סי_ תכ_ט - סי_ תצ_ד_ הלכות פסח
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / אורח חיים - דור המלקטים

**בס"ד**

**קובץ**

דור המלקטים

על

הלכות פסח

סימן תכ"ט - סימן תצ"ד

"מרן החזון איש כותב **כי בזמננו קוראים לחיפוש 'יגיעה'. בודאי קלע כאן מרן בלבבה של הקלקלה הגדולה בסדרי הלימוד בזמננו**. העמדת החיפוש במקום ה'יגיעה' היא השחתת כל הציור של עמלה של תורה. ובתחלת מגעי עם הספר 'אוצר מפרשי התלמוד', הסתכלתי בעומק פעולתו של האוצר על מחשבתם של המעיינים. ומתוך הסתכלות זו הבחנתי נאמנה **כי הפעולה הראשית של האוצר על המעיינים היא תחושת השחרור מהטירדה של החיפוש**. ועל ידי זה נעשים כלי-המחשבה והעיון לנכסים בני חורין, להתפנות לעבודת עמלה של תורה בעיון במקורות ובגופם של דברים ..." [הגר"י הוטנר זצ"ל (פחד יצחק אגרות וכתבים אות ע"ט, פתח דבר ל"אוצר מפרשי התלמוד" ריש איזהו נשך)].

**ידוע לכל בר בי רב דחד יומא**

כי אי אפשר לדעת ולהבין שום דבר בלי עיון במקורות. ולכן פשוט ואין צורך להזכיר שכל מה שימצא בספר הזה הוא רק מראה מקום היכן ימצא מבוקשו, ואל יסמוך על מה שמובא כאן כלל וכלל בלי לפנות אל המקור.

**שגיאות מי יבין**

וכמאמר החכם "כשם שאי אפשר לבר בלי תבן - כך אי אפשר לספר בלא שגיאות", בקשתינו שטוחה לכל מעיין שימצא איזה דבר טעות או שגיאה בתוך ספר זה, נא לפנות אל המחבר, ואי"ה יתוקן הדבר במהדורה הבאה.

[EMAIL_REMOVED]

**תוכן ענינים**

סימן תכ"ט 5

סימן ת"ל 17

סימן תל"א 18

סימן תל"ב 19

סימן תל"ג 23

סימן תל"ד 28

סימן תל"ה 29

סימן תל"ו 30

סימן תל"ז 36

סימן תל"ח 37

סימן תל"ט 38

סימן ת"מ 39

סימן תמ"ב 40

סימן תמ"ד 44

סימן תנ"א 80

סימן תנ"ב 224

סימן תנ"ג 247

סימן תס"ח 270

סימן תע"א 272

סימן תע"ב 278

סימן תע"ג 307

סימן תע"ה 320

סימן תפ"א 325

סימן תפ"ט 337

סימן תצ"ג 366

סימן תצ"ד 415

ולהודיע מעלת קיבוץ דברי רבותינו ועריכתם לפני הלומדים, יש בנותן טעם להביא בכאן את דבריו הנפלאים של

בעל הפלא יועץ (ערך אסופה) וז"ל:

"**כמה טובה עשו לנו בעלי אסופות**. רבותינו הקדושים אשר בכל דור ודור זכו וזיכו את הרבים, זכות הרבים תלוי בם, שאלמלא הם נשתכחה תורה מישראל, ובפרט כגון אנן דור יתום, יתמי דיתמי, אשר טרדות הזמן רבו עלינו ואין הפנאי מסכים אתנו כל כך ללמוד בשקידה כל כך כמו הראשונים ודעתנו קצרה. ואם נבוא ללמוד ספרים הרבה אין קץ ומי הוא זה אשר תשיג ידו להיות כל הספרים נמצאים אצלו. אבל על ידי האסיפות נוכל לצאת מעט ידי חובתנו:

**ובכל דור צריכים האסיפות** כמו שעשה הרמב''ם וה'טור' והרב 'בית יוסף' והרב 'כנסת הגדולה' ורבים כמוהם שהיו לנו לעינים, ומהם יראו וכן יעשו בכל דור ודור, כל תלמיד חכם אשר חננו ה' דעת וספרים הרבה ישתדל להועיל לרבים בדברים הנצרכים מאד, כאמרם (ברכות סד, א) הכל צריכים למרי חטיא. ויעשו אסיפות כיד ה' הטובה עליהם, מי מקצורי דינים על ארבעה טורים, מי מכללים, מי מהקדמות לדרושים, ומי מתוכחות מוסר וכדומה, כל אשר עושים חסד גדול יחשב, **ואין לך חסד גדול מזה שהוא חסד בנפש, ועושי אלה הם מזכים את הרבים** וזכות הרבים תלוי בם.

ואל יחושו ללעג השאננים שאומרים, מה הועילו אלו החכמים בתקנתם לשנות לנו את הידוע ומפורסם בספרים, אין זה כי אם ללקט כסף וליטול את השם שהוציאו ספר. שרי להו מרייהו למדברים כן, כי לא צדקו, שודאי הגמור יותר טובים לנו אלו הספרים של אסיפות מכל חבורי הפלפולים והחריפות, כי מה יתן ומה יוסיף לנו אלו החבורים, רובם הם מתעפרים בעפר אין דורש ואין מבקש, שכל חכם רוצה להיות מבין מדעתו ולישא וליתן בהלכה כפי השגתו, ואם ירצה אדם ללמוד כל חיבורי הפלפולים והחריפות, יכלו שנותיו ולא ילמוד אחד מני אלף מהדברים שצריך ללמוד, וכדאמרו בש''ס: אי דיקנא לא גרסינא. מה יתן ומה יוסיף לנו לידע הויכוח שהיה בין שני תלמידי חכמים, שזה אומר בכה וזה אומר בכה. ואם כדי ללמוד דרכי הפלפול והחריפות וחדוד השכל - הלוא יש די לנו בתורתן של ראשונים ז"ל, אשר לבם פתוח כפתחו של אולם וחכמתם ניכרת מתוך דבריהם. אבל אלו הספרים של האסיפות תועלתם מרובה כאמור. ולכן כל תלמיד חכם ירדוף אחריהם כאשר ירדוף הקורא בהרים, ויד כל ממשמשת בהם כל שעה, כי בזמן הזה הקיצור הוא מטבע חריף אהוב ונחמד לכל, ואומרים דרך צחות (רות ב ד) 'ויאמר לקוצרים ה' עמכם'.

ולכן אף מי שעושה ספר שו"ת, שהוא מועיל לרבים בהיותו מחדש דינים חדשים ופושט ספיקי דינים, לא ילך בארוכה ויצא מענין לענין ממלאכת השאלה למלאכת השיטה ופלפול בדברי האחרונים לנתוץ ולנתוש, לבנות ולנטוע, ולומר שמועה זו נאה וזו אינה נאה, כי מה יתן ומה יוסיף, וחוששני מחטאת ברוב דברים. רק יכתב הלכות קטנות, מצוי הדין הנצרך לענין דינא דוקא. וכן הרוצה לכתב פשטים אשר חננו ה' על תנ''ך ומאמרי רבותינו ז''ל, אם רוצה שיהא יד רבים ממשמשת בו, לא ילך בארוכה ויצא ממלאכת הדרוש למלאכת הפלפול, אלא יכתוב פסקי פסקי על סדר התנ''ך והש''ס דברים מתוקים מעורב עם דברי מוסר ויראת ה', שהמוסר הנאמר על פסוק הוא מתוק מדבש ועומד לזכרון בין העינים. ומתוך כך יהיו דבריו נקראים ונזכרים ונאמרים בבתי כנסיות של תלמידי חכמים ובבתי מדרשות, ויהיה מזכה את הרבים, ותתענג בדשן נפשו בהיות שפתותיו דובבות בקבר (יבמות צז א). זהו דרך ישרה לפי דעתי לחוברי חבורים.

אמנם הבעלי אסופות שמאספים קצורי דינים צריכים ליזהר הרבה שלא יכנסו למלאכה זו אלא אם כן יכולים לעשות אותה על מתכונתה, כי היכי דלא תיפוק מינה חורבה, דהיינו שיהא להם ספרים הרבה מהראשונים ואחרונים ותשלט עיניהם בכולם בעיון יפה יפה, ולא יסמכו על הכלל העולה, כי יש פתח טועה, ולא יטעו לרשום היפך ממה שכתוב בספר, כאשר נמצא לפעמים באלו הקיצורים. ולכן אמרו שאין ראוי לסמוך על הקיצורים להקל או להוציא ממון מיד המוחזק, עד שילמד חיפוש מחיפוש ועד שיראה הדין בשרשו.

ושמעתי אומרים, שאף על פי שהרב 'מעם לועז' עשה מלאכה גדולה וזכה וזיכה את הרבים, לא היה רוח חכמים שבדורו נוחה הימנו על שכתב הלכות פסוקות, ורבים מעמי הארץ שאין יודעים לקרות אלא ספרו ומקבלים דבריו כנתינתם מסיני ואין חוזרים לשאול פי חכם וסומכין עליו בין להקל בין להחמיר, ופעמים המצא ימצא איזה דין שנתחדשו כעת ספרים שחולקים על דבריו ומחמירים וכן ראוי להחמיר. ולכן יש להזהיר ללועזים שלא יסמכו על ספרי הלועזים להקל באין שאלת חכם, ודין להם שספרי הלועזים יעוררום ליכנס לבית הספק כדי לשאול לחכם. (ויש את לבבי לכתוב ספר אסופת דינים בקיצור, אך לא אכתוב אלא מה הוא אסור, ולא אזכיר את המותר, למען לא תצא תקלה כזו). וגם ראוי לבעלי אסופות שיעשו טובה שלימה ולא יכתבו על דין פלוני עיין בספר פלוני, ולא עוד אלא שלפעמים יש שנצרך לו אותו הדין מאד ואותו הספר שציין אינו בנמצא בעירו, והרי זה דומה למי שמביאין אותו אל המעיין ואין מניחים אותו לשתות מים, לכן יכתב גם כן מה שכתוב באותו ספר למען ינוח הקורא בו כי ימצא תאות לבו", עכ"ל.

מהרש"א (עירובין דף נד: ד"ה צחורות) – "ואמר צחורות שעושין אותה כצהרים כו' שע"י שהולכין מעיר לעיר **ולומדין מהרבה רבנים יודעים למסבר טפי** כדאמרי' פ"ק דע"ז כל הלומד מרב אחד אינו רואה סימן ברכה לעולם כמ"ש התוס' לעיל בסוגיין".

"שאם באנו לצרף דעת האוסרים בכל דיני תורה לא נאכל לחם ולא נשתה מים כידוע דבעו"ה נשתכחה תורה ורבו הדעות האסור לזה מותר לזה ולא נמצא הלכה ברורה ומשנה ברורה במקום א'"

חתם סופר (ח"ב יו"ד סי' ל"ז ד"ה איברא)

**חודש ניסן**

# סימן תכ"ט

1. ברכת אילנות.
2. שואלין ודורשין - סעיף א'.
3. סוכות ושבועות: שואלין ודורשין.
4. ראש השנה ויוה"כ: שואלין ודורשין.
5. פורים: שואלין ודורשין.
6. חנוכה: שואלין ודורשין.
7. שבת: שואלין ודורשין.
8. קמחא דפסחא.
9. להתענות ביום חופתם - סעיף ב'.
10. אסרו חג.
11. ברכת אילנות.
    1. עי' סי' רכ"ו, לשיטות ומראי מקומות.
12. שואלין ודורשין - סעיף א'.

פסחים (סוף דף ו., בכורות דף נח.) – "כדתניא: **שואלין ודורשין בהלכות הפסח קודם הפסח שלשים יום**, רבן שמעון בן גמליאל אומר: שתי שבתות. מאי טעמא דתנא קמא שהרי משה עומד בפסח ראשון ומזהיר על הפסח שני, שנאמר ויעשו בני ישראל את הפסח במועדו, וכתיב ויהי אנשים אשר היו טמאים לנפש אדם. ורבן שמעון בן גמליאל. אמר לך: איידי דאיירי במילי דפסחא, מסיק להו לכל מילי דפסחא. מאי טעמא דרבן שמעון בן גמליאל ...".

* 1. **פוסקים**.
     1. הו"ד להלכה – רי"ף (פסחים סוף דף ב:), סמ"ג (עשה רי"ב), רא"ש (פסחים פרק א' סי' ח'), טור (סי' תכ"ט), מחבר (סעי' א'), קיצור שו"ע (סי' קי"א סעי' י"ג), ושאר פוסקים.
     2. **השמטת הרמב"ם לשואלין ודורשין**.
        1. אומר השכחה (אות נ"א) – "ברם בהרמב"ם וסמ"ג לא מצאתי לפי שעה מבואר. הן אמת שהביאו הך מילתא בעושה ביתו אוצר קודם למ"ד או תוך למ"ד יום דזקוק לבער [ומפרש בגמרא דהנהו שלשים יום טעמייהו משום דשואלין ודורשין וכו'] אבל ענין עצמו דשואלין ודורשין קודם לפסח שלשים יום לא זכרו ולא פקדו מאומה ומצוה ליתן טעמא".
        2. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה כ"א) – "שאלה: מ"ט הרמב"ם השמיט דינא דשואלין ודורשין ל' יום קודם החג. תשובה: היא בכלל תלמוד תורה לדעת".
        3. מראי מקומות – מטה יהודה (ס"ק א' ד"ה ודע), זכרון יהודה (גרינוואלד, או"ח סי' ק"ז), לבושי מרדכי (יו"ד מה"ת סי' קל"ז אות ב'), משיב טעם (סי' נ"ט), ברכת רפאל (פסח סי' ב'), משנת חיים (שקלים סי' ב' אות ב' ד"ה ומתבאר), הגרי"מ זכריש (ס' הזכרון בצאת ישראל עמ' תכ"ה), שואלין ודורשין (ח"א סי' כ"ג, אלה הם מועדי ח"א יו"ט סי' א' ד"ה והנה), משנת יוסף (סוגיות הש"ס ח"א סי' כ"ו אות ז'), אור אברהם (הגדה של פסח, קונ' שואלין ודורשין סי' א' אות א' ד"ה אלא דהא, עמ' רס"ה), חג ומועד (סי' מ"ט אות ג'), עיון הפרשה (גליון קמ"ד עמ' קפ"א, ע"ש לכמה תירוצים), בית מתתיהו (ח"ב בפתיחה).
  2. **דאורייתא או דרבנן**.
     1. דאורייתא.
        1. האלף לך שלמה (או"ח סי' שפ"ד) – "הנה הפוסקים אחרונים כתבו דיש לעסוק בד"ת קודם הסעודה וכבר כתבנו במק"א שהיינו שיש לו לעסוק בה"פ כיון דמתחילין מיום הפורים עצמו עיין שם וכעת נסתפקתי בשני בני אדם שבאים לשאול בפורים אחד לשאול על הל' פורים ואחד לשאול על הל' פסח למי נזקקין תחלה אם נימא להשואל בהל' פורים או להשואל בהל' פסח ואין לומר דפורים הוי חובת היום וחובת שעתא קדים ז"א כיון דהחיוב לשאול בה"פ קודם לפסח ל' יום והיום מתחיל זמנו א"כ הוי נמי חובת היום וא"כ י"ל דנזקקין לשואל בהל' פסח תחלה **כיון דזה הוי מה"ת כדילפינן מקרא** ופורים דרבנן ודומה למה דאמרינן בעלמא בתדיר ומקודש כן ה"נ מה שהוי מן התורה הוי מקודש ועדיף או פורים עדיף דנחשב יותר חובת היום מדין פסח דאף שמתחיל חובו עכשיו מ"מ הוי רק צורך פסח או נימא דיכול להשיב לאיזה שירצה וצ"ע בזה ודו"ק".
     2. דרבנן.
        1. גר"ז (סוף סעי' א', סעי' ב') – "חכמים הראשונים תקנו בזמן שבית המקדש היה קיים שיתחילו הדרשנים לדרוש ברבים הלכות הרגל שלשים יום לפני הרגל דהיינו שמפורים ואילך ידרשו הלכות פסח ומחמשה באייר ואילך ידרשו הלכות עצרת ומי"ד באלול ואילך ידרשו הלכות החג לפי שכל אחד ואחד הדר בארץ ישראל חייב להביא ברגל ג' קרבנות עולת ראייה ושלמי חגיגה ושלמי שמחה וכל קרבן צריך להיות נקי מכל מום ומשאר דברים הפוסלים את הקרבן לפיכך תקנו חכמים לדרוש הלכות הרגל שלשים יום לפניו כדי להזכיר העם את הרגל שלא ישכחו להכין בהמות הכשרים לקרבן ויהיה להם שהות כל שלשים יום: ותקנה זו לא נתבטלה מישראל אף לאחר שחרב בית המקדש שכל חכם היה שונה לתלמידיו הלכות הרגל שלשים יום לפניו כדי שיהיו בקיאים בהלכותיו וידעו המעשה אשר יעשון".
        2. זכרון יצחק (הוכגלרנטר, סי' ל"ה) – "הרי מה שנוהגין לדרוש שלשים יום קודם לאו מדאו' היא. דאף דילפי' בש"ס דפסחים (דף ו' ע"א) להא מלתא ממשה שעמד בפסח ראשון והזהיר על פסח שני. כבר כתבו המחברים דהיינו דוקא לענין קרבן פסח. אך חז"ל התקינו לדרוש אף שאר דיני הלכות חמץ ואף בזמן דליכא קרבן".
        3. קובץ הלכות (פסח פרק א' סעי' ב') – "הא דשואלין ודורשין ל' יום קודם החג, יש האומרים שהוא מה"ת, אך כפשוטו הוא מדברי סופרים".
  3. **הגדר**.
     1. יש רשות לתלמיד לשאול, דמיקרי שואל כענין, ומחוייב רבו להשיבו.
        1. ר"ן (פסחים סוף דף ב:) – "דתניא שואלין ודורשין בהלכות הפסח קודם לפסח שלשים יום. כלומר דחשבינן ליה שואל כענין וקי"ל בעלמא בשני תלמידים ששואלים אחד שואל כענין ואחד שואל שלא כענין שנזקקין לשואל כענין".
        2. ריטב"א (מגילה דף ד. ד"ה ונראה) – "וההוא נמי שואלין בהלכות הפסח קודם לפסח שלשים יום, לא שחייבין לדרוש כן ברבים אלא שיש רשות לתלמיד לשאול והוי שואל כענין שיהא ממדות החכם הנזכרים באבות (פ"ה מ"ז) שואל כענין ומשיב כהלכה, וכאותה שאמרו (תוספתא סנהדרין פ"ז ה"ה) ב' תלמידים ששאלו אחד שואל כענין ואחד שלא כענין שמשיבין לשואל כענין, והכא אם בא לשאול קודם לפסח שואל כענין ומשיבין לו".
     2. מחמיר.
        1. מטה יהודה (ס"ק א' ד"ה ויש).
        2. בה"ל (ד"ה שואלין) – "נמצא דעת הר"ן והרשב"א יחידאין הם נגד כל הראשונים הנ"ל [וגם בסוגיא גופא מרשב"ג מוכח דלאו להשיב לשואל לבד קאי ורק ללמוד ולזכור ההלכות ומרשב"ג נשמע לת"ק דלא פליגי רק לענין זמן אבל לא בעצם הענין אח"כ מצאתי שעמד בזה במטה יהודה]".
     3. מראי מקומות.
        1. תשובות והנהגות (סוכת חיים דיני חודש ניסן אות ג') - דאין זה מצוה חיובית.
  4. **האם חיוב על כל יחיד ויחיד**.
     1. מיקל.
        1. פר"ח (על סעי' א').
     2. מחמיר.
        1. גר"ז (סעי' ג') – "ובדורות הללו שאין החכם שונה לתלמידיו הלכות (לפי שהכל כתוב בספר) מצוה על כל אחד ואחד שילמוד הלכות הרגל קודם הרגל עד שיהיה בקי בהם וידע המעשה אשר יעשה".
        2. מ"ב (ס"ק ב', בה"ל ד"ה שואלין) – "ומ"מ מצוה לכל אחד לעסוק בהלכות פסח ל' יום קודם וכן בחג עצמו [אחרונים]".
        3. חוט שני (פסח פרק א' ס"ק א' ד"ה עיין, עמ' נ') – "ועיין עוד במש"כ הרמב"ם בהל' אישות האומר לאשה הרי את מקודשת לי וכו' על מנת שאני תלמיד, אין אומרים כבן עזאי וכבן זומא, אלא כל ששואלין אותו דבר אחד בתלמודו ואומרו ואפילו בהלכות החג שמלמדין אותן ברבים מדברים הקלים סמוך לחג כדי שיהיו כל העם בקיאין בהן, עכ"ל. מבואר שכל העם צריכים להיות בקיאין בהלכות החג. **ולא סגי בזה שאם יש לו איזה שאלה שיפתח אז ספר לראות או לשאול רב מה הדין, אלא מוטל על כל יחיד ויחיד מכל העם להיות בקי בהלכות החג**".
        4. קובץ הלכות (פסח פרק א' סעי' א') – "שואלין ודורשין בהלכות הפסח קודם לפסח שלשים יום, וחיוב זה מוטל על כל יחיד ויחיד".
     3. מראי מקומות.
        1. ערה"ש (סעי' ו') – "והאמת דבירושלמי פ"ק דפסחים [סוף הל' א'] איתא דזהו בבית הוועד כלומר בבהמ"ד במקום אסיפת החכמים הוי ל' יום וכל יחיד לעצמו רק בפסח [ח"י]".
  5. **נשים בשואלין ודורשין**.
     1. מיקל.
        1. קהילות יעקב (מגילה סי' ג' ד"ה ויש) – "ונראה דיסוד דין זה דתקנת משה רבינו ע"ה הוא מפאת מצות ת"ת אלא שמרע"ה תיקן שיהא הלימוד מענינו של יום ופשיטא דנשים פטורות מזה דהא פטורות מעיקר מצות ת"ת".
        2. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה י"ד) – "שאלה: מ"ט לא מצינו שלנשים איכא דין דשואלין ודורשין, לידע הל' החג, והדינין ששייך להן. תשובה: אין מצווין בתלמוד תורה".

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה ט"ו) – "צ"ע מ"ט פטורות נשים משואלין ודורשין שפטורות מת"ת, הא צריכות לידע הל' החג ומה"ט מברכות ברכה"ת, כמש"כ המג"א ס' מ"ז ס"ק י"ד. תשובה: ל"ש שואלין ודורשין".

* + 1. מחמיר.
       1. נהרות איתן (ח"א סי' כ"ה, ח"ה קונ' משיב דבר אות ח' ס"ק א' [עמ' רפ"ו]) – "תקנת משה רבינו ע"ה ששואלים ודורשים בהלכות החג קודם החג שלשים יום היא בגדר מצות ת"ת, ומ"מ הנשים נכללות בתקנה זו לגבי המצוות השייכות להן, שהן חייבות ללמוד את הלכותיהן".
    2. מראי מקומות – ישא מדברותיך (מגילה סי' ט"ז סוף אות ב', עמ' רמ"ו), בית מתתיהו (ח"ב סי' ד' אות אות י"ז ד"ה אולם [עמ' צ'], גם אני אודך ח"ג סי' י"ד אות ג').
  1. **קטנים בשואלין ודורשין**.
     1. יש דין חינוך.
        1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה ט"ז) – "שאלה: אם יש לחנך קטן שהגיע לחינוך ללמוד הל' החג שלושים יום קודם. תשובה: בודאי. [ובפעם אחרת השיב ע"ז מרן שליט"א טוב שיתחנך]".
  2. **עוסק בשואלין ודורשין אם פטור ממצות**.
     1. פטור.
        1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה י"ז, בית מתתיהו ח"א סי' א' אות כ"ה ד"ה ותירץ) – "שאלה: העוסק בלימוד דשואלין ודורשין ל' יום קודם החג אם פטור ממצוה, שבת"ת ל"ש פטורא. תשובה: פטור".

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה י"ח) – "שאלה: כתב לי מרן דהעוסק בשואלין ודורשין ל' יום, פטור ממצוה, וצ"ע הא ס"ל למרן שה"ז ממצות ת"ת. ומה"ט כתב דנשים פטורות משואלין ודורשין. א"כ ל"ש פטורא דעוסק במצוה. תשובה: נכון".

* + 1. מראי מקומות – פתחי תורה (הל' ת"ת פרק ג' הל' ד' פתח הביאור ד"ה ותלמוד, עמ' ק"ל), בית מתתיהו (ח"א סי' א' אות כ"ה ד"ה ותירץ, גם אני אודך ח"ג סי' י"ד אות ב').
       1. הגרב"ד פוברסקי שליט"א (קול התורה גליון נ"ח עמ' קנ"ו ד"ה ועוד) – "לענין הלומד הלכות חג בחג דמלבד דמקיים בזה מצות ת"ת מקיים בזה גם קיום תקנ"ח ללמוד הלכות חג בחג, ועפ"ז אפשר דכה"ג אף אית ביה פטור דעוסק במצות משום קיום תקנ"ח דלימוד הלכות החג (ויל"ע בזה)".
  1. **אם מקיימין שואלין ודורשין בהל' הפסח כשלומד הל' יו"ט**.
     1. יצא.
        1. חוט שני (פסח פרק א' סוף ס"ק א', עמ' נ"א) – "ודעת הגר"א דבעצרת סגי מיום א' בסיון, עיי"ש, ועל כרחך דקודם לעצרת ילמד דיני יום טוב. וא"כ התקנה היא ללמוד הלכות יום טוב, וה"ה בשאר ימים טובים שצריך ללמוד גס הלכות יום טוב, עכ"ל. **וכשיש חול המועד, צריך ללמוד גם הלכות חול המועד**".
        2. עי' הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה י"ט) – "שאלה: אם מקיימין שואלין ודורשין בהל' הפסח כשלומד הל' יו"ט. תשובה: יתכן".
        3. שואלין ודורשין (מועדי הגר"ח ח"א תשובה י"ט בהג"ה) – "שיוצא בהל' יו"ט".
     2. מחמיר.
        1. הגרשז"א זצ"ל (מעדני שלמה מועדים עמ' א', דפו"ח עמ' קכ"ה) – "והשיב מרן, דפשיטא דלפני חג השבועות עיקר החיוב הוא לימוד הלכות יו"ט שכמעט אין שם אלא דינים אלו בלבד, אולם עדיין ליכא ראיה לענין פסח וסוכות דסגי בהלכות יו"ט ובהם בעינן הלכותיהם. אמנם אף שלדינא **פשוט שאין יוצאים** דין זה של 'שלושים יום קודם לחג' בלימוד הלכות יו"ט גרידא לפני פסח, אלא צריך לעסוק בהלכות המיוחדות לפסח, מכל מקום נכלל נמי בדין זה לעסוק בהלכות יו"ט בכדי שיידע כיצד לנהוג לענין יו"ט עצמו. ואין לומר דכיון שהלכות יו"ט שייכות לכל יו"ט ולא רק ליו"ט מסויים שלפניו, דשוב הוי לימוד הלכות יו"ט כלימוד בבא קמא וכדומה, שצריך לדעת זאת באופן כללי ולא באיזה זמן מסויים, ולכן לא חל כלל על לימוד זה חובת שלושים יום קודם החג, זה אינו, אלא צריך לברר גם הלכות יו"ט לפני החג כמו ההלכות המיוחדות של החג כיון שכעת הוה למעשה".
  2. **לא הספיק ל' יום**.
     1. יקדים קודם ל' יום.
        1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה כ"ו) – "שאלה: מי שאין יכול לגמור הל' החג בשלושים יום אם צריך ללמוד כמה חודשים קודם. תשובה: כן".
     2. מראי מקומות.
        1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ' אות ט') – "ומי שיודע שלא יספיק ללמוד כל ההלכות המעשיות בשלושים יום, אולי ראוי לו להקדים ללמוד כמה חודשים קודם".
  3. **שואלין בספרי מוסר**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה כ"ז) – "שאלה: אם לומד ספרי מוסר בעניני המועדים אם מקיים שואלין. תשובה: כן. אבל צריך גם הלכה".
  4. **שואלין קודם שביעית**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה כ"ח) – "שאלה: אם קודם שנת השביעית צריך ללמוד הל' שמיטה. תשובה: כן".

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה כ"ט) – "שאלה: כמה זמן יש ללמוד הל' שביעית שלושים יום, או שנה. תשובה: שנה".

* + 1. מראי מקומות – בית מתתיהו (ח"ב בפתיחה אות ו').
    2. וכן בס' דיני שביעית השלם סוף פכ"ו מס' שנת השבע, וע"ע בס' גיבורי כח עמ' ע'. וכ"כ בעל האבי עזרי זצ"ל בס' עטרה אור שביעית. .

1. סוכות ושבועות: שואלין ודורשין.

מגילה (דף ד., דף לב.) – "תנו רבנן: משה תיקן להם לישראל שיהו שואלין ודורשין בענינו של יום, הלכות פסח בפסח, **הלכות עצרת בעצרת**, **הלכות חג בחג**".

