איסור אבר היוצא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / בהמה המקשה / אבר היוצא

חולין סח. אבר היוצא

**א. איזה איסור הוא-**

מבואר במתני' אבר שיצא אין בו היתר שחיטה אף אם נשחטה האם.

פשטות ד' הגמ' נראה שאינו איסור חדש בעלמא אלא חסרון בשחיטה-

א. מתני' עב. דפליגי ר"מ ורבנן אם יש בו טומאת אבמה"ח והנידון אם מדמינן ליה לטריפה הרי מבואר דיסודו משום חסרון שחיטה והנידון אם אפשר להתירו מטומאת אבמה"ח כשחיטת טריפה.

ב. לקמן סט. הוציא ידו בין סימן לסימן מספק"ל אם מצטרפת שחיטה להוציא מטומאת נבילה עם שחיטה המתרת באכילה, הרי מבואר דיסודו הוא חסרון שחיטה.

ג. לקמן סט. מבע"ל אם חלבה אסור כיון דל"ל תקנתא בשחיטה, ואם איסורו משום איסור חדש מה הצד להתירו, אלא שזה יל"ד לפמשי"ת לקמן שיטת התוס' עה: שכל דין אבר היוצא הוא כלפי שחיטת אמו אבל כלפי עצמו אינו נאסר אלא משום אבמה"ח ולכך מספק"ל להתיר את החלב כיון דכל חלב אבמה"ח הוא ושרי, ועיין לקמן ביתר ביאור בענין זה.

ד. לפי שיטת הסוברים דילפינן אבר היוצא מקרא דבבהמה הרי מסתבר שאינו איסור חדש רק שאינו בכלל היתר שחיטת האם, וכל הנידון נופל רק אי ילפינן מבשר בשדה טריפה.

[באש"ל ג-נד הוכיח שהוא איסור חדש, וחיליה מד' התוס' מכות יח. ד"ה ולילקי דאיסור בשר בשדה אינו לאו שבכללות שאיסור אבר היוצא וחטאת תרוייהו משום יוצא ממחיצתו והכל חד איסור הוא, משמע דאיסור אבר היוצא הוא איסור חדש ושם האיסור הוא יוצא ממחיצתו ולא משום חסרון שחיטה דא"כ אינו ענין לחטאת.

וכ"מ בגמ' סט. דאמרינן מיגו דמהני מחיצה לקדשים מהני לאבר היוצא, וכבר הוכיח מזה בחי' הגרי"ז הל' פסוהמ"ק שהכל דין יוצא אחד הוא, ומשמע מזה שהוא דין איסור חדש ולא חסרון שחיטה.

וצ"ע לפי"ז מכל הנך ראיות, וכנראה יסוד האיסור הוא כלפי שחיטת אמו ועי"ז הו"ל כשחיטה שא"ר וחסר בהיתר שחיטה וכעין ד' הר"ן סנהדרין קיב. שבשחיטת איסור אין היתר שחיטה, והבאנו דבריו במקו"א באורך.

ומ"מ נראה פשוט דאף אם נקבל שהוא איסור חדש אינו אלא כלפי שחיטת אמו שהיא מחיצתו אבל לעולם יש מקום לדון אותו כלפי עצמו ובזה אין איסורו אלא משום חסרון שחיטה, ובזה א"ש היתר החלב משום דסו"ס איסורו צריך לצירוף של אבמה"ח כלפי עצמו וע"ז אמרינן שחלבו מותר, עיין לקמן.

וזה כפי שיטת התוס' עה: לשיטתם דדין אבר היוצא לא חייל אלא כלפי אמו ולא כלפי שחיטת עצמו ודלא כרש"י, אבל לדעת רש"י ע"כ גם כלפי אמו אינו איסור חדש, וע"ע לקמן בבעיא דחלב].

ולפי פשוטו נתבאר דדינו הוא משום חסרון שחיטה, ולכאו' ע"כ איסורו או או משום טריפה [וכש"כ אחרונים דיסוד איסורו הוא ג"כ משום שחסר בו חלק מהשחיטה] או משום אבמה"ח, ונפק"מ אם שרי לתתו לב"נ וכבר חקר בזה פמ"ג מ"ז יד-ג, ומקודם נבוא לבאר מקור האיסור מקרא.

**ב.** **מקור איסור אבר היוצא וגדרו-**

הנה בגמ' איכא למ"ד שאוסר אפי' אם החזיר את האבר מקרא דבשר בשדה טריפה, אבל בלא החזיר לא נתפרש מקור האיסור.

רש"י סח. רשב"א עד: וחי' הר"ן כאן כתבו דאבר היוצא אינו 'בבהמה' לכך לא חלה בו שחיטת האם.

אבל בר"מ מאכ"א ה-ט כתב מקורו מילפותא דבשר בשדה טריפה והסכים עמו הראב"ד בהי"א.

כנראה הוא פלוגתא מבוארת בראשונים סח:, הכל היו בכלל בשר בשדה טריפה [לאסור אף בחזר למחיצתו] כשפרט לך הכתוב גבי חטאת וכו' חטאת הוא דפרט בה רחמנא אבל כל מילי כיון דהדור שרו, כתבו בתוד"ה הכל דלפי"ז מה שנקט טריפה למילתא אחריתי, משמע דפשיטא להו דאף למסקנא קאי קרא באבר היוצא ולכך נדחקו דמה דקרי ליה טריפה הוא למילתא אחריתי, וכנראה דעתם כהר"מ דאבר שיצא לכו"ע איסורו משום בשר בשדה וע"כ קרא איירי גם באבר היוצא, ובתו"ר מבואר יותר.

אבל בחי' הר"ן כתב דלמסקנא לא קאי קרא לאבר היוצא כלל, ודעתו לפי"ז כרש"י דאיסור אבר היוצא הוא משום בבהמה ולא משום בשר בשדה ואזיל כפי שיטתו שהבאנו.

בפמ"ג הבין דלשיטת רש"י דילפינן לה מבבהמה הרי לא חלה בו השחיטה כלל והוי כאבמה"ח ואסור לב"נ.

אלא שרצה בפמ"ג לחדש שאין כאן מחלוקת בראשונים, וד' רש"י אזלי רק לדעת ר"מ עב. דאבר היוצא מטמא א"כ ע"כ אבמה"ח הוא ממש, אבל לרבנן שאינו מטמא ילפינן האיסור מטריפה וזה מקורו של הר"מ לומר שאיסורו משום טריפה ולא משום אבמה"ח, וד' רש"י אזלי כדעת ר"מ, והסכים לזה ביד יהודה יד-ג[[1]](#footnote-2).

ואף דבמתני' מבואר טעם פלוגתתם אם חלה השחיטה על האבר לכה"פ כטריפה ואף באבר חלה השחיטה במקצת, או דשחיטה עושה ניפול ולא חלה על האבר אף בדרגה של טרפות, ומשמע שאין טעם הפלוגתא מהיכן למדים איסורו, כנראה הבין בפמ"ג דהיינו גופא יסוד פלוגתתם דלר"מ לא חלה השחיטה על האבר כלל ויש בו טומאה א"כ ה"נ איסורו ממש משום אבמה"ח משא"כ לרבנן חלה בו השחיטה כשחיטת טריפה לכך מוציאה מידי אבמה"ח שהרי גם שחיטת טריפה בפשוטו מוציאה מידי אבמה"ח וכמבואר בפוסקים סי' כז שמותר למכור בנמ"ע של טריפה לעכו"ם.

מיהו מש"כ הפמ"ג דרש"י אינו חולק בזה על הר"מ וכל דבריו כר"מ אזלי, ל"מ כן ברשב"א עד: דנקט כן גם להלכה, ומבואר דאף לרבנן ילפינן האיסור מבבהמה.

