פרק ז
קטגוריות: ש_ס / ו תרומות / תרומות - הרב איתמר אלשטיין

**מסכת תרומות**

**פרק שביעי – 'האוכל'**

**ביאורים והערות ומראי מקומות**

**על סדר המשניות**

**חורף [שבט] פ"ג**

**ביהמ"ד 'אבן ישראל'**

**תוכן ענינים**

[חיוב תשלומי תרומה במזיד – משנה א' 3](#_Toc126208509)

[בשיטת הרמב"ם דבאכילה במזיד משלם חולין מתוקנים 5](#_Toc126208510)

[בת כהן שנשאת לישראל - משנה ב' 6](#_Toc126208511)

[כהן בתרומת חבירו 7](#_Toc126208512)

[המאכיל בניו הקטנים - משנה ג' 8](#_Toc126208513)

[משנה ד' 9](#_Toc126208514)

[בסוגית הגמ' ב"מ אם בחומש איכא דין ראוי להיות קודש 9](#_Toc126208515)

# חיוב תשלומי תרומה במזיד – משנה א'

במשנה האוכל תרומה מזיד משלם את הקרן ואינו משלם את החומש התשלומין חולין אם רצה הכהן למחול מוחל.

לכא' בפשטות נראה דהאוכל תרומה במזיד לא הוי חיוב תשלומי תרומה ולכך התשלומין חולין והכהן יכול למחול, וא"כ צ"ב מדוע משלם את הקרן, וצ"ל דתשלומי הקרן הוי מדין גזל הכהן כדין גזל חולין, אלא דלפי"ז באוכל תרומת עצמו במזיד ליכא חיוב קרן, וקצת דחוק הוא דמתני' דריש פ"ו דתנן האוכל תרומה בשוגג הוי חד לשון כמתני' דהכא בפ"ז האוכל תרומה מזיד דמשלם קרן, ודיניהם חלוקים דבפ"ו באכילה בשוגג מיירי גם באוכל תרומת עצמו, ומתני' דהכא מיירי רק באוכל תרומת חבירו וצ"ב דלא נזכר דבר זה.

וברמב"ם מבואר דגם במזיד הוי חיוב מדין תשלומי תרומה דכתב הרמב"ם [פ"י הי"ח] כל האוכל תרומה בין בשוגג בין במזיד אינו משלם אלא מן החולין המתוקנים שהוציאו מהן תרומות ומעשרות, מבואר דהדין ונתן לכהן את הקודש מיירי גם במזיד ואיכא דין גם במזיד לשלם חולין מתוקנין הרי דגם דבאכילה במזיד הוי מדין תשלומי תרומה, וכן מבואר דכתב הרמב"ם [בפ"י הי"ב] דבתשלומי תרומה במזיד איכא לפטור דאם אכל כשהוא בהול ונחפז לאכול ולכך לא בדק, ואם הוי חיוב תשלומים דחולין ליכא לפטור דבהול.

וכ"כ בחי' מרן רי"ז הלוי [במכתב בסוף הספר] והוכיח מהא דהירושלמי [פ"ב דפסחים] מסת' אם איכא חיוב תשלומי תרומה בפחות משו"פ ואם החיוב הוא מדין גזלן דעלמא הרי ליכא חיוב ממון בפחות משו"פ, הרי דהחיוב במזיד הוי חיוב מדין תשלומי תרומה, (וביסוד הספק דהירושלמי נראה דנתס' האם כיון דהוי חיוב מדין תשלומי תרומה לא בעינן שו"פ, דחיוב תשלומי תרומה הוי מדין איסור ולא בעינן שו"פ, וכמו באכילה בשוגג דחייב לדעת רבנן אפי' בפחות משו"פ, או דילמא דכיון דהתשלום הוי תשלום ממון דהרי משלם חולין ולא חל דינים בתשלום חשיב תשלום ממון וליכא חיוב ממון בפחות משו"פ).

