‏‏ עד                ד
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / המדיר - הרב יחזקאל זילבר

**אמר רבה מח' בטעות שתי נשים וכו',** אלא אמר רבה וכו'. נחלקו רש"י והרי"ף בביאר טעות שתי נשים, וממנה מסתעפת מחל' בביאור טעות אחת כעין ב' נשים.

רש"י פי' דטעות ב' נשים היינו שקידש אחת ע"ת, ולאחמ"כ כנס אשה אחרת בסתמא, ומחמת שיש כאן מעשה קדושין מחודש ללא תנאי, ופליגי האם כיון דגלי דעתיה דקפיד בראשונה קפיד נמי באחרונה. רב סבר דלגבי אשה השניה אחולי אחליה, ולשמואל בקפידא קאי. אך הרי"ף והר"י מיגש פי' דלאחר שקידש אחת בתנאי, וחזר וקידש אחרת סתמא, ואח"כ חזר וכנס את הראשונה בסתם, ואמרינן מדלא חזר והתנה כשעשה קידושין באחרת, ה"נ כשכנס את הראשונה סתם ולא הזכיר התנאי, אמרינן אחולי אחליה.

ובזה מתבאר מה דנחלקו בטעות אשה אחת כעין ב' נשים, דרש"י לשי' דענין ב' נשים הוא מחמת העשיה המחודשת, ביאר דכעין ב' נשים היינו שבאותה אשה שקידשה בתנאי עמד וגירשה, ואח"כ חזר ועשה בה מעשה קדושין חדשים, ולכך הוי כאשה שניה שקידשה סתם. [והא דמקשינן ממתני', היינו כמו שפרש"י דס"ד דמתני' נמי הכי איירי, דמילתא דפסיקא דקדשה ע"ת ונמצאו עליה נדרים אינה מקודשת אפי' לאחר גירושין. ועי' פנ"י]. אך הרי"ף שפי' דב' נשים היינו מחמת רבוי מעשים בסתם, ביאר דכעין ב' נשים היינו שהכניסה נעשתה בריחוק זמן מהקדושין, והוי כעין ב' נשים דעצם מה שעבר זמן זה סיבה לומר שכנס בסתמא. אבל באשה אחת היינו שקידש ובעל לאלתר. והא דמקשינן בסמוך דקתני אם בעלו קנו וכן כל הק' בסמוך, היינו משום ד'בעלו' משמע לאלתר, ורב נקט בדינו לשון 'כנס' דמשמע לאחר זמן. ובר"ן הק' ע"ז ולדידי קשיא לי הא ע"כ הא דקתני אם בעלו קנו לאו לאלתר הוא, שהרי קאי נמי על קטן שהגדיל, ואם בעלו היינו לאחר שהגדיל. ועי' פנ"י.

ובעיקר מח' רבה ואביי האם נחלקו רב ושמואל גם באשה אחת. עי' בר"ן ד"ה איכא דמבואר בדבריו דיסוד המחל' הוי בטעמא דרב, דלדעת רבה הוי מצד אחולי אחליה, ופליג על סברת א"א עושה וכו', ולכך שייך לחלק בין אשה אחת לאשה אחת כעין ב' נשים, ובאשה אחת הוא עושה בעילתו בעילת זנות. ולדעת אביי הוי מצד א"א עושה וכו'. וכבר כתב הר"ן לעיל דאי הוי מטעם אחולי אחליה אינו בודאי אלא מספק, ואי הוי מטעם א"א עושה וכו' הוי טענת ודאי. ולפי"ז כתב הר"ן דאיכא ב' נפק"מ ביניהם, חדא דטעות באשה אחת, דלדעת רבה ליכא נפק"מ אי בעל או רק כנס בכל גווני לא מהניא, ולדעת אביי בבעל בעיא גט דא"א עושה אבל בכנס לבד אינה צריכה גט, ועוד נפק"מ בטעות ב' נשים וכנס לבד, דלדעת רבה צריכה גט מספק שמא אחולי אחליה, ולדעת אביי אינה צריכה גט דליכא אחולי אחליה אלא א"א עושה והכא ליכא ביאה.

