פרוזבול הכל
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורים שביעית מהדו_ק

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים**

[ניתן לשמוע בקול הלשון טל': [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-5, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

# שיעורי שביעית

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### **דיני**

##### **השמטת כספים ופרוזבול**

##### שיעור א

## שמיטת כספים בזה"ז מדרבנן

א] כתב הרמב"ם (פ"ט מהלכות שמיטה ויובל הלכה א) "מצות עשה להשמיט המלוה בשביעית שנאמר שמוט כל בעל משה ידו, והתובע חוב שעברה עליו שביעית, עבר על לא תעשה שנאמר לא יגוש את רעהו ואת אחיו". עוד כתב הרמב"ם (שם הלכה ב - ג) "אין שמיטת כספים נוהגת מן התורה, אלא בזמן שהיובל נוהג, שיש שם שמיטת קרקע" וכו', ומדברי סופרים שתהא שמיטת כספים נוהגת בזמן הזה בכל מקום, ואע"פ שאין היובל נוהג כדי שלא תשתכח תורת שמיטת הכספים מישראל".

מבואר דמצות עשה מן התורה לשמט חובו בשביעית, אמנם דווקא בזמן שהיובל נוהג, אבל בזמה"ז שאין היובל נוהג אין שמיטת כספים אלא מדרבנן. עוד מדוייק ברמב"ם, דבתביעת החוב לבד עובר באיסור, אע"פ שלא שילם לו את חובו, וכמ"ש "והתובע חוב שעברה עליו שביעית" וכו'.

## אם צריך לשמט או שהוא אפקעתא דמלכא

ב] וכתב הרמב"ם (שם הלכה כח) "כל המחזיר חוב שעברה עליו שביעית רוח חכמים נוחה הימנו, וצריך המלוה לומר למחזיר משמט אני וכבר נפטרת ממני, אמר לו אעפ"כ רצוני שתקבל, יקבל ממנו, שנאמר לא יגוש והרי לא נגש, ואל יאמר לו בחובי אני נותן לך, אלא יאמר לו שלי הם ובמתנה אני נותן לך". ומקורו במשניות שביעית (פרק י משנה ח) דצריך המלוה לומר 'משמט אני'.

ונחלקו הראשונים, בגדר שמיטת כספים אם תלוי באמירתו 'משמט אני' או שהוא אפקעתא דמלכא, ובפשוטו מהא דצריך לומר שמשמט נראה שתלוי בו והוא מצווה להשמיטו, אבל כל שלא השמיטו לא נשמט החוב. וכן הוא דעת היראים (מצוה קסד).

והנה בגמ' בגיטין (לו:) מקשינן "ומי איכא מידי דמדאורייתא לא משמטא שביעית, ותקינו רבנן דתשמט, אמר אביי שב ואל תעשה הוא, רבא אמר הפקר ב"ד הפקר". והיינו שהקשו בגמרא שכיון שמצוה עליו לפרוע איך עמדו חכמים וציוו שלא יקיים במצוה לפרוע. ואם נימא כדעת היראים, דאין החוב נשמט עד שמשמיטו המלוה, א"כ מה הקושיא אם רבנן תקנו וצוו מדבריהם שהמלווין ישמיטו את החוב. והא אחר שיעמוד המלוה וישמט החוב שוב לא יהא מצוה לפרוע ונמצא שלא ביטל מצוות עשה.

ג] ובאמת פשטות הראשונים נראה דאינו תלוי בהשמטת המלוה, אלא הוא אפקעתא דמלכא, רק דמ"מ יש על המלוה מצוה לומר 'משמט אני', וכן מבואר ברמב"ם דכתב 'וצריך המלוה לומר למחזיר משמט אני, וכבר נפטרת ממני'. הרי דנפטר מחובו קודם שאומר משמט אני.

ואף דעת המרדכי (גיטין סי' שפ) דהוא אפקעתא דמלכא, ומה דצריך לומר משמט אני, כתב דהוא דומיא דבכור דקדוש מאליו, ואעפ"כ יש מצוה להקדישו.

ובמה שדימה זאת לקדושת בכור, העיר בדרך אמונה (פ"ט הלכא א, ד"ה מ"ע) דיש לחלק דאף שהבכור קדוש מאיליו מ"מ צריך להביאו ולהקריבו בביהמ"ק ולנהוג בו קדושת בכור, וכל דיש מצוה לעשות מעשה בפועל, שייך בזה דיבור, דבמה שמקדישו, הרי הוא מקבל ע"ע כן. וכן מצינו גם לענין שבת דמצוה לקדש בפיו את השבת, שע"י הדיבור מקבל ע"ע את תוספת הקדושה. משא"כ בחוב דאין איזה פעולה שצריך לעשות מחמת השמטת החוב, א"כ מה צורך לומר שמשמט.

וכן נקט בפשיטות במנח"ח (מצוה תעז) דהוא אפקעתא דמלכא, והוסיף דכיון דאאפקעתא במלכא הוא, אם עבר וגבה הרי הוא גזל בידו.

## שמיטת כספים בחש"ו

ד] נחלקו הפוסקים במי שאינו בר חיובא כגון חש"ו, אם שייך לומר בהם שהוא אפקעתא דמלכא. דעת המנח"ח (שם) דאף בקטן שאינו בר חיובא, החוב נשמט כיון דהוא אפקעתא דמלכא, אמנם דעת התומים (סי' סז ס"ק כה) דאין חובותיהם נשמטים. והביאור בזה שרק חובות שמחוייב להשמיטם ממילא נשמטו מאליהם, אבל חש"ו שאינם חייבים להשמיט לא הפקיעו את החוב [וכל שבשעת שהלוו היו קטנים, אין החוב נשמט, אף שעכשיו בשמיטה הרי הם גדולים, וכמו שהביא שם משו"ת הרשב"א (ח"א סי' תשסט) דהכל הולך אחר שעת ההלואה, ולכן הקונה מגוי שטר חוב על ישראל, אינו משמט, כיון שבשעת ההלואה אינו בר חיובא].

## הדין בהלוואה שיש ספק אם נשמטת

ה] ונפק"מ בזה גם בספיקות, שאם יש ספק בדין אם השביעית משמטת, לדעת המנח"ח כיון שהוא תמיד אפקעתא דמלכא א"כ אי"צ הלוה להחזיר המעות, דהמוציא מחבירו עליו הראיה ושמא נשמט החוב, אבל אם נימא כדעת התומים, דלא הפקיעו אלא את המחוייב לשמט, הרי בספק אין המלוה מחוייב להשמיט חובו דספק דרבנן לקולא, וממילא גם לא הופקע החוב [וה"ה לדעת היראים, פשוט דאינו צריך לשמט, ומותר לגבות את חובו, דלדעתו אינו אפקעתא דמלכא].

ומצינו דנחלקו בזה כבר הראשונים, דהנה בגמ' מכות (ג:) איכא תרי לישני במלוה את חבירו לעשר שנים, אם שביעית משמטת או לא. ופסק שם הרא"ש (פרק א סי' ג) דנקטינן לקולא דאינו משמט, וכלשונו שם "ועוד דשביעית בזמן הזה דרבנן, ואזלינן לקולא. וכן כתב הרמב"ם והרמב"ן". ומבואר דמחשיבו כספק איסור דאזלינן לקולא בדרבנן, ומוכח כדעת התומים, דאילו לדעת המנח"ח דבכל אופן הוי אפקעתא דמלכא, הרי הוא נידון כספק ממון, וצריך להיות הדין שמשמט.

אמנם בגמ' בגיטין (לז.) נחלקו לגבי שטר שיש בו אחריות נכסים אם משמט או לא, ודעת רבי יוחנן שם דאינו משמט, ומייתי שם תנא כוותיה דר"י, ובתר הכי אמרינן שם דר"י הורה למעשה דמשמט, וכמו שביאר שם 'וכי מפני שאנו מדמין נעשה מעשה'. ופי' רש"י דאין אנו יכולין להוציא ממון מספק וכן ביאר הרשב"א שם (ד"ה אי הכי), הרי דדעת רש"י והרשב"א דכל שיש ספק אין מוציאים הממון מיד הלוה, ודלא כדעת הרא"ש.

