שיעור ח......
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור ח**

**~ סימן רב סעיף טו – סימן רג סעיף א ~**

[סעיף טו] על הסוקא"ר מברך שהכל וכן המוצץ קנים מתוקות שהכל.

# ברכת הסוכר

הנה ז"ל הרמב"ם (פרק ח מברכות הלכה ה) 'הקנים המתוקים שסוחטין אותן ומבשלין מימיהן עד שיקפא וידמה למלח, כל הגאונים אומרים שמברכין עליו בורא פרי האדמה, ומקצתם אמרו בורא פרי העץ, וכן אמרו שהמוצץ אותם קנים מברך בורא פרי האדמה, ואני אומר שאין זה פרי ואין מברכין עליו אלא שהכל, שלא יהיה דבש אלו הקנים שנשתנה על ידי אור גדול מדבש תמרים שלא נשתנה על ידי האור ומברכין עליו שהכל'. ומבואר די"א שברכת הסוכר בפה"ע וי"א בפה"א, והרמב"ם פסק לברך שהכל, כדין דבש תמרים דקיי"ל (לעיל סעיף ח) שמברכים עליו שהכל דכיון שנתמעך הפרי חשיב כזיעה בעלמא.

ובכסף משנה שם דקדק דתחילת דבריו כתב הרמב"ם 'שאין זה פרי', ואח"כ הוסיף 'שלא יהיה אלא דבש' וכוונתו שאף אי נימא דחשיב כפרי מכל מקום יברך עליו שהכל, משום שאבדה צורתו, ודמי לדבש תמרים שמברך עליו שהכל משום שלא ניכר צורתו.

והנה הטור כאן הקשה דלא דמי לדבש תמרים, דהתם עיקר נטיעת התמרים היא בשביל לאכול את הפירות עצמן, ולכן על דבש היוצא מהם שהשתנה מצורתו חשיב זיעה בעלמא ומברך שהכל, אך את הקנים נוטעים בשביל הסוכר שמפיקים מהם א"כ זהו הפרי שלהם וצריך לברך על זה בפה"ע.

וכתב הכס"מ על הרמב"ם שם דכנראה לא היו מצויים הקנים האלו בארצו של הטור, כיון שבמציאות מוכרים את הקנים הללו לאלפים ולרבבות כדי למצוץ אותם כצורתם, וא"כ עיקר נטיעתן בשביל למצוץ אותם כצורתם, וממילא י"ל שכשמפיקים מהם סוכר הרי הם השתנו מצורתם ויש לברך עליהם שהכל, וכ"כ הרדב"ז שם. אך לפי זה המוצץ סוכר יברך בפה"ע שהרי ניטע לשם כך, ובזה מבואר כוונת הרמב"ם שאפילו אם מוצץ מברך בפה"ע, אך האוכל סוכר יברך שהכל.

אמנם הביאור הלכה (ד"ה על הסוקר) תמה דאם באמת עיקר נטיעתם היא למציצה א"כ פשוט שהמוצץ קנים מברך בפה"ע, שהרי נטעו בשביל כך, אך משמעות הרמב"ם שאף המוצץ קנים מברך שהכל [ולפי"ז פירוש דברי הרמב"ם שאפילו אם מוצץ מברך בפה"ע מכל מקום על הסוכר מברך שהכל]. ועל כן מסיק הביאור הלכה שעיקר הטעם שעל הסוכר מברך שהכל הוא משום שאין עליו שם 'פרי', ולכן גם המוצץ אותו אינו מברך אלא שהכל דלא חשיב פרי אלא עץ שאי אפשר לאוכלו ורק יש לו טעם מתוק.

# אם מציצה נחשבת כ'שתיה'

והנה הט"ז (ס"ק יג) הקשה על הכס"מ דאם כולם מוצצים את הקנים, מדוע משום כך חשיב שהדרך לאוכלו, הרי לא אוכלים את הקנים אלא רק מוצצים אותם, והמציצה נחשבת כמשקה, א"כ אדרבה הרי הדרך לאכול את היוצא ממנו וכל דבר היוצא ממנו יברך בפה"ע, וא"כ גם על הסוכר יברכו העץ.

