כיבוד ת_ת לח רמו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תלמוד תורה סימן רמו

**הלכה**

**שיעור לח'**

**הדינים הנידונים:**

* שהרב והתלמיד ישבו בשווה.
* כמה ילוקים מתי היו רגילים לעמוד כשהיו לומדים קודם שמת ר"ג.
* שצריך לחזור לתלמיד הרבה פעמים והתלמיד לא יתבייש לומר לא הבנתי.
* לא ינהג בפני התלמידים בקלות ראש.
* דין השואל מהרב: א. לא ישאל מעניין אחר. ב. לא ישאל יותר מג' שאלות. ג. אם צריך לעמוד כששואל.

*יורה דעה*

*סי' רמו, ט-יג*

**תלמוד תורה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[המשך סעיף ט] ולא ישב הרב על הכסא ותלמידיו על הקרקע, אלא או הכל על הארץ או הכל על הכסאות. **הגה: וי"א דוקא כשהגיעו התלמידים לכלל סמיכה**.

## הדין שהרב ותלמידיו ישבו בשווה

מקור הדין בגמרא במגילה (כא.), אמר רבי אבהו מנין לרב שלא ישב על גבי מטה וישנה לתלמידו על גבי קרקע, שנאמר ואתה פה עמד עמדי. אמנם בגמרא מו"ק (טז:) איתא גבי עירא היאירי שהיה יושב ע"ג כרים וכסתות, והתלמידים ישבו ע"ג קרקע, ואפשר דלא קיי"ל כעירא היאירי, או דשאני עירא היאירי שהיה גדול הרבה.

אכן הראשונים (במגילה שם) הביאו מכמה סוגיות שהרב היה יושב על כסא והתלמידים היו ע"ג קרקע. כהא דמצינו בב"מ (פד:) דרשב"ג ורבי יהושע בן קרחה ישבו אספסלי, ושאר התלמידים ישבו על הקרקע. וכן מצאנו (סנהדרין יז:) גבי שמעון התימני, שהיה דן לפני ר"א ור' יהושע ור"ע, והוא ישב ע"ג קרקע. והר"ן (מגילה יב. מדפי הרי"ף) כתב ליישב בב' דרכים: **א.** עפ"י מה שאמר רבא (במגילה שם) דשמועות רכות מעומד וקשות מיושב, א"כ יש ליישב דמיירי שהיו לומדים שמועות קשות, לכך היו יושבים על הספסל, שאם היו יושבין בקרקע עם תלמידיהם לא היו יכולין לעיין בהן היטב. **ב.** דרק ברב שנסמך ותלמידים שגם הם סמוכים בהם אין לעשות הבדל בין תלמיד לרב, אבל אם התלמיד לא נסמך אפשר שהרב יהיה מכובד יותר וישב על הספסל ותלמידיו על הקרקע.

וכן פסק הרמ"א כתירוץ הב' של הר"ן, שכל דין זה דוקא כשהתלמידים נסמכו. אבל המחבר סתם ומשמע דס"ל שבכל אופן נאמר דין זה אף כשאין התלמידים סמוכים [ועי' בכס"מ הל' ת"ת פ"ד ה"ב שהביא ב' התי' של הר"ן].

והש"ך (סק"ט) כתב 'ועוד מחלק הר"ן דבשמועות רכות יעמדו התלמידים ובקשות ישבו'. וכוונתו לתירוץ הראשון שהבאנו בשם הר"ן, ובאמת קיצר הש"ך והעתיק רק דברי הגמרא דמיירי לעניין הדין שהיה בזמנם שהיו עומדים בזמן לימודם, אבל באמת הכוונה שבשמועה קשה הרב יכול לישב על הספסל, אף שהתלמידים על הקרקע.

## ג' חילוקים שבעין יעקב

עוד כתב הש"ך, וז"ל, ובס' עין יעקב פרק הקורא עומד כתב דכשהיו שונים היו כולם עומדים שלא היו צריכים לדקדק, אבל בסברא שהם צריכים לדקדק היה הרב יושב ואחרים מעומד, ופעמים שהיו כולם יושבים וזהו כשהיו צריכים לדקדק ולטרוח בהלכה. ומבואר מדברי העין יעקב ג' דרגות. **א.** כשלא היו צריכים לדקדק כולם היו עומדים. **ב.** אם היו צריכים לדקדק בסברא הרב היה יושב. **ג.** כשהיו צריכים לדקדק ולטרוח בהלכה, אז כולם יושבים.

והנה דין זה לכאורה הוא לעניין מה שמבואר בגמרא במגילה (שם) מימות משה ועד רבן גמליאל לא היו למדין תורה אלא מעומד, ומשמת רבן גמליאל ירד חולי לעולם והיו למדין תורה מיושב. ועל זמן זה שהיו לומדים מעומד שייך ג' חילוקים אלו, וא"כ צ"ע למה הביא הש"ך דין זה, מאחר שאינו שייך בזה"ז. וקצת נראה שבא לבאר מתי שייך שיהיה חילוק בין הרב לתלמיד, דהוא בחילוק השני בזמן שצריך לסברא אבל אי"צ לדקדק בהלכה, שלגבי זה מצינו חילוק בין הרב לתלמיד [וע"ע בפסקי תוספות (מגילה ריש פרק הקורא המגילה) שכתב רק ב' חלוקות הראשונות, וז"ל הראשונים כשגורסין עמדו כולם, אבל למיסבר היה הרב יושב ואחרים עומדים, ולא הזכיר שם את החלוקה השלישית שאם צריך למיטרח בהלכה כולם היו יושבים].

[סעיף י] הרב שלימד ולא הבינו התלמידים, לא יכעוס עליהם אלא שונה וחוזר הדבר כמה פעמים עד שיבינו עומק ההלכה. ולא יאמר התלמיד הבנתי והוא לא הבין, אלא שואל וחוזר ושואל כמה פעמים, ואם יכעוס עליו רבו, יאמר לו רבי תורה היא וללמוד אני צריך ודעתי קצרה.

## הזכות כשהוא חוזר הרבה עד שיבין תלמידו

ובגמרא בעירובין (נד:) איתא מעשה ברב פרידא שהיה שונה לתלמידו ד' מאות פעמים, ושם בגמרא איתא ששאלוהו מן שמיא אם הוא רוצה שיתנו ארבע מאות שנים או שיזכו הוא ובני דורו לחיי העוה"ב. וחזינן שזכו כל בני דורו מחמת אותו מעשה שנזהר לחזור ולשנות לתלמידו. ובאמת צריך מאוד ליזהר בזה כי כהיום לא נזהרים בזה כל כך.

## שיאמר לרבו שלא הבין אף אם רבו כועס עליו

ומה שכתב השו"ע שלא יאמר התלמיד הבנתי, עי' בגר"א שהביא לזה מהגמרא בברכות (סג:) מאי דכתיב (משלי ל לג) 'כי מיץ חלב יוציא חמאה ומיץ אף יוציא דם ומיץ אפים יוציא ריב'. במי אתה מוצא חמאה של תורה, במי שמקיא חלב שינק משדי אמו עליה [היינו שמפקיר כל תענוגות העולם בשביל התורה]. ומיץ אף יוציא דם, כל תלמיד שכועס עליו רבו פעם ראשונה ושותק זוכה להבחין בין דם טמא לדם טהור. ומיץ אפים יוציא ריב, כל תלמיד שכועס עליו רבו פעם ראשונה ושניה ושותק זוכה להבחין בין דיני ממונות לדיני נפשות.

[סעיף יא] ולא יהא התלמיד בוש מחבירו שלמד בפעם ראשונה או שניה והוא לא למד אפילו אחר כמה פעמים, שאם נתבייש מדבר זה נמצא נכנס ויוצא לבית המדרש והוא לא למד כלום, ועל כן אמרו לא הביישן למד ולא הקפדן מלמד. בד"א, שלא הבינו התלמידים הדבר מפני עומקו, או מפני דעתן שהיא קצרה, אבל אם ניכר לרב שהם מתרשלים בדברי תורה ומתרפים עליהם ולפיכך לא הבינו, חייב לכעוס עליהם ולהכלימם בדברים כדי לחדדן, ועל זה אמרו זרוק מרה בתלמידים. לפיכך אין ראוי לרב לנהוג קלות ראש בפני התלמידים, ולא לשחוק בפניהם, ולא לאכול ולשתות עמהם, כדי שתהא אימתו מוטלת עליהם וילמדו ממנו מהרה.

## שיזרוק מרה בתלמידים אבל צריך להסביר לו פנים

**זרוק מרה בתלמידים.** כן איתא בגמרא בכתובות (קג:) שאמר רבי כך לר"ג בנו. מיהו אף כשהוא מראה פנים של כעס כלפי תלמידיו אי"ז אלא מן השפה ולחוץ, אבל לא יכעוס באמת, וכמו שמצינו ברמב"ם (בהל' דעות פ"ב ה"ג). וכמו"כ מבואר בגמרא בתענית (ח.) דאמר רבא אם ראית תלמיד שלימודו קשה עליו כברזל, בשביל רבו שאינו מסביר לו פנים.

ומה שכתב השו"ע שלא ינהוג קלות ראש בפני התלמידים. עי' בגר"א שהביא מהא דמבואר במסכת אבות (פ"ג מי"ב) הוי נוח לתשחורת, וכוונתו דבמשנה שם איתא הוי קל לראש ונוח לתשחורת, והיינו שבפני הרב יהא קל אבל בפני התלמיד רק נוח ואסור לו להיות קל עמם. ובגמרא בשבת (ל:) איתא שבתחילה יפתח במילתא דבדיחותא לסוף יתיב באימתא. וחזינן שצריכים התלמידים להיות באימא לפני הרב.

[סעיף יב] אין שואלין את הרב כשיכנס לבית המדרש מיד עד שתתישב דעתו עליו, ואין התלמיד שואל כשיכנס עד שישב וינוח, ואין שואלים שנים כאחד, ואין שואלים את הרב מענין אחר אלא מאותו ענין שהם עוסקים בו כדי שלא יתבייש...

[סעיף יג] אין שואלים מעומד ואין משיבים מעומד **(וי"א כששואלים דבר הלכה צריך לעמוד).** ולא מגבוה ולא מרחוק, ולא מאחורי הזקנים, ואין שואלים אלא כענין, ואין שואלים אלא מיראה, ולא ישאל בענין יותר מג' הלכות.

## שלא ישאל מעניין אחר

והנה בסי"ב כתב השו"ע שלא ישאל הרב מענין אחר, ולכאורה חזר וכפל דין זה בסעי' י"ג שכתב שאין שואלים אלא כענין. ובבאר הגולה כתב שבסעי' י"ג מיירי במי ששואל באותה מסכת, כגון שהיו עוסקים במס' שבת בדיני הוצאה מרשות לרשות, שלא ישאל מדינים אחרים בהל' שבת, אבל בסי"ב מיירי במסכת אחרת שאם היו עוסקים בהלכות שבת לא ישאלנו מהלכות יו"ט. ועי' בחסדי דוד (על התוספתא סנהדרין פ"ז ה"ה) שכתב שודאי כל זה היינו אם לא הוצרכה הלכה למעשה, אבל אם צריך לידע ההלכה פשיטא שמוכרח לשאול.

## הטעם שלא ישאל יותר מג' הלכות ונפק"מ בזה

ומש"כ השו"ע שלא ישאל בענין יותר מג' הלכות. הנה בחסדי דוד (שם) כתב הטעם כדי שלא יתבלבל הרב בריבוי השאלות, ומשמע שהוא איסור על התלמיד לשאול כדי שלא יתבלבל הרב, אולם בערוך השולחן (כאן סעי' לא) כתב שלא ישאל יותר מג' שאלות כדי שלא יערבב הרבה עניינים יחד, ולכך כתב שאם יש לו הרבה שאלות ישאל ג' ואחר שיענה עליהם רבו יחזור וישאל עוד ג'. אמנם לטעמו של החסדי דוד מסתבר שאין לחלק.

## מחלוקת אם צריך השואל לשאול מעומד

ולעניין מה שכתב המחבר שאין שואלים מעומד, הוא עפ"י התוספתא (בסנהדרין שם), ועי' בערוך השולחן (ס"ל) שכתב שהוא מדיני דרך ארץ. והנה הרמ"א הביא שי"א דאדרבה השואל יעמוד, ומקורו מהתוס' בבכורות (לו. ד"ה עמד) שהביאו מהירושלמי דשואל הלכות ואגדות צריך לעמוד, מדכתיב ועמדו שני האנשים. והש"ך (ס"ק יא) הקשה שהתוס' הביאו כן לעניין מעשה דרבן גמליאל שעמד השואל ושאל, ואין זה ראיה דהרי מבואר בגמרא במגילה (כא.) שבימי ר"ג היו לומדים בעמידה, וא"כ דוקא בזמנם היה השואל צריך לעמוד, אבל בזה"ז לכו"ע לא יהיה דין שהשואל יעמוד. אלא שבקרבן נתנאל (מגילה פ"ג סי' א אות ב) חלק על הש"ך, שמה שאמרו שבזמן רבן גמליאל היו לומדים מעומד, היינו ר"ג הזקן, כמבואר בגמרא בסוטה (מט.), אבל מעשה ברבן גמליאל ורבי יהושע זה מיירי בבן בנו, ובזמנו כבר לא היו לומדים מעומד, וא"כ חזרה הראיה של הרמ"א שהשואל צריך לעמוד.

והנה ביד אברהם רצה לקיים דברי הש"ך והביא ראיה מדברי הרשב'א והר"ן במגילה (שם) דמה שאמרו שבימי ר"ג בטל כבוד התורה היינו רבן גמליאל דיבנה ולא ר"ג הזקן, ואף שבסוטה (שם) איתא להדיא 'ר"ג הזקן', צריך לשנות הגירסא. אלא דדבריו פלא דהר"ן והרשב"א שם דיברו לגבי הדין שאמר ר"ג שלא ישב ע"ג ספסל והתלמידים ע"ג קרקע, ולא לעניין מה שהביאו שמשמת ר"ג בטל כבוד התורה, וא"כ ליכא ראיה מדבריהם מידי [ואף שברשב"א שם הוא ד"ה על שהיו לומדים מעומד, עיי"ש היטב שנראה שחסר שם בגירסא הדיבור המתחיל).

ומ"מ גם היד אברהם כתב לקיים את ראייתו של הרמ"א, דהא מבואר בגמרא (במגילה שם) שבלימוד קשה היו לומדים מיושב, והרי מסתמא שאל דבר קשה, וא"כ מן הדין אף בימי ר"ג היה לו לישב, אלא ודאי שהשואל יש דין שהוא צריך לעמוד.

ועוד הביא היד אברהם מהצל"ח (בברכות כז:) דבגמרא בבכורות שם מבואר שהשואל היה רבי צדוק, והוא לא היה תלמיד, ורק לגבי התלמידים היה הדין בזמנו של ר"ג שהיו עומדים, וא"כ רבי צדוק לא היה לו לעמוד אף בזמן ר"ג, ומהא דעמד מוכח שהשואל צריך לעמוד.

ולעניין מעשה הש"ך מסיק שאי"צ השואל לעמוד, אבל פשטות הפוסקים נקטו כדעת הרמ"א שהשואל צריך לעמוד, אבל הרב יושב כי כך הוא מיושב יותר.