המתוקן כל כתבי 3
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 16 כל כתבי

כל כתבי -2- יצחק טחן

**ביסוד פטור גרמא בשבת המתוקן קיץ תשע''ט**

דף קכ ע''א ע''ב

**בדינא דגרם כיבוי מותר אי הוי גם בגוונא דודאי יכבה**

1. . **יעוין ברמב''ן דמבאר את החילוק בין מקרב כיבוי בדף מ''ז לנותן בצד הטלית דהוי מחמת דהכא לא ודאי שיכבה**. וז''ל, ואעפ"כ יותר נכון לפרש דהתם ודאי מכבה והכא כמחיצת כלים דמי דאפשר דלא מכבה כדקאמר ואם כבתה כבתה לא הוי ודאי שיבקע. ויעוין עוד ברשב''א דנקט דבנותן בצד הטלית הוי כמקרב כבויו ומבאר דהוי מחמת דגם בנותן בצד הטלית ודאי שיכבה. וז''ל, דלא קרינן מקרב את כבויו אלא בכעין נותן מים בכלי שתחת הנר ואי נמי בנותן בצד הטלית שאחז בו האור, משום דאי יפלו שם ניצוצות או תגיע שם דליקה ודאי תכבה. ומבואר דתליא בודאות. ובעיקר מה דנקטו הראשונים דלא הוי ודאי יעוין בשו''ע סימן שלד סעיף כ''ב דכתב שם דאע''פ דודאי יתבקעו מותר [וכן לשון הטור והרמב''ם פי''ב ה''ד] ובישועות יעקב שלד סק''ו כתב דלדעת רוב הפוסקים כל גרם כיבוי שרי אפילו אם ודאי יבא לידי כיבוי [יעוין בשלטי גבורים אות ב' דנקט דגם בפס''ר מותר] , אולם יעוין בגרש''ז במאורי אש פ''ד ענף א' סק''ב דכתב דאפשר לבאר בכונת הטור והרמב''ם דלמרות שהם ודאי מתבקעים מ''מ עדין ספק אי תגיע הדליקה לשם.

**אי שייך לחייב בשבת באשו משום חציו**

1. **בעיקר הא דמבואר במתניתין דגרם כיבוי מותר מדאוריתא**, לכאורה קשה אמאי בקיעת הכלים מכח האש לא חשיב כחיציו הרי הוי רוח מצויה שיתבקעו הכלים [יעוין בחזו''א ב''ק י''ד ס''ק י''ב ד''ה ויש לעיין],והיה ניתן לומר בדעת הראשונים דהיכא דודאי יכבה איכא בזה איסורא דמקרב כיבויו דהוי מדין אשו משום חציו וכן הבין הברכ''ששבת כא אות ו' בכונת הרשב''א דהקשה ממקרב כיבויו על איסור מחיקת השם, דמקרב כיבוי הוי כחציו. אלא דיש לעיין אי הספק יכבה הוי כרוח שאינה מצויה או דהוי ספק מציאותי אי סגי בכמות מים זו בשביל לכבות או אי האש תגיע לשם אולם כל כמה שהגיע לשם לא הוי כרוח שאינה מצויה וא''כ עדיין קשה אמאי ליכא בזה ספק איסור ויבואר אי''ה לקמן.

**ובעיקר הדבר יש לעיין מהא דמצינו בכמה דוכתי דחשיב גרמא למרות דבדיני נזיקין חשיב מעשה גמור,** כההיא דשבת כ''ט דמסיקין בכלים שלימים למרות דיפקעו ויהא בזה סתירה בכלים [והוי מקרב הדבר אצל האש] , ומבאר הגר''א שי''ד א' דחשיב גרמא [רק יעוין ביראים [סי' רעד, דף קמ ע"ב] דהביא דלא שייך בנין אפילו בעשיית כלי גמורה. דאם כן הי' בסתירה גמורה בכלי חייב משום סותר ולמה מסיקין בכלים ביום טוב הא סותר הכלי. אלא ודאי דאף סתירה גמורה אינו בכלים. והוא הדין בנין גמור דליתא בכלים].

**עוד מצינו במשנה קל''ז ע''ב בדעת ר''א דמותר ליתן את השמרים למשמרת בשבת**. ומבאר הרשב''א בדף קל''ז ע''ב דהוי מחמת דאינו בורר ולא מרקד בידים ורק ממילא הוא נברר, וגם בשיטת רבנן דאסור ליתן את השמרים ורק מים מותר יעוי''ש בריטב''א בד''ה נותנים מים. וז''ל, פי' דכיון דשמרים נתונים שם מבעוד יום לאו מידי עביד השתא. ומבואר דגם רבנן מודו דבעינן עשיה בגוף הדבר רק דס''ל דעצם הדבר שהעמיד את השמרים חשיב עשיה חיובית ויש לעיין אי הוי יסוד במלאכת בורר או בעיקר גדרי מעשה בשבת.

**עוד מצינו בשבת קכ''ב דמותר להעמיד בהמתו ע''ג עשבים ע''מ שתאכל** וכן נפסק בשו''ע שכ''ד י''ג, ובאבן העוזר שכ''ח תמה דמ''ש מנזיקין דמעמיד בהמת חבירו מחייב ובשו''ע חו''מ שצ''ח פסק כהרשב''א דמחייב מדין אדם המזיק.

**בהא דמצינו דבשבת מחייב גם בגרמא בזורה ורוח מסייעתו**

1. **עוד יש לעיין בהא דמצינו בגמ' ב''ק ס' דזורה ורוח מסייעתו חייב למרות דהוי גרמא.** והא דהכא בגרם כיבוי ליכא להך דינא דזורה ורוח מסייעתו יעוין לקמן מה שנתבאר בזה, רק דבעיקר הדבר יש לעיין מהא דחזינןדמצד אחד שבת קילא וגם מעשה שנחשב מעשה בידים בדיני נזיקין חשיב גרמא, ומאידך גיסא גם מעשה שחשיב גרמא בשבת חשיב בידים.

**ובעיקר הך דינא דזורה ורוח מסייעתו יעוין ברא''ש** בב''ק ס' וז''ל, דהתם מלאכת מחשבת אסרה תורה אע''פ דלא הוי אלא גרמא בעלמא בהכי חייבה תורה כיון דמלאכה זו עיקר עשיתה ע''י הרוח. ומשמע מדבריו דהוי סברא מיוחדת בזורה כיון דכך צורת המלאכה, וכן נקט באחיעזר ח''ג סימן ס' ומביא מהאמ''ב סימן כ''ז ד''ה ועוד, דגם נקט כן.

**ולפי''ז נראה דגדרי המעשה במלאכת שבת הוא לפי מה שהיה במשכן**, **ויעוין במג''א רנ''ב ס''ק כ' דנקט דבטוחן בריחיים של מים לא הוי מלאכה למרות דבגדרי מעשה דנזיקין הוי מעשה גמור**, ומבאר הנתיב חיים (להגאון בעל קרבן נתנאל) שם, דדעת המג"א דאין ללמוד טחינה מאפיה דחייב אף דנגמרת מאליה, משום דהעיקר תלוי איך היה מעשה כל מלאכה במשכן, ואפיה במשכן היינו בישול לא היה באופן אחר אלא שנתבשלו הסממנין ממילא ע"י האש, משא''כ טחינה דהאב מלאכה אצל משכן היה כתישת הסממנין במכתשת דלא היתה אלא בידים.

