שיעור ח קסז יא-יד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור ח**

**~ סימן קסז סעיף יא-יד ~**

## [סעיף יא] אם היו שנים או רבים, אחד מברך לכולם, ודוקא הסיבו שהוא דרך קבע (או בעל הבית עם בני ביתו דהוי כהסיבו), אבל אם היו יושבים בלא הסיבה, כיון שאינם נקבעים יחד, כל אחד מברך לעצמו, ואם אמרו נאכל כאן או במקום פלוני, כיון שהכינו מקום לאכילתן הוי קבע ואפילו בלא הסיבה, והאידנא שאין אנו רגילים בהסיבה, ישיבה דידן בשלחן אחד או בלא שלחן במפה אחת הוי קביעות, ואפילו לבני חבורה כהסיבה דידהו דמי. ולדידן אפילו קבעו מקום לאכילתן, או בעל הבית עם בני ביתו, לא מהני אא"כ ישבו בשלחן א' או במפה אחת.

### דין הסיבה בזמן הברכה בזמנינו

איתא בגמרא ברכות (מב, א) היו יושבין כל אחד מברך לעצמו, הסבו אחד מברך לכולן, ובגמרא שם (בע"ב) מסיקה דמה שצריך הסיבה היינו כשלא אמרו בואו ונאכל, אך אם קבעו את עצמם בדיבור לאכול יחדיו, אז אפילו בלא הסיבה אחד מוציא את כולם. וברא"ש שם (סימן לג) הביא בשם הירושלמי דכל דין זה הוא דווקא באורחים, אך בעה"ב בתוך ביתו מוציא את כולם אפילו בלא הסיבה. וזהו מקור דברי השו"ע שבשביל להצטרף צריך הסיבה, או שיקבעו אכילתן יחד, או שבעה"ב אוכל עם בני ביתו בכל זה יכול אחד להוציא את כולם.

עוד מבואר ברא"ש שם דבזמנינו שאין רגילות לאכול בהסיבה, אז ישיבה שלנו נחשב כקביעות, ואחד יכול להוציא את כולם אם יושבים יחדיו. וכ"כ בתוס' שם (ד"ה הסבו). אמנם ברבינו יונה שם פסק דין זה מטעם אחר, דדווקא בימיהם שהיו שולחן ומפות לפני כל אחד ואחד אמרינן שצריך הסיבה כדי להצטרף, אך בימינו שמנהגינו לאכול כולם בשולחן אחד ובמפה אחת א"צ הסבה, דבזה שכולם יושבים בשולחן אחד מצטרפין. ולפי רבינו יונה יוצא שאין דין זה דווקא בזמנינו, דאף בתקופת הגמרא אם היו יושבים בשולחן אחד ומפה אחת הוי צירוף.

והנה בשו"ע פסק דין זה דבזמנינו א"צ הסיבה, ולא מבואר להדיא מדבריו האם פסק את שיטת הרא"ש והתוס' או את רבינו יונה. ובביאור הגר"א הביא על דברי השו"ע את ב' הטעמים הנ"ל ולא ברירא מה ההכרעה.

### כשקבעו יחד אם בעינן שולחן אחד

הנה לשון השו"ע דקבעו מקום לאכילתן לא מהני אלא אם כן ישבו בשולחן אחד או במפה אחת, ומשמע מלשונו שאפילו אם קבעו יחד שצריך שישבו כולם בשולחן אחד, וכן דקדק המג"א (ס"ק כו). ובמג"א שם ביאר טעם הדבר דבבית שיש שם שולחן אחד ואין כולם יושבים בשולחן אחד הרי הם מגלים דעתם שאינם רוצים לקבוע את עצמם יחד ובטל מה שקבעו עצמם מתחילה לכך. אמנם דעת הגר"א בביאורו שאם קבעו את עצמם לאכול ביחד, אז אפילו אם אכלו בשתי שולחנות הרי הם מצטרפים ואחד מוציא את כולם בברכה. והו"ד בביאור הלכה כאן (ד"ה אלא).

ושאלה זו מצויה בישיבות ובשמחות גדולות וכדומה, שיושבים המסובים בכמה שולחנות, דלדעת הגר"א כיון שקבעו את עצמם לאכול ביחד, אחד יכול להוציא את כולם, אך לדעת המגן אברהם אף שקבעו עצמם לאכול ביחד אינם מצטרפין עד שיאכלו בשולחן אחד, ולדעתו אין אחד יכול להוציא את כולם בברכת קידוש או 'המוציא', וכן לגבי ברכת המזון לא יוכלו לזמן ביחד, כמבואר בראשונים [עי' תוס' ורא"ש (שם)] דדין זימון תלי בדין המוציא.

