שיעורי תערובת נח
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת –נח

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קח, א

# ריחא באיסור חריף או בהיתר חריף

**[המשך ס"א]** וכתב הרמ"א **אם האיסור דבר חריף וכל שכן אם ההיתר דבר חריף ריחא מילתא היא ואפילו בדיעבד אסור אם שניהם מגולים אבל אם אחד מהם מכוסה אפילו בבצק בעלמא מותר.** והנה הטעם להחמיר בהיתר חריף הוא ממהר"ם (הובא במרדכי חולין סי' תרסו), שסובר שאף שריחא לאו מילתא היא מכל מקום פת חמה וחבית [של יי"נ] פתוחה, מבואר בגמרא (ע"ז סו:) שאסור, ומשום שהוא שואב ריחא, והיינו שאף שריחא לאו מילתא היא, אין הכוונה דליכא ריחא כלל, אלא שבצליה אינו בולע ריחא, אבל בפת חמה וחבית פתוחה ששואב את הריח אסור. וס"ל למהר"ם שה"ה שיש לאסור בהיתר חריף משום שהוא שואב ריחא.

**מיהו** זה דוקא בהיתר חריף, אבל באיסור חריף לא שייך טעם זה, ומ"מ האו"ה (כלל לט דין כ) סובר שיש לאסור אף באיסור חריף. והביא ראיה מכמון של תרומה (ע"ז שם) שאמרו בגמרא שאינו אוסר משום דמיקלי קלי איסורא, ומשמע שאם לא היה נשרף היה אוסר. אמנם המנח"י (כלל לה סק"ט) והפר"ח (סק"ח) דחו ראייתו, שכל מה שאמרו בגמרא שכמון אינו אוסר משום דמיקלא קלי איסורא, היינו רק למ"ד דריחא מילתא, אבל לרבא שריחא לאו מילתא אינו צריך לתי' הגמ' דמיקלי קלי איסורא.

**ובמשנ"ב** בהלכות פסח (תמז, יא) כתב להחמיר בהיתר חריף, ובשעה"צ שם (ס"ק ו) כתב להקל באיסור חריף. ולמעשה ביד יהודה (סקי"ב) כתב שיש להקל בהיתר חריף, בדיעבד במקום הפ"מ, דאף שמהר"ם דימה היתר חריף לפת חמה וחבית פתוחה, מ"מ גם שם דעת הרי"ף והרמב"ם להקל [שלא חילקו בין הסוגיות ופסקו בכל מקום שריחא לאו מילתא], ובאיסור חריף נוטה להקל יותר, וע"כ כתב שבתנור סתום אין להקל אלא במקום הפ"מ אבל בתנור פתוח אין להחמיר כלל.

# חריף ושניהם כחושים

**ובשניהם** כחושים וחריף, בפמ"ג (ס"ק יח אות ג) כתב להחמיר אף בשניהם כחושים. וביד יהודה (קצר ס"ק יז, ובקיצור דינים שבסוף הסימן אות ח) כתב שבכחוש אין מקום להחמיר כלל [ובפשטות הטעם משום שאין בזה ריח כלל].

# חריף ומכוסה בצק

**ומה** שכתב הרמ"א להתיר כשאחד מהם מכוסה בצק, היינו משום שאם האיסור מכוסה בצק אין הריח יוצא, שהרי איסור בלוע אינו אוסר משום ריחא, ואם ההיתר מכוסה בצק, אף שהבצק בלע ריח, אינו עובר לחתיכה. וכתב הש"ך (סק"י) מיהו לכתחילה טוב להחמיר. ובהג' רע"א ביאר דהיינו דוקא בחריף, אבל בשאר פוסקים סתמו בזה, ויש לומר שאף בשאינו חריף יש להחמיר לכתחילה אף במכוסה בצק [ועי' ביד יהודה (קיצור דינים שבסוף הסי' אות ב) שהבין שטעמא דמילתא משום שחוששים שהבצק יתבקע, וא"כ מסברא אין חילוק בין חריף לשאינו חריף].

# אם צלו תחת המחבת אסור אפי' דיעבד

**וכתב** הרמ"א **אם אפו או צלו איסור והיתר תחת מחבת אחת מגולין אסור אפילו בדיעבד.** ובזה לא התיר הרמ"א אפילו במקום הפסד. וצריך ביאור מאי שנא מתנור סתום שכתב הרמ"א שבמקום הפסד יש להתיר, וכאן לא התיר אפילו במקום הפסד, והחזו"א (סי' לה סק"א) כתב שהוא מיגדר מילתא, וצריך ביאור.

# פת שנעשתה בשרית משום ריחא למה לא נאסור משום גזירת פת

**וכתב** הרמ"א **והוא הדין בכי האי גוונא פת עם בשר אסור לאכלו עם חלב.** והקשה הש"ך (ס"ק יא) אמאי כתב הרמ"א רק לאסור לאכול את הפת עם חלב, אבל לאכול את הפת בפנ"ע שרי, והרי גזרו חכמים על הפת שאסור לאכלה אפילו בפנ"ע. ותירץ הש"ך שמדובר בפת מועטת, או שיש היכר בפת, ולכך אין איסור לאכול הפת בפנ"ע. מיהו זהו דוחק בדברי הרמ"א שלא חילק כן. והיד יהודה פליג על הש"ך, וס"ל שאפילו למ"ד ריחא מילתא אין אוסרים לאכול פת שאפאה בתנור של בשר, אלא אמרו שאסור לאכלה בכותח, ומשמע שבפנ"ע מותר. והפמ"ג והחכ"א סוברים כדעת הש"ך שאסור אפילו בפנ"ע, אכן הפר"ח והמנח"י דעתם להקל בזה, וכן נראה למעשה שיש להקל בזה.

# ריחא בזה אחר זה ומ"ש מכיסוי חררה

**אבל בזה אחר זה אין לחוש. אא"כ הזיע המחבת משניהם דאז אסור אפילו בזה אחר זה אם היו שניהם מגולין, דהוי ככיסוי של קדירה כדלעיל סי' צג.** ומשמעות לשונו שבסתמא כל דבר יבש אם אינו ידוע שהזיע שרי, שלעולם אין לאסור ריחא בזה אחר זה אפילו במגולין ותנור סתום. ובמנח"י (לה כא) הקשה שבטור בהלכות פסח (סי' תנא) כתב שכיסוי של ברזל שמשימין אותו על חררה שנאפת על הכירה שצריך ליבון כי ברוב פעמים נוגעת בו, ועוד שהוא מזיע מהבל החררה שתחתיו. ומבואר שבסתם חוששים לזיעה אפילו בחררה שהוא דבר יבש. וכתב ליישב בג' דרכים. א. דהתם בכיסוי החררה משתמשים בו כל השנה ולכך חוששים לזיעה, אבל במקום שלא נשתמש כי אם פעם אחת אין חוששים לזיעה. ב. שתבשיל אין לאסור שהרי א"א להגעילו, אבל התם בכיסוי החררה כיון שאפשר בהגעלה וליבון יש להחמיר לכתחילה. ג. שחמץ בפסח חמיר שאוסר במשהו, וע"כ אף בחררה יש להחמיר משום שיש זיעה משהו. והיד יהודה (ס"ק טז) כתב ליישב עוד, שיש לחלק בין כיסוי החררה שהוא סמוך ממש לחררה, ולכך חוששים לזיעה אף בדבר יבש, משא"כ בתנור שאינו סמוך ממש לחררה

**ולמעשה** לדינא אם אופין דבר יבש יש לסמוך שאין שם זיעה, וכ"כ בבית מאיר (או"ח סי' תסא), והביאו המשנה ברורה (שעה"צ תנא, פ). אמנם אם מבשלים בתנור גם תבשיל יש לחוש לרתיחה שעושה זיעה, וכן העיר השעה"צ (שם ס"ק עט).

**ובעיקר** הדבר מה שתירץ המנחת יעקב שהטור חשש לזיעת האוכלים שהרי הטור הצריך ליבון ואם החשש הוא משום זיעת האוכלין היה צריך להספיק הגעלה כמו בליעת משקין ולא ליבון שצריך דוקא בנוגע באיסור בלא רוטב.

**ולפי** זה אם בא לאפות דבר יבש של בשר בתנור של חלב יהיה תלוי בתירוצים אלו, שלפי הטעם שהחמירו רק לעניין פסח יש להתיר, ואם אינו עושה אלא פעם אחת יש להקל אף להתירוץ הראשון, וגם לתירוץ היד יהודה יש להקל שאי"הז דומה לכיסוי שהוא סמוך ממש לחררה. אמנם להתירוץ השני שלכתחילה כל שאפשר בהגעלה וליבון יש להחמיר, א"כ גם בזה יש להחמיר.

**ולמעשה** הורה הגרי"ש אלישיב שיש להקל בזה בתבשיל יבש ולא בתבשיל שמעלה רתיחות ויש לו זיעה, אם אינו באופן קבוע. וכן לעניין פסח כתב שאין להקל לחוש לתירוצו האחרון של המנחת יעקב

# אם הזיע התנור משניהם, או מאחד מהם

**ומה** שכתב הרמ"א שאם הזיע משניהם יש לאסור. משמע שצריך שיזיע משניהם, והקשה רע"א שמשמע בש"ך (ס"ק יב) שיש ריח ופיטום לכלי, רק שאין כח בריחא להפליט ריח הבלוע בכלי, וא"כ למה צריך שיזיע משניהם, והרי אם אפו איסור בתחילה אף שלא הזיע מ"מ נכנס ריח האיסור בתוך הכלי, ואם אפה אח"כ היתר והזיע יאסר, שהרי הזיעה מפליטה ריח האיסור שבכלי. והבדי השולחן הביא בשם המנחת פיתים ליישב, שזיעה אין בכוחה להפליט הריח שבלוע בכלי, וכן משמע גם ביד יהודה (סוף סק"א) שהנאסר ע"י ריח לא אמרינן חנ"נ. וכתב כמו כן להיפך, שאם בלוע זיעה בכלי אין כח בריחא להפליט הזיעה שבלועה בכלי, וכמו שנתבאר לעיל לעניין בצק שמכסה את האיסור, שאין בזה משום ריחא שהריח נבלע בבצק ואינו יוצא משם.

# ריחא אם אסור מה"ת או מדרבנן

**ובאחרונים** כתבו להסתפק אם ריח אוסר מה"ת או מדרבנן (הובא בפמ"ג ש"ד ס"ק יג), וכתב הפמ"ג (שם) שנראה שבדבר חריף הוי אסור מה"ת, והיד יהודה (ס"ק יט) כתב שאין נראה כן, שאף בטעם כעיקר דעת הרבה ראשונים שאינו אסור מה"ת, ובריחא נראה שכו"ע מודו שאינו אסור אלא מדרבנן.

# זיעה צוננת שעלתה לכלי חם

**ובדין** זיעה, מבואר לעיל סי' צב שנחלקו הפוסקים אם זיעה צוננת שעלתה לכלי חם שלמעלה הימנה, אם בולעת העליונה או לא. שהרמ"א כתב (שם סעיף ח) שאם אין היד סולדת בזיעה הכל שרי, ולכן תולין בשר לייבש על קדירות של חלב ולא חיישינן לזיעה שעולה. ודעת הרבה אחרונים שכל זיעה אפילו שאין היד סולדת בה יש לה דין זיעה, וכיון שעולה הזיעה נבלעת בכלי החם, אלא שהבשר שתולים לייבש אינו נאסר כיון שהוא צונן. מיהו לפי"ז יקשה שאף שבצונן אין נאסר משום שהצונן אינו בולע, אבל מ"מ היה לנו לחייב להדיח את הבשר שתלו לייבש, שאף שאין האיסור נבלע מ"מ הזיעה נדבקת לו מבחוץ. ובפמ"ג (הנהגת השואל סדר ב אות לו) כתב שבאמת אין להתיר בשר זה בלא הדחה. אכן קשה שכל דבר שצריך להדיחו אסור לכתחילה, וא"כ איך נתיר לתלות הבשר להתייבש. אבל להיד יהודה לא קשה, שזיעה צוננת אי"ז כלל 'זיעה'.

**●השיעור נמסר בביהכ"נ "בית תפילה" נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי מוצש"ק בשעה 10:00●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א●**