**ונראה דיש להוסיף בזה דלפי''ז עיקר קרא ד''לא תעשה כל מלאכה''** בא למעט דבעינן מעשה מצד האדם, אולם גדרי המעשה תלויים באופן איך היה במשכן, ואי היה מחייב בגרמא אז אופן העשיה לא היה נכנס ל''דומיא דמשכן'', ורק אחר דילפינן מ''לא תעשון'' דאיכא יחס לעשיה הדר דינא דילפינן ממשכן על אופן המעשים, ולכן במקומות שבהם צורת המלאכה היא בגרמא בהא העשיה מתקיימת בעשית המצב שהביא את התוצאה.

**ויעוין בשו''ת הר צבי או''ח א' סימן קמ''ח דמבאר על פי זה את הגר''א דמסיקין בכלים הוי גרמא** דכיון דצורת המלאכה היא לסתור בידים הלכך לענין שבת הוי גרמא. רק יעוי''ש דנקט דאפ''ה דברי המג''א הוי חידוש מאחר דבריחים של מים כך הדרך היום לטחון וגם אי ילפינן ממשכן אפשר דעיקר הילפותא היא דבעינן דכך יהא צורת המלאכה באופן המצוי. רק דעדיין יש לעיין בדברי הראשונים אי נימא דמקרב כיבויו הוי חציו.

**בגדרי מעשה בשבת אי הקובע הוא משכן או הרגילות**

1. **יעוין בשו"ת מנחת שלמה ח''ב סימן לא דנקט דפלוגתת ר''א ורבנן בדף קל''ז אי מותר ליתן שמרים למשמרת תלויה בנידון זה אי בהקובע הוא המשכן או הרגילות** וז''ל, ונראה דרבנן ור"א פליגי בהא דר"א סובר שהולכין רק אחר דרך עשיית המלאכה שהיתה במשכן וכיון דבורר ומרקד היו שם בידים לכן אף על גב דמשמר שפיר דרכו להעשות תמיד מאליו מ"מ סובר ר"א דכיון שהוא כ"כ חלוק מעיקר המלאכה אינו חשיב כלל אפי' בגדר תולדה והו"ל רק גרמא, ודוקא צידה או אופה ומבשל וכו' שגם במשכן היו ע"י גרמא הוא דחשיב מלאכה משא"כ בורר ומרקד, אולם רבנן סברי דכל שהוא עושה את המלאכה כמנהג העולם שפיר חשיב כמלאכה בידים והוי תולדה גמורה אפי' בהנך מלאכות שהאב שלהן הי' נעשה במשכן ממש בידים, ולכן כיון שכך דרכו של סינון שהוא מסתנן מאליו שפיר הוי תולדה דבורר ומרקד כיון שאף גם במשכן אילו היו צריכים שם לסנן הי' נעשה גם שם הסינון מאליו ולא ע"י אדם ושפיר חשיב תולדה, ומוכח נמי הכא מהא דפריך הגמ' היינו זורה היינו בורר היינו מרקד אף על גב דלכאורה יש חדוש גדול בזורה מה שאין בבורר ומרקד דשאני זורה דמלאכת מחשבת אסרה תורה וחייב אף על גב דבכה"ג לענין תשלומי ממון חשיב רק גרמא, אולם להנ"ל אתי שפיר משום דלפי מה דקיי"ל כרבנן דר"א אין זה חדוש מיוחד בזורה מאי דליתא בבורר ומרקד כיון שגם בבורר ומרקד אמרינן דכל שהוא עושה את המלאכה כמנהגו של עולם כמו בזורה שפיר חייב.

**בסתירת המג''א ממציצת עלוקה**

1. **יעוי''ש עוד במנחת שלמה** דתמה על מה דבארו במג''א דהעיקר תליא במשכן דהרי הלכתא כרבנן, עוד מקשה הגרש''ז מדברי המג''א גופא דבמציצת עלוקה ס''ל דאיכא בזה איסורא, למרות דהוצאת נשמה או דישה היתה במשכן ביד.

**ויעוי''ש מה דמיישב בזה בשתי אופנים** וז''ל, והיה נראה לפי"ז דאפי' להמג"א לא אמרינן דרחיים של מים חשיב כגרמא כי אם דוקא מפני שהוא נותן את החטים לתוך האפרכסת וממילא הם יורדים אח"כ לתוך הרחיים הטוחנות וחשיב כאילו אין המלאכה מתחלת מיד, משא"כ אם נותנם ממש תוך מקום טחינתם שפיר חשיב כטוחן בידים כיון דאורחא דטחינה בהכי ואנן הרי קיי"ל כרבנן דר"א דסינון שפיר חשיב בורר הואיל וכך דרכה של סינון וה"נ גם בטחינה כך דרכה של טחינה ודמי נמי להעמדת עלוקה דסובר המג"א עצמו שהוא איסור תורה.

אולם י"ל דאיכא נמי טעמא אחרינא לחלק בין רחיים של מים להעמדת עלוקה, דשאני רחיים כיון שאבני הטחנה הרי הולכין וסובבים כל הזמן בין אם יש חטים בתוך הרחיים ובין אם אין שם חטים כלל נמצא שבנתינת החטים לתוך הרחיים אינו גורם כלל שום שנוי או התחדשות במלאכת הטחינה ולכן הן אמנם שהחטים חשובים שפיר כנטחנים על ידו ולאו גרמא הוא כלל, מ"מ י"ל דעיקר איסור שבת הוא דוקא כשגורם "לטחון" ולא "להטחן" משא"כ בעלוקה שרק ע"י ההעמדה ע"ג גוף האדם היא מתחלת למצוץ לכן שפיר מתיחסת המציצה אל המעמיד.

**ביסוד דברי האבן העוזר דינא דזורה ורוח מסייעתו דתליא במחשבתו**

1. **אלא דבעיקר הך דינא דזורה ורוח מסייעתו יעוין באבן העוזר ס''ס שכח דהוכיח מהאי דינא לנותן חטים לתוך רחיים של מים דחייב** דלא כמו שכתב המג"א בסי' רנ"ב ס''ק כ', ואי נימא דהוי רק במלאכת זורה דכך צורת המלאכה מאי שיאטיה לטחינה דעיקר המלאכה הוא בריחים של יד. ויעוין באחיעזר שם מה דמבאר בכונתו וז''ל, דמה שאמרו בזורה ורוח מסייעתו מלאכת מחשבת אסרה תורה ולא אמרו שזהו עצם המלאכה, היינו דכל שהוא מלאכת מחשבת והמלאכה מתעביד באופן זה חשוב מלאכת מחשבת ועל כן גם בנותן חטים ברחיים של מים, שזהו דרך הטחינה אף שבאפשרי לעשות ע"י טחינה ביד מ"מ זוהי מלאכת מחשבת שאסרה תורה עכ''ל.