ולדעת הרא"ש צריך לפרש בגמ' דכוונת רבי יוחנן בתורת וודאי, דא"א להביא ראיה מהברייתא שם ולכך נקטינן דמשמט, ומצינו כעין זה בגמ' שם (דף יט.) דדנו שם לענין כתב ע"ג כתב בחתימה על הגט, ומייתי ראיה לדעת ר"י מכתב ע"ג כתב לענין שבת, ואף שם אמר ר"י דכי מפני שאנו מדמין נעשה מעשה, וגם שם ביאר רש"י דר"י אמר זאת בדרך ספק, אמנם בדברי יחזקאל (סי' ה ענף ג אות טז) הוכיח מהירושלמי ומהרמב"ם דהוא בדרך וודאי, דא"א להביא ראיה משבת דחלוק הוא שבת מגיטין, ואף כאן צריך לבאר כך לדעת הרא"ש.

וברמב"ן בספר הזכות פי' שם, דדעת ר"י דשמיטת כספים דאורייתא, ולכך פסק שמשמט. ומבואר כדעת הרא"ש וכמו שפי' בעצמו במכות, דאם שמיטת כספים דרבנן נקטינן לקולא ואינו משמט.

ו] והנה בשו"ע (סי' סז סעיף י) פסק כדעת הרא"ש, וז"ל "המלוה את חבירו וקבע לו זמן לעשר שנים או פחות או יותר, אין שביעית הבאה בתוך הזמן משמטתו, דהשתא לא קרי ביה לא יגוש". ולכאו' יש להוכיח דקיי"ל דדנים זאת כספק איסור שמספק אין המלוה צריך לשמט חובו, וכמו שבארנו בדעת התומים. אמנם בביאור הגר"א שם (ס"ק כד) ציין המקור לזה, מתוס' בבבא בתרא (קמה: ד"ה ואין) דכן פסק שם ר"ת, והוכיח זאת משושבינות שאינה משמטת דקיי"ל דהמלוה לי' שנים אינה משמטת. ולפ"ז אין להוכיח מה דעת השו"ע בזה, כיון דפסק בדרך וודאי דאינו משמט, ולא משום ספק איסור לקולא.

## דעת הגר"א בזה, ובהלואת נכרי

ז] ובאמת דעת הגר"א מוכח דס"ל כדעת המנח"ח דהוא אפקעתא דמלכא אף למי שאינו בר חיובא, וא"כ לשיטתו מוכרח לפרש כך בשו"ע, כיון דאם נחשב לספק ממון הרי הוא פטור. דהנה בביאור הגר"א (סעיף יז ס"ק ל) הביא מהספרי (פרשת ראה פיסקא קיב) דגוי שהלוה את ישראל אינו משמט דכתיב את רעהו פרט לאחרים. ויש לתמוה מה צריך מיעוט לגוי שאינו משמט, הרי אינו בר חיובא [ומעצם הדרשה בספרי אין ראיה, דאפשר דקאי על גוי שלווה מישראל, דאין הישראל מצווה להשמיט החוב, אבל הגר"א פי' זה על גוי שהלוה לישראל, וא"כ צ"ע מדוע צריך מיעוט], וע"כ צ"ל דדעת הגר"א דהוא אפקעתא דמלכא וכדעת המנח"ח, והיה צריך להיות כן גם בגוי [וידוע מ"ש החזו"א (או"ח סי' קיח סק"ה ד"ה כתב עוד) לענין חמץ של נכרי הנמצא ביד ישראל דיכול לבערו, דממון העכו"ם משועבד למשפטי התורה, וה"ה הכא לענין פירות הנכרי בשביעית], אי לאו דמיעטה התורה את הגוי. אבל בחש"ו שלא נתמעטו, א"כ הוי אפקעתא דמלכא ונשמט החוב.

[וידוע מה שנחלקו המבי"ט והב"י לענין מעשר פירות נכרי בשביעית, דנחלקו אי יש בהם קדושת שביעית, וכבר נתבאר (דבר השמיטה פרק ז אות ז) בשם החזו"א דכו"ע מודו דהפקר פירות שביעית הוי אפקעתא דמלכא, ואין קנין לנכרי להפקיע מקדושת ארץ ישראל, ופליגי אם גם בפירות נכרי הוי אפקעתא דמלכא, או דכיון שאינו בתורת שביעית לא הפקירה התורה פירותיו. והנה מדברי הגר"א יש להוכיח כדעת המבי"ט דפירות נכרים נעשים הפקר, דדוקא לגבי שמיטת כספים יש מיעוט את רעהו ולא של אחרים, משא"כ לענין פירותם].

## אם צריך ב"ד חשוב לפרוזבול

ח] והנה דעת שמואל (גיטין לו:) דאין כותבין פרוזבול אלא בב"ד חשוב כרב אמי ורב אסי דכוחם יפה להוציא ממון, וכן פסק הרמב"ם (פ"ט הלכה יז) וז"ל "אין כותבין פרוזבול אלא חכמים גדולים ביותר כבית דינו של רבי אמי ורבי אסי שהן ראויין להפקיע ממון בני אדם, אבל שאר בתי דינין אין כותבין". וכן פסק השו"ע (סעיף יח) "פרוזבול אינו משמט, ואינו נכתב אלא בבית דין חשוב, דהיינו שלשה בקיאים בדין ובעניין פרוזבול, ויודעים עניין שמיטה, והמחום רבים עליהם באותה העיר". אמנם דעת הרמ"א שם להקל בזה, וז"ל "וי"א דכותבין פרוזבול בכל בית דין, ונראה לי דיש להקל בזמן הזה". וכמו דמבואר שם בגיטין (לז.) דרבנן דרב אשי הקילו בזה ומסרי מילייהו להדדי.

ולכאו' יש להוכיח מזה דדעת הרמ"א כדעת הרא"ש דבספק אזלינן לקולא דאינו משמט. וכן הוכיח בשער המשפט (סוף ס"ק ד), אמנם בביאור הגר"א שם ביאר דעת הרמ"א דאזיל לשיטתו דפסק (סעיף כ) דפרוזבול אין צריך דווקא כתיבה אלא סגי בדיבור, וכמו שמצינו ברבנן דרב אשי דמסרי מילייהו להדדי. ובר"ן שם ביאר בשם הרמב"ן דשני הדינים האלו תלויים זה בזה, דאמר שמואל שם דפרוזבול הוא עולבנא דדיינא ואי איישר חייל אבטלינה, וע"כ ס"ל דאינו נכתב אלא בב"ד חשוב וכן דווקא בכתיבה, וכן פסקו השו"ע והרמב"ם דלא סגי בדיבור אלא בת"ח שבאמת מתכוונים ליתן ולמסור את החוב [וכמו שמצינו לענין ריבית, דת"ח מותרים ליתן במתנה כיון שבאמת מתכוונים לזה]. אמנם ר"נ שם אמר להיפך דאי איישר חייל אקיימניה, ודעתו להקל בפרוזבול בין לענין שלא צריך ב"ד חשוב ובין לענין שסגי בדיבור. וביאר הגר"א דדעת הרמ"א להלכה כר"נ להקל בזה, נמצא לא פסק כן מחמת הספק אלא בתורת ודאי פסק כן.

