סימן ז_
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / האשה נקנית שיעורים - הרב חנוך לודמיר

בס"ד

סימן ז

בדין האב זכאי בקידושי בתו.

ענף א

בביאור הא דאב זכאי בקידושי ביאה דבתו

1. האב זכאי בבתו בקידושיה בכסף בשטר ובביאה. פרש"י: זכאי בבתו - שהכסף יהיה שלו והוא מקבל השטר והוא מוסרה לביאה על כרחה לשם קידושין בעודה נערה. ואף בכתובות פירש כעין זה. ע"ש מו ע"ב ז"ל: בקידושיה בכסף - שכסף קידושיה שלו. ובשטר - שאם קבל שטר אירוסין עליה הרי זו מקודשת. בביאה - רשאי למוסרה לביאה לשם קידושין. עכ"ל.
2. ובפשטות מה שראה לפרש כן ולא פירש כפשוטו שהוא זכאי לקבל קידושיה בכל שלשת סוגי הקנינים. דהוקשה לו אמאי המשנה לא סתמה שזכאי לקדשה וממילא פשיטא דיכול לקדשה בכל אפשרויות של קנין קידושין. וביותר, דיעוין כתובות מו ב דילפינן להא דהאב זכאי אף בקידושי שטר וביאה מהא דאיתקוש הויות להדדי. הרי דבעינן קראי להכי ואיכא קראי. וע"ז פירש דבכל חד איכא חדושא. ופירש -
   1. דזכאי 'בכסף' היינו שהכסף שלו, דסד"א דזכאי לקדשה בקנין כסף אולם הכסף דילה.
   2. וחדושא דזכאי 'בשטר' דהוא מקבל השטר, נלע"ד לפרש דלולי זה הו"א דכל הזכות בכסף הוא שהכסף שלו, אבל לעולם הבת מקבלת את הקידושין בעצמה. וזה משמיענו התנא בשטר שעצם הקנין נעשה ע"י האב ולא רק הכסף הבא בעקבותיו.
   3. ו'בביאה' פרש"י דהחדוש הוא דיכול למוסרה אף בע"כ לביאה. ונראה לפרש בכמה אנפי, מאי חדושא דבע"כ בביאה טפי מכסף ושטר שהרי אף שם מוסרה לקידושין בע"כ.
      1. האחד, דביאה שכל עניינה אישות, סד"א דבלא ריצוי האשה לא מיחשב מעשה אישות ביניהם. דאין זה אלא מעשה זנות בעלמא.
      2. השני, [העירני לזה אחד מן הבחורים שיחי'] דביאה נעשית עם האשה, ואין כאן קנין שנעשה עם האב ככסף ושטר. אכן לפ"ז אין ההדגשה בעל כרחה ובאמת ברש"י כתובות הנ"ל לא כתב ביאה בע"כ אלא בסתם.
   4. השלישי, וכנ"ל ביותר, דהוא חדוש מיוחד שיכול למוסרה לביאה בע"כ, דהנה בקידושי שטר וכסף, אינו אלא מקדשה בע"כ, אבל הבעל אינו רשאי לבוא עליה בע"כ אלא כדרך איש ואשה בריצוי שתיהם [אלא שאם אינה מתרצית הרי היא מורדת ודיה כדין מורדת וכו' אולם אין לו זכות לאונסה], ואילו זכות האב בבתו, שרשאי הוא למוסרה לביאת קידושין בע"כ והוא זכות מיוחדת לאב בבתו. ואיכא למימר דהא הוא חדושא דזכאי בביאה.
3. ולע"ד נראה לפרש בהכי דברי רש"י כתובות מו ע"ב דאמרינן התם בגמ' דלהכי זכאי בבושת ופגם של בתו שבידו למוסרה לביאת מנוול ומוכה שחין ופרש"י 'למוסרה לביאת קידושין למנוול ומוכה שחין' והוא פלא אמאי הוצרך לפרש ביאת קידושין ואמאי לא פירש כפשוטו דבידו לקדשה למנוול ומוכה שחין וכשיבוא עליה יהא לה בושת ופגם זה. ולהמבואר א"ש היטב. דלעולם אין לו זכות בביאה זו אלא באופן של קידושי ביאה. ודוק.
4. והנה תוס' הביאו לירושלמי שפירש להא דזכאי בביאה שיש לו זכות בביאה שנותנין לו שכר לקדש בביאה. הנה ז"ל הירושלמי [כתובות פרק ד הלכה ו] ניחא בכסף ובשטר האב זכאי בביאה תיפתר שאמר לו לכשתקנה לי בתך בביאה יהיה לך כסף זה. ע"כ. ומש"כ דבשטר ניחא. עיין מאירי דאם השטר שוה כסף מצד עצמו הרי הוא של אב והיינו זכותיה דאב בשטר. [ועיין תורא"ש שכתב דאגב כסף וביאה תנן שטר. והוא צ"ע מדברי הירושלמי דכתב להדיא דניחא בכסף ושטר וע"כ כמאירי]. ונראה דאין שייכות בין דברי רש"י לדברי הירושלמי. דרש"י בא לפרש מאי חדושא איכא בכל חד מהנך שלשת קנינים. ופירש בכל חד חדושא דלא משתמע מאחריני. ואילו הירושלמי בא לפרש לשון האב זכאי. מאי זכותיה. וזכות היינו זכות ממונית שיש לו בזה. ולכן פירש דאף בביאה יש לו זכות ממונית והיינו שכר ביאה. ועיין תורא"ש "האב זכאי בבתו בקידושיה. מפרש בירושלמי שיש לו זכות בביאה שנותנים לו שכר לקדשה בביאה ואגב כסף וביאה תנא זכאי, ומיהו לפום גמ' דידן קרי זכות שיש לו כח לקבל קידושיה". הנה מפורש בתורא"ש שיש לדון בלשון זכאי האם הוא על עיקר הכח שיש לו לקבל קידושיה או דהוא זכות ממונית שיש לו מכח זה שמקדשה. והירושלמי פירש שזכות היינו זכות ממונית ולכן פירש מה שפירש. אבל הבבלי פליג ע"ז. ולא ידעתי מהיכן הוציא הרא"ש דלפום גמ' דילן אינו כהירושלמי.
5. ועיין ריטב"א ז"ל: מקשו עלה בירושלמי (כתובות פ"ד ה"ו) ניחא כסף ושטר אלא ביאה מאי כדון, כלומר מה זכות יש לו לאב בביאה, ואמרינן תפתר בשאמר לו הילך מנה ותתקדש בתך לי בביאה זו, פירוש וקמ"ל דכי היכי דזכי נמי ליה רחמנא לאב כסף קדושין גופייהו זכי ליה נמי מאי דאתי מחמתייהו. עכ"ל. מבואר בריטב"א דהקמ"ל דהאב זכאי לשכר הביאה כשם שזכאי בכסף קידושין דזכי ליה רחמנא נמי מאי דאתי מחמתייהו.
   1. ויש לדקדק בזה, דלכאורה פשיטא מילתא טובא, דכיון שהאב בכוחו לקדשה למי שירצה, הרי אם נותנים לו כסף על הריצוי שנתרצה לקדשה לזה, הויא כסף דיליה דהוא כסף על הריצוי והריצוי הרי בידו הוא. וא"כ מאי חדושא דאיכא בהא.
   2. וביותר יש לדקדק מש"כ הריטב"א דהוא זכות מיוחדת שזיכתה לו תורה כשם שזכי ליה כסף קידושין והוא פלא, דלכאורה אינו זכות מיוחדת אלא הוא פועל יוצא מהכח שלו לקדשה למי שירצה.
6. ונלע"ד לפרש בזה, דהנה הגרשש"ק בקוננטרס בגדרי קנין כסף, כתב דבכל מקח שקוצץ תשלום עבור המקח, גדר המחייב לשלם את דמי המקח הוא מדין נהנה, היינו דכיון שקיבל חפץ שהוא שו"כ הרי דינו לשלם לבעלים את תמורתו. [ומכח זה יצא לחדש חדוש גדול דיש מקום לומר דבקידושי אשה לא יהני קציצת דמים. דהיות ואין האשה קנין ממוני של הבעל, הרי לא קיבל דבר שיחייב אותו מדין נהנה. ובנקודה זו יש לדון. עיין לקמן אות ‎ח]. והנה נדון הירושלמי בקוצץ עבור הביאה, יש לדון אם האב תובע ממנו שישלם לו עתה כסף עבור הריצוי, או דהאב קוצץ עמו שישלם לו לאחר מכן עבור הקידושי ביאה. ולשון הירושלמי הנ"ל הוא שאמר לו לכשתקנה לי בתך בביאה יהיה לך כסף זה. והיינו דהוא התחייבות לשלם כסף לכשתקנה לו בתו בביאה. הן אמת שלשון הריטב"א שכתב: בשאמר לו הילך מנה ותתקדש בתך לי בביאה זו. משמע דנותן לו המנה, לכאורה לאו דוקא הוא, דבירושלמי מפורש לא כן. אלא דישלם לו לכשתקנה לו בתו. ואם כן הרי יש מקום לדון בזה. האם האב יכול לקצוץ דמים שיתחייב לו לכשתקנה לו בתו. דלכאורה הא תליא בגדרי זכות האב בבתו, דאם היא שלו לענין אישות, הרי פשיטא שיכול לקצוץ עבורה. אבל אם אינה שלו, אלא שהוא שליח בעלמא, הרי יש לומר דהתחייבות התשלום היא לבעלים, והוא ע"פ דברי הגרשש"ק הנ"ל דהחיוב לתשלום הוא מעין דין נהנה שכיון שקיבל זכות חייב לשלם תמורתו לבעלים, ואם הבת היא בעלים ע"ע הרי דמים הללו שהם דמי בתו יש ליתנם לבעלים ולא לשליח שמקדשה. ואף אם נימא דהאב זכאי לפעול בה חלות קידושין אבל אין הוא בעלים על בתו [ולקמן יבואר ענין זה בארוכה, בס"ד] אלא הוא זכות מסוימות שזכאי לפעול בה חלות קידושין לאחר, הרי אף בזה היה מקום לדון ולומר, דהיות והיא הבעלים על עצמה, הרי החיוב לשלם תמורתה חל כלפי הבת. ולא כלפי האב.
7. והיינו דחידש לנו הירושלמי מתוך דברי המשנה שהאב זכאי אף בכסף זה. וגדר הך זכות למדנו מדברי הריטב"א דבר חידוש. והוא, דגדרו הוא דכי היכי דזכי נמי ליה רחמנא לאב כסף קדושין גופייהו זכי ליה נמי מאי דאתי מחמתייהו. והיינו דכשם שכסף הקידושין זכי ליה רחמנא, זכי ליה נמי כסף דאתי מחמתייהו. והיינו דהיות וקציצת התשלום עבור קידושי ביאה הן, הרי זכאי מכל מה דבא מחמת הקידושין .והוא זכות חדשה שזיכתה לו תורה. ובאמת אין זה פועל יוצא מזכותו לקדשה בביאה דלהכי יכול לתבוע תשלום עבור ריצויו. אלא הוא תשלום עבור הקידושין וזיכתה לו ג"כ תשלום זה אף דאינו כסף קידושין ממש אלא כסף דאתי מחמתייהו. כנלע"ד.
8. ולדברינו נמצא מבואר בדברי ירושלמי הללו דלא כהגרשש"ק הנ"ל ולעולם יכול האב לקצוץ מעות עבור הקדושין ומעות הללו אזלי לאב. ודוק.

ענף ב'

במחלוקת רש"י וריטב"א בביאור דברי הגמ' "השתא אביה מקבל קידושיה ואיהי תשקול כספא"

1. גמ' ואימא לדידה, השתא אביה מקבל קידושיה וכו' ואיהי שקלה כספא. מבואר בגמ' דקטנה שאביה מקדשה פשיטא דשקיל כספא משום הכרח דהשתא וכו'. ונחלקו רש"י וריטב"א מהו ההכרח דאם אביה מקבל קידושיה הוא מקבל הכסף קידושין.
   1. רש"י פירש "בתמיה אפשר שעל חנם זיכהו הכתוב בקבלת קדושיה" והיינו דלא מסתברא מילתא שהתורה זיכתה לו לקבל קידושיה בלא קבלת כסף קידושיה.
   2. אבל הריטב"א פירש "כיון דזיכתה לו תורה שרשאי לקדשה בע"כ ושלא מדעתה איהו חשיב מקנה ובעל דבר וכממונו היא חשובה בענין זה וכיון דאיהו הוי מקנה לא סגי דלא להוי כספא דיליה דאי איהי שקלא כספא איהי חשובה בעל דבר ואין האב אלא כשליח וא"כ האיך אפשר לו לקדשה בע"כ. עכ"ל. היינו דהוכיחה הגמ' דאב דמקדשה מקדשה בתורת מקנה ובע"ד ולא בתורת שליח, דא"כ לא היה יכול לקדשה בע"כ. וכיון שהוא המקנה והוא בע"ד הרי כספא דיליה הוא. ובפשטות הכונה דכיון דהיא שלו והוא מקנה אותה הרי אף הכסף של התמורה עבורה שייך לו.
2. ויש לדקדק אמאי רש"י לא פירש כריטב"א. דלכאורה פירושו ברור מאד. ומבואר עכ"פ ברש"י דמה שהאב מקדשה אינו הכרח שהכסף יהא שלו וצ"ב אמאי. ויש לפרש שיטת רש"י בתרי אנפי:
3. דלעולם אביה דמקדשה הוא בתורת שליח לבתו. ואף דאין שליחות בע"כ, מ"מ יש לומר דהתורה עשאתו שליח ולהכי הוא שליח אף בעל כרחה.
   1. והריטב"א דהכריח דאינו שליח מהא דמהני קידושי האב אף בע"כ דבת, יש לומר דס"ל דהא דאין שליחות בע"כ אין זה חסרון במינוי, או דהא דאינה רוצה בקידושין הרי הוא כביטול שליחות, אלא דשליח אינו יכול לייחס למשלח חלות שתחול בע"כ דמשלח. דזה לא שייכא בתורת שליח. ואכתי יל"ע בזה.
   2. אלא דיש להעיר בזה דהרמב"ן לקמן הכריח דהאב אינו מקדשה בתורת שליח דא"כ איך יכול לקדש בתו קטנה שאינה בתורת שליח. ואילו הריטב"א לא הכריח כן. ויש לומר בדעת הריטב"א דס"ל לריטב"א דקטנה שאינה יכולה לשלח היינו דאין לה דעת למינוי, וזה לא נצרכה באב דהתורה עשאתו שליח ולא בתו הקטנה. אבל מ"מ ס"ל לריטב"א דאף כה"ג אינו יכול לייחס חלות למשלח בע"כ דמשלח. ודוק.
   3. אלא דיש להעיר ע"ז דאם האב אינו אלא שליח, אמאי בתו נערה לר"י לקמן מב אינה יכולה לקדש עצמה. ואכ"מ.
4. יש לומר דלעולם זכאי האב לקדש בתו שלא בתורת שליח, אלא דאף אם אינו בתורת שליח יש להעמיד ב' צדדים מהו כוחו דאב לקדש בתו.
   1. יש לומר דאב הוא בעלים על בתו לענין קידושיה. היינו דהוא בעלים על האישות דילה. ולהכי יכול לקדשה דהרי הוא הבעלים עליה לענין זה
   2. יש לומר דלעולם האב אינו בעלים על בתו כלל, אלא דיש לו זכות לקדשה. והיינו דהתורה זיכתה לו את האפשרות לקדש אותה. וכל זכותו אינו אלא בקידושין והקידושין אינה תוצאה מבעלות על הבת, אלא הקידושין זו זכותו ותו לא.
5. והנה אם נימא כצד השני, הרי יש מקום לדון ולומר דאף דהאב זכאי לקדשה, מ"מ כספא לאו דיליה אלא דבת. דהכסף משולם לבעלים ולא למקנה. דהכסף הוא כסף שווי והרי הבעלים זכאי לקבלו. דהנה לצד זה הרי זכות האב היא מעין קני ע"מ להקנות, דכל זכותו הוא על פעולת ההקנאה ותו לא, ובזה יש מקום לומר דהכסף המשולם למקנה שייך הוא לבעלים דהכסף משולם עבור שווי החפץ הנקנה והחפץ הנקנה שייך לבעלים. ולהכי ס"ל לרש"י דאף דהאב זכאי לקדשה מ"מ אין זה מכריח דכספא יהא שלו, ולכן הוצרך לטעם אחר.
6. תוספת סיון תשעט: ובאמת מקושיית הגמ' ואימא ה"מ קטנה דלית לה יד וכו'. ופרש"י ואימא ה"מ דזכי ליה לקבלם בקטנה שאין לה יד דלאו בת דיעה היא. מוכח דס"ל לגמ' דכוחו בקידושי ביתו אינו מחמת היותו בעלים על בתו והוא המקדשה. דא"כ מאי נפ"מ אם יש לה יד לקבל הקידושין או אין לה יד. אלא מוכח דהתורה נתנה לו כח לקדשה למרות שאינו בעלים עליה וזה משום שאין לה יד לקבל קידושיה, ולהכי התורה נתנה לו היד לקבל קידושיה. וזו קושיית הגמ' דאכתי אין ללמוד מזה לנערה שיש לה יד לקבל קידושיה.

ענף ג'

בביאור שיטת הריטב"א בהנ"ל.

1. בדעת הריטב"א כבר נתבאר פשטא דמילתא דכיון דהוא בעלים להכי כספא דיליה. ויש להעיר בזה כמה הערות. דעיין לקמן ד ע"א דאייתינן תרי דוכתי שהאב זכאי בבתו, האחד בקידושין והשני במעש"י ועבדינן צריכותא אמאי אין ללמוד דין אחד מחבירו. ואמאי צריכי למכתב לתרוייהו. ועיין רע"א שתמה: קשה לי איך יהא אפשר ללמוד מע"י מכסף קדושיה הא באמת אביה מקבל קדושיה וא"כ הכסף קדושיה מצד עצמותו הוא לו כדאמרינן השתא אביה מקבל קדושיה, אבל מע"י דיזכה אביה בשלה לא ידעינן, וצע"ג. עכ"ל. והיינו דפירש לההיא דסוגיין דהשתא אביה וכו' כמש"נ מהריטב"א ולהכי הוקשה לו איך ניתן ללמוד מזכות האב בכסף זה למעש"י.
2. עוד יש להעיר, דהא בהמשך הגמ' מקשינן דאימא דנערה היכא דאיהי מקבלא קידושין איהי תשקול כספא. וצ"ע אם האב מקבל קידושין בתורת בעלים על האישות דילה, היכי ס"ד למימר שאף היא יכולה לקבל קידושין, והרי הוא בעלים עליה, ואיך שתי ידים יכולות לזכות כאחד. ולכאורה מוכח מזה, דכח האב לקדש אינו בתורת בעלים על הבת, אלא דהתורה נתנה לו זכות לקדשה וכצד שני הנ"ל אות ‎יב.2 שנתפרש ברש"י. ואם כן הוא, הרי יש מקום להבין דאף הבת זכאית לקבל קידושיה דהיא בעלים על עצמה ולהכי יכולה לקדש א"ע והאב יש לו כח לקדשה אף שאינו בעלים וכעין קני ע"מ להקנות. ובאמת נלע"ד דיש מקום לומר דבקני ע"מ להקנות להצד דיש קנין שכזה, הרי אף הבעלים יכול להקנות דאין זה שולל את הזכות של הבעלים להקנות וד"ז צריך בדיקה.
3. יש מקום לפרש באופ"א לדברי הריטב"א, דלעולם אין כונת הריטב"א דכיון דהאב מקדשה הרי הוא סימן שהיא שלו וממילא ודאי כספא דיליה. אלא כונת הריטב"א דכיון דהאב מקדשה בתורת מקנה ובע"ד, ולא בתורת שליח, הרי אם כספא לאו דיליה אלא דבת, אין כאן קנין כסף כלל דהוא לא מקבל כסף ואיך הוא מקנה אותה בתורת מקנה. דלא שייך קנין כסף אלא אם כספא דיליה והוא מקבל את שווי המקח ולהכי גמר ומקנה. והרי מה שהוא מקדש הרי זה מכריח שהוא מקבל את הכסף דאל"כ לא היה חל קנין כסף.
4. עיין לשון הריטב"א "וכיון דאיהו הוי מקנה **לא סגי דלא להוי כספא דיליה** דאי איהי שקלא כספא איהי חשובה בעל דבר ואין האב אלא כשליח וכו'" ולדברינו פירוש דבריו דאם הכסף יהא שלה הרי הוא יכול לפעול רק בתורת שליחות ממש, וזה לא שייך בע"כ. וע"כ דהוא מקנה לבד, וא"כ בתורת קנין כסף לא שייך שיחול אא"כ הוא מקבל את הכסף. וכ"כ בהמשך בדבור שאח"כ **ופשיטא לן מילתא דכל היכא דאביה מקדש לה אפילו כשהיא נערה איהו שקיל כספא וכדאמרינן לעיל דהא לא אפשר בלאו הכי** עכ"ל. והנה דקדוק הלשון מורה קצת דהוא בתורת הכרח, דלא סגי דלא להוי כספא דיליה דאם כן הרי אין כאן קנין כסף וכן מש"כ בסופו דהא לא אפשר בלאו הכי. אבל אם נימא דכספא דיליה משום דהוא הבעלים הרי הוא זכאי לכסף, א"כ אין זה בתורת הכרח וסימן אלא בתורת סיבה. ולא משמע כ"כ מלשונו. ודוק.
5. תוספת סיון תשעט: וביותר הוא מוכרח בריטב"א בד"ה ופרכינן דהתם פירש הריטב"א דקושיית הגמ' דנערה איהי תקדש נפשה ואיהי תשקול כספא, כסיעת הראשונים שפירשו דקושית הגמ' היא, דבנערה התינח אם האב מקדשה דין הוא שיקבל את הכסף אבל אם היא מקדשת עצמה תקבל היא את הכסף ובזה פירש הריטב"א **ופשיטא לן מילתא דכל היכא דאביה מקדש לה אפילו כשהיא נערה איהו שקיל כספא וכדאמרינן לעיל דהא לא אפשר בלאו הכי** והנה בכאן ודאי אין לומר שהוא הבעלים שלה ולכן דין הוא שיקבל את כסף דא"כ אמאי היא יכולה לקדש א"ע ואזי דין הוא שהיא תקבל את הכסף. הרי כאן להדיא ממש דכל טעם קבלת הכסף הוא מחמת היותו המקדש ודין הוא שהפועל הקידושין הוא זה שיקבל את כסף הקידושין. אבל לעולם אין זה מכח היותו בעלים עליה לענין הקידושין.
6. והטעם דלא פירש הריטב"א דהכסף שלו מצד היותו בעלים נראה דהריטב"א אף הוא ס"ל כרש"י דלא זיכתה תורה לאב אלא את הזכות להקנות ולא את בתו לאישות, אלא שיש לו זכות הקנאה וכקני ע"מ להקנות, ולהכי מה שהוא מקדש אינו הכרח שהכסף יהא שלו וככל מש"נ ברש"י אלא דהריטב"א פירש באופן אחר את ההכרח שהכסף שלו דהוא ממה דהוא מקדש ולא שייך שיחול קנין כסף אי לאו דהכסף שלו.
7. ולפ"ז הרי לא נתפרש טעמא דבאמת האב זוכה בכסף, אלא כל מה שנתפרש הוא ההכרח לזה. וצריכים אנו לומר דטעמא דהאב זוכה בכסף משום שהתורה זיכתה לו לכסף זה. כשאר שבח נעורים. וא"כ מיושבת היטב קושיית רע"א היכי בעינן למילף מעש"י מכסף קידושין. דלהמבואר הרי הטעם דזיכתה לו תורה כסף קידושין אינו מכח בעלותו על הבת. אלא זכות שזיכתה לו תורה, וא"ש היטב דהגמ' בעי למילף שכשם שזיכתה לו תורה כסף קידושין נילף מינה אף למעש"י ולהכי הוצרכה הגמ' לצריכותא דאין ללמוד הא מהא וכמש"נ בגמ'. וא"ש נמי לפ"ז הא דאף הבת נערה יכולה לקדש א"ע דכיון דכל זכות האב הוא לענין להקנות בזה יש מקום לומר דאף הבת יש לה יד לקדש א"ע וכמש"נ לעיל.

ענף ד'

למסקנא דילפינן דכספא דאבוה, מנא לן דאבוה מקבל קידושיה.

1. למסקנא ילפינן דזכות האב בכסף קידושין מקרא דויצאה חנם אין כסף, אין כסף לאדון זה אבל יש כסף לאדון אחר. ומנו אב. דיציאה דכוותה קממעט. ועדין לא נתבאר בגמ' מהי"ת דהאב זכאי לקבל קידושי בתו נערה. דהא קושיית הגמ' היתה דאימא ה"מ קטנה אבל נערה איהי תקדוש נפשה ואיהי תשקול כספא. ופרש"י דקושיית הגמ' דאימא דנערה לא יוכל האב לקדשה. ויש לעיין מה תירצה הגמ' על נדון זה. דאף דשמענו מקרא דכספא דאבוה נינהו אכתי מאן יימר דאיהו מקבל קידושיה.
2. עיין תוס' כתובות מו ע"ב שכתבו "והשתא כיון דשמעינן מהאי קרא דכספא דאביה הוי סברא הוא דאיהו נמי מקבל דהשתא אביה שקיל כסף קדושיה ואיהי תקדוש נפשה". מבואר בדבריהם הק' דכשם דמבואר בגמ' דהשתא אביה מקבל קידושיה ואיהי תשקול כספא עד"ז אמרינן לאידך גיסא, דאם אביה שקיל כספא ודאי הוא מקבל אף קידושיה.
3. עיין רע"א שתמה על דבריהם, ז"ל: ותמיהני על פירושם דבשלמא להיפוך שייך לשאול שפיר השתא אביה מקדש ואיהי תשקול, דמהיכן תזכה היא בכסף דאביה, אבל להקשות איהי תקדש נפשה ואביה שקיל, זה אינו קושיא, די"ל דהתורה זכתה את אשר לה לאביה, כמו מעשה ידיה שזיכתה לו. עכ"ל.
4. אכן לפמש"נ לעיל מהלך שני בריטב"א, אף קושיא זו מיושבת, דאין כונת תוס' אלא דאם אביה מקבל קידושיה ולא היא, הרי לא שייכא שהיא תקדש עצמה בכסף דלאו קנין הוא כיון דהיא אינה מקבלת שום תמורה, איך גמרה ומקניא נפשה אם אינה מקבלת כסף תמורה דהא הכסף אזיל לאביה.
5. ויש לומר מהלך נוסף ליישב קושיית רע"א [ותיושב בזה אף הקושיא השניה שהובאה מרע"א על צריכותת הגמ' ד ע"א] והוא, דהא דאביה מקבל מעשי ידיה, יש לומר דאף זה אינו זכות שזוכה האב ממנה, אלא האב בעלים על הבת לענין מעש"י ולהכי מעש"י שלו. ולפ"ז לא שמענו דהאב זכאי בכסף שהיא זכתה בו, לא במעש"י ולא בקידושין, דיש לומר דליכא זכיה שכזו, וכל הזכיה בכסף של מעש"י וקידושין הוא מחמת הבעלות על הבת לענין זה. ולפ"ז א"ש הכרח התוס' דהוא מקבל קידושיה, דכיון דחזינן דאב מקבל כסף קידושיה ע"כ דהוא אף מקדשה דהוא בעלים על בתו לענין זה. דלא מצאנו זכייית האב כספי בתו שהיא זכתה בהם. דאף מעש"י אינן בכלל זה. ולפ"ז א"ש נמי צריכותת הגמ' דבעינן למילף דמעש"י של אביה מהא דכסף קידושין של אב. דכיון דכסף קידושין של אב הרי דהוא בעלים על בתו לענין זה, ה"נ נילף מינה דהוא בעלים על בתו לענין מעש"י עצמם. ונפ"מ בנדון זה בגדר זכות אב במעש"י בתו, הוא האם יכול האב לכוף את בתו לעשות מעש"י. והביאו בזה לרמב"ן בכתובות שיכול הוא לכוף את בתו, וכ"כ המקנה - כן שמעתי, ולפ"ז הרי מוכרח כמהלך זה, אכן ברע"א מוכח להדיא דפשיט"ל לא כן. וצ"ע.
6. ברע"א שם כתב ליישב באופ"א מהו המקור דאב מקבל קידושין לבתו נערה. בהקדים דברי התוס' כתובות שם ד"ה 'ממונא מאיסורא לא ילפינן' - וא"ת נילף מהפרת נדרים דאביה יכול לקדשה דהיינו איסורא מאיסורא וממילא שמעינן דכספא דאביה הוי כדאמר לעיל השתא אביה מקבל קידושיה איהי שקלה כספא וי"ל דאיסורא דאית ביה ממונא מאיסורא דלית ביה ממונא לא ילפי'.עכ"ל. ועפ"ז כתב רע"א ז"ל: נראה לפרש דשוב לא תקשי נערה איהי תקדש נפשה דהשתא דידעינן דעכ"פ הכסף קדושין דאביה, שוב ילפינן הקדושין עצמן מהפרת נדרים, דל"ש ביה מעתה ממונא מאיסורא לא ילפינן, כיון דאין הממון תלוי באיסור דבין כך וכך הוי הממון של האב. עכ"ל.
7. והנה הוא חדוש דרע"א דאף דקידושין הם איסורא דאית ביה ממונא, כל שאין אנו באים ללמוד אלא לאיסור ולא לממון שמחמת האיסור [דכלפי זה איכא ילפותא אחריתי דזכאי הוא בממון] כל כי הא איכא למילף לאיסור לבד. והיינו דכללא דאיסורא דאית ביה ממונא לא ילפינן הוא דהממון שהוא תוצאה מהאיסור אף הוא לא ניתן ללמוד מאיסור. ואף שעיקר הילפותא הוא לענין איסור. אבל אם אין שום השלכות של ממון מחמת הילפותא של האיסור שפיר ילפינן לאסור. ובדעת תוס' דמיאנו בזה יש לומר דס"ל דכל איסור שיש בו ממון הרי הוא חשיב ממון, ואף באופן שאין נפ"מ של ממון בילפותא זו, מ"מ לנדון זה אין שם איסור לבד אלא איסור וממון, והא נמי לא מצינן למילף מאיסורא.

ענף ה'

בביאור שיטת רש"י בנדון הנ"ל.

1. והנה לרש"י דפליג על הריטב"א ופירש לסברת הגמ' דהשתא אביה מקבל קידושיה איהי תשקול כספא באופן דוכי על חינם זיכהו הכתוב. הנה הך סברא לא שייך לאומרה איפכא, היינו ד - אם אביה שקיל כספא ודאי איהו מקבל קידושין – הא ודאי אינו. דאדרבה זיכתה לו תורה הכסף ומאן יימר דלהכי ודאי דהוא מקדשה. ולפ"ז לכאורה צריכים אנו לפרש דהמקור הוא כדכתב רע"א דלענין קידושין איכא למילף שפיר מהפרת נדרים. דאיסורא מאיסורא איכא למילף. וס"ל לרש"י דהא לא חשיבא איסורא דאית ביה ממונא כיון דלענין ממון ילפינן מדוכתא אחרינא.
2. אכן יש לומר באופ"א בשיטת רש"י, דלעולם אף רש"י מודה דסברא היא דאם הוא שקיל כספא ודאי הוא מקדש לה. דכיון דשקיל כספא הרי הוא הבעלים על בתו דאל"כ אמאי מקבל כספא, וכיון שכן ודאי מקדשה. וכל מה שרש"י מיאן בפירוש הריטב"א הוא באופן ההפוך, דמהא דאביה מקדש לה אין ראיה דשקיל כספא, ולעיל נתבארו בב' אנפי אמאי רש"י מיאן בזה, או דס"ל דזכות האב לקדשה הוא בתורת שליחות. וא"כ הרי שפיר יש לומר דאם שקיל כספא ודאי הוא מקדשה. דהרי הוא הבעלים מהא דשקיל כספא [והוא כמש"נ לעיל דס"ל לגמ' דאין זכות לאב בכספי בתו אלא בבתו עצמה] ואף אם נימא דזכות האב לקדשה בתורת קני ע"מ להקנות, ולהכי ס"ל לרש"י דאין הכרח שהוא יקבל את הכסף דאדרבה הכסף שייך לבעלים והיינו הבת עצמה. מ"מ לענין איפכא יש לומר כנ"ל דסברא היא דאם מקבל הכסף ע"כ דהוא הבעלים ולהכי פשיטא דהוא מקדשה. ודוק.

ענף ו'

שיטת הראשונים דקושיית הגמ' ואימא ה"מ קטנה וכו' דנערה אף היא תקבל קידושיה.

ואיך סוגיא זו מתאימה עם מחלוקת ר"י ור"ל לקמן מו בדין נערה אם מקבלת קידושיה לעצמה.

1. שיטה אחרת יש בראשונים בביאור קושיית הגמ' ואימא ה"מ קטנה וכו'. דהקושיא היא שבנערה שתיהם יקבלו קידושין הן היא והן אביה, ומי שמקבל הקידושין יזכה אף בכסף הקידושין. ומשני הגמ' דלעולם כסף קידושין לאביה. ואף כשהיא מקדשת א"ע. דזכי ליה רחמנא לכסף קידושיה בכל גווני. והיא שיטת הרמב"ן ריטב"א תורא"ש וכ"ה שיטת התוס' בפירושם השני. ויסוד הדברים דלעולם איכא למילף מקרא דאת בתי נתתי לאיש הזה דאף בנערות האב מקבל קידושיה דהא הך קרא איירי בנערות.
2. ובתירוץ הגמ' דילפינן מקרא דכסף לאביה, לפו"ר לעולם הן האב והן הבת מקבלים קידושיה. דבזה לא היה נדון הגמ' וכל הנדון לענין כסף הקידושין. אכן מצינו בזה מחלוקת ראשונים. דהנה לקמן מג ב' נחלקו רבי יוחנן ור"ל בדעת רבנן דאמרי דנערה מקבלת אף היא עצמה לגיטה. איך הדין בקידושין. דעת ר"ל דלרבנן ה"ה בקידושין נערה מקבלת אף היא קידושין לעצמה. ורבי יוחנן פליג אדר"ל וסבר דבקידושין לכו"ע בין לר"י ובין לרבנן רק אביה מקבל קידושיה.
   1. וכתב התורא"ש דסוגיין כר"ל. ואליבא דרבנן. דנערה מקבלת קידושיה לעצמה. ובזה איירינן הכא בסוגיין דמקשינן מנלן דכה"ג אביה זוכה בכסף הקידושין וילפינן לה מויצאה חנם אין כסף. אין כסף לאדון זה אבל יש כסף לאדון אחר. אבל לר"י דנערה אינה מקבלת קידושין לעצמה, לא בעינן כלל לקרא דויצאה חנם אין כסף. דכיון דאביה מקבל קידושיה מקרא דאת בתי נתתי ממילא ידעינן נמי דכסף קידושין לאב דהשתא אביה מקבל קידושיה וכו'.
   2. אכן דעת הריטב"א לא כן היא, דלעולם כל מקור דינו של ר"י דנערה אינה מקבלת קידושין לעצמה הוא מסוגיין. דמשנינן דכסף לאביה, ומינה למד ר"י דאף הוא מקבל קידושיה, דהא לא שייכא למימר דאיהי תקבל קידושיה והוא ישקול כספא. ומכאן מקורו של ר"י דנערה רק אביה מקבל קידושיה. ור"ל דפליג פליג אהך סברא גופה, וס"ל דאף דהיא מקבלת קידושיה מ"מ אביה שקיל כספא. דזוכה הוא בכסף קידושין ממנה וכשם שזוכה במעשי ידיה. עיין לשונו בהערה[[1]](#footnote-1)
3. ונמצא מדברי הריטב"א חדוש נפלא, דלעולם שורש מחלוקת ר"י ור"ל לקמן היא בגדר הזכות של אב בכסף קידושין האם זכייתו מכח היותו בעלים לענין לקדשה, והא לא שייכא למימר דאינו בעלים ומ"מ כסף קידושיה שלו, דלא מצינו זכיה כזו של אב בבתו. כ"ה דעת ר"י. ודעת ר"ל דגדר זכייתו בכסף הוא ממנה, דהיינו שהיא מקבלת הכסף וזוכה הוא ממנה. ומפורש בדבריו דהריטב"א דכ"ה גדר זכיית אב במעשי ידיה. ומינה למד ר"ל דזהו אף הגדר בזכיית האב בכסף קידושיה.
4. ולכאורה צריכים אנו לומר דלר"י אף גדר זכיית האב במעש"י הוא מכח זכייתו בבת לענין זה. דאל"כ תקשי טובא במאי פליג אדר"ל ומה הכרחו שהאב מקדשה מהא דזוכה בכסף קידושיה. ואם כנים אנו בזה הרי דנדון דדנו לעיל אות ‎כד בגדר זכית האב במעש"י הוא מחלוקת ר"י ור"ל והדברים נפלאים.
5. תוספת סיון תשעט והנה להתורא"ש נמצא דאף נערה שמקבלת קידושין לעצמה היינו לר"ל, מ"מ כסף קידושיה לאביה מקרא ודיצאה חנם אין כסף. והיינו דזוכה ממנה את הכסף קידושין וכמעש"י. ולפ"ז הא דאב מקבל קידושי נערה ודאי אינו מכח זה שמקבל את כסף הקידושין, שהרי הוא מקבל את כסף הקידושין אף כשהיא מקדשת א"ע. ובאמת התורא"ש כתב דילפינן להו מקרא דהפרת נדרים דאיסורא מאיסורא ילפינן. והוא ממש לטעמיה.

ענף ז'

ביאור שיטת תוס' כתובות בנדון הנ"ל.

1. והנה כל זה נתבאר בדעת הריטב"א והתורא"ש. אכן בדעת התוס' כתובות יש להוכיח מהלך אחר בנדון זה. דהנה דעתם דלפום ס"ד דאימא ה"מ קטנה אבל נערה וכו'. אזי נערה אין אביה מקבל קידושין אלא היא עצמה. ואהא משנינן דילפינן מקרא דויצאה חנם דכסף לאביה. והא דמקבל הוא קידושיה. הוא מסברא דהשתא איהו שקיל כספא איהי תקבל קידושיה. והיינו דמסברא לא שייך לומר דהיא תקדש עצמה והוא יקבל הכסף. ובכאן יש לתמוה, דהא ר"ל אמר דנערה היא מקבלת קידושיה ואיהו שקיל כספא. וע"כ מוכח מר"ל דאין זה הכרח ממה שהוא מקבל הכסף דהוא יקדשנה, דהא בנערה חזינן לא כן דאף דהוא מקבל הכסף מ"מ היא יכולה לקדש עצמה. ואם כן הרי תסתער עלינו קושיא נוראה דמהי"ת לר"ל דהאב יכול לקדשה כלל. דהא שיטת התוס' כתובות הנ"ל דמאת בתי נתתי לא ילפינן אלא לקטנה דמצי מקדש לה. ואין לנו מקור לר"ל דנערה אביה מקבל קידושיה. דהא איהו ע"כ פליג אהך הכרחא דאם מקבל הכסף הוא מקבל אף הקידושין עצמם, דהא נערה דהוא מקבל הכסף קידושין אף כשהיא מקדשת א"ע.
2. וליישב ענין זה יש להקדים גדר הדין דלרבנן בנערה הן היא והן אביה מקבלים גיטה. עיין במשנה גיטין סד ע"ב נחלקו ר"י וחכמים. לרבנן נערה המאורסה היא ואביה מקבלין את גיטה. אר"י אין שתי ידים זוכות בה כאחד, אלא אביה מקבל את גיטה בלבד. ובגמ' שם במאי קמפלגי. רבנן סברי יד יתירה זכי לה רחמנא ור"י סבר במקום אביה יד דילהו לאו כלום הוא. ונחלקו בראשונים מאי ידא יתירתא האם יד דילה או יד דיליה. ברש"י נראה דיד דיליה. ובתוס' הביא שתי פירושים בזה ותליא בנדון האם קטנה מקבלת גיטה לרבנן או לא. ז"ל תוס' שם הא דאמרי' בגמרא יד יתירא זכי לה רחמנא היינו יד האב דיד עצמה עיקר שיש לה בבגרות ולא ניתן לה יד האב לבטל כח ידה ור' יהודה סבר דבטל כח ידה וניתן לה יד האב. ז"ל תורא"ש שם:וה"פ דגמרא יד יתירא זכי לה רחמנא היינו שהוסיף לה הכתוב יד האב על יד עצמה דיד עצמה עיקר שיש לה בבגרותה ולא היה ראוי שתהיה ברשות אביה כיון שהיא גדולה לכל דבר אלא שזיכה לו הכתוב ולא זיכה לו להסיר כח ידה ור' יהודה סבר להסיר כח ידה ניתן לה יד האב. עכ"ל.
3. הנה לפירוש זה ודאי מבואר דנערה שמקבלת גיטה הוא מכח יד דילה כפשוטו. משא"כ לפירוש ראשון בתוס' אזי ידא יתרא היינו יד הנערה ובזה יש לידע גדר הך יד.
4. עיין לקמן מד ע"ב: אלא, לעולם פשיטא ליה דכי יד אביה דמיא, והכי קמיבעיא ליה: מי אלימא כיד אביה לשויה איהי שליח או לא? א"ל: אין עושה שליח. והיינו דיד אביה היא והנדון בגמ' אם עושה שליח. מאי אלימא כיד אביה או לא. וצ"ב רב אמאי פשיטא לן דיד אביה היא. והרי לחלק מהראשונים ודאי ידה כדקאי קאי והנדון אם רבי לה רחמנא יד לאביה. ואמאי אמרינן דיד אביה היא. וצ"ע.
5. ע"ש תורא"ש "נערה מהו שתעשה שליח לקבל גיטה מיד בעלה. פשיטא ליה דאפי' לרבנן אין שתי ידים זוכות כאחת לענין זה שתהא ידה זוכה לה מכח עצמה אלא כיון דבת דעת היא ידה זוכה לה מכח אביה".וצ"ע. אכן יעוין בתורי"ד קידושין מג ע"ב "דכיון דס"ל לרבנן דשתי ידים זוכות בה כאחד למה נרצה לחלק בין קטנה לנערה. והוא דלא כתורא"ש. אכן יש לדון אף להמבואר בקידושין דהיא יד דאביה האם זה תורת שליחות או דין אחר.
6. עיין רמב"ן במלחמות גיטין סד שבא ליישב שיטת הרי"ף דקטנה אינה יכולה לקבל גיטה, מהסוגיא לקמן מד ע"ב דסד"א דהברייתא שם איירי ביש לה אב ואיתא בברייתא דכשהגיע ליד הקטנה הרי היא מגורשת. וכתב ליישב ז"ל: ועוד יש לי ללמד עליהם ז"ל זכות דלרבא דאמר התם נערה עושה שליח ס"ל דיד אביה יד יתירה הוא דזכי ליה רחמנא ולטעמו אפשר דאפי' קטנה נמי ואיהו קס"ד לאוקמה למתני' בשיש לה אב אבל מאחר דקי"ל כר"נ דפשט ליה דאינה עושה שליח שאין הנערה במקום אב אלא כשליח שמנתה תורה בדבר שמכנסת עצמה לרשות אביה ולא זכתה לעשות שליח ומעתה קטנה שאינה בתורת שליחות ואין לה יד בשל אחרים כלל אביה ולא היא דהדרינן לפשטה דמתני' נערה ולא קטנה לפי שהיא זוכה בגט לאביה ואין לקטנה שיש לה אב יד לשום דבר להכניס עצמה לרשות אביה ולא להוציא אבל נערה כיון שישנה בתורת שליחות וזכייה ירדה תורה לסוף דעתו של אב שהוא רוצה שתכניס עצמה לרשותו ואין לו קפידא בגירושין שישנן בע"כ וכל זה לסמוך על קבלת רבותינו הראשונים. עכ"ל.
7. בכאן מבואר דהוא מתורת שליחות. אכן לשיטת הראושנים דאף קטנה מצי מקבלה גיטה לכאורה אין זה בתורת שליחות דקטנה לאו בת שליחות היא. [אי לאו דנימא דהוא חסרון במינוי ובכאן אין חסרון במינוי דהתורה עשאתה שליח וכלשונו שליח שמינתה תורה] ובעיקר הדבר עיין באור שמח (פ"ג מהל' גירושין הי"ב) שהקשה דהא בגמ' גיטין (דף כא א) משמע להיפך. דאיתא התם "שליחות לקבלה נמי אשכחן בע"כ, שכן אב מקבל גט לבתו קטנה בע"כ" הרי מבואר דהוא שליח דילה ולא שהיא יד שלו. ע"ש מש"כ ליישב.
8. עלה לנו לע"ע.
   1. בגמ' גטין ס"ד אמרינן דידא יתירה זכה ליה רחמנא. והובאו ב פירושים אם קאי על יד אביה או על ידה שלה.
   2. בגמ' לקמן מבע"ל אם מצי הנערה לעשות שליח לקבל גיטה. ושם מבואר דהיא יד אביה ומבע"ל אם יכולה לעשות שליח.
   3. בתורא"ש כתב דפשיט"ל דהיא רק יד אביה דאל"כ איך שתי ידים זוכות כאחד.
   4. ברמב"ן מבואר דלר"נ אינה אלא שליח דאביה. ולהכי קטנה ודאי אינה יכולה לקבל גיטה. אכן ש"ר פליגי. דהא ס"ל דאף קטנה יכולה לקבל גיטה. וע"כ דאינה שליח דאביה. וי"ל.
9. והנה לאחר הקדמה זו יש לפרש לסוגיין אליבא דהתוס' כתובות. דנדון סוגיין דנערה תקבל קידושיה ותשקול כספא, אינו ענין לפלוגתת ר"י ור"ל כלל. דבסוגיין בעינן למימר דנערה תקבל קידושיה מכח היא עצמה דהיא יד לעצמה. ובזה שו"ט ומוכחינן דכספא של האב וממילא פשיטא דנערה אינה יכולה לקדש עצמה מכח עצמה. שהרי כיון דכספא דאבוה ע"כ דהוא בעלים על קידושיה וממילא פשיטא דאינה יכולה לקבל קידושין לעצמה. ובסוגיא דלקמן מד נחלקו ר"י ור"ל בנדון אחר, דהן אמת שאביה הוא בעלים עליה ולא היא, מ"מ אכתי יש לדון דנערה תהא שליח דאבוה ותקבל קידושין עבור אביה, [והוא מינוי התורה שעשתה אותה שליח וכמפורש ברמב"ן הנ"ל שאין הנערה במקום אב אלא כשליח שמנתה תורה בדבר שמכנסת עצמה לרשות אביה ולא זכתה לעשות שליח עכ"ל] ובזה נחלקו ר"י ור"ל.
10. ולפ"ז מבוארים היטב דברי התוס' כתובות, דכיון דמסקינן דאביה מקבל כספא ע"כ דהוא הבעלים ומכאן מקור שהאב מקבל קידושיה. ולא תקשי לר"ל דאמר דהוא מקבל כספא ומ"מ היא מקבלת קידושיה, דהך קבלה דנערה לר"ל אינה אלא בתורות שליחות, ולהכי אביה מקבל כספא והיא שליח דיליה לקבל הקידושין. אבל בסוגיין איירינן בנדון אחר דהיא תקבל קידושיה מכח עצמה וע"ז אמרינן דכיון דהוא מקבל כספא הרי מוכח דאינה בעלים ע"ע אלא אביה ופשיטא דהוא מקבל קדושיה דהוא בעלים דילה.

ענף ח'

סיכום ג' שיטות הראשונים איך סוגיא זו עולה עם מחלוקת ר"י ור"ל לקמן מו

1. העולה מדברינו לע"ע. דהנה נחלקו הראשונים בביאור קושיית הגמ' ואימא ה"מ קטנה, אבל נערה תקדש איהי נפשה ואיהי תשקול כספא. שיטת רש"י ותוס' בכתובות ותוס' כאן בפירוש הראשון דבקושיא למדה הגמ' דאין מקור דאב יכול לקדש בתו נערה. [וקרא דאת בתי נתתי אף דאמירתו זו היא בנערות, אולם פירוש נתתי יכול להתפרש נתתיה בקטנותה לאיש זה]. ומקשינן דנערה רק היא תקדש עצמה והיא תקבל כספה. אולם שיטת הרבה ראשונים דמקרא דאת בתי שפיר שמעינן דאב מקדש את בתו נערה, וקושיית הגמ' דמ"מ נערה תקדש אף היא את עצמה, ובאופן זה תקבל אף היא את כספה. והמבוכה רבה דהא לקמן נחלקו ר"י ור"ל אם יש שיטה שאומרת שנערה יכולה לקדש א"ע. לר"י אין שיטה כזו. ולר"ל רבי יהודה דסבר דבגיטין נערה מקבלת גיטה, ס"ל כן אף בקידושין. וכמאן סוגיין דהוקשה לה דנערה תקדש איהי נפשה ותשקול כספא. אי כרבי יוחנן הא אמר לקמן מסברא דנערה אינה יכולה לקבל קידושיה. ומאי קושיא. ואם כר"ל, הא מסקינן בסוגיין דאב מקבל כספי קידושי בתו נערה, ואם הוא מקבל קידושין הרי לכאורה מבואר מתו"ד הראשונים דהוא הכרח אף שמקבל קידושיה. דאיהו שקיל כספא ואיהי תקדוש נפשה. ומצינו בזה ג' שיטות בראשונים
   1. לשיטת התורא"ש סוגיין כר"ל. ולפ"ז באמת אין הכרח מהא דשקיל האב כספא דהוא מקבל קידושיה. ובאמת הא דאב מקבל קידושי בתו נערה אינו מהא דשקיל כספא אלא הוא מקרא דאת בתי נתתי לאיש הזה. [וטעמיה דר"י דפליג הוא כמש"נ לקמן מב טעמיה דר"י ע"ש]
   2. לשיטת הריטב"א, סוגיין כר"י, ומהא דשקיל כספא ע"כ דרק הוא מקבל קידושיה. והיינו עיקר טעמיה דר"י דנערה לא מציא לקבל קידושיה, דהא אביה שקיל כספא. ומש"נ לקמן אינו עיקר טעמו. ולר"ל פליג בהא גופא דאף דשקיל האב כספא אינו הכרח שרק הוא מקבל קידושיה. דשקיל כספא כמעש"י מבתו. ולפ"ז נחלקו בהא גופא ר"י ור"ל אם מה דהאב שקיל כספא הוא הכרח שהוא יקבל קידושיה או לא.
   3. לשיטת התוס' בכתובות נתבאר מהלך חדש בזה, דיש ב נדונים שונים בקבלת קידושין של האב. לקמן מב נחלקו ר"י ור"ל אם נערה מקבלת קידושין מכח שליחות דאב. ובסוגיין הנדון אם מקבלת קידושין מכח עצמה. ובסוגיין מסקינן דאב שקיל כספא וכיון דאב שקיל כספא ע"כ דהוא בעלים על הבת ואין היא בעלים ע"ע. ולהכי ודאי אינה מקבלת קידושין מכח עצמה. דאם כן אף הכסף היה שלה. ולקמן דאמר ר"ל דמקבלת קידושין היינו מכח שליחות דאב, ולהכי מציא לקבל ומ"מ כספא דאבוה דאינה אלא שליחת האב.[[2]](#footnote-2)

ענף ט'

אם האב זכאי בבתו לענין מתנותיה וירושתה.

1. למסקנת הגמ' ד ע"א ילפינן לקידושין דאביה נינהו מויצאה חנם אין כסף ולמעש"י דאבוה נינהו מקרא דכי ימכור איש את בתו לאמה מה אמה מעש"י וכו'. ועבדינן בגמ' צריכותא דבעינן לתרתי ילפותות ולא מצינא למילף חדא מחדא. עיין תוס' כתובות מו ע"ב ד"ה 'זכאי במציאתה משום איבה' - **מדאורייתא ליכא למילף שתהא מציאתה לאביה כמו שקידושיה לאביה דשאני קידושין דלא קטרחא בהו כלל אבל מציאתה דקטרחא להגביה מציאתה** וכה"ג עביד צריכותא בריש קידושין (דף ד:) דלא גמרינן מעשה ידיה מקידושיה דלא קא טרחא בהו כלל ואם תאמר נילף מתרוייהו דהשתא ומה הנך דמחמת גופא קא אתו הוי דאב מציאה לכ"ש וי"ל דמה להנך שהאב נפסד על ידיהן דעל ידי קידושין היא מפקעת עצמה ממנו ומעשה ידיה משום דקא מיתזנא מיניה כדאמרינן בריש קידושין (ג"ז שם). עכ"ל. ועיין מהרש"א שם שעמד על דברי התוס' אמאי לא תירצו על קושייתם הראשונה דנילף למציאה מקידושין כפי שתירצו בסו"ד. וכתב דדברי התוס' מדוקדקים וז"ל: דאחדא מתרתי פרכינן הך פירכא כל דהו שהאב נפסד על ידיהן אבל לעיל אחדא מחדא לא פרכינן הך פירכא אלא פירכא גמורה דלא קטרחא ובפ"ק דקדושין פרכינן לה נמי אחדא מחדא ודו"ק: עכ"ל.
2. ועיין בית שמואל אבן העזר הלכות קידושין סימן לז סעיף א ז"ל: יש למילף מזה מי שנותן מתנה לבתולה זוכה אביה וכ"מ בתו' פר"ש דף מ"ו שכתב אין למילף מציאה דשייך לאביה מן כסף קידושין משום מציאה מטריח את עצמה להגביה א"כ מתנה שפיר יש למילף, אף על גב דכתבו שם בסוף כסף קידושין שאני משום דיש לו פסיד' דיוצאת מרשותו א"כ גם מתנה אין למילף דהא בל"ז צריך ישוב בתוס' למה לא כתבו בתחילת דבריהם למילף מציאה מן קדושין שאני קדושין דיוצאת מרשותו אע"כ פרכ' זו לא כתבו אלא בסוף דבריהם לענין מה הצד אז פרכינן כל דהו וכן ראיתי בחדושי מהרש"א, וכו' עכ"ל.
3. ובהגהות רע"א שם הקשה דא"כ בת שנפלו לה נכסים מאבי אמה יזכה בהם אביה מה"ת כמתנה דלהב"ש ילפינן לה מקידושין ונשאר בצ"ע. ולא ידעתי מאין פשיט"ל ליה לרע"א לא כן. ועיין קצוה"ח [מצויין אצלי קטו ולא מצאתיו כעת וכנראה הוא במק"א] שהביא שו"ת הרשב"א דמתנה שהבת קיבלה אינו של אב. וצ"ע איך יכלכל להוכחת הב"ש שהיא כן של אביה.
4. ונראה ע"פ מש"נ לעיל בארוכה דיש מקום לומר דגדר הזכיה של אב בקידושין ובמעש"י הוא דהוא זכאי בבבת לענין מעש"י ולענין קידושיה, היינו לענין אישות דילה, הרי הוא בעלים עליה ולהכי כסף הקידושין והמעש"י הם שלו. אבל הא לא מצינו לזכיית האב בכספי בתו. אף כשהם באים ממעש"י או מכסף קידושין. וכל זכותו בכסף אינו אלא כשהוא בעלים עליה לענין זה.ולפ"ז נראה דאף בקושיית התוס' דנילף מציאה מקידושין, כונתם דנילף שהאב בעלים עליה לענין מציאתה, דמציאה אף הוא כעין מעש"י, וכדמצינו בגמ' דשכרו ללקט מציאות, וקושיית התוס' דנילף דהאב בעלים עליה לענין זה ולהכי מציאתה תהא שלה ממילא.
5. ואם כנים אנו בזה הרי שיש ליישב לטענת הב"ש דטען דעכ"פ נילף למתנה מקידושיה. והנה הא לא מצינו שיהא בעלים עליה לענין מתנה, דלא שייך בעלות על הבת לענין זה, דהתינח מציאה הוא כמש"נ דהויא ג"כ אופן של מעש"י דטרחה והביאה מציאה. אבל מתנה שאדם זוכה בה אינו מכח מעשיו, ולא שייך להיות בעלים על אדם לענין דמתנותיו תהיינה שלו. ולהמבואר שוב אין אפשרות ללמוד מקידושיה לאביה דאף מתנתה תהא לאביה, וכן אף לא שירושתה תהא לאביה כיון דלא שייך בעלות של אב על בתו לענין מתנותיה. והא לא מצינו שזיכתה לו תורה כסף שזכתה בו בתו. וכמש"נ.

ענף י'

בעיקר דין דשבח נעורים לאביה.

1. בעיקר דין דשבח נעורים לאביה, ובדין מציאתה וקידושיה לאביה, עיין רש"י בבא מציעא דף יב ע"א ז"ל: מציאת בנו ובתו הקטנים כו' - בנו קטן בגמרא מפרש מאי טעמא, בתו הקטנה בכתובות (מו, ב) ילפינן לה מקראי, דקטנה ואף נערה כל שבח נעוריה לאביה. ע"כ. ועיין תוס' שם בע"ב שכתבו: ודלא כרש"י שפירש משום דכתיב בנעוריה דההוא בהפרת נדרים הוא דכתיב כדאיתא בפרק קמא דקדושין (דף ג: ושם) ופרק נערה (שם מו( והיא הערה גדולה ע"ד רש"י. אכן יעוין עוד ב"ק פז ע"א "בעא מיניה רבי אלעזר מרב: החובל בבת קטנה של אחרים, חבלה למי? מי אמרינן: כיון דאקני ליה רחמנא שבח נעורים לאב, חבלה נמי דאבוה הוי, מאי טעמא? דהא אפחתה מכספה, או דילמא שבח נעורים הוא דאקני ליה רחמנא, דאי בעי לממסר לה למוכה שחין מצי מסר, אבל חבלה, כיון דאי בעי מתחבל בה לא מצי חביל, לא קנייה ליה רחמנא?. ועיין רש"י שם: [שבח נעורים לאב - דכתיב] בנעוריה בית אביה כל שבח נעורים לאביה אפי' כסף קדושין שלו.. ע"כ. הרי אף בכאן חזר על משנתו. אלא דהתם אף בגמ' משמע כדבריו דאקני רחמנא שבח נעורים לאביה. והוא מטבע לשון של הדרשה דנעוריה בית אביה כל שבח נעורים לאביה. אכן הוא צ"ע כדהקשו התוס'.
2. ושמעתי לפרש בדעת רש"י דס"ל דכל מאי דאמרינן בגמ' בסוגיין ג ע"ב דליכא למילף לקידושין ולמעש"י מקרא דבנעוריה בית אביה משום דלא ילפינן לממונא מאיסורא. אכן לבתר דשמענו מקראי אחריני דהן קידושין והן מעש"י לאביה, הרי מעתה מפרשין אנו לקרא ד'בנעוריה בית אביה' אף לענין כל שבח נעורים דממון ולא רק דאיסורים.
3. ועיין בפירוש המשנה לרמב"ם מסכת כתובות פרק ד משנה ד "דברים אלו שהאב זכאי בהן כל זמן שבתו נערה לפי שאמר ה' בנעוריה בית אביה ובא בקבלה כל שבח נעורים לאביה. אבל משתבגור אין לאביה בה רשות ואין לו שלטון עליה כלל". אף הרמב"ם חזר על משנתו דרש"י דילפינן לכל שבח נעורים דאביה אף שבח דממונות. ואף זו ראיה גדולה למש"נ בשיטת רש"י
4. ואם כנים אנו בזה, הרי דלשיטת רש"י והרמב"ם צדקו גם צדקו דברי הב"ש דאף מתנת בתו לאביה וכן ירושתה. אי לאו דנימא כחילוקא דילן אף לענין קרא דשבח נעורים לאביה. וזה לא מסתברא כלל ודוק.

ענף יא'

המשך הסוגיא בגדר הילפותא מבושת ופגם

1. [[3]](#footnote-3)אמרינן בגמ' דנילף מבושת ופגם שאני בו"פ דאבוה שייך בגוייהו. פרש"י דאי בעי מסר לה למנוול ומוכה שחין בשביל ממון ועתה הפסיד לו ממון זה. והקשו התוס' דא"כ איך אפשר ללמוד לקידושין מהתם והא התם הוא רק מכח שיכול לקדשה. ותרצו בתחילה דיכול למוסרה בקטנות אף לזמן של נערות להכי אף הבופ של נערה שייך לו והוקשה להם. והנה מתוס' הזה מוכח דלא כרש"י דרש"י פירש שחייב בו"פ לאב משום שהוא מפסיד לו כסף זה וא"כ לא שייך לדון כן בנערות, דמ"מ עתה בנערות אינו מפסיד לאב מידי. וע"כ דפירש באופ"א דחזינן דהוא בעלים על הבו"פ כיון שבידו הוא.
2. ולרש"י לא ניתן לתרץ תירוץ זה. ותירצו תוס' תירוץ נוסף דלעולם ידעינן שהוא יכול לקדש וקידושיו שלו ולהכי ילפינן בו"פ שאף הוא שלו, וצ"ע דבשלמא קידושין הוא המקדש ולהכי הקידושין שלו, אבל בו"פ אמאי יהא שלו. ולכאורה אין כונת התוס' דמשום שיכול לבייש אותה להכי הוא שלו, דא"כ מהו זה שכתבו דנילף בו"פ שאינו כל ידה מקדושי אביה, ועוד, מהו זה שכתבו דלפום ס"ד נילף קידושי עצמה מבו"פ והרי אינו שייך לבו"פ דהתם הוא משום דיכול לביישה. וע"כ דהשתא הילפותא לבו"פ אינו משום שיכול לביישה אלא שזכות ממון שיש לבת הוא זוכה ממנה. וילפינן מקידושין שע"י אביה לבו"פ שאינו ע"י עצמה. דזכאי האב בזה.
3. והנה אם נימא דמה שאב זוכה כשהוא מקדש הוא משום שהוא הבעלים על הקידושין, א"כ איך אפשר ללמוד מזה לבו"פ וע"כ דהוא זכות בעלמא שזיכתה לו תורה את הכסף. ולא משום שהוא בעלים על הקידושין. וביותר דחזינן בתוס' דהיה להם צד ללמוד קידושי עצמה מקידושי אביה, אלא דדחו שאלו על ידה לגמרי, ואיך ניתן ללמוד והרי אדרבה כיון שהיא מקדשת הרי היא בעלים וזו הסיבה הגדולה שהכסף יהא שלה כשם שהיא הסיבה שהכסף של המקדש האב יהא שלו וע"כ דהנדון על זכות שזיכתה לו תורה וע"ז אמרו התוס' דכיון שהוא על ידי עצמה אפשר דלא זיכתה לו תורה.
4. והנה לרש"י לא ניתן ליישב יישוב זה ונראה ע"פ מש"נ ברש"י דלעולם מה שהאב מקדש הוא מכח הילפותא מהפר"נ. ולפ"ז א"ש דכשבאים ללמוד מבושת ופגם כבר ידעינין שהוא מקדש אלא דאין הכסף שלו, וכאן לא שייך לדון משום שעל חינם זכהו הכתוב כיון דאין כאן ריבוי וילפותא שוהא יכול לקדש אלא הוא מכח במה מצינו מהפר"נ ובזה לא שייך על חינם זכהו הכתוב וכצ"ל להדיא בתלמיד הרשב"א. ולהכי שפיר אמרינן דבו"פ של אב כיון דיכול למוסרה למנוול ומוכה שחין ודחינן דטעמא משום דיכול לביישה הרי הוא נפסד, ואין ללמוד מכאן לכסף קידושין שיהא שלו.

תוספת דברים בענין אחרון.

1. הנה בתלמיד הרשב"א כתב להקשות דסוף סוף כיון דלענין קידושין עצמן ילפינן מהפר"נ הרי שוב יש לסברא דאיהו מקדשה ואיהי שקלה כספא. וכתב ע"ז דה"מ היכא דההדיא זכה לו רחמנא אבל היכא דיפינן מהפר"נ לא ילפינן אלא מאי דדמי להו. ונראה דהפירוש בזה דכשהתורה ריבתה מסתברא מילתא שלגמרי זכהו הכתוב, ועוד דסברא היא שהכסף שלו. אבל כיון דהילפותא היא מהפר"נ א"א ללמוד יותר משם ושם לא מצאנו זכות ממון. ויותר א"ש עם רש"י דכה"ג לא שייך לומר דעל חינם זכהו הכתוב דאין אפשרות ללמוד משום יותר ממה שכתוב שם. והוא נפלא.
2. והנה לפום ס"ד כיון דהוא יכול לקדש למנוול ומוכה שחין הבו"פ שלו, והנה לרש"י התשלום משום שהוא הפסיד אותו את הבעל וצ"ע הרי עתה לא ידעינן שהכסף שלו וא"כ לא הפסידו מידי. ואף בתלמיד הרשב"א כתב כרש"י בזה וא"כ מה הרווחנו בתירוצו דאכתי אינו מפסידו ממון
3. ולכאורה יש לומר דמ"מ יכול לגבות תשלום על הביאה וזה פשיטא שהוא שלו. וכל הנדון לעיל הוא על כסף הקידושין דאם אינו בעלים אפשר שהכסף הולך לבעלים ולזה צריך את הילפותא אם הכסף שלו ולזה רש"י הוצרך לפרש משום שלא על חינם זכהו הכתוב אבל בלא זה היה הכסף שלה. אבל הכסף שמבקש תמורת המסירה לביאה יש לומר דודאי הוא שלו.
4. תורי"ד פירש באופ"א דאימא דנערה כיון שהיא יכולה לקבל קידושין אף כשהאב מקדש הרי הכסף יהא שלה. והוא צ"ב ואולי הפירוש דכיון דהיא יכולה לקדש א"ע הרי אינו בעלים עליה. וא"כ אף כשהוא מקדש אין זה בתורת בעלים אלא בתורת זכיה בעלמא לקדש וא"כ אין זה סיבה שהכסף יהא שלה דכל הסיבה שהכסף יהא שלה הוא מחמת היותוו בעלים וכדפרשנו בתחילה בריטב"א אכן אין זה משמע שם שכתב דגדר הדין ששתיהם מקבלים קידושין הוא ויהיה זוכה בה שתי ידים יד אביה וידה [והוא לשיטתו מהנז"ל דלא כתורא"ש] ואולי צריך לדחוק דכה"ג יד אביה הוא מכח ידה. ולא מכח עצמי דיליה.
5. ויש להוסיף בזה תרתי -
   1. דהרמב"ן כל הכרחו שהוא מקדש בתורת בעלים ולא בתורת שליחות הוא מקטנה ובזה א"ש דבנערה ליכא להכרח זה. והוא המשך הגמ' לפ"ז
   2. דהתורי"ד עצמו כתב דמה דבו"פ הויא דילה משום שיכול ליטול ע"ז דמים ובתכד"ד אמר אבל כסף קידושין אינן שלו. והוא סיוע גדול לחילוק בין הכסף לקדושי ביאה. דבביאה שמשלם עבור הקידושי ביאה שנותנה לו לביאה בזה יכול לתבוע תשלום משא"כ בכסף קידושין הוא עבור האשה והיא שייכת לעצמה
6. בגדר הילפותא מהפר"נ עיין רמב"ן שפירש דברים נפלאים
7. לרש"י נתבאר המקור שיכול לקדש מהפר"נ. ולפ"ז יש לומר דאף אם לא למדין לענין דהכסף שלו מ"מ יכולים ללמוד לענין שיכול לקדש. דהתוס' בכתובות פרכו זאת דהויא איסורא דאית ביה ממונא והיינו משום דאין ניתן לחלק ביניהם אבל לרש"י דניתן לחלק הרי אפשר ללמוד לענין קידשוין
8. ולפ"ז יש לומר דאף שכר הביאה יהא שלו ולא חשיב ממונא. דהוא תוצאה מהקידושין משא"כ הממון של הקידושין אינו תוצאה שיכול לילך אליה כי היא הבעלים משא"כ שכר ביאה שאני. דהוא כעין אתנן. הרי הוא מגיע לו כי יש לו הזכות למוסרה לביאה זו וביאה זו שלו היא. והוא משלם עבור הביאה שקיבל. ונמצא לפ"ז פירוש חדש בזכות בביאה שהביאה עצמה שלו היא.
9. ולפ"ז א"ש דלעולם כיון שיכול ליטול ממון על הביאה הבו"פ דיליה אף דהכסף קידושין אינן שלו. ומינה ילפינן לבו"פ ומינה בעינן למילף בסוגיין ודחינן
10. והוא סיוע דרש"י לעיל כתב דלענין כסף קידושין הוא חדוש דהויא שלו, ולענין ביאה לא כתב כן משום דהא אינו חדוש שכיון שהביאה שלו פשיטא שהכסף שלו
11. ועיין תלמיד הרשב"א שהדברים מבוארים כולם שם.
12. בשיטת תוס' פירש דילפינן בו"פ מקידושין שע"י אביה אבל קידושין ע"י עצמה אין ללמוד מקידושין ע"י אביה. והנה לפום ס"ד אין זה משום שהבו"פ דיליה שיכול למוסרה וכו' אלא ילפינן להו מקידושין דכשם שזכאי בקידושין זכאי נמיב בו"פ.
13. ונראה דלפוםס"ד ילפינן בושת ופגם מקדושין אבל לא משום דמצי מסר לה למנוול ומוכה שחין אלא דזכות הבו"פ הבאה לו ילפינן מקדושין
14. בשיטת רש"י עיין יט ע"ב דילפינן שאב מקדש בנערות מקרא דויצאה חנם אין כסף. וע"ע רש"י גיטין סב ע"ב נמי כתב כן ושם כתב דלענין קבלת גט ילפינן מויצאה והיתה.
15. יש מקום לפרש דכיון דילפינן יצאה דכותה הרי ילפינן מינה נמי דהתשלום הוא עבור היציאה. והינו דהאב חשיב כאדון לענין הקידושין, ומינה ילפינן דהוא המקדש. דלעיל ברש"י שמענו דעצם היותו מקדש אינו מכריח שהכסף יהא שלו ונתבאר משום דאף דהוא המקנה והמקדש מ"מ אינו הבעלים על בתו. אבל בהאי קרא שמענו דהתשלום הוא על היציאה מרשותו של אב כותה דאדון. ומינה איכא שפיר למילף דהוא המקדש.

1. ז"ל בדף ד ע"ב: וכיון דהכי הוא דאביה שקיל כסף קדושין לעולם איכא למימר דאיהו נמי מקדש לה ולא היא עצמה וכרב יוחנן דאמרינן לקמן בפרק האומר דבין קטנה בין נערה אביה ולא היא דאי לא איכא למיפרך כדפרכינן לעיל איהי מקבלה קידושין ואביה שקיל כספא והא דאמרי' התם מ"ט דר' יוחנן גרושין דמכנסת עצמה לרשות אביה בין היא בין אביה מקבלת גיטא קדושין דמפקעת עצמה מרשות אביה אביה ולא היא לאו היינו עיקר טעמא דר' יוחנן דא"כ כיון דגמרינן מההיא טעמא אביה ולא היא למה לן כוליה שקלא וטריא דלעיל דהא כיון דאביה מקבל קדושיה הדין נותן שיהא הכסף שלו דהשתא אביה מקבל קדושיה ואיהי תשקול כספא אלא ודאי דהתם יהיב טעמא אמאי שני לן בין גירושין לקידושין אבל עיקר טעמא דאביה ולא היא היינו משום מאי דאכרחי' הכא דכספא דאב הוי וכיון דכן איהו מקבל קדושיה ור"ל דקאמר התם דבין היא ובין אביה מקבלי קדושי' ס"ל דלעולם יש לה יד לנערה לקבל קדושיה וממונא דקידושין הוא דזכי לה רחמנא לאב מדידה כי היכי דזכי לה נמי מעשה ידיה והלכתא כר' יוחנן. רבנו נר"ו: [↑](#footnote-ref-1)
2. אביא כאן מה שכתבתי בעירובין עט ע"ב והוא נוגע לעניננו. מתני' כיצד משתתפין במבוי, מניח את החבית ואומר הרי זו לכל בני מבוי, ומזכה להן ע"י בנו ובתו הגדולים וע"י עבדו ושפחתו העברים וע"י אשתו. אבל אינו מזכה לא ע"י בנו ובתו הקנים, ולא ע"י עבדו ושפחתו הכנענים מפני שידן כידו. ויש להסתפק בפירוש הבבא האחרונה, מפני שידן כידו, האם קאי אף על הא דבנו ובתו הקטנים או דוקא על הא דעבדו ושפחתו הכנענים אבל בנו ובתו הקטנים הא דאין מזכה להן משום דלאו בני קנין לאחרים נינהו דלא בני זכיה נינהו דהא לאו בני שליחות נינהו.

   והנה בתוד"ה ומזכה הביאו התוס' משמיה דר"ת דבב"מ יב ע"ב איתא דמציאת בנו ובתו הקטנים הרי אלו שלו ובנו ובתו הגדולים מציאתן לעצמן. ונחלקו שם שמואל ור"י. ר"י אמר לא גדול גדול ממש אלא קטן ואינו סמוך על שלחן אביו הוי גדול, וגדול הסמוך על שלחן אביו הוי קטן. וחידש ר"ת דה"ה במתני' דילן גדול וסמוך על שלחן אביו הוי קטן לענין דאין אביו מזכה על ידו את העירוב לאחרים.

   עוד חידש ר"ת דקטן ואינו סמוך על שלחן אביו, זוכה עירוב לאחרים. ואף שבעלמא אין לו יד לזכות לאחרים שאני שיתופי מבואות דרבנן. והוכיחו כן מיניה וביה דמפורש במשנה דזוכה ע"י שפחתו העברית ולא משכח"ל לשפחה אלא בקטנותה.

   עיין רמב"ן ב"מ יב ע"ב דפליג על ר"ת ז"ל: ואין הדבר נראה כן, דהכא משום איבה תקינו ליה רבנן והתם ליכא משום איבה כיון שאביו נותן לו אף על פי שהוא נותן לו לזכות בה לאחרים, הא למה זה דומה לנותן מתנה לאשתו שיש לה יד, ואף על גב דאמרינן במסכת נדרים (פ"ח ב') דכי תנן ומזכה להם ע"י אשתו דוקא כשיש לה חצר באותו מבוי דמגו דזכיא לנפשה זכיא נמי לאחריני, אלמא אין לה יד לזכות לאחרים אפי' ברצון הבעל, שאני אשה דאלמוה רבנן לשעבודיה דבעל וידו כידה א"נ עדיפא מידה, וההיא נמי לר"מ היא אבל לרבנן אף על פי שאין לה חצר יש לה יד, אבל גבי בנו גדול כיון שיש לו יד יכול לזכות לאחרים לא יהא אלא מתנה דקא יהיב ליה אחר מי תקינו ליה רבנן לאב הכא נמי זכי אפילו לאחרים, אבל אשה שאני דאפילו מתנה נמי בעל אית ליה זכייה בגוה, וכו' עכ"ל.

   מבואר בדבריו דאין שייכות בין הא דקטן מציאתו לאביו לזכיית קטן לענין עירובין ושאר דוכתי. דהא בעירובין וש"ד דאביו רוצה לזכות לו עבור אחרים לא שייכא טעמא דאיבה.

   וחידש עוד, דמ"מ גבי קטן כל שמציאתו לאביו אינו זוכה אף לעירוב לאחרים ז"ל: ומיהו בקטן ודאי כיון דאין זכייה לקטן, אף על גב דגבי שתופי מבואות דרבנן זכיא שפחתו העברית שהיא קטנה כדאיתא בפרק התקבל, גבי אב כיון דתקינו רבנן דתיהוי של אביו בסמוך על שלחנו אינו זוכה לאחרים אפי' ברשותו, שהרי אין לו יד אלא מדרבנן ואתיא דרבנן ועקרה דרבנן לגמרי דלא תקון ליה זכייה במקום אב אלא לצורך האב. והא דתנן לא ילקט בנו אחריו, בקטן אבל גדול אף על פי שסמוך על שלחן אביו ילקט דהא אית ליה זכייה מדאורייתא כאשתו. עכ"ל.

   בכאן חידש דקטן אע"ג דשפחה עברית שהיא קטנה זוכה מהאדון העירוב לאחרים, מ"מ קטן דתקינו רבנן דמציאתו לאביו גדר התקנה היתה דעקרו זכית קטן שאינה אלא מדרבנן לגמרי ולא תקנו לו זכיה אלא לצורך אב. והמקור לזה נראה דהוא ממתני' דילן דקתני דקטן וקטנה אינו מזכה על ידיהם עירוב, ומדלא מפלגינן בין סמוך על שלחנו לאנו סמוך על שלחנו מוכח דבכל גוני אין להם יד. ועוד, דלהרמב"ן הרי אף בסמוך על שלחנו אינו טעם שלא יהא לו יד לענין זכיה בעירוב. והוא לכאורה טעם רק לענין מציאה דמציאתו לאביו משום איבה. ומכח זה הוכרח הרמב"ן לפרש דטעמא דקטן דביטלו דין יד דיליה לגמרי וידו כיד אביו.

   ובדעת ר"ת צ"ב דלכאורה טענתו של הרמב"ן טענה גדולה היא, דמאי שייטיה הא דמציאתו לאביו משום איבה דלהכי לא יהא לו יד לכל עניני זכיה בעלמא.

   ונראה בדעת ר"ת בהקדים דיש לדון בכל זכיית האב בזכויות בתו כגון מעש"י או קידושיה, מהו גדר הזכיה, ולמשל לענין מעשי ידיה, האם היא זוכה במעש"י והאב זוכה ממנה, או שגדר הדין בזה דהאב הוא בעלים על מעשי ידיה וממילא כשמקבלת היא שכר עבור מעש"י הוא שייך ישירות לאב, ואין זה זכיה של אב מרשות בתו. ומצאנו בזה דברים מפורשים בריטב"א קידושין ד ע"ב דפירש בהא דנחלקו ר"י ור"ל בנערה שיש לה אב אם יכולה לקבל קידושין לעצמה. ופירש הריטב"א דטעמיה דר"י דאינה יכולה לקבל קידושין לעצמה מדכסף הקידושין הוא של אביה, ע"כ דהוא בעלים עליה והוא המקדש דילה, וממילא ודאי דרק הוא מקדשה ולא היא. וטעמיה דר"ל דס"ל דאף דהיא המקדשת עצמה מ"מ הכסף של אביה דרחמנא זכי ליה הך כספא כמעש"י דזיכה ליה ממנה. ובדעת ר"י לכאורה מוכח דאף זכיית אב במעש"י בתו אינו באופן שהיא מקבלתו והוא זוכה ממנה, אלא הוא זוכה ישירות במעש"י כיון דהוא בעלים על בתו לענין מעשי ידיה. וכ"כ האחרונים עיין קה"י שם.

   ולפ"ז מבוארים היטב דברי ר"ת דאף לענין זכיית קטן , כיון דתקנו חכמים שמציאתו לאביו, אף דהתקנה היתה משום איבה מ"מ גדר התקנה דעשו את ידו ליד אביו, דלא מסתברא דיזכה לעצמו ואח"כ אביו יזכה ממנו, וכמש"נ גבי מעשי ידים וכסף קידושין דמה"ת הם של אב ובזה אין הגדר שזוכה ממנה וכמש"נ. ומינה הוציא ר"ת דאין זכיה לבן גדול הסמוך על שלחן אביו לגמרי דעשו את ידיו כידי אביו.

   אבל דעת הרמב"ן דהתקנה דמשום איבה אינה אלא שהאב יזכה המציאה מהסמוך על שלחנו. ואף שהוא גדול. אולם אין זה משום שידו כיד אביו. ורק בקטן גדר התקנה שביטלו את ידו דהם עשו לו יד והם ביטלוה באופן זה. ולהכי בקטן הסמוך על שלחן אביו חשיבא ידו כיד אביו. אכן לרבי יוחנן כל זה הוא דוקא בקטן הסמוך על שלחן אביו, וכלשונו של הרמב"ן שכתב: כיון דתקינו רבנן דתיהוי של אביו, בסמוך על שלחנו אינו זוכה לאחרים אפי' ברשותו, שהרי אין לו יד אלא מדרבנן ואתיא דרבנן ועקרה דרבנן לגמרי דלא תקון ליה זכייה במקום אב אלא לצורך האב. עכ"ל [↑](#footnote-ref-2)
3. מכאן ועד סוף הסימן לא נכתב מחדש לאחר השעורים והובא פה הנכתב כהכנה לשעורים. וכמובן לא נכתב כראוי ובסדר הנאות. והובא למען לא יחסר המזג. [↑](#footnote-ref-3)