**ויעוין ברש''י בבא קמא דף ס ע''א בד''ה מלאכת מחשבת.** וז''ל, נתקיימה מחשבתו דניחא ליה ברוח מסייעת. ונראה מדבריו דהוי כלל בכל מלאכות שבת. **ויעוין עוד בר''ח** שבת קכ ע''ב בההיא דפותח דלת כנגד המדורה דהיכא דהוי רוח מצויה לא מחייב רק מחמת גזירה אטו [דיהא בשעת הפתיחה] רוח שא''מ, ויעוי''ש דמביא את הגמ' ב''ק דבשבת מלאכת מחשבת אסרה תורה וז''ל, ש''מ ''דכיון דמשוי אורחא אפילו לרוח מצויה ללבות ומחשב'' לכן אסור בשבת דהיינו מלאכת מחשבת. ומבואר בדבריו דגם בהבערה מהני סיוע הרוח משום דנתקיימה מחשבתו [וכונתו להוכיח דהחסרון ברוח מצויה לא הוי בגוף ההבערה אלא רק מחמת דלא הוי פס''ר כמו שמבואר ברש''י. וחזינן מדבריו דגם היכא דאיכא כבר לרוח הוי כהשתתפות הרוח בליבוי, ולא דיינינן ליה כבדקא דמיא דחשיב כח דידיה].

**ומבואר דהוי דין כללי במלאכת שבת** דגם במקום דחשיב גרמא כל היכא דנתכוין למלאכה חשיב בהכי מלאכה. ויעוין באבן העוזר דנקט דגם במקום דחשיב מעשה בדיני נזיקין כההיא דמעמיד בהמה במחובר בעינן למחשבתו. ו**יש לעיין לפי''ז בגדר גזה''כ ד''לא תעשון**'' דלפי'''ז העיקר תליא במחשבה וליכא דין של עשיה.

**עוד העיר הג''ר רפאל איזברג מהא דמצינו במג''א תקב ס"ק ט' דמחדש דעשית אהל ע''י דין לבוד הוי גרמא**. וז''ל, דבאמת הוי אוהל לענין שבת דהא מותר לפרוס עליהם סדין אח"כ כדאיתא שם אלא שמ"מ מותר לנטותו בשבת ''דאיהו לא עביד מידי''. **ויעוין עוד בירושלמי** גיטין פ''ח הלכה ג [וכן בשבת פרק הזורק פי''א ה''א] דנקט דהנחה מכח קלוטה חשיב גרמא. וז''ל, מה בין גיטין ומה בין שבת. אמר רבי אבא בשבת כתיב לא תעשה מלאכה. נעשית היא מאיליה. ברם הכא ונתן בידה ברשותה. ואי נימא דעיקר הנושא הוא ב''דומיא דמשכן'' לכאורה בעינן שיהא חילוק באופן המעשה אולם כל כמה דהוי מעשה גמור מצדו רק דליכא תוצאה ממשית אלא רק מבחינה דינית דוחק לומר דגם בזה בעינן דומיא דמשכן, ואי העיקר תלוי במחשבתו ג''כ קשה מאי איכפת לן היחס לתוצאה סכ''ס מעונין בהך תוצאה.

**בבאור יסוד האחרונים דאיסור מלאכה הוא ה''עמל והטורח''**

1. **ידוע מה דאיתא באחרונים דאיסור מלאכה הוא ''העמל והטורח''** ויעוין בחזו''א ב''ק סימן יד ס''ק יב דדן מכח זה דלא יהני חיציו במלאכת שבת אא''כ ניתן לראות את זה כחלק מצורת המלאכה. ויעוי''ש עוד דמיישב לפי''ז הא דליכא דין מעמיד בשבת וז''ל, אלא דמזיק שנאוי לפני המקום הנזק ובשבת שנאוי לפני המקום טורח האדם במלאכת חול.

**ויעוין בספר הזכרון אהל ישעיהו** עמוד תקנו דמובא שם מהגרצ''פ פרנק דתמה עליו מהא דמבואר דלקצוץ ענף עם ג' גרוגרות או שתי גרוגרות הוי ריבוי בשיעורין ואי הוי טורח אמאי חשיב יותר טורח, וכן תמה עליו דאי לא חשיב מעשה מה יהני הא דשנאוי נזק לפני המקום לאשוויי מעשה. ויעוי''ש דמובא מהחזו''א דהשיב לו דעיקר היסוד הוא דבשבת האיסור נמצא בגוף עשית הגברא ולא שמעשה הגברא הוי היכי תימצי לתוצאה אסורה, והעמל והטורח בא לבטאות דהחפצא דאיסורא נמצא בכוחו של האדם הנמצא בתוצאה, ולכן לא תליא בעמל המציאותי אלא ב''עשיה'', ומאחר דאיכא חילוק בעשיה בין ג' לב' גרוגרות הלכך הוי ריבוי בשיעורין, והא דמעמיד פטור למרות דחשיב מעשה לענין נזיקין יעוי''ש דמבאר דמאחר דכל מעשה דנשלם ע''י גורם נוסף בעינן לדונו כמשתמש בטבע הלכך בהא איכא חילוק אי בעינן את עשיתו רק ליחס אליו את התוצאה או בגוף העשיה, דכל כמה דבעינן את יחסו בגוף העשיה בהא בעינן לעצם עשיתו וכל כמה דאיכא כח חיצוני דמעמיד את העשיה איכא בזה ניתוק ממציאותו כעושה והוי כפעולה שנולדה מאליה, ורק דתליא בדרך המלאכה דכל כמה דכך דרך המלאכה הדר דינא דדינינן ליה כעושה כיון דכך צורת העשיה, ורק בבהמה למרות דכך צורת התלישה באכילת הבהמה מ''מ כיון דבהמה היא בעלת בחירה במקצת הלכך לא הוי ממש כרוח ובזה היכא דבעינן לעשיה דידה לא שייך לדונו כמשתמש בבהמה. ויעוי''ש בד''ה יש לעיין דדן לפי''ז ליישב הא דגרם כיבוי לא מחייב משום חציו דכיבוי אין דרכו בכח אחר והלכך לא חשיב מלאכה לענין שבת.

**בבאר הא דבאיסורא דמחיקת השם לא דיניינן לאשו משום חציו**

1. **אלא דעדיין יש לעיין בהא דמבואר בגמ' דגם במחיקת השם בעינן מעשה ולכן ליכא איסורא בנכנס לטבול ונמחק השם מכח טבילתו, ובזה הרי לא שייך להאי סברא דעמל וטורח, ויעוין בחזו''א** לח סק''ו דגם בשבת צריך להיות אסור אפילו אי נשרה מעט מעט עד שנמס כיון שהתחיל המלאכה בכח ראשון ומ''ש מהכניס נר דולק לתוך המים דהוי כמכבה ממש. ויעוי''ש דמיישב וז''ל ואפשר דאיירי שאין השם נמחק עכשיו אלא הדיו מתרפה ועובר בזמן מוקדם, והעברתו בטבע מחום הבשר ופעולת האויר וכו' אלא דהכא אין המחיקה עכשיו אלא לאחר זמן ודמיא לכלי חרס חדשים.

