ד (ב) - בהא דל_מ נתנה היא, ובפלוגתת קמאי בקנין כסף אם הקנין הוא ע_י הקונה או ע_י הלוקח, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / קידושין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ג' ח' סיון תשע"ה

**א**

א] קידושין ד"ה:, ת"ר כיצד בכסף נתן לה כסף או שו"כ ואמר לה הרי את מקודשת לי וכו' ה"ז מקודשת, אבל היא שנתנה ואמרה היא הריני מקודשת לך וכו' אינה מקודשת, מתקיף לה ר"פ טעמא דנתן הוא ואמר הוא הא נתן הוא ואמרה היא אינה מקודשת, אימא סיפא וכו' הא נתן הוא ואמרה היא הוו קידושין וכו', אלא ה"ק נתן הוא ואמר הוא פשיטא דהוו קידושין, נתן הוא ואמרה היא נעשה כמי שנתנה היא ואמרה היא ול"ה קידושין, ואב"א וכו' נתן הוא ואמרה היא ספיקא היא וחיישינן מדרבנן.

ובפירש"י שם כתב, ז"ל, נתן הוא, דמי לכי יקח איש, ואמרה היא, דמי (לתקח) [לתלקח כצ"ל כאשר כן הביאו הראשונים מפירש"י, וכ"ה בדפו"י] אשה לאיש, עכ"ל, ומשמעות דבריו דעיקר הספק בנתן הוא ואמרה היא, הוא משום דמחד גיסא דמי לכי יקח איש במה שנתן הוא, ומאידך גיסא דמי לתלקח אשה לאיש במה שאמרה היא.

וכ"ה מבו' בפשוטו מדעת הבה"ג דס"ל דאף נתנה היא ואמר הוא הוי ספיקא, והיינו דכ"ה דמספק"ל בנתן הוא ואמר היא אם סגי במה שעשה מקצת הקיחה, ה"נ מיבע"ל בנתנה היא ואמר הוא דעשה מקצת הקיחה.

וכ"ה מבו' בד' הרא"ש, ז"ל, הא דפשיטא ליה לרבותינו ז"ל לפרש דבנתנה היא ואמר הוא אינה מקודשת, משום דעיקר הקיחה היינו נתינת הכסף ובעינן כי יקח איש, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהספק בנתן הוא ואמרה היא, הוא אם בעינן שתעשה כל הקיחה ע"י האיש, והא דבנתנה היא ואמר הוא פשיטא דל"מ, הוא משום דעיקר הקיחה היא נתינת הכסף, וע"כ ודאי דבעינן שתעשה על ידו, ורק באמירה הוא דמיבע"ל אם בעינן שגם היא תעשה ע"י האיש.

ב] אמנם הנה ז"ל הרמב"ן, אבל נתן הוא ואמרה היא ספיקא הוי משום דכי יהיב אדעתא דתהא מקודשת לו יהיב, ואע"פ שלא פירש הוא באה היא ופירשה הסתם שלהם שע"מ כן נתן, עכ"ל, ומבו' דהא דמיבע"ל בנתן הוא ואמרה היא, אי"ז משום דסגי במה שנעשית נתינת הכסף על ידו לקיום דינא דכי יקח, אלא הוא משום דאף הוא נתן ע"מ כן, וע"כ י"ל דחשיב ככי יקח, ועד"ז כתבו הריטב"א והר"ן, ואך דהר"ן מדמי לה לדינא דעסוקין באותו ענין, ולפ"ז לא יועיל אלא לר' יוסי, אך הרמב"ן לא הזכיר לזה, ואכמ"ל.

**ב**

ג] עוד מצינו שנחלקו בזה, בטעם הא דל"מ נתנה היא, דבד' הרא"ש מבו' דהוא משום דבעינן שיעשה הבעל מעשה הקיחה, וכל שנתנה היא ועשתה היא מעשה הקיחה ל"מ, - וכ"ה מבו' בד' הבה"ג דנתנה היא ואמר הוא נמי הוי ספיקא, והרי דכל הגריעותא בנתנה היא, הוא משום דהיא עושה את מעשה הקיחה, וזהו דמיבע"ל דשמא כל שאמר הוא ה"ה מקודשת, כיון שנעשה הקיחה גם ע"י הבעל.

