טבילת כלים מאוחד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / טבילת כלים

**שיעורי הלכה**

**טבילת כלים [יו"ד סי' קכ]**

# שיעור א

[סעיף א] **הקונה** **מהעובד כוכבים כלי סעודה של מתכת או של זכוכית, או כלים המצופים באבר מבפנים, אף על פי שהם חדשים צריך להטבילם במקוה או מעיין של ארבעים סאה.** הגה: יש אומרים דכלים המצופים באבר אפילו בפנים, יטבול בלא ברכה, וכן נוהגין.

## אם יש חיוב טבילה לכלי אלומיניום ופלסטיק

**וביאר** הט"ז (ס"ק א) שבכלל כלי מתכות כל המתכות המוזכרות בתורה, והפוסקים כתבו לדון בכלי אלומיניום שהיא מתכת חדשה שלא נזכרה בקרא, דעת הערוך השולחן (סעי' כג) שגם זה בכלל מתכות וחייב טבילה מה"ת, אולם משמעות דברי הט"ז שאין זה בכלל כלי מתכות, וכן הבין האגר"מ (יו"ד ח"ג סי' כב) שאין בזה חיוב טבילה מה"ת, מיהו כתב דלא גרע מכלי זכוכית דהא נעשה ע"י היתוך. ויש נפק"מ גדולה אם חיוב הטבילה מה"ת או מדרבנן, כגון לעניין אם נאמן קטן על הטבילה, שנאמן בדרבנן ולא בדאורייתא [וכן נפק"מ לעניין אחר, שאם כלי מתכות שאינם מוזכרים בתורה אינם כמתכות א"כ אינם מקבלים טומאה מה"ת, ויהיה קולא לכהנים במטוסים שעוברים מעל בית הקברות].

**ובכלי** פלסטיק דעת המנח"י (ח"ג סי' עו) להחמיר, אבל בשם החזו"א ידוע להקל וכן דעת רוב הפוסקים וכן המנהג [ואם מעורב יתבאר בעז"ה בהמשך].

## כלי חרס המצופה במתכת, וכלי פורצלן

**ודין** כלים המצופים אבר, מבואר בגמרא בע"ז (עה:) קוניא פליגי בה רב אחא ורבינא חד אמר כתחלתו וחד אמר כסופו והלכתא כסופו, ופירש רש"י שקוניא היינו כלי חרס מצופה אבר, ומסקנת הגמרא שדינו בסופו היינו שדינו ככלי מתכות שחייבים טבילה. אמנם התוספות (ע"ז לג: ד"ה קוניא) פירשו שקוניא היינו היתוך כלי זכוכית שלא נתבשל כל צרכו, ולהלן סי' קלה (סעי' ו) הביא השו"ע גם את דברי התוספות.

**וכלי** חרס המצופים אבר רק מבפנים, דעת היש אומרים ברמ"א שאינם חייבים טבילה, וביאר הט"ז (ס"ק ג) הטעם שהציפוי מבפנים אינו אלא לנוי, והיינו שאם היה עשוי לשימוש היה צריך טבילה, ולכך מספק יטבול בלא ברכה.

**ודין** כלי פורצלן דעת השאילת יעב"ץ שדינם ככלי חרס, שהם ממש כלי חרס רק שמחליקים אותם, ולכך אינם צריכים טבילה. אלא שיש להבחין שיש מינים המצופים ציפוי זכוכית דק בלא ממשות, שבזה כתב רע"א שצריך טבילה בלא ברכה. ואם יש ממשות זכוכית מבפנים ומבחוץ, יטבול בברכה כדין כלי חרס המצופים אבר.

## טעם טבילת כלים

**ובטעם** הטבילה, כתב הט"ז (ס"ק א) בשם או"ה (שער נח אות עו ואות קו), כדי שיצאו מטומאתו של עכו"ם לקדושת ישראל. והגר"א (להלן ס"ק לא) הביא כן מהירושלמי. מיהו בירושלמי שלפנינו (ע"ז פ"ה הט"ז) איתא 'לפי שיצאו מטומאת הנכרי ונכנסו לקדושת ישראל', ומשמע שכבר נכנס לקדושת ישראל בלא הטבילה, רק דהא גופא שנכנס לקדושת ישראל בזה הצריכה התורה טבילה, וכן כתב הריטב"א.

**והאו"ה** דימה זה לטבילת גר שנכנס לקדושת ישראל ע"י טבילה, כמו"כ כלים ע"י הטבילה נכנסים לקדושת ישראל, אולם לדברי הריטב"א אין הטבילה מוציאתו מידי טומאה אלא רק לתוספת מעלה.

## גדר איסור ההשתמשות בכלי שאינו טבול

**ונחלקו** הפוסקים בביאור חיוב הטבילה מן התורה ואיסור ההשתמשות בכלי קודם טבילה. דהנה כתב הפרי מגדים בהלכות פסח (מ"ז סי' תפו) שאסור להשתמש מן התורה בכלי שאינו טבול, ולכך כתב שאם היה לו כוס שאינו טבול אסור להשתמש בו לד' כוסות דלא אתי איסור דרבנן ומפקיע איסור תורה [דטבילת כלים מה"ת כמבואר בסעי' יד], וכן דעת הבית מאיר שכל זמן שלא טבל את הכלי אסור להשתמש בו מה"ת, וכן מבואר באור זרוע (סי' תעז).

**אולם** יש מהאחרונים שסוברים שאיסור ההשתמשות הוא מדרבנן, וראיה לזה מדברי הרא"ש, דהנה בגמרא (ביצה יז:) איתא מה הטעם שגזרו שלא לטבול כלי **טמא** ביו"ט, ומבואר בגמרא ד' טעמים **א.** רב אמר שגזרו בשבת שלא לטבול שמא יעבירנו ד' אמות ברה"ר, וגזרו יו"ט אטו שבת. **ב.** רב יוסף אמר שהוא גזירה שמא יסחוט, ואף כלים שלא שייך בהם סחיטה אסרו אטו כלים ששייך בהם סחיטה. **ג.** רב ביבי אמר גזירה שמא ישהה, ופירש רש"י אי שרית ליה לאטבולינהו ביום טוב משהי להו עד יום טוב שהוא פנוי, ואתי בהו בתוך כך לידי תקלה להשתמש בהן תרומה. **ד.** רבא אמר מפני שנראה כמתקן כלי. וברי"ף (ביצה י.) הביא רק טעמו של ר יוסף גזירה שמא יסחוט וטעמו של רב ביבי שמא ישהה. וכתב הרא"ש (סי' יב) שלפי שני טעמים אלו כלים **חדשים** בזה"ז שרי לטבול, דשמא ישהה אין שהרי אין חוששים לטומאה, ואין גם הטעם של סחיטה שהרי בכלים חדשים לא תמצא כלי ששייך בו סחיטה שצריך להטבילו. אלא שדעת הרא"ש דעיקר הטעם משום שמא יעביר ד"א ברה"ר ולכך אין להתיר אף להטביל כלים חדשים בזה"ז.

**ובישועות** יעקב תמה למה בזה"ז אין חשש שמא ישהה, דאף שלא שייך טומאה מ"מ יש לחשוש שמא ישהה ולא יטבול הכלי ויבא להשתמש בכלי בלא טבילה, ומזה כתב להוכיח שכל איסור ההשתמשות אינו אלא מדרבנן ולכך לא שייך גזירה שמא ישהה ויעבור באיסור דרבנן. וכן דעת הביאור הלכה (סי' שכג סעי' ז ד"ה מותר). וכמו"כ מצאנו לעניין ראיית נגעים שהוא מהתורה, ומ"מ מצינו (מו"ק ז:) שנדחה מפני חתן וכדו', ומבואר שיש מצוות שציוותה תורה לעשות, אבל אינו חייב לעשות כן מיד [ואף שברור שלכתחילה צריך לעשות מיד, מ"מ אינו עובר על ציווי התורה אם מתעכב].

**ונראה** שלדעה זו צ"ל דמדין תורה יש חיוב להטביל הכלי מיד, דאם איסור השימוש בכלי שלא הוטבל אינו אלא מדרבנן, על כרחך שהחיוב מהתורה הוא להטביל מיד, ולזה חכמים אסרו ההשתמשות כדי שלא יתעכב מלהטביל. ומעתה נראה שאין צריך לומר שלא שייך לגזור שמא ישהה משום שאיסור ההשתמשות הוא מדרבנן, אלא הטעם שאין לגזור שמא ישהה הוא משום שאין לחשוש כלל שמא ישהה שהרי מחוייב הוא מה"ת להטביל הכלי מיד [אולם לדעות שמה"ת יש איסור השתמשות, שפיר שייך לומר שחוששים שמא ישהה, שהרי אין חיוב להטביל מיד רק שיש איסור להשתמש בלא שיטביל הכלי].

**ולעניין** הלכה יש לדון איך העיקר להלכה ויש כמה נפקא מינות אם איסור ההשתמשות מהתורה או מדרבנן [כגון לעניין ד' כוסות שהוזכר לעיל].

## כלי שכבר הונח בו המאכל אי"צ להסיר המאכל ממנו

**עוד** מצאנו חידוש במהרי"ל דיסקין (קונ' אחרון סי' קלו) שכל האיסור הוא דוקא להניח אוכל בכלי כדי לאכלו, אבל אם כבר ניתן המאכל לתוך הכלי לא נאסר האוכל, ואף שרי להמשיך ולאכול מתוך אותו הכלי.

## דין כלים שלא שייך להטבילם **[כגון תמי 4 וכדו']**

**כתב** החכמת אדם (כלל עג סעי' יג) היורות הגדולות שמבשלין בהם שכר, נראה לי דצריכין טבילה, ואף על פי שקובעין אותן ומחברין אותן לקרקע מכל מקום דינם ככלי, ונראה לי דאין להם תקנה אלא שיטבילם, או שינקוב בהם נקב גדול כדי שיתבטל מתורת כלי, ואז יתקן אומן ישראל. ובבינת אדם הוסיף שאין לפטור מטבילה מחמת שהכלי מחובר לקרקע וכל המחובר לקרקע כקרקע, שכיון שבתחילה היה כלי ורק אח"כ חיברוהו לקרקע אין בזה דין שהוא כקרקע, וגם לעניין טומאה מקבל הוא טומאה מה"ת. אולם דעת רע"א (סי' רא סעי' מח) שכלי שחברו לקרקע אם עשאוהו מתחילה על מנת שיהא מחובר לקרקע שוב אינו מקבל טומאה, וכן הביא מהנודע ביהודה, וכן נראה דעת החזו"א.

**והוא** נפק"מ גדולה למכשירים שדרכם להיות מחוברים, כגון כלים המצויים למים קרים [תמי 4 וכדו'], שנעשים מתחילה על מנת שיהיו מחוברים, ולשיטת רע"א וסיעתו פטורים הם מטבילה. אמנם באופן שקל לנתק את הכלי מחיבורו יש לדון שלא נחשב נעשה כמחובר לקרקע.

**עוד** יש סברא לפטור כלים אלו מטבילה. והוא עפ"י מה שנראה לקמן (סעי' יא) ששותפות עכו"ם אי"צ טבילה, וכתב הש"ך (ס"ק כו) משום שטבילה לא תועיל לו שהרי עדיין הוא כלי של עכו"ם, והקשה הבית מאיר אכתי מי התיר לו להשתמש בלא טבילה. וראיתי בספר חלקת בנימין ד"ה ישראל שכתב שמוכח מכאן שכל שא"א להטבילו שרי להשתמש בו.

**ולפי** הדעות שאיסור ההשתמשות אינו אלא מדרבנן מובן היטב טעם הדבר שכל מה שאסרו חכמים להשתמש בכלי הוא רק בדבר ששייך להתירו ע"י טבילה. אמנם לטעם שאיסור ההשתמשות מה"ת קשה, וצ"ל שיסוד איסור ההשתמשות הוא רק בדבר שיש עליו ציווי לטובלו.

**ומעתה** י"ל גם במכשירים דיגיטליים שניזוקים ע"י מים ושוב לא יהיו ראויים לשימוש [אמנם לא כל כלי חשמלי כן הוא, אבל יש הרבה מכשירים דיגיטליים שניזוקים לגמרי ע"י מים], י"ל שבהם אין חיוב טבילה כיון שלא שייך בהם טבילה ולא שייך בהם היתר ע"י טבילתם, דהא אם יטבלם שוב לא יהא לו תועלת באותו כלי כיון שמתקלקל, וממילא יש לומר שאי"צ בזה לעצה של החכמת אדם לנקוב את הכלי ולחזור ולתקנו ע"י הישראל, שכל שאי אפשר לטבול לא חייבוהו לטבול.