**אולם יעוין ברשב''א דתמה בזה דמ''ש ממקרב כבויו**, ובברכ''ש שבת כא אות ו' הבין בכונתו דמקרב כיבוי הוי כחציו וא''כ אמאי הכא לא הוי כחיציו ויעוין בחו''ש [ויעוי''ש בברכ''ש דנקט דהוי כמקרב הדבר אצל האש ויש לעיין דבשלמא בהכניס ידו למים ניחא אולם בנותן כלי תחת הנר דהמים מכבים את האש לכאורה הוי כמקרב האש אא''כ נימא דכיון דהמים לא זזים ופועלים אלא האש נופלת לתוכם ומתכבית א''כ כל עשיתו הוא החיבור בין האש למים וליכא בזה עשיה באש]. ומיישב הרשב''א וז''ל, וי"ל דלא קרינן מקרב את כבויו אלא בכעין נותן מים בכלי שתחת הנר ואי נמי בנותן בצד הטלית שאחז בו האור, משום דאי יפלו שם ניצוצות או תגיע שם דליקה ודאי תכבה, אבל כאן אפשר דלא ימחק שאילו ודאי נמחק היינו כמשפשף שהרי הוא נותן ידו במים.ויש לעיין בבאור כונתו דאילו ודאי נמחק היינו כמשפשף, דנראה מדבריו דאילו הוי ודאי שימחק איכא סיבה לדונו כעושה בידיים גם בלי הך דינא דמקרב כבויו. ונראה פשוט דאי הוי ודאי הוי כמקום גחלת דהוי מעשה גמור גם למ''ד אשו משום ממונו, רק דיש לעיין בקושית הרשב''א שעדיין לא העמיד בספק אמאי הקשה מהא דמקרב כיבויו ולא הקשה דהוי מעשה גמור ויש שרצו לפרש דהא הוי פשיטא לרשב''א דלא הוי ודאי, רק דס''ל דהא דלא הוי ודאי מהני רק לענין שלא לאשוויי מעשה גמור, אולם לענין חיובא ד''מקרב כבויו'', כמו דהתם למרות שאם יפלו ניצוצות ודאי יכבו מ''מ לא הוי ודאי שיפלו ניצוצות, ומחייב מחמת עצם מה שעמיד סיבה לכיבוי א''כ ה''ה הכא יהא חייב מחמת שהעמיד אפשרות למחיקה. ולזה מיישב דלענין לאשוויי מקרב כבויו מהני הא דאי יפלו ודאי יכבו, ורק הכא דהוי ספק אי ימחק בהא הוי חסרון גם לענין מקרב כבויו.

**ובפשטות מבואר ברשב''א דכל כמה דאפשר שלא ימחק גם אי נמחק לבסוף לא מקרי מעשה,** ומבואר דבשביל לאשוויי לאיסור מלאכה בעינן את הודאי, וצ''ב דכל כמה דגם חיציו חשיב מעשה מאי איכא בהא דהוי ספק ואמאי ליכא בזה ספק איסור, ודוחק לומר דהספק מחיקה הוי כרוח שאינה מצויה דיותר נראה דהוי ספק מציאותי אי סגי בזה בשביל למחוק, וביותר קשה דהרי מבואר ברשב''א דאי ודאי ימחק הוי כמשפשף וא''כ הוי ספק מעשה בידים, ואי נימא דחשיב אינו מכוין מחמת דירד לטבול צ''ב אמאי בעינן לפטור גרמא כמו שהקשתה הגמ' בדף קלג ע''א הא למה לי קרא דבר שאין מתכוין הוא. **[ובחזו''א ידים** סימן ח' ס''ק י''ז נראה דפירש את מה שהבאנו לעיל מדבריו בכונת הרשב''א וז''ל, ובטובל והשם על בשרו איירי שאין השם נמחק בלא שפשוף אלא מתרפה ומסייע במחיקתו שהרי סופו לימחק מבשרו ובלחלוחו במים גורם למהר מחיקתו וכמ''ש הרשב''א שבת שם עכ''ל. וצ''ב].

**ויעוין במאורי אש פ''ג ענף ד' ס''ק ב' ג' ד' [וכן באחיעזר יו''ד סימן מח] דמבארים דכונת הרשב''א דרק בשעת כניסתו למים אין ודאי שימחק אולם אח''כ ודאי ימחק** ולכן לא יהני מה דאינו מכוין, ורק דע''י דבשעת המעשה לא ודאי שיכבה לא חשיב מעשה דידיה דמה שנשאר אח''כ במים הוי כמצמצם ולא חשיב מעשה דידיה, ויעוי''ש דדן בכל אופני גדרי המעשים בגוונא דליכא כעת עשיה חיובית מצדו אלא רק מכח המעשה הקודם, או מכח עצם הדבר שגופו מעמיד את התוצאה כההיא דקדרין בב''ק.

**ולפי''ז חילוק הרשב''א הוא בין מקרב כיבויו דהתם מעשהו נשלם בהעמדת סיבת הכיבוי,** והודאי כיבוי רק מעמיד דמעשהו נשלם כעת ולא בעינן שיכבה עכשיו אלא סגי דאי יפול שם הדליקה ודאי תכבה, ובזה חלוק מחיקת השם דבמחיקה בשביל לאשווי שנשלם מעשהו בעינן שבשעת הירידה למים יהא ודאי כיבוי, אולם בפשוטו נראה ברשב''א דהחילוק הוא בודאי כיבוי מצד עצמו, ולא כהיכי תימצי להגדיר אי נשלם מעשהו.

**ויעוין עוד בריטב''א וז''ל,** דאע"פ שנכנס במים אפשר הוא שלא יכבה [ימחק] כל זמן שלא ישפשף וכיון שכן והוא אינו מתכוין אלא לטבול לא חשיב אלא כגרם כיבוי, משא"כ במקרב את כיבויו דכי נפלי ניצוצות התם ודאי כבו, ומיהו אף בזה לא היינו מתירים אלא מפני שהוא אינו מתכוין לכבות כי ודאי אסור להטיל השם במים ואף על פי שאפשר שלא יכבה.

**ומבואר בריטב''א דהאינו מכוין הופך את זה לגרם כיבוי** וצ''ב דכל כמה דחשיב אינו מכוין לא בעינן להא דהוי גרמא. ובהכרח צ''ל דמצד לא מכוין גרידא לא ניתן לפוטרו אלא רק מחמת גרם כיבוי ובריטב''א נראה דהא מיהא בעינן להא דאינו מכוין, וברשב''א נראה דסגי בעצם הדבר דליכא ודאות שהכניסה למים תמחוק.

**בבאור הא דליכא בזה לפטורא דאינו מכוין**

1. **ובבאור הא דליכא בזה לפטורא דאינו מכוין** אפשר דהוי כספק פס''ר כיון דאי ימחק לבסוף תהליך המחיקה התחיל מיד. **ומצינו במאירי** קכא א' דהעיר בזה דאמאי איכא הכא לפטורא דאינו מכוין וז''ל, יש שואלים במה שכתבנו שמאחר שפסקנו בדבר שאין מתכוין שמותר גרמא למחיקת השם מפני מה נאסרה, ומפרשים שאין מחלקת זו תלויה במחלוקת דבר שאין מתכוין כלל שלדעת האוסר אף לר' שמעון הוא אוסר שלא אמרו דבר שאין מתכוין מותר אלא כשאינו עושה המלאכה הנמשכת בידים כגון גרירת מטה שאינו עושה החריץ בידים אבל גרמא זו הואיל ומכניס את השם במים הרי הוא כגופה של מחיקה. ויש לעיין בכונתו.

