כל שעה - מאור התלמוד
קטגוריות: ש_ס / יד פסחים

**פרק כל שעה**

**מתני' מאכיל לבהמה ולחיה-** מובא בשו"ע תמ"ח. ו שאיסור זה גם בבהמת הפקר. והביא מ"ב שם ממג"א טעם האיסור שנהנה במה שהבהמה אוכלת, ועי"ש בשעה"צ סקע"ה מחלוקת האחרונים אם בכל איסוה"נ קיים איסור זה להאכל לבהמת הפקר. ע"ע אמרי בינה הל' פסח סי' י"ט שכ' שמדויק כן מלשון המשנה מאכיל לחיה ול"כ לבהמתו. עי"ש עוד.

**מתני' וחכמים אומרים אף מפרר וזורה לרוח -**רי"ף ורא"ש לא דורסים תיבת 'אף' ובגליון הגמ' צויין לעיין במג"א תמ"ה א שחידש שלרי"ף והרא"ש אדרבא יש קפידא לפרר ולזרות ולא סגי בשריפה ומשום שלדעת רבנן חמץ הוא מן הנקברים ולא מן הנשרפים וממילא אם ישרוף לא פקע האיסור מן האפר.ועיין היטב מש"כ בחי' החת"ס.

**גמ' מתני' רבן גמליאל היא דתנן ר"ג אומר חולין נאכלים כל ארבע תרומה כל חמש** – פירש רבינו דוד שכשם שהקלו על התרומה משום קדושתה, הקלו על ההנאה שחסו על ממונם של ישראל. [ולכאו' יש מקום להוסיף ולבאר עפ"י מה שייסד מרן רי"ז הלוי בפ"א הל' ט' בדעת הר"מ שגדר איסור שעה חמישית אינו כגדר איסור חמץ 'שהרחיבו' את הזמן אלא איסור חדש הוא עי"ש ראיותיו. וא"ש לפי"ז שבאיסור חדש זה לא אסרו ההנאה].

**רש"י ד"ה ואי תנא חיה –** גירסת מהרש"ל שבהטמנה עובר בבל ימצא ולא בבל יראה, והיינו שב' לאוין הם. וכן נקט הר"מ בסה"מ שמנאן בב' עשין [ר'. ר"א] וכמש"כ הכס"מ פ"א הל' ג'.

אלא שעיקר ד' רש"י צ"ב מהו הצד שהחמירו דווקא בב' לאוין ולא כשעובר בלאו אחד. תירץ בס' אור חדש עפי"מ שחידש השאג"א שאמנם עשה דתשביתו מנתק לאו דב"י, אך אין בכח עשה אחד לנתק ב' לאוין, ולכן חמור יותר כשעובר על ב' לאוין דבל יראה וב"י שאין לו אפשרות לתקן אחד מהם.

**תוד"ה ואי אשמועינן חיה: ואין עובר משום בל יטמין וכו' –** לכאו' לפי"ז זהו גופא חדשה המשנה שאין בהטמנת החיה משום בל יטמין. וכעין שפי' בחי' הר"ן שהיה מקום לומר שהיות ודרכה של החיה להטמין מה שמשיירת הרי"ז נחשב שהאדם עצמו הטמין על ידה. וזה גופא קמ"ל שאין מייחסים הטמנה זו לאדם. [עי"ש בחהר"ן הטעם שאין מוכרח שתשייר ותטמין]. ולדרך זו כונת הגמ' שבהמה חמורה יותר שאם משיירת הלא עובר על איסור דאו', ולזה חדשה המשנה שבכל זאת מותר שמסתבר שהיות והחמץ שמשיירת גלוי וודאי יבערנה.

שם בתוס' הק' רשב"א וכו' הא תנן מה שמשייר יניחנו בצנעא כדי שלא תטול חולדה וכו' – קושייתם צ"ב וכמו שהק' בחי' גור אריה [למהר"ל] שאמנם מבואר שבנטילת החולדה נתחייב שוב בבדיקה וזוהי עצה טובה שלא יתחייב לבדוק שוב, אך מהיכ"ת שאסור להביא למצב כזה [לשון תוס' כ"ש שאסור ליתן בפניהם].וכן דייק בשו"ע הגר"ז סי' תל"ד א' שאיסור הוא [עי"ש בטעם האיסור שמא ישכח לבדוק וכדו']. וע"ע בפמ"ג משב"ז תל"ד סוסק"א שדייק מלשון רב מרי ט: 'גזירה שמא' שאיסור הוא.

ועדיין לפי"ז צ"ב מה חילקו תוס' בין הטמנת חולדה לשאר חיה סו"ס שניהם אין עובר עליהם מן התורה ואדרבא בחולדה יותר טמון. ואולי יל"פ שגדר האיסור הוא ליתן בפני חולדה שיכולה להטמין בצורה כזו שלא ימצאנה בבדיקתו, ועלול עדיין למוצאה בפסח עצמו, ובזה חלקו התוס' שבחיה אין איסור זה שוודאי ימצא בבדיקה. ויש לעיין בזה.

**שם בתוס' –** שיטת תוס' שאין עוברים על חמץ שאינו ידוע, וכ' הפר"ח לדייק מתוס' שגם אם יודע מקיומו של חמץ ברשותו ואך שאינו יודע היכן הוא גם זה בכלל היתר חמץ שאינו ידוע. ועיין בפנ"י שהאריך לחלוק עליו, ואין ללמוד מנד"ד לכל בית שרגילים להכניס בו חמץ [שדנו בו הראשונים אם חייב בבדיקה מן התורה] שמקום זה נחשב כמי שודאי יש בו חמץ וחייב עליו גם אם אינו יודע בדיוק היכן הוא, ורק בנד"ד שכבר הבית בדוק בזה מועיל מה שאינו יודע אם והיכן הטמינה החיה את החמץ.(וע"ע בזה בפתיחה להפמ"ג חלק הראשון פר' ד' אות ג').

**גמ' ב"ש אומרים לא ימכור אדם חמצו לנכרי אא"כ יודע וכו' –** ברש"י משמע שדין דאו' הוא לב"ש ומשום שכבר נתחייב במצות תשביתו וכמש"כ רש"י להלן עמ' ב'. ועיין ברש"ש שהק' לפי"ז הכיצד מותר לאכול החמץ שבכך מבטל המצוה, וחידש שאכילה כשריפה ע"י חום הגוף.אמנם הראשונים חולקים על עיקר ד' רש"י וס"ל שגם לב"ש אינו אלא דין דרבנן.

ובדעת ב"ה החולקים פי' הקוב"ש אות ק"צ שכל שמכרו קודם הפסח אין בזה 'ביטול' למצות תשביתו שמכאן ואילך שאינו ברשותו אינו מחוייב עוד בתשביתו. עוד פי' עפ"י שיטת הראשונים [עי' רא"ש סי' ד' ועוד] שגם ע"י מכירה מתקיים התשביתו שא"צ לבערו מן העולם. עכ"ד.

**דף כא ע"ב**

**גמ' חרכו קודם זמנו מותר בהנאה –** ובחרכו אחר זמנו אסור בהנאה וכמש"כ הראשונים, וצ"ב שהרי כבר אינו חמץ שהרי בכה"ג קודם זמן איסורו כלל לא נאסר. ובפשטות נתחדש בסוגיין כמש"כ באחיעזר (ח"ג סי' ה סק"ו) שאה"נ אינו עובר כבר בבל יראה אך מצות תשביתו שכבר חלה ונתחייב בביעור מוחלט, מתקיימת רק כשיבער. ועי' בחזו"א (סי' קי"ח סק"ז) שחידש עוד לדרך זו, שיתכן שע"י שחרכו כבר קיים מצות ביעור המנתקת את לאו דבל יראה. אך במצות תשביתו נאמר גם חלק נוסף, שצריך לבער לגמרי על אף שכבר פקע מחימוצו כשחרכו, ומשום שתשביתו כולל גם דין ביעורו בתורת איסוה"נ, וזה מתקיים רק בהשבתתו לגמרי.

ובשעה"צ תמ"ב סקי"ט הביא מחלוקת פמ"ג ושו"ע הגר"ז אם לחם זה החרוך חייב בביעור מדאו'. וביאר החזו"א קט"ז סקי"א שלכו"ע אסור בהנאה מדאו' ומשום שאמנם אינו נחשב השתא לאיסור חמץ אך בזה שנאסר כבר חל בו דין איסוה"נ וככל איסוה"נ שאין מתבטלים מאיסורם כשפקע מהם תורת אוכלין. וכל מה שנחלקו רק לגבי חיוב תשביתו שי"ל שבעצם זה שאינו ראוי לאכילה נחשב כבר למושבת, ולכן דנו האחרונים שחיובו להשבית רק מדרבנן. עי"ש עוד.

**גמ' שם –**כ' הראשונים שלשון הגמ' מותר בהנאה ה"ה גם מותר באכילה ורק שאין רגילים לאכול מה שאינו ראוי. אמנם הרא"ש דייק שאסור לאכול, והיינו משום שבעצם אכילתו אחשביה לחמץ שעשאו אוכל בכך [ומ"מ כ' הפוסקים שאיסורו רק מדרבנן, שסו"ס הרי"ז שלא כדרך אכילתו עי' מ"ב תמ"ב סקמ"ג].

**תוד"ה חרכו: וכגון שנפסל מלאכול לכלב –**מלשון רש"י שכ' שבטל טעמו ומראיתו דייק השפ"א דסגי בנפסל מאכילת אדם, ומשום דס"ל לרש"י שבכה"ג הוי חמץ נוקשה עי"ש. [אמנם במלאכת שלמה למשניות כאן נקט בפשיטות שרש"י כתוס'].

**תוד"ה עבר זמנו: דלר' יוסי הגלילי א"צ לשורפו אלא יריצנו לפני כלבו או ימכרנו לנכרי –** מבואר שע"י מכירה מקיים מצות תשביתו על אף שאינו מבער מן העולם. וכ"מ ברא"ש.

**גמ' דאמר ר' אבהו כל מקום שנאמר לא יאכל לא תאכל וכו' אחד איסור אכילה ואחד איסור הנאה וכו' –** יעוי' ברעק"א שדן בגדר הנלמד בזה לאיסוה"נ, אם איסור האכילה בגדר של 'הנאת' אכילה, וממילא מובן שנקטה תורה הנאה השכיחה וה"ה לכל ההנאות. או"ד שאכילה אסורה משום עצם פעולת האכילה, ולמדים ממנה שה"ה שאסרה תורה גם הנאה. ועי"ש הנפ"מ אם ילקה על אכילתו ב' מלקיות גם משום הנאה. ויתבאר עוד בזה להלן כב.

ויש לציין בעיקר נדון זה מש"כ הר"מ בסה"מ ל"ת קפ"ז שכ' להדיא שכונת התורה שלא יהנה לא באכילה ולא בשאר הנאה. וע"ע בפיה"מ לכריתות יג: מש"כ ב'נקודה הנפלאה' ובקובה"ע לג. ז שהרחיב צד זה שעיקר איסור אכילה משום הנאה.

**רש"י ד"ה לא יאכל: משמע לא יהא בו היתר המביא לידי אכילה –** ועל אף שיתכן שיקבל תמורתו בגד או כל דבר אחר שאינו אכילה, מ"מ פי' מהר"ם חלאוה שעכ"פ משתרש לו ממון [והיינו שבממון זה שהרויח יוכל לקנות מידי דמאכל.[[1]](#footnote-2)

**גמ' גר אתה מצווה להחיותו –** עי' מהר"ם חלאוה שודאי שכל זה ב דבר שדמיו מועטים, אך בדבר בעל ערך מותר למכור וא"צ להפסיד.

**דף כב.**

**גמ' אותו אתה משליך לכלב וכו' –** עיין בפנ"י להלן כד: (ד"ה א"ר אבהו) שדן לפי"ז שאיסור הנאה הוא איסור עשה ואינו לאו

**גמ' הא ניחא למ"ד יש בגידין בנותן טעם אלא למ"ד אין בגידין בנו"ט מאי איכא למימר –** הק' רעק"א [לפי הצד שנת"ל שגדר איסור אכילה משום 'הנאת אכילה ובכך אוסרים כלל ההנאות] שהרי למ"ד שאין להם נו"ט נמצא שכלל לא נהנה באכילתו ואין כאן הנאת אכילה, ובהכרח שגדר איסור אכילה בזה לא בגדר של הנאה, וממילא שוב אין כלל מקור לאסור שאר הנאות, כך שאין צריך להיתר הגיד מפרשת נבילה. ומזה הוכיח שגדר אכילה שאסרה תורה בכל האיסורים בתורת מעשה אכילה, ורק ילפינן מיניה להנאה.

**בעיקר מחלוקת אם יש בגידין בנו"ט –** ודאי שלא נחלקו במציאות אלא כמו שפי' הרשב"א חולין צב: שלכו"ע יש טעם כל שהוא, והנדון בהגדרת טעם זה וחשיבותו. וע"ע במהר"ם חלאוה שפי' שהקנוקנות [הסמוכים לגיד] להם יש טעם ובזה הוא שנחלקו אם הם בכלל הגיד.

**דף כב ע"ב**

**תוד"ה ואבר: מה שמחזיק לו טובה וכו' –** עי' בקוב"ש שנתחדש בזה שעל אף שהחזקת הטובה היא על הטירחא בלבד [שהרי האבמ"ה של הנכרי] מ"מ גם זה בכלל האיסוה"נ כיון בלא האבר לא היה משתכר הרי"ז בכלל הנאה הנגרמת מאיסוה"נ. עי"ש.

**תוד"ה מנין: סלקא דעתך דשרי כיון דהוי דרך ביעורו –**פי' הפנ"י שהערלה נחשבת מן הנשרפים ולכך ס"ד שנחשב כמו אפר שהנשרפין אפרן מותר. וכעין שפי' התוס' לעיל כא: ד"ה בהדי.

**שם בתוס' ולמ"ד אין שבח עצים בפת דשרי עצים בהדלקה הא דאסר קרא הכא וכו' –** מבואר שנקטו בפשיטות שהיות ואין שבח עצים, מותר אף לכתחילה לאפות. וצ"ב וכמשה"ק השפ"א שהרי גם אם אין הפת נאסרת בכך, מ"מ עצם האפיה נחשבת למעשה הנאה שאסורה. וצ"ע. וכבר עמד בכעי"ז בתורי"ד ב"ק ק"א. עי"ש.

ועיין בשער"י ג. כ"ה [ד"ה והנה לכאורה] שייסד מזה שכל שבתוצאה אין נשאר מן האיסור כלום, שרי לכתחילה לגרום דבר זה, ומותר לכתחילה לעשות תחבולות בגוף האיסור לכלותו כדי ליהנות. וצ"ב.

**שם בתוס' הא דאסר קרא דהכא היינו דוקא דרך ביעורו –** כבר עמד בחזו"א (סי' קכ"ד לדף כאס וסק"ז) שצ"ב מהו ההבדל בין שמן לעצים. ועי' בתור"פ להלן כז: שיש תועלת לשלהבת משמן שבכלי שמאירה יותר [ולכאו' פירושו שהיות ויש תועלת הרי שמתייחסים לכל השמן כיחידה אחת ונמצא שיש יחס של הנאה לשמן הנותר] .

**גמ' כיון שהגיע לאת ד' אלקיך תירא פירש וכו' –** עי' במהרש"א שמבואר שלא פירש בפסוק הקודם של ואהבת את ד' אלקיך, ששפיר יש להבין זה שמרבה אהבת ת"ח, ורק ביראה שאין שייך אצלם יראת שכר ועונש.

ןע"ע במקנה קידושין נז. שדוקא ר"ע פי' לרבות ת"ח שמתו תלמידיו על שלא נהגו כבוד זה בזה.

