פרק נוטל 4
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 21 נוטל

**ביסוד היתרא דככר או תינוק ובבאור היתרא דטלטול גרעינין אגב טבלא וריפתא המתוקן**

**דף קמב עמוד ב**

**בבאור חידושא דרב במעות שעל הכר**

1. **מעות שעל הכר אמר רב חייא בר אשי אמר רב לא שנו אלא בשוכח, אבל במניח נעשה בסיס לדבר האסור.** יעוין בתוס' ובמהרש''א. ובעיקר ישוב קושית תוס' דאמאי בעי רב להשמיענו בתרתי יעוין ברעק''א מה דמיישב לפי דרכו בבאור דברי רש''י בדף קכה דהתיר בסיס בניעור דהוי רק היכא דמניח על דעת כיסוי ולזה השמיענו רב בגוונא דמעות שעל הכר [דבזה איכא רק ניעור] דנאסר גם ניעור כיון דהוי בסיס גמור, ומימרא קמייתא דרב איצטריך דלא נימא דהאבן עצמו אשתרי דנעשה כלי ולאפוקי מרב אסי. וכן מיישב במרומי שדה. ואי נימא בשיטת רש''י דאיכא פלוגתא בין רב לר' יוחנן בדף קכה דלר' יוחנן בסיס מותר בניעור ולרב אסור בניעור א''כ גם ניחא היטב הא דהוצרך רב להשמיענו במעות שעל הכר דבזה מעמיד את שיטתו דבסיס אסור בניעור.

.

**בשיטת הראשונים דר' יוחנן אזיל על איסור טלטול במניח**

1. **אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן לא שנו אלא לצורך גופו אבל לצורך מקומו מטלטלו ועודן עליו.** בפשטות ר' יוחנן אזיל על היתרא דמתניתין דניעור דאיירי בשכח ובזה מחלק דהיכא דהוי לצורך מקומו הוי כא''א בניעור ומותר לטלטלו לצורך גופו, וכן מבואר ברש''י דאזיל על היתרא דניעור ולפי''ז כל היכא דמניח דנעשה בסיס ליכא היתר טלטול בכל גוונא. וכן מבואר בריטב''א קמ''ב ע''א ד''ה אבל וז''ל, אבל במניח לדעת שנעשה בסיס לדבר האסור אפילו לצורך מקומו אסור לטלטלו טלטול גמור בעודן עליו, וכן היה מורי הרב ז"ל אומר, ותדע דמעות שעל הכר דעלה מיתמרא הא דרבה בר רב הונא א"ר יוחנן בשוכח היא כדאוקמה רב הונא לקמן עכ''ל. וכן מבואר ברמב''ם פכ''ה הי''ז.

**אולם יעוין בשבולי הלקט** סימן ק''כ וז''ל, והר"ר אליעזר מטול זצ"ל כתב בתוספותיו במסכת יום טוב וכבר מסופקים היום בזה הדבר שהוא בסיס לדבר האיסור כגון במניח אבן על פי חביות או נר על מנורה כדאמרינן בפרק נוטל בנוטל אבן שעל פי חבית לא שנו אלא בשוכח אבל במניח נעשה בסיס לדבר האסור אם יכול לטלטל לצורך מקומו אי לא והיה אומר מורי דאסור לטלטל וכו' דאמרינן בפרק כירה אלא אמר רבא הנח לנר ושמן ופתילה הואיל ונעשו בסיס לדבר האיסור ולא קא מפליג בין צורך גופו לצורך מקומו ויש מפרשין להיתר מהא דאמרינן בפרק נוטל מעות שעל הכר מנער את הכר והן נופלות וקאמר בגמרא לא שנו אלא בשוכח אבל במניח נעשה בסיס לדבר האסור וקאמר ר' יוחנן לא שנו אלא לצורך גופו אבל לצורך מקומו מטלטלן ועודן עליו. ויש לדחות זו הראיה דעל השוכח קאי דאמרינן בשוכח מנער את הכר. ואהא קאי ר' יוחנן.

**ויעוין עוד באו''ז ח''ב בלכות ער''ש סימן ל''ד דמביא מהראבי''ה ור' משה כהן דנסתפקו בזה** רק לבסוף נקטו דדינא דר' יוחנן אזיל על רב דאוקמא בשכח, **אולם יעוין בספר הבתים על הרמב''ם** פכ''ה שער השביעי אות ח' וז''ל וכן הדין בכל הדברים האסורים לטלטל מפני שהם בסיס לדבר האסור אם צריך למקום הכלי מותר.

**ויעוין עוד בב''י** סימן ש''ט סק''ה וז''ל, אבל צריך למקומו. של כר מטלטלו עם המעות למקום אחר. וגם זה פשוט דלא קאי אלא אשוכח ולא אמניח **אלא שראיתי לרבינו ירוחם** שכתב בחלק י"ג (ני"ב פג ע"ד) וזה לשונו מטה שיש עליה מעות כל בין השמשות אסור לטלטלה פירוש ודוקא במניח דנעשה בסיס לדבר האסור אבל שוכח מנער המטה והמעות נופלים והא דאמרינן דאסור לטלטלה דוקא לצורך גופו אבל לצורך מקומו מותר עכ"ל. נראה מדבריו דלצורך מקומו אפילו במניח שרי לטלטל להדיא. ועוד דהרי פירש רש"י לא שנו שמנערה וכו' משמע בהדיא דאשוכח קאי דביה אמרינן מנערה דאילו מניח אסור הוא לנער, וצריך לומר דאשוכח קאי והכי קאמר והא דאמרינן דבשוכח מנער ואינו מטלטל להדיא דוקא לצורך גופו דסגי ליה בניעור אבל לצורך מקומו דלא סגי ליה בניעור מותר לטלטלה להדיא. **ויעוין בבני ציון סימן ש''ט אות י' דכתב דלאחר שמצינו בשבולי הלקט דדן להתיר א''כ דברי רבינו ירוחם כפשוטם דמותר אפילו במניח**. ואי נימא דגם הכא רב אזיל על הסיפא ובמניח מותר בניעור א''כ פשיטא דדינא דר' יוחנן בא להגביל את איסור טלטול במניח.

