סימן ד_3
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / האשה נקנית שיעורים - הרב חנוך לודמיר

**סימן ד'**

**בדין קידושין בקרקע.**

ענף א'

מחלוקת הראשונים בקידושי כסף בקרקע אי הוו קידושין

1. שיטת בעל העיטור דקידשה קידושי כסף בקרקע מדין שו"כ, לא הוו קידושין. דילפינן בהיקש הויה ליציאה מה יציאה פסול גט ע"ג קרקע אף קידושין פסילי בקרקע. וכ"ה פשטות הסוגיא גיטין ט ע"ב דלענין קרקע אף קידושין פסול. ע"ש. ועיין רשב"א שכתב ז"ל: אלא דקשי' לי הא דתניא בתוס' דמכלתין פ"ד המקדש באשירה ובפירותיה, בעיר הנדחת וביושביה, בבימוס ומה שעליו, במרקוליס ומה שעליו, וכל דבר שחל עליו איסור ע"ז, כולם אף על פי שמכרן וקדש בדמיהן אינה מקודשת, קתני בעיר הנדחת ובאשרה שהם קרקע ומחובר לקרקע וטעמא משום שחל שם ע"ז עליו אינה מקודשת הא בעלמא מקודשת. וי"ל דהתם לא אצטריך אלא משום מכרן וקדש בדמיהן, דטעמא דעיר הנדחת או אשירה. הא בעלמא דהיתירא, מקודשת. אבל בעיר גופה או באשירה גופה בעודה מחוברת בקרקע, אפילו דהיתירא נמי אינה מקודשת דבמחובר אינה מקודשת משום דכתיב ויצאה והיתה,
2. עוד כתב הרשב"א: וא"נ י"ל דנתן לה קרקע בקדושיה בתורת כסף מקודשת וההיא דפ"ק דגיטין בשטר אירוסין קאמר שאם כתבו על המחובר לקרקע ונתנו לה אינה מקודשת דומיא דגט דמקשינן הויה ליציאה, וזה עיקר.עכ"ל
3. וכ"ה שיטת הר"ן. וע"ש דפירש יותר אמאי באמת לא מקשינן קידושי כסף לגט. ז"ל: וליתא, דכי אמרי' התם דמחובר פסול בקידושין, ה"מ בקידושי שטר, שאם כתב לה על המחובר הרי את מקודשת לי ונתנו לה לא הוו קידושין. דקידושי שטר הוא דמקשינן ליציאה. אבל נתן לה קרקע או מחובר בתורת כסף ודאי מהני, דהויה דכסף לא בעינן דומיא דיציאה. והכי מוכח לקמן בגמרא [דף ט א] גבי בעיין דשטר אירוסין שכתבו שלא לשמה מהו דאמרינן עלה מה הויה דכסף לא בעי לשמה אף הויה דשטר לא בעינן לשמה. כלומר דלא בעינן שתהא צורת הדינר טבוע לשמה ואף על פי שאפשר לדחות ראיה זו ולומר דאפי' מקשינן הויה דכסף נמי ליציאה אפ"ה אינו בדין דניבעי שיהא הדינר טבוע לשמה שהרי אינה מתקדשת מפני טבועו אלא מפני שוויו דאע"ג דכי מקשינן [נמי] הויות להדדי לגמרי מקשינן להו כדמוכח ההיא אפ"ה כיון דההיא דגיטין לא מוכחא ובתוספתא דמכילתין מוכח בהדיא שאם קדש במחובר מקודשת מסתברא דהוו קידושין וכן דעת הרשב"א ז"ל:עכ"ל. הנה הר"ן דחה לראיית העיטור דבנה דבריו על היקש דהויה ליציאה ודחה הר"ן דהך היקשא אינו אלא לקידושי שטר ולא לקידושי כסף ובתחילה הוכיח דקידושי כסף לא הוקשו מהא דלא בעינן לשמה בטיבוע הכסף ודחה ראיה זו. אכן לבסוף הוכיח כן מהתוספתא שהביא הרשב"א וסוף דבר ס"ל דלית ליה להיקשא דהויה ליציאה אלא לענין קידושי שטר.
4. עלה לנו דבקידושי שטר כל הראשונים הנז' סוברים דלא מהני בכתב השטר ע"ג קרקע. משום הקש הויה ליציאה. ובקידושי קרקע בתורת קידושי כסף לבה"ע לא הוו קידושין דאף קידושי כסף הוקשו ליציאה. והרשב"א והר"ן פליגי ופירש הר"ן דקידושי כסף לא הוקשו ליציאה.

ענף ב'

בקושיית האחרונים דאף אי קידושי כסף לא הוקשו לגט, אכתי הוקשו הויות להדדי ואמאי לא נילף לקידושי כסף מקידושי שטר.

1. ויש לתמוה, דהא אף הויות כולהו הוקשו אהדדי, כדאיתא לקמן דף ט ע"ב, וכיון דקידושי שטר ליתנייהו בקרקע אמאי לא נקיש לקידושי כסף לקידושי שטר דאף קידושי כסף פסולים בקרקע. וכה"ק האחרונים עיין מהרי"ט רע"א ועוד.
2. ועיין מהרי"ט שתירץ בתירוצו השני, דאין להקיש קידושי כסף דפסילי בשטר, דכל פסולו של שטר הוא משום וכתב ונתן יצא זה שמחוסר קציצה ונתינה, ובקידושי כסף לא בעינן שום נתינה. וראיה לדבר דהא מהני קידושי כסף אף בשחוק לפני ואף שאין שום מעשה נתינה לידה. וכן מהני קידושי כסף בנתינת האשה לאדם חשוב, ואף שם אין נתינה לידה. ולהכי אין לומדים פסול קידושי כסף בקרקע דהא מוכח דאין דין נתינה בקידושי כסף.
3. ויש לעיין, דאכתי תקשי אהא גופא דליכא דין נתינה בקידושי כסף, אמאי לא נילף הא נמי בהיקש דהויות אהדדי, דהא אם קידשה בשטר המחובר לקרקע פסול, כמפורש בר"ן ורשב"א, ולמהרי"ט הרי טעם הפסול הוא משום דבעינן נתינה בשטר. וא"כ נילף קידושי כסף משטר דאף בכסף בעינן נתינה. והיא קושיא גדולה לכאורה, דמה הועיל מהרי"ט בתירוצו.
4. ולכאורה צריכים אנו לומר, דדין נתינה הוא מתכסיסי שטר. ולא מתכסיסי גיטין או קידושין. וכל מה דילפינן בהיקש דהויה ליציאה או היקש דהויות אהדדי היינו דוקא דינים כללים הקיימים בגטין או דינים כללים הקיימים בקידושי שטר. אבל דינים שכל כולם נתחדשו בדין שטר ומתכסיסי שטר המה, הא לא ילפינן בהיקשא. ואף דין נתינה שבשטר הוא מדיני שטר. וא"ש תירוצו דמהרי"ט דכיון דפסולא דקרקע הוא מדיני נתינה הרי הך דינא לא ילפינן בהיקשא ושוב אין ללמוד לפסול מחובר לקרקע בקידושי כסף מקידושי שטר דמחובר לקרקע הואיל ואף פסול מחובר בשטר שורשו מכח הדין נתינה שיש בשטר.
5. אלא דיש להעיר בזה, דא"כ למה ליה להר"ן לפרש דקידושי כסף לא הוקשו היקש דהויה ליציאה. ולהמבואר לכאורה היה לו לומר פשוט טפי, דאף אם ילפינן לקידושי כסף בהיקשא דהויה ליציאה, מ"מ הך פסולא דמחובר לא ילפינן משום דהוא דין בתכסיסי השטר ואין ללומדו לקידושי כסף. וכשם דאמרינן הך סברא לשנויי אמאי לא ילפינן לפסול קרקע בהיקשא דהויות להדדי. וצ"ע.

ענף ג'

יסוד המהרי"ט תליא במחלוקת הראשונים מהו טעם פסול כתבו במחובר ונתן לה המחובר.

1. אכן, עיקר יסודו של מהרי"ט, דפסול גירושין בשטר המחובר לקרקע, הוא מ'לתא' דנתינה. יש להביא בזה דתליא בפלוגתת ראשונים. דהנה בפסול גט במחובר לקרקע אם אינו מקנה לה את הקרקע ונותן לה רק את הגט, בזה הפסול משום דבכדי לתת את הגט עליו לקצוץ אותו מהקרקע ולכן אף אם כתבו על המחובר וקצצו ונתן לה פסול דילפינן מקרא דוכתב ונתן דכל המחוסר קציצה לאחר הכתיבה מיפסל. אבל באופן שכתב הגט על הקרקע ונותן לה את הקרקע עם הגט המחובר לקרקע, הרי בזה אינו מחוסר קציצה. ובזה טעם הפסול אחר הוא.
2. עיין רשב"א גיטין דף כא ע"ב -
   1. ז"ל: מתני' אין כותבין במחובר לקרקע. כלומר משום דכשקוצץ מן הקרקע ה"ל מחוסר תלישה ואפי' אם נתן לה את הקרקע פסול **משום דכתיב 'ספר' מה ספר מיוחד שהוא בתלוש אף כל דבר שהוא בתלוש**, וה"ג לה בירושלמי. ואף על גב דבגמרין אמרי' ד'ספר' לספירת דברים בעלמא הוא דאתא מ"מ מדאפקיה בלשון ספר קמ"ל דספירה בתלוש בעי'.
   2. וי"מ משום דכתיב ונתן בידה דבר הניתן מיד ליד דהיינו תלוש ומעיקרא אשמעי' מתני' דעל הקרן של פרה ועל היד של עבד כשר והוא שיתן לה את הפרה ואת העבד אבל קצץ לא, ואח"כ קתני דכתבו על המחובר לקרקע אף על פי שלא קצץ אלא שנתן לה את הקרקע פסול ומן הטעם שכתבנו. עכ"ל הרשב"א
3. אכן יעוין ריטב"א שם בגיטין דפליג וכתב באופ"א:
   1. 'אין כותבים במחובר לקרקע'. פירשו בירושלמי (ה"ג) דנפקא לן מדכתיב ספר מה ספר שהוא תלוש אף כל שהוא תלוש, ונראה דלפום גמרא דילן אינו משום האי טעמא דהא אמרינן בגמרא דספר לרבנן לספירת דברים איצטריך, ועוד דלפום ההוא טעמא בעלה של עציץ נקוב לכו"ע אסור דדינו כמחובר בכל מקום ואלו הכא בגמרא דילן שרי בעלה של עציץ נקוב, ורבא דאסר ע"כ לא אסר אלא משום גזרה שמא יקטום אבל מדינא לא,
   2. ונראה דלפום גמרא דילן טעמא משום דכתיב ונתן בידה ולאו משום דידה משמע דבר הניתן מיד ליד כדאמרינן (ב"מ נ"ו ב') גבי אונאה או קנה מיד עמיתך דבר הנקנה מיד ליד, דא"כ הו"ל למעוטי עבדים כי התם והכא על [יד] של עבד כשר, ועוד דהתם לא דרשינן הכי אלא משום דשני קרא בדיבוריה דהו"ל למיכתב או קנה מעמיתך מאי מיד דוקא דבר הנקנה מיד ליד אבל הכא לא שני קרא בדיבוריה, ותדע לך דמשום דשני הוא דאלו בדוכתא אחריתי רבויא הוא כדאמרינן התם (לקמן ע"ז א') גגה חצרה וקרפיפה מנין ת"ל ונתן בידה מ"מ, וכן גבי גנבה דכתיב אם המצא תמצא בידו הגנבה וממעטינן התם קרקעות, לאו משום דידו ממעטינן אלא מדכתיב משור עד חמור וכדדרש להו התם להני פרטי, **אלא הכא טעמא משום דבעי' לקיומיה קרא כפשטיה דכתיב ונתן בידה [ו]אי אפשר אלא בתלוש שאי אפשר לתת דבר מחובר בידו של חבירו ממש אלא א"כ קוצצו**, עכ"ל.
4. והנה דברי מהרי"ט עולים יפה עם שיטתו של הריטב"א דפסול מחובר הוא דלא שייך לקיים דין נתינה בקרקע. אבל להרשב"א הרי פסול גט מחובר הוא פסול בחפצא של הגט דצריך שיתקיים בו דין ספר או דצריך שיהא ממין הניתן מיד ליד. ואינו שייך כלל לדין נתינה. ולכאורה לפ"ז הדרא קושיית מהרי"ט לדוכתה אמאי לא נילף בהיקשא דהויות אהדדי להך פסול אף לקידושי כסף, דבעינן שיהא ממין המיטלטל היינו דבר הניתן מיד ליד.

ענף ד'

בישוב הענין לדעת הרשב"א דפסול קרקע אינו משום דליכא נתינה.

1. והן אמת דאם פסולא הוא מדין 'ספר' אף זה מסתברא מילתא דהוא מטכסיסי שטר, ואין ללמוד להך פסולא לקידושי כסף.
2. אבל לפום שינויא דהוא פסולא משום דאינו דבר הניתן מיד ליד תקשי טובא אמאי לא ילפינן להך פסולא אף לקדושי כסף. [וכדאמרינן גבי אונאה דילפינן מ'יד עמיתך' דאין אונאה אלא בדבר הניתן מיד ליד ולמעט קרקע, והיינו דבחפצא של קרקע אין אונאה וה"נ כן בשטר גירושין דצריך להיות מחפצא הניתנת מיד ליד ואינו שייך לדין נתינה של גט וא"כ ה"נ י"ל כן בחפצא של הכסף שצריך שיהא דבר הניתן מיד ליד].
3. ואולי יש לומר בדוחק דאף הנך פסולי דדבר הניתן מיד ליד אין ללמוד כסף משטר, דהוא דין בחפצא של השטר, וא"א ללמוד ממנו לחפצא של הכסף, וכשם דלא ניתן ללמוד לפסולא דבע"ח או דאוכלין דשיטת ריה"ג בגיטין דפסול, והרי משניות וגמרות ערוכות דאפשר לקדש קידושי כסף באוכלין וכיו"ב, וכה"ק בשער המלך, ועכצ"ל דאין מקישים את החפצא של הכסף לחפצא של השטר. ורק דין לשמה וכיו"ב שאינו פסול בחפצא עצמו אלא הוא דין איך הופכים את החפצא של שטר לראוי לגיטין, הא הוה ילפינן לכסף אי היה היקש של כסף ליציאה. אכן בדעת הר"ן תקשי מש"כ לעיל דא"כ מה הוצרך הר"ן ליישב דקידושי כסף לא הוקשו ביציאה להויה. וכנ"ל. ובאמת ברשב"א לא נזכר כל זה ואולי הוא דרכו של הרשב"א. וצ"ע כל ענין זה כראוי.

ענף ה'

בביאור שיטת העיטור מקושיית שער המלך אמאי לא נפסול אף קידושי כסף באוכלין ובע"ח לריה"ג.

1. והנה דעת העיטור דילפינן לפסולא דמחובר בהיקשא דהויה ליציאה אף לקידושי כסף. וקידשה בקרקע לא הוו קידושין. ויל"ע טובא אמאי לא נילף אף לפסולא דבע"ח ואוכלין דפסילי בגט לריה"ג, ויליף לה מספר כריתות והנך לאו ספר נינהו. וכה"ק שער המלך. ונראה דהעיטור ס"ל דפסולא דקרקע אינו כהרשב"א דילפינן לה מ'ספר', אלא פסולא הוא מדין 'נתינה'. וכהריטב"א. וס"ל להעיטור דדין נתינה ילפינן בהיקשא אבל דין ספר לא ילפינן. וטעמו יש לבאר היטב, דדין ספר הוא דין בתכסיסי השטר, והא לא ילפינן, אבל נתינה ס"ל להעיטור דאינו דין בתכסיסי השטר אלא בתכסיסי הגט, והא גופא ילפינן דאף תכסיסי קידושין בעינן דיהא כגירושין בהיקשא דהויה ליציאה.

ענף ו'

בשיטת הרשב"א בתשובה דאף קידושי שטר מהני במחובר. והעולה מכל הנ"ל.

1. שיטה נוספת איתא בהאי ענינא דאף בשטר קידושין כשר על הקרקע. עיין שו"ת הרשב"א סימן תר דפליג דדוקא בגט פסילנא משום דכתיב וכתב ונתן ובירושלמי מפקינן מדכתיב ספר. וצ"ע מאי ראיה ומ"ט לא מקשינן הויה ליציאה. ועוד, איך יפרש ההיא דגיטין דף ט דמבואר בגמ' דלענין מחובר שוו גיטין לקידושין.ועיין רמ"א אהע"ז סימן לב הביא ב הדעות והגר"א שם תמה ע"ד הרשב"א.
2. והא ודאי תקשי, דאמאי לא נילף קידושי שטר מגירושי שטר, דלהא ודאי איתקוש יציאה להויה כמפורש בגמ'. ונראה דהך שיטה ס"ל דפסול קרקע הוא פסול מדין נתינה ודין נתינה הוא פסול בגט דייקא ואין ללומדו לקידושין. דקרא דונתן בידה אין ללמוד לקידושין. ולא ילפינן בהיקשא אלא דין לשמה, דהוא פסול בשטר עצמו, והא שפיר ילפינן בהיקשא. ואפשר דזו כונת הרשב"א במש"כ דשאני גט דאיכא דין וכתב ונתן ולהכי מפסיל. ואכתי צ"ב מה כונתו של הרשב"א בהביאו את דברי הירושלמי. ולא עינתי בזה כראוי.
3. עלה לנו בס"ד לעת עתה:
   1. להעיטור ילפינן פסולא דקידושי כסף בקרקע מגט. וטעמא דלא ילפינן אף לפסולא דבע"ח ואוכלין דפסלי בגט לריה"ג משום דילפינן דין 'נתינה' דהוא מדיני 'גירושין' ולא מדיני 'שטר'. משא"כ פסול 'אוכלין' הוא פסול 'שטר' הנלמד מ'ספר' כריתות.
   2. להרשב"א בסוגיין והר"ן ילפינן לפסולא דקרקע לקידושי שטר ולא לקידושי כסף.
   3. וטעמא כתב מהרי"ט דאין ללמוד לפסול נתינה מגיטין לקידושין דבקידושין כשר אף בלא דין נתינה. ונתבארו דבריו לשיטת הריטב"א דפסול קרקע הוא מדין נתינה. והא דלא ילפינן לקידושי כסף מקידושי שטר בהיקשא דהויות אהדדי, נתבאר דדין פסול נתינה הוא פסול בשטר דייקא. דהוא מתכסיסי השטר.
   4. אכן להרשב"א גיטין דפסולא דמחובר הוא מדין ספר או מדין דבר הניתן מיד ליד. צ"ל דהנך פסולי הם בחפצא של השטר וזה אין ללמוד לקידושי כסף. והוכחנו ד"ז מהא דלא ילפינן לפסול בע"ח ואוכלין לריה"ג.
   5. שיטת הרשב"א בתשובה דאף קידושי שטר כשרים בקרקע. ונתבאר בשיטתו דהא דלא ילפינן לשטר קידושין מגירושין אף דלענין לשמה ילפינן לה דשאני פסול דנתינה דהיינו פסולא דקרקע דהא לא ילפינן לקדושין דס"ל להרשב"א בתשובה דפסול נתינה הוא דין ב'גירושין' ולא דין ב'שטר', ולכן אין ללומדו לשטר קידושין.

ענף ז'

בדין נתינה בקידושין.

1. לאחר שנתברר כל זה יש לעיין היטב העולה מהנ"ל האם בקידושין איכא דין נתינה. ויש ללבן דין זה הן בקידושי שטר והן בקידושי כסף.
2. הנה לשיטת הריטב"א דפסול גט בקרקע הוא משום דבקרקע לא חשיב נתינה. הרי כשנבוא לדון אם בקידושין יש דין נתינה נמצא דנחלקו בזה ראשונים, דלהרשב"א בשו"ת אין דין נתינה כלל ולהכי אף קידושין בשטר אם כתבו על המחובר כשר. ולהרשב"א בסוגיין והר"ן חלוק קידושי כסף מקידושי שטר, דבשטר יש דין נתינה ובכסף אין דין נתינה. ולבעל העיטור אף בקידושי כסף בעינן דין נתינה. כ"ז הוא לשיטת הריטב"א.
3. אבל לשיטת הרשב"א דפסולא דגט ע"ג קרקע אינו ענין לדין נתינה אלא הוא ילפותא מספר כריתות או דבעינן דבר הניתן מיד ליד, הרי דלפ"ז אין לנו שום פשיטות מסוגיין לנדון אם יש דין נתינה בקידושין.
4. וברבותינו הפוסקים מצאנו בזה נדון גדול. הנה המהרי"ט כתב להוכיח דלא בעינן דין נתינה, מהא דמהני קידושין אף בשחוק לפני או אף בנתינה של האשה לבעל אם הוא אדם חשוב. ובמקנה כתב לדחות הראיות הללו, דהא נמי חשיבא נתינה מעליא. דנותן לה הנאה. אכן אף הוא כתב דלדינא דעתו כמהרי"ט מהוכחה אחריתי דאם אמר לה כנסי כסף זה לפקדון ואח"כ אומר לה שיהא זה לקידושין הוו קידושין אף דליכא נתינה. אכן עיין אבנ"מ סימן ל סק"א שהביא לשו"ת מהרש"ך דאם אמר לה טלי קידושייך מע"ג קרקע הוי ספק קידושין "ולא דמי לפקדון שהיה כבר בידה ועכשיו מקדש אותה בו דהוי קידושין אע"ג דעכשיו לא נתן לה כלום, דשם בתחילה נתן לה ובנתינה בא לידה" וע"ש באבנ"מ שהביא לתשובת מהר"ם פאדווי והביאו הרמ"א דאם אשה חטפה מעות וביקש ממנו להחזירה ולא רצתה ואמר לה הרי את מקודשת דמדוקדק מדבריהם דאם אמרה הן הרי זו מקודשת. הרי להדיא בדעתם דס"ל דאין דין נתינה בקידושין. ע"ש עוד באבנ"מ מש"כ בזה.

הכנה לשעור יום ב טו אייר תשעט

1. הנה מצאנו ב היקשות. היקש הויה ליציאה והיקש הויות להדדי. עיין לקמן י ב דלענין לשמה עדיפי היקשא דהויה ליציאה ופרש"י משום דעיקר שטר נלמד בזה
2. ועתה יש לעיין הנה גט על גבי קרקע לא מהני. עיין גיטין ט ב דגט ע"ג מחובר פסול. ומעתה יש לעיין קידושין בשטר שהוא מחובר אם מהני או לא. ולכאורה לאחר הגמ' י ב הרי יש ללמוד היקש הויה ליציאה ולא מהני שטר קידושין שע"ג קרקע. ועוד יש לדון קידושי כסף בקרקע אם מהני או לא. ואף בזה יש לדון לתרתי הקישות, האחד היקש הויה ליציאה והשני הוקשו הויות להדדי ומשתי טעמים אלו יש לפסול קידושין בקרקע אף כשבא לקדשה בקנין שו"כ.