שימור
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / ענינים שונים

יום ה' ער"ח אייר תשס"ו

**א'**

א] נדה דע"ב. טבלה יום של אחריו ושמשה את ביתה ואח"כ ראתה, ב"ש אומרים מטמאין משכב ומושב ופטורין מן הקרבן וכו', ופירש"י, ז"ל, ופטורין מן הקרבן דהא עבדי שימור, ואע"פ שחזרה וראתה אין מצטרפין לזיבה, שהרי תחילת נדה היא, עכ"ל.

והנה בגמ' שם אמר רב הונא משכבה ומושבה שבשני ב"ש מטמאין אע"פ שטבלה אע"פ שלא ראתה, מ"ט כיון דאילו חזיא מטמאה השתא נמי מטמאה, אמר רב יוסף מאי קמ"ל תנינא טבלה יום שלאחריו ושמשה את ביתה ואח"כ ראתה ב"ש אומרים מטמאה משכבות ומושבות וכו', אמר רב כהנא ראתה שאני, אמר רב יוסף וכי ראתה מאי הוי ראי' דנדה היא וכו'.

ומבו' מתוך הסוגיא, דהגם דס"ל לב"ש דיום י"א בעי שימור, אכתי הי' בדין דאם טבלה ביום י"ב ואח"כ ראתה לא יטמאו משכב ומושב למפרע, משום שראיית נדה היא ואינה סותרת, אשר מה"ט מודו ב"ש דפטורין מן הקרבן, והא דס"ל לב"ש דמטמאין משכב ומושב, הוי זה משום שגזרו י"ב אטו תוך י"א, וס"ל לרב הונא ולרב יוסף דה"נ בתוך י"א יום גזרו לא ראתה אטו ראתה.

ונמצא לפ"ז, דלדעת ב"ה דס"ל דבתוך י"א יום לא גזרו לא ראתה אטו ראתה, הרי דה"נ לדידהו ליכא למיגזר יום י"ב אטו תוך י"א, וממילא דאף אם הוו מודו לב"ש דיום י"א בעי שימור, מ"מ אם טבלה ביום י"ב ושמשה את ביתה ואח"כ ראתה אין מטמאין משכב ומושב, כיון שראיית נדה היא ואינה סותרת.

אך לדעת רב כהנא ואביי דפליגי וס"ל דאף ב"ש לא גזרו בתוך י"א יום בשלא ראתה אטו ראתה, נמצא דלא מצינו כלל דב"ה פליגי על ב"ש בהגזירה, ולפ"ז הרי אם הוו ב"ה מודו לב"ש דיום י"א בעי שימור, אף הי' הדין דאם טבלה וכו' מטמאין משכב ומושב, דבהך מילתא דגזרו ב"ש יום י"ב אטו תוך י"א, לא מצינו דפליגי עלייהו ב"ה.

ונפ"מ לדינא בזה, בהא דאמר רב אשי לעיל דנ"ד. דנהי דחד עשר ל"ב שימור עשירי מיהא בעי שימור, והיינו דהגם דס"ל לב"ה דיום י"א ל"ב שימור ביום י"ב, מ"מ כל שראתה ביום י' וי"א צריכה שימור ביום י"ב משום ראיית יום י', שלא עלה לה שימור ביום י"א כיון שראתה בו, ויש להסתפק בכה"ג שראתה יום י' וי"א וטבלה ביום י"ב ושמשה את ביתה ואח"כ ראתה אם מטמאין משכב ומושב, כ"ה דס"ל לב"ש דבראתה יום י"א וטבלה יום י"ב ושמשה את ביתה ואח"כ ראתה מטמאין משכב ומושב, ולפי המבו' נמצא, דהגם דבכה"ג צריכה שימור ביום י"ב, מ"מ אילו טבלה ואח"כ ראתה אין מטמאין משכב ומושב למפרע, כיון דראי' דנדה היא ואינה סותרת, והגם דלב"ש כה"ג מטמאין משכב ומושב, היינו רק משום דס"ל דגזרי' יום י"ב אטו תו ך י"א, אך לב"ה דלא גזרו, אין מטמאין משכב ומושב, וז"ב.

ב] והנה לעיל דנ"ד. תניא, ב' ימים טמאין וב' ימי טהורין, משמשת שמיני ושנים עשר וששה עשר ועשרים, ופריך עלה ותשמש נמי בעשרים, ומשני רב אשי נהי דחד עשר ל"ב שימור עשירי מיהא בעי שימור, והיינו דהא דאסורה לשמש ביום י"ט, הוא משום דבעיא לשמור יום י"ט משום הראי' שראתה ביום י"ז.

וצ"ע רב, דהגם דעשירי בעי שימור, ומכח זה צריכה לשמור יום י"ט, אכתי מ"ט היא אסורה לשמש ביום י"ט, ומ"ט לא תטבול ביום י"ט אחר ששמרה מקצת היום ותשמש בו, שהרי תנן במתניתין דטבלה יום שאחריו ושימשה ה"ז תרבות רעה, ופירש"י, ז"ל, שמא תראה אח"כ ותצטרף לשלפניו ואין טבילתה טבילה, עכ"ל, והרי דכל הא דאסורה לטבול ולשמש ביום השימור, הוא רק משום דחיישי' שמא תראה אח"כ ותסתור למפרע, ולפ"ז הרי הי' בדין דהגם דעשירי בעי שימור ביום י"ב, מ"מ תהא מותרת לטבול ולשמש ביום י"ב, דבזה ליכא למיחש למידי, שהרי אף אם תראה אח"כ לא תסתור למפרע.

והאמנם לדעת ב"ש דס"ל דגזרי' יום י"ב אטו תוך י"ב, ומה"ט ס"ל דאף ביום י"ב אם ראתה אח"כ ה"ה מטמאין משכב ומושב, הרי דמה"ט אף אסורה היא לשמש ביום י"ב שמא תראה אח"כ ותסתור מדרבנן, אך לדעת ב"ה דפליגי וס"ל דלא גזרי' יום י"ב אטו תוך י"ב, אלא אם טבלה ביום י"ב ואח"כ ראתה אינה סותרת, הרי לכאו' הי' בדין דתהא מותרת לשמש ביום י"ב, כיון שאף אם תראה אח"כ לא תסתור.

ובע"כ צ"ל בזה, דהגם דלא גזרו ב"ה יום י"ב אטו תוך י"ב, ואם טבלה ביום י"ב ושמשה ואח"כ ראתה אין מטמאין משכב ומושב, כ"ז הוא לגבי טומאת משכב ומושב, דאף בתוך י"א אין מטמאין משכב ומושב אא"כ ראתה דהראי' סותרת למפרע, וע"כ ביום י"ב דראיית נדה היא ואינה סותרת אין מטמאין משכב ומושב, ומשא"כ לגבי הדין דאסורה לשמש ביום השימור, הרי דהגם דהא דאסורה הוא משום דחיישי' שמא תראה ותסתור, מ"מ מכח זה אסרו חכמים בודאי לשמש ביום השימור, ואף אם לא תראה, מ"מ עברו על איסור דרבנן שאסרו לשמש ביום השימור, וע"כ אף בשצריכה לשמור יום י"ב, אסורה לשמש בו ביום, הגם דבזה ליכא למיחש שמא תראה ותסתור, וע' להלן סק"ו שנתבאר כן גם בטעמא דמ"ד דגרגרן דתנן אסור.

ג] ויש להביא מקור לזה, דהנה נחלקו הראשונים לעיל דל"ז., דדעת התוס' שם דדם טוהר סותר ז', וחשיב שפיר דבר הגורם, עיי"ש, אך דעת הרמב"ן והרשב"א שם דדם טוהר אינו סותר ז' משום דאינו דבר הגורם, ורק אין יום זה שראתה בו עולה לספירה, אך בהמשך הסוגיא שם דן הרשב"א לומר דה"ז סותר ז', עיי"ש.

והנה בחי' הרשב"א לעיל דמ"ב. הביא ד' רבינו יונה, ז"ל, ומורי ה"ר יונה ז"ל תירץ, דלעולם אחר גמר השימור אינה סותרת, דכיון דמקצת היום ככולו ודם נדה אינו סותר אף לב"ש וכו', כ"ש דקרי אינו סותר אחר טהרה, ועיקר סתירת שכבת ורע אינו אלא משום דלא מיקרו נקיים, ואחר שספרה נקיים שוב לא יסתור השכבת זרע, עכ"ל.

והנה לפ"ז הי' בדין, דלדעת הרשב"א גופי' דדם טוהר אינו סותר ז', ועיקר סתירת דם טוהר הוא משום דלא מיקרי נקיים, אף דם טוהר לא יסתור אחר ספירה, דהרי הא דדם טוהר סותר יומו הוא משום דאין יום זה נקי, וכמש"כ בחי' הרשב"א בדל"ז., ז"ל, אלא מיהו לסתירת יומו לא קא מיבעיא לי', דודאי כיון דלאו נקי מדם הוא אינו עולה דנקיים מדם בעינן להו כדאיתא בשלהי שמעתין, ועוד דלא גרע מדם טוהר לרב דאמר מעין אחד הוא ואפ"ה סותר יומו וכו', עכ"ל.

והעירוני בזה, מסוגיא דלעיל דכ"ט:, דפריך התם בעשרים וחד תשמש, ומשני ר"ש היא דאמר אסור לעשות כן שמא תבא לידי ספק, ופירש"י, ז"ל, שמא תבא לידי ספק, שמא תראה לאחר תשמיש ונמצא שסתרה כל מניינה דהא לא הוו נקיים כל שבעה ונמצא משמשת זבה, עכ"ל.

והנה הרי התם כל הצד ששלמו ימי הספירה ביום כ"א, הוא רק אם ב' השבועות הראשונים היו ימי לידה שאין עולין לספירה, והשבוע הג' עולה לה לספירה, אשר בכה"ג נמצא דקיימא בימי טוהר, וקשיא דא"כ מ"ט אסורה לשמש, הרי לא תבא כלל לידי ספק, שהרי אף אם תראה אחר טבילתה לא תסתור, שכיון שדם טוהר אינו סותר אלא יומו, בדין שלא יסתור אחר שספרה נקיים, וכנ"ל, ולהלן סק"ד נתבאר דילה"ק כן אף לפ"מ שדן הרשב"א דדם טוהר סותר כל ז', עיי"ש.[[1]](#footnote-2)

ונ' דמוכח מזה כמש"נ לעיל, דהגם דהא דאסורה בה לשמש אחר הטבילה הוא משום דחיישי' שמא תראה ותסתור, מ"מ מכח זה אסרו חכמים בודאי לשמש ביום ז', ואף אם לא תראה, מ"מ עברו על איסור דרבנן שאסרו לשמש ביום ז', ואשר ע"כ אף אם עומדת בימי טוהר דליכא למיחש שמא תראה ותסתור, מ"מ אסורה לשמש בו ביום.

ד] ובאמת בעכצ"ל כן לדעת הרמב"ם דדם קושי אינו סותר אף את יומו, ופירשו הרשב"א לעיל דל"ז. דהא דשאני מדם טוהר דאינו עולה, הוא משום דשאני דם קושי משום דבימי זיבה רחמנא טהרי' לגמרי ומותרת היא לבעלה בעודנו שותת וכו' ואף הדם עצמו טהור לגמרי, ומשא"כ דם טוהר כיון דביומי וטבילה תלא רחמנא, אי"ז דם טוהר אלא ה"ה כדם הנדה ממש לכו"ע, וכיון שהוא דם נדה דין הוא שיסתור יומו לפחות אע"פ שאינו גורם, עכ"ד, וכעי"ז כתב בחי' הר"ן שם.

והנה לפ"ז נ' פשוט דדם טוהר אינו סותר כלל אחר טבילה, שהרי כל עיקר הא דדם טוהר סותר יומו, הוא משום דביומי וטבילה תלא רחמנא ואי"ז דם טוהר, אך אחר הטבילה דכבר הוי דם טוהר, בדין דלא יסתור כלל, והגם דאם יסתור ובטלה הספירה, הדר דינא דאינו דם טוהר, מ"מ לכאו' אי"ז טעם שיסתור, אלא אדרבה כיון דהשתא דם טוהר הוא אינו סותר.

ולפ"ז תיקשי, דמ"ט אסורה לשמש ביום כ"א, הרי לא תבא כלל לידי ספק, שהרי אף אם תראה דם אחר הטבילה לא תסתור.

ועד"ז יש להוסיף במשה"ק לעיל סק"ג מסוגיא דלעיל דכ"ט: ע"ד רבינו יונה, דלפמש"נ הרי דגם לפ"מ שדן הרשב"א לעיל דל"ז. דדם טוהר סותר כל ז', ג"כ קשיא דמ"ט התם אסורה לשמש ביום כ"א, שהרי הא דדם טוהר סותר כל ז' פירש הרשב"א שם דהוא משום דביומי וטבילה תלא רחמנא ודם נדה גמור הוא, עיי"ש, אשר לפ"ז ל"ש כ"ז אלא בשראתה קודם טבילה, אך כל שראתה אחר טבילה דכבר הוי הדם דם טוהר גמור, בדין שלא יסתור אלא יומו, והדר דינא דלדעת רבינו יונה אף לא יסתור את יומו, וכנ"ל.

ובע"כ מזה, דאף בגוונא דליכא למיחש שמא תראה ותסתור, מ"מ אסרו חכמים לשמש ביום ז' לספירתה, דלא פלוג רבנן, וכמש"נ.

**ב'**

ה] שם, טבלה יום של אחריו ושמשה את ביתה ואח"כ ראתה וכו', וב"ה אומרים ה"ז גרגרן, ולעיל דנ"ד. אמר רב ששת דגרגרן דתנן אסור, ורב אשי התם דמשני שנויא אחרינא בפשוטו הוא משום דפליג וס"ל דאי"ז איסור וכמו שפירש"י שם.

ובפירש"י להלן ע"ב ד"ה לא איהו בעי שימור, ז"ל, מדאורייתא וכו', ומדרבנן מיהא אפילו רואה יום י"א אסורה לשמש ביום שלאחריו, כדקתני מתני' ה"ז גרגרן, ואמרינן בפרק בא סימן גרגרן דתנן אסור, עכ"ל, וצ"ב דהרי לעיל דנ"ד. פליג עלה רב אשי וס"ל דאי"ז אסור ומ"ט סתם רש"י דלא כרב אשי, גם יש להעיר מ"ט פירש"י כן התם, ולא פירש כן במתניתין דילן, אלא פירש, ז"ל, גרגרן ממהר לחטוא שמא ירגיל בכך תוך י"א אבל לענין טומאה טהור, עכ"ל, ואדרבה מ' קצת מדבריו דלי"ב איסורא.

אך פשוט שהטעם בזה, דהרי רב אשי דס"ל דגרגרן לי"ב איסור משני התם דנהי די"א ל"ב שימור עשירי מיהא בעי שימור, והנה אמנם התוס' שם פירשו דאתיא אף כר"ל דס"ל דעשירי ל"ב שימור, דמ"מ מדרבנן מודה דבעי שימור, אך ש"ר שם פירשו דאתיא דלא כר"ל, ולפ"ז הרי נמצא דלדעת ר"ל בע"כ לשנויי כשנויא דרב ששת דגרגרן דתנן אסור, וע"כ התם בגמ' אמילתא דר"ל פירש"י דגרגרן דתנן אסור, אך במתני' סתם רש"י ולא פירש בזה, משום דרב אשי פליג וס"ל דלי"ב איסורא, וז"פ.

ויש להסתפק בגדר הך דינא דגרגרן אסור, אם היינו משום דמדרבנן אף יום י"א בעי שימור, וע"כ הוא דאסורה לשמש, או דלעולם אף מדרבנן ל"ב יום י"א שימור, ואפ"ה אסרו חכמים לשמש ביום י"ב.

ומצינו בזה פלוגתת הראשונים, דהנה הראב"ד בהשגות פ"ו מאיסו"ב הי"ז ונ' דההשגה קאי ע"ד הרמב"ם שם הי"ח, ז"ל, וקראוהו גרגרן וצריך שימור לאותו יום ואפי' לאחר [כמה] ימי נדה ואם עבר עלי' יום אחד נקי מתוך שבעת ימי נדה עולה לה לשמור אותו יום י"א שראתה בו, עכ"ל, וכ"ה בבעה"נ שער הספירה, ז"ל, ואי לא חזיא בהו אלא תרין יומי בסוף י"א, כדחזיא בשלישי דהוא יום י"ב לסוף נדה, ההוא יומא הוי תחלת נדה ויתבה עלי' שבעה כדין הנדה וכו', ובתר ז' יומי בעיא למיתב חד יומא בלא ראי' כדי שיהא ספירה ליום עשירי שראתה בתוך י"א, ואפילו לי"א נמי בעיא שימור כי האי גוונא, ואם לא ספרה ושמשה ביום שמיני לתחלת נדה קראוהו גרגרן, עכ"ל.

אך בהשגות הרז"ה לבעה"נ שם כתב ע"ז, ז"ל, איני יודע ולא מבין טעם דבריו, כי יום י"א ברור הוא דלא בעי שמור דלא אשכחן תנא דאמר בעי שמור אלא ב"ש, וב"ש במקום ב"ה אינה משנה. ולא כל דאיתא בשמור לב"ש הוא גרגרן לב"ה, שאין גרגרן לב"ה אלא ביום שלאחריו דוקא מתוך שהוא קרוב לימי זיבה דילמא אתי למיגע באיסורא דאורייתא. אבל לב"ש בעי שמור ואפילו לאחר ימי נדתה אם ראתה כל ימי נדתה וכו', ולב"ה לא מבעי שמור דלא בעי, אלא אפילו איסורא דרבנן ביום שלאחריו לית בי' אלא שנקרא גרגרן, דלא אשכחן מאן דאית לי' איסור גרגרן אלא רב ששת דהוה סביר לי' למפשטה מבריתא ואמר זאת אומרת גרגרן דתנן אסור, ושמעתי' אזלא כריש לקיש דאמר עשירי לא בעי שמור, וכבר דחאה רב אשי ואמר נהי די"א לא בעי שמור עשירי מי לא בעי שמור. הילכך אין גרגרן אלא ביום שלאחריו בלבד, עכ"ל.

וכן משמע גם בד' הרמב"ם שם הי"ח, ז"ל, טבלה ביום י"ב אחר שתנץ החמה הרי זו אסורה לבעלה עד לערב כדין כל זבה קטנה, ואם עבר ובעלה שניהן פטורין מכלום, ואפילו ראתה דם אחר שבא עלי' ביום י"ב אין בכך כלום שזה דם נדה הוא ואינו מצטרף ליום שלפניו, עכ"ל, ומשמעות לשונו דאם ראתה דם וכו' "אין בכך כלום", דאף לא בעיא שימור אחר כלות ז' ימי נדה, וכנראה ע"ז קאי השגת הראב"ד וכמש"כ המרכה"מ שם.

וטעם הפלוגתא בזה, דדעת הראב"ד כמפורש בלשונו, דמדרבנן אף יום י"א בעי שימור, ואשר ע"כ כל שראתה ביום י"ב ולא עלה לה יום זה לשימור, צריכה לשמור יום אחר, אך הרז"ה פליג וס"ל דאף מדרבנן ל"ב יום י"א שימור, ואף למ"ד דגרגרן דתנן אסור, אי"ז אלא איסורא בעלמא שאסרוהו לשמש מתוך שהוא קרוב לימי זיבה דילמא אתי למיגע באיסורא דאורייתא, ואין לאסרו מכח זה אלא ביום י"ב.

ונפ"מ עוד בזה בגוונא שפלטה שכבת זרע ביום י"ב דאין יום זה עולה לה לשימור, דלדעת הראב"ד בעיא לשמור יום י"ג, ולדעת הרז"ה ל"ב לשמרו, דלא אסרוה אלא ביום י"ב.

ו] אמנם בדעת הרמב"ם אין נ' לפרש דטעמו הוא משום דאף מדרבנן ל"ב יום י"א שימור, שהרי ל' הרמב"ם הוא דה"ז אסורה לבעלה עד לערב "כדין כל זבה קטנה", ומ' להדיא דאית בה לאיסורא דכל זבה קטנה, דהוא משום דין השימור, והרי דס"ל דמדרבנן בעי יום י"א שימור, אך קשיא דלפ"ז בדין דאם ראתה ביום י"ב שאין יום זה עולה לה לשימור, תהא צריכה לשמור יום אחר וכמש"כ הראב"ד, ואי"ז במשמעות ל' הרמב"ם.

אך נ' פשוט בביאור דעת הרמב"ם, דהגם דמדרבנן יום י"א בעי שימור, מ"מ כל שטבלה יום י"ב וראתה שפיר עולה לה יום י"ב לשימור, שהרי אף לדעת ב"ש דיום י"א בעי שימור, מ"מ אם טבלה ביום י"ב וראתה אח"כ עולה לה יום י"ב לשימור מדאורייתא, משום דדם נדה אינו סותר אחר שספרה, וא"כ ה"נ אף שהצריכו חכמים שימור ליום י"א, מ"מ כל שספרה וטבלה ואח"כ ראתה, שפיר עולה לה יום זה לשימור, ועדש"נ לעיל סק"א, ואשר ע"כ א"צ לשמור יום אחר.

והא דאסורה לשמש אחר שטבלה מכח זה שהצריכוה שימור, הגם דכל הא דזבה אסורה לשמש אחר שטבלה הוא משום שלא תבא לידי ספק, והכא הרי לא תבא לידי ספק, שהרי אף אם תראה אח"כ לא תסתור, אך צ"ל בזה כמש"נ לעיל סק"ב, דהגם דהא דאסורה הוא משום דחיישי' שמא תראה ותסתור, מ"מ מכח זה אסרו חכמים בודאי לשמש ביום השימור, ואף אם לא תראה, מ"מ עברו על איסור דרבנן שאסרו לשמש ביום השימור, וע"כ אף בשצריכה לשמור יום י"ב, אסורה לשמש בו ביום, הגם דבזה ליכא למיחש שמא תראה ותסתור.

ונפ"מ בזה, דלפ"ז כל הא דס"ל להרמב"ם דא"צ לשמור יום אחר, הוא רק בשראתה ביום י"ב אחר שספרה מקצת היום, אך כל שראתה בליל י"ב, תהא צריכה לשמור יום אחר, דבכה"ג הרי לא עלה לה כלל יום י"ב לשימור, וע"כ ודאי דצריכה לשמור יום אחר, אך לדעת הרז"ה אף בכה"ג א"צ לשמור יום אחר.

ומאידך נפ"מ בזה, בגוונא שראתה יום י' וי"א וטבלה ביום י"ב ואח"כ ראתה, דבד' הרז"ה מ' דבכה"ג מודה הוא לד' הראב"ד דצריכה לשמור יום אחר, כיון דיום עשירי בעי שימור ולא עלה לה יום י"ב לשימור, אך יש לדחות דד' הרז"ה קיימי רק בגונא שראתה בליל י"ב, אך למש"נ בדעת הרמב"ם אף בכה"ג לא תהא צריכה לשמור יום אחר, דשפיר עלה לה יום י"ב לשימור, וכמש"נ.

ז] ובדעת הראב"ד צ"ל, דמפרש דטעם איסורא דגרגרן הוא שמא ירגיל בכך תוך י"א וכמו שפירש"י, ואשר ע"כ ס"ל דכל היכא דבתוך י"א כה"ג אסורה, אסרו חכמים אף ביום י"ב, וע"כ כיון דבתוך י"א כל שראתה אחר הטבילה צריכה לשמור יום אחר, ה"נ ביום י"ב אם ראתה אחר הטבילה צריכה לשמור יום אחר.

אך מש"נ דמשמע מד' הרז"ה דמודה לד' הראב"ד דאם ראתה בי' ובי"א וטבלה בי"ב ואח"כ ראתה דצריכה לשמור יום אחר, צ"ב הטעם בזה, דלכאו' משום דינא דעשירי בעי שימור אין להצריך לשמור יום אחר, אלא שפיר עלה לה יום י"ב לשימור, ואשר ע"כ טפי נ' לפרש ד' הרז"ה דקאי על גוונא דראתה בליל י"ב, דבכה"ג לא עלה לה יום י"ב לשימור, וצ"ע בזה.

ח] ומד' התוס' לעיל דנ"ד. לכאו' יש להוכיח דפליגי ע"ד הראב"ד, וזה ממש"כ התוס' שם ד"ה הני ארביסר הוו, ז"ל, לכן נראה דה"פ וכו', דהא ח' שלישיים שהיו טמאים היו ב' בימי זיבה וו' אחריהן ימי נדה, ויום ראשון מרביעיות שהן טהורין לא תשמש דהוי מז' ימי נדה ויום שני נמי לא תשמש "לרב אשי דאמר לעיל עשירי בעי שימור" והרי יום שני הוה שימור ליום י"ז שהוא עשירי, ויום ראשון אע"ג דטהור הוי סבר המקשה דלא הוי שימור כיון דהוי מימי נדה וימים שהיא נדה גמורה אינן עולין לספירת זיבה קטנה, עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם.

ולכאו' ממש"כ התוס' דכ"ד המקשה הם רק לרב אשי דס"ל דעשירי בעי שימור, יש ללמוד דס"ל דלדעת רב ששת דעשירי ל"ב שימור בימי נדה, וכל הא דאסורה לשמש ביום י"ב הוא משום דגרגרן דתנן אסור, אין לאסור מכח זה אלא ביום י"ב ולא בימים שאח"ז.

אך י"ל, דלעולם יש לאסור אף בימים שאח"ז משום דגזרי' שלא יבא להרגיל בתוך י"א, וע"כ כל היכא דבתוך י"א כה"ג אסור, יש לאסור אף אחר י"א, ורק הכא דאתי' עלה משום דימי נדה אין עולין לספירה, אשר ל"ש כלל כה"ג בתוך י"א, הרי דבזה אין מקום לגזור, ואין להצריך יום אחר לשימור, ויל"ע בזה.

ואמנם ילה"ע בזה מד' התוס' שם בד"ה תשמש בתישסר, ז"ל, ומשני רב ששת גרגרן אסור דאפילו בראיית י"א "צריכה שימור" מדרבנן ביום י"ב לכו"ע, עכ"ל, ומבו' בלשונם דגדר איסורא דגרגרן הוא דמדרבנן בעיא שימור ביום י"ב, וא"כ לכאו' בדין דכל שראתה ביום י"ב תהא צריכה לשמור יום אחר וכדעת הראב"ד.

ואין לפרש דטעמא דהתוס' הוא כמש"נ בד' הרמב"ם דאף שראתה ביום י"ב, מ"מ שפיר הוא עולה לה לשימור, וע"כ א"צ לשמור יום אחר, שהרי כ"ז ל"ש אלא בשראתה ביום י"ב אחר שספרה מקצת היום, אך התוס' הרי קיימי בגוונא שראתה בליל י"ב, ובכה"ג הרי ודאי דאין יום י"ב עולה לה לשימור, ובדין דתהא צריכה לשמור יום אחר.

ואולי י"ל בזה לפמש"כ מהרש"א שם ע"ד התוס' ד"ה ותשמש, דמש"כ התוס' דלרב אשי עשירי בעי שימור אף בימי נדה "מן התורה", הוא משום דאל"כ לפי פירושם דלקמן לא הו"מ לאוכוחי מידי מהך דהכא דזאת אומרת ימי נדה שאינה רואה בהן דעולה לספירת זיבתה, דאימא דוקא שימור כי האי דאינה אלא מדרבנן עולה בימי נדה, אבל ספירת זבה דבעי מדאורייתא אינו עולה בהן דדומיא דימי לידה שאינה רואאה בהן דעולה אפי' לספירת זבה דאורייתא קאמר נמי דימי נדה שאינה רואה בהן דעולה אפי' לזיבה דאורייתא, עכ"ד.

ולפ"ז י"ל, דמה"ט הוא שהוצרכו התוס' לפרש דהמקשה ס"ל כרב אשי דעשירי בעי שימור, דאם הוה ס"ל כרב ששת דל"ב שימור מדאורייתא, ל"ה קשיא לי' דלא יעלה לה יום ראשון של השבוע הרביעי לשימור, דאף דימי נדה אין עולין לספירת זיבתה, היינו רק לספירת זיבה דאורייתא, אך לשימור דרבנן שפיר הן עולין, וע"כ הוא דהוצרכו התוס' לפרש דס"ל כרב אשי.

אך עיקר ד' המהרש"א מחודשים, דאם ימי נדה אין עולין לספירה, מ"ט יש לחלק דמ"מ הן עולין היכא שא"צ שימור אלא מדרבנן, הרי כל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון, ומ"ט יש לחכמים להקל בזה, וצ"ע בזה.

1. והעירוני די"ל בזה, לפמש"כ התוס' לעיל דל"ז. דהך ברייתא דס"ל דימי לידה אינם עולין לספירת זיבתה אתיא כר"א דס"ל דדבר שאינו גורם סותר, וכ"כ ש"ר לעיל ד"ל., ולפ"ז הרי נמצא דלפום הך ברייתא ודאי דדם טוהר סותר ז', וע"כ שפיר אסורה לטבול ביום כ"א שלא תבא לידי ספק, ובזה ניחא גם משה"ק להלן סק"ד לדעת הרמב"ם מסוגיא דהתם, אמנם אכתי לא ניחא, דהרי כל הא דמוקמי לה כר"א הוא רק לדעת רבא דס"ל דימי לידה עולין לספירת זיבתה, אך לדעת אביי דס"ל דימי לידה אין עולין ל"ב לאוקמה כר"א, וכמפורש כן בד' הראשונים דלאביי אתיא ככו"ע, ולפ"ז הרי אכתי תיקשי דמ"ט אסורה לשמש ביום כ"א, הרי לא תבא לידי ספק, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-2)