**בבאור תרוץ הרשב''א והריטב''א דהחוסר ודאות או האינו מכוין משווי ליה לגרמא**

1. **ובעיקר באור הרשב''א דהעדר הודאות גורם שיחשב גרם כיבוי ולריטב''א הוי בצירוף דלא מכוין. נראה לבאר על פי יסוד הברכ''ש** **דהנה יעוין בברכ''ש** שבת סימן כ''א אות ו' [וכן במשנת הגרח''ש סימן כ''ב ב'] וז''ל, ותי' מו''ר דהכא גבי מוחק אין תלוי בדין בידים רק בדין מעשה בחפצא בגופו של השם דגזה''כ הכא דלא תעשון כן לה' דהעשיה אסור אבל גרמא שרי, פי' דבודאי אין זה דין גרמא דלא חשיב כעושה המעשה דהא אשו משום חיציו, אלא דדין הוא דלא נאסרה מחיקה רק אם הוא ע''י מעשה בחפצא, משא''כ אם הוא ע''י גרמא אין זה חפצא של מחיקת השם, ואמר מו''ר דה''נ גם לענין מלאכת שבת דכתיב כל מלאכה לא תעשו בעינן מעשה בחפצא וגרמא שרי, והראיה מהא דגרם כיבוי שרי ואע''ג דאשו משום חציו הוא.

**ובדבריו נראה דליכא כלל יחס להא דחשיב חיציו לענין לאשוויי מעשה בחפצא ולא בא לבאר בזה את תרוץ הרשב''א ולפי דבריו צ''ל דמקרב כיבויו הוי איסור כיבוי דרבנן [**יעוין במשנה ברורה של''ד ס''ק נ''ז ובשער הציון ס''ק מ''ז דהוי איסור דרבנן].

**אולם נראה דניתן לומר דגם לענין זה שייך להאי יחס דחציו רק דלא הוי כחציו דרציחה**, ובהקדם מה דנראה בבאור יסוד הך גזה''כ דבעינן עשיה בחפצא, דנראה דיסוד הדבר הוא דעשית הגברא בהנך איסורי הוא מרכיב בגוף האיסור ולא הוי רק היכי תימצי בעלמא ליחס אליו את המעשה וזהו כונת הגר''ח ד''המעשה הוא בחפצא'' דהיינו ב''חפצא דאיסורא''.

**ולפי''ז יוצא דגם אי נימא דמהני בזה להאי יחס דחיציו אולם הוי שתי דינים נפרדים**. דבדיני מעשה לענין נזיקין ורציחה עיקר מאי דבעינן למעשה לענין היחס שלו לתוצאה, אולם הכא בעינן ליחס דחיציו בשביל היחס של עשית הגברא, ולכן אפשר דאיכא בזה חילוק לענין דין מעשה בשבת היכא דאיכא ספק איכא גרעון בעצם המעשה, והבאור הוא דמאחר דבעינן את היחס של האדם במעשה בעיקר האיסור א''כ כל כמה דאיכא בזה ספק חסר ביחס של האדם לאיסור בעיקר המעשה ורק דבריטב''א נראה דהא מיהא בעינן להא דאינו מכוין, וברשב''א נראה דסגי בעצם הדבר דליכא ודאות שהכניסה למים תמחוק.

**אלא דהא מיהא נראה פשוט דהוי רק בהך גוונא דהתוצאה לא קיימת מיד בשעת מעשהו אלא נגמרת אח''כ**, דבזה מגרע מה דהוי ספק, לא מבעיא במקרב כבויו דהספק הוא ביחס לניצוצות שיפלו אי יכבו דכעת ליכא במעשהו יחס של כבוי אלא גם במחיקה למרות דהוי ספק אי איכא מיד מחיקה מ''מ נראה דמחיקה לא לא הוי תיכף בכניסתו למים אלא דנשרה מעט מעט עד שמתכבה ולכן גם בזה כל כמה דהוי ספק לא נוכל לראות את מעשהו כמעשה מחיקה אלא כמעשה טבילה, משא''כ בכל לא מכוין דשבת דלמרות דגם הוי ספק מ''מ התם הספק אי מיד בשעת מעשהו איכא תוצאה של איסור.

**ולפי''ז ניחא הא דאיכא שייכות בין הלא תעשון דשבת לאיסור מחיקת השם,** דבתרוייהו הדרישה של האדם הוא בגוף האיסור ולפי''ז יוצא דגם בשבת הא דהצריך הרשב''א לודאי הוי בשביל גוף האיסור ולא בשביל לאשווי לרוח מצויה.

**בבאור חיובא דזורה ורוח מסייעתו לפי יסוד זה**

1. **ובבאור הא דבזורה רוח מסייעתו חייב גם בגרמא** יעוי''ש בברכ''ש שם סימן כ''ג מה דמביא מהירושלמי דהוכיח מהא דהבעיר וכיבה בנפיחה חייב דכוחו כגופו לענין נזקין, ומקשה הברכ''ש הרי שאני שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה ומחייב גם בגרמא. ומיישב וז''ל, ולפי מה שפרשתי לחלק במלאכת שבת בין כמה מלאכות שתלויים דוקא במעשה בידים כמו נזיקין ובין כמה מלאכות שאינם תלוים במעשה ידים כלל כמו אופה ומשל וזורה רוח מסייעתו, והכל כמו שהיה במשכן וכדאיתא במסכת ביצה לענין מקלף שעורין דקאמר דהגם דלענין מעשר מקרי גמר מלאכה אבל לא לענין שבת הרי דקפידא במלאכה דוקא מש''ה כיבוי מהנך מלאכות דבמעשה ידים המה.

**ונראה דלפי דבריו דהיחס של האדם המעשה הוא מגוף האיסור א''כ הילפותא ממשכן היא על גוף החפצא דמלאכה**, דבזורה החפצא של עשית המלאכה הוא בזריה לרוח, ויעוין במשנת הגרח''ש סימן כ''ב סק''ג וז''ל, וכבר ביאר זקני מרן זיע''א דכל צורך דין בידים בשבת לא צריך בפועל המלאכה [בתוצאת המלאכה] אלא רק בעשית המלאכה דמלאכת מחשבת אסרה תורה, וע''כ יש לדון בכל מלאכה ומלאכה מה היא חפצא עשייתה, ויש מלאכות כמו בזורה דחפצא דעשית המלאכה הוא במה שזורה לרוח או בצידה דחפצא דעשית המלאכה הוא במה שמכין הצידה [יעוין ברכ''ש ב''ק סימן י''ז], וכיון שזהו עיקר חפצא דעשית המלאכה הרי גם בדין הבידיים לא נצרך יותר בידיים מהמלאכה כלל. ולפי''ז הא דנקטה הגמ' להא דמלאכת מחשבת כהסבר להא דזורה ורח מסייעתו חייב כונת הגמ' דמכיון דבשבת עיקר הדין בידיים הוא בעיקר החפצא דמלאכה לכן תליא בגדרי המלאכה ומכיון דהיחס למלאכה הוא כפי חשיבותה במשכן לכן בזורה סגי במעשה הזריה לאשוויי כמלאכה וממילא הבידים מתקיים בזריה.

