ג. סולטטח בהכשר מים והכשר שרץ
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות - הרב אהרן שלוש

**בענין סולטט"ח לגבי הכשר מים והכשר שרץ**

**א.** הראשונים נחלקו בדין 'סופו לטמא טומאה חמורה' האם הוא נאמר לגבי הכשר מים שמקבל טומאה בלא שהוכשר במים מאחר שסופו לטמאות טומאה חמורה, או לגבי הכשר שרץ שטמא בלא נגיעת שרץ, ומצאנו ג' שיטות.

א) שיטת הר"ש (ריש טהרות) והרמב"ם (הל' שאר אבות הטומאה פ"ג ה"ב) והתוס' (ב"ק דף ע"ז.) שאין צריך לא הכשר מים ולא הכשר שרץ מאחר שסופו לטמא טומאה חמורה.

ב) שיטת רש"י (חולין דף קכ"א. ובכורות דף י'.) שאין צריך הכשר מים אבל צריך שיקבל טומאה ממקום אחר, וכך נקט הכס"מ שם בפירוש השני של הראב"ד בהשגות.

ג) שיטת הראב"ד בהשגות (בפירוש הראשון) שאי"צ הכשר שרץ מדין סולטט"ח אבל צריך הכשר מים, משום שבלא הכשר מים דמיא לחי שאינו ראוי לקבל טומאה. והרש"ש בזבחים דף ק"ה. דייק כך מדברי רש"י שם.

**ב.** וצריך ביאור מהו הטעם בדין סולטט"ח לגבי הכשר מים, ובשלמא לגבי הכשר שרץ אפשר להבין שמועיל שסולטט"ח משום שכמו שיש בו כח של טומאה לטמאות בבית הבליעה כך יש בו דין טומאה קלה לטמאות אוכלין ומשקין, או אפשר שהגדר כמש"כ הרשב"א (נדה דף נ"א.) שנחשב כאילו הנבע"ט מקבלת טומאה מעצמה וז"ל 'דהא אמרינן לפי שסופו לטמא טומאה חמורה אלמא משמע דממגע עצמה מקבלת טומאת אוכלין', וכ"ה לשון החזו"א (קדשים קמא ל"ט סק"י) 'שהרי היא נוגעת בעצמה' (ואפשר שבזה נחלקו ר"מ ורבנן ועי' בסי' א'), אך לגבי הכשר מים צריך ביאור מה מועיל שסופו לטמאות טומאה חמורה שלא יצטרך הכשר מים.

וביותר ילה"ק לפי"מ שכתב רש"י עה"ת (ויקרא י"א ל"ז) שהטעם בדין הכשר מים הוא בשביל שיחשב אוכל, וז"ל 'טהור הוא. למדך הכתוב שלא הוכשר ונתקן לקרות אוכל לקבל טומאה עד שיבואו עליו מים', ועוד כתב (בפסוק ל"ח) 'שלא הקפידה תורה אלא להיות עליו שם אוכל' [ויסוד הדבר מבואר בחולין דף קי"ח שפירות שלא הוכשרו כתנור שלא נגמרה מלאכתו], וא"כ מה מועיל שסופו לטמא טומאה חמורה לגבי החסרון בשם אוכל. ובשלמא לפי הצד שדין הכשר מים הוא גזיה"כ אפשר שהתחדש שדבר שסולטט"ח אי"צ בו הכשר אבל אם הטעם בהכשר בשביל שיחשב אוכל א"כ מה מועיל לזה שסולטט"ח.

ואפשר לבאר לפי"מ שמצאנו בריש מכשירין 'משקין טמאין מטמאין לרצון ושלא לרצון' וביאר הר"ש וז"ל 'ואפי' שלא לרצון דמחמת טומאתן חשיבי טפי ודכותה פ"ק דשבת כלי טמא חושב משקין', ומבואר בזה שדבר טמא יש בו חשיבות ולכן אי"צ הכשר, וא"כ ה"נ מאחר שעתיד לטמאות טומאה חמורה הוא חשוב ואי"צ הכשר מים.

**ג.** ועדיין יש לעיין בדין סולטט"ח לגבי הכשר מים, שהרי לדעת רבנן הדין של סולטט"ח אינו מועיל בדבר שאינו ראוי לקבל טומאת אוכלים ולכך בשעיר המשתלח לא אמרי' סולטט"ח וא"כ למה לגבי הכשר מים אמרי' סולטט"ח הרי הוא לא חזי לטומאה בלא הכשר. וכעי"ז הקשה הרש"ש (זבחים דף ק"ה.) מהגמ' בחולין דף קי"ח דאמרי' 'פירות שלא הוכשרו כתנור שלא נגמרה מלאכתו' וא"כ דמיא לשעיר המשתלח שלא אמרי' ביה סולטט"ח כיון שאינו אוכל. ועוד ילה"ק למה לגבי מחשבה לא אמרי' שסולטט"ח מחשיבו לאוכל ואילו לגבי הכשר מים מועיל דין סולטט"ח.