ולפיכך מסתבר דעכ"פ לדעת רש"י ושא"ר איסורו מתורת אבמה"ח ורק לענין טומאה ס"ל לרבנן דחלה בו השחיטה להוציא מידי טומאה בכולו, ודעת רבנן צ"ב כיון דמדמו לה לטריפה הרי ה"נ תוציאנו השחיטה מאיסור אבמה"ח כטריפה, וכנראה רק לענין טומאה מדמי לה לטריפה ולא לענין איסור אבמה"ח, וכ"כ אבי"ע פ"ב אבה"ט, אבל צ"ב הטעם בזה[[2]](#footnote-3) [ועיין לקמן עוד בד' הרשב"א בתוה"ב דמשמע שאיסורו משום טריפה].

וכנראה צריך לחלק בזה עפמש"כ בכ"ד דלאכילה צריך וזבחת כאשר צויתיך משא"כ לענין טומאה סגי במה שאינו בכלל כי ימות, עיין קה"י חולין-יא הביא מהאחיעזר לבאר הטעם דע"ע מבואר זבחים ע: דעיריפתה זו היא שחיטתה ואין בה טומאת נבילות שאינו בכלל כי ימות, אבל מ"מ מ"מ איסור אכילה יש בו דלאו וזבחת כאשרה צויתיך הוא, ואכ"מ, וכן שיטת הר"מ גבי עכו"ם שאין בו טומאת נבילה אבל מ"מ לא חשיב כאשר צויתיך.

וביאור הדברים דשחיטת להוציא מידי טומאה הרי סגי במעשה השחיטה שחל בבהמה ואי"צ חלות דין מתיר אלא דכל כה"ג אינו בכלל כי ימות, וממילא יתכן לחלק דמעשה השחיטה אינו מתחלק וחל בכל הבהמה ולא שייך לומר שלא יחול כלפי האבר, ועצ"ב [ובמקו"א תמהנו על יסוד הדבר מסוגיא סט. אי מצטרף סימן אחד להוציאו מידי טומאה].

**ג. מקור וגדר האיסור באבר היוצא לשיטת התוס' ואבר שחזר-**

וכ"ז אי ילפינן לה מ'בבהמה', אבל לשיטת התוס' דילפינן לה מבשר בשדה טריפה לכאו' הדין נותן שאיסורו משום טריפה ולא משום אבמה"ח, ובאמת כן מבואר להדיא בלשון הר"מ פ"ה שם שאיסורו הוא מטעם טריפה ממש ולפי"ז אין בו איסור לעכו"ם.

[ובדעת הר"מ הבאנו לעיל שבפמ"ג נקט דכ"ז דוקא למאי דקי"ל כרבנן אבל לר"מ איסורו משום אבמה"ח כיון דלא חלה בו השחיטה כלל, ואף שאינו מוכרח לגמרי ויש מקום לומר דאף לר"מ איסורו משום טריפה ורק לענין טומאה ס"ל שלא הועילה השחיטה להוציאו, ושו"ר ביד יהודה יד-ג שנקט כן בתו"ד, ומ"מ אינו מסתבר כ"כ].

וכן היה נראה באבר היוצא וחזר דלכו"ע ילפינן לה מבשר בשדה טריפה דבזה וודאי אין איסורו אלא משום טריפה ולא משום אבמה"ח.

[ובפמ"ג שם נסתפק אם יש בו טומאה לר"מ, וברשב"א סח: משמע שאין בו טומאה, ונתבאר במקו"א ענין זה, ובפשוטו בהא תליא אם הועילה השחיטה להוציאו מידי אבמה"ח ה"נ לענין טומאה וכ"נ בפמ"ג שם.

אבל באמת אינו מוכרח די"ל דכשם שנתבאר דעת רבנן לשיטת רש"י שהועילה השחיטה באבר להוציאו מידי טומאה אבל יש בו איסור אבמה"ח ה"נ באבר שחזר לדעת ר"מ י"ל דבזה מודה לרבנן שיצא מתורת טומאה אבל הועיל להוציאו מידי איסור אמבה"ח].

ושמעתי מהגרג"כ דלרו"ר כנראה א"א לפרש שאיסורו משום טריפה, שהרי לקמן קב: דעת ר"י דילפינן בשר מה"ח מבשר בשדה טריפה, ודעת הר"מ שהוא ממש משום טריפה וחסרון שחיטה, וכתב הגר"ח פ"ד מאכ"א הטעם שאינו עובר משום נבילה משום דלא שייך נבילה אלא במיתת כלל הבהמה משא"כ טריפה אף במיתת מקצתה, ולהר"מ לשיטתו שפיר יל"פ גם במתני' איסורו משום דאבר היוצא חשיב כטריפה וכמבואר באמת בלשון הר"מ.

אבל דעת רו"ר שם דבשר מן החי אין איסורו משום טריפה ממש רק ילפינן מלאו זה גם איסור לבמה"ח, והוי כעין לאו שבכללות עתוס' שם, ולפי"ד מבואר שאין מושג של מיתת מקצת הבהמה גם לענין טרפות, וממילא גם אבר היוצא לא יתכן שיהיה בו איסור טריפה רק ע"כ הוא איסור אבר ובשר מן החי וילפינן מקרא דלא חל בו השחיטה.

וזה ניחא לשיטת הר"מ דס"ל שיש איסור טריפה במקצת בהמה, אבל לשיטת התוס' צ"ע דכיון דילפינן לה מבשר בשדה טריפה ע"כ לכאו' הוא איסור טריפה ותיקשי מד' התוס' קב: דל"ש טריפה במקצת אבר?

ואולי אף אם ילפינן האיסור מבשר בשדה כשיטת התוס' גלי לן קרא שאין בו שחיטה ואיסורו משום אבמה"ח, וכדחזינן קב: דילפינן במה"ח כאיסור בפנ"ע מהאי קרא ולא משום טריפה לרו"ר [ורק לשיטת הר"מ שם איסורו ממש משום טריפה], וכ"מ בפמ"ג בתו"ד שצידד דלר"מ יש טומאה באבר היוצא וחזר ומשמע טעמו משום דאף בחזר י"ל שאסור משום אבמה"ח.

ויותר נראה גדר הדבר, דבאמת אינו ממש איסור טריפה רק כש"כ הגרי"ז דיסוד איסור טריפה הוא משום חסרון שחיטה, ואף שלא חל בו ממש איסור אבמה"ח ואינו זבוח או נבילה, נתבאר במקו"א שיסוד האיסור הוא כמקצת נבילה וכמו שאסרה תורה נבילה גמורה אסרה ג"כ מקצת נבילה שלא חל בה השחיטה לגמרי, ה"נ י"ל הכא באבר היוצא שהוא דין חדש שעניינו שלא חלה בו השחיטה לגמרי ומקצת שחיטה זה נאסר באיסור יוצא וילפינן לה מבשר בשדה טריפה, אבל אינו ממש טריפה וממילא שפיר יכול לחול גם במקצת בהמה, ולפי כ"ז וודאי מותר האבר לב"נ, וכ"נ אמר"מ ד-כח גם בשיטת הר"מ.

[וכ"נ ברשב"א בתוה"ב ב-ג נתקשה בסוגיא סט. היאך ס"ד להתיר את החלב והרי איסורו הוא משום טריפה וחלב טריפה אסור כדתנן קטז:, ועיי"ש תירוצו, וכתב בפמ"ג דבפשוטו משמע דבתירוצו חזר בו ונקט שהוא איסור אבמה"ח ולא טריפה וכ"מ בש"ך יד-יא.

אבל בפמ"ג הביא מתוה"ב הקצר שאיסור החלב הוא כדין חלב טריפה, ומשמע דאיסור אבר היוצא הוא מתורת טריפה, וכ"נ בב"ח בביאור בעיא דחלב דאיסור אבמה"ח לעולם א"י לאסור את החלב וכל הספק משום איסור טריפה.

מבואר דעתם דאף שא"ר יכולים לפרש כהר"מ שאיסורו משום טריפה ולכה"פ ברשב"א בס"ד שלו חזינן כן ויתכן אף במסקנא, וכן נקט ביד יהודה יד-ג בדעתו, וכש"כ.

מיהו לפי"ז ד' הרשב"א סותרים לדבריו עד: דילפינן לה מבבהמה ומה"ת יהיה איסורו משום טריפה ולא משום אבמה"ח?