**רק דיעוין בברכ''ש שבת סימן כ''א סק''ט דנקט דגם באופן דמחייב על מה שנעשה ממילא מ''מ בעינן את היחס שלו עד גמר המלאכה**, מאחר דהכא לא הוי כרוצח ומזיק דעיקר הצורך במעשה הוא ביחס שלו לתוצאה. יעוי''ש דמוכיח כן מהא דמבואר בתוס' בשבת דף ד' דהא דמנוע מלרדות מכח גזירת חכמים חשוב אנוס. וז''ל, והא משום דמכיון דגבי שבת החיוב הוא על חפצא של מעשה ע''כ אין בהדבקת הפת חילול כי אם דחשוב כל משך האפיה מעשה של חפצא אופה, וע''כ בעינן שיהיה מזיד גם באפיה כולה אבל אם נאנס באמצע אין כאן חילול במזיד.

**בבאור יסוד האבן העוזר דהיחס למלאכה תלוי במחשבתו לפי יסוד זה**

1. **ונראה על פי זה לבאר את מהלך האבן העוזר בבאור הא דמלאכת מחשבת דתליא במחשבתו וגם בגרמא מהני מחשבתו ומאידך גיסא גם היכא דחשיב מעשה כההיא דמעמיד בשבת תליא במחשבתו**. ולכאורה יש לעיין דכל כמה דבעינן את עשית הגברא מה מהני מחשבתו, ונראה דהן אמנם בעינן לעשית הגברא לגוף האיסור אולם החלקיות הנדרשת מצד האדם בגוף המעשה הוא בחלק שבו כפי מחשבתו כבר השלים את מעשהו וזהו ''מלאכת מחשבת אסרה תורה'' דהיחס של האדם למלאכה הוא כפי מחשבתו. ונראה דדבר זה שייך מחמת שהתורת מעשה בשבת שונה משאר דיני התורה דהכא התורת מעשה הוא בגוף האיסור ולכן יש מקום לומר דתליא במחשבתו.

**ובזה יתבאר יסוד המרדכי גיטין פ''ב סימן שדמ דגם בחק תוכות חשיב כתיבה בשבת מחמת מלאכת מחשבת,** וכן הא דמתעסק נתמעט מדין מחשבת, וכן הא הא דנקט תוס' בכמה דוכתין דר''י מודה דבשבת אינו מכוין מותר מחמת מלאכת מחשבת דבכולהו היחס למלאכה נעשה כפי כונתו ומחשבתו, ובזה ניחא עוד הא דמקלקל פטור מחמת מחשבת [יעוין חגיגה י ע''ב] דנראה דכיון דהיחס למלאכה הוא לפי התיחסות בני האדם בעינן דיהא בזה חשיבות דביחס לבני אדם פעולה בלי תוצאה חשובה אינה מלאכה.

**בבאור הא דאיכא איסור מחיקת השם בשריפה ובגמ' לא תלתה את זה באשו משום חציו והמתסעף לדינא דמקרב כבויו אי הוי מה''ת דליכא בזה שייכות לנזיקין**

1. **יעוין בחזו''א ידים סימן ח' ס''ק י''ז דמוכיח דאיכא איסורא דאוריתא במחיקת השם בשריפה** ואפ''ה בגמ' לא הוכיחה מזה דאשו משום חציו, ומוכיח החזו''א דעיקר איסורא דמחיקת השם הוא במה דמעמיד עליו כורת ומכלה, ובמים חשיב דהביא עליו רק דבר שגורמו להאבד לבסוף. ונראה דלפי מה שנתבאר דהתורת מעשה במחיקת השם היא להעמיד את האדם בגוף האיסור א''כ אפשר דגם בזה סגי ביחס של האדם למעשה, ומכיון דבהנחה באש היחס הוא שמעמיד כילוי בשם, הלכך חשיב בהכי מעשה כילוי. ולא איכפת לן בגדרי היחס דנזיקין ורציחה. **ונראה דעל פי זה יתישב ג''כ אי נימא דחיובא דמקרב כבויו הוי חיוב מדאוריתא כמו מקרב הדבר אצל האש דמ''מ לא תליא בחיובא דאש בנזיקין דאפשר דלאשוויי מעשה לענין שבת סגיא ביחס הזה של ''מקרב כבויו''.**

**בבאור הנמוק''י בב''ק**

1. **והשתא נראה לבאר את קושית הנמוק''י דיתחייב במדליק מע''ש,** וכונתו שהיחס של חיציו הוא דכוחו פועל ע''י הרוח וא''כ נמצא דכוחו הוא שקיים בתוצאה וא''כ הוא נמצא בגוף האיסור בשבת, ויעוין בברכ''ש שבת סימן כא אות ח' דמוסיף דלמרות דבגרם כיבוי דמותר חזינן שלא דיינינן לאשו משום חציו לענין מלאכת שבת מ''מ שאני גרם כיבוי. וז''ל, ומה דממעטינן גרמא הוא דווקא היכא דהוי חפצא של גרמא כמו גרם כיבוי אבל הכא מכיון דבידים איכא הרי חפצא של גרמא לא חשיבא, וכונתו דבגרם כיבוי המעשה מצד עצמו הוי גרמא רק דבאים לדון משום חיציו לאשויי כעשיה בידיים ובזה לא מהני לענין שבת דבעינן את היחס של האדם בגוף המעשה אולם בחיציו ממש דתחילת העשיה היא בידיים א''כ בזה מהני מה דכוחו ממשיך לאשווי למלאכה כיון דהיחס שלו במלאכה הוא באופן חיובי.

**ובבאור תירוצו של הנמוק''י** יעוי''ש בברכ''ש וז''ל, ותירץ דדין דבידיים דאשו משום חציו נהי דאיכא דין בידיים מ''מ לא הוי בידיים דלהבא אלא דחשוב כמו עושה הכל בחול, וע''כ לענין דין בידיים דגברא חשוב כאילו עשה הכל ע''י הזריקה, והראיה מדלא מקרי אנוס, אבל לענין בידיים בחפצא לא נקרא ע''י אשו משום חיציו ''חפצא של מעשה'', וא''כ בשבת דבעינן חפצא של מעשה בעינן שידליק דוקא בשבת עכ''ל. ונראה בכונתו דהנמוק''י הוכיח מהא דלא מקרי אנוס דהיחס של המעשה מצד הגברא נמצא בשעת עשיתו, למרות דנתבע על כוחו מ''מ במה דנדרש מהגברא את היחס שלו כעושה ליכא יחס למה שאח''כ כוחו פועל ולכן ליכא בזה לחפצא דמלאכה.

**ויעוין עוד בסימן כ''ב סק''א דמוסיף בבאור הנמוק''י**.וז''ל, דרק ע''י שמצטרפת מעשה הבערתו ע''כ חשוב בידיים גם מה שנעשה אח''כ, אבל בלא צירוף דמעשה הבערתו לא הוי לן דין בידיים כלל, וע''כ אין זה ''מלאכה בשבת'' אלא ''מלאכת חול'' דהא מעשה הבערה היתה בע''ש ואפי בזורק חץ דחשוב כעושה וחוזר ועשה מ''מ הסברא הוא ע''י שמצטרף למעשה דמעיקרא אמרינן דהוי כעושה וחוזר ועושה. וכונתו דהיחס לכח כעשיה לא הוי מצד עצמו אלא רק מכח דהוי קיום של העשיה דאתמול.

**בבאור תרוץ הירושלמי על קושית הנמוק''י**

1. **ויעוין עוד בירושלמי רפ''ב דמחלק בין איסור שריפת קדשים ביו''ט ובשבת דהוי גם היכא דהדליק מע''ש, דהתם האיסור מחמת התוצאה**, לבין איסור הבערה דלא תעשון כל מלאכה כתיב והכא נעשית מאליה. ומבואר דלולי הך קרא היה מחייב במדליק מע''ש על מה שנעשה בשבת, ולכאורה נראה דהירושלמי לא ס''ל לתרוץ הנמוק''י דהוי כמלאכת חול דבשביל זה לא בעי קרא לכאשר יעשון, וא''כ צ''ב מה נתחדש בקרא דלא תעשון, ונראה דס''ל כבאור הברכ''ש דבקרא שדלא תעשון נתחדש דהיחס של האדם הוא מגוף האיסור רק דס''ל לירושלמי דהאי יחס דחציו לא מהני כלל בזה גם היכא דהוי עשיה חיובית ולפי''ז גם בשבת עצמה אי קירב אדם אש אצל העצים באופן דמטיא ברוח מצויה לא יהא חייב משום מבעיר. ויעוין בחזו''א י''ד ס''ק י''ב דמוכיח מהנמוק''י דמחייב דרק במדליק בע''ש ליכא איסורא כיון דנגמר מעשהו.

**בבאור דברי המג''א דע''י לבוד לא חשיב מעשה וכן יסוד הירושלמי דע''י קלוטה לא חשיב מעשה**

1. **והשתא נראה לבאר הא דנקט המג''א דלבוד לא מחשבו כעושה אהל והוי גרמא, וכן הא דמבואר דהנחה ע''י קלוטה הוי גרמא**, דנראה דמאחר דהיחס של האדם נדרש בעיקר החפצא דעבירה א''כ בהא בעינן יחס ממשי ומכיון שביחס הממשי פעולתו היא גרמא דהא דאיכא לבוד או קלוטה הוי רק יחס לתוצאה, הלכך מקרי גרמא דעשיה שאין בה עצמה את התוצאה אלא רק כאמצעי יחס בהא ליכא לחפצא דמלאכה.

**בבאור הא דגרם כיבוי לא נאסר מכח דינא דזורה ורוח מסייעתו**

1. **והשתא נראה ליישב את קושית האחרונים מהא דבגרם כיבוי ליכא להאי דינא דזורה ורוח מסייעתו** ונראה דאי נימא דהוי רק בזורה ל''ק מידי וגם אי נימא דהוי בכל המלאכות שדרכן בכך גם ל''ק דאפשר דכיבוי אין דרכו בכך כיון דהוי רק מקרה מזדמן וכן מיישב באחיעזר ח''ג סימן ס' וז''ל, ולא דמי להא דשבת ק"כ ''בגרם כבוי שהוא בא במקרה'' ובכה"ג אמרינן לא תעשה כל מלאכה דגרמא שרי, דבכה"ג לא חשוב מלאכה, אבל באופן שהמלאכה היא תמיד ע"י גרמא זהו חשוב מלאכת מחשבת, ורק אי נימא דהוי כלל יסודי במלאכת שבת בהא צ''ב אמאי הכא לא נימא ג''כ שיתחייב.

**ויעוין באחיעזר שם דמביא מהישועות יעקב** סימן של"ד דמיישב על פי השלטי גבורים בסוגין דגרם כבוי פטור דוקא באינו מכוין, ומבאר הישועות יעקב דהוי חילוק בדאוריתא דבמתכוין חייב משום כבוי דהוי מלאכת מחשבת דחייב גם בגרמא כמבואר בב"ק ס', ורק בלא נתכוין דאין זה מלאכה ואין זה מלאכת מחשבת בכה"ג אין חיוב בגרמא עכ''ד.

**רק דיש לעיין דאי הוי ודאי שיכבה א''כ הוי פס''ר והוי כמכוין** [וכבר הבאנו לעיל דבראשונים באמת נראה דלא הוי ודאי שיכבה אולם יעוי''ש בשלטי גבורים דנקט להדיא דגם בפס''ר מהני הא דלא מכוין] וצ''ל דלגרמא בעינן למחשבתו בעיקר המחייב ובזה לא יהני פס''ר. וכן מבואר גם באבן העוזר דיעוי''ש דמיישב לפי''ז הא דבמעמיד בהמתו ע''ג עשבים לא הוי מלאכה כיון דלא נתכוין למלאכה אלא רק שתאכל בהמתו למרות דהוי פס''ר דניח''ל.

**אולם כבר העירו דמהר''ח מוכח דבפס''ר לא בעינן למחשבתו**, דהרי ביאר להא דפותח דלת כנגד המדורה דמחייב מדינא דמלאכת מחשבת למרות דעיקר מחשבתו לפתיחת הדלת ומוכח דסגי בפס''ר לאשווי ככונה למלאכה [יעוין באבנ''ז ס''ס רלו].

**ויעוין באבנ''ז סימן ר''ל אות ד' דמיישב ג''כ דהוי מחמת חסרון מחשבה**, רק דמבאר באופ''א בהא דלא מהני בגרם כיבוי פס''ר. וז''ל, אך לא קשה מידי דהא ודאי יהי' רוצה שלא תגיע האש לכאן [ואף שבבירור תגיע האש לכאן לא מחייב משום פסיק רישי' דחשיב כמתכוין וחשיב מלאכת מחשבת כמו שכתבו התוספות (דף מ"א ע"ב) כיון שרצונו להיפוך לא מחייב משום פסיק רישי' כמו שפירש"י גבי חלזון (דף ע"ה ע"א) בדיבור המתחיל טפי ניחא לי' עיין שם] אלא שרצונו שאם תגיע האש לכאן יתבקעו הכלים ויכבו ונחשוב מחשבתו זאת כאלו פעל בידים שכשתגיע לכאן יכבה. ואכתי הוה גורם כיון שעדיין לא הגיע האש לכאן. וזה אינו רוצה שתגיע האש לכאן. ולא נוכל לחשוב כאילו פעל זאת בידים שתגיע האש לכאן והבן.

**ומצינו אופן שלישי בשו''ת זרע אמת** חלק א' סימן מ''ד לסימן של''ד וז''ל, דהיכא דהיא גרמא דלא עביד מעשה בשעת המלאכה רק עושה מעשה ולאחר זמן ע''י אותו מעשה גרם שתיעשה המלאכה מאליה ע''י דבר אחר, כמו הכא בעינן מחיצת הכלים מלאים מים זהו גרמא המותרת אף לענין שבת, אבל כשעושה המלאכה עצמה ע''י פעולתו אע''פ שנעשית המלאכה בסיוע דבר אחר חייב. ומבואר בדבריו דכל היכא דחשיב גרמא ובעינן לחידושא דזורה ורוח מסיעתו בעינן שמיד בגמר מעשיו יתחיל תוצאת המלאכה.

**בדינא דכפית קערה על הנר**

1. **יעוין במתניתין קכ''א ע''א כופין קערה על גבי הנר בשביל שלא תאחוז בקורה**. ובפשטות הוי ככפה עליו גיגית דפליגי בזה בסנהדרין ע''ז ע''א אי חשיב מצמצם ומהא דלא תליא בהאי פלוגתא חזינן לכאורה דמצמצם לא חשיב מעשה לאיסורא דשבת. אלא דיעוי''ש ברש''י וז''ל ובלבד שלא יכבה. ויעוין במג''א רע''ז סק''ט דכתב דצריך שיגביה מעט את הקערה ויניח אויר תחתיה. ומבואר דבגונא דודאי יכבה איכא איסורא וא''כ אדרבה מוכח דמצמצם בשבת חייב ומתניתין איירי בגונא דהנר שהנר דולק ורק דשם מחסום לא יתפשט הלאה. ולפי''ז דינא דמתנתין לא שייכא כלל להיתרא דגרם כיבוי דזה כו''ע מודו דהוי כמחיצה המפסקת, ובבאור חידושא דמתניתין יעוין בריבב"ן (בשיטת הקדמונים) דף קכא ע''א וז''ל, ואף על פי שנוטל כלי להציל הקורה שאינה ניטלת.

**ויעוין במאורי אש** פ''ג ענף ב' סק''ו דמוכיח מזה דאיכא חילוק בין רציחה למלאכת שבת, דהא ברציחה פליגי בזה אמוראי. ובבאור הדבר יעוי''ש דדן בתחילה דמחייב בכה''ג גם ברציחה על פי הרמב''ם דמחייב בבנה עליו בית משום רציחה ויעוי''ש מה דמביא מהפוסקים בבאור החילוק בין זה לכפה עליו גיגית. ובבאור הא דחשיב רציחה יעוי'''ש דדן דהיחס של החמצן כלפי האדם הוי כחלק ממקום חיותו והוי כשולה דג מן הים ולפי''ז דן דגם לקיחת החמצן מהנר הוי כעשיה בנר, ויעוין בעמוד קעג דדן אי דמיא ליסוד הרא''ש בנוטל שמן מן הנר דחשיב מכבה.

**רק יעוי''ש בעמוד קעא דדן דהוי ככפה עליו גיגית וחשיב גרמא כיון דמתעסק רק במניעת החמצן,** רק דתליא בבאור החילוק בין כפית גיגית לבנה עליו בית יעוי''ש היטב. ולפי''ז מבאר הגרשז''א דהיתרא דמתניתין הוי מחמת דהוי גרם כיבוי, ויעוי''ש דמוכיח כן מלשון הרמב''ם דנראה דמנה להך דינא בהדי דיני דגרם כיבוי. ויעוי''ש עוד דגם בזה מחלק בין כפית קערה קטנה שהנר נכבה מיד דבזה ודאי חשיב מכבה ונקט דלפי''ז המג''א איירי בקערה קטנה,

**ולפי''ז נראה** דגם אי נימא דבדיני רציחה חשיב גרמא וביותר מזה דגם למאן דפליג על הרמב''ם וס''ל דבכל גוונא פטור ברציחה גם בבנה עליו בית, מ''מ לענין שבת דנים את מעשהו כעשיה במציאותו של הנר כיון דסכ''ס החמצן הוא חלק ממציאותו.

**בבאור פלוגתת רב ותנא דברייתא בנר שאחורי הדלת**

1. **תנא נר שאחורי הדלת פותח ונועל כדרכו ואם כבתה כבתה לייט עליה רב וכו' מודה ר''ש בפס''ר ולא ימות.** בבאור החשש כבוי יעוין ברש''י ותוס' והר''ח. ובבאור פלוגתתם יעוין במיוחס לר''ן דמאן דתני לה הוה סבר דהא לא פסיק רישיה וכן מבואר במהרש"א וז''ל, ואם כן צ"ל הכא בנר שאחורי הדלת כו' דמתיר בברייתא דלא הוי פסיק רישיה כ"כ אלא דרב לייט עליה ומחשיב ליה בפסיק רישיה. ויש לעיין מה שייך פלוגתא בפס''ר דאי פס''ר ענינו לוודא את כונת האדם במעשה כמו שנראה בט''ז שט''ז דספק פס''ר מותר מה שייך בזה שיעורים דהעיקר תליא ברוב המציאותי, וביותר קשה דכל כמה דאיכא מחלוקת א''כ מה שייך לדון בזה צד איסור כלפי האדם שכלפיו יש בזה פלוגתא דמהיכי תיתי שהוא ידע מה דמ''ד שהתיר לא ידע ומצינו גם בדף צ''ה ע''א דפליגי ר''א ורבנן במכבד ומרבץ אי אסור ובתוס' מבאר דפליגי אליבא דר''ש אי חשיב פס''ר והא דאמרינן דהאידנא דס"ל כר' שמעון שרי, אף על גב דאפשר דלר"ש חשיב זה כפסיק רישא, מ"מ הש"ס סבר כרבנן דלא הוי כפסיק רישא הלכך שרי לכתחילה כיון דקי"ל כר"ש עכ"ל.

**ויעויו בחידושי הגרש''ש** כתובות סימן ד' דתמה דה"מ לתרץ בפשוטו דלדידן אינו חשיב פסיק רישא כיון דאפליגו ר"א ורבנן איך נוכל לאמר שאנן ידעינן, כעין שכ' תוס' בהרבה מקומות דאיך אפשר לאמר דאדם יודע בדבר דפליגי אמוראי, [עי' תוס' ב"מ ד' ט"ו ד"ה ונתן לשם מתנה], ומוכיח מזה את יסודו דהטעם דלר"ש אסור בפסיק רישא אף דלא מכוון לא משום דכיון שידוע ליה שבודאי יהיה כן ממילא חשבינן כמכוון גם למלאכה ההיא, אלא היכא דפסיק רישא אין צריך להתכוון למלאכה ההיא, ומה שמכוון לפסיק רישא של בע"ח סגיא דכיון דחיותו של בע"ח הוא דבר אחד עם הפסקת הראש חשבינן הפסקת הראש עם נטילת נשמה למלאכה אחת שאין להפרידם זה מזה ומה שמכוון לפסיקת הראש הוה כמכוון לנטילת הנשמה. וצ''ב בדעת הט''ז. **ויעוין בבאור הלכה** שט''ז סעיף ג' דדן בדברי הט''ז ובתחילה טען דמסברא היה נראה דחשיב ספק איסור רק דמוכיח מהרמב''ן דס''ל כהט''ז וכן מוכיח בחידושי הגר''ש סימן ז' מהמאירי ויעוין בגר''ש דדן דרק בשבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה ספק פס''ר מותר דבזה תליא בדעתו ובספק פס''ר לא מכוין להדיא לאיסור ונראה דלפי''ז ניתן לומר דלהא אהני מה דהוי קרוב לפס''ר למשווי ליה כמלאכת מחשבת מצד הגברא רק דעדיין דנו בגמ' אי ביחס לאשווי למעשה כמעשה איסור בעינן דיהא ודאי פס''ר, וגדר ודאי וקרוב לודאי נראה, דודאי ממש הוי מיעוטא דמיעוטא.