שיעור ו רב ח-י
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור ו**

**~ סימן רב סעיף ח-י ~**

**[סעיף ח] דבש הזב מהתמרים מברך עליו שהכל, וכן על משקין היוצאין מכל מיני פירות חוץ מזיתים וענבים מברך שהכל.**

# ברכת המשקין היוצאין מן הפירות

ודין זה מפורש בגמרא בברכות (לח, א) דעל דובשא דתמרי מברך שהכל נהיה בדברו, אמנם בתוס' שם (ד"ה האי) הביא שיטת הבה"ג דס"ל שבגמרא מיירי באופן שנתן בו מים, אך על דבש תמרים לבדו מברך בפה"ע [וע"ש ברא"ש שביאר דשאני דבש תמרים משאר משקין היוצאין מן הפירות משום דהדבש אישתני לעלויא, וגם משום שבתורה כתוב 'ארץ זית שמן ודבש' ומבואר דדבש הזב מן התמרים הוא בכלל שבעת המינים, ולכן צריך לברך עליו בפה"ע].

אמנם בשו"ע כאן פסק כדעת רוב הראשונים דעל דבש הזב מתמרים מברכים שהכל ככל סחיטת פירות שמברכים עליהם שהכל. אמנם בשעה"צ (ס"ק נד) כתב שבפירות שרוב אכילתן הוא על ידי סחיטה נחלקו הראשונים דדעת הרא"ש שגם בזה מברך שהכל, אך הרשב"א סובר שבכה"ג מברכים בורא פרי העץ.

# ביאור הרא"ש בחילוק בין סחיטת פירות למי שלקות

ובביאור מחלוקת הראשונים הנ"ל יש להקדים דהנה מבואר בגמרא (לט, א) 'מיא דכולהו שלקא ככולהו שלקא', דהיינו שעל מי שלקות מברך בפה"א, ומאידך על מים הנסחטים מן הפירות מברכים שהכל כמבואר (לח, א) דדבש הזב מן התמרים ברכתו שהכל. וכבר הקשו כן בתוס' (לט, א ד"ה מיא) וסתמו דבריהם דיש לחלק, וברא"ש (סימן יח) ביאר החילוק דשאני מי שלקות שאם בישל הפרי נכנס טעם הפירות במים ומברך עליהם בפה"ע, ולא דמי למי פירות שהם זיעה בעלמא.

וכוונתו שע"י סחיטה יוצאים רק המים הבלועים בתוך הפרי, ולא יוצא חלק מן הפרי עצמו, אך ע"י בישול יוצאים מי הפרי עם חלק הפרי שבו ולכן מברכים עליו את ברכת הפרי. ויסוד זה מבואר בדברי הקהילות יעקב (בדפוה"ח ברכות סימן כא) דביאר שאין הפרי מצמיח את המשקין שבו, אלא האילן מצמיח גם את הפרי וגם את המשקין, וממילא אותם המים אינם נחשבים כחלק מהפרי עצמו, אלא כדבר בפני עצמו שנוצר ע"י האילן [וע"ש שהקשה דא"כ מדוע משערים את הפרי לפי גודלו, והאוכל כזית מפרי של טבל לוקה, הריה הוא שותה את המים שאינם חלק מהפרי, וביאר דכה"ג מצינו בסוגיא בחולין (פז, ב) שעל צללתא דדמא אינו חייב דלא חשיב כדם עצמו, ומ"מ כשלא פירש מן הדם נחשב כחלק ממנו לחייב עליו, וה"נ המים שבפרי עצמו הרי הם מים בעלמא, אך כשהם בלועים בתוך הפרי הם מצטרפים לשיעור שלו].

[אכן עדיין יל"ע לפי סברא זו מדוע במוצץ פרי מברך בפה"ע לדעת הרעק"א (סימן רב סעיף ח), הרי הוא רק מוצץ את המים שאינם חלק מן הפרי עצמו, ובאמת כבר הבאנו לעיל בשיעורים (על סימן רב סעיף ד) דדעת העמק ברכה שהמוצץ פרי דינו כשותה מי פירות ע"ש].

# ביאור הרשב"א בחילוק בין סחיטת פירות למי שלקות

אכן הרשב"א (לח, א) תירץ הקושיא הנ"ל באופ"א דהטעם שעל מי שלקות מברכים בפה"א משום דרוב אכילת ע"י שליקה ולכן מי שליקתן כמותן, אך שאר מי פירות שאין הדרך לסוחטן אלא לאכול אותם בשלימותם לא אמרינן שמברך על מימיהם כברכתן. ולפי דבריו יוצא דפירות שהדרך לסוחטן מברך על מי הפירות כברכת הפירות, וכן מי שלקות של פירות שאין הרגילות לבשלם מברך עליהם שהכל.

והנה לשון המשנ"ב (ס"ק מד) 'שאם רוב דרך אכילת אותן פירות הוא ע"י ריסוק, אף לכתחילה מברך ברכתו הראויה', ומשמע שצריך שיהיו רוב הפירות מיועדים לסחיטה, ורק בכה"ג אמרינן שעל מי סחיטת הפרי מברכים בפה"ע [ולא דמי לפירות חיים שנתבשלו דמבואר בשו"ע לקמן (סימן רה סעיף א) שא"צ שרוב הפירות ייאכלו חיים, אלא כיון שאוכלים אותם גם מבושלים אינו מאבד ברכתו]. אכן בלשון הרשב"א בחידושיו שם משמע שאם רגילים לבשלו או שרגילים לסוחטו מברך בפה"ע, ומשמע דסגי שיש רגילות לבשלם, וא"צ שיהיו רוב הפירות מיועדים לכך, וכן מבואר בחזו"א (סימן לג ס"ק ה ד"ה ויש). וע"ש בחזו"א שהסתפק דאפשר שמספיק שרוב בני אדם ניחא להו במשקה, אפילו אם בפועל אינם משתמשים בזה למשקה.

ויש לדון באופן שרוב הפירות מיועדים לסחיטה אם משום כך גם על מי בישולו יברך העץ, וכן להיפך בפרי שדרכו דווקא בבישול ולא בסחיטה האם משום שדרכו בבישול יברך בפה"ע גם על משקה שיוציא ממנו ע"י סחיטה. ובחזו"א (שם) צידד דאף אם דרכו בבישול, מכל מקום מה שיוצא ע"י סחיטה חשיב כזיעה בעלמא. אמנם התהילה לדוד (כאן) נקט דאם דרכו בבישול הרי הזיעה שלו חשובה, ולכן גם אם סוחטו יברך בפה"ע.

ובחזו"א (שם ד"ה והנה) דן על תפוזים שאף שבזמן הגמרא כל הפירות לא עמדו לסחיטה, אך בזמנינו רוב בנ"א סוחטים אותם ולדעת הרשב"א יתכן שיש לברך על המיץ היוצא מהם בפה"ע [אמנם לדעת המשנ"ב דבעינן רוב התפוזים נסחטים יל"ע אם רוב התפוזים נסחטים]. וע"ש (בד"ה עוד יש לומר) שכתב דאפשר שבכה"ג גם הרא"ש מודה לדברי הרשב"א שכל שנטעו אותו בשביל הסחיטה, אז המים היוצאים מן הפרי לא נחשבים כזיעה ומברך עליהם בפה"ע, ומסיק שם דמטעם זה יתכן שמותר לסחוט תפוזים הקדושים בקדושת שביעית כיון שהמים אינם נפסדים.

אכן לעניין ברכה הביא האורחות רבינו (חלק א בהוספות עמוד יא) שמספק צריך לברך שהכל גם על מיץ תפוזים. ועל מיץ לימון כתב החוט שני (ברכות עמוד קצב) לברך העץ, אך נראה שאינו ראוי כלל ואין שותים אותו אלא לרפואה או ע"י שממתיקים אותו ועל כן נראה לברך שהכל. וגם בלא"ה הרי יש לחוש לשיטת הרא"ש דלעולם על סחיטת פירות אינו אלא זיעה בעלמא, ורק לגבי שביעית הקילו שמותר לסחוט לימונים כי הרוב סוחטים אותו.

**[סעיף י] פירות ששראן או בשלן במים אף ע"פ שנכנס טעם הפרי במים אינו מברך על אותם המים אלא שהכל, והרא"ש כתב דאפשר שאם נכנס טעם הפרי במים מברך בפה"ע.**

# פירות כבושים

ובמשנ"ב (ס"ק נא) כתב שפירות ששראן במים היינו ששראן מעת לעת שבזה הוא מקבל את הטעם של הפרי. ודברי המשנ"ב צ"ב דאמנם כן היא שיטת הרא"ש שהשורה פירות מעל"ע מקבל את טעם הפרי, אך דעת רש"י שאיסור כבוש הוא רק כשנכבש עם חומץ. ובאמת בשעה"צ (ס"ק ס) העיר שלא כל הדברים נותנים טעם בתוך המעת לעת [ומצינו כן במשנ"ב (סימן תעג ס"ק לה) לגבי חריין שכתב שלא לקחת חריין הכבוש כ"ד שעות, כי חשש לדעת הראשונים דיש כבוש אף בלא בחומץ, אך מסיק שם שבדיעבד יש להקל משום דחזינן שאינו מאבד טעמו].

עוד כתב המשנ"ב (ס"ק סב) דכל מש"כ השו"ע שעל מי שריית הפירות מברך שהכל היינו דווקא בפירות שאין הדרך לייבשם, אך אם רוב אכילתם ע"י בישול וכבישה מברך על מימיהן בפה"ע. והוסיף המשנ"ב בשם המג"א דצריך שיהיה רוב הנטיעה עבור זה, אך בפירות שהדרך לאוכלם חי, אלא שיש שמייבשין אותם, ואת הפירות המיובשים רגילים לבשל, אין מברכין בפה"ע על המים [וכגון במשמש או שזיף מיובש שאין רגילות לבשל את הפרי החי, אך מבשלים אותו לעשות ממנו 'קומפוט', דמברכין על המים שהכל].

וראייה לדבר מדברי השו"ע בסמוך (סעיף יא) לעניין מי שריית צימוקים דמבואר בשו"ע שגם בזה נחלקו הרשב"א והרא"ש אם מברך בפה"ע או שהכל, והקשה הט"ז הקשה מדוע אין מברכים בפה"ע גם לפי הרשב"א הרי הרגילות היא לבשל את הצימוקים, וביאר הלבושי שרד דאף שהרגילות לבשל צימוקים מ"מ אין דרך לבשל את הענבים, ולכן לדעת הרשב"א מברך שהכל. ומוכח כנ"ל דצריך שיהיה הדרך לבשל את הפירות שהם חיים, ואף אם יש רגילות לבשל את המיובשים מברך שהכל.

אך עדיין צ"ע שהרי באותם הצימוקים כשהם חיים הדרך לסוחטם ולעשות מהם יין, וא"כ לעולם כוונתו על מימיהם. ולכאורה מוכח מכאן כמש"כ לעיל דלדעת הרשב"א אף אם דרכו לסחוט אין מברך על מים הבאים ע"י בישול העץ, וכן להיפך שאם הדרך לבשל לא יברכו על מי הסחיטה בפה"ע.

**דינים העולים:**

1. המשקין היוצאים מן הפרי ע"י סחיטה אם הרגילות לסוחטו לרשב"א מברך העץ ולרא"ש שהכל, ואם אין הדרך לסוחטו לכו"ע מברך שהכל.
2. משקה שיצא ע"י בישול פירות לרא"ש מברך העץ, ולרשב"א רק אם דרכו בבישול.
3. על תפוזים ולימונים הנסחטים י"א שיברך העץ, אך לדינא מברך שהכל.
4. פירות שהדרך לבשלם ואין הדרך לסוחטם, לרשב"א מברך שהכל על מי סחיטתם.