**ואין** להקשות ע"ז מדברי הרמ"א (סעי' טז) במי שאין לו מקוה שיתן הכלי המתנה לגוי, והרי לכאו' לפי מה שנתבאר כל שאי אפשר לו להטביל הכלי אין איסור השתמשות, אין זה קושיא כלל, שדוקא דבר שנגרם מגוף הכלי שלא שייך בו טבילה שייך לומר שהתורה לא חייבה בכלי זה טבילה וממילא אין בו איסור השתמשות, אבל מי שאין לו מקוה שהוא דבר צדדי ודאי אין סברא לומר שהתורה לא חייבה בכה"ג טבילה. וכן אין להוכיח מהחכמת אדם כנגד יסוד זה, דהחכמת אדם מיירי בכלי גדול ששייך להטבילה, רק שהוא טירחא גדולה כמו שמשמע בלשונו.

**ויש** שרצו להתיר את מכשירי המים קרים מכח דברי רע"א שהביא מהכנסת הגדולה שתי דעות אם כלי שנעשה רק לשמירה לאחסון חייב טבילה, ורוצה לחלק בין דבר החייב בתורת ודאי לבין ספק. אולם אין זה טעם להתיר כיון שמכשירים אלו אינם דומים לכלי אחסון אלא הם ככלי בישול.

# שיעור ב

[סעיף ב] **צריך שיהא הכלי רפוי בידו בשעת טבילה, שאם מהדקו בידו הוי חציצה, ואם לחלח ידו במים תחלה אין לחוש.** הגה: ודוקא שלחלח ידיו במי מקוה, אבל לא במים תלושים.

## אם מותר להחזיק הכלי בשעת טבילה

**מבואר** שצריך לרפות ידיו כדי שיבואו מים גם למקום שתחת ידיו, מיהו אם מרפה ידיו מהני, וכן דעת הרשב"א (בתורת הבית ב"ז ש"ז דף לב) וכמו שמבואר במשנה במקוואות (פ"ח מ"ה) להדיא שאמר רבי שמעון שאדם האוחז בכלים ומטבילן אם מרפה ידיו מהני. אולם דעת הרמב"ם (מקוואות ב יא) שחכמים חולקים על רבי שמעון שאף אם מרפה ידיו אין זה מועיל, שגזרו שמא לא ירפה ידיו, ופסק כחכמים. והרשב"א (שם בתורת הבית הקצר) הביא דעה זו שגזרו אף כשמרפה ידיו, והקשה דמבואר להדיא ביבמות (מו.) לגבי טבעות הרפויים שמהני טבילה, ולא גזרו אטו טבעות מהודקות. ותירץ הרא"ה (בדק הבית שם) שדוקא באוחז בכלים גזרו ברפוי משום שמצוי שיבא להדק ידיו ולא ירפה, אבל בטבעות אין חשש שמא תתהדק הטבעת לכך שרי בטבעות הרפויות.

**והנה** השו"ע פסק בסתמא כדעת הרשב"א להתיר ברפוי וכן סתם בטור, אולם הש"ך (ס"ק ו) תמה אמאי השמיט המחבר דעת הרמב"ם שלא מהני כשמרפה ידיו, ונשאר בצ"ע לדינא. ולעניין הלכה יש להחמיר שלא להקל ברפיון לבד. ואפשר שאם עושה עם אצבעותיו כמין טבעת יהיה שרי לכו"ע, דאז דמי לטבעות הרפויות שלא גזרו.

**וכתב** השו"ע שאם לחלח ידיו במים תחילה אין לחוש, והיינו שאז שרי אפילו מהדק ידיו. ודעת הרמ"א שדוקא אם לחלח ידיו במי מקוה, וכתב הגר"א (ס"ק ז) ז"ל 'ודברי הרב צ"ע דגם במלחלח במי מקוה נעשו על היד תלושין', ועל כרחך צריך לדחוק בכוונת הרמ"א שיכניס הכלי לתוך המקוה ואז יחזיק בידו השניה בכלי אף בחזקה, ונשארו המים מי מקוה.

**ומקור** דברי הרמ"א הם מהמרדכי (ע"ז סי' תתס), והט"ז (ס"ק ד) האריך הרבה לבאר דברי המרדכי, וכתב לחלוק על הרמ"א שודאי גם אם לחלח ידיו במים תלושים מהני, שהרי מיד שנותן ידיו בתוך המקוה הוכשרו המים ע"י השקה ונעשין ממש כמי מקווה, וביאר שהמרדכי כתב רק שצריך ליזהר שלא יהדק בכח רב שאז לא יהיה חיבור בין המים שבתוך ידיו למי המקוה ואין בזה דין השקה, ואז יועיל רק אם המים שבין ידיו לכלי הם מי מקוה שכבר כשרים, אבל אם המים שבידיו הם תלושים אינם נעשים מי מקוה כיון שאין השקה כשמהדק ידיו הרבה, אבל אם אוחז הכלי בידו בהידוק בינוני אף אם היו ידיו לחים ממים תלושים מהני כיון שנעשו כמי מקוה ע"י השקה.

**ויש** מהאחרונים שסוברים להחמיר אף במי מקוה אם מהדק ידיו בחוזק, והחכמת אדם (עג, טז) כתב שיעביר הכלי מיד ליד שאז ודאי יגיע המים לכל הכלי [ובאופן זה מתיר אף כשמהדק ידיו בחזקה], מיהו כתב שם 'אך מצוה לרפות ידיו בכל יכלתו'. ודעת הגר"א להקל אף בתלושים ואפילו מהודק היטב.

אם יכול להטביל מכשיר חשמלי ויכסה בידיו החורים

**ועל** פי היתר זה שמלחלח ידיו תחילה, כתב החלקת בנימין נפק"מ למעשה לגבי מכשירים חשמליים, שיש מהם שמזיק להם מים ואי אפשר לטובלן כך, אמנם יש עצה שמלחלח ידיו במים קודם שמטביל את הכלי, ומכסה עם ידיו את הפתחים וכך יכול להטביל את הכלי.

[וכמו"כ לעניין טבילה שיש שמסוכן לה שיכנסו מים לתוך האוזן, ויכולה להרטיב ידיה ולהכניס לתוך האוזן והוי טבילה, אולם יש להיזהר שכמכנסת אצבעה לאוזן תיגע האצבע בכל המקומות הגלויים שבאוזן, דהא אי"ז בית הסתרים וצריך שיבא שם מים, ואם אין האצבע נוגעת בכל מקום נמצא שלא באו מים לשם (ושאר המקומות הוי בית הסתרים ולא איכפ"ל), ובדרך כלל אין נשים רוצות עצה זו כיון שצריכים שאחרת תעשה כן, מיהו באמת אי"צ שאחרת תעשה לה, דאף אם נעשים קפלים, גם שם יכולה להרטיב במים במקום הקפלים, ושוב אין חציצה כמו שנתבאר].

[סעיף ג] **יברך על טבילת כלי, ואם הם שנים או יותר מברך על טבילת כלים.**

## נוסח הברכה

הט"ז (ס"ק ה) הביא מהמרדכי שיש מצריכין לברך 'על טבילת כלי מתכות' שלא יהא משמע שגם שאר כלים צריכים טבילה, ודחה הט"ז שאי"צ להזכיר כל פרטי המצוה אלא רק דברים שהם עיקר המצוה, ולכך מזכיר טבילת כלים שעיקר הדין הוא טבילת כלי. ואח"כ הביא דעה שאי"צ להזכיר כלי כלל אלא מברך על הטבילה.

## אם לא בירך אם יכול לברך אח"כ

**ורע"א** נשאר בצ"ע אם לא בירך קודם הטבילה אם יכול לברך אח"כ, ונסתפק בזה הפרי מגדים (או"ח סי' שכג א"א ס"ק יג). ובאמת באור זרוע מבואר להדיא שאם מברך אח"כ מהני, מיהו אין להביא משם ראיה, דנראה מדבריו שם שדעתו שלעולם יכול לברך אח"כ ולא קיי"ל כן.

**וביאור** הספק של הפמ"ג אם מהני לברך אח"כ, הוא מחמת שמצינו בטבילת אשה שיש אומרים שתברך אחר טבילה (כמבואר ברמ"א יו"ד סי' ר) דס"ל שלא חילקו חכמים בין טבילת גר לטבילת אשה, וכמו שטבילת גר אינו מברך עד אחר טבילה כמבואר בפסחים (ז:), ה"נ בטבילת אשה. וא"כ לכאורה ה"נ יש לומר גבי טבילת כלים שיכול לברך אחר הטבילה כבטבילת גרים.

**אלא** שאין זה ברור, דהנה מצינו מחלוקת בדין זה לגבי הדלקת נרות ביום טוב, שכתב המג"א (סי' רמג ס"ק יב) לברך אחר הדלקה דלא פלוג מנר של שבת, וחלק בזה על הפרישה שכתב בשם אמו שביו"ט יש לברך על הנרות קודם הדלקה עובר לעשייתן [ועי' ברע"א שם שכתב להקשות על המג"א שאינו יודע מקור לתקנת חכמים זו לברך דוקא אחר הדלקה, אלא שכיון שרגילות לקבל שבת בהדלקה צריך לברך אח"כ, אבל באמת מהני תנאי לזה ואין דין לברך דוקא אח"כ]. אבל הדגול מרבבה (שם) כתב שאין שייך בזה לא פלוג, וכמו שבנר חנוכה מצאנו להדיא שמברך קודם הדלקה ולא אמרו שיברך אחר הדלקה. וטעם הדבר שדווקא בדברים שנוסח הברכה שווה שייך לא פלוג, כגון בטבילת אשה וטבילת גר שבשניהם נוסח הברכה 'על הטבילה', אבל כשאין הברכות שוות אין בזה משום לא פלוג.

**ולפי** דברי הדגול מרבבה כאן בטבילת כלים כיון שהברכה היא על טבילת כלים לא שייך בזה לא פלוג, ואין לדמות טבילת כלים לטבילת גר, וממילא צריך לברך דוקא קודם הטבילה. אמנם לדעה שבאו"ה שמברכים על הטבילה ואינו מזכיר 'כלי', א"כ נוסח הברכה שווה ויש בזה משום לא פלוג. ולפום ריהטא היה נראה לומר שמחמת כן ס"ל להאור זרוע שיכול לברך אחר הטבילה משום שדעתו שם שמברכים 'על הטבילה', מיהו באמת אין זה הטעם, וכמו שנתבאר דבלא"ה דעת האור זרוע שאפשר לברך בדיעבד אחר הטבילה.

## טובלת לנדתה ומטבילה גם כלים כיצד תברך

**ויש** לדון באשה שהלכה לטבול לנדתה, ולקחה עמה כלים לטבול, היאך תברך. דהנה מצינו בהלכות עירוב (סי' שסו סעי' יד) שאם מניח עירובי חצרות ועירוב תבשילין כתב רע"א שיברך 'על מצוות עירובין', ודעת החיי אדם (כלל קב סעיף יח) שיברך על מצוות עירובי תבשילין ועירובי חצרות, ואף שאם עושה רק אחד מהן אינו צריך להזכיר שעושה עירוב תבשילין או עירובי חצרות, אלא מברך סתם על מצוות עירוב. והמשנ"ב (שם ס"ק עט) הביא את שתי הדעות. ולכאורה כמו"כ אשה שטובלת לנדתה וגם מטבילה כלים תברך או על הטבילות או על טבילת כלים וטבילת נשים.

**אמנם** היה אפשר לומר שכיון שאין נוסח הברכה שווה, אינה יכולה לכלול הכל בברכה אחת, וצריכה לברך שתים [ועיי"ש בנשמת אדם] וצ"ת. מיהו כיון שבתשובה להאו"ה מבואר לברך 'על הטבילה', א"כ נוסחתן שווה וצריך לברך דוקא ברכה אחת, וכיון שבדיעבד יוצא יד"ח אם יברך 'על הטבילה' איך תברך ב' ברכות.

# שיעור ג

[סעיף ד] **טריפיד"ש ששופתים עליהם קדירות, אינם טעונות טבילה.** **אבל פדיליא"ש, טעונות טבילה מפני שנותנים עליהם המאכל עצמו.**

## כלים הפטורים מטבילה מחמת שאינם כלי סעודה

**פירוש** הטריפיד"ש היינו 'חצובה' וביאר הגר"א (ס"ק י) שהטעם שאי"צ להטבילו הוא כמו שאמרו בגמרא (ע"ז עה:) שכלי סעודה אמורים בפרשה, והיינו דכתיב 'כל אשר יבא באש', וביאר הרשב"א שרק דבר שצריך להכשירו באש הוא בכלל חיוב טבילה, ולכך דוקא כלי סעודה שבולעים איסור שיש בהם חיוב טבילה. ומהאי טעמא חצובות אינם צריכים טבילה, שכיון שאין האוכל נוגע בהם אלא רק הקדירה, הרי שתי קדירות הנוגעות זו בזו אין אוסרין זה את זה בנגיעה (רמ"א סי' צב ס"ח).

**מיהו** הט"ז בריש הסימן (ס"ק א) הביא דברי רש"י בסוגיא שביאר הדרשה מדכתיב כל אשר יבא באש ואין דרך להשתמש באש אלא כלי סעודה, ולפי"ז אין הגדר כמו שכתב הגר"א שרואים אם בולע או לא, אלא העניין הוא שרק כלים שמתמשים בהם לסעודה צריכים טבילה, ולכך חצובות שאינם כלי סעודה אלא רק מחממים דברים אחרים, אינם חייבים טבילה.

**והנה** המגשים שבתנור יש שרגילים שאינם נותנים לאוכל ליגע באותם מגשים אלא מניחים האוכל בתוך נייר כסף וכדו', ולכאורה לפי מה שנתבאר אין המגשים צריכים טבילה, כיון שאין האוכל נוגע בהם, אמנם דעת הגרש"ז להצריך טבילה משום שאין לנייר כסף שם כלי. מיהו אין להביא ראיה לזה ממה שנתבאר לעיל שכלי המצופה אבר אפילו אם מצופה רק מבחוץ צריך טבילה, ואף שאין האבר נוגע באוכל, שיש לחלק שדוקא בכלי אחד כל שיש בו גם מתכת חייב טבילה.

**אכן** יש המשתמשים בתבנית חד פעמית, ואינם צריכים כלל לתבנית של התנור אלא שנותנים תבנית בתוך התנור כדי להגביה את התבנית החד פעמית שלא תיגע בקרקעית התנור, ובזה לכאו' ברור שאין חיוב טבילה על התבניות של התנור. אמנם אסור להשתמש באופן עראי בתבניות בלא טבילה, כמו שמבואר להלן סעי' ח' לגבי מספריים של קפלים.

[סעיף ה] **סכין של שחיטה יש מי שאומר שאינו צריך טבילה.** הגה: ויש חולקין. וטוב לטובלו בלא ברכה.

## דין סכין של שחיטה - כלים שמשתמש בהם למאכל שעדיין אינו ראוי לאכילה

**והמחלוקת** היא שדעת המרדכי (חולין סי' תקעז) שאין הסכין צריך טבילה כיון שאחר שמשתמש בסכין לשחיטה עדיין אין הבהמה ראויה לאכילה, וזה לא נחשב כלי סעודה, והוכיח כן ממה שאמרו (ע"ז ח:) גבי סכין של ע"ז שמותר לשחוט בה משום שהשחיטה קלקול הוא ולא חשיב הנאה, והעמידו בגמרא כגון שליבנה באור שאין בה חשש שמנונית, והקשה המרדכי אמאי לא אמרו גם שצריך להטביל את הסכין, ומזה הוכיח שסכין של שחיטה אינו צריך טבילה.

**והנה** הרמ"א כתב שטוב לטבול את הסכין בלא ברכה, ומשמעות לשון 'טוב' שגם הרמ"א מודה שבאמת מעיקר הדין אינו חייב לטבול אלא שטוב להחמיר, וכן מצינו בכמה מקומות לבאר כך לשון 'טוב' ברמ"א.

**אולם** הגר"א (ס"ק יג) כתב לבאר דעת החולקים על המרדכי, דס"ל שמה שלא אמרו בסכין של עכו"ם שצריך טבילה הוא משום שהעמידו דמיירי התם בסכין שאולה שאי''צ טבילה (כמבואר בע"ז עה:), ודעתם שעל כרחך מיירי התם בסכין שאולה וכמו שיתבאר.

**דהנה** עכו"ם שמכר ע"ז שלו הרי זה מבטל את הע"ז, והטעם משום שאם היה מאמין בע"ז שלו לא היה מוכרה וכשמוכרה הרי הוא מבטל אותה, ונחלקו הראשונים אם דין זה נאמר דוקא במוכר ע"ז עצמה אבל כשמוכר משמשיה אין המכירה ביטול לע"ז משום שעשוי הגוי למכור משמשי ע"ז, אבל יש ראשונים שסוברים שגם אם מכר הגוי משמשי ע"ז הוי ביטול.

**והנה** סכין של שחיטה אינה אלא משמשי ע"ז, ודעת המרדכי שהעמיד הסוגיא במוכר הסכין על כרחך ס"ל שבמכירת משמשי ע"ז אין העכו"ם מבטל הע"ז, ולכך יכול להעמיד דמיירי במכר לו העכו"ם, ועל כן הוכיח שאין סכין של שחיטה צריכה טבילה.

**אולם** הרמ"א פסק (סי' קמו סעי' ח) שמשמשי ע"ז אם מכרום יש ביטול, וא"כ שוב ליכא ראיה כהמרדכי, שהרי על כרחך מיירי בסכין שאולה, ושמא מה שאי"צ טבילה הוא משום שהסכין שאולה.

**וכתב** הגר"א שהרמ"א שכתב כאן להחמיר הוא כשיטתו, וא"כ לפי"ז הרמ"א החמיר בזה לדינא, וצ"ב למה כתב לשון 'טוב'.

**ובדעת** המחבר בדין משמשי ע"ז, מצאנו סתירה בזה, שבסי' קלט סעי' יב הביא ב' דעות אם בטל הע"ז במכירת התשמיש ע"ז, אולם שם סעי' ט סתם שמכירה מבטלת, וכבר עמד הש"ך על סתירה זו. ומעתה יקשה מאוד שהרי דעת המחבר שיש ביטול במכירה, וא"כ מוכרחים להעמיד את הסוגיא בסכין שאולה, ומעתה נדחית כל ראיית המרדכי, וא"כ מהיכן הוציא השו"ע דינו שסכין של שחיטה אינו צריך טבילה.

הגה: הברזלים שמתקנים בהם המצות, אינם צריכים טבילה.

## ברזלים שמתקנים בהם את המצות

**ובפשטות** דין זה שווה לדין הקודם, שכמו שסכין של שחיטה אינו צריך טבילה, הוא הדין הברזלים של המצות, שכיון שאחר שמשתמש בברזלים עדיין צריך לאפות המצות, אין הברזלים נחשבים כלי אכילה. וכן מבואר בט"ז (ס"ק ז) ובגר"א (ס"ק יד), אלא שא"כ קשה שהרי הרמ"א כתב שטוב להחמיר להטבילם בלא ברכה, ואמאי לגבי דין הברזלים סתם שאי"צ טבילה.

**והש"ך** (ס"ק יא) מחמת שהוקשה לו דברי הרמ"א, ביאר שמה שכתב הרמ"א להצריך טבילה בלא ברכה לסכין של שחיטה, הוא משום שראוי הסכין להשתמש בו למאכל אחר, לכך צריך להטבילו אע"פ שעכשיו משתמש בו לשחיטה שאי"ז צורך מאכל.

**מיהו** לפי מה שביאר הגר"א במחלוקת אם סכין של שחיטה חייב טבילה, אין מובן לדברי הש"ך, שלדעות שמחמירים בסכין של שחיטה ליכא ראיה כלל מהסוגיא שאין סכין נחשב כלי סעודה, וא"כ למה יהא חילוק בין ראוי לתשמיש אחר לאינו ראוי.

**והגר"א** (ס"ק יד) הרבה להשיב על הש"ך, חדא שאסור להשתמש בסכין שחיטה וא"כ אינו ראוי לתשמיש אחר, וגם מצאנו שבנ"א מקפידים בזה וכמו שמבואר בהל' שבת שסכין של שחיטה מוקצה מחמת חסרון כיס. ועוד הקשה הגר"א שמה שראוי להשתמש בו לאוכל אינו סיבה להצריך טבילה, וכמו שמבואר להלן (סעי' ח) גבי מספריים של קלפים שאינם צריכים טבילה ואע"פ שיכול להשתמש בהם למאכל.

**והחלקת** בנימין כתב ליישב דעת הש"ך, שאע"פ שסכין שחיטה אינו ראוי לאכול וכן בברזלים של המצות, מ"מ זה שימוש של אוכל ובזה שייך ראוי, אבל אם משתמש לדברים אחרים לגמרי שאינם אוכל כלל ודאי לא עלה בדעת הש"ך שיהא חייב לטבול מחמת שראוי להשתמש בו לאוכל.

## כלים שאינם עושים במאכל תיקון חשוב

**והפר"ח** (ס"ק יד) כתב לבאר דין זה של הברזלים באופ"א, וס"ל שמה שאין צריך לטבול את הברזלים של המצות הוא משום שאין הברזלים עושים תיקון גדול בכלי. ועולה מדבריו חידוש גדול לדינא, שכל כלי שמשתמש בו למאכל אם אין עושה בו תיקון חשוב אינו חייב טבילה.

**וכבר** נחלקו בזה גדולי האחרונים, דעת הפרישה שהחותך ירק במספריים אינו צריך טבילה, וטעמו משום שאי"ז תשמיש חשוב, אמנם הפרי תואר (ס"ק ז) חולק על הפרישה וס"ל שצריך לטבול המספריים שדעתו שאף שימוש מועט מצריך טבילת הכלי.

**והש"ך** (שם) פסק כהפרישה, אלא שלא כתב לבאר היתר המספריים מחמת מה שהבאנו מהפר"ח ששימוש מועט אי"צ טבילה, אלא דעתו שהמספריים משתמש בהם לירק כשהוא חי ואינו עומד לאכילה, ולכך פסק כהפר"ח משום שהמספריים אינם עומדים לשימוש אחר, ודין המספריים כדין סכין של שחיטה [ודוק בדבריו].

והוא נפק"מ למעשה במי שלוקח מספריים של נייר לצורך שימוש קטן באוכל אם שרי בלא טבילה, והלכה למעשה ראוי להחמיר.

# שיעור ד

[המשך סעיף ה] **הגה:** הברזלים שמתקנים בהם המצות, אינם צריכים טבילה. וכן כיסוי שכופין על הפת לאפותו, אבל כיסוי קדירה צריך טבילה.

## החילוק בין כיסוי פת שפטור מטבילה לכיסוי קדירה שחייב

**בביאור** הגר"א (ס"ק טו) כ' לבאר הטעם שצריך טבילה בכיסוי קדירה, משום דהמרק והזיעה עולה לכיסוי וה"ל כקדירה. ונראה דהגר"א לשיטתו (ס"ק י ונתבאר לעיל שיעור ג) שהכל תלוי בבליעות וכדין הגעלת כלים, ולכך תלוי אם עולה זיעה או לא.

**אמנם** צ"ב דהשו"ע בהלכות פסח (סי' תנא סעי' טו) פסק 'כסוי של ברזל שמשימים אותו על החררה כשנאפית על הכירה, צריך ליבון'. והמג"א (שם ס"ק טו) הביא מהטור ב' טעמים לזה, לפי שנוגעת ברוב הפעמים בחררה, ועוד שמזיעה מהבל החררה. ואי נימא שיש זיעה בחררה, א"כ לדברי הגר"א היה לנו להצריך טבילה גם את הכיסוי שכופין על הפת. ולכאורה מוכח כאן שהעיקר כהטעם השני שמה שצריך ללבן את כיסוי החררה הוא מחשש שמא נגעה בחררה, וכעין שכתב הגר"א לעיל ס"ק י לגבי טרפי"ד שאע"פ שצריך ליבון [כמבואר סי' תנא ס"ד] מ"מ אין זה אלא מחשש שנשפך שם, ואין זה מחייב טבילה. וכן נראה דעת המשנ"ב להלכה שאין זיעה בדבר יבש, שבביאור הדין שצריך ללבן כיסוי החררה כתב (שם ס"ק פה) רק את הטעם שמא הכיסוי נגע בחררה, והשמיט את הטעם של זיעה, וכדעת הבית מאיר ריש סי' תסא [והוא נפק"מ גדולה אם יש זיעה בדבר יבש או לא, כגון מי שאין לו אלא תנור טרף, אי שרי להכניס שם פת לאפייה, וכגון שמשתמש עם תבניות חד"פ שאין חשש בליעות, ואי נימא שאין זיעה כלל בדברים יבשים יהא מותר].

**והנה** באור זרוע מבואר הטעם שצריך להטביל כיסוי הקדירה שהוא משום שהכיסוי מסייע לבישול, מיהו א"כ אין מובן מה החילוק בין כיסוי קדירה לכיסוי הפת, דהא גם כיסוי הפת מסייע לאפיה, ואולי באמת לדברי האור זרוע באופן שכיסוי הפת מסייע לאפייה יהיה חייב טבילה. אמנם לפירוש הגר"א ודאי אי"צ להטביל כיסוי הפת כלל, כיון שאין שם זיעה.

## קומקום חשמלי האם צריך להטביל את הבסיס

**והנה** יש שכתבו לדון בכלי המורכב משני חלקים וחלק אחד משמש לסעודה וחלקו האחר שייך להפרידו והוא אינו משמש לסעודה, כגון קומקום חשמלי שיש לו בסיס, אם סגי לטבול אותו חלק המשמש למאכל. ולכאורה פשוט שהבסיס של הקומקום החשמלי הוא כמו טרפי"ד, ואי"צ להגעילו, וכ"ש לדעת הגר"א שאי"צ להטביל את החלקים שנפרדים, דהא גם לעניין הגעלת כלים אין נאסר אלא הכלי שבלע ומדמים טבילת כלים להגעלת כלים.

[סעיף ו] **כלי עץ שיש לו חשוקים של ברזל מבחוץ שמעמידין אותו, אינו טעון טבילה.**

## כלי עץ שיש לו מעמיד ממתכת אי צריך טבילה

**הנה** בכלי עץ אינו צריך טבילה וכמו שמבואר בסעי' א', וכאן מיירי בכלי עץ המחוזק בחשוקים של ברזל ונמצא הברזל מעמיד, ופסק השו''ע שאי''צ טבילה דאין הולכים בזה אחר המעמיד. ובש''ך (ס"ק יב) כתב דצ''ע אמאי לא הצריך המחבר להטבילו מספק בלא ברכה, וכמו שמסיק הוא עצמו בבית יוסף, וכן הסכים בדרכי משה וכן הביא ממהרי"ל ומאו"ה, והיינו משום שהוא ספק אם אזלינן בתר מעמיד או לא, ומספק היה לנו להחמיר להטביל הכלי בלא ברכה.

**והט"ז** (ס"ק ח) הסכים למה שפסק השו"ע שאין צריך להטבילו כלל, וכתב שאף לדעת רבי מאיר דאזלי' בתר המעמיד, היינו דוקא בכלי שניקב וסתמוהו באבר, משא"כ כאן כיון שהברזלים מבחוץ הרי אינו משתמש במתכת. וכן דעת הגר"א (ס"ק טז) והוסיף שלעניין טבילת כלים הכל תלוי באם משתמש במתכת, אולם לעניין טומאה וטהרה תלוי באם נעשה חלק מהכלי, והביא נפק"מ להיפך בציפוי שעל הכלי, שלגבי טומאה וטהרה אין מטמאים מחמת הציפוי כיון שבטל לכלי, אבל לעניין טבילת כלים כל שהציפוי בפנים ונוגע במאכל ודאי צריך לטובלו [ולהלן סעי' ז יתבאר בדברי הרמ"א שאם המעמיד נכנס מעט לתוך הכלי צריך לטובלו, ואע''פ שכלי שחלקו עץ וחלקו מתכת הולכים אחר העיקר, כאן עניין טבילת כלים הדין שונה שהכל תלוי באם המאכל נוגע בכלי או לא].

## חילוק בין מעמיד את הכלי למעמיד את האוכל

**והנה** עיקר דין זה אם הולכים אחר המעמיד מצאנו שתי סוגיות במסכת שבת, שבדף ט''ו ע"ב הביאו לעניין אה דמבואר שגזרו טומאה על כלי זכוכית משום שדומים לכלי חרס, והקשו בגמרא 'אלא מעתה לא תהא להן טהרה במקוה, אלמה תנן ואלו חוצצין בכלים הזפת והמור בכלי זכוכית, הכא במאי עסקינן כגון שניקבו והטיף לתוכן אבר, ורבי מאיר היא דאמר הכל הולך אחר המעמיד.

**ואחר** כך בדף נ"ט איתא לגבי טבעת של מתכת שיש בה אלמוג אם מקבל טומאה, שדעת ר' נחמיה שהכל הולך אחר החותם, וחכמים נחלקו עליו משום דהולכים אחר המעמיד. וצ"ב שהרי מה שהולכים אחר המעמיד דעת ר"מ היא וחכמים נחלקו עליו, וכאן אדרבה דעת חכמים דאזלינן בתר מעמיד.

**וכתבו** התוספות (שבת טו: ד"ה ור"מ) שיש חילוק שבדף ט"ו מיירי בכלי שניקב וסתמו, והרי בלא אותה סתימה הכלי יכול לעמוד, נמצא שאין סתימת הכלי מעמיד לגבי הכלי אלא רק שסתימת הנקב נצרך כדי לשמר האוכל, אבל בדף נ"ט דמיירי בטבעת שהיא מעמיד לכלי עצמו, שהרי הטבעת היא מעמיד של החותם, לכך הלכו בזה חכמים אחר המעמיד.

**ובדברי** הט"ז (שם) צ"ע, שכשהביא הדעה דאזלינן בתר המעמיד הביא דברי ר"מ שבדף טו ע"ב גבי ניקב הכלי, ולכאורה כאן בחשוקי ברזל שעל הכלי דומה הדין לדף נט: ולא לדף טו.

**וכן** דעת הפר"ח (ס"ק טז) הלכה למעשה שכלי שסתם בו נקב עם מתכת, חייב לטובלו לכו"ע ויברך על הטבילה, וטעמו שבזה הוא גם מעמיד וגם משתמש במתכת. מיהו לפי מה שנתבאר מהתוספות, הסותם כלי שיש בו נקב ע"י מתכת לדעת חכמים אי"ז מעמיד, ורק לגבי מעמיד הכלי כעין הא דבדף נט: מצאנו בהלכה שקיי"ל שהולכים אחר המעמיד. וא"כ לדעת הגר"א (ס"ק יט) שהעתיק סברת התוספות אין להקל בזה.

**ולהלן** בדיני שותפות גוי וישראל בכלים, כתב הפר"ח (ס"ק כט) שאומן של גוי שסתם נקב בכלי במתכת, אינו נעשה עי"כ כלי של הגוי, ואין הכלי צריך טבילה. ולכאורה סותר דבריו כאן שדעתו שסתימת כלי הוי כמעמיד. וכתב החלקת בנימין ליישב שבשביל להקרות לו שם של גוי לא סגי בזה שהגוי עושה דבר המעמיד את הכלי, וכמו שמצאנו שמצופה אבר צריך טבילה, וכתב הפר''ח (ס''ק יט) שמנהג הפשוט הוא שהגוי שמצפה אינו מצריך טבילה ומנהג ישראל תורה, והרי מצופה אבר מצריך טבילה, ומוכרח שבשביל להחשיב את הכלי לשל אומן גוי לא סגי בתיקון קצת אע''פ שהוא מחייב טבילה.

[סעיף ז] **כוס של כסף מחובר בכלי עץ צריך טבילה.**

## כלי מתכת שיש לו מעמיד כלי עץ

משמע בשו"ע שצריך להטביל בברכה, וכתבו הט''ז (ס"ק ט) והש''ך (ס"ק יג) שהוא ממש כדין של סעי' ו' אלא דכאן הכסף מבפנים לכך הצריך המחבר טבילה בברכה, וגם כאן קשה שלמ"ד דאזלינן בתר המעמיד הרי כיון שהמעמיד של עץ לא היה לנו להצריכו טבילה, וא"כ היה לשו"ע לפסוק שיטבול בלא ברכה דהא ספיקא הוא אי אזלי' בתר המעמיד. וכתב הט''ז שאף למ"ד דאזלינן בתר המעמיד צריך לטבול בברכה, שמעמיד עץ אינו מפקיע מהחיוב לטבול הכלי, ודחה דברי הלבוש. אבל הש''ך חולק וכתב שבאמת אם היה מעמיד של עץ לכלי כסף לא היו טובלים בברכה, וכמו שכתב הבית יוסף, וביאר דברי השו''ע דמיירי שהכוס הוא כהלכתו רק שהוא מחובר בכלי עץ. והיינו כגון שהוא מכוסה בכלי עץ מבחוץ לנוי, או שנותנים אותו בתוך עץ שיהיה אפשר לשתות משקה חם וכדו'.

והגר"א (ס"ק יז) הקשה שהרמ"א בסעי' א' פסק דכלים המצופים באבר אפילו בפנים, יטבול בלא ברכה, ולמה כאן יטבול בברכה. וביאר הגר"א דהתם הציפוי אינו אלא לנוי. וכתב שהשו"ע חזר בו ממה שכתב בספרו הבית יוסף וס"ל כדעת התוספות דלא אזלינן בטבילת כלים בתר המעמיד דכאן הכל תלוי בכלי סעודה, ולכך בסעי' ו' אינו חייב טבילה כיון שהמתכת מבחוץ ואינו משתמש במתכת, אבל בסעי' ז' משתמש במתכת לאוכל ולכך חייב טבילה בברכה, וכמו שכתב הט"ז ודלא כהש"ך.

# שיעור ה

[המשך סעיף ז] **כוס של כסף מחובר בכלי עץ, צריך טבילה.** הגה: ודווקא שעיקר הכלי הוא של מתכת, אבל אם עיקר הכלי הוא של עץ רק שמעט ברזל קבוע בו, הואיל ואפשר להשתמש בו בלא הברזל, אין צריך טבילה. אבל כלי המתוקן ביתדות של ברזל, ובלא היתדות לא היה אפשר להשתמש בו, והם מבפנים, צריך טבילה..

## אם עיקר הכלי מתכת אף שרובו אינו מתכת חייב טבילה

והיינו שכל כלי שעיקר הכלי הוא מתכת אף על פי שרובו אינו של מתכת חייב טבילה בברכה, וכגון בלנדר וכדו' שרובו מפלסטיק מ"מ עיקרו של מתכת.

## אם המעמיד מבפנים חייב טבילה בברכה

ומה שכתב הרמ"א שכלי המתוקן ביתדות של ברזל צריך טבילה כשהיתדות מבפנים, היינו שחייב טבילה בברכה, ואף שנתבאר לעיל בסעי' ו' שאי"צ טבילה, היינו כמו שנתבאר (שיעור ד) שהמעמיד מבחוץ, וס"ל להשו"ע שדוקא לעניין טומאה וטהרה אזלי' בתר המעמיד אבל בטבילת כלים תלוי בדרך ההשתמשות, והכל תלוי אם המאכל נוגע בכלי או לא, ולכך אם היו היתדות מבפנים ונוגעים במאכל חייב טבילה.

## שיטת הרמב"ם במעמיד ומסקנת ההלכה

והגר"א כאן האריך הרבה דשיטת הרמב"ם להלכה כדעת רבי מאיר דאזלינן בתר המעמיד, אף במעמיד כזה שאינו מעמיד של הכלי אלא מעמיד של האוכל, וראייתו מהא דמבואר בסוגיא בשבת דף ט''ו ע"ב גבי כלי זכוכית שגזרו בהן טומאה משום שדומים לכלי חרס, והקשו בגמרא 'אלא מעתה לא תהא להן טהרה במקוה, אלמה תנן ואלו חוצצין בכלים הזפת והמור בכלי זכוכית. ותירצו בגמרא שהמשנה במקוואות היא כר"מ שאם סתם את הנקב באבר הוי מעמיד וחייב לטבול הכלי. וכיון שפסק הרמב"ם (כלים פ"א ה"ה) שכלי זכוכית אין להם טהרה במקוה, היינו ע"כ כר"מ, שאל"כ יקשה מהמשנה במקוואות כמבואר בגמרא.

אלא שהדבר צ"ב מאי ראיה דהלכה כר"מ הא שפיר שייך להעמיד את המשנה במקוואות שהיה מעמיד דרבי נחמיה וחכמים, וכגון שהיה מעמיד מתכת לכלי של זכוכית, ואף שבגמרא העמידו את המשנה במקוואות כר"מ הא גופא צ"ב אמאי בסוגיא העמידו את המשנה כר"מ ולא העמידו כחכמים דר' נחמיה, וביותר קשה דלכאו' על כרחך צריך להעמיד המשנה במעמיד דרבי נחמיה, דהא אם היה נקב בכלי וסתמו באבר, אף אי נימא דאזלי' בתר המעמיד והוי ככלי מתכת, הא מ"מ הוי ג"כ כלי זכוכית, שהרי גם הזכוכית הוא מעמיד שהרי באבר עצמו אינו מחזיק המשקים בלא הזכוכית, וא"כ איך יהיה לכלי טהרה במקוה. אולם במעמיד דחכמים דרבי נחמיה אי אזלי' בתר המעמיד, נחשב הכלי רק ככלי מתכת ולכך יש לו טהרה במקוה.

ולמסקנה כתב הגר"א שיש חילוק בין טבילת כלים לטומאה, ולהלכה לעניין טבילת כלים דין כלי זכוכית בכלי מתכות, ושוב ליכא ראיה ממתניתין כרבי מאיר, דבאמת כלי זכוכית יש להם טהרה במקוה, ואתי מתניתין כרבנן.

## למעשה יש חילוק בין סוגי מעמיד ולכן יטבול בלא ברכה

והנה החזו"א (כלים סי' יז ס"ק יג) כתב לגבי המשנה בכלים (פי"ג מ"ו) שמבואר שם שמסרק שיש לו שיניים ממתכת דאזלינן בתר השיניים, וביאר החת"ס שאי"ז דומה לטבעת של אלמוג דחשיב הטבעת מעמיד, משום שבמסרק כל הכלי הוא בשביל השיניים ולכך נחשב ככלי מתכת ואין הידית מעמיד, אבל בטבעת של אלמוג ודאי אף שהאלמוג חשוב, גם הטבעת עיקר, וכל חשיבותו של האלמוג הוא כשהוא בטבעת, לכך יש להחשיב את הטבעת כמעמיד [ועיין בחת"ס בתשובה סי' רו הובא בפת"ש סי' רא ס"ק י, אבל עי"ש בפת"ש ס"ק לב שהביא מהחת'ס בסי' ריד שכתב להיפך ועי' חזו"א שם ס"ק טו שהעיר מסתירה זו).

ומעתה בחשוקים נראה שדומה הכלי לשיניים של מסרק, וא"כ בזה אין הולכים בתר המעמיד, ואף שהחשוקים הם מעמידים את הכלי מ"מ כל הכלי הוא רק החלק שאינו של מתכת וזה אינו בכלל מעמיד, ולפי דבריו כלי שיש לו יתדות של מתכת אינו חייב טבילה. ולכך לעניין מעשה ראוי שלא לברך אפילו במעמיד מבפנים.

[סעי' ח] **השואל או שוכר כלי מהגוי אינו צריך טבילה. אבל אם ישראל קנאו מהעובד כוכבים והשאילו לחבירו, טעון טבילה, שכבר נתחייב ביד הראשון.**

## המתארח אצל גוי או אצל ישראל שלא היו כליהם טבולים

והיינו כמבואר בגמרא שאין חיוב טבילה עד שיקנה, שאין זה כעין מעשה שהיה בכלי מדין שהיו הכלים של הישראל. הלכך מי שמתארח אצל הגוי או בא לאכול בחנות של גוי, יכול להשתמש בכליו בלא טבילה.

אכן השואל מישראל שקנה מהגוי אסור להשתמש בכלי בלא טבילה, ולכן מי שמתארח אצל ישראל שלא טבל כליו אסור לשתות ולאכול מכליו. מיהו אם כבר נתן בעל הבית משקה בכוס שלו והביא לפני האורח שרי לשתות [כידוע ממהרי"ל דיסקין], שהאוכל לא נאסר, ואי"ז נחשב כמי שבא להשתמש בכלי כיון שהמשקה כבר בכלי.

**ויש מי שאומר שאם לא לקחו הראשון לצורך סעודה, אלא לחתוך קלפים וכיוצא בו, אין צריך להטבילו.**

## השואל מישראל חברו כלי שהראשון אינו משתמש בו לאוכל

והיינו שכיון שהישראל הבעל הבית אינו חייב לטבול הכלי כיון שקנאו לחתוך בו קלפים, ממילא אין השואל ממנו חייב טבילה. אבל הט"ז (ס"ק י) והש"ך (ס"ק טז) הביאו מהאו''ה שחולק על המחבר, וטעמו שכיון שאם היה הראשון משנה תשמיש הכלי ובא להשתמש בו לאוכל אפילו עראי היה חייב לטבול הכלי, על כן גם השואל ממנו אם בא להשתמש בכלי לאכול חייב לטובלו.

אכן הפרי חדש (ס"ק כב) הסכים עם דעת היש מי שאומר שאם שואל כלי מחברו שלקח הכלי לצורך קלפים אינו חייב לטבול הכלי. ויותר מזה ס"ל להפר"ח שאף שימוש עראי כלל אינו מחייב בטבילה, ולכן דעתו שאין מקום לדברי האו''ה.

## שימוש עראי לאוכל

ודעת הפרי תואר להלכה כדעת הרמ"א שאף לשימוש עראי חייב טבילה, מיהו כתב לחלק שדוקא בסכין שדרכו לשימוש לאוכל בזה הדין שאפילו לשימוש עראי אסור בלא טבילה, אבל כלי שאין הדרך כלל להשתמש בכלי לאכול אינו חייב טבילה כשמשתמש בו עראי.

והמחבר והרמ''א דעתם שהשואל מישראל חברו שמשתמש בו לקלפים, חייב טבילה, ופסק הנשמת אדם שבכלי מתכות שהם מהתורה יש להחמיר, וכלי זכוכית יש להקל. מיהו בתשמיש עראי הסכימו האחרונים להחמיר כהרמ''א ודלא כהפר''ח, מיהו אפשר שראוי לא לברך אלא יטבול עוד כלי עמו [כ''כ החלקת בנימין].

## קיוסקים ומסעדות האם חייבים לטבול כליהם, ומה דין שהשואל כלי מהם

והנה יש שאלה מצויה בקיוסקים ומסעדות, דלכאורה בעל הקיוסק אינו חייב לטבול את הכלים, כיון שהוא משתמש בהם למסחר ואינו משתמש בכלים לאכילה, והמקבל ממנו לשתות או לאכול גם כן אינו חייב בטבילת הכלי כיון שהוא רק שואל. ובאמת כן כתב הדרכי תשובה (סי' קכ ס"ק ע) בשם השבט סופר להקל בזה. אולם המהרי"ל דיסקין (קונ' אחרון אות קלו) דעתו שודאי חייב לטבול הכלים קודם שמשתמש בהם והביא ראיה לזה מהא דמבואר להלן סעי' טז 'אם שכח ולא הטביל כלי מערב שבת או מערב יום טוב, יתננו לעובד כוכבים במתנה, ואחר כך ישאלנו ממנו ומותר להשתמש בו'. ואי נימא שאם שואל מיד ישראל שמחזיק הכלי למסחר אין הכלי חייב טבילה, היה יכול ליתן הכלי במתנה לישראל חברו על מנת שישאילו לו. וגם החזו''א לא הסכים עם היתר זה. ולמעשה יש הרבה מקומות שמקילים בזה באולמות ונופשים, וכן הוא אצל חלק מהכשרויות, אמנם המהרי''ל דיסקין והחזו''א החמירו בזה כמו שנתבאר.

## אם יכול בעל חנות להטביל הכלים קודם שמוכרן

ויש כמה נפק''מ לדינא מזה כגון חנות שמוכרת כלים, יש לדון אם יכול בעל החנות לטבול הכלים, ובט''ז (סוף ס"ק י) מבואר להדיא שאם אינו חייב טבילה לא עלתה לו טבילה וא"כ ה"ה כאן אין מועיל לזה טבילתו [וכתב שלאו''ה מהני הטבילה ולכך לא יברך]. ולפי''ז יש לדון מי שקונה מתנה לחברו, האם מהני שיטבול קודם לכן, כי נותן המתנה אין זה אצלו ככלי של סעודה, ואפשר שאם הניח אוכל בכלי, אף שקנה אותו בשביל מתנה חשיב כלי סעודה כבר ביד נותן המתנה, וצ"ע.

וכן גמ''ח כלים יהיה גם כן תלוי בזה מי יטבול הכלים, ועי' ערוך השולחן (קכ, מה) שלוקחים כלים לסעודות גדולות בתשלום מעט דרך שאלה ואח"כ מחזירים לחנווני ולא שמענו מעולם שיטבלו הכלים. וצ''ע אם יכול בעל הגמ"ח לטבול, ואי נימא שאין טבילת בעל הגמ"ח מועלת אם השואל יהא חייב לטבול. ועיקר הנידון הוא אם הא דמשאיל הכלים לאחרים והם לוקחים את הכלים לצורך אכילה, חשיב כמשתמש בכלים לכלי סעודה וחייב. מיהו אי"ז דומה ממש לכלים של מסעדה שנתבאר לעיל שהכרעת האחרונים שהכלים חייב טבילה, דהתם בעה"ב עצמו מגיש את האוכל ולכך יש להחשיב את הכלי ככלי סעודה, אבל בגמ"ח כלים אין בעלי הגמ"ח מביאים את האוכל ושמא אי"ז ככלי סעודה ולא נתחייבו הכלים טבילה עד שבאו ליד השואל מהגמ"ח.

ועכ"פ הערוך השולחן היקל בגמ"ח כלים וא"כ אם הטביל בעל הגמ"ח לא עלתה להם טבילה, אלא שלדבריו גם הלוקח מהגמ"ח אינו צריך לטבול הכלים. אבל יש לעיין לסברת האו"ה (המובא בט"ז ס"ק י) ובש"ך (ס"ק טז) להחמיר היות ויכול הנותן להשתמש והתחייב בטבילה ה"ה בגמ"ח כלים, אלא שיש לדון מי נחשב הבעלים של הגמ"ח ואכמ"ל.

# שיעור ו

[המשך סעיף ח] הגה: אבל הראשון אסור להשתמש בו לצרכי סעודה, אפילו דרך עראי, בלא טבילה, אף על פי שלקחו לצורך קלפים.

תשמיש עראי, ודין כלים חד פעמיים

**מבואר** שיטת הרמ"א להחמיר בטבילת כלים אף בתשמיש עראי, והפר"ח [ס"ק יט, הובא בשיעור ה] חולק ודעתו שבתשמיש עראי אין חיוב טבילה. ודעת רוב הפוסקים להחמיר כהרמ"א אמנם הערוך השולחן (סעי' מד) נוטה לדעת הפר"ח ולכך כתב שיטבול בלא ברכה, וכ"כ בדרכי תשובה (ס"ק יג) בשם ספר דברי יוסף.

**והנה** יש לדון בכלים חד פעמיים שעשאן הגוי מה דינם, הנה דעת האגרות משה (ח"ג יו"ד סי' כג) שכלים חד פעמיים אף באופן שיש שדוחקים עצמן להשתמש בהם ב' וג' פעמים מכל מקום אינם נחשבים כלי, ולכך אין חייבים טבילה. אכן הגרי"ש אלישיב חשש שכיון שפעמים משתמש כמה פעמים בכלי יש על זה דין כלי וחייבים טבילה [וכהיום מצוי תבניות חד פעמיות המיוצרים בארץ והם ודאי אין חייבים טבילה].

כלי שעשוי לאכילה ועכשיו משתמש בו לדבר אחר

**וכתב** הש"ך (ס"ק יז) על דברי הרמ"א שהצריך טבילה אם משתמש לצורך הסעודה אפי' תשמיש עראי, שזה דוקא אם משתמש בכלי לצורך הסעודה, אבל שלא לצרכי סעודה מותר להשתמש בו, ואף על פי שנתקן לצורך סעודה, כשנמלך עליו לחתוך בו קלפים אין צריך טבילה. ובפשטות נראה כוונת הש"ך שדוקא אם נמלך עליו להשתמש בו לצורך קלפים שרי בלא טבילה, אבל אם קנה כלי על דעת להשתמש בו לאוכל, אסור להשתמש בו לקלפים בלא טבילה.

**והנה** לעיל (שיעור א) הבאנו מחלוקת הפמ"ג והביאור הלכה בגדר חיוב טבילת כלים, שדעת הפמ"ג שהתורה אסרה להשתמש בכלים שאינם טבולים, אבל הביאור הלכה ס"ל שכל האיסור להשתמש בכלים הוא מדרבנן כדי שיטבול הכלים. והיינו שלדעת הביאור הלכה חיוב טבילת הכלים אינו שייך להשתמשות בכלי, אלא התורה חייבה לטבול כלי אוכל ומחמת זה גזרו חכמים שלא ישתמש בכלי, כדי שיטבול את הכלי, אבל לדעת הפמ"ג כל דין התורה הוא שאסור להשתמש בכלים בלא טבילה.

**והחלקת** בנימין כתב להביא ראיה מדברי הש"ך כדעת הביאור הלכה, שהרי מבואר בש"ך שיש חיוב טבילה לכלים אף בלא שמשתמש בהם, וכמו שכתבנו שמדוייק מהש"ך שכל זמן שלא נמלך על הכלי להשתמש בו לקלפים מחוייב לטבול אותו.

**ולפי"ז** יצא חומרא גדולה שאם קונה כלים לצורך אוכל לדעת הביאור הלכה מחוייב לטבול הכלים מיד בלא שיהוי, אף אם אין בדעתו להשתמש עכשיו בכלי, שהרי דין התורה לטבול את הכלים אינו שייך להשתמשות [אבל לדעת הפמ"ג יכול להמתין].

החיוב לקיים המצוות בלא שיהוי

**ויש** ראיה שכל מצוה שהוא מחוייב בו צריך לעשותה מיד, וכמו שמצינו גבי מילה שלא בזמנה (משנ"ב סי' תמד ס"ק כד) שמחוייב למול מיד, וכן מבואר במשנה בדיני נגע (נגעים פ"ג מ"ב), שהתירו לחתן או מחמת הרגל לדחות ולא להראות לכהן, ומוכח שבלא שיש לו הכרח לדחות מחוייב להראות לכהן מיד. ועי' חזו"א (נגעים סי' יג ס"ק יז) על מצוה שאין זמנה קבוע, דמסיק שאם ממתין משום מצוה או הפסד ממון שרי, וכתב להוכיח שאף אם ממתין לצורך דבר שאינו מצוה אין איסור כמו שמצינו במשה שנתעכב למילה משום שנתעסק במלון תחילה, אבל אם ממתין בלא טעם כתב החזו"א שאפשר שעובר בעשה, ומסתפק במשהה על מנת לקיים אולי אינו עובר עיי"ש.