## מחילה על זמן החוב

ט] והנה בזמנינו יש לדון שאין ב"ד חשוב שיכול להוציא ממון, וא"כ לדעת הרמב"ם והשו"ע לכאו' אין פרוזבול מועיל. ומצאנו בפוסקים עצה שלא ישמט החוב גם בלא פרוזבול ע"י שימחול המלוה את זמן החוב עד לאחר ר"ה, והוא ע"פ המבואר בש"ך (סי' עג ס"ק ה, וכן בקצוה"ח שם ס"ק א) דהארכת זמן ההלוואה חשיב מחילה וא"צ קנין, וכבר כתב המחנ"א (הלכות זכיה מהפקר סי' יא) דמחילה מועלת אף בע"כ של הלוה, וא"כ בערב ר"ה ימחול המלוה ללוה את זמן הפרעון עד אחר ר"ה של שמינית, ולא ישמט החוב.

אלא דא"כ קשה אמאי הוזקק הלל לתקן פרוזבול, הא יש עצה פשוטה שימחול על הזמן, וכן הקשה בדרך אמונה (פ"ט הט"ז בבה"ל ד"ה כשראה) ותי' דלא רצו למחול הרבה קודם ר"ה עד לאחר ר"ה, דרצו לגבות את החוב, וחששו להמתין עד ער"ה ממש שמא ישכחו למחול את הזמן וישתמט החוב, אבל פרוזבול אפשר לעשות זמן הרבה קודם ר"ה. שוב ראיתי באגרו"מ (חו"מ ח"ד סי' טו) שכתב שיתכן שכל בי"ד קבוע חשיב שיכול להוציא ממון כיון שע"פ בי"ד יכול לקבל היתר לילך לעש"ג [ובלא היתר מבי"ד אסור, נמצא שיש כח ביד בי"ד להוציא ממון].

## השמטת כתובה

י] והנה בגיטין (דף יח.) נחלקו רב ושמואל מאימתי כתובה משמטת, דעת רב משתפגום ותזקוף, ושמואל סגי ליה בחדא או שתפגום או שתזקוף עליו במלוה. ופסקו הרמב"ם (פ"ט הלכה יג) והשו"ע (שם סעיף יז) לקולא כדעת שמואל, וביארו שם המהר"י קורקוס והכס"מ דקיי"ל כשמואל בדינא, ולפי מה שנתבאר דדעת הרא"ש ועוד ראשונים לדונו כספק איסור, יש לעיין בזה אם ישתנה הדין ונפסוק כרב. ועיין בשער המשפט (ס"ק ז) שהעיר מהב"י שפסק כר' ששת שצריך לפרוזבול ג' דיינים משום שהלכה כר' ששת באיסורא. ולענ"ד חלוקים הדינים שלענין כתובה שהנידון הוא אם נשתנתה החוב להיות הלואה, זה שאלה של ממונות, ובזה קיי"ל כשמואל, אבל אם צריך ג' דיינים או ב' דיינים בפרוזבול זה שאלה בתקנת פרוזבול, שזה שאלה של איסורים.

## השמטת עיסקא

יא] עוד יש לתלות בנידון הנ"ל, מה שכתב השו"ע (סעיף ג) "מי שיש לו עיסקא משל חבירו, שביעית משמטת פלגא שהיא מלוה". ובקצות החושן (ס"ק ב) הביא מחלוקת ראשונים בזה, אם מלוה שצריך להעמידה בעיסקא דינה כפקדון או כמלוה, ונפק"מ מזה דלכאו' לדעת הרא"ש דבספק אזלינן לקולא אינו משמט, א"כ לפ"ז אפשר שכיון שהוא מחלוקת ראשונים יש להקל אף חלק המלוה אינו משמט, והוא מצוי במי שהפקיד כסף בבנק ולא עשה פרוזבול [ויתבאר עוד להלן] אם מותר לגבות לכה"פ את חצי המלוה שבו [והוא מצוי מאוד בבעלי תשובה שלא עשו קודם לכן פרוזבול, אם מותר להם ליקח הכסף מהבנק]. אמנם בספר שמיטת כספים כהלכתה (עמו' מא) כתב בשם הפנ"ח, דבההיתר העיסקא הנהוג בימינו, דהלווה יכול להוציאו לכל דבר, אין דינו כעיסקא ומשמט את כולו, וכ"כ בדרך אמונה (ס"ק לד) בשמו, ועיי"ש בצצה"ל (ס"ק סד) דכתב "ואין הספר תחת ידי לראות טעמו".

## כסף המופקד בבנק

א] המפקיד כספו בבנק, אינו פקדון אלא הלואה, וא"כ צריך לעשות פרוזבול, שלא ישמטו הפקדותיו, ואם שכח ולא עשה פרוזבול [וכן בעל תשובה, שלא עשה פרוזבול בשנת השמיטה] ועכשיו רוצה למשוך כספו מהבנק, יש לדון אם מותר לו למשוך את כספו, כיון ששביעית השמיטה את החוב.

ומטו בשם הגרי"ש אלישיב זצ"ל, דבמלוה כזה אינו משמט, והסתמך על דעת התומים (סי' סז ס"ק כו) דס"ל דלוה שמת אפשר לגבות מהיורשין, ואינו נשמט בשביעית, כיון דלא ירשו אלא שיעבוד נכסים דהרי אין חייבים לפרוע אלא מנכסי אביהם, ולא השמיטה תורה אלא במקום שיש שיעבוד הגוף דבזה הקפידה התורה שלא יגוש אותו, אבל במקום שיש שיעבוד נכסים לבד אינו משמט, ופי' כן בתוספתא (שביעית פ"ח הלכה ו) דאיתא התם "ר' שמעון אומר הוא משמט, ואין יורשין משמיטין, שנאמר כל בעל משה ידו אשר ישה ברעהו". ודעת הרבה ראשונים, דבא למעט את יורשי המלוה, שאין חובתיהם נשמטין, אמנם דעת התומים שם, וכן פי' בדעת רש"י דקאי על יורשי הלוה. ודעת הגריש"א דאף בבנקים כן הוא, דלא שייך בבנק שיעבוד הגוף דאין בעלים שמשועבדים שיעבוד הגוף דזה חברה בע"מ, ואין עליהם אלא שיעבוד נכסים, וכל כה"ג אין שביעית משמטת [ובדומה לזה כתב האגרו"מ (יו"ד ח"ג סי' מא) להקל משום כן להפקיד בבנק אף שצובר ריביות, כיון דאין כאן בעלים, אלא הוא חברה בע"מ, אמנם דעת הגריש"א דאין להקל בזה, ולא היקל אלא בשמיטת כספים דרבנן ומהטעם שנתבאר שאי"ז אלא שיעבוד נכסים].

ב] אמנם באמת דברי התומים צ"ע, דכבר הובא לעיל מחלוקת רב ושמואל בגיטין (יח.) מאימתי כתובה משמטת, דדעת רב משתפגום ותזקוף, ודעת שמואל דבחד מינייהו סגי, משתפגום אע"פ שלא תזקוף, או שתזקוף אע"פ שלא תפגום. וכן פסקו הרמב"ם והשו"ע כדעת שמואל [כמשנ"ת לעיל], ותביעת כתובה שייכא או באלמנה או בגרושה, ובפשוטו איירי גם באלמנה שגובה מהיורשים, ולדעת התומים כל כה"ג אינו משמט. ובאמת ברמב"ם (פ"ט הי"ג) כתב "המגרש את אשתו קודם השמיטה" וכו', וכ"כ בשו"ע (סעיף יז) הרי דהעמידו הדבר על גרושה ולא באלמנה, אולם בשו"ע באהע"ז (סי' קא סעי' א) מפורש להדיא גם באלמנה. ומבואר להדיא דלא כדעת התומים, דשביעית משמטת גם ביורשים.

