ב (ב) - בדין אונס בגיטין להסוברים דהוא משום אומדן דעתו, ובדעת התוס_ בזה
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

אור ליום ב' י"ז מרחשון תשע"ד

**א**

א] כתובות ד"ב:, - ביסוד דינא דאונס בגיטין, נת' בסימן ב' (א) סק"ב ד' הר"ן בקידושין פ' האומר, דהוא משום אומדן דעתו דאינו גומר לגרש אא"כ יעבור על התנאי ברצון, ונת' שם דכ"ה מבו' מד' כמה מקמאי בנדרים דכ"ז., עיי"ש.

והנה בתשו' הבית אפרים שנד' בשו"ת אגודת אזוב אהע"ז סימן ל"ד סק"י וסקי"ב הוכיח דדין טענת אונס אי"ז משום אומדן דעתו, דאם הי' זה משום אומדן דעתו, הי' בדין דכל דמשכח"ל שיהא אונס דשכיח, דאמרינן דמדלא אתני איהו דאפסיד אנפשי', תו גם אם יהא אונס דלא שכיח לא יתבטל הגט, דליכא למימר דאיכא אומדנא דע"ד זה שיחלה ולא יוכל לבא לא התנה, שהרי הא קמן דלא קפיד, שהרי לא התנה אפי' על אונסין דשכיחי, ואם איתא שלא גמר שלא לעגנה יותר, טפי הי' לו להתנות על אונסין דשכיחי, שאם יהי' מעוכב לבא מחמת איזה אונס שיהי' לא יהי' גט, ואדרבה איכא אומד הדעת שנתרצה בכל ענין שלא לעגנה יותר מהזמן שקבע, עכ"ד, וקשיא מזה ע"ד הר"ן ודעימי' שפירשו דדין אונס בגיטין הוא משום אומדן דעתו, ועי' מש"כ לישב בזה האגודת אזוב בסימן ל"ה סקט"ז - י"ח.

והנה אמנם הגרע"א בגל' שו"ע יו"ד סימן רל"ב ס"כ, דקדק מל' המפרש בנדרים שם, דכל דמשכח"ל שיהא אונס דשכיח, ואנו דנים דמדלא התנה דעתו דאף אם יארע אונס זה יהא גט, הרי דכיון דרוצה לשעבד עצמו אף שיהי' אונס, ממילא אף דאירע אונס אחר לא נפטר, דודאי אי אסיק אדעתי' עליו הי' מחייב עצמו, דמה הפרש לו בין זה לאונס אחר, וכל הא דיש טענת אונס, הוא רק במקום דליכא מברא, ואין לפנינו ענין אונס אחר, והניח לזה בצ"ע לדינא.

אמנם הנה משמעות ד' הראשונים בכ"ד, דבכל גוונא יש טענת אונס באונס דשכיח ולא שכיח, ואף בגונא דמשכח"ל גם אונס דשכיח, וכן פשיטא לי' להבית אפרים, וצ"ע היאך זה מתישב לדעת הר"ן ודעימי' דדין אונס בגיטין הוא משום אומדן דעתו.

ב] והנה בחי' הרשב"א בגיטין ד"ל. כתב, דהא דבאונס דשכיח ליכא טענת אונס, הוא משום "דאנן סהדי" דע"ד כן יהיב דאי אפסקי' נהרא ליהוי גיטא, וצ"ב דמנלי' להרשב"א דאיכא אנן סהדי דע"ד כן יהיב, הרי שפיר יל"פ דליכא אנן סהדי ע"ז, ומ"מ כיון דאיבע"ל לאתנויי ולא אתני, כבר ליכא אומדנא דאם לא יבא באונסו לא יהא הגט גט, וע"כ ליכא בזה לטענת אונס, ואין לומר דהרשב"א ס"ל דדין טענת אונס, הוא משום דהו"ל כאנוס על הגירושין, דא"כ לכאו' ל"ה בעינן כלל לה"ט דאנן סהדי דע"ד כן יהיב, אלא הוא מתפרש כפשוטו, דכיון שהי' בידו להתנות ולא התנה, לא חשבינן לי' כאנוס, וי"ל.

ג] ועד"ז יש להעיר במש"א בסוגיין דאף אם יש טענת אונס בגיטין, מ"מ במת ליכא טענת אונס, דניח"ל דלא תיפול קמי יבם, ופירש"י דהוא משום דכל עצמו שכתב לה גט מחמת כן כתב לה, וכן פירשו הרא"ש והר"ן בנדרים שם, ומבו' בדבריהם, דאלמלי ה"ט דכל עצמו שכתב לה גט הוא מחמת כן, הי' בזה טענת אונס, הגם דודאי יתכן דניח"ל דלא תיפול קמי יבם, ועמש"כ בזה בחי' הגרע"א.