בעיקר מחלוקת הפמ"ג והביאור הלכה בגדר חיוב טבילת כלים

**ויש** להביא ראיה מהחכמת אדם דלא כהביאור הלכה, דכתב הח"א לגבי המחלוקת בשואל כלי מחברו באופן שחברו משתמש בכלי לקלפים, להחמיר בכלי מתכות שחייבים טבילה מן התורה, ולהקל בכלי זכוכית כיון שאין חיוב הטבילה אלא מדרבנן, ולכאורה לביאור הלכה אף בכלי מתכות היה לנו להתיר שהרי איסור ההשתמשות הוא רק מדרבנן.

**א**כן כל דברי החכ"א לחלק בין כלי מתכות לכלי זכוכית צ"ת, דהא בגמרא (ע"ז עה:) מבואר שיש ספק לגבי משכון של הגוי ביד ישראל אם חייב טבילה, והוא בעיא דלא איפשטא, ופסקו רוב הראשונים לחומרא משום שחיוב טבילת כלים הוא מן התורה, ולדברי החכמת אדם היה לנו לחלק בין כלי מתכות לכלי זכוכית. ובפוסקים סתמו ולא כתבו לחלק בזה. מיהו באמת הפר"ח (ס"ק כו) כתב לחלק בין כלי זכוכית לכלי מתכות לעניין כלי משכון.

**אלא** שבאמת כל דינו של הרמ"א שחייב טבילה אף בתשמיש עראי צ"ע לדעת הביאור הלכה, דבשלמא לדעת הפמ"ג שאיסור התורה הוא להשתמש בכלי בלא טבילה שפיר שייך לחייב טבילה אף בתשמיש עראי, דהא אסור להשתמש בכלי בלא טבילה, אבל לדעת הביאור הלכה שחיוב התורה לטבול הוא לכלי אוכל ואינו תלוי בהשתמשות, הרי לא מסתבר שמחמת תשמיש עראי נעשה הכלי ככלי סעודה ואיך יהיה חיוב לטובלו.

[סעיף ט] **משכן עובד כוכבים כלי לישראל, אם נראה בדעת העובד כוכבים שרוצה לשקעו בידו טעון טבילה, ואם לאו יטבילנו בלא ברכה או יקנה כלי אחר ויטבילנו עמו.** הגה: ואם לבסוף נשתקע בידו יחזור ויטבילנו בלא ברכה.

משכון של גוי ביד ישראל

**עיקר** דין זה מבואר בגמרא (ע"ז שם) איבעיא להו משכנתא מאי, אמר מר בר רב אשי אבא משכן ליה עובד כוכבים כסא דכספא, ואטבליה ואישתי ביה, ולא ידענא אי משום דקסבר משכנתא כזביני דמיא, אי משום דחזי לעובד כוכבים דדעתיה לשקועיה. ולכך כתבו הפוסקים שאם דעתו לשקעו בידו ודאי חייב טבילה ולכך יטבול בברכה, אבל אם אין בדעתו לשקעו הרי הוא ספק בגמרא ויטבול בלא ברכה, וממילא אם חזר הגוי אח"כ ושיקעו בידו צריך לטבול שוב, שמא בתחילה לא היה חייב טבילה, אבל לא יברך שמא כבר עלתה לו טבילה כשטבל הכלי בתחילה.

**ודעת** הרמב"ם (מאכ"א פי"ז ה"ו) שאין צריך לטבול, וביארו הראשונים שהוא משום שדעתו שטבילת כלים מדרבנן, אבל הראשונים חולקים עליו וס"ל שטבילת כלים מה"ת ולכך פסקו לחומרא שחייב לטבול הכלי [ודעת הפר"ח (הובא לעיל) לחלק בזה בין כלי מתכות שצריך להחמיר לכלי זכוכית שחיוב טבילתם אינו אלא מדרבנן ולכך יש להקל בהם].

**אלא** שיש להבין מה החילוק בין משכון לשאלה ושכירות, שהרי מבואר בגמרא שבשאלה ושכירות אינו חייב טבילה משום שאינו דומיא דמעשה שהיה [היינו שאינו כמו כלי מדין שהכלים היו שלהם], וא"כ לכאורה גם משכון היה לנו לפוטרו מטבילה כיון שאינו דומיא דכלי מדין, אלא שבגמרא מוכח שמשכון הוי דומיא דכלי מדין שהרי אם בדעתן לשקועיה חייב בטבילה, וכמו שמבואר בגר"א להלן (ס"ק ל) שאף על פי שמבואר בפסחים (לא:) שישראל מעכו"ם אינו קונה משכון, מ"מ אין דין שיהיו לקוחין בידו אלא רק שיהיה כעין מעשה שהיה, ומבואר בגמרא שמשכון שנחלט למלוה הוי דומיא דכלי מדין שנחלט לישראל.

**והמג"א** (סי' תמא ס"ק ו) כתב שבאמת אין הישראל קונה משכון, ומה שהצריכו מספק טבילה אף באין דעתו לשקעו בידו הוא משום שנראה כשלו. ומשמע שהוא סברא דרבנן, ולא משמע כן בראשונים שהרי כתבו שהרמב"ם היקל מחמת דס"ל שטבילת כלים דרבנן, והם חלקו עליו ודעתם להחמיר משום דס"ל שהוא ספק דאורייתא. וצריך לדחוק במג"א שדעתו שהוא סברא דאורייתא, שכל שנראה כשלו כבר הוי כמעשה שהיה.

[סעיף י] **ישראל שנתן כסף לאומן עובד כוכבים לעשות לו ממנו כלי, אינו צריך טבילה.** הגה: ויש חולקין, ויש לטובלו בלא ברכה.

ישראל שנתן כלי לאומן עכו"ם

**מיירי** כאן בישראל שנתן מתכות לגוי שיעשה הכלי, וכתבו התוס' (ע"ז שם ד"ה אי) שאפילו למאן דאמר אומן קונה בשבח כלי אין צריך טבילה כיון דאין שמו עליו.

**והנה** האחרונים האריכו בדין אומן קונה בשבח כלי, שהקצה"ח (סי' שו ס"ק ד) הקשה שאם נאמר שאומן קונה ממש את השבח שיהיה שלו, א"כ אם יהיה השבח שווה יותר מהדמים שנתחייב בעה"ב ליתן לאומן אמאי מחוייב האומן ליתן את הכלי לבעה"ב במחיר שקבעו בתחילה, הרי עכשיו השבח שלו, ולמה אינו יכול לחזור בו ולמכור את השבח ביותר מעות. וכתב הקצה"ח שודאי אומן קונה בשבח כלי אין הכוונה שנעשה כבעלים ממש של השבח, רק קצת קנין יש לו בשבח, שיש לו זכות להחזיק את הכלי עד שישלם לו בעה"ב את דמי עבודתו. וכן הביא מכמה ראשונים שאומן קונה בשבח כלי קניינו דומה למשכון שקיי"ל שבע"ח קונה משכון, מ"מ ודאי אינו בעלים גמורים של המשכון אלא מחזיק הוא את המשכון עד שיפרע בעה"ב את חובו. וכתב נפק"מ בזה באם הזיק האומן את הכלי כמה ישלם, שאם אומן קונה בשבח כלי אינו צריך לשלם כל מה שהיה שווה השבח קודם ההיזק אלא רק עד דמי פעולתו, אבל אם אומן אינו קונה בשבח כלי הרי הזיק לבעה"ב כלי עם השבח, וצריך לשלם כפי שהיה שווה הכלי אחר התיקון שעשה בו. וכעי"ז כתב גם הנתיבות המשפט (שם ס"ק ד) והביא כן מהרשב"א.

**ועכ"פ** כתבו התוס' שאין צריך טבילה גם למ"ד אומן קונה בשבח כלי משום שאין שם העכו"ם על הכלי, וכן פסק השו"ע. ודעת הרמ"א שהיות ואומן קונה בשבח כלי צריך לטובלו, וקשה שבשו"ע (סעי' יא) פסק שגם משכון אצל עכו"ם וחזר ופדאו אי"צ טבילה וא"כ למה באומן קונה בשבח כלי שהוא רק קנין כמשכון צריך לטובלו, ועי' לשון הגר"א (ס"ק ל) שאצל עכו"ם צריך להיות שלו לגמרי.

כלי בשותפות ישראל וגוי

**והנה** הגר"א (ס"ק כח) כתב להוכיח מדין זה שאם יש לישראל שותפות עם הגוי בכלים אינו חיוב טבילה על הכלי, דהא אומן קונה בשבח כלי היינו שקונה רק השבח ולא יותר [וכמו שמבואר בתרומת הדשן (סי' שט) הובא בקצה"ח שם], וא"כ הם שותפין בכלי.

אם משלם לאומן בתחילה, ומה הדין באומן שעובד בחינם

**וכתב** הקצה"ח (שם) דכל מה שקונה אומן בשבחו אינו אלא עד דפרע לו דמי שכירותו, אבל מכי פרע דמיו שוב אין לו לאומן בשבחו כלום, וממילא שבחא דבעל הבית, וממילא יש עצה שלא יצטרך לטבול הכלי כשנותנו לעכו"ם לתקנו אם ישלם לעכו"ם בתחילה קודם עבודתו שאז לא יקנה בשבח כלי. **ואם** אומן עשה עבודתו בחינם, דעת הקצה"ח שגם בזה לא שייך שהאומן יקנה בשבח הכלי, דהוי כמו שכבר קיבל דמי שכירותו, אבל דעת הנתה"מ (שם ס"ק ד) שיש לחלק שבאמת אם כבר נתן דמי שכירותו אין לאומן קנין בשבח, אבל אם עשה בחינם ודאי קנה ואח"כ נותן השבח לישראל. ויש להחמיר.

אומן עכו"ם בזה"ז

אכן לעניין הלכה יש בזה עוד קולא, שהחזו"א (ב"ק סו"ס י) כתב שבאומן עכו"ם הולכים אחר דיני עכו"ם, וא"כ אם לפי החוק של הגויים באופן ישבור העכו"ם את הכלי אחר שגמר להשביחו, יצטרך לשלם כל דמי הכלי כפי ששווה אחר השבח, יוצא שלפי דינם אין אומן קונה בשבח כלי, וצריך לברר החוק בזה שאם באמת יהיה לפי חוקיהם כן הרי אם בזה"ז אף אם ימסור כלי לעכו"ם לא יצטרך להטביל את הכלי.

# שיעור ז

[המשך סעיף י] **ישראל שנתן כסף לאומן עובד כוכבים לעשות לו ממנו כלי, אינו צריך טבילה.** הגה: ויש חולקין, ויש לטובלו בלא ברכה. ואם מקצת הכסף שנעשה ממנו הכלי של עובד כוכבים, צריך טבילה. וכן אומן ישראל שעשה כלי לעובד כוכבים וקנאו ממנו, יטבילנו גם כן בלא ברכה אם העובד כוכבים נתן כל המתכות. אבל אם עשאו לעצמו רק שקנה המתכות מן העובד כוכבים, או שנתן מקצת מתכות משלו, אין צריך טבילה.

## איזה תיקון של הגוי מחשיבו כאומן לקנות הכלי לחייבו טבילה

הנה כבר נתבאר בשיעור לעיל (שיעור ו) שדעת הרמ"א שאם נתן ישראל כלי לאומן גוי טובלו בלא ברכה, כיון שהוא מחלוקת אם אומן קונה בשבח כלי, ומספק אין לברך. וכן הבאנו דברי הגר"א שהוכיח מדין זה שבשותפות עכו"ם צריך טבילה, והיינו משום שס"ל לגר"א שאומן שקונה בשבח כלי אינו קונה את כל הכלי אלא רק את השבח, ונמצא שהכלי בשותפות, וכיון שמתבאר שלמ"ד שאומן קונה בשבח כלי חייב לטבול, ממילא מוכח שבכל שותפות עכו"ם חייב טבילה.

והנה אח"כ כתב הרמ"א שאם מקצת כסף שנעשה ממנו הכלי הוא של הגוי צריך טבילה. והט"ז והש"ך הביאו מהריצב"א דלא מיבעיא אם הביא הגוי את הנסכא שודאי חייב טבילה, אלא אפילו אם הישראל הביא את הנסכא משלו מ"מ חייב טבילה, והוסיף הש"ך שאפילו יש בכלי רק נקב קטן בתחתית הכלי עד שאינו מחזיק רביעית, מ"מ אם תיקנו הגוי חייב טבילה.

