דשיל_מ
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / דברים החשובים / דשיל_מ

ביצה ג. הערות בדין דשיל"מ

**א. דעת רש"י בדשיל"מ ומ"ט הוא דוקא במינו-**

בטעם דין דשיל"מ לא בטיל כתב רש"י ביצה דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר.

וטעם זה צ"ב קצת דתינח לענין סד"ר דע"ז קאי ד' רש"י שם, אבל לענין ביטול הרי בפשוטו גם אחר ביטול יבש פקע שם האיסור מיניה ואין בו טמטום הלב (וכ"ש אם ד' רש"י גם בביטול לח, עי' לקמן), ועי' בדה"ש רסי' קב מש"כ לפרש שהוא כדי שלא יבואו אינשי לזלזל בזה, ואינו נראה.

והבאנו במקו"א בדין אין מבטלין ד' הכו"פ ק-א גבי לא אמרה תורה שלח לתקלה:"דאף כשהאיסור נתבטל בהיתר מ"מ שם איסור לא זז ועדיין טמון והראיה דדשיל"מ אמרינן עד שתאכלנו באיסור וכו' וא"כ הוי לתקלה דעכ"פ יאכל איסור"[[1]](#footnote-2) [וצ"ע ביאור הדבר שהרי לענין טמטום הלב משמע דליכא אחר ביטול, ובפשוטו היה נראה שהוא דין דרבנן מחודש שלא לאכול סיבת האיסור וחפצא דאיסורא ע"י ביטול אם אפשר לאוכלו אח"כ, אבל בכו"פ מבואר שיש בו חפצא של תקלה גם בדאורייתא[[2]](#footnote-3)].

ועי' לקמן משי"ת דעת כמה אחרונים דרש"י מודה דלענין ביטול עיקר הטעם אינו משום עד שתאכלנו רק כטעמו של הר"ן, ומשום דבביטול [לח לכה"פ ואולי אף ביבש, עיי"ש] ל"ש טעמו של רש"י דלא חשיב איסור כלל, ולפי"ז א"ש, אבל בפמ"ג סי' קב נראה דאף בביטול פליגי רש"י והר"ן כשי"ת לקמן, ולפי"ז צ"ל שיש איזה סיבת האיסור גם לענין ביטול ברוב.

והנה הוכיחו הראשונים, עיין ר"ן נדרים נב. באורך וכ"נ שא"ר בכ"ד, דלא החמירו רבנן דדשיל"מ לא בטיל אלא במינו אבל באינו מינו אף דשיל"מ בטל, ולדעת רש"י צ"ב יסוד החילוק בזה.

ובאמת כה"ג צ"ע דבכ"ד מצאנו שכל החומרות שהחמירו חז"ל ביותר משישים כגון ביי"נ ותרומה ושאר איסורים לא החמירו אלא במינו, וצ"ב.

[והנה לענין כל איסורין היה מקום לפרש בפשיטות שכל החומרא שנתנו חז"ל ביותר משישים הוא דין על הטעם שיאסור עד אלף, אינו דין שיעור בביטול בעלמא אלא שהוא דין בטעם איסור דהנך שאסרוהו חז"ל גם אחר שישים, ולפי"ז באינו מינו אחר שישים תו ליכא טעם ורק במינו חשיב טעם אף אחר שישים כש"כ תוס' ע"ז סו. שהטעם מתאחד עם שאר הטעם ואינו מתבטל.

אבל כ"ז לד' התוס' בע"ז שם אבל דעת הרשב"א צח: דאחר שישים לא חשיב טעם אף במינו, ואכ"מ.

גם זה ל"מ אלא בהנך איסורים שלא אסרו אלא בלח אבל לענין דשיל"מ קי"ל דאף יבש ביבש אינו בטל וע"כ אינו דין על הטעם.

גם צ"ע דהא קי"ל כרבא ע"ז סו. דהכל תלי בשמא].

וכנראה שני אופנים עיקריים בזה:

א. בש"ך וט"ז יו"ד קב-ד הביאו בשם התו"ח דשאני אינו מינו שאין ההיתר נקרא על שם דבר האסור ורק במינו נקרא הכל על שם האיסור.

ובתו"ח יצא לבאר החילוק בין דברים החשובים דאף באינו מינו לא בטלי לדשיל"מ, ובאר דשאני דשיל"מ שאינו מתורת חשיבות רק משום שעתיד להיות מותר, ובאינו מינו לא נקראת התערובת על שם האיסור, ואין ההיתר שלאח"כ מתייחס להאיסור רק לכלל התערובת, ואינו בכלל יש לו מתירין, ועצ"ב.

ב. בתו"ר ותושנ"ץ ב"מ נג: בארו באופ"א טעם החילוק בין מינו לאינו מינו לענין דשיל"מ:"כיון שנתערב שלא במינו וליכא נו"ט אין שמו עליו ובטל".

ויל"פ כוונתם בג' אופנים:

א. בחי' ר' לייב א-י כתב דעיקר דין ביטול של לח באינו מינו הוא ביטול גמור שמבטל גם את הטעם של האיסור משא"כ במינו אינו מבטל את הטעם שלו ואינו ביטול אלים כ"כ, ועצ"ב.

ב. עוי"ל כוונתם עפמש"כ אחרונים דבמין באינו מינו יסוד הביטול הוא במציאות הדבר ולא בדין לחוד, ובזה חשיב כליתיה לאיסורא לגמרי ולא שייך לומר עד שתאכלנו באיסור שאין האיסור חשוב כלל, משא"כ במינו לעולם מציאות האיסור קיימת בתערובת.