* 1. **אם יש דין של שואלין ודורשין שלושים יום קודם חג הסוכות או חג השבועות**.
     1. מיקל, דוקא בפסח.
        1. ב"י (ס"ק' א') – "יש לומר דדיני פסח על כל פנים צריך להודיעם לעם קודם לפסח שלשים יום כדי שיהיה להם שהות רב להתעסק בטחינת החיטים ואפיית מצה והגעלת כלים וביעור חמץ דאילו בפסח לית להו תקנתא אי לא עבדו להו כהלכתייהו מקמי הכי מה שאין כן בשאר מועדים דבעצרת ליכא דינים יותר מבשאר יום טוב ובסוכות אף על גב דאיכא מצות סוכה ולולב אין צריך ללמוד בהם כל כך דינים דאפילו סוכת גנב"ך ורקב"ש כשרה (סוכה ח:) ובדפנות סגי בשתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח (שם ו:) ולולבים ואתרוגים רובם כשרים ועוד שאין טרחת סוכה ולולב מרובה ודיין להתעסק בהם בערב החג ומשום הכי לא בעי לשאול ולדרוש בהלכותיו כל כך זמן קודם".
        2. חכמת שלמה (על סעי' א') – "עיין מג"א [ס"ק א] דהוא הדין שאר יום טוב, ועיין מה שכתבתי בחידושי לאו"ח בהלכות סוכה סימן תרל"ו בחיבורי על או"ח שנת תרי"ב דף קכ"ז מה שכתבתי ראיה להב"י דדוקא פסח ולא בשאר יום טוב, ע"ש בעזרת השם יתברך, ודוק".
        3. זכרון יצחק (הוכגלרנטר, סי' ל"ה) – "דדוקא בי"ט של פסח דורשין שלשים יום קודם ולא בשאר י"ט".
     2. מחמיר.
        1. ב"ח (ס"ק א').
        2. מג"א (ס"ק א') – "בה' פסח. וה"ה בשאר י"ט דורשין קודם לכן ל' יום (ב"ח) וכ"כ רש"א בסוכה דף ט' וכ"ה בבכורות פ"ט".
        3. חק יעקב (ס"ק ב') – "בהלכות פסח. והוא הדין שאר ימים טובים, וכן הסכמת האחרונים. והא דנקט הש"ס [פסחים ו, א] ופוסקים דוקא גבי פסח ולא שאר ימים טובים, נראה לי משום דבשאר ימים טובים לאו דינא הוא, רק מנהגא בעלמא נהגו, וכן משמעות הב"ח [ד"ה תניא], וכמבואר להדיא בטור חו"מ סימן שמ"ו [סעיף טו] וזה ג"כ כוונת רש"י בסוכה דף ט' [ע"א ד"ה בית שמאי]".
        4. א"ר (ס"ק א') – "הואיל והלכתא וכו'. שואלין וכו' היינו מעיקר הדין, אבל נוהגין גם קודם חג עצרת שלשים יום שואלין, שלא לחלק (ב"ח סעיף א ואחרונים עי' מג"א סק"א)".
        5. באה"ט (ס"ק א') – "פסח. וה"ה שאר יום טוב. ב"ח מ"א ח"י".
        6. מור וקציעה (על הב"י) – "פליאה דעת ממני איך לא שת לבו הרב"י גם לזאת לפרוק מעליו משא הדחקים שהעמיס עליו לחלק בין פסח לשאר י"ט, שאין להם שורש, ובלא"ה כלים מאליהם. ונ"ל משם ראיה נוספת למה שכתבו האחרונים ז"ל דהנך שלשים יום מישך שייכי בכל המועדות השלש. ותמיהני איך לא שמו לבם לגמרי עליה, שאף היא ראיה ברורה, דהא סתמא אמרינן מפני הקרבן, ואטו בכולהו מי ליכא קרבן, לכל ישראל, והיכן עולות ראיה ושלמי חגיגה שחייבין בהן בעצרת כמו בפסח. ותדע דלאו דווקא פסח, דהא אפילו לע"ז ס"ד דליבעי שלשים יום [ע"ז ה, ב], אי לאו טעמא דלא פסיל לדידהו בדוקין שבעין. וק"ל. ועוד ראיה ממשנה פ"ג דשקלים שקורא לכולם בשם פרוס, עיין".
        7. פרי מגדים (א"א ס"ק א') – "ולאו דוקא פסח, הוא הדין כל יום טוב, עיין ב"ח. ומיהו פסח מדינא מקרא, שהרי משה מזהיר על פסח שני, היינו משום קרבן שיהא מן המובחר בעינן שלשים שלימות, עיין תוספות בכורות נ"ז ב' ד"ה בפרוס אי עם יום המעשה כו'. והשתא דלית קרבן, תקנה לא זזה ממקומה, עיין תוספות עבודה זרה ה' ב' [ד"ה והתנן] וב"י [ד"ה תניא] בזה ... אבל שאר יום טוב רק מנהגא, לא מן הדין. ורש"י סוכה ט' [ע"א ד"ה בית שמאי] נקיט 'שואלין', י"ל שואל כענין בכל יום טוב הוה, אבל לדרוש אין מחויב כי אם בפסח, כמו שכתב הב"י [שם]. ומכל מקום הוה סוכה לשמה, כיון דשואלין כו'. אבל המהרש"א ז"ל [שם] סובר דפסח מדינא מקרא, והוא הדין סוכות משום דרשא (י"ל ט"ו ט"ו יליף), אבל עצרת לא".
        8. גר"א (על סעי' א') – "ומ"מ בעצרת א"צ כמ"ש בספ"ב דברכות וע' רש"י שם ד"ה שבחא כו' ותוס' ד"ה תרי כו' וכן אמרינן בב"מ פ"ו א' איכא כו' וכמ"ד בבכורות שם בא' בסיון איידי דלא נפישי כו' ומ"מ מא' בסיון יש להקדים וז"ש במגילה שם מאי אריא כו' ומ' אף בעצרת והיינו לכ"א כדאית ליה".
        9. שלחן שלמה (סעי' א') – "וכן שאר י"ט".
        10. גר"ז (סעי' א', סעי' ב') – "ומחמשה באייר ואילך ידרשו הלכות עצרת ...".
        11. מקור חיים (ס"ק א') – "שואלים בהלכות פסח. ה"ה בשאר יום טוב אלא דבפסח הוא מדינא ובשאר יום טוב הוא רק מנהגא. חק יעקב [ס"ק ב]".
        12. זכרון יהודה (מנהגי מהר"ם אש אות קנ"ז) – "לפני חג השבועות אשר גם אז החיוב לשאול ולדרוש שלשים יום קודם החג".
     3. מראי מקומות – מ"ב (ס"ק א').
        1. מהרש"א (חי' הלכות סוכה סוף דף ט.) – "בפרש"י בד"ה ב"ש פוסלין כו' כיון דשואלין בהלכות החג קודם לחג ל' יום כו' עכ"ל בפרק קמא דפסחים יליף לה מקרא דשואלין בהלכות פסח קודם לפסח ל' יום ואפשר דילפינן הלכות חג מפסח בשום דרשא ואינו דומה דב"ה הכא לית להו הא דשואלין דבהא לא פליגי אב"ש ומכאן תשובה לב"י בא"ח ריש הלכות פסח שהבין הא דשואלין ל' יום קודם היינו דוקא בפסח ולא בחג".
        2. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה כ"ד) – "שאלה: אם אמרי' שואלין ודורשין קודם חג השבועות. תשובה: יתכן".
        3. מקדש ישראל (שבועות סי' א') – "שאלה - אי צריכין לדרוש בהלכות החג של שבועות ל' יום לפני החג (כבשאר חג). תשובה - מעיקר הדין אינו מציווה, אבל נכון להחמיר וילמוד בל' יום אלו הלכות יום טוב, ומן ראש חודש סיון ילמוד מעניני חג השבועות".
  2. **אם שואלין קודם החג מדין מנהג או כמו פסח - למחמירים לעיל**.
     1. מצד מנהג – ב"ח (ס"ק א'), חק יעקב (ס"ק ב', לשונו מובא לעיל), א"ר (ס"ק א', לשונו מובא לעיל), מקור חיים (ס"ק א', לשונו מובא לעיל).
     2. מראי מקומות – פרי מגדים (א"א ס"ק א', לשונו מובא לעיל).
        1. שעה"צ (ס"ק א') – "ומכל מקום משמע מכמה אחרונים דלענין יום טוב הוא רק מצד מנהגא, (עיין בחק יעקב ואליה רבה ופרי מגדים), אכן בביאור הגר"א וכן בפרק ח ובמור קציעה משמע דיום טוב הוא כפסח, עיין שם, וכן משמע ברוקח".
  3. **כמה זמן קודם יש דין של "שואלין ודורשין" - למחמירים לעיל**.
     1. מיום א' בסיון – גר"א (על סעי' א', לשונו מובא לעיל).
     2. ל' יום קודם – עי' מג"א (ס"ק א', לשונו מובא לעיל), עי' חק יעקב (ס"ק ב', לשונו מובא לעיל), א"ר (ס"ק א', לשונו מובא לעיל), עי' באה"ט (ס"ק א', לשונו מובא לעיל), מור וקציעה (על הב"י, לשונו מובא לעיל), גר"ז (סעי' א', לשונו מובא לעיל), עי' מקור חיים (ס"ק א', לשונו מובא לעיל), זכרון יהודה (מנהגי מהר"ם אש אות קנ"ז, לשונו מובא לעיל).
     3. מראי מקומות – מ"ב (ס"ק א'), מקדש ישראל (שבועות סי' א', לשונו מובא לעיל).
  4. **איזה הלכות יש ללמוד קודם חג השבועות**.
     1. הל' יו"ט.
        1. זכרון יהודה (מנהגי מהר"ם אש אות קנ"ז) – "לפני חג השבועות אשר גם אז החיוב לשאול ולדרוש שלשים יום קודם החג, אחרי כי אין עתה לנו מצוה בחג הנ"ל זולת השביתה ממלאכה, לזאת הלימוד באותן שלשים יום הוא הלכות יום טוב".
        2. חוט שני (יו"ט בפתיחה ד"ה והוסיף, פסח פרק א' ס"ק א' עמ' נ' ד"ה ובהקדמה [לשונו מובא לעיל]) – "ובב"י ... והא דתניא ששואלין בהלכות פסח בפסח והלכות חג בחג, היינו לדרוש בטעמים שבעבורם נצטוינו במועד ההוא, וגם כן לדרוש בדברים שאסור ומותר לעשות ביום טוב ותדע דדומיא דעצרת קתני שאין בו הלכות אחרות אלא אלו. ודעת הגר"א דבעצרת סגי מיום א' בסיון, ועל כרחך דקודם לעצרת ילמד דיני יום טוב. וא"כ התקנה היא ללמוד הלכות יום טוב. וה"ה בשאר ימים טובים שצריך ללמוד גם הלכות יום טוב".
     2. מראי מקומות – מקדש ישראל (שבועות סי' א', לשונו מובא לעיל).
        1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה כ"ה) – "שאלה: איזה הלכות יש ללמוד קודם חג השבועות. תשובה: הל' שבועות. [וכוונת מרן שליט"א לס' תצ"ד וצ"ע]".

1. ראש השנה ויום כיפורים: שואלין ודורשין.
   1. **מענינו של יום**.
      1. מיקל.
         1. מהרש"א (מגילה דף לב. חי' אגדות ד"ה וידבר) – "והא דנקט בברייתא שלש רגלים פסח ועצרת וחג ולא נקט נמי ר"ה ויוה"כ דכתיבי ג"כ בזו הפרשה י"ל דלא תיקן משה בשאר מצות משום דלא אתיין מזמן לזמן וה"נ ר"ה ויוה"כ לא מקרו מזמן לזמן דיש לאדם ליתן לבו לתשובה בכל השנה כמו בר"ה ויוה"כ משא"כ בשלש רגלים דמצותן בזמנן בענינו של יום".
      2. מחמיר.
         1. בן יהוידע (עירובין סוף דף נד.) – "רבא אמר עשה מועדים לתורה. נ"ל בס"ד הכונה שתלמוד הלכות פסח בפסח, הלכות עצרת בעצרת, הלכות ר"ה בר"ה, הלכות יוה"כ ביוה"כ, הלכות חג בחג, הלכות חנוכה בחנוכה, הלכות פורים בפורים ...".
         2. מזבח אבנים (ח"א סי' א' אות ד', תבנא לדינא אות ג') – "ביו"ט עצמו בין בג' רגלים ובין בר"ה וי"כ דורשים בענינו של יום האסור והמותר וטעמי הי"ט".
         3. דברות משה (פסחים סי' ה' ריש ענף ב') – "ולכן אף שמשמע שהדין דשואלין ודורשין הלכות פסח בפסח דילפינן מוידבר משה את מועדי ה' היא גם בר"ה ויו"כ, כמפורש כן במתני' דילפינן מקרא זה עצמו הא דמפסיקין לקריאת התורה למועדים שהוא גם לר"ה ויו"כ דמצותן שיהו קורין כל אחד ואחד בזמנו, וממילא צריך לומר דגם מה שבברייתא למד מקרא זה דמשה תיקן לישראל שיהו שואלין ודורשין בענינו של יום בהלכותיהן מטעם דפרש"י אף שלא נקט אלא הלכות פסח בפסח הלכות עצרת בעצרת הלכות חג בחג, מוכרחין לומר דהוא נמי הלכות ר"ה בר"ה הלכות יו"כ ביו"כ, וכן משמע ברמב"ם פי"ג מתפלה ה"ח דכתב מפסיקין למועדות וליוה"כ וקוראין בענין המועד לא בסדר שבת ומשה תיקן להם לישראל שיהו קוראין בכל מועד ענינו ושואלין ודורשין בענינו של יום בכל מועד ומועד הרי בחדא מחתא מחתינהו להני שתי תקנות, מ"מ לענין התקנה דשלשים יום קודם שילפינן מפסח אין לנו למילף אלא רגלים כפסח, וגם אולי אין למילף כלל ורק בפסח דוקא כדסובר הב"י,,הוא נקרות כת"ק דפרשת וא"כ שפליגי בגמ' מזה ולא פסח עשרה קידס תיררן הב"י".
      3. מראי מקמות – בית מתתיהו (ח"ב בפתיחה אות ה' ד"ה והנה).
         1. חוט שני (פסח פרק א' שעה"צ ס"ק י"ג) – "ובמהרש"א ח"א מגילה ל"ב ע"א הקשה אמאי לא נקט הלכות חג בחג לענין ר"ה ויום הכיפורים, ותירץ די"ל דלא תיקן משה בשאר מצות משום דלא אתיין מזמן לזמן והכא נמי ר"ה ויוה"כ לא מיקרי מזמן לזמן דיש לאדם ליתן לבו לתשובה בכל השנה כמו בר"ה ויוה"כ משא"כ בשלש רגלים דמצותן בזמנן, עכ"ל. וצע"ק דהא ניחא לגבי מצות תשובה, אבל הלא יש עוד הלכות בר"ה בדיני שופר וביוה"כ בדיני הצום והעינוי כמבואר במס' יומא ובכמה סימנים בשו"ע".
   2. **ל' יום קודם**.
      1. מחמיר.
         1. סדר היום (סדר חודש אלול) – "ויכין עצמו מכל קודם לכן שלשים יום כמ"ש בענין כל המועדות שואלין ודורשין קודם ל' יום שכבר חל עליו חובת המועד בכל חקותיו ובכל משפטיו כ"ש במועד הזה שהוא כולל ענינים רבים בין עניני אדם היחיד שצריך לשוב ממעשיו ולחפש דרכיו שעתיד לעמוד בדין עליהם ובין בעניני העיר אשר הוא דר בה בין דין כל עיר ועיר ממלכה וממלכה בין דין כל העולם כולו בכללו ועל כל ענין וענין יש להם גזר דין מתוחה אם לטוב אם למוטב גם על השנה מה יהיה בסופה ועל כל אלו הענינים צריך כל אדם לעורר את לבו ל' יום קודם ר"ה והוא מר"ח אלול לבער את החמץ שיש בתוך קרבו בחורין ובסדקין ולא יניח ממנו לא מעט ולא הרבה שכבר חל עליו חובת ביעור ובהיות כי הענין רב מכל ימות השנה ואין המלאכה לא ליום ולא ליומים צריך להתחיל ולבער ל' יום קודם לקיים מעט מעט אגרשנו וכולי האי ואולי ונוכל לטהר עצמינו באלו הל' יום".
         2. עי' הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה כ"ב, בית מתתיהו ח"ב בפתיחה אות ה' ד"ה והנה) – "שאלה: אם אמרי' שואלין ודורשין ל' יום קודם ר"ה ויוה"כ. תשובה: למה לא. [ובפעם אחרת שאלתי למרן שליט"א אם דברי המהרש"א להלכה, וכתב לי אין חיוב אבל צריך לדעת את הדינין]".
      2. מיקל.
         1. פני יהושע (מגילה דף ד. ד"ה מאי) – "יש לתמוה על שיטת התוס' כאן דאי ס"ד דבכל יום טוב נמי בעינן שלשים יום א"כ מסתמא ר"ה ויוה"כ נמי בעינן שלשים יום, וזה אי אפשר דא"כ מט"ו באלול ואילך צריך לדרוש בהלכות ר"ה ויוה"כ וסוכות וכה"ג ודאי לא אשכחן. ויש ליישב בדוחק".
         2. הו"ד בפמ"ג (א"א ס"ק א') – "ופני יהושע שם [ד"ה בתוספות] אי ראש השנה ויום הכיפורים מחויב ג"כ לדרוש".
         3. מזבח אבנים (ח"א סי' א' אות ד', תבנא לדינא אות א') – "מיהו דוקא בג' רגלים אבל ר"ה ויו"כ ופורים א"צ ל' יום מקודם".
         4. דברות משה (פסחים סי' ה' ריש ענף ב') - לשונו מובא לעיל.
         5. רץ כצבי (חנוכה ופורים סי' א' אות ו', פסח סי' א' אות י').
      3. מראי מקמות – אבני דרך (ח"ז סי' צ"ה), לדופקי בתשובה (טיגר, בהקדמה עמ' י"א), בית מתתיהו (ח"ב בפתיחה אות ה' ד"ה והנה).
         1. מאירי (חיבור התשובה משיב נפש מאמר ב' פרק ב') – "שראוי להקדים להרבות תפלה ותחנונים ולעורר הלבבות לתשובה קודם ראש השנה, על צד אמרם דורשין הלכות הפסח קודם לפסח שלשים יום, וכן בכלם ראוי להקדים ולדרוש בענין היום זמן אחד קודם ליום, כדי להתעורר על עניני היום".
         2. ח"א (כלל קל"ח סעי' א') – "וחייב כל אדם על כל פנים להכין את עצמו ליום שיכנס למשפט לפני ה' בראש השנה ל' יום קודם בתשובה ותפלה, ויתן כל לבו רק בעבודת ה'".
         3. מ"ב (ס"ק ב') – "שלשים יום ... וכן בשבת שובה לדרוש לפניהם הלכות יוה"כ וחג הסוכות לבד מה שדורש מענין התשובה אבל אם יהיה הדרשה רק בפלפול או דרוש בעלמא אין יוצאין בזה ידי חובתן".
2. פורים: שואלין ודורשין.
   1. **מענינו של יום**.
      1. מחמיר.
         1. פני יהושע (מגילה דף ד. ד"ה שואלין) - לשונו מובא לקמן.
         2. האלף לך שלמה (או"ח סי' שפ"ד) - לשונו מובא לעיל.
         3. בן יהוידע (עירובין סוף דף נד.) – "רבא אמר עשה מועדים לתורה. נ"ל בס"ד הכונה שתלמוד הלכות פסח בפסח, הלכות עצרת בעצרת, הלכות ר"ה בר"ה, הלכות יוה"כ ביוה"כ, הלכות חג בחג, הלכות חנוכה בחנוכה, הלכות פורים בפורים ...".
         4. ציץ אליעזר (חי"ז סי' א') – "איתא בסוף מגילה: ת"ר משה תיקן להם לישראל שיהו שואלין ודורשין בענינו של יום הלכות פסח בפסח הלכות עצרת בעצרת הלכות חג בחג. עוד יש דין של: שואלין ודורשין בהלכות הפסח קודם לפסח שלשים יום, עיין מגילה ד' כ"ט ע"ב, ובפסחים ד' ו' ע"א, ועוד. ועכ"פ שני דינים מיוחדים הם, עיין משנה ברורה סימן תכ"ט סק"ט ובביאור הלכה ע"ש. על חיוב דרישה מענינו של יום מצאנו במגילה דף ד' ע"א שזה נאמר גם על פורים וכך נפסק ברמב"ם בפ"א מה' מגילה הלכה י"ג. אבל חיוב של שואלין ודורשין קודם לפורים ל' יום אין וכמו"ש התוס' במגילה שם בד"ה מאי אריא ע"ש. ולענין חנוכה לא נזכר אם יש בו מחיובים אלה, וראיתי בספר יבין דעת בחסדי אבות שבסוף הספר סימן י"ז שנשאל אי גם בחנוכה שואלין ודורשין ל' יום קודם, והשיב דאין מקום לשום ספק ואין בו חיוב על כך, דאפי' בפורים דהוא מד"ק ונקרא יום טוב מ"מ אין חיוב כזה עיין שם, אך הספר מדבר רק בנוגע להחיוב של שואלין ודורשין ל' יום קודם, אבל לענין החיוב השני, אי ישנו בחנוכה כמו בפורים לדרוש מיהת מעניניו של יום מזה לא דיבר. ומה שכותב הספר הק"ו מפורים שנקרא יום טוב, יש להעיר מדברי הגמ' בשבת דף כ"א ע"ב דאיתא גם לענין חנוכה שעשאום 'ימים טובים'. אלא שרש"י שם מדגיש לכתוב ולפרש שזה שעשאום ימים טובים 'לא שאסורים במלאכה שלא נקבעו אלא לקרות הלל ולומר על הנסים בהודאה', זאת אומרת שמפרש שזה שאיתא בגמ' בלשון 'קבעום ועשאום ימים טובים בהלל והודאה' הכוונה היא שעשאום ימים טובים לענין זה שיקראו בהם את ההלל ויאמרו על הנסים בהודאה. אולם ראה זה ראיתי בספר רבינו ירוחם בתולדות אדם בנתיב התשיעי שכותב בזה וז"ל: וקבעום לדורות להיותם ימים טובים לקרות בהם ההלל ולהזכיר דינם ולהודות עליו עכ"ל. הנה למדנו מדברי רבינו ירוחם שפירש דזה שקבעום לדורות להיותם ימים טובים הוא גם לענין 'להזכיר דינם' ומהו זה להזכיר דינם. בודאי הכוונה לדרוש בהם מענינו של יום כמו בשאר ימים טובים, וא"כ למדנו מזה שגם בחנוכה ישנו חיוב דרישה בענינו של יום דקבעוה לענין זה כמו שאר ימים טובים".
         5. קובץ הלכות (חנוכה פרק י"ח סעי' א') - לשונו מובא לקמן.
         6. פסקי תשובות (אות א') – "וגם בחנוכה ופורים שנקראו יום טוב הדין כן שיש ללמוד בהם מענינו של יום".
         7. רץ כצבי (חנוכה ופורים סי' א' אות ז', פסח סי' א' אות י"א) – "אולם בפורים וחנוכה עצמם לכאורה יש חיוב שואלין ודורשין".
      2. מראי מקומות.
         1. מנחת יצחק (ח"ז סי' נ') – "דמנהג העולם שאין דורשין בפורים בחול, אין בכדי רק להפקיע את עצמו מאיזה טעם שיהי'".
   2. **ל' יום קודם**.
      1. מיקל.
         1. יבין דעת (קונ' חסדי אבות סי'' י"ז) - לשונו מובא לקמן.
         2. מזבח אבנים (ח"א סי' א' אות ד', תבנא לדינא אות א') – "מיהו דוקא בג' רגלים אבל ר"ה ויו"כ ופורים א"צ ל' יום מקודם".
         3. משנה הלכות (חי"א סי' תקמ"ז) – "על דבר השאלה אי פורים נמי צריך לדרוש בהל' פורים שלשים יום קודם החג הגם דלגבי שאר דברים לא מקרי חג וכן בחנוכה בהל' חנוכה. הנה באמת שבפורים וחנוכה אין צריך לדרוש קודם ולא תקנו לזה ובפורים מבואר כן בגמ' (מגילה ד') פורים שחל להיות בשבת שואלין ודורשין בענינו של יום ופריך מאי ארי' פורים אפי' יום טוב ובתוס' ד"ה מאי ארי' פורים אפילו י"ט נמי ופי' וז"ל נראה לי דה"פ מאי אריא פורים דאין דורשין בו מקודם לכן שלשים יום דמשום הכי לדרוש בו ביום אפילו בי"ט דדרשינן שלשים יום ואפ"ה דורשין בו ביום וכו' ע"ש. (ועיין לח"מ על הרמב"ם הל' מגילה פ"א הי"ג). הנה מבואר דבפורים אין דורשין בו שלשים יום קודם ופשוט דחנוכה לא עדיף מינה לענין זה, ואין דורשין בו מקודם שלשים יום וק"ל".
         4. ציץ אליעזר (חי"ז סי' א') - לשונו מובא לעיל.
         5. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה כ"ג) – "שאלה: אם בחנוכה ופורים אמרי' שואלין ודורשין ל' יום קודם החג. תשובה: עיין מגילה ד' א' תד"ה מאי. [ובתוס' שם מפורש דל"ש דפורים שואלין ל' יום קודם החג]".
         6. פסקי תשובות (אות א') – "אבל אין חיוב של שואלין ודורשין שלושים יום קודם לחנוכה ולפורים".
         7. רץ כצבי (חנוכה ופורים סי' א' אות ז', פסח סי' א' אות י"א) – "ואילו בחנוכה ופורים - קודם להם אין דין שואלין ודורשין".
      2. מראי מקומות – רבבות אפרים (ח"ז עמ' תנ"ב, לשונו מובא לקמן), בית מתתיהו (ח"ב בפתיחה אות ה' ד"ה ובתשו').
   3. **פורים שחל בשבת**.
      1. עי' סי' תרפ"ח סעי' ו', לשיטות ומראי מקומות.
3. חנוכה: שואלין ודורשין.
   1. **מענינו של יום**.
      1. מחמיר.
         1. פני יהושע (מגילה דף ד. ד"ה שואלין) – "ושמעינן מיהא מדמקשה הש"ס מאי איריא פורים אפילו יום טוב נמי אלמא דאין לחלק בין דאורייתא לדרבנן א"כ בחנוכה נמי מצוה לשאול ולדרוש מענינו של יום".
         2. בן יהוידע (עירובין סוף דף נד.) – "רבא אמר עשה מועדים לתורה. נ"ל בס"ד הכונה שתלמוד הלכות פסח בפסח, הלכות עצרת בעצרת, הלכות ר"ה בר"ה, הלכות יוה"כ ביוה"כ, הלכות חג בחג, הלכות חנוכה בחנוכה, הלכות פורים בפורים ...".
         3. ציץ אליעזר (חי"ז סי' א') - לשונו מובא לעיל.
         4. קובץ הלכות (חנוכה פרק י"ח סעי' א') – "מבואר בגמ' דבפורים איכא דין שואלין ודורשין בענינו של יום, ועפ"ז כתבו האחרונים דה"ה בחנוכה דינא הכי, וא"כ נכון ללמוד דיני חנוכה בזמנם".
         5. פסקי תשובות (אות א') – "וגם בחנוכה ופורים שנקראו יום טוב הדין כן שיש ללמוד בהם מענינו של יום".
         6. רץ כצבי (חנוכה ופורים סי' א' אות ז', פסח סי' א' אות י"א) – "אולם בפורים וחנוכה עצמם לכאורה יש חיוב שואלין ודורשין".
      2. מראי מקומות – אור ישראל (פרק א' סעי' א').
         1. שלמת חיים (או"ח סי' שס"ו, הע' תר"א) – "במגילה (ל"ב ע"א), שיהו שואלין ודורשין בענינו של יום. כמדומה שלא הובא ללמוד הלכות חנוכה בחנוכה, ואפשר לומר הטעם שהוא רק מדרבנן. והגם דלענין פורים מבואר שיוצאין בקריאת המגילה, וכשחל בשבת צריך ללמוד עניני פורים כמבואר (מגילה ד' ע"א), עכ"פ התם דברי קבלה הוי, עיין או"ח (סימן תרצ"ו סעיף ז'), ועדיף מסתם דרבנן. תשובה: פשיטא שהנכון ללמוד דיני חנוכה בזמנם. [וכן הוכיחו מל' השאילתות סוף שאילתא כ"ו. ובשו"ת ציץ אליעזר חי"ז סי' א' הביא מרבינו ירוחם בתולדות אדם בנתיב התשיעי שכתב בזה"ל: וקבעום לדורות להיותם ימים טובים לקרות בהם ההלל ולהזכיר דינם ולהודות עליו, ומבאר דלהזכיר דינם הכוונה לדרוש בענינו של יום. ע"כ. וכ"כ בבן יהוידע עירובין נ"ד]".
   2. **ל' יום קודם**.
      1. מיקל.
         1. יבין דעת (קונ' חסדי אבות סי'' י"ז) – "ספיקו דמר אי גם בחנוכה שו"ד שלשים יום קידם, לדעתי אין כאן שום מקום ספק, דל"מ בשום מצוה זמניית, דיהי' חייב שו"ד קודם, והרי אפי' בפורים דהוא מד"ק, ונקרא יו"ט, ויש שנהנו שלא לעשות מלאכה בו, וקבעו לה מסכתא, מ"מ כתבו בתוס' ריש מגילה, דאין בו חיוב שו"ד, מכש"כ חנוכה דלית בה כל הנהו".
         2. משנה הלכות (חי"א סי' תקמ"ז) - לשונו מובא לעיל.
         3. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה כ"ג) – "שאלה: אם בחנוכה ופורים אמרי' שואלין ודורשין ל' יום קודם החג. תשובה: עיין מגילה ד' א' תד"ה מאי. [ובתוס' שם מפורש דל"ש דפורים שואלין ל' יום קודם החג]".
         4. ציץ אליעזר (חי"ז סי' א') - לשונו מובא לעיל.
         5. פסקי תשובות (אות א') – "אבל אין חיוב של שואלין ודורשין שלושים יום קודם לחנוכה ולפורים".
         6. רץ כצבי (חנוכה ופורים סי' א' אות ז', פסח סי' א' אות י"א) – "ואילו בחנוכה ופורים - קודם להם אין דין שואלין ודורשין".
      2. מראי מקומות – בית מתתיהו (ח"ב בפתיחה אות ה' ד"ה ובתשו').
         1. רבבות אפרים (ח"ז עמ' תנ"ב) – "נשאלתי אם בחנוכה יש הדין של שואלין ודורשין ל' יום קודם, והראתי לרבנו ירוחם בתולדות אדם בנתיב התשיעי שכתב וקבעום לרורות להיותם ימים טובים לקרות בהם הה ולהזכיר דינם ולהודות עליו, ומדכתב ולהזכיר דינם משמע שגם בחנוכה יש דין של שואלין ודורשין ל' יום, ועי' בס' יבין דעת בחסדי אבות שבסוף הספר סימן י"ז שכבר נשאל בזה והשיה דאפי' בפורים דהוא רק מד"ס ונקרא יו"ט מ"מ אין חיוב בזה א"כ בחנוכה ג"כ לא. והעיר בשו"ת ציץ אליעזר חי"ז סימן א' אות ה' דבשבת כ"א מובא בחנוכה שעשאום ימים טובים ומביא ג"כ את התולדות אדם, ומסיק לדינא שג"כ בחנוכה ישנו חיוב דרישה בענינו של יום דקבעוה לענין זה כמו שאר ימים טבים. א"כ כבר הורה זקן דשואלין ודורשין ל' יום לפני חנוכה וא"כ יוצא דבחנוכה כן ובפורים לא וצריך א"כ ביאור בזה, ואי"ה בחלק ח' עוד נדון בזה בעזהי"ת".
            1. מש"כ הרבבות אפרים בשם הציץ אליעזר צ"ב. וכן ראיתי שמעורר עליו הס' אור ישראל (פרק א' הע' ה').
4. שבת: שואלין ודורשין.
   1. **מענינו של יום**.
      1. מחמיר: דתקנת משה קאי גם על שבת, שהוי בכלל המועדים.
         1. שפת אמת (מגילה דף ד. ד"ה מאי) – "דודאי נראה דתקנת מרע"ה לדרוש בענינו של יום הי' גם על שבת שהרי גם שבת כתוב בכלל המועדים ואח"כ כ' וידבר משה כו' וקאי גם על שבת ולמה לא יהי' חיוב בשבת ובפרט לשיטת התוס' שבת עדיף מיו"ט כיון דביו"ט דורשין ל' יום מקודם ובשבת לא א"כ פשיטא דבשבת נמי דורשין בענינו של יום".
         2. רץ כצבי (חנוכה ופורים סי' א' אות ח', פסח סי' א' אות י"ב) – "גם בשבת, כתבו השפת אמת ורבי צדוק הכהן מלובלין, שיש חיוב שואלין ודורשין".
      2. מיקל.
         1. דברות משה (פסחים סי' ה' ריש ענף ב') - לשונו מובא לקמן.
         2. נהרות איתן (ח"ג סי' ט' ד"ה ולכאורה) - לשונו מובא לקמן.
   2. **קודם שבת**.
      1. מחמיר: יש חיוב שואלין ודורשין ללמוד במשך כל השבוע שקודם שב"ק הלכות שבת.
         1. הגר"ד בהר"ן זצ"ל (ארח דוד אות ק"ח, עמ' נ"ז) – "אמר, שכשם שיש חיוב שואלין ודורשין ללמוד ל' יום קודם הפסח בהלכות הפסח, כך יש חיוב שואלין ודורשין ללמוד במשך כל השבוע שקודם שב"ק הלכות שבת".
      2. מיקל.
         1. דברות משה (פסחים סי' ה' ריש ענף ב') – "וגם מה שלא צריך ללמד הלכות שבת קודם לשבת אף שדיני שבת מרובים וחמורין מאד, נצטרך לומר דכיון ששבת הוא תדיר רגילין בהם יותר, ומטעם זה ליכא חיוב מיוחד ללמוד הלכות הנוהגות בכל יום שדיניהם מרובים ביותר כמו עניני תפלה וברכות ונטילת ידים ועניני מאכלות ועניני דיני ממון ועניני אישית וכדומה, דמשום דתדירי רגילין בהן ויודעין לשאול מי שיסתפק באיזה דבר שיזדמן לידי למעשה, אבל הלכות פסח ...".
         2. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה כ', בית מתתיהו ח"ב בפתיחה סוף אות ה') – "שאלה: אם אמרי' שואלין ודורשין קודם השבת ללמוד הל' שבת. תשובה: לא".
         3. נהרות איתן (ח"ג סי' ט' ד"ה ולכאורה) – "חזינן מזה דחיוב הגמ' ללמוד בעצמו וללמד לאחרים הלכות חג הוא דוקא במועדים ולא בשבת, דלגבי שבת לא מצינו בגמ' או בפוסקים שיש ללמוד הלכות שבת בער"ש או בשבת עצמה ... ובטעם הדבר י"ל, משום שהמועדים חלים מעת לעת ועובר זמן רב בין אחד למשנהו, ואף בהלכות המועד אשר שייכות לכל המועדים, יש זמן רב, בין פסח לסוכות ששה חדשים, ובין פסח לעצרת למעלה משלשים יום, מה גם לגבי הדינים המיוחדים לאותו חג, שיש זמן של שנה בין חג לחג, משא"כ בשבת שחלה כל שבעה ימים, וההתעסקות כל שבוע בקיום מצוות העשה והבדלות ומניעת קיום הלא תעשה, מזכירים לאדם שלא ישכח את דיני יום השבת .ולכן לא מצינו בגמ' ובפוסקים שיש ללמוד הלכות שבת בער"ש ובשבת עצמה".
   3. מראי מקומות – בית מתתיהו (ח"ב בפתיחה סוף אות ה').
5. קמחא דפסחא.
   1. **קמחא דפסחא ממעות מעשר**.
      1. בזמן הזה יש להקל, כיון שלא הטילו קצבה על כל יחיד.
         1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ב' סעי' ב') – "בזמננו מותר ליתן עבור 'קמחא דפסחא' שגובים לצורך העניים לקראת חג הפסח, ממעות מעשר כספים".
         2. חוט שני (***פסח פרק א' סוף ס"ק ב', עמ' נ"א***) – "לענין אם אפשר ליתן קמחא דפסחא ממעות מעשר, נראה שאם הטילו בני העיר קצבה על כל יחיד אי אפשר לתתו מכסף מעשר, אבל אם לא הטילו קצבה על כל יחיד אפשר ליתנו מכסף מעשר, דקמחא דפסחא לא חייבו שיהא חיוב על כל אחד ליתן, אבל יסוד החיוב הוא לדאוג לצרכי העניים לפסח, ועל כן אפשר ליתנו מכסף מעשר. אבל מתנות לאביונים החיוב הוא לתת לעניים, ועל כן צריך ליתן משלו ולא משל מעשר".
         3. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה ל') – "שאלה: אם אפשר ליתן קמחא דפסחא ממעות מעשר. תשובה: כמנהג המדינה. [והיינו דאם אין קצבה ע"ז שרי ממעשר]".
      2. מראי מקומות – אבני דרך (ח"ח סי' שט"ז).
         1. מגדנות אליהו ח"ד סי' א') – "הנלענ"ד שאין נכון לתת מעות חיטים ממעשר כספים, וכמו שצידד כ"ת ג"כ עפי"ד המקור חיים (סי' תכ"ט ס"ק ג') שמעות חיטים הוא כעין מס. ומש"כ כ"ת במוסגר דיתכן דאע"פ שהוא מס מ"מ חייבים בו גם ת"ח, כי יש בו גם גדר מס וגם גדר צדקה שהרי במציאות הולך הכסף לצדקה, ד"ז נראה נכון שאינו רק מס אלא תרווייהו אית ביה, דהרי מפורש כן בשו"ע הרב (סי' תכ"ט סעי' ה') שהוא מס על בני העיר ואח"כ בהמשך הסעיף כותב דאפילו ת"ח הפטורין מ"מ נותנים חלקם עיין שם, והיינו שיש בו ב' גדרים, ולפי"ז בפשטות א"א לקחת למעות חיטים מכספי מעשר כמו כל מס, כמש"כ הט"ז ביו"ד (סי' רמ"ט ס"ק א') שאסור לפרוע מיסים במעות מעשר עיין שם. [ועי' שו"ת מהרי"א אסאד יו"ד סי' של"ה עיין שם]. אך מש"כ כ"ת בתחילת דבריו בשם ספר א' שסכום מסוים יש ליתן משלו והשאר מכספי מעשר דומיא דמתנות לאביונים, והעיר ע"ז כ"ת שהרי כתב המשנ"ב שהשיעור של קמחא דפסחא שצריך להעריך על כאו"א כפי ממונו, וא"כ לא דמי למתנות לאביונים דשם השיעור הוא פרוטה ומה שמוסיף יוסיף ממעשר אבל בקמחא דפסחא כל א' נותן כפי מה שהוא. לענ"ד נראה דאה"נ מה שהוא חייב כפי ממונו א"א לו לקחת ממעות מעשר שזה חיובו וכמו במתנות לאביונים פרוטה, אבל הכוונה על יותר ממה שחייבים כפי שהדרך ליתן בזה"ז בשפע לכל צרכי החג ואכמ"ל. עכ"פ נראה כנ"ל שכל מה שחייב ליתן למעות חיטים כעין מס צריך ליתן מממונו והשאר יכול להקל לתת ממעות מעשר".
         2. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ' אות י"ג) – "בקמחא דפסחא, יש לתת משהו שלא מכספי מעשר כספים, והשאר אפשר לתת מכספי מעשר".
         3. שבט הקהתי (ח"א סי' קל"ז) – "שיעור נתינה למעות חטין יתן ממעות חולין והשאר יכול ליתן ממעות מעשר. אם לוקחין מעות חיטין מכל אחד. אבל אם לוקחין רק מאדם אחד יתן ממעות חולין שיהא לו לצורך כל הפסח".
   2. מראי מקומות.
      1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ' אות י"א) – "ומי שיודע בקרובו שהוא עני, חייב לתת לו לפני שאר עניים".