וצ"ע, דהניחא למשמעות ד' רש"י בסוגיין דיסוד הדין דטענת אונס בגיטין הוא מדינא דאונס רחמנא פטרי', הרי דע"כ דוקא אם חזינן דניח"ל דלא תיפול קמי יבם, ה"ז מועיל לבטל לטענת אונס, אך לדעת הר"ן ודעימי' דיסוד הדין דטענת אונס בגיטין הוא משום אומדן דעתו, הרי הי' בדין דכל דיתכן דניח"ל דלא תיפול קמי יבם, לא יהא טענת אונס, שהרי ליכא אומדנא דע"ד כן לא התנה.

ובפשוטו צ"ל בזה, דהגם דליכא אומדנא דע"ד כן לא התנה, מ"מ כיון דאיכא אומדנא שלא התנה אלא אם לא יבא ברצונו ולא אם לא יבא לאונסו, שהרי בשאר אונסין דלא שייך הא דלא ניח"ל דתיפול קמי יבם, לא ניח"ל שיהא גט, תו אם באנו לומר דכשנאנס באונס מיתה הוי גט, בעינן לאומדנא דדעתו דבכה"ג יהא גט, דכיון דאמדינן לדעתו דאם יהא אנוס לא יהא גט, נכלל בזה כל אונסין, ואם באנו להוציא אונס מיתה מן הכלל, בעינן שתהא אומדנא ע"ז.

**ב**

ד] והנה בגיטין דע"ג. אמרינן דאם אמר אם לא אעמוד מחולי זה ואכלו ארי ל"ה גט, משום דאונס דלא שכיח לא אסיק אדעתי', ובאבנ"ז אהע"ז סימן רמ"ג כתב דאי"ז ענין לדינא דסוגיין דיש טענת אונס, דהתם לא שייך כלל טענת אונס, דכל טענת אונס שבאופן זה שיהי' אנוס לא רצה לגרש וכו', אבל בגיטין דהתנה אם אמות מחולי זה, דהתנאי גופי' לא הי' בדבר שבידו דמיתה ג"כ אונס ואמר שיהי' גט אם ימות לא שייכא טענת אונס כלל, וגם ל"ש לחשבו כאנוס על הגירושין, אך התם טעמא אחרינא דמיתה זו לא אסיק אדעתי' שיתנה עלי', והוא כיון על מיתה סתם לא על מיתה דאכלו ארי, עכ"ד, וכ"כ בחי' ר' שלמה גיטין סימן י"א, עיי"ש.

וצ"ע לפ"ז במשה"ק התוס' בסוגיין דמ"ט באכלו ארי ל"ה גט, הא לא ניח"ל דתיפול קמי יבם, וצ"ע דעד כאן לא מצינו דמהני הא דלא ניח"ל דתיפול קמי יבם, רק בדינא דסוגיין, דהוא משום דאמדינן דעתו דבאופן זה שהוא אנוס לא רצה לגרש, וע"ז הוא דאמרינן דכיון דניח"ל דלא תיפול קמי יבם, הרי אדרבה אמדינן לדעתו דניח"ל לגרש אף אם יהא אנוס באונס מיתה, וכן אי נימא דדינא דסוגיין הוא משום דהוי כאנוס על הגירושין, וכל דניח"ל בהגירושין, לא חשיב כאנוס, אך בדינא דסוגיא דהתם, דאף דניח"ל לגרש, מ"מ כיון דלא אסיק אדעתי' לאונס זה אי"ז בכלל תנאו, מה יועיל הא דלא ניח"ל דתיפול קמי יבם.

וכבר כתב כן בשטמ"ק בסוגיין בשם שיטה ישנה, ז"ל, תדע דאפי' למ"ד טוענין טענת אונס במת לא טענינן דלא ניחא לי' דתפול קמי יבם, והתם בנשכו נחש ונפל עליו הבית טענינן, אלא ודאי משום אונסא דלא מסיק אדעתיה הוא ולא חל הגט כלל ולא נכתב על אותו אונס, עכ"ל, וצ"ע בד' התוס' שעמדו בזה.

ה] ובפשוטו הי' נראה לפרש בד' התוס', דמכוון קושיתם הוא, דכ"ה דהתם אמרינן דכיון דלא מסיק אדעתי' לאונס זה, אי"ז בכלל תנאו, וע"ז ל"מ הא דלא ניח"ל דתיפול קמי יבם, ה"נ הכא נימא דכיון דלא מסיק אדעתי' לאונס זה, אי"ז בכלל תנאו, ולא יועיל ע"ז הא דלא ניח"ל דתיפול קמי יבם, - וע"ז הוא שתירצו, דכל הא דבאונס דלא שכיח לא מסיק אדעתי', הוא רק באונס דלא שכיח כלל, אך באונס דשכיח ולא שכיח, שפיר מסיק אדעתי', והא דבטל הגט בכה"ג הוא משום אומדן דעתו, וע"ז הוא דמהני הא דלא ניח"ל דתיפול קמי יבם, אך אי"ז מתישב היטב בל' התוס' בתירוצם, וצ"ע.