וצריך להוסיף דחומרא דמין במינו אינו דוקא מכח ששוים ע"י הטעם, דקי"ל כרבא ע"ז סו. דתלי בשוים בשמא, ומ"מ עיקר הדבר הוא משום שאינו בטל ויש לו שותפות בשם של התערובת.

[מיהו גם לענין יבש יש הדין של דשיל"מ, וצ"ע מה נפק"מ בזה אם יש לו טעם אם לאו, הרי סו"ס הוא נשאר עומד בפנ"ע ואיך יתחלק דין מינו מאינו מינו לענין זה, וגם שכבר כתבו אחרונים שאין ביטול על המציאות אלא בלח ולא ביבש והביאו כן מד' מהריק"ו, וצל"ע].

ג. ובמקו"א בסוגיא דשישים וקפילא נתבאר עפ"י לשון הפנ"י פסחים ל. נו"א בהאי עניינא, דשאני מין באינו מינו שהוא מסוגל מצ"ע לתת טעם וכל שלא הצליח לתת טעם הרי אין לו חשיבות בתערובת משא"כ במין במינו שאינו אמור לתת טעם אין חשיבותו בטלה במה שלא נתן טעם.

[ובזה נתבאר דמצאנו פעמים שגזרו גם גזירת שישים באינו מינו אף שאין בו טעם, וכגון נימוח הגיד, דגיד אינו אמור לתת טעם ואין בו חסרון חשיבות במה שלא נתן טעם, ונתבאר במקו"א].

**ב. דעת הר"ן-**

ובר"ן נדרים באר הענין באופ"א דיסוד הביטול הוא בסתירה שיש בין האיסור לההיתר, והנה מצאנו דפליגי ר"י ורבנן אי מין במינו לא בטיל, ויסוד דעת ר"י דמין במינו אינו סותר כ"כ האיסור לההיתר לכך אינו בטל ולא סגי מה שהם סותרים בדין האיסור [ומבואר עוד בלשון הר"ן דמין במינו לר"י אף מעמידו ומחזקו הוא מתנגד לביטול שמכח הסתירה של האיסור], ורבנן ס"ל דעיקר נקבע לפי הסתירה בדין ולא בעצם, ולכך אף מין במינו בטל.

וכתב הר"ן דכל דברי רבנן דסגי בסתירה בדין הוא דוקא באיסור מוחלט אבל בדשיל"מ שאין איסורו גמור אינו סותר כ"כ לההיתר ואינו בטל, ובכה"ג מודו לר"י דמין במינו לא בטיל [משא"כ באינו מינו יש כאן סתירה מספיקה בין האיסור לההיתר כמו לר"י], ועי' בבית האוצר ביטול יח-יד ד"ה ובחי' מה שהוסיף בזה[[3]](#footnote-4).

ובפשוטו גם לשיטת הר"ן אינו מדין תורה רק חומרא דרבנן, כדמשמע בכ"ד שאינו אלא מדרבנן וכש"כ הט"ז קב-א ומשמע מדבריו שגם לשיטת הר"ן שהביא בסק"ה הוא כן, וכן דקדק בפמ"ג מ"ז סק"א,ה.

מיהו בשושנת העמקים-יד ובחת"ס יו"ד-צו נקטו דלשיטת הר"ן הוא דין תורה[[4]](#footnote-5), אבל כבר דחה דבריו בשו"ת מהר"ם שי"ק יו"ד-קכ [ולפמשי"ת כאן יש קצת מקום לזה].

ובאמת גם כל לשון הר"ן נראה שהוא רק דרבנן, עיי"ש שכתב להדיא שהוא משום חומרא, וגם בסו"ד מבואר שהיה לחז"ל ענין לאסור בזה ולכך היכא שא"א לקיים התקנה במינו תקנו גם באינו מינו, עיי"ש, מבואר מכ"ז שאינו דין תורה רק תקנ"ח.

ודעת הר"ן נדרים צ"ע מכמה קושיות:

א. הק' בפנ"י ביצה היאך אמרינן שם ד. דדשיל"מ אסור אף בספק דרבנן, תינח לרש"י משום עד שתאכלנו אבל להר"ן הוא סברא מסויימת בדין ביטול ואינו ענין לדין ספק כלל.

ב. עוד צ"ע מש"כ הר"ן ביצה (ב:) שאם יתקלקל לא חשיב דשיל"מ, ונפסק להלכה בשו"ע קב-ד, ובאמת ביש"ש חולין ח-פז [הו"ד בב"ח ובהג' רעק"א] חולק דאף כה"ג חשיב יל"מ, וכנראה הוא ע"ד הר"ן בנדרים, אמנם בר"ן משמע להדיא שכתב דבריו גם לפי שיטתו בנדרים.

[אמנם זה י"ל גם להר"ן דלא חשיב שהאיסור יפקע מחפץ זה שהרי לעולם יהיה אסור שהרי לא יהיה אח"כ החפץ].

ועוד יותר תימה מש"כ הר"ן ע"ז עג: שאם יש לו הפסד לא חשיב דשיל"מ, וצ"ב.

ג. הק' בתשובת רעק"א-רח היאך כתב דטעם דשיל"מ משום הוי כמו לר"י דמין במינו לא בטיל ה"נ מודו רבנן בדשיל"מ במין במינו לרבנן, והרי ביבש מודה ר"י דבטל ואילו לענין דשיל"מ קי"ל דאף ביבש אינו בטל כמבואר ביצה ג: לענין ביצה?

ועמד ע"ז גם בתשובת נובי"ת-נג וכתב דע"כ הר"ן פליג על רו"ר וס"ל דאף ביבש אמר ר"י, ודוחק.