ג] ומ"מ בנידו"ד גבי בנקים, עדיין אפש"ל דאינו משמט, דבאמת מבואר בתומים (סי' סו ס"ק מג) דיש ליורש אף שיעבוד הגוף [וסותר לדבריו בסי' סז שם] דידוע דעת ר"ת (בב"ב עו: ד"ה קני לך, ובעוד מקומות) דהטעם דהמוכר שט"ח לחברו יכול למחול החוב, כיון שלא מכר לו אלא שיעבוד נכסים, ושיעבוד הגוף נשאר ביד המוכר, וכיון שמחל את שיעבוד הגוף, פקע גם שיעבוד הנכסים, והקשה שם התומים, איך גובים מיורשים, הרי לא ירשו את שיעבוד הגוף, ולדברי התוס' הרי שיעבוד נכסים פוקע כל שאין שיעבוד הגוף, ומזה הכריח לומר שכיון שהיורשים מחוייבים לפרוע החוב מהנכסים משתעבד גופם לחוב ומוטל החוב עליהם כמו על אביהם, עיי"ש. וא"כ אפשר דמשום כן נוהג שמיטה בכתובת אלמנה, כיון דיש ליורשים שיעבוד הגוף, משא"כ בבנקים באמת אין להם שיעבוד הגוף, וא"כ אפשר דאינו משמט [אלא דא"כ צ"ב מנלן דין זה, דהתומים סמך דבריו על התוספתא דאיירי ביורש. ואי נימא דיש ליורשים שיעבוד הגוף, בהכרח צריך לבאר בתוספתא כדעת הראשונים, דקאי על יורשי המלוה]. ומ"מ לכתחילה בוודאי יש ליזהר ולעשות פרוזבול, רק בדיעבד כשלא עשה, דעת הגריש"א להקל בזה וכנ"ל.

## הלווה מהבנק, או ממי שאינו שומר תו"מ

ד] אמנם כל זה לענין מי שמפקיד לבנק, אבל הלוה מהבנק והגיע זמן הפרעון שביעית משמטת, דהרי הוא הלוה ויש כלפיו שיעבוד הגוף. וע"כ אם אפשר ראוי לדאוג שהבנק יעשה פרוזבול, דאל"כ הרי הוא מכשילם בכך בתביעתם את החוב, ובפריעת החוב [מיהו כל זה דוקא באופן שהגיע זמן הפרעון, וכגון אובר דארפט וכדו', אבל מי שיש לו משכנתא וכדו', שנגבה ממנו כל חודש בתאריך מסויים, ואין עליו תביעה לשלם כל החוב, חשיב כמלוה לעשר שנים ואין שביעית משמטתו].

ויש שרצו לומר שכיון שהבנקים סגורים מחצות היום בערב ר"ה, א"כ חשיב שהבנק האריך ללווה את זמן ההלוואה ועכשיו אינו נתבע לפרוע החוב ולכך אינו משמט. אמנם יש דוחים, שכיון שבכוחם לגבות, אלא שמסיבות שלהם סגורים באותו זמן, הרי זה דומה למלוה שישן ולא יכול לגבות, דוודאי משמט.

וכן מי שנצרך ללוות מאדם שאינו שומר תו"מ, ראוי לבקשו לעשות פרוזבול, דאל"כ הרי הוא מכשילו, בתביעת ופרעון החוב.

ובספר מנחת אליהו הביא בשם החזו"א (כמבואר בשכ"כ פט"ז סעיף יד טו) דאפשר לעשות פרוזבול לאחר מדין זכין, ומ"מ דעת החזו"א דלא מועיל אלא לשומר תו"מ, אבל לחילוני א"א לעשות שלא מדעתו. וע"כ אם אפשר ראוי לבקשו לעשות שטר פרוזבול.

## סתם הלואה, ונגמר שביעית בתוך ל' יום

ה] כתב השו"ע (סי' סז סעיף י) "המלוה את חבירו וקבע לו זמן לעשר שנים, או פחות או יותר, אין שביעית הבא בתוך הזמן משמטתו דהשתא לא קרי ביה לא יגוש". והנה קיי"ל דסתם הלואה שלושים יום, כמבואר בשו"ע (סי' עג סעיף א). ודנו הפוסקים, אם שביעית משמטת סתם הלואה, וז"ל הדרך אמונה (פ"ט ס"ק מט) "ובסתם הלואה שאינו יכול לתובעו על ל' יום, והגיע השמיטה תוך ל' יום, יש דעות בזה אם משמט, ובמקום שנהגו לתבוע אף בתוך ל' בודאי משמט". ודעת המג"א (או"ח סי' שז ס"ק יד) דכיום המנהג שאפשר לתבוע גם בתוך ל' יום, וא"כ לדבריו בוודאי דמשמט.

ובאו"ז (פסקי ע"ז סי' קכג) כתב להדיא דאינו משמט כשלא עברו ל' יום, דחשיב בתוך זמן המלווה כיון שאין המלוה יכול לתובעו עד שיעברו שלושים ימים, וכן מבואר בחידושי הר"ן (שבת קמח:). אמנם דעת הב"ח (סי' סז ס"ק יג) והקצוה"ח (שם ס"ק ד) דמשמט, וכן דעת התומים (שם ס"ק טז) וביאר הטעם כיון שהמלוה יכול לתפוס בתוך הזמן, הרי הוא בכלל לא יגוש [משא"כ במלוה לי' שנים דאינו יכול לתפוס בתוך הזמן]. וכן נראה דעת הרמב"ם דכתב (פ"ט הלכה ט) "התנה עמו שלא יתבענו, שביעית משמטת". וביארו שם במהר"י קורקוס, ובכס"מ, דכיון שמועיל תפיסה לכך אינו משמט, מבואר כדברי התומים שכל שיכול לתפוס זה טעם להחשיבו בכלל 'לא יגוש' דמשמט. ובבעל התרומות (מה ח) כתב על דברי הרמב"ם דלא ברירא, ומבואר דס"ל דאע"פ דיכול לתפוס, מ"מ אחר שלא יכול לתובעו, אינו בכלל לא יגוש ואינו משמט. הרי דדעת האו"ז והר"ן ובעל התרומות, דאינו משמט, ומנגד דעת הרמב"ם והב"ח הקצוה"ח והתומים דמשמט.

ו] ובגמ' בשבת (קמח:) נחלקו רבה ורב יוסף, בהלואת יו"ט אם ניתנה ליתבע או לא, ודעת ר"י דלא ניתנה ליתבע, גזירה שלא יבואו לכתוב את ההלואה, ומקשינן שם מהמשנה (שביעית פ"י מ"ב), דשחט את הפרה ביו"ט ראשון של ר"ה ונתעברה השנה, ונמצא שהוא אלול הרי זה משמט, ומוכח דניתנה ליתבע, דאל"כ מדוע משמט, עיי"ש. והנה בהלואת יו"ט אע"פ שלא ניתנה ליתבע מועיל תפיסה, ואעפ"כ מבואר בגמ' דאי לאו דיכולה ליתבע, אינה משמטת דאינו בכלל לא יגוש, ולכאו' יש מכאן ראיה גדולה דאף בסתם מלוה אינה משמטת, ולא מועיל מה דאפשר לתפוס את החוב. אמנם יש לחלק דשאני התם, דהחוב מצד עצמו לא ניתן ליתבע, וא"כ אפשר דחוב כזה אינו בכלל לא יגוש, משא"כ סתם מלוה, והמתנה שלא יתבענו, דמצד עצם החוב, נחשב שכבר חייב, אלא דבפעול לא יכול לתבוע עד ל' יום, וכיון דמועיל תפיסה שפיר הוי בכלל לא יגוש.

גדר שטר פרוזבול, אם הוא כשטר קנין, או שטר ראיה

ז] דעת הקצוה"ח (סי' סז ס"ק ו) דשטר הפרוזבול עצמו, פועל שהחוב לא ישמט, ונחשב כשטר חלות וקנין, דאם נימא דהוא ראיה למה שמסר לב"ד, ועיקר הפרוזבול, אינו בשטר אלא במסירה לב"ד, א"כ מדוע צריך שטר פרוזבול, הרי נאמן אדם לומר שפרוזבול היה לי ואבד. ועוד דאם הוא ראיה, איך העדים נאמנים הרי זה מפי כתבם, כיון דאין כאן דעת המתחייב. וכן מבואר בשו"ת הר"ן (סי' עז). אמנם בשו"ת הריב"ש (סי' שפב) כתב בשם הרא"ה דעיקר הפרוזבול חל במסירה, והשטר הרי הוא לראיה על מסירתו, וכתב שם דאין פה משום מפי כתבם, דכיון שנכתב בע"כ של לוה, א"צ דעת המתחייב. [ועדיין צ"ע כיון שנאמן לומר פרוזבול היה לי ונאבד א"כ למה צריך שטר ראיה].