הגריש"א זצ"ל (וישמע משה ח"א עמ' קס"ג) – "שאלתי: האם מעות חטים לקמחא דפסחא יש בו חיוב כמו מתנות לאביונים, וא"כ צריך לתת מעצמו אף כשאין גובים, או שיש לו דין כמו מס העיר, שצריך ליתנו דווקא כשגובים ממנו. והשיב: שזה מצוה שחלה על כ"א, אין חיוב אבל יש מצוה".

1. להתענות ביום חופתם - סעיף ב'.
   1. **חודש ניסן**.
      1. מתענין, **אפי' בראש חודש** [מפני שהוא אחד מן הימים שמתענים בהם].
         1. רמ"א (סעי' א', או"ח סי' תקע"ג סעי' א', דר"מ סי' תק"פ ס"ק א').
         2. לבוש (או"ח סי' תקע"ג סעי' א').
         3. לחם רב (או"ח סי' תקע"ג ס"ק א').
         4. חק יעקב (סי' תכ"ט ס"'ק ח') – "תענית כלל. אין למידין מן הכללות אפילו במקום שנאמר בו חוץ [עירובין כז, א], דתענית חתנים ג"כ מתענין בו אפילו בראש חדש ניסן עצמו, כמו שכתב הרב לקמן סימן תקע"ג".
         5. א"ר (סי' תכ"ט ס"ק ד', א"ז ס"ק ג').
         6. חופת חתנים (דיני החופה אות א').
         7. גר"ז (סי' תכ"ט סעי' ט') – "אבל החתן והכלה ביום חופתם נוהגין להתענות אפילו בר"ח ניסן".
         8. ח"א (כלל קי"ט סעי' א', כלל קל"ב סעי' מ"ג, חכ"א כלל קכ"ט סעי' ב', סי' קע"א סעי' י"א).
         9. דרך החיים (סי' רכ"ג סעי' ב').
         10. קיצור שו"ע (סי' ק"ז סעי' ב', סי' קמ"ו סעי' ב').
         11. ערה"ש (או"ח סי' תכ"ט סעי' ג', סי' תקע"ג סעי' ב') – "וחתן ביום חופתו יכול להתענות".
         12. מ"ב (סי' תכ"ט ס"ק י', סי' תקע"ג ס"ק ט') – "אבל החתן והכלה ביום חופתם נוהגים להתענות אפילו בר"ח ניסן".
         13. כה"ח (סי' תקע"ג ס"ק י"ב).
         14. שלחן העזר (ח"ב סי' ו' סעי' ד', ס"ק ה').
         15. אג"מ (***ישמח לב ח"ד עמ' שפ"א אות ח',*** שמעתתא דמשה שמועות משה סעי' ב'***).***
         16. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תרפ"ד מנהגי ט"ו בשבט סעי' ב').
         17. הנשואין כהלכתם (פרק ו' סעי' מ"א).
      2. **מי שאינו רגיל להתענות בראש חודש ניסן**.
         1. אין מתענין.
            1. נהר שלום (סי' תקע"ג ס"ק ב') – "ראוי יותר".
            2. שד"ח (אסיפת דינם מער' חתן וכלה אות ד' ד"ה ובימים) – "נהר שלום".
            3. כה"ח (סי' תכ"ט ס"ק ל"ד, סי' תקע"ג ס"ק י"ד) – "והנה"ש".
            4. הנשואין כהלכתם (פרק ו' סעי' ל"ט).
         2. מתענין.
            1. עי' שלחן העזר (ח"ב סי' ו' סעי' ד' ס"ק ה', עי' ס"ק ז') – "נהר שלום ... אלא דמ"מ נהגו העולם כהרמ"א דאפי' בר"ח ניסן מתענין חו"כ אלא דמ"מ במקום שיש צורך יש להקל וכמ"ש בשד"ח שם".
            2. תורת חיים (סי' תקע"ג ס"ק ד') – "בנהר שלום ... ועיי' בד"מ בסי' תק"פ דר"ח ניסן כיון שדרכן של בנ"א להתענות בהן יתענה החתן ע"ש משמע אפי' אם לא נהג החתן להתענות בו, דכיון שהותר יום זה לתענות הותר ג"כ לחתן, וכן המנהג"), הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ב' סעי' ג', "המנהג שהחתן והכלה מתענים ביום חופתם שחל בר"ח ניסן, אף אם אינם מתענים ביום זה בכל שנה".
            3. **סתימות כל** הפוסקים.
         3. מראי מקומות – נטעי גבריאל (נשואין פרק ו' סעי' ב'), פסקי תשובות (סי' תקע"ג אות א').
            1. פמ"ג (אשל אברהם הקדמה לסי' תק"פ) – "ומה שכתוב בסימן תקע"ג י"ל מי שנוהג להתענות בלאו הכי בראש חודש ניסן, וצ"ע".
            2. תוספת אדם (על ח"א כלל קל"ב אות נ"ז) – "ומ"מ נכון דמי שנוהג תענית צדיקים יתענה ערב ר"ח ניסן תמורת ר"ח ניסן אף מי שאינו נוהג להתענות בער"ח של כל השנה".
      3. **הכלה בראש חודש**.
         1. אין מתענין – תורת חיים (סי' תקע"ג ס"ק ד', "שהוא א' מן הימי' שמתעני' בהם, נלע"ד דרק אנשי' צריכי' להתענות בימי' התם מהטעמי' הנזכרי' בסי' תק"פ, ולכן לא נזכר כאן דרק החתן יתענה, אבל הכלה י"ל דאינה מתענות דמעולם לא הותרה ר"ח לההענות אצל נשי', אבל בא"ע סי' ס"א כ' הרמ"א דנוהגי' דהחתן והכלה מתעני' דשם מיירי בשאר ימות השנה").
         2. מתענין – הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ב' סעי' ג', לשונו מובא לעיל).
         3. מראי מקומות – נטעי גבריאל (נשואין פרק ו' סעי' ב').
      4. מראי מקומות – מחה"ש (סי' תכ"ט סוף ס"ק ו').
         1. חוט שני (פסח פרק א' סוף ס"ק ג', עמ' נ"ב) – "ולמעשה המנהג שהחתן והכלה מתענין בחודש ניסן ביוס חופתם, רק אם יש צירופים אחרים יש להקל כגון אם הם חלשים וכיוצ"ב. מ"מ אם אפשר להם להתענות עד מנחה גדולה הוא ודאי טוב".
         2. מועדים וזמנים (ח"ה סי' של"ז) – "ולדברינו תמוהין דברי הרמ"א (תקע"ג) שפוסק דחתן ביום חופתו מתענה בר"ח ניסן כיון שזהו מהימים שמתענין ממגלת תענית, ולדברינו הלוא אין מתענין עד סוף היום דאסור מדינא בתענית, ומדבריו משמע שאפילו החופה בלילה מתענה עד סוף היום בר"ח ניסן, **ודבריו צע"ג** היאך נתיר האסור דרבנן להתענות בר"ח, וע"כ נראה שנכון לעשות החופה בר"ח ניסן ביום, ואז אולי נסמוך על הפוסקים דשרי בר"ח תענית שעות ושוב שרי להתענות עד שעת החופה, וכה"ג לא ייכנס אז ביום חופתו לעיקר אסור תענית בר"ח וכנלע"ד וצ"ב בפוסקים".
   2. **ערב פסח**.
      1. בכור.
         1. ברכי יוסף (או"ח סי' ת"ע ס"ק ב'), שלחן העזר (ח"ב סי' ו' ס"ק ד') – "חתן בכור שנשא ערב פסח מותר מותר לאכול אליבא דכולי עלמא. ומה שנהגו להתענות ביום חתונתו וכניסתו לחופה הטעם שלא ישתכר ותהיה דעתו מיושבת עליו, וזהו במקום שמברכין ז' ברכות בהעלות המנחה, אבל בארץ מצרים מברכין ז' ברכות בבקר. הרב מהר"ר ישועה זיין בתשובו' שערי ישועה כ"י שער א"ח שער ו' סי' א'. וכן כתב הרב מהר"י עאייאש בשו"ת בית יהודה ח"ב סי' כ"ג דחתן בכור מותר לאכול בערב פסח, והוסיף עוד דאם ירצה להחמיר על עצמו אינו רשאי, ומ"ש מור"ם בא"ה (סי' סא סע' א) דהחתן מתענה ביום חתונתו אין לסמוך על זה ולא נהגו כך. עכ"ד. ולי ההדיוט נראה דמאחר דבני אשכנז ופולין רבבות אלפי ישראל נוהגין להתענות ביום החתונה, וכמה עיירות משאר גלילות רהטי אבתרייהו במנהג זה, אם ירצה להחמיר ולהתענות רשאי, ותבוא עליו ברכה, דאע"ג דתענית בכורות אין לו עיקר כי אם ממסכת סופרים, ובירושלמי כמעט משמע להפך, כמש"ל אות א' בס"ד. אשתרבובי אשתרבב האידנא האי מנהגא להתענות הבכורות בכל תפוצות ישראל וקבעוהו חובה. וכבר הרב בית דוד סי' רמ"ה פקפק במ"ש מהר"ש הלוי דבעל הברית בכור לא יתענה, מטעם דאשכחן דתענית בכורות דחי לתלת מילי, ניסן וערב י"ט ויום קרבן, ע"ש באורך. ולפחות יועילו הני טעמי שאם החתן נפשו אוותה להתענות רשאי ותע"ב. ומ"ש הרב מהר"י זיין דטעם החתן שמתענה היינו כי נהוג לישא בעת מנחה, כבר שמענו וראינו בארץ הצבי ובכמה עיירות שהבחורים נושאים במנחה ואינם מתענים. ועמ"ש הרב בית חדש סוף סי' תכ"ט".
         2. מתענין.
            1. חופת חתנים (דיני החופה אות א') – "וחתן בכור שנשא אשה בערב פסח אס נפשו איותה להתענות תע"ב דלא כמאן דאסר הרב ברכי יוסף הי"ו א"ח סי' תע"ב עי"ש ולעקד"נ דראוי שיתענה כיון דמצטרף טעמא אחרינא דהוי יום כפרה דידיה מיהו אם אינו בכור נראה דלא יתענה דשאני מתענית הבכורות דיש לו עיקר ממס' סופרים והוי נמי פרסומי ניסא כמו שכתוב הרב בית דוד ע"ש אבל תענית החתנים אינו ראוי דידחה לתלת מילי עי"ט וכו'".
      2. **אינו בכור**.
         1. אין מתענין – חופת חתנים (דיני החופה אות א', לשונו מובא לעיל), שלחן העזר (ח"ב סי' ו' סעי' ד', ס"ק ד').
   3. **אסרו חג**.
      1. אין מתענין.
         1. מג"א (סי' תקע"ג ס"ק א') – "אבל באסרו חג וט"ו באב ובט"ו בשבט אינו מתענה כיון שמוזכר בגמ' עסי' תכ"ט מ"ש".
         2. א"ר (סי' תקע"ג ס"ק ג') – "אך באסרו חג וחמשה עשר באב ושבט כתב מג"א [סק"א] שאין מתענין כיון שמוזכר בש"ס".
         3. חופת חתנים (דיני החופה אות א').
         4. דרך החיים (סי' רכ"ג סעי' ב').
         5. גר"ז (סי' תכ"ט סעי' י"ז) – "ואין מתענין אפילו חתן וכלה ביום חופתם".
         6. ערה"ש (או"ח סי' תקע"ג סעי' ב') – "אבל באסרו חג ובט"ו באב ובט"ו בשבט כיון שהוזכרו בגמ' אין מתענין [מג"א]".
         7. מ"ב (סי' תקע"ג ס"ק ז') – "אבל באסרו חג ובט"ו באב ובט"ו בשבט אינו מתענה כיון שהוזכר בגמרא [מ"א]".
         8. מסגרת השלחן (על קיצור שו"ע סי' קמ"ו ס"ק ב') – "ובאסרו חג דשבועות. ורז"ש סי' תכ"ט כ' דאין מתענין אף באסרו חג שלאחר פסח וסוכות".
         9. שלחן העזר (ח"ב סי' ו' סעי' ד', ס"ק א') – "בחכ"ש ... אכן לפמש"כ המג"א והבאה"ט והמחצה"ש סי' תכ"ט ובשו"ע הרב שם דכולם קאי ע"ד הרמ"א שם דקאי בחו"ל וכתבו דבכל אס"ח אין מתענין ובפרט לפמ"ש התני' דעכ"פ מצד המנהג נהגו שלא להתענות בכל אס"ח ע"כ פשוט הוא שחו"כ לא יחענו בכל אס"ח".
         10. נטעי גבריאל (נשואין פרק ו' סעי' א', פסח ח"ג פרק כ"ב סעי' א') – "אסרו חג של שלש רגלים".
         11. הנשואין כהלכתם (פרק ו' סעי' ל"ח) – "אסרו חג של שלשה רגלים".
         12. פסקי תשובות (סי' תקע"ג אות א').
      2. **רק באסרו חג דשבועות אין מתענין**.
         1. ח"א (כלל קל"ב סעי' מ"ג).
         2. קיצור שו"ע (סי' קמ"ו סעי' ב') – "בראש חדש, ובאסרו חג דשבועות, ובט"ו באב, ובט"ו בשבט, וכן בחנוכה, ובשושן פורים, אין מתענין".
            1. אמנם עי' קיצור שו"ע (סי' ק"ג סעי' י"ד) – "נוהגין להרבות קצת באכילה ושתיה ביום שלאחר החג בכל שלש רגלים והוא אסרו חג, ונוהגין שאין מתענין בו אפילו חתן וכלה ביום חופתן ולא יום זכרון ובאסרו חג שלאחר חג השבועות גם מצד הדין אסור להתענות בו, לפי שבזמן שבית - המקדש היה קיים אם חל שבועות בשבת היה יום טבוח הקרבנות ביום שלאחריו, אבל של פסח ושל סוכות היו מקריבין ביום ראשון דחול המועד".
      3. **רק באסרו חג דשבועות באר"י אין מתענין**.
         1. חכמת שלמה (או"ח סי' תקע"ג) – "עיין במג"א ... אבל באסרו חג הן אמת דהוא ש"ס מפורש [סוכה מה, ב] אך הש"ס מיירי באם הוי עצרת רק יום אחד כמו בארץ ישראל דאז הוי היום יום טבוח אחר השבת, אבל לדידן דהוי שני ימים ואנן בקיאין בקביעא דירחא אם כן שוב יום השלישי מדינא דש"ס אינו כלום, וניהו דלענין תחנון אנו נוהגין בו כדין ארץ ישראל, מכל מקום לא עדיף מראש חדש ניסן ושאר ימים שאין בהם תחנון דאף על פי כן חתן מתענה, והוא הדין נמי בזה, כן נראה לפענ"ד נכון ודו"ק".
      4. מראי מקומות – תוספת אדם (על ח"א כלל קל"ב אות נ"ח), כה"ח (סי' תכ"ט ס"ק מ"ה, סי' תקע"ג ס"ק י"א), דברי יציב (או"ח סי' רי"ח).
         1. פמ"ג (סי' תקע"ג א"א ס"ק א') – "אבל אסרו חג וט"ו אב ושבט דמדינא אין מתענה הוא הדין חתן אין מתענה. וכאן כתב אסרו חג סתם, משמע אף פסח וסוכות, ובסימן תכ"ט ח' צידד אסרו חג שבועות מדינא הא אסרו חג פסח וסוכות מנהגא, ואם כן י"ל מתענה כל"ג בעומר".
2. אסרו חג.
   1. רמ"א (סעי' ב') – "נוהגין להרבות קצת באכילה ושתיה ביום אחר החג, והוא אסרו חג, (גמרא ורש"י פרק לולב)".
      1. **להתענות ביום חופתם** - עי' לעיל.
   2. **אם לילה שלאחריו הולך אחר יום שלפניו, או לא**.
      1. שהלילה שלאחריו הולך אחר יום שלפניו.
         1. עי' אשל אברהם (בוטשאטש, על המחבר סעי' ב') – "אסרו חג. לגבי אסרו חג נראה שגם לילה שלאחריו הולך אחר יום שלפניו. וכעין שמצינו [בסוף סימן תקנח] גבי תענית מפני צער שביום לא יאכל בשר בלילה שלאחריו, וכל שכן במדה טובה המרובה. גם אולי הוא מעין אכילת קדשים דלילה אחר יום שלפניו וצל"ע בכעין זה עוד
         2. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק כ"ב סעי' ה') – "לגבי דיני אסרו חג, הלילה שלאחריו הולך אחר היום שלפניו".
   3. **לשמוע למוזיקה, רקודים ומחולות**.
      1. עי' סי' תצ"ג סעי' ב', לשיטות ומראי מקומות.
   4. מראי מקומות – נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק כ"ב).
      1. פסקי תשובות (אות ו') – "ונוהגים להרבות קצת באכילה ושתיה ביום אחר החג והוא אסרו חג. ומצינו לזה כמה טעמים, יש שכתבו שהוא זכר למקדש שהיו עולי רגלים חוזרים לבתיהם מירושלים למחרת החג כדכתיב ופנית בבוקר והלכת לאהליך (דברים ט"ז, ז'), והיו הולכים שמחים וטובי לב, ויש שכתבו שמנהג זה מקורו בארץ ישראל שעשו כן משום אחיהם שבחו"ל שעושים יום טוב שני, שלא יאמרו הגויים שישראל נעשים אגודות אגודות, ושוב נתפשט המנהג גם בחו"ל, ויש שהביאו מכתבי האר"י ז"ל שיום אחרי החג יש לו עוד הארה מקדושת החג. ויש קהלות הנוהגים לילך באסרו חג בגדי יום טוב ומונעים עצמם ממלאכה בפרהסיא, ויש שהוסיפו שיש להמנע ממקח וממכר כשאינו דבר האבד".

**שבת הגדול**

# סימן ת"ל

1. ערב פסח שחל להיות בשבת.
2. ערב פסח שחל להיות בשבת.
   1. עי' ריש סי' תמ"ד, לשיטות ומראי מקומות.

**זמן בדיקת החמץ**

# סימן תל"א

1. מי שלא נמצא בביתו באור לי"ד ניסן.
2. בדיקת חמץ למי שלא נמצא בביתו באור לי"ד ניסן.
   1. **עדיף טפי שימנה שליח לבדוק בזמנו ממה שהוא עצמו יבדוק קודם זמנו**.
      1. משנה הלכות (אליבא דהלכתא גליון פ"ט עמ' ל"ב טור ג') – "דהיוצא מביתו קודם הפסח עדיף למנות שליח שיבדוק עבורו בליל י"ד, משיבדוק בעצמו בלילה שלפני יציאתו לדרך לאור הנר בלי ברכה".
      2. הגרחפ"ש זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון פ"ט עמ' ל"ב טור ג') – "דהיוצא מביתו קודם הפסח עדיף למנות שליח שיבדוק עבורו בליל י"ד, משיבדוק בעצמו בלילה שלפני יציאתו לדרך לאור הנר בלי ברכה".
      3. שבט הלוי (אליבא דהלכתא גליון פ"ט עמ' ל"ב טור ג') – "דעדיף לעשות שליח לבדוק את החמץ בזמנו, שהרי רואים דהשליח בזמנו עושה ברכה, ובעצמו קודם זמנו אין עושה ברכה".
      4. הליכות ביתה (סי' י"ח הע' ז') – "דאם אפשר עדיף טפי שימנו שליח לבדוק בזמנו ממה שהן יבדקו קודם זמנו, כן משמע מלשון השו"ע סי' תלו סעי' א ובמ"ב ס"ק א'. והטעם משום הפסד ברכה, דלפני הזמן אין מברכין על הבדיקה, ואע"ג שהן ממילא אינן מברכות אלא השליח (וכדלהלן בסעי' זה), מ"מ הבדיקה עכ"פ נעשית בברכה כתיקונה. וכ"כ בשעה"צ סי' תלג סק"ה בשם החק-יוסף דלכתחילה אין לבדוק קודם הזמן משום הפסד ברכה, ודלא כדעת שאר אחרונים שם, **מלבד היכא שבודק ביתו ומשאיר חדר אחד לבודקו בליל י"ד ובברכה**, כמש"כ בשו"ע הרב שם סעי' ז'".
      5. הגר"ע אויערבאך שליט"א (אליבא דהלכתא גליון פ"ט עמ' ל"ב טור ג') – "דהיוצא מביתו קודם הפסח עדיף למנות שליח שיבדוק עבורו בליל י"ד, משיבדוק בעצמו בלילה שלפני יציאתו לדרך לאור הנר בלי ברכה".
      6. הגר"נ קופשיץ שליט"א (אליבא דהלכתא גליון פ"ט עמ' ל"ב טור ג') – "דהיוצא מביתו קודם הפסח עדיף למנות שליח שיבדוק עבורו בליל י"ד, משיבדוק בעצמו בלילה שלפני יציאתו לדרך לאור הנר בלי ברכה".
   2. **שיבדוק בעצמו קודם זמנו, דמצוה בו יותר מבשלוחו**.
      1. חוט שני (אליבא דהלכתא גליון פ"ט עמ' ל"ב טור ג') – "שיבדוק בעצמו קודם זמנו, דמצוה בו יותר מבשלוחו".
   3. **אינו יכול לבדוק חמץ אלא מאוחר בלילה**.
      1. עדיף שיעשה שליח לבדוק בתחילת הלילה.
         1. חוט שני (פרק ב' סוף ס"ק ו', עמ' ס') – "מי שאינו יכול לבדוק חמץ אלא מאוחר בלילה, עדיף שיעשה שליח לבדוק בתחילת הלילה".
      2. **אשתו או מאוחר בלילה**.
         1. עי' לקמן סי' תל"ב.

**דין ברכת בדיקת חמץ**

# סימן תל"ב

1. שיחה באמצע בדיקת חמץ.
2. בדיקת חמץ על ידי נשים.
3. שיחה באמצע בדיקת חמץ.
   1. מחבר (סעי' א') – "שלא ידבר בין הברכה לתחלת הבדיקה. וטוב שלא ידבר בדברים אחרים עד שיגמור כל הבדיקה, כדי שישים אל לבו לבדוק בכל המקומות שמכניסים בו חמץ".
      1. גר"א (מעשה רב הל' פסח אות קע"ח) – "ונמשך זמן הבדיקה מאד ומתחיל לבדוק קודם הלילה מפסיק באמצע בתפלת מעריב ואינו חושש".
      2. ערה"ש (סעי' ב') – "ואסור לדבר בין הברכה לתחלת הבדיקה כמו בכל הברכות של מצות או של נהנין ואם שח בדברים שמענין הבדיקה א"צ לחזור ולברך דהוי כמו הבא מלח להמוציא שא"צ לחזור ולברך אבל אם שח שלא מענין הבדיקה צריך לחזור ולברך אמנם משהתחיל לבדוק אין איסור מדינא כשדיבר באמצע הבדיקה דזהו כמו שמפסיק באמצע הסעודה בדיבור דלית לן בה כיון שהתחיל לעשות הדבר שבירך עליה ומ"מ נכון ליזהר גם בזה שלא להפסיק בדיבור עד אחר גמר הבדיקה ולא מפני ההפסק אלא כדי שישים אל לבו לבדוק בכל המקומות שמכניסין בהם חמץ".
   2. **ברכת אשר יצר ועל הברק והרעם וברוך הוא וברוך שמו באמצע הבדיקה**.
      1. מחמיר.
         1. אגודת אזוב (גרינוואלד, הגדה של פסח עמ' כ"ט אות ו') – "אם עשה צרכיו באמצע הבדיקה, נראה לי דלא יברך אשר יצר עד אחר הבדיקה, כמו באמצע פסוקי דזמרה עיין באורח חיים סימן נ"א. ובקיצור שלחן ערוך הביא מחלוקת בזה לענין פסוקי דזמרה, עיין בסימן י"ד (ס"א, ובלחם הפנים שם). (ועיין במשנה ברורה סימן נ"א סק"ח, ובביאור הלכה ד"ה צריך)".
      2. מיקל.
         1. משנה הלכות (אליבא דהלכתא גליון פ"ט עמ' ל"א טור א') – "דאם עשה צרכיו באמצע בדיקת חמץ יברך מיד ברכת אשר יצר, ולא ימתין לברך בגמר הבדיקה שמא ישכח לברך או שמא יפסיד הברכה, כגון שיצטרך לצאת לצרכיו עוד פעם".
         2. הגריש"א זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון פ"ט עמ' ל"א טור א', קול התורה גליון ס"א עמ' צ"ב) – "דמותר לברך אשר יצר ולענות ברוך הוא וברוך שמו על ברכת חבירו, ולברך על הברק והרעם באמצע הבדיקה".
         3. שבט הלוי (מבית לוי גליון א' עמ' כ"ב אות ה', פסקי חודש ניסן עמ' ל' אות ה', בעייני ניסן עמ' ה' אות ה', פסח עמ' ו' אות ה') – "קודם שמתחיל לבדוק נוטל ידיו, ומברך אקב"ו על ביעור חמץ. ויזהר שלא לדבר בין הברכה לתחלת הבדיקה (ואם סח חוזר ומברך). וטוב שלא לדבר בדברים שאינם צורך הבדיקה עד לאחר גמר הבדיקה, (ומ"מ אם סח אינו חוזר ומברך). אם נצרך לנקביו באמצע הבדיקה יברך אשר יצר אחר נטילת ידים, (ואין בזה משום הפסק) ונראה שגם ברכת ברק ורעם יכול לברך, וכן לענות ברוך הוא וברוך שמו על ברכת אחרים".
         4. חוט שני (פסח פרק ב' ס"ק ז', עמ' ס"א ד"ה מ"מ) – "מ"מ מסתברא שמותר להפסיק באמצע בדיקת חמץ לברך ברכת אשר יצר, או לברך על ברכת רעם".
         5. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה נ"ד) – "שאלה: אם באמצע בדיקת חמץ יכול לברך ברכת אשר יצר. תשובה: כמדומה שהמנהג לברך".

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה נ"ה) – "שאלה: אם יכול לברך ברכת הרעמים באמצע בדיקת חמץ. תשובה: כן".