ד. בבי"מ קב-א הק' ע"ד הר"ן נדרים נב. דדשיל"מ הוא מתורת מין במינו, והא מבואר חולין צט: שאף לר"י מין במינו בטל באיסור דרבנן [גבי ציר דגים לפי' התוס' שם וכמה ראשונים, מיהו עיי"ש בריטב"א שפי' שהוא ענין מסויים גבי ציר דגים ולדידיה לק"מ] וא"כ ה"נ דשיל"מ לא יהיה נוהג באיסור דרבנן ובגמ' ביצה ג: מבואר לא כן [ואמנם אין הקו' מוכרחת כ"כ]?

ושתי מהלכים עיקריים ליישב ד' הר"ן שאינם סותרים לד' רש"י:

**א.** בזכ"י ב-מו, שלמי נדרים נב. דברי חיים יו"ד-טו ומרחשת ח"א נב-ג [ועי' רעק"א-רט] כתבו שאין מחלוקת בין רש"י להר"ן כלל, דבאמת כל סברת הר"ן הוא לענין ביטול דלח אבל בסד"ר ואף בביטול דיבש ל"ש סברת הר"ן וכדינא דר"י דמין במינו לא בטיל והתם נמי הוא רק בלח אבל ביבש דעת רו"ר דבטל.

וביבש בע"כ טעם האיסור הוא משום עד שתאכלנו באיסור וכש"כ רש"י, אבל בלח ל"ש האי טעמא דלא חשיב שאוכלו באיסור וכש"כ בקו"ב בכורות-ד דביטול דלח הוא ביטול על המציאות כולה ופקע האיסור, משא"כ ביטול דיבש משום דהשתא נמי היתר הוא שפקע האיסור לגמרי אבל ביבש [או לכה"פ בסד"ר] שלא נתבטל כל מציאות האיסור בזה שייך לומר עד שתאכלנו באיסור.

וזה מועיל ליישב כל הקו' דבאמת ביבש יודה הר"ן שאין הגדר כש"כ בנדרים אלא כד' רש"י ואף הר"ן יודה דלא שייך חומרא זו אלא במינו וכש"כ התו"ר ב"מ, ואין כאן מחלוקת בין הר"ן לרש"י והתו"ר כלל.

[וע"ע בד"ח שרצה ליישב עפי"ז סתירת ד' הר"ן מהתשובה לענין ביטול היתר בהיתר דביבש ביבש שפיר יודה הר"ן בטל שפיר היתר בהיתר, ועיין אמ"ב פסח-יז, ואינו מסתבר כ"כ].

**ב.** עוד בארו האחרונים, תורת חסד א-יט, אחיעזר ח"ב יד-ה, קו"ש ריש ביצה, יד יהודה יו"ד קב-ו, דוודאי אף הר"ן מודה לרש"י דעיקר טעם התקנה הוא משום עד שתאכלנו, אלא דבכל תקנ"ח צריך גם גדר וסמך לתקנה וע"ז כתב הר"ן גדר התקנ"ח משום שאין האיסור סותר לההיתר, אבל מ"מ הגבילו זה באופן ששייך סיבת התקנה ולא במקום הפסד וכה"ג.

ולענין סד"ר דבדשיל"מ מחמרינן, התם גדר הדבר דעשאוהו כסד"א לחומרא [וכל מקום כפי עניינו].

ושו"ר שכנראה כן מבואר ברשב"א ביצה ג: ותוה"ב ד-ב (כה:) והו"ד בפמ"ג מ"ז קי-יא, עיי"ש שדעתו דס"ס מתיר גם דשיל"מ ותמה ע"ע מ"ש מסד"ר דל"מ, ובאר:"התם שאני דכיון דבספק אחד בכנגדו בשל תורה אסור אלא דמשום שהוא של דבריהם תקל בו להתיר בספק אחד כל שיש לו מתירין לא תקל בו", ויל"פ כוונתו דספק דרבנן בדשיל"מ גדר האיסור דעשאוהו כספק דאורייתא משא"כ בס"ס דלעולם מקילינן ביה ה"נ בדשיל"מ שרי[[5]](#footnote-6).

[השמטה, אח"כ ראיתי שכנראה אי"ז כוונת הרשב"א רק אתא למימר דשאני ספק אחד דבדאורייתא מחמרינן ע"כ חשיב צד איסור, ומיקרי עד שתאכלנו באיסור וכו', אבל ס"ס אין בו צד איסור כלל בשום דוכתא ואינו בכלל עד שתאכלנו, אמנם בפמ"ג נראה שפי' כנ"ל].

וע"ע בערוה"ש קב-יט שגם כתב דאף להר"ן צ"ל שלא גזרו במקום שיתקלקל, והוא כעין הנ"ל.

ויותר יש להסביר וכש"כ ביד יהודה דלא ניח"ל להר"ן לומר שהיה כאן תקנה של עד שתאכלנו בלא גדר מסויים, דא"כ תיקשי מ"ש מינו מאינו מינו ולא ניח"ל בסברת הפוסקים רסי' קב בשם התו"ח והתו"ר [ואף שמצאנו גם שאר חומרות שהחמירו ביותר משישים אינו אלא במינו התם י"ל שהחמירו יותר במינו משום שהמציאות קיימת אבל באינו מינו הוא אבוד בו, אבל לענין דשיל"מ לא ניח"ל בזה דסו"ס בעי ביטול וי"ל עד שתאכלנו באיסור, כ"כ היד יהודה].

וע"כ נקט הר"ן דע"כ גדר התקנה שנתנו חז"ל הוא להחשיבו כדבר היתר שאינו מתבטל ומה"ט הוא דוקא במינו אבל באינו מינו לא שייך זה [בין ביבש ובין בלח].