אך כבר עמד באבנ"ז שם, דלכאו' בתנאי דאם לא באתי ל"ש כלל דינא דאונס דלא שכיח לא מסיק אדעתי', שהרי תנאו הוא אם לא באתי, ובין שלא בא ברצונו בין הי' אונס בדבר, גוף מניעת הביאה אחת וכו', דכשלא בא אין הסיבה ההיא בתוך שלילת ביאתו, רק שאם לא הסיבה הי' אפשר שהי' בא, אבל כשלא בא אף אם תקח הסיבה הרי לא בא, ול"ד לאכלו ארי דאם תקח האכילת הארי הרי נשאר בחיים, ואכילת ארי הוא מיתתו, משא"כ בזה שאין הסיבה שלילת ביאתו, ושלילת ביאתו דבר בפני עצמו, וע"כ כיון שאין שינוי בתנאי שהתנה אין אונס, עכ"ד, והיינו דבתנאי דאם לא באתי, אין נכלל בתנאו כלל סיבת אי הביאה, וא"כ אף אם לא אסיק אדעתי' לאונס דלא שכיח, אי"ז טעם שלא יהא זה בכלל תנאו.[[1]](#footnote-2)

אמנם באמת בד' הרא"ה בשלהי סוגיין והשטמ"ק בשם שיטה ישנה מבו' להדיא, דגם בסוגיין שייך דינא דאונס דלא שכיח לא מסיק אדעתי', עיי"ש בדבריהם, וצ"ע הטעם בזה.

ו] עוד צ"ע בזה, דהנה בד' הראשונים בנדרים דכ"ז. מבו', דדינא דאונס בקיום התנאי הוא משום אומדן דעתו, וכמש"נ בסימן ב' (א) סק"ב, - והנה לפי המבו' בד' התוס' דגם בתנאי דאם לא באתי, מצינו למיתי עלה מכח הא דאונסא דלא שכיח לא אסיק אדעתי', צ"ע דא"כ מ"ט בעינן בזה לאומדן דעתו, ותיפו"ל דאונס דלא שכיח לא אסיק אדעתי'.

ובפשוטו הי' נראה בזה, דדינא דסוגיא דגיטין דאונסא דלא שכיח לא מסיק אדעתי', הוא רק באונס דלא שכיח כלל, אך באונס דשכיח ולא שכיח, ליכא להך דינא כלל, וכ"ה להדיא בשטמ"ק בסוגיין בשם שיטה ישנה, וכ"נ מד' הרא"ה בשלהי סוגיין, ונת' בזה בסימן ג' ?, והא דיש טענת אונס אף באונס דלא שכיח ולא שכיח, הוא משום אומדן דעתו.

אך בד' התוס' בגיטין שם בתי' בתרא מבו', דאף באונס דשכיח ולא שכיח לא מסיק אדעתי', עיי"ש, וגם משמעות דבריהם שם, דגם בגוונא דסוגיין שייך לדון משום דלא מסיק אדעתי', ואך שחילקו דמ"מ כיון דהוי זה בכלל משמעות לשונו, ל"ה זה חוכא ואיטלולא, ולכאו' לפי דבריהם נמצא, דבכל טענת אונס ל"ב לאומדן דעתו, אלא הוא משום דלא מסיק אדעתי', וכדינא דסוגיא דגיטין, וזה שלא כד' התוס' וש"ר בנדרים.

אך צ"ע לפ"ז במש"א בסוגיין, דאונס דשכיח שאני דכיון דאיבעי לי' לאתנויי ולא אתני איהו דאפסיד אנפשי', - ולפי המבו' בד' התוס' בגיטין דעיקר דין טענת אונס, הוא משום דאונס דלא מסיק אדעתי' אינו בכלל תנאו, הרי כל דהוי האונס שכיח ומסיק לי' אדעתי', אין טעם שלא יהא נכלל בתנאו, ומ"ט הוצרכו להא דאיבעי לי' לאתנויי.

**ג**

ז] והנה כתב המהר"י בן לב בח"ג סו"ס קכ"ב, ז"ל, ואם לחשך אדם לומר דקשיא ליה לרב ז"ל קו' חזקה דאמרינן וכו' אונסא דשכיח שאני דאיבע"ל לאתנוי ולא אתני איהו דאפסיד אנפשי', וכיון דכן הוא דמילתא דשכיחא היא בזאת המדינה שאדם יוצא מקהל לקהל והו"ל לאתנויי ולא אתני ואיהו דאפסיד אנפשי' וכו', דלאו מילתא היא, דשאני התם דליכא אומדנא, [וכיון] דאונסא דשכיחא הוא ולא אתני איכא למימר דדילמא לא קפיד דלהוי גיטא, אבל בנדון דידן דאיכא אומדנא ועיקרא דמילתא תליא באומדנא אמדינן דעתי' דלכך נתכוון ולא אצטריך ליה לאתנויי ולא אמרינן דאיהו דאפסיד אנפשיה כי סמכה דעתי' דכו"ע ידעי דלכך הוא מתכוין וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' מהריב"ל, דבטענת אונס בקיום התנאי, ליכא אומדנא דקפיד דאם יהא אנוס לא יהא גט, וע"כ הוא דאמרינן דהו"ל לאתנויי, אך משא"כ בגוונא דידי' דאיכא אומדנא דלכך נתכוין, לא איבעי לי' כלל לאתנויי, דסמכה דעתי' דכו"ע ידעי דלכך הוא מתכוין.