ואולי י"ל דאף לדעת המג"א יש להקל בזה דאחד יכול להוציא את כולם, שהרי סברת המג"א שלא מועיל מה שהצטרפו ביחד הוא משום שבכך שלא ישבו דעתו הוי כמו גילוי דעת שבטל מה שהצטרפו בתחילה, ויתכן שזהו רק באופן שיש מקום בשולחן אחד לכולם, והלכו וישבו בשולחן אחר דאז מוכח מילתא שהם לא קבעו את עצמם ביחד, אך באופן שאין אפשרות שכולם ישבו יחד באותו השולחן יתכן דאף לדעת המג"א אם קבעו עצמם יחד מצטרפין ואחד מוציא את כולם.

ונראה להוכיח כן מהא דמבואר בשו"ע (סימן קצה סעיף א) שאם קבעו עצמם לאכול יחדיו ומקצתן רואין אלא את אלו הם מצטרפין לזימון ואפילו אם הם יושבים בב' בתים, ולכאורה ב' בתים גרע טפי מב' שולחנות, ולדעת המג"א שבב' שולחנות אינם מצטרפין איך מצטרפין ע"י בב' בתים שקבעו עצמם ביחד, וצ"ל דכשאוכלים בב' בתים אין הוכחה שנפרדו מכך שכל אחד אוכל בשולחנו, ובזה אף לדעת המג"א הם מצטרפין אם קבעו עצמם ביחד. ומ"מ נראה העיקר להלכה כדעת הגר"א שאם קבעו עצמם ביחד מצטרפין אפילו בב' שולחנות, דכך היא פשטות הסוגיא.

## [סעיף יב] אם היו רוכבים ואמרו נאכל, אף על פי שכל אחד אוכל מככרו, שלא ירדו מהבהמות, מצטרפין כיון שעמדו במקום אחד, אבל אם היו אוכלים והולכים לא, ואם היו אוכלים בשדה מפוזרים ומפורדים, אף על פי שאוכלים כולם בשעה אחת ומככר אחד, כיון שלא קבעו מקום ואוכלים מפוזרים אינם מצטרפין.

### הצטרפות לברכה כשנוסעים במכונית או רכבת וכדו'

וכתב המשנ"ב (ס"ק סב) דאע"ג שאם אמרו נאכל יחד לא מהני כשהם הולכים, אם הם יושבים בעגלה אחת מסתפק המג"א דאפשר דמצטרפי, דאע"ג שבעלמא היושב בעגלה כמהלך דמי, הכא שהם יושבים באגודה אחת י"ל דמצטרפי. והוסיף שם דבספינה לכו"ע מהני מה שקבעו עצמם ביחד דהוי קביעות גמורה.

ונראה שהאוכלים בזמן נסיעה במכונית הוי כמו הנוסע בעגלה שהמג"א הסתפק אם הם מצטרפים כשאוכלים יחד, וה"ה שיש להסתפק אם אחד יוכל להוציא חבירו בברכה כשהם נוסעים יחדיו במכונית [ועיין לקמן במשנ"ב (סימן קצג ס"ק כד) שהכריע דבמקום שיש ספק אם מצטרפין לזימון ואם יכול להוציא את חברו בברכת המזון אפשר לזמן בג', אך בזימון של עשרה שיש בו הזכרת ה' אסור לזמן, וכ"כ הביאור הלכה (סימן קצז סעיף א ד"ה עמהם) שבכל ספק זימון אפשר לזמן בשלשה שאין בו הזכרת ה', אך אין לזמן בעשרה שיש בו הזכרת ה'].

אך נראה שהנוסעים במטוס או ברכבת שהנסיעה בהם אינה מורגשת כל כך יכולים להצטרף לזימון, ואחד גם יכול להוציא את חבירו בברכה, דהוי כמו הנוסעים בספינה דאם קבעו עצמם יחד מצטרפין.

## [סעיף יג] היכא דלא קבעו מקום דאמרינן שכל אחד מברך לעצמו, אם כוון המברך להוציאם והם נתכוונו לצאת יצאו.

### אם השומעים לא התכוונו לצאת ידי חובתם

מבואר בשו"ע דצריך שהשומעים יתכוונו לצאת ידי חובה, ואם לא מכוונים לא יוצאים ידי חובה. ויש שהוכיחו מכאן דמצוות דרבנן צריכים כוונה, דלמ"ד מצוות א"צ כוונה, הרי השומעים יוצאים ידי חובתם אפילו אם הם לא התכוונו לצאת. וכן מבואר בפרי מגדים (סימן רעג משבצו"ז ס"ק ב) דלמ"ד מצוות אינם צריכות כוונה, אם שומע קידוש מאחר אינו יכול לחזור ולקדש בביתו, ואף שהשומע לא התכוין לצאת בקידוש, מכל מקום יצא למ"ד מצוות אינם צריכות כוונה. ולפי דבריו צ"ל דכאן סתם השו"ע דמצוות דרבנן צריכות כוונה, ולכן רק אם התכוונו לצאת, יצאו ידי חובתן.