ולפי מהלך זה נמצא שאין ד' הר"ן עולים בקנה אחד עם ד' התו"ר ב"מ נג: ודעת התו"ר מבואר דלא כהר"ן נדרים הנ"ל.

ועיין בט"ז קב-ה דמבואר להדיא דטעמו של הר"ן הוא טעם גם לענין ביטול יבש ונקט שם דד' הר"ן והתו"ר אינם עולים בקנה אחד ושני טעמים שונים הם, והוא להדיא כמהלך השני שנתבאר.

[ועיין בט"ז שתמה מזה על התו"ח למה לא הביא טעמו של הר"ן ואולי י"ל דעת התו"ח דס"ל כמהלך הראשון שלענין יבש לא אמר הר"ן ואיירי לענין ביצה שהוא יבש ולכך הוצרך לטעם אחר].

והנה לפי כל מהלכים הנ"ל נמצא שד' הר"ן אינם סותרים לד' רש"י [אלא שיש לדון אם סותרים לד' התו"ר כנ"ל], אבל בפמ"ג מ"ז קב-א כתב דהר"ן פליג ע"ד רש"י והוא שלא ככל מהלכים הנ"ל.

וע"ע פני אריה-א שהאריך ג"כ שהר"ן מודה לרש"י, וכ"כ בשו"ת בשמים ראש-ב, ועיי"ש בכסא דהרסנא.

**ג. נידון הצ"צ בביצת טריפה-**

בתשובת רעק"א-סה הביא נידון הצ"צ בביצת טריפה שנולדה ביו"ט אם חשיב דשיל"מ שהרי יש מתירין להאיסור יו"ט שלה אבל לעולם לא תהיה מותרת לגמרי שהרי יש בה איסור טריפה אם חשיב דשיל"מ.

וכתב בפמ"ג פתיחה לתערובות ג-ב דזה תלי ברש"י והר"ן, דלשיטת רש"י מסתבר דחשיב דשיל"מ שהרי סו"ס כלפי איסור יו"ט נימא עד שתאכלנו באיסור ומה אכפ"ל שיש עוד איסור של טריפה.

אבל לשיטת הר"ן לא ייחשב דשיל"מ, ונראה שיש מקום לדון בזה, ונראה עיקר הנידון דהנה יש לדון בדבר שיש שני איסורין אם צריך לדון ביטול על כל איסור ואיסור או שבסוף הדבר יש כאן שם איסור על החפץ והוא בטל ואף שהשם איסור הוא משתי סיבות מ"מ הדין ביטול אחד הוא.

ואם נימא שהוא רק דין ביטול אחד על כל שם האיסור שבחפץ א"כ מסתבר דלא חשיב דשיל"מ גם להר"ן שהרי שם האיסור הוא מושלם כאן ומה לי שחלק ממנו אינו איסור גמור סו"ס השתא הוא שם איסור גמור ובטל.

ורק לרש"י שהוא משום עד שתאכלנו הרי הכל תלוי בהאיסור וכיון שיש כאן שני איסורין וודאי חשיב דשיל"מ שאין לו לעבור האיסור שיש לו מתירין.

אבל גם לשיטת הר"ן יל"ד שצריך דין ביטול על כל איסור ואיסור וממילא כלפי האיסור יו"ט וודאי הוי דשיל"מ ואינו בטל.

וע"ע ברעק"א בתשובה מה שהוכיח מד' הרמב"ן והר"מ לענין חמץ ונתבאר עוד במקו"א.

ע"ע משי"ת לקמן גבי מבשל בשבת.

**ד. חמץ-**

דעת הר"מ פט"ו מאכ"א והרמב"ן פסחים ל. במלחמות דחמץ בפסח מיקרי דשיל"מ שהתערובת מותרת לאחה"פ, והארכנו בשיטתם במקו"א.

ועוד נתבאר במקו"א באורך ד' הרמב"ן והר"ן שם שחלק עליו דתלי בגדרי דשיל"מ בפלוגתת רש"י והר"ן דלעיל, ואכ"מ.

וברמ"א יו"ד קב-ד הביא מהמרדכי דחמץ בפסח לא מיקרי דשיל"מ הואיל ונאסר לשנה הבאה.

והנה בפשוטו זה יתיישב רק לשיטת הר"ן ודלא כרש"י ביצה, דלשיטת רש"י מה אכפ"ל שנאסר בשנה הבאה והרי סו"ס יכול לאוכלו בהיתר אחה"פ, וכ"כ צל"ח ביצה ד. ותורת חסד א-יט ורעק"א-לח בסופו.

[אבל עצ"ב סברת המרדכי דאף להר"ן מה בכך שאחר שנה הוא חוזר סו"ס הרי יהיה בו גם זמן היתר?

ונתבאר במקו"א עפי"ד הקוה"ע-לא דחמץ בפסח מיקרי איסורא בלע היינו דכל השנה יש איסור אכילת חמץ בפסח, אלא ששם האיסור הוא חמץ בפסח, ואיסור זה אין לו מתירין כלל שהרי זהו צורת האיסור שמעיקרא לא נאסר אלא לפסח וכל שנה בפסח נאסר וזה כוונת המרדכי, ודו"ק.

ויל"ע לפי"ז לשיטת הר"ן היאך דן דייחשב חמץ דשיל"מ והרי לשיטתו נדרים בגדר דשיל"מ וכן ס"ל דחמץ איסורא מיקרי אין מקום לזה, ונתבאר עוד במקו"א לדון בזה].

אבל כנראה יש בזה מחלוקת אחרונים גדולה אם הכלל של המרדכי שחוזר ונאסר לשנה הבאה הוא רק לשיטת הר"ן או גם לשיטת רש"י, ונביא כמה מקורות לזה.

