א. בגדרי עם הארץ
קטגוריות: ש_ס / ג דמאי / דמאי עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד כ"א שבט ס"ח

סימן א

בגדרי ע"ה

א]בביאור ע"ה המובא בש"ס א.פסחים מ"ט, ב.סוטה כ"ב, ג.גיטין ס., ד.ברכות מ"ז,

ב]האם אחד שיש לו פחיתויות ע"ה מועיל לו קבלה בראיות החזו"א בזה ומה שיש לדון בדבריו

ג]בדין ת"ח אין צריך קבלה ומהו ת"ח

ד]מיהו האדם דבזמן חז"ל צריך קבלה

ה]האם היום אחד שיש בו התנאים שמועיל קבלה צריך קבלה

ו]האם אדם שלא קיבל בפני שלשה יכול לסמוך על אדם בדרגתו ובדברי הגר"א בזה

ז]בתנאי חבר שלא ישמש במשתה ע"ה ובדין שבנו לא יאכל דמאי והאם זה מעכב בחברות

ח]בדין הכשרים בזמנינו הסברות להתיר ולאסור

ט]האם אפשר להתיר על סמך דין רוב שרוב המשגיחים הם נאמנים

י]דיני חבר וע"ה וקבלה לעניין דמאי

**בגדרי ע"ה בדיני התורה**

א]מצאנו כמה גדרי ע"ה ונבאר הדברים בס"ד א.עיין גמ' בפסחים מ"ט ע"ב ע"ה מותר לנוחרו ביוה"כ שחל להיות בשבת והקשו הראשונים הרי אפילו עכו"ם אסור להרוג ולכן ביארו התוס' שמדובר בכופר להכעיס דהריגתו כמו פיקו"נ שהוא ליסטים וחשוד על הדמים וברי"ף ביאר שמדובר שהוא רודף אחר נערה המאורסה שכה"ג מצילין אותה בנפשו

ב.ע"ש עוד ששה דברים נאמרו בע"ה אין מוסרין להם עדות ואין מקבלין ממנו עדות ואין מגלין להם סוד ואין ממנין אותן אפוטרופוס על היתומים ואין ממנין אותן אפוטרופוס על קופה של צדקה ואין מתלוין עימהם בדרך וי"א דאין מכריזין על אבידתו ע"כ ועיין רי"ף שהקשה דהגמ' בחגיגה כ"ב ע"א אומרת שנוהגים כר' יוסי שמקבלים עדות מע"ה כדי שלא יהיה כל אחד בונה במה לעצמו וכאן מבואר שלא מקבלים ממנו עדות ותירץ שהגמ' בחגיגה מדברת שהוא רק אינו במקרא ובמשנה אבל ישנו בדרך ארץ ובמצוות ואין בו חשש גזילה וכדו' משא"כ ע"ה כאן הוא לא מקיים תורה ומצות והוא חשוד על כל המבואר בגמ' בפסחים

וכן הוא ברמב"ם פי"א מהלכות עדות ה"א וז"ל מי שאינו לא במקרא ולא במשנה ולא בדרך ארץ הרי זה בחזקת רשע ופסול לעדות מדבריהם שכל מי שירד עד כך חזקה שהוא עובר על רוב עבירות שיבואו לידו לפיכך אין מוסרין עדות לע"ה ואין מקבלין ממנו עדות אלא א"כ הוחזק שהוא עוסק במצוות וגמ"ח ונוהג בדרכי הישרים ויש בו דרך ארץ מקבלין עדותו אע"פ שהוא ע"ה ואינו לא במקרא ולא במשנה עכ"ל

אמנם עיין ברא"ש ובר"ן ובתוס' שם שחלקו וביארו שהגמ' בחגיגה זה אותו ע"ה של הגמ' בפסחים ומעיקר הדין לא מקבלים עידותו ורק כדי שלא יהיה כל אחד הולך ובונה במה לעצמו מקבלים עדותו והנה הרא"ש והתוס' לא ביארו באיזה ע"ה מדובר רק שלא באופן של הרי"ף שהוא רוצח אמנם הר"ן כתב שמדובר באופן שהוא אינו במקרא ובמשנה וישנו בדרך ארץ וכה"ג מעיקר הדין הוא פסול לעדות ורק נוהגים להכשיר אותו ולפ"ז ע"ה זה לחד מאן דאמר לא מחזירים לו אבידתו ושאר דברים המובאים בגמ', והרא"ש הקשה על הרי"ף שבע"ה שהעמיד הרי"ף למה שמעיקר הדין לא יקבלו ממנו עדות משמע שכה"ג אין לו שם ע"ה לגבי שאר דברם המובאים בגמ'

