73 דשיל_מ ד - בדין ב_ איסורים דחדא יל_מ וחדא איל_מ - רשימות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום א' ח' תמוז תשע"ד

**א**

א] בדין ב' איסורים דלאחד יש מתירין, יש מקום לדון מב' פנים, דבל' הפמ"ג נראה דהנידון הוא משום דלא חשיב כתאכלנו בהיתר, כיון שעדיין הוא זקוק להיתר הביטול, ובנוס"א י"ל, דלא חשיב כדבר שיש לו מתירין, כיון שאין לו אכילת היתר, אך מד' הגרע"א נראה דהיינו משום דמיגו דאיסור א' בטל אף האיסור השני בטל.

ונפ"מ בזה, במה שהוכיח הגרע"א דהאיסור דיל"מ אינו בטל, מחמץ לדעת הרי"ף דחשיב כדשיל"מ, אף דהביטול חייל לענין בל יראה, והתם עדיף טפי, דכל הא דחשיב כדשיל"מ לענין אכילה, הוא רק מכח דחייל הביטול לענין בל יראה, - וזה לטעמי' דהנידון הוא משום מיגו, וע"כ גם התם י"ל מיגו, ואדרבה עדיף טפי כיון דכל הנידון שלא יתבטל איסור האכילה, הוא רק אחר שבטל איסור בל יראה, אך אם הנידון הוא משום דלא חשיב תאכלנו בהיתר, כיון שיש באכילה איסור אחר, הרי דהתם דבאכילה לא יהא איסור אחר, שפיר חשיב כדשיל"מ, וז"ב.

ב] והגרע"א בגל' או"ח סימן שי"ח הוכיח דאף האיסור דיש לו מתירין בטל, ממה שהוצרך הרמב"ם לפרש דאין הביכורים בטלים לזרים מכח הא דאין בטלים לכהנים, ולא פירש דהוא משום דאיסור דחוץ לירושלים הוי דשיל"מ, - אך החוו"ד בסו"ס ק"ב פירש דאה"נ זה עצמו טעם הא דהאיסור דחוץ לירושלים אינו בטל, וצ"ע.

אמנם בעיקר הדימוי יש מקום לדון, דהתם הוו ב' האיסורים מכח שם ביכורים שעליו, ובזה הוא דאמרינן דכל דאין לו מתירין לגמרי לאיסורי ביכורים, לא חשיב כדשיל"מ, ומשא"כ בנידון הצ"צ דהוו ב' שמות איסורים דלא שייכי זל"ז, דבזה ודאי מסתברא, דיש לנו לדון על כל איסור בפנ"ע, ועי' אבי עזרי שכתב כעי"ז.

ג] והנה ילה"ע עוד, למש"נ בסימן ? דפשטות הדברים התם, דמכח הא דאינו בטל לכהנים, אף אינו בטל לזרים כלל ואסורים אף לאכלו בירושלים, ובעלמא הרי לא מצינו כן דדבר שיש בו ב' איסורים ואחד מהן יש לו מתירין, דלא יתבטל גם האיסור שאין לו מתירין, וכל נידון הצ"צ הוא אף האיסור שיש לו מתירין בטל, - ולכאו' בע"כ מזה דהוי זה חומרא מסוימת שהחמירו בביכורים ומע"ש, ולא ילפינן מינה, וכאשר כ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש.

אמנם הנה המג"א בסימן שי"ח למד מדין זה לדין מעשה שבת דאם נתערב בשבת אינו בטל אף למבשל, ואף דלדידי' הוי דבר שאין לו מתירין, והרי דס"ל דאי"ז חומרא מסוימת התם, אלא כ"ה בכל דוכתי, וכבר עמדו ע"ז האחרונים.[[1]](#footnote-2)

ואמנם י"ל, דאף דבעלמא ודאי דהאיסור דאין לו מתירין בטל, מ"מ בביכורים ובמעשה שבת דהוו ב' האיסורים משם א', אין בטל אף האיסור שאין לו מתירין.

אך אכתי תיקשי ע"ד המג"א, שהרי לענין חטאת חזינן דה"ה בטלה ומותרת לזרים, ולא אמרינן דאינה בטלה להתיר לאכלה חוץ לעזרה וממילא אינה בטילה כלל, וזה קשיא גם לפ"ד הגרע"א והחוו"ד דאף בביכורים מהני הביטול להתיר לזרים בירושלים, שהרי משמעות הדברים דכל שהחטאת בטלה, מותרין הזרים לאכלה חוץ לעזרה, (ובעזרה הרי כתבו התוס' דאסור לאכול חולין בפנ"ע), ובע"כ דהוי זה חומרא מסוימת שהחמירו בביכורים ומע"ש.

