"ש מה שכת' דאסור מטעם תיקון אוכלין, ויעויין לקמיה מש"כ בדבריו.

**ולענין אחר מאכל בן דורסאי** כת' בחי' ר"מ קזיס [נפטר בשנת שע"ז תלמיד הרמ"ע מפאנו] (שבת פ"ג ד"ה ואומר שלענין) ביאר דלדברי האומרים שאחר מכב"ד אין בישול גדר הדבר שחיוב בישול הוא לקחת דבר חי ולבשלו, ולרמב"ם ודעימיה שאף אח"כ יש בישול עד שיבשל לגמרי, ולאח"מ אף שמצטמק ויפ"ל אין בישול, והוסיף 'ונראה שלדעת הרמב"ם משנתבשל כמאב"ד כל שמוסיף על בישולו מעט **תוספת הניכר** אע"פ שאינו גומר בישולו לגמרי **חייב**'. וכעי"ז כת' המנח"ש (חב סי' ו אות ב ד"ה ולכן נראה), ועיי"ש מה שהוכיח מדין מקרב בישולו ומגיס. ויעויין באגלי טל (אופה ז וסק"י) שכת' דדעת רוב הפוסקים דאחר מכב"ד יש בישול רק מדרבנן. ודלא כדברי המ"ב (סקכ"ו).

**כת' האליה רבה** (סקי"ז) דהמג"א כת' (סקט"ז) דאין צלי אחר צלי, אולם צ"ע מדברי הלבוש (סעיף ד) שלחמם ע"ג האש אסור מדרבנן, ודוחק לומר דאיירי בלח, אך י"ל דהמג"א איירי אצל האש במקום שי"ס, אול ע"ג האש ממש מודה דאסור. והנה הלבוש לא ביאר מ"ט אסור, ואפשר שטעמא משום חזרה, אולם משמעות הא"ר היא שהוא מדין בישול [שהק' על המג"א דאין צלי אחר צלי, ואי מדין חזרה מאי שייטא להכא, וכן כת' דאולי דווקא לח עיי"ש, ובזה ודאי מטעם בישול אתינן עלה, וכת' השעה"צ (סקמ"ו) דס"ל לא"ר דהיינו דיש בישול אחר בישול אף בדבר יבש, כה"ג שנותן על האש. והנה לעיל (סימן רנג סעיף ה) מבואר שמותר לתת תבשיל על הקדירה בשבת, וכת' שם האחרונים דאו דאיירי לשיטות שאין בישול אחר בישול ואף בדבר לח, או דאיירי בדבר יבש, וחזינן שכה"ג לא חשיב על האש אף לדברי הא"ר, ומבואר דדווקא על האש עצמה אסור, וצ"ע החילוק בזה לגבי איסור בישול. והנה השעה"צ (סקצ"ה) הביא דמלח [שנתבשל וחשיב יבש] מותר ליתנו בכ"ר שאינו כעל האש, אבל על האש אסור, והיינו מפני שנראה כמבשל, וצ"ע אם כוונתו לדין נתינה לכתחילה מדין חזרה והיינו דמיחזי כמבשל, או משום בישול אחר בישול כדכת' בסוגיין.

**כל דבר שבא בחמין** מותר להדיחו, הק' תוס' (דף לט. ד"ה כל שבא) למ"ד עירוי ככ"ר מ"ט מותר, וע"כ דאיירי בכ"ש, וא"כ מ"ט אסור לשרותו, ותי' דאף בכ"ש אסור משום **מיחזי כמבשל** [ו**עירוי אף שדינו ככ"ר, מיחזי אין** כאן] ואף שאיתא לקמיה (דף מב:, וסעיף ט) שמותר לתת תבשיל לתוך קערה, התם מפני שהן עשויין למתק את הקדירה לא מיחזי כמבשל, א"נ מותר אף לשרותו והא שנקט מדיחין לאשמועינן סיפא דבקולייס אסור אפילו בזה. ועיין במ"ב (סקל"ד), וכת' המג"א (סקט"ו) דבצל דינו כתבלין דעביד לטעמא, אולם הט"ז (סק"ח) והא"ר (סקי"ח) אוסרים, וטעמא משום שהם בכלל קלי הבישול עיי"ש. [ועיין במחצה"ש ובתוספת שבת (סקכ"ו) ושעה"צ (סקס"ט) האם פליגי המג"א והט"ז]. ועיין בחזו"א (סימן נב סקי"ט ד"ה ונראה) דכת' לענין לימון שמותר בכלי שני שדינו כתבלין, עוד כת' הפמ"ג (אש"א סקל"ב) דמים בכ"ש מותר [כמבואר בגמ'] ולא מיחזי משום שמתערבין יפה. **ויש לעיין לפי כל זה האם קפה שחור תה וכל כיוצ"ב אסור מצד מיחזי, דאמנם ניתנים לטעם, אולם ודאי הם עיקר התבשיל** כאן ובעינן לבשל אותם, ועיין במ"ב (סקל"ט) דכת' 'עלי הטיי"א.. כלי שני ג"כ אסור כדקי"ל בסעיף זה דדבר שלא בא בחמין מלפני השבת אין שורין בשבת אפילו בכ"ש וכ"ש לפי מה שמבואר בסעיף זה דיש דברים רכים קלי הבישול', ומבואר שאף אם לא הוי קלי הבישול אוסר בכ"ש משום שדבר שלא בא בחמין, וזה איסורו מחמת שמיחזי, ומבואר דלא חשיב תבלין. וכ"כ להדיא בגינת וורדים (כלל ג' סימן ב) שהבין דברי תוס' דתבלין היינו טפל, ובקפה ותה שאין בו תערובת דברים אחרים אסור. ועיין באו"ז (שבת סב) וז"ל 'ופר"ת דהכא אסור משום דמיחזי כעין בישול ודילמ' אתי למיעבד אף בכלי ראשון אבל גבי תבלין אין נראה בישול אלא משום מתוקי טעמא דפעמים רגילין ליתן תבלין בתבשיל צונן למתקו וליתן בו ריח טוב', [ועיין בתוס' הגרעק"א (פכ"ב מ"ב) שכבר לבאר טעמא דתוס' שאין מיחזי בתבלין משום שתבלין קיל לענין בישול, אולם מדברי האו"ז והאחרונים הנ"ל מבואר לא כן] ותה וקפה [לא נמס שהוא מבושל] אין **דרך** לתתם בצונן. [ועיי"ע במ"ב (סקכ"ג) שאין בישול אחר בישול בכ"ש משום שהוא חומרא, ומשמע שגם מיחזי אין כאן]. ובעצם הדין עיין בתוספת שבת (סקכ"ה) והגינת וורדים (כלל ג סי' ג ו ח) והאג"ט (אופה סעיף טז אות לד סק"ז) ועוד אחרונים שהקילו דלא כתוס' וס"ל דאין איסור דמיחזי כמבשל. אולם רוב האחרונים החמירו בזה כשיטת המ"ב. ועיי"ע במנחת ברוך [בלעסקי נפטר תרסג] (סימן יב) שס"ל דתה כתבלין לענין זה.

**כת' הב"י** דברש"י (דף קמה: ד"ה כל שבא) משמע שרק אם נתבשל לגמרי קודם השבת מותר לשרותו, ולא נתבאר אם די במאכב"ד [ועיין ברש"י (דף לט. ד"ה כל שבא)], ובתוס' (שם ד"ה כל) כת' דווקא שנתבשל לגמרי, וכן מבואר ברי"ו, אולם ברמב"ם (פרק כב ה"ח) מבואר דכל שנשרה בחמין מותר, ועיי"ש מה שביאר בזה, והק' הד"מ (סק"ג) דהב"י לעיל (ד"ה אבל הרמב"ם) דייק מדברי הרמב"ם (פ"ט ה"ג) להיפך, ונטה להתיר רק לאחר שנתבשל כמאב"ד, אולם לרמב"ם אף כה"ג חייב כל שלא נתבשל כ"צ. וצ"ע בזה. ובעצם הדבר הרי"ף (דף סא. - :) כת' דתרנגולתא דרבי אבא היינו דבר מלוח ביותר וכשמבקשים לאוכלה שורים אותה, וכ"כ רבינו חננאל (דף קמה: ד"ה מתני) והרא"ש (פכ"ב סי' ה), ולכאורה כוונתם שהוק' לגמ' מדוע מותר לתת דבר שנשרה בער"ש והרי לא נתבשל לגמרי, ותי' הגמ' דתרנגולתא דרבי אבא והיא בשריה מתבשלת לגמרי, וא"כ להדיא דכ"ז שלא נתבשל לגמרי אסור, וכ"כ המ"מ (פ"ט ה"ג) בשיטת הרמב"ם, ואף הרמב"ם גופיה בפיהמ"ש כת' שהוי דבר שנתבשל לגמרי, ובאמת הראש יוסף (דף לט. ד"ה גמ' כל) כת' דאף הרמב"ם ס"ל כדברי הרי"ף, ודבר שנשרה היינו בתרנגולתא דרבי אבא, והאבן האזל (פכ"ב) כת' דכל איסור שריה הוא משום תיקון אוכלין [ולשיטתו לעיל שאין בזה ח"ש] וא"כ כה"ג שנתן בער"ש שוב ליכא תיקון. ולכאורה הדברים דחוקים, שהרי כשנותן בשר במים חמים בכלי ראשון אין בזה תיקון כלל ולא ראויים תו לאכילה. ועיין בגינת וורדים (כלל ג פרק ב) שכת' ג"כ הכי בפי' דברי הרמב"ם ודוחה דברי הב"י. וכן בשו"ע (סעיף ד) התיר רק אם נתבשל לגמרי בער"ש. ויעויין לקמיה [בענין בישול תה] האם מותר עירוי אחר עירוי וכ"ש אחר כ"ש וכיוצ"ב.

**כת' הפרדס** [(לרש"י דף לח:) מובא בב"י] דמליח הישן היינו בשר מלוח הרבה ולא נאכל בלא הדחה בחמין, אולם טרית מותר לרחוץ בקרים כרחיצת כלים, ואינו גמר מלאכה משום שנאכל גם כך, והק' הב"י דאי הכי מדוע בחמין אסור. וכת' המג"א (סקט"ז) דאין להדיח דבר מליח אם אין יכולים לאוכלו בלא"ה וחייב, והט"ז (סק"ה) כת' דמותר לרחוץ הערינ"ג בצונן אפילו מלוח הרבה וכדברי הפרדס. וביאר המחצה"ש שהמג"א ס"ל כקו' הב"י, וא"כ מותר אפילו בחמין אם ראוי לאכול כך, אולם הט"ז ס"ל כדברי הפרדס והתיר רק בצונן. והפמ"ג (אש"א טז) דס"ל דחיובו משום מכב"פ הק' דמדוע אסור דווקא בחמין והרי אף בצונן יש לאסור משו"ה, ולא דמי להדחת כלים דמ"מ ראוי ע"י הדחק למי שאינו איסטניס. ובאמת כדבריו משמע בפרדס דדימה להדחה והתיר רק משום שאפשר בלא"ה, אולם יעויין לקמן (סימן שכג סעיפים ז ח) ושם במ"ב (סקל"ז) שאף היכא שאסור לשתות מהכוס מותר להדיחה, וטעמא שהכלי בעצם ראוי רק מלוכלך ולא הוי תיקון בגוף הדבר להחשיבו גמר הדבר ומכב"פ. והנה הביאוה"ל (ד"ה היא גמר) דייק דכ"ז שאין היד סולדת צריך להתיר, וצ"ע מדוע כל האחרונים לא הזכירו היתר רק בצונן, ונשאר הביאוה"ל בצ"ע למעשה, והיינו שקלי הבישול שפחות מי"ס זהו תיקונם צ"ע למעשה אם אפשר להתיר. ולכאורה ביאור הטעם לאסור הוא כמו שמצינו דכ"ש אינו מבשל, ומ"מ בקלי הבישול אסור, ה"ה פחות מי"ס שאינו מבשל, בקלי הבישול אסור, משא"כ בצונן ממש, ולא נתבאר גדרו, ולכאורה כ"ז שאינו פושר צונן מקרי. [ולפי"ז אפשר שהפמ"ג שהבאנו לעיל בענין ריכוך דאסר אף בפחות מי"ס, אפשר שכוונתו כהנ"ל דיש קלי הבישול ויש קלי הריכוך, אולם בצונן אפשר דאין צד להתיר ודלא כדכת' שם]. והערוך השולחן (סעיף כז) התיר אפילו בפושרין ואסר רק יותר מי"ס. ועיין בזה בשש"כ (פ"א הערה קצא) ומש"כ שם שכה"ג אסור אף בכלי שלישי. ועיין בשבות יצחק (בישול עמ' רמז\ח) מש"כ בזה שאם נתן קודם לתוך מים צוננים [פחות מחום הרוק] מותר שאין קלי הבישול בנוזלי, אולם כ"ז באבקת חלב וכדו', אולם בדייסא אוסר שם אף בכה"ג בשם הגריש"א משום שלא נמסים לגמרי.

**בענין דק ורך, תה ותבלין:** כת' הביאוה"ל (ד"ה וקולייס) דכל דבר דק ורך ביותר חשיב קלי הבישול, ומקורו מדברי הרמב"ם שכת' (פ"ט משבת ה"ב) שקולייס הוא דג דק ורך ביותר, ומשמע שמבאר מדוע חשיב קלי הבישול, וכעי"ז כת' המ"ב (סקל"ט) לענין עלי תה שאסור מצד קלי הבישול, אולם הפמ"ג (סי' שכה משב"ז סקי"א) כת' להדיא שבכ"ש מותר על ט"ע וקאווי, וכן לעיל (סימן רנג אש"א סקמ"א) משמע שרק בכ"ר אסור, ומבואר דס"ל דלא חשיב קלי הבישול. ועיין בערוך השולחן (סעיף כח) דפשיטא ליה שתה וקפה וקקאו הם בכלל קלי הבישול שעינינו רואות שמתבשלים אף בכ"ש. והנה לקמיה מבואר שתבלין אין איסור בכ"ש משום דמיחזי כמבשל, ומצד בישול מבואר שאינם קלי הבישול, אולם מסתברא דלדברי הביאוה"ל הם דקים ורכים ביותר ועיננו הרואות שמבשלים בקלות מחמת זאת, וכ"כ בשש"כ (פ"א הערה קעד) שהם קלי הבישול, וכעין דברי הט"ז (סקי"ד) שבצל מפני שהוא חריף הוא ממהר להתבשל. ועיין בארח"ש (הערה עז) שפקפק בזה.

**בענין תה:** המ"ב (סקל"ט) מביא עיצה ע"י עירוי מער"ש מכלי ראשון ולייבש ובשבת שוב לערות, החסרון בזה, א. פמ"ג (סי' רנג אש"א סקמ"א) שאולי העירוי לא הגיע להכל, ובמ"ב כת' לערב היטב מתחת העירוי, [ועיין בתרומת הדשן (סימן קפא) שכ"ז שלא נפסק העירוי גם המים שבכלי חשיבי עירוי], אולם נראה בשעה"צ (סקס"ג) שלא פשיטא ליה, וכן כת' שעה"צ (סקנ"ט) 'תועלת **קצת** להסיר תלונת הפמ"ג'. ב. כת' הגינת ורדים (כלל ג סי' ב) דימה כל דבר שנותן צבע וטעם למים והוא עצמו לא נאכל לדין סמנים, שאף לאחר שנתבשל כיון שמוציא עדיין טעם וצבע יש בו משום בישול, אולם החת"ס (אור"ח סימן עד) כת' שלא דמי, שהסממנים אין בהם כלל חשיבות בישול, אלא רק בצבע שמוציאים וא"כ כ"ז שיוצא הוי בישול, משא"כ בקפה שהוא עצמו נתקן הא שמוציא טעם לא גרע כהרבה מאכלים שאף אחר שראויים לאכילה מ"מ אם ימשיך לבשלם יצא טעם וצבע, אולם כת' הפתחי תשובה (סעיף ה) שכ"ז לענין קפה, אולם לענין תה שלא אוכלים אותו אכתי האיסור במקומו עומד. ג, לעיל הבאנו ששריה אחר שריה אסורה, וא"כ אף אם עירוי ככ"ר אכתי עירוי אחר עירוי מי התיר שהרי העירוי לא מבשל לגמרי אף את הקליפה, ונראה בשעה"צ (סקס"ג) שזוהי עיקר טענתו, [**מדכת' ס"ס שלכאורה לא מועיל לב' החסרונות האחרים]. וכעי"ז כת' התהלה לדוד (סקי"ט)** שדבר שנשרה מער"ש בכ"ש ואפילו עירוי מכ"ר אין לתת בכ"ש וכ"ש שאין לערות מכ"ר, ואף בדבר שנשרה מער"ש בכ"ר על האש אין לערות מכ"ר אם לא שהעלה רתיחה. וצ"ע כה"ג שנתבשל ולא לגמרי כגון בתה לדברי הפתחי תשובה שעדיין נותן צבע וטעם, האם אסור לערות מכ"ר שהרי אכתי יש בו בישול, או שכיון שנשרה והעלה רתיחה אמרינן שעירוי לא יועיל יותר, ועיננו הרואות יוכיחו שאסור, **וצ"ע בזה.**

**סעיף ה**

**נח' הראשונים בדין בישול אחר אפיה ולהיפך,** עיין בב"י (ד"ה וכת' ה"ר אליעזר) שהביא מח' זו. ויש בזה ג' שיטות, היראים ס"ל שיש בישול אחר אפיה ולהיפך, ואסר אף בכ"ש, וטעמא שכה"ג מתבשל אף בכ"ש, הטור פליג על החומרא בכ"ש, והראבי"ה פליג וס"ל שאין בישול אחר אפיה כלל. והשו"ע כת' 'יש מי שאומר דדבר שנאפה או נצלה אם בשלו אח"כ במשקה יש בו משום בישול, ואסור ליתן פת אפילו בכלי שני שהיד סולדת בו, ויש מתירין. הגה: בכלי שני ויש מקילין אפילו בכלי ראשון ונהגו ליזהר לכתחלה שלא ליתן פת אפילו בכלי שני כל זמן שהיד סולדת בו. ונח' האחרונים בביאור דברי השו"ע, דהרמ"א משמע שלמד שהשיטה השניה שהביא השו"ע היא שיטת הטור, וא"כ השמיט השו"ע את שיטת הראבי"ה, וכ"כ הט"ז (סק"ז) והגר"א (סקי"ח וסקי"ט) ומ"ב (סקמ"ד), והנה המג"א (סקי"ט) כת' דאף לדברי הטור שאין בישול בכ"ש מ"מ אסור מצד מיחזי, וע"כ שהטור ס"ל כתי' השני של תוס' דאין איסור מצד מיחזי וסיים המג"א 'וכ"מ דעת השו"ע ויש להחמיר', ונח' הפמ"ג והמחצה"ש בביאור דבריו, דהמחצה"ש מבאר דדעת השו"ע שאסר דווקא פת, משמע שבשאר הדברים מותר, וע"כ שאין מיחזי לשיטתו, ומ"מ יש להחמיר מצד מיחזי, אולם הפמ"ג ביאר דהשיטה הב' בשו"ע היא שיטת הראבי"ה, וא"כ ק' מדוע לא הביא השו"ע שיטת הטור, וע"כ מטעם שאף אם אין בישול מ"מ אסור משום מיחזי, ולהכי יש להחמיר. והבאר הגולה (סק"כ) כת' ג"כ שהשיטה השניה היא דברי הראבי"ה. [ולענין האם **קפה שחור שעבר קליה חשיב בישול אחר אפיה**, יעויין בפמ"ג (סימן רנג אש"א סקמ"א) שכת' שגם **אחר האפיה אסור שאינו תיקון גמור**].