אלא דא"כ צ"ב מדוע אם רצה הכהן למחול מוחל דאם גם באכילה במזיד הוי מדין תשלומי תרומה מדוע הכהן יכול למחול, אלא דמצינו ב' טעמים מדוע בתשלומי תרומה בשוגג הכהן לא יכול למחול דבתוס' בכתובות מבואר דהטעם הוא משום דהוי תשלומי כפרה וא"כ י"ל דבמזיד דאינו חייב חומש לא חשיב תשלומי כפרה [דמבואר בגמ' דתשלומי חומש הוי מדין כפרה כקרבן], ועיין ברמב"ם בפי' המשנה דבמזיד דעוונו חמור ליכא חיוב חומש דאינו מתכפר בתשלומים א"כ פשוט דגם החיוב קרן אינו כפרה דהרי אין לו כפרה בתשלומים, אמנם ברא"ש ובר"ש כתבו דהטעם דליכא מחילה משום דאינו תלוי בכהן כיון שצריך לשלם חולין מתוקנים ולפי"ז לדעת הר"ש והרא"ש א"א לומר דחייב לשלם פירות חולין דא"כ לא היה מהני מחילה.

וברמב"ם בפי' המשנה פי' באופ"א דכתב וז"ל ועוד אמר באוכל בשגגה ונתן לכהן את הקודש וזה מורה שהתשלומין קודש ומאחר שהן קודש אין לכהן ליתנם מתנה לפי שהן קודש ואסור לישראל ליהנות מן הקודש וכאן שהתשלומין חולין וכו' הרי זה כאילו אחד הכהנים כבר זכה בה ונתנה לו כי מותר לו כלומר לישראל לאכול חולין, מבואר ברמב"ם טעם אחר מדוע באכילת שוגג לא מהני מחילה ובאכילת מזיד מהני מחילה דכיון שבשוגג התשלומין קודש אסור לישראל להנות מהם ובמזיד שהתשלומין חולין מותר לישראל להנות, וצ"ב דלא מצינו שאסור לכהן לתת מתנה תרומה לישראל והישראל ימכרנו לכהן וכדו', ועוד מהו שכתב הרמב"ם דבמזיד דהוי תשלומין חולין הוי כאילו אחד הכהנים זכה בה ונתנה לו.

ונראה דבתשלומי תרומה בשוגג החיוב תשלומים הוא להעמיד לרשות התרומה והכהונה קודש כפי מה שאכל וחיסר מרשות קדושת התרומה, ולכך אין הכהן יכול למחול דהיינו דצריך שהרשות התרומה תקבל פירות קודש, ונתינה לכהן הוא בכלל זכית רשות התרומה וכמש"נ דתרומה ביד כהן הוא קיום דין התרומה דייעוד התרומה הוא לינתן לכהן, [ולכך נתבאר לעיל דהיה סק"ד דהכהן יוכל למחול דהכהן הוא הבעלים על רשות התרומה בפירות שאכלו ממנו], ומש"כ הרמב"ם דכיון שהם קודש הכהן לא יכול ליתן היינו דבעינן שכהן יממש את הזכות כהונה בתרומה, ובעלמא כהן שהוא בעלים על תרומה יכול ליתן לישראל דהוא מזכותו של הכהן אפי' לקדש בו אשה, אבל במחילה שהכהן אינו מקבל ואינו מממש את זכותו חשיב שהישראל משתמש בתרומה וזה אסור דמדיני התרומה שהכהן ישתמש בתרומה, משא"כ בתשלומים במזיד דהוי חולין ואין דין להחזיר לרשות התרומה קודש א"כ הכהן יכול למחול ולתת לישראל דחשיב שהכהן זכה דבחולין חשיב שהכהן משתמש שנותן לישראל, והא דהוצרך הרמב"ם לומר דכאילו אחד הכהנים כבר זכה בה ונתנה לו היינו דאיכא דין נתינה דתשלומי תרומה והא דמהני מחילה היינו משום דבמחילה חשיב דהכהן קיבל ונותן לישראל, דכיון שהתשלומין חולין התשלום הוא רק להרבות ממון הכהן ובזה סגי במחילה.

# בשיטת הרמב"ם דבאכילה במזיד משלם חולין מתוקנים

כתב הרמב"ם [פ"י הי"ח] כל האוכל תרומה בין בשוגג בין במזיד אינו משלם אלא מן החולין המתוקנים שהוציאו מהן תרומות ומעשרות.

מבואר ברמב"ם דבעינן לשלם גם באכילה במזיד חולין מתוקנים, ולכא' צ"ב מהו הדין לשלם חולין מתוקנים הרי כיון שלא נעשים קודש א"כ אינם משלים לתרומה את החיסרון שנעשה דבין כך הפירות נשארים חולין א"כ מהו הדין והענין לשלם חולין מתוקנים דהרי התשלום הוא ממון ובממון החיוב הוא דמים ומאי נפק"מ שמשלם חולין מתוקנים.