ותירץ בשי' הגרמ"ד ששעיר המשתלח לא חשיב אוכל כלל וכן אוכל בלא מחשבה לית ליה תורת אוכל לגבי כל הדינים ובזה לא מועיל דין סולטט"ח, אבל דין הכשר מים הוא חידוש נוסף שצריך שיהיה אוכל בדרגא גמורה בשביל לקבל טומאה ואינו בכל דיני אוכל אלא בקבלת טומאה וכלפי זה התחדש שאם סולטט"ח חשיב ואי"צ דרגא זו של אוכל שע"י הכשר מים.

ובאשר לשלמה (טהרות סי ע"ז) ביאר שהחסרון של הכשר מים אינו בעצם השם אוכל שלו אלא שאינו עומד לאכילה ומדין קבלת טומאה בעינן שיהיה עומד לאכילה, ולכך אע"פ שצריך שיהיה עליו תורת אוכל בשביל דין סולטט"ח ולכך צריך מחשבה מ"מ אי"צ שיהיה עומד לאכילה כיון שהקבלת טומאה מעצמו בלא מגע טומאה ולכך לא צריך הכשר מים שהוא בשביל שיהיה עומד לאכילה ויש עליו שם אוכל אף בלא הכשר מים.

**ד.** ואפשר שזה סברת הראב"ד (בפירוש הראשון) שסולטט"ח מועיל לגבי הכשר שרץ ולא להכשר מים משום שלא מועיל לעשותו לאוכל כמו שבשעיר חי לא אמרי' סולטט"ח. וכך ביאר הרש"ש שם.

ולפי"ז מסתבר שכל דברי הראב"ד הם רק לדעת רבנן שסוברים שצריך שיהיה ראוי לטומאה אבל לר"מ שאפי' בשעיר המשתלח אמרי' סולטט"ח א"כ גם בלא הכשר מים אמרי' סולטט"ח, וביותר שהרי הראב"ד למד שזה גופא התירוץ של הגמ' שצריך הכשר מים (וכ"כ הקה"י).

**ה.** והנה לדעת הר"ש והרמב"ם שסוברים שדין סולטט"ח הוא בין בהכשר מים ובין בהכשר שרץ, היה נראה בפשטות שלא התחדשו שני דינים שונים של"צ הכשר מים ולא הכשר שרץ, אלא עיקר הדין הוא שלא צריך הכשר שרץ משום שטמא מכח הטומאה חמורה, והתחדש שלגבי טומאה זו אי"צ הכשר מים משום שכל דין הכשר מים הוא לגבי קבלת טומאה ממקום אחר אבל לגבי טומאה של עצמו מדין סולטט"ח אי"צ הכשר מים.

ולפי"ז אין הגדר כנ"ל שמחמת הטומאה יש לו חשיבות כאילו הוכשר, אלא התחדש של"צ הכשר לגבי הטומאה שחלה מדין סולטט"ח. ויש נפ"מ בזה שאם נבוא לדון לגבי קבלת טומאה ממקום אחר יצטרך הכשר מים ולא נחשב שהוכשר לגבי שאר טומאות אלא רק לגבי הדין טומאה של סולטט"ח.

וכך משמע בחזו"א (קדשים קמא סי' ל"ט סק"י) וז"ל 'ואפי' שלא בהכשר מים דבטומאה כהאי לא הצריכה תורה הכשר'.

אך לכאו' יש להוכיח מהגמ' בחולין דף קכ"ט. לא כך, דבברייתא שם איתא שהחותך בשר מאבר מן החי וחשב עליו לאכילה קודם שחתכו טמא משום שנגע באביו קודם שנחתך (כלומר שאבר מן החי יש לו טומאה אבל הבשר שנחתך ממנו שאינו אבר אין לו טומאה, וכיון שהבשר נגע באבר בשעת החיתוך נטמא ממנו), והגמ' שואלת איך מקבל טומאה הרי הוא טומאת בית הסתרים, ומתרצת הגמ' שהוא כדעת ר"מ שטומאת בית הסתרים מטמא, ועוד שואלת הגמ' איך מקבל טומאה בלא הכשר ומתרצת דמיירי בהוכשר, ואח"כ הגמ' שואלת למה צריך הכשר הרי סולטט"ח ומשני שכששימש מעשה עץ שימש, והקשו התוס' למה הגמ' לא שואלת דנימא סולטט"ח על הכשר שרץ ולא נצטרך להעמידו כדעת ר"מ שטומאת בית הסתרים מטמא וכל מה שהגמ' שואלת שסולטט"ח הוא רק לגבי הכשר מים ולא להכשר שרץ, והרמב"ן מתרץ שכיון שמטמא רק אגב אביו לא אמרי' ביה סולטט"ח לגבי הכשר שרץ אלא לגבי הכשר מים ועי' בסמוך ביאורו. ומבואר בדברי הגמ' שאע"פ שלא אמרינן ביה סולטט"ח לגבי הכשר שרץ וצריך לקבל טומאה מאביו מ"מ יש בו דין סולטט"ח לגבי הכשר מים ואי"צ הכשר, ומוכח מזה שמלבד הדין של"צ הכשר שרץ התחדש עוד בסולטט"ח שנחשב כאילו הוכשר במים גם לגבי טומאה אחרת ולא רק לגבי הטומאה שהתחדשה בדין סולטט"ח.