**צליה אחר אפיה ולהיפך**: בפמ"ג (משב"ז סק"ז) מבואר שאסור וז"ל 'דמ"מ צליה אחר אפיה נמי מבטל'. אולם השלט"ג (דף סא. אות ג) דכמו שמותר אפיה אחר אפיה ה"ה צליה אחר אפיה, וכ"כ המחצית השק"ל (סקי"ז) והכלכלת השבת (כללי הטמנה ובישולי שבת אות א) הגר"ז (סעיף יג) כת' להדיא שאפיה וצליה חד הוא ואין אפיה אחר צליה ולהיפך. **וקצת משמע כך בדברי המג"א** (סקי"ז) שהתיר לתת אצל האש גם צלי וגם אפוי, ומשמע שזה חשיב אפיה עיי"ש.

**בישול אחר אפיה אחר בישול:** כת' הפמ"ג (אש"א סקי"ז) דאם בשלו ואח"כ צלאו מער"ש אף שהצליה מבטלת את הבישול, לאו לגמרי מתבטלת אלא מתווספת בו ג"כ צליה, והשתא הדבר גם צלוי וגם מבושל, וא"כ מותר לבשלו או לצלותו בשבת. אולם הביאוה"ל (ד"ה יש מי שאומר) פליג שאינו מוכרח דהשם השני בודאי קיים וא"כ חשיב בישול אחר צלי, ומ"מ מותר לעשות כמו הדבר האחרון שפעולה האחרונה נקבע בו יותר. ו**נפק"מ מכל זה** בקפה נס שפעמים שהוא מבושל ואח"כ אפוי, והיינו שמייבשים אותו בחום, ואם זה מוגדר אפיה א"כ לדברי הביאוה"ל אסור לבשלו בשבת, אולם נראה שכה"ג בכלי שלישי אין להחמיר וכלקמיה.

**דין קלי הבישול:** לעיל בסעיף ד' מבואר דקולייס וכדו' אסור אף בכ"ש, וכת' הסמ"ג (לאוין סה) דאין אנו בקיאים בדברים הקלין להתבשל וראוי להחמיר בכולן. ומקורו מדברי היראים (סימן רעד), והטור ס"ל דפת לא חשיבא קלי הבישול, ולגבי מלח יעוין לקמיה (סעיף ט). והט"ז (סק"ז) כת' דטעם החומרא בפת משום שהיא רכה, וכ"כ (סק"ח) דבשאר דברים שמחמירים משום שמא הם רכים, ומקורו לכאורה מלשון הסמ"ג 'חזינן דיש דברים המתבשלים בכלי שני ואין אנו בקיאין **ברכין וקשין**', משמע שהכל תלוי ברך, והמג"א (סקי"ח) סתם שהכל אסור, אולם המחצה"ש (סקי"ט) כת' דכוונתו דווקא דברים רכים, אולם לקמיה (סימן תמז סוסק"ט) סתם דיש להחמיר בכל הדברים. והמ"ב (סקמ"ב) שאין אנו בקיאים ומחמירים בכל הדברים, ובשעה"צ (סקס"ח) שהכל חוץ ממים ושמן בכלל זה [ולעיל סעיף יא לכאורה חזינן שפעמים אף מים מתבשלים בכ"ש עיי"ש]. והחזו"א (סימן נב סקי"ח) דאין להחמיר אלא בפת המבואר בסמ"ג שהוא אפיו ונוח להתבשל אבל לא בשאר דבר, חוץ (סקי"ט) מביצה עיי"ש שהוכיח כן מהגמ', וצ"ע מדברי הסמ"ג שאיתא דמחמירים בהכל, וכת' החו"ש (ח"ב עמ' קפד) דביראים מבואר להדיא כדברי המג"א והמ"ב [להזהר בכל דבר] 'ואילו היה מרן החזו"א רואה את דברי היראים במקורם ודאי שהיה חושש להם'. ועיין בשו"ת אז נדברו (חי"ב סי' יט) שכת' כמה דינים בזה, וס"ל דבשר ודאי לא חשיב ק"ה, שהרי גבי קולייס המשנה הדגישה, משמע ששאר מיני בשר אינם בכלל, ולימון החמיר שהוא ק"ה, ותה ודאי הוא ק"ה, וחלב וביצים הביא מהכף החיים והתפארת ישראל שהם ק"ה [ועיין במנח"י (ח"ה סי' קכז אות ה) שבגר"ז ובפמ"ג (סקט"ו) משמע להקל], וא"כ אין לתתם לתוך קפה י"ס אף בכ"ש, ומפוסטר לא חשיב בישול, אולם בזמנינו שכולם שותים כך חשיב מבושל. ושאר משקין דינם כמים.

**כלי שלישי:** כת' הפמ"ג (משב"ז סקט"ו וסקי"ז) שלכאורה אין לחלק בין כלי שני לשלישי ורביעי וכ"ז שהי"ס יש להחמיר וכך משמע מסתימת הפוסקים, אולם המג"א (סימן תמז סק"ט) כת' דאף שהרמ"א שם כת' להחמיר בכ"ש, בעירוי מכלי שני יש להקל, וא"כ כת' הפמ"ג דכ"ש כלי שלישי. ועיי"ש במחה"ש דשבת חמירא מפסח לענין זה, ואולי אפשר לומר לדבריו דלהכי היקל המג"א אולם לענין שבת יש להחמיר, אולם בעצם מוכח שיש חילוק בין כלי שני לשלישי. וכת' הפמ"ג (אש"א סקל"ה) והביאו הגרעק"א (גיליון השו"ע סעיף ה) והמ"ב (סקמ"ז) דיש להקל בתה וכדו' בכלי שלישי. והנה הב"י לקמיה גבי ספל ואמבטיה (ד"ה ומה שכת' רבינו אבל ספל) מבאר דברי הטור שהו"א לאסור ספל שהוא כלי שלישי וגזרינן אטו כלי שני, וקמ"ל שאפילו כלי שני שרי, אולם הב"ח (ד"ה ומ"ש אבל ספל) כת' דאם כדבריו מה קו' הגמ' דאפשר לומר דיש רחיצה גם בכלי רביעי, אלא ע"כ דכלי שני שלישי ורביעי לכולם דין כלי שני להם.

**אולם ביראים** (סימן רעד) **גופיה איתא להדיא להחמיר** בהכל, וז"ל 'הלכך יזהר אדם שלא להכניס בשבת **שום דבר בכלי שני ואף בכלי שלישי** שהיד סולדת בו שאין אנו בקיאים בדברים רכים וקשים מי הוא מתבשל בכלי שני ומי הוא שאינו מתבשל', וצ"ע על המקילים בזה. ואפשר דס"ל דשאר הראשונים שאסרו רק כלי שני משמע שלא ס"ל הכי, והנה תוס' (דף לט. ד"ה כל שבא) למ"ד דעירוי ככ"ר, כת' דבקולייס אסור אף בעירוי מכלי שני, וצ"ע על המג"א (סימן תמז) שמתיר בעירוי מכ"ש, אף לדידן דפסקינן (סעיף י) דעירוי ככ"ר. וכ"כ החזו"א (סי' נב סוסקי"ט) שלא מצינו מקור לחלק בין שני לשלישי ועיי"ש מה שסיים דהיכא שהוא רק חומרא מה שנהגו נהגו.

**ויש לדקדק במ"ב** שהביא פעמיים את ההיתר דכלי שלישי, פעם ראשונה (סקמ"ה) כשתמה על המנהג להכין חמין מרגלי בהמה, שלפחות יעשו שיהיה כלי שלישי, ופעם שניה הנ"ל, וכת' זאת על דברי הרמ"א שלמעשה נהגו ליזהר לכתחילה שלא לתת פת אפילו בכלי שני, וצ"ע מדוע לא כת' כן לעיל (סקמ"ב) בעיקר חומרת ק"ה שאסור בכלי שני, או לעיל על דין מליח הישן וקולייס. ומשמע קצת שהביא זאת רק על שאר הדברים ש**רק מספק אנו מחמירים** שהם קלי הבישול, **אולם גבי תה לא כת' כן** [דלא כהפמ"ג שהתיר גם בתה, ולשיטתו שהבאנו דבריו לעיל בענין דק ורך, דס"ל דלא חשיבו קלי הבישול], והיינו שבדבר **שמדינא הוא ק"ה לא הביא המ"ב הקולא דכלי שלישי**. [ועיין בדברי חכמים (תשובה 359) שכת' בשם הגרחפ"ש זצוק"ל להחמיר בכלי שלישי]. וכן מבואר בשש"כ (פ"א אות סג) שהחמיר בכלי שלישי רק בתה ביצה ודבר מלוח הרבה, וכ"כ הארח"ש (פ"א אות מא) וכ"כ לענין קפה (אות מו), ולענין קפה נס עיי"ש (אות מז).

**ועיין בשביתת השבת** (מבשל אות ע) דכת' דבשם החת"ס דאנו רגילים להחמיר בכל הכלים אפילו כלי שלישי כ"ז שהיס"ב, ולפי"ז מחמיר בשם הכלכלת שבת גבי חלב לתוך משקה קפה שהוא בכ"ש שהי"ס שאנו רואים שחלב הוא מקלי הבישול. אולם בהלכות (אות כ) כת' דכ"ש מבשל ק"ה, ואין אנו בקיאים יש להחמיר בכלי שני, והמדקדקים נזהרים אפילו בכלי שלישי כ"ז שהיס"ב כדעת היראים. וכ"כ הערוך השולחן (סעיף כח) לענין תה שעינינו הרואות שמבשל אף בכלי שלישי. ובשו"ת אז נדברו (שם) כת' דאף שהיראים אסר וכן הביא השביתת השבת בשם החת"ס, מ"מ לעת הצורך אפשר לסמוך על המ"ב. אולם יד נכוית אסור, ומאד יש ליזהר שאין אנו בקיאים בהבדל בזה. והאג"מ (ח"ד סי' ע"ד בישול אות ד) דכלי שלישי נוהגים להקל, ושם (אות טו) לענין תה דלא מצינו לאסור בכלי שלישי, ולענין קפה נס וסוכר (שם אות טז) מתיר מדינא, ומסיים שהוא עצמו מחמיר לעשותם בכלי שלישי.

**בענין יד נכוית: מקור האיסור** הוא ברמב"ם (מעשר פ"ג הט"ו) 'אינו מתבשל בכלי שני, ואם היה חם ביותר כדי שיכוי את היד.. מפני שהוא מבשל', ויעוין ברדב"ז שם שהביא ב' דרכים בדברי הרמב"ם, ועיקר הדבר שיש לחלק בין מעשר לשבת, וכ"כ הגינת וורדים (כלל ג' סי' ג ד"ה ומה) והחזו"א (מעשות סי' ד סקי"ח) מכך שבגמ' שבת כללא כייל דכ"ש אינו מבשל.

**שיעור יד נכוית:** ועיין ב**יד יהודה** (סי' ק"ה הארוך סק"ט ד"ה עוד כת' הב"י) וז"ל 'דביס"ב אינו נכוה מיד מהמים זולת כשמחזיק זמן מה הוא נכוה, וזהו שפרש"י נמשכת לאחוריה מדאגה שלא תכוה, היינו תיכף שנותן בו היד מושכו משם מדאגה שלא יכוה אם יחזיק זמן מה, משא"כ גבי **נכוה הוא מיד'**, אולם החזו"א (סי' נב סקי"ט) כת' ש**קשה לשער בין י"ס לנכוית**, וכ"כ בשו"ת אז נדברו (שם), ולכאורה טעמם משום שאף במים שמעלים רתיכה אם יכניס ויוציא מיד ממש לא יכוה, וצ"ל שיש איזה שיעור בזה, ומ"מ גם בי"ס יש צד שיכוה, וא"כ אין אנו יודעים השיעור בזה. אולם הוסיף האז נדברו (ח"א סי לו) ש**אם אפשר להחזיק את היד תוך המים כמה שניות יש להקל שודאי אינו בכלל יד נכוית**. וכעי"ז כת' המנח"י כדלקמיה.

**האם צריך למעשה להחמיר ביד נכוית ובאיזה אופן: כת'** **הח"א** (כלל כ סעיף ד) דאף בכלי שני אם הוא רותח כ"כ עד שהיד נכוית בו נ"ל דלכו"ע מבשל, והביאו המ"ב (סקמ"ח) וכן בביאוה"ל (סימן שיט ס"ה ד"ה חייב), וכת' החזו"א (סי' נב סקי"ט) דכת' דהבבלי פליג ע"ז ומ"מ **קשה להקל** באיסור שבת, ולפי"ז נפל בבירא היתר כלי שני... מיהו **מעיקר הדין נראה דאין איסור בכ"ש אפילו יד נכוית** כיון שלא הזכירו זה הפוסקים הרי"ף והר"מ והרא"ש וטוש"ע. **וכעי"ז כת' בספר הלכות שבת בשבת (פ"ח הערה 71)** שהאריך להוכיח שמעיקר הדין אין כך ההלכה, אולם מ"מ מחמיר והביא בשם הגריש"א 'דדינא דהחיי"א הוא בתורת חומרא דמדינא משמע משאר פוסקים דמותר, ולכתחילה בדאפשר יש להחמיר בזה'. ועיין בשש"כ (הערה קעה) שהביא הרבה פוסקים שמקילים בזה. וכעי"ז כת' השבט הלוי (ח"ז סי' מב אות א). וכת' שרק ממש רותח יש להחמיר.

**כלי שלישי שיד נכוית בו: יעויין בחזו"א (שם)** שכת' לענין כלי שלישי לא מצינו מקור לחלק בין שני לשלישי, ולהח"א אסור ביד נכוית, ומיהו כיון שאינו אלא חומרא במה שנהגו נהגו, ועל הרוב אין כלי שלישי י"ס לכן הקילו. אולם האז נדברו (שם) מחמיר בזה, והוסיף שיש ליזהר בזה מאד כי אין אנו בקיאים בהבדל בין י"ס ליד נכוית. וכן יעוין בספר עם מקדשי שביעי (ח"א פ"א הערה 35) בשם הגרנ"ק והגרח"ק שלשיטת המ"ב נראה להחמיר אף בכלי שלישי אם היד נכוית בו, אולם החזו"א מתיר. וכן השבט הלוי (שם) מיקל בכלי שלישי.

**דברים שודאי לא קלי הבישול:** לכאורה כיון שהוי ככ"ר יש להחמיר גם במים ושמן וכיוצ"ב, וכן הביא בספר עם מקדשי שביעי (ח"א פ"א הערה 32) בשם הגרנ"ק והגרח"ק שמחמירים גם לענין מים ביד נכוית.

**לענין בישול אחר בישול:** כת' המ"ב (סקכ"ג) שבכ"ש אין להחמיר בישול אחר בישול, ויש להסתפק לענין יד נכוית, וכת' בשו"ת מנחת שלמה (ח"ב סי' לג אות כב) דאם נימא שהרמ"א הכריע שמותר ורק לכתחילה החמיר בנתקרר לגמרי אין לחוש לזה, אולם אם נימא שחיישינן שבכה"ג פקע שם מבושל ממנו והוי ספק דאורייתא לכאורה יש להחמיר ביד נכוית, וכ"כ המנח"י (ח"ה סי' קכז אות ד). אולם המ"ב כת' כן על שיטת השו"ע, ומשמע כוונתו שאף לשו"ע יש להתיר כה"ג, שכ"ש מעיקר הדין לא מבשל ולא החמירו בבישול אחר בישול, וא"כ אפשר שגם ביד נכוית אפשר להקל, וכ"כ בספר שבות יצחק (עמ' רעא) והארחות שבת (פ"א הערה קמ) שצידדו להקל בזה, ודייק הארח"ש שלענין תה לא כת' זאת המ"ב. ולכאורה יש להוסיף שהמ"ב הביא דין זה רק דרך אגב על קלי הבישול, ומדוע לא כת' כן על עיקר הדין שמותר בכלי שני, ומשמע שבעיקר הדין מקילים בזה.

**סעיף ו**

**איתא בגמ' (דף נא:) מניחים מיחם ע"ג מיחם**.. ולא בשביל שיחמו אלא בשביל שיהיו משומרים. ויעויין בראשונים כמה גי' בזה. וכת' בחידושי הר"ן (ד"ה מניחים) דאף שאסור להטמין בשבת, אבל להניח כלי חם ע"ג כלי חם כדי שיעמדו בחמימותן מותר. ולא נתבאר מה השייכות להטמנה שהו"א שגם הכא יאסר, והנה בתוספתא (פ"ד הי"ד) איתא 'טומנים מיחם על גבי מיחם וכו' כלשון הגמ' שלנו, ומשמע שמותר אפילו בדרך הטמנה, וצ"ע מדוע מותר להטמין והרי אין טומנים בשבת ואפילו באינו מוסיף הבל. והא שבסוגיא איירי מחמת הטמנה, משמע כן קצת בדברי רש"י (ד"ה קדירה) שכת' שאם מוספת הבלא אסור, ומשמע שמדין מוסיף הבל דהטמנה אתינן עלה, וביותר מדוייק כך בלשון הריבב"ן (ד"ה מיחם) שכת' דטעם ההיתר משום שאינו מוסיף הבל, וכ"מ בדברי ר' פרחיה (ד"ה מניחים), ובתוס' רא"ש (ד"ה מניחים) הביא דברי התוספתא הנ"ל על הגמ', ומעמיד דאיירי בער"ש שחשיב מוסיף הבל, ותמה דהרי כיון שהתחתון מותר מדוע העליון יהיה אסור, וע"כ דאיירי אף בשבת, ואין זה כמטמין בשבת כיון שמשים מיחם ע"ג מיחם. וצ"ע מה מתיר זה שמשים מיחם ע"ג מיחם את ההטמנה. וכ"כ הרשב"א (לעיל דף מח. ד"ה אבל מורי) בשם רבינו יונה שאיירי בענין הטמנה והוכיח זאת מהא דכת' זאת בתוך סוגיית הטמנה, ועוד הוכיח כן מהתוספתא הנ"ל יעויי"ש.