* + - 1. נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק י"ד סעי' ה', סעי' ו') – "אם עשה צרכיו באמצע הבדיקה, רשאי לברך ברכת אשר יצר. מותר לענות על כל דברים שבקדושה כגון אמן וכדומה, וכ"ש דמותר לברך ברכת רעמים".
      2. חשוקי חמד (פסחים דף ז., עמ' ק"ט) – "האם מותר לברך ברכת אשר יצר באמצע בדיקת חמץ. שאלה. כתב השו"ע (סימן תלב ס"א) וז"ל: "ויזהר שלא ידבר בין הברכה לתחילת הבדיקה, וטוב שלא ידבר בדברים אחרים, עד שיגמור כל הבדיקה, האם מותר לכתחילה לברך ברכת אשר יצר באמצע הבדיקה. תשובה. בספר אגודת אזוב (הו"ד באוצר ההלכות עמוד עז) כתב דיברך רק אחר שיגמור לבדוק את החמץ, והדברים מחודשים. ויעוין בשו"ת מנחת יצחק (ח"ג סימן מד) דכתב 'דברכת אשר יצר אינה הפסק בין תקיעות דמעומד למיושב, דלא חמיר מהפסק שבין ברוך שאמר לישתבח, דכתב המג"א (סימן נא סק"ג) דאומר אמן כיון שלא הוזכרה בגמ', ופירש החיי אדם (נשמת אדם כלל כ סימן ג) דכוונתו שלא נזכרה בגמ' דאסור להפסיק, אלא דהרי"ף כתבו על כן קיל בזה מברכת ק"ש', עיין שם. ונראה דהכא קיל טפי כיון דהטעם דאסור להפסיק בדיבור אינו משום הפסק באמצע הברכה, דהרי כבר התחיל במצוה כדכתב המשנ"ב (סק"ו), אלא הטעם הוא כמו שכתב השו"ע כדי שישים אל לבו לבדוק בכל המקומות שמכניסים בו חמץ. וממו"ח מרן הגרי"ש אלישיב (שליט"א) [זצ"ל] שמעתי דכל דבר שכך הוא סדר הדברים שאדם עושהו אין הוא הפסק".
      3. מעדני יו"ט (ח"ד סוף סי' ק').
      4. הגר"ע אויערבאך שליט"א (אליבא דהלכתא גליון פ"ט עמ' ל"א טור א') – "דמותר לברך ברכת אשר יצר וברכה על ברקים ורעמים ולענות ברוך הוא וברוך שמו באמצע בדיקת חמץ".
      5. הגר"נ קופשיץ שליט"א (אליבא דהלכתא גליון פ"ט עמ' ל"א טור א') – "דמותר לברך ברכת אשר יצר וברכה על ברקים ורעמים ולענות ברוך הוא וברוך שמו באמצע בדיקת חמץ".
      6. פסקי תשובות (אות א', הע' ג') – "ואם עשה צרכיו באמצע הבדיקה יברך אשר יצר, שיש לחשוש שמא ישכח מלברך אם ימתין עד גמר הבדיקה, ובפרט אם נמשך אצלו בדיקת חמץ זמן רב יש לחשש שמא יצטרך עוה"פ ותתבטל הברכה [נטעי גבריאל פסח ח"א פי"ד הערה ח', קובץ מבית לוי ח"א, דלא כהגש"פ אגודת אזוב - פאפא אות ו' שלא יברך אשר יצר עד גמר הבדיקה], וה"ה שיש לו לענות ב"ה וב"ש ואמן על ברכת אחרים, וכ"ש איש"ר, וכן יכול לברך ברכת רעם וברק באמצע הבדיקה".
  1. **אם הטלפון מצלצל בשעת בדיקת חמץ**.
     1. אפשר לענות ולומר שאני באמצע בדיקת חמץ.
        1. הגרשז"א זצ"ל (מבקשי תורה גליון י"א סי' פ"ד, עמ' תנ"ה) – "באם הטלפון מצלצל בשעת בדיקת חמץ אחרי הברכה ובאמצע הבדיקה, מותר להרים השפופרת ולומר 'אני באמצע הבדיקה' כי אולי זה דבר דחוף. כך השיב לי מרן הגרש"ז אויערבך (שליט"א) [זצ"ל. והדגיש שזה דוקא 'באמצע הבדיקה'".
           1. ההרי"ז שוב שליט"א (אליבא דהלכתא גליון פ"ט עמ' ל"א טור א', קול התורה גליון ס"א עמ' צ"ב) – "ונראה דס"ל למרן זצוק"ל דלא חיישינן להפסק באמצע הבדיקה, רק כדי שישים אל לבו לבדוק את כל החמץ אין להפסיק, ולכן בדבר דחוף מותר להפסיק, דאף אם אין לדבר אפילו דברים הכרחיים, מכל מקום בדבר דחוף מותר להפסיק כיון שזה רק דין דלכתחילה, כמש"כ בשו"ע 'וטוב' שלא ידבר דברים אחרים עד שיגמור הבדיקה".
        2. הגר"ע אויערבאך שליט"א (אליבא דהלכתא גליון פ"ט עמ' ל"א טור א') – "דאם הטלפון מצלצל באמצע הבדיקה, אפשר לענות ולומר שאני באמצע בדיקת חמץ".
        3. הגר"נ קופשיץ שליט"א (אליבא דהלכתא גליון פ"ט עמ' ל"א טור א') – "דאם הטלפון מצלצל באמצע בדיקת חמץ מותר להרים ולומר אני באמצע הבדיקה, ואם זה דבר דחוף יכול לענות בקיצור".
     2. מראי מקומות – מעדני יו"ט (ח"ד סוף סי' ק').
        1. שבט הלוי (מבית לוי גליון א' עמ' כ"ב אות ה', פסקי חודש ניסן עמ' ל' אות ה', בעייני ניסן עמ' ה' אות ה', פסח עמ' ו' אות ה') – "באם הטלפון מצלצל ואין מישהו מבני הבית שירימו את השפופרת [וחושב שאולי הוא דבר נחוץ], נראה דמותר לו לגשת ולשמוע במה המדובר, ואם יכול לדחות את השיחה לאחר הבדיקה ידחה, ובאם לאו יקצר ויחזור להמשיך את הבדיקה".
        2. חוט שני (פסח פרק ב' ס"ק ז', עמ' ס"א ד"ה מ"מ) – "אמנם למאי דנקטו האחרונים לכתחילה לזהר לא להפסיק להשיב לטלפון באמצע הבדיקה שאינו מענין הבדיקה צ"ע".
        3. נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק י"ד סעי' ז', הע' י"א) – "אם הטלפון מצלצל באמצע בדיקת חמץ, מותר להרים הטלפון ולרמז, ובלית ברירה לומר שהוא באמצע הבדיקה, אולם מורה הוראה מותר לו להשיב שאלה הצריכה. [כן נראה דלפעמים זה דבר נחוץ, אך בין הברכה לבדיקה אסור להרים הטלפון משום הפסק]".
  2. מראי מקומות.
     1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ה' הע' כ"ה) – "ולא ישיח מתחלת הבדיקה בבית **עד לאחר בדיקת המכונית**".

1. בדיקת חמץ על ידי נשים.
   1. **לכתחילה נכון שלא לסמוך אלא על אנשים**.
      1. נחלת צבי (סי' תל"ז ס"ק ד').
      2. מג"א (סי' תל"ז ס"ק ח') – "ועמ"ש סי' תל"ו דאין לסמוך לכתחלה על נשים וכ"מ במהרי"ל".
      3. חק יעקב (ס"ק י') – "ולכתחלה טוב לשלוח אנשים וגדולים, ובדעבד יוצא אף בנשים וקטנים, כי הכל נאמנים על בדיקת חמץ אפילו עבדים [פסחים ד, א], מהרי"ל [הלכות בדיקת חמץ עמוד מג]".
      4. באה"ט (סי' תל"ז ס"ק ח') – "ע"ל סימן תל"ב ס"ק ו' כתבתי דלכתחלה אין לסמוך אלא אאנשים בני מצות".
      5. מקור חיים (חי' ס"ק ו') – "ולכתחלה יחזור אחר אנשים בני מצוות, ובדיעבד סגי בנשים ועבדים אבל לא בשפחה כנענית שלנו. חק יעקב [ס"ק י]".
      6. מ"ב (ס"ק ח') – "והנה מדינא יכול לסמוך בבדיקה אפילו על נשים ועבדים [ולא על שפחה נכרית שלנו] וקטנים ומ"מ לכתחלה נכון שלא לסמוך אלא על אנשים ב"ח שהגיעו לכלל מצות דהיינו מי"ג שנה ואילך לפי שהבדיקה כהלכתה יש בה טורח גדול ויש לחוש שמא יתעצלו ולא יבדקו יפה [אחרונים]".

מ"ב (סי' תל"ז ס"ק י"ח) – "ואף דבדיעבד אם אמרו שבדקו א"צ לחזור ולבדוק מ"מ לכתחלה אין נכון לצוות לאלו לבדוק שהבדיקה יש בה טורח גדול ויש לחוש שמא יתעצלו".

* 1. **לכתחילה אפשר לבדוק את החמץ על ידי נשים**.
     1. גר"א (סי' תל"ו על סוף סעי' ב', ס"ק י"ב) – "גם אשתו. ס"ל דאפי' מניח אשתו בביתו צריך לבדוק כדעת הירושלמי שאמרו שם לא תיתני נשים מפני שהן עצלניות והן בודקות כ"ש ועסי' תל"ז ס"ד דלא קי"ל כהירושלמי".
  2. מראי מקומות – פר"ח (סי' תל"ז סעי' ד').

.

1. בדיקת חמץ על ידי נשים בזמננו.
   1. **לכתחילה אפשר לבדוק את החמץ על ידי נשים**.
      1. ערה"ש (סי' תל"ז סעי' ז') – "ומ"מ אף כשביטל אין כדאי לסמוך לכתחלה על בדיקת נשים [מג"א סק"ח] והאידנא נשי דידן בודקות יותר בטוב ומחטטין אחר משהו חמץ ורוחצין ומנקין כל המקומות ומדקדקות יותר מאנשים".
      2. הגריש"א זצ"ל (***אליבא דהלכתא חפ"ב עמ' ע"א טור ב') – "***דיכולות לכתחילה לבדוק בעצמן בביתן, ואין צריכות לדקדק לעשות שליח שיבדוק בעבורן. [ומה שכתוב בהרבה מספרי זמננו בשם מרן הגרי"ש אלישיב זצוק"ל שנשים יעשו שליח שיבדוק עבורן, ומקורם בקונטרס פסקי שמועות, ושם כתוב כן בשמי, הנני לפרסם שזה אינו נכון, רק מה שכתבתי פה בשם מרן זצוק"ל הוא הנכון]".
      3. חוט שני ***(אליבא דהלכתא חפ"ב עמ' ע"א טור ב') – "***דיכולות לכתחילה לבדוק בעצמן בביתן, ואין צריכות לדקדק לעשות שליח שיבדוק בעבורן".
      4. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (***אליבא דהלכתא חפ"ב עמ' ע"א טור ב') – "***דיכולות לכתחילה לבדוק בעצמן בביתן, ואין צריכות לדקדק לעשות שליח שיבדוק בעבורן".
      5. עי' תשובות והנהגות (ח"ב סי' רי"ד, עי' ח"ו סי' צ"ח אות א' [לשונו מובא לקמן]) – "בזמנינו נשתנה המצב, וישראל קדושים הם ונשים צדקניות וגוררות מהכתלים ומנקין היטב לפני הבדיקה, וטורחות במצוה זו הרבה יותר מכפי החיוב מהדין. והיום אין הבדיקה דהאיש אלא לקיום המצוה, אבל הכל כבר נבדק קודם, ואם כן בנשים דידן מועיל שתהיה שליח ובפרט כשבא מאוחר מאד והוא עייף לא עדיף מבדיקתה, לכן ממנה אותה לשליח והיא תבדוק בזמנה כמצותה רק שיסביר לה היטב מהו חובת בדיקה ואף שיש סברא אולי כיון שבדקה אין בדיקה מצידה מועיל כ"כ, שסומכת על בדיקתה הקודמת, ולא מדקדקת עכשיו כפי הצורך, מ"מ מן הדין נראה שמועיל בדיקתה שלא חילקו חז"ל והכל נאמנין על בדיקת חמץ".
      6. הגר"ע אויערבאך שליט"א ***(אליבא דהלכתא חפ"ב עמ' ע"א טור ב') – "***דיכולות לכתחילה לבדוק בעצמן בביתן, ואין צריכות לדקדק לעשות שליח שיבדוק בעבורן".
      7. פסקי תשובות (סי' תל"א הע' י"ח) – "ואף שמבואר שאין כדאי לכתחילה לסמוך על נשים משום שעצלניות הן (תוס' פסחים ד: ד"ה בדיקה, מ"ב סי' תל"ב סק"ח), מ"מ בזמננו נשתנה המצב ונשים צדקניות הן ומנקין היטב וגוררות מהכתלים וכו' וטורחות במצוה זו יותר מכפי החיוב מהדין, ואפשר למנות אותה שליח אף לכתחילה, רק שיסביר לה מהו חובת הבדיקה, כי אולי חושבת שאין צריך בדיקה מדוקדקת כיון שסומכת על נקיון הבית - תשובות והנהגות ח"ב סי' רי"ד (וכ"ה בערוה"ש סי' תל"ז סע' ז' 'נשי דידן בודקות יותר טוב ומחטטין ורוחצין ומנקין ומדקדקות יותר מאנשים', וע"ע שדי חמד מע' חו"מ סי' ה' אות א' שנשים מדקדקות יותר מאנשים)".
   2. **מחמיר**.
      1. הגרחפ"ש זצ"ל (***אליבא דהלכתא חפ"ב עמ' ע"א טור ב' ד"ה ובספר).***
      2. הליכות ביתה (סי' י"ח סעי' ד', הע' י"ג, עי' הע' ב') – "בנות המתגוררות לבדן בחדר ונשארות שם בפסח חייבות לבדוק ... נכון שלכתחילה לא יבדקו הבנות בעצמן את החמץ אלא ימנו איש לשליח לבדוק עבורן. [דאף שמצוה לכתחילה לבדוק החמץ בעצמו כמש"כ המג"א סי' תלה סק"ה ובחק יעקב שם סק"י, מ"מ לגבי נשים עדיף שאיש יבדוק עבורן ולא לסמוך על בדיקתן וכנ"ל]".
   3. **אשה המתגוררת לבדה - למחמירים לעיל**.
      1. מחמיר.
         1. הליכות ביתה (סי' י"ח סעי' ד') - לשונו מובא לעיל.
      2. מיקל.
         1. תשובות והנהגות (ח"ו סי' צ"ח אות א') – "דעת אחד מגדולי ההוראה, דלפי מה שכתבו האחרונים, שלכתחילה אין לבדוק ע"י אשה, שכיון שיש טורח גדול בבדיקה חיישינן שמא תתעצל (עיין משנ"ב סימן תל"ז ס"ק י"ח), לכן אשה המתגוררת לבדה, תקרא לכתחילה לאיש שיבדוק עבורה. אבל לענ"ד נראה, שכל זה נאמר רק לענין שאין לאחרים לסמוך על בדיקתה, שאין לנו להאמין לה שתבדוק יפה, אבל היא לעצמה אם יודעת האמת שתבדוק יפה, ודאי שאין לה צורך לקרוא לאיש".
   4. מראי מקומות.
      1. שדי חמד (מערכת חמץ ומצה סי' ה' אות א') – "ולולי דמסתפינא אמינא דבזמן הזה עינינו הרואות דנשי דידן חמור להו טובא איסור חמץ אפילו במשהו יותר מהאנשים, ויגעות הרבה לבער כל דבר שיש בו נידנוד חמץ, ולכן היה ראוי לומר דאף דבשאר איסורי תורה שיש טורח אין נשים נאמנות, שאני חמץ דכיון דחמיר להו יש לומר דנאמנות, **אלא דיש לומר דלא פלוג רבנן** אלה דברי הרב מוהר"א ענתבי בקונטריס דרך חקיך שבסוף ספר חכמה ומוסר אות י"א".
      2. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א*** עמ' ע"ז אות ל"ח) – "אם לא כיבדו הבית כלל לפני בדיקת חמץ, לכתחילה נכון שלא לעשות הבדיקה על ידי נשים, אמנם אם כיבדו הבית לפני הבדיקה, אף שלא ניקו היטב, יכול לסמוך על נשים בבדיקה, וכל שכן בזמננו שמנקים היטב קודם הבדיקה את כל החדרים, שפיר יכול לכתחילה לעשות את אשתו שליח לבדיקה, וגם על הביטול".
   5. **אם הבעל חוזר הביתה בליל בדיקת חמץ מאוחר**.
      1. שיבדוק כשיחזור ואין צריך שאשתו תבדוק בתחילת הלילה.
         1. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (***אליבא דהלכתא חפ"ב עמ' ע"ב טור ג') – "***דאם הבעל חוזר הביתה בליל בדיקת חמץ מאוחר, שיבדוק כשיחזור ואין צריך שאשתו תבדוק בתחילת הלילה".
      2. ממנה אשתו לשליח והיא תבדוק בזמנה כמצותה.
         1. תשובות והנהגות (ח"ב סי' רי"ד) – "לכן ממנה אותה לשליח והיא תבדוק בזמנה כמצותה רק שיסביר לה היטב מהו חובת בדיקה ואף שיש סברא אולי כיון שבדקה אין בדיקה מצידה מועיל כ"כ, שסומכת על בדיקתה הקודמת, ולא מדקדקת עכשיו כפי הצורך, מ"מ מן הדין נראה שמועיל בדיקתה שלא חילקו חז"ל והכל נאמנין על בדיקת חמץ. אמנם חזיתי שהוא משתוקק לקיים מצות בדיקה **ואינו מוכן לוותר**, לכן צידדתי שתבדוק בשליחותו דוקא בזמנה בליל י"ד כל החדרים חוץ מאחד ותברך, וכשהוא בא מעבודתו קרוב לחצות יבדוק רק החדר ששיירה בברכה, שלא נתכוונה על אותו חדר בברכתה, ויברך כיון שעדיין לא נבדק ויקיים מצות בדיקה ויבטל, ושניהם יקיימו מצות בדיקה וביטול, ואף שלכאורא יש לאוסרו במלאכה מזמן בדיקה משום החדר שנותר עבורו לחובת בדיקה, מ"מ הלוא ממנה אותה שליח גם לאותו החדר אם לא יגיע גם בשעה מאוחרת, וכיון שכאן טוען שזהו פרנסתו ועלול להזיק לו הרבה לעתיד אם יאבד אפילו לילה דבדיקה שאינו עוסק במלאכה יש להקל כן".

עי' תשובות והנהגות (ח"ה סוף סי' קי"ז) – "וראיתי דכמה פוסקים כתבו שאם הבעל יגיע הביתה רק סמוך לחצות לילה, אשתו מברכת בצאת הכוכבים ובודקת חלק מהבית, ומשאירה גם עבורו מקום פנוי ללא בדיקה, וכשמגיע לביתו מברך וגומר הבדיקה, ולפי דברי המ"ב כשאשתו מברכת ובודקת בשליחותו, הוי כאילו הוא בירך על כל הבדיקה ואין לברך שוב שהיא ברכה אחר ברכה, אלא גומר לבדוק בלי ברכה וכמש"נ".

* + 1. מראי מקומות.
       1. משנת יוסף (ח"ה סי' ע"ט) – "הוי עובדא באיש העובד במשמרת לילה, משעות אחר הצהרים עד קרוב לחצות לילה, והשאלה איך ינהג בבדיקת חמץ, אם ימנה את אשתו לשליח לבדוק תיכף בזמנו, או שיש עליה חיוב עצמי, או שיבדוק בלילה כשישוב מעבודתו. ראשית עלינו לדעת שחיוב בדיקה וביעור חל גם על הנשים ... מעתה יש סברא לומר דנידון דידן שהאיש יבדוק בהידור יותר, אפילו מאוחר, כי זה שלימות ביעור החמץ שהאיש יבדוק לבסוף וכמו שנתבאר. אכן יש יותר סברא לומר שהאשה תבדוק בזמנו. די"ל דהני מילי שהחיוב על האיש. כשהבית שלו, אבל כאשר הבית הוא בבעלות שני בני הזוג, כרגיל ושכיח, אז גם על האשה יש חיוב עצמי, לא רק בשליחות בעלה. וכמו אשה שאין לה בעל חייבת לבדוק ביתה, כן כל אשה שחצי הבית שייך לה, חל עליה עצמה חיוב. וא"כ אם אינה רוצה לעשות את בעלה שליח, שיבא ויבדוק בחצות הלילה, מי יכריחנה. דבשלמא כשבודק כראוי בזמנו, אז תקנת חז"ל היא שהבעל יבדוק, ושהיא תעשנו שליח על חלקה. כמו בהדלקת נר שבת ... וא"כ בנידון דידן שבא מאוחר עייף ויגע ורעב, בודאי ימהר מאד בהעברה בעלמא. ואם אשתו תראהו בודק כך, תזלזל גם היא בנקיון הבית (וכנ"ל). - לכן מוטב שהאשה תבדוק בזמנה כראוי, וילמדוה לא לבדוק בהעברה בעלמא, אלא בדיקה יסודית, לעבור על כל המקומות שניקתה מקודם. והגם שעי"ז אין מי שיבקר הנקיון שעשתה מקודם, מ"מ משום פעם א' או ב' שעובד בלילה לא חיישינן, ועל הבעל להשתדל להשתחרר ממלאכתו לבדיקת חמץ".

**בדיקת חמץ**

# סימן תל"ג

1. בדיקת חמץ באור הנר - סעיף א'.
2. כיבוי אור החשמל בעת הבדיקה.
3. בדיקת חמץ בפנס.
4. בדיקת כיסים - סעיף י"א.
5. בדיקת חמץ באור הנר - סעיף א'.
6. כיבוי אור החשמל בעת הבדיקה.
   1. **מחמיר**.
      1. עי' הגרחפ"ש זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון פ"א עמ' ל"א טור ב') – "דראוי לכבות את החשמל בשעת הבדיקה".
   2. **מיקל**.
      1. חזו"א (שבות יצחק ח"ד ריש עמ' ל"ה, רבבות אפרים ח"ח סי' קצ"ט) – "דאצל החזו"א לא היו מכבים אור החשמל בשעת הבדיקה".
      2. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' ב' אות ו') – "ראיתי שמו"ר (שליט"א) זצוק"ל בדק חמץ עם נר רגיל שמדליקים בשבת, ולא עם נר שעוה. וכן לא כיבו את החשמל בחדר בעת הבדיקה".

עי' קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' ד' אות י"ד) – "ואמר לנכדו שהשנה יבדוק במהירות ובאופן שטחי גם במרפסת זו ע"י חשמל בצרוף נר".

* + 1. אג"מ (הגר"ש איידר זצ"ל פרק ז' הע' פ"ד [עמ' פ"ו], שמעתתא דמשה שמועות משה סי' תל"ג סעי' א') – "שאין לכבות החשמל דכל שיש יותר אור עדיף".
    2. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ה' ס"ק י"ט, הע' נ"ז [לשונו מובא לקמן], אליבא דהלכתא גליון פ"א עמ' ל"א טור ב') – "דרק אור היום מחשיך ומפריע לאור הנר ולא אור החשמל, ולכן אין צריך לכבות את אור החשמל בשעת הבדיקה. וכן שמעתי מב"ב של מרן זצוק"ל דהקפיד להדליק את החשמל בשעת הבדיקה, וכ"ה בשבו"י בשם מרן זצוק"ל".
    3. הגרשז"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ד עמ' ל"ד) – "דא"צ לכבות אור החשמל בעת הבדיקה".
    4. אור לציון (ח"ג פרק ז' סעי' ז', הע' ז') – "שאלה. האם צריך לכבות את אור החשמל בשעת בדיקת חמץ. תשובה. אין צריך לכבות את אור החשמל בשעת בדיקת חמץ. [יש הנוהגים לכבות את אור החשמל בשעת בדיקת חמץ, כדי שיהא אור הנר ניכר, וכעין מה שאמרו בגמרא (חולין ס' ע"ב) שרגא בטיהרא מאי מהני. וראה גם ברש"י בפסחים דף ד' ע"א ד"ה ואור הנר ובטור בסימן תל"א. ואין נראה כן, שהרי מי שלא בדק בלילה ובודק ביום, בודק הוא לאור הנר, וכמבואר בשו"ע בסימן תל"ג סעיף א', ומבואר בב"י שם בשם רבינו ירוחם, שאף אם יש בבית אור הרבה, צריך לבודקו לאור הנר. ורק באכסדרה וכנגד ארובה שבחדר שאורן רב אין צריך נר כמבואר שם. הרי שאף כשיש אור גדול ביום, שהוא יותר מאור החשמל, הצריכו לבדוק לאור הנר. והרי לא מצינו שיצריכו בבדיקה זו שיאפיל את החדר כדי שאור הנר יהא ניכר, (וראה בירושלמי פסחים פרק א' הלכה א'). ועל כרחך ששרגא בטיהרא הוא רק ביחס לאורה הרב של השמש. ועוד שהרי צריך לאור הנר לחורים ולסדקים, כגון מתחת לארונות, שלא מגיע אליהם אור החשמל, ושם בודאי ניכר אור הנר ומשתמש לאורו. ועל כן אפילו אם יש בחדר מנורת חשמל שאורה גדול, אין כל צורך לכבותה. וכן מנהגנו להשאיר את אור החשמל דלוק בשעת הבדיקה]".
    5. עי' ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א*** עמ' ע"ד אות כ"א) – "החדרים בבית היכן שהיה דלוק נשאר דלוק, והיכן שהיה מכובה נשאר כך, לא הדליק ולא כיבה בעת הבדיקה".
    6. משנה הלכות (אליבא דהלכתא גליון פ"א עמ' ל"א טור ב') – "דאין צריך לכבות את אור החשמל בשעת בדיקת חמץ".
    7. רבבות אפרים (ח"ג סי' תקצ"ח, ח"ח סי' קצ"ט) – "האם צריך לכבות את אור החשמל כשבודק את החמץ, **אם זה מפריע** לבדיקה אז מסתבר דצריך לכבות, ואם זה לא מפריע אז נראה שאין צריך לכבות את החשמל בעת הבדיקה".
    8. הגריש"א זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון פ"א עמ' ל"א טור ב') – "דאין צריך לכבות את החשמל בשעת הבדיקה".

הגריש"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ד עמ' ל"ד, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ד אות כ"ב) – "דא"צ לכבות אור החשמל בזמן הבדיקה שהרי אור כזה אינו מחשיך אור הנר אדרבה מסייע הוא לבדיקה, רק אם אור החשמל מפריע לו לבדוק בחורים וסדקים כגון שמסנוור אותו, אז צריך לכבותו".

הגריש"א זצ"ל (באר ישראל עמ' ל"ג, הע' ל"ט) – "אין צריך לכבות את החשמל כשבודק לאור הנר [שבמרכז החדר המואר באור החשמל אף אינו צריך להוביל עמו את הנר, ודומה הדבר למרפסת פתוחה באמצע יום]".

* + 1. שבט הלוי (ח"א סי' קל"ו) – "ושאלתך אם אני משתמש לאור האלקטרי בשעת בדיקה, הוא ג"כ ע"ד הנ"ל, בדרך כלל אנו רגילים לעשות הכל לאור הנר בלבד, אבל פשוט שאם חסר לנו לטיב הבדיקה משתמשים בו כי העיקר הוא לבדוק כדת וכהלכה ואור הנר הוא רק מכשיר למצוה".
    2. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון פ"א עמ' ל"א טור ב') – "דאין צריך לכבות את אור החשמל בשעת בדיקת חמץ".
    3. חוט שני (אליבא דהלכתא גליון פ"א עמ' ל"א טור ב') – "דאין צריך לכבות את החשמל בשעת הבדיקה".

חוט שני (פסח פרק ב' ס"ק ד' ד"ה העיקר, עמ' נ"ט) – "העיקר בבדיקת חמץ הוא לראות היטב בכל המקומות, וגם צריך לבדוק בנר, ולכן אין צריך לכבות את אור החשמל במקום שבודק לאור הנר כיון שהנר מאיר ומסייע למקומות שמאיר, ואין אור החשמל מקלקל כמו אור היום שמקום שקרוב לאור הנר, הנר מועיל לו אף שדולק שם החשמל".

* + 1. הגרח"ק זצ"ל (אלא ד' אמות של הלכה פרק מ"ג סעי' ה') – "אור החשמל דולק כל זמן הבדיקה. ואמר לי שטעמו כדי שיוכלו לבדוק טוב יותר".
    2. הגר"נ קופשיץ שליט"א (אליבא דהלכתא גליון פ"א עמ' ל"א טור ב') – "דאין צריך לכבות את אור החשמל בשעת בדיקת חמץ".
  1. מראי מקומות – הגר"ש איידר זצ"ל (פסח סוף עמ' פ"ו).
     1. מועדים וזמנים (הגדה של פסח עמ' ג') – "לכאורה מהראוי לכבות האלקטרי בשעה שבודק לאור הנר ... וצ"ע שהעולם לא נהגו לכבות ובודקין לאור הנר כשהאלקטרי מאיר, ואולי פשיטא להו שאור אלקטרי לא אלים כאור היום, ולא אמרינן בה סברת שרגא בטיהרא, או כיון שעכ"פ בחורין וסדקים הנר מוסיף תמיד אור סגי להו בכך, וכן שמעתי מכמה רבנן קשישאי וגדולי זמנינו ואנשי מעשה שאין מכבין האלקטרי בשעת בדיקה (אבל מצאתי גם כמה ת"ח המדקדקין לכבות כדי שיבדקו בכל פינה ופינה לאור הנר דוקא) וע"כ כל אחד כמנהגו נוהג".
     2. הגר"ע אויערבאך שליט"א (אליבא דהלכתא גליון פ"א עמ' ל"א טור ב') – "דבבדיקת חמץ כשבודקים את מרכז החדר אין לכבות את החשמל, דהבדיקה כשהחשמל דולק עדיף. אולם כשבודקים בפינות החדר ובחורין וסדקין עדיף לכבות את החשמל, דבמקומות אלה הבדיקה עדיפה על ידי נר לבד בלא אור חשמל".
     3. הל' חג בחג (פסח פרק ה' סעי' ז') – "אך אם בודק לאור הנר בחורים וסדקים אין צריך לכבות החשמל כשבודק באמצע החדר, ויש מדקדקים לכבות החשמל בשעת הבדיקה".
     4. פסקי תשובות (סי' תל"א אות ב') – "ובמ"ב (סק"ג) שקבעו בדיקת חמץ בלילה שאז אור הנר מבהיק ביותר. ומטעם זה יש הנוהגין לכבות את אור החשמל בשעת בדיקת חמץ שאז אור הנר מבהיק ביותר, ותהי' הבדיקה לאור הנר דווקא, אמנם העולם אין מדקדקין בכך, משום שיש להבדיל בין אור יום שאז אין אור הנר מבהיק, לאור החשמל".

1. בדיקת חמץ בפנס.
   1. **מחמיר**.
      1. משנה הלכות (אליבא דהלכתא גליון פ"א עמ' ל"א טור ג') – "דיש לבדוק בדיקת חמץ בנר, ואף במקומות שקשה לבדוק בנר אין לעשות בדיקת חמץ בפנס".
      2. חוט שני (פסח פרק ב' סוף ס"ק ד', עמ' נ"ט) – "אין להתיר לבדוק חמץ לאור פנס, אע"פ שלכאורה אורו לפניו ואינו שורף וכנ"ל".

עי' חוט שני (אליבא דהלכתא גליון פ"א עמ' ל"א טור ג') – "דלכתחילה יש לבדוק בנר, דתקנו לעשות בדיקת חמץ בנר".