אך הנה ז"ל הרמב"ן, דנתנה היא ואמר הוא כל שכן דלא הוו קדושין דאי אמר לה הרי את מקודשת לי במאי מקדשה לי', ואי דאמר הרי אני מקודש לך אינו לשון קדושין ותקח אשה לאיש הוא, עכ"ל, ומבו' דאין הגריעותא משום דעשתה היא את מעשה הקידושין, אלא הגריעותא הוא משום דבעינן שיתן הלוקח את הכסף, ואם נותנת האשה את הכסף, לא שייך כלל שתתקדש בזה, ואך כשאומר הרי אני מקודש לך, הי' שייך שיועיל נתינת כסף דילה, ואך דבכה"ג ל"מ, משום דבעינן שיהיו הקידושין ע"י לקיחת הבעל את האשה, ולא ע"י לקיחת האשה את הבעל, ומשא"כ כשאומר הרי את מקודשת לי, הרי דאף שנתנה היא את הכסף, חשיב שפיר שהבעל לוקח את האשה, שהיא מתקדשת לו, והא דל"מ הוא משום דלא שייך שנתינת כסף דילה, תועיל שתתקדש היא לו.

וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א, ז"ל, אבל נתנה היא ממש ואמר הוא אינה מקודשת, "והדין נותן שאם נתנה היא במה קנאה" אדרבה דמי לכי תקח אשה איש, עכ"ל, וכמדומה דדבריו מתפרשים ע"ד ד' הרמב"ן דאם נבא לדון דע"י נתינת הכסף דילה תתקדש היא לו, הרי דע"ז אמרינן דבמה קנאה, דלעולם בעינן שיתן הלוקח את הכסף, וכל מה שיש לדון הוא דיועיל הכסף בעד לקיחת האשה לבעל, וזה הוי כתקח אשה לאיש, - ואך דבהך מילתא פליג הרשב"א ע"ד הרמב"ן, דבד' הרמב"ן מבו' דכל הצד דיועיל הכסף בעד לקיחת האשה לבעל, הוא רק כשאמרה הרי אתה מקודש לי, אך בד' הרשב"א מבו' דאף בלישנא דברייתא דהריני מקודשת לך, מצינו למימר דהכסף הוא בעד מה שנכלל בקידושין דיש להאשה זכות בבעל, וזה ע"ד מה שנחלקו רש"י ותוס' לעיל ד"ד: בהס"ד דיהבא לדידי' וקדשתי', אם הוא רק כשאומרת הרי אתה מקודש לי, או אף כשאומרת הריני מקודשת לך, ואכמ"ל.

וכ"ה בתור"י הזקן, ז"ל, והיכא דנתנה היא הכסף ואמר הוא הרי את מקודשת לי וכו' ודאי ל"ה מקודשת כלל דבעינן שיקח ויתן כסף וכו', דודאי אינה מקודשת דכתיב כי יקח וכל לוקח נותן כסף וכו', עכ"ל, והרי דהא דל"מ נתנה היא, אי"ז משום שעשתה היא את מעשה הקידושין, אלא משום דבעינן שיתן הבעל שהוא הלוקח את הכסף, ואם האשה נותנת את הכסף לבעל, במאי מקדשה.

ד] ובד' התוס' בחולין דט"ז. מבו' כד' הרא"ש, ז"ל, ולא דמי לנתן הוא ואמרה היא דבפ"ק דקדושין דמשני התם נעשה כמי שנתנה היא ואמרה היא, דחד טעמא הוא משום דכתיב כי יקח איש אשה ולא שתקח את עצמה, עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם, והרי דאף בנתנה היא הא דל"מ הוא משום שהיא עושה את מעשה הקיחה ומקחת עצמה לבעל.