א. בשו"ת חת"ס יו"ד-רנ והביא ד' הנוב"י-ל דספק יו"ט של גלויות מצטרף לס"ס ואינו בכלל דשיל"מ הואיל וחוזר ונאסר לשנה הבאה.

והחת"ס תמה ע"ז דדוקא לענין תערובת וביטול שייכא סברא זו דחוזר ונאסר לשנה הבאה, אבל לענין ס"ס גם הר"ן מודה שהוא מטעם עד שתאכלנו ומה אכפ"ל שחוזר ונאסר לשנה הבאה.

ומד' הנוב"י מוכח לא כן, ואף לענין ספק שעיקר הסברא כרש"י דעד שתאכלנו שייך שפיר סברא דחוזר ונאסר לשנה הבאה.

ב. עי' או"ח תסז-ב שהחמיר הרמ"א שלא לסמוך על ס"ס לענין חמץ, ובשעה"צ סקי"ט הביא מהגר"א הטעם משום דשיל"מ [אמנם ש"א לא פי' כן].

ותמה ע"ז בשעה"צ דהא הגר"א עצמו פסק דחמץ בפסח לא חשיב דשיל"מ וכדחזינן בשו"ע תמז-ב דחמץ משש שעות ולמעלה בטל?

והעירני ידידי י.ט. דלפי המבואר אין מקום לקו' השעה"צ דבהגר"א מבואר דקי"ל דחמץ לא חשיב דשיל"מ הוא מטעם שכתב המרדכי דחוזר להאסר בשנה הבאה, וכ"ז ל"ש אלא לפי ביאורו של הר"ן א"כ זה אינו אלא לענין ביטול אבל לענין ספק שנתבאר דמודה הר"ן שהוא מטעם עד שתאכלנו הרי וודאי ל"ש ענין זה ושפיר מיקרי חמץ דבר שיש לו מתירין, וא"ש היטיב סתירת הגר"א [וכעי"ז ברעק"א תשובה-לח לענין סד"ר לקולא דל"ש בו סברת המרדכי].

אבל מד' השעה"צ [וכ"מ בש"א שלא פי' ד' הרמ"א משום דשיל"מ] מבואר שנקט כהנוב"י ואף לענין ספק דעיקרו משום עד שתאכלנו שייך בו הסברא דחוזר ונאסר[[6]](#footnote-7).

אמנם יש מקום לדון שלא אמר השעה"צ ונוב"י אלא לענין ס"ס וכשי"ת בהערה, אבל לקמן נביא מהמרדכי שנראה להדיא שגם לענין סד"ר אמר כן[[7]](#footnote-8).

ג. עוד יש לסייע לזה לפי"ד האחרונים שהבאנו לעיל דאף לענין ביטול יבש מודה הר"ן לרש"י וסתימת ד' הרמ"א מורה דאף ביבש אמר המרדכי דלא חשיב דשיל"מ, וכ"מ בשו"ע או"ח תמז-ב דאף לשיטות דיבש ביבש לא בטל בפסח מ"מ משש שעות ולמעלה בטל דלא חשיב דשיל"מ.

וכ"נ בפמ"ג מ"ז קב-ה שכתב שכל תנאים שהוזכרו בסי' קב שייכים גם להר"ן ומשמע דלרש"י פשיטא דשייכים ואף תנאי של המרדכי שהוזכר ברמ"א קב-ד בכלל זה.

וכנראה צ"ל דסברת המרדכי מתיישבת גם לשיטת רש"י שהוא מטעם עד שתאכלנו, וכנראה הטעם דכה"ג שלעולם הוא משועבד להאיסור ולא פקע כל עיקרו של איסור לא חייבוהו חז"ל להשתעבד כל ימיו להאיסור ולא חשיב שיכול לאוכלו בהיתר בכה"ג, ורק אם עיקר האיסור פוקע חשיב שיש לו מתירין.

ד. אח"כ ראיתי שהוא מפורש להדיא במקור הדברים במרדכי פסחים פכ"ש-תקעג, ופלא על האחרונים שלכאו' לא שתו לבם לזה, עיי"ש שהביא מהפיוט של הר"ש מפליירא שדבריו נסובים על המעשה שהיה ספק אם נתבקעו ורצה לדון בו סד"ר לקולא, וע"ז כתב מתחילה דהוי דשיל"מ ודחה דכיון שנאסר לשנה הבאה אינו בכלל דשיל"מ והדר הו"ל סד"ר, מבואר להדיא דסברת המרדכי הוא גם לענין סד"ר לקולא, וד' האחרונים אין להם ביאור[[8]](#footnote-9).

ה. וכמו"כ הוכיח בשו"ת מהר"ש ענגיל א-ע ממרדכי ריש ביצה שכתב גבי ספק חדש דאזלינן לקולא בדרבנן אף דהוי דשיל"מ הואיל ונאסר לשנה הבאה, ומבואר דאף לענין סד"ר לקולא איתא להאי כללא דחוזר ונאסר לשנה הבאה.

ו. כמו"כ ראיתי במנח"כ ג-ב שכתב הטעם דדבר שמתקלקל אינו בכלל דשיל"מ עפי"ד רש"י דלא שייך בו סברת עד שתאכלנו באיסור, ומיד אח"כ הביא ד' המרדכי דכל שנאסר לשנה הבאה לא חשיב דשיל"מ, מבואר להדיא דאף לדעת רש"י י"ל כן.

ז. וע"ע בחי' בי"מ שבת לד. בהא דהתיר רבי לטבול כלי ביה"ש ולא חשיב ליה כסד"ר בדשיל"מ שאסור משום שחוזר להאסר לשבת הבאה, מבואר דאף לענין סד"ר נקט כן.