והאחרונים עמדו ע"ד מהריב"ל, מסוגיית הגמ' בנדרים, דמדמי דין אונס בקיום התנאי, לדינא דנדרי אונסין, ובנדרי אונסין כתבו הראשונים דהוא משום אומדן דעתו, ומדמדמינן לה כל אונסין בקיום התנאי, ש"מ דגם דין אונס בזה הוא משום אומדן דעתו, - עוד הקשו ממש"כ הראשונים בנדרים שם דדין נדרי אונסין הוא רק באונס דשכיח ולא שכיח, אך באונס דשכיח הוי נדר, משום דהו"ל לאתנויי, והרי דאף במקום דאיכא אומדנא דלא ניח"ל בהכי, וכמש"כ הראשונים דזהו טעם ההיתר דנדרי אונסין, אמרינן דהו"ל לאתנויי, - ועי' בזה בשו"ת מהרש"ך ח"ב סימן מ"ה ושו"ת מהר"א ששון סימן ס"א ובתשו' הבית אפרים שנד' בשו"ת אגודת אזוב אהע"ז סימן ל"ד סקי"ז ואילך.

ח] והנה בעיקר מש"כ המהריב"ל דהכא ליכא אומדנא דקפיד דאם יהי' אנוס לא יהא גט, צ"ב דא"כ מ"ט באמת יש טענת אונס, ובפשוטו הי' נראה בדעתו דדין טענת אונס הוא משום דאונס רחמנא פטרי', וכמש"כ הרא"ה בסוגיין, וכאשר כ"ה משמעות ד' רש"י.

אך בתשו' הבית אפרים שם סקט"ז פירש בדעת מהריב"ל, דעיקר דין טענת אונס הוא משום דמשמעות לישנא דאם לא באתי הוא אם לא באתי מרצוני, דמשמעות התנאי הוא שיהא בידו לבא וברצונו לא יבא, וע"כ מן הדין כל שנאנס ולא בא אי"ז בכלל תנאו, ואך דבאונס דשכיח אמרינן דכיון דהו"ל לאתנויי ולא אתני, הוי זה בכל תנאו.

ועיי"ש בדבריו בסק"י וסקי"ב שכתב לפ"ז לפרש טעם הא דיש טענת אונס באונס דלא שכיח, אף בגונא דמשכח"ל שיהא אונס דשכיח, ובכה"ג הרי ליכא אומדנא כלל דקפיד דאם יהא אונס דלא שכיח לא יהא גט, דהא קמן דלא קפיד שהרי לא התנה אפי' על אונסין דשכיחי, וכנ"ל, - ולדרך זו ניחא, שהרי הא דיש טענת אונס, אי"ז כלל משום אומדן דעתו, דנימא דבכה"ג ליכא אומדן דעת כלל, אלא הוא משום דמשמעות לשונו הוא אם לא באתי ברצון, וע"כ הגם דמכח הא דלא אתני על אונס דשכיח, הוי זה בכלל התנאי, מ"מ אונס דלא שכיח דלא הו"ל לאתנויי, ל"ה בכלל תנאו, ועיי"ש בכל דבריו שהאריך הרבה בזה, ועיי"ש בסקי"ב מש"כ לחדש עפי"ז, דבגונא דיש בידו לבא, וה"ה מתעכב מדעתו משום חולי בנו או משום חשש הפסד, ליכא טענת אונס, דבכה"ג הוי זה בכלל לשון התנאי, והרי ליכא אומדנא דדעתו דאם יהא אנוס לא יהא גט.

ט] ולפ"ד הבית אפרים ניחא מה שעמדנו בענף ב' ע"ד התוס' בגיטין בתי' בתרא שדימו דינא דסוגיין לדינא דסוגיא דגיטין, וצ"ע דלפ"ז באונס דשכיח דמסיק אדעתי', ל"ש עיקר טענת אונס, ומ"ט הוצרכנו להא דאיבע"ל לאתנויי, אך לפ"ד הבית אפרים ניחא, דכיון דבתנאי דלא באתי הוי משמעות לשונו אם לא באתי ברצוני, ע"כ כל הא דאונס דשכיח הו"ל בכלל תנאו, הוא רק משום דאיבעי לי' לאתנויי.