וביאר בעמק ברכה שנחלקו האחרונים האם מציצה נחשבת כאכילה או כשתיה, דלדעת הט"ז נחשבת המציצה כמו שתיה, ולכן אם הדרך למצוץ את הקנים אינו נחשב כפרי הנאכל, אך הכס"מ נקט שהמציצה נחשבת כאכילה, ועל הסוכר יברך שהכל. וכבר הובא בשיעורים לעיל (על סימן רב סעיף ד) שנחלקו בזה האחרונים דבהגהות הרעק"א (סימן רי סעיף א) מבואר דשיעור ברכה אחרונה במוצץ פרי הוא בכזית, אמנם בעמק ברכה (דיני ברכת הנהנין) דקדק מדברי התוס' בב"מ (פז, ב ד"ה שבעך) שהמוצץ פרי חשיב כ'שתיה', וא"כ שיעורו הוא ברביעית.

ובבן איש חי (שנה א פרשת מסעי אות ח) כתב שהדבר תלוי דאם מכניס את הפרי לתוך פיו ומוצצו אז חשיב כאכילה, אך אם הוא מוצץ את הפרי כשהוא מחוץ לפיו חשיב כשתיה. ולעניין מוצץ ענבים יש להסתפק כנ"ל אם מברך בורא פרי הגפן דחשיב כמו ששותה את המיץ ענבים, או דמברך בורא פרי העץ. [אך יתכן שבזה לכו"ע אין לברך בורא פרי הגפן אין חשיבות של 'יין' אם אינו עומד בפני עצמו אפילו לרגע אחד].

# דעת הבה"ג שמברך על סוכר בפה"א

והנה בטור הביא דדעת הבה"ג שעל הסוכר מברך בפה"א, וביאר הבה"ג דאף שקני הסוכר נחשבים כעץ פרי מכל מקום מברך עליו בפה"א דמה שמוציא אינו נחשב כפרי גמור, ודמי לשותא דפרחא [היינו לאוכל את העלים של הצלף] שמברך עליו בפה"א. והרדב"ז בהגהותיו שם ביאר דעת הבה"ג שהטעם שמברך בפה"א משום שקני הסוכר מחליפים גזעם כל ב' שנים ולכן חשיב כירק דמברכים עליו בפה"א, וכתב שם שבמקומות שהקנים נותנים פרי ג' שנים ולא מתחלף גזעם מברך עליהם בפה"ע. וכבר העיר הביה"ל שם שהרדב"ז לא ראה את דברי הבה"ג בפנים.

# האוכל סוכר ופרי

והנה לדינא פסק השו"ע שעל הסוכר המופק מקני הסוכר מברך שהכל. אמנם מבואר בביאור הלכה (שם) דבדיעבד אם בירך בפה"ע או בפה"א יצא ידי חובתו. עוד כתב הביה"ל שגם על סוכר המופק מבוריקעס [סלק] מברך שהכל, ובדיעבד אם בירך בפה"א יצא ידי חובתו. [אך על סוכר זה לא מועיל בדיעבד אם בירך בפה"ע]. וכיום בארץ ישראל הרבה מהסוכר מגיע ממקומות שמפיקים את הסוכר מקנים, ונפק"מ שאם בדיעבד בירך עליו בפה"ע יצא ידי חובתו.

ויש עוד נפק"מ בכל זה למי שאוכל פרי או ירק ומברך עליו בפה"ע או בפה"א, ואחר מכן הוא אוכל מהסוכר, דיש ספק אם יוכל לברך על הסוכר שהכל דשמא הוא נפטר בברכת הפרי או הירק, ועל כן נראה שיקדים ויברך בתחילה על הסוכר שהכל. ובסוכר המופק מסלק א"צ לחוש שנפטר בברכת בפה"ע כמו שנתבאר.

# טעה ובירך בפה"ע או בפה"א על סוכר אם יכול להמשיך ולאכול

ובאופן שבירך על הסוכר בפה"ע או בפה"א דנתבאר בביאור הלכה (הובא לעיל) שיצא בדיעבד, יש לדון האם יש ענין לאכול רק מעט מהסוכר, שהרי לפי הדיעות שצריך לברך שהכל הרי הוא נהנה מהעולם הזה בלא ברכה.

דהנה מצינו במשנ"ב בסימן רו (ס"ק י) שהביא שם פלוגתת האחרונים במי שהיו לפניו פרי האדמה ופרי העץ, ובירך ברכת בפה"א ונתכוין בברכתו לפטור אף את פרי העץ די"א שיצא ידי חובתו ויש חולקים, וכתב שם המשנ"ב שמספק לא יברך בפה"ע דספק ברכות להקל. אך הוסיף שם שיותר טוב שיסיח דעתו להיות נמלך מלאכול את פרי העץ, והיינו דעדיף שלא ימשיך ויאכל כדי שלא יכנס לספק שמא הוא אוכל בלא ברכה.

וכ"כ (סימן רג ס"ק ג) לגבי ספק בברכה של פירות אדומים שקורין פאזימקע"ס הגדילים בגינות שהביא מהחיי אדם דנכון לכתחלה שיברך עליהן בפה"א, אך אם בדיעבד בירך עליהם בפה"ע יאכל מהם רק מעט כדי שלא תתבטל הברכה ולא יותר. ומוכח כנ"ל דאמרינן שיאכל רק קצת כדי שלא יהנה מהעוה"ז בלא ברכה. אמנם לעניין מי שהסתפק אם בירך המוציא מבואר בשו"ע (סימן קסז סעיף ט) דאינו צריך לברך ויכול להמשיך ולברך, וכן משמע בשו"ע בסוף סימן רט (סעיף ג) שפסק שכל הברכות אם נסתפק אם בירך אינו מברך לא בתחילה ולא בסוף דספק דרבנן לקולא, ולא מצינו שם שחשש שלא ימשיך ויאכל עוד. וכבר נתבאר בזה בשיעורים לעיל (על סימן קסז) ע"ש.

[סעיף יח] על פלפל וזנגביל כשהם רטובים מברך בפה"א.

# ברכת פלפלין וזנגביל

ומקור שיטה זו מהרמב"ם (פרק ח מברכות הלכה ז), והנה בכסף משנה שם הביא דהרמ"ך הקשה על הרמב"ם שהרי בגמרא מבואר שהפלפלין נחשב כעץ, ומדוע אינו מברך עליו בפה"ע. ותירץ הכס"מ שאת הפלפל נוטעים על דעת לאוכלו כשהוא יבש ושחוק בתערובת, ולכן כשאוכלו כשהוא רטוב מברך עליו בפה"א. וכ"כ המשנ"ב (ס"ק פב) דאין נוטעין את הפלפלין והזנגביל אלא על דעת שיאכל אותם כשהם יבשים.

אך צ"ע לפי"ז ממש"כ השו"ע (סימן רג סעיף ו) דזנגביל שמרקחים אותו כשהוא רטוב מברך בפה"א [וע"ש במג"א (ס"ק ד) דה"ה שפלפלין המרוקחין מברך בפה"א], וכן בזנגביל יבש אם מרקחים אותו כשהוא יבש מברך עליו בפה"א, וצ"ע דלפי המבואר כאן רק בזנגביל שהוא רטוב מברך בפה"א כי לא ניטע על דעת לאוכלו כשהוא לח, אך אם מרקחו כשהוא יבש מדוע שלא יברך עליו בפה"ע, הרי דעתו לאוכלו כך.

ובתהילה לדוד (סימן רג ס"ק ד) עמד בקושיא זו ותירץ דהטעם שמברך על הזנגביל בפה"א הוא משום שהזנגביל לא בא אלא לטעם. אמנם בפוסקים שם מבואר דהטעם הוא משום שלא רגילים לאכול אותו כשהוא לח וכמשנ"ת, ולפי"ז על מרקחת שעושים מזנגביל יבש היה צריך לברך בפה"ע וצ"ע.

[המשך סעיף יח] הגה: כל הפירות שיודע בהם שהם עיקר הפרי מברך עליהם בפה"ע, ושאינן עיקר הפרי בפה"א, ואם הוא מסופק בו אם הוא עיקר הפרי או לא בפה"א, ואם אינו יודע מה הוא מברך שהכל.

# אינו יודע מה הברכה

וכתב המשנ"ב (ס"ק פד) דהיינו דווקא אחר שלמד ואינו יכול לברר, אבל מי שלא למד לא יאכל עד שילך אצל חכם ללמדו ברכות. [ויש לדון אם ה"ה כשאינו יודע פרטים על אופן הכנת מאכל מסויים דצריך לילך אצל מומחה או במפעל הייצור איך מכינים אותו כדי לדעת מהי ברכתו וצ"ע].

[סעיף א] על פירות הארץ מברך בורא פרי האדמה.

[סעיף ב] על התותים הגדלים בסנה בפה"א. הגה: דלא מקרי עץ אלא שמוציא עליו מעצו, אבל מה שמוציא עליו משרשיו לא מקרי עץ, והני כיון דכלה עציו לגמרי בחורף והדר פרח משרשיו, מברכין עליו בפה"א.

# מה נחשב כ'פרי העץ'

הנה בגמרא (ברכות מ, א) איתא היכא מברכינן בפה"ע, היכא דכי שקלת ליה לפירי איתיה לגווזא, ופירש"י שאם נשאר הענף ומוציא עוד פירות אז נחשב כעץ ומברך בפה"ע. אמנם הרא"ש (שם סימן כג) כותב שרק אם צריך לזרוע את העץ בכל שנה ושנה חשיב כפרי האדמה ומברך בפה"א, אך אם נשאר ממנו שורשים שמהם גדל מברכים עליו בפה"ע.

והנפק"מ היא לגבי תותים שכשתולשים את הפרי נשארים רק השורשים, דלדעת רש"י מברך עליו בפה"א כי הענף אינו מוציא עוד פירות, אך לדעת הרא"ש כיון שאין צריך ליטוע אותו משנה לשנה שהרי שרשיו נשארים, חשיב כאילן ומברך עליו בפה"ע. [ובב"י הביא שגם במרדכי מובא מחלוקת אם מברכים על התותים בפה"ע או בפה"א, אך בחזו"א (ערלה סימן יב ס"ק גד"ה ובמרדכי) העיר דמשמע מלשונו שם שמיירי בפרי היוצא מן הענף, ולכאורה בזה לכו"ע מברך בפה"ע כי הענפים נשארים משנה לשנה וצ"ע. ובמגיה על המרדכי כתב שיתכן שלא גורסים 'שהענף מתקיים', ולפי"ז המחלוקת במרדכי היא באופן שנשאר רק השורש אם דינו כעץ וכנ"ל].

# חשש ערלה בחצילים ותות שדה

והנה בשו"ת הרדב"ז (חלק ג תשובה תקלא) נשאל בעניין ה'ברינגאן' [חצילים] אם יש בהם ערלה, וכתב דלכאורה תליא במח' רש"י והרא"ש הנ"ל דלדעת רש"י כיון שלא נשארים ענפים לאחר קטיפת הפרי חשיב כפרי האדמה ואין בו משום ערלה, אך לדעת הרא"ש דכל שאין נוטעין אותו משנה לשנה חשיב כפרי העץ יש בו משום ערלה ומסיק שם שכיון שהוא מחלוקת הפוסקים המחמיר תבוא עליו ברכה.

אמנם סיים שם שכשעלה לארץ ישראל ראה שנהגו העולם לאכול חצילים ולא חששו משום ערלה, וגם המנהג לברך עליו בפה"א מטעם זה, וכן הביא הברכי יוסף (יו"ד סימן רצו אות ד) שכך נהג האריז"ל לאכול חצילים ולא חשש לאיסור ערלה. וע"ש ברדב"ז ששמע דהטעם שנחשב כפרי האדמה משום שלא מצינו בפירות האילן שהוא נותן פרי בשנה הראשונה, וכיון שהחציל נותן פרי בשנה הראשונה על כרחך דאינו נחשב 'עץ', ומשום כך גם אין בו איסור ערלה.

ובברכי יוסף (שם) כתב טעם חדש שהחציל אינו נחשב כפרי האילן, דדרך האילן שעושה פירות שהוא הולך ומשביח, אך החצילים בתחילה יוצא פרי טוב ומתוק ובשני הוא גורע מעט ונעשה מר, והוא פוחת והולך ולכן ברכתו בפה"א. ובחזו"א (שם ד"ה ונראה) כתב עוד טעם דכל שנותן פרי רק ג' שנים ודאי אינו נחשב כאילן ואין בו משום ערלה, משום דלא יתכן שיהיה פרי שיהיה אסור כל ימיו, וע"כ שאינו פרי וממילא אין בו איסור ערלה.

ובביאור הגר"א בירושלמי (סוף פרק ד דמעשרות) כתב שכרוב נחשב כירק אף שיש לו גזע, משום שהוא דומה לירק (ועיין חזו"א ערלה סימן יב ס"ק ג שצידד בכוונת הגר"א שהוא מין פרי שאין כיוצא בו בפירות האילן). ולפי"ז מצינו טעם חדש שכל דבר שנראה כירק ברכתו בפה"א, אף אם יש לו גזע כאילן, וי"ל כן גם לעניין חצילים דכיון שיש להם צורת ירק יברך עליהם בפה"א.

וכן לעניין תות שדה לפני שנים רבות היה ויכוח אם יש בהם איסור ערלה, ולדינא הורו שאין לחוש בו משום ערלה כי שייך בו חלק מהטעמים הנ"ל שנאמרו בחצילים, דהוא נותן פרי כבר בשנה הראשונה לנטיעתו, וגם הוא פוחת והולך משנה לשנה.

ומטעם זה נהגו עלמא לאכול חצילים ותות שדה ומברכים עליהם בפה"א ולא חיישינן בהם משום איסור ערלה [אמנם באורחות רבינו (חלק ג עמוד רה) הובא הנהגותיו של הסטייפלער, דאף שכתב בספרו שאין לחוש בחצילים משום ערלה, מכל מקום לעצמו נמנע מאכילת חצילים משום שחשש שיש בזה ערלה].

**דינים העולים:**

1. נחלקו הראשונים מהי ברכת הסוכר המופק מקנים י"א בפה"ע וי"א בפה"א וי"א שהכל. ולהלכה מברך שהכל ואם בירך בפה"ע או בפה"א יצא, וסוכר המופק מסלק מברך עליו שהכל ואם בירך בפה"א יצא אך אם בירך בפה"ע לא יצא.
2. האוכל סוכר מקנים ופרי העץ יברך תחילה על הסוכר שהכל, דאל"ה יש לחוש שנפטר הסוכר בברכת בפה"ע.
3. המוצץ ענבים יל"ד אי חשיב אכילה ומברך בפה"ע או שתיה ומברך בפה"ג, וי"א דכיון שלא יצא המשקה ועמד בפנ"ע אין לו חשיבות שיברך עליו בפה"ג.
4. האוכל פלפלין וזנגביל שהם רטובים מברך בפה"א דלא נטעו על דעת שיאכלם כשהן רטובין. אמנם אם אכלם במרקחת אף אם היו יבשים מברך עליהם בפה"א וצ"ע.
5. מי שלא יודע מה הברכה על איזה מאכל ואינו יכול לברר זאת מברך עליו שהכל.
6. על חציל [ותות שדה] מברך בפה"א ואין בו משום ערלה ומצינו בזה ה' טעמים א] לדעת הרא"ש כל שלא נוטעים אותו משנה לשנה חשיב פרי העץ ב] שהוא נותן פרי בשנה הראשונה ג] שאינו הולך ומשביח כדרך האילן ד] שנותן פרי רק ג' שנים ה] כי הוא דומה לירק.