ג.הגמ' סוטה כ"ב ע"א אומרת ת"ר איזהו ע"ה כל שאינו קורא ק"ש שחרית וערבית בברכותיה דברי ר"מ וחכ"א כל שאינו מניח תפילין בן עזאי אומר כל שאין לו ציצית בבגדו ר' יונתן בן יוסף אומר כל שיש לו בנים ואינו מגדלן ללמוד תורה אחרים אומרים אפילו קרא ושנה ולא שימש ת"ח הרי זה ע"ה ובגמ' בברכות מ"ז ע"ב מובא שהלכה כאחרים והביאור בלא שימש ת"ח מבואר שם בגמ' שהוא ככותי ומגוש וביאר רש"י שוודאי הוא עושה שלא כדין כי לא יודע הטעמים וכתב החזו"א שלפ"ז היום זה לא שייך אמנם לשון הגמ' אפילו משמע שהוא מודה לחיסרונות השנוים קודם שכה"ג לדידן זה ע"ה

והנה לא נתבאר בגמ' שם לאיזה עניין מדובר ורש"י שם ביאר וז"ל שנחשד על הטהרות ועל המעשרות והוחזק מגעו טמא עכ"ל דהינו שפירותיו דמאי ויש עליו טומאת ע"ה אמנם תוס' בגיטין ובתוס"ר שם ביארו שזהו ע"ה שמבואר בגמ' בפסחים שאין מכריזין על אבידתו ופסול לעדות מעיקר הדין וכן זהו הע"ה שהגמ' בברכות אומרת שלא מזמנים עליו והנה הרמב"ם לא העתיק הלכה זו שאיזהו ע"ה שלא קרא וכו' ובפשוטו הטעם שסבר שמדובר לעניין זימון וסבר שהיום מזמנים עליהם כמו שמקבלים עדותם וממילא אין בזה נפק"מ ומבואר שלא העמידו סוגיא זו לעניין מעשרות או טהרות ועיין לקמן

ד.עיין גמ' ברכות מ"ז ע"ב שכותי מזמנים עליו והגמ' שואלת הרי אין מזמנים על ע"ה והגמ' עונה בכותי חבר או בע"ה דרבנן שחולקים על ר"מ שמבואר בבריתא איזהו ע"ה כל שאינו אוכל חוליו בטהרה דברי ר"מ וחכמים אומרים כל שאינו מעשר פירותיו כראוי והכותים מעשרים כראוי ולכן מזמנים עליו דהינו שלרבנן הע"ה שלא מזמנים דהוא לא מעשר כראוי והגמ' אח"ז מביאה את הבריתא של הגמ' בסוטה והנה לא מפורש לגבי מה ר"מ ורבנן דיברו ועיין תוס"ר גיטין ביאור אחד שדיברו לעניין זימון אמנם ביארו עוד שבבריתא מבואר שהם דיברו לעניין האם מותר לחבר להשיא את ביתו לכזה אדם שלר"מ אם הוא לא אוכל חוליו בטהרה אסור ולרבנן רק אם לא מעשר כראוי אסור

**האם מועיל קבלה באלו שיש להם פחיתויות ע"ה**

ב]והנה לעניין דמאי פסק הרמב"ם פ"י לעניין מעשר שת"ח לא צריך קבלה להיות דינו כנאמן על המעשר אמנם מי שלא ת"ח פירותיו דמאי אלא א"כ קיבל עליו את הדברים המבוארים בפ"ב דדמאי שהוא מעשר מה שהוא מוכר ולוקח ע"ש ומהו ת"ח עיין חזו"א שביעית ס"י סק"ז שלא צריך ת"ח כשמעון בן עזאי אלא גמיר וסביר וזה גם בזמנינו

אמנם יש לדון באלו שצריך קבלה האם זה מועיל גם באחד שיש לו את החסרונות של ע"ה המבואר בגמ' בסוטה ורש"י ביאר לעניין מעשרות או רק באחד שאין בו חיסרונות אלו והוא שומר מצוות כדת אלא שאינו ת"ח בזה נתחדש שצריך קבלה ועיין חזו"א שביעית ס"י סק"ט שנקט להחמיר והביא כמה ראיות

א.דבדמאי פ"ב לעניין הרוצה להיות חבר דהיינו לעניין טהרות ר"י אומר לא יגדל בהמה דקה ולא יהיה רגיל בנדרים וחכמים אומרים שזה לא חיסרון וביאר החזו"א שכל הטעם שרבנן חולקים כי זה דברים שקשה לפרוש מהם ורוב האנשים נכשלים בהם אבל שאר פחיתויות שרוב ישראל נזהרים לכו"ע זה מעכב בקבלת חברות ולא מסתבר לחלק בין מעשרות לטהרות ע"ש עכ"ד

והנה צ"ב א. מה שדימה מעשרות לטהרות שהרי מצאנו מפורש שהחמירו בהרבה דברים ואדרבא אם התנא נקט חסרונות אלו כאן משמע שגם לר"י זה לא יפסול במעשרות אפילו שזה איסור גמור לגדל בהמה דקה בא"י ב.עיין ר"ש ורא"ש שביארו טעם רבנן "לא באו אלו לכלל" שאין לזה קשר לטהרות ומבואר שדבר שמצד עצמו אין סיבה שאם הוא לא עושה את זה הוא לא יעשה הטהרות כדין זה לא סיבה לפוסלו לקבלה לטהרות וה"ה למעשרות

