ז (ג) - בדין מקצה מקום מרשותו לרה_ר
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בעניני קרן שן ורגל בור ואש

אור ליום ב' כ"ג כסליו תשע"ה

**א**

א] ב"ק דכ"א., איכא דאמרי מחזרת כו"ע לא פליגי דחייבת, כי פליגי במקצה מקום מרשותו לרה"ר, והכי אתמר אמר רב ל"ש אלא מחזרת אבל מקצה מקום מרשותו לרה"ר פטורה, ושמואל אמר אפי' מקצה מקום מרשותו לרה"ר חייבת.

וכתבו התוס', ז"ל, כי פליגי במקצה מקום כו', שכנס לתוך שלו והניח מקרקעו לגבי רה"ר, ולא שהפקיר רשותו דא"כ הוי רה"ר גמור, אלא הניח לשטוח שם פירותיו אבל כ"ז שאין פירות שם יש רשות לבני רה"ר להלך שם, עכ"ל, וכ"ה בפי' ר"ח, ז"ל, ושמואל אמר וכו', שהרי לא הפקירו וכחצירו הוא, עכ"ל.

אמנם הנה ז"ל רש"י בד"ה לימא, ומשו"ה פטורה הך בהמה, דזה ששטח שם פירותיו הו"ל כמו בור שאם הוחלקה בהן בהמה חייב "שהרי הפקיר רשותו" וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא דהא דמקצה מקום מרשותו לרה"ר, היינו שהפקיר רשותו, וכ"ה מבו' גם בד' רש"י לקמן ד"ה ברה"י הסמוכה לרה"ר, עיי"ש, וזה דלא כמש"כ התוס' דאם הפקיר רשותו הוי רה"ר גמור.

וכ"נ להוכיח מד' הרא"ש בסימן ז', ז"ל, וכיון דל"ק עיקר נראה לי דמקצה מקום מרשותו לרה"ר פטור, דל"ק לית לי' להך פלוגתא דמקצה מקום, שהרי מקצה מקום יותר ראוי לפטור ממחזרת דהא רב מחייב מחזרת ופוטר במקצה מקום וכו', אבל לל"ק דשמואל פטר במחזרת כ"ש במקצה מקום, עכ"ל, - והנה למש"כ התוס' דמקצה מקום הוי רשות הניזק גמורה, דרק בזמן שאין שם פירות יש רשות לבני רה"ר להלך שם, אך כ"ז דיש שם פירות אין להן רשות להלך שם, והו"ל כרה"ר גמורה, הרי אין ללמוד מהא דפטרינן במחזרת דה"נ יש לפטור במקצה מקום, שהרי מחד גיסא יש לחייב טפי במקצה מקום מבמחזרת, כיון דהו"ל חצר הניזק גמורה, וכאשר כ"ה בחי' תלמיד הרשב"א, עיי"ש, וממש"כ הרא"ש דאם מחזרת פטורה כ"ש דמקצה מקום פטור, יש ללמוד דמפרש כמש"כ רש"י דמקצה מקום היינו בשהפקיר רשותו, וע"כ שפיר יש ללמוד מהא דמחזרת פטורה, דה"נ מקצה מקום פטור, ועמש"נ עוד בביאור ד' הרא"ש בסימן ז' (ב) סק"ו.

וצ"ב טעם הפלוגתא בזה, דדעת התוס' דאם הפקיר רשותו הו"ל רה"ר גמורה וכו"ע מודו דבהמה שאכלה שם פטורה, ודעת רש"י והרא"ש דאף אם הפקיר רשותו י"ל דחשיב כחצר הניזק ובהמה שאכלה שם חייבת.

ב] והנה בפירש"י בד"ה ושמואל, כתב, ז"ל, הלכך בהמה שאכלתן חייבת וכו', "ורה"ר נמי ל"ה שאי"ז דרך הילוכה", עכ"ל, ובאבהא"ז פ"ג מנז"מ ה"י בתו"ד כתב לפרש לדבריו דהיינו דאין מקום זה מיוחד לבהמות לילך שם, עיי"ש, - ולפ"ז הרי נתפרש בד' רש"י טעם הא דמחייבינן בזה, אף דהוי כרה"ר גמורה, דהוא משום דאין מקום זה מיוחד להבהמות לילך שם.