**ויעויין בגמ' (דף מח.)** דהעבד נתן כוזא אפומא דקומקומא וגער בו רבה, ואמר לו ר"ז מ"ש ממיחם ע"ג מיחם, ותי' התם מעמיד החום והכא מוליד חום, והק' תוס' (ד"ה מ"ש) שהרי כך איתא בברייתא להדיא ומה ההו"א דר"ז, ויעויי"ש. אולם רש"י (ד"ה מ"ש) כת' להדיא שהקו' מהברייתא דידן. ויעויין ברמב"ן (ד"ה וההוא) ובשאר הראשונים מש"כ בזה. וברשב"א (ד"ה אמר ליה) מעמיד כרש"י וכת' דיש הרבה שהמק' ידע רק תחילת הברייתא. והוסיף הרשב"א (ד"ה אבל מורי) והר"ן (דף כב. מדה"ר ד"ה ומקשו) שביאור הגמ' הוא שאיירי בהטמנה והקומקום היה מוטמן מבעו"י, והעבד הוסיף את הכוזא להטמנה, וכדאיתא מיחם ע"ג מיחם דבהטמנה איירי, וטעם ההיתר כדאיתא שמותר לגלותו ולכסותו, וא"כ גילה את הקומקום והטמין גם את הכוזא, ואמר לו רבה שכל ההיתר בחם. ונראה בדבריהם שטעם האיסור בקר משום שמוסיף הבל.

והטור כת' שאיירי בענין הטמנה, ואסור לתת תבשיל קר אם יכול להתחמם משום מבשל, ולהכי אם הוא חם או שלא יכול להתבשל [או שיהיה נולד] מותר. ומבואר דס"ל דלא חשיב מוסיף הבל, אלא מטעם בישול אתינן עלה כשהוא קר. ומבואר דס"ל דבלא טעם בישול אין נפק"מ אם קר או חם לענין הטמנה, וצ"ע מדברי הראשונים הנ"ל שאם קר אסור מצד הטמנה. עוד צ"ע מדברי הטור לעיל (סימן רנח) ששם כת' שאם הוא קר אסור משום מוליד חום. ומבואר בב"י (סי' רנח) שביאר שכוונת הטור מוליד חום היינו דווקא י"ס [מדברי הטור בסי' שיח] ואל"ה שרי כמו שמותר לתת כנגד המדורה אם לא יתחמם כך, וע"כ שאין איסור מוליד חום אלא א"כ מגיע לי"ס, ועיי"ש בב"י שהביא כמה ראשונים דס"ל הכי, ולפי"ז לכאורה אין איסור מוליד חום אלא מבשל וקצ"ע מדוע הטור השתמש בלשון זו. ובכ"א מבואר דלמדו הב"י והמגיד משנה (פ"ד ה"ו) שמוליד חום בהטמנה ובסמיכה לאש שווים ורק כשמגיע לי"ס אסור והיינו משום בישול. ועיין בב"ח (סימן רנח) שביאר דודאי יש מקרים שאסור משום בישול והטור סתם רק הדינים לענין הטמנה ובא לחדש שלא חשיב הטמנה כמוסיף הבל או כשלא יוליד חום.

אולם המ"ב (שם סק"ב) אזיל בדרך הגר"א שאם לוקח דבר קר בדרך הטמנה אסור אף כשלא יבוא לידי י"ס משום מוליד חום, ועיי"ש בביאוה"ל (ד"ה שאין) ובשעה"צ (סק"ד). והנה הגר"א (סק"א) הוכיח זאת מהר"ן הנ"ל בשם רבינו יונה שבהטמנה מיירי, ולכאורה לדבריו איסור מוליד חום היינו כוונת דברי הר"ן שאם הוא קר אסור דהוי כמוסיף הבל. והיינו שכל שמוציא חום חדש דמיא למוסיף הבל שאסרו בדרך הטמנה. אולם כיון שלא הוי מוסיף הבל ממש שהרי מצטנן והולך, אסרו רק בשבת, וצ"ע א"כ מדוע אסרו מחמת זה ולא מחמת הטמנה בדבר שאין מוסיף הבל, וביאור הדבר פשוט שהרי בסוגיין מבואר שמותר להטמין על הקדירה העליונה, וא"כ כל האיסור מחמת שדמי למוסיף הבל. והיינו שאם לא מוליד חום [כגון שמה שמוסיף הוא גם חם] א"כ כיון שמוסיף להטמנה קיימת לא אסרו, והכא אסרו אף כה"ג.

והמ"ב (סקנ"א) כת' דטעם ההיתר 'כיון דעיקר ההטמנה היה מבעו"י לצורך הקדרה דזה מותר ולכן אם נתגלתה הקדרה דמותר לכסותה מותר לכסות דרך אגב גם הכלי שיש בו הדבר חם' [ועיין בשעה"צ (סקע"ד וע"ה) מה שכת' כהנ"ל בביאור הר"ן והתוספתא]. וביאור הדבר נראה שאיסור הטמנה הוא משום שמא יטמין ברמץ ויחתה, וא"כ כל שממשיך את ההטמנה שהייתה כה"ג לא גזרו, ונתחדש שאף שמוסיף להטמנה, כ"ז שהוא דרך אגב שמגלה ומכסה שניהם מותר, [אולם **להוסיף מתחת ההטמנה בלא לגלות ולכסות דרך אגב אסור**], אולם לכאורה **אין כוונתו דווקא שנתגלתה ממילא, שהרי אף בלא"ה מותר וכדכת' הראשונים** [הרשב"א והר"ן] להדיא, אלא נקט לשון הגמ' נתגלתה, ולעיל איתא **דלאו דווקא הוא**. וכ"כ הגרשז"א (שולחן שלמה סקל"א אות ג), אולם אפשר שכ"ז כה"ג שהסיר בשביל הסיר התחתון ודרך אגב מוסיף, אולם אם עיקר פעולתו בשביל הדבר שלמעלה יש לאסור. [ומסתברא ג"כ שכיון שכל ההיתר הוא מפני שיש כאן הטמנה וכיון שמוסיף רק דרך אגב לא נראה כמטמין ואמרינן דעיקר ההטמנה היא מה שהטמין בער"ש, א"כ ודאי דהיכא שיש לו **סיר על האש ומוטמן בשמיכות מלעלה,** ואף שכה"ג מוסיף הבל הוא (סימן רנז סעיף ח) מ"מ עושה זאת בדרך של הטמנה במקצת [לשיטת הרמ"א (סי' רנג סעיף א) שמתיר הטמנה במקצת] שלא חשיבא הטמנה, **ורוצה להוסיף בשבת בדרך אגב, ומה שמוסיף על הסיר הוא מוטמן כולו, א"כ ודאי אסור** שכה"ג הוא ממש מוסיף הבל, וליכא למימר שעיקר ההטמנה מתיייחסת לסיר, שהרי הסיר אין לו דין הטמנה, וא"כ כל ההטמנה מתייחסת לזה, ולפי"ז אסור לעשות זאת גם מער"ש].

**ונפק"מ בזה בדין הטמנת דבר יבש מבושל מבעו"י קר ע"ג המיחם**, שלשיטת הב"י שלמד בטור שהיינו משום בישול, וס"ל דלא חשיב מוסיף הבל, וא"כ כיון שרק מוסיף על ההטמנה מותר, א"כ מותר אף אם נותן קר כ"ז שלא עובר על בישול, אולם לשיטת הגר"א והמ"ב אסור אפילו קר יבש, שהרי מוליד חום, שלשיטתם אינו משום בישול, ומה שהטמנה דרך אגב התירה רק להטמין בשבת באינו מוסיף הבל [שכה"ג חשיב אינו מוסיף הבל וכדלעיל בשיטת הטור וכן מבואר ברמב"ם (פ"ד ה"ו)] אולם להוליד חום לא התירו, וכדכת' הראשונים שקר אסור שנראה כמוסיף הבל וכהנ"ל.

ויעויין במג"א (סקכ"ג) דכת' דדבר שאינו חם שאסר השו"ע היינו בלח ולא ביבש וכדכתי' בסעיף ח, וכת' הפמ"ג (שם) שביאר שהשו"ע אסר משום בישול [וכלשון הטור והשו"ע בסוגיין, וכשיטת הב"י] ויבש שרי שאין בו בישול, ולשיטתם הרי דמי לסמוך למדורה וכדלעיל, ומשמע שאזיל המג"א בשיטת הב"י. והנה המ"ב (סקנ"ג) כת' דבדבר יבשל מותר וכמו בסעיף ח, ומקורו (שעה"צ סקע"ח) במג"א הנ"ל וצ"ע שלכאורה סותר שיטתו, ונראה שהיינו שהוסיף בשעה"צ 'ומיירי בלי הטמנה דבהטמנה אסור' והיינו משום מוליד חום וכהנ"ל. **ויש לכאורה אופן לעשות זאת בשבת בדרך היתר לכו"ע** שיתן את המאכל על הקדירה בזמן שהיא אינה מכוסה ואחר שיגיע לי"ס יוכל גם לכסותה משום שגילה את ההטמנה בשבת מותר להחזירה, וכה"ג הוי דרך אגב בתבשיל חם.

ויעויין ב**חזו"א** (סימן לז סקי"ז) שתמה על המ"ב שאין כוונת הראשונים להתיר הטמנה דרך אגב. ודברי החזו"א צ"ע, שהרי הרשב"א להדיא כת' שבסוגיית מיחם ע"ג מיחם איירי בהטמנה ולא בשהייה וכ"כ שאר הראשונים כלדעיל, וע"כ לבאר גם הכא משום הטמנה, ומה שכת' במוסגר שלאו משום מוסיף הבל אלא משום שכה"ג הוי כטומן את החמין, צ"ע שברשב"א ובר"ן כת' משום מוסיף הבל.

**כת' הט"ז** (סק"י) דהק' כיצד מותר לטוח פניו בבצק **והרי ממרח**, ותי' דעושה זאת **באופן שאין בו משום מירוח**, אולם במג"א (סקכ"ב) מבואר דס"ל דאין ב**בצק משום מירוח**, והק' התוספת שבת (סקכ"ז) דודאי בבצק יש בו מירוח, וביאר המחצה"ש שכוונת המג"א דיש מירוח רק ע"י שפשוף, אולם גזרינן שמא ישפשף, **ובבצק שאין דרכו אלא למרח ולא לשפשף מותר**. והמ"ב (סקנ"ב) הביא המח'.

**כת' הט"ז** (סק"ט) שדבר חם אף שאינו מבושל אין איסור בשמירת חומו, והביא המ"ב (סק"נ) שהרבה אחרונים פליגי שכה"ג יש לחוש שיתוסף בו מעט בישול, ועיין בשעה"צ (סקע"ג) שהביא שהרבה אוסרים זאת, אולם בר"ן משמע כדברי הט"ז, והחזו"א (סימן לז סקט"ז) כת' דגם לר"ן כה"ג אסור. ויעויין לעיל במג"א (סימן רנז סקי"ג) ומה שתמה עליו הביאוה"ל (שם ד"ה גורם) כעין הכא ששומר חום חייב משום בישול.

**סעיפים ז ח**

**השו"ע הביא** מח' האם על קדירה מליאה מותר לתת בשבת, דיש מתירים ויש אוסרים, ויעויין בט"ז (סקי"א) שביאר שיטת המתירים דכה"ג **דמי לסמיכה**, והמ"ב (סקנ"ה) כת' דטעמא דכה"ג **איכא היכרא טובא**, ולקמיה (סקנ"ט) הוסיף שכה"ג עדיף מכירה גו"ק ש**הכא אין דרך בישול בכך**. ויעויין לעיל בביאוה"ל (סימן רנג ד"ה ויזהר) שהק' סתירה בין דין קדירה ריקנית שאסור לתת לכתחילה בשבת מקדירה מלאה, וביאר החילוק שעל **קדירה מליאה לא חשיב כלל כעומד ע"ג הכירה** ולהכי מותר אף לכתחילה בשבת, משא"כ בקדירה ריקנית שרק סותם חום הכירה דמי רק לגו"ק שאסור ליתן בשבת. [ועיי"ש במ"ב (סקפ"א) שהתיר בעו"א לתת בשבת ע"י מעזיבה וגם יתן שם היכר] וביאור דבריו שבקדירה ריקנית הבישול מתייחס רק למה שניתן למעלה ורק חשיב כגו"ק, משא"כ **בקדירה מליאה הבישול מתייחס את הקדירה הראשונה, ואל השניה אינו מתייחס כלל**, וביותר שכל הטעם שמחזי כמבשל או שיבא לחתות, וכה"ג שאין צורת בישול שהרי לא מבשל על האש כלל כהנ"ל, וכן לא יבוא לחתות שהרי האש מתייחסת רק אל הקדירה המליאה, ולא יבא בשביל הקדירה העליונה לחתות מתחת התחתונה. ולפי זה **פשיטא שאין להתיר בפלטה חשמלית** ואף שא"א לחתות בה לתת בשבת, שהרי בזה הבישול מתייחס לקדירה הזו, וג"כ מיחזי כמבשל שהרבה פעמים נותנים תבשיל רותח שאינו מבושל שם, וע"י הוא מתבשל. ועיי"ע בחידושי בתרא (סימן רנג מ"ב סקכ"ג) דהגרחפ"ש זצוק"ל ג"כ פליג וס"ל דאין היתר בפלטה אלא להחזיר ולא לתת לכתחילה.

והנה המג"א (סקכ"ו) ס"ל ד**סעיף ז וסעיף ח' ב' דינים הם**, והחילוק הוא שלענין **צלי הקיל** בס"ח אבל **מבושל החמיר** בס"ז, דגזרינן **שמא יתן כשהוא קר**, אבל צלי הרי אין גזירה שמא יבשל. ויעוין לעיל (סימן רנג סקל"ב) ע"פ השו"ע שם (סעיף ד) דגזרינן כעי"ז. וכעי"ז מבואר בלבוש (סעיפים ז ח), [והמג"א התיר ע"י חזרה, ובלבוש משמע שאף חזרה אסור דהוי על האש ממש יעויין בפמ"ג (שם)]. ועיין במחצה"ש (שם) עוד חילוק בזה ע"פ הגי' בגמ' שחילקו בין קדירה למיחם יעויי"ש. אולם **שאר האחרונים פליגי וס"ל דדין דב' הסעיפים חד הוא, והשו"ע הכריע בשניהם להקל**, וכן הכריע המ"ב (סקנ"ז) שהכל חד הוא, ועיין בתוספת שבת (סקל"א) שכת' כעי"ז. ועיי"ש בשעה"צ (סקפ"ג) דהאחרונים חלקו על המג"א, ומ"מ גם המג"א הכריע להקל גם בסעיף ז וא"כ אין נפק"מ בזה להלכה. ובאמת **צ"ע מדוע המ"ב** לא פסק כהמג"א, והרי לעיל (סימן רנג סעיף ד) ובמ"ב (שם סקפ"ד) ש**חיישינן שמא לא יהיה חם** ויעבור על בישול, ומ"ש הכא, ובאמת צ"ע גם לדברי המג"א גופיה שכאן מכריע להקל, ויעוין במחצה"ש שמשמע בדבריו שמשום ההיכר שלא נותן על האש מה"ט לא גזרינן, וא"כ שפיר דהכא לא גזרינן משא"כ התם.

**סעיף ט**

**דין בישול מלח ובשר:** **גמ' שבת דף מב: סבר ר"י – מתני'.**

**גבי מלח** ב' לישנות, לל"ק ס"ל כר"י דמלח לחומרא והיינו שהוא ק"ה, ואף בכ"ש אסור, ול"ב הוא כבשר ואפילו בכ"ר לא בשלה, וכת' רש"י (ד"ה דבכלי) דהיינו כ"ר שלא על האש, ועיין בחידושי הר"ן (ד"ה גמ' מלח) שביאר הל"ק שס"ל שמלח הפשרה זהו בישולה וא"כ אף בכ"ש. ולענין הלכה פסקו הרי"ף (דף כ.) כל"ב, וכ"כ הרמב"ם (פכ"ב ה"ו) הרא"ש (סימן יז) והרבה ראשונים, אולם תוס' (ד"ה והיינו) כת' שאמנם הלכה כל"ב, והמחמיר כל"ק שלא ליתן מלח בכ"ש כ"ז שהי"ס תע"ב, והריטב"א (ד"ה ולענין פסק) הביא שר"ת ורבי' מחמירים מדינא כל"ק. ומסיים שראוי להחמיר. וכת' המרדכי (רמז שח) שהרי"ף פסק כל"ק [וצ"ע, והגהות מהר"ם (סק"ד) כת' דגירסת המרדכי בגמ' מהופכת, ועיין בכנה"ג אות ז], והוסיף וז"ל 'וה"ר **דן אמר לי דממלח שלנו דמתקנין אותו ע"י בישול אין לחוש** כדתניא **כל שבא בחמין** לפני השבת כו' **ומ"מ המחמיר תע"ב שלא ליתן מלח אפילו בכלי שני כל זמן שהיד סולדת בו הואיל ואיכא איסור דאורייתא בבישול**'. והד"מ (סק"ד) הביא דבריו. וכת' בהגהות הבגדי ישע (אות יב) 'דהחמיר תע"ב כו קאי אמלח שלהם ולא אצלנו והאי מ"מ לישנא דתוספות דהתם'. והיינו שאף שהביא שהמחמיר תע"ב היינו במלח שלהם וכדברי תוס', אולם במלח שלנו לב' הלישנות הוא לקולא שהרי הוא מבושל וא"כ אין ענין להחמיר. אולם בלשון הד"מ לא נראה כן. ולכאורה כן משמע באגודה (פ"ג אות סב) וז"ל '**פסקו רוב הגאונים הילכתא כי האי לישנא...** ומותר לתת מלח אפי' בכלי ראשון. **והמחמיר שלא ליתן מלח בקערה כל זמן שהיד סולדת בשבת תבא עליו ברכה** והרבי דן אומר דמלח שלנו דמתקנים אותו ע"י בישול אין לחוש דתנינא כל שבא בחמין וכו'. **וטוב להחמיר שלא ליתן מלח אפי' בכלי שני כל זמן שהיד סולדת בשבת'. ומבואר שחזר וכת' להחמיר שוב אחר שהביא דברי הרבי דן ודלא כהבגד"י. וכ"כ** התפארת שמואל (על הרא"ש סימן יז אות כא), **ויעוין בהגהות הגרעק"א (מג"א סקל"א).**

כת' המג"א (סקל"א) כדברי רבי דן שמותר לתת מלח שלנו שהוא מבושל, וכ"כ התפאר"י (אות כא), וכת' התוספת שבת (סוסקל"ט) דלא מפיהם אנו חיים, דכבר כת' כן המרדכי, וסיים דהמחמיר תע"ב, והביא דברי הפ"מ (סימן כד) שגם סוכר מותר משום שמבשלים אותו קודם. והוסיף המחצה"ש שהמג"א סיים 'ועיין מש"כ סי"ו' וכוונתו שהרי אף בישול אחר בישול אסור בלח, וכת' לעיי"ש (סק"מ) שכת' שאזלינן בתר השתא ומלח א"כ חשיב יבש ואף שבסוף נעשה יבש, ואולי מהאי סברא כת' המרדכי להחמיר, דסברא זו אינו ברורה כ"כ, אולם לדברי המג"א שם אין להחמיר כלל. וכעי"ז כת' הפנים מאירות (ח"א סי' פד). ויעויי"ש מה שהבאנו בזה די"א שכה"ג לכו"ע הוי דבר לח שכל דברי המג"א שם הם לענין שומן שלא נימוח מיד, אולם מלח וסוכר שנמסים מיד חשיבו דבר לח.