**ויש לעיין בבאור הצד להתיר טלטול דמקומו בבסיס.** ואולי לפי מה שנתבאר לעיל בצד דהיתרא דניעור בבסיס דהוי מחמת דהיחס לבסיס כמושב של האיסור, והפקעתו בתורת כלי דידיה תליא באופן השימוש שנעשה בו, דבעינן דאופן השימוש שנעשה בו הוא בהעמדתו כבסיס ולכן בעי שיטלטל את כולו, דכל כמה דמנערו שייך לדון שמשתמש בו בתורת כלי דידיה רק דמנער ממנו את המוקצה שמפריע לשימוש בו, ולפי''ז ניתן לבאר דה''ה היכא דמטלטלו לצורך מקומו כיון דבזה ליכא יחס למציאותו כבסיס דליכא יחס לחד יותר מחבירו דתרויייהו מפריעים לשימוש בהך מקום והוי שימוש חד בתרוייהו לסלקם מאותו מקום הלכך בהא ליכא לאיסורא דבסיס. דרק כשמשתמש בגופו ולקחו להשתמשות בהא איכא יחס למציאותו כבסיס דיחסו ''כדבר המשמש'' נקבע במציאותו כ''בסיס למוקצה''.

**ובעיקר דינא דר' יוחנן יעוין ברשב''א דף קכ''ד ע''א דמביא את שיטת רש''י בדינא דר' נחמיה דאין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו המיוחד לו** וכתב שם וז''ל, ונמצא לפי דברי רש"י ז"ל דכלי שמלאכתו לאיסור אינו ניטל כלל לצורך גופו לפי שאינו מיוחד אלא למלאכת איסור, אבל לצורך מקומו ניטל שהרי נטילתו כתשמיש המיוחד לו, ואף על גב דבכולה שמעתין שרינן טפי לצורך גופו מצורך מקומו, הכא לא קשיא דבדין הוא דאפילו לצורך גופו יטלטלנו אלא שאי אפשר דלא משכחת לה לצורך גופו, ולי נראה ''דיש לנו כיוצא בזה בפרק נוטל גבי כר שהניח עליו מעות (קמ"ב ב') דלצורך גופו אסור ולצורך מקומו מותר''. ויש לעיין מה הביא מהא דסוגין דאי הוי רק ביחס לחובת ניעור היכן מצינו בזה הגבלה בהיתר טלטול בין גופו למקומו ואי נימא דהוי ביחס לאיסורא דבסיס יש לעין אי ניתן לומר כן בדעת הרשב''א וגם אי נימא כן לפי מה שבארנו דלצורך מקומו לא הוי בסיס עדיין לא מצינו מוקצה דאיכא בו הגבלה בהיתר טלטולו ויש לעיין בזה. **ואולי ניתן לומר דהרשב''א ס''ל דיסוד היתרא דטלטול מן הצד הוי הגבלה בעיקר ההקצאה דמאחר דלא הוי צורת טלטול במוקצה, הוי הגבלה בעיקר ההקצאה להאי טלטול, והא דהיכא דמצי לנער אסור לטלטל הוי מחמת דכל כמה דמצי לנער טלטולו מתיחס למוקצה ותו איכא הקצאה להאי טלטול, וא''כ נמצא דהחילוק בין גופו למקומו הוי בגוף ההקצאה וכונת הרשב''א להוכיח דשייך חלוקה בהקצאה בין גופו למקומו.**

**בגדר היתרא דצורך מקומו אי הוי רק להפקיע את החובת ניעור או הוי היתר בפני עצמו**

1. **ובגדר טלטול לצורך מקומו** יש לעיין אי הצורך מקומו חשיב צורך דבר המותר ואיכא בזה סיבת היתר טלטול מחמת הך צורך או דסיבת ההיתר מחמת הצורך שלו בכר רק דהצורך במקומו מפקיע את החובת ניעור כיום דאי יונחו המעות בהך מקום לא יוכל להשתמש בו. ויעוין במיוחס לר''ן ובמאירי דמבארים דהוי ביחס לחובת ניעור דאי ינער את המעות לא יכול להשתמש במקום. אולם יעוין ברש''י דמבאר דצריך למקומו של כר. ומבואר דצורך מקומו חשיב כצורך דבר המותר.

**ויעוין במג''א שי''א ס''ק י''ד דנקט גדולה מזו דבטלטול מת מן הצד ע''י המטה אי צריך שהמת לא יהא בבית מחמת הכהנים חשיב צורך מקומו**. ומבואר דלמרות דההתעסקות שלו היא בהוצאת המת דלא איכפת ליה דהמטה תהא פה מ''מ כיון דאיכא לו צורך בהכשרת המקום לכהנים חשיב דאיכא בזה טלטול לצורך דבר המותר [ויש שהעירו מהמ''ב ס'ק י''ג דהעתיק את דינו של המג''א רקרק בניעור אולם בשו''ע הרב שי''א ט' נקט להדיא גם לגבי טלטול גמור] , ומבואר במג''א דכל כמה דצורך מקומו חשיב צורך תו לא בעינן שמעשה הטלטול יתיחס להיתר אלא גם אי הוי רק ביחס למוקצה איכא בזה היתרא.

ויעוין במג''א ס''ק כ''ד דתמה מהך דינא דמותר לטלטל את המת לצורך מקומו על הא דהוכיח שם מהרא''ש דבטלטול הקש לצורך לשכיבה על המטה חשיב טלטול לצורך דבר האסור, והבין המג''א דס''ל לרא''ש דצורך מקומו לא חשיב צורך דבר המותר. ובחזו''א מז סס''ק י''ד תמה עליו מהא דמבואר בסוגין דטלטול מן הצד מותר לצורך מקומו רק דהא מיהא בעינן שיטלטל דבר המותר עם דבר האסור ולא שיטלטל את דבר האסור לחודיה, ומבאר לפי''ז דזה מה דתמה הרא''ש על טלטול הקש דהוי טלטול בדבר האסור.

**בבאור היתרא דצורך מקומו אליבא דהחזו''א דהיתרא דטלטול מן הצד בא להגדיר את ההתעסקות בדבר המותר**

1. **יש לעיין לדרך החזו''א בהא דמבואר בשו''ע סימן שי''א סעיף ה' דבטלטול מת היכא דצריך למקום שהמת נמצא שם מותר לטלטלו עם המטה,** והרי התם כל המטרה בטלטול הוא הצורך מקומו ובזה הרי הטלטול מתיחס לאיסור ולההיתר בשוה ואמאי חשיב כמתעסק בהיתר, ואין לומר דעצם הדבר שאוחז את המטה חשב כמתעסק בהיתר דהרי מבואר בחזו''א ס''ק כ''ב דהאפשר לנער הוי סיבה לדונו כמתעסק בתרוייהו ולכן נאסר, וצ''ל דרק היכא דאיכא יחס חיובי במעשה הטלטול כלפי המוקצה כהא דאפשר לנער, או היכא דאיכא לו מטרה בטלטול של המוקצה עצמו כמו שנקט החזו''א [סימן מ''ז סק''ב] בטלטול תינוק ואבן דאיכא לו מטרה באבן בשביל להרגיע את התינוק דבזה איכא יחס עצמי למוקצה, אולם היכא דהטלטול הוא רק לסלקם מאותו מקום דבזה ליכא יחס חיובי במעשהו כלפי המוקצה אלא הוי סילוק של תרוויהו מהמקום בהא דיינינן את היחס לטלטול כפי צורת מעשהו ומכיון דעיקר התעסקותו בהוצאת המטה דיינינן את טלטול המת כנגרר מטלטול המטה.