* 1. **לכתחילה יש להחמיר**.
     1. באר משה (ח"ו קונ' עלעקטריק ח"א סי' ס"א, סי' ס"ג) – "לענין בדיקת חמץ לכתחילה לא יברך אלא על נר יחידי, ואם אפשר על נר של שעוה, אבל בדיעבד אם אין לו נר יכול לברך ולבדוק לאור פלעשלייט. וגם אם מברך על נר שעוה, אז במקומות שקשה להכניס הנר בודאי ובודאי ישתמש בפלעשלייט לסייעו סיוע שיש בו ממש כי טוב ויפה הוא לבדיקה".
     2. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ה' סעי' י"א, ס"ק י"ט, ס"ק כ', הע' נ"ז) – "כשאי אפשר לבדוק בנר [אבל כשאפשר בנר אין נכון כלל לחפש דרכים אחרות אלא יבדוק לאור הנר כדתנן במתניתין. ומיהו כשדולק אור החשמל בבית בשעת הבדיקה א"צ לכבותו (ורבנו דקדק שיהא גם אור החשמל דלוק בחדרים בשעה שבדקם, ואולי כיון שצורת הבדיקה האידנא לדעת רבנו היא לשום עינו על כל המקומות והחפצים להוודע אם נבדקו, כדלעיל, מועיל לכך אור החשמל הנוסף)] יבדוק ע"י פנס חשמלי. [והיינו פנס דק המאיר היטב בחורין ובסדקין, אך לא פנס המאיר בחזקה באופן שמטשטש את הראיה]".
        1. אמנם עי' הגרשז"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ד עמ' ל"ה) – "דאפשר לבדוק לאור פנס המאיר היטב".
     3. אור לציון (ח"ג פרק ז' סעי' ח', הע' ח') – "שאלה. האם אפשר להשתמש בנר חשמל כגון פנס חשמלי לבדיקת חמץ. תשובה. לכתחילה יש להשתמש בנר רגיל של שעוה או פרפין לבדיקת חמץ. ואם אין לו נרות אלו, יבדוק בנר חשמלי צר, כגון פנס חשמלי, הנכנס לחורים וסדקים, אך לא יברך על בדיקה זו. [ולכאורה היה מקום לומר, שאף בנר חשמלי אפשר להשתמש לבדיקת חמץ, ובלבד שנכנס לחורין וסדקין, וכגון פנס חשמלי צר, כמבואר בפסחים דף ח' ע"א, שצריך שיהא נר הנכנס לחורין וסדקין. אלא שעדיין יש להסתפק לענין נר חשמל, שאעפ"י שלפי פשוטם של דברים כל שמאיר את המקום ואף את החורין וסדקין שוב אין חשש, (וראה בשו"ע שם סעיף א', שאכסדרה שאורה רב, אם בדקה לאור החמה דיו), מכל מקום כיון שמצינו בגמ' דף ז' ע"ב שדרשו מה שצריך נר לבדיקת חמץ, דילפינן מציאה ממציאה ומציאה מחיפוש וחיפוש מנרות ונרות מנר דכתיב נר ה' נשמת אדם חופש כל חדרי בטן, וע"ש בגמ' שהאריכה בזה שם ובדף ח' ע"א, אפשר שיש קפידא שתהא הבדיקה דוקא בנר, ואפשר שלענין זה נר חשמלי לא מהני, ובעינן דוקא נר רגיל שיש בו פתילה, והסליל הנמצא בתוך המנורה לא חשיב כפתילה של נר רגיל, כי אינו דולק, אלא יש בו אש ואינו כלה, וצ"ע בזה. ועל כן מי שאין לו נר רגיל יבדוק בנר חשמלי, אך מספק לא יברך על הבדיקה]".
     4. רבבות אפרים (ח"ג סי' תקצ"ח, ח"ח סי' קצ"ט) – "ואם כן לכתחלה יקח נר ובאין לו יקח נר חשמל או פנס חשמלי".
     5. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון פ"א עמ' ל"א טור ג') – "דלכתחילה יש לקחת לבדיקת חמץ דוקא נר שעוה, אף שנרות חלב בזמננו עושים מחומרים כימיים ונפט, ואם נוטף על הכלים אינם נאסרים".
     6. ***הגר"א בלוט זצ"ל (לתורה והוראה ח"י עמ' ע"ד אות ג').***
     7. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה נ"ב) – "שאלה: אם אפשר בשעת הדחק לעשות בדיקת חמץ בפנס חשמלי כשאין לו נר. תשובה: בשע"ד אפשר".
     8. תשובות והנהגות (ח"ו סי' צ"ח אות ד') – "מעיקר הדין מועיל לבדוק ב'פנס' כמו שמועיל לבדוק בנר, וכן שמעתי שהורה הגאון רבי אהרן קוטלר זצ"ל. ומיהו נראה, שאין לנהוג חדשות בבדיקה, ורק במקומות שקשה לבדוק עם נר, יקח ה'פנס' ומקיים המצוה כהלכתה".

עי' תשובות והנהגות (ח"ה סי' קי"ז אות ד') – "שמעתי שחכ"א הורה שתקנת הבדיקה לאור הנר היתה משום הצורך לבדוק בחורים וסדקים שבקרקע, אבל כשבודק בארונות ובכיסי בגדים וכדומה, אין לחשוש היום לחורים וסדקים, ואפשר לבדוק באור אלקטרי כשמאיר שם באופן יפה ומועיל, מיהו ד"ז הוא חידוש, ואולי י"ל דמשום לא פלגינן תיקנו שבכל מקום יבדקו לאור הנר דוקא (דתיקנו או לאור הנר או לאור השמש (באכסדרא ונגד החלון), והיכא דלא מועיל לאור השמש בעינן לאור הנר דוקא)".

* + 1. הגר"נ קופשיץ שליט"א (אליבא דהלכתא גליון פ"א עמ' ל"א טור ג') – "דלכתחילה יש לבדוק בדיקת חמץ דוקא בנר, ואם אין לו נר יכול בדיעבד לברך ולבדוק בפנס".
    2. הל' חג בחג (פסח פרק ה' סעי' ו') – "פנס כיס לא נהגו לבדוק בו לכתחילה שעיקר התקנה לבדוק לאור הנר ודרשו חכמים כן מהכתוב שחפוש הוא בנרות, אך באופן שמועיל לבדיקה בחורין או כשקשה לו לבדוק וכגון בבתי כנסיות ובתי מדרשות וחדרי מדרגות וביוצא בזה, הורו גדולי ישראל זצ"ל שיבולים לבדוק אף בפנס. וכיסי הבגדים או המכונית ושאר המטלטלין יכולים לסמוך לכתחילה לבודקם בפנס".
  1. **מיקל**.
     1. הגר"א קוטלר זצ"ל (המאור גליון ע"ז סוף עמ' כ"ו, אש התורה ח"ב עמ' רס"א, הגר"ש איידר זצ"ל פרק ז' הע' פ"א [עמ' פ"ו], שערים מצויינים בהלכה סי' קי"א סוף ס"ק ד' [לשונו מובא לקמן]) – "תלמידו הרב אלימלך הכהן שווארץ, הריץ אליו שאלה בפרוס חג הפסח, האם ניתן לקיים מצות בדיקת חמץ אור לארבעה-עשר באמצעות 'פנס' אלקטרוני, או שמא אי אפשר, שהרי במשנה אמרו במפורש 'בודקין את החמץ לאור הנר'. ועל כך השיבו רבינו בזו הלשון: 'מכתבו הגיעני ואשיבו בקצרה - כי מותר לבדוק בנר חשמלי לפי כל הטעמים המבוארים בפסחים (דף ח'). כל החששות, לגבי לכתחילה, בנר של חלב לא שייכים בנר זה. גם כל החששות שיש לגבי אבוקה. והוא (הפנס) טוב מאד לבדוק בו בחורין ובסדקין - וחשוב 'נר' לכל דבר. זאת ועוד: דהא אכסדרה שאורה רב, אם בדקה לאור החמה דיו, כי 'נר' לאו דוקא, והוא הדין כנגד ארובה שבחדר. ואף שזה הדין דוקא בדיעבד, אינו אלא בשביל הזמן - דלכתחילה צריך לבדוק בליל י"ד".
     2. אג"מ (הגר"ש איידר זצ"ל פרק ז' הע' פ"א [עמ' פ"ו], שמעתתא דמשה שמועות משה סי' תל"ג סעי' ב', הע' ב') – "מותר לבדוק החמץ עם פנס [והוא עדיף מנר, משום שבזה יכול להכנס בחורין ובסדקין ואין חשש כלל שמא יטוף שעוה מהנר על הרצפה או חשש שריפה וכיו"ב. ושמעתי מבנו ראש הישיבה רבי דוד שליט"א שכך נהג רבינו בסוף ימיו לבדוק עם פלאשלייט, ומנכדו ר' בעריל פיינשטיין שליט"א שמעתי שהוא הלך לבדוק אתו ביחד ואמר לנכדו שיקח פלאשלייט משום שאפשר לבדוק יותר טוב על ידו ואין חשש של דליקה, אולם הוא בעצמו בדק עם הנר".

עי' אג"מ (רבבות אפרים ח"ג סוף סי' תקצ"ח, עמ' ת"א) – "שלפעמים יותר טוב לבדוק בפנס, כי אפשר להכנס למקומות שנר לא יכנס שם".

* + 1. עי' שערים מצויינים בהלכה (סי' קי"א ס"ק ד') – "ואי מותר לבדוק החמץ באור החשמל, תלוי ודאי בזה, אי אור זה מקרי 'נר' או לא, דהא קפדי חז"ל (פסחים ז.) שיהיה דוקא לאור הנר, וחזרו אחרי פסוקים ללמוד משם זה הדין. ושו"ת בית יצחק (יו"ד ח"א סי' קכ וח"ב יו"ד סי' לא) כתב דאור החשמל מקרי 'נר' ומותר לברך עליו 'להדליק נר של שבת', וכ"כ בשו"ת מחזה אברהם (סי' מא) ועי' לעיל בה' שבת (סי' עה סק"ז). וא"כ ה"נ בנדון דידן מותר לבדוק בו, ואע"ג דגם נר של שמן ושומן וחלב, דודאי מקרי נר ומברכין עליהם 'להדליק נר של שבת', ואפ"ה אין בודקין בהם, כמש"כ בש"ע (סי' תלג ס"ב), התם שאני דהטעם הוא מפני שאינו יכול להכניסם בחורין וסדקין, ולבדוק בין הכלים פן ישפוך השמן והשומן, ושמא יטיף על הכלים ויפסידם. אבל בנר החשמל שפיר יכול להכניסו בחורין וסדקין ולבין הכלים ואינו מתירא מכלום, ואפי' לדברי האחרונים לעיל (בה' שבת) שדעתם שלא לברך עליו 'להדליק נר של שבת', התם טעמא דידהו, משום דצריך שהישראל בעצמו ידליק הנר, וכל מלאכת ההדלקה על הישראל לבדו, ובאור החשמל אין כל המלאכה נעשית ע"י הישראל לבדו, שגם העובדים בבית חרושת שמייצרים הזרם החשמל מסייעים בהדלקה, משא"כ בנידון דידן, אין צריך שהאדם הבודק ידליק נר הבדיקה ואין מברכין על הדלקת הנר, ולא גרע מאכסדרה שלאורה נבדקת כמבואר בגמרא (פסחים ח.). על כן אין שום טעם וסברא לאסור בדיקת חמץ ע"י אור החשמל, ואפ"ה ישראל קדושים, ומצוה הבאה פ"א בשנה מהדרים עליה לעשות כמנהג אבותינו לבדוק בנר של שעוה, וגאון הדור ר' אהרן קאטלר זצ"ל כשראה במהדורא ראשונה דברים אלו אמר שהצדק והלכה כן הוא".
    2. עי' ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א*** עמ' ע' אות י"ב, הע' י') – "הורה רבינו דאפשר לכתחילה לבדוק החמץ לאור פנס [דאין בהם חשש אבוקה, היות שאינם שורפים. וכן אין החשש שיתיירא להכניסו בחורין ובסדקין], ויכולים שפיר לברך על זה, אלא דיותר טוב שיברך על הנר, ואח"כ יכול לבדוק ע"י פנס".
    3. עי' עמק הלכה (ח"ב סי' מ"ד, עמ' רמ"ט) – "אופן בדיקת חמץ יעשה לכתחילה על ידי פנס [פלעש לייט], שבנר יש לחוש בזמנינו שיש לנו הרבה ארונות מלאים בבגדים שלא יבדוק כדבעי שמא ישרף ביתו וכמו דאין בודקין באבוקה מדיני דגמרא, וכן שמעתי שבדק הגאון ר אהרן קוטלר ז"ל, אולם יש שנוהגים לבדוק דוקא על ידי נר, ולכן לכתחילה הרוצה להחמיר בזה יברך על נר ויבדוק קצת ואחר כך בעיקר הבדיקה יבדוק בפנס. ובדיקת הרכב אולי יותר טוב ביום לאור החמה. והכיס צריך לבדוק מעיקר הדין".
    4. הגרחפ"ש זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון פ"א עמ' ל"א טור ג') – "דאפשר לכתחילה לעשות בדיקת חמץ בפנס".
    5. הליכות עולם (ח"א עמ' ער"ב) – "ומותר לבדוק את החמץ לאורו של פנס חשמלי".

עי' יביע אומר (ח"ד או"ח סי' מ', עי' ח"ב או"ח סי' י"ז אות י"ג, יחוה דעת ח"א סי' ד', חזון עובדיה פסח עמ' ל"ח אות ב', עמ' רנ"ג אות ב', מאור ישראל פסחים דף ח. , אור תורה גליון רמ"ז עמ' תרי"ט) – "שבמקום הצורך שקשה לו להשיג נר שעוה, אפשר להתיר הבדיקה ע"י פנס כיס, או נר חשמלי שאפשר לטלטלו ולהכניסו לחורים ולסדקים לבדוק כראוי. **ומ"מ היכא דאפשר** נכון לחוש לפשט דברי המג"א והאחרונים הבאים אחריו שסוברים שהזכוכית מפסקת בנ"ד. ויש לבדוק בנר של שעוה שהוא מצוה מן המובחר והטוב והנאות לבדיקה. וכמ"ש בארחות חיים (הל' חמץ אות ח) בשם הראב"ד. ובפרט שהיא מצוה הבאה פעם אחת משנה לשנה שראוי לעשותה בלי שום פקפוק ובדחילו ורחימו כדת מה לעשות".

* 1. **יש להתחיל ולבדוק ע"י נר ולהמשיך עם פנס**.
     1. קובץ הלכות (פסח פרק ד' סעי' א') – "ופנס חשמלי כשר לכתחילה לבדיקת חמץ, אף אם אין בו חוט לוהט, וכגון נר של L.E.D, ואדרבה עדיף יותר להשתמש בפנס חשמלי, דהא קיימ"ל (סי' תלג סעי' ב) שאין לבדוק באבוקה משום שירא ודואג שלא ישרף הבית ולא יוכל לבדוק היטב, ובזמנינו שאין בנ"א רגילין להשתמש בנרות, גם בנר של שעוה דואגים שלא להכניסו למקומות צרים וכדומה וטרודים שלא יגרום שריפה וזה מפריע לבדיקתו, ולכן א"א לבדוק היטב ע"י נר וממילא יש לבדוק ע"י פנס חשמלי, ועכ"פ כיון שנהגו ישראל לבדוק ע"י נר, יש להתחיל ולבדוק קצת ע"י נר ולהמשיך עם פנס".
     2. הגר"ע אויערבאך שליט"א (אליבא דהלכתא גליון פ"א עמ' ל"א טור ג') – "דבבדיקת חמץ יש לברך ולהתחיל לבדוק בנר שעוה, ואחר כך יכול להמשיך ולבדוק בפנס, ואם אין לו נר רק פנס אפשר בדיעבד לברך גם על פנס".
  2. **אבל מותר לו להסתייע גם בפנס**.
     1. הגר"א קוטלר זצ"ל (הגר"ש איידר זצ"ל פסח פרק י"ז הע' ט', עמ' קפ"ז).
     2. אג"מ (הגר"ש איידר זצ"ל פסח פרק י"ז הע' ט', עמ' קפ"ז).
     3. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח עמ' קפ"ז).
     4. חוט שני (פסח פרק ב' סוף ס"ק ד', עמ' נ"ט) – "מ"מ כשבודק לאור הנר מותר לו להסתייע גם בפנס".
  3. מראי מקומות – הר"מ קאהן (המאור גליון ע"ה סוף עמ' י"ג), הגר"מ גיפטר זצ"ל (הגדה של פסח, פרקי מועד עמ' י"ג), הגר"ש איידר זצ"ל (פסח עמ' פ"ו), ***פסקי תשובות (סי' תל"א אות ב'),*** RJJ Journal (גליון כ"ה עמ' קי"ח).
     1. חזו"א (מישרים אהבוך ריש עמ' רנ"ב) – "ראיתי בשם מרנא החזון איש שאם אין נר אפשר לבדוק החמץ בפנס חשמלי קטן, ולברך על זה. האם נכון הדבר. תשובה: נכון".
     2. אמת ליעקב (הע' תכ"ז) – "בדיקת חמץ במקום שחושש משריפה וכדומה, יכול להשתמש בפנס חשמלי, אבל יתחיל את הבדיקה בנר שעוה, כדי שתחול הברכה באופן שתקנו חז"ל".
     3. הלל אומר (או"ח סי' רל"א [לענין אור החשמל, ולא לענין פנס. ולכן יש לחלק]) – "אור החשמל ... מהטעמים הללו שייכים בחשמל שא"א להכניס בחורים וסדקים, וירא לנגוע בידיו בצדדי האור מפני זרם החשמל, וטרוד ולא יבדוק יפה. וכש"כ הוא כי גופו חביב עליו יותר מממונו".
     4. הגריש"א זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון פ"א עמ' ל"א טור ג') – "דאפשר לבדוק לאור פנס המאיר היטב".

הגריש"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ד עמ' ל"ה, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ד אות כ"ב) – "דמותר לבדוק לאורו אם הוא דק שמאיר היטב בחורין וסדקים ואינו מסנוור אותו. ומנהג ישראל שבודקים לאור הנר, אך מקומות שנבדקים טוב יותר ע"י פנס יבדוק בפנס. מיהו אין לבדוק לאור מנורה שאין אורה פונה רק למקום הנבדק, כיון שמסתנוור ממנה ואין יכול לבדוק היטב".

הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ד אות

* + 1. שבט הלוי (ח"א סי' קל"ו ד"ה ושאלתיך) – "ושאלתך אם אני משתמש לאור האלקטרי בשעת בדיקה, הוא ג"כ ע"ד הנ"ל, בדרך כלל אנו רגילים לעשות הכל לאור הנר בלבד, אבל פשוט שאם חסר לנו לטיב הבדיקה משתמשים בו כי העיקר הוא לבדוק כדת וכהלכה ואור הנר הוא רק מכשיר למצוה".
    2. ארחותיך למדני (או"ח סי' נ"ג) – "למסקנה נראה שמצד הדין שמלבד שמותר לבדוק בפנס חשמלי, אף מותר לברך על הבדיקה ואין לחוש כאן לספק ברכה לבטלה".

1. בדיקת כיסים - סעיף י"א.
   1. **ברכה על בדיקת כיסים או כלים**.
      1. אינו מברך.
         1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ה' סעי' ה', שבות יצחק פרק ד' אות ב' [עמ' ל"ב]) – "שאין לברך על בדיקת כלים בלבד, כגון כיסים ומזוודה".
         2. פסקי תשובות (אות ז') – "מי שאין לו בית לבדוק, כגון המתארח אצל אחרים ואת ביתו שלו מכר לנכרי, אף שמחוייב לבדוק את כיסי בגדיו, מ"מ אין מברך על בדיקה זו, משום שנאמר 'תשביתו שאור מבתיכם' - בית דווקא, ומטעם זה גם אין לברך את ברכת בדיקת חמץ על בדיקת מכונית בלבד".
   2. **ברכה על בדיקת מכוניות**.
      1. אינו מברך.
         1. אג"מ (הל' פסח [הגר"ש איידר] פרק ו' הע' ס"ג, שמעתתא דמשה שמועות משה סעי' ו') – "צריך לבדוק רכב [אוטו] אבל אינו מברך על בדיקה זו".
         2. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ה' סעי' ה', שבות יצחק פרק ד' אות ב' [עמ' ל"ב]) – "וגם מכונית היא כמזוודה גדולה שצריכה בדיקה, ואין לברך על בדיקתה".
         3. חוט שני (אליבא דהלכתא גליון פ"ט עמ' ל"ב טור ב') – "דעל בדיקת חמץ של מכונית אין לברך, רק על בדיקת חמץ של בית מברכים".
         4. הגר"ע אויערבאך שליט"א (אליבא דהלכתא גליון פ"ט עמ' ל"ב טור ב') – " דעל בדיקת חמץ של מכונית אין לברך, רק על בדיקת חמץ של בית מברכים".
         5. הגר"נ קופשיץ שליט"א (אליבא דהלכתא גליון פ"ט עמ' ל"ב טור ב') – "דעל בדיקת חמץ של מכונית אין לברך, רק על בדיקת חמץ של בית מברכים".
         6. פסקי תשובות (אות ז') - לשונו מובא לעיל.
      2. מברך.
         1. אור לציון (ח"ג פרק ז' הע' ט', סוף הע' י"ט) – "ויש לדעת שהרכב חייב בבדיקה ככל רשותו של אדם, ומי שאינו בודק אלא את רכבו, (וכגון המתארח אצל אחרים, וראה בזה להלן בבאורים לתשובה י"ט), חייב בבדיקה בו בברכה. ויבדוק שם כל מקום שיש בו חשש חמץ וכמו שנתבאר לעיל לענין בדיקת מקרר. ולא יסמוך על כך שהרכב נוקה לפני כן. וראה להלן בתשובה ט"ו שנתבאר שאין לסמוך על נקיון הדירה לפני פסח".
         2. משנה הלכות (אליבא דהלכתא גליון פ"ט עמ' ל"ב טור ב') – "דמי שאין לו בית ובודק רק את כיסי בגדיו, יכול לברך על הבדיקה".
         3. הגרחפ"ש זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון פ"ט עמ' ל"ב טור ב') – "דמכונית שמכניסים בו חמץ יש לברך על בדיקתה".
         4. ***עי' משנת יוסף (ח"ו סי' צ"ה אות ו').***

**הנהגות אחר הבדיקה**

# סימן תל"ד

1. .
2. .

**מי שלא בדק בליל י"ד**

# סימן תל"ה

1. .
2. .

**המחייב בדיקה**

# סימן תל"ו

1. מקום הבעלים או מקום החפץ.
2. ***לבדוק החדרים שבדעתו למכרן לנכרי.***
3. ***אם יש חיוב בדיקה.***
4. מקום החמץ או מקום הבעלים.
   1. *מקום החמץ****.***
      1. ***עונג יו"ט (סי' ל"ו) – "דבתר חמצו אזלינן כיון שחמצו הוא במקום שהוא אחר זמן איסור נאסר בהנאה ולא משגיחינן על זמן מקום שהבעלים עומדין שם. מהא דתנן בפסחים (דף ל"א) ... ואסורים ליהנות ממנו ולמכרו".***
      2. ***כה"ח (סי' תמ"ג ס"ק טו"ב) – "אזלינן בתר מקום שהחמץ מונח שם".***
      3. ***ספר היומם (סי' כ"ו) – "איסור החמץ באכילה ובהנאה ודאי הוא איסור חפצא כמו כל אה"נ של תורה ... ואילו הלאו דבל יראה והעשה דתשביתו, שיש רק באיה"נ דחמץ, פשוט וברור שהוא חיוב גברא ... מסקנא דמילתא: שאם החמץ במערב יכול בעליו שבמזרח לבטלו אף בזמן שהוא כבר מברך על אכילת מצה כל זמן שהחמץ במקומו לא נאסר בהנאה ... שהוא יכול למכרו בע"פ אח"צ. ואם החמץ במזרח ובעליו במעריב, הנה למכרו אינו יכול אף שבמקומו אוכל חמץ דהחמץ שמזרח אסור בהנאה ... ".***
      4. ***דודאי השדה (סי' צ"ט, וגם בתוך שו"ת חלקת השדה) – "אזלי' בתר מקום החמץ".***
   2. *מקום הבעלים****.***
      1. ***חסד לאברהם (קמא סי' ל"ה).***
      2. ***הר צבי (פסח ח"א סי' נ"ה) – "דלאו דבל יראה ..... אזלינן".***
      3. ***וילקוט יוסף (שנת תרס"ה, ח"ז סי' קי"ז, סי' קנ"ו, בשם*** *פרי השדה****, בשם ערוגת הבושם).***
      4. ***הגרחפ"ש זצ"ל (משמרת חיים עמ' ל"ה, תאריך ישראל סי' ו' אות י"ד ד"ה והנה שוב) – "דבין לענין שביתת בהמתו ובין לענין חמץ אזלינן תמיד בתר מקום הבעלים בין להקל בין להחמיר".***
      5. ***עמק התשובה (ח"א סי' ע"ט) – "בתר מקום הבעלים, דכיון דכל האיסורין אקרקפתא דגברא מונח".***
         1. עמק התשובה (קובץ בית תלמוד להוראה חי"א עמ' קנ"ז סי' רל"ז) – "נראה דאע"ג דלענין בל יראה ובל ימצא פסקינן לעיקר דהולכין אחר המקום שהבעלים נמצאים ולא אחר מקום שהרשות נמצא שם, אכן לענין חיוב בדיקה דחלות הזמן הוא אור לארבעה עשר משום שאז אור הנר יפה לבדיקה בוודאי אזלינן בזה בתר מציאות המקום שהרשות נמצא שם, בין לענין אם הבעלים נמצאים במקום שעדיין אינו אור לי"ד והרשות הוא כבר במקום שהוא אור לי"ד ובין אם הבעלים נמצאים במקום שהוא כבר אור לי"ד אלא שהרשות נמצא במקום שאינו עדיין אור לי"ד תמיד אזלינן בתר מקום שהרשות נמצא שם, ואז חל חובת הבדיקה על אותו הרשות".
      6. ***קנין תורה בהלכה (ח"א סי' ס"ב אות ו') – "נראה יותר דתמיד הולכים אחר הבעלים ומקומן בין לענין חמץ בפסח ... וכמו' בת' חסד לאברהם".***
      7. ***שבט הלוי (מבית הלוי, ניסן עמ' י') – "צריך לבער ולמכור את החמץ בזמן האיסור במקום שנמצא בו בעל החמץ, ולא בזמן האיסור במקום שנמצא החמץ".***
      8. ***חלקת יעקב (ח"ג סי' כ"ז, או"ח סי' פ"ה פירות הנושרים אות ד') – "והדעת נוטה, דאזלינן בתר זמן שהבעלים שם".***
      9. ***עי'*** הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה ס"ה***) – "שאלה: בן א"י ששהה בחו"ל ומכר חמצו שבארץ ישראל, ובזמן המכירת חמץ היה כבר אחר זמן איסורו בא"י, אם אזלינן בתר חמצו או"ד בתר בעל החמץ. תשובה: יתכן אחר הבעלים".***
   3. *מחלק בין הלאו דבל יראה ובל ימצא, דזה הוא איסור גברא. ואיסור הנאה של החמץ, שזהו הוי איסור חפצא****.***
      1. ***שרגא המאיר (ח"ד סי' פ"ד ס"ק ו') – "לענין הלאו דבל יראה ובל ימצא ... לא תשחוט על חמץ תלוי במקום הבעלים, דזה הוא איסור גברא ... וכיון שיש לבעלים חמץ עובר אעפ"י שהחמץ הוא במקום אחר ... משא"כ לענין איסור הנאה שהחמץ אסור בהנאה, שזהו הוי איסור חפצא שהחפץ הזה אסור בהנאה, תלוי במקום שהחפץ מונח".***
   4. *חושש לשניהם****.***
      1. ***מנחת יצחק (ח"ז סי' כ"ה) – "למעשה בודאי יש להחמיר לכתחילה לילך גם בתר מקום החפץ".***
      2. ***משנה הלכות (ח"ו סי' צ"ג, עי' סי' צ"ז) – "עכ"פ אין למכור לכתחילה אלא במקום שהבעלים שם וגם אם אפשר לצאת ידי כל הספקות גם למכור בזמן שהחפץ במקום שהוא עדיין לא הגיע זמן איסור".***
      3. ***פסקי תשובות (סי' תמ"ג אות א').***
   5. *מסופק****.***
      1. ***מהר"ש מוהליבר (סוף סי' ו' ד"ה ובאחרית, עי' הע' ז' שם).***
   6. *מי שמבדיל* ***אחר פסח וחוזר למקום שעודנו יום, אינו חמץ – אמרי אמת, הו"ד בפסקי תשובה (סי' רנ"ב).***
   7. ***מראי מקומות – מנחת שבת (סי' ע"ה ס"ק א' אות ו', סי' פ"ז ס"ק ג'), שד"ח (אסיפת דינים מערכת חמץ ומצה סי' ה' אות י"ח), אבני זכרון (ח"ב סי' א'), לבושי מרדכי (או"ח תנינא סי' מ"ז), וילקוט יוסף (תרס"ה, ח"ז סי' ר"א), מקראי קודש (סי' נ"ה, עי' סי' ע"ו), אג"מ (או"ח ח"ד סי' צ"ד, סי' צ"ה,*** שמעתתא דמשה סי' תמ"ג ס"ק א', סי' תמ"ח ס"ק ט"ו, ס"ק ט"ז***, שמועות משה סי' תמ"ט סעי' ג'), שערים מצויינים בהלכה (סי' קי"ג ס"ק א'), הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, פרק י"א הע' פ"א), הגרי"מ לאו (תחומין חי"ב עמ' 396 אות ג'), פסקי תשובה (סי' רנ"ג הע' א' ד"ה והנה), תאריך ישראל (סי' ז), חזון יחזקאל (תוספתא פסחים), כוכבי יצחק (ח"ב סי' י"א אות ט'), קנין תורה בהלכה (ח"א סי' ס"ב אות א'), יסודי ישורון (חלק ו', פסח), קונ' אגם מים, אור לציון (ח"א סי' י"ד ד"ה ובנוגע), תשובות והנהגות (ח"ד סי' פ"ג ד"ה ולענין), ישיב יצחק (ח"ג סי' ה' ד"ה והנה, עמ' ס"א), מנחת שמואל (אהע"ז, עמ' קפ"ז), שואלין ודורשין (ח"ד סי' כ"ח, עמ' קע"א).***
      1. ***האלף לך שלמה (או"ח סי' ר"ו) – "מה שמסתפק בענין ביטול ומכירת חמץ דאין כל המדינות שוין ויש שהוי בהם היום קצר ויש שהוי בהם היום ארוך אם יכולה מדינה אחת לסמוך על השני'. לדעתו ודאי לא כן הוא רק כל אחד נדון כפי מקומו סמך לזה מה דאמרינן אין להקדש אלא מקומו ושעתו ה"ה נמי בזה וראי' קצת מרפ"ב דפסחים דפריך שם על לשון המשנה דכל שעה שמותר לאכול ולא תני כל שעה שאוכל מאכיל ולמה לא משני כה"ג דכל שעה שמותר לאכול במדינה אחת מאכיל במדינה אחרת ובע"כ אין חילוק כלל וז"ב".***
      2. ***ארץ צבי (ח"א סי' פ"ג ד"ה עוד נראה) – "דעיקר המצוה על החמץ שיהי' מושבת אזלי' בתר מקום החפץ".***

***ארץ צבי (ח"א סי' פ"ג ד"ה ונשוב) – "דכשהחמץ מונח באמעריקע במקום שעדיין לא חל איסור חמץ ליכא מצות תשביתו ולא לאו דב"י וב"י וא"כ בער"פ אחר חצות ...".***

* + 1. ***באר משה (ח"ז קונ' עלעקטריק סי' קט"ו אות ב') – "אם בימי הפסח הוא במקום ששם כבר פסח ובמקום דירתו הקבוע עדיין ער"פ קודם חצות אם עובר בב"י וב"י אם לא מכר החמץ בזה נחלקו גדולי ישראל,*** *ובודאי לכו"ע צריך* ***להתאמץ למכור חמצו בכל מקום שהוא קודם חצות לפי ער"פ במקום שהוא עתה, אולם אם לא מכרו ובמקום שהוא עתה כבר אחר חצות להלכה ולמעשה העיקר שכל חמצו נגרר אחריו לפי מקום שהוא עתה ולא לפי המקום החמץ וממילא א"א לו עוד למכור חמצו ולפי שיטת כמה גדולי אחרונים עובר גם על ב"י וב"י. ולכן מי שיודע מעיקרא שיצא ממקומו למקום שישתנה היום להקדים או לאחר, קודם צאתו ממקום דירתו יתן כל חמצו לחבירו במתנה גמורה בקאג"ס וכיוצ"ב או ימסור לו דירתו עם כל חמץ שבו בקנין גמור וחבירו ימכור בע"פ החמץ כמו שמוכר את שלו וזה כלל גדול לכל מי שנוסע ממקום למקום שנשתנה היום והבן היטב".***

***באר משה (ח"ז קונ' עלעקטריק סי' קי"ח ד"ה מי) – "מי שהוא בער"פ בעזרה ויש לו חמץ במקום שעדיין ער"פ קודם חצות אם עובר על לאו דלא תשחט על חמץ דם זבחי".***

* + 1. חזון עובדיה (פסח [מהדו' תשס"ג] עמ' ס"ב) – "נחלקו האחרונים".