והביא המחזיק ברכה (סק"ג) בשם שו"ת זרע אמת (סימן לט) שלכתחילה יש להחמיר ולתת בכ"ש, והביאו השע"ת (סקכ"ח), ויעויין בשו"ת זרע אמת שטעמו שאמנם מבשלים את הסוכר אולם נראה קצת דמה שעושים בסוכר מתחילתו אינו בישול אלא כעין אפיה וא"כ הוה כבישול אחר אפיה דאסור להרבה פוסקים, ועוד שלא נגמר עשייתו בזה שאין דרך לאוכלו בעין כך אלא מחוי, וכה"ג אסור לגמור בישולו. והמ"ב (סקע"א) כת' דמותר סוכר ומלח שלנו, אולם יש מפקפקים בזה **וטוב ליזהר מכ"ר לכתחילה**. וכת' בשעה"צ (סקצ"ו) עיין שע"ת וחידושי הגרעק"א, וכוונתו שהגרעק"א החמיר מצד שהמרדכי והאגודה סיימו וטוב להחמיר, [אולם לא ידעינן מדוע] והשע"ת הביא דברי הזרע אמת להחמיר. והנה האג"מ (ח"ד סימן עד בישול אות טז) תמה על הזר"א שהרי אפשר לאכול את הסוכר בעין ורק מחמת שאין רוצים לאכול דבר מתוק הרבה, ואולי נסתפק הזר"א שמא אינו מבושל או שלא ידוע לבנ"א שהוא מבושל, ומ"מ במה שידוע לבנ"א מותר, וכן בסוכר כמדומני שנוהגים להתיר כפמ"א וכן משמע מהמ"ב, ומסיים איברא אני לעצמי מחמיר ליתן בכלי שלישי אבל לדינא אין להחמיר עכ"ד, ומה שכת' וכן משמע במ"ב צ"ע.

**והנה המציאות בזמנינו** כת' הארחות שבת (פ"ח סעיף מט הערה קכג [דפו"ח]) 'יש מפעלים המבשלים את המלח בשעת הייצור, ויש מפעלים שאינם מבשלים אותו, גם במפעלים שאינם מבשלים את המלח עובר המלח ייבוש בתנור כחצי שעה בחום גבוה..ובזמנינו רוב המלח המשווק בארץ ישראל **אינו עובר בישול רק ייבוש בתנור**'. וכעי"ז הביא האז נדברו (ח"ט סי יג) והחשוקי חמד (דף מב: ד"ה כבישרא). ומסתפק הארח"ש האם כה"ג שבקלות מתבשל אפשר שלכו"ע לא דמי לבישרא דתורא וכדין פת שאמרינן שכיון שאפו אותה דמיא לק"ה. אולם **לכאורה ביאור השיטות שמלח תיקונו אינו** הפשרו, ובזה צריך **בישול דווקא על האש**, וא"כ אין לחלק בזה, ועיין בר"ן שם.

**ועיין בחוט שני** (ח"ב עמ' קפז) שכת' שטעם המחמירים הוא כהבנת המחצה"ש שמלח וסוכר חשיבו דבר לח, ומשו"ה החמיר המ"ב בכ"ר דווקא, שהיינו שלא חשש שהם ק"ה אלא שהם דבר לח שאיסורו רק בכ"ר, אולם כת' שכ"ז בסוכר, אולם מלח שלל"ב [שהמחמיר כמותה תע"ב] חשיב ק"ה אסור אף בכ"ש, וא"כ מלח אם לא נתבשל יש להחמיר בכ"ש ג"כ. וא"כ לדברי החו"ש **יש להחמיר במלח אף בכ"ש וכ"ש בדבר גוש**. ולכאורה כלי שלישי אין להחמיר שהרי עיקר ההלכה שאינו מק"ה. וסוכר כת' כל הפוסקים שהוא מבושל וא"כ יש מקום להחמיר רק בכ"ר.

ועיין בשש"כ (פ"א אות סא) שאבקת שוקו קפה נמס תה נמס מבושלים אמנם כיון שמשתנה אופן יצורם מזמן לזמן יש לוודא וכו', ושם בהערה (קפב) כת' דסכרין ומיני ממתיקים לפי עדות מומחים מבושלים, אולם במדריך הכשרות של בד"ץ העד"ח כת' שיש בהם רכיבים שאינם מבושלים וא"כ יש להחמיר, עוד כת' (הערה קפה\*) בשם המדריך כשרות שם דקפה נמס עם טעמים יש לחוש וכן במלבין קפה, וכן במטרנה יתכן שמוסיפים ויטאמינים שאינם מבושלים. ובארחות שבת (סעיף פו) כת' שקפה נמס הוא מבושל ושם (הערה קעח) שעובר אח"כ כעין אפיה וא"כ יש להחמיר מצד בישול אחר אפיה אחר בישול, אולם הביא שבספר מאור השבת (ח"ג אות מב ב) בשם הגרשז"א שהתיר משום שלא החמיר הביאוה"ל אלא כשמתרכך וכדו' ולא קפה שנמס לגמרי, אולם שם (הערה עו) בשם הגריש"א להחמיר בכלי שלישי מחמת זה, ועיי"ע במאור השבת (ח"א סי' ה' סעי' ל'). ויעויין לקמיה בשם החזו"א שאפיה אחר בישול שלא הופכת את הדבר לאפוי לא חשיב אפיה.

**כת' השעה"צ** (סקצ"ה) שעל האש אסור מדרבנן מפני שנראה כמבשל, [ע"ז אזיל השעה"צ ודלא כהמתקנים שהיינו על לקמיה, והרבה מספרי זמנינו כת' שהגי' כלפנינו ואין לתקן], ועיין לעיל (סעיף ד ד"ה כת' הא"ר) מה שהבאנו בזה מהשעה"צ (סקמ"ו), והנה שם כת' מדין חזרה ואו שעל האש יש בא"ב, וכנראה כוונתו מיחזי כמבשל והיינו שהוא בא"ב, אולם צ"ע מדוע השמיט דין חזרה, ואפשר ש**אין איסור חזרה על מלח שניתן בתבשיל**, שהרי איסור חזרה הוא או דמיחזי כמבשל ואו שמא יחתה, וודאי לא יבוא לחתות בשביל המלח שבתוכו, וכן לא מיחזי כמבשל על דבר מועט בתבשיל שאינו ניכר כלל. והנה בשעה"צ (סק"ק) שכת' שאסור ליתן על האש וכנ"ל, ולכאורה אם עובר איסור חזרה מדוע מותר בדיעבד ועיין מה שכת' בזה (סוגיית מעשה שבת בדבר שיש בו גם איסור בישול וגם איסור חזרה) שהיכא שיש גם איסור בישול וגם איסור חזרה כה"ג שמותר איסור בישול אסור משום חזרה, וע"כ **שכה"ג אין בזה חזרה כלל ודו"ק**.

**כת' השעה"צ (סקצ"ח)** 'עיין ט"ז בסוף הדיבור לשיטתו, ונפקא מיניה גם לענינינו, ונראה דאפילו במזיד אין להחמיר יותר, עיין לעיל בריש הסימן בדעת הגר"א ובמה שכתבנו בביאור הלכה שם', וביאור דבריו י"ל שהט"ז כת' שלדידה דס"ל דלא חשיב זגוז"ג א"כ אסור רק בשבת, וצ"ע מדוע מותר במוצ"ש, וע"כ שהכא קיל, וטעמא משום שדבר שעביד לטעמא שלא בטיל היינו מדרבנן, וא"כ דיינינן כאיסור דרבנן שכת' הביאוה"ל (סעיף א ד"ה המבשל) שאף בדרבנן ובמזיד אין לאסור יותר משבת עצמה. וכ"כ בספר מאור השבת (סי' ג אות מ\*) ועיי"ש שהביא מח' האם עביד לטעמא הוא מדאורייתא או מדרבנן. **ושיטת המ"ב בזה יעויין לקמן** (סימן תמ"ב סקכ"ז) שכת' להדיא **דהוי מדרבנן**, ובשעה"צ (שם סקמ"ח) כת' דכן הוא לדעת רוב הפוסקים.

**בישול בשר:** כת' הרא"ש (סימן יז) דמסוגיין מבואר דבשר שור מותר אף בכ"ר, ומיהו אם הוא מליח ישן אפשר שאסור דממהר להתבשל, ואפילו נמלח מחדש אסור שהלחלוחית והדם והמלח שבו מתבשלים, וכת' הטור שאסור אף בשר משום הלחלוחית, וכ"כ הקרבן נתנאל (אות כ) שלהרא"ש אף בשר שאינו מלוח אסור מצד הלחלוחית, ונקט דם בגלל שבלא"ה אסור אף בחול משום איסור דם. ועיין בב"ח שהאריך מאד בזה, והביא שיטת רי"ו בדברי הרא"ש, ומ"מ מסיק להחמיר כהטור.

אולם השו"ע כת' דיש מי שאוסר לתת בשר מלוח ואפילו של שור, והגיה הרמ"א שאף בלא מלח אסור. ומשמע מכך שהשו"ע התיר ורק מלוח אסר וצ"ע מדוע. והט"ז (סקי"ג) כת' דאף השו"ע יכול לסבור כך דלחלוחית פשיטא דמבשל, אלא אם אין בו לחלוחית כגון שהוא יבש, ובזה אסור רק מחמת המלח, ולכך הרמ"א לא כת' לשון פלוגתא עיי"ש. אולם המג"א (סק"ל) כת' דפשט דעת השו"ע דדווקא במלוח אסור שמסייע בבישול, אולם הכריע המג"א כדברי הב"ח כשיטת הרמ"א וכמדוייק בטור. ועיין במ"ב (סק"ע) ושעה"צ (סקצ"ג). [יש להוסיף שי"א שבשר שור הוא מוקצה, עיין בשו"ע (סימן שח סעיף לא) ומ"ב (סקקכ"ה).

**כת' המג"א** (סקכ"ח) בשם הירושלמי שעשו הרחקה לכ"ר ואפילו אין י"ס בו אסור, ועיין בפמ"ג דהיינו כשהוא על האש ואין ומ"מ אין בו איסור חזרה, ועיין בש"ך (סימן קה סק"ה) וא"ר (סקכ"ג) ומחצה"ש ופר"ח (יור"ד סי' סח סקי"א) וגר"א (סקכ"ו) ושעה"צ (סקפ"ט) שרוב האחרונים פליגי על המג"א, וס"ל דכוונת הירושלמי אחרת יעויי"ש.

ביאוה"ל ד"ה ואם עבר עיין לעיל סוף סעיף א.

**סעיף י**

**תוס' (דף מב: ד"ה אבל).** מח' ר"ת והרשב"ם, **ר"ת ס"ל ככ"ר ורשב"ם ככ"ש**, הובאו הדברים בתוס' כאן, ובתוס' ע"ז (דף עד: ד"ה דרש) וזבחים (דף צה: ד"ה עירה) רא"ש (סימן טז) ובשאר הראשונים ובריטב"א (ד"ה אבל נותן) כת' דהרמב"ן ס"ל כרשב"ם. **וכמה חילוקים יש בזה**. דבסוגיין כת' תוס' דאין לדייק דמרישא משמע שהוי ככ"ש ומסיפא ככ"ר, אולם בתוס' זבחים ובספר הישר (סימן רמג) ובריטב"א (ד"ה אבל נותן) כת' דרשב"ם דייק מרישא, וס"ל דסיפא אגב רישא, ור"ת דייק מסיפא, וס"ל דרישא אגב מתני' דלעיל קתני לה.

**האם ר"ת ס"ל דהוי ככ"ר לגמרי או רק כדי קליפה:** בתוס' בסוגיין בריש דבריהם הביאו דהוי ככ"ר, ואח"כ כת' ונראה דרק קליפה מבשל, ובתוס' בע"ז מבואר דרבינו ברוך מכריע כך מדין תתאה גבר שמבשל כדי קליפה, ובתוס' זבחים משמע שס"ל לר"ת רק כ"ק, וכן מבואר בריטב"א (ד"ה אבל נותן) וכן מסקנת פסקי תוס' (אות קסד וקסו), אולם בספר הישר (שם) סתמא קתני דהוי ככ"ר וכן משמע שם (סימן רנ), אולם בדברי הר"ן (ד"ה מתני) שהביא שיטת ר"ת דהוי ככ"ר, ומביא כמה ראיות לזה, והא שתתאה גבר היינו כשנפסק הקילוח, ולכך אין לערות בשבת מכ"ר על תרנגולת שמבשל את הדם. [אולם לענין הגעלה לא מהני דבעינן כבולעו]. ומשמע בדבריו דר"ת ס"ל **דמבשל ממש ולא רק כ"ק** [מדאסר את הדם וכן מדלא חילק בין קליפה ליותר לתרץ מדין תתאה, והוצרך לחלק בין הופסק העירוי]. וכן דייק בדבריו האגלי טל (אופה אות לא). ועיין בקרבן נתנאל (אות ח) שהוכיח בשיטת ר"ת **דאוסר כולו ולא רק כ"ק**, ועיי"ע בש"ך (סי' קה סק"ה) דס"ל בשיטת ר"ת כ"ק, אולם המהרש"ל (סימן סב) סובר שמבשל לגמרי.

והנה הבאנו לעיל דברי **רבינו יונה** ועיי"ש שמבואר בדבריו **דמיד שיצא מהכ"ר תו לא חשיב ככ"ר.** וע"כ **לא ס"ל מדין תתאה** יעויי"ש.

**והשו"ע** פסק בסתמא דעירוי אסור ולא ביאר אם אוסר הכל או רק כ"ק, אולם ביור"ד (סימן סח סעיף י) כת' שאם עירה אוסר רק קליפה. וכן משמע בביאור הגר"א (סקל"ב) [ועיין בביאור הגר"א (יור"ד סימן סח סקכ"ז ליקוט) מה שכת' בעצם סוגיית עירוי].

**האם דוקא כשהעירוי על האוכל עצמו חשיב עירוי או אף כשהוא תוך הכלי:** יעויין בגרעק"א (שו"ע ד"ה ולערות) שהביא מח' בזה, דהאיסור והיתר (הארוך שער לד סימן כא) כת' שכל שהעירוי לא נוגע מיד באוכל לא חשיב עירוי לענין שבת ומותר לשפוך בצידן, אולם הפמ"ג (שפ"ד סימן צה סקי"ח ד"ה סוף דבר) שלענין שבת כ"ז שלא נפסק הקילוח חשיב עירוי ואף שאינו נותן ממש על האוכל. והנה מקור הדברים בזה הוא בתרומת הדשן (סימן קפא) שכת' שכל שלא נפסק הקילוח אף שהעירוי נזחל ונמשך למקום אחר חשיב עירוי, והרמ"א (יור"ד סי' צב סעיף ז) פסק כדבריו. והחוות דעת (סימן צב ביאורים סקכ"ג) כת' דלכאורה האיסור והיתר פליג על התרוה"ד, וכת' דנראה דרק לענין שלא מתקרר בגלל הטיפה שאחריה, אולם לבשל כו"ע מודו שכל שאין לו דפנות דכ"ר אינו מבשל עיי"ש.

**כת' המג"א** (סקל"ב) שאם עירה הקליפה אסורה בדיעבד דהא ר"ת דייק כן מהמשנה. ובעצם הדבר בדיוק מהמשנה עיין מה שכת' לעיל, אולם צ"ע מדוע אסור בדיעבד, והבאנו לעיל [סעיף א דין מלאכת שבת במח' שיש מח'] שהפמ"ג (אש"א סק"י) התק' בזה, והביאו המ"ב (סק"ב), ובלשון המג"א נראה שהכא טעמיה משום שקליפה אסורה ודאי ואין לצרף השיטה שמתירה משום שיש ראיה ממתני' וכה"ג לא מקילים בדיעבד. ועיין בראש יוסף (דף לט. ד"ה והוי) כת' דעירוי ספק הוא והולכין בו לחומרא, וכעי"ז כת' בפמ"ג (משב"ז סקט"ז), אולם לקמן כת' (סימן תנא משב"ז סק"ט) שעירוי אוסר אף בדיעבד ומ"מ האי ספק עירוי אין לעשות ממנו ספק לקולא... אלמא לא הוה ספק, וצ"ע.

**עירוי על כוס שנשאר בה מעט מים**: [**עירוי על מים יעויין לקמיה סעיף יא וי"ב]** כת' האג"מ (ח"ד סי' עד בישול אות יט) לערות מכ"ר על כוס ריקה שיש בה טיפי מים, שמעיקר הדין הוי **פס"ר דלא ניחא ליה** [שיש רק מעט מים] ואפשר **שפחות משיעור אין להחמיר** אולם כת' (ח"א סי' צג) שיש לאסור, אולם כשנתבשלו כבר שרוב הפוסקים מתירים אין להחמיר אם לא שהם הרבה מים, והשבט הלוי (ח"ז סי' מב אות ב) כת' דדרכו להקל אחר הכאת הכוס שהוציאו עיקר הלחות, עיי"ש. והארחות שבת (פ"א הערה קנו) הביא להקל בשם הגרשז"א, אולם הביא (הערה קנז) דגרשז"א לעצמו החמיר, והביא שם שכל החומרא היא כדברי האג"מ שלא נתבשל עדיין, וכ"כ בשם הגרח"ק (עם מקדשי שביעי ח"א פ"ב הערה י). ועיי"ע במאור השבת (ח"א הערה כט) מש"כ בשם הגריש"א. והביאו בשם ה**חזו"א להחמיר בזה** [דינים והנהגות (פי"ב אות יד) מעשה איש (ח"ז עמ' קמד) הביא כמה פסקים בלשון החזו"א מספר גנזי שערי ציון, שהחזו"א ענה על זה שצריך להשגיח על זה שלא יהיה טיפות, הלכות שבת בשבת (פ"ח הערה 54) בשם הגר"ש קרליץ, ומאור השבת (ח"ד עמ' תקי"א ד"ה וידי"נ) בשם ר' נטע ציינווירט ששאל את החזו"א ואמר לו להחמיר אולם אמר לו שאינו צריך למחות במקילים], ועיי"ש בארח"ש שגם החזו"א לא החמיר אלא כה"ג שלא נתבשל. ועיין בהלכות שבת בשבת (שם) שהביא דכ"כ השביתת השבת (פתיחה למבשל סעיף לב) שצריך להחמיר וכן נהג בעל פני הארי החי. והביא שם **סברא שבעינן חשיבות לאסור** עיי"ש. והחו"ש (ח"ב עמ' קסג) כת' שבין אם המים נתבשלו ובין אם לא יש לנגב דהוי פס"ר, אולם אם יש **רק לחות אין בזה איסור כלל שאין בזה חשיבות בישול**. ובדברי חכמים (תשובה 374) בשם הגרחפ"ש זצוק"ל שנהגו להקל בזה, אבל טוב להחמיר, וכן הביא מעשה רב מהגר"א קוטלר שהקפיד בזה.