ושמעתי לישב בזה, דמה שהחמירו בביכורים ומע"ש, היינו דאף דהוו כב' איסורים, מ"מ חשבינן להו כאיסור א', אך במעשה שבת דהוי זה חד איסורא לדידי' ולאחריני, הרי שבזה מעיקר הדין אמרינן דאם אינו בטל לאחרים אף אינו בטל לדידי'.

אך אי"ז מתישב היטב עם מש"נ בסימן ג' סקי"א לדקדק מד' הרמב"ם בפיהמ"ש, דאלמלי מה שהחמירו בביכורים ומע"ש, הי' דינם כדבר שאין לו מתירין והיו בטלים לגמרי, והרי דמדינא חשבינן לב' האיסורים כשם א', ואך דמדינא הי' שיתבטלו ב' האיסורים, ובזה הוא שהחמירו דאדרבה לא יתבטלו ב' האיסורים, ולפ"ז הרי הדין נותן דבעלמא שלא החמירו חכמים כן, לא נימא דאף האיסור שאין לו מתירין אינו בטל, וצ"ע עוד בזה.

ד] ויש להוסיף, דהנה העירוני דאי נימא דבב' איסורים דאחד יש לו מתירין, אין איסור זה בטל, א"כ הרי אף בביכורים הי' בדין דמדינא לא יתבטל איסור הזר לאכלו חוץ לירושלים, וכמש"כ כן החוו"ד בסו"ס ק"ב, ומש"כ הרמב"ם דהחמירו משום דאינו בטל לכהנים, הוא על הא דאסרינן לזרים אף בירושלים, ותיקשי לפ"ז, דמ"ט הוצרכנו לאסור לזרים בירושלים מכח הא דאסור לכהנים חוץ לירושלים, ולא נאסור לזרים בירושלים מכח הא דלהזרים עצמם אסור חוץ לירושלים.

ולמש"נ ניחא, דאף אם בב' איסורים דאחד יש לו מתירין אין איסור זה בטל, מ"מ בביכורים דהו"ל ב' האיסורים משם א', חשבינן להו כדבר שאין לו מתירין, כיון שאין אופן היתר לאיסור ביכורים, וע"כ מן הדין שיתבטל אף האיסור דזרים חוץ לירושלים, ובזה הוא דאמרינן דכיון דאיסור הכהנים אינו בטל אף איסור הזרים אינו בטל, והיינו או משום דמיגו וכו', או כמש"כ הנוב"י דהוא משום דיש לזה שם דשיל"מ, וכמש"נ בסימן ב', עיי"ש.

ה] ונתעוררתי די"ל עוד בזה, דאף אי נימא דמדינא אין איסור חוץ לירושלים בטל, מ"מ י"ל דכ"ז הוא משום דחשבינן לי' כאיסור בפנ"ע, ולא חשבינן לב' האיסורים כשם א', אך כל שבאנו לדון שלא יתבטל אף האיסור דזרים בירושלים, אשר היינו משום דמחמרינן לדון לב' האיסורים כשם א', וכמש"נ לעיל סק"ג, הרי דאדרבה אם חשבינן להו כשם א', יש לנו להתיר לזרים אף להאיסור דחוץ לירושלים, ואף דודאי לא נתיר לאיסור זה, משום דמדינא חשיבי כב' שמות, מ"מ לא מצינו מכח זה להפקיע הביטול דהאיסור דזרים בירושלים, דא"א לתפוס ב' הראשים כאחד, ודו"ק.

**ב**

ו] ובעיקר הנידון בדין ב' איסורים, לכאו' יש ללמוד לזה ממש"כ התוס' ביבמות דפ"ב. דלדעת רב אשי דתרומה חשיבא כדשיל"מ, י"ל דהא דעיגול בעיגולין עולה מיירי בתרומה טמאה שאין לה מתירין, ונ' להדיא בדבריהם דהיינו דבכה"ג ה"ז עולה ומותר אף לזרים, ולא אמרינן דאף דאיסור תרומה טמאה הוי דבר שאין לו מתירין, ולא בטל, מ"מ איסורא דתרומה טהורה לזר הוי דשיל"מ ולא בטל, וכעת לא מצאתי שעמדו ע"ז.

ז] והנה עד"ז מבו' בסוגיית הגמ' שם גם בדינא דדבר שבמנין, והוא, במש"כ התוס' שם דפ"א: דלפירש"י ניחא דלא נקט חתיכה טמאה שנתערבה בחתיכות חולין ומשום דלרש"י בכה"ג תעלה כיון דהוי הפסד מרובה, ומ' דהיינו דיתבטל איסורה לגמרי ותהי' מותרת לזרים, וצ"ע דהגם דלענין איסור טומאה יש לנו לומר שיתבטל כיון דהוי הפסד מרובה, אך מ"ט יתבטל איסור קדשים לזרים דאי"ז הפסד מרובה, ובע"כ דכיון דחייל הביטול לענין איסור טומאה, לא חילקו חכמים בדבר, וחייל הביטול אף לענין איסור זרות.

ומצינו עד"ז ולהיפך בד' התוס' שם, שכתבו דחתיכת חטאת טמאה שנתערבה בחתיכות חולין לא בטלה, כיון דאם תתבטל הויא ראוי' להתכבד, ותיקשי דמ"ט לא אמרינן דיתבטל עכ"פ איסור טומאה שעלי', דע"י ביטול זה עדיין לא תהי' בכלל חהר"ל, כיון שלא תהא ראוי' אלא לזכרי כהונה, והרי אם נתערבה חתיכת חטאת טמאה בחתיכת חולין ובחתיכת חטאת טהורה, יחול הביטול על איסור טומאה, וה"נ אם נתערבה בב' חתיכות חולין, שפיר מצינו לדון דיחול הביטול רק על איסור טומאה, - ובע"כ מזה דלא חילקו חכמים בדבר, וכיון דבכה"ג לא מצי חייל הביטול על איסור זרות, אף לא חייל הביטול על איסור טומאה.

ח] ומצאנו בפמ"ג במש"ז סימן ק"א סק"א שכתב דהא דחתיכה של איסוה"נ שנתערבה בהיתר אינה בטלה ומשום דאחר הביטול תהי' ראוי' להתכבד, ולא אמרינן דיתבטל האיסור הנאה, וזה לפ"מ שנקט הפמ"ג שם דדבר הראוי לגוי לא חשיב כחהר"ל, דהוא משום דאין ביטול לחצאין דאם תתיר בהנאה ה"נ באכילה ומשו"ה אסור באכילה והנאה, ולפ"ז הרי דה"נ הוא בחתיכה טמאה שנתערבה בחולין, דכיון דאין להתירה לזרים, אף אין להתירה לכהנים, דאין ביטול לחצאין, ואם תהא מותרת לכהנים אף תהא מותרת לזרים, ועי' כת"ס יו"ד סימן ס"ד.

והנה הפמ"ג שם ייסד דבריו ע"ד הר"ן בע"ז דע"ד. לענין חמץ בפסח, דכ"ה דאינו בטל לענין אכילה, אף אינו בטל לענין הנאה, ויש לחלק, דהתם אין טעם מצד עצם הביטול לחלק ביניהם, ומשא"כ הכא, ותיקשי לדעת הראב"ד והרמב"ן דאין חמץ אוסר בכ"ש אלא באכילה ולא בהנאה, והרי דהדבר יכול להתחלק, וא"כ מ"ט הכא לא אמרינן כן, ושמא י"ל דהתם הוא משום דהחמירו חכמים טפי באיסור אכילה, אך הכא דמן הדין אין לחלק בין איסור אכילה לאיסור הנאה, הרי דכיון דאם יתבטל לגמרי יהא חהר"ל, אינו בטל כלל, וצ"ע.

1. ואמנם במש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא חומרא, הי' מקום לפרש דהיינו דעיקר הא דחשבינן לה כדשיל"מ אף דמעולם לא נאסר לאכלו בירושלים, הוא חומרא, וכאשר כ"כ הבית מאיר בביכורים פ"ב והיד יהודה בסימן ס"ט, אך הא דאמרינן דכיון שאין בטל האיסור לכהנים אף אין בטל האיסור לזרים, אי"ז חומרא, אלא הוא מעיקר הדין, אך אי"ז במשמעות ל' הרמב"ם בפיהמ"ש בביכורים. [↑](#footnote-ref-2)