ובעיקר סברת הרמב"ן שבדבר שמטמא אגב אביו צריך הכשר שרץ ולא הכשר מים, ביאר בספר ציוני דעת (סי' ב') שיסוד הדין של סולטט"ח לגבי הכשר שרץ הוא שמכח הדין טומאה חמורה שבו חל עליו עתה טומאה קלה ולכך צריך שיהיה בו עצמו הדין טומאה אבל אם מטמא רק מחמת אביו לא חלה עליו הטומאה קלה, אבל לגבי הכשר מים הטעם משום שהוא חשוב מחמת טומאתו ובזה אין נפ"מ אם הטומאה מחמת עצמו או מכח אביו דסו"ס יש בו חשיבות של טומאה ואי"צ הכשר.

**ו.** והנה הקשה הרע"א (תנינא סי' צ"ט) על שיטת רש"י שדין סולטט"ח מועיל לגבי הכשר מים ולא להכשר שרץ, מהגמ' בנדה דאמרי' 'מאי שנא הכשר שרץ דלא בעיא כדתנא דבי רבי ישמעאל הכשר מים נמי לא תבעי', ומבואר בגמ' שלתנא דבי ר' ישמעאל אי"צ הכשר מים ולא הכשר שרץ, ואיך כתב רש"י שצריך הכשר שרץ.

ותירץ הרע"א שרש"י למד שכוונת הגמ' לומר שאם אי"צ הכשר שרץ כ"ש שלא צריך הכשר מים אבל אפשר לומר להיפוך שאי"צ הכשר מים ואפ"ה צריך הכשר שרץ, והטעם שעיקר הדין של סולטט"ח נאמר בפסוק לגבי הכשר מים וא"כ בהכרח שנאמר לגבי הכשר מים ואם נאמר לגבי הכשר שרץ כ"ש לגבי הכשר מים שעליו נאמר הפסוק.

וכתב הרע"א שהמקור של רש"י מהגמ' בזבחים דאמרי' אמרי' במערבא צריכין הכשר טומאה ממקום אחר ולמד רש"י שכונת הגמ' לומר שגם לאחר דין סולטט"ח צריך שיקבל טומאה ממקום אחר ולא מועיל אלא לגבי הכשר מים, [וכתב שאע"פ שרש"י בזבחים פירש אחרת היינו לשיטתו שם שאי"צ הכשר שרץ והוצרך לדחוק כפירושו אבל רש"י בחולין נחלק אף בפירוש התירוץ של הגמ'], ועוד הביא מקור מהגמ' בחולין לדברי רש"י.

אך הקשה הרע"א לדעת הראב"ד שסובר שהכשר מים צריך והכשר שרץ אי"צ, דא"כ תקשי מהגמ' בנדה שמבואר שיש יותר סברא לומר סולטט"ח לגבי הכשר מים מאשר בהכשר שרץ והניח בצ"ע.

עוד יש להעיר לדעת הראב"ד למה ר"מ ורבנן לא נחלקו בפרה ופרים ובנבע"ט אם צריך הכשר מים ומדוע העמידו את מחלוקתם רק לגבי שעיר המשתלח אם אמרי' ביה סולטט"ח. ועוד העיר החזו"א מנין להראב"ד להוסיף זאת בדברי הגמ' שצריך הכשר מים.

והקה"י (סו"ס מ"ב) הביא שהחזו"א על הרמב"ם (וכן בעוקצין סי' ה' ס"ק י"ג) הגיה את הגירסא בדברי הראב"ד 'דבעו הכשר מיהא' (במקום לגרוס 'דבעו הכשר מים') וכוונתו לומר שצריך שיהיה ראוי לקבל טומאה לאפוקי שעיר המשתלח שהוא חי.