זבחים חבורות - הרב אפרים זאב גרבוז
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים

**שיעורי הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א**

נכתב ע"י אחד מהשומעים

מהדורת ביקורת

**שיעורי זבחים דף י ע"א**

**בענין מתן דמים למטה, ובחטאת למעלה – יסוד, וקרנות**

דף י. אמר לו רבי יהושע לא אם אמרת בחטאת שכן דמה למעלה, ופרש"י דהתורה נתנה מחיצה בחצי המזבח להבדיל בין דמים עליונים לדמים התחתונים וחטאת בהמה נעשית למעלה דכתיב בה על קרנות וכן עולת העוף דילפינן ומלק והקטיר מה הקטרה בראשו של מזבח אף מליקה, ושאר זבחים שלא פירש בהן נעשין למטה דכתיב בהו מזבח ולא כתיב בהו קרנות וכוליה מזבח ליכא למימר דהוה מקומן שהרי תורה נתנה מחיצה.

וצריך להבין מנלן ששאר זבחים דוקא למטה, ומניין לומר שזה שני מקומות נפרדים, דילמא התורה נתנה מחיצה שחטאת בהמה ועולת העוף נעשים דוקא למעלה ושאר זבחים בין למעלה בין למטה, וכן הקשה הטהרת הקודש.

גם צריך להבין מה הוצרך רש"י לכך לומר ששאר זבחים רק למטה, ואילו היה הדין ששאר זבחים בין למעלה בין למטה וחטאת דוקא למעלה האם לא היה סגי בזה בשביל לפרוך הק"ו. ויתכן לומר דאה"נ אלא שרש"י פירש האמת, אבל י"ל יותר מזה כמו שיתבאר.

והנה אמנם בסוגיין זה כתוב רק בתורת פירכא, אבל במשנה בכל התדיר איתא שמטעם זה אכן חטאת קודמת לאשם מפני שדמה ניתן על ד' קרנות ועל היסוד, דהיינו שמטעם זה חטאת נקראת יותר מקודש.

הגרי"ז [בדף לו: מדפי הספר] מייסד בדעת הרמב"ם, דדין שתי מתנות שהן ארבע דבעינן שיהיו כנגד היסוד וילפינן דין זה משפיכת שיריים שהיא ביסוד, אינו רק קביעות מקום בעלמא במזבח, אלא הוא דין מתן דמים ביסוד וכלישנא דגמרא דעולה טעונה יסוד. דלקמן פא. אמר אביי דשפיכת שירים של חטאת היא באותו מקום של זריקת העולה, וא"ל רב יוסף דשיריים טעונים איצטבא דהיינו על האמה יסוד. הרי דס"ל לאביי שבנתינה כמשפט עולה יש חלות דין נתינה על היסוד, וגם רב יוסף מודה לזה אלא דקאמר שבשפיכת שיריים יש דין נוסף דבעי איצטבא.

ומוסיף הגרי"ז דנראה דזהו רק בדמים הניתנין למטה, אבל הניתנין למעלה לא חשיב במקום היסוד דהתורה חילקה אותם לשתי מקומות, ומביא כן מפיה"מ לרמב"ם [פרק קדשי קדשים] דמה שעולה ניתנת למטה זהו משום שמיוחסת ליסוד, וכן הוא במפרש למסכת קינים. ומבאר הגרי"ז שזהו דין מחיצה לדמים, שיש במזבח ב' מקומות, חצי המזבח למטה הוא מקום יסוד וחצי המזבח למעלה הוא מקום קרנות. והדמים שלמטה אינם רק כנגד היסוד אלא הם טעונים יסוד. ובזה מיישב קושית התוס' למה בעולת העוף אין צריך כנגד היסוד, ומיישב הגרי"ז דכיון שכנגד היסוד זה לא רק קביעת מקום בעלמא, אלא הוא מקום יסוד, זה לא שייך בעולת העוף שנעשית למעלה דשם אינו יסוד. עי"ש עוד.

ולפ"ז מש"כ רש"י בסוגיין דליכא למימר שמקום הדם בכל המזבח דהתורה נתנה מחיצה, ביאורו דאין זה רק מחיצה לדמים, אלא דהוי ב' מקומות במזבח מקום יסוד ומקום קרנות, והניתנין למטה בעי דוקא למטה דרק שם יש קיום דין יסוד. אמנם יל"ע דרש"י לא הזכיר כאן דין יסוד. [מקוצר זמן לא נכתב עדיין המשך השיעור]

שיעורי זבחים דף יב ע"א

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**הפרשת קרבן פסח וביקור ד' ימים**

זבחים יב. מבואר בסוגיין דלדעת בן בתירא צריך לומר דמפריש את הפסח בי"ד ניסן ולרבי אבהו רק אחר חצות, כדי שלא יפסל מטעם דחוי.

והנה יש דין בפסח דבעי ביקור ד' ימים לפני שחיטתו, דפסח מצרים היה מקחו מבעשור דהיינו להפרישו בי' ניסן לקרבן פסח, כמפורש בקרא, וגם היה טעון ביקור ד' ימים. ולענין פסח דורות תנן בפסחים צו. דא"צ מקחו מבעשור, אבל ביקור ד' ימים בעי לפי פשטות רש"י ותוס', והרמב"ם לא הצריך.

ובתוס' סוכה מב. מבואר לענין קרבן תמיד דהביקור ד' ימים הוא לעיכובא, וא"כ הוא הדין בפסח אם צריך ביקור הוי לעיכובא.

והטורי אבן [מגילה כט:] דן אם הביקור הוא דוקא אחרי ההפרשה וההקדש, וע"פ זה הקשה בסוגיין אם יפרישו את הפסח בי"ד ניסן כיצד יתקיים דין ביקור.

אכן רש"י מפרש דביקור ד' ימים היינו שמבקרין אותו כל יום מהד' ימים, והרמב"ם ס"ל דמבקר פעם אחת ד' ימים לפני השחיטה. ולפי רש"י י"ל דהד' ימים הוא אופן של מעשה הביקור, שיבקרוהו כמה פעמים, וא"כ י"ל דא"צ להפרישו ולהקדישו בתחילת הד' ימים. אבל לרמב"ם נראה דהד' ימים היינו דבעינן שהקרבן יהא ראוי להקרבה ד' ימים לפני השחיטה, וא"כ בעינן שיהא קדוש מאז, ולפ"ז קשה בסוגיין כנ"ל כיצד סגי להפרישו בערב פסח.

אמנם הרמב"ם כאמור לא הצריך ביקור בפסח דורות, ולשיטתו אין ראיה מסוגיין, ושפיר י"ל דבקרבנות הטעונים ביקור בעינן להקדישו מעיקרא. אבל בפסח מצרים מודה הרמב"ם דבעי ביקור וא"כ יקשה כיצד ביקרוהו ד' ימים, וגם קשה כיצד נאמר בפסח מצרים מקחו מבעשור הא הוי דחוי לפי המבואר בסוגיין לבן בתירא.

[גם לולא סוגיין קשה מה הוצרך דין מקחו מבעשור, תיפוק ליה דמטעם דין ביקור מוכרח להפרישו מבעשור, ועל זה מתרץ הטורי אבן דנפק"מ אם א' מפריש מבעשור ומבקר ואח"כ ימנה אחרים עמו על פסחו, דבכה"ג נתקיים דין ביקור אבל לא נתקיים לכל המנויים דין מקחו מבעושר, דבעינן שיתמנו מבעשור].

והנה התוס' הקשו במחוסר כפורים כשמפריש לפני זמן ההקרבה למה לא הוי דחוי, ותירצו דדוקא כאן יש דחוי כי כבר היה זמן שלמים ולא חזי לפסח ושלמים, וכמו שנתבאר בזה בשם הגרי"ז דבהקדש פסח פתיך ביה קדושת שלמים וכיון שהוא כבר זמן שלמים הוי נדחה מהקרבה.

ולפ"ז לא קשה מפסח מצרים, דשם ודאי לא היה שלמים, לא מבעיא למ"ד [לקמן קטז.] לא קרבו שלמים בני נח, אלא אף למ"ד שבני נח הקריבו שלמים מ"מ אין זה דין שלמים של ישראל ולא שייך בפסח מצרים דין מותר הפסח שלמים, [והגרי"ז בפרשת יתרו דן בגדר הקרבנות אחרי מתן תורה לפני הקמת המשכן]. והא דלא מני ליה במשנה בפסחים הנ"ל בדברים שבין פסח מצרים לפסח דורות, שבפסח מצרים אין מותרו שלמים, משום דדין זה אינו מהלכות הפסח אלא משום שלא היה אז היכי תימצי של שלמים.

ובעיקר הדבר שנתבאר בסוגיין דלבן בתירא בעינן להפריש בי"ד ניסן, יש לשאול לפי מסקנת הגמ' דגם בליל י"ד לא חשיב מחוסר זמן וליכא דיחוי, א"כ יהיה אפשר להפריש גם לפני י"ד ולא ידחה בי"ד כיון שנחשב ראוי להקרבה, והטורי אבן נקט דאה"נ למסקנא אפשר גם לפני י"ד, והגרי"ז הבין שדוקא בליל י"ד מהני שלא יהא דחוי מעיקרו, אבל במפריש לפני י"ד לא מהני דהוי נראה ונדחה, ויתבאר בהמשך השיעור בס"ד.

המצפה איתן שואל מה הוצרך בגמ' בפסחים פסוק ללמד שפסח דורות א"צ מקחו מבעשור, תיפוק ליה דמוכח כן לפי סוגיין דאם יפריש לפני י"ד הוי דחוי. ותירץ דאם היה צריך מקחו מבעשור היה זה גזה"כ להכשירו שאינו נדחה.

**פסח בי"ד שחרית לבן בתירא אי הוי לכתחילה**

למ"ד בסוגיין דבן בתירא מכשיר פסח בי"ד שחרית לשמו, והא דכתיב בין הערבים פירושו בין שני ערבים, דהיינו כל היום, יש לדון אם מכשיר בשחרית לכתחילה, או רק בדיעבד. ונחלקו בזה בעלי התוס'.

התוס' בפסחים קח. כתבו דמכשיר רק בדיעבד, אבל לכתחילה אסור משום לא תשחט על חמץ לא תשחט הפסח ועדיין חמץ קיים ולא אשכחן תנא דפליג. כלומר לא אשכחן תנא דס"ל דביעור חמץ אינו מחצות אלא מהבוקר.

וביאור הדברים, דבפסחים [ה.] הביא רבא מקור להא דאיסור חמץ הוא מי"ד ניסן בחצות, מדכתיב לא תשחט על חמץ דם זבחי לא תשחט הפסח ועדיין חמץ קיים, דהיינו שיש חיוב השבתת חמץ מזמן שחיטת הפסח. וביארו התוס' דכיון דהזהיר שלא לשחוט על החמץ סברא הוא דבזמן שחיטה הזהיר על השבתה, עי"ש. ולפ"ז לבן בתירא היה צריך להיות דהזהיר על ההשבתה מהשחר, והרי אין הדין כן אלא לכו"ע ההשבתה רק מחצות. ולכן כתבו התוס' דבשחר לבן בתירא הוי רק דיעבד, משום לא תשחט על חמץ דם זבחי.

אמנם התוס' דף ה. בשם רשב"א כתבו, דאע"פ ששחיטת הפסח היא לאחר תמיד של בין הערבים ולא מיד בחצות, מ"מ הביא רבא מקור משחיטת הפסח דאיסור חמץ הוי מחצות, כי בדיעבד אם הקדים את הפסח לתמיד ושחטו מחצות כשר, לכן חשיב זמן שחיטה.

ולפ"ז לא מועיל תירוץ התוס' בדף קח. הנ"ל דלבן בתירא בשחר הוי רק דיעבד, דהרי גם מה שכשר בדיעבד חשיב זמן שחיטה, וצ"ל כמ"ש תוס' הרשב"א [בדף ה.] דבן בתירא לא ידרוש כרב אלא ילמד איסור חמץ מחצות משאר הדרשות שבגמ' שם. ולפ"ז לבן בתירא הוי לכתחילה בשחר וא"צ לומר דהוי רק דיעבד.

ולתוס' בפסחים קח. דהוי דיעבד, צ"ב בסוגיין, מאי קאמר מי איכא מידי דאי שחיט ליה מצפרא אמרת זמניה הוא וכו', הרי לכתחילה זמנו בין הערבים. [המשך השיעור לא נכתב עדיין]

שיעורי זבחים דף יג ע"א

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**גדר עבודות הולכה וקבלה**

גדר עבודות הולכה וקבלה

א] דף יג. במשנה רבי שמעון מכשיר בהילוך שהיה ר"ש אומר אי אפשר שלא בשחיטה קבלה וזריקה אבל אפשר שלא בהילוך שוחט בצד המזבח וזורק. ובטעמא דרבנן דפליגי, נראה ברש"י ותוס' וכן הוא בהדיא בפיה"מ לרמב"ם דמודים חכמים דאפשר לבטל ההילוך, אלא שחכמים אומרים דעבודה שאפשר לבטלה שמה עבודה.

אבל הגרי"ז הראה בזה לדברי התורת כהנים [צו פרשתא ח' ה"ה] דאיתא התם דר"מ פליג אדר' שמעון ואומר שמחשבה פוסלת בהילוך שאי אפשר בה לעבודה בלא הילוך. וכן הרמב"ם [פ"א מפסוה"מ הכ"ג] כתב, הולכה שלא ברגל אינה הולכה לפיכך כהן שקיבל את הדם ועמד במקומו וזרקו למזבח נפסל הזבח. [בדפוסים הישנים כתוב כהן גדול שקיבל וכו', וצ"ב מה זה שייך לכהן גדול, וביאר בעזרת כהנים דכונת הרמב"ם כהן גבוה שע"י גבהו יכל לזרוק מרחוק ויגיע למזבח]. מבואר ברמב"ם כהתורת כהנים הנ"ל דבעינן הולכה ואי אפשר בלי הילוך.

מאידך קשה דלעיל בדף ד. פרכינן דליכא למילף שלא לשמה בהולכה משאר עבודות, משום דהולכה אפשר לבטלה. מבואר דגם לרבנן אפשר לבטל ההילוך וכמו שנראה גם מדברי הראשונים הנ"ל.

וי"ל שאפשר לכתחילה לשחוט בצד המזבח ולזרוק בלי הילוך כדאמר ר' שמעון, וכדפרכינן לעיל תאמר בהולכה שאפשר לבטלה, דאינה כשאר עבודות שחיטה קבלה וזריקה שהקרבן טעון עבודות אלו, אבל אם שחט ברחוק שיש צורך בהולכה, בזה נאמר בתורת כהנים שצריך לעשות ההולכה באופן של קיום עבודת הולכה כדין. וכך יש לפרש גם ברמב"ם, דאם שחט בריחוק מהמזבח שבאופן רגיל צריך הילוך משם למזבח, בכה"ג בעי הולכה ולכן בעינן שיהלך דוקא ברגל ולא יזרוק מרחוק דהוי הולכה שלא ברגל ולא שמה הולכה. [ויעוי' בזבח תודה].

ב] בגמ' לעיל ד. איתא, והובא ברש"י כאן, דוהקריבו משמע הולכה, וקאי על קבלה, ואפיק רחמנא בלשון הולכה למימרא דהולכה לא תפקה מכלל קבלה. והעיר הטהרת הקדש לר' שמעון מאי איכא למימר, דהרי לר"ש הולכה אינה כקבלה ומחשבה אינה פוסלת בה משום דאפשר לבטלה, [ואיכא למ"ד בסוגיין דלר"ש גם אין צריך כהונה]. והביא בשם הפנים מאירות שמחדש דר"ש פליג רק בפסח וחטאת שבהם מחשבת שלא לשמה פוסלת, וכן לענין פיגול שהיא מחשבה הפוסלת, ובזה פליג ר"ש וס"ל דבהילוך אין המחשבה פוסלת, אבל לענין שלא עלו לבעלים לשם חובה, מודה ר"ש דגם במחשב בהילוך לא עלו.

דהיינו שגם ר"ש מודה דהולכה היא עבודה, ורק שאינה פוסלת. ובזה מדוייק מתניתין שהובאה מחלוקת זו רק לגבי פסח וחטאת. [וכיו"ב הובא לעיל שדן המקור ברוך לענין לשמן ושלא לשמן דקתני ליה במתניתין גבי פסח וחטאת דפסולין, ודן המקו"ב אם הוא הדין בשאר קרבנות דבכה"ג לא עלו לשם חובה].

אבל הטהרת הקדש אומר שדברי הפנים מאירות רחוקים ודחוקים, ויש להוסיף דלפי דברי הגרי"ז הרי גם שלא לשמה בשאר קרבנות הוא מחשבת פסול לענין שלא עלו, וא"כ יש לדמותו למחשבה דפסח וחטאת.

והטהרת הקדש אומר דאמנם לר"ש עלו ומ"מ י"ל דמודה ר"ש דלמצוה בעינן מחשבת לשמה. ואולי הנפק"מ היא שאין די לעשות בסתמא, דיתכן שבסתמא לא מקיים המצוה דלשמה. וכן י"ל דנפק"מ דיודה ר"ש להצריך הילוך ע"י כהן למצוה, אף למ"ד דס"ל שאינו מעכב. ויתכן עוד נפק"מ ע"פ מה שהובא מהגרי"ז שיש איסור עשה לחשב שלא לשמה.

ועכ"פ נמצא גם לפי הטהרת הקדש דמודה ר"ש דהילוך הוי עבודה, אלא דס"ל שאינו מעכב ופוסל, כיון דאפשר לבטלה.

ג] עוד יש לבאר את דיוק לשון הגמ' דהולכה לא תפקה מכלל קבלה. דהנה בסוגיין איתא והקריבו זו קבלת הדם, ופרש"י ללמד שצריך לקבלו בכלי, והוסיף רש"י כדאשכחן קבלה בעולת סיני ויקח משה חצי הדם וישם באגנות. והוא ע"פ הגמ' לקמן צז: דמהתם ילפינן קבלה בכלי. ומבואר דעבודת קבלה צריכה כלי, ובבמה הוי בכלי חול ובמקדש בעינן כלי שרת.

אמנם מצינו גם עבודת קבלה ביד, בדם אשם מצורע דתניא [לקמן מז:] דשני כהנים מקבלים את דמו א' ביד לתת על בהונות המצורע וא' בכלי לזרוק על המזבח. ומדייק הגרי"ז ברש"י במנחות דף ז: דגם הקבלה דדם אשם מצורע ביד הוי דין קבלה, ולכן בעי שיעור הזאה, דאיתא התם שקיבל פחות מכדי הזאה, ופרש"י בדם אשם מצורע, מבואר דבעי שיעור. ומדייק כן גם מהגמ' בריש איזהו מקומן דמפרש למתניתין דלא תנן קיבול דמן בכלי שרת בצפון כיון דאיכא אשם מצורע דקיבול דמו ביד, עי"ש.

ויש להוסיף דהקבלה אינה רק עבודה בדם, אלא היא עבודה בקרבן, וכמה ראיות לדבר, חדא, דכתבו התוס' [לקמן פד:] בשיטת ר"ש דבנשפך הדם אם עלו לא ירדו, דשמא בשנשפך הדם ונאבד קודם קבלה לא יאמר ר"ש לא ירדו בשביל שחיטה לבדה, אלא בשנשפך מן הכלי ונאבד אחר קבלה, ע"כ. שמעינן מדברי התוס' דהקבלה אינה רק דין בדם אלא היא עבודה בקרבן, שעל ידה הוכשר הקרבן לענין אם עלו לא ירדו.

ראיה נוספת לכך, דמצינו חידוש בריטב"א, דס"ל שפסול יוצא הוא רק לאחר קבלה.

עוד יש להביא בזה מש"כ התוס' במעילה, וכמו כן לקמן קי., דשייך קבלה וזריקה לפני שחיטת סימן שני, ואח"כ ישלים השחיטה. וצ"ב היכן נעשית בכה"ג קדושת הקרבן, דבעלמא נעשית ע"י השחיטה ובאופן זה שעדיין לא נשלמה השחיטה צ"ל שהקבלה עשאתו קרבן וכמו שנתבאר.

והנה ברש"י בחגיגה יא. איתא ואין הולכה אלא א"כ קיבל הדם. וביאור הדברים י"ל ע"פ מש"כ הרמב"ם דבעוף שייך פיגול רק בב' עבודות, מליקה ומצוי, שאין בעוף לא קבלה ולא הולכה. וצ"ב למה אין בעוף הולכה הרי שייך שעושה את המליקה רחוק ממקום המצוי ומוליך לשם. ומבאר הגרי"ז דכשאין קבלה אין הילוך, דהילוך הוא רק כשיש קבלה.

וע"פ רש"י בסוגיין י"ל דהילוך הוא רק כשיש קבלה בכלי שרת, ובאשם מצורע שהכהן מקבלו ביד לא יהיה הילוך. [ושם י"ל טעם נוסף דלא שייך הילוך, כי אין מקום שצריך להוליכו לשם, אלא שצריך ליתן ממנו על המצורע, וי"ל דהילוך הוא רק כשצריך מקום מסויים, ומהאי טעמא גם בפרה אדומה י"ל דלא שייך הילוך כי א"צ הזאה במקום מסויים אלא רק כנגד פתח ההיכל].

עוד היה ניתן לפרש ברמב"ם הנ"ל, דבעוף לא שייך הילוך כי הולכת העוף שבתוכו הדם לא נחשבת הולכת הדם, כן דן לומר הג"ר מאיר סולוביצ'יק זצ"ל.

**שיעור חדש**

**יג:**

**טבילת אצבע, הגשה, הולכת אברים**

א] בגמ' יג: טבילת אצבע מפגלת, פרש"י דהיינו הולכה, שמוליך הדם באצבעו לקרבו למזבח, וכן נראה מהגמ' דבעי לתלות דין זה בפלוגתא דר"ש ורבנן בדין הולכה. [ובגוף דברי הגמ' צ"ב הרי כאן זו עבודה שאי אפשר לבטלה וגם לר"ש יש לפסול, ועמד בזה המשנה למלך].

אבל הרמב"ם [פי"ז ה"ג] כתב חשב בשעת טבילת אצבע הרי זה כמחשב בשעת הזיה. והקשו הקרן אורה והלקוטי הלכות מהגמ' דמשמע שהוא מטעם הולכה וכנ"ל.

ומבאר הגרי"ז, דאין הפירוש שטבילה היא הולכה או הזאה, אלא יש דין של טבילת אצבע, ומצד עצמה היא חשובה עבודה, וכמבואר בסוגיא דזהו רק בחטאות הפנימיות שנכתב בתורה וטבל, ועבודה זו אינה רק הוצאת והולכת האצבע אלא הטבילה עצמה, אבל מייסד הגרי"ז שיש דין של ד' עבודות המתיר [וכמו שיתבאר עוד להלן בדברי התוס' ריש מנחות], וצריך לשייך ולהכליל את הטבילת אצבע בא' מהד' עבודות, ובגמ' מבואר שמשתייך להולכה, אבל זה יתכן רק אם הולכה שלא ברגל שמה הולכה, ולמאי דקי"ל דלא שמה הולכה בהכרח היא משתייכת להזאה כמ"ש הרמב"ם.

ויסוד זה אומר הגרי"ז במקום נוסף, לענין ליקוט לבונה דהגמ' במנחות קרי לה הולכה, ומאידך הרמב"ם [פט"ז ה"ז] כתב דחשב בשעת קמיצה אבל לא בשעת ליקוט הלבונה חשיב חצי מתיר, כמו שהקטרת הקומץ בלי הלבונה חשיב חצי מתיר, דהיינו שליקוט הלבונה הוא בכלל קמיצה.

והזכרנו לעיל דבמשנה ריש מנחות קתני שנקמצו שלא לשמן, והרי קמיצה לחוד לפי הרמב"ם הוי חצי מתיר, ולפי האור שמח דנקט דשלא לשמה מהני גם בחצי מתיר ניחא, אבל החזו"א דנקט שאין שלא לשמה בחצי מתיר, הוצרך ע"פ הרמב"ם לפרש דכונת המשנה היא שנקמצו עם ליקוט לבונה.

ועכ"פ הרמב"ם צ"ב כנ"ל שהרי בגמ' מבואר דהוי הולכה. ומבאר הגרי"ז כנ"ל, דהליקוט הוא ודאי עבודה אבל בעינן להכלילו בד' עבודות, והגמ' דקאמר שהוא בכלל הולכה היינו הולכה שלא ברגל, ולפי מה שפסק הרמב"ם דשלא ברגל לא שמה הולכה, הוצרך להכליל עבודה זו בקמיצה.

וכאמור מה שטבילת אצבע הוי עבודה הוא משום דכתיב וטבל, והמשך חכמה בפרשת שמיני מחדש שגם בחטאת המילואים שהיתה חטאת חיצונה, מ"מ כיון דכתיב בה ויטבול אצבעו בדם הוי הטבילת אצבע עבודה והיה שייך בה פיגול. עי"ש מה שביאר לפ"ז.

ולפי מש"כ הרמב"ם שטבילת אצבע כהזאה, היה מקום לדון אם שייך בה שינוי בעלים כמו בזריקה, אם שחט על מנת לעשות טבילת אצבע במחשבת שינוי בעלים, האם הוי שלא לשמה. וע"פ יסוד הגרי"ז יתכן שלא, כי זו לא הזאה אלא זו עבודה של טבילת אצבע ואינה המכפר כמו זריקה, אלא שנכללת בה.

עוד יש לדון אם צריך לחשב בד' טבילות אצבע, כמו בהזאה דבא' מההזאות הוי חצי מתיר, או דסגי בא' מהטבילות דהויא עבודה של טבילת אצבע.

עוד יש לדון במחשב לעשות טבילת אצבע חוץ לזמנו אי הוי פיגול, דאמנם ודאי אינה אכילת מזבח כזריקה, אבל הרי ע"פ הגר"ח שייך פיגול על עבודת הזריקה, וא"כ אם טבילת אצבע כזריקה י"ל ששייך גם בזה פיגול, אבל לפי הנ"ל דהיא עבודה בפנ"ע יתכן שלא שייך בה פיגול.

ב] כתבו התוס' דבהגשה אין פיגול משום דקמיצה כנגד שחיטה ואין לו פיגול קודם שחיטה. ביאור דבריהם בפשטות, דבבהמה אמנם חל קדושת הגוף לפני השחיטה, ע"י קדושת פה כשהקדישה, אבל קדושת קרבן חל רק בשחיטה, ולכן לא שייך פיגול לפני השחיטה.

ובמנחה משנתנה בכלי שרת מתקדשת בקדושת הגוף, ולפני כן ע"י ההקדש בפה חל רק קדושת דמים, והגרי"ז במכתב [פא: מדפי הספר] דן בטעם החילוק בין קדושת פה של בהמה לבין של מנחה, וכתב שאין צורך לשום סברות וטעמים כיון שכך הוא גזה"כ, והוסיף דלולא דמסתפינא הייתי אומר דיסוד דין זה שחל קדושת הגוף בפה נאמר בקרא דכל אשר יתן ממנו לד' יהיה קדש, ופסוק זה נאמר בבהמה ולא נאמר במנחה.

וכאמור קדושת קרבן חל רק בשחיטה, ולשון הגמ' [בסוטה יד:] דסכין מקדשת, והיה נראה בפשטות דהיינו ע"י קדושת כלי שרת שבסכין, אולם הגרי"ז מבאר שאינו כן, דהתוס' [ריש איזהו מקומן] דנו אם צריך כלי שרת בשחיטה, והרמב"ם [מעה"ק פ"ד ה"ז] ס"ל דצריך למצוה ואינו מעכב, אלא מבאר הגרי"ז דהכונה היא שמעשה השחיטה מקדש, ועי"ז נעשה קדושת קרבן. וכנגד זה במנחה נעשית מנחה ע"י הקמיצה, דאיתא בתוס' לקמן כ: שאין בה פסול יוצא לפני הקמיצה, דהיינו שהקמיצה כשחיטה לא רק לענין ד' עבודות, אלא גם לענין שהיא נותנת את קדושת קרבן, וזה ביאור דברי התוס' דידן שאין פיגול לפני הקמיצה כי היא הנותנת את קדושת המנחה, ולפני זה הוי רק קדוה"ג ולא שייך בה פיגול.

התוס' ריש מנחות כתבו טעם אחר לכך שאין פיגול בהגשה, כי באותן ד' עבודות פסלה מחשבה אבל בתנופה והגשה אין מחשבה פוסלת. וזהו כיסוד הגרי"ז הנ"ל שצריך לשייך את העבודה לד' עבודות.

ויש להעיר על שאלת התוס' מהגשה, דלכאו' תיפוק ליה שאינה מעכבת כפרה, שמטעם זה ממעטינן לעיל שפיכת שיריים והקטרת אימורין, ואולי המיעוט הוא רק על עבודות שלאחר כפרה. ועכ"פ התוס' אמרו ב' הסברים למה אין פיגול בהגשה, התוס' בסוגיין ביארו כי היא קודם קמיצה, והתוס' במנחות כתבו כי אינה מד' עבודות.

ובזה יבואר גם השקלא וטריא בגמ' יד: לענין הולכה בזר, דבעי כהונה כי א"א לבטלה, ופריך משחיטה שא"א לבטלה וכשרה בזר, ומשני דשחיטה לאו עבודה היא, וכתבו התוס' בשם הר"י מאורליינש, דהטעם שאינה עבודה כי אשכחן שחיטה בחולין, והא ודאי כדהוכיח הבית הלוי דהצורך בשיטה אינו רק להוציא מידי נבלה כחולין, אלא יש דין מיוחד של שחיטת קדשים, דגם במדבר למ"ד שהיו מותרים לאכול חולין בלי שחיטה מ"מ קדשים היו צריכים שחיטה [כדאיתא בחולין יז.], ועוד ראיות לכך, ומבאר החזון יחזקאל [ריש פ"ג] דשחיטת קדשים אינה עבודה בקרבן אלא שהיא עושה ומכשירה אותו להיות קרבן, כמו ששחיטת חולין מוציאה מידי אבר מן החי, כך שחיטת קדשים מכשירתו לקרבן, משא"כ קבלה הולכה וזריקה הן עבודות בקרבן, ולכן אמר בגמ' דבשחיטה מה שא"א לבטלה לא הוי סיבה להצריך כהונה. [בקמיצה צ"ל שהיא גם עבודת המנחה ממש, מלבד מה שהיא עושה את המנחה, שהרי היא צריכה כהונה].

התוס' במנחות הנ"ל הוסיפו בתנופה והגשה אע"ג דבעיא כהונה. וכונתם אע"ג דבעי כהונה מ"מ אינו מעבודות המתיר. והנה התוס' במגילה כ: פירשו מה שצריך פסוק ששחיטה ביום מדכתיב ביום זבחכם, ולא ילפינן לה כשאר עבודות הקרבן מדכתיב ביום צוותו, משום דשחיטה לאו עבודה היא. [אמנם רש"י בפסחים ריש אלו דברים מביא גם על שחיטה את הפסוק ביום צוותו, ואולי מביום זבחכם יש גילוי שגם שחיטה בכלל ביום צוותו]. וכן על תנופה והגשה מייתי התם קראי דבעינן ביום, ופירשו התוס' כיון דא"צ בהו כהונה לפני הקמיצה. ומקשה הגרעק"א דמקרא מלא הוא לענין הגשה הקרב אותה בני אהרן. וצ"ל דכונת התוס' שהגשה אינה מעבודות הקרבן, אלא זו מצות כהונה בקרבן.

ג] הולכת אברים לכבש דעבודה שאפשר לבטלה היא, פרש"י שאם רצה מפשיט ומנתח אצל המזבח. והשיטמ"ק במנחות י. הוסיף ברש"י שם שישחוט אצל המזבח, אבל ברש"י נראה לא כך, ויש לבאר דברי רש"י, דלקמן פז. איכא פלוגתא אם לינה מועלת בראשו של מזבח, דמר סבר לשלחן מדמינן ליה, שאחרי סידור הלחם על השלחן אינו נפסל בלינה אפילו אם שהה עליו ימים רבים, ומר סבר לקרקע עזרה מדמינן ליה דראש המזבח הוי כבית המטבחים ונפסל שם בלינה.

והרמב"ם [פ"ג הי"א] הביא נידון זה לענין אברים חלבים וקמצים, וצ"ב למה לא הזכיר דמים. ואמר הגרי"ז בשם הגר"ח דביאור הצד שאין לינה מועלת בראשו של מזבח הוא, משום דהעלאה תחילת הקטרה, וזה לא שייך בדם. והיינו כדמדמי הגמ' את ראש המזבח לסידור הלחם על השלחן. ואפשר להוסיף בזה דברי המכילתא, דאברים שמשלה בהן האור לא נפסלים בלינה, דהיינו שלאחר הקטרה אין פסול לינה.

ועפ"ז מבאר הגרי"ז את הצד שאין הפשט וניתוח בראש המזבח, כי זה כבר אחרי תחילת ההקטרה ובעינן הפשט וניתוח לפני ההקטרה. והיה אפשר לומר קצת באופן אחר, דמה שאין הפשט וניתוח בראש המזבח, משום שצריך שגם ההעלאה תחילת הקטרה תהיה באברים מנותחים, ואל"כ זה לא העלאה, ובזה יתפרשו דברי רש"י כאן, שגם ההולכה היא רק באברים מנותחים שהם בני הקטרה, ואל"כ הרי הוא מוליך את הבהמה ואין זו הולכת אברים.

ומש"כ רש"י שמנתח אצל המזבח, צ"ב דאכתי הרי צריך להעלותן לראש המזבח להקטיר, ועל הכבש אומרים הגרי"ז והשפת אמת שאי אפשר להקטיר.

והנה בלשון הגמ' הולכת אברים לכבש, יש להעיר אמאי לא קאמר למזבח, והגרי"ז אמר לבאר שההולכה היא רק עד הכבש, שבכבש כבר נקרא העלאה תחילת הקטרה, אבל הגרי"ד הביא לפניו הוכחה מהגמ' בעירובין קד. דבוזקין מלח ע"ג הכבש, ופריך דהוי חציצה בין רגלי הכהנים לכבש, וגם בהולכת אברים בעינן שלא יהא חציצה משום דהולכת אברים לכבש הוי עבודה, ומוקי לה בהולכת עצים שאינה עבודה. שמע מינה דגם הולכת האברים על הכבש הוי הולכה. והגרי"ז הסכים לקושיא. ודן לחלק בין חצי הכבש ולמטה לחצי הכבבש ולמעלה.

ואם העלאה על הכבש הוי תחילת הקטרה, יתיישב הכא דא"צ הולכה ברגל, ואכתי צ"ב בהולכת דם דקתני דאפשר לבטלה ע"י ששוחט בצד המזבח, ומבואר בגמ' דגם בחטאות החיצונות הוי הולכה שאפשר לבטלה, והרי חטאות ניתנין למעלה ועדיין צריך להוליך על הכבש, ויל"ע.

**פרק שני**

**שיעור חדש**

**טו:**

[א] במשנה כל הזבחים שקיבלו דמן זר אונן וכו' פסולין, ויליף להו בגמ' מקראי. ולקמן ר"פ שלישי לענין שחיטה קתני דכשרה בזרים ובנשים וכו', ובמשנתנו לא נזכר הדין שאשה פסולה מקבלה ואילך, ובמשנה בקידושין לו. קתני דקבלות ושאר עבודות נוהגים באנשים ולא בנשים, וצ"ב למה לא נזכר הכא אשה. ולעיל ד. איתא בגירסא שלפנינו דקבלה פסולה בזר ואשה, והשיטמ"ק מוחק אשה.

ויש לדון ביסוד הפסול של אשה, דהרמב"ם [בימ"ק פ"ט ה"א] כתב איזה הוא זר כל שאינו מזרע אהרן הזכרים וכו' ולא בנות אהרן. וי"ל דאינו פסול נוסף של אשה אלא היא בכלל זר שכתוב במשנה, כיון שאינה בכלל בני אהרן הזכרים.

אבל מאידך התוס' ריש חולין כתבו דהא דאיצטריך למיתני לקמן רפ"ג דנשים כשרות בשחיטה, משום דבשאר עבודות נשים פסולות אפילו כהנות. נראה מתוס' שהוא פסול מיוחד של אשה.

ונפק"מ מנידון בזה, אם אשה פסולה בבמה, דהא זר כשר בבמה, אבל אם אשה הוי פסול בפנ"ע יתכן שפסולה בבמה, ובירושלמי במגילה [פ"א הי"א] איכא פלוגתא בזה דאיכא למ"ד איש כל הישר בעיניו איש ולא אשה, ומביא מזה המקור ברוך (סי?) ראיה שאשה הוי פסול בפנ"ע, ולפ"ז קשה למה במשנתנו לא נזכר פסול אשה.

(ועיין תוספתא פרה פ"ה דר"י ס"ל דאדרוגינוס פסול לקדש מי פרה משום דאשה פסלה לקדש עיי"ש),

וב(ה)זכר יצחק [סי' מ"ח אות ב'] (מ)הביא ד' התוספתא [פי"ג ה"ח] עושה אדם במה ומקריב עליה הוא ובנו ובתו ועבדו ושפחתו. ומבואר לכאו' דאשה כשרה להקריב בבמה. (אבל דוחה) וכ' די"ל דאי"ז (לא זו) כונת התוספתא, דאדרבה הא קתני לעיל שם [ה"ה] ועבדים משוחררין, ש"מ דעבד שאינו משוחרר אינו מקריב והיינו משום דדינו כאשה ואשה פסולה, אלא (מבאר) כונת התוספתא דבמת ציבור בעינן שתהא של כל ישראל, והכי נמי במת יחיד היא רק לבעלים ואחרים אינם יכולים להקריב על במה של אחר. וכלשון חז"ל "בונה במה לעצמו", ובזה קמ"ל התוספתא שיכול להקריב עליה גם בשביל בנו ובתו שגם הם שייכים אליו.

המשנה למלך בפרשת דרכים [דרך מצותיך, עמ' תל"ב ברמב"ם פרנקל ד"ה עוד אני] דן אם עברו בנות אהרן והקטירו האם הן במיתה, או דילמא הוי רק איסור לאו הבא מכלל עשה של בני אהרן ולא בנות אהרן. ותמה המנחת חינוך [מצוה ש"צ] דמפורש ברמב"ם הנ"ל זר שעבד במקדש עבודתו פסולה וחייב מיתה בידי שמים וכו' איזה הוא זר כל שאינו מזרע אהרן הזכרים. ומבואר דמי שאינו בכלל הזכרים חייב מיתה. והגרעק"א על הרמב"ם ג"כ מציין לדברי המל"מ בפרשת דרכים הנ"ל.

אבל בדעת המל"מ שהזכיר שם דברי הרמב"ם אלו ומ"מ נסתפק, י"ל דנסתפק שאולי מש"כ הרמב"ם שאינו מזרע אהרן 'הזכרים' הוא רק לענין הפסול שכתב הרמב"ם בתחילת ההלכה, ולא למיתה. דהיינו שיש צד למל"מ דהוי זר רק לענין פסול ולא לענין מיתה. ואכן בגירסא שלפנינו בגמ' לעיל ד. איתא לענין פסול מה לקבלה שכן פסולה בזר ואשה, ובהמשך שם איתא מה לזריקה שכן חייב עליה זר מיתה, ולא נזכר בגמ' אשה לענין מיתה. (וזה מתאים לנידון) ולמשנ"ת בד' המל"מ א"ש היטב דדוקא לענין מיתה נקטה הגמ' רק זר, ולענין פסול עבודה נקטה הגמ' גם אשה.

והנה המל"מ שם בהמשך מזכיר את דברי הרמב"ם שזר אינו עובר משום מחוסר בגדים וטמא, וכן את התוס' בקידושין שדנו אם שייך באשה מחוסר בגדים. ואולי כוונתו דבהא תליא, דאם אשה היא לגמרי כזר גם למיתה, אין בה מחוסר בגדים, אבל אם זה פסול ולא ממש כזר אולי יש בה מחוסר בגדים, דמי שלא מצווה אין בו מחוסר בגדים, אבל טמא וכד' שעבד מחוסר בגדים, אע"פ שיש לו פסול נוסף יש בו גם מחוסר בגדים. ויל"ע בדבריו.

[ב] קטן פסול לעבודה דכתיב איש מזרעך לדורותם, איש ולא קטן, [כדאיתא בחולין כד:], וקשה למה לא נזכר במשנתנו, וגם הרמב"ם [סוף בימ"ק] שמנה י"ח פסולין לא הזכיר שם קטן, ורק בהל' כלי המקדש [פ"ה הט"ו] כתב דכשיגדיל הכהן ויעשה איש הרי הוא כשר לעבודה אבל אחיו הכהנים לא היו מניחין אותו לעבוד במקדש עד שיהיה בן כ' שנה.

וי"ל בזה, דהגרעק"א במשנה מקשה למה הוצרכו קראי לכל הפסולין, תיפוק ליה דכיון שאסורים לעבוד אי עביד לא מהני, ותירץ דנפק"מ לענין הוליכו זר ושאר הפסולין, דמבואר לעיל דאי אפשר לתקונה, ואי מצד אעל"מ הוי רק כאילו לא עשה והיה אפשר לתקן שיחזור הכשר ויוליך, והטעם שא"א לתקן הוא משום דילפינן שמחלל העבודה. והיינו כדברי הגר"ח, שזר פוסל ומחלל העבודה ולא רק שאין לו הכשר.

האבי עזרי [בימ"ק פ"ב ה"ז] אמנם מקשה דאדרבה אי רק מטעם האיסור לא מהני יש לזה יותר שם הולכה וזה סיבה שלא יהיה אפשר לתקן, יותר מאם היה הולכה ע"י פסולים, עי"ש, אבל סברת הגרעק"א כנ"ל.

ויש עוד כמה נפק"מ בין אי עביד ל"מ שאין לו הכשר, לבין הפסולים שמחללים עבודה. קיבל בימין ובשמאל באופן של זה יכול וזה יכול, מבואר בתוספתא [פ"א] דפסול, וה"ה לשאר הפסולין, וי"ל דהיינו משום שמחללים עבודה, אבל מצד אעל"מ הרי יש כאן גם עבודה כשרה.

עוד נפק"מ יש לענין נידון הגמ' במנחות ו. דפליגי בן בתירא ורבנן בקמץ זר אם מהני שיחזיר ויחזור הכשר ויקמוץ, ובפשטות טעמייהו דרבנן שא"א לחזור ולקמוץ זהו משום שהזר עושה פסול.

עוד נפק"מ, ע"פ החזו"א לענין נידון הגמ' לקמן אם זריקה עושה שיריים, שאם זרק פסול לא יועיל לזרוק את שאר הדם, והחזו"א [ס"י סק"א] אומר שעכ"פ לדם שבכוס עושה שיריים, [ויש להאריך בזה ואכ"מ]. וכל זה אם יש כאן פסלות, אבל מצד אי עביד ל"מ דלא נחשב עבודה הוי רק כמו שנשפך קצת מהדם.

נפק"מ נוספת אומר הטהרת הקדש, באופן שאין כהנים להקריב אלא רק זרים או פסולים, ויש קרבן צבור שזמנו היום, דאם משום שאסורים לעבוד וממילא אעל"מ, הרי בכה"ג יהיו מותרים לעבוד דעשה דוחה ל"ת וממילא עבודתם תהא כשרה, אבל כיון דילפינן שמחללים העבודה לא תועיל הדחיה דהחילול אינו מכח האיסור וגם בכה"ג פסולים.

אמנם לא ברירא לומר בכה"ג עדל"ת וכיו"ב דן הגרעק"א [במשניות פסחים ספ"ג] ומביא מדברי הצל"ח והטורי אבן, דיש לדון במי שאין לו קרבן האם יראה בעזרה בלי קרבן ויעבור על לאו דלא יראו פני ריקם, ונימא דעשה דראיה ידחה לאו זה, והצל"ח מיירי לענין שחיטת הפסח על החמץ, היכא שאין לו אפשרות לבער החמץ, האם נימא דיבא עשה דפסח וידחה ל"ת דלא תשחט על חמץ, דמניין ששייך בכה"ג עדל"ת, דכל עדל"ת היינו כשהלאו נאמר בעלמא, כדוגמת ייבום דאיסור אשת אח נאמר בעלמא, אבל הכא הרי את ענין זה אסרה התורה, שלא יעשה פסח באופן זה, ועל זה נאמר הלאו. וה"נ בעניננו לפ"ז לא שייך עדל"ת דהתורה אסרה לפסולים להקריב.

ועכ"פ על הקושיא למה לא נאמר במשנה קטן, י"ל דקטן אינו פסלות אלא ילפינן מקרא שאין לו הכשר לעבודה, ודמי לאי עביד ל"מ לענין כל הנפק"מ הנ"ל, שאינו מחיל פסלות.

הקרן אורה מקשה למה הוצרכו ללמוד פסול זר מפסולים אחרים, תיפוק ליה דשנה עליו הכתוב לעכב, דכתיב בני אהרן כמה פעמים, וי"ל על דרך הנ"ל דשנה עליו הכתוב מלמד דליכא הכשר. [אולם יש להקשות על תירוץ זה מפסול יושב דמתניתין, דילפינן ליה בגמ' כג: משום דשנה עליו הכתוב לעכב].

כתב המג"א דאין דין וקדשתו להקדים כהן קטן כיון דאינו מקריב, ומקשה הגרעק"א מאי שנא מבעל מום דנתרבה לוקדשתו, ומשום דעכ"פ הוא אוכל. ומתרץ המקור ברוך דקטן אינו בר עבודה, וכפי היסוד שנתבאר.

עוד י"ל בזה באופ"א, דלקמן פרק טבו"י איתא איש חולק ואפילו בעל מום, אבל קטן לא, ובבע"מ פרש"י בקדושין נג. הטעם שאף הן היו מתליעין עצים ומפשיטין ומנתחין ושוחטין. ביאור הדבר, דבעל מום הוא בכלל המשמר והבית אב, ואמנם הוא פסול לעבודה, אבל על מה שהוא כשר הוא בכלל המשמר, משא"כ קטן.

ויש מזה נפק"מ למש"כ רש"י ביבמות לג: דזר ששוחט בשבת חייב משום שבת, אף ששחיטה כשרה בזר. כך נוקט השער המלך ברש"י, [אמנם החזו"א פליג ואומר שאין זו כונת רש"י]. ומבאר הבית הלוי, דמה שדוחה שבת הוא מחמת הצווי, וזהו רק למי שנצטוה בעבודה, ואמנם שחיטה כשרה בזר אבל אינו מצווה. ובע"מ הוא בכלל הצווי כמ"ש רש"י בקידושין הנ"ל ונפק"מ דבע"מ שישחוט בשבת מותר. וקטן אינו בכלל המשמר, ולפ"ז קטן יהיה אסור לשחוט בשבת, והנפ"מ בזה תהיה לענין שביתת בנו.

הבית מאיר ביבמות מבאר ברש"י שהותר רק למי שיכול לגמור את כל העבודות, ומדמה זאת לנידון של מוהל בשבת. ולפי דבריו ה"ה לבע"מ דאסור.

הערה נוספת בגמ', קרבן נשים בטומאה קרב, האם יש מושג קרבן נשים, ומצינו במשנה במנחות מנחת נשים, והמקדש דוד מביא מזה שיש שֵם מנחת נשים, אבל בקרבן לא מצינו. ובתוספתא איתא מנחת איש קודם למנחת אשה, ויש לשאול למה התוספתא נאמרה על מנחה ולא על קרבן, אכן י"ל וכך ביאר האור שמח, דקרבן איש יש בלאו הכי טעם להקדימו משום שיש בו סמיכה והוא קודם לקרבן אשה שאין בו סמיכה. ולהכי אשמעינן התוספתא במנחה דאע"ג דליכא סמיכה מ"מ מנחת איש קודמת למנחת אשה.

[ג] בגמ' בע"ב אונן פסול אמר רבא לא שנו אלא בקרבן יחיד אבל בק"צ מרצה ק"ו מטומאה וכו'. בטומאת הגוף של הגברא בצבור, דהיינו כשרוב הכהנים טמאים, נחלקו הראשונים האם בעי רצוי ציץ. דבעלמא רצוי ציץ הוא רק על טומאת הקרבן ולא על טומאת הגוף, דכתיב עון הקדשים ולא עון המקדישים, ובקרבן צבור למ"ד דטומאה הותרה בצבור א"צ רצוי ציץ, ולמ"ד דחויה, טומא הקרבן מבואר ביומא ז. דמהני עם רצוי ציץ, וטומאת הגוף בצבור לשיטת התוס' [מנחות טו.] מהני בלי רצוי ציץ, דהרי ליכא רצוי ציץ בטומאת הגוף, ושיטת הרמב"ם [בימ"ק ד' ז'] דמהני יחד עם רצוי ציץ, דבצבור יש רצוי ציץ גם לטומאת הגוף.

**זה גליון 7 לחפש את הקודמים**

שיעורי זבחים דף יז – יח

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**מחוסר כפורים דזב, יתור בגדים**

**[א]**

במשנה מבואר דטמא טבול יום ומחוסר כפורים פסולים לעבודה, וילפינן לה מקראי, טמא מדכתיב וינזרו מקדשי בנ"י ולא יחללו, טבול יום מקרא יתירא דקדושים יהיו ולא יחללו, ומחוסר כפורים מוכפר עליה הכהן וטהרה, מכלל שהיא טמאה. טבול יום הוא טהור למעשר ולא לתרומה, ומחוסר כפורים טהור גם לתרומה ולא לקדשים.

ואיתא בגמ' דרבה קסבר מחוסר כפורים דזב כזב דמי, ורש"י ותוס' נחלקו בכמה נקודות בסוגיא, ויש לבאר שיטתם. דרש"י פי' כזב דמי דלענין קדשים שלא הותר אצלו הוה ליה כאילו לא טבל ואם אכלו חייב כרת או אם נגע בהו טמאן למנות בהן ראשון ושני, ע"כ. דלענין חולין ותרומה ודאי שהוא טהור, אבל לענין קדשים הוא כטמא ממש, לחייבו כרת, ולעשות ראשון ושני, ומטעם זה גם בעי הגמ' למימר שיחשב טמא לענין שאינו כשר לעשות פרה אדומה, ומשני דהתם טעמא אחרינא איכא.

ולענין אונן בשריפת פרה אדומה דכשרה, פרש"י דקדשי בדק הבית היא ופסול אונן נאמר רק בקדשי מזבח. והתוס' הקשו על רש"י, דמחוסר כפורים לכו"ע בכרת ואפילו אי לאו כזב דמי, והביאו לזה כמה מקורות, מהמשנה בכלים ועוד דוכתי, ובמשנה היה מקום לפרש דחיוב חטאת דקתני התם קאי על טמא ולא על מחוסר כפורים, דהמשנה מיירי בכלל המעלות שיש במחנה שכינה, אבל הראב"ד ג"כ השיג בדין זה על הרמב"ם והביא תוספתא דמפורש שמחו"כ בכרת.

וגם על מה שפרש"י נפק"מ נוספת דכזב דמי לעשות ראשון ושני, הקשו התוס' דטבו"י לא עושה ראשון ושני וכ"ש מחו"כ. אלא פירשו התוס' דכזב דמי היינו רק שיש לו שם טומאת זב, ונפק"מ לענין דינים התלויים בשם הטומאה, דהיינו אם אוכל בפסח הא בטומאה, דהדין הוא שזב אינו אוכל בו, ומחו"כ דזב אם יש לו שם טומאת זב אינו אוכל ואם לאו אוכל, וכן לענין אם נדחה בצבור, דטומאת זב אינה נדחית.

ועל מה שפירש"י דשרפה אונן כשרה דקדשי בדה"ב היא, הקשו התוס' דפרה נקראת חטאת שיש בה פסולי חטאת, כדאשכחן לענין שלא לשמה, ולענין טרפה דאיתא בחולין יא. דפסולה משום דחטאת קריה רחמנא. ומצינו עוד בזה במשנה דלחד תנא יש פיגול בפרה מטעם זה שנקראת חטאת. אלא פירשו התוס' דילפינן להכשיר אונן ומחו"כ בק"ו מטבו"י, והא דבעי הגמ' לתלות מחו"כ בפרה בדין מחו"כ דזב, פי' התוס' דאי כזב דמי איכא פירכא לק"ו מטבו"י, דמה לטבו"י דמת שמותר לאכול בפסח הבא בטומאה משא"כ מחו"כ דאי כזב דמי אינו אוכל.

וביישוב דעת רש"י י"ל, דחטאת קריה רחמנא היינו לגבי דיני מעשה הפרה, כגון שלא לשמה ופיגול, אבל לא לגבי דיני הגברא של הכהן העושה אותה, ולכן אין לפסול אונן. [והא דבעי בגדי כהונה וקידוש ידים ורגלים, זהו משום שעשיית הפרה בעי הכשר של עבודה ובעינן לדינים שבצורת העבודה, אבל אין בה פסולי עבודה של הגברא].

**[ב]**

עוד בענין זה מצינו פלוגתא, מתי חטאת קריה רחמנא, שיטת התוס' דהוא גם מחיים, דאיתא בתמורה כ. דפרה אינה עושה תמורה, והקשו התוס' בחולין יא: הרי נקראת חטאת, ותי' דזהו רק לגבי דינים שבגופה, ולא אגבי מה שבא מכחה דהיינו תמורה.

אמנם ע"פ הרמב"ם אמר הגרי"ז בזה באופן אחר, ויש להקדים ולהעיר עוד, למה הוצרך קרא שתהא תמימה, תיפוק ליה דחטאת קריה רחמנא ובעל מום פסול לקרבן, וכדילפינן לשאר פסולים בפרה. ואין זו קושיא דבספרי זוטא יש על זה דרשות, דאיכא לחד תנא דפוסל אפילו ביבלת שחתכה וניכר שהיה מום, אבל אינו לכו"ע. ויתכן לומר בדעת הרמב"ם כמו שיתבאר.

דהגרי"ז [מעה"ק פ"ד הי"א בסופו] הביא דברי הרמב"ם [פרה פ"א ה"ט] שכתב נשחטה לשם חולין תפדה ואינה מכפרת, והקשה הכס"מ דחטאת ששחטה לשם חולין כשרה ואיך תגרע פרה מחטאת, ותי' הגרי"ז בשם הגר"ח דאין כונת הרמב"ם משום פסול שלא לשמה דחטאת קריה רחמנא, אלא דכיון דפרה היא קדשי בדק הבית לא חל בה שם פרה אדומה כלל ע"י הקדשה, ורק עם השחיטה נעשית חטאת, ולכן כתב הרמב"ם דנשחטה לשם חולין תפדה, שנשארה בקדושת דמים ולא נעשית פרה אדומה, ומסיים הרמב"ם נשחטה ע"ג מערכתה אין לה פדיון עולמית, דע"י שחיטתה בתורת פרה אדומה חל בה תורת קרבן כחטאת ואין לה פדיון.

והקשו לפני הגרי"ז ממש"כ הרמב"ם בפ"ד ה"ג פסול דשלא לשמה בשחיטת הפרה, והרי לפי דברי הגר"ח אינה פסולה בכה"ג אלא לא חל בה דין חטאת כלל ותפדה, ודן הגרי"ז לומר דנפק"מ במחשב לשמה ושלא לשמה, דמתקדשת ע"י הלשמה ונפסלת ע"י השלא לשמה, או במחשב מעבודה לעבודה, ששחט לשמה ע"מ להזות שלא לשמה, ושוב אמר הגרי"ז די"ל דלהחיל בה דין קרבן סגי בשוחטה לשם קרבן ודברי הגר"ח נאמרו רק במש"כ הרמב"ם בפ"א ששחט לשם חולין.

ומסיים הגרי"ז דלפי דברי הגר"ח יל"ד דלא שייך בשחיטת הפרה סתמא לשמה, כיון שאין בה עדיין קדושת חטאת, ובזה ביאר דברי הרמב"ם [פ"ד ה"ג] שכתב שחטה ע"מ לאכול מבשרה או לשתות מדמה כשרה לפי שלא נאמר בה ריח ניחוח, ע"כ. משמע דאילו היה נאמר בה ריח ניחוח היתה פסולה בכה"ג, ומשום דבעינן זביחה לשם ששה דברים וכולם לעיכובא [דלא כשיטת התוס'], אלא דמ"מ כשר בשאר קרבנות גם במחשבה אחרת משום דסתמא לשמן קיימי, אבל בשחיטת הפרה די"ל שאין בה סתמא לשמה כנ"ל היה ראוי להפסל אילו היה נאמר בה ריח ניחוח.

והרמב"ם ריש הל' פרה כתב אין לוקחין עגלה ומגדלין אותה שנאמר ויקחו אליך פרה ולא עגלה, והשיג הראב"ד לא מן השם הוא זה אלא שאין מקדישין מחוסר זמן למזבח וזו קרויה חטאת וכשם שאין מקדישין בעל מום. ובדעת הרמב"ם י"ל כמ"ש הגרי"ז דמה שקרויה חטאת הוא רק בשחיטה, וא"כ לא שייך בה דין מחוסר זמן בלקיחה, ולכן הוצרך דין מיוחד בלקיחה שאין לוקחין עגלה. ועפ"ז י"ל הכי נמי לענין בעלת מום, דלפי הרמב"ם הוצרך קרא דויקחו תמימה שתהא הלקיחה בתמימה, ולולא קרא לא היה כאן איסור מקדיש בעל מום כמו בשאר קרבנות וכדברי הראב"ד, משום דבלקיחה עדיין אינה חטאת.

ובדעת הראב"ד יש לשאול, אם פליג וס"ל דנעשית קרבן בהקדשה, למה לא השיג על הדין דשחטה לשם חולין תפדה. וי"ל דמודה הראב"ד ליסוד שאינה קרבן עד השחיטה, אלא דמ"מ סבר הראב"ד שהקדישה הוי הקדש של פרה, שמעיקרא כך דינו של הקדש זה שבשחיטה תיעשה פרה, ולא הוי הקדש סתם של בדק הבית ובשחיטה הופך ועושה אותה פרה, ולכן סבר ששיייך בזה הדין דמחוסר זמן שאין מקדישין אותה כשאינה ראויה לדין פרה.

עכ"פ נמצא ששיטת הרמב"ם דחטאת קריה רחמנא הוא רק עם השחיטה, והתוס' נקטו ששייך גם מחיים ולכן הקשו שיהא בה דין תמורה, דס"ל שדין חטאת חל כבר בהקדשה.

**[ג]**

וכאמור רש"י פי' שגם אחרי השחיטה אינה לכל מילי כחטאת, דשרפה אונן כשרה משום דאינה קדשי מזבח, אע"ג דחטאת קריה רחמנא. וגם לענין מחוסר כפורים פרש"י דאי לאו כזב דמי כשר משום דהו"ל כטבול יום שכשר בפרה, ואי כזב דמי פסול משום דהו"ל טמא. והקשה הגרי"ז [הלכות פרה] דהרי עכ"פ מחוסר כפורים פסול לעבודה, דנקרא טמא לענין זה, ומאי נפק"מ אי לאו כזב דמי, ומש"כ רש"י דהוי כטבו"י דכשר בפרה, גם זה צ"ב, דאף בטבו"י שייך לדון אם כזב דמי, ומצינו בזה פלוגתא [בנזיר מ"ד ובכריתות י'] ולדברי הכל כשר בפרה דילפינן מקרא, וא"כ למה במחוסר כפורים תלוי הכשרו אם כזב דמי או לא.

ומתרץ הגרי"ז, דבכל הקרבנות יש פסולי עבודה בעל מום טמא אונן וכו', משא"כ בפרה לפי רש"י אין בה פסולי עבודה של העובדים, דלענין העובדים אינה כקדשי מזבח אלא כקדשי בדק הבית, ומה שטמא פסול בפרה אינו משום פסולי עבודה אלא הוא מהלכות טהרה שנאמרו בפרה, שטומאה פוסלת בה בכל מעשיה, שהרי גם באסיפת אפרה ובהזאת מימיה בעינן איש טהור, ומשם המקור בפסוק לפסול טמא בעשיית הפרה, והוא מדין טומאה וטהרה ולא משום פסול של טמא ומדיני הגברא, אלא משום חסרון טהרה בעשייתה. והנידון לפסול מחוסר כפורים הוא דאם כזב דמי יש לו טומאה כזב אף למנות ראשון ושני לפי רש"י. [טבול יום נחשב טהור לפרה, גם למ"ד טבו"י דזב כזב דמי, דאינו כזב לענין לטמא אלא לשילוח מחנות ועוד, יעוי' בנזיר ובכריתות שם].

ומביא הגרי"ז מרש"י ביבמות עד. שכתב, אונן מותר בפרה דקדשי בדה"ב היא ולא קדשי מזבח ומצינו טבו"י מותר בה וכ"ש אונן, ע"כ. דהיינו שמהדין דטבו"י כשר בפרה לומדים שאין פסולי עבודה של הגברא בפרה דדינה לענין זה כקדשי בדק הבית. ולא כתוס' דהוי רק ילפותא בעלמא מטבו"י לאונן ומחו"כ, וס"ל דבעצם שייך פסולי עבודה בפרה.

עוד מביא הגרי"ז מהגמ' ומהרמב"ם לענין ערל, דאינו טמא ממש אלא רק יש לו פסול כטמא, ולכן הוא כשר בפרה.

נפק"מ נוספת מפלוגתא זו, לענין בעל מום, דנקטו התוס' בדף טז: ובדף יז: דפסול בפרה, וזהו לשיטתם, ולשיטת רש"י י"ל דכשרה, כמו אונן, דאין בה פסולי עבודה. והמשך חכמה והמנ"ח דנו מעצמם להכשיר בע"מ, וצ"ע שהתעלמו מדברי התוס', וכנראה כונת המשך חכמה משום דמיירי למ"ד שחיטת פרה בזר פסולה, ועל זה קאמר דבע"מ יוכשר לשחיטה, דדין הכהונה בזה אינו כעבודה אלא כמראות נגעים, והתוס' מיירי בשאר מעשי הפרה שצריכים כהונה ובהם נקטו שיש גם פסולי עבודה.

עוד בגדר דין מחוסר כפורים, הרמב"ם פוסק דמחו"כ שאכל קודש לוקה מן התורה, ואינו חייב כרת [וכאמור הראב"ד משיג וס"ל דחייב כרת], ובמחו"כ שנכנס למקדש כתב הרמב"ם דלוקה רק מכת מרדות. וצ"ב מאי שנא מאוכל קודש. וביאר הגרי"ז בשם הגר"ח דהאיסור להכנס למקדש בטומאה הוא משום שמטמא מקדש, שמכניס טומאה למקדש, והיה ס"ד שאפילו טמא שנוגע במקדש מאחוריו יתחייב, והוצרך מיעוט דפטור. ומשום הכי מחו"כ פטור על ביאת מקדש דאינו טמא ממש, ורק לענין אכילה פסול משום שדינו כטמא לענין פסול. ומ"מ משמע ברמב"ם שגם כשנכנס למקדש עובר באיסור דאורייתא ורק פטור מכרת, ואולי הוא איסור עשה דוישלחו מן המחנה.

הרמב"ם הכשיר עשיית הפרה בכהן הדיוט, והוא פלוגתא דתנאי אי בעי כהן גדול, וזקני זצ"ל הביא מקור לרמב"ם מסוגיין דמכשיר אונן בפרה, ואי כשרה רק בכהן גדול הרי לא שייך בה אונן, דכה"ג מקריב אונן. אכן זה תלוי אם כה"ג מקריב אונן רק במקדש דכתיב ומן המקדש לא יצא, או גם חוץ למקדש כגון בבמה.

**[ד]**

כהן הדיוט שלבש בגדי כהן גדול, ילפינן מקרא דעבודתו פסולה, משום ייתור בגדים. והקשה השפת אמת דאבנט ומצנפת של כהן גדול, יש אומרים דאינן כשל כהן הדיוט, וא"כ הוא מחוסר בגדים ולא רק ייתור בגדים וכיצד ס"ד דכשר.

ותירץ הגר"ח ע"פ הרמב"ם [כלי המקדש פ"י ה"ה] שכתב, לבש שתי כתנות ב' אבנטים או כהן הדיוט שלבש בגדי כהן גדול ועבד הרי זה מחלל העבודה וחייב מיתה בידי שמים. וביאור שיטתו בזה, דהנה הרמב"ם [בימ"ק פ"א הי"ד וסוף פי"ד] כתב דפרוע ראש וקרוע בגדים שעבדו עבודתן כשרה, ותימה דבכלי המקדש [פ"ח ה"ד] כתב הרמב"ם היו מקורעים ועבד עבודתו פסולה, וכמבואר בסוגיין דבגדים מקורעין פסולים, וא"כ הוי מחוסר בגדים דעבודתו פסולה. והגרעק"א על הרמב"ם מביא מתשובת הרדב"ז לחלק דמקורעין הכונה קרוע לגמרי במקומות הרבה, וקרוע בגדים שהכשיר הרמב"ם הכונה לקרע אחד. וכ"כ מהר"י קורקוס. והחזו"א כתב שצריך הגדרה מהו קרוע לגמרי דפסול.

והמנחת חינוך תירץ דמה שהכשיר הרמב"ם מיירי שלבש בגד נוסף קרוע על הבגדים, ולכן אינו מחוסר בגדים והנידון בזה הוא מצד עצם הדבר שהוא קרוע בגדים דומיא דפרוע ראש. ואכן הרמב"ם בספר המצוות מנה לאו מיוחד דקרוע בגדים, והרמב"ן פליג דהוא בכלל מחוסר בגדים, ומדברי הרמב"ם כאן יוצא שיש אופן דקרוע בגדים שאינו מחוסר בגדים. ומה שאין באופן זה ייתור בגדים, ביאר המנ"ח דהיינו משום שבגד קרוע אינו בגד.

והגר"ח מיישב דברי הרמב"ם יותר בפשיטות, דרש"י בסוגיין פירש יתר א', עוד בגד בעולם. אבל הרמב"ם הנ"ל כתב רק כגון שלבש שתי כתנות שני אבנטים, וכן מצינו בירושלמי, שרק בזה הוי יתור בגדים ולא בהוסיף בגד חול. ולפ"ז ביאר הגר"ח דברי הרמב"ם באופן הנ"ל שמלבד הבגדי כהונה הוסיף בגד חול דאין זה ייתור בגדים, ולכן אם הבגד קרוע הוי קרוע בגדים, והכי נמי י"ל על קושית השפ"א בכהן הדיוט שלבש בגדי כהן גדול, די"ל שלבש האבנט ומגבעת של כהן הדיוט והוסיף גם של כהן גדול, והיה מקום לומר שמה שמוסיף בגדי כה"ג הוי כמוסיף בגד חול דלא חשיב יתור בגדים וקמ"ל שגם זה נחשב יתור בגדי כהונה. אלא שיש הלכה נוספת, כמפורש בגמ' שלא ילבש של חול עמהן, ובגמ' לקמן איתא לענין צלצול קטן או בגד ג' על ג' דחוצץ, ורש"י פירש כלומר הוי יתור בגדים, אבל הרמב"ם הרי ס"ל דבשל חול ליכא יתור בגדים, והביא [בכלי המקדש פ"י ה"ח] דין זה דבגד גע"ג או צלצול שלא במקום בגדים חוצץ, וצ"ב במה חוצץ.

והראב"ד שם פירש דהגמ' מיירי בחציצה בין היד לכלי, אבל בדעת הרמב"ם ביאר הגרי"ז שיש עוד הלכה שלא ילבש בגדי חול עמהן, דבעינן ילבש על בשרו שלא יהיה עוד בגד על בשרו אלא רק בגדי כהונה. ונמצא דלדעת הרמב"ם אם לובש בגד על בגד זהו יתור בגדים ושייך רק בבגדי כהונה, אבל אם לובש בגד נוסף על בשרו זהו דין אחר שלא ילבש על בשרו בגד נוסף גם של חול. ולרש"י הכל הוי דין אחד של יתור בגדים ושייך גם בלובש בגד חול על בגדי כהונה.

**עד כאן גליון 7**

**שיעור חדש**

**יט:**

קידוש ידים ורגלים

[א] בברייתא בגמ' [דף יט:] תניא כהן גדול שלא טבל ושלא קידש בין בגד לבגד ובין עבודה לעבודה ועבד עבודתו כשרה, וזה קאי על יום הכפורים, ואחד כהן גדול ואחד כהן הדיוט שלא קידש ידים ורגלים שחרית ועבד עבודתו פסולה. והמקור לזה ילפינן לעיל [יח.] בגזרה שוה חוקה חוקה ממחוסר בגדים דעבודתו פסולה.

אמנם יש חילוק ביניהם, דמחוסר בגדים מבואר לעיל שהוא פסול זרות, דדרשינן אין בגדיהם עליהם אין כהונתם עליהם, ואזהרתיה וחיוב מיתה דידיה משום זרות, ואילו שלא רחוץ ידים ורגלים לא מצינו שנקרא זר, אלא דילפינן דמחלל עבודה מזר. והרמב"ם [בימ"ק פ"ט ה"י] כתב הטמא ובעל מום ושלא רחוץ יו"ר ששימש במקדש אינן חייבין אלא על עבודות שהזר חייב עליהן מיתה, דהיינו על עבודה תמה, ולא הזכיר הרמב"ם מחוסר בגדים, וביאר הכס"מ בשם מהר"י קורקוס דכיון שכתב שמחוסר בגדים הוא כזר ומשום זר הוא דמחייבינן לא הוצרך להזכירו.

ובגמ' פריך דכיון דבעינן עשרה קידושין ביוה"כ מדאורייתא וכתיב בעבודת יוה"כ חוקה ליעכבו, ומשני אמר קרא ולבשם לבישה מעכבת ואין דבר אחר מעכב, ופריך אי הכי דצפרא נמי, ופירכא זו צ"ב ועומד בזה השיטמ"ק וכן תמה הגרעק"א, דמדכתיב ולבשם ילפינן דהא דכתיב חוקה ביוה"כ אינו מלמד עיכוב על קידוש יו"ר, אבל קידוש יו"ר דשחרית המעכב כל השנה נלמד מחוקה דכתיבה ביה בקרא אחרינא ושפיר מחלל. והניח הגרעק"א בקושיא.

והשיטמ"ק מהאי טעמא פירש דאה"נ אין כונת הגמ' לדון להכשיר בלי קידוש דצפרא, אלא זה נאמר בדרך שקלא וטריא והכונה היא להקשות ולהוכיח מהא דצפרא מעכב דעל כרחך ולבשם לאו דוקא ואינו נדרש למעט קידוש. אולם זו לא הפשטות, וגם ברש"י לא נראה כך. ועוד דרש"י פי' אף למסקנא דהא דמעכב נלמד מחוקה דכתיב ביום הכפורים, ולא פי' דנלמד מחוקה דכל השנה.

והבית הלוי [סי' ה'] אומר מהלך בסוגיין, ע"פ המשך הגמ' דילפינן מקרא להצריך קידוש אחרי לבישת הבגדים, מדכתיב או בגשתם שאינו מחוסר אלא גישה בלבד יצא זה שמחוסר לבישה וגישה, ומחדש הבית הלוי דאינה רק דרשא על שעת הקידוש, אלא זו הלכה גם אחרי הקידוש דגם כשפשט הבגדים אח"כ ונעשה מחוסר לבישה וגישה בטל הקידוש, דהיינו ששֵם מקודש הוא רק כשלבוש בגדי כהונה, ומפרש כך בתוספתא [מנחות פ"ק] דמשמע שגם בכהן הדיוט יש קידוש בין בגד לבגד, ומבאר הבית הלוי דהכונה היא שכשפשט בגדיו וחזר ולבשם טעון קידוש משום שהיה מחוסר לבישה.

ועפ"ז מבאר הבית הלוי את קושית הגמ', אי הכי דצפרא נמי, דהרי כשהכהן גדול מחליף בגדים ביוה"כ הוא מתחייב בקידוש גם מדין כל השנה דנעשה מחוסר לבישה, ולא רק מדין עשרה קידושין דיוה"כ, ומ"מ ילפינן מקרא דולבשם דאין קידוש זה מעכב, א"כ דצפרא נמי לא יעכב, ובתירוץ הגמ' התחדש שמחוסר לבישה אינו מעכב בקידוש [כיון שקידש כשלבוש] עי"ש. אמנם זהו חידוש וברש"י נראה לא כך.

והגרי"ז אומר בזה, דהנה כתב הרמב"ם [עבודת יוה"כ פ"ב ה"ג] דחמש טבילות ועשרה קידושין דיוה"כ נעשים במקדש שנאמר ורחץ את בשרו במים במקום קדוש. ומקור לדבריו מהגמ' ביומא [לב:] דיליף טבילה מקידוש דכתיב ביה במקום קדוש, ולגירסת ר"ח שם יליף קידוש מטבילה. וצ"ב למה לי קרא להא דהקידושין נעשים בקודש, תיפוק ליה דכל קידוש בעי לעשותו בפנים כמבואר בסוגיין.

ומבאר הגרי"ז שהם שני דיני קידוש, קידוש של כל השנה האמור בפרשת כי תשא, וקידוש של כה"ג ביוה"כ האמור בפרשת אחרי מות דבעי חמש טבילות וי' קידושין. ומביא מהירושלמי על הא דתנן דביוה"כ כה"ג מקדש מן הקיתון של זהב, דפליגי אמוראי אם זהו גם בקידוש ראשון או שהוא נעשה מן הכיור, מבואר דיש לחלק בין קידוש ראשון לשאר קידושין, וטעם החילוק הוא כנ"ל דקידושין דיוה"כ חלוקים בעיקר דינם מדין קידוש של כל השנה. והגרי"ז בא לשלול שאין הפירוש בדין קידוש ביוה"כ שהוא אותו קידוש ורק שנוסף ביוה"כ להצריך קידוש כשמחליף בגדים, אלא הוא דין קידוש אחר, ועליו לא נאמר מצות כיור ולכן מקדש מהקיתון של זהב

ומהאי טעמא גם מה שהוצרך כל קידוש לעשותו בפנים, וכדפי' רש"י בסוגיין דהוקבע לו מקום בעזרה דכתיב ונתת את הכיור וגו', וכונת רש"י בתורת דרשא דמדהוקבע מקום לכיור יש ללמוד שגם אם מקדש מכלי אחר בעינן בעזרה, עכ"פ כל זה נאמר בקידוש דכתיב בפרשת כי תשא, אבל קידוש דיוה"כ לא היה צריך לעשותו בעזרה אי לאו קרא דכתיב ביה במקום קדוש.

ועפ"ז הוסיף הגרי"ז ביישוב סוגיין, דהיה אפשר לומר דקידוש ראשון של יום הכפורים הוא רק מדין קידוש של כל השנה, אבל הגרי"ז ביאר שקידוש זה הוא גם מדין העשרה קידושין, ונפקא מינה דאפילו אם מצד הקידוש של כל השנה א"צ לקדש, כגון שקידש אתמול ולא הסיח דעתו לר"א בר"ש, או שקידש לתרומת הדשן, מ"מ אינו מועיל לדין עשרה קידושין דיוה"כ וצריך לחזור ולקדש. ומצינו בבעל המאור שדן לומר דגם עבודת לילה של יוה"כ דהיינו תרומת הדשן נעשית דוקא בכהן גדול, והשיג ע"ז הרמב"ן במלחמות דא"כ נפישי להו יותר מעשרה קידושין, דהיינו שהקידוש שנעשה לתרומת הדשן לא הועיל במקום קידוש ראשון דעשרה קידושין ויצטרך לחזור ולקדש בבוקר.

ובזה יישב הגרי"ז את קושיית הגרעק"א, דהא דפריך בסוגיין אי הכי מצפרא נמי, הכונה היא באופן שכבר היה מקודש ולא בעי קידוש מדין כל השנה אלא מדין קידוש ראשון של העשרה קידושין, נילף שקידוש זה לא יעכב, ומשני דילפינן ליה מדכתיב לו ולזרעו דבר המעכב בזרעו מעכב בו, ואע"ג דקידוש זה גופא הוא רק בכהן גדול ביוה"כ, מ"מ מלו ולזרעו ילפינן מה למעט מקרא דולבשם, דכשם שבזרעו קידוש ראשון מעכב כך גם קידוש ראשון דכהן גדול מדין יום הכפורים הוי לעיכובא ועליו אין את המיעוט דולבשם.

ובזה מדוייק גם רש"י שהביא קרא דחוקה דכתיב ביוה"כ, דמניה ילפינן עיכובא דקידוש ראשון דיוה"כ, ובזה מיירי הגמ', ואין זה דין קידוש דכל השנה הנלמד מחוקה דכתיב בכי תשא.

[ב] והגרי"ז הוסיף בזה, שגם גדר הקידוש של יוה"כ חלוק מגדר הקידוש של כל השנה, דאינו קידוש לעבודה אלא הוא מסדר עבודת היום דיוה"כ, שצריך עשרה קידושין. והביא ראיה לכך, דהא קידוש האחרון ביוה"כ מקדש בפשיטת הבגדים בסוף היום, וקידוש זה ודאי אינו לעבודה.

ויש לדון האם כל דיני הקידוש דילפינן בסוגיין יהיו בקידוש דיוה"כ, כגון עמידה, ושלא יהא חציצה בינו לרצפה, ודן הגרי"ד לומר שלא יהיו דינים אלו ביוה"כ, דרק הקידוש לעבודה ילפינן דהוא דומיא דשירות, משא"כ קידוש דיוה"כ, ואמנם כתיב ביה במקום קדוש כמו שנתבאר, והיה מקום ללמוד מזה שחזר להיות דינו כקידוש דכל השנה דהוי דומיא דשירות, אבל אומר הגרי"ד שאינו כן, אלא הא דבעי מקום קדוש הוא כמו כיבוס דם חטאת דבעי במקום קדוש, אבל אינו דומיא דשירות.

והוסיף הגרי"ד, כמדו' בשם הגרי"ז, דבקידוש דכל השנה חל דין על הידים שהן מקודשות אבל קידוש דיוה"כ אינו לעשות את הידים מקודשות, וכמו שנתבאר דיש ללמוד הגדר מקידוש אחרון דיוה"כ, דהוא ודאי אינו לעשות חלות דין בידים שיהיו מקודשות, אלא הוא רק מעשה קידוש. [זקני זצ"ל אמר על דרך דרוש, דקידוש אחרון הוא לקחת את עבודת יום הכפורים לכל השנה].

עוד נידון יל"ד בזה, דבכל העבודות מלבד מה שצריך שהעבודה תיעשה בפנים, בעינן גם שהכהן העובד יהיה בפנים, ולענין קידוש יש מקום לדון דאמנם קידוש דכל השנה דאיתקש לשירות בעינן שהגברא יהיה בפנים, אבל קידוש דיוה"כ שנאמר בו במקום קדוש יתכן דסגי שיעמוד בחוץ ויקדש בפנים.

ובגמ' איבעיא להו מהו לקדש בכיור ממנו אמר רחמנא ולא בתוכו או דילמא אפילו בתוכו, וצ"ב דתיפוק ליה דהמקדש בתוך הכיור יש חציצה בינו לבין הרצפה דרגליו עומדות בתוך הכיור.

ומיישב הנצי"ב במרומי שדה, דכלי שרת אינו חוצץ בין הכהן לרצפה, ומוסיף שתלמיד אחד הביא ראיה לדבר, מדס"ד להכשיר עבודה ביושב, והרי כשיושב הבגדים שלובש חוצצים בינו לריצפה, ואי אפשר שיסלק בגדיו וישב על הרצפה ממש דהא מסולקין פסולים, ועל כרחך דלא חייצי.

אמנם המנחת חינוך דן אי מהני קידוש ידים לבד ורגלים לבד, ומביא ראיה מהגמ' ביומא להכשיר, ורק לכתחילה בעינן לקדשם כאחד, אבל אינו מעכב, ועפ"ז דן גם לענין שיעור חציצה דהוי ברובו, שא"צ רוב כולם יחד אלא רוב כל א' בפני עצמו. ובאור החיים בכי תשא נקט לא כך, דאת ידיהם ואת רגליהם הוי דוקא ביחד, ולפי דברי המנ"ח יתכן לפרש את נידון הגמ' במקדש בתוכו, בעומד על הרצפה ומקדש רק ידיו בתוך הכיור.

ולפי מה שנתבאר י"ל דהנפק"מ בנידון הגמ' היא ליוה"כ, שבו אין דין חציצה בקידוש כנ"ל, אבל כיון שיש חסרון בקידוש בתוך הכיור משום עצם הקידוש, דבעינן ממנו ולא בתוכו, ממילא גם ביוה"כ לא יועיל בתוכו.

[ג] בגמ' תניא כל הכלים מקדשין, והרמב"ם [בימ"ק פ"ה ה"י] כתב מצוה לקדש ממי הכיור ואם קידש מא' מכלי השרת ה"ז כשר, ובהלכה שאחריה כתב ובכל כלי הקדש מקדשין בין שיש בהם רביעית ובין שאין בהם רביעית, משמע דהוא לכתחילה וסותר להלכה הקודמת, ואמנם בירושלמי פליגי אם קידוש ראשון דיוה"כ נעשה מקיתון של זהב או דבעי מן הכיור, [וכנ"ל בדברי הגרי"ז], וי"ל דהרמב"ם פסק כמ"ד דא"צ מן הכיור, ואכן בהלכות יוה"כ לא הצריך ביוה"כ קידוש ראשון מן הכיור, אבל א"כ צ"ב למה בהלכה הקודמת כתב הרמב"ם דמצוה לקדש ממי הכיור. גם צ"ב למה חילקם הרמב"ם לשתי הלכות, והו"ל למימר בהלכה הקודמת בין שיש בהן רביעית וכו'.

אמנם יש ליישב הכל ע"פ דקדוק לשון הרמב"ם, דכתב מצוה לקדש ממי הכיור, ולא אמר מן הכיור, וביאר אאמו"ר שליט"א דכונת הרמב"ם מהמים שנתקדשו בכיור, ומצינו כן לענין סוטה דבעינן מים קדושים דהיינו מים שנתקדשו בכיור. ומש"כ הרמב"ם דאם קידש מא' מכלי שרת כשר, דהיינו בדיעבד, הכונה היא במים שנתקדשו בשאר כלי שרת, אבל אם לקח מהכיור ונתן בשאר כלי ומקדש הוי לכתחילה, דבכל כלי הקודש עושים מעשה הקידוש. ואכן בחזקוני איתא דהכהן גדול לקח מהכיור וקידש בקיתון, וצ"ב למה הוצרך לקחת מהכיור הרי כל כלי שרת מקדשין, אלא הביאור הוא כנ"ל דמצוה לקדש ממים שנתקדשו בכיור.

בהמשך הירושלמי [המובא בדברי הגרי"ז הנ"ל], איתא דהכיור והכן מעכבין, ומפרש הירושלמי דמקומן מעכב, ונאמרו בזה כמה פירושים, הפני משה פירש דמקומן מעכב בעזרה בין אהל מועד ובין המזבח, ולא מיירי לענין קידוש. המשך חכמה פירש דאמנם מהני קידוש בשאר כלי שרת אבל בעינן שיהא הכלי שרת בין אהל מועד ובין המזבח, דהיינו שמקום הכיור מעכב בכל כלי שרת. הקרבן העדה פירש דכשיש כיור במקומו אפשר לקדש בשאר כלי שרת. ובתוס' בסוגיין מבואר בחד תירוצא לא כך, דכתבו שקידוש לתרומת הדשן בכלי שרת והכיור באותו זמן היה משוקע בבור. עוד יתכן לפרש דמקום הכיור מעכב לענין קיום המצוה לקדש מן הכיור.

הקשה הראב"ד במס' תמיד, דשלא רחוץ יו"ר אסור להכנס בין אהל מועד ובין המזבח, וא"כ כיצד נכנסים לקדש מן הכיור שנמצא שם, ותירץ הראב"ד דלענין כניסה זו סגי ברחיצה בעלמא. ולא נתפרש מהי רחיצה בעלמא, האם הכונה שמקדש משאר כלי שרת, ולפ"ז נמצא שגם אחרי שכבר קידש משאר כלים יש מצוה לחזור ולקדש מן הכיור, או שהכונה היא דלרחיצה זו סגי בכלי חול, ולפי מה שנתבאר י"ל דרחיצה זו מהני גם כשיש חציצה בינו לרצפה.

[ד] מבואר בסוגיין דבמי הכיור שייך קדושת הגוף להפסל בלינה, ויל"ע בזה, דהתוס' במנחות פט. הקשו תימה למה היה צריך לקדש השמן למנורה בכלי שרת. ובביאור קושייתם י"ל ב' דרכים, א' דכיון שהשמן אינו להקרבה לא בעי קידוש, וכן מבואר בתוס' בתמורה יד. ובשיטמ"ק דאין השמן קרב ולא שייך בו קידוש כלי. ודרך ב' דן הטהרת הקודש לבאר, דקושיית התוס' שהמנורה עצמה תקדש, אמנם זה תלוי בנידון אם כלי שרת מקדשים ע"ג קרקע. והמקדש דוד העיר כן מנפשיה שהמנורה תקדש, וכנראה שלא פירש כך בתוס', ותירץ דצריך להכניס את השמן כשהוא כבר קדוש, דהכנסת השמן היא עבודה והגמ' דנה אם יש בזה זרות.

עכ"פ כאמור בתוס' בתמורה מבואר שאין קידוש כלי שרת בדבר שאינו להקרבה, וצ"ב לפ"ז בסוגיין דיש קידוש למים בכיור, וי"ל דבמי הכיור יש קדושת הגוף כי הם לצורך עבודה, [ובזה יבואר המשך הסוגיא דדין המים למתירין כמתירין ולאברים כאברים, עי"ש]. משא"כ השמן למנורה אינו להקרבה.

בנוסח הנרות הללו, ע"י כהניך הקדושים, צ"ב למה מדגישים הקדושים, ויש לבאר, ע"פ הפיוט כי מקדישיך כקדושתך קדשת נאה לקדוש פאר מקדושים, ואמר בזה אאמו"ר שליט"א ע"פ רבינו יונה בשערי תשובה [ש"ג קנ"ח] דכיון שהקב"ה קדוש ראוי שיהיו מקדישיו קדושים, ככלי שרת שצריכים להיות קודש, ומצינו בדעת זקנים בקצרה שביאר כן הפיוט. ועפ"ז י"ל הכא נמי, דכיון שבניסי חנוכה לך עשית שם גדול וקדוש, הוצרך דבר זה להעשות ע"י הכהנים הקדושים.

עוד שיעור

יט:

**גדר כהונה וקידוש במשה ובפנחס, בדין מזוג, פסול ערל ובן נכר**

[א] בגמ' כל כיור שאין בו כדי לקדש ארבעה כהנים ממנו אין מקדשין בו שנאמר ורחצו ממנו משה ואהרן ובניו, רש"י פירש דמשה ואהרן שנים ובני אהרן שנים שאף משה כהן היה בשבעת ימי המלואים, ואע"ג דלא כיהנו בבת אחת מיהו קרא להכי מדריש.

אולם הקשה השיטמ"ק ליבעי שיתא דד' בנים היו לאהרן, ותירץ דכבר מתו נדב ואביהוא, ותי' זה צ"ב דלכאו' מתו רק אח"כ, וכשהקריבו ביום השמיני בפשטות גם הם שימשו כדכתיב ויקריבו בני אהרן את הדם, וצ"ע. [ולפי דברי החת"ס דלהלן יש יישוב לזה].

וחזר השיטמ"ק והקשה דארבעה נמי לא שימשו ביום אחד, וכנ"ל ברש"י דבז' ימי המלואים שימש רק משה ואח"כ שימש רק אהרן ובניו ואפ"ה חשיב ד', כמו כן ליבעי שיתא אע"פ שנדב ואביהוא לא שימשו, ותירץ השיטמ"ק דמיעוט בניו שנים. נמצא ע"פ רש"י והשיטמ"ק דהד' כהנים אין פירושו שמילאו למעשה לרחיצת משה ואהרן ושני בניו, אלא זו רק דרשא.

ובשם הר"מ תירץ דבשמיני למלואים נמי שימש משה ועשה העבודות שהיו עושין בכל יום כגון תמידין וקטורת, ואהרן עשה דוקא עבודות דשייכי לשמיני למלואים. ואכן גם רש"י על התורה [סוף פקודי] פי' דביום השמיני למלואים שימש משה והקריב קרבנות צבור חוץ מאותן שנצטוה אהרן בו ביום, וכן לענין הקידוש כתב רש"י דביום השמיני הושוו כולם לכהונה ובו ביום קידש משה עמהם, ולכאו' סותר לרש"י בסוגיין הנ"ל.

ולקמן [קא: קב.] איכא פלוגתא אם משה היה כהן גדול כל מ' שנה, או שפסקה ממנו כהונה ולא נתכהן אלא ז' ימי המלואים בלבד. ורש"י כאן פי' כהך מ"ד דפסקה, ולפ"ז כתב דלא קידש עמהן, ולרש"י עה"ת ולר"מ בשיטמ"ק קידשו כולן ביום השמיני.

אבל הרמב"ם [בימ"ק פ"ה ה"י] הביא בזה קרא אחרינא דכתיב בכי תשא בפרשת הכיור ורחצו אהרן ובניו, ופירש דהיינו אהרן ואלעזר ואיתמר ואף פנחס עמהן הרי ד'. ונראה שגרס כך בגמ'.

והנה לקמן קא. פליגי תנאי בשעיר החטאת שנשרף בשמיני למלואים מפני מה נשרף, אם מפני אנינות שהיו אוננים על נדב ואביהוא ואסורים לאכול קדשים, או מפני טומאה שנגעה בה. וקתני למ"ד מפני טומאה נשרפה ולא מפני אנינות, דהרי פנחס היה עמהן שלא היה אונן ויכל לאכול, ולמ"ד מפני אנינות נשרפה מפרש בגמ' [בע"ב] דסבר לא נתכהן פנחס עד שהרגו לזמרי, ורב אשי אמר עד ששם שלו' בין השבטים כדכתיב ביהושע.

ובדעת הרמב"ם יל"ע אם נקט כמ"ד מפני טומאה נשרפה או מפני אנינות, [יעוי' בבימ"ק פ"ב ה"ח דאייתי לענין אנינות קרא דואכלתי חטאת היום, משמע לכאו' מפני אנינות, אמנם גם למ"ד מפני טומאה פרש"י לעיל טו. דמפני האנינות נגרם הטומאה, ויעוי' באבני נזר חו"מ וליקוטים סי' פ"ח בדעת הרמב"ם בזה], ועכ"פ למ"ד דלא נתכהן פנחס עד שהרגו לזמרי יל"ע מה הוצרך לקדש עם אהרן ובניו, ובדוחק אולי יש לפרש קרא ורחצו אהרן ובניו דקאי גם על פנחס לכשיתכהן, שזה היה בסוף מ' שנה כשהרגו לזמרי, או אח"כ כששם שלום בין השבטיים ביהושע, וצ"ע.

[ב] וביישוב הסוגיא י"ל, דעל הקושיא שהרי משה לא שימש עמהם, מובא תירוץ בשם הגר"ח [יעוי' בשיעורי הגרמ"ד לדף יט:] דמה שמשה לא שימש עם אהרן, אין הפירוש שפסקה כהונתו והיה כהן רק לזמן, אלא באמת משה נשאר כהן ורק שלא שימש. ונפק"מ, דזר ששימש מבואר ברמב"ם [בימ"ק פ"ט הי"א] דאין לו איסור מצד שאינו רחוץ יו"ר, שהוא איסור רק לכהן, ולמשה אילו היה עובד היה לו דין קידוש יו"ר, וכן לענין כניסה להיכל דגם אם אינו עובד כגון שנכנס להשתחוות בעי קידוש יו"ר, ומשה היה מחוייב בקידוש זה דנשאר לו דין כהן. אולם ברש"י נראה לא כך, דאה"נ פסקה הכהונה של משה והיתה מתחילה רק לשעתה.

ובע"ז לד. איתא במה שימש משה בימי המלואים בחלוק לבן שאין בו אימרא, ופרש"י דמשה לא נשתמש בבגדי כהונה דכתיב ועשית בגדי קדש לאהרן אחיך והוא היה זר אצלן וע"פ הדיבור שימש ולא הוזכרו בגדים, והקשו התוס' דלמ"ד משה רבינו כהן גדול היה ונשתמש בכהונה גדולה כל מ' שנה משמע ששימש בשמונה בגדים ככהן גדול, ונמצא דלא כרש"י שהבגדים היו רק לאהרן. ולדעת רש"י כתב התוס' רא"ש די"ל דסוגיא דהתם בע"ז דלא כמ"ד ששימש כל מ' שנה.

והתוס' תירצו דז' ימי המלואים דוקא איבעיא שעדיין לא נתקדשו בגדי כהונה כדכתיב והזית על אהרן ועל בגדיו וגו', והר"י מאורליינש פירש דכל ז' ימי המלואים שהיה משה מעמיד המשכן ומפרקו היה כמו במה ואין בגדי כהונה בבמה, והיינו כבמה קטנה, דבבמה גדולה יש בגדי כהונה כדתנן בפרק בתרא, וכתבו התוס' דאין להקשות הלא אין חטאת קריבה בבמה וחטאת מלואים קרבה שם, דמצינן למימר הוראת שעה היתה.

ולפ"ז ביום השמיני לפי רש"י עה"ת שמשה שימש בו, לתירוצי התוס' שימש בבגדי כהונה, ורק בז' ימי המלואים שימש בחלוק לבן כי עדיין לא נתקדשו הבגדים או כי עדיין לא נחשב משכן אלא במה. ויל"ע דבבמה קטנה גם אין קידוש יו"ר, וא"כ מאי קאמר רש"י בסוגיין דקידוש דמשה לא היה עם אהרן אלא בשבעת ימי המלואים, הרי אז לא היה קידוש יו"ר כלל, וגם לתירוץ קמא דתוס' שלא היה אז דין בגדים, הרי המקור של חילול בשלא רחוץ יו"ר הוא ממחוסר בגדים וא"כ אז עדיין לא היה דין קידוש יו"ר.

וי"ל דרש"י לשיטתו דס"ל דמה שלא לבש משה בגדי כהונה הוא משום שהבגדים הם לאהרן אחיך, ולפ"ז היה צריך אז בגדי כהונה אלא שאהרן עדיין לא יכל לעבוד, ומשה לא לבש בגד"כ אלא חלוק לבן. ויש לבאר עוד דגם למשה שפיר היה דין בגדים ומה שאמרו בגמ' ששימש בחלוק לבן אינו סיפור מעשה גרידא, אלא כונת הגמ' שהתקיים דין לבישה בחלוק לבן.

וקצת ראיה לדבר, דהתוס' שם פירשו חלוק לבן שאין בו אימרא היינו שאין בו כלאים של צמר, ובחשק שלמה שם הקשה מאי ס"ד שיהא בו כלאים הרי החלוק הוא כתונת ובכתונת דבגדי כהונה לא היה כלאים, והביא ששאל זאת להג"ר יחזקאל סג"ל לנדא זצ"ל שהיה ראב"ד שם והשיב כיון דבגד אחד מבגדי כהונה היה כלאים דהיינו האבנט וכיון דמשה לבש רק בגד א' הו"א שבבגד זה היה לבישה של כלאים קמ"ל. שמע מינה שחלוק לבן הוא דין לבישה והיה ס"ד שיצטרכו בו כלאים כאבנט.

ולפ"ז שפיר הוה בעי קידוש יו"ר גם בימי המלואים דגם אז היה דין בגדים ואם אין בגדיהם עליהם אין כהונתם עליהם אלא שהבגד דמשה היה חלוק לבן.

החת"ס [או"ח סי' קע"ג] מביא את שאלת הכס"מ [בימ"ק פ"ה הי"ג] שהיו גם נדב ואביהוא וליבעי ששה כהנים [כקו' השיטמ"ק הנ"ל, עי"ש], ותירץ החת"ס ע"פ חידוש, דבכל שמונת הימים שנאמר בהם רחיצת כל גופו דהיינו טבילה לא היו צריכים קידוש יו"ר דהטבילה מהני במקום קידוש, ומה שכהן גדול ביוה"כ מקדש מלבד הטבילה היא מצוה מיוחדת מדין יוה"כ וכמ"ש הרמב"ם שאינו חייב מיתה אם לא קידש, ומצות קידוש היתה רק מב' ניסן שאז כבר מתו נדב ואביהוא. ואכן בכל הפסוקים דימי המלואים לא מפורש קיו"ר אלא וירחץ.

ואמנם מבואר בגמ' דטבל במי מערה לא מהני במקום קידוש ועבודתו פסולה, היינו כשדינו לקדש לא מהני טבילה במקום לקדש, אבל כשנאמר בפסוק דין טבילה נקט החת"ס דא"צ קידוש. ויל"ע בכונת דבריו לענין יוה"כ, דמבואר בגמ' שקידוש ראשון דיוה"כ מעכב.

[ג] וביישוב מש"כ הרמב"ם גם קידוש דפנחס, אע"ג דאיכא פלוגתא אם כבר נתכהן אז, י"ל חידוש על דרך מה שנתבאר בשם הגר"ח בגדר כהונת משה לאחר המלואים, דיש נידון לגבי פנחס עד שלא נתכהן מה היה דינו, המשך חכמה [קרח ע"פ כל טהור בביתך] כתב דיתכן דמ"מ יכל לאכול תרומה מדין בת כהן. והחזו"א בקידושין פליג דדוקא בנות טפלות משא"כ בנים.

ובדעת זקנים מבעלי התוס' הקשה היאך הרג פנחס את זמרי ונטמא למת, ותי' דעדיין לא ניתנה כהונה לבני בניו של אהרן, ועוי"ל דהניחו לזמרי גוסס שאינו מטמא, [כמו שאמרו חז"ל שנעשה לו נס], והקשה על תי' קמא שהרי משמיני למלואים נעשה פנחס משוח מלחמה כמבואר בגמ' לקמן קב. דחמש שמחות היתה אלישבע יתירה בו ביום, וחד מנייהו בן בנה משוח מלחמה, ומשוח מלחמה צריך להיות כהן. וכתב ושמא משם ניתן לו להיות משוח מלחמה אבל לעבודה ולדורות לא וכאן ניתנה לו הכהונה לכל מילי. דהיינו שמתחילה היה כהן אבל לא עבד. וכעי"ז כתבו התוס' לקמן קא: לענין לפני ששם שלום בין השבטים, שכבר נתכהן ורק לא נתחנך.

וא"כ על פי דברי הגר"ח לענין משה דאע"פ שלא עבד היה לו דין כהן לחייבו בקידוש יו"ר בכניסה להיכל, ה"נ י"ל בפנחס, דאף למ"ד שלא נתכהן עדיין, היינו שלא נתחנך לעבודה ולאכול, אבל היה כהן לדין קידוש יו"ר, ונפק"מ לכניסה להיכל, ושפיר נכלל בד' כהנים שנאמר עליהם ורחצו אהרן ובניו.

ויש להוסיף בזה, דבגמ' [קב.] איתא דמשה לא יכל לראות נגעים אע"פ שהיה כהן לעבודה, משום דאהרן ובניו כתובים בפרשה דנגעים, ועפ"ז יש לדון איזה גדר כהונה היה לפנחס, דהרי הוא לא קיבל את הכהונה מאהרן אלא קיבל כהונה חדשה, וא"כ לא יהא בכלל אהרן ובניו ונימא דבני פנחס לא יוכלו לראות את הנגעים, ולא יתכן כלל. וכמו כן כתב זקני זצ"ל על המכילתא דהא דכתיב באשת משה אחר שילוחיה היינו ששילחה בגט, והקשה הזית רענן א"כ איך החזירה משה הרי כהן היה ואסור בגרושה, ותירץ זקני זצ"ל דגם באיסור גרושה בני אהרן כתיבי בפרשה ומטעם זה משה מותר בגרושה. וא"כ אטו נימא דפנחס וזרעו יהיו מותרים בגרושה.

והיישוב לזה הוא, דפנחס קיבל כהונת אהרן ובניו, ולדברינו אתי שפיר טפי, דכבר מתחילה נתכהן והיה ממשפחת הכהונה, והיה לו איסורי כהונה כמ"ש הדעת זקנים דנאסר ליטמא למת, ורק לעבודה לא נתכהן עד לבסוף, משא"כ משה שהיה לו דין כהונה אחר בפני עצמו. [ויל"ע מה היה נוסח הברכה של משה כשעבד, דהכהנים מברכים אשר קדשנו בקדושתו של אהרן, אבל במשה אין זה קדושתו של אהרן].

[ד] כתבו התוס' דנטל סאה ונתן סאה מיירי במי פירות, והקשו דבקרב וכרעיים דרשינן במים ולא במזוג והכא כתיב במים ומכשרינן במזוג. וצ"ב היכן נאמר דמכשרינן מזוג, הרי נתן סאה הוי מי פירות ואין זה מזוג, דלכאו' פסול מזוג הוא משום דיין מזוג חשיב יין ולא מים, וזה שייך רק ביין ולא במי פירות דאין בהם מזיגה אלא הוי תערובת מי פירות ברוב מים.

והנה יין מזוג בפשטות פסול לנסכים, והרמב"ם באיסורי מזבח לא הזכיר דין זה, וצ"ב למה. ובסוכה מח: תנן לענין ניסוך המים והיין, עירה של מים לתוך של יין ושל יין לתוך של מים יצא, ובפשוטו יש לפרש שניסך המים בפני עצמם בספל של היין או להיפך, אבל ברמב"ם מבואר דפירש שניסך המים והיין יחד בספל, כמש"כ התוי"ט שם, והקשה המנחת חינוך דלכאו' אין כאן לא ניסוך המים ולא ניסוך היין, דכיון שמתערבים יחד הוי יין מזוג ולא חשיב מים וגם אינו כשר לניסוך היין כנ"ל.

ויישוב לזה מבואר בקרית ספר, דיין מזוג הוא נשאר גם יין וגם מים, ואינו פסול מצד המזיגה, אלא משום שחסר בשיעור היין. ובספרי זוטא איתא בפרשת נסכים, שלא יערב בו קימאה [-קימעא], ופירש זקני זצ"ל בספירי אפרים דהיינו שלא יערב אפילו מעט ומשום שחסר בשיעור. וכאמור זהו גם החסרון במזוג, ולא משום שבטל שמו. ולפ"ז בסוכה דעירה המים והיין לספל אחד הרי יש בו שיעור שניהם ולכן שפיר יצא ידי שניהם.

ומטעם זה לא הביא הרמב"ם דין מזוג בהל' איסורי מזבח, דאין זה פסול אלא שחסר בשיעור.

והטעם שבקרב וכרעים בעינן מים ולא מזוג, כי נאמר בפסוק שהרחיצה תהיה רק במים ולא ביין, ובמזוג הרחיצה נעשית גם ביין.

[ה] בדין ערל, לכאו' מבואר בסוגיא ג' פסולים, גוי, מומר כדין מומר בכל התורה, וערל. ובערל פליגי רש"י ור"ת, דלרש"י מיירי במתו אחיו מחמת מילה שהוא אנוס, ולר"ת המובא בתוס' מיירי במומר לערלות, ומבואר בתוס' ישנים ביבמות דס"ל דבמתו אחיו מחמת מילה כשר דכיון שאינו מצווה למול הוי ערלה שלא בזמנה ולא חשיב ערל.

והתוס' שם פליגי על ר"ת והוכיחו מטומטום דפסול מדין ערל אע"פ שאינו מחוייב לקרוע כדי למול, ולא ביארו התוס' למה אינו מחוייב לקרוע, והפרי יצחק דן שאולי יש בזה איסור סירוס, אכן בתוס' בפסחים [כח:] איתא דסברא הוא שאינו מחוייב לקרוע. דהיינו שזהו שיעור כמה אדם מחוייב במצוות, ועל דרך מש"כ החיי אדם דאינו מחוייב לעזוב את ביתו בשביל קיום מצוה, [והביא ראיה מהנידון בגמ' בר"ה אם לילך למקום שיש שופר או למקום שמתפללים מוסף, וקשה למה אלו שמתפללים מוסף לא הלכו למקום שיש בו את השופר, אלא ש"מ שאין חיוב לעזוב את ביתו]. עכ"פ התוס' הביאו ראיה מטומטום דגם כשאינו מחוייב למול הוי ערל.

אכן מה שאמרנו שיש פסול גוי ומומר לא ברירא, דהשיטמ"ק כתב על דברי הגמ' יכול בן נכר ממש, תימה תיפו"ל שהוא זר, וי"ל דשמא פסול זרות לא שייך אלא מבני ישראל. וצ"ב דעכ"פ הרי סו"ס אינו כהן, וי"ל כמ"ש הגרעק"א דפסולי דמתניתין אינם רק העדר הכשר, שזה יכול להיות מטעם אי עביד לא מהני, אלא הם פסלות, ובגוי אומר השיטמ"ק שאין פסול זר. ויל"ד אם לפי האמת יש פסול גוי, דבמשנה לא הוזכר.

ולענין מומר, כתב האחיעזר [ח"ג סי' נ' ובח"ד סי' פ"ח] דלא הוזכר שפסול, ומש"כ בסוגיין בן נכר זהו כשעבד עבודה זרה, אבל סתם מומר י"ל דעבודתו כשרה. [אמנם יעוי' בזה בחזו"א יו"ד סי' ב' סקי"ח ד"ה ועיקר דין, דנקט שפסול והביא כן מדברי הריטב"א בחולין קלב:, עי"ש ובאחיעזר שם].

ולענין ערל יל"ד מהו הפסול בו, דהמשך חכמה בפרשת לך לך [ע"פ והיה תמים] הביא פרש"י שם שכל זמן שהערלה בך אתה בעל מום לפני. וכתב דלפ"ז ערל מחלל עבודה מדין בעל מום. ומאידך הרמב"ם [בימ"ק ו' ח'] כתב דערל כבן נכר ואם עבד חילל עבודתו ולוקה כזר, מבואר דפסולו מדין זר. והכס"מ דן היכן מצינו דלוקה, עי"ש, ואכן ברש"י בסנהדרין כתב דערל הוי אזהרה בעלמא מדברי קבלה ואין בו מלקות, והרמב"ם כאמור כתב דלוקה כזר.

וכתב המשך חכמה דנפק"מ בין טעם רש"י לרמב"ם אם כשר בבמה, דבע"מ פסול בבמה וזר כשר בבמה. עוד מצינו נפק"מ בזה לענין נשיאות כפים, שדן המג"א [סי' קכ"ח ס"ק נ"ד] דכשר כבעל מום ושאר פסולי עבודה. וכתב הפמ"ג דלפי טעם הרמב"ם דהוי זר הרי זר אינו נושא כפיו.

וביאור דעת הרמב"ם, דמקרא דבן נכר ערל לב וערל בשר שמעינן דבעינן שיהא כהן ושלא יהיה ערל, ואם הוא ערל הוי כבן נכר ופסול כזר, ולא כשיטמ"ק דגוי גופא אינו פסול.

וכעין נידון זה מצינו לענין כהן פצוע דכא אם מותר בגרושה, דנחלקו בזה החלקת מחוקק והבית שמואל [ריש סי' ה'], הח"מ כתב דכיון דלפצו"ד אין קדושת קהל ממילא גם בגרושה מותר, דהיינו שאין בו גם קדושת כהונה כיון שמופקע מקהל ישראל, עי"ש, והב"ש ס"ל דאסור בגרושה.

נמצא שלגוי ודאי אין הכשר עבודה, בשיטמ"ק מבואר די"ל שאין לו פסול, הרמב"ם אומר דערל כבן נכר והוי כזר, והמשך חכמה אומר בדעת רש"י דפסול ערל אינו כזר, והוא לא מצד שמשומד לערלות, אלא הוי כמום.

**זה שיעור 10**

**שיעורי זבחים דף כב ע"ב**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**זקני דרום – ריצוי ציץ**

**|א|**

בגמ' כב: על דין המשנה דטמא פסול, אמרו זקני דרום לא שנו אלא טמא שרץ אבל טמא מת מתוך שמרצה בציבור מרצה נמי ביחיד, וטעם החילוק בין טמא מת לשרץ, דבטומאת מת כיון דיחיד נדחה ציבור עבדי בטומאה, משא"כ טמא שרץ ס"ל לזקני דרום דגם ביחיד שוחטין וזורקין על טמא שרץ שבידו להטהר ולאכול לערב, ולכן גם ציבור לא עבדי בטומאה. והוסיפו התוס' דהוא הדין לטמא מת ביום השביעי, דכיון שבידם להטהר לערב לא עבדי בטומאה. ולכן גם מכפרין כמתכפרין, דגם כשהכהן טמא שרץ אין על זה ריצוי ומחלל עבודה.

ובעלמא קי"ל דציץ מרצה על טומאת דם ואימורין ולא על טומאת הגוף, דכתיב עון הקדשים ולא עון המקדישים, וחידשו זקני דרום דהיכא דציבור עבדי בטומאה מתוך שמרצה בציבור מרצה נמי ביחיד על טומאת הגוף. ופירשו רש"י ותוס', דבצבור מרצה לכתחילה, והיינו אף בלא ציץ, וביחיד מרצה דיעבד ע"י ציץ.

והא דבעלמא ציץ מרצה על טומאת דם, לשיטת רש"י ותוס' מהני ריצוי ציץ מדאו' אף לזרוק הדם לכתחילה, ורק מדרבנן אסור, וכמו שיתבאר להלן בס"ד, ודוקא כאן לענין טומאת הגוף פירש"י דהוי רק בדיעבד.

וביאור טעם הדין דזקני דרום, אמאי מהני הכא ריצוי על טומאת הגוף, דביומא [ז:] פליגי תנאי אם טומאה הותרה או דחויה בציבור, ולמ"ד דחויה מהני רק ע"י רצוי ציץ, דתניא התם ציץ בין שישנו על מצחו בין שאינו על מצחו מרצה דברי רבי שמעון, רבי יהודה אומר עודהו על מצחו מרצה אין עודהו על מצחו אינו מרצה, א"ל ר"ש כהן גדול ביום הכפורים יוכיח שאין עודהו על מצחו ומרצה, דנכנס לפנים בבגדי לבן בלי ציץ והיה פשוט לגמ' שגם בו נאמר דקרבן ציבור קרב בטומאה, א"ל ר"י הנח לכה"ג ביוה"כ שטומאה הותרה לו בציבור, מכלל דר"ש סבר טומאה דחויה היא בציבור.

וכל זה מיירי בטומאת הדם והאימורין, דלמ"ד טומאה דחויה בציבור מהני רק ע"י רצוי ציץ. ובטומאת הגוף, כתבו התוס' במנחות [טו.] דכיון דלטומאת הגוף לא מהני ציץ, כדילפינן עון הקדשים ולא עון המקדישים, לכן בציבור מהני בלא ציץ אפילו למ"ד טומאה דחויה בציבור.

אבל הרמב"ם [בימ"ק פ"ד ה"ז] כתב שגם טומאת הגברא דדחויה בציבור הוא ע"י רצוי ציץ, ונפק"מ דלפ"ז כשאין ציץ לא ירצה אפילו בציבור, דהיינו כשאינו על מצחו לפי מה שפסק הרמב"ם שם דבעינן על מצחו, או בנשבר הציץ לכו"ע.

וביאר הגרי"ז בשם הגר"ח דיסוד מחלוקתם הוא בביאור המיעוט עון הקדשים ולא עון המקדישים, דהיינו טומאת הגוף, דהתוס' ס"ל דטומאת הגוף לא משתייך כלל לנושא של רצוי ציץ דהוא שייך רק על טומאת הקדשים, והרמב"ם פי' דהריצוי אינו מספיק לחומר של טומאת הגוף, ולא שאינו שייך לענין זה, וכשהוא יחד עם הא דטומאה דחויה בציבור בזה מספיק הרצוי ציץ.

ובפסחים [ע"ז] תנן חמשה דברים באים בטומאה ואינן נאכלים בטומאה, העומר ושתי הלחם ולחם הפנים וזבחי שלמי ציבור ושעירי ר"ח, דאע"פ שטומאה הותרה בציבור והקרבן קרב מ"מ אין הבשר נאכל, חוץ מהפסח שבא בטומאה דנאכל בטומאה שעיקרו לא בא אלא לאכילה.

ונחלקו בזה הראשונים אם מה שהקרבן אינו נאכל זהו רק כשנטמא הבשר, או גם כשהבשר טהור ורק שהכהן העובד היה טמא דהקרבה שהיתה בטומאה אינה מתירה באכילה. דלעיל [דף טז:] בעי רבא למילף מטומאה לאונן דבציבור כשר, וכתבו התוס' דכיון דיליף מטומאה דינו כקרבן הקרב בטומאה שאינו נאכל. והרי באנינות ליכא טומאה כלל ומ"מ כתבו התוס' דאין הבשר נאכל כדין קרבן הבא בטומאה.

ומאידך השיטמ"ק שם פליג וס"ל דמה שקרבן הבא בטומאה אינו נאכל זהו משום שנטמא הבשר, אבל אם לא נטמא נאכל, ולכן אינו שייך באונן.

והגרי"ז [עה"ת פ' בהעלותך] הביא מחלוקת זו, דלדעת התוס' הקרבה בטומאה אינה מועילה להתיר באכילה, ואפילו אם הבשר נשאר טהור, ולכן נקטו דה"ה לאונן, ולדעת השיטמ"ק מה שאינו נאכל זהו רק משום שנטמא הבשר, ובדעת הרמב"ם מדייק הגרי"ז ממש"כ דאין הבשר נאכל אלא נשרף כשאר קדשים הבאים בטומאה, דמבואר דמה שהבשר אינו נאכל זהו בגלל שנטמא, וכדברי השיטמ"ק.

וטעם מחלוקתם ביאר הגרי"ז, דבדם שנטמא וזרקו מבואר בגמ' [יומא ז.] דמהני ריצוי ציץ להתיר הבשר באכילה, וטעם ההיתר מבואר בלשון הגמ' בפסחים [עח.] מרצה ציץ עילויה ומשוה ליה כטהור. והשתא בטומאת הגוף, התוס' לשיטתם דס"ל דבטומאת הגוף אין שייך ריצוי ציץ, רק שנדחה בציבור בלי רצוי ציץ, משום הכי הבשר לא נאכל, אבל הרמב"ם דס"ל דיחד עם הדחיה דצבור מהני הרצוי ציץ גם לטומאת הגוף, מהני הרצוי גם להתיר באכילה.

ולפ"ז באנינות למאי דבעי רבא למילף מטומאה דכשר בציבור, יודה הרמב"ם דמ"מ לא יאכל כיון דליכא רצוי ציץ.

המנחת ברוך [סי' ק"ח] מביא, דבפסחים ע"ז איכא פלוגתא אם הציץ מרצה רק על העולין, דהיינו על האימורין, או גם על אכילות, דהיינו על הבשר הנאכל. דאיכא למ"ד אם אין בשר אין דם, שאם אבד הבשר אין זורקין את הדם [אלא א"כ יש אימורין להקטירן], והכי קי"ל, ולפ"ז גם אם נטמא הבשר אי אפשר לזרוק את הדם, אבל אם הציץ מרצה על אכילות חשיב שיש בשר וזורקין את הדם.

ובעי למימר התם דמתניתין דקתני שהעומר בא בטומאה ואינו נאכל, על כרחך ס"ל דהציץ מרצה על אכילות, דאל"כ הרי בעומר ליכא אימורין מלבד הקטרת הקומץ יש רק את אכילת השיריים, ובטומאה שאינו נאכל נימא אם אין בשר אין דם, ולא יקטיר את הקומץ.

ומקשה המנחת ברוך מאי פריך דילמא ציבור שאני שבזה הציץ מרצה על אכילות, כמו שחילק הרמב"ם לענין טומאת הגוף דאע"ג דביחיד אין הציץ מרצה עליה, מ"מ בציבור מרצה.

וע"פ הגרי"ז מיושב שפיר, דדוקא לענין טומאת הגוף יש ריצוי בציבור, כי לדעת הרמב"ם בטומאת הגוף שייך ריצוי ציץ, אלא דחמירא שאין די לזה ברצוי ציץ, ובצירוף הא דטומאה דחויה בציבור מהני. משא"כ הא דאין הציץ מרצה על אכילות פירושו הוא שריצוי ציץ אינו שייך לזה כיון שאינו הקרבה, וממילא ה"ה בציבור.

ובדרך זו יבואר גם דינא דזקני דרום, דטומאת מת מתוך שמרצה בציבור הוי טומאה קלה, ולכן מהני בה רצוי על טומאת הגוף גם ביחיד, ולא נתמעט מהא דעון המקדישים, שמיעוט זה נאמר רק משום שטומאת הגוף חמורה, אבל טומאת מת כיון שהיא קלה מהני בה רצוי ציץ.

ולענין לכתחילה, כאמור רש"י [בגיטין נד.] ס"ל דבטומאת דם מהני רצוי ציץ לזרוק לכתחילה, מ"מ היינו דוקא בעון הקדשים אבל בעון המקדישים דהיינו הכא בטומאת הגוף אסור לכתחילה, דמלבד הפסול יש בזה איסור מצד הכהן העובד, והריצוי מועיל רק להתיר את הקרבן ולא להתיר את האיסור של הכהן. והחזו"א דן עוד שיעבור איסור מצד הכניסה לעזרה בטומאה. [ויל"ד למה לא נימא מצד האיסור דאי עביד לא מהני וממילא גם יפסל].

**|ב|**

ובעיקר דברי רש"י ברצוי ציץ, דרש"י בגיטין פי' דמהני לזרוק לכתחילה, ומאידך רש"י בדף כג: כתב יבא הציץ וירצה בדיעבד, משמע דגם בנטמא הדם הוי רק בדיעבד, ולכאו' סותר לרש"י בגיטין.

והנה כדברי רש"י בגיטין מצינו גם בתוס' לקמן ר"פ דם חטאת, דהקשו דבנטמא הוי ראוי להזאה כיון דריצוי ציץ מהני לזרוק לכתחילה. והקרן אורה שם תמה היכן מצינו דמותר לזרוק דם טמא מכח ריצוי ציץ, וצ"ב דכאמור כן מבואר להדיא ברש"י בגיטין הנ"ל דמותר לזרוק לכתחילה.

ורש"י בכמה מקומות [בפסחים וביומא ובסנהדרין] פי' עודהו על מצחו מרצה היינו כשהציץ על מצחו בשעה שאירע הטומאה, ותמה הגבורת ארי דמצד הסברא למה זה תלוי בשעת הטומאה והו"ל לפרש בשעת ההקרבה בטומאה. ואכן כך כתב היד רמ"ה בסנהדרין על דברי רש"י, דאינו נראה בעינינו דבשעת טומאה מאי ריצוי איכא ומסתברא דבשעת הקרבה קאי דמרצה על הקרבן שנקרב.

והביאור בדעת רש"י, דהתוס' הנ"ל בר"פ דם חטאת תירצו, דטומאה דהתם מיירי כגון שאין הציץ על מצחו, ולכן אין הדם ראוי להזאה, ומקשה הגרי"ז דילבש את הציץ ויוכל לזרוק. עוד צ"ב למה הוסיפו התוס' בקושייתם דזורקו אפילו לכתחילה.

ומבאר הגרי"ז דאם אין זורקו לכתחילה אלא רק שאם זרק הורצה, לא חשיב דם הראוי להזאה, וכן כשאינו לובש את הציץ, בשעה זו נחשב הדם אינו ראוי להזאה, דמה שיהיה כשר כשילבש לא מחשיבו ראוי כעת.

ועפ"ז י"ל דמש"כ רש"י שהציץ על מצחו בשעה שאירע הטומאה, אין כונתו דסגי בהכי, דודאי בעי שיהא בשעת זריקה, ויתכן דאדרבה אם הציץ על מצחו בשעת זריקה לחוד מהני, אלא כונת רש"י היא בשביל שהדם יחשב ראוי לזריקה ויהא הדין לזורקו לכתחילה, דלזה בעי לבישת הציץ בשעת הטומאה ועי"ז ניתן דין בדם לזורקו לכתחילה.

אמנם ברמב"ם ביאר הגרי"ז דפליג על רש"י ותוס' וס"ל דלעולם אינו זורק לכתחילה אלא שאם זרק הורצה.

ולפי מה שנתבאר, כונת רש"י בסוגיין, דאפילו באופן שלא לבש בשעת הטומאה ואין דין לזורקו לכתחילה, מ"מ בדיעבד הורצה.

**|ג|**

הקשה השיטמ"ק במתני' [לעיל יד:] אמאי קתני פסול טמא, תיפוק ליה שהוא מטמא את הכלי והכלי מטמא את הדם. ותירץ דאם הוא ראשון לטומאה אינו מטמא את הכלי. וצ"ב קושייתו, דהרי על דם שנטמא יש רצוי ציץ.

וביאר הגרי"ז ע"פ הירושלמי [המובא באור שמח פ"ד מהל' קרבן פסח], דרצוי ציץ נאמר רק אחרי שהתקבל הדם בטהרה, אבל אם נטמא הדם באויר ל"מ רצוי ציץ. ועפ"ז אומר הגרי"ז דה"נ הכא שנטמא מיד בקבלתו. ואמנם הירושלמי מיירי בנטמא באויר וכאן נטמא רק כשנח בכלי, י"ל דמ"מ כיון שמעיקרא סופו לנוח בטומאה ג"כ ל"מ ריצוי ציץ.

ובעיקר דין הירושלמי, ביאר האור שמח טעם הדבר, וכתב דרצוי ציץ לא מהני להתיר לכתחילה ולכן ממילא כשנטמא באויר אין דעת הכהן המקבל לקדשו ואין כלי שרת מקדשין אלא לדעת.

עד כאן שיעור 10

**יש כאן השלמות לגליונות קודמים להיכן זה שייך?**

**השלמה לגליון י"ב**

**שיעור בענין צרם אוזן הפר בפרה אדומה ובפסח מצרים**

המנחת חינוך דן לגבי פרה אדומה דאמנם חטאת קריה רחמנא אבל אינה ממש כחטאת, ולכן מסתפק המנ"ח אם יהיה בה דין פר שהיה כבר, וספק זה יתכן אם זהו פסול, וכפי שדנה הגמ' גם קדשים קלים מניין, אבל אם זהו דין מהלכות הקבלה דבעינן שתהא מהפר שהיה כבר, ממילא לכאו' זה שייך גם בפרה שהיה גם בה יש דיני קבלה, דפסול בשמאל, וכן לענין נשפך.

**|ד|**

בהא דבעינן בן שנה עד ההזיה, פירש רבינו גרשום דהיינו הנתינה על המשקוף ועל שתי המזוזות, וזהו בפסח מצרים, ואומר החשק שלמה דמה שהצריך את רבינו גרשום לפרש כך, בגלל שהוזכר בגמ' בבכורות הזיה, ולא כלשון הגמ' בסוגיין זריקה, ולכן פירש דהכונה היא לפסח מצרים שהיה בו הזאה על המשקוף והמזוזות.

ויש לחקור בדין בן שנה דבעינן עד הזריקה, עד מתי צריך להיות בן שנה, דבשפיכת שיריים מסתמא לא צריך, ובקרבנות שטעונים כמה מתנות יל"ד דסגי במתנה ראשונה שהיא המעכבת וא"צ בשאר המתנות בן שנה, ויל"ע.

ובפסח מצרים שהיה הזאה על המשקוף ושתי המזוזות, מבואר כאן דהוי דין זריקת דמים, דאמנם היה שם דין נוסף לתת על הבתים אשר יאכלו אותו בהם בשביל שיהיה ופסח ד' על הפתח, [ואכמ"ל בזה], ובשם הגר"ח הובא דלא היה שם נעשית מצותו בדם בגלל שהיה צריך עדיין שיתקיים ופסח ד' על הפתח, והשאלה אם היה בזה גם דין זריקה, [ונפק"מ אם היה בזה פיגול, ועוד]. ובפסחים צו. קרי ליה מזבח, שהיו שם ג' מזבחות על המשקוף וב' המזוזות.

וי"ל שדין פר שהיה כבר הוא רק במתנות של הקרבן דהיינו המשקוף וב' המזוזות, אבל בשאר הבתים שאינו מדין הקרבן לא היה צריך שיהיה עדיין בן שנה, ומכאן יהיה ראיה שהמשקוף וב' המזוזות הוי גם דין בקרבן.

**השלמה לגליון י"ג**

**שיעור בענין שלא במקומו כמקומו בקרבן פסח**

בקרבן פסח יש לדון האם יש דין שלא במקומו כמקומו דמי, האור שמח נקט שאין מועילה בו זריקה שלא במקומו, כיון שהבשר פסול, והרי קרבן פסח עיקרו לאכילה כדתנן בפסחים דמהאי טעמא נאכל בטומאה בציבור, והכא דליכא בשר פסול הקרבן. והביא בשם חתנו הגר"א לופטביר זצ"ל שביאר ע"פ זה את לשון המשנה הנאמר בהגדה של פסח, אשר יגיע דמם על קיר מזבחך לרצון, דלקמן [סה. לענין עולת העוף] דרשינן קיר המזבח ולא קיר הכבש, ובפסח בעינן קיר מזבחך דשלא במקומו לא מהני וכנ"ל.

אולם החזו"א דן לומר איפכא, דכיון דשלא במקומו מהני לכפר, והפסח אינו כשר בלא אכילה, לכן בהכרח זריקה שלא במקומו מועילה בפסח גם להתיר הבשר באכילה. ולפי החזו"א יש ליישב הלשון על קיר מזבחך, משום דלפני כן אמרינן ונאכל שם מן הזבחים ומן הפסחים, דקאי על חגיגת ארבעה עשר שהיא באה כדי שיאכל הפסח על השובע, והיא ניתרת באכילה רק ע"י זריקה במקומו, ולכן אמרינן אשר יגיע דמם על קיר מזבחך דוקא.

שיעורי זבחים דף כז ע"א

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

בסוגיית זריקה שלא במקומו

|א|

במתניתין קתני דנתן את הדם שלא במקומו פסול ואין בו כרת, ופליגי ג' אמוראי בפירוש המשנה, שמואל אמר פסול בשר אבל בעלים נתכפרו, ופריך ליה מברייתא דתניא חישב ליתן שלא במקומו למחר פסול, ואי שלא במקומו כמקומו דמי האי פסול פיגול הוא, ומשני מר זוטרא דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול, ודריש ליה מקרא ואם האכל יאכל וכו', דליכא פיגול לא במחשב בזריקה זו ע"מ להקטיר חוץ לזמנו, ולא במחשב בשחיטה על זריקה זו לעשותה חוץ לזמנו. והא דפסול במחשבה זו אמר ר"נ בר יצחק מידי דהוה אמחשבת הינוח ואליבא דר' יהודה.

וריש לקיש נמי סבר דשלא במקומו כמקומו, ופליג על שמואל בפירוש המשנה, ומפרש דהא דקתני נתן שלא במקומו פסול היינו פסול ממש, ומיירי בנתן במחשבת פסול.

ור' יוחנן סבר דשלא במקומו לאו כמקומו דמי, ומיירי דליכא עוד דם הנפש ולכן פסול, ואי אפשר שיאסוף את הדם שנתן שלא במקומו ויתננו במקומו, משום דכבר קלטיה מזבח אע"פ שלא כיפר. ע"כ תמצית הגמ'.

ורש"י פירש מי שפיגולו גורם שלא יאכל הוא דקאי בעונה תשא יצא בשר שנזרק הדם שלא במקומו דאיסור זריקה שלא במקומו גרם לו שלא יאכל. ויש לדון בביאור לשון רש"י דקרי ליה איסור זריקה שלא במקומו, והא ודאי דהטעם שלא יאכל הוא לא בגלל איסור הזריקה, אבל מ"מ יל"ד לגופם של דברים האם יש איסור בזריקה זו, דלכאו' למ"ד לאו כמקומו דמי, זריקה זו אינה זריקה, ולמ"ד כמקומו דמי, הוי זריקה לכפר ולא להתיר בשר, ואיזה איסור יש בה.

ומצינו בתוספתא [סוף פי"ב] קיבל הזר קיבל הפסול וכו' נתן את הניתנין למטה למעלה ואת הניתנין למעלה למטה את הניתנין בפנים בחוץ ואת הניתנין בחוץ בפנים או ששחטן חוץ לזמנן וחוץ למקומן הפסח והחטאת ששחטן שלא לשמן הרי אלו בלא תעשה. מבואר שיש אסור בזריקה שלא במקומו, וכדברי רש"י, ויל"ע איזה איסור יש בזה, דבמחשבת פיגול ובשלא לשמן יש לאו דלא יחשב, אבל בנתן שלא במקומן איזה לאו איכא. ובחינוך [מצוה ק"ד] איתא דאם נתן בפנים על מזבח הזהב דם מלבד של חטאות הפנימיות עובר בלאו דלא תעלו עליו, א"כ בנתן את הניתנין בחוץ בפנים מצינו לאו, ואכתי צ"ב בשאר המנויים בתוספתא איזה לאו יש בהם.

והחזון יחזקאל פירש דהכל קאי על זר דקתני רישא, ואשמעינן התוספתא דזר שנתן דמים עובר בלאו דזרות גם אם נתנן שלא במקומן. ולכאו' הניחא למ"ד כמקומו דמי אבל למ"ד לאו כמקומו דמי דאין זו זריקה כשרה למה יעבור בלאו דזרות, וי"ל דחשיב זריקה משום דקלטיה מזבח, וכמבואר בגמ' בע"ב דמטעם זה לא חשיב נשפך דמה, וא"כ לפי מש"כ הגר"ח דבנתינה על הפרוכת ובין הבדים לא אמרינן שלא במקומו כמקומו דמי, כיון שאינו על המזבח, ולפי מש"כ התוס' לקמן לו. דבפרוכת ובין הבדים ליכא קלטיה מזבח, בזה לא יעבור הזר בלאו.

ולדברי החזון יחזקאל לא נזכר בתוספתא איסור מצד זריקה שלא במקומו.

אבל החסדי דוד פירש בתוספתא, דבמתנות שלא במקומו עובר באיסור של לאו הבא מכלל עשה. ויש בזה חידוש, דאם שפך הדם הרי לא עבר באיסור עשה אלא שביטל עשה כיון שלא זרק, ואילו כאן שזרק שלא במקומו מפרש החס"ד דהוי גם איסור עשה, ולא רק שביטל עשה, דבעשה לזרוק במקומו נאמר גם איסור שלא לזרוק שלא במקומו. והמנחת חינוך אומר שחז"ל ידעו איך לדרוש, אימתי הוי איסור עשה, ואימתי הוי רק מצות עשה.

ולפי החסדי דוד אתי שפיר לשון רש"י דיש איסור בזריקה שלא במקומו, אבל אכתי קצת קשה לשון התוספתא דקתני הרי אלו בלא תעשה, והא לא הוי אלא לאו הבא מכלל עשה. ויתכן ליישב ולפרש איסור זה בעוד ב' אופנים, וכמו שיתבאר.

דכתב הרמב"ם [פ"ו מיסודי התורה] דהמוחק את השם או הנותץ אבן בעזרה או השורף עצי הקדש עובר בלאו דלא תעשון כן לד' אלוקיכם. ועפ"ז אומר המנחת חינוך [מצוה קמ"ב] דההורג או מקלקל קרבן עובר בלאו זה, מלבד הלאו דמטיל מום בקדשים. ולפ"ז הוא הדין בקיבל זר וכל הפסולין שנזכרו בתוספתא י"ל דאיכא לאו דלא תעשון, ויש לדון בזריקה שלא במקומו שהבעלים נתכפרו אבל עי"ז עושה שלקרבן לא יהיה דם להתיר את הבשר, דאפשר שיעבור בלאו זה.

עוד יש לדון, דתניא בספרי על הפסוק [דברים י"ז] לא תזבח וגו' כל דבר רע, יכול מקדים שאינו תדיר לתדיר יהיה עובר בלא תעשה תלמוד לומר וכו'. והטעם שאינו עובר כי אינו פוסל דהקדמת התדיר היא רק למצוה, ולפ"ז בזריקה זו שיש עי"ז פסול בבשר יתכן שעובר משום כל דבר רע. דמה שאין לקרבן דם לזריקה הוי פסול, כדמשמע מהא דאם אין דם אין בשר, וה"נ יתכן דכשאין דם להתיר הבשר הוי פסול של הבשר.

**|ב|**

מבואר בגמ' דזריקה דלא שריא בשר באכילה אי אפשר לחשוב בה מחשבת פיגול וא"א לחשוב עליה מחשבת פיגול, ופי' רש"י דכיון דילפינן מי שפיגולו גרם לו וכו', שא"א לחשוב בה מחשבת פיגול, מינה שמעינן שאי אפשר לחשב עליה. וצ"ב למה לא יהא פיגול במחשבה עליה, הרי לשמואל הוי זריקה המכפרת ואמאי לא הוי כמחשב על אכילת מזבח. ומכאן הוכיח הגר"ח דמחשבה על הזריקה הוי מטעם מחשבה על עבודת הזריקה, ולא משום אכילת מזבח, ומשום הכי כתב דבחטאות הפנימיות בעינן שיחשב על כל המתנות המעכבות, דזוהי עבודת הזריקה. וזהו פירוש לשון הרמב"ם [פסוה"מ פי"ד ה"י] שצריך שיחשב על כדי הזאה.

ובזה ביאר הגר"ח מש"כ הרמב"ם [שם ובפיה"מ מנחות ספ"ק וריש פ"ב] דהמחשב במנחה על חצי כזית מהקומץ וחצי כזית מהלבונה הוי פיגול משום דהקומץ במנחה הוי גם במקום זריקה וגם במקום הקטרת האימורין. וביאר הגר"ח דאילו היה רק מצד עבודת הזריקה הוי בעי שיחשב על כל הקומץ דכולו מעכב ודמי לחטאות הפנימיות דבעינן לכל המתנות כנ"ל, ולכן הוסיף הרמב"ם שיש בו גם קיום של הקטרת אימורין ומצד זה הוי פיגול גם בהקטרת מקצתו.

עוד מוכיח הגר"ח יסוד זה, מדמהני מחשבה להזות על הפרוכת ובין הבדים, אע"פ שאין בזה אכילת מזבח, אלא שיש בזה עבודת זריקה. וכן מצינו גם בפרה אדומה, דשייך בה פיגול בהזאות שכנגד פתח אהל מועד, דאינן אכילת מזבח, ועל כרחך דהיינו משום שמחשב על עבודת הזריקה.

והראיות הנ"ל מוכיחות דלא בעינן אכילת מזבח אלא שייך פיגול מצד עבודת הזריקה, ומסוגיין מוכיח הגר"ח דהפיגול הוא רק מצד עבודת הזריקה ולא שייך פיגול בזריקה מצד אכילת מזבח בלבד, דאם לא כן גם בזריקה דלא שריא באכילה יהא פיגול מצד שהיא אכילת מזבח, שהרי היא זריקה המכפרת, אלא על כרחך דהא דשייך פיגול במחשב על הזריקה הוא רק מאותה הלכה ששייך פיגול במחשב בשעת זריקה, דזריקה שאפשר לחשב בה אפשר לחשב עליה, דהיינו משום עבודת הזריקה.

אמנם מצינו בלשון התורת כהנים דזריקה הוי אכילת מזבח, וכן מבואר ברש"י, וצ"ל דעבודת הזריקה משוי לה שם אכילת מזבח, דבהקטרת אימורין שאינה עבודה המעכבת, חשיב אכילת מזבח מצד עצם ההקטרה, אבל בזריקה שהיא עבודה המעכבת ומתרת, נקבע שם אכילת מזבח לפי עבודת הזריקה, ולכן זריקה דלא שריא בשר באכילה, שנתמעטה מלחשב בה מחשבת פיגול, אינה עבודה גם לענין לחשב עליה.

והגרי"ז אמר טעם אחר להא דאין פיגול במחשב על זריקה זו, דכיון דזריקה שלא במקומו היא זריקה מיוחדת שהתחדשה רק לכפרה, י"ל דהיא אינה נחשבת אכילת מזבח. [והקרן אורה כתב כעי"ז והובאו דבריו להלן, דאכילת מזבח הוי רק במקומו ולא שלא במקומו].

**|ג|**

איתא בתוספתא [ריש פ"ב וריש פ"ג] השוחט ע"מ שיזרקו ערלים וטמאים את דמו למחר פיגול וחייבין עליו כרת. וקשה מאי שנא מזריקה שלא במקומו דאמרינן בסוגיין זריקה דלא שריא באכילה לא מייתא לידי פיגול. והאחיעזר [ח"ג סי' נ"ד] דן לומר דדרשא זו תליא בפלוגתא, ואכן התוספתא דלא כסוגיין ולכן השמיטה הרמב"ם.

אולם הגרי"ז [עמ' 90] מיישב, שהמיעוט מואם האכל יאכל הוא כשהזריקה שונה משאר זריקות ואין בכחה להתיר בשר, אבל כשהזריקה היא ככל הזריקות ומה שאינה מתרת זהו בגלל שהכהן העובד פסול זה לא נתמעט מפיגול. אבל מוסיף הגרי"ז בסוגריים [ועיין שם בתוס' ד"ה יצא וצ"ע]. וכונתו דבתוס' נראה לא כדבריו, דהקשו על דין זריקה דלא שריא מב' דוכתי, קושיא א' למה הוצרך קרא דמחשבות מוציאות זו מזו, תיפוק ליה דאם חשב מחשבת פסול הוי זריקה דלא שריא באכילה, וקושיא ב' מדין שיריים שחסרו בין קמיצה להקטרה דשייך בהם פיגול אע"פ שאסורים באכילה. ותירצו דהתם האיסור הוא מסיבה אחת והזריקה הוי זריקה מעלייתא. ולדברי הגרי"ז דהמיעוט נאמר רק על מין זריקה אחרת דשלא במקומו דלא שריא באכילה, אין מקום לקושיות התוס' דהתם הוי זריקה והקטרת קומץ כשאר קמיצות והקטרות.

ובתירוץ התוס' אין יישוב לתוספתא הנ"ל במחשב שיזרקוהו טמאים וערלים, דהתם הוי פסול בעבודת הזריקה ואמאי הוי פיגול, ורק לפי דברי הגרי"ז מיושב דהתם לא הוי מין זריקה אחר ואין חסרון בעצם הזריקה. וצ"ב כיצד יישבו התוס' את דין התוספתא דע"מ שיזרקוהו פסולים למחר.