**כלי שעירוי לתוכו מכ"ר שעומד על האש:** כת' רש"י (דף מ: ד"ה בכלי) שהאמבטי חשיב כ"ר, וטעמא שהחמין נמשכים מן המעיין חשש ככ"ר. וכת' הפמ"ג (אש"א סקל"ג) שמוכח מרש"י שכיון שבשעת המשיכה של המים היה כ"ר א"כ אף אחר שנפסק כן הוא, וכעי"ז כת' בראש יוסף (דף מ: ד"ה מ"ש רש"י) שכה"ג לא חשיב עירוי אלא כ"ר ממש. והביאו בשם החזו"א [טעמא דקרא (סוף הספר הנהגות החזו"א אות יא) שחשש החזו"א לזה שהוי ככ"ר, ארחות רבינו (ח"א עמ' קמט אות קפח) בשם הגר"ש קרליץ שיש לכוס דין כלי ראשון וכ"מ ברש"י], אולם החו"ש (שם עמ' קע"ג דין קילוח הנמשך מכ"ר- עמ' קעו) האריך בסוגיא זו וצדד להתיר והביא שהחזו"א חשש לזה ואפשר שהוא רק בתורת חומרא. ועיין בשש"כ (פ"א הערה קמ) שדן בזה ומנח"ש (ח"ב סי' ז) מה שביאר שיטת החזו"א. ועיי"ע בקובץ ישורון (טז עמ שג עד שנא) דו"ד בזה.

אולם הרבה הקילו בזה עם מקדשי שביעי (ח"ב עמ' קסה אות י [פסקי הגרמ"פ מתלמידו הרבבות אפרים]) כת' שלא חשש לזה, ובשבות יצחק (בישול עמ' קכב) דלא חשיב כ"ר וכדמשמע בתוס', ובספר הלכות שבת בשבת (פ"ח סעיף לו) דיש מי שאוסר ושאר הפוסקים מקילים, והמנהג להקל והמחמיר תע"ב. ובשש"כ (פ"א סעיף מו) כת' שצינור שמחובר חשיב כ"ר אם עדיין חם,

**סעיפים יא - יג**

גמ' שבת מב. אבל נותן – מתני'.

שיטת רש"י דהחילוק תלוי בדין תתאה גבר, ולשתיה לא חם כ"כ ומשמע שאפילו כ"ר מותר, וספל שהוא כלי שני כיון שהוא לרחיצה י"א שהוא אסור ויש מתירים.

**תוס' בשם ר"ת** פליג ולא משום תתאה, אלא שחמין לתוך צונן משמע שהחמין הם מיעוט וכן להיפך, וכ"ז בכ"ר, ולב"ש גזרי אפילו כ"ש, ואמבטי אסור בכ"ש שחם כ"כ הרואה סבור שהוא כ"ר וגזרינן, ולמסקנא דספל אינו כאמבטי א"כ ר"ש כב"ה ולתוך הכוס אזיל כב"ה וכרשב"מ,

**הרשב"א** (ד"ה אלא נראה) ביאר דהכא בכ"ש והטעם שאסור לתת לתוכו לב"ש משום שגזרו אטו כ"ר, וב"ה מתירים דכ"ש אינו מבשל, וחמים לתוך צונן לעולם אינם באים אלא להפשר, ובאמבטי צונן לתוך חמין אסור שהרי מחממן הרבה וא"א לבוא לידי הפשר אלא לידי בישול ואפילו נתן לתוכו הרבה מאד צוננים אסור, וכ"ז אפילו בכ"ש, ולמסקנא ספל אינו כן שאינו חם כ"כ, ולהכי מגיע רק לידי הפשר, ואף שחזינן שהמים אחרי העירוב הם י"ס, מ"מ אינו מחמת הצונן אלא מחמת הראשונים שלא נצטננו. והוסיף הר"ן (דף כ. מדה"ר ד"ה ולא צונן) שלתת לתוכו **מים צוננין אפילו הרבה באמבטי אסור שמתוך שמקפידים על חומו אסרו בו אפילו הפשר**. והמ"ב (סקע"ז) כת' שאף שהאחרונים כת' דדוקא מועטים אסור, בכלי ראשון יש לחוש לשיטת הר"ן והרי"ו שס"ל דאפילו כה"ג אסור, [ובכ"ש התיר משום [שעה"צ (סקק"ה)] שיש לצרף השיטות שכל איסור אמבטי הוא בכ"ר]. ומבואר דכל האיסור הוא באמבטי, אולם בכ"ר דעלמא כל שהצוננים מרובים אין לחוש.

**נח' הראשונים כיצד פסקינן למעשה בזה**, הרי"ף (דף כ.) דהלכתא כב"ה, וביאר הרא"ש (סימן טו) דטעמא דהרי"ף דפסק להקל מדייק כן בגמ' מדאיצטריך לאב הונא למימר חזינא ליה לרבא דלא קפיד אספל עיי"ש, אולם הביא הרא"ש דאפשר לבאר הגמ' דהלכה כרשב"מ. והרמב"ם (פכ"ה ה"ה) אסר אמבטי שהרי מחממן הרבה לתת לתוכה אולם ממנה מותר, ומשמע שפסק כהרי"ף, ועיין בב"י שהאריך לבאר דברי הרמב"ם. ולשיטתו איירי בכ"ר דווקא ואף שאף בלא אמבטי אסור בכ"ר, לישנא דברייתא נקט, אולם הגר"א (סקל"ד) שהרמב"ם מודה שאיירי בכ"ש ומ"מ אסור כיון שהם לרחיצה, והיינו מדנקט הרמב"ם 'שהרי מחממן הרבה', והוסיף לדייק מלשון השו"ע סעיף יב שהתיר במיחם כ"ש לתת ממנו ולתוכו והוא שלא יהיה בכ"ר, ומשמע שבכ"ר אסור אף לתת מתוכו, וא"כ מדוע באמבטי מותר והרי אמבטי אפשר דחמיר טפי וודאי שלא קיל, וע"כ שאמבטי איירי בכ"ש. והנה בסעיף יא השו"ע לא ביאר באיזה כלי איירי, והרמ"א הוסיף בכ"ש, ולגר"א גם השו"ע מודה בזה, ואף שבב"י ביאר לשון הרמב"ם שהביאו בשו"ע [כדכת' הגר"א (סקל"ג)] שאיירי בכ"ר. ולהכי השמיט השו"ע דין כ"ר בסעיף יא. ועיין בעולת שבת (סקל"ב) שג"כ כת' בשיטת הרמב"ם דהוי כ"ש, וע"כ גם דעת השו"ע כן, אולם הביא לפרש בעו"א דברי הרמב"ם והשו"ע. ועיי"ע בט"ז (סקי"ח) איך שביאר שיטת הרמב"ם. והנחלת צבי (סקי"א) האריך מאד בשיטות הראשונים בזה, ומסקנתו דכל הראשונים התירו בכ"ש.

**מסקנת הסוגיא דספל אין בו איסור כלל**, ורק אמבטי, וטעמא דאמבטי משום שלרחיצה אסור, **והטור אסר אף בספל**, והת' בזה הב"י, וכת' דחשש שאין אנו יודעים חילוק הכלים בין ספל לאמבטי, וברמזים שג"כ כת' וספר דינו כאמבטי כ' דט"ס וצ"ל וספל אינו כאמבטי. אולם הב"ח ביאר דהטור ס"ל כך לאסור ולאו מטעם זה עיי"ש. וכן הט"ז (סקי"ז) תמה מאד על הב"י ועיי"ש מה שביאר בדברי הטור.

**המג"א (סקל"ה)** אוסר לתת גוש בשר לתוך מים קרים שמבשל כדי קליפה, והביאו הא"ר (סקכ"ח) התוספת שבת (סוסקמ"א) והגר"ז (סעיף כ), וכת' הגרעק"א (גיליון שם) עיין בחוות דעת (יור"ד סי' צ"א ביאורים סק"ה) שכת' דהרי מים לעולם מתערבים וכת' דאפשר לומר דהיינו שמעט מים נבלעים בבשר והם מתבשלים עיי"ש. ועיין בפמ"ג יור"ד (סימן ס"ח הדין השלישי ד"ה ויש לחקור) שתמה מאד על המג"א. ובפמ"ג כאן שלח לשם ונשאר בצ"ע לדינא, ובהגהות הבית מאיר (על המג"א) ג"כ תמה על דבריו. והמ"ב (סקע"ח) הביא דברי המג"א. ועיין במחצה"ש שהאריך לבאר שבעינן לסברת מתערבים ובלא"ה אמרינן אדמיקר מבשל. ובכ"א מוכח מהמג"א שהחמיר משום דבר גוש, שהרי אפילו אם נתנו מכ"ר הכא חשיב עירוי שנפסק הקילוח [וכמו שהק' על המג"א בבית מאיר (ד"ה תו מסיים)], ואפילו בזה אסר כה"ג. עוד נראה שבדברי הרשב"א והר"ן דלקמיה משמע שרק מים במים מותר אולם מים בגוש אסור וכדברי המג"א ודו"ק, ואף שהכא לא חשיב עירוי מ"מ משום גוש חשיב עירוי. ולפי הנ"ל יש לעיין ב**ביצה רותחת שלכאורה לדברי המג"א אין לתתה בתוך ספל מים** קרים לקררה, אולם לדברי החוו"ד מותר, ו**לשוטפה תחת מים** לכאורה ג"כ אסור, אולם יעויין בשעה"צ (סקקי"א) שכת' שלעולם הרי לא מתבשל מיד, ולדבריו אפשר שכה"ג הרי המים מיד נשפכים ובאים מים אחרים וכו' וא"כ לעולם לא מתבשל, אולם השעה"צ לא התיר משום הסברא הנ"ל, **ואולי בצירוף החולקים על המג"א, והא שלדברי החוו"ד מותר יש להתיר כה"ג.** [בעצם דבר גוש עיין באחרונים שמבואר שגוש בתוך מים לא חשיב גוש, יעויין בפמ"ג (סי' רנ"ג אש"א סקל"ב) והפתחי תשובה (יור"ד סי' צ"ד סק"ז) בשם הסולת למנחה (כלל כג) שהביא דברי התורת האשם (כלל כג) שכת' כן, וכעי"ז כת' המהרש"ם (ח"א סי' רטז)].

**כת' הרשב"א** (ד"ה אלא נראה) שבמים אין **דין עירוי שהרי מיד הם מתערבים** וכ"כ הר"ן (ד"ה ת"ר), וכ"כ המג"א (סקל"ה) ושאר האחרונים.והוסיף המג"א שכל ההיתר אפילו מכ"ר **היינו שהצוננים מרובים**, ועיי"ש בפמ"ג, אולם **הט"ז (סקי"ח) כת' דכ"ז לשיטת הרמב"ם, אולם בטור משמע שאף אם אינם מרובים שריא**, ודייק השעה"צ (סקק"ו) מדברי הגר"א (סקל"ח) דבעי דווקא מרובים עיי"ש. ובמ"ב (סקע"ח) מבואר שמחמיר בזה. אולם עיין בביאוה"ל (ד"ה שבזה) דכ"ז בכ"ר, אולם בכ"ש הט"ז מתיר, אולם הפמ"ג מפקפק בדעת הטור בזה. ועיין עוד בביאוה"ל (ד"ה אבל נותן) שהתיר בכל האופנים בכה"ג שאחר העירוב המים **פחות מי"ס** עיי"ש. **ומבואר בכל זה שהרשב"א והר"ן** ס"ל שמים במים לעולם אין דין עירוי משום שמתערבים, אולם המ"ב (סקע"ח) כת' 'אבל הכא שאני שמתערבין החמין עם הצונן ומתבטל חמימותן כיון שהצונן מרובים', והיינו **שמים במים חשיב עירוי, ורק משום שמתקררים לא אסרינן משום עירוי**, ונראה שלא בעינן דווקא שלא יהיה י"ס אלא כל שמרובין ומתקרר לא דמי לכ"ר ומותר [דאם פחות מי"ס הביאוה"ל מתיר בכל גווני ודו"ק]. ומקור כ"ז בבית מאיר שהובא בביאוה"ל לקמיה (ד"ה והוא שלא) שס"ל בביאור דברי תוס' שפליגי על הרשב"א והר"ן ורק כה"ג מותר. וכן חזינן במ"ב לעיל (סוף סקל"ט) שכת' 'אבל אסור לערות עליהם מכ"ר וכדלעיל בס"ד' והיינו על דבר שנתבשל מער"ש [העסנעס] או חלב, וחזינן שעירוי כה"ג שהמים החמים הם מרובים אסור. ולולי דבריו היה נראה להתיר עירוי על העסנעס, שהרי **בישול אחר בישול** יש מתירים, שהרי כל טעם הב"מ להחמיר משום שהוא דאורייתא וכה"ג לא אמרינן הכי, **אולם יעויין בבית מאיר עצמו שאוסר בזה**, ואפשר שיש להוכיח מכאן וכמו שהבאנו בכמה מקומות **דס"ל כדברי המג"א** שבישול אחר בישול בנצטנן לגמרי הוי דאורייתא.

**כת' הפמ"ג** (אש"א סקל"ב וסקל"ד) ד**אין** **מיחזי כמבשל במים** רק בגוש, וטעמא משום שמתערב עיי"ש, אמנם התוספת שבת (סקמ"ו) כת'וטעמא שמותר לתת כוס מים בתוך מיחם כ"ש, משום שמפסיק הכלי וכה"ג לא מיחזי כמבשל, ולתת בתוך כ"ש שמבואר בסוגיין שמותר, ביאר התוס"ש שהכא כוונתו לקרר ולהכי לא נראה כמבשל. והביאו הגרעק"א בתוספותיו (פכ"ב מ"ב) [ועיין במהרש"א (דף לט תוד"ה כל)]. ובספר אוצרות השבת (סימן יב אות ב) רוצה לדייק בדברי המ"ב לעיל גבי תה ובסוגיין כדברי המהרש"א, אולם אין דבריו מוכרחין כלל, שהמ"ב לעיל (סקל"ט) התיר דווקא חלב שנתבשל משום שס"ל דחלב הוא ק"ה [כמו שהבאנו לעיל ד"ה דין קלי הבישול] והתמצית התה בין כך מבושלת ולא התנה כך להדיא.

**כת' הביאור הלכה** (ד"ה אמבטי) דמיירי שרוצה לרחוץ פניו ידיו ורגליו במים שבאמבטי שמותר שהרי הוחמו בער"ש, וצ"ע וכי בשביל מה רוצה לתת שם מים קרים, ומשמע כדי לרחוץ אחר שיצנן מעט את חומם, וצ"ע מדברי השעה"צ (סימן שכט סק"ח) שהביא **מח' מג"א וגר"א האם מים שהופשו בשבת מותר לרחוץ בהם פניו ידיו ורגליו**, ובשעה"צ (שם סק"ט) משמע ש**נוקט להחמיר**. ואולי מכאן מוכח שכה"ג שרק **נותן בתוכם מים לקררם לא חשיב הופשרו בשבת, שהרי רק בא לקרר**, וכל הגזירה היתה שיבא לחמם ונח' אם כשחימם רק להפשר הוא בכלל הגזירה, והכא שרק מקרר אפשר שמותר לכו"ע, **וצ"ע בזה.** ועיין בזה בגרעק"א דרו"ח (דף מ: ד"ה גמ', וקשה) שהתק' כיצד מותר והרי הופשרו בשבת, ובאג"ט (אופה הערה סו) דן מטעם פס"ר, והשבה"ש (מבשל הערה קכז) הק' על דביו, ובשש"כ (פי"ד הערה טו) הביא לבאר כעין מה שכת' מדברי הביאוה"ל, והביא שהתהל"ד (סי' שכו סק"י) ג"כ מתיר בזה ודייק כן מדברי רה"ג. ועיי"ע בארחות שבת (פרק כא אות ו והערה טו טז) שג"כ מתיר בזה והביא הרבה מהנ"ל.

**דין מצקת: כת' המ"ב (סקמ"ה)** 'לכל הפחות ישאב בכף מן הקדירה כדי שתהיה הקערה כלי שלישי', אולם בסוגיין (סקפ"ז) 'אבל אם שואב בכלי ריקן מתוך כלי ראשון י"א דדינו ככלי ראשון ובפרט אם משהה הכלי ריקן בתוכו עד שמעלה רתיחה ודאי מקרי כ"ר [אחרונים]'. ומקור הדברים הביא הט"ז (יור"ד סי' צב סק"י) בשם המהרי"ל (הלכות הגעלה אות ז) דאם ישאוב בכלי הוי ליה כ"ש, אולם אם שוהה בתוך הכ"ר בעוד שהוא מעלין המים רותחין שפיר מיקרי גם הוא כ"ר. והט"ז הק' כמה קו' על דבריו דודאי חשיב כ"ר כל ששהה תוך הכ"ר, שהרי בעודו תוך הכ"ר נידון ככ"ר ומה אישתני, ועוד הוכיח מסוגיין שלתת תוך כ"ר הוי כ"ר, וכן מסברא שהרי דפנותיה חמין ולתוס' טעמא דכ"ש אין דופנותיה חמין, אולם הביא שבתוס' (ע"ז דף לג: ד"ה קינסא) דיש משימים קערה תוך מחבת שעל האש עד שהרתיחות עולות תוך הקערה ובאותה קערה מגעילין, ובזה מסופק ר"י אם חשיב כ"ר וכת' להחמיר, וברא"ש (שם סימן כב) משמע שמיקל בזה, אולם הרמ"א (סי' תנא) משמע שפסק לחומרא, ומסיק הט"ז להחמיר כתוס'. והמג"א (סימן תנ"ב סק"ט) הביא דברי הט"ז ופסק כדברי מהרי"ל שאם שוהה עד שמעלים רתחיתן חשיב כ"ר. וכ"כ התוספת שבת (סקמ"ו), וזוהי שיטת המ"ב הנ"ל (סקפ"ז), ומה שכת' לעיל צ"ל שמחה שם ביד העושים כן ורצה שלפחות יהיה להם על מי לסמוך, אולם בעיקר הדין החמיר בזה. [וכ"כ הפוסקים לבאר סתירת המ"ב, עיין עוד במנחת יצחק (ח"ה סי' קכז אות ג) שכת' שכיון שהביא הט"ז שהוי מח' בראשונים, א"כ יש להחמיר, אולם שם בצירוף שיש מתירים אף בכ"ר היקל, ובשו"ת אז נדברו (ח"ה סי' נב אות ד) כת' כעין הנ"ל, ובדברי חכמים (תשובה 372) כת' בשם הגרחפ"ש דלכתחילה דינו ככ"ר ורק בדיעבד התירו המ"ב שדינו ככ"ש. והחו"ש (***ח"ב*** פרק כ"ט שעה"צ ס"ק קנ"ט) ג"כ כת' כעי"ז שהמ"ב היקל רק בתור לימוד זכות]. והחזו"א (סימן קכב סק"ג ד"ה סדר כלי הסעודה) כת' לחלק בין אם שאבו כשהכ"ר היה על האש או לא, וצ"ע מהיכן לקח זאת, ואולי ס"ל דזהו הרתיחה שמעלה וצ"ע. ויעויין בשש"כ (פ"א הערה קנח) שדייק מדברי השביתת השבת (בישול סעיף כא) שחשיב ככלי שממנו שואב, והיינו שאף מצקת תוך כ"ש חשיב כ"ש ולא כלי שלישי.