אך יותר נראה בביאור ד' רש"י, לפמש"נ בסימן ז' (א) סק"ז, דכיון דעיקר פטורא דרה"ר הוא דבהל' שמירת נזיקין אין מוטל על האדם לשמור את בהמתו בדרך הילוכה ברה"ר, והוא רשאי להוליכה בלא לשמור עלי' שלא תזיק בדרך הילוכה, ע"כ אף היא מזקת בחצר הניזק בדרך הילוכה ברה"ר, ה"ה פטורה, עכ"פ בחצר הניזק שאינו גמור, - ואשר ע"כ הי' מקום לומר, דאף דמקצה מקום מרשותו לרה"ר חשיב מקום זה כחצר הניזק, וכמו שיתבאר הטעם לפנינו, מ"מ כיון דנעשה ההיזק בדרך הילוך הבהמה ברה"ר, דא"א לצמצם שלא תיכנס למקום זה שהקצה, יהא בזה לפטורא דרה"ר, ועמש"נ להלן סק"ז בדעת רש"י דמצינו עד"ז לדעת רב דפטר במקצה מקום, וע"ז הוא שפירש"י דאי"ז בדרך הילוכה, דלא חשבינן דהילוכה במקום זה שהקצה, הוי בכלל דרך הילוכה ברה"ר, אך ודאי דבמקום זה שהקצה הוי זה דרך הילוכה, והא דהיא חייבת, הוא משום דמקום זה חשיב כחצר הניזק, ואין לו רשות להוליכה שם בלא שמירה.

ג] וביאור דעת רש"י והרא"ש דחשיב מקום זה כחצר הניזק, אף שהפקיר רשותו, מצאנו הדברים מבוארים בד' הריא"ז בפירקין, ז"ל, המקצה מקום מרשותו לרה"ר וכו' ה"ז משלמת מה שהזיקה, שזה מניח פירותיו ברשות, שלא ע"ד כן הקצה רשותו שלא יניח שם פירותיו, ואין אחר רשאי להניח שם פירותיו אלא זה, עכ"ל, והיינו דכיון דהוא רשאי להניח שם פירותיו ואחר אינו רשאי להניח שם פירותיו, הו"ל כחצר המיוחדת לפירות לניזק, דחשיבא כחצר הניזק.

וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד בסוגיין, ז"ל, כיון דלדידי אית לי' רשותא לאנוחי פירי התם ולאחריני לית להו רשותא, הו"ל לגבי שן כחצר הניזק, עכ"ל.

ד] ונראה דהתוס' שכתבו דאם הפקיר רשותו הו"ל כרה"ר, ולא ניח"ל לפרש דחשיב כחצר הניזק משום דהויא כחצר המיוחדת לפירות לניזק, אזלי לטעמייהו דס"ל לעיל די"ד. דחצר השותפין המיוחדת לא' לפירות ולזה ולזה לשוורים לא חשיבא כחצר הניזק, וע"כ אף דמקום זה שהפקיר מיוחד לו לפירות, מ"מ כיון שהוא מיוחד לבני רה"ר להוליך שם בהמות, לא חשיב כחצר הניזק.

אך רש"י והראב"ד ודעימייהו לטעמייהו אזלי, דס"ל לעיל שם דחצר השותפין המיוחדת לא' לפירות ולזה ולזה לשוורים חשיבא כחצר הניזק, וה"נ מקום זה שהפקיר, אף שהוא מיוחד לבני רה"ר להוליך שם בהמות, מ"מ כיון שאינו מיוחד לפירות אלא לדידי', חשיב כחצר הניזק, וז"ב, אך צ"ע בד' הראב"ד בריש סוגיין שבאו הדברים חסרים, ולפו"ר כתב שם דשמואל לא ס"ל להך דינא דחצר השותפין המיוחדת לא' לפירות ולזה ולזה לשוורים חשיבא כחצר הניזק, ולפ"ז לא א"ש, וצ"ע בזה.