והיינו, דלד' הרמב"ן הרי אין הטעם דל"מ משום דהיא מקחת עצמה לבעל, אלא הטעם הוא משום דבמאי מקדשה לי', דבעינן שיתן הלוקח את הכסף, - וגם כשאמרה הרי אתה מקודש לי, אין החיסרון משום דהיא מקחת עצמה לבעל, אלא משום שהיא לוקחת את הבעל, ונמצא דאי"ז דומיא דהא דל"מ בנתן הוא ואמרה היא, - וגם בלא"ה הרי הברייתא דהכא איירי בנתנה ואמרה הריני מקודשת לך, ולא באמרה הרי אתה מקודש לי, ובכה"ג הוי הגריעותא משום דבמאי מקדשא לי'.

וצ"ב טעם פלוגתת הראשונים בזה, אם הא דל"מ נתנה היא, הוא משום דבעינן שיעשה הוא את מעשה הקידושין, או משום דבעינן שיתן הבעל שהוא הלוקח את הכסף.

**ג**

ה] והנה בתוס' הרא"ש בסוגיין כתב, ז"ל, הא נתן הוא ואמרה היא ל"ה קדושין, דכי יקח משמע שע"י דיבורו ונתינתו לוקחה כאדם הלוקח מקח שקוצץ דמים ונותנם, וכשאמרה היא אין זה כי יקח אלא כי תקיח את עצמה, עכ"ל, ולכאו' מש"כ קוצץ דמים, היינו אמירה דמקח, ומבו' לפ"ז דפשיטא לי' דבמקח בעינן אמירה דהלוקח, והראוני בטור חו"מ סימן ק"צ, דמשמע להדיא דבערב ועבד כנעני בעינן שיאמר הלוקח שדך קנוי' לי, ועמד ע"ז הב"י שם, (ועמד על הא דבאדם חשוב לא הצריך הטור לאמירת הלוקח), ובבדה"ב כתב דל"נ דדוקא גבי קדושין קפדינן בהכי כ"ה דלא ליהוי אמרה היא, אבל גבי ממון א"צ לומר הלוקח דבר, עכ"ד.

וכ"ה בד' התוס' שהביא המאירי, ז"ל, כתבו בתוס' שקניית הכסף שבקרקע דינה כקניית הכסף שבקדושין, ונתן הלוקח ואמר הלוקח קנה, נתן המוכר ואמר המוכר לא קנה, נתן המוכר ואמר הלוקח או בהפך ה"ז ספק, עכ"ל, ועיי"ש שנחלק ע"ז, ז"ל, ואין הדברים נראין אלא כל שהלוקח נותן יאמר אי זה מהם וקנה וכל שהמוכר נותן לא קנה, עכ"ל, ומבו' דעיקר דין האמירה במכר היא על הלוקח, וע"כ כל שאמר המוכר, דמי לנתן הוא ואמרה היא בקידושין דהו"ל ספיקא, ובד' הרא"ש לא מצינו לזה, וי"ל דאף דביסוד הדין הוי האמירה על הלוקח, מ"מ כל שאמר המוכר ג"כ מהני, משום דנתינת הלוקח מתפרש ע"פ דברי המוכר, ורק בקידושין ל"מ בכה"ג, ואכמ"ל.

ו] אמנם הנה ז"ל הרמב"ן לקמן ד"ט., ומפרקינן הכא מענינא דקרא בין בכסף בין בשטר במוכר תלא רחמנא "דבעי למימר שדי מכורה לך בכסף או בשטר", עכ"ל, ומבו' דפליג ע"ד הרא"ש וס"ל דאדרבה עיקר דין האמירה במכירה בכסף היא על המוכר, דבמוכר תלא רחמנא, וכ"כ הרשב"א שם, ולדעתם זה הי' המו"מ בסוגיא שם, אם דין האמירה במכירה הוא על המוכר כדכתיב ומכר, או על הלוקח כדכתיב שדות בכסף יקנו.[[1]](#footnote-2)

וצ"ב שורש הפלוגתא בזה, דלדעת הרא"ש ודעימי' עיקר דין האמירה במכירה בכסף הוא על הלוקח, והוה פשיטא לי' להרא"ש כן מסברא, ולדעת הרמב"ן ודעימי' עיקר דין האמירה במכירה בכסף הוא על המוכר.