**וכן קטן שקידש.** עי' ברש"י שביאר דאין קדושיו כלום דלאו בר קיחה הוא דכי יקח איש אשה כתיב. ועי' בקובה"ע סו סק"ו שעמד ע"ז מדוע צריך פסוק, הרי לגבי שאר דברים נמי קטן לאו בר קנין הוא, שהרי אין לו דעת, ומטעם זה אין קידושיו קדושין. וביאר שם דאין ה"נ אי הוי קטן שאין בו דעת הרי הוא כשוטה ולא בעי קרא. אבל קטן שהגיע לעונת הפעוטות ויש לו דעת כגדול בעי לגזה"כ. ועי' שם בסי' עו שהק' מהא דאמרינן בכל דוכתי חש"ו לאו בני דעה נינהו. ועי' בקוב"ש אות רמה. ועי' באבנ"מ מב סק"א דדן דבקדושין איכא דעת אחרת מקנה דהאשה מקנה את עצמה, ובכה"ג קטן זוכה מה"ת. ורק מגזה"כ דאיש נתמעט. וע"ש שהאריך לדחות סברא זו.

**אדם יודע שאין קדושין תופסין וכו'.** הדברים צ"ב דאי אדם יודע שאין קדושין תופסין בפחות משו"פ, א"כ מדוע קידש אותה בפחות משו"פ. ועי' בריטב"א בשם הריב"ש.

**עד.**

**והא הכא דכטעות אשה אחת דמי וכו'.** היינו שהגמ' מדמה דכמו שקטנה שהגדילה נחלקו האם הוא חוזר ובועל לשם קדושין חדשים, שהרי א"א עושה וכו', כך נמי בקידש אשה אחת ע"ת, ואח"כ כנס סתם אמרינן א"א בועל ולכך כוונתו לשם קדושין. הדברים צ"ב דבשלמא אי טעמו דרב משום דא"א עושה וכו', שייך לדמות דאותו סברא דא"א עושה בעילתו וכו' שייך נמי בקטנה שהגדילה. וכמבואר לעיל עג. אבל הכא הרי קאי רבה בטעמו דרב משום אחולי אחליה, וזהו הטעם שדברי רב נאמרו רק באשה אחת כעין ב' נשים ולא באשה אחת גרידתא, והנידון האם כשהוא עשה תנאי הוא חוזר ומוחל, וא"כ מה הדמיון לקדושי קטנה, דהרי התם לא מיירי שהיה לא תנאי ולא טעות.

וכתב רע"א דלפי משפי' רש"י דטעות אשה אחת כעין ב' נשים היינו בגרשה בנתיים, הרי שכל שבועל ארוסתו לא אמרינן שעושה קדושי ביאה, ולכך באשה אחת שקדשה ע"ת וכנסה סתם, אף שדעתו שהבעילה יהיה אף אם יהיה בה מומין, מ"מ אינו מקדשה עכשיו בביאה אלא בועל ע"ד הקדושין הראשונים, ורק אם גרשה בינתיים וחזר ובעלה אמרינן שהביאה לשם קדושין היא, ודעתו לבעול בלא תנאי. וע"ז הביאו קדושי קטנה שאמרינן שאף שהיא מקודשת כבר, אפ"ה גומר ובועל לשם קדושין גמורין.

**מר סבר אדם יודע שאין וכו'.** כתב רש"י דרבנן סברי דאדם יודע שאין קדושי קטנה כלום ולכך כשגדלה גומר ובועל לשם קדושין, אבל בקדשה ע"ת ובעל דעתיה אתנאה. והוסיף רש"י דלא גרסינן ור"א סבר אין אדם יודע וכו' וכי קא בעלי אדעתא דקדושין הראשנים בועל, שהרי ר"א איירי גם במגרש את הגדולה והחזירה שאסור לו לייבם, דטעמא לאו משום קדושי טעות הוא.