וכנראה אין כוונת הרשב"א טריפה כפשוטו רק כוונתו דיסוד איסורו הוא משום חסרון שחיטה כעין טריפה וחלבו אסור, ולא דמי לחלב אבמה"ח ששייך בו שחיטה לכך החלב מותר, ועצ"ע].

**ד.** **עוד בגדר האיסור ומקום חתך-**

מבואר בסוגיא שמלבד האבר עצמו יש איסור גם על מקום החתך, אבל מ"מ אם החזיר שוב ניתר מקום החתך בשחיטה אף שאין האבר ניתר.

דעת רש"י דאיסור אבר היוצא לחוץ הוא משום דלא קרינן ביה בבהמה, וזה שייך גם במקום חתך, אבל אם חזר אין איסורו אלא מפני שיצא לחוץ ומקום חתך לא חשיב שיצא לחוץ לכך חוזר להיתרו.

ותינח אם איסור אבר היוצא הוא איסור חדש או משום טריפה שפיר מתבאר הענין היטיב דהאבר עצמו אינו ניתר בשחיטה משא"כ מקום החתך שאיסורו משום אבמה"ח לחוד שפיר ניתר, אבל לפמש"כ דאבר היוצא נמי איסורו משום אבמה"ח צ"ב הגדרת הענין למה אם יצא ל"מ חזרה ומ"ש מהאבר עצמו הרי הכל איסורו משום אבמה"ח.

ומבואר בזה שגם בתוך איסור אבר מה"ח יש חילוק אם הוא פירש דינו שאינו ניתר תו בשחיטה משא"כ אם הוא עדיין מחובר לבהמה, ועיין בגנזי הגר"ח-סה כעי"ז[[3]](#footnote-4).

אבל אח"כ ראיתי דע"כ אין יסוד החילוק בגדרי אבמה"ח שהרי מבואר בחי' הר"ן סח: בשם הרא"ה דאף לענין קלוט בן פרה שהוציא אבר ניתר מקום חתך בחזרה ולא שאר האבר, וע"כ יסוד החילוק הוא בהל' מחיצה שמקום חתך יש לו עוד שייכות להיתר המחיצה משא"כ אבר היוצא.

**ה. שחיטת עצמו-**

מבואר עה: דשחיטת האם טריפה אינה מתרת את הב"פ, אבל מהני שחיטת הולד עצמו דד' סימנין אכשר ביה רחמנא, ולבתר הכי מייתי מילתא דר' משרשיא ב"פ הבא על הבהמה הולד אין תקנה, וכתב רש"י דמ"ד ד' סימנין אכשר ביה רחמנא פליג ע"ז ויש לו תקנה בשחיטת עצמו.

בתוס' שם הק' ע"ז מגמ' סט. דאבר היוצא אינו ניתר אף בשחיטת עצמו[[4]](#footnote-5) ואם כד' רש"י תהני שחיטת עצמו להתיר איסור אבר היוצא, ומזה הוכיחו דלכו"ע לא אמרינן ד' סימנין באם כשרה דהוי כאילו הולד שחוט, ורק באם טריפה שלא ניתר בשחיטת האם יש מקום לשחיטת עצמו.

בתוס' כתבו דלדעת רש"י צ"ל דסוגיא סט. אזלא כמ"ד דל"א ד' סימנין.

אבל בבכור שור עה: נתקשה בשיטת הר"מ והרי"ף שהשמיטו דינא דר' משרשיא וכתבו בפר"ח יד-יג ויש"ש-ט דס"ל כרש"י דאף בכשרה אמרינן ד' סימנין, ונתקשה בבכור שור א"כ היאך פסק לאסור את החלב[[5]](#footnote-6)?

וע"כ מבואר דאף במקום שיש ד' סימנין לא יועיל להתיר את האבר היוצא, וכנראה כ"ה גם דעת רש"י.

כעי"ז נחלקו הפוסקים בדין שחיטת עצמו באם טריפה, דעת הב"ח וש"ך יד-ז דאף באם טריפה דאמרינן ד' סימנין אכשר בה רחמנא מ"מ שחיטת עצמו של הולד לא מהני, ובפר"ח שם-ה,ח חולק ע"ז דהא חזינן שאם יוצא ניתר בשחיטת עצמו ה"נ באם טריפה.

ובפשוטו בתוס' עה: מבואר כדעת הפר"ח דכל דאמרינן ד' סימנין אין בו איסור אבר היוצא, וכבר סייע הפר"ח לדעתו מד' התוס', ודעת הב"ח צל"פ עפי"ד של רש"י והר"מ דל"מ ד' סימנין להתיר בשחיטת עצמו.

**ו. שיטת הפר"ח והתוס'-**

א. שיטת התוס' מבוארת היטיב לפמש"כ לעיל דדין אבר היוצא הוא משום חסרון שחיטה שאין שחיטת האם מתייחסת אליו ובכל אופן שתועיל שחיטת עצמו וודאי יותר האבר.

ונראה דאף אם נפרש שאיסור אבר היוצא הוא איסור חדש ממש [כמשמעות התוס' מכות יח. שהבאנו לעיל מד' האש"ל] ה"מ כלפי שחיטת האם שהוא במחיצתה, אבל כלפי עצמו מעולם לא נאסר, ופשוט.

ב. ביד יהודה יד-ד כתב בנו"א דעת הפר"ח דכל ששחטוהו בפנ"ע ואי"צ למחיצת אמו פקע מיניה שם יוצא ממחיצה ורק אם מת בלא שחיטה עצמית חל בו שם מחיצה מכח האם.

וזהו שסייע הפר"ח דעתו ממה שאין אוסרים את היוצא אחר שנולד קודם שחיטת האם דוודאי אין לו שם יוצא כלל כיון שלא ניתר בשחיטת אמו כשי"ת לקמן גם לשיטות הסוברים דאבר היוצא הוא איסור חדש, ה"נ ס"ל בטריפה כן [וזכורני שבתבו"ש או ש"א נתקשו ע"ד הפר"ח מה דמיון זה לנולד שלא הועילה לו מחיצת אמו כלל, ולהנ"ל אשה"ט].

וכעי"ז כתב במשנת ר"א חולין-ד בדעת הפר"ח שגם אם נפרש שאיסור אבר היוצא הוא איסור חדש, מ"מ כיון ששחיטת האם טריפה לא הועילה להתיר את הולד באכילה הרי אין כאן מחיצת אמו כלל להתירו באכילה, ובמה שהועילה שחיטת אמו להוציאו מידי טומאה בעודו במעי אמו לא חשיב מחיצתו, וגם דגבי טומאה הרי גם אחר שיצא האבר חשיב בכלל השחיטה ומועלת להוציאו מידי טומאה ולא חשיב שיצא ממחיצת האם כלל.

אבל דעת הש"ך דמ"מ הועילה שחיטת טריפה להוציא העובר מידי אבמה"ח כמבואר בכל הפוסקים סי' כז ומה"ט חשיב במחיצת אמו, ואדרבה דעת הפר"ח צ"ב, וכנראה ס"ל כדעת הסוברים דאף לענין איסור אבמה"ח ניתר האבר גם כשהוא בחוץ, וכש"כ לעיל לדון בזה, וא"כ לא חשיב יצא ממחיצתו.

ועדיין מהלך זה אינו מועיל בשיטת התוס' דאיירי באופן שהועילה שחיטת האם ומ"מ נקטו שיותר האבר היוצא בשחיטת עצמו, ואולי כיון דד' סימנין אכשר רחמנא לשיטת רש"י הרי יכול לשחוט את הולד מצ"ע ולא להשתמש בשחיטת האם וממילא לא חשיב מחיצתו שהרי אי"צ להשתמש בהיתר של האם כלל [וזה כוונת הפר"ח להסתייע מד' התוס'].