**סעיף יד**

**גמ' דף מ: ת"ר מביא אדם – וש"מ הפשרו זהו בישולו**.

**נח' הראשונים בביאור הסוגיא**. **רש"י** (ד"ה לא שיחמו, ד"ה לא בשביל) כת' שהיינו שנותן במקום חם, אולם לא משאיר שם עד שיהיה י"ס אלא לוקח קודם, והמ"מ כת' דכן היא שיטת הרמב"ם (פכ"ב ה"ד) דסתם שלא יחמו ולא התנה במקום שלא יחמו, וכ"כ הב"י, [ועיין באבן האזל (שם) שהאריך מאד בזה ומסקנתו דאף לדברי רש"י והרמב"ם כשהגיע להפשר אין להשאירו שמא יבא לידי י"ס, אולם עיין בביאור הלכה (ד"ה להפיג) שהתיר בזה בשם תוס'] וכת' המ"מ דכן משמע ברמב"ן (ד"ה ובלבד). וכת' הרשב"א (ד"ה מביא) דלשון הגמ' משמע כרש"י. והק' הרשב"א על רש"י מהגמ' גבי נותן למיחם שהעמידו במרובים, ומדוע לא העמידו שלוקח קודם, ותי' או שבזה דרך להשאיר וגזרו משא"כ בצד האש שדרך ג"כ רק להפשיר, או דהגמ' אורחא דמילתא נקט. עוד הק' הרשב"א והר"ן (דף יט. מדה"ר ד"ה ת"ר מביא) מהגי' בג' 'הפשרו לאו זהו בישולו' ואף שרש"י אינו גורס כן, מ"מ הגי' הזו היא הנכונה. עוד הוכיח הר"ן דלא כרש"י מהסוגיא דאנח כוזא אפומא דקומקומא, וקצת צ"ע מהיכי מוכח מהתם כן.

**ולכך פי' כל הראשונים** [תוס' (דף מח. ד"ה מ"ש) תוספות ישנים (על הגיליון דף לז: אות ב) הרשב"א (שם) הר"ן (שם ובמיוחסות) הרא"ש (סימן י) ועוד ראשונים] שכוונת הגמ' שמעמיד במקום שאפילו יהי שם כל היום כולו לא יתחמם לי"ס, אולם בלא"ה גזרינן שמא ישכח וישהה שם ויבא לידי בישול. וכן פסק השו"ע.

ומבואר ברשב"א (שם) שאף בחמי טבריה בכ"ר גזרו שמא ישאיר שם, ואף שחמי טבריה **אסור רק מדרבנן מ"מ כל מאי דתקון רבנן כעין דאורייתא** תקון, וכן דייק הגרעק"א (גיליון השו"ע) מדברי הר"ן. אולם הביא דבתוס' (שם) דדוקא על גבי האור גזרינן הכי עיי"ש. והנה **הרמ"א הוסיף דה"ה בפירות** ושאר דברים הנאכלים חיים, והבאנו לעיל (סעיף ג, מ"ב סק"א) שהשעה"צ (סקקי"ד) כת' דכה"ג הוי איסור דאורייתא, ולרוב האחרונים הוי איסור דאורייתא, אולם הגרעק"א (סימן רנד) ס"ל דפירות הוי רק איסור דרבנן, וא"כ **לשיטתו מוכח ברמ"א שפסק גזירה זו אף בדרבנן**.

**כת' המג"א** (סקל"ז) דאפשר שמותר ליתן דבר שאם ישאירנו שם ישרף וכדו', **דלא ניחא ליה בהכי והוי דבר שאין מתכוין**, והא"ר (סקל"ד) העתיק דבריו בלשון 'מותר', וכן התוספת שבת (סקמ"ז), והוסיף התוס"ש שיש טעם נוסף להתיר שהרי עיקר הגזירה שמא ישכח, וכה"ג ודאי לא ישכח והביאו הפמ"ג (שם). והמ"ב (סקצ"א) התיר בזה מב' הטעמים הנ"ל ועיין בשעה"צ (סקקט"ז). ובדברי המג"א והאחרונים שכת' שחשיב אינו מתכוין צריך ביאור שהרי אם הוי פס"ר מה מהני שלא מתכוין, ואם לא הוי פס"ר מדוע אם ניחא ליה אסור. ויעוין בפמ"ג (שם) שמבואר שלא חשיב פס"ר. אולם ביאור בדבר בעצם הדבר שאדם שעושה מעשה שהתוצאה של המעשה היא איסור דאורייתא, וכוונתו אח"כ לעשות מעשה אחר לגרום שלא יהיה איסור בסופו, אינו שייך כלל לנידון פס"ר שחשיב מעשה גמור, ואם בסוף יתבשל חייב מדאורייתא, אולם כת' המג"א כיון שדעתו שהתוצאה לא תקרה ולא נוח לו, לא חשיב מלאכת מחשבת, שהרי הבישול לא נוח לו, אולם אם הוא נוח לו אף שכוונתו להסירו חשיב איסור דאורייתא גמור ולא פס"ר.

**השו"ע** מתיר בכה"ג שאין איסור בישול כנגד המדורה, ועיין במ"ב (סקצ"ב וסקצ"ד) ש**נח' הרשב"א והרא"ש, האם די כשנותן סמוך למדורה, או רק כשמרחיק קצת** לא חיישינן שיבוא לחתות יש היכר. ודו"ק בלשון המ"ב ששיטת הרשב"א שדי **כנגד שמשו"ה אין מיחזי**, אולם הרא"ש מצריך **להרחיק משום חשש חיתוי**, וצ"ע האם הרשב"א פליג על חשש זה. ובמ"ב נראה דעתו בזה לחומרא. ועיין עוד במ"ב (סקצ"ד) שהביא שיטת השע"ש שהחמיר תוך התנור, והח"א (כלל כ סעיף יד) שהחמיר אף כשנותן קדירה ריקנית שכן דרך בישול ואין היכר, אולם המ"ב כת' דיש להקל כה"ג שנותן קדירה, ומקורו מדלעיל (סימן רנג סקפ"א) בשם המהרי"ל שכה"ג מותר אף לתת לכתחילה. וכ"כ המ"ב לעיל (סקמ"א) ושם הלשון שמותר לכתחילה.

**סעיף טו**

**ביאור שיטת הרמ"א להקל כ"ז שלא נצטנן לגמרי: כת' הרמ"א** דיש מקילים אף בלח ואפילו אם נצטנן, ונהגו להקל בזה אם לא נצטנן לגמרי וכמו שכת' לעיל סי' רנג. וכוונתו למה שכת' שם (סעיף ה) 'אמנם אם לא נצטנן כ"כ, שעדיין ראויים לאכול, אם חממו אותו האינם יהודים, מותרין לאכול' [והיינו התם ע"י גוי שמותר אם מותר גם ע"י עכו"ם]. ועיין במחצית השקל (סקל"ט) שביאר דברי הרמ"א דאף בצונן לגמרי מותר, וטעם שבעינן שלא נצטנן לגמרי היינו משום שאל"ה אסור משום חזרה [לדברי המג"א לעיל (סימן רנג סקל"ו) והגר"א שם פליג עיין בביאוה"ל (שם ד"ה ובלבד)], אולם המ"ב (סקצ"ט) ביאר שהמנהג לסמוך על המתירים רק כשלא נצטנן, ומשמע שהוא משום בישול, וכן מבואר במג"א (סימן רנג סקי"ט) שאם נצטנן הוי בישול [אמנם המחצה"ש שם ביאר שהיינו משום חזרה, אולם בלשון המג"א שם לא משמע כן] וכ"כ להדיא שם (סקל"ב). והדבר צ"ב דלא מצינו שיעור שלא נצטנן לגמרי לענין בישול. וכן צ"ב שיעור החום הנ"ל.

**ומצינו ב' דרכים בזה: דרך א' שלמחמירים אסור אף כה"ג, ולמקילים מותר אף צונן לגמרי [כלומר שאין שיטה כזו מדינא] ורק נהגו להחמיר כשיטה זו כה"ג שהוא צונן לגמרי.** והנה שיטת הפמ"ג בסוגיין (אש"א סקל"ט) ביאר דלמקילים מותר אף בצונן לגמרי, והמחמירים אוסרים כשפחות מי"ס, והרמ"א הכריע לא מדינא, אלא נהגו להקל, וכעי"ז כת' לעיל (סימן רנג משב"ז סקי"ג ד"ה ואמנם) ושם (אש"א סקי"ט וסקל"ז), אולם לכאורה סותר דבריו שם (אש"א סקכ"ט) שכת' שעיקר הדין אין בישול בלח, ומשו"ה מקילים אם חם קצת אף שאין י"ס ובנצטנן לגמרי מחמירים משום **דנראה כמבשל**. [עוד הוסיף הפמ"ג בסוגיין דאם הוא נצטנן עד שאינו ראוי לאכול אסור דנראה כתיקון קצת]. ומבואר דעיקר שיטתו שחיישינן מדינא לשיטות שאסור ורק מנהג להקל, וא"כ כשהדבר פחות מי"ס חיישינן מדאורייתא כמבואר שם, וביארו התהלה לדוד (סקל"ג) הטעם פשוט דכל שלא נצטנן לגמרי עדיין פעולת הבישול ניכרת בו ואין בישול אחר בישול. וכעי"ז כת' האגלי טל (השמטות לאופה). ומקור שיטה זו **במג"א (סימן רנג סקל"ז)** ועיי"ש בפמ"ג ומחצה"ש ש**אם נצטנן לגמרי הוי איסור דאורייתא**. וכן משמע בגר"ז (סימן שיח סעיף ט) שאם הצטנן לגמרי אסור אפילו בדיעבד. וקצת משמע כן בדברי הגעק"א (גיליון השו"ע סימן רנג) שכת' דאם נצטנן וחזר ונתחמם לחום זה אין להקל, וטעמא 'כשלא נצטנן לגמרי מבשולו דלא פקע שם בשול ממנה, אבל בנצטנן לגמרי דאזדא שם הבשול **ממנו** אם אח"כ הורתחו מעט הוי **דבר חדש ואסור לגמור בשולם**'.

**דרך ב', כמבואר בפמ"ג הנ"ל (סקכ"ט) שנקטינן שעיקר הדין אין בישול אחר בישול אף בצונן, ומ"מ מחמירים אם נצטנן לגמרי.** ומקור הדברים במנחת כהן (שער ב' פרק ב) 'זהו משום שאלו המקילים סומכים על דעת הפוסקים שמתירים אפילו אם נצטנן לגמרי', והביאו האג"ט (אופה סקי"ד, ובסעיף נה סק"ד), וכן ס"ל לחזו"א (סימן לז סקי"ג) דמעיקר הדין אין שום מקום לחלק בזה, וע"כ שעיקר לדינא שמותר, ורק מפני שלא יבואו להקל בחי שלא נתבשל לא נהגו להקל בצונן שאין חמימותו ניכרת. וכ"כ האג"מ (אור"ח ח"ד סימן עד בישול אות ב) וכן מבואר בשבט הלוי (ח"ה סימן לא אות א). ועיין במנחת שלמה (ח"ב סימן לד אות ) ובשש"כ (פ"א הערה קלא) שהביא כן.

**ושיטת המ"ב בזה:** הבאנו לעיל (סעיף יא ד"ה כת' הרשב"א) לדייק בדברי הבית מאיר [שהביאו הביאוה"ל] כשיטת המג"א, וכן מהמ"ב לעיל (סימן רנג סקפ"ד) [עיין לעיל (סעיף ד ד"ה שיטת המ"ב)] שאסר לתת דבר שלא נצטנן בכ"ר שמא יהיה צונן, ולכאורה אם הוי חומרא בעלמא לא גזרינן כן, ומקור הגזירה שם היא המג"א ולשיטתו ניחא ומשמע שאף המ"ב ס"ל הכי. וכן דייקו לקמיה (סעיף יז) מדברי המ"ב (סקק"ח) כך עיי"ש. ועיין במ"ב (סקצ"ט) דכת' 'המנהג להקל בזה דסומכין בזה איש מקילים כ"ז שלא נצטנן לגמרי', ואפשר לדייק בדבריו אלו לכאן ולכאן ודו"ק.

**ושיעור החום בזה** יש הרבה לשונות באחרונים, עיין בגר"ז (שם) ובאג"ט (אופה סעיף ח) שביתת השבת (סעיף יא) אג"מ (שם) אז נדברו (ח"י סי' ז אות ה). ועיין בחזו"א (שם) שפושר ודאי לא חשיב נצטנן. וגדר הדבר שבנ"א אדם מגדירים את האוכל כך שבעיניהם לא נצטנן וחמימותו נכרת ונאכל כחם קצת. ועיין באגודה (פ"ג אות נה) שהטמינו ע"י גוי חמין ואסרו התבשיל והתירו הבשר, וטעמא שהיה ראוי לאכול צונן משא"כ התבשיל, והתם היינו לענין הנאה מעמשה עכו"ם, ואפשר שאף בענינינו שונה בין תבשיל לתבשיל וצ"ע בזה.

והנה הבאנו דברי **הגרעק"א שם נצטנן ונתחמם אינו** בכלל זה [וכ"כ התהלה לדוד (סקי"ז)], וצ"ע האם הוי לשיטתו דכה"ג לא פקע הבישול, אולם לשיטות שרק נהגו כה"ג להחמיר אפשר שה"ה כה"ג, אולם החזו"א (שם) כת' כן אף לשיטתו הנ"ל, וטעמא 'דלא הותר בזה דבזמן שהן צוננין בשבת קבלנו עלינו להחמיר', ומבואר שפיר לביאורו הנ"ל שמחמירים שמא יבואו להקל בחי.

עוד מצינו קולא **ע"י עכו"ם**, שהביא הביאוה"ל לעיל (סימן רנג ד"ה להחם) וז"ל 'ובברכי יוסף מצאתי בשם אחד מן האחרונים שמצדד אפילו בדבר שיש בו מרק להקל להחם ע"י א"י אם נצטנן אם אינו נותן ע"ג האש או הכירה ממש שסומך על הפוסקים שסוברים דאין בשול אחר בשול אפילו אם נצטנן **וצ"ע אם יש לסמוך ע"ז** דמסימן זה לא משמע כן **אך אם הוא לצורך שבת ואין לו עצה אחרת אפשר** דיש לסמוך על זה', והחזו"א (סימן לז סקכ"א ד"ה ונראה) היקל בזה בשופי, ונראה דמח' תלויה בהנ"ל, דלחזו"א שעיקר ההלכה שמותר ודאי ע"י גוי מותר, אולם למ"ב אין להקל בזה אלא בשעת הדחק.

**דין מיחם עם צינורית:** פוסקי זמנינו נדרשו לשאלה זו שהמים בצינורית אינם רותחים וכשפותח את הברז מערב את המים שבצינורית עם המים שבמיחם. אז נדברו (ח"ט סימן יד) מנחת יצחק (ח"י סימן כח) אוצרות השבת קונטרס בענין זה (עמודים תקכג - תקלב) ארחות שבת (פ"ב הקדמה לסעיף כז אות ג. ואות ל) מנחת שלמה (ח"ב סימן לד אות כג) שבות יצחק (ח"ב עמ' קמב) שלמי יהודה פ"ב הערה ס) הלכות שבת בשבת (פרק ח הערה קיז) מאור השבת (ח"ד סימן יד) עיי"ש.

הנה **בענין המציאות** בזה כנראה יש הרבה סוגים, וכל ספר כת' שיעור אחר בזה, האז נדברו (שם) כת' בתחילה שיש רק 42 מעלות, ואח"כ כת' שיש אף חמישים מעלות, ובאוצרות השבת שם הביא מהגר"י הלפרין [ראש מכון הטכנולוגי] שאין לסמוך על המדידות בזה, כי אין לדמות מיחם למיחם מאחר שתלוי בדברים רבים כגון מידת הקירבה של הזכוכית למיחם מידת עובי הזכוכית וגודלו גובה המים וטמפרטורת החדר וכו' כך שאין לקבוע מסמרות בענין זה.

**כמה סיבות להיתר** כת' הפוסקים בזה, דהרי בצינורית יש מעט מאד מים, וא"כ ודאי חשיב פס"ר דלא אכפת ליה שאין דעתו ע"ז [ומה שיש שפקפקו על זה שאולי ניחא ליה דבריהם צע"ג, דודאי אין דעת האדם על מעט כ"כ מים, ומי שדעתו ע"ז אולי לדידיה יהיה אסור] וא"כ הוי רק איסור דרבנן, ויש להקל בזה כשיעור י"ס הקטן. עוד יש שהקילו כיון שמים מתערבים א"כ כל המים נתבשלו כבר, וא"כ אין בישול אחר בישול, ואף לשיטות שמחמירות בענין י"ס שהוא חום גבוה, וא"כ אפשר שהמים נצטננו יותר מזה, לרמ"א מותר אף כה"ג. עוד יש שכת' שחשיב גרמא, והוסיף הגרשז"א שאפשר דהוי ספק גרמא, כיון שאפשר שמים חמים, וקשה לאדם לבדוק את המציאות וכנ"ל ולהכי חשיב ספק גרמא. וביאור הדבר נראה, שמציאות שבתחילה יורדים המים לכוס קצת מהצינורית והרבה מהמיחם, וא"כ בזה לכאורה הוי בישול בכ"ש שאין לחוש במים, ואמנם מתערבים כבר בעירוי, אך גם עירוי להנ"ל אין להרבה ראשונים, ומה שמתערב בתוך הצינור צ"ע אם כה"ג חשיב כ"ר, [ובכ"א אין כאן שהיה חדשה כדכת' הא"נ שהכל כלי אחד, וביותר למה שנביא לקמיה שאין כה"ג שהיה], ומה שאח"כ נכנסים מים קרים, הוי גרמא.

ויעויין במנחת יצחק (שם) שדן בזה ומסיק כיון שי"א שבישול במים הוא עד שיעלה אבעבועות א"כ כה"ג המים מתבשלים והוי חשש דאורייתא.

**ונראה דודאי** אם נותן מים חמים מער"ש א"כ כל המים נתבשלו והוי בישול אחר בישול כ"ז שלא נצטנן, ואף כשנותן מים קרים, כדכת' הארח"ש שאחר שעה המים מתערבים, והדבר פשוט שכל מים שמחוברים מתערבים תוך זמן, ואף **הרוצה להחמיר יכול לפתוח ולסגור מיד את הברז בער"ש כמה פעמים, וע"י כך ודאי כל המים מתערבים**. והנה נראה שעיקר ההלכה שמותר לתת מים שנתבשלו בער"ש ולא נצטננו לגמרי ואף לתתם לכ"ר על האש יש להתיר, שמצד חזרה יש ב' סיבות לאסור, מצד שמא יחתה ומיחזי, ושמא יחתה הבאנו לעיל (סעיף ט ד"ה כת' השעה"צ סקצ"ה) שאין על חלק מהתבשיל [ואולי אם נותן הרבה מאד מים יש חשש בזה] ואף מיחזי אין במים כדכת' הפמ"ג, ועל חלק קטן מהתבשיל ג"כ כדלעיל, אולם אפשר לחלק בין כ"ש לכ"ר, שכ"ש המיחזי הוא שנותן תוך הכלי וכה"ג שמתערב אין כאן מיחזי, אולם בכ"ר שהמיחזי הוא שמתעסק ונותן דברים על האש, אפשר אף כה"ג יש [וראיה ליסוד זה היא כמבואר בשו"ע (סימן רנג סעיף ד) שמותר לתת דבר מוטמן תוך כ"ר מצד איסור חזרה עיי"ש]. אולם בצינורית ודאי ליכא למיחש בכ"ז כדין מלח שם, וא"כ כיון שהתבשל ודאי מותר.

