3. מתי מור לעבור איסור קל כדי להינצל מאיסור חמור
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפא תשפב

#### שיעור שנאמר נוה יעקב שבת פ' חקת ט' תמוז פ"א

# **באיזה אופן מותר לעבור איסור קל כדי להצילו מאיסור חמור**

# **האם מותר לעבור איסור קל כדי שלא יפסיד דבר יותר חשוב מדאוריתא**

א] יש לדון האם מותר לעשות איסור קל כדי להינצל מאיסור יותר חמור והנידון מתחלק לכמה נידונים האם מותר לא לקים מצוה קטנה כדי לקים מצוה יותר גדולה וכן האם מותר לעבור איסור כדי לקיים מצוה שהיא יותר חמורה וכן האם מותר לעבור איסור קל כדי שלא יעבור איסור חמור ויש לדון האם יש הבדל בין בקום ועשה לשב ואל תעשה ויש כאן שני נידונים א. יש מקום לדון שכיון שהמעשה שעושה עכשיו הוא מעשה עבירה אין לו היתר לעשות איסור מצד שיש לו חשבון להרויח שלא יעשה איסור יותר חמור ואפילו שמצאנו שעדל"ת אבל שם זה חלות היתר שחידשה תורה ובזה צריך בעידניה וכל גדרי דחיה אמנם כאן הנידון במקום שמצד גדרי חידוש התורה אין כאן דין דחיה רק יש לדון מסברא שכיון שבין כה יפסיד משהו מדיני התורה אז עדיף להפסיד את הדבר יותר קל או שכיון שהמעשה שעושה עכשיו הוא מעשה איסור אין לו שום היתר לעשות מעשה זה ואם מצד שהוא יפסיד משהו אחר אין זה סיבה להתיר ובפרט במקום שעד כמה שיאסר לו לעשות האיסור הקל הוא אונס גמור באיסור החמור או במצוה החמורה שלא יעשנה ב. גם אם מעיקר הדין זה סיבה לעשות איסור או לא לקיים מצוה בשביל חיוב יותר גדול אבל יש לברר את הגדרים מה נחשב יותר חשוב ואיזה סוג איסורים מותר לעשות כדי שלא יפסיד דבר יותר חמור

והנה מבואר בגמ' בפסחים נ"ט. שמצורע מחוסר כיפורים שחל יום שמיני שלו בער"פ ולא הביא קרבנותיו וממילא אסור לו להביא קרבן פסח ומאידך ההלכה שאסור להקריב שום קרבן לאחר קרבן התמיד ומבואר בגמ' שמותר להקריב קרבנותיו מצד מוטב שיעברו הכהנים על עשה דהשלמה מאשר שהוא לא יביא קרבן פסח ועיין תוס' במקום שביארו שאפילו שזה לא בעדניה אבל כאן זה לא מגדרי דחיה שהתחדשו אלא שזה סברא שעדיף לעבור איסור קל כדי לקים מצוה יותר חשובה והראשונים למדו מזה שיש מקרים שאומרים לאדם חטא כדי שיזכה חברך דהינו שזה לא רק סברא באדם עצמו שבין כה לא יקים חיוב אחד אז עדיף לעבור את הדבר הקטן אלא גם כאן שהם הרי לא יעברו על שום הלכה אבל כיון שיש כאן רוח שיתקים דבר יותר חשוב זה סיבה לעבור על עשה דהשלמה [אלא שצריך לדעת את הכללים של אין אומרים לאדם חטא כדי שיזכה חברך מתי נאמר כלל זה אבל מעיקר הדבר יש סיבת דחיה גם לצורך חברו] והאריך בסברא זו הגר"א קוטלר בתשובותיו סימן ז' וכן בפשוטו מבואר מהגמ' שר"א שחרר עבדו כדי לקים מצוה דרבים ולחלק מהראשונים גם לצורך זה חשיב מעשה איסור וכן מוכח מהגמ' עירובין ל"ב שמותר להפריש שלא מן המוקף כדי להציל את חברו מאיסור טבל אמנם עדין יש לדון מה הם הכללים שיהיה מותר לעבור איסור קל כדי להרויח דבר יותר חמור

### האם מותר לעבור איסור דרבנן כדי לקים מצוה דאוריתא

ב] והנה מסברא מותר לאדם לעבור איסור דרבנן כדי לקים מצוה דאוריתא שוודאי שהחיוב דאוריתא הוא יותר חמור אמנם מבואר בגמ' בכמה דוכתי שאסור לעבור איסור דרבנן כדי לקים מצוה דאוריתא עיין גמ' בר"ה שאין עולין באילן כדי להביא שופר וכן לא מביאים אותו מחוץ לתחום וכן מבואר בגמ' בסוכה שאין עולין באילן כדי לקים מצות סוכה אמנם עיין פסחים צ"ב. שערל הזאה ואיזמל העמידו דבריהם במקום כרת אונן ומצורע ובית הפרס לא העמידו דבריהם במקום כרת דהינו שיש מקומות שרבנן ראו סיבה להתיר איסור דרבנן כדי לקים מצוה דאוריתא ויש מקומות שלא ראו סיבה להתיר ויש לעיין האם הכונה שכיון שמסברא זה סיבה להתיר תמיד מותר חוץ מאיפה שפירשו לנו חז"ל לאסור או שאדרבא חז"ל אסרו לעבור איסור דרבנן כדי לקיים מצוה דאוריתא חוץ ממקומות שפירשו לנו שמותר ובפשטות כיון שאין לנו כלל מה מסתבר להתיר ומה לא מסתבר להתיר שאין לנו להתיר אלא מה שהתירו חז"ל וכן הוא במהר"ם חלאוה פסחים ו. ועיין ריטב"א פסחים מ. ד"ה איתיביה שאם אדם התערב לו משהו חמץ במצה שמדרבנן זה לא בטל שאסור לו לאכול את זה אפילו כדי לקים מצות מצה ולמד דבר זה מהדוגמאות שהעמידו דבריהם במקום כרת [ושמעתי להעיר דכה"ג גם בדאוריתא יש דין עדל"ת ואולי כיון שהחלק האסור אין בו קיום מצוה וזה רק מקרה שנקלע יחד אין בזה גדרי דחיה והעירוני שדן בזה הטו"א בר"ה כ"ח והכיח מהגמ' בזבחים צ"ו שיש בזה עדל"ת ובעיקר הקושיא ישב הגר"ר שמולאביץ שזה כעין דאוריתא דיש בו כרת אמנם זה תלוי באחרונים האם בחצי שיעור יש המעלה של כרת] [אמנם כתב שבספק נתערב אפילו שזה אסור אבל בזה לא מצאנו שהעמידו דבריהם] והנה לשון הגמ' שהנידון האם העמידו במקום כרת אמנם נראה שאין זה עיקר הנידון שהרי מילה מדובר על היום השמיני ואין בביטולו חיוב כרת וצ"ע [ועיין גמ' שהתירו להביא הסכין בשבת לשחוט הפסח כי זה מחמר כלאחר יד ועיין תוס' שזה איסור קל וצ"ע]

### האם מותר לעבור איסור דרבנן כדי שלא יעבור איסור דאוריתא בשב ואל תעשה

ג] והנה יש לדון האם כל זה רק שלא התירו לעבור איסור דרבנן כדי לקים מצוה דאוריתא ובזה החמירו לדון את הדרבנן כדאוריתא וממילא הרי אין היתר לעבור איסור כדי לקים מצוה ובפרט שיש כאן סברא שעד כמה שלא התירו לו לעשות הוא נחשב אנוס על אי קיום המצוה [אמנם יש מקרים שהוא אשם בזה שלא מקים המצוה] אמנם במקום שעד כמה שלא יעבור איסור דרבנן הוא יעבור איסור דאוריתא בזה יתכן שודאי עדיף שיעבור איסור דרבנן מאשר שיעבור איסור דאוריתא או יתכן שרבנן דנו הדרבנן כדאוריתא ולכן העמידו דבריהם במקום מצוה דאוריתא וא"כ הרי ביחס לדאוריתא נימא שוא"ת עדיף ממילא גם בדרבנן זה כך [עיקר הסברא ראיתי מביאים דהוא מבואר בשדי חמד מערכת האלף כללים ח"א אות נ"ז עמוד 822] ובפשוטו מצאנו שנחלקו בזה הראשונים דעיין בגמ' בפסחים ו. דמבואר שהמוצא חמץ בפסח כופה עליו את הכלי ונחלקו הראשונים האם מדובר דוקא במקרה שהוא ביטל שזה רק נידון דרבנן או האם גם במקרה שהוא לא ביטל שכיון שכדי לפרר ולזרות ברוח הוא צריך לעבור איסור מוקצה לכן זה אסור ועיין מהר"ם חלאוה שכתב שללא ראיה זה אסור כיון שמצאנו בגמ' שהעמידו דבריהם במקום כרת א"כ כאן במקום איסור של בל יראה אמנם המאירי כתב שכל מה שמצאנו שהעמידו דבריהם זה במקום שלא מקים מצוה אבל כאן שעובר איסור זה יותר חמור ובזה לא מצאנו שהעמידו דבריהם ועיין כס"מ פ"ג ה"ח שהקשה מסברא איך יתכן שבגלל איסור דרבנן של מוקצה יעבור איסור דאוריתא ותירץ שמשהה חמץ על מנת לבערו אין בזה איסור דאוריתא ומבואר שנקט שמסברא מותר לעבור איסור דרבנן כדי שלא יעבור איסור דאוריתא ובפשוטו זה על דרך המאירי ועיין מ"ב שכתב שמעיקר הדין קי"ל להקל רק שהמנהג להחמיר

והנה יש לדון באדם שנשבע שיעשה דבר שיש בו איסור דרבנן האם מותר לו לעבור על האיסור דרבנן כדי שלא יעבור על שבועתו שזה איסור דאוריתא או שאין לו היתר לעבור איסור דרבנן כדי שלא יעבור איסור דאוריתא ובפשוטו זה תלוי בנ"ל האם חז"ל העמידו דבריהם גם במקום שעל ידי זה יעבור על איסור דאוריתא אמנם יש מקום לומר שבמקום שבשבועתו כונתו היה לעבור על דאוריתא בזה וודאי מסתבר שיעמידו דבריהם [צ"ב למה אין כאן ההיתר של מכניס עצמו לאונס] אמנם במקום שנשבע סתמא ובמקרה קרה שקיום השבועה זה נגד דין דרבנן האם כה"ג יותר לו לעבור על שבועתו והנה עיין בש"ך סימן רכ"ט סק"כ שנקט בפשוטו שאדם שנשבע לתת ריבית דרבנן וודאי שאסור לו לקים וכן הוא בב"י שם בשם הר"ן שם וכן נקט שם כדבר פשוט בביאור הגר"א ועיין רעק"א יור"ד סימן ק"ס שהביא מהמהרלב"ח שנקט שנחלקו בזה הראשונים אמנם עיין משנל"מ פ"ג ממלוה ה"ח שהאריך להביא שכן הוא דעת כל הראשונים ודלא כמהרלב"ח והנה במקום שכל מטרתו לעבור על האיסור דרבנן בזה וודאי שמסתבר שהעמידו דבריהם [ומה שהראשונים דימו להא דהעמידו דבריהם כונתם שאם לא יכלו להעמיד דבריהם נגד התורה גם כאן היה חייב אבל כיון שיכולים להעמיד דבריהם ממילא כאן מסברא העמידו דבריהם] אמנם עיין שו"ת הרא"ש ובשו"ת הרשב"א הובא במג"א ש"ו סקט"ז ובטור חו"מ סע"ג שאם אדם נשבע לחברו לתת לו מעות וזה יצא בשבת שדנו באיזה צורה יכול לתת ללא איסור ומשמע שבצורה של טלטול מוקצה או איסור שומה בשבת זה וודאי אסור ומשמע שגם באין כונתו לעבור איסור תורה בכל אופן זה אסור ולכאורא מבואר מכאן דגם במקום שעובר איסור בכל אופן העמידו דבריהם וצ"ע דלגבי חמץ מבואר שמעיקר הדין קי"ל להקל בזה

והנה עיין תוס' עירובין ק. שדנו בנתערבו מתן דמים למטה במתן דמים למעלה שהגמ' דנה שזה בל תוסיף והקשו שיהיה עדל"ת ותירצו שכיון שהאיסור נהיה על ידי גרמתו כה"ג אין דין דחיה ולפ"ז היה מקום לומר שזה גם סברא כאן שגדר הדבר שהאיסור דרבנן נדחה מפני האיסור דאוריתא אמנם בפשוטו אין זה דומה כלל שכל סברת התוס' זה בגדרי דחיה של עדל"ת אבל כאן אין זה מגדרי דחיה אלא זה סברא שעדיף לעשות מה שפחות איסור ובזה אין מקום לחלק שאיסור שאדם יצר אותו אין בו דין דחיה וכמו שלא שייך כאן לחלק שאיסור שאינו שוה בכל לא ידחה

והיה מקום לדון שבל יראה ובל ימצא כיון שזה איסור כל רגע ממילא זה נחשב כמו כמה איסורים ובזה דנו הראשונים מסברא שעדיף לעבור איסור אחד מאשר לעבור כמה איסורים דהיינו שרבנן החמירו לדון את הדרבנן כדאוריתא אבל במקום שגם בדאוריתא זה סיבה להעדיף כגון כאן שעדיף שיעבור איסור אחד מאשר שיעבור כמה איסורים [ועיין מג"א סוף סימן ש"ו דמשמע שמותר לאדם לעבור איסור כדי למנוע רבים מאיסור מצד שזה הרבה איסורים וזה אחד ע"ש מה שהביא מהגהות אנשי שם ובראשונים לגבי חולה שיש נבילה שמותר לשחוט בשבילו מצד שעדיף איסור אחד של שבת מהרבה איסורים של נבילה אמנם יש לדון דשם שחל היתר של פיקו"נ זה עדיף אבל כאן שזה ענין של חשבון יש לדון בגדרים דרבנן האם זה סיבה להתיר] אמנם הדבר מחודש לדון כל רגע כאיסור נפרד ועיין מאירי דבלשונו משמע שיש שני לאוין שזה בל יראה ובל ימצא לכן זה עדיף ועדין צ"ע

ויש לציין עוד לחזו"א שכתב שאם השהה קדירה על האש ונאסרה והיא מוקצה שכתב שמותר להורידה דהינו שמותר לעשות איסור דרבנן של מוקצה להמנע מאיסור שהיה ולכאורא עכשיו עושה איסור בשב ואל תעשה ואולי במקום שיש עכשיו חשש שיכשל זה ודאי סיבה שעדיף וצ"ע

### בנידון הגמ' באם מותר רדית פת להצלה ממלאכת אופה ובדין לעבור איסור קל כדי שלא יעשה בידים איסור חמור

ד] והנה הגמ' שבת ד. דנה במי שנתן פת לתנור שיש איסור לרדותה האם מותר לרדותה כדי להינצל מאיסור והגמ' אומרת שאדם אחר אסור מצד שאין אומרים לאדם חטא כדי שיזכה חברך אבל הוא עצמו מותר בין אם זה היה בשוגג ובין אם זה היה במזיד ועיין מג"א שהביא מהקקיון דיונה דהקשה שהרי מצאנו שהעמידו דבריהם במקום כרת וע"ש שתירץ שכל זה במקום שהנידון על ביטול מצוה אבל כאן שהנידון על איסור בזה מותר לעבור איסור דרבנן כדי שלא לעבור איסור דאוריתא אמנם המג"א כתב שהרי מבואר בגמ' שיש מקומות שלא העמידו דבריהם במקום כרת וגם כאן זה כך אמנם דעת הקקיון דיונה שכאן אין סיבה מיוחדת יותר מכל מקום שאסרו והנה צ"ע משבועה דמבואר בראשונים שהעמידו דבריהם אפילו במקום איסור

ולכאורא יש מקום לחלק בין איסור בשב ואל תעשה לאיסור בקום ועשה שכל מה שמצאנו שאין לעבור איסור כדי למנוע מאיסור אחר מזה כגון בחמץ או בשבועה שעובר האיסור בשב ואל תעשה אבל כאן שהרי על ידי המעשה שנעשה מתיחס אליו עבירה בקום ועשה דהרי יסוד האיסור באפיה זה כמו שביאר המנח"ח שזה המציאות שהדבר נאפה וזה וודאי שאם זה יאפה אחרי שבת אין בזה איסור כה"ג וודאי שעדיף לעשות איסור קל מאשר לעבור איסור חמור [ובפשוטו יסוד הנידון בדאוריתא כה"ג דמתי שיש בידו או לעבור איסור דאוריתא בקום עשה או בשב ואל תעשה דבפשוטו שוא"ת עדיף וכנ"ל אפילו לגבי דרבנן ויש לעיין האם מצד ששוא"ת זה איסור יותר קל או מצד שעדיף שלא לעשות מעשה דאם מצד חומר א"כ כאן ששניהם זה איסור אם מעשה א"כ עדיף שיוציא מצד שזה דרבנן משא"כ אם מצד ששב ואל תעשה עדיף א"כ גם כאן זה כך ויתכן שגם אם בדאוריתא הכלל ששב ואל תעשה עדיף אבל איסור דרבנן ביחס לדאוריתא בזה לא החמירו אלא מצד שזה איסור בשב ואל תעשה ולא אם הוא בקום ועשה רק שכבר עשה אותו ועיין ק"ש ח"ב קונטרס ד"ס ס"ג שהאריך בזה וכן בקובץ הערות]

והנה עיקר הדבר שמותר לעבור איסור קל אפילו דאוריתא כדי שלא יעבור איסור יותר חמור מדאוריתא בפשוטו מבואר בשו"ע סוף סימן ש"ו דמבואר שמי שהוציאו את בתו לשמד שמותר אפילו לחלל שבת בדאוריתא וכל מה שדנו זה רק מצד האם אומרין לאדם חטא כדי שיזכה חברך אמנם בעיקר הדבר מבואר שוודאי יש היתר לעשות איסור דאוריתא כדי שלא יעברו איסור דאוריתא יותר חמור אמנם היה מקום לומר ששם זה היתר מיוחד מצד שמוטב שיחלל שבת אחת כדי שלא יחלל שבתות הרבה דמבואר בגמ' שזה מקור להיתר פיקו"נ אמנם הנה עיין סימן שכ"ח דמבואר שם שאדם שמכריחים אותו לעבור איסור באונס אין היתר לחלל שבת בשבילו ועיין מג"א ובביאור הגר"א שהקשו מה זה שונה מסוף סימן ש"ו דמבואר שמותר לחלל שבת בשביל להצילה ותירצו דשם זה נחשב לעשות איסור קל כדי להציל מאיסור חמור אבל איסור שבת אפילו כדי להצילו מע"ז זה נחשב אותו איסור מצד שמחלל שבת כעובד ע"ז ומבואר שאם זה היה יותר קל זה היה סיבה לעבור ולפי זה ודאי שמותר לעבור איסור דרבנן כדי שלא יעבור איסור דאוריתא [ועיין מ"ב סימן צ' ס"ק פ"ד שאם יש צואה בבית הכנסת והוא באמצע שמו"ע מותר לדבר לאחרים להצילם מאיסור מצד שהוא עובר על איסור דרבנן ומצילם מדאוריתא אמנם אם זה מי רגלים אסור כי שניהם זה דרבנן] וצ"ע מה זה שונה מהא דאסור לעבור איסור דרבנן כדי שלא יעבור על איסור שבועה או חמץ אלא בהכרח החילוק דשם עובר איסור בשב ואל תעשה וכאן עובר איסור בקום ועשה

אמנם הנה עיין תוס' שם שהקשו דמה הגמ' מסתפקת הרי מבואר בגמ' בעירובין שאם אדם נתן לחברו דבר שאינו מעושר מותר לעשר שלא מן המוקף כדי להצילו מאיסור אכילת טבל ותירצו דשם הוא יעשה איסור בקום ועשה משא"כ כאן זה בשב ואל תעשה ומבואר בתוס' שאפילו שזה יחשב איסור אם מעשה אבל כיון שעכשיו מצדו האיסור זה בלי מעשה דנים את זה כאיסור ללא מעשה אמנם נראה שכונת התוס' שזה לא דומה למקום שיעשה ממש איסור בידים אבל עדין זה ודאי יותר חמור ממקום שעושה איסור בשב ואל תעשה

והנה העולה מהנ"ל שזה ודאי שמותר לעבור איסור קל כדי שלא יעבור איסור חמור בקום ועשה אמנם לגבי רדית פת מהתנור נחלקו האחרונים האם זה כמו קום ועשה וממילא זה בכלל ההיתר של סימן ש"ו או שבאמת זה שב ואל תעשה רק שכאן זה בכלל המקומות שהתירו חז"ל ועיין רעק"א שכתב לחלק שכל הנידון של הגמ' האם העמידו דבריהם זה במקום שעושה איסור אחד כדי להרויח איסור אחר כגון לעלות באילן כדי לקים מצות שופר או לולב אבל כאן שמחלל שבת כדי שלא לעבור איסור שבת בזה וודאי שנדחה ועיין בנין שלמה סימן מ"ז שהביא מהגרי"ס שדן בהניח קדירה שיש בה בשר בחלב קודם שבת האם מותר להורידה מצד שיש בזה איסור מוקצה דבפשוטו כמו שהתירו איסור רדיה כדי שלא יעבור איסור אפיה כך מותר איסור מוקצה כדי שלא יעבור איסור בשר בחלב דאוריתא וכתב לחלק דדוקא כאן ששניהם זה שבת אבל אם זה שני איסורים בזה יתכן שזה כמו כל המקומות שהעמידו דבריהם ובנתיב חיים וכן בשו"ת ב"י אבן העזר הלכות כתובות סימן א' כתבו שכל הגמ' כאן זה רק באיסור קל של רדית הפת שזה רק עובדין דחול אמנם המ"ב הביא מהראב"ן שיש כאן גם איסור מוקצה שהבצק מוקצה וגם כה"ג מותר ויש מקום לדון שרק כאן שזה איסור סקילה ועיין אבני נזר סמ"ח סקכ"ב שנקט שלא הותר רק איסור קל של רדיה ולא אמירה לעכו"ם באיסור גמור ונחלק על החלקת יואב סימן י' בד"ה חוץ [אמנם עיין מאירי שכתב שה"ה שמותר לעבור כל איסורים דרבנן כדי שלא יעבור איסור דאוריתא וצ"ע שם בלשונו]

והנה עיין שו"ת בנין שלמה סימן מ"ז שדן האם אכילה מחוץ לסוכה חשיב איסור בקום ועשה או שב ואל תעשה והוכיח שזה שב ואל תעשה מהא דאין עולין באילן לאכול בסוכה ואם נימא שבזה שאוכל מחוץ לסוכה מבטל בידים א"כ וודאי יעבור איסור דרבנן כדי שלא יעבור איסור דאוריתא בידים דהינו שזה כמו האחרונים בסימן ש"ו וכנ"ל

והנה עיין חזו"א ל"ז סקכ"ז בד"ה דינים העולים שכתב שאם שכח קדירה שאינה מבושלת כמאכל בן דורסאי על כירה שאינה גרו"ק ונזכר בשבת שעכשיו זה מוקצה בכל אופן מסתבר שמותר להורידה ובפרט אם עשה את זה במזיד דהינו שנקט שהאיסור של שהיה שזה מחמת חשש איסור זה יותר חמור מהאיסור של מוקצה אמנם צ"ע דבפשוטו שהיה האיסור זה המצב וזה בלי מעשה וטילטול מוקצה זה אם מעשה ובזה ודאי שהעמידו דבריהם וצ"ע [ואולי כאן שיש חשש שיכשל באיסור זה יותר חמור]

### בדין מי שבירך ויש איסור באכילתו

ה] והנה דנו האחרונים במי שבירך על אוכל ונזכר שיש לו מניעה מלאכול כגון שקיבל על עצמו שלא יאכל אלא א"כ ילמד פרק משניות האם כיון שאיסור ברכה לבטלה זה איסור חמור ממילא עדיף שיטעם ויעבור על האיסור של נדר [מדרבנן כיון שזה על הגברא] או ששב ואל תעשה עדיף דבספר פתח הדביר סימן קס"ז נקט שכיון שברכה לבטלה איסורו חמור לכן עדיף שיטעם ויעבור על איסור נדר דרבנן מאשר על איסור ברכה לבטלה אמנם הביא שם מספר בית ומנוחה שכה"ג אסור לו לעבור על הנדר ועיין שדי חמד ח"י בשו"ת מכתב לחזקיהו סימן ה' בסופו שביאר שהסברא לאסור או מצד שגם ברכה לבטלה זה דרבנן או מצד שעדיף לעבור איסור יותר חמור בשב ואל תעשה מאשר לעבור איסור קל בקום ועשה ולכאורא זה תלוי בנידון של רדית פת שאם ננקוט כקקיון דיונה שכה"ג חשיב שעושה איסור במעשה ממילא גם כאן הרי זה עושה את ברכתו למעשה עבירה וממילא הרי זה כמו הגמ' בעירובין שמותר להפריש שלא מן המוקף שזה עדיף מלאכול טבל וכמבואר באחרונים סימן ש"ו משא"כ אם ננקוט כמג"א וסיעתו שכה"ג חשיב בלי מעשה א"כ עד כמה שגם במקום שעובר איסור אמרינן שיש בזה הכלל שהעמידו דבריהם א"כ גם כאן זה אסור אמנם יש מקום לחלק שכאן זה יותר סיבה לאסור דכאן מה שהברכה נהפכת לבטלה זה מצד מה שכרגע לא אוכל משא"כ שם העשיה זה המלאכה שבסוף וזה עכשיו ללא עשיה ואין סברא זו מוכרחת כלל אמנם יש מקום לומר איפכא דכאן האיסור זה הברכה של אתמול משא"כ ברדית פת המעשה נחשב במה שזה נאפה ורק שזה מתיחס אליו על ידי העשיה של אתמול וצ"ע

והנה עיין תוס' בברכות י"ב. שנקטו לגבי ספק הגמ' שם בפתח בדחמרא וסים בדשיכרא שצריך להחמיר ולחזור ולברך ועיין מג"א סימן ר"ט שתמה הרי ספק דרבנן לקולא ועיין רעק"א שם שכתב שכיון שאסור לאדם להנות ללא ברכה ממילא בזה מספק לא יכול לאכול וכתב שממילא יכול לברך דהרי ממ"נ יש כאן ברכה לבטלה שאם לא יאכל א"כ הברכה הראשונה לבטלה ואם יברך ויאכל יתכן שהברכה השניה לבטלה ויתכן הראשונה אבל כיון שלא מוסיף איסור כלל ממילא יכול לברך עכ"ד והנה אם לא יאכל יעבור רק איסור בשב ואל תעשה משא"כ אם אוכל הרי עד כמה שיצא בברכה הראשונה א"כ הברכה השניה היא איסור בקום ועשה ועדיף שיעבור איסור בשב ואל תעשה ובפשוטו מבואר שנקט שכיון שבין כה יהיה איסור בחומר של קום ועשה בזה אין עדיפות בזה שעכשיו לא עושה מעשה והנה כאן זה שניהם דרבנן ולפ"ז גם בדאוריתא זה כך ואם נימא שבברכה זה נחשב בזה שלא אוכל קום ועשה א"ש אמנם יתכן שכאן שכיון שבין כה לא יוכל לאכול ללא לברך וכל הנידון האם יפסיק קודם או לא בזה לברכה השניה אין חומר של קום ועשה ובאמת לולי דברי רעק"א היה מקום לומר שכיון שבפועל לא יכול לאכול ללא הברכה השניה אין לזה שם ברכה לבטלה וכמדומה ראיתי מביאים דיש גירסא אחרת ברעק"א [ובעיקר דבריו יש לעיין דאיסור ברכה לבטלה זה חמור מאיסור לאכול ללא ברכה א"כ בספק האם הברכה מועילה עדיף שיאכל ובהכרח ששב ואל תעשה עדיף והאיסור מה שבירך זה לבטלה זה בגדר שב ואל תעשה וא"כ גם ביחס לברך עוד ברכה הרי שוא"ת עדיף וצ"ע]

ומצאנו בכמה מקומות שדנו בזה האחרונים והכריעו לאיסור א. עיין שע"ת סימן תקס"ח שהביא מהאחרונים שמי שבירך בצום ונזכר קודם אכילתו שאסור לו לאכול ב. עיין מ"ב סימן תקט"ו שמי שבירך ביו"ט על מוקצה ונזכר קודם שאכל שאסור לו לאכול [אמנם לשון המ"ב שזה מצד שזה מאכל אסור וראיתי לבאר שכוונתו שעל מאכל אסור הרי לא מברכים כלל ואין זה דומה לכל הדוגמאות הנ"ל שזה איסור גברא ולפ"ז מדויק שללא זה היה אוכל והנה עיין מטה אפרים שדן במי שאכל בטעות בצום גדילה האם צריך לברך ברכה אחרונה וכתב לדון שכיון שזה רק איסור גברא זה לא סיבה שלא לברך וכתב שנחלקו בזה המג"א והב"ח דהפוסקים הביאו מחלוקת האם מי שצריך לאכול נבילה צריך לברך והב"ח הקשה שלגבי יוה"כ מבואר שמי שאוכל צריך לברך וכתב שיש לחלק בין איסור גמרא לאיסור חפצא והמג"א כתב שאין סברא לחלק ונקט המטה אפרים שנחלקו האם באיסור גברא לא מברכים אמנם נראה שודאי שגם איסור גברא זה סיבה שלא לברך רק כונת הב"ח שבמקום שזה מצוה לאכול כה"ג אם זה איסור חפצא בכל אופן יש מקום לדון שלא לברך משא"כ באיסור גברא וצ"ע] ג. עיין שדי חמד ח"י בשו"ת מכתב לחזקיהו סימן ה' שהביא מהאחרונים שאם נמצא בסעודה בשרית ובירך על חלב שאסור לו לאכול [אמנם אם זה לא באותו סעודה לכאורא למאי דקי"ל מעיקר הדין שאין בזה איסור בזה עדיף שיטעם] ד. ע"ש שהביא לדון במי שבירך בתשעת הימים על בשר שאסור לו לאכול אמנם בזה הביא שלטעום משהו כדי שלא יהיה איסור אין זה בכלל המנהג ומותר ויש לדון עוד שכאן שזה רק איסור של מנהג בזה יתכן שודאי עדיף לעבור על זה מאשר על איסור דרבנן ואין לנו מקור שגם בזה שב ואל תעשה עדיף וצ"ע

אמנם מה שצ"ע בזה דעיין רמ"א סימן רע"א ס"ה דמי שבירך במוצאי שבת המוציא ונזכר שלא עשה הבדלה שיטעום מהמוציא כדי שלא יהיה ברכתו לבטלה ומקורו משלטי הגבורים בשם תשובות הגאונים ועיין מג"א שהביא משו"ת מהר"ם שחלק שאסור לו לטעום אלא יעשה הבדלה אפילו שיהיה ברכתו לבטלה והנה בדעת המהר"ם יתכן מצד שנקט ששניהם זה איסור דרבנן אמנם בדעת המתירים בפשוטו נקטו שאיסור ברכה לבטלה זה איסור חמור ובזה מותר לעבור איסור קל כדי שלא יעבור איסור חמור וצ"ע מה זה שונה מכל הנ"ל שנקטו האחרונים שברכה שכבר בירך זה נחשב שב ואל תעשה וראיתי מביאים דבספר שבט הלוי ח"ד כתב שכיון שבהבדלה קי"ל שאם התחיל מותר להמשיך א"כ כל שבירך יש לדונו כמצב של התחיל בהיתר והנה ברמ"א שם מבואר לגבי קידוש שיקדש על הפת ומשמעות הדברים שאם לא יכול לקדש על הפת גם שם זה היה סיבה לאכול קודם המוציא וכן הוא בגר"ז סט"ו שם ובברכי יוסף בשם ספר הבתים וא"כ צ"ב מה המיוחד בזה ולכאורא יש לומר דהדין שלא לאכול קודם הבדלה או קודם קידוש זה בגדר חלק ממצות הקידוש וההבדלה וממילא מי שאוכל קודם קידוש או הבדלה אין זה בגדר עובר על איסור גמור אלא שזה מחסר בקיום המצוה של הבדלה וקידוש וכה"ג הבין השלטי גבורים מסברא שודאי שעדיף לעבור על איסור זה מאשר לעבור על איסורים גמורים מדרבנן ולפ"ז יש מקום לדון שמי שבבוקר בירך קודם התפילה ויש בזה איסור של אכילה קודם התפילה שבזה עדיף שיטעם משהו כיון שזה רק סניף מדיני התפילה [ועיין פמ"ג סימן רע"א שכתב שמי ששכח ובירך קודם התפילה כיון שהאיסור אכילה קודם התפילה הוא איסור דרבנן ממילא חשיב הפסק מה שיתפלל ולנ"ל יכול לאכול] וצ"ע בזה

והגר"צ וובר העיר דהבה"ל סימן תע"ג ס"א הביא מהגר"ז שאם בליל הסדר שכח לעשות הבדלה קודם הכרפס יאכל כרפס ללא הבדלה מצד שזה נראה כמוסיף על הכוסות והבה"ל העיר עליו דהדין מוסיף על הכוסות זה לא איסור ברור ואיך יעבור על איסור אכילה קודם הבדלה ולכאורא צ"ע עוד דמה עדיף מצות כרפס מאיסור אכילה קודם הבדלה הרי בעלמא אין היתר לעבור איסור בשביל לקים מצוה וביאר הנ"ל דאם יש סברא מיוחדת בהבדלה שזה רק כהידור בקיום מצוה א"כ זה יותר קל ממצוה של אכילת כרפס ומקור הגר"ז מהדין אכילה בבירך המוציא קודם הבדלה [אין מפורש בגר"ז שזה מקורו אבל בפשוטו הוא כך]

ראיתי לדון במי שבירך בתחילת הצום ולא יודע האם הגיע עלות השחר ובפשוטו בזה לא אומרים ספק דרבנן להקל כיון שזה חסרון ידיעה וכמבואר בבה"ל רס"א דמה שלא יודע האם הגיע ביה"ש אין זה נחשב ספק כלל א"כ גם כה"ג יאסר לו לאכול או דנימא שכיון שזה רק ספק איסור ואם לא יאכל יש כאן ודאי איסור דרבנן של ברכה לבטלה א"כ זה עדיף וצ"ע ובפשוטו צריך לדון בדאוריתא כה"ג מה הדין

עיין רעק"א תנינא סוף סימן א' שבעלו לתורה בצום מי שלא צם כדאי לעשות רביעי אפילו שזה אסור כי עדיף לעבור איסור קל זה מאשר איסור של ברכה לבטלה וצ"ב הרי יש כאן צד עבירה ומה מתיר לעשות דבר זה

ראיתי לדון בלא אמר אתה חוננתנו ובירך על מאכל האם יטעם או שכיון שגורם לחזור על שמו"ע עדיף שלא יטעום ובפשוטו איסור ברכה לבטלה חמיר מגורם ברכה שאינה צריכה ויתכן שכיון שצריך לאכול זה סברא שלא יהיה קנס וצ"ע

### שייך לנ"ל ועיין בזה בדרשת שבת הגדול ובשיעור שאחרי זה

### בדין עשית איסור כדי להציל את עצמו או חברו שלא יעשה איסור יותר חמור

] דהנה מבואר בשו"ע סוף סימן ש"ו דמי שלקחו את בתו להמיר על דת מותר לו לחלל שבת כדי להצילה שלא תהיה מומרת דהינו שמותר לו לעבור איסור קל אפילו חילול שבת כדי להצילה שלא תהיה מומרת ועיין ב"י שדן שהרי אין אומרים לאדם חטא כדי שיזכה חברך אמנם הביא מתוס' שהקשו מכמה דוכתי וכתבו לחלק או שכל זה בפשע אבל בלא פשע אין כלל זה או שלצורך מצוה אין החיסרון הנ"ל וכתב הב"י שלפ"ז כאן ג"כ מותר כי היא נחשבת אנוסה וכן יש כאן ודאי מצוה רבה כדי להצילה והנה הם העמידו את דבריהם למה אין כאן חסרון של אין אומרים לו לאדם חטא וכו' ומבואר שבאדם עצמו זה ודאי היה דוחה וצ"ב הטעם דמה יתיר לו לעבור איסור ועיין בלבוש הובא בגר"ז שביארו שכיון דמבואר בגמ' שאחד מסיבות ההיתר של פיקו"נ שחלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה גם כאן שייך היתר זה דהינו שאדם יהיה מומר זה כמו פיקו"נ [ועיין קו"א שם שהעיר דבגמ' מבואר שזה רק סברא על ודאי ולא בספק וכאן הותר גם בספק וביאר שכונת הגמ' שהיה אפשר לחלק אבל באמת אין חילוק וכן מבואר ברמב"ן שהביא להתיר הצלת עובר מצד סברת הגמ' הנ"ל אפילו שאין בו וחי בהם וביאר מפורש שזה סיבה גם במקום ספק ועיין מרומי שדה שם]

והנה הרמ"א סימן שכ"ח כתב שאם אונסים אדם לעבור עבירה חמורה אסור לחלל שבת כדי להצילו והאחרונים הקשו שזה סותר למבואר סוף סימן ש"ו שמותר ועיין גר"ז שביאר לנ"ל [ומקורו מהלבוש] שרק אדם שישתמד זה בכלל ההיתר שמוטב לחלל שבת אחת וכו' אבל סתם להציל אדם מאיסור זה לא סיבה לעשות איסור והוסיף אפילו האדם עצמו אלא שצ"ב עד כמה שבין כה יעשה איסור א"כ עדיף שיעשה את האיסור הקל וביאר בשם הב"ח והט"ז והלבוש שמה שיכפו אותו לעשות איסור הוא יהיה אנוס משא"כ כאן עושה האיסור מדעתו דהינו שבאמת האיסור שיכריחו אותו לעשות זה נחשב איסור יותר קל ומשמע שזה אפילו בע"ז שדינו שיהרג ואל יעבור והוא לא עושה כך בכל אופן כיון שיש לו פטור אונס זה נחשב איסור יותר קל אמנם הגר"ז הביא מהא"ר שכל זה לעבור איסור דאוריתא כגון לצאת חוץ לתחום ג' פרסאות אבל לעבור איסור דרבנן כדי להציל מלעבור איסור דאוריתא אפילו באונס מותר ובפשוטו מקורו מהדין של הדביק פת בתנור שמותר לרדות כדי שלא יעבור איסור סקילה והנה בפשוטו היה מקום לחלק דשם זה יחשב מעשה איסור אבל כאן הרי יש לו היתר של פיקו"נ או אונס אמנם האחרונים נקטו שגם עבירה באונס זה עבירה וממילא זה סיבה להתיר לעבור איסור דרבנן

אמנם עיין מג"א ובביאור הגר"א שכתבו שבאמת בסוף סימן ש"ו מדובר גם במקרה שיאנסו אותו ויהיה לו פטור אונס על כל העבירות שיעשה [וכן דייק המג"א מהרמ"א סימן שכ"ט] בכל אופן מותר לעבור עבירה כדי להצילו מדבר יותר חמור רק שבסימן שכ"ח מדובר שרוצים שיעבור עבירה פעם אחת ובזה אין איסור שיותר חמור מחילול שבת ולכן אין סיבה שיעשה איסור אחד כדי להצילו מאיסור אחר כיון שזה אותו דרגא של איסור ועיין תו"ש ופמ"ג שהקשו שלפ"ז איסור תחומין שזה רק לאו מותר לעבור כדי שלא יעבור חילול שבת שזה כרת ומשמע שאיסור דרבנן פשיטא להו שמותר לעבור כדי להצילו שלא יעבור איסור דאוריתא וכנ"ל מהא"ר והגר"ז אפילו שזה על ידי אונס והנה בביאור הגר"א לקמן שכ"ח ס"י כתב שכל ההיתר לעשות איסור לצורך איסור גדול וע"ז זה לא יותר חמור ומבואר שיסוד האיסור בגלל שאין אומרים לאדם חטא כדי שיזכה חברך ומשמע שלצורך עצמו יתכן שמותר לעבור על תחומין כדי שלא יעבור איסור חמור דהינו שבאמת כל החיסרון מצד שאין אומרים לאדם חטא כדי שיזכה חברך והנה המ"ב סימן ש"ו כתב כדרך הגר"א והמג"א שבסימן שכ"ח זה לא יותר חמור ובסימן שכ"ח הביא את הגר"א ובפשוטו מבואר שנקט לדינא שאדם שאונסים אותו לעבור עבירה ומותר לו לעבור עליה מצד פיקו"נ שזה יעבור ואל יהרג ויכול לעבור עבירה יותר קלה כדי להצילו בזה מותר לו לעבור ורק כאן יש חיסרון של אומרים לו לאדם חטא כדי שיזכה חברך וצ"ע לדינא אם יש להקל בדאוריתא כנגד הרבה אחרונים ויתכן שהמ"ב כתב הנ"ל רק בתור הסבר אבל לא שכונתו להקל בזה

והנה יש כאן חידוש גדול שאפילו שאין כאן איסור כיון שיש לו היתר לעשות האיסור שהרי האנס אומר לו שאם לא יעשה הוא יהרוג אותו בכל אופן זה נחשב מעשה עבירה וודאי מותר לעבור איסור דרבנן כדי שלא יעבור איסור דאוריתא ולגבי לעבור איסור דאוריתא נחלקו האחרונים דדעת הגר"ז שאסור ודעת הגר"א והמג"א שמותר ולגבי על ידי אחר שכאן יש סברא שאין אומרים לו לאדם חטא בזה אסור לעבור איסור דאוריתא אפילו קל בשביל פעם אחת יותר חמור

### בהא דלא נדון שהאיסור שחברו עושה הוי מעשה הצלה

ב] והנה לפ"ז אם אדם נמצא אצל עכו"ם בצבא שהוא מוכרח לחלל שבת ויכול לברוח משם אמנם יעבור על איסור תחומין אם זה איסור דרבנן וודאי שיעבור כדי שלא יעבור איסור חמור אמנם אם זה חוץ לג' פרסאות שזה דאוריתא ללבוש והב"ח והט"ז והגר"ז לכאורא אין להתיר כה"ג אמנם לגר"א ומג"א מותר לו לברוח כדי שלא יצטרך לחלל שבת שזה ודאי יותר חמור והנה לכאורא היה מקום לדון מסברא שכל שהעכו"ם מכריחו לעשות איסור ואם לא יהרוג אותו א"כ העשיה שלא יהרגנו זה המעשה הצלה וא"כ הבריחה עצמה היא גם מעשה הצלה ומדין הקל הקל ודאי חייב לברוח וכן היה מקום לדון באדם שמכריחים אותו לעשות איסור שהיום מה שמישהו אחר מחלל שבת כדי להצילו זה מתיחס שמצילו מההריגה וממילא יש בזה היתר של פיקו"נ ועד כמה שזה איסור יותר קל ממילא מדין הקל מחויב לעשות כך ואין זה ענין לאומרים לו לאדם חטא כדי שיזכה חבירך ועיין ח"ח במחנה ישראל שאם עכו"ם חייב אדם לעשות מלאכה בשבת שאסור לחברו לעשות במקומו שכלפיו אין כאן סיבת היתר וצ"ב למה לא נימא שזה המעשה הצלה שחברו לא יהרג ובהכרח כנ"ל שכיון שאם העכו"ם היה אומר לו או שתעשה מעשה היתר או שאני אהרוג אותך ודאי שאסור לעשות מעשה איסור כדי להצילו שלא רואים שהוא בסכנה כך כאן ביחס להצלה דרך צורה אחרת זה נידון שאין כאן סכנה ורק יש מקום לדון שעדיף לעשות איסור קל יותר מאיסור חמור וזה תלוי בכל הנ"ל

### בדין מאנסו לאיסור ויכול להציל עצמו על ידי איסור יותר קל

ג] והנה עיין מנח"ח מצוה רצ"ו אות י"א שדן בעכו"ם שאונסו לעבור על איסור נבילה ויכול להציע לו איסור יותר קל כגון שביעית האם חייב מדין הקל הקל או שכיון שהאנס לא הכריחו על הקל ממילא על זה אין לו היתר וע"ש שתלה דבר זה במחלוקת הראב"ד והר"ן האם עדיף לשחוט בהמה או להאכילו נבילה דהינו שדן בדין הצלה מסכנה האם ההיתר חל על מה שזה צורת ההצלה הרגילה וממילא עשיה אחרת הוי איסור ועל זה אין ההיתר או שההיתר חל על האיסור הכי קל גם אם זה לא דרך הצלה והנה בדבריו מבואר לדעת הר"ן שכך קי"ל שמדין הקל הקל אנו דנים שצורת ההצלה מהסכנה היא דרך האיסור הקל שהעכו"ם לא הציע ולא דנים שבצורה שהעכו"ם אמר לעשות הוי אונס משא"כ בצורה שהוא מציע לעשות ובפשוטו דבריו גם בהצלה על ידי אדם אחר אמנם לכאורא מכל האחרונים הנ"ל מבואר שעשיה של אדם אחר זה לא מתפרש כמעשה הצלה כיון שלנאנס יש היתר לעבור על האיסור כדי שלא יהרג ממילא זה נחשב שהוא לא במצב של סכנה וכל ההיתר לעשות האיסור מצד אומרים לאדם חטא כדי שיזכה חברך ויתכן לחלוק על דמיון המנח"ח לשחיטה דשם הוא ודאי במצב סכנה וצריך דבר להצילו משא"כ כאן זה נידון שהוא לא בסכנה כלל וצ"ע

והנה היה מקום לדון בנידון המנח"ח שכמו שאם העכו"ם היה אומר לו שאו תאכל נבילה או שביעית או שאני הארוג אותך שבזה ודאי מדין הקל צריך לאכול שביעית ממילא גם עכשיו כל שיש לו אפשרות להינצל מהריגת העכו"ם זה בכלל האונס וזה נחשב כאילו הוא אמר לו כך וכמו אם יכול לברוח מהעכו"ם הוא ודאי לא נחשב אנוס ואין לו שום היתר לעשות איסור כך כל שיכול להנצל בצורה של היתר זה מחסר באונס ולפ"ז בצבא שחייב לחלל שבת וכילו לברוח אפילו שזה מחוץ לתחום אבל זה בכלל האונס וזה כמו אם העכו"ם יגיד לו או שתעבוד בשבת או שתברח מכאן או שאני אהרוג אותך שודאי שחייב לברוח מחוץ לתחום ועיין מנחת שלמה סימן ז' ענף א' שנקט שכל שאנס מכריחו לעבור איסור ואם לא יהרוג אותו ויכול להציע את כל ממונו הוא לא נחשב אנוס כלל אלא שמסירת ממונו זה מכלל האונס ואם לא נתן את ממונו חשיב שעבר איסור דאוריתא במזיד ע"ש וכן הוא בחלקת יעקב בהוצאה חדשה סימן קי"א ולכאורא מהגר"ז הנ"ל שהעמיד הנידון על ידי עצמו משמע דס"ל כמנח"ח שכל שהעכו"ם לא הציע את זה אין זה בכלל האונס וצ"ע

והנה אם עכו"ם אומר לישראל או שתעבוד בשבת או שחברך יעבוד ביום ראשון בפשוטו חייב לבקש מחברו לעבוד ביום ראשון ואם לא עשה את זה הוא לא בכלל אונס והרי הוא כמחלל שבת וכנ"ל ויש לדון אם אמר לו שתגיד לחברך שיעבוד במקומך בשבת האם כה"ג הוא לא נחשב אנוס כיון שיכול לומר לחברו לעבוד בשבת והנה אם חברו שומר תו"מ א"כ הרי אסור לו לעבוד בשבת ואין אומרים לו לאדם חטא כדי שיזכה חברך וכנ"ל אמנם אם הוא אל שומר תו"מ א"כ יש לדון שביחס לחברו הוא לא אנוס כי יכול לבקש ממנו רק שעובר על איסור לפני עור שמכשיל את חברו אמנם יתכן שמדין הקל הקל עדיף שיעבור על לפני עוור וכן הוא בשו"ת חלקת יעקב סימן ק"מ בהוצאה חדשה אמנם יש מקום לדון שכיון שאיסור לפני עוור יסודו זה החובה לדאוג שגם שאר ישראל יקימו התורה כה"ג אין לו היתר לבקש מחברו שיעשה המלאכה וממילא יש לו ההיתר של פיקוח נפש וצ"ע בזה

והנה מבואר בגמ' ביומא שחולה שצריך לאכול מאכילין אותו הקל הקל תחילה ולכן אם יש טבל ונבילה מאכילים אותו נבילה שאין בה מיתה בידי שמים ולגבי תרומה או טבל הגמ' מביאה מחלוקת מה נחשב איסור יותר קל האם טבל או תרומה והנה יש ראשונים שביארו שמדובר שאי אפשר לתקן הטבל והנידון מה לאכול אמנם רש"י ביאר שמדובר שאפשר לתקן הטבל רק שהחולוה צריך לאכול כל הכמות ובזה הגמ' דנה מה עדיף ועיין גבורות ארי שהקשה שמה הצד שעדיף לא להפריש ולעבור איסור טבל הרי יכול להפריש ולבטלו ברוב והאיסור של ביטול ברוב הוא רק דרבנן ועיין פרשת דרכים שכתב לחדש שכל הדין של הקל הקל מתי שהאיסור הקל הוא מעשה הצלה אבל כאן הרי הוא יאכל החתיכה הנ"ל וכל הנידון האם יהיה על זה איסור או לא ולא התחדש עשית איסור כדי להציל את עצמו מאיסור יותר חמור

ועיין פמ"ג שכ"ח סי"ד שכתב שכל זה לגבי מישהו אחר אבל לגבי החולה בעצמו ודאי עדיף לו לבטל התרומה שיעבור איסור יותר קל וצ"ב מה הסברא לחלק בינו למישהו אחר ובפשוטו הביאור שזה מצד שס"ל שאדם שצריך לעבור איסור חמור ועל ידי שיעבור איסור קל לא יצטרך לעבור האיסור החמור מותר לעשות כך דהינו שבאמת מצד גדרי היתר דפיקוח נפש אין כאן היתר רק שיש כאן היתר חדש שעדיף לעשות איסור קל מאשר לעשות איסור חמור ולכאורא זה כדעת המג"א והגר"א שמותר לעשות איסור קל כדי להציל איסור חמור שנעשה על ידי אונס דהיינו דהסברא שם לא דוקא במאנס שהרי גם שם זה מעשה היתר גמור מצד שבזה מציל את חייו ובכל אופן חשיב מעשה איסור שעדיף לעשות איסור קל א"כ גם כאן זה כך אמנם לדעת האחרונים שאין היתר לעשות איסור קל כדי להציל מאיסור חמור שיש עליו היתר דאונס ה"ה כאן אין היתר לעשות איסור קל על ידי עצמו כדי להצילו מאיסור חמור והנה כאן הנידון באיסור דרבנן ולפ"ז מבואר שגם איסור דרבנן אסור לעשות כדי להציל את חברו וזה לכאורא דלא כאחרונים הנ"ל שאיסור דרבנן לכו"ע מותר לעבור כדי להציל את חברו אם לא דנימא שכל הנידון שם כי עושה איסור על ידי אונס אבל כאן שזה היתר של פיקוח נפש בזה לא חשיב איסור כלל וודאי אין היתר לעשות איסור אחר אמנם לפ"ז גם על ידי עצמו אסור

והנה עיין משנ"ל שהקשה על עצמו שהגמ' דנה שמותר לעשר בשבת כדי להצילו מאיסור טבל כיון שזה איסור יותר קל ולכן חזר בו מחידושו אמנם עיין שו"ת אבני מילואים סימן י"ח שכתב לדון שביטול איסור של תרומה זה אסור מדאוריתא וסברת המשנה למלך נכונה כלפי דאוריתא אמנם לעשר בשבת זה רק דרבנן ובזה מותר לעבור איסור דרבנן כדי להצילו מאיסור יותר חמור דהינו שנקט שגם לגבי היתר של פיקוח נפש יש ההיתר של רדית פת כדי להצילו מאיסור יותר חמור רק שנקט שזה רק בדרבנן וכאחרונים הנ"ל והנה בפשוטו קי"ל להלכה שביטול איסור זה רק איסור דרבנן ולפ"ז בפשוטו מוכח מהגמ' דלא כיסוד המשנה למלך ועיין אורחות שבת ח"ג שכתבו שכל שכך הוא דרך ההצלה הרגיל ודאי מותר גם לעבור איסור שהוא נעשה כדי למנוע איסור ולא לצורך ההצלה וצ"ב הסברא בזה

והנה בעיקר יסוד המשנה למלך הנה הרבה אחרונים [חת"ס יור"ד שי"ט ובשאילת יעבץ ח"א קל"ה וכן הביא מאביו שם] הקשו הקושיא ולא תירצו כך וכן בחזו"א דמאי סימן י"ד נקט שלא כדבריו וכן הוא פשטות הגמ' וכנ"ל וצ"ב הסברא בזה ויתכן שזה מצד שמותר לעשות איסור קל כדי להצילו מעשית איסור חמור וכמג"א והגר"א הנ"ל אמנם יתכן שזה סברא שכיון שמצד האיסור צריך לעשות בצורה שעובר פחות איסור ממילא היום כל ההיתר הוא להפריש ולאכול ואין לו היתר לאכול ללא להפריש וממילא זה בכלל ההיתר של פיקוח נפש