ולפי מהלך זה נמצא דבר מופלא, דבאמת אף התוס' יכולים להודות לדינא להב"ח והש"ך וסייעתו דל"מ שחיטת טריפה להתיר אבר היוצא, דדוקא לשיטת רש"י דד' סימנין אכשר רחמנא הרי לא חשיב מחיצתו כלל שאי"צ להיתר האם כלל, אבל באם טריפה הרי ניתר הולד מכח שחיטת האם אלא דמ"מ מהני שחיטת הולד להתירו באכילה אבל לענין הפקעה מאיסור אבמה"ח [לרוב אחרונים] וטומאת נבילה שפיר הותר ע"י שחיטת האם א"כ בכה"ג חשיב מחיצתו ול"מ שחיטת עצמו להתיר א"ע באכילה, ולפי"ז גם נמצא שאין מקור מד' התוס' אלו לומר דדין אבר היוצא לא חל כלפי שחיטת עצמו, והוא נקודה נפלאה.

**ז. שיטת רש"י והב"ח-**

ודעת רש"י והר"מ צ"ב רב מ"ט לא תועיל בו שחיטת עצמו, ומבואר שם בבכור שור בשני אופנים, וכנראה כצ"ל בדעת הב"ח, ועמד בקצרה בפמ"ג שפ"ד יד-ז בזה:

א. י"ל דאיסור אבר היוצא אינו ניתר גם ע"י שחיטת עצמו ולא רק כלפי שחיטת אמו.

ובפשוטו היה נראה ביאור הדבר דאיסור אבר היוצא הוא איסור חדש דילפינן מבשר בשדה, וכ"נ משנת ר"א חולין-ד, אבל צ"ע ממש"כ לעיל להוכיח מכ"ד שאינו איסור חדש וכל עניינו הוא דל"מ ביה שחיטה.

ובפמ"ג באר ענין זה דאיסור אבר היוצא הוא משום חסרון שחיטה ואבמה"ח אלא משום טרפות ובזה ל"מ שחיטת עצמו [וכ"כ אמר"מ ד-ל].

ועפי"ז כתב הפמ"ג דא"א לפרש כן בשיטת הש"ך שנקט בסקי"א כמשמעות הפשוטה בלשון הרשב"א שאיסור האבר משום אבמה"ח ולא משום טריפה א"כ למה לא תועיל בו שחיטת עצמו.

אבל עיקר דבריו אינם מבוארים כה"צ שהרי גם אם איסורו משום טרפות ע"כ הוא משום חסרון שחיטה ולא איסור חדש בעלמא וכש"כ.

ב. ולדרך זו צ"ל כש"כ בגנזי הגר"ח-סה דהכי דינא הוא באבמה"ח שפירש דנתחדש דתו לא מהני ביה שחיטה כלל וס"ל לרש"י והר"מ דלא רק כלפי שחיטת עצמו ילפינן כן אלא אף בשחיטת עצמו [וזה יתכן לפרש גם בשיטת הש"ך שאיסורו משום אבמה"ח דכוונתו הוא משום חסרון בשחיטה].

והוכיח כן בשתי ראיות:

חדא מד' הרמב"ן בכורות דביצת טהורה מותרת שאם היא אסורה הרי אפרוח היוצא ממנה ג"כ לא תהני ביה שחיטה, וכבר תמה טובא בחת"ס יו"ד-ע שהרי כל איסורו הוא יוצא מאבמה"ח ולמה לא תהני ביה שחיטה[[6]](#footnote-7)?

ובאר הגר"ח דהכי דינא הוא דילפינן בסוגיין דאם פירש מן הבהמה שוב אינו ניתר בשחיטה, ואף דהשתא משכח"ל שחיטת עצמו, וכנראה הוא עפ"י שיטת רש"י עה:, ולפי"ז יל"פ ג"כ דעת הש"ך כן.

ועוד הוכיח כן הגר"ח מספק הגמ' גבי חלב דלית ליה תקנתא בשחיטה, ועיין לקמן בזה.

אבל באמת מהלך זה צ"ע דתינח בשיטת הר"מ שלמד איסור אבר היוצא מקרא דבשר בשדה י"ל דחייל בו דין שאינו ניתר בשחיטה אף בשחיטת עצמו, אבל לשיטת רש"י דיליף לה מקרא דבבהמה [אי לאו כד' הפמ"ג דתלי בר"מ ורבנן] צ"ע מה"ת נלמד מזה דין איסור חדש או דין חיובי שאינו ניתר גם בשחיטת עצמו והרי הוא רק חסרון היתר מבבהמה [ודוחק לומר דדוקא מאן דדריש מבשר בשדה לאסור אבר היוצא אף אחר חזרה ס"ל דל"מ שחיטת עצמו דהא משמע דאף ר"י דלית ליה איסור אבר היוצא בחזרה מודה בזה].

אלא דמ"מ קצת יש לדון דחזינן כן, דהנה דעת מהר"ם ומהרש"א ברש"י סט. דע"י מיגו מועיל להתיר אבר היוצא אף בלא חזר, וכבר תמהו ע"ז, ומשמע דאף דיסודו משום ילפותא דבבהמה מ"מ אכתי הוא בכלל השחיטה אלא שיש כאן הגבלה בהיתר שחיטה, וכדחזינן דלענין טומאה הועילה השחיטה לרבנן עב., א"כ ה"נ שייך בו מיגו לענין מחיצה.

וא"כ יתכן דכיון שהוא הגבלה בההיתר שחיטה ה"נ נאמרה הגבלה זו גם כלפי שחיטת עצמו.

וגם בעיקר מהלך זה ילה"ע מלשון רש"י סט. גבי לחוש לזרעו:"דאין הולד טעון שחיטה אלא משום חד אבר וההוא אבר לא משתרי בשחיטה דלאו שחיטה היא", משמע דמהני שחיטת עצמו לו יצוייר דאית ביה שחיטה, וצ"ע.

ועיין לקמן סייעתא גדולה למהלך זה מד' הכלבו.

**ח. מהלך נוסף בדעת רש"י והב"ח-**

ג. עוד מהלך כתב בבכור שור בזה, וזה עפי"מ שנקט שם כדבר פשוט דאף לשיטת רש"י דד' סימנין אכשר רחמנא בדינא דר' משרשיא מ"מ מודה דכלפי פרט שכבר חלה שחיטת האם ל"מ שחיטת עצמו.

אלא דס"ל לרש"י דבדינא דר' משרשיא כיון שחצי ממנו עדיין טעון שחיטה שפיר מהני שחיטתו להתיר ד"ז, וכמו בטריפה שעל פרט שלא הועילה שחיטת האם שפיר מהני שחיטת עצמו.

ועפי"ז כתב דעת רש"י לחלק דדוקא בהא דר' משרשיא שכל חלק וחלק בבהמה טעון שחיטה משום שחציו אינו שחוט הרי שחיטתו מועלת, אבל באבר היוצא שכל הבהמה הותרה ורק אבר אחד צריך שחיטה א"א לשחוט רק כלפי אבר אחד [וכנראה יסוד הדברים שאין השחיטה מתרת כל אבר בפנ"ע רק את כלל הבהמה וממילא כל אבר ניתר, ונתבאר במקו"א ענין זה].

ועיי"ש מה שנתקשה על מהלך זה מנ"ל לרש"י לחלק בזה והו"ל למימר דאף בדינא דר' משרשיא כיון שחצי אינו טעון שחיטה ל"מ ודוקא בטריפה שכולה טעונה שחיטה אמרינן ד' סימנין[[7]](#footnote-8).

ועיקר דבריו הם חידוש גדול בדעת רש"י, דלפי"ז היכא שהאם כשרה ל"ש ענין ד' סימנין גם לשיטת רש"י, ובמקו"א הבאנו דעת רש"י עד: דב"פ פסול לפסח משום יוצא דופן ובתוס' כתבו דתיפו"ל משום חסרון שחיטה, ובאר הגרי"ז בכורות יב. דרש"י לשיטתו ד' סימנין אכשר רחמנא אף בכשרה לכך אין בו חסרון שחיטה, ושלא כהנחת התבו"ש [מיהו בעיקר ד' רש"י עיין בתו"ח ובמקור ברוך במקור ברוך ח"ב-יב בארו באופ"א ואין הכרח לד' הגרי"ז, ואכ"מ], ואכ"מ.