מיהו במרדכי (שם) איתא להדיא בשם מהר"ם מרוטנבורג שאפילו אם הנקב למעלה מרביעית ותיקנו הגוי חייב לטבול את הכלי, ולדברי הגר"א שהכל תלוי בשותפות ודאי נראה לכאורה שאין חילוק בין אם הנקב היה בתחתית הכלי או למעלה ממנו, דמ"מ ע"י מעשה האומן נעשה שותף בכלי, והט"ז (ס"ק יב) והש"ך ד(ס"ק כא) נראה שחייבו בטבילה רק כשהנקב למטה משיעור רביעית.

## מקצת כסף של הגוי האומן

והמשך דברי הרמ"א שאם מקצת הכסף נעשה ממנו הכלי של הגוי צריך טבילה. והט"ז (ס"ק יב) תמה על דין זה, ולכך ביאר כוונת הרמ"א שטובלו בלא ברכה. אכן הוא דבר תימה, דהא כבר כתב הרמ"א שאף כשלא נתן לגוי מקצת כסף משלו מ"מ חייב טבילה בלא ברכה, וא"כ מה הוסיף בזה שנותן מקצת כלי, אלא ודאי משמע כוונת הרמ"א שבאופן שנותן מקצת מהנסכא חייב טבילה בברכה. ובאמת הש"ך (ס"ק כב) ביאר כוונת הרמ"א שיטבול בברכה [ולהלן יתבאר דעתו]. ואף הגר"א [וכן הוא בפר"ח] ס"ל שיטבול בברכה, אלא שהוא מבאר על פי דעתו ששותפות עכו"ם חייב בטבילה, ובזה ביאר שבאופן שנתן הגוי מקצת מהנסכא הרי ודאי יש בזה שותפות עכו"ם ואפילו למ"ד אין אומן קונה בשבח כלי, שהרי במציאות יש בכלי חלק של הגוי, ולכך כתב שיטבול בברכה דלכו"ע חייב לטבול הכלי.

## באופן שהעכו"ם נתן כלי לאומן ישראל

אלא שהש"ך שכתב שיטבול הכלי בברכה טעם אחר לו, וכמו שיתבאר להלן ס"ק כד, דהנה הרמ"א המשיך אח"כ באופן ההפוך שהגוי מסר כלי לישראל אומן, ואח"כ קודם שהחזיר הישראל את הכלי לבעלים מכר לו הגוי את הכלי. וכתב הרמ"א שיטבול בלא ברכה. ודין זה כתב הגר"א לחלוק עליו, וכמו שנתבאר דעתו שכל שותפות עכו"ם חייב בטבילה, הלכך אין טעם כלל לפטור אותו מטבילה, דהא אף למ"ד אומן קונה בשבח כלי והישראל הוא כקונה את הכלי, מ"מ כל זכותו היינו לכל היותר בשבח הכלי ולא בגופו, ונמצא שהוא שותף בכלי וחייב טבילה.

ובביאור דעת הרמ"א, נראה שמוכרחים לומר דס"ל כדעת מהר"ש הלוי (הביאו הקצה"ח סי' שו ס"ק ד) שלמ"ד אומן קונה בשבח כלי כל הכלי נעשה שלו ולא רק השבח, ולכך ס"ל להרמ"א שאין כאן שותפות, אלא למ"ד אומן קונה בשבח כלי הכל הוא של האומן וכאילו האומן הוא הבעלים של הכסף. ולכך כתב הרמ"א שיטבול בלא ברכה שהרי למ"ד אומן קונה בשבח כלי פטור מהטבילה, ולמ"ד אין אומן קונה חייב טבילה.

מיהו הקצה"ח (סי' שו ס"ק ד) ונתיבות המשפט (שם ס"ק ד) נקטו בפשיטות דלכו"ע האומן אינו בעלים ממש של החפץ, אלא הוא רק שלו לצורך הגביה וכמו משכון, וגם לדבריהם צ"ל דעכ"פ ס"ל להרמ"א שכל הכלי עומד לו למשכון.

והנה לפי"ז מתבאר דלדעת הרמ"א ליכא כלל ראיה מדין אומן שגם בשותפות עכו"ם חייב טבילה, דהא ס"ל שאומן אינו חשיב כשותף של הבעלים בכלי.

## עכו"ם שנתן כלי לאומן ישראל והישראל הוסיף משלו

והמשך דברי הרמ"א **אבל אם עשאו לעצמו רק שקנה המתכות מן העובד כוכבים, או שנתן מקצת מתכות משלו, אין צריך טבילה.** והנה אם רק קנה מתכות הוא דין פשוט שודאי אינו חייב בטבילה, אלא שהרמ"א המשיך או נתן מקצת מתכות משלו והיינו על כרחך באופן שהגוי מסר כלי לאומן ישראל, וע"ז כתב הרמ"א שאם נתן הישראל קצת נסכא משלו אינו חייב לטבול הכלי, ודברי הרמ"א צריכים ביאור אמאי יהיה פטור מלטבול הכלי אחר שהיה קודם לכן של הגוי.

וביאר הש"ך (ס"ק כד) בביאורו השני, שכל שהביא מקצת נסכא משלו לכו"ע אומן קונה בשבח כלי [וטעמא דמילתא משם שאז שמו עליו וכל טעמו של מ"ד אומן אינו קונה בשבח כלי היינו משום שאין שמו עליו, וכאן שנתן מקצת נסכא סגי בזה לעשות שיהא שמו עליו]. ובזה יתבאר כוונת הש"ך לעיל (ס"ק כב) שכתב לבאר שבאופן שנתן הישראל לאומן עכו"ם והוסיף העכו"ם משלו שיטבול בברכה, שאין כוונת הש"ך כהגר"א שהוא משום דאז הוי ודאי שותף, אלא דעתו שחייב לטבול בברכה משום שהגוי נתן נסכא משלו והוי ממש כשלו, דאז אם אומן קונה בשבח כלי חשיב שמו עליו.

מיהו הט"ז (ס"ק יג) חולק ע"ז דסובר שלא מהני מה שנותן מקצת כלי, גם למ"ד אומן קונה בשבח כלי לא ברור שמהני לחייב טבילה.

## העולה לדינא

והעולה לדינא לפי"ז, ישראל שנתן כלי לתיקון אצל גוי אומן, אם הגוי נותן חומר שלו, לדברי הט"ז א"א לברך, אבל להש"ך והגר"א מברך, וכן משמע ברמ"א.

וגוי שנתן לישראל לתקן כלי, לדעת הש"ך וכמו שמבואר ברמ"א בנתן משלו לא צריך לטבול כלל, ולדעת הט"ז יטבול בלא ברכה, ולדעת הגר"א יטבול בברכה שהרי עכ"פ יש כאן שותפות עכו"ם. ולמעשה אין הכרעה בזה כי קשה לסמוך על הרמ"א שלא לטבול, ולטבול בברכה גם קשה כנגד הרמ"א והש"ך והט"ז, ולכן יטבול בלא ברכה.

ובאופן שהישראל נתן כלי לגוי והוסיף הגוי משלו, לכאורה אפשר לברך, כדעת הש"ך והגר"א, אמנם הסברא צריכה ביאור כיון שדעתו של הרמ"א שאומן קונה בשבח כלי היינו שקונה את הכלי כולו ונעשה ממש כמו בעלים כמו שמוכח מסיפא של דברי הרמ"א, וזה קשה איך נעשה הכלי של האומן לגמרי [ועי' סי' שו בקצה"ח שם ומה שכתב ע"ז הנתיבות המשפט שדעתם לחלוק על מהר"ש הלוי]. וע"כ למעשה נראה שכדאי שלא לברך [וביותר לפי מה שנתבאר בסוף השיעור הקודם שמבואר בחזו"א דאזלי' בתר חוקותיהם].

ולעניין שותפות עכו"ם לענין הלכה: הנה בגר"א מבואר להדיא שיברך, אמנם לפי מה שנתבאר ליכא ראיה מהרמ"א לעניין זה, כיון שביאר הש"ך שע"י שנתן מקצת כסף נעשה בעלים גמור, וא"כ אין זה כשותפות. ובש"ך ס"ק כו משמע שיברך ובט"ז לא ברור שיטתו.

## בתי חרושת של גויים שיש לישראל מניות באותו בית חרושת

ויש שמחמת שיש מניות חששו לעולם לא לברך, והנה אחר שבגר"א מבואר להדיא לברך, וכן משמע בש"ך, וברמ"א לא מבואר הפוך מזה [כמו שנתבאר], א"כ ודאי הדין נותן שיטבול בברכה. מלבד זאת אינו ברור שמניות עושות את הישראל כשותף, וכבר האריכו בזה הפוסקים.

## בית חרושת של ישראל שיש שם פועלים עכו"ם ולהיפך

ובית חרושת שיש שם פועלים עכו"ם הולכים אחר הבעלים, ובפת"ש (ס"ק יב) הביא את החכ"א שעושה מזה ספק, וצ"ב כוונתו, דהנה בשכיר יום ודאי אין דין אומן קונה בשבח כלי כמבואר בגמרא (ב"מ קיב.), ויש שביארו דהחכ"א מיירי בבית חרושת שעובדים בקבלנות שיש צד דאזלי' בתר הבעלים, וכתב שיש הבדל בין זכוכית למתכות ולעולם מיקל בזכוכית, וזה תימה כי הכלל הוא שאין מקילים לשתי צדדים אף בספק דרבנן. ובזה"ז כיון שרוב בתי חרושת הפועלים הם רק שכירים, ממילא ודאי הולכים אחר בעלים של הבית חרושת.

# שיעור ח

## אם עושה קלקול בכלי ומתקנו אם מהני לפטור את הכלי מטבילה

[המשך סעי' י] הט"ז (ס"ק יג) כתב שדבר פשוט הוא שאם היה בכלי נקב ותיקנו הישראל שודאי לא נפקע מהכלי חיוב טבילה, כיון ששם עכו"ם על הכלי. אבל החכמת אדם (כלל עג דין יג) פשוט לו שאם עושה נקב גדול בכלי מתבטל ממנו שם כלי, ואם אחר כך תיקנו אומן ישראל אין הכלי חייב טבילה, וכמו שהאריך בתשובה (בינת אדם סי' סו) ונתן בזה עצה לכלי גדול שאינו יכול להטבילו שיעשו בתחתיתו נקב ונמצא פרחה ממנה הטומאה, ואז יתקנה ישראל ופנים חדשות באו לכאן. וכן הכרעת הפוסקים.

ובפתחי תשובה (ס"ק ז) כתב בשם הפמ"ג (או"ח סי' תנא מ"ז ס"ק ו) שאם קנה טס (בלע"ך) מעכו"ם, והישראל עשה בו נקב [שלצורך אפיית המצות היו צריכים שיהא נקב בטס], צ"ע אם חייב טבילה, ולכאורה אי"ז כהחכמת אדם, שהרי לדברי החכמת אדם כיון שגמר הישראל את הכלי אין חיוב טבילה.

ונראה שהפמ"ג מיירי באופן שעשה נקב שגם הדיוט יכול לעשותו, לכך חשיב שגם קודם לכן היה נחשב כלי. ומעתה יצא הדין שכל מה שכתב החכמת אדם להקל ע"י שיעשה נקב בכלי היינו דוקא אם צריך אומן כדי לתקן אותו נקב ולא סגי בנקב כל שהוא שמתקנו בהדיוט.

אלא שראיתי מי שכתב להביא ראיה ממה שמצאנו לגבי זוג שניטל ממנו העינבל (שבת נח:) שעדיין טומאתן עליהם, ומקשה הגמרא למאי חזו, ותירץ אביי הואיל וההדיוט יכול להחזירו, אבל רבא פליג וס"ל שלא יצא מידי טומאה הואיל וראוי להקישו ע"ג חרס, ומבואר דעת רבא שאע"פ שיכול להחזיר ע"י הדיוט מ"מ חשיב שפרחה הטומאה ונעקר מלהיות כלי, ורק משום שראוי להקישו על החרס לא נעקרה ממנו הטומאה א"כ יש לפסוק כרבא שפרחה טומאה אע"פ שהדיוט יכול להחזירו.

מיהו נראה לחלק שזוג בלא עינבל אינו כלי כלל, ובזה אף אם הדיוט יכול להחזירו מ"מ סובר רבא שפרח ממנו הטומאה [אי לאו זה שיש תשמיש אחר לזוג גם בלא העינבל]. ומעתה יצא לנו הדין שאם ביטל לגמרי את הכלי אף אם שייך להחזירו ע"י הדיוט מ"מ פרחה ממנו הטומאה, וה"ה כאן לעניין טבילת כלים פקע ממנו חיוב הטבילה דחשיב שפנים חדשות באו לכאן. אבל אם רק עושה נקב ולא נתבטל ממנו שם כלי לגמרי, בזה נראה שדוקא אם עושה נקב שצריך אומן כדי לתקנו מהני לבטל ממנו שם כלי ולפוטרו מחיוב טבילה.