1. ***אם מחויב לבדוק בליל י"ד החדרים שבדעתו למכרן למחר לנכרי.***
   1. *יש חיוב בדיקה****.***
      1. ***ח"א (כלל קי"ט סעי' י"ח) – "ונ"ל פשוט לפי מנהגנו שמוכרים החדר עם החמץ שמונח בו שעל כל פנים מחויב הבעל הבית לבדוק כיון שלא החזיק בו הנכרי ופשיטא שאם גם המפתח בידו של בעל הבית, לכל הדעות חייב הבעל הבית לבדוק, עיין בח"י סימן תל"ז סק"ב, שהרי אין מוסרין לו השטר והמפתח עד יום י"ד, ואם כן חל עליו חובת בדיקה תיכף בלילה".***
      2. ***מקור חיים (בי' ס"ק ד') – "נראה דאותן שנותנין ביתן לעכו"ם בערב פסח למזוג חמץ. מ"מ צריכין לבדוק חמץ בליל י"ד. דאף לטעם הטור דאינו עובר בבל יראה מחמת שנתייאש מ"מ הא בלילה עדיין לא מכר הבית ויש לו בית חייב בבדיקה, כיון שעדיין יש לו בית בשעה שחייבוהו חכמים בבדיקה. ועוד דאולי לא ימצא עכו"ם למכור לו ויתחייב בבדיקה ובביעור ובדיקת יום לא חשיב בדיקה. וכעין מה שמקשה בש"ס [כז, ב] לא מצא עצים לשורפו יהיה יושב ובטל ורחמנא אמר תשביתו, משא"כ כשיבדוק דאז אם לא ימצא עכו"ם לקנותו יבערנו, אם לא שימכור הבית בי"ג (ועיין סימן ת"נ ס"ק ו' במגן אברהם) וגם יכתוב בשטר מכירה שמוכר לו כל חמץ שבבית זה אף שאין ידוע לו".***
      3. ***קיצור שו"ע (סי' קי"א סעי' ו') – "החדרים שמוכרים לאינו - יהודי עם החמץ כיון שאין מוכרים עד למחר, אם כן חל עליו בלילה חיוב בדיקה וחייב לבדקם".***
      4. ***הגר"ח מוולזין (שאלתות ).***
      5. ***עי' מ"ב (סי' תל"ו ס"ק ל"ב) – "ולענין אם מחויב לבדוק בליל י"ד החדרים שבדעתו למכרן למחר לנכרי עם החמץ שלהם יש דעות בין האחרונים שדעת המקור חיים והחיי אדם שצריך לבדקן מאחר שלע"ע החדרים לא נמכרו והם ברשות ישראל ואפילו אם נמכרו עדיין לא החזיק בהם הנכרי וגם המפתח הוא ברשות בעה"ב עדיין אמנם בתשובת בנין עולם סימן כ' חולק ודעתו דא"צ בדיקה דבזה עצמו שמוכר למחר לעכו"ם מקיים תשביתו וביעור ולא גרע מחמץ שמוצא אחר הבדיקה שמשייר למאכלו למחר ואינו מחויב לבער הכל ואף בזה בעת שמקיים בדיקה בביתו הוא משייר לאלו החדרים למוכרו למחר לעכו"ם וכן בתשובת חתם סופר סימן קל"א דעתו להקל כשמקיים מצות בדיקה בשאר חדרים וכן בספר אשל אברהם כתב דמסתברא להקל וכן פשוט המנהג עי"ש אך שצריך ליזהר שיבאר בעת המכירה שמוכר לו החדר וכל החמץ הנמצא בו (כדי לכלול בזה גם החמץ הנמצא בחורין ובסדקין) ולא יאמר לו בסתמא שמוכר לו החדר והיי"ש והשכר הנמצא בו [פתחי תשובה] ומ"מ אף דאין למחות ביד המקילין המוכר ביום י"ג שפיר עדיף טפי").***
   2. *אין חיוב בדיקה****.***
      1. ***חת"ס (או"ח סי' קל"א) – "ע"ד מי שמוכר חמצו לגוי ערב פסח ומשכיר לו חדר לכך אם מחויב לבדוק [חדר] ההוא בליל י"ד.*** *נראה פשוט* ***דאין צורך, דאע"ג דהמשכיר ביתו לישראל ומוסר לו המפתח, משחל י"ד על המשכיר לבדוק [כפסחים ד' ע"א], התם חיוב בדיקה על החדר עכ"פ שהרי סופו שיהיה ביד ישראל, וכיון שהחדר צריך בדיקה עכ"פ ובזמן הבדיקה שהוא אור לי"ד עודנו בידי המשכיר ע"כ החיוב על המשכיר להוציא הבית מחיוב בדיקה, ואינו דומה נמי להיוצא מהבית ואינו נכנס לבית אחר כלל, שאעפ"י שגוי נכנס בבית וזוכה בהחמץ, שחייב לבדוק תוך שלשים כהראב"י ס"ס תל"ו, התם נהי שאין על הבית חיוב בדיקה שהרי גוי נכנס בתוכו, מ"מ חיוב על קרקפתא דגברא הוא, והוא לא יקיים מצות בדיקה שהרי לא יכנס לשום בית ע"כ צריך לבדוק, משא"כ הכא שאין על החדר חיוב בדיקה שהרי סופו שיכנס גוי לתוכו, ועל הגברא ליכא חיובא שהרי מקיים מצות בדיקה בשארי חדריו, לית דין ולית דיין שיהיה צריך בדיקה ואין זו צריכה לפנים כלל".***
      2. ***בנין עולם (או"ח סי' כ') – "בספר מקור חיים מהגאון מליסא כתב דאותם בתים שמוכרים לא"י ומוסרים אותם למזוג בהם י"ש ושכר בפסח חייבים לבדוק אותם בליל י"ד משני טעמים חדא כיון דדין הבדיקה אז כבר חל עליו חובת בדיקה מתחלת מיום י"ד עדיין הוא שלו ועוד שמא לא ימצא א"י למכור לו ואז יצטרך בבדיקה ובדיקת יום לאו שמה בדיקה ע"ש ולענ"ד אי משום הא לא ארי' דיש לפקפק ולומר שא"צ לבדוק דטעם הראשון שכתב דחל עליו חובת ביעור בליל י"ד לענ"ד אינו מוכרח דחכמים לא תיקנו בדיקה כלל בליל י"ד אלא בחמץ שיהיה נשאר ברשותו ובין לטעם שכ' הטור שעיקר הבדיקה הוא דרבנן שחששו מחמת שאדם רגיל בו בכל השנה יבוא לאוכלו ודאי דטעם זה לא שייך אלא באם הוא דר באותו בית בפסח ואז שפיר יש לחוש שמא יאכלנו משא"כ אם יוצא מן הבית לגמרי ונכנס בו א"י ומוכר לו הבית וכל אשר בו ודאי דלא שייך טעם זה ובין לשיטת הר"ן דס"ל דבדיקה יש לה ענין מן התורה היינו אם אינו מבטל החמץ מקיים עשה דתשביתו ע"י שבודק את החמץ ומבעהו מן העולם עי' בטור וב"י (סי' תל"א) לדידי' נמי לא שייך בדיקה דהא עיקר עשה דתשביתו הוא ביום י"ד בחצי היום וא"כ מה ענין בדיקה לחמץ שיהי' למחר של א"י ולא יהיה חל עליו עשה דתשביתו כלל ואין זה דומה למשכיר בית לחבירו לצורך י"ד דאם משמסר המפתח חל י"ד על השוכר לבדוק אף דחמירא לאו דידיה הוא מ"מ הבית שלו הוא ויקנה לו ביתו החמץ בי"ד ולכך בשעת חיוב הבדיקה חל עליו החיוב כיון שהוא ישראל ובר חיובא וכן אם חל י"ד עד שלא מסר המפתח אף שלמחר יהיה הבית של השוכר מ"מ כיון דעכ"פ השוכר עליו יהיה חיוב הבדיקה ועשה דתשביתו כיון דבר חיובא הוא אז הולכים בתר שעת חיוב הבדיקה ומכ"ש לפמ"ש התו' בפ"ק דפסחים (ד' א') שהכל תלוי במי שהמפתח בידו דאותו שאין המפתח בידו היאך יבדוק ע"ש ג"כ א"ש כיון דהחיוב על השוכר מצד שהחמץ יהיה נשאר בביתו משא"כ באם מוכרו לא"י למחר שלא יהיה בר חיובא בזה עצמו מקיים תשביתו וביעור דלא גרע מחמץ שמוצא אחר הבדיקה שמשייר למאכלו ושומרו ונותנו לא"י למוכרו ועיין בב"י (סי' תל"ו) שתירץ קושיית הטור שכ' שא"צ לבדוק ביוצא מבית א"י בתוך שלשים יום כשא"י מכניס בו בפסח והטור הקשה שם על אבי העזרי שכת' שצריך לבדוק וכתב עליו הטור דכיון שהא"י נכנס בביתו אף אם נשאר בו חמץ הישראל מתייאש ממנו ואין לך הפקר גדול מזה וכי עליו הב"י דמ"מ חל עליו מתקנת חכמים לבדוק בתוך שלשים ע"ש וכבר כתב עליו בס' מגן האלף דאין זו טענה שחכמים לא תקנו לבדוק רק כשישאר החמץ ברשותו בפסח אבל אם מכר כל החמץ אין עליו חיוב כלל יעו"ש ודבריו ברורים גם מ"ש שיש לחוש אולי לא ימצא א"י למכור לו לפי המנהג דהאידנא שיש א"י ידוע שמוכרים לו החמץ וכבר יחדו אותו מי"ג אין כאן חשש ולמיתה דזמן מועט לא חיישינן כמ"ש בכ"מ וגם שמא יחזור בו אין לחוש לחששא רחוקה ולא מצינו גזירה כי האי*** *ואין לנו לחדש גזירה מדעתינו מה שלא מצינו בש"ס ופוסקים* ***הגם שמצינו בפ' האשה בפסחים (צ"א א') מי שהיה בבית האסורים והבטיחוהו לצאת על כולם אין שוחטין עליהם בפ"ע כו' ל"ש אלא בבית האסורים כו' אשר פיהם וגו' ועי' בתו' שם מ"מ אין לדמות גזירות חכמים זו לזו די"ל דדוקא התם שיש בו חשש פסול קדשים שהוא מדאורייתא משא"כ בדין הבדיקה שהוא עצמו אינו אלא דרבנן ובפרט שיכול לבדוק ביום ועוד דשאני בנד"ד שהא"י ודאי לא יחזור בו לטובתו שירויח בזה ועוד יש לחלק בכמה גווני".***
      3. ***צמח צדק (או"ח סי' מ"ז) – "הנה מ"ש כת"ר בשם המק"ח ססי' תל"ו והח"א כלל קי"ח סי"ח. הנה בדבריהם משמע דלא משום חשש שכחה לבד שמא לא ימכור החמץ והחדר לא"י נגעו בה כ"א משום דחל חיוב הבדיקה מעתה אור לי"ד קודם שישכור למחר וס"ל דאף שדעתו ודאי להשכיר לא"י אין זה מפקיע ופוטר חיוב הבדיקה. כ"א כת"ר הוסיף מדילי' מחשש שכחה כדאמרי' גבי ביטול דילמא פשע כו' וכן גבי בדיקה בשעה שבני אדם מצויים בבתיהם דוקא. ולפענ"ד אין בדברי המק"ח והח"א שום הכרח נגד*** *המנהג הפשוט* ***כי חיוב הבדיקה לא חל רק על מקומות שיהי' שלו כמ"ש לא יראה בכל גבולך לא במה שלא יהי' בגבולו כ"א של אחרים ואף שעכשיו עדיין הוא גבולו מ"מ כיון שלמחר לא יהי' זה גבולו הנה בתר סוף אזלינן דהיינו מה שיהי' גבולו מעת התחלת איסור חמץ זה צריך לבדוק אור לי"ד ומה שיצא מגבולו קודם התחלת איסור חמץ א"צ לבדוק אף שעדיין לא יצא מגבולו ולא [דמי] למשכיר ביתו לישראל דסוף סוף יהי' החמץ בגבול שעוברים עליו ב"י וב"י ומוכרח לבדוק ע"כ מוטל טורח זה עליו עיין רש"י. משא"כ הכא. ולכן נקט משכיר בית לחבירו דוקא ולא לא"י. וראי' לזה מחצר שלו דא"צ בדיקה מפני שהעורבים יאכלוהו אף שאין זה ודאי גמור. הרי בתר בסוף אזלי' כ"ש הכא שודאי ישכור לא"י החדר וימכור לו כל החמץ דשם. וגם כמו לאביי אף במפרש בשיירא תוך ל' יום דחל עליו להזהר בחובת פסח ולכן צריך לבער אם דעתו לחזור קודם הפסח ועכ"ז אם אין דעתו לחזור א"צ לבער עשאוהו כחמץ שנפל עליו מפולת הרי דנפקותא גדולה ממה שאין דעתו לחזור. כ"ש הכא שיהי' נפקותא ממה שדעתו למכור ולהשכיר בודאי למחר שלא יהי' חל ע"ז חיוב הבדיקה ואף דרבא פליג עלי' דאביי הנה עיקר טעמו משום דאי דעתו לחזור כו' ואף על גב דממילא פליג ג"כ באין דעתו לחזור הרי דלא נפקע חיוב הבדיקה תוך ל' משום שאין דעתו לחזור זהו משום שגם כשלא יחזור מ"מ יהי' החמץ בגבולו ורשותו ע"כ אינו נפקע כשחל חיוב הבדיקה ועכ"ז קודם ל' אינו זקוק כו'. אבל הכא דלא יהי' החמץ בגבולו כלל ודאי אין שייך חיוב בדיקה. ועי' בשו"ע סי' תמ"ה ס"ג וברמ"א סי' תל"ג ס"ו ובאחרונים ובחמד משה שם שהאריך בזה דעכ"פ בספק חמץ לכ"ע אין חשש דאתי ספק הרגיל דאכילת עורבים ומוציא מידי ספק דחיוב בדיקה א"כ אפי' תחשוב המכירה לא"י רק לספק הרגיל לבד מחשש שכחה י"ל כן. רק על ודאי חמץ יש שם דעות בפוסקים וכיון דהכא על ודאי חמץ אין חשש כי ודאי ימכרנו כ"ש שא"צ בדיקה על הספק. אמנם מה שהעיר כת"ר לחוש לשכחה יש בזה מקום לחוש לכאורה. אך באמת לא מצינו בגמ' לחוש לשכחה ופשיעה גבי ביטול אלא רק שעי"ז נקבע הביטול בשעת הבדיקה דכיון דסוף סוף צריך שיבטל ע"כ מחשש פשיעה חייבוהו לבטל בשעה קבועה. אבל בנד"ז שא"צ בדיקה כלל שיטריחוהו לבדוק מחשש שכחה מה שא"צ לטירחא זו כלל זה לא מצאנו כלל בגמ' גבי ביעור חמץ. כ"ש הכא דכיון שכבר התחיל ענין המכירה מי"ג לדבר אם הא"י א"כ זה הא"י יזכרנו להנאתו להרויח כו' ולבי תרי ל"ח לשכחה כמ"ש אאזמו"ר נ"ע ססי' תל"א ועוד דעכשיו שכולם מוכרים לבע"כ א' פשיטא דליכא חשש שכחה ועי' בשו"ע סי' ער"ה סעי' ב' ג' ובסי' רל"ב ססעי' ב' בהג"ה משום דעכשיו כו'. וכ"ש הכא דליכא חשש שכחה כבשם שהכל זריזים לבער החמץ וגם החדר ההוא לפני עיניו ורחוק שישכח על מה שעיניו רואות. ודוגמא לדבר כמ"ש וראיתם אותו וזכרתם כו'. וגם רוב המוכרים להבע"כ מוכרים בי"ג והבע"כ עצמו ודאי ל"ח לשכחה דלא קונה רק ע"מ להקנות".***
      4. ***אשל אברהם (בוטשאטש, סי' תל"ג על מחבר סעי' ג') – "מקומות שכולל במכירת חמץ אין צריכים בדיקה גם להסוברים [ט"ז ס"ק ב] שאכסדרה גם כן צריכה בדיקה בליל י"ג בנר לכתחילה. וגם במי שיש לו מקומות בביתו שמקיים בהם מצוות בדיקה כהלכתא, מכל מקום במה שבדעתו למכור לא חל על זה חיוב בדיקה כלל, וצלע"ע היטב בסוגיא דהמשכיר בית לחבירו בי"ד [פסחים ד, א], ומכל מקום כן הוא*** *פשוט מסברא****, וכן מכריע מנהג פשוט דעם בני ישראל שבכל מה שכוללים בהשטר מכירה אינם בודקים החדרים והמקומות. וכמו שמניחים ודאי חמץ כמה שרוצים לאכול ביום י"ד ולמכור ולבער, כן יכול להניח כמה מקומות על מנת למכרם לנכרי ועל ידי זה אין צריך עוד בדיקה שם. ובפרט כשיש לו ג"כ מקומות שהוא בודקים בליל י"ג ומקיים מצות בדיקה בזמנה".***
      5. ***אג"מ (הל' פסח [הגר"ש איידר זצ"ל] פרק ח' הע' פ"ז,*** שמעתתא דמשה שמועות משה סעי' ב'***).***
      6. ***שערים מצויים בהלכה (סי' קי"א ס"ק ז') – "המחבר כאן פוסק כהחיי אדם (כלל קיח סיח). אמנם רוב גדולי אחרונים ... חתם סופר ... בנין עולם ... צמח צדק ... ובשדי חמד (מערכת חו"מ סי' ה) כתב שכו נוהגין".***
      7. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ה' סעי' ג', הע' י"ד) – "***המקום שעתיד להשכיר או למכור לנכרי, המנהג הוא שאין בודקין שם החמץ אור לארבעה עשר, אף על פי שהמקח יהיה רק למחר. [****וכן נהג רבנו****]".***
      8. ***עי' אור לציון (ח"ג פרק ז' הע' י"ט) – "והנה בחיי אדם כלל קי"ט סעיף י"ח כתב, שאם המכירה חלה רק ביום י"ד, כיון שבליל י"ד עדיין החמץ שלו, לא נפטר מחיוב בדיקת חמץ. וכן כתב במקור חיים סימן תל"ו ס"ק ד', ושיש לחוש שלא ימצא נכרי למכור לו. ובמ"ב בסימן תל"ו ס"ק ל"ב הביא דבריהם, וכתב שאף שאין למחות ביד המקילין, המוכר ביום י"ג שפיר עדיף טפי. אולם נראה שיש להקל בזה, שאף שהמכירה נעשית ביום י"ד, מכל מקום כיון שמינה שליח למכור את החמץ, הרי יש לנו לומר חזקה שליח עושה שליחותו ובודאי שתיעשה המכירה, שכיון שמבטל את החמץ אין חיוב בדיקה אלא מדרבנן, כמבואר בפסחים דף ד' ע"ב, והרי קיי"ל דבדרבנן ודאי דאמרינן חזקה שליח עושה שליחותו. (ראה עירובין דף ל"ב ע"א ורמב"ם פרק ד' מהלכות תרומות הלכה ו' ושו"ע סימן ת"ט סעיף ח' ובמשל"מ בפרק ד' מהלכות תרומות הלכה א'. וראה עוד בשו"ת נודע ביהודה מהדו"ת חאה"ע סימן ב' ובשדי חמד כללים מערכת ח' כלל פ"ו וכלל קי"ב). ויכול לסמוך על זה שלא להתחייב בבדיקת החמץ כשמוכר לנכרי ולא יהא בביתו בימי הפסח. וכל שכן שכאן השליח הוא מטעם בית דין, ויש כאן חזקת ב"ד שודאי שיעשו המוטל עליהם. (ראה פסחים דף צ' ע"ב ובמשל"מ שם). וראה גם בבנין עולם סימן כ' ובאשל אברהם סימן תל"ג שכתבו להקל בזה, והובא במ"ב שם. וראה גם בשו"ת חת"ס או"ח סימן קל"א שכתב להקל, ע"ש בטעם הדבר".***
      9. הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"ב פרק ל' אות ב') – "המנהג להקל"***.***

הגרח"ק זצ"ל (אלא ד' אמות של הלכה פרק מ"ג סעי' ט"ז) – "מקומות המושכרים לגוי אינו בודק גם אם מושכר רק במכירת י"ד, ומ"מ כשאפשר משכיר כבר בי"ג. [ושמעתי ממרן כדלהל, מרן החזו"א לא הי' בודק בביתו את המקומות שהשכירו לגוי אלא הי' עושה מחיצה, ולא הקפיד לעשות מחיצה מיד אלא עד יום י"ד בחצות, ולפני שנים רבות הנהיג מרן הגר"נ קרליץ שליט"א להשכיר לגוי כבר בי"ג ולמכור החמץ בי"ד. וזה דבר טוב מאוד וראוי לנהוג כן]".

* + 1. ***נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק כ"ז סעי' א') – "והמנהג להקל".***
  1. *מראי מקומות –* ***שדי חמד (מערכת חו"מ סי' ה' אות ד').***
  2. **ער"פ שחל בשבת**: מי שמוכר חמצו בי"ג ניסן, כדי לפטור מבדיקה מקומות המיועדים לחמץ, אם בזה שנה צריך לעשות "מכירה י"ב".
     1. עי' או"ח סי' תמ"ד סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.

1. ***אם יש חיוב בדיקה - כשיוצא מביתו תוך ל' יום של פסח, ולא נכנס לבית אחר.***
   1. *מחמיר****.***
      1. ***מחבר (סעי' ג') – "ישראל היוצא מבית א"י תוך שלשים יום ונכנס בבית אחר בעיר זו, או הולך לעיר אחרת, אינו צריך לבער בית הא"י שהרי יקיים מצות ביעור באותו בית אחר. אבל אם הוא מפרש או יוצא בשיירא ולא יכנס בפסח בבית, יש מי שאומר שחל עליו חובת הביעור כיון שהוא תוך ל' יום, וצריך לבער בית הא"י שהוא יוצא ממנו כדי לקיים מצות ביעור".***
      2. ***ב"ח (ס"ק ח') – "ולענין הלכה נראין דברי ראבי"ה עיקר דחכמים השוו מדותיהם ובכל ענין חייב לבער מאחר שחל עליו חובת ביעור".***
      3. ***א"ר (ס"ק י"ט) – "וי"א וכו'. וסברא ראשונה עיקר (ב"ח סעיף ח)".***
   2. *מיקל****.***
      1. ***ט"ז (ס"ק ז') – "ול"נ דעת הטור עיקר שמצות בדיקה אינ' חובת הגוף אלא אם יש לו בית אז הוא מחויב לקיים מצות הבדיקה משא"כ כאן שאין לו בית למה יהא חייב לבדוק ביתו. לא אמרו אלא בדעתו לחזור לביתו אחר הפסח דביתו מקרי משא"כ כאן כנ"ל להלכה והרוצה להחמיר יחמיר על עצמו".***
      2. ***הגר"ע אויערבאך שליט"א (אליבא דהלכתא גליון פ"ב עמ' ע' טור א') – "דנקטינן דבדיקת חמץ אינו חובת גברא, לכן היוצא מביתו לכל חג הפסח ומוכר כל הדירה במכירת חמץ אינו צריך להשתדל לעשות בדיקת חמץ במקום אחר".***
   3. *יש להקל כנכנס נכרי****.***
      1. ***עי' רמ"א (סעי' ג') – "אע"פ שהא"י יכנס לבית בפסח; וי"א שאינו צריך כשנכנס בו הא"י".***
      2. ***פר"ח (ס"ק על סעי' ג') – "ומכל מקום לענין הלכה העיקר כמו שכתב ההגה בשם יש אומרים, והוא סברת הטור, שכיון שנכנס הגוי בביתו מה בכך אם חל עליו חובת ביעור הרי הניח החמץ בביתו של גוי והוה ליה כמו שנתנו לו במתנה, וביעור חמץ הוא ליתנו לגוי או להשליכו לכלבים".***
      3. ***גר"ז (סעי' כ"ב) – "וכל זה כשהנכרי נכנס לתוכו קודם הפסח שכשנכנס הנכרי לביתו נעשה חמצו של ישראל המונח שם הפקר מאליו לנכרי זה שכשירצה ליטלו יטלנו אבל אם לא יכנס לתוכו עד לאחר הפסח או עד תוך הפסח או עד שתגיע שעה ששית בערב פסח שאז אף אם נעשה החמץ הפקר לנכרי זה בכניסתו לביתו אין זה מועיל דכיון שכבר הגיע שעה ששית קודם שנעשה הפקר מאליו הרי כבר נתחייב חמץ זה בביעור מן העולם לגמרי ואין הפקר מועיל לו עוד כמו שיתבאר בסי' תמ"ה. לפיכך חייב הישראל לבדוק בית הנכרי שהוא יוצא ממנו אף אותן חדרים שאין צריכים בדיקה כי אם מדברי סופרים".***
      4. ***מ"ב (ס"ק ל"ב) – "ולדינא יש דעות בין האחרונים אי כדעת המחבר או כהי"א שהובא ברמ"א ונראה דאם נכנס בו הנכרי יש להקל".***
   4. *ג' טעמים להחמיר****.***
      1. ***רק נכנס גוי.***
      2. ***אפי' חוזר הדירה לישראל, הוא לא עשה בדיקה. עי' שעה"צ (ס"ק כ"ט), שהוא רק מצד שליחות.***
      3. ***ליל י"ד לכו"ע.***
   5. *הורים מקנה חדר****.***
      1. ***שחוק.***
         1. ***שבה"ל (ח"ד סי' מ"ד, ח"י סי' ס"ח) – "מי שנוסע לבית חמיו לפסח ורוצה לשכור חדר א' כדי לקיים בעצמו מצות בדיקת חמץ דדעתי העני' דמכ"מ שכירות רעוע הוא, דאין שם כל השתמשות בחדרו שלו ולא נפרד מכלום מכל שאר חדרי הדירה".***
         2. ***נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק כ"ט סעי' א', סוף ח"ג שו"ת סי' ד').***
      2. ***טוב.***
         1. ***אור לציון (ח"ג פרק ז' הע' י"ט) – "וא"כ ההולך להתארח אצל ההורים, והם משאילים לו חדר אחד לגמרי, חייב הוא בבדיקת חמץ שם".***
         2. ***משנה הלכות (אליבא דהלכתא חפ"ב עמ' ע' טור ב') – "דבנים נשואים הנוסעים להוריהם לימי הפסח יש להם למצוא עצה איך לבדוק חמץ, או שחלק מביתם לא ימכרו לגוי ויבדקו שם את החמץ, ואם יוצאים מביתם לפני אור לארבעה עשר ומשכירים את כל ביתם לגוי, שהוריו יתנו לו במתנה את החדר שנמצא בו בביתם ויוכל לבדוק שם את החמץ בברכה".***
         3. ***הגריש"א זצ"ל (אליבא דהלכתא חפ"ב עמ' ע' טור א') – "דבנים נשואים הנוסעים להורים לכל ימי הפסח, ומוכר את כל ביתו במכירת חמץ, מן הדין פטור מבדיקת חמץ, אולם נוהגים שאביו או חמיו מקנה לו החדר שמיוחד בשבילו [ואין צריך לעשות קנין רק כיון שנכנס באותו חדר זוכה בזה] ועושה שם בדיקת חמץ".***
         4. ***תשובות והנהגות (ח"ב סי' רי"א אות ג') – "הנוסע לפסח לקרובים או למלון, ומוסר דירתו להרב למכור כדי שיפטר בזה מבדיקת חמץ, כיון שהרב מוכר רק למחרת והדירה עוד שלו בשעת חובת בדיקה, צריך להשאיר עכ"פ חדר אחד בדירתו שלא ימכרנו לנכרי שיתחייב בבדיקת חמץ ויקיים המצוה בחדר זה או שימכור כל דירתו, אבל ישכור בקנין כמו בכסף איזה חדר או פינה מיוחדת במקום שיבוא לפסח, שיהיה שלו כבר לפני התחלת ליל י"ג שהוא זמן הבדיקה, וישלח שיבדקו שמה עבורו ואז די שמקיים בזה המצוה, ובדירתו פטור כיון שעומד למכור לנכרי, ומקיים המצוה בחדר ששכר כמו שביארנו".***
         5. ***עי' משנת יוסף (ח"ו סי' צ"ה אות ה') - לשונו מובא לקמן.***
      3. ***ישמע הברכה מבעל הבית.***
         1. ***הגר"ש דבליצקי זצ"ל (אליבא דהלכתא חפ"ב עמ' ע' טור א') – "דראוי לנוסע לכל הפסח שיתחייב בבדיקת חמץ, או על ידי שלא ימכור לגוי את כל דירתו, או שיבדוק חמץ בחדרו שבבית הוריו וישמע הברכה מבעל הבית".***
         2. ***פסקי תשובות (אות ב') – "ויש שנתנו עצה למתאכסן אצל אחרים שיוכל לבדוק בליל י"ד בברכה, שיבקש מבעה"ב שישכיר לו את החדר שמתאכסן שם באחד מדרכי הקנינים (כמבו' בסי' תל"ז מ"ב סק"ב בכסף או שטר או קנין סודר), וכן יתן לו במתנה מאכלי חמץ ויכניסם לחדרו הקנוי לו, וכך יתחייב בבדיקת חמץ בחדרו בברכה. ויש שפקפקו בעצה זו, וכתבו שאין זה אלא מעשה הערמה בעלמא, שהרי אין משכיר לו אלא כדי לקיים מצות בדיקה, ואין זה השכירות שכיוונו חז"ל (בריש סי' תל"ז) שהבית שלו לכל שימושיו ולמשך כל ימי הפסח ויותר. והרוצה להסתלק מן הספק, אל יברך בעצמו, אלא ישמע מבעה"ב את ברכת הבדיקה ויכוון לצאת וילך מיד לבדוק החמץ בחדרו המיוחד לו ששכרו מבעה"ב וכנ"ל".***
   6. ***מראי מקומות.***
      1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ה' הע' י"ד) – "***אולם הנעדר מביתו במשך החג אין זה ראוי שיסמוך על כך לכתחילה ולא יבדוק ביתו כלל (או יבדוק חדר אחד בלבד) על סמך המכירה לנכרי בי"ד או בי"ג, אלא יקיים מצותו כדין, ואין להשתמש בעצות אלו אלא כשאי אפשר לבדוק מסיבה כלשהי".***
      2. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' ע"ט אות מ"ג) – "מי שדעתו שלא יהיה בביתו בפסח, יכול להשאר בביתו עד סוף זמן אכילת חמץ, ואינו צריך לבדוק בליל י"ד, וביום י"ד ישכיר ביתו לנכרי. ומ"מ הורה רבינו שלא ישכיר כל הבית, אלא ישאיר חדר אחד לעצמו, ושם יבדוק ליל י"ד כדין, כדי שלא יפקיע עצמו ממצות בדיקה".***
      3. ***אור לציון (ח"ג פרק ז' סעי' י"ט, הע' י"ט) – "שאלה. היוצא מביתו לפני הפסח, ואין בדעתו לשהות בביתו בימי הפסח, האם חייב בבדיקת חמץ בביתו. תשובה. אם יוצא מביתו קודם שלשים יום לפסח, אינו חייב לבדוק. ואם יוצא תוך שלשים יום, חייב לבדוק את ביתו לפני שיוצא, אף אם אינו מתכונן להיות שם בפסח. ואם מוכר את חמצו במכירת חמץ הנהוגה כיום, אינו חייב בבדיקת חמץ, אף אם ייצא תוך שלשים יום, אם אמנם סוגר את ביתו, ואין בדעתו להכנס לביתו בימי הפסח. וגם צריך לדאוג שתהיה בודאי מכירת חמץ, דהיינו שיש בבית חמץ לפחות בשוה פרוטה, ולא רק פירורים בלבד. ומכל מקום,*** *טוב וראוי לבדוק חדר או מקום אחד* ***בביתו, ויבער החמץ משם, או שישאל חדר לפני ליל י"ד במקום שמתאכסן שם, ויבדוק שם את החמץ בזמנו, כדי לקיים מצות ביעור חמץ. וכל הבודק לפני ליל י"ד, יבדוק לאור הנר בלא ברכה. [ועל כל פנים, מן הראוי שלא יפקיע מעצמו מצות הבדיקה ויבטל מעליו מצות תשביתו, ולכן יבדוק לפחות חדר אחד כראוי, באופן שיכול להכנס בו בפסח, וראה גם בשו"ע סימן תל"ו סעיף ג' ובאחרונים שם. והרי על המפקיע עצמו מן המצוה אמרו במנחות דף מ"א ע"א דענשינן אעשה בעידן ריתחא. וראה גם בתוס' שם ד"ה ענשיתו ... וכיון שבכל חדר שבודק מחמץ מקיים מצות תשביתו, א"כ יבדוק לפחות חדר אחד, ורק על שאר החדרים יסמוך על המכירה לנכרי. (וראה גם בשו"ת חתם סופר שם בסימן קל"א). אלא שאם בודק לפני ליל י"ד, בודק לאור הנר ללא ברכה, כמבואר בדברי הרמ"א בסימן תל"ו סעיף א'. או שבמקום שמתארח שם ישכור החדר שישן בו מבעל הבית לפני ליל י"ד, ואז יתחייב שם בבדיקת חמץ, כמבואר בשו"ע בסימן תל"ז סעיף א'. שכיון שהחמץ שלו, אף אם לא הוא שהכניס את החמץ לשם, חייב בבדיקה. (וראה בשו"ת מהרש"ם ח"ג סימן רצ"א). וא"כ ההולך להתארח אצל ההורים, והם משאילים לו חדר אחד לגמרי, חייב הוא בבדיקת חמץ שם)]".***
      4. ***תשובות והנהגות (ח"ב סי' רי"א הע' ג') – "במחבר (תל"ו) שתי דעות בישראל העוזב בית ששכר מעכו"ם תוך שלושים יום לפני פסח, אי חייב לבדוק שם כדי לקיים חובת בדיקה או לא,*** *ואפילו לפוטרין התם היינו מפני שאין לו הבית בשעת חיוב בדיקה שהרי מחזירו לעכו"ם****, אבל כאן שהבית שלו בשעת בדיקה חייב לקיים המצוה על כל פנים בחדר אחד, וכן מפורש בשו"ת חתם סופר (א"ח קל"א) ע"ש, ושפיר הבאנו במוכר דירתו שצריך להשאיר חדר אחד כדי לקיים מצות בדיקה, או במוכר הכל לנכרי צריך לשכור כבר מלפני זמן הבדיקה חדר במקום אחר, וכשבודקין שם עבורו מקיים המצוה".***
      5. ***משנת יוסף (ח"ו סי' צ"ה) – "שאלה שכיחה היא בילדים נשואים שנוסעים לחג הפסח להוריהם, ומוכרים את הדירה שלהם במכירת חמץ, כי אינה מנוקה לבדיקת חמץ - האיך יקיימו ילדים אלה מצות בדיקת וביעור חמץ. סוגיא זו של בדיקת חמץ רחבה ועמוקה היא, ונקדים בקצרה רק הנוגע לענינינו ממש ... ונחלקו הראשונים אם בדיקת חמץ רמיא אקרקפתא דגברא, אם יש לו בית ... והוא בטור (סו"ס תלו) בשם אבי העזרי שהיוצא מבית גוי (ששכר), תוך ל' יום צריך לבער, אע"פ שהגוי יתן בו חמץ, שהמצוה מוטלת על ישראל לבער כשיוצא ממנו, וה"מ ביוצא לשיירא (ולא יהי' לו בית), אבל אם נכנס הישראל בבית אחר, בודק שמה וא"צ לבדוק כאן. - והטור חולק עליו, שא"צ לבדוק, כיון שהגוי נכנס לביתו (שעזבו הישראל), אף אם נשאר לישראל חמץ ודאי מתייאש ממנו והוי הפקר. - וכתב בשו"ת חת"ס (או"ח קלא) דלאבי עזרי חיובו אקרקפתא דגברא, וכן מפורש במשנ"ב (תלו סקל"א) בטעם הטור, דביעור אינו חובת הגוף, אלא למי שיש לו חמץ צריך לבדוק ולבער, וכאן שאין לו חמץ, דהרי הוא מפקירו וכנ"ל, אין עליו שום חיוב עכ"ל, הא לאבי העזרי אינו הכי נמי שהיא חובת הגוף. - ועיין בערוה"ש (תלו, יג) שתמה על אבי העזרי דאטו בדיקה היא חובת הגוף, ורק אם יש לו מה לבדוק חייב לבדוק, ולכן מפשר ואומר, דכשהנכרי יכנס בו בפסח צריך הישראל לבדוק קודם פסח גם אם יצא מהבית עיי"ש (כהט"ז סק"ז). וכפי הנראה מצוה דרבנן דבדיקה, היא לפ"ד אבי העזרי יותר אקרקפתא דגברא, מאשר מצות עשה דאורייתא דתשביתו ... ובשו"ע (תל"ו, ג) פסק בשם י"א כאבי העזרי, והרמ"א נקט כהטור. ובמשנ"ב (סקל"ב, ובשעה"צ) דב"ח וא"ר סברי כאבי העזרי, וט"ז ופר"ח כהטור. – וא"כ יש חילוק בין אשכנזי לספרדי, דהספרדים נוהגים כהרב"י וכאבי העזרי, והיוצא מבית נכרי ועוזבו בידו לגמרי, אפ"ה חייב לבדוק ולבער, וכל שכן זה המוכר דירתו במכירת חמץ, שבדעתו שבית דין יקנוהו עבורו מיד אחרי הפסח בחזרה, והאשכנזים 'היוצאים ביד רמ"א' סומכים על הטור דפטור, בפרט בירושלים שהפר"ח מרא דאתרא נקט כהטור, וכיון שאין לו חמץ, שמכרו לנכרי, פטור מבדיקה. אבל בשו"ת חת"ס (חאו"ח סי' קלא הנ"ל) פטר מלבדוק באור לי"ד חדר שימכרנו מחר לנכרי, מפני ששיטת אבי העזרי דבדיקה חובת גברא, ולכן זה שלא יהיה לו בית כלל יבדוק ויבער, משא"כ כשמקיים הגברא מצות בדיקה בשאר חדריו, א"צ בדיקה, עכתו"ד. והיינו אפילו אם הבדיקה חובת גברא ולא מהניא המכירה דמחר, מ"מ משאיר לעצמו חדרים לבדוק. - וא"כ המוכר כל דירתו במכירת חמץ בערב פסח, ולא יהי' לו בית כלל, גם להחת"ס חייב לבדוק באור לי"ד. ולכן בנדו"ד,*** *ראוי שלא ימכרו חדר אחד, ויקיימו בו מצות הבדיקה****, תוך ל' יום, בלי ברכה [כרמ"א ט"ז ומג"א (תלו, א) וכה"ח (תלו, טל)], (עי' ביה"ל תלו, א) ... באופן אחר יש נוהגים לבקש מאביו או חמיו שישכיר לו החדר שבו מתאכסנים הזוג, ע"י כסף או קנין סודר [שהבן יתן לאביו סודר, ואביו יעשה קנין, שתמורת זה הסודר מקנה לבן את החדר לשכירות לשבוע], ואין זו הערמה, כאילו שוכר החדר לבדיקת חמץ בלבד, דבאמת הרי קיבלו את החדר מההורים בהשאלה, ובמקום זה שוכרים את החדר, והוא ברשותם כל חג הפסח להשתמש בו הם בלעדם, ומה שיש להורים רשות להכנס בו, לא עדיף מהרשות שיש למשכיר להכנס אל השוכר. [ויתיישב בזה מה שפקפק השבט הלוי (ח"ד סי' מד) על שכירות זו עיי"ש]. - ויניח הבן עשרה פתיתין בחדר זה, ויבדוק בברכה, ובער"פ יקיים בהם תשביתו בשריפה. - וגם העושה שניהם, משאיר לעצמו חדר בדירתו, שאינו מוכרו, ובודקו (תוך ל' יום) בלי ברכה, ואח"כ שוכר מאביו ובודק בברכה, אין מזניחין אותו".***