**בישול מים:** כת' הר"ן (מיוחסות דף לז: ד"ה עקר) 'ומים נמי דוקא בהוחמו כ"כ שחסרו קצת דחשיבי כמבושלין, דאי לא לגבי דידהו חשיב כמבשל', ומבואר דלדבריו מים כ"ז שלא מבעבעים ומתחסרים קצת אכתי לא נגמר בישולם. אולם עיין במאירי (דף מ: ד"ה מביא אדם) שכת' 'שהמים יש בהם בישול גמור ביד סולדת כל שנתבשלו כן מאתמול אין בהם בישול', ומבואר דכ"ז שהגיע לי"ס נגמר בישולם. ובפנ"י (דף מא. ד"ה במשנה המיחם) משמע דלא כהמאירי, וכן השביתת השבת (מבשל באר רחובות סוסקי"ד) הביא דברי הר"ן, וכן משמע קצת בדברי הראש יוסף (דף לו: ד"ה ב"ש) וז"ל 'ומ"ש רש"י ז"ל דלא צריכי לבשולי.. במים חמין שהוחמו כל צרכן מצטמק ורע לו'. ויעויין בגר"ז (סימן רנד סעיף יד) שכת' לגבי דין שהיה דמים יש בהם חצי בישול והיינו חצי חימום לפי מנהגנו וכ"כ המ"ב (סימן רנט כללא דמילתא), וכת' התהלה לדוד (סימן שיח סקי"ז) שכ"ז לענין שהיה שחצי ממה שרוצה לחמם חשיב בישול, אולם לענין בישול ביד סולדת סגי [ולהיפך ממה שכת' בשמו הארח"ש (פ"א הערה ל)]. ואולי ביאור שיטת המאירי היא שמים איסורם משום שע"י החימום עומדים לרחציה, ועיין בשו"ת להורות נתן (ח"ו סימן יג) שהוכיח זאת מדברי הרמב"ם לענין שיעור כמות המים לבישול ומעוד מקומות, וא"כ די בי"ס. אולם לכאורה זה אינו כדחזינן בסוגיית אמבטי שמים לרחיצה חמין הרבה יותר מבישול וודאי הרבה יותר מי"ס.

**סעיף טז**

מח' הראשונים הובאה לקמן (סימן שכ סעיף ט), והשו"ע שם פסק שמותר כמו בסוגיין, אולם שם כת' 'אם הניחם בחמה או כנגד המדורה והופשו מותר', ובסוגיין התיר כן לכתחילה. והמ"ב (שם סקל"ה) כת' דבאמת ה"ה שמותר לכתחילה, והגרעק"א (גיליון השו"ע שם) תמה מדוע השו"ע כת' בלשון זה. ויעויין באגלי טל (דש לו סקי"א) מה שכת' בדברי השו"ע.

ב**ספר התרומה** (שבת סי' רלה) כת' דאסור משום נולד, וכן אסור לתת פשטידא בימי החורף בצד האש לחממה ביום השבת לפי שהשמנונית שיש בה נקרש ונעשה עב וקפוי ועתה נמחה ונעשה צלול והוי נולד. והרמב"ן (דף קמג: ד"ה הא דאמר) כת' דהא פירות העומדין לאכילה מותר לסוחטם בשבת, וביאר הר"ן (דף כד. מדה"ר) דא"כ ה"ה שומן כיון דלעולם אוכל הוא מדוע אסור לרסקו ומ"ש מפירות הנ"ל, וכת' הר"ן דאין זו קו' דשומן כ"ז שלא קרש הוא זב וצלול הוא ודרכו בכך אף כשקרש כפירות העומדין למשקין דמו. וביאור דבריו דכיון שדרכו של השומן לאוכלו כשהוא זב וצלול אף שגם כה"ג חשיב אוכל מ"מ חשיב כפירות העומדים לסחיטה. וצ"ע בביאור הדבר שאי אכתי חשיב אוכל א"כ מה נולד כאן. ויעויין בפמ"ג (אש"א סק"מ ד"ה והוי יודע) שמבואר בדבריו ששלג וברד לעולם תורת משקין עליהם ושומן לעולם תורת אוכל עליו, ולהכי לא הוי נולד, ומשו"ה התיר השו"ע, וצ"ל דכוונתו דטעמא שהתירו כשלא עושה מעשה בידים היינו דוקא כשאין נולד ממש, ומ"מ אף כה"ג אם עושה בידים אסרו, ופירות העומדים לאכילה כיון שאין דרך לסוחטם למשקה, כיון שאין דרך שימושם בדרך זו אין כאן חשיבות כלל שנולד משהו. ועיין בשש"כ (פ"א הערה קכג) שהגרשז"א ס"ל דרוטב דגים אף שהמחצית השקל (סקמ"ב) אסור להפשירו, מ"מ בזמנינו יש להתיר שרגילים לאוכלו כשהוא קרוש וגם רגילים שלא להפשירו וגם שציר דגים חשיב אוכל בין כשהוא קרוש ובין כשהוא נימוח ולהכי מותר. ודבריו צ"ע שמשמע שהבין בדעת הר"ן דדוקא כה"ג שדרך לאוכלן רק כשהם צלולים, ולא נזכר כן בר"ן, וכן לא בעינן להכי מסברא לאסור, אלא רק שדרך גם לאכלו צלול ושאני מפירות העומדים לאכילה בלבד. וכוונתו היתה גם על דגים הנקראים 'געפילטעפיש' שהתם אין דרך לחממם ולהמיס את הרוטב, אולם בהרבה סוגי דגים מבושלים שעיקר אכילתם חמים ודאי כך עיקר הדרך וא"כ מנלן להתיר. ובשש"כ (פ"י הערה כד) שהוסיף לבאר ששומן אין נאכל כלל כשהוא קרוש, ורק יחד עם הפשטידא נאכל כך. אולם אף לדבריו הניחא בדגים הנ"ל אולם בדגים שעיקרם נאכלים חמים יהיה אסור. [וביותר כמבואר לקמיה דרוטב אסור מדינא]. ובמנחת שלמה (ביצה דף ג. ד"ה איסור נולד בחלב הנחלב) ביאר סוגיא זו, וביאר דפירות שהמשקה נמצא בתוכן אין כאן נולד לענין איסור בדיעבד משום נולד, אולם שומן וקרח שהם עצמם נשתנו אסור, ובערוך השולחן (סימן שכ סכ"ג) הק' דהרי אין נולד בשבת, וכת' דהכא חשיב נולד גמור. אולם נראה דלא בעינן להכי, אלא הכא הנולד הוא משום גזירת אין מרסקין, שגזרו שאסור לעשות נולד בשבת, אף שמדין נולד אין כאן, שאין כאן דבר שלא היה בעולם, מ"מ חשיב תיקון בדבר שאסור, ולבעל התרומה אסור אף דיעבד כה"ג, אולם ודאי דלא שייך לסוגיית נולד ביו"ט. [ואמר הגרי"ג בשם מו"ר הגרחפ"ש זצוק"ל שכל דין נולד הוא בדבר **שמשתנה שמו כמו מים וקרח, אולם חַ‎לַב ששמו עליו גם קפוא מותר**, עוד דייק מלעיל (מ"ב סקל"ג וסקל"ד) שאף שנימוח אינו חשיב דבר לח ולא נולד, ואימתי חשיב נולד, כלשון המ"ב (סקק"ב) **שהשתא הוא 'זך וצלול',** וא"כ לעשות משקה לברד או מה שישאר כמו מוס וכדו' אין איסור].

**דין רוטב: כת' הפמ"ג** (שם) שנולד אין בשלג ברד ושומן, ש**שלג וברד היו משקין ונשארו משקין ושומן היה אוכל ונשאר אוכל**, [ואף שבעל התרומה אוסר, כבר כת' שאין זה נולד דמפרק, אלא נולד שהוא תיקון הדבר שנותן לו צורת שימוש חדשה אף ששמו לא נשתנה] אולם **רוטב קרוש הוי נולד ואסור לכו"ע**. [ועיין לקמיה לענין בישול ברוטב]. ומקור הדברים במשנה טהרות (פ"ג מ"א) הרוטב דאם הוא טופח הרי הוא משקה ואם קרוש אוכל [עיי"ש בר"ש וברע"ב] ונפסק ברמב"ם (פ"ט מטומאת אוכלין ה"ב), ועיין בכף החיים (סקקס"א) שהביא דברי הפמ"ג, וכת' [בשם המנחת פיתים] דלפי"ז ביאור דברי הרמ"א דהרוטב לא נקרש ורק השומן נקרש [וכן מדוייק לשון הגר"ז (סעיף כז)], דאי הרוטב נקרש לכו"ע אסור, ועיי"ש שדייק כך מלשון הרמ"א. ולפי"ז רוטב דגים אינו ענין כלל לדין שומן, אלא איסורו גמור מצד נולד לכו"ע שהיה אוכל ונהיה משקה, ועיין בתפארת ישראל (שם יכין א) שרוטב היינו של בשר או דגים או שום מאכל. ואמנם המחצה"ש כת' דין רוטב דגים על דין שומן, אך אינו מוכח שפליג על הפמ"ג אלא כוונתו שהכא ודאי יש להיזהר. ויעויין בבית מאיר שכת' להתיר בדגים המטוגנים בחמאה ע"פ הר"ן שחמאה הרי נאכלת כשהיא קרושה, אולם האג"ל (דש סקל"ז) כת' דדבריו תמוהין דהרי חמאה היא מז' משקין ולכו"ע אסור לעשות מאוכל משקה.

**דין דבש וחלב:** כת' הפמ"ג (שם) דה"ה דבש כשהוא קרוש הוי אוכל ונימוח הוי משקה, ולפי הנ"ל להמיסו הוי איסור נולד לכו"ע, ולגבי חלב כשהוא קרוש הוא אוכל רק בחישב עליו ונימוח משקה. והנה לעולם חלב קפוא לא מחשיבים זאת לאוכל, אולם לכאורה גלידה חלבית נקרא אחשביה לאוכל, וא"כ כשנימוח אסור לכו"ע, ועיין בשש"כ (פ"י סעיף ח) שמותר להפשיר גלידה [ובהערה (סקכ"ו) במקום שלא יגיע לי"ס משום בישול, ויעויין לעיל באלונטית שלא חיישינן שישאר שם אין גזירת הפשר, ולכאורה ה"ה בזה ורק אם יגיע לי"ס אסור] ולהנ"ל כ"ז כשאינה חלבית. ובספר מאור השבת (סימן יג סעיף כג) שלתת שקית חלב בתוך מים חמים לכו"ע אסור, שהרי לא מתערב.

**האם יש איסור בישול באיפנדא:** הב"י (ד"ה ואסור ליתן) הביא דברי המרדכי (רמז של) שאף כשאין נולד יש ליזהר שלא יהיה י"ס, וכת' הב"י דהבעל התרומה אוסר אף פחות מי"ס משום נולד, ואם מגיע לי"ס ודאי אסור מצד בישול. אולם בשו"ע כת' 'מותר ליתן אינפאנדה כנגד האש במקום שהיד סולדת וכו'. וצ"ע היאך מותר והרי מבשל. וכת' הלבוש (סעיף טז) דט"ס הוא ויש לגרוס 'במקום שאין הי"ס', והט"ז (סק"כ) חידש שכל דבר שכה"ג אינו בישול גמור אף שמגיע לי"ס אולם לא מתבשל כשהוא על ידו או שאינו בעין וכה"ג הוי כעין שינוי ומותר והשו"ע חזר בו מדבריו בב"י. והמג"א (סק"מ) כת' דכיון שכבר נתבשל חשיב בישול אחר בישול בדבר יבש, שכל דבר שהוא יבש אף שאח"כ חוזר ונימוח יש לו דין יבש. ולדברי המג"א צ"ל ג"כ שהשו"ע חזר בו ממה שהחמיר בזה בב"י. אך מקור דברי המג"א הם במנחת כהן (שער ג פרק ב) שביאר כן דברי השו"ע, והוסיף שם לבאר דהב"י אזיל על שמן, שהוא לא נתבשל משא"כ שומן עיי"ש. וביאור טעם הדבר צ"ע, ועיין במנח"ש (ח"ב עמ' לה) שמשמע כעין גרמא, אולם צ"ב בסברא דהרי הדבר אסור מדאורייתא, וע"כ צ"ל שכה"ג מדאורייתא אין כאן בישול, שבדבר לח הבישול פקע, וכה"ג הבישול אינו פוקע.

**שיטות האחרונים בזה: והחמד משה** (סק"ט) כת' דדבר הנקרש לשעתו ודאי חשיב דבר לח, [וביאר דהמרדכי התיר שאפשר שאין בישול אחר בישול בלח, וחש לאוסרים, אולם לדבריו ק' בדברי השו"ע, וע"כ ס"ל כלבוש לתקן הגי'], וכ"כ בשו"ת **מהר"ם שיק** (אור"ח סימן קלב אות ג) וכדברי הלבוש, והק' מדוע לא חשיב בישול מצד ריכוך דבר קשה, ועיין לעיל שהבאנו שכה"ג לא חשיב דבר קשה. אולם ה**תוספת שבת (סקנ"א) כת' דחשיב דבר יבש. וכ"כ הגר"ז** (סעיף כז) [אולם יש מעירים שחזר בו בפסקי הסידור (הלכתא רבתא לשבתא) שכת' שאם אם חוזר ונימוח קצת יש בלחלוחית המחוי בישול ויש לחוזר לאיסור סקילה וכרת]. והח"א (כלל כ סעיף ז) הביא המח' ולא הכריע, ועיי"ש בנשמ"א (אות ו) מש"כ בזה. וב**רעק"א** (גיליון סימן רנג מג"א סקמ"א) **ביאר דברי המג"א** 'כשנמוחו אצל האש הוא קרוש ואח"כ כשנימוח אינו עושה דבר' [ועיי"ש שהוסיף שאם שופך מים חמים אין לומר כן משום השפיכה השניה, וביאר שבזה אפשר להקל שהוא כבר התחמם, והבישול לא פקע כשנתקשר שהוא יבש]. **והמ"ב (סק"ק) הכריע** כדברי המג"א, וכת' בשעה"צ (סקקכ"ב) 'מגן אברהם ומנחת כהן ודרישה ותוספת שבת ומאמר מרדכי והגר"ז, דלא כלבוש וט"ז'. ועיין לעיל בדין מלח וסוכר, שהבאנו שהמ"ב הביא להחמיר כה"ג בכ"ר, ובארנו שם **ששאני דבר שנימוח מיד מדין שומן** עיי"ש. ושמעתי מהגרי"ג לבאר שהכא אין רצונו דווקא בלח אלא לאכול, והתם במלח וסוכר רצונו שיהיה לח ולהכי נידון כלח.

וכת' הפמ"ג (סקמ"א) דרוטב יש בו משום בישול, ולא דמי לשומן שאוכלא הוא, וצ"ע בזה דאפשר דאין זה מוכח. וכוונתו שברוטב אף שהוא קרוש יש בו בישול אף לדברי המג"א, והחילוק לכאורה הוא דהנה יש לדון **במים קפואים** האם יש בהם איסור בישול, שהרי השתא דבר יבש הוא, ולכאורה דבר **פשוט שדנים לפי המציאות הרגילה** של הדבר בחום רגיל, ודבר שע"י קירורו נהיה יבש חשיב לח, ודבר שרק בחימומו נהיה לח חשיב יבש. ואם כסברת הגרעק"א ודאי כך הוא, אולם נראה דאף בלא"ה הדבר לא נידון כמות שהוא אלא כמו שרגיל להיות, וא"כ רוטב שמתקרש רק בקור חשיב דבר לח. אולם בכלכלת השבת (כללי הטמנה ובישולי שבת) שגם רוטב חשיב דבר יבש.

**הכרעת הרמ"א** במח' האם יש נולד, **דנהגו להחמיר** כדברי בעל התרומה, אולם **במקום צורך יש להקל**. והמג"א (סקמ"ב) התיר **בדיעבד** דחשיב כצורך [ועיין במ"ב (סקק"ז)], וצ"ע מה נחשב צורך, ובלבוש (שם) כת' 'מיהו **במקום אורחין וכהאי גוונא'**.

**כת' המג"א** (סקמ"ב) לתת קודם ההיסק מותר בצירוף המתירים לכתחילה, אולם אין להקל בפני ע"ה ויעשה ע"י עכו"ם יעויי"ש, והביאו המ"ב (סקק"ו). וכך הביא התוספת שבת (סקנ"ג). והחמד משה (סקי"א) תמה דלמתירים ודאי מותר, ולאוסרים אין חילוק בזה, וכעי"ז תמה הפמ"ג (שם). **וחזינן מהא שיש איסור כה"ג שנותן ואח"כ מסיקים אף באיסור דרבנן דנולד.**

**דין סופלה שוקולד.** הנה יש לדון האם מותר לחמם סופלה על גבי קדירה וכיוצ"ב שאין בזה איסור נתינה לכתחילה, מצד איסור נולד, דהנה לכאורה הוי אפיה אחר אפיה שאין בזה איסור, אולם יש סוגים שנמסים מהחום ונעשים לחים.

**סעיף יז**

**כת' השו"ע** אסור ליתן צונן [על המיחם] אפילו להפשיר כל שהמיחם חם כ"כ וכו'. וכת' המ"ב (סקק"ח) לפי מה דמסיק הרמ"א לעיל בסט"ו בהג"ה יש להקל בזה אם היה דבר מבושל ולא נצטנן לגמרי. ונראה שכוונתו לבאר כך בשו"ע, שהשו"ע כת' לשון 'צונן' ולעיל סעיף יג ויד כת' לשון לתת מים ושאר משקין, [וכלשון הגמ' 'קיתון של מים] ומ"ש הכא, אלא שאיירי על דבר שהיה חם ונצטנן, ומ"מ ס"ל לשו"ע שאף שיש מתירים שאין בישול אחר בישול כה"ג מ"מ ס"ל לשו"ע דיש בזה גזירת הפשר, [ועיין ברשב"א ובריטב"א שמשמע בדבריהם הכי, שהתירו רק בישול אחר בישול בדבר יבש עיי"ש. ועיין בערוך השולחן (סעיף נז) שנראה בדבריו דדייק לשון צונן, וביאר שם דהיינו דבר יבש, אולם קצ"ע שבשו"ע כת' שאם ישאיר יעבור על בישול, וכה"ג יעבור על אפיה, ואמר הגרי"ג שמו"ר הגרחפ"ש זצוק"ל דייק כך בלשון השו"ע שצונן משמע לח שנצטנן, והוכיח מזה שאם נותן כה"ג **על המיחם ויתחמם לי"ס חשיב כ"ר אף שאינו על האש**, וכה"ג חמיר ממצקת אף שלא נמצא תוך הכלי ממש, וטעם הדבר שנתחמם מאד]. וע"ז כת' המ"ב שלרמ"א אף שהוא חם קצת סגי לזה, ומבואר דאם נצטנן לגמרי אף הרמ"א מודה שאסור. [וקצת משמע כן בעצם דברי השו"ע שכת' צונן, והרי אם איירי בדבר שאינו מבושל אפילו חם אסור לתתו, ואם הוא מבושל ויבש מותר לתתו לכו"ע, וע"כ איירי בנתבשל ונצטנן].