ובחי' מרן רי"ז הלוי [במכתב בסוה"ס] העמיד דברש"י מבואר דהא דבעינן לשלם דבר הראוי להיות קודש הוא מהדין דהתשלומין נעשים תרומה ולכך בעינן מידי דחזי לתרומה, והיינו דלא הוי ב' דינים לשלם ראוי להיות קודש ועוד דין שהתשלום נעשה תרומה, אלא הכל דין אחד דבעינן שהתשלום יהיה תרומה וממילא בעינן לשלם דבר הראוי להיות קודש, אמנם ברמב"ם מבואר דהוי ב' דינים דהרי במזיד התשלום לא נעשה קודש ומ"מ מבואר ברמב"ם דצריך לשלם דבר הראוי להיות קודש, הרי דהדין ראוי להיות קודש אינו מדין שהתשלום צריך להיות קודש אלא הוי דין בפנ"ע דבעינן ראוי להיות קודש, וביאר שם דהוי מדין תשלומי תרומה דהתשלום הוי רק מאותו הדבר שאכל, ולכך בעינן ראוי להיות קודש, וכמו דלר"ע בעינן לשלם מאותו המין דהוי דין בתשלומי תרומה ה"נ בדבר הראוי להיות קודש.

ונראה דצריך להוסיף דבשלמא הא דסובר ר"ע דבעינן לשלם מאותו המין היינו דמשלים את החיסרון שאכל וכיון שאכל מין פלוני צריך לשלם את אותו המין, אבל דבר הראוי להיות קודש מה מעלתו אם לא חל קדושה בפירות, וצ"ל דדבר הראוי להיות קודש חשיב כסוג וכמין, וכמו דצריך לשלם מאותו המין ה"נ צריך לשלם דבר הראוי להיות קודש דזה המין שאכל, ויעויין ברש"י בפסחים [ל"ב ע"א ד"ה איבעיא להו] דמבואר בדבריו דהא דגזלן אינו צריך לשלם ממין שאכל הוי ילפותא מקרא דישיב לרבות שו"כ ככסף, מבואר דלולי הילפותא גזלן היה חייב לשלם כמו שאכל, א"כ מבואר הא דבתרומה דליכא ילפותא צריך לשלם כמו שאכל, דתשלום על חיסרון הוי כעין שגזל, אלא דבגזלן דעלמא איכא ילפותא מקרא דשו"כ ככסף, משא"כ בתשלומי תרומה אפי' במזיד כיון דהוי חיוב מדין תשלומי תרומה ליכא ילפותא ובעינן לשלם כעין שאכל וה"נ צריך לשלם ראוי להיות קודש דהוא מדין כעין שאכל, דצריך להשלים את החיסרון שאכל, ואע"ג דאינו משלם לרשות התרומה דהרי אינו נעשה תרומה, מ"מ כבר נתבאר לעיל דהא דמשלם לכהן חשיב דמשלים את החיסרון בדין תרומה, דזכות הכהן הוי מדיני התרומה, ולכך שייך לומר דתשלום לכהן הוי מדיני תשלומי תרומה וצריך לשלם לכהן מעין מה שאכל דרק בכך מתקיים הדין תשלומי תרומה.

רעק"א [פסחים ל"א ע"ב] הק' דלדעת הרמב"ם דבמזיד משלם חולין מתוקנים א"כ קרא דונתן לכהן את הקודש הוי גם במזיד א"כ גם במזיד שייך את הנידון אם לפי מידה משלם או לפי דמים משלם, [ויש להוסיף דברש"י מבואר דהנידון לומר דלפי מידה משלם משום דצריך לשלם דוקא פירות], ובגמ' בפסחים שם מבואר דבמזיד פטור בתרומת חמץ בפסח.

ונראה דהרמב"ם יסבור דרק בשוגג דהפירות נעשים תרומה והיינו דהדין תשלום בשוגג הוא להעמיד את התרומה שאכל דהיינו להחזיר את הקדושה בזה איכא חד מ"ד דלפי מידה משלם, משא"כ במזיד דאע"ג דמשלם פירות מ"מ אינם נעשים קודש הרי דליכא דין להעמיד את הקדושה שנחסרה לכך בזה לכו"ע לפי דמים משלם ככל גזלן ואינו משלם לפי מידה.