ועי' אגרות משה (ח"ב סי' מ) שכתב לגבי קופסא שקונים מהגוי עם האוכל כגון קופסאות קפה או מטרנה וכדו' שדעתו שם שהוא כמו קליפה ואין לזה שם כלי, וס"ל שאחר כך כשהוציא כל האוכל מתוך הכלי אי"צ טבילה, כיון דחשיב שהישראל עשה את הכלי. ונראה שלפי הפמ"ג שהחמיר אפילו בטס שמנקבו לטובלו ק"ו בציור של האגר"מ אין להקל בזה.

## כלים שמוכר לגוי במכירת חמץ

המוכר כליו לגוי בפסח יש חשש שיתחייב טבילה, וידוע מהחזו"א שכשמכר כליו לגוי לפסח אחר הפסח היה טובל את הכלים [ויש שרצו להקל שאי"ז מכירה גמורה ממש אלא כעין הערמה, וממילא לא נעשה הכלי של העכו"ם].

והטעם שיש שנוהגים במכירת חמץ למכור גם את הכלים לעכו"ם, הוא משום שבלוע בהם חמץ, ודעת החזו"א שבבלוע שבכלים ליכא דין בל יראה ובל ימצא, אלא שעדיין יש חשש משום חמץ הדבוק בכלים, ואם נמכור רק את הדבוק בכלים אין לזה ערך של כסף לכך יש שמוכרים את הכלים כדי שיזכה העכו"ם בחמץ שדבוק בכלים, וכן מבואר בשו"ע הרב. מיהו באמת מחמת חשש זה שאם ימכור את הכלים יהיה חייב לטבול את הכלים, לכך יש שנמנעים מלמכור את הכלים, שכיון שכל החשש הוא רק מהחמץ הדבוק והרי אי"ז אלא מעט מאוד ואין בו שיעור לכך היקלו. והגריש"א היה מפרש במכירה שמוכר כל כלי שיש בו חמץ דבוק, ואז אם ימצא באמת יטבול את הכלים. אלא שאם כן היה צריך לבדוק היטב אחר הכלים אם דבוק שם חמץ.

## כלי בשותפות עכו"ם וישראל

שו"ע (סעי' יא) כתב הרמ"א ישראל ועובד כוכבים שקנאו כלי בשותפות, אין צריך טבילה. וכתב הש"ך (ס"ק כו) שאם אח"כ קנה ממנו הישראל צריך לטבול, ומדברי הש"ך אלו יש להוכיח דס"ל גם כן שהקונה משותפות עכו"ם חייב טבילה. דאל"כ אמאי יהיה חייב טבילה כשקונה מהשותפות.

ובעיקר דינו של הרמ"א שאי"צ טבילה, הקשה הבית מאיר שאם הטעם בזה משום שלא שייך להטבילו דגם אחר טבילה יהא שמו עליו, א"כ איך מותר לו להשתמש בכלי כל זמן שהוא ביד השותפות. והנה כבר נתבאר (לעיל שיעור א) שמבואר מהבית מאיר דס"ל שאיסור ההשתמשות הוא מה"ת וכדעת הפמ"ג, ולכך הקשה, אבל לדברי המשנ"ב איסור ההשתמשות אינו אלא תקנה כדי שיטבול הכלי, וממילא בכלי בשותפות שאינו יכול לטבול הכלי ממילא אין טעם להחמיר עליו שיאסר הכלי [וכבר דיברנו לעיל שאולי יש מכאן ראיה שכל כלי שאי אפשר לטובלו נתיר להשתמש בו ללא טבילה].

עוד הקשה הבית מאיר למ"ד שיש ברירה, הרי בשעה שהישראל משתמש בכלי, מתברר הדבר שהכלי שלו, וא"כ אמאי באותו זמן אינו צריך להטביל את הכלי, שהרי עכשיו הוא רק של ישראל. והחלקת בנימין כתב ליישב שאף שנעשה של הישראל מ"מ הרי יהיה מחוייב להחזיר לגוי וא"כ אי"ז כמעשה שהיה [וכעין שמצאנו לעניין השואל מעכו"ם שאי"צ טבילה דלא הוי כמעשה שהיה לשקעו ביד ישראל].

# שיעור ט

[סעיף יב] **צריך להטביל ידי הכלי.**

## כלים חשמליים שאי אפשר לפרק את החלק החשמלי

**נחלקו** הפוסקים בכלים חשמליים, שהכלי בשלימותו אין בו חשמל אלא בצידו יש חלק חשמלי שגורם לבשל מה שבקדירה, אם צריך להטביל את כל הכלי. שדעת האגרות משה (יו"ד ח"א סי' נז) שסגי להטביל רק את הקדירה ואין צריך להטביל את החלק הצדדי של החשמל אף שאינו מתפרק, וביאר שאם יש כלי שרק בחלקו משתמש למאכל אי"צ להטביל כל הכלי, אלא רק את החלק שמשתמש בו למאכל. ולכך כתב שאם יש לו מכשיר חשמלי שיכול להתקלקל אם יטבול את החלק החשמלי שבו, יכול להטביל רק את החלק של הכלי שמשתמש בו למאכל, ואי"צ להכניס את כל הכלי למים.

**והנה** השו"ע סי' רב (סעי' ט) כתב ז"ל 'ידות הכלים שהם ארוכות ועתיד לקוצצן, מטביל עד מקום שעתיד לקוצצן, ודיו' [והיא משנה במקוואות פ"א מ"ה], ופירש הט"ז (שם ס"ק ט) שמקום החתך אינו חציצה לפי שהוא בית הסתרים [וכמו שמבואר בר"ש מקוואות שם]. והקשה החזו"א במקוואות (קמא סי' י ס"ק א) מה עניין זה לבית הסתרים, הרי בשלמא אם היה טובל את כל הכלי היה אפשר לדון שאף שמה שעתיד לקצץ אינו חייב בטבילה מכל מקום אינו חוצץ במקום חתך משום שהוא בית הסתרים, אבל אם טבל רק מקצתו מה יועיל זה שהמקום שעומד לקציצה הוא בית הסתרים, הרי בכל מקום שאינו בית הסתרים בעינן שיכסה כולו במים, וגם כאן צריך לכסות במים גם את הצד המכסה את בית הסתרים, שאף שאין צריך שיבואו המים אל תוכו כי הוא בית הסתרים, מ"מ בצד החיצון של הכלי צריך לכסות כולו, ואם אינו טובל את כל הכלי נמצא שצד אחד של הכלי אינו מוקף במים.

**ועל** כן כתב לבאר שהמשנה שאמרו שמטביל עד מקום מידה מיירי בשלשלאות [ודלא כהר"ש], ולכך הוי כולו מוקף במים, וכמו שהעמידו התוספות בחולין (עג. ד"ה מטביל) משנה זו בשלשלאות מחמת קושיא אחרת.

**וגם** במנחת יצחק (ח"ב סי' עב) גם נתקשה בזה, מיהו מסיק שכיון שמבואר בראשונים שטבילה זו מהני אף שאינו מכסה את כל הכלי במים, א"כ למעשה יש להתיר ולטבול רק את חלק הכלי שמשתמש בו למאכל [וכדברי האגר"מ], אבל החזו"א פליג.

**ולדברי** החזו"א הוא הדין אם יש לו כלי חשמלי שמחובר לו חוט חשמל שאי אפשר לנתקו, צריך להטביל את כל הכלי עם החוט החשמלי, שכיון שזה מחובר אם לא יטבול כולו, נמצא שיש כאן חלק מהכלי שלא נכנס במים [היינו מקום החיבור של הכלי לחוט החשמל].

**וכדינו** של החזו"א מבואר במאירי (חולין עג.) שכתב בשם הראב"ד לבאר המשנה במקוואות שם שודאי מחוייב לטבול את כל הכלי, ומה שאמרו שבידות העשויות ליקצץ טובל עד מקום מידה, אין הכוונה שלא יטבול את כל הכלי, אלא רק שאין חלק הידות העתיד ליקצץ מחוייב טבילה, ונפקא מינה שאם היה חציצה על אותו חלק של היד האמור ליקצץ, אין החציצה פוסלת את הטבילה.

## ביאור החידוש בשו"ע שחייב לטבול ידי הכלי

**והנה** בשו"ע שפסק שצריך לטבול ידות הכלים, לדברי האגרות משה יש כאן חידוש גדול שבלא דין ידות הכלים לא היה צריך להטביל את כל הכלי, אלא רק את החלק שמשתמש בו למאכל, אבל את הידות אינו צריך להטביל אף שהם מחוברים לכלי, אבל לדעת החזו"א באופן שאי אפשר לנתק את ידות הכלים בודאי מחוייב לטבול את כל הכלי עם הידות שבלא זה אין כאן טבילה כלל, שהרי לא היה מכוסה כולו במים, ואם כן מה נתחדש בדין הידות. וצריך לומר לדעת החזו"א שהחידוש הוא שאף בידות שיכולים להתפרק מחוייב לטבול הכלי עם הידיות. ואם פירק את הידות וטבל את הכלי, אחר שחזר וחיבר את הידות מחוייב לחזור ולטבול את הכלי [ועי' בחלקת בנימין שנתעלם מכל זה וכתב בפשיטות לפרש את דברי השו"ע בידות המתפרקים, כי היה פשוט לו כהחזו"א].

## אם יש לחייב לבטול את החלק החשמלי מדין ידות הכלים

**אלא** שאף בלא דינו של החזו"א יש מקום לחייב טבילה גם את החלק החשמלי מדין ידות הכלים, שהרי החלק החשמלי הוא דבר הנצרך לכלי. ויהיה נפקא מינה בין אם נבא לחייב לטבול את הכל מדינו של החזו"א, לבין אם נחייבו מדין ידות הכלים. שלדינו של החזו"א בעצם אין חיוב טבילה על החלק החשמלי, אלא רק בשביל שיהא מכוסה הכלי במים, ואם כן אם יהא דבר החוצץ על אותו חלק החשמלי אין זה פוסל את הטבילה, וכמו שמבואר במאירי. אמנם אם חיוב הטבילה הא מדין ידות, ודאי אם יהיה חציצה תיפסל הטבילה.

**ובאמת** דעת רוב הפוסקים לא כדעת האגר"מ, אלא שאם זה גוף אחד צריך לטבול כולו ולא רק החלקים שנוגעים באוכל [ואף בלא החזו"א חייב לטבול כל מדין ידות].

## כלים חשמליים העשויים שני חלקים

**ועד** עתה עסקנו באופן שהחלק החשמלי אינו מתפרק, אכן הגריש"א חידש שגם בכלים המתפרקים צריך לטבול הכל משום דס"ל דהוי ממש כידות הכלים. אולם המנחת יצחק (ח"ג סי' עז) ס"ל שהחלק החשמלי אין להחשיבו כידות הכלים, כיון שהוא מהני לשימוש לכמה כלים, ואין זה נחשב כבית יד של כלי מסויים [ולא דמי למספריים שבת מח: שהיד עשויה דוקא לאותם מספריים]. ובאמת גם לדבריו אם היה החלק החשמלי עשוי דוקא לכלי זה ואינו מועיל לכלי אחר, הוי כידות הכלים וצריך להטביל הכל [ויטביל הכל יחד כשהוא מחובר]. וכן שמעתי בשם הגרנ"ק שכל שהכלי חשמלי מתחבר להרבה כלים אי"צ להטביל רת החלק החשמלי.

**והגריש"א** הורה באותם מכשירים לקלקל אותם ואומן ישראל יתקנם, אלא שדעתו היה להקל שסגי שיקלקל החלק החשמלי, כיון שכל החומרא היא מחמת הסברא שגם החלק החשמלי הוא כחלק אחד. אלא שצ"ת באופן שהטביל הכלי ואחר כך קנה את החלק החשמלי, אם יהיה חייב לטבול את החלק החשמלי, ולכאורה מן הסברא לדעת הגריש"א דהוי כידות הכלים הרי היה לנו לחייבו לחזור ולטבול גם את הכלי עצמ אלא שקשה לומר כן.

[סעי' יג] **צריך להעביר החלודה קודם טבילה ואם לא העביר, אם מקפיד עליו חוצץ.**

## מדבקות שעל הכלים לעניין חציצה

**אם** יש לו מדבקה על המכשיר או על הכלי ורוצה הוא את המדבקה כגון שהיא מדבקה של מותג מסויים, כיון שרוצה הוא את המדבקה אין זה חציצה. ואם אינו רוצה את המדבקה מחוייב להסירה מהכלי קודם הטבילה. ואם היה לו מדבקה על החלק החשמלי, כבר נתבאר לעיל דאם נחייבו להטביל משם דינו של החזו"א לא יהא בזה חשש משום חציצה, אבל אם חייב טבילה מדין ידות הכלים צריך להסיר את כל המדבקות מלבד אם הם מדבקות שהוא רוצה בהם.