וכתב רע"א דהמעין בגמ' ביבמות קט. יראה דטעמו דר"א משום גזירה אטו יתומה בחיי באב, ומשום הא גזר ר"א גם במחזיר גרושתו, וא"כ לר"א כשהחזירה שהיא קטנה וגדלה אצלו, מן הדין אסור לו לייבם, שאין חזרתה חזרה גמורה. דאי מן הדין מותר לו דודאי בעיל לשם קדושין גמורים, א"כ מה גזירה שייך כשגירשה והחזירה שהיא גדולה. וא"כ ע"כ דסבר ר"א דאין אדם יודע וכו', ולכך שפיר גזרו, דיאמרו קטנה יתומה בחיי האב שגדלה אצלו תתיבם. ומסיים רע"א 'וזה ברור כשמש'. והדברים מפורשים ברמב"ן וברשב"א כאן וגרסו ור"א סבר וכו'. ומ"מ לדבריהם מיושב קו' תוס' לעיל עג. ד"ה ושמואל, שהק' מרבנן דר"א מוכח דגומר ובועל לשם קדושין ושמואל סבר דאי"צ גט ע"ש, ולהנ"ל י"ל דהוי פלוגתא רר"א ורבנן.

**כוונה בחליצה**

חליצה מוטעית כשרה, אמר ר"ל כל שאומר לה וכו', אמר ר"י אני שונה וכו' חליצתה פסולה עד שיתכוונו שניהם. הנה בטעמו של ר"ל שלא בעינן כוונה לחליצה לכאו' נראה שאין היבם נחשב מתיר היבמה, אלא מעשה החליצה מצד עצמו מפקיע את הזיקה, וכמו ששחיטה מתירה את הבהמה, ולכך לא בעינן דעתו. ובדעת ר"י שצריך כוונה יל"ע האם הוא כוונה ודעת כמו בקנינים וקדושין, שהיבם פועל את הפקעת הזיקה כמו שמגרש פועל שחרור. או שגם ר"י מודה לר"ל שאינו פועל את מעשה הפקעת הזיקה, [ויש כאן ב' דרכים] או שסובר שצריך כונה מחמת המצוה שהוא עושה מצות חליצה, ומדינא דמצות צריכות כוונה. [וצריך להוסיף בזה, דאי הוי מטעם כוונת מצוה, צריך את כוונת היבם אף שאינו עושה שום מעשה בחליצה עצמה, ומ"מ נחשב ששניהם עושים המעשה. וכמו דאיתא בגמ' שהחולץ ידחס לכרעיה]. ובאופ"א י"ל דהכא בעי' כוונה למעשה החליצה, בכדי להחשיב את המעשה למעשה חליצה, דבלאו הכי הוי מעשה של שליפת נעל בעלמא.

והנה בשו"ת חכם צבי סי' א' חקר בזה האם הא דצריך כוונה הוא מחמת כוונה למצוה, ומדין מצות צריכות כוונה, או שהוא כעין כוונה של קנינים, דבעינן דעת קונה ומקנה, וכאותה שאמרו העודר בנכסי הגר וכסבור שהם שלו, לא קני משום שלא קא מכון למיקני. וכתב שם דנפק"מ האם צריך כוונה בשעת חליצה ממש, או דסגי שיודע שע"י מעשה זה היא ניתרת, דאי הוי כוונה למצוה בעינן כונה בשעת חליצה ממש, אבל אי הוי כוונה לקנין סגי בזה שיודע שע"י חליצה זו היא ניתרת לשוק. והנה אמרינן ביבמות קה: דקטנה שהגיע לפעוטות חולצת אי לאו קרא דאיש כתיב בפרשה. והק' התוס' שם קד: ד"ה והא תפ"ל דקטנה לאו בר דעת היא. וכתב הח"צ ולדידי לא קשיא דכיון שבעינן כוונה ודעת כקנינים, והרי היא זוכה לעצמה, והיכא דאיכא דעת אחרת מקנה סגי, ולכך בלא קרא הוי מהני. וכתב שם 'והנראה לענ"ד דכוונה זו האמורה לענין חליצה אינה אלא מטעם הקנאה'.

והק' עליו בקצה"ח רעה סק"ד דלפי דבריו למה אמרינן הכא וביבמות קב: עד שיתכוונו שניהם, הרי דעת האשה אינה צריכה להקנאה, שהרי יש כאן דעת אחרת מקנה. וא"כ סגי בכוונת החולץ לבדו. וע"ע בקוב"ש רמז.

וביותר קשה דהתוס' ביבמות קד: שם תי' דהא דבעינן קרא לחרש וקטן, היינו בגוונא שגדול עומד ע"ג ומורים לו לעשות חליצה כתיקונה. ואי נימא שהוא כוונה לקנין מה מהני שגדול עומד ע"ג הרי את הקנין הוא פועל ולא שייך בזה גדול, כמו שבקדושין וגירושין לא מהני גדול עע"ג. ועי' בחי' הגר"ח הלוי פ"ד מיבום ובשער"י ש"ז פ"ז.

ולכך פי' בשער"י שם דהכא צריך כוונה של שניהם, דבלאו הכי הוי 'התרת נעל בעלמא', ואף אם היבמה מתכונת לחליצה, מ"מ כיון שמצידו אין כאן חליצה, אלא התרת נעל אי"ז נחשב לחליצה. ורק ע"י כוונתו נחשב למעשה חליצה.

**החסרון בתנאי בחליצה**

חלוץ לה ע"מ שתתן לך מאתים זוז. מבואר דס"ד דגמ' שיכול לעשות מעשה חליצה, ולהתנות את כוונת החליצה ע"מ שתתני לי מאתים זוז. והנה חקרו רבותינו האחרונים בהם דיבם מתיר את היבמה בחליצה, האם הכוונה שכמו שיש ליבם כח לכונסה כך יש לו כח להתירה ע"י חליצה, ודומה למגרש אשתו בגט שנחשב שהוא המגרש, או שאינו מחשב בעלים על ההתר, אלא שאמרה תורה שאם הוא יחלוץ לה היא מותרת ממילא, וכעין מעשה שחיטה דבהמה, שאינו בעלים אלא ההתר, אלא כל שעושה מעשה שחיטה ממילה הבהמה מותרת. והנה בשלמא אם היבם הוא המתיר את היבמה לשוק ע"י חליצה, שייך לומר שהוא מתנה את מעשיו ע"מ שתתני לי, אבל אי נימא דכל שעושה בה מעשה החליצה ההתר בא ממילא, שכך אמרה תורה שאם חולץ לה היא ניתרת, א"כ צ"ב מה שייך להתנות בזה. והוי כמו השוחט בתנאי, דודאי הבהמה ניתרת. [ואפשר שזה באמת הטעם שלא שייך להתנות בחליצה, ועי' בסמוך]. ועי' בשער"י ש"ז פ"ו ד"ה והנה לפי.

**א.** אמרינן ביבמות קה: מעשה באחד שחלץ בינו לבינה בבית האסורים, ובא מעשה לפני ר"ע והכשיר, והק' בגמ' בינו לבינה מי ידעינן, אמר רב יהודה אמר שמואל ועדים ראוים אותו מבחוץ. והרמב"ם לא הזכיר הדין דעדים ראוים אותו בחוץ, ופסק 'וכן אם חלצה בפני יחיד ואפי' בינו לבינה ובלילה הרי"ז חליצה פסולה' [היינו דהפסול מחמת שלא הוי חליצה בבי"ד ולא מחמת שאין חסרון של עדים. ולא הזכיר שאפי' היו עדים מבחוץ]. וביאר הגר"ח ריש הל' יבו"ח דמהא דהק' בגמ' ו'מי ידעינן' ולא הק' והא ליכא עדים, מוכח דאף שחליצה הוי דבר שבערוה מ"מ כל החסרון כשאין עדים אינו מחמת עדות לקיומי כמו גיטין וקידושין, אלא דהוי כמו עדים על זנות שאינם אלא לראיה בעלמא, ולכך הק' ומי ידעינן. והטעם בזה דבשלמא בגיטין וקידושין שהבעל הוא מחיל את חלות הקידושין או הגירושין א"כ בעינן עדות לקיומי מילתא, אבל בזנות שהאיסור בא ממילא, ולא בעינן עדות לקיומי אלא עדים לראיה, ובחליצה נמי י"ל דאין היבם מחיל את חלות ההתר לשוק, אלא המעשה מצוה היא המתיר, וביאר לפי"ז הא דכתבו התוס' ביבמות קד: על יבמה קטנה או חרש וחרשת דאמרינן דפסולין משום דלאו בני קראיה נינהו, והק' התוס' תפ"ל דלאו בני דעת נינהו. ותי' דאיירי בגדול עומד ע"ג ומורה לו לעשות כתיקונה. וכדאמרינן בגיטין כב דחש"ו שכתבו גט וגדול עומד ע"ג כשר וחשיב לשמה. וודאי לענין גיטין וקדושין לא מהני חש"ו אפי' בגדול ע"ג, וכן בקנינים לא מהני גדול עומד ע"ג, ומזה נראה דלא בעינן בחליצה דעת בעלים שהרי אין הוא המתיר אלא הפטור בא ממילא מה"ת, וכיון דלא בעינן רק כוונה לחוד לכך מהני גודל ע"ג כמו בדין לשמה. ולכך גם בחלצה שלא בעדים הויא חליצה, ולכך פסק הרמב"ם דאי חלצה בינו לבינה אף שלא בעינן עדים פסולה מחמת חסרון בי"ד.

ב. אמרינן ביבמות קג: אמר רבא הלכתא אחד סנדל המוסגר ואחד סנדל מוחלט ואחד סנדל של עבודת כוכבים לא תחלוץ ואם חלצה חליצתה כשרה, וכתב רש"י בד"ה חליצתה 'ואי משום איסור הנאה, חליצה לאו הנאה היא דמצוות לאו ליהנות נתנו'. והק' הראשנים דאע"פ דמצות לאו להינות נתנו מ"מ הרי היא נהנית מסנדל, שהרי היא ניתרת לשוק וגובה כתובה ע"י חליצה זו. וכתבו הראשנים דאע"ג דאיהו נהנתה ועבדא איסורא מ"מ חליצה כשרה היא. דהיינו דאין האיסור מונע את ההתר היבמה לשוק. והק' ע"ז הריטב"א ושא"ר מדאמרינן בר"ה דהתוקע בשופר של ע"ז יצא כיון דמצוות לאו ליהנות ניתנו, ולכאו' ל"ל לטעמא דמצות לאו ליהנות ניתנו, הא חזינן הכא בחליצה שאפי' שהיא נהנית מן הסנדל מ"מ אינו מונע את החליצה. אלא ודאי דההנאה תלויה במציאות, ולכך אי חליצתה כשרה הרי היא נהנית מן הסנדל. והנה לשון הרמב"ן 'ואם משום שניתרת לעלמא בכך, מ"מ עיכובא משום דמצוה דרמיא עליה היא, ומצוה לאו הנאה היא'. ונראה מדבריהם שס"ל שמעשה החליצה הוא מעשה מצוה בעלמא שעושה, והיבמה ניתרת ממילא לשוק, וע"ז שייך לומר דכלפי קיום המצוה ליכא חסרון דלאו ליהנות ניתנו, וממילא היא ניתרת לשוק. אבל אי נימא שהוא מתיר את האשה ע"י חליצתו, מה איכפת לן שמצוה לאו להינות ניתנו, סו"ס היא נהנית מהאיסור מחלות ההתר שהוא עושה.

**תנאה דאפשר לקיומה ע"י שליח וכו'.** וצריך לדעת מדוע באמת לא מועיל שליחות לעשית חליצה. ועוד הק' התוס' בסוגין ושא"ר מה הסברא דילפינן מתנאי דבנ"ג וב"ר דמילתא דליתא בשליחות ליתא בתנאי, מדוע לא ילפינן דלא מהני תנאי רק בקרקע. ותי' התוס' 'דהיינו טעמא דהואיל והמעשה כ"כ בידו וכו'. אבל חליצה שאין בידו וכו'. ומל' התוס' משמע דמילתא דליתא בשליחות אין המעשה בידו של הבעלים, כמו מילתא דאיתא בשליחות.

והק' בפנ"י בגיטין אדרבא יש כאן סברא הפוכה, שהרי תנאי הוא חידוש שיכול לבטל מעשה, ונילף מתנאי בנ"ג ובנ"ר וא"כ י"ל דאדרבא כל שהמעשה בידו מסתבר יותר שאינו יכול להטיל בו תנאי, דלא אתי דיבור ומבטל דיבור, ואית לן למימר דהתנאי בטל והמעשה קיים.

וביאר הגר"ח בריש הל' יבו"ח דסברת התוס' הוא עפ"י מש"כ להוכיח שם דמעשה חליצה אין החולץ פועל את ההתר כמו בגירושין, אלא עביד מצוה וממילא היא ניתרת. ולפי"ז זהו הטעם דליכא בחליצה שליחות ותנאי, דכיון שמציאות החליצה היא מפקיעה את הזיקה, לכך בעינן שהיבם עצמו יעשה זאת, ולא דומה לכל מקום שהוא פועל את החלות, ולכך נמי ליתא בתנאי, דכח תנאי הוא רק בדבר שאתה פועל שייך להגבילו ע"י תנאי, אבל בחלות שחל ממילא אין בכח העושה להגביל את החלות. וזה כוונת התוס' דכיון שאין בידו לעשות שליח אינו יכול להטיל בו תנאי, דהיינו שאין הוא פועל את החלות, ולכך אינו יכול לעשות בו תנאי. וכעי"ז ביאר בקובה"ע סי' עו סק"ה ועי' בשער"י ש"ז פרק ז-ח.

אלא שהעיר בזה בקובה"ע כמה הערות. א. הא אמרינן הכי דלא מהני תנאי משום דלא הוי דומיא דתנאי דבנ"ג ובנ"ר, ולהנ"ל בלא טעמא נמי לא שייך בשליחות ובתנאי מסברא כדאמרינן לעיל שאינו בעלים על החלות. ב. מאי מקשינן בסמוך 'והא ביאה דלא אפשר וכו', הא בקדושין ביאה מה שאינו בשליחות אין זה מצד החסרון שאין הוא פועל את החלות, אלא משום שלא שייך שליחות לקנין ביאה משום שזה קנין אישות, ולכך מהני נמי תנאי, משא"כ בחליצה שאינו יכול לעשות שליח משום שאינו בעלים על החלות. ג. ועוד הק' שם בס"ק טז דהנה הק' התוס' בנזיר יא. ד"ה דהוי מ"ט מועיל תנאי בנזירות הא ליתא בשליחות, ולכאו' להנ"ל לק"מ דודאי בנזיר אע"פ שאינה בשליחות מ"מ האדם הוא עושה את חלות הנזירות כמו בהקדש. וע"כ דאין תנאי בחליצה משום דלא הוי דומיא דתנאי דבנ"ג ובנ"ר. וע"ע בשער"י שם פי"ח.

אלא ע"כ שאינו סברא, וגם בחליצה הוי חלות ששהיבם מתירה ע"י חליצתו. ובלא הילפותא דבעינן דומיא דב"ג ובנ"ר היה אפשר לעשות בו תנאי. אלא הטעם דלא מהני שליחות בחליצה. עי' ברא"ש ביבמות בפ' מצות חליצה סי' טו כתב דבעינן 'חלצה נעלו מעל רגלו' ורגל שלוחו אינו רגלו, ועי' בקובה"ע סי' עו סק"ו שכ' דדבריו סתומים שהרי גם בגט כתיב ונתן בידה ומהני לתת ביד שלוחה, וא"כ ה"נ רגלו הוא רגל של עושה החליצה.

ועי' במהר"ח או"ז סי' קכח שכ' דשמא בעינן חליצה דומיא דייבום, וכשם שא"א לעשות ביאת ייבום ע"י שליח, כך נמי א"א לעשות חליצה ע"י שליח. וכעי"ז כתב החת"ס אבה"ע ח"ב סי' צ'.

**והא ביאה דא"א לקיומה ע"י שליח,** התם איתקש הויות להדדי. הק' האחרונים מדוע קדושי ביאה נחשב שא"א ע"י שליח, הרי גם אם מעשה ביאה עצמו אינו יכול לעשות ע"י שליח, מ"מ אם יאמר השליח לאשה הרי את מקודשת לו בביאה זו, אפי' אם הבועל לא יכון לשם קדושין מהני, דכמו דמהני בכסף ושטר כוונת השליח, וא"כ למה נחשב שא"א לעשות ע"י שליח. ובכה"ג מהני נמי תנאי, שהרי אין התנאי במעשה הביאה עצמה אלא בחלות. ולא משמע שזהו כוונת הגמ' איתקש הויות ההדדי. וא"כ מוכח שלא מהני שליח לקדושי ביאה בכה"ג. והביאור בזה דשונה קנין ביאה מקנין כסף או שטר, דקנין כסף או שטר הוא קנין כמו שאר קניני ממון, שמעשה הקנין הוא סיבה לקנין. אבל קדושי ביאה הוא גופא הקנין, ואינו צריך להתכון לשם קנין אלא לשם ביאת אישות, ולכך לא מהני ששלוחו יעשה כוונה, דבלא כוונתו אינו מעשה ביאת אישות אלא ביאת זנות. ולכך גם לא מהני תנאי בקדושי ביאה, שהרי התנאי הוא בזה גופא האם הוא ביאת אישות או ביאת זנות. ועי' בקוב"ש אות רנד ובאבן האזל פ"ד מאישות הט"ו. [ואפשר שזהו הביאור בשי' השטמ"ק שהביא באבנ"מ מג סק"ב שאף שקטן אינו קונה בכסף ושטר, מ"מ בביאה קונה, והאריך בזה בשיעורי הגרש"ר בקדושין].

והנה מל' רש"י משמע שע"י ההיקש למדנו שכמו שבכסף ושטר מהני תנאי ה"ה בביאה. והבין רע"א שכוונת רש"י שאף שלא שייך שליחות לקדושי ביאה מ"מ מהני תנאי משום שיש היקש, והק' רע"א דנילף איפכא דכמו דחזינן בקדושי ביאה דאף שלא מהני שליחות ואפ"ה מהני תנאי, א"כ בכל דבר נמי מהני תנאי אף שליתא בשליחות. וביאר רע"א דכוונת הגמ' איתקש וכו' היינו דבאמת נחשב ששייך שליחות בקודושי ביאה, ואף שמעשה ביאה עצמו א"א ע"י שליח, מ"מ כל הויות קדושין הם מין אחד של חלות קדושין, ודלא כמוש"כ לעיל, ומכיון שקדושי כסף אפשר ע"י שליח, לכך נחשב שגם קדושי ביאה יכול לקדש ע"י שליח, דהחלות הוא מאותו כח. ועי' בקוב"ש אות רנד.

**רש"י ד"ה על ידי.** כתב רש"י 'אבל חליצה א"א לקיימה ע"י שליח אין יכול לומר לשלוחו אם תתן לך מאתים זוז חלוץ לה, הלכך לאו תנאה הוא לבטל החליצה'. ומדוקדק מדבריו שהעמיד את הדין דליתא בשליחות על התנאי, שאינו יכול לומר לשלוחו חלוץ לה בתנאי, ולא העמיד את הדין דליתא בשליחות על המעשה גרידא. ועי' בשטמ"ק.

**תוד"ה תנאי וכו'.** הכא משמע דליכא תנאי בחליצה ואילו ביבמות וכו'. ואומר ר"ת ור"י דהא דאסיק וכו', לאו למימר וכו'. היינו דאין תנאי בחליצה לענין להתירה לשוק, אבל לענין שיש עליה עדין זיקת יבמין, דכי אמר לה התקדשי לי בזיקת יבמין תהא צריכה גט, דחליצה ע"ת אינה מפקיעה את הזיקה לגמרי. צריך לבאר דבריהם א, מה שייך לומר שנשאר זיקה אחרי שהיא מותרת לשוק. ב. מאיר דלא מהני התנאי לענין התר החליצה ומשום דליתא בשליחות ליתא בתנאי, א"כ איך יועל תנאי לענין שיועיל אח"כ מאמר הרי אין בידו להתנות כלל. וצ"ע.

**אמר רבי אליעזר** המקדש במלוה ובעל וכו', ד"ה צריכה הימנו גט. ולא נחלקו רב ושמואל אלא בלא בעל, וע"כ שלא נחלקו אלא בטעמא דאחולי אחליה לתנאיה. והנה בשלמא לשי' התוס' והר"ן לעיל ששיך לעשות מחילה על כל תנאי,שפיר מצינו לפרש שנחלקו באומדנא זו. אבל לשי' הרשב"א המובא לעיל וכן משמע בפרש"י דלא מהני מחליה בתנאים שאינם של ממון, והא דאמרינן לעיל אחולי אחליה היינו בגוונא שבבא עליה ביאה גמורה לשם קדושין גמורים בלא תנאי, א"כ קשה מר"א דסבר שנחלקו רב ושמואל בלא בעל כלל, ומטעמא דאחולי אחליה לתנאיה, ולדעת הרשב"א לא מהני מחילה בכה"ג. וצ"ע. ועמד בקו' זו באב"מ סי' לח סקי"ג ובשו"ת מחנ"א הל' אישות.

**תוד"ה המקדש**. תוס' חילקו וכתבו דבגוונא שמוחל על החוב אינה מקודשת, אבל בגוונא שא"ל בהנאת מחילה מקודשת, והביאור בזה דבמחילת חוב בעלמא אינו נותן לאשה כלום, דכיון שמקדש בכסף שהיתה צריכה לתת, והוא פטר אותה מלשלם אינו נחשב נתינת מעות, אבל בהנאת מחילה אינו מקדש בחוב אלא בהנאה שיש לה מהמחילה, ולכך היא מקודשת. וכתבו התוס' ולרבינו יצחק אין נראה לחלק ובכל גוונא מקודשת, והכא איירי וכו'. ובדעת רבינו יצחק לא נתבאר מה הטעם הא סו"ס במחילת מלוה אינו נותן לה כסף ומדוע היא מקודשת. וביאר בתורא"ש דהוי אומדנא גמורה דדעתו לקדש בהנאה ולא בחוב. אבל כשאומר לה מפורש התקדשי לי במעות שאת חייבת לי כוונתו לעצם החוב ולא על המחילה. אך בקוב"ש רנו נקט בדעת רבינו יצחק שמהני מחילת חוב.

**עד:**

**חכם עוקר הנדר מעיקרו.** נחלקו רש"י ותוס' בטעמא דמילתא. מרש"י משמע שהכל תלוי בלשונו, ולכך כיון שהתנה שבשעת קדושין לא יהו עליה נדרים או מומין, לכך לגבי נדרים מהני עקירת חכם, ולגבי מומין פירש"י 'דלא מהני מה שנתראפת משום שהיו בה מומין בשעת קדושין', הרי שהחסרון הוא שהוא בכלל התנאי של שעת קדושין. ולפי"ז צ"ל דהא דמהני כשהוא הולך לרופא, אף שבשעת קדושין היו עליו מומין, שמזה הוכיחו התוס' דלא תלוי בלשונו, כבר פי' מהרש"א בתוס' דאשה אינה מקפדת בתנאי על בעלה אם הוא הולך לרופא. אך תוס' הוכיחו מהא דאם הוא הולך שאינו תלוי בלשונו, אלא פי' דתלוי בקפידת הבעל, ולכך פי' שאפי' שהולכת לרופא מ"מ היא נמאסת עליו שנזכר במום. משא"כ בנדרים שהחכם עוקר ואין אפי' עונש.

עוד נחלקו הראשנים האם מהני עקירת חכם גם לאחר ידיעת הבעל. דעת התוס' דלא מהני אחר ידיעת הבעל, וזה ניחא מאד לשי' שתלוי בקפידת הבעל, ולכך כל שנודע לו יש לו קפידא. אך הר"ן בשם הירושלמי וברשב"א חולקים ע"ז וס"ל שמהני אך לאחר ידיעתו. והביאור בזה שגם זה בכלל התנאי שאם תלך לחכם ויעקור הנדר מעיקרו, באופן זה לא יתבטלו הקדושין. ועי' בר"ן שהביא בשם הירושלמי שנחלקו האם המקדש את האשה ע"מ שאין עליה נדרים ונמצאו עליה נדרים אינה מקודשת, ונחלקו האם יכולה להתקדש לאחר, או שחיישינן שמא תלך לחכם ותשאל על הנדרים, ויצא קלקול ע"ש, הרי מוכח שיכולה להשאל אפי' אחר ידיעת הבעל. וע"ע בר"ן בנדרים פה.

בעזהי"ת שבוע הבא מתחילין סוגיא דמומין