**ואם כנים הדברים חזינן ב' חידושים** בדבר, א, מדברי השו"ע שסתם על צונן והיינו מים, חזינן **שאף בדבר שמצטמק ורע לו יש בישול אחר בישול**, ודלא כדברי רבינו ירוחם המובא לעיל ס"ד, ועיי"ש מה שכת' בזה. ב, מדברי המ"ב **דלא כהסוברים ששיטת הרמ"א שעיקר ההלכה שמותר אף נצטנן לגמרי** ורק נוהגים להחמיר כשהוא צונן לגמרי, דאי הכי תמוה לומר שגזרינן בזה גזירת הפשר בדבר שמותר מעיקר הדין.

**סעיף יח - מגיס**

**מקור דין מגיס** הוא בתוספתא (פי"א ה"ה) 'אחד נותן.. ובא אחד והגיס כולן חייבין, אחת נותן.. ובא אחד והגיס שנים האחרונין חייבין', ובגמ' ביצה (דף לד.) מובא דין זה. וכן בגמ' (דף יח:) מבואר שאסור להגיס. ונח' הראשונים מאיזה מלאכה מתחייב המגיס, רש"י (ביצה שם ד"ה כולן, שבת שם ד"ה מגיס) דמגיס חייב משום מבשל, וכ"כ המאירי (ביצה שם ד"ה היה שבת), אמנם תוס' (ד"ה דילמא) כת' דבגמ' שם חייב משום צובע, וכת' הרמב"ן (ד"ה הא דאמרינן) דדברי רש"י דאסור משום מבשל אינו מחוור דא"כ נאסור לתת תבשיל שמא יגיס, וי"מ משום צובע, ומיהו גבי בישול ג"כ חייב משום בישול, ותי' דלא חיישינן משום בישול שלא מצוי כ"כ כמו בצובע, והוסיף חידוש שמגיס חייב רק בהגסה ראשונה שכה"ג אינו מתבשל מהרה אלא בהגסה זו. והרשב"א (ד"ה ומהא) כת' ג"כ דמגיס חייב רק בהגסה ראשונה, והוסיף דאחר שהתבשיל נתבשל כמאב"ד אין בו שוב משום בישול ואין איסור הגסה [וכ"כ הר"ן (דף ו: מדה"ר ד"ה ומדאמר)], ומ"מ מבואר בדבריו שיש איסור הגסה אף כשאינו על האש, וכן הביא הריטב"א (ד"ה ויש שסוברין), אולם פליג דכ"ז דווקא לענין צבע, משא"כ לענין בישול דאורייתא דווקא על האש וקודם שיגיע למאכב"ד, ומדרבנן אסור אפילו לאחר בישול בעודה על האש. ועיין ברא"ש (פ"ג סימן יא) דס"ל דאחר שיעור כמאב"ד תו אין בו משום מגיס.

**והנה** לכל הראשונים הנ"ל שחייב משום מבשל צ"ע הרי מבשל חייב רק כשהגיע למאכב"ד, וכה"ג הרי לא הגיע בזה לשיעור זה. ומבואר ברמב"ן הרשב"א והמאירי **דחייב משום מקרב בישולו**. ויעויין בריטב"א שבועות (דף יז: ד"ה והא קמ"ל) שנסתפק האם מקרב בישול בשבת חייב. אולם בסוגיין לכאורה ע"כ ס"ל כדברי הרמב"ן וא"כ ס"ל דחייב כה"ג. וביותר מבואר להדיא בר"ן (ע"ז דף טו. - : מדה"ר ד"ה גמרו) דכל ההיתר בקירוב הוא לענין ע"ז ולא למילי אחרינא דבזה ודאי קרוב בישול מילתא היא. וכן כת' המאירי (דף עג. ד"ה א' הזורע) 'וכל שממהר לאפות או לבשל כגון בולל ומגיס בקדירה או משים כסוי של קדרה על הקדירה חייב משום מבשל'. ויעויין בשו"ע לעיל (סימן רנז סעיף ד) שכת' כן להדיא שאסור להוסיף על ההטמנה כשהקדירה אינה מבושלת משום שגורם לה להתבשל, וכת' הגר"א (סקי"ז) דמקורו מדין מגיס. ובשו"ת הרמ"א (סימן קב) כת' כמו"כ דאסור להוסיף או לחזור ולכסותו כ"ז שממהר בישולו.

**אימתי אסור להגיס:** כת' הרמב"ן (שם) והרשב"א (שם) שכל איסור מגיס הוא בהגסה ראשונה קודם מאכב"ד, והמ"מ (פ"ט משבת ה"ד) כת' כן בשם יש מי שכת', וסיים 'כל שאין בבשולו חיוב אין בהגסתו ר"ל שאין חיוב בהגסת מבושל כ"צ'. אולם הכלבו (סימן לא) דאין לתת מים בתוך הקדירה שצמקה משום שכשנותנות מים תוך הקדירה נוהגות לערב ולהגיס בקדירה כדי לערב את המים יפה וקיי"ל דמגיס חייב משום מבשל **אפילו בקדירה מבושלת, כ"ז שהיא על האש,** והביאו הב"י (סימן רנג ד"ה כת' בנימוק"י). והרמב"ם (פ"ג משבת הי"א) כת' דאין להכניס מגריפה [מזלג] לקדירה בשבת מפני שמגיס ונמצא כמבשל בשבת, וכת' ההג"מ (אות ו) שהרמב"ם פליג על בעל התרומה שכת' שכיון שמבושל כ"צ אין איסור לקחת בשבת, ומבואר בדברי ההג"מ שס"ל שהרמב"ם אוסר מגיס אף במבושל כ"צ. ועיין בחזו"א (סימן לז סקט"ו) שהביא דבמ"מ מבואר דאף לרמב"ם אם נתבשל כ"צ אין בו משום הגסה, אולם לכלבו אף כה"ג חייב, ומ"מ רוב הראשונים מקילים בזה, אולם בהגסה ממש יש להחמיר משום שלרמב"ם הוי דאורייתא אף בבישול כ"צ על האש, אולם להוציא בכף א"צ להחמיר אולם לקחת בכף אף שהרמב"ם אוסר כ"ז מדרבנן כדמשמע בלשונו שם 'אסור' 'ונמצא כמבשל' אמנם המ"ב כת' להחמיר בזה, ונראה דברוצה להשאיר הקדירה שאם יסלקונו לא יוכל להחזיר ואין לו תקנה אפשר להקל. והנה השעה"צ (סקקמ"ח) תמה בדברי הכלבו הרי לאחר שנתבשל אין בו משום בישול ומדוע חייב מדאורייתא וכי עדיף מבישול ממש, ויעויין בשעה"צ (סקקל"ו) שהוכיח בדברי הכלבו שחייב כה"ג חטאת אף במבושל כ"צ, אולם הוסיף (סקקל"ז) שבהוצאת הכף לכו"ע הוי רק מדרבנן. ויש שכת' [תפארת שמואל (פ"ג סקט"ז)] גזירה שמא לא יהיה מבושל כ"צ, ולדבריו איסורו רק מדרבנן, ובשביתת השבת (מבשל באר רחובות סקפ"א) ביאר ע"פ דברי הר"ן דאיסור מגיס משום שכך דרך הצבעים, וכן דרך המבשלים כדי שלא יחרך, [אולם לפי"ז דווקא הגסה ממש שכך דרך], עוד כת' שיש בתבשיל מיני גריסין וקמחים שע"י התדבקותם יחד אין מבשלים יפה, וההגסה מערבת אותם וע"י כך שולט החום בהם ומתבשלים ובזה יכול לבא לידי חיוב [אולם לפי"ז במים וכדו' ליכא הגסה לכו"ע במבושל כ"צ ויעויין לקמיה] וכעין דבריו כת' האג"מ (ח"ד סי' עד בישול אות ט) שאיכא קרטין שלא נתבשלו וראויין לאכול אגב רוב הקדירה. ויעויין בפמ"ג לקמיה.

**ויעוין** בפמ"ג (סי' רנב משב"ז סק"א) דנסתפק האם לדעת ההג"מ בשיטת הרמב"ם תחיבת הכף היא מגיס ממש ואסור מן התורה, ואף **שבישול אין הגסה פועלת יותר**, או מדרבנן עכ"פ והוי כמבשל, ושם כת' דכה"ג לא מגיס הוא אלא גזירה שמא יגיס. אולם לשון השעה"צ הוא 'כעין הגסה', ולשון הכלבו שם 'מפני שמגיס בה' ומשמע ג"כ שלאו משום גזירה היא, ויעויין ברדב"ז (ח"ג סימן תיא) שכת' דכה"ג כיון שמבושל כ"צ איסורו מדרבנן ומותר בכף משום שאינו מתכוין [והוסיף המרכבת המשנה (שם הי"א) ביאר מדוע לא הוי פס"ר, אולם ביאור דבריו במח' היא], אולם א"כ לדברי הכלבו שאיסורו מדאורייתא אין היתר בזה.

**הגסה במים:** בדברי המקור חיים (קיצור הלכות רי"ס רנב וסי' שי"ח סעיף יח) מבואר **דאף במים יש איסור מגיס**, אולם האבני נזר (ח"א סימן נט אות ה) הביא 'שמעתי בשם הרב הגאון מקוטנא זצ"ל דבמים אין איסור הגסה', ויעויין היטב בתשובתו שם משמע שיש לו כמה צירופים להתיר, ובסו"ד הביא ההיתר הנ"ל בלשון 'גם', ומשמע שלא פשיטא ליה הכי. אולם מו"ר הגרחפ"ש זצוק"ל (דברי חכמים ת' 367) כת' דאין איסור הגסה במים אף לשיטת הכלבו. וכ"כ האג"מ (שם אות יד) דסברת הרה"ג מקוטנא נכונה, וביותר לטעם הנ"ל שיש דברים שלא נתבשלו, ואף לדברי התפר"ש שם כה"ג ליכא למטעי שהרי רואים שהוא רותח, ויעויין באבני נזר צירוף נוסף לענין מים שכת' האג"ט (מבשל סקנ"ג) בשם התוס' ישנים שבמצטמק ור"ל אין איסור, ואף שהשו"ע אוסר, **מ"מ לענין לקחת בכף שיש מתירים ודאי יש לסמוך** כה"ג. ויעויי"ע בחו"ש (עמ' קצז) שאף מרק מותר [ובזה אין צירוף של דברי האג"ט שהרי הוא מצטמק וי"ל] אולם במאור השבת (ח"ב מכתבי הגרשז"א מכ' לב אות א) אוסר במרק כשהוא על האש. ולהנ"ל השעה"צ **כת' דאיסורו רק מדרבנן, ורוב הפוסקים מתירים זאת**, [י"א רק הגסה ראשונה, וי"א רק הגסה ממש, וי"א במבושל כמאכב"ד אין הגסה, וי"א במבושל כ"צ אין איסור, וי"א שבמצטמק ור"ל אין הגסה] וא"כ **לכאורה יש להתיר זאת**.

**כיסוי קדירה מבושלת כ"צ**: כת' השביתת השבת (שם) שיש לאסור כמו בהגסה, וכ"כ האג"מ (שם אות י) דאמנם מכל הסברות הנ"ל יש להתיר, אולם משום דברי התאר"ש שמא יעשה כן בקדירה שאינה מבושל כ"צ יש לאסור גם בזה. אמנם בשו"ע לעיל (שם) אסר רק כה"ג שאינה מבושלת כ"צ, ודוחק לחלק בין כיסוי על הקדירה לכיסוי הקדירה, ולגזור גזירה חדשה מנלן, דדי לן במה שחידש התפאר"ש בביאור דברי הראשונים, אולם גזירה זו לא מצינו, ואף דברי התפא"ש הוכחנו שהכלבו ס"ל דהוי מדאורייתא ודלא כדבריו וכן פשטות דברי המ"מ בשיטת הרמב"ם. ועיי"ע בקצות השולחן (סימן קכד בדי השולחן סק"י) ומאור השבת (שם מכ' יב אות א) בשש"כ (פ"א הערה מו) ובחו"ש (שם) שהתירו זאת מכמה טעמים, וכן הביא בספר שבת במטבח (ארטסקרול פרק א' הע' כ"ב ד"ה וכן) בשם מו"ר הגרחפ"ש זצוק"ל. ועיי"ש בשש"כ **לענין שפיכת מים האם יש לחוש משום מגיס**, ונשאר שם בצ"ע אם אפשר להתיר לערות בנחת, ויעויין בכלבו שאסר משום שאז בד"כ מערבות [ולא בגלל שהשפיכה מערבת, וא"כ אף אם שופך כה"ג שהשפיכה לא מערבת אסור], וא"כ גם כה"ג יש לאסור, **ונראה דלכתחילה יש להסיר מן האש ואז לשפוך**. וכן כת' בשם הגריש"א (שבות יצחק, שהייה, פי"ז אות ג).

**הגסה ביבש:** כת' הפמ"ג (סי' רנג אש"א סקל"ב) 'וב**אין רוטב, רק יבש גוש, איני יודע** אם שייך מגיס ביבש לגמרי שהופך בכף וממעכן, דאפשר דווקא בלח צלול שייך מגיס', ויעויין בשבות יצחק (עמ' תכט) מאור השבת (ח"ב סי' י הערה ע"ב ד"ה ולמעשה, עמ' תקט"ז הע' ד) בשם הגריש"א לצדד להתיר בזה. ויעויין באבן ישראל (מאור השבת ח"ב שם והערה ו) חושש להחמיר אף לחתוך קוגל על האש לכתחילה, אם לא שהקדירה כבידה, ועיי"ש בשם הגרשז"א. ולכאורה בזה לכו"ע אין להחמיר בהוצאה בכף, שעיקר הדין מסופק, וכה"ג אין בזה שום דמיון למגיס.

**סעיף יט**

**כת' המ"ב** (סקקי"ח) דשפוד שנצלה במדורה אף אחר **שהעביר את השפוד חשיב כ"ר**, אולם אם הניח **ע"ג קערה חשיב כ"ש** אף הוי דבר גוש שיש מחמירים בזה. ומקורו מהט"ז (סקכ"ד) ומג"א (סקמ"ה), אולם החזו"א (סימן קכד ריש פרק כיצד צולין ד"ה עו א) כת' דצלי שעל האש שהוסר מעל האש והונח בכ"ש דינו ככ"ר אף למקילים בדבר גוש עיי"ש טעמו.

**דין מיחם שיש בו גוף חימום:** כת' המ"ב (סוסקקי"ח) 'כלי בישול שלנו שקורין סאמאווא"ר שהוקם מע"ש אסור ליטול ממנו מים בשבת כשאינו גרוף מן הגחלים [כ"כ בספר תוספת ירושלים לעיל בסימן רנ"ג ע"ש שהביא זה בשם ירושלמי דקאמר שם דמוליאר שאינו גרוף אין שותין ממנו בשבת הטעם מפני שהוא עשוי פרקים הוא מתיירא שמא יתאכל פירוקו והוא מוסיף מים] ולפ"ז יש ליזהר כשישב לשתות מן הכלי בישול שלנו קודם שקיעה ובאמצע קידש עליו היום שלא לשתות ממנו עוד'. ויעויין בירושלמי שם (פ"ג סוף ה"ג) שביאר הקרבן העדה (ד"ה מפני) שהמוליאר נעשה מחתיכות נחושת ומחובר בבדיל ועופרת חיישינן שמא יתן מים בתוכו אף בשבת כדי שלא יתאכל ויותך הדבר המדבקו ע"י האש', ומבואר דאיכא גזירה שמא מחמת שבהול על ממונו שהולך להינזק יתן מים ויעבור על איסור בישול דאורייתא. **ולפי"ז כת' הפוסקים לדון במיחם דידן דיש בתוכו גוף חימום** [שאם מונח על האש בלבד, א"כ אין לחוש שאם יגמר המים אף אם יהיה חשש שישרף, לא יתן בתוכו מים אלא יסירנו משם] האם מותר לקחת ממנו מים או שיש לחשוש שמא יוסיף מים שלא ישרף. ורוב הפוסקים כת' להתיר כה"ג שהברז נמצא מעל הגוף חימום כך שישאר מעט מים ולא ישרף, אולם אסרו משו"ה לאחר שנשאר מעט מים לעקם את הדוד ולקחת את המים למטה וכן להוציא ע"י מצקת וכה"ג, שבאופן זה איכא למיחש להנ"ל. עיין בשש"כ (פ"א אות מו והערה קלט) וארחות שבת (פ"ב דין השימוש במיחם לבישול מים בשבת הקדמה לסעיף כז אות ה, ואות לא). וכעי"ז כת' בשו"ת אז נדברו (ח"ז סימן כא) שאין לחוש כלל, והאג"מ (ח"ד סי' עד אות כא) שפשוט שבשלנו ליכא למיחש כלל. ויעויין עוד בשו"ת מהרש"ם (ח"ג סימן קסה) שפליג על עצם דינא דהתוספת ירושלים, וס"ל דהבבלי פליג בזה על הירושלמי מכך שלא הובא דין זה בבבלי, אולם האור שמח (פרק כ"ב הי"ד) די"ל שגם הבבלי מודה לזה.

אולם החו"ש (ח"ב עמ' קי"ד ד"ה ונראה ושם שעה"צ סקמ"ה) החמיר בזה, וטעמו שמעט המים שישנם למטה לא מספיקים אלא לכמה שעות ולא ליום שלם, וגם יש שמטים ומוציאים את המים הנ"ל ולכך הוי בכלל הגזירה, וכעי"ז כת' בספר הלכות שבת בשבת (פרק ה אות כו וסוף הערה 42) שאף שצידד בעצם הדין להתיר, מ"מ ראוי לכתחילה לא להשתמש במיחם זה, והביא כן בשם הגריש"א. ועיי"ע במנח"י (ח"ו סימן כא) מש"כ בזה. ועיין בספ**ר תורת המלאכות (ח"ב אופה סקקפ"ח) שהאריך בסוגיא זו** ורוב המרא"מ הנ"ל מדבריו שם. ויעויין בארחות שבת שם שכת' שאם יש במיחם **שסתום ביטחון שאם יתחמם יותר מדאי מנתק את החשמל וא"כ אין חשש שישרף מותר** לעולם, אולם אם קרוב למצב זה אסור לגרום לזה ע"כ. אולם נראה פשוט שאין לגזור שמא יגרום לכך, שכל הגזירה היא שיבא לאיסור דאורייתא בידים.