ח] ולכאו' הוא תלוי במחלוקת השו"ע והרמ"א. דכבר נתבאר דדעת הרמב"ם והשו"ע (סעיף כ) דפרוזבול אינו מועיל באמירה, אלא בכתיבה דווקא [חוץ מת"ח דמועיל בהם אמירה, כמבואר בגמ' דרבנן דרב אשי מסרי מילייהו להדדי, וכמבואר בשו"ע שם]. אמנם דעת הרמ"א שם דאפשר באמירה לכל אדם. וא"כ נראה דלדעת השו"ע דצריך כתיבה דווקא, א"כ השטר פועל זאת, והרי הוא שטר חלות וקנין, אמנם לדעת הרמ"א דמועיל באמירה בלבד, א"כ אין השטר אלא לראיה. וכן מבואר בשו"ת הר"ן (שם) דפי' שם דהשטר פועל את הפרוזבול, ומ"מ בת"ח שאפשר להם באמירה, אין השטר אלא לראיה. [ועיין עוד לקמן, במה שביאר החת"ס המחלוקת בהיה לו פרוזבול ונקרע, אם צריך השטר להיות קיים בזמן השמיטה, דהיינו מוצאי שביעית].

פרוזבול המאוחר

ט] כתב השו"ע (סעיף לב) "פרוזבול המקודם כשר, והמאוחר פסול". ומקורו במשנה (פרק י משנה ה). ויש להקשות דלדעת הרמ"א דפרוזבול מועיל באמירה, א"כ מאי נ"מ דזמן הפרוזבול מאוחר, הרי לא צריך כלל את השטר, וכיון שמסר דבריו לב"ד שפיר דמי. ובריטב"א בגיטין (רבינו קרשקש לז: ד"ה דין פרוזבול) כתב דדווקא בפני ב"ד של גדולי הדור סגי בדיבור, אבל בפני ב"ד רגיל צריך כתיבה, וא"כ מובן דבאופן זה פרוזבול המאוחר פסול. אמנם דעת הרמ"א דאף בדיבור א"צ ב"ד חשוב, וא"כ קשה מדוע מאוחר פסול. וכן הקשה בתומים (ס"ק כז) וכתב דבאמת דווקא בזמן המשנה דצריך דווקא כתיבה, הדין שמאוחר פסול, אבל מזמן רב נחמן דאמר, אדרבא אקיימינה (גיטין לו:) הקילו בפרוזבול דא"צ ב"ד חשוב, וכן א"צ כתיבה [וכמו שנתבאר בשיעור יב] ובאמת כיום שסגי באמירה, אף מאוחר כשר. אמנם דעת הרמ"א לא נראה כן, דלא חולק על הדין דפרוזבול המאוחר שפסול, וצ"ל בדוחק דכל שכתב גרע טפי, וקנסו אותו שלא כתב כדין [אלא דהוא דוחק גדול, כיון שהוא טעות של הב"ד, והוא עשה כדין, ומדוע קנסו אותו].

אין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע

י] כתב השו"ע (סי' סז סעיף כב) "אין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, ואפילו קרקע כל שהוא סגי, ואפילו אין לו וכו'. ואפילו אין לזה ולא לזה, ויש למלוה או למי שחייב לו, מזכהו אפילו על ידי אחר, ואפילו שלא בפניו. הגה. מיהו אם הלוה לפנינו וצווח איני רוצה לזכות בקרקע של אחרים, אין מזכין לו לאדם בעל כרחו". ובירושלמי (פ"י ה"ג) נראה דאף המלוה צריך שיהיה לו קרקע, ועיין לקמן מה שביאר בזה השבט הלוי בדעת בעל התרומות.

אם אפשר לזכות לו בע"כ

יא] ומבואר דאפשר לזכות ללוה בע"כ, כל שאינו עומד וצווח. והנה בט"ז בהלכות ריבית (יו"ד קסב ס"ק ח) כתב דה"ה גבי ריבית, דהמלוה לחבירו סאה בסאה, דאסור מדרבנן, אלא א"כ יש ללוה מזה בשעת ההלואה, דאם אין לו יכול המלוה לזכות לו בע"כ. ובש"ך שם (בנקוה"כ) חולק ע"ז ודעתו דלא הקילו בזה אלא בשמיטת כספים דרבנן, עיי"ש. ובדעת הט"ז נראה דס"ל דאף דבאמת אינו זוכה בזה, מ"מ יש קנינים שמועילים לענין איסורא, אף שלגבי ממונות אינו שלו, ומצינו כן גבי עירוב חצירות דמזכה את הפת לכל דיירי החצר, ואף שבאמת נשאר שלו, דמותר לאוכלו, מ"מ מועיל לענין עירוב. וכן מה דמועיל לשכור מהעכו"ם הדר בחצר, אף שאינו שכירות אמיתית, אלא רק לענין עירוב חצירות, וה"ה לענין פרוזבול וריבית כן, אף דבאמת לא זוכה בזה, מועיל להתיר את האיסור.

ועיין לקמן. דנחלקו הראשונים לענין אם היה לו קרקע בשעת כתיבת הפרוזבול, ובשעת השמיטה לא היה לו.

אם מזכים השטרות ממש לדיינים

יב] כתב השו"ע (סעיף יט) "זהו גופו של פרוזבול, מוסרני לכם פלוני ופלוני הדיינים שבמקום פלוני, שכל חוב שיש לי שאגבנו כל זמן שארצה, והדיינים או העדים חותמים מלמטה". ומקורו במשנה (פ"י משנה ד) וברמב"ם (פ"ט הי"ח).

ובספר התרומות (שער מה אות יז) הוסיף בנוסח שטר הפרוזבול, שהמלוה מקנה את החובות לב"ד אגב קרקע,[[1]](#footnote-2) וכמ"ש שם "ויהבית לכון במתנה בקנין ד' גרמידי מן ארעא דאית לי על גביהון". וסמך דבריו מהירושלמי דגם המלוה צריך שיהיה לו קרקע. וכן נהגו בבד"ץ העד"ח בירושלים לכתוב נוסח זה. וכתב השבט הלוי (ח"ז סי' רכ) דטעם שהוסיף כן בבעה"ת, דס"ל דלא מועיל פרוזבול אלא בב"ד חשוב כרב אמי ורב אסי, וכמבואר ברמב"ם ובשו"ע. אמנם כל זה בתקנת הלל דכתיבת פרוזבול, אבל המוסר שטרותיו לב"ד, אינו משמט מדאורייתא, וכיון דכיום אין ב"ד חשוב, העצה לזה שיקנו את החובות עצמם לב"ד אגב קרקע, דהרי הוא כמוסר שטרותיו לב"ד. [אמנם בהערה שם כתב "והשתא שנת תשס"א עיינתי עו"פ והדרנא מזה" וכו'. דמבואר שם בבעה"ת דאין כוונתו שמקנה להם החובות ממש, עיי"ש].

יג] אמנם באגרו"מ (חו"מ ח"א סי' יט) הקשה ע"ז דא"כ הרי החובות שייכים לדיינים עצמם, והרי הם נשמטים, וע"כ כתב שם דיותר נראה לא להוסיף כן בשטר הפרוזבול. וכן נראה דעת החזו"א, והוא דבארחות רבינו (ח"ב עמו' שפט) כתב דהחזו"א שלח שליח לעשות פרוזבול, בפני בד"ץ העד"ח בירושלים. דסבר שנחשבים לב"ד החשוב באותו זמן, אמנם אח"כ התעורר לו חשש, שעשו לפי הנוסח שלהם, ולא סמך על הפרוזבול עד שנודע לו שעשו כנוסח ששלח להם[[2]](#footnote-3). ולכאו' נראה דחשש שהחובות נקנים לדיינים, ודינם לישמט, וכמ"ש האגרו"מ. ואף בשטרות שנהגו הגרי"ש אלישיב זצ"ל, והגר"נ קרליץ שליט"א, לא הוסיפו כן, דחששו שהחובות נקנים לדיינים עצמם.