**ה. חדש-**

א. קי"ל דאיסור חדש מיקרי דשיל"מ כמבואר נדרים נח., אבל יל"ד בחדש שהוא חמץ שאינו יכול לבוא לכלל היתר, ועי' בגר"ז תשובה-כ וחכמ"א נג-כב ושאג"א החד'-יב, וערוה"ש קב-כז שהתירו בזה דוודאי כה"ג לא חשיב דשיל"מ שהרי מיד יחול בו איסור חמץ, ולכאו' הוא תלוי בספק הצ"צ לענין ביצת טריפה דלעולם יישאר בו איסור אחר אם חשיב דשיל"מ.

אמנם בתשובת הרא"ש ב-א משמע דשכר של חדש העשוי משעורין חשיב דשיל"מ, ובשאג"א דחה דאיירי בשכר של עכו"ם שיש לו מתירין, וכ"כ יד יהודה קי-נד.

בבינ"א-נד תי' דאיירי שאין בהם כדי נ"ט במים דלכך דן הרא"ש משום דשיל"מ לאסור במשהו א"כ בכה"ג אחר הפסח יהיה מותר משום שישים חשיב שפיר דשיל"מ.

ב. בב"ח רסי' קב הביא דעת הרב יו"ט דחדש לא חשיב דשיל"מ שחוזר האיסור לשנה הבאה, ולמד כן ממנחות סח: שאכלו חדש בחו"ל בליל י"ז ולא חששו לספיקא דיומא אף דהוי דשיל"מ.

ותמה עליו בפר"ח סק"א,יג דאף אם עיקר האיסור חוזר הוא רק לגבי התבואה שגדלה שנה שלאחריה, ולא חשיב חוזר ונאסר אלא בחמץ שהוא עצמו יחזור לאיסור שנה הבאה.

גם תמה ע"ז מגמ' ערוכה בנדרים הנ"ל דחדש הוי דשיל"מ.

גם ד' הב"ח תמוהים מגמ' דעצים וביצה שנולדה חשיב דשיל"מ והרי עצים כה"ג חוזרים להאסר, ועי' מנח"ש ביצה שם משכ"ב.

וראיתי במגי"ס באר דעת הר' יו"ט באופן מחודש שלא החמירו חז"ל בדשיל"מ אלא באופן מיקרי אבל בשאלה קבועה שחוזרת כל שנה ונצטרך לאסור את ליל י"ז בכל שנה כלפי זה לא חשיב דשיל"מ.

וכנראה ביאור הדברים עפמש"כ בביאור ד' המרדכי לשיטת רש"י דלא חשיב שתאכלנו בהיתר כיון שחוזר לאיסור שנה הבאה ולעולם הוא משועבד לאיסור, א"כ לפי"ז י"ל (דלא כמו שנדחק במגי"ס) דהכא כיון שהוא שאלה כללית ולא על חדש מסויים, הרי שפיר מיקרי חוזר ונאסר לש נה הבאה שלעולם הוא משועבד לשאלה זו, ורק בשאלה מיקרית אמרינן שרק אם אותו חפץ עצמו יאסר לשנה הבאה אינו בכלל דשיל"מ.

ובזה א"ש דלק"מ מהא דנדרים דחדש הוי בכלל דשיל"מ על הר' יו"ט, וכן י"ל הקו' מעצים שנשרו.

ג. כתב במנח"כ ג-ב דמוקצה ממש לשיטת המרדכי אינו בכלל דשיל"מ שהרי חוזר להאסר לשבת ויו"ט הבא הבאה ודוקא ביצה שנולדה ביו"ט שלשבת הבאה לא תאסר הוי דשיל"מ, והוסיף דמש"כ הר"מ פט"ו דמוקצה הוי דשיל"מ הוא לשיטתו מחמץ בפסח.

ובפר"ח סקי"ג דהיכי דמי דשיל"מ כגון ביצה שנולדה ביו"ט או עצים שנשרו מן הדקל שאינו חוזר להאסר לשבת הבאה, וצ"ב שהרי גם עצים חוזרים לאיסור שבת הבאה משום מוקצה ורק ביו"ט מותרים.

ועי' בדה"ש ביאורים סוס"י קב פי' שבידו לייחדו לשימוש לשבת, ועיי"ש מה שהביא משעה"מ שלא כסברא זו, ועי' בתורת חסד או"ח-כ בזה, גם במנח"כ הנ"ל מבואר לא כן.

ומסיק בבדה"ש דשמא שבת דנקט הפר"ח פליטת קולמוס היא ור"ל יו"ט לחוד והיינו דאף שחוזר להאסר בשבת מ"מ אינו חוזר להאסר ביו"ט שראויין להסקה, וס"ל להמרדכי דכיון דאיסור יו"ט לא יחזור לא אכפ"ל שיאסר מטעם שבת.

ונפק"מ לכאו' משני מהלכים אלו, דלפי מהלך האחרון נפק"ל חידוש בעצים שנשרו ביו"ט שחל להיות בשבת יל"ד שג"ז ייחשב דשיל"מ הואיל ומצד יו"ט לא יחזור איסורו לשבת הבאה, וצ"ע לדינא.

**ו. מבשל בשבת-**

כתב הרמ"א קב-ד דלא חשיב דשיל"מ אלא אם מותר למי שנאסר עליו, אבל המבשל בשבת שנאסר עליו אף שמותר לאחרים למוצ"ש לא חשיב בזה דשיל"מ כמו בתרומה דלא חשיב דשיל"מ אף שמותר לכהנים כיון שמעיקרא לא נאסר להם.

כתב המג"א שיח-ב דאיירי בנתערב במוצ"ש אבל נתערב בשבת שנסר גם על האחרים ולהם הוי דשיל"מ ה"נ גם למבשל אינו בטל.