אכן כבר כתב הביאור הלכה לעיל (סימן רעג סעיף ו ד"ה וכגון) דמדברי האחרונים מוכח דכל שיש בדעתו לעשות קידוש בביתו אח"כ, חשיב כמי שכיוון להדיא שאינו רוצה לצאת ידי חובתו דבכה"ג אף למ"ד מצוות אינם צריכות כוונה אמרינן דלא חשיב מצוה. וכ"כ בביאור הלכה לעיל (סימן ס ד"ה וכן הלכה). ולפי זה יש לפרש דביר השו"ע כאן דאם לא נתכוונו לצאת מהמברך, הרי זה כמו שהיה דעתם שלא לצאת כיון שהם יברכו אחר כך בעצמם, ואף למ"ד מצוות א"צ כוונה לא יצא ידי חובתם.

## [סעיף יד] אם המסובים רבים, גדול שבכולם בוצע. {הגה: ואם הם שוים ואחד מהן כהן, מצוה להקדימו, ואם הכהן עם הארץ ת"ח קודם לו, ואם הכהן ג"כ ת"ח, אלא שהוא פחות מן השני, טוב להקדימו אבל אין חיוב בדבר. וע"ל סי' ר"א} ואם יש עמהם בעל הבית, הוא בוצע ואפילו אם האורח גדול (והמברך יאמר תחלה ברשות מורי ורבותי).

### בעל הבית קודם מפני שבוצע בעין יפה

מבואר בשו"ע שאם יש שם את בעל הבית, הוא בוצע, ואם אינו נמצא שם אז הגדול בוצע. וכן מבואר בגמרא (ברכות מו, א) שר' אבהו רצה לכבד את ר' זירא לברך על הפת, אך אמר לו ר' זירא דקיי"ל שבעה"ב הוא הבוצע כדי שיבצע בעין יפה. והוסיף המג"א (ס"ק לב) דנראה מהסוגיא דאי לאו שהיה שם את ר' אבהו שהוא הבעה"ב היה צריך לכבד את ר' זירא כי הוא היה הגדול שם, ומוכח שבעל הבית בוצע בתחילה, אך אם אין שם את בעל הבית אז נותנים לגדול לבצוע בתחילה.

### אם בזמנינו בעה"ב קודם

והנה במג"א (שם) הביא בשם הלחם חמודות שכתב דבזמנינו המנהג שאפילו במקום בעה"ב הגדול בוצע, וטעמו דדוקא בזמנם אמרו דבעה"ב בוצע בתחילה כדי שיתן לכולם בעין יפה, משום שבזמנם היו נוהגים לתת בתחילת הסעודה פרוסה גדולה לכל הסעודה, ולכן רצו שדווקא בעה"ב יחלק כדי שיהיה לכולם בעין יפה, אך בזמנינו שאין נותנים פרוסה גדולה, חזר הדין שצריך לתת לגדול לבצוע.

ולמעשה המשנ"ב (ס"ק עד) הביא את דברי המג"א שבזמנינו נותנים לגדול לבצוע, אך הביא שיש מפקפקין על זה, וכתב שם שבסעודה שכל אחד אוכל מככרו, בוודאי הנכון לכבד את הגדול שיבצע תחילה.

### הטעם שהתירו לבצוע יותר מכביצה

והפמ"ג (א"א שם) הביא בשם האחרונים שהקשו דהיאך בעה"ב היה נותן פרוסה יפה הרי אסור לבצוע פת יותר מכביצה דמיחזי כרעבתנותא, כמבואר בברכות (לט, ב) וכנפסק בשו"ע (סימן קע סעיף ז). והמאמר מרדכי (ס"ק ז) תירץ דכיון שבשבת מותר לבצוע חתיכה גדולה (כמבואר בגמ' שם וכנפסק בשו"ע סימן רעד סעיף ב), תיקנו שלעולם בעה"ב יבצע, כדי שבשבת כשהוא יבצע הוא יחלק בעין יפה לכולם. והפמ"ג (שם) תירץ שכשנותן לאורחים מותר לתת פרוסה גדולה ולא מיחזי כרעבתנותא.

### סדר הקדימויות בברכה

ועולה מדברי השו"ע דכך הוא סדר הקדימה **א'** בעל הבית [וי"א שבזמנינו אין לו קדימות], **ב'** כהן ת"ח, **ג'** תלמיד חכם [ואם יש כהן ת"ח רק פחות ממנו טוב להקדימו, ועי' משנ"ב (ס"ק ) שמאריך ימים בכך], **ד'** כהן ע"ה, **ה'** שאר כל אדם.