וניחא נמי עיקר מה שדימו התוס' דין טענת אונס דסוגיין לדין טענת אונס דסוגיא דגיטין, ול"ק משה"ק האבנ"ז דהכא נכללת כל אי ביאה בכלל תנאו ומ"ט בעינן שיהא דעתו על האונס, כיון דאף הכא הוי משמעות לשונו אם לא באתי ברצוני, וכל אונס דלא מסיק אדעתי' ל"ה בכלל תנאו.

י] אך הנה עיי"ש בד' הבית אפרים בסקכ"א, שעמד על דבריו מד' התוס' בגיטין שם בתי' בתרא, שכתבו להדיא דכשאומר אם לא באתי, הוי אף אונס דלא שכיח בכלל משמעות לשונו, דאם לא באתי משמע בכל ענין שלא יבא, וזה דלא כיסוד דבריו דמשמעות הלשון דאם לא באתי, שתהא אי הביאה ברצונו, ועיי"ש מש"כ בזה, - ועכ"פ לפ"ז שוב אין לישב ד' התוס' שם כדרך זו.

עוד צ"ע בזה, דהנה בד' הרמב"ן וש"ר בגיטין שם מבו', דכל שאמר אם מתי מחולי זה, דמשמעות ל' זה הוא דרק אם ימות מחמת החולי יהא גט, הרי דאף אם מת באונסא דשכיח ל"ה גט, משום דאי"ז בכלל משמעות לשונו, והיינו דמה"ט לא אמרינן בזה דהו"ל לאתנויי ודאם לא התנה איהו דאפסיד אנפשי', ולפ"ז הרי דאי נימא דגם כשאומר אם לא באתי הוי משמעות הלשון אם לא באתי ברצוני, מ"ט אם נאנס באונס דשכיח אמרינן דהו"ל לאתנויי וכל שלא התנה איהו דאפסיד אנפשי', וי"ל דאף אם משמעות לישנא דאם לא באתי הוא אם לא באתי ברצוני, מ"מ כיון שלא פירש כן להדיא, אמרינן דבאונסא דשכיח הו"ל לאתנויי.

יא] עוד צ"ע בזה בעיקר ד' מהריב"ל, דדבריו הם שלא כד' הר"ן בפ' האומר דמפורש בדבריו דיסוד דינא דטענת אונס הוא משום אומדן דעתו, - וגם קשיא על דבריו ממש"כ הראשונים דהתירא דנדרי אונסין הוא משום אומדן דעתו, וכנ"ל.

**ד**

יב] ונראה לישב, דהנה בעיקר מש"כ האבנ"ז שהבאנו לעיל סק"ד דדינא דסוגיא דגיטין דאונס דלא שכיח לא אסיק אדעתי', הוא רק משום דהוי תנאו על המיתה, ואין נכלל בתנאו מיתה דלא שכיחא ולא אסיק לה אדעתי', צ"ע, דהניחא בתנאי דאם מתי מחולי זה, דשפיר י"ל דאין נכלל בתנאו מיתה דלא אסיק אדעתי', אך בתנאי דאם לא אעמוד מחולי זה, הרי לכאו' אין נכלל בתנאו כלל סיבת אי עמידתו, וא"כ אף אם לא אסיק אדעתי' למיתה דלא שכיחא, מ"ט אמרינן דאי"ז בכלל תנאו.

יג] ונראה הטעם בזה, דהנה בחי' מכת"י בגיטין שם כתב בשם הרמ"ה, בהא דפריך התם דמ"ש רישא ומ"ש סיפא, ז"ל, מכדי גבי שכיב מרע וכו' לאו בתר לישנא גרידא אזלינן אלא בתר אומדן דאתי' נמי אזלינן, והכא אומדן דעתא הוא דאדעתא דמיית מחמת ההוא מרעא דקאי בגוי' הוא דמגרש וכו', וכיון דלאו מחמת חולי זה מת, אפי' בסיפא לא ליהוי גיטא, עכ"ל, וכ"כ עוד שם בד"ה א"ל רב אחא, ובד"ה וזיל בתר דסברא.

וצ"ב, היאך מצינו למימר דבשכ"מ איכא אומדן דעתא דאינו מגרש אלא אדעתא דמיית מחמת חולי זה, ומה נפ"מ לו להשכ"מ אם ימות מחולי זה או ימות מחולי אחר, הרי עיקר כונתו הוא לגרשה כדי שלא תזקק ליבום.