והדרן לתי' התבו"ש ומ"מ גם לפי"ד לכאו' לא שייך תירוצו אלא בד' רש"י עה:, אבל בב"ח וש"ך דאיירי באם טריפה הרי שחיטתה הועילה לכלל הבהמה בשוה, דמבואר במתני' עב. לרבנן ששחיטת האם מוציאה את האבר מידי טומאה, וא"כ אח"כ כששוחט את הולד אין כאן שחיטה לאבר אחד רק לכלל הבהמה.

אבל בתבו"ש יד-ח הוסיף לבאר בזה גם דעת הב"ח והש"ך באם טריפה [ודעת הפמ"ג דבדעת הש"ך עכצ"ל כן], ויסד שם דדוקא באם כשרה יוצא האבר מידי טומאה אבל בטריפה נחתינן חד דרגא ואינו מטהר את האבר.

וממילא שוב אין שחיטת הולד יכולה להוציא מידי טומאה את האבר שהרי אין שחיטה לאבר אחד, ורק לענין היתר אכילה יש כאן שחיטה על כלל הולד, וכיון שלענין טומאה אין השחיטה מועלת לאבר תו א"א להתירו אף באכילה, וכל דבריו צ"ב רב.

ובמשנת ר"א חולין-ד באר באופן דומה יותר מבואר, וזה עפי"מ שבאר שם יסוד דין טריפה דהוי כמקצתו מת שלא ע"י שחיטה ומקצתו ע"י שחיטה, ונמצא חציו שמת נבילה וחציו שחי ה"ה אבמה"ח, וא"כ במקצת שנשחטה האם הותר גם הולד, ובאותו מקצת שמתה האם בלא שחיטה גם הולד לא הותר מידי והוא באיסור אבמה"ח [ולא נבילה שהרי הוא חי], אבל אבר היוצא לא הותר כלל וכולו בכלל אבמה"ח [לדעת הפמ"ג וכפי פשטות ד' רש"י דילפינן לה מבבהמה], ונמצא שהאבר צריך היתר יותר מכלל הבהמה וא"א שהשחיטה תתייחס יותר לאבר ממה שהיא בשאר הבהמה וכש"כ בתבו"ש הנ"ל, אלא שהרויח לפי דרכו שאי"צ למש"כ התבו"ש דלרבנן יש טומאה באבר דנחתינן דרגא, וכנראה כצ"ל בשיטת רש"י ובש"ך וב"ח [שהרי בדעת רש"י בפשוטו צ"ע לומר שהוא דין חדש וכש"כ].

**ט. סתירות בדעת הש"ך בזה-**

אלא שגם במהלך זה יש מקום עיון בדעת הש"ך יג-יב שכתב דב"פ שיצא מטריפה הבא על בהמה מעלייתא הולד ניתר בשחיטת עצמו, וכבר העיר בזה בפמ"ג שפ"ד שם היאך תהני שחיטה הרי חציו אינו טעון שחיטה להוציא מידי אבמה"ח ששחיטת האם טריפה הוציאתו מאיסור זה ואיך תועיל השחיטה בכולו, ומ"ש מהכא דל"מ שחיטה כלפי אבר אחד לחוד להוציאו מידי אבמה"ח כיון שאין כל הבהמה טעונה להוציאה מידי אבמה"ח?

ולפי"ד הבכור שור בדעת רש"י יתיישב הענין דבחצי בהמה דפתיך בכל הבהמה איסור בזה שפיר מהני שחיטה כדינא דר' משרשיא, ורק כלפי אבר אחד ל"מ שאין האיסור פתיך בכל הבהמה.

אלא דמ"מ לא נתיישב בזה דעת הש"ך היאך פסק כן להלכה דהא קי"ל כדעת התוס' דאף דקי"ל ד' סימנין אכשר בה רחמנא מ"מ ל"מ שחיטת עצמו בדינא דר' משרשיא ול"א ד' סימנין אכשר בה רחמנא, וע"כ מבואר בזה דכיון שכבר הותר חציו ל"מ שחיטה למקצת בהמה אף דפתיך איסורא בכולה, ודלא כרש"י.

ולפי"ז צ"ע סברת הש"ך דא"כ ה"נ אם האם טריפה איך נתיר בכה"ג והרי כלפי טומאה כבר הותר חציו בשחיטת האם וחצי הבהמה לא הותרה ואיך תהני שחיטה, ולמה לענין טומאה אין חסרון שכבר ניתר מכח אמו?

וצ"ל דעת הש"ך דע"י שמועלת השחיטה לענין אכילה בכולו ממילא מועלת נמי לטומאה לחציו, ורק אם הותר באכילה מכח האם ל"מ שחיטת עצמו.

וע"ז שפיר תיקשי טובא קו' הפמ"ג דהא בדעת הש"ך כפי ביאור התבו"ש חזינן לא כן ושחיטה שמועלת להתיר באכילה את כלל הבהמה ל"מ להוציא את האבר מידי טומאה, וא"כ אף גבי אבר נימא כן, וקו' זו תיקשי גם לפי"ד של משנת ר"א.

**י.** **נולד ואח"כ נשחטה האם-**

דעת כל הפוסקים [מלבד הכלבו בדעת הר"מ] שאם יצא כל הולד קודם שחיטת אמו אינו נאסר ומהני בו שחיטת עצמו, וצ"ע לדעת רש"י עה:.

ובאמת בב"י-יד הביא שיטת הכלבו בדעת הר"מ דאף אם אח"כ נולד נאסר, ומבואר דעתו להדיא דיסוד דין אבר היוצא הוא דין גם כלפי שחיטת עצמו, וע"כ א"א לפרש בו כמהלך השני של הבכור שור שהטעם משום שאין שחיטה לאבר אחד והעובר כבר ניתר בשחיטת האם, דבכה"ג דיצא הרי גם העובר עצמו טעון שחיטה וניתר בשחיטה זו, והוא סייעתא למהלך הראשון, ודעת שאר הפוסקים צ"ב.

כו"פ יד-ה פי' דכיון דנשחט אגלאי מילתא דלא יצא לעולם חוץ למחיצתו, ולפי"ז אם מתה הבהמה ולא נשחטה נמי י"ל שאין בו איסור.

והפשוט בזה כש"כ בכור שור עה: ואמר"מ ד-ל דשם 'מחיצתו' חל בשעה ששחיטת האם מועלת להתירו, אבל כל שאי"צ את שחיטת האם אינו שייך להאם כלל ולכך אם יצא קודם שחיטה לא נאסר, וכעי"ז ביד יהודה יד-ד.

**יא. שחיטת עצמו במקום חתך-**

יל"ע אם מועיל שחיטת עצמו במקום חתך, באופן שיש בו ד' סימנין, וכנראה תלי בשני מהלכי הבכור שור אם משום שאין השחיטה מתרת אבר אחד לחוד ה"נ הכא ל"מ.

אבל אם משום בשר בשדה ל"מ אף שחיטת עצמו י"ל דמקום חתך ילפינן מבבהמה אינו נאסר אלא כלפי שחיטת אמו אף לרש"י, משא"כ אבר היוצא שנאסר משום בשר בשדה, ושו"ר במשנת ר"א-ד במוסגר נתקשה בזה למה לא יועיל בו שחיטת עצמו.

אבל באמת זה אינו שהרי גם האבר עצמו ילפינן מבבהמה לשיטת רש"י למ"ד דלא דריש בשר בשדה, ומ"מ ל"מ שחיטת עצמו וכש"כ לעיל.

**יא. חלב-**

מספק"ל סט. אם החלב מותר אף שיונק מאבר היוצא דהא כל חלב בעלמא נמי אבמה"ח הוא ומ"מ התירתו תורה, או"ד שא"ה שאין לו היתר בשחיטה לא התירתו תורה.

ברשב"א בתוה"ב ב-ג תמה איך נתירו והרי אבר היוצא אסור משום טריפה וחלב טריפה תנן קטז: לאסור.