ושו"ר בעזה"י הדברים מפורשים כן בד' המאירי, ז"ל מי שכנס לתוך שלו וכו' והרי מן הסתם הופקר לרשות הרבים להלך בו, "אלא שהוא מונעם מלעשות שם שום קבע והוא מייחד שם כל מה שהוא רוצה דרך קבע ואין בני רה"ר יכולים לעכב עליו", ומתוך כך ה"ז חצר הניזק וכו', והואיל ואותו רשות מיוחד לו לפירות, לענין שן ה"ה כחצר הניזק וכו', עכ"ל, ולהדיא דהא דחשיב כחצר הניזק, הוא משום שהוא מונע את בני רה"ר מלעשות שם שום קבע והוא מייחד שם כל מה שהוא רוצה דרך קבע, וע"כ הו"ל כחצר המיוחדת לניזק לפירות, דלגבי שן הו"ל כחצר הניזק, וזה להדיא כמש"נ.

**ב**

ה] והנה לדעת התוס' דמקצה מקום היינו שהוא נותן רשות לבני רה"ר לילך שם, אך לא הפקיר רשותו, הרי הו"ל כחצר הניזק גמור, ולפ"ז הרי דלמ"ד דפטר במקצה מקום, ה"נ בחצר הניזק גמור כה"ג יהא פטור, וכ"ה בשטמ"ק בשם גליון, ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט נקט מקצה מקום, עיי"ש מש"כ בזה, ולכאו' י"ל עוד דאורחא דמילתא קאמר, דאין דרך שתהא חצר הניזק סמוכה לרה"ר ואינה גבוהה מרה"ר ואין גדר להפסיק ביניהם, ולא משכחת כה"ג, אלא במקצה מקום לרה"ר.[[1]](#footnote-2)

ולפ"ז מבו', דל"ד פטורא דמקצה מקום לפטורא דמחזרת לל"ק דשמואל ולפטורא דאוכלת דרך הילוכה לכו"ע, דפטורא דמחזרת ודאוכלת דרך הילוכה אינו מועיל אלא במקום שאינו חצר הניזק גמור, וכמש"כ התוס' לעיל בד"ה דקיימא בקרן זוית, דבתוך החנות חייבת אע"פ שאוכלתן בלא חיזור, אך פטורא דמקצה מקום מועיל אף בחצר הניזק גמור, - וזה מתפרש כמש"כ התוס' דשאני צידי הרחבה דהם גבוהים ורחבים ומובדלים ממנו וחשובים חצר הניזק, אבל מקצה מקום שוה הוא לרה"ר, ועי' חזו"א סימן ט' סק"א מה שפירש בזה, וצ"ב.

ו] אמנם הנה לפ"ד הרא"ש בסימן ז' דמדמה פטורא דמקצה מקום לפטורא דמחזרת, הרי נראה דכ"ה דפטורא דמחזרת אינו מועיל בחצר הניזק גמור, ה"נ פטורא דמקצה מקום אינו מועיל בחצר הניזק גמור, וזה ניחא למש"נ בדעתו דמקצה מקום היינו דהפקיר רשותו, וע"כ אף דיש לו רשות להניח שם פירותיו, לא חשיב זה כחצר הניזק גמור.

והנה נתחדש לפ"ז, דאף דלענין הנחת פירות, הוי זה רשותו גמורה, שהרי מה שהוא רשאי להניח שם פירות, הוי זה מכח ששייר לו זכות להניח שם פירות, מ"מ לא חשיב זה כחצר הניזק גמורה, - וזה מתישב היטב אי נימא דהא דבחצר הניזק גמורה מחייבינן אף כשאכלה בדרך הילוכה, הוא משום דאין לה רשות כלל להכניס ראשה לשם, וכמש"נ בסימן ז' (א) סק"י, וע"כ במקצה מקום לרה"ר, דיש לה רשות להכניס ראשה לשם, דמי לחצר הניזק שאינו גמור, וע"כ הוא דפטרינן להבהמה שאכלה שם.