וכמדומה דהביאור בזה הוא, דודאי ליכא אומדנא דלא נתרצה השכ"מ לגרש רק אם ימות מחולי זה, ואם ימות מחולי אחר רצונו שלא יהא הגט גט, ומש"כ הרמ"ה דאומדן דעתא הוא דאדעתא דמיית מחמת ההוא מרעא דקאי בגוי' הוא דמגרש, היינו שהרי אין דרך בריא לגרש את אשתו בתנאי דאם מתי, וע"כ ודאי דשכ"מ שמגרש את אשתו אם מתי, הוא משום דחושש שימות מחליו, וע"כ אמדינן לדעתי', דמה שאמר אם מתי, כונתו אם מתי מחמת חולי זה, שהרי מכח חשש מיתה זו הוא מגרשה, וודאי דע"ז הוי דעתו בהגירושין, והגם דודאי לא איכפ"ל שתהא מגורשת אם ימות מחולי אחר, אך מ"מ ל"ה דעתו ע"ז, ואי"ז בכלל תנאו.

יד] ולפ"ז נראה לדעת ש"ר, דזהו מש"א התם דבאכלו ארי דהוי אונס דלא שכיח ולא מסיק אדעתי', אינה מגורשת, ולא תיקשי דסיבת אי עמידתו אינה כלל בכלל תנאו, ומ"ט בעינן דיסיק אדעתי' לאכילת הארי, והיינו דכיון דאמדינן לדעתו דהוא מגרשה משום החשש שימות מחולי זה, ע"כ ודאי דעיקר תנאו הוא אם מתי מחמת חולי זה, ואך דאחר דהוא מגרשה מחמת זה, תו סתמא דמילתא ניח"ל לכלול בתנאו גם אם ימות מחמת חולי אחר, דכיון שרצונו לגרשה כדי שלא תזקק ליבום, ודאי ניח"ל שתהא מגורשת גם אם ימות מחמת חולי אחר, אך אם אכלו ארי דהו"ל אונסא דלא שכיח ולא מסיק אדעתי', אי"ז בכלל תנאו, דכיון דעיקר תנאו הוא אם מתי מחמת חולי זה, ואך שהוא מוסיף על תנאו וכולל בו גם אם ימות באונס אחר, הרי דאונס דלא שכיח דלא מסיק אדעתי', אינו בכלל התוספת על תנאו.

ונפ"מ רבתא בזה לדינא, בבריא שהתנה ה"ז גיטך אם מתי, ואכלו ארי, דלפמש"נ נראה דהוי זה גט, אף דאונסא דלא שכיח לא אסיק אדעתי', והיינו משום דדוקא בשכ"מ שהתנה אם מתי, דאמדינן לדעתו שנתן הגט משום שחשש שימות מחולי זה, ע"כ מתפרשים דבריו אם מתי מחולי זה, ואף דהוא כולל בתנאו גם אם ימות מחולי אחר, מ"מ אין נכלל בתנאו מיתה באונס דלא שכיח, אך בבריא שהתנה אם מתי, הרי נכלל בזה כל גוונא דמיתה, ואף אם לא מסיק אדעתי' אונסא דלא שכיחא, אי"ז טעם שלא יהא זה נכלל בתנאו, דא"צ לחשוב בדעתו לכל אופני המיתה הקיימים, אלא כל דהוי בכלל אם מתי, הוי זה בכלל תנאו.

**ה**

טו] ולפ"ז נראה בביאור מש"כ מהריב"ל דבגוונא דסוגיין ליכא אומדנא דקפיד דאם יהא אנוס לא יהא גט, דלאו היינו דהכא ליכא אומדן דעתו כלל, דודאי עיקר דינא דטענת אונס הוא משום אומדן דעתו, כמבו' בד' הראשונים בנדרים והר"ן בקידושין, אך לאו היינו דאמדינן לדעתו דאם יהא אנוס לא יהא הגט גט, אלא היינו דאמדינן לדעתו דעיקר נתינת הגט הוא משום החשש שיעבור על תנאו ולא יבא בתוך י"ב חדש ברצון, ואם ל"ה חשש שיעבור על תנאו ברצון, ודאי דל"ה נותן לה גט, ומכח אומדנא זו מתפרש מה שהתנה אם לא באתי, דהיינו אם לא באתי ברצוני, וכל שלא בא מחמת אונס, אי"ז בכלל תנאו.

ומש"כ המהריב"ל דליכא בזה אומדנא, היינו דליכא אומדנא שהוא מקפיד שאם יהא אנוס לא יהא גט, דודאי י"ל דאחר שהוא מגרשה, תו לא איכפ"ל שתהא מגורשת אף אם לא יבא באונס, ול"ד לגוונא דהמהריב"ל שם דאיכא אומדנא דאם ילך למקום אחר, אינו מתרצה להניח ההקדשות בביהכ"נ זה, - וכ"ה משמעות ל' המהריב"ל שם שכתב, דהכא איכא למימר דדילמא "לא קפיד דליהוי גיטא", והיינו דאף דודאי איכא אומדנא דנתינת הגט היא משום החשש שיעבור על תנאו ברצון, מ"מ אחר שהוא מגרשה, ליכא אומדנא דהוא מקפיד שאם יהא אנוס לא יהא גט.