**בקושית החזו''א למאן דמתיר ככר או תינוק בכל מוקצה אמאי איכא חובת ניעור בכר ובחבית**

1. **אמר מר זוטרא הלכתא ככל הני שמעתתא בשוכח, רב אשי אמר אפילו שכח נמי לא ולא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד ולא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד.** מבואר בזה פלוגתא אי איכא להיתרא דככר או תינוק בכל מוקצה. ויעוין בחזו''א מ''ז ס''ק כ''ג דתמה להנך שהתירו ככר או תינוק בכל מוקצה ולא חיבוהו לנער את הככר בשביל למנוע את טלטול המוקצה אמאי באבן שעל פי חבית ומעות שעל הכר מבואר דצריך לנער ואמאי לא נימא דהוי כככר או תינוק. ובתחילה מישב החזו''א דמאחר דאפשר בניעור א''כ הוי כמניח ומבואר בגמ' דהיתרא דככר או תינוק הוי רק בשוכח, ולבסוף מחדש דהיתרא דככר או תינוק הוי רק בגונא שהמוקצה בסיס להיתר ובזה אמרינן דכיון דאפשר להסיר את ההיתר ואינו מסירו נראה כאילו המוקצה טפל ובסיס לככר ועיקר הטלטול הוא לצורך הככר והמוקצה, וא''כ כל היכא דהדבר המותר הוא הבסיס בהא לא שייך לדון להיתרא דככר או תינוק. ולפי''ז מישב את קושית הרעק''א בדף מ''ג ע''ב דכל כמה דאיכא להיתרא דככר או תינוק אמאי לא סגי במטה עצמה למשוי ככר או תינוק ולפי''ז ניחא היטב דהמטה מחזיקה את האיסור וליכא בזה הפקעה על המוקצה.

**ויעוין עוד בחידושי חת''ס בסוגין וז''ל,** נראה פשוט דעשו בזה כאלו המת נעשה מטה לתינוק חי שאפי' בהוצאה לר"ה פטור אף על המטה כ"ש בטלטול וכן עשו המת ככלי לככר שפטור אף על הכלי, ומבואר ג''כ דהוי טפילות המת למוקצה.

**ראיה מהמג''א דלא כהחזו''א ובאור אחר בהיתרא דככר או תינוק על פי יסוד שו''ת הרא''ש בהיתרא דגרעינין אגב ריפתא**

1. **אלא דכבר העירו על דבריו מהא דמבואר במג''א שי''א סק''א דמניחו אצלו ומטלטלו עמו** ויעוי''ש בפמ''ג דלאו דוקא עליו משום בזיון המת. ומבואר דלא בעינן שהמוקצה יעמוד כבסיס להיתר.

**וכן מבואר בשו''ת הרא''ש** כלל כ''ב סימן ח' הדרך הה', [מובא בב''י סימן ש''ח סעיף כז] ובמחבר סעיף כח] וז''ל, שהתירו לטלטל האיסור על ידי היתר שעליו, וזה הותר במת בלבד ע"י ככר או תינוק. ''אף על פי שהתירו עצמות או קליפין או גרעינין של תמרה אגב ריפתא'', משום ד''לא חשיבי ובטלי לגבי פת''. ומבואר בדבריו דהך סברא דבטילי לגבי פת דמתרת בטלטול אגב ריפתא ולא בעי ניעור הוי מלתא דהיתרא דככר או תינוק, רק דהקולא בככר או תינוק דהוי גם היכא דליכא סיבה לבטל את המוקצה להיתר. **ומבואר דיסוד היתרא דככר או תנוק, דע''י דהעשיה בתרויהו כאחת איכא בזה ביטול ליחס שלו כמתעסק במוקצה** ורק היכא דבטלי לפת בהא מהני הך היתרא בכל מוקצה.

ויעוין עוד במ''ב סק''ב וז''ל, ''ולא מינכר כ"כ טלטול המוקצה'' אף שגם המת הוא מוקצה מפני שמטלטל שניהם כאחד.

**ונראה דאי נימא דיסוד הך היתרא נובע מהיחס מעשה הטלטול לתרוויהו כאחד א''כ אפשר לומר דלכן הוי רק בככר או תינוק שמניחם עם המוקצה** דבזה איכא יחס טלטול לתרוייהו כאחת, אולם מטה שמונח עליה מת או כר שמונח עליו מעות כיון דהוי שתי דברים נפרדים דהכר נושא את המעות שעליו, נמצא דליכא הפקעה על יחסו כמתעסק במוקצה, אלא רק מכח דהוי טלטול מן הצד דמטלטלו דרך המטה והכר, משא''כ היכא דתרוייהו מונחים על המטה נמצא דבמעשה הטלטול במוקצה איכא גם יחס להיתר ובזה איכא ביטול על היחס שלו כמתעסק במוקצה.

**הוכחה לגדר היתרא דככר ותינוק דלא הוי מחמת דהוי כבסיס אי נימא דמותר גם בכלי שמלאכתו להיתר**

1. **ונראה דיש להוכיח דהיתרא דככר או תינוק הוי מחמת ביטול היחס להתעסקות במוקצה** ולא הוי מחמת דהמוקצה הוי בסיס להיתר דאי נימא דהוי מחמת דהוי בסיס להיתר א''כ איך מתיר המג''א סימן שי''א ס''ק טו להניח כלי שמלאכתו להיתר, דגם אי נימא דההיתר טלטול עצמו חשיב ''צורך'' אולם אי בסופו של דבר סיבת ההיתר מחמת דחשיב כמטלטל את הכלי דהיתר, א''כ בעינן דבגוף הטלטול יהא תועלת בכלי היתר, והרי אין לו שום שימוש בטלטול הכלי, וא''כ איך שייך לדון את המוקצה כבסיס לכלי ההיתר בו בזמן שכל היתרו הוא במה שמתיר את טלטול המוקצה, ואי נימא דעצם מציאותו של ההיתר במעשה הטלטול מפקיע את היחס להתעסקותו במוקצה ניחא היטב דבזה לא בעינן לראות במעשה הטלטול יחס של בסיס.

**ביסוד הפסקי רי''ד בהיתרא דככר או תינוק**

1. **ובעיקר הגדר בהיתרא דככר או תינוק דהוי מחמת דההיתר והאיסור נמצאים במעשה הטלטול כאחד מצינו בפסקי רי''ד ריש פרקין גדולה מזו** דיעוי''ש דמבאר בחד פירושא דטעמא דהיתרא דטלטול תינוק ומעות או כלכלה ופירות הוי מכח היתרא דככר או תינוקוז''ל, פי' טעם משנתינו הוא שמותר לטלטל המוקצה עם המוכן, שהרי מוקצה עצמו נתיר לפנינו לטלטלו על ידי ככר או על ידי תינוק, כל שכן לטלטל המוקצה עם המוכן. אי נמי יש לומר דטעמא דמתני' הוא משום דטילטול מן הצד לאו שמיה טילטול, וכל כמה דלא מטלטל במוקצה בעינו, אלא מטלטל המוכן והמוקצה עליו, הוה ליה טילטול מן הצד. ויש לעיין בהא דנקט לטעמא דככר או תינוק הרי קי''ל דכר' אשי דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד [יעוין גם בפסקי רי''ד קמב ב' דפסק כן].

**ומוכח בדבריו כמו שבארנו דיסוד היתרא דככר או תינוק דהתירו לטלטל את האיסור אגב** **היתר** היכא דהוי באותה פעולה, רק דהיכא דעיקר פעולתו באיסור בהא הוי ''קולא'' לדון את האגב היתר ולכן הוי רק במת משא''כ היכא דמטלטל את הדבר המותר.

**ולפי''ז עדיין קשה קושית החזו''א גם לדידן כיון דבמטלטל ההיתר איכא להיתרא דככר או תינוק גם היכא דההיתר הוא הדבר הנושא את המוקצה וא''כ אמאי במתניתין איכא חובת ניעור**, ונראה דלדידן ודאי ל''ק כיון דכל סיבת ההיתר מחמת דעיקר פעולתו בהיתר ובהא איכא למימר דכל כמה דיכול לנער תו דיינינן את פעולתו ביחס למוקצה, אולם גם למאן דמתיר ככר או תינוק גם בעלמא למרות דמטלטל את המוקצה נראה דמ''מ בעינן שיהא לו צורך בטלטול המוקצה, אולם כל היכא דמצי לנער את המוקצה ולטלטל את ההיתר בלעדיו בהא איכא חשיבות לטלטול המוקצה ולא מתבטל להיתר.

**בדינא דהיתר ככר או תינוק בכלי והמסתעף לגדר היתרא דככר או תינוק**

1. **יעוין ברא''ש בפרקין סימן ב' דפסק שאותם שנותנים ככר ע''ג מנורה אין עושין יפה וכן נפסק בשו''ע רע''ט ג' ובט''ז סק''ה תמה מדברי הרא''ש בתשובותיו** כלל כ''ב ח' וז''ל, וזהו ששנינו מדוכה אם יש עליה שום, מטלטלין ואף על גב דלא אמרו ככר או תינוק אלא במת, התם במוקצה מחמת מלאכה, אבל במדוכה, ''כיון שיש עליה תורת כלי'', שרי לטלטלה אגב אוכלין שעליה.וכן נפסק במחבר ש''ח ה'. ובט''ז מחלק בין כלי שמלאכתו לאיסור דמותר לצורך גופו ומקומו דהוי מוקצה קל, ולפי''ז החילוק לא מצד מציאותו כ''כלי'' אלא מחמת ''קולת המוקצה''. והוי חילוקים בחומרת המוקצה, אולם יעוין בהגהות רעק''א סימן ש''ח שם, דמוכיח דגם במוקצה מחמת חסרון כיס איכא להך היתרא וכן נקט החזו''א מ''ז סקי''א רק דיעוי''ש בחזו''א דאפ''ה בנר שאני ולא ביאר את טעם החילוק.

**ויעוין עוד בקרבן נתנאל סק''ו דמחדש יסוד בגדר היתרא דככר או תינוק** דבעינן דנוכל לדון מחמת זה כאילו לא הוי מוקצה מעולם וזה רק היכא דכל השבת היה שייך בו הך היתרא ולכן בנר דכל זמן שדלק הנר לא היה שייך להתירו ע''י ככר או תינוק כיון דהוי בסיס לשמן ולשלהבת וצריך באותה שעה לנר ולא יהני הלחם להחשיבו כבסיס לאיסור והיתר, תו לא שייך גם לאחר שפקע המוקצה להאי היתרא.

**וברז''ה ריש פרק כל הכלים בד''ה ת''ר, הביא מאחד מחכמי הדור דעצם מציאותו ככלי הוי סיבה להיתר** והתיר להדליק גם בנר. ויש לעין מאי איכא בהא דהוי כלי, ואי נימא דהוי דהיתרא דככר או תינוק נובע מחמת דחשיב כבסיס א''כ אפשר דרק בכלי שעומד כמשמש שייך בו האי יחס דבסיס אולם אי הוי היתר במעשה הטלטול כיון שנעשה בתרוייהו יש לעיין מאי איכא בהא דהוי כלי, ואולי כמו דמצינו ברא''ש דבפת הוי סיבה דהגרעינים יטפלו לפת ובזה לכו''ע איכא להיתרא דככר ותינוק ומבואר דכל כמה דשייך יחס של טפילות איכא יותר סיבה להפקיע את היחס להתעסקותו במוקצה א''כ אפשר דגם בכלי איכא סיבה להטפיל את המוקצה כלפיו גם בלי יחסו כבסיס.

**עוד מצינו בכלבו** [עמוד לב] מובא בב''י רע''ט ואן איתא במאירי ר''פ כל הכלים בשם חכמי נרבונא ובמיוחס לר''ן שם, דבמונח מעיו''ט כו''ע מודו להיתרא דככר או תינוק. ומבואר דהוי קביעה במוקצה כבסיס להיתר ולכן שייך לומר דמציאותו כבסיס בע''ש מעמידה בו להאי יחס כלפי השבת, דרגע הכניסה איכא לו יחס לכל היום שנכנס אליו ולא רק לזמן שנמצא בו כעת.

**בבאור חילוק הראשונים מהא דסוף פרקין במטלטל גרעינים אגב ריפתא או לקונא דמיא והמסתעף לגדר היתרא דככר או תינוק**

1. **ובעיקר יסוד היתרא דככר או תינוק יעוין היטב בראשונים סוף פרקין דהקשו על הא דאיתא התם דשמואל מטלטל לגרעינים אגב ריפתא ורבא מטלטל להו אגב לקונא דמיא** דתמהו הראשונים מהא דככר או תינוק מהני רק במת, ובתוס' ד''ה רבא, מחדש דהיכא דא''א לטלטל מבעוד יום דעדיין ליכא למוקצה בהא כ''ע מודו דאיכא להיתרא דככר או תינוק, אולם ברמב''ן וברשב''א דף קמ''ג וכן בריטב''א ובשיטה לר''ן בשם הרא''ה בדף קמ''ב ע''ב נקטו דשאני ההיא דרב אשי דאיירי במטלטל את האיסור ממש אלא שדבר המותר מונח עליו, אבל הני דשמואל ורבא איפכא הוי שמטלטל את ההיתר והאיסור מונח עליו ומטלטל עמו. ויעוין ברשב''א וכן הביא הריטב''א בשם רבינו הגדול [כפה''נ הרא''ה] וז''ל, דשאני הכא שהוא אוחז באיסור לטלטלו אגב הככר שהניח עליו אלא שהוא מראה עצמו כאילו כונתו לטלטל הככר אלא שעושה לו האיסור בסיס, והילכך אסור לטלטלו מפני שהוא מטלטל את האיסור ממש. ומבואר בפשטות כדרך החזו''א דהיתרא דככר או תינוק הוי מחמת דמשוי ליה כבסיס. רק דבתוס' דנקט דגם בההיא דריפתא איכא להך היתרא דככר או תינוק נראה דלא כהחזו''א רק יעוין בחזו''א סימן מ''ז סק''ט דהתוס' דהקשו מככר או תינוק פירשו דאיירי דהגרעינים למטה ולכן הוקשה להו, אולם הראשונים עיקר כונתם לתרץ דההיתר למטה וממילא איכא בזה להיתרא דטלטול מן הצד

**ובמשנת השבת העיר מהרשב''א בביצה כ''א ע''ב דהזכיר גם את תרוץ התוס' וגם להך חילוקא דהכא מתעסק בהיתר** ודוחק לומר דהוי שתי אוקימתות נפרדות אי מחזיק את הגרעינים או את הככר. ומוכח דקושית הראשונים היא איך היה מותר לו להניח לכתחילה ובזה דנו אי הוי מהיתרא דככר או תינוק או דבטלטול מן הצד דמתעסק בהיתר מצי גם להניח את ההיתר.

**ויעוין בריטב''א בדף קמ''ב דנקט להדיא דגריעותא דריפתא הוי מחמת דהתם מניח את הכלי בשבת בשביל ליטול את המוקצה**, ובזה שאני מטלטול הכר שעליו מעות. וז''ל, דשאני מתניתין שלא הניחו שם הכר והשולחן לדעת שיטלטלו האיסורין אגבייהו. וכן מבאר המהרש''א בתוס' בדף קמ''ג. ובזה חדשו הראשונים דעצם הדבר שעיקר פעולתו בדבר המותר הוי סיבה להתיר את הטלטול.

**בבאור תרוץ הרמב''ן דהיכא דמתעסק בהיתר שאני**

1. **יעוין ברמב''ן וז''ל, וכיון שעיקר הטלטול בפת דמיא למעות שעל הכר שמטלטלן ועודן עליו לפי שעיקר הטלטול בדבר המותר.** ויש שדימו את זה ליסוד החזו''א בהיתרא דטלטול מן הצד, אולם כבר ידוע ההוכחה מהרמב''ן במלחמות דף מח ע''ב בדפי הרי''ף בהא דהתירו לכבד את הבית למרות דמזיז את העפר, ומישב הרמב''ן או דהוי כגרף של רעי, או דהתירו טלטול מן הצד שתהא להם דירה נאה לכבוד שבת. ומבואר כיסוד הט''ז דגם במטלטל ע''י דבר אחר חשיב טלטול מן הצד ומוכח דלא כהחזו''א. [והא דנקט צורך שבת, או כמו שמבואר בריטב''א מ''ג ע''ב וכן משמע ברי''ף דהצורך שבו איכא לסיבת ההיתר הוי צורך שבת, או דהוי מתיר נוסף כיון דליכא לו שימוש בהאי מקום רק סילוק הפרעה].

**וצ''ל דכונת הרמב''ן לבאר את המעלה דאיכא בטלטול מן הצד דבזה ניתן להניח גם בשבת** כיון דהפעולה המציאותית נעשית בדבר היתר, לכן לא איכפת לן בהא דהניח את זה בשבת, דרק בככר או תינוק דפעולתו במוקצה בהא אמרינן דהיכא דהניח בשבת לא מפקיע את פעולתו במוקצה.

**בדברי הרשב''א בביצה בהיתרא דככר או תינוק**

1. **רק דבעיקר מה דנראה ברשב''א** בהיתרא דככר או תינוק דהוי מחמת דנחשב כבסיס יעוין במשנת השבת דמעיר מהרשב''א בביצה דנקט בתחילה את תרוץ התוס' דגם בהך גוונא דמחזיק בהיתר איכא להיתרא דככר או תינוק וצ''ב. אא''כ נימא כמו שנתבאר לעיל בפסקי רי''ד דהך סברא דמטלטל את ההיתר הוי בעיקר היתרא דככר או תינוק ויעוין מה שנתבאר לעיל לפי''ז דאמאי בעי ניעור במתניתין דכר וחבית.

**בדברי התוספת שבת ועוד פוסקים דסברת הרמב''ן ד''מתעסק בהיתר'' מהני להתיר טלטול גמור**

1. **יעוין עוד בתוספת שבת** ס''ק ע''ז וכן במחצית השקל על המג''א ס''ק נ''א ובלבושי שרד דהבינו בכונת הרמב''ן במלחמות דהך סברא דעוסק בהיתר מהני להתיר טלטול גמור. ובתוספת שבת תמה לפי''ז דאמאי בכר ובחבית איכא חובת ניעור דמ''ש מטבלא דלא מחויב בניעור ויעוין במחצית השקל דמחלק בין קליפות דלא הוי בסיס כלל כיון דהניח ע''מ לזורקו לההיא דכר וחבית דהניח ע''מ ליטול דסכ''ס איכא הנחה. ומבואר בדבריהם דהבינו כמו שנתבאר בפסקי רי''ד דלא הוי חילוק בעיקר היתרא דככר או תינוק אלא דבאמת גם הכא איכא היתרא דככר או תינוק רק דהיכא דמתעסק בהיתר דיינינן להך היתרא בכל גוונא, ורק דהא דאיכא חובת ניעור במתניתין דכר ובחבית הוי רק התם כמו שנתבאר במחצית השקל.

**רק דבעיקר מה שהבינו ברמב''ן יעוין בתהלה לדוד** ס''ק ל''ג דתמה עלייהו מדברי הרמב''ן בחידושיו כא ע''ב דהקשה ממתנתן דמעות שעל הכר דבעי ניעור ומבואר דליכא בזה להיתרא דככר או תינוק דבהיתרא דככר או תינוק לא בעי ניעור.

**בהיתרא דככר או תינוק אי הוי גם בשאר כלים**

1. **אביי מנח כפא אכיפי רבא מנח סכינא אבר יונה ומטלטלה אמר רבא אנא אי לאו דאדם חשוב אנא סכינא אבר יונה למה לי וכו'.** יעוין בשיטה לר''ן ס''פ כל הכלים דכתב בשם הרא''ה וז''ל, והא דשרינן כלי שמלאכתו להיתר מחמה לצל ה''ה אפילו בכדי אלא אורחא דמילתא נקט, תדע דלקמן אמרינן דרבא מנח סכינא אבר יונה ומטלטל ואמרינן עלה דמדינא לא צריך אי לאו משום דאדם חשוב הוא והא התם דטלטלו בכדי לגמרי ושרינן עכ''ל. ומבואר בדבריו דמאחר דמעיקר הדין היה מותר לטלטל חשיב טלטול בכדי, אולם אי בא להתיר בזה את הטלטול נראה מדבריו דחשיב טלטול לצורך גופו וחשיב שימוש בכלי.

**אולם יעוין במג''א שי''א ס''ק ט''ו דמוכיח מההיא דמנח כפא וסכיני דה''ה שאר כלים שמלאכתם להיתר** ומדייק הפמ''ג דבכלי שמלאכתו לאיסור אסור דאין זה לצורך גופן. רק דמקשה דמ''ש כלי שמלאכתו להיתר דשלא לצורך כלל אסור אלא שיצטרך היום, ומסיק דאין שייך כאן אלא אוכלין ותינוק [והא דהתירו בסכין וכף צ''ל כמו הר''ח [יעוין לקמן] דהוי מהנך כלים דלא נכללו בגזירת כלים]. ומבואר בדבריו דהצורך הנצרך בכלי שמלאכתו להיתר הוא צורך שבת כמו שמבואר בהשלמה לדף קכג ע''ב דמחמה לצל בכלי שמלאכתו להיתר הוי צורך שבת,והוי ככלי שמלאכתו לאיסור דמותר לצורך גופו ומקומו, ולכן הכא לא שייך האי היתרא, דטלטול המת לא הוי צורך שבת, אולם אפשר דכלי שמלאכתו להיתר דהוי רק מגזירת כלים בהא סגי שלא יהא טלטול בכדי משא''כ בכלי שמלאכתו לאיסור דאיכא בו ניתוק משבת והוי מוקצה בזה בעי דיהא בזה צורך שבת.

**אולם יעוין בר''ח** וז''ל, אביי מנח כפא פי' תרווד אכיפי הן כגון כיפה של צמר ורבא מנח סכינא אבר יונה והוא מליח אבל היה מבושל והיה מטלטל בן יונה אגב סכינא אמר שאלו מותרין לטלטלן בשבת דתניא בראשונה היו אומרים ג' כלים מותרין בשבת מקצוע של דבילה וזומלוסטרין וסכין קטנה שע"ג השולחן וכפה היא זוהמא ליסטרון כדתנן ניטלה כיפה טמאה משום מזלג. ומבואר בר''ח דרק הנך ג' כלים דליכא עלייהו גזירת כלים איכא להך היתרא, ומבואר דבהנהו כלים מותר גם שלא לצורך כלל. רק דיש לעיין אי הוי רק ביחס לאביי ורבא דהניחו את זה משום חומרא דבזה חשיב טלטול בכדי כמו שהבאנו לעיל מהר''ן אולם אי בא להתיר איסור אפשר דחשיב צורך.

**ובבני ציון סימן י' כתב דגם המג''א נתכוין רק להנך כלים שתשמישן תדיר,** אולם במשנת השבת מדייק מהמג''א ש''ח סקי''ג בהא דנקט השו''ע דמותר לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור ע''י ככר או תינוק דכתב שם המג''א דה''ה כל דבר המותר בטלטול ומבואר דלא בעינן דוקא להנך דתדירין בתשמיש.

**ויעוין במשנת השבת בדף קכד דתמה על המג''א דלא דן את ההיתר כשימוש בגופו דא''כ איך אביי התיר להניח כלי** הרי לדעת אביי כלי שמלאכתו להיתר אסור מחמה לצל ובעי שימוש בגופו ולדעת הר'ח דהוי רק בג' כלים ניחא.

**ביסוד רבינו אביגדור דגם בבגדיו איכא להיתרא דככר או תינוק**

1. **יעוין בשו''ע ש''ח ד''ה יש מי שאומר דגם הבגדים שהמת מכוסה בו חשיב ככר או תינוק** ובב''י תמה דאמאי לא מתבטל הכסות לגביה ובמג''א מחלק בין תכריכין דלא עומד להפשיטן לבגדיו שעומד להפשיטן אולם יעוין בבאור הלכה דמביא מהא''ר דתמה מהא דמבואר לעיל דמוציא אדם שהוא לבוש בבגדים פטור אף על הבגדים מפני שהבגדים טפלים לו ובא''ר הביא מהמהר''ל דדוקא באדם חי הבגדים מתבטלים אבל באדם מת כיון דעתיד להפשיטן מעליו לא בטילי לגביה, ובבאור הלכה תמה מהא דמטה לא חשיבא ככר או תינוק [יעוין לעיל מה שהבאנו מהרעק''א דתמה בזה] וז''ל, אלא ודאי אף דעתיד לסלקו ממנה אעפ"כ כ"ז ששוכב עליה חשיבה טפלה לו ובטלה לגביה וא"כ כ"ש בבגדיו כ"ז שהוא לבוש בהן טפלין לו ובטלין לגביה כיון שהוא צריך להן עתה ולא נחשב כככר ותינוק. ומבואר בבאור הלכה דהיתרא דככר או תינוק לא הוי מחמת שחשיב כבסיס [והבאנו בזה לעיל מהמ''ב] ולכן הוכיח דמטה טפילה למת.

**ובאמת דעיקר הך דינא דמלבוש חשיב ככר או תינוק יש לעיין אי שייך לדונו כבסיס ללבוש שעליו ויעוין בחידושי חת''ס** בסוגין דנקט דהיתרא דדכר או תינוק נובע מחמת דהמת חשיב כמטה למוקצה ובטל למוקצה, ומבאר דהא דבלבושו איכא להך היתרא הוי מחמת דהמת בטל למלבוש כמו שיורי כוסות שבטלים לכוס ולפי''ז מחלק בין לבוש שצריך להפשיט את המת ממנו כמו בשיורי כוסות דצריך לשוטפם למת המונח במיטה דיכול נוטלו המטה דבזה לא בטל למטה. וז''ל, והנה דעת רבינו אבגדור שבמרדכי דגם ע"י מלבושיו מותר לטלטלו דהמת בטל לגבי מלבושיו כמו שיורי כוס לגבי כוס ומטלטלין אגב כסא, ופשוט דהיתר זה אינו אלא לטלטלו, אבל לא להוציאו מרשות לרשות ולא דמי לתינוק דהמת נעשה מטה לתינוק, מ"מ צ"ע א"כ במושכב על מטתו תהי' מטתו כמלבוש וככוס לגבי שיורי כוסות, וצריך ישוב לחלק ביניהם ואפשר דוקא שיורי כוס שאינם יוצאים בלא שטיפה והדחה במים, ע"כ בטלי לגבי הכוס וה"ה מלבושיו שהוא לבוש שאינם נפשטים אלא ע"י טורח משא"כ מטה שהמת מונח על גבה ובקל יכול לטלו לא דמי לשיורי כוסות

**דף קמ''ד ע''א**

**בבאור דברי רש''י דפלוגתת ר''י ור''ש הוי גם בעצמות וקליפין שלא ראויות לכלבים**

1. **מתניתין בית שמאי אומרים מעבירין מעל השלחן עצמות וקליפין.** יעוין בגמ' דב''ש ס''ל כר''ש דלית ליה מוקצה, ויעוין ברש''י דמבאר דאיירי בקליפין ועצמות שלא ראויים למאכל בהמה ובראשונים תמהו עליו דבזה כו''ע מודו דהוי מוקצה. **ויעוין במגיני שלמה** דמבאר דהוקשה לרש''י דאי איירי ברכין וראוים לבהמה מ"ט דמאן דאוסר כיון דכבר נשחטה הבהמה מע"ש ועמדו העצמות ביה"ש לבהמה. ומכח זה הכריח דאיירי בקשין ומשום גרף של רעי נגעו ביה, דלר''י דמחמיר במוקצה אסור לטלטל הרעי בלי כלי ולר''ש מותר אפי' בלי כלי. **ומבואר בזה דפלוגתת ר''ש ור''י משפיעה גם על אופני ההיתר טלטול.**

**ויעוין גם בפנ''י בביצה דף ב' דמבאר כן בכונת רש''י והעיר דאיכא בזה חידוש בתליה בר''ש ור''י** וז''ל,. אלא דלפי"ז קשה אמאי קאמר ר"נ אנו אין לנו אלא ב"ש כרבי יהודה וב"ה כר"ש ואי הוי טעמא משום גרף של רעי אפילו לר"י שרי, מ"מ מצינן למימר דשאני הכא דכיון דאפשר למיטרח בהתירא לסלק הטבלא ולנערה מש"ה אסור לטלטלם בעינם למאן דמחמיר במוקצה דהיינו רבי יהודה, אבל ב"ה כר"ש דמיקל במוקצה מש"ה מתיר לטלטלם בעינם.

**ויעוי''ש דמבאר בעוד אופן דגם אי לא הוי גרף אליבא דר''ש איכא בזה היתר** וז''ל, אפ"ה אתי שפיר דאליבא דר"ש מגביהין עצמות וקליפין אף על גב דלא חזי למידי, כיון שעיקר הטלטול אינו אלא לסלקו מעליו ושמעינן לר"ש דלא מקצה אינש דעתיה ממאי דצריך ליה, וה"נ כיון דלא סגי בלאו הכי להעבירם מעל השלחן א"כ מאתמול הוי דעתיה עילוה.

1. **ובית הלל אומרים מסלק את הטבלא כולה ומנערה.** מבואר במתניתין שתי נקודות האחד דאיכא היתר טלטול בטבלא וצ''ב אמאי לא מחויב לנער. שנית דהטבלא לא הוי בסיס למוקצה שעליה.

**בבאור הא דליכא חובת ניעור**

1. **יעוין ברשב''א דמישב בזה שתי ישובים** או דאיירי בצריך למקומו או דאיירי בגרף של רעי [ויעוין בריטב''א דמוסיף דהכונה דאי ינערנו לארץ הוי גרף של רעי בקרקע ולכן ליכא חיוב לנער]. **ויעוין בבאור הלכה סימן שח סעיף כז בד''ה מנער את הטבלא,** וז''ל, ודע דבמשנה איתא מסלק את הטבלא כולה ומנערה ואיתא במלחמות דהיינו שמטלטלה עם הקליפין שעליה עד מקום התנור ומנערה שם, ומשו"ע משמע וכן מסמ"ג המובא בב"י דאסור להגביה הטבלא אלא לנערה במקומה, והדבר הזה תלוי בשני תירוצים המובא ברשב"א בחידושיו. ובפשטות כונתו להנך שתי תירוצי הרשב''א.

**אולם אפשר דכונתו לתרוץ הראב''ד המובא ברשב''א בסוף הפרק** בבאור היתרא דגרעיני אגב ריפתא דכתב שם הראב''ד כדברי שו''ת הרא''ש דבטלי אגב פת ומוסיף דזהו גם טעמא דקליפין לגבי טבלא ומבואר בדבריו דגם טבלא הוי סיבה לבטל את הקליפין שמונחים בה, והבאנו לעיל משו''ת הרא''ש דמתיר בזה גם טלטול גמור בלי ניעור, וא''כ אפשר דזהו כונת הבאור הלכה. ויש לעיין דנראה מדבריו דבא לבאר את דיוקו מהרמב''ן דהתיר גם טלטול ואם כי גם הרמב''ן הביא גם לתרוץ הראב''ד מ''מ הוא עצמו לא פירש כן ויש לעיין.

**בבאור הא דלא חשיב בסיס**

1. **יעוין היטב בתוס' בביצה דף ב' ד''ה וב''ה, דמישב בזה ג' ישובים**. וז''ל, ויש לומר דלפירוש רבינו תם ניחא דפירש במסכת שבת דלא הוי בסיס לדבר האסור אלא כשדעתו להניחם שם כל היום, אי נמי כיון דהוו שם אוכלין הוה ליה בסיס לדבר האסור ולדבר המותר ושרי כדמוכח פרק נוטל (שם דף קמב.) ועוד דאין זה מניח בכוונה דהא אינו חושש היכן יפלו.

**ומבואר בתוס' דאיכא בסיס באמצע שבת. ויעוין ברשב''א בסוגין וז''ל, דכיון דבאמצע שבת הוא ודעתו לסלקן לא הוי בסיס**. ומבואר דדעתו לנערו הוי חסרון רק בבסיס באמצע שבת דמאחר דבע''ש לא עמד כבסיס ואיכא בזה יחס לכל השבת [כמו שמצינו בזרקו לאשפה דלא מהני מחמת דעמד כמוכן בע''ש] וכעת בא להפקיע יחס זה ולהעמיד אותו כאינו מוכן לכן בעינן דאין דעתו ליטלו.

**ויעוין עוד ברמב''ן ובר''ן וכן ברשב''א בסוף פרקין דמבארים דכיון דאינו מניחם אלא ע''מ לזורקם לא הוי בסיס** ובחזו''א מ''ז סק''ז הביא רק את הר''ן והבין דאיכא בזה יסוד מחודש דכל היכא דמניח מתחילה לצורך הניעור ליכא לו יחס לבסיס שמונח עליו.

**אולם יעוין היטב ברשב''א דמביא את הלשון דאינו מניחו אלא ע''מ לזורקו** והקשה ממטה שיש עליה מעות דדעתו לנער וחשיב בסיס ביש עליה מעות, וברשב''א מיישב או דהתם הונחו עליה בין השמשות דבזה לא מהני דעתו ליטלו. או במניח לדעת באמצע שבת על ידי גוי או תינוק ולא היה בדעתו לנערו ממנה בשבת. ומבואר דליכא משמעות בדעתו לזורקו והעיקר תליא בדעתו לנער.

**וגם ברמב''ן מקשה ממטה רק בדבריו נראה דהקושיא ממטה הוא על יסודו דהיכא דאוחז בהיתר מהני לטלטל אגב זה את המוקצה ולזה מיישב דהתם אפשר בניעור,** אולם אי נימא דהא דלא הוי בסיס הוי רק מחמת דדעתו לזורקו א''כ מאי קשיא ליה ממטה דלא יחדה למעות דמאי איכפת לן דלא יחדה סכ''ס הוי בסיס ואולי אפשר לומר דלא בעינן דלהדיא יניחנה בשביל לזורקה אלא עצם הדבר דלא יחדה למעות נמצא דמה דמונח עליה מעיקרא אמור להסתלק ולכן הוי כדעתו לזורקה.

**ביסוד הרשב''א בביצה דהיכא דלא חשיב לא הוי כלל בסיס ובשינוי בינו לשטמ''ק שם**

1. **יעוין ברשב''א בביצה שם דמחדש דבגרעינין דלא חשיבי ודעתו לזורקם לא הוי בסיס מדבריו שם נראה דלא הוי רק לענין בסיס באמצע שבת אלא דהוי הפקעה בעצם מציאותו כבסיס** והבאור הוא דכיון דמחמת עצמותם עומדים לזריקה ולא רק מחמת דעתו הלכך ליכא להם חיבור לבסיס. וז''ל, אבל עצמות וקליפים דלא חשיבי ואינו מצניעם כלל לעולם אין להם תורת בסיס ואף על פי שהניחם על השלחן כדי שלא יטנף הבית מ"מ לא לצורך עצמם הניחם שם ולא להצניעם מחמת חשיבותן הלכך אין הטבלא בסיס להם כלל אלא מסלק את הטבלה ומנערה.

**ויעוין עוד בשטמ''ק שם דגם נקט להך טעמא דהיכא דלא חשיבי לא הוי בסיס כלל**, רק נקט דהא דבעי שיהא לא חשיבי לא הוי מחמת דרק בהנך דלא חשיב איכא להאי חסרון, דיסוד החסרון הוא מחמת עצם הדבר שאין צורך לקליפים בהנחתם בכלי וכל עצמו אינו אלא לזורקו ויעוי''ש דמביא את הרמב''ן בסוגין ומבאר כן בדבריו ומשמע כדרך החזו''א, [ויש לדון לפי''ז ביסוד החפץ ה' בדף מ''ד ע''ב בתוס' ד''ה יש עליה מעות, דנקט דבשליפי זוטרי כיון דמשעת הנחתן הוא לנערן ואינו מקצה את הכרים להיותם מוכני לזכוכיות לא חשיב כלל בסיס דאי נימא דבעינן את הלא חשיבי כחלק מהסיבה לא יהני מה דמעיקרא דעתו לנערן]

**רק יעוין בשטמ''ק דמוסיף דהא דבעי שלא יהיו חשובים הוי מחמת דאי חשיבי לא איכפת לן דאין לכלי צורך בהם, אלא דעצם הדבר דחשיבי הוי סיבה להשוות את מה מונחים עליו כבסיס** וז''ל, על כן פירש הוא נר"ו דבשני ענינים נעשה בסיס. כגון שיש חשיבות בסיסות עליו כדאמרן כמעות שעל גבי הכר ''ואף על פי שאין הכר צריך למעות'', או אפילו אין בענין חשיבות בסיסות כיון שהוא צריך לו נעשה בסיס כאבן שעל פי החבית, שהחבית צריכא לאבן ואף על פי שאין באבן חשיבות כלל. אבל עצמות וקליפין שאין להם חשיבות כלל וגם אין הטבלא צריכה להם לא נעשה בסיס להם ומותר לנערה. ''וכן נראה דעת הרמב"ן ז"ל שכתב סוף פרק נוטל גבי גרעיני פרסייתא שמואל מטלטל להו אגב ריפתא כו'. וכאן אינו נעשה בסיס שכל עצמו אינו עושה כן אלא לזורקן''. אלמא טעמא משום דלא חשיבי ואין צריך להם ואינו עושה כך אלא לזורקן עכ''ל.

**ויעוי''ש ברשב''א דפליג עליו וגם במעות דחשיבי הצריך דיהא להם צורך בהנחתם על הכר**. וז''ל, ומסתברא שאין אומרין נעשה בסיס אלא בנר שיש לו חשיבות בסיסות קצת כמעות שעל [הכר] שאדם רוצה להצניעם כדי שלא יאבדו ואבן שעל פי החבית נמי לפי שהיא צריכה לבנין ואדם חס עליה שלא תאבד. ומבואר דלא מחלק בין מעות דחשיבי לאבן דלא חשיב.

**בבאור הא דהיתרא דפירורין תליא בר''י ור''ש ובבאור רש''י דנקט דגם כזית תליא בר''י ור''ש**

1. **מעבירין מלפני השלחן פירורין פחות מכזית**. יעוין בתוס' ד''ה עצמות, דגם דינא דפירורין תליא בר''י ור''ש, וכן מבואר ברש''י דמפרש לטעמא דמאכל בהמה גם על פירורין, והיתרא דמאכל בהמה הוי רק לר''ש, וצ''ב דמאחר דעמדו לאכילת אדם אמאי בטלה הכנתם. ויעוין במ''ב ש''ח ס''ק קי''ב וז''ל, שמפני קטנותם סתמא עומדים רק למאכל בהמה חיה ועוף ומבואר דחשיב שינוי מצב באוכל. רק דיש לעיין ברש''י דנקט גם בפירורין בכזית לטעמא דמאכל בהמה ומבואר דעצם הדבר שאין דרכו של אדם לאכול מה שנשתייר מאכילתו באופן שהדרך לזורקן בטלה הכנתו לאדם, ויש שדימו את זה לרשי לעיל ד''ה ושדי מיעיה לשונרא, דנקט דבני מעים לא חזו לאדם משום שביו''ט אין דרך בנ''א לאוכלם ומבואר דהדרך בני אדם באופן האכילה משפיע על דין הכנה.