והוכיח כן ממתני' ביכורים ב-ב שאם נתערבו אסורים לזרים אף דהוי איסור שאין לו מתירין, דכיון שלכהנים מיקרי דשיל"מ שיכולים לאוכלו בירושלים נאסר גם לזרים.

ובחוו"ד קב-ח [הו"ד במ"ב שיח-ה] דחה הראיה מביכורים דהתם י"ל דנהי שאיסור זרות אין לו מתירין מ"מ איסור אכילה חוץ לירושלים לא נתבטל והוי דשיל"מ לכולם, ולא דמי למבשל בשבת שאין להמבשל מתירין כלל לא אכפ"ל מה שיש לו מתירין לאחרים.

[ואמנם הוא אסור לזרים גם בירושלים כמבואר ביכורים ב-ב כש"כ הרע"ב שם דכיון שחל בו שם ביכורים לאסור חוץ לירושלים נאסר גם מכח איסור זרות אף שאין לו מתירין].

ודעת המג"א כתב בהג' רעק"א שם דס"ל שכל שיש שני איסורין ואחד אין לו מתירין הרי הוא בטל בתערובת ולא חשיב בזה דשיל"מ, ותלי בנידון הצ"צ שהבאנו לעיל בביצת טריפה ביו"ט.

בכו"פ קב-ה דחה הראיה באופ"א דהתם הוא חומרא מיוחדת לענין ביכורים לעשותו כדשיל"מ ולא משום דכלפי כהנים הוי דשיל"מ, עיי"ש שהביא כן מהירושלמי.

וע"ע בפמ"ג שפ"ד קב-טו מה שהעיר על המג"א מחטאת שנתערבה.

ברמ"א סוס"י קב אם נתערב דבר הנדור אסור על הנודר ולא בטיל דהוי דשלי"מ שהרי ישנו בשאלה, ואמנם לאחרים לא חשיב דשיל"מ כש"כ מהרי"ט בתשובה ולח"מ פ"ה נדרים [ובתשובת מוצל מאש-יט חוכך בזה].

וכתב בהג' רעק"א דלפי"ד המג"א כיון שנאסר לנודר עצמו משום דשיל"מ ה"נ יהיה בו איסור גם לאחרים ולא יתבטל [ורק אם אוסר רק לאחרים לחוד לא ייחשב דשיל"מ שהאחרים א"י לישאל ע"ז].

ועי' בחת"ס יו"ד-קכג שהק' לו ע"ד הלח"מ מד' הרא"ש נדרים נט. שדן אם תרומה אצל ישראל חשיב דשיל"מ לכהן כיון שיכול הישראל לישאל והרי הכהן א"י לישאל, וכתב בחת"ס דלא דמי דהכא כיון שנאסר לישראל ג"כ ויכול לישאל ולהתיר את האיסור של המודר ג"כ יודה הלח"מ שנאסר גם לכהן, ולפי"ד מבואר דלא דמי למבשל בשבת דהכא גם החולקים על המג"א יודו דכיון שיכול לישאל ולהתיר את האיסור של כולם שפיר חשיב דשיל"מ לכו"ע.

ובעיקר דינו של רעק"א עי' בדה"ש מה שהעיר ע"ז לענין נדרים.

**ז. דשיל"מ באיסור גברא ובמצות-**

ביד יהודה סי' סט סג-ד יצא לחדש דלא החמירו בדשיל"מ אלא באיסור חפצא אבל באיסור על הגברא לא שייך דין דשיל"מ, וכ"כ בצפנ"פ פט"ו מאכ"א.

ולמד כן מעירובין לה: דספק עירוב הקילו ולא אמרינן דהוי דשיל"מ שיכול לצאת אחר השבת, וכן ספק טבל מטומאה קלה אזלינן לקולא, וכתב שיש לזה הרבה ראיות מגמ'.

ועפי"ז באר ד' השו"ע יו"ד-טז דגבי אוא"ב אזלינן בתר רוב, וכבר העירו האחרונים דהוי דשיל"מ והאריכו היאך הדין בדשיל"מ אי אזלינן בתר רובא, ונתבאר במקו"א.

אבל ביד יהודה באר עפי"ד דאוא"ב לאו איסור חפצא הוא שאין איסור התורה לשחוט השני דוקא אלא איסור על הגברא לשחוט האם ובנה באותו יום.

ולכאו' דעת ש"א מבואר שלא כדבריו, אמנם הארכנו בגדר אוא"ב במקו"א שיש נידון גדול בגדר אוא"ב אם הוא איסור על הגברא או שהשני נאסר ע"י שחיטת הראשון וא"כ הוי איסור חפצא.

ועיקר יסוד זה לכאו' מסתבר טובא לכה"פ לשיטת רש"י דעיקר דשיל"מ משום עד שתאכלנו באיסור וכו' והבאנו ד' הכו"פ שהוא משום חפצא דאיסורא ובאיסור גברא י"ל דל"ש זה.

וביד יהודה הביא סייעתא לדבריו מבשמים ראש בכד"ה אות א' שהק' גבי ספק עירוב דלהוי דשיל"מ, ובמגיה שם כתב די"ל דבאיסור גברא לא אמרינן כן.

אמנם יש להעיר בזה מד' היד יהודה פט-א דספק המתנה מבשר לחלב הוי דשיל"מ, וצ"ע שאינו אלא איסור על הגברא, ועי' במגיה ליד יהודה מש"כ בזה ואין דבריו נראים.