# בת כהן שנשאת לישראל - משנה ב'

במשנה בת כהן שנשאת לישראל ואח"כ אכלה תרומה משלמת את הקרן ואינה משלמת את החומש ומתתה בשריפה.

בר"ש כתב משלמת את הקרן כדין גזל ואינה משלמת את החומש דכהנית היא וראויה לחזור לבית אביה.

צ"ב דבת כהן שנשאת לישראל אסורה בתרומה ואיך כתב הר"ש דכהנית היא, ובר"ש הוסיף דראויה לחזור לבית אביה, וצ"ב הסברא בזה דכיון שאם ימות בעלה בלא בנים תחזור לבית אביה חשיבה דראויה לתרומה, וברמב"ם הביא דרשת הספרא דיצאו אלו שאין זרים לה.

מבואר דבת כהן שנשאת לישראל חשיבה כהנת וראויה לחזור לבית אביה לא הוי סיבה אלא סימן שנשארה בכהונתה ולא נתחללה, ולכך כשמת בעלה בלא בנים חוזרת לדיני בית אביה משום דבעצם היא כהנת, אלא דכיון שנשאת לזר ורשות הזר עליה אינה אוכלת בתרומה, ולכך ליכא תשלומי כפרה דתרומה, דנתמעט דמי שאינו זר בעצם אין לו דין תשלומי תרומה, ולכך בת כהן שנשאת לישראל אע"ג דאסורה בתרומה כיון שאינה זרה בעצם ליכא חיוב תשלומי תרומה דשוגג ואין לה חיוב חומש, אבל את החיוב קרן דהוא מדין גזילת התרומה יש לה דכיון שאסורה בתרומה ורשות הזר עליה ואין לה זכות אכילת תרומה הוי גזילה על התרומה, דאין אצלה את ייעוד התרומה ולכך חייבת בקרן דתשלומי תרומה.

וברמב"ם בפי' המשנה הביא ספרא דדריש לה דיצאה בת כהן שאינה זרה לו, והביאור צ"ל כמש"נ דכיון שהיא בת כהן נשארה בכהונתה וחשיבה אינה זרה.

# כהן בתרומת חבירו

ברמב"ם בפי' המשנה [משנה ב'] הביא דרשא מהספרא דיכול שכהן שאכל תרומת חבירו יכול יהיו חייבין בחומש ת"ל וכו' יצאו אלו שאינן זרים לו.

ותמיהה רבתי מהו הסק"ד לחייב כהן שאכל תרומת חבירו הרי ליכא לכהן שום איסור לאכול תרומה וכל האיסור לאכול תרומת חבירו הוא משום גזל הממון לחודא ואיך סק"ד לחייב חומש כהן שאכל תרומת חבירו.

ונראה לפמש"נ לעיל דתרומה ביד כהן אינו ענין ממוני גרידא אלא מדיני התרומה להיות ביד כהן והחזקת הכהן היא החזקת ברשות התרומה, ולכך סק"ד דכהן שלקח תרומה מחבירו הוי גזל דתרומה היינו דגם הוי שינוי ייעוד התרומה, דכשהתרומה ניתנה לכהן פלוני כהן אחר לגבה הוי שינוי הייעוד והוי כגזילת תרומה דחייב חומש, אלא דילפינן מקרא דרק בזר גמור איכא חיוב חומש.

# המאכיל בניו הקטנים - משנה ג'

במשנה המאכיל את בניו הקטנים ואת עבדיו בין גדולים בין קטנים וכו' משלם את הקרן ואינו משלם את החומש.

בר"ש כתב כגון בזר וקטנים לאו בני אכילה נינהו, ומשמע דהפטור בקטנים משום דלא חשיב אכילה ותשלומי תרומה לשלם חומש בעינן אכילה, ובתו"כ איתא איש כי יאכל פרט לקטן מבואר כדברי הר"ש דקטן לא חשיב אכילה, ועיין בזה בתוס' אנשי שם.