וזהו שכתב מהריב"ל, דבכה"ג הוא דאמרינן דבאונס דשכיח איבע"ל לאתנויי, כיון דיתכן שהוא מתרצה לגרשה אף אם יהא אנוס, ומשא"כ בגונא דאיכא אומדנא דאם יהא אונס אינו מתרצה, לא איבע"ל לאתנויי.

ולפ"ז שפיר ניחא הא דמדמינן לה לנדרי אונסין, דגם בנדרי אונסין י"ל דליכא אומדנא דאם לא יבא לאכול עמו באונס לא יהא הנדר נדר, ומש"כ הראשונים דאומדין דעתו של מדיר שלא הדירו אלא במקום שלא נאנס, היינו דאומדין לדעתו דעיקר מה שהדירו הוא משום שחשש שלא יבא לאכול עמו ברצונו, ואם ל"ה חושש אלא שלא יבא לאכול עמו באונס, ל"ה מדירו, וע"כ מתפרשים דבריו דאם לא יבא לאכול עמו ברצונו יהא הנדר, - אך מ"מ ליכא בזה אומדנא דאם לא יבא לאכול עמו באונס לא יהא הנדר נדר, דהרי שפיר י"ל דאחר שהוא מדירו, כבר אינו מחלק בדבר, וע"כ דמי לדינא דטענת אונס בגיטין, וע"כ נמי נקטו הראשונים שם, דאם הוי אונס דשכיח, חייל הנדר, ולא תיקשי מינה על מש"כ מהריב"ל דכל דאיכא אומדנא לא איבע"ל לאתנויי אף באונס דשכיח.[[2]](#footnote-3)

טז] וארוחנא בזה, דהנה בס' קרית מלך רב פ"ג מגירושין ה"א עמד במש"כ הר"ן בקידושין, דדין טענת אונס הוא משום אומדן דעתו, דמה אומדנא יש במקדש ע"מ שיכנסנה, ונראה דכונתו, דהגם דר"ל לא ס"ל כר' יוחנן דכיון דאין האשה מתקדשת אלא לדעתה הוי תנאו כפי דעתה, מ"מ הרי ודאי די"ל דהוא מתרצה דיתבטלו הקידושין גם אם לא יכנסנה באונס, שהרי כ"ה דעת האשה, והיאך נימא דאיכא אומדנא דאינו מתרצה בכך.

וביותר צ"ע, בהא דמדמי לה בירושלמי בפ' מי שאחזו, למאן דיהיב פריטי לאלפא ונגיב נהרא, ולעכבה שאינה ממנה, ולכאו' בהני גווני ודאי דליכא אומדנא דדעתם דאף אי נגיב נהרא לא יחזיר לו את מעותיו, ודאם לא תשמש את אביו ותניק את בנו באונס, לא יתבטל הגט.

ולמש"נ י"ל קצת, דהגם דליכא אומדנא דאינו מתרצה שיתבטלו הקידושין אם לא יכנסנה באונס, מ"מ עיקר דעתו בתנאו הוא משום אי כניסה ברצון, דאם ל"ה מקום לחוש אלא שלא יכנסנה באונס, ל"ה מתנה לתנאי זה, וע"כ הוא דמפרשינן הכי לתנאו, וכל שנאנס ולא כנסה, אי"ז בכלל תנאו, ועד"ז הוא בההיא דיהיב זוזי לאילפא ובההיא דעכבה שאינה ממנה, דכיון עיקר התנאי הוא משום החשש שלא יעבירנו ברצונו ושלא תשמש את אביו ותניק את בנו ברצונה, ע"כ מפרשינן הכי להתנאי, וכל שנאנס בכך אי"ז בכלל תנאו.

יז] ולפ"ז מתפרש היטב מה שדימו התוס' דינא דטענת אונס דהכא לדינא דסוגיא דגיטין, דיסוד הדין בב' הסוגיות חד הוא, דכל דאיכא אומדנא דדעתו בנתינת הגט היתה משום אופן מסוים, אף דליכא אומדנא דאם יהא באופן אחר ה"ה מקפיד שלא תהא מגורשת, מתפרש כן תנאו, וע"כ הכא מתפרש תנאו אם לא באתי ברצוני, והתם מתפרש תנאו אם לא אעמוד מחמת חולי זה, וכ"ה דהתם אמרינן דאונסא דלא מסיק אדעתי' אינו בכלל תנאו, ה"נ הכא אונסא דלא מסיק אדעתי' אינו בכלל תנאו.

ולפ"ז שפיר הקשו התוס', אהא דאמרינן דשאני מת דלא ניח"ל דתיפול קמי יבם, והיינו דמכח הא דלא ניח"ל דתיפול קמי יבם ה"ה מסיק אדעתי' להאונס והוי בכלל תנאו, וא"כ מ"ט אכלו ארי אין לנו, ולא אמרינן דמכח הא דלא ניח"ל דתיפול קמי יבם ה"ה מסיק אדעתי' להאונס והוי בכלל תנאו, - וע"ז הוא שתירצו דאונס דלא שכיח כלל לא מסיק אדעתי' שירצה שיהא גט, והיינו כמש"כ הגרע"א בגיטין שם והבית אפרים בתשו' אגודת אזוב אהע"ז סימן ל"ד סקי"א, דהגם דמכח הא דלא ניח"ל דתיפול קמי יבם מסיק אדעתי' לאונס דשכיח ולא שכיח, מ"מ אונס דלא שכיח כלל לא מסיק אדעתי' אף בכה"ג, וע"כ אינו בכלל תנאו.