תי' הרשב"א בזה"ל:"ונ"ל דהכי קמבעיא ליה אבר זה אין בו איסור מחמת עצמו כטריפה אלא איסורו מחמת שאין לו סימנין להתירו בהן ע"י שחיטה והרי כל הבהמה כבשר המונח בדיקולא והאבר שיצא הוא לבדו נשאר חי ומה בין זה לשאר חלב הבא מן החי".

בפשוטו נראה תי' דבאמת הדר ביה ואבר היוצא איסורו משום אבמה"ח ולא משום טריפה, וכ"מ בש"ך יד-יא.

אלא דלפי"ז נתקשה באמר"מ ד-כח לשיטת הר"מ דאיסור אבר היוצא הוא משום טריפה למה יותר החלב [וכ"ש אם נפרש דאבר היוצא הוא איסור חדש ממש כפי פשטות התוס' מכות יח.]?

ועוד הביא בפמ"ג מ"ז יד-ג מלשון תוה"ב הקצר שאיסורו הוא משום חלב טריפה וכ"ה לשון השו"ע, ולפי"ז כתב שצריך לבאר תי' של הרשב"א דאף שהוא משום טריפה מ"מ כיון שאין בו פגם וטרפות בעצמותו אין איסור בחלב שלו, וצ"ב אטו שני דיני טריפה איכא.

כנראה יש שני אופנים עיקריים בזה:

א. בפשוטו כוונת הרשב"א פשוטה דס"ל כשיטת התוס' עה: שכל האיסור הוא כלפי שחיטת האם ולא כלפי שחיטת עצמו [אף אם איסורו משום טריפה או איסור אחר] וכלפי עצמו כל איסורו הוא מכח אבמה"ח דעלמא ודל מהכא שחיטת אמו נוכל לאוכלו מצ"ע ורק ע"י אבמה"ח אסור לאוכלו והרי אם נשחט שחיטה עצמית מהני, ה"נ בחלב שאין בו לעולם איסור אבמה"ח שפיר יותר אף בזה, שו"ר שכ"כ בגנזי הגר"ח-סו.

ולפי"ז י"ל דאף אם אבר היוצא הוא איסור חדש יש מקום להתיר החלב שהרי כל איסורו הוא כלפי שחיטת אמו ולא כלפי שחיטת עצמו [ושפיר יש מקום ללמוד בתוס' מכות יח. שהוא איסור חדש ממש ולא תיקשי מהיתר החלב דלשיטתם כל האיסור הוא כלפי שחיטת אמו ולא כלפי שחיטת עצמו].

ב. אבל לפמש"כ לבאר דעת רש"י והב"ח לפי מהלך הראשון מד' גנזי הגר"ח דס"ל דאיסור אבר היוצא הוא דין חדש גם כלפי שחיטת עצמו [והבאנו שכ"נ הכלבו] צ"ב דוודאי ייאסר החלב, [אבל למהלך השני של הבכור שור לק"מ שאין האיסור כלפי שחיטת עצמו אלא שא"א לשחוט לאבר אחד, וכבר נתבאר שכ"נ העיקר בדעת רש"י]?

ובאמת עיין בב"ח שדן בספק הגמ' דמה טעם הוא לאוסרו משום אבמה"ח כיון שאין לו היתר בשחיטה והא בשמוטת הסימנין חלבה מותר [לשיטת הרשב"א וכ"פ הרמ"א יו"ד כד-טו דלא כרא"ה בדעת בה"ג] אף דל"מ ביה שחיטה?

וכתב דע"כ ספק הגמ' לאסור הוא משום איסור טריפה, וזה אתי כפי שיטתו שאיסור אבר היוצא הוא גם כלפי שחיטת עצמו ושפיר יש לאסור מטעם טריפה ולית ליה תירוץ הרשב"א בתוה"ב, אבל אין מבואר בדבריו כ"כ מה הצד להתיר את האבר ולמה לא יהיה בו איסור טריפה, עיי"ש וצ"ב.

וכנראה הביאור פשוט דלרש"י שהאיסור הוא גם כלפי שחיטת עצמו הרי וודאי א"א לפרש שהוא איסור חדש רק כש"כ הגר"ח נתחדש דל"מ ביה שחיטה אלא שנתחדש כן גם כלפי שחיטת עצמו, אבל החלב שאי"צ שחיטה אין טעם לאוסרו, ודו"ק, ולפי"ז נמצא דע"כ לרש"י א"א לומר שהוא איסור חדש ממש וע"כ אינו אלא חסרון שחיטה [ואולי גם אם נפרש שהוא איסור חדש היינו כלפי שחיטות אבל בחלב לא][[8]](#footnote-9), ועדיין לא הונח לי כה"צ.

ג. ביד יהודה יד-ג כתב אופ"א בזה, דכיון שדרכו של החלב לפרוש מן הבהמה מחייה ולא יבוא לידי שחיטת הבהמה רק התירתו תורה בלא שחיטה לא חשיבא האם מחיצה לגביה, מיהו הוא דוחק גדול בסברא דהא מיירי בחלב שיצא אחר שחיטת האם והוא תלוי בדינו של האבר ואם האבר נאסר למה לא ייאסר גם חלב היוצא ממנו.

לפי כ"ז נמצא כאן סתירה בד' הר"מ דמחד ס"ל דדין אבר היוצא הוא גם כלפי שחיטת עצמו כמבואר עה: שהשמיט דינא דר' משרשיא [לפי מהלך הראשון של הבכור שור והגר"ח ולא כפי מהלך השני], ומאידך נקט שאסורה מטעם טריפה א"כ למה יותר החלב, וצ"ע.

וע"כ צ"ל או כפי' השני של הבכור שור, או כש"כ באמר"מ ד-כח דאף להר"מ איסורו משום חסרון שחיטה אלא דאינו ממש כאבמה"ח רק ילפינן ליה מקרא דבשר בשדה שהוא איסור חדש על חסרון שחיטה כה"ג ומה"ט החלב שאי"צ שחיטה מותר.

**יב. ביישוב הקו' משמוטת הסימנין-**

מבואר בסוגיין שיש צד לאסור החלב משום דכל כה"ג דל"ל תקנתא בשחיטה לא חידשה תורה להתירו.

ברשב"א בתוה"ב ריש ש"ב כתב דשמוטת הסימנין לדעת בה"ג לא חשיבא טריפה רק שא"א לשחוט סימנין אלו.

בבד"ה לרא"ה תמה בתרתי, דמבואר בגמ' נח. דלמ"ד שאין טריפה חיה לא משכח"ל פלוגתא דולד טריפה אלא בעיברה ולבסוף נטרפה משום עובר ירך אמו ולא משום זוז"ג.

והק' הרא"ה מ"ט לא נוקי הפלוגתא בנשמטו סימניה ולבסוף עיברה דכה"ג ולדה אסור דכ"ש הוא מטריפה שאין לה היתר בשחיטה וולדה אסור?

ועוד הק' דלפי"ז חלב שמוטה ייאסר שהרי חלב חידוש הוא וכל דל"ל תקנתא בשחיטה אסור?

ודעת הרשב"א מבואר דחלבה מותר, וכ"פ ברמ"א כד-טו, ומשה"ק הרא"ה מגמ' נח. שיהיה הולד אסור מכ"ש דטריפה תמה עליו ברשב"א בתשובה-שסג דהא טריפה אסורה היא משא"כ שמוטה אין בה כעת שום איסור ולמה נאסור את הולד.

[ודעת הרא"ה צ"ב רב למה נאסור את הולד שלו הרי עדיין אינו טריפה, ושמעתי מהגרג"כ דס"ל דכל ולד יוצא מן החי מיקרי וחידוש הוא להתירו, ועיין מזה באמר"מ ד-יג באורך שדן בזה, וממילא נקט דכיון דל"ל תקנתא בשחיטה לא חידשה תורה להתירו, וכן מבואר בזכ"י ב-מא דכל שאין לו היתר בשחיטה ולדו אסור כמו חלבו.