אלא דצ"ב מדוע בעינן לכך תיפו"ל דאת הקטן א"א לחייב דלאו בר חיובא הוא, וי"ל דבעינן להך טעמא לר"מ דסבר בפירקין לעיל [פרק ו' משנה ג'] דהמאכיל חייב קרן ונתבאר שם בדעת הרא"ש דהמאכיל חייב פירות חולין שנעשים קודש והיינו דהמאכיל חשיב חיוב מדין תשלומי תרומה דהוא לקח את המעשה אכילה דהתרומה וכמש"נ שם, וא"כ ה"נ הכא בעינן למעט קטן מאכילה דבלא"ה המאכיל היה חייב קרן מדין תשלומי תרומה ונעשים קודש, אלא דקצת צ"ב דלדעת הרמב"ם בפשטות כל פירקין החיוב קרן הוא חיוב מדין תשלומי תרומה והיינו קרן חולין מתוקנים א"כ מבואר דהמאכיל קטן אפי' דלא הוי אכילה חייב קרן דתשלומי תרומה וא"כ צ"ב מאי נפק"מ במה דקטן לאו בני אכילה, וצ"ב בזה אם בהך משנה גם יאמר הרמב"ם דמשלם חולין.

עוד י"ל דגם לדעת רבנן שם דהמאכיל פטור היינו משום דהאוכלים חייבים והם גדולים בר דעת ובני חיובא והם הנקראים לוקחים את האכילה, משא"כ בקטן דלאו בר חיובא המאכיל חשיב לוקח את האכילה ולכך כתב הר"ש דקטן לא חשיב אכילה וממילא המאכיל לא לקח אכילה ופטור.

עוד נראה לבאר הא דהוצרך הר"ש לפרש דמאכיל קטנים פטור משום דלאו בני אכילה נינהו, דיעויין בתוי"ט דהביא דשיטת הגהות אשר"י דקטן שהגדיל חייב לשלם, וא"כ הכא בעינן לפטור את הקטן גם לכשיגדיל משום דלא חשיב מעשה אכילה.

בפי' הרא"ש כתב דקטנים לאו בני חיובא נינהו ועבדיו אפי' גדולים שאין להם לשלם, מבואר ברא"ש דכיון שהקטנים לאו בני חיובא נינהו ובגדולים אפי' שהם בני חיובא נינהו כיון שאין להם מה לשלם המאכיל חייב, והביאור כמש"נ דהמאכיל חשיב דלקוח את האכילה של התרומה וחייב בתשלומי תרומה דמזיד דהתשלומין חולין, אלא דאם האוכל בר חיובא הוי כמאכיל את פועליו דהפועלים חייבים וממילא המאכיל פטור.

ברעק"א

# משנה ד'

במשנה זה הכלל כל המשלם קרן וחומש התשלומין תרומה אם רצה הכהן למחול אינו מוחל וכל המשלם את הקרן ואינו משלם את החומש התשלומין חולין אם רצה הכהן למחול מוחל.

ברמב"ם [פ"י הי"ח] כתב דגם במזיד צריך לשלם חולין מתוקנים, אמנם הביאו הנו"כ דברש"י ותוס' [יבמות דף צ' ע"א] מבואר דרק בשוגג בעינן לשלם חולין מתוקנים.

וכתב המהר"י קורקוס דהרמב"ם דייק את המשנה דתנן חילוק בין שוגג למזיד רק לגבי אם נעשה קודש ולא נזכר חילוק אם צריך לשלם חולין הראויים להיות קודש.

ולכא' לדעת הראשונים הדין ראוי להיות קודש הוא מהדין שנעשה קודם וכדנתבאר לעיל מהגרי"ז ולכך הא דתנן דבמזיד התשלומין לא נעשים קודש כלול בזה דלא צריך לשלם חולין מתוקנים.

# בסוגית הגמ' ב"מ אם בחומש איכא דין ראוי להיות קודש

בגמ' ב"מ [נ"ד ע"א] מסת' רמי בר חמא אם צריך לשלם את החומש בחולין הראוים להיות קודש, והמסקנא בשם רבא דנאמר בחומש עליו 'ויסף חמשיתו עליו' משמע דחומשו כמותו, ונראה הגדר בזה דבתחילה נסת' רמי בר חמא דרק הקרן שהוא עומד במקום הפירות שאכל איכא דין שיהיו קודש דהם עומדים תחת הקודש שאכל ונעשים לקודש במקום הקודש שאכל, אבל החומש דהוי תשלומים נוספים ואינם עומדים במקום הקודש שאכל אינם נעשים קודש, ומסיק רבא דילפינן מקרא דגם החומש נעשה קודש, ונראה הגדר בזה דהגדר בחיוב חומש הוא דהחומש הוא בכלל הקרן דהתשלום על הקרן הוא קרן ועוד חומש, [ונתבאר זה במסכת מעש"ש].

ומוכיחה הגמ' מהמשנה [פרק ו' משנה ד'] דתנן להדיא דמשלם קרן וחומש מהחולין, והק' התוס' דבמשנה א' כבר תנן דמשלם חומש על החומש והיינו דאם אכל את החומש חייב קרן וחומש הרי דהחומש נעשה לתרומה, ותי' בתי' א' דיכול לשלם בכל דבר אלא שאם משלם דבר הראוי להיות קודש אז נעשה תרומה, וצ"ב בזה דאם החומש הוא בכלל הקרן א"כ שיהיה צריך לשלם מחולין ואם אינו מהקרן מדוע אם משלם דבר הראוי להיות קודש חל עליו קדושה, וצ"ל דכיון שחומש אינו מעכב הו"א דאינו חייב לשלם מחולין דהרי יוצא י"ח בקרן הרי דסגי בקרן להעמיד את הקרן שאכל דאין החומש מעכב, אלא דמ"מ גדר התשלום חומש הוא דאיכא חיוב דהחומש יהיה בכלל הקרן ולכך אע"ג דאינו חייב לשלם חומש מהחולין אם משלם חומש מהחולין חל עליו קדושה דהרי החומש הוא בכלל הקרן[[1]](#footnote-1).

ובחי' מרן רי"ז הלוי [במכתב בסוה"ס] כתב דלדעת הרמב"ם דהדין לשלם דבר הראוי להיות קודש אינו מדין שחל תרומה על התשלום אלא הוי דין נוסף דהרי לדעת הרמב"ם גם במזיד דלא חל תרומה על התשלום איכא דין לשלם מדבר הראוי להיות קודש, א"כ י"ל דלדעת הרמב"ם מיושב קושית תוס' דבמשנה מבואר דבאכילה בשוגג חל בחומש קדושה כמו בקרן, אבל עדיין מסת' הגמ' אם גם בדין השני דבעינן לשלם דבר הראוי להיות קודש דלדעת הרמב"ם הוי דין בפנ"ע מלבד הדין דחל קדושה בפירות אם גם בדין הנוסף איכא אותו דין בחומש דבעינן דבר הראוי להיות קודש, וכתב דנפק"מ לפי מה שנקט שם דהא דא"א לשלם מלקט שכחה ופאה לא הוי מדין שלא יכול לחול תרומה על הנך פירות, דהרי כמו שחל תרומה בחולין המתוקנים אפי' שכבר הם פטורים מחיוב מתנות ה"נ בהנך מתנות של הפקר לעניים יכול לחול קדושת תרומה, והא דא"א לשלם מהם תשלומי תרומה נקט הגרי"ז דהוא מדין דבר הראוי להיות קודש דבדין הנוסף נתחדש דבעינן דוקא דבר הראוי להיות קודש, ולפי"ז נסת' הגמ' בחומש אם אפשר לשלם מלקט שכחה ופאה דאע"ג דמבואר במשנה דהחומש נעשה לתרומה מ"מ עדיין מסת' הגמ' אם בחומש איכא דין דבר הראוי להיות קודש וגם חומש א"א לשלם מלקט ושכחה.

אלא דלא ביאר לנו הגרי"ז מדוע לחלק ולומר דבחומש איכא דין דיהיה תרומה ומ"מ אין בו דין דבעינן דבר הראוי להיות קודש.

1. ונראה לבאר באופ"א בפשטות דהחומש דאינו בכלל הקרן לא נאמר בו דחייב לשלם דבר הראוי להיות קודש כיון דהקודש כבר נשתלם כששילם את הקרן, אלא דמ"מ חיוב החומש הוי חיוב דבעד התרומה שאכל משלם קרן וחומש, ולכך אם משלם בדבר הראוי להיות קודש כיון דהחומש בכלל התשלום תרומה חל עליו קדושה, דכל דבר שהוא במקום התרומה שנאכלה חל עליו קדושה. [↑](#footnote-ref-1)