שו"ר באבהא"ז פ"ג מנז"מ ה"י, שנקט דלדעת הרא"ש ביסוד הדין מהני ה"ט דלאו כל כמיני' אף בחצר הניזק גמור, ואך דבאופן הרגיל בחצר הניזק גמור אי"ז בדרך הילוכה, ול"ש ה"ט דלאו כל כמיני', ולפ"ז ניחא דבמקצה מקום דהו"ל בדרך הילוכה, אמרינן להא דלאו כל כמיני', אף דהוי זה חצר הניזק גמור.

**ג**

ז] התוס' בד"ה כי פליגי, פירשו דההיא דמקצה מקום איירי בשאכלה שם ע"י חיזור, ועי' נחל"ד שתמה ע"ז, אך הנה בד' רש"י בד"ה במקצה מקום מבו' דאיירי כשנכנסה הבהמה בדרך הילוכה ואכלתם, וכ"ה להדיא בפיר"ח, ז"ל, כי פליגי במקצה מקום וכו' והניחה הבהמה רה"ר והלכה לה אל הפירות ואכלתם, עכ"ל, ועי' באבהא"ז פ"ג מנז"מ ה"י שעמד בזה, עיי"ש מש"כ בזה, וכ"ה משמעות ד' הטור בסימן שצ"א.

והנה בד' התוס' שהעמידוה באוכלת ע"י חיזור, נראה דהוא משום דס"ל דכל שנכנסה לשם ואכלה ודאי דהיא חייבת, כיון דהוי ההיזק ע"י הילוך בחצר הניזק, דעל הילוך זה אין לה רשות כלל, וכל הא דפטר רב הוא רק בהולכת ברה"ר ואוכלת ממקום זה ע"י חיזור, דכיון דיש לה רשות על הילוך זה, ע"כ לאו כל כמיני' להניח פירותיו שם ולחייבה.

אך בדעת רש"י והר"ח נראה, דאף דבמקום זה עצמו אין לה רשות להלך, מ"מ כיון שבדרך הילוכה ברה"ר ה"ה נכנסת אף למקום זה, דא"א לצמצם, ע"כ מצינו למימר גם בזה דלאו כל כמינך.

ח] והנה התוס' כתבו דהא דשאני מקצה מקום מצידי הרחבה, הוא משום דצידי הרחבה הם גבוהים ורחבים ומובדלים ממנו וחשובים חצר הניזק, אבל מקצה מקום שוה הוא לרה"ר.

אך לדעת רש"י נראה דא"צ לזה, אלא הוא משום דשאני מחזרת דאין דרכה בכך, וע"כ לא אמרינן בזה דלאו כל כמיני', ועמש"נ בסימן ז' (ב) סקי"ב ב' דרכים בטעם הא דכל שאין דרכה בכך לא אמרינן דלאו כל כמיני', ומשא"כ במקצה מקום וכו' שהיא הולכת שם כדרכה, והוי זה טפי בדרך הילוכה, אמרינן דלאו כל כמיני'.

1. שו"ר בחזו"א סימן ט' סק"ב שנקט לדעת התוס', דפטורא דמקצה מקום הוא מכח הא דכשאין שם פירות יש רשות לבני רה"ר ליכנס לשם, וכתב דע"כ אף אם הפירות רחוקין מרה"ר והבהמה נכנסה ואכלתן פטורה, עכ"ד, וכנראה דהוא משום דאינו רשאי להחזיר הכתלים למקומם, וכדקי"ל בס"פ חזקת, דאם הוא רשאי להחזיר הכתלים למקומם ולמנוע הרבים מלילך שם, מאי מהני הא דיש רשות לבני רה"ר ליכנס שם כשאין פירות, הרי הדבר תלוי בדעתו, - אך הנה בל' התוס' בסוגיין מבו' דמפרשי דאיירי כשאכלה הבהמה ע"י חיזור, והרי דאיירי כשהיא ברה"ר ואוכלת מן הפירות שבמקום זה שהקצה, וי"ל דכל שנכנסה למקום זה ואכלה הפירות, ודאי דהיא חייבת, כיון דמקום זה הוי חצר הניזק גמור. [↑](#footnote-ref-2)