### אמירת 'ברשות מורי ורבותי'

והנה כתב הרמ"א שהמברך יאמר ברשות מורי ורבותי, וביאר המשנ"ב (ס"ק עה) דאף כשהגדול הוא הבוצע, שמדינא הוא קודם לברך, מכל מקום מדרך ענוה צריך ליטול רשות כאילו הם גדולים ממנו, ולכן אף גדול יאמר ברשות רבותי. עוד מבואר במשנ"ב שם דה"ה שאם יש שם כהן שמצוה להקדימו, דצריך לומר 'ברשות הכהן' [וגם צריך שיתן הכהן רשות בפועל ע"ש].

אמנם בשעה"צ (ס"ק סה) כתב שכשבעל הבית או גדול מברכין, אין צריכים לבקש רשות מהכהן. ודבריו צ"ע שהרי אם הכהן הוא גדול ממנו בתורה, או אפילו אם הם שוים, הרי צריך בעה"ב לקבל ממנו רשות, וא"כ מדוע לא יאמרו 'ברשות הכהן' מדרך ענוה, כמו כל מקום שגדול בוצע. וכן מפורש בלחם חמודות (ס"ק מז) שנהגו ליטול רשות מכהן.

והנה לגבי ברכת המזון הביא בשעה"צ כאן (ס"ק סה) שיש להסתפק אם צריך הבעה"ב לומר 'ברשות מורי ורבותי' באופן שיש שם גדול, וכן הסתפק אם בעה"ב צריך לומר 'ברשות הכהן' במקום שיש שם כהן, וכתב שם דתליא בספק הביאור הלכה לקמן (סימן רא סעיף א ד"ה ואם) אם הבעל הבית צריך לכבד את הגדול לזמן תחילה, או דכיון שבעה"ב הוא בעל הסעודה הוא יכול לקחת לעצמו את הברכה. וע"ש בביאור הלכה שמצדד דלעולם בעה"ב קודם, והוא יכול אף לכבד את כל אחד מהאורחים, ואפילו קטן שבהם, אך כשאין אורחים יתן לגדול אם אינו רוצה לברך בעצמו.

אכן משמע במשנ"ב שכל זה הוא בברכת המזון אך בברכת 'המוציא' ודאי אין צריך בעה"ב לומר 'ברשות מורי ורבותי' אף אם יש שם גדול או כהן, והטעם משום דמדינא בעה"ב קודם כדי שיבצע חתיכה יפה, אך נראה דלדעת המג"א דלעיל שבזמנינו אין דין קדימה לבעה"ב, כיון שאין הדרך לבצוע חתיכה גדולה בתחילת הסעודה, א"כ אף כשבעה"ב בוצע צריך לומר 'ברשות מורי ורבותי', שהרי צריך להקדים את הגדול, ואפילו אם בעה"ב בעצמו הוא הגדול שבבית יש לומר כן מדרך ענוה וכמו שנתבאר.

ובשם החזו"א הביאו (בספר הליכות והנהגות פרק י אות ז) שהוא לא היה אומר ברשות רבותי, וכנראה משום שחשש מהפסק בין נט"י להמוציא וצ"ע. אך המנהג שאומרים ברשות לעולם מדרך ענוה וכנ"ל.

**הדינים העולים:**

1. בשביל שיצטרפו לברכה צריך שיסבו יחד, ובזמנינו סגי בכך שיושבים סביב שולחן אחד.
2. אם אמרו וקבעו עצמם לאכול מצטרפין, ולמג"א צריך גם שולחן אחד, אך להגר"א סגי בכך.
3. בשמחות וישיבות שאוכלים כולם יחד נראה דמצטרפין אפילו בכמה שולחנות.
4. הנוסעים ברכב צ"ע אם מצטרפים, וברכבת ומטוס נראה דמצטרפים.
5. שמע ברכה ולא התכוון כלל לצאת ידי חובה לא יצא לכו"ע [ודלא כפמ"ג דלמ"ד מצוות א"צ כוונה יצאו].
6. בזמן הגמרא בעה"ב קודם לבצוע כי בוצע בעין יפה, ובזמנינו נח' האחרונים אם נשאר דין זה.
7. בעה"ב קודם לכולם [וי"א שבזמנינו לא], ואחריו הגדול ואחריו הכהן, ות"ח גדול טוב שיקדים לכהן אפילו פחות ממנו. אבל לא יקדים ע"ה דרך חוק ומשפט.
8. המנהג לומר 'ברשות מורי ורבותי' אפילו כשבעה"ב או גדול מברך בעצמו משום ענוה.