הקרן אורה [לקמן לו:] מחלק באופן אחר, דשלא במקומו שנתמעט מקרא לא הוי אכילת מזבח כי אינו במקום אכילה, משא"כ זריקת פסולין נקרא אכילת מזבח ושייך בה פיגול דמ"מ מחשב לאכול למחר הוא. וגם דבריו הם דלא כתוס', דלפי דבריו לא קשה קושיית התוס' ממחשבות מוציאות זמ"ז ומשיריים שחסרו, דהתם איכא אכילת מזבח.

ובדעת התוס' שנקטו דכל שיש חסרון בעבודת הזריקה דלא שריא בשר ליכא פיגול, יש ליישב דין התוספתא, דבמחשבה שיזרקוהו פסולין למחר, המחשבה מיש יזרוק אינה נכללת בכלל המחשבה, דמחשבת פיגול היא רק איזו זריקה תיעשה, ובשלא במקומו הרי חשב לעשות זריקה שלא במקומו, וכן כשנפסל הקרבן מאכילה הקשו התוס' דאין זריקתו מתירה, אבל במחשבה שיזרקוהו פסולין למחר מחשבת הפיגול היא רק שיזרקוהו למחר, ומה שחשב שיזרקוהו פסולין אינו נכלל במחשבת הזריקה.

ויל"ד אם יחשב בחטאת לתת המתנות בכלי או בעולה לתת באצבע, את"ל דאיכא עיכובא באופן הנתינה, דע"פ התוס' י"ל שלא יהא בזה פיגול דהוי מחשבה בגוף הזריקה והוי זריקה שאינה מתרת.

והאחיעזר [שם] דן בקרבן ציבור שבא בטומאה, שהביא הגרי"ז דנחלקו התוס' [לעיל טז:] והרמב"ם אם נאכל היכא שלא נטמא הבשר, ולפי התוס' שאין הבשר נאכל, כי הקרבת טומאה אינה מתירה באכילה, נמצא דהוי זריקה דלא שריא בשר באכילה ויש לדון אם יש בו פיגול. ולכאו' שם הוי חסרון בהקרבה בטומאה שאינה מתרת, וא"כ לפי תוס' אין בה פיגול, ולפי הגרי"ז דדוקא מין זריקה אחרת נתמעט, הכא לא הוי זריקה אחרת, וכן לפי הקרן אורה דרק שלא במקומו לא חשיב אכילת מזבח, הכא הא הוי במקומו, ויהיה בו פיגול, אבל לתוס' יל"ע אם יהא בו פיגול כנ"ל.

**|ד|**

ריש לקיש מוקי מתניתין דשלא במקומו פסול, כשנתן באמירה דהיינו במחשבת פיגול. וקשה דהא בגמ' לעיל מניה פריך דבמחשב לזרוק שלא במקומו למחר איפסולי נמי לא ליפסל, ומשני מידי דהוה אמחשבת הינוח, וא"כ הניחא במחשב לזרוק שלא במקומו, דכיון שאם יעשה כך שיזרוק שלא במקומו למחר פסול, גם במחשבה פסול דמחשבה כמעשה, אבל בזורק שלא במקומו ומחשב מחשבת חוץ לזמנו דהיינו לשפוך שיריים או להקטיר אימורין או לאכול בשר למחר, בזה מ"ט יפסל, הרי בזה לא שייך פסול דמחשבת הינוח, כיון שגם אם יעשה כך בפועל לא יפסל הקרבן בכך אחרי זריקת דמו. והניח הגרעק"א קושיא זו בצע"ג.

והשיטמ"ק נדחק משום קושיא זו, לפרש דמיירי במחשב לשפוך שיריים למחר ופסול מדרבנן גזירה אטו להניח דם.

והנה הרמב"ם [פסוה"מ פט"ז ה"ו] פסק דין זה דאם חשב בשעת שחיטה על מנת לתת שלא במקומו למחר, הרי זה פסול ואינו פיגול. והשיג הראב"ד כמדומה לי שיש כאן שיבוש. וביאר הכסף משנה דבגמ' מבואר טעם הפסול מידי דהוה אמחשבת הינוח ואליבא דר' יהודה, והרמב"ם פסק דלא כר' יהודה וא"כ לא הו"ל לפסוק כאן דפסול. ובדעת הרמב"ם מיישב הכס"מ, דהא דקאמר מידי דהוה אמחשבת הינוח אין פירושו דהכא הוי מדין מחשבת הינוח, אלא לדוגמא נקטיה דמצינו שיש מחשבה שפוסלת אע"פ שאינה עושה פיגול, והכא פסול לכו"ע. ואכתי צריך תלמוד מהו טעם הפסול כאן, וכמו שיתבאר.

ויש להביא סייעתא לכך דהפסול כאן אינו מדין מחשבת הינוח, דבמחשבת הינוח מבואר לקמן לו. דפסול רק אם מחשב שהוא יעשה זאת, אבל אם חשב שאחרים יעשו לאו כל כמיניה. ואילו מחשבת פיגול ודאי דהוה גם במחשב שאחרים יעשו, וראיה לכך, מדתנן דזר ששוחט פוסל במחשבה, והרי זר מחשב שכהן יזרוק. וכן מוכח מהא דמחשב להאכיל לאחרים, דאיתא בגמ' חישב שיאכלו שנים הוי פיגול. נמצא שיש נפק"מ בין מחשבת הינוח למחשבת פיגול, והברייתא תני לפסול דשלא במקומו למחר בהדי פיגול, משמע דהוי כדין מחשבת פיגול וגם אם יחשב שאחר יתן פסול. וצ"ב טעם הפסול ונאמרו בזה כמה דרכים.

האור שמח ביאר בדינא דריש לקיש דפסול במחשב בזריקה שלא במקומו מחשבת פיגול, דלא התחדש דין שלא במקומו כמקומו אלא היכא שאם היה נותן במקומו היה כשר. וסמך לדבר מלשון הרמב"ם דהרי הוא כמי שהגיע למקומו לכפר. וע"פ זה הכא שנתן במחשבה שאם היה נותן במקומו היה פסול, בזה לא נתרבה שלא במקומו כמקומו, [ודן ליישב בזה קו' התוס' כו: ד"ה ואי, לענין תערובת דמים].

ולפי דברי האו"ש נמצא שאינו פסול מחשבה, אלא שבגלל המחשבה לא נאמר כאן דין שלא במקומו כמקומו, דהוא נאמר רק כשבמקומו הוא בהכשר. אולם ברש"י נראה דהוא פסול מחשבה, ולא רק שהמחשבה יוצרת פסול דשלא במקומו.

וי"ל בזה ע"פ מש"כ הגר"ח [מעה"ק פי"ט הי"ג, ופסוה"מ פי"ד ה"ב] דמבואר בסוגיין [כו:] דאע"פ שטמא שזרק עושה שיריים ואי אפשר לחזור ולקבל, מ"מ טמא שזרק במחשבה פסולה אינו עושה שיריים. [וההוכחה לכך היא מהמשנה לקמן לב. דבכה"ג יחזור הכשר ויקבל]. וצ"ב דהרי מחשבת טמא אינה חלה וא"כ הוי זריקת טמא גרידא ולמה לא יעשה שיריים, וביאר הגרי"ז דעל כמה שזריקת טמא נחשבת זריקה, דהיינו לגבי לעשות שיריים דחשיב זריקה הואיל וחזי לעבודת ציבור, במדה זו יש לו מחשבת פיגול, דלגבי זה הוא נידון כראוי לעבודה, ומהני המחשבה לפסול עבודתו ולומר שלא יעשה שיריים.

ועל דרך זה אמר הגרי"ז כאן לענין שלא במקומו, דאמנם נתמעטה זריקה זו מפיגול, דכיון שאינה מתירה את הבשר אינה מפגלת את הקרבן, אבל על כמה שהיא נחשבת זריקה דהיינו לענין לכפר, לגבי זה חל הפיגול לפוסלה.

עוד ב' נקודות אמר בזה אאמו"ר שליט"א, הא' ע"פ מה שיש לדון מדברי הגרעק"א בנדרים לו. דפיגול הוי גם פסול בעבודה, מלבד מה שפוסל את הקרבן, דבגמ' התם מייתי ראיה דכהנים שלוחי דרחמנא מדתנן הכהנים שפיגלו במקדש מזידין חייבין, הא שוגגין פטורין ,ותני עלה שפיגולן פיגול, ואמאי נימא לתקוני שדרתיך ולא לעוותי, ולא יחול הפיגול. והקשו הראשונים מה הוצרך לאיתויי מהא דתני שפיגולן פיגול, בלאו הכי יש להוכיח מגוף המשנה דקתני שחייבין לשלם ש"מ דהקרבן פסול. ותירץ הגרעק"א דהקרבן ודאי פסול, דגם אם שייך לתקוני שדרתיך ולא לעוותי מ"מ כיצד תועיל עבודתו להכשיר את הקרבן מאחר שחשב מחשבת פיגול, ורק כרת ליכא דאינו יכול להחיל פיגול. והיה אפשר להבין בדברי הגרעק"א, דבפיגול מלבד הפסול בקרבן איכא פסול בעבודה. [אמנם לא ברירא שזו כונתו ואכ"מ]. ולפ"ז י"ל דהמיעוט דזריקה דלא שריא בשר לא מייתא לידי פיגול, דבעינן הרצאה גם להכשר הבשר כדי לעשות פיגול, זהו רק לענין פסול הקרבן, אבל לפסול העבודה הוי פיגול גם בזריקה כזו.

עוד י"ל, דכיון דפיגול הוי חלות בבשר מלבד פסול הקרבן, וכפי שדן מתחילה הגרי"ז לומר דזהו הטעם דחשיב פסולו בגופו, [ויעוי' במנחות י"ג דאיכא למ"ד דרק הבשר שעליו חישב לאכלו חוץ לזמנו בו יש כרת]. וי"ל דבזריקה דלא שריא בשר נתמעט רק שאינה מחילה פיגול בבשר לחייב כרת, אבל הקרבן נפסל.

נמצא כמה דרכים ביישוב קושיית הגרעק"א, אמאי פסול זריקה שלא במקומו במחשבת פיגול, א' כדברי האו"ש דזריקה כזו לא הוי כמקומו, ב' כדברי הגרי"ז דלגבי הכפרה חשיב זריקה בהכשר ויש בה פיגול, ג' יל"ד שיש בפיגול גם פסול בעבודה והוא לא נתמעט, ד' שלא נתמעט אלא לגבי פסול הבשר.

האם כאן צריך לבדוק אם לשלב בפנים?

**באותו ענין**

**|השלמה לשיעור הקודם|**

בגמ' מייתי ממתניתין דלקמן דשלא במקומו אם יש דם הנפש יחזור הכשר ויקבל, ופריך ואי כמקומו דמי למה לי יחזור הכשר ויקבל, וכי תימא להתיר באכילה ומי איכא זריקה דלא מכפרא ושריא בשר באכילה. וצ"ב לשון זו של קושית הגמ', למה לי וכו', דהיינו לשם מה זורק, דלכאו' הו"ל להקשות דכיון שהזריקה כשרה ומכפרת נעשה הדם שבצואר שיריים וכיצד יחזור ויקבל, וכדאשכחן לענין טמא שזרק דכיון שהוא ראוי לעבודת צבור זריקתו עושה שיריים כמובא בתוס' כאן, וא"כ ק"ו דזריקה שלא במקומו שהיא זריקה לכפר ודאי תעשה שיריים, ואי אפשר לחזור ולקבל.

והיישוב לזה מבואר בדברי הגרי"ז, דזריקה של טמא היא זריקה רגילה לכל דבר, אלא שהעובד פסול, משא"כ זריקה שלא במקומו הוי תורת זריקה אחרת המיוחדת רק לענין כפרה, ולא לכל מילי, ובפרט ע"פ הגר"ח שהוא מין זריקה חדש, וא"כ יש עדיין מקום לזריקה נוספת המועילה לכל מילי, ולכן פריך למה לי הרי הזריקה שלא במקומו הועילה לכפר, וכי תימא דזורק כדי להתיר הבשר, שלענין זה לא היתה עדיין זריקה, ומי איכא זריקה דלא מכפרא ושריא בשר באכילה.

ולמאי דמסיק דאין מקום לזריקה נוספת להתיר בשר באכילה, יתכן דאה"נ נעשה הדם שיריים, אבל אילו היה שייך זריקה לגבי הבשר לא היה שייך לפסול מטעם שיריים דלא נעשתה לענין זה זריקה וכמו שנתבאר.

ויסוד זה כתב הגרי"ז בביאור דברי הגמ' כז. דאם חישב לזרוק למחר שלא במקומו, כיון שזריקה שלא במקומו לא שריא באכילה לכן לא מייתא לידי פיגול, והקשה הגרי"ז מדתניא בתוספתא דאם חישב שיזרקו ערלים וטמאים למחר הוי פיגול, והרי זריקת טמאים לא שריא בשר באכילה, ומיישב הגרי"ז [עמ' 90] וז"ל, ובפשיטות נראה דהחילוק הוא דזריקה שלא במקומה כל עיקר תורת זריקה דידה אינה אלא לכפרה בלבד דהתורה חילקתה בעיקר דינה משאר זריקות כדדרשינן לכפרה נתתיו ולא לדבר אחר, וזהו דילפינן מקרא דואם האכל יאכל דלענין פיגול בעינן דוקא זריקה כי האי שתורת זריקה בה גם לענין היתר בשר, אבל זריקה שהיא רק לכפרה בלבד אין הזבח מתפגל על ידה, משא"כ בזריקת ערלים וטמאים הזריקה בעצמותה היא ככל זריקות דעלמא אלא דאינה מתרת בשר משום פסולא דידה שנעשית בפסולי עבודה, ע"כ.

ועל דרך זה יש לבאר ההו"א דגמ' כאן כנ"ל, דזריקה זו אינה עושה שיריים כי זו רק זריקה לכפרה אבל לגבי הקרבן לא נעשתה זריקה ולכן אינה מתירה את האימורין והבשר, ויתכן שנשאר בבשר איסור אכילה קודם זריקה כמו שהובא לעיל.

ובתירוץ הגמ' דיהביה פסול שלא במקומו ולכן שייך עדיין זריקה המכפרת ויחזור הכשר ויקבל, וביאר השיטמ"ק דלא נעשה שיריים כיון דהוי תרי דחויין, טמא ושלא במקומו, והשקלא וטריא בגמ' דאם שלא במקומו כמקומו א"כ אין זה דחוי נוסף ולהוי דחוי ע"י זריקת הטמא.

ובביאור המסקנא דלא עושה שיריים ולא הוי דחוי יש שני דרכים, השפת אמת ביאר דלא נתרבה שלא במקומו כמקומו אלא בזריקה כדין שמכפרת ולא בזריקת טמא כיון שאינה מכפרת. והקרן אורה הביא מהלך אחר בשם המו"ק, דכיון שהטעם שזריקת טמא הוי זריקה היא בגלל שהוא ראוי לעבודת צבור, בשלא במקומו אינה זריקה דלא חשיב ראוי לעבודת צבור כי לתכחילה אסור לזרוק שלא במקומו.

**שיעורי זבחים דף כז ע"ב**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**פיגול במקצת דמו, בפחות מכזית, בדבר שאין לו מתירין**

**|א|**

במשנה השוחט את הזבח לזרוק דמו בחוץ או מקצת דמו בחוץ, וצריך להבין מה הפירוש מקצת דמו, דבאימורין ובשר דקתני להקטיר מקצת אימוריו בחוץ או לאכול כזית מבשרו בחוץ, פירושו הוא דדין הקרבן הוי להקטיר את כל האימורין ולאכול את כל הבשר, ואשמעינן מתני' דמ"מ מתפגל גם במקצתן, אבל בלזרוק מקצת דמו מאי קמ"ל.

ובמרומי שדה להנצי"ב פירש דלכתחילה בעי לזרוק את כל הדם, ולכן ס"ד שרק בכל הדם יהיה פיגול. וכן באימורין ובבשר ס"ד שיהיה פיגול רק בכולן כי כך מצות הקרבן וכנ"ל. וזהו כמו דאשכחן בגמ' לענין אכילת עור האליה דהו"א שלא יהא בו פיגול, דכיון דמצוה לאכול הבשר למשחה ס"ד שרק בחלק זה של הבשר יהיה פיגול.

ודברי הנצי"ב הם חידוש גדול, דבתוס' לקמן נג: איכא פלוגתא אם לכתחילה בעינן לשייר בזריקה דם כדי לקיים שפיכת שיריים, וגם לפי דעת הר"מ מפונטיז"א בתוס' שם שאין דין לשייר ורק אם נשתייר יש מצות שפיכת שיריים, וכן משמע ברש"י [לז.] וכן נקט הגר"א, וגם הנצי"ב על התוס' שם כתב דהעיקר כדעת הר"מ מפונטיז"א עי"ש, מ"מ זהו חידוש לומר דיש דין למצוה לזרוק הכל בלי לשייר. אלא שהנצי"ב מדייק חידוש זה ממשנתנו וכנ"ל.

אמנם יתכן לפרש משנתנו באופן אחר, דמקצת דמו הכונה היא שמחשב ליתן מקצת המתנות של הדם, וגם בזה הוי פיגול. אלא דהניחא בחטאת חיצונה ושאר קרבנות דלעיכובא סגי במתנה א', ודאי סגי במחשב על מתנה אחת, אבל בחטאות הפנימיות שכל המתנות מעכבות, הובאו לעיל דברי הגר"ח דנקט דבעינן שיחשב על כל המתנות, שזוהי עבודת הזריקה, וכפי שהוכיח הגר"ח דיסוד דין פיגול במחשב לזרוק הוא משום עבודת הזריקה, ולולא זה לא שייך ביה פיגול מצד אכילת מזבח דומיא דהקטרה.

[ויתכן דלמ"ד מפגלין בחצי מתיר מודה הגר"ח, דכשם שמפגלין בעבודת חצי מתיר ה"נ מפגלין במחשב לזרוק חצי מתיר, אבל א"כ יל"ד עוד, דלכו"ע עכ"פ יש פסול בחצי מתיר, או מדרבנן או שהוא מדאורייתא, ומטעם זה גם תועיל מחשבה גם על מתנה אחת ודלא כהגר"ח, ויל"ע].

ועכ"פ לולא הגר"ח היה אפשר לפרש כך לשון המשנה, דמקצת דמו היינו מקצת המתנות, והוי פיגול אפילו בחטאות הפנימיות, ומצינו לשון זו במשנה לקמן קי. הזורק מקצת דם בחוץ חייב משום קדשים בחוץ, ופרש"י מקצת דמים כגון מתנה אחת ואפילו מחטאות הפנימיות שכל מתנותיהן מעכבות. וה"נ יש לפרש במשנתנו, אבל לפי הגר"ח בפשטות אי אפשר לפרש כן עכ"פ בחטאות הפנימיות, והמשנה מיירי בפשוטו בכל הקרבנות.

אכן יש לדון ולפרש המשנה בדרך זו גם לפי הגר"ח, דתנן ביומא ס. לענין פר ושעיר של יום הכפורים, אם עד שלא גמר את המתנות שבפנים נשפך הדם יביא דם אחר ויחזור בתחילה מבפנים, וכן בהיכל, וכן במזבח הזהב, שכולן כפרה בפני עצמן. דהיינו שאם נשפך הדם אחרי שגמר המתנות שבין הבדים, מביא פר אחר ומתחיל מהמתנות של הפרוכת, וכן אם נשפך אחרי המתנות שעל הפרוכת מתחיל ממזבח הזהב בלבד, דכל א' הוי כפרה בפנ"ע. רבי אלעזר ור"ש אומרים ממקום שפסק הוא מתחיל. דהיינו שאפילו אם הפסיק באמצע המתנות שבין הבדים מתחיל מאותה מתנה שפסק בה, ולת"ק מתחיל מתחילת אותן המתנות, וכן במתנות שעל הפרוכת ושעל מזבח הזהב, ופליגי התם בדרשא דקרא, ונמצא דלפי ת"ק אפשר שיביא ארבעה פרים כדאיתא לקמן דף מב:.

והגבורת ארי אומר עפ"ז דהוא הדין בחטאות הפנימיות דהיינו פר העלם דבר של ציבור ופר כהן משיח, שטעונין ז' הזאות על הפרוכת וד' על מזבח הזהב, אם נשפך הדם אחרי שגמר ההזאות שעל הפרוכת, מביא פר אחר ונותן על מזבח הזהב בלבד, דכל א' הוי כפרה בפנ"ע כמו ביוה"כ.

ולפ"ז במש"כ הגר"ח דבעינן שיפגל בכל המתנות, סגי שיחשב על מתנות הפרוכת בלבד או על מזבח הזהב בלבד, כיון שכל א' הוי כפרה בפנ"ע ויכול להביא קרבן בפנ"ע לזה ולזה, א"כ ודאי הוי עבודת זריקה בכל א' מהן, שהרי אם יביא ד' פרים ודאי שהמתיר של כל א' הוא במתנות שלו, וא"כ מסתבר שזה מספיק להקרא עבודת זריקה, גם היכא שמביא רק פר א'. ואפשר לפרש כך את המשנה דחשב על מקצת דמו בחטאות הפנימיות היינו על הפרוכת לבד או על מזבח הזהב לבד.

אולם הגרי"ז נקט דלא כהגבורת ארי, אלא רק ביוה"כ אפשר להביא ד' פרים וכל א' הוי כפרה בפנ"ע, אבל בחטאות הפנימיות המתירין של הקרבן הוי י"א הזאות, דהיינו ז' שעל הפרוכת וד' שעל מזבח הזהב. וכן החזו"א פירש דמניין מ"ג הזאות של הפר ושעיר ביוה"כ הוי בשביל עבודת היום ולא להכשר הקרבן, ולכן אפשר לחלקן לד' פרים וד' שעירים, דמצד המתיר של הקרבן הוי הפרוכת ומזבח הזהב כל א' בפנ"ע, משא"כ בחטאות הפנימיות הכל מתיר א'. והגרי"ז דימה זאת להא דלבית שמאי בחטאות החיצונות ב' מתנות מעכבות, וכי אפשר יהיה להביא ב' חטאות ולתת מכל א' מתנה אחת, הא ודאי ליתא דב' המתנות הן המתירין של הקרבן, וה"נ בי"א הזאות בחטאות הפנימיות.

[ויש ע"ז קושיא מלקמן קי: דלראב"ש גם בחטאות הפנימיות הוי כמו ביוה"כ, והשאלה היא אם לראב"ש ביוה"כ הגדר כנ"ל דהוי כל א' כפרה בפנ"ע, ואכ"מ].

ולפ"ז עדיין אין לנו אופן של פיגול בחשב על מקצת המתנות בחטאות הפנימיות לפי הגר"ח.

אכן יש לדון עוד, דאיתא במנחות ז: דלקידוש הדם צריך לקבל בכלי כדי הזאה ולא לחצאין, ופי' רש"י דלחצאין היינו אם קיבל מדם שעירים ופרים הנשרפים שיעור ג' הזאות בכלי זה ושיעור ד' הזאות בכלי זה. משמע דשיעור כדי הזאה בחטאות הפנימיות הוא ז' הזאות, וצ"ב דלכאו' השיעור הוא י"א הזאות, ז' שעל הפרוכת ועוד ד' שעל המזבח, ואין לומר דכונת רש"י ביוה"כ, דא"כ השיעור הוא ח' הזאות א' למעלה ושבע למטה.

וביאר הגרי"ז, דאמנם כאמור נקט דא"א לחלק המתנות שעל הפרוכת ושעל מזבח הזהב לב' פרים, ודלא כגבורת ארי, מ,מ חזינן מדברי רש"י דהוי כפרה בפנ"ע, ולענין שיעור כדי הזאה סגי בכדי הזאה של כפרה זו. ואכתי יש לשאול דא"כ למה שיעור ד' הזאות לא הוי כדי הזאה, הרי זהו שיעור המתנות שעל מזבח הזהב, ועל זה יישב הגרי"ז דדין כדי הזאה אינו רק דין בקידוש שבזה אין לחלק בשביל מה קיבל, דסו"ס הדם נתקדש, אלא השיעור הוא דין בעבודת הקבלה, [ומטעם זה הוא שייך גם בקבלת דם אשם מצורע ביד, דאינו קידוש אבל הוי עבודת קבלה], ואומר הגרי"ז חידוש דכיון שהקבלה הזו נעשתה בשביל הזאות שעל הפרוכת בעי שיעור ז' הזאות, ולא סגי לה בשיעור מתנות דמזבח.

עכ"פ נתבאר דלענין שיעור קידוש דבעי לקבל כדי הזאה, לא דיינינן על מניין מתנות הקרבן אלא על מתנות כפרה זו בלבד, ולפ"ז גם לענין מש"כ הרמב"ם [פסוה"מ סוף פי"ד] דבעי לחשב פיגול על כדי הזיה, ופירש הגר"ח דבחטאות הפנימיות הכונה היא כדי מתנות המעכבות, מ"מ י"ל דסגי במתנות שעל הפרוכת דהוי כפרה בפנ"ע, וא"כ י"ל דהיינו דקתני מתני' מקצת דמו.

עוד יל"ד לפי הגר"ח, מה הדין בחשב על מנת לזרוק דמו בלי לחשב על שפיכת שיריים, למ"ד שיריים הפנימיים מעכבים. די"ל דזהו רק מעכב בכפרת הזריקה אבל אין השפיכת שיריים עצמה בכלל הזריקה, אלא שם עבודת זריקה הוא במתנות לחוד. ואכמ"ל.

עוד נידון בזה לענין חטאות החיצונות שאין כל המתנות מעכבות, דן המנחת חינוך [מצוה קמ"ד] האם יש פיגול במחשב על ג' המתנות, ומתחילה סבר לומר דאין בזה פיגול, כשם שמבואר בגמ' דאי אפשר לחשוב בעשייתן מחשבת פיגול כיון שאינן מעכבות. ואח"כ כתב הדרנא בי דדוקא בחישב במתנה שניה אינו מזיק דכיפר וכו' אבל אם חישב בד' עבודות כמו שהמחשבה אפילו על שפיכת השיריים דאינו מעבר מ"מ מועלת המחשבה כיון דהוי אכילת מזבח ה"נ מועלת המחשבה על כל הזאות דהוי אכילת מזבח אף דאינו מעכב כמו בשפיכת שיריים, וזה פשוט, ע"כ.

אמנם יש להוסיף בזה, דג' מתנות אינו מדין שפיכת שיריים גרידא, אלא הוי עבודת זריקה, ונפק"מ דבשפיכת שיריים דנו האור שמח והמקדש דוד דיתכן דבעי כזית כשיעור אכילת מזבח, משא"כ בזריקה דודאי לא בעי כזית. ואין לומר דג' מתנות הוי זריקה דלא שריא בשר באכילה, דזה נאמר רק על זריקה שלא במקומו שהיא זריקה אחרת שאינה מתרת, משא"כ המתנה השניה היא מתרת מצד עצמה, והוי זריקה ככל הזריקות, ומה שאינה מתרת פרש"י כי כבר הותר בראשונה.

נמצא בפירוש לשון המשנה מקצת דמו, הנצי"ב פירש כפשוטו שלא כל הדם אלא מקצתו, וחידש שיש מצוה לזרוק כל הדם, אבל יתכן לפרש שכונת המשנה היא מקצת מתנות, ובחיצונות היינו בין אם חישב רק על המתנה הראשונה, ובין אם חישב רק על שאר המתנות ולא על הראשונה, ובחטאות הפנימיות אי נימא דסגי במחשב על מתנה אחת אתי שפיר, וכלשון המשנה לקמן קי., ולפי הגר"ח דבעי לחשב על כל המתנות לכאו' קשה, ואי נימא כהגבורת ארי שאפשר לעשות למתנות שעל הפרוכת ושעל מזבח הזהב קרבנות נפרדים אתי שפיר, דסגי לחשב על א' מהם, ואם לא כהגבו"א, אולי מ"מ סגי בכך שיש לכל א' שם כפרה בפנ"ע, או דנימא דסגי עכ"פ במחשב על המתנות בלי שפיכת שיריים שאינה עבודת הזריקה אלא היא רק עיכוב בזריקה.

**|ב|**

בלשון המשנה להקטיר מקצת אימוריו, העיר הגרעק"א אמאי לא קתני כזית מאימוריו, כדקתני לאכול כזית מבשרו. והתפארת ירושלים מיישב דהא דבעי כזית קתני לה בסיפא בדף כט:, והכא קמ"ל מתניתין דמהני לצרף מקצת מהחלב עם הכליות ויותרת הכבד וכד', אע"ג דהוו ב' מינים, דהיה מקום לומר שבשר עם חלב לא מצטרפים, כדאשכחן ברשב"א בחולין לענין אכילת איסור דבשר ושומן חשיבי ב' מינים, קמ"ל דמצטרפים לכזית.

והנצי"ב במרומי שדה, וכן באילת השחר, מיישבים כעי"ז מטעם אחר, דבאימורים יש כמה דיני הקטרה, כדמשמע בגמ' במנחות [כו.] ובפסחים [עט.] לענין אם אין בשר אין דם דקאמר אשכחן חלב יותרת הכבד ושתי כליות מניין וכו', והיה ס"ד לומר דלא מצרפים זה עם זה לכזית, קמ"ל.

ובטעם הדבר דבעי הקטרת כזית, במנחות כו. פליגי אמוראי אם יש הקטרה פחותה מכזית או לא, ולמ"ד יש הקטרה פחות מכזית צ"ב למה בפיגול בעי לחשב להקטיר כזית, ודנו בזה התוס' שם ולקמן קז:, דיתכן דגם למ"ד יש הקטרה פחות מכזית היינו דוקא כשמשלים אח"כ לכזית, [עוד דנו התוס' לומר דרק במנחה יש הקטרה פחות מכזית, וזה לא מיישב הקושיא מפיגול דגם בפיגול דמנחה תנן דבעי כזית].

והתוס' במנחות נח: תירצו בזה, דגבי פיגול אתקש אכילת מזבח לאכילת אדם משום הכי בעינן כזית, וכן תירץ השיטמ"ק במנחות כו: אות ד'. וביאור הדבר, דהוא דין במחשבת פיגול דבעי כזית ולא מצד שיעור הקטרה. אלא שיש לשאול איפכא, למ"ד אין הקטרה פחותה מכזית, מה הוצרך ההיקש ללמד דפיגול בעי כזית, תיפו"ל דאין זו הקטרה.

אכל הגרי"ד חילק בזה, דבהא דאין הקטרה פחותה מכזית לא בעינן מעשה זריקה על האישים בכזית, אלא הוא דין במוקטר שיהא בו כזית, ואף אם שני כהנים נתנו בבת אחת כל א' פחות מכזית מהני, וגדולה מזו, דאפילו כל זמן שלא משלה בו האש ונותן עוד פחות מכזית וההקטרה נעשית בכזית מהני. ולפ"ז אם מחשב להקטיר פחות מכזית ויצטרף עם מה שעל האש לכזית הוי הקטרה, ומ"מ לא הוי פיגול כי למחשבת פיגול בעי כזית.

עוד איתא במנחות טז: במקטיר שומשום שומשום, דהיינו דבר מועט מהמנחה, אין דרך הקטרה בכך, והובא ברמב"ם, וצ"ב דהרי הרמב"ם פוסק אין הקטרה פחות מכזית וא"כ מה הוצרך דין זה שאין דרך הקטרה בכך. וע"פ הנ"ל מיושב, דאין דרך הקטרה בכך היינו במעשה הזריקה על האשים, ואפילו אם במוקטרה יהיה כזית, שיצטרף על המזבח דבכה"ג חשיב הקטרה בכזית וכנ"ל, מ"מ בזריקת שומשום שומשום אין דרך הקטרה בכך.

**|ג|**

בגמ' מה שלמים מפגלין ומתפגלין אף כל וכו', ופירש"י יצאו מנחת כהנים ומנחת כהן משיח ומנחת נסכים שהם מתירין את עצמם ואין בהם שיריים להתפגל מחמת עבודות מתיריהם, שאין פיגול נוהג בהן, עכ"ל. וביאור דין זה דדבר שאין לו מתירין אין בו פיגול, אומר הגרי"ז [בהל' מעילה] דאין זה תנאה בעלמא אלא עיקר הדין הוא דבעינן שיתפגל ע"י מתיריו, ומביא לשון הרמב"ם דלאחר שכתב דפירוש הפסוק ואם האכל יאכל הוא במחשב לאכול חוץ לזמנו, כתב לפיכך אין מתפגל אלא דבר שיש לו מתירין. הרי דהא דבעינן דבר שיש לו מתירין לאו תנאה בעלמא הוא שיהא דומיא דשלמים, אלא שזהו עצמו של דין פיגול שיתפגל ע"י מתיריו.

והוסיף הגרי"ז לבאר מש"כ הרמב"ם לפיכך, דכונתו דאם פיגול היה ע"י שנשאר בפועל לאחר זמנו, זה לא שייך למחשבה בעבודת המתירין, אבל כיון שפיגול הוא ע"י שמחשב בשעת הקרבה, יסודו הוא שיתפגל ע"י מתיריו וכנ"ל. וכמו שבקרבן כשר ההרצאה נעשית ע"י המתירין, כך בפיגול הקרבן מתפגל ע"י המתירין, דכהרצאת כשר כך הרצאת פסול, וזהו הדין דבעינן דבר שיש לו מתירין, ואינו דינא בעלמא. ולר' יוסי אין פיגול ממתיר על מתיר, דבעינן שיחשב מהמתיר על הניתר, וגם לרבנן דיש פיגול במחשב על מתיר, מ"מ זהו דין פיגול שהניתר מתפגל ע"י המתיר.

אמנם אמר הגרי"ז דיתכן שפליגי בזה התוס' והרמב"ם, דהתוס' [לקמן מג.] כתבו דבאימורין אם הם מתיר לבשר לא היו חייבים עליהם משום פיגול, ולכן הוצרכו התוס' לומר דאינם נחשבים מתיר כיון שאם אין אימורים הבשר מותר. וצ"ב מה הוקשה לתוס', הרי גם אם האימורים מתירים סו"ס הם גם ניתר ושפיר שייך בהם פיגול, אלא משמע שהתוס' למדו שהוא מיעוט מגזה"כ דבמתיר ליכא פיגול. ולכן הוצרכו לפרש שהאימורים אינם מתיר.

ומאידך הרמב"ם ורש"י כתבו דהאימורים מתירים את הבשר, ואתי שפיר לפי מה שנתבאר ברמב"ם דאינו דינא בעלמא אלא שפיגול שייך רק בניתר שמתפגל ע"י המתיר.

ויש נידון אם עכ"פ יש פסול בדבר שאין לו מתירין, דלשון רש"י לקמן מב: שאין בזה כרת, משמע שפסול יש בזה, ומאידך התוס' לעיל [כג: ד"ה הא] כתבו דאפילו פסול ליכא. אכן הקרן אורה מחלק בזה, דהגרעק"א התקשה בדברי התוס' מה שייך לומר דליכא פסול הרי המנחה נתפגל אלא שבאוכל מהקומץ עצמו אינו חייב משום פיגול אבל פשוט שאסור לאכול הקומץ. והקרן אורה מבאר דהתוס' מיירי בסוג קרבן שאין בו מתיר וניתר, כמנחת כהנים וכד', ועל זה כתבו דאפילו פסול ליכא, ויש דין נוסף בקרבן שיש בו מתיר וניתר שהפיגול חל רק על הניתר ובזה ודאי שהקומץ עכ"פ פסול. והם ב' דינים ויתכן שנלמדים משתי דרשות.

**שיעורי זבחים דף כח ע"ב**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**בענין קרב המתיר כמצותו בחוץ לזמנו ובחוץ למקומו**

**|א|**

בגמ' אמר רבא כולהו מקרא אריכא אתיין האכל יאכל וכו' שלישי זה חוץ לזמנו לא ירצה כהרצאת כשר כן הרצאת פסול עד שיקריבו כל מתיריו וכו' לא יחשב לא יערב בו מחשבות אחרות. המשנה למלך [פסוה"מ פי"ח ה"ז] מסתפק אם דין זה דבעינן שיקרבו כל מתיריו הוא רק לענין חיוב כרת דפיגול, אבל גם בלי שקרבו מתיריו חל עכ"פ פסול, והאוכלו לוקה משום פסולי המוקדשין, או שגם לענין פסול בעינן שיקרבו כל מתיריו.

עוד מסתפק המל"מ אם גם במחשבת חוץ למקומו בעינן שיקרבו כל מתיריו, או שזה נצרך רק בפיגול דמחשבת חוץ לזמנו. וגם האחיעזר [ח"ב סי' כ"ז] דן בזה. והביאו דלכאו' יש בזה סתירה בסוגיות, דלקמן לד: איתא שאין עושה שיריים אלא חוץ לזמנו וחוץ למקומו הואיל ומרצה לפיגולו. מבואר בפשטות דגם חוץ למקומו מרצה לפיגולו, דהיינו שגם בזה בעינן הרצאת פסול, ע"י שיקרבו כל מתיריו. ומאידך לקמן פד: לענין אם עלו לא ירדו איתא, חוץ לזמנו הואיל ומרצה לפיגולו חוץ למקומו הואיל ואיתקש לחוץ לזמנו, מבואר דלגבי חוץ למקומו אין דין של מרצה לפיגולו אלא דאיתקש לחוץ לזמנו. ויתכן שזהו גופא נידון בגמ' במעילה, והתוס' במנחות עט. כתבו להדיא דנידון הגמ' אם זריקת פיגול מהני לענין מעילה זהו רק בחוץ לזמנו והטעם משום דמרצה לפיגולו וחוץ למקומו אינו מרצה. נמצא לכאו' שיש בזה סתירה בסוגיות אם בחוץ למקומו בעינן שירצה לפיגולו ע"י שיקרב המתיר כמצותו.

אכן יש לשאול לגבי מה נאמרה הלכה זו בחוץ למקומו דבעינן שיקרבו מתיריו, אי נימא כהצד של המשנה למלך שיש פסול גם בלא קרבו מתיריו, וכרת הרי בלאו הכי ליכא בחוץ למקומו, א"כ לענין איזה נושא נאמר בחוץ למקומו שמרצה לפיגולו ע"י הזריקה.

ויש להוסיף דבמשנה מדוייק, ויותר מפורש בתוספתא, לענין דין מחשבות מוציאות זו מזו, דהוא נאמר גם לענין חוץ למקומו, שאם זרק את הפסח והחטאת שלא לשמן מוציא מידי חוץ למקומו, דלא קרב המתיר כמצותו. וז"ל התוספתא [פ"ג ה"ג], הפסח והחטאת ששחטן שלא לשמן הרי הן פסולין לפיכך אם חשב עליהן בין חוץ לזמנו בין חוץ למקומן אין בו משום פיגול.

וצ"ב כנ"ל לענין מה הנפק"מ בכך ששלא לשמה מוציא מידי חוץ למקומו, לפי הצד של המל"מ שיש פסול גם בלא קרב המתיר כמצותו.

ובעיקר הנידון יש לציין שהאחיעזר מוכיח דהא ודאי שגם לפי הצד של המל"מ דגם לענין פסול בעינן שיקרב המתיר, ואל"כ לא חל פסול, מ"מ הקרבן ודאי לא יכול להיות קרבן שמרצה, ומביא ראיה מדאמרינן שהמחשב בקדשים לוקה לר' יהודה, ואמאי לא הוי התראת ספק הרי אם לא יזרוק כמצותו לא יחול הפיגול, והלאו דלא יחשב הוא לא על המחשבה גרידא אלא על מה שמפסיד את הקדשים במחשבה. אלא ודאי שאחרי ששחט במחשבת פיגול הקרבן כבר אינו ראוי לרצות ואי אפשר להכשירו, ולכן עובר בלאו שהפסיד את הקדשים, אלא שמסתפק המל"מ אם חל בו דין פסולי המוקדשין. [ויתבאר עוד בזה להלן].

וכאמור לפי הצד של המל"מ שחל פסול צ"ב מאי נפק"מ בדין קרב המתיר כמצותו ומחשבות מוציאות זו מזו לענין שלא במקומו.

ואמר הגרי"ז בזה, דכתב הרמב"ם [פסוה"מ פי"ח ה"ג] כל קרבן שנאמר שהוא פסול בין שנפסל במחשבה בין במעשה בין שאירע לו דבר שפסולו כל האוכל ממנו כזית במזיד לוקה שנאמר לא תאכל כל תועבה מפי השמועה למדו שאין הכתוב מזהיר אלא על פסולי המוקדשין. ובהלכה י' כתב הרמב"ם, והיכן הזהיר הכתוב על הפיגול ועל הנותר במלואים שהרי נאמר שם לא יאכל כי קדש הם להזהיר על כל שפסולו בקודש שהוא בלא תעשה על אכילתו. מבואר דמלבד הלאו של כל פסוה"מ יש לאו מיוחד לפיגול ונותר, וכן ברמזים ריש הל' פסוה"מ פרט הרמב"ם לאו א' שלא לאכול קדשים ולאו ב' שלא לאכול פיגול. וכן בהל' סנהדרין [פי"ט] שמנה הרמב"ם את הלאוין כתב [בה"א] לאו באוכל פיגול, וכתב [בה"ד] לאו באוכל מפסולי המוקדשין.

ועפ"ז כתב המנחת חינוך [מצוה קמ"ד] שהאוכל פיגול לוקה שתים, משום פיגול ומשום הלאו של כל פסולי המוקדשין.

ויש לברר האם חוץ למקומו נכלל בלאו של פיגול, דבדרשא בגמ' תיבת פיגול שבפסוק נדרשת על חוץ למקומו.

והרמב"ן בספר המצוות [ל"ת ה' במצוות ששכחן הרב] כתב להדיא, שנמנענו מלאכול מן הקדשים ששחטן ע"מ לאכלן או להקריבן חוץ למקומן כשם שנמנענו מלאכול הנשחטין ע"מ לאכלן חוץ לזמנם שנקרא פיגול בלשון חכמים, ויש בהם הפרש שהנשחטין בתנאי חוץ לזמנו חייבין עליו כרת והנשחטין חוץ למקומו אין בו כרת אבל יש בו מלקות. ובסוף דבריו כתב הרמב"ן ששניהם הוקשו ושניהם קראם הכתוב פיגול ואמר יהיה שמצטרפין זה עם זה בין לפסול מחשבה ובין למלקות באכילתן. דהיינו שיש בחוץ למקומו גם את הלאו המיוחד של אוכל פיגול, מלבד הלאו של פסולי המוקדשין. והביא הרמב"ן ראיה לכך, ממה שיש לאו על הקרבה דחוץ למקומו כפיגול, ויתבאר להלן.

והרמב"ם בספר המצוות לא מנה לאו זה דאכילת פיגול, אבל ברמב"ם [פסוה"מ ריש פי"ג] מבואר דרק חוץ לזמנו הוא הנקרא פיגול בכל מקום וזה הוא פיגול האמור בתורה.

ולפי דברי הרמב"ן שפיר יש נפק"מ בהא דבעינן בחוץ למקומו שיקרב המתיר כמצותו, שרק ע"י זה יש בו לאו דפיגול.

**|ב|**

ולפי הרמב"ם אכתי י"ל נפק"מ בזה, דכתב הרמב"ם [פסוה"מ פי"ט ה"ה] שהפיגול אינו נשרף אלא ביום, וכן נותר. משא"כ שאר פסולי המוקדשין הביא המנחת חינוך [מצוה קמ"ג] מדברי הרמב"ם [מעה"ק פ"ז ה"ה] דשריפתן כשרה בזר ובלילה. [יעו"ש שהקשה ע"ז מהתורת כהנים, ואכ"מ].

ויתכן שדין זה דפיגול אינו נשרף אלא ביום הוא גם בחוץ למקומו, שגם הוא נכלל בדין השריפה דפיגול ונותר ולא רק כשאר פסוה"מ שנשרפין. ולענין זה איכא נפק"מ מהא דבעינן שקרב המתיר כמצותו, שעי"ז חל בו דין פיגול לישרף ביום.

וביותר י"ל, דהגרי"ז בספר ביאר לענין פיגול שאינו רק פסול בקרבן אלא הוא חלות פסול שחל בבשר, וכדאשכחן דלר' יוסי אם חישב על ירך ימין לא פיגל ירך שמאל, דרק הבשר שעליו חישב בו חל הפסול, אע"פ שודאי גם ירך שמאל פסול כיון שכל הקרבן נפסל אבל לא חל בו הפסול ולכן אין בו כרת.

וזה שייך גם בחוץ למקומו, שחל פסול בבשר היכא שקרב המתיר כמצותו, ומשום דכהרצאת כשר כך הרצאת פסול, שהרצאת פסול היא המחילה את חלות הפיגול על הבשר, ועל זה נאמר בגמ' דזריקת פסול מרצה לפיגולו, שעי"ז יש את הלאו דאכילת פיגול לדעת הרמב"ן, ואת הדין שריפה דפיגול. וכן מש"כ בתוספתא דפסול שלא לשמה מוציא מידי מחשבת חוץ למקומו, היינו שבכה"ג לא חל חלות פסול של חוץ למקומו על הבשר.

ורש"י לקמן לד: פי' הואיל ומרצה לפיגולו, הואיל והויא זריקה מן התורה למקבעיה בפיגול ופסול. ופירוש דבריו כנ"ל, דלפי הצד במל"מ שלא נעשה פסול בלי שקרב המתיר, ע"י הזריקה חל הפסול, ולפי הצד שנפסל בלאו הכי, עכ"פ חלות הפסול שנקבע בבשר נאמר רק ע"י הזריקה.

**|ג|**

הרמב"ן הנ"ל מביא ראיה שגם בחוץ למקומו יש לאו דאוכל פיגול, ממה שלוקה בהקרבתו, וכונתו למש"כ שם בל"ת ד' שנמנענו מלשחוט הקדשים ע"מ לאכול וכו' חוץ למקומם וחוץ לזמנם וכו', לא תזבח לד' אלוקיך שור או שה אשר יהיה בו מום כל דבר רע וכו' חוץ למקומו ולזמנו שזה דיבור רע הוא אצל התורה שכבר פסלה בו הקרבן, ע"כ.

וביאר הגרי"ז דאמנם בגמ' איתא דעל לאו דלא יחשב שייך מלקות רק לר' יהודה ולא לרבנן דהוי לאו שאין בו מעשה, אבל על לאו דפיגול מקרא דלא תזבח לוקה דחשיב לאו שיש בו מעשה, כי הלאו אינו על המחשבה אלא על הזביחה. ובזה יישב דברי רש"י בב"ק דפירש הא דתני באבות נזיקין המפגל, דהיינו שלא לשמה. והקשו השיטמ"ק והפנ"י למה לא פירש כפשוטו במחשבת פיגול, ומיישב הגרי"ז די"ל דרש"י סבר כרמב"ן דעל פיגול יש מלקות לכו"ע משום לא תזבח וא"כ אינו לוקה ומשלם. ולכן פירש"י שלא לשמה שעל זה שייך רק לאו דלא יחשב דהוי לאו שאין בו מעשה ולרבנן אין בו מלקות.

וברמב"ן מבואר עוד, דלא רק העובד במחשבת פיגול לוקה, אלא אם פיגל בשחיטה ואח"כ זרק בשתיקה לוקה גם על הזריקה, דהרמב"ן מדמה זאת לבעלי מומין שלוקה עליהן משום חמש שמות, שיש לאו גם על הזריקה ועל ההקטרה. וביאור הדברים, דשלא לשמה הוי מחשבה הפוסלת את הקרבן, משא"כ פיגול זה הקרבה של קרבן פיגול, וכשנעשה פיגול גם הזורק או מקטיר קרבן זה הרי הוא מקריב קרבן פיגול, ולכן הוי לאו שיש בו מעשה דגם בשחיטה במחשבת פיגול זהו האיסור דלא תזבח, שעושה עבודה בקרבן פיגול.

וראיה לדבר דבשלא לשמה ליכא ללאו זה, יש להביא מדברי הרמב"ן גופיה, ואולי הגרי"ד הוסיף ראיה זו, דהרמב"ן הוכיח שחוץ למקומו נכלל בלאו דאכילה של חוץ לזמנו, ממה שיש בו את הלאו דהקרבה דהיינו לא תזבח. והרי בשלא לשמה ודאי אין לאו דאכילת פיגול, ושייך באכילתו רק את הלאו דפסוה"מ מלא תאכל כל תועבה, ואם הלאו דלא תזבח הוא גם בשלא לשמה כיצד למד מלאו זה הרמב"ן דשלא במקומו הוי בכלל פיגול, אלא מבואר כנ"ל דלא תזבח הוי לאו על הקרבת פיגול וכדביאר הגרי"ז שלכן רש"י בב"ק נקט שלא לשמה ולא פיגול דבשלא לשמה אין מלקות.

ואמנם רש"י בגיטין פי' הכהנים שפיגלו במחשבת חוץ לזמנו, זה י"ל כמש"כ החת"ס דאתי כמ"ד דחייבי מלקיות שוגגין משלמין, ומיירי שהיה שוגג בלאו דלא תזבח ולכן משלם.

ויש להוסיף בזה, דכאמור האחיעזר ביאר דהלאו דלא יחשב אינו התראת ספק, כי גם לפי הצד של המל"מ שלא חל הפסול דפסולי המוקדשין עד הזריקה כמצותו, מ"מ הקרבן ודאי כבר אינו נראה להרצאה. והשתא על לאו דלא תזבח יש להקשות ג"כ את קושיית האחיעזר כיצד לוקה הא הוי התראת ספק, שהרי אם לא יזרוק כמצותו אין כאן פיגול.

ומוכח מזה יותר ממש"כ האחיעזר, דלא רק שהקרבן כבר אינו נראה להרצאה, אלא גם שהקרבן כבר מפוגל, דאף שלא חל הפיגול בבשר, מ"מ אין הפירוש שהפיגול מתלא תלי וקאי, אלא כבר חל כבר פסול פיגול בעשיית הקרבן, שעשייתו היא הקרבת פיגול, ורק שבבשר עדיין לא חל הפיגול לאסרו באכילה ולחייב שריפה. ולפ"ז מה שכבר אינו נראה להרצאה אינו רק משום שאין עצה כיצד לעשותו בהכשר, אלא משום שלגבי הפסלות וההכשר של מעשה הקרבן כבר חל הפיגול.

[ויל"ע בלשון רש"י פסחים סא: דהפיגול קאי בספק עד הזריקה].

המנחת חינוך דן אם אחרי הזריקה שקרב המתיר כמצותו אגלאי מילתא למפרע שיש כרת גם על אכילה שלפני הזריקה, ומביא ראיה מתוס' [מג.] שהקשו למה צריך מיעוט בדם שאין חייבים עליו משום פיגול משום שהוא מתיר, הרי לפני הזריקה לא קרב המתיר כמצותו, ואחרי הזריקה הדם שנשאר אינו מתיר. ואי נימא דחל הפיגול למפרע מאי קשיא לתוס', הרי הוצרך המיעוט לפני הזריקה שלא יתחייב עליו אם זרק אח"כ, אלא מוכח שאינו חל למפרע.

ולפי מה שנתבאר ודאי כן הוא שלא חל למפרע, דהזריקה היא העושה את הפיגול, וכמש"כ הגרי"ז בספר שהקרבן מתפגל ע"י מתיריו.

**|ד|**

יש להקשות למה הוצרך קרא דמחשבות מוציאות זו מזו, תיפוק ליה דאם חשב מחשבת פסול לא קרב המתיר כמצותו. ובספר שלו' רב תירץ דהוה אמינא דסגי בקרב המתיר גם אם לא קרב כמצותו אלא בפסול.

והגרי"ז אמר בזה, דהוה אמינא שלא תחול מחשבת פסול אחרת בקרבן, כי אינו ראוי לעבודה. אמנם סברא זו שייכא רק כשקדמה מחשבת הפיגול, דהו"א שאח"כ לא תחול מחשבה אחרת. עוד אמר הגרי"ז, דכיון שחוץ למקומו מצטרף לחוץ לזמנו הו"א שאינו מגרע בדין קרב המתיר כמצותו.

והביא הגרי"ז ראיה לכך שמחשבות מוציאות זו מזו הוא דין נוסף, מהגמ' לעיל [יג:] לענין טבילת אצבע, דבעי למימר שלא תפגל כיון דלא הוי דומיא דשלמים שאין בהם טבילת אצבע, ופריך אי מה שלמים שלא לשמן אין מוציא מידי פיגול אף חטאת שלא לשמה אין מוציא מידי פיגול. וצ"ב מאי פריך, הרי בכל אחד בעינן שיקרב כמצותו, ובחטאת שלא לשמה לא הוי כמצותו ולא שייך פיגול, וכי אם יעשה חטאת בכלי ולא באצבע נימא דכיון דבשלמים הזריקה היא בכלי חשיב קרב המתיר כמצותו. אלא מוכח דמחשבות מוציאות זמ"ז הוא דין מיוחד בפנ"ע, ואין לפסול בזה משום שלא קרב המתיר כמצותו. והתם דהוי מחשבת שלא לשמה ליכא לסברא הב' הנ"ל, אלא לסברא הא' דלא תחול מחשבת פסול אחרת בקרבן לולא דין מחשבות מוציאות זמ"ז.

ובמשנה בדברי רבי יהודה דמחשבות מוציאות רק אם קדמה מחשבת הפסול למחשבת הזמן, לא הוזכר מחשבת שלא לשמה אלא רק מחשבת מקום. ויתבאר עפ"ז, דהרי כשקדמה מחשבת הפסול ליכא לסברא הא' הנ"ל, דודאי חל הפסול וממילא לא קרב המתיר כמצותו, אלא שייך בזה רק הסברא הב' דלענין חוץ למקומו הוה אמינא דאינו מגרע בפיגול כיון שמצטרפין זה עם זה.

אולם רש"י בכמה מקומות אומר על מחשבות מוציאות זו מזו דלא קרב המתיר כמצותו, וביאר הגרי"ז דהיינו משום שלולא דין קרב המתיר כמצותו לא היה שייך הדין דמחשבות מוציאות זו מזו, דהוי כמו לאחר זריקה שכבר חל הפיגול ולא שייך מחשבות מוציאות זו מזו.

בהא דמחשב בקדשים לוקה, הגרא"מ הורוויץ [בדף כט:] כתב דבמחשב פיגול הוי לאו הניתק לעשה דשריפה, ולא ילקה אלא א"כ ביטל העשה, ובזה מיישב הקושיא מכהנים שפיגלו דחייבין לשלם והא אין לוקה ומשלם, עי"ש. [והיה מקום לדון דהוי לאו הכולל יותר מהעשה דלא חשיב לאו הניתק לעשה, ואכמ"ל].

ולכאו' קשה דא"כ אמאי כתב הרמב"ן דלוקה משום לא תזבח, הא הוי ניתק לעשה. אמנם לא קשיא מידי, דכאמור הלאו דלא תזבח אינו על עשיית הפיגול אלא על מה שמקריב הפיגול, וזה לא ניתק לעשה.

[גם על לאו דלא יחשב היה אפשר לדון דאינו שייך לעשה דשריפה, דהלאו הוא על המחשבה הפוסלת ולא על עשיית הפיגול, שהרי הוא שייך גם בשאר מחשבות הפוסלות, ולא דמי לנותר שהלאו הוא עשיית הנותר וזה ניתק לעשה דשריפה].

**שיעורי זבחים דף לב ע"א**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**שחיטה בזר**

**[ומחשבת פיגול בזר]**

**|א|**

במשנה כל הפסולין ששחטו שחיטתן כשרה שהשחיטה כשרה בזרים וכו' ואפילו בקדשי קדשים, דהיינו שיש חידוש בכך שזר כשר גם בקדשי קדשים. ובגמ' מבואר דכשר אפילו לכתחילה, דכתיב ושחט וגו' והקריבו בני אהרן הכהנים, מקבלה ואילך מצות כהונה לימד על השחיטה שכשרה בכל אדם.

והרמב"ם [בימ"ק פ"ט ה"ו] הביא את דין המשנה והוסיף שחיטת הקדשים כשרה בזרים אפילו ק"ק בין קדשי יחיד בין קדשי צבור. וצ"ב מה החידוש בכך שכשר גם בקדשי ציבור.

והמקור לכך שכשר בציבור, מיומא כה. דתנן הפיס השני מי שוחט מי זורק וכו', ויש נידון בגמ' מי מקבל את דם התמיד, האם השוחט או הזורק דזימנין דשחיט ישראל שהוא פסול לקבל. והתם הוי קרבנות ציבור שעליהם עושים פיס.

אמנם הריטב"א ביומא שם כתב דמפייסין על השחיטה אע"פ שכשרה בזר מצותה בכהן לכתחילה כדאיתא התם בזבחים. ואינו מובן דבגמ' בסוגיין מבואר איפכא, דאדרבה זר כשר לכתחילה. וצ"ל דיש בדבריו טעות סופר ונחסר שורה, דבקרבנות ציבור מצותן לכתחילה בכהן אע"פ שבשאר קרבנות הוי לכתחילה בזר כדאיתא בזבחים. וכך הוא לשון המאירי שם, דמפייסין היו עליה מפני שלכתחילה צריכה כהן בקרבן התמיד אע"פ שבשאר קרבנות מותרין לכתחילה בזר. ומדבריו יש ללמוד שכך צריך לגרוס גם בריטב"א כנ"ל.

וכאמור גם ברמב"ם מבואר שיש נידון מיוחד אם להכשיר זר בקרבן ציבור, וצ"ב מה החילוק מקרבן יחיד.

והנה ביבמות לג: איתא זר ששימש בשבת אי בשחיטה שחיטה כשרה בזר, ופי' רש"י ואין כאן זרות, ודייקו השער המלך [בימ"ק פ"ו] והרש"ש מדברי רש"י אלו דרק איסור זרות ליכא אבל משום חילול שבת איכא, דזר ששחט בשבת חייב.

ויש לזה ראיה מסנהדרין נא., דתניא ובת איש כהן כי תחל, יכול אפילו חיללה את השבת ת"ל לזנות, ופריך בגמ' חיללה שבת בת סקילה היא, אמר רבא ר"ש היא דאמר שריפה חמורה וס"ד הואיל דאחמיר רחמנא בכהני תידון בשריפה, ומאי שנא מניה דידיה שהוא אינו בשריפה, ס"ד אמינא איהו דאשתריא ליה שבת לגבי עבודה, היא כיון דלא אשתריא שבת לגבה אימא תידון בשריפה קמ"ל. וקשה הרי שחיטה כשרה בזרים ובנשים א"כ גם היא הותר לה שבת לגבי עבודה, אלא מבאר הבית הלוי [ח"ב סי' ט'] דנראה מכאן כדברי השער המלך דלזרים לא הותר שבת לגבי עבודה אפילו בשחיטה. [והחזו"א פליג על השער המלך ואומר שאין זו כונת רש"י].

וטעם ההבדל בין כהנים לזרים בשחיטה, מבאר הבית הלוי דאמנם שחיטה כשרה בזר אבל הציווי על העבודה מוטל על הכהנים, והציווי הוא הדוחה שבת.

עוד יש להוסיף בזה, דבפסחים [סד.] תנן שחט ישראל וקיבל הכהן וכו' כמעשהו בחול כך מעשהו בשבת, מבואר דזר שוחט קרבן פסח בשבת, ולכאו' הוא דלא כמו שנתבאר. והתירוץ הוא ע"פ הגמ' בפסחים ז: לענין מטבע הברכות האם 'על' או 'ל' דאיתא התם דבפסח וקדשים בעינן לברך 'לשחוט' כי הבעלים נצטוו על השחיטה, וכיון שבפסח הבעלים מצווה שפיר שחיט בשבת. ולפ"ז רק הבעלים הישראל מותר לשחוט הפסח בשבת ולא ישראל אחר.

עכ"פ נתבאר דהכהנים הם המצווים בשחיטת הקרבנות, ובזה מובן מש"כ הריטב"א דבקרבנות ציבור לכתחילה שוחטים הכהנים, כיון שהם המצווים בעבודת המקדש. ומש"כ הרמב"ם דשחיטה כשרה בזר גם בקדשי ציבור, יל"פ או כהריטב"א דלכתחילה שחיטתן בכהן ולכן הוצרך הרמב"ם לומר דמ"מ כשר גם בזר, או שכונתו לאשמועינן דלא כהריטב"א אלא אף לכתחילה הוי בזר. והדין דבשחיטת פסח וקדשים מצוה בבעלים לא נזכר ברמב"ם, אלא שכתב בהל' ברכות [פי"א הי"ב] שחט פסחו וחגיגתו מברך לשחוט, וכסוגיא דפסחים הנ"ל, דמבואר מדין זה שהבעלים מצווה לשחוט, אך יתכן שזהו רק בקרבנות חובה, וברש"י בפסחים שם מבואר דגם בנדבה המצוה על הבעלים, מדכתיב וסמך ושחט.

**|ב|**

וע"פ דברי רש"י ביבמות יש לדון בבעל מום ששחט בשבת, דגם בעל מום כשר לשחיטה [אע"פ שלא נזכר במשנתנו], ולכאו' הוי כזר שלא הותר בשבת, אולם יתכן דעדיף מזר ומותר גם בשבת.

דכתב המג"א [סי' רפ"ב סק"ו] דאין מצות וקדשתו בכהן קטן דלאו בר עבודה הוא, והקשה הגרעק"א דבספרי איתא דמחוייבים לקדש כהן בעל מום אע"ג דאינו בכלל את לחם אלקיך הוא מקריב. ויש ליישב ע"פ מש"כ רש"י בקידושין [נג.] בטעם הדין שבעל מום חולק בקדשים, שאף הן היו מתליעים בעצים ומפשיטין ומנתחים ושוחטין, וביאור דבריו, שבעל מום גם הוא בכלל המשמר, בעבודות שהוא ראוי ויכול לעשותן, והוא מצווה בהן כשאר כהני המשמר, משא"כ קטן אינו בכלל המשמר ואינו מצווה. ועפ"ז יש חילוק בין זר לבעל מום לענין שבת, דזר אינו מצווה משא"כ בעל מום שהוא בכלל המשמר ומצווה.

אכן הבית מאיר ביבמות ביאר דברי רש"י באופן אחר, דהטעם שזר ששחט בשבת חייב, משום שרק מי שראוי לגמור את העבודה הותר לו לשחוט בשבת. ולפ"ז כתב לענין מילה בשבת, דגם למתירים ע"י שנים שא' יחתוך וא' יפרע [כמובא להלן] מ"מ מוהל שאינו בקי בפריעה אסור לחתוך כיון שאינו יכול לגמור. ולפי דבריו גם בבעל מום יהיה הדין שלא הותר לשחוט בשבת.

ומצינו במכילתא [ריש ויקהל] שלא יהו ישראל אומרים הואיל ומותרים בעשיית מלאכה בבית המקדש נהא מותרין בגבולין ת"ל וביום השביעי יהיה לכם קדש לכם קדש ולמקום חול. ותמה הזית רענן מאי ס"ד דיהיה מותר בגבולין א"כ עקרת כל דיני שבת שנאמר בעשרת הדברות, ופירש דהס"ד היתה לענין מלאכת אוכל נפש. וזקני זצ"ל הביא ממכילתא דרשב"י דהגירסא היא שלא יהו כהנים אומרים הואיל ומותרין אנו במקדש וכו', וכך יש לפרש במכילתא דס"ד להתיר רק בכהנים, ושפיר נתקיים דיני שבת גבי כל ישראל. ויש לשאול דהרי אינו היתר מיוחד לכהנים דשחיטה הותר גם לזר, אלא מכאן סייעתא לדברי השער המלך בדעת רש"י ביבמות הנ"ל דההיתר במקדש בשבת הוא רק לכהנים.

ואכתי תקשי מקרבן פסח דהותר גם לזרים כנ"ל, והיישוב לזה, די"ל דהתם הוי רק דחויה ולכהנים העבודה בשבת הוי הותרה, [וזה יתכן גם לולא השער המלך]. ודוגמא לדבר, למ"ד טומאה הותרה בציבור ולא צריך לאהדורי אטהורין, היינו דוקא בציבור, וכלישנא דגמ' בכמה דוכתי שטומאה הותרה מכללה בציבור, ואע"פ שגם קרבן יחיד הקבוע לו זמן כמנחת חביתין קרב בטומאה כדתנן בתמורה, מ"מ אין זה הותרה אלא דחויה, ומטעם זה כתבו התוס' ביומא ו: דגם בקרבן פסח שהוא קרבן יחיד אלא דאתי בכינופיא אינו כקרבן ציבור אלא הוי דחויה לענין טומאה, וה"נ י"ל לענין שבת דההיתר להקריבו הוי רק בגדר דחויה, והס"ד במכילתא להתיר שבת בגבולין היא רק משום שהותרה במקדש דלכן היה מקום לומר שהותר לגמרי.

ויש להוסיף, דבשו"ע [יו"ד סוסי' רס"ו] איתא יש ליזהר שלא ימולו שנים בשבת, והרמ"א כתב ולא מצאתי ראיה לדבריו ואדרבה נראה לי דשרי דהא מילה דחיא שבת כמו עבודה במקדש שכמה כהנים היו עובדים ומחללים שבת דמאחר דשבת ניתן לדחות הרי הוא כחול לכל דבר.

והגר"א שם כתב לחלק בין מילה לעבודה, דעבודה בשבת הותרה וכמ"ש ביומא מו: משא"כ מילה דמשמע דדחויה היא וכו' עי"ש. דהיינו שהטעם שמותר בכמה כהנים הוא משום דהוי הותרה. וי"ל דההותרה הוא דוקא בכהן אבל בזר הוי דחויה וכדמשמע בגמ' סנהדרין ובמכילתא הנ"ל דלזר לא הותר.

ולפ"ז בקרבן פסח שנעשה ג"כ ע"י כמה גברי, צ"ל לפי הגר"א דלמי שנצטוה הוי הותרה גם בקרבן יחיד שקבוע לו זמן.[[1]](#footnote-1)

**|ג|**

בברכות [לא:] איתא אמר להן עלי קראו לכהן ליתי ולשחוט חזנהו שמואל דהוו מהדרי בתר כהן למישחט א"ל שחיטה בזר כשרה וכו' א"ל עלי מימר שפיר קאמרת מיהו מורה הלכה בפני רבך את וחייב מיתה אתיא חנה וקא צוחה קמיה וכו' אלא הנער הזה התפללתי. והקשו המלבי"ם בארצות החיים ועוד לפי מש"כ הרמב"ם [סוף הל' כלאים] דכהן הלובש בגדי כהונה שלא בשעת עבודה לוקה משום כלאים, א"כ גם בשחיטה כיון שכשרה בזר וא"צ בגדי כהונה לא הותר הלבישה, ולפי מה שסברו דבעינן כהן א"כ היה הכהן לובש בגדי כהונה ועובר על איסור לבישת כלאים והוצרך שמואל לומר שכשרה בזר כדי לאפרושי מאיסורא שזה מותר גם בפני רבו.

ומובא בזה תירוץ שאמר הרב מפוניבז' זצ"ל בשם חמיו [הג"ר לייב וילקומירר זצ"ל], דמהגמ' ביומא כה. הנ"ל דזימנין דשחיט זרק שהוא פסול לקבל, משמע דכשכהן שוחט יש עדיפות שהוא גם יקבל ולא הזורק, כדי שיקבל כל הדם, וא"כ שפיר הוצרך ללבוש בגדי כהונה לפני השחיטה כדי שיוכל לקבל מיד.

ואאמו"ר שליט"א אמר בזה, די"ל שגם עלי לא טעה לומר דבעינן כהונה בשחיטה, אלא דסבר דלמצוה בעינן כהן בכל הקרבנות, כיון שמצות העבודה עליהם, כמש"כ הריטב"א הנ"ל בקרבן ציבור, וי"ל דאכן לא לבש הכהן השוחט בגדי כהונה, ושמואל אמר להם דאפילו למצוה לא בעינן כהן.

ביומא כז. איתא דשחיטה בזר כשרה וכדרשא דסוגיין מקבלה ואילך מצות כהונה, ומסיים וסמך ושחט לימד על השחיטה שכשרה בזר, והקשה הגבורת ארי מה הוצרכה דרשא נוספת זו דוסמך ושחט, [וברש"י שם נראה שהרגיש בזה עי"ש]. ויתכן לפרש דכונת הגמ' דבקרבן יחיד לא רק ששחיטה כשרה בזר אלא אדרבה יש גם מצוה שהבעלים ישחט לכתחילה וכרש"י בפסחים ז:.

תנן בעירובין כהן שלקה באצבעו כורך עליה גמי במקדש, ואומר הרמב"ם בפיה"מ ובלבד שלא תהא חציצה בין היד למזרק או לסכין בעת עשיית העבודה, וצ"ב מה החסרון בחציצה בין היד לסכין, הרי שחיטה כשרה בזר ולא בעי כהונה וא"כ למה שלא תהא חציצה. ואפילו אם בקרבן ציבור יש מצוה בכהן, מ"מ אין דין בגדי כהונה ואמאי בעינן שלא תהא חציצה.

ומבאר הזכר יצחק דכיון דכתיב ויקח את המאכלת בעינן לקיחה בלי חציצה, כמו בלולב, והוא חידוש.

**|ד|**

במשנה לפיכך הן פוסלין במחשבה, יל"ע מה מחשב, שהרי אין בידו לזרוק ולהקטיר, והא יכול לחשב ע"מ שכהן יעשה חוץ לזמנו. ובמנחות ה: בשיטמ"ק אות כ"א הביא בשם רבינו גרשום דבעינן מי שראוי לעבודה למעוטי אם שחט ישראל או אחד מן הפסולין וחשב עליו לפגל לא פסלוה במחשבה. ותמהו האחיעזר [ח"ב סי' כ"ט אות ג'] ועוד ממשנתנו דמבואר דזרים ופסולים פוסלין במחשבה.

והנה מהגמ' לעיל חישב שיאכלוהו שני בני אדם, משמע שיכול לחשב על אכילת אחר. ואמנם לקמן לו. איתא על מחשבת הינוח דאם מחשב על אחר לאו כל כמיניה, זהו בדין מחשבה כמעשה, אבל במחשבת פיגול בפשטות אפשר לחשב גם על אכילת אחר.

ובמחשב שיאכלוהו טמאים, כתב השיטמ"ק [לא.] דפוסל קודם אכילה בנגיעה, ואע"פ שאפשר בלי שיגע דיכול חבירו לתוחבו בבית הבליעה שלו אין דרך אכילה בכך.

ויל"ע בכונת השיטמ"ק, דהמנחת חינוך אכן דן לומר שאם מחשב על אכילה חוץ לזמנו שלא כדרך אכילה לא הוי פיגול. והבית הלוי מחדש שמצות אכילת קדשים מקיימים באכילה שלא כדרך, כדתנן שהבבליים אוכלים אותו חי, ומבאר הבית הלוי ע"פ מה שייסד דמצות אכילת קדשים הוי גם בפחות מכזית כי המצוה היא שהחפצא יאכל, ומה"ט גם באכילה שלא כדרך מקיים המצוה דסו"ס הקדשים נאכלו, ובזה מפרש את הגמ' בנזיר שנים שאכלו פסחיהן א' לשום מצוה וא' לשם אכילה וכו', דמקיים המצוה גם בלי כונה, כי הקרבן נאכל.

והשתא יל"ד במחשבת פיגול האם צריך מעשה אכילה או דסגי בכך שהקרבן נאכל, והרי אפילו אכילת כלבים ואכילת אש מהני. ומ"מ כאמור המנ"ח כתב דבעינן מחשבה על אכילה כדרך, דהיינו שהפסוק ואם האכל יאכל פירושו אכילה כדרך, ואע"פ שלמצות אכילת קדשים סגי בשלא כדרך, ויתכן דמש"כ הבית הלוי דבאכילת קדשים סגי שהחפצא יאכל, היינו רק לענין החפצא שאכל בשר חי, אבל לא כשחסר בצורת האכילה מצד הגברא.

ובמנחות טז: איתא הקטיר שומשום לאכול שומשום, דתלוי אם דרך אכילה בכך, מבואר דבעינן שיאכל בצורה של אכילה.

ומ"מ בשיטמ"ק הנ"ל אין זו כונתו, דבכתובות מבואר דתחב לו חבירו בבית הבליעה חשיב דרך אכילה, וכונת השיטמ"ק לומר שזה לא כלול במחשבתו דחשב שיאכלוהו באופן רגיל ולא ע"י תחב לו חבירו.

עוד תירץ השיטמ"ק דשיאכלוהו טמאים אין זה בידו משא"כ אכילת כלבים הוי בידו. ולכאו' מבואר בשיטמ"ק דמחשבת פיגול מהני רק על דבר שבידו, וכסברת הגמ' לקמן לו. לענין מחשבת הינוח דבדבר שאינו תלוי בו לאו כל כמיניה.

והאחיעזר אומר בזה דבר נוסף, דדבר שאינו יכול לעשות אינו יכול לחשוב שיעשה, דישראל שחישב ע"מ לזרוק אין זה פיגול כי זריקתו לא תהא עבודה, ולכן הצריך רבינו גרשום שיהא בר עבודה[[2]](#footnote-2) . וזהו דוקא במחשב על עבודה, אבל במחשב על אכילה לכאו' ודאי שגם בישראל המחשב שיאכל קדשי קדשים הוא עצמו הוי פיגול, דלא גרע מאכילת אש.

עוד יש לדון במחשב להקטיר חוץ למקומו, היכן יקטיר והאם צריך מזבח, ולכאו' תלוי במחל' תנאים [לקמן ק"ח] אם בחוץ ובבמה צריך מזבח או לא, וכ"כ השפת אמת דגם מחשב חוץ למקומו תלוי במחל' זו. עוד יל"ע אם צריך בהקטרה זו עצים. ולענין הקטרת שומשום שומשום מבואר במנחות טז: דתלוי אם דרך הקטרה בכך.

**שיעורי זבחים דף לו ע"ב**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**מחשבת פיגול במתנה שניה**

**|א|**

במשנה ב"ש אומרים כל הניתנין על מזבח החיצון שנתנן מתנה א' כיפר ובחטאת שתי מתנות וכו', ופי' רש"י ובחטאת שתי מתנות מתנות אצבע ממש. ויש לבאר כונת רש"י, דבגמ' דרשינן לניתנין בזריקה שנתנן בשפיכה יצא, ואומר רש"י דהיינו דוקא בשאר הקרבנות שניתנין בזריקה אבל בחטאת בעי אצבע ממש לעיכובא.

וכך מדוייק גם ברש"י בגמ' שפי' הניתנין בזריקה, כגון עולה ושלמים ואשם ובכור, ולא הזכיר חטאת, משמע דבחטאת לא מהני שפיכה.

ובנידון זה מצינו ברמב"ם [פסוה"מ פ"ב ה"ח] ע"פ התוספתא, שינה מתן קרנות [וי"ג קרבנות] בחטאת פסל אבל בשאר קדשים כשרים, והמרכבת המשנה מפרש דהיינו שאם נתן חטאת בכלי פסל אבל אם נתן שאר קרבנות באצבע כשר. והגרי"ז והחזו"א נקטו בפשיטות לא כך, שהקשו על מש"כ התוס' [כו:] בנתערבו הניתנין למטה בניתנין למעלה ונתנן למעלה הרי כבר נתכפר ולמה יחזור ויתן למטה, והקשו הגרי"ז והחזו"א דהוי ניתנין בכלי שנתנן באצבע ולא מהני, דהיינו שנקטו בפשיטות שאין חילוק בין חטאת שנתנה בכלי לבין שאר קרבנות שנתנן באצבע דתרוייהו לעיכובא.

ובדעת התוס' נתבאר [בשיעור פרשת בשלח] דיתכן דשלא במקומו הוא דין אחר מיוחד דכיון שהגיע דם למזבח כיפר, שבו לא נאמר צורת הזריקה להצריך כלי, וכמו שאמר הגר"ח דגם לא נאמר בזה חילוק מתנות.

ואין להקשות דא"כ גם במקומו נכשיר עכ"פ משום דלא גרע משלא במקומו, דכבר נתבאר שאינו כן, וכמ"ש הקרן אורה כאן דגם לב"ש דבחטאת שתי מתנות מעכבות, מ"מ בשלא במקומו לא בעינן שתי מתנות, ולא אמרינן דא"כ גם במקומו נכשיר במתנה אחת כדין שלא במקומו, דשלא במקומו הוא דין מיוחד דכיון שהגיע דם למזבח כיפר. [ואמנם החזו"א והליקוטי הלכות נקטו דגם שלא במקומו יש חילוק מתנות ולא כהגר"ח, מ"מ בתוס' יתכן ליישב כנ"ל דשלא במקומו הוא דין אחר מזריקה במקומו].

עכ"פ ברש"י נראה דבחטאת בעי באצבע ממש לעיכובא, וגם בשיטמ"ק [לז. על תוס' ד"ה תרי] איתא אם לא דנימא דקאי אחטאת, דהיינו שבחטאת שפיר י"ל דנתנן בשפיכה לא יצא.

|ב|

נתן את הראשונה כתיקנה ואת השניה חוץ לזמנה כיפר, פירש"י שכבר ניתר הקרבן ליקרב ע"י מתנה ראשונה ואין השניה מתרת את הבשר לפיכך אינה מפגלת. מבואר דהטעם שהשניה אינה מפגלת הוא כי אינה מתרת את הבשר.

והטעם שאין השניה מתרת, פי' רש"י בדף לח: לא שריא בשר שכבר הותר. מדוייק ברש"י שגם הזריקה השניה בכחה להתיר את הבשר, אלא שאין צורך דכבר הותר בראשונה. ולא כמו שהיה מקום לומר שרק בראשונה יש כח להתיר.

ודן הגרי"ז ע"פ דברי רש"י אלו, דא"כ באופן שלא הותר ע"י זריקה ראשונה, כגון שנתן הראשונה שלא במקומו דלא מהני להתיר בשר באכילה, יש לדון דתתיר הזריקה השניה, והיינו אם יש חילוק מתנות שלא במקומו.

ואע"ג דלעיל כו: אמרינן מי איכא זריקה דלא מכפרת ושריא בשר באכילה, נקט הגרי"ז דהכונה בזה רק לומר דאחרי שזרק המתנות הנצרכות לא שייך לחדש תורת זריקה בשביל להתיר בשר בלבד, אבל הזריקה המחוייבת בלאו הכי שפיר תועיל להתיר אע"פ שכבר נתכשר בראשונה, וכדמשמע ברש"י שהזריקה השניה ראויה להתיר.

עוד נפק"מ דן הגרי"ז, ע"פ מה שמדוייק ברמב"ם [פסוה"מ פ"א הל' ל"ב] דהזריקה אינה מועילה להתיר בשר שלא נמצא בעזרה בשעת זריקה, אפילו אם לא נפסל ביוצא כגון בשר קדשים קלים שיצא לפני זריקה, או בשר קדשי קדשים שהיה בלשכות הבנויות בחול ופתוחות לקודש שאינו נפסל ביוצא (יעוי' לקמן נו:), ובכה"ג שבשעת זריקה ראשונה היה הבשר חוץ לעזרה ואח"כ נכנס, הזריקה השניה מתרת הבשר באכילה, ובאופנים אלו אכן יחול מחשבת פיגול גם בזריקה השניה.

ולכאו' היה אפשר לדון לפ"ז, דאם קיבל הדם בד' כוסות ונתן מתנה א' מזה ומתנה א' מזה, למ"ד [לעיל לד:] שכוס א' אינו עושה את חבירו שיריים, וכשזורק מכל כוס נעשה הדם שבכוס זו שיריים לשפכן ליסוד, א"כ בכה"ג נמי אמאי לא נימא דגם המתנה השניה מתרת שפיכת שיריים שבכוס זו ויהיה בה פיגול אם חישב ע"מ לשפוך השיריים למחר [או להקטיר או לאכול למחר].

והביאור בזה הוא, דכתב הגר"ח [מעה"ק פי"ט הי"ג] דמיד בזריקה הראשונה חל שם שיריים על הדם, עי"ש. דהיינו שהמתיר שחל בקרבן לשפיכת שיריים הוא בזריקה הראשונה, ומה שצריך שיהיה זריקה מכוס זו, הוא רק בשביל שיהא לדם הזה שם שיריים. ולדין פיגול בעינן מתיר בקרבן דהיינו הזריקה הנותנת בקרבן את דין שפיכת השיריים, שהיא הזריקה הראשונה, דכשם שהיא המכפרת והנותנת דין הקטרת אימורין בקרבן ודין היתר בשר בקרבן, כך היא הנותנת דין שפיכת שיריים בקרבן, אלא שיש סדר דבעינן להשלים המתנות ואח"כ לשפוך השיריים.

|ג|

בדברי רש"י שפי' הטעם שהמתנה השניה אינה מפגלת, כיון שאינה מתרת את הבשר, יל"ע דבגמ' לעיל [יג.] איתא דהטעם ששפיכת שיריים והקטרת אימורין אינן מפגלין משום דאינן מעכבין את הכפרה ובעינן דומיא דזריקה שהיא עבודה ומעכבת כפרה, ולולא זה היו מפגלים. ולכאו' הכי נמי ג' מתנות, וא"כ למה נתן רש"י טעם אחר, ולמה לא אמר רש"י דהטעם שמתנה שניה אינה מפגלת הוא כיון שאינה מעכבת כפרה.

והובא לעיל דצ"ב בגמ' שם, כיון דלפגל בעינן דברים המביאים לידי אכילה כמבואר שם, א"כ שפיכת שיריים תיפוק ליה דאינה מביאה לידי אכילה, ונתבאר ע"פ דברי המשך חכמה בפרשת קדושים ובפ' ראה [ויקרא י"ט כ"ו, דברים י"ב כ"ז] בשם חתנו, דאיסור לא תאכלו על הדם שדרשו חז"ל לא תאכלו את הבשר ועדיין הדם במזרק, אוסר לאכול גם לפני שפיכת שיריים, וכך ביאר השפת אמת את הס"ד הנ"ל בגמ' ששפיכת שיריים והקטרת אימורין תפגל, דיחשבו מביאים לידי אכילה כיון שאסור לאכול לפני כן. והכי נמי י"ל בג' מתנות דמהאי טעמא יחשבו מביאים לידי אכילה, אלא שלא יפגלו כיון דאינן מעכבין כפרה, וקשה כנ"ל דרש"י לא פירש כן.

אכן היה אפשר לומר דהשפיכת שיריים אינה מתיר, אלא זהו דין סדר שלא לאכול לפני שפיכת שיריים, [ולענין הקטרת אימורין נחלקו תוס' והרמב"ם אם נקראים מתיר].

והגרי"ז ביאר דהס"ד היתה דדין הפיגול שנאמר בעבודת הזריקה מדכתיב המקריב אותו, כולל את השפיכת שיריים שגם היא בכלל הזריקה ולכן יהא בה פיגול אע"פ שאינה מביאה לידי אכילה. ולפ"ז י"ל דקמ"ל התם דשפיכת שיריים אינה בכלל עבודת הזריקה, אבל ג' מתנות הן ודאי בכלל עבודת הזריקה ושייך בהן פיגול ולכן הוצרך רש"י לומר שאינה מתרת את הבשר לפיכך אינה מפגלת.

וביאור טעם זה של רש"י, דיש להקשות מה שייך פיגול לאחר זריקה וכי מאחר שהוכשר יחזור ויפסל, כדמתמה בגמ' לעיל כט. ופליגי בה תנאי התם. ונתבאר [לעיל יג.] די"ל דאה"נ שלא היה נידון לפסול את הקרבן במחשבה בשפיכת שיריים ובהקטרת אימורין, אלא נידון הפיגול היה רק לענין שלא יחשב הקטרה, וכיו"ב הביאו התוס' לעיל ח: מהספרי לענין שלא לשמה שיפסול את ההקטרה.

ויש מזה כמה נפק"מ, כגון אם הקטיר לפני זריקת דמים דהאור שמח כתב דמהני הקטרה שלפני זריקה לקיום הדין דאם יש בשר, וכן נפק"מ לפסח על החמץ, ועוד נפק"מ שיש בדין ההקטרה. וכן י"ל לענין שפיכת שיריים, דהנידון היה אם יש בזה קיום שפיכת שיריים שיהיה מותר לאכול את הבשר, או שלא נתקיים בזה שפיכת שיריים ויהיה אסור לאכול את הבשר אם יש עוד שיריים.

ועפ"ז י"ל כאן דבג' מתנות כיון שהן בכלל עבודת הזריקה אכן יש בהן פיגול, אבל אומר רש"י דהבשר כבר הותר ולכן אינו חוזר ומתפגל, והפיגול הוי רק לענין הזריקה גופא.

עוד י"ל שרש"י פי' מסקנת הגמ' לעיל דקאמר דבשפיכת שיריים והקטרת אימורין ליכא פיגול כיון דאינן מעכבין כפרה, דהא גופא כונת הגמ' היא דבעינן שיהא מעכב בדין שלהם להתיר הבשר, וכדפרש"י כאן, ורק זה מקרי מביא לידי אכילה, והיינו גם לפי השפת אמת הנ"ל דבעי למימר דחשיב מביאין לידי אכילה כיון שאסור לאכול לפני כן, מ"מ המסקנא היא דלא חשיב מביא לידי אכילה כיון שאם אין שיריים ואימורין מותר לאכול, ודבר המעכב היינו דוקא דוקא דבר שנצרך בשביל להתיר ואין היתר בלעדיו.

ויש לדון דשייך היכי תימצי של זריקה שניה לפני שהוכשר, שלא שייך בה הטעם דלאחר שהוכשר אי אפשר שיחזור ויפסל, והוא כגון שזרקו שנים בבת אחת, [וזהו ציור שיש לדון עליו, כדאשכחן נידון כזה בתוספתא לענין ז' הזאות ע"י ז' כהנים כאחת האם בעינן דוקא ז' הזאות בזה אחר זה].

ואם הטעם שלא שייך פיגול במתנה שניה היה רק משום שהקרבן כבר הוכשר ולא יחזור ויפסל, באופן זה אכתי לא הוכשר, אבל מכיון דקתני דאין בה פיגול והיינו מטעם דלכפרת הקרבן סגי במתנה א', י"ל דהכא נמי כיון שהיה אפשר לקרבן בלעדיו ע"י זריקת חבירו שהיתה כתיקנה בלא מחשבת פיגול, לכן יוכשר הקרבן.

ועל דרך זה יתכן ציור נוסף, דלעיל [טו.] איתא נקטעה ידו של מזה שנעשה בעל מום עד שלא הגיע דם לאויר המזבח פסולה, ומ"מ ביאר הגרי"ד דמעשה הזריקה הוי מיד כשזרק עוד לפני שהגיע הדם למזבח. ובכה"ג שהדם של הזריקה הראשונה עדיין לא הגיע וקדם וזרק זריקה שניה במחשבת פסול, הרי כשזרק וחישב אכתי לא הוכשר הקרבן, ומ"מ בסופו של דבר הרי זו מתנה שניה, אם הראשונה הגיעה למזבח לפני שהגיעה השניה.

|ד|

בחטאות הפנימיות תנן דאם חישב בא' מהן פסול ואין בו כרת, דאין מפגלין בחצי מתיר, והא דפסול, רש"י במשנה לא פירש טעם הפסול משמע שהוא מדאורייתא, וכ"מ ברש"י להלן, וכך היא שיטת הרמב"ם [יעוי' בזה באחיעזר ח"ב סי' ל"א]. והתוס' לקמן מא: פירשו שהפסול הוא מדרבנן, והביאו כן מהגמ' במנחות לגבי קומץ ולבונה שחשב בא' מהן דהפסול הוא מדרבנן גזירה אטו חישב בקומץ דמנחת חוטא שהוא כל המתיר, וכן בלבונה אטו בזיכי לבונה.

וצ"ב לשיטת רש"י והרמב"ם איזה פסול דאורייתא יש בזה.

ומצינו לעיל [יד.] לר' שמעון דס"ל דבחטאות הפנימיות ליכא פיגול, דמ"מ מודה דפסול מק"ו ממחשבת שלא שלמן שפוסלת בחטאת כל שכן דמחשבת חוץ לזמנו יפסול בחטאת.

ואומר האור שמח דה"נ י"ל בחצי מתיר, דמחשבת שלא לשמה פוסלת בחטאת גם בחצי מתיר, וא"כ יש ללמוד מזה בק"ו לפסול מחשבת חוץ לזמנו בחצי מתיר. ובגמ' במנחות שהוצרך גזירה דרבנן, מיירי במנחה שאין בה פסול שלא לשמה. [שהרי רק מנחת חוטא וקנאות פסולות שלא לשמן ובהן ליכא לבונה].

עוד יש לדון בטעם הפסול דחצי מתיר, משום דפיגול גם פוסל בעבודה מלבד מה שמפגל את הקרבן, [יעוי' בשיעור פ' יתרו מה שיל"ד בזה מדברי הגרעק"א בנדרים לו.], וזה י"ל דשייך גם בחצי מתיר, דסו"ס העבודה אינה כשרה.

ולפי טעם זה הפסול דאורייתא הוא לא רק בחטאת, דגם בשאר קרבנות שייך חצי מתיר כגון אם חישב בשחיטה בסימן א' יפסל מדאורייתא, ורק שלא חל פיגול בקרבן, ומלבד מה שאין בו כרת, נפק"מ גם לדין שריפה ביום שיש בפיגול, ולאו דלא תזבח שיש במפגל דחשיב לאו שיש בו מעשה, והרמב"ן הוסיף שעובר משום חמש שמות, וכן יש לאו מיוחד על אוכל פיגול. וכל זה הוי רק כשחל פיגול בקרבן ולא בחצי מתיר.

ולפ"ז אולי יש ליישב את הגמ' במנחות דמבואר שהוא גזירה דרבנן, דהכונה היא שמלבד הפסול דאורייתא יש בו פיגול מדרבנן, דגזרו משום מנחת חוטא, ונפק"מ שיהיה מכת מרדות למפגל וכן בחמש שמות.

ובירושלמי ברכות ריש פ"ד [ל.] איתא לגבי שחיטת התמיד, שנים ליום שתהא שחיטתן לשם היום. ובספרי זוטא איתא שיקדישנו לשם היום. ובזית רענן פי' דבעינן לשם אותו יום בשבוע, והיינו למצוה. [ואולי היה ניחא בזה טפי הגמ' לקמן צא. אטו שבת למוספין אהנאי לתמידין לא אהנאי, דלפי הנ"ל תמיד של שבת הוא מיוחד לשבת. אולם שם איתא כן גם בשאר מוספין ולא רק בתמיד ושבת, עי"ש].

אכן בפי' בעל החרדים על הירושלמי כתב שלא יחשוב לזרוק דמו למחר להקטיר אימוריו למחר דהוי פיגול. וצ"ב לפ"ז מאי קמ"ל הרי זהו דין פיגול.

והגרי"ז בספר הביא שיש איסור עשה שלא לחשב מחשבת פיגול. ולפ"ז אולי י"ל דגם בחצי מתיר שלא חל פיגול מ"מ יש איסור עשה על מחשבת פיגול, לתו"כ בכל קרבן ולירושלמי בקרבן התמיד.

וכן י"ל בהא דאיתא לקמן פ"ח בעולת העוף הנעשית בראש המזבח, דאם מחשב להקטיר למחר לא הוי פיגול, כיון שחל דין להקטירו דאם עלו לא ירדו, ולפי מה שנתבאר יתכן דמ"מ עובר בעשה שמבטל את הדין שלא לחשוב להקטירו למחר.

והשפת אמת דן בחטאות החיצונות ושאר קרבנות בזרק את השניה במחשבת פיגול אם יחזור ויזרוק, וכתב דהדעת נוטה שיחזור ויזרוק, דהיינו שאכן המעשה נפסל אע"פ שבקרבן ליכא פיגול.

**שיעורי זבחים דף לז ע"א**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**חילוק מתנות הדם, שפיכה, וזריקה**

**|א|**

כל הניתנין על מזבח החיצון שנתן במתנה אחת כיפר, ודריש לה בגמ' מדכתיב ודם זבחיך ישפך, ופריך בהמשך הגמ' דהא מיבעי ליה לכדתניא מנין לניתנין בזריקה שנתנן בשפיכה יצא ת"ל ודם זבחיך ישפך.

ומעיר הטהרת הקדש דרש"י פירש הדרשא שבמתנה א' כיפר מדלא כתיב סביב, ומוסיף הטה"ק לבאר דגופיה דקרא אינו מיותר דדרשינן ליה בפסחים ע"ז לר' אליעזר ללמד יש דם אע"פ שאין בשר, ור' יהושע יליף מניה איפכא שאם אין בשר אין דם מדכתיב בתריה והבשר תאכל, עי"ש. ועל כרחך כפירש"י שהדרשא בסוגיין היא מדלא כתיב סביב, וא"כ מאי פריך מיבעי ליה שאם נתן בשפיכה יצא, סו"ס מדלא כתיב סביב מוכח נמי דיצא במתנה א'.

ומבאר הטהרת הקדש דקושיית הגמ' היא דאמנם שמעינן דסגי במתנה א' מדלא כתיב סביב, אבל דילמא היינו דוקא אם נתן בשפיכה ולא בזריקה, דבזריקה בעי דוקא סביב, ומציין לדברי התוי"ט סוף פסחים דיש מעלה בשפיכה על זריקה. ובקול הרמ"ז שנדפס בגליון המשניות שם העיר על התוי"ט דדבריו הם מסברא דנפשיה ובגמ' לא מבואר דשפיכה עדיפא. והתוי"ט ביאר הסברא דשפיכה עדיפא, משום דזריקה מרחוק ושפיכה מקרוב.

ובעיקר אופן השפיכה והחילוק מזריקה, הוא כדביאר החזו"א [סי' ט"ז סק"ז] דשפיכה היא בנחת בלי הפסק אויר עד המזבח, אבל גם שפיכה היא על קיר המזבח. ומצינו כן בגמ' לקמן פח. דפריך אי מגע להו לנתינת הדם בכותל המזבח האי זריקה שפיכה היא, דזריקה היא מרחוק ושפיכה מקרוב כנ"ל. [אמנם יל"ע בלשון הרשב"ם בזה].

**|ב|**

איתא בתוספתא [פ"ו ה"ג] גבי חטאות הפנימיות, חיסר מן המתנות אפילו אחת פסול, ואח"כ בה"ד גבי חטאות החיצונות קתני ג"כ, חיסר מן המתנות אפילו אחת פסולה. ותמהים החסדי דוד ועוד דהא בחיצונות סגי במתנה א' בדיעבד ולב"ש שתי מתנות. וכתבו שהוא טעות וצריך להגיה כשרה.

אבל החזון יחזקאל ביאר התוספתא ע"פ מהלך ביסוד דין שאר המתנות, דהרמב"ם [פסוה"מ פי"ז ה"א] הביא דין המשנה שאם חישב בראשונה חוץ לזמנו ובאחרונות חוץ למקומו הוי פיגול, וכתב בלשון זו, ואם נתן את הראשונה במחשבת הזמן והשלים המתנות במחשבת המקום. וצ"ב מה הכונה בלשונו השלים המתנות.

וביאר הגרא"ל מאלין [סי' י"ד אות ג'] ברמב"ם, וכ"כ החזון יחזקאל, דגדר דין שאר המתנות אין פירושו שבכל מתנה יש מצוה, אלא קיום הדין הוא רק בכל הד' מתנות, שהתורה קראתם סביב, דיש קיום לתת כל הד' שהן סביב, אבל במתנה השניה או השלישית לחוד אין מצוה כלל, ונפק"מ שאם אין לו דם המספיק לד' מתנות אין ענין לתת ג', ולכן קרי ליה הרמב"ם השלים המתנות, דהמצוה היא להשלים ואם לא ישלים אין מצוה בשאר המתנות כלל.

וכן כתב הרמב"ם לשון זו גם לענין איסור מעלה בחוץ [בפ"ב ה"ז], נתן אחת בפנים והשלימן בחוץ. [ועמד בזה האבן האזל, עי"ש], משמע כנ"ל שהשם של שאר המתנות הוא רק בכל המתנות יחד ולא במקצתן.

גם בעיקר הדין דבמתנה אחת כיפר, כתב הרמב"ם [פ"ב ה"א] מתנה א' היא העיקר ושאר הארבע מתנות למצוה. ויש לדקדק בלשונו, דלכאו' הו"ל למימר שאר הג' מתנות, ולפי מה שנתבאר מדוקדק טפי, דכל הד' הן ענין אחד.

והנפק"מ מכל זה, שאם נתן מכמה כוסות מתנה א' מכל כוס ולא השלים ד' מתנות, כגון ששקעה חמה שכבר אי אפשר לתת המתנות, ורק שפיכת שיריים יכול לעשות בלילה לפי מה שנקטו הליקוטי הלכות והגרי"ז, [והחזו"א פליג], בכה"ג לא יהא דין שפיכת שיריים מהכוס הב' והג'.

וכך מפרש החזון יחזקאל את התוספתא הנ"ל, דאם חיסר א' מן המתנות פסולה הכונה היא שהמתנה פסולה, ולא שהקרבן פסול, ומשום הכי קתני פסולה ולא פסול כדקתני בה"ג לגבי חטאות הפנימיות, דבחיצונות הקרבן כשר אלא שאין כאן קיום דין של סביב במתנות. וזה ביאור הלשון חיסר א', שע"י שלא נתן א' חסר הקיום של הד'.

ויש מזה נפק"מ לא רק לענין שאר המתנות אלא גם לאופן עשיית הראשונה כשאין לו שיעור דם כדי לתת את כל הד', דלקמן נג: איכא פלוגתא באופן נתינת שתים שהן ארבע, רב אמר נותן וחוזר ונותן, ושמואל אמר מתנה א' כמין גמא. ולרב צ"ל דהא דנקרא שתים שהן ארבע ולא נקרא ארבע ממש, כי נותן שתים באותה קרן.

והלקוטי הלכות דן למ"ד כמין גמא אם מודה שיכול לעשות נותן וחוזר ונותן, ונוקט שיכול והא דקאמר כמין גמא היינו דסגי בהכי אבל כ"ש דמהני במתנות נפרדות.

ואאמו"ר שליט"א הביא ראיה להוכיח דלא מהני נותן וחוזר ונותן, מהגמ' ביומא יד: דתניא התם ר' שמעון איש המצפה משנה בתמיד מזרחית צפונית נותן מזרחה צפונה מערבית דרומית נותן מערבה ואח"כ נותן דרומה, ומפרש בגמ' דיליף מקרא דבעינן בתמיד גם מעשה עולה כמין גמא וגם מעשה חטאת שתי מתנות, וכדביאר הגבורת ארי דבעלמא ס"ל לר"ש איש המצפה דעולה כמין גמא. ולפי הלקוטי הלכות דגם בעולה אפשר לכו"ע לעשות נותן וחוזר ונותן, קשה דא"כ שתי מתנות אין זה מעשה חטאת.

והשתא גם אי נימא דבעינן דוקא כמין גמא, זהו מדין סביב, ולפ"ז יש נפק"מ ממה שנתבאר, דאם אין לו כדי לעשות סביב גם במתנה הראשונה אין ענין שיעשה כמין גמא ויוכל לעשות מתנה א'.

**|ג|**

בגמ' מבואר דבדין הניתנין בזריקה שנתנן בשפיכה יצא, תלוי דין המשנה דלר' ישמעאל אם בירך על הפסח פטר את של זבח. וקשה דהרמב"ם [חו"מ פ"ח ה"ז] פסק כר' עקיבא דאינן פוטרות זו את זו, ומאידך פסק [בפסוה"מ פ"ב ה"ב] דכל הניתנין בזריקה שנתנן בשפיכה יצא. והרי לפ"ז הו"ל לפסוק דברכת הפסח פוטרת את של זבח כמבואר בגמ'.

ובאמת גמ' זו צ"ב, וכפי שנתקשה בזה החזו"א [זבחים סי' ט"ז סק"ו] מה השייכות בין אופן וצורת המתנה בשפיכה או בזריקה לבין ברכת האכילה, ולמה מה שמתנותיהן שוין הוי טעם שיפטר באותה ברכה, אבל עכ"פ כך מבואר בגמ'.

ואכן החשק שלמה [סוף פסחים] כתב דלולא דברי הראשונים היה מקום לפרש דלא מיירי מתניתין בברכת האכילה אלא בברכת ההקרבה, שמברכים על כל עבודה בלשון של אותה עבודה כמש"כ המשנה למלך, כגון לשחוט, לזרוק, לשפוך, וכשמברך לשפוך דם הפסח פוטר בברכה זו גם את החגיגה.

אולם יש לשאול על פירוש זה, דחגיגת י"ד בפשטות קריבה לפני התמיד ופסח קרב אחרי התמיד, והיכי משכחת לה שמברך על הפסח ופוטר את הזבח, אלא שהמשנה למלך [כלי המקדש פ"ו] דן שיתכן שזמן הקרבת חגיגת י"ד הוא עם הפסח לאחר התמיד. והחשק שלמה כתב דאמנם זמנה קודם התמיד מ"מ משכחת לה בדיעבד ששכח ושחט את הפסח ג"כ קודם לתמיד.

ואולי מחמת שאלה זו לא פירשו כך הראשונים את המשנה, אלא פי' דקאי על אכילת הפסח והזבח. וגם בתוספתא שם קתני איזו היא ברכת הפסח ברוך אקב"ו לאכול הפסח איזו ברכת הזבח ברוך אקב"ו לאכול הזבח[[3]](#footnote-3).

והצל"ח ג"כ נתקשה בטעם דין המשנה כיצד הברכה לאכול הפסח תפטור את של זבח, ומיישב דסוגיא זו אתיא כבן דורתאי [בפסחים ע:] דדריש מדכתיב וזבחת פסח לד' אלוקיך צאן ובקר, צאן זה פסח ובקר זו חגיגה, דלפ"ז חגיגת י"ד נקראת בפסוק פסח, והצל"ח מפרש דגם רבנן דפליגי על בן דורתאי מודו לעיקר הדרשא, ולכן הזבח נפטר בברכת הפסח.

ובזה דן הצל"ח ליישב את סתירת פסקי הרמב"ם הנ"ל, די"ל דלא קי"ל כהך סוגיא אלא כמ"ד דלא דריש חגיגת י"ד מפסוק זה ואינה נקראת פסח ולכן אינה נפטרת בברכת הפסח. אבל חוזר בו הצל"ח, דהרמב"ם עצמו [ק"פ פ"י הי"ב] הביא דרשא זו דוזבחת פסח צאן ובקר על חגיגת י"ד.

והאבי עזרי כתב בזה [חגיגה פ"ב ה"י, בתוך מש"כ על שלמי שמחה שיש בהם חובת הקרבה], דהנידון לפטור את הזבח בברכת הפסח תלוי אם חגיגת י"ד היא חובה או רשות, דסוגיין אתיא כמ"ד חובה, שלפ"ז י"ל דהיא טפלה לפסח כיון שהיא באה חובה לפסח, והא דאמרינן דפטר את הזבח משום שהניתנין בזריקה שנתנן בשפיכה יצא, טעם זה הוא רק בצירוף עם מה שהיא חובה לפסח. והרמב"ם דס"ל להלכה שהיא רשות, לכן פסק שאינה פוטרת את הזבח, דהוי קרבן בפנ"ע שמצוה לאכלו כמו כל שלמים וכיצד יפטר בברכת הפסח.

והחזו"א במכתבו [הנדפס בסוף ספר אבי עזרי] כתב, לא יתכן לדחות סוגיא בדוכתה דאמר דר"ע סבר לא זריקה בכלל שפיכה ולא שפיכה בכלל זריקה, שאין זה רק אי יסבור חובה, ובאמת אף למ"ד רשות ענינה מן התורה וכמש"כ לעיל ושפיר הויא טפלה, עכ"ל. גם רש"י בסוגיין פירש חגיגת י"ד שבאה עם הפסח כשהחבורה מרובה, דהיינו שפירש כמ"ד שהיא רשות.

והחת"ס [בתשובה יו"ד סי' רמ"ט] העיר על הצל"ח דהרשב"ם פירש דהאי זבח היינו חגיגת י"ד א"נ נדרים ונדבות שהקריב ערב הפסח ואוכלן בלילי הפסח. וזה ודאי דלא כצל"ח ודלא כאבי עזרי, דמבואר דפוטר אפילו זבח שאינו שייך לפסח. אכן מזה אין הכרח לדעת הרמב"ם דאכתי אפשר לפרש בשיטתו דמיירי דוקא בחגיגת י"ד ולא בנדרים ונדבות.

ומ"מ כאמור החזו"א טען דודאי אתי גם כמ"ד חגיגת י"ד רשות, וביאר דגם להך מ"ד יש לה שם מיוחד ואינה כסתם שלמים, וראיה לדברי החזו"א, דכתב הרמב"ם בהל' ק"פ [ברמזים ובפ"י הי"ג] שיש לאו מיוחד שלא להותיר מחגיגת י"ד, דכתיב לא ילין מן הבשר אשר תזבח בערב ביום הראשון לבקר. ועובר בלאו זה רק בבוקר כדכתיב בפסוק, וזהו מלבד הלאו הכללי דנותר שעובר מתחילת הלילה שעבר זמן אכילתו.

גם מוכח כן מדאיתא [ברמב"ם שם הט"ו] שבפסח שני אין חגיגה עמו. ואם חגיגה זו היא סתם שלמים והוי רק היכי תימצי לכך שהפסח יהא נאכל על השובע למה לא יעשה כן בפסח שני, אלא שמע מינה שהוא דין מיוחד של חגיגת י"ד שנאמר בפסח ראשון וכמ"ש החזו"א, ולכן היא טפילה לפסח.

**|ד|**

וצ"ל ביישוב פסקי הרמב"ם, ע"פ יסוד המבואר בחי' הגר"ח [סטנסיל], דכתב הרמב"ם בהל' מעשה הקרבנות [פ"ה הי"ז] הבכור והמעשר והפסח דם כל אחד מהן טעון מתנה א' בשפיכה כנגד היסוד. ותימה דהא בהל' בכורות [פ"א ה"ב] כתב הרמב"ם זורקין דמו, וקי"ל דהניתנין בזריקה לכתחילה לא יתן בשפיכה. והלחם משנה פירש דמש"כ בשפיכה היינו בדיעבד דיצא בשפיכה, אבל קשה שהרי בהל' מעשה הקרבנות בא הרמב"ם להורות איך לעשות, דהיינו לכתחילה.

וביאר הגר"ח דבעצם זריקה ושפיכה שוין, ורק שחילוק מתנות יש רק בזריקה ולא בשפיכה, והדין דניתנין בזריקה לכתחילה לא יתן בשפיכה זהו משום שעי"ז מבטל את חילוק המתנות, ולכן בבכור שאין בו חילוק מתנות דטעון רק מתנה אחת יכול לכתחילה לתת בשפיכה.

[ויש לדון לפ"ז בשאר קרבנות אם את המתנה האחרונה יוכל ליתן בשפיכה כיון שכבר עשה את החילוק מתנות, או דילמא השפיכה לא תצטרף להשלים את החילוק מתנות].

והנה בתורת כהנים איתא לענין שפיכת שיריים, ישפוך ולא יזרוק. ויל"ע דהרמב"ם השמיט ולא הביא דין זה.

ולקמן פא. יש נידון בגמ' בנתערבו סוף חטאת ותחילת עולה, דהיינו שנתערבו שיירי הדם של חטאת עם דם עולה שעדיין לא נזרק, דלחד מ"ד יזרוק ויתקיים בזה גם שפיכת שיריים וגם זריקה של עולה, ואח"כ דחי הגמ' דשיריים צריכים איצטבא דהיינו שפיכה על גג היסוד ולא על קיר המזבח כנגד היסוד.

וצ"ב כיצד בעי למימר שזריקה תועיל לשפיכת שיריים, ונראה מזה דלא כתו"כ הנ"ל, אלא יכול לתת בזריקה, [ויעוי' גם בקרן אורה בסוגיין בשם הירושלמי]. ואמנם למ"ד הניתנין בזריקה שנתנן בשפיכה לא יצא, שפיכה וזריקה הוי ב' מעשים נפרדים, אבל למאי דקי"ל יצא, שניהם שוין והא דהניתנין בזריקה לכתחילה לא יתן בשפיכה, הטעם הוא רק כדברי הגר"ח בגלל שבשפיכה אין חילוק מתנות, ולפ"ז שפיכת שיריים אפשר לכתחילה בזריקה.

ולפ"ז יוצא דלא כסוגיין, דלמ"ד הניתנין בזריקה שנתנן בשפיכה יצא הוא הדין להיפך דמהני זריקה לניתנין בשפיכה, וא"כ לא יתכן לפרש טעמא דר"ע משום דזבח כשר בשפיכה ופסח פסול בזריקה, ועל כרחך צ"ל כטעם הירושלמי דפליגי אם הזבח נפטר בברכת הפסח מטעם טפל או שטעון ברכה בפנ"ע, ושפיר פסק הרמב"ם כר"ע.

ולפ"ז יוצא ביאור חדש במה שהובא לעיל מדברי טהרת הקדש, דאין ללמוד מדמהני בשפיכה מתנה אחת שיועיל גם בזריקה, דאינו רק משום שי"ל ששפיכה עדיפא כמש"כ הטה"ק, אלא הוא מטעם אחר, דבשפיכה אין חילוק מתנות כלל משא"כ בזריקה.

**שיעורי זבחים דף לח ע"ב**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**בדיני ג' מתנות שבחטאת, ושיריים**

**|א|**

א"ר יוחנן שלש מתנות שבחטאות וכו', דלמקצת הלכות דינן כמתנה ראשונה ולמקצתן כשפיכת שיריים, א"ר פפא יש מהן כתחילתו ויש מהן כסופו חוץ ולילה וזרות וכלי שרת קרן ואצבע כיבוס ושיריים כתחילתן, מיתה לא שריא ולא מפגלא ולא עיילא לגואי כסופן. ויל"ע מה הכלל בזה, לאיזה ענין הוי כתחילתן ולאיזה ענין הוי כסופן.

והביאור בזה כתב החזון יחזקאל [פ"ד ה"ד]. דיש דינים שתלויים בכפרה ובריצוי של הקרבן, וזה נעשה כבר במתנה הראשונה ולכן דינים אלו אינן שייכים בג' מתנות, ויש דינים שתלויים בעבודת הזריקה והג' מתנות הם בכלל עבודת הזריקה, ופרטי הדינים יתבארו להלן בס"ד.

פסול לילה בג' מתנות, פי' רש"י ואע"פ שאינן מעכבות וכו' מיהו דם נפסל בשקיעת החמה כדלקמן ואין מעלין לגבי מזבח לכתחילה, ע"כ. ודין זה שדם נפסל בשקיעת החמה, ילפינן לקמן נו. מדכתיב ביום הקריבו את זבחו יאכל, ביום שאתה זובח אתה מקריב. וצ"ב מה הוצרך רש"י לכך, ולהאריך לפרש את פסול הדם, ולמה לא פירש כפשטות הגמ' דבעינן לעשות עבודת הדם ביום, וכדילפינן במגילה כ: מדכתיב ביום צוותו, דעבודת הדם וכל העבודות מצותן ביום.

ובמגילה שם איתא לענין שחיטה ביום, דילפינן לה מדכתיב ביום זבחכם, וקשה מה הוצרכה דרשא זו תיפו"ל מביום צוותו, ותירצו התוס' שם דשחיטה אינה בכלל ביום צוותו דלאו עבודה היא. אכן הרמב"ם [מעה"ק פ"ד ה"א] הביא את הפסוק דביום צוותו ולא הזכיר כלל ביום זבחכם, אע"פ שכתב שם גם דין שחיטה ביום. וביאר באבן האזל [פסוה"מ פ"א הל"ז] דס"ל כמבואר בירושלמי דגם שחיטה נכלל בדין ביום צוותו ולא כתוס', ורק מעיקרא קאמר הגמ' דאפשר ללמוד זאת מביום זבחכם. [וע"ע בשיעור פ' ויצא על דברי התוס' לעיל יד: בגדר עבודת שחיטה].

והכא לענין ג' מתנות, אומר השאגת אריה [סי' י"ז] דכיון דלא מעכבי כפרה אין בהם דין ביום צוותו, ולכן פרש"י דהטעם שאינן בלילה הוא משום שהדם נפסל בשקיעת החמה. ובזה בא השאג"א ליישב את קושיית התוס' לקמן [נו.] מה הוצרכה דרשת הגמ' דדם נפסל בשקיעה"ח מדכתיב ביום הקריבו, תיפוק ליה דבלילה אינו יכול לזרוק מדכתיב ביום צוותו ולמחר מיפסיל עכ"פ בעמוד השחר. ומתרץ השאג"א דמביום הקריבו ילפינן דינא דסוגיין דגם ג' מתנות אינן בלילה, דבהו ליכא ביום צוותו והטעם שאינן בלילה הוא כיון שהדם נפסל בשקיעה"ח.

ומדאמר ר"פ דג' מתנות פסול בלילה כתחילתן, משמע דסופן דהיינו שפיכת שיריים כשר בלילה, וכן נקטו הליקוטי הלכות והגרי"ז, וקשה למה אין בזה את הדין שדם נפסל בשקיעה"ח. ובשלמא אם הפירוש בגמ' היה שעל ג' מתנות יש דין ביום צוותו, ניחא דבשפיכת שיריים י"ל שאינה עבודה לדין ביום צוותו, אבל לפי המבואר ברש"י דהנידון הוא על פסול דם בשקיעה"ח, למה לשפיכת שיריים הוא כשר.

ואכן החזו"א כתב דלאו דוקא קאמר וה"ה שגם שפיכת שיריים פסול בלילה, ומביא ראיה מדנקט רב פפא גם כלי שרת וזרות, ופשיטא ליה דגם שיריים טעונים כלי שרת וזר חייב עליהן, [ויעוי' בזה להלן], ועל כרחך דלאו דוקא נקט. וגם הקרן אורה תמה על הא דנקט כלי שרת, עי"ש.

ועכ"פ לפי דברי הלקוטי הלכות והגרי"ז דשפיכת שיריים כשר בלילה, קשה כנ"ל הרי דם נפסל בשקיעה"ח. ומייסד הגרי"ז דיש חילוק בין פסול דם בשקיעה"ח לפסול לינה דעמוד השחר, דלינה דעמוד השחר הוא דין פסול, שחל על כל מה שנתקדש בכלי שרת, [והוי כמו פסול יוצא וטמא], משא"כ פסול דם בשקיעה"ח שנלמד מביום הקריבו את זבחו ביום שאתה זובח אתה מקריב, והיה מקום לומר שאינו פסול בדם אלא רק שכבר עבר זמן ההקרבה, ולשון הרמב"ם [מעה"ק פ"ד ה"א] כל הקרבנות אין מקריבין אותן אלא ביום וכו' ואין זורקין דמים אלא ביום השחיטה שנאמר ביום הקריבו וכו' וכיון ששקעה חמה נפסל הדם.

ואומר הגרי"ז דודאי נפסל הדם בשקיעה"ח ולא רק שעבר זמן ההקרבה, דהא תניא [לקמן נו:] מחשבין בדם משתשקע החמה, ולענין פסול מחשבה דחוץ לזמנו וחוץ למקומו לא סגי בכך שאינו זמן ומקום ההקרבה, אלא בעינן מחשבה לעשות עבודה בדם ובקרבן שנפסל בזמן או במקום, וכדכתיב בפסוק דין פיגול על מחשבת נותר ביום השלישי, שנותר הוא פסול בבשר. וכן מוכח מדפליגי בגמ' שם אי סגי בזמן שפסול או דבעינן זמן דאינתק לשריפה, והיינו משום דבעינן זמן שיש בו דין נותר, שחל בו פסול על הדבר[[4]](#footnote-4).

ולכן אומר הגרי"ז דאמנם יש פסול בדם בשקיעה"ח, אבל הפסול הוא שהדם פסול לזריקה כשאינו ביום הקריבו, דהפסול הוא על מה שנאמר בו דין ביום הקריבו ואינו ראוי לקיום דין זה.

ודברי הגרי"ז נאמרו על מה דאיתא לקמן [פז.] פלוגתא אם לינה מועלת בראש המזבח, והרמב"ם פסק דמועלת, וז"ל הרמב"ם, איברים וחלבים וקמצים שלנו בראשו של מזבח כאילו לנו בעזרה ואם ירדו לא יעלו. והעיר הגרי"ז למה לא הזכיר הרמב"ם גם דם.

והגר"ח ביאר בזה, דסברת מ"ד אין לינה מועלת בראש המזבח היא כי ההעלאה תחילת הקטרה, ולינה פוסלת רק בתחילת הקטרה, ובדם זה לא שייך דאין בו הקטרה, והרמב"ם בא לפסוק דלינה מועלת בראש המזבח במאי דפליגי בגמ' ולאפוקי ממ"ד אינה מועלת, ולא הוצרך להזכיר דם שנפסל לכו"ע.

והגרי"ז אמר תירוץ אחר ע"פ היסוד הנ"ל, דכיון שפסול דם בשקיעה"ח הוא מכח שאין בו יום הקריבו, לא שייך לדון בזה להכשיר בראש המזבח, דמה יועיל להציל מפסול זה, דראש המזבח לא יכול להחשיב ביום הקריבו.

אלא דלפ"ז צ"ב למה הזכיר הרמב"ם קמצים, שגם הם נפסלים בשקיעה"ח כדם, ובשלמא לפי תי' הגר"ח ניחא, דבקמצים שייך העלאה תחילת הקטרה, אבל לתי' הגרי"ז קשה.

ומיישב הגרי"ז דבאמת ברמב"ם לא נזכר דקומץ נפסל בשקיעה"ח, אלא דהכי איתא במנחות כ:, ויתכן דהרמב"ם מפרש התם שרק יש דין להקטירם ביום, אבל ליכא פסול.

והיה אפשר ליישב הגמ' במנחות באופן אחר קצת, ע"פ התוס' ישנים ביומא כט. שהקשו בהא דתנן במעילה י. דקומץ שקדש בכלי הוכשר ליפסל בלינה, דתיפוק ליה שכבר לפני הקמיצה קידש כל המנחה בכלי והוכשרה ליפסל בלינה כדתנן במעילה שם לעיל מניה. ותירצו דהכא קמ"ל דהקומץ נפסל בשקיעה"ח ודין לינה דתנן לענין כל המנחה הוא בעמוד השחר.

ולפ"ז יש לפרש הגמ' במנחות הנ"ל כפשוטה, דהקומץ נפסל בשקיעה"ח, אבל פסול זה הוא רק משקידש בכלי כמבואר במשנה ע"פ התו"י הנ"ל, והרמב"ם שהוצרך לומר דקומץ נפסל בלינה בראש המזבח מיירי בלא קידש בכלי שאז אינו נפסל ע"י שעבר יום הקריבו אלא ע"י לינה בעמוד השחר ובזה קמ"ל דלינה מועלת בראש המזבח.

ועכ"פ בסוגיין שהפסול בדם בשקיעה"ח הוא מכח דבעינן יום הקריבו כמו שנתבאר, בשפיכת שיריים דאינה בכלל דין יום הקריבו כי אינה זריקה, ממילא אין פסול בשקיעה"ח, [דלא דמי לפסול לינה דעמוד השחר שהוא פוסל את הדם כמו יוצא וטמא ובזה אין לחלק ולומר שנפסל רק לזריקה ולא לשפיכת שיריים].

ונמצא דהא דמחשבין בדמים משתשקע החמה זהו רק במחשב ע"מ לזרוק ולא במחשב לשפוך שיריים, דהיא כשרה בלילה, ובג' מתנות דכתב המנחת חינוך [במסקנתו] ששייך פיגול במחשב ליתנן חוץ לזמנן, אם מחשב ליתנן בלילה יהיה פיגול, ולא משום ביום צוותו וכדביאר השאגת אריה ברש"י דדין זה ליכא בג' מתנות, אלא משום ביום הקריבו דמטעם זה דם נפסל בשקיעה"ח גם לג' מתנות.

**|ב|**

מצינו בבעל המאור וברשב"א [חולין דף ל"ט] דנקטו ששייך פיגול במחשב ע"מ לקבל הדם למחר, [ולא כפשטות הסוגיא לעיל י"ג], וזה אתי שפיר טפי על פי דברי הגר"ח שהפיגול במחשב לזרוק הוא מצד עבודת הזריקה, דה"נ שייך לומר בעבודת הקבלה. אבל הראב"ד בתו"כ פליג על דין זה, ומבאר הסברא דלא שייך פיגול במחשב לקבל למחר, משום דהוא כמשחק בעלמא דהדם ישפך בינתיים וכיצד יקבלנו למחר.

והקשה אאמו"ר שליט"א אמאי הוי כמשחק, הרי אפשר שישחט סמוך לשקיעה ויחשב לקבל משתשקע החמה. ויש להוסיף דעל כרחך כך צ"ל בעוף דשייך בו מחשבת פיגול במולק ע"מ להזות או למצות דמו חוץ לזמנו, דומיא דשוחט את הזבח ע"מ לזרוק חוץ לזמנו כדתנן בדף כז:, [דלא מצינו בזה חילוק בין בהמה לעוף, וכן משמע ברמב"ם פסוה"מ פי"ג ה"א וה"ה], ובפשטות גם בזה אין אפשרות שיהיה הדם ראוי להזאה ומצוי למחר, אלא דמשכחת לה שיזה או ימצה משתשקע החמה, וא"כ נימא הכי גם בקבלה[[5]](#footnote-5).

ותירץ אאמו"ר שליט"א די"ל דהפסול של ביום הקריבו הוא רק לזריקה ולא לקבלה, דבקבלה לא בעינן ביום הקריבו וממילא ליכא פסול, ולכן המחשב ע"מ לקבל בלילה לא הוי חוץ לזמנו.

ואולי הראשונים הנ"ל דפליגי על הראב"ד ונקטו שיש פיגול במחשב על קבלה, פליגי בנקודה זו דס"ל דפסול שקיעה"ח שייך גם בקבלה, דאין לחלק בין קבלה לזריקה, ולכן לא הוי כמשחק בעלמא דאפשר שיקבל משתשקע החמה.

א"נ י"ל דס"ל לראשונים הנ"ל, דגם בדבר שלא שייך בפועל שיעשה הוי פיגול, וכדאשכחן במעילה ז. מחשבין על העומד לאיבוד ועל העומד לישרף, ששייך מחשבת פיגול גם על העומד בפי כלב או בפי תנור, וביאר החזו"א [זבחים סי' י"ט סק"נ] דמחשבת פיגול היא שמחשב לשנות את דינו של הקרבן ואף אם האכילה וההקטרה חוץ לזמנו לא יקרה בפועל. וה"נ י"ל הכא במחשב לקבל למחר דהוי פיגול אף שזה לא יקרה.

ובדברי הראב"ד יתכן לומר טעם אחר בהא דלא שייך פיגול במחשב לקבל משתשקע החמה, ע"פ התוס' ישנים ביומא הנ"ל, דהפסול של קומץ בשקיעת החמה הוא רק אחרי שנתנו בכלי, וע"פ זה אומר המקדש דוד [סי' ט"ז סק"ב] דה"נ י"ל בדם דאינו נפסל בשקיעה"ח אלא לאחר קבלה, וא"כ כשמקבל משתשקע החמה עדיין לא נפסל הדם ולא הוי חוץ לזמנו. ומשא"כ בעוף שאין בו קבלה, איתא להדיא בתוס' במעילה [ח.] דנפסל בשקיעה"ח משנמלקה, ולכן שייך בו שפיר מחשבת חוץ לזמנו שיזה דמו משתשקע החמה.

ולפי מה שנתבאר דלשפיכת שיריים לא נפסל בשקיעה"ח אלא בעמוד השחר, יש להעיר דהרמב"ם יכל להזכיר דם בדין לינה מועלת בראש המזבח, ויהיה נפק"מ לשפיכת שיריים, אלא דא"כ היה צריך להאריך ולפרש דהנידון שייך דוקא לענין שיריים ולכן לא נחית לזה.

**|ג|**

ג' מתנות באות לאחר מיתה, ופרש"י דאין שם חטאת גמרה על הדם ליפסל עוד משום חטאת שמתו בעליה. וצ"ב מה הוצרך לכך, דלכאו' הפסול בחטאת שמתו בעליה הוא משום דאי אפשר להתכפר בה, וכאן כבר נתכפר א"כ פשיטא שלא תפסל.

ואמר בזה הגרי"ז, דההלכה של חטאת שמתו בעליה יכולה גם לעשות פסול בבשר, דהיינו שאינו רק דין שא"א להתכפר בה, דאיתא בתמורה כד. ובבכורות לג. דאפילו בבעלת מום שנפדית יש דין חטאות המתות שאם נתכפרו הבעלים באחרת תצא לבית השרפה, והיינו משום דבע"מ לאחר פדיון עדיין יש לה שם חטאת, דאסורה בגיזה ועבודה ועושה תמורה אלא שתמורתה אינה קריבה, והמתיר שלה מביא הגרי"ז [הל' בכורות, נה. מדפי הספר במוסגר] בשם אחיו הגר"מ שהוא בשחיטה, ואיכא למ"ד התם בתמורה ובבכורות דגם אחרי שחיטה ואפילו הבשר בקדירה אסורה כשנזרק דם האחרת.

וא"כ כיון שגם בבעלת מום שנפדית שייך דין חטאת מתה, וגם לאחר שחיטה, ה"נ שייך שיהיה גם לאחר זריקה דין חטאת מתה. והטעם שג' מתנות ניתנות לאחר מיתת הבעלים ולא נפסלו, זהו משום דהחסרון דחטאת שמתו בעליה הוא משום שאין מתכפר בחטאת זו דאין כפרה למתים, וזה לא שייך לאחר כפרה.

**|ד|**

ג' מתנות יש בהן זרות כתחילתן, משמע דבשפיכת שיריים ליכא זרות, וקשה מ"ט לא, הא מקבלה ואילך מצוות כהונה, אכן רש"י פי' לענין חיוב מיתה דזר חייב עליהן, וזה י"ל דליכא בשיריים.

והטעם בזה אומר החזון יחזקאל, דהנה איתא ביומא [כז:] לענין הקטרת אברים ופדרים, וכי יש לך עבודה שכשרה בלילה וזר חייב עליה מיתה, ומשני דהיא סוף עבודה דיממא. ומאידך לקמן [קיא.] לענין חיוב חוץ חשיב ליה תחילת עבודה, ומפליג בין זה לשיריים דהוו סוף עבודה.

והביאור הוא, דלענין לילה אמרינן דכיון שהתחיל ביום יכול להמשיך בלילה, משא"כ לקמן לענין חיוב חוץ כונת הגמ' היא אחרת, דקרבן מתחילתו צריך דם ובשר ואימורין, ולכן חשיב ליה תחילת עבודה, דהיינו שהוא גוף הקרבן ולכן חייבים עליהם בחוץ. ומצינו בר"ש משאנץ דאפילו למאן דלית ליה אם אין בשר אין דם, אלא זורקין אע"פ שאין בשר, מ"מ אם מעיקרא יודע שלא יהא בקרבן הקטרת אימורים לא מביאים כזה קרבן. דהיינו שהם עיקר הקרבן, משא"כ שיריים אינם מעכבים בהבאת הקרבן.

דהיינו ששיריים ודאי אינם גוף הקרבן, אפילו אם הוא דין בקרבן שצריך לקיים בו דין שפיכת שיריים ובעינן לשייר דם בשביל השפיכה, מ"מ אינן מעיקר הקרבן. ומטעם זה י"ל דאין בשיריים חיוב מיתה בזרות.

[בהא דג' מתנות לא עיילא לגואי יש להאריך ואכ"מ].

**|ה|**

ג' מתנות טעונים כלי שרת, ועושים שיריים כתחילתן. למ"ד [לעיל לד:] כוס עושה את חבירו שיריים, יל"ע מאי נפק"מ בדין זה דג' מתנות עושים שיריים, הרי כבר נעשה במתנה הראשונה.

ולפי מש"כ הגר"ח בספר [מעה"ק פי"ט הי"ג] שיכול אחרי מתנה ראשונה לקבל דם מצואר הבהמה בשביל לתת שאר המתנות ולשפוך שיריים, שפיר יש נפק"מ בכה"ג, דדם זה לא נעשה שיריים ע"י מתנה ראשונה כיון שהיה אז עדיין בצואר ולא נתקבל. אכן בתוס' ב"ק משמע דלא כהגר"ח וכן השפ"א ועוד אחרונים דנו דלא כהגר"ח.

והנה בהא דבעו כלי שרת כתחילתן, קשיא דמשמע דשיריים לא בעי כלי שרת, וצ"ב מ"ט לא, ואמנם בטבילת אצבע מצינו שהגר"א [במאורות הגר"א על המשניות] ביקש מקור דבעי כלי שרת, והביא שהמקור הוא משום דוטבל הכהן את אצבעו קאי על ולקח דהוי בכלי, מבואר דלא פשיטא לומר דבעי כלי, היינו משום שעושה את המתנה באצבע, אבל שפיכת שיריים שנעשית ע"י הכלי עצמו לכאו' ודאי דבעי כלי שרת.

ובגמ' לעיל [לד:] בעי למימר דנשפך מן הכלי על הרצפה או שנתנו בכלי חול להוי דחוי, וצ"ב למה יהא דחוי הרי עדיין ראוי ליתנו בכלי שרת ולזרקו, וביארנו דרק דם שבכלי שרת ראוי לזריקה, ואמר הגרי"ד דרק דם שבכלי שרת בשעת הזריקה חל בו דין שפיכת שיריים. ולפ"ז י"ל הכא, דלא מיירי במעשה הנתינה והשפיכה אם בעינן כלי שרת, דהא ודאי בעינן, אלא הכונה היא שרק כשהדם בכ"ש יש בו דין זריקה דג' מתנות, ובשיריים י"ל שאין דין זה, אלא גם כשאינו בכ"ש בעי ליתנו בכלי שרת ולשפכו.

ולפ"ז יש נפק"מ בדין הנ"ל דעושים שיריים, גם למ"ד שכוס עושה את חבירו שיריים, כגון שבמתנה ראשונה היה חלק מהדם מחוץ לכלי שרת, שנתקבל בכ"ש ואח"כ עבר לכלי חול, דלא חל בו דין שפיכת שיריים כי אינו ראוי לזריקה וכנ"ל, ואח"כ בשעת המתנה השניה חזר לכלי קדש, דבכה"ג יחול בו דין שפיכת שיריים ע"י המתנה השניה.

**שיעורי זבחים דף מ.:-מא:**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**אמין שבאצבע, כדי הזאה וטבילה, על דעת ראשונה בפיגול**

**|א|**

בגמ' דרשינן לפר זה פר יוה"כ למאי הילכתא א"ר פפא לאת בדם וטבילה, דילפינן מדכתיב את אצבעו להכשיר אמין שבאצבע, ופי' רש"י דהיינו שלפוחית באצבע וילפינן דלא הויא חציצה דאיתרבי מאת אצבעו את הטפל לאצבעו.

וזו דרשא מיוחדת להכשיר כאן, ויל"ע מה הדין כהאי גוונא בכל התורה כולה האם שלפוחית [יבלת] הוי חציצה, ולכאו' כיון שהוא טפל לבשרו אינו חוצץ, וא"כ צ"ב למה הוצרכה בסוגיין דרשא להכשיר, ועוד מבואר בסוגיא דבעי דרשא מיוחדת לכל חטאת, ולמילף זו מזו, ועפ"ז הוכיחו התוס' [לט:] מכאן דילפינן קולות מזו לזו, וכל זה צ"ב כנ"ל איזו קולא התחדשה כאן, דאם ילפינן דהוי טפל לבשרו ואינו חוצץ, לכאו' הוי גילוי מילתא וממילא כך הדין בכל מקום שלא יחצוץ.

ובמכילתא [בא על הפסוק ומלתה אותו] איתא לגבי נמשכה ערלתו שעומדת לינטל שאין חוצץ לטומאה, לפי גירסת ופירוש הזית רענן שם. וזקני זצ"ל בהר אפרים הביא דוגמאות מעוד דוכתי כיו"ב, לגבי טומאת מת אם נגע בצפרניים שעומדות לינטל האם חוצץ, והעיר דהתם משמע דעכ"פ בלא עומד לינטל ודאי אינו חוצץ ואילו בסוגיין הוצרך קרא ללמד דאמין שבאצבע לא חוצץ, אע"ג דמסתמא אינו עומד לינטל.

ולכאו' נראה דהנידון דאמין שבאצבע אינו האם עומד לינטל והאם ראוי לחצוץ, והא דמרבינן דמהני אין הכונה לומר בדיני חציצה דלא חוצץ, אלא ילפינן שנכלל בדין האצבע והאמין בעצמו כשר לדין האצבע.

ואולי יש להוסיף ולהטעים בזה, דהגרי"ז [דף מו. מדפי הספר] ביאר בדין ימין אליבא דר' שמעון דמכשיר כל העבודות בשמאל ורק במתן דמים דחטאת מצריך אצבע ימנית וכן בעבודות הקומץ כשעושה ביד ולא בכלי, דלפ"ז דין ימין אינו בעבודה שהיא כשרה גם בשמאל, אלא הוא מדין אצבע ויד דילפינן דהיינו דוקא ימנית. וכעי"ז י"ל בדין אמין שבאצבע, דהנידון הוא אם יש בו דין אצבע.

**|ב|**

עוד דרשינן בגמ', בדם שיהא בדם שיעור טבילה מעיקרא, וטבל ולא מספג, ואיצטריך תרוייהו דאי כתב רחמנא וטבל הו"א אע"ג דליכא שיעור טבילה מעיקרא כתב רחמנה בדם, ואי כתב רחמנא בדם הו"א אפילו מספג כתב רחמנא וטבל. מבואר שיש ב' דינים, א' באופן עשיית הטבילה שלא יספג, ב' שיהא בדם שיעור טבילה, ורש"י גרס שיעור טבילה מעיקרא דהיינו שבשעת קבלה יהא שיעור טבילה.

ויל"ד אם סגי כדי טבילה והזאה אחת או דבעי שיעור כל ההזאות. ורש"י במנחות [ז:] פי' דבעינן שיהא מעיקרא בדם שיעור כדי כל הטבילות, [וכן בגירסא שלפנינו בגמ' שם איתא שיעור טבילות, אך השיטמ"ק גרס טבילה] וכ"כ הראב"ד בתו"כ דבעי כדי טבילה וכל ההזאות.

והרמב"ם [מעה"ק פ"ה ה"ט] כתב בדין הזיית הדם באצבע וצריך שיהיה שם דם כדי טבילה לא שיספג אצבעו בדם. והעיר הכסף משנה דבגמ' משמע שהם ב' דינים, חדא דבעינן שלא יעשה מעשה סיפוג, ועוד דבעי שיעור בדם כדי טבילה, והרמב"ם כלל אותם כדין אחד.

והוסיף המשנה למלך דבגמ' מבואר וכדפירש"י דבעינן כדי טבילה בשעת קבלה, שזה ודאי לא נכלל בדין דלא מספג שהוא לא מצריך שיעור בשעת קבלה. והרמב"ם לא הזכיר דין זה של שעת קבלה, ואמנם בפ"ד ה"ח הביא את הדין הכללי דבכל הזבחים אם קיבל פחות מכדי הזיה לא נתקדש הדם, אבל לא הביא זאת על כדי טבילה.

ואומר בזה הגרי"ז, דהגמ' בסוגיין צ"ב, דעביד צריכותא לב' הדינים, שיעור טבילה ושלא יהא מספג, ולכאו' הם ב' דינים נפרדים שאינם שייכים כלל להדדי, ואילו הגמ' משוה ביניהם ורק עביד צריכותא.

ומבאר הגרי"ז בדעת הרמב"ם דעיקר הדין דכדי טבילה לא נאמר בשעת הקבלה אלא הוא דין שיעור בדם בשעת טבילה שיהא בו שיעור טבילה, מלבד הדין שצריך בפועל מעשה טבילה שלא יעשה רק סיפוג. ומשום הכי שפיר הוקשה לגמ' מה צריך שני דינים אלו, דכיון דבעינן מעשה טבילה ממילא נצרך שיהא אז בדם שיעור טבילה.

ועביד הגמ' צריכותא דאילו היה רק דין במעשה הטבילה שלא יספג, והא דבעי כדי טבילה היה רק היכי תימצי לעשיית הטבילה, ולא היה דין שיעור, לא היה שייך דין זה בשעת קבלה, ולכן הוצרך וטבל שהוא דין שיעור בדם, ואפילו לו יצוייר שיוכל לעשות טבילה בלי שיעור זה לא מהני [ולהלן יבואר דיתכן לדון כזה אופן] והנפק"מ מדין זה היא דכיון שהוא שיעור ממילא נצרך השיעור גם מעיקרא בקבלה, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ד לענין אם קיבל פחות מכדי הזאה דלא נתקדש הדם.

ואף דבהזאה גופא איכא למ"ד שא"צ שיעור, ומ"מ אם קיבל פחות מכדי הזאה לא נתקדש, אף שאינו דין שיעור אלא חסרון היכי תימצי, אומר הגרי"ז די"ל דזהו רק לענין הזאה עצמה, דעיקר דין קידוש כלי הוא תלוי בשיעור הזאה ובעי כדי הזאה, אבל מה שנצרך בשביל עשיית טבילת אצבע אינו בכלל שיעור הזאה אלא א"כ יש בו דין שיעור בעצם הדם.

ורש"י כתב דגרסינן בגמ' בדם שיהא בדם שיעור טבילה מעיקרא, וזו הגירסא שלפנינו בגמ', דהיינו שעיקר הדרשא היא דבעי שיעור טבילה מעיקרא בשעת קבלה, אבל מביא הגרי"ז דבתו"כ לא הוזכר תיבת 'מעיקרא' אלא הגירסא היא בדם שיהא בדם כדי טבילה. ומפרש שכך גרס הרמב"ם בגמ', ולכן הביא דין זה בטבילה, שבה נאמר עיקר דין השיעור ומכח זה בעי גם בשעת קבלה וכמו שנתבאר.

והראב"ד בתו"כ פי', בדם שיהא בדם כדי טבילה מעיקרא בבת אחת ולא שיוסיף מעט מעט והכי איתא בזבחים פ' בית שמאי, ונראה לי דבעינן שיהא במזרק שיעור כל ההזאות בבת אחת, והאי כדי טבילה דקאמרינן כדי כל הטבילה דאי כדי כל טבילה בלחוד ההוא מוטבל ולא המסתפג נפקא, עכ"ל.

ולכאו' הוא פלא ואינו מובן מאי קשיא ליה דמוטבל ולא המסתפג נפקא, הרי הגמ' עביד צריכותא דכתיב בדם למילף שיהא בו שיעור משעת קבלה.

וביאר הגרי"ז דהראב"ד גרס כרמב"ם דהדרשא בדם קאי על שעת טבילה ולא גרס מעיקרא, ולכן הוקשה לו מאי נפק"מ הרי בשעת טבילה בלא"ה בעינן שיעור טבילה כדי שלא יספג, והוכיח מזה דבעינן כדי כל הטבילות של כל ההזאות ולא שיוסיף מעט מעט, ומה שאמרו בגמ' בצריכותא דקמ"ל דבעי שיעור טבילה מעיקרא, מפרש הראב"ד דאין הכונה בשעת טבילה וכפי שנתבאר שזו נפק"מ כתוצאה מיסוד דין זה, דכיון שהוא דין שיעור ממילא הוא גם בשעת טבילה, והראב"ד לא פי' כך אלא פי' דהנפק"מ היא דבעינן שיהא שיעור כל ההזאות בבת אחת.

גם הרמב"ם בפיה"מ [פרה פי"ב מ"ב] העתיק את דרשת הגמ' [לקמן צג: ובמנחות ז:] במי חטאת וטבל במים שיהיה במים כדי טבילה, [ומדמי לה הגמ' לדרשא דוטבל בדם] והביא זאת הרמב"ם לענין שעת הטבילה עצמה.

והא ודאי דלרש"י והראב"ד שהצריכו כדי כל הטבילות, זהו רק בהתחלה, ולא בעי שישאר שיעור זה בכל ההזאות, דא"כ יצטרך לקבל כמות כפולה כדי שבהזאה האחרונה ישאר כדי כל ההזאות, והא ודאי ליתא.

וכיון דבפר יוה"כ איתא לקמן מב: דמהני אם הביא ד' פרים, להזאות של כל מקום פר א', א"כ סגי כדי הזאה של כל א' מהם. והובא לעיל מדברי רש"י במנחות דמשמע דסגי בכדי ז' הזאות, דהיינו סגי בכדי טבילות והזאות של הכפרה הזו.

ובשיעור כדי טבילת אצבע יש לדון, דלכאו' הוא משתנה לפי רוחב האצבע, שאם אצבעו של הכהן רחבה אינה נטבלת בדם מועט והוי סיפוג, ובמשנה בכלים [פי"ז מי"א] איתא שיש שיעורים שאמרו הכל לפי מה שהוא אדם, כגון קמיצה וחפינה שאם ידו גדולה הוי שיעור גדול. וה"נ יל"ד בטבילת אצבע וסיפוג האם אפשר להכשיר בשיעור מועט ויזה כהן שיש לו אצבע קטנה. [ומצינו כעי"ז ביומא מז: קמצי שמיני].

ובדין שלא יספג ודאי תלוי בכל כהן לפי מה שהוא, אך יל"ד בדין השיעור בדם לפי מה יקבע, ולכאו' השיעור הוא לפי אדם בינוני, וא"כ אולי זו נפק"מ מדין השיעור בשעת טבילה, דאם אצבעו קטנה יכול בפועל לעשות טבילה במעט דם ומ"מ לא מהני דבעינן שיעור כדי טבילה של בינוני. ואולי זה כלול בצריכותא של הגמ' דקמ"ל בדם שהוא דין שיעור ואפילו אם לא יספג בפועל.

ועפ"ז יל"ד באמין שבאצבע, דנתבאר שי"ל דילפינן דחשיב אצבע, וא"כ אי נימא דהשיעור תלוי בכל כהן לפי מה שהוא ולא בבינוני, היה צריך שיעור כדי טבילה של האמין.

ויש נידון כעי"ז במלא לוגמיו, ששיעורו בכל אדם לפי מה שהוא, ובשתיית כוס של ברכה י"א שמצטרף מלא לוגמיו ע"י שתיית כל המסובין, כמובא בשו"ע סי' רע"א סי"ד, ויש לדון בכה"ג לפי איזה מלא לוגמיו ישתער, ויתכן דבאופן זה שמועיל צירוף של שתיית כמה אנשים, א"כ השיעור הוא ביחס לכוס שישתו ממנו מלא לוגמיו, ולא ביחס לאדם השותה, וא"כ בכה"ג יהיה השיעור בבינוני, ויל"ע.

[לרש"י דגרס שהדרשא בדם קאי על שעת קבלה, יל"ד אם סגי רק בשעת קבלה, ונמצא א"כ שהפסוק יוצא לגמרי ממקומו ולא קאי אטבילה, ויל"ע].

**|ג|**

בפסח מצרים איתא במכילתא וטבלתם שיהיה בדם כדי טבילה, ופי' הזית רענן ולא שיהא מספג, והקשה זקני זצ"ל דבגמ' מבואר דהא דשלא יהא מספג הוא דין נפרד מדין כדי טבילה, ולמה לא נפרש כך במכילתא דבעי גם שיעור כדי טבילה.

והביא בשם אאמו"ר שליט"א שיישב דברי הזית רענן, דיש לדון אם השיעור הוא דין בעבודת הקבלה או בקידוש הדם, ומהגמ' במנחות משמע שהוא דין בקידוש, דמדמי לה קידוש קומץ, ונפק"מ בבמה דבעינן עבודת קבלה, אבל אין בה קידוש דאין בה כלי שרת, וא"כ אם הוא רק דין בקידוש אינו שייך בבמה. וה"נ בפסח מצרים לא היה קידוש ולכן הוצרך הזית רענן לפרש שהוא רק דין שלא יספג.

ועוד הוסיף אאמו"ר שליט"א שם, דברש"י משמע שהוא דין בקבלה וא"כ הוא שייך גם בבמה, ומ"מ י"ל דבפסח מצרים הוא תלוי בפלוגתא דתנאי התם במכילתא אם היה שם קבלת הדם בכלי, דמאי דכתיב אשר בסף פירושו בכלי, או שפירושו איסקופה, שחקק עוקה בקרקע וקיבל בתוכה, ולפ"ז י"ל דלא היה שם עבודת קבלה דלא מצינו קבלה אלא בכלי, וא"כ לא שייך בה דין שיעור אלא רק דין שלא יספג.

אכן ע"פ הגרי"ז בשיטת הרמב"ם, השיעור בדם נאמר גם בלי הקבלה, ורק שהנפק"מ היא לענין קבלה, ושייך לדון נפק"מ גם בשעת טבילה כדלעיל אם יקח אגודת אזוב קטנה שאפשר לעשות בה טבילה במעט דם, ובאופן רגיל אין בו כדי טבילה. וא"כ לכאו' אכתי היה אפשר לפרש וטבלתם בדם שהוא גם דין שיעור.

והנה איתא במנחות כא. דדם שקרש בחטאות הפנימיות נדחה מהזאה כיון שאינו בר טבילה והזאה, ומשום הכי פסול אפילו אם חר והמחהו, ובחטאות החיצונות כשר דלא כתיב בהו וטבל והזה אלא ולקח ונתן והאי בר לקיחה ונתינה הוא.

ומפרש המקדש דוד [סי' ז' סק"ב] דבפנימיות בעינן דוקא טבילת אצבע והויא עבודה, משא"כ בחיצונות אם קרש א"צ טבילה וסגי שיעלה על אצבעו, ורק דבעינן שיקח בעצמו ולא ע"י קוף, כדאיתא לעיל יד.

ובזה מיישב את דברי הרמב"ם, דבפרק ה' כיון דמיירי בחטאות החיצונות ביאר הרמב"ם הא דבעי כדי טבילה רק בשביל שלא יספג, והיינו דאם אינו קרוש בעינן טבילה ולא סיפוג, אבל לא הצריך שיעור כדי טבילה אף בקבלה, דכיון דכשר גם בקרוש בלי טבילה ממילא לעולם לא בעי שיעור טבילה. ולכן בפ"ד דמיירי בשיעור קבלה בכל הזבחים כתב רק כדי הזאה והיינו בכל א' כדינו, ובחטאות הפנימיות דבעינן דוקא טבילה ממילא שיעור הקבלה הוא כדי לטבול ולהזות.

אכן הגר"ח פי' הגמ' במנחות הנ"ל באופן אחר, דודאי דם שקרש לא מהני גם בחטאות החיצונות, אלא שהוא רק חסרון היכי תימצי דאי אפשר לעשות בו מעשה הטבילה ואינו פסול בגופו, ובפנימיות הוא פסול בגוף הדם כיון שאינו ראוי לטבילה והזאה, והנפק"מ בזה היא לנידון הגמ' שם דאינו ראוי לכפרה ולכן פטור על אכילתו, ושנפסל מהזאה אפילו חזר והמחהו כיון שנדחה.

ומוכיח כן הגר"ח מדפריך בפסחים טז: אהא דמשקי בי מטבחיא דכן א"כ לא משכחת פסול דם שנטמא, ואי דם שקרש כשר משכחת לה כגון שקרש דהוי כאוכל ומקבל טומאת אוכלין.

וכאמור לעיל יד. מבואר דבפנימיות הטבילת אצבע היא עבודה, והרמב"ם אומר שהיא בכלל עבודת ההזאה, ובחיצונות אע"ג דבעינן טבילה מ"מ אינה עבודה, א"כ י"ל דדין שיעור טבילה המבואר בסוגיין שייך רק בפנימיות ולא בחיצונות.

והשתא יל"ד בפסח מצרים האם הטבילה היתה עבודה, ואם לא היתה עבודה לא שייך ללמוד מוטבלתם דין שיעור אלא רק שלא יספג.

**|ד|**

דף מא: במחשב בחצי מתיר בעי הגמ' למימר דפליגי ר"מ ורבנן אם אמרינן על דעת ראשונה הוא עושה, ורש"י כאן כתב דמחשבה דקדשים דיבור, ויל"ע למה דוקא כאן פי' זאת רש"י.

והגרי"ד דן מתחילה לומר בכונת רש"י, דהטעם שלפי רבנן לא אומרים כאן ע"ד ראשונה זהו משום דע"ד ראשונה לא מהני להחשב כדיבור. אכן לא ברירא לומר כן, דהא בכתיבת ס"ת איתא בשו"ע [יו"ד סי' רע"ד ס"א] כדעת הרא"ש שצריך אמירה בתחילת הכתיבה שכותב לשם קדושת ס"ת, ואמירה זו מספיקה לכל הספר. שמע מינה דגם במקום שצריך דיבור מהני ע"ד ראשונה הוא עושה.

אכן הגרי"ז ביאר דמחשבת פיגול אינה כונה איך נעשית העבודה, וככונה בכתיבת ס"ת שמפרש לשם מה עושה, אלא פיגול הוא מחשבה של פיגול.

והגרי"ז אמר זאת כיישוב על ההערה שהגרעק"א מציין בגליון הש"ס דבגמ' לעיל מבואר דאמרינן ע"ד ראשונה הוא עושה, וכאן יש בזה פלוגתא לפי ר"ל. והביאור הוא דכשהנידון לגבי המעשה אם נעשה לשמה אמרינן דנעשה על דעת ראשונה, משא"כ לגבי פיגול שהנידון הוא על עצם המחשבה כנ"ל.

וכן לענין הוכיח סופו על תחילתו, לעיל איתא דאמרינן, ומקשה הקרן אורה דבסוגיין מבואר דלכו"ע לא אמרינן הוכיח סופו על תחילתו, ומתרץ דמחשבה דאית ביה פסולא לא אמרינן הוכיח סופו על תחילתו. אבל מקשה ע"ז מתוס' בפסחים שכתבו הוכיח סופו גם על שלא לשמה שהוא מחשבת פסול. אכן יש ליישב ע"פ התוס' במנחות מב: שדימו מחשבת שלא לשמה בציצית לקדשים, משמע דפירשו בגדר שלא לשמה דאינו מחשבת פסול כפי שנקט הגרי"ז אלא הפסול הוא העדר הלשמה.

ובחולין לט: איתא דבשוחט לע"ז הוי ספק ופלוגתא אם אמרינן הוכיח סופו על תחילתו, והגרעק"א הוכיח דבשוחט לע"ז אינו פוסל במחשבה בלי דיבור וכמש"כ התוס' לענין פיגול דבעי דיבור, והקשה הגרעק"א דא"כ מה יועיל הוכיח סופו על תחילתו, הרי אם חשב כך בתחילתו, מ"מ לא היה אז דיבור, דנקט הגרעק"א בפשיטות מסברא דבעינן דיבור מעיקרא בשעת המעשה.

אולם יש לדון דבשוחט לע"ז הנידון הוא לשם מה נעשית השחיטה, וגם אם צריך דיבור זהו רק כדי לדעת מה מחשבתו, ולכן שייך שיועיל גם דיבור בסופו שמוכיח על תחילתו, ובזה יש לחלק בין ע"ז לפיגול, דמחשבת פיגול שהוא חלות פסלות נוספת וכנ"ל א"כ הדיבור הוא הפוסל ובזה לא יועיל הדיבור בסופו לפסול בתחילתו. נמצא לפ"ז דמש"כ רש"י כאן דפיגול הוא בפה, כונתו להראות שהוא דבר נוסף.

ומה שנתבאר דבדיבור הנצרך כדי להוכיח על הכונה שייך לדון הוכיח סופו, כן נראה מדברי המשנ"ב בהל' ציצית [סי' י"א ס"ק ו'], דמבואר בשו"ע דצריך שיאמר שטווה לשם ציצית, ודי שיאמר בתחילת הטויה, דע"ד ראשונה הוא עושה. וכתב המשנ"ב דאם טוה מעט ואח"כ אמר לא מהני למה שכבר טוה דמספקא לן אי אמרינן הוכיח סופו על תחילתו, ואם בתחילה ג"כ חשב שיהיה לשמה אך שלא אמר בפירוש נ"ל דיש לצדד להקל דספק ספיקא הוא, עכ"ד המשנ"ב. דהיינו שיש ספק אם צריך אמירה או די במחשבה, וגם אם צריך אמירה יש ספק נוסף דיתכן שאומרים הוכיח סופו על תחילתו.

חזינן מדבריו, שגם אם צריך דיבור שייך לומר הוכיח סופו על תחילתו, וכמו שנתבאר דהכא א"צ את חלות המחשבה אלא רק לדעת לשם מה נעשה.

נמצא דבדבר שסתמא לשמה מהני ע"ד ראשונה הוא עושה, ויתכן לומר גם הוכיח סופו, וכדלעיל דף ב:. ובמקום שצריך דיבור, בס"ת איתא בשו"ע דאמרינן ע"ד ראשונה, ולענין הוכיח סופו, בע"ז דבעי דיבור הבין הגרעק"א דלא מהני הוכיח סופו אך במשנ"ב בציצית מבואר דשייך לומר דמהני. ובמחשבת פיגול לא מהני הוכיח סופו כי המחשבה עצמה עושה פסול, ועל דעת ראשונה בפיגול זה הנידון בסוגיין.

והגרי"ד דן לומר שהעושה על דעת ראשונה לא ילקה על הלאו דלא יחשב, דהיינו שאין זה מחשבה נוספת בפועל מצד הגברא, אלא שהמעשה ממילא נעשה ע"ד המחשבה הראשונה.

**שיעורי זבחים דף מא:-מב:**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**פיגול בחצי מתיר ודבר שאין לו מתירין**

**|א|**

פיגל בקומץ ולא בלבונה בלבונה ולא בקומץ ר"מ אומר פיגול וחייבין עליו כרת וחכמים אומרים אין בו כרת עד שיפגל בכל המתיר. והגמ' שקו"ט אי ר"מ ס"ל דמפגלין בחצי מתיר, או דטעמיה כדר"ש בן לקיש דעל דעת ראשונה הוא עושה ונמצא שפיגל בכל המתיר.

וכתבו התוס' לעיל ל. ובמנחות טז. דגם למ"ד מפגלין בחצי מתיר היינו דוקא בדבר המסויים, כגון שוחט סימן א' מב' סימנים, אבל בשוחט חצי סימן לא הוי פיגול, וכן בחצי מהז' הזאות שבפנים, דהוה כחצי קומץ שאינו פיגול. והתוס' לקמן מב: פליגי וכתבו דגם בהזאה אחת דפנים שייך דין פיגול בחצי מתיר, דס"ל שאינו כחצי קומץ.

וכל זה ניחא למ"ד מפגלין בחצי מתיר, אבל לריש לקיש דאמר דכו"ע מודו שאין מפגלין בחצי מתיר, וטעמיה דר"מ דפיגל בחצי מתיר הוא משום דעל דעת ראשונה הוא עושה והוי כפיגל בכל המתיר, צ"ב דא"כ גם בחצי סימן ובחצי קומץ נימא הכי.

והביאור בזה, דיש להוכיח [ויתכן שגם הגרי"ז אמר יסוד זה], דאין מפגלין בחצי מתיר אין פירושו שהמחשבה לא נתפסת בחצי מתיר, דבאמת המחשבה נתפסת אלא דמה שלא פיגל בכל המתיר מעכב מלחול פיגול.

וראיה לדבר, דבמנחות טז: א"ר יוחנן דפיגל בהולכת קומץ הוי פיגול אע"ג דלא פיגל בלבונה, ומפרש רבא דקסבר ר' יוחנן כל עבודה שאינה מתרת עבודה חשובה היא לפגל עליה בפני עצמה. ופירש"י דכיון שהולכה אינה מעכבת דאפשר לבטלה ליכא למימר עד שיפגל בכל המתיר דהא לאו מתיר הוא ואין כח באחרת לעכב. מבואר דשייך פיגול אע"ג דחשב רק בהולכת הקומץ שהוא חצי מתיר, כיון שאין כח בהולכת הלבונה לעכב. ומה שבהקטרה אין מפגלין בחצי מיר זהו רק משום שיש עיכוב לחלות הפילגול, מחמת שלא חשב בשאר המתיר.

אבל בחצי סימן אינו כן, דהפירוש בדין זה הוא דבעינן מחשבה בדבר מסויים, ומחשב בדבר שאינו מסויים אינו כלום ולא נתפס המחשבה.

ועוד חזינן חילוק זה, מדאיתא במנחות יז. אמרי חריפי דפומבדיתא הקטרה מפגלת הקטרה, שאם חישב בהקטרת הקומץ ע"מ להקטיר הלבונה למחר הוי פיגול גם לרבנן דס"ל שאין מפגלין בחצי מתיר, דכמה דחשב בכוליה מתיר דמי. והפירוש הוא כיון שמחשבה בקומץ לחוד הוי פיגול כנ"ל אלא שמה שלא חישב בלבונה מעכב, הכא כיון שחישב על הלבונה אינו מעכב. ומשא"כ בחצי קומץ כיון שאין נתפס בו מחשבת פיגול לא יועיל גם אם יחשב בו על שאר המתיר, וכ"ה בחי' הרשב"א למנחות שם דבחצי קומץ לא שייך הדין דחריפי דפומבדיתא.

והשתא אתי שפיר היטב הא דבסוגיין אמרינן ע"ד ראשונה רק במחשב בחצי מתיר, ולא בחצי סימן וחצי קומץ, דבדבר שאינו מסויים לא נתפס כאן מחשבת פיגול וליכא למימר שממשיך הפיגול להעשות בכל המתיר משום ע"ד ראשונה.

וע"פ זה דן הגרי"ד לומר עוד בסוגיין, דיש להקשות כיון דקי"ל [לעיל יג:] טבילת אצבע מפגלת, ונקט הגרי"ז דגם בטבילה אחת חשיב מפגל במתיר שלם, דטבילת אצבע הוי שם עבודה לעצמה, אלא דבעינן לשייך אותה לא' מד' עבודות ונחלקו הראשונים אם לשייך אותה להולכה או להזאה, ומ"מ כל טבילת אצבע נקרא מתיר שלם, א"כ גם בחישב בהזאה א' דלא הוי מתיר שלם מ"מ הרי אחריה יש טבילת אצבע להזאה הבאה, ונימא בטבילת אצבע שלאחריה ע"ד ראשונה הוא עושה וליהוי פיגול לר"מ גם במחשב בשאר הזאות, ואמאי אמרינן בסוגיין דלריש לקיש בעינן שיחשב בהזאה ראשונה דוקא.

ואין ליישב דכיון שהזאה וטבילת אצבע הן ב' עבודות, לא אמרינן מזו לזו ע"ד ראשונה הוא עושה, דהא במשנה [מנחות טז.] נחלקו ר"מ ורבנן גם בשחט א' מן הכבשים במחשבה לאכול הלחם למחר, דלר"מ הוי פיגול ולריש לקיש הטעם הוא משום דעד"ר הוא עושה גם בשחיטת הכבש השני, וה"נ בשתי עבודות לא גרע משני כבשים, ושייך בהו ע"ד ראשונה.

וכן יש לשאול דבחישב במקצת הזאות אחרונות שבפרוכת, ההולכה שאח"כ למתנות שבמזבח תפגל משום עד"ר הוא עושה.

והתירוץ על כל זה ע"פ הנ"ל, די"ל חידוש דלא מצינו על דעת ראשונה אלא כשכבר יש מחשבה שבכחה לפגל, מהני ע"ד ראשונה רק לסלק את העיכוב דאידך חצי מתיר שלא חישב בו, אבל לא מהני להחיל ולעשות פיגול בפנ"ע, דע"ד ראשונה אינו כמחשב ממש אלא רק שהמעשה נעשה ע"פ המחשבה הראשונה, וי"ל דזה לא מהני לעשות הפיגול.

אמנם במה שנתבאר בחריפי דפומבדיתא די"ל דדוקא במחשב בקומץ על הלבונה מהני, בתוס' [לקמן מג. ד"ה והלבונה] מבואר דגם במחשב בחצי קומץ על חצי קומץ, לחריפי דפובדיתא הוי פיגול.

**|ב|**

על דברי התוס' במנחות טז. הנ"ל דמודה ר"מ בחצי הזאות דלא הוי פיגול, תמה הגרעק"א מסוגיין דמפורש דאם נתן א' מהמתנות שעל מזבח הפנימי במחשבת פיגול הוי פיגול בחצי מתיר, והניח בצע"ג. דהבין הגרעק"א שלפי מה שנקטו התוס' דכיון שא' מהז' הזאות מעכב הוי כחצי סימן, הוא הדין בד' קרנות שמעכבות זא"ז מקצתן הוי כחצי סימן.

וכעי"ז הביא הגרי"ז להקשות על התוס' במנחות, וכן הקשה הקרן אורה, ממש"כ התוס' [לעיל לח:] דלבית שמאי אם חישב בא' משתי מתנות בחטאת הוי פיגול בחצי מתיר.

ומחלק הגרי"ז בין ז' הזאות לבין שתי מתנות דבית שמאי וכן ד' קרנות דמזבח הפנימי, דב' מתנות וד' קרנות כל א' הוי מתנה לעצמה ואינה זקוקה לחברתה, ומה שמעכבים הוא דין בקרבן שהקרבן צריך את כולן להיות ניתר ולכן הוי חצי מתיר, משא"כ ז' הזאות שנאמר בהן דין מנין של שבע הזאות, והפירוש בדין מנין הוא דבעינן זו אחר זו וההזאות עצמן צריכות זו את זו שבלי כולן לא מתקיים המנין, והזאה א' לבדה אינה כלום.

וביומא [נה.] פליגי בטעם הדין דתנן במנין א' למעלה ושבע למטה דמונה אחת אחת ואחת אחת ושתים וכו', דר' אלעזר אמר שלא יטעה, ור' יוחנן אמר אמר קרא וכו', ובהא דמונה ז' למטה לא דנו בגמ' מאי טעמא, משמע שזה לכו"ע מדאורייתא, וכתבו התוס' ישנים בשם התו"כ דמדכתיב 'שבע פעמים' ולא שבע טיפין, פעמים משמע מנין.

עוד הביא הגרי"ז מהתוספתא, הזו שבעה כהנים כאחת הזאתו פסולה בזה אחר זה הזאתו כשרה. והפירוש הוא כנ"ל, דבעינן את מנין השבע הזאות.

וכיון שהחפצא של ההזאה הוי שבע הזאות וכל א' צריכה את חברתה, לכן כתבו התוס' דהזאה א' הוי כחצי סימן.

ובעיקר הקושיא מעיר הגרי"ז דהתוס' מב: נקטו שגם הזאה א' הוי חצי מתיר. ומ"מ בדעת התוס' במנחות שנקטו דהוי כחצי סימן מחלק הגרי"ז כנ"ל.

ויש לדון בא' למעלה ושבע למטה האם הא' למעלה חשיב חצי מתיר. דהנה במנחות כז. תנן דברים המעכבין זה את זה, ז' הזאות של בין הבדים שעל הפרוכת שעל מזבח הזהב. ויל"ע אמאי לא תנן ד' מתנות קרנות של מזבח הפנימי.

וביאר הגרי"ד ע"פ דברי הגרי"ז הנ"ל, דלא קתני דברים המעכבין מצד הכשר הקרבן, אלא דברים המעכבין זא"ז שנקראים דבר א' וצריכים זה את זה.

והשתא יש מקום לדון בא' למעלה ושבע למטה, האם הא' למעלה נחשבת מתנה לעצמה, ונפק"מ שיהא בה דין פיגול בחצי מתיר. דהא במשנה לא קתני ח' הזאות מעכבין זא"ז.

אכן בתוס' מוכח דכל ההזאות הוי כחצי סימן. והא דלא קתני במשנה את הא' למעלה, כבר תירץ בשו"ת מהרי"ל דיסקין דלא קתני אלא המעכבין מהלכות המתנות, ובא' למעלה וז' למטה יש עוד מעכב מצד הסדר דהלכות יוה"כ, שאם יעשה הז' בלי הא' למעלה שינה מהסדר.

**|ג|**

פיגל בקומץ ולא בלבונה בלבונה ולא בקומץ, פי' רש"י שהקטיר הא' הוי חצי מתיר. והנה שיטת רש"י דליקוט לבונה הוא עבודת הולכה, וכך פשטות הגמ' במנחות יג:, והרמב"ם ס"ל דהוי עבודת קמיצה, וכתב [פסוה"מ פט"ז ה"ז] דאם חישב בקמיצת המנחה ולא בליקוט הלבונה, או איפכא, הוי חצי מתיר.

וא"כ מה שפירש רש"י כאן דמיירי בהקטרה, לשיטתו ודאי הוצרך לזה, דבקמיצה לא הוי חצי מתיר, אכן לפי הרמב"ם יל"ד האם אפשר לפרש את הסוגיא בחישב בעבודת הקמיצה או בליקוט הלבונה.

אולם בתוס' [מג. ד"ה והלבונה] מבואר דאי אפשר להקטיר את הלבונה לפני הקמיצה, ובתו"כ איתא עוד, על כל לבונתה שתהא שם לבונה בשעת קמיצה, מבואר שגם אי אפשר לעשות את הליקוט לבונה לפני הקמיצה. וא"כ גם להרמב"ם לא יתכן לפרש דחישב בלבונה קאי על ליקוט לבונה שעשאו לפני הקומץ, ועל כרחך דהסוגיא מיירי בהקטרה.

ובדברי התוס' יש לבאר למה כתבו רק את דין הקטרת הלבונה, ולא הביאו את דין התו"כ הנ"ל שגם את הליקוט אי אפשר לעשות לפני הקמיצה. והביאור הוא משום דתוס' קאי על המשנה דאלו דברים שאין חייבין עליהם משום פיגול הקומץ והלבונה וכו', דהם מתירין ולא ניתרין, ועל זה הקשו התוס' דהלבונה ניתר ע"י הקומץ, וזהו בהקטרה, אבל על הליקוט א"צ מתיר, והדין שכתוב בתו"כ דהליקוט הוא אחרי הקמיצה זהו דין בפנ"ע דמצות עשיית המנחה היא שהקמיצה לפני הליקוט ולא מטעם מתיר.

ומש"כ התוס' שהקמיצה היא מתיר, זה יתכן גם לפי הרמב"ם שליקוט לבונה הוא כקמיצה, דמ"מ הקמיצה היא המתרת את דין ההקטרה, ולפני הקמיצה אפשר לשנות את הלבונה וגם במש"כ התוס' לעיל כ: דלפני קמיצה לא נפסל ביוצא יתכן שדין זה תלוי בקמיצה דוקא ולא בליקוט לבונה.

**|ד|**

בעיקר דין המשנה דאלו דברים שאין חייבין עליהם משום פיגול, פרש"י שאין חייבין כרת באכילתן, ומדוייק דלאו איכא. ומאידך התוס' לעיל [כג: ד"ה הא] כתבו דפיגול הותר מכללו במנחת כהנים ומנחת כהן משיח וקומץ וכל דבר שאין לו מתירים אין חייבים עליהן משום פיגול כדתנן בפ' ב"ש ואפי' פסולא נמי נראה דליכא וכו', והביאו ראיה מהגמ' סוף פ"ק דמה שאינו דומיא דשלמים אין בו אפילו פסול בפיגול, אי לאו ק"ו, א"כ במנחת כהנים ובמנחת נסכים דליכא ק"ו ליכא פסולא כלל.

והמשנה למלך כתב דהרמב"ם פליג על תוס', דכתב [פסוה"מ פי"ח ה"ז] דלאו איכא ורק כרת ליכא וכרש"י.

אך הקרן אורה מחלק בזה ואומר דלא פליגי, דמש"כ התוס' דליכא פסולא כלל מיירי דוקא במנחת כהנים ונסכים, שבקרבן אין מתירין ולא פסל כלום ע"י מחשבתו, אבל בקומץ ודם שהקרבן נתפגל ונפסל ודאי שאסור לאכלו וכמש"כ הרמב"ם. ומדוייק בלשון התוס' שמתחילה הזכירו רק קומץ ובסוף דבריהם שהוכיחו דליכא פסולא כלל הזכירו רק מנחת כהנים ומנחת נסכים.

ואמנם מצינו בר"ש משאנץ על התו"כ בשם הריב"א, דפיגול הותר מכללו במנחת כהנים ומנחת נסכים דאין בהם פסול, וגם בקומץ ודם אין פסול ואפילו לכתחילה מותרין להקריב ע"ג המזבח, ואע"פ שאם מקריבן גורם שיהיה בשיריים כרת, מ"מ אם רוצה רשאי להקריב. והיינו דאע"פ שאסור להעלות פסולין ע"ג המזבח, הכא ליכא פסול בקומץ. והר"ש משאנץ תמה דכיון שבקרבן חל פיגול איך יהיה מותר להעלות הקומץ והדם, ולא דמי לההיא דסוף פ"ק דבלי ק"ו אין איסור בחטאות הפנימיות לר"ש, דהתם י"ל דלא חל פסול כלל.

ואכן גם בדברי התוס' לעיל תמה הגרעק"א, דודאי כיון שהקרבן פסול א"כ גם הקומץ פסול ואיך יהיה מותר ומה צריך ק"ו לאסרו.

והגרא"מ הורוויץ באהל משה מבאר דיש ב' ילפותות, הא' בדף מד. מה שלמים מיוחדים שיש להם מתירין אף כל שיש לו מתירין, ומינה ילפינן דהקומץ והלבונה וכו' שהם המתירין אין חייבין עליהם משום פיגול, והתוס' שם הביאו מרש"י בדף כח: דפי' דילפינן לה מקרא דהתם דכתיב מבשר זבח שלמיו, דומיא דשלמים שיש בהן מפגלין ומתפגלין, ומיישב הגראמ"ה שזו דרשא נוספת, ומינה ילפינן דקרבן שאין לו מתיר וניתר נתמעט לגמרי מדין פיגול. [ובזה א"ש חילוק הקרן אורה הנ"ל].

ויש להוסיף בביאור דין זה את דברי הגרי"ז בספר, דהא דבעינן מתיר וניתר אינו גזה"כ בעלמא, אלא ההלכה היא שהפיגול חל ע"י המתירין.

ואין זה תלוי בהא דלדעת ר' יוסי אין מתיר מפגל את המתיר, דלהלכה קי"ל דמפגל, דהיינו שאפשר לחשב ממתיר על מתיר, ומ"מ הפירוש הוא שהפיגול מתפגל ע"י המתירין, כמו שקרבן כשר מתכפר וניתר באכילה ע"י המתירין, כך חלות שם פיגול חל ע"י המתירין. ולכן המתיר עצמו לא מתפגל, דהנית נתפגל ע"י המתיר ואילו על המתיר עצמו לא חל הפיגול.

והתוס' כתבו דהא דחייבין על האימורין משום פיגול, היינו משום דאינם נחשבים מתיר, כיון שאם אבדו מותר לאכול את הבשר. אבל הרמב"ם כתב דהאימורין מתירין, ומ"מ חייבים עליהם, ולא קשיא ליה קו' התוס'. והביאור הוא, דהתוס' ס"ל שהמיעוט הוא על שם מתירין, דמה שנקרא מתירין אין חייבין עליהם משום פיגול, אבל הרמב"ם ס"ל דאין חסרון בשם מתיר, אלא דבעינן שיהא ניתר שיתפגל ע"י מתיריו, וגם האימורין ניתרין ע"י הדם.

ויש לדון לענין הלאו דאוכל פיגול באלו שאין חייבין עליהם, דהרמב"ם כתב שלוקה על אכילתן משום פסולי המוקדשין, ולא כתב לאו דאוכל פיגול, ומזה נראה דנתמעטו לגמרי משם פיגול, וי"ל שגם לגבי חוץ למקומו נתמעטו דליכא לאו זה במתירין.

**שיעורי זבחים דף מא:-מב:**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**פיגול בחצי מתיר ודבר שאין לו מתירין**

**|א|**

פיגל בקומץ ולא בלבונה בלבונה ולא בקומץ ר"מ אומר פיגול וחייבין עליו כרת וחכמים אומרים אין בו כרת עד שיפגל בכל המתיר. והגמ' שקו"ט אי ר"מ ס"ל דמפגלין בחצי מתיר, או דטעמיה כדר"ש בן לקיש דעל דעת ראשונה הוא עושה ונמצא שפיגל בכל המתיר.

וכתבו התוס' לעיל ל. ובמנחות טז. דגם למ"ד מפגלין בחצי מתיר היינו דוקא בדבר המסויים, כגון שוחט סימן א' מב' סימנים, אבל בשוחט חצי סימן לא הוי פיגול, וכן בחצי מהז' הזאות שבפנים, דהוה כחצי קומץ שאינו פיגול. והתוס' לקמן מב: פליגי וכתבו דגם בהזאה אחת דפנים שייך דין פיגול בחצי מתיר, דס"ל שאינו כחצי קומץ.

וכל זה ניחא למ"ד מפגלין בחצי מתיר, אבל לריש לקיש דאמר דכו"ע מודו שאין מפגלין בחצי מתיר, וטעמיה דר"מ דפיגל בחצי מתיר הוא משום דעל דעת ראשונה הוא עושה והוי כפיגל בכל המתיר, צ"ב דא"כ גם בחצי סימן ובחצי קומץ נימא הכי.

והביאור בזה, דיש להוכיח [ויתכן שגם הגרי"ז אמר יסוד זה], דאין מפגלין בחצי מתיר אין פירושו שהמחשבה לא נתפסת בחצי מתיר, דבאמת המחשבה נתפסת אלא דמה שלא פיגל בכל המתיר מעכב מלחול פיגול.

וראיה לדבר, דבמנחות טז: א"ר יוחנן דפיגל בהולכת קומץ הוי פיגול אע"ג דלא פיגל בלבונה, ומפרש רבא דקסבר ר' יוחנן כל עבודה שאינה מתרת עבודה חשובה היא לפגל עליה בפני עצמה. ופירש"י דכיון שהולכה אינה מעכבת דאפשר לבטלה ליכא למימר עד שיפגל בכל המתיר דהא לאו מתיר הוא ואין כח באחרת לעכב. מבואר דשייך פיגול אע"ג דחשב רק בהולכת הקומץ שהוא חצי מתיר, כיון שאין כח בהולכת הלבונה לעכב. ומה שבהקטרה אין מפגלין בחצי מיר זהו רק משום שיש עיכוב לחלות הפילגול, מחמת שלא חשב בשאר המתיר.

אבל בחצי סימן אינו כן, דהפירוש בדין זה הוא דבעינן מחשבה בדבר מסויים, ומחשב בדבר שאינו מסויים אינו כלום ולא נתפס המחשבה.

ועוד חזינן חילוק זה, מדאיתא במנחות יז. אמרי חריפי דפומבדיתא הקטרה מפגלת הקטרה, שאם חישב בהקטרת הקומץ ע"מ להקטיר הלבונה למחר הוי פיגול גם לרבנן דס"ל שאין מפגלין בחצי מתיר, דכמה דחשב בכוליה מתיר דמי. והפירוש הוא כיון שמחשבה בקומץ לחוד הוי פיגול כנ"ל אלא שמה שלא חישב בלבונה מעכב, הכא כיון שחישב על הלבונה אינו מעכב. ומשא"כ בחצי קומץ כיון שאין נתפס בו מחשבת פיגול לא יועיל גם אם יחשב בו על שאר המתיר, וכ"ה בחי' הרשב"א למנחות שם דבחצי קומץ לא שייך הדין דחריפי דפומבדיתא.

והשתא אתי שפיר היטב הא דבסוגיין אמרינן ע"ד ראשונה רק במחשב בחצי מתיר, ולא בחצי סימן וחצי קומץ, דבדבר שאינו מסויים לא נתפס כאן מחשבת פיגול וליכא למימר שממשיך הפיגול להעשות בכל המתיר משום ע"ד ראשונה.

וע"פ זה דן הגרי"ד לומר עוד בסוגיין, דיש להקשות כיון דקי"ל [לעיל יג:] טבילת אצבע מפגלת, ונקט הגרי"ז דגם בטבילה אחת חשיב מפגל במתיר שלם, דטבילת אצבע הוי שם עבודה לעצמה, אלא דבעינן לשייך אותה לא' מד' עבודות ונחלקו הראשונים אם לשייך אותה להולכה או להזאה, ומ"מ כל טבילת אצבע נקרא מתיר שלם, א"כ גם בחישב בהזאה א' דלא הוי מתיר שלם מ"מ הרי אחריה יש טבילת אצבע להזאה הבאה, ונימא בטבילת אצבע שלאחריה ע"ד ראשונה הוא עושה וליהוי פיגול לר"מ גם במחשב בשאר הזאות, ואמאי אמרינן בסוגיין דלריש לקיש בעינן שיחשב בהזאה ראשונה דוקא.

ואין ליישב דכיון שהזאה וטבילת אצבע הן ב' עבודות, לא אמרינן מזו לזו ע"ד ראשונה הוא עושה, דהא במשנה [מנחות טז.] נחלקו ר"מ ורבנן גם בשחט א' מן הכבשים במחשבה לאכול הלחם למחר, דלר"מ הוי פיגול ולריש לקיש הטעם הוא משום דעד"ר הוא עושה גם בשחיטת הכבש השני, וה"נ בשתי עבודות לא גרע משני כבשים, ושייך בהו ע"ד ראשונה.

וכן יש לשאול דבחישב במקצת הזאות אחרונות שבפרוכת, ההולכה שאח"כ למתנות שבמזבח תפגל משום עד"ר הוא עושה.

והתירוץ על כל זה ע"פ הנ"ל, די"ל חידוש דלא מצינו על דעת ראשונה אלא כשכבר יש מחשבה שבכחה לפגל, מהני ע"ד ראשונה רק לסלק את העיכוב דאידך חצי מתיר שלא חישב בו, אבל לא מהני להחיל ולעשות פיגול בפנ"ע, דע"ד ראשונה אינו כמחשב ממש אלא רק שהמעשה נעשה ע"פ המחשבה הראשונה, וי"ל דזה לא מהני לעשות הפיגול.

אמנם במה שנתבאר בחריפי דפומבדיתא די"ל דדוקא במחשב בקומץ על הלבונה מהני, בתוס' [לקמן מג. ד"ה והלבונה] מבואר דגם במחשב בחצי קומץ על חצי קומץ, לחריפי דפובדיתא הוי פיגול.

**|ב|**

על דברי התוס' במנחות טז. הנ"ל דמודה ר"מ בחצי הזאות דלא הוי פיגול, תמה הגרעק"א מסוגיין דמפורש דאם נתן א' מהמתנות שעל מזבח הפנימי במחשבת פיגול הוי פיגול בחצי מתיר, והניח בצע"ג. דהבין הגרעק"א שלפי מה שנקטו התוס' דכיון שא' מהז' הזאות מעכב הוי כחצי סימן, הוא הדין בד' קרנות שמעכבות זא"ז מקצתן הוי כחצי סימן.

וכעי"ז הביא הגרי"ז להקשות על התוס' במנחות, וכן הקשה הקרן אורה, ממש"כ התוס' [לעיל לח:] דלבית שמאי אם חישב בא' משתי מתנות בחטאת הוי פיגול בחצי מתיר.

ומחלק הגרי"ז בין ז' הזאות לבין שתי מתנות דבית שמאי וכן ד' קרנות דמזבח הפנימי, דב' מתנות וד' קרנות כל א' הוי מתנה לעצמה ואינה זקוקה לחברתה, ומה שמעכבים הוא דין בקרבן שהקרבן צריך את כולן להיות ניתר ולכן הוי חצי מתיר, משא"כ ז' הזאות שנאמר בהן דין מנין של שבע הזאות, והפירוש בדין מנין הוא דבעינן זו אחר זו וההזאות עצמן צריכות זו את זו שבלי כולן לא מתקיים המנין, והזאה א' לבדה אינה כלום.

וביומא [נה.] פליגי בטעם הדין דתנן במנין א' למעלה ושבע למטה דמונה אחת אחת ואחת אחת ושתים וכו', דר' אלעזר אמר שלא יטעה, ור' יוחנן אמר אמר קרא וכו', ובהא דמונה ז' למטה לא דנו בגמ' מאי טעמא, משמע שזה לכו"ע מדאורייתא, וכתבו התוס' ישנים בשם התו"כ דמדכתיב 'שבע פעמים' ולא שבע טיפין, פעמים משמע מנין.

עוד הביא הגרי"ז מהתוספתא, הזו שבעה כהנים כאחת הזאתו פסולה בזה אחר זה הזאתו כשרה. והפירוש הוא כנ"ל, דבעינן את מנין השבע הזאות.

וכיון שהחפצא של ההזאה הוי שבע הזאות וכל א' צריכה את חברתה, לכן כתבו התוס' דהזאה א' הוי כחצי סימן.

ובעיקר הקושיא מעיר הגרי"ז דהתוס' מב: נקטו שגם הזאה א' הוי חצי מתיר. ומ"מ בדעת התוס' במנחות שנקטו דהוי כחצי סימן מחלק הגרי"ז כנ"ל.

ויש לדון בא' למעלה ושבע למטה האם הא' למעלה חשיב חצי מתיר. דהנה במנחות כז. תנן דברים המעכבין זה את זה, ז' הזאות של בין הבדים שעל הפרוכת שעל מזבח הזהב. ויל"ע אמאי לא תנן ד' מתנות קרנות של מזבח הפנימי.

וביאר הגרי"ד ע"פ דברי הגרי"ז הנ"ל, דלא קתני דברים המעכבין מצד הכשר הקרבן, אלא דברים המעכבין זא"ז שנקראים דבר א' וצריכים זה את זה.

והשתא יש מקום לדון בא' למעלה ושבע למטה, האם הא' למעלה נחשבת מתנה לעצמה, ונפק"מ שיהא בה דין פיגול בחצי מתיר. דהא במשנה לא קתני ח' הזאות מעכבין זא"ז.

אכן בתוס' מוכח דכל ההזאות הוי כחצי סימן. והא דלא קתני במשנה את הא' למעלה, כבר תירץ בשו"ת מהרי"ל דיסקין דלא קתני אלא המעכבין מהלכות המתנות, ובא' למעלה וז' למטה יש עוד מעכב מצד הסדר דהלכות יוה"כ, שאם יעשה הז' בלי הא' למעלה שינה מהסדר.

**|ג|**

פיגל בקומץ ולא בלבונה בלבונה ולא בקומץ, פי' רש"י שהקטיר הא' הוי חצי מתיר. והנה שיטת רש"י דליקוט לבונה הוא עבודת הולכה, וכך פשטות הגמ' במנחות יג:, והרמב"ם ס"ל דהוי עבודת קמיצה, וכתב [פסוה"מ פט"ז ה"ז] דאם חישב בקמיצת המנחה ולא בליקוט הלבונה, או איפכא, הוי חצי מתיר.

וא"כ מה שפירש רש"י כאן דמיירי בהקטרה, לשיטתו ודאי הוצרך לזה, דבקמיצה לא הוי חצי מתיר, אכן לפי הרמב"ם יל"ד האם אפשר לפרש את הסוגיא בחישב בעבודת הקמיצה או בליקוט הלבונה.

אולם בתוס' [מג. ד"ה והלבונה] מבואר דאי אפשר להקטיר את הלבונה לפני הקמיצה, ובתו"כ איתא עוד, על כל לבונתה שתהא שם לבונה בשעת קמיצה, מבואר שגם אי אפשר לעשות את הליקוט לבונה לפני הקמיצה. וא"כ גם להרמב"ם לא יתכן לפרש דחישב בלבונה קאי על ליקוט לבונה שעשאו לפני הקומץ, ועל כרחך דהסוגיא מיירי בהקטרה.

ובדברי התוס' יש לבאר למה כתבו רק את דין הקטרת הלבונה, ולא הביאו את דין התו"כ הנ"ל שגם את הליקוט אי אפשר לעשות לפני הקמיצה. והביאור הוא משום דתוס' קאי על המשנה דאלו דברים שאין חייבין עליהם משום פיגול הקומץ והלבונה וכו', דהם מתירין ולא ניתרין, ועל זה הקשו התוס' דהלבונה ניתר ע"י הקומץ, וזהו בהקטרה, אבל על הליקוט א"צ מתיר, והדין שכתוב בתו"כ דהליקוט הוא אחרי הקמיצה זהו דין בפנ"ע דמצות עשיית המנחה היא שהקמיצה לפני הליקוט ולא מטעם מתיר.

ומש"כ התוס' שהקמיצה היא מתיר, זה יתכן גם לפי הרמב"ם שליקוט לבונה הוא כקמיצה, דמ"מ הקמיצה היא המתרת את דין ההקטרה, ולפני הקמיצה אפשר לשנות את הלבונה וגם במש"כ התוס' לעיל כ: דלפני קמיצה לא נפסל ביוצא יתכן שדין זה תלוי בקמיצה דוקא ולא בליקוט לבונה.

**|ד|**

בעיקר דין המשנה דאלו דברים שאין חייבין עליהם משום פיגול, פרש"י שאין חייבין כרת באכילתן, ומדוייק דלאו איכא. ומאידך התוס' לעיל [כג: ד"ה הא] כתבו דפיגול הותר מכללו במנחת כהנים ומנחת כהן משיח וקומץ וכל דבר שאין לו מתירים אין חייבים עליהן משום פיגול כדתנן בפ' ב"ש ואפי' פסולא נמי נראה דליכא וכו', והביאו ראיה מהגמ' סוף פ"ק דמה שאינו דומיא דשלמים אין בו אפילו פסול בפיגול, אי לאו ק"ו, א"כ במנחת כהנים ובמנחת נסכים דליכא ק"ו ליכא פסולא כלל.

והמשנה למלך כתב דהרמב"ם פליג על תוס', דכתב [פסוה"מ פי"ח ה"ז] דלאו איכא ורק כרת ליכא וכרש"י.

אך הקרן אורה מחלק בזה ואומר דלא פליגי, דמש"כ התוס' דליכא פסולא כלל מיירי דוקא במנחת כהנים ונסכים, שבקרבן אין מתירין ולא פסל כלום ע"י מחשבתו, אבל בקומץ ודם שהקרבן נתפגל ונפסל ודאי שאסור לאכלו וכמש"כ הרמב"ם. ומדוייק בלשון התוס' שמתחילה הזכירו רק קומץ ובסוף דבריהם שהוכיחו דליכא פסולא כלל הזכירו רק מנחת כהנים ומנחת נסכים.

ואמנם מצינו בר"ש משאנץ על התו"כ בשם הריב"א, דפיגול הותר מכללו במנחת כהנים ומנחת נסכים דאין בהם פסול, וגם בקומץ ודם אין פסול ואפילו לכתחילה מותרין להקריב ע"ג המזבח, ואע"פ שאם מקריבן גורם שיהיה בשיריים כרת, מ"מ אם רוצה רשאי להקריב. והיינו דאע"פ שאסור להעלות פסולין ע"ג המזבח, הכא ליכא פסול בקומץ. והר"ש משאנץ תמה דכיון שבקרבן חל פיגול איך יהיה מותר להעלות הקומץ והדם, ולא דמי לההיא דסוף פ"ק דבלי ק"ו אין איסור בחטאות הפנימיות לר"ש, דהתם י"ל דלא חל פסול כלל.

ואכן גם בדברי התוס' לעיל תמה הגרעק"א, דודאי כיון שהקרבן פסול א"כ גם הקומץ פסול ואיך יהיה מותר ומה צריך ק"ו לאסרו.

והגרא"מ הורוויץ באהל משה מבאר דיש ב' ילפותות, הא' בדף מד. מה שלמים מיוחדים שיש להם מתירין אף כל שיש לו מתירין, ומינה ילפינן דהקומץ והלבונה וכו' שהם המתירין אין חייבין עליהם משום פיגול, והתוס' שם הביאו מרש"י בדף כח: דפי' דילפינן לה מקרא דהתם דכתיב מבשר זבח שלמיו, דומיא דשלמים שיש בהן מפגלין ומתפגלין, ומיישב הגראמ"ה שזו דרשא נוספת, ומינה ילפינן דקרבן שאין לו מתיר וניתר נתמעט לגמרי מדין פיגול. [ובזה א"ש חילוק הקרן אורה הנ"ל].

ויש להוסיף בביאור דין זה את דברי הגרי"ז בספר, דהא דבעינן מתיר וניתר אינו גזה"כ בעלמא, אלא ההלכה היא שהפיגול חל ע"י המתירין.

ואין זה תלוי בהא דלדעת ר' יוסי אין מתיר מפגל את המתיר, דלהלכה קי"ל דמפגל, דהיינו שאפשר לחשב ממתיר על מתיר, ומ"מ הפירוש הוא שהפיגול מתפגל ע"י המתירין, כמו שקרבן כשר מתכפר וניתר באכילה ע"י המתירין, כך חלות שם פיגול חל ע"י המתירין. ולכן המתיר עצמו לא מתפגל, דהנית נתפגל ע"י המתיר ואילו על המתיר עצמו לא חל הפיגול.

והתוס' כתבו דהא דחייבין על האימורין משום פיגול, היינו משום דאינם נחשבים מתיר, כיון שאם אבדו מותר לאכול את הבשר. אבל הרמב"ם כתב דהאימורין מתירין, ומ"מ חייבים עליהם, ולא קשיא ליה קו' התוס'. והביאור הוא, דהתוס' ס"ל שהמיעוט הוא על שם מתירין, דמה שנקרא מתירין אין חייבין עליהם משום פיגול, אבל הרמב"ם ס"ל דאין חסרון בשם מתיר, אלא דבעינן שיהא ניתר שיתפגל ע"י מתיריו, וגם האימורין ניתרין ע"י הדם.

ויש לדון לענין הלאו דאוכל פיגול באלו שאין חייבין עליהם, דהרמב"ם כתב שלוקה על אכילתן משום פסולי המוקדשין, ולא כתב לאו דאוכל פיגול, ומזה נראה דנתמעטו לגמרי משם פיגול, וי"ל שגם לגבי חוץ למקומו נתמעטו דליכא לאו זה במתירין.

**שיעורי זבחים דף מז ע''א**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**שם זבחים, אימורין בעולה, הזאה בין הבדים**

**|א|**

איזהו מקומן של זבחים, מבואר בלשון המשנה דקרינן לכל הקרבנות זבחים. וכן כתב הרמב"ם [מעה"ק פ"א הי"ז] לאחר שמנה את כל הקרבנות, כל הקרבנות האלו נקראים זבחים.

והאבן עזרא [סוף יתרו] מביא, ראיתי מין אחד ישתחקו עצמותיו שטען וכו' כי לא מצא בתוכה זביחה אלא רק בשלמים, ועולה נזכרת בפסוק בפני עצמה 'עולה וזבחים', והוכיח האב"ע שלא כדבריו מדכתיב וזבחת עליו את עולותיך ואת שלמיך, שנאמר לשון זביחה גם על העולה. והתוי"ט ריש זבחים מביא דברי האב"ע, ואומר שא"צ לזה דלשון תורה לחוד ולשון חכמים לחוד, וכ"כ הקרית ספר על הרמב"ם הנ"ל, דאכן בלשון תורה לא איקרו זבחים אלא השלמים. ונראה דס"ל לחלק שאמנם מצינו דכתיב בעולה פעולה של זביחה מ"מ לא נקראו בשם זבחים.

עוד מצינו בזה בתרגום דכל מקום שכתוב שלמים מתרגם נכסת קודשיא, שפירושו זבח שלמים, אף כאשר בפסוק לא נזכר זבח.

ויש להביא בזה את דברי הנצי"ב על הפסוק [ויקרא ז, יא] וזאת תורת זבח השלמים אשר יקריב לד', וצ"ב מאי שנא הכא דכתיב אשר יקריב לד', הרי כל הקרבנות מקריב לד', ומבאר הנצי"ב שבמדבר שנאסרו בבשר תאוה לכן היה מותר להביא שלמים גם כשכונתו בשביל אכילה, אבל משבאו לא"י והותרו בבשר תאוה יביא רק כשכונתו לד'. ולפ"ז אולי י"ל דלכן נקרא בתורה זבח שלמים, שכשרצו לזבוח ולאכול בשר הביאו שלמים.

והרדב"ז שואל למאי נפק"מ מש"כ הרמב"ם שכולן נקראים זבחים, וביאר שאם אמר על הבהמה הרי זו לזבחי אם יש עליו חטאת או אשם מביאה לחטאתו או לאשמו ואם אין עליו לא זה ולא זה מביאה לעולה או שלמים כפי שירצה שכולם נקראו זבח.

והרדב"ז מיירי בהלכות הקדש, ויש לדון אם מהני אופן זה גם לדין קרבן, ונראה דאי אפשר להקדיש כן, דאיתא בתו"כ [פרשתא ב' עה"פ קרבן לד'] יקדים הקדשו להקרבתו, ופי' הקרבן אהרן שיקדיש תחילה במה שיאמר הרי זה לעולה ואח"כ יקריבנה. ויש להוסיף ביאור בזה, די"ל דהא פשיטא שקרבן צריך להיות קדוש, רק דהו"א שאפשר לעשותן ההקדש וההקרבה יחד שבמעשה ההקרבה גופא יקדישנו ועי"ז תו לא הוי חולין בעזרה כיון ששוחטו לשם קרבן, וקמ"ל דבעינן להקדים הקדשו להקרבתו.

וכבר הבאנו לעיל דברי הגרי"ז במכתבים [דף פא: מדפי הספר] לענין קדושת פה שעושה קדושת הגוף רק בזבח, ואילו מנחה מתקדשת רק בכלי שרת, וכתב הגרי"ז דא"צ טעמים לחילוק זה כיון שכך הוא מעיקרי הדינים, והוסיף ולולא דמסתפינא הייתי אומר דיסוד דין זה של חלות קדוה"ג ע"י הקדש נאמר בתורה בפסוק כל אשר יתן ממנו לד' יהיה קדש. שבזה מבואר דבהקדש הקרבן יש קדושת הגוף, ומקרבן לד' כאמור ילפינן שיקדים הקדשו להקרבתו.

ובספרי זוטא [נשא פ"ו הי"ז] דריש לה מקרא אחרינא, דכתיב ואת האיל יעשה זבח שלמים לד', שיקדים הקדשו לזבחו. ולכאו' לענין זה לא מהני ע"י שיקדיש סתם לזבחי, דבעינן שיקדישנו לשלמים, וה"ה בשאר קרבנות, דהדרשא היא דבעינן שיהא שם של הקרבן.

ואמנם לענין עופות אפשר להפריש ולהקדיש קן סתומה דהיינו שא' לחטאת וא' לעולה ויתפרש רק בעשיית כהן, אך יל"ע אם שייך הפרשה כזו גם בבהמה, ומצינו בתוס' ישנים ביומא מא. שכתבו דהוה מצי למימר גם בבהמה כהאי גונא, בנזיר שמחוייב כמה קרבנות ומקדיש בהמות סתם לכל קרבנותיו. וי"ל דשאני התם שהוא עכ"פ דבר מסויים קרבנות נזירות, משא"כ בדברי הרדב"ז שהקדיש סתם לזבחי, אם אינו מחוייב באיזה קרבן, י"ל דלא חל קדוה"ג אלא קדושת דמים, כמקדיש בהמה לדמי עולה או לדמי שלמים, ויל"ע בזה. ובפשטות כך הוא הדין דבעינן לעיכובא שיקדים הקדשו לזבחו, ובעינן להקדיש דוקא קרבן מסויים.

אכן מצינו בתוס' בחולין קמ. על בהמת עיר הנדחת, דצ"ע אם עבר והקדישה והקריבה אם הוא קרבן כשר כיון דלשריפה קיימא. והחת"ס בתשובה [או"ח סי' ק"פ] הקשה שהרי היא איסוה"נ ואי אפשר להקדישה דאינה ברשותו למוכרו ולהקדישו. ותירץ החזו"א [נגעים סי"א סק"ה] דנראה מדברי התוס' שאפשר להביא קרבן לא הקדישו אלא מקדישו ע"י מעשה השחיטה וזה יכול לחול אף באיסוה"נ.

ואאמו"ר שליט"א הקשה לבעל הקה"י זצ"ל על חידוש זה, מהתו"כ הנ"ל דבעינן שיקדים הקדשו להקרבתו, והשיב הקה"י דכנראה שאינו מעכב אלא הוא רק למצוה.

עוד יש לדון בהא דנקראו קדשי קדשים, האם יש שם כזה, ולכאו' אין זה שם אלא הוא נאמר רק לענין חילוקי הדינים שלהם, ולא שייך לשחוט לשם קדשי קדשים או לשם קדשים קלים, ולא יחשב שינוי קדש בכה"ג.

הב"י [סי' מ"ח] הביא שקוראים פרק איזהו מקומן לפני התפילה כיון שאין בו מחלוקת והוא משנה ברורה למשה מסיני. אכן מה שאין בו מחלק' היינו רק במשניות עצמן, אבל ודאי שכמה דינים השנויים בפרק זה יש בה מחלוקת, כגון אם שיריים הפנימיים מעכבין, ושפיכתן על יסוד מערבי. אלא שרצו לומר פרק בזבחים ובחרו בפרק זה שלא מוזכר במשניות מחלוקת. ומש"כ הב"י דהוא משנה ברורה מסיני אולי כונתו שרוב הדינים הם הלכות הכתובים בפסוקים, ויל"ע.

**|ב|**

בדברי רש"י שכתב דכל הקרבנות חלוקין במתן דמים או בהקטרתן, השיטמ"ק הגיה בהקטרת אימוריהן. ויש לדקדק בזה האם בעולה יש דין הקטרת אימורין, או שיש בה רק דין הקטרת כל בשרה והכל בכלל.

והנפק"מ בזה, למה שכתב הגרי"ז [ריש מעה"ק] בהא דקי"ל [לקמן פה:] דהעצמות רק בזמן שהם מחוברים יעלו, דין זה נאמר דוקא בעולה ולא באימורין, דבאימורין כתב הרמב"ם [מעה"ק פ"א הי"ח] שמקריבים את האליה תמימה עם החוליות מן השדרה עד מקום הכליות, ומבאר הגרי,ז שהעצמות האלו של החוליות הן מכלל האימורין ואפי' פירשו מהאליה יעלו, ומאידך עצמות שאינן מהאימורין, אפילו מחוברין לא יעלו, והחילוק בין עצמות מחוברין לבשר לבין עצמות שפירשו נאמר רק בעולה. והשתא יש לדון אם בעולה יש דין אימורין ונפק"מ האם באליה של עולה יקטיר חוליות שפירשו, דאם הקטרתן מדין אימורין יעלו ואם מדין בשר עולה לא יעלו.

עוד יש לדון נפק"מ מנידון זה, דאיתא במנחות עז: ואת כל חלבו ירים ממנו שלא ינתח בשר קודם שיטול אימורין, והגרי"ז מפרש שיש דין הרמה של האימורין ואח"כ מקטירן, ובעינן לעשותו כשהקרבן שלם. ויש צד של יחול תורת הקרבה לפני הרמה. וא"כ יל"ד האם גם בעולה יש דין זה[[6]](#footnote-6).

ולקמן [קט.] תנן מן העולה ומן האימורים, וברש"י ובשיטמ"ק הגירסא מן העולה ומאימוריה, משמע שיש דין אימורין בעולה, וקמ"ל דבשר העולה ואימוריה מצטרפין.

ואולי בזה תלוי הגירסא ברש"י דידן, אי גרסינן הקטרתן, כיון דקאי גם על עולה ובה אין אימורין, או דגרסינן כשיטמ"ק הקטרת אימוריהן דגם בעולה יש אימורין.

ואאמו"ר שליט"א הביא בזה ראיה מפירוש הרא"ש בתמיד [לא.] דתנן התם בניתוח התמיד שחותך אצבע הכבד מן הכב, ופי' הרא"ש כי היתה קרבה עם העוקץ והכליות כמו בשאר קרבנות דכתיב על הכליות יסירנה. וזהו אע"פ שקרבן התמיד הוא עולה.

והגרמ"ד סולוביצ'יק שליט"א הביא מלשון הרמב"ם בספר המצוות [שורש י"ב] שכתב לענין עולה, ויקריב חלבה ואח"כ ישרוף כל בשרה. נראה מדבריו דאיכא הקרבה של החלבים דהיינו האימורים מלבד הבשר.

והנה בפסחים סד: איתא והקטירם שיהא כולו כאחד, דבעינן להקטיר האימורין יחד, ואמנם ברמב"ם לפנינו לא הובא דין זה, אבל המל"מ [מעה"ק סוף פ"א] גרס כך ברמב"ם, ואילו בעולה מפורש במשנה בתמיד שהיו מחלקים אותה. דהיינו שאין דין זה בעולה. וא"כ אולי זהו הנידון בגירסת השיטמ"ק כאן, באיזה אופן נעשית ההקרבה בעולה, האם יש בה דין הקטרת אימורין דבעינן להקטירן כאחת, ולא שהנידון כדלעיל האם יש אימורין בעולה.

**|ג|**

הזיה על בין הבדים, פירש"י עומד בין שני בדי ארון ומזה, וברמב"ם לא מפורש שהכהן גדול עומד בין הבדים אלא שמזה שם, אכן עכ"פ כך כתוב ברש"י , וצ"ב למה צריך לעמוד שם.

וביאר הגרא"ל מאלין [סי' י"ז] דהנה לענין עבודות שבעזרה בעינן שהכהן יעמוד בעזרה כדלעיל כו., וכן לענין צפון בעינן שהמקבל יעמוד בצפון, וכדילפינן לקמן מח. ובעבודות שבהיכל כגון מתנות שעל מזבח הפנימי והטבת הנרות וסידור השלחן וסילוק בזיכין, יל"ד אם ג"כ בעינן שיעמוד הכהן בהיכל, ודן הגרי"ז לומר שא"צ ויכול לעמוד בחוץ ולהזות על מזבח הפנימי, וכן בשאר עבודות.

ובמתנות שעל הפרוכת ובין הבדים, אומר הגרא"ל ששם אינו מקום של המתן דמים וכמו בסידור השלחן וכיו"ב דמקום השלחן הוא בפנים, אלא בהזאות הדין הוא במעשה ההזאה שיעשה בין הבדים וכנגד הפרוכת.

דלעיל טו. איתא בהזאה שעל המזבח דאם נקטעה ידו של מזה עד שלא הגיע דם לאויר המזבח פסולה, וכתבו התוס' שם דבפרוכת ובין הבדים הויא הזאה אע"פ שלא נגע, ולכן לא יפסל בנקטעה ידו, ומבאר הגרא"ל דהתם סגי במעשה הזאה, וא"כ מהאי טעמא יש להצריך שיעשה את מעשה ההזאה בין הבדים וכנגד הפרוכת, ויתכן שכדי להחשיב זאת לא סגי בכך שידו שם אלא בעינן שיעמוד שם.

והגבורת ארי [ביומא נב:] הקשה בהא דנותן את הקטורת בין הבדים, למה הותר לכהן גדול לעמוד שם, הרי לא כתוב בפסוק שיתן בין הבדים אלא רק והביא מבית לפרוכת, ולר' יהודה רק על כניסה לבין הבדים יש חיוב מיתה ועל כל קדש הקדשים באזהרה, א"כ כיצד הותר ליכנס בין הבדים מאחר דסגי ליה מבית לפרוכת, ואף לרבנן דכל קה"ק במיתה ועל כרחך דאפילו הכי הותר ליכנס, מ"מ הרי אסור להרבות בפסיעות שלא לצורך העבודה כדאמרינן לעיל לג. לגבי מצורה שמא ירבה בפסיעות.

והגרי"ז [בקונטרס יומא עמ' 32] מיישב ע"פ הרמב"ם, דהא דכתיב בנתינת הקטורת לפני ד', מפי השמועה פירושו בין הבדים.

ולגבי המתנות שבין הבדים תנן [יומא נג:] נכנס למקום שנכנס ועמד במקום שעמד, ופירש"י בין הבדים, וכ"כ הרמב"ם בפיה"מ שם, א"כ משמע דגם כשהביא את הקטורת עמד בין הבדים, וצ"ב למה בקטורת בעינן שיעמוד שם ולא סגי שיתן שם את הקטורת. וי"ל דכיון דכתיב והביא שיש דין הבאה, בעינן שיביא עד מקום ההקטרה.

והמשנה למלך [עבודת יוה"כ פ"ג ה"ה] כתב בדין הזאות שעל הפרוכת ובין הבדים, לא ביאר רבינו אם לא נגע הדם בבדי ארון או בכפורת אם עלתה לו הזאה או לא, ומדברי התוס' זבחים טו. [הנ"ל] מוכח דלא בעינן שיגע הדם בפרוכת ובין הבדים, ולפ"ז אם נקטעה ידו עד שלא הגיע הדם לא נפסלה ההזיה משום בעל מום, אבל בהזאת מזבח אם נקטעה ידו קודם שהגיע לאויר המזבח נפסל וכמו שפסק רבינו בהל' פסוה"מ, אבל לא ראיתי לרבינו שחילק בזה.

ותמה הגרעק"א על המל"מ שהביא זאת מתוס', והוא פלא דזהו סוגיא ערוכה ביומא נז. שלא היו נוגעין בפרוכת.

ואולי יש ליישב ע"פ מה שנתבאר, דבגמ' כתוב רק שא"צ ליגע, ואילו בדברי התוס' נוסף שגם א"צ כלל שינוח הדם באיזה מקום אלא נתקיים הדין בעצם מעשה ההזאה, דמשום הכי איתעבידא מצותו מיד כדאמר בסוגיא שם ולכן לא נפסל תו בנקטעה ידו של מזה[[7]](#footnote-7).

והגבורת ארי ביומא נז. דייק בגמ' שם דקתני בפר העלם דבר לא היו נוגעים בפרוכת ואם נגעו נגעו, ובפר ושעיר של יוה"כ לא קתני ואם נגעו נגעו, ומביא הגבורת ארי את הדין של נקטעה ידו ולומד שדין זה נאמר גם בהזאות שעל הפרוכת דהיינו שצריך שינוח הדם באיזה מקום, וההזאה נגמרת רק כשנוגע, ולא הזכיר את דברי התוס' שעולה מדבריהם איפכא.

ועפ"ז מחלק הגבו"א, דבחטאות הפנימיות דכתיב בהו רק את פני הפרוכת, מהני גם אם נגעו הדמים בפרוכת, משא"כ בפר ושעיר של יוה"כ דכתיב בהו וכן יעשה לאהל מועד, בעינן שיזה דוקא באהל מועד ולא בקדש הקדשים, ואיכא למ"ד פרוכת כלפנים דמי וא"כ אם נגעו בפרוכת לא נעשתה ההזאה באהל מועד אלא בפנים, דההזאה נגמרת כשנח הדם.

ונחזור לדברי רש"י שעומד בין הבדים וביאר הגרא"ל ע"פ התוס' דקיום הדין הוא במעשה ההזאה, ולכן צריך שיעמוד שם. והנה ביומא נח: איתא דביוה"כ דכתיב אחרי ההזאות שעל הפרוכת ויצא אל המזבח, בעינן שבשעת ההזאות יעמוד לפנים בין המזבח לפרוכת, ובפר העלם דבר יכול לעמוד חוץ למזבח כשמזה על הפרוכת.

והחזון יחזקאל [יומא פ"ג ה"ד] ביאר בזה מאי דפליגי רש"י והרמב"ם בהא דאם שינה הסד ביוה"כ בדברים הנעשין בפנים פסל, דרש"י [יומא לט: וס.] פי' דלפנים היינו לפני ולפנים, והרמב"ם ס"ל דגם בהזאות שעל הפרוכת חשיב בפנים, דגם זה מקום בפנ"ע לפנים מן המזבח ונקרא מקום שמתכפרין בו אחת בשנה, משום דבפר העלם דבר א"צ לעמוד שם בשעת ההזאות ורק ביוה"כ בעינן שיעמוד שם.

והטעם שביוה"כ צריך לעמוד שם, מתבאר ע"פ הנ"ל דההלכה היא במעשה ההזאה שיעשה כנגד הפרוכת.

**שיעורי זבחים דף מז ע''ב**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**דין קבלה ביד ומתן בהונות באשם מצורע**

**|א|**

בגמ' כיון דאיכא אשם מצורע דקבול דמו ביד שייריה וכו' דתניא ולקח וכו' בעצמו של כהן יכול אף למזבח כן ת"ל כי כחטאת האשם הוא וכו', שני כהנים מקבלין את דמו א' ביד וא' בכלי זה שקיבלו בכלי בא לו אצל מזבח וזה שקיבלו ביד בא לו אצל מצורע. מבואר דבאשם מצורע יש קבלה בכלי למזבח וקבלה ביד למתן בהונות.

והגרי"ז דן אם לקבלה ביד יש דין עבודת קבלה, או דילמא הוי רק היכי תימצי למתן בהונות, והביא ראיה מסוגיין דהוי עבודת קבלה, חדא מדאמרינן דשייר ולא תנא קיבול דמן, כיון דאיכא אשם מצורע שקיבול דמו ביד, חזינן שגם זה הוי עבודת קבלה אלא דהוי ביד ולכן שייר התנא במתניתין לדין קבלה בכ"ש בצפון.

ועוד מדבעי למילף בברייתא דאף למזבח יהא קיבול דמו ביד, ואם ביד אינו דין עבודת קבלה לא שייך לדון שיהא כן למזבח. אלא מוכח דהוי עבודת קבלה שכשרה ביד. ולפ"ז יש בו דין דם מהפר יקבלנו שאם נשפך על הרצפה ואספו פסול, ולפ"ז לכאו' גם קבלה זו תיבעי צפון, והמקדש דוד [סי' י"ב סק"ו] דן בזה.

וטעם הדבר דחשיב עבודת קבלה, יתבאר ע"פ מה שיש לדון במתן הדם על הבהונות האם הוא רק להכשר המצורע, או שגם הוי עבודה ומתנה בקרבן, דמדיני הקרבן הוא שהקרבן טעון מתן בהונות. ואאמו"ר שליט"א הביא ראיה מדברי התוס' לקמן מט. וכן ביבמות ז. על הגמ' דאשם מצורע יצא לידון בדבר החדש במתן בהונות והוצרך הכתוב להחזירו לכללו למתן דמים ואימורים, והקשו התוס' שיהיו כל אשמות טעונין מתן בהונות דילמדו מאשם מצורע. ואי מתן בהונות הוא דין לטהרת המצורע מה שייך ללמוד דין זה לכל אשמות, אלא מוכח מכאן שהוא מתנה בקרבן.[[8]](#footnote-8)

ועוד ראיה לדבר, מתוס' בקידושין נה:, דאיתא בגמ' התם בהמה שנמצאת מירושלים למגדל עדר זכרים עולות ומוקי לה דאשתכח כבש בן שנה ופריך ודילמא אשם מצורע הוא אשם נזיר הוא, והקשו התוס' דאשם מצורע יכול להביא ולהתנות בשלמים שהרי שוין הן בנסכים, ותירצו עוד י"ל דאיכא חששא אחרינא שצריך ליתן מדמו על בהונות מצורע והכא ליכא מצורע. ואי מתן בהונות הוי רק בשביל הכשר המצורע, הרי כאן בלאו הכי לא יוכשר המצורע באשם זה דאין המצורע לפנינו, ולמה לא נקריבנו בלי מתן בהונות כיון דעכ"פ הוא קדוש ודינו ליקרב, אלא שמעינן מתוס' שהוא דין בקרבן לתת מתן דמים לבהונות, ואם יקריבוהו בלי זה הוי קרבן שלא כמצותו. וממילא הוא הדין לקבלת הדם ביד לצורך מתן בהונות דחשיבא ככל קבלה, ולכן יהיה בה דין צפון, ודם מהפר יקבלנו, ואולי גם תפסל בצרם אוזן הפר.

באיזו יד מקבל דם האשם, מצינו בזה מחל' הר"ש והרמב"ם, דהר"ש בנגעים [פי"ד מ"ח] הביא מהתוספתא [שם פ"ט ה"ב] זה שקיבל בכלי מקבל בימין וזה שקיבל ביד מקבל בשמאל ואם שינה פסול, ומפרש הר"ש דכתיב על כפו השמאלית, וכתיב נמי וטבל הכהן את אצבעו הימנית. ובאמת פסוק זה נאמר על השמן והר"ש למד מזה לדם.

והרמב"ם [מחו"כ פ"ד ה"ב] כתב מקבל בידו הימנית ומערה לידו השמאלית, והכסף משנה הביא מקורו מתוספתא דזבחים [פ"א ה"ז], דלא כתוספתא דנגעים שהביא הר"ש. ומביאים ראיה לרמב"ם מדהוצרכו שני כהנים לקבל דמו, משום דאי אפשר שכהן אחד יקבל בשתי ידיו דבעינן שיקבל בימין, כ"כ הקרית ספר.

נמצא דלרמב"ם הוי קבלה בימין כשאר קבלות ורק נשתנית להיות ביד ולא בכלי, ולר"ש נשתנית עוד קבלה זו להיות בשמאל, ולדברי שניהם י"ל דנשפך פסול דבעינן קבלה מהבהמה. אכן בפשטות דין נשפך הוא רק בקבלה ולא בעירוי מידו הימנית לשמאלית לפי הרמב"ם, שזה עושה רק בשביל שיוכל לתת המתנות בימין מתוך ידו השמאלית ואין בזה דין קבלה, והגרא"ל מאלין [סי' י"ח] דן לומר שגם בזה יהא פסול נשפך עי"ש, והוא חידוש גדול.

ובתוספתא דנגעים שהביא הר"ש תניא, נשפך משל יד לא יתן משל כלי, ורק אם יש דם הנפש יחזור ויקבל ע"פ גירסת הגר"א, ומזה יש לדייק שיש דין נשפך גם לפי הר"ש שמקבל בידו השמאלית, דמ"מ בעינן שיקבל ביד מהבהמה.[[9]](#footnote-9)

**|ב|**

הגרי"ז על התורה [פרשת מצורע] מדייק לישנא דקרא דכתיב הכהן המטהר, שדין הכהן בזה אינו משום עבודה בכהן אלא משום דטהרת המצורע בעי כהן, ונפק"מ לפסול חלל, דבעבודה קי"ל דחלל בדיעבד עבודתו כשרה מדכתיב ברך ד' חילו, משא"כ בשאר דיני כהונה מלבד עבודה, דחלל שטימא או טיהר את הנגעים אינו כלום. אך מקשה הגרי"ז על איזה דין נאמר דבעינן הכהן המטהר, דעל הקרבת קרבנות המצורע פשיטא דלא שייך זה כלל, דמעשה ההקרבה אינו מעשה המטהר רק ע"י שקרב הקרבן ועולה לו נטהר המצורע, וכיון דהקרבן כשר בעבודת חלל ממילא המצורע טהור, ומסיק די"ל דקאי על מתן בהונות דמלבד דין עבודה שבזה שנעשה בקרבן עוד הוי גם מעשה טהרה במצורע עצמו, ובזה י"ל דמלבד דין הכהונה משום דין עבודה שבזה, עוד בעינן בזה כהן גם משום דין טהרת מצורע, דבעינן כהן המטהר, ולכן לא יוכשר בזה חלל.

ואמנם זקני זצ"ל בהר אפרים [על הוריות סי' כ"ב אות ג'] הביא בענין זה דברי הירושלמי בתרומות [פ"ח ה"א] דאיכא למ"ד דחלל כשר בדיעבד אפילו לקדשי הגבול, עי"ש, אך זהו למ"ד דיליף לה מדרשא אחריתי דכתיב ובאת אל הכהן אשר יהיה בימים ההם, אבל למאן דיליף להכשיר עבודתו מקרא דברך ד' חילו זהו רק בעבודה וכוותיה פסק הרמב"ם. והפתחי תשובה [ביו"ד סי' ש"ה סק"ה] דן בזה לענין פדיון הבן בכהן שפדו אצלו הרבה שנים ואח"כ נודע שהוא חלל האם צריך להחזיר הכל.

והגרי"ז כאמור כתב שבמתן בהונות איכא תרתי, דבעי כהן גם משום מעשה עבודה וגם משום מעשה המטהר. ויש לדון אם אפשר לחלק את הדברים, שאם נמצא חלל יחשב המתן בהונות עבודה אע"פ שאינו כשר למעשה מטהר, ונפק"מ אם יהיה איסור קודש בדם שנתן או דחשיב נעשית מצותו, ומסתבר יותר שאי אפשר לחלק ביניהם ולא נחשב לעבודה כשרה. [[10]](#footnote-10)

החזו"א [נגעים סי"ב סקי"א] דן אם מחשבה פוסלת במתן דם לבהונות, והיה אפשר לדון כן גם לענין הקבלה ביד, וכתב החזו"א דמותר באכילה קודם שיתן על הבהונות, [ושאני מלוג השמן שניתר רק ע"י מתן בהונות שלו], ומיהו צריך כהן ובגדי כהונה ורחיצת יו"ר ועמידה ע"ג רצפה, ואפשר שהוא עבודה גמורה, ומ"מ מסיים דנראה דמחשבה אינה פוסלת.

ויל"ע באיזו מחשבה מיירי, דפיגול לא שייך בלא"ה במתן בהונות כיון שאינו מתיר, ואולי מיירי במחשבת שלא לשמה, ומש"כ דאינה פוסלת היינו דלא אמרינן שלא עלו לשם חובה, ויתכן שלפ"ז אין בו כלל דין מחשבה אפילו למצוה.

**|ג|**

סדר הקבלה באשם מצורע, בגמ' כאן איתא א' ביד וא' בכלי, הוזכר תחילה הקבלה ביד, ובמשנה בנגעים איתא איפכא, א' בכלי וא' ביד, והרש"ש כאן מעיר שהרמב"ם לא פירש סדר הקבלה ורק בנתינה פירש דזורק תחילה על המזבח ואח"כ נותן על הבהונות, ובתוספתא בנגעים הנ"ל מפורש זה שקבל בכלי מקבל תחילה וזה שקיבל ביד מקבל אחריו ואם שינה כשר, ומעיר מזה הרש"ש על הרע"ב כאן שכתב איפכא, שלאחר שקיבל כהן א' ביד מקבל כהן אחר בכלי.

והחזו"א [שם] כתב דכנראה שלרמב"ם היתה גירסא אחרת בתוספתא, ומוסיף שגם לא ביאר הרמב"ם מה הדין בדיעבד אם שינה סדר המתנותת והקדים הבהונות למזבח, ומסתבר דזריקה מכשרת את הדם לבהונות. דהיינו שאי אפשר ליתן לבהונות לפני זריקה.

ומסברא לענין סדר הקבלה, לכאו' מובן הצד שצריך להקדים הקבלה בכלי, שהיא למזבח וקודמת בחשיבותה לקבלה שלצורך מתן בהונות, אכן השפת אמת נותן טעם להקדים הקבלה ביד כלשון הגמ' כאן וכדברי הרע"ב, כי עי"ז יוכל אח"כ לקבל בכלי כל דמו של פר, משא"כ אם יקדים הקבלה בכלי א"כ יצטרך לשייר בשביל הקבלה ביד.

ונראה מדבריו דנקט בפשיטות שבקבלה ביד לא מתקיים דין קבלת כל דמו ורק בקבלה בכלי שייך דין זה, ויש בזה נידון שהובא לעיל[[11]](#footnote-11) אם הדין לקבל כל דמו הוא דין בעבודת הקבלה או שהוא בשביל לקיים בכל הדם שפיכת שיריים, והבאנו דשיטת הראב"ד בתמיד שבבכור מעשר ופסח אין דין שפיכת שיריים, ומ"מ יש בהם מצוה לקבל כל דמו א"כ בפשטות הוא דין בקבלה עצמה.

ואם הוא רק בשביל שפיכת שיריים, אתי שפיר דברי השפת אמת דאין שייך בקבלה ביד דין קבלת כל דמו, כיון דהשיריים שביד אינם נשפכים ליסוד אלא לאמה כדתניא בתוספתא דנגעים [פ"ט ה"ב].

ואמנם הרמב"ם השמיט דין זה ולא פירש מה יעשה עם השיריים שביד, י"ל דהנידון בזה תלוי בפלוגתא אם בקיבל בשתי כוסות כוס עושה את חבירו שיריים או דחוי, דהרמב"ם פסק שעושה את חבירו דחוי ואינו נשפך ליסוד, וא"כ פשיטא דהדם שביד ישפך לאמה, דלא היה ההו"א שהמתן בהונות עצמו יעשה דין שפיכת שיריים אלא רק שהזריקה תעשה זאת, והתוספתא הוצרכה לחדש דגם למ"ד כוס עושה את חבירו שיריים, כאן אינו נשפך ליסוד.[[12]](#footnote-12)

גם לפי מה שנתבאר דקבלת כל הדם הוא דין בקבלה, י"ל דאינו שייך בקבלה שביד, דאמנם נתבאר דהוי עבודת קבלה, מ"מ י"ל דהקבלה בקרבן היא רק בקבלה שבכלי, דהנה כתבו התוס' לקמן פד: דגם לר"ש דבנשפך הדם אם עלו לא ירדו, זהו רק לאחר שנתקבל בכלי, דהיינו שהקבלה נחשבת עבודה בקרבן, [שעי"ז נחשב אח"כ פסולו בקודש], ומסתבר דזהו רק בקבלה שבכלי, אבל הקבלה שביד אמנם יש בה דין עבודה להצריך מהפר ובצפון אבל אינה עבודה בקרבן, ואם נשפך לאחר שקיבל ביד קודם שנתקבל בכלי אם עלו ירדו. [דאמנם היא מדיני הקרבן, שהקרבן טעון מתן בהונות, אבל אין זו עבודה בכל הקרבן].

**|ד|**

בגמ' מר סבר היקש עדיף ומר סבר גז"ש עדיף, הגרי"ז [בסטנסיל מנחות יט.] דן אם ו' מוסיף הוי ככתוב במפורש או שהוא דרשא, ומהגמ' כאן דאמרינן על ו' מוסיף היקש עדיף, נראה שהוא דרשא. [ובי"ג מדות שהתורה נדרשת וכן בל"ב מדות לא נזכר היקש ולא ו' מוסיף, ויל"ע].

והנפק"מ שדן הגרי"ז מנידון זה, דלר' שמעון בעינן נתינה בימין ואילו קבלה כשרה גם בשמאל, [כדלעיל כד. ובמנחות יט.], ויליף לה מדכתיב ולקח הכהן מדם החטאת באצבעו ונתן, וס"ל דבאצבעו נדרש לאחריו על ונתן דבעי ימין. והקשו רש"י ותוס' נימא ו' מוסיף למילף קבלה מנתינה בימין, עי"ש.

והנה הגרי"ז בספר [הל' פסוה"מ, דף מו. מדפי הספר] האריך לבאר דלר' שמעון עבודה בשמאל כשרה, והא דבעי ימין בעבודות שביד, כנתינה בחטאת וקמיצה, אינו מדין עבודה בימין, אלא משום דאצבע ויד היינו ימין, שזו האצבע והיד שאמרה תורה. ונמצא לפ"ז דאי הוה יליף שגם קבלה בימין, היה זה דין אחר של עבודה בימין, ולא מדין אצבע ויד.

והשתא אם ו' מוסיף הוי ככתוב, שייך ללמוד מזה שני דינים נפרדים, דהוי כמו שכתוב ימין בנתינה וימין בקבלה, אבל אם זה היקש איך שייך להקיש מדין אצבע ימנית ללמוד מזה דין עבודה בימין שהוא דין אחר. ולא קשה קושיית רש"י ותוס'.

ובסוגיין ילפינן להצריך קבלה ביד, מה נתינה בעצמו של כהן אף לקיחה בעצמו של כהן. ולפי הר"ש הוי ילפותא רק לעצם הקבלה ביד אבל א"צ ימין אלא מקבל בשמאל, אכן לרמב"ם דבעי קבלה בימין, יצא ע"פ הגרי"ז דגם לר' שמעון דעבודה בשמאל כשרה, כאן יצטרכו ימין מדין יד שהיא דוקא ימין.

**שיעורי זבחים דף נא ע''א**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**אין מעבירין על המצוות וקביעת מקום לשפיכת שיריים**

**|א|**

שיירי הדם היה שופך על יסוד מערבי, דכתיב אל יסוד מזבח העולה אשר פתח אהל מועד, ולפנינו בגמ' איתא ההוא דפגע ברישא, אבל רש"י פי' יסוד שכנגד הפתח וזו היא מערבו של מזבח שהוא כנגד פתח ההיכל. וכתבו התוס' דלא גריס ההוא דפגע ברישא, משום דמשמע מטעם שאין מעבירין על המצוות ואילו בגמ' מוכח שהוא מפורש בפסוק בהדיא, והוסיפו שגם בחיצונים ילפינן מדרשא באיזה יסוד נשפכין.

ומאידך הביאו התוס' ג' דוכתי דאשכחן טעם זה דאין מעבירין, ביומא טו: בסדר המתנות דמקדים לתת בקרן דפגע בה ברישא, ולא מפורש שם בגמ' שהוא משום אין מעבירין אלא שכך פי' התוס' את הטעם שאמרו שם ברישא בההוא פגע.

עוד הביאו התוס' מיומא לג. דדישון מזבח הפנימי קודם להטבת המנורה, אמר אביי גמרא גמירנא סברא לא ידענא, ורבא אמר כריש לקיש דאמר ר"ל אין מעבירין עה"מ וכי עייל להיכל במזבח פגע ברישא.

ועוד הביאו התוס' מהגמ' שם דאמר רבא ש"מ מדריש לקיש עבורי דרעא אטוטפתא אסור, רש"י פי' דקאי על הנחת תפילין דמניח של יד ואח"כ של ראש, ותוס' שם כתבו דזה נלמד מפסוק אחר, אלא פירשו דקאי על משמוש בתפילין.

ועפ"ז הקשו התוס' כאן, דלמה לי קרא תיפו"ל דאין מעבירין על המצוות.

ומקושיית התוס' מוכיח החיי אדם [כלל ס"ח ס"א] דאין מעבירין הוא איסור מן התורה שנאמר ושמרתם את המצות קרי ביה המצוות שלא תחמיץ ותיישן, ומציין לתוס' ביומא לג. שהקשו כקו' התוס' כאן. והביא שהרדב"ז כתב שהוא דרבנן ונעלם ממנו דברי התוס'. ודרשא זו דושמרתם את המצות הביא רש"י ביומא לג. מהמכילתא, ומהתוס' מוכח שאינה רק אסמכתא אלא הוא דין דאורייתא.

והגבורת ארי שואל למה אביי אמר ביומא לג. סברא לא ידענא [כמובא לעיל], ואין לומר דלא ידע מימרא דריש לקיש דאין מעבירין עה"מ, שהרי דין זה מוכח מהמשנה בפסחים סד. כדדייק בגמ' שם מקבל את המלא ומחזיר את הריקן, אבל איפכא לא מסייע ליה לר"ש בן לקיש דאין מעבירין עה"מ.

ועוד מוכח דין זה מהמשנה ביומא סח: הרואה כהן גדול כשהוא קורא אינו רואה פר ושעיר הנשרפין והרואה פר ושעיר הנשרפין אינו רואה כ"ג כשהוא קורא ולא מפני שאינו רשאי וכו', ומפרש בגמ' [ע.] מהו דתימא כדר"ל דאין מעבירין עה"מ ומאי מצוה ברוב עם הדרת מלך קמ"ל, ופי' רש"י קמ"ל דלאו מעבר הוא מאחר שאינו עסוק בה.

ומבואר בזה חידוש דחשיב ברוב עם כשרואה כ"ג כשהוא קורא וכן כשרואה פר ושעיר הנשרפין כדמשמע ברש"י שם, אע"פ שאין הרבים משתתפים במעשה. וברואה מי שמניח תפילין וכד' לא שמענו דחשיב ברוב עם, ואמנם כתב החי"א [כלל ס"ח סי"א] דגם ברבים המקיימים מצוה יחד חשיב ברב עם, וכמו כן כתב בשמירת הלשון [ח"ב חתימת הספר פ"א] דבהולך לבית הכנסת מלבד תפילה בצבור יש לו גם מעלה של הנחת תפילין בצבור וק"ש בצבור וכו', אע"פ שאינה עשיה משותפת, מ"מ כולם עושים, אבל בראיה מצינו רק בגמ' הנ"ל בקריאת כ"ג ובמעשה הקרבנות דפר ושעיר, כיון דהוי מצות ציבור, ולא במצוה פרטית של יחיד הנעשית בפני רבים.

ומ"מ גם כשמקיים בראייתו מצות ברב עם, אמרינן דלא שייך אין מעבירין כיון שאינו עסוק בה כדפירש"י.

ועכ"פ כאמור קשה אמאי קאמר אביי סברא לא ידענא, ולא פי' מטעם אין מעבירין שהוא דין שמצאנוהו בכמה דוכתי.

ואולי יש לדון ליישב דסבר אביי דבדישון מזבח הפנימי והמנורה כיון שנעשים ע"י שני כהנים שזכו כל א' בפיס, לא שייך בזה אין מעבירין, דמי שזכה במנורה לא מוטל עליו דישון המזבח, רק הבין אביי שהוא דין מיוחד של סדר עבודת היום להקדים דישון המזבח דהכי גמירי לה. ולכן שפיר הקשו התוס' כאן למה לי קרא תיפו"ל דאין מעבירין, שהוא דין מוסכם לכו"ע וגם אביי יודה כאן.

**|ב|**

ותירצו התוס' דלא שייך אין מעבירין עה"מ אלא כשיש שתי מצוות לפניו כגון דישון מזבח הפנימי ומנורה או כגון מצות קרנות שאינו יודע מהיכן יתחיל, וכעי"ז כתבו התוס' ביומא, והתוס' כאן הוסיפו עוד אבל לקבוע מקום אשפיכת שיריים לא קבעינן מהאי טעמא אי לאו דגלי קרא בהדיא.

ובפשטות היה אפשר לפרש דאין מעבירין היינו שלא להניח ולעזוב את המצוה, אבל כשהולך לעשות מצוה זו במקום אחר אין זה מחמיץ דאינו עוזב את המצוה, אלא רק משהה ואינו מקיים זריזין מקדימין למצוות. ובכל המקרים הנ"ל הוא עוזב את המצוה שלפניו והולך לעשות דבר אחר, וגם ברוב עם היה ס"ד דאסור כי עוזב מלראות כאן, משא"כ הכא שהולך עם הדם לשפכו במקום אחר ואינו עוזב את המצוה. אבל התוס' הוסיפו עוד דבר, דבשפיכת שיריים לא הוה קבעינן מקום.

והגרי"ז אמר בזה ב' חילוקים, חדא דמה שבשפיכת שיריים לא שייך אין מעבירין זהו דוקא משום שהמצוה היא בדם, והנידון הוא היכן לקיים בו מצות השפיכה דהא סגי ליה ביסוד אחד, ולכן כשהולך ליסוד האחר לא חשיב מעביר אלא רק משהה, אבל אילו המצוה היתה מתקיימת ביסוד ולא רק בדם, לא היה שייך אין מעבירין כשהולך ליסוד אחר. ובמתנות שבקרבנות שייך אין מעבירין כי יש מצוה לתת על כל קרן, וכשעובר אינו מקיים את המצוה לתת בקרן זו, וכן בשתים שהן ארבע, [דכיון שצריך לעשות שתיהן נמצא שמניח מצוה זו והולך לקיים אחרת].

אכן הוסיף בזה הגרי"ז עוד נקודה, דאילו לא נאמר קביעות מקום, הנתינה ביסוד היא קיום בכל יסוד המזבח והאפשרות לתת במערב ולא בדרום היא רק דרך איפה יתקיים הנתינה בכל היסוד, ולא היה נחשב קיום ביסוד מערבי או ביסוד דרומי, דומיא דקרנות דכשצריך לתת בכל הקרנות כל קרן הוי קיום בפנ"ע.[[13]](#footnote-13)

**|ג|**

במגילה ו: איתא דלר"א ברבי יוסי קורין את המגילה באדר הראשון, דאין מעבירין על המצוות. והתוס' שם הביאו את קושיית התוס' דידן למה לי קרא בשפיכת שיריים תיפו"ל דאין מעבירין, וכתבו בשם יש מפרשים דאין מעבירין שייך רק בשתי מצוות, ודחו דזה אינו דהכא בקריאת המגילה ליכא אלא מצוה אחת ואפ"ה מפרש הטעם משום דאין מעבירין, ורבינו יהודה תירץ דאי לאו קרא הו"א דאין מעבירין לכתחילה הא דיעבד שרי, ולכן הוצרך הפסוק ללמד שגם בדיעבד הוי לעיכובא.

והטורי אבן שואל למאי נפק"מ בדיעבד, ורק בשיריים הפנימיים למ"ד מעכבי שייך נפק"מ בדיעבד, ואכתי תקשי למ"ד לא מעכבי. ויש להוסיף דבתוס' דידן וביומא נראה שכללו בקושייתם גם שיריים החיצונים, ותקשי לכו"ע למאי נפק"מ.

ודן הטורי אבן לפרש דבדיעבד היינו כגון שכבר עבר מהיסוד המערבי ועומד בסמוך לדרומי, וכן פי' החזו"א [סי' ט"ו סק"ב], דבאופן זה מטעם אין מעבירין אדרבה בעי לתת במקום שעומד כעת.

אבל הטו"א דוחה דאינו כן, דכיון שחל הדין דאין מעבירין לתת במקום הראשון שהיה בו נשאר הדין כך, ומביא ראיה מיומא נח: דבמתנות שעל קרנות מזבח הפנימי מתחיל בקרן מזרחית דרומית, ולר"ע ממשיך לקרן דרומית מערבית שהוא דרך שמאל ואינו פונה לימין לקרן צפונית מזרחית, כיון שמתחילה עמד במערב ומדינא משם היה צריך להתחיל דאין מעבירין עה"מ, אלא דמשום דכתיב ויצא אל המזבח הוצרך לצאת למזרח, וכיון שהתחיל שם חוזר למערב לקרן שנתחייב לתת בתחילה. וטוען הטו"א שהוא ק"ו, ומה התם דמה שלא התחיל במערב הוא מדינא משום דכתיב ויצא, ומ"מ חל הדין דנתחייב בה משום אין מעבירין ומחוייב לחזור אליה אחרי שכבר עבר ממנה, כל שכן כשמדינא היה צריך בפועל לתת בראשון ועבר ממנו שלא כדין דעדיין מחוייב לחזור לראשון, שבו נשאר הדין דאין מעבירין.

ובמשנ"ב נראה לא כך, שכתב [בסי' כ"ה סק"ה] בדין דאם פגע בתפילין לפני הטלית צריך להניחם תחילה משום אין מעבירין, דאם עבר והניחם מידו ונטל הטלית שוב אסור לעזבו וליטול התפילין, ובשעה"צ כתב פשוט. דהיינו שאחרי שכבר עבר, כעת אדרבה הוא מחוייב במצוה שבידו ואסור לעבור ממנה.

וכן בקונטרס אחרון על הטו"א הביא בשם מוהרש"ש שתמה על ראיית הטו"א מדף נח: לגבי קרנות, דהתם הוי רק טעם לדחות הדין לפנות דרך ימין, אבל לא מצינו שיניח את הקרן שכבר הגיע אליה משום אין מעבירין של הקרן הקודמת, דהרי הוא מעביר על הקרן שלפניו.

והמשנ"ב מתיישב כתוס' שכתבו דבדיעבד ליכא אין מעבירין בראשון. אכן י"ל דהמשנ"ב אתי שפיר גם לפי הטורי אבן, דדוקא במתנות י"ל שכבר נקבע סדר המתנות מכח דין אין מעבירין ולכן נתחייב בראשון. דהיינו שיש אין מעבירין על הגברא שזה תלוי במה שבידו כעת, ויש אין מעבירין שקובע את סדר המתנות וחל הדין להקדים את ההוא דפגע ברישא.

ובאמת בגמ' בדף נח: צ"ב מה שייך בזה אין מעבירין מאחר שיש הלכה של ויצא ואינו מחוייב לתת במערב. ומזה נראה כמו שנתבאר שהוא טעם לקבוע סדר המתנות, ולא מצד החיוב של הגברא, וכיון שסו"ס בעינן לתת גם בקרן זו ופגע בה ברישא היא קודמת. ועדיין הוא חידוש ששייך בזה אין מעבירין.

ובדברי התוס', לכאו' היה אפשר לתרץ בפשיטות קושייתם, דנפק"מ כגון שקיבל הדם בשתי כוסות והניח א' במקום השחיטה ונכנס עם השני ונתן ממנו המתנות ויצא ובא לקיים שפיכת שיריים בכוס האחר שמונח בחוץ, דלא שייך אין מעבירין.

אכן י"ל דבקושיא הבינו התוס' דמכח דין אין מעבירין נקבע מקום לשפיכת שיריים במערב, כיון שבאופן רגיל יש בזה אין מעבירין. וזהו שתירצו דמכח אין מעבירין לא קבעינן מקום.

וכן י"ל בדברי אביי דסברא לא ידענא, דסבר דמטעם אין מעבירין לא יצטרך להקדים את דישון המזבח היכא שכבר עבר והגיע למנורה, וע"כ שהוא דין סדר בפנ"ע.

**|ד|**

תנן במנחות סד: מצות העומר להביא מן הקרוב לירושלים, ומפרש בגמ' איבעית אימא משום כרמל [שלא יתייבש בדרך] ואב"א משום דאין מעבירין על המצוות. והקשו שם התוס' כדהכא, מ"ט בסוגיין בעי קראי למקום השפיכת שיריים ולא אמר משום אין מעבירין, ותירצו ג"כ דאין מעבירין שייך רק בשתי מצוות וכו', והשיטמ"ק הקשה אדרבה דהתם בעומר הוי נמי לקבוע מקום במצוה אחת ואפ"ה אמרינן אין מעבירין, ואילו התוס' שם דימו עומר לשתי מצוות.

ולפי מה שנתבאר ניחא, דלא דמי לשפיכת שיריים ליסוד דבעומר אם מקיים בתבואה זו אינו מקיים בזו, ונמצא שמעביר על הקרוב, משא"כ בשפיכת שיריים הקיום הוא בדם והנידון הוא רק היכן לשפוך ולקיים את אותו קיום.

והגרי"ד אמר בזה יסוד, דהנה בגמ' נאמרו בעומר שני טעמים, משום כרמל ומשום אין מעבירין, ולכאו' יש נפק"מ בין הטעמים, דלפי הטעם של כרמל אילו ממקום אחר יהיה יותר כרמל יביאו משם, ומאידך לפי הטעם של אין מעבירין יהיה תלוי מהיכן יגיעו שלוחי ב"ד, דאילו לא יגיעו מירושלים אלא ממקום רחוק, אדרבה יצטרכו להביא משם.

ובאמת בלא"ה צ"ב כיצד היה נעשה, דתנן התם שכל העיירות הסמוכות לשם מתכנסות לשם, וצ"ב כפי שהעיר השפת אמת דהרי כל ישראל עלו לרגל והיו בירושלים להקריב קרבן פסח, וקיימו ראיה ביום הראשון וטעון לינה גם במוצאי יו"ט בירושלים. מלבד טמאים או נשים או מי שאין לו קרקע וכד' הפטורין מן הראיה לפי מש"כ התוס' בפסחים ג: דה"ה דפטורין מפסח.[[14]](#footnote-14)

ועכ"פ הגרי"ד ביאר, דלהביא מן הקרוב הוי דין קביעות מקום מכח הטעמים הנ"ל, והוא קיים גם כשלא שייכים הטעמים. ובזה ביאר הא דתנן לא ביכר הקרוב לירושלים מביאין אותו מכל מקום, מעשה שבא העומר מגגות צריפין וכו'. וצ"ב מאי קמ"ל, דלכאו' פשיטא שאם אין קרוב יביאו רחוק. וביאר הגרי"ד ע"פ הנ"ל דכיון שהוא דין קביעות מקום, היה ס"ד דהוא לעיכובא וא"א להביא מן הרחוק. והסכים לזה הגרי"ז.

ובאמת איתא התם [סה.] דהשלוחים היו יוצאים מירושלים כבר מערב יו"ט להכין את הכריכות, שאז עדיין לא הגיע זמן המצוה ולא שייך אין מעבירין מצד הגברא, אלא דנקבע דין להביא מן הקרוב.

ובמש"כ התוס' דבשפיכת שיריים הוצרך הפסוק לענין דיעבד והקשה הטו"א למאי נפק"מ, יתכן לומר כמה נפק"מ, חדא לענין פיגול אם חישב לשפוך שיריים למחר ביסוד דרומי ולא במערבי, האם חשיבא שפיכת שיריים.

עוד י"ל נפק"מ לענין דין השפיכה גופיה, אם שפך בדרומי האם יאספנו וישפוך במערב, אכן יל"ד אם גם ביסוד נאמר דין קלטיה מזבח כדאיתא לעיל כז: לענין זריקה שלא במקומו.

עוד יל"ד דנפק"מ לענין מש"כ המשך חכמה בשם חתנו דהאיסור לא תאכלו על הדם הוא שיש איסור לאכול את הבשר לפני שפיכת שיריים. ויל"ד אם סגי לזה בשפיכת מקצת שיריים, וכפי שדן החזו"א [פסחים סי' קכ"ד לדף נט:] לענין איסור אכילה לפני הקטרת אימורין, די"ל דסגי לזה בהקטרת כזית מן האימורין, ואי נימא הכי גם בשפיכת שיריים דסגי במקצת להתיר באכילה, יהא נפק"מ בשפך מקצת ביסוד דרומי אם מותר לאכול לפני ששפך השאר ביסוד מערבי, או שמכח הפסוק נקבע מקום ולא חשיב שפיכת שיריים. והשקלא וטריא בתוס' היה אי נימא דגם מכח דין שפיכת שיריים נקבע מקום.[[15]](#footnote-15)

**שיעורי זבחים דף נב**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**שפיכת שיריים ומיצוי חטאת העוף**

**|א|**

אמר רב אדא בר אהבה שירים מעכבים איכא בינייהו, דלר' ישמעאל מעכבים ולר"ע אין מעכבים, רב פפא אמר דכו"ע שירים אין מעכבים ובמצוי חטאת העוף מעכב קמיפלגי וכו'. ובע"ב מסיק בדברי ר' יוחנן וריב"ל דלכו"ע יש תנא דס"ל שירים מעכבים. ופירש"י שירים מעכבין, כפרה הוא דלא מכפרי אבל עיכובי מעכבי.

וכל זה בשירים הפנימיים, ובחיצונים בפשטות לכו"ע אין מעכבים, [ויעוי' בזה בתוס' לעיל לט.], והתוס' לקמן נג: כתבו דבכל הקרבנות בעי שפיכת שירים ליסוד ודנו אם בעינן לשייר כדי לקיים שפיכת שירים, או דלא בעינן ולכן בעולה לא תני במתניתין שפיכת שירים. אכן בפי' הראב"ד בתמיד אהא דתנן התם [רפ"ד דף ל:] שיירי הדם היה שופך על יסוד דרומית, דן הראב"ד לומר שאולי בכל עולה אין שפיכת שירים ורק בעולת תמיד יש, וכמו שר"ש איש המצפה [ביומא יד: ובתוספתא זבחים פ"ו ה"ו] מחלק בין מתן דמים של תמיד לבין שאר עולות.

ורש"י לעיל לז. פי' שכל הקרבנות טעונים מתן דם ליסוד אם נשאר מן הדם בכלי, משמע דבשאר קרבנות חוץ מחטאת א"צ לשייר, וכן נקט במאורות הגר"א על המשניות [בפרקין מ"ד[[16]](#footnote-16)], וכתי' הר"מ מפונטיז"א בתוס', דבחטאת אי אפשר בלא שירים ובעולה שהיא בזריקה זמנין דליכא שירים, והוסיף דבחטאת חשיב בתו"כ מתנה נוספת של יציקה על היסוד ובעולה ושלמים לא חשיב יציקה. נראה מדבריו שבחטאת יש דין יציקה ובעינן לשייר, ולא רק שבפועל תמיד נשאר וממילא בעי שפיכה ליסוד. ונפק"מ שגם אם קיבל הדם בכמה כוסות, בעינן שישייר בכוס שנותן ממנה המתנות כדי לקיים בה שפיכת שירים, דהרי שאר הכוסות ישפכו לאמה.

ובחטאת העוף למ"ד דהמיצוי אינו מעכב, יש לדון אם צריך לשייר למיצוי, ורש"י כתב אם יצא כל הדם בהזאה אין צריך מיצוי. ומלשון רש"י אין צריך מיצוי, דייק הגרי"ז דלא רק שאינו מעכב אלא שגם לכתחילה אין דין להשאיר ורק אם יש דם בעינן מיצוי.

ועפ"ז יתכן לומר עוד דהחילוק בין חטאת לשאר קרבנות אינו רק האם יש דין לשייר, אלא זהו גדר דין אחר, דבחטאת הוא דין בקרבן דטעון שפיכת שירים, ובשאר קרבנות הוא רק דין בדם הנשאר לשפכו ליסוד, ולכן בשאר קרבנות אין דין להשיאר אלא שאם נשאר דין השירים הוא לשופכן ליסוד, ואילו בחטאת כאמור הביא הגר"א שיש דין יציקה, דהיינו שיש בה מתנה נוספת של שירים.

ולקמן [פט.] תנן חטאת קודמת לאשם מפני שדמה ניתן לד' קרנות ועל היסוד, ופירש"י על ד' קרנות ואשם שתי מתנות שהן ד' ולא על הקרנות, ועל היסוד שפיכת שירים ובאשם לא מצינו שנאמרו. והקשה השיטמ"ק הרי אשם טעון שפיכת שירים ומה בכך שלא נאמר בו בהדיא אלא אתיא מדרשא. ולכן פי' דהכי קאמר חטאת מקודשת מאשם מפני שדמה ניתן על הקרנות וג"כ הוא טעון שפיכת שירים כמו אשם, דלא תימא שגם אשם מקודש מחטאת בכך שיש בו שפיכת שירים.

והגרי"ז [לו: מדפי הספר] פי' במשנה, דכיון שנאמר דין לחלק את המזבח בין דמים העליונים לדמים התחתונים [כדלקמן נג.], החצי העליון הוא מקום קרנות ואינו מקום יסוד, ודמים העליונים הוי מתן קרנות, ורק למטה שייך כנגד היסוד, וזו כונת המשנה דחטאת מקודשת שיש בה שני מקומות מתן דמים, בקרנות וכנגד היסוד, ובאשם יש רק מקום אחד.

והיה אפשר לומר עוד בפירוש המשנה ע"פ מה שנתבאר, וכ"ה בנצי"ב, דבחטאת יש דין בקרבן שטעון שפיכת שירים ובאשם אין דין בקרבן אלא רק בדם אם נשאר. וזה יתכן לפרש בכונת רש"י, דבחטאת כיון שנאמר בה בהדיא שפיכת שירים ודאי הוי דין בקרבן, משא"כ באשם שלא נאמר בו להדיא, נתרבה רק שאם נשאר דם יש דין בדם לשפכו ליסוד אבל בקרבן לא נאמר דין דבעי שפיכת שירים, ואין זו מעלה בקרבן.

וכך יש לפרש גם בדין מיצוי חטאת העוף, לפי דיוק הגרי"ז ברש"י דא"צ לשייר ויכול לכתחילה להוציא את כל הדם בהזאה, א"כ המיצוי הוא רק דין בדם הנשאר ולא בקרבן.

**|ב|**

אסור לאכול מבשר הקרבנות לפני זריקה, ויש על זה לאו כדילפינן במכות י"ז מלא תוכל לאכול בשעריך, ולוקין עליו. ויש לדון בדין אכילה לפני שפיכת שירים דלא מעכבי, וכמו דאימורין אע"פ שאינן מעכבים מ"מ אסור לאכול כל זמן שהם קיימים.

דהנה בסנהדרין סג. דרשינן כמה אזהרות מהפסוק לא תאכלו על הדם, וחד מנייהו לא תאכלו בשר קדשים ועדיין דם במזרק, והקשו המצפה איתן [שם] והמשך חכמה [פ' קדושים] תיפוק ליה מלא תוכל לאכול בשעריך שהוא אזהרה לאוכל לפני זריקה ולוקה על לאו זה, ואילו לא תאכלו על הדם מבואר בגמ' שם דהוי לאו שבכללו ואינו לוקה.

ותי' המשך חכמה בכמה אופנים, ועוד תירץ בשם חתנו וכן תי' המצפה איתן דהתחדש כאן לאו שאסור לאכול קודם שפיכת שירים, ואע"ג דלא מעכבי. [והוסיף בזה בפ' ראה וכדלקמן].

[עוד פי' המשך חכמה דאולי הוצרך הפסוק בבמה קטנה לאסור לאכול קודם שיזרק הדם].

ובמעילה [ח.] תנן חטאת העוף מועלין בה משהוקדשה וכו' הוזה דמה אין בה מעילה. ובגמ' איכא פלוגתא היכי תנן, דלחד מ"ד מיצוי אינו מעכב ותני הוזה דמה, ולחד מ"ד מיצוי מעכב ותני מיצה דמה אין בה מעילה.עוד דייק בגמ' שם מעילה הוא דליכא הא איסורא איכא ואמאי וכו', ומשני דהאיסור מיירי בשיצא עי"ש.

ושואלים הקרן אורה והשפת אמת דלמ"ד הוזה דמה שפיר יש לאסור לאכול לפני המצוי אע"פ שאינו נפסל בלא מיצה. ונראה כונתם כדרך שנתבאר, דאף אם בנשפך כשר בלא מיצוי, מ"מ כשעדיין יש דם לעשות מיצוי אסור לאכול לפני המיצוי.

אמנם לפי מה שנתבאר בדברי רש"י לענין שירים, שבחטאת יש דין להשאיר ובעולה לא, היה מקום לומר דהאיסור לאכול לפני שפיכת שירים מיירי רק בקרבן הטעון שפיכת שירים ולא כשהשפיכה היא רק דין בדם. ולכן בחטאת העוף שדייק הגרי"ז ברש"י שאין דין להשאיר דם למיצוי מותר לאכול לפני המיצוי.

אכן המשך חכמה בפ' ראה על הפסוק ודם זבחיך ישפך וגו' ואח"כ והבשר תאכל, הקשה מה הוצרך הפסוק לאסור לאכול לפני זריקה הא ק"ו מאימורין שאסור לאכול הבשר לפני הקטרת האימורין כל שכן לפני זריקה שמעכבת, ותי' בסוף דבריו ע"פ דברי חתנו הנ"ל דקמ"ל דאסור אפילו לפני שפיכת שירים. ופסוק זה מיירי בכל הקרבנות שבהם שפיכת שירים היא רק דין בדם ומ"מ אסור לאכול.

עוד יל"ד נפק"מ בנידון שנתבאר בגדר שפיכת שירים, למש"כ הטורי אבן שהובא בשיעור הקודם, לענין יסוד מערבי או דרומי, שדן הטו"א דנפק"מ בין דין אין מעבירין לבין הא דילפינן מקרא קביעות מקום, אם נתערבו שירים הפנימיים בשירים החיצונים, דאי משום אין מעבירין, באופן זה הרי בע"כ יעביר על א' מהם, וכפי שנקט הטו"א דגם אחרי שכבר עבר שייך אין מעבירין על המקום שהיה ראוי מעיקרא לשפוך בו, וא"כ כבר אין נפק"מ היכן ישפוך, אבל כיון דדרשינן מהפסוק יסוד מערבי בפנימיים ישפוך במערבי.

ונראה מדבריו דנקט שביסוד דרומי לחיצונים לא ילפינן דין מקום אלא הוי רק מטעם אין מעבירין, ולכן בנתערבו ישפוך במערבי שהוא המקום לפנימיים. עי"ש.

והיה מקום לומר דילפינן שגם בדרומי הוי דין מקום. ולפ"ז היה מקום לדון אם בכה"ג יצטרך לחלק את הדם ולשפוך עכ"פ מקצת הדם בדרומי ומקצת במערבי, או שיכול לשפוך הכל בא' מהם ואין בזה נפק"מ. והוא תלוי במה שנתבאר, דאם הוי דין בקרבן שטעון שפיכת שירים, א"כ כששופך שלא במקומו חיסר דין בקרן, ובשביל קיום דינו יצטרך לשפוך עכ"פ מקצת הדם בכל א' מב' המקומות, ואת השאר יוכל לשפוך במקום השני, משא"כ אם הוא דין בדם שאין דין לשייר לשפיכת שירים, א"כ הכא אין נפק"מ היכן ישפוך הכל, דהרי לקרבן אין חסרון היכן ישפוך, ולדין הדם הרי בע"כ היכן שישפוך יבטל את מקום שפיכת הדם האחר, והוא דין בכל טיפה בפנ"ע שישפכנה במקומה ולא יועיל אם ישפוך מקצת כאן ומקצת כאן.

וא"כ יהיה תלוי איזה דמים נתערבו, דאם נתערבו שירים הפנימיים בשל חטאות החיצנות שהקרבן טעון שפיכת שירים, יצטרך לשייר לשפוך גם בדרומי, ואם בשאר קרבנות א"צ, ומצד אין מעבירין אין נפק"מ היכן ישפוך כנ"ל.

**|ג|**

בדין מיצוי חטאת העוף, הרמב"ם [מעה"ק פ"ז ה"ז] פסק דמעכב, ומאידך בדין המשנה במעילה הנ"ל פסק [מעילה פ"ב ה"ו] הוזה דמה אין בה מעילה. וקשה דהו"ל לפסוק שיש בה מעילה עד מיצוי דמה וכמבואר בסוגיא דמעילה הנ"ל למ"ד מיצוי מעכב.

ומיישב הלחם משנה דס"ל לרמב"ם דבהזאה לחודיה נפיק מידי מעילה, אע"פ שעדיין הוא אסור באכילה, והא דבעינן מיצה דמה הוא רק לענין לחייב משום פיגול ונותר וטמא דבעינן שיקרבו מתיריו. אבל הקשה הלח"מ מנין לרמב"ם לחלק בכך.

וביאר הגר"ח [הובא בסטנסיל] ע"פ המבואר ברש"י בסוגיין לענין שירים, דגם למ"ד מעכבי זהו רק עיכוב בכפרה, אבל אינן מכפרין דהכפרה היא במתנות. ועל דרך זה אמר הגר"ח במיצוי חטאת העוף, דההזאה היא המכפרת והמיצוי הוי עיכוב בכפרה. וכבר נתבאר לעיל לענין זריקה שלא במקומו שמכפרת אבל אינה מתירה את הבשר באכילה, דמ"מ נקט הגר"ח שאין בו מעילה, כי מה שמוציא מידי מעילה אינו ע"י מה שקרבו מתיריו והותר הבשר, אלא ע"י הקרבת וכפרת הקרבן שכבר אינו קדשי ד'. וה"נ בחטאת העוף כיון שהכפרה היא רק בהזאה ולא במיצוי, יצאה מידי מעילה משהוזה דמה.

ועוד אופן אומר הגר"ח, די"ל דאה"נ המעילה תלויה גם במיצוי כיון שהוא מעכב הכפרה, ומש"כ הרמב"ם דהוזה דמה אין בה מעילה היינו כשאח"כ עשו את המיצוי, דכיון שהוא רק עיכוב ולא המכפר עצמו, א"כ כשעשו לבסוף המיצוי, כבר משעת הזאה נתכפר ואין בה מעילה. וכל זה למ"ד מיצוי מעכב.

ולמ"ד שהמיצוי לא מעכב, האם צריך לשייר בשביל המיצוי, היה אפשר לומר שזו עבודת מיצוי שהקרבן טעון עבודה זו, אכן כאמור הגרי"ז דייק ברש"י דא"צ לשייר.

והנה לעיל [לד:] איכא פלוגתא אם כוס עושה את חבירו דחוי או שירים, והרמב"ם [פסוה"מ פ"ב הכ"א] פסק שעושה דחוי, שאם נתן כל המתנות מכוס א' שאר הכוסות נשפכין לאמה. ובגמ' לקמן צב: איבעיא האם אפשר להזות חטאת העוף מכלי שרת ולא מהצואר, והרמב"ם [פסוה"מ פ"ב הי"ט] הביא ספק זה. וביאר הלקוטי הלכות שהספק הוא רק בהזאה אבל מיצוי פשיטא שהוא שייך רק מהעוף עצמו. והרמב"ם הרי פסק דמצוי מעכב, וכוס עושה את חבירו דחוי, א"כ קשה כיצד יש צד שיעשה ההזאה בכלי שרת הרי עי"ז יפסול השירים שבצואר ולא יוכל לעשות בהם מיצוי[[17]](#footnote-17).

ויישב אאמו"ר שליט"א דמיצוי זה לא דין שירים מכח ההזאה, אלא הוא דין בקרבן לעשות עבודת מיצוי. ולכן היה מקום לומר דבעינן לשייר דם למיצוי ולא כדיוק הגרי"ז ברש"י, ומ"מ יוצא מידי מעילה בהזאה לפני המיצוי כי אינו מכפר וכנ"ל.

**|ד|**

בירושלמי ביומא [פ"ה ה"ו] יש כמה ספקות למ"ד שירים מעכבין, האם מקומן מעכב, האם נותנן בלילה, האם שוחט עליהן בתחילה, והאם מחשב להן. וביאר הגרי"ד שיסוד הכל הוא ספק אחד, האם זו עבודת זריקה, שיש מתנה נוספת של שפיכת שירים[[18]](#footnote-18), או שהוא רק מעכב בכפרה של הקרבן ואינו מגוף המתן דמים וכדמשמע מלשון רש"י בסוגיין [סוף ד"ה שירים מעכבין איכא בינייהו] דתרי מילי נינהו מתנות ושירים.

ועפ"ז נסתפק הירושלמי אם מקומן מעכב, דבזריקה יש דין שלא במקומו כמקומו, אבל אם אינו תורת זריקה מנין שהתחדש דהוי כמקומו.

ולענין לילה, דדם נפסל בשקיעת החמה רק לזריקה ולא לשפיכת שירים, והספק הוא בשירים המעכבין אם נפסל כמו לזריקה.

ולענין שוחט עליהם בתחילה, בסוגיין אמר ריב"ל לדברי האומר שירים מעכבין מביא פר ומתחיל בתחילה בפנים, ולכאו' הוא דלא כירושלמי שנסתפק דאולי סגי לשפוך דמו בחוץ לשירים, אכן יש ליישב דרש"י פי' שאם רק ישפוך בחיצון אין זה שירים אלא יתחיל במזבח כדי שיעשו שירים וישפכם בחוץ. ואיתא בשיטמ"ק [לעיל מב:] דסגי במתנה א' על טהרו של מזבח לעשותה שירים, דהיינו שכיון שא"צ לגוף המתנות אלא רק כדי לעשות שירים א"צ את כל הז' הזאות על טהרו של מזבח וסגי בא'.

וי"ל דבזה נסתפק הירושלמי, האם שפיכת שירים היא מתנה ושוחט עליהן בתחילה, דהמתיר לקרבן הוא שפיכת השירים עצמה, [אלא שלפי הגמ' דידן בשביל שם שירים בעי ליתן מתנה א' במזבח כנ"ל], או ששירים אינו דין מתנה וצריך להזות ז' בפנים.

ועל האיבעיא בירושלמי האם מחשב להן, אם כונת הירושלמי מחשב בהן, דהיינו בשעת שפיכה מחשב להקטיר חוץ לזמנו וכד', אתי שפיר בפשיטות שזה תלוי אם השפיכה היא כזריקה.

ואם כונת הירושלמי מחשב עליהן, צ"ב הרי גם בשירים שאין מעכבין מחשב עליהן דחשיב אכילת מזבח, אכן י"ל ע"פ מה שנסתפק האור שמח [פסוה"מ פי"ג ה"א] האם בעינן שיחשב לשפוך כזית, ואם השפיכה היא כזריקה ודאי די בכל שהוא, כיון שמתקיים בזה זריקה.

עוד אפשר לדון במחשבת שינוי בעלים שהיא פוסלת רק בזריקה, האם בשפיכת שירים יש שינוי בעלים.

**שיעורי זבחים דף נג-נה**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**הפשט, מקום המקדש, נאכלין למשיהם ולבניהם**

**|א|**

במשנה נזכר דין הפשט רק בעולה, דטעונה הפשט וניתוח, ולא נזכר בשאר קרבנות, ויל"ע אם יש בהם הפשט.

וביסוד דין הפשט, עור העולה הוא מתנות כהונה וניתר לכהנים ע"י הדם, כדתנן לעיל מג. העולה מתיר את בשרה למזבח ועורה לכהנים. והגרי"ז [פסוה"מ פי"ד ה"ז] אומר שגם עור הרך הראוי להקטרה, אם יש בו דין הפשט הוא מפקיע דין הקטרה שבו. ולפ"ז י"ל שלולא ההפשט היה בעור דין מחוברין יעלו, וההפשט מפקיע דין הקטרה שיש בעור מדין מחוברין או מצד עצמו.

וא"כ היה מקום לומר דהיינו דהיינו דוקא בעולה שיש בבשרה דין הקטרה ובעורה דין מתנות כהונה, ובשאר קרבנות דאין בהם דין הקטרה, ובקדשים קלים גם לא הוי מתנות כהונה אלא העור לבעלים [כדתנן לקמן קג.], א"כ ליכא בהו דין הפשט.

אבל הרמב"ם כתב הפשט גם בחטאת [מעה"ק רפ"ז] ובשאר קרבנות [שם פ"ט]. והיה אפשר לומר שאינו דין הפשט אלא שבפועל כך עושה, אך ברמב"ם בסה"מ [שרש י"ב] ביאר דההפשט בעולה ובחטאת אינו נמנה כמצוה בפני עצמה כי הוא חלק מחלקי המצוה וכל מלאכת החטאת היא מצוה אחת, מבואר שיש קיום דין ומצוה בהפשט החטאת. והקרית ספר [במעה"ק שם] כתב דילפינן לה בשאר קרבנות מעולה.

ובאמת מפורש בגמ' שיש דין הפשט בשאר קרבנות, ואינו רק כדי להגיע לאימורין, דבשבת [קטז:] וכן במנחות [סג:] פליגי תנאי בי"ד ניסן שחל להיות בשבת עד היכן מפשיטים את הפסח בשבת, לר' ישמעאל בנו של ר' יוחנן בן ברוקה עד החזה, וחכמים אומרים מפשיטין את כולו. ומפרש בגמ' בשבת שם טעמייהו דרבנן משום דכתיב כל פעל ד' למענהו, דהיינו לכבודו, כדי שלא יסריח או שלא יהו קדשי שמים מוטלין כנבילה. ולר' ישמעאל בנו של ריב"ב ילפינן מהאי קרא, להפשיט עד החזה לפני הוצאת האימורין שלא ידבקו נימין. וצורך הפשט זה מתיר חילול שבת.

ולפי הטעם שלא יהו קדשי שמים מוטלין כנבילה, היה נראה בגמ' דהיינו שהבשר לא יהא מוטל כנבילה, אכן הגרי"ד הביא בזה מהירושלמי [פסחים פ"ו ה"א] דהטעם הוא כדי שלא יוציא האימורין מתוך זבח מנוול. והביאור בזה משום שיש דין בעצם הסרת האימורין ואינו רק היכי תימצי להקטרה[[19]](#footnote-19), ולכן יש משמעות מהיכן מסירן.

והרמב"ן על התורה כתב דוהפשיט קאי על הבעלים, ומאידך מצינו בפסוק [דה"י ב' ל"ה, י"א] והלוים מפשיטים, ונראה דאין כונת הרמב"ן לומר שהוא דין על הבעלים להפשיט, אלא רק בא לומר שכשר בזר. והאבן עזרא פי' והפשיט הכהן או הלוי הסמוך לו, ונראה דהיינו כדאשכחן בתוס' בכתובות [כד: ד"ה חד] בשם ר"ת דהפשט וניתוח דברים הכשרים בזרים לא היו מניחין לעשות אותם אלא למיוחסין מן המשיאין לכהונה[[20]](#footnote-20).

ויש מזה נפק"מ להא דמבואר ברש"י ביבמות ל"ג דזר ששחט קרבן ציבור בשבת חייב, דאע"פ ששחיטה כשר בזר מ"מ אינו מוטל עליו. ויל"ד האם לפ"ז זר מותר להפשיט בשבת קרבן ציבור, דרק אם מוטל עליו מותר.

לקמן פה. איכא פלוגתא אם יש הפשט בראש המזבח, ופירש"י הטעם לומר שאין הפשט, דלאו אורח ארעא להפשיט שם, אכן השיטמ"ק שם גריס דפליגי אם לשולחן דמי או לבית המטבחים דמי. וביאר הגרי"ז דכיון דהעלאה תחילת הקטרה לכן בעינן שיפשיט תחילה, דיש סדר שההפשט צריך להיות לפני ההעלאה. והיה אפשר לומר באופן אחר, לא מטעם סדר אלא משום דבעינן שגם ההעלאה תהיה באיברים מנותחים כמו ההקטרה.

והשתא יש לדון האם דין זה הוא דוקא בעולה, שיש בה קיום דין הפשט וניתוח, או שגם בשאר קרבנות יהיה דין זה. דאם הפשט בשאר קרבנות הוא רק בשביל להקטיר האימורין בלי נימין אין שייך להצריך בו סדר ויהיה אפשר לעשות הפשט זה בראש המזבח, ורק אם זה קיום דין הפשט בעינן לעשותו לפני ההעלאה[[21]](#footnote-21).

ובכל דוכתי מצינו הלשון הפשט וניתוח, משמע דשייכי אהדדי. ובפרים הנשרפים היה ס"ד [לעיל נ.] שיהיה דין הפשט, אע"פ שגם העור נשרף, וצ"ב מה ענינו של הפשט זה, וביאר הגרי"ד, ואולי הוא בשם הגרי"ז, דההפשט הוא חלק מהניתוח.

ומצינו בביאורי הגר"א על תמיד [פ"ד מ"ב] דיש הלכה לסיים את ההפשט ואח"כ לנתח, ואמנם את הראש והכרעים היה חותך לפני סיום ההפשט כדתנן בתמיד שם, זהו משום שהראש והכרעים אינן בכלל הפשט.

ואם דין הפשט הוי רק עם ניתוח, א"כ הוי רק בעולה, דבשאר קרבנות שאין בהם ניתוח לא יהיה גם דין הפשט. ואי נימא דיש גם בשאר קרבנות דין הפשט, וכמש"כ הקרית ספר דילפינן מעולה, א"כ יקשה דלא נזכר דין זה במשנה מלבד בעולה[[22]](#footnote-22).

**|ב|**

בענין מקום המקדש, אמרינן בגמ' סבור למבנייה בעין עיטם וכו', ובמכילתא[[23]](#footnote-23) איתא עד שלא נבחרה ירושלים היתה כל ארץ ישראל כשרה למזבחות משנבחרה ירושלים יצאת א"י שנא' וכו', עד שלא נבחר בית עולמים היתה ירושלים ראויה לשכינה משנבחר בית עולמים יצאת ירושלים שנא' כי בחר ד' בציון וגו' ואומר זאת מנוחתי עדי עד.

והקשה הזית רענן דלא מצינו שנבחרה ירושלים קודם בית עולמים דהא סבור למבניה בעין עיטם, ותירץ די"ל דמשנבחרה ירושלים ע"י שמואל ודוד עדיין לא ידעו היכן בירושלים יבנוהו עד שקנה דוד הגורן מארונה היבוסי.

ואכתי צ"ב מתי נבחרה ירושלים וע"י מה נבחרה, דלכאו' על כרחך הבחירה היתה רק ע"י בנין ביהמ"ק, שהרי גם אחרי שנבחרה ע"י שמואל ודוד עדיין היתה הבמה גדולה בנוב ובגבעון עד שנבנה ביהמ"ק.

וביאר זקני זצ"ל בהר אפרים דיש מצוה מיוחדת של בנין ביהמ"ק במקום הנבחר, ובחירה זו נעשתה ע"י שמואל ודוד, וכדאיתא בילקוט שכשהתאחרו בימי דוד מלבנות ביהמ"ק היה עונש, אע"פ שהיה משכן, דיש דין לשכנו תדרשו ובאת שמה. ואמנם כשאי אפשר לבנות ביהמ"ק במקומו מחמת אונס עדיין יש את המצוה דועשו לי מקדש שהיא מתקיימת במשכן באיזה מקום שהוא, מ"מ בעינן לקיים מצות לשכנו תדרשו ולבנות במקום הנבחר. ולכן הרמב"ם ריש הל' מלכים בג' מצוות שנצטוו ישראל בכניסתם לארץ וחד מנייהו לבנות להם בית הבחירה, הביא את הפסוק לשכנו תדרשו ובאת שמה.

ואחרי שנבנה ביהמ"ק הופקעו כל המקומות גם מהשראת השכינה של משכן, דכתיב זאת מנוחתי עדי עד. ואף למ"ד קדושה ראשונה לא קידשה לעתיד לבוא, כתבו התוס' במגילה י. דמודה דנאסרו הבמות[[24]](#footnote-24).

ובחי' הגר"מ והגרי"ד כ' שזו מצוה לבנות בית הבחירה, דהיינו במקום הנבחר, ואילו בשאר מקומות הוי רק מצוה לבנות מקדש.

**|ג|**

בהא דבעינן מזבח בחלקו של טורף, הקשו התוס' [לעיל נ. וביומא יב.] למ"ד ירושלים לא נתחלקה לשבטים למה לא היה יסוד לקרן מזרחית דרומית, ותירצו דהכי גמירי שלא לעשות לה יסוד, והתוס' ביומא הוסיפו כדכתיב הכל בכתב.

והקשה הגרי"ז [בקונט' יומא סוכה] דלמ"ד שלא היה יסוד בבנין שייך הכל בכתב, אבל למ"ד שהיה בבנין ורק לא בדמים, שאין נותנים שם דמים, על דין זה לא שייך הא דהכל בכתב, וצ"ע.

ובעיקר הפלוגתא אם ירושלים נתחלקה לשבטים, ביומא מייתי תנאי דפליגי בה, דמ"ד כסוגיין דמהזבח ולמערב היה בחלקו של בנימין, ס"ל דנתחלקה לשבטים, ואיכא תנא דפליג וס"ל דלא נתחלקה, דתניא אין משכירין בתים בירושלים לפי שאינה שלהן.

ואמרינן התם דפלוגתא זו היא גם לענין נגעים, דתניא דאין ירושלים מטמאה בנגעים משום דאינה אחוזתכם, ור' יהודה פליג ואמר דרק מקום מקדש אינו מטמא בנגעים.

ובטעמא דר' יהודה יש סתירה בדברי רש"י והקשה זאת הטורי אבן, דבמגילה כו. פי' רש"י משום דבית של קודש הוא. וביומא פי' רש"י דכשקנה דוד הגורן מארונה היבוסי גבה הכסף מכל שבט ושבט, דהיינו שמטעם זה לא חשיב אחוזתכם. וצ"ב לפ"ז אמאי לא חשיב חלקו של טורף, הרי נקנה ע"י כל השבטים.

והיישוב לזה מבואר בדברי הגרי"ז בספר, דבבבא קמא [פב:] הקשו התוס' מנלן דלמ"ד דירושלים לא מטמאה בנגעים ס"ל דלא נתחלקה לשבטים, דילמא נתחלקה וקנו אותה כל השבטים, וכמו בבית המקדש לר' יהודה דכיון שקנו כל השבטים אינו מטמא בנגעים.

ותירצו דבית המקדש סברא הוא אע"ג דנתחלק דחזרו וקנו אותו כדי שיהא לכל ישראל חלק בו אבל ירושלים אם מתחילה נתחלקה למה היו חוזרין וקונין אותה. דהיינו שאין צורך לקנותה מכל השבטים.

ומקשה הגרי"ז [סוף הל' בית הבחירה] דכשם שלמ"ד לא נתחלקה הוצרכו שתהא ירושלים של כל השבטים ולכן לא נתחלקה, ה"נ נימא דגם למ"ד נתחלקה חזרו וקנו כולם כדי שתהא של כולם. ועוד מקשה הגרי"ז למ"ד לא נתחלקה, הרי יש מצות כיבוש וחילוק, ואמאי לא חילקו את ירושלים לקיים המצוה ואח"כ כשיבואו לבנות את ביהמ"ק [שזה היה כארבע מאות שנה אחרי שנכנסו לארץ] יחזרו ויקנו], וכשם שעשו במקדש לר' יהודה.

ומייסד הגרי"ז, ע"פ ברייתא בספרי [פ' ראה], כתוב א' אומר באחד שבטיך וכתוב א' אומר מכל שבטיכם, הכסף מכל השבטים בית הבחירה משבט אחד, באחד שבטיך זה שילה מכל שבטיכם זו ירושלים, ע"כ.

ומבאר הגרי"ז דב' הדרשות הן פלוגתא כיצד לדרוש, ופליגי אם ירושלים נתחלקה לשבטים, דלר' יהודה דנתחלקה, ס"ל דמכל שבטיכם קאי רק על הכסף שיהיה משל כולם, ולרבנן לא סגי בהכי אלא בעינן שבחלוקת הארץ יהיה המקום של כל שבטיכם, וכמו דין חלקו של טורף שנאמר במזבח שזהו ודאי דין בחלוקת הארץ גם לר' יהודה, דבעינן שיהא בחלק בנימין ואינו תלוי בממון, כן הוא אליבא דרבנן גם בדין מכל שבטיכם, והא דכתיב מאחד שבטיך ס"ל דקאי על שילה.

והשתא אומר הגרי"ז דלר' יהודה דא"צ חלק של כל שבטיכם, אלא רק בממון, בדין זה יש חילוק בין המקדש לירושלים, דהא דבעינן במקדש שיהא מממון של כל ישראל, זהו מהכשר המקדש, וכמו כלי שרת דבעינן שיהיו משל ציבור, ה"נ המקדש עצמו לא גרע מכלי שרת, וזה תלוי בממון, ואינו שייך בירושלים אלא במקדש וכמש"כ התוס' דסברא הוא דקנו אותו כדי שיהא לכל ישראל חלק בו. משא"כ למ"ד לא נתחלקה, זהו דין שנאמר גם בירושלים, כיון דס"ל דמכל שבטיכם הוא דין במקום ותלוי בחלוקת הארץ, וגם ירושלים הוי בכלל המקום אשר יבחר ד'[[25]](#footnote-25).

ומבואר בדברי הגרי"ז דחלקו של טורף הוא ודאי דין בחלוקת הארץ גם לר' יהודה, ולכן אינו תלוי בממון, דאף שעתה מקום המזבח שייך לכל ישראל מ"מ מקרי חלקו של טורף כיון דבעיקר חלוקת א"י המקום מחלקו של בנימין.

[והחזו"א או"ח קכ"ו סק"ח פי' דמקרי חלקו של טורף בזה שבא מיד בנימין להקדש, ולבנימין נשאר זכות מקדיש, עי"ש].

**|ד|**

במשנה המורם נאכל לכהנים ולנשיהם ולבניהם ולעבדיהם. בהא דקתני נשיהם, האור שמח [תרומות פ"ו ה"ג] הביא דאיכא למ"ד בירושלמי דבת ישראל שנשאת לכהן מאכילה בתרומה ואינה אוכלת בחזה ושוק, ותמה האו"ש וכי פליג אמתני' דנאכלין לנשיהם, ומיישב דקאי על ארוסה, דאיתא בירושלמי דאוכלת בתרומה מה בין קונה אשה לקונה שפחה שאוכלת בתרומה, ובזה פליגי אם מאכילה בחזה ושוק, דבתרומה כתיב קנין כספו, משא"כ בחזה ושוק דכתיב כל טהור בביתך יאכל אותו וארוסה אינה בבית.

וצ"ב א"כ למה עבדים אוכלים בחזה ושוק, וצ"ל משום דעבדים קנויים לו לגמרי חשיב בביתך, משא"כ ארוסה דאינה ממונו, והאבני מלואים [בתשובה י"ז] מפרש ברש"י דהא דארוסה נקראת קנין כספו הוא רק משום שקנאה ע"י כסף, ובנתקדשה בשטר וביאה אוכלת משום דאיתקוש הויות להדדי.

ובהא דקתני בניהם, צ"ב מהו, וכי הבנים אינם כהנים בעצמם, והשפת אמת מיישב דהכונה לקטנים, דהו"א דדוקא גדולים הראויים לעבודה יאכלו, [ויל"ע דהא גם בקדשי קדשים הנאכלין לזכרי כהונה אוכלים קטנים].

והמשך חכמה [במדבר י"ח, י"א] אומר על הפסוק כל טהור בביתך יאכל אותו, דיתכן דקאי על פנחס למ"ד שעדיין לא נתכהן אז, דמ"מ יאכל חזה ושוק. והחזו"א פליג, דדוקא בנות הן טפלות ואוכלות מכח אביהן.

ובבכור תנן לקמן נו: הבכור נאכל לכהנים והמעשר לכל אדם, ולא קתני דבכור נאכל גם לנשיהם, ובפשטות י"ל דרק בא לאפוקי מכל אדם, אכן בראב"ד [נדרים פ"א הי"א] איתא דבכור אינו אלא לזכרים, והלח"מ פי' דכונתו שניתן רק לזכרים אבל נאכל גם לבניו ובנותיו של כהן כמש"כ הרמב"ם בהל' בכורות, [וצ"ב לפ"ז כיצד הוכיח מזה הראב"ד שהבכור הוא כקרבן, וכדהקשה הלח"מ עי"ש], אולם במאירי בנדרים מצינו להדיא דלראב"ד אינו נאכל אלא לזכרי כהונה.

ויתכן דמ"מ גם לראב"ד יש חילוק בין קדשי קדשים לבכור, דקדשי קדשים צריך קדושה של זכרי כהונה, משא"כ בבכור סגי במשפחת הכהונה, ונפק"מ בפצוע דכא שאין לו קדושת כהונה לעבודה, וגם מותר בפסולי כהונה דבטלה קדושתו, אבל ודאי הוא שייך למשפחת הכהונה ואינו כמו חלל שלא נחשב זרע אהרן, וי"ל דבבכור אוכל פצו"ד גם לראב"ד. ויש לפרש דהיינו בניהם דמתני', דנפק"מ לפצו"ד שאין לו קדושת כהונה.

[ובתוספתא מבואר דלא כראב"ד, דבכור נאכל גם לנשים, אכן מקור לראב"ד הביא אאמו"ר שליט"א ממשנה זו דהבכור נאכל לכהנים ולא קתני לנשיהם].

**שיעורי זבחים דף נה-נו**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**דם נפסל בשקיעת החמה, פסח אחר חצות ובי"ד, קק"ל בעיירות המוקפות חומה**

**|א|**

א"ר יצחק בר אבודימי מנין לדם שנפסל בשקיעת החמה שנא' ביום הקריבו את זבחו יאכל וכו', ופי' רש"י ולא מהניא ליה הלנה בראש המזבח לאכשורי לזריקה למחר. דהוקשה לרש"י תיפוק ליה דבלילה אינו יכול לזרוק דכתיב ביום צוותו וממילא יפסל בעמוד השחר שהרי גם אימורין נפסלין בעמוד השחר בלינה, ותירץ כנ"ל דנפק"מ שלא יועיל להלינו בראש המזבח אע"פ שאין לינה מועלת שם.

והקשו התוס' דאכתי תקשי למ"ד [לקמן פז.] לינה מועלת בראשו של מזבח מאי איכא למימר, למה הוצרך לדידיה הפסוק דדם נפסל בשקיה"ח.

אכן לדעת רש"י יש לישב קושיא זו, דאיתא בפסחים נט. במחוסר כפורים שמביא כפרתו לאחר תמיד של בין הערבים, רב פפא אמר מעלה ומלינה בראשו של מזבח. ופירש"י ולינה אינה פוסלת בראש המזבח כדאמר בזבחים בפ' המזבח מקדש לדברי הכל דלא ירדו.

והמשנה למלך [תמידין ומוספין פ"א ה"ג ד"ה ועתה נבאר] תמה דהא פליגי בה אם לינה מועלת ברש"מ, ולמ"ד דמועלת מאי מהני הא ודלא ירדו, מ"מ אי אפשר לעשות כן דהא יפסול האימורין, וגם יעבור בלאו דלא ילין חלב חגי עד בקר.

אבל ברש"י מבואר דמהני לכו"ע כיון שלא ירדו, והתשובה לקושיית המל"מ, ביאר החזו"א [זבחים סי' י"ט ס"ק מ"ד], והרחיב בזה הגרי"ד, [ויעוי' בזה גם בחי' ר' שמואל פסחים סי' ט"ו], דהגמ' לקמן פז. באיבעיא אם לינה מועלת ברש"מ, קאמר היכי דמי אילימא כשלא ירדו הא ודאי דכשהם ברש"מ לא ירדו, אלא הספק הוא כשירדו האם יעלו. וצ"ב מאי קאמר הרי האיבעיא היתה האם חל פסול לינה בראשו ש"מ, ואע"פ שכשהם בראש המזבח הדין הוא שלא ירדו, מ"מ יש כמה נפק"מ אם נפסל, כגון בקומץ שנפסל דגם אם לא ירד מ"מ אינו מתיר המנחה, וכן נפק"מ דבפסולים אין דין הפשט, וכן יש נידון אם דוחה שבת ויו"ט[[26]](#footnote-26), וכן בדם פליגי תנאי [לקמן פד.] דלר"ג כל הראוי למזבח אם עלו לא ירדו, ולר' יהושע רק בראוי לאישים, ולא בדם.

וייסד בזה הגרי"ד, דכונת הגמ' דכל זמן שיש לו דין הקטרה, אפי' אם הוא רק משום עלו לא ירדו, הרי זה מעכב שלא חל פסול לינה לכו"ע, והנפק"מ בנידון אם לינה מועלת בראשו ש"מ היא רק לכשירדו, האם חל אז הפסול לינה בדבר שלן בעמוד השחר בראשו ש"מ. [ומ"מ אכתי נשאר הנפק"מ הנ"ל דלר' יהושע דם נפסל גם בראשו ש"מ].

ובזה מיושב מה שפי' רש"י בכמה דוכתי לן חוץ למזבח, דצ"ב למה נכנס לפלוגתא זו אם לינה היא דוקא חוץ למזבח, וכן בתרגום אונקלוס על הפסוק [שמות כ"ג י"ח] לא ילין חלב חגי, איתא לא יביתון בר מן מדבחא, ועמד בזה המנחת חינוך [מצוה צ'] דלכאו' היינו כמ"ד אין לינה מועלת בראשו ש"מ.

והגרי"ז אמר גם לולא היסוד הנ"ל, דהלאו דלא ילין הוא רק כשפוסלו מהקטרה, וכיון דבראשו ש"מ יש עדיין דין הקטרה לכו"ע גם אם נפסל, משום דעלו לא ירדו, ליכא בזה לאו דלא ילין. וזהו יישוב לתרגום אונקלוס, ואולי גם לרש"י בפסחים דמשום הכי מותר להלינן בראש המזבח.

וכאמור החזו"א והגרי"ד הוסיפו די"ל יותר, דכיון שלא ירדו לא חל עדיין פסול לינה בראש ש"מ. ולפ"ז ודאי מיושב שפיר דברי רש"י, דלכו"ע מותר להלינן שם כיון שלא נפסלים בזה.

ובזה מיושב גם רש"י בסוגיין, דאף למ"ד לינה מועלת בראשו ש"מ, עכ"פ כל זמן שלא ירד הדם לא נפסל כיון דלא ירדו.

והתוס' שהקשו על רש"י, פליגי וס"ל דלמ"ד לינה מועלת בראשו ש"מ נפסל שם אע"ג דלא ירדו, וכן הביא המשנה למלך מדברי התוס' ביומא כט. דלמ"ד לינה מועלת בראשו ש"מ נפסל שם.

**|ב|**

וכל זה לענין עמוד השחר, אבל לענין פסול דם בשקיעת החמה, נראה לכאו' מרש"י דלא מהני לזה אם היה בראשו של מזבח.

והגרי"ז דן בזה, דהנה כתב הרמב"ם [פסוה"מ פ"ג הי"א] איברים וחלבים וקמצים שלנו בראשו של מזבח כאילו לנו בעזרה ואם ירדו לא יעלו. דפסק כמ"ד לינה מועלת ברש"מ. וצ"ב למה לא הזכיר הרמב"ם גם דם, ויש בזה שני ביאורים.

הגר"ח ביאר דהנידון דאין לינה מועלת ברש"מ הוא רק משום דהעלאה תחילת הקטרה, ורק בזה נחלקו והוצרך הרמב"ם לפסוק כמ"ד מועלת, אבל בדם לכו"ע נפסל דלא שייך בו תחילת הקטרה, וזריקה היא רק המעשה זריקה ואינה מתחילה בהעלאה, ולכן לא הוצרך הרמב"ם לפסוק דלינה מועלת בדם ברש"מ. [ואכתי יל"ע למה לא הזכיר הרמב"ם נסכים, ואכ"מ].

והגרי"ז ביאר דפסול דם בשקיעת החמה הוא מכח דין ביום הקריבו, ובדין זה לא שייך הא דאין לינה מועלת ברש"מ, שזה מתאים רק על פסול לינה, שע"י הלינה בעמוד השחר חל פסול, ובראש המזבח לא חל פסול זה לחד מ"ד, משא"כ לענין הפסול שאינו ביום הקריבו, לא מהני מה שהוא בראש המזבח דסו"ס אינו ביום הקריבו.

אכן בשיטמ"ק [אות ח'] מדוייק דגם בדם שהיה ברש"מ בשקיעת החמה שייך אין לינה מועלת, ורק בהעלהו אחרי השקיעה לראשו של מזבח לא מהני, משום שכבר נפסל. ולא כפי שנראה מרש"י ותוס' בלי הסבר השיטמ"ק.

ובדברי הגרי"ז, אע"פ שנתבאר דדין ביום הקריבו חלוק מפסול לינה בעמוד השחר, אין הכונה דביום הקריבו הוא רק דין להצריך לזרוק דוקא בו ביום ולא אח"כ, דכבר נתבאר לעיל [שיעור פ' ויקרא אות א'] שהגרי"ז אומר דלילה הוא חלות פסול בדם, רק שהפסול הוא בגלל שאינו ביום הקריבו. והראיה הגדולה לכך שהוא פסול בדם, מדמבואר בגמ' בסמוך דמחשבין בדמן משתשקע החמה, דהוי פיגול, והרי לפיגול בעינן שיחשב מחשבת פסול. [ונתבאר לעיל שם אם הפסול בדם מהני גם לשפיכת שיריים].

והרש"ש מעיר על מה שרש"י ותוס' דנים למאי נפק"מ מה שנפסל הדם בשקיה"ח תיפוק ליה שנפסל בעמוד השחר, והרי יש נפק"מ לפיגול, דבמחשב לזרוק בלילה הוי מחשבת חוץ לזמנו.

ואולי זה דוחק לפרש שהדין דדם נפסל בשקיה"ח נאמר רק לענין זה דהוי מחשבת פיגול. ועכ"פ לכאו' ודאי שבאמת הדין דמחשבין משתשקע החמה תלוי בכך דמשתשקע החמה הוי פסול, וכמו שנתבאר, דאם ביום הקריבו היה רק דין שאי אפשר לעשות זריקה אלא ביומו, לא היתה מחשבה זו עושה פיגול.

והכי חזינן גם בפלוגתת חזקיה ור' יוחנן בסמוך אם מחשבין על אור לשלישי, דאידחי מאכילה אבל עדיין לא אינתיק לשריפה, דהיינו שפיגול הוי רק בזמן שיש פסול נותר, ופליגי האם די באידחי מאכילה כדי להחשב פסול נותר שיהא שייך בו מחשבת פיגול.

ורואים מכאן דמה שאינו נשרף בלילה, אין זו רק הלכה בדין השריפה שאינה נעשית בלילה, אלא בליל שלישי חשיב שעדיין לא אינתיק לשריפה, וכדחזינן נמי דלהך מ"ד ס"ל מהאי טעמא דגם אין בו כרת עדיין. ואמנם איכא פלוגתא בנותר שלא בזמנו אם נשרף גם בלילה או שאינו נשרף אלא ביום, וזהו ודאי רק דין בהל' שריפה, דהרי כבר נעשה נותר גמור וחל בו חיוב כרת, אבל בליל שלישי מבואר כאן דלא חל עדיין שם נותר לשריפה ולכרת.

**|ג|**

ובקרבן פסח ג"כ איתא בתוספתא [פסחים סוף פ"ה] דאינו נאכל אלא עד חצות ואין חייבין עליו משום נותר ואין מחשבה פוסלת בו משום פיגול עד שיעלה עמוד השחר.

והאור שמח [חו"מ פ"ו ה"א] והתורת רפאל [סי' ע"ב] דנים כמאן אזלא התוספתא, דדילמא הוי כר' עקיבא דמדאורייתא פסח נאכל עד עמוד השחר ולכן ליכא פיגול, אבל הגמ' בסוף פירקין מפרש הא דתנן אינו נאכל אלא עד חצות, דהוי מדאו' וכר' אלעזר בן עזריה, ולפ"ז לכאו' התוספתא נמי אתיא כראב"ע.

ומבאר האור שמח, דאמנם מדין אכילת פסח הוי עד חצות, אבל אם לא אכלו עד חצות לא גרע משאר קדשים קלים ועדיין מצוה לאכול עד שיעלה עה"ש.

ואמנם מבעוד יום אינו יכול לאכלו מדין קדשים קלים, דיש בזה איסור עשה כדאיתא בפסחים מא: דהאוכל מבעו"י עובר בלאו הבא מכלל עשה דכתיב ואכלו את הבשר בלילה הזה, וכשם שאסור לאכלו מבושל, אבל אחרי חצות ס"ל לאור שמח שאין איסור ויש מצוה מדין אכילת קדשים קלים. ונפק"מ לפי הבית הלוי דבאכילת קדשים מתקיים המצוה גם בפחות מכזית, וגם באכילה שלא כדרך, וגם בלי כונה ומפרש כך את הגמ' [בנזיר כג.] דהאוכל פסח שלא לשם מצוה מ"מ מצוה קעביד, דהכונה היא למצות אכילת קדשים. ולפי האור שמח לאחר חצות יש בפסח אכילת קדשים בלי אכילת פסח.

והגר"ח אמר באופן אחר, דלמעשה אינו יכול לאכול לאחר חצות כי יש דין בפסח שאינו נאכל אלא עם קיום אכילת פסח, אכן מצד זמן אכילת הקרבן הוי עד עה"ש.

ונידון זה הוי גם במחשב לאכול את הפסח מבעוד יום, האם יהיה פיגול דהוי חוץ לזמנו, ובתוספתא [פסחים פ"ד ה"ז] איתא השוחט את הפסח לאכלו בי"ד כשר. והשיירי מנחה מפרש דאע"ג דיש איסור לאכלו מבעו"י מ"מ אינו נפסל במחשבה זו. ויש לבאר כהגר"ח, דמ"מ מצד זמן הקרבן אפשר לאכול. ולשון רש"י בפסחים ג. דפסח נאכל ליום ולילה, ומה שאינו נאכל ביום הוא מדיני הפסח ולא מצד זמן הקרבן.

עוד אפשר לומר, ע"פ המבואר בגמ' בסמוך דבעינן שיחשב לאכול אחרי שיש בו פסול נותר, וכך מובא בשם הגר"ח דבעינן שם נותר, וזה ליכא מבעו"י.

אכן בעיקר הנידון בתוספתא יתכן שאינו משום חוץ לזמנו, דקתני התם מחשב על עוד פסולים לאכלו נא שלוק ומבושל, וי"ל דקמ"ל דאין המחשבה לאכלו כך פוסלת דומיא דמחשבת הינוח לר' יהודה, וכדתנן לעיל לו. שיאכלוהו טמאים וכו' לשבר עצמות הפסח וכו' כשר.

**|ד|**

תוס' [כאן ובמנחות כ:] דנו לחדש ע"פ שיטת ר"ת בבין השמשות, דדם נפסל מדאורייתא בשקיעה ראשונה אע"פ שעדיין הוא יום.

והשאגת אריה [סי' י"ז] מביא ראיות דלא כתוס', חדא מדתנן במגילה כ: כל היום כשר לקרבנות, והרי אחרי שקיעה ראשונה לר"ת הוי יום לכל דבר.

ועוד מדתנן [ר"ה ל. ומנחות סח.] דמשחרב בית המקדש התקין רבן יוחנן בן זכאי שיהא איסור חדש כל יום ט"ז בניסן, ומפרש בגמ' דמדאו' כשיש ביהמ"ק העומר מתיר וכשאין ביהמ"ק קיים האיר המזרח מתיר והתקין ריב"ז לאסור משום דמהרה יבנה המקדש ואפשר שיתעכבו כל היום בהקרבת העומר וחייש שמא יטעו להתיר גם אז לאכול מהבוקר, ונקט השאג"א כדבר פשוט דקומץ נפסל בשקיעת החמה כדם, וכך פשטות הגמ' במנחות כ:, [אכן הגרי"ז אמר דלא הובא פסול זה ברמב"ם ויישב הגמ' באופ"א[[27]](#footnote-27)], וא"כ קשה לישתרי חדש עכ"פ משקיעה ראשונה שאז כבר אין הקרבת העומר.

עוד מביא השאג"א מהירושלמי דזמן מנחה הוא מחצות, דמחלקים את היום עד סוף זמן תמיד של בין הערבים, וא"כ קשה למה לא מחלקים את היום עד שקיעה ראשונה.

ושמעתי מהרב שך זצ"ל וכן הוא באבי עזרי [מעה"ק פ"ד ה"א] בהא דילפינן איסור חמץ בערב פסח מחצות, מדכתיב לא תשחט על חמץ דם זבחי, שחמץ אסור בזמן שחיטה של הפסח, ושאלו לגר"ח שיהיה מותר חמץ משקיעה ראשונה עד שקיעה שניה, לפי מש"כ התוס' שאינו זמן שחיטת הפסח וגם עדיין אינו לילה. והשיב הגר"ח דאחרי השקיעה הוא עדיין זמן שחיטה והקרבת הפסח אלא שהדם יפסל בשקיה"ח ולכן אי אפשר להקריב.

והרב שך זצ"ל דן בזה מהא דמבואר בתוס' דשייך מחשבת פיגול במחשב לזרוק אחרי שקיעה ראשונה, ועל כרחך שלבסוף מכח פסול הדם חל בזמן זה פסול חוץ לזמנו. והביאור הוא דלמחשבת פיגול די בכך שבפועל לעולם הדין הוא שאסור בזמן הזה, אע"פ שיסוד הדין הוא משום פסול הדם ועדיין חשיב זמן הפסח כנ"ל.

והנה החינוך [מצוה פ"ט] אומר שבלאו דלא תשחט על חמץ נאמר שאסור לשחוט את הפסח לפני חצות שהוא זמן היתר חמץ, דהיינו שלומדים מפה שפסח וחמץ סתרי אהדדי ואינם בזמן אחד, ומלבד זאת לומדים מכאן לאו לשוחט כשיש חמץ ברשותו או ברשות א' מבני החבורה.

ולפ"ז אין מקום למה ששאלו לגר"ח, דלפ"ז ילפינן שזמן פסח הוא זמן איסור חמץ, וא"כ ודאי שאינו חוזר וניתר כשעבר זמן הפסח.

ולענין קושית השאג"א על תוס' דאחרי שקיעה ראשונה יהיה מותר חדש כיון שכבר אי אפשר להקריב את העומר, אולי אפשר לומר גם בזה כסברת הגר"ח, דאחרי השקיעה הוי עדיין זמן הקרבת העומר אלא שיש פסול בהקרבתו, ואין די בזה להתיר את החדש, כיון שבית המקדש קיים והוי זמן הקרבה ורק שידוע שאי אפשר בפועל להקריב.

**|ה|**

הקרית ספר [בית הבחירה פ"ז] דן לומר שבעצם אפשר לאכול קדשים קלים בעיירות המוקפות חומה, דיש להן קדושת מחנה ישראל, אי לאו משום דאיכא הפסק בין ירושלים לעיירות המוק"ח ונפסלין ביוצא.

והזרע אברהם[[28]](#footnote-28) כתב דנפק"מ בהוסיפו על ירושלים עד עיירות המוקפות חומה יוכלו לאכול שם קק"ל. [ובפסחים מא. מיבעיא הפסח שבשלו בחמי טבריה מהו, והחשק שלמה הביא קושיית חכם א' מירושלים, היכי משכחת לה הרי הפסח נאכל בירושלים ואם הוציאו לטבריה נפסל ביוצא, ולהנ"ל איכא נפק"מ בהוסיפו על ירושלים עד טבריה].

וכתב בספר זרע אברהם [סי' ח' ס"ק י"ט] מקור לדברי הקרית ספר, מדאיתא בסוגיין [נה.] תאכלו במקום טהור מטומאת מצורע וטמא בטומאת זב ואיזה זה מחנה ישראל, וא"כ גם עיירות המוקפות חומה בכלל זה, דמצורעים משתלחים משם.

והגר"ח קניבסקי שליט"א בדרך חכמה [ביה"ב פ"ז הי"ד בבה"ל] הביא שאביו הקה"י זצ"ל בגליון כתב לתמוה דהא כתיב [בדברים י"ב, י"ח] לפני ד' תאכלנו ועיירות המוקפות חומה אינו לפני ד', ודרשת הגמ' היא רק ללמד דלא בעינן הר הבית שהוא מחנה לויה אלא סגי בירושלים.

ואכן במעשר שני מבואר בקרית ספר שם דאינו נאכל בעיירות המוקפות חומה, משום דכתיב והבאתם שמה וגו' וכתיב לא תוכל לאכול בשעריך וגו', שהם הפסוקים שציין להם הקה"י.

ועוד יש להוסיף בזה, דנחלקו הרמב"ם והר"ש במצורע הנכנס לעיירות המוקפות חומה, דלהר"ש לוקה משום לאו דלא יטמאו את מחניהם, דהוי ממש מחנה ישראל, ולרמב"ם עובר רק בעשה דבדד ישב, דאינו מחנה ישראל, ולפ"ז מה שמשתלח המצורע משם אינו משום קדושת המקום שאסור לטמאו, אלא הוא מצד ניהוג המצורע דבדד ישב[[29]](#footnote-29). ולפ"ז נידון הקרית ספר להתיר קק"ל בעיירות המוק"ח הוא רק אם יש בהן מלקות.

ומה שהקשה הקה"י מדכתיב לפני ד' גם על קק"ל, נראה מדברי הקרית ספר דדין לפני ד' קאי רק על מעשר שני דכתיב התם, [והתוס' דנו בזה דהא בהני קראי כתיבי גם חטאות ואשמות שאינן נאכלין בכל העיר וע"כ דקאי על מע"ש].

וכן הא דכתיב והבאתם שמה עולותיכם וזבחיכם ואת מעשרותיכם וגו', מפרש הקרית ספר דבמעשר שני נאמר להביאו כדי לאכלו בירושלים, ובקדשים נאמר להביאם כדי להקריבם בבית המקדש אלא דממילא בעינן לאכלם בירושלים דאם יוציאם יפסלו ביוצא.

עוד יש לבאר בדברי הקרית ספר, דודאי דרק ירושלים נתקדשה לאכילת קדשים קלים, אלא שבא לבאר רק למה באמת לא קידשו לכך גם את שאר עיירות המוקפות חומה שגם הן מחנה ישראל, וביאר משום דיפסל ביוצא, עי"ש.

**שיעורי זבחים דף נח ע"א**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**שחיטה בראש המזבח**

**|א|**

במשנה קדשי קדשים ששחטן בראש המזבח ר' יוסי אומר כאילו נשחטו בצפון ר' יוסי בר"י אומר מחצי המזבח וכו', כתבו התוס' דמדאורייתא שוחט לכתחילה בראש המזבח כדדרשינן מוזבחת עליו, ומה שלשון המשנה משמע דיעבד, פי' התוס' שמא הוא מדרבנן שלא תרביץ גללים.

והמקדש דוד [סי' ה' ס"ק ב'] מביא ראיה לכך שהוא מדרבנן, מדתנן לעיל [יג.] דהולכה אפשר לבטלה ע"י ששוחט בצד המזבח וזורק, וזה שייך בניתנין למטה ואכתי צ"ב בחטאת כיצד אפשר בלא הולכה, ועל כרחך משום דאפשר מדאו' לשחוט בראש המזבח בצד הקרן וליתן מיד את המתנה המעכבת. [ודן שם לפ"ז בהא דפירש"י בדף יד. דבחטאות הפנימיות כיון דלאו אורח ארעא לשחוט בהיכל חשיב אי אפשר לבטלה, דצ"ל דזה הוי דין דאורייתא].

אכן לולא הראיות היה מקום לדון שמדאורייתא יהיה דין לא לשחוט בראש המזבח, ע"פ מה שנתבאר [בשיעור פ' שלח] דאיכא למ"ד [לקמן פה.] שאין הפשט וניתוח בראש המזבח, משום דהעלאה תחילת הקטרה, וכשמפשיט בראש המזבח מבטל את ההעלאה. א"כ יל"ד דמהאי טעמא אין לשחוט בראש המזבח דכששוחט שם מבטל את ההעלאה תחילת הקטרה.

והתוס' הוכיחו שאינו כן אלא מדאורייתא לכתחילה שוחט בראש המזבח, מדכתיב וזבחת עליו, וצ"ל דאין קפידא בכך שתתבטל עי"ז ההעלאה.

[עוד יל"ד מטעם נוסף שמדאו' ניבעי לכתחילה למטה כדלקמן].

ובגמ' מפרש דלר' יוסי כוליה מזבח בצפון קאי, ומסיק דלא מכח דינא דמתני' ידעינן לה אלא הכי גמיר לה ר' יוחנן, ור' זירא גם הביא לזה מקור מהמשנה בתמיד, ובמשנתינו טעמא דר' יוסי משום דכתיב וזבחת עליו את עולותיך וגו'. והקשה השיטמ"ק כיון שאמת הוא דבצפון קאי לר' יוסי א"כ למה הוצרך הפסוק דוזבחת עליו, ותירץ דהוצרך כדי שלא לפסלו משום דאין זה על ירך, כמבואר בגמ' שהיה ס"ד כן.

עוד הקשה השיטמ"ק לר' יוסי בר"י דדריש קרא חציו לעולה וחציו לשלמים, מה הוצרך הפסוק לשלמים דאפילו יהיה דרום הרי דרום כשר לשלמים. ותירץ דכיון דרבייה לעולה הו"א לעולה דוקא ולא לשלמים. וזה צ"ב, דהרי בשלמים אין שום דין של מקום מסויים בעזרה, ולמה יפסל.

והחזו"א [קמא סי' ל"א סק"ה] דן היכא שהוסיפו על המזבח, האם בכה"ג אפשר שגם למ"ד מזבח בצפון יוסיפו לו בדרום. וא"כ גם לר' יוסי הוצרך הפסוק להכשיר ראש המזבח כשהוא בדרום.

אכן בתורת כהנים [פרשתא ה' ה"ט][[30]](#footnote-30). יליף לה ר' יוסי מקרא שהמזבח כולו בצפון. וא"כ גם אם יוסיפו בעי לעשותו בצפון ושפיר הקשה השיטמ"ק מה הוצרך הפסוק להכשיר ראש המזבח.

ואאמו"ר שליט"א הביא בזה מדברי המכילתא [סוף יתרו, י"א] דפליגי תנאי בדין זה, דת"ק דריש וזבחת עליו כנגדו, אתה אומר כנגדו או אינו אלא עליו כמשמעו וכו' ת"ל ועשית עולותיך הבשר והדם וכו' הבשר והדם בראש המזבח ואין שחיטה ברה"מ. ר' יוסי אומר אף לשחוט בראש המזבח והכתוב מסייעו שנא' מזבח אדמה תעשה לי וזבחת עליו וגו'. כתוב אחד אומר את עולותיך ואת שלמיך וכתוב אחד אומר ועשית עולותיך הבשר והדם כיצד יתקיימו שני מקראות הללו א"ר יוסי ברבי יהודה מחצי המזבח ולצפון כצפון ומחצי המזבח ולדרום כדרום.

ומבואר במכילתא טעם חדש שלא לשחוט בראש המזבח, וזהו יישוב על קושית השיטמ"ק, דאילולא הפסוק דוזבחת עליו הו"א דאין שחיטה בראש המזבח מכח הפסוק ועשית עולותיך הבשר והדם. ומאחר שנאמרו שני הפסוקים פליגי תנאי כיצד לדורשן.

ועל הקושיא השניה בשיטמ"ק, לר' יוסי בר"י מה הוצרך הפסוק להכשיר לשלמים, יש ליישב ע"פ המשך המכילתא שם, אין לי אלא חטאת ועולה ושלמים שאר כל קרבנות מניין, דבפסוק מפורש רק עולה ושלמים, ובחטאת נמי כתיב במקום אשר תשחט העולה תשחט החטאת, ומניין לשאר קרבנות ת"ל את צאנך ואת בקרך.

מבואר דס"ד שראש המזבח אינו כלל מקום שחיטה, ולא משום שאינו צפון, אלא דהוא מקום בפנ"ע ולא כשאר העזרה, שנאמר בו ועשית עולותיך הבשר והדם, ולא שחיטה. ואולי אפילו ליהוי כמאן דחנקינון, וכדאיתא בריש מעילה לענין קדשי קדשים ששחטן בדרום כמאן דחנקינון דמי, דלא הוי רק פסול אלא אין זה כלל מקום שחיטה, ולכן הוצרך הפסוק להכשיר.

וכיון שהוצרך פסוק, היה מקום לומר שנתרבה רק להכשיר בדיעבד, אכן כתבו התוס' שאינו כן אלא מדאורייתא שוחט בראש המזבח לכתחילה, ודייקו כן מדילפינן לה מוזבחת עליו דהיינו אף לכתחילה, ולא נזכר שיהא רק בדיעבד.

ובתוספתא [פ"ז ה"ב] איתא מנחות היו נקמצות בכל מקום בעזרה אפילו בראש של מזבח. וצ"ב מה הרבותא בראש המזבח, הרי קמיצה א"צ צפון. וע"פ מה שנתבאר אתי שפיר, דהוה אמינא דרה"מ אינו מקום לקמיצה, כמו שהיה אפשר לומר שאינו מקום לשחיטה.

גם י"ל לפי הנאמר לעיל דע"י שקומץ ברה"מ מבטל ההעלאה שהיא תחילת הקטרה.

והחזון יחזקאל ביאר דכיון דדרשינן [לקמן סג.] וקמץ משם, ממקום שרגלי הזר עומדות, ס"ד דמקום שאין הזר יכול לעמוד יהא פסול לקמיצה. ובזה מיושב מה שלא הביא הרמב"ם תוספתא זו, דלא הוצרך כיון שכבר פסק [מעה"ק פי"ב הי"ב] שגם קמיצה בהיכל כשרה.

**|ב|**

בספר הליקוטים [ברמב"ם פרנקל, פסוה"מ פ"ג ה"א] הובא מהגרי"מ פיינשטיין זצ"ל בשם הגרי"ז זצ"ל דנסתפק לפי המסקנא דילפינן להכשיר שחיטה בראש המזבח, האם נתרבה דכשר אף שאינו צפון, או דנתרבה דהמזבח יש לו דין צפון, ונפק"מ לגבי קבלה, דאם אינו צפון רק דכשר לשחיטה מהיכן ידעינן הכשר לקבלה אבל אי הוה צפון כשר נמי לקבלה.

ואי נימא דאינו כשר לקבלה, א"כ יצטרך להוריד הבהמה מיד אחרי השחיטה ולקבל למטה, אכן ברש"י [ד"ה ה"ג] מפורש דקדושת צפון עליו מגזירת הכתוב.

ועוד אפשר לדון להכשיר לקבלה מטעם נוסף, דהחזו"א [סי' י"ז סק"א] ג"כ דן בדין קבלה ברה"מ, והוכיח דמהני מדתנן [לקמן פד.] שחטה בראש המזבח יפשיט וינתח במקומה. הרי מפורש דמשאיר אותה ברה"מ אחרי השחיטה ולא הוצרך להורידה בשביל הקבלה. ומוסיף החזו"א דכך הדין נותן דקבלה כשחיטה, דצפון בקבלה לא נאמר וכל המקור להצריך קבלה בצפון הוא דילפינן דקבלה במקום שחיטה, וכך גם לשון הרמב"ם [מעה"ק פ"ה ה"ג] ומקום השחיטה הוא מקום הקבלה, ואם אין דין צפון בקבלה מצד עצמה אלא רק דבעי מקום שחיטה, א"כ כיון דראש המזבח הוא מקום שחיטה, ממילא הוא גם מקום הקבלה.

אכן מאידך יש להביא ראיה דיש דין בקבלה מצד עצמה דבעי צפון, ולא רק דבעי שתהא במקום השחיטה, ממה שבמנחה בעינן קידוש כלי בצפון, לדברי השיטמ"ק [בהשמטות לקמן סג:], דילפינן הכי מקרא, והיינו כקבלה הדם בזבחים. ואם צפון בקבלה הוי רק מדין מקום השחיטה, יל"ע קצת כיצד ילפינן לקידוש כלי במנחה, הרי הקמיצה שהיא כשחיטה א"צ צפון. אלא משמע דאחרי שילפינן דקבלה במקום שחיטה חזר להיות דין בקבלה עצמה דבעי צפון.

ולפי רש"י הנ"ל דראש המזבח הוי קדושת צפון, ניחא הא דמהני גם קבלה ברה"מ כנ"ל.

ויש להוסיף ביאור בדברי רש"י, דדין צפון הוא קדושת צפון, [והוא תלוי בב' גירסאות ברש"י לעיל נה:] ומשום הכי שייך ללמוד מגזה"כ שגם לראש המזבח יש קדושה זו.

ובזה ניחא דברי רש"י לעיל יד. דמבואר בדבריו ששייך בעצם לשחוט חטאת בהיכל אלא דלאו אורח ארעא, והקשה השיטמ"ק דההיכל אינו צפון, דמחיצות מפסיקות אותו מהעזרה, אכן י"ל דרש"י ס"ל כנ"ל דצפון הוא קדושת צפון, וההיכל הרי מקודש טפי וממילא לא בעי צפון.

יש לדון מה נקרא צפון, האם צפון העזרה או צפון המזבח, ולקמן [קיב:] תנן מה בין במת יחיד לבמת ציבור סמיכה ושחיטת צפון וכו', וילפינן לה [בדף קיט:] מדכתיב צפונה לפני ד', ולא בבמה. ואם צפון היינו צפון העזרה מה צריך פסוק ומה שייך לדון צפון בבמה. ואולי יש לדחות דהא גופא ילפינן מינה דצפון הוא צפון העזרה. אך לכאו' נראה מזה דצפון הוא צפון המזבח.

ובס' הליקוטים [ביה"ב פ"ה הט"ז] מובא מהגרי"מ זצ"ל בשם הגרי"ז זצ"ל שהקשה, מאי נ"מ אם מזבח בצפון, הרי בעינן צפון המזבח[[31]](#footnote-31) וזה ליכא בראש המזבח.

אכן בלאו הכי אי אפשר לומר דא"צ צפון העזרה וסגי בצפון המזבח, דהא מבואר בגמ' דבצריה בצורי לא מהני, אף שהוא צפון המזבח כיון שהוא דרום העזרה, א"כ ודאי שיש גם צפון העזרה, והנידון היה לומר שיש מלבד זה גם דין של צפון המזבח, וא"כ י"ל דמצד דין צפון העזרה דנו בגמ' שיהא המזבח בצפון, ומצד דין צפון המזבח היה פשוט לגמ' דמזבח עצמו ודאי מהני ולא גרע מצפון המזבח.

**|ג|**

הגרי"ד אמר בשם הגר"ח עוד תירוץ על קושית השיטמ"ק מה הוצרך פסוק להכשיר ראש המזבח למ"ד מזבח בצפון, שהגר"ח דן האם אפשר לשחוט על הכבש, דהרי כבש מקדש פסולין כמזבח [כדלקמן פו.], ונקט הגר"ח שגם לענין שחיטה יש לו דין כמזבח, והרי הכבש הוא בדרום.

עוד מצינו לגבי דין אין לינה מועלת בראש המזבח, שכתבו התוס' [ביומא מה:] דסודרן ע"ג כבש או ע"ג סובב אבל לא ע"ג יסוד, דביסוד נפסל בלינה, שאינו נקרא מזבח לענין זה, אבל כבש וסובב נקרא מזבח. ובסוגיין מבואר דאפילו יסוד וסובב מהני לשחיטה, וא"כ יש להביא מזה ראיה לגר"ח, דכל שכן שכבש מועיל לשחיטה.

ולגבי דין אם עלו לא ירדו, דן הליקוטי הלכות [לקמן פו.] אם יסוד וסובב מקדש, ומביא ראיה מסוגיין דנקרא מזבח לענין שחיטה.

והנה המשנה למלך דן בהא דבעינן שלא יבנה מזבח ע"ג כיפין, האם דין זה נאמר גם בכבש, ואי נימא דאפשר לבנותו ע"ג כיפין, א"כ הוה מצי הגמ' לפרש הא דכנגד בקרקע במחילה שתחת הכבש, לפי הגר"ח שהכבש עצמו בכלל דינא דמתני' שהוא כמזבח.

והגרי"ז [הל' ביה"ב פ"א הי"ז] דן באריכות בביאור האיסור דלא תעלה במעלות על מזבחי, שאין פירושו שאסור לעלות במדרגות אל המזבח, אלא האיסור הוא לעלות כך על המזבח עצמו וכבש כמזבח ולכן אסור גם בכבש, ואם יעלה למזבח מצד אחר במעלות לא יעבור איסור.[[32]](#footnote-32)

נמצא שלדין שחיטה בראש המזבח נקט הגר"ח שכבש כמזבח, וכן לקידוש פסולין נקט הלקוטי הלכות שהוא כמזבח, וכן להא דאין לינה מועלת ברה"מ מבו' בתוס' ביומא מה: שהוא כמזבח.

**|ד|**

הרמב"ם בספר המצוות [מ"ע כ'] כתב דפשטיה דקרא מזבח אדמה תעשה לי מיירי בשעת היתר הבמות, ומביא הדרשא מזבח אדמה שיעשנו מחובר לאדמה. וא"כ גם בבמה קטנה אסור לעשותה ע"ג כיפין.

וזקני זצ"ל בהר אפרים הביא בשם אאמו"ר שליט"א להקשות מדתניא בתוספתא [פי"ג ה"ה] במתו שבראש גגו, והא ראש גגו הוי ע"ג כיפין. ומיישב דפליגי תנאי [לקמן קח. ובגמ' שם:] אם בבמה קטנה צריך לבנות מזבח או דמהני גם ע"ג סלע, וא"כ י"ל דהתוספתא אתיא כמ"ד שא"צ לבנות, והרמב"ם שפי' דגם בבמה בעינן שלא יהא ע"ג כיפין, היינו כמ"ד שצריך לבנות.

אכן החזו"א פי' דגם למ"ד דמהני ע"ג סלע הוי מקום גבוה, ולא שא"צ כלל מקום.

ויש בנידון זה נפק"מ לדינא, גם לענין מחשבת חוץ למקומו, דלכאו' תלוי בזה, דהמחשב להקטיר שלא במקום הקטרה אין זו הקטרה, ובעינן מקום שהוכשר לבמות, ואי בבמה קטנה בעי מזבח ה"נ בעינן שיחשב להקטיר במזבח. וכ"כ השפת אמת שם.

**שיעורי זבחים דף נח - נט**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**קדושת אולם, מזבח שנפגם**

**|א|**

הגמ' בסוגיין מייתי לגבי שני דברים, דיש ספק האם קדושת היכל ואולם חדא היא או לא, בדף נח: לענין המערכה שניה של קטורת דבעינן שתהא כנגד הפתח, ובדף נט. לענין שלא יפסיק הכיור בין המזבח לפתח אהל מועד. וכתבו התוס' שהש"ס מסופק בכל מקום בזה. ויש לברר לאיזה ענין נאמר נידון זה.

בעירובין [ב.] מייתי לה לענין שיעור פתח דילפינן ליה מפתח אהל מועד, דרבנן ילפי מפתחו של היכל משום דס"ל קדושת היכל לחוד וקדושת אולם לחוד וכי כתיב פתח אהל מועד אהיכל כתיב, ור' יהודה פליג עי"ש.

ופי' רש"י קדושת אולם לחוד לאו כקדושת היכל ולכל עבודות האמורות בהיכל אי הוה עביד להו באולם שלפניו לא מתכשרי.

ולעיל [יד.] מייתי לה גבי סילוק בזיכין, דאם קדושת היכל ואולם חדא היא אפשר שיושיב את השלחן באולם ומשם יטול את הבזיכין, דכל ההיכל כשר לשלחן ואולם כהיכל.

וביומא [מד:] מייתי לה לענין הדין שצריך לפרוש מההיכל בשעת העבודה בפנים, מהיכן צריך לפרוש.

והרמב"ם [ביה"ב פ"א ה"ב] כתב, ואלו הן הדברים שהן עיקר בבנין הבית, עושין בו קדש וקדש הקדשים ויהיה לפני המקדש מקום אחד והוא הנקרא אולם ושלשתן נקראים היכל. נראה מדבריו בפשטות דפסק שקדושת היכל ואולם חדא היא.

ומאידך בהל' יוה"כ [פ"ד ה"ב] כתב הרמב"ם בשעת הקטרת הקטורת בקה"ק כל העם פורשים מן ההיכל בלבד ואינן פורשים מבין האולם ולמזבח, ולא הזכיר פרישה מן האולם, ואולי במש"כ היכל כונתו גם לאולם, אבל בפשטות נראה דס"ל דאולם אינו כהיכל, וגם בעירובין קי"ל כרבנן דילפי משיעור פתח ההיכל.

והקרית ספר [ביה"ב פ"א] כתב שהרמב"ם פסק דקדושת היכל ואולם לאו חדא היא, וכ"כ הלקוטי הלכות [נד: בזבח תודה], ולפ"ז פורשים דוקא מן ההיכל כנ"ל. והמנחת חינוך [קפ"ד אות ב'] כתב שמדברי הרמב"ם אין הכרע אבל הרי הלכה כרבנן דילפי מפתח היכל, דס"ל דלאו חדא היא.

וצ"ב לפ"ז מהו מש"כ הרמב"ם ושלשתן נקראים היכל.

וביאר זקני זצ"ל [בקונטרס בסוף מכילתא הר אפרים, סי' ד'] דהנידון של קדושת היכל ואולם לאו חדא היא, הובא בגמ' כאן ובשאר דוכתי לענין שם אהל מועד, די"ל דשם זה הוא רק על ההיכל ולא על האולם, אבל אע"ג דלאו חדא היא, ודאי שאינה קדושה נפרדת, דהקרית ספר שם כתב דכמו שבמשכן ליכא אלא ג' קדושות, קדש הקדשים, וקדש, וחצר אהל מועד כן במקדש הן ג' קדושות, לפני ולפנים, והיכל, ועזרה. ונמצא א"כ שקדושת האולם היא כקדושת ההיכל, וזהו מש"כ הרמב"ם ושלשתן נקראים היכל.

ובגמ' לעיל יד. איתא, דאי סבר ר"ש כר' יהודה דרצפת העזרה מקודשת להקטיר עליה, אין מחשבה מועלת בסילוק בזיכין בהולכה מן האולם ולחוץ, ופי' רש"י שהרי אפשר להקטירו על רצפת העזרה מיד. ומבואר שם דלמ"ד קדושת היכל ואולם לאו חדא היא מהני מחשבה בהולכה באולם, דהוי הולכה שאי אפשר לבטלה.

ואי נימא דלא כמו שנתבאר, אלא האולם הוא בקדושת עזרה, א"כ למה לא יהא אפשר להקטיר באולם גופא. ומבואר מזה ששלמה לא קידש רצפת האולם למזבח כרצפת העזרה. והוא מאוד ניחא ע"פ הקרית ספר הנ"ל דהאולם הוא כקדושת היכל, דאי נימא שהוא כקדושת עזרה היה אפשר לדון שהוא כעזרה שבנוי בה, וראוי שהרצפה תהא מקודשת כשאר רצפת העזרה.

ונפק"מ מביאור זה, למה שנאמר בשיעור הקודם, בדברי רש"יי בדף יד. דקדשי קדשים שנשחטו בהיכל כשרין משום דקדושת היכל לא גרע מקדוש צפון, א"כ גם באולם שיש בו קדושה כהיכל יהיו כשרים.

עוד נפק"מ לדין מנחה שנקמצה בהיכל כשרה, דמשמע דוקא בדיעבד, ולפ"ז הוא הדין באולם שאינו קדושת עזרה לכתחילה אין קומצין בו.

**|ב|**

ובגמ' לעיל נה: איתא שני פשפשין היו בבית החליפות, וכן לול קטן היה אחורי בית הכפורת, להכשיר כל העזרה לשחיטת קדשים קלים. והרמב"ם השמיט זאת, ואם פסק דקדושת היכל ואולם לאו חדא היא [וכנ"ל] ניחא, דלא מהני הפשפשין שהם באולם ולא חשיב עי"ז פתח אהל מועד.

אכן האחרונים נחלקו בדעת הרמב"ם, והגר"ח קניבסקי שליט"א בדרך חכמה הביא בשם הר המוריה דהרמב"ם פסק חדא היא, שכתב דשלשתן נקראים היכל, ומאידך כאמור הקרית ספר כתב דלאו חדא היא.

עוד קשה בעיקר דין זה דשלמים ששחטן קודם שיפתחו דלתות ההיכל פסולין, וכדהעיר המנחת חינוך [קמ"א אות ה'], דאם קדושת היכל ואולם חדא היא, הרי האולם תמיד פתוח דלא היו לא דלתות וא"כ לא משכחת לה פסול זה, דלעולם הוי פתח אהל מועד.

אכן יש לישב זאת ע"פ דברי הגרי"ז, דבשלמים ששחטן בהיכל דכשרים [כדלקמן סג.], נקט המנחת חינוך דכשר גם בדלתות ההיכל נעולות, והגרי"ז הוכיח דפסולין, מדאמרינן [ביומא סג.] דשלמים ששחטן בחוץ קודם פתיחת דלתות ההיכל פטור כי אינו ראוי לפתח אהל מועד, ואי נימא דבשוחט בפנים כשרין הרי ראוי להקרבה, ועל כרחך דגם בפנים פסולין ומשום דיש הלכה בשחיטה שתהא במצב שדלתות ההיכל פתוחות.

ועפ"ז י"ל, דהדין הזה שיהיו הדלתות פתוחות נאמר על דלתות ההיכל, והרי לאולם לא היו דלתות א"כ ודאי שלא בהם מיירי דין זה, אלא באותם דלתות שלפעמים נעולות הצריכה התורה שבשחיטה יהיו פתוחות.[[33]](#footnote-33)

ובע"ז מג. איתא לא יעשה אדם בית תבנית היכל אכסדרה תבנית אולם חצר תבנית עזרה, ופי' רש"י בארכו ורחבו ורומו ושיעור מדת פתחיו. וכן נפסק להלכה [ברמב"ם ביה"ב ז', י' ובשו"ע יו"ד קמ"א, ח'].

והיה מקום לומר דאם קדושת היכל ואולם חדא היא, האיסור יהיה רק בעושה תבנית שניהם יחד. אולם ברמב"ם מבואר דאסור כל א' בפנ"ע, אע"פ שכאמור יש מהאחרונים דס"ל בדעת הרמב"ם דחדא היא.

ויש לבאר דודאי לכל א' יש תבנית בפני עצמו, והאיסור נאמר על עשיית תבנית ואינו תלוי בקדושה או בשם אהל מועד, דסו"ס הוי מקום בפנ"ע ונאמר בעשיית ביהמ"ק לעשות היכל ואולם וכו'. ויתכן שאסור גם לעשות תבנית קדש הקדשים, שגם הוא מקום בפני עצמו.

ובחיוב טמא שנכנס למקדש, שחייב רק אם שהה שיעור שהיה, ובנכנס בטומאה א"צ שהיה, ודן המנחת חינוך [שס"ג אות י"ז] בנטמא בפנים ונכנס יותר כגון מהעזרה להיכל האם חייב על כניסה זו גם בלי ששהה שיעור שהיה המחייבת, דחשיב כניסה בטומאה.

ולפי הצד שחייב על כניסה זו, יש לדון אם מהאולם להיכל נחשב כניסה נוספת, כי הוא מקום בפנ"ע אע"פ שקדושתן שוה.

נמצא שהנידון אם קדושת היכל ואולם חדא היא, הוא לגבי שם אהל מועד, ביומא לגבי פרישה מאהל מועד, ובסוגיין לענין מקום העמדת המזבח והכיור מה נחשב פחח אהל מועד. והרמב"ם כתב ושלשתן נקראים היכל, ולא ברור אם פוסק חדא היא, והקרית ספר אומר שגם אם לאו חדא היא מ"מ קדושתן שוה.

ומ"מ לכו"ע נחשב עוד מקום לענין איסור עשיית תבנית היכל ותבנית אולם, ויתכן שה"ה לענין כניסה בטומאה חשיב מקום בפנ"ע ומהאולם להיכל יחשב כניסה. לענין קידוש רצפה מבואר בגמ' דאפילו אם לאו חדא היא לא קידש שלמה את רצפת האולם להקטרה, וזה יותר מובן ע"פ הקרי"ס דלכו"ע קדושת האולם כהיכל. ולענין דין שחיטה בפתח אהל מועד, אם חדא היא מהני הפשפשין שבאולם להחשב פתח אהל מועד, אבל יש הלכה נוספת שהשחיטה תהא במצב שהדלתות פתוחות, ואפילו אם שוחט בהיכל, ולזה בעינן דלתות ההיכל.

**|ג|**

אמר רב מזבח שנפגם כל הקדשים שנשחטו שם פסולין וכו' שנאמר וזבחת עליו את עולותיך ואת שלמיך וכי עליו אתה זובח אלא כשהוא שלם ולא כשהוא חסר וכו' והאמר רב גידל אמר רב מזבח שנעקר מקטירין קטורת במקומו וכו' מודה רב בדמים.

מקור הדין שהמזבח צריך להיות שלם, איתא בחולין יח. וכמה פגימת המזבח כדי שתחגור בה צפורן, ופריך מברייתא דרשב"י אומר טפח ור"א בן יעקב אומר כזית ומשני הא בסידא הא באבנא, ופי' רש"י באבנא כל דהו כדכתיב אבנים שלמות, ועל פגימה בסידא פרש"י [יז:] דהמקור הוא כדילפינן בפרק קדשי קדשים [בסוגיין] וזבחת עליו וכו' והאי עליו בשבילו הוא כלומר כשהוא בחזקתו. נראה מרש"י שהמקור להצריך שלם הוא מדרשא זו דכתיב עליו.

וכן במנחות ה: דאיתא התם שאין מחשבת פיגול מועלת אלא במקום הראוי לעבודה לאפוקי נפגם המזבח, פירש"י דפגימת המזבח נפקא מדרשא דסוגיין דוזבחת עליו בזמן שהוא שלם כתיב עליו כולו במשמע.

והתוס' [בסוכה מט.] פירשו דמקור הפסול הוא משום דריבוע המזבח מעכב. ונפק"מ בין רש"י לתוס', דלפי הטעם של רש"י גם פגימה בכבש תפסול.[[34]](#footnote-34)

והרשב"א בחולין שם הביא בשם התוס' דפגימת המזבח ילפינן מאבנים שלמות, וזבחת עליו לא איצטריך אלא לפסול קדשים שעבר ושחט בזמן שהוא חסר.

וכן הרמב"ם בהל' ביה"ב [פ"א הי"ד וספ"ב] כתב בדיני המזבח דבעינן שלא יהא פגום, ולא הזכיר הפסוק והדין דוזבחת עליו, ורק בהל' פסוה"מ [פ"ג הכ"ב] כתב מזבח שנפגם נפסלו כל הקדשים שהיו שם שחוטין במקדש שעדיין לא נזרק דמם שהרי אין שם מזבח לזרוק עליו ונאמר וזבחת עליו וגו' כלומר תזבח והוא עומד כתקנו ולא פגום. נראה מדבריו דרק אחרי שצריך שהמזבח לא יהיה פגום ילפינן מוזבחת עליו לפסול הקדשים שהיו שחוטין באותה שעה. ולא כרש"י דיליף מוזבחת עליו את עצם פסול פגימה במזבח.

והנה הקרן אורה נסתפק אם וזבחת עליו הוא דין לפסול השחיטה, או שעיקר הדין הוא בזריקה אלא דכיון שאי אפשר לזרוק משום הכי נפסלו גם כל הקדשים שהיו שחוטים אז, והוא מטעם דחוי. ונפק"מ דאם הוא פסול בשחיטה אם עלו ירדו, אבל אם הדין הוא רק בזריקה, ובשחיטה הוי פסול דחוי אם עלו לא ירדו, [וכן נקט הגרעק"א דבפסול דחוי אם עלו לא ירדו].

ועוד נפק"מ, בשחט סימן א' כשנפגם המזבח וסימן שני אחרי תיקון המזבח, דאם הוא פסול בשחיטה גם בכה"ג פסול, אבל אם הוא מטעם דחוי הכא כשר דבסימן א' עדיין חי הוא ובע"ח אינו נדחין. וברמב"ם שכתב שהרי אין שם מזבח לזרוק עליו, נראה שהוא פסול בזריקה. והמקדש דוד [סי' ל"ג ס"ק ב'] דן בחטאות הפנימיות, דפסול בשחיטה שייך גם בהן[[35]](#footnote-35), אבל פסול דחוי משום שאין ראוי לזריקה לא שייך בהן דהם ראויין להזאה דניתנין על מזבח הפנימי. אלא שדן דכיון דאינו ראוי לשפיכת שיריים אע"ג דשירים לא מעכבי אפשר דפסול משום דעכ"פ בעינן ראוי לשפיכת שירים, וכדין כל הראוי לבילה.

ועפ"ז יש לדון גם לאידך גיסא, בנעקר מזבח הפנימי, דיפסלו כל חטאות הפנימיות מטעם דחוי דאין ראויים להזאה.

אכן צ"ב אם הוא פסול בזריקה, מה הדין שנאמר בפסוק וזבחת עליו, וכי אשמועינן קרא דין דחוי.

והיישוב לזה הביא הגרי"ז דנתפרש בתוס' ישנים בכריתות [ז. ד"ה הואיל][[36]](#footnote-36), דאיתא התם דהפריש קרבן והמיר דתו הוי דחוי, והקשו התוס' הרי בידו לשוב וכל שבידו לא הוי דחוי, ותירצו דהני מילי שאינו נדחה מחמת פסולו כמו שקיבל הדם ונתן לשמאלו דהוי כאילו נתנו על הרצפה שיחזור ויטלנו, אבל מומר נדחה מחמת פסול הגוף ודמי לדאמרינן מזבח שנפגם כל קדשים שהיו שם פסולים אע"ג דבידו למלאות הפגימה.

וביאר הגרי"ז דאם החסרון במזבח שנפגם הוא כי צריך אבנים שלמות, הרי בידו לבנות ולא הוי דחוי, ורק אם זה פסול ממילא נקרא דחוי, וזה מה שהפסוק דוזבחת עליו בא ללמד שיש כאן פסלות.

**|ד|**

במנחות ה: איתא אין מחשבין אלא במקום הראוי לעבודה, לאפוקי נפגם המזבח, [וכמובא לעיל], ופירש"י ואם פיגל בקומץ בשעת פגימת המזבח לאו פיגול הוא ואם יתקן המזבח באותו היום יקטירנו. מבואר שדוקא אם יתקן, אבל כשהוא פגול לא יקטיר. ולא כתוס' בסוגיין שכתבו דבקטורת או במנחה הוי ראוי להקטרה בלא מזבח.

והקשה השיטמ"ק שם מאי נפק"מ בכך שאין מחשבין, תיפוק ליה שפסול כי נעשה על מזבח שנפגם, ותי' דנפק"מ דליכא כרת. [ואכתי קשה דתיפו"ל משום דלא קרב המתיר כמצותו].

ועוד תירץ דדוקא לזבח נפסל אבל למנחה לא, ודלא כרש"י, ומ"מ חשיב מקום שאינו ראוי לעבודה דאין מחשבין בו, כי אינו ראוי לזבח. והוא חידוש גדול.

וכאמור ברש"י מבואר דאינו ראוי להקטרת המנחה ומ"מ כשיתקן יקטירנו, וצ"ב אמאי לא הוי דחוי, והביאור הוא כדברי הגרי"ז, דדחוי הוי דוקא כשיש פסול, והפסול נאמר רק לגבי זבחים, ואמנם יש הלכה שהמזבח יההי שלם ובלי זה אינו ראוי לעבודה גם למנחה, אבל אין זה פסול וליכא דחוי.

והאור שמח [פסוה"מ פי"ד ה"ד] תירץ בזה, [והאחיעזר ח"ג סי' ס"ו כתב על תירוץ האו"ש בשיטת הרמב"ם שהוא נכון], דמיירי בבנה שתי מזבחות, א' נפגם וא' שלם, וזרק על הפגום במחשבת פיגול, דלא פיגל כי אינו מקום הראוי לעבודה, וליכא דחוי דיחזור ויזרוק על השלם.[[37]](#footnote-37)

**שיעורי זבחים דף ס**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**אכילת קדשים ומעשר וקדושת א"י כשאין ביהמ"ק קיים**

**|א|**

א"ר אלעזר מזבח שנפגם אין אוכלין בגינו שיירי מנחה שנא' ואכלוה מצות אצל המזבח וכו' קדשי קדשים מנלן וכו' קדשים קלים מנין וכו' ומסיק דילפינן בהיקש מה בכור אינו אלא בפני הבית אף מעשר, ובבכור גופא ילפינן מדאיתקש בשרו לדמו.

והקשו התוס' בשאלת הגמ' קדשים קלים מנין, תימה דלא יליף מהיקשא דזאת התורה.

והגרי"ז אמר ליישב קושיית התוס', דיש לדון מהו יסוד הדין שאין אוכלים כשהמזבח פגום, האם הוא דין באכילה שנאכל רק כשהמזבח קיים, או שהוא דין מקום, דבעינן שמקום אכילת קדשים יהיה אצל המזבח. דאם הוא דין מקום י"ל דלא שייך ללמוד בהיקש דזאת התורה, שהרי מקום אכילת קדשי קדשים חלוק ממקום אכילת קדשים קלים, ורק אם הוא דין באכילה, וכלשון הגמ' בתמורה כא. דילפינן כיון דאי איתיה לדם לא בר זריקה הוא אתי בשר יליף מדם, דמשמע לכאו' דילפינן שנאכל רק כשראוי לזריקה, לפ"ז שייך ללמוד בהיקש לכל הקרבנות כדהקשו התוס'.

ובמזבח שנפגם ותקנו, יש מחלוקת האם אפשר לאכול בשר שהיה בשעה שנפגם, דהתוס' בדף סא: [ד"ה ולאחר וד"ה אע"פ] כתבו דכיון שנדחה אינו חוזר ונראה לאכול, וכך אולי נראה ברש"י [ס: ד"ה קדשים נפסלין] שפי' דנפסלים מלאכול מפני סילוק המזבח.

ומאידך התוס' בב"מ נ"ג:, שציין לדבריהם הגרעק"א בגליון הש"ס כאן, כתבו דהבשר לאחר עבודה וכן שיירי מנחה חוזרין ונראין. וכן נראה ברש"י לקמן קטז:, ולשון הרמב"ם [פסוה"מ סוף פ"ג] שאין אוכלין אותן והמזבח פגום עד שיבנה, משמע ג"כ דאחרי שיבנה יאכלו. וציין המשנה למלך לתוס' בב"מ הנ"ל.

והתוס' ביארו דרק בזבחים שעושים בהן עבודות הוי דחוי, משא"כ בבשר לאחר עבודה. וצ"ב דהא מיבעיא בגמ' אם יש דחוי אצל מצוות, כגון הדס שמיעט ענביו ביו"ט [בסוכה לג:], ואם יש דחוי למה כאן לא יהא דחוי ממצות אכילה.

אכן זה קשה רק אם נפגם המזבח הוא דין באכילה, דעי"ז שייך דחוי כי יש דין שאי אפשר לאכול במצב זה. אבל אם הוא דין מקום, כשנפגם המזבח אין מקום לאכלו ולא שייך בזה דחוי, דליכא שום פסול או דין שאי אפשר לאכלו אלא רק שחסר מקום.[[38]](#footnote-38)

**עוד יש לדון ליישב, דהנחלת יעקב [לבעל הנתיבות, ר"ה כ"ח] דן לענין שופר דאם המצוה אינה בתקיעה בו אלא בשמיעה לא שייך בו דחוי, דאין הקיום בו אלא בקול, אבל מביא מהרמ"א [סי' תקפ"ו ס"ג] ששייך בשופר של ע"ז דחוי.**

**וי"ל דנידון זה שייך רק כשהכשר החפצא הוא למצותו, כגון שופר ולולב, דאין בהם ע"י כשרותם דבר נוסף מלבד המצוה, והפסול פוסלן מהמצוה, משא"כ בשר יש בו את עצם האכילה גם בלי המצוה, ונידון ההכשר והפסול בו הוא ביחס לעצמו ולא רק ביחס למצוה האם הוא כשר למצותו, ולכן אם כעת הוא כשר אפשר לאכלו דבענין זה לא שייך דחוי. וממילא הוא גם ראוי לקיים המצוה באכילה זו.**

|ב|

רש"י גרס קסבר לא קדשה לעתיד לבא, ולפ"ז צ"ל דמ"מ שייך מעשר שני משום דקדושת הארץ לא בטלה, או דמיירי במעשר שגדל בפני הבית.

והתוס' הקשו איפכא לר' יהושע, דס"ל קדשה לעתיד לבא, ומאידך ס"ל דתרומה בזה"ז דרבנן, וכתבו דתימה הוא לומר שקדושת הבית קיימת ולא יתחייב בתרומה.

אך הגרעק"א בגליון הש"ס מציין לתוס' לקמן סב. דנקטו ששייך כזה דבר. והנפק"מ בנידון זה האם בחורבן בית ראשון בטלה קדושת הארץ ומ"מ נשארה קדושת הבית.

והרמב"ם [ביה"ב פ"ו הט"ו] פסק מקריבין הקרבנות כולן אע"פ שאין שם בית בנוי, [ויל"ע בדקדוק לשונו מהו הקרבנות כולן, וכמו כן כתב בפ"ב ה"ד, וא' העיד להן שמקריבין על המזבח הזה כל הקרבנות אע"פ שאין שם בית. ואולי כונתו אפילו חטאות הפנימיות, אך יל"ע דהרי בעינן בהו אהל מועד כדאיתא לעיל מ. שאם נפחתה תקרה של היכל לא היה מזה, אכן מצינו במאירי במגילה י. לענין דין שחיטה בפתח אהל מועד דבזה"ז שאין בית ליכא לדין זה, וכעי"ז איתא ברשב"א שבועות טז., ושמא גם לענין נפחתה תקרה י"ל דדין זה הוא רק כשיש בית.

אולם יתכן דאין כונת הרמב"ם לחטאות הפנימיות, שהרי כתב מקריבין על המזבח הזה דהיינו החיצון, ומש"כ כל הקרבנות אפשר דבא לרבות מנחות, וא"כ הוא דלא כתוס' נט: שכתבו דמקטירין מנחה אף בלי מזבח, ויל"ע].

ומסיים הרמב"ם [הט"ז] ולמה אני אומר במקדש וירושלים שקדושה ראשונה קדושתן לעתיד לבוא ובקדושת שאר ארץ ישראל לענין שביעית ומעשרות וכיו"ב לא קדשה לעתיד לבוא, לפי שקדושת המקדש וירושלים מפני השכינה ושכינה אינה בטלה וכו' אבל חיוב הארץ בשביעית ובמעשרות אינו אלא מפני שהוא כבוש רבים וכיון שנלקחה הארץ מידיהם בטלה הכיבוש וכו' וכיון שעלה עזרא וקדשה לא קדשה בכיבוש אלא בחזקה שהחזיקו בה ולפיכך כל מקום שהחזיקו בו וכו' הרי הוא מקודש היום וכו'. דהיינו שהכיבוש בטל והחזקה לא בטלה.

[והבית הלוי [ח"ג סי' א' השיטה הרביעית] מביא בשם בנו הגר"ח דבקידוש שני כיון שלא היה כיבוש הועיל רק לדברים שאינם תלויים בכיבוש, עי"ש. ובחי' הגרי"ז [סטנסיל עה"ת בזכריה] מביא בשם הגר"ח דמדכתיב והטיבך והרבך מאבותיך ילפינן בירושלמי שקדושה שניה עדיפא מהראשונה בכך שחל בה קידוש בחזקה בלי כיבוש, עי"ש].

עכ"פ ברמב"ם מפורש שהיה קדושת הבית בלי קדושת הארץ, דשכינה אינה בטלה.

והראב"ד כתב, סברת עצמו היא זו ולא ידעתי מאין לו, והשיג הראב"ד מדתנן ואם אין מקדש ירקב וכו' דלמ"ד לא קדשה לעת"ל לא חילק בין מקדש וירושלים לשאר ארץ ישראל, והוסיף ולא עוד אלא שאני אומר שאפי' לר' יוסי דאמר קדושה שניה קדשה לעת"ד לא אמר אלא לשאר א"י אבל לירושלים ולמקדש לא אמר לפי שהיה יודע עזרא שהמקדש וירושלים עתידים להשתנות ולהתקדש קידוש אחר עולמי בכבוד ד' לעולם, כך נגלה מסוד ד' ליראיו.

ובדעת הרמב"ם והתוס' לקמן, צ"ב כיצד שייך קדושת ביהמ"ק בלי קדושת ארץ ישראל.

וברמב"ם הל' סנהדרין [פ"ו ה"ד] איתא, אין סומכין זקנים בחו"ל, וכל ארץ ישראל שהחזיקו בה עולי מצרים ראויה לסמיכה. וביאר הרדב"ז דאע"פ שלא החזיקו עולי בבל ובטלה קדושתה לענין תרומות ומעשרות ועוד דברים, לענין מינוי סמוכים הכל א"י וכן לענין הדר בא"י וכו'.

וביאר זקני זצ"ל [הובא במנחת אברהם על התו"כ פרשתא י"ג ה"א] וכן מובא עצם היסוד בשם הגר"א קוטלר זצ"ל [יעוי' אוסף חידו"ת סי' ט"ז], דשני ענינים איכא, דיש קדושת ארץ ישראל הנבחרת והמובטחת לאברהם אבינו, וזה לא בטל, ויש קדושת א"י לגבי תרו"מ, וזה תלוי בכיבוש ובדין קדושה ראשונה ושניה.

**וכן מצינו חילוק ביניהם מטעם זה לאידך גיסא, דכתב הרמב"ם [תרומות פ"א ה"ג] דגם שאר ארצות שיכבשו נעשו כא"י לכל דבר, כדילפינן בספרי מכל מקום אשר תדרוך כף רגלכם וגו', ודין זה הוא רק לענין חיוב תרו"מ ולא לענין יישוב א"י וכד', [ודן בזה המנחת חינוך המובא להלן, עי"ש].**

**ובכתובות [כה.] איכא למ"ד תרומה בזמן הזה דרבנן חלה דאורייתא, שהרי ז' שכיבשו וז' שחילקו נתחייבו בחלה ולא נתחייבו בתרומה. וצ"ב כיצד תלוי זה בזה.**

**והביאור הוא דמה שנתחייב רק ע"י כיבוש וחילוק, בטל בזה"ז כיון שבטל הכיבוש, משא"כ חלה שנתחייבו מיד בכניסתן, כיון שהיא הארץ המובטחת לאברהם אבינו, זה לא בטל, וה"ה לסמיכת זקנים או גם ליישוב א"י וכנ"ל.**

**והתוס' כאן שכתבו דתימה לומר שקדושת א"י בטלה וקדושת ביהמ"ק וירושלים קיימת, הקשו כן לשיטתם, דהתוס' ריש גיטין הביאו ראיה דעכו כיבשו עולי בבל, דהיינו חיוב תרו"מ, מהא דר' אבא מנשק כיפי דעכו, שהוא משום יישוב א"י. דהיינו שהבינו התוס' שלא שייך יישוב א"י בלי תרו"מ, וא"כ לא שייך קדושת ירושלים וביהמ"ק בלי קדושת הארץ.**

**אבל התוס' לקמן והרמב"ם דנקטו ששייך קדושת ביהמ"ק אע"פ שבטלה קדושת הארץ, מחלקים דאע"פ שבטלה קדושת הארץ לענין תרו"מ מ"מ נשאר בה דין א"י שהיא הארץ המובטחת ונפק"מ לכמה דינים כנ"ל.**

**המנחת חינוך [רפ"ד אות כ"ב במהדורת מ"י] שואל כיון שקדושת ירושלים לא בטלה נימא דאם יזרע בירושלי יתחייב בתרו"מ מדאורייתא. אך הביאור הוא ע"פ הנ"ל, דקדושת א"י לתרו"מ בטלה גם מירושלים דאין בה כיבוש וחילוק, אע"פ שיש בה קדושת המקדש.**

**המשנה למלך מיישב השגת הראב"ד מהא דתנן שפירות מעשר שני אם אין מקדש ירקבו, דהוא משום דבעינן שיהיה הבית בנוי דומיא דבכור. ולכאו' הכונה היא לדין מזבח שנפגם, דבעינן שיהא מזבח, אך יתבאר בזה עוד להלן [אות ד'].**

**|ג|**

**בביאור השגת הראב"ד י"ל חידוש בביאור הנידון דקדשה לעתיד לבוא, דלכאו' הנידון הוא האם בטלה הקדושה בחורבן או לא בטלה, אולם אפשר לומר בדעת הראב"ד שפי' באופן אחר, וכך נראה גם מעוד מקורות כדלקמן, דהיה קידוש בשביל לעתיד לבוא מלבד הקידוש שנתקדש לשעתו, וכלשון הגמ' קידשה לשעת וקידשה לעתיד לבוא.**

**והגרי"ד דייק בדברי רבינו גרשום בערכין לב: שגם למ"ד קדשה לעת"ל, בזמן החורבן לכו"ע אין קדושה, דהיינו שהקידוש לעת"ל היה לאחר שיחזרו מהגולה. ומזה משמע נמי שהיא קדושה נוספת.**

**ומשום הכי אומר הראב"ד דכיון שידע עזרא שיהיה לעתיד קידוש אחר עולמי לא היה צורך לעשות עוד קידוש לעתיד לבוא.**

**וכמו כן מצינו בר"ש בשביעית [פ"ו סוף מ"א], דבטלה עכשיו קדושת הארץ דסתמא לא היה בליבן אלא בזמן שהבית קיים. דהיינו שהקידוש לעתי דלבוא הוא דבר נוסף ושייך לקדש לשעתה בלי לעתיד לבוא.**

**ובביאור מש"כ הראב"ד כך נגלה מסוד ד' ליראיו, שמעתי מהגר"ש ברמן זצ"ל דצ"ב איזו השגה היא זו[[39]](#footnote-39)**, וביאר שהכונה היא לעמל התורה שעי"ז נגלה לו.

אכן מאאמו"ר שליט"א שמעתי לבאר כונת הראב"ד כמש"כ בהקדמת פירושו לעדיות, לא היה לי רב בספר הזה וכו' והנמצא בו מן הטוב והישר ידע כי הוא מן הסוד כענין שנא' סוד ד' ליראיו ובריתו להודיעם. דהיינו שאדרבה בא לומר שאין לו מקור לדבריו אלא מסוד ד' ליראיו[[40]](#footnote-40)**.**

|ד|

רש"י [ד"ה שכן טעון] פי' דבכור צריך בית ומזבח. ויל"ע האם הכונה דתרוייהו בעינן. ובביכורים כתיב בית ד' אלוקיך, משמע דבעינן בית, ואע"ג דקרבנות מקריבין אע"פ שאין בית, מ"מ מצוות שתלויים בבית ודאי שאין בלי בית, כגון עליה לרגל. וה"נ ביכורים דהמצוה היא תביא בית ד' אלוקיך, ובלי בית ליכא לעיקר המצוה.

ונחלקו הראשונים אם בזה"ז דליכא עומר ספירת העומר היא דאורייתא או דרבנן. ובפשטות נראה דהסוברים שהיא דאו' היינו משום דס"ל דאינה תלויה בקרבן אלא ביום ט"ז בניסן, אכן הגר"ח מבאר דגם הרמב"ם דפסק [בתמידין ומוספין סוף פ"ז] שהיא דאו' מודה דתלויה בקרבן העומר, אלא דכיון דפסק מקריבין אע"פ שאין בית נמצא דגם בזמן הזה שייך קרבן העומר, ורק שבפועל לא מקריבים, ומצות הספירה אינה תלויה אם הקריבו בפועל[[41]](#footnote-41).

ובתורת כהנים תניא על הפסוק [ויקרא ב', י"ד] ואם תקריב מנחת בכורים, עתידה שתפסוק ותחזור. וצ"ב הכונה בזה, דהרי כל הקרבנות פסקו בגלות וחזרו.

וביאר המשך חכמה, דהכונה היא בתחילת בית שני לפני שעלה עזרא, דעדיין לא נתקדשה ארץ ישראל, ולכן אע"פ שהקריבו כבר קרבנות, מ"מ עומר לא הקריבו, כיון שאינו בא אלא מן הארץ ואז א"י היתה כמו חו"ל.

אולם היה מקום לומר דעומר אינו תלוי בכיבוש הארץ דאינו מצוות התלויות בארץ, אלא מביאים אותו מהארץ הנבחרת.

והזית רענן ציין על דברי התו"כ, לזבחים ס' ומכות פרק ג' וירושלמי סוף שקלים. ובכל המקומות שציין לא מיירי לענין עומר אלא בביכורים, דהיינו שנקט הזית רענן דעומר בעי בפני הבית כביכורים, דגם הוא נקרא מנחת בכורים, ואמנם ע"י קדשה לעת"ל יש קדושה להקרבה, מ"מ ליכא בית ובכורים בעי בית כמו שנתבאר[[42]](#footnote-42).

**ובסוגיין דיליף דגם מעשר שטעון הבאת מקום, אינו אלא בפני הבית, יל"ע האם צריך בית או מזבח, דלמאי דיליף ליה מבכור, הרי בבכור די במזבח, ולמאי דבעי למילף מביכורים, הרי נתבאר דביכורים בעי בית.**

**וברמב"ם כתוב גם לענין אכילת מעשר [מע"ש ריש פ"ב] וגם לענין אכילת ביכורים [ביכורים ריש פ"ב], דאינן אלא בפני הבית, אכן הגר"ח קניבסקי שליט"א בדרך אמונה ביאר לענין מעשר דדי במזבח וא"צ בית, ולענין ביכורים ביאר דבעינן דוקא בית כדכתיב תביא בית ד', ומלבד זאת בעינן גם מזבח כדכתיב והנחתו לפני מזבח וגו'.**

**ויש לבאר עפ"ז, נוסח הברכה מעין שלש, שמזכירים בה מזבח ואומרים ועל מזבחך ועל היכלך, אע"פ שבברכת המזון אינו מוזכר.**

**דהנה נחלקו הראשונים אם לומר במעין שלש ונאכל מפריה ונשבע מטובה, דהרי אמרו חז"ל על משה רבינו שנתאוה ליכנס לארץ וכי לאכול מפריה הוא צריך. גם צ"ב מהו ונברכך עליה בקדושה ובטהרה. גם צ"ב מהו פריה של ירושלים, והרי אין נוטעין אילנות בירושלים.**

**אלא ביאר הגרי"ז דהכונה היא לאכילת פירות מעשר שני שנאכל בירושלים. וזהו הפירוש בקדושה, כדתנן [כלים פ"א מ"י] עשר קדושות הן וקדושת ירושלים היא שאוכלים שם קק"ל ומעשר שני, וכן בטהרה דמע"ש נאכל בטהרה. ולכן שפיר אומרים ונאכל מפריה.**

**וכן יש בירושלים גם אכילת פירות הביכורים, [אלא שהם נאכלים רק לכהנים, ומע"ש לכל אדם].**

**וא"כ מדוייק שפיר ע"פ סוגיין מה שמזכירים מזבחך, דבעי מזבח בשביל ונאכל מפריה שהוא מעשר שני וכן בשביל ביכורים כמו שנתבאר.**

**שיעורי זבחים דף סג.:**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

למשחה, ניסוך לשיתין, מקום המליקה

|א|

במשנה מנחות היו נקמצות וכו' ונאכלין לפנים מן הקלעים לזכרי כהונה בכל מאכל, ולשון זו קתני לעיל באיזהו מקומן לענין חטאת ושאר קרבנות, ופירש"י [בדף נג:] משום דקתני בפסח ואינו נאכל אלא צלי תני בכולהו בכל מאכל.

ובשינויי נוסחאות במשניות מובא שיש שלא גורסים במשנתינו בכל מאכל, דכאן לא הוצרך למתנייה, וכמו בחטאת העוף דלא קתני לה, דרק לעיל בפרק איזהו מקומן הוצרך לאפוקי מפסח.

[ומה שהוצרך לאפוקי מפסח, יש להוסיף דנתבאר לעיל שבפסח הא דבעי צלי אינו רק בשביל מצות אכילת פסח, אלא גם לאו"ש דפסח נאכל אחר חצות מדין קדשים קלים, אינו נאכל אז אלא צלי דהוא דין בקרבן פסח].

וביאר הגרי"ד דהא דקתני כאן במנחות בכל מאכל, בא ללמד דין אחר, שנאכלין בדרך למשחה, כדאיתא בחולין קלב: דמתנות כהונה אין נאכלות אלא צלי ובחרדל דאמר קרא למשחה לגדולה כדרך שהמלכים אוכלים. ופירש הרמב"ן שם דא"צ דוקא צלי ובחרדל אלא מטעמים כאשר אהב שכן דרך מלכים, והביא את המשנה באיזהו מקומן דתנן בכל מאכל, וכן את המשנה לקמן צ: דרשאין לאכלן צלויין שלוקין ומבושלין.

ולשון הרמב"ן מטעמים כאשר אהב הוא מלשון הפסוק [פר' תולדות] ביצחק, שהביא לו יעקב שני גדיי עזים ועשתה אותם רבקה מטעמים כאשר אהב, וגדיים אלו היו פסח וחגיגה, ולפי פשוטו ביאר הספורנו שם שעשה כאשר אהב בשביל הברכה, אכן על פי הרמב"ן י"ל שהוא בשביל אכילת קדשים דבעינן למשחה.

אכן יש לברר באלו אכילות בעינן למשחה, דהתוס' בבכורות [כז.] כתבו דבתרומה לא מצינו שיצריך אכילה בגדולה דשמא לא שייך גדולה אלא בבשר.

והדברים בפשוטם צ"ב וכן הקשה הנצי"ב, דא"כ גם במנחות ליכא דין למשחה, והרי מפורש בגמ' [סוטה טו.] לענין שיירי מנחות דרשאין הכהנים ליתן בתוכם יין ושמן ודבש משום למשחה.

והנה בתמורת בכור דעת הרמב"ם [תמורה רפ"ג] דניתן לכהנים ונאכל להם במומו, והתוס' [לקמן עה:] ס"ל דנאכל במומו לבעלים, דבכור עצמו הוא של הבעלים אלא שניתן לכהנים, ובדברי הגר"ח [בספר הל' ערכין] מבואר שאם הבעלים שחט הוא נחשב בעל הקרבן[[43]](#footnote-43), [ובחי' מרן רי"ז הלוי [עה"ת פר' קרח ובהל' בכורות עמ' נ"ד] כתב דבאופן זה יש בהן דין מתנות כהונה מדין קדשי מקדש, עי"ש]. וכתבו התוס' דתמורת בכור כיון דלאו מתנות כהונה היא לא שייך בה למשחה.

עוד הביא בזה זקני זצ"ל בהר אפרים [הוריות סי' י'] מרש"י בבכורות כז. דישראל שקנה מתנות כהונה מכהן א"צ לאכלן למשחה.

ומאידך הביא זקני זצ"ל דרש"י [פסחים פו.] ורשב"ם [פסחים קיט:] פירשו הטעם דפסח נאכל על השובע משום למשחה. ובירושלמי איתא דהוא כדי שלא יבואו לידי שבירת עצם, אבל בבבלי שלא הוזכר טעם זה, פירשו רש"י ורשב"ם כנ"ל.

והביאור בזה דיש שני אופנים של דין למשחה, הא' במתנות כהונה, והב' כשיש מצות אכילה, והראיה לכך, דבגמ' בחולין נאמר דין למשחה על זרוע לחיים וקיבה, ותמה האבי עזרי [ביכורים סוף פ"ט] דהא מותר להאכילן לכלבים, והביא שכבר הקשה כן הים של שלמה בחולין ולכן פי' דהיינו דוקא כשאינן ראויים לאדם, אבל סתימת הרמב"ם והשו"ע אינה כן.

והיישוב לכך הוא דדין למשחה הוא רק כשנאכל משום מתנות כהונה, שאז בעינן לאכלן בדרך גדולה בשביל חשיבות מתנות כהונה, וכ"כ הרדב"ז בביכורים שם, דדוקא בזמן שהכהנים עצמן אוכלין המתנות אבל אם נתנן או מכרן לישראל הישראל אוכל אותם כמו שירצה תדע שאם רצה להאכיל אותם לגויים או לכלבים הרשות בידו.

וכל זה במתנות שהם חולין, אבל כשיש מצות אכילה, מצד זה בעי למשחה גם בישראל וכנ"ל. וזהו מש"כ התוס' דבתמורת בכור כיון שאינו מתנות כהונה, והרי גם אין בו מצות אכילה, לכן א"צ למשחה.

ובזה מיושב גם מש"כ התוס' בבכורות דלמשחה שייך רק בבשר, די"ל דהיינו רק כשהלמשחה הוא מצד להחשיב את המתנות כהונה, משא"כ כשיש מצות אכילה בעי לעשות זאת בדרך למשחה בכל דבר שיש בו מצות אכילה, ולכן בשיירי מנחות יש למשחה.

והתוס' [ביומא כה.][[44]](#footnote-44) כתבו דמטעם למשחה אוכלים הכהנים ק"ק בישיבה בעזרה, ולא בעמידה. ועל דין זה כתב זקני זצ"ל שהוא דוקא בקדשי קדשים, עי"ש[[45]](#footnote-45).

ואמנם גם בתרומה יש מצות אכילה, ואפילו הכי כתבו התוס' שאין בה למשחה, י"ל דלא דמי, דבתרומה המצוה היא שדין התרומה שתיאכל, וכמש"כ הרמב"ם [בס' המצוות עשה פ"ט] דאכילת קדשים קלים ותרומה היא נגררת במצוה, משא"כ בקדשי קדשים יש מצוה מיוחדת לאכול, ואכלו אותם אשר כופר בהם, וכן בשיירי מנחה יש מצוה בפנ"ע, והנותרת ממנה יאכלו אהרן ובניו, [כמש"כ הרמב"ם שם ובמעה"ק רפ"י][[46]](#footnote-46).

|ב|

במשנה חטאת העוף היתה נעשית על קרן דרומית מערבית וכו' ומלמעלן ניסוך היין והמים, וברש"י איתא ניסוך המים והיין, ובראשון לציון על המשניות[[47]](#footnote-47) כתב דיש לגרוס תחילה יין שנוהג כל השנה ואילו ניסוך המים הוא רק בסוכות.

ויש להביא בזה, דהקרן אורה [לקמן קיא.] מביא חידוש בשם אחיו המשכנות יעקב, דלחד מ"ד שם יחיד מתנדב מים לניסוך, ומטעם זה יש בו חיוב חוץ, יעו"ש מה שדן בזה. והחזו"א [או"ח סי' קכ"ו סק"כ] ג"כ מפרש כך בירושלמי שנסתפק בזה[[48]](#footnote-48).

ובאבן האזל [מעה"ק פי"ט ה"ג] ג"כ ביאר דנידון זה דמתנדבים מים תלוי במקור דין ניסוך המים [לקמן קי:], דאיכא למ"ד דיליף מדכתיב ונסכיה, ולפ"ז הוקשו מים ליין, ונוהג כל השנה בנדבה, ואיכא למ"ד שהוא הלכה למשה מסיני, ולפ"ז הוא רק בחג כמצותו.

אכן נראה דאמנם במתנדב יין איכא למ"ד [לקמן צא:] דמזלפו ע"ג האישים, מ"מ במים ודאי הוי רק לספלים כמו בניסוך המים בחג, ויין שאני דאמר קרא ויין תקריב לנסך וגו' אשה ריח ניחוח.

|ג|

רש"י פי' הטעם שניסוך הוא בקרן דרומית מערבית, ששם היו שיתין ואי אפשר לנסך כי אם שם. נראה מרש"י שאין קביעות מקום למעשה הניסוך כמו בחטאת העוף דבעינן פני המזבח ולפני ד' כדדרשינן בגמ', אלא בניסוך הטעם הוא רק כי שם היו שיתין.

ובמאורות הגר"א על המשניות ציין לדברי רש"י אלו[[49]](#footnote-49), והוסיף וכמ"ש [בגמ' סא:] שיתין הוסיפו וכו' ואי אפשר לשנות מקום השיתין שמששת ימי בראשית היה כמ"ש [בספ"ד דסוכה] בראשית וכו'.

[ולפ"ז במשכן ובשילה ובנוב וגבעון אין קביעות מקום לניסוך, רק יתכן שעשו שם לכתחילה משום העתיד שבמקדש יהיה שם, אך גם במקדש אין זה קביעות מקום].

ובגמ' לעיל דקאמר שיתין הוסיפו מעיקרא סבור וכו' ולבסוף סבור שתיה כאכילה, ופירש"י דבימי שלמה היה כמין בור כרוי אצל המזבח לירד הנסכים בתוכו ויורדין מן המזבח ולרצפה ושותתין שם והם קלטו אותו הבור לתוך המזבח ועשו נקבים כנגדן בראש המזבח לירד הנסכים שם, שתיה כאכילה מה אכילה מתעכלת במזבח אף שתיה תבלע במזבח.

והקשה השפת אמת דא"כ יוצא שבבית ראשון לא קיימו ניסוך דלא היה שם שתיה כאכילה. ותי' דהתקיים ע"י שהאש של שמים אכלה. וצ"ב תירוצו, דהניסוך הוא לספלים ולשיתין. ובפשטות צ"ל דדין שתיה כאכילה אינו לעיכובא.

והרמב"ם [מעה"ק פ"ב ה"א] כתב אופן הניסוך, ואין נותנין אותו ע"ג האש אלא מגביה ידו ויוצק על היסוד והוא יורד לשיתין. והשיג הראב"ד זה שיבוש שלא היה יוצק על היסוד אלא בספל של יין שהיה בקרן מערבית דרומית עם ספל של מים של ניסוך המים בחג.

ובדעת הרמב"ם אומר הכסף משנה, דס"ל דספלים הוזכרו רק בניסוך שבחג, וכל השנה הניסוך הוא ליסוד. ואח"כ מביא דתניא בספרי נסכים ע"ג ספלים או אינו אלא ע"ג האשים אם אתה אומר כן נמצאת מכבה את המדורה, עי"ש.

והלחם משנה מביא דהרמב"ם בתמידין ומוספין [פ"י ה"ז] כתב, ובקרן דרומית מערבית היה מנסך למעלה מחצי המזבח והכל יורד לשיתין כמו שביארנו, וכונתו למש"כ בפ"ב ממעה"ק וכנ"ל, ועל זה מסיים שם כיצד היו עושין וכו', משמע דהניסוך כאן ושם שוין. והרמב"ם כאן סמך על דבריו שם, ומש"כ יוצק על היסוד לא בא אלא לאפוקי שלא היה על האישים, וגם לאפוקי מפירש"י בסוכה שפירש שהיה יורד מהספלים לגב המזבח ומשם לשיתין.

אכן י"ל בזה, ובמנחת יהודה להגרמ"י לפקוביץ זצ"ל מובא ששמע כן מהגרי"ז זצ"ל, דמעשה הניסוך הוא לספלים, אבל הקיום של הניסוך הוא רק כשיורד לשיתין, וראיה לדבר, מדתנן במעילה [יא.] דעד שירדו לשיתין מועלין בהן, שמע מינה שרק בזה נגמר הניסוך, ואם יקלוט באויר לפני שירד[[50]](#footnote-50) לא הוי ניסוך.

המשנה למלך מציין לברכת הזבח [דף סג:], שביאר ברמב"ם דבבית ראשון עשו ניסוך ליסוד ובבית שני שהכניסו השיתין למזבח עשו לספלים, ומסיים הבה"ז דהדברים ברורים כשמש. וצ"ב מה בא הרמב"ם להשמיענו במה שעשו בבית ראשון.

והעמק ברכה מפרש מש"כ הרמב"ם יוצק על היסוד, דיש דין לעשות מעשה יציקה מלמעלה על היסוד, וזהו מש"כ הרמב"ם [בתמידין ומוספין] שמנסך למעלה. ודוחק.

ולפי מה שנתבאר מיושבים דברי הרמב"ם, דאמנם מעשה הניסוך נעשה למעלה ע"ג הספלים, ויתכן שכך נאמרה ההלכה דבעינן לעשות מעשה הניסוך למעלה, אבל הקיום הוא כשיורד ליסוד.

ובזה מבואר הגמ' דבבית ראשון התקיים הניסוך כשירד לשיתין שהיו בצד המזבח, ולא היה באופן של שתיה כאכילה במזבח, ובבית שני זה נעשה במזבח עצמו. אבל אילו קיום הניסוך היה למעלה, לא מובן מהו שתיה כאכילה, הרי כבר התקיים הניסוך ואח"כ כשירד ונבלע הוי כמו שיוצאים הדמים לנחל קדרון ואין זה הניסוך.

|ד|

בחטאת העוף מפרש בגמ' בכל מקום היתה כשרה למליקתה אלא זה היה מקומה להזאתה, ופי' רש"י [ד"ה ומה מנחה] דההלכה של קרן דרומית מערבית נאמרה על הזאתה שהיא עיקר עבודתה, ואח"כ פירש"י [ריש דף סד.] וכן התוס', משום דמליקה א"צ מזבח אלא הזאה ומיצוי.

אכן דנו בזה הראב"ד והרז"ה בקינים [והובא בשיטמ"ק בהשמטות כאן] האם מליקה צריכה מזבח, דהראב"ד כתב דצריכה שתהא במזבח כדי שתהא קרובה למקום הזאתה ומיצוי דמה שלא יתפזר דם הנפש.

והרז"ה פליג דהא אמרינן בכל מקום היתה כשרה למליקתה אלא זה היה מקומה להזאתה, ולא אמרו שזה היה מקומה למליקתה לכתחילה, ועל כרחך דלא חיישינן לפיזור דם הנפש, והא דתניא מלקה בכל מקום במזבח כשרה, אשמועינן דכשרה בין למעלה בין למטה, ואע"פ שבמזבח למעלה הוא מקום עולת העוף, אבל אין הכונה להצריך מליקה במזבח.

ובשיטת הרמב"ם [מעה"ק פ"ז ה"ו] בזה צ"ע, דלא הזכיר כלל בהזאה קרן דרומית מערבית, אלא כתב במליקה, מולק אותה בקרן דרומית מערבית כמו שביארנו, ופי' הטהרת הקודש דכונתו כמו שביארנו בסוף פ"ו את עצם המליקה, ואח"כ סיים ומזה מדמה על קיר המזבח למטה מאמצעו.

והליקוטי הלכות מפרש דהצריך מליקה בקרן דרומית מערבית כדי שלא יתפזר דם הנפש. ונפק"מ לפ"ז, דלקמן צב: מיבעיא בגמ' אם אפשר להזות בחטאת העוף מכלי שרת, ואת"ל דאפשר בכ"ש יוכל לעשות המליקה בכל מקום ולקבל הדם בכלי דלא שייך החשש שמא יתפזר. אבל פירוש זה הוא דוחק ברמב"ם שכתב בסתם דמולק בדרומית מערבית.

ומסיים הרמב"ם [ה"ט] וכל מקום מן המזבח כשר למליקתה ובלבד שיזה דמה למטה מאמצע המזבח. וכתב הקרית ספר דמזבח מיהו נראה דבעי דכתיב והקריב את אשר לחטאת ראשונה ומלק, כדכתיב גבי עולת העוף והקריבו אל המזבח ומלק דמשמע דבתר הקרבה אל המזבח ימלוק.

ומבואר בדבריו חידוש, דבעולת העוף דילפינן מדכתיב ומלק והקטיר מה הקטרה בראש המזבח אף מליקה ברה"מ, בפשטות נראה דהוא רק דין אחד דבעינן ראשו של מזבח, אבל בקרי"ס כתוב דיש דין ראשון דבעינן מזבח, מדכתיב והקריבו אל המזבח ומלק, ומלבד זאת יש דין דבעי למעלה, ובחטאת העוף א"צ מליקה דוקא למעלה או דוקא למטה אבל צריך עכ"פ במזבח, דהיינו באויר היסוד.

והתוס' לקמן סה. הקשו כיון שהוקשו חטאת העוף ועולת העוף זל"ז באופן המליקה, אמאי לא ילפינן מעולה לחטאת את מקום המליקה בראש המזבח, ותירצו דהוי דבר הלמד בהיקש דומלק והקטיר ואינו חוזר ומלמד בהיקש. וא"כ לפי דברי הקרי"ס דבעולת העוף כתוב דין מליקה במזבח, שזה מפורש בה ולא מהיקש, שפיר יש ללמוד דין זה בהיקש לחטאת העוף.

ובעולת העוף דבעי ראש המזבח משום דבעינן מקום הקטרה, דן הטהרת הקודש [מנחות ג.] דהא לר' יהודה גם על הרצפה הוי מקום הקטרה ונכשיר גם למטה.

ולפי הקרית ספר לא קשיא מידי, דאמנם רצפה מקודשת אבל היא לא נקראת מזבח, כמש"כ התוס' לקמן פז. דאינה מקדשת פסולין, ובגמ' לעיל מבואר דאפילו אם היתה מקודשת לדמים מ"מ מצוה מן המובחר לתת על המזבח, וגם בהקטרה יתכן דהקטירו עליה רק כשלא היה מקום, דאינה מזבח. ולפי הקרית ספר תחילה יש דין דבעינן מזבח, ואח"כ יש נידון היכן במזבח וילפינן מהקטרה דבעי למעלה.

נמצא דלרש"י ותוס' וכן לראב"ד ולרז"ה אין דין מזבח במליקה, רק שהראב"ד הצריך מזבח שלא יתפזר דם הנפש, וכך פי' הליקוטי הלכות ברמב"ם, אבל הקרי"ס ביאר דבעי מזבח, ולמצוה יש לעשות בקרן דרומית מערבית, ואדרבה נראה ברמב"ם שדין זה נאמר על המליקה, וההזאה היא במקום המליקה, ויתכן לפ"ז שאינו לעיכובא, משא"כ לרש"י ותוס' דהוא דין של מקום ההזאה, י"ל דמקום אחר הוי רק מדין שלא במקומו.

[ולרמב"ם הא דאמרינן בכל מקום היתה כשרה למליקתה אלא זה היה מקומה להזאתה, קאי רק לענין למטה ולמעלה, דבהזאה מעכב שיתן מדם הנפש גם למטה כדמסיק בגמ'].

**שיעורי זבחים דף סד ע"ב**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

אחיזת העוף במליקה ובהזאה, קיר הכבש, עולת העוף בלילה

|א|

במשנה חטאת העוף כיצד היתה נעשית וכו' ומזה מדמה על קיר המזבח, ופי' רש"י אוחז בעוף עצמו ומזה. ובגמ' איתא אוחז בראש ובגוף ומזה, ורש"י הוסיף תיבת עצמו, ויל"ע מה כונתו.

ולגבי כלי שרת אמרינן לעיל [כד.] הואיל וכלי שרת מקדשין לא יהא דבר חוצץ בינו לכלי שרת וכו', ופי' רש"י בקבלת הדם כדכתיב ולקח הכהן שתהא לקיחה בעצמו של כהן. ולכאו' ה"נ בעוף בעינן שלא יהא דבר חוצץ בין ידו לעוף.

והגר"ח [בהל' תמידין ומוספין, לענין הולכת הקטורת], כתב דיסוד הדין שחציצה בעבודה פוסלת הוא משום דבעינן עצמו של כהן, אבל אם לא כן לא היה שייך בזה ענין של חציצה, דהרי עשה את העבודה ולא חסר במעשה, רק דעצמו של כהן ליתא הכא כשיש חציצה.

ואמנם מצינו חציצה בעוד מקומות כגון בלולב, זהו משום דההלכה היא ליטול את הלולב והוי חציצה בנטילה, אבל כאן הוא רק דין עשיה, לעשות את העבודה, והרי עשה, וכמו שבשחיטה לא מתאים חסרון של חציצה בין ידו לסכין.

וא"כ בעוף י"ל דבעינן הזאה בעצמו של כהן, ולכן בעינן שלא תהא חציצה, [וכשמזה ע"י כלי שרת לפי הצד בגמ' לקמן צב: דמהני, לכאו' ודאי דבעינן שיחזיק הכלי בלא חציצה], ויתכן שזו כונת רש"י אוחז בעוף עצמו, שלא יהא דבר החוצץ בינו לכהן.

אכן מסיים הגר"ח שם ע"פ זה, דדין חציצה היינו רק כשצריך ימין, דבדבר שכשר גם בשמאל שמע מינה שא"צ בזה עצמו של כהן, ומביא כן מהגמ' במנחות [כו.] דלמאן דמכשיר הקטרת הקומץ בשמאל, מעלהו ומקטירו אפילו בהמיינו.

ומה שנתבאר הוא לענין הזאה, ואכתי יל"ד לענין אחיזת העוף בשעת מליקה ויתבאר לקמן בס"ד [באות ב'].

ובגמ' והזה מדם החטאת מגוף החטאת הא כיצד אוחז בראש ובגוף ומזה, ופי' רש"י שלא יזה לא בכלי ולא באצבע אלא אוחז בעוף עצמו ומזה. אכן זו איבעיא לקמן צב: האם כשר גם בכלי או דפסל ביה כלי שרת, וי"ל דלכתחילה עכ"פ בעינן בעוף עצמו.

אמנם הראב"ד בקינים וכן בתו"כ [דיבורא דחובה י', י"ח] פירש דדם הראש לא נקרא דם הנפש [והרז"ה שם פליג], וזו הכונה מגופה של חטאת, שלהזאה בעינן דוקא מהגוף ולא מהראש.

|ב|

ובהמשך הגמ' כיצד מולקין אוחז גפיו בשתי אצבעות ושני רגלים בשתי אצבעות וכו' וזו היא עבודה קשה מעבודות קשות שבמקדש. ופי' השיטמ"ק דמעקם צואר העוף על גודלו ובאותו גודל עצמו מולק כי כל העבודות נעשות בימין, דהיינו שגם את אחיזת העוף בשעת המליקה צריך לעשות בימין, ולכך היתה עבודה קשה.

והמקדש דוד [סי' כ"ח סק"ד] שואל למה לא יאחוז בשמאל, ומבאר דכל מקום שיש דין לאחוז בעי ימין, והוא ע"פ הגמ' במנחות ז. דבעינן קמיצה מכלי שביד כהן וכן קידוש קומץ בכלי שביד כהן, ולכן צריך ג' כהנים כי צריך לאחוז את הכלים בימין.

ולפ"ז גם בטבילת אצבע בחטאות הפנימיות שהיא עבודה ונעשית בימין, בעינן גם להחזיק את הכלי בימין, והקשה אאמו"ר שליט"א לבעל הקה"י זצ"ל א"כ כהן גדול ביוה"כ לפני ולפנים כיצד יעשה, שהרי אסור לכל אדם ליכנס שם וכיצד יכול הכה"ג לבדו להחזיק בימין ולטבול אצבע ימין. והקה"י ניסה להראות לו ששייך לעשות כן ע"י שמחזיק את הכלי עם הזרוע. [ולכאו' אפשר גם להחזיק באצבעותיו בגודל ובזרת ולטבול האצבע].

אכן החזו"א [זבחים סי' ה' סק"ה] כתב על דברי התוס' לעיל כה. דנראה מדבריהם שצריך להחזיק הכלי בימין, והקשה החזו"א דלא מצינו בחטאת שצריכה שני כהנים, ועל כרחך דכשר להחזיק בשמאל ולטבול אצבע ימין. אולם כאמור בפשטות כשצריך לאחוז צריך ימין, וכמו כן מבואר בשיטמ"ק כאן לענין אחיזת העוף במליקה.

ואכתי צ"ב במליקה, למה לא יעשו שני כהנים שא' יחזיק בימין וא' יעשה המליקה, ואמר הגרי"ד שרואים מכאן דבעינן לעשות הכל בכהן א', שכך היא צורת מעשה המליקה.

ומצינו כן לענין קמיצה, שהיא עבודה קשה משום דבעינן מחיקה של היוצא מהקומץ בגודלו מלמעלה ובאצבעו קטנה מלמטה, וביארו התוס' בכתובות ה: דבידו אחרת לא יכול לעשות דבעינן עבודה בימין.

ומבואר מדבריהם דהמחיקה היא חלק מעבודת הקמיצה ואינה רק היכי תימצי שלא יהיה הקומץ יתר. וצ"ל דמטעם זה גם אי אפשר שכהן אחר יעשה את המחיקה בימין, ולכן היא עבודה קשה. ויתכן שהוא נפק"מ גם לענין פיגול דבעינן שיחשב גם במחיקה שהיא חלק ממעשה הקמיצה.

וה"נ במליקה כך צורת העבודה ע"י האחיזה בידו והמליקה ובעינן הכל בכהן א', ויל"ע אם הוא מעכב. ואמנם כאן ודאי אין האחיזה חלק ממעשה המליקה, מ"מ בעינן שיאחז בידו עצמו.

וכל זה ע"פ השיטמ"ק, אכן התוס' ביומא מט: כתבו שהקושי הוא בעצם מעשה המליקה לחתוך המפרקת, והמאירי [יומא מז:] כתב שטורח מרובה הוא לחתוך מפרקת בלא רוב בשר.

וברמב"ם בפיה"מ איתא שאוחז העוף בידו השמאלית, ולא כשיטמ"ק דבעי ימין.

ובהלכות מעה"ק [פ"ז ה"ח] כתב, כיצד אוחז חטאת העוף בשעת מליקה אוחז שתי רגליה וכו' ואם שינה ואחז מכל מקום כשרה. והר המוריה אומר שהכס"מ לא ציין מקור לכך והוא פשוט וא"צ ראיה דמהיכי תיתי יפסל שהרי לא כתוב בתורה איך יאחוז.

אכן הקרן אורה [סו.] פי' שמקור דברי הרמב"ם הוא מהמשנה ריש פרק חטאת העוף, דתנן חטאת העוף שעשאה למטה כמעשה חטאת לשם חטאת כשרה, ופי' הרמב"ם בפיה"מ, ר"ל אפילו שינה בסדר מליקתה. ומבאר הקר"א דהיינו ששינה באופן האחיזה.

ולפ"ז היה מקום לומר שגם לרמב"ם לכתחילה בעי ימין, אלא שאם שינה ואחז בשמאל כשרה, אך לא משמע כן מפיה"מ שפירש סדר אחיזתה בשמאל[[51]](#footnote-51).

ולפי השיטמ"ק דבעי ימין באחיזה, יש לדון אם יש בזה חציצה, ואולי מ"מ כיון שזו לא עבודה אין בה חציצה. עוד יל"ע לפי הרמב"ם דכשר בשמאל, האם עכ"פ בעינן להחזיק ביד ולא סגי שיהא מונח ע"ג קרקע.

|ג|

בגמ' על קיר המזבח ולא על קיר הכבש ולא על קיר היכל ולא על קיר אולם, יש נידון האם הכבש נקרא מזבח, והתוס' במנחות נז: פירשו בגמ' כאן דהכבש לא נתרבה להיות כמזבח לכל הדינים, וטעם זה כתבו דאין בו דין שלא במקומו כמקומו.

אכן התוס' לעיל כו: בסוף דבריהם הכשירו כבש לדין שלא במקומו, ולפ"ז צ"ב אמאי אמרינן הכא ולא קיר הכבש.

וי"ל דמקום מתן דמים הוא דוקא בקיר המזבח, וחילוק מקום זה של קיר הוא רק במזבח, שבו יש קיר ויש איצטבא ויש יסוד וכו', אבל בכבש הכל מקום אחד של כבש, ואין בו כלל קיר, ולכן אין בו מתן דמים [אלא רק מדין שלא במקומו].

והגרי"ד אמר חילוק בחצי הכבש ולמעלה לענין לינה וקידוש פסולין, והגרי"ז לא נקט כן דכל הכבש הוא מקום אחד.

ומדברי הקרן אורה לענין שינה מתן קרנות נראה שגג המזבח אינו מקום מתן דמים אפילו לשלא במקומו, אלא רק הקיר, ולפי מה שנתבאר, בכבש אין חילוק בזה דאין בו גג וקיר אלא הכל מקום אחד.

והזכרנו לעיל את דברי הזרע אברהם שהובא באור שמח, דפי' לשון הברכה אשר יגיע דמם על קיר מזבחך, דהיינו ולא קיר הכבש כדאמרינן הכא, והיינו משום דפסח עיקרו לאכילה לכן בעינן ביה דוקא מתן דמים במקומו, דשלא במקומו לא מהני לאכילה.

|ד|

בלשון הגמ' אוחז בראש ובגוף ומזה, בחולין [כ"א] תניא ואת השני יעשה עולה כמשפט, כמשפט חטאת בהמה וכו' מן החולין וביום ובידו הימנית וכו', ר' אלעזר בר"ש אומר כמשפט כמשפט חטאת העוף מה להלן אוחז בראש ובגוף ומזה אף כאן וכו', מאי קאמר, ופי' רש"י דהא אוחז בראש ובגוף משמע שצריך לאוחזן שניהם בתוך כף ידו ולא סגי ליה לאחוז בראש או בגוף ומנא ליה הא בחטאת, ומסי' דהכי קאמר כשהוא אחוז הראש בגוף מזה.

דהיינו שהיה ס"ד בגמ' דנאמר בברייתא דין מחודש להחזיק הראש והגוף בשעת הזאה, ומסיק דא"צ אלא שיהא אחוז הראש בגוף.

וצ"ב דלכאו' אין זו הלכה בהלכות הזאה, אלא שלא יבדיל עד זמן ההזאה, ובגמ' משמע שהוא מהל' הזאה.

והרז"ה ריש קינים [כב:] מקשה על פירש"י, למה כאן בזבחים דתני אופן עשיית חטאת העוף, לא פריך הגמ' מאי קאמר על הברייתא דאוחז בראש ובגוף ומזה, ועוד דאורחא דמילתא הוא.

ולכן פי' הרז"ה דקושיית הגמ' היא בשלמא חטאת שהיא בהזאה צריך שיהא אוחז בראש ובגוף שאם היה אוחז באחד מהם שמא מכח ההזאה היה הראש נשמט מן הגוף ולא הוי דרך כבוד, ועוד שנראה כעובר על לאו דלא יבדיל, אבל בעולת העוף שהיא במיצוי הלא דיו באחיזת אחד מהם. ומשני דאה"נ הכי קאמר כשהוא אחוז הראש בגוף מזה.

ולפי דברי הרז"ה יש כאן נידון על אופן ההזאה כיצד לאחוז העוף בשעת ההזאה.

ומש"כ הרז"ה דאם ע"י ההזאה נשמט הראש נראה כעובד בלא יבדיל, צ"ב למה לא עובר ממש, וי"ל דלא יבדיל הוא רק ע"י המליקה, ואם יבדיל בסכין אינו עובר וה"ה כאן שנפל מאליו.

ולא מיבעיא אם החסרון בהבדלה הוא שעושה כמעשה עולה, דזה שייך רק כשמבדיל ע"י המליקה, אלא גם אם עצם ההבדלה אסורה, מ"מ זהו רק בהבדלה שבמליקה, ובסכין כתב הגרי"ז [עמ' מ"ז] דאין זה מעשה מליקה כלל, ואף לר"מ [לקמן ס"פ חטאת העוף] דמליקת חולין מהני להוציא מידי נבילה ואפילו באוזין ותרנגולין, מ"מ בסכין אין זו מליקה.

[ויעוי' בחי' הגרי"ז סטנסיל בגדר הדין שלא לחתוך יותר מרוב שנים לר"א ברבי שמעון, ואכמ"ל].

|ה|

בחולין שם פריך הגמ' לת"ק דיליף מכמשפט דבעינן ביום, והרי מביום צוותו נפקא, ומשני כדי נסבה, אמנם בתשו' הרשב"א [ח"א סי' רע"ו] הביא גירסא אחרת, דמשני הו"א הני מילי בחטאת העוף אבל בעולת העוף אימא לא קמ"ל, והרשב"א כתב איני מבין גירסא זו ודחה אותה שהיא משובשת, דמאי שנא עולת העוף משאר קרבנות.

אבל האור שמח [במעשר שני פ"ז ה"ג ובמילואים שנדפסו בסוף זמנים] מיישב גירסא זו, ע"פ דברי האבן עזרא [ויקרא ה', ז'] דעולת העוף באה עם חטאת העוף במקום אימורים שיש בחטאת בהמה, דבחטאת העוף אין הקטרה ולכן מביא עמה עולת העוף. ומבאר האו"ש דלכן הוצרכה דרשא ללמד שלא תכשיר עולת העוף בלילה כהקטרת אימורין שנעשית בלילה. וכתב על זה האו"ש ושמחתי מאוד שהנחני ד' בדרך אמת[[52]](#footnote-52).

והאו"ש בהל' מע"ש כתב בזה, לפני שראה הגירסא הנ"ל, לבאר הס"ד שיביאו עולת העוף ממעות מעשר, והרי עולה אינה נאכלת [כדהקשו התוס' בחולין שם.], וביאר ע"פ האבן עזרא הנ"ל דחשיב שנאכל כיון שבא כקרבן א' עם חטאת העוף שנאכלת, וכמו ששלמים נקנים בכסף מעשר אע"פ שיש בהזאה חלק האימורין שאינו נאכל.

ומבאר שם האו"ש למה הגמ' [לפי הגירסא שלפנינו] לא משני דמטעם זה הוצרך דרשא להצריך ביום, משום דעכ"פ הוי קרבן בפנ"ע ותחילת עבודה, ורק דהוי הבאה אחת לכן היה שייך שיבוא מכסף מעשר.

והיינו ע"פ הגמ' ביומא כז: דהטעם דהקטרת אימורין כשרה בלילה הוא כיון שזה גמר עבודה דיממא.

והשתא י"ל דבהא פליגי ב' הגירסאות בחולין, דלהך גירסא דס"ד שעולת העוף כשרה בלילה, ס"ל דאחרי שנאמר הדין דהקטרת אימורין כשרה בלילה, נקבע הדין כך ואינו תלוי במה שזה גמר עבודה, ולכן גם בעולת העוף שהיא כאימורין, ס"ד שתבוא ביום, אע"פ שאינה גמר עבודה.

והרא"ש [יומא פ"ח סי' כ'] כתב דנשיאות כפים בעינן ביום כי היא שירות ואין שירות אלא ביום. והקשה הגבורת ארי בתענית [כו.] אמאי קאמר דאין שירות בלילה, הרי הקטרת אימורין כשרה בלילה.

והוא תלוי בנידון זה, דאם הוא רק משום גמר עבודה, ניחא דתחילת עבודה אין בלילה. אבל אם נקבע כך הדין שעבודה זו כשרה בלילה וא"צ שתהא גמר עבודה, נמצא שיש שירות בלילה.

והרמב"ן [ויקרא ז', י"ז] כתב לענין שריפת נותר שהיא רק ביום, דהוי כהקרבה שהיא ביום, וצ"ב דהרי הקטרה כשרה בלילה.

וע"פ מה שנתבאר י"ל דשריפה כהקטרה לענין דבעי יום, אבל אין לה את המעלה שיש להקטרה שהיא גמר עבודה דמשום הכי כשרה בלילה.

ובמשנה [סה.] איתא לאכול כחצי זית ולהקטיר כחצי זית, וקשה היכי משכחת לה הרי בחטאת העוף אין הקטרה ובעולת העוף אין אכילה, וקושיא זו מובאת בספר זכר ישעיהו [פסוה"מ פי"ד ה"י] בשם בנו של הקצות הג"ר דוד זצ"ל.

והצפנת פענח מיישב קו' זו ע"פ האבן עזרא הנ"ל, דהו"א דמצטרף חצי זית דחטאת העוף עם חצי זית דעולת העוף לפיגול כי הם כקרבן אחד.

**שיעורי זבחים דף סה ע"ב**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

שהיה בסימן שני במליקה, וחיתוך מפרקת

|א|

בגמ' אמרינן מתניתין דלא כר' אלעזר בר"ש דתניא א"ר אלעזר בר"ש שמעתי שמבדילין בחטאת העוף מאי בינייהו אמר רב חסדא מצוי חצטאת העוף מעכב איכא בינייהו וכו', רבא אמר שהיה בסימן שני בעולת העוף איכא בינייהו וכו', אביי אמר רוב בשר מעכב איכא בינייהו וכו'.

והנה בשחיטה בבהמה צריך רוב שני סימנים ובעוף רוב סימן אחד, ושיטת רש"י בחולין [ל:, לב.] דשהיה במיעוט בתרא פוסל, אע"פ שכבר שחט רוב בהכשר, והתוס' ועוד ראשונים פליגי דכששחט כשיעור הכשר שחיטה כבר נשלמה שחיטתו. ולדעת הפוסלים, יש ראשונים שפירשו שהוא מדרבנן, אבל מביא הבית הלוי [ח"ב סי' י"א] דרבינו ירוחם פי' שהוא מדאורייתא.

ועפ"ז מקשה הבית הלוי דהכי נמי בשהה ושחט סימן שני בעוף, אע"ג דדי בסימן א', מ"מ כיון ששחט שנים יפסול בזה שהיה, וא"כ הכא בחטאת העוף ששהה ומלק סימן שני תפסל המליקה מטעם שהיה במיעוט בתרא.

ומתרץ הביה"ל, דמה שפסל רש"י היינו דוקא במיעוט בתרא של אותו סימן, ולא בסימן שני בעוף. וטעם החילוק הוא, דרש"י בחולין כא: פירש הטעם שבחטאת העוף שנאמר בה לא יבדיל מפרשינן דהיינו שלא יחתוך סימן שני, אבל סימן א' יכול לחתוך כולו אע"ג דדי ברובו, משום דלכתחילה צריך כל הסימן. ומבאר הבית הלוי שזהו הטעם שפוסל שהיה במיעוט בתרא, כיון שגם הוא חלק מהשחיטה לכתחילה, משא"כ סימן שני דמדאו' א"צ לשוחטו אף לכתחילה.

אך מעיר הבית הלוי דמסתימת השו"ע לא נראה כך, דהשו"ע פסק דלכתחילה יש לחוש לדעת רש"י שלא לעשות שהיה במיעוט בתרא, והרמ"א החמיר אף בדיעבד, ולשון השו"ע בזה, ויש מי שאומר שכל שלא נגמרה שחיטת שני הסימנים פוסלת שהיה. ומשמע דקאי גם בעוף שהוזכר בשו"ע לפני כן.

ובשו"ת משיב דבר [ח"ב סי' י"ד] להנצי"ב מבאר בשיטת רש"י דשהיה במיעוט בתרא פוסל, כי ההכשר בשחיטת רוב סימן הוא מדין רובו ככולו וכששחט כולו המתיר הוא כל מה ששחט ולא הרוב בלבד. ואע"פ שהמיעוט לא נעשה בהכשר, דהיה בו שהיה או דרסה, מ"מ הוי מעשה שחיטה אלא שזה פסול משום הלכות שחיטה.

והחמדת שלמה [יו"ד סי' ז'] דן לחדש שאם אכל מהבשר אחרי שחיטת הרוב ואח"כ השלים שחיטת כולו הוי אבר מן החי, והוא ע"פ סברא זו דע"י שהוסיף בשחיטה נעשה היתר השחיטה ע"י כל השחיטה, ולא רק ע"י רובו ככולו.

ולפי ביאור זה ודאי דוקא שהיה במיעוט בתרא פוסל ולא בסימן שני, וכדברי הבית הלוי.

ויש להוסיף, וכ"ה בבית הלוי שם, דכל זה דוקא אם אין מחצה כרוב, דאם מחצה כרוב, יש ראיות שאינו נחשב רובו ככולו, אלא שנאמר ההלכה דסגי בכך שלא תשייר רובא, וזה לא יפסל ע"י מיעוט בתרא[[53]](#footnote-53).

|ב|

הגרי"ז אמר יישוב על קושיית הבית הלוי, דכיון שאמרה תרה לא יבדיל הופקע הסימן השני מכלל המליקה, ולפ"ז בשחיטת עוף בחולין יתכן דשפיר יפסל גם בסימן שני, [וכמשמעות השו"ע], ורק כאן בחטאת העוף יש טעם מיוחד שיצא הסימן השני מדין המליקה.

ואכתי תקשי בעולת העוף דאיכא למ"ד בסוגיין שלא נפסל בשהיה כי הסימן השני הוא למצות הבדלה בעלמא ואינו מעיקר היתר המליקה להצריך שני סימנין, וקשה דמ"מ יפסל מטעם דהוי כשהיה בשחיטה במיעוט בתרא.

ואמר הגרי"ז עוד, וכן מבואר בחזו"א [יו"ד סי' ג' ס"ק י"ז], דאחרי שהיא מתה לא שייך פסול שהיה, ובסוגיין לפרש"י דהשהיה היא ע"י חיתוך רוב בשר עם סימן א', הוי מתה ותו לא שייך בה פסול שהיה. וגם בחולין בכה"ג שכבר מתה לא שייך פסול שהיה.

ולפ"ז בעולת העוף אם היתה שהיה לפני רוב בשר יהיה פסול שהיה. אכן ברש"י נראה שהנידון בסוגיין הוא האם בכלל יש פסול שהיה בסימן שני, דהוי רק למצות הבדלה, ולא מיירי דוקא בשהיה שע"י חיתוך רוב בשר.

ואאמו"ר שליט"א דן ליישב, שכל קושיית הבית הלוי היא רק מצד חטאת העוף ולא מצד מעשה עולת העוף שבזה, דיש לדון האם מליקה מתירה איסור נבילה כמו ששחיטה מתרת, או שבאמת היא נבילה רק שהותרה לכהנים, דזר שאכל מליקה, איתא ביבמות לב: דלוקה גם משום נבילה, אך לכהנים שהותר לאוכלה, יש לדון בגדר ההיתר כנ"ל.

ובגמ' לעיל מד: איתא ולכל חטאתם לרבות חטאת העוף, ס"ד אמינא נבילה היא. וכן במנחות מה. איתא על הפסוק ביחזקאל כל נבלה וטרפה וגו' לא יאכלו הכהנים, דאיצטריך משום דס"ד כיון שהותרה להם חטאת העוף ה"ה לכל נבילה. משמע דחטאת העוף הוי נבילה אלא שהותר לכהנים, וכך נקט האחיעזר [ח"ב סי' ז' סק"ד].

והמצפה איתן ביבמות שם הביא קושיא בשם ספר מחנה לוי, דזר שאכל מליקה איתא התם חייב שתים משום זרות ומשום מליקה, וקשה אמאי לא קאמר דילקה שלש, דכיון שאכל נבילת עוף טהור נטמא, והרי על כרחך מיירי שהוא בעזרה דאל"כ נפסל ביוצא ואינו ראוי לכהנים ולא יתחייב משום זרות, וכיון שהוא בעזרה יתחייב גם משום טמא בעזרה.

והמצפ"א מתרץ דמשכחת לה בשאכל במקום המקודש לאכילה ולא לחיוב טומאה, דהיינו בלשכות הפתוחות לקדש [כדלעיל נו.].

אכן הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [נדפס בשיעורי רבי שמואל] תמה על קושיא זו, דאמנם נתחדש חילוק בין כהנים לישראל לענין אכילת מליקה, אבל לטומאה אין זו נבילה גם לישראל, וכן הוא בראב"ד בתורת כהנים, והטעם הוא משום דנבילה הוי דוקא וכי ימות מן הבהמה, ולא בזו שנמלקה כדינה, וכן מצינו בעגלה ערופה דטהורה משום דעריפתה מטהרת מידי נבילה, דלא מתה אלא נתקיים בה דינה.

עכ"פ כאמור האחיעזר נקט דמליקה הוי נבילה אלא שהותר לכהנים לאוכלה מגזירת הכתוב. ויתכן נפק"מ לפ"ז במפרכסת, דבשחיטה ניתרת ע"י השחיטה אע"פ שמפרכסת, אבל במליקה אם אינה מתיר תהיה אסורה עד שתמות.

אכן יתכן לומר באופן אחר ולחלק בזה בין חטאת העוף לעולת העוף, דבחטאת העוף י"ל דהתחדש דהמליקה הוי מתיר לאכילה, ורק בעולת העוף שאין בה אכילה המליקה היא רק מעשה עבודה, וממילא יש מקום לומר דאין בעולת העוף את הפסול דשהיה שנאמר בשחיטה.

וביאור הנידון בגמ' אם שהיה בסימן שני מעכב, מצינו בר"ן בחולין כ. בשם הרא"ה שביאר דהשהיה הוי הפסק במליקה, וא"כ זה לא שייך במיעוט בתרא דמאי איכפת לן שמחלק אותה מהמליקה [אי אמרינן שלמצות הבדלה בעלמא אין חסרון בכך שהיתה שהיה]. ורק בחטאת העוף דבעינן למתיר שבמליקה כמו בשחיטה ובזה השהיה הוי פסול, יש לדון שיפסול גם בסימן שני לרש"י, וע"ז תירץ הגרי"ז כנ"ל דכיון שנאמר בה לא יבדיל אין הסימן השני בכלל המליקה.

|ג|

עוד דנים האחרונים ביישוב קושיית הבית הלוי, דיש לדון האם שהיה זה פסול, או שלא גמר את השחיטה וממילא נפסל[[54]](#footnote-54).

ויש ראיה שזה פסול, דדעת הרא"ש דנקובת הושט הוי טריפה ולא נבילה, וקשה דא"כ שהיה אחרי שהתחיל בושט דהוי נבילה, ואמאי ליהוי רק כדין טריפה ששחטה ששחיטתה מטהרתה מידי נבילה. ועל כרחך דשהיה הוי פסלות בשחיטה, דומיא דשאר פסולי שחיטה, ולכן התחיל לשחוט ושהה, גרע מאם היה הסימן נקוב ושחטו.

ועפ"ז דנים האחרונים לומר דפסול זה שייך רק בשחיטה ולא נאמר במליקה, ולכן בשהיה במליקה לא נעשית נבילה למ"ד דשהיה בסימן שני אינו מעכב.

אכן יש להוסיף עוד בזה והוא ענין כללי במסכת זבחים, דבתוספתא [זבחים פ"א ה"ד] איתא, שחטו לשמו ומרקו שלא לשמו כשר שכבר הוכשר בשחיטה. והחזון יחזקאל מקשה מתוספתא זו על רש"י דס"ל דיש פסולין במיעוט בתרא.

ומבאר החזון יחזקאל דרש"י מיירי בפסולי שחיטה, שאם היה פסול במקצת שחיטה נפסלה השחיטה, משא"כ שלא לשמה הוא פסול בקרבן ואינו פוסל אחרי שכבר הוכשר[[55]](#footnote-55).

ויתכן לומר עוד בזה, דאיתא בחולין כט. לגבי שחיטת קדשים הוא עצמו לדם הוא צריך, ופי' רש"י כל עצמה ועיקרה של שחיטת קדשים לדם היא צריכה

ולפ"ז יתכן דהא דס"ל לרש"י שמיעוט בתרא הוי מכלל השחיטה, זהו רק בשחיטת חולין, שענינה הוא לחתוך את הסימנים, שבה שייך לומר דכששוחט כל הסימן נעשה הכשר השחיטה ע"י כולו ולא רק ע"י רובו, משא"כ בשחיטת קדשים שהיא להוציא דם, וכיון דסגי לזה ברוב וחשיב מעשה הוצאת דם, תו אין ההמשך מכלל השחיטה[[56]](#footnote-56).

ואמנם בעינן גם להכשר דשחיטת חולין, דאל"כ הוי נבילה, אבל מחשבת שלא לשמה י"ל שפוסלת רק בשחיטת קדשים שבזה.

ובזה אתי שפיר הא דבכהן גדול ביום הכפורים מירק אחר שחיטה על ידו, אע"ג דעבודת יוה"כ כשרה רק בכהן גדול, דהשלמת השחיטה אינה מכלל עבודת הקדשים. ולכן גם אין בזה פסול משום שנים ששחטו, דאיתא בחולין כט: תזבח שלא יהו שנים שוחטין זבח אחד, ד"ל שזה נאמר רק על השחיטת קדשים שבו.

ולפ"ז יהיה תירוץ חדש על קושיית הבית הלוי, די"ל דבמליקה איכא רק שחיטת קדשים וא"צ בה הכשר דשחיטת חולין ולכן אינה נפסלת כלל במיעוט בתרא.

|ד|

בהא דאמר רבא דשהיה בסימן שני לת"ק אינו מעכב, ופי' רש"י כי הוא למצות הבדלה בעלמא, ובפשטות היינו כדאמר רבא בחולין כ: דאע"ג דמתה עומד ומולק דהוי מצות הבדלה בעלמא.

והנה בחולין כט: אמר רבא הכל מודים היכא דמליק סימן א' למטה וסימן א' למעלה פסולה שהרי עשה בה מעשה חטאת העוף למטה, ופירש"י הילכך ה"נ חשיב לפסול אע"ג דבעולה לא הוי סוף מליקה עד גמר השני.

וצ"ב אמאי הוצרך רבא לזה, והרי רבא ס"ל דגם בעולה הוי מליקה בסימן א', וסימן שני הוי למצות הבדלה בעלמא.

והביאור בזה הוא, דגם למצות הבדלה בעלמא ההבדלה הוי חלק מהמליקה, ובגמ' נאמר הא דמצות הבדלה בעלמא רק לענין ששייך לחתוך הסימן השני גם במתה, ואין הכונה לומר שאינו חלק מהמליקה.

והנה בחטאת העוף דבעי מפרקת וסימן א' עם רוב בשר, והקשה הגרעק"א בחולין מה הצורך בזה, הרי רש"י פי' שם למ"ד מחזיר סימנין, דמולק הסימנין לבדן, א"כ גם כשמתחיל מהמפרקת למה צריך לחתוך אח"כ רוב בשר. והוסיף הגרעק"א להסתפק שיהיה אפשר גם לחתוך המפרקת בסכין וא"צ עצמו של כהן, דחיתוך המפרקת הוא רק כדי להגיע לסימנין והוי כחיתוך העור, והניח בצ"ע לדינא.

וצ"ב שהרי התוס' לעיל ל. כתבו דחיתוך המפרקת הוא חצי מתיר, דהיינו שהוא מעיקר המליקה.

והביאור בדברי הגרעק"א, דנידון זה תלוי בפלוגתא דאמוראי בחולין, דהגרעק"א מיירי למ"ד מחזיר סימנין ומולק כמבואר בדבריו, דבאופן זה אינו חותך מפרקת, ולפ"ז אין לומר שיהיו ב' אופני מליקה, שאם אינו מחזיר סימנין יהיה חיתוך המפרקת מעיקר המליקה, אלא אומר הגרעק"א דלדידיה חיתוך המפרקת הוא רק היכי תימצי להגיע לסימנין.

ובסוגיין כתב הגרעק"א דשהיה פוסלת גם בין מפרקת לסימנים, והיינו אם בעינן חיתוך מפרקת שהוא מעיקר המליקה, דלפי הצד שאפשר גם לחתוך בסכין לא יפסל בשהיה.

**שיעורי זבחים דף סט - ע**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

טומאת בית הבליעה בנבלת עוף טהור

|א|

בגמ' יכול תהא מליקה שהיא לפנים מטמאה בגדים בבית הבליעה וכו', רש"י פירש שהנידון הוא על עולת העוף, דנהי דהותרה מליקת חטאת העוף לכהנים מגזירת הכתוב מלכל חטאתם עולה שלא הותרה להם תטמא, וילפינן מדכתיב טרפה, דמליקה הואיל ומתרת את האיסור אין מטמא, ופרש"י שהותרה במליקה זו לקרב לגבוה.

ורש"י כת"י פי' שהנידון הוא על מליקת פסולין, ומתרת את האיסור היינו שאם עלו לא ירדו. ולפ"ז במליקת כשרים לא הוצרך פסוק שאינה מטמאה.

והראב"ד בתו"כ [אחרי פי"ב, י'] פירש, שנולד בה פסלות לאחר שנמלקה בהכשר, א"נ שהיה פסולו בקודש דאם עלו לא ירדו. ועוד פי' א"נ חטאת העוף כשרה שאכלה זר. והיינו כמבואר ביבמות לב: דזר שאכל מליקה עובר משום נבלה, וס"ד דגם יטמא כאוכל נבלה.

וזהו חידוש, דבפשטות היה נראה דטומאת נבלה הוא נידון בחפצא ואין כזה מושג שיטמא רק לזה ולא לזה, ולא דמי לאיסור אכילה שהוא נידון ביחס לגברא האוכל ושייך חילוק שלזה הוי איסור ולזה הוי דבר היתר.

אמנם האחיעזר [ח"ב סי' ז'] הביא בשם מחנה לוי שהקשה ביבמות לב: לענין זר שאכל מליקה, אמאי לא קאמר דלוקה גם משום ולא יטמאו את מחניהם, דנטמא בעזרה ע"י אכילה זו. והברוך טעם תמה עליו מסוגיין דמליקה אינה מטמאה.

והאחיעזר אומר שאין הכרח מסוגיין דהכא מיירי בכהן שאכל מליקת פסולין, דאינו נטמא משום דלכהנים מליקה אינה נבילה כיון שהותרה להם בחטאת כשרה, משא"כ זר דלגביו הוי נבלה. אלא שמביא את פי' הראב"ד הנ"ל דמיירי הכא בזר ומ"מ טהור.

נמצא שגם האחיעזר דן שיתכן לומר כך, דלזר הוי נבלה גם לטומאה, ולראב"ד בפי' האחרון הא גופא ילפינן מהפסוק שאינו מטמא, ולולא הראב"ד יתכן לומר דזר שאכל מליקה טמא כפי שהבין המחנה לוי וכמש"כ האחיעזר, ויתכן לומר איפכא דפשיטא שאם אינו מטמא כהנים ה"ה לזר.

הבית הלוי [ח"א סי' ב' אות ח'] הקשה מאי ס"ד דמליקת עולה מטמאה, הרי א"כ נמצא שהכהנים המולקים מכניסים טומאה למקדש, וכשם שבחטאת אמרינן דהתירתה התורה ואינה נבלה, ה"נ בעולה מדשרי למלוק שמע מינה דאינה נבלה.

ומתרץ הבית הלוי דכיון שהטומאה היא רק בבית הבליעה, אין במליקה עדיין טומאה ולא הוי כשרץ.

וצ"ב תירוצו, דסו"ס הוי טומאה אלא שמטמאת רק באופן מסויים דבית הבליעה.

והבית הלוי מביא עוד ראיה שאין איסור להכניס נבלת עוף טהור למקדש, מדאיתא בנזיר כט. דמקיש נקבה לזכר מה זכר מביא קרבן אשם תלוי על הספק אף נקבה מביאה קרבן חטאת העוף על הספק, אי מה זכר מביא קרבן ונאכל אף נקבה כן, ודחי לא אם אמרת בזכר שכן איסור אחד, דאם פטור הוי חולין בעזרה, תאמר בנקבה ששני איסורין, דאיכא גם איסור נבלה.

ושואל הביה"ל למה לענין הבאת הקרבן לא אמרינן דאיכא שני איסורין, דבמליקה מכניס טומאה למקדש אם אינו קרבן, אלא שמע מינה דנבלת עוף טהור לא חשיב מכניס טומאה. [ולהלן יובא בס"ד עוד דבר המטמא רק באופן מסויים, שדנו אם יש בו איסור מכניס טומאה למקדש].

|ב|

לקמן סט: תניא עוף מטמא בגדים אבית הבליעה בהמה אינה מטמאה בגדים אבית הבליעה, ופרש"י אם תחב לו חבירו כזית בשר נבלה, דממעט לה בנדה מב: מדכתיב לא יאכל לטמאה בה יצתה זו שיש לה טומאה קודם שיאכלנו. ומש"כ רש"י תחב לו חבירו משום דאם הוא עצמו תחב הרי נטמא כבר במגע ובמשא.

ובנדה שם בעי הגמ' אם מקום נבלת עוף טהור בלוע הוי או בית הסתרים הוי, ונפק"מ בכה"ג שתחב לו חבירו נבלת בהמה שם, דאם בלוע הוי טומאה בלועה אינה מטמאה, ואם בית הסתרים הוי נהי דבמגע לא מטמא במשא מיהא מטמא.[[57]](#footnote-57)

ומסיק בגמ', אביי אמר בלוע הוי רבא אמר בית הסתרים הוי, אמר אביי מנא אמינא לה דתניא וכו' שנבלת בהמה אינה מטמאה בבית הבליעה, שמע מינה דאינו נטמא משום משא. ולא נתפרש בגמ' מה השיב רבא על ראיית אביי.

והקשה הג"ר מנדל מהלוסק [הובא בשו"ת עמודי אור סי' ע'] דלקמן ע. מבואר דאם אכל כזית בכדי אכילת פרס מצטרף לטמא, ובאופן זה רק מצטרף לאכילה ולא למשא, דהוי כנושא חצי זית ומניחו וחוזר ונושא עוד חצי, דאינו נטמא כי לא נשא כזית יחד, א"כ י"ל דנפק"מ מהא דנתמעט נבלת בהמה מלטמא בבית הבליעה, לאופן זה שאין בו משא.

והעמודי אור השיב דבגמ' לקמן הוצרך פסוק ללמד כדי אכילת פרס, וי"ל דאביי הוכיח משום דאם הנפק"מ מהמיעוט דנבלת בהמה היא רק באופן זה, א"כ ממיעוט זה מוכח דבעוף מצטרף בכדא"פ ולא בעינן פסוק מיוחד לזה.

ודבריו מוקשים, דלקמן מבואר דאדרבה לולא הפסוק היה מצטרף גם ביותר מכדא"פ, וא"כ שפיר היה גם לפ"ז נפק"מ לטהר נבלת בהמה בכה"ג.

וכאמור בגמ' בנדה לא מבואר מה השיב רבא על ראיית אביי, והתוס' כתבו די"ל דמיירי כגון שבית הבליעה רחב כ"כ שלא יסיט נבלה שתחב לו חבירו, והדברים מבוארים יותר בפי' הר"ש בזבין דלטומאת משא בעי היסט.

והתוס' בחולין עא. הוסיפו בתירוץ זה, דלרבא מיירי שתחב לו חבירו בביה"ב וחזר והוציאו וכו', וצ"ב כונתם מה הוצרכו להוסיף שחזר והוציאו.

ובתוס' הרא"ש בנדה תירץ עוד, א"נ כי קאמר רבא דביה"ס הוי היינו בתחילת ביה"ב אבל בסופו מודה דבלוע הוי והכא מיירי כגון שתחב לו בעומק בית הבליעה, ובאופן זה נתמעט נבלת בהמה דאינה מטמאה בבית הבליעה. דהיינו שגם בעומק זה שנחשב לכו"ע בלוע, יש בו טומאת בית הבליעה דנבלת עוף טהור.

וכאמור הג"ר מנדל מהלוסק הקשה דלכאו' י"ל בפשיטות דמיירי שלא אכל כזית בבת אחת אלא בכדי אכילת פרס.

|ג|

והנה הרמב"ם לא הביא דין זה דמצטרף כזית בכדא"פ, והמנחת חינוך [מצוה קס"א] תמה על השמטת הרמב"ם.

והגר"ח [אבות הטומאות פ"ג ה"א] מבאר דברי הרמב"ם בהלכה זו, שכתב אינה מטמאה לא במגע ולא במשא ולא כשהיא בתוך הפה אלא בתוך בית הבליעה שנאמר וכל נפש אשר תאכל אינה מטמאה אלא כשהיא בבית הנפש, ודרשא זו היא מהתורת כהנים. ומוסיף הרמב"ם וזה שנאמר תאכל לתת שיעור לטומאתה כשיעור אכילה שהוא כזית.

ושואל הגר"ח מהו דין זה דמטמא בתוך בית הבליעה, וכי בכל אכילה יש דין מקום שבו נמצא המאכל, הרי הדין הוא רק לעשות מעשה אכילה. וביותר, דבכל אכילות של מצוות ואיסורים רק לאחר הבליעה הוי אכילה ולא בבית הבליעה, ומביא כן מכתובות ל: לענין זר שאכל תרומה דמתחייב רק לאחר בית הבליעה, דהיינו שאין כלל מקום שבו נעשית האכילה, אלא מעשה האכילה הוא שנכנס ונעשה בלוע, וא"כ למה כאן אומר הרמב"ם שהטומאה היא בבית הבליעה.

ומוכיח מזה הגר"ח שהטומאה אינה ע"י אכילה אלא הוא דין מקום שאם נמצאת במקום שבו עושים את מעשה האכילה טמא.

ולכן הוצרך הרמב"ם ליישב א"כ מהו שנאמר הפסוק תאכל, דכונת הרמב"ם לשאול שהרי אינו דין אכילה, וביאר דבא ללמד שיעור כזית.

ומטעם זה אומר הגר"ח דלא שייך בזה צירוף בכדי אכילת פרס, דאינו טומאת אכילה שיוכל להצטרף בשיעור של דרך אכילה, אלא הנבלה מטמאת במקום בית הבליעה ובעינן שיעור בנבלה המטמאת בבת אחת.

ואע"פ שבסוגיין מבואר דלר"מ מצטרף בכדא"פ, הרמב"ם הסתמך על התו"כ דדריש בית הבליעה מדכתיב נפש, שלפ"ז הוא דין מקום ולא דין אכילה, ועוד מביא הגר"ח ראיה מהתו"כ שהוא דין מקום, דבעי למימר שאם הקיא את הנבלה תטמא בבית הבליעה והוצרך דרשא ללמד שאינו מטמא דרך יציאה, והרי דרך יציאה ודאי אינו מעשה אכילה,[[58]](#footnote-58) אלא שהוא דין מקום ולכן הוצרך דרשא למעט דרך יציאה.

והתו"כ פליג על רבי מאיר דסוגיין, והוי פלוגתא דתנאי בגדר טומאת נבלת עוף טהור, ופסק הרמב"ם כתו"כ שהוא דין מקום.

עוד מוסיף בזה הגר"ח, דאליבא דרבא דביה"ב אינו בלוע אלא רק בית הסתרים א"כ אין כאן אכילה, דפשיטא ליה לגר"ח שרק בבלוע הוי אכילה, אלא מוכח דהוא דין מקום. [ואף לפי מש"כ התורא"ש דלרבא גם בבלוע מטמא ויש ב' מקומות לטמא, מ"מ כיון שגם בבית הסתרים מטמא מוכח שאינו דין אכילה].

וע"פ זה מיושב הקושיא אמאי לא משני התם דמשכחת לה טומאת בית הבליעה בלי משא כשמצטרף בכדי אכילת פרס, דהסוגיא התם אזלא שאינו דין אכילה וא"כ לא סגי בצירוף של כדי א"פ. [והגר"ח בספר לא הזכיר קושיא זו ויישובה].

אכן יש להוסיף בזה, דהרמב"ם [אה"ט פ"ג ה"ו] הביא דין התו"כ דאינו מטמא בשעה שמקיאה, והביא הכס"מ דבתו"כ יליף לה מדכתיב אשר תאכל בדרך אכילתה היא מטמאה ואינה מטמאה דרך יציאתה. נמצא שגם לפי התו"כ ופסק הרמב"ם דהוי טומאת מקום, מ"מ צריך שיהיה בדרך אכילה.

ויש לדון לפ"ז לבאר במאי פליג רבא על ראיית אביי מנבלת בהמה. דהמהרש"א הביא בשם רבי אליהו מזרחי דלרבא כאן אמרה תורה שאין בה טומאת משא בבית הבליעה. והמהרש"א הקשה על דבריו, דבגמ' מבואר דאי הוי בית הסתרים מטמא במשא.

ובעצם דברי הרא"ם היה מקום לדון, שרק אם הוא דין מקום סותר דין זה לטומאת משא, דנאמר כאן שאין באופן זה טומאת משא אלא הטומאה היא בדרך זו של מקום בית הבליעה. אבל אם היא טומאת אכילה כיצד נאמר בזה הפקעה לטומאת משא, הרי זהו גדר בפני עצמו שאינו שייך לטומאת משא.[[59]](#footnote-59)

|ד|

החתם סופר בתשובה [או"ח סי' ק"מ] עמד ג"כ בקושיא הנ"ל דבצירוף כדא"פ שייך טומאת בית הבליעה וליכא טומאת משא. וחידש דמה שאמרו בגמ' דמטמא בכדא"פ זהו כשעדיין נשאר כל הכזית בבית הבליעה, דלעולם בעינן שיהא כל הכזית יחד, אלא דבעינן נמי שיכניסנו לביה"ב דרך אכילה ולא ביותר מכדא"פ.

וכן כתב האור שמח [אה"ט פ"ג] דאם כבר נבלע תחילת האכילה אי אפשר שיצטרף, דמה המטמא הרי החצי הראשון כבר ליתיה. וכן כתב הרש"ש בנדה שם.

ולסיכום, בבית הלוי מבואר שאין בנבלת עוף טהור משום מכניס טומאה למקדש. הגר"ח מעמיד נידון אם הוא דין מקום, דהיינו שהיא כשאר הטומאות ורק שמטמאת דוקא במקום מסויים, מעין הדין שטומאת כלי חרס היא מתוכו, או שהדין הוא שנבלה מטמאת באכילתה.

ונתבאר שגם לפי הצד שהוא דין מקום מ"מ בעינן גם דרך אכילה. וכן מוכח מהגמ' במנחות ע. דאיתא התם [לענין ביצי עוף טהור מקצתן בחוץ ומקצתן בפנים ואכלן] דמטמא רק באופן דעבידי אינשי דאכלי, והובא ברמב"ם, והרי נתבאר דהרמב"ם פוסק דהוי טומאת מקום, ומבואר מדין זה דמ"מ בעינן דרך אכילה, וכדיליף בתו"כ דמקיא אינו מטמא.

ועדיין צ"ב למה אין בזה מכניס טומאה למקדש, הרי סו"ס הנבלה מטמאה, וצ"ל שבכה"ג שמטמא רק בביה"ב לא דמי לשרץ, כך מחדש הבית הלוי.

והחת"ס והרש"ש והאו"ש התקשו כשמצטרף בכדא"פ מה המטמא, דאפילו אם הטומאה היא ע"י אכילה סו"ס הנבלה היא המטמאת ובעינן כזית נבלה, ולכן פירשו דבעינן שאכן יהיה בבית הבליעה כזית יחד אלא דלא בעינן להכניסו יחד ודי להכניסו לבית הבליעה בכדא"פ.

אבל פשטות הגמ' דמצטרף אפי' כשכבר נבלע תחילת הכזית במעיו, וכך הבינו הג"ר מנדל מהלוסק והעמודי אור, ולפ"ז י"ל צד שלישי, שהאכילה היא המטמאה, ולא שהנבלה מטמאה באכילתה. וכך הביא הנאות יעקב בשם תשובת ברית אברהם דאכילת נבלה עושה טומאה.[[60]](#footnote-60)

ויש מקום גדול לומר דמטעם זה לא הוי מכניס טומאה למקדש, דרק המעשה אכילה מטמא ולא עצם הנבלה. [דוגמא לדבר מה שגזרו מדרבנן דהאוכל אוכלין טמאים נטמא גופו].

|ה|

ומצינו עוד דבר המטמא באופנים מסויימים, שנחלקו האחרונים אם יש בו איסור מכניס טומאה למקדש. והוא במי חטאת, דהגבורת ארי [ריש יומא] הקשה למה אין מזין בשבת, הרי אפשר להזות בעזרה דאין שבות במקדש.

והאור שמח כתב דאי אפשר להכניס את המי חטאת לעזרה דהוי מכניס טומאה למקדש, דמי חטאת מטמאין את הנושאן שלא לצורך הזאה.

ויש לדון בגדר הטומאה דפרה ומי חטאת, האם הוי חפצא של טומאה שמטמאה את המתעסקין בה, או שהוא דין שהמתעסק בפרה טמא.

ואמר אאמו"ר שליט"א די"ל שנחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד, דהרמב"ם במנין המצוות [הקצר מצוה ק"ח] כתב להיות מי נדה מטמאין לאדם טהור ומטהרין מטומאת מת בלבד.

והקשה הראב"ד ולמה לא יחשבו שתים הטומאה והטהרה. והכס"מ תירץ בדעת הרמב"ם, מפני שדבר אחד הוא המטמא והמטהר.

ויש לפרש דבהא פליגי, דהראב"ד נקט שהוא חפצא של טומאה כשרץ ונבלה, והוי דין בפני עצמו של טומאה מלבד דין הטהרה שעי"ז.

והרמב"ם ס"ל דאינו חפצא המטמא, אלא שהמתעסק בפרה טמא, והוי מצוה אחת של עסק הפרה.

ועוד יש להוסיף בענין זה דאיתא לקמן קה. נידון בגמ' דדבר שסופו לטמא טומאה חמורה טמא טומאת אוכלין גם בלי שנגע בטומאה, לענין פרה ופרים הנשרפין שהמתעסקין בהם טמאים, וכן לענין שעיר המשתלח האם יטמא מטעם זה כשהוא חי.

והרמב"ם [אה"ט פ"ג ה"ג] פסק דפרה ופרים הנשרפין אינן מטמאים בלי שנגע בהם טומאה, והשיג הראב"ד דבגמ' מבואר לא כך. והכס"מ ביאר בדעת הרמב"ם דפרה ופרים הוי רק טומאה למתעסקין בהן. וביאור דבריו כנ"ל דאינן חפצא של טומאה.

והנה המקור הדין דסופו לטמא טומאה חמורה הוא מנבלת עוף טהור, ואם נבלת ע"ט הוי חפצא דטומאה, שפיר י"ל כנ"ל דרק בכה"ג נאמר דין זה, אבל אם נבלת ע"ט אינו חפצא של טומאה ואפילו הכי טמא, א"כ גם בפרה ופרים יש לטמא מטעם זה.

ובדעת הרמב"ם הרי נתבאר דנבלת ע"ט בבית הבליעה הוי חפצא המטמא וטומאת מקום, וממילא בפרה ופרים לפי מה שנתבאר דס"ל דהוי רק טומאת המתעסקין בהן, אין לטמאן מטעם זה.

עוד יש להוסיף בענין נבלת ע"ט, דילפינן דמטמא בכדא"פ, ומבואר בגמ' דלולא הפסוק היה מטמא אפילו ביותר מכדא"פ. ויש להקשות דבחולין קג: לענין אבר מן החי איתא דאדרבה הואיל וחידוש הוא י"ל דבעי אכילה בבת אחת.

ולדעת האחרונים דס"ל דמיירי שכל הכזית נמצא בבית הבליעה יחד, אלא דמלבד זאת בעינן שיכניסנו בכדא"פ, ודאי אתי שפיר דלולא הפסוק הו"א דמהני גם אם הכניסו לאחר זמן.

אכן גם בלי זה י"ל, דבאבר מן החי הנידון הוא לגבי מעשה אכילה, ועיקר אכילה הוי בבת אחרת, משא"כ הכא החפצא הנאכל הוא המטמא אלא שמטמא בצורה של אכילה, ובלי הפסוק הו"א דמהני גם בנכנס ונבלע ביותר מכדא"פ.

**שיעורי זבחים דף עד ע"ב**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

הקרבה בלי סמיכה

|א|

תנן במתני' נתערבו קדשים בקדשים מין במינו זה יקרב לשם מי שהוא וזה יקרב לשם מי שהוא. ובגמ' פריך והא בעי סמיכה, אמר רב יוסף בקרבן נשים. והתוס' כאן האריכו בסתירות שמצינו בעינן זה, דבסוגיין מבואר דבקרבן אנשים שטעון סמיכה ונתערבו לא יקריבום כיון שאי אפשר לסמוך, וכן בגיטין כח: גבי שולח חטאתו ממדינת הים דפריך והא בעי סמיכה, וכן בפסחים פח: גבי חמשה שנתערבו עורות פסחיהן ונמצא מום בא' מהן דפטורין מלעשות פסח שני ולא אמרינן שיביאו ויתנו במותר הפסח משום דמותר הפסח בעי סמיכה ולא יוכלו לסמוך מספק.

ומאידך איתא בפסחים סב. דערל וטמא משלחין קרבנותיהם בלא סמיכה, וכן תנן בשקלים [פ"ז מ"ד] בהמה שנמצאת בין ירושלים למגדל עדר זכרים עולות נקבות זבחי שלמים, משמע שקריבה בלא סמיכה, וכן בכריתות כג. גבי שנים שאכלו שתי חתיכות א' חלב וא' שומן דלר' יוסי כל א' מביא אשם תלוי ולת"ק שניהן מביאין חטאת אחת, ואע"ג דבעי סמיכה ולא יוכלו לסמוך. וכן בעוד דוכתי.

ומסקנת התוס' דאם יש עצה להקריב עם סמיכה עושים כך ולא יקריבו בלי סמיכה, ואם אין עצה כגון בבהמה שנמצאת שאין ידוע מי הבעלים ואם לא יקריבוה תמות, בכה"ג יקריבו בלי סמיכה.

ובחמשה שנתערבו עורות פסחיהן, לא מתקנים להביא קרבן אחר בלי סמיכה כדי לפטור עצמו מחיובו של קרבן פסח. ובשנים שאכלו ספק חלב דלת"ק מביאים חטאת בלי סמיכה במקום להביא כל א' אשם תלוי, צ"ל דלא חשיב שמביא קרבן אחר כדי להפטר מאשם תלוי, כי יסוד חיובו הוא חטאת, והאשם תלוי הוא רק להגן מן הייסורים בינתים עד שיביא חטאת. ולכן אע"פ שכעת כל א' מהם בפני עצמו מחוייב אשם תלוי, ואם יביאוהו אינו ספק אלא הוא חובה ודאית, מ"מ יסוד החיוב הוא חטאת וכשמביא חטאת הוא מקיים את חובתו, ומשום הכי עדיף שיביאו יחד חטאת אע"פ שהוא בלי סמיכה.

עוד דנו התוס' ליישב למה לא הוי כדין כל שאינו ראוי לבילה בילה מעכבת בו. ומ"מ כתבו דאע"ג דסמיכה לא מעכבא אין לעשות בלא סמיכה לכתחילה. והדבר צריך ביאור.

גם צ"ב מה שייך לדון בסמיכה משום אינו ראוי לבילה, דזה שייך רק כשחסר דין בקרבן.

והביאור הוא דבאמת סמיכה היא דין בקרבן, וכפי שרואים בעוד מקומות כמו שיתבאר.

|ב|

התוס' בפסחים סב. תירצו על קו' התוס' כאן כיצד אמרינן כל הזבחים ערל וטמא משלחים קרבנותיהם והרי ליכא סמיכה, דמיירי בעופות א"נ בבכור ומעשר שאינן טעונים סמיכה. והתוס' דידן לא ניחא להו להעמיד בכך מדקאמר כל הזבחים. עכ"פ מבואר בתוס' שבבכור ומעשר אין חסרון להקריב כשהבעלים טמא.

והקשה הרש"ש שם, דלעיל שם נט. מוכח דמצוה בבעלים דוקא לאכול הקרבן, ועל זה לא יועיל תירוץ התוס' דמיירי בבכור ומעשר, דגם הם נאכלים לבעלים, ורק מש"כ בעופות שייך, שאינן נאכלים לבעלים.

וכונת הרש"ש להא דאיתא שם נט. דמחוסר כפורים יש צד שמביא כפרתו אפילו לאחר תמיד של בין הערבים, שעובר על דין עליה השלם כל הקרבנות כולם, כדי שיאכל בקדשים לערב. ופירש"י אם הביא שלמי נדבה לפני התמיד ואם לא יביא כפרתו לא יאכל את שלמיו, ולכן יבא עשה דאכילת קדשים דכתיב ואכלו אותם אשר כופר בהם, וס"ל לרש"י שמצוה זו היא בין באכילת כהנים ובין באכילת בעלים, ועשה זה ידחה עשה דעליה השלם, אלא דדחי בגמ' מאי אולמיה דהאי עשה מהאי עשה. מבואר דיש דין שהבעלים יאכל את קרבנו. ומזה הקשה הרש"ש א"כ כיצד ערל וטמא משלחין קרבנותיהם.

והתשובה שי"ל בזה, דכל נידון התוס' שלא להקריב בלי סמיכה הוא רק כיון שהקרבן לא קרב כדינו, שהוא דין בקרבן שטעון סמיכה כנ"ל, אבל אכילת בעלים אינה דין בקרבן אלא היא מצוה על הגברא, ודין הקרבן הוא רק שיאכל ע"י מי שהוא.

ובאופן שהקרבן לא יאכל כלל, אכן מבואר בר"ש משאנץ דאף למ"ד שיזרק הדם אע"פ שאין בשר, מ"מ לכתחילה לא מקריבים בכה"ג שהקרבן לא יאכל. ואע"ג דתנן [פסחים עו:] חמשה דברים באים בטומאה ואין נאכלים בטומאה, זהו משום שבהם יש חובת הקרבה הדוחה איסור טומאה והיא דוחה גם דין זה שלכתחילה אין להקריב בלי אכילה[[61]](#footnote-61).

אבל כאן שהקרבן ראוי להאכל אלא דליכא אכילת בעלים, זה אינו מונע מלהקריב דאכילת בעלים היא דין על הגברא ואינה דין בקרבן.

ולענין סמיכה כאמור מבואר כאן ובעוד דוכתי שהוא דין בקרבן, ויסוד זה אמר הגרי"ז, והביא ראיה, וכן בעמק ברכה הביא ראיה זו, מדילפינן [במנחות צג.] בני ישראל סומכין ואין עכו"ם סומכין, ועוד ילפינן התם דקרבן עכו"ם אין טעון סמיכה מדכתיב קרבנו, וקשה תרי קראי למה לי, ופי' התוס' [מנחות סא:] דס"ד שישראל יסמוך בשבילו. דהיינו ס"ד שאמנם גוי אינו סומך אבל הקרבן טעון סמיכה גם בשל עכו"ם.

וכן מבואר ממה שדנו התוס' דידן ביורש דלמ"ד אינו סומך נימא שלא יקריב קרבן אביו כי טעון סמיכה, ותירצו דיקרב כיון שאין אפשרות להקריבו עם סמיכה. וצ"ב מאי ס"ד שלא יקרב הרי אין מי שצריך לסמוך, אלא מבואר בתוס' דהקרבן טעון סמיכה.

ולעיל ו. איתא שאם עשאה לסמיכה שיירי מצוה, כלומר שלא סמך, מעלה עליו הכתוב כאילו לא כיפר וכיפר. וכ"כ הרמב"ם. וצ"ב מאי נפק"מ בזה לדינא.

והר"ש פי' בתו"כ [[62]](#footnote-62) דהיה ס"ד שלא יזרוק הדם לכתחילה, והיינו כיון שהקרבן לא קרב כדינו בלי סמיכה, וילפינן בתו"כ מקרא שיזרוק.

ואמר אאמו"ר שליט"א חידוש בהא דכאילו לא כיפר, דאיתא במנחות סד. שאם שחט לחטאת ציבור בהמה כחושה ועדיין לא זרק ויש חטאת שמינה שוחטים ומקריבים את השמינה ואפילו בשבת. דהיינו שבשביל דין מבחר נדריכם שהוא קרבן מובחר צריך לשחוט עוד קרבן, ואפילו בשבת.

ויש לדון דה"נ אם שחט קרבן לנדרו או לחובתו ולא סמך, ועדיין לא נזרק הדם, צריך להביא קרבן אחר ולסמוך עליו, כי בקרבן הראשון חסר סמיכה וכאילו לא כיפר. והסכים לזה הגרא"מ שך זצ"ל[[63]](#footnote-63).

|ג|

ובנידון הגמ' אם יורש סומך, פי' רבינו גרשום [ריש ערכין] אם הקדיש אביו זבח ומת קודם שסמך עליו. והקשה הגרי"ז[[64]](#footnote-64) דגם אם אביו כבר סמך, הא מרבינן כל בעלי חוברין לסמיכה, דהיינו שכל השותפים בקרבן סומכים, וה"נ יורש כיון דמתכפר בקרבן מקופיא ליבעי סמיכה מלבד סמיכת אביו.

וביאר הגרי"ז דלמד רבינו גרשום דהא דאיתרבי סמיכה יורש אינו כמי שקנה קרבן, שגם אילו קנה לאחר שסמך המוכר יתחייב הלוקח לסמוך, אלא סמיכת יורש היא רק לקיום הדין שהקרבן טעון סמיכה, אבל בעלות היורש שמתכפר מקופיא אינה מצריכה סמיכה מצד עצמו.

ולפ"ז י"ל דאם יהיו כמה יורשים א"צ כולם לסמוך, דלא נאמר ביורשים הדין דכל בעלי חוברין כיון שהריבוי דסמיכת יורש הוא רק לדין סמיכה שמצד הקרבן. כך אמר הגרי"ז.

ואפשר לומר יותר, דגם כשיש שני בעלים דאיתרבו כל בעלי חוברין לסמיכה, אין זה דין בקרבן שטעון סמיכת כולם, דמצד זה י"ל דסגי בסמיכת א' מהם, וסמיכת כולם היא רק מצד מצות וחובת הסמיכה של הבעלים.

ובזה יתיישב קצת כיצד מתקיים דין תיכף לסמיכה שחיטה בסמיכת כל בעלי חוברין שסומכים בזה אחר זה, דנמצא שסמיכת הראשונים אינה סמוכה לשחיטה, וי"ל שהכל המשך אחד וכחדא סמיכה אריכתא, אמנם ע"פ הנ"ל י"ל דדין תיכף לסמיכה שחיטה הוא רק בסמיכה שמצד הקרבן ומתקיים בסמיכת האחרון בלבד.

וכן נפק"מ לדין הנ"ל שאם לא סמך י"ל שעד הזריקה צריך לחזור ולהביא קרבן אחר דכאילו לא כיפר, וי"ל דבבעלי חוברין שסמך א' מהן לא יביא קרבן אחר דאין חסרון בדין הקרבן.

עוד נפק"מ לפ"ז בסוגיין, ודן בזה המקדש דוד, בקרבן של ראובן ושמעון שנתערב עם קרבן של שמעון ולוי, דשמעון יכול לסמוך על שניהם, וראובן ולוי אינם יכולים לסמוך, בזה י"ל דיקרבו שניהם ולא ירעו, וכפי שאמרנו על קו' הרש"ש, דמה שתתבטל מצות הבעלים לאכול, אינו מונע את ההקרבה כי לא חסר בדין הקרבן, ה"נ כיון שבקרבן יש סמיכה ורק חסר קיום דין כל בעלי חוברין לסמיכה, אם זהו דין בבעלים שצריך לסמוך ואינו מצד הקרבן אינו מונע מלהקריב.

וכן אם א' מהבעלים טמא לא יהיה בזה נידון התוס' כיצד משלח קרבנו, כיון דסגי בכך שחבירו סומך.

ובקרבן נשים שנתמעט מסמיכה, דן המנחת חינוך [מצוה קט"ו] באשה שמתה ומביאים היורשים קרבנה אם היורש שהוא איש סומך, האם נתמעט קרבן נשים דאינו טעון סמיכה או שרק האשה אינה סומכת. ולכאו' יש ראיה לזה ממש"כ התוס'[[65]](#footnote-65) דלא משכחת ערל בקרבן נשים. [וכן יל"ד בבעל שמביא קרבנות אשתו].

וע"פ מה שנתבאר יש לדון בדברי האבי עזרי, על מש"כ הרמב"ם [פסוה"מ פ"ו ה"ד] וז"ל, נתערבו קדשים בקדשים מין במינו זה יקרב לשם בעליו וזה יקרב לשם בעליו אע"פ שאין כל א' מהן מכיר קרבנו, בד"א בקרבנות נשים שאין בהם סמיכה אבל קרבנות אנשים הואיל וכל א' צריך לסמוך על ראש קרבנו הרי אלו לא יקרבו עד שיתן הא' חלקו לחבירו או עד שיפול מום וכו'.

ותמהים האחרונים מה הפירוש שיתן חלקו לחבירו, והרי פסק הרמב"ם [מעילה פ"ד ה"ח] המוכר עולתו ושלמיו לא עשה כלום.

[והמקדש דוד רסי' י"ח דן לחדש דכיון שאינו ראוי להקריבו מחמת הספק חשיב מותר, ובמותר יכול להשתנות ולהקבע לשם חובת חבירו, עי"ש].

והאבי עזרי פי' דדברי הרמב"ם אלו קאי על קרבן נשים, דאע"פ שא"צ סמיכה מ"מ קשה דלא תתקיים מצות אכילת הבעלים בקדשים קלים [וכקו' הרש"ש, והאבי עזרי לא הזכירו]. ולכן כתב הרמב"ם דצריך להקנות חלקו, ומדייק בזה לשון חלקו דאינו מקנה את כל הקרבן אלא את חלקו בבשר, שיכול להקנותו בקק"ל אע"פ שאת הכפרה א"א להקנות, והמצות אכילה אינה למתכפר בקרבן אלא לבעלים על הבשר.

וצ"ב למה צריך קנין ואין די שיתן כל א' לחבירו לאכול משלו, ואולי הקנין הוא כדי שבודאי תתקיים אכילת הבעלים. אכן לפי מה שנתבאר מצות אכילה ע"י הבעלים אינה מעכבת מלהקריב, ולא דמי לסמיכה שהיא דין בקרבן.

|ד|

התוס' הביאו מקור דטמא משלח קרבנותיו אע"ג דליכא סמיכה, מדדרשינן בתו"כ מזובו ולא מנגעו, דבהבאת קרבן איירי. וכ"כ התוס' בגיטין כח:. והגרעק"א בגליון הש"ס ציין לתוס' במו"ק טו:, ששם דנו התוס' אם דרשת התו"כ מיירי לענין שיכול להטהר מזובו שלא יטמא משכב ומושב אע"פ שלא נטהר מנגעו, או דמיירי לענין שיכול להביא קרבן דבהכי מיירי הפסוק, וזו כונת התוס' דבהבאת קרבן איירי. ומהתם ילפינן דמביא אע"פ שאינו יכול לסמוך.

ותמה הטורי אבן במגילה ח. הרי קרבן זב הוא קן תורים או בני יונה, ובעופות ליכא סמיכה.

והרש"ש בנזיר נט: דן לומר שגם החייב עוף יכול להביא עולת בהמה אם ירצה, דומיא דאמרינן בגר שמביא פרידה לעולה ואם הביא עולת בהמה ודאי יצא, וה"נ מחדש הרש"ש בזב דחייב קן לחטאת ועולה, שאת העולה שבאה גם בנדבה יכול להביא בהמה.

והוא חידוש גדול, דעי"ז נמצא שאינו מביא קן אלא פרידה א' לחטאת, ובפרק דלעיל הובאו דברי הגרי"ז שיש קרבן שלם של קן.

והרש"ש אומר שבזה מיושב קו' הטורי אבן, דכי יטהר מזובו ולא מנגעו יכול להביא עולת בהמה במקום עוף אם ירצה כשאר זבים, ומביאה בלי סמיכה.

אכן ביבמות קד: הביא הרש"ש שהנצי"ב אמר לו דט"ס הוא בתוס' וצ"ל מטומאתו ולא מזובו, ומיירי איפכא שנטהר מנגעו ועדיין הוא זב ומ"מ מביא קרבן מצורע בלי סמיכה.

והחת"ס בגיטין פירש בדברי התוס' [כפי הגירסא שלפנינו], דבחיוב הקרבן יש דין הבאת קרבן, כדכתיב והביא את קרבנו וסמך, ואפשר לקיים זאת ע"י שליח, אבל טמא שאינו ראוי להביא בעצמו אינו יכול לעשות שליח, ומ"מ כשר אע"פ שאינו ראוי להבאה, ומינה ילפינן דה"ה דכשר באינו ראוי לסמיכה, דבת ביקתא היא.

וברש"י פ' מצורע איתא והקריב אותו לאשם, יקריבנו לתוך העזרה לשם אשם. ואולי כונתו לדין זה שכתב החת"ס.

אכן בתוס' בפסחים לא אתי שפיר דין זה, דכתבו דבעופות ובכור ומעשר ערל וטמא משלחים קרבנותיהם משום דליכא סמיכה, ואכתי תקשי שלא מתקיים בהם דין ההבאה. וצ"ל שדברי החת"ס לא נאמרו בשיטת התוס' בפסחים.

ובעולת העוף דבעי שני סימנים ואמר רבא דפליגי ת"ק ור' אלעזר בר"ש אם שהיה מעכבת, כיון שנתבאר דגם לרבא מצות הבדלה הוי חלק מהמליקה, י"ל דשהיה גמורה לכו"ע פוסלת, והכא מיירי בשהיה שע"י חיתוך רוב בשר, דכיון שגם הוא חלק מהמליקה, וכמש"כ הגרעק"א שגם בחיתוך המפרקת פוסלת שהיה, ממילא ודאי אינו נחשב שהיה במליקה.

ולר' אלעזר בר"ש דהוי שהיה, צ"ל שחיתוך שני הסימנים הוא חלק בפני עצמו שצריך להעשות יחד, ולא לשהות בו ע"י חיתוך הרוב בשר אע"פ שגם הוא חלק מהמליקה. ואמנם לגבי דין שהיה שברוב בשר עצמו ודאי חיתוכו אינו שהיה, אבל הוא שהיה והפסק בין חיתוך הסימנין.

**שיעורי זבחים דף עה ע"ב**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

איסור הבאת קדשים לבית הפסול

|א|

במשנה אשם שנתערב בשלמים רבי שמעון אומר שניהם ישחטו בצפון ויאכלו כחמור שבהן אמרו לו אין מביאין קדשים לבית הפסול, נתערבו חתיכות בחתיכות וכו' יאכלו כחמור שבהן.

הרש"ש מעיר בנתערבו בחתיכות לכאו' הו"ל לפרש דוקא בנאכלין, לאפוקי אם נתערבו בשל עולה שא"א לאוכלן, ומתרץ עי' בפ"ז דשקלים מ"ג שעולה נחתכת לאברים והנאכלים לחתיכות ולכן כיון שהן חתיכות ממילא אינן עולה.

הנושא במשנתנו ובסוגיין הוא אם מביאים קדשים לבית הפסול בממעט ממי שיאכל או מזמן האכילה או ממקום האכילה.

ובמשנה הקודמת תנן נתערבו קדשים בקדשים מין בשאינו מינו ירעו וכו' ולא פליג רבי שמעון, והיינו משום דהתם ודאי מביא קדשים לבית הפסול שלא יאכלו השלמים, משא"כ הכא שרק ממעט באופן אכילתם ואפשר שעי"ז יבוא לידי פסול, ועוד דהתם גם ממעט מהקרבת העולה וכאן ממעט רק מהאכילה.

ובאמת על דין המשנה הקודמת יש דרשא בתו"כ [נדבה פרשתא ג' הי"ד], יכול אפילו נתערב באשם ת"ל יקריבנו לבדו, משא"כ דין משנתנו כתב הקרית ספר שהוא דרבנן שלא להביא לידי פסול, דאינו ודאי מביא אלא רק ממעט באופן אכילתן ובזה נחלקו ר"ש ורבנן.[[66]](#footnote-66)

והשפת אמת דן בהא דאיתא במשנה נתערבו חתיכות בחתיכות יאכלו כחמור שבהן, מה הדין בנתערבו אחרי שחיטה לפני זריקה, האם ישפכו הדמים לאמה כדי שלא יביאו קדשים לבית הפסול, או דכיון שכבר אין תקנתא ברעיה מודין חכמים דזורקין הדם ויכלו כחמור שבהן, והא דנקט במשנה חתיכות י"ל דפירושו כעין חתיכות דהיינו לאחר שחיטה וזהו החידוש של המשנה. [אך כתב לדחות די"ל דהחידוש של המשנה בחתיכות הוא דגם אם רובן שלמים לא בטל המיעוט ולכן יאכלו כחמור].

ומצינו בתוספתא [פ"ח ה"ד] במה דברים אמורים בזמן שנתערבו חיין אבל בזמן שנתערבו שחוטין יאכלו כחמור שבהן. וביאר החזון יחזקאל דהיינו שנתערבו מיד לאחר השחיטה קודם קבלת הדם, וס"ד שיניחם כך מבלי זרוק את דמם ותעובר צורתם ויצאו לבית השרפה, משום שבכה"ג שלא נזרק הדם ולא הותר הבשר באכילה אינו עובר בלא יניח ממנו עד בוקר אם הותיר, אבל אם יזרוק ויהיו ניתרים באכילה ויותירו מהם בגלל מיעוט זמן אכילתם או מיעוט אוכליהם עובר בלאו דנותר, קמ"ל שיזרוק דמם ויאכלו כחמור שבהן ולא יהיו נפסדים לגמרי.

ובר"ש משאנץ על התו"כ הנ"ל דיליף דעולה שנתערב באשם לא יקריב, כתב הר"ש ונראה דאסמכתא הוא דכיצד ישחטם דאינו ראוי לא להקריב [כעולה] ולא לאכול [כאשם], ואפילו למ"ד אם אין בשר אין דם התם כששחט היה ראוי לבשר.

דבפסחים עז. ולקמן קד. איכא פלוגתא, דר' אליעזר ס"ל יזרק הדם אע"פ שאין בשר, כגון שנטמא או אבד, ולר' יהושע אם אין בשר אין דם. ואומר הר"ש דלפני שחיטה לכו"ע לא ישחוט אם אין בשר.

והדברים צריכים ביאור, דהא גם למ"ד אם אין בשר אין דם, מ"מ אם נשתייר כזית בשר לאכילה או כזית חלב להקטרה זורק את הדם, וכאן הרי מקטיר עכ"פ את האימורין שקריבים גם באשם, וא"כ מאי קאמר הר"ש דא"א לשחוט כיון שאינו ראוי להקריב.

עוד מקשה האמבוהא דספרי[[67]](#footnote-67), דהא תנן בפסחים חמשה דברים באים בטומאה ואין נאכלים בטומאה, ומפרש בגמ' דלא מבעיא לר' אליעזר, אלא גם לר' יהושע י"ל משום דהציץ מרצה על אכילות חשיב שיש בשר. עכ"פ מבואר דמקריבים גם כשהבשר אינו נאכל.

וביאר אאמו"ר שליט"א דאין כונת הר"ש שאי אפשר לשחוט כמו בדין אם אין בשר אין דם לר' יהושע שהוא פוסל את הזריקה, ומהני ריצוי ציץ להכשיר. אלא כונת הר"ש לדין איסור, דלכתחילה יש איסור להביא באופן זה שלא יוכל להקריב ולא לאכול, ובחמשה דברים שבאים בטומאה משום דקרבן ציבור דוחה את הטומאה, ה"נ דין הבאת קרבן ציבור דוחה גם איסור זה, ולזה א"צ ריצוי ציץ, דאינו פסול אלא איסור.

וי"ל שלדין זה לא סגי בכזית אלא בעי הקטרת כל הבשר כדינו, כמבואר בר"ש.

ובשיעור הקודם נתבאר שאכילת הבעלים הוא דין על הגברא, ואין למנוע את הקרבת הקרבן בשבילה, אבל כשלא יאכל הבשר או שלא יקרב, בזה מבואר בר"ש דלא מקריבים כי לא יתקיים דין הקרבן, ורק כשאינו ודאי אלא שיש חשש שיבוא לידי פסול ע"י שממעט אופן אכילתו, בזה פליגי בסוגיין והוא דין דרבנן.[[68]](#footnote-68)

|ב|

הירושלמי בשקלים [פ"ד ה"א, דף י.] מסתפק עומר מהו שיזרע בתחילה, ופי' התקלין חדתין דבשביעית מביאין עומר מן הספיחין שגדלו מאליהן, ואם אין ספיחין האם הותר לזרוע בשביעית בארץ ישראל כשם שהותרה קצירה לצורך העומר. וקאמר בירושלמי ר' חייא בר אדא בעא קומי ר' מנא לא נמצא כקומץ על השיריים שאינן נאכלין, ופי' התקלין חדתין דקומץ שאין מתיר שייריו לאכילה אינו קומץ ואם יזרע בשביעית יהיו השיריים אסורים באכילה. א"ל נעשה כחמשה דברים שהן באין בטומאה ואינן נאכלין בטומאה.

וע"פ זה יש אחרונים שהוכיחו מהירושלמי דאפילו אם שמור ונעבד בשביעית מותר אבל נזרע בשביעית ודאי אסור מדאו', וכן פירש הגרי"י מפוניבז', אכן הגר"ח במכתב השיב לו דמדברי הרמב"ם[[69]](#footnote-69) מוכח שאינו אסור אלא משום ספיחין, וביאר בקו' הירושלמי דלא קאי אדלעיל, אלא על עצם דין המשנה דמביאים עומר מספיחין, ופריך לר"ע דספיחין אסורים באכילה וא"כ השירים אסורים באכילה, והביא שכן פירש הראב"ד בתו"כ את דברי הירושלמי.

וצ"ב מה הנידון בירושלמי דבספיחין אין השירים נאכלין, הרי זהו איסור צדדי, והקומץ התיר את השירים והוציאם מידי מעילה אלא שיש בהם איסור אחר, ולא דמי לטומאה דלא מהני הדם להתיר טמא אי לאו ריצוי ציץ, וכן אם נפסל ביוצא תלוי אם זריקה מועלת ליוצא.

והראיה לכך, מדאמרינן לקמן פח. דאין מביאין מנחות מערלה וכלאי הכרם משום ממשקה ישראל דבעינן מן המותר לישראל, ולא אמרינן משום שאינו מתיר השירים, דשפיר חשיב מתיר אלא שאסורים מטעם אחר.

ויש ליישב דכונת הירושלמי, דגם אם ציץ מרצה עכ"פ הרי אסור לאכול את הבשר והשירים בטומאה, וזהו גופא מה דמייתי הירושלמי בתירוצו, דבחמשה דברים הבאין בטומאה חזינן דמה שאינן נאכלין מצד איסור טומאה אינו חסרון, כיון שמצד הזריקה מהני לבשר, משום רצוי ציץ או משום דטומאה הותרה בציבור כדאיתא בפסחים שם, וה"נ בספיחין אין חסרון מצד שאסורין באכילה, דאל בעינן שהשירים יהיו מותרים בפועל לאכילה.

אכן לפי מה שנתבאר בדברי הר"ש משאנץ, יש לפרש שהנידון בירושלמי היה מטעם זה דלכתחילה אין להביא קרבן שלא יוכל להאכל, ומתרץ הירושלמי דבעומר שהוא קרבן ציבור לא איכפת לן בזה כדחזינן שבא בטומאה, דכשם שקרבן ציבור דוחה טומאה ה"נ דוחה גם איסור זה.

ומה שבעומר בשביעית ליכא פסול ממשקה ישראל, צ"ל דכיון דילפינן [במנחות פד.] מדכתיב לדורותיכם ללמד שמביאין עומר בשביעית, ילפינן מינה גם שאין כאן פסול ממשקה ישראל.[[70]](#footnote-70)

|ג|

מבואר בסוגיין דלרבנן אין לוקחין תרומה בדמי שביעית, וכן אין מבשלין ירק של שביעית בשמן של תרומה, ופירש"י וכן מבואר בסוגיא דהוא משום שממעט באכילת התרומה,ש צריך לאוכלה עד זמן הביעור של שביעית.

אבל הרמב"ם בפיה"מ [שביעית פ"ח מ"ז] פי' שאם תטמא התרומה גורם לפירות שביעית שלא יאכלו. וכ"כ הרע"ב.

והגרעק"א על המשניות הביא שהר"ש פירש שלא יביא התרומה לידי פסול, דשביעית בעי עד הביעור, וכרש"י בסוגיין, וציין הגרעק"א לתוי"ט בפ"ט מ"ח וצ"ע. וכונתו דשם מבואר דבביעור מפקיר ומותר לחזור ולזכות ולאכול, וא"כ קשה מה ההפסד בזה. והחזו"א[[71]](#footnote-71) דן ליישב שאולי ע"י ההפקר תפסל התרומה בהיסח הדעת.

והגר"א בשנות אליהו פי' כרמב"ם דהוא משום שמביא השביעית לידי פסול ורחמנא אמר לאכלה ולא להפסד, ומיישב הא דמשמע בסוגיין דקאי אתרומה, דבאמת שלא יביאנו קאי גם אתרומה, אבל משמעות המשנה דאיירי כאן במסכת שביעית דקאי אשביעית, עכ"ד. ונמצא שהגר"א מביא מקור לפירוש הרמב"ם דקאי אהפסד שביעית, מדקתני לה במס' שביעית, אכן יש בזה גם משום הפסד תרומה כמבואר בסוגיין, ושני הפירושים קיימים.

והמשנה ראשונה הקשה על פי' הרמב"ם, תיפוק ליה דאפילו אם לא נטמא ממעט אכילת שביעית דתרומה אסורה לזרים, כדקתני האי טעמא בלוקח תרומה בדמי מעשר שני, אבל רש"י ותוס' בזבחים פירשו משום התרומה שמביאה לידי פסול בזמן הביעור, וצ"ע דמותר לזכות בהן ולאוכלם כולם עד שיכלו [כקו' הגרעק"א], אלא נראה כיון דבזמן הביעור מוציאם ומפקירם אף למאכל בהמה וחיה. עכת"ד. והוא תירוץ באופן אחר מהחזו"א הנ"ל.

עכ"פ לשיטת הרמב"ם דהוא משום הפסד השביעית שמא תטמא, מקשה המשנה ראשונה אמאי לא קאמר מפני שממעט באכילתה שאוסרה לזרים.

וי"ל בזה, דבדין אין מביאין קדשים לבית הפסול יש חילוק, דבתרומה יש דין משמרת תרומותי, וכן במעשר שני בפשטות כמו שיתבאר, משא"כ בשביעית אין דין משמרת ורק שאסור להפסידה משום לאכלה ולא להפסד, ומה שממעט בזמן האכילה או במי שיאכלנו ועי"ז יש חשש שיפסל זהו חסרון במשמרת, אבל אינו נחשב להפסד בכך שממעט אפשרות האכילה, ורק מה שכשיטמא יפסל וישרף זהו הפסד.

ובזה מתיישב הסוגיא בסוכה לה:, דתנן התם [לד:] אתרוג של תרומה טהורה לא יטול ואם נטל כשר, ובגמ' פליגי בה ר' אמי ור' אסי חד אמר מפני שמכשירה לקבל טומאה, וחד אמר מפני שמפסידה במשמוש הידים, ופירש"י דאסור לגרום טומאה לתרומה או להפסידה דכתיב בה משמרת עשה לה שימור. וכן הדין במעשר שני כמבואר שם.

וקשה דמבואר במשנה [שם לט.] שלוקח אתרוג של שביעית ולא אסרינן מפני שמפסידה.

ומתרצים כמו שנתבאר דבשביעית אין דין משמרת ורק שאסור להפסידה, וי"ל דבאתרוג הוי רק חשש ולא חשיב הפסד. וגם יל"ד מצד שאינו בידים אלא רק גורם, והמקדש דוד[[72]](#footnote-72) דן בזה אם יש איסור לגרום הפסד לפירות שביעית עי"ש.

ובעיקר הקושיא, המשאת המלך תירץ בזה, דההפסד שבאתרוג נעשה באינו מתכוין ולא ניחא ליה, ולכן לא חשיב שעושה מעשה הפסד, אכן סו"ס אינו משמר, ולכן בתרומה דבעי שימור אסור משא"כ בשביעית דהאיסור הוא רק לעשות הפסד, דבר שאינו מתכוין מותר.

|ד|

יל"ד אם יש איסור מביא קדשים לבית הפסול בממעט בתחילת זמן אכילתם, והצל"ח בפסחים יג: הקשה דתניא התם לגבי ערב פסח אין מביאין תודה מפני חמץ שבה, שממעט בזמן אכילתו ומביאו לידי פסול, וקשה אמאי לא קאמר נמי מפני המצה שבה, שממעט בזמן אכילתה דאסור לאכול מצה בערב פסח, ויוכל לאכלה רק בלילה.

ומפרש הצל"ח דאשמעינן תנא דבדיעבד אם הביא, יאכל את המצה בערב פסח, דאיסור אכילת מצה בער"פ הוא מדבריהם[[73]](#footnote-73) ולא העמידו דבריהם במקום מצות אכילת תודה. ולכן פירש"י שם דהחלות חמץ אינן נאכלות אלא עד שש שעות, והרי מדרבנן אסור לאכול חמץ אחרי ד' שעות, אלא מפרש הצל"ח כנ"ל דלא העמידו דבריהם ורשאי לאכול עד שש שעות שזהו זמן איסור אכילת חמץ מדאורייתא.

אכן בביצה יט: תירץ הצל"ח באופ"א, דלא חשיב ממעט באכילתו מצד איסור אכילת המצה, משום דדוקא למעט בסוף זמן האכילה אסור, אבל בתחילתו מותר, ומביא ראיה דהא רשאי להביא קרבן בסוף היום אע"פ שעי"ז ממעט זמן אכילתו ולא מחייבינן ליה להביאו מיד בבוקר שיוכל לאכלו כל היום.

ובפסחים כאמור נקט הצל"ח שגם בתחילת הזמן שייך ממעט באכילתו, וצ"ל דהאיסור הוא רק כשממעט מזמנו של הקרבן, אבל כששוחט בסוף היום שרי דמעיקרא בשעת השחיטה נקבע לו פחות זמן וזהו זמנו.

ולפי הצל"ח בביצה דמצד המצה אין איסור משום שאינו ממעט בסוף זמנו, יהא מוכח דבליל י"ד מותר לאכול מצה [כדפסק המשנ"ב סי' תע"א ס"ק י"ב], דאל"כ כיצד מביאים תודה בי"ג ניסן הרי ממעט מזמן אכילת המצה שבה. וכן יש להביא ראיה מהמשנה, שבכל הלילות אנו אוכלין חמץ ומצה, משמע דאוכלים מצה גם בליל י"ד.

**שיעורי זבחים דף עו-עז**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

איסור הקטרת שיריים, בעלי מומין, חיה

|א|

בגמ' לענין ספק מצורע דמביא אשמו ולוגו עמו ואמר לוג זה יהא נדבה אם אינו מצורע, וקומצו ומקטיר את הקומץ, ופריך אימת מקטיר אי קודם מתנות שבע כל שממנו לאישים הרי הוא בבל תקטירו.

רש"י מפרש דהנך הזאות במקום הקטרה קיימי, והתוס' פירשו דמהקטרה ממש של הקומץ פריך, וכתבו על פירש"י אי שייך כל שממנו לאישים הרי הוא בבל תקטירו אפילו בהזאות א"כ קשה וכו', משמע שדנו לומר שאין בהזאות משום בל תקטירו.

ובמנחות [עד:] נחלקו רש"י ותוס' היכן נעשו הזאות אלו דלוג שמן של מצורע, דרש"י פי' על הפרוכת דכתיב לפני ד', והתוס' כתבו דלא משמע כן בהקומץ רבה וכו', ופירשו שעומד בעזרה ומזה כנגד בית קדשי הקדשים. ואולי בזה תלויים דבריהם כאן, דלרש"י שההזאות נעשים בהיכל על הפרוכת לכן חשיבי כהקטרה, והתוס' דס"ל שנעשים בעזרה, משום הכי דנו לומר שאינן כהקטרה.

עוד נחלקו רש"י ותוס' כאן, דרש"י מפרש שאיסור זה דכל שממנו לאישים הוא דוקא לאחר שהקטיר ממנו לאישים, וכן דייק הטהרת הקדש מלשון רש"י במשנה דף עז. דפירש טעם האיסור שכבר אימוריו קרבו ונעשה הבשר שיריים. ממש"כ שכבר קרבו משמע דקודם הקרבתם אינו עובר, ואילו התוס' פירשו דאיסור הקטרת שיריים הוא גם לפני נתינת חלק גבוה.

וכן יש לבאר מה שמצינו בדברי התוס' במנחות מח. [וציין לדבריהם הגרעק"א בגליון הש"ס לקמן עח.], דאיתא התם שחט ארבעה כבשים על ב' חלות מושך שנים מהן וזורק דמן שלא לשמן שאם אי אתה אומר כן הפסדת את האחרונים, ופריך וכי אומר לו לאדם עמוד וחטא בשביל שתזכה, ופירש"י דכשזורק שלא לשמן חוטא הוא דאסור לשנות בזבחים, והתנן אברי חטאת שנתערבו באברי עולה וכו' וחכמים אומרים תעובר צורתן ויצאו לבית השריפה ואמאי לימא עמוד וחטא בשביל שתזכה וא"כ יקטיר את כולם, ומשני עמוד וחטא בחטאת בשביל שתזכה בחטאת אמרינן עמוד וחטא בחטאת בשביל שתזכה בעולה לא אמרינן.

ופי' רש"י מהו החטא בהקטרת אברי חטאת, דהעלה למזבח חטאת שאינה ראויה לו. והתוס' פירשו דעובר בלאו דכל שממנו לאישים הרי הוא בבל תקטירו, וחטא בחטאת כדי שתזכה בחטאת אמרינן אפילו אם היה עובר בלאו.

ומה שרש"י לא הזכיר את הלאו דכל שממנו וכו', יש לבאר דאזיל לשיטתו דקודם שקרבו האימורין ליכא לאו א"כ משכחת לה שבהקטרת אברי החטאת ליכא לאו, אם עדיין לא קרבו אימוריה, ולכן פרש"י דיש רק איסור שמקריב דבר שאינו ראוי למזבח. ואפשר דלדידיה אם היה לאו לא הוה שרינן אפילו כדי שתזכה בחטאת.

ואמנם בגמ' שם שזורק שלא לשמן הרי יש לאו דלא יחשב, אכן כיון שבלאו הכי יפסד הקרבן י"ל דליכא לאו, דהרמב"ם [פסוה"מ ריש פי"ח] כתב שהאיסור הוא שלא יפסיד הקדשים במחשבה, וכאן אדרבה מתקן בזה שלא להפסיד לגמרי, ולכן י"ל דעובר רק בעשה שצריך להקריבן כמצותן. והקרן אורה שם פי' שהוא רק איסור דרבנן. אבל לעבור בלאו י"ל דאסור, דלזה בעינן גדרי עשה דוחה ל"ת, ויתכן שיש בזה אין עשה דוחה ל"ת שבמקדש[[74]](#footnote-74). [ולדעת התוס' דאומרים חטא אפי' בלאו כדי שתזכה בחטאת, יל"ע מאיזה טעם אמרינן הכי].

|ב|

תנן במנחות כג. נתערב קומצה בשייריה או בשיריה של חברתה לא יקטיר ואם הקטיר עולה לבעלים. ופירש"י לא יקטיר משום דשירים אסורין להקטיר דכל שממנו לאישים וכו'.

והקשה הגרי"ז דלרש"י כיון שעדיין לא הקטיר קומצה ליכא ללאו דכל שממנו לאשים. וצ"ל דגם כשמקטיר בבת אחת הקומץ עם השירים איכא ללאו. אכן לולא ראיה זו דן הגרי"ז דהלאו הוא רק בשעת מעשה ההקטרה, ואם אז עדיין לא קרב הקומץ אינו עובר.

ורש"י במנחות נז: ג"כ פירש כל שממנו לאישים, כל שעלה כבר ממנו למזבח ומבשר קרבנות כבר עלו חלב וכליות ומן המנחות כבר עלה הקומץ ומשתי הלחם כבר עלו חלבי כבשי עצרת וכו'. מודגש ברש"י בכל א' שכבר קרב ממנו, וכשיטתו דדוקא לאחר שקרב.

והיה מקום לומר דדי בכך שהעלה ממנו למזבח, דההעלאה תחילת הקטרה, דבמנחות נז. בעי רב מרי חימצה בראשו של מזבח מהו אשר תקריבו אמר רחמנא והא אקרבה או דילמא מחוסר הקטרה כמחוסר מעשה דמי תיקו. וכן מרבינן שם בע"ב המעלה ע"ג הכבש שאור ודבש דחייב, ואיכא פלוגתא התם במעלה שירים ע"ג הכבש.

ויתכן לומר דה"נ לענין מה שהצריך רש"י שכר הקריב האימורין והקומץ וכו', סגי בהעלאה, וא"כ כשמעלה את הקומץ שנתערב בשירים, הרי כבר העלה את הקומץ ולכן עובר בלאו על הקטרת השירים.

אכן זהו חידוש, דבפשטות הטעם של רש"י להצריך הקרבה הוא משום שבזה כבר נקטר הקרבן והותרו השירים, ולפ"ז בעינן דוקא הקטרה, וא"כ צ"ל כנ"ל דגם במקטיר הקומץ עם השירים בבת אחת עובר, או דהאיסור הוא אם ישרף הקומץ לפני השירים. ואע"פ שבשעת מעשה ההקטרה עדיין לא קרב הקומץ מ"מ עובר.

|ג|

ביומא מז: בעי ר' יהושע בן עוזאה בין הבינים של מלא קומצו מהו, ופירש"י הנכנס בין האצבעות קומץ הן או שירים הן, הדר פשטה דספק נינהו, היכי עביד א"ר חנינא מקטיר קומץ לחודיה תחילה והדר בין הבינים, דאי אמרת בין הבינים ברישא דילמא שירים נינהו והוו להו שירים שחסרו בין קמיצה להקטרה דאין מקטירין עליהן את הקומץ, אי הכי השתא נמי איקרי כאן כל שממנו לאישים הרי הוא בבל תקטירו וכו'.

ומהלשון אי הכי משמע דדוקא באופן זה שמקטיר הקומץ תחילה עובר אבל אי מקטיר בין הבינים תחילה אינו עובר בבל תקטירו, ומדוייק כרש"י, אכן הריטב"א לא גרס אי הכי.

ומסקנת הגמ' שם דקמצי שמיני, ופירש"י כהנים שמנים שבשר אצבעותיהן בולט ודוחק זה לתוך זה ואין שם בין הבינים. והרמב"ם השמיט סוגיא זו. וצ"ת.

ורש"י שם פי' כל שממנו לאשים, מאחר שנתת לאש כל משפטו וכו', ממש"כ כל משפטו משמע לכאו' דכונתו דוקא אחרי שקרבו כל האימורין, ולא סגי במקצתן.

ומצינו נידון כיו"ב לענין האיסור לאכול מהבשר לפני הקטרת האימורין, שהחזו"א[[75]](#footnote-75) מסתפק אם די לזה בהקטרת כזית, וכן דן המקדש דוד, ושם הוא לענין להתיר אכילת הבשר, וכאן לענין לאסור הקטרת הבשר משום כל שממנו לאישים משמע מרש"י שאחרי הקטרת כזית בלבד עדיין לא נאמר האיסור.[[76]](#footnote-76)

ויש לדון איזה שיעור הקטרה בעינן, וכן לענין שירים שחסרו בין קמיצה להקטרה יל"ד איזו הקטרה בעינן.

ובמשנה במנחות כג. הנ"ל דנתערב קומצה בשיריה אם הקטיר עלתה לבעלים, הקשה הרש"ש [בדף ט.] דלמ"ד שירים שחסרו בין קמיצה להקטרה פסול ה"נ יפסל.

אכן איכא פלוגתא [בדף כו:] מאימתי מותרין השירים באכילה, ר' חנינא אמר משמשלה בו את האור, ופרש"י במקצתו, ור' יוחנן אמר משתצית את האור ברובו, ומסיק התם דלענין לקלוט במזבח שלא יפסל בלינה סגי במשילת האור, ולכן דברים שהקרבתן ביום כגון קטורת וכו' מעלן ומקטירן עם בא השמש.

והקשה הגרי"ז [במכתבים, דף עז. בספר] הרי זמן הקטרת הקטורת הוא בין הערבים וכיון שלא הצית ברובו מבעו"י נמצא שלא נעשתה בזמנה. וכתב ששאל זאת לאביו הגר"ח והשיב דמשילת האור הוא רק להקטרה המתרת באכילה אבל מודה ר' יוחנן דיש שם הקטרה משמשלה האור במקצתו ומהני להחשב שנעשתה העבודה ביום. ומטעם זה מהני אף בעומר שזמנו הוא בט"ז ניסן דוקא, דחשיב שהוקטר ביום זה.

וא"כ אפשר דלשירים שחסרו די בכך שבתחילת ההקטרה לא חסרו, ויתיישב קו' הרש"ש. [ואכתי יל"ד לענין כל שממנו לאישים, ואכמ"ל].

|ד|

במשנה [עז:] נתערב בדם בהמה או בדם החיה רואין אותו כאילו הוא מים, והקשו התוס' היכי זריק להו למזבח הא מ"מ מים גמורין לא הוי ולא בטל ממנו שם דם וא"כ הוי חולין בעזרה.

ומשמע מדבריהם דבמים אין איסור חולין בעזרה, וצ"ב מאי טעמא הרי גם במים שייך הקרבה דניסוך המים, ואולי משום שניסוך הוא לספלים וכאן עושה זריקה.

עכ"פ התוס' דנו בזריקה זו רק משום חולין בעזרה, והקשה הקרן אורה דבדם חיה יש איסור עשה להקריב חיה כדאמרינן לעיל לד., וא"כ גם בחיה של חולין שלא הקדישה לקרבן יעבור בעשה זה דאטו חולין קיל.

ואמר בזה אאמו"ר שליט"א, דבאיסור בעלי מומין אומר הגר"ח שהוא גם במקריב בהמת חולין בעלת מום, והביא ראיה מדאמרינן [בתמורה ו:] דהמקדיש בעלי מומין ומקריבן עובר משום ה' שמות משום ההקדש והשחיטה והזריקה וכו', והרי בכה"ג דהוי בע"מ מעיקרו בשעה שהקדישו, לא חל קדושת הגוף אלא רק קדושת דמים ולא הוי קרבן, ומ"מ עובר על ההקרבה, ש"מ דגם בחולין יש את האיסור.

ויישב בזה הגר"ח את קושיית הג"ר שמחה זליג ריגר זצ"ל דהרמב"ם [איסו"מ פ"ג ה"ז] כתב במקריב רובע ונרבע דאינו לוקה דלא נתפרשה אזהרתן, וקשה דהא בשחיטה נעשית בעלת מום ולילקי משום בעלת מום.

ותירץ הגר"ח ע"פ הנ"ל, דכיון שאיסור מקריב בעל מום הוא גם בבהמת חולין, בעינן שיחשב מום גם לגבי חולין, ושחיטת פסולין הוי פסול רק לענין קדשים אבל לחולין שחיטה מעליתא היא ואינה בעלת מום.

אולם הגרי"ז נקט לא כך, מדכתב הרמב"ם [איסו"מ פ"א ה"ד] דהמקטיר אימורי בעלי מומין לוקה, ואם האיסור אינו דוקא בקרבן בע"מ אלא גם בחולין, הו"ל למימר המקריב איברי בע"מ, דגם באיברים שייך הקרבה כמו בעולה, אלא שמע מינה דהלאו הוא דוקא בקרבן, ולכן כשהקרבן הוא שלמים וכד' שרק אימוריו קריבין, לוקה רק על הקטרת האימורין. ואע"פ שההקדש לא חל בבעלי מומין וכקו' הגר"ח, י"ל שזהו מה שאסרה תורה כשהוא עושה את הבהמה כקרבן שמקדישה ומקריבה, ואע"פ שלא חל ההקדש.

וכ"ז בבעל מום, ובאיסור מקריב חיה י"ל דגם להגר"ח לא יהיה איסור זה בחולין אלא רק כשמקדישה ומקריבה, דסברת הגר"ח בבע"מ היא שעצם הבע"מ הוא האיסור, משא"כ בחיה האיסור עשה הוא לעשות דוקא בהמה לקרבן ולא לעשות חיה לקרבן, א"כ האיסור הוא רק כשעושה אותה לקרבן. ומיושב קו' הקרן אורה על תוס'.

ובעיקר דברי התוס' דבחיה יש איסור חולין בעזרה, השיטמ"ק לעיל לד. פליג וכתב דכיון שאינה ראויה להקדישה ולשוחטה בקירוב מקום לא נאמר בה האיסור. ואולי יש לחלק בין שחיטה להקרבה דסברת התוס' כאן לאסור היא לענין הקרבה.

**שיעורי זבחים דף עז-עח**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

תערובת בדם פסולין, פיגול ונותר

|א|

במשנה דם שנתערב במים אם יש בו מראית דם כשר וכו' נתערב בדם פסולין ישפך לאמה, פירש"י כגון ברובע ונרבע או בנשחט חוץ לזמנו או חוץ למקומו.

מבואר בדברי רש"י חידוש, ועמד בזה בשיעורי הגרמ"ד, דאע"ג דבחוץ לזמנו וחוץ למקומו אם עלו לא ירדו מ"מ לא חשיב כעולין שאינן מבטלים זה את זה. ואומר הגרמ"ד דאין לומר דהטעם דלא חשיב עולין הוא משום שאסור לזרוק, דהרי במנחות כג: איתא דגם שיריים נחשבים עולין ואינן מבטלין את הקומץ משום שנאמר בהן הקטרה, אע"פ שאסור להקטירן.

ובדין דם שנתערב במים, אמרינן בגמ' א"ר חייא בר אבא א"ר יוחנן לא שנו אלא שנתערב מים לתוך דם אבל דם לתוך מים ראשון ראשון בטל, והיינו מטעם דחוי, וכדמסיק רב פפא דלענין כסוי אינו כן דאין דחוי במצוות.

והתוס' לעיל יב. דנו היכי משכחת לה דחוי מעיקרא בקדושת הגוף, וכתבו ע"פ סוגיין דמשכחת לה בקיבל דם בכלי שיש בו מים דראשון ראשון דחוי ואפילו חזר ונהפך למראה דם. וכ"כ התוס' בקדושין ז:.

והתוס' רא"ש שם פליג וכתב דבכה"ג ליכא קבלה בכלי כלל כיון שקיבל לתוך מים, ומה שמבואר בסוגיין דנפסל רק מטעם דחוי זהו באופן שקיבל בכלי כראוי ואח"כ נתערב בתוך מים, אבל אם קיבל לתוך מים דמי להא דאמרינן במנחות יא. וביומא מח. דמבעיא לגמ' דבקיה לקומץ בדופן הכלי אי חשיב קבלה בכלי, כיון שהוא שלא כדרכו, וכ"ש הכא דהמים מפסיקים בינו לכלי דלא חשיב קבלה, והוי כנשפך על הרצפה לפני קבלה דתו לא מהני לאוספו בכלי.

אכן מאידך האחרונים הקשו איפכא, מה הספק בגמ' בדיבק הקומץ הכלי, והא לעיל כה: אמרינן דאפילו אויר כלי ככלי דמי.

ואמר הגרי"ז דאויר כלי מהני רק לענין שלא יהא פסול נשפך אבל הקבלה והקידוש בכלי הוי רק כשנח בכלי ממש.

ועפ"ז יתיישבו דברי התוס', דבקיבל לתוך מים לא חשיב נשפך ועדיין אפשר לעשות קבלה כשירבה הדם, אלא דהוי דחוי.

והגרי"ד חילק באופן אחר, וכ"ה בחידושי הג"ר מאיר שמחה[[77]](#footnote-77) , דקידוש קומץ בכלי איתא לעיל יג: דהוא ע"י דשקיל ורמי בכלי, ושונה מקבלת הדם דהוי ממילא, ומשום הכי בקומץ בעי הנחה בכלי אבל בדם אה"נ דמהני קבלה באויר הכלי.

גם לתוס' רא"ש דלא מהני קבלה לתוך מים המפסיקים בינו לכלי, יש לדון אופן שיועיל הקבלה, אם קיבל לתוך דם חולין, דמין במינו אינו חוצץ וחשיב קבלה בכלי, והראשון בטל כדתנן דרואין אותו כאילו הוא מים, וכשירבה דם הקדשים בשיעור שיש בו מראה דם מ"מ יפסל משום דחוי.

|ב|

באברים שנתערבו תנן דיצאו לבית השריפה, ובדם תנן דישפך לאמה, ודנו האחרונים אם בדם פסול יש דין שריפה.

והג"ר מאיר שמחה כותב במכתב[[78]](#footnote-78) דפשיטא ליה שאינו בשריפה מכל המשניות המפורשות בפרקין דגבי דם שנתערב לא קתני שריפה אלא ישפך לאמה, והוסיף ויתפרשו לנו כל הספיקות כמו שברור לנו מילתא דא.

אלא שמעיר מלקמן צב. דתניא הדם והשמן והנסכים שנטמאו עושה להם מערכה בפנ"ע ושורפן. אכן מאידך הרמב"ם [פסוה"מ פ"ו ה"ה] הביא דין זה והשמיט דם.

והנה בסוף תמורה תנן אלו הן הנקברין ואלו הן הנשרפין, ובערלה וכלאי הכרם תנן את שדרכן לשרוף ישרוף ואת שדרכן להקבר יקבר, דהיינו שאם עשה מהם יין א"צ לשורפו אלא לקוברו. ויל"ע מאי שנא מהדין הנ"ל דנסכים שנטמאו שורפן.

אכן כבר כתב החתם סופר בתשובה[[79]](#footnote-79) דלא מצינו שיש הלכה לשרוף את הערלה ולא ראיתי לרבותי שנזהרו בזה אלא הניחו את פירות הערלה לירקב, וביאר דאינו מצוה על הגברא לשרוף כמו מצות ביעור חמץ, אלא זהו רק דין בחפצא שמצותו בשריפה, והנפק"מ היא לענין שאפרו מותר כיון שנעשית מצותו.

ואמר הגרי"ז דבערלה וכלאי הכרם הוי דין שריפה של איבוד, ולכן במשקין יקברו שזהו אופן איבודן, משא"כ שריפת פסוה"מ הוי קיום דין לשורפן ולכן גם משקין טעונין דוקא שריפה.

ויש כמה ראיות לכך ששריפת פסוה"מ הוי קיום דין, דבתו"כ[[80]](#footnote-80) ממעט מקרא שמנחה פסולה א"צ הגשה לפני שריפתה, מבואר דס"ד דכדי לקיים מצות שריפה בעינן הגשה.

עוד איתא בראב"ד בתו"כ ויקרא[[81]](#footnote-81) דלשריפת פסולין בעינן עצים הכשרים למערכה.

וברמב"ן פרשת צו[[82]](#footnote-82) איתא דשריפת נותר הוי ביום משום דדמי להקרבה שהיא ביום.

ובדין נסכים שנטמאו הנ"ל היה ס"ד שעדיין יהיה בהם מעילה בגלל דין השריפה שלהם.

וכאמור הגרי"ז ביאר דמטעם זה גם משקין שנטמאו טעונין שריפה ולא קבורה.

ומאידך בכל שאר דוכתי לא מצינו בדם אלא שפיכה לאמה, ורק בנטמא מצינו בו שריפה. ודן הג"ר מאיר שמחה לומר דהיינו משום שבנטמא לא נפסל מדאורייתא, דמשקי בי מטבחיא דכן, או משום שיש לו רצוי ציץ.

עוד דן בחי' הגר"מ הלוי בדין שפיכת הדם שנתערב, דהא דמים הנשפכין לאמה יוצאין לנחל קדרון ונמכרין לגננים לזבל, והכא דמעורב בו דם הכשר לזריקה קשה כיצד ישפכנו לאמה הרי יש בו מעילה ואיסור קודש.

אמנם ברש"י בדף פב. איתא דיפסל בשקיעת החמה ואז ישפכנו, וגם יל"ד דנפסל מטעם דחוי.

וע"פ היסוד הנ"ל דשריפת פסוה"מ הוי קיום דין, יש ליישב קושיית השער המלך והביאו הגרעק"א בסוגיית ר' חנינא סגן הכהנים [פסחים יד.] כיצד תרומה טמאה מטמאת הרי דינה בשריפה ונימא כתותי מכתת שיעוריה ואין בו שיעור כביצה לטמא. וי"ל דמיכתת שיעוריה הוא כשיש בו דין איבוד, אבל כשיש דין לקיים בו שריפה לא שייך מיכתת.

עוד בדין דם שנתערב בדם פסולין, קשה נימא דכלי שרת מקדש פסולין וגם הם דינן עכשיו ליזרק. ותירצו התוס' לקמן פז. [בסוף העמוד] דצ"ל דמיירי שלא נתערבו בכלי שרת אלא בכלי חול.

אבל הרמב"ם הביא דין זה בסתם, והאור שמח[[83]](#footnote-83) הביא בשם חתנו ליישב דכלי שרת אינו מקדש אלא לדעת ולא היה דעתו לקדש הפסולין, דנקט שאם לא ידע שהוא פסול ויקדשו חשיב שלא לדעת, עי"ש.

ובעיקר דין הקרבת דם פסול, יל"ע היכן נאמר בתורה איסור בזה, ובבעל מום יש לאו על זריקת דמו אבל בשאר פסולין מנלן.

ודן בזה המקדש דוד [[84]](#footnote-84) מנלן דאסור, והביא מדברי רש"י במנחות כג. דמשמע דאסור להקריב כל דבר שאין בהקטרתו מצוה. וכעי"ז הובא בשיעור הקודם מרש"י במנחות מח. דאסור להקריב כל דבר שאינו ראוי למזבח.

והמקד"ד למד מסוגיין שגם בזריקת דם התמצית יש איסור, ודן לומר דיש בזה איסור משום ממשקה ישראל דבעינן מן המותר לישראל ודם אסור באכילה, ואת דם הנפש התירה תורה אבל דם התמצית שלא נאמר לזורקו עדיין עומד באיסורו.

והגרא"ז מלצר זצ"ל בהגהותיו על המקד"ד ציין לתוס' בפסחים סה., שכתבו דאסור להעלות דם פסולין כדמוכח בכמה דוכתי דרק בדיעבד אם עלו לא ירדו. ונראה מדברי התוס' אלו שאין מקור מפורש לאיסור זה אלא דהכי משמע מדאמרינן אם עלו לא ירדו.

ויתכן דהאיסור בזה הוא כמו שנאמר לאו בזריקת דם בעל מום, וכשם שלענין איסור מחשבה הפוסלת דמי למטיל מום בקדשים כמש"כ הרמב"ם [פסוה"מ ריש פי"ח].

ואאמו"ר שליט"א אמר מקור לאיסור זה מהתו"כ ע"פ הר"ש משאנץ.[[85]](#footnote-85)

|ג|

אמר ר"ל הפיגול והנותר והטמא שבללן זה בזה ואכלן פטור אי אפשר שלא ירבה מין על חבירו ויבטלנו. ופי' רש" ותוס' שלא יודעים מה הרוב ומה המיעוט.

והתוס' בסוף דבריהם הקשו מדאמרינן במעילה יז: דהפיגול והנותר מצטרפין לאיסור אכילה דשניהם אסורים מקרא דלא יאכל כי קדש הם, כל שבקודש פסול בא הכתוב ליתן לא תעשה על אכילתו. א"כ כיצד מבטלין זה את זה.

ותי' דהתם מיירי שכל א' בפני עצמו ובכה"ג מצטרפין לכזית אבל הכא דמערב בטל, א"נ התם מיירי לעבור עליו משום כל שבקדש פסול ולא לענין לעבור בלאו דפיגול או נותר, ועוד דהתם שעובר משום כל שבקדש פסול ליכא מלקות דהוי לאו שבכללות, שכך פשטות הגמ' בפסחים כד.

נראה מדברי התוס' שבקושייתם ובתי' א' נקטו דפיגול ונותר מצטרפין למלקות גם על לאו דפיגול ונותר. ובתי' ב' וג' חילקו בין לאו זה לאיסור דכל שבקדש פסול.

אולם הרמב"ם [פסוה"מ פי"ח ה"י] כתב והיכן הזהיר הכתוב על הפיגול ועל הנותר במלואים שהרי נאמר שם לא יאכל כי קדש הם להזהיר על כל שפסולו בקדש שהוא בלא תעשה על אכילתו. והיינו דלא כתוס' שנקטו שלא זהו הלאו דפיגול ודנותר.

ופסוק זה שבמלואים מיירי לענין נותר, וצ"ל לדעת הרמב"ם דפיגול נלמד מנותר.

עוד כתב הרמב"ם [שם ה"ג] דבכל פסולי המוקדשין כל האוכל ממנו כזית במזיד לוקה שנאמר לא תאכל כל תועבה.

ולכאו' נראה, וכך דן המנחת חינוך [מצוה תס"ט] לומר לפי הרמב"ם, דהאוכל פיגול ונותר לוקה שתים.

והתוס' בתי' א' כתבו דמצטרף רק בדלא מערב, וכאמור משמע דהיינו גם ללאו דפיגול, וכן כתב רש"י במעילה שם, דהמועט מצטרף לרוב, והוסיף ואמר לי רבי שאם היה חצי פיגול וחצי נותר יצטרף לשניהם, וביאר התוי"ט שם דיתחייב לפי מה שיתרו בו.

וצ"ב כיון דמצטרפין א"כ מהו הביטול כשנתערבו, וכי שני חלבים כגון חלב הכליות וחלב הדקין שנתערבו יבטלו זה את זה, וה"נ בזה ששניהם שם אחד של איסור דפסולי המוקדשין.

ומוכח מזה, ואולי נאמר כך בשם הגרי"ז, דפירוש הלאו דכל שבקדש פסול אינו לא תאכל פסולי המוקדשין, אלא הוי לאו על כל שם איסור בפנ"ע וכאילו נאמר אל תאכל פיגול אל תאכל נותר. וזהו גם הטעם דמקרי לאו שבכללות, דאינו שם אחד של איסור אלא כולל כמה שמות. וזהו מה שחידשו התוס' בתי' א'.

|ד|

רש"י פירש דבתערובת זו של פיגול ונותר, המיעוט שבטל ברוב משלימו לכזית, והתוס' פליגי, וביאר הפמ"ג דנחלקו האם ע"י הביטול נהפך ההיתר לאיסור.

והנה העונג יו"ט [סי' ד'] דן בחוטי ציצית שנטוו שלא לשמה שנתערבו בחוטין שנטוו לשמה, האם מועיל הביטול להכשיר את כולם, שיקבל המיעוט את מעלת המבטל. וכן במצות שלא נעשו לשמה שנתערבו במצות שנעשו לשמה.

והביא העונג יו"ט שנחלקו רש"י ותוס' בבכורות כב. בציר המעורב ברוב מים האם הציר מקבל טומאה, ומבאר דפליגי בהכי, דלרש"י מהני הביטול לתת לציר המועט שם מים ומקבל טומאה, ולתוס' לא מהני.

אולם הביא שהתוס' כאן [סוף דף עט:] כתבו לענין מיעוט מים שנתערבו במי חטאת דמדאורייתא בטל ברובא וכשר להזאה.

אכן י"ל דגם אם הביטול מהני לתת מעלת המבטל, אינו משנה מציאות אלא מהני רק לשנות דינים, כגון לתת דין מי חטאת או לשמה. משא"כ בציר ומים שהנידון הוא מה המציאות, מהני הביטול רק לבטל את הציר ולא מהני לתת לו שם משקה, וכן צמר גמלים ורחלים שטרפן זה בזה, רק בטל שם המיעוט אבל אינו נעשה כמו הרוב. וכן בנידון הביטול ברוק יבמה המעורב בדם, דע"י הביטול אינו רוק.

ונמצא לפ"ז, דאמנם מהני ביטול למציאות, אבל גם אם ביטול נותן דינים עכ"פ אינו נותן מציאות. ובמי חטאת הוי רק נתינת דין וכתבו התוס' דמהני.

והשערי יושר [ש"ג פט"ז] ביאר בדברי התוס', דכשיש שני כזיתי נבילה ונתערב בהם כזית שחוטה אה"נ דחייב על אכילת כזית מהתערובת, אבל כשאין בתערובת כזית מהאיסור לחוד, אי אפשר לחייב על כזית של התערובת מכח ביטול.

ומדמה זאת הגרש"ש להא דאמרינן בבכורות כג. דלענין טומאת משא אם נושא את כל התערובת שיש בה כזית נבילה, טמא ולא מהני ביטול, דכיון שהכל משא אחד דיינינן על הכל כאחד ויש כאן נבילה. והכא נמי בעינן למידן על כל התערובת יחד אם יש בה איסור, ובנידון זה לא יועיל ביטול כשאין בהכל כזית איסור. ורק אחרי שיש כזית יועיל ביטול לענין האכילה לחייב על אכילת כזית מהתערובת.

עוד יש להוסיף בזה, דבהזאת מי חטאת דצריכה שיעור מהמי חטאת, השיעור הוא במעשה ההזאה.

ולענין שיעור כזית הביא הגר"ש רוזובסקי זצ"ל[[86]](#footnote-86) בשם הג"ר אהרן כהן זצ"ל ר"מ דחברון, שהוכיח דכזית הוא שיעור בחפצא ולא רק במעשה האכילה, דבמנחות נד: דנה הגמ' בכזית שנתמעט ואח"כ תפח, האם יש בו דחוי. וזה שייך רק אם הוא דין בחפצא. [ויל"ע מהא דאכל חצי כזית והקיאו וחזר ואכלו דמתחייב משום שנהנה גרונו בכזית אע"פ שהחפצא אינו כזית].

נמצא דרש"י ותוס' כאן בדף עח. נחלקו בתערובת פיגול ונותר אם המיעוט מצטרף לחייב עליו, וכן נחלקו בבכורות כב. בתערובת ציר במים אם הציר מקבל טומאה, ולענין ביטול מים במי חטאת כתבו התוס' עט: דמהני להכשירן.

ויש לחלק בין שינוי הדין של המיעוט לבין שינוי המציאות דלא מהני, ולדוגמא אתרוג חסר שנתערב באתרוגים כשרים יועיל ביטול, אבל לימון שנתערב באתרוגים גם לפי העונג יו"ט ודאי שלא יועיל ביטול.

ובציצית שלא לשמה הוא חסרון הכשר ובזה אומר העונג יו"ט דלרש"י יועיל ביטול להכשיר המיעוט. אבל לא שייך להפוך מין ע"י ביטול.

ובביטול ציר במים דלפי רש"י מקבל טומאה, קשה שהרי זהו שינוי המציאות[[87]](#footnote-87). אכן י"ל כמש"כ בהגהות יעב"ץ שם דאין כונת רש"י שנעשה משקה, אלא מקבל טומאה מדין אוכל, רק דבעי הכשר ע"י משקה וכשיש רוב מים דלא בטילי מכשירים המים את הציר לקבל טומאה מדין אוכל[[88]](#footnote-88).

**שיעורי זבחים דף פא:- פג.**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

חטאת שהובא דמה בפנים

|א|

במשנה הניתנין בפנים שנתערבו בניתנין בחוץ ישפכו לאמה וכו', ובגמ' פריך וניפלוג נמי ר' אליעזר בהא ומשני דכשם שמצוה להקדים עליונים לתחתונים כך מצוה להקדים פנים לחוץ, ואם יקדים ויתן בפנים יפסול את החיצונים בחטאת ואשם, ופי' רש"י דמוטב להמתין עד שקיעת החמה ויפסלו מאליהן וישפכם לאמה.

והוא חידוש גדול, דהרי הקדמת עליונים לתחתונים וכן פנים לחוץ הוא רק דין סדר בעבודה, ואיתא בתוספתא [פ"י ה"ג] אימתי בזמן שבאו כא' אבל בבא אחד ראשון קרב ראשון והבא אחרון קרב אחרון. ומ"מ בשביל שלא לעבור על דין סדר יפסדו שתי הקרבנות. והשפת אמת נתקשה בזה ודן לפרש הגמ' באופ"א, אבל ע"פ רש"י מבואר כנ"ל.

[והקובץ שיעורים[[89]](#footnote-89) לומד מסוגיין שיש איסור להקדים המאוחר, כגון להקדים שאינו תדיר לתדיר, ואינו רק מצוה להקדים התדיר. ויל"ע אם אפשר שיתנו שני כהנים בפנים ובחוץ בבת אחת ולא יקדימו זה לזה. ואולי אי אפשר לצמצם בזה].

וקאמר הכא דפנים קודם לחוץ דומיא דלמעלה קודם ללמטה, וקדימה זו דלמעלה זהו הדין דתנן לקמן פט. דם החטאת קודם לדם העולה, והתם איכא טעם מפני שהוא מרצה ולא רק משום שהוא למעלה, ובסוגיין מבואר דין חדש דפנימי קודם, ולא מצאתי דין זה לקמן בכל התדיר ולא בתוספתא שם שנימנו סדרי קדימת הקרבנות זה לזה, וגם לא ברמב"ם, ועכ"פ כך מבואר כאן.

ויל"ע מהסוגיא בהוריות יג. דמפרש התם לתוספתא הנ"ל, וקאמר שעיר ע"ז קודם לשעיר נשיא מ"ט האי ציבור והאי יחיד, ולכאו' תיפוק ליה דהאי פנימי והאי חיצון, ונפק"מ לשעיר ע"ז ושעיר ר"ח ששניהם של ציבור ושעיר ע"ז הוא פנימי, ואמאי לא נזכרה קדימה זו שם וכנ"ל.

נתן בחוץ ואח"כ נתן בפנים כשר, פירשו התוס' כגון דיהיב דמים הפנימיים בחוץ לשם מים דאל"כ כבר נתכפר לפי שמואל, דגם בנתן פנימיים במזבח החיצון אמרינן שלא במקומו כמקומו דמי.

ומבואר חידוש בתוס' דכשנותן לשם מים לא נתכפר, והאחיעזר[[90]](#footnote-90) הביא מש"כ החזו"א בזה[[91]](#footnote-91) דהוא מטעם דכה"ג חשיב מתעסק, ונקט החזו"א דמתעסק בקדשים פסול בכל העבודות ולא כאחיעזר שנקט דרק מתעסק בשחיטה ל"מ.

הקרן אורה שואל לפי המבואר בהמשך הגמ' [פב:] דאם נכנס דרך משופש כשר, א"כ יכניס דרך פשפש ויתן בפנים, ומפרש דדוקא נכנס בלי הזאה כשר בדרך משופש, אבל אם נתן הדם דהוי לכפר ממש ולא רק הובא לכפר, בזה נפסל גם כשנכנס שלא כדרך ביאה.

ובמשנה פב. קיבל דמה בשני כוסות ונכנס א' מהם לפנים ר"י הגלילי מכשיר בחיצון וחכמים פוסלין. ושורש מחלוקתם מבואר בגמ' ורש"י, וכן מפורש בירושלמי[[92]](#footnote-92) דלחכמים הפסול נלמד מוכל חטאת אשר יובא מדמה, אפילו מקצת דמה, ולריה"ג הפסול נלמד מהן לא הובא את דמה, דמשמע כל דמה.

עוד נחלקו במשנה בנכנס לכפר ולא כיפר, דר"א פוסל ור"ש אומר עד שיכפר. ומפרש בגמ' דפליגי אם ילפינן מוכל אדם לא יהיה באהל מועד בבואו לכפר בקדש, דמיירי לפני שכיפר, או דילפינן מפר ושעיר הנשרפים דכתיב בהו אשר הובא את דמם לכפר בקדש ומיירי לאחר שכיפר.

ונידון נוסף במשנה, דר' יהודה אומר אם הכניס שוגג כשר ודוקא במזיד פסול. והגמ' מסיק דר"י ס"ל דדוקא בכיפר פסול.

והא דנקט במתני' קבל דמה בשתי כוסות ונכנס א', יש להעיר למה הוצרך להזכיר אופן הקבלה, הו"ל למימר הכניס מקצת דמה, ומשכחת לה גם בקיבל בכוס א' ואח"כ חילק לב' כוסות, או שהכניס מקצת הכלי.

ויש לדון ע"פ מש"כ הגר"ח[[93]](#footnote-93) דבאופן זה שקיבל בכוס א' וחילק לכו"ע כוס עושה את חבירו שיריים, דכשנתן א' מהם הוי האחר שיריים דידיה, א"כ שמא י"ל דבכה"ג מודה ריה"ג דאם נכנס א' נפסל גם השני דהוא כאותו כוס, וכן בהכניס מקצת כוס יפסל כל הכוס. אבל זהו חידוש גדול לומר כן,[[94]](#footnote-94) ואם אינו כן עכ"פ יש להעיר כנ"ל אמאי נקט תנא קיבל בב' כוסות.

אם נכנס הדם בצואר הבהמה, מבואר לקמן צב: דלא נפסל משום דממעטינן דמה ולא בשרה. ובחטאת העוף שנכנסה לפנים, איבעיא בגמ' שם אם נפסל דצוארה הוי ככלי שרת, או דחשיב כבשרה ולא נפסל.

|ב|

לעיל לח: אמר רב פפא ג' מתנות שבחטאת לא עיילא לגואי כסופן, ופי' רש"י שאם נתן מתנה א' בחוץ והכניס השאר להיכל לא נפסל דכתיב לכפר בקודש בראוי לכפרה הכתוב מדבר.

והקשה הגרי"ז מה הוצרך רש"י לזה, הרי לרבנן דר"י הגלילי שבנכנס מקצת נפסל גם החיצון, בפשטות טעמייהו משום דכל הקרבן נפסל ע"י כניסת הדם, וא"כ הכא שכבר הוכשר הקרבן במתנה א' לא שייך לפוסלו בכניסת שאר המתנות.

ושמא נאמר דהוצרך טעמו של רש"י רק אליבא דר"י הגלילי שאינו פסול בקרבן אלא הדם נפסל, ולכן היה מקום לפסול גם אחרי שכיפר במתנה א', דמ"מ יפסל הדם שנכנס שלא יוכל ליתן ממנו שאר המתנות.

אכן יש לברר גדר הפסול לרבנן דריה"ג, דבחי' מרן רי"ז הלוי[[95]](#footnote-95) בדין כל שפסולו בגופו ישרף מיד בדם ובבעלים תעובר צורתו ויצא לבית השרפה, הביא דברי רש"י במנחות מח: דכבשי עצרת ששחטן שלא לשמן בעו עיבור צורה דלא חשיב פסולו בגופו, וכתב רש"י דפסולו בגופו כגון נותר וטמא.

וכתב הגרי"ז דלכאו' היה נראה דס"ל לרש"י דלדין שרפה בעינן דוקא פסול בשר ולא סגי בפסול של הקרבן לדין הקרבתו והרצאתו, ופיגול הוי חלות פסול בבשר שנאסר וחייבין עליו כרת[[96]](#footnote-96), וכן יוצא וטמא הוי פסול בבשר, משא"כ שלא לשמה הוי רק פסול בקרבן להקרבתו והרצאתו ואין כאן חלות פסלות בגוף הבשר לכן צריך עיבור צורה.

ומביא הגרי"ז יסוד לזה, דבפסחים פג. מייתי מחטאת שהובא דמה שנשרפת בו ביום כדמפרש ריה"ג לקרא דהן לא הובא את דמה, ובעי להוכיח מינה דלא בעי פסולו בגופו. והרי בזה נפסל כל הקרבן, ועל כרחך דפסול הקרבן לא חשיב פסולו בגופו לענין שריפה דבעינן חלות פסול על הבשר.

ודן הגרי"ז דאמנם הגמ' בפסחים קאי אליבא דר"י הגלילי דאית ליה שרק הדם הנכנס נפסל ולדידיה אינו פסול בקרבן, ואדרבה היה ניתן לבאר דמשום הכי מייתי התם מדריה"ג דוקא, וכן איתא בירושלמי בפסחים שם דלרבנן הוי פסולו בגופו ולריה"ג הוי פסול מכשיר.

אולם רש"י ותוס' לא פירשו כך אלא נדחקו לבאר למה מייתי הגמ' מדריה"ג ולא מרבנן, דרש"י פירש דלרבנן לא ילפינן מקדשי שעה, והתוס' פי' באופ"א, ועכ"פ חזינן דנקטו רש"י ותוס' דגם לרבנן לא הוי פסולו בגופו מחמת שנפסל הקרבן. ולכן גם רש"י במנחות הנ"ל פי' לענין שלא לשמה דלא חשיב פסולו בגופו.

אולם מסיק הגרי"ז דהראוני גמ' מפורשת בפסחים עג: דשלא לשמה חשיב פסולו בגופו, דליוסי בן חוני הנשחטין לשם פסח ישרפו מיד.

והביאור בזה הוא ע"פ מש"כ הגרי"ז דשלא לשמה הוי מחשבה הפוסלת הקרבן, וליוסי בן חוני ודאי שזהו הגדר. ועכ"פ נמצא שגם פסול בקרבן חשיב פסולו בגופו. ולא פירש הגרי"ז לפ"ז כיצד יתיישבו דברי רש"י ותוס' דנקטו דחטאת שהובא דמה לא חשיב פסולו בגופו.

וי"ל בזה דגם לרבנן דנפסל כל הדם ע"י שנכנס מקצת דמה, אין זה פסול בקרבן אלא פסול בדם.

והנפק"מ בזה, האם יועיל שיחזור הכשר ויקבל דם שבצואר, דהוא אינו בכלל פסול הדם דממעטינן דמה ולא בשרה. ודן בזה המקדש דוד [סי' י"ז אות ו'] דיתכן דמהני, ואילו הוי פסול בקרבן ודאי דלא מהני כדתניא בתוספתא [פ"ג ה"ד] לענין פסול מחשבת שלא לשמה דלא מהני שיחזור הכשר ויקבל, [והגר"א פי' התוספתא לענין חוץ לזמנו וחל"מ, ועכ"פ כן כתב הגרי"ז [[97]](#footnote-97) דבשלא לשמה נפסל הקרבן ולא יועיל שיחזור הכשר ויקבל.].

ובזה יתיישבו דברי רש"י ותוס' בפסחים, וכן רש"י לעיל דף לח: דהוצרך מקור להכשיר ג' מתנות שבחטאת שנכנסו לפנים, דגם לרבנן הפסול הוא בדם וא"כ היה מקום לפוסלו גם לג' מתנות.

|ג|

כתב הרמב"ם [פסוה"מ פי"ח ה"ג] כל קרבן שאירע בו פסול בין במחשבה בין במעשה בין שאירע לו דבר הפוסלו האוכלו לוקה משום לא תאכל כל תועבה. ובהל' י' כתב דאזהרת נותר ופיגול היא מדכתיב במלואים לא יאכל כי קדשה הם, כל שפסולו בקדש עובר בל"ת על אכילתו. וכן בהל' סנהדרין מנה בחייבי מלקות לאו דפיגול ונותר, ודן המנחת חינוך לומר שלוקה שתים משום ל"ת כל תועבה ומשום כל שפסולו בקדש.

אכן דן הגרי"ז לבאר, וכ"ה גם בחי' הגר"מ הלוי, דלא תאכל כל תועבה, דדרשינן מניה לאו מיוחד לפסולי המוקדשין, [מלבד דין כל שתעבתי לך שנאמר גם בחולין], הוא דוקא אם הקרבן נפסל, ולא בנותר שרק הבשר נפסל. וכ"כ האור שמח.

ומפרש הגרי"ז מש"כ הרמב"ם בין במחשבה, כגון פיגול, בין במעשה, חטאת שנכנס דמה לפנים, אבל יוצא לא הוי פסול בקרבן אלא בבשר, ובין שאירע לו דבר שפסלו, נשפך הדם.

דהיינו שאמנם בפסולו בגופו לענין שרפה, נתבאר דחטאת שהובא דמה לא חשיב בגופו כי הוא פסול בדם, אבל לענין ל"ת כל תועבה דבעינן פסול בקרבן גם זה חשיב פסול בקרבן וכמו נשפך הדם.

וכן מצינו גם ברש"י דבנשפך הדם יש בו איסור דכל שבקדש פסול, וכדתניא ר' יהושע אומר אם אין דם אין בשר, דהיינו שנשפך דמו הוי פסול בקרבן מיד ולא רק שאין לו הכשר וסופו ליפסל כי לא יזרק עליו הדם.

וקרבן זה שאין לו הכשר והקרבה לזריקה חשיב גם לא תאכל כל תועבה. דלזה לא בעינן חלות פסול בגופו כמו לענין שריפה.

**שיעורי זבחים דף פא: - פג.**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

חטאת שהובא דמה בפנים

[המשך לשיעור הקודם]

|ד|

פסק הרמב"ם [פסוה"מ פ"ב הט"ו ט"ז] חטאת שקיבל דמה בשתי כוסות, נכנסה א' מהם להיכל והזה ממנה שם אף החיצונה פסולה שנא' אשר יובא מדמה וכו', דם החטאת שהכניסו לכפר בו בפנים ולא כיפר אלא הוציאו ולא הזה ממנו בפנים כלום אם הכניסו בשוגג הרי זה כשר ומזה ממנו בחוץ שהרי לא כיפר בקודש ואם הכניסו במזיד פסול. דהיינו שהחילוק בין שוגג למזיד הוא רק בלא כיפר, אבל כיפר פוסל גם בשוגג.

ותמהים המהר"י קורקוס ושאר המפרשים דבסוגית הגמ' מפורש איפכא, דמסקינן דר' יהודה ס"ל דדוקא בכיפר נפסל, ור' יהודה אמר דבשוגג כשר.

והגר"ח דן מתחילה ליישב, דאין כוונת הרמב"ם לומר דאם כיפר פסול אפילו שוגג, אלא כוונתו דבכיפר מהני עכ"פ מדין שלא במקומו, דהרמב"ם ס"ל שלב"מ כמקומו גם בניתנין בחוץ שנתנן בפנים, ותו לא מהני ליתן במקומו והקרבן כיפר והבשר פסול.

אבל דוחה הגר"ח דאין זה פירוש נכון, מדכתב הרמב"ם שהרי לא כיפר בקודש, שזהו הלשון של דין חטאת שהובא דמה בפנים, ואם כונתו רק משום שלא במקומו הו"ל למימר שהרי לא כיפר בלי להזכיר בקודש.

ומבאר הגר"ח בדברי הרמב"ם, דהנה בגמ' לא נתפרש טעמא דר' יהודה דבשוגג כשר, ואמר הגר"ח דהטעם הוא משום דלא מיקרי על מנת לכפר דהוי מחשבה בטעות[[98]](#footnote-98), וסובר הרמב"ם דאם כבר כיפר בפועל שנתקיימה מחשבתו חשיב נכנס לכפר.

ומחלק הגר"ח דזהו דוקא אם כיפר באמת מדין שלא במקומו כמקומו, אבל על הפרוכת ובין הבדים נוקט הגר"ח דלא איתרבו לדין שלא במקומו ולא נתכפר בהזאות אלו, א"כ בהזאות אלו שפיר מפליג ר' יהודה בין שוגג למזיד אע"ג דר"י מיירי בכיפר כמבואר בגמ', ומשום דבהם גם בכיפר לא חשיב נתקיימה מחשבתו כי לא הועילה כפרתו ולכן בשוגג מכשיר ר"י, דמיירי היכא דליכא שלב"מ כמקומו, אבל במזבח הפנימי דכיפר מדין שלא במקומו כמקומו בזה הוציא הרמב"ם דדוקא אם לא כיפר בקודש כשר בשוגג, וכונתו לאפוקי אם כיפר במזבח הפנימי דמהני מדין שלב"מ כמקומו וממילא פסול אף בשוגג דנתקיימה מחשבתו.

והחזו"א בגליונות השיג על פירוש הגר"ח בדברי הרמב"ם, וגם כתב דבדין המשנה משמע דשוגג כשר אפילו בנתן על המזבח, וביאר הטעם משום דשוגג שלא במקומו חשיב כמתעסק כיון שהוא בטעות, ולא מחשב הזאה כלל ולא נתכפרו בעלים.

ויל"ע בזה, דשוגג פי' הראב"ד באומר מותר או שסבור שהוא דם פנימי, א"כ נתכוין לזריקה וחידוש להחשיבו כאן כמתעסק.

והאור שמח מפרש בדברי הרמב"ם, דברמב"ם יש ג' נושאים, מקצת דם פוסל הכל, נכנס לכפר ולא כיפר, ושוגג. והרמב"ם כתב מתחילה הדין דמקצת דם שנכנס והזה פסל הכל. ואח"כ כתב את דין נכנס ולא כיפר וחילק בו בין שוגג למזיד, ומסידור לשונו נראה דהדין דמקצת דם פוסל הכל הוא רק בכיפר. ומקיים בזה את שני הפסוקים של ר"י הגלילי ורבנן, וזו שיטת ר' יהודה דס"ל דהפסוק אשר יובא מדמה דדרשינן אפילו מקצת דמה, זהו בכיפר כדדריש בגז"ש מדכתיב לכפר בקדש, ובזה פסול אף בשוגג. והפסוק דהן לא הובא את דמה דמשמע כל דמה, זהו בנכנס ולא כיפר ופסול דווקא במזיד, כמש"כ הרמב"ם, ולכן אמר משה בלשון ודאי, הן לא הובא, דודאי לא הכניסו במזיד.

וב' אופני פסול הם, דבהזה חל פסול בקרבן ובנכנס ולא כיפר חל פסול רק בדם הנכנס. ומביא את הירושלמי שהביא הגרי"ז דלרבנן הוי פסול בגופו ולריה"ג לא, ומסיק דנמצא לפסק הרמב"ם כיפר הוי פסולו בגופו וישרף מיד, ונכנס לכפר תעובר צורתו, וכולה שמועה דפסחים פג. מנהיר לפ"ז.

ויש לבאר דכיפר הוי פסול בכפרת הקרבן ולכן הוי פסול בקרבן, שנפסלה כפרתו.

ואולי מטעם זה כיפר פוסל גם בנכנס בדרך משופש כמובא לעיל בשם הקרן אורה.

ומיושב בזה הא דבדף לח: הוצרך טעם להכשיר ג' מתנות שבחטאת דאע"פ שהקרבן כבר נתכפר וודאי לא יפסל, מ"מ היה שייך לפסול את הדם שנכנס שלא יוכל לתת אותו בחוץ, דהלכה כר' יהודה שנכנס במזיד נפסל הדם.

|ה|

יש לדון בחטאת שהובא דמה אם בעינן הבאה באופן של עבודת הלכה, ומה הדין אם הביאה עם חציצה וכד'.

דלעיל לו. איתא לענין שוחט ע"מ להכניס דמה לפנים, והתנן אר"י הכניס בשוגג כשר הא במזיד פסול וקי"ל בשכיפר השתא ומה התם עיילי עיילא אי כיפר אין אי לא כיפר לא הכא דחשיב חשובי לא כל שכן.

וביאר הגר"ח [פסוה"מ פי"ג ה"ט] קו' הגמ' לפי מה שפסק הרמב"ם דהולכה במקום שא"צ הוי הולכה ומחשבה פוסלת בה, ולהכי פריך הגמ' דאי מחשבה להכניס דמה פוסלת א"כ גם בלא כיפר יפסל מטעם המחשבה שחשב בהבאתו.

והקשה הגרי"ד הרי אפשר שיביא שלא בדרך עבודת הלכה דבכה"ג אין המחשבה פוסלת ואיכא למימר שבאופן זה הכשיר ר"י בלא כיפר.

ואולי הגר"ח למד דדוקא בהכניס בדרך עבודה נפסל, דילפינן מלכפר בקדש בגז"ש דדוקא כשעושה מעשה של עבודת פנים, וא"כ זה יהיה טעם נוסף שלא יפסל בדרך משופש דאינו דרך הבאת חטאות הפנימיות, אכן יש לדחות דזה לא חסרון בהל' עבודה.

[האו"ש ביאר הגמ' לעיל לו. לפי דרכו ברמב"ם, דהא דקאמר וקי"ל בשכיפר היינו שבכיפר פסול אף בשוגג והא דמכשיר ר"י בשוגג היינו בנכנס לכפר. וביאר דברי הגמ' אי כיפר אין אי לא כיפר לא דאמנם יש אופן שפוסל ר' יהודה גם בלא כיפר, מ"מ כיון שהוא רק במזיד, נמצא דהפסול הוא בצירוף המחשבה של מזיד, וממילא לא יתכן לפסול במחשב להכניס, דא"כ הפסול יהיה ע"י שמחשב להכנס במזיד, וזה לא אמר ר' יהודה לעשות מחשבה על מחשבה].

**שיעורי זבחים דף פג ע"א**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

המזבח מקדש

ודין הקטרה דלחמו של מזבח

|א|

במשנה המזבח מקדש את הראוי לו, ופירש"י אפילו דבר פסול שעלה למזבח קדשו המזבח ליעשות לחמו ואין מורידין אותו.

וצ"ב דלכאו' דין לחמו של מזבח הוא דין אחר, וכדלקמן פה:, דתנן לקמן כשם שאם עלו לא ירדו כך אם ירדו לא יעלו, ואמר עולא דאם משלה בהן האור אפילו אם ירדו יעלו, ופירש"י דנעשו לחמו של אש. א"כ הכא דלא מיירי במשלה בהן האור אינו לחמו של מזבח.

עוד הקשה הגרי"ז דהרי לרבן גמליאל גם הדם והנסכים לא ירדו, ומבואר בתוס' לעיל מג. דבדם לא שייך הא דנעשה לחמו של מזבח אלא רק בהקטרה.

ואמנם בתוספתא [פ"ט ה"א] איתא הדם כדברי ר"ג זורקו ע"ג האישים. והביאור בזה י"ל דהרי דין אם עלו לא ירדו אינו מרצה את הקרבן והוי רק דין להקטיר דבר זה, ולכן לפי התוספתא גם בדם לא יעשה זריקה אלא יקטירנו ע"ג האש. וא"כ לכאו' שייך לומר שנעשה לחמו של מזבח.

אכן בגמ' דף פח. מפורש דלא כתוספתא אלא לר"ג זורק הדם כדרך זריקה, עי"ש. ואכתי תקשי לפי הגמ' דא"כ מוכח דאינו מדין לחמו של מזבח.

ועוד דגם בתוספתא איתא לענין נסכים דנותנו לספלים. והחסדי דוד מפרש החילוק בין דם לנסכים, דבדם לפי התוספתא לא יזרקנו כדרכו דחיישינן שלא יטעו להתיר בשר באכילה ולומר שזריקה זו מכשירה את הקרבן, אבל בנסכים א"צ היכר שהרי אין הכשר הזבח תלוי בנסכים.

עכ"פ גם בתוספתא מבואר לגבי נסכים דדין לא ירדו הוי אפילו היכא דליכא הקטרה, א"כ לא בעינן לחמו של מזבח.[[99]](#footnote-99)

וביאר הגרי"ז דמש"כ רש"י קדשו המזבח ליעשות לחמו, בא לומר שהקטרה זו שנעשית דמין אם עלו לא ירדו אינה כשאר הקטרת קרבן אלא היא הקטרת לחמו של מזבח, וגם בדם אין זה כשאר זריקה, ואמנם אינו נעשה לחמו של מזבח, מ"מ יש בו דין קלטיה מזבח כשנזרק[[100]](#footnote-100), ועכ"פ הזריקה הנעשית כאן הוי דין זריקה של פסולין ולא כשאר זריקה. ושם לחמו של מזבח הוי רק במשלה בהן האור.

וא"כ פירוש דברי רש"י הוא שקדשו המזבח לעשות בו הקטרה שיהיה נעשה בה לחמו של מזבח.

והוסיף הגרי"ז דב' דינים יש בזה, [וגם נאמרו בענין זה ב' פסוקים כמבואר בגמ'][[101]](#footnote-101), דתחילה בעינן למילף את עצם הדבר שיש תורת הקטרה על פסולין, וילפינן לה מהעולה על מוקדה, וברובע ונרבע שלא נאמר בהם דין זה אינה הקטרה, כגון לענין זר שהקטיר רובע ונרבע פטור, ואם הקטיר פסולין שלא ירדו יש חיוב זרות.

ודין נוסף נאמר כאן שהמזבח מקדש דהיינו שנותן דין לעשות הקטרה זו, וברש"י דף קט. מבואר שיש מצוה להפך בצינורא לצורך הקטרה זו, וכן בדם ונסכים המזבח נותן דין לעשות בהם זריקה וניסוך.

|ב|

האחרונים דנים האם דין קידוש מזבח הוי דוקא מדעת, דבכלי שרת איכא פלוגתא [בסוכה נ.] אם אין מקדשין אלא מדעת.

והמקדש דוד [סי' ד' סק"ד] הביא בזה דהירושלמי פ' לולב וערבה[[102]](#footnote-102) יליף הא דכלי שרת אין מקדשין אלא לדעת ממזבח שאינו מקדש אלא לדעת.[[103]](#footnote-103)

והחזו"א[[104]](#footnote-104) דן מתחילה דדוקא העלן אדם אבל העלן קוף או שנפל על המזבח מיד האדם שלא בכונה ירד, והביא ראיה מלעיל ס. לגבי כוס היה ממלא מדם התערובות דקאמר ודילמא משום דשפיכה מכח האדם בעינן, מבואר דיכול לאוספו בנשפך מאליו[[105]](#footnote-105), וחוזר לומר דאמנם לא קלטיה מזבח לענין שיכול לאוספו, מ"מ עדיין י"ל לענין אם עלה לא ירד סגי בעלה מאליו. ומדוייק כן מלקמן [פד. ובגמ' פה.] דעולה שעלתה חיה תרד, משמע שאם היה המזבח מקדש מחיים היה מקדש גם בעלתה מאליה.

אכן ברמב"ם [פסוה"מ פ"ג ה"ד] הביא דין זה בלשון עולה שהעלה חיה, דהיינו שהעלה אדם ולא שעלתה מאליה.[[106]](#footnote-106)

ובאור שמח בהל' מעילה [פ"ה ה"ו] מבואר דפשיטא ליה שא"צ דעת.

דכתב בדין אימורי קדשים קלים שהעלן לפני זריקת דמים, דמבואר בגמ' [פה:] שאין מועלין בהם עד זריקת דמים אע"פ שלא ירד ויש בכה"ג דין הקטרה. וביאר האו"ש הטעם ע"פ המשנה במעילה המובאת בב"ב עט. הקדיש בור ואח"כ נתמלא מים וכו' אין בהם מעילה, ופי' הרמב"ן שם דלמעילה בעינן קדושת פה, ומה שזכה הקדש ע"י שנכנס לרשות הקדש ליכא מעילה. ועפ"ז ביאר האו"ש דהכי נמי אימורין שהעלן הוי כנעשה מאליו דאטו ההעלאה בעי שתהיה מכח אדם, והוי כמו שנעשית לחמו של מזבח ממילא בלא כונת מקדיש, עכ"ד. דהיינו שאין כאן דין מעילה כיון שא"צ בזה דעת[[107]](#footnote-107).

וי"ל דכל נידון זה אם צריך דעת הוא רק לענין דין קידוש מזבח להצריך לעשות הקטרה, אבל לענין עצם הדבר שיש הקטרה של פסולין ע"י משילת האור, לזה לכו"ע א"צ דעת. וכמו שנתבאר דשני דינים נאמרו כאן, עצם ההקטרה דפסולין, והדין להקטירם מכח קידוש המזבח.

|ג|

עוד נפק"מ בכך שיש דין משילת האור מלבד דין קידוש מזבח. דלעיל יב. אמרינן על הכשר קרבן מיום השמיני, לילה לקדושה יום להרצאה, שאינו כשר להקרבה בליל שמיני. והקשו התוס' למאי נפק"מ בהא דיום להרצאה תיפוק ליה מביום צוותו, ותירצו דהו"א אם שחט בלילה אם עלה לא ירד כר' שמעון והשתא קמ"ל דהוי מחוסר זמן ותרד אפילו לר"ש דאין פסולו בקודש, ולר' יהודה דס"ל דגם בשחיטת לילה תרד, י"ל דהנפק"מ בליל שמיני למ"ד אין לילה בבמה והשתא הוי מחוסר זמן דפסול אף בבמה, וקשה למ"ד יש פסול לילה בבמה, וי"ל דמודה ר' יהודה דבבמה שחיטת לילה לא תרד.

ושואלים האחרונים למה יהא בבמה דין מזבח מקדש, יעו"ש בטהרת הקדש, והאור שמח [פסוה"מ פ"ג ה"ג] תולה דין זה במחל' התנאים בדף קח. לענין חיוב מעלה בחוץ אם הוא דוקא בבנה מזבח או גם במעלה ע"ג הסלע, דלמ"ד שחייב רק במזבח, ומשום דס"ל דבמת יחיד הוי דוקא מזבח, י"ל דמקדש פסולין כדין מזבח.

אכן הגרי"ז נקט דאינו כן, דאף למ"ד שלבמה צריך לבנות מזבח היינו משום דס"ל שאין דין הקטרה על גובהה בעלמא ובעי מזבח, אבל אין זה בקדושת מזבח ואינו מקדש פסולין.

[דהיינו שהדין של מזבח בבמה הוי רק מקום הקטרה, והחזו"א כתב דאף למ"ד דא"צ מזבח ומהני בגובהה בעלמא מ"מ בעינן דוקא גובה ושיעורו י' טפחים, דבעינן מקום מסויים ולא שמקטיר בכל מקום שהוא].

ובדברי התוס' הנ"ל פי' הגרי"ז דכונתם באופן שמשלה בהן האור שיש בו דין לחמו של מזבח וזה שייך גם בבמה, ובמחוסר זמן דאין פסולו בקדש ליכא דין זה.

נמצא שקידוש מזבח הוי דין בפנ"ע ושייך גם בדם ונסכים שאין בהם לחמו של מזבח, וכן מאידך משילת האור הוא דין בפנ"ע וא"צ לזה קידוש מזבח ולכן י"ל דמהני גם בלי דעת, וכן מהני בבמה.

המשנה למלך [פסוה"מ פ"ג ה"ו] נסתפק בג' מיעוטים דהיינו נשחטה בלילה ונשפך דמה ויצא דמה חוץ לקלעים שאם עלו ירדו, מה הדין במשלה בהן האור, ומביא ראיה מהתוס' לקמן קכ. בשחיטת ק"ק בדרום דלרבה אם עלו ירדו דכמאן דחנקינון דמי, ומ"מ כתבו התוס' דאם משלה בהן האור לא ירדו. א"כ הו הדין בג' מיעוטין.

ואתי שפיר ע"פ מה שנתבאר, דהוי ב' דינים, והמיעוטים נאמרו בדין קידוש מזבח ולא נאמרו במשילת האור.

ומ"מ אומר המל"מ ע"פ התוס' הנ"ל, דנחית חד דרגא משאר פסולין שבמשילת האור אפי' אם ירדו יעלו, ובג' מיעוטים ע"י משילת האור יהיה רק דין אם עלו לא ירדו אבל לא יהא הדין שאם ירדו יעלו.

אבל קשה על דברי המל"מ מהתוס' בדף יב. הנ"ל שהקשו מאי נפק"מ לר' יהודה בין פסול נשחטה בלילה לבין מחוסר זמן הרי תרוייהו ירדו. ולדברי המל"מ הא איכא נפק"מ לענין משילת האור, דמהני בנשחטה בלילה, ואילו במחוסר זמן שאין פסולו בקודש הוי בפשטות כרובע ונרבע דירדו אפילו משלה בהן האור.

וגם בתירוץ התוס' דבבמה שחיטת לילה לא תרד, לפי ביאור הגרי"ז דהיינו דוקא במשילת האור, א"כ מבואר דבמזבח אפי' משלה האור תרד.

עוד יל"ד אופן של דין משילת האור בלי דין קידוש פסולין. דמצינו ברצפת העזרה שנתקדשה לר' יהודה כמזבח, וכתבו התוס' לקמן פז. וכן במנחות נז: דשמא היינו רק לכשירין להקטיר עליה אבל לא לפסולין.

אכן בתוס' לעיל יד. נראה שריצפה מקדשת פסולין, והגרעק"א שם ציין לתוס' דלקמן ובמנחות הנ"ל.

ובתו"כ [פ"ו ה"J] איתא דרשא נוספת בענין הקטרת פסולין, והקטיר אע"פ שפסול וכו' יכול כשהן למטה ת"ל המזבחה כשהן בראש המזבח אמרתי ולא כשהן למטה. וצ"ב מהו האופן דס"ד שיקטיר פסולין כשהן למטה.

והיה אפשר לפרש דסתם תו"כ ר' יהודה והכונה היא למאי דס"ל רצפה מקודשת, יכול תקדש פסולין ת"ל וכו'.

אולם במאורות הגר"א נראה לא כך, שציין [בפרקין משנה ד'] את התו"כ כמקור על דין אם ירדו לא יעלו. דהיינו שפי' כשהן למטה שעלו ואח"כ ירדו.

ועכ"פ י"ל שדין זה דרצפה אינה מקדשת פסולין הוא רק לפני משילת האור, דקידוש מזבח אין ברצפה וכמו שאין בה מתן דמים [כדלעיל ס.], דרצפה אינה מזבח אלא היא רק מקום הקטרה, אבל כשעושה בה הקטרה י"ל דיש בזה דין משילת האור.

|ד|

ועדיין יש לדון איזו תורת הקטרה יש לפסולין שלא ירדו, דהגרי"ז נקט שזהו דין בפנ"ע של הקטרת פסולין גרידא ולא הוי הקטרה בקרבן.

אבל יתכן שהוא הקטרה בקרבן, דהחזו"א[[108]](#footnote-108)

דן אם יש איסור אכילת בשר לפני הקטרת אימורין פסולין שעלו, וכתב דאע"ג דהן נקטרין מ"מ אין להן זיקה עם הקרבן, ולכן אוכלין הבשר אף דלא הוקטרו האימורין.

אבל מדברי התוס' לעיל לו. בתי' א' [לענין הקרבת טמאין] נראה בפשטות דגם בהקרבה של אם עלו לא ירדו אסור לאכול עד שיקטיר האימורין. וזה שייך רק אם הוי הקטרה בקרבן.

ויש נידון אם האיסור לאכול הוא עד שיקטיר את כל האימורין או דסגי בכזית, והנידון הנ"ל לענין הקטרת פסולין שייך לפי שני הצדדים, דאם צריך הקטרת הכל, נפק"מ היכא שהקטיר הכל מלבד הפסולין האם רשאי לאכול לפני הקטרת הפסולין. ואם סגי בכזית, נפק"מ היכא שהקטיר רק כזית של פסולין האם רשאי לאכול לפני הקטרת הכשרין.

עוד נפק"מ י"ל בנידון זה, לענין הדין המבואר בפסחים ס"ד והקטירם כולם כא', דבעינן להקריב כל חלבי הקרבן יחד, ועוד איתא התם והקטירו שלא יערב חלביו של זה בזה, אלא מקטירין חלבי כל קרבן בפנ"ע.[[109]](#footnote-109)

והשתא בהקטרת פסולין אם זה הקטרה בקרבן שייך דין זה אבל אם זהו דין בפנ"ע דהקטרת פסולין ואינו הקטרה בקרבן י"ל דלא שייך דין זה.

[והמקד"ד דן אם הקטרה זו דוחה שבת, וגם זה י"ל דתלוי בצדדים הנ"ל, דאם אינה הקטרה בקרבן לכאו' אינה דוחה.

גם יל"ד לפ"ז אם צריך לעשות הקטרה זו לשם זבח, אבל אינו מוכרח דאפשר דגם אם אינה הקטרה בקרבן מ"מ שייך בזה לשם זבח][[110]](#footnote-110).

**שיעורי זבחים דף פג ע"ב**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

אימורין שהעלן לפני זריקה

|א|

הגמ' מייתי מימרא דעולא אימורי קק"ל שהעלן לפני זריקת דמן לא ירדו נעשו לחמו של מזבח, ומפרשינן לה דעדיפי מקמצים שלא קדשו בכלי משום דאימורין לא מחסרי מעשה בגופייהו.

ופירשו התוס' דמיירי אפילו לר' שמעון, דגם לדידיה קמצים שלא קדשו בכלי ירדו. ומ"מ מסקי התוס' דדינא דעולא דאימורין לפני זריקה לא ירדו נאמר גם אליבא דר' יהודה דנשפך דמה תרד, דהכא כיון שיש דם ולא נשפך לא ירדו. ובפשטות היינו שמקטירין מיד לפני זריקה.

הגמ' מייתי מימרא דעולא אימורי קק"ל שהעלן לפני זריקת דמן לא ירדו נעשו לחמו של מזבח, ומפרשינן לה דעדיפי מקמצים שלא קדשו בכלי משום דאימורין לא מחסרי מעשה בגופייהו.

ופירשו התוס' דמיירי אפילו לר' שמעון, דגם לדידיה קמצים שלא קדשו בכלי ירדו. ומ"מ מסקי התוס' דדינא דעולא דאימורין לפני זריקה לא ירדו נאמר גם אליבא דר' יהודה דנשפך דמה תרד, דהכא כיון שיש דם ולא נשפך לא ירדו. ובפשטות היינו שמקטירין מיד לפני זריקה.

ולקמן פה: מסקינן דאע"ג דלא ירדו מ"מ אין בהם מעילה, וכן פסק הרמב"ם [פסוה"מ פ"ג הי"ב] דלא ירדו שהרי נעשו לחמו של מזבח, וברפ"ב ממעילה כתב דאין בהם מעילה.

אבל הכסף משנה פירש, כלומר אע"פ שהעלום בפסלות כיון שנזרק הדם אח"כ לא ירדו. מבואר בדבריו בפשטות שכל הדין דלא ירדו נאמר רק לאחר זריקה, ואי אפשר להקטירם מיד.

ובלקוטי הלכות תמה א"כ מה החידוש שלא ירדו כיון שכבר נזרק הדם ומאי איכפת לן שעלה קודם זריקה.

ועוד הקשה מאי פריך הגמ' מאי שנא קמצים שלא קדשו בכלי מהא דעולא, הא הכא מיירי דוקא לאחר זריקה ושפיר לא ירדו[[111]](#footnote-111).

עוד הקשה האחיעזר[[112]](#footnote-112) מה הנידון בגמ' אם יהיה בהם מעילה, בשלמא אם יש דין הקטרה לפני זריקה, משום הכי ס"ד שיהיה בהם מעילה, אבל לכס"מ אי לפני זריקה הרי ירדו ומאי ס"ד שיהא מעילה, ואי לאחר זריקה בודאי יש מעילה דמה בכך שהעלן לפני זריקה.

ולולא הכס"מ מיירי לפני זריקה ומדין לא ירדו יקטיר מיד לפני זריקה, והלקוטי הלכות מוסיף עוד די"ל דהשתא אפילו נשפך שכבר אינו ראוי לזריקה מ"מ לא ירדו כיון שמתחילה כשעלו היה ראוי לזרוק וחל בהם דין הקטרה. וכ"כ החזו"א[[113]](#footnote-113).

אמנם לשון רש"י במעילה ז: וכן ברבינו גרשום שם ככסף משנה, דהא דלא ירדו היינו כי הדר וזריק את הדם.

ולדעת הרמב"ם שגם בכשרים יש דין אם עלו לא ירדו שאסור להורידן, [ודלא כרש"י בדף פה.], יתכן לפרש דדין לא ירדו הוא לפני זריקה ויקטירם לאחר זריקה, ויתיישב בזה הקו' הראשונה מאי קמ"ל עולא, דאשמועינן דלא ירדו, וחשיב ראוי למזבח. ואכתי תקשי קו' האחיעזר מאיזה טעם ס"ד שיהא בהם מעילה, דהאיסור להורידן אינו סיבה למעילה.

והגרי"ז דן לפרש כונת הכס"מ, דאה"נ שיקטיר מיד לפני זריקה אלא שהקטרה זו תלויה בזריקה שיעשה אח"כ שעי"ז יהא לה תורת הקטרה למפרע. [ואולי יהיה בזה נפק"מ לענין אם תועיל הקטרה זו להתיר הבשר באכילה, לפי הצד דסגי בהקטרת כזית][[114]](#footnote-114).

|ב|

עוד היה מקום ליישב הקושיות על הכס"מ, דכבר נתבאר שיש דין העלאה תחילת הקטרה, והגר"ח אמר זאת בביאור דברי הרמב"ם בדין לינה מועלת בראשו של מזבח, שכתב הרמב"ם[[115]](#footnote-115) איברים וחלבים וקמצים שלנו בראשו של מזבח כאילו לנו בעזרה. והקשה הגר"ח למה לא הזכיר הרמב"ם גם דמים.

וביאר דהרמב"ם בא לאפוקי ממ"ד[[116]](#footnote-116) אין לינה מועלת בראשו ש"מ, וגם הך מ"ד מודה בדם, דהטעם דס"ל דאינה מועלת הוא משום שהעלאה תחילת הקטרה, [ויש להוסיף דבהקטרה ממש אומר הקרן אורה לקמן פז. דבמערכה לכו"ע אין לינה, ויש לזה מקור מהמכילתא], משא"כ בדם שאין בו הקטרה לא שייך בו העלאה ופשיטא דנפסל.
[והגרי"ז תירץ באופ"א, דדם נפסל בשקיעת החמה ועל פסול זה לא מהני ראשו ש"מ. ונפק"מ בין תי' זה לתירוץ הגר"ח, האם בנסכים שייך נידון לינה ברש"מ, דאין בהם הקטרה ומאידך אינן נפסלים בשקיעת החמה].

עוד מבואר יסוד זה דהעלאה תחילת הקטרה, מדאמרינן במנחות נז. בעי רב מרי חימצה בראשו ש"מ מהו אשר תקריבו אמר רחמנא והא אקרבה וכו', דהיינו שיתכן שהלאו דמקריב חמץ נאמר רק כשעושה העלאה.

וגדולה מזו מבאור ברבינו גרשום [שם בע"ב] דבהעלאה לבד בלי הקטרה ג"כ חייב.

ועפ"ז היה מקום לומר בדברי הכס"מ, דס"ד שרק אחרי זריקה שייך העלאה תחילת הקטרה, והמעלה קודם זריקה אין בו קיום של העלאה, וא"כ יצטרך להוריד ולחזור ולהעלותן לקיים בהם דין העלאה, וקמ"ל עולא דלא ירדו להעלותן שוב, דחל כאן דין העלאה לפני זריקה כיון שנעשו לחמו ש"מ.

ובקמצים שלא קדשו בכלי אמרינן דכיון דמחסרי מעשה בגופייהו לא קידשן המזבח ולא חל בהם דין העלאה.

עוד נפק"מ יתכן שיש בדין זה לשיטת הרמב"ם, דכתב[[117]](#footnote-117) שהעלאת הקומץ למזבח צריכה כלי שרת, ומאידך פסק[[118]](#footnote-118) דהקטרתו ביד כשרה, ואפשר דס"ל שכאשר נעשית ההעלאה שהיא תחילת הקטרה בכלי שרת כבר א"צ שתיעשה ההקטרה עצמה בכלי שרת.

ומיושב בזה קושיות הלקוטי הלכות, דאשמעינן דלא ירדו האימורין שכבר נתקיים בהם העלאה לפני הזריקה דנעשו לחמו ש"מ, ופרכינן שפיר מאי שנא מקמצים שלא קדשו בכלי שירדו ולא אמרינן דנתקדשו. וכן מיושב קו' האחיעזר דס"ד שיהא בהן מעילה דחשיבי קדשי ד' כיון שחל בהם תורת העלאה שהיא תחילת הקטרה.

ובעולה ששחטה בראש המזבח דלא תרד, אע"ג דלא נתקיים בה העלאה, כתב האחיעזר[[119]](#footnote-119) דכיון שנעשית בראש המזבח אינה צריכה העלאה.

ולפ"ז בקמצים כשרים שקמצן למטה והעלן לפני קידוש כלי וקידשן למעלה, אולי אה"נ דיצטרך להורידן כדי לקיים בהן העלאה.

|ג|

יש לדון האם בהקטרת אימורי קק"ל לפני זריקה יש קיום הקטרה בקרבן, או דהוי רק דין הקטרה של אם עלו לא ירדו.

דבפסולין שאם עלו לא ירדו נתבאר [בשיעור הקודם] דדעת הגרי"ז שאינו קיום הקטרה בקרבן, אבל באימורי קק"ל לפני זריקה, האור שמח פשיטא ליה דהוי קיום הקטרה בקרבן.

דהאור שמח[[120]](#footnote-120) דן אם הקטרה זו מועילה לענין אם אין בשר אין דם, באופן זה שהקטיר לפני זריקה, ונקט דמהני.

ודבריו הם ע"פ מאי דאיתא במנחות כו: אברים שסידרן וסידר עליהן את המערכה מהו, דיש ספק אם דרך הקטרה בכך. ופסק הרמב"ם דלא יעשה כן לכתחילה ואם עשה הורצה. וכתב האו"ש דהיינו כשיטתו בכל הספיקות בקדשים דפסק שהורצה[[121]](#footnote-121), אבל עכ"פ צ"ב הכא מאי נפק"מ דהורצה הרי הקרבן כשר גם אם אבדו האימורין.

ומיישב האו"ש דנפק"מ היכא שהקטיר לפני זריקה באופן זה שסידר העצים עליהן, דאי הוי הקטרה הורצה אח"כ כשזורק את הדם, דחשיב יש בשר כיון שהוקטר הבשר. והגרי"ז ג"כ אמר את דברי האו"ש אלו.

והאו"ש מוסיף עוד לבאר עפ"ז הגמ' בפסחים עז:, בפלוגתא דר' אליעזר ורבי יהושע אם יש דם כשאין בשר, דהגמ' שקיל וטרי בטעם מחלוקתן, ור"א מדייק מדכתיב ודם זבחיך ישפך ואח"כ כתיב והבשר תאכל, דאקדמיה לדם, ולא כפי הסדר בפסוק ועשית עולותיך הבשר והדם, שמע מינה דם אע"פ שאין בשר. ולא נתפרש בגמ' בדברי ר' יהושע תשובה לדיוק זה של סדר הפסוק.

ומיישב האו"ש ע"פ הנ"ל, דהרי לר"י בעינן שיהא בשר ואימורין להקטרה או שיהא בשר לאכילה, וא"כ בעולה שהבשר להקטרה, הקדים הפסוק את הבשר לדם דמהני גם אם הקטיר לפני זריקה וכנ"ל, משא"כ בבשר שלמים דהוי אכילת הדיוט, אם אכל לפני זריקה דהוי אכילה באיסור אם זרק לא הורצה, ולכן הקדים הפסוק את הזריקה לאכילה, ומדוייק סדר הפסוקים היטב.

אכן לשון רש"י [במנחות ט.] בהא דלר"י אם אין בשר ואימורין אין דם, דכיון דאבדו שניהם זריקה למה. משמע דבעינן שהזריקה תהא נצרכת להתיר, וצ"ב לפי האו"ש דמהני גם היכא שכבר הוקטר הבשר דנמצא שהזריקה אינה מתירה. [ולפי הכס"מ ניחא].

אכן יש ליישב לדברי האו"ש, דהקרבן צריך שיהא בו תרתי, בשר ודם, וכפי שנתבאר [בשיעור הקודם] במה שנאמר בגמ' אם אין דם אין בשר, דהוי פסול בקרבן, דקרבן שאין לו דם חל בו פסול ולא רק שאין דם שיתירנו. וברש"י בפסחים כד. מבואר דהאוכלו עובר בלאו משום כל שבקדש פסול איכא ל"ת על אכילתו.

וזהו חילוק התוס' כאן דלפני זריקה עדיף מנשפך דמה, דכיון שיש דם אין בו פסול כמו שיש בנשפך.

והאו"ש אומר שקיום זה של דם ובשר נעשה גם כשהפך את הסדר והקדים הבשר לדם, ולכן הקרבן כשר, ואכתי יתכן שיש דין שלא יזרוק כשהדם אינו מתיר כדמשמע ברש"י, אבל זה אינו פסול, ובדיעבד אם זרק הורצה. ויתכן דנפק"מ בפחות מכזית, דלקיום דין הבשר והדם בעי כזית, אבל בשביל מש"כ רש"י דבעינן שהזריקה תתיר דאל"כ זריקה למה, י"ל דסגי בפחות מכזית למ"ד יש הקטרה פחותה מכזית.

ודברי האו"ש הם באימורים לפני זריקה, אבל בפסולין שאם עלו לא ירדו לא מהני להכשיר הקרבן, וכאמור הגרי"ז נקט שהקטרתן אינה הקטרה בקרבן.

ויש בזה נפק"מ גם לענין דחיית שבת, דהמשנה למלך[[122]](#footnote-122) דן אם הקטרת פסולין דוחה שבת, והביא בשם מהר"י אלפאנדרי שהקשה בדברי הגמ' דדרשינן תמלח אפילו בשבת, וצ"ב איזו מלאכה דאו' יש במליחת בשר שהוצרך להתירה בשבת, ותירץ דמיירי בפסולין שאין בהם הפשט וניתוח אלא מקטירן בעורן ומליחת העור הוי מעבד, ונקט מהר"י אלפאנדרי שהקטרת פסולין דוחה שבת, [יעו"ש בדברי המל"מ בזה].

והא דהקטרה דוחה שבת מבואר בגמ' דהוא משום חביבה מצוה בשעתה, ולכאו' זה שייך רק כשהיא הקטרה בקרבן.

וכאמור באימורין לפני זריקה ודאי שהיא הקטרה בקרבן.

**|ד|**

מבואר בגמ' דקמצים שלא קדשו בכלי ירדו משום דהוי אינו ראוי.

והנה לר' יהודה בפסול דנשפך דמה שאין דם לזרוק אין המזבח מקדש. ומסתפק הלקוטי הלכות בנשפך מן הצואר על הרצפה ואספו בכלי וזרקו שלא כדין, האם ירדו כמו ביצא דמה חוץ לקלעים דירדו כיון שנפסל לפני זריקה כדפרש"י.

ולכאו' דמי לקיבל בכלי חול דמבואר בגמ' דהוי כנשפך, אבל הלקוטי הלכות דן דדילמא באספו אח"כ בכלי שרת עדיף, והניח בצ"ע.

ואם בכה"ג ירדו, צ"ב בקמצים שלא קדשו בכלי מה הוצרך הטעם שאין המזבח מקדש משום דהוי אינו ראוי, תיפוק ליה דהוי כנשפך, וכדביאר החזו"א דמיירי שכבר הניח הקומץ מידו ולכן אינו יכול לקדשו, דאל"כ יקדשנו עכשיו. ועמד החזו"א בקו' זו[[123]](#footnote-123).

ויתכן שיש נפק"מ לפי המל"מ דבנשפך דמה מהני משלה בהן האור לענין שלא ירדו, משא"כ באינו ראוי. ואכמ"ל.

|ה|

השערי תשובה [סי' תרע"ג סק"א] דן במי שהתחיל להכין נרות שעוה ולהדביקן בכותל כדי להדליקן לנר חנוכה ובעוד שהוא עסוק בכך הביאו לו שמן זית אם יחליף וידליק בשמן זית, או שיגמור המצוה בנרות שעוה כיון שכבר התחיל בה דמשום מצוה מן המובחר של שמן זית אין לבזות הראשונה, ואח"כ כתב דאולי מה שהדביק הנרות לא מקרי התחיל במצוה, עי"ש.

ומדמה נידון זה לגמ' ביומא ז. היה עומד ומקריב מנחת העומר ונטמאת בידו אומר ומביאין אחרת תחתיה, ומייתי רב ששת ראיה מינה דטומאה דחויה בציבור. מבואר דאם הותרה בצבור אע"ג דמצוה מן המובחר בטהורה אין לבזות בשביל כך המנחה שהתחיל בה.

ולכאו' קשה דהא מצינו במנחות סד. דאפי' שחט כחושה אומרים לו הבא שמינה ושחוט ואפילו בשבת, ופוסלים את הראשונה כדי לקיים מבחר נדריכם, ואמנם רש"י שם פי' דהכחושה הוי הקריבהו נא לפחתך, אבל ברמב"ם[[124]](#footnote-124) זה לא נזכר אלא כתב בסתם שמינה וכחושה.

וי"ל דדין מבחר נדריכם עדיף טפי, ואינו רק כמצוה מן המובחר[[125]](#footnote-125).

ובחי' מרן רי"ז הלוי דן לענין מהדרין בנר חנוכה האם אמרינן בזה הידור מצוה עד שליש, והביא שעוררני לזה א' הרבנים פה באה"ק, והכונה היא להגרצ"י אדלשטיין זצ"ל, ונדפס נידון זה בספרו הוד צבי והביא בשם אביו זצ"ל בחידושי בן אריה דביאר שלא שייך כאן עד שליש דההידור כאן הוא תוספת פרסומי ניסא שזהו עיקר המצוה[[126]](#footnote-126).

אמנם לענין ההדלקה בשמן במקום שעוה, מבואר במשנ"ב[[127]](#footnote-127) שהוא פחות מהדלקה כמהדרין, וי"ל דזה לא עדיף משאר הידור ומצוה מן המובחר.

והחזו"א [סי' י"ט ס"ק י"ד] דן בהא דהיה עומד ומקריב מנחת העומר ונטמאת, דהרי אם יקריבנה בטומאה ירצה דקרבן צבור קרב בטומאה, וא"כ היכא שכבר היא על המזבח ובין כך יצטרך להקריבה עכ"פ מדין אם עלו לא ירדו א"כ לא יביא אחרת אלא יקריב את זו ותרצה כדין קרבן ציבור.

ודן החזו"א דאולי מ"מ יקריב תחילה אחרת כדי שיהא הקרבן ציבור בטהרה, ואח"כ יקריב הראשונה שנטמאת כדין אם עלו לא ירדו[[128]](#footnote-128).

**שיעורי זבחים דף פג - פד**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

שיטת הרמב"ם בקידוש מזבח בדם ובנסכים ובג' מיעוטין

|א|

במשנה פליגי תנאי בפירוש הראוי לו, רבי יהושע אומר כל הראוי לאישים ורבן גמליאל אומר כל הראוי למזבח, ונפק"מ בדם ונסכים שר"ג אומר לא ירדו ור"י אומר ירדו, [ויש עוד דעות של תנאים במשנה ובגמ'].

ובשיטת הרמב"ם בזה לענין הלכה, בפיה"מ כתב הלכה כר' יהושע, וכן פסק [בפסוה"מ פ"ג הי"ד] לענין נסכים דירדו כר"י, וכן הביא [שם ה"ג] את הדרשא של ר"י [ואיירי שם בדין עולה כשרה ששחטה בראש המזבח דיפשיט וינתח במקומה, עי"ש]. וכן נקטו הלחם משנה והקרן אורה ועוד אחרונים דהרמב"ם פסק כר"י.

מאידך כתב הרמב"ם [שם ה"ז] לן הדם בהדי הנך דלא ירדו. ובפשטות הכונה שלא ירד הדם וא"כ הוא כר"ג, ואם הרמב"ם פוסק כר"י כנ"ל צריך לפרש שהאימורים לא ירדו, וכ"כ הלקוטי הלכות.

אולם הגר"ח[[129]](#footnote-129) נקט שהרמב"ם פסק כר"ג דדם שעלה לא ירד. ואינו מזכיר את מש"כ הרמב"ם דרשת ר"י כנ"ל, ונראה דס"ל שהוא לאו דוקא, דהרמב"ם שם לא איירי בפסולין אלא בא לאפוקי מעולה שעלתה חיה דתרד שעדיין אינה ראויה.

ומוכיח הגר"ח שהרמב"ם פסק כר"ג, ממש"כ הרמב"ם [שם הי"ט] דכלי שרת מקדשין דם הפסול ליקרב לכתחילה, והיינו כדתנן [פו.] כשם שהמזבח והכבש מקדשין את הראוי להן כך כלי שרת מקדשין. ולמד הגר"ח דלר"י שמזבח לא מקדש דם הוא הדין דכ"ש אין מקדשין דם. ומש"כ הרמב"ם דמקדשין הוא כר"ג.

ולפי"ז צריך לחלק בין דם לנסכים, והאריך בזה הלקוטי הלכות, דכאמור בנסכים פסק הרמב"ם דירדו כר"י.

|ב|

ולפי האחרונים שנקטו דהרמב"ם פסק כר"י, צריך ליישב מה שפסק הרמב"ם דכ"ש מקדשין דם ליקרב. ואמר הגרי"ז דצ"ל שהמיעוט דראוי לאישים לאפוקי דם ונסכים, זהו רק לענין ראוי למזבח, דמה שאינו לאישים לא נחשב ראוי למזבח, אבל בכלי שרת גם דם נחשב ראוי ושפיר מתקדש.

ועדיין צ"ב א"כ מה ההיכי תימצי שלא יהיה הדם בכ"ש שאז נאמר שהמזבח אינו מקדש דם, ומבאר החזון יחזקאל [בחי' על המסכת] דמשכחת לה בחטאת העוף שנותן דמה על המזבח בלי כ"ש[[130]](#footnote-130), [ואף לפי הצד בגמ' צ"ב: דצוארה ככ"ש, ודאי שאינו מקדש פסולין].

עוד משכחת לה בהוציא את הדם מהכ"ש שקיבל בו ונתנו בכלי חול והעלהו על המזבח.

עוד יל"ד בראיית הגר"ח מכ"ש, דהנה הגר"ח העתיק את דברי הרמב"ם, כלי שרת מקדשין דם הפסול ליקרב לכתחילה. וכנראה כך היתה הגירסא לפניו, אבל ברמב"ם לפנינו לא כתוב לכתחילה, ולגירסא דידן י"ל שאין ראיה מהרמב"ם וכמו שיתבאר.

דבפלוגתת ר' שמעון ור' יהודה [בג' מיעוטים] פוסק הרמב"ם [פסוה"מ פ"ג ה"ו] כר"י דנשפך דמה תרד, ובלן דמה וכן בזרקו טמאים את דמה פסק [שם ה"ז] דלא ירדו כשאר פסולין, וקשה דאם הרמב"ם פוסק כר' יהושע דבדם פסול אין קידוש מזבח א"כ כשנפסל הדם אסור לזורקו ולא יחול ע"י זריקה זו דין אם עלו לא ירדו באימורין וליהוי כנשפך דמה דתרד.

ועמד בזה החזו"א [סי' י"ט סק"ג], ותירץ ע"פ דברי התוס' פז: דגם לר' יהושע דדם ירד, ואין בו אם עלו לא ירדו לתת בו דין לזורקו, מ"מ אם זרק הוי זריקה ולא יקנחנו, דקלטיה מזבח. [וכדאמרינן לעיל כז:, וע"פ התוס' הוי הכי גם אליבא דר' יהושע], וכיון שהיה בזריקה זו של פסולין תורת זריקה, מהני לאימורים שלא ירדו, בשאר פסולין מלבד הג' מיעוטין.

ונראה שיהא בזריקה זו גם חיוב זרות, כיון דהויא זריקה.

והחזו"א מעיר מהיכא יליף ר' יהושע דין זה שלא יקנחנו. וצ"ל דהמיעוט דבעינן ראוי לאישים נאמר רק לגבי קידוש מזבח, אבל לא לעצם הדבר שיהא בזריקתו של דם פסול דין זריקה וקלטיה מזבח, וכשם שהקטרת פסולין הוי הקטרה.

נמצא בביאור מש"כ הרמב"ם דכלי שרת מקדשין דם הפסול ליקרב, לגירסת הגר"ח ליקרב לכתחילה שמעינן מינה דכ"ש מקדש דם לעשות בו זריקה, אבל אם ל"ג לכתחילה יתכן לפרש דאה"נ אינו מקדש לענין לעשות בו זריקה, אלא שאם זרק היה מקום לומר שלא יחשב זריקה וליהוי כנשפך דמה, קמ"ל הרמב"ם דבדיעבד הוי זריקה, ונפק"מ דמהני לאימורין שלא ירדו[[131]](#footnote-131).

והגרי"ז יישב גם לפי דברי הגר"ח דיזרוק לכתחילה, די"ל דזהו דוקא בקידוש כלי שרת.

ובדעת הגר"ח שהוכיח מקידוש כ"ש לקידוש מזבח, ולא חילק ביניהם כהגרי"ז, הוסיף הגרי"ד ביאור בזה, דלקמן פז: פריך עולת העוף דפסלה בה מחשבה היכי משכחת לה, כיון שנעשית בראש המזבח ואם ישהנה למחר תהא בת הקטרה דאם עלו לא ירדו א"כ לא תפסול בה מחשבת הקטרה למחר, ומשני כגון שחשב להורידה ולמחר יעלנה ויקטירנה.

והקשה הג"ר מיכל ראשעס מבריסק להגר"ח, הרי מחשבה מהניא בד' עבודות דהיינו גם בקבלה והולכה שהדם נמצא בכלי שרת, וכיון דכ"ש מקדש פסולין ובמצב זה שהדם נמצא בו יש דין להקריבו גם למחר א"כ מחשב לזרוק למחר לא יתפגל במחשבה זו, וכקו' הגמ' בעולת העוף[[132]](#footnote-132).

והשיב הגר"ח דכ"ש מקדש הוא רק בצירוף עם קידוש מזבח, ורק ע"י המזבח יהיה התורת זריקה שלו, ולכן במצב זה שהוא בכ"ש חשיב שעדיין אין לו תורת זריקה.

ולפ"ז הגדר הוא שקידוש כ"ש מתיר להעלותו ע"ג המזבח והמזבח יתן לו תורת זריקה, ועכשיו שהוא עדיין בכ"ש שפיר הוי מחשבת פיגול.

ובחי' הגר"ח החדש כתוב באופ"א, שאע"פ שבתוך הכלי נתקדש מ"מ כשנותן על המזבח הרי יוצא מהכלי והו"ל ירוד וצריך קידוש מזבח. [ויל"ד בזה אם בזריקה עצמה נחשב ירוד].

ועפ"ז אומר הגרי"ד שראיית הגר"ח נכונה גם אם נחלק כהגרי"ז ונימא דכ"ש מקדש דם לכו"ע, דמ"מ הרי בעינן אח"כ גם קידוש מזבח וזה הוי בדם רק לר"ג א"כ שפיר מוכח מהרמב"ם דפסק כר"ג.

|ג|

במשנה ר' שמעון אומר הזבח לא ירד והנסכים ירדו, ודריש בגמ' דומיא דעולה הבאה בגלל עצמה יצאו נסכים הבאין בגלל זבח.

וכתב הרמב"ם בפיה"מ דר"ש הולך אחרי דעת ר' יהושע. וצ"ב כונתו, מה השייכות בין דברי ר"ש לר' יהושע, ועוד אדרבה הרי ר"ש ממעט דוקא נסכים הבאים בגלל זבח, וכמבואר בגמ' דנסכים הבאים בפנ"ע לר"ש לא ירדו.

והקרן אורה מתרץ דלקמן צא: אמר שמואל המתנדב יין מביא ומזלפו ע"ג האישים, א"כ נסכים הבאים בפנ"ע הוי ראוי לאישים ומודה ר"י דלא ירדו, ואמנם הרמב"ם [מעה"ק פט"ז הי"ד] פסק דלא כשמואל, אלא מנסכו ע"ג השיתין, והמל"מ כתב שמקורו הוא מסוגיין, אבל בפיה"מ פירש כשמואל.

אכן המהר"י קורקוס [פסוה"מ פ"ג ה"ג] הביא גירסא אחרת בסוגיין דנסכים הבאים בפנ"ע רק לר"ג לא ירדו.

[ויל"ע עוד בזה בסוגיא דס"ד דר"ש יודה בנסכים הבאים בלילה ולמחר, ואכמ"ל].

ואכתי קשה עכ"פ מה הוצרך ר"ש למעט נסכים משום שבאים בגלל זבח, תיפוק ליה דאינו ראוי לאישים.

והנה בעיקר מש"כ הרמב"ם דר"ש כר' יהושע, יש לבאר דכונתו לדרשת הפסוקים, דלר"ג דדריש מכל הוגע במזבח יקדש כל הראוי למזבח, נקט הרמב"ם דכולל הכל, ורק לר' יהושע דממעט מעל מוקדה, ממעט ר"ש גם דבעינן דומיא דעולה שבאה בגלל עצמה.

וביישוב הקושיא דבכל נסכים הבאים בגלל זבח תיפו"ל דאינו ראוי לאישים, י"ל ע"פ דברי הגרי"ז הנ"ל בדעת הרמב"ם, דאמנם הגר"ח נקט שהרמב"ם פסק כר"ג וכמו שנתבאר, אבל אמר הגרי"ז שהפשטות ברמב"ם דפסק כר' יהושע, ובקידוש כלי שרת ביאר הגרי"ז דמהני גם לר"י.

והנה בגמ' פליגי עוד תנאי, דר"ע ממעט מנחה, ור"י הגלילי ממעט גם עוף, ויל"ע האם לדידהו יועיל בזה קידוש כלי שרת.

וי"ל דלא דמי, דהמיעוט דר' יהושע הוא שדם לא חשיב ראוי למזבח כי אינו ראוי לאישים, ומשום הכי כ"ש מהני דהוא ראוי לכ"ש, אבל המיעוט דר"ע וריה"ג בעוף ובמנחה הוא שבקרבנות אלו לא נאמר כלל דין קידוש פסולין ויש בהם רק הקטרה של כשרים, א"כ גם כ"ש אינו מקדשן.

וזו הנפק"מ בדרשת ר"ש, דבנסכים לר' יהושע מהני כ"ש, וכדברי הגרי"ז, אבל בבאים עם הזבח ר"ש ממעט מעיקר דין קידוש פסולין וגם בכ"ש ירדו.

שמעתי להקשות דלעיל מג. אמר עולא קומץ פיגול שהעלו ע"ג המזבח פקע פיגולו ממנו, ומפרש התם משום דאם אינו מתקבל היאך מביא אחרים לידי פיגול.

ולכאו' נראה שהפיגול הוי רק בגלל שהקטרתו הקטרה ופקע פיגולו.

וא"כ קשה להנך תנאי דבמנחה אין קידוש מזבח, היכי משכחת פיגול במנחה, אם אין בה תורת הקטרה בפסולין.

אכן יל"ד להנך תנאי בדיעבד אם הקטיר פסולין האם הוי הקטרה, דבג' מיעוטים אומר המל"מ דבמשלה בהן האור לא ירדו, דהיינו שאע"פ שירדו מ"מ אם הקטירן הוי הקטרה, ויתכן לומר דה"ה במנחה.

ואולי לזה הוצרכה דרשת התו"כ והקטיר אע"פ שפסול, דהרי כבר יש כמה דרשות לדין המזבח מקדש ומה הוצרכה דרשא זו, ויתכן דהוצרך ללמד גם כשאין קידוש מזבח דמ"מ אם הקטיר הוי הקטרה[[133]](#footnote-133).

|ד|

בג' מיעוטין לר' יהודה אם עלו ירדו, ויל"ד בדיעבד שזרק הדם האם יש לזה תורת זריקה, וכמו שיתבאר.

ביצא דמה הקשו התוס' לקמן קח. כיון דלר' יהודה תרד א"כ כיצד מתחייב הזורק בחוץ הרי אינו ראוי לפתח אהל מועד, וכתבו דשמא לר"י לא היה חייב.

אבל בשיטת הרמב"ם אי אפשר לומר כן, דפסק כר"י דתרד ופסק דבחוץ חייב.

ומבאר הגר"ח[[134]](#footnote-134) בדעת הרמב"ם דנראה פשוט דעל הדם בעצמו חל דין אם עלה לא ירד גם בכל הפסוליים, משום דהוי פסול בקודש, ורק לענין האימורין סובר ר' יהודה דכיון דיצא הדם לא מועיל זריקתו להתירן, דאין זה זריקה רק בהדם עצמו ולא בעיקר הקרבן, ולפ"ז שפיר חייב על הזריקה בחוץ כיון דהדם עצמו לא ירד בפנים והוי ראוי לפתח אה"מ.

והגרי"ז ציין בגליון הספר על דברי הגר"ח אלו, עי' תוס' מנחות ו'. וכונתו לציין מקור לדברי הגר"ח ודלא כהתוס' לקמן קח. הנ"ל, דהתוס' במנחות[[135]](#footnote-135) כתבו דביצא דמה האברין ירדו אבל הדם אינו מתקנח מכותלי המזבח. ואמר הגרי"ז דמה שנקטו הלשון אינו מתקנח זהו לר' יהושע, ולר"ג הוי הדין דאם עלה לא ירד כמש"כ הגר"ח.

נמצא שביצא דמה יש תורת זריקה לגבי הדם, וסגי בזה לחיוב חוץ, אבל לאימורין בעי זריקה בקרבן.

ויש לדון בזה לענין פסול נשפך דמה, האם לדם עצמו יהיה תורת זריקה, ואמנם בנשפך לא שייך זריקה אבל מצינו אופן נוסף של פסול זה, לקמן קח. דאמרינן קבלה בכלי חול איכא בינייהו, דלר' יהודה דבנשפך תרד הוא הדין בקבלה בכלי חול, ולכן פטור בחוץ.

ובגמ' היה אפשר לפרש דקאי על הקטרת האימורין, אבל הרמב"ם [מעה"ק פי"ח הי"ז] הביא דין זה לגבי הדם עצמו דאם זרקו בחוץ פטור. וא"כ מבואר להדיא דלר"י בפסול דנשפך דמה ירד הדם.

והיה אפשר לדון שהפסול בקבלה בכלי חול הוי דומיא דקמצים שלא קדשו בכלי, אבל מדתלי לה הגמ' בפלוגתא דר"י ור"ש שמע מינה דהוא משום נשפך דמה[[136]](#footnote-136).

והביאור בזה, דקבלה בכלי חול אינה קבלה, ולר' שמעון סגי בכך שנשחט בהכשר כמש"כ השיטמ"ק בדף פד.[[137]](#footnote-137), ולר' יהודה בעי דם הראוי לזריקה.

ונמצא שיש חילוק בין יצא דמה לבין נשפך דמה, דביצא רק האימורין ירדו, ובפסול נשפך גם הדם ירד, וטעם החילוק הוא, דביצא חסרון הקידוש הוא באימורין שהם בלי זריקה, ובקבלה בכלי חול הוי חסרון בדם עצמו שלא נתקדש, ומדמינן דם שלא נתקבל לאימורין בלי זריקה, וכשם שביצא דמה האימורין ירדו, כך בקבלה בכלי חול גם הדם ירד.

ועדיין יש לדון בפסול דנשחטה בלילה האם הדם ירד, ואכמ"ל.

**שיעורי זבחים דף פז ע"א**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

לינה בראשו של מזבח

[המשך השיעור הקודם]

בסוכה נ. אמרינן גבי ניסוך המים, דתנן כמעשהו בחול כן מעשהו בשבת, אלא שהיה ממלא מערב שבת חבית של זהב שאינה מקודשת מן השילוח ומניחה בלשכה, ומפרש בגמ' דלא היה ממלא במקודשת משום דא"כ איפסילו להו בלינה.

והקשה הערוך לנר נייתי במקודשת ויעלנה בראש המזבח.

ולפי הגר"ח י"ל דבנסכים לא שייך אין לינה מועלת ברש"מ וכמו בדם, דדוקא בנקטרין מהני משום דהעלאה תחילת הקטרה. [וזו נפק"מ מביאור הגר"ח ברמב"ם, דגם בנסכים לינה מועלת לכו"ע].

אבל לולא הגר"ח, או לרש"י ותוס' לעיל נו. דגם בדם מהני רש"מ, תקשי קו' הערול"נ דיעלה המים לרה"מ.

ולפי הושב הכהן אתי שפיר, דבערב שבת עדיין אינו זמן ניסוך המים ובכה"ג ל"מ רש"מ למנוע פסול לינה. דלא חשיב כסידור השולחן.

|ה|

בגמ' בע"ב פריך דבעולת העוף הנעשית בראש המזבח אין שייך מחשבת פיגול כיון שבמצב זה שהיא בראש המזבח בת הקטרה היא דאם עלו לא ירדו.

והקשו החזו"א [סי' י"ט סק"ל] והגרי"ז א"כ בכל מחשבת פיגול שמחשב להעלות ולהקטיר נימא דכיון שכאשר יעלה יהיה דין הקטרה משום אם עלו ל"י לא הוי פיגול[[138]](#footnote-138).

והחזו"א דן ליישב ולומר צד מחודש, דבמחשבת ההעלאה הוי פיגול.

ובפשטות צ"ל בישוב הקושיא, דדוקא כאשר כעת בשעה שמחשב הוא במצב שלא ירדו בכה"ג לא הוי מחשבת פיגול.

אכן לפי מה שביארו החזו"א והגרי"ד בסוגיין דכל זמן שהוא במצב של אם עלו לא ירדו לא נפסל, א"כ סברת הגמ' היא מטעם זה, דכיון שבמצב שהוא כעת אם מניחו כך למחר הוי הקרבה כשרה לכן לא הוי פיגול, אבל אם נפסל ואח"כ יעלה דהוי הקרבה פסולה שפיר הוי מחשבת פיגול, וכך ביאר החזו"א [שם במוסגר, ובס"ק מ"ה].

ועפי"ז יש לדון בקושית הג"ר מיכל ראשעס [שהובאה בשיעור בפ' ויגש] כיצד יש מחשבת פיגול בדם הרי מטעם כ"ש מקדש פסולין הוא ראוי לזריקה למחר, והשתא י"ל ע"פ הנ"ל, דבכלי שרת שפיר חל הפסול וקידוש הכלי מהני רק שמ"מ יש דין להעלותו, ובכה"ג הוי מחשבת פיגול[[139]](#footnote-139).

עוד יש לדון לענין לינה בראש מזבח הפנימי, דאיתא לעיל כז: דמקדש פסולין, ואף שאינו ראוי לו, האם מהני גם שלא תועיל בו לינה.

ולפי הגר"ח דהוי מטעם העלאה תחילת הקטרה לכאו' אינו שייך במזבח הפנימי, ויל"ע. ולפי ושב הכהן ודאי לא מהני כיון שאסור להקטיר עליו.

**שיעורי זבחים דף פח - פט**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

קידוש כלי שרת בפנים, תמידין קודמים למוספין

|א|

במשנה לענין קידוש כלי שרת, וכולן אין מקדשין אלא בקודש.

ובגמ' מייתי מימרא דשמואל כלי שרת אין מקדשין וכו' אלא מתוכן ואמרי לה אין מקדשין אלא שלימין ומלאים ומבפנים, ופי' רש"י בפנים בעזרה.

והתוס' הקשו על פירש"י, למה שינה לשון המשנה הו"ל למימר בקודש, ומפרש רבינו חיים דמבפנים לכלי קאמר ואתי למעוטי חקק מושבו מבחוץ.

ולכאו' טפי יש להקשות לפי רש"י מה בא שמואל לאשמועינן ומה הוסיף על דין המשנה. וכן הקשה הרש"ש בסוכה נ.

ויל"ד שהם שני דינים נפרדים, דדין המשנה הוא בדבר המתקדש, דהיינו במנחה ובנסכים וכו' המתקדשים בקדושת הגוף ע"י כ"ש, דהמקום שחל בו קדושה זו הוא בפנים.

ושמואל אשמועינן דינים בכלי שרת, ואמר שהמקום שדינו לקדש הוא בעזרה. ונפק"מ מדין זה, היכא דרוב הכלי שרת מבחוץ דאין מקדש גם בחלק שבפנים.

והמקור לענין זה הוא מדברי התוס' לעיל מז. בהא דתניא קיבול דמן בכ"ש בפנים, דאשמועינן שצריך שיהא הכלי בפנים לאפוקי אם רוב הכלי בחוץ ומיעוט בפנים אע"פ שאין הדם נפסל ביוצא דמקבל במיעוט שבפנים, מ"מ לא מהני דבעינן שהכ"ש יהיה בפנים.

וה"נ י"ל לפי רש"י, דאשמועינן שמואל דלקידוש כ"ש בעינן שהכלי יהא בפנים, ולכן שינה מלשון המשנה דקתני בקודש, דהיינו שהדבר המתקדש יהיה בקודש, ושמואל אמר בפנים, דבא לומר שיש דינים בכלי וחד מנייהו שיהא בפנים.

ומקור דין זה מצינו בקרית ספר מדכתיב אשר ישרתו בם בקדש, והוסיף וז"ל, נראה כיון דבתחלתן בשרות הן מתקדשות כדכתיב אשר ישרתו בם בקדש להכי אין מקדשים אלא במקדש. ובביאור דבריו יעוי' להלן [אות ג'], ועכ"פ נראה מדבריו שיש ללמוד דרשא מפסוק זה למקום שהכלים מקדשים, כשם שמקום העבודה והשירות הוא בפנים. וזהו כמו שנתבאר שיש דין בכלים.

ובסוכה נ. גבי ניסוך המים שממולא בצלוחית של קודש מן השילוח, הקשו התוס' למה לא נפסלו המים ביוצא, ותירצו ומיהו אין מכאן קושיא כ"כ דאין כ"ש מקדש בחוץ עד שיכנס לפנים כדאמר שמואל בהדיא בשילהי המזבח מקדש. וסבירא להו כפרש"י בסוגיין דהא דאמר שמואל מבפנים היינו בעזרה.

ותמה הרש"ש מדוע לא הביאו ממשנתנו דתנן וכולן אין מקדשין אלא בקודש.

והיישוב שי"ל בזה, דאמרינן בגמ' על רישא דמתני' אין כלי הלח מקדשין את היבש ליקרב אבל מקדשין ליפסל.

ויש גירסא בשיטמ"ק, וכן הוא בר"ש משאנץ על התו"כ [ריש פרשת צו] ובפי' הראב"ד שם[[140]](#footnote-140), דקאי אסיפא דאין מקדשין אלא בקדש היינו רק ליקרב, אבל מקדשין ליפסל, ולפ"ז גם למאי דאמר שמואל אין מקדשין אלא מבפנים, מ"מ קידוש ליפסל הוי גם בחוץ.

אבל בדעת התוס' בסוכה י"ל דגרסי כגירסא דידן דקאי ארישא, ובאמת דינא דסיפא הוי גם ליפסל, דאין מקדש כלל בחוץ, אך לא מצו התוס' להוכיח זאת מהמשנה, דדילמא מהני הקידוש ליפסל, וזה התחדש במימרא דשמואל שאין מקדשין כלל בחוץ, וכמו לפי' רבינו חיים דשמואל בא למעט חקק מושבו מבחוץ, דודאי שאינו קידוש גם ליקרב. ונמצא שזו עוד נפק"מ שהוסיף שמואל על דין המשנה.

והטעם לזה גופא דבחוץ אינו מקדש אפילו ליפסל, הוא ג"כ כמו שנתבאר, דכיון שהוא דין בכלי שרת שאינו מקדש אלא בפנים, לדעת התוס' אינו מקדש בחוץ כלל, ודמי לחסרון של חקק מושבו מבחוץ שאינו ראוי לקדש כלל[[141]](#footnote-141).

גם התוס' בנדה מ: כתבו דאם יצא הדם מהצואר לחוץ וקיבל היינו נשפך דמה, דאין כ"ש מקדש אלא בפנים כדאמר בהמזבח מקדש. מבואר שהביאו לשון מימרא דשמואל ולא מהמשנה, והיינו משום דהוצרכו להוכיח שאינו מקדש אפילו ליפסל, דאי מהני הקידוש כלי עכ"פ ליפסל מנלן לומר דהוי כנשפך.

|ב|

בפסחים סג: נחלקו ר' יוחנן ור"ל בשוחט תודה בפנים ולחמה חוץ לעזרה אם קידש הלחם, וכן נחלקו בשוחט פסח על החמץ אם הלאו הוא רק כאשר החמץ עמו בעזרה. ובתרוייהו פליגי האם על הוי דוקא בסמוך.

והגמ' עביד צריכותא, דהוה אמינא דדוקא באיסור חמץ א"ר יוחנן דלא בעינן על בסמוך אבל בקידוש לחם מודה לר"ש בן לקיש דאי איתיה גואי קדיש ואי לא לא קדיש, וקאמר טעמא מידי דהוה אכלי שרת, ופירש"י דמקדשי לגופה ואין מקדשין אלא הנכנס לתוכן.

והקשו התוס' מה שייך זה לשחיטת הזבח שלא יקדש אלא מה שבפנים לעזרה.

ולכן פירשו מידי דהוה אכ"ש שאין מקדשין אלא כשהן בעזרה וכן משמע בפ' המזבח מקדש דקאמר כ"ש אין מקדשין אלא בתוכן ואין מקדשין אלא בפנים.

וצ"ב למה רש"י מיאן בפירוש התוס' שהוא כפשוטו דמדמינן למה שמצינו בכ"ש דבעינן בעזרה.

והגר"ש רוזובסקי זצ"ל הביא בשיעור[[142]](#footnote-142) ביאור בזה בשם הגר"ג אדלשטיין שליט"א, דנחלקו רש"י ותוס' לעיל כ: לענין קידוש מנחה, דשיטת רש"י שכלי שרת מקדש ליפסל ביוצא ולתוס' אינה מתקדשת לכך אלא בקמיצה.

וא"כ י"ל דרש"י לשיטתו מיאן לפרש כתוס', דס"ל דכלי שרת אי אפשר שיקדש בחוץ כיון דע"י הקידוש כלי יפסל ביוצא, דמצינו סברא זו ברש"י שם לגבי לחמי תודה הנמצאים חוץ לירושלים דלא מקדשא ליה שחיטה כיון שאם יצאו שם נפסלין.

וא"כ שזהו יסוד הדין דבקידוש כ"ש בעינן בקודש, ליכא למילף מניה ללחמי תודה חוץ לעזרה, שהרי הם אינן נפסלין שם אלא רק חוץ לירושלים.

והתוס' לשיטתם דס"ל שכ"ש אינו מקדש ליפסל ביוצא, א"כ מוכח דהא דבעינן בקודש הוא דין בפנ"ע, משו"ה מצינן למילף מניה ללחמי תודה.

והגר"ש הוסיף די"ל שגם לרש"י נאמר בקידוש כ"ש דין נוסף מצד הקידוש עצמו דבעי בעזרה. דהתוס' שם ג"כ לא הביאו דין זה מהמשנה אלא ממימרא דשמואל דאין מקדשין אלא מתוכן ובפנים, ותקשי קו' הרש"ש הנ"ל על התוס' בסוכה למה לא הביאו מהמשנה, וי"ל דשמואל הוסיף שהוא דין בקידוש דבעינן מבפנים, ולא רק משום שבחוץ הוי יוצא.

ונפק"מ להא דאיתא לעיל נו. לשכות הבנויות בחול ופתוחות לקדש אוכלין שם קדשי קדשים ושיירי מנחה, דמרבינן להו מקרא, אבל לענין טומאה לא הוי כעזרה. ולענין יוצא בדם ואימורין שיצאו לשם, דן בזה האור שמח[[143]](#footnote-143).

ואי נימא דאינו נפסל שם ביוצא, מעתה יל"ד אם מהני שם קידוש כ"ש, וי"ל דבמשנה דאין מקדשין אלא בקודש ממעט רק מקום הנפסל ביוצא, ושמואל הוסיף דלקידוש כ"ש בעינן מקום דהיינו בפנים, והוא דין נוסף ולא משום פסול יוצא, ולכן שפיר מדמי לה הגמ' די"ל דה"ה ללחמי תודה חוץ לעזרה.

וזהו טעם נוסף לפירוש התוס' שם בסוגיא, שלפ"ז אינו תלוי במחלוקתם עם רש"י לענין יוצא.

וכן לפי מה שנתבאר לעיל במימרא דשמואל שהוא דין נוסף להצריך שהכלי עצמו יהיה בפנים, ולא מהני רובו בחוץ ומקצתו בפנים אע"פ שבכה"ג אין פסול יוצא, א"כ גם לפ"ז הוי דין בפנ"ע אפי' לשיטת רש"י ביוצא.

|ג|

בביאור המקור שהביא הקרית ספר להא דאין מקדשין אלא בקודש, יש להקדים דבפסוק בפ' פקודי כתיב ומשחת את המשכן ואת כל אשר בו וגו', ולא מפורט בפסוק הארון והשולחן והמנורה ומזבח הזהב, אלא נכלל במש"כ כל אשר בו, ואח"כ כתיב ומשחת את מזבח העולה וגו' ומשחת את הכיור ואת כנו, שהם הכלים שבחוץ.

וראיתי מובא מהמהרי"ט בדרשות דיש ללמוד מפסוק זה שמשיחת הכלים שבפנים היתה מועילה דוקא כשהם בפנים. ולפ"ז י"ל דגם הכלים שבחוץ היה צריך למושחן דוקא בחצר המשכן, דכלי ההיכל דהיינו המשכן נמשחו במשכן, וכלי העזרה דהיינו החצר נמשחו בחצר.

והקרית ספר להמבי"ט [אביו של המהרי"ט] כאמור תלה את מה שהכלים מקדשים בפנים בכך שמקום השירות בהם הוא בפנים, וזה א"ש כדברי מהרי"ט שקידוש הכלים נעשה במקום של העבודה בהם. ואיתא בספרי דהקידוש שעשה משה במדבר בכלים קידשן לשעתן וקידשן לעתיד לבא.

אמנם מש"כ המבי"ט דבתחילתן בשירות הן מתקדשות, צ"ב דמתחילה נתקדשו במשיחה, ויל"ע, ועכ"פ נראה דכונתו כמו שנתבאר.

ולשון הראב"ד בתו"כ דאין מקדשין אלא בקדש פי' כשהם במקום הכשרן. וכעי"ז איתא בפיה"מ להרמב"ם במשנתינו, שיהא ראוי לאותו מקום.

ולפ"ז יש לדון, דבמנחות ט. פליגי ר' יוחנן ור"ל בבלל המנחה חוץ לחומת עזרה, ר"י אמר פסולה ור"ל אמר כשרה. ולכו"ע בעינן בלילה בכלי. והקשו התוס' א"כ נפסל ביוצא לשיטת רש"י דקידוש כלי מהני ליפסל ביוצא.

וע"פ הראב"ד יתכן לדון דאם קידש בחוץ לא הוי קידוש ליפסל ביוצא ומ"מ מהני להכשר הבלילה, דכיון דר"ל מכשיר הבלילה בחוץ א"כ לענין בלילה הוי מקום הכשירן[[144]](#footnote-144).

|ד|

במשנה כל התדיר מחבירו קודם את חבירו התמידין קודמין למוספין וכו' שנאמר מלבד עולת הבקר וגו'. וזהו הפסוק שנאמר בפרשת המוספין בפנחס[[145]](#footnote-145).

והתוס' הביאו דבכמה דוכתי אמרינן מנין שלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר שנא' העולה עולה ראשונה, והקשו התוס' למה לי דרשא זו תיפו"ל מהכא.

והמקדש דוד[[146]](#footnote-146) דן האם צריך דוקא להקדים תדיר לשאינו תדיר, וכן במקודש, או דסגי בכך שלא יאחר. ונפק"מ האם אפשר לעשותן בבת אחת.

ומביא ראיה מדתנן במנחות פט. מערבין נסכי כבשים בנסכי כבשים, ופי' רש"י כגון נסכי תמידין בנסכי מוספין, וכן של יחיד בשל ציבור. והרי בכה"ג אינו מקדים התדיר אלא עושה שתיהן בב"א, ש"מ דסגי בכך שאינו מאחר.

ובכך מיישב המקד"ד דאיצטריך הדרשא של העולה ראשונה, להקדים הקרבת התמיד שבזה לא סגי בב"א.

והקובץ שיעורים[[147]](#footnote-147) מביא ראיה דאסור לעשות התדיר ושאינו תדיר בב"א, מדין הפרשת ביכורים ותרומה שאסור להקדים התרומה וכתבו התוס' ריש תמורה בשם הירושלמי שגם בבת אחת אסור, רק שבזה אינו עובר בלאו אלא בעשה. ואומר הקוב"ש דה"ה בתדיר בעינן דוקא להקדים.

ויש לדון בראיה זו, דהתם הוי דין להקדים ההפרשות זו לזו, וכשמפריש הא' שוב אינו מפריש ממנו את שאר ההפרשות, כגון מהתרומה עצמה אינו מפריש מעשר, משא"כ תדיר הוי רק דין קדימה.

עוד דן המקדש דוד ליישב, ע"פ התוספתא דתניא במה דברים אמורים שבאו כולן לעזרה כא' אבל הבא ראשון לעזרה קרב ראשון. א"כ הוצרך קרא דהעולה עולה ראשונה היכא דבא המוסף לפני התמיד.

אבל דוחה המקד"ד, דדין התוספתא דהבא ראשון קרב ראשון נאמר רק בשני בני אדם, אבל בשני קרבנות של אדם א' אינו כן, דבשל שנים דין הקדימה מוטל על הכהנים וכשבא הא' ראשון נתחייבו הכהנים בו תחילה ולכן הוא קרב ראשון, אבל בשל א' הדין הוא עליו להביא קודם את התדיר, וה"נ בקרבנות ציבור מחוייבים הציבור להביא תחילה את התדיר.

ויש להוסיף בזה, דבגמ' דף צ. ילפינן בנין אב לכל החטאות שיקדמו לעולות הבאות עמהן. והתוס' הקשו מה נוסף בדין חטאת קודמת לעולה, הא תנא ליה רישא דם חטאת קודם לדם עולה.

ויש לבאר דרישא דמתני' זהו סדר בעבודה להקדים עבודת התדיר והמקודש, אבל כשאדם נתחייב שתי קרבנות נאמר סדר בהבאת הקרבנות, דהבאת החטאת קודמת לעולה הבאה עמה.

וראיה לדבר, דבקידושין יג: על המשנה דהאשה שהביאה חטאתה ומתה יביאו היורשין עולתה, כתבו הרמב"ן והרשב"א דדוקא קתני הביאה חטאתה, אבל אם לא הביאה חטאתה לא יביאו עולתה, דעולה אחר חטאת היא באה וכל שלא קרב החטאת לא חלה עליה חובת העולה כלל. וביאר האבי עזרי[[148]](#footnote-148) שכך הוא סדר החיוב דמתחייבת בעולה רק אחרי החטאת.

וה"כ גם בציבור שמחוייבין תמיד ומוסף, והוי מחייב א' לשניהם, דהיום מחייב את שניהם, א"כ ההלכה של תמידין קודמין למוספין הוי סדר בעבודת היום.

עוד נפק"מ י"ל מהדרשא דהעולה ראשונה, דהרמב"ן במנין המצוות[[149]](#footnote-149) כתב דיש איסור עשה להקריב לפני תמיד של שחר דבעינן בין שני תמידין. א"כ לא הוי רק דין תדיר קודם, אלא נאמר בזה גם איסור והוי לאו הבא מכלל עשה.

והתוס' שלא תירצו כן לכאו' פליגי, [ועשה דהשלמה י"ל דהוי רק שלא להקריב אחרי תמיד של בין הערבים, אבל לפני תמיד של שחר אינו איסור אלא דין קדימה, ואכמ"ל].

**שיעורי זבחים דף פט.:**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

גדר קרבן מוסף, קדימת תמיד של שחר, קדימת חטאת ועולה

|א|

במשנה כל התדיר מחבירו קודם את חבירו התמידין קודמין למוספין מוספי שבת קודמין למוספי ר"ח וכו'. מבואר במשנה דדין קדימת תמיד למוסף הוא מדין תדיר קודם.

הרמב"ם הביא דין קדימת תמיד למוסף לגבי מוסף של ר"ח, שכתב [בריש פ"ז מתמידין] בר"ח מקריבין מוסף ראש החדש אחר תמיד של שחר. ואאמו"ר שליט"א שאל קמיה הגרי"ז זצ"ל למה לא הביא הרמב"ם דין זה על מוסף של שבת.

והשיב הגרי"ז שאכן זו הערה ברמב"ם, ומ"מ הראה שעכ"פ ברמב"ם [פ"ד ה"ט] בסדר הפייסות מבואר שהתמיד קודם למוסף של שבת.

ואאמו"ר שליט"א אמר די"ל בזה חידוש, דברמזי המצוות שבהלכות תמידין ומוספין כתב הרמב"ם, להוסיף שני כבשים עולות בשבת, ובשאר המוספין לא כתב לשון זו אלא כתב מוסף ר"ח, מוסף הפסח, וכו', ואמנם בספר המצוות [מצוה מ"א ואילך] כתב בכולם להקריב קרבן מוסף על התמיד, אבל ברמזי המצוות שינה הלשון בין שבת לשאר המוספין.

וי"ל בזה, דמוסף שבת הוא רק עולות שני כבשים, כמו התמיד, ואין בו שעיר חטאת, א"כ כל מצותו היא להוסיף על התמיד.

וביומא טו. תניא רבי שמעון איש המצפה משנה בתמיד במתן דמים, שנותן בקרן מזרחית צפונית, ואח"כ במערבית דרומית נותן שתי מתנות א' במערבה וא' בדרומה, ודריש לה מדכתיב ושעיר עזים אחד לחטאת לד' על עולת התמיד, ופי' הגבורת ארי דהדרשא היא מדלא כתיב מלבד עולת התמיד אלא על עולת התמיד, והעיר דגם במוסף שבת כתיב על עולת התמיד.

ולפי דרך זו מיושב, דהא דכתיב בשבת על הוי כפשוטו, דכך הוא הדין להוסיף על עולת התמיד.

וכן איתא בתרגום יונתן על פסוק זה, ומתוספא על עולת תדירא.

דהנה בשמות הקרבנות אין קרבן לשם תמיד ולשם מוסף, דמחשבת לשמה ושינוי קודש הוי רק לשם עולה ולשם חטאת וכו', א"כ י"ל דבשבת הקרבן הראשון שמקריב ממילא הוי תמיד ולא שייך שיקדים מוסף לתמיד, ולכן לא הוצרך הרמב"ם לומר בשבת שיקדים תמיד למוסף.

וזה יתכן בב' אנפי, או שלא שייך מוסף אם לא הקריב תמיד, דהמצוה היא להוסיף על התמיד.

א"נ יתכן שאם עבר הזמן וכבר אי אפשר שיהיה תמיד יש עדיין מצות קרבן מוסף, אבל עכ"פ בתוך הזמן כיון שקרבן זה ראוי להיות תמיד ממילא הוי תמיד ולא מוסף.[[150]](#footnote-150)

|ב|

ובמנחות מט. ציבור שאין להן תמידין ומוספין אי זה מהן קודם, היכי דמי אילימא תמידין דיומיה ומוספין דיומיה פשיטא תמידין עדיפי דהוו להו תדיר ומקודש, ופירש"י מקודש שהיום יום טוב הוא, דהיינו שמדובר בגמ' על יו"ט.

ובהמשך הגמ' אלא תמידין דלמחר ומוספין דהאידנא, ופירש"י כגון דיש להם בשבת שני כבשים לבד התמידין וכו', דהיינו שמפרש הגמ' על שבת. וצ"ב למה בדיבור הקודם פי' על יו"ט ולא על שבת.

וע"פ הנ"ל אתי שפיר, דאי מיירי בתמידין ומוספין של היום, לא שייך הספק לענין שבת, דאם עדיין לא קרב התמיד אי אפשר שיקריבו מוסף, ורק ביו"ט שיש במוסף גם חטאת וגם פרים ואילים שהם חלוקים מהתמיד, לכן שייך הספק דהוי קרבן אחר בפני עצמו, וגם הכבשים של המוסף דיו"ט יש להם שם אחר מהתמיד מטעם זה.

אולם קשה על חידוש זה מסוגיין בדף פט:, דבעי תדיר ומקודש איזה מהם קודם, ומייתי ת"ש תמידין קודמין למוספין ואע"ג דמוספין קדישי, ומשני אטו שבת למוספין אהני לתמידין לא אהני. מבואר דבעי לדון שמוסף שבת יקדם לתמיד משום דמקודש. הרי ששייך הקדמת מוסף של שבת לתמיד.

ושמא י"ל דלפי הס"ד דתמיד דשבת אין לו שם תמיד של שבת ואינו מקודש אלא הוא כתמיד של חול, לפ"ז אה"נ דהוא חלוק מהמוסף, אבל למסקנא דהוא מקודש כמו המוסף י"ל דהם שוים והמוסף הוי רק להוסיף על התמיד כמו שנתבאר.

בקריאת התורה דשבת ר"ח כתב השו"ע [סי' תכ"ה ס"א] דמוציאין שני ספרים ובשני קורא מפטיר וביום השבת ובראשי חדשיכם, והגרעק"א ציין לתשובת קול אליהו סי' י"ג, ושם הביא דהרמב"ם כתב רק ובראשי חדשיכם, וכתב שיש לזה ראיה מהגמ' עי"ש.

ובטעם השו"ע ביאר הגר"א, דהתוס' במגילה [כג.] כתבו דבכל שבת היה ראוי לקרות וביום השבת, ומה שאין קורין הוא לפי שאין בפרשה זו אלא שני פסוקים ואין קורין בתורה פחות מג' פסוקים ואין להתחיל בפרשה שלמעלה או לסיים בפרשה שלמטה משום דלא הוי מענינו של יום[[151]](#footnote-151). א"כ בר"ח שקוראים הפרשה שמטה שפיר יש להוסיף ולקרוא גם את של שבת. ולפ"ז נמצא שקריאה זו אינה משום ר"ח אלא היא משום שבת.

אמנם יעוי' בתוס' שם טעמים נוספים להא דאין קורין בכל שבת וביום השבת, ובדעת זקנים מבעלי התוס' [במדבר כ"ח, ט'] דחה את הטעם הנ"ל דאין קורין פחות מג' פסוקים, שהיה לנו לקרותה ולהתחיל בפרשת התמיד כמו שאנו מתחילין אף בר"ח שחל להיות בשבת. דהיינו שהיה מנהגם לקרות גם בשבת ר"ח מפרשת התמיד.

אכן הב"ח [סי' רפ"ג] כתב דאינה קושיא כלל דהתקנה היתה שהמפטיר יקרא בחובת היום בחוד.

ולפי הנ"ל יש ליישב שיטת הדעת זקנים, דהתמיד שייך לחובת היום כי המוסף הוא תוספת על התמיד.

אכן גם גם שאר מוספין שייכים לתמיד, דלכן הם נקראים מוסף דהוי תוספת על התמיד, ומצינו לענין תפילה [בסי' רס"ח ס"ד], שאם טעה והתפלל תפילה אחרת במקום מוסף, ואמר רק ונעשה לפניך את חובותינו בתמידי יום ובקרבן מוסף יצא. מבואר דצריך להזכיר במוסף גם את התמיד. וקצת נראה במשנ"ב דאינו רק במוסף שבת אלא בכל המוספין כך הדין[[152]](#footnote-152).

|ג|

בקושיית התוס' מה הוצרכו שני הפסוקים, מלבד עולת הבקר דילפינן מיניה במתניתין דתדיר קודם, והעולה עולה ראשונה, הובא בשיעור הקודם נפק"מ בין דינים אלו, ויש להביא עוד ב' נפק"מ בזה.

לענין שיעור הקטרה, דאיתא במנחות כו: קומץ מאימתי מתיר שירים באכילה ר' חנינא אמר משמשלה בו את האור ר' יוחנן אמר משתצית בו את האור ברובו. והתוס' כתבו דמחלוקת זו היא גם לענין הקטרת אימורין ולא רק לענין קומץ של מנחה.

אולם הירושלמי ביומא מייתי פלוגתא זו ומוקי לה בשהפריחתו הרוח מהמזבח, וצ"ב מה הוצרך לזה ומאי נפק"מ אם הוא עדיין קיים.

ואמר הגר"ח דביאורו הוא ע"פ מש"כ הרמב"ם [בפיה"מ מנחות ריש פ"ב, ובפסוה"מ סוף פי"ד], דהקטרת הקומץ מלבד שהיא במקום זריקת הדם להתיר את המנחה, הויא גם מדין הקטרת אימורין.

וסבר הירושלמי דרק על מה שהוא במקום זריקה איכא למ"ד דסגי במשלה האור במקצתו ומהני להתיר השירים, אבל משום הקטרת אימורין ודאי בעי שתצית האור ברובו לכו"ע, וא"כ ממילא עדיין יש במנחה את האיסור לאכול מבשר קרבן עד שיוקטרו אימוריו, ולכן אוקי הירושלמי פלוגתייהו באופן שהפריחתו הרוח דהוי כאבדו האימורין שמותר לאכול.

וזה דלא כתוס' שפירשו דפליגי גם באימורין היכא שהם עדיין קיימים אם מותר לאכול הבשר.

עכ"פ מבואר שיש כמה שיעורים של הקטרה, משילת האור, ומשתצית האור ברובו.[[153]](#footnote-153)

ובסוגיין לענין תדיר קודם, י"ל דזהו דין במעשה הקטרה של הגברא את מה יעשה קודם, ויתכן דסגי לזה בזריקה לאישים וא"צ קיום ההקטרה כלל[[154]](#footnote-154).

וא"כ נמצא שי"ל נפק"מ בהלכה הנוספת שנאמר בהקדמת התמיד, דמלבד תדיר קודם בעינן העולה ראשונה, והובא בשיעור הקודם נפק"מ לענין בבת אחת, והשתא י"ל עוד, ואפילו אי נימא דגם לתדיר קודם לא סגי בבת אחר, משום דבעינן סדר של הקדמת התדיר, מ"מ לא בעינן סדר בקיום של ההקטרה אלא רק במעשה ההקטרה, משא"כ מדין העולה ראשונה בעינן קיום של הקרבן.

עוד נפק"מ י"ל בדין העולה, ראשונה, דתנן בתמיד [פ"ב], האברים והפדרים שלא נתעכלו מבערב סולקין אותן על צדי המזבח וכו', החלו מעלין בגזירין לסדר את המערכה וכו', האברים והפדרים שלא נתעכלו מבערב מחזירין אותן למערכה. וכתב המפרש נראה לי לאחר שהקטירו אברי תמיד דאין שום דבר יכולין להקטיר במערכה זו קודם אברי התמיד דכתיב העולה עולה ראשונה.

והרא"ש שם פליג ופי' דאין בזה משום שלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר דהיינו דוקא בקרבן שיקרב היום, ולא באברים ופדרים של קרבנות דאתמול. וכ"ה בתוס' ישנים ביומא לד.

אכן לדעת המפרש יש לבאר, דגדר הדין של העולה ראשונה הוא כמש"כ בלשונו דאין שום דבר יכולין להקטיר במערכה זו קודם התמיד. כלומר שזהו דין במערכה, שהכנת המערכה זו היא לתמיד.

וכן הוא לשון רש"י בפסחים נח:, שלא יהא דבר נקטר במערכה משנערכה שחרית קודם לתמיד של שחר. וכן ביומא לג: כתב רש"י, שלא יהא דבר ניתן על מערכה גדולה קודם לאברי התמיד. ושם כז.: פירש"י תמיד של שחר הזקיקך הכתוב בו למערכת עצים חדשה בכל בוקר וכו' העולה עולה ראשונה אבל שאר קרבנות לא הוזקקו לחידוש מערכה וכו'. מבואר שהוא דין במערכה.

וכאמור כ"כ המפרש שהוא דין במערכה זו, ויתכן שבמערכה אחרת או על הרצפה שרי להקטיר לפני התמיד. וס"ל למפרש דההלכה היא שחידוש המערכה יהיה בתמיד של שחר. ולכן אי אפשר להקריב בה שום קרבן לפני התמיד.

ולפ"ז לא קשה כלל קו' התוס', דהלכה זו של העולה ראשונה היא אפילו במקום שלא שייך תדיר, ויתכן שיש שם אברי התמיד של אתמול שגם הם תדיר, ועוד שיש להם קדימה משום שבאו אמש, ואפילו הכי אסור להקטירם לפני התמיד של שחר. ונמצא שהלכה זו אפילו סותרת לדין הקדימה של תדיר.

|ד|

במשנה כל המקודש מחבירו קודם את חבירו, דם החטאת קודם לדם העולה מפני שהוא מרצה. לעיל הובאו דברי התוספתא שהבא לעזרה ראשון קרב ראשון, והלקוטי הלכות ס"ל שדין זה נאמר דוקא בקדימת פרים לאילים או בקדימת קרבן ציבור לשל יחיד וכד' שקדימתם מצד סברא בעלמא, ולא בקדימת תדיר ומקודש, ואכמ"ל.

ורש"י פי' דם חטאת קודם לדם עולה, אם שניהם שחוטין ועומדין ליזרק. וכתב השפת אמת דכונת רש"י לאפוקי היכא שהעולה נשחטה והחטאת לא נשחטה, אבל לא בא לאפוקי היכא ששניהם חיים ובא לשחוט, דודאי גם בזה חטאת קודם.

אמנם הכסף משנה [תמידין ומוספין פ"ט ה"ו] כתב בשם מהר"י קורקוס, לענין קדימת חטאת לעולה, נראה שהכונה שישחוט החטאת ויקריב אותה לגמרי ואח"כ העולה, והא דמפליג בין דם לאברים שאמרו שהדם של חטאת הוא שקודם ואברי עולה קודמין היינו כשנשחטו שניהם ושני הדמים לפנינו ואנו באים לידע אי זה הדם יקדום שזורק של חטאת ואחר שזרק שני הדמים ואברי שניהם לפנינו ואנו באים לדון על האברים אז מקדים של עולה מפני שכולה כליל.

והצאן קדשים תמה טובא על דברי המהר"י קורקוס, דהא בגמ' ילפינן קדימת דם חטאת ואברי עולה מהפסוקים שנאמרו בחטאת הלויים, ונאמר שם יכול שיהא חטאת קודמת לכל מעשה עולה ת"ל וכו'. דהיינו שחטאת ועולת הלויים נעשו באופן זה שדם חטאת קדם לדם העולה ואח"כ קרבו אברי העולה ואח"כ אימורי החטאת, וזהו מקור הדין א"כ בכל חטאת ועולה הדין כן.

אולם מאידך יש להקשות דאדרבה לא יתכן לומר דלא כמהר"י קורקוס, שהרי בעי בגמ' אח"כ דם עולה ואימורי חטאת איזה מהן קודם, ואי נימא דאחרי שזרק החטאת בעי להניחה ולשחוט ולזרוק את דם העולה, נמצא שמקדים דם העולה לאימורי חטאת.

ומיישב הושב הכהן בספרו שאלת הכהנים תורה, דדוקא בחטאת ועולת הלויים הוצרכו להקריב שניהם יחד, כיון שבזה נתחנכו הלויים כמפורש בקרא דאחרי כן יבואו הלויים אל אהל מועד, והרי הלויים הוצרכו לומר באותו יום שירה על נסכי תמיד של שחר, א"כ הוצרכו להתחנך לפני הנסכים, ואם היו מקטירים את אברי התמיד לפני שחיטת החטאת והעולה של הלויים, היו צריכים להסמיך לזה את המנחת נסכים, ויחד עמה מנחת חביתין, ומיד אח"כ הנסכים כדדרשינן ביומא מדכתיב עולה ומנחה זבח ונסכים.

ולכן בהכרח היו צריכים להקדים את שחיטת החטאת והעולה לפני הקטרת התמיד, וממילא גם לא יכלו עדיין להקטיר את החטאת כיון שלא הקטירו עדיין את התמיד, וכיון ששחטו את שניהם הוצרכו להקדים אברי העולה לפני אימורי החטאת.

והכשר הלויים נעשה כבר בזריקת החטאת שהיא המכפרת אע"פ שעדיין לא הקטירו האימורין, ולכן יכלו כבר לשיר על נסכי התמיד.

**שיעורי זבחים דף פט.:**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

גדר קרבן מוסף, קדימת תמיד של שחר, קדימת חטאת ועולה

[המשך שיעור]

והאור שמח מיישב הסוגיא, דאמנם מהאיבעיא דדם חטאת ואברי עולה מוכח דאם לא שחט העולה מקדים החטאת וגומר כל מעשיה. אולם זהו דוקא בשני בני אדם, אבל באדם אחד המחוייב בשתיהם, בכלל חיובו איכא גם את הקטרת האברים, וא"כ כבר קודם שחיטת החטאת נתחייב להקדים אברי העולה לאימורי החטאת, ולכן ממילא שפיר יש להקדים גם שחיטתה וזריקתה לפני אימורי החטאת. וכך היה בחטאת ועולת הלויים שנצטוו בשתיהם יחד ולכן הקדימו את העולה לפני הקטרת אימורי החטאת.

וזהו דלא כמהר"י קורקוס שנקט דקדימת חטאת לעולה היא לכל מעשה החטאת ואפילו כששתיהן של אדם אחד.

**שיעורי זבחים דף פט. – צ.**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

קדימת קדשי קדשים, קרבן ציבור, חטאת לעולה

|א|

במשנה כל המקודש מחבירו קודם את חבירו וכו' אשם קודם לתודה ואיל נזיר מפני שהוא קדשי קדשים תודה ואי"נ קודמים לשלמים וכו', מבואר שיש מעלה וקדימה לקדשי קדשים.

ובמשנה נאמר טעם זה להקדים אשם לתודה, אמנם משכחת לה גם באותו שם קרבן שא' יהיה קדשי קדשים וא' קדשים קלים, והיינו בשלמים שהם קק"ל וזבחי שלמי ציבור של עצרת הוו ק"ק, ובמנחות מ"ז – מ"ח מבואר דמשכח"ל גם באופן שאינן באים לחובה עם שתי הלחם, והיינו כששחטן שלא לשמן או לפני זמנן וכד' דלא עלו לשם חובה ולא קידש הלחם וקריבים כשלמים ק"ק שנאכלים ליום ולילה, וא"כ יש להקדימן לשלמי יחיד שהם קק"ל.

אכן בזה יש בלאו הכי טעם נוסף להקדים את השלמי ציבור, משום דקרבן ציבור קודם לקרבן יחיד. דבירושלמי [יומא פ"ב ה"ב] איתא דמנחת התמיד קודמת למנחת חביתי כהן גדול משום דצבור קודם ליחיד, אמנם בבבלי [יומא לד.] לא נאמר טעם זה, אלא משום דכתיב עולה ומנחה שמנחת התמיד באה סמוך להקטרתו, והתוס' כאן פירשו הטעם להקדים התמיד לחביתין משום דכתיב העולה עולה ראשונה. ולכאו' תיפו"ל משום דציבור קודם ליחיד.

והמקדש דוד [סי' ל"ב סק"ו] דן בטעם קדימה זו של ציבור אם הוא בגדר מקודש, וכמו כן דן במש"כ הרמב"ם ומקורו בתוספתא דמנחת איש קודמת למנחת אשה, ומסתפק המקד"ד האם זהו דוקא במנחה דמצינו במשנה במנחות [עב:] שמנחת נשים נחשבת ונמנית שם כמין בפנ"ע, או שהוא הדין לקרבן זבח של איש דקודם לשל אשה.

והאור שמח כתב דה"ה לזבח דכן מפורש בירושלמי, אלא שבזה בלאו הכי יש טעם אחר להקדימו, דבקרבן איש יש סמיכה ובשל אשה ליכא.

ודן המקד"ד האם קדימת מנחת איש זהו קדימה בעלמא משום דאיש קודם לאשה גם לשאר מילי כגון להחיותו, או שזה מעלה ודין בקרבן איש דחשיב מקודש.

ונפק"מ מנידון זה, דבתוספתא איתא אח"כ אימתי בזמן שבאו כאחד אבל הבא ראשון קרב ראשון, והלקוטי הלכות כתב שזה נאמר רק לענין הקדימות הנ"ל שנזכרו בתסופתא שאינם אלא מצד סברא בעלמא ולא לענין תדיר ומקודש. דהיינו שנקט שקדימת קרבן ציבור ומנחת איש אינה מטעם מקודש.

במשנה בדף ב. שמעון אחי עזריה אמר שחטן לשם גבוה מהן כשרין לשם נמוך מהן פסולין כיצד קדשי קדשים ששחטן לשם קק"ל וכו', הגרעק"א שם נקט דתלוי בדיני הקדימה שנאמרו במשנתנו, דהקודם לחבירו נחשב גבוה, וכדמשמע בגמ' דף יא:, ועפ"ז שואל א"כ אמאי לא קתני בכור ששחטו לשם מעשר, ומיישב די"ל דאה"נ דפסול והתנא שם גילה בשלמים לשם בכור ומעשר וה"ה בבכור לשם מעשר וסמך אמתניתין דקתני בכור קודם למעשר.

אבל הקרן אורה דן דלשם נמוך מהן הוי דווקא ק"ק לשם קק"ל ושלמים לשם בכור ומעשר אבל בשאר הקדימות לא מקרי גבוה ונמוך, ודן ליישב הגמ' בדף יא: לפ"ז עי"ש.

והנה בשלא לשמן אין עשיה לשם ק"ק או לשם קק"ל, ולא חשיב שינוי קודש, רק בעינן שם הקרבן, ובזבחי שלמי ציבור יש לדון אם שחטן לשם קק"ל האם זהו שם אחר וחשיב שלא לשמן. וכן יש לדון גם בהקדשן האם צריך להקדיש לזבחי שלמי ציבור.[[155]](#footnote-155)

|ב|

במשנה חטאת העוף קודמת לעולת העוף וכן בהקדישה, ופרש"י כשהוא מפרש את קינו קורא שם לחטאת תחילה.

והשיטמ"ק מוסיף בגירסת המשנה, חטאת בהמה קודמת לעולה בהמה. וזהו הדין המבואר בברייתא בדף צ. דילפינן לכל חטאות שיקדמו לעולות הבאות עמהן, בין חטאת העוף לעולת העוף בין חטאת בהמה לעולת בהמה ואפילו חטאת העוף לעולת בהמה.

דברישא דמתניתין נאמר דין כללי שחטאת קודמת לעולה, ובסיפא נאמר עוד הלכה דחטאת קודמת לעולה הבאה עמה, דמיירי באדם א' המחוייב שניהם, וכן בעופות מיירי בחייבי קינים לחטאת ועולה. ונאמר בזה סדר בהקרבה שצריך להביא את החטאת תחילה. וקתני נמי וכן בהקדישה, שיש סדר גם בהפרשה להפריש החטאת תחילה.

ובזה לא יהיה שייך דין התוספתא דהבא ראשון קרב ראשון, אפילו את"ל לא כדברי הליקוטי הלכות הנ"ל אלא במקודש נמי שייך דין זה, מ"מ הכא שכך צריך להיות סדר ההקרבה לא שייך להקדים העולה.

ולענין הקדשה פירש"י במפרש את קינו, ולענין בהמה יתכן ג"כ שאפשר להפריש ב' בהמות סתומין לחובתו ואח"כ לפרש זו לחטאת וזו לעולה, ונתבאר במקו"א.

והא דילפינן מחטאת הלויים דחטאת קודמת לעולה מטעם מקודש, צ"ל שזו רק דרשא למילף משם לעלמא, דבחטאת הלויים עצמה כיון שהוצרכו להביא חטאת ועולה היה דין סדר בהקרבה לעשות החטאת תחילה ולא רק דין קדימה של מקודש.

וכן כתבו התוס' [דף צ.] דהא דקתני חטאת בהמה קודמת לעולת בהמה איירי בבאה עמה.

ובגמ' נאמרו ג' דרשות, חטאת העוף קודמת לעולת העוף מדכתיב ואת השני וגו', חטאת בהמה לעולת בהמה מדכתיב ופר שני וגו' ועשה את האחד חטאת וגו', חטאת העוף לעולת בהמה מדכתיב והקריב את אשר לחטאת ראשונה זה בנה אב לכל חטאות שיקדמו לעולות הבאות עמהן.

והקשו התוס' מהו לכל החטאות הא לא איצטריך קרא אלא להך מילתא לחודא.

וכתב הושב הכהן ליישב, בספרו דעת קדושים[[156]](#footnote-156), והביא תחילה את דברי הרמב"ם, שכתב [תמידין פ"ט ה"ו] חטאת קודמת לעולה אפילו חטאת העוף קודמת לעולת בהמה שנא' את אשר לחטאת ראשונה בנין אב לכל חטאת שהיא קודמת לעולה הבאה עמה.

ובה"ח כתב הרמב"ם, אפילו חטאת העוף של יולדת קודמת לכבשה, וציין הכס"מ דמקורו בתוספתא, ופירש דלכבשה הוא במפיק ה' דהיינו לכבש שלה, והכי קאמר החטאת בכל ענין קודמת לעולה אפילו של יולדת שאינה על חטא ידוע, עכ"ד הכס"מ. כלומר הו"א דרך חטאת הבאה לכפר קודמת לעולה קמ"ל דגם חטאת יולדת הבאה להכשיר.

וכתב המשנה למלך ולא ידעתי מי הזקיקו לזה דכוונת רבינו מבוררת דאפילו יולדת דלמקראה הקדימה הכתוב וסד"א דאף להקרבתה קמ"ל.

והלחם משנה הביא שהקרית ספר פי' דברי הרמב"ם באופ"א, דכבשה היינו חטאת אחרת וחטאת העוף של יולדת קודמת לה כי היא באה במקום בהמה וכשבה אינה באה במקום שעירה, ע"כ. [ושעירה קודמת לכשבה]. וצ"ב מאי קאמר דחטה"ע היא במקום בהמה, הרי היא באה לעולם עוף גם בעשירה.

והושב הכהן נקט כפי' הכס"מ דהכונה היא להקדים לכבש שמביאה היולדת לעולה עם החטאת, ומקשה מה הוסיף הרמב"ם בהלכה זו, הרי כבר אמר בה"ו שחטאת העוף קודמת לעולת בהמה הבאה עמה, וזהו רק ביולדת דרק היא מביאה חטאת העוף עם עולת בהמה, א"כ מה נוסף בה"ח.

ומתרץ דהנה לולא הפסוק הו"א שהכבש לעולה קודם כיון שהוא בהמה, וכדתנן המעשר קודם לעופות מפני שהוא זבח, וכ"ש הכא דהוי עולה.

והשתא יש לדון מה התחדש בפסוק שחטה"ע קודמת, האם הוי גזה"כ דחטאת קודמת לעולה הבאה עמה, או שיש בזה טעם כדתנן לקמן צ: כל החטאות שבתורה קודמות לאשמות חוץ מאשם מצורע מפני שהוא בא על הכשר. מבואר שיש מעלה של מכשיר, וא"כ ביולדת כיון שהחטאת היא המכשרת אותה לאכול בקדשים יתכן לומר שזהו טעם קדימתה לכבש לעולה.

ואולי יש להוסיף עוד בזה, די"ל טפי, שזהו גם דין בעולה שאמרה תורה להביאה אחרי שהיולדת כבר מוכשרת.

ונפק"מ מנידון זה, להא דתנן בכריתות ח. האשה שיש עליה חמש לידות שמחוייבת להביא עליהן חמש קינים, כגון שילדה אחר מלאת של הראשונה, מביאה קרבן א' ואוכלת בזבחים והשאר עליה חובה, נמצא שההכשר נעשה בראשון והשאר הוי רק לחיוב הבאת קרבן שנתחייבה בו ולא להכשר.

[ובגמ' מדמי לה למאן דמחייב חמש טבילות דהיינו שנטמא ה' טומאות, כיון דטביל חדא זימנא איטהר מכל הטומאות.

אולם בחי' מרן רי"ז הלוי[[157]](#footnote-157) מחלק דלא דמי ממש, דבטבילה אין נפק"מ לשם מה טובל, ואין שום ענין של כונה לטבילה על טומאה זו, ואילו בקינים הרי בעינן להביא הקרבן על הלידה, ומביא מהתו"כ דאם הפריש לזיבה א' לא יביאנו לזיבה שניה, ומוכיח הגרי"ז דגם לענין הכשר אין הפירוש שהוא בא רק על א' וממילא הוכשרה, אלא הפירוש הוא שלענין הכשר הקרבן בא על כל הלידות, ומתחלק דינו, שלענין חיוב הבאת קרבן הוא בא רק על א' ולענין הכשר הוא בא על הכל.

ונראה מדברי הגרי"ז שאם הופרש על א' אינו מועיל להכשיר על הכל, דבעינן גם הפרשתו להכשר על כל הלידות, עי"ש].

וא"כ יש להסתפק בכה"ג שכבר הוכשרה בחטאת הראשונה, ומביאה השתא את שאר הקינים לקיום חובתה, האם גם באלו תקדם החטאת, ותלוי בנידון הנ"ל, דאם הוא גזה"כ בכל מי שמחוייב חטאת עם עולה להקדים החטאת, ה"נ בזה, אבל אם הקדמת החטאת היא רק משום שהיא מכשיר הכא הרי אינה מכשיר ויש להקדים העולה.

ובזה מיישב הושב הכהן את קו' התוס', דהא דקאמר זה בנה אבל לכל החטאות אתא לאשמועינן דכל חטאות יולדת קודמות לעולתה גם כשאינן באות על הכשר.

ואומר הושב הכהן דעפ"ז יש להסתפק עוד, האם בכה"ג כל החטאות יקדמו לעולות, שגם החטאת של הלידה החמישית תקדם לעולה של הלידה הראשונה, או שכל א' יקדם רק לעולה הבאה עמו.

וזה לא שמעינן מלשון הגמ' והרמב"ם בה"ו, שנאמר שם רק שקודמת לעולה הבאה עמה, ולכן בה"ח העתיק הרמב"ם את לשון התוספתא דחטה"ע של יולדת קודמת לכבשה, דהיינו לכבש שלה, שבלשון זו נכלל דקודמת לכל עולת יולדת ואפילו של לידה אחרת.

ונמצא לפ"ז שהסדר של קדימת חטאת יולדת לעולתה נאמר גם בשני חיובים, ויל"ע אם גם בחיובי זיבה הדין כן כשמביאה על חמש זיבות, אכן שם בלא"ה יש להקדימה דחטאת העוף קודמת לעולת העוף.

והא דאמרינן וכן בהקדשה, שיש להקדיש תחילה את החטאת, גם בזה היה מקום לומר שהוא דוקא בחטאת שבאה להכשיר, אבל ע"פ הושב הכהן מש"כ הרמב"ם בה"ו בנין אב לכל חטאת בא לרבות גם כשאינה מכשיר, והרמב"ם שם סיים וכן בשעת הפרשה מפריש החטאת תחלה ואח"כ העולה.

ומ"מ מש"כ הושב הכהן דגם חטאת של לידה זו קודמת לעולה של לידה אחרת, דין זה י"ל דליתא בהפרשה, שהרי דין זה נאמר רק בה"ח ושם לא הוזכר ההפרשה.[[158]](#footnote-158)

|ג|

התוס' רא"ש בהוריות יג. כתב, וקי"ל דאפילו חטאת העוף קודמת לעולת בהמה, דלהכי אהני קרא יתירא וכו' לאשמועינן דאי מתרמי חטאת העוף דראובן ועולת בהמה דשמעון דקודמת חטה"ע, אבל בחד גברא לא משכחת דמייתי חטה"ע ועולת בהמה.

וזקני זצ"ל בהר אפרים תמה דהא מקרא מפורש הוא ביולדת שמביאה חטאת העוף ועולת בהמה, והניח בקושיא.

ובאבי עזרי[[159]](#footnote-159) הביא שראה מי שהתפלא בזה, ומיישב דמלשון הגמ' וקי"ל דאפילו חטאת העוף קודמת לעולת בהמה, משמע שהוא חידוש נוסף שהוצרכה הגמ' לומר דקים לן הכי, ולמד התורא"ש דהיינו שעיקר הבנין אב לימד בשאר חטאות שקודמות לעולות, אבל ביולדת היה מקום לומר דכיון שבפסוק נאמרה העולה תחילה, דלמקראה הקדימה הכתוב, הוא הדין להקרבתה, וע"ז אמרינן דקים לן שגם ביולדת החטאת קודמת.

ועל זה אמר התורא"ש דהבנין אב בשאר חטאות לא משכח"ל אלא בשני בני אדם.[[160]](#footnote-160)

ולפ"ז היה מקום לפרש בדרך זו גם את כונת הרמב"ם, דבה"ו כתב את הבנין אב להקדים שאר חטאות העוף לעולת בהמה, והיינו בשני בני אדם, ובה"ח הוסיף שגם ביולדת הדין כן.

אולם הרמב"ם בה"ו כתב שקודמת לעולה הבאה עמה, א"כ לא איירי בשני בני אדם.

ויתכן ליישב דברי הרמב"ם לפי מש"כ הרש"ש [בנזיר נט:] לחדש דכל חייבי קינים יכולים להביא עם חטאת העוף עולת בהמה במקום עולת העוף. א"כ משכח"ל חטאת העוף ועולת בהמה הבאה עמה גם בחייבי קינים ולא רק ביולדת.

|ד|

בגמ' אמר רבא למקראה הקדימה הכתוב, פירש"י שתהא נקראת בענין תחילה. והקשו התוס' ובשיטמ"ק מאי קמ"ל זיל קרי בי רב הוא.

והנה אהא דתנן האשה שהביאה חטאתה ומתה יביאו היורשים עולתה, כתבו הרמב"ן והרשב"א בקידושין יג: דדוקא אם כבר הקריבה חטאתה, דאל"כ כיון שאין העולה קודמת לחטאת לא חלה עליה חובת עולה כלל עד שתקרב חטאתה.

והמשנה למלך[[161]](#footnote-161) הביא בשם הקרבן אהרן דסגי בהפרישה חטאתה כדי שיביאו היורשים עולתה. והמל"מ תמה עליו דההפרשה אינו מעלה ומוריד כלל.

אכן הרמב"ן שם הביא כך בשם הראב"ד דס"ל דסגי בהפרשה.

ומבואר מדברי ראשונים אלו דקדימת החטאת לעולה זהו סדר בחיוב שלה, וליכא שעבוד נכסים לחייב את היורשים להביא עולתה אם עדיין לא הביאה חטאתה[[162]](#footnote-162).

ובדעת הראב"ד דסגי בהפרישה חטאתה, דן האבי עזרי לפרש ע"פ מש"כ רש"י[[163]](#footnote-163) ותוס'[[164]](#footnote-164) לענין נדרים, וכ"כ המפרש במעילה יט. לענין מחוסרי כפרה, דכשהביא הקרבן לעזרה נפטר מחיוב האחריות, שכבר שילם המוטל עליו ואין עליו את החיוב ממון ושעבוד נכסים של הקרבן[[165]](#footnote-165). אע"פ שחיוב מצות הקרבן קיים עד שיקרב כדינו וכדתנן בנעשו שלא לשמן דלא עלו לבעלים לשם חובה.

וא"כ יש לפרש דמש"כ הראב"ד הפרישה כונתו שגם הביאה לעזרה, דכיון שנפטר בזה מחיוב הממון של החטאת חל חיוב העולה.

אכן בפשוטו כתב האבי עזרי לפרש דברי הראב"ד באופ"א, דלעולם כונתו הפרישה ממש, ומשום דתנן וכן בהקדישה, שנאמר דין את איזה קרבן להפריש קודם, וזהו דין מיוחד בכה"ג שמחוייב שתי קרבנות מכח אותו מחייב, ואינו שייך לשאר קרבנות שקודמים זה לזה שהיא קדימה בהקרבה.

וס"ל לראב"ד דדוקא דין זה מונע מלהצריך את היורשים להביא עולה כשלא הביאה חטאתה, דלהקדים הפרשת העולה הוי שלא כדין וא"א שיתחייב בזה, ובדין זה של וכן בהקדישה נאמר שלפני הפרשת החטאת אין דין להביא את העולה. אבל קדימת ההקרבה של החטאת ס"ל דאינה מעכבת חיוב העולה דהיא רק קדימה במעשה ההקרבה מדין כל המקודש קודם.

והנה התוס' בסוגיין פירשו למקראה הקדימה הכתוב שביולדת צריכה להקדיש העולה תחילה, וזהו שלא כדעת הראשונים הנ"ל דנקטו שאין חיוב העולה לפני שהביאה חטאתה.

והכי נמי יש לפרש בשיטת רש"י דמה שהקדימה הכתוב למקראה שתהא נקראת בענין תחילה, אתא לאשמועינן שחיוב העולה חל מעיקרא ולא רק אחרי החטאת. כ"כ האבי עזרי.

החשק שלמה כתב לפרש למקראה הקדימה הכתוב, דהיינו לענין ונשלמה פרים שפתינו, דכשאי אפשר להביא קרבן קריאת פרשת הקרבן נחשב כאילו הקריב קרבן בפועל, ולענין אמירה זו העולות קודם לחטאת, ולכן במוסף תקנו את אמירת העולות מקודם ואח"כ השעיר חטאת[[166]](#footnote-166).

**שיעורי זבחים דף צ: – צא.**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

תדיר ומקודש איזה מהם קודם

|א|

איבעיא להו תדיר ומקודש איזה מהם קודם וכו', ת"ש תמידין קודמין למוספין ואע"ג דמוספין קדישי, אטו שבת למוספין אהנאי לתמידין לא אהנאי, וכן מייתי ממוסף ר"ח, וממוסף ר"ה, ומברכת היין והקידוש, ומתפילת מנחה ומוסף, שבכל אלו מקדימים התדיר למקודש, ועל כולם משני דקדושת היום אהני גם לתדיר.

וכתבו התוס' בכל הני ת"ש צריך טעם מאי קס"ד מאחר דכבר שני אטו שבת לתמידין לא אהנאי.

ובכולם יש איזו סברא לחלק בין זה לזה, דהיה מקום לומר דדוקא תמיד שהוא בכל יום אהני ליה שבת, משא"כ מוסף שבת ור"ח דהוא מקרה שחל ר"ח בשבת ס"ד דלא אהני ר"ח למוסף שבת, וכן בשאר הת"ש.

אבל במנחה ומוסף מקשה הצל"ח מאי ס"ד דלא אהני שבת למנחה, והא תפילות במקום תמידין תקנו וכבר אמרנו ששבת אהני לתמיד, ועוד דק"ו הוא שהרי בקרבן תמיד לא ניכר שהוא של שבת ואילו במנחה ניכר בנוסח התפילה שהוא מטבע תפילה של שבת א"כ כ"ש דאהני ליה קדושת שבת.

עוד הקשו התוס' דבמנחות נמי איכא כי הך בעיא דתדיר ומקודש, בציבור שיש להם כבשים להקריבן למוסף שבת היום או לתמידין מחר, מה עדיף, ובגמ' כאן זה לא הוזכר ולא מייתי ראיות דהתם, וכן הראיות דהכא לא מייתי התם.

והשאגת אריה [סי ס"ב] מחלק בזה, דבסוגיין הנידון הוא את מה להקדים, ובמנחות מיירי שהשני יתבטל, והנידון הוא את מה לקיים ומה לבטל. ואף אם לענין קדימה התדיר או המקודש קודם יתכן שכאשר השני יתבטל יהיה הדין איפכא.

וכ"כ הקרן אורה, והביא שמצינו כן בתוס' בשבת כג: לענין תדיר כנגד פרסומי ניסא, דמקדימים התדיר, אבל במקום שיתבטל א' מהם פרסומי ניסא עדיף.

ובתשובת הרדב"ז[[167]](#footnote-167) איתא לענין מי שהוא בבית האסורים וקיבל רשות לצאת יום א' להתפלל עם הציבור ולעשות מצוות באיזה יום עדיף שיבחר לצאת בו, וכתב הרדב"ז שיצא היום ולא ימתין בשביל לצאת בשבת וכד' דאין לדחות המצוה שיש לו היום בשביל מצוה עדיפא שלמחר.

והקשה החכם צבי [סי' ק"ו], הובא בבאר היטב [סי' צ' ס"ק י"א], מהסוגיא במנחות הנ"ל דאיבעיא אם לדחות מוספין דהאידנא כדי שיוכלו להקריב תמידיו שהם תדיר למחר.

ומיישב החכ"צ, דלענין תמיד ומוסף הוי אותה מצוה עצמה של הקרבת קרבנות, ובזה יש לדחותה כדי לקיימה יותר טוב, אבל בשתי מצוות אין מעבירין על המצוה שלפניו בשביל לקיים מצוה אחרת גדולה יותר.

ולפ"ז יל"ע בנידון הרדב"ז, דדוקא בשביל מצוה אחרת לא ימתין, אבל הרדב"ז נשאל גם לענין תפילה ובזה שייך לדון להעדיף תפילה של יום אחר על תפילה של היום.

והג"ר אלעזר משה הורביץ[[168]](#footnote-168) אומר בזה, שנידון הגמ' במנחות להמתין לתמיד של מחר נאמר דוקא בקרבן תמיד, שהוא טעון ביקור ד' ימים קודם שחיטתו ולכן חשיב שהמצוה שלו היא כבר עכשיו, משא"כ בשאר מצוות אין מונעים קיום מצוה שלפנינו בשביל מצוה של מחר כמש"כ הרדב"ז. ולפ"ז גם בתמיד אם הוא לצורך תמיד של עוד חמשה ימים אין למנוע המוסף של היום בשביל זה.

והשפת אמת [בריש פרקין] מחלק באופ"א כיו"ב, דשאני תמיד שמצותו היא תמיד דהיינו בכל יום, ואם יחסר מחר הוי חסרון גם בתמיד של היום דנמצא שאינו תמיד, וכל הימים הוי ענין א' למצוה זו. ולפ"ז במוסף דהאידנא ומוסף דלמחר לא יהא הדין כך.

עכ"פ כאמור כל זה הוא בנידון הסוגיא במנחות דמיירי בתמיד ומוסף של ב' ימים איזה מהם לבטל, ואילו הכא מיירי שגם התדיר וגם המקודש הם של היום ומקריב שניהם והנידון הוא על סדר ההקרבה את מי להקדים, ולא איפשטא, אבל על כל האופנים שהובאו בגמ' אמרינן דקדושת היום אהני גם לתדיר שקרב בו ולכן הוא קודם.

|ב|

ובשיעור הקודם הובא לענין קריאת התורה דר"ח שקורים בהה גם פרשת התמיד, ובפשטות מוסיפים פסוקים אלו בשביל להשלים לד' קרואים, אבל ע"פ סוגיין א"ש טפי דר"ח אהני גם לתמיד והוי תמיד של ר"ח, ואמנם בכל שני וחמישי אין קוראים פרשת התמיד, דהיינו שתמיד אינו מצריך קריאה, אבל עכ"פ הוא שייך לענין ר"ח ע"פ המבואר בסוגיין.

ובפסחים [ר"פ ששי] שנסתפקו בני בתירא אם פסח דוחה את השבת, ואמר להם הלל והלא הרבה יותר ממאתים פסחים יש לנו בשנה שדוחין את השבת, ופירש"י בחמשים שבתות השנה ארבעה כבשים לתמידין ומוספין הרי מאתים, מלבד מוספי פסח והחג שג"כ קריבים בשבת.

ובירושלמי שם אמרו, אית תניי תני מאה אית תניי תני מאתים אית תניי תני ג' מאות, מ"ד ק' תמידין, מ"ד ר' תמידין ומוספי שבתות, מ"ד ש' תמידין ומוספין שבתות של י"ט ושל ר"ח ושל מועדות. ויל"ע במאי פליגי ומה הנידון בזה.

ויתכן דמ"ד מאה ס"ל שאין להזכיר כאן מוספי שבת דהא חיובן הוא משום שבת ואין לומר עליהם שהם דוחים שבת. ומ"ד מאתים ס"ל דאין לחלק בזה, שהרי השבת מחייב גם את התמידין כמבואר בסוגיין דשבת אהני לתמיד.

ולענין שיר של יום, איתא בר"ה לא. דבשבת אומרים על התמיד מזמור שיר ליום השבת, ועל המוסף אומרים הזי"ו לך, דהיינו בכל שבת אומרים חלק אחר משירת האזינו.

ובשיר של יו"ט נחלקו האחרונים, הטורי אבן שם כתב דה"נ רק במוסף אומרים שיר של יו"ט ובתמיד אומרים שיר של אותו יום כמו בחול.

והמנחת חינוך[[169]](#footnote-169) כתב שאומרים גם בתמיד את השיר של יו"ט, [ובר"ח ובחוה"מ אינו כן, עי"ש], והביא כן מהמג"א [סי' קל"ב סק"ד].

וצ"ב לפי דבריו, מה ענין שיר של יו"ט לתמיד, אכן ע"פ סוגיין מבואר, משום דקדושת יו"ט אהני גם לתמיד.

ויעוי' בחק יעקב [סי' ת"צ סק"ד] שהביא די"א ביו"ט שחל בשבת בהרחמן שבסוף ברהמ"ז, הרחמן הוא ינחילנו יום שכולו שבת טוב וכו'. והיינו כנ"ל שיש שייכות בין קדושת שבת ליו"ט.

|ג|

ולענין האיבעיא דקדימת תדיר או מקודש, דמייתי בסוגיין ראיה מר' יוחנן הלכה מתפלל של מנחה ואח"כ של מוספין, בברכות [כח.] מבואר דהוא מחלוקת ר' יהודה ורבנן, דלר"י מתפלל של מוסף ואח"כ של מנחה שזו מצוה עוברת וזו אינה עוברת, ופרש"י דר"י לטעמה דזמן מוסף הוא עד ז' שעות ותו לא, ולת"ק מקדים של מנחה שזו תדירה וזו אינה תדירה, ופירש"י מתפלל של מנחה מאחר שהגיע זמנה כדי להקדימה בתחילת זמנה שלא יקרא פושע גם עליה.

[וכתב הנחלת דוד דרש"י לא גרס בברייתא הטעם שזו תדירה, ולכן פי' טעם אחר, והביא גם הרי"ף והרא"ש ל"ג לה].

ואח"כ מייתי התם מימרא דר' יוחנן הלכה מתפלל של מנחה וכו' ר' זירא וכו' יתיב אפתחא דבי ר' נתן בר טובי וכו' א"ל מאן אמר הלכה בי מדרשא א"ל הכי א"ר יוחנן אין הלכה כר' יהודה דאמר מתפלל אדם של מוסף ואח"כ מתפלל של מנחה, א"ל ר' יוחנן אמרה א"ל אין תנא מינויה ארבעין זמנין וכו' א"ל חדת היא לי משום דמספקא לי בר' יהושע בן לוי.

ומעיר הצל"ח למה בסוגיין מייתי מימרא דר' יוחנן ולא את גוף הברייתא דלת"ק מתפלל של מנחה שזו תדירה, ואף ר' יהודה לא נחלק בעיקר הדבר אלא משום דס"ל דמוסף הוי מצוה עוברת.

גם צ"ב בגמ' בברכות הנ"ל, דמעיקרא מייתי א"ר יוחנן הלכה מתפלל של מנחה וכו', ואח"כ קאמר בלשון אחר, דא"ר יוחנן אין הלכה כר' יהודה.

וגם בהמשך סוגיין לענין קדם ושחט שאינו תדיר, מייתי ראיה מדר' יוחנן ולא מגוף הברייתא, וכן לעיל יב., ובזה דן הצל"ח ליישב, דפליגי תנאי לענין תפילת מוסף, דלר' אלעזר בן עזריה אין מתפללין אותה אלא בחבר עיר דהיינו בצבור, ולחכמים אף ביחיד. וא"כ בדברי ת"ק דמקדים מנחה דתדירה, יש מקום לומר דס"ל כראב"ע ומיירי שלא נמצא קיבוץ של ציבור עד זמן מנחה, וא"כ באו שניהם יחד ולכן מקדים מנחה דתדירה, ואין ראיה להיכא דהקדים ושחט השאינו תדיר.

[וכעי"ז היה אפשר לומר באופ"א קצת, דמיירי שהגיע זמן מנחה לפני שנתקבצו, ונמצא שנתחייבו במנחה תחילה ולכן היא קודמת].

ומשום הכי מייתי מדר' יוחנן דס"ל להלכה שגם יחיד מתפלל מוסף, ואפ"ה פסק דמקדים מנחה, ש"מ דגם כשקדם השאינו תדיר מ"מ מקדים התדיר.

והכא לענין תדיר ומקודש[[170]](#footnote-170), אומר הצל"ח דהא דמייתי ראיה מדר' יוחנן, משום דהיה מקום לחלק בין תמיד לתפילת מנחה, דתמיד של שבת יכולים להקריבו רק בשבת, ולכן אהני ליה קדושת שבת, משא"כ תפילה מנחה שאם שכח יש לה תשלומין לאחר השבת, משום הכי ס"ד דגמ' דלא אהני לה קדושת שבת.

ומטעם זה גם לא מצי להוכיח מת"ק דברייתא דמקדים של מנחה, דדילמא הך תנא ס"ל שאין תשלומין למנחה בערבית, דבגמ' [שם כו.] נספקו בדין זה, ואם אין לה תשלומין הא כבר ידעינן דאהני קדושת שבת גם לתמיד וה"ה למנחה.

ולהכי אייתי דא"ר יוחנן הלכה מתפלל מנחה תחילה, ור' יוחנן אית ליה [שם] דיש למנחה תשלומין בערבית, ולכן ס"ד דלא חשיבא מקודש מכח שבת.

האור שמח[[171]](#footnote-171) מבאר הגמ' בברכות הנ"ל, מה החידוש בכך שר' יוחנן אמר אין הלכה כר' יהודה, יותר מאשר אילו ריב"ל אמרה, משום דבריש הפרק [דף כו:] איכא פלוגתא, דר' יוסי ברבי חנינא אמר תפילות אבות תיקנום, וריב"ל אמר תפילות כנגד תמידין תיקנום, והרמב"ם בהל' מלכים [ריש פ"ט] כתב דאבות תיקנום, ובהל' תפילה [פ"א ה"ה] כתב דכנגד תמידין תיקנום, דתרוייהו איתנהו, שאבות תיקנום, והעמידו זמנם כנגד תמידין ולפי זמן הקרבנות.

ותפילת מוסף מבואר בגמ' שם שלא תקנוה אבות אלא יש בה רק את זה שהיא כנגד הקרבן, ומטעם זה כתבו התוס' [שם בע"א] דאין לה תשלומין, דשחרית מנחה וערבית הן חובת תפילה מצד עצמה, דרחמי נינהו, רק שקבעו זמנם כנגד קרבנות כנ"ל, ושייך תשלומין לעצם התפילה, משא"כ מוסף שהוא רק כנגד הקרבן, עבר זמנו בטל קרבנו.

ועפ"ז מבאר האור שמח, דאם ריב"ל אמר אין הלכה כר' יהודה, י"ל דזהו משום דס"ל כנגד תמידין תיקנום וא"כ גם למנחה אין תשלומין בערבית דעבר יומו בטל קרבנו, ולכן היא קודמת למוסף משום דתדירה,[[172]](#footnote-172) והחידוש הוא שגם ר' יוחנן פסק הכי, דאפילו אם יש תשלומין למנחה כי יש בה גם את עצם התפילה מלבד מה שהיא כנגד תמידין, ומשא"כ למוסף אין תשלומין כי היא רק חפצא דמוסף, מ"מ הלכה דמקדים של מנחה.

אמנם בעיקר דין זה של קדימת מנחה למוסף כשהיא עוברת, כגון שהוא סמוך לשקיעה ולא יספיק את שניהם, המג"א סוסי' רפ"ו כתב דאכן יתפלל של מוסף, דהיא עוברת ומנחה לא חשיבא עוברת כי יש לה תשלומין.

והגרעק"א שם הביא את דברי הצל"ח בשם הירושלמי דאדרבה עיקר דברי ר' יוחנן הוצרכו לכה"ג דאפילו הכי מתפלל של מנחה, עי"ש.

וזהו ממש החילוק בין סוגיין לבין הסוגיא במנחות, דהכא הנידון לענין קדימה ובמנחות הנידון כשיתבטל א' מהם.[[173]](#footnote-173)

ומובא מעשה מהגר"ח מוואלוז'ין, שנראתה הלבנה לפני תפילת מעריב וחששו שאחרי מעריב תתכסה בעננים, והשאלה אם להקדים שאינו תדיר כי אח"כ לא יוכלו לקיימה.

והוכיח הגר"ח מוואלוז'ין מהסוגיא בברכות, דקא"ר יוחנן אין הלכה כר' יהודה, וביאר דהכונה היא לומר שמלבד מה דקי"ל מתפלל מנחה תחילה כי זמן מוסף עד הערב ואינה עוברת, מלבד זאת הוסיף ר' יוחנן דאין הלכה כר' יהודה אפילו לפי שיטתו דמוסף הוי מצוה עוברת, דמ"מ התדיר קודם למצוה עוברת.

וזהו בעצם נידון הגמ"א הנ"ל בסמוך לשקיעה אם יתפלל מוסף, אלא שבנידון המג"א ודאי זמנה עובר ובלבנה אינו ודאי.

|ד|

מבואר בגמ' דבחג העולות קודמות לחטאת משום דכתיב כמשפטם, ובשאר מועדות לא מפורש בגמ' מי קודם, והפני יהושע [בר"ה ל:] דן בדברי התוס' שפירשו דהקריבו בר"ה תמיד של בין הערבים על תנאי שאם יבואו עדים יהיה כבש זה למוסף, ומקשה הפנ"י הרי חטאת קודמת למוסף, ודוקא בחג העולות קודמות משום דכתיב ביה כמשפטם, ומוכיח כן מדברי הרמב"ם [תמידין ומוספין פ"ט ה"ז].

מאידך השפת אמת דן בדברי התוס' בסוגיין שדנו להוכיח דתדיר קודם למקודש ממה שמוסף שבת קודם למוסף ר"ח שיש בו חטאת, והשפ"א נקט דגם בר"ח העולה קודמת ודלא כפנ"י, ומקשה לפ"ז מה הוכחת התוס', הרי כיון שמוסף שבת קודם לעולת ר"ח ממילא קודם גם לחטאת, ומדוייק כן גם בנוסח התפילה דמקדימים עולת ר"ח לשעירי עזים שהם חטאת, עי"ש.

וביומא ג. [וכן בעוד דוכתי] אמרינן דשמיני עצרת רגל בפני עצמו הוא לענין פז"ר קש"ב, ופי' רש"י קרבן בפני עצמו שאין קרבנו שוה לכל שאר ימות החג שכולם פרים מרובים ואילים שנים וי"ד כבשים וכאן פר אחד איל אחד ושבעה כבשים. וצ"ב מאי קמ"ל הרי קרבנו מפורש בתורה.

גם הרמב"ם[[174]](#footnote-174) כתב וכן בכל יום ויום משבעת ימי החג מקריבין שני אילים וי"ד כבשים וכו' ביום שמיני עצרת מקריבין מוסף היום פר ואיל ושבע כבשים וכו' וזה מוסף בפני עצמו. וצ"ב מאי קמ"ל שהוא בפנ"ע.

וביאר המהר"י קורקוס שאין קרבנו על סדר שאר הימים והוא פר אחד כנגד ישראל גוי אחד וכו'. ואכתי צ"ב דהרמב"ם כתב דינים ואיזו נ"מ לדינא יש בכך שהוא בפנ"ע.

ולפי הפנ"י הנ"ל שמדייק ברמב"ם דדוקא בחג העולות קודמות לחטאת, יל"ד אם במוסף של שמ"ע יקדים החטאת.[[175]](#footnote-175)

וזקני זצ"ל בהר אפרים ביאר דאמנם גם בראש השנה כתיב כמשפטם, מ"מ אין להקדים שם העולות, דכמשפטם כתוב רק בסוף הענין והוא צווי כללי על קרבנות היום, ולא דמי לפר ושעיר של ע"ז ולקרבנות החג דהתם כתיב כמשפט מיד אחרי העולה ומשום הכי ילפינן מניה להקדים העולה לחטאת.

והגרי"ד פוברסקי שליט"א אמר בשיעור נפק"מ מהא דקרבן בפני עצמו, די"ל דמוסף של סוכות כיון שהוא כל ימי החג חשיב תדיר, וא"כ נפק"מ היכא שיש להם כסף למוסף של חוה"מ או לשל שמיני עצרת, דשל סוכות חשיב תדיר כנגד שמ"ע, ומאידך שמיני עצרת נראה דחשיב מקודש כי הוא יו"ט ואיזה שירצה יקדים.

ובשבת חוה"מ סוכות יל"ע בסדר הקרבנות, דהעולות קודמים לחטאת, והשבת תדיר ומקודש כלפי עולות של סוכות, ומאידך חטאת מקודש מעולת שבת, ולכאו' דמי לנידון הגמ' במעשר בהמה ועולת בהמה וחטאת העוף.

והתם אמרו בגמ' עיילא עולת בהמה בחטה"ע ואגבהתה ממעשר, והכא לענין התדיר כנגד מקודש קי"ל איזה שירצה יקדים, אבל את החטאת ודאי א"א להקדים משום דכתיב כמשפטם להקדים עולת החג לחטאת.

אכן לפי מש"כ התוס' לענין מוסף ר"ח שהשוה הכתוב עולה דמוסף עם החטאת, ולכן עולת שבת קודמת גם לחטאת ר"ח, הוא הדין הכא.

והשפת אמת נקט דגם לפי קו' התוס', אם עולת ר"ח קודמת לחטאת ר"ח, פשיטא שעולת שבת שקודמת לעולה תקדם ממילא גם לחטאת, והוא ממש כנידון דידן.

|ה|

לענין קדימה בברכות, נסתפק המג"א [סוסי' רי"א] במי שיש לפניו יין, ותבשיל שעורים שברכתו מזונות, וזית, דשעורים קודמים ליין, ויין קודם לזית, וזית קודם לתבשיל שעורים לדעת המג"א כי הוא ראשון לארץ ושעורים שני לארץ. וא"כ היכי ליעביד.

והחכמת שלמה שם מביא ראיה מסוגיין, דאמרינן עיילא בה עולת בהמה בחטה"ע ואגבהתה ממעשר, דכיון שחטה"ע קודמת לעולה מגזה"כ אע"פ שהעולה היא בהמה, ממילא היא קודמת גם למעשר שהוא בהמה, דמגזה"כ לא מהני כאן חשיבות בהמה.

וה"נ באופן הנ"ל, כיון שהפסוק הקדים זית לשעורים דזית הוא ראשון לארץ, ועי"ז הוקדם אע"פ שלשעורים יש חשיבות של ברכת מזונות, ממילא הוא קודם גם ליין שיש לו ברכה חשובה, דלא מהני כאן חשיבות הברכה ולכן יברך על הזית.

ובציור זה לפי הכרעת המשנ"ב תבשיל שעורים שברכתו מזונות קודם גם לזית ולפ"ז אין מקום לספק של המג"א, אכן יש להסתפק בציור אחר לפי הכרעת המשנ"ב, כגון שיש לפניו רימון, בננה, ותמר, וזהו סדר חביבותם. דבברכותיהן שוות מין שבעה קודם והמוקדם לארץ קודם, א"כ התמר קודם לרימון, ובאין ברכותיהן שוות חביב קודם א"כ הבננה קודם לתמר, ואם יקדים הבננה הרי הרימון חביב טפי וקודם.

אמנם בציור זה לא שייך לומר עיילא, דאין כאן גזה"כ לדחות מעלת א' מהן, אלא שכל א' יש לו קדימה לחבירו לפי דינו.

וראיתי מובא [נדפס בשיעורי שלמי תודה ברכות עמ' כ"ה] שהקה"י אמר בזה דדין הקדימה של חביב מצריך שהברכה תיעשה על החביב, ואף אם אינו מברך עליו אלא שהוא נפטר בברכה זו גם זה הוי סיבה להקדימה, ולכן התמר קודם דכשיברך עליו יפטור את הרמון החביב יותר מהבננה.

[עוד מצינו נידון כזה בירושלמי בהוריות [פ"ג ה"ד] לענין פר ושעיר של ע"ז וחטאת אחרת, דפר קודם לשעיר מגזה"כ אע"פ שהפר הוא עולה, ושעיר קודם לחטאת אחרת דהשעיר הוא פנימי, וחטאת אחרת קודמת לעולה. וא"כ את מי יקדים, עי"ש].

**שיעורי זבחים דף צב. – צג.**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

דם חטאת שנפסל, נשפך, נטמא, לענין כיבוס

|א|

במשנה ריש פרקין דם חטאת שנתז על הבגד הרי זה טעון כיבוס וכו', חטאת פסולה אין דמה טעון כיבוס וכו'. ופירש"י דכתיב אשר יזה בראוי להזאה הכתוב מדבר.

ולקמן [צג.] תנן ניתז מן הצואר על הבגד אינו טעון כיבוס וכו' נשפך על הרצפה ואספו אין טעון כיבוס, אין טעון כיבוס אלא דם שנתקבל בכלי וראוי להזיה.

ובגמ' שם ממעט נשפך מן הצואר, מדכתיב אשר יזה לא אמרתי לך אלא בראוי להזאה.

ובגמ' לעיל מינה על דין משנתנו דחטאת פסולה אין דמה טעון כיבוס, ממעט לה מדכתיב מדמה מדם כשרה ולא מדם פסולה.

ואומר הגרי"ז שנאמרו כאן שני דינים נפרדים, דמלבד דין ראוי להזאה, דרשינן עוד מדמה ולא מדם פסולה, ונפק"מ לרבן גמליאל דדם פסול שעלה לא ירד, וא"כ הוא ראוי להזאה שהרי צריכים להזותו, אבל הוי דם פסול וזריקתו הוי זריקת פסול, וכדפרש"י לעיל פב. דפסולי שלא ירדו ארצויי מיהא לא מרצו, ולכן ממעטינן ליה מדמה ולא מדם פסולה.

ונמצא לפ"ז שבמשנתנו נאמר את הדין הנוסף של דם פסול, מלבד הדין של אינו ראוי להזאה שהוא נאמר במשנה הבאה.

וחילוק זה מדוייק היטב גם ברמב"ם, שהביא [בפ"ח ממעה"ק] דין כיבוס בדם חטאת, ובה"ג כתב חטאת שנפסלה אין דמה טעון כיבוס, ובה"ו כתב נתז מן הצואר על הבגד וכו' או שנשפך הדם על הרצפה ואספו ונתז ממנו על הבגד אינו טעון כיבוס שנא' ואשר יזה מדמה לא אמרתי אלא בדם שנתקבל בכלי שרת וראוי להזיה.

וכאמרור שני דינים אלו מתמעטים משני מיעוטים נפרדים, ונפק"מ דדם פסול אפילו כשראוי להזיה מדין אם עלו ל"י אינו טעון כיבוס. ולכאו' נפק"מ גם לאידך גיסא, בנשפך מן הצואר שלא נפסל אלא שאינו ראוי להזאה.

אולם הגרי"ז מייסד בדין נשפך דאמרינן [לעיל כה.] דבעינן דם מהפר יקבלנו, שאינו רק חסרון עבודה הקבלה אלא הוא גם פסול, [ונתבאר לעיל ונזכיר כאן בקצרה].

ויסוד לדבר מהתו"כ דהוצרך דרשא להכשיר נשפך מן הכלי על הרצפה, דס"ד שגם בכה"ג יפסל משום נשפך אע"פ שנתקבל בכלי.

עוד ראיה ליסוד זה מסוגיין, דבעי רבי אבין חטאת העוף שנשפך דמה על הרצפה ואספו מהו, האם פסל בה רחמנא כלי שרת, ופירש"י דבעי להזותו מן העוף עצמו למזבח וכ"ש דרצפה פוסלתו. מבואר בלשון רש"י שיש בזה פסול, והרי בחטאת העוף ליכא עבודת קבלה.

ואכן היה אפשר לפרש שהספק הוא רק האם צריך להזות מצוארה או מהני גם מהכלי, יעוי' ברמב"ם [פסוה"מ פ"ב ה"כ], אבל בלשון רש"י מבואר דיש בזה גם פסול.

עוד מביא הגרי"ז ראיה מיומא מח. דבעי רב פפא גבי קטורת שנשפך ממלא חפניו אם נפסל, והרי בקטורת ליכא עבודת קבלה ומ"מ מבואר בגמ' ששייך בה פסול נשפך ע"י שלא היה במקומו.

ונפק"מ מהא דהוי פסול ולא רק חסרון באופן העבודה, י"ל לענין זריקה שלא במקומו, דבתוס' לעיל כו: [ד"ה ואי] דקדק הגרי"ז דמשמע שבנתן באצבע את הניתנין בכלי מהני לענין שלא במקומו כמקומו, דא"צ בזה את צורת הנתינה כמו במקומו, ולפ"ז אם יש בעוף שלא במקומו כמקומו, [כתוס' לעיל סו. ד"ה למעלה, ולא כשיטמ"ק שם], י"ל דיועיל גם בכלי, אבל אם בנשפך יש פסול לא יועיל לזריקה שלא במקומו.

ולפי מה שנתבאר דנשפך הוי פסול, יש להעיר למה לא הובא דין זה דנשפך וניתז ממנו עם דין ניתז דם פסול אלא הובא בפנ"ע וכנ"ל.

ויתכן שאינו ממש פסול בגופו לענין שישרף מיד, אלא הוי רק פסול מסויים לענין שאי אפשר לעשות בו עבודת ההזאה, ולכן לא נכלל עם שאר הפסולין.

|ב|

לשון הרמב"ם, דם חטאת הבהמה שניתז מן הכלי שקבל בו הדם קודם הזיה על הבגד טעון כיבוס. וצ"ב דלכאו' הו"ל למימר שניתז אחר שנתקבל בכלי, ומה כונתו שניתז מן הכלי שקבל בו, הרי ודאי שהוא הדין אם עירה מכלי זה לכלי אחר וניתז מהכלי השני טעון כיבוס, ולכאו' אפילו אם עירה לכלי חול כיון שהדם נתקבל תחילה בכלי שרת והוא ראוי להזיה.

אמנם יש לדון בזה, דבהא דתנן נשפך על הרצפה ואספו אין טעון כיבוס, הקשו התוס' [בע"ב] למה לי הא שמעינן לה מניתז מן הצואר.

וכתב הצאן קדשים ליישב דכונת המשנה אפילו אם נתקבל בכלי ונשפך מן הכלי על הרצפה אין טעון כיבוס.

ותמה הקרן אורה דהא בנשפך מן הכלי הוי ראוי להזאה.

ואולי יש לבאר דברי הצ"ק, דהתוס' [לעיל יג:] כתבו בביאור הגמ' במעילה ז. חישב לנשפכין מהו, דמיבעיא ליה בנשפך מקצת הדם מן הכלי על הרצפה וחישב לזורקו חוץ לזמנו אם פיגל שהרי ראוי לאוספן, או דלמא כיון שהולך לאיבוד לא פסלה בהו מחשבה זו, וכ"כ התוס' במעילה דאין מצוה לאוספו.

והקשה הקרן אורה למה אין מצוה, הרי מצוה לקבל כל הדם ולשפוך כל השירים ליסוד.

וייסד בזה הגרי"ד, ואולי בשם הגרי"ז, דאם הדם אינו בכלי שרת בעת הזריקה אין בו דין שפיכת שירים, ובקיבל הדם בשתי כוסות פליגי תנאי האם כוס עושה את חבירו שירים או שאין בשני שפיכת שירים, ובכה"ג שבשעת הזריקה הדם על הרצפה לכו"ע אין בו שפיכת שירים, ואמנם אם יאספנו לפני הזריקה ויזרוק יהיה בו מצות שפיכת שירים אבל אינו מצווה לאוספו כדי לחייב במצוה.

עוד ראיה לזה, מהגמ' לעיל לד: גבי קיבל בכלי קדש ונתן לכלי חול או נשפך מן הכלי על הרצפה דפריך ליהוי דחוי, ומשני כמ"ד דלית ליה דחוי, או דכל שבידו לא הוי דחוי.

וצ"ב מה שייך לדון בזה פסול דחוי, הרי הדם ראוי להזאה אלא שצריך לעשות עבודת הזריקה בכלי שרת, ואטו דם חטאת שאינו על האצבע הוי דחוי כי צריך ליתנו ע"י האצבע.

אלא מבואר מזה שהכלי שרת אינו רק לצורך עבודת הזריקה, אלא הוא דין בדם, דתורת הכשר זריקה של הדם הוי רק כשהוא בכלי. ומהאי טעמא גם אינו נעשה שירים כשאינו בכ"ש כנ"ל, כיון שבמצב זה אין בו תורת זריקה.

עוד ראיה ליסוד זה, מדא"ר יהודה כוס היה ממלא מדם התערובת של הפסחים שאם ישפך א' מהם נמצא שהוא מכשירו, ומשמע בגמ' דלולא טעם זה אין טעם לשפיכה זו, ואמאי לא בעינן לשופכו כדי לקיים בו שפיכת שירים, [ואמנם דעת הראב"ד בפי' למס' תמיד דבפסח אין שפיכת שירים, אבל זהו חידוש, ובתוס' לעיל נא: מבואר שיש בפסח שפיכת שירים].

אלא דכיון שדם זה לא היה בכלי בשעת זריקה אין בו שפיכת שירים וכנ"ל.

ועפ"ז יתכן לבאר דברי הצ"ק דבנשפך מן הכלי על הרצפה אינו טעון כיבוס, כיון שכאשר הוא על הרצפה אין בו תורת זריקה וחשיב אינו ראוי להזאה[[176]](#footnote-176).

וכך יש לפרש את לשון הרמב"ם שניתז מן הכלי שקיבל בו, דבא לאפוקי עירה לכלי חול וניתז ממנו, דכשהוא בכלי חול חשיב אינו ראוי להזאה.

והא דמבואר בגמ' דבניתז מבגד לבגד שייך להצריך כיבוס, יש לפרש דמיירי שאספו מהבגד הראשון לכלי שרת ומשם ניתז על הבגד השני.

אולם צ"ע לפ"ז, דבגמ' מוקמינן לענין דם חטאת העוף דמיירי במדביק כלי בצוארה, דאל"כ כשהגיע לאויר הבגד נפסל והוי כנשפך, [לפי הצד שפסל בה רחמנא כלי שרת], ואי נימא דגם בנשפך מן הכלי על הרצפה אין טעון כיבוס, א"כ הוא הדין בכל ניתז דכשהגיע לאויר הבגד נעשה אינו ראוי להזאה, ויהיה דין כיבוס רק במדביק הבגד לכלי, ובגמ' העמידו כן רק בחטאת העוף כנ"ל.

|ג|

התוס' הקשו בנטמא אמאי לא בעי כיבוס הא מדאורייתא הציץ מרצה וזורקו לכתחילה, ותירצו דמיירי כגון שנשבר הציץ, או אינו על מצחו למאן דאית ליה דכשאינו על מצחו אינו מרצה.

ושואל הקרן אורה מניין לתוס' דבריצוי ציץ זורקו לכתחילה.

ובחי' רבנו מאיר שמחה[[177]](#footnote-177) השיג על הקרן אורה, דמוכח כן מגיטין נד. שהאיסור לזורקו הוא רק מדרבנן וכפירש"י שם[[178]](#footnote-178).

והגרי"ז הקשה על תירוץ התוס', מאי נפק"מ שנשבר הציץ או שאינו על מצחו, הרי יכול לתקנו וליתנו על מצחו ולהזות הדם ואמאי הוי אינו ראוי להזאה.

והנה לשון רש"י בסנהדרין יב: דרצוי ציץ הוא כשישנו לציץ בשעת טומאה. וכ"כ ביומא ז:, ותמה היד רמ"ה דהו"ל למימר בשעת זריקה שאז צריך את הרצוי, וכן הקשה הגבורת ארי ביומא.

וי"ל דודאי גם לרש"י בעינן שיהא הציץ בשעת זריקה כדי שתהא הזריקה כשרה, אבל כדי שיהא דין לכתחילה לזרוק את הדם לזה ס"ל לרש"י דבעינן שיהא הציץ בשעת טומאה.

ועכ"פ בדברי התוס' יש לבאר דכדי שהדם יחשב ראוי להזאה בעינן שיהא כעת דין להזותו, וזהו ע"י שיש כעת ציץ, ולא סגי בכך שאפשר לתקן ולתת את הציץ ולהזות, דסו"ס כעת אין דין להזותו. [וברש"י נוסף חידוש, שכדי שיהא דין להזותו בעינן שיהא ציץ בשעה שאירע הטומאה כנ"ל].

ניתז מבגד לבגד, [וכן ניתז על בגד טמא], פסק הרמב"ם שאינו טעון כיבוס, והקשה הכס"מ דהוא איבעיא בגמ', ולרבנן לא נפשט ומספיקא הו"ל להחמיר ולהטעינו כיבוס.

ותירץ דשמא י"ל דכיבוס במקום קדוש אינו דרך כבוד כלפי מעלה ומספיקא לא מזלזלינן ביה. ויותר נכון לומר דכיון דלא קי"ל כר"ע איפשיטא בעיין דא"צ כיבוס.

והמהר"י קורקוס ביאר דמשום דאיסתפק ולא איפשיטא, הא מספק יש לפסול ולהחמיר, וא"כ אין להטעינו כיבוס דהא בהא תליא. דהיינו כיון שמספק אינו ראוי להזאה הו"ל ודאי אינו ראוי להזאה.

|ד|

הרמב"ם [פסוה"מ פ"א הל' ל"ו] פסק דדם קדשים אינו מקבל טומאה כלל שנ' על הארץ תשפכנו כמים, דם שנשפך כמים הוא הנחשב כמים ויקבל טומאה אבל דם קדשים שאינו נשפך כמים אינו מקבל טומאה. ומקור דין זה הוא בפסחים ט"ז.

וצ"ב לפ"ז הא דקתני הכא נטמא אינו טעון כיבוס. והקרן אורה הביא בזה דברי הרמב"ם בפיה"מ [עדויות פ"ח מ"ד] דכל מה שבא במשנה מזכרון טומאת דם הקדשים ודאי אמרו אותו קודם עדות זו שהעיד בה ר' יוסי בן יועזר שמשקה בית מטבחיא טהור. וכן הביא זאת הרמב"ם בפיה"מ לעיל סוף פ"ח, דלהלכה אין דם הקדשים מטמא כל עיקר.

ובפירוש דין משנתנו שהובא גם ברמב"ם להלכה, כתב הקרן אורה די"ל דמיירי בנטמאו האימורים וכר' יהושע דאם אין בשר אין דם, וכ"כ טהרת הקדש.

ואכתי קשה הא דאיבעיא בגמ' ניתז על בגד טמא, והובא דין זה ברמב"ם דאינו טעון כיבוס כיון שנטמא, וקשה שהרי דם קדשים אינו מקבל טומאה.

והאור שמח מיישב באופן מחודש, דהטעם שדם קדשים אינו מקבל טומאה הוא משום דבעינן דם הנשפך כמים, וא"כ הרי בניתז על בגד טמא שפיר נשפך כמים כיון שנפסל ואינו ראוי לזריקה, אלא דבעלמא לא אמרינן שע"י הטומאה נפסל והוי נשפך כמים, דאדרבה אמרינן שאינו מקבל טומאה כיון שאינו נשפך כמים וממילא אינו נפסל, אבל כאן שניתז על הבגד ומחמת זה אינו ראוי לזריקה[[179]](#footnote-179) דאידחי ליה לכיבוס, שפיר מקבל טומאה.

ובאמת יש לשאול בכל דם שניתז אמאי טעון כיבוס הרי כיון שניתז על הבגד אינו ראוי להזיה. והביאור הוא דזה גופא דין התורה, שאם היה ראוי לולא שניתז על הבגד הרי זה טעון כיבוס. אבל בבגד טמא שאינו ראוי להזאה מסיבה נוספת דהיינו מחמת הטומאה, משום הכי אינו טעון כיבוס.

והקשה האבי עזרי[[180]](#footnote-180) דא"כ חוזר חלילה, דכיון שאינו טעון כיבוס לא נפסל מחמת שניתז על הבגד, והו"ל דם הראוי לזריקה שאינו מקבל טומאה.

וביאר דעכ"פ לא מצינן למימר שטעון כיבוס, כיון שאם יהיה טעון כיבוס אינו ראוי לזריקה וממילא נטמא הדם.

ובירושלמי (ביומא) מיבעיא, עגלה ערופה מהו שתכשיר, האם משום דכפרה כתיב בה כקדשים הו"ל כדם קדשים שאינו מכשיר.

ויל"ע לדברי האור שמח, דהרי עגלה ערופה ודאי שדמה נשפך כמים, אלא דיש דרשא שהיא כקדשים, אבל לפי האו"ש דגם בקדשים דין הדם תלוי אם בפועל נשפך כמים או לא, א"כ מה הנידון בע"ע הרי בפועל הוא נשפך כמים. אלא שהרמב"ם לא הביא דין הירושלמי, ויל"ע.

הגרי"ד יישב דמשכחת דם חטאת שנטמא בדם קרוש, דדם קרוש שחישב עליו לאכילה מטמא טומאת אוכלין. ובמנחות כא. מבואר בפשטות דדם שקרש פסול להזאה רק בחטאות הפנימיות, אבל בחיצונות הוי ראוי להזאה.

אלא דצ"ב לפ"ז הסוגיא בפסחים ט"ז דפריך על דין זה דדם קדשים אינו מקבל טומאה מכמה דוכתי דאשכחן דם שנטמא, עי"ש, ואמאי לא משני דמיירי בדם קרוש.

והאור שמח[[181]](#footnote-181) תירץ על קושיא זו, דמחשבה לטומאת אוכלין הוי דוקא ע"י הבעלים, ובדם קדשים אין בעלים שיחשוב, ואף בקדשים קלים שהם ממון בעלים אינו בעלים על הדם שהוא לזריקה.

אולם הגר"ח דחה תי' זה, דהא בקדשים לא בעינן מחשבה כיון שחיבת הקודש מכשרתן, ובעודו לח אין חיבת הקודש כמש"כ התוס' לעיל לד. דלא מהני חיבת הקדש במשקה אלא בדבר עב וקשה כעין אוכל, אבל בדם קרוש שפיר מהני חיבת הקדש.

והא דלא משני בפסחים בדם קרוש, ביאר הגר"ח דאין הפירוש בגמ' במנחות הנ"ל דניתן להזות דם קרוש, דגם בחטאות חיצונות אי אפשר להזותו, אלא שבפנימיות זהו חסרון בדם שאינו ראוי להזאה מדכתיב וטבל, ולכן בעי למימר התם דאם אכלו פטור מכרת כיון שאינו ראוי לקרבן. משא"כ בחיצונות דהוי רק חסרון היכי תימצי דהזאה הוי דוקא בלח, וכמבואר בע"ז נא. דבקרבנות בעינן זריקה המשתברת.

ומ"מ כיון שסו"ס אי אפשר לזורקו, לכן הגמ' בפסחים לא הוה מצי לשנויי דמיירי בדם קרוש שנטמא. ואף אם המחהו ונעשה ראוי להזאה, בכה"ג י"ל שפקעה טומאתו ובעינן שיקבל טומאה שוב כיון שכבר אינו אוכל. [ואכמ"ל בנידון זה].

ולפ"ז אמר הגרי"ד דדם שקרש וניתז על הבגד טעון כיבוס, ואע"ג דאינו ראוי להזאה במצב זה, זהו רק חסרון היכי תימצי ולא נתמעט מהא דבעינן דם הראוי להזאה. וא"כ משכחת לה דין דם טמא שאינו טעון כיבוס בדם קרוש.

אלא שקשה ע"ז מדאמרינן לקמן צח: דאין טעון כיבוס בנוגע אלא בבלוע, ויל"ע אם בדם קרוש שייך בלוע.

[הקה"י הביא תירוץ בשם החזו"א, דניתז על בגד טמא נטמא מחמת שנעשה חלק מהבגד, ולא משום טומאת משקין, עי"ש].

**שיעורי זבחים דף צב:–צד.**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

כיבוס דם חטאת בבלוע, גרידה בכלי, מריקה ושטיפה ושבירה

|א|

בגמ' בעא מיניה רמי בר חמא מרב חסדא ניתז על בגד טמא מהו, דנפסל בבת אחת עם הכניסה לבגד, ותלי לה בפלוגתא דר' אלעזר ורבנן אם מי חטאת שנטמאו מטהרין כמו בנטמאו עם ההזאה.

והרמב"ם פסק שאינו טעון כבוס, והקשה הכס"מ דהו"ל לפסוק כרבנן דסברי טעון כיבוס. והביא דמהר"י קורקוס תירץ די"ל שאין כונת הגמ' דלרבנן ודאי טעון כיבוס, אלא דלר' אלעזר ודאי אינו טעון ולרבנן יש להסתפק, ולכן פסק כודאי דר"א.

והחק נתן הביא תירוץ בשם מרכבת המשנה, דלקמן צח: בעי רבא בניתז דם עולה למטה ואח"כ דם חטאת למעלה מהו, משום נוגע הוא והא נוגע או דלמא משום בלוע הוא והא לא בלע, ופירש"י שדם עולה נבלע בבגד וכנפל דם חטאת עליו נוגע הוא בבגד אבל אינו נבלע, והדר פשטה דאין טעונין כיבוס.

והרמב"ם שם באותה הלכה מביא מסקנא דרבא, ניתז דם החולין תחלה או אפילו דם עולה וניתז עליו דם החטאת אינו טעון כיבוס שהרי לא נבלע בו.

ועפ"ז מיישב מרכבת המשנה, דרמי בר חמא סבר דדי בנגיעה להצריך כיבוס ומשום הכי מיבעיא ליה בבגד טמא דהנגיעה הוי בבת אחת עם הטומאה, אבל למאי דפשט רבא דבעי בלוע א"כ הטומאה קדמה לבליעה דנטמא בנגיעה, ולכן פסק הרמב"ם דאינו טעון כיבוס. ומטעם זה הביא הרמב"ם שתי הלכות אלו יחד, דגם הטעם שבניתז על בגד טמא אין טעון כיבוס הוא משום דבעינן בלוע.

אולם תירוץ זה תלוי במה שהובא בשיעור הקודם, דהרמב"ם פסק דם קדשים אינו מקבל טמומאה, דאינו נשפך כמים, וכתב בפיה"מ[[182]](#footnote-182) דכל מקום שנזכר במשנה דם קדשים שנטמא הוא לפני עדותו של יוסי בן יועזר, ולהלכה אינו כן אלא טהור. וקשה לפ"ז אמאי פסק דניתז על בגד טמא אינו טעון כיבוס.

והובא יישוב האור שמח, דע"י שאידחי ליה לכיבוס ופסול לזריקה חשיב דם הנשפך כמים ומקבל טומאה.

ולפ"ז נדחה תירוץ המרכבת המשנה הנ"ל, דלפי האו"ש הטומאה לא חלה בנגיעה אלא רק כשנבלע ואידחי ליה לכיבוס, א"כ באו שניהם בבת אחת.

והקהלות יעקב ביאר באופן אחר הטעם שהדם מקבל טומאה, וכתב שהרצה את הדברים לפני החזו"א וא"ל החזו"א שגם הוא אמר בסגנון זה, דהדם אינו נטמא מצד עצמו טומאת משקין, אלא משום שכשנתחבר לבגד ונעשה חלק ממנו הוא מקבל טומאת הבגד, ומביא לזה כמה דוגמאות ממס' כלים שהמחובר לכלי טמא טמא.

וגם לפ"ז לא שייך המהלך של מרכבת המשנה, דהטומאה של הדם היא רק כשהוא חלק מהבגד דהיינו כשנבלע ולא כשנגע, ושפיר הוי בבת אחת עם דין הכיבוס. [ואפשר לדון בזה האם זהו אותו שיעור לענין בלוע ולענין שיעשה חלק מהבגד].

עוד הובא יישוב מהגרי"ד כיצד יש טומאה בדם קדשים, דמשכחת לה בדם קרוש. ולפ"ז שייך המהלך של מרכבת המשנה, דהדם נטמא בנגיעה ואינו טעון כיבוס עד שיבלע, וצ"ל דגם בקרוש שייך בליעה.

|ב|

בגמ' [צב:] בעי ר' אבין חטאת העוף שנשפך דמה ואספו מהו, האם פסל בה רחמנא כלי שרת, ורבא אייתי ראיה מדהוצרך למעט דם חטה"ע שאינו טעון כיבוס, ואי פסיל בה כלי שרת תיפוק ליה שנפסל הדם באויר כלי ואינו ראוי להזאה, ודחה רב הונא בריה דר"י במדביק כלי בצוארה.

וצ"ב דרבא הרי מסיק לקמן דדין כיבוס הוי רק בבלוע, וא"כ גם במדביק כלי בצוארה הא כשנבלע בכלי כבר אינו ראוי להזאה.

[ויש לדון במכניס כלי לתוך הצואר והדם שנבלע בו הוא בצואר האם כשר להזאה, ויתכן דבעינן צואר בלבד ולא שיהא גם בכלי. ומצינו כעי"ז לענין קבלת הדם בבהמה, לעיל כה., דבעינן מן הצואר ולא מהסכין, משום שנא' מדם הפר ולא מדם הפר ודבר אחר].

ולרבא גופא היה אפשר לומר דאה"נ, דלשיטתו דבעי בלוע שפיר הביא ראיה מכיבוס בדם חטאת העוף לכך שכשרה גם בכלי, ולא ס"ל את הדחיה דמדביק כלי בצוארה.

אבל א"כ תקשי למאי דקי"ל כרבא דבעי בלוע, א"כ למה חטה"ע בכלי שרת הוי ספק וכמו שפסק הרמב"ם, ומה הדחיה לראיית רבא מדין כיבוס.

והנה בגמ' [צד.] איתא, ראוי לכיבוס למעוטי כלי דבר גרידה הוא. והרמב"ם כתב, נתז על כלי עץ או כלי מתכות אינו טעון כיבוס לפי שאינן ראויין לכבוס אלא גורדן בלבד.

והמנחת חינוך [מצוה קל"ח] דן האם יש דין גרידה להוציא את הדם, שכך משמע מלשון הרמב,ם, והאם צריך לעשות הגרידה במקום קדוש.

והשפת אמת אומר דלמאי דמשמע שיש דין גרידה אה"נ דצריך לעשותו בעזרה.

גם נפק"מ מהנידון אם יש דין גרידה, האם דם זה שנתז על הכלי נדחה מזריקה, כמו בנתז על הבגד דאידחי ליה לכיבוס.

ואם יש דין גרידה, יתכן ליישב דמדביק כלי בצוארה הכונה היא לכלי קשה ולא לבגד, ומיירי לענין דין גרידה, דאם יש כזה דין על כרחך הוא נכלל בדין כיבוס שנאמר בו דין כללי להוציא את הדם, ומזה שפיר הוצרך למעט חטאת העוף, דבזה א"צ בלוע שהרי אינו נבלע.

אלא דהא גופא קשיא, אם יש דין גרידה שהוא אע"פ שאינו בלוע, א"כ בדם עולה למטה ודם חטאת למעלה שאין טעון כיבוס משום שלא נבלע, למה לא יהא בו עכ"פ דין גרידה.

ואולי י"ל חידוש, דבבגד שהוא בר כיבוס נאמר בו רק דין כיבוס ואין בו דין גרידה.

והקרן אורה בסוף פרקין כתב דאה"נ הדם חטאת שלמעלה טעון גרידה. אבל הקר"א כאן מפרש שגרידה אינה דין ככיבוס אלא היא אסיפת הדם שהוא עדיין כשר להזאה, ואומר שנעשית במקום קדוש רק מטעם זה שלא יפסל הדם ביוצא.

ואי נימא שבבגד שייך דין גרידה, יש לשאול דא"כ בטלת תורת כיבוס, דבנגיעת הדם בבגד חל דין גרידה ואידחי ליה מזריקה ואח"כ כשיבלע לא יחול בו דין כיבוס.

אמנם אין זו קושיא, דהכל דין אחד גרידה וכיבוס, דאי אמרינן שבבגד שייך גרידה א"כ הדין שנאמר בתורה הוא שאם נבלע הדם יכבסנו ואם לא יבלע יגרוד.

ובתוספתא [פ"י ה"ה] איתא, נתן מידו כשהוא מזה ע"ג הקיתון גורדו והוא טהור. וצ"ב מאי קאמר.

והמקור ברוך [ח"א סי' י"ד] כתב לפרש דקאי על הכלי, והכונה היא כל זמן שהוא טהור, דהיינו שאם הכלי טהור גורדו, אבל אם הוא טמא הוי כניתז על בגד טמא שאין טעון כיבוס, וה"ה לגרידה.

אבל מקשה על פי' זה, דברמב"ם שפסק ניתז על בגד טמא אין טעון כיבוס, יישב מרכבת המשנה [הנ"ל] משום דבעי בלוע ונטמא כבר בנגיעה, וכאן בגרידה לא שייך יישוב זה, דהגרידה הוי ג"כ בנגיעה. ועי"ש מה שהאריך בעוד דרכים בביאור דין התוספתא.

והחזון יחזקאל פי' דוהוא טהור קאי על הדם, והכונה היא שאפילו אם הכלי טמא מ"מ הדם טהור דמשקי בי מטבחיא דכן ודם קדשים אינו מקבל טומאה, ולא דמי לניתז על בגד דאידחי ליה לכיבוס וממילא מקבל טומאה [וכדברי האו"ש דלעיל], דהכא בכלי הגרידה אינה מצוה וא"כ עדיין הוא כשר לזריקה ואינו נשפך כמים וטהור.

והמקור ברוך בסוף דבריו ג"כ כתב לפרש כעי"ז, אלא שפירש דהא דקתני והוא טהור פירושו שהוא טהור לדינו, וכדאשכחן בר"ש[[183]](#footnote-183) שפי' הא דתניא אתרוג שנחלק לשנים טהור, לאו דוקא אלא כלומר כשר לצאת בו, וה"נ טהור היינו שכשר להזאה, דהגרידה אינה דין ומצוה ולא אידחי מהזאה.

והחזון יחזקאל כאמור פי' עפ"ז טהור ממש, דכיון שכשר להזאה אינו מקבל טומאה.

המקדש דוד[[184]](#footnote-184) דן לומר שכיבוס הוא דין בבגד ולא דין להוציא את הדם. וכך נראה ממה שהיה ס"ד להצריך כיבוס של כל הבגד ולא רק מקום הדם, ובגרידה שהיא הסרת הדם ודאי לא שייך להצריך לעשותה בכל הכלי.

ומביא המקד"ד ראיה שהוא דין כיבוס ולא הוצאת הדם, מדבעינן ז' סממנים, דבשלמא בנגעים בעינן ז' סממנים כדי לידע אם הוא נגע גמור שאינו סר ע"י ז' סממנים, אבל כאן אם הוא רק דין להוציא את הדם יעשה כיבוס באופן שיוציאנו, ואם יצא בא' די בכך ואם לא יצא בז' סממנים יעשה עוד מה שאפשר לכבסו.

אלא נראה מזה שהוא מצות כיבוס על הבגד, ודין כיבוס הוי בז' סממנים, ואינו תלוי ביציאת הדם, ואם אחרי ז' סממנים לא יצא הדם א"צ להוציאו ע"י דברים אחרים, ואם יעשה כן אין זה דין כיבוס.

ולפי דבריו יל"ע, דאי נימא כמו שנתבאר שיש דין גרידה נמצא שנאמרו שני ענינים, דין כיבוס הבגד ודין הוצאת הדם, ומהיכי תיתי דין זה.

|ג|

במשנה [צג:] זה חומר בחטאת מקדשי קדשים, פירש"י אכיבוס קאי, והרמב"ם בפיה"מ פי' דקאי גם על שבירת כלי חרס, ולקמן [צה:] דקתני א' קדשי קדשים וא' קדשים קלים טעונין מריקה ושטיפה, כתב הרמב"ם ואין הפרש בזה בין כלי חרס לזולתם ואין כלי חרס טעונים שבירה אלא בחטאת בלבד כמו שבארנו. דהיינו שבשאר קדשים אין כ"ח טעונים שבירה אלא מריקה ושטיפה.

וכ"כ הרמב"ם במעשה הקרבנות [פ"ח הי"א] דין שבירה ומריקה ושטיפה לענין חטאת, ובהל' י"ד כתב ולא בחטאת בלבד אלא כל הכלים שמשתמשין בהן בקדשים ע"י חמין בין ק"ק בין קק"ל טעונין מריקה ושטיפה וכו' בין כלי מתכות בין כלי חרס חוץ מן החטאת שהוא שובר בה כלי חרס.

והתוי"ט מדייק כדברי הרמב"ם מדשבקה מתניתין דלקמן לשבירה וקתני א' ק"ק וא' קק"ל טעונין מריקה ושטיפה, משמע דלשבירה אינן כחטאת, והביא שהכסף משנה דייק כעי"ז מהתוספתא[[185]](#footnote-185).

והראב"ד פליג על הרמב"ם וס"ל דבכל הקדשים כלי חרס טעון שבירה, ומפרש כרש"י דזה חומר בחטאת מק"ק קאי רק על כיבוס, ואומר התוי"ט דיש ליישב המשנה לפי רש"י והראב"ד, דהא דנקט מריקה ושטיפה היינו משום דסיים בה במשנה שלפניה, אבל הוא הדין לשבירת כלי חרס דשוה בכל הקדשים.

והגרעק"א כתב דבפשוטו י"ל דנקט מריקה ושטיפה לרבותא דאף דאינו משום הבליעה ובתרומה בעי רק הגעלה ולא מריקה ושטיפה מ"מ בקק"ל בעינן מריקה ושטיפה, אבל בכלי חרס ליכא חידוש דאף בתרומה בעי שבירה דהא אינו יוצא מידי דפיו לעולם ואף ר"ש מודה בזה ופלוגתייהו רק לענין מרו"ש.

ודבריו צ"ב, דהא איכא נפק"מ גם בכלי חרס בין מצות שבירה בקדשים לבין איסור הבליעה, דבתרומה אם אינו רוצה להשתמש בכלי א"צ לשבור, ועוד דמשום מצות שבירה בעינן במקום קדוש[[186]](#footnote-186).

|ד|

הרמב"ם בספר המצוות [שרש י"ב] אומר כלל, שאינו מונה כל חלק מחלקי המצוות בפני עצמו, כגון בקרבנות כל עבודות הקרבן נמנים במצוה א', וכתב דוגמא לכך ממלאכת החטאת כולה מזביחתה והפשטתה והקרבת מה שיקרב ממנה ורחיצת הכלים שיזה מדמה עליהם ורחיצת הכלים שתבושל בהם או שבירתם הכל היא תורת החטאת והיא מצוה אחת.

מבואר שהרמב"ם הכניס כיבוס ומריקה ושטיפה ושבירה בכלל מצות החטאת[[187]](#footnote-187).

ויש להקשות דרחיצת הכלים שתבושל בהם דהיינו מריקה ושטיפה, זהו דין בכל הקדשים ואינו רק בחטאת, ובכה"ג כתב הרמב"ם שנמנה כמצוה בפנ"ע כמו שכתב שם לענין מצות מלח וכיו"ב, וא"כ למה מריקה ושטיפה אינה נמנית כמצוה בפנ"ע.

גם ברש"י יל"ע, דפי' [בדף צה:] באיבעיא דתלאו באויר תנור, תלאו לשפוד של חטאת. וצ"ב שהרי לדעת רש"י כלי חרס טעון שבירה בכל הקדשים, וא"כ למה פי' האיבעיא לענין חטאת[[188]](#footnote-188).

בחי' מרן רי"ז הלוי[[189]](#footnote-189) הביא מכתבי אביו הגר"ח, שחקר אם דין מריקה ושטיפה הוא רק מצוה או דנאמר גם להכשר הכלי להשתמש בו, ומביא ראיה מהא דקאמר הגמ' מ"ט דרבנן דס"ל מריקה בחמין, מידי דהוה אגיעולי נכרים, ואם נימא דדין מריקה ושטיפה אינו שייך כלל להכשרו של הכלי רק מצוה בעלמא א"כ מאי שייכות זה לגיעולי נכרים, אלא ע"כ דבדין מרו"ש נכלל ג"כ דזהו הכשרו של הכלי להשתמש בו, עכ"ד הגר"ח.

והגרי"ז מביא מהתוספתא [פ"י ה"ה] דאפילו השטיפה בצונן מעכבת בהכשרו של הכלי, שאם לא שטף יאכל כחמור שבהם, ופי' הר"ש בתו"כ דכיון שחייב בהם הכתוב שטיפה, אם לא נשטף עשאו הכתוב כאילו לא נגעל.

וזהו מלבד דין המצוה שנאמר במריקה ושטיפה[[190]](#footnote-190).

**שיעורי זבחים דף צד: – צו:**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**כיבוס ומריקה במקום קדוש, בישל במקצת כלי**

**[המשך שיעור]**

בגמ' גבי חתיכה שנגעה בחתיכה ונבלע בה אם פסולה היא תפסל, פריך וניתי עשה ולידחי את ל"ת, ומשני רבא אין עדל"ת שבמקדש.

ויל"ע לפי הבית הלוי[[191]](#footnote-191) שאפשר לקיים מצות אכילת קדשים גם בפחות מכזית, אמאי לא תאכל באופן זה שלא יאכל כזית בכדי אכילת פרס ויקיים המצוה ולא יעבור איסור, [ואף שיש בו איסור חצי שיעור מסתבר דכיון שח"ש הוא איסור קל, נדחה מפני עשה גם במקדש].

והבית הלוי עצמו הקשה איפכא מסוגיין להוכיח כשיטתו, דמאי פריך ניתי עשה ולידחי את ל"ת, הרי בקדשים היתר מצטרף לאיסור, וא"כ לפני שיאכל כזית מהכשרה כבר יעבור באיסור ע"י צירוף הכשרה והפסולה לכזית. עי"ש ואכמ"ל.

עוד יש להקשות בסוגיא, בשינויא דרב אשי יקדש עשה הוא ואין עשה דוחה את ל"ת ועשה. ויל"ע דלכאו' יקדש הוי איסור עשה ולא מצות עשה, ושיטת הרשב"א בכתובות מ. דעשה דוחה איסור עשה, וכ"כ בתוס' רעק"א [יבמות אות ס"ז] בשיטת הרמב"ם לענין ייבום דחייבי עשה דהיינו מצרי ואדומי אם בעלו קנו.

ואע"ג דהכא איכא תרתי, לאו ואיסור עשה, אכתי קשה לפי מה שכתבו התוס' יבמות ג: דגם שני לאוין נדחים מפני עשה[[192]](#footnote-192), וא"כ ה"ה לל"ת ואיסור עשה. ואמאי אמרינן הכא אין עדל"ת ועשה. והטעם שאין עשה דוחה עשה, מתבאר בחי' הגר"ח [יבמות ה.] דלא שייך בזה כלל גדרי דחיה דאין שייך דחיה על קיום עשה, אלא הנידון בזה הוא רק בדיני קדימה אם עשה זה קודם לעשה זה[[193]](#footnote-193) . משא"כ באיסור עשה שפיר שייך דחיה.

והנה השפת אמת שואל היאך אמרינן שיש כאן עשה, הרי בפסול עצמו אין עשה אלא לאו, וכיצד בבלוע נאמר עשה שאיננו בפסול עצמו. ומפרש השפ"א דהעשה הוא שדין שריפה שיש בפסול נאמר גם במה שנבלע, שגם הוא טעון שריפה. ואפשר לומר באופ"א קצת, אי מיירי בנבלע אחרי שנפסל ונעשה נותר, דנאמר ביקדש שהעשה שהיה בו לשורפו לא פקע כשנבלע.

ולפ"ז אתי שפיר דאינו איסור עשה אלא מצות עשה.

והחזו"א כתב דלא יתכן שיהא גם מצוה לשרוף וגם מצות אכילה, ואטו נימא דיאכל פסולי המוקדשין כדי לקיים עשה. אלא שבקו' הגמ' דנימא עדל"ת בעי למימר שאין מצות שריפה. ולשפת אמת זהו גופא תירוץ הגמ' שיש מצות שריפה גם בבלוע.

**שיעורי זבחים דף צח:-צט.**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**אינו ראוי לעבודה או לאכילה אינו חולק בבשר ובעור**

**|א|**

במשנה טבול יום ומחוסר כיפורים אינן חולקין בקדשים לאכול לערב, וכן אונן, בעלי מומין חולקין ואוכלין אבל לא מקריבין, והא פשיטא דאין מקריבין, רק קמ"ל דאע"ג דאין מקריבין חולקין ואוכלין.

ובסיפא תנן אפילו טמא בשעת זריקת דמים וטהור בשעת הקטר חלבים אינו חולק בבשר שנא' וכו'. ובגמ' [קב:] דייק מינה הא טהור בשעת זריקת דמים וטהור בשעת הקטר חלבים חולק, מתניתין דלא כאבא שאול דס"ל שיהא טהור משעת זריקה עד שעת הקטרה, ובעי רב אשי נטמא בינתיים ונטהר לפני ההקטרה האם חולק לפי אבא שאול, ולא איפשטא.

והליקוטי הלכות דן, ויסוד הנידון כתוב כבר בתוס', האם בעינן שיהא ראוי גם בשעת קבלה, ונפק"מ במחוסר כפורים שהביא קרבנותיו בין קבלה לזריקה האם חולק.

והביא שהתוס' [בדף צט.] נסתפקו בזה, והתוס' בחולין [קלג.] פשיטא להו דהמקריב את דם השלמים קאי רק על הזריקה, דומיא דהמשך הפסוק דכתיב ואת החלב, דהיינו הקטרה. ומוסיף הליקו"ה דלר"ת דהדרשא של ראוי לעבודה לפי תנא דמתניתין היא מדכתיב הזורק את דם השלמים ודאי דתלוי רק בזריקה, ואף לאבא שאול דיליף מהמקריב את דם השלמים, דלשון הקרבה מצינו על קבלה, מ"מ מדקאמר רב אשי דבעינן משעת זריקה עד שעת הקטרה משמע דתלוי רק בזריקה ולא בקבלה.

והנה מבואר במתניתין דהוצרך לאשמועינן דלא סגי בראוי בשעת הקטרה, ויש לבאר מהו הנידון בזה ולמה יהא תלוי בשעת הקטרה.

דיש נידון האם הקטרת האימורים היא מתיר לאכילת הבשר, שהתוס' לעיל מג. על המשנה דכל שיש לו מתירין חייבין עליו משום פיגול, פירשו דהא דשייך פיגול באימורים, דחשיבי ניתר ולא מתיר, אע"ג דכמה דלא מיקטרי אימורים כהנים לא מצי אכלי, מ"מ לא חשיבי מתיר כיון שאם נטמאו או אבדו שרי בשר באכילה.

ומאידך הרמב"ם [פסוה"מ פי"ח ה"ז] כתב דהאימורין מתירין את הבשר לאדם. דס"ל להרמב"ם דאמנם כשאין את האימורים הבשר נאכל, אבל כשישנם הם נקראים מתיר, ולא הוי רק סדר להקדימם לאכילת הבשר כמו לפי תוס'.

ועל קו' התוס' אמאי חייבין עליהם משום פיגול, זה מיושב ע"פ דברי הגרי"ז בספר[[194]](#footnote-194) דדין פיגול בדבר שיש לו מתירין לפי הרמב"ם אינו רק מיעוט לדבר שיש לו שם מתיר, מדרשא דבעינן דומיא דשלמים, אלא זהו גדר דין פיגול שהוא חל מהמתיר לניתר, דזהו עצמו של דין פיגול שיתפגל ע"י מתיריו.

ולפ"ז אין חסרון בכך שהאימורים הם גם מתיר, דכיון שסו"ס הם גם ניתר ע"י הדם, שפיר חל עליהם דין פיגול.

וכן מצינו ברש"י בקידושין נב: דפי' הא דאמרינן דבשר קדשים משלחן גבוה קא זכו, הקרבת אימורים וזריקת הדם מתיר הבשר. מבואר כדעת הרמב"ם דהקטרת האימורין היא מתיר.

וחידוש נוסף מבואר ברש"י דגם הזכיה משלחן גבוה היא רק אחרי הקטרת האימורין.

והא דחייבין עליהם משום פיגול, יתרץ רש"י כנ"ל דהא דבעינן ניתר זו הלכה שהפיגול חל ע"י מתיריו.

והחינוך [מצוה קמ"ד] עמד ג"כ בשאלה זו מה הטעם שהאוכל מן האימורין חייב משום פיגול, וביאר שהדם הוא המתיר האימורין למזבח ואחר מתיר ראשון אנו הולכין בדין זה לחייב האוכל בכל השאר, ולפיכך חייב האוכל אף מן האימורין, ואע"פ שהן גם כן מתירין הבשר לאדם אין בכך כלום שאחר הדם שהוא מתיר ראשון אנו הולכים כמו שאמרנו.

מבואר דנקט שאמנם האימורין מתיר, ודלא כתוס', ומ"מ לא אזלינן בתר מתיר זה, ולא מטעם הגרי"ז דסו"ס הוא גם ניתר וחל בו הפיגול ע"י מתיריו, אלא באמת בעינן שלא יהא מתיר, רק שהולכים אחר מתיר ראשון שהוא הדם.

והביאור בזה, דיש מתיר בקרבן, וזו היא זריקת הדם שמתרת ונותנת את דין האכילה בבשר, משא"כ האימורין אינם המתירים בקרבן, רק שהבשר צריך את המתיר של האימורין כדי שיוכלו לאכול אותו, כי יש איסור לאוכלו קודם הקטרה, ולכן הם נקראים כמתיר, אבל אין הפירוש שהם נותנים דין אכילה כמו הדם ויש לבשר שני מתירים, אלא רק שיש איסור לאוכלו לפני ההקטרה[[195]](#footnote-195). משא"כ הדם שהוא המתיר בקרבן שנותן דין אכילה, ולזה קורא החינוך מתיר ראשון.

ונפק"מ נוספת מחילוק זה בגדר המתיר, בסוגיא דאימורי ובשר קדשים קלים שיצאו קודם זריקה, דשיטת הרמב"ם[[196]](#footnote-196) שבשר קק"ל לא נפסל ביציאה חוץ לקלעים לפני זריקה, כיון שסופו לצאת, ומ"מ אם היה בחוץ בשעת זריקה אינו נאכל. וביאר בשיטתו הג"ר משה הלוי סולוביצ'יק, וכן מבו' במרכבת המשנה, דהזריקה אינה מתירתו באכילה כשהוא בחוץ אע"פ שאין בו פסול יוצא. דהיינו שיש עוד הלכה שאין הזריקה יכולה להתיר למה שחוץ לעזרה.

והשתא יל"ד האם גם בהקטרת האימורין נימא הכי, לפי מש"כ הרמב"ם שהאימורין מתירין הבשר, [והנפק"מ בזה שייכת רק לפי הצד דסגי בהקטרת כזית להתיר הבשר אע"פ ששאר האימורין עדיין קיימים ולא הוקטרו, האם מהני גם כשהבשר היה בחוץ בשעת ההקטרה].[[197]](#footnote-197)

וי"ל שזהו גדר אחר מהמתיר של זריקת הדם, וכמבואר בחינוך שזהו מתיר שני, דרק נקרא מתיר כי אסור לאכול לפני ההקטרה, אבל א"צ שיהא הבשר עמו.

ועפ"ז הביאור במתניתין הוא, דהיה ס"ד דדי בטהור בשעת המתיר דהקטרה, ובפרט ע"פ רש"י בקידושין הנ"ל שאז נקבע הזכיה משלחן גבוה, א"כ ס"ד שתלוי במה שראוי באותה שעה, וקמ"ל דתלוי רק בשעת המתיר דזריקה לתנא דמתני', ולאבא שאול אה"נ דבעינן ראוי גם בשעת הקטרה והוא מלבד מה דבעינן ראוי בשעת זריקה.

**|ב|**

ביומא ט. א"ר יוחנן בן תורתא מפני מה חרבה שילה וכו' ובזיון קדשים, דכתיב וכו', שהיו נוטלים הבשר לכהן לפני הקטרת החלב.

ואאמו"ר שליט"א אמר שהגרי"ז דן לומר דיש להעיר אמאי קרי ליה בזיון קדשים הרי זהו איסור לאכול לפני הקטרה, וגם בפסוק נאמר על זה כי מכבדי אכבד ובוזי יקלו, דהיינו שהחטא בזה הוא הבזיון, וצ"ב.

והנה לשון הגמ' בפסחים נט: יכול יהו כהנים רשאין בחזה ושוק קודם הקטרת אימורין, ת"ל והקטיר הכהן וגו' והדר והיה החזה וגו', משמע בפשטות שהוא איסור, דלא הותרו לפני הקטרה.

אבל הרמב"ם לא הזכיר בזה איסור, אלא כתב [מעה"ק פ"ט הי"א] ואין הכהנים זוכין בחזה ושוק אלא לאחר הקטר האימורין.

ואמר הגרי"ז דאפשר לומר שבאמת אין איסור אכילה לפני ההקטרה, אלא שקיום מצות אכילת קדשים והזכיה של הכהנים היא רק אחרי ההקטרה, והבזיון הוא בכך שאוכל את הקדשים כסתם בשר באופן שאינו עם קיום מצות אכילה.

ולפ"ז הא דנקראו מתיר לבשר כלשון הרמב"ם המובא לעיל, היינו רק מתיר למצות אכילה, ואכתי צ"ב.

ולשון המאירי בפסחים שם, אינו זוכה באכילה עד לאחר הקטר אימורין ומן הסתם אינו אוכל עד שזוכה. והוא מובן ע"פ דברי הגרי"ז דאינו איסור אכילה.

והמשנה למלך [מעה"ק פי"א ה"ד] שואל למה בזריקת הדם חשיב קרבו כל מתיריו לענין שהוקבע לפיגול, הרי עדיין חסר הקטרת האימורין, ומיישב דכיון שאם אבדו האימורין הותר הבשר משעת זריקה לכן סגי בזריקה.

והגרי"ז אמר דע"פ מה שנתבאר א"צ לזה, דההקטרה נצרכת רק כדי שיהא קיום מצוה ואינה מתיר באכילה.

והצל"ח [ביצה כ:] דן אם גם לאכילת חלק הבעלים נאמר הדין שצריך הקטרה לפני האכילה, ומצדד לומר שא"צ ודין זה נאמר רק על חלק הכהנים.

וביאור החילוק, דהרמב"ם בסה"מ [עשה פ"ט] כתב דמצות ואכלו אותם היא על אכילת הכהנים, ולא הזכיר את חלק הבעלים[[198]](#footnote-198).

ואמנם רש"י בפסחים נט. פי' המצוה היא גם על אכילת הבעלים, לענין מחוסר כפורים כל השנה שמביא כפרתו כדי לאכול בקדשים לערב, ורש"י אזיל לשיטתו בפ' תצוה על פסוק זה דואכלו אותם, שהוא נאמר במילואים, ופירש"י ואכלו אהרן ובניו לפי שהם בעליהם, דהיינו שאכלום מדין בעלים.

אבל לרמב"ם י"ל דעל חלק הבעלים ליכא מצוה זו, וא"כ לפי הגרי"ז שההקטרה נצרכת רק בשביל המצוה, י"ל דאינה נצרכת בחלק הבעלים.

ולולא חידוש זה באמת יש איסור לאכול לפני ההקטרה, אבל הוא כמו שנתבאר לעיל דאין הפירוש שצריך שתתקיים ההקטרה של הקרבן, דאין ההקטרה מתיר של הקרבן.

ומ"מ כיון שהיתר האכילה או מצות האכילה הוי רק אחרי ההקטרה, היה ס"ד שגם דין ראוי לאכילה נקבע בשעת הקטרה. ולאבא שאול בעינן ראוי גם בשעת הקטרה.

אבל בשעת קבלה כאמור מסיק הליקוטי הלכות שא"צ, ואע"ג דכתיב המקריב, ולענין שלא לשמה ועוד דינים דרשינן שהמקריב זו קבלה, יש לבאר דהיינו היכא דמיירי בדיני העבודה של הקרבן, אבל נידון דידן של ראוי לעבודה חולק, שהוא תלוי בשעת המתירים, דין זה נקבע רק בזריקה, או בהקטרה שגם היא מתירה ומזכה באכילה, ואינו נוגע לשעת קבלה.

וכיו"ב מצינו חילוק בהא דאמרינן הולכה לא תפקה משעת קבלה, דמ"מ לענין צרם אוזן הפר לאחר שחיטה דפסול, אמר הגרי"ז די"ל דהוא רק בקבלה ולא בהולכה, ומשום דזהו דין בגוף הקרבן ולא בעבודה, ושייך רק בקבלה שנעשית מהפר, ולא בהולכה.

דהיינו שאע"פ שהולכה בכלל קבלה, מ"מ זה יכול להתחלק היכא שהדין אינו שייך להולכה.

ועל דרך זה בעניננו י"ל דראוי נקבע רק בזריקה שהיא המתרת, ולעניןז ה לא אמרינן דהמקריב היינו טהור בשעת קבלה.

**|ג|**

בגמ' מנא הני מילי אמר ר"ל דאמר קרא הכהן המחטא אותה יאכלנה וכו', והרי משמרה כולה דאין מחטאין ואוכלין, ופירש"י דא' זרק ע"י כולן וכולן חולקין ואוכלין, ראוי לחיטוי קאמרינן וכו' שאינו ראוי לחיטוי אינו חולק, ובעל מום רחמנא רביה, מדכתיב כל זכר וגו'.

ורב יוסף אמר לכתוב רחמנא יחלקנה אלא מאי יאכלנה ש"מ ראוי לאכילה חולק שאינו ראוי לאכילה אינו חולק.

ובעי ר"ל בעל מום והוא טמא מהו שיחלקו לו, כיון דרחמנא רבייה אע"פ שאינו ראוי לחיטוי, ומייתי ראיה מכהן גדול שמקריב אונן ואינו אוכל ש"מ דבעינן ראוי לאכילה. וכמו כן מסיק לענין טמא בקרבן ציבור דאינו חולק אע"פ שראוי לעבודה, כי אינו ראוי לאכילה.

והליקוטי הלכות דן בשתויי יין ופרועי ראש, דאינו ראוי לעבודה עד שיפוג יינו וכן פרועי ראש הוי מחוסר מעשה להכשירו לעבודה, והוי גברא שאינו ראוי, אבל הוא ראוי לאכילה.

ולכאו' ההי מקום לדון שהוא תלוי אם הדרשא היא דבעינן ראוי לחיטוי, או כדרב יוסף דסגי בראוי לאכילה.

אבל הלקוטי הלכות נקט דכשם שאיתרבי בע"מ מדכתיב כל זכר הוא הדין דאיתרבי מהאי קרא שתויי יין ופרועי ראש.[[199]](#footnote-199)

ובזה מיישב הא דאיצטריך קרא למעט קטן מחלוקה כדדרשינן במנחות איש חולק ואין קטן חולק, ותיפוק ליה דאינו ראוי לעבודה, אלא משום דהוה מרבינן ליה מכל זכר. וכן משמע ברמב"ם דהעיקר תלוי במי שראוי לאכילת קדשים בשעת הקרבן הקרבן, עכ"ד הליקוטי הלכות.

ועל שאלת הלקו"ה אמאי אצטריך קרא למעט קטן, הגרי"ז אמר דאצטריך לקטן בעל מום, דבע"מ אתרבי אע"פ שאינו ראוי לעבודה.

וצ"ב לפי מסקנת הלקוטי הלכות דתלוי רק בראוי לאכילה, א"כ למה נאמר במשנה ראוי לעבודה.

והשפת אמת מיישב דממעט בזה אשה וקטן, וס"ל לתנא דהטעם שנתמעטו הוא משום שאינן ראוי לעבודה.

[ומה שבפסוק נאמר המחטא אותה, ביאר הלקוטי הלכות דבא ללמד שיהא ראוי בשעת עבודה ואינו תלוי בשעת אכילה, וכן לאבא שאול דבעי משעת זריקה ועד הקטרה, תלוי רק בזה, ואם נטמא תיכף אח"כ חולק אע"ג דאינו ראוי בשעת אכילה, עי"ש].

**|ד|**

אכן י"ל עוד בביאור הא דקתני ראוי לעבודה, דהנה תנן כל שאינו ראוי לעבודה אינו חולק בבשר וכל שאין לו בבשר אין לו בעורות.

ובב"ק קט: איתא, מנין לכהן שבא ומקריב קרבנותיו בכל עת ובכל שעה שירצה וכו' ומנין שעבודתה ועורה שלו ת"ל ואיש את קדשיו לו יהיו, ופירש"י עבודתה שכר עבודתה דהיינו בשרה[[200]](#footnote-200) , הא כיצד אם היה בע"מ נותנה לכהן שבאותו משמע ועבודתה ועורה שלו, ויש גירסא דעבודתה ועורה לאנשי משמר [עיי"ש ברש"י].

ואם היה זקן או חולה נותנה לכל כהן שירצה ועבודתה ועורה לאנשי משמר, ומפרש הגמ' דמיירי באופן שראוי לעבודה ע"י הדחק ואינו ראוי לאכילה, וכיון שאינו יכול לאכול מחמת חולשתו אינו יכול לעשות שליח לאכילה.

אמר רב ששת אם היה כהן טמא בקרבן צבור, דהיינו שהוא זכה בפיס לעבודה, נותנה לכל מי שירצה ועבודתה ועורה לאנשי משמר, ופריך דאנשי משמר טמאים נינהו ולא מצו אכלי, ומפרש רבא לבע"מ טהורים שבאותו משמר שיכולים לאכול.

והקשו התוס' תימה ועורה אמאי הויא לבעלי מומין. כלומר הרי העור ראוי גם לטמאים.

ובהגהות הגר"א מוחק את דברי התוס', וכן התורת חיים והרש"ש תמהים על דברי התוס' ממשנתנו, דכל שאין לו בבשר אין לו בעורות.

והפנ"י כתב ליישב, דהכא שכולם אינם ראויים לעבודה שפיר חולקים כולם בעור, והגע עצמך אם כולן טמאים וכי העור יצא לבית השריפה, הא ודאי דבכה"ג יחלקו הטמאים בעור.

והוסיף ועוד דהיאך שייך ליפות כח בבע"מ טהורים מהאי מתני' טפי מכהנים טמאים הראויים לעבודה דהא לשון המשנה כך הוא כל שאינו ראוי לעבודה וכו' וא"כ אדרבה עיקר מיעוטא בא למעט אותן שאינם ראויים לעבודה. ודבריו אלו צ"ב.

והגרי"ז ביאר [והובא בשי' הגרי"ד מנחות עג], וכן הוא בשאלת הכהנים תורה [לבעל ושב הכהן], דהמשנה מיירי באינו ראוי לעבודה, ויש שני דינים נפרדים, אינו ראוי לעבודה ואינו ראוי לאכילה, ודוקא נקט במתני' אינו ראוי לעבודה, דרק בכה"ג אינו חולק גם בעורות אבל אינו ראוי לאכילה י"ל דחולק בעורות.

[והושב הכהן אומר די"ל דתלוי בפלוגתא דתנאי לקמן ק"ג מהיכן נלמד דין זה שאינו חולק בעורות, דלמאן דדריש מדכתיב אשר הקריב, נתמעט דוקא באינו ראוי לעבודה, ולמאן דיליף בק"ו ממה שאינו חולק בבשר, או משום דהעור הוי יחד עם הבשר, א"כ הוי גם באינו ראוי לאכילה.

ומדייק בלשון המשנה דקתני תרתי, כל שאינו ראוי לעבודה אינו חולק בבשר וכל שאינו חולק בבשר אינו חולק בעורות. משמע דשאינו חולק בבשר הוי דין בפנ"ע, אפי' בראוי לעבודה אלא שאינו ראוי לאכילה. ומשום דתנא דמתני' סבר דנתמעט מק"ו ממה שאינו חולק בבשר.]

והושב הכהן אומר די"ל דתלוי בפלוגתא דתנאי לקמן ק"ג מהיכן נלמד דין זה שאינו חולק בעורות, דלמאן דדריש שהעור לכהנים מדכתיב אשר הקריב,כל שראוי לעבודה ראוי לחלוק, ולמאן דיליף בק"ו ממה שזוכים בבשר, ק"ק משום דהעור הוי יחד עם הבשר, א"כ כל שאינו ראוי לאכילה י"ל דאין לו בעורות.

ומדייק בלשון המשנה דקתני תרתי, כל שאינו ראוי לעבודה אינו חולק בבשר וכל שאינו חולק בבשר אינו חולק בעורות. משמע דשאינו חולק בבשר הוי דין בפנ"ע, אפי' בראוי לעבודה אלא שאינו ראוי לאכילה. ומשום דתנא דמתני' סבר דנלמד מק"ו ממה שזוכים בבשר.

**שיעור במדבר**

**שיעורי זבחים דף קו,קז**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**העלאה בחוץ**

**|א|**

במשנה השוחט והמעלה בחוץ חייב על השחיטה וחייב על העלאה רבי יוסי הגלילי אומר שחט בפנים והעלה בחוץ חייב שחט בחוץ והעלה בחוץ פטור שלא העלה אלא דבר פסול וכו', ופירש"י בדברי ת"ק דשחט והעלה בהעלם אחד חייב שתים שהן שני גופי עבירה.

והעיר הגרי"ז דזהו דין המשנה ריש כריתות שנמנו שם כל החייבי כריתות שהם עבירות חלוקות ואם עשאן בהעלם אחד חייב על כל א' וא'. והכא במשנתינו עיקר החידוש הוא שחייב על מוקטרי חוץ דהיינו קרבן שנשחט בחוץ שאינו ראוי להקטרה בפנים, ובזה נחלק ר"י הגלילי.

וביאור דברי רש"י הוא, דלשון המשנה חייב על השחיטה וחייב על העלאה, מורה דאתא לאשמועינן דחייב שתים, דלא קתני השוחט בחוץ חייב והמעלה בחוץ בין מוקטרי פנים ובין מוקטרי חוץ חייב, אלא קתני לה בלשון שחייב על שתיהם, ולכן פרש"י כך.

אכן אומר הגרי"ז שלולא דברי רש"י היה אפשר לפרש דלשון זו של המשנה אתא לאשמועינן דהחיוב על מוקטרי חוץ הוא רק באופן שמתחייב על שחוטי חוץ, וכדילפינן בגמ' לחיוב מוקטרי חוץ בדרשא משחוטי חוץ, מדכתיב ואליהם תאמר מוסיף על ענין ראשון או מגזרה שוה, א"כ י"ל דאתרבי רק באופן שחייב על השחיטה בחוץ.

והרי בגמ' בעי למימר שהמעלה מוקטרי פנים ומוקטרי חוץ יתחייב שתים, דהיינו שמוקטרי חוץ הוי עבירה אחרת ממוקטרי פנים. והקרן אורה שואל מנין לגמ' לומר כן, נימא רק דאתרבי לחייב גם באופן זה של מוקטרי חוץ ומנין לומר דהוי חיוב בפנ"ע, אבל עכ"פ כך מבואר בגמ' דהוי ב' חיובים מוקטרי פנים ומוקטרי חוץ.

דמוקטרי חוץ אינו ראוי לפתח אהל מועד להקטירן בפנים ומ"מ חייב עליהן, והגר"מ סולוביצ'יק זצ"ל דן להביא מזה ראיה דקדשים שמתו אע"פ שאין בהם מעילה מ"מ שם קודש עליהם[[201]](#footnote-201), דאל"כ כיצד יתחייב על הקטרתן בחוץ[[202]](#footnote-202).

ומ"מ מאחר שאינן ראויים לפנים הוצרך דרשא ללמד שחייב עליהם כנ"ל, וזהו חיוב בפנ"ע של עושה הקרבת קרבן בחוץ, מלבד החיוב של מוקטרי פנים, שהוא חיוב של מקטיר בחוץ אברים שדינם להקריבם בפנים.

והשפת אמת דן לומר חידוש דחיוב מוקטרי חוץ הוי רק באדם אחד שעשה את השחיטה ואת ההעלאה דחייב שתים, אבל אם אחר עשה את השחיטה, לא יתחייב השני העושה את ההעלאה לבד. ולפ"ז היה מדויק היטב לשון המשנה דתני לחיוב ההעלאה עם חיוב השחיטה כנ"ל, דקמ"ל דרק באופן שעשה שתיהם חייב על שתיהם.

אלא שהשפ"א דוחה זאת מדברי רש"י עה"ת [ויקרא יח, ח] שכתב להדיא שאם שחט אחד והעלה חבירו שניהם חייבין. וכן מבואר גם ברש"י לקמן קיא: דאם חזר והעלן או הוא או אחר חייב.

אבל גם לפ"ז שא"צ שאחד יעשה שניהם, אכתי י"ל את עצם היסוד דקרבן שמתחייבים על שחיטתו חייבים על העלאתו, ויתכן שא"צ שהגברא ששחט יהיה בר חיובא, דגם אם חש"ו שחט י"ל דמ"מ הוי שחיטה שחייבים עליה ולכן מתחייב השני שמעלהו דחשיב שממשיך את הקרבת הקרבן בחוץ.

עוד הביא בזה אאמו"ר שליט"א דהתוס' לעיל נט: הביאו מלקמן בסמוך דא"ר יוחנן המעלה בזמן הזה בחוץ חייב ופירשו דאיירי במנחה שקמצה בפנים והעלה בחוץ, ובמנחת חינוך [מ' קפ"ו בסופו] מבואר דנקט בדעת התוס' דדוקא על שחיטה פטור בזה"ז כיון דליכא מזבח ואינו ראוי לפתח אה"מ אבל על העלאת אימורין חייב, והמקדש דוד [כ"ז סק"ז] טוען דהתוס' כתבו דוקא במנחה שנקמצה בפנים, ופירש דהיינו משום דבקומץ בחוץ כיון דאין חיוב על הקמיצה פטור גם על ההעלאה, דאינו ראוי להקטרה בפנים, והריבוי של מוקטרי חוץ הוא רק באופן שחייב על השחיטה. ועפ"ז כתב דגם בשוחט בזה"ז כיון דפטור על השחיטה לא יתחייב גם על ההעלאה.

נמצא שמוקטרי פנים ומוקטרי חוץ הן שני גופי עבירה כמבואר בגמ', וי"ל דחיוב מוקטרי חוץ הוא רק באופן שיש חיוב על השחיטה, משא"כ בזמן הזה, או בקומץ בחוץ, משום דאין כזו פרשה של הקרבת מנחה בחוץ.

אולם יש כמה ראיות שאינו כן, וחייבים על ההקטרה בחוץ גם באופן שאין חייבים על השחיטה, דבגמ' כאן מייתי הא דתנן הקומץ מנחה בחוץ פטור, ופירש"י ולא הקטיר, מדויק מרש"י דאם הקטיר חייב על ההקרבה אע"פ שאין חייבים על הקמיצה.

עוד מוכח כן לקמן קח: גבי שעיר המשתלח דממעטינן ליה משחוטי חוץ ופרש"י דגלי בשחיטה והוא הדין להעלאה, מבואר דהיה מקום לחייב על ההעלאה אע"ג דפטור על השחיטה, ובעינן דרשא וגילוי לפטור גם מהעלאה.

עוד מצינו כן במליקה דתנן לקמן קיא. המולק בחוץ והעלה בחוץ פטור, ופרש"י דנבלה היא לפיכך פטור על העלאתו, מבואר דלולא טעם זה היה חייב על ההעלאה אע"ג דהמליקה אין בה חיוב.

נמצא שלחיוב העלאה במוקטרי חוץ א"צ שיהא אותו אדם שעשה את השחיטה, וגם א"צ שתהא שחיטה שחייבים עליה, וא"כ הא דקתני חייב על השחיטה וחייב על ההעלאה אתא לאשמועינן רק שחייב שתים וכדפרש"י.[[203]](#footnote-203)

**|ב|**

בגמ' כאן מייתי קראי לרבות את הזורק, ואח"כ מסיק דאיתרבי זורק ללמד על קומץ ומקבל דפטור דלא אתא מבינייא.

והקשו התוס' סתירת הסוגיות, דלקמן קטו: דרשינן דבעי דומיא דהעלאה שהיא גמר עבודה למעוטי קומץ ומקבל וכו'.

ומהתם נמי איכא למילף לחייב את הזורק שהוא גמר עבודה, וא"כ קשה מה הוצרך כאן לרבות את הזורק, והרמב"ם [מעה"ק פי"ט ה"ו] ג"כ הביא את הגמ' בדף קטו: דהקומץ והמקבל וכו' פטורים משום שאינו גמר עבודה.

ואומר הגרי"ז די"ל שהן ב' סוגיות נפרדות, דעל העלאה יש חיוב משום שהיא עבודה ועושה עבודה בחוץ, משא"כ בשחיטה אין לחייב מטעם זה, כדאמרינן בכמה דוכתי דשחיטה לאו עבודה היא, אלא טעם חיובו הוא כי עושה מעשה שחיטה של קדשים בחוץ, דהיינו שיש איסור של עשיית קרבן בחוץ.

ומביא לזה הגרי"ז ראיה מהשוחט עוף בחוץ דחייב אע"פ שאין כזו עבודה בפנים, וראיה גדולה מזו מביא משעיר המשתלח, דמסקינן לקמן קיג: דקודם וידוי נקרא ראוי לפתח אה"מ לוידוי, עי"ש, והרמב"ם פסק דחייב עליו בחוץ דנקרא ראוי להשם בגלל הוידוי. והרי אין בו שחיטה כלל, אלא ש"מ שהחיוב הוא על עשיית שחיטה בחוץ.

והסוגיא לקמן קטו: מיירי לחייב משום עבודה, ודרשינן דומיא דהעלאה דבעינן גמר עבודה, ועל זריקה שפיר יש לחייב מטעם זה, אבל על קומץ ומקבל וכו' לא.

וסוגיין מיירי דכשם שחייב על מעשה שחיטה בחוץ ה"נ מרבינן לחייב על מעשה זריקה. והנפק"מ מחיוב זה, דר' נחמיה מחייב על שפיכת שירים החיצונים בחוץ, אע"ג דלא מעכבי ולא חשיב עבודה, אלא דחשיב כמעשה זריקה.

ועוד נפק"מ, דבהא דתנן [קי.] הזורק מקצת דמים חייב, פירש"י כגון מתנה אחת ואפילו מחטאות הפנימיות שכל מתנותיהן מעכבות. ואומר הגרי"ז דמה שכל מתנותיהן מעכבות זהו טעם שלא לחייב משום עבודה, אבל מצד מעשה זריקה חייב. וביאר דזו כונת הגמ' כאן דאייתי למתניתין דהזורק מקצת דמים חייב דמדוייק מזה שיש לחייב על המעשה זריקה וע"ז בעי מנלן.

וחיוב זה אינו תלוי בעבודה תמה ומשו"ה בעי לחייב גם על קמיצה וקבלה והוצרכנו ללמוד דלא אתי מבינייא.

ויש להוסיף דוגמא לחילוק זה, שבספר יונת אלם [סי' ל"ד אות ט"ו] מביא שדן הגרי"ז האם שעיר המשתלח נקרא קרבן, והוכיח הגרי"ז שנקרא קרבן דאל"כ היאך חייב עליו בחוץ כמובא לעיל מדברי הרמב"ם. והקשו להגרי"ז דהרי מבואר לקמן קטו: דהיה ס"ד לחייב גם על הטבת הנרות בחוץ, אע"פ שאינה קרבן.

והתשובה לזה היא דהתם הנידון לחייב משום שהיא עבודה בפנים ועושה אותה בחוץ, אבל בשעיר המשתלח הרי אין עבודה בפנים וא"כ כיצד מתחייב עליו בחוץ ומשו"ה הוצרך הגרי"ז לומר דחיובו מצד שהוא קרבן ועושה קרבן בחוץ.

ועפ"ז י"ל במה שהובא לעיל שביאר הגרי"ז דיש שני חיובים מוקטרי פנים ומוקטרי חוץ, דאפשר לומר שמה שאפשר לחייב מצד עבודה בחוץ זהו רק במוקטרי פנים שיש דין לעשות את העבודה הזו בפנים, משא"כ במוקטרי חוץ גם החיוב על ההעלאה הוא רק מצד עשיית קרבן בחוץ.

ובשעיר המשתלח כתב המנחת חינוך ע"פ הרמב"ם דחייב גם על ההעלאה, והמקדש דוד דן לומר דחייב רק על השחיטה אבל כמעט מפורש ברמב"ם דחייב גם על העלאה, נמצא שמתחייב על מעשה העלאה אע"פ שאינה עבודה כמו שנתבאר דבשעיר המשתלח אין עבודה בפנים.

ובשעיר המשתלח לא שייך מוקטרי פנים דאין בו הקטרה בפנים, ולעולם חיובו משום מוקטרי חוץ, וכאמור י"ל דבכל מוקטרי חוץ דדרשינן לחייב עליהן, היינו לחייב על המעשה כמו חיוב שחיטה בחוץ.

**|ג|**

בלשון המשנה קתני המעלה, יל"ע אמאי לא קתני המקטיר, וכך גם בלשון הפסוק דכתיב אשר יעלה וגו'.

ולקמן ק"ח פליגי תנאי, דר' יוסי אומר אינו חייב עד שיעלה לראש המזבח רבי שמעון אומר אפילו העלה על הסלע או על האבן חייב.

ומבואר בגמ' דיסוד מחלוקתם הוא בהקרבה בבמה האם בעינן מזבח כדכתיב בנח ויבן נח מזבח לה', או דמהני על הסלע כדכתיב במנוח ויעל על הצור לה', ואבע"א טעמא דר"ש דכתיב מזבח פתח אהל מועד ואין מזבח בבמה.

ומסיק התם דקרן וכבש וריבוע ויסוד אין מעכבין בבמה קטנה, נמצא שגם לר' יוסי א"צ צורת מזבח, ורק פליגי אם סגי בצור, ופרש"י על הצור בלא בנין מזבח לשם כך.

דהיינו שלפי ר"י דבעי מזבח בעינן שיבנהו לשם כך, ולכאו' היינו לשם הקרבה בחוץ באיסור, אבל י"ל גם באופן שלא בנאו לשם איסור אלא שעשאו להקריב עליו בשעת היתר הבמות והקריב עליו בשעת איסור הבמות חייב, כיון שנעשה לשם הקרבה.

ולר"ש א"צ מזבח, והא דכתיב ויבן נח מזבח, מפרש בגמ' דהוא גובהה בעלמא.

א"כ למ"ד מזבח דוקא, שפיר מדוייק הלשון מעלה, דהיינו על המזבח. והחזו"א[[204]](#footnote-204) דן מה ההבדל בין מזבח לגובהה בעלמא, שהרי נתבאר דא"צ צורת מזבח עם ריבוע וקרנות וכו', ומתחילה מחלק דמזבח הוא של אבנים הרבה, וסגי בשלשה כדאמרינן ימים שנים רבים שלשה, ואפשר דבעינן גבהו י' טפחים ורחבו דע"ד. ואח"כ מביא דמשמע בלשון רש"י דבעינן שבנאו להקריב עליו, ומסיק דגם לר"ש דסגי בגובהה בעלמא, מ"מ על הארץ אינו בכלל במה ובעינן גובה י"ט.

ולפ"ז גם לר"ש בעינן דוקא מעלה אבל מקטיר בלא העלאה פטור.

ואח"כ מביא החזו"א מהגמ' לקמן קי. דהמקטיר את הבשר והאימורין מחוברין בו חייב משום האימורין, ופריך הגמ' והאיכא חציצה שהבשר חוצץ בין האימורין למערכה, ומשני ר' יוחנן הא מני ר"ש היא דאפילו על הסלע חייב, והקשה החזו"א מה ענין זה למזבח הרי החציצה היא בין העצים לנקטרין, דבעינן דרך העלאה בפנים. וביאר דהחציצה היא משום דבעינן על המזבח, והעצים והמזבח חד הוא, דהיינו שהעצים נחשב חלק מהמזבח, אבל כשיש בשר חוצץ הו"ל מקטיר על הבשר ולא על המזבח, ולמ"ד גובהה בעלמא הבשר נעשה חלק מהגובה, וגם מקטיר על הבשר חייב כמקטיר על הסלע.

בנח כתיב וירח ה' את ריח הניחוח, וקשה דהא קי"ל [לקמן קיג.] אין ריח ניחוח בבמה, והמשך חכמה שם מבאר דהיה מזבח וריח ניחוח כיון שהיה במקום המקדש.

וצ"ב דהא בגמ' מבואר דבנח היה במה ולר"ש לא היה מזבח. ושמא יש לחלק בין דין מזבח לדין ריח ניחוח, דר"ש דריש מזבח פתח אהל מועד ולא בבמה, וגם בנח לא היה פתח אה"מ, אבל לענין ריח ניחוח דרשינן [לקמן קיט:] מדכתיב לריח ניחוח לה', וי"ל דמקום המקדש נקרא לה'.

**|ד|**

באליהו בהר הכרמל לשון הגמ' בסנהדרין פט: שעשו שחוטי חוץ, ורש"י ביבמות צ: כתב שהיה שם כרת דשחוטי חוץ וכרת דהעלאה.

ושואל הערוך לנר כיצד היה בזה איסור העלאה, הרי העלה בלא אש ואח"כ ירדה אש מן השמים, ומסתפק בזה אם א' העלה בלא אש ואחר הביא את האש מי חייב.

ובשבת בכה"ג האחרון חייב, והערול"נ מביא מב"ק נט: דלענין נזיקין האחרון חייב, אבל אומר הערול"נ דלא דמי דהכא י"ל החיוב הוא על העלאה דומיא דבפנים וי"ל דבעינן שיעשה שניהם ההעלאה והבערת האש או שיתן על האש. ומביא מהחינוך [מצוה תל"ט] שכתב דפירוש עליה שריפה. ועי"ש עוד שהאריך ודן לתלות זאת במחל' תנאים.

והמשך חכמה [ויקרא י"ז, ז'] אומר בזה די"ל דבפר שהקריב אליהו לא היה שחיטה ולא העלאה, דלא נתפרש בפסוק אלא ויערוך את העצים וינתח את הפר וישם על העצים, וי"ל דבכה"ג שעדיין לא היה אש אין חיוב העלאה דומיא דמלאכת שבת דאיתא בביצה לד. דאם א' הביא את העצים וא' הביא את האש האחרון חייב, וגם בשחיטה אפשר ששנים שחטו דפטורים, ורק היה זריקה שאין איסורה מפורש בתורה אלא מדרשא ולכן היה יכול נביא לעקור. עי"ש.

נמצא דלשון המעלה מדוייק, דאמנם מעלה בלי הקטרה לא עשה כלום אבל ע"פ החזו"א הנ"ל בעינן גם העלאה ואין די בהקטרה, ויתכן גם שהמעלה לפני שיש אש ואח"כ הביא האש חייב.

ומצינו בספרי ב' דרשות על אליהו בהר הכרמל, על הפסוק [דברים י"ח ט"ו] אליו תשמעון, דרשינן אפילו אומר לך עבור על אחת מכל מצוות האמורות בתורה כאליהו בהר הכרמל לפי שעה שמע לו. ועל הפסוק [שם י"ב י"ג] בכל מקום אשר תראה, אבל מעלה אתה בכל מקום שיאמר לך הנביא כדרך שהעלה אליהו בהר הכרמל. וי"ל דהדרשא הקודמת היא להתיר בזה איסור חוץ והדרשא האחרת היא ללמד שחל בזה תורת קרבן.

ובירושלמי [תענית פ"ב ה"ח] איתא דאליהו מקריב בשעת איסור הבמות וע"ז נאמר ובדברך עשיתי. ויתכן לפרש דמקריב היינו שעשה מהלך של הקרבה בחוץ וכמו שביאר הגרי"ז באיסור שחוטי חוץ.

**שיעורי זבחים דף קז ע"א**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**שחוטי חוץ בזר, בבשר תאוה, איסור אכילתן**

**|א|**

בגמ' אמרינן דר"ע מיבעי ליה זה הדבר דכתיב בשחוטי חוץ לגזירה שוה, כדדרשינן ביש נוחלין [ב"ב קכ:] מה להלן בשחוטי חוץ אהרן ובניו וכל ישראל אף כאן בנדרים אהרן ובניו וכל ישראל, חומר שהפרת נדרים בשלשה הדיוטות.

והקשה הרשב"א, ולא ידעתי בשחוטי חוץ גופייהו למאי איצטריך למכתב אהרן ובניו וכל ישראל. ותירץ ויש לי לומר שלימד על שחוטי חוץ שהכל חייבין ואפילו זר שאינו ראוי לעבודה ומשום ששחיטה כשרה היא בזר דמקבלה ואילך מצות כהונה.

מבואר ברשב"א דהטעם שחייבה התוטרה בזר משום שחוטי חוץ הוא משום ששחיטה כשרה בזר. ולכאו' לפ"ש בהעלאה בחוץ יפטר זר, דהא פסול להקטרה.

והוא פלא, דמקרא מפורש הוא איש איש מבית ישראל ומן הגר אשר יגור בתוכם יעלה וגו'. מפורש דאפילו זר ואפילו גר ולא רק כהן.

ואכן השיטמ"ק בכריתות [ג. ובהשמטות] דן אם אשה חייבת משום מעלה בחוץ כיון דפסולה בפנים. וגם זה צ"ב מאי שנא מישראל וגר דחייבים כמפורש בפסוק. ולעיל ר"פ שני הובא לדון אם אשה פסולה מטעם זר או שפסולה מצד עצמה, [ע"פ הגמ' לעיל ד. ובשיטמ"ק שם]. ושמעתי מאאמו"ר שליט"א שהגרי"ז זצ"ל שאל פעם בשבת פרשת אחרי לאחר קריה"ת, האם זר חייב על העלאה בחוץ, ואמר שזהו פסוק מפורש שקראנו עכשיו בקריה"ת.

והמקור ברוך[[205]](#footnote-205) כתב ליישב דברי הרשב"א, דזר שהקטיר יש בזה דין אם עלו לא ירדו, ודנו בזה החמדת שלמה והנתיבות[[206]](#footnote-206), ובפשטות אם עלו ל"י כיון דכשר בבמה ובהקטרת אימורין מודה ר' יהודה דילפינן מבמה, משא"כ בשחיטה אילו זר היה פסול היה הדין שירדו, דעבודת דם לר' יהודה לא ילפינן ממה שכשר בבמה, ומשו"ה הוצרך הרשב"א לטעם דשחיטה כשרה בזר.

ומה שפי' הרשב"א שהוצרך הפסוק לחייב בזר, י"ל משום דהו"א דאע"ג דכשר בזר, מ"מ לא חייבה תורה אלא רק את הכהנים שעליהם מוטל העבודה במקדש, וכמו שפי' השעה"מ ועוד אחרונים ברש"י ביבמות לג: דזר ששחט קרבן ציבור בשבת חייב, והיינו משום שלא מוטל עליו העבודה, א"כ הו"א דמטעם זה רק הכהנים חייבים אם שחטו בחוץ, קמ"ל דגם זר כיון ששחיטה כשרה בזר. וכן בהעלאה כיון שאם עלו ל"י כנ"ל.

ועפ"ז אפשר ליישב גם דברי השיטמ"ק, דזר כשר בבמה אבל אשה איכא למ"ד בירושלמי [מגילה פ"א הי"א] דפסולה להקריב בבמה קטנה, ובאמת מזה יש להביא ראיה דפסול אשה אינו רק משום זרות דהא זר כשר בבמה. ועכ"פ להך מ"ד דאשה פסולה בבמה, א"כ בהקטרה בפנים ע"י אשה ירדו דלית ליה הכשירא בבמה ומשום הכי תפטר בחוץ כמו שדן השטמ"ק.

הזכר יצחק [ח"א סי' מ"ח אות ב'] שואל על פסול אשה בבמה, מדאיתא בתוספתא סוף מכילתין עושה אדם במה וכו' ומקריב עליה ובנו ובתו, מבואר לכאו' דאשה כשרה.

ומפרש הזכר יצחק דאין זו כוונת התוספתא, אלא דבמת יחיד כשרה רק לו עצמו ואינו יכול להקריב בשל אחר, וע"ז קתני בתוספתא דמקריב בבמה שלו גם עבור בני ביתו, ואין הכוונה שבתו מקריבה בעצמה.

ולפי דבריו הלשון בונה במה לעצמו אינו מטבע לשון בעלמא אלא אכן במת יחיד הוי רק לעצמו, והוא חידוש.

נמצא דלחיוב חוץ מלבד מאי דבעינן קרבן הראוי לפנים, וכן זמן הראוי לפנים ולא מי שהקרבתו פסולה. [והתוס' לעיל נט: דנו בשחט שלא לשמה בחוץ בפסח וחטאת, אם נחשב ראוי לפנים].

ובספר טעמא דקרא למרן הגר"ח קניבסקי שליט"א דייק שינוי לשון הפסוק דמתחילה כתיב בשחוטי חוץ איש איש מבית ישראל, וביאר דבית ישראל היינו גם הנשים דקמ"ל דאע"ג דאשה לכתחילה אינה שוחטת מ"מ חייבת בחוץ, וע"פ מה שנתבאר י"ל שהיה הו"א דגרע מזר שכתב הרשב"א דחייה משום דשחיטה כשרה בזר אבל אשה ס"ד דפטורה וקמ"ל דחייבת, ואח"כ כתיב למען אשר יביאו בני ישראל וגו', דהיינו הזכרים דלכתחילה איש שוחט ולא אשה, ואח"כ לגבי העלאה ג"כ כתיב מבית ישראל, לאשמועינן דגם אשה חייבת אע"ג דפסולה בבמה כהירושלמי במגילה.

|ב|

הרמב"ן עה"ת [ויקרא י"ז, ב'] בפרשת שחוטי חוץ, הביא את הסוגיא בחולין טז: דלר' ישמעאל היה במדבר איסור בשר תאוה, וכשבאו לארץ התירן הכתוב משום דנתרחקו מהמשכן, ולר"ע במדבר היו מותרים בבשר נחירה בלא שחיטה וכשבאו לארץ אסרן הכתוב משום דנתרחקו משמהכן, ולר"ע במדבר היו מותרים בבשר נחירה בלא שחיטה וכשבאו לארץ אסרן הכתוב והצריכן שחיטה לחולין.

וכתב הרמב"ן דהקרוב בלשון הכתוב כי מתחילה חייב כרת בכל שוחט בחוץ אפילו החולין והוא האיסור בבשר התאוה, ונתן הטעם בעבור שיקדישום לה' ויזרוק הכהן הדם על מזבח ה' ויקטיר עליו החלב, ואח"כ הזהיר שלא יעשה מזבח לה' בחות ויקריב עליו וכו'. והיינו כדעת רבי ישמעאל.

ובכל מקום בתורה כתוב זבח שלמים, ומתרגמינן נכסת קושיא, דהיינו שנזכר השחיטה, דבמדבר זו היתה האפשרות לשחוט ולאכול בשר, ע"י שמביא שלמים.

והרמב"ן כאן אומר שזה לא רק איסור אכילת בשר, אלא איסור שחיטת חולין בחוץ כמו שחיטת קדשים בחוץ.

ובגמ' בחולין שם מבואר שהיה מותר להם חיה כיון דלא חזיא להקרבה, וקשה מדלעיל לד. דאיכא למ"ד דחיה כשרה להקרבה. ויישב אאמו"ר שליט"א דגם להך מ"ד י"ל דחיה קרבה רק לעולה, כשם שבני נח מקריבים גם חיה לעולה [כדלקמן קטו:] אבל לא לשלמים ונמצא שלא חזיא לאכילה ע"י הקרבה ולכן הותר לשוחטה חולין ולאוכלה. [ויש ראיות נוספות לכך דליכא חיה בשלמים ואכ"מ]. [[207]](#footnote-207)

עכ"פ מבואר ברמב"ן דאיסור בשר תאוה במדבר הוא מפרשת שחוטי חוץ. ועפי"ז ביאר המשך חכמה טעם הדבר שלא נתפרש בפסוק שחיטת עוף אלא מרבינן ליה מדכתיב או אשר ישחט, משום דאיסור בשר תאוה לא היה בעופות כיון שאינן קריבים למזבח, וגם תורים ובני יונה באים רק לעולה או חטאת ואין שלמים בעוף, ודמי לצבי ואיל דמבואר בגמ' בחולין הנ"ל דהותר להם חולין כיון דחיה לא חזיא להקרבה. ורק באיסור הנוהג לדורות דהיינו במוקדשין בזה מרבינן גם עוף.

ודבר נוסף ביאר המשך חכמה ע"פ הרמב"ן, דבשחוטי חוץ כתיב איש איש מבית ישראל, ובהעלאה כתיב מבית ישראל ומן הגר וגו', אבל בשחיטה לא נזכר גר.

ואומר המשך חכמה דגר הוא כישראל רק במצוות שנהגו לדורות, וכדכתיב בגר ובאזרח הארץ דהיינו בדבר שנוהג בארץ, אבל במצוות שנהגו רק לשעתן במדבר אין הגר בכלל, עי"ש, וכיון שנכלל בפרשה זו גם איסור בשר תאוה, שהיה רק לשעתו, דלדורות אין איסור שחוטי חוץ בחולין, איסור זה ליכא בגר. משא"כ העלאה שהוא רק בקדשים לגבוה דנוהג לדורות לכן בזה נאמר גר.

ולפי מה שנתבאר דמדכתיב גר מוכח שנוהג גם בזר, ואמנם גם מדכתיב בית ישראל משמע זר, עכ"פ זה מודגש יותר בהעלאה לרבותא דלא רק בשחיטה שכשרה בזר.

באיסור בשר תאוה, מבואר ברש"י קידושין נז: דבבעלי מומין לא נאסר, והגרי"ז חקר האם בשר תאוה הוא איסור אכילה או איסור שחיטה. וע"פ מה שנתבאר מדברי הרמב"ן הוא איסור שחיטה בחוץ, ובזה א"ש דברי רש"י, דכיון שבע"מ לא ראויים לשחיטה בפנים לא נאסרו לישחט בחוץ, משא"כ אם הוא איסור אכילה, יל"ע אם היה מותר שהרי מין זה ראוי בפנים.

|ג|

בגמ' ב"ב קכ: מבואר דאם נשאל על ההקדש פקע עי"ז למפרע איסור שחוטי חוץ, והקשה הג"ר אלחנן [קוב"ש אות שס"ו] דאיכא למ"ד שהנודר מן הככר ואכלה כולה אין נשאלין עליה, כיון שכבר אין את הנדר, אף שיש ממנו נפק"מ למלקות שהתחייב ע"י אכילת הככר.

והנה בקידושין נז: נחלקו רש"י ותוס' באיסור הנאה דשחוטי חוץ, דאמרינן התם מה שלי בשלך אסור אף שלך בשלי אסור, דילפינן איסור חולין שנשחטו בעזרה מאיסור שחוטי חוץ.

ורש"י פי' מה שלי בשלך אסור בהנאה דמי יציר הנאה שנאסר בה מחיים אחרי שאין דמו נזרק.

והתוס' הקשו דהא קדשים שמתו יצאו מידי מעילה אע"ג שלא נזרק הדם, ולכן פירשו באופ"א, דשלי בשלך אסור היינו להקרבה, שאין להם תורת קדשים לעלות למזבח לפטור הבעלים, עי"ש.

והמהר"ם שם פי' גם בדעת התוס' דיש איסוה"נ בקדשים שמתו אע"ג דליכא מעילה, וכן מובא בשם הגר"ח להוכיח מהתוס' לעיל סט:, אבל מפשטות התוס' בקידושין נראה דאין בהם איסוה"נ, ורק לרש"י שם נראה דיש איסוה"נ, והיינו משום דשם קודש אוסר בהנאה, גם בלי דין מעילה, ואולי יש מקור לזה מהגמ' בסוכה ט. דדרשינן דחל שם שמים על הסוכה ולכן עצי סוכה אסורים בהנאה.

ועצם הדבר דלא פקע שם קודש בקדשים שמתו ובשחוטי חוץ, הבאנו [בשיעור הקודם] שהגר"מ סולוביצ'יק הוכיח כן מדחייב על ההעלאה ואינו כמעלה חולין.

ובחי' הג"ר מאיר שמחה הוכיח כן מהשוחט עוף בחוץ דחייב על ההעלאה, ונראה דס"ל שמכל שוחט בחוץ דחייב על ההעלאה אין להוכיח דלא פקע שם קודש, די"ל דאע"ג דפקע מ"מ חייבה תורה באופן כזה ששוחט בחוץ גם על ההעלאה שאחרי השחיטה, אבל בשוחט עוף דפטור על השחיטה ומ"מ מתחייב על ההעלאה, מזה הוכיח הגרמ"ש דבקדשים שמתו לא פקע שם קודש.

ועכ"פ אם איסוה"נ דשחוטי חוץ הוא משום שם קודש וכפרש"י דלא הותרו בזריקה, ניחא הא דיכול להשאל עליהם, דהרי האיסור קודש קיים בהם, אבל לפי תוס' בקידושין בפשטות ליכא לאיסור זה, וא"כ מקשה הג"ר אלחנן כיצד יכול להשאל למ"ד אכילה כולה אין נשאלין עליה. ואמנם יש נפק"מ מההקדש לחייבו חטאת על השחיטה, אבל להך מ"ד לא סגי בכך שנשאר נפק"מ מהנדר אלא בעינן שיהא עיקר איסור הנדר וההקדש קיים.

והאבי עזרי מיישב דעדיין יש נפק"מ מההקדש לענין לחייב על העלאה של קרבן זה, [לרבנן דמחייבי המעלה של שחוטי חוץ ודלא כר"י הגלילי], וזו נפק"מ של עיקר דין ההקדש ולא נפק"מ צדדית כמו חיוב מלקות באכילה כולה.

והמקנה כתב בדעת התוס' די"ל דבקדשים שמתו אמנם אין איסוה"נ אבל יש בהם איסור אכילה מבשר קדשים לפני זריקה, די"ל דאיסור זה חל מחיים משעה שהקדישה ולא פקע כשמתו.

והגר"ש רוזובסקי זצ"ל בנדרים דן בזה אם איסור אכילה קודם זריקה חל רק בשחיטה מחיים שעדיין אינו קרבן, והאם זה דבר הנדור די"ל דחל מכח הנדר לכשישחט, עי"ש[[208]](#footnote-208).

ולפי המקנה מיושב קו' הג"ר אלחנן, דבשחוטי חוץ גם לתוס' יש איסור אכילה קודם זריקה ולכן יכול להשאל עליהם, אבל דברי המקנה הם חידוש לומר דחל איסור זה מחיים. ואם איסור זה חל רק בשחיטה אינו שייך בשחוטי חוץ אלא רק בפנים שחל בשחיטה קודשת קרבן, וגם באופן ששחט בפנים שלא כדין י"ל דתלוי בזה, דאם האיסור חל בשחיטה י"ל דבכה"ג לא חל האיסור.

|ד|

עוד בענין איסור אכילה מבשר שחוטי חוץ, בב"ק עו. איתא דשחיטת קדשים בחוץ הוי שחיטה שאינה ראויה, והקשו התוס' אמאי אינה ראויה הרי יכול לפדותה בשעה שמפרכסת, דנחשבת אז בר העמדה והערכה, ונקטו התוס' בקושיתם דהשחיטה נחשבת מום שאפשר לפדות עליו.

וגם לענין שוחט במחשבת פיגול דנו התוס' שיהא אפשר לפדותה, אלא שכתבו דבזה כיון שמצוהל שורפו אין לו פדיה, אבל בשחוטי חוץ דבקבורה קשה למה אין להם פדיון.

ומסקי' התוס' דמום דלאחר מיתה לא הוי מום לפדות על ידו.

והקשה הגרעק"א על קושיית התוס', מה יועיל אם יפדו, מ"מ כיון שנעשה בשחיטה איסור שחיטת חוץ אסרה תורה, דהא הפדיון לא עוקר את ההקדש למפרע.

ומיישב הגרעק"א די"ל דמה שאסרה תורה שחוטי חוץ לא מטעם העבירה אלא דהוי קדשים פסולים ולאחר הפדיון דפקע שם קדשים לשתרו. וביאור דבריו, ודאי דקושייתו לא היתה אליבא דרש"י דאיסור שחוטי חוץ הוא משום שאין מה שיתיר את איסורן, דזהו וודאי איסור קודש וניתר בפדיון, אלא הקשה לפי התוס' בקידושין, דגם לדבריהם יש איסור בשחוטי חוץ כמבואר בגמ' דהוי שחיטה שאינה ראויה, ואיסור זה הוא מחמת השחיטת חוץ ולא בגלל שהם קדש כרש"י[[209]](#footnote-209), וא"כ צ"ב מה תירץ הגרעק"א.

והביאור הוא דמה שאסרה תורה הוא דוקא קדשים בחוץ, וצריך לזה שם קדשים[[210]](#footnote-210).

והאחיעזר [ח"ב סי' כ"ז אות ב'] הקשה, והביא ששמע קושיא זו מהגר"ח בישיבת וולאז'ין, במה שדנו התוס' שיועיל פדיון לפיגול, והרי פיגול זהו איסור בפני עצמו כאיסור חלב ואיך אפשר להתירו ע"י פדיון.

ובשם הגרי"ז נאמר ביישוב קו' זו, דפיגול הוא רק בקדשים, דהאיסור הוא קדש של פיגול, וע"י הפדיון הוי חולין ולא שייך האיסור, וה"נ אומר הגרעק"א באיסור שחוטי חוץ דהוא רק קדשים בחוץ, ולא כבשר תאוה ע"פ הרמב"ן שבמדבר נאסר גם חולין בחוץ.

ולפ"ז לא קשה קושית הג"ר אלחנן, דלא הוי אכילה כולה כיון שהאיסור אכילה שיש בהם השתא הוא מחמת שם קדשים, וכשנשאל מתיר איסור זה ע"י שאין את השם קדשים.

החינוך [סוף מצוה תמ"ח] כתב דאיסור אכילה קודם זריקה נוהג גם בזמן הזה, וביאר המנחת חינוך דהיינו אפילו בשחוטי חוץ כיון דאין השחיטה מתרת עוברים על לאו זה. [וכיו"ב כתב בסוף מצוה תמ"ו לענין ק"ק חוץ לקלעים], ויתכן דהחינוך ס"ל כרש"י בקידושין דיש בהם איסור קודש, ועכ"פ מבואר דגם בשחוטי חוץ נשאר שם קודש, [ובשחיטת דרום מבואר בריש מעילה דכמאן דחנקינן דמי והוי כקדשים שמתו, ומ"מ מבואר לקמן קכ. דבמשלה בהן האור לא ירדו, ואכמ"ל].

**שיעורי זבחים דף קח.:**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**המעלה להדיוט, שניים ששחטו ושהעלו, שוגג**

**|א|**

במשנה חומר בשחיטה מבעליה וכו' שהשוחט להדיוט חייב והמעלה להדיוט חומר בעלייה שניים שאחזו בסכין ושחטו פטורים אחזו באבר והעלו חייבין.

רש"י פי' השוחט להדיוט לאכילת הדיוט, והמעלה להדיוט פרש"י דחייב משום עובד ע"ז, דהיינו שמפרש מעלה להדיוט לאדם פלוני והוי עבודה זרה.

והתוס' הקשו דאם הזיד בעבודת כוכבים לאו שב מידיעתו הוא דמומר לע"ז מומר לכל התורה כולה וא"כ לא יתחייב גם משום מעלה בחוץ.

והרע"ב מפרש כרש"י ובאופן שהיה שוגג גם בע"ז והא דקתני פטור היינו דפטור משום מעלה בחוץ וחייב משום ע"ז, והתוס' כנראה משמע להו דפטור לגמרי ולכן צ"ל דמיירי במזיד בע"ז והקשו כנ"ל דא"כ לאו שב מידיעתו הוא.

ופירשו התוס' דלא כרש"י, דמעלה לחבירו אין מתכוין לשם ע"ז.

ובדעת רש"י, הטעם ששינה דבשחיטה פי' לאכילת הדיוט, אומר הליקוטי הלכות דלרבותא נקט דאף שלא נתכוין לשם הקרבה רק לצורך אכילת הדיוט ג"כ חייב וכ"כ הרמב"ם אע"פ שלא נתכוון לשחוט לד' חייב שנאמר: דם שפך אע"פ שזה הדם במחשבתו כדם הנשפך לא כקרבן הרי זה חייב.

ובהעלאה כאמור התוס' פירשו דלא נתכוין לע"ז, ואומר הלקוטי הלכות דכן משמע גם ברמב"ם שכתב דאינו חייב עד שיתכוין לשם. משמע דלהדיוט היינו שלא העלה לשם קרבן.

ולא נתפרש מה הדין בזריקה להדיוט, ואולי הרמב"ם רמז לזה במה שהביא את הפסוק דם שפך.

ומשמע ברמב"ם דגם המעלה בסתמא פטור, שלא נתכוין להדיא לשם. והקשה הלקוטי הלכות נימא סתמא לשמה כשם שבפנים מהני גם בסתמא. ותירץ דאולי דוקא כשעושה במקדש עומד בסתמא לשם מה שהוקדש משא"כ לגבי חוץ אין את הסתמא לשם קרבן.

ויל"ד אם אתי שפיר גם לפי הגרי"ז שכתב דסתמא לשמה הוא תלות דין בגוף הקרבן דהוא קרב ממילא לשמו. והאם גם לפ"ז אפשר לומר שזהו דוקא בקרב בפנים.

ובדעת רש"י בהעלאה, צ"ב למה פי' רש"י שיש כאן ע"ז, ובשחיטה גם השוחט להדיוט או לע"ז לא מפקיע שחיטת חוץ. ואומר הגרמ"ד שליט"א די"ל דס"ל לרש"י דמה שמפקיע שם העלאת חוץ במעלה להדיוט זהו בגלל שהוא ע"ז.

והנפק"מ בזה, ב שניים שהעלו וא' נתכוין לשם והשני נתכוין לע"ז, דאם מעלה להדיוט זה רק לא סיבה לחייב, הא' שהעלה לשם חייב והשני יפטר, אבל אם מעלה לע"ז הוי הפקעה י"ל דשניהם פטורים.

ובזה יש ליישב קו' התוס' דהמעלה לע"ז תיפו"ל דפטור משום דאינו שב מידיעתו, די"ל דנפק"מ לפטור גם את חבירו שנתכוין לשם.

ואולי לכן פירש"י דוקא מעלה לע"ז, שזהו הפקעה להעלאת חוץ.

**|ב|**

הקשה הריטב"א בקידושין מג. מה הוצרך פסוק למעט שניים ששחטו בחוץ, תיפוק ליה דכך הדין בכל התורה דשניים שעשו פטורין כדילפינן בשבת צג. מדכתיב בעשותה, ותירץ דכיון דאיתרבי בהעלאה דשניים שהעלו חייבין ס"ד דהוא הדין לשחיטה.

ומבואר מדבריו דהחיוב דשניים שהעלו הוא גם באופן שבעלמא שניים שעשו פטורין, דהיינו גם בזה יכול וזה יכול.

והקרן אורה מעיר על תי' הריטב"א, דא"כ לר' יוסי בסוגיין דפטר גם שניים שהעלו, למה הוצרך קרא למעט שניים ששחטו כמבואר בגמ'.

ובשבת צג: איבעיא בגמ' למאן דמחייב שניים שעשו גם בזה יכול וזה יכול, האם בעינן שיעור לכל א' וא' או דילמא שיעור א' לכולן ופליגי בה אמוראי ומסקינן דשיעור א' לכולן, וכן פסק הרמב"ם [פ"א הט"ז] בזה אינו יכול וזה אינו יכול דשיעור א' לשניהם.

ולמ"ד שיעור לכל א' וא', למד הקרן אורה דה"ה בשניים שהעלו דהחיוב הוא רק כשיש שיעור לכל א' וא'. ועפ"ז הקשה דא"כ מה החומר בהעלאה מבשחיטה לעניין שניים שעשו, הרי בשחיטה לא שייך שיעור לכל א' וא' ובאופן זה גם בהעלאה פטורין.

והגרעק"א במשניות נסתפק בהא דתנן שנים ששחטו פטורטין אי מיירי דוקא בזה יכול וזה יכול, שבאופן זה פטורים שנים שעשו בכל התורה, אבל בזה שאינו יכול וזה א"י חייבים כמו בכל התורה. וזה ודאי דבהעלאה מרבינן לחייב גם בכה"ג שזה יכול וזה יכול, והספק הוא האם בשחיטה פטורין רק בכה"ג או דממעטינן לפטור בכל גונא אפי' בזה אינו יכול וזה א"י.

ומדייק הגרעק"א מדברי הריטב"א דהפטור בשחיטה הוא רק בזה יכול וז"י, דומיא דכל התורה, מדהקשה תיפוק ליה משום הפטור שבכל התורה, ולא תירץ דהוצרך המיעוט לפטור בזה אינו יכול.

וע"פ נידון הגרעק"א יש ליישב קושית הקרן אורה על הריטב"א מה הוצרך קרא לפטור שניים ששחטו לר' יוסי דפטר גם בהעלאה, דהנה דעת ר"ש בשבת שם דשניים שעשו בזה אינו יכול וזה א"י פטורין, ואולי רק לדידיה הקשה הריטב"א דא"כ מה הוצרך ר"ש בסוגיין ומיעוט לשניים ששחטו. אבל לר' יוסי לא הוקשה, די"ל דהוצרך המיעוט לאופן שזה אינו יכול וזה א"י וס"ל דבכל התורה בכה"ג חייבין והכא אפילו בכה"ג פטורין.

ןלפ"ז יוצא דלא כדיוק הגרעק"א מהריטב"א, דהא דמשמע מהריטב"א דאין כאן פטור יותר מכל התורה, ונתמעט רק דלא נילף מהעלאה לחייב, זהו לר"ש דפטר בכל התורה גם בזה א"י וזא"י, אבל לרבינן דמחייבי בכה"ג בכל התורה, י"ל דאה"נ הוצרך המיעוט לפטור כאן בכה"ג.

ובזה יכול וזה אינו יכול, איתא בשבת שם דלכו"ע זה שיכול חייב, דשאינו יכול הו"ל מסייע ואין בו ממש. והכא בשחיטה ולפי מה שנתבאר די"ל דנתמעט לפטור גם באופן שחייב בכל התורה, יל"ע אם גם בכה"ג נתמעט.

די"ל דאמנם כאן הפטור אינו בגדרים של כל התורה, מ"מ מסייע אין בו ממש אולי אינו כלום וזה שיכול חייב.[[211]](#footnote-211)

**|ג|**

הפני יהושע בשבת שם העיר כקו' הריטב"א דהכא דרשינן שנים ששחטו ושהעלו מקראי ולא נפקא לן מקרא דבעשותה, ועפ"ז כתב דנראה דפטור שנים שעשו נאמר רק בשבת ולא בכל התורה. ואע"ג דהפסוק לא נאמר לגבי שבת אלא על כל חייבי חטאת. מ"מ כתב דהלשון בעשותה קאי על שבת שבה נאמר לא תעשה כל מלאכה או משום דכתיב בפסוק אחת מכל מצוות ד', וזוהי שבת ששקולה כנגד כל המצוות.

כמו כן כתב המנחת חינוך [מ' ט"ו] באיסור המוציא פסח ממקום החבורה, דשניים שהוציאו חייבין, דשניים שעשו פטורים הוא רק בשבת מגזה"כ דלעשותה, אבל בשאר איסורין אפילו זה יכול וזה יכול חייבין.

ויל"ד לפ"ז בזה עוקר וזה מניח. לענין מוציא פסח, דבשבת ילפינן גם בזה דפטור, ואולי בזה יש ללמוד משבת דבעינן שיעשה בעצמו הוצאה שלימה.[[212]](#footnote-212) [עי"ש במנ"ח בזה].

והג"ר זלמן מואלוז'ין בספר תולדות אדם ביאר הא דבפסח בשבירת עצם כתיב לא תשברו לשון רבים ובהוצאה ממקום החבורה כתיב לא תוציא לשון יחיד, וביאר ע"פ הירושלמי דיש שובר אחר שובר ואין מוציא אחר מוציא שכבר נפסל ביציאה הראשונה.

וע"פ הנ"ל י"ל דלא תוציא הוא משום דבעינן שיעשה כל ההוצאה בעצמו, דומיא דשבת. איבעיא לענין כוס של ברכה שצריך להחזיקה בימין שמאל מהו שתסייע לימין, והתוס' שם פירשו דהספק הוא רק באופן שצריך סיוע. [יעו"י בהגרא"מ הורויץ שם דפי' דאל"כ מסייע אין בו ממש, והב"ח סי' קפ"ג לא פירש כן עי"ש].

ואפשר לדון שהדבר תלוי במחל' התנאים, דלמאן דפטור שנים שעשו רק בזה יכול וזה יכול, פרש"י בשבת שם דלאו אורחה למעבד בתרי, ולכאו' זוהי סברא ששייכת בשבת דבעינן כדרך עשיית מלאכה. אבל לר' שמעון דפטר אפילו בזה אינו יכול וזא"י, דבכה"ג הדרך לעשותה בשנים, על כרחך זהו דין בהל' מעשים דבעינן מעשה שלו לבדו, ואינו רק בשבת.

וא"כ מיושב קו' הקרן אורה על הריטב"א, דלר' יוסי לא הוקשה לריטב"א למה הוצרך קרא השנים ששחטו משום די"ל דהמיעוט דשנים שעשו הוא רק בשבת וכדברי הפנ"י. וכל קושייתו היתה רק לר"ש דפטור גם בזה אינו יכול וזא"י שזהו דין בהלכות מעשים ושייך בכל התורה, ולדידיה שפיר תירץ הריטב"א דהוה ילפינן מהעלאה לחייב דהא ר"ש מחייב בשנים שהעלו.

הנתיבות במקור חיים[[213]](#footnote-213) דן לענין מי שהחשיך לו בדרך כיצד ינהג עם שביתת בהמתו ואיסור מחמר, והקשה שם את קושית הריטב"א מה הוצרך פסוק לפטור בשנים ששחטו, וכן בסנהדרין בשנים שהרגו את הנפש, תיפוק ליה משום שנים שעשאוהו, ואומר דקרא דבעשותה נאמר על כל עבירות ולא בשבת בלבד.

ומיישב די"ל דפטור זה נאמר רק בקרבן ולא מצינו פטור זה בלאווין ובשאר עבירות כגון שנים שחרשו בשביעית וכיו"ב, ומטעם זה כתב דגם בשבת יש לאו דשביתת בהמתו גם בשנים, וכן מטעם הוצרך מיעוט לשנים ששחטו לפוטרם ממלקות.

וכן הגרעק"א [בגליון הרמב"ם שבת פ"א הט"ז] דן אם ביו"ט יש דין דשנים שעשו לפטור ממלקות, ומציין למש"כ על הרמב"ם בכלאים [פ"ט ה"ט] דהרמב"ם שם כתב דמאה שהנהיגו כלאים כאחד כולן לוקין, והביא שם הגרעק"א דבתשו' מהר"ם די בוטון כתב דמשמע אפילו בזה יכול וזה יכול כולם חייבין.

נמצא ג' שיטות היכן נאמר פטור שנים שעשו, לפני יהושע והמנחת חינוך הוא רק בשבת לנתיבות והגרעק"א הוא בכל חייבי חטאת אבל לא לענין לאוין, ומקושית הריטב"א נראה שהוא גם בלאוין.

[[214]](#footnote-214)כמו בשבת, משא"כ בשחוטי חוץ וברציחה דהאיסור הוא מה שנשחט קרבן בחוץ וכן שנהרג, דהיינו התוצאה, בזה י"ל דליכא פטור דשנים שעשו ולכן אייתי להו הגמ' דרשא מקראי אחריני.

והשתא י"ל בקושית הקרן אורה דלמ"ד בשבת שצריך שיעור לכל א' וא' ה"נ נימא בשנים שהעלו וא"כ אין חומר בהעלאה מהשחיטה, וע"פ סברת הגר"י אברמסקי זצ"ל יש לחלק, דבשבת שהחיוב הוא על המעשה של הגברא, אם מחייבינן שנים שעשו הגדר הוא שמתעלמים מהסיוע של חבירו ומחייבים אותו כעושה בפני עצמו, ולכן בעי שיעור בפני עצמו, משא"כ הכא בשנים שהעלו, ע"פ סברת הגר"י אברמסקי זצ"ל דחיובם על מה שההעלאה נעשתה משום הכי א"צ כזית לכל א'. וזה יתכן גם את"ל דהיה אפשר לפטור כאן מדין שנים שעשו וכקו' הריטב"א, כי סו"ס הוצרך לסיוע וי"ל דל אנחשב שעשה אין לחייבו על מה שנעשה, מ"מ לאחר דילפינן שחייבים בהעלאה י"ל שא"צ שיעור לכל א'.[[215]](#footnote-215)

**|ד|**

הגרי"ז דן לומר דבמיעוט של שנים ששחטו נאמר דלא חשיב שחיטה בחוץ, ולכן בכה"ג לא יהיה חיוב גם על ההעלאה בחוץ של קרבן זה. ויש לפרש כך ברמב"ם שהביא פעמים דין שנים ששחטו פטורים, הא' בפי"ח הט"ז בדיני שחיטת חוץ, והב' בפי"ט הי"ב בדיני העלאה, שכתב שם שנים ששחטו פטורים שנים שאחזו באבר והעלוהו בחוץ חייבין וכו'. וי"ל דחזר על פטור שנים ששחטו לומר דבכה"ג פטור ממילא גם המעלה.

ולפי"ז יש נפק"מ שם לענין איסור אכילה דשחוטי חוץ, [ולפי מה שהובא בשיעור הקודם דהוא איסור חדש של שחוטי חוץ], דלא יחול איסור זה בשנים ששחטו, דהוי הפקעה לעצם איסור שחיטת חוץ ולא רק שאי אפשר לחייב כל א' מהם.

ומצינו נידון זה גם לענין פטור שוגג, דהרשב"א בקידושין מג. הקשה בהא דילפינן מפסוק למעט שוגג אנוס ומוטעה, מה הוצרך מיעוט לאונס פשיטא דאונס רחמנא פטריה בכל מקום, וכקו' התוס' בסוגיין, והביא תירוץ בשם הראב"ד דכיון דכתיב דם ששפך ס"ד דהוי כרציחה דיהרג ואל יעבור, ושוגג ומוטעה נקט אגב אונס.

והפני יהושע שם כתב ליישב, דקמ"ל היכא דבתחילת השחיטה היה שוגג אנוס ומוטעה ואח"כ נעשה מזיד או שהעלה אח"כ במזיד דמ"מ פטור. דהיינו שהוא לא רק פטור של הגברא אלא הוי הפקעה מפרשת שחוטי חוץ, אמנם לא הופקע לגמרי דלקרבן הוי שחיטת חוץ ורק לענין כרת פטור.

ובחי' הגר"ח השלם [סוף זבחים] נדפס מכתב הגר"ח בענין זה, דהשואל סבר דבעל מום לר"ש אם עלו לא ירדו ויש בהם לאו דשחוטי חוץ ועפ"ז דן בב"ק עו: בגנב ששחט בע"מ בחוץ ליפטר משום חייב מלקות שוגגין.

והגר"ח דחה דבע"מ אם עלו ירדו ואין בהם שחוטי חוץ, אבל מלבד זאת כתב דכיון דנתמעט שוגג לא חשיב שחוטי חוץ, ואין זה כחייבי מלקות שוגגין, ואמנם אם ידע שהם קדשים ורק שגג באיסור ודאי הוי שחוטי חוץ דהא חייב קרבן, אבל באופן כזה שלא ידע שהם קדשים י"ל דליכא לאיסורא כלל.

אבל אח"כ מביא הגר"ח שברשב"א הנ"ל מבואר שלא כדבריו, דהמיעוט דשוגג אינו פוטר מקרבן. וכן מבואר גם בתוס' בסוגיין.

וסברת הגר"ח במיעוט בשוגג היא כסברת הגר"ז בשנים ששחטו, דהוי הפקעה מהאיסור.

והמקנה בקידושין כתב ג"כ על דרך זה, דנפק"מ דמיעוט שוגג היא בשליח שוגג ששחט, דהו"א דליחייב משלח ולא נימא אין שליח לדבר עבירה כי בשליח שוגג לא שייך דברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין, קמ"ל דמ"מ המשלח פטור כיון שהעבירה נעשתה בשוגג.

דהיינו שהוא פטור במעשה שחיטה בשוגג, שעל שחיטה כזו פטור גם המשלח המזיד.

שיעור שלח

**שיעורי זבחים דף קט ע"א**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**שיעור כזית בהקטרה בפנים ובחוץ**

**|א|**

במשנה המעלה כזית מן העולה ומן האימורין בחוץ חייב. ושיעור כזית נאמר גם במשנה הבאה, הקומץ והלבונה וכו' שהקריב מא' מהן כזית בחוץ חייב ור"א פוטר עד שיקריב את כולן וכו'.

ובגמ' מבואר דאיכא פלוגתא אם צריך בהמה שלמה או אבר שלם או כזית.

ובמשנתנו השיטמ"ק מגיה מן העולה ומאימוריה, נראה דבא לומר דדוקא מהאימורים של קרבן זה, ונחלקו בדבר רש"י ותוס'.

דרש"י במעילה טו: פירש דהא דתנן התם חמשה דברים שבעולה מצטרפין זה עם זה הבשר והחלב והסולת וכו', מצטרפין גם לחייב משום מעילה בחוץ, א"כ ס"ל דגם שני קרבנות מצטרפין לחיוב חוץ.

ואילו התוס' בסוגיין פירשו דאינן מצטרפין לחיוב חוץ אלא רק לענין אכילה לחייב משום פיגול נותר וטמא. ולפ"ז משנתנו מיירי דוקא באימורים של עולה זו.

ולענין הכשר הקטרה בפנים בכה"ג, למ"ד אין הקטרה פחות מכזית, יש לדון האם מועיל לצרף כזית מב' קרבנות.

והביא הגרי"ז ראיה דלא מהני אפילו לצרף מקומץ ולבונה של אותו קרבן, דתנן במנחות כו. הקטיר קומצה פעמים כשרה, דהיינו שחילקו לב' הקטרות, וא"ר יהושע בן לוי פעמים ולא פעמי פעמים, דס"ל אין הקטרה פחותה מכזית ולכן אינו יכול לחלקו ליותר מפעמים.

והקשה הגרי"ז דאפשר לחלק לעוד חלקים פחות מכזית ולצרף החלק עם הלבונה ויקטיר כזית יחד. אלא ש"מ דלא מהני לצרף להקטרה אחרת דבעינן כזית מאותו קרבן עצמו.

וראיה נוספת לכך, דכתב הרמב"ם [פסוה"מ פי"א הכ"ח], קומץ מנחה שנתערב בקומץ מנחה אחרת מקטיר שניהן כאחד, וכן אם נתערב הקומץ במנחת כהנים וכו' כשרות ויקטיר הכל כאחד. וצ"ב למה הצריך להקטירן כאחד.

וביאר הלקוטי הלכות [מנחות כב. בזבח תודה] בתירוצו השני, כיון שאם יחלקם שמא ימצא ממין השני בזה פחות מכזית וקי"ל דאין הקטרה פחותה מכזית.

חזינן דלא סגי בכך שיש בו כזית ע"י צירוף עם קרבן אחר.

**|ב|**

וכאן לענין חיוב חוץ, כאמור נחלקו רש"י ותוס' אם ב' קרבנות מצטרפין לכזית, אולם יש לחלק מנידון צירוף להקטרה בפנים הנ"ל, דהכא אינו משום אין הקטרה פחותה מכזית, וכמו שיתבאר.

דהתוס' [קז:] הקשו למ"ד יש הקטרה בפחות מכזית, למה בחוץ צריך כזית ליחייב בפחות דומיא דפנים. ובתי' א' תירצו דהתם מקטיר לחצאין ומצטרף כל ההקטרות אח"כ לכזית.

ובתי' שני כתבו ועוד דבשחוטי חוץ מיפטר טפי כדדרשינן הכא על השלם הוא חייב ואינו חייב על החסר.

וגם בתי' שלישי כתבו, ועוד דהא איתקש מחשבות זו לזו דמחשבת הקטרה חוץ למקומו לא מיפסלא בפחות מכזית שמע מינה דמקטיר בחוץ לא מיחייב בפחות מכזית.

ובתוס' במנחות כו: מבואר תירוץ רביעי, דפירשו דיש הקטרה פחות מכזית הוא דוקא בקומץ דיש ריבוי להקטרת חצי קומץ והך מ"ד ס"ל דחצי קומץ הוא פחות מכזית. ולפי"ז לא קשה קו' התוס' דידן לחייב בחוץ על אבר שאין בו כזית.[[216]](#footnote-216)

אבל התוס' דידן נקטו דלהך מ"ד יש הקטרה פחות מכזית בכל דבר, ובתירוציהם האחרונים פירשו דהוא דין מיוחד לפטור בחוץ בפחות מכזית.

ומצינו לענין הכשר קרבן בפנים, דלר' יהושע רק אם נשתייר כזית בשר או כזית חלב זורק את הדם אבל אם אין בשר אין דם. והטעם לזה, לשון רש"י במנחות קט. דכיון דאבדו הבשר והדם זריקה למה, נראה בפשטות מדבריו דהוא רק כדי שיהא צורך ונפק"מ בזריקה.

אבל ודאי אי אפשר לומר דהוא רק מטעם זה, אלא יש הלכה דכתיב הבשר והדם שהקרבן צריך לתרוייהו.

וראיה לזה גם מסוגיין דמפרש לברייתא דהעולה ואימוריה מצטרפין לכזית לענין שאם זרק עליהם את הדם חייבין עליו משום פיגול נותר וטמא. אבל אם לא נשתייר כזית לא מהני ליה הזריקה וחשיב אינו ניתר לטהורין דאין חייבין עליו. ומוקי לה כר' יהושע דס"ל אם אין בשר אין דם, אבל לר' אליעזר הועילה הזריקה להתירו גם בנשתייר פחות מכזית.

ואי נימא דכל דינו של ר' יהושע הוא רק משום שאין נפק"מ בזריקה, אמאי לא נימא דהועילה הזריקה לעשותו ניתר לטהורין ולחייב עליו משום פיגול נותר וטמא, וכשם שהועילה לזה לפי ר' אליעזר.

אלא זהו משום דלר"י נאמרה הלכה דבעינן הבשר והדם, ובדין זה יש שיעור לבשר דבעי כזית, אפי' אם שייך הקטרה בפחות מכזית.

עוד ראיה לזה, דהבית הלוי אומר שאכילת קדשים הוי גם בפחות מכזית, כי הדין הוא שהקרבן יאכל ולא שהגברא יאכל, וכן סגי גם באכילה שלא כדרך,[[217]](#footnote-217) וא"כ גם בנשתייר פחות מכזית מהני ליה הזריקה, ואמאי בעי כזית. אלא שזהו דין ושיעור בקרבן שיהיה בו כזית בשר או חלב.

והכי מוכח בגמ', דבמנחות כו. יליף מקרא דמהני שנשתייר חלב אע"פ שאין בשר, ואח"כ הוצרך עוד דרשא דמהני גם יותרת ושתי כליות, ואם זהו רק כדי שיהא צורך בזריקה מאי נפק"מ מה נשתייר סו"ס הזריקה נצרכת להתיר. ומוכח כנ"ל שזהו דין בקרבן.

ומה שכתב רש"י דהטעם הוא משום זריקה למה, אמר הגרי"ד די"ל שיש דין נוסף לכתחילה דבעינן שהזריקה תתיר, וכ"כ הקה"י [פסחים סי' נ"ח].

ונפק"מ מדין זה, במנחה שכתב הרמב"ם [פסוה"מ פי"א ה"כ] דאם אבדו השירים לא יקטיר הקומץ ואם הקטיר הורצה, נשאר מעט מן השיריים יקטיר הקומץ.

ויתבאר ע"פ הנ"ל, דהרמב"ם כתב [פסוה"מ פי"ד ה"י] דהקומץ עצמו הוא גם במקום הקטרת אימורין שיש בזבח, וא"כ גם אם אבדו השירים, מתקיים בקומץ לבדו דין דם ואימורים, ומ"מ יתכן להצריך לכתחילה שיריים בשביל הדין של זריקה למה, דבעינן שיתיר.

עוד נפק"מ יתכן, לפי מש"כ האור שמח באימורי קק"ל שעלו לפני זריקת דמים ומקטירן, דמהני אימורים אלו שהוקטרו לדין יש בשר שיוכל אח"כ לזרוק את הדם אף אם לא נשתייר בשר.

ויתכן דמ"מ יהיה בזה את הדין לכתחילה דבעינן שהזריקה תתיר. ולדין זה אולי סגי גם בפחות מכזית וכנ"ל בדברי הבית הלוי.

עכ"פ כאמור יש דין בקרבן שיהא בו הבשר והדם ולזה בעינן שיעור כזית ואינו מתקיים בפחות.

והכי נמי לענין חיוב חוץ דבעינן כזית, אין זה בשביל שיחשב מעשה הקטרה, אלא בעינן שיהיה בקרבן כזית, שזהו שיעור הקרבת הקרבן בחוץ שיוקרב ממנו כזית בחוץ. כשם שיש מ"ד דבעינן אבר שלם או בהמה שלמה.

ולכן לא יועיל בזה צירוף משני קרבנות לכזית, אפילו את"ל דמהני צירוף לדין אין הקטרה פחותה מכזית [ולא כדברי הלקו"ה והגרי"ז הנ"ל], מ"מ אי אפשר שיועיל לדין הקרבן, דלא קרב ממנו כזית בחוץ.

וזהו לדעת התוס' בסוגיין דל"מ צירוף לחיוב חוץ, ולרש"י במעילה דס"ל דמהני צירוף מב' קרבנות, ודאי מסתבר דלדידיה מצטרף גם לדין אין הקטרה פחותה מכזית, ואמנם כאמור לחיוב חוץ בעינן הקרבה בקרבן בכזית, י"ל דס"ל לרש"י דחיובו הוא שעושה קרבן בחוץ וכל מה שמצרף לכזית ומעלהו בחוץ חשיב שעשה הקרבה בחוץ, גם אם הוא מכמה קרבנות.

**|ג|**

ונראה כן מכמה סוגיות בפרקין דחיוב חוץ מצריך כזית ולא משום אין הקטרה פחותה מכזית.

במשנה קט: הקומץ והלבונה והקטורת וכו' שהקריב מא' מהן כזית בחוץ חייב וכו' וכולן שחסרו כל שהו והקריבו בחוץ פטור. ופירש"י דלאו אלבונה קאי דפליגי בה במנחות דלר"ש כשרה אפילו עמדה על קורט א' ולר' יהודה בשני קרטין, ואי אלבונה נמי קאי מיירי שחסרה משיעור הכשרה.

וצ"ב א"כ למה ברישא תנן בלבונה שהקריב כזית. ובשלמא לרש"י דלדין הקטרה בכזית מהני צירוף משאר מנחות, י"ל דהקטרת קורט הוי בצירוף לכזית, ובהכי מיירי ברישא. אבל לתוס' מ"ט בעי כזית.

ובכל הקטרת קורט לבונה צ"ל שכך נאמרה ההלכה דסגי לה בפחות מכזית אבל כאן כאמור מבואר ברישא דבעי כזית, א"כ חזינן דזהו מהלכות חיוב חוץ שצריך הקרבת כזית לחייב, וכ"כ המקדש דוד [סי' ח' סק"ג].

[והחזו"א מנחות סי' כ"א סק"ט דן האם דין זה דקורט א' או שנים בלבונה הוא דוקא בחסרה, ולא מהני היכא שהשאר קיים].[[218]](#footnote-218)

וכן לענין אהדורי פוקעין, נקטו התוס' קח: דמהדרינן פחות מכזית, ונראה דטעמם הוא כי זה גמר ההקטרה שכבר נעשתה בכזית[[219]](#footnote-219). [ומצינו כיוצ"ב בלשון הרמב"ם (פסוה"מ פ"ג ה"ט) לענין פסולים שמשלה בהן האור וירדו, דישלים הקטרתן].

אבל לענין חיוב חוץ נראה פשוט דגם בפוקעין הוי כזית וכסתימת המשנה, ומה שמצינו חילוק לענין פוקעין דמתחייב בחוץ גם בלי אבר שלם, זהו משום דההקטרה משלימה לענין דלא חשיב חסר, משא"כ פטור פחות מכזית הוא דין אחר דבעינן הקרבה בחוץ בכזית, וכמו שנתבאר.[[220]](#footnote-220)

עוד מצינו חילוק זה בין שיעור הקטרה בכזית לבין חיוב חוץ בכזית, דאיתא בדף קז: בעי רבא המעלה ראש בן יונה שאין בו כזית ומלח משלימו לכזית מהו, וקאמר דאף לר"ל דפטר באבר שעצם משלימו לכזית, י"ל דדוקא עצם משום דאי פריש מינה לאו מצוה לאסוקי אבל במלח דאי פריש מצוה לאסוקי דילמא מחייב.

וצ"ב אמאי נקט ראש בן יונה ולא קאמר סתם המעלה אבר פחות מכזית.

גם הא דקאמר דאי פריש מצוה לאסוקי, פירש"י מצוה לחזור ולמולחו כדכתיב ולא תשבית מלח ברית, שצריך מלח בהקטרה. ושואל השפת אמת דאם אין הקטרה פחות מכזית אין מצוה להקטירו ולא למולחו.

ומיישב במקדש דוד [סי' ה' סק"ד], דבעולת העוף מקטיר הראש בפני עצמו והגוף בפנ"ע, ויש בראש דין הקטרה מצד עצמו אף בפחות מכזית, ולכן מצוה לאסוקי ולמולחו דיש לזה שם הקטרה.

ועפ"ז חשבתי לדון נפק"מ, דעצמות של עוף יעלו מצד עצמם דהם בכלל הקטרת הראש והגוף ולא רק מדין מחוברין יעלו אלא אפילו אם פירשו. והא דכתיב הבשר והדם, דממעטינן מיניה [לעיל פה:] עצמות שפירשו, זה נאמר בבהמה משא"כ בעוף שמא אינו דין של בשר ודם אלא של ראש וגוף.

אמנם בחי' מרן רי"ז הלוי [פסוה"מ פי"ד ה"ז] נראה לא כך, דמיירי התם בהקטרה דעוף והביא את הפסוק של הבשר והדם, דהיינו שהוא דין כללי בכל הקרבנות, דהקטרה היא בבשר.

עכ"פ כאמור בראש יש דין הקטרה גם בפחות מכזית, ומ"מ לחיוב חוץ בעי כזית ועל זה בעי בגמ' האם המלח משלימו לכזית[[221]](#footnote-221).

והגרי"ז ביאר באופ"א מפירש"י הא דמלח מצטרף משום דמצוה לאסוקי, וכ"כ החזו"א [מנחות כ"ה, ט"ז], והוא עפ"י הגמ' במנחות כא: דמלח שע"ג האבר מועלין בו, וביארו דהוא משום שחל דין הקרבה על המלח עצמו. ובזה ביאר הגרי"ז דברי התוספתא [פ"י ה"ב] והובא ברמב"ם [תמידין פ"ט הי"א] דמלח קודם לעצים, וצ"ב היכן מצינו הקרבת מלח, [ויעוי' באו"ש מה שביאר בזה], ואמר הגרי"ז דהיינו בכה"ג שמלח את הקרבן ונפל המלח דמצוה לאסוקי את המלח הזה ולהקריבו.

ובזה ביארו הגרי"ז והחזו"א את האיבעיא דמלח ישלים לכזית כיון שיש במלח דין הקרבה, ולפ"ז משמע דבפנים ודאי מצטרף ומ"מ מיבעי לן בחוץ, די"ל דבעינן שיקריב מהקרבן עצמו כזית וכמו שנתבאר דהוא דין בהקרבה בחוץ. [והחזו"א מסתפק האם בהקרבת כזית מלח בחוץ חייב, עי"ש].

ורש"י לשיטתו במעילה דב' קרבנות מצטרפין לכזית לחיוב חוץ, לא יכל לפרש כך שהמלח עצמו הוא קרבן, דא"כ פשיטא שמצטרף דמאי גרע משאר קרבנות, ועל כרחך צ"ל שאין דין להקריב את המלח שנפל, ומצוה לאסוקי היינו שיש מצוה למלוח את הקרבן, ולכן אפשר דעדיף מעצם המחוברת לאבר דאי פרשה אין מצוה להעלות האבר עם עצם.

אבל בדעת הרמב"ם ביאר הגרי"ז כנ"ל, דהמלח שנפל הוא קרבן ומצטרף להקרבה בכזית. [והרמב"ם כאן לא הזכיר ראש בן יונה אלא אבר שאין בו כזית ומלח משלימו לכזית].

**|ד|**

בדברי רש"י במעילה דחמשה דברים שבעולה מצטרפין לכזית חיוב חוץ, צ"ב דבדף קח: לגבי העלה וחזר והעלה פרש"י דבעינן הקרבת אבר שלם או בהמה שלמה.

ועל קושיא זו י"ל דדין זה הוא לפי תנא שלישי דפליג וס"ל דסגי בכזית, וכ"כ הלקוטי הלכות ע"פ רש"י בדף קז. דס"ל דהא דתנן בדף ק"ט המעלה כזית הוא תנא שלישי.

עוד הקשו האחרונים לשיטת רש"י דבעי לר' יוסי אבר או בהמה שלמה ולכן בהעלה וחזר והעלה חייב א', נימא ידיעה מחלקת ולא יתחייב כלל כי לא העלה הכל בהעלם א' כמו אכל חצי שיעור בהעלם ונודע לו וחזר ושכח ואכל עוד חצי שיעור דפטור.

והלקוטי הלכות מיישב שבזה דהצריכה התורה שיעלה דוקא דבר שלם לא שייך שיעורא דאטו יש שיעור לגודל הבהמה או האבר, רק הוא פרט מפרטי הדינים שיש בהעלאה וע"כ אין הידיעה שנודע לו באמצע הקטרה חשוב לחלק.

וביאר דבריו החזו"א [קמא סי' מ' סק"ה] דהא דבעינן שלם הוא רק בחפצא דבעינן שיקרב כולו, אבל סגי בכזית האחרון לחייב עליו. ולפי"ז כתב דגם אם העלה כולו במזיד, או שהעלהו אחר, והוא העלה כזית אחרון בשוגג יתחייב.

ובלשון הלקוטי הלכות היה נראה לפרש באופ"א, דאמנם בעינן שיקריב כולה אבל אינו מהלכות שיעור אלא זהו מעשה האיסור, והוי כמו עקירה והנחה במלאכת הוצאה, וכשלא השלים עדיין את המעשה אין זו ידיעה לחצי שיעור אלא לחצי מעשה ואינה מחלקת.

ועכ"פ ע"פ החזו"א נמצא שגם למ"ד דבעינן בהמה או אבר שלם, מ"מ יש דין של כזית, דדין שלם הוא בחפצא כמה יקרב מהבהמה, והרי מהני אפילו הקריבה בפנים ושייר כזית והקריבו בחוץ, והוא הדין אם קרבה כולה בחוץ ע"י אחר או במזיד,[[222]](#footnote-222) מתחייב על כזית אחרון שהעלה בשוגג. וכזית הוא דין בהקרבה המחייבת, דמתחייב רק על הקרבת כזית.

ולפי"ז הדין של צירוף לכזית הוא גם למ"ד דבעינן אבר או בהמה שלמה. אמנם גם לפי החזו"א יש תנא שלישי דלא מצריך אבר או בהמה אלא רק הקרבת כזית כדפרש"י דזהו התנא במשנה בדף ק"ט.

**שיעורי זבחים דף קי:-קיא.**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**ניסוך המים בחוץ**

**[קידוש כלי, שיעור, ושאר ימות השנה]**

**|א|**

במשנה ר"א אומר אף המנסך מי החג בחג בחוץ חייב. ובברייתא בגמ', המנסך ג' לוגין מים בחג בחוץ חייב ר"א אומר אם מלאו לשם חג חייב. ומפרש בגמ' דפליגי אם יש שיעור למים וביותר מכשיעור לא מתקדש בכלי, או דפליגי אם קרבו נסכים במדבר דלפ"ז יש נסכים בבמה קטנה והתם כלי שרת ליכא ולכן חייב בחוץ גם בלי קידוש כלי, או דפליגי אם למדין ניסוך המים מניסוך היין שקרב בבמה בלא קידוש כלי.

ומייתי שתי ברייתות דפליגי תנאי אם במה קטנה טעונה נסכים, וזה תלוי אם קרבו נסכים במדבר כמבואר בגמ', ופליגי כיצד לפרש את הפסוק כי תבואו אל ארץ מושבותיכם, האם הכונה לבמה גדולה ומושבותיכם היינו לאחר ירושה וישיבה כדפירש או שהכונה לבמה קטנה ומושבותיכם היינו בכל מושבות.

ובזה תליא הפלוגתא הנ"ל האם באופן שלא נתקדשו הנסכים בכלי חייבין עליהם בחוץ, דומיא דבמה וכנ"ל.

והקרן אורה תמה כיצד יתחייב בחוץ בלא קידוש כלי הרי לא נתקדש קדושת הגוף. ולא דמי לבמה שקרבו בלא קידוש כלי, דהתם זהו משום דמתקדש קדוה"ג בפה כיון דא"צ כלי. אבל בזמן איסור במות דבעי קידוש כלי ובלי זה אינו מתקדש קדוה"ג, כיצד יתחייב.

ולהאלים את קושייתו בגמ', מדייק בשיטת הרמב"ם, דס"ל דבעי קידוש כלי לחיוב נסכים בחוץ, וע"פ סוגיין צ"ל דס"ל דלא קרבו נסכים בבמה, [הרמב"ם לא הביא דיני במה וממילא לא מפורש בדבריו האם קרבו נסכים בבמה].

ומאידך באיסור חדש פסק הרמב"ם דנוהג בחו"ל וא"כ מפרשינן דמושבותיכם בכל מקום שאתם יושבין משמע. ולפ"ז ראוי לפסוק דקרבו נסכים בבמה קטנה, וסותר להא דבעי כלי לחיוב חוץ.

אלא צ"ל דאע"ג דקרבו בבמה בלא כלי שרת מ"מ אין לחייב בחוץ בלא קידוש כלי כי לא נתקדש קדוה"ג, וקשה דבסוגיין מבואר איפכא.

ובחי' מרן רי"ז הלוי [במכתבים עמ' 162] ג"כ עמד בזה, שדן שם בחילוק שיש בין בהמה דקדשה קדושת הגוף ע"י קדושת פה, לבין מנחות ונסכים דקדשי קדוה"ג רק ע"י כלי שרת. ומביא מי שרצה לומר בטעם החילוק, משום דבהמה ראויה לקרבן מיד ומנחות עדיין מחוסרות כלי למתן שמן ולבונה וקמיצה ואינן ראויות להיות קרבן עד שינתנו בכלי. והביא שגם הרש"ש במנחות ק' חילק כך, דמנחות לא קדשי קדוה"ג בלי כלי משום דכל מעשיהן בכלי. [ויעוי' בראב"ד ריש תמיד שג"כ נתן טעם לכך שבמנחה לא חל קדוה"ג בפה, עי"ש הטעם].

והגרי"ז אומר דאכתי תקשי ממקומות שמצינו דא"צ עשיה בכלי ומ"מ לא מתקדש קדוה"ג בפה, כגון במתנדב לבונה, וכן במנחה לר' שמעון דיכול לעשותה ביד בלא כלי, אלא אומר הגרי"ז דאינו תלוי אם צריכים כלי שרת או לא אלא בעיקר דינן חלוקין הן זה מזה, שבבהמה חל קדוה"ג ע"י קדושת פה ובמנחות ונסכים חל בקדושת פה רק קדושת דמים, וקדוה"ג חל בהם רק ע"י קדושת כלי שזהו מין קדושה אחר מקדושת פה, וכדחזינן במנחות קא. דמכלי שרת לא אשכחן דמיפרק אפי' ע"י מום עי"ש, וקדושה זו נאמרה גם במנחות ובשאר דברים הקריבים, אבל קדוה"ג ע"י פה לא מצינו גבי מנחות ונאמר רק בבהמה ועופות בלבד ומהיכי תיתי נדמה מנחות לבהמת קרבן לזה. ואין צורך לשום סברות וטעמים ע"ז כיון שכך הוא מעיקרי הדינים.

ומוסיף הגרי"ז, ולולא דמסתפינא הייתי אומר דיסוד דין זה של חלות קדוה"ג ע"י הקדש נאמר בקרא דכל אשר יתן ממנו לה' יהיה קודש, דפירושו הוא קדוה"ג כמבואר בגמ', ונאמר שם גם דין תמורה ודין העמדה והערכה, וכל זה נאמר רק בבהמה, ומבואר בתמורה יט: דנכלל בפסוק זה גם עופות, אבל בשאר דברים הקריבים ליתא לכל הך מילתא כלל ומה שיש בהם קדוה"ג ע"י קדושת כלי זהו מין קדושה אחר שיש בו דינים אחרים כנ"ל.

ואח"כ כותב הגרי"ז דנסתפקתי מכבר בבמה שאין בה כלי שרת, מנחות ונסכים שבה במה מתקדשים קדוה"ג, האם ע"י קדושת פה, דכאמרו לא מצינו בהם קדוה"ג בפה, ואולי אה"נ דחל בהם רק קדושת דמים.

ופושט הגרי"ז מסוגיין דאם קרבו נסכים בבמה בלי כלי שרת, מטעם זה חייבים עליהם בחות בלי כ"ש, ואי נימא דבבמה חל קדוה"ג מה ענינו לחיוב חוץ בלי כ"ש שבזה לא נתקדש קדוה"ג, וכקושיית הקרן אורה, אלא ודאי דגם בבמה לא חל קדוה"ג בפה ואין זה מעכב להכשר הקרבתן.

ומזה נלמד כנ"ל דגם כשאין דין כלי שרת, כמו בבמה, אין במנחות קדוה"ג ע"י קדושת פה. ועי"ש שהביא הגרי"ז תוס' במקום א' דס"ל לא כך.

עכ"פ הגרי"ז אומר דנסכים קרבו בבמה בלי קדוה"ג. ויש לדון האם גם אחרי ההקרבה נשאר כך והוי קרבן של קדושת דמים ויש גם פיגול ונותק הקדו"ד, דיש מקום לומר שעם ההקרבה עצמה חל קדוה"ג.

ומצינו כזה דבר שחל ע"י ההקרבה, בחזו"א על התוס' בחולין קמ. שנסתפקו בבהמת עיר הנדחת אם עבר והקדישה והקריבה אם הוא קרבן כשר, והקשה החת"ס כיצד הקדישה הרי איסוה"נ אינן שלו, והחזו"א מבואר דמ"מ כששוחטו לשם קרבן מתקדש קדוה"ג ע"י השחיטה, ולעיל נתבאר דס"ל לחזו"א דאין מעכב הדין של יקדים הקדשו להקרבתו. עכ"פ מבואר דיכול לחול קדוה"ג ע"י ההקרבה.

עוד כתב הגרי"ז, אחרי כתבי מצאתי ראיה ברורה לדברי מהתוס' בתמורה יט:, דאם הקדיש בהמה לדמי נסכים, אמרינן מיגו דנחתא קדושת דמים נחתא לה קדוה"ג [לרבנן דר"ש התם], והרי נסכים עצמן לא קדשי קדוה"ג ע"י קדשת פה ואיך תוקדש הבהמה קדוה"ג של נסכים ע"י קדושת פה.

אלא ודאי דבעיקר הדין שאני דין בהמה משאר דברים הקריבים, דריבתה בה תורה קדוה"ג ע"י קדושת פה בלבד. וגם התוס' בנזיר כו: דפליגי על התוס' בתמורה הנ"ל, פירשו הטעם דלא נחתא לה קדוה"ג כי לא חזיא לנסכים, מבואר דמצד הקדושה של נסכים היה ראוי לחול בבהמה קדוה"ג ע"י קדושת פה בלבד, ואילו נסכים עצמן לא קדשי קדוה"ג בפה, ועל כרחך כנ"ל דלא נאמר תורת קדוה"ג ע"י פה אלא בבהמה בלבד.

ולפי תחילת דברי הגרי"ז היה אפשר לכאו' להבין שקדושת נסכים לא חל ע"י קדושת פה, אבל מסוף דבריו מבואר שתלוי במין, דעל בהמה חל קדוה"ג ע"י הפה ועל נסכים ושאר דברים לא.

**|ב|**

רש"י מפרש דלמ"ד קרבו נסכים בבמה בלא כלי שרת, גם בפנים אם עלו לא ירדו, כיון דכשר בבמה. דהיינו שגם בקדושת דמים מהני הא דכשר בבמה לכך שאם עלו ל"י.

וקשה דלעיל לה: איתא לענין בעלי מומין דס"ל לר"ע אם עלו לא ירדו, דזהו דווקא בקדם הקדשן את מומן, ומודה ר"ע בעולת נקבה דכקדם מומה להקדשה דמיא ואם עלתה תרד אע"פ שכשרה בעופות, ולכן פטור עליב חוץ. והיינו משום דלא חלה בכה"ג קדושת מזבח אלא קדושת דמים. וא"כ מאי שנא הכא במנחה לפני קידוש כלי דהמזבח מקדשה אע"פ שהיא קדושת דמים.

ואמר אאמו"ר שליט"א, וכן הובא בשם הגר"נ פרצוביץ זצ"ל, דיש חילוק בין קדושת מנחה שהיא קדושת דמים לבין שאר קדו"ד, דהמקדיש מנחה יש לה כבר שם מנחה כיון שהיא עצמה עומדת להקרבה, ושאני מסתם קדושת דמים שהיא קדושה רק להמכר ולקנות בדמיה.

ויש כמה ראיות לחילוק זה, ברמב"ם [מעה"ק פי"ג ה"ה] משמע דבלילה במנחה נעשית לפני קידוש כלי, אע"פ שהיא עדיין קדושת דמים וא,כ כיצד עושה בה את הבלילה שהיא ממעשי הקרבן.

וכן במנחות מו. מיבעיא לן אם תנופה עושה זיקה לשתי הלחם עם הקרבן, ומבואר בתוס' דהיינו אע"פ שהם עדיין קדושת דמים.

ומוכח מזה שאינה רק קדושה לדמיה, ואע"פ שזו קדושת דמים מ"מ הויא קדושה אחרת, שהיא עצמה לקרבן, אלא שצריכה עדיין את הקדושת כלי וכמו שביאר הגרי"ז. [ומשא"כ בקדושת דמים דעלמא, דהיינו אילו יקדיש את המנחה רק לדמי מנחה, י"ל דא"א לעשות בה בלילה].

עוד ראיה לזה, מדאיתא במנחות קא. דהמנחות והנסכים אין נפדין טהורין אלא רק טמאין. ואמנם הקרית ספר פי' שהוא מדרבנן, אבל כמה אחרונים פי' שהוא דין דאורייתא, והיינו טעמא כי נתקדש ליקרב הוא עצמו בתורת מנחה.

ועפ"ז מיושב בסוגיין, דמשום הכי למ"ד קרבו נסכים בבמה בלא כלי חייבים בכה"ג בחוץ ופירש"י דאם עלו לא ירדו, אע"פ שלא נתקדשו קדוה"ג, דמ"מ הוי קדושת נסכים ולא דמי לקדם מומן להקדשן דהוי רק קדו"ד לימכר.[[223]](#footnote-223)

תנן בתמורה יג. העופות והמנחות אין עושין תמורה שלא נאמר אלא בבהמה, ולכאו' היינו שיש לפניו סולת חולין ובא להחיל עליה ע"י תמורה קדושת מנחה, וצ"ב מה היה הנידון לומר שיחול, הרי תמורה היא קדושת פה ובמנחה לא חל קדוה"ג ע"י פה.[[224]](#footnote-224)

והגרי"ד אמר בזה ע"פ התוס' בתמורה הנ"ל דמקדיש בהמה לדמי נסכים חל קדוה"ג, א"כ י"ל דהמשנה מיירי בממיר ממנחה על בהמה, דהיה אפשר שיחול על הבהמה קדוה"ג מכח תמורת מנחה.

אכן בתו"כ [בחוקותי פרק ט' ה"ו] איתא להדיא בהמה בבהמה ולא בהמה במנחות ולא מנחות בבהמה, א"כ מיירי גם בבא להחיל תמורה על מנחה. וזה צ"ב היכי ס"ד שיחול וכנ"ל.

ולפי מה שנתבאר ניחא, דקדושת מנחה שהיא עצמה תעמוד להיות מנחה לא הוי כשאר קדושת דמים גרידא, אלא זו קדושה אחרת שתעמוד לקרבן וס"ד שקדושה זו תחול ע"י תמורה, ויש דינים מכח קדושה זו, שאין נפדין טהורין, ואפשר לעשות בה בלילה, ולחול בה זיקה.

ונמצא שיש ד' קדושות, קדושת הגוף למזבח, קדושת בדק הבית[[225]](#footnote-225), קדושת דמים למזבח, וקדושת מנחה דהוא עצמו קדוש למנחה אלא שלא נשלם בקידוש ע"י פה בלי קידוש כלי.

**|ג|**

מבואר בגמ' דאיכא פלוגתא אם יש שיעור לניתוק המים ג' לוגין, והרמב"ם [מעה"ק י"ט, ג'-ד'] פסק בעניננו דחיוב חות הוא בשיעור ג' לוגין. משמע כמ"ד יש שיעור למים.

וכן בהל' תמידין ומוספין [פ"י הל' ו' ז'] כתב דניסוך המים הוי הלכה למשה מסיני, וממלא צלוחית של ג' לוגין.

ובמעילה פליגי ר' יוחנן ור"ל אם יש שיעור למים, כמובא בתוס' כאן, ונפק"מ אם הממלא יותר מג' לוגין מועלין בכולן, והרמב"ם [מעילה פ"ב ה"ט] פסק דמועלין בכולן, והיינו כר' יוחנן דגם ביותר מג' לוגין, ותמה הקרן אורה דסותר למה שפסק בעניננו ובהל' תמידין דיש שיעור למים.

והלקוטי הלכות מבאר דהרמב"ם פסק שאין שיעור למעלה ומתקדש גם יותר מג' לוגין ורק למטה יש שיעור. אך יל"ע דהרמב"ם סתם ג' לוגין, ולא כתב רק לא פחות מג' לוגין.

ואפשר לומר בדעת הרמב"ם דפירש דמודה ר' יוחנן שהשיעור הוא ג' לוגין, ופליגי רק האם יש שיעור ג' לוגין בחרצא, ולכם לא יהא מעילה אם ממלא יותר מהשיעור, או שאין שיעור כמה גוף הקרבן רק השיעור הוא כמה לנסך, דלפי"ז מתקדש גם יותר מהשיעור ויש בו מעילה.

אולם הגרי"ז אומר שבכל נסכים השיעור הוא במעשה הניסוך ולא בגוף הקרבן. דהתוס' במנחות צא: כתבו לענין פילגס שהוא ספק איל או כבש, דמביא נסכי איל על תנאי דאם הוא כבש שאר היין נדבה, ואע"ג דבעלמא אין מתנדב יין פחות משיעור נסכים, כאן שהוא בהדי אחריני קרבי.

ומהכא דמהני לצרף פחות מהשיעור בהדי אחריני, חזינן שהוא שיעור במעשה הניסוך, דאם הוא שיעור בקרבן אין כאן צירוף עוד ראיה לזה, דתנן במנחות קג. האומר הרי עלי מנחה חצי עשרון יביא עשרון שלם, ואילו בנסכים תנן שם קד. אין מתנדבין לוג שנים וחמשה, שזהו פחות משיעור נסכים דפר איל וכבש, והקשו התוס' נימא גם כאן שאם אמר לוג או שנים יביא שלשה ואם אמר חמשה יביא ששה.

וביאר הגרי"ז דעשרון הוא שיעור הקרבן, ואם אמר חצי עשרון שהוא חלק מהקרבן חייב להביא עשרון שזהו הקרבן. משא"כ בניסוך שהשיעור אינו בקרבן אלא במעשה הניסוך, אם אמר פחות מהשיעור לא אמר כלום דאין זה מעשה הניסוך אלא מעשה אחר.

עוד מתבאר חילוק זה, דבנסכים יכול להתנדב מז' לוגין ולמעלה, שהן ראויין לנסכי בהמות ע"י צירוף, דז' לוגין ראוי לאיל וכבש וח' לוגין ראוי לשני אילים וכו', ואילו במתנדב מנחת נסכים אין מתנדב אלא עשרון כשל כבש אוב' עשרונים כשל איל או ג' כשל פר, ולא יותר, ולא אמרינן דראוי ע"י צירוף של ב' מנחות.

והיינו טעמא כנ"ל דבנסכים אין השיעור בקרבן אלא רק במעשה הניסוך, משום הכי אפשר לצרף, משא"כ במנחה השיעור הוא בקרבן, אי אפשר לצרף השיעור מב' קרבנות.

ובגמ' קי. אמר רבא למ"ד קביעותא דמנא ולא כלום הוא, שאם נתן בכלי קטורת בשיעור פרס והקטיר מקצת ממנו בחוץ חייב ולא חשיב חסר, לפ"ז קבע ששה לוגין לפר ומשך מהן ארבעה והקריבן בחוץ חייב שראויין לאיל וכו'.

והקשה הקרן אורה מה הדמוי לקטורת דהתם ליכא שיעורא וכמה שירצה יביא משו"ה התוספת שנקבע בכלי אינו כלום, משא"כ כשקבע בכלי שיעור נסכי פר מנין שיכול לשנות לשיעור איל.

וביאר הגרי"ז ע"פ הנ"ל, דגם בנסכים אין שיעור נסכי פר בקרבן אלא רק במעשה הניסוך.

ולפי"ז אין ליישב דברי הרמב"ם בניסוך המים כדלעיל דאין לו שיעור בקרבן אבל יש שיעור כמה לנסך, דהא גם בניסוך היין זה השיעור שנאמר בו ומ"מ אין מועלין ביותר מכשיעור, וע"כ דבמים דמועלין בכולן גם שיעור זה ליכא, וצ"ע כיצד ליישב דברי הרמב"ם בהא דאין שיעור למים.

**|ד|**

א"ר יוחנן משום רבי מנחם יודפאה ר' אלעזר דאמר אף המנסך מי החג בחג חייב בשיטת ר"ע רבו אמרה דאמר ניסוך המים דאורייתא מדכתיב ונסכיה שני ניסוכים, ופריך ר"ל דא"כ ליבעי ג' לוגין וליחייב גם בשאר ימות השנה, ומסקינן דניסוך המים הוי הלכה למשה מסיני.

וצ"ב מאי נפק"מ מהיכן נלמד ניסוך המים אם מנסכיה או מהלמ"ס, ואמאי תלוי בזה אם להצריך ג' לוגין ואם חייב בשאר ימות השנה, וכן הקשה התוי"ט.

והנה בירושלמי [סוכה פ"ד ה"ו] בעי רשב"ל מר' יוחנן ג' איבעיות בניסוך המים, הקדימן לזבח מה הן, ניסכן בלילה מה הן, לא ניסך היום מהו שינסך למחר.

וביאר הגר"ח דהכל ספק אחד, האם ניסוך המים הוא חובת הקרבן כניסוך היין או שהוא חובת היום, דאם הוא חובת היום אפשר שיקדים לפני הקרבן וכשר גם בלילה, ואם עבר יומו בטל קרבנו.

משא"כ אן הוא חובת הקרבן אי אפשר שיקדם לקרבן, ובעי דוקא ביום שהוא הזמן שנקבע לזבח, ויכול להביא הקרבן היום ונסכיו מכאן ועד עשרה ימים.

ועפי"ז ביאר הגר"ח שזהו גם הנידון בסוגיין, דספק זה תלוי מהיכן נלמד ניסוך המים, דאם נלמד מנסכיה ב' ניסוכים הוי כניסוך היין שהוא חובת הקרבן, משא"כ אם נלמד מהלמ"ס הוי חובת היום. ואם הוא חובת קרבן משכחת לה שיבוא בשאר ימות השנה שהרי מביא הזבח בחג ונסכיו מכאן ועד עשרה ימים אפילו לאחר החג.

אמנם בעיקר נידון זה, מצינו בראשונים להדיא שהוא חובת היום, כ"כ הריטב"א בסוכה נ. והביא כן גם בשם הרמב"ן.

הקרן אורה מפרש, ומביא גם בשם אחיו המשכנות יעקב שפי' בסוגיין, וכ"כ באבן האזל [מעה"ק פי"ט ה"ג], דאין שיעור למים היינו שאפשר לחזור ולנסך כמה פעמים, והאבן האזל הוסיף שזה תלוי אם ילפינן מנסכיה, דלפי"ז הוקש לניסוך היין וכיון דילפינן מדכתיב האזרח שמתנדבים יין הוא הדין למים וכיון דבא בנדבה אפשר להתנדב כל השנה.

בשיעור ג' לוגין דניסוך, כתב החזו"א דבעינן שינסך הכל יחד בלא הפסק דבפחות מג' לוגין בפעם אחת לא אשכחן.

ויל"ע דבסוף כל התדיר אמר שמואל המתנדב יין מזלפו ע"ג האישים, ופירש"י דאינו פסיק רישיה שיכבה עי"ז אש מהמזבח דאפשר דמזליף ליה בטיפין דקות מאד. משמע דלא בעינן בבת אחת ואולי י"ל דמזלף ?? א' בכמה מקומות או דכשעושה הכל המשך א' חשיב יחד.

אכן י"ל דלשמואל כיון דיליף דהוי לאישים ולא לשיתין מדכתיב תקריב לנסך אשה וגו', הוי כשאר קרבן והשיעור ג' לוגין הוא בגוף הקרבן וא"צ בבת א', והא דבעינן בב"א זהו רק אם השיעור ג' לוגין הוא במעשה הניסוך.

**שיעורי זבחים דף קיב.-קיג.**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**שחיטת ושריפת פרה חוץ מגתה**

**|א|**

במשנה פרת חטאת ששרפה חוץ מגתה וכן שעיר המשתלח שהקריב בחוץ פטור שנא' ואל פתח אה"מ לא הביאו כל שאין ראוי לבא אל פתח אה"מ אין חייבין עליו.

רש"י כתב ששחטה חוץ מגתה גרסינן, וכן הגיה השיטמ"ק במשנה, דהיינו שהנידון לחייב היה רק על השחיטה, ועל השריפה לא היה הו"א לחייב.

אבל הרמב"ם בפיה"מ כתב, ודינה שתשרף על עצים מסודרים כמין גת במקום ששוחטים אותה בהר המשחה ואם שרפה חוץ למקום ההוא פסולה, ודוגמת המקום הזה לשרפתה כדוגמת העזרה לקרבנות, ולפי שאם יעלה על הדעת שאם שרפה במקום אחר שהוא חייב כמו שהקריב בחוץ הודיע אותנו שאין הדבר כן שנא' ואל פתח אה"מ.

מבואר דהנידון היה לחייב על השריפה, ולומר שחוץ למקומה של הפרה הוי בכלל חיוב חוץ, ועל זה קמ"ל דדוקא בראוי לבוא אל פתח אה"מ יש חיוב חוץ.

ובגמ' מפרש חוץ מגתה חוץ ממקום הבדוק לה, או לפנים מחומת ירושלים או שלא כנגד פתח ההיכל, אבל הרמב"ם פי' חוץ למקום שחיטתה ששם צריך להיות מקום שריפתה וכנ"ל.

הגרי"ז ביאר דההו"א לחייב על פרת חטאת בחוץ היינו משום דחטאת קריה רחמנא והו"ל קרבן, ועל עשיית קרבן בחוץ מתחייב. ואין החיוב משום שעושהו חוץ למקומו, דהכא הרי אין מקומה בפנים, אלא משום עצם עשיית קרבן בחוץ. וחיוב זה שייך רק על השחיטה בחוץ, אבל אין מקום לחייב מטעם זה על השריפה בחוץ.

וטעם החילוק בין שחיטה לשריפה, היה אפשר לומר ע"פ מה שנתבאר בר"פ השוחט והמעלה, די"ל דחיוב העלאה הוא רק בדבר שיש בו הקטרה בפנים ועושה אותה בחוץ, משא"כ בשחיטה דהחיוב הוא על עצם שחיטת קדשים בחוץ.

אולם לא ברירא, דהבאנו דבשעיר המשתלח נראה ברמב"ם להדיא דשייך בו חיוב העלאה, אע"פ שאין בו הקטרה בפנים.

אכן יש לבאר החילוק בין שחיטה לשריפה באופן אחר, דשריפה אינה העלאה, וכמה חילוקים יש ביניהם, דהעלאה לחד מ"ד לעיל בעי מזבח, וגם למאן דפליג ומחייב גם על הצור החזו"א נקט דבעי דוקא צור וכד' שהוא מקום גבוה.

עוד נראה בפשטות דהעלאה בעי עצים. אמנם אין זה מפורש דלעיל קי. מבואר בגמ' דשייך חציצה בין האימורין למערכה, אבל בחזו"א פי' שם דהנידון הוא חציצה מהמזבח, והעצים שייכים למזבח.

ולקמן קטז: מצינו שיש עצים בבמה קטנה[[226]](#footnote-226) ויתכן ללמוד משם לחיוב חוץ דבעי עצים.

ועכ"פ העלאה בחוץ אין פירושו שריפה, ובעינן נמי שיעלה לד', ושריפת פרה אינה העלאה אלא שריפה, ואינו עושה אותה לגבוה, ואי אפשר לחייב בעשייתה חוץ לגתה משום העלאה.

ולפי הגירסא ששרפה חוץ מגתה, צ"ל שזהו נידון בפנ"ע דיש חוץ של שריפה, וכדפי' הרמב"ם דהוא דבר שיש דין לעשותו במקום מסויים ועושהו חוץ למקום שלו. ויש להקשות דשריפת פרים הנשרפין ג"כ בעינן שתהא במקום מסויים חוץ לג' מחנות, וכי ס"ד שאם יעשנה שלא במקומה כגון שישרוף בתוך המחנה יתחייב משום דהוי חוץ למקומו.

אכן התם שאני, דכתב הרמב"ם [מעה"ק פ"ז ה"ה] ששריפתן כשרה בזר ובלילה, וכיון דאין בה דין כהונה, ודאי אין בזה חיוב חוץ, משא"כ בפרה דבעי כהונה לכן הו"א שיש בה חיוב חוץ. ובשעיר המשתלח לשון המשנה שהקריבו בחוץ, ובזה באמת ההו"א היתה שיתחייב משום הקרבה, וכן הוא בפרה לפי הגירסא ששחטה, דההו"א היתה שיתחייב משום שחיטת קרבן בחוץ, אבל לפי הגירסא ששרפה צ"ל כדפי' הרמב"ם דהנידון הוא משום שיש מקום לשריפה ועשאה חוץ למקומה, ומשום דהשריפה הוי כהונה וכמו שנתבאר.

**|ב|**

לפי הגירסא ששחטה חוץ מגתה, וכביאור הגרי"ז דס"ד לחייב משום דהויא קרבן, מ"מ בקדישי בדק הבית לא נאמר במשנה נדון זה, ואע"פ שהברייתא בגמ' קתני דיש להם שם קרבן, מדכתיב בהו ונקרב את קרבן ד', הוי רק שם קרבן ובמשנה אשמועינן דין מיוחד בפרה. דפטור אע"פ שנקראת חטאת, ולפי גירסא א' במשנה [פרה פ"ד מ"ג וכפירוש הר"ש שם] יש בה פסול פיגול.

אמנם הגרי"ז ]מעה"ק פ"ד הי"א בסופו] הביא בשם הגר"ח דרק בשחיטה חל בה תורת קרבן, וביאר בזה דברי הרמב"ם שכתב נשחטה לשם חולין תפדה ואינה מכפרת, והקשה הכסף משנה מאי שנא משוחט חטאת לשם חולין דכשרה ורק אינו מרצה, וביאר הגר"ח דאין כונת הרמב"ם משום פסול שלא לשמה, אלא כי לא חל בה דין קרבן דפרה אדומה, ולכן תפדה ואינה מכפרת. דהעיקר הקדשה היא קדשי בדק הבית ורק ע"י שחיטתה בתורת פרה אדומה חל בה תורת קרבן דחטאת קריא רחמנא.

ועפ"ז מסיים הגרי"ז די"ל שאין בשחיטת פרה את הדין דסתמא לשמה קאי, ובקרבנות פי' הגרי"ז דמכח קדוה"ג שלהן סתמא לשמן קיימי ממילא ואפילו אם חשב בהדיא שלא לשמן, אבל כאן דהפרה בעיקר הקדשה הויא רק קדשי בדה"ב והשחיטה נהיה דין פרה י"ל דאין בה סתמא לשמה.

ובתוס' [חולין יא:] ובר"ש [פרה פ"ב מ"ג] מבואר דחטאת קרייה רחמנא הוי מחייב, ודלא כהגר"ח, דהקשו אמאי קאמר בגמ' דאינה עושה תמורה משום דקדשי בדק הבית היא, הרי חטאת קריה רחמנא, ותמורה הוי מחיים. וכך הקשה הדבר אברהם[[227]](#footnote-227) במכתב להג"ר משה בן הגר"ח.

אכן כאמור הגרי"ז כתב שדברי הגר"ח כאמור במתניתין קתני פרה ולא סתם קדשי בדק הבית, דיש חידוש מיוחד בפרה דפטור אע"ג דחטאת קרייה רחמנא, אבל לפי הגרי"ז צ"ב דמחיים הפרה היא כשאר קדשי בדה"ה ואמאי נקט פרה.

וי"ל דהנה הרמב"ם ריש הל' פרה כתב דרשא מיוחדת לדין שאין לוקחין עגלה ומגדלין אותה שנא' ויקחו אליך פרה ולא עגלה, והראב"ד השיגו דהוא דין כללי שאין מקדישין מחובר זמן למזבח וזו קרויה חטאת.

וע"פ הגר"ז מיושב הרמב"ם מהשגת הראב"ד, דמחיים לא הוי חטאת, ובקדשי בדה"ה לא שייך הדין שלא להקדיש מחוסר זמן.

אכן יל"ע בדברי הגרי"ז, דבקרבנות יש דין דיקדים הקדשו להקרבתו כדאיתא בתו"כ, ובשיעור הקודם הובאו דברי הגרי"ז דבהקדש זה שמקדישו בפה חל קדוה"ג, והאם בפרה אינו כן דלפני שחיטתה הוי קדושת בדה"ב ורק עם השחיטה נעשית חטאת.

עוד י"ל דכאמור הראב"ד השיג וכתב שבפרה יש את הדין דאין מקדישין מחוסר זמן, ואם פליג על היסוד הנ"ל וס"ל דהויא חטאת מחיים למה לא השיג גם על דברי הרמב"ם דשחיטה לשם חולין תפדה ואינה מכפרת, שביאורם ע"פ יסוד זה וכנ"ל.

והביאור בזה, דודאי יש דין מיוחד דהקדש של פרה, ואינו כשאר בדה"ב, אלא שבכל קרבן חל קדוה"ג בפה, ובפרה התחדש הקדש אחר שמונח בו שכך דינו שעם השחיטה חל בו קדוה"ג, ואינו כקדשי בדה"ב שעומד לבנין המקדש להיכל ולעזרות אלא הוא הקדש שדינו להיות קרב.[[228]](#footnote-228)

ובהקדש זה י"ל דשייך מחוסר זמן, וזו דעת הראב"ד, דגם ההקדש שלפני השחיטה הוא להיות קרב, ולא שהשחיטה אינה הופכת אותו להקדש אחר אלא מכח הקדש זה נעשה בשחיטה קדוה"ג, ומ"מ מודה הראב"ד דאם שחט לשם חולין לא יכול להעשות חטאת ע"י שחיטה זו.[[229]](#footnote-229)

ולפי"ז שפיר קמ"ל במשנתינו חידוש דאין הפרה חיוב חוץ, דאע"פ שיש בה הקדש זה כקרבן לא הוי שחיטת קדשים בחוץ.

**|ג|**

בגמ' פליגי אמוראי מהו חוץ לגתה, אם במקום שאינו בדוק לה, או לפנים מחומת ירושלים, וכן פליגי בשלא כנגד פתח ההיכל.

והתוס' הביאו דתנן בפרה [פ"ד מ"ב] שרפה חוץ מגתה או בשתי גתות וכו' פסולה, ושם פירשו הר"ש והרא"ש כמו במשנתינו דתלוי במחל' האמוראים בסוגיין.

והרמב"ם בפיה"מ שם לא פי' כלום, ומדבריו בהל' פרה אדומה נראה פי' אחר במשנה, שכתב בפ"ד ה"ה שחטה או שרפה שלא כנגד ההיכל פסולה. ובהי"א כתב, שרפה חוץ ממערכתה שנשחטה עליה או שחלקה לשנים ושרפה בשתי מערכות וכו' פסולה.

והראב"ד השיג דהרמב"ם ס"ל שגתה ומערכתה שני מקומות הן ואינו כן וכו' ואומר הראב"ד דמקום השריפה מכוון כנגד הפתח אבל אין קפידא שתפסל בחוץ למקום שחיטתה.

אכן בירושלמי בתרומות [פ"ו ה"א] מבואר דינו של הרמב"ם, והובא במלאכת שלמה על המשנה בפרה הנ"ל, דמלבד ההלכה של כנגד פתחו של היכל, יש עוד הלכה דבעינן שריפה במקום שחיטתה והמקור לזה יליף בירושלמי מדכתיב על פרשה ישרוף, ודרשינן מקום פרישתה מחיים שם תהא שריפתה. ובסוגיין דרשינן כדרשא זו איפכא, וכדפירש"י דליציאת נפשה לא קבע לה הכתוב מקום, אבל בירושלמי יליף מדרשא זו להצריך שריפה במקום שחיטתה.

ולפי"ז חוץ מגתה דמשנתינו אינו מתפרש כדין המשנה בפרה, דהכא מבואר בגמ' דחוץ מגתה היינו שלא כנגד הפתח וכד', והטעם שהוצרך לפרש כך, ביאר התורת זרעים דהתם קתני פסול בהלכות פרה, דכשנשרפה שלא במקום שחיטתה פסולה כי חסר בהכשר הפרה דבעינן לשורפה במקום שחיטה, וכן אם שרפה בב' גתות פסולה כי לא עשה כולה במקום שחיטתה.

אבל במשנתינו אין נפק"מ בזה, דהנידון כאן הוא אם יש חוץ מגתה חיוב חוץ, וזה שייך ר קאם עשאה חוץ למקום הראוי לה דהיינו חוץ למקום הבדוק לה או לפנים מן החומה או שלא כנגד הפתח שזהו דין במקום.

אולם ברמב"ם בפיה"מ כאן באמת נראה שנידון חיוב חוץ כאן הוא בשרף שלא במקום שחיטתה, כמובא לעיל. ולפ"ז צ"ל שהדין לשרוף במקום שחיטתה נהפך להיות מקום עשיית הפרה, ואינו רק דין לשרוף במקום השחיטה, ומשו"ה ס"ד שיהא בו חיוב חוץ.

ולפ"ז צ"ב למה בגמ' לא פירשו כך למתניתין, ובעי מאי חוץ מגתה, וביאר המים קדושים דבעי אופן ששייך לדון חיוב חוץ גם על שחיטתה. [וע"ע בשפ"א בסוגיין בשיטת הרמב"ם].

**שיעורי זבחים דף קיב:**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**|המשך שיעור בלק|**

**מחוסר זמן בעולת חובה**

**|ד|**

במשנה הזב והזבה והיולדת והמצורע שהקריבו וכו' עולותיהן ושלמיהן בחוץ חייבין, ופירש"י שהרי מתקבלות בפנים נדבה לשמן.

אבל הרמב"ם בפיה"מ כתב טעם אחר, ולשונו צ"ב והתוי"ט הביא גירסא אחרת בפיה"מ, וז"ל, אבל העולה היא דורון אפילו הוקרבה בתוך ימי הספירה וכו' וכי עיקר ההקרבה שלא תועיל אלא אחר תשלום הימים הקבועים היא החטאת והאשם, ע"כ. וכן כתב במעה"ק [פי"ח ה"ט] בטעם דין זה, שהעולה דורון היא והחטאת והאשם הן עיקר הכפרה.

וביאור דבריו, דלר' ישמעאל בנו של ר"י בן ברוקה גם עולת מצורע מעכבת כפרתו, ואומר הרמב"ם דדין משנתינו אינו כר"י אלא כרבנן דעולה דורון היא ולא מעכב הכפרה,[[230]](#footnote-230) ובפשטות כונת הרמב"ם דמשום הכי ראויה להביאה לפני הזמן.

ויל"ע מה הוצרך לכך שראויה לחובה, תיפוק ליה מטעמא דרש"י דמקבל לנדבה.

ואמר הגרי"ז דהרמב"ם ס"ל דעולת חובה אינה קריבה בתורת נדבה, והוכיח כן מהסוגיא בנזיר יח: באשה שנדרה בנזיר והיפר לה בעלה דחטאתה קריבה ועולתה אינה קריבה לר' ישמעאל בנו של ריב"ב, ולרבנן גם העולה קריבה כיון דדורון הוא, וביאר הגרי"ז דלר"י ההפרה מפקיעה את העולה כיון שמפקיעה את הנזירות [אבל החטאת היא משום כפרה ואינה קריבה על הנזירות ולכן סגי לה בנזירות שהיתה מעיקרא בשעת ההפרשה ואינה מתבטלת בהפרה. והאריך בענין זה הגרי"ז בספר [דף כח. מדפי הספר] והוא תלוי בגדר חלות ההפרה למפרע יעו"ש].

ועכ"פ משמע דעולת חובה אינה יכולה להיות קריבה בתורת נדבה, ולכן שפיר הוצרך הרמב"ם כאן לטעם שהעולה ראויה לחובה גם לפני הכפרה.

וההסבר בזה, דהיה מקום לומר שעולת חובה אינו שם בפני עצמו, אלא שהיא באה לחובה, אבל יש כמה ראיות שהיא שם בפנ"ע, וכמו שיתבאר.

לענין נסכים כתב הרמב"ם [מעה"ק פ"ב ה"ב] אף כבש יולדת ואילו של כהן גדול הואיל והן עולות טעונים נסכים אבל העוף והאשמות והחטאות אין מביאין עמהם נסכים, דהיינו שהוצרך הרמב"ם לומר שעולת חובה טעונה נסכים כעולת נדבה, דהיה מקום לומר שהיא כחטאת ואשם שאינן טעונים נסכים.

ויותר מוכח כן מהרמב"ם [מעה"ק פ"ג ה"ב] דעולות שאינן באות בנדר ונדבה אין מקבלין אותן מן הגויים כגון עולת יולדת וכיו"ב, וצ"ב למה אין מקריבים עולת יולדת נכרית הרי נכרים יכולים להתנדב עולה.

ושמעינן מינה דיש לעולה זו שם בפנ"ע של עולת יולדת, ואע"פ שבאמת אינה מחוייבת, כיון שמביאה אותה בתורת עולת יולדת אינה כעולת נדבה.

עוד מצינו כן בדין עולת ראיה דקריבה ביו"ט כי היא חובה, ואין לה שיעור שיכול להביא הרבה וכולן שם עולת ראיה עליהן, וכתבו התוס' בחגיגה ד. דטומטום אינו יכול להביא עולת ראיה משום דהוי חולין בעזרה. וצ"ב אמאי הוי חולין הרי הקדישה לעולה אלא שלא היה מחוייב בכך, וחזינן מהא, שיש שם של עולת ראיה, ואם הקדיש לזה אינה קריבה כנדבה אלא נשאר חולין בעזרה.

ומשום הכי הוצרך הרמב"ם בעניננו לומר שעולת מחוסרי כפרה קריבה כעולת חובה גם לפני זמן הכפרה ולכן חייבים עליה בחוץ.

אבל תמה הרש"ש כאן על דין זה מדתניא בתוספתא להדיא שאם שחטן מחוסר זמן בבעלים כשרים אלא שלא עלו לבעלים לשם חובה.

ואפשר דאה"נ לא עלו לשם חובה כי עדיין לא הגיע זמן החובה, ומ"מ אומר הרמב"ם שקריבה בתורת עולת יולדת ומצורע, שאם היתה מכשיר כחטאת ואשם לא היתה קריבה לפני זמן הכפרה, אבל כיון שדורון היא כשרה גם לפני הזמן, ומ"מ לא עלתה לשם חובה דלצאת ידי חובתו בעינן שיחול החובה.

אמנם הגרי"ז בספר בג' מקומות כתב שלא כדבריו הנ"ל, בהל' עבודת יוה"כ, ובקונטרס יומא סוכה, ועל התורה בפ' ויקרא, שדחה צד זה וכתב דעולת חובה יכולה להקרב גם בתורת נדבה, וביאר כך דין משנתינו.

עוד מקור לכך שעולת חובה חלוקה מנדבה, דתנן בשקלים, מותר עולה לעולה, משמע שהוא מדין מותר וצ"ב דלכאו' אין זה מותר אלא לכך הופרש מעיקרא, והיה אפשר לומר שאה"נ זו כונת המשנה ותני לה בלשון זו משום רישא דהתם עי"ש, אבל בירושלמי [שקלים פ"ב ה"ד] בעי למימר דמותר עולה יקרב שלמים, מבואר שיש דין מותר עולה, וצ"ל דכיון שהפריש לחובה וקיים חובתו ונשאר הוי מותר, כי מה שנשאר אינו לחובה.

**שיעורי זבחים דף קיב:**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**|המשך שיעור חוקת|**

**עבודה בבכורות, במות בחו"ל**

**|ד|**

במשנה עד שלא הוקם המשכן היו הבהמות מותרות ועבודה בבכורות, ובגמ' [קטו:] מייתי לה מקרא דוישלח את נערי בני ישראל ויעלו עולות וגו', עי"ש דאיכא פלוגתא אם קאי על עבודה בבכורות.

והקשה הקרן אורה דהא זר כשר בבמה ומביא מהתוספתא דאפילו אשה ועבד, [ולעיל נתבאר די"א דאשה פסולה, ועכ"פ זר ודאי כשר], וא"כ היאך יתכן להצריך בכורות.

וכתב ליישב דקאי רק על קרבנות ציבור, דזה הוי כבמת ציבור בשעת היתר הבמות שצריכה כהונה. וכן הביא זקני זצ"ל בהר אפרים [בהקדמת המכילתא] מהתפארת ישראל במשנתינו, דהעבודה בבכורות היינו דווקא עבודת קרבן ציבור, אבל ליחיד א"צ בכור דלא גרע מהיתר זר בבמה.

ומצינו בחי' מרן רי"ז הלוי עה"ת בפ' יתרו, על הפסוק מזבח אדמה תעשה לי וזבחת עליו את עולותיך וגו', דמביא את הגמ' בדף קטו: דתניא עד שלא הוקם המשכן הבמות מותרות ועבודה בבכורות והכל כשרין להקריב בהמה חיה ועוף וכו' ונכרים בזה"ז רשאין לעשות כן. דהיינו שהיה כקרבנות בני נח בכל פרטי הדינים ומקריבים אפילו אווזין ותרנגולים.

ומאידך מביא דבדף קטז. מבואר דגם למ"ד לא קרבו שלמים לבני נח, מ"מ ישראל אחרי מתן תורה יכלו להביא שלמים, ונראה בפשיטות דכיון שהוא מדין קרבן של ישראל בעינן מבקר וצאן בלבד ויש לו דין שלמי ישראל לכל הדינים.

וא"כ אומר הגרי"ז דגם עולות שיכלו להביא כדין בני נח, מ"מ יכלו להביאם גם כדין ישראל דמשעת מתן תורה ואילך התחדש דין קרבנות של ישראל, ושני מיני קרבנות הם בעצם החפצא שלהם קרבנות בני נח וקרבנות ישראל, ואם בא להקדישם ולהקריבם בתורת קרבנות ישראל יש להם כל דיני קרבנות ישראל.

וכל זה בקרבנות נדבה, אבל קרבנות חובה מביא הגרי"ז מבכורות ד: דלא קרבו עד שהוקם המשכן.

ועפ"ז מפרש הגרי"ז את הפסוק מזבח אדמה וגו', שנאמר אחרי מתן תורה, דקאי על זמן זה עד שהוקם המשכן, ומביא מהרמב"ם בס' המצוות [מצוה כ'] דפשטיה דקרא קאי על במה בשעת היתר הבמות.[[231]](#footnote-231) ומפרש דהיינו דכתיב וזבחת עליו את עולותיך ואת שלמיך, דקרבו בה עולות ושלמים ולא קרבנות חובה, וכתיב את צאנך ואת בקרך, דבעינן דוקא בקר וצאן.

ונמצא לפ"ז דהעבודה בבכורות נאמר ממתן תורה עד שהוקם המשכן, באופן זה שמקדיש ומביא בתורת קרבנות ישראל. והיה אפשר גם להביא מדין קרבנות בני נח, ואז א"צ לכל דינים אלו של קרבנות ישראל.

החזו"א [קמא סי' מ"א ס"ק י"ב] ג"כ דן לפרש כקרן אורה דבכורות נאמר רק על קרבן ציבור, עי"ש, אבל מקשה מהגמ' בדף קיח. דקאמר לגבי במת יחיד מהו דתימא ליבעי קידוש בכורות כמעיקרא, וגם מדייק מרש"י שהעבודה בבכורות היה גם לפני מתן תורה, והניח בצ"ע.

גם הרמב"ם בפיה"מ כתב שהעבודה לעולם אינה אלא בבכורות מאדם הראשון ועד משה רבינו. אלא שיש מקום לומר ע"פ החידוש שכתב המשך חכמה בפ' נח דבמזבח שעשה נח היה ריח ניחוח כדין מזבח ולא כדין במה, כיון שהיה במקום המקדש, א"כ יתכן לומר דרק במקום המקדש היה תמיד עבודה בבכורות כי שם אינו דין במה.

מקום עשיית במה, איתא בספרי זוטא, יכול יעשו במה בחו"ל ויקריבו עליה נסכים, ת"ל אשר אני נותן לכם ולא במה בחו"ל. ויש שרצו ללמוד משם דאי אפשר לעשות במה בחו"ל.

ובמכילתא [בהקדמה] מצינו, עד שלא נבחרה ירושלים היתה כל א"י כשרה למזבחות, משמע נמי דהכשר במה היה רק בא"י.

ובמשנתינו בא לגלגל הותרו הבמות וכו' וקדשים קלים בכל מקום וכו', באו לנוב וגבעון הותרו הבמות וכו' וקק"ל בכל ערי ישראל. וכתב בהגהות הרד"ל דנראה דבגלגל היתר במות היה אז גם בחו"ל כיון שעדיין לא נכבשה הארץ, אבל בנוב וגבעון לא הותר אכילת קק"ל והקרבה כי אם בערי ישראל כיון שכבר היה קדושת ארץ ישראל.

אבל הקשה זקיני זצ"ל דמפורש במגילה י. דמקריבין בבית חוניו למ"ד ירושלים יש אחריה היתר במות, הרי שהכשר במות הוא גם בחו"ל.

וכן משמע גם ברש"י לעיל יד. דכתב שלא שייך חוץ למקומו בבמה כי כל הבקעה מקומו עד סוף העולם, נראה מדבריו בפשטות שאפשר להקריב בבמה גם בסוף העולם.

והא דתניא בספרי זוטא הנ"ל ולא במה בחו"ל, התם מיירי לענין נסכים דכתיב בהו אשר אני נותן לכם, ומפסוק זה ממעט חו"ל, ולא מיירי בעיקר דין במה. ולעיל קיא. דריש ר' ישמעאל מפסוק זה דנסכים נאמרו בבמת ציבור הנוהגת לכולכם, ור"ע פליג דמיירי בבמה קטנה, ולא נתפרש שם לפי ר"ע מה דרשינן מפסוק זה, ובספרי זוטא נתפרש דממעט חו"ל כנ"ל.

ובמשך חכמה כתב חידוש, ע"פ הדין שאין מביאין בכורים מעבר הירדן, דבירושלמי ממעט לה מדכתיב אשר נתת לי ולא שנטלו מעצמן, ופי' לפ"ז גם דרשת הספרי זוטא, דממעט אפילו עבר הירדן מדכתיב אשר אני נותן לכם ולא שנטלתם מעצמכם, שלא קרבו נסכים בעבר הירדן.

**שיעורי זבחים דף קיב:,קיט.**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**היתר במות בגלגל ונוב וגבעון**

**|א|**

במשנה משהוקם המשכן נאסרו הבמות וכו' באו לגלגל הותרו הבמות וכו' באו לשילה נאסרו הבמות, והיא היתה מנוחה, באו לנוב וגבעון הותרו הבמות, באו לירושלים נאסרו הבמות ולא היה להן היתר. ופירש"י באו לגלגל כשעברו את הירדן והוקבע אהל מועד שם שבע שנים שכבשו ושבע שחילקו, הותרו הבמות כדילפינן לקמן מאיש כל הישר בעיניו.

ויל"ע מה כונת רש"י במש"כ והוקבע אהל מועד שם, ומה היה לפני שהוקבע.

דבמסעות שבמדבר איתא בספרי על הפסוק לא תעשון וגו' אנו מטלטלים את המשכן היום אנו אסורים בבמה משנבוא לארץ וכו'. מבואר דגם בשעת המסעות היו אסורים בבמה, [ובגמ' קטז: דרשינן אע"פ שנסע אהל מועד הוא].

ולפ"ז יל"ע מה כונת רש"י שכתב והוקבע אוה"מ שם, ולא כתב סתם ששם היה אהל מועד, די"ל דדוקא משהוקבע אה"מ שם הותרו הבמות אבל כשעברו את הירדן ועד שהוקבע אה"מ בגלגל לא הותרו וכמו במסעות שבמדבר, ומאידך י"ל דכונת רש"י לרבותא דאע"פ שהוקבע אה"מ שם היו הבמות מותרות.

וצריך לבאר מהו החילוק בין גלגל לשילה ולנוב וגבעון, דבגלגל ונוב וגבעון היה במת ציבור כמבואר ברש"י בסיפא דמתני', והיינו במה גדולה, ולא הוי כמשכן שבמדבר ובשילה ובית עולמים.

דמלבד איסור הבמות, יש חילוק גם בין ההקרבה בבמה גדולה לבין הקרבה במשכן ובמקדש, דבבמה גדולה מבואר לקמן קי"ז דפליגי תנאי אלו קרבנות קרבו, דאיכא למ"ד חובות יחיד לא קרבו, ואיכא למ"ד שאף חטאות ציבור לא קרבו עי"ש. וגם מנחה ועופות כתבו התוס' שם דלמ"ד לא קרבו בבמה היינו אף בבמה גדולה.

וכן יש חילוק של היתר הבמות בזמן גלגל ונוב וגבעון, משא"כ במשכן ובית עולמים, וצריך לבאר מהו יסוד החילוק ביניהם.

ובתוספתא [פי"ג ה"ח] איתא אי זו היא במה גדולה בשעת היתר הבמה אהל מועד נטוי כדרכו אין הארון נתון שם. דהיינו שגלגל ונוב וגבעון אינן סתם מקומות שהעמידו בהם במה, אלא עשו שם משכן, והחסרון הוא שאין הארון נתון שם.

וכן בירושלמי [מגילה פ"א הי"ב] כל זמן שהארון מבפנים הבמות אסורות יצא הבמות מותרות. ופירש הקרבן העדה יצא כגון בימי נוב וגבעון שהיה הארון בקרית יערים.

א"כ זהו החילוק בין במה גדולה למשכן, ואכתי צ"ב בגלגל דבפשטות היה שם הארון ולמה לא היה דינו כמשכן.

ואמנם התפארת ישראל פירש דהארון לא היה שם, אבל פשטות רש"י[[232]](#footnote-232) אינו כן.

והמאירי במגילה [פ"א משנה ט"ו] פירש דבזמן שהיו בגלגל היה הארון הולך עמהם במלחמותיהם ולא היה קבוע עם המזבח בגלגל. נראה דבריו דאף כשנמצא שם הארון אם אינו קבוע הוי במה גדולה.

ובמשך חכמה על הפסוק כי לא באתם עד עתה אל המנוחה, כתב בטעם ההיתר במות בגלגל כי עדיין לא באו אל המנוחה שלא נחו מכיבוש עד שבאו לשילה כמבואר לקמן קיט:

נראה דנקט שדברי הירושלמי והתוספתא דהוא משום שלא היה הארון נאמרו רק לגבי נוב וגבעון, אבל בגלגל זהו מצד דין נוסף שעדיין לא נחו וכדכתיב כי לא באתם וגו'.

**|ב|**

אבל המשך חכמה שם כתב עוד, דהקשה לו אחד מלומדי למד, מהפסוק בשופטים ב' ויעל מלאך ד' מן הגלגל אל הבוכים וגו' ויזבחו שם לה'. והמשך חכמה הוסיף בביאור הקושיא, דמעשה זה היה אחרי מות יהושע כדפירשו המפרשים, ויהושע חי כ"ח שנה משנכנסו לארץ כדאיתא בסדר עולם, ובימי יהושע כבר באו לשילה כדכתיב ביהושע [י"ח], ואיך היה מותר להקריב בבוכים והרי משבאו לשילה נאסרו הבמות, והיא קושיא עצומה.

ומיישב המשך חכמה דבתוספתא מבואר דבמה גדולה הוא כשאין הארון נתון שם וכנ"ל, ובסוף יהושע [כ"ד, א'] כתוב שאסף את כל ישראל בשכם לפני מותו ויתיצבו לפני האלוקים, ופירש"י [שם כ"ו] שהביאו שם את הארון, ולכן נקרא שם בפסוק אשר במקדש ה', וכיון שהארון לא היה במקומו בשילה הותרו הבמות.

דהיינו שהארון שם זהו תנאי גם בשילה, ולא רק טעם להיתר במות בנוב וגבעון, אלא גם בשילה כשלא היה הארון שם היה היתר במות.

ומביא המשך חכמה עוד ראיה לזה, מדכתיב בשופטים כ' שהעלו עולות ושלמים בבית א-ל ושם ארון ברית האלוקים, וגם זה היה אחרי מות יהושע שכבר באו לשילה, ומ"מ הקריבו בבית קל כי הארון לא היה בשילה, ומפרש המשך חכמה דהיינו דכתיב בשופטים א' ויעלו בית יוסף גם הם בית קל וה' עמם, שהארון היה עמם.

נמצא דבשביל שיהא דין משכן בעינן גם אהל מועד נטוי וגם שיהא הארון נתון שם. דבשכם שהביאו שם את הארון לא היה דין משכן או במה גדולה כי לא היה אהל מועד שם.

והטעם שהביאו לשם את הארון לא מפורש, ויתכן דכיון שנאמר שם [יהושע כ"ד, כ"ו] ויכתב יהושע, ואיכא למ"ד במכות י"א שכתב את השמונה פסוקים שבסוף התורה, א"כ אולי לכתיבת התורה היה דין שצריך לעשותה לפני האלוקים וכמשה רבינו באהל מועד.

והמשך חכמה שואל דבירושלמי בעי האם כשיצא הארון לשעה כבימי עלי הותרו הבמות, ולא פשט מהמקראות הנ"ל. ומיישב דצ"ל שהספק הוא רק באופן שיצאו למלחמה ולא נח, אבל כשהביאוהו למקום אחר כמו במקראות הנ"ל י"ל דודאי הותרו כנ"ל.

וכל זה בשילה שהיה תלוי אם הארון נמצא שם, ובגלגל כאמור גם כשהיה שם הארון הותרו הבמות, או משום שלא נחו מכיבוש כמש"כ המשך חכמה, או כמובא לעיל בשם המאירי שהארון לא היה קבוע שם.

**|ג|**

הטעם שהותרו הבמות כשבאו לגלגל, רש"י פירש דילפינן מדכתיב איש כל הישר בעיניו.

אבל הרמב"ם בפיה"מ כתב, לפי שתלה הכתוב איסור הבמות במחנה והוא שנאמר אשר ישחט וגו' במחנה וכו' שמיום שפסקו המחנות ונכנסו לארץ והוא הזמן שבאו לגלגל נסתלקה מצות ל"ת זו וכו' שלא נאסר זה אלא במדבר במקום שהיו המחנות וראה גם ראה מה שאמר וקק"ל בכל מקום לפי שלא היה שם מחנה ידוע ופשטו בנ"א בארץ.

נראה מדבריו שמסברא ידעינן שהבמות מותרות כי לא היה קדושת מחנה, ולא כרש"י שהוצרך לפסוק.

וזקני זצ"ל [בקונטרס שבסוף הר אפרים על המכילתא] הביא בזה מהספרי על הפסוק כי לא באתם עד עתה, ליתן היתר בבמה. משמע שהוצרך הפסוק ללמד היתר במה.

וגם בגמ' לקמן קיט. הוצרך פסוק כדי ליתן היתר בין זה לזה, דהיינו בנוב וגבעון. ויל"ע האם בנוב וגבעון היה קדושת מחנות ומצינו בזה בתוס' שבועות טז: דנראה מדבריהם שלא היה.

דהתוס' שם הביאו מהגמ' ביומא טז: דדרשינן מדבר המדברה לרבות נוב וגבעון ושילה ובית עולמים לדין שעיר המשתלח. והקשו התוס' מאי שנא דהוצרך שם לרבות נוב וגבעון טפי משאר דוכתי, ותירצו משום דבשעיר המשתלח כתיב שילוח מחנה ולכך איצטריך ריבוי דאפשר דאין קדושת מחנות בנוב וגבעון. [ונראה מדברי התוס' שם דכל עבודת יוה"כ היה גם בנוב וגבעון, דהתוס' שם מיירי במעלה עשן דקטורת והכפרה שבפנים, עי"ש, ורק על שעיר המשתלח הוצרך פסוק כי לא היה מחנה].

וא"כ קשה לפי הרמב"ם מה הוצרך פסוק לקמן להתיר במות משבא לנוב וגבעון, מאחר שלא היה שם קדושת מחנות[[233]](#footnote-233).

וייסד זקני זצ"ל ליישב והוסיף בזה אאמו"ר שליט"א, דיש לדון האם היסוד של איסור במה הוא מפרשת שחוטי חוץ, ויש כמה ראיות שאינו כן, אלא גם בלי דין שחוטי חוץ יש איסור במה.

חדא מהספרי שהובא לעיל במדבר כשמטלטלים את המשכן היו אסורים בבמה. והרי ביומא סג. אמרינן דשלמים ששחטן בחוץ קודם שנפתחו דלתות ההיכל פטור, כי במצב זה אינו ראוי לפתח אוהל מועד, וה"נ כשמטלטלים המשכן אינו ראוי ולמה אסורים בבמה.

אלא חזינן דגם באופן שאין חיוב שחוטי חוץ יש איסור במה הוא איסור בפני עצמו, וכן בשלמים ששחטן קודם שנפתחו דלתות ההיכל י"ל שיש את האיסור הזה. [ויל"ד אם גדרי איסור זה הם בדומה לשחוטי חוץ, כגון בשנים ששחטו, דנתרבו לעיל קח. לשחוטי חוץ]

עוד מבואר כן מהתוס' לעיל סא. ובמגילה י. דכתבו דאין היתר במות בזמן הזה גם למ"ד קדושה ראשונה לא קדשה לעתיד לבא. וקשה דהא לעיל קז: אמרינן המעלה בזמן הזה ר' יוחנן אמר חייב קדושה ראשונה קידשה לשעתה וקידשה לעת"ל, ור"ל אמר פטור דלא קידשה לעת"ל.

והביאור בתוס' כנ"ל דיש איסור במה בפנ"ע גם אם אין איסור שחוטי חוץ משום קדשה לעת"ל, ולכו"ע אין קרבנות בזמן הזה.

ובדומה לדברי התוס' שאין במה בזמן הזה לכו"ע, מצינו גם בדברי הרמב"ם והראב"ד, דהרמב"ם [בית הבחירה סוף פ"ו] כתב דאע"פ שקדושת הארץ בטלה קדושת המקדש קדשה לעתיד לבוא והנכנס שם בטומאה בזה"ז חייב, כי השכינה לא בטלה, והראב"ד פליג, ומ"מ במש"כ הרמב"ם [בפ"ז ה"ז] דין מורא מקדש בזמן הזה לא פליג הראב"ד, דמודה שנוהג גם בזמן הזה, והיינו משום דגם למ"ד לא קדשה לעת"ל מ"מ בחירת המקום של ירושלים והמקדש קיימת, ומטעם זה גם אין היתר במות.

ועל איסור הבמות שנתבאר ששיך גם כשאין חיוב דשחוטי חוץ, כגון שאין ראוי להקרבה באה"מ, על זה בא הרמב"ם בפיה"מ לבאר דהוא רק כשיש מחנות. ומטעם זה מיד כשנכנסו לארץ לא היה שייך האיסור גם לפני שבאו לגלגל, ורק במדבר היה שייך איסור זה גם בזמן המסעות כי זהו זמן שיש מחנות.

ועוד הוצרכה הדרשא שבגמ' ליתן היתר בנוב וגבעון, ללמד שאין אז חיוב חוץ אע"פ שהיה משכן, והרמב"ם מיירי רק באיסור הנוסף שנתבאר שיש איסור במות גם כשאין משכן, וביאר הרמב"ם שאיסור זה תלוי בקדושת מחנות[[234]](#footnote-234).

**שיעורי זבחים דף קיג:**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**השוחט קדשי בדק הבית בחוץ**

**|א|**

בגמ' מייתי ברייתא או קרבן שומע אני אפילו קדשי בדק הבית שנקראו קרבן שנא' ונקרב את קרבן ד', ת"ל ואל פתח אוה"מ לא הביאו מי שראוי לבא באוה"מ יצאו קדשי בדה"ב שאינן ראויין.

ורישא דברייתא בתורת כהנים והובא ברש"י כאן, דהו"א לחייב השוחט חולין בפנים בכרת, מקל וחומר ומה אם קדשים שהיה להם שעת היתר בחוץ חייבים עליהם משום שוחט בחוץ, חולין שלא היתה להם שעת היתר בפנים אינו דין שיהו חייבים עליהם משום השוחט בפנים, ת"ל קרבן על הקרבן הוא חייב ואינו חייב על החולין.

ועל זה קאי הא דמייתי בגמ' דפריך דילמא קרבן בא לרבות קדשי בדה"ב וכו'.

ולכאו' יש להעיר, דלפי המבואר בגמ' דקדשי בדה"ב נקראים קרבן, א"כ יתחייב כרת על שחיטתן בפנים, דלא נתמעט אלא חולין שאינן קרבן.

וצ"ל שזו רק צורת הדרשא, ומדכתיב קרבן ממעטינן שהחיוב הוא רק על קדשים בחוץ, ואין טעם לחייב על קדשי בדה"ב בפנים דהרי אין בזה איסור מיוחד יותר מחולין בפנים.

ובהא דממעטינן בגמ' קדשי בדה"ב בחוץ משום דאין ראויין לפתח אוה"מ, כתב רש"י אני שמעתי לפי שסתמן בעלי מומין דקי"ל המתפיס תמימים לבדק הבית עובר בעשה, אבל לענין הסוגיא אני למד כאן דאפילו תמים נמי קרי אינו ראוי, דלא הועתד לבא אל אה"מ. ורש"י לומד כך מפרה דתמימה היא וקרי לה אינו ראוי.

והתוס' חילקו דפרה לא קיימא למזבח אבל מתפיס תמימים לבדה"ב אינו יוצא מידי מזבח לעולם. ולפ"ז אה"נ דקדשי בדה"ב תמימים חייב עליהם בחוץ, והמיעוט מהפסוק הוא בבע"מ שאין ראויין לאה"מ.

המשנה למלך [ערכין פ"ה ה"ה] מוכיח מדברי התוס' דדין מתפיס תמימים לבדה"ב שאינו יוצא מידי מזבח הוא מדאורייתא, דמטעם זה נקרא ראוי לפתח אה"מ. ומאידך מביא דהתוס' לעיל נט: כתבו שהוא מדרבנן, והביאו כן מהגממ' במנחות קא. דכיון דשכיחי מומין דפסלי בבהמה דאפילו בדוקין שבעין נמי פסלי, הילכך לא שכיחי תמימים ולכן תקנו חכמים שיהיו למזבח.

והשער המלך דן לומר שהוא תלוי במחל' אמוראים בסוגיא דמנחות שם. ועכ"פ בתוס' כאן כאמור משמע שהוא דין דאורייתא.

וכן בדעת הרמב"ם, מביא המל"מ מש"כ הרמב"ם [שם ה"ז] במקדיש נכסיו והיו שם בהמות ראויות להקרבה זכרים ימכרו לצריכי עולות ונקבות ימכרו לצריכי שלמים וכו' ועל זה נאמר ואם בהמה אשר יקריבו ממנה קרבן לד' כל אשר יתן ממנו לד' יהיה קדש, כלומר כל הראוי להקרבה ע"ג המזבח יקרב. ומדהביא הרמב"ם מקור לדין זה מהפסוק, אומר המל"מ דנראה דס"ל שהוא דין דאורייתא.

אמנם הגרי"ז [בהל' תמורה פ"ד הי"א] אומר בשיטת הרמב"ם לא כך, והעיר דהרמב"ם בעיקר דין מתפיס תמימים [הל' ה'] לא הביא הפסוק, אלא רק במקדיש נכסיו, וביאר דברי הרמב"ם באופ"א, דבמקדיש נכסיו יש שתי הקדישות, גם הקדש מזבח בבהמות הראויות למזבח, וגם הקדש בדק הבית, ונחלקו במשנה בדין זה, דלר' יהושע אדם חולק הקדשו ואת הבהמות לא הקדיש לבדה"ב אלא רק למזבח דקרבו הן עצמן, ולר' אליעזר אין אדם חולק הקדשו והקדיש גם את הבהמות לבדה"ב מלבד מה שהקדישן למזבח, וכך פסק הרמב"ם, וזהו פירוש הפסוק שהביא הרמב"ם, כל אשר יתן ממנו לד' יהיה קדש, שחל שני דינים בעיקר הקדשו באופן זה שהקדיש גם למזבח וגם לבדה"ב. ואינו מדין מתפיס תמימים שאינו יוצא מידי מזבח לעולם, שהוא נאמר במקדיש לבדה"ב בלבד.

והוסיף הגרי"ז דמטעם זה זכרים ימכרו למרכי עולות דוקא, דלזה הקדיש אותם, משא"כ בדין אינו יוצא מידי מזבח לא צריך להקריבן דוקא עולות רק שיקרבו למזבח.

ולפי הגרי"ז לא מבואר כלל ברמב"ם בדין מתפיס תמימים אם הוא דאורייתא, וכאמור המל"מ פי' ברמב"ם שהוא מדאו'.

גם הנצי"ב בהעמק דבר [ויקרא כ"ז, ט'] כתב דלרמב"ם הוא דאורייתא, ודלא כתוס' לעיל נט:, והאריך בזה והביא מרש"י בע"ז יג: דאסור להטיל בו מום מן התורה דקרינן ביה תמים יהיה לרצון, והיינו מטעם זה דסופו להקדישו למזבח, ועי"ש דפירש ששייך בו גם תמורה.

**|ב|**

לפי התוס' כאן, ע"י דין זה דאין יוצאין מידי מזבח, סגי להחשב ראויין לאה"מ שהועתד לבא אל אה"מ כלשון רש"י. ומשא"כ בפרה דלא קיימא למזבח.

ודן הגרי"ז מה הדין בפרה שאינה עומדת לפרה אדומה, כגון שמצא אחרת נאה הימנה דאיתא בתוספתא [פ"ב ה"ב] דתפדה, דהיינו שצריך להביא את המובחר,[[235]](#footnote-235) והאם בכה"ג קיימא למזבח.

ואמר הגרי"ז דיל"ד שבהקדש פרה ליכא כלל לדין מתפיס תמימים דאין יוצאין מידי מזבח, וכמו שנתבאר דהקדש פרה זהו דין הקדש בפנ"ע ואינו ככל הקדש בדה"ב.

ועוד הוסיף הגרי"ז לדון, דהרמב"ם הביא את הדין שאין יוצאין מידי מזבח יחד עם האיסור להתפיס תמימים לבדה"ב, ויל"ד שדין זה נאמר רק באופן שיש את האיסור להתפיסן לבדה"ב, ואם זהו דין דרבנן, ודאי מובן צד זה, דקנסוהו רק באופן שעבר על האיסור, וגם אם זהו דין דאו' יתכן לומר שהוא רק באופן זה.

ואם כך, בפרה ודאי ליכא לדין זה, שהרי אין איסור מתפיס תמימים בהקדש פרה דאדרבה זהו דינו.

ונמצא ג' צדדים, האם פרה לא קיימא למזבח רק כשעומדת לפרה אדומה, או שהוא דין בהקדש פרה דלא נאמר בו אין יוצאין מידי מזבח, או שבלא"ה לא נאמר דאין יוצאין מידי מזבח אלא רק כשיש בהקדש איסור מתפיס תמימים לבדה"ב.

ובחי' מרן רי"ז הלוי עה"ת בפרשת נשא, כתב דין זה גם באופן שאין איסור מתפיס תמימים, שהביא שם על הפסוק בנדבת הנשיאים שהביאו עגלות ובקר ויקריבו אותם לפני המשכן, ופירש"י בשם הספרי שלא קיבל משה מידם עד

וביאר הגרי"ז מה שהוצרך משה שיאמר לו, דצ"ע איך הקדישו את הבקר הרי אסור להתפיס תמימים לבדק הבית, ואין לומר דהיו באמת בעלי מומין, דבמדרש איתא [והובא בתוס' לעיל נט:] והיכן הקריבום ופליגי התם אם בנוב או בגבעון או בבית עולמים, דהיה פשוט שהקריבום והיינו משום דאין יוצא מידי מזבח, ולכן שואל המדרש היכן הקריבו.

עכ"פ מוכח מהמדרש שהיו תמימים וראויים להקרבה, וצ"ב א"כ כיצד היו רשאים להקדישן לבדה"ב כנ"ל, ואומר הגרי"ז דצ"ל דהכל היה בהוראת שעה והסכימה דעתם לדעת העליונה.

ומבואר דגם כשלא נעשה איסור בהקדש, דהותר בהוראת שעה, מ"מ היה שם הדין דאין יוצאין מידי מזבח.

וזקיני זצ"ל בספירי אפרים על הספרי זוטא, וכ"ה במלבי"ם, בי' הטעם שלא היה שם איסור מתפיס תמימים לבדה"ב, כי עדיין לא היה המשכן, שהקדישום לפני הקמת ומשיחת המשכן.

ואולי יתבאר ע"פ דברי הגרי"ז שהובא בשיעור הקודם, דעד שהוקם המשכן היה אפשר להקריב גם בתורת קרבנות בני נח וגם בתורת קרבנות ישראל, והרי בבני נח כשר גם בעלי מומין, א"כ גם בע"מ היו ראויים אז להקרבה כמו תמימים, ולכן לא היה אז איסור ולהתפיס למימים לבדה"ב, דהם שוים לבע"מ.

עוד היה אפשר לומר בטעם ההיתר שם, דבעלמא א"צ לבדק הבית תמימים דוקא, ואפשר בבע"מ, אבל לישא את העגלות י"ל דיש בזה חשיבות ומעלה שיהיו תמימים, ומשו"ה י"ל דשרי להתפיס תמימים כיון שיש צורך בתמימים.

עכ"פ מבואר כנ"ל דהיה שם הדין דאין יוצאים מידי מזבח כמו ששאלו במדרש היכן הקריבום, אע"פ שלא היה האיסור להקדישן. וא"כ גם בפרה אפשר שיהיה דין זה. ורק י"ל כב' הצדדים האחרים שנתבארו, דהיינו או שבהקדש פרה ליכא לדין זה, או שכאשר דינו להיות קרב בתורת פרה, אז לא קיימא למזבח.

**|ג|**

הרמב"ם לא הביא דין זה דקדשי בדה"ב אין חייבים עליהם בחוץ, וכתב המל"מ [מעה"ק ריש פי"ט] ולא ידעתי למה, והביא מהתוס' בע"ז י"ג דמדרבנן אסור לשחוט קדשי בדה"ב בחוץ גזירה אטו קדשי מזבח.

דן ליישב ע"פ המבואר בתמורה יג., דבמשנה שם ממעט ר"ש דקדשי בדה"ב אין עושין תמורה, ויליף לה מקרא דבעינן דומיא דמעשר שהוא קרבן יחיד וקרבן מזבח.

ובברייתא בגמ' ממעט קדשי בדה"ב משום שלא נקראו קרבן, ומאידך מייתי הגמ' לברייתא דידן לענין שחוטי חוץ דקתני דנקראו קרבן, ומשני הא ר"ש הא רבנן, דלר"ש איקרו קרבן ולכן הוצרך לדרשא אחרת להא דאין עושין תמורה.

וא"כ לרבנן דלא איקרו קרבן א"צ דרשא למעטם משחוטי חוץ, ולכן לא הוצרך הרמב"ם להביא דין זה דהוא פשוט.

אבל קשה דהרמב"ם בהל' תמורה [פ"א הי"ב] הביא לטעמא דר"ש, דקדשי בדה"ב אין עושין תמורה משום דבעינן דומיא דמעשר, א"כ משמע דנקראו קרבן ולכן הוצרך דרשא זו ללמד שאין עושין תמורה, וא"כ כאן היה צריך להביא הדין דפטורין עליהם בחוץ.

וביאר הגרי"ד בזה, דהתוס' בחולין והר"ש בפרה [הובאו בשיעור הקודם] הקשו כיון דפרה חטאת קריה רחמנא למה אין עושה תמורה, ותירצו התוס' דתמורה אינה מדיני הפרה עצמה, ופרה נקראת חטאת רק לדינים שלה.

ובשיעור הקודם נתבאר די"ל באופ"א לפי הגרי"ז בשם הגר"ח, דמחיים אינה נקראת חטאת אלא רק משעת שחיטה.

ואמר הגרי"ד די"ל שהרמב"ם בתמורה הוצרך לטעם דילפינן דומיא דמעשר כדי למעט פרה, ולא בשביל קדשי בדה"ב דבהם י"ל דנקטינן דלא איקרו קרבן.

וזהו דלא כהגר"ח שלפי דבריו א"צ מיעוט להא דפרה אין עושה תמורה כיון שהוא מחיים כנ"ל, ולפי מה שנתבאר בשיעור הקודם י"ל דגם לפי הגר"ח שייך תמורה מחיים כיון שכבר בהקדש פרה מחיים יש את הדין שעומד להיות חטאת.

ויש לדון לפי"ז נפק"מ בשעיר המשתלח, דבענינינו שיטת הרמב"ם דלפני וידוי חייבין עליו בחוץ, [וביישוב הסוגיא לפי שיטתו דנו המפרשים דאולי גרס אחרת], וא"כ נקרא קרבן, ויל"ד האם יעשה תמורה.

וע"פ הנ"ל י"ל דלא יעשה תמורה משום דדרשינן דומיא דמעשר, דלתמורה אין די בכך שנקרא קרבן ושהוא ראוי לפתח אה"מ.

אך יל"ע מה ההיכי תימצי של תמורה בפרה ובשעיר המשתלח, דהרי קרבן ציבור אינו עושה תמורה.

ובפרה י"ל דכיון שאינה לכפרת הציבור היה שייך בה תמורה, ובשעיר המשתלח י"ל דהנפק"מ היא לענין האיסור, דפסק הרמב"ם שהממיר קרבן ציבור לוקה, דנתמעט רק מחלות התמורה ולא מהאיסור. ובפרה ושעיר י"ל דאינן דומיא דמעשר לא שייך בהו תמורה כלל וכקדשי בדה"ב שגם איסור ליכא.

**שיעורי זבחים דף קיב:**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**|המשך שיעור פינחס|**

**נוב וגבעון, וגדר במה גדולה**

**|ד|**

בגדר המשכן שהיה בנוב וגבעון כמבואר בתוספתא שאהל מועד נטוי כדרכו ואין הארון נתון שם, בתוס' בשבועות טז: הנ"ל נראה שהיה שם עבודת יוה"כ, א"כ היה שם גם קדש הקדשים.

ולענין מצות ועשו לי מקדש, מבואר בכסף משנה [בית הבחירה פ"א ה"א] שהתקיימה גם בנוב וגבעון ואם היה שם עליה לרגל, מצינו בירושלמי [חגיגה פ"ב ה"ג] לענין הקרבת עולת ראיה ושלמי חגיגה ביו"ט, דדוד המלך מת בעצרת והיו כל ישראל אוננין ולכן הקריבו למחר. מבואר דהיה עולת ראיה ושלמי חגיגה בימי דוד. [אולם לא מיירי שם בגבעון אלא בירושלים, כדכתיב בדה"י א' פכ"ט, ועכ"פ חזינן שהיה ראיה בלי ביהמ"ק].

ועוד ראיה גדולה לזה, דהרמב"ם שם כתב מצות עשה לעשות בית לה' מוכן להיות מקריבין בו הקרבנות וחוגגין אליו שלש פעמים בשנה שנ' ועשו לי מקדש. וכתב הקרית ספר מקור לכך שמצות ועשו לי מקדש היא לא רק במדבר אלא גם במקדש, דכיון שצוה בתורה להקריב בו הקרבנות ולראות בו לפני ה' משמע דלהכי צוה בבנינו, ומשכן שעשה משה היה לפי שעה וכו'.

וא"כ לפי המבואר בכס"מ שמצות ועשו לי מקדש היא גם בנוב וגבעון, שמע מינה שיש שם מצות ראיה.

אמנם לענין המשכן שבמדבר, ברמב"ן פרשת ראה [דברים י"ב, ח'] מבואר דלא היה אז מצות ראיה. ואולי משום שהיו סמוך למשכן.

ולענין ביכורים נסתפק הרמב"ן [ריש פרשת כי תבוא] אם הביאו בנוב וגבעון, או שהיו רק בשילה ובית עולמים דכיון דכתיב בהו תביא בית ה' אלוקיך אולי לא קרבו באהל ובמשכן אלא בעינן בית. והתוס' בפסחים לו: נקטו דהיה ביכורים בנוב וגבעון.

נמצא דבנוב וגבעון אינו רק במה גדולה, אלא יש גם ועשו לי מקדש, ועוד דיני מקדש, ע"י שהיה שם אהל מועד נטוי כדרכו, אע"פ שלא היה שם הארון. ויל"ע כיצד קידשום דבעזרה הקידוש נעשה ע"י שיירי מנחה. ולמ"ד אין מנחה בבמה כתבו התוס' בשבועות טו. בתי' א' דכיון שבאין כאחד שע"י מנחה זו מתקדש לא חשיב מנחה בבמה. אבל בנוב וגבעון לפי התוס' בדף קיז: לא קרבה מנחה למ"ד אין מנחה בבמה. ואולי לא הוצרכו שם לקידוש כיון שהקימו שם את המשכן שהיה במדבר ממילא היה קדוש[[236]](#footnote-236).

הצמח דוד הביא מדברי הגרעק"א [מערכה ט' סוף ד"ה ולענ"ד נראה] שדן בדברי הגמ' בר"ה יג. מהיכן הקריבו העומר בכניסתן לארץ, דלמא עייל שליש ביד נכרי, וביאר הגרעק"א דהוקשה לגמ' דאם עייל שליש הוי חולין בעזרה. מבואר מדבריו דבגלגל היה איסור חולין בעזרה, אע"פ שהוא רק במה גדולה.

והצמח דוד דן בזה דכיון דילפינן איסור חולין בעזרה מדרשא מה שלי בשלך אסור אף שלך בשלי אסור, א"כ בזמן היתר במות יל"ד דלא שייך איסור זה שהרי אין איסור שלי בשלך[[237]](#footnote-237).

ויש בזה מכתב בספר שדה יצחק[[238]](#footnote-238) [סי' י"ד אות ג'] שהתכתב בזה עם הצמח דוד ודן ומביא ראיות אם גם בבמת יחיד שייך איסור חולין בעזרה.

ובפשטות דוקא בבמה גדולה שייך איסור זה דיש שם קדושת עזרה משא"כ בקטנה. ולענין איסור כניסה בטומאה בבמה, מצינו בראב"ד [בימ"ק פ"ד ה"ד] שהקשה היכי משכחת לה חיוב מיתה בטמא ששימש והא איכא נמי כרת כיון שנכנס למקדש בטומאה, וכתב דאיני מוצא אותו אלא בבמה.

ונסתפק המשנה למלך [ק"פ פ"א ה"ג בסופו] האם כונתו לבמה קטנה וס"ל דטמא אינו משמש בבמה קטנה, או שכונתו לבמה גדולה, וא"כ יצא שבבמה גדולה אין כרת לנכנס בטומאה.

**שיעורי זבחים דף קיח.:**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**משכן שילה**

**|א|**

במשנה באו לשילה נאסרו הבמות ולא היה שם תקרה אלא בית אבנים בלבד מלמטן והוהיריעות מלמעלן והיא היתה מנוחה ק"ק נאכלין לפנים מן הקלעים וקק"ל ומעשר שני בכל הרואה. ובגמ' יליף לה מדכתיב השמר לך פן תעלה עולותיך בכל מקום אשר תראה, בכל מקום אשר תראה אי אתה מעלה אבל אתה אוכל בכל מקום שאתה רואה. ועוד דרשות נאמרו בגמ' על דין זה.

ואומר האור שמח [ריש הל' בית הבחירה] דבפסוק השמר לך וגו' נאמר איסור במות וא"כ דרשא זו מאשר תראה היא אליבא דתנא דמתניתין דמשבאו לשילה נאסרו הבמות ופסוק זה מיירי בשילה, אבל לרשב"י דס"ל לקמן קיט. דמנוחה ונחלה זה ירושלים ובשילה לדידיה היה היתר במות, אי אפשר לדרוש מפסוק זה דין כל הרואה וצ"ל דיליף משאר הדרשות שבגמ'.

ומוסיף האו"ש דנמצא דלרשב"י אע"ג דהותרו הבמות ויכול להקריב בכל מקום, מ"מ מה שהקריבו בבמה גדולה דהיינו בשילה נאכל רק בכל הרואה. וא"כ אין נפק"מ לדידיה בין שילה לנוב וגבעון או גלגל וגם שם קק"ל שהקריבו בבמה גדולה נאכלים רק בכל הרואה.

ומסביר בזה האור שמח הא דתני בתוספתא [הובאה גם בקרן אורה עי"ש], באו לגלגל, וכן באו לנוב וגבעון וכו' קק"ל בכל מקום ר' יהודה ור"ש אומרים בכל הרואה, ואומר האו"ש דודאי הוא ט"ס וצ"ל דברי ר' יהודה ר"ש אומר בכל הרואה, ולטעמיה אזיל דיליף משילה דס"ל שגם שם הותרו הבמות.

נמצא שיש תנא דס"ל שיש דין בכל הרואה גם בגלגל ונו"ג, והא דתנן שהוא רק בשילה זהו לפי מ"ד דבשילה נאסרו הבמות.

אמנם איכא בגמ' ברייתא דתני דלר"ש מנוחה זו ירושלים נחלה זו שילה ומודה ר"ש דבשילה נאסרו הבמות, ולמ"ד דנאסרו פריך לקמן קיט: ממנוח שהקריב על הצור, ומשני הוראת שעה היתה.

וקשה דהא לעיל קח. פליגי ר' יוסי ור"ש אם צריך מזבח בבמה, ור"ש יליף ממנוח ור' יוסי אמר דמנוח הוראת שעה היתה. והיכי יליף ר"ש ממנוח הא לדידיה נמי צ"ל דהוראת שעה היתה.

וצ"ל וכן מיישב בחידושי הג"ר זלמן סנדר זצ"ל דהוראת שעה שייך על האיסור להקריב בחוץ, שהאיסור הותר בהוראת שעה, אבל על צורת ההקרבה ס"ל לר"ש דאינו שייך להוראת שעה דלא התחדש בשביל כך צורה אחרת של במה.

**|ב|**

בהמשך הגמ' בשלשה מקומות שרתה שכינה על ישראל בשילה בנוב וגבעון ובית עולמים ובכולן לא שרתה אלא בחלק בנימין, שנאמר חופף עליו וגו', מבואר שגם בנוב וגבעון שרתה שכינה.

וכבר נתבאר [בשיעור הקודם] דבכסף משנה איתא שבבמה גדולה יש קיום של ועשו לי מקדש, ואינו רק כבמה קטנה עם חילוקי דינים בהקרבה. ולפ"ז יתפרש כאן שיש גם דין היכן עושים את המקדש, דבעינן בחלקו של בנימין מדכתיב חופף עליו, ולא רק שכך היה בפועל אלא זהו דין.

והובא לעיל [בשיעור פ' חוקת] דאיתא במכילתא עד שלא נבחרה ירושלים היתה כל א"י כשרה למזבחות, וביאר זקני זצ"ל דלבמה קטנה כשר גם בחו"ל, וכלשון רש"י לעיל יד. עד סוף העולם, אבל לבמה גדולה שיש בה דין ועשו לי מקדש בעינן דוקא ארץ ישראל.

ועוד נפק"מ ממה שנחשב מקדש, מבואר בתוס' לעיל טז. דאונן פסול בבמה גדולה אף למאי דאמר שם בגמ' דכשר בבמה קטנה, והטעם שכשר בב"ק פירש"י דכתיב ומן המקדש לא יצא וב"ק אינה מקדש, א"כ בב"ג דפסול היינו משום דהוי מקדש וכנ"ל.

עוד מצינו בתוס' חגיגה כו: דהיה עליה לרגל בנוב וגבעון, דהיינו במה גדולה.

עוד הביא זקני זצ"ל מהתוספתא בתמורה [פ"ד ה"ב] דאיסור אתנן נוהג באהל מועד שבגלגל, דהיינו שבמה גדולה נקרא בית ד' אלוקיך.

ועפ"ז שבבמה גדולה יש מקדש, יתבאר שנאמר דין דהמקדש יהא בחלקו של בנימין.

ובגלגל שעדיין לא היה חלוקת הארץ לא היה שייך דין זה, אבל בשילה ונוב וגבעון ובית עולמים יש דין בחלקו של טורף.

ובתרגום על הפסוק בנימין זאב יטרף וגו' איתא, בארעיה תשרי שכינתא ואחסנתיה יתבני מקדשא, או מדבחא [כמבואר בגמ' לעיל נד.], דהיינו שיבנה המזבח בחלקו, ואח"כ מוסיף התרגום שבבקר ובערב יקריבו שם את התמידין ובערב יחלקו הכהנים את חלקם מן הקדשים.

והמזבח היינו כדאיתא לעיל נג: דבקרן דרומית מזרחית לא היה יסוד, או שעכ"פ לא היה מקודש לדמים, כי לא היה בחלקו של בנימין.

ומבאר הגרי"ז [בסטנסיל עה"ת] דב' דברים הם, בארעיה תשרי שכינתא זהו כדאמרינן בסוגיין שהשראת השכינה היא בחלקו של בנימין, דהיינו קודש הקדשים, ובאחסנתיה יתבני מדבחא זהו כדאמרינן לעיל שהמזבח בחלקו של בנימין.

ושינוי הלשון שבשכינה נאמר בארעיה ובמזבח נאמר באחסנתיה, אומר הגרי"ז דלשכינה סגי בכך שהמקום שייך לבנימין, ואילו היה שלו ע"י קנין או ע"י כיבוש ולא ע"פ חלוקת הארץ היה די בזה[[239]](#footnote-239). משא"כ למזבח בעינן שיהא בחלקו של טורף בחלוקת הארץ וזהו באחסנתיה. [ופרט זה מבו' גם בחי' מרן רי"ז הלוי[[240]](#footnote-240) דדין חלקו של טורף שנאמר במזבח הוא בעיקר חלוקת א"י ואינו תלוי בקנין ממון].

ובגמ' איתא דלפי שנצטער בנימין הצדיק שיהא המזבח בחלקו לפיכך זכה ונעשה אושפזיכן לשכינה. ושואל הגר"א באדרת אליהו, הרי ידעו כבר בנבואה שהשכינה תהא בחלקו, ועוד מהו הלשון אושפיזכן. ומבאר דהכוונה למה שנאמר בסוגיין דבג' מקומות שרתה שכינה על ישראל ובכולן לא שרתה אלא בחלקו של בנימין, דמה שהיה מובטח מתחילה זהו על בית עולמים, והלשון אושפיזכן דהיינו אכסניא באופן זמני, זה קאי על שילה ונוב וגבעון שזכה שגם זה יהיה בחלקו בגלל שנצטער שיהא המזבח בחלקו.

וכאמור הגרי"ז אומר שזכות זו שהשכינה בחלקו אינו תלוי בחלוקת הארץ אלא שהמקום שייך לו. ואכן ביהושע [י"ח] מבואר דמיד כשבאו לשילה הקימו שם את המשכן ואח"כ השלימו את הכיבוש וכבשו בני בנימין את חלקם. ויל"ע אם כשהקימו את המשכן היה נחשב שכבר המקום שייך לבנימין, או שכדי להחשיב קיום התנאי שיהא בארעיה של בנימין סגי בכך שעתיד לזכות במקום זה.

עוד בדברי התרגום, דמסיים שיקריבו שם התמידין, וצ"ב למה הוזכרו דוקא התמידין, ואולי משום שזהו הקרבן ציבור הקבוע.

אמנם י"ל עוד בזה, דהגר"מ אילן שאל להגרי"ז האם לפי ר' יהודה לעיל נט. שהרצפה נתקדשה להקטיר עליה יש גם ברצפה דין חלקו של טורף דדוקא בחלק בנימין אפשר להקטיר, או שאפשר בכל העזרה.

והגרי"ז הביא ראיה מהגמ' בדף ס. דרבא הוכיח דמודה ר' יהודה בדמים דלא מהני ברצפה מדתניא לגבי פסח ר' יהודה אומר כוס היה ממלא מדם התערובות ושופכו ע"ג מזבח שאם ישפך דמו של א' מהן נמצא זה מכשירו, מוכח דל"מ מדין רצפה ועי"ש דדחי לה. עכ"פ הקשה הגרי"ז דילמא הוצרך למלא משום דם שנשפך בחלקו של יהודה, אלא ש"מ דברצפה א"צ חלקו של טורף וגם בחלקו של יהודה היה מועיל.

והגר"מ אילן הביא עוד ראיה מהתוס' לעיל יד. דהקשו היכי משכחת לה אם ירדו לא יעלו לפי ר' יהודה דהרצפה מקודשת, ואמאי לא פירשו בירדו בחלקו של יהודה, ש"מ דגם שם מקודש להקטרה.

והביאור בזה, דהרצפה מקודשת להקטרה אבל אינה מזבח וחלקו של טורף נאמר רק במזבח. והגרי"ז במכתבים [חי' מרן רי"ז הלוי עמ' פ"א] הביא דברי רש"י בפ' ראה דבמקום אשר יבחר ה' באחד שבטיך היינו בחלקו של בנימין, וביאר הגרי"ז דקאי על מזבח החיצון שבו נאמר חלקו של טורף, דהיה בחירה על מקום מזבח החיצון כמו שהאריך שם, וזהו דוקא במזבח ולא ברצפה.

ולפ"ז י"ל דסידור שני גזרי עצים הוי דוקא על המזבח, וכמו שקיום האש נראה דודאי בעינן על המזבח ולא על הרצפה אע"פ שגם היא מקודשת, ה"נ י"ל בסידור המערכה.

וא"כ י"ל דזו ההדגשה בתרגום שהוזכרו דוקא תמידין, דאותם צריך להקריב דוקא על המזבח שהוא בחלקו של בנימין, שהרי יש בהם הלכה של שני גזרי עצים וכמו שנתבאר שדין זה הוא רק במזבח, משא"כ שאר הקטרות אפשר שלא יהיו בחלקו של טורף, דאפשר להקטיר על הרצפה.

**|ג|**

בגמ' מובא פסוקים ששילה נקרא בית ה' ונקרא משכן ואהל, שהיה בית של אבנים מלמטן ויריעות מלמעלן כדתנן במתניתין.

וביאר אאמו"ר שליט"א מה ההדגשה שנקרא משכן, דיל"ד מזה נפק"מ לדינא, דלעיל מ. דרשינן שאם נפחתה תקרה של היכל ולא היה מזה, דבעין אהל מועד. והרמב"ם הביא דין זה בפ"ה מעבודת יוה"כ.

והקשה הגרי"ז דהו"ל להביא דין זה בפ"ה ממעה"ק דהתם מיירי בכל חטאות הפנימיות.

ועוד כיו"ב מצינו, דדרשינן התם מ: שאם לא נתחנך המזבח בקטורת הסמים לא היה מזה. וגם דין זה הביא הרמב"ם שם בעבודת יה"כ ולא בכל חטאות הפנימיות, וצ"ב מאי טעמא.

ואמר הגרי"ז שהרמב"ם ס"ל דדינים אלו הם בהזאה, דבעינן הזאה באה"מ ובמבזבח שנתחתנך בקטורת, אבל אין זה דין במזבח, דלא פקע ממנו שם מזבח כשנפחתה התקרה, וכן כשלא נתחנך י"ל דיש לו כבר שם מזבח, רק נאמר דין שלא היה מזה עליו בכה"ג. וא"כ י"ל דלא גרע ממזבח החיצון שבדיעבד אם הזה עליו הוי הזאה שלא במקומו דאמר שמואל לעיל כו: דבעלים נתכפרו. ולכן העדיף הרמב"ם להביא דינים אלו ביוה"כ ששם הוא לעיכובא.

ואילו זה היה דינים במזבח דבאופנים אלו לא הוי מזבח, לא היה מכפר גם בשאר חטאות הפנימיות, דבלי מזבח אין הזאתו כלום, אבל כיון שאינו דין במזבח אלא בהזאה, מהני מדין שלא במקומו.

ואמנם הגרי"ז ביאר בשם הגר"ח דבמתן דמים במקומו לא יכול להועיל מדין שלא במקומו[[241]](#footnote-241). אבל כאן שנפחתה גגו או שלא נתחנך דאי אפשר לקיים בו דין מתן דמים במקומו מהני מדין שלב"מ.

וכל זה בהיכל, אמנם במשכן איתא בתו"כ ויקרא, אשר פתח אהל מועד, ולא בזמן שגללה הרוח את היריעה, והתם היינו שאין אוה"מ כלל ואין דין מזבח וכן מבואר בחי' מרן רי"ז הלוי פ' ויקרא.

ולפ"ז ודאי מסתבר דה"ה בנוב וגבעון, שאם גללה הרוח את היריעה אינו משכן, וא"כ י"ל שזה גם מה שנאמר כאן בשילה, שנקרא גם משכן וגם בית, דהיריעות מלמעלן הוא דין משכן ואם נתגלה לא יהיה בזה הכשר דשלא במקומו כמו שאמר הגרי"ז בנפחתה תקרה של היכל, אלא הוי כדין משכן שאם גללה הרוח ליכא אהל מועד כלל.

**|ד|**

בגמ' איבעיא עומד ורואה יושב ואינו רואה מאי, עומד ע"ג הנחל ורואה בתוך הנחל ואינו רואה מאי תיקו.

השפת אמת דן האם הספק דעומד ויושב הוא אם אוכל גם כשיושב, או שאינו אוכל גם כשיעמוד, או שכשעומד מותר לאכול וכשיושב אסור, וכתב דאפשר שהכל בכלל הספק של הגמ'.

ויל"ע היכן מצינו כזה דין שתלוי בראייתו של האדם במצב מסוים עומד או יושב, והאם גם בדין נראה במגילה יהיה כזה ספק לדון על מצבו של האדם הרואה, ומה הביאור בספק של הגמ' כאן.

והנה בחי' מרן רי"ז הלוי עה"ת פ' ראה האריך בביאור הענין של כל הרואה, יעוי' שם אריכות דבריו הנפלאים, והביא שהירושלמי בעי האם בעינן ראיית משכן שילה או דסגי בראיית העיר שילה. ושואל הגרי"ז מה יש בראיית העיר, ובמגילה הדין הוא על המקום כולו דהיינו הכרך, אבל בענינינו מה שייך לדון על ראיית העיר.

ובפסוק כתוב על אכילת מעשר שני וקק"ל, כי אם לפני ד' אלוקיך תאכלנו במקום אשר יבחר ד' וגו'. ומבאר הגרי"ז מהו לפני ד', דבספרי דרשינן לפני ד' זו שילה במקום אשר יבחר ד' זו ירושלים, וקשה שהרי בכמה מקומות מצינו להדיא בספרי דגם שילה נקרא המקום אשר יבחר ד', כגון לגבי זביחת פסח במקום אשר יבחר ד' זו שילה ובית עולמים, וכן בהבאת ביכורים ועוד דוכתי, ולמה כאן באכילת מע"ש וקק"ל קאי במקום אשר יבחר רק על ירושלים, ויש פסוק נוסף לפני ד' על שילה.

ואומר הגרי"ז דיל"ע מה נאמר בהא דנאכלין בכל הרואה, האם מקום זה הוא מחנה ישראל לכל דבריו, או שהוא דין חדש לענין אכילה דכל הרואה הוי מקום אכילה ונחשב לפני ד'. וזהו דילפינן מדרשת הגמ' פן תעלה עולותיך בכל מקום אשר תראה, אבל אתה אוכל בכל מקום שאתה רואה, דאתרבי לאכול אף שהמקום אינו מחנה ישראל.

ומביא הגרי"ז דכן נראה מהגמ' קטז: דבעי למימר שהיו רק ב' מחנות בשילה ולא היה כלל מחנה ישראל, ומ"מ נאכל בכל הרואה, דזהו דין בפנ"ע שמקום זה נקרא לפני ד'. וכמו כן מביא הגרי"ז מהתוספתא דאיכא למ"ד שגם בגלגל ובנוב וגבעון קק"ל נאכלין בכל הרואה, והרי בגלגל לא היה מחנה וכן בנוב וגבעון דנו התוס' בשבועות טז: לומר שאין קדושת מחנות ומ"מ שייך בכל הרואה, דהוא דין בפנ"ע.

ועוד ראיה מהמשנה במגילה דתנן אין בין שילה לירושלים אלא שבשילה אוכלין קק"ל ומע"ש בכל הרואה ובירושלים לפני מן החומה, שבזה הם חלוקים בדיניהם. ואם בשילה כל הרואה נחשב מחנה ישראל נמצא דשניהם שוין בדינן דמקום אכילתן הוא במחנה ישראל, אלא חזינן שכל הרואה הוא רק לדין אכילה דאוכלים שם אף שאינו מחנה ישראל.

וזהו הביאור בספרי, דאמנם בעלמא גם שילה נכלל במקום אשר יבחר ד', אבל לגבי אכילה נאמר בשילה דין של לפני ד' שאוכלים שם אע"פ שאינו מחנה ישראל, ואילו במקום אשר יבחר הוי ירושלים ששם אוכלים רק במחנה ישראל.

וזהו נידון הירושלמי אם סגי בראיית העיר שילה, דלמסקנת הגמ' כאן שגם בשילה יש ג' מחנות א"כ העיר הוי מחנה ישראל ובעי האם סגי בראיית המחנה.

וכל זה הוא מדברי הגרי"ז בספר בפ' ראה, וכשלמד הגרי"ז פרק פרת חטאת הוסיף עוד ראייה, מדהיה ס"ד בגמ' לומר אבל אתה זובח בכל מקום שאתה רואה, ואם כל הרואה הוא דין של מחנה ישראל היכי ס"ד שיהיה אפשר לשחוט במחנה ישראל. אלא ש"מ דהוא דין נוסף של כל הרואה דמהני לאכילה וס"ד דגם לשחיטה.

ולפ"ז אפשר לבאר את האיבעיא דעומד ורואה יושב ואינו רואה. דאילו הנידון היה על המקום עצמו מה נקרא מקום אכילה, איך יתכן דכשעומד יכול לאכול וכשיושב לא, אבל לפי מה שנתבאר דדין כל הרואה הוא שנחשב לפני ד', יתכן לומר שרק כאשר הוא רואה נחשב לפני ד' [ואילו היה הדין מצד המקום אולי היה נקבע לפי המקום הגבוה שבאותו מקום אם אפשר לראות משם וכדו'].

והגרי"ז שם דן לפ"ז שלא יהיה בזה פסול יוצא, דאין כאן מחיצה ודין בעצם המקום, רק שהאכילה שם נחשב לפני ד'. וזו נפק"מ גדולה מגדר דין זה. וא"כ ממילא גם לא שייך בזה מחשבת חוץ למקומו אם חישב לאכול מחוץ לכל הרואה, דחוץ למקומו שייך רק כשיש בזה פסול יוצא.

המנחת חינוך [מצוה רנ"ד] דן מאי נפק"מ לדינא מהאיבעיא דעומד ורואה, דבחולין יז. בעי אברי בשר נחירה שהכניסו ישראל לארץ האם הותרו להם כיון שהותרו אז בכתלי דחזירי, עי"ש, והרא"ש שם שואל למאי נפק"מ מאי דהוה הוה דלא אשכחן איבעיא בדבר שאין בו צורך. ופי' הרא"ש דנפק"מ במי שאסר עצמו באיזה מין מזמן מסוים ואילך, או שב"ד גזרו איסור על איזה דבר, על מה חל האיסור ע"ש.

והכא נמי שואל המנ"ח מאי נפק"מ השתא מהאיבעיא דעומד ורואה יושב ואינו רואה. ומפרש דנפק"מ לדין מורא מקדש דכתב הרמב"ם [בית הבחירה פ"ז ה"ח] דבזמן שביהמ"ק בנוי אסור להקל ראשו מצופים ולפנים והוא שיהיה רואה את המקדש. וא"כ יהיה תלוי באיבעיות דהכא מה נחשב רואה.

וגם שם ביאר בדרך חכמה למרן הגר"ח קניבסקי שליט"א [שם ה"ה] דבירושלים עצמה אסור להקל ראשו כנגד שער מזרחי של העזרה גם באינו רואה, וחוץ לירושלים אסור דוקא ברואה, דהיינו כדרך שביאר הגרי"ז בענינינו דכל הרואה הוא לא קביעות מקום אלא הוא מחוץ למחנה וע"י שרואה חשיב לפני ד'.

ויל"ע מי בידו לעשות תמורה בהם, דהם של ציבור, וי"ל דהגזבר, וכמו בקדשי בדה"ב דלכאו' הנידון של תמורה בהם הוא שהגזבר עושה.

**שיעורי זבחים דף קכ**

מאת הגאון רבי אפרים זאב גרבוז שליט"א

[נכתב ע"י א' השומעים]

**דברים שבין במה גדולה לבמה קטנה**

**|א|**

במשנה ומה בין במת יחיד לבמת ציבור סמיכה ושחיטת צפון ומתן סביב וכו', ובברייתא בדף קכ. מוסיף עוד דברים שבין ב"ג לבמה קטנה קרן וכבש ויסוד וריבוע וכו' כיור וכנו, חזה ושוק וכו'.

ובגמ' יליף סמיכה דכתיב לפני ה' וסמך, שחיטת צפון דכתיב צפונה לפני ה', ופירש"י ולא צפונה בבמה והכי דריש ליה נמי בתורת כהנים. ובתו"כ [פרק ד'] עביד צריכותא לב' מיעוטים אלו דסמיכה וצפון שא"א ללמוד זה מזה.

וצ"ב מה היה ההוה אמינא שיש צפון בבמה, דבפשטות דין צפון הוא צפון העזרה ולא צפון המזבח, וא"כ כיצד זה שייך בבמה.

ורש"י לעיל נה: דן אם צפון מקודש יותר או שהוא רק קביעות מקום בעלמא, ותלוי בגירסת הצ"ק שם, ומצינו גם ברש"י לעיל יד. לענין שחיטת חטאת, דפירש דלאו אורח ארעא לשחוט בהיכל, והשיטמ"ק פליג ופי' דטעמא משום דחטאת טעונה צפון ובהיכל לא הוי צפון. ואי נימא דדין צפון הוא קדושת צפון, יש ליישב דעת רש"י דלא פי' כשיטמ"ק משום דקדושת היכל לא גרע מקדושת צפון של העזרה.

ואם הוא קדושת צפון לכאו' זה שייך רק בעזרה, אמנם מ"מ מצינו שיש מעלה לצד צפון גם בהיכל, לענין סידור לחם הפנים [במנחות צט:] דהמכניסין את הלחם עומדים בצפון והמוציאין את הלחם הקודם עומדים בדרום, ופירש"י דהכי שפיר דהמסדרין יהו בצפון דקדושת צפון חמירא.

ואם דין צפון הוא צפון המזבח, יותר מובן שהוא שייך גם בבמה, ואף למ"ד שא"צ מזבח ואפשר להקריב גם על הצור, החזו"א פי' דבעינן עכ"פ מקום מסוים, וא"כ שייך להצריך צפון של מקום זה.

עוד יסוד מבואר בזה, דהרי דין במה קטנה הוא במזבח, וצפון הוא דין בשחיטה ולכאו' מה הוא תלוי בצפון המזבח.

אמנם מתוך דברי הטהרת הקודש בענין שאול שאמר לעם ושחטתם בזה ואכלתם, נראה דבעינן שחיטה במזבח, שבשעת שחיטה יהא מזבח קיים. ואולי הוא דומיא דמה שמצינו [לעיל נט.] בביהמ"ק דמזבח שנפגם אין שוחטין באותה שעה קדשים דכתיב וזבחת עליו, כשהוא שלם ולא כשהוא חסר. ולפי"ז מובן ששייך להצריך שחיטה בצפון המזבח.

ומ"מ לאחר שנתמעט דאין צפונה בבמה, לכאו' אינו כלום וגם אם יעשה בצפון אין בזה קיום של צפון.

אולם העולת שלמה אומר ביישוב הקושיא לגבי שאול כיצד הקריבו קדשי במה גדולה בבמה קטנה הרי עובר בעשה של כאשר נדרת, ומחדש העול"ש דאם עשה קדשי ב"ג בבמה קטנה וקיים שם כל דיני במה גדולה אינו עובר בעשה, וכך עשו שם ששחטו בצפון וככל דיני ב"ג.

ומלבד שהוא חידוש דיש לדון שיש מעלה בעצם ההקרבה בבמה גדולה ואינה מתקיימת בקטנה, מלבד זאת הוא פלא כיצד מתקיים דין צפון בבמה קטנה מאחר שנתמעט דאין צפון בבמה.

עוד כתב הטהרת הקודש לבאר מה שאכלו לפני זריקת הדם עד ששאול אסר להם, דכיון שמקור האיסור לאכול לפני זריקה הוא מדכתיב ודם זבחיך יאכל על מזבח ה' אלוקיך, ואח"כ והבשר תאכל, א"כ דין זה נאמר במזבח, ולמ"ד אין מזבח בבמה מותר לאכול קודם זריקה, וכך סבר העם ואמר להם שאול שצריך לבנות מזבח וממילא מובן שאסור לאכול לפני זריקה.

אבל מצינו מקור נוסף לאיסור אכילה לפני הזריקה מלבד הפסוק הנ"ל ודם זבחיך וגו', דאמרינן בסנהדרין מדכתיב לא תאכלו על הדם לא תאכלו ועדיין דם במזרק, והאור שמח הביא בשם חתנו דמפסוק זה יש ללמוד איסור אפילו לאחר זריקה כשעדיין שיריים במזרק, ומכח איסור זה שפיר יש לאסור גם בלי מזבח. [והטהרת הקודש נראה דס"ל ששני הפסוקים קאי על אותו איסור].

**|ב|**

מתן סביב בבמה גדולה ולא בבמת יחיד, פירש"י במשנה שתהא נראית המתנה לשני רוחות המזבח דהיינו ב' מתנות שהן ארבע. וילפינן בגמ' דהוא רק בבמה גדולה, מדכתיב על המזבח סביב, ופירש"י שהדרשא היא מסיפא דקרא דכתיב אשר פתח אהל מועד.

ולכאו' הנפק"מ בזה היא לא רק שבקטנה א"צ שתים שהן ארבע אלא גם לענין המתנה הראשונה האם צריך לתת בפינה כמין גמא או ע"י נותן וחוזר ונותן כדלעיל נג: שינתן על ב' רוחות, דבקטנה א"צ לזה. [ולעיל נתבאר אם יש לו רק שיעור מתנה א' שהיא שתים האם צריך לתת בפינה או דכיון שלא יקיים שתים שהן ארבע אין נפק"מ בזה, וא"כ י"ל דכיון דאשמועינן דא"צ בקטנה שתים שהן ד' ממילא מובן שגם א"צ לתת המתנה בפינה].

אכן יש לדון בזה האם במתנה א' שיש בבמה קטנה יש דין קרן, דהרמב"ם [מעה"ק ה, יז] כתב בבכור ומעשר ופסח שטעונין מתנה א' באיזה רוח שירצה משלש זויות המזבח, מבואר דס"ל דבעי נתינה בזוית. והלקוטי הלכות דן מנין לומר כן.

אבל גם לפי הרמב"ם בבמה קטנה אין להצריך קרן, דאין בה שם קרן כלל ואפשר לעשותה עגולה ולא שייך בה דין נתינה בזוית, ואין בה אלא מתנה אחת גרידא.

המקדש דוד מסתפק האם בבמה קטנה יש דין שפיכת שיריים, ודן לומר דכיון דאין בה יסוד ממילא לא שייך שפיכת שיריים, אבל דוחה דהא לעיל נא. אמרינן דגם תחילת מתנות של עולה בעינן כנגד היסוד, ומ"מ בבמה שאין יסוד א"צ לזה יסוד, וה"נ י"ל לגבי שפיכת שיריים.

[וכן מצינו שהיה צד לשפוך שיריים הפנימיים במזבח הפנימי אע"פ שאין בו יסוד][[242]](#footnote-242).

אמנם לא נזכר במשנה שפיכת שיריים בדברים שבין ב"ג לב"ק, אלא דאיכא למימר תנא ושייר, וכמש"כ התוס' בדף טז. לגבי אונן דאי נימא דכשר בבמה צ"ל דתנא ושייר.

אכן מצינו במכילתא דרשב"י לגבי פסח מצרים דשיירי הדם על האיסקופה, א"כ היה שם דין שפיכת שיריים, ובפשטות בפסח מצרים היה דין במה.

ובמכילתא על הפסוק [שמות יב, כד] ושמרתם את הדבר הזה לחק לך ולבניך, דרשינן האנשים ולא הנשים, ופירש הזית רענן דנשים היו פסולות לזריקה בפסח מצרים. והקשה זקיני זצ"ל שהרי בבמה גם זר ואשה כשרים כדתניא בתוספתא, ומתרץ דאיכא למ"ד בירושלמי דאשה פסולה בבמה וי"ל דהמכילתא אתיא כוותיה. עכ"פ כאמור פסח מצרים בפשטות הוי דין במה וצ"ב א"כ למה היה שם שפיכת שיריים.

ובדרך דרוש אולי י"ל ע"פ התרגום יונתן דהעננים הביאום לבית המקדש ועשו שם את הפסח וא"כ אולי היה כדין ביהמ"ק.

אמנם היישוב בזה הוא, דשיטת הראב"ד בתמיד [פרק רביעי] שבבכור ומעשר ופסח אין דין שפיכת שיריים דנאמר בהם רק שפיכה אחת, [ובתוס' לעיל דף פ: ודף ס: נקטו שיש בהם שפיכת שירים, וברמב"ם לא נזכר].

ובביאור דברי הראב"ד היה אפשר לומר דבשפיכה אין שתי שפיכות, אכן הביאור העיקרי בראב"ד דכיון שכתוב רק מתנה אחת ואין בזה חילוק מתנות ליכא שירים, והראיה לכך דהא בבכור לא כתיב שפיכה אלא זריקה ומ"מ אומר הראב"ד שאין בו שיריים[[243]](#footnote-243), והיינו משום דשירים הוי רק כשיש חילוק מתנות, דשפיכת שיריים היא כמו עוד מתנה.

[וראינו ענין חילוק מתנות בדברי הגר"ח לענין שלא במקומו כמקומו, דנאמר בו רק דין כיון שהגיע דם למזבח כיפר ואין בו חילוק מתנות].

ומטעם זה בבמה קטנה אין שפיכת שיריים, ולא הוצרך להאמר במשנה, דכיון שאין בה חילוק מתנות ממילא אין בה שפיכת שיריים.

ומשא"כ בפסח מצרים שהיה בו נתינת דם על המשקוף ושתי המזוזות, וכלשון הגמ' בפסחים צו. שהיו שם ג' מזבחות, וכיון שהיה חילוק מתנות היה גם שפיכת שירים.

**|ג|**

בברייתא תניא כיור וכנו בבמה גדולה ואין כיור וכנו בבמה קטנה. וצ"ב מאי קמ"ל בכיור וכנו, דבמשנה איתא דאין ריחוץ ידים ורגלים בבמה קטנה, וה"נ הו"ל למיתני בברייתא, וממילא א"צ כיור, ואולי אתא לאשמועינן דבמה גדולה יש כיור וכנו.

ובירושלמי יומא [פ"ד סוף ה"ה] איתא דהכיור והכן מקומן מעכב, אע"ג דכל כלי שרת ראויים לקידוש יו"ר, ונאמרו בזה כמה פירוים במפרשי הירושלמי, או שמצות קידוש מן הכיור מתקיימת רק כשהוא במקומו, או שכאשר אינו במקומו לא מהני גם קידוש משאר כלי שרת כ"כ הקרבן העדה בפי' ב', והמשך חכמה [ריש פ' כי תשא] פירש דגם אם מקדש משאר כלי שרת בעינן שיעשה הקידוש במקום של הכיור בין אהל מועד ובין המזבח.

ולפי הקרבן העדה והמשך חכמה כשאין כיור וכנו לא שייך קידוש ידים ורגלים דלצורך קיום הקידוש בעינן מקום הכיור וכנו. וא"כ בהא דתניא שאין כיור וכנו בבמה קטנה נשמע ג"כ שאין קידוש יו"ר. ואמנם היה מקום לומר שכשא"צ כיור וכנו אינו מעכב ויש קידוש יו"ר בלאו הכי, אבל מ"מ נרמז בברייתא הא דא"צ קידוש יו"ר בבמה קטנה.[[244]](#footnote-244)

**|ד|**

איתא בע"ז לד. במה שימש משב שבעת ימי המלואים בחלוק לבן. ופירש"י דלא נשתמש בבגדי כהונה דכתיב לאהרן אחיך. והתוס' הקשו דלמ"ד ששימש בכהונה גדולה כל מ' שנה משמע שהיו לו שמונה בגדים ככהן גדול. ופי' ה"ר יעקב מאורליינש דכל ז' ימי המלואים שהיה משה מעמיד המשכן ומפרקו היה נחשב כמו במה ואין בגדי כהונה בבמה.

ועל דרך זה כתב הנצי"ב [שמות כט, יא] לענין צפון דלא נזכר במלואים, דכיון שהיה אז דינו כבמה אין צפון בבמה. וכן כן כתב מרן הגר"ח קנייבסקי שליט"א בטעמא דקרא.

והביאור בדברי התוס' הוא שהובא לעיל מהתוספתא והירושלמי, דגדר במה גדולה הוא שאהל מועד נטוי כדרכו, ומשום הכי בימי המלואים שפירקו את המשכן לא היה שם במה גדולה.

ומה שמצינו שהיה סמיכה בימי המילואים, אע"ג דאין סמיכה בבמה, י"ל דהיה מגזה"כ שנצטוו לסמוך.

ולענין קידוש יו"ר יל"ע, דכתיב ורחצו ממנה משה ואהרן ובניו, ורש"י לעיל יט: פירש דקידוש דמשה היינו בשבעת ימי המלואים, מבואר דהיה אז קידוש אע"ג דאין קידוש יו"ר בבמה, ואולי יש חילוק בין קידוש יו"ר לבין הדינים הנ"ל, או דרש"י פליג על תוס' הנ"ל דהרי ס"ל שגם בגדי כהונה היה שייך במלואים לולא הטעם דהם היו לאהרן.

ולגבי איסור ישיבה בעזרה, כתבו התוס' בסוכה מג: שבמלואים היה אסור להם לישן בעזרה משום דאין ישיבה בעזרה אלא למלכי בית דוד בלבד. ואולי פליגי על הר"י מאורליינש וס"ל דהיה אז דין עזרה ואהל מועד. אכן י"ל דישיבה בעזרה שאני, דילפינן לה מדכתיב בדוד וישב לפני ד', ושם לא היה משכן אלא היה האהל שבו האברון, ומחמת הארון אסור לישב שם, וה"נ במלואים כיון שהארון היה שןם היה אסור לישב אע"פ שלא היה שם דין במה גדולה.[[245]](#footnote-245)

עוד מצינו במילואים, שנאמר שם ואם יותר מבשר המלואים וגו'.

ושואל המשך חכמה למה לא נאמר אל תותירו, ומיישב מתחילה דכיון שלא היו הרבה כהנים ולא יכלו לאכול הכל בלי אכילה גסה, לא ציותה התורה מה שאין יכולים לקיים.

אבל מוסיף לדון דיתכן דבבמה קטנה אין איסור להותיר, והוא דתנן שהזמן שוה בבמה גדולה וקטנה, היינו שאם הותיר אסור לאכלו, ולא נאמר איסור להותיר, ומסיים לפי"ז דהרי התוס' בע"ז הנ"ל כתבו שבמלואים היה דין במה, ולכן לא היה איסור להותיר. ובפסח מצרים שנאמר בו לא תותירו, ביאר שפד כיון שהיה גילוי שכינה הוי כמו במקדש.

ולפי דבריו חשבתי ליישב את הערת הרש"ש על רש"י בשלהי מכילתין, דפי' בד"ה תורת זבח השלמים, תורה אחת לכל השלמים לכל מה שאמור בענין זמן לתודה זמן לשלמים ומחשבת פיגול. ובדיבור האחרון כתב רש"י דנותר נמי מפיגול יליף מגז"ש דעון עון. והקשה הרש"ש שהרי באותו פסוק כתיב איסור נותר ומה הוצרך למילף בגז"ש.

והעולת שלמה מיישב דהוצרך הגז"ש למילף חיוב כרת. ויל"ע דלא נזכר כאן כרת.

וע"פ המשך חכמה יתכן ליישב דכיון שבבמה אין איסור להותיר לכן הוצרך דרשא ללמד דמ"מ הנותר אסור באכילה.

ובמלואים לא נזכר שהנותר ישרף ביום, ובכל נותר כתיב ביום השלישי באש ישרף, וצ"ב למה זה לא נאמר במילואים.

וי"ל ע"פ המשך חכמה, דשיטת הרמב"ם דבכל פסולי המוקדשין אין דין שריפה ביום ורק בנותר נאמר דין זה,[[246]](#footnote-246) וא"כ י"ל דזהו דווקא כשיש איסור להותיר, אבל במלואים שלא היה איסור והו"ל רק פסול שחל בבשר הוי כשאר פסוה"מ וא"צ שרפה ביום.[[247]](#footnote-247)

ה] תניא בברכות לז: ובמנחות עה: היה עומד ומקריב מנחות בירושלים אומר ברוך שהחיינו, ופירש"י במנחות דמיירי בכהן שלא הביא מנחה בשנה זו, או דמיירי בישראל שלא הביא מנחה מימיו.

וצ"ב אמאי נקט ירושלים, וכתב היעב"ץ דלמ"ד אין מנחה בבמה ניחא. ואכתי צ"ב דהא בשילה עכ"פ יש מנחה ולא רק בירושלים.

עוד פי' איתא ברש"י דקאי על כהן המקריב מנחה חדשה כגון מנחת העומר. ולפי"ז יל"ד דדרשינן בתורת כהנים [אמור סוף פרק י"ח] לגבי לחם הפנים דכתיב ביה חק עולם, לבית עולמים. ופי' הר"ש ולא בבמה דאין מנחה בבמה. וא"כ מהאי טעמא אין גם מנחת העומר בבמה ומשו"ה נקט ירושלים כמש"כ היעב"ץ.

אבל דברי הר"ש צ"ב טובא כמו שתמה בחי' מרן רי"ז הלוי עה"ת, דמצינו שהקריבו עומר בגלגל כשנכנסו לארץ כמבואר בר"ה יג. וכן מצינו לחם הפנים בנוב כדכתיב בשמואל.

עוד תירץ היעב"ץ דאף למ"ד יש מנחה בבמה אין מצוה להקריבה משא"כ במקדש שבירושלים מצוה היא. ותימה למה בבמה אין מצוה[[248]](#footnote-248).

והצל"ח בברכות מיישב הא דקתני בירושלים, ע"פ התוס' שכתבו דמברך שהחיינו משום דהמשמרות מתחלפות וכל משמר מקריב רק פעמיים בשנה, והמג"א [סי' רכ"ה ס"ק י"ג] למד מכאן דפרי שמתחדש פעמיים בשנה מברכים עליו שהחיינו. ואומר הצל"ח דא"כ הוי דוקא בירושלים, כדאמרינן בתענית כז. משה תיקן שמונה משמרות ושמואל ט"ז ודוד העמידן על כ"ד והיינו בביהמ"ק. א"כ רק בביהמ"ק מברך שהחיינו דשם הוא פעמיים בשנה.

ולשיטת רש"י דמיירי בישראל שמביא מנחה, פי' הצל"ח הא דקתני בירושלים, דבא לומר שדוקא כשמקריב את המנחה מברך, דלפני כן אולי ישאל על ההקדש ורק כשנתן ליד כהן שאינו יכול להשאל מברך.

ואמנם מצינו בפתחי תשובה [יו"ד סי' של"א קידושין סי' י"ח] מייסד ששהחיינו הוא על הקיום של המצוה, שזוכה לקיים, ולא כברכת המצוות שהיא על החיוב שציונו, וכשנשאל בטל הקיום.

והקרן אורה במנחות מיישב הא דקתני בירושלים דיש מצוה להביא כל קרבנותיו כשעולה לרגל כדכתיב ובאת שמה ועל זה מברך שהחיינו. ויש לדון היכן יש מצוה של ובאת שמה, האם היה עליה לרגל בשילה ובנוב וגבעון, ובתוס' חגיגה כו: נראה שיש עליה לרגל בנו"ג, וברמב"ן נראה שבנו"ג לא היה אכן בשילה עכ"פ היה[[249]](#footnote-249). וא"כ ירושלים הוא לאו דוקא, ורק בא לומר שמברך על מצות ההבאה ברגל.

בעוד אופן י"ל חידוש בכוונת הברייתא דקתני בירושלים, דאפילו אם כבר הקריב מנחה בבמה קטנה או בשילה ונוב וגבעון, מ"מ יש שהחיינו על ההקרבה במקום הנבחר בירושלים, ונזכה חידע בירור הלכה זו כשיבנה ביהמ"ק במהרה בימינו, אם ברכת שהחיינו תהיה גם על ההקרבה במקום הנבחר.

1. והיינו או כתי' קמא בתוס' יומא ו: וכ"מ בתוס' לקמן לג. דלמ"ד טומאה הותרה בציבור, גם בפסח הוי הותרה, או דעכ"פ בשבת הוי הותרה כמו שציין הגר"א ליומא מו: דשבת עדיף מטומאה, עי"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. יעוי' שם ב' דרכים בדעת רבינו גרשום, אם מיירי במחשב שיזרוק הוא עצו ולכן הצריך בר עבודה, או דס"ל דגם ישראל המחשב שהכהן יזרוק לא מהני ולפ"ז צ"ל דמתני' דפוסלין במחשבה מיירי במחשב לאכול. [↑](#footnote-ref-2)
3. גם במשנה מובא דין זה בסוף ערבי פסחים דמיירי התם באכילת הפסח ולא בפרקים דלעיל דמיירי בשחיטתו והקרבתו. אמנם גם לענין האכילה צ"ב דלכאו' אכילת הזבח קודמת לאכילת הפסח, והאו"ז חידש מכח זה שבדיעבד יכול לברך ברכת המצוות אחרי המצוה, ולכאו' היה מקום לפרש דמיירי בטעה ובירך על הזבח לאכול הפסח, אבל החת"ס [יו"ד סי' רמ"ט] כתב דבכה"ג ודאי לא יצא. אכן בעיקר הדבר יתכן דאכילת הפסח היא לא רק לבסוף אלא כדאיתא ברמב"ם [חו"מ פ"ח ה"ז וה"ט] דאוכל בתחילת הסעודה מבשר החגיגה ומבשר הפסח, [והא דחגיגה קודמת משום דתדיר קודם], ואח"כ נמשך בסעודה ובאחרונה אוכל מבשר הפסח. [ויל"ד בדין זה לפי טעם הירושלמי דחגיגת י"ד באה כדי שלא יבא לשבור מעצמות הפסח, ואכ"מ]. ולפ"ז משכחת לה בדיעבד שלא בירך תחילה על החגיגה ובירך על הפסח ופוטר בזה את המשך אכילת החגיגה. [↑](#footnote-ref-3)
4. ומטעם זה במחשב על הפסח לאכלו ביום י"ד ליכא פיגול, ואמנם לפ"ז יל"ע למה הוצרך פסוק למעט מחשב לאכול בהיכל, דאינו מקום משולש, תיפו"ל דאינו נפסל בהיכל, וצריך יישוב ואכמ"ל, ועכ"פ כך הפשטות ויש לזה עוד ראיות וכך נקט הגרי"ז דפיגול שייך רק בזמן ובמקום שנפסל בו.

   [↑](#footnote-ref-4)
5. לענין מחשב על מצוי בחטאת העוף, למ"ד מצוי חטאת העוף אינו מעכב, לכאו' דמי לשפיכת שיריים, וכדדרשינן בדף לז. לשיריים מפסוק זה דכתיב והנשאר בדם ימצה, וא"כ היה מקום לדון להכשירו בלילה, אולם אאמו"ר שליט"א הביא ראיה דאינו ממש כשיריים, דהא יש צד בגמ' שיכול בעוף להזות מכלי שרת, ולמ"ד דכוס אינו עושה את חבירו שיריים, א"כ בכה"ג כיצד יעשה המיצוי, אלא ש"מ דבעוף אין ההזאה מתיר למיצוי ולא דמי לזריקה המתרת שיריים.

   [↑](#footnote-ref-5)
6. ואולי כיון שבעולה הכל לגבוה א"צ להפריש האימורין מהבשר. [↑](#footnote-ref-6)
7. ואם כלה הדם באויר ולא נח כלל, הובאו לעיל סוף פ"ק דברי הגרי"ד דגם כשהגיע לאויר המזבח דנקטעה ידו של מזה כשר, דנשלמה כבר ההזאה, זהו רק לגבי הגברא, אבל הדם עצמו בעינן שינוח במזבח. [↑](#footnote-ref-7)
8. ואין לפרש דנילף מניה שיהיו כל חייבי אשמות טעונין מתן בהונות לכפרתם, דהילפותא דכללו גמר מיניה הוא בקרבן שיצא מכלל שאר אשמות, ולא בחוטא. [↑](#footnote-ref-8)
9. ושמא יש לדחות דהטעם שלא יתן משל כלי הוא משום דהדם שנתקבל בכלי בעינן לתתו על המזבח. [↑](#footnote-ref-9)
10. ולענין שלא לשמה כתב הגרי"ז בקונטרס יומא סוכה עמ' 40, דהמתן בהונות עולה לו, וחוזר ומביא אשר בלי מתן בהונות. ואע"פ שנתבאר דהקרבן עצמו טעון מתן בהונות, זהו רק כאשר צריך מתן בהונות לטהרת המצורע. [↑](#footnote-ref-10)
11. גליון י"א אות ד'. [↑](#footnote-ref-11)
12. ולעיל [גליון י"א אות ב'] הובא מדברי הגרי"ד דרק הדם שבכלי שרת יש בו דין זריקה ושפיכת שיריים. ומטעם זה מובן שכאן הדם שביד אינו נעשה שיריים. [↑](#footnote-ref-12)
13. יל"ע אם לאחר שדרשינן קביעות מקום הוי לעיכובא או שעדיין הקיום הוא בכל היסוד. [↑](#footnote-ref-13)
14. בנעמי ורות כתיב שבאו לבית לחם ביום קצירת העומד שכולם נתכנסו שם. [↑](#footnote-ref-14)
15. רש"י על הפסוק ושמרת את המצות הביא את דרשת המכילתא שאין מחמיצין את המצוות אלא אם באה לידך עשה אותה מיד. והנצי"ב על המכילתא דן דלכאו' זהו דין זריזין מקדימין למצוות. והרב שך זצ"ל חילק בזה דזריזין נאמר במצוה שיש לה זמן שיקדים בתחילת הזמן, וילפינן לה מוישכם אברהם בבקר, ובריש פסחים מייתי לה על אור לי"ד, שהוא ענין של קביעות זמן לבדיקה, וקאמר דאי משום זריזין מצפרא סגי. והמשנה במגילה הוצרכה לחדש שזמן זה אינו לעיכובא אלא כשר כל היום. ואילו אין מעבירין נאמר במצוה שאין לה זמן קבוע, ובה נאמר שכשבאה לידך אל תחמיצנה אלא עשה מיד. אכן לפי מה שנתבאר אין מעבירין הוא דין אחר, ואין פירושו לעשות מיד בלי להשהות, אלא שלא יניח את המצוה, וכאמור החי"א קורא לזה איסור. [↑](#footnote-ref-15)
16. נדפס במהדורת זכר חנוך בסוף פרקין. [↑](#footnote-ref-16)
17. ואמנם ביומא מבואר דדחוי הוי רק בכך שלא נתן מהכוס השניה, וא"כ אולי יל"ד דהדם שבצואר שאינו בכלי אין בו דחוי, אבל לא דמי להתם, דהכא הרי גם בצואר הוא ראוי להזאה ולמה לא ידחה. [↑](#footnote-ref-17)
18. והוא נוגע לסוגיא דלעיל לט. ולסוגיא דלקמן קיא. [↑](#footnote-ref-18)
19. וכמו שנתבאר בשיעור פ' בהר אות ב'. [↑](#footnote-ref-19)
20. ואולי כונת האב"ע דוקא ללוים שעליהם מוטל לסייע לכהנים כדכתיב ונלוו עליך וישרתוך, וכמש"כ בדברי הימים שם שכך עשו. [↑](#footnote-ref-20)
21. אכן אפשר דבלאו הכי משום דין העלאה באימורין בעינן להוציאם לפני ההעלאה. [↑](#footnote-ref-21)
22. עוד מצינו בדין הפשט, שאין לעשותו לפני זריקה כדלקמן קג:, ורש"י פי' שאסור לשהות הדם כ"כ, [ואולי הוא רק כדי שלא יקרש הדם בינתיים], וא"כ לכאו' אם אחר יעשה זאת בזמן שהכהן הולך לזרוק לית לן בה. אך הרמב"ם הביא דין זה בסתם, והקרית ספר פי' דהוא מדכתיב וזרקו ואח"כ והפשיט, וי"ל שהוא דין סדר, וכמו שנתבאר דיש דין הפשט, וסדר עשייתו הוא אחרי הזריקה. [↑](#footnote-ref-22)
23. פ' בא הקדמה, ד'. [↑](#footnote-ref-23)
24. ואף לפי הצד בגמ' דירושלים יש אחריה היתר במות, יעוי' בהר אפרים שם דמ"מ אסור לבנות בית במקום אחר, וכן אי אפשר לעשות במה גדולה במקום אחר, דשם מקדש עליה. [↑](#footnote-ref-24)
25. ושמא לפ"ז יש לישב סתירת דברי רש"י, דמש"כ במגילה משום דבית של קדש הוא, שמא כונתו דמשו"ה הוצרכו לקנותו משל כל ישראל וכדפי' ביומא, וכמו שנתבאר דבמקדש בעינן שיהא משל ציבור, ויל"ע. [↑](#footnote-ref-25)
26. יעוי' בית מאיר פסחים נט: [↑](#footnote-ref-26)
27. יעוי' בזה בשיעור פ' ויקרא. [↑](#footnote-ref-27)
28. נדפס בספרי הגר"מ זמבא, יעו"ש סי' ב' אות מ"ב. [↑](#footnote-ref-28)
29. ונפק"מ ברגל שהותרו ניהוגי המצורע, דא"צ אז פריעה ופרימה, וזהו טעם להתירו ליכנס מצד ניהוגי המצורע, אבל היכא דאיכא איסור מצד המקום שאסור להכניס בו טומאה, ודאי אסור גם ברגל דהא סו"ס טמא הוא. [↑](#footnote-ref-29)
30. [ע"פ פי' הראב"ד וכן לגירסת הגר"א]. [↑](#footnote-ref-30)
31. [לדעת הרמב"ם, עי"ש, ודלא כרש"י לעיל כ.] [↑](#footnote-ref-31)
32. ואכן בתרגום על הפסוק ביחזקאל ומעלותיהו פנות קדים, נראה שהכבשים קטנים של הסובב היו במדרגות. [↑](#footnote-ref-32)
33. ואולי גדר דין זה הוא שיהיו כל הדלתות פתוחות. [↑](#footnote-ref-33)
34. אכן אין לומר דנפק"מ בקיצר המזבח ועשאו מרובע יותר קטן, דבכה"ג מבואר בגמ' לעיל נח. דכשר דבצריה בצורי, וצ"ל דגם לרש"י לא דמי לנפגם, דכיון שקיצרו זוהי שלמותו מעתה. [↑](#footnote-ref-34)
35. ואין לומר דאינן שייכות למזבח החיצון, דהרי אימוריהן נקטרין על מזבח החיצון וכן שיירי דמן נשפכים שם ושפיר מיירי וזבחת עליו גם בהן. [↑](#footnote-ref-35)
36. ועצם הסברא מוזכרת גם בתוס' כאן. [↑](#footnote-ref-36)
37. ויש להעיר מדברי רש"י בפ' קרח אנו אין לנו אלא מזבח אחד, וי"ל דהחיוב הוא רק מזבח א', וכמו שכתוב שם גם כהן גדול א' והרי משכחת לה ב' כהנים גדולים. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-37)
38. ודוגמא לדבר, אם יבנה ביהמ"ק באמצע חג הסוכות וכי כל הלולבים שבעולם יהיו דחויים כי לא היה אפשר לקיים בהם מצות ושמחתם בתחילת החג. הא ודאי ליתא, דהוי רק חסרון היכי תימצי ולא היה שום דין בגוף הלולב. [↑](#footnote-ref-38)
39. והוסיף בדרך צחות, אולי לרמב"ם נגלה סוד ד' ליראיו כשיטתו. וידוע מש"כ הגרמ"י לפקוביץ זצ"ל בשם הגר"ש היימן זצ"ל [בהקדמה לחי' רבי שלמה] דהבנת לשון הראב"ד בכל השגה הוא חלק מהבנת ההשגה, דיש השגה בלשון שמבטל לגמרי את דברי הרמב"ם ויש בלשון שלא נהיר וכד', וכתב בדקדוק לפי גודל ההשגה. [↑](#footnote-ref-39)
40. [ויעוי' ברדב"ז שם שכתב כי גם הראב"ד לא סמך אלא על הסוד שנגלה אליו ואנו לא זכינו לפתרונו ולפיכך סמכנו על שיטת רבינו]. [↑](#footnote-ref-40)
41. ויעוי' בתוס' סוכה מא. דכתבו דאע"ג דמקריבין אע"פ שאין בית, מ"מ בזה"ז ליכא עומר, דבעינן עכ"פ מזבח בנוי וכסוגיין דמזבח שנפגם כל הקדשים שנשחטו שם פסולין ואין אוכלים בגינו שיירי מנחה ולא ק"ק ולא קק"ל, ומטעם זה האיר המזרח מתיר חדש בזה"ז. עוד יעוי' בחינוך דאע"ג דמקריבין אע"פ שאין בית מ"מ ליכא חיוב להקריב, ולפ"ז אולי י"ל דהיתר חדש תלוי בחיוב ההקרבה, ולכן כשאין מקדש דליכא חיוב מותר בהאיר המזרח. גם יל"ד דכיון דליכא חיוב ממילא אסור להקריב כיון שאנו טמאים, והיתר טומאה בציבור הוא רק לקיים החיוב, ודן בזה באילת השחר. [↑](#footnote-ref-41)
42. ומטעם זה תנן בסוף שקלים ר' שמעון אומר האומר ביכורים קודש אינן קודש, דלא שייך להקדיש ביכורים כשאין ביהמ"ק כי עיקר מצות הביכורים היא הבאתן לביהמ"ק, ואין זה רק תנאי דבעי בית. אכן הרמב"ן במכות י"ט הקשה כיון דקסבר קדשה לעת"ל בכורים אמאי אינן נאכלין והלא מקריבין אע"פ שאין בית. [↑](#footnote-ref-42)
43. דמטעם זה הבעלים עושה תמורה כמבואר בתמורה ח', והא קי"ל דמתכפר עושה תמורה. [↑](#footnote-ref-43)
44. [וכן לעיל טז. בשיטמ"ק]. [↑](#footnote-ref-44)
45. ואמנם יתכן שבפסח יש דין הסיבה, ודן בזה הפמ"ג, אך זהו מצד הגברא, ואילו הנידון דלמשחה הוא מצד הקדשים דבעינן לאכלם בדרך גדולה. [↑](#footnote-ref-45)
46. וכן מובא בכתבי הגר"ח על פסחים דף ע' [בשם הגרי"ז], דפסח בעי למשחה משום מצות ואכלו את הבשר, משא"כ שאר קק"ל, ולכן מביאים עמו חגיגת ארבעה עשר כדי שיאכל הפסח על השובע, ואילו את החגיגה לא בעינן לאכול על השובע כי היא כשאר קק"ל. [↑](#footnote-ref-46)
47. להג"ר ישעיה פיק זצ"ל. [↑](#footnote-ref-47)
48. ובביאור הירושלמי דן גם הגר"ח באופ"א, הובא בחי' הגרי"ז על תמורה יד:. [↑](#footnote-ref-48)
49. ושם כתוב רש"י בדף ע"ג והוא ט"ס וצ"ל ס"ג. [↑](#footnote-ref-49)
50. או אם יתעשן בינתיים. [↑](#footnote-ref-50)
51. עוד היה מקום לפרש מש"כ הרמב"ם ואם שינה ואחז מכל מקום, דהמכל מקום לא קאי על אופן האחיזה, אלא בכל מקום במזבח, שלא מעכב קרן דרומית מערבית. [↑](#footnote-ref-51)
52. ובהקדמת ספר מקור ברוך הביא הגר"ח שטיין זצ"ל ע"ז מעשה, שסיפר האו"ש שראה בחלום שהרשב"א אומר בפמליא של מעלה שבדווינסק יושב רב א' ולומר וכיון לאמת יותר ממני. [↑](#footnote-ref-52)
53. בסטנסיל הובא ראיה לזה מהתוס' [בעירובין ו. ועוד דוכתי] דמחצה הוי כספק ספיקא דא"א לצמצם ושמא יש רוב, ואפי' שוו כי הדדי מותר. ואי נימא דמחצה ורוב שוין הוי הכל ספק א' אם יש רוב או לא, אלא ש"מ דמחצה הוי היתר בפנ"ע, דאינו משום רובו ככולו. [↑](#footnote-ref-53)
54. יעוי' בזה בנאות יעקב סי' י"ז, ובבית הלוי ח"ב סי' ט"ז. [↑](#footnote-ref-54)
55. אכן יש לדון בזה אם שלא לשמה הוא פסול בקרבן או פסול בעבודה, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-55)
56. ואע"ג דבחולין שם ס"ד לומר דכיון דלדם הוא צריך בעינן שחיטת כולו, מ"מ אחרי דקי"ל דסגי ברובו וחשיב מעשה הוצאת דם בהכי, אין ההמשך מכלל השחיטה. [↑](#footnote-ref-56)
57. ורש"י שם פי' דאם תחב לעצמו נטמא במגע, ויל"ע דבמגע אכתי ליכא טומאת בגדים כמבואר במשנה, והו"ל למימר דנטמא במשא. [↑](#footnote-ref-57)
58. ואם צריך להביא ראיה לזה, איתא בחולין קג: בלע חצי זית והקיראו וחזר ואכלו, לחד מ"ד מצטרף לכזית, אבל אם הקיא ולא חזר ואכלו ודאי לא מצטרף לאכילה. [↑](#footnote-ref-58)
59. [ועל קו' המהרש"א יל"ד אם דברי הגמ' קאי גם למסקנא]. [↑](#footnote-ref-59)
60. ומטעם זה כתב לענין נקובת הושט דלרמב"ם הוי איסור נבלה מחיים, אבל אינה מטמאה מחיים בבהמה, וכתב דמ"מ לענין טומאת נבלת עוף טהור יטמא, דהטומאה היא ע"י אכילת איסור נבלה. [↑](#footnote-ref-60)
61. [יעוי' בזה בהרחבה במנחת אברהם על התו"כ ח"א עמ' פו]. [↑](#footnote-ref-61)
62. נדבה ג' פ"ד ה"ח. [↑](#footnote-ref-62)
63. אמרו לפניו שזהו חידוש ופתח את הסוגיא במנחות הנ"ל ולמד אותה ואמר שזה נכון. [↑](#footnote-ref-63)
64. נדפס בחי' הגרי"ז ריש תמורה. [↑](#footnote-ref-64)
65. בפסחים סב. ובגיטין כח:. [↑](#footnote-ref-65)
66. [וכן נראה מדברי התוס' עז. ד"ה תקוני]. [↑](#footnote-ref-66)
67. פרשת קרח. [↑](#footnote-ref-67)
68. ויתכן שגם אם ודאי לא יאכל כל הבשר שוחטים כיון שעכ"פ יאכל כזית, ורק בהקטרה כתב הר"ש דאין שוחטים אם לא יקטיר הכל כדינו. [↑](#footnote-ref-68)
69. פ"ד משמיטה הט"ו. [↑](#footnote-ref-69)
70. [ויעוי' בתוס' מנחות שם]. [↑](#footnote-ref-70)
71. שביעית סי' י"ד ס"ק י"ג. [↑](#footnote-ref-71)
72. זרעים סי' מ"ב. [↑](#footnote-ref-72)
73. אמנם ברוקח איתא שהוא דאורייתא והוי לאו הבא מכלל עשה דבלילה תאכלו ולא מבעו"י, דומיא דקרבן פסח שאסור לאכלו מבעו"י והוי לאו הבא מכלל עשה. אכן יתכן שעשה דאכילת קדשים דוחה איסור עשה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-73)
74. כדלקמן צז: [ויעוי' עירובין ק. בתוס' ובגליון הש"ס]. [↑](#footnote-ref-74)
75. או"ח סי' קכ"ד, לפסחים דף נט:. [↑](#footnote-ref-75)
76. ואין נראה לפרש דמש"כ רש"י כל משפטו כונתו לומר שיוקטר באש ממש, דא"כ הו"ל למימר מאחר שעשית כל משפטו שנתת לאש, ומדכתב שנתת לאש כל משפטו משמע שבא לומר דגם אחרי הנתינה לאש יש להוסיף ולהצריך כל משפטו. [↑](#footnote-ref-76)
77. סי' נ"א אות ג'. [↑](#footnote-ref-77)
78. נדפס בחידושיו ח"ב סי' ל"ד. [↑](#footnote-ref-78)
79. יו"ד סי' רפ"ו ואו"ח סי' ק"פ. [↑](#footnote-ref-79)
80. צו פרשה ב' ה"ד. [↑](#footnote-ref-80)
81. חובה ג' פ"ה ה"ו. [↑](#footnote-ref-81)
82. ויקרא ז', י"ז, הובא לעיל בפרק ששי. [↑](#footnote-ref-82)
83. בהוספות בסוף זמנים, לפסוה"מ פ"ב הכ"ג. [↑](#footnote-ref-83)
84. סי' ט"ז סק"א. [↑](#footnote-ref-84)
85. [יעוי' מנחת אברהם על תו"כ ח"א עמ' ס"ח, ויקרא פרשתא ד' ה"ח]. [↑](#footnote-ref-85)
86. חידושי רבי שמואל פסחים מד. אות קנ"ג. [↑](#footnote-ref-86)
87. [ויתכן לחלק בין דבר שהוא גוף אחד לתערובת של גופים נפרדים, דבגוף אחד דיינינן הכל ע"פ רובו ולכן שפיר נחשב הציר משקה דהוא נעשה כגוף אחד עם המים]. [↑](#footnote-ref-87)
88. וכיו"ב נחלקו הרמב"ם והראב"ד בדין מי פירות אם מקבלים טומאה מדין אוכל היכא דהוכשרו. [↑](#footnote-ref-88)
89. פסחים אות ר"ד. [↑](#footnote-ref-89)
90. ח"ג סי' נ"ב אות ב'. [↑](#footnote-ref-90)
91. בירחון כנסת ישראל בוילנא, בשם "מפי השמועה". [↑](#footnote-ref-91)
92. פסחים פ"ז ה"ט. [↑](#footnote-ref-92)
93. פי"ט ממעה"ק ה"ג בסופו. [↑](#footnote-ref-93)
94. וביוצא ודאי לא יפסל גם בכה"ג שקיבל בכוס א' מקצת. [↑](#footnote-ref-94)
95. פסוה"מ דף מז: מדפי הספר. [↑](#footnote-ref-95)
96. מלבד מה שפוסל גם את הקרבן. [↑](#footnote-ref-96)
97. לה. מדפי הספר. [↑](#footnote-ref-97)
98. כעין הדין דמחשבת עקירה בטעות לא הוי עקירה. [↑](#footnote-ref-98)
99. והא דאמרינן בגמ' באימורי קדשים קלים שהעלן לפני זריקת דמן לא ירדו נעשו לחמו של מזבח, אומר הגרי"ז דלשון זו היא לאו דוקא והכונה היא דדינם להקטירם מכח שעלו אע"פ שעדיין לא חל בהם דין הקטרה מכח זריקת הדם, ולעולם י"ל דהתם מהני להחשב גם הקרבת הקרבן, שהרי כשרים הם, וכן נקט האור שמח. וכן משמע מדלא בעי להמתין מלהקטירם עד לאחר זריקה, אכן הכס"מ פי' דמקטירם לאחר זריקה, וצ"ב לפ"ז מאי קמ"ל. [↑](#footnote-ref-99)
100. ויתכן שקלטיה מזבח הוא ענין נוסף. [↑](#footnote-ref-100)
101. אלא דהגמ' מצריך להו, ויתכן שאפשר ללמוד את שני הדינים מכל פסוק. [↑](#footnote-ref-101)
102. סוכה פ"ד ה"ז. [↑](#footnote-ref-102)
103. לא מיירי בחד גונא, דקידוש כ"ש מיירי בכשרין וקידוש מזבח מיירי בפסולין, ואמנם רש"י במשנתינו כתב אפילו דבר פסול ומשמע דגם בכשר הדין כן, היינו משום שגם בכשר חל תורת הקטרה, אבל לענין דין לא ירדו פליגי רש"י והרמב"ם, דבדף פה. אמרינן עולה שעלתה ושחטה בראש המזבח יפשיט וינתח במקומה, ופרש"י דרשות לעשות כן אבל אין איסור להוריד כשרין, והרמב"ם פסוה"מ פ"ג ה"ג פי' דמזבח מקדש גם כשרין ולכן יפשיט וינתח דוקא במקומה ולא יוריד. [↑](#footnote-ref-103)
104. סי' ז' סק"ו. [↑](#footnote-ref-104)
105. ונראה מכאן שנקט החזו"א דהיכא דקלטיה מזבח כבר אי אפשר לעשות זריקה בדם זה כיון דהוי כמו שכבר נזרק. [↑](#footnote-ref-105)
106. אך י"ל דדיוק החזו"א הוא מדאמרינן עולה שנשחטה בראש המזבח לא תרד, ומשמע בגמ' פה. דדין זה הוא גם בעולה פסולה, וכיון דמחיים ליכא דין אם עלו לא ירדו, נקט החזו"א דכשנשחטה בראש המזבח הוי כעלתה מאליה, ויעוי' במקדש דוד הנ"ל שדן בכה"ג לענין חטאת העוף שמלקה בראש המזבח אם חשיב לדעת. [↑](#footnote-ref-106)
107. והאו"ש לא הזכיר את הירושלמי בסוכה הנ"ל, וי"ל דפי' כקרבן העדה שם דמזבח אין מקדש אלא לדעת היינו שאינו מקדש חולין, וה"נ כ"ש אין מקדשין מה שאינו עומד להקדישו. [↑](#footnote-ref-107)
108. סי' י"ט ס"ק מ"ה. [↑](#footnote-ref-108)
109. והרמב"ם הביא דין זה בתמידין ומוספין פ"י הט"ז. ואת הדין להקריב כולן יחד לא הביא הרמב"ם, אכן המל"מ במעה"ק ספ"א גרס ברמב"ם וכל האימורין נקטרים כאחד. וגם בהל' קרבן פסח פ"א ה"ו כתב הרמב"ם ומקטירים אותם חלבי כל זבח וזבח לבדם, ופי' המהר"י קורקוס דכונתו לב' הדינים הנ"ל. [↑](#footnote-ref-109)
110. והגר"ח בסטנסיל דן דמשלה בהן האור מפקיע את הפסול ומצטרף להקטרה בקרבן, כיון שנותן דין דאם ירדו יעלו. ויל"ד אם בג' מיעוטין דע"י משילת האור אם עלו לא ירדו לפי המל"מ, האם גם בזה הוי הקטרה בקרבן. [↑](#footnote-ref-110)
111. וכתב ליישב קו' זו דהכס"מ איירי לר' יהודה והגמ' קאי לר"ש דלדידיה מקטיר גם בלי זריקה. [↑](#footnote-ref-111)
112. ח"ב סי' כ"ו אות ב'. [↑](#footnote-ref-112)
113. סי' י"ט ס"ק כ'. [↑](#footnote-ref-113)
114. אבל אם היתר הבשר הוא רק כשהוקטרו כל האימורין ליכא נפק"מ זו, דממ"נ אם נשתיירו עוד אימורין בעי להקטירן ואם לא נשתיירו הוי עכ"פ כאבדו האימורין דמותר הבשר באכילה. [↑](#footnote-ref-114)
115. פסוה"מ פ"ג הי"א. [↑](#footnote-ref-115)
116. לקמן פז. [↑](#footnote-ref-116)
117. פסוה"מ פי"א ה"ו. [↑](#footnote-ref-117)
118. פסוה"מ פ"ב הכ"ד. [↑](#footnote-ref-118)
119. שם אות י"ג. [↑](#footnote-ref-119)
120. בהוספות סוף זמנים לפסוה"מ פ"ב הכ"ו. [↑](#footnote-ref-120)
121. ובאמת צ"ב הטעם בזה, ובספר זכרון להג"ר שלמה כהן זצ"ל 'מסורת' הובא שהחזו"א התקשה בזה ושלח מכתב להגר"ח ומנה שם את כל הספקות שפסק כך הרמב"ם. והאו"ש דן שאולי הרמב"ם לשיטתו בספקות דס"ל דמדאו' ספק לקולא. [↑](#footnote-ref-121)
122. תמידין ומוספין פ"א ה"ז ד"ה ודע דהיכא. [↑](#footnote-ref-122)
123. ואולי י"ל ע"פ הגר"ח דיש אופן שלא מהני לקידוש אבל אין בו פסול נשפך, בחילוק לשני כלים. [↑](#footnote-ref-123)
124. שגגות פ"ב הט"ו. [↑](#footnote-ref-124)
125. והשע"ת שם הביא שהחכם צבי נחלק בדין זה וס"ל דידליק בשמן זית, ובחכם צבי אחרי אריכות דבריו הביא גם גמ' זו כסייעתא לדבריו. [↑](#footnote-ref-125)
126. והגרי"ז בספר דן די"ל בזה הידור מצוה עד שליש עי"ש. [↑](#footnote-ref-126)
127. סי' תרע"א סק"ו. [↑](#footnote-ref-127)
128. כתב המשנ"ב סי' תרע"א סק"ו דאם לחבירו אין כלום ואינו מבני ביתו ולו יש בצמצום מוטב שידליק בכל לילה א' ויתן גם לחבירו. ודן אאמו"ר שליט"א די"ל דהיינו דוקא בנר חנוכה דהדלקת חבירו היא גם כמצוה שלו דההדלקה היא לפרסומי ניסא והמצוה מתקיימת גם ע"י הרואים והוי כקיום של כל ישראל יחד, משא"כ בשאר מצוות שמא הידור מצוה דידיה עדיף, אכן האליה רבה שם מדמה לזה גם שאר מצוות וכתב דכן הדין גם בלולב וכד'. [↑](#footnote-ref-128)
129. פסוה"מ פי"ד ה"ב סב: מדפי הספר. [↑](#footnote-ref-129)
130. כדלקמן פח. ולכאו' ה"ה לעולת העוף. [↑](#footnote-ref-130)
131. ושמא כונת הגר"ח דאמנם ברמב"ם לא כתוב לכתחילה אבל זהו פירוש הלשון ליקרב דמשמע לכתחילה [ויעוי' בדף פז.], ומ"מ אפשר לידחק ולפרש ברמב"ם דאין כונתו לכתחילה וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-131)
132. ויל"ד בזה לפי הביאור שמחשב לזרוק מפגל משום שמחשב על עבודת זריקה. [↑](#footnote-ref-132)
133. ואמנם התו"כ שם ממעט דדוקא כשהן על המזבח, וביאר הגר"א [הובא בשיעור הקודם] לאפוקי ירדו דלא יעלו, ובמשלה בהן האור הרי גם בירדו יעלו, לא קשיא, דהמל"מ שם כתב דבג' מיעוטים גם במשלה בהן האור ירדו לא יעלו. ואכתי יל"ע בכ"ז, דהתו"כ שם דריש גם בפיגול נותר וטמא, ובאלו הרי אם ירדו יעלו. ואמנם במנחה ועוף למ"ד שאין המזבח מקדשן, י"ל דהוי כג' מיעוטים שאם ירדו לא יעלו, אבל התו"כ שם מיירי בעולת בהמה. [↑](#footnote-ref-133)
134. בספרו שם. [↑](#footnote-ref-134)
135. ו: ד"ה שהרי. [↑](#footnote-ref-135)
136. ובאמת צ"ב למה אין בזה את החסרון דקמצים שלא קדשו בכלי, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-136)
137. אות ה'. [↑](#footnote-ref-137)
138. בבריסק אומרים להקשות בשם הגרי"ז איך יש איסור מקטיר בעלי מומין בדוקין שבעין לר"ע, הרי כיון שהעלן נעשית ההקטרה כדין דאם עלו לא ירדו. ואמר הגרי"ד ליישב כגון שעמד בקרקע וזרקן למערכה דכשזרקן עדיין לא עלו. אולם אאמו"ר שליט"א שמע את הקושיא באופ"א, איך מועיל אם עלו ל"י להקטיר בע"מ בדוקין שבעין, הרי זהו איסור מצד עצמו שמקטיר בע"מ ולא מצד שבע"מ פסול להקרבה, ומה שייך שיועיל לאיסור זה קידוש מזבח ואם עלו ל"י. [↑](#footnote-ref-138)
139. וע"ע בחי' רבי שמואל פסחים סי' ט"ו שהאריך בכ"ז. [↑](#footnote-ref-139)
140. הנדפס מחדש, ובדפוס הישן חסר שם כמה מילים. [↑](#footnote-ref-140)
141. ואמנם לגירסת השיטמ"ק והראב"ד מקדש בחוץ ליפסל, גם לפ"ז יתכן לומר שהוא דין בכ"ש אלא שהוא דין רק לענין קידוש ליקרב, דהכ"ש אינו עושה קידוש זה אלא בפנים. אבל לאידך גיסא מדעת התוס' שאינו מקדש אפילו ליפסל, יש לדייק שהוא דין בכ"ש שאינו מקדש אלא בפנים, דאם היה רק דין בדבר המתקדש היה ראוי שיתקדש עכ"פ ליפסל. [↑](#footnote-ref-141)
142. ונדפס בחי' רבי שמואל סי' ט"ז. [↑](#footnote-ref-142)
143. בית הבחירה פ"ו ה"ח. [↑](#footnote-ref-143)
144. וכשם שמצינו שלפי גי' השיטמ"ק והראב"ד מהני הקידוש בחוץ עכ"פ לענין ליפסל. [↑](#footnote-ref-144)
145. ויש עוד פסוקים שנאמר על עולת הבקר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-145)
146. סי' ט' ס"ק א'. [↑](#footnote-ref-146)
147. פסחים אות ר"ה. [↑](#footnote-ref-147)
148. מעה"ק פי"ד ה"ה, [ויעוי' גם בהל' מחו"כ פ"א הי"ג]. [↑](#footnote-ref-148)
149. שהוסיף על הרמב"ם, במ"ע י"א. [↑](#footnote-ref-149)
150. [בעיקר ההערה בדברי הרמב"ם יל"ד, דבפסחים נח. איתא דמוסף שבת קרב בשש שעות, משום דכתיב וביום השבת, א"כ לא הוה מצי לכתוב דבשבת מקריבין מוסף אחר תמיד של שחר, דתמיד קרב בהשכמה, ועכ"פ אינו מתאחר יותר מד' שעות, ועדיין אין מקריבין אז את המוסף. אכן לכאו' הרמב"ם לא הביא דין זה דמוסף שבת קרב בשש, ויל"ע]. [↑](#footnote-ref-150)
151. [וכ"כ השו"ע סי' רפ"ג]. [↑](#footnote-ref-151)
152. ויעוי' ברבינו חננאל ביומא סב: דפי' לפי גירסתו בגמ' שם [וכן גרס הרמב"ם כמש"כ בליקוטי הלכות, ולא כגי' רש"י ותוס' עי"ש], דהוצרך קרא ללמד שמוסף שבת הם שני כבשים ולא ארבע, וצ"ב מהיכי תיתי שיהיה ארבע, והביאור דס"ד דמוסיף שני כבשים על תמיד של שחר ושני כבשים על תמיד של בין הערבים. [↑](#footnote-ref-152)
153. ויעוי' עוד בזה בסוף ספר חי' מרן רי"ז הלוי במכתבים שיש דין מיוחד של שיעור הקטרה להתיר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-153)
154. והגראז"מ דן לומר כן לענין מחשבת פיגול דאינו יכול לחשב אחרי שכבר זרק אף שעדיין לא משלה בו האור ולא הוקטר, ויל"ד בזה, ועכ"פ הכא יש לומר כן כמו שנתבאר. [↑](#footnote-ref-154)
155. דבהקדש בעינן לשם אותו קרבן וא"א לעשת הקדש לשם קרבן סתם כמו שנתבאר במקו"א. [↑](#footnote-ref-155)
156. דרוש א', ודן בזה גם בשאלת הכהנים תורה ערכין כ"א. [↑](#footnote-ref-156)
157. מחו"כ פ"א ה"ה. [↑](#footnote-ref-157)
158. עוד בענין זה, בפסחים נט. איתא דלר' ישמעאל בנו של ריב"ב מחו"כ מביא כפרתו אחרי תמיד של בין הערבים כדי לאכול בקדשים לערב, ורב חסדא מוקי לה בחטאת העוף שאין למזבח אלא דמה וליכא הקטרה ולכן אין בזה עשה דהשלמה, ופריך דבעי להביא עולתו וס"ל לר' ישמעאל בנו של ריב"ב שגם עולתו מעכבת הכפרה, וכי תימא שקרבה עולתו והא תניא והקריב את אשר לחטאת ראשונה זה בנה אב לכל חטאות שיהו קודמות לעולות הבאות עמהן וקי"ל דאפילו חטאת העוף קודמת לעולת בהמה, ומשני רבא דבמצורע אם הקדים עולתו יצא בדיעבד.

     וצ"ב בקושית הגמ' אמאי לא אייתי את עצם הדין דחטאת קודמת לעולה, ומה הוצרך לברייתא זו דבנה אב וכו', והביאור בזה, דבעי לאיתויי דין סדר שחטאת קודמת לעולה הבאה עמה, ומשום דבקו' בעי למימר דהוי לעיכובא וזה שייך רק מדין סדר שנאמר בחטאת ועולה הבאה עמו.

     עוד צ"ב מה הוצרך שם להא דקי"ל אפילו חטאת יולדת קודמת לעולת בהמה, וי"ל ע"פ הושב הכהן, דאם הקדימה היתה רק מטעם מכשיר, זה לא שייך שם, דקאי למ"ד דגם העולה מעכבת הכפרה, א"כ שניהם מכשיר. משום הכי קאמר דקי"ל חטאת יולדת קודמת לעולת בהמה וכמו שנתבאר דאפילו באופן שאינה מכשיר קודמת מגזה"כ. [וזהו יישוב נוסף גם לשאלה הקודמת למה הוצרך לברייתא זו]. [↑](#footnote-ref-158)
159. מעה"ק פי"ד ה"ה. [↑](#footnote-ref-159)
160. עוד יתכן ליישב דברי התורא"ש בפשוטו, דכיון שהפסוק והקריב את אשר לחטאת ראשונה כתוב במטמא מקדש, מיירי בחטה"ע זו שהיא קודמת לעולת בהמה, וזה לא משכחת בחד גברא. [↑](#footnote-ref-160)
161. פסוה"מ פ"ה ה"א. [↑](#footnote-ref-161)
162. ויל"ע אם כשמביאה חטאתה חל השעבוד נכסים רק מאותה שעה, או שחל למפרע משעת לידתה וזיבתה שהיא סיבת החיוב. [↑](#footnote-ref-162)
163. בחולין קלט. [↑](#footnote-ref-163)
164. שם כב: [↑](#footnote-ref-164)
165. אולם לכאו' היא פלוגתא דתנאי במעילה שם, עי"ש דרק לר' שמעון מעל משיביא לעזרה, אבל לר' יהודה לא מעל עד שיזרוק הדם, א"כ נראה דס"ל לכ' יהודה דעדיין יש חיוב ממון עד הזריקה.

     עוד יל"ע בענין זה, דכיון שעדיין נשאר חיוב המצוה א"כ למה לא יתחדש מכח זה שוב גם חיוב ממון. ואי נימא דהחיוב ממון ושעבוד נכסים הוא דבר בפנ"ע, דהיינו שלא חיוב המצוה גורם לחיוב הממון, אלא שבחיוב קרבן חל שני דברים, גם חיוב המצוה וגם חיוב ממון, א"כ י"ל דאחרי שכבר עשה המוטל עליו מצד חיוב הממון אינו חוזר ומתחייב. ויל"ע. וע"ע בענין זה בקצוה"ח סי' קכ"ח סק"ב ובמה שהביא שם מדברי הש"ך והתומים בזה. [↑](#footnote-ref-165)
166. [ובטעם הדבר כתב די"ל משום דבאמירת פסוקים אלו נכלל גם ההקטרה, ובהקטרה העולה קודמת לחטאת, לכן אין בזה קדימה לחטאת ואדרבה העולה קודם משום דמרובה מצותו. ובשם הושב הכהן הביא טעם אחר, משום דאכילת החטאת משלים הכפרה, וגבי אמירה חסר האכילה דאמירה מהני רק לגבי גבוה דרחמנא לבא בעי ולא מהני להחשב כאילו מאכיל לכהנים, והלכך כיון דאמירת פרשת חטאת אינו מכפר כפרה גמורה עדיף לומר העולה מקודם. ובזה ביאר גם נוסח התפלה של ותערב לפניך, השב שכינתך וכו' וסדר העבודה לירושלים, דבקשתינו שישיב לנו סדר העבודה דאז יקריבו החטאת קודם העולות]. [↑](#footnote-ref-166)
167. אלף פ"ז – ח"ד סי' י"ג. [↑](#footnote-ref-167)
168. בסוכה כה:. [↑](#footnote-ref-168)
169. מצוה שי"ב אות ג'. [↑](#footnote-ref-169)
170. [גם בזה היה מקום לפרש ע"פ הנ"ל, דמהברייתא לא מצי לאתויי משום דיש לפרש דמיירי שנתחייבו במנחה תחילה וזהו הטעם להקדימה, ולא משום דתדיר קודם, והיינו לפי גי' הראשונים הנ"ל דל"ג בברייתא הטעם משום דתדירה]. [↑](#footnote-ref-170)
171. תפילה פ"ג ה"ט. [↑](#footnote-ref-171)
172. או מטעם אחר כנ"ל בדברי רש"י. [↑](#footnote-ref-172)
173. והגמ' אייתי לדר' יוחנן בסוגיין לענין קדימה, [ולא אייתי לה במנחות לענין היכא שיתבטל של מוסף וכהירושלמי]. [↑](#footnote-ref-173)
174. תו"מ פ"י הל' ג-ה. [↑](#footnote-ref-174)
175. אולם בחומר בקדש (הקדמת התפארת ישראל לסדר קדשים) פ"ד או' י"ז, וכן בשו"ת בנין שלמה סי' א', כתבו דבמוסף של שמיני עצרת ג"כ עולה קודמת כמו בסוכות, כי גם בו כתב כמשפט, והעירו על השמטת הרמב"ם בזה. [↑](#footnote-ref-175)
176. וא"כ צ"ל דהא דקתני ואספו לא מיירי שאספו בכלי שרת אלא בכלי חול. [↑](#footnote-ref-176)
177. סי' ל"ה, וע"ע בזה באור שמח קרבן פסח פ"ד ה"ב. [↑](#footnote-ref-177)
178. ובטומאה בציבור ודאי שזורקו לכתחילה, גם למ"ד טומאה דחויה בציבור ומהני רק ע"י רצוי ציץ, אבל יתכן שמה שזורקו לכתחי' הוא מכח דין טומאה בציבור ולא מכח הרצוי ציץ. [↑](#footnote-ref-178)
179. א"ה, יעו"ש באו"ש די"ל דאין כונתו משום שאינו ראוי לזריקה אלא דכבוס הו"ל נשפך כמים. ולפי"ז ל"ק מעגלה ערופה לכאורה, ואמנם האבי עזרי פירש משום דנפסל, אבל באמת האבי עזרי לא מסיק הכי אלא נקט דגם נפסל אינו מק"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-179)
180. פסוה"מ א', ל"ו. [↑](#footnote-ref-180)
181. טומאת אוכלין פ"א הי"ט. [↑](#footnote-ref-181)
182. שלהי עדויות [וכן בפסחים פרק ז']. [↑](#footnote-ref-182)
183. אהלות פ"ג מ"ד. [↑](#footnote-ref-183)
184. סי' ל"א ס"ק ה'. [↑](#footnote-ref-184)
185. ובגמ' צה: אמרינן דתנור של מקדש לא היה של חרס משום שאפו בו שיירי מנחות ובחרס היה צרך שבירה. והקשה הברכת הזבח דמבואר א"כ שמכל הקדשים טעון שבירה, וכי תימא דמיירי במנחת חוטא שהיא כחטאת הרי מנחת חוטא היא חריבה בלי שמן וליכא בליעה. ותירץ ושב הכהן [סי' מ] דבמנחות נט: מבואר דשיירי מנחת חוטא שנתן בהם שמן אינו עובר בלאו, ובתו"כ מבואר דאף לכתחילה מותר ליתן ובכה"ג השמן מפטם את השירייים והם מבליעים ולכן בעי שבירה. [↑](#footnote-ref-185)
186. א"ה, גם בגמ' צו: לא אמרו נפק"מ אלא בין מצות מריקה ושטיפה בקדשים לבין איסור הבליעה בתרומה ויעוי' בזה בשיעור הבא, ועכ"פ דברי הגרע"א הם ע"פ הגמ'. [↑](#footnote-ref-186)
187. וגם בהלכותיו חילק הרמב"ם את מו"ש דחטאת פנ"ע ואח"כ כתב דין מו"ש בשאר קדשים כמובא לעיל. [↑](#footnote-ref-187)
188. אכן לרמב"ם אי ס"ל דכ"ח טעון שבירה רק בחטאת שפיר יל"פ האיבעיא דוקא בחטאת, דמשמע ברמב"ם שהספק הוא רק בדין שבירת כ"ח ולא בדין מריקה ושטיפה. ובמשנה צז. בישל בו קדשים וחולין דאם אין בהן בנותן טעם אין טעונין מריקה ושטיפה. ופי' הלקוטי הלכות בזבח תודה, דצ"ל דמיירי שהיו החולין עם הקדשים מתחילת הבישול שלא היה נותן טעם בכלי רגע אחד דאל"כ כבר נתחייב במו"ש ולא יפטר אח"כ כשיתן גם חולין. וקשה דאכתי יתחייב במו"ש משום בישול בלא בלוע, ומביא הזבח תודה דהטהרת הקדש הביא ראיה מכאן להרמב"ם שהספק דבישול בלא בלוע הוא רק בשבירת כ"ח ולא במו"ש. והזבח תודה דוחה דיש ליישב בלאו הכי דהכא גרע מבישול בלא בלוע כיון שנתבטל ואין בו נותן טעם כמאן דליתא דמי. ויש להוסיף בזה ע"פ התוס' צו. דהגזה"כ דבישול בלא בלוע היא שתחשב כבלוע, וא"כ כשאין בו כדי להבליע ליכא לאיסור. [↑](#footnote-ref-188)
189. מעה"ק פ"ח הי"ד [לח. מדפי הספר]. [↑](#footnote-ref-189)
190. ויש לדון אם בשאר קדשים יש רק את דין ההכשר או גם את המצוה, והאם שייך בהם דין בישול בלא בלוע. [↑](#footnote-ref-190)
191. ח"א סי' ב' אות ז'. [↑](#footnote-ref-191)
192. וכן הוא לפי מש"כ רב ניסים גאון דעדל"ת היינו שלא נאמר האיסור במקום עשה, א"כ אין מקום לחלק ולומר דשני לאוין חמור טפי ולא נדחים, שהרי ליתיה לכל לאו ולאו במקום העשה. [↑](#footnote-ref-192)
193. וביאר בזה הא דמצורע מגלח בימי נזירותו, דבגמ' נאמר הטעם משום דעשה דנזירות ישנו בשאלה, וזהו לענין האיסור עשה דמשום הכי קיל, אבל אין זה טעם לבטל בגילוח הקיום עשה דלא שייך בו דחיה כנ"ל, וגם י"ל דלא שייך בו קולא מחמת שישנו בשאלה, ולכן ביאר הרמב"ם טעם אחר, דבלא"ה ליכא במצורע למצות עשה דנזירות והעשה בטל בימי צרעתו. עי"ש. [↑](#footnote-ref-193)
194. מעילה פ"ב ה"י. [↑](#footnote-ref-194)
195. ובהקטרה רק הוסר האיסור, וי"ל שהוא רק איסור גברא, ואולי דוגמא לדבר האיסור לאכול לפני ברכה, ועכ"פ ודאי שלא היה שייך שיהא דין אם אין בשר אין אימורין דומיא דדין אם אין בשר אין דם, דהדם ענינו הוא המתיר של הקרבן, משא"כ האימורין. [↑](#footnote-ref-195)
196. פסוה"מ פ"א הל' ל"ב. [↑](#footnote-ref-196)
197. [וכמו כן יש לשאול האם לכתחילה מוציאים את הבשר מיד אחרי זריקה, אע"פ שעדיין לא הוקטרו האימורין]. [↑](#footnote-ref-197)
198. וכן מבואר בדבריו רפ"י ממעה"ק. [↑](#footnote-ref-198)
199. ויל"ע דא"כ לפי הס"ד דבע"מ טמא חולק א"כ יוכל כל טמא לשתות יין בשעת עבודה ועי"ז יחלוק. [אמנם יעוי' ברש"י דמשמע דהספק היה דוקא בקדם המום לטומאה, והוא דומיא דחילוק הגמ' בהואיל ואשתרי אשתרי. ויל"ע בזה לפי דברי הגרי"ז דלהלן בקטן בע"מ. ויעוי' במנחת חינוך מ' ער"ה מש"כ לענין הפסולים לעבודה ולא לאכילה]. [↑](#footnote-ref-199)
200. והרשב"א הביא פי' ר"ח דמתנותיה נקרא עבודתה כדכתיב עבודת מתנה, והרשב"א פי' דהאכילה נקראת עבודה. [↑](#footnote-ref-200)
201. ובקידושין נז: איתא מה שלי בשלך אסור ופירש"י דמי יתיר הנאה שנאסר בה מחיים אחרי שאין דמו נזרק. והתוס' הקשו דהא קדשים שמתו יצאו מידי מעילה בלא זריקה, ובדעת רש"י מבארים דס"ל דמ"מ איסור קודש יש בהן, וכיו"ב כתבו התוס' דקק"ל אע"פ שאין בהם מעילה אסורים בהנאה מדאו'. [↑](#footnote-ref-201)
202. ואאמו"ר שליט"א הביא שברבינו גרשום כריתות ג: איתא שחייב גם על חולין שהעלן לשם קדשים בחוץ, אבל זהו חידוש גדול ובפשטות החיוב הוא רק על קדשים. [↑](#footnote-ref-202)
203. ולפי המקד"ד בדעת התוס' אכן בעינן שחיטה שחייבים עליה דלא כרש"י. אכן אפשר לפרש בתוס' דלא פליגי על רש"י ביסוד זה, ומה שהצריכו קמץ בפנים משום דס"ל דבקמץ בחוץ אין לזה שם קומץ דיכול להחזירו ולחזור ולקמוץ, יעוי' מנחות ו' בקמץ זר, ורש"י ס"ל דגם בזה חייב. [↑](#footnote-ref-203)
204. סי' כ' (ב') סק"ו [↑](#footnote-ref-204)
205. ח"א סי' א' [↑](#footnote-ref-205)
206. בשו"ת חמדת שלמה אבהע"ז סוס"י ט"ז, וסי' י"ז אות ט'. [↑](#footnote-ref-206)
207. יעוי' מנחת אברהם לעיל לד. [↑](#footnote-ref-207)
208. בחידושי רבי שמואל סי' י"ב ובשיעורים היומיים שם. [↑](#footnote-ref-208)
209. והמקור לאיסור זה דין המקנה לומא [מלבד דרכו הנ"ל דאסור משום לפני זריקה], דאחרי שילפינן לאיסור חולין בעזרה, דהיינו שלך בשלי, הדר ילפינן מיניה לאסור שחוטי חוץ דהיינו שלי בשלך, ועי"ש שדן יכול ללמד בבנין אב כיון שהוא עצמו נלמד בבנין אב. [↑](#footnote-ref-209)
210. ובאיסור חולין בעזרה מסתמא אינו תלוי בשם חולין אלא במה שנשחטו בעזרה וכמו שהבין הגרעק"א בקו' לענין קדשים בחוץ, ומ"מ מצינן למילף מינייהו איסור קדשים בחוץ דזה רק ילפותא. [↑](#footnote-ref-210)
211. וכך נקט הקר"א אך העיר שלא מצא כן להדיא. עוד מצינו דין מסייע, בתוספתא פ"ק ה"ה לענין קבלה בימין דאם השמאל מסייעת את הימין כשר, וכן פסק הרמב"ם בימ"ק פ"ה ה"ח, והוסיף שהמסייע אין משגיחין אליו [ובברכות נא]. [↑](#footnote-ref-211)
212. עוי"ל בזה, דאיסור הוצאה הוא רק לבני החבורה, משא"כ איסור שבירה. [↑](#footnote-ref-212)
213. בהגהות וביאורים על המג"א, נדפס בסוף דרך החיים הלכות שבת סי' רס"ו. [↑](#footnote-ref-213)
214. בתוספתא שבת [פי"ג ה"ו] תניא שנים שישבו על הפתח שניהם פטורין שאין ידוע איזה מהן קודם. ודן החזון יחזקאל מה הדין אילו באמת ישבו שניהם בבת אחת, ומדייק דחייבין וכתב בטעם הדבר, דהפטור נאמר רק כששניהם עשו יחד מעשה משותף משא"כ הכא שכל א' עשה לבדו מעשה צידה.

     ובזה ביאר דברי הרמב"ם דמאה שהנהיגו כלאים חייבין.

     ועפ"ז כתב ליישב מה שהוצרך כאן מיעוט לשנים ששחטו, דממעט אפי' בכה"ג ששחטו בשני סכינים שכל א' עשה מעשה שחיטה בפנ"ע, דמ"מ פטורים כיון ששנים שחטו ובעינן אחד ולא שניים. וא"כ הכא פטור של שנים שעשו, וזה דלא כריטב"א שהשוה פטורא דהכא לשנים שעשו.

     עוד תירוץ כתב בזה [נדפס בס' הסכון למרן הגר"י אברמסקי זצ"ל, עמ' ע"ד] דדין שנים שעשו נאמר היכא שהאיסור הוא המעשה. [↑](#footnote-ref-214)
215. ומצינו לענין שבת אופן של פטור גם בא' שעשה בשני כוחות, בשבת ה. דיחשב כשנים שעשו, דהיינו שמחלק את המעשה לשני מעשים. וזהו מדין שנים שעשו בזה עוקר וזה מניח. והצד לחייב בזה לולא הפסוק היה שיחשב מעשה משותף משניהם. ובתוס' שבת צג. כתבו דס"ד בזה יכול וזה א"י לחייב גם את זה שאינו יכול, ותמה הגרא"מ הורויץ היכי אפשר שיתחייב הרי אם היה יכול היה פטור. וי"ל דבכה"ג כיון שהיכול חייב, ס"ד שיתחייב עמו האינו יכול שמסייעו ויהיה חיוב משותף לשניהם.

     [ובכל שנים שעשו יעוי' בתוס' ב"ק מ. דהוי חיוב לכל א' בפנ"ע, אבל כאן י"ל דהוי חיוב משותף כנ"ל, דיחש מעשה משותף]. [↑](#footnote-ref-215)
216. ואכתי לענין הקרבת קומץ ולבונה בחוץ, דתנן בדף קט: דהוי נמי בכזית, נצטרך לתירוצי התוס' דידן. [↑](#footnote-ref-216)
217. והחת"ס אומר דבעינן שאחד יאכל כזית והשאר יאכל גם בפחות. [↑](#footnote-ref-217)
218. ולפי"ז מיושב בלא"ה הא דברישא דבעי כזית ועי"ש. אבל העולת שלמה מדייק ע"פ רש"י במנחות יא: לענין מחשבת פיגול דסגי בקורט לבונה וא"צ כזית, דסגי בקורט גם כשהשאר קיים, ואאמו"ר שליט"א הביא ראיה מדברי הגר"ח על קו' התוס' לעיל מג. בהא דתנן שאין חייבין משום פיגול באכילת לבונה, תיפו"ל שלא קרב המתיר, ותי' הגר"ח דמשכח"ל בהקטיר קורט ואכל השאר. מבואר דנקט הגר"ח דקורט א' מתיר גם כשעדיין השאר קיים. [↑](#footnote-ref-218)
219. והגרי"ז אמר שאהדורי פוקעין זהו רק דין שיוקטר, ויעוי' במקד"ד לענין הקטרה שלא כדרך, שנותן האברים בצד המערכה. [↑](#footnote-ref-219)
220. וכן מוכח בתוס' קז: דהקשו דליחייב בפחות מכזית דומיא דפנים למ"ד יש הקטרה פחות מכזית, ועל אבר שחסר לא הקשו דליחייב דומיא דפנים. וע"ז לא שייך תירוצם האחרון דילפינן מחוץ למקומו. אלא דמזה לא הקשו כי ודאי זהו דין בפנ"ע דבעי שלם ולא חסר, משא"כ כזית זהו שתהא הקרבה בכזית. [↑](#footnote-ref-220)
221. [אמנם המקד"ד ביאר הטעם דבפנים יש הקטרה בראש בן יונה פחות מכזית, משום דהוי בריה כי נאמר בו הקטרה, ועפ"ז חילק דבחוץ לא שייך טעם זה ולכן בעי כזית, עי"ש]. [↑](#footnote-ref-221)
222. ומ"מ י"ל דבעינן עכ"פ שתהא העלאת חוץ, ולא בהעלה להדיוט וכדו'. [↑](#footnote-ref-222)
223. והא דלעיל פג: איתא דקמצים שלא קדשו בכלי ירדו, היינו משום דלא הובררו לחלק גבוה כדפרש"י שם. ובבמה י"ל דהוברר ע"י נתינה בכלי חול, וה"נ בחוץ. [↑](#footnote-ref-223)
224. והיינו עפ"י הגרי,ז דלא שייך כלל קדושת פה במנחה, אבל לפי הקרן אורה דבבמה דליכא כלי חל ע"י קדושת פה, מצינן למימר דגם בתמורה יחול ע"י קדושת פה. [↑](#footnote-ref-224)
225. דגם דבר הראוי גופו לבדה"ב מ"מ הוי קדושת דמים. [↑](#footnote-ref-225)
226. כן הוכיח משם המקדש דוד סימן כ סק"ג, והתם מיירי לענין להצריך עצים חדשים שלא נשתמש בהן הדיוט. עוד יש לדייק מדלא נמנה עצים בדברים שבין במה גדולה לבמה קטנה [ויעוין במנחת חינוך מצוה מ' בענין דבר שנשתמש בו הדיוט אם כשר לבמה. [↑](#footnote-ref-226)
227. [ח"ב סי' כ"ד אות י"ד] [↑](#footnote-ref-227)
228. וכן ביאר החזון איש [פרה סימן ג סק"ח] בדעת הראב"ד, דפרה אינה כשאר הקדש בדק הבית אלא יש לה קדושה מיוחדת של פרה, ע"ש. [↑](#footnote-ref-228)
229. ואפשר דמ"מ אם ישחוט סתם כשרה כיון שדינו ליעשות חטאת, ורק את מה שכתב הגרי"ז דבקרבנות סתמא לשמה אפילו אם שחט בכוונה אחרת להדיא, זה ליכא בפרה. [↑](#footnote-ref-229)
230. וכן איתא בנזיר יח: דלרבנן דפליגי על ר' ישמעאל סבירא להו דעולה דורון היא. [↑](#footnote-ref-230)
231. ויל"ע אם זהו כמ"ד דבעינן מזבח בבמה. [↑](#footnote-ref-231)
232. שכתב דהוקבע אהל מועד שם. [↑](#footnote-ref-232)
233. [אכן התוס' שם כתבו דהטעם לומר שלא היה קדוש מחנות בנו"ג הוא כיון דהותרו הבמות, וא"כ אפשר לומר דשפיר הוצרך קרא להתיר במות ומיניה ילפינן שאין קדושת מחנות] [↑](#footnote-ref-233)
234. אמנם זה דוחק קצת, דהרמב"ם הביא הפסוק דשחוטי חוץ דשם כתוב מחנה, ובתמורה יב. בעא מיניה אביי מרב יוסף היא חולין וולדה שלמים ושחטה בחוץ מהו, האם חייב משום שחוטי חוץ, והשיב רב יוסף דפטור כי לא קרינן ביה והביאום לה'. והרמב"ם [מעה"ק פ"ח הי"ג] פםסק דאסור לשחוט אותה בחוץ ואם שחט אינו לוקה. וי"ל דהאיסור הוא משום איסור במות גם בלי דין שחוטי חוץ וכמו שנתבאר [ויעוי' לקוטי הלכות פרק השוחט והמעלה].

     [בסיפא דמתני' הקדישן בשעת איסור הבמות והקריבן בשעת היתר הבמות הרי אלו בעשה, פרש"י דמההיא שעתא שהקדישן קרינן ביה והביאום לה' וכיון שהמתין עד שלא יכול לקיימו נתבטל העשה על ידו. משמע דהשתא אין איסור בהקרבתן, שכבר נתבטל העשה.

     (וגם בהמשך המשנה, קרבנות היחיד שהוקדשו למשכן יקריבו במשכן פרש"י דאסור לשנות משום כאשר נדרת, דהייינו שזהו רק משום החיוב לקיים נדרו)

     והרמב"ם בפיה"מ כתב בהקדישו בשעת איסור הבמות הואיל והקריב חוץ למקדש כבר עבר על מה שנאמר שמה תביאו, משמע שיש איסור בעצם ההקרבה דהוי לאו הבא מחלל עשה, ועובר עלין במעשה, ואם לא יקריב יתבטל העשה בשב ואל תעשה]. [↑](#footnote-ref-234)
235. ובשעיר המשתלח נסתפקו התוס' ביומא סד: אם יש דין מבחר. [↑](#footnote-ref-235)
236. ולענין במת סיני לפני שהוקם המשכן אם היה בה דין במה גדולה, יעוי' בחזו"א [קמא סי' מ"א ס"ק י"ג, ואו"ח קכ"ה, ה']. [↑](#footnote-ref-236)
237. ודן בזה גם מצד קדושת במה גדולה די"ל דאינה כעזרה, ועכ"פ בבמה קטנה פשיטא ליה דלא שייך איסור זה. [↑](#footnote-ref-237)
238. להגאון רבי יצחק בעגון זצ"ל. [↑](#footnote-ref-238)
239. ויעוי' בחי' מרן רי"ז הלוי [לא: מדפי הספר] שדן בגדר הדין דביהמ"ק באחד שבטיך או מכל שבטיכם, ובחזו"א [או"ח סי' קכ"ו סק"ח] דפליג בזה. [↑](#footnote-ref-239)
240. הנ"ל בהערה הקודמת. [↑](#footnote-ref-240)
241. הקרן אורה בדף לז: הקשה כן אמאי לא כיפר עכ"פ מדין שלא במקומו, והגר"ח יישב כנ"ל דבמקומו אין דין שלא במקומו. [↑](#footnote-ref-241)
242. אמנם יעוי' לעיל נא. וברש"י די"ל דלפי ס"ד זו הוה אמרינן שיש בו יסוד. [↑](#footnote-ref-242)
243. וגם הרמב"ם כאמור לא הזכיר בבכור שפיכת שיריים, אע"פ שפסק דבכור בזריקה. [↑](#footnote-ref-243)
244. והעירו דאפשר דלא הוצרכה הברייתא למיתני ריחוץ יו"ר, כי זה כבר נאמר במשנה, והברייתא רק הוסיפה דברים שלא נאמרו במשנה. [↑](#footnote-ref-244)
245. הרמב"ם הביא דין זה בהלכות מורא מקדש, בפ"ז מביה"ב, דאינו מחמת דיני קדושת העזרה כדין שילוח טמאים המובא בהל' ביאת מקדש, אלא מדיני המורא. [↑](#footnote-ref-245)
246. יעוי' במנחת חינוך מצוה קמג בזה. [↑](#footnote-ref-246)
247. ויש להעיר דהתוס' בפסחים כז: כתבו דר' יהודה יליף חמץ בשריפה מנותר משום דדמי לנותר ולפי המשך חכמה יש נותר שנאמר בו שריפה ואין בו בל תותירו. [↑](#footnote-ref-247)
248. ואולי אין כוונתו לאפוקי במה גדולה אלא רק לאפוקי במה קטנה דשם שפיר י"ל דהוי רק רשות וכיו"ב מצינו בחינוך לענין הקרבה כשאין בית. [↑](#footnote-ref-248)
249. והיה מקום לומר דגם בשילה לא היה חיוב עליה לרגל אלא רשות, וכך יתכן לומר גם בדעת התוס' בחגיגה לענין נוב וגבעון, אכן הקרן אורה [לעיל קטז: וקיח:] דן לומר שהיה עליה לרגל בנוב וגבעון ובשילה. [↑](#footnote-ref-249)