שיעורי שבת יא
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכח - רפואה בשבת

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שכח

##### שיעור יא

**חולה שהוצרך לאכול איסור מברך**

א] [סעיף י"ט] **חולה שאין בו סכנה מותר בבישולי א"י.** ופסק המשנ"ב (סקס"ג) דכשאוכל החולה בישולי עכו"ם מברך עליו, וכמו שפסק בשו"ע סי' ר"ד (סעיף ט) דכשאוכל מפני הסכנה מברך, דמצוה קעביד להחיות נפשו, וקמ"ל המשנ"ב דאף דאין בו סכנה כה"ג מברך עליו [אבל באכילת איסור שלא במקום סכנה דעת הרמב"ם [פ"א מהלכות ברכות הי"ט] דאין מברכין עליו תחילה בסוף ואפי' אכל בשוגג, ופסק המשנ"ב (סי' קצו סק"ד) דבשוגג מברך ברכהמ"ז דאורייתא].

**בישל עכו"ם לצורך חולה אם הכלים צריכים הכשר, והדין אם בישל בלא הכשר**

ב] עוד כתב המשנ"ב דהכלים של בישולי א"י צריכים הכשר, ואפילו לכלי חרס מהני הכשר כיון דעיקר איסורו אינו אלא מדרבנן. ומה דהצריך להגעיל הכלים נחלקו בזה הרשב"א והרא"ה (תוה"ב ב"ג ש"ז), דלדעת הרא"ה א"צ הכשר, דס"ל שכיון שכל איסור בישולי עכו"ם הוא משום חתנות, בדבר הבלוע בכלים אין לחשוש משום חתנות, ואינו בכלל הגזירה של בישולי עכו"ם. אבל הרשב"א ס"ל שאף הבלוע בכלים אסור משום בישולי עכו"ם, ועל כן צריך להכשיר את הכלים, והמשנ"ב פסק בזה כהרשב"א. ומ"מ לגבי כלי חרס מקילים לסמוך על דעת העיטור דסגי הגעלה ג"פ [וצריך להגעיל את הכלי כל פעם במים אחרים, דהמים כל פעם בלעו האיסור, כ"ה בחזו"א יו"ד סי' מד סק"ג], וכמו שפסק השו"ע ביו"ד (סי' קיג סעיף טז).

ג] וכתב המשנ"ב (שם) ובדיעבד אם בישל בו בלי הגעלה ויש רוב בתבשיל מותר. כן הוא דעת הש"ך יו"ד (קיג סקכ"א) בשם האו"ה דאף דבאינו מינו בעי בעלמא שישים, לגבי בישול עכו"ם מקילים דבטל ברוב. אמנם הב"מ (סי' קיב סי"ד) בשם הרשב"א פליג דבעי ס', ומ"מ כאן הכריע המ"ב דלגבי הכלים יש להקל דבדיעבד דבטל ברוב, וכמ"ש בפר"ח שם (סי' קיג ס"ק כה) להקל בכלים.

ודברי המשנ"ב כאן הוא מהחיי אדם (כלל סט דין טז) אמנם בחכמת אדם (כלל סו דין יב) מקיל דלאחר מעת לעת, שרי לבשל לכתחילה בכלים אף בלא הגעלה.

ומצוי דבר זה בבתי חולים שמבשלים האוכל בשבת בשביל החולים ע"י גויים, וא"כ במוצ"ש צריך לכתחילה להכשיר את הכלים. אמנם לדברי הח"א אי עבר מעל"ע מהבישול יש להקל אף בלא הגעלה.

**בטעם ההיתר של בישולי עכו"ם בשבת**

ד] והנה הקשו הראשונים איך עושין צרכי חולה ע"י עכו"ם בשבת, הא מ"מ יאסר האוכל משום בישולי עכו"ם. ותי' הרא"ה (בדק הבית ב"ג ש"ז, והובאו דבריו בר"ן ע"ז ט. בדפי הרי"ף) דכל איסור בישולי עכו"ם הוא גזירה משום חתנות, ובשבת שאסור לישראל לבשל ודווקא לגוי מותר, אין חשש חתנות דאיכא הכירא. ומחמת זה כתב שאף לבריא אין איסור לאכול מאכל זה למוצ"ש, שהרי לא נאסר האוכל כלל משום בישולי עכו"ם. אמנם הרשב"א (במשמרת הבית שם) פליג, דאדרבה בבישול בשבת איכא טפי לאסור משום חתנות, כיון דהוא צריך דוקא להגוי. וע"כ תי' דכיון דאיסור בישולי עכו"ם אין איסורו מחמת עצמו, וגם א"א בענין אחר, לא גזרו חכמים במקום חולי, ולפי"ז לבריא אסור לאכול ממאכל זה למוצ"ש, שהרי המאכל אסור משום בישולי עכו"ם רק שהותר לצורך החולה.

**סתירה במשנ"ב אם שרי במוצ"ש לבריא**

ה] והמשנ"ב פסק כהרשב"א, וכתב דמה שנשאר למוצ"ש אסור אפי' לחולה עצמו, כיון שאפשר לבשל לו אז ע"י ישראל. והיינו שהתבשיל יש בו איסור משום בישולי עכו"ם, אלא שבמקום שא"א התירו לצורך חולה, וכל שאפשר שהישראל יבשל לו שוב אסור לאכול מה שבישל הגוי. אלא שהמשנ"ב סותר דברי עצמו, דלעיל סי' שיח (סקי"ד) במש"כ הרמ"א דכשבישל עכו"ם לצורך חולה אסור לבריא "בשבת", כתב שם דאחר השבת מותר לבריא וכמ"ש הרא"ה [ובתולדות הח"ח כתב בנו דסי' שכ"ח הוא כתב, והח"ח הגיה, ומכיון שדעת הרשב"א כן לא רצה להגיה זאת. אמנם ידוע בשם החזו"א דלא הסכים עם זה. ומנכד הח"ח שמעתי דשאלו לח"ח הסתירה ואמר שיש לו תי' ע"ז ולא פי' התירוץ].

והפוסקים עמדו ליישב סתירה זו, דבהלכות בית הלוי (להגר"ש וואזנר) ובשונה הלכות (סי' שכח סכ"ד) יישבו, דבסי' שי"ח מיירי בחולה שיש בו סכנה ובזה ס"ל להמשנ"ב להקל טפי כהרא"ה, וכאן איירי בחולה שאב"ס. אמנם תי' זה דוחק, דדין זה שכתב הרמ"א גבי חולה שיש בו סכנה שלא יאכלנו הבריא בשבת, אלא רק במוצ"ש, הביא הבית יוסף שם בשם הר"ן (בע"ז ט.), והוא מיירי בחולה שאב"ס. וכן בדרכ"מ שם (סי' שיח סק"א) ציין למש"כ כאן בסי' שכ"ח וביו"ד (סו"ס קי"ג) דפסק כהרא"ה, ומשמע דלא ס"ל לחלק בין חולה שיש בו סכנה לחולה שאב"ס. ובגר"א שם כתב "לאפוקי במוצ"ש [דמותר], ואין בו משום בישולי נכרים כיון דלא שכיחי אין בו משום חתנות" וא"כ אפשר דחולה שאב"ס יותר שכיחא [והנה אותה סתירה קיימת גם בדברי הגר"א, שכאן פי' כהרא"ה, וביו"ד סי' קי"ג פסק לאיסור כהרשב"א, אמנם אפשר דכאן רק ציין ופי' דברי הרמ"א ולא דס"ל כן]. וע"כ נראה שכאן פסק המשנ"ב לעיקר כדעת הרשב"א להחמיר ולאסור לבריא במוצ"ש, דלא התירו רק לחולה משום שא"א [וכמו שכתבו הט"ז והפר"ח והגר"א יו"ד סו"ס קי"ג להחמיר כדעת הרשב"א].

**בשאר ימי השבוע כשא"א באופן אחר אם שרי בישול עכו"ם [ומצוי בעובד זר]**

ו] והנה יש לדון בשאר ימי השבוע כשאין מי שיבשל לחולה אם שרי בבישולי עכו"ם [ומצוי בעובד זר שמבשל עבור החולה], ולדעת הרא"ה לכאו' פשוט שאסור, דהא לשיטתו לא התירו כלל איסור בישולי עכו"ם לצורך חולה, אלא דבשבת איכא היכרא ואינו בכלל איסור בישול עכו"ם משא"כ בחול. אמנם בדעת הרשב"א יש לדון דשמא שרי, כיון שא"א בענין אחר. ובהלכות בית הלוי להגר"ש וואזנר דייק להיתר, מהמשנ"ב שכתב "ומה שנשאר למו"ש אסור אפי' לחולה עצמו כיון שאפשר לבשל לו אז ע"י ישראל", ומשמע דכל שא"א ע"י ישראל שרי אפי' בחול, וכ"פ המנחת יצחק (ח"ג סו"ס עב).

אמנם הפמ"ג (מ"ז סק"ו וא"א סקי"א) פסק לאיסור, וכתב דבישול עכו"ם לחולה שאין בו סכנה הותר דווקא בשבת. וכתב שכן נראה מלשון הרשב"א והר"ן דלא רצו להחמיר בבישול עכו"ם יותר ממעשה שבת, ועוד די"ל שכל ההיתר בשבת הוא משום היכר ובחול אין היכר, ועל כן אסור אפילו באי אפשר ע"י ישראל. ונראה דלמד ברשב"א שמה שהותר בישולי עכו"ם בשבת הוא מדין 'מיגו', דכיון דהתירו מעשה שבת התירו ג"כ בישול עכו"ם, ועל כן בחול דאין מיגו אסור.

אמנם יש לדון בדבריו, דהר"ן שם שהביא דברי הרשב"א כתב שמהא שהתירו בישולי עכו"ם אין ללמוד היתר לגבינות עכו"ם ויי"נ, דלא התירו אלא בישולי עכו"ם שאין איסורו מגופו. ולדברי הפמ"ג שהבין טעם ההיתר בבישולי עכו"ם משום מיגו, תיפו"ל דאין להתיר גבינות ויי"נ משום דליכא מיגו. על כן נראה לבאר דכוונת הר"ן דאין ההיתר משום מיגו, אלא משום שבישול עכו"ם אינו איסור בחפצא אלא איסור גברא משום חתנות, ואיסורו קיל, ועל כן התירו איסורו דלא עדיף ממעשה שבת שהותר. וא"כ אף בחול יש להתיר בישולי עכו"ם, מחמת שאיסורו קיל. וכן מדוייק במשנ"ב דלא הביא דברי הפמ"ג במלואם, אלא רק דאין איסורו מגופו, ומשמע דזהו עיקר ההיתר ולא משום מיגו.

מיהו לכאורה עדיין יש לדחות, דברשב"א שם כתב בתו"ד דאיכא קצת היכרא, וא"כ חזי' דאף הרשב"א לא התיר אלא משום שיש גם היכר, וא"כ נימא דבחול יהיה אסור כיון דליכא היכר. אמנם נראה דאף בחול איכא להיכר זה, מתוך שתמיד מחזרים דווקא אחר ישראל וכאן אחר עכו"ם סגי.

ולדינא יש לדון, דאף לדברינו כל ההיתר בחול הוא דוקא לדעת הרשב"א, אבל להרא"ה ודאי אסור בישולי עכו"ם בחול לחולה שאין בו סכנה. ועוד דבח"א (שם בנשמ"א) משמע שאף להרשב"א אין להתיר בחול, דכתב שאם בישל הגוי לצורך חולה בשבת יש להתיר במוצ"ש במקום שא"א, דיש לסמוך בזה על הרא"ה, ומבואר דס"ל דדווקא להרא"ה שרי, אבל להרשב"א בחול אסור אף במקום שאי אפשר וכדעת הפמ"ג. אמנם לעיקר נראה כמו שמדוייק כאן במשנ"ב, וכן דעת המנחת יצחק והגר"ש וואזנר דלדעת הרשב"א שרי אף בחול במקום שאי אפשר. וכן הוא פשטות לשון השו"ע שכתב סתם דאין לחולה איסור בישול עכו"ם, ומשמע גם בחול.

**דין הכלים כשבישל הגוי לחולה בחול**

ומ"מ כל זה דווקא במקום שאי אפשר, אבל במקום שיש ישראל אסור לאכול בישולי עכו"ם, ואף הכלים שבישל בהם העכו"ם אסורים. דהא להרשב"א יש בכלים איסור בישול עכו"ם, וכל מה שהיקל המשנ"ב לגבי הכלים, היינו משום דסמכינן על דעת הרא"ה שבישול העכו"ם בשבת אינו אסור משום בישולי עכו"ם, א"כ כשבישל העכו"ם בחול צריך להחמיר.

**אסור לעשות דברים שניכר דהם לרפואה**

ז] [סעיף כ'] **אין נותנין יין לתוך העין, וליתנו על גביו אם פותח וסוגר העין אסור, ואם אינו פותח וסוגר מותר, ורוק תפל אפילו ע"ג אסור דמוכחא מילתא דלרפואה עביד.** והוא שכל שניכר שהוא לרפואה אסור, ומשו"ה רוק תפל שהוא מאוס ואין רגילים לרחוץ בו אסור, ובזמנינו דאין רגילים לרחוץ כלל ביין אסור גם בלא פותח וסוגר (מ"ב סקס"ו). והאחרונים הק' אמאי מהני הא שאינו ניכר לאחרים שעושה לרפואה, והא לקמן גבי קילורין (סעיף כא) מצריך השו"ע שיעשה גם היכר לעצמו מער"ש, ובלא זה אסור אף שאין ניכר לאחרים. ותי' העו"ש ותו"ש (הובאו במשנ"ב סקס"ט) דדוקא ברפואה ממש הצריכו אף היכר לעצמו, וקילורין הוא רפואה, משא"כ ביין היו רגילים לרחוץ בו ואין לו שם תרופה.

**לקיחת תרופה בשבת ע"י היכר מער"ש**

ח] [סעיף כ"א] **שורה אדם קילורין בער"ש ונותן ע"ג העין בשבת שאינו נראה אלא כרוחץ והוא דלא עמיץ ופתח ולא חיישינן משום שחיקת סממנים דכיון שלא התירו לו לשרותן אלא מער"ש איכא היכרא.** ומבואר דבעי גם שלא יהיה ניכר לאחרים שהוא לרפואה, וכן דצריך היכר לעצמו שיודע שהוא לרפואה ולכן צריך לשרותו מער"ש. ומכאן למדו הגרשז"א [שש"כ לד,ו) והגריש"א (ארחות שבת כב,קפו) והגרש"ו (ארחות שבת שם) דה"ה בכל תרופה אם רוצה לקחתה בשבת יכול לערבה מער"ש במים, וע"י זה הוי היכר לעצמו וכן לא ניכר לאחרים ושרי. ומ"מ דווקא שמערבו לגמרי, אבל באופן שמטמינו בתוך מאכל וכדו' אינו נחשב להיכר. ובארחות שבת (פכ"ב סקפ"ו) כתב דה"ה דאפשר באופן זה לקחת קפליות לחיזוק קודם תענית כשחל במוצ"ש, ע"י שמערבו מער"ש במים. אמנם באגרו"מ (ח"ב סי' פו) פליג, וביאר דדוקא בקילורין דהדרך לשרותו במים קודם נתינתו על העין, והוא משנה ושורה מער"ש הוי היכר, דהוא היכר בשחיקת הסממנים גופא ובעשיית הרפואה, אבל בעלמא בדבר דאין דרכו לערבו במים לא מצינו שמהני סתם שינוי.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**