**המשכיר בית לחבירו**

# סימן תל"ז

1. .
   1. *מלון****.***
      1. ***שבה"ל (ח"י סי' ס"ח) – "ושאלתו בשוכר חדר במלון לימי פסח אם צריך לבדוק החדר בברכה, והספק כיון דיש תנאי שיכול בעל המלון להוציאו בכל עת שירצה א"כ אין המקום שלו אף שנמסרו לו המפתחות. ואכתוב בקיצור, הנה אף על גב דבדין משכיר ושוכר קיי"ל בסימן תל"ז כדעת הראשנים פ"ק דפסחים דמסירת מפתח לבד אינו מביא עדין חיוב בדיקה (מלבד דרך חומרא כמש"כ במ"ב שם), מכ"מ מוכח בהלכה דגם עם שכירות, אין קנין שכירות לבד גורם, דהא קיי"ל שכירות לא קניא, אלא עיקר מסירת הרשות שיהי' עומד לרשות השוכר להשתמש שם כאות נפשו, והוא יוצא ובא בו כרצונו, ומצינו בדיקת חמץ אפילו עם ברכה בבתי כנסיות וב"מ, כמבואר באו"ח סוס"י תל"ג אעפ"י שאין לו כלום בזכות המקום, ואינו יכול אפילו לבטל חמץ דשם כיון דלאו דילי' הוא, מכ"מ כיון דאחריות הרשות מוטל עליו חייב לבדוק ולברך, ועדיפא מצינו לדעת הראב"י סוס"י תל"ו, דצריך לבדוק לפעמים אפי' ביתו של עכו"ם אעפ"י שמעתה אין לו עוד זכות בו, ע"כ מסברא ודאי נראה דשכירות חדר במלון ויש לו זכות השתמשות שלם בו ושילם ע"ז, די בשכירות זו לחייבו בבדיקה עם ברכה".***
2. סעיף ד'.
   1. **בדיקת חמץ על ידי נשים**.
      1. עי' סי' תל"ב, לשיטות ומראי מקומות.

**עכבר שנכנס למקום בדוק וככר בפיו**

# סימן תל"ח

1. .
2. .

**דין מי שבדק ולא מצא מספר ככרות שהניח**

# סימן תל"ט

1. .
2. .

**מכירת חמץ**

# סימן ת"מ

1. .
   1. ***מכירת חמץ.***
      1. חת"ס (או"ח סי' קי"ג) – "המכירה גמורה היא **וכל המפקפק ראוי לגערה**".
      2. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח ח"א פרק י"א הע' מ"א) – "וע' חת"ס או"ח סי' קי"ג שכ' 'המכירה גמורה היא וכל המפקפק ראוי לגערה' [וצ"ע מזה על מש"כ בהגדה של פסח עם ביאור מועדים וזמנים במקור הערות למכירת חמץ אות ג' 'שאינה אלא הערמה']".
2. מחיצה.
   1. בתוך מקרר? – הגר"ש דבליצקי זצ"ל (מוריה גליון תכ"ד אות ס"ז), שואלין ודורשין (ח"ב סי' י"ג), הכשרות (פרק ו' הע' נ"ד), הר"ע פריד (תל תלפיות גליון ע' עמ' ר"ח).
   2. מראי מקומות.
      1. חוט שני (פסח פרק ד' ס"ק ב' אות ח', עמ' פ"ו) – "בחזו"א נסתפק במשכיר מקום החמץ לגוי אי בעי חילוק מחיצה, ולמעשה נהגו בביתו לעשות היכר ע"י חוטים, ואין צורך לעשות מחיצה. וכן עשו בספרים אצל החזו"א שהיו קושרים חוטים סביב הספרים ולא היו עושים מחיצה".
3. לאכול עם נכרי על שולחן אחד זה חמץ וזה מצה.
   1. מחמיר - עי' יו"ד סי' פ"ח סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.
   2. ***לבושי עז (סי' פ"ח סעי' א' תמצית אות ט') – "****וכן בן חו"ל בשמיני של פסח אסור לאכול מצה על שולחן אחד עם בן ארץ ישראל שאוכל חמץ****".***

**תערובת חמץ**

# סימן תמ"ב

1. סבון.
2. משחת שיניים.
3. שאר מקרים.
4. סבון: האם צריך להיות כשר לפסח - בזמן הזה.
   1. **מיקל**.
      1. הגרשז"א זצ"ל (מאור השבת ח"ב עמ' תר"ה אות ו') – "בפסח ... בזמנינו יש ודאי דברים חריפים שפוסל מאכילת כלב".

הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ד' סעי' י"א, הע' ס"ג) – "סבון רחצה שיש בו תערובת חמץ עם דברים חריפים, מותר להשהותו ולהשתמש בו בפסח. [וכן הורה בפשיטות לשואלים (ולשואל שלא נחה דעתו אמר פעם, הגישהו נא לכלב ותווכח אם ראוי הוא לו לאכילה או לאו). ומדבריו מבואר דהצד להחמיר הוא רק דשמא לא נפסל מאכילת כלב, אבל בנפסל דשרי להשהותו אין להחמיר כלל, והיינו דלא חיישינן בזה אף משום סיכה כשתיה. דאף לפי מאי דנקטינן כהמחמירים שגם בנפסל מאכילת כלב אסור לאוכלו מטעם אחשביה, כמ"ש הט"ז בסי תמ"ב סק"ח (ועיי"ש ובמ"ב סקמ"ג דהיינו מדרבנן), מ"מ עיין רמ"א סי שכ"ו ס"י דסתם דלא אמרינן סיכה כשתיה בשאר איסורים (מלבד תרומה ויום הכפורים, ועיי"ש בבה"ל (ד"ה בשאר) שכן מנהג העולם ורק איזה מדקדקין נזהרין בזה, והתם מיירי בחלב דמסתמא ראוי לאכילה, ולכאו' כ"ש בנד"ד דנפסל מאכילת כלב). ועיין עוד חזון איש דמאי סי' ד' סקי"ג שכתב לענין טבל דאפשר דלא אמרינן סיכה כשתיה בדבר שנפסל מאכילת כלב, עיי"ש (ואולי יש לחלק בין חמץ וטבל), ובחי' הגרי"ז על הרמב"ם במכתבים שבסוף הספר. **ומ"מ לעצמו השתמש רבנו בסבון הכשר לפסח**]".

* + 1. אור לציון (ח"ג פרק ח' סעי' ו') – "שאלה. סבונים, משחת שיניים, בשמים ותמרוקים, האם יש לחוש בהם משום חמץ בפסח. תשובה. סבונים, משחות שיניים, משחות כלים וחומרי ניקוי, בשמים ותמרוקים, אינם ראויים לאכילה כלל, ואין בהם חשש חמץ בפסח, ומותרים בשימוש בפסח ואינם צריכים הכשר".
    2. רבבות אפרים (בנתיבות ההלכה פסח ל"ד-ב' עמ' תצ"ד) – "סבון לא צריך כשר לפסח, ותרופות צריך להקפיד".
    3. חוט שני (פסח פרק ז' ס"ק ב', עמ' צ"ה) – "סבון לרחיצה או לרחיצת כלים, אף אם היה מעורב בהם חמץ הרי כבר נפסל מאכילת כלב קודם הפסח וגם בטל קודם הפסח, ואף אם אחשביה לחומרים העשויים מחמץ, מ"מ לא אסרינן מטעם אחשביה אלא אם אחשביה לאכילה, אבל אחשביה להנאה ונפסל בודאי מאכילת כלב קודם הפסח, אין בזה איסור וכמבואר בגמ'. ומותר להחזיקם בפסח, ואף להשתמש בהם, ואין לומר בזה סיכה כשתיה דאחשביה שייך באכילה שע"י שאוכל מאכל פגום הרי הוא מחשיבו למאכל, אבל אם סך הרי הוא לא נתן לזה חשיבות של אכילה, אלא שימוש של סיכה, דע"י אחשביה מחזיר לו שם 'אוכל', אבל ע"י סיכה אינו מקבל שם אוכל, ופשוט הוא דמשקין הראויין רק לסיכה אין עליהם תורת אוכל לענין חמץ ... ואף שמותר מעיקר הדין **נזהרים שלא לשים סבון זה בכלי אכילה**".
  1. **מחמיר**.
     1. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א*** עמ' ק"ב אות א') – "בבית רבינו לא השתמשו בפסח בסבון (זיי'ף) לרחיצה, אלא מהנעשה בהשגחת הבד"ץ מיוחד לפסח. והקפידו ע"ז גם בערב פסח מזמן איסור חמץ".
     2. הגריש"א זצ"ל (ישורון חכ"ו עמ' תתצ"ז) – "דבר שנפסל מאכילת כלב לפני הפסח מותר ליהנות ממנו בפסח כמבואר בסימן תמ"ב סעיף י'. אמנם בבית יוסף (ביורה דעה סימן קי"ז) בשם אורחות חיים כתב דסיכה [בדבר האסור באכילה] אסור, דסיכה בכלל שתיה. אלא שהאחרונים חולקים על זה, אך בנקודות הכסף שם כתוב: 'ומכל מקום ראיתי יש מחמירין שלא לרחוץ ב'זייף' (סבון) העשויה מחלב ונכון הוא'. ובפרי חדש שם התיר לרחוץ בבורית (סבון) אף על פי שהוא עשוי מחלב לפי שהוא פגום. והנה אף שבשאר ימות השנה נוהגין היתר בדבר, **מכל מקום** בנוגע למילי דפסח נוהגין להחמיר מטעם אחשביה".

עי' הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש ח"ג פרק נ"ח אות ט"ו) – "חומרי ניקוי כמו אמה, אקונומיקה וכדו', הרי מעיקר הדין מכיון שהוא נפסל מאכילת כלב הרי הוא מותר ללא כל הכשר. אולם מכיון שיש שיטה הסוברת שחמץ שנפסל היינו רק אם החמץ התקלקל בעצמו ולא כשעירבו בו דבר המקלקלו, ויש עוד שיטה שכל חמץ שנתערב בו דבר המקלקלו, מכל מקום אם אפשר על ידי כימקלים להפריד את הדבר המקלקל מהחמץ, והחמץ יחזור להיות ראוי, הרי דינו כחמץ הראוי לאכילה, ולכן ראוי להחמיר ולקחת עם הכשר. יש לציין, שכל זה אמור רק לענין שימוש בפסח עצמו. אבל לנקות את הדירה לפני פסח ואפילו את המטבח, מותר גם עם חומרים שאין להם הכשר לפסח כלל".

* + 1. הגרח"ק זצ"ל (אלא ד' אמות של הלכה פרק מ"ג סעי' י"ב) – "כל סוגי הסבון מוכר לגוי מחשש ספק שמעורב בו".

עי' הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה ס"ד) – "שאלה: אם צריך להקפיד בפסח להשתמש בסבון שכשר לפסח או שא"צ. תשובה: כמדומה שיש מחמירין".

* + 1. **הגר"א נבנצל שליט"א (אהל יעקב) – "האם מותר לרחוץ בפסח בסבון שמעורב בתוכו חמץ. תשובה: לא".**
  1. מראי מקומות - ***אליבא דהלכתא חפ"ג עמ' ע"ג טור ב'*** .
     1. שואל ומשיב (מהד' תליתאה ח"ב סוף סי' קמ"ח) – "נשאלתי בע"פ באחד שהיה לו זייף בחנותו ולא ידע שבא בתוכו איזה חמץ ולא מכרו ואח"כ נודע לו אחר חצות היום שיש בו חשש חימוץ והלך ומכרו לנכרי בע"פ והנכרי משך החמץ לרשותו ובא ושאל אותי אם עשה כהוגן ואם לאו רוצה לשרפו או לפרר ולזרות לרוח כמשפטו והשבתי הנה אף אם הי' איזה חמץ בתוכו היה ע"י תערובות ונוקשה ומה גם אם באותו הזייף יש בודאי אפר ושאר דברים כמשפט הבורית שמזכיר הט"ז סי' צ"ה ביו"ד הנה כבר נודע מ"ש הצ"ץ בתשובה דבורית העשוי מאפר ולויג זה נפסל מאכילת כלב ופשיטא דמותר לאחר פסח ולא עבר על בל יראה אך אף אם הוא חמץ גמור כבר כתב בנוב"י מהד"ת דאם מכר בע"פ אחר חצות והגוי משך פשיטא דמותר לאחר פסח דהגוי קנהו במשיכה ע"ש".
     2. קנה בושם (ח"ג סי' כ"ו) – "על דבר שאלתך אם מותר להשתמש בחומר ניקוי 'איזי אוף', שהוא מועיל מאד להורדת השמנים ושאר לכלוכים מהכלים, אם יש לחוש דאולי הוא מורכב בתערובות איסור או משום חשש איסור חמץ בפסח. הנה לענ"ד אין בזה שום חשש וגם מותר לכתחילה לנקות בו את הכלים הן בנוגע לחשש איסור חמץ בפסח, והן בנוגע לחשש משאר איסורים, אפילו אם יש בזה תערובות איסור או חמץ, והן בנוגע לאיסור בשר בחלב, מכיון שהוא פגום מעיקרא ואין כוונתו לבטל, וכש"כ שהוא פגום כל כך שמתוך חריפתו הוא גם נפסל מאכילת כלב, שאפילו בתוך הפסח מותר להשתמש בו".
     3. מנחת אשר (הגדה של פסח סי' כ"ד) – "נראה שהמיקל יש לו על מה לסמוך".

1. משחת שיניים: בפסח.

לשאר ימות השנה - עי' יו"ד סי' צ"ח סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.

* 1. **מחמיר**.
     1. אג"מ (י"ד משה אות כ"ד) – "להשתמש רק במשחת שיניים שיש הכשר עליו לפסח".

אג"מ (רשומי אהרן ח"ב או"ח סי' תמ"ב אות א') – "יש להחמיר ולא להשתמש במשחת שיניים שיש בתוכה חמץ אע"פ שנפסל מאכילת כלב, מאחר שנכנס לתוך הפה".

אג"מ (שמעתתא דמשה סי' תמ"ב סעי' ו', ס"ק ז', עי' היטב הל' פסח [הגר"ש איידר זצ"ל] עמ' כ"ז הע' ק"ח [לשונו מובא לקמן]) – "אין להשתמש במשחת שיניים שיש בה תערובת אלכוהול. (**ואע"פ שנפסל מאכילת כלב ואין בו איסור בפסח** [ואף אם בלעו בטעות אין בזה אחשבי', (עי' במשנ"ב סי' תמ"ב ס"ק מ"ה)], מ"מ כיון שאפשר להשתמש במשחת שיניים שאין בה אלכוהול ושאר חשש חמץ, לכן אין להשתמש במשחה שיש בה חשש חמץ)".

* + 1. רבבות אפרים (ח"א סוף סי' י"ד) – "בודאי לכתחילה אין להשתמש במשחת שינים בפסח שיש שם תערובות חמץ וכמו שכתב בספר אוצר הפסח על אור"ח ח"א עמ' נ"ט".
    2. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח פרק ב' הע' ק"ח) – "אע"פ ששמעתי מפי הגרמ"פ שליט"א [זצ"ל] דמשחת שינים נחשבת נפסל מאכילת כלב [ואף אם בולעו בטעות אין בזה אחשביה (ע' מ"ב ס' תמ"ב ס"ק מ"ה) ודוק] מ"מ אמר כיון שאפשר להשיג משחת שינים בלי אלקאהאל ושאר חשש חמץ אין להשתמש במשחת שינים שיש בה חשש חמץ וכן שמעתי מו"ר הגר"א קטלר זצ"ל".
    3. ***שערים מצויינים בהלכה (סי'*** קי"ב ס"ק ב') – "כתוב במצודת דוד (סי' קיז), - סמים שמנקים בהם השינים (משחת שינים) יש בו תערובות חמץ, וכמו כן כל מיני שמנים מרקחים פרפומים וקוסמטיקס, אין להשתמש בהם בפסח".
    4. הו"ד בפסקי תשובות (סי' תמ"ב הע' ד', אמנם ע"ש באות י').
    5. משנה הלכות (***אליבא דהלכתא גליון פ"ג עמ' ע"ד טור ג') – "***דמשחת שיניים ומי פה אין להשתמש בזה רק אם זה עם השגחה שזה כשר לפסח".
    6. הגריש"א זצ"ל (***אליבא דהלכתא גליון פ"ג עמ' ע"ד טור ג'*** ד"ה וכן בספר).
    7. קובץ הלכות (פסח פרק י"ב סעי' י"א, הע' י"ב) – "משחת שיניים ומי שטיפת הפה שיש בה תערובת חמץ אין להשתמש בהן בפסח כלל, אף שאינם ראויים לאכילה. [דאף דאפשר דבכה"ג מדינא שרי, אין הצורך לזה גדול כ"כ ואינו מן ההכרח כ"כ, ולכן אין להקל בזה]".
    8. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (***אליבא דהלכתא גליון פ"ג עמ' ע"ד טור ג') –*** "דיש לדקדק בפסח להשתמש בדוקא עם משחת שיניים ומי פה שכשר לפסח, ובפרט שהרי מכניסים את זה לתוך הפה".
    9. תשובות והנהגות (ח"ה סי' קכ"ז אות י"א) – "משחת שיניים - צריך הכשר, כיון שנעשה עם סורביטול שעלול להיות חמץ (ולכל השנה מצוי עם גליצרין שיש בו שומן מהחי)".
    10. קובץ חוקת הפסח (סי' ג' סעי' ט"ו) – "משחות שיניים מתוקות אסורות, משום שחומרי הטעם שבהם בחשש חמץ".
        1. נראה שרובם מיקל מעיקר הדין, ורק נכון להחמיר.
  1. **מיקל**.
     1. אור לציון (ח"ג פרק ח' סעי' ו', הע' ו') – "סבונים, משחות שיניים, משחות כלים וחומרי ניקוי, בשמים ותמרוקים, אינם ראויים לאכילה כלל, ואין בהם חשש חמץ בפסח, ומותרים בשימוש בפסח ואינם צריכים הכשר [ואף משחת שיניים שפסולה מאכילת כלב מותר להשתמש בה בפסח. ואין לחוש שמא יבלע ממנה. שכיון שלא מכוין לאכילה, לא שייך למימר מדאכליה אחשביה]".
     2. הגר"ע אויערבאך שליט"א (***אליבא דהלכתא גליון פ"ג עמ' ע"ה טור ג'***) – "דאפשר להקל להשתמש לכתחילה במשחת שיניים שמעורב בו חמץ כיון שנפסל מאכילת כלב, ואין בדעתו לבלעו רק לפלוט את זה, וכן אינו חשיב כסיכה".
     3. ***חוט שני (פסח פרק ז', עמ' צ"ז)*** – "משחת שיניים, או מה שקרוי מי-פה לשטיפת הפה ופולטים אותו מיד, ואינו ראוי לאכילת כלב מלפני פסח, מותר להשתמש בהם בפסח דמש"כ המג"א לגבי דיו 'שנותן שלא בכונה' היינו שלא בכוונת אכילה, וה"ה דברים הללו אין לו בהם כונת אכילה".
  2. מראי מקומות – ס' הכשרות (פרק כ"א סעי' ע"ד).
     1. **הגר"א נבנצל שליט"א (תשובות אביגדר הלוי עמ' ש"מ אות י"ד) – "בשולחן ערוך (או"ח תמב י) כתוב שדיו מבושל בשֵכר שעורים - מותר לכתוב בו בפסח, וביאר המשנ"ב (ס"ק מ"ד) שהשכר פגום אף לשתיית-כלב. האם ניתן ללמוד מכאן שמשחת שיניים א"צ הכשר לא לפסח ולא לשאר ימות השנה. תשובה: חס ושלו'. שאלה: למה. תשובה: הייתי רוצה לראות יצרני משחת שניים המפרסמים שמשחתם פסולה לאכילת כלב".**
     2. **הר"א פרץ (צהר חט"ו עמ' קע"ט אות ח', קובץ חוקת הפסח סי' ג' סעי' ל"ח) – "משחות שינים; המשחות המתוקות חייבות הכשר. ואף שחלק מן הפוסקים התירו זאת בזמנם, מ"מ בזמננו טעמה טוב וחייבת הכשר. [ואף אם בהיית החמץ מעורב אין לחוש, מ"מ אחר הסרת ושטיפת הסבון נשאר היטב טעם כפה ונפרד מהסבון שהיה עמו וטעם זה ראוי לאדם]. זולת משחות שיניים מרות וסרוחות כמו משחות הניתנות לחולי חניכים שאין בהם כל חשש".**
  3. **חוט דנטלי** (dental floss): **בפסח**.
     1. מחמיר.
        1. **הר"א פרץ (קובץ חוקת הפסח סי' ג'** סעי' ט"ו) – "חוט דנטלי, אם יש בו חומרי טעם יש להימנע מלהשתמש בו, כי לפעמים מקורו בחמץ. ד) קיסמים מתוקים יש להימנע משימוש בהם".
     2. מראי מקומות.
        1. הגר"א נבנצל שליט"א (תשובות אביגדר הלוי עמ' ש"מ אות י"ג) – "חוט דֵנטָלִי שאיתו ניתן להוציא שיירי מזון בין השיניים - האם צריך הכשֵר לפסח כדי להשתמש בו. (בין כשיש בו טעם ובין כשאין בו טעם). תשובה: אם יש בו טעם צריך הכשר, ואם אין בולעים כלום ממנו א"צ".
  4. **מי הדחת פה: בפסח**.
     1. מחמיר.
        1. משנה הלכות (***אליבא דהלכתא גליון פ"ג עמ' ע"ד טור ג') – "***דמשחת שיניים ומי פה אין להשתמש בזה רק אם זה עם השגחה שזה כשר לפסח".
        2. קובץ הלכות (פסח פרק י"ב סעי' י"א, הע' י"ב) – "משחת שיניים ומי שטיפת הפה שיש בה תערובת חמץ אין להשתמש בהן בפסח כלל, אף שאינם ראויים לאכילה. [דאף דאפשר דבכה"ג מדינא שרי, אין הצורך לזה גדול כ"כ ואינו מן ההכרח כ"כ, ולכן אין להקל בזה]".
        3. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (***אליבא דהלכתא גליון פ"ג עמ' ע"ד טור ג') –*** "דיש לדקדק בפסח להשתמש בדוקא עם משחת שיניים ומי פה שכשר לפסח, ובפרט שהרי מכניסים את זה לתוך הפה".
     2. מיקל.
        1. קנה בשם (ח"א סי' כ"ה) – "ומה ששאלת אם בדבר שאינו עומד לבלוע אלא לטעום ולפלטו שייך בו ג"כ אחשביה לענין איסור חמץ בפסח, אם דוקא באכילה ממש אמרינן אחשביה ולא בטעימה, או כיון שדרך הנאתו כן הוא על ידי טעימה, אמרינן ג"כ דאחשביה ואסור. והנלענ"ד בזה דאע"פ שגוף הדבר אינו עומד לאכילה אלא שדרך הנאתו כן הוא על ידי טעימה ולצורך זה נעשה, א"כ בודאי דמחשבתו מחשיבו לחמץ ואסור. וגדולה מזו כתב בשו"ת מהר"ם שיק (חאו"ח סימן רמ"ב) לענין שנופטאבק שמתוקן עם חמץ דמחשבתו שעשאו ותיקנו להריח מחשיבו, דחמץ למאי שמתקנין אותו מחשיבו, ומקיים שם החמץ עליו יעו"ש, אלא שהאחרונים הסכימו להקל בשנופטאבאק משום דמה שנהנה מהחמץ בחוש הריח חשיב שלא כדרך הנאתו כמש"כ בשו"ת מהר"ם שיק (שם). ובשו"ת דברי חיים (חיו"ד סימן כ') הקיל בה מטעם אחר משום דכבר נתבטל החמץ קודם פסח ואין שם חמץ עליו, וגם אין מריחים טעם החמץ כלל יעו"ש, עיין באורחות חיים (מספינקא) (סימן תס"ז אות כ"א) שהביא עוד הרבה אחרונים שמקילים בזה, ובבית מאיר (או"ח סימן תס"ז ד"ה תו להג"ה) הקיל ג"כ להריח בטאבא"ק משום דחרכו קודם זמנו מותר בהנאה, וס"ל דלהריח דרך האף אינו בכלל אכילה אלא בכלל הנאה, אמנם לעשן דרך הפה אפשר לומר דמשום חומרא דחמץ הוי דומיא דאכילה יעו"ש, ועכ"פ זה פשוט דאע"פ שפולט את גוף הדבר, אלא דמ"מ חיך אוכל יטעם לו בטעם היוצא ממנו דבודאי מחשבתו מחשיבו לחמץ כיון שמתקנין אותו לזה, וכסברת המהר"ם שיק שם. אמנם **היכא דליכא שום הנאה בטעימה זו** אלא שלאיזה צורך הוא צריך לבלוע ולפלוט, **כגון להדחת הפה** או לאיזה סיבה אחרת, בכה"ג נראה דמותר לבלוע ולפלוט, וכמו שמותר לכתוב בדיו המבושל בשכר שעורים כמבואר בשו"ע (שם סימן תמ"ב ס"י), ולא חיישינן שיתן קולמסו לתוך פיו, שכיון שאינו מכוין לאכילה ליכא קפידא כמש"כ המג"א (שם ס"ק ט"ו), ואע"ג דמדברי המג"א שם משמע לכאורה דדוקא אם נותן קולמסו לתוך פיו שלא בכוונה שרי, אבל ליתן קולמסו לתוך פיו בכוונה אה"נ דאסור, מ"מ בדברי התרומת הדשן (סימן קכ"ט) שמשם הוא מקור הלכה זו מבואר להדיא שמתיר אפילו לכתחילה ליתן הקולמוס לתוך פיו כדי להחזיקה, ואע"ג שטועם עי"ז מן הדיו אין בכך כלום, וה"נ אם נותנו לתוך פיו לאיזה צורך אחר אם אינו עשוי לאכילה או ליהנות מטעם היוצא ממנו אין בכך כלום, כיון שאין שם חמץ עליו".
        2. הו"ד בפסקי תשובות (סי' תמ"ב אות י') – "מ"ב סקמ"ה: ולא חיישינן שמא ישכח ויתן קולמוסו לתוך פיו וכו' שהוא שלא בכוונה אין קפידא. משמע שדווקא אם נותן קולמוסו לתוך פיו שלא בכוונה שרי, אבל לתת קולמוסו לתוך פיו בכוונה אסור, אמנם בדברי תרומת הדשן (סי' קכ"ט) ששם מקור הלכה זו מבואר להדיא שמותר אפילו לכתחילה לתת הקולמוס לתוך פיו, ואף על פי שטועם עי"ז מן הדיו שמעורב בו חמץ אין בכך כלום, כיון שאין ראוי לאכילה. ומכאן נלמד לענין שטיפת הפה ב"מי פה" וכדו' שאינו עומד להנאת אכילה, אלא מכניסים לפה ופולטים, שמותר להשתמש בו בפסח, ואף אם יש בו מרכיבי חמץ, אין בכך כלום כיון שאין החמץ ראוי כלל לאכילה, שהרי נתקלקל ע"י שאר התרכובות שבו, אין שם חמץ עליו, ואין לאסור משום 'אחשביה', כיון שאין עומד לאכילה ואף אם תוך כדי שטיפת הפה מרגיש הטעם היוצא ממנו אין בכך כלום, וכנתבאר לענין דיו שבקולמוס שמעורב בו חמץ שמותר להכניסו לפיו".
        3. ***חוט שני (פסח פרק ז', עמ' צ"ז)*** – "משחת שיניים, או מה שקרוי מי-פה לשטיפת הפה ופולטים אותו מיד, ואינו ראוי לאכילת כלב מלפני פסח, מותר להשתמש בהם בפסח דמש"כ המג"א לגבי דיו 'שנותן שלא בכונה' היינו שלא בכוונת אכילה, וה"ה דברים הללו אין לו בהם כונת אכילה".
     3. מראי מקומות – ס' הכשרות (פרק כ"א סעי' ע"ד).
  5. **שפתון**.
     1. מיקל.
        1. אור לציון (ח"ג פרק ח' סעי' ו', הע' ו') – "והוא הדין לענין אודם שנפסל מאכילת כלב, ונותנים אותו על השפתיים, (באופן שאין בעיה מצד צניעות), שאין לחוש בו משום חמץ בפסח, שאף שלפעמים נבלע עם האוכל, כיון שאין מכוונים לאכילה שרי, וכמו שנתבאר, ואין צריך לחזר שיהא כשר לפסח דוקא".
     2. מחמיר.
        1. לכאורה המחמירים לגבי משחת שיניים, ה"ה כאן.
     3. מראי מקומות.
        1. הגר"ע אויערבאך שליט"א (***אליבא דהלכתא גליון פ"ג עמ' ע"ד טור א'***) – "דסבון קרם לחות, איפור, שפתון (שנותנים על השפתיים) וכדו', מעיקר הדין מותר להשתמש בהם בפסח אף שמעורב בהם חמץ כיון שנפסל מאכילת כלב, אולם נוהגים להחמיר בזה דחוששין דסיכה כשתיה אף שנפסל מאכילת כלב".

1. שאר מקרים.
   1. **אלכוהול** (alcohol).
      1. אינו נחשב כנפסל מאכילת כלב.
         1. אג"מ (או"ח ח"ג סי' ס"ב, שמעתא דמשה ס"ק ב') – "ואלקאהאל עצמו כשהוא בעין לא נחשב נפסל מאכילה שיש מנכרים ששותין אותו ע"י תערובות ותיקון קצת".
   2. **תרופות**.
   3. מחבר (סעי' ו') – "**נהגו לגרר הכתלים** והכסאות שנגע בהם חמץ, ויש להם על מה שיסמוכו".
      1. מ"ב (ס"ק כ"ח) – "ויש להם ע"מ שיסמוכו. ר"ל דאין ללעוג על המנהג לומר שהוא מנהג שטות וחומרא יתירא אלא יש לזה סמך מן הירושלמי דאיתא שם הטח ביתו בצק חייב לבער".
      2. שעה"צ (ס"ק נ"ב) – "ומכל מקום ראיה גמורה ליכא, דהתם כשטח על הכותל כעין שטחין בטיט דיכול להתקבץ כזית במקום אחד, אבל לא בנגיעה מועטת [ב"ח]. והענין, דישראל קדושים הם ונהגו להחמיר אפילו במשהו".
      3. מראי מקומות – חוט שני (***פסח פרק ב' ס"ק י', עמ' ס"ה***).

**ערב פסח שחל להיות בשבת**

# סימן תמ"ד

1. שבת הגדול.
2. תענית בכורות.
3. סיום לתענית בכורות.
4. מכירת חמץ.
5. בדיקה - סעיף א'.
6. לא בדק בי"ג, אם יכול לבדוק בשבת.
7. ביעור חמץ.
8. שאר דברים ערב שבת.
9. ליל שבת.
10. לחם משנה: *מצטרפים מצה****.***
11. אין לו לחם לסעודת שבת.
12. ***אם יכול לאכול ב' סעודות בליל שבת***.
13. סעודת בוקר.
14. זמני סעודה שלישית.
15. החיוב של סעודה שלישית.
16. אכילת קטניות.
17. ניצוק.
18. סילוק השולחן: ערב פסח שחל בשבת.
19. שינוי מקום: ערב פסח שחל בשבת.
20. מוקצה - מצות מצוה.
21. ***דבר שדרכו לידבק בכלי - סעיף ג'.***
22. ***לנקות מפירורים*** - סעיף ד'.
23. לנער מפה מן הפירורים.
24. לכבד הבית.
25. האם יש דין ביזוי אוכלין בחמץ.
26. לבטל חמץ בשבת - סעיף ו'.
27. הכנה משבת ליו"ט.
28. **לקיחת ה'קיטל' כשמתארח במקום אחר.**
29. **להביאו ה'קיטל' דרך לבישה בשבת.**
30. ***לומר אישן כדי שאהיה ער בליל הסדר.***
31. *להחליף בגדים לכבוד יו"ט****.***
32. ***טבילה בשבת לכבוד יו"ט****.*
33. ***הולך ביום י"ד לדבר מצוה - סעיף ז'.***
34. ***ליל הסדר.***
35. אם אומרים "המבדיל בין קודש לחול".
36. מלוה מלכה: מוצ"ש שהוא יו"ט.

**פוסקים** - קיצור שו"ע (סי' קט"ו), בן איש חי (שנה א' פר' צו, ערב פסח בשבת), שלמת חיים (תורת חיים סי' מ"ד סדר ער"פ שחל בשבת, זוננפלד).

**דור המלקטים**:

* + 1. דיני ערב פסח שחל בשבת (זארגער).
    2. הל' ומנהגי ערב פסח שחל להיות בשבת (הויזדורף).
    3. הל' חג בחג (ערב פסח שחל בשבת).
    4. הל' ערב פסח שחל בשבת (ויסמאן).
    5. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ז).
    6. הגר"ש איידר זצ"ל (הל' פסח ח"ב פרק ל"ב - פרק ל"ו).
    7. ***חוט שני (פסח פרק ט"ו).***
    8. חקת הפסח (ערב פסח שחל בשבת, ארביב).
    9. חק ישראל (וועלץ, שנת תרפ"ז).
    10. יחוה דעת (ח"א סי' צ"א, חזון עובדיה פסח עמ' רנ"ב - רע"ג).
    11. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תמ"ד).
    12. מבקשי תורה (גליון ל', ערב פסח שחל בשבת).
    13. משרים אהבוך (ח"ב, מזלומיאן).
    14. נטעי גבריאל (ערב פסח שחל בשבת, קונ' מילי דפיסחא).
    15. נר יוסף (ערב פסח שחל בשבת, דומב).
    16. עמק התשובה (ח"א סי' ס"ט).
    17. ערב פסח שחל בשבת (כהן).
    18. ערב פסח שחל בשבת (ערוסי).
    19. ערב פסח שחל בשבת (שטרנבוך).
    20. ערב פסח שחל להיות בשבת (הגר"מ אליהו זצ"ל).
    21. פסקי הלכות (וגשל).
    22. קובץ הלכות לערב פסח שחל בשבת (הרפנס).
    23. שבט הלוי (***חי"א סי' קט"ז***, מבית לוי גליון ה' עמ' י"ג - כ"א, גליון ט"ז עמ' ט"ו - כ"ה, גליון י"ח עמ' י"א - כ"ב).
    24. קונ' שלמי אלעזר (מבקשי תורה גליון ל' עמ' רי"א - רע"א).

*שנת* ***- תשנ"ד, תשס"א, תשס"ה, תשס"ח,*** *תשפ"א****, תשפ"ה, תת"ה, תת"ח, תתי"ב, תתל"ב.***

***1994, 2001, 2005, 2008,*** *2021****, 2025, 2045, 2048, 2052, 2072.***

1. שבת הגדול - סימן ת"ל.
   1. **אמירת הגדה**.
      1. ערב פסח.
         1. חק יעקב (סי' ת"ל ס"ק ג') – "במנחה ההגדה. אפילו אם חל שבת הגדול בערב פסח".
         2. פמ"ג (סי' ת"ל מש"ז ס"ק א') – "אומרים פיוטים של שבת הגדול וגם עבדים היינו אף כשחל ערב פסח שבת".
         3. עי' בן איש חי (שנה א' פר' צו, ערב פסח בשבת אות ה') – "ובזה השבת מנהגי לדרוש בע"ה בבית הכנסת על ההגדה".
         4. חק ישראל (אות ל"ט).
         5. הגרי"א הענקין זצ"ל (גבורות אליהו או"ח סי' קכ"ו אות ז' ד"ה אחר).
         6. נטעי גבריאל (ערב פסח שחל בשבת פרק א' סעי' ה').
      2. אין אומרים.
         1. שלמת חיים (תורת חיים סי' מ"ד סדר ער"פ שחל בשבת אות ו') – "ואחר תפלת המנחה אומרים סדר קרבן פסח, והולכין לאכול סעודה שלישית [וא"א אז עבדים היינו]".
      3. מראי מקומות – נטעי גבריאל (ערב פסח שחל בשבת פרק ל"ג סעי' א').
   2. **פיוטים של שבת הגדול**.
      1. ערב פסח.
         1. א"ר (סי' ת"ל ס"ק ב') – "ואף כשחל בערב פסח אומרים בו הפיוטים של שבת הגדול (מעגלי צדק דיני חודש ניסן)".
         2. פמ"ג (סי' ת"ל מש"ז ס"ק א') – "אומרים פיוטים של שבת הגדול וגם עבדים היינו אף כשחל ערב פסח שבת".
         3. חק ישראל (אות א').
         4. הגרי"א הענקין זצ"ל (גבורות אליהו או"ח סי' קכ"ו אות ז' ד"ה בשבת) – "יוצרות".
         5. שבט הלוי (מבית לוי גליון י"ח עמ' י"א).
      2. בשבת הקודם.
         1. רביה"ק מסאטמאר זצ"ל הו"ד בעמק התשובה (ח"א סי' ס"ט אות י"ד) – "ע"פ שאלת כ"ק רביה"ק (שליט"א) [זצ"ל] אמרנו הפייט בשבת שלפני שבת שחל בו ע"פ אחר קדיש של תפילת העמידה. הפייט וערבה אומרים בשבת שחל בו ע"פ עיין מש"כ רביה"ק בפרשת עקב".
      3. אין אומרים.
         1. שלמת חיים (תורת חיים סי' מ"ד סדר ער"פ שחל בשבת אות ה') – "ואין אומרים פיוטים בשבת זו כדי למהר סעודת שחרית, שאחר שליש היום אסור לאכול חמץ".
      4. מראי מקומות – נטעי גבריאל (ערב פסח שחל בשבת פרק א' סעי' א').
         1. פסקי תשובות (סי' ת"ל אות ב') – "ויש שכתבו שכמו שמקדימים את דרשת שבה"ג לשבת הקודמת, כמו"כ גם הפיוטים שאומרים בחזרת הש"ץ דתפלת שחרית בשבה"ג שכתובים בהם הדינים הנצרכים קודם הפסח יש להקדים לאומרם בשבת הקודמת, ויש שכתבו שאם מקדימים לשבת הקודמת יאמרו אותו אחר שמו"ע לפני קדיש תתקבל. ויש שכתבו שאין לשנות מהמנהג בכל שנה ויש לומר הפיוטים בשבת ערב פסח, ויש נוהגים שאין אומרים כלל הפיוטים בשבת הגדול שחל בערב פסח".
   3. **דרשה**.
      1. בשבת הקודם.
         1. א"ר (סי' ת"ל ס"ק ב', א"ז סי' תכ"ט ס"ק א') – "כשחל בערב פסח ... דורשין בשבת שלפניה (מהרי"ל מנהגים ה' שבת הגדול אות י)".
         2. חק יעקב (סי' ת"ל ס"ק ג') – "אם חל שבת הגדול בערב פסח, ואז דורשין בשבת הקודם (אחרונים)".
         3. פמ"ג (סי' ת"ל מש"ז ס"ק א') – "והדרשה, אם חל ערב פסח שבת מקדימין שבת שעבר, כי בערב פסח שוב אי אפשר להזהיר ולתקן מה שצריך קודם פסח, עיין חק יעקב [ס"ק ג] ואליה רבה [ס"ק ב]".
         4. עי' גר"ז (סי' תכ"ט סעי' ב').
         5. עי' בן איש חי (שנה א' פר' צו, ערב פסח בשבת אות ה') – "ודרוש שבת הגדול הוא בשבת הקודם".
         6. מ"ב (סי' תכ"ט ס"ק ב', סי' ת"ל ס"ק ב') – "ואפילו אם חל שבת הגדול בע"פ ואז דורשין בשבת הקודם [אחרונים]".
         7. דרכי חיים ושלום (חודש ניסן אות תקנ"ה) – "אם חל שבת הגדול בערב פסח הי' אומר הדרשה בשבת שלפני זה".
         8. חק ישראל (אות א', ח"ב אות א') – "ובערוך ששלחן ... אבל לדידן אין המנהג כן רק כשחל ערב פסח בשבת דורשים בשבת הקודם".
         9. כה"ח (סי' תכ"ט ס"ק ד').
         10. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' י"ד אות ה') – "שבת הגדול שחל בערב פסח היה רבינו דורש בשבת שלפני שבת הגדול".***
         11. הגר"ש איידר זצ"ל (הל' פסח ח"ב עמ' שנ"ט).
         12. קנין תורה בהלכה (ח"ג ריש סי' נ"ו).
         13. שבט הלוי (מבית לוי גליון י"ח עמ' י"א).
         14. עי' יחוה דעת (ח"א סי' צ"א אות א', חזון עובדיה פסח עמ' רנ"ב אות א') – "יש להקדים דרשת שבת הגדול ליום שבת ז' ניסן, כדי להורות לעם את הדרך ילכו בה ואת המעשה אשר יעשון, בהלכות הפסח, כהגעלת כלים והכשרם, בדיקת החמץ וביעורו, ואפיית המצות, ובדיקת המרור מהתולעים, לצורך הסדר של ליל פסח [דרשות מהרי"ל ריש הל' פסח. אליה רבה (סימן ת"ל סק"ב). חק יעקב שם סק"ג. שו"ת כנסת יחזקאל (ס"ס כ"ג). מרן החיד"א במחזיק ברכה (סי' תל סק"ג) בשם מהרי"ש בתשובה סי' ז'. ושאר אחרונים. ומה שסיימתי שגם בשבת הגדול יש לדרוש בדברי אגדה, כ"כ בבן איש חי (פר' צו הל' ע"פ שחל בשבת אות ה) וכן מנהגינו. וסיום הדברים שיש להרחיב הדבור וכו', מדברי הגאון יעב"ץ בסידורו.] ומכל מקום גם בשבת ערב פסח שהוא שבת הגדול, לעת ערב, יש לדרוש בדברי אגדה, בסיפור יציאת מצרים, ובחיזוק האמונה. ויש להרחיב הדבור בתוכחות מוסר להוכיח את העם ולהזהירם גם על ביעור השאור שבעיסה במעשים הרעים, ומחמצת הדעות המשובשות, ונפיחת המדות המקולקלות ולהחזירם למוטב".
         15. עי' ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תמ"ד סעי' א') – "ערב פסח שחל בשבת מקדימין את דרשת שבת הגדול ליום שבת ז' ניסן, כדי להורות לעם את הדרך ילכו בה ואת המעשה אשר יעשון, בהלכות הפסח, כהגעלת כלים והכשרם, בדיקת החמץ וביעורו, ואפיית המצות, ובדיקת המרור מהתולעים, לצורך הסדר של ליל פסח. ומכל מקום גם בשבת ערב פסח שהוא שבת הגדול, סמוך לעת ערב, יש לדרוש בדברי אגדה, בסיפור יציאת מצרים, ובחיזוק האמונה. ויש להרחיב הדיבור בתוכחות מוסר להוכיח את העם ולהזהירם גם על ביעור השאור שבעיסה במעשים הרעים, ומחמצת הדעות המשובשות, ונפיחת המדות המקולקלות ולהחזירם למוטב".
      2. ערב פסח.
         1. ערה"ש (סי' ת"ל סעי' ה') – "ויש שכתבו שכשחל ערב פסח בשבת שדורשין בשבת הקודם [ח"י] וזהו לדידהו שהיו אומרים דיני פסח בדרשה והיו צריכים להודיע להם קודם הפסח מה יעשו אבל לדידן שכל מי שיש לו שאלה שואל מהרב ודרשתינו הוי בעניינים אחרים אנו דורשים בשבת ערב פסח".
      3. מראי מקומות – נטעי גבריאל (ערב פסח שחל בשבת פרק א' סעי' ג', סעי' ד').
2. תענית בכורות - סימן ת"ע סעיף ב'.
   1. **צום**.
      1. מחבר (סי' ת"ע סעי' ב') – "אם חל ערב פסח בשבת, יש אומרים שמתענים הבכורות ביום ה', ויש אומרים שאינם מתענים כלל".
      2. **אינם מתענים כלל**.
         1. אגור בשם אביו (סי' תשע"א) – "פסק גדול בדורו מה"ר יעקב מולין כשחל ע"פ בשבת יתענו הבכורות ביום חמישי לפניו. אכן מורי אבי ז"ל לא הנהיג כן אלא שלא להתענות כל עיקר הואיל ונדחה נדחה מאחר שאינו אלא מנהג".
         2. כה"ח (ס"ק כ') – "אמנם עיין לעיל סי' תי"ז או' כ"א שכתבנו עוד כמה טעמים דאינו טוב להתענות בע"ש יעו"ש. וע"כ אין לזוז מדברי השו"ע. וכ"ה המנהג דאפי' אם לא התענו הבכורים ביום ה' כגון שאכלו בסעודת חתן או ברית מילה אין מתענין עוד ביום הששי. והטעם נ"ל דכיון שי"א שאינם מתענין כלל לכן נהגו להקל".
         3. עי' יחוה דעת (ח"א סי' צ"א אות ג', חזון עובדיה פסח עמ' רנ"ד אות ג') – "ערב פסח שחל להיות בשבת, יש פוסקים שמצריכים את הבכורים להקדים התענית ליום חמישי. ויש חולקים ואומרים שהואיל ונדחה התענית ממקומו, שאי אפשר להתענות בשבת, ידחה לגמרי, ואין צורך להתענות כלל. ואף על פי שמרן השלחן ערוך פסק כדעה אחרונה להקל, **מכל מקום אם אפשר** לבכורות להשתתף בסיום מסכת או בשאר סעודות מצוה, כגון ברית מילה, ופדיון הבן, וסעודת חתן וכלה, טוב לעשות כן".
         4. עי' ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תמ"ד סעי' ג') – "ערב פסח שחל להיות בשבת, יש פוסקים שמצריכים את הבכורים להקדים התענית ליום חמישי. ויש חולקים ואומרים שהואיל ונדחה התענית ממקומו, שאי אפשר להתענות בשבת, ידחה לגמרי, ואין צורך להתענות כלל. ואף על פי שמרן השלחן ערוך פסק כדעה אחרונה להקל, וכן הוא מעיקר הדין, מכל מקום אם אפשר לבכורות להשתתף בסיום מסכת או בשאר סעודות מצוה, כגון ברית מילה, ופדיון הבן, וסעודת חתן וכלה, טוב לעשות כן".
      3. **יום חמישי**.
         1. רוקח (סי' ע"ר) – "הבכורות מתענין יום י"ד ואם חל הפסח יום א' מתענין יום ה'".
         2. מהרי"ל (שו"ת סי' ק"י, סי' קנ"ח אות א') – "אבל ברוקח כתב דמתענין ביום ה', וכן כתב [מהרא"ק] במנהגיו וכן המנהג".
         3. תרומת הדשן (ח"א סי' קכ"ו) – "יראה דמתענין ביום חמישי שלפני השבת".
         4. רמ"א (סי' ת"ע סעי' ב') – "אבל יש לנהוג כסברא הראשונה".
         5. לבוש (סי' ת"ע סעי' ב') – "ואם חל ערב פסח בשבת, נוהגין הבכורות להתענות ביום ה' שלפניו, ויש אומרים הואיל ואדחי אדחי, ואין מתענין כלל, שהרי אינו אלא מנהג, ובערב פסח דווקא, ואנו נוהגין להתענות ביום ה'".
         6. גר"ז (סי' ת"ע סעי' ז') – "אם חל ערב פסח בערב שבת מתענין הבכורות בו ביום אבל אם חל בשבת נדחה ליום ה' שלפניו".
         7. ח"א (כלל קכ"ט סעי' י"ב) – "ואם חל ערב פסח בשבת, יתענו ביום ה'".
         8. קיצור שו"ע (סי' קט"ו סעי' א') – "הבכורים מתענים ביום חמישי".
         9. בן איש חי (שנה א' פר' צו, ערב פסח בשבת אות א') – "והבכורות מתענים ביום חמישי".
         10. דרכי חיים ושלום (השמטות עם הוספות עמ' תי"ח אות א').
         11. חק ישראל (אות ב').
         12. אג"מ (או"ח ח"ד סי' ס"ט אות ד', שמעתתא דמשה סי' ת"ע ס"ק ב') – "שלכן אלו הנוהגין לצום פשיטא שצריכים לצום ביום ה'".
         13. הגרי"א הענקין זצ"ל (גבורות אליהו או"ח סי' קכ"ו אות ז') - לשונו מובא לקמן.
         14. הגר"ש איידר זצ"ל (הל' פסח ח"ב עמ' ש"ס).
         15. משנה הלכות (ח"ז סי' ס"ה) – "איכא שיטה במחבר דכשחל ע"פ בשבת פטורים לגמרי מלהתענות והגם דלא קיי"ל כן".
         16. שבט הלוי (מבית לוי גליון י"ח עמ' י"א).
         17. עמק התשובה (ח"א סי' ס"ט אות א') – "מתענין יום ה'".
         18. קובץ הלכות (פסח פרק י"ג סעי' ה') – "אם חל ערב פסח בשבת, נוהגים שמתענים הבכורות ביום חמישי".
         19. נטעי גבריאל (פרק ב' סעי' א').
      4. יום ששי.
         1. עי' מאירי (מגן אבות ענין כ"ג ד"ה ואף).
         2. ברכי יוסף (סי' ת"ע ס"ק ע') – "אם חל ע"פ בשבת יש אומרים שמתענין הבכורות ביום ה' וכו'. ומהר"ם פרובינצא"ל בתשובותיו כ"י סי' ע"א כתב דמתענין ביום הששי, והביא ראיות, וכתב שם שכן כתב רבינו מנחם לבית מאיר".
   2. **אב לצום בשביל בנו**.
      1. אין צריך להתענות.
         1. עי' כה"ח (סי' ת"ע ס"ק כ"ג) – "ומיהו המתענה בשביל בנו הבכור המיקל לא הפסיד. תשו' דברי מנחם סי' ח' פ"ת".
         2. יחוה דעת (ח"א סי' צ"א אות ג', חזון עובדיה פסח עמ' רנ"ד אות ג') – "ואב שרגיל להתענות בכל שנה בערב פסח בשביל בנו הבכור עד שיגדל, פטור לגמרי בשנה זו מהתענית. וכן נקבות בכורות פטורות לגמרי מתענית בכורות בשנה זו, ואין צורך שישתתפו בסיום מסכת לפטור עצמם מתענית".
         3. נטעי גבריאל (פרק ב' סעי' ו', הע' ז') – "כשהאב מתענה בשביל בנו הבכור א"צ להתענות בשנה זו [שו"ת דברי מנחם סי' ח' וכה"ח סקכ"ג], **אכן** אם יש שם מי שעושה סיום יש לו להשתתף".
         4. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תמ"ד סעי' ג') – "ואב שרגיל להתענות בכל שנה בערב פסח בשביל בנו הבכור עד שיגדל, פטור לגמרי בשנה זו מהתענית. וכן נקבות בכורות, אפילו במקומות שנהגו שהן מתענות בערבי פסחים בשאר שנים, בשנה זו פטורות לגמרי. ואין צורך שישתתפו בסיום מסכת לפטור עצמן מתענית, דהואיל ונדחה נדחה".
      2. צריך להתענות.
         1. חק ישראל (אות ב').
         2. עי' הגרח"ק זצ"ל (יומא טבא לרבנן עמ' ק"י אות ל"א) - לשונו מובא לקמן.
      3. נכון להשתתף בסיום.
         1. פסקי הלכה (סי' כ"א פרק ב' סעי' ג', הע' רצ"ה) – "יש אומרים שאב המתענה בשביל בנו הקטן ומיקל בשנה זו לא הפסיד, נכון להשתתף בסיום. [מהרמ"א משמע שגם בשנה זו צריך האב להתענות, **שהביא הדין של תענית האב עבור בנו בדין תענית ער"פ שחל בשבת**, ולכן נכון גם בשנה זו להתענות עבור הבן, ובזמנינו שהכל משתתפין בסעודת מצוה והדבר מצוי כמעט בכל מקום בודאי ראוי להשתתף בסעודת מצוה ולא להכנס לפלוגתא]".
   3. **נקבות**.
      1. מחמיר.
         1. הגרח"ק זצ"ל (מישרים אהבוך עמ' רנ"ד אות כ"ה) – "שאלה: בערב פסח שחל בשבת, האם צריכות גם הנקבות הבכורות להשתתף בסיום מסכת ביום ה' או ו'. תשובה: אלו שנוהגות לצום".
      2. מיקל.
         1. יחוה דעת (ח"א סי' צ"א אות ג', חזון עובדיה פסח עמ' רנ"ד אות ג') - לשונו מובא לעיל.
         2. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תמ"ד סעי' ג') - לשונו מובא לעיל.
   4. **אדם שכח להתענות ביום ה': אם צריך להתענות ביום ו'**.
      1. להתענות ביום ו'.
         1. עי' אמת ליעקב (הע' תמ"ו) – "ופ"א אירע בע"פ שחל להיות בשבת ששכח אחד ושתה קפה קודם הסיום ביום ה', והורה רבינו שעליו להשתתף בסיום אחר ביום ו'".
         2. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ה אות י"ב) - לשונו מובא לקמן.
         3. חוט שני (אמרי שפר [צארום] פסח עמ' רמ"ה) - לשונו מובא לקמן.
      2. אין צריך להתענות או להשתתף בסיום בערב שבת.
         1. קובץ הלכות (פסח פרק י"ג סעי' ו') – "בהנ"ל, בכור ששכח ואכל ביום ה' ולא השתתף בסעודת סיום, אין צריך להתענות או להשתתף בסיום בערב שבת".
      3. מראי מקומות – הררי קודש (על מקרא קודש פסח ח"ב סי' כ"ג, עמ' פ"ה).
         1. יומא טבא לרבנן (פרק ט' אות כ"ב, אות כ"ג) – "אם שכח ולא התענה ולא השתתף בסעודת מצוה ביום ה', צריך להתענות או להשתתף בסעודת מצוה ביום שישי. יש מי שאומר ...".
      4. **אדם שכח להתענות עבור בנו ביום ה': אם צריך להתענות ביום ו'**.
         1. הגרח"ק זצ"ל (יומא טבא לרבנן עמ' ק"י אות ל"א) – "ער"פ שחל בשבת ואדם שכח להתענות עבור בנו ביום ה' אם צריך להתענות ביום ו'. תשובה: כיון דביום שישי לא קובעים צום אינו צריך להתענות ומ"מ יכול להתענות עד זמן מנחה גדולה (חצי יום)".
   5. **יש לבכור איזה מיחוש**.
      1. אין צריך להתענות.
         1. שלמת חיים (תורת חיים סי' מ"ד סדר ער"פ שחל בשבת אות א'), הו"ד הגר"ש איידר זצ"ל (הל' פסח ח"ב פרק ל"ב הע' ח') – "יום י"ב בניסן הוא יום ה' פ' מצורע אז הוא תענית בכורים, ומקילים אז בתענית יותר מבכל שנה מפני שהוא מוקדם, ולכן אם יש לו לבכור איזה מיחוש לא יתענה [ונלע"ד **שבכל אופן יכולים לפדות** זה התענית בממון שיתן לפי ערכו לצדקה מאחר שאינו בזמנו וגם מעיקרא אינו תענית ציבור]".
         2. נטעי גבריאל (פרק ב' סעי' ג') – "אם יש לבכור איזה מיחוש א"צ להתענות, **אך ראוי שישתתף** בסיום או בסעודת מצות".
3. סיום לתענית בכורות.
   1. **אם מהני סיום בשנה זו**.
      1. מחמיר, אפי' למקילים בשאר שנים.
         1. עי' ישועות יעקב (סי' תע"א ס"ק ג') – "אפשר להחמיר בתענית בכורים שנדחה ליום ה' כשחל ע"פ בשבת כיון דאפשר לאכל הסעודה בלילה".
      2. מהני, אפי' להמחמירים בשאר שנים.
         1. נטעי גבריאל (פרק ב' סעי' א') – "ואפי' להמחמירים שלא מהני סיום להתיר לבכור לאכול, כשער"פ חל בשבת מותר הואיל והתענית מוקדמת".
      3. מראי מקומות.
         1. מקרא קודש (פסח ח"ב סי' כ"ג ד"ה והגאון, עמ' פ"ז) – "ישועות יעקב ... ובאמת יש עוד טעם להחמיר בזה שא' מהטעמים שהקילו לפטור עצמם מתענית בכורים בסיום מסכת אף אלו שלא למדו, הוא מפני שהוא גורם לזה שלא יוכל לערוך הסדר כהלכתו (עיין ערוך השולחן סימן ת"ע ס"ה ויעוין במ"ב ס"ק ג' בשם מהרי"ל) וכאן לא שייך טעם זה. והגאון מוהרא"י קוק הביא מגמרא זבחים (דף מח ע"ב) **דלא מצינו בכה"ת כולה שיהא טפל חמור מן העיקר** ...".
   2. **מתי עושים סיום**.
      1. שני סיומים.
         1. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' נ"ז אות ט', וכן עי' הגרח"ק [לקמן]) – "אף בער"פ שחל בשבת שבשו"ע (שם) י"א שהבכורים מתענים ביום ה' וי"א שאין מתענין כלל, ראיתי את מו"ר (שליט"א) זצוק"ל מחמיר יותר מהי"א הראשון **ועושה שני סיומים** הן ביום ה' והן בעש"ק, וכן נוהג בנו הגרח"ק שליט"א [זצ"ל] שהוא בכור, (ואח"כ ראיתי בהגהותיו של מו"ר על הגדה של הגרמ"ש שליט"א בגליון ההגדה שלו ציין ברכ"י שמביא עוד פוסקים שס"ל שמתענה ביום ששי)".
         2. עי' משנה הלכות (ח"ז סי' ס"ה) – "דאם רוצה יכול לסיים ביום ה' וגם ביום ו' דבזה ודאי יקיים ככל השיטות ולכן אפשר שהרב המסיים יעשה ב' סיומים סיום אחד ליום ה' ואחד ליום ו', ואתי אליבא דכ"ע כנלפענ"ד".
         3. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה פ') – "שאלה: ער"פ שחל בשבת, מתי עושים סיום מסכת לתענית בכורות. תשובה: יש עושין ב' סיומים וכן נהג אאמו"ר זצ"ל".

הגרח"ק זצ"ל (דולה ומשקה עמ' קע"ז) – "איך נהגו רבותינו בענין תענית בