כו - בדין האוסר ממון חבירו באיסור דרבנן
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בפרק הגוזל עצים

**סימן כו**

**בדין האוסר ממון חבירו באיסור דרבנן**

**א**

א] **ב"ק צ"ט ב',** ההיא מגרומתא דאתאי לקמי' דרב טרפי' ופטרי' לטבח מלשלומי דמי, פגעו בי' רב כהנא ורב אסי בההוא גברא אמרו לי' עביד בך רב תרתי, מאי תרתי וכו' אלא תרתי למעליותא דלא אוכלך ספק איסורא ומנעך מספק גזילה.

**ובביאור** הא דחשבינן לה כספק גזילה, נתבאר בסימן כ"ד דלדעת רש"י והר"י והרשב"א היינו משום דאף דהדבר אסור מספק, מ"מ אינו חייב בתשלומין אלא להצד דהדבר אסור, וע"כ הוא דהו"ל ספק גזילה, משום דשמא כשירה היא ופטור, ונתבאר שם דכ"ה להדיא בד' הרמב"ן וש"ר בחולין נ"א א' ובד' הריב"ש בסימן תצ"ט, - ונתבאר שם עוד דמד' הרמב"ן וש"ר בחולין שם ומד' הריב"ש שם מבו' דאין פטורו משום דחשיב כהיזק שאינו ניכר או משום דאינו בכלל מכה בהמה, אלא פטורו הוא משום דלהצד דכשר היא הרי הדבר עצמו ראוי, אלא דבפועל אין בידו לאכלו מכח הספק, וע"כ אינו חייב משום מזיק דלא חשיב כלל דהוזק הדבר, וכמש"כ עד"ז השערי ישר בש"א פ"י.

ב] **והנה** השערי ישר שם כתב עוד עד"ז, דיש מקום לפטור את המזיק ממון חבירו באיסור דרבנן, כיון דליכא איסור בגופו אלא דהאדם נמנע ממנו מכח מה שאסרו חכמים, עיי"ש, ובסו"ד כתב לדעת התוס' לחלק בזה בין היכא שהחמירו חכמים כעין דאורייתא להיכא שלא החמירו כעין דאורייתא, ובדעת הרמב"ם כתב דבכל גוונא הוא חייב, עיי"ש.

**ועיי"ש** שכתב ללמוד לזה ממש"כ בפי' הר"ן בע"ז נ"ט ב' בתו"ד בדין נכרי שניסך יין של ישראל, דאם אין האיסור אלא משום גזירת בנותיהן, אין הנכרי חייב בתשלומין, כיון דהוא מותר מן הדין וחכמים הוא שהחמירו עליו לאסרו בהנאה, והרי דהאוסר ממון חבירו באיסור דרבנן אינו חשוב כמזיק כלל, וכ"כ בחי' הגר"ש במכילתין סימן ה', עיי"ש.

**אך** כמדומה דהדברים מחודשים טובא, דאמנם באוסר ממון חבירו באיסור ספק י"ל דלהצד דהוא מותר הו"ל דבר הראוי ולי"ב היזק כלל, אך באוסר ממון חבירו באיסור דרבנן, הרי דכיון דה"ז אסור מדרבנן, הדין נותן דחשיב כהיזק גמור. [[1]](#footnote-1)

**ב**

ג] **וביאור** דברי הר"ן למדנו ממש"כ הרמב"ן בע"ז שם, ז"ל, אבל בנגיעה בלבד אסור לו שיטול ממנו דמים ויטול הגוי היין לעצמו, מ"ט כיון דלא מיתסר אלא מגזירת חכמים והגוי לא עשה בו שום היזק, אינו מתחייב בתשלומין מן הדין, דא"ל מאי עבדי לך "אם אתם גזרתם על עצמכם שלא לאכול ממגע שלי אני לא עשיתי בו דבר של נזק כלל" וכו', ואי קשיא לך נכרי שנגע ביין שלנו ואסרו עלינו במגע בכוונה למה אמרנו שאינו מתחייב בתשלומין מן הדין, מ"ש ממטמא טהרותיו של חבירו דחייב, שהרי הגוי כמטמא הוא עלינו, י"ל לומר התם נמי פטור הוא מן הדין דקי"ל היזק שאינו ניכר לא שמי' היזק ולמה אמרו חייב שלא יהא כל אחד ואחד וכו', בישראל במזיד קנסינן בנכרים לא קנסינן, שרוב נכרים אינן בקיאין באיסורין שלנו והו"ל שוגגים והמטמא והמדמע והמנסך בשוגג פטור, ועוד דא"ל נכרי אני לא עשיתי בו כלום "אם אתם אסרתם מגעי עליכם אני איני מתחייב תשלומין בכך", אבל ניסכו לע"ז ממש ודאי משלם דהא מזיד הוא ומזיק לדעת הוא דקא אסיק עלי' שמא דע"ז "ואסרי' בין לדידי' בין לאחרים דאיסורי ע"ז בבני נח נמי הוא" וכו', עכ"ל.

**ומבו'** בד' הרמב"ן דלא פסיקא לי' הך מילתא דכשאסרו הנכרי במגע אינו חייב בתשלומין, וכתב לדון דכל הא דפטור הוא משום דהו"ל היזק שאינו ניכר דפטור בשוגג, וגם לפ"מ שצידד הרמב"ן דפטור, מבו' בדבריו דאי"ז משום דהאוסר ממון חבירו באיסור דרבנן דאינו כעין דאורייתא פטור, אלא הוא משום דאם אתם גזרתם על עצמכם שלא לאכול ממגע שלי ואסרתם מגעי עליכם אני לא עשיתי בו דבר של נזק כלל ואיני מתחייב בתשלומין בכך.

**וכ"ה** גם בחי' הר"ן שם, ז"ל, יכול הנכרי לומר לו אנא לא אזקתיך ולא מידי, שהרי אין היין אסור עליכם אלא מפני גדר שגדרתם לעצמכם כדי להתרחק ממנו, ואינו בדין שאהא נפסד בשביל כך, עכ"ל.

ד] **ובביאור** הדברים נראה, דהנה בגונא שאסר ראובן על עצמו בקונם איסוה"נ מקמח, ובא שמעון וטחן חטים של ראובן ועשאם קמח, מסתברא מילתא דאין לחייבו משום מזיק, כיון דלגבי דידי' לא חזינן לה כהיזק כלל, ומה שאסר ראובן על עצמו קמח, אי"ז מועיל לחייב את שמעון.

**ואשר** זהו מש"כ הרמב"ן והר"ן דכיון דליכא איסור בגוף היין, אלא שאסרוהו ישראל על עצמם, הרי דלגבי הנכרי לא חשיב כלל דעשה בו היזק, וע"כ הוא פטור.

ה] **ומה"ט** מבו' בל' הרמב"ן והר"ן דכל הא דפטרינן בזה, הוא רק לנכרי, אך ישראל שנטל ידו של נכרי ונתנה בתוך היין, חייב בתשלומין, - והיינו משום דרק לגבי הנכרי לא חשבינן לה כהיזק, משום דלגבי דידי' ליכא לגזירת חכמים והוי דבר הראוי, אך לגבי ישראל דאיכא לגבי דידי' לגזירת חכמים, אי"ז דבר הראוי, והוי מזיק.[[2]](#footnote-2)

**ג**

ו] **והנה** השערי ישר שם כתב דלדעת התוס' דאיסוה"נ דרבנן שלא החמירו לעשותם כשל תורה חשיבי כממון, הרי דאם הזיק אדם איסוה"נ דרבנן של חבירו שלא החמירו לעשותם כשל תורה יתחייב לשלם מדין מזיק.

**ועיי"ש** שכתב ללמוד לזה ממש"כ התוס' לעיל ע"ב ב' ד"ה דאי ס"ד דאם חולין בעזרה לאו דאורייתא אם שחט חולין בעזרה חייב דו"ה, והרי דאף דה"ז אסור מדרבנן, מ"מ חשבינן לי' כמזיק וחייב בדו"ה.

**ובסו"ד** כתב לתמוה בזה במש"כ הרמב"ם בפ"ב מגניבה ה"ח, ז"ל, אבל אם שחט וכו' או ששחטו בעזרה משלם תשלומי דו"ה, אע"פ שחולין שנשחטו בעזרה אסורין בהנאה, הואיל ואיסורן מדבריהם ה"ז חייב לשלם תשלומי דו"ה, עכ"ל, ולהרמב"ם לטעמי' דכל איסוה"נ דרבנן ל"ה ממון כלל, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ בפט"ז ממכירה הי"ד דאין בהן דין מכירה כלל, מ"ט הוא חייב דו"ה.

ז] **אמנם** הנה לכאו' מסתברא מילתא דהמזיק ממון שהי' אסור באיסור דרבנן, כיון דבפועל לא שוה מידי, אין עליו תורת מזיק כלל לכו"ע, - ולא מיבעיא למש"נ לעיל סק"ב דהמזיק ממון חבירו באיסור דרבנן חייב, דודאי דאין מקום לחייב את המזיק ממון שהי' אסור באיסור דרבנן, אלא אף אי נימא דהמזיק ממון חבירו באיסור דרבנן פטור, מ"מ מסתברא מילתא דהמזיק ממון שהי' אסור באיסור דרבנן פטור,[[3]](#footnote-3) - ולפ"ז תיקשי גם בד' התוס' דמ"ט השוחט חולין בעזרה חייב דו"ה.

ח] **ונראה** לישב, דהנה התוס' לעיל ס"ה א' ד"ה מה לי קטלה כולה כתבו בדין טביחה, דאף למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף ולא מחייב דו"ה עד משהו אחרון אפ"ה לא אזלינן בתר חשיבותא דההיא שעתא כפי מה שהוא שוה במשהו אחרון אלא כפי מה ששוה קודם שחיטה, - ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דהשוחט חולין בעזרה חייב, דחיובו הוא כפי שויו קודם שחיטה שלא הי' בו איסור חולין בעזרה.[[4]](#footnote-4)

**ומה** שאמרו לעיל ע"ב ב' דאם חולין בעזרה דאורייתא פטור משום דלאו דמרי' קטבח, משמע להדיא דאי"ז משום דלא שוה מידי ואין לחייבו על הטביחה, אלא הוא משום דלאו דמרי' קטבח, והיינו או משום דאיסוה"נ אינם שלו, או דהוא משום דאין ע"ז תורת ממון כלל ולי"ב חיוב דו"ה, וכ"כ הקוב"ש באות ל"ז.

**ולפ"ז** הרי דמה"ט הוא שאמרו דלמ"ד דחולין בעזרה לאו דאורייתא חייב דו"ה, דאף דהמזיק ממון חבירו האסור באיסור דרבנן פטור משום דלא שוה מידי, הרי בשוחט חולין בעזרה אין לפטור מכח זה, כיון דחיובו כפי שווי הבהמה קודם השחיטה, אלא דבאנו לפטרו משום דאיסוה"נ אינם שלו או משום דאין ע"ז תורת ממון, ובזה הוא דאמרינן דלמ"ד דחולין בעזרה לאו דאורייתא חשיב כשלו ויש ע"ז תורת ממון וחייב דו"ה.[[5]](#footnote-5)

1. ומקור לעיקר החילוק בזה נראה, דהנה הראשונים בחולין נ"א א' כתבו לדון דהמוכר דבר האסור מספק לחבירו ל"ה מק"ט בודאי, כיון דלהצד דמותר חשיב כדבר הראוי, ודימו ד"ז לדינא דסוגיין דאינו חייב משום מזיק, עיי"ש, אך במוכר דבר האסור מדרבנן לכאו' ודאי דהוי מק"ט, ולא תליא בנידון הראשונים במוכר דבר האסור מספק, והיינו משום דבדבר האסור מדרבנן, כיון דמדרבנן ה"ז אסור לא חשיב כדבר הראוי, ומשא"כ בדבר האסור מכח ספק, דלהצד דהוא מותר אין עליו איסור כלל. [↑](#footnote-ref-1)
2. ויש להוסיף, דהרמב"ן שם כתב דהא דאם ניסכו חייב הוא משום דקא אסיק עלי' שמא דע"ז "ואסרי' בין לדידי' בין לאחרים דאיסורי ע"ז בב"נ נמי הוא", וכ"כ הר"ן שם, והרי דכל הא דפטרינן לי' במגע, הוא משום דאי"ז אסור לדידי', וע"כ הוא דבניסוך גמור דה"ז אסור אף לדידי' חייב, וע"כ הדין נותן כמש"נ דישראל שהזיק יין חבירו במגע נכרי, חייב בתשלומין.

   והנה אמנם עיקר מש"כ הרמב"ן והר"ן דהא דכשניסכו חייב הוא משום דאסרי' בין לדידי' ובין לאחריני דאיסורי ע"ז בב"נ נמי הוא, לכאו' לא כתבו כן אלא לרוחא דמילתא, שהרי כל הא דפטרינן להנכרי במגע, הוא משום דאתם גזרתם ואסרתם על עצמכם, וטעם זה לא שייך בניסוך גמור, אלא דהוסיפו הרמב"ן והר"ן דיש לחייבו גם מכח הא דהאיסור הוא גם לדידי', ומתישב בזה מה שעמד בחי' הגר"ש במכילתין סימן ה' סק"ג ע"ד הר"ן. [↑](#footnote-ref-2)
3. ומצינו עד"ז בד' הגרע"א במערכה בגיטין נ"ב ב' שכתב בתו"ד בדין נכרי שניסך יין של ישראל, דאף דאף דאינו חייב על מה שנגע מתחילה ואסרו מספק, מ"מ אין לחייבו על מה שחזר וניסכו משום דגם קודם לכן ל"ה ראוי מכח הספק, עיי"ש, - אך כבר נתבאר בסימן כ"ד סק"י בהערה די"ל דהגרע"א לטעמי' דמשמעות דבריו שפירש דטעם הא דפטרינן לי' כשאסרו מספק, אי"ז משום דהאוסר ממון חבירו באיסור ספק פטור משום דחשיב כדבר הראוי, אלא אף דמכח הספק אי"ז דבר הראוי מ"מ פטור משום דלהצד דלא ניסך לא עביד מידי, וע"כ נקט דכשחזר וניסך פטור, אך לעולם י"ל דאם פטורו הוא משום דלהצד דלא ניסך חשיב כדבר הראוי, שפיר יש לחייבו על מה שחזר וניסך. [↑](#footnote-ref-3)
4. והנה אמנם הי' מקום לחלק דד' התוס' הם בגונא שנפחתה ע"י השחיטה עצמה, ול"ד לחולין בעזרה שנפחתה ע"י איסור חולין בעזרה ולא ע"י השחיטה עצמה, - אך באמת אין לחלק בזה, שהרי התוס' לעיל שם כתבו דמה"ט אף כשהכחישה הגנב בידים משלם דו"ה כעין שגנב, והרי דכל שנפחתה ע"י מעשה הגנב מחייבינן לי' כפי שווי הבהמה מעיקרא, וה"נ בחולין בעזרה דכוותה. [↑](#footnote-ref-4)
5. שו"ר במל"מ בפ"ז מתרומות ה"א דמבו' בדבריו דהא דלמ"ד דחולין בעזרה דאורייתא פטור השוחט חולין בעזרה מדו"ה, הוא משום דלא קרינן בי' וטבחו, ועיי"ש שכתב לפ"ז דמהא דלמ"ד חולין בעזרה לאו דאורייתא חייב, יש ללמוד דאינו ראוי מדרבנן לא חשיב כאינו ראוי מדאורייתא, - אך צ"ב שהרי בגמ' אמרו דפטורו הוא משום דלאו דמרי' קטבח, ולא משום דלא קרינן בי' וטבחו, ועוד, שהרי קי"ל דשחיטה שאינה ראוי' שמה שחיטה, ומ"ט נימא דכל דה"ז אסור בהנאה לא קרינן בי' וטבחו. [↑](#footnote-ref-5)