אבל לשון הרא"ה שם ל"מ כן, דלענין ולד הק' דהוי כטריפה ממש, ואח"כ הוסיף דלענין חלב תיקשי עוד דמבואר סט. דחידוש הוא והיכא דל"ל תקנתא בשחיטה אסור, וצ"ע דעתו].

ועצ"ע דעת הרשב"א מקו' הרא"ה השנית למה החלב מותר והרי חידוש הוא ול"ל תקנתא בשחיטה, וכה"ק הב"ח סי' יד [ולעיל הבאנו תירוצו]?

א. בחת"ס יו"ד-כט ושו"ע הגר"ז כד-לח כתבו דשאני שמוטת הסימנין דשמא הדר בריא ואית לה תקנתא בשחיטה מיקרי.

ב. בש"ך יד-יא כתב דשאני שמוטה שהיתה לו שעת הכושר, ולפי"ז חידש דב"פ הבא על בהמה מעלייתא חלבו תלי בספק הגמ' שהרי ג"כ אין לו תקנתא בשחיטה.

אלא שהוסיף בש"ך דבלא"ה יש לאסור משום דהוי כאילו נשחט כבר סימן אחד שלו ובהמה שנשחט סימן אחד שלה וודאי חלבה אסור משום טריפה.

אבל בתשובת הרשב"א ג-שסג מבואר שלא כד' הש"ך וס"ל דאף למ"ד עה. לדברי המתיר אוסר היינו דבשחיטת האם טריפה תו לית ליה לולד תקנה מ"מ חלבו מותר ואף שלא היתה לו שעת הכושר, וע"כ לא ס"ל כתי' הש"ך[[9]](#footnote-10).

ג. בגנזי הגר"ח שהבאנו לעיל יסד דדין אבר היוצא הוא הלכה מיוחדת שאינו ניתר בשחיטה, והוכיח כן מדס"ד בגמ' לאסור את החלב דל"ל תקנתא בשחיטה, וע"כ שיש כאן דין חיובי דל"מ ביה שחיטה ומה"ט יש מקום לאסור את החלב, וכנראה כוונתו דמה"ט עדיף על שמוטת הסימנין דהתם נתבאר במקו"א דעת הרשב"א בתוה"ב ריש ש"ב שיסודו משום חסרון במעשה השחיטה בסימנין אלו אבל אין שום ריעותא בגוף הבהמה, עיין מש"כ בדין עיקור.

אבל כנראה דבריו אתיין דוקא לשיטת רש"י עה: שיש דין גם כלפי שחיטת עצמו דלא מהני ביה שחיטה, אבל לתוס' ושא"ר הרי שחיטת עצמו שפיר מהני אלא דלית ביה ד' סימנין, והרי כל נידון הגמ' להתיר את החלב נתבאר לעיל מד' הרשב"א בתוה"ב שדנים את העובר כלפי עצמו ואינו אלא כאבמה"ח בעלמא והבשר ניתר, א"כ מה הצד לאסור החלב והרי שחיטת עצמו שפיר מהניא ביה אלא דל"ל ד' סימנין א"כ תיקשי מ"ש משמוטת הסימנין.

**יג. כל מכח לא אמרינן-**

הק' בכו"פ יד-ה למה לא יותר החלב משום דכל מכח לא אמרינן בתרי איסורי כדמסקינן לעיל בגמ' דכל ולד יוצא מחלב ודם הוא ומ"מ הותר משום מכח בתרי איסורי לא אמרינן, וה"נ אמרינן לעיל שאם נולד הולד מאבר היוצא כל מכח לא אמרינן ושרי, א"כ ה"נ גבי חלב למה לא יותר שאין בו אלא איסור דם ואבר היוצא דהוי כטריפה?

כו"פ תי' דכל אבר מייצר בפנ"ע ויסוד ההיתר מתורת ביטול ואין מבטלין איסור לכתחילה במה שאינו חותך את האבר, ורק לענין חלב ודם שא"י להוציא לא חשיב מבטל איסור לכתחילה.

במל"מ דן שאין להתיר את החל משום ביטול ברוב שהרי הוא מעורב מתחילת ברייתו, אבל הביא דעת ר"י אלפנדרי שכל אבר ואבר מייצר חלק מן החלב ורק אח"כ מתכנס במקום אחד, ושפיר שייך בו ביטול.

וע"ע בכו"פ מה שדן למה לא יותר החלב משום זוז"ג וג"ז תי' עפ"י דרכו הנ"ל שהחלב נוצר בכל אבר בנפרד רק מתערב, ועיין לשון הר"מ מאכ"א ח-יב.

אבל בקה"י-יח נקט דרך אחרת בכ"ז ויסוד דבריו דחלב לא חשיב כנגרם רק חלק מן האיסור עצמו, עיי"ש שהאריך בזה, וע"ע אבי"ע פ"א מאכ"א משכ"ב.

**יד.** **מלקות באבר היוצא,** כתב הר"מ שאם נשחטה האם תו אין לוקין על האבר משום אבמה"ח, והראב"ד השיג למה לא ילקה והרי ילפינן ליה מבשר בשדה טריפה.

וביותר תימה דלענין קדשים שיצאו ממחיצתם כתב הר"מ פי"א מעה"ק ה"ו שלוקה עליהם וכמבואר מכות יח.?

בכס"מ נקט שבאמת לוקין עליו רק כוונת הר"מ שאין מלקות דאבמה"ח אבל מ"מ יש מלקות דטריפה וכמו שנקט הראב"ד, וכ"מ בסה"מ להר"מ-קפא שיש בו מלקות.

במ"מ כתב טעמו של הר"מ משום דילפינן לה מריבוי אין בו מלקות, וצ"ע מקדשים ואולי כיון דמבואר סח: דפרט לך הכתוב גבי חטאת לכך לוקה עליו דחשיב כמו מפורש משא"כ בשאר איסורי דילפינן מיניה.

בפר"ח כתב טעם הר"מ משום דהוי כלאו שבכללות, וצ"ע היאך לוקה בקדשים.

בגנזי הגר"ח-סה כתב ליישב דעת הר"מ עפמשנ"ת לעיל שכל איסור הולד הוא כלפי שחיטת אמו אבל כלפי עצמו איסורו משום אבמה"ח, ונמצא שאין כאן לאו מסויים להלקותו רק בצירוף שני הלאוין ובכה"ג אין מלקות [ועיי"ש מש"כ בדעת הראב"ד], ועפי"ז א"ש דבקדשים שפיר לוקה.

עוד יש להעיר בדעת הר"מ דאם באבר היוצא אין מלקות היאך נאסר החלב בגמ' סט., ותינח לשיטת הש"ך סי' פא דאיסור חלב הועא משום אבמה"ח ממש אבל דעת הכו"פ סי' פא והרבה אחרונים [בביאור הסוגיא בכורות ו:] שהוא רק מתורת יוצא, והרי יסד המ"מ פ"ב מאכ"א שאין איסור יוצא באיסור שאין בו מלקות?

ולד' הגר"ח יתיישב היטיב דבאמת איסור זה יש בו מלקות מצ"ע אלא דכיון כל העבירה שלו הוא מתורת ממ"נ ל"ש להלקותו.

סח: ל"א איסור אבר היוצא וחזר הוא משום לידה לאברים, וכתב בראש יוסף דלהאי לישנא אי"צ לילפותא דבשר בשדה רק מסברא אסרינן ככל ילוד דלא קרינן ביה בבהמה.

ויל"ע לפי"ז בהא דאמרינן מאי בינייהו וכו' ולשיטת הר"מ הא איכא בינייהו טובא דלהאי לישנא איסורו הוא כילוד דלא קרינן ביה בבהמה ולא משום בשר בשדה ושפיר יש בו מלקות [גם לד' הגר"ח שהרי כל איסורו הוא משום אבמה"ח].

מיהו ברש"י סט. ד"ה ותבעי משמע דלא נקט כד' הראש יוסף ואף להאי לישנא ילפינן איסורו משום בשר בשדה טריפה, ויתבאר עוד בענין לידה לאברים.

1. וקצת מקור לדבריו ממש"כ רש"י סט. דמהני מחיצת עזרה לאבר היוצא ודעת מהרש"א ומהר"ם שם דאף בלא חזר מהני מחיצה, וכבר תמהו ברש"ש ומהדו"ב שם ובאבי"ע פ"ב אבה"ט דהא כל שלא חזר איסורו משום דלא חשיב בבהמה ואין עניינו למחיצה כלל ואיך שייך מחיצת עזרה לזה, ולפי"ד הפמ"ג דלדעת רבנן להלכה איסורו משום בשר בשדה א"ש די"ל דהתם לבתר דהלכה כרבנן מבע"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומצאנו כה"ג בד' הר"מ פ"ב אבה"ט גבי שחיטת עכו"ם דמדמי לטריפה שאין בו טומאת נבילה ואף שיש בשחיטת עכו"ם איסור אבמה"ח, מיהו במשנת ר"א חולין-ד באמת רצה ללמוד מד' הר"מ אלו דע"כ גם בשחיטת טריפה יש איסור אבמה"ח, וחולק על הפוסקים בסי' כז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. הגרג"כ הוסיף שעפי"ז יתבארו עוד כמה דוכתי:

   א. הק' רעק"א פסחים כב. מאי ס"ד דאבמה"ח אסור בהנאה והרי כתיב ומכרו את השור החי וכן מבואר מאיסור כלאים שמותר לחרוש בשור לחוד, וכל האבות עשו סחורה בבקר וצאן, ולפי הנ"ל יש לבאר דדוקא אם לא פירש דאכתי אית ליה תקנתא בשחיטה התירתו תורה, אבל אם לא פירש התירתו תורה בהנאה, דכל שפירש כבר נעשה כחפצא דאיסורא ויש בו גם איסוה"נ, ובירושלמי אמרו גבי חדש דמודה רבי אבהו שאין בו איסוה"נ משום שיש לו היתר, וכעי"ז י"ל גבי אבמה"ח [ואולי ע"ד דאמרו לקמן סט. גבי חלב דכיון דחידוש הוא דוקא היכא דאית ליה תקנתא בשחיטה, ה"נ הכא לא התירתו תורה בהנאה אלא כשלא פירש].

   ב. עוד רצה ליישב בזה הערת האבי"ע פ"ה מאכ"א ע"ד הר"מ שאם פירש האבר ואח"כ יצא ממנו בשר חייב בכזית בשר ואין גו"ע מצטרפין, ודעת הגר"ח שם שאין איסורו משום במה"ח רק משום אבמה"ח אלא דבכה"ג אין גו"ע מצטרפין.

   ותמה אבי"ע דהא אף מ"ד לאברים עומדת מודה שאם פירש בשר מהבהמה עצמה אין בו איסור אבמה"ח רק בשר מן החי אף שכבר חל בו דין אבמה"ח, ומ"ש הכא שכבר פירש האבר שהבשר הפורש הוא בכלל איסור אבמה"ח, ובמקו"א נתבאר ליישב.

   ולפי הנ"ל יל"ד דאחר שפירש האבר חל בו חפצא של אבמה"ח ואף בשר הפורש נשאר בדין אבמה"ח, וג"ז אינו מובן כה"צ אבל רשמתי לזכרון. [↑](#footnote-ref-4)
4. בתוס' הוכיחו מבעיא דלחוש לזרעו עמש"כ שם בזה, והר"ן הוכיח מספק דחלב דל"ל תקנתא בשחיטה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובאמת הרי"ף השמיט בעיא דחלב וכתב בחי' חת"ס סט. דלפי שיטתו כיון דקי"ל ד' סימנין ממילא אין לאסור את החלב וסוגיין דלא כהלכתא כש"כ התוס' עה: לדעת רש"י, אבל שיטת הר"מ צ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובמקו"א נתבאר לדון בעוד אופנים בזה, עיין אמר"מ ד-טו. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובשער"י ג-כה ג"כ נקט כדברי הבכור שור, אלא דאסברה לה באופ"א, שא"א לסימנין להתיר את הבהמה אלא אם הם עצמם טעונים שחיטה, אבל הכא בב"פ שהם אינם טעונים שחיטה שכבר נשחט ע"י אמו א"א לשחוט על ידם את הבהמה ולכך א"א להתיר את האבר ע"י שחיטת הסימנין.

   אבל בהא דר' משרשיא שפיר מהני למ"ד ד' סימנין משום שהסימנין עצמם אין בהם היתר שחיטה לגמרי.

   אלא שאינו נראה כ"כ בעיני ביאור זה, שנראה לי בפשוטו שהסימנים מתייחסים לכלל חיות הבהמה ואינם עומדים לעצמם, וכשלא נשחט האבר ג"כ יש חסרון בסימנין כלפי זה, וע"כ שאין ענין מיוחד בסימנין אלא דל"מ באבר היוצא משום דכללא הוא שא"א לשחוט את הבהמה כלפי אבר אחד כש"כ הבכור שור. [↑](#footnote-ref-8)
8. בעיקר דין חלב טריפה מבואר בכורות ז: דחלב הותר אף שהוא אבמה"ח, ומבואר שם דמה"ט איצטריך קרא לחלב טמאה לאוסרו דלא נילף מאבמה"ח, ויל"ע מ"ט ילפינן חלב טריפה מטמאה ולא מאבמה"ח?

   וביותר צ"ע בסוגיא שם ל"ל קרא לאסור חלב טמאה תיפו"ל משום המבואר בסוגיין דאין בה היתר שחיטה אין חידוש של חלב?

   ועכצ"ל דהך כללא גופא דדוקא היכא דאית ליה תקנתא בשחיטה התירה תורה זה ילפינן מטמאה, וכ"נ בראבי"ה בסוגיין שבאר הסוגיא דספק הגמ' אם לדמותו לחלב טמאה דל"ל תקנתא בשחיטה או לחלב אבמה"ח. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובאמת ד' הרשב"א שם תמוהים טובא דתינח שחולק על הרא"ה וס"ל אם אין בו איסור טריפה אין החלב נאסר משום חלב טריפה, אבל מבואר שם דאף להך צד בגמ' דחלב אבר היוצא אסור משום דל"ל תקנתא ה"נ בולד טריפה נמי.

   וביותר תימה שהרי באבר היוצא עצמו דעת הרשב"א עה: כהתוס' שם שאם היינו אומרים ד' סימנין היה מועיל להתיר אבר היוצא ונמצא שכל איסורו הוא משום דל"א ד' סימנין, א"כ ה"נ למ"ד לדברי המתיר אוסר דל"ל ד' סימנין הרי יש לאסור את החלב?

   וכנראה צריך לחלק בדוחק, דלעולם למ"ד דל"ל ד' סימנין אין משמעות לסימניו ולא חשיב אית ליה תקנתא בשחיטה כלל, אלא דהכא הרי אין בעובר חלות דין דלא תהני ביה שחיטת האם רק הדין חל בבהמה אבל העובר מיקרי אית ליה תקנתא בשחיטה, שהרי יכולה להועיל לו שחיטת האם אלא דכיון שהיא טריפה אין כאן שחיטה מעלייתא, אבל באבר היוצא דין הוא בו דל"מ ביה שחיטת האם, וכ"ז דוחק.

   וצריך להוסיף בד' הרשב"א דהיכא דל"א ד"ס גבי אבר היוצא לא דמי לשמוטת הסימנין שחלבה מותר לשיטת הרשב"א שם, דהתם אית בה סימנין אלא שאינו מצליח לשחוט אבל כל דלא אמרינן ד' סימנין הרי אין לו סימני עצמו כלל ולית ליה תקנתא בשחיטה מיקרי, וכ"ז צ"ע.

   עוד יל"ע בדעת הרשב"א דהא קי"ל שב"פ מטריפה אינו ניתר בשחיטתה א"כ חלבו הוא כחלב טריפה וייאסר, ונתבאר בזה בסוגיא עה: גבי ב"פ הנולד מטריפה, עיי"ש באורך. [↑](#footnote-ref-10)