יח] וניחא לפ"ז מש"א בסוגיין דהא דאונסא דשכיח שאני הוא משום דאיבע"ל לאתנויי, דאלמלי הא דאיבע"ל לאתנויי ל"ה האונס בכלל תנאו, שהרי עיקר תנאו הוא אם לא באתי ברצוני, ורק משום דאיבע"ל לאתנויי ולא אתני, הוא דהוי אונס דשכיח בכלל תנאו, - וע"כ נמי הוצרך הרשב"א לפרש דאנן סהדי דע"ד כן יהיב, דכיון דסתמא דמילתא אי"ז בכלל תנאו, ע"כ בעינן שיהא אנן סהדי דע"ד כן יהיב, כ"ה שיהא זה נכלל בכלל תנאו.

וניחא לפ"ז, דע"כ אף בגונא דמשכח"ל אונס דשכיח, והוי אונס זה בכלל תנאו משום דאיבע"ל לאתנויי, מ"מ אונס דלא שכיח ל"ה בכלל תנאו, הגם דליכא אומדנא דלא ניח"ל שיהא גט אם יהא אונס זה, - והיינו משום דעיקר תנאו הוא אם לא באתי ברצוני, והגם דהוא כולל בתנאו גם אונס דשכיח, מ"מ אונס דלא שכיח ולא אסיק אדעתי' אינו בכלל תנאו.

וניחא נמי הא דבמת הוצרכו להא דכל עצמו לא כתב לה גט אלא כדי שלא תהא זקוקה ליבום, ומכח זה אמדינן לדעתו שהוא כולל בתנאו אף אם לא יבא מחמת מיתה, אך בלא זה ל"ה זה בכלל תנאו, דהגם דודאי ליכא אומדנא דלא ניח"ל בהכי, מ"מ כיון דעיקר נתינת הגט הויא משום החשש שיעבור על תנאו ברצון, מתפרש תנאו אם לא באתי ברצוני, ואין נכלל בזה אי ביאה באונס, אף אם לא איכפ"ל שתהא מגורשת בכה"ג, ורק משום דאמדינן לדעתו דניח"ל דלא תיפול קמי יבם, הוא דהוי זה בכלל תנאו.

יט] ונפ"מ בזה, דאף שדימו התוס' דין טענת אונס דסוגיין לדין טענת אונס דסוגיא דגיטין, כ"ז הוא רק בתנאי דאם לא באתי וכיו"ב, דהוי עיקר תנאו משום חשש אי ביאה ברצונו, וע"כ אף דאונס דשכיח דאיבע"ל לאתנויי נכלל בתנאו, מ"מ אונס דלא שכיח דלא אסיק אדעתי' אינו נכלל בתנאו, אך בשאר תנאים, וכגון אם גירשה ע"מ שתתני לי מאתים זוז, אף אם נאנסה באונס דלא שכיח כלל ונתנה לו, ודאי דהוי גט, דאף דלא אסיק אדעתי' לאונס זה, הוי זה בכלל תנאו, שהרי עיקר תנאו הוי אם תתן לו מאתים זוז, וכל אופני הנתינה הוו בכלל זה, ול"ב כלל דיסיק אדעתי' לנתינה באונס, אך לפ"ד הגר"ש איגר שהבאנו בסימן ב' (א) ענף ה', לכאו' אין הדין כן.

1. ועיי"ש באבנ"ז שכתב לישב בזה משה"ק התוס' וש"ר בההיא דאכלו ארי אין לנו, מהא דקי"ל דאין אונס בגיטין, ולפי הנ"ל ב' דינים חלוקים הם, - אך בפשוטו י"ל בדעת התוס' וש"ר בזה, דאף דודאי דדינא דסוגיא דהכא ודינא דסוגיא דהתם ב' דינים הם, מ"מ שפיר הק' הראשונים דכיון דקי"ל הכא דאין אונס בגיטין משום תקנת צנו"פ, הי' בדין דגם התם לא יהא טענת אונס משום תקנת צנו"פ, וע"ז תירצו התוס' דבאונס דלא שכיח כלל ליכא לתקנת צנו"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך אף שהדברים מתישבים היטב בל' הרשב"א והר"ן בנדרים שם, אך בל' הרא"ש שם לא משמע כן, עיי"ש, ?גם ילה"ע ע"ז מסוגיית הגמ' בנזיר די"א:, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-3)