**דף כג.**

**רש"י ד"ה ונטעתם ליחיד משמע: דאין דרך רבים לנטוע –** פי' בקוב"ש שמכיון שאין זה דרך נטיעה, אינו נאסר כמושאין אסורה אכילה שלא כדרך אכילתו וכדו', שגם כאן אי"ז דרך נטיעתו. (ולו"ד אין כאן שינוי בעצם פעולת הנטיעה, ורק במטרתה. ולכאו' יל"פ שהיות ואין הדרך ליטוע לרבים צריך לפרש פשטות לשון 'נטעתם' שקאי על כל אחד ואחד, שעל יחידים רבים נאמר לשון זה). וע"ע בפנ"י [בדבריו על התוס'] בביאור דעת רש"י.

**גמ' והרי חדש וכו' –** הק' בעוניו"ט ח"א פ"ט אם חדש נחשב לאיסור הנאה, הכיצד ניתן להקדישו למנחת העומר, שהרי אסוה"נ ישנם הסוברים שאינו ברשותו של האדם להקדישו.והו"ד בס' דבר שמואל עי"ש עוד.

**גמ' והרי שרצים וכו' -**נחלקו הראשונים והאחרונים אם איסור זה של סחורה מדאו' כפשטות הסוגי' או רק מדרבנן ואסמכוה אקרא. ובתוס' מבואר להדיא שאיסורו מן התורה, ובתור"פ [המובא להלן] נקט בפשיטות שאיסורו מדרבנן. והאריך בנדון זה רעק"א (תשו' קמא ע"ד ותנינא ל"ב ונעתק ברעק"א החדש).

**גמ' שאני התם דאמר קרא לכם שלכם יהא אי הכי אפי' לכתחילה נמי וכו' –**הק' תור"פ שקו' זו הלא קשה גם בלי הדרשא של 'לכם' שלכם יהא, שהרי ממנ"פ אם כונת התורה בקרא ד'לא יאכל' רק איסור אכילה, גם אז יקשה אפי' לכתחילה נמי. ותירץ שלולי קרא ד'לכם' המתיר להדיא הנאה, יש מקום להבין שאסרו חכמים הסחורה לכתחילה, אך לאחר שכבר כתבה תורה להדיא היתר הנאה, שוב אין כח ביד חכמים לאסור מה שהתירה התורה להדיא. (ויסוד זה שאין חכמים אוסרים מה שהתירה תורה כ' הט"ז בכמה מקומות עי' יו"ד קי"ז .א).

**גמ' שאני הכא דאמר קרא יהיו בהוייתן יהיו –**פי' מהרש"א ומהרש"ל שמשמעות 'יהיו' איסור [לאו או עשה] ועי' תורא"ש בהרחבה שהוסיף הכתוב הויה אחרת בנוסף לאיסור אכילה ובהכרח היינו הנאה. עי"ש עוד.

ועל אף שקרא ד'יהיו' הוזכר רק גבי שרצים, פי' בתשו' חוות יאיר (קמ"ב) שמטעם זה הקדימה הסוגי' 'והרי שרצים' אך באמת גם בשאר טמאים יש לשון של טמא 'הוא' לכם או טמאים 'הם' לכם וכדו'. אמנם בתשו' הרשב"א (ח"ג סי' רכ"ג) משמע שהיות והוזכר כלפי כל הטמאים לשון 'לכם' בזה נכלל היתר הנאתן כדין השרץ [כ"נ כונתו, והיינו שלאחר הסתירה במקראות של איסור והיתר הנלמד מן הכתובים גבי שרץ, וילפינן מזה שהיתר 'לכם' האמור בשרץ הוא היתר מוגבל לסחורה לכתחילה שוב למדים מזה לכל 'לכם' המוזכר בפרשה שעדיין אינו מתיר סחורה לכתחילה].

**גמ' שם –** בטעם איסור הסחורה כ' בתשו' הרשב"א הנ"ל והו"ד בט"ז יו"ד קי"ז א' שמא יבא לאוכלו (ועי"ש ברשב"א שמטעם זה אין להתיר אף שאין כונתו לאכילה, כל שבדרך כלל רגילים לאוכלו ודלא כמשמעות ד' התוס').

וגדר ילפותא זו שהטמאים אסורים רק בהנאת סחורה צ"ב, עי' בתשו' חת"ס(יו"ד ק"ח ד"ה ונ"ל)שביאר שבזה שישנם משמעויות הפוכות בפסוקים לגבי איסור הנאה, מסרה תורה לחכמים לפרש האסור והמותר, וחכמים קבעו שדוקא הסחורה אסורה, עפ"י משנ"ת ברש"י לעיל כא: לדעת חזקיה 'לא יאכל' הכונה הנאה היות ומביא לידי אכילה, וממילא נאסרו כל ההנאות ואפי' צביעה ואכילה. אך כאשר רמזה תורה שיש היתר מסויים בהנאה, ראו חכמים שכל מה שאינו מביא לידי אכילה כסחורה בכלל היתר זה עכת"ד.

**רש"י ד"ה שיכול: דהא מישתרי חלב באכילה לגבי גבוה –** עי' בקוב"ש שהק' דמשמע ששייך איסורי הנאה לגבוה, ולכאו' הלא אין שייך איסור לגבי גבוה.

**גמ' ר' עקיבא אומר שיכול למלאכת הדיוט יהא טהור למלאכת גבוה יהא טמא**– עי' במהר"ם חלאוה ופנ"י שעמדו היכן מצינו חילוק בין חולין לקדש. ועי' בפנ"י שיישב בסו"ד שאכן הטומאה שייכת בחולין ובהקדש בשוה, ורק שבחולין אין מקפידים על טומאה ורק בהקדש יש להקפיד שיטמא מה שבתוך הכלי עי"ש.

**דף כד.**

**גמ' ומה מעשר הקל אמרה תורה לא בערתי ממנו בטמא וכו' וברש"י –**יעוי' בהרחבת ד' רש"י שכ' (עפ"י מה שביאר בדעתו המהרש"א יבמות עג:) שבאמת לא ילפינן מקרא דוידוי, שהוא כסיפור דברים.ורק שסוגיין סומכת על עיקר הלאו מקרא 'דלא תוכל לאכול בשעריך'. ועיין בתוס' יבמות שם שלמד בסוגיין כפשוטו שעיקר הלאו נחמד מוידוי עי"ש מה שהק' [וכן כ' הר"מ להדיא בפ"ג ממע"ש].

וצל"ע היכן משמע בוידוי שאסור הטמא לאכול, שהרי פשוטו של מקרא הוא על איסור הבערה(וכמבואר להדיא בתוס' לעיל כב: ד"ה לא יצבע), עיין היטב ברש"י יבמות שם ביאר פי' וידוי זה שלא ביער בטמא, שהודגש טמא שלא נימא שרק הטהור אסור בהבערה, שיכול לאוכלה כדין, אלא אף הטמא שאסור לאכלו גם לו נאסרה הבערה. ע"כ הרי שבעקיפין למדנו על איסור האכילה של טמא.[[2]](#footnote-3)ועיין בזה עוד בהרחבה בצל"ח בסוגיין.

**דף כד ע"ב**

**גמ' כל איסורין שבתורה אין לוקין עליהן אלא כדרך וכו' בכל הסוגי' –**יעוי' בחי' רבינו דוד שנחלקו תרי לישני אם גם בהנאה שייך פטור שלא כדרכה כמו באכילה. והמקור לל"ב הפוטרת שלא כדך הנאתה מזה שהוציאה התורה איסור ההנאה בלשון אכילה הרי שהקישה לאכילה להתחיייב רק בכדרכה.וכמבואר בהמשך סוגיין שכלאי הכרם חייב אף בשלא כדרכה שלא הוזכר גבה לשון אכילה.

והוסיף רבינו דוד שפטור אכילה שלכ"ד הוא מסברא שאינה נחשבת אכילה [ולכן גם בכלאי הכרם האוכל שלא כדרכה יתחייב רק משום הנאה ולא משום אכילה]. עכת"ד.

אמנם האחרונים [עי' מל"מ ורש"ש] ביארו מהלך הסוגי' באופן אחר שלא חילקו הני תרי לישני בין הנאה לאכילה. אלא של"ק איירי בשינוי הפעולה של ההנאה כמו האוכל חלב חי שלא כדרך אכילה,ול"ב הוסיפה לחדש שאף שפעולה זו שעושה רגילה היא בלא שינוי, כמו המניח חלב על מכתו [וכך הוא דרך המוכים ליתן על מכתם]. מ"מ כיון שהחלב עצמו אינו מיועד לשימוש זה כמו למשוח עורות, גם כה"ג נחשב שלא כדרך.וע"ע להלן ביאור מהלך הגמ'.

**גמ' אמר ר' זירא אף אנן נמי תנינן אין סופגין את הארבעים משום ערלה וכו' –**לפי ביאור רש"ש ומל"מ הנ"ל הוכיח ר' זירא שהרי מי פירות דרכו בשתיה, וכל מה שנחשב שלא כדרך הוא רק משוםשהרימון מראש כשנאסר לא נאסר לשמוש זה שהיה עומד להאכל ולא לשתות, ונמצא מבואר לפי"ז שגם באופן שההנאה נעשית כדרכה, מ"מ כל שעצם הפרי שנאסר בשעתו לא נאסר בכך, שוב אין חייבים על אופנים שנתווספו אח"כ. ושפיר דומה לכאו' למניח חלב חי על מכתו שכמשנ"ת עצם ההנאההנאה מקובלת ורגילה ורק שאיננה נכללת באיסור.

ולדרך זו חולק אביי על ראייתו [ע"ד שכ' בצל"ח] שלעולם אזלינן בתר מצב החפץ עכשיו, והיות ועתה הוא נוזל ודרכו בשתיה נחשב כדרך הנאתו. וא"כ אין כל ראיה לל"ב.

**גמ' משום דזיעה דעלמא הוא –** בגדר זה דזיעה והתירו, עי' בקה"י וכעי"ז בחי' הגרש"ר שמראש איננו חלק מן הפרי ולכך מעולם לא נאסר. וא"כ גרע מאפר איסוה"נ [שהנקברין אפרן אסור] שהם האיסור בעצמם ורק שנשתנו.

**דף כה.**

**גמ' בכל מתרפאין חוץ מעצי אשירה וכו' –**גדר חיוב זה שאסור להתרפאות ע"י ג' עבירות חמור מהדין הכללי שחייב אדם למסור נפשו על ג' עבירות, וכמו שהוכיחו האחרונים (עי' או"ש ה' מיסוה"ת הל' ו') שהיכן שאנסוהו לעבור על ג' עבירות ועבר ולא נהרג נחשב כאנוס [לענין עונשי בי"ד] ואילו חולה שריפה עצמו בג' עבירות חייב כמזיד לכל דבר עי"ש שמפורש כן בר"מ.

וביארו האחרונים בחילוק הדברים שכשאנסוהו הרי אין זה רצונו לכך, ונחשב שעושה לרצון אחרים והאחרים הם סיבת הרציחה, ומשא"כ שלפי מצבו הוא שחולה ורוצה להציל עצמו ע"י איסורים, הרי זה רצון גמור כדי להציל עצמו [ודומה לרוצח מחמת כעסו]. עי"ש הנפ"מ.

**גמ' יש לך אדם שממונו חביב עליו מגופו וכו' –** צ"ע שהלא כל מה שצריך ללמדנו שחייב למסור נפשו היינו משום 'וחי בהם' שמטעם זה בשאר מצוות אינו מצווה על מסירות נפש, אך מהיכ"ת שבגלל חביבותו לממון יעבור על איסור ע"ז. וביותר שהלא קי"ל ברמ"א בסוף סי' תרנ"ו שעל כל עבירות צריך להוציא כל ממונו, ואילו בסוגיין משמע שרק לחומרת ג' עבירות מחוייב כן. [[3]](#footnote-4)וצע"ג. עיין בזה בקוב"ש אות ק"ה ערוך לנר סנהדרין ע"ד. ואבנ"ז יו"ד ח"א קכ"ח.

ובחי' הגרש"ר ובזכרון שמואל סי' ס"ה ה-ז תירץ שבאמת ילפינן מפרשה זו שבכל נפשך ומאודך לכל התורה כולה שצריך למסור נפשו, ורק שמהכתוב 'וחי בהם' ילפינן לכל העבירות שדינם יעבור ואל יהרג[[4]](#footnote-5), וכל זה אמור כלפי 'כל נפשך' אך כלפי 'כל מאודך' ליתן כל ממונו אין הפסוק מוציא מכללו, ושפיר ילפינן לכל עבירות כולם שחייב להוציא כל ממונו. עכ"ד.

**חוץ מעצי אשרה ברש"י ובתוס' –** לפרש"י שנראה כמודה בה, לכאו' אין בזה איסור תורה כלל, ומשמע א"כ שגם על איסורי ע"ז מדרבנן אסור להתרפאות. עי' בדבר שמואל שהאריך בזה והביא מתשו' ריב"ש שכתב כן. אמנם יעוי' בחי' הר"ן שהמתרפא בע"ז עובר בלאו ד'לא ידבק בידך מאומה מן החרם' וכל הלאוין השייכים לענין ע"ז הרי הם בכלל יהרג ואל יעבור.

**דף כה ע"ב**

**גמ' מאי חזית דדמא דידך סומק טפי וכו' ברש"י ובתוס'**– דעת רש"י משמע שהיות והנפשות שקולות ממילא לא נאמר בהם דחייה מפני פיקו"נ [הנלמד מקרא דוחי בהם] ונקבע הדין שמחוייב על כך במסירות נפש. אמנם בתוס' מבואר שהיות שהנפשות שקולות הם נקבעה ההנהגה שב ואל תעשה.

אך צל"ע וכמו שהק' הגר"ח [הל' יסודי התורה] שא"כ אין חומרת דין קום ועשה משום היותו עבירה חמורה יותר, ורק שכך ההנהגה כשהצדדים שקולים, א"כ מה שייך למילף מרציחה לג"ע שבשב ואל תעשה תעבור ולא תהרג, שהרי בעריות ל"ש כלל סברות אלו של נפש כנגד נפש.

וע"ע בקוב"ש לעיל אות ה' מה שהק' בנדון דידן.

**תוד"ה אף נערה: אם אומר לו הנח לזרוק עצמך על תינוק אינו חייב למסור נפשו –** דימו התוס' ד"ז לרציחה שבשב ואל תעשה ועי' בחי' הגר"ח בה' יסוה"ת שכ' שלכאו' בכה"ג כלל אינו נחשב לרוצח ואף לא באונס שאינו עושה מעצמו שום מעשה, ועדיף מקרקע עולם דג"ע. ועי"ש בגליונות חזו"א.

**סוגיית הנאה הבאה לאדם בע"כ**

**הקדמה –**הנה ברור שלא אפשר ולא מכוין שמותר לכו"ע אינו בגדר אונסין דכה"ת, שהרי אפי' כשהאפשרות השניה המותרת קשה יותר ג"כ נחשב להיתר של לא אפשר. ועיין בפנ"י בסוגיין.

אלא כלל הסוגי' הוא כמו שביארו האחרונים שכל מעשה שהוא שנעשה במחשבה לתכלית דבר מסויים, ואגב מעשה זה יש תוצאה נוספת של המעשה, בזה דנה הסוגי' אימתי נחשב מעשה זה שעושה גם לצורך התוצאה הנוספת, שהיכן שלא אפשר ולא מכוין במעשהו לכך הרי שמתחשבים בתוצאה זו כמי שבאה מאליה ללא שעשה כל מעשה שהוא לקבל אותה. ודבר זה נוגע לכל איסורים שהם התלויים במעשה, ואף לכגון עבודה בעגלה ערופה שענינה שעובדת עבודה הנוחה לבעלים, שבכל זה נדון הגמ' מהו המודד להחשיב שמתייחד המעשה גם לתוצאה זו הנלווית.