**ד**

ז] עוד מצינו שנחלקו בזה, דהנה בגמ' לעיל בע"א פריך ואקיש נמי יציאה להויה מה הוי' בכסף אף יציאה בכסף, - ובהך ס"ד דיהא יציאה בכסף, פירש"י בעירובין דט"ו: דהיינו אם נתן לה כסף ואמר לה התגרשי בו, וכ"ה בפירש"י בסוכה דכ"ד: ובגיטין דכ"א:.

וכ"ה מבו' בד' התוס' שם, שכתבו בהא דמשני אביי דיאמרו כסף מכניס כסף מוציא סניגור יעשה קטיגור, ז"ל, וא"ת א"כ היכי קאמר לעיל מה לאמה העבריה שכן יוצאה בכסף ודין הוא שתהא נקנית בכסף, אדרבה גריעותא דאין קטיגור נעשה סניגור, וי"ל דבאמה העברי' ליכא למימר הכי לפי שמתחלה שאביה מוכרה לשפחות הוא מקבל הכסף מן האדון, א"כ כשהוא רוצה לפדותה דין הוא שיקבל האדון הכסף, אבל איש שמקדש אשה הכל בא על ידו בין הקידושין בין הגירושין והתם שייך למיפרך יאמרו כסף מכניס וכו', עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם.

ח] אמנם הנה בחי' הרשב"א שם, ז"ל, יאמרו וכו' סניגור נעשה קטיגור, וכסף שמוציא באמה העברי' אינו קטיגור דלא נכנסה אלא לשפחות, עכ"ל, ומהא דלא ניח"ל בתי' התוס' דבאמה העברי' אי"ז כלל קטיגור נעשה סניגור, שמתחילה אבי' מקבל הכסף, וכשפודה אותה מקבל האדון הכסף, נראה דמפרש דהס"ד דתצא אשה בכסף, הוא שתתן היא את הכסף, ואפ"ה אמרינן בזה דיאמרו סניגור נעשה קטיגור, וזהו דקשיא לי' דה"נ באמה העברי' נימא הכי.

ובאמת דנראה דכ"ה מוכח למש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דבקידושין ל"מ נתנה היא, הוא משום דבמאי מקדשה לי', והיינו משום דלעולם בקנין כסף בעינן שיתן הלוקח הכסף, וא"כ ה"נ ל"ה מקום לדון דיועיל בגירושין שיתן הבעל הכסף, דבמאי מגרשא מיני', דבעינן שתתן האשה שהיא הלוקח את הכסף, ואם נבא לדון דיועיל שיתן הבעל את הכסף, ויאמר איני אישך, דמשלח עצמו ממנה, הרי זה בלא"ה ל"מ לגירושין, דבעינן ושילח ולא שישלח את עצמו, ובע"כ דנידון הגמ' הוא שתתן האשה את הכסף, אך רש"י ודעימי' שפירשו דהנידון דיועיל גירושין בכסף הוא שיתן הבעל את הכסף, הוא משום דס"ל דאף בקידושין הא דל"מ כשנתנה האשה, הוא משום דנעשה מעשה הקידושין ע"י האשה, ולא משום דבמאי מקדשה, וכמש"נ לעיל סק"ג מד' הרא"ש.[[2]](#footnote-3)

**ה**

ט] ונראה בביאור הפלוגתות בזה, דהנה לקמן ד"ט. מתקיף לה וכו' הא ל"ד האי שטרא לשטר זביני התם מוכר כותב לו שדי מכורה לך הכא בעל כותב בתך מקודשת לי, אמר רבא התם מעניינא דקרא והכא מעניינא דקרא, התם כתיב ומכר מאחוזתו במוכר תלה רחמנא, הכא כתיב כי יקח בבעל תלה רחמנא, התם נמי כתיב שדות בכסף יקנו, קרי בי' יקנו וכו', אלא אמר רבא הלכתא נינהו ואסמכינהו רבנן אקראי, ואיבע"א התם נמי כתיב ואקח את ספר המקנה.

ונחלקו הראשונים בפי' הסוגיא, דהנה בתוס' הרא"ש שם, ז"ל, התם כתיב ומכר במוכר תלה רחמנא, וע"כ במוכר בשטר מיירי דאילו במוכר בכסף בקונה תליא מילתא שע"י הכסף שהוא נותן הוא קונה השדה, - הכא כתיב כי יקח בלוקח תלי רחמנא, תימה מאי מייתי ראייה מכי יקח לקדושי שטר דההוא איירי בקידושי כסף "וקניית כסף ודאי בלוקח תלא רחמנא" וכו', - התם נמי כתיב שדות בכסף יקנו, תימה מאי פריך מקנין כסף דודאי בלוקח תליא מילתא כדפרישית וכו', עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דכל עיקר המו"מ בסוגיא שם הוא במסוים בדין שטר, דבקנין כסף ודאי דבלוקח תלה רחמנא, שהרי הלוקח הוא נותן את הכסף וקונה בנתינתו, וע"כ הוצרך לפרש דהא דכתיב ומכר מאחוזתו, בע"כ במוכר בשטר מיירי, וע"כ קשיא לי' דמה מייתינן מכי יקח ומשדות בכסף יקנו, דהתם איירי בכסף, וכ"נ גם בד' הריטב"א שם, עיי"ש.

י] אמנם הנה ז"ל הרמב"ן שם, ומפרקינן הכא מענינא דקרא בין בכסף בין בשטר במוכר תלא רחמנא דבעי למימר שדי מכורה לך בכסף או בשטר, והכא מענינא דקרא דבלוקח תלא רחמנא והויות להדדי מקשינן דהא ל"ד קדושי לזביני וכו', ואקשינן התם נמי כתיב שדות בכסף יקנו דאלמא לוקח אמר שדך קנוי' לי בכסף, ובשטר נמי נימא הכי כדאמרת בקדושין, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א שם.

ומבו' בדבריהם דהמו"מ בסוגיא שם, אינו במסוים בדין שטר, אלא הוא אף בדין כסף, וזהו שאמרו דכיון דכתיב ומכר מאחוזתו ובמוכר תלה רחמנא, הרי דבין בכסף ובין בשטר בעינן שיאמר המוכר ללוקח שדי מכורה לך, וזהו דמקשינן דכתיב שדות בכסף יקנו, אף דהתם איירי בקנין כסף, והיינו משום דמהתם חזינן דבקנין כסף אומר הלוקח שדך קנוי' לי, וה"נ בקנין שטר הו"ל למימר דהלוקח כותב שדך קנוי' לי.

**ו**

יא] והנה מבו' בזה, דפליגי הראשונים בעיקר קנין כסף, דהרא"ש ס"ל דכיון דבקנין כסף הלוקח נותן את הכסף, ודאי דהקנין תלוי בלוקח, והוא פועל את הקנין, וע"כ ודאי דכל הא די"ל דבמוכר תלה רחמנא, הוא רק בקנין שטר, - אך הרמב"ן והרשב"א ס"ל, דאף דהלוקח נותן הכסף, מ"מ שפיר י"ל דעיקר הקנין הוא מכח המוכר ובמוכר תלה רחמנא, והמוכר עושה את ההקנאה, ע"י קבלתו את הכסף מן הלוקח, וזה ע"ד מש"כ הגרע"א בסוגיין בביאור ד' הרשב"א, דבלא מיעוטא דכי יקח, הי' מועיל שיחולו הקידושין מכח האשה ע"י קבלתה את הכסף, ולהנ"ל הוא דומיא דמכירה, דלדעת הרשב"א המוכר פועל את הקנין ע"י קבלת הכסף מן הלוקח, וי"ל עוד, דאף אם עיקר המעש"ק דקנין כסף בנתינת הלוקח ולא בקבלת המוכר, שפיר שייך שיפעל המוכר את ההקנאה, מכח המעש"ק שעושה הלוקח.[[3]](#footnote-4)

וזהו מש"כ התוס' הרא"ש בסוגיין דהאמירה במכירה היא ע"י הלוקח, וכ"כ המאירי בשם התוס', וזה שלא כד' הרמב"ן והרשב"א לקמן שם דהמוכר אומר שדי מכורה לך, והיינו משום דהרא"ש לטעמי' אזיל דס"ל דבקנין כסף דהלוקח נותן את הכסף, הויא עיקר הקנין מכח הלוקח, וע"כ אף האמירה דבעינן בקנין כסף היא ע"י הלוקח, - אך הרמב"ן והרשב"א ס"ל דאדרבה במכירה הוי עיקר ההקנאה מכח המוכר דבמוכר תלה רחמנא, וע"כ בעינן שיאמר המוכר שדי מכורה לך.

יב] ולפ"ז נראה פשוט, דזהו שנחלקו בטעם הא דל"מ נתנה היא, דהרא"ש ודעימי' פירשו דהוא משום דאי"ז כי יקח, דהיא עושה את הקיחה, וזה לטעמייהו דלעולם בקנין כסף הוי עיקר הקנין מכח הלוקח שנותן את הכסף, וע"כ כל שהיא נותנת את הכסף הוי הקנין מכחה, ואי"ז כי יקח.

אך הרמב"ן ודעימי' לטעמייהו ל"ה מצי לפרש כן, שהרי אף כשהיא נותנת את הכסף, מצי חייל הקנין מכח הבעל, ומתקיים בזה כי יקח, - והרי במכירה כתיב ומכר ובמוכר תלה רחמנא, ואף שהלוקח נותן את הכסף אפ"ה חשיב דנעשה הקנין ע"י המוכר, וא"כ ה"נ בקידושין דכתיב כי יקח, ובגמ' לקמן ד"ט. מדמינן הא דבקידושין בבעל תלה רחמנא, להא דבמכר במוכר תלה רחמנא, שפיר מצי מהני כשנתנה האשה, ויהא חשוב זה כי יקח, - וע"כ פירשו דהא דל"מ כשנתנה האשה, הוא משום דבמאי מקדשה לי'.

יג] ויש להוסיף, דהנה הגרע"א פירש בד' הרשב"א, דאלמלי מיעוטא דכי יקח, הי' מועיל נתן הוא ואמרה היא, ול"ה בזה גריעותא בעדים לקיומא, משום דהיו הקידושין חלין ע"י קבלתה, - והרי דגם בקידושין מצו חיילי הקידושין מכח קבלת הכסף, וה"ה נפעלים ע"י האשה לבדה, וכל הא דל"מ הוא משום דבעינן כי יקח, וע"כ ה"נ כשנתנה היא, שפיר מצי חיילי הקידושין מכח קבלת הבעל את הכסף, וחשיב שפיר כי יקח, - וע"כ כל הא דל"מ הוא משום דבמאי מקדשה.

יד] ונמצא לפ"ז, דנחלקו במש"א לעיל ד"ד: דהיכא דיהבא איהי לדידי' וקדשתו ל"מ משום דבעינן כי יקח ולא כי תקח אשה לאיש, דלדעת הרא"ש ודעימי' אין החיסרון בעיקר עשיית הקידושין, דבעינן שיעשו בדרך דהאשה נקחת לאיש ולא שהאיש נקח לאשה, אלא הוא משום דבעינן שיעשה הוא את מעשה הקידושין, וכל שנתנה היא ועשתה היא את מעשה הקידושין, ל"מ, - אך לדעת הרמב"ן ודעימי' הוי החיסרון בעיקר עשיית הקידושין, דאם היא מתקדשת לו, ל"מ כלל כסף דידה דבמאי מקדשה, ואם הוא מתקדש לה, אי"ז עשיית קידושין מעליא, ולמש"נ לעיל סק"ג בד' הרשב"א, אף כשאמר לה הרי את מקודשת לי, מצינו לדון מכח מה שהיא מתקדשת לו, וזה ל"מ משום דבעינן שיתן הלוקח את הכסף, ומצינו לדון מכח מה שנכלל בזה גם זכותי האשה ע"י הקידושין, וזה ל"מ משום דהו"ל תקח אשה לאיש, ואי"ז עשיית קידושין מעליא.

ונמצא דלדעת הרמב"ן ודעימי', ל"ד הגריעותא בנתנה היא להגריעותא באמרה היא, דבנתנה היא הגריעותא היא, דאף דהוא פועל הקידושין, דומיא דכל מוכר דהלוקח נותן הכסף והמוכר פועל המקח, מ"מ ל"מ משום דבמאי מקדשה, ואם יתקדש הוא לה, אי"ז עשיית קידושין, ובאמרה היא הגריעותא היא, דהיא פועלת הקידושין, - אך לדעת הרא"ש גם הא דל"מ נתנה היא הוא משום דהיא עושה את הקידושין, ודמי להא דל"מ אמרה היא, וזה כמש"נ לעיל סק"ד מד' תוס' ותוס' הרא"ש בחולין.

טו] ויש להוסיף, דהנה אף דלדעת הרמב"ן הדבר מוכרח דהא דל"מ נתנה היא הוא משום דבמאי מקדשה, ול"ה מצי לפרש דהוא משום דהיא עושה את הקידושין, וכנ"ל, - מ"מ לכאו' בדעת הרא"ש אכתי אין הדבר מוכרח, ושפיר יש לפרש דהא דל"מ הוא גם משום דבמאי מקדשה, ולא רק משום דאי"ז כי יקח, אך בד' הבה"ג דגם נתנה היא ואמר הוא הוי ספיקא, וגם בד' התוס' שהביא המאירי דאף במכירה כה"ג הוי ספק, מבו' דליכא גריעותא כלל מכח הא דבמאי מקדשה.

אך נראה, דכיון דלדעת הרא"ש נותן הכסף הוא פועל את הקנין, הרי ממילא דכשאמרו לעיל דל"מ משום דכתיב כי יקח, ה"ז מתפרש דהוא משום שהיא פועלת את הקנין וזה ל"מ, ואין לנו מקור דיש חיסרון נוסף דבמאי מקדשה, והרי ס"ד דיועיל יהבא לדידי' ולא אמרינן דבמאי מקדשה, והיינו משום דבקידושין יש גם נתינה מהבעל לאשה, וע"כ שייך שתתן כסף ע"ז, ואף לפ"מ דילפינן מקרא דל"מ, אין לנו מקור דיש חיסרון גם במה שהיא נותנת לוו[[4]](#footnote-5) - ועוד, דמהא דס"ד דאשה מתגרשת בכסף, ולדעת הרא"ש היינו שיתן הבעל את הכסף, וילפינן לה מקידושין, מוכח דליכא חיסרון בנתינת האשה משום דבמאי מקדשה, וכמש"נ להלן סקט"ז.

**ז**

טו] ולפ"ז נראה, דזה הוא שנחלקו בדין נתן הוא ואמרה היא, דרש"י והרא"ש ס"ל דכל שנתן הוא הוי עיקר עשיית הקידושין על ידו, וע"כ י"ל דסגי בזה לקיום דין כי יקח, וע"כ ה"ז מועיל אף שאמרה היא.

אך לדעת הרמב"ן ודעימי', הרי אף שנתן הוא, מ"מ כיון שאמרה היא, חשיב דכל הקידושין נעשין על ידה, - שהרי במקח במוכר תלה רחמנא, וה"ז חל כשנתן הלוקח ואמר המוכר, והרי דכל שנותן הלוקח ואומר המוכר, חשיב כעשי' גמורה דהמוכר, וה"נ בקידושין שהבעל שהוא הלוקח נותן והאשה שהיא המוכר אומרת, הוי עשי' גמורה דהאשה, ואי"ז כלל כי יקח, - וע"כ פירש הרמב"ן דהצד דמהני נתן הוא ואמרה היא הוא משום דאף הוא נתן ע"מ כן.

טז] וזהו גם מה שנחלקו בהס"ד דיועיל כסף בגירושין, דלדעת רש"י ודעימי' דעיקר קנין כסף נעשה ע"י נותן הכסף, וכמו שפירש"י דכשנתן הוא דמי לכי יקח איש, משום שהוא נותן את הכסף, וע"כ חשיב שהוא עושה את הקידושין, הרי דבגירושין דל"ש שיעשו אלא ע"י הבעל, כדכתיב בקרא ושלחה, וביותר, שהרי האשה מתגרשת בע"כ, ול"ש כלל שיחולו הגירושין ע"י האשה, אין לדון דיועיל כסף, אלא כשנותן הבעל את הכסף.

אך להרמב"ן והרשב"א דס"ל דבמקח חייל המכירה ע"י המוכר, אף שהלוקח נותן את הכסף, הרי דה"נ י"ל בגירושין, דיחולו הגירושין ע"י הבעל שמקנה את האשה לעצמה, אף שהאשה שהיא הלוקח נותנת את הכסף.

ומאידך לדעתם ל"ש כלל שיועיל כשנותן הבעל את הכסף, וכמש"נ לעיל סק"ח, שהרי אף בקידושין ל"מ כשנותנת האשה את הכסף, משום דבמאי מקדשה לי', וה"נ בגירושין אם נותן הבעל את הכסף, במאי מגרשא מיני', - אך לרש"י והרא"ש ודעימייהו כל הא דל"מ נתנה היא, הוא משום דהיא עושה את הקידושין, אך ליכא חיסרון דבמאי מקדשה, וע"כ בגירושין שהוא עושה את הגירושין, שפיר הי' מועיל שיתן הוא את הכסף.

?יש להוסיף, דגם להתוס' בד"ד: דאומרת מקודשת לך, מ"מ ודאי דהכסף הוא על זכייתה בו, דעל מה שהיא נעשית מקודשת אין מקום כלל שתשלם, אלא תשלומי' הם על מה שהוא נעשה לבעלה, וע"כ ממעטינן לה מקרא דכי יקח ולא תקח אשה לאיש, - אך למש"כ התוס' שם דצ"ל ואמרה, צ"ע דמ"ט חשיב כלל כתקח אשה לאיש.

1. ואמנם גם לדעתם י"ל, דאף דעיקר דין האמירה במכירה היא על המוכר, מ"מ שפיר יועיל גם כשאמר הלוקח, משום דקבלת המוכר מתפרשת ע"פ דברי הלוקח, ורק בקידושין הוא דל"מ, - ולפ"ד הרשב"א דהא דבקידושין ל"מ הוא משום דין עדי קיום, ודאי דבמכירה כה"ג שפיר יועיל. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם הנה באבנ"מ כתב, דאף דבקידושין נמי הוי כסף שווי, מ"מ בגירושין אם הי' מועיל כסף, ל"ה זה כסף שווי, אלא כסף קנין, עי' בדבריו, ולפ"ז י"ל דע"כ אף דבקידושין ל"מ שתתן האשה את הכסף משום דבמאי מקדשה, מ"מ בגירושין שפיר הי' מועיל שיתן הבעל את הכסף, כיון דבלא"ה הו"ל כסף קנין בעלמא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. שו"ר בחי' הגר"ש סימן ג' סק"י שדן בדין מקח מדין עבד כנעני, אם המוכר יחד עם נותן המעות יכולים לעשות את הכסף לכסף קנין, או בעינן שהקונה יעשה אותו לכסף קנין, והביא שם מד' הטור דבעינן שהקונה יעשה אותו לכסף קנין, עיי"ש, - ולפמש"נ בדברינו י"ל דהוא רק לדעת הרא"ש דקנין כסף תליא בלוקח, אך לדעת הרמב"ן והרשב"א דקנין כסף מצי חייל מכח המוכר, שפיר י"ל דל"ב שיעשה הלוקח אותו לכסף קנין, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובד' התוס' שהביא המאירי מבו' דגם בקנינים שייך שתועיל נתינת המוכר, ולכאו' מוכח מדבריהם דכסף אינו ניתן כלל כתשלום, - דהניחא בקידושין שפיר שייך שתתן האשה תשלום לבעל וכנ"ל, אך בקנינים ל"ש כן, ושמא דבריהם קיימי במכירה בעד דמים, דשייך שיתן המוכר תשלום לקונה על עסק המקח, שגם המוכר מקבל בעסק זה דמים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)