פרוזבול, אם הוא שטר של המלוה, או של הב"ד

יד] ובעיקר כתיבת הפרוזבול, הנה הנוסח המקובל כיום, הוא שב"ד כותבים וחותמים שפלוני בא לפנינו ומסר שכל חוב שיש לו שיכול לגבות זאת כל זמן שירצה[[3]](#footnote-4). וכן מבואר בר"ש בשביעית (פ"י מ"ג) דהוא שטר שב"ד עושין, ודינו כמעשה ב"ד. אמנם ברש"י במו"ק (יח: ד"ה פרוזבלין) מבואר דהמלוה כותב את השטר, וז"ל "שכותב מלוה בשטר שאינו משמט, ולא משמיט ליה שמיטה". הרי דהמלוה כותב זאת, אלא דב"ד חותמין כדי לאשר את הפרוזבול. וכן משמעות הרמב"ם והשו"ע, דסתמו וכתבו דגופו של פרוזבול 'מוסרני לכם וכו', והדיינים או העדים חותמין מלמטה'. הרי דהוא שטר של המלוה. ועיין בדרך אמונה (פ"ט ס"ק צט) דכתב את הנוסח של החזו"א [[4]](#footnote-5). ונראה דרצה לצאת ידי כל הדעות, וע"כ קודם כתב בעצמו, ושוב קרא לפניהם, וזהו המסירה שמסר לפניהם, ואח"כ כתבו הב"ד עצמם, וכדעת הר"ש דהוא שטר של הב"ד, וכמו שמקובל ברוב השטרות בזמנינו.

אם מוסר את החובות, או רק מודיע בב"ד

טו] "מוסרני לכם שכל חוב שיש לי שאגבנו כל זמן שארצה", הנה מלשון המשנה והרמב"ם שכתבו 'שכל חוב שיש לי' נראה דענין פרוזבול שמודיע לב"ד שיוכל לגבות את חובתיו ותו לא, וכן הוא בנוסחאות המקובלות בזמנינו. אמנם יש שגרסו 'כל חוב שיש לי' וכו', וענינו שמוסר את החובות עצמם לב"ד, וכן משמע ברש"י בגיטין (לו. ד"ה מוסרני) "מוסרני לכם. את שטרותי שאתם תהיו נוגשים ואני לא אגוש, ולקמן מוקי דיש כח בידם להפקיע ממונו של זה וליתן לזה במקום שיש סייג ותקנה". אמנם בנוסח המקובל בזמנינו, אין הפי' כן אלא הוא הודעה לב"ד בלבד, דשמיטת כספים, מדרבנן, ותקנו דבאופן זה לא משמט. וב"ד חותמין לאשר ולהסכים לענין זה.

נקרע או נאבד הפרוזבול קודם ר"ה

טז] כתב הר"ש (פרק י משנה ה) דאם נקרע הפרוזבול או נאבד, אחר כתיבתו קודם ר"ה, הרי הוא תלוי במחלוקת של רשב"ג וחכמים, המובא בתוספתא בשביעית (פ"ח ה"י), דדעת חכמים דצריך לעשות פרוזבול חדש, ואם לא עשה הרי הוא משמט. ודעת רשב"ג, דאי"צ לעשות עוד פרוזבול, ואינו משמט.

ועיין בחת"ס (קובץ תשובות סי' פו) דביאר דתלוי בהגדרת פרוזבול, דדעת רשב"ג דענינו דמוסר את החוב לדיינים, ובשעת מסירתו הרי הוא כגבוי, וא"כ עכשיו אין הפרוזבול אלא לראיה בעלמא, [ולכך מועיל בת"ח באמירה] וא"כ לא איכפ"ל שנקרע השטר או שנאבד, כיון שכבר נמסר לב"ד, והכי קיי"ל כדעת רשב"ג. ודעת חכמים, דאין ענין פרוזבול דהוא כגבוי, אלא כל זמן שארצה לנגוש, אתם ב"ד הנוגשים, וכמבואר ברש"י (לו. ד"ה מוסרני), וא"כ כל חלות הפרוזבול הוא מכוח השטר, וצריך השטר להיות קיים בזמן השמיטה, דהיינו במוצאי שביעית. א"כ זה פועל דווקא מכח השטר, וצריך להיות קיים בשעת השמיטה, דהיינו בסוף שביעית. [ועיין לקמן מה שהקשנו עליו מדברי הר"ן]. ודעת החת"ס דקיי"ל כרשב"ג. אמנם בכפתור ופרח (שער החמישים] כתב דצריך לעשות פרוזבול חדש, וראוי ליזהר בזה לכתחילה.

הגדרת מי שאין לו קרקע

יז] נתבאר לעיל דאין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע, כמבואר במשנה (פרק י משנה ו). ואם אין לו מזכה לו בתוך שדהו, כמבואר בשו"ע (סעיף כב כג) עוד מבואר בגמ' (גיטין לז.) דאפי' השאיל לו מקום לתנור וכירים כותבין לו, וה"ה כשיש לו קרקע בשכירות, וכן מבואר בשו"ע (שם). ובאמת קשה למצוא מי שאין לו קרקע, לכה"פ בשאלה או בשכירות, ועיין בשו"ת חת"ס (חו"מ סי' נ) דמשכחת לה באכסנאי או שדר בחצר חבירו, באופן שהבעלים יכול להוציאו מביתו בכל עת שירצה, ודנו הפוסקים לענין בחורי ישיבות, אם נחשב שיש להם קרקע. ויסוד הספק, האם אפשר להוציאם בכל רגע, או שמא כיון דלא שכיחא שיסלקום לאלתר, חשיב שיש להם קרקע.

היה לו קרקע, ובשעת השמיטה אין לו

יח] היה לו קרקע בשעת כתיבת הפרוזבול ועכשיו אין לו, מבואר בר"ן (יט: בדפי הרי"ף) דתלוי בטעם הדין דאין כותבין אלא על הקרקע, דדעת רש"י (לז. ד"ה אלא) דלא תקנו אלא במילתא דשכיחא, ורוב האנשים יש להם קרקע. ולפ"ז כל שהיה להם בשעת כתיבת הפרוזבול מועיל [ויש לעיין מדוע לא יהיה נמדד לפי שעת ההלואה אם היה לו קרקע או לא] אמנם דעת הר"ש משום דע"י הקרקע דנחשב כגבוי ואינו בכלל לא יגוש, ולפ"ז צריך שיהיה בפועל בשעת השמיטה.

יט] והנה נתבאר דעת החת"ס דלטעם דהוי כגבוי, אף אם נקרע הפרוזבול שפיר דמי, כיון דכבר נגבה. אמנם מבואר כאן בר"ן לא כך, דלטעם זה צריך שבזמן חלות השמיטה יהיה לו קרקע, ולכאו' ה"ה לענין שטר הפרוזבול. אמנם בריטב"א שם (רבינו קרשקש, לז.) מבואר כדעת החת"ס וז"ל "וכתב רבינו נר"ו מסתברא היכא דאית ליה קרקע בשעת כתיבת הפרוזבול אע"פ שמכרו קודם שביעית דאינו משמט, כיון ששעה אחת היה לו קרקע דהא באותה שעה החוב נגוש היה, וכיון שכן שוב אינו משמט, ונכון הוא". ומבואר להדיא דמטעם דהיה נגוש, סגי שיהיה לו קרקע בזמן כתיבת הפרוזבול, וכמבואר בחת"ס.

איזה קרקע יקנה המלוה ללוה

כ] והנה ראיתי בנוסחאות של בני ספרד, שסותמים וכותבים בנוסח הפרוזבל, שאם אין ללוה קרקע מקנים לו קרקע שלהם, ויש לעיין דא"כ אדם שיש לו הרבה לווין, יש לו בביתו הרבה קרקעות ששייכים לאנשים אחרים, [וכן המפקיד כספו בגמ"ח דחשיב פקדון, והוא הוא המלוה, וא"כ אפשר שכספו מחולק להרבה אנשים, והרבה מביתו מוקנה לאנשים אחרים]. ולכאו' יותר טוב להקנות חלק מסויים בשכירות או בהשאלה. והנה בגמ' מבואר (לז.) דרב אשי הקנה גידמא דדיקלא, והיינו גזע עץ דקל קצוץ, והגזע מחובר לארץ, כמבואר ברש"י שם, ואפש"ל דקמ"ל בזה, דלא רצה שהלוה יאמר לו שיש לו חלק בביתו, ולכך הקנה חלק מגזע הדקל, ותיכף אחר ר"ה יכול לקוצצו, ושוב אין לו עליו כלום.

פרוזבול שלא בפני הב"ד

כא] כתב הרמ"א (סעיף כא) "ואין חילוק בין אם המלוה בעיר הדיינים או לא, כי יכול לומר אפי' שלא בפניהם, אני מוסר שטרותי לב"ד פלוני שבעיר פלוני". ומקורו מהמרדכי (גיטין רמז שפ) והביא ראיה לזה מהירושלמי (פ"י ה"ב) דאיתא שם דאפי' הן נתונין ברומי, ופי' המרדכי דקאי על הדיינים. והקשה התומים (ס"ק כא) דא"כ מה התחבטו כל הראשונים, איך יעשו בפני ב"ד חשוב, הרי אפשר לעשות שלא בפניהם. וכתב שם, דבאמת בר"ן (יח. בדפי הרי"ף) וברמב"ן (לו.) פי' דקאי על השטרות, דאפי' אם השטרות לא אצלו, אלא ברומי אפשר לעשות פרוזבול.

כב] והגרי"ש אלישיב זצ"ל. כתב שטר פרוזבול, לפני ג' דינים רגילים. והוסיף וכתב בשטר, שמוסר את חובתיו, לב"ד חשוב. וסברתו, דמעיקר הדין נקטינן כדעת הרמ"א, דא"צ ב"ד חשוב, וסגי בכל ב"ד [כג' אברכים] אלא דרצה להחמיר את דעת הרמב"ם והשו"ע, ובזה הקיל לסמוך על דעת הרמ"א והמרדכי, דאפשר לעשות זאת שלא בפניהם. [אמנם יש שעוררו, דדעת הרמ"א להקל בזה, הוא משום דס"ל כדעת ר"נ דאמר שאקיימניה, לפרוזבול, דכל מה שאפשר להקל בזה מקילים, וכמו שנתבאר לעיל, דמשום כן לא צריך ב"ד חשוב, וסגי באמירה, וכמו שבאר הר"ן בשם הרמב"ן, אך הגריש"א חשש לדעת המחבר דצריך ב"ד חשוב, ולדידיה בוודאי שאין מקום להקל לעשות זאת שלא בפניהם].

אם כיום צריך ב"ד חשוב

כג] נתבאר (שיעור יב) דלדעת השו"ע דצריך ב"ד חשוב, אין כיום ב"ד שכוחם יפה להוציא ממון, ובארנו לעיל מה יעשה, אמנם דעת הערוך השולחן (סי' סז ס"י) דרבנן לא תקנו שמיטה כספים, אם יבואו מחמת כך לעבור באיסור מן התורה שלא להלוות, ולכן תקנו פרוזבול, אמנם בזמנינו שאין ב"ד חשוב, א"כ אין את תקנת שמיטת כספים. וחידוש הוא, ועיין באגרו"מ (חו"מ ח"ב סי' טו) דדחה דבריו, וכתב דכיון דב"ד קבוע יכולים לשלוח לערכאות א"כ חשיב שיכולין להוציא ממון, ואפשר לכתוב בפניהם פרוזבול.

פרוזבול ע"י שליח

כד] דנו הפוסקים אם אפשר לעשות פרוזבול ע"י שליח. ומ"מ השליח צריך לומר שפלוני אמר לי שמוסר חובתיו לב"ד, דאין השליח מוסר עבורו, אלא אומר בפניהם שהמשלח מוסר.

**דינים העולים:**

1. מצות עשה לשמט את החוב בשביעית, והעובר ע"ז ותובע חובו בשביעית, עובר בעשה ולא תעשה [ובתביעה לחוד עובר באיסור אף שלא גבה]. ובזמן הזה דאין היובל נוהג, אינה נוהגת אלא מדרבנן. והמחזיר חוב שהשמיטתו שביעית רוח חכמים נוחה ממנו, אלא דהמלוה צריך לומר 'משמט אני', ואז יאמר הלוה אעפ"כ [רמב"ם].
2. דעת היראים דאין החוב נשמט עד שיאמר משמט אני, אמנם דעת הרמב"ם והמרדכי, וכן פשטות דעת רוב הראשונים, דשמיטת כספים הוי אפקעתא דמלכא, אלא דיש עליו מצוה לומר משמט אני, וכן כתב המנח"ח דהעובר וגובה החוב, עובר גם בלא תגזול.
3. חוב של חש"ו שאינם בר חיובא, לדעת המנח"ח נשמט החוב, כיון דהוא אפקעתא דמלכא, ולדעת התומים אינו משמט, דלא הפקיעו אלא למחוייב. ואף בגדלו אח"כ אינו נשמט דאזלינן לפי שעת ההלואה [תומים בשם הרשב"א].
4. נחלקו הראשונים, בכל ספק שמיטה, אם נידון כספק ממון ופטור, או כספק איסור דרבנן ואזלינן לקולא, דעת הרמב"ם והרמב"ן והרא"ש, דנחשב כספק איסור ואינו משמט. ודעת רש"י והרשב"א [וכן דעת הגר"א] דנידון כספק ממון, ופטור כדין הממע"ה.
5. המלוה את חבירו לעשר שנים אינה משמטת, לדעת הרא"ש כן הלכה משום שספק הוא ואזלינן לקולא, ולדעת הגר"א נקטינן להלכה כן וכדעת תוס' בבבא בתרא.
6. דעת הרמב"ם והשו"ע דאין פרוזבול נכתב אלא בב"ד חשוב שכוחם יפה להוציא ממון, ודעת הרמ"א דבכל ב"ד אפשר לכתוב פרוזבול. ובזמנינו לכאו' אין ב"ד חשוב שיכול להוציא ממון [ודעת האגר"מ שאפשר שכיון שבי"ד יכול ליתן היתר לילך לעש"ג חשיב יכול להוציא ממון]. ולכאו' יש גם אפשרות שימחול המלוה בערב ר"ה את זמן הפרעון עד אחר ר"ה ומהני, עפ"י הש"ך דנחשב למחילה, ודעת המחנ"א דיכול למחול בע"כ של הלוה.
7. מי שיש לו עיסקא של חבירו אינו משמט אלא חצי מלוה [שו"ע]. והקצוה"ח הביא מחלו' בזה, דאפשר דגם לק המלוה דינו כפקדון ואינו משמט. ולכאו' לדעות הראשונים דבכל ספק אזלינן לקולא, אף בזה כן הוא. אמנם בהיתר עיסקא הנהוג בזמנינו כתב בדרך אמונה דמשמט את כולו, כיון שיכול להוציאו לאיזה עסק שירצה.
8. המפקיד כספו בבנק, הרי הוא כהלואה, ויזהר לעשות פרוזבול, ובדיעבד, כגון בעל תשובה, או ששכח ולא עשה, דעת הגריש"א דכיון דאין בעלים לבנק, דהוא חברה בע"מ, אין שביעית משמטת שעבוד נכסים לבד, וכדעת התומים. אך הלוה מהבנק והגיע זמן הפרעון, וכן הלוה מאדם שאינו שומר תו"מ, יראה להשתדל שיעשו פרוזבול, שלא יכשילם בנגישת החוב שהושמט.
9. דעת החזו"א דאפשר לעשות פרוזבול לאחר מדין זכין, אמנם אינו מועיל אלא לאדם ששומר תו"מ.
10. המלוה לעשר שנים אינו משמט, ובסתם הלואה שאינו יכול לתבוע בתוך שלושים יום, או שהתנה עמו שלא יתבענו, דעת האו"ז והר"ן ובעל התרומה דאינו משמט. אמנם דעת הרמב"ם הב"ח והקצוה"ח והתומים דמשמט, כיון שיכול לתפוס בתוך הזמן, והרי הוא בכלל נגישה. ודעת המג"א דכיום המנהג שאפשר לגבות בתוך ל' יום, ולדבריו בוודאי משמט.
11. דעת הר"ן והקצהו"ח דשטר פרוזבול הרי הוא כשטר חלות וקנין, וכן נראה דעת השו"ע. אמנם דעת הריב"ש דהוא שטר ראיה, וכן נראה דהוא דעת הרמ"א.
12. פרוזבול המקודם כשר, והמאוחר פסול. אמנם דעת התומים, דכל זה בזמן המשנה, אבל מזמן ר"נ דאפשר למסור באמירה, וכן דעת הרמ"א, אף מאוחר כשר. אמנם ברמ"א סתם ונראה דס"ל דפסול.
13. דעת בעל התרומה, שיוסיף בשטר הפרוזבול שמקנה השטרות לב"ד אגב קרקע, וצריך שיהיה למלוה קרקע, וכן הוא מנהג בד"ץ העד"ח בירושלים. אמנם דעת האגרו"מ והחזו"א. דלא יוסיף זאת, כיון דהדיינים זוכים בחוב ונשמט אצלם. וכן נקטו הגריש"א והגרנ"ק.
14. דעת הר"ש דפרוזבול הוא שטר שהדיינים כותבים, ודעת רש"י דהוא שטר של המלוה. וכן פשטות לשון הרמב"ם והשו"ע. והנוסח המקובל, הוא שטר של הב"ד. והחזו"א עשה שניהם, דכתב בעצמו, ואח"כ מסר באמירה, ושוב כתבו וחתמו הדיינים.
15. נקרע הפרוזבול קודם ר"ה, לדעת חכמים צריך לכתוב חדש, ולדעת רשב"ג א"צ לכתוב חדש [ר"ש] ודעת החת"ס דקיי"ל כרשב"ג, ודעת הכפתור ופרח, דצריך לעשות פרוזבול חדש, וראוי ליזהר בזה לכתחילה.
16. אין כותבין פרוזבול אלא על הקרקע. ואם אין לו יזכה לו בע"כ. ומועיל גם קרקע בשכירות או בהשאלה, להניח עליו תנור או כירים. ואין לו קרקע חשיב אכסנאי, שאפשר לסלקו כל רגע, ודנו הפוסקים בבחורי ישיבות אם חשיב שיש להם קרקע.
17. היה לו קרקע בשעת הפרוזבול, ובשעת התקדש החג אין לו, לדעת רש"י מהני, ולדעת הר"ש לא מועיל. [ר"ן] ודעת הריטב"א, דאף לר"ש מהני.
18. דעת המרדכי דאפשר לכתוב פרוזבול שלא בפני הדיינים, וכן פסק הרמ"א. אמנם דעת התומים, דלא מועיל. והגריש"א מסר לפני ג' דיינים רגילים, ומסר גם לב"ד חשוב שלא בפניהם.
19. המוסר פרוזבול ע"י שליח, צריך השליח לומר שהמלוה מוסר לב"ד. ולא שהשליח מוסר עבורו.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

1. וז"ל "וזהו נוסח שטר פרוזבול. אנו ב"ד החתומים כך היה שבא לפנינו פלוני בן פלוני ואמר לפנינו רבותי הרי שיש לי חובות על פלוני ופלוני והריני מוסר לכם פרוזבול ויהבית לכון במתנה בקנין ד' גרמידי מן ארעא דאית לי על גביהון ארשיתי יתכון למגבא כל ש"ח דאית לי על איניש ומעתה תהוו לי דייני ותגבוהו ותקבלוהו לי, ואם לא תגבוהו אתם מעתה כיון שמסרתי לפניכם פרוזבול זה הרי אני גובה כל חוב שיש לי עד היום אצל כל אדם כל זמן שארצה, ואנו ב"ד כיון שראינו דבריו נכונים והואיל ומסר קדמנא מילי דפרוזבולא כדאמור רבנן כתבנא וחתמנא ביום פלוני בירח פלוני לשנת פלוני האי שטרא דפרוזבולא כדנהגא מימי הלל הזקן וכדתקון רבנן מיומא דנן ולעלם, ומדאתעביד הדין עובדא קדמנא ייפינו כחו דלא תשמט ליה להדין פלוני כל חוב ורשות שיש לו אצל כל אדם עד יומא דנן, וכן החזקנו כחו בתקנתא דרבנן והכל שריר וקיים, ע"כ. [↑](#footnote-ref-2)
2. וז"ל שם "השליח של מרן למסור את הפרוזבול לבד"צ בירושלים הרמ"ד שליט"א, סיפר לי שהבי"ד בירושלים כתבו למרן פרוזבול לפי הנוסח שלהם, ואח"כ בקשם ר"מ וכתבו כפי רצון מרן זצ"ל, ומרן לא ידע מהשני רק שמע שכתבו כנוסח שלהם שלא כרצונו, ואמר למקורביו שהשנה ישמטו החובות שלו, ואח"כ כשחזר ר"מ מירושלים לב"ב וספר למרן שכתבו אח"כ גם כרצונו ואמר מרן דתו לא משמט". [↑](#footnote-ref-3)
3. וזהו הנוסח של ב"ד של הגר"נ קרליץ שליט"א כמבואר בחוט שני עמו' תצב. "במותב תלתא כחדא הוינא, ובא לפנינו הרב..... ואמר לנו מוסרני לכם הדיינים שבעיר..... שכל חוב שיש לי בין בשטר ובין בע"פ שאגבנו כל זמן שארצה. ואנחנו ב"ד הואיל ומסר לפנינו מילי דפרוזבול כתבנו שטר פרוזבל זה כמנהג חז"ל, וייפינו כחו של הנ"ל שלא ישמט לו כל חוב שיש לו על כל אדם עד היום הזה, ויגבה כל חובותיו על ידי פרוזבול זה כתקנת הלל וחז"ל. ובאנו על החתום ביום..... לחדש אלול באחרית שנת השביעית תש.... והכל שריר וקיים. נאם..... נאם ..... נאם ..... [↑](#footnote-ref-4)
4. וז"ל הדר"א, "נוסח הפרוזבול של מרן. מוסרני לכם הרב פלוני והרב פלוני והרב פלוני הדיינים היושבים כעת בזכרון מאיר, שכל חוב שיש לי שאגבנו כ"ז שארצה, באתי עה"ח יום ה' כ"ח אלול תשי"ב פה זכרון מאיר, נאם פב"ב. וקרא לפניהם הנוסח, מוסרני לכם הדיינים (בלי להזכיר שמותם) היושבים כו'. ואח"כ כתבו לו הדיינים על הכתב ההוא, במותב תלתא הוינא ושמענו דבריו והכרנו חתימת ידו הנ"ל ויפינו כחו דלא תשמט לי' ויגבה כל חובותיו ע"י פרוזבול זה כתקנת הלל וחז"ל, ובעה"ח היום לחדש אלול זכרון מאיר בני ברק נאם נאם נאם. [↑](#footnote-ref-5)