וכעין דבריו מבואר ג"כ בקה"י ברכות-ה גבי ספק ברכות שאם יש איסור להנות בלא ברכה יש לדון דבספק אסור להנות משום דשיל"מ, אבל אם אינו אלא מצוה דרבנן לברך ל"ש בו דשיל"מ, והוא ע"ד היד יהודה הנ"ל.

וביד יהודה קב-ה חזר על יסודו וסייע לזה מתוס' מנחות סו. דלכתחילה יכול לספור ספיה"ע בביה"ש אף שהוא ספק כיון שאינו אלא דרבנן, ומבואר שאין בו משום דשיל"מ, וע"ע מש"כ במקו"א בדין להכניס א"ע לספק דרבנן.

**ח. דשיל"מ בסד"ר בספיד"ד-**

לענין סד"ר בדשיל"מ דאזלינן לחומרא כמבואר ביצה ד., עי' ברעק"א במערכה ד' עמ"ס עירובין צידד דבספיד"ד יש להקל אף שיל"מ, וע"ע בפר"ח או"ח תצז-ג ושאג"א-צ שנקטו כן.

והביא מהבי"מ שרצה לומר דדוקא בפלוגתא דרבוותא י"ל כן:"כיון דיסדו לנו חז"ל הכלל בשל סופרים הלך אחר המיקל הוי הכרעה שהלכה כפלוני וכאילו פסקו כן בהדיא במקומו", וברעק"א מסיק שכ"ה גם בכל ספק דרבנן.

1. לפי"ד הכו"פ מסתבר דלענין מצוה לא נימא דשיל"מ לא בטל, ועי' בקה"י ברכות-ה.

   ויל"ע לפי"ד הכו"פ אם יש מקום להבין הטעם דאף לענין להך אחה"ר דעת כמה אחרונים דל"מ בדשיל"מ, ועי' מש"כ בדין הלך אחה"ר בחמץ לענין זה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ע"ע בבדה"ש בביאורים מה שהביא מהכנפי יונה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועי' היטיב בלשון הר"ן במש"כ עפי"ז בדעת הרי"ף דכל שהוא היתר גמור אף באינו מינו יש דין דשיל"מ, ומבואר בדבריו דרבנן דאזלי בתר הדין ואף מין במינו בטל, אין הכוונה שהוסיפו על ר"י וסגי להו **גם** בביטול שמכח הסתירה בדין, אלא דרבנן פליגי בעיקרא דמילתא ולדעתם עיקר הסתירה נקבעת לפי הדין.

   ולכך דוקא לשיטתם צדקו ד' הרי"ף דבהיתר גמור גם באינו מינו אין כאן סתירה מספיק ולא יתבטל משא"כ לר"י שפיר יתבטל אינו מינו גם בהיתר גמור דאזיל בעיקר אחר העצם, עיי"ש היטיב ולדידיה פת שאפאה עם הצלי מותר לאוכלה בכותחא. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"נ בכס"מ פ"ז מעילה דדשיל"מ הוא איסור תורה ובאר בזה הטעם דמטבע לא בטלה, וכבר תמה עליו בלח"מ. [↑](#footnote-ref-5)
5. מיהו לכאו' זה ל"ש לשיטות דרובא ל"מ בדשיל"מ שהרי בספק תורה מהני, אלא שיש לדון דבהלך אחר הרוב ג"כ שייכת סברת הר"ן דדמי לביטול, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובפמ"ג בפתיחה להל' פסח ח"ג א-ג בשם המנ"י לט-טז הוכיח דקי"ל דחמץ ל"ח דשיל"מ ממה דמהני ס"ס, אלא דהתם יתכן דאתא עלה מטעם אחר ולא מסברת המרדכי וכ"מ בפמ"ג מ"ז תסז-ד. [↑](#footnote-ref-7)
7. י"ל ע"ד פלפול בד' שעה"צ, עפי"מ שמצאנו דעת כמה ראשונים דלא אמרינן הלך אחר הרוב בדשיל"מ, ובפשוטו הוא מטעמיה דרש"י דעד שתאכלנו באיסור וכו', אבל טעמו של הר"ן ל"ש בזה.

   אבל יתכן לבאר עפמש"כ במקו"א דדין הלך אחה"ר [לכה"פ ברובא דא"ק] ג"כ הוא מתורת ביטול ברוב, א"כ י"ל שגם בזה שייכא סברת הר"ן דכיון שצד האיסור אינו איסור גמור אינו סותר לההיתר כ"כ ול"ש כאן ביטול ברוב.

   ודאתאן להכי יתכן דס"ל להמ"ב דס"ס מטעם ביטול ברוב הוא, ועי' תשובת הרשב"א-תא שדימה היתר של ס"ס לביטול ברוב חד בתרי., וא"כ שייך בו ג"כ סברת הר"ן וממילא גם בזה יש סברת המרדכי דכל שנאסר לשנה הבאה אינו בכלל דשיל"מ.

   [וכמו"כ יתכן גם לענין סד"ר לדון שהוא כעין ביטול חד בחד כש"כ בשער"י לענין זוז"ג, אבל לקושטא אינו כן].

   אבל זה אינו ומבואר בפוסקים סוסי' קי דס"ס מהני בדשיל"מ ובדברים החשובים אף שאין בהם ביטול [ואמנם בטור הביא שיטה אחת דל"מ והוא מהסמ"ק-ריד אבל אנן לא קי"ל כן]. [↑](#footnote-ref-8)
8. גם במרדכי שם קודם לזה כתב עוד טעם דכיון שהמאכל מתקלקל עד אחר הפסח אינו בכלל דשיל"מ, ומיד אח"כ הביא סברתו, ואמנם י"ל לפמש"כ לעיל שגם הר"ן מודה במה שעומד להתקלקל. [↑](#footnote-ref-9)