חבורה בורר טושע סעיף ט עד סוף הסימן
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

חבורה בורר. טושו"ע מסעיף ט' עד סוף הסימן.

סעיף ט' מבואר דנאסר ליתן שמרים למשמרת בשבת, משום בורר אמנם באופן שהשמרים כבר נמצאים במשמרת הותר ליתן עליהם מים כדי שיחזרו צלולים. וברש"י על הרי"ף ביאר דהשמרים יהיו צלולים ויזוב היין מים. ומשמע דזהו כדי לנקות את השמרים. ומשום כן היין יזובו. וזהו ניקוי הסתימה וממילא היין יזוב. והנה יש לעיין מדוע לא חשיב בורר. ואפשר דכאן אין מטרתו להפריד את הלכלוך מהשמרים אלא ליצור פתחים עבור היין. ואין זה בורר ומה שהיין יוצא מהשמרים זהו ממילא והרי זה כפותח ברז דאינו בורר. אמנם בדברי הב"ח רואים דהוא ביאר דהיין יזוב על ידי המים וצלולים מלשון צלול והענין הוא דהמים יעברו בתוך השמרים ויוציאו איתם עם היין ויש לעיין מדוע לא חשיב בורר. ויש לדון דאולי היין שבלוע בשמרים הוי דבר אחד ממש עם השמרים. וכמו דביארנו דלסחוט תפוזים אין זה בורר דהכל הוא דבר אחד אמנם לכאורה זה לא כך דהרי הפסולת שבדבר אחד כן יש בזה בורר. ובאמת מצינו בהמ"ב דביאר באופן אחר. דהמים עצמם הם צלולים ולא צריך לברר מהם שום דבר והם קולטים את טעם היין. ומוציאין אותן בשבת ושותין אותו. והנה הקשה הפמ"ג, דהרי הם מוציאין את היין שהיה דבוק בשמרים ומדוע לא יחשב בורר משום הוצאת היין. והנה נראה לומר, דאין כאן ממשות ניכרת של יין אלא רק טעם ואין על זה חשיבות של דבר הנברר. ומלאכת בורר זהו רק שבוררים דבר חשוב אבל כאן אין כאן שום דבר הניכר שהוא נברר ובעז"ה נראה בזה בהמשך את יסודו של הר"ן דברירה היא לפי דברים הניכרים. והפמ"ג אפשר שהוא לשיטתו שם שסובר דבכל דבר שהוא תערובת בעצם. לא תלוי בדבר הניכר. ובעז"ה נראה בזה בהמשך.

ובחוט השני כתב דכיוון שהיין שיוצא הוא מעט ממילא הוא טפל למים וצ"ב בסברתו. ואפשר דכוונתו הוא על דרך מה שביארנו וצ"ע.

ובסעיף י' ביאר הטור באיזה אופן מותר לסנן יין ומים בשבת. והטור פסק דבאופן שהם צלולים מותר ליתן אותם במשמרת. ומדובר באופן שאינו צלול לגמרי דיש מה לסנן אלא דרובייהו דאינשי שתו ליה הכי וזהו הנקרא צלול. ומותר לסננו במשמרת. והנה יש לעיין מדוע לא נחשב בורר אמנם הביאור דהפסולת המועטת שמעורבת בו או השמרים הקטנים שהם גם נחשבים אוכל דהרי רוב בני אדם שותין אותם ביחד. אז ממילא נחשב הכל דבר אחד ואין זה בורר אלא נחשב שחוצה את הדבר לשתיים ואע"ג דלאחר שהוא מבדילו זהו פסולת אמנם מכיוון דקודם שהוא מבדילו הוא חפצא אחת והכל נשתה כאחד ממילא. לא שייך בזה בורר. כך ביאר הב"י וזהו ע"פ הר"ן שכתב כן להדיא שם בסוגיא. אמנם הב"ח נקט בדעת הטור דרק באופן שכל בני אדם שותין אותו כך. והנה אין כוונת כל בני אדם אלא הכוונה כל בני אדם הרגילים אבל אין בכלל איסטניסים והברירה היא כדי שיהא צלול ביותר.

והביא הטור דבשעת הגיתות מותר לסנן גם יין עכור קצת והביאור הוא משום דבשעת הגיתות רובא דאינשי שותין את היין עכור. וממילא הכל נחשב דבר אחד בשעת הגיתות כיוון שכך שותין אותו. והנה להב"י אתי שפיר אמנם להב"ח יש לעיין דלכאורה לאו כולהו אינשי שתו הכי. והב"ח כתב דצ"ל דבאמת בשעת הגיתות כולהו שתו הכי. או דכתב לבאר כן ע"פ הרמב"ם דהיסוד דבשעת הגיתות אינו זמן מסוים אלא הכוונה דכל זמן שהיין תוסס עדיין לא נפרשו השמרים מן היין יפה יפה והכל גוף אחד הוא. והנה צ"ע מהו הביאור דלא נפרשו השמרים הרי שייך לסנן אותם ואם הכוונה דהשמרים עדיין קטנים או דהמכוון הוא דהיין צריך את השמרים ואין הדרך לברור אותם. ומשום כן חשיב דבר אחד. ויל"ע בזה.

ובהמשך דבריו דן הטור באיזה אופן מותר לסנן בסודרין ודן שצריך להיות באופן שאין מלבן ובכפיפה צריך ליזהר שלא יהא אהל. והנה יש כאן הרחבה בב"י ובפוסקים בענין ליבון ובענין אהל. ובעז"ה נראה דבר זה במקומו. אמנם לענינינו פשטות דברי הטור משמע דסודרין וכפיפה הם כמשמרת. אמנם בהמשך דברי הטור הביא את דברי הרמב"ם דפליג ואפילו בכפיפה לא התיר אלא יין שאין בו שמרים ובמשמרת כל דבר נאסר. והנה יש לעיין מה הביא הטור דהרמב"ם פליג אפילו בכפיפה וסודר הרי מלשון הטור לא משמע דפליג בכפיפה וסודר. והב"י הביא בשם הר"ן דיש ג' הלכות דבצלולין דרובא דאינשי שתו הכי מותר לסננן ועכור קצת דרובייהו דאינשי לא שתו להו מיהו מיעוטא שתו להו הותר בבין הגיתות דרובא דאינשי שתו הכי. וכן הותר בכפיפה וסודרין. והביאור כנראה דגם דבר דמיעוטא שתו להו הכי נחשב דבר אחד מדאוריתא אלא דמרבנן נחשב שני דברים. וממילא עד כמה שמשנה בצורת הברירה דמסנן כלאחר יד בסודר או בכפיפה אז לא נאסר כלל מדרבנן. ועכורין דלא שתו להו אז בזה הוי ברירה דאוריתא, דכיוון דלא שתו להו הכי אם כן נחשב פסולת ואוכל מעורבין ויש כאן שם תערובת, וכל מה דמהני דמשום דשתו ליה הכי אין כאן שם פסולת ותערובת. אמנם הב"ח והגר"א פליגי על הב"י בהבנת דברי הטור וביארו דכוונתו הוא דמשמרת וסודר וכפיפה. מותרים בצלולים ולא בעכורים קצת. ומה שכתב דהרמב"ם פליג זה רק ביחס לצלולים דלדעת הרמב"ם נאסר גם במשמרת, ומה שכתב הרמב"ם לשון אפילו ביחס לכפיפה וסודר אין המכוון כלפי הטור אלא המכוון הוא כלפי הראשונים האחרים שכן חילקו ביניהם ובזה כתב דלדעת הרמב"ם אפילו בכפיפה וסודר נאסרו עכורין . אמנם יתכן דגם לשיטתם יש לפרש אחרת דהאפילו שכתב הטור המכוון הוא כלפי הרמב"ם לשיטת עצמו שחילק בין סודר וכפיפה למשמרת אפילו הכי עכורין קצת אסר גם בכפיפה וסודר. באמת בלשון הטור עדיין קשה, וביותר קשה דהטור הביא דין קיסמין דאסורין כמו משמרת וכתב אבל קיסמין ומשמע דקיסמין אינם כמו סודר וכפיפה. והנה יל"ע לשיטתם דהרי משמרת לא אסורה יותר מכפיפה וסודר ודבר זה צ"ע. ובזה נראה דהטור מתפרש כהב"י ודלא כהב"ח והגר"א. ולפי"ז יש חלוקת ג' דברים שהעמיד הטור. והנה בביאור דעת הרמב"ם כתב המשנה ברורה דהוא אוסר במשמרת משום שזה כדרך שעושה בחול אמנם מדאוריתא גם מסכים דכל שרוב בני אדם שותין אותו כך. נחשב דבר אחד. אמנם משמע דדבר שרק מיעוט בני אדם שותין אין זה מגדיר את החפצא בעצם כדבר אחד.

וכן נפסק כשיטה עיקרית בשו"ע. אלא דנראה דיש נושא דהב"י כתב דאסור לסנן במשמרת קמחין. ולכאורה הכוונה היא דקמחין זהו כמו חתיכות קטנות של ענבים בתוך היין או שזה חומר שמתגייש בתוך היין. והנה המג"א התיר אפילו בקמחין והרע"א דן שהמג"א דיבר דווקא על סודרין שהותר קמחין. אמנם באמת דבר זה צ"ע דמהיכי תיתי דקמחין הוא נושא בפנ"ע לכאורה כל הנושא הוא רק אם הדבר נשתה כך לרוב בני אדם ואין נושא בפנ"ע של קמחין. ואפשר שכוונת הב"י היה באופן של קמחים שרוב בנ"א אינם שותים כך אבל לא קצת קמחין ובאמת בפרישה שהביא שמסננין במשמרת צלולין כתב מפני קצת קמחין שיש בזה. ולמעשה כך ביאר הביאו"ל את האי ענינא ומשום כן הכריע במ"ב דמותר לסנן אפילו קמחין במשמרת כל שרוב בנ"א שותין אותו כך. ע"פ מג"א וע"פ הר"ן בדעת רש"י וע"פ התניא.

והשו"ע הביא את שיטת הרמב"ם גם וכתב המשנה ברורה. דלדינא הלכה כדעה ראשונה. ומשמע דרצה לומר דיש מקום להחמיר את שיטת הרמב"ם. והנה כתב דלגבי לסמוך לסנן עכורים קצת כתב דבזה טוב לחוש לשיטת הרמב"ם דיש עוד ראושנים דגם בכפיפה וגם בסודר הקילו רק בצלולים וציין לר"ן בשיטת עצמו, ולמאירי. דסברו כן בסוגיא שם. ולמעשה מצינו שכן שיטת הב"ח והגר"א בדעת הטור.

והנה מצינו כמה חידושי דינים בזה. א] האגלי טל כותב דכל זה הוא רק במשקין שהכל נהיה דבר אחד דכיוון דהוא לח הכל חשיב דבר אחד אבל אוכל שיש בו פסולת אפילו שרוב בני אדם אוכלין אותו כך מכל מקום אינו נחשב דבר אחד. עם הפסולת. ולכן אסור לסנן את הפסולת. ואטריות לסננן ממרק הגם שרוב בנ"א אוכלין אותן כך לכאורה אין זה משום שזה דבר אחד אלא משום שחפצים בתערובת ולכאורה כן הוא בכל דבר דומה כגון קורלנפקס וחלב. וממילא בזה בוודאי חשיב ברירה. ובמיצי פירות שמעורב בהם חתיכות פרי. בשש"כ כתב שזה דומה לקיסמין וכן מבואר באג"מ או"ח ח"ד סי עד' בורר. והנה בפתיחת קופסאות שימורים להוציא את המים. והנה באדם שמוציא את הנוזלין מקערת טשולנט משום שלא רוצה שישפך אין זה נחשב בורר דאינו מוציא את זה כברירה.

איסטניס . ובזה ביאר הגריש"א הלכות שבת דהכוונה מי שאינו שותה ואפילו בשעת הדחק. ולא מי שאינו רוצה לכתחילה לשתות ועושה טצדקי לא לשתות וזה קולא גדולה. משמע בבפמ"ג דאפילו דרובא דאינשי שתו ליה כך והוא מברר לא אמרינן בטלה דעתו והוה ליה בורר. והנה הלשון שם הוא רובא דאינשי ומה הדין באופן דכולהו דאינשי שתו ליה כך וכגון חתיכות פרי קטנות בתוך מיץ. או דוגמא יל"ע האם באופן זה כן אמרינן בטלה דעתו. משמעות הפמ"ג דהוה איסור דאוריתא דאצלו זה פסולת. אמנם באיל משולש הערה נז כתב בשם הגרי"ש ובשם הגרנ"ק. דהוה איסור דרבנן. ואפשר שזה תלוי במה שדיברנו האם אזלינן בתר החפצא או בתר דעתו. ובמערכת לטיהור ביתי. אז במי ששותה מים רגילים הפוסקים כתבו שמותר. אמנם מי שאינו שותה אלא אם כן הוא מסננם אז בארחות שבת בשם הגריש"א פ"ג סל"ט שאסור לו להשתמש במערכת שהרי הוא כאיסטניס. והנה לפי מה שאמרנו מקודם בשמם אז זה אדם שלא ישתה מים מברז אפילו על ידי הדחק וזה כמעט שלא מצוי. ויל"ע באמת אם זה ההגדרה. ואע"פ שאין זה ניכר בצורת המים מכל מקום זה ניכר בטעם המים. וברר את החומרים הגורמים לטעם ואסור וכן הביאו שם מכתב מהרב וואזנר בזה לאסור מאידך בחוט השני מובא שהגרנ"ק טען שאין בכך משום בורר משום שאין הפסולת ניכרת במים. ולכאורה שייך לדון שזה דומה לברירת יין מתוך השמרים שכייון שאין ניכר הדבר שברר לא נאסר ויל"ע בזה ואפשר שזה תלוי בר"ן שנראה להלן.