ב.עיין גמ' בכורות ל: עם הארץ שקיבל עליו דברי חבירות ונחשד לדבר אחד נחשד לכל התורה כולה וחכ"א אינו נחשד אלא לאותו דבר דהיינו שנחלקו האם חשוד לדבר אחד הוי חשוד לכל התורה אמנם לשון הבריתא שקיבל דברי חבירות וביאר רש"י וז"ל מפרש בתוספתא במסכת דמאי שלא יתן תרומה ומעשר לעם הארץ ושלא יעשה טהרות אצל ע"ה ושיאכל חולין בטהרה ושיעשר את מה שהוא אוכל ומה שהוא מוכר ולוקח עכ"ל ומבואר שכדי להיות נאמן על הטהרות צריך להיות גם נאמן על המעשרות אפילו שאין קשר בין אחד לשני אלא שהיה מקום לומר שזה מצד החשוד על המעשרות חשוד על הטהרות וכיון שלא קיבל לעניין מעשרות ועל זה לא יהיה נאמן ממילא הוא גם לא נאמן לעניין טהרות ודחה הנ"ל דהרי כל זה בסתמא אבל אם רואים דבפועל הוא עושה את החמור ולא את הקל כה"ג הוא נאמן על החמור והראיה מכותים דמבואר בגמ' שמה שהם עושים הם נאמנים אפילו שחשודים על חמור מזה דדנים לפי חמור לאנשי ולא במה שבאמת חמור וא"כ אם אחד חמור לו דבר קל ואת זה הוא מקיים הוא נאמן עכ"ד

אמנם הדבר צ"ע דהרי הגמ' שם בע"א אומרת לחד מ"ד דנחשד על החמור נחשד על הקל אבל עוזר אם ראינו אותו נוהג בביתו בדבר הקל ומבואר שאם נחשד על החמור לא עוזר לעניין הקל מה שעושה בצינעה בתוך ביתו ובהכרח צ"ל כמו שביאר החזו"א שם סק"י שכותים זה בגלל שאצלם כך היא התורה אבל אדם שיראת שמים שלו לא עוזר לחמור בוודאי שאם יהיה לו ניסיון זה לא יעזור בקל וכסתימת הדברים שבכל מקרה החשוד לחמור חשוד לקל

ובעיקר הדבר הרמב"ם לא הזכיר בדיני קבלת חברות שגם יקבל למעשר ויתכן שוודאי שאם הוא לא שומר דיני מעשר הוא לא נאמן אלא שאין דין לקבל את זה ודלא כרש"י ועיין חו"ב שדן שכיון שמבואר שהנאמן על הטהרות נאמן על המעשרות א"כ בהכרח צריך קבלה על זה ויתכן שהכונה שאדם שמצד יראתו מקפיד על דינים אלו הוא וודאי מקפיד על דיני מעשרות ולכן לא צריך קבלה אבל אם יעשה דבר זה לצורך שיהיה נאמן לאחרים כה"ג באמת הנאמן לטהרות הוא לא נאמן למעשרות אם זה לא מותנה בקבלה עצמה וצ"ע

ג.עיין בכורות ל ע"א החשוד על השביעית אינו חשוד על המעשרות וביאר רש"י ולוקחין ממנו דמאי בשאר שני שבוע ואין צריכים לעשר וודאי אלא דמאי וצ"ב עד כמה שקיבל על עצמו להיות נאמן למה שלא יהיה וודאי מעושר ולמה פשיטא לרש"י שזה דמאי אלא וודאי שאדם שלא שומר שביעית הוא בדרגא פחותה שלא עוזר לו קבלה כן הוכיח החזו"א סקי"א עכ"ד ולכאורא אין זה ראיה מוכרחת דיתכן שרש"י דיבר באופן הרגיל שלא קיבל על עצמו וודאי שגם כה"ג הרי החשוד על השביעית לא חשוד על המעשרות

והנה דברי החזו"א לכאורא מחודשים דלא מצאנו לזה מקור דהראשונים אף אחד לא ביאר שהדין ע"ה של הגמ' בסוטה לעניין שלא יעזור קבלה וגם רש"י שם שביאר שהוא חשוד על המעשרות ביאר הרי דין חשוד שזה יותר גרוע מדמאי ובהכרח כוונתו שזה חשוד לקל חשוד ליותר חמור ועיין חו"ב דמאי ס"ב שהאריך בזה והביא גם את לשון הר"מ בהלכות מעשרות שכתב הרוצה להיות נאמן צריך לקבל את דברי המשנה ולא כתב עוד שום תנאי ומשמע שתמיד זה עוזר וכן לעניין טהרות לא הזכיר אלא את דברי המשנה בדמאי שזה נוגע לדיני טהרות עכ"ד והנה אע"ג שיתכן שאם יהיה מצב שחשוד לדבר קל יהיה גם חשוד לזה אמנם אין זה ענין לעניין הקבלה ועיין יור"ד ברמ"א סימן קי"ט שהדין חשוד הוא רק מאותו סוג כגון איסורי מאכלות לאיסורי מאכלות ע"ש ובזה לא עסיק הרמב"ם

**פרטי דין נאמן על המעשרות**

**בדין ת"ח אין צריך קבלה**

ג]א.עיין בכורות ל: דנחלקו תנאים האם ת"ח צריך לקבל על עצמו דברי חבירות והגמ' מסיקה בפשוטו לעניין הלכה שמעיקר הדין לא צריך קבלה אלא שמיום שחרב ביהמ"ק נהגו כהנים סילסול בעצמם ולא מקבלים שום אדם אלא ע"י קבלה וכן פסק הרמב"ם פ"י מהלכות משכב ומושב והנה בפשוטו כל מחלוקתם לעניין חבר דהיינו לטהרות אבל לענין מעשרות כה"ג וודאי שת"ח לא צריך קבלה אמנם עיין ירושלמי דמאי פ"ב מ"ב שנקט שגם לעניין מעשרות ת"ח צריך קבלה אמנם פסק הרמב"ם פ"י ממעשר שת"ח לא צריך קבלה דכל מה שנתבאר שנהגו סילסול שצריך קבלה זה רק לעניין טהרות ולא לעניין מעשרות ועיין חזו"א שביעית סי' י סק"ח ד"ה אפשר שגם ע"ה שנעשה חבר לא צריך קבלה דהינו שמצבו שהוא ת"ח שכלול בזה שהוא מקפיד על קלה כחמורה זה עדיף מקבלה

והנה צ"ב מהו הדרגא של ת"ח ועיין חזו"א סק"ח וז"ל ואפשר שגם בזמנינו איכא ת"ח לעניין שאין צריך לקבל שלא הצריכו לזה ת"ח כשמעון בן עזאי אלא גמיר וסביר סגי עכ"ל ומבואר מדבריו אבל גמיר וודאי צריך אמנם עיין ברמב"ם פי"א מעדות שע"ה זה שאינו במקרא ומשנה וישנו בדרך ארץ דהיינו שעוסק בגמ"ח ונוהג בדכי הישרים כמבואר שם בדברי הגר"א בכונתו וכה"ג לא מקבלים עדות מעיקר הדין ורק כדי שלא ילך כל אחד ויבנה במה לעצמו מקבלים ממנו עדות ומשמע שכל שישנו במקרא ובמשנה דהינו שעיסקו בתורה דינו כת"ח ביחס לשם ע"ה ויתכן שזה הכונה כאן ת"ח וצ"ע בכל מקום מה הכוונה

**מיהו האדם שצריך קבלה בזמן חז"ל**

ד]ב.מי שהיה מכלל סתם ע"ה דהיינו שלא היה מדקדק בדיני תרו"מ ודיני דמאי או כמו שכתב החזו"א דמאי סימן ה סק"ה וז"ל ועניין ע"ה שלפי הנהגתו וקלות דעתו איננו בטוחים בו שמעשר עכ"ל ועכשיו רוצה להיות נאמן כה"ג וודאי צריך קבלה וצורתה כמבואר ברמב"ם פ"י ממעשר ה"א וז"ל המקבל עליו להיות נאמן על המעשרות ולא יהיו פירותיו דמאי צריך להיות מעשר את שהוא אוכל ואת שהוא מוכר ואת שהוא לוקח ואינו מתארח אצל ע"ה וצריך שיקבל עליו דברים אלו ברבים וכשיבואו עידים נאמנים שקיבל דברים אלו ברבים ושהוא רגיל בהם תמיד הרי זה נאמן על פירותיו לומר מעושרים הן עכ"ל

ג.עיין חזו"א שביעית סימן י סק"ח דנראה דברירה ליה שמי שהוא לא ת"ח ונוהג דיני קבלת חברות אפילו שמתחילתו נהג כדיני נאמן ולא היה אף פעם מכלל ע"ה וכגון בבא מחו"ל בכל אופן מכלל תקנת חז"ל שאין לו דין נאמן עד שיקבל על עצמו וכנ"ל מהרמב"ם וכן הוא סתימת הר"מ שלא הזכיר אדם נאמן אלא או שהוא ת"ח או שקיבל על עצמו להיות נאמן ע"ש וכן הוא סתימת הגמ' בבכורות שלא נחלקו אלא אם ת"ח צריך לקבל ומשמע שסתם אדם וודאי צריך לקבל ולא משמע שדוקא שם כי בתחילתו לא היה ת"ח וז"ב

**בנידון החזו"א האם היום צריך קבלה**

ה]ד.עיין חזו"א שם סק"ז-ח שנסתפק בזמן שתיקנו התקנת דמאי האם מעצם התקנה שכל מי שהוא לא ת"ח הוא לא נהיה חבר אלא ע"י קבלה אפילו שהוא במצב שיש בו את המעלות להיקרא נאמן שלחז"ל היה ענין שזה צורה של חבר או שכל מי שיש בו את מה שנצרך להיות נאמן הוא נחשב נאמן ורק בדור אחרי זה שכבר יש קבוצה של חברים תיקנו שכל מי שרוצה להימנות מכלל קבוצה זו הוא רק ע"י קבלה ונפק"מ לזמנינו שאין לנו חברים שקיבלו על עצמם חבירים ורק שהת"ח נחשבים חבירים דאם זה מעצם התקנה שרק ע"י קבלה אדם דינו נאמן ואם לא כן פירותיו דמאי א"כ זה גם היום אבל אם זה לא מעיקר התקנה א"כ היום שאין לנו חברים זה כמו בזמן התקנה שמי שהיה לו תנאי חבר ממילא הוא חבר וע"ש שהכריע שהוא נאמן דכך הוא המנהג שסומכים אחד על השני כל שהם מכלל נאמנים וכן נקט מסברא ולכאורא יש להוכיח כן ממאן דאמר שגם ת"ח צריך קבלה וא"כ בתחילת התקנה בהכרח שלא הצריכו קבלה לכל מי שהיו בו התנאים הניצרכים דהרי אין לפני מי לקבל ומסתברא שגם לדידן זה כך ואולי זה תלוי אחד בשני וצ"ע

**האם אדם שלא קיבל בפני שלשה יכול לסמוך על אדם בדרגתו ובדברי הגר"א בזה**

ו]ה.עיין חזו"א שם וכן סוף סק"ט שנקט שזה וודאי דאם יש אדם שמקפיד על דיני דמאי ויש לו התנאים להיות נאמן אלא שלא קיבל על עצמו בפני שלשה שאדם נאמן לא יכול לסמוך עליו דבכל אופן גם הוא לא יכול לסמוך על ע"ה שאין בו את התנאים שראוי להיות נאמן והוא חייב לעשר פירות שקונה ממנו

אמנם נסתפק אם יש שנים שיש בהם התנאים להיות נאמנים אלא שלא קיבלו על עצמם האם כשקונה אחד מהשני צריך לעשר ממנו דמאי או לא וע"ש דמסברא נטה לומר שלא צריך אמנם בדמאי סימן ו סקי"א הוכיח מירושלמי שנקטו דגם ת"ח צריך קבלה ומבואר שכל זמן שלא קיבלו על עצמם גם שני ת"ח כל אחד ששולח לחברו צריך לעשר אמנם ע"ש שאם הולך לאכול אצל חברו לא צריך לעשר וצ"ע מהיכי תיתי לחלק בזה הרי עד כמה שפירותיו דמאי גם אם הולך לאכול אצלו הוא צריך לעשר

והנה מבואר דמאי פ"ד מ"ה האומר למי שאינו נאמן על המעשרות קח לי ממי שהוא נאמן וממי שהוא מעשר אינו נאמן ע"כ וצ"ב מהו הכפילות ממי שהוא נאמן וממי שהוא מעשר ועיין רא"ש שהניח בקושיא והר"מ ביאר שנאמן זה לעניין טהרות והריבמ"ץ ביאר שנאמן זה חנוני הקונה מפירות אחרים ומעשר זה בעל הבית המוכר מפירותיו אמנם בשנות אליהו שם כתב וז"ל ממי שהוא נאמן פ' שקיבל על עצמו בפני שלשה להיות נאמן על המעשר וממי שהוא מעשר ר"ל שנוהג בעצמו בלא קבלה בפני ג רק שאחד יודע שנוהג בעצמו עכ"ל וצ"ב מה המעלה שהוא מקפיד אם לא קיבל בפני שלשה ועיין דרך אמונה שהכונה שעד כמה שהשולח הוא גם לא קיבל על עצמו הוא יכול לסמוך עליו אמנם זה דלא כירושלמי וכנ"ל

ואולי ס"ל שדבר זה תלוי האם חבר צריך קבלה דרק אם ת"ח צריך קבלה אע"ג שאצלו לא שייך החשש א"כ גדר הדברים שאין נאמנות אלא מי שדינו כחבר אבל אם ת"ח לא צריך גדר הדברים שרק עד כמה שיש לחוש על אדם זה ולגבי מי שקיבל שיך לדון שאולי זה לא מעושר אבל לעניין מי שבאותו דרגא זה לא שייך ואינו מוכרח כלל

והנה צ"ב עד כמה שיודעים שמקפיד א"כ יש כאן וודאות שעישר ומה שייך לא לסמוך עליו וצ"ל שחוששים אולי שכח ולפ"ז אם יגיד מפורש שעישר זה יעזור ויתכן שזה כונת הגר"א וצ"ע

**בתנאי חבר שלא ישמש במשתה ע"ה ושבנו לא יאכל דמאי האם זה מעכב בדין חבר**

ז]עיין רמב"ם פ"י ממעשר ה"ו שהביא מהירושלמי שאדם שהוא נאמן לא ישמש במשתה ע"ה אלא אם הכל מתוקן ולכאורא דבר זה מעכב בעיקר הנאמנות כיון שזה כמו למכור לאחרים דמאי שגם אם יודיע זה מעכב בנאמנות וע"ש ה"ז שגם צריך לעשר לבנו אם אוכל בסעודה שזה דמאי וצ"ע שלא הוזכר דין זה בדיני קבלה של נאמנות ואולי זה סתם מדין חינוך אבל זה לא קשור לנאמנות של מעשרות ולא צריך לקבל על עצמו כמו שהבאינו לעיל סק"ב לעניין טהרות דבר"מ לא הוזכר שצריך לקבל לעניין מעשר אפילו שאם לא עושה הוא לא נאמן על המעשרות ויתכן שכאן גם אם לא עושה זה לא מבטל נאמנותו וצ"ע ובאמת צ"ע לדעת הרשב"א שמותר לספות לקטן איסור דרבנן לצורכו למה שכאן זה יהיה אסור

**בעניין הכשרים בזמנינו**

ח]והנה יש לדון בהכשרים בזמנינו האם חייבים לעשר את זה כדין דמאי והנה בפשוטו אם האחראי על המעשרות הוא בגדר נאמן והבעה"ב הוא מירתת להחליף מצד לא מרע אומנתיה דהרי יורידו לו את ההכשר וודאי שזה יעזור שיחשב כקונה מחבר שנאמן שזה מעושר וכן הוא בירושלמי סוף מעשר שני ובסוטה שהעמידו חברים שיתקנו את השוק

אמנם הנידון כשהמשגיחים אין להם דין חברים ומשכחת ליה בכמה אופנים או שיש בהם הפחיתויות של ע"ה או שאוכלים הכשרים שההקפדה בהם על המעשרות היא לא טובה שלזה וודאי יש גדרי דמאי או שאוכלים אצל אנשים שלא מקפידים על כשרות וסומכים עליהם שקנו כשר או שהם מוכנים למכור או לתת לא מעושר או אפילו דברים בגדרי דמאי שאסור למכור ובפשוטו כה"ג כיון שרבנן ביטלו נאמנות של ע"ה אין לסמוך על זה אמנם דנו בזה מכמה טעמים להתיר וכדלקמן

א.יש שדנו מצד חזקה שליח עושה שליחותו והנה בדאוריתא קי"ל שזה לא עוזר ודעת החזו"א שתרו"מ כיון שעיקרו מדאוריתא דנים את זה כדאוריתא אמנם יש שדנו שזה נידון דרבנן ועוד עיין במשפטי ארץ שהביא מהאחיעזר ח"ג סימן ע"ג דשליח בשכר עוזר גם בדאוריתא וע"ש עוד דיש דעות דאם השליח עצמו הציע לעשות כה"ג זה עוזר אפילו בדאוריתא אמנם לכאורא הדבר תמוה דנראה ברור שלא יעזור חזקה שליח עושה שליחותו באחד שהוא לא נאמן גם אם יגיד מפורש, דכל הדין בנוי שיודע שסומכים עליו ולא שמענו מעולם לסמוך על עכו"ם וכדו' מצד חזקה וכו' וכדמות ראיה דעיין שו"ע סי' קי"ט דאם אדם שולח אינו נאמן לקנות גבינה כשירה חוששים שקנה גבינה לא כשירה וי"ל ששם עושה את שליחותו לפי דעתו

ב.יש לדון מצד מירתת שהוא מפחד שיתפסו שלא יעשר ויפסיד את פרנסתו אמנם יש הרבה מפעלים רחוקים שאין לו שום מירתת ויכול בהרבה תירוצים למה לא עישר או כל מיני רשלנויות וכגון לעשר מאתמול על חברו שזה מהחיוב על הפטור כי כבר עישרו אתמול או שלא טורח לעשר מספיק או לבדוק שאין כאן דברים שאינם ראוים לאכילה לעניין מעשר וכדו' ובכל זה אין לו שום מירתת

ג.עוד יש שטענו כיון שמקבל על זה שכר ועד כמה שלא עושה את תפקידו הוא גוזל וכה"ג ע"ה לא חשוד וכמבואר בשו"ע שגם חשוד לעבור על איסור הוא לא חשוד על הגזל עיין סימן קי"ט אמנם הרי מבואר שהחשוד על איסור חוששים גם שמוכרו אפילו שזה גזל או עוד כמה אופנים סימן קי"ט ע"ש שכל שיש לו קושי לקים הדין כיון שהוא לא רואה את זה כאיסור לא רואה שום הפסד לבעה"ב במה שלא עושה אפילו שלהחליף סתם הוא לא יעשה וא"כ כאן וודאי שהרבה פעמים יש קושי לקים הדין וסברא זו צריכה בירור אמנם כן נראה לפום ריהטא

ד.יש לדון שכיון שאם באמת הם צריך לעשר גם דברים שהם כבר בגדר דמאי בזה הם וודאי חשודים אמנם עד כמה שמוטל עליהם לעשר טבל וודאי ובזה הרי שיטת הר"מ שגם אם הוא חשוד על הדבר אבל אינו חשוד לומר על של אחר שזה מעושר אם זה לא מעושר אמנם לכאורא עד כמה שזה טירחא בשבילו לעשר דהרי צריך לבוא מיוחד בשביל זה בזמן ושאר טירחא שבזה א"כ זה כמו שמעיד על עצמו שהוא לא נאמן לומר שעישר גם בנוגע למישהו אחר

ה.עיין מנחת שלמה סימן ס"ב סק"ג שיצא לדון שכל הדין של דמאי שלא להאמין לע"ה זה רק עד כמה שהיה קבלת חברות אבל היום שזה לא נוהג ממילא בטלה תקנת דמאי אמנם האחרונים ומכללם החזו"א כולם דנו בדיני דמאי ולא עלתה דעתם כסברא זו ובכללם החזו"א וכן בכפו"פ העתיקו דיני דמאי

ט]והנה היה מקום לדון שבהכשרים טובים שרוב המשגיחים הם בגדר חבירים אפילו שיש מיעוט שהם לא כאלה אבל כיון שהרוב הם נאמנים ואדם רגיל לא יודע מה קורה בכל מקום וזה קשה לברר א"כ זה כמו מוצא דבר במקום שרובם חברים דמבואר ברעק"א פ"ג והחזו"א [הבאינו דבריהם פ"א מ"א] שכה"ג אין כאן תקנת דמאי אמנם צ"ב בגדרי אפשר לברר שגורם שלא שיך כאן דין רוב

עוד יש לדון מהמבואר בירושלמי פ"ב ה"א דאם יש שוק שיודעים וודאי שפעם בשנה מוכרים דבר אסור אסור כל השנה ועיין מה שכתבנו שם דלכאורא הביאור כיון שאם נתיר יצא שנכשלים וודאי באיסור וא"כ גם כאן עד כמה שנסמוך על הכשר לא לעשר והרי יש משגיחים דזה וודאי בגדרי דמאי א"כ וודאי ניכשל באיסור וצ"ע בכל זה

עוד היה מקום לדון שאצל חלק גדול גם אם יש להם דין נאמן אבל יתכן שקורה הרבה טעויות מחמת חוסר רצינות וכדו' ועיין חזו"א מעשרות סימן ז סקט"ז שכתב וז"ל דכל שיש ספק שמא פשע אדם ולא עישר במזיד הוי בכלל גזירת דמאי עכ"ל אמנם שם כתב רק פשע אמנם משמע שגם צד רחוק זה סיבה לאסור ועיין פ"ק מ"א דהבאינו דבנתערב אצל טוחן כותי אפילו שרק ע"ה אחד נותן שם חוששים לו אמנם מבואר שצריך שנתן באותו יום

**וכתבתי רק סברות לדון בהם ולא ברירה לי סוגיא זו**

**י] גדרי ע"ה ותנאי חבר**

]מבואר במסכת דמאי דתיקנו חז"ל שסתם ע"ה פירותיו חייבים במעשר ואינו נאמן לומר שעישר אמנם מבואר שגם אדם שהיה בגדר ע"ה שאינו נאמן על המעשרות יכול לההפך להיות נאמן וצריך לקבל על עצמו שלא יאכל דמאי ולא ימכור דמאי או אינו מעושר ולא יתארח אצל ע"ה ואחרי שמקבל על עצמו אם באו עידים שנהג כן שלושים יום וגם קיבל על עצמו לנהוג כן בפני שלשה חברים הוא נחשב נאמן למעשרות

]נחלקו תנאים האם ת"ח צריך קבלה וקי"ל שאינו צריך ובגדר ת"ח כתב החזו"א שלא צריך כשמעון בן עזאי אלא גמיר וסביר מספיק ובשם הגרח"ק ראיתי שמספיק גמיר וסביר לדיני מעשרות ויש לעין בזה

]גם חבר שהיה ע"ה ונהפך לחבר הוא לא צריך קבלה

] בזמן חז"ל מי שהיה פעם בכלל ע"ה שלא היה נאמן על המעשרות זה ודאי שצריך קבלה כנ"ל להיות נאמן

]גם מי שלא היה בכלל ע"ה אלא כגון שבא מרחוק אבל אינו נהיה נאמן אלא ע"י קבלה כן הכריע החזו"א

]אמנם בזמן התקנה מי שהיה לו תנאי חבר אפילו שלא היה ת"ח היה נחשב לנאמן ולא היה צריך קבלה ולפ"ז כתב החזו"א שה"ה בימינו מי שיש לו התנאים להיות נאמן חשיב נאמן כיון שהיום לא נוהג בינינו המושג של קבלת חברות

]אחד שיש בו תנאי חברות ולא קיבל על עצמו לא יכול לסמוך על מי שאין לו תנאי חברות אפילו שהוא מוחזק בעיר כמעשר

]שניים שיש בהם תנאי חברות אבל לא קיבלו על עצמם החזו"א נקט מסברא שיכולים לסמוך אחד על השני אמנם חזר בו מכח הירושלמי ואולי יש שנות אליהו שזה עוזר

]עיין גמ' סוטה כ"ב איזהו ע"ה כל שאינו קורא ק"ש שחרית וערבית בברכותיה דברי ר"מ וחכ"א כל שאינו מניח תפילין בן עזאי אומר כל שאין לו ציצית בבגדו[ונסתפק החזו"א האם הכונה דוקא שיש לו בגד שחייב ולא מטיל בו או גם בלי זה]ר' יונתן בן יוסף אמר כל שיש לו בנים ואינו מגדלן ללמוד תורה אחרים אומרים אפילו קרא ושנה ולא שימש ת"ח זהו ע"ה ע"כ ובגמ' בברכות מבואר שהלכה כאחרים ודיק החזו"א מהלשון אפילו שהוא וודאי מודה לתנאים הקודמים ועיין רש"י שהנידון לעניין שהוא חשוד על המעשרות וביאר החזו"א שזהו הע"ה של דמאי

]עיין חזו"א שביעית סימן י סק"ז וז"ל ומיהו משמע בגמ' שם שאותם שקראו ושנו ולא שימשו בזמנם היו בחד צד גרועים מאותן דלא שנו דהא קרו להו התם מגוש ורשע ערום וכו' ונמצא לדידן אין לנו ענין קרא ושנה ולא שימש ואולי הוא בזמנינו ג"כ באותן שמשנתם סדורה להם מקופיא ואינם יודעין להבין ומתגאין נגד רבותינו היודעים התורה באמת ואינם שומעים להם ואינם נכנעים להם עכ"ל

]החזו"א נטה לומר שאנשים אלו לא יעזור גם אם יקבלו את תנאי מעשרות ולכאורא אין הדבר מוכרע עיין מה שהארכנו בזה אמנם היום שאין קבלה לכאורא הוא וודאי כע"ה וצ"ע בזה

]החשוד על דבר יותר קל ממעשרות שהוא לא נאמן על המעשרות וודאי דינו כע"ה ולא יעזור שיקבל

]כתב החזו"א דמאי סימן ה סק"ה וז"ל ועניין ע"ה הוא שלפי הנהגתו וקלות דעתו איננו בטוחים בו שמעשר עכ"ל

]עיין רמב"ם פי"א מעדות שסתם ע"ה זה שאינו במקרא ובמשנה וישנו בדרך ארץ דהינו שהולך בדרכי הישרים ולכאורא אדם זה כל שאנחנו לא יודעים ברור שהוא נוהג כדיני חבר אינו נאמן ואי אפשר לסמוך על חזקת כשרותו

]תנאי נאמנות המבוארים במשנה א.שהוא לא אוכל דמאי ב.שהוא לא מוכר לא מעושר או דמאי ג.שהוא לא מתארח אצל ע"ה ומבואר שגם אם היה חבר ועבר על אחד מהם בטלה חברותו דהינו שזה תנאי מעכב להיות חבר

]בביאור הדין אינו מתארח אצל ע"ה לכאורא הכרעת הר"מ אפילו אם הוא מעשר אמנם כל זה דוקא בקביעות ולא בדרך ארעי או הכרח

]מבואר בירושלמי שגם הוא לא משמש במשתה ע"ה וכן שהוא דואג שבנו לא יאכל דמאי ומבואר בלשון הר"מ שזה חיוב וצ"ע האם תנאים אלו מעכבים בדין חבר

]כתב החזו"א דמאי סי' ה סק"ח לעניין טהרות וז"ל חבר שעבר על אחד מהדברים השנוים במשנתינו דינו כע"ה והלכך חבר המתארח אצל חבר שמתארח אצל אצל ע"ה וכו' ה"ה כע"ה וכן המתארח אצלו עד מאה כולן מפסידין חברותן עכ"ל ולכאורא ה"ה לענין מעשרות וצ"ע אם הם לא יודעים ההלכות האם לעניין מה שהם מקפידים הם כחברים ויותר מסתבר שמה שזה מעיקר הדיני חבר שזה מעכב אמנם בת"ח יתכן שזה לא מעכב וצ"ע

]אשתו של חבר ובניו ובני ביתו אינם צריכים קבלה

]בת חבר שנישאת לע"ה או עבד חבר לא הפסיד נאמנותו

]מבואר בר"מ שבנו או עבדו של חבר שהם למודים אצל ע"ה צריכים לקבל וי"ג אינם צריכים לקבל ולגירסתינו צ"ע הדין היום שאין קבלה וצ"ע