ולפי"ז מוכרח בכל סוגיין שאין לאסור הנאה שנהנה האדם בלא שתהיה הנאה זו באופן של 'מעשה' שמביא את ההנאה, ובפרטי מעשה זה נחלקו בסוגיין אם צריך כונה וכדו'. עיין בכל זה בחזו"א.

ועי' בשער"י (ג' כ"ה ד"ה ובעיקר הענין וכעי"ז בחי' הגרש"ש לנדרים סי' י"בובקוב"ש) שביאר עפ"י מה שייסד שגדר איסור ההנאה אינו על התוצאה שיש לאדם הנאה מהדבר, אלא שאסרה תורה את פעולת הוצאת ההנאה מן האסור, שע"י פעולה זו נחשבת ההנאה שנהנה באופן של השתמשות בחפץ, ונמצא שאיסור ההנאה גדרו כמו איסור אכילה שפעולת השימוש להנאה היא שאסורה. ושפיר ביחס לגדר זה של מעשה הנאה מהחפץ תליא אם מכוין לכך שהרי אם אינו מכוין אין הפעולה מוגדרת כהתר עי"ש עוד. ועיין על זה ממש"כ בחפץ חיים לה"ר כלל ו' באר מים חיים סקי"ד.

**גמ' אפשר וקא מכוין וכו' –**מבואר שגם אופן זה נכלל בהגדרה של 'הנאה הבאה לאדם בע"כ', ורק שבזה לכו"ע אסור. והיינו כמו שביאר בחי' רבינו דוד שהיות ומעיקרא לא נתכוין לכך ורק בדיעבד כאשר כבר באה אליו ההנאה שמח בהנאתו ומתכוין לה, הרי"ז נחשב לבע"כ. עי"ש עוד.

**תוד"ה לא אפשר ולא מכוין: וצ"ל דכל הנהו דמייתי לא הוי פסיק רישיה**– היינו כמש"כ הרא"ש שיכול לסתום אפו כך שלא ירגיש הנאה. ועיין בח"ח כלל ו' באמ"ח י"ד בהגה"ה שם שהק' שהיות ובפועל לא סתם אפו הרי סו"ס בשעת מעשה אי"ז פס"ר כלל. ותירץ שהיות שההליכה עצמה איננה מוכרחת שתהיה להנאה ומשום שיכול להמנע, שוב אי"ז פס"ר. וביאו"ד עפ"י המובא לעיל מהאחרונים שגדר איסור ההנאה הוא רק בגדר של השתמשות, היינו רק כאשר נעשית ההנאה באופן של שימוש בחפץ האסור, ולכן רק כאשר עושה אדם פעולה כל שהי כדי ליהנות וכגון שמקרב עצמו לחפץ, נחשב כמשתמש בדבר להנאתו, ולא כאשר הנאתו דרך אגב מאחר שנמצא בסביבתו. וזהו א"כ שביאר הח"ח שהיות ואין ההליכה מוגדרת בהכרח כהליכה להנאה, שוב ההנאה שבאה לאחר מכן נחשבת שבאה מאליה ולא כשימוש בדבר.

ושיטת הר"ן שבסוגיין שרי אף במקום פסיק רישיה, עי"ש בשער"י מה שביאר בזה וע"ע בקוב"ש ח"ב סי' כ"ג.

**שם בתוס' והא דאמרינן מהו לבעול בתחילה בשבת וכו' אע"ג דהוי לא אפשר וכו' -** מבואר שהיתר זה של אינו מתכוין וכדו' נאמר גם באיסורי שבת וכמשמעות הסוגי' [וכמש"כ להדיא ברש"י בסוגיין](ועיין במשנת ר' אהרן ליבמות שעמד ע"ז) ועיין בח"ח הנ"ל שכ' בתוך דבריו שמסוגיין מוכח שדין זה שייך לכל איסורי תורה.

ובאמת ודאי שאין הכונה למעשה איסור המוגדר מצ"ע כמעשה עבירה, ורק באופנים שיש משמעות עיקרית פשוטה למעשה, ורק שמתלווה לכך גם דברים צדדיים באופן של לא אפשר או שאין כונתו לכך, ד"ז נדון סוגיין באפשר ולא כמכוין.[[5]](#footnote-6) וע"ע היטב בחזו"א בזה.

**גמ'** (ל"ב) **כי פליגי פליגי אליבא דר' יהודה דאמר לא שנא מתכוין ולא שנא שאין מתכוין כ"ע ל"פ דאסור**– צ"ב בגדר זה של אפשר מדוע יאסר כאשר אין כונתו לכך. וצ"ל שבעלמא גדר ההיתר בהנאה זו הבאה בע"כ היינו שאין הפעולה כהליכה וכדו' נחשבת שנעשית עבור האיסור, שהרי עיקר דעתו להיתר, וממילא האיסור הוא כמי שנעשה ממילא שכל דרך זה שעושה הוא כדי לעבור למקום אחר וכדו' וכמשנת"ל. וכ"ז דוקא כשהדרך מצד עצמה מוגדרת כדרך להיתר בכך שזוהי הדרך שדרכה צריך לעבור להגיע להיתר, אך באופן שיש דרכים נוספות, ובכך כבר אינו הכרח לעבור בדרך זו, אין הדרך נקראת רק ע"ש ההיתר שכבר אינו מוכרח, ויש להחשיבה כדרך המובילה גם לדבר האסור, ומאחר שכבר מוגדרת דרך זו, הרי גם אם לא יכוין לאיסור, הלא סו"ס עשה מעשה לאיסור [ודומה למקרב הבשמים לגופו ולא מתכוין להריח]. ועיין בכל זה[[6]](#footnote-7).

**דף כו.**

**גמ' אמרו עליו ריב"ז וכו' והא הכא דלא אפשר ומכוין ושרי –**ברש"י כ' ומתוך שרחוב גדול היה ומחזיק בנ"א הרבה היה דורש שם מפני החמה וכו' משמע שהיתה מחשבה מראש על הצל, וצ"ב וכמו שהק' רבינו דוד שלכאו' זוהי כונה גמורה ואינו מנדון הסוגי' כלל (עי' משנת"ל בשם רבינו דוד). ומטעם זה חולק רבינו דוד שכל כונתו רק למקום הדרשה, ורק בדיעבד כשמגיע הצל נהנה ממנו ושמח בו. [[7]](#footnote-8)

ובעיקר מה שפשיטא לגמ' דמכוין צ"ב מהיכ"ת לגמ' שכונתו לכך, עיין בהגה' יעב"ץ והגה' רא"מ שדייקו לשון הגמ' שדרש כל היום ומ' שכל היום היה צל ובהכרח שנע תמיד למקום הצל היכן שהוא. וא"כ צל"ע לד' רבינו דוד הנ"ל שלא היתה דעתו לצל.

**גמ' שאני היכל דלתוכו עשוי-**לפרש"י ותוס' ההיתר הוא משום שלא כדרך הנאתו [ועל אף שעדיין שלכד"ה הוי איסור דרבנן, כבר ביארו המפרשים שלצורך ת"ת דרבים התירו כמו שנת"ל שהתירו במקום חולי].

אמנם במהר"ם חלאוה פי' שלא הוקדש על דעת הצל ואין כאן נהנה מן ההקדש, וכ"כ הר"ח 'ואין קדושה בצלו'. ויל"ע אם גם מותר ליהנות מצל שבתוכו. [[8]](#footnote-9)

**תוד"ה שאני היכל –** נתחדש בדבריהם שגם במעילה יש לפטור באופן שנהנה שלא כדרך, ולו"ד היה מקום לחלק דין המעילה משאר איסוה"נ שכידוע מהגר"ח יסוד חיובה מדין גזילה [ובגזילה אין שייך פטור זה של אין מכוין עי' בזה להלן עמ' ב'].

**גמ' קול ומראה אין בהם משום מעילה משום שאיןבהם ממש וכו' –** מרש"י שכ' שבריח יש ממש בסממנים משמע שפי' דממש קאי על הדבר שממנו נהנה, ועי' מה שהשיג בתורא"ש ופי' באופן אחר. ובשער"י ה.כ"ג פי' שבריח ישנם חלקים קטנים מהדבר שנכנסים בגופו ומריחים.

**גמ' שם –** כ' האחרונים (עי' קה"י ר"ה סי' כ"ב בשם האחרונים) שכל זה בהנאה שבאה ממילא אך כשעושה מעשה להנות כמו בתוקע בשופר למצוה זהו עצמו המעילה שעושה מעשה של שימוש באיסוה"נ, וכל נדון סוגיין כשהקול יוצא ממילא.

**רש"י ד"ה וריח: וברייתא במריח בה בביתו וכו' –** עי' בשפ"א שהעיר מדוע לא חילק רש"י לאסור בהקטרה בביהמ"ק עצמו קודם שתעלה תמרתו שעדיין לא נעשית מצוותו. ועי' ברש"ש שתירץ בפשיטות שהיות ולרבא כל איסור זה רק לעומדים בחוץ, ודאי שכשמגיע אליהם כבר עלתה תמרתו שבפנים, ובהכרח עסקינן בביתו.

**דף כו ע"ב**

**עלה עליה זכר: וי"ל דאם נאמר כשירה הוה ניח"ל ולכך אין להכשירה –**היינו שמתייחסים למה שנוח לו לפי המציאות ולא לפי הדין. ומטעם זה ביארו התוס' בהמשך דבריהם דעסקינן שרואה בפועל עליית הזכר [ומבואר בזה שמחשיבים שיש כאן ניחותא בפועל]. ועי' עד"ז מש"כ בקובה"ע הוספות לדף ע"ח (שקפידא שמקפיד על חציצה מחמת דין כל שהוא אי"ז נחשב חציצה שמקפידים עליה עי"ש היטב).

ובתורא"ש ב"מ דף ל. הוסיף לתרץ שהמודד לניחותא הוא כלל רצונו בדבר זה בשאר בהמות.

**גמ' ת"ש אבידה לא ישטחנה לא על גבי מטה ולא ע"ג מגוד וכו' –** פשוט וברור שכלפי איסור גזל שיסודו הפסד ממון חבירו לא שייך כלל נדון סוגיין בלא אפשר ולא קמכוין, שהרי מחוייב להציל ממון חבירו שנפסד. אלא שבנד"ד ביאר בקוב"ש הלא חבירו צריך למעשה זה, ורק שנהנה המוצא דרך אגב, והנדון בזה הוא אם נחשב 'כנהנה' ממון חבירו או שההנאה באה ממילא ולא נחשב שנהנה ממון חבירו.

**סוגיית שבח עצים וזוז"ג**

**יש להקדים כמה נדונים עיקריים:**

א. הכל מודים שכל הנגרם מן האיסור הרי"ז אסור.וכל מה שיש לדון היתר רק כאשר יש גורם נוסף של היתר מדין זה וזה גורם.ויסוד הנדון הוא שהיות וב' גורמים לו יתכן ולא מתייחס כנגרם מאף אחד מהם, [עי' שער"י ג. כ"ה] או שמדין ביטול שמתבטל גורם האיסור בגורם ההיתר, כמש"כ הר"ן במס' ע"ז.

ב. נחלקו אם אש היוצאת מן העצים נחשבת כנגרמת מן האיסור ומבואר ברש"י (ד"ה בישלה וד"ה אימור) ותוס' (ד"ה חדש) שנחלקו אם להחשיב הנאת האש כמי שבאה מן העצים האסורים, או שמתייחסת ההנאה לעצים שנשרפו באש זו וכבר הם במצב של היתר.[[9]](#footnote-10)[עי' לעיל כב: בתוס' ד"ה מנין שלא יצבע שכ' שבאש שע"י שמן לכו"ע יש שבח עצים בפת].

ג. בעיקר גדר זה שאסור ליהנות מן הנגרם יל"ע וכמו שדנו האחרונים אם ע"י הנאה מן הנגרם נחשב שנהנה מן הגורם עצמואו"ד שהנגרם עצמו נחשב כדבר האסור. עי' משנ"ת בתוס' ד"ה חדש ובשער"י ג. כ"ה ד"ה ומעתה נתבאר ובקה"י סי' י"ח.

ד. נחלקו הראשונים אם איסור זה דשבח עצים מן התורה, ששיטת תוס' להלן עה. ד"ה וגרפו שהוא מהתורה, ולשיטת הר"ן מס' ע"ז רק מדרבנן. והובאו הדברים בהרחבה בתשו' אבנ"מ סי' ו'.

ה. בעיקר נדון היתר דזוז"ג, לדעת הר"ן בע"ז (כ"א מדפי הרי"ף) שמדין ביטול הוא שמתבטל האיסור בהיתר. אמנם לדעת שאר הראשונים נקטו האחרונים שיש לומר שכאשר אין האיסור גורם יחידי אינו נחשב לגורם, וכעין שמצינו בשנים שעשו מלאכה בשבת ששניהם פטורים(עי' בשער"י ג. כה ד"ה ועפ"י מה).

**תוד"ה חדש: ואור"י דל"ש אלא באיסוה"נ דוקא –** היינו שמוקצה אסור באכילה אך לא בהנאה. ואמנם מצינו איסור הנאה ממוקצה גם ביו"ט (כמבואר בביצה לג. שאסור לסמוך דלת בבקעת וכן שם דף ד:) אך כבר כ' מהרש"א ביצה לג. שאי"ז מגדר איסוה"נ אלא ששימוש זה במוקצה נחשב כאכילה של המוקצה, וכ"כ בשו"ע הגר"ז תק"ט. ט"ז ... לפי שתשמישן של עצים ואבנים זו היא אכילתם עי"ש בארוכה.

והנה בקושייתםנקטו שאיסור הנגרם שייך גם כשנגרם מאיסורי אכילה [ועיין בבית הלוי ח"א סי' יב ששיטת הגה"מ כקושיית תוס' שפת הנאפית ממוקצה אסורה, על אף שמוקצה אסור רק באכילה].

ובביאור נדון זה עי' בקה"י סי' י"ח דתליא בגדר איסור דבר הנגרם מאיסורי הנאה, אם נעשה בעצמו דבר האסור בהיותו נגרם מן האיסור שדין הנגרם כדינו של הגורם, ובזה אין חילוק בין אם הגורם אסור בהנאה או באכילה, תמיד יהיה דינו שוה כהגורם. או שגדר איסור דבר הנגרם שנחשב שבאמצעותו נהנה מן הגורם(וכ"מ בכרתי סי' ס' סק"א), ולכן שפיר חילקו שבאיסורי מאכלות ל"ש לומר שנחשב כמי שאכל את הגורם, ורק כלפי איסוה"נ שפיר י"ל שאכילת הנגרם הרי"ז הנאה מן הגורם. וכ"כ בקוב"ש קי"ט.[[10]](#footnote-11)

**תוד"ה בשלה ע"ג גחלים: יש לחלק בין אפרן לגחלים –** היינו מדרבנן בלבד, שמדאו' מותרת ההנאה אף מגחלים, וכמבואר להלן שאף בגחלים לוחשות מותר. וכ"כ בראש יוסף.

**תוד"ה בין חדש בין ישן [א]: אע"ג דזוז"ג דוקא בדיעבד מותר וכו' –** בטעם איסור לכתחילה פי' הר"ן במס' ע"ז (כא: מדפי הרי"ף) עפ"י מה שביאר בעיקר היתר זוז"ג שמותר משום שבטל גורם האיסור בהיתר כדין ביטול ברוב. וממילא אין לעשות כן לכתחילה שאין מבטלין איסור לכתחילה. אמנם בתשובת אבנ"מ סי' ו' הוכיח שלדעת תוס' [להלן עמ' ב' ד"ה הקדש] אין זה גדר היתר דזוז"ג, ובהכרח שלדעתם אסרו רבנן לכתחילה ליהנות מגורם של איסור כל שהוא.

**שם: דהכא הוי כדיעבד דאם נאמר חדש יותץ מפסיד התנור –**בפשוטו שהפסד הנתיצה נחשב כאפשרות של דיעבד. ועי' ברא"ש שהוסיף לבאר [וכפי שפירשו בק"נ שם אות ר'] שכלפי עצי ערלה אין לחוש להפסדם כשמצנן חומם שהרי הם עצמם אסורים בהנאה. ומשא"כ בתנור שהוא עצמו מותר ורק שיש בו שבח של איסור א"צ להפסיד תנור היתר זה בגלל שבח האיסור. וע"ע בחזו"א.

**גמ' אימור דשמעת ליה וכו' זה וזה גורם מי שמעת ליה -** היינו שהיות והפת מותרת שזוז"ג מותר אין צורך לנתוץ התנור שהרי הפת הנאפית ממנו מותרת. אמנם צ"ב שאמנם הפת מותרת שהווייתה ע"י זו"ז גורם אך מדוע לא נאסור עצם אפיית הפת שזהו מעשה הנאה בתנור האסור לאפות בו פת. וצ"ע. עי' בשער"י ג כ"ה ד"ה והנה לכאורה. וע"ע בחזו"א.

**גמ' שאור של חולין ושל תרומה וכו' ואין בזה כדי להחמיץ וכו' –** העירו האחרונים שלהמבואר בתוס' ד"ה חדש שאיסור נגרם שייך רק באיסורי הנאה, א"כ בתרומה שאסורה רק באכילה מה שייך בה נדון דזוז"ג. עי' מש"כ בקוב"ש ובשער"י ג' כה ד"ה ועפ"י מה שנתבאר ובקה"י סי' י"ח. [ועי' היטב ברבינו דוד סוד"ה לא קשיא].

**דף כז.**

**גמ' יוליך הנאה לי המלח וכו' –** דעת רש"י שיוליך דמי עצים, והיינו שאין איסור בכל הפת ורק בשיעור של השבח שהשביחו העצים. ובבעה"מ כ' לפי"ז שגם אם לא נתערבו ניתן להתיר ע"י השלכת דמים. אמנם תוס' בע"ז הק' שא"כ מדוע הוזכר דין זה רק כשנתערבו, ולכך סוברים שצריך להוליך דמי כל הפת. והיינו שס"ל שכל הפת נאסרה. ובדין זה ישנם שיטות רבות בראשונים בסוגיין ובמס' ע"ז [אם מתיר רק בתערובת, ואם מתיר אפי' באכילה, ומהו הדין אם בשאר איסורים גם מועיל השלכה] ועי' בס' דבר שמואל שהביא לכל נדונים אלו בקצרה. ואכמ"ל.

ובעיקר גדר היתר השלכת המעות עי' מה שפי' בשער"י ג. כה ד"ה ובעיקר הענין, שהיות וע"י מעות אלו שהוצרך להשליך בגלל ההנאה היה יכול להשביח גם באופנים אחרים, הרי שכבר לא נחשב שנהנה בזה מן האיסור, שנחשב כדבר שבין כך היה מושבח שבח זה, ורק במקרה השביחו האיסור, ולכן אין בכח האיסור

לאסור השבח שהיה נוצר בין כה וכה. עי"ש עוד.

**גמ' איכא דאמרי אפי' למ"ד זוז"ג מותר קדירה אסורה דהא קבלה בישולא מקמי דניתן עצים דהיתרא –** צ"ב א"כ מדוע לדעה ראשונה מותר ואין מתייחסים להנאה זו. ומוכרח מזה שהיות ואין זה מעיקר תשמישו של קדירה אין נחשב שנגרמת הנאה ע"י העצים, ורק בהנאות המיועדות לה הם המיוחסים לעצים המשביחים.[[11]](#footnote-12) [וכשם שפשוט ומוסכם שאין איסור ליתן הפת בתנור קודם הדלקת האש, דאין זו הנאה המיועדת לשימוש התנור]. שו"מ כעי"ז בס' מנחת שלמה בסוגיין.

**גמ' בשלה ע"ג גחלים דברי הכל הפת מותרת וכו' בכל הסוגי' –** היתר הגחלים הוא משום שעסקינן באיסוה"נ הנשרפין שאפרן מותר וכדין קדשים שנעשית מצוותו, כ"כ הרא"ש כאן. ולפי"ז באיסוה"נ הנקברין אין להתיר הבישול באפרן.

ויל"ע לפי"ז בקו' הגמ' עצים דאיסורא לרבנן היכי משכחת להו, שהרי כל יסוד מחלוקתם שהאש בא מן השרוף וכמשנת"ל ריש סוגיין, וא"כ שפיר משכח"ל לאסור עצים שדינם בקבורה שאין היתר לאפרן ואש היוצאת מהם. עי' בפנ"י [כאן בעמ' ב'] שעמד בזה, ופי' מחלוקת דיש שבח עצים בפת באופן אחר.

**גמ' גחלים לוחשות אסורים-** לצד זה נמצא שנחלקו רבי וחכמים בהגדרת הלוחשות אם נחשבות כעצים חיים או כשרופים. ולצד זה שהלוחשות ג"כ מותרות, ובהכרח מה שבכל זאת אוסר רבי באבוקה כנגדו [על אף שמקום שלהבת ודאי שרוף והרי הוא כגחל לוחש] בהכרח הכונה שמתייחסים לאש כמי שיוצאת מהעץ החי היות והסיבה לשרפת העץ היא האש עצמה (וכמשנת"ל הע' 9)

**דף כז ע"ב**

**תוד"ה הקדש: תימה מה חומר היא זו הלא הקדש דבר שיש לו מתירין וכו' –**היינו שהוק' לתוס' שאי"ז חומרה מה שאינו בטל ומדוע א"כ יש מקום להחמיר בזוז"ג. ועי' באבנ"מ [בתשו' ז'] שהביא מהר"ן במס' ע"ז שכל גדר היתר של זוז"ג הוא משום ביטול ברוב שמתבטל סיבת האיסור בסיבת ההיתר (עי' מה שהאריך בדבריו באבנ"מ שם ובשער"י ג. כה) וא"כ ל"ק מה שהק' תוס' שהרי מטעם זה שהקדש לא בטיל שפיר לא שייך קולא דזוז"ג. ובהכרח שתוס' חולקים על הר"ן בגדר היתר דזוז"ג.

**גמ' תניא א"ר יהודה וכו' והדין נותן ומה נותר שאינו וכו' –**בפשטות מבואר לדעת ר' יהודה שדין הביעור אינו כהיכ"ת בלבד שלא יהיה לו חמץ. שהרי מצריך ביעור באופן מסויים וכמו שבנותר זהו דין מסויים באופן הביעור, ולפי"ז יתכן שלחכמים שלא דרשו ביעור באופן מסויים עיקר גדר המצוה הוא המצב שאין לו חמץ ברשותו. וכמו שכ' הגר"ח [א' הל' ג'] שנמצא שמחלוקתם בעיקר גדר מצוה זו של 'תשביתו' שלדעת ר' יהודה הרי זו מצוה מעשית שחייב לבער החמץ, ולכך גם מחמת מצוה זו נחשב לאו דב"י ללאו הנתק לעשה, אך לרבנן עשה זה נחשב כ'איסור עשה' במקביל ללאו דב"י, ולפי"ז אין כאן מצוה בעצם מעשה הביעור [וא"כ ניתן גם לבער ע"י נכרי שאין כל קיום דין בביעור]. ועי"ש בגליונות חזו"א מה שהעיר על דבריו מן הסוגי'.

**שם –** דנו האחרונים בדין שריפה שילפינן מנותר אם דין הוא במצות תשביתו שמתקיימת רק ע"י שריפה, או שמודה לרבנן שמצות השבתתו בכל דבר, ורק משום איסוה"נ נחשב מן הנשרפים. שיטת המקו"ח [פתיחה לסי' תל"א] והמנח"ח מצוה ט' כהצד השני שגם לר' יהודה השבתתו בכ"ד[[12]](#footnote-13). אמנם אחרונים רבים [עי' אחיעזר ח"ג סי' א' וחזו"א ועוד] נוקטים שלדעת ר' יהודה מנותר ילפינן עיקר מצות תשביתו שמתקיימת דוקא באופן של שריפה. אמנם כו"ע מודים שגם לר' יהודה החמץ נחשבכמבוער בהיותו מפורר וזרוי לרוח (וכדינו שלאחר זמנו עי' להלן) ואך שמכיון שלא מקיים בכך מצוות ההשבתה, נמצא שגם לא תיקן בכך את הלאו, בהבדל משריפה שמתקנת הלאו כדין לאו הניתק לעשה.

**גמ' אמרו לו כל דין וכו' לא מצא עצים יהא יושב ובטל וכו' –** הנה ודאי שגם לר' יהודה יצטרך לבער בכל אופן שהוא בכדי שמכאן ואילך לא יעבור בב"י ובחיוב תשביתו, ואך מקשים רבנן [לביאור האחרונים הנ"ל] שהיות וקיום מצות תשביתו לדעתו רק באופן של שריפה, א"כ כל אופן של ביעור אחר שיעשה לא תיקן בכך הלאו דב"י שכבר עבר עד עכשיו. כן ביאר החזו"א.

ובשאג"א הוסיף לבאר שבהבדל משיטת רבנן שכל ביעור שהוא מקיים תשביתו ומתקן הלאו, ובכך שיפרר ויזרה גם כן תיקן, הרי לר' יהודה אין צורך וענין לפורר, שהרי בין כך לא יתקן לאו דב"י שכבר עבר כל שלא ישרפנו, ובכדי שלא יעבור מכאן ואילך סגי בכך שיוציא החמץ מרשותו, וא"כ נמצא שהוקל דינו לר' יהודה מלרבנן וזאת היא קושיית רבנן לר' יהודה.

אמנם לדעת המקו"ח הנ"ל שמודה ר' יהודה שמקיים תשביתו בפירור, ורק מדיני איסוה"נ צריך לשורפו, צ"ל שכונת יושב ובטל מקיום מצות ביעור דאיסוה"נ, וכן משמע בדבריו שם. וצ"ב.

**רש"י ד"ה שאם לא מצא:אע"ג דאמרי' בפרק קמא וכו' אבל בשעת ביעורו השבתתו בכל דבר –**היינו שרש"י לשיטתו לעיל יב: שדברי ר"י אמורים רק בשעה שישית, אך בשעה שביעית ואילך גם לר"י שביתתו בכל דבר. אמנם לשיטת תוס' שם להיפך שבשעה שישית מודה ר"י ששביתתו בכל דבר, ומחלוקתם בשעה שביעית שהיא מן התורה, ובזה לר"י השבתתו בשריפה דוקא.

ודעת רש"י צ"ב רב מדוע אין ללמוד מביעור לשעה שביעית כמו לשעה שישית,וביותר צל"ע שהלא חיוב שריפה אינו חיוב על הגברא לשרוף אלא ככל דין שריפה של תורה באיסוה"נ שהוא דין החפצא שטעון שריפה, ומוטל על האדם לקיים דינו של החפצא.(עיין לעילי מהגר"ח) וא"כצ"ב הכיצד שייך דין שריפה בחמץ בשעה שישית שעדיין אינו אסור כלל. וצע"ג.עיין בזה בחי' הגרש"ר לדף ד: אות סח-סט[[13]](#footnote-14).

ולשיטת תוס' הנ"ל הסוגי' מבוארת מצ"ע שאכן בחיוב תשביתו דאו' שהוא משעה שביעית (עי' תוס' דף ד:) לר"י דוקא שריפה, ורק בשעה שישית שכל ענינה להכשיר לשעה שביעית שלא יהיה החמץ בביתו בזה אפשר לכו"ע בכל דבר שהוא.

**שם ברש"י קולא היא במי שהוא רוצה לצאת בשיירא וכו' -** נתחדש בזה שדין שריפה שייך אף זמן רב קודם שעה שישית, ומכאן הק' הטור סי' תמ"ה ע"ד הרא"ש שנקט בדעת רש"י שבשעה חמישית גם לר' יהודה ניתן לבער בכל דבר, וצ"ב ממש"כ רש"י שהמפרש ויוצא בשיירא מחוייב בשריפה לר' יהודה. ועיין שם בב"י שי"ל שהיות ולא יהיה בביתו בשעת ביעור חשיב לדידיה כשעה שישית לחייבו בשריפה [וכונתו דשאני מפרש ויוצא בשיירא שכך הוא עיקר תקנתו וחיובו לבער עתה החמץ. ולכן ישנם פוסקים הנוקטים שגם אם כל אדם המקדים לבדוק קודם אור לי"ד אינו מברך על בדיקתו, המפרש ויוצא בשיירא מברך. עיין ביאוה"ל תל"ו.א].

אלא שעיקר דעת רש"י זו צ"ב שהלא רשאי למכור לגוי בשעה שישית ובודאי כשיוצא בשיירא, וא"כ מהו חיובו בשריפה בשעה זו. וצ"ל כמש"כ האחרונים שאמנם רשאי לאכול ולמכור לגוי וכדו' אך מצות תשביתו אינו מקייםבלא שריפה, וזהו א"כ כונת יושב ובטל, בלא קיום המצוה. עי' קוב"ש אות ק"צ.

**תוד"ה אין ביעור חמץ אלא שריפה –** מבואר מדבריהם ששיטת ר' יהודה נשארת שאי"ז קולא על אף שיש נפ"מ צדדית שנגרמת בו , וא"כ לא חזר בו ר"י. וכ' בחזו"א שלפי"ז כונת הגמ' שחזר ר' יהודה ודנו דין אחר היינו לשיטת חכמים. [ואך שלפי"ז צל"ע מהי התמיהה ששואלים חכמים להלן כח. משיטת עצמו שאשם תלוי הבא על הספק אינו בשריפה, בזמן שכל דבריו אלו רק לשיטתם. עי"ש בחזו"א].

**גמ' חלבו של שוה"נ יוכיח וכו' –** צ"ב וכמשה"ק בקוב"ש קכ"ז שהרי זהו צירוף שנזדמנו בו ב' איסורים, ומה הוכחה יש מזה לדרגת איסור חמורה.

**גמ' חזר ר' יהודה ודנו דין אחר וכו' –** צ"ב שהיות וכבר נתבאר שחמץ איסור חמור הוא א"כ בדין שלא נקל בו כשלא מצא עצים. וביאר החזו"א (סי' קכ"ד לסוגיין)שבחזרתו דן לומר שאה"נ מצד מצוות ביעור חמץ השבתתו בכל דבר, ורק שיש ללמוד במה מצינו על דין איסוה"נ שבו [והאיסור הנאה לא נחשב חמור יותר שאינו שייך ללאו דבל יראה] שבזה יש לדמותו לחיוב הנותר שגם הוא איסוה"נ, ושפיר שוים הם בחומרתם, עי"ש עוד.

**רש"י ד"ה ודנו דין אחר: אלא גז"ש וכו' –** בפשטות הלימוד הוא במה מצינו וכמש"כ תוס' ד"ה אין, וכ' הרש"ש שלשון רש"י לאו דוקא. אמנם בפנ"י להלן כח. כ' שנחלקו בזה רש"י ותוס'.

**דף כח ע"ב**

**תוד"ה רבי שמעון: ונראה דנפק"ל מתשביתו וכו' ומשמע דתשביתו שלא כדרך הנאה וכו' –** היינו שבאכילת החמץ עובר על עשה דתשביתו. וגדר לימוד זה שכאשר אוכל החמץ, זה עצמו נחשב למקיים את החמץ בכך שמנצל את ייעודו ותכליתו, ורק ע"י הנאה [אפי' כדרכה עי' בראשונים] שאיננה עיקר תכלית החמץ כאכילה נחשב שמבטלה בכך.

ובמקור חיים תמב.ב חידש עפי"ד תוס' שהיות ואיסור זה של תשביתו לא נאמר בלשון 'אכילה' נאסרה גם שלא כדרך אכילתה [עפ"י המבואר לעיל כא: ועי"ש במצויין מרבינו דוד]. ולכן אף כל הפסח אסור החמץ שלכד"א. עכ"ד.

**שם בתוס' וא"ת למה שורפין בשש לר"ש יסיקנו תחת תבשילו עד הלילה מעט מעט –**מזה שיכול להסיק מעט מעט ולא נאסר כל רגע באיסור עשה דתשביתו(עי' בתרה"ש שרמז לזה), הוכיח בחזו"א (קי"ח ד)שכל חצי היום זמנו לקיום המצוה, וכל שביער באיזה זמן מן היום קיים מצוותו. ועי' באחרונים שדנו בכונת תוס' שגם אם כל רגע זמנו, י"ל שבזה שהתחיל להסיקה כבר מתעסק בהבערתה ואינו עובר בכך.

**תוד"ה כל ערל –** בקושייתם פירשו שהפסוק בא לאפוקי שאינם 'אסורים' במצה, ובתירוצם ביארו שכונת הלימוד שאינם 'פטורים' מן המצה על אף שאינם שייכים בקרבן, אינו מעכב את המצה. עי' תור"פ בהרחבה.

**דף כט.**

**גמ' מה שאור דראייה וכו' אבל אתה רואה של אחרים ושל גבוה וכו' אבל אתה אוכל של אחרים ושל גבוה –**עיין בצל"ח שדן בארוכה בדין חמצו של ישראל המופקד ללא אחריות, אם הנפקד עובר עליו בב"י, ולפי צד זה שאינו עובר עליו בב"י דן שיהיה אף מותר לשומר לאכול או להנות מחמץ זה שאינו עובר עליו בב"י כחמץ עכו"ם.

ולכאו' הפשוט כמש"כ בקוב"ש ק"ל שהלימוד הוא בחמץ כזה שלא שייך בו ב"י, ולא כלפי כל אדם ואדם אם עובר בעצמו על חמץ זה בב"י.

**רש"י דיליף שאור: ומותר וכו' מן התורה –** דייק בראש יוסף שעכ"פ מדרבנן אסור[וכן האריך בצל"ח עי"ש], דלא גרע מחמץ כל שהוא שאסור באכילה. [וכונתו שעל כל שהוא אין עוברין בבל יראה ובכ"ז ודאי שאסור באכילה. ועיין משנ"ת לעיל מנדון הצל"ח, ולכאו' לדרכו של הקוב"ש יש לדון גם כאן. ועיין].

**תוס' בדין הוא: דאם נתן לו הנכרי הרי הוא שלו וכו' -**נמצא שנחלקו רש"י ותוס' אם בהכרח קונה הישראל את החמץ מן העכו"ם. ובעיקר נדון זה כבר דנו הראשונים בכמה מקומות אם אורח קונה עי' בקוב"ש שציין לנדון זה. ובס' מקראי קדש (פסח ח"ב סוס"י מ"ה) הביא מהגרא"ז מלצר שיש לומר שבנדון דידן יודו כולם שחייב בחמץ, ומשוםשעכ"פ כבר קנה זכות זו של אכילה, ואין לבעה"ב רשות להוציא בולעו מפיו, וסגי בזכות זו –גם אם אינה בעלות מלאה- לעבור עליו בב"י.[[14]](#footnote-15)ועי' כעי"ז בשפ"א.

ועי' מש"כ מקור חיים תס"ו א' שכל היכן שמקבל חפץ מחבירו ליהנות מחפצו ובכך לכלותו, נחשב שקנה החפץ, גם אם יתננו לו בהשאלה בעלמא, וציין שכן מבואר בתוס' דידן.

**שם בתוס' ומיהו בשל גבוה קשה וכו' ואם פדאו הרי הוא שלו –**עי' בקוב"ש שהוכיח מזה שאין כל אפשרות לפדות הקדש שיצא להפקר, והיינו שבפסוק של פדיון הלשון 'ונתן הכסף וקם לו' דוקא באופן הזה שנעשה שלו.

**גמ' ר"ש קנסא קניס הואיל ועבר עליה בבל יראה וכו' –** עי' בר"ן שהוכיח קנס זה כלפי כולם ולאו דוקא כלפי החוטא.

ובתשו' נוב"י קמא סי' כ' (וע"ע בתנינא ס"ה)חידש בזה שהיות וקנס הוא,פעמים שאין לקנוס איסור זה, ובכגון מי שגזלו את חמצו שכלפי נגזל הלא לא יכל לבער החמץ, ומאידך כלפי הגזלן אינו מפסיד מקנס זה שבכל מקרה יכול לומר הרי שלך לפניך ולהפטר מחיוב תשלומי הגזילה, לא קנסו בכה"ג רבנן,ואין כל איסור בחמץ זה. וכן מי שמת בער"פ והוריש חמץ לבניו. עי"ש בארוכה. ובחזו"א האריך לבאר שלא חילקו בקנס.

**רש"י ד"ה מעל: ואע"ג דקנסא קניס וכו' אבל האי דבהיתרא שהיי' גביה וכו' אתה רואה של אחרים ושל גבוה -** היינו שלולי היתר חמץ גבוה היה הגזבר עובר בב"י והיה החמץ נאסר מקנס חז"ל. ומכאן הכריע בבאר יצחק (סי' ב' ענף ב' והו"ד בדבר שמואל) במחלוקת הפוסקים באופן שחמצו של גוי מופקד אצל ישראל ובאחריותו שעובר השומר בב"י, אם קנסו בחמץ כזה שאינו שלו. שלדעת מג"א ת"מ סק"א נאסר וחק יעקב שם סק"ד חולק שאינו נאסר. ומכאן משמע שהיה לאסור חמץ הקדש אם היה אסור בב"י.

**רש"י ד"ה את יום הכיפורים: יש טועים וכו' –** פליג בזה ע"ד התוס' שיש להעמיד בשוגג שגם בו שייך פטור קלבדר"מ כדין חייבי מיתות שוגגין, וכן נקט בפנ"י ומהרש"א. אך בקצות כח. א ביאר בדעת רש"י שאיננו חולק על עיקר ד' תוס', עיין בהע'[[15]](#footnote-16) תורף דבריו.

**תוד"ה מאן: דבמיתה דגלי לן קרא דלא פטרה הכא וכו' בכרת דלא גלי לא גלי –** משמע שהחילוק הוא בין מיתה לכרת, ואף אם יהיה חיוב מיתה מעבירה אחרת ג"כ יתחייב, שכך היא המדה שמעילה מחייבת גם במקום עונש חמור, ואי"ז פטור מיוחד לחיוב מיתה דמעילה.

**תוד"ה רבי נחוניא: ותירץ כיון דפטר מקרן וחומש פטר נמי מקרבן וכו' –** יש לדייק מלשונם שחומש אינו כקרבן שאינו בא לכפרה, ולכן דייקו התוס' שפטור מקרן וחומש וממילא מקרבן. (עי' בדבר שמואל). וברש"י ד"ה ויש אומרים כ' 'ובמקום שאין קרן אין חומש ואין מעילה' ומשמע שסובר שגדר החומש כקרבן. עי' קוב"ש קל"ד.

**גמ' רב יוסף אמר בפודין את הקדשים להאכילן לכלבים קמפלגי וכו' –** היינו שאם אין כל תועלת ממון להקדש אין בו מעילה. ומבואר א"כ בזה שיסוד חיוב המעילה הוא 'ממון' שהפסיד מעות להקדש.

ועי' בנתיבות כ"ח. ב מה שחילק בזה בין סוגי ההקדשות, שרק בכגון הקדש דסוגיין שהיא קדושת דמים, שיסוד הקדש זה הוא ממוני ושפיר תליא בשוויות ממון, אך באופן של קדושת הגוף שיסוד הקדושה אינו תלוי בממון אלא בהיותו מיוחד לגבוה, בזה אין חיוב המעילה משום גזל הקדש ואינה תלויה בשוויות ממון וחיוב המעילה בתורת ככפרה על מעשה עבירה שעשה. עי' בקה"י סי' כ' שהאריך בזה. וע"ע קוב"ש קח. קט"ו.

**רש"י ד"ה ורב יוסף:אלא אליבא דר' יוסי הגלילי פליגי וכו' –** צ"ב מדוע יש בזה חסרון דאכילת כלבים, שהרי כמבואר בתוס' לקמן עמ' ב' שימוש והנאת [ישראל] אינו נחשב לכלבים. ופי' מהרש"א שלדעת רב יוסף כל הנאה שהיא אפי' של ישראל שווה לפדיית כלבים.

**תוד"ה אין פודין: (א) דהא ר"ע שרי בבכורות לזמן נכרי וכו' –**כוונתם להוכיח שאיסור פדייה לכלבים אינו שייך היכן שראוי לאכילת ישראל, וכל האיסור שייך רק היכן שכל האפשרות היא להשתמש לכלבים [או לנכרי] . וכדמוכח שר"ע עצמו שאור בכור טריפה בע"מ לכלבים מתיר בבכור בע"מ שאינו טריפה, ובהכרח שבכה"ג שראוי לישראל אין חסרון דלכלבים.

**תוד"ה אין פודין: (ב) תימה לר"י וכו' נמעולדהא לאחר שנשרף ונעשה אפר יכול לפדותו –**צ"ב שעדיין יחשב כהנאת אכילת כלבים, וכמשנת"ל ממהרש"א שלרב יוסף כל הנאה שהיא שאינה אכילה יש לה חסרון דהנאת כלבים.

ועי' בשפ"א שפי' שכל קדושת אפר של הקדש מדרבנן בלבד [[16]](#footnote-17) בזה הקילו רבנן לפדותם לכלבים. עי"ש עוד.

**שם בתוס' דכיון כמו שהוא עכשיו לא שוה מידי לא שייכא ביה מעילה וכו' –**ברשב"א קידושין נו: כתב כתוס' והוסיף שהאפר עכשיו לא בעולם. עי"ש עוד בריטב"א.

וביאור כונת הראשונים עי' להלן מהשער"י שדין הממון לא תלוי בעצם אפשרויות ההנאה שיכולים לבא על ידה, אלא בכך שישנה הנאה בחפץ. עי"ש בהרחבה.

**דף כט ע"ב**

**גמ' בהא קמפליגי בדבר הגורם לממון וכו' –** עי' בקצות שפ"ו ז שפי' שמשנ"ת כאן להחשיב גול"מ כממון היינו רק שנחשב כממון כלפי תביעת ממון שתובע מהמזיק ובמעילה כבסוגיין [שאינו נחשב כגרמא, אלא כמזיק ממון ממש], אך עדיין אין הכרח שנחשב ע"י שגורם לממון כממון שלו כבר עכשיו קודם שעבר הפסח וכדו'. ועי"ש בהערות 19 שהביא דעות האחרונים בזה.

**עוד שם –** מעיקר סוגיין למדנו שבאיסוה"נ גם אם ישנה אפשרות כל שהיא ליהנות ממנה לאחר זמן עדיין אינה נחשבת לממון גמור, ורק תלויה בנדון גול"מ. וצ"ב מדוע מעצם אפשרות השימוש בעתיד איננה נחשבת לממון.

עי' בשער"י (שער א' סוף פר' ט') שמוכח שאין הפקעת איסוה"נ ממון מחמת מניעת השימושים בפועל, ואף לא מעצם זה שאסור הדבר לבעליו להשתמש בו, שהרי ההקדש עצמו אינו מוזהר על החמץ לבערו, ואדרבה עומד החמץ ליהנות ממנו לאחר הפסח. אלא שעצם זה שהשימוש נאסר בחפץ זה החשיבתו תורה כחפץ שאין בו שימוש, שכל השימושים שלו בטלו מלהחשב שימושים, שהם נחשבים כאכילת רעל וכדו'. ועל אף שיודעים כבר היום שלאחר הפסח יהיה מותר בהנאה אין בכך להחשיב ממון שלעת עתה אינו מונח בחפץ הנאה העתידית, בהבדל משאר פירות וכדו' שגם כשאינם ראויים נחשבים לממון ע"י שמהלכם הטבעייהיה בהם הנאה, כאן היתר לאחר הפסח היתר מתחדש הוא, ולע"ע כולו אסור.[[17]](#footnote-18)

ובזה הוסיף בשער"י לבאר מש"כ התוס' והראשונים בקידושין שאין היתר האפר מועיל להחשיב החפץ לממון, ומשום שאמנם ישנה אפשרות להגיע ע"י החפץ להנאה של האפר, אך אין דין הממון תלוי באפשרויות להפיק הנאה, אלא רק בכך שבחפץ עצמו מונחת הנאה זו, והיות ובמצב זה של החפץ אסור הוא לגמרי בהנאה, אינו ממון.ועל אף שתתכן הנאה בהתהפך החפץ לחפץ אחר שנעשה אפר, מ"מ משום זה אינו בכלל ממון. עכת"ד.

**תוד"ה רב אשי:ימכרנו הקדש לנכרי וכו' –** מבואר שנקטו בפשיטות שלהקדש עצמו לא נאסר למכור החמץ בפסח, והיינו שההקדש עצמו לא נאסר בהנאה. עי' בזה בארוכה בס' דבר שמואל.

**שם בתוס' בסוה"ד: ומכאן מוכיח ר"י שהמשהה חמץ בפסח ודעתו לבערו אינו עובר באותה שהייה וכו' –** הנה נתחדש בדבריהם שבלאו הנתל"ע אם עובר הלאו ע"מ לתקן הלאו לא עובר מעיקרא כלל, ושרי לכתחילה לעשות ע"מ כן. עי' בראש יוסף שעמד בזה, והאריך להקשות בזה בשאג"א סי' פ"א הכיצד יתכן שיעשה עבירה כגזל וכדו' ע"מ להשיב עי"ש.

ועי' בחזו"א שכ' שודאי לאו שנאסר בו 'מעשה' ובכגון גזילה וכדו' אין כל היתר לגזול ע"מ לשלם, שסו"ס עשה מעשה האסור, ורק בכגון לאו דב"י שהוא לאו הנמשך [היינו שהאיסור הוא על המצב] שלא אמרה תורה לא תקנה חמץ, והקנין רק היכ"ת לכך שיש לו חמץ, וא"כ כל האיסור מתחיל לאחר הקנין כשהחמץ אצלו, ובאופן שמיד מתחיל במצות ביעורו אין כאן איסור. עכ"ד.

ובעיקר מש"כ התוס' שסגי במשהה ע"מ לבערו עי' במקור חיים (פתיחה לסי' תל"א. ג) שלא סגי שהייה בעלמא, ודוקא כשעוסק בביעורו. אמנם במג"א תמ"ו ב' נקט שסגי בעצם השהייה על אף שאינו עוסק עתה בפועל, עי"ש שלכן המוצא חמץ ביו"ט שאינו יכול לשרפו, אינו עובר בב"י.

**הקדמה -בנידון ביטול חמץ במינו ושלא במינו –** העולה מן הסוגי' שמדין תורה מין בשאינו מינו לכו"ע אוסר רק בנותן טעם [בדרך כלל עד שישים כנגדו נחשב כהותן טעם]. ומחלוקתם במין במינו אם חמור הוא שאוסר בכל שיעור שהו, או שדינו מן התורה כשאר ביטול ברוב שבטל אף חד בתרי [ורק שרבנן גזרו אטו מין בשאינו מינו שיבטל רק בשישים].

ובטעם חומרת מין במינו לאסור בכל שהוא, יעוי' מה שביאר הר"ן נדרים נב. וזה העולה מדבריו לענינו: שכל ענין הביטול הוא כאשר ישנה התנגדות בין ב' החלקים המעורבים, שכאשר חלק האחד מועט ביחס למין השני כל כך עד שאינו מורגש [בטעמו] נחשב שכבר אינו קיים. אך כאשר התערובת ממין אחד שטעמם שווה, אי אפשר לדון ולומר שטעם חלק האיסור אינו מורגש, אדרבה הרי הוא מתאחד עם טעם ההיתר [השווה לו בטעמו] והרי הוא נחשב כמורגש יחד עם טעם חלק ההיתר שהרי אינם חלוקים בטעמם, והרי הם כיחידה אחת שא"א לדון שבטל חלק הא' בחבירו, וזוהי דעת רב ושמואל שמין במינו אוסר אפי' במשהו.

ולדעת ר"י ור"ל הסוברים שמין במינו בטל, משום שלדעתם מוגדרים המינים כב' מינים שונים לאו דוקא לפי טעמם, אלא אף כשחלוקים בדינם זה מותר וזה אסור, שגם בזה נחשב שנתפזר טעם האיסור בהיתר ושוב אינו מורגש.

**דף ל.**

**גמ' ר"ש קנסא קניס הואיל ועבר עליו בבל יראה –**עי' בחי' ר' ליב מאלין סי' י' שדן אם גדר קנס זה שהמשיכו חכמים איסור חמץ אחר הפסח, או שחידשו גדר איסור קנס מחודש [עי"ש הנפ"מ אם איסור חמץ בפסח נחשב כדבר שיש לו מתירין אחר הפסח] וע"ע בזה בחי' הגרש"ר סי' י"א.

**תוד"ה אמר רבא –** שיטת ר"ת שרבא לא פסק כר"י שמין במינו אוסר בכל שהוא, אלא על אף שבטל מן התורה, אך גזרו רבנן משום חומרת חמץ. וברא"ש הוסיף שטעם חומרה זו משום שחייב עליה כרת, ולכן בשש שעות בער"פ אף שאסור מן התורה, מ"מ בטל כעיקר דינו. אמנם בתוס' חולין צז. כ' בחומרת חמץ שעוברים עליו בב"י ואין בדלין הימנו, ולפי טעם זה שייך חומרת ביטול חמץ כבר מו' שעות.

ויעוי' במלחמות כאן וכ"ה שיטת הר"מ שהטעם שאין ביטל החמץ אפי במשהו משום שנחשב לדבר שיש לו מתירין לאחר הפסח, עי' בזה בר"ן.

**גמ' פוקו וזבינו חמירא דבני חילא –**לעיל ה: מבואר שחמץ דבני חילא היה באחריות ישראל ולכך חייב לבערו, ועיין בר"ח בסוגיין שבהכרח עסקינן [בשהה החמץ בעבירה ורק] שאין קונסים לאסור כדין חמץ שעבר עליו הפסח, שהיה בתערובת. ועי' במה שציין המגיה לר"ח.

אמנם מרש"י מבואר שחמץ זה אפו אותו בפסח עצמו, והישראל קונה ממנו במוצאי הפסח, ושפיר ל"ק מגמ' לעיל.

**גמ' אמר רב קדירות בפסח ישברו**– מכאן הוכיח הר"י מיגאש (תשו' ר"ד) שאין צריך לבער טעם חמץ, שהרי דנה הגמ' שאין צריך לשבור הכלים. ע"ע בס' דבר שמואל.

**רש"י ד"ה אמר רב: ואית ליה במשהו**– היינו שבהכרח דעסקינן לאסור אף במשהו [באופן שכבר אין בו שיעור נתינת טעם] דאל"ה אינו מובן קו' הגמ' שישתמש בהם אחר הפסח שלא במינו, שרק באופן שאין בו שיעור נו"ט שרי לאחר הפסח. ועי' מה שנתבאר בתוס' ד"ה לשהינהו.

**שם ברש"י: ועוד דקי"ל נותן טעם לפגם מותר –** וכן מבואר בתוס' ששייך היתר דנטל"פ בחמץ כבשאר איסורים. אמנם יעוי' בר"ן שהביא דעות הסוהרות שבחמץ אין היתר דנטל"פ ומשום שאוסר אף במשהו, ומשום שבין כך אין נתינת טעם במשהו וממילא לא יוסיף היתר מה שאין טעמו משביח את התערובת. וכ"ה בתור"פ משמיה דהר"ר יוסף.

ויסוד מחלוקתם כמש"כ בפמ"ג (יו"ד ק"ג משב"ז סוסק"אוכן רמז ברעק"א החדש בסוגיין) שנחלקו בגדר היתר נטל"פ אם רק אינו אוסר את התערובת, אך הוא כשלעצמו נשאר באיסורו, וכל היתרו בגלל שבטל ברוב. או"ד שהיות ואין טעמו משביח, הרי הוא כנבילה שאינה ראויה לאכילה שפקע איסורה, ומצד עצמה כבר אינה נחשבת לאיסור.

שאם כהצד הראשון שחתיכה באיסורה עומדת, ורק שמתבטלת, מובן שבחמץ שאוסר אפי' במשהו אין שייך היתר הביטול, וכבר נמנע מלאכול התערובת, בגלל חמץ המעורב בה.

**תוד"ה לשהינהו: חשיב משהו שאין רגילין להשתמש הרבה ביחד –** היינו כמו שביאר החזו"א שבדרך כלל החמץ הוא רק חלק מן התבשיל שמבשלין בו. וע"ע בתור"פ סוד"ה אמר רב וכ"ה בריטב"א.

**גמ' ושמואל וכו' אבל משהי להו לאחר זמנו וכו' –** צ"ב דהלא לשיטת שמואל שבשאינו מינו בטל במשהו, יש להתיר אף בזמנו במין בשא"מ (לאחר מעל"ע שכבר נפגם, ובכה"ג אין איסור לבטל לכתחילה כמבואר בתוס'). עי' בדבר שמואל (ע"ד תוס' לשהינהו אות ו') שהביא מאחרונים שביארו עפ"י המבואר בפוסקים שקדירה שאינה בת יומא אסורה בשימוש אטו בת יומא, א"כ מאה"ט אין להתיר השימוש בפסח גם בשום אופן, ורק לאחר הפסח שכבר אין אפשרות לשימוש באיסור חמץ, בזה מותר להשתמש בכלי שאינו בן יומו.

**דף ל' ע"ב**

**תוד"ה והלכתא: ועוד יש לחלק בין התירא בלע ובין איסורא בלע –** בביאור החילוק עי' בחהר"ן שהיות ובשעת חלות האיסור הרי הוא טעם, וטעם זה הוקלש ע"י הגעלה, אינו חשוב דיו לחול בו איסורו, ורק באופן שכבר נאסר אמרינן שכל שנשאר טעם כל שהוא לא פוקע איסורו. ועי"ש נדון בשם הרמב"ן אם יש להתייחס לחמץ כהיתרא או כאיסורא, היות שסו"ס שם חמץ יש לו קודם פסח.

**גמ' הני מאני דקוניא להו לאישתמושי בהו**– ופרש"י שהכונה לכלי חרס שטחו אותו באבר. ובתוס' ע"ז לג: השיגו על פירוש זה שודאי תועיל לו הגעלה ככלי שכולו אבר[[18]](#footnote-19)ומטעם זה פירשו שמצופה זכוכית שלא נתבשל [הזכוכית] כל צורכו, ובזה לא מהני הגעלה.

ובביאור דעת רש"י יל"פ כמש"כ בראש יוסף עפ"י המבואר במג"א תנ"א מ"ה שבאופן שאין ממשות בציפוי והוא רק כצבע בעלמא, לא מהני הגעלה. ולפי"ז דקדק בלשון רש"י שכתב 'שטחו' אותו באבר והיינו שזה דק כעין צבע בעלמא. פי' נוסף יש המבארים [עי' תשו' מהרש"ם ח"א סי' רי"ז] בדעת רש"י שע"י דיבוקו נחשב לכלי אחד עמו וכבר בלע הכלי חרס, ואין לו תיקון. עי"ש עוד שחילק בזה בין ציפוי אבר [-עופרת] לבין ציפוי ברזל [ואכמ"ל. עי' בזה בהרחבה גדולה בס' הגעלת כלים פי"ג הע' צ"א].

***- סוגיית בע"ח למפרע הוא גובה –***

**גמ' איתמר בע"ח אביי אמר למפרע הוא גובה וכו' –**הנה נדון זה לכאו' שייך בשעבוד קרקע לחוב, וצ"ב א"כ שייכותה למשנתינו שמדובר במטלטלין [-חמץ] שכלל אינה משועבדת לחוב.

עי' ברבינו דוד שביאר דעסקינן במלוה בשטר ושיעבד לו המטלטלין [-חמץ] אגב קרקע, וממילא גדר שיעבוד המטלטלין כקרקע להחשב למפרע. עי"ש עוד פי' נוסף. ועי' מה שנתבאר להלן ברש"י ד"ה בעל חוב.[[19]](#footnote-20)

**שם –** יל"ע במה קונה למפרע את השיעבוד [ובשלמא אם מכאן ולהבא י"ל שעושה עכשיו מעשה קנין].וביאר הנתיבות קצ"ט. ב כ' דהוי כאומר לו קנה מעכשיו ולכשאגבך, וקנה למפרע משעת נתינת מעות דאדעתא דקנין נתן לו המעות בתחלה, והגוביינא רק כקיום התנאי דלא בעי קנין. עיין הערה[[20]](#footnote-21)

ועי' כעי"ז ברעק"א קמא כ"ג שמשמע מדבריו שנחשב לקנין כסף, והק' שנכרי הלא אינו קונה בכסף, ועי"ש שהעמיד בשיעבוד אגב קרקע, או כהסוברים שגוי קונה גם בכסף, ועי' ע"ד זה בשפ"א כאן.

**שם –** יל"ע בעיקר גדר קנין זה, שאם נתברר שלמפרע שלו, הרי בדין הוא שיטול כל הפירות שהיו משעת הלואה, ובתוס' ב"ק לג: מבואר שגם לאביי אין נוטל למפרע פירות. עי' בזה בהרחבה במערכת הקנינים סי' י"א. ויתבאר להלן בעז"ה.

**רש"י ד"ה בעל חוב: המלוה את חבירו ושעבד לו נכסיו וכו'**– היינו ששיעבד לו בפירוש נכס זה, וצ"ב מדוע נצרך לכך ולא פי' כפשטות מחלוקתם בשעבוד קרקע. עי' בפנ"י (וכעי"ז בשפ"א) שהיות ואביי ס"ל דשיעבודא לאו דאו' [כמבואר בתוס' גיטין נ. ד"ה כיון] ולדעתו כל דין שעבוד נכסים רק מתקנת חכמים משום נעילת דלת, ומסתבר לומר שתקנו חכמים רק מכאן ולהבא שכבר אין חשש נעילת דלת. ולכן פי' ששיעבד בפירוש שבזה י"ל שיעבודו מן התורה ומשתעבד למפרע. (ויל"ע מדברי רבינו דוד הנ"ל שמשמע שפי' המחלוקת בעיקר שיעבוד קרקעות. ועי').

**רש"י ד"ה כולי עלמא לא פליגי: ואף על גב שהן שלו אינן ברשות וכו'**– מבואר שגם לרבא שנחשב של לוה, מ"מ אינן ברשותו, וכן ביאר בקצות קי"ז. ב' ועי"ש שהק' שא"כ לא תהני המכירה לזמן זה גם אם לבסוף פרע לו מעות, שהרי בשעת מכירה לא היו ברשותו עי"ש. ועי' להלן בדעת תוס' גיטין מ: שחולקים על רש"י.

אמנם במערכת הקנינים (סי' י"ב ד"ה ולפ"ד וד"ה וזה כונת רש"י) ביאר הגרש"ש דברי רש"י באופן אחר.

ומ"מ פשוט שכל מה שנחשב לאינו ברשותו רק כלפי זכותו של מלוה על זמן הגבייה, אך על זמן של קודם לכן ודאי שנחשב ברשותו. וכמבואר להלן שקדושת דמים פוקעת מחמת השיעבוד, ושיעבוד הגוף כיון שחל שוב לא פוקע. ופשוט. וכ"כ בזכרון שמואל סוס"י נ"א.

**דף לא.**

**רש"י ד"ה ואתי מלוה ופריק –** מבואר ברש"י שקדושת הגוף נתפסת ולכן פקע שיעבוד המלוה לגבות ממנו חובו. וצ"ב כיצד נתפסה כלל קדושת הגוף על חשבון זכות המלוה, שהרי נת"ל ברש"י שאינו ברשותו להקדישו כנגד הלוה, וזהו טעם הפקעת ההקדש ע"י שיעבוד המלוה, ובמה שונה קדושת גוף להתפס על דבר שאינו ברשותו.

וחידש הקצות קי"ז. ב שמוכח מכאן מש"כ הריב"ש שקדושת גוף שונה מקדו"ד שיכול להקדישה גם כשאינה ברשותו.

אמנם דעת תוס' בגיטין מ: שודאי נחשב הנכס לרשותו גמור, ומטעם זה חל הקדשו שמפקיע קדושת הגוף את השיעבוד, אך בקדושת דמים אם שאמנם חלה, אך היות ויש לה אפשרות של הפקעה פוקעת הקדושה שלא עדיף כחה מכח המקדיש.

**רש"י כי פליגי דאקדיש מלוה: את הקרקע המשועבד ולא הקדיש את החוב –** משמע שאם היה מקדיש את החוב עצמו היה חל הקדשו לכו"ע, וכל הנדון הוא על הקדשת הקרקע המשועבדת, אם נחשב כבעלים עליה למפרע. [ועי' בקצות ס"ו. ב שרמז בקצרה לפרש כן בד' רש"י].

ועי' בקצות שדייק מדעת התוס' ב"ב ע"ו שלא חילקו בין הקנאת החוב להקנאת השיעבוד. ופי' האחרוניםבדעת התוס' שכלל אין אפשרות לחלק בין חובלזכות השיעבוד, וכל ענינה של הקנאת החוב הוא הקנאת זכות השיעבוד, שהכל ענין אחד. עי' בקה"י ב"ב סי' ל"ה. (והנה לכאו' מלשון רש"י עכ"פ למדנו שניתן למכור החוב עצמו).

**גמ' כיון דמטא זמניה ולא פרעוה איגלאי מילתא למפרע דמעיקרא ברשותיה הוה קאי –** לשון הגמ' משמע

דתליא בהגעת זמן הפרעון ולאו דוקא בפרעון בפועל, ועל אף שלפרעון בפועל נצרך שומת בי"ד.

ויעוי' בבעה"ת (שער ג' סוף חלק ב' והו"ד בקצרה בטור ק"ג) שנחלקו הראשונים אם לרבא יחשב שלמפרע הוא גובה עכ"פ משעת חיובא, שיש הסוברים שמשעה זו יכול המלוה להקדיש ולמכור גם לדעת רבא, והק' (שם)הרמב"ן על שיטה זו שגם לאחר זמן פרעון כל עוד שבי"ד לא גבו בפועל יכול לסלקו בזוזי, וא"כ סברת רבא שייכת עדיין כל עוד שלא גבו בפועל.

**גמ' כיון דאילו הוי ליה זוזי הוה מסליק להו בזוזי וכו' –** עיין בתוס' גיטין מא. סוד"ה הקדש שכ' דלאו דוקא היכן שמסלקו ע"י גביית מעות, אלא בכל אופן שהו שיכול לגרום שלא יגבה את הנכס ובכגון שימכרו אותו לאחרים [במטלטלי דכתובה] גם בזה ס"ל לרבא שמכאן ולהבא הוא גובה.

ומאידך גם לאביי אמרינן למפרע הוא גובה רק היכן שלבסוף גבה, ואם מסיבה כל שהיא לא גבה לבסוף, אף שנעשה מיוזמתו ורצונו של הבע"ח, מ"מ לא אמרינן למפרע הוא גובה. וכמבואר בתוס' ב"ק לג. [כלפי גביית נגיחה מגופו של שור, שגם אם אין יכול לדחותו מגביית הנזק מהגוף, מ"מ אם נתרצה ניזק מעצמו לגבות ממון ל"א למפרעה הוא גובה.

**רש"י ד"ה דינא הוא –** המבואר ברש"י שב' טענות יש ללוקח לפטור עצמו מן היתומים, א. שכסף זה שמשעובד ליתן לאביהם נתנו לבע"ח ובזה ממילא שילם חובו. ב. הלא זכותו לעכב לעצמו מה שחייב משום חיוב אחריות שחייבים לו. ועל זה עונים היתומים שהיות והנדון הוא על כסף, אין הכסף משתעבד אצל היתומים, ושוב נשאר חיובו כמקדם.

**תוד"ה ופייסיה בזוזי: רבותא נקט וכו' –** מבואר שגם אם היה נותן לבע"ח קרקע היה הדין כגביית מעות שטוענים היורשים שלא נפטר מחובו.

אמנם בר"ן בכתובות צב. כ' שאם היה מגבה לו קרקע, היה נפטר מחובו, בטענה שגביית קרקע זו מדין שיעבודא דר"נ. וצ"ב דעת התוס'.

**תוד"ה משתעבדנא לב"ח -** מש"כ התוס' בתירוצם שרק על קרקעות אמרינן שיעבודר"נ, כבר כ' מהרש"א שבכל שיעדר"נ ודאי שייך גם במטלטלין, ורק בנד"ד שעסקינן שהבע"ח הם יתומים נעשית הגבייה רק מקרקעות.

ובביאור שו"ט דתוס' אם גובים משעדר"נ ממטלטלין במקום יתומים עי' בקה"י סי' כ"ד שתליא בנדון גדר שעדר"נ אם נעשה כחיוב ישיר בין המלוה הראשון ללוה השני [שניתק חיובו מן הראשון לשני], או שרק יכול לגבות חוב שחייב לו הראשון מן השני. עי"ש.

**גמ' אי אמרת בשלמא למפרע הוא גובה אמטו להכי מותר בהנאה וכו' –** הנה למשנ"ת לעיל מהגרש"ש שגם לאביי נעשה למפרע בעלים רק על זמן הגבייה ולא משעת ההלואה. צל"ע שהרי א"כ מה מועיל לחמץ שלמפרע נעשה עליה הגוי בעלים, הלא כל בעלותו רק על זמן של אחר הפסח, וא"כ כבר נאסר החמץ כדין חמצו של ישראל.

ועי' מש"כ במערכת הקנינים סי' י"ב מה שהאריך בזה. וביאר שהיות וכבר בפסח עצמו היה נחשב הגוי לבעלים על זמן של אחר הפסח, שוב כלל לא נאסר מעיקרא זמן זה, שהרי כבר בתחילה היה זה חמצו של גוי על זמן זה, ודמיא לחמץ שחלקו של ישראל וחלקו של גוי . עי"ש.

**שם בגמ' -**הק' הפנ"י מאי יועיל שנעשה חמצו של גוי מעיקרא, והלא סו"ס הוי כדין חמצו של גוי באחריות ישראל שאם יאבד חייב לשלם, ובכה"ג עובר עליו. [וכפי שציין שם בהגה' ברוך טעם שלא חייבים רק על אחריות כפקדון, שהחפץ עצמו מחייב אחריות, אלא בכל אחריות שהיא חייב וכדקי"ל גבי קדשים שחייב עליהם כשחייב באחריותם, על אף שחיובו שם מחמת נדרו שקיבל על עצמו, ולא מחמת החפץ, וא"כ גם בנד"ד יחשב אחריות על החמץ להתחייב עליו].

והובא (עי' שיעו' הגר"ד פוברסקי לגיטין מ:) מהגרב"ד שהיות ועסקינן לשיטת אביי שלמפרע הוא גובה הרי נתברר שמעיקרא לא היה חייב לו שקנאו זה מכבר, ורק שאם יאבד החמץ בזה נתגלה שהיה מעיקרא חוב וחיובו מחמת ההלואה, נמצא שכלל אין כל שייכות פרעון בחמץ. ועיין.

**דף ל"א ע"ב**

**תוד"ה בדרבי יצחק קמפלגי: ויש לומר דהכי פירושו כיון דשלא בשעת הלואה קונה לגמרי וכו' אפ' בשעת הלואה חשבינן ליה מצוי –**ובתוס' קידושין ח: כ' בנוסח דומה 'כיון דבע"ח קונה משכון שלא בשעת הלואה קנין גמור עד שיפדה, בשעת הלואה נמי אלים שיעבודי' ליחשב ממון וכו'.וצ"ב מאחר שאין חידוש התורה על משכון שבשעת הלואה, א"כ מדוע מהנילמשכון בשעת הלואה.

עי' בקה"י קדושין סי' י"ח שביאר שמעלת משכון שלא בשעת הלואתו שעומד המשכון לגוביינא, שהרי הגיע זמן הפרעון והלוה אין לו לשלם, ואילו היה בא לבי"ד היו דנין להגבותו מאותו משכון, ובזה חידש ר' יצחק שאף קודם שבא לבי"ד כבר קונה המשכון. ולפי"ז יש לבאר שגם משכון שבשעת הלואה, אם כי עדיין אינו קנוי ועומד לפרעון, אך עדיין י"ל שהיות וכשיגיע שעת פרעון והלוה לא ישלם והוה משכון זה קנוי לו לגמרי מדרבי יצחק בלא גוביינא בבי"ד, זהו גופא נחשב מתחילה שלו – שלך אי אתה רואה.

וע"ע ביונת אלם סי' י"ד מה שביאר עפי"ד הגר"ח בגדר משכון שבשעת הלואתו, שבזה נחשב שיש לו 'קנין' בשיעבוד נכסים, ועדיף מכל שיעבוד דעלמא שהנכסים רק ערבים לחוב. ולכן נחשב לחמץ שלו. עי"ש עוד בארוכה.

**רש"י ד"ה לא קשיא: דאמר ליה כשהרהינו אצלו וכו'**– מבואר שלא סגי בכך שאומר מעכשיו כל שלא הרהינו אצלו. והוצרך לכך כמו שכ' הרא"ש שאם עדיין ברשות ישראל הוא הלא לא גרע מחמצו של גוי באחריות ישראל שעובר עליו.

אלא שלפי"ז יל"ע בתחילת סוגיין שלאביי שלמפרע גובה שרי החמץ, והלא עדיין לא מוקמינן שהרהינו אצלו. עי' בקרבן נתנאל שם שעמד בזה. ועיין בקה"י סי' כ"ו מש"כ לחלק.

**גמ' חנות של ישראל וכו' –** עי' היטב ברמב"ן כאן שהוכיח שעל אף שודאי לא זכה בעל החנות בחמץ, שהרי מצא בחנות הרי אלו שלו, מ"מ גם זה בכלל הקנס שקנסו בחמץ שעבר עליו הפסח. ועי' שם בהגה' הגרא"ז.

**רש"י ד"ה צריך שיבטל בלבו: שמא יפקח את הגל במועד –**מבואר שחיוב ביטול זה מדרבנן בלבד, ומשום שמדאו' נחשב כמבוער. וצ"ב מדוע. ועיין ברמב"ן לעיל ו' ע"ב שכ' דעסקינן בגל גדול שא"א לו לפנותו, וכ"מ בר"ן כאן. אמנם לכאו' בדעת רשב"ג ששיעורו שאין הכלב יכול לחפש אחריו ל"ש לומר כן, עי' בזה בשפ"א.

ואכן הב"ח הביא בזה מחלוקת ראשונים אם הביטול מדאו' כאשר אפשר לפנות הגל, שבמקרה זה נכלל בדין 'בל יטמין' הנזכר לעיל דף ה: שחייב לבערו.ולדעת רש"י פי' הפוסקים שבל יטמין איירי כשמטמין בידים, אך לא כשנפלה עליו מפולת עי' במ"ב תל"ג סקל"ח. וצריך ביאור וגדר בחילוק זה.

ועכ"פ מדברי רש"י משמע שבכל גל שהוא נחשב שאין החמץ ברשותו שמעתה אינו עובר עליו בב"י, ומטעם זה גם אינו צריך לבטל [ללא החשש שיגלה הגל במועד] עי' בזה בחזו"א קי"ח ב ונד' לעיל כח.

**דף לב.**

**גמ' איבעיא להו כשהוא משלם לפי מדה משלם או לפי דמים משלם וכו' –** הנה זה ברור שיסוד חיוב התשלומין אינו כממון רגיל אלא ככפרה וכמש"כ התוס' לעיל כט. ד"ה מאן שמטעם זה ל"ש בתשלומין אלו פטור דקלבדר"מ. והיינו שגם לצד שלפי דמים משלם אין זה תשלומי ממון שהרי אין הכהן יכול למחול על תשלומין אלו. עי' בזה מש"כ בחי' מרן רי"ז הלוי במכתבים שהוכיח מהמשך סוגיין ששייך לחייב על פחות משו"פ [וגם לשי' אב"ש יליף לה מקרא מיוחד לפטור אכילה פחות משו"פ] הרי בהכרח שאינו בכלל תשלומי ממון דעלמא.

ורק באוכל במזיד נחשב כתשלומי מזיק וכשאר גזלן וכמש"כ רש"י לעיל ד"ה ומדמי עצים. וע"ע להלן.

**גמ' כל היכא דמעיקרא שוה שויא ארבעה זוזי ולבסוף שויא זוזא לא תיבעי לך וכו' דלא גרע מגזלן –**דו"ק היטב בלשון רש"י שכ' נהי נמי דאיכפר ליה אכילת תרומה בתשלומי מדה' וכו' משמע שמעבר לחיובו לכפרה מחוייב בתורת גזלן.ועי' בגהש"ס שהק' שאם חיובו כגזלן יש נפ"מ בתשלום, שיכול הכהן למחול ויכול ליתן אף דמים ככל תשלומי גזלן, ובשפ"א הוסיף שנפ"מ אם תשלומי החומש יהיו גם על הערך הנוסף מהמדה. ועיין ברש"ש מש"כ לתרץ.

ועי' בחזו"א ובתורת זרעים שהאריכו להוכיח שאין כונת הגמ' לגדר חיוב תשלומי גזילה אלא רק דלא 'גרע' מגזלן, והיינו שכך הגדירה תורה בגדר תשלומי תרומה הניתנים לכפרה, שיהיה כפי דין הממון, ומטעם זה הוא שצריך ליתן לכהן שהוא בעליו. עי"ש בגרי"ז.וגדר זה משמע בשיטת תוס' בגיטין נד. ד"ה אכל תרומה וכפי שכ' בפנ"י שם, שהכל בכלל תשלומי כפרה.

ולדרך זו עולה שבעיקר גדר החיוב אין שום נפקותא אם לפי מדה או לפי דמים, ודאי תשלומים הבאים לכפרה הם, וכל מחלוקתם רק במהות התשלומין, אם הוא בגדר השלמת הממון, וכמש"כ הגרי"ז.

וע"ע באריכות בשי' הגרש"ש לכתובות סי' ל' והו"ד בזכרון שמואל סי' ב'. ד ועי"ש מה שדן בדבריו.

**רש"י ד"ה רבי נחוניא –** מכל דברי רש"י מוכח כמו שדייק מהרש"א שאין לפטור מתשלומין מדין חייבי כריתות שוגגין, שהרי מבואר שרק כשהוא מזיד פטור מתשלומין. והטעם לכך או שלא קי"ל כתנא דבי חזקיה לפטור קלבדר"מ בשוגג, או שבחייבי כריתות עכ"פ אין לפטור שוגג כמזיד. עי"ש במהרש"א.[[21]](#footnote-22)

אמנם בתוס' לעיל כט. מבואר שרק משום שתשלומין אלו לכפרה אין לפטור בקלבדר"מ [ועי' בתורא"ש ובתוס' יבמות צ. כ' שגזה"כ הוא שאין לפטור בקלבדר"מ].

**רש"י ד"ה וכי מה הנאה –** מבואר ברש"י שיש לפטור משום ב' סיבות מחמת לימוד מהפסוק, ומסברא שאין אפשרות לשלם דבר ללא ערך. ויל"ע א"כ לשם מה נצרך ללמוד ד"ז מן הפסוק. עי' ראש יוסף שעמד בזה.

וע"ע שם בראש יוסף שלדעת רש"י בהכרח ס"ל לראב"י דלפי דמים משלם, שמטעם זה מסברא אין אפשרות לשלם. אך לתוס' שזהו 'מיעוט' [והיינו ששייך על זה תשלומין לולי מיעוט התורה] בהכרח ס"ל שלפי מדה משלם.

**דף לב ע"ב**

**תוד"ה ואין נתינה –** מבואר בתוס' שמתקיימת מצות נתינה גם בפחות משו"פ, אמנם יעוי' בתורא"ש שאה"נ אין מקיימים מצות נתינה בפחות משו"פ, ורק לתיקון הפירות סגי בכל שהוא. וכיסוד זה יעוי' בנוב"י תנינא יו"ד ר"א וכ"כ תורי"ד סופ"ב דקידושין.

**שם בתוס': ויש לומר דהכא ודאי בעינן שוה פרוטה דנתינה קיימא אתשלומין והוי כמו השבת הגזילה –** יעוי' בקוב"ש שתמה שאינו דומה כלל לגזילה שהרי ענינה כפרה, ומהיכ"ת שיצטרכו בה חשיבות ממון של פרוטה. [והנה למ"ד לפי דמים משלם י"ל בפשיטות שאם שאמנם מטרת הנתינה וחובתה משום כפרה, אך גדר התשלום הוא בתורת השבת הממון וכמשנת"ל מהאחרונים].

**גמ' ת"ר האוכל כזית תרומה משלם קרן וחומש וכו' –** מבואר שחיוב תשלומי תרומה אינו דומה לכל חיובי ממון ששיעורם פרוטה, ואף לאבא שאול הסובר ששיעורו פרוטה, לומד ד"ז מקרא. ומכאן הוכיח מרן רי"ז הלוי [מכתבים שבסוף הספר] שגדר חיובי התשלומין אינו בגדר של תשלומי ממון שהחסירו, גם למ"ד לפי דמים משלם. עי"ש.

גמ' תאמר במעילה שחייב בה מיתה בפחות מכזית וכו' - הק' הלומדים שיחי' שלכאו' אין להתייחס לכך שמעילה חייב עליה בכזית שהרי אדרבה בדרך כלל הכזית מחייב קודם שיגיע לשו"פ וכפי שמשמע ברש"י לעיל ד"ה 'דאית בה שוה פרוטה :וליכא כזית כגון שנת בצורת'. וביותר לפמש"כ הגר"ח בספרו לייסד ולהוכיח שחיוב מעילה יסודה 'גזילת' הקדש מזה ששיעור חיובה תלוי בשו"פ שזהו שיעור ממוני, א"כ לכאו' אין זה חומרא בכך שחייב על פרוטה, שגדר חיוב אחר הוא, וצ"ע. וע"ע להלן דף לג.

דף לג.

גמ' ומינה מה תרומה בכזית אף מעילה בכזית – מזה שחיוב מעילה תלוי בכזית ולא בפרוטה, מבואר שחיוב מיתה לרבי אינו משום חיוב ממון [וע"ד שהוכיח הגר"ח בספרו להיפך שכל חיוב מעילה משום גזל הקדש, שהרי שיעורם פרוטה שהוא שיעור ממוני] ואכן מסתבר כן שלא מצינו חיוב מיתה על דין ממוני. אמנם תוד"האף מעילה תמהו מדוע לרבנן אין למדים לכל מעילה בכזית, ולפי"ז נמצא שאם יהיה חיובו בכזית יהיה כל גדר חיוב המעילה כדין שאר איסורים ולא כממונות, וצ"ב לדעת הגר"ח הנ"ל.

תוד"ה ומינה –ביארו התוס' שאין לומר אוקי באתרא לחייב מיתה על אכילת פרוטה משום 'דבשאר נהנה ליתא מיתה אלא אאכילה'. והיינו שאין לחייב על פחות מכזית משום אכילה ורק משום הנאה שיש בה, ובהנאה הלא ליכא מיתה. הנה מבואר שגם בפחות מכזית שייך לחייב באיסוה"נ, מבואר מזה כמו שנת"ל ב שכל איסור שאכל פחות מכזי יש לחייב עכ"פ משום איסור הנאה עי' לעיל מזה במח' ר"מ ורבינו מנוח.

עי' ברמ"א בדיני הושענה רבה סי' תרס"ד שאף שאומרים פסוד"ז כבשבת מ"מ אין אומרים נשמת ועי' בשע"ת סי' תרס"ד שביאר היות שאין בו כ"כ תוספת נשמה. ואכן במש"כ רמ"א שאין אומרים נשמת בהו"ר ציין בבהגר"א לדעת רשב"ם בסוגיין, והיינו שהדבר תלוי בנשמה יתירה ולכך חלוק הו"ר מיו"ט.

תוד"ה יקנ"ה: וליכא למימר דפטר ליה יין שבתוך הסעודה דכיון דאמר הב ונבריך איתסר למישתי - היינו שאמנם כונתו לברך על יין שישתה בזמן חיוב ברכה [אחר ברכהמ"ז] מ"מ לא ניתן לברך בשעה שהיא עצמה פטורה מברכה. עי' בתרא"ש וברא"ש סי' י'.

שם: וי"ל דברכהמ"ז בא לשם גמר סעודה ומפסיק – נתחדש בדבריהם שנחשב להפסק גם באופן שדעתו להדיא לשתות עוד ואף שבשעת ברכהמ"ז הכוס בידו.

שם בסוה"ד: לכך תקנו לברך אין אחר ברכהמ"ז שאם יברך קודם יצטרך לברך שנית – מדקדוק לשונם משמע שאין כאן איסור ברכה לצטלה, ורק שעדיין יצטרך לברך פעם נוספת ולא רצו לתקן ב' ברכות. ומשמע שגם אם אין ברכת הגפן משמשת כברכת הנהנין, הרי היא חלק מנוסח הברכה שתקנו חז"ל. ויתבאר בזה עוד להלן.

דף קג.

רשב"ם ד"ה ורב אמר: ס"ל כרב דמשוי מטור בין קדוש להבדלה שאין – צ"ב שהרי ביאר רשב"ם שברכת הנר באמצעשלא לסמוך קידוש להבדלה, ואילו בדעת רב עצמו פי' רשב"ם לעיל סוד"ה רב אמר שאחר קידוש נר והבדלה כשאר מוצאי שבתות. ועי' בהגה' ר' אליעזר משה שעמד בזה. וצע"ג.

רשב"ם סוד"ה נקי"ה: דא"כ יש כאן הפסק בין יין להבדלה – אין כונתו להפסק דעלמא שהרי בכל הבדלה קי"ל שנר אחרי הבדלה. אלא כונתו למש"כ לעיל שהיות ועשה קידוש קודם לכן הרי בגלל הפסקת הנר נראה כמו שהיין על הקידוש ולא על ההבדלה.

1. ומצינו עפי"ד רש"י זה כמה חידושים בדברי האחרונים. עי' תשו' משיב דבר ח"א סי' ל"ג בנדון האחרונים מהו שיעור ההנאה לחיוב באיסוה"נ אם פרוטה או בכזית, וכ' הנצי"ב ששיעור כזית היינו ששווי ההנאה שנהנה בערך כזה שניתן לקנות ממנו מאכל כזית, עפי"ד רש"י דידן. וע"ע בפנ"י (להלן כד: ד"ה א"ר אבהו) שהיות ויסוד גדר ההנאה המביא לאכילה ודאי שלחזקיה חייב בהנאה אף שלכדה"נ שסו"ס גם בכך מביא האכילה.

   ונמצא לפי"ז שדברי רש"י אלו הם 'גדר' בחידושו של חזקיה, ולא רק ביאור בזה שנבחר לשון 'יאכל' יותר משאר לשונות ללמוד ממנו הנאה [ולאפוקי מר' אבהו להלן שלא מחלק בין לשונות האכילה].

   ועיין לקמן כג. טעמא דידי נמי מהכא ... שמבואר לכאו' מקור אחר לדינו של ר' אבהו. [↑](#footnote-ref-2)
2. [דו"ק דס"ל לרש"י שגם טהור אסור בהבערה ודלא כשיטת הר"ש והרע"ב במס' שביעית פ"ח עי"ש בגי' רעק"א ואכמ"ל]. [↑](#footnote-ref-3)
3. עיין בתורה תמימה בפסוק זה, ובנפה"ח שער ב' פר' א'. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולפי"ז נמצא שה'וחי בהם' בא ללמד שאין ללמוד שאר עבירות מג' עבירות חמורות, שאינו צריך למסור נפשו עליהם, ולולי צד זה שהיינו למדים מבכל נפשך למסור נפשו על שאר מצוות כבג' עבירות, לא היה צריך לקרא דוחי בהם, שמסברא הוא שנחשב לאנוס. ולכן בבן נח יש מקום לומר שאינו מצווה במסי"נ על אף שאין לו לימוד של וחי בהם, שסו"ס סברא היא שנחשב כאנוס [וכלפיו הלא אין שייך קרא דבכל נפשך. וכן מבואר בקצרה בתוס' סנהדרין עד: ד"ה בן נח. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה הח"ח כלל ו' במ"ח סקי"ד הביא היתר זה שלא אפשר ולא מכוין גם לגבי איסור שמיעת לה"ר [כשנאלץ בע"כ לשמוע לה"ר מבלי יכולת להשמט]. וצל"ע שהרי לכאו' בשמיעה של לה"ר אינו כמעשה הליכה וכדו' שנוכל לפרש השמיעה באופן של היתר ע"י סברות של לא אפשר, ולכאו' הרי השמיעה מוגדרת מצ"ע כשמיעת לה"ר. ואינו אלא כמעשה עבירה באונס. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולכאו' יש לומר שזהו מגדר של כונה מסויימת, שעצם זה שבחר בדרך האסורה הרי"ז כמכוין לאיסור. אך א"כ צ"ב מהי סברת אביי בל"ב דגמ' שאם מצינו שהקובע לר"י הוא ה'אפשר' בהכרח לא מהני 'מכוין' לאסור [כשלא אפשר] שלכאו' טענת רבא פשוטה שאין זה כל סתירה ששניהם קובעים. אך להמתבאר שגדר האפשר הוא שעל ידו מוגדר המעשה שנעשה לאיסור, ועל אף שמשמעות זו של איסור נסתרת מכונתו שכלל לא מכוין לאיסור מ"מ נקבע גדר המעשה ע"י ה'אפשר' שעדיפא על כונתו, א"כ גם להיפך כאשר המעשה לא אפשר ומוגדר משום זה כמעשה היתר, על אף שבכונתו לאיסור אין בכח הכונה להכריע כנגד ה'אי אפשר' של המעשה [כמובן לא עסקינן בכונה שמכוין בתחילה קודם עשייתו, שהיא ודאי כונה שמגדירה את המעשה יותר מכל דבר אחר וכמשנת"ל מרבינו דוד]. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובדעת רש"י י"ל שהיות וכל כונת הצל רק לצורך ותועלת הדרשה, א"כ בכל מקרה איננה נדונית ככוונה להנאה בפנ"ע שעל ידה תוגדר שהייתם שם גם למטרה נוספת של הנאה, שסו"ס אין כונת הצללמטרה בפנ"ע, ורק לתועלת הדרשה באה. [↑](#footnote-ref-8)
8. הנה מנדון התוס' שדימו בתחילה לצל דאשרה, ולא חילקו בין צל שמחוץ לכתל לצל שתחת אשירה משמע שאין כל הבדל בכתל בין חוץ לפנים. אמנם לשון רבינו דוד 'שאין הכתל עשוי לשמש צד חוץ של היכל' משמע שצל הפנימי אסור, וכן מפורש להדיא בריטב"א ע"ז מח: בביאור סוגיין. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובפשטות זוהי מחלוקת במציאות. וצ"ב וכמשה"ק הפנ"י בתוך דבריו. ויותר נראה לומר שודאי לכו"ע השלהבת יוצאת מן השרוף כבר. ורק שהסיבה והגורם שהאש ישרף ויוציא השלהבת היא האש עצמה. ובזה א"כ הנדון אם דנים את התוצאה בפועל שהאש יוצאת מן החלק השרוף כבר, או שמתייחסים לסיבה שהיא האש עצמה. ודו"ק היטב. עי' משנ"ת להלן סוף כז. [↑](#footnote-ref-10)
10. בקה"י למס' ע"ז סי' י"ט ביאר באופן אחר 'דלגבי איסוה"נ כל שנתהווה מהאיסוה"נ הרי הוא עצמו דבר האסור בהנאה שבכלל מה שאסרה תורה הנאת הדבר הוא ג"כ כל דבר שמתהווה ממנו. ורק בענין איסור אכילה שלא נאסר אלא אכילת ממשות הדבר בזה לא שייך שהיוצא ממנו יהא באיסורי אכילה שהיוצא ממנו אינו ממשות של אותו דבר שאסרה תורה'. עכ"ד. [↑](#footnote-ref-11)
11. והיינו כמשנת"ל שאין הקדירה עצמה איסוה"נ, ורק שע"י שנוצרה בגרמת האיסור ההנאות שעל ידה מתייחסות כמי שבאו ע"י האיסור עצמו, וא"כ יש להבין היטב שכל זה שייך רק בהנאות שמיוחדות לתנור והקדירה בעת יצירתם, שבזה משביחים העצים באמצעות התנור וכדו', אך כשאין זה עיקר שימושו, כלפי הנאות אלו אין נחשב שמשביחים העצים כשיוצרים התנור. ועיין. [↑](#footnote-ref-12)
12. עי"ש במנח"ח שלפי"ז ניתן לומר שגדר מצות תשביתו הוא עצם המצב שאין לו חמץ בביתו, והביעור אינו 'מעשה מצוה' אלא כהיכ"ת לכך שאין לו חמץ בביתו, ורק כמשנ"ת שייך ב'מעשה' מצוה בכילוי האיסוה"נ וככל השבתת איסוה"נ דעלמא. [↑](#footnote-ref-13)
13. וכמדו' שיסוד דבריו נרמזו באו"ש ג'. יא עי"ש היטב מש"כ ליישב שיטת רש"י מקו' תוס' לעיל יב: . [↑](#footnote-ref-14)
14. ועי"ש במקראי קדש שציין לכעי"ז שכ' באמרי בינה הל' פסח סי' כ"ג ליישב מנהג העולם שאין האורח זוכה במצה, על אף שלשיטות מסויימות בעינן שתהיה המצה שלו, מטעם זה שגם אם אין האורח קונה לגמרי הא מיהת זוכה בזכות אכילה וסגי בכך לבעלות על המצה. [↑](#footnote-ref-15)
15. וביאר הקצות שס"ל כמו שייסדו האחרונים שגם בקלבדר"מ חייב לצי"ש [ואף מועילה תפיסה] וא"כ בנד"ד ג"כ יהיה מחוייב בחיובי מעילה לצי"ש, והיות וכל קרבן מעילה אי אפשר לחייב בבי"ד [ככל חייבי חטאות ואשמות שאין כופין עליהם] ולפי"ז נמצא ששוה חיובו של זה שפטור בקלבדר"מ לכל מעילה דעלמא ששנים חייבים ביד"ש, וא"א להחשיבו כמי שלא מעל. ולכן הוצרך רש"י להעמיד באופן שהיה מזיד בחמץ שבאופן שנענש בפועל על היותן מזיד אינו חייב לצי"ש, ושפיר נחשב בכה"ג שלא מעל. עכת"ד.

    ומעתה יש להוסיף ולומר שלדעת התוס' החולקים אין חיוב לצי"ש בקלבדר"מ, והכרח לכך ממש"כ תוס' בסוד"ה ר' נחוניא שלא שייך קרבן כל שאין קרן וחומש, ואם נימא שחייב לצי"ש ודאי שיהני כלפי קרבן חיובו לצי"ש שהוא כחיוב הקרבן, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-16)
16. ע"ש שביאר חומרא דרבנן זו משום שהקדש חמור דאפי' באלף לא בטיל, וכמבואר לעיל כז:, אמנם עיקר ד"ז שכל קדושת האפר מדרנן נחלקו בו האחרונים, עי' במנחת ברוך סי' ל"ו שהאריך בזה. [↑](#footnote-ref-17)
17. ועי' בפנ"י שגם הוא עמד בנדון זה מדוע אי"ז ממון גמור. ובחי' אבן העוזר לסוגיין ביאר דשאני מכל סחורה או פירות שעומד להנאה אחר זמן, שבחמץ א"א לקנותו עכשיו ליהנות ממנו אחר זמן, שהרי יעבור עליו הקונה בבל יראה, ולא מהני מידי מה שיכול ההקדש להחזיק בה עתה. בהבדל מכל סחורה שיכול לקנותה עכשיו לצורך שימוש עתידי. [ויתכן שקרובים דבריו לדרכו של שער"י]. וע"ע באו"ש א'.ג. ובחי' הגרש"ר ה. ד. [↑](#footnote-ref-18)
18. ובהכרח נקטו שאין הציפוי מתאחד עם הכלי, שאם נעשה לכלי אחד הלא נמצא שבלע גם חלק החרס ואין לו הכשר בהגעלה, ומכיון שב' כלים נפרדים הם אין החרס הפנימי בולע מן הציפוי. כ"כ בתשו' מהרש"ם ח"א סי' רי"ז. [↑](#footnote-ref-19)
19. ויש להעיר שכל קושייתם רק משום שנקטו בפשיטות שאין כל שיעבוד במטלטלין, שלכאו' אם נימא שיש שיעבוד במטלטלין כאשר גובה מיניה דידיה, שפיר שייך לדון שלמפרע הוא גובה לאביי. ועיקר ד"ז דנו בו קמאי [עי' קצות ק"ד.א] אם בגבייה ממנו עצמו יש שיעבוד גם כלפי המטלטלין. [↑](#footnote-ref-20)
20. אמנם בעיקר דעת הנתיבות יל"ע אם כונתו לקנין כסף דעלמא, שהרי ידועים דברי הנתיבות שד"מ. א' שפרעון חוב א"צ למעשה קנין כלל, וכבר ע"י שיחד לו הפרעון נעשה שלו [ועיקר יסוד זה מתבאר גם בקצות רמ"ג. א]. ובנתיבות קצ"ט סק"ב וביותר בתו"ג כח. ז ייסד דין זה על פי סוגיין לדעת אביי שלמפרע הוא גובה, ועפי"ז ביאר ד' הר"מ שמלוה קונה במכר. הרי שלכאו' כן החשיב הכסף לקנין ולא סתם למעשה פרעון. [וע"ע בדברי רבינו הנתיבות בס' זכרון עולת שלמה ח"ב שהאריך עוד בנדון זה].

    [↑](#footnote-ref-21)
21. ולפי"ז יש להוסיף, דהנה מבואר בגמ' שהיכן שהוזלה התרומה לאחר שאכלה חייב להוסיף על המדה דלא גרע מגזלן, והנה נת"ל שחיוב זה לדעת רש"י הרי הוא חיוב ממוני ככל חיוב גזילה, וא"כ יל"ע מדוע לא יפטר מלשלם על תשלום נוסף זה משום קלבדר"מ, שאמנם חיוב התשלום עצמו נתחדש בתורה שאינו נפטר בקלבדר"מ, אך תשלום גזילה זה בדין הוא שיפטר, וכעי"ז הק' הפנ"י גיטין נד., אך להמבואר בשיטת רש"י לק"מ שהרי לדעתו כלל אין פטור דקלבדר"מ בשגגת כרת ומיתה ביד"ש וכמו שכ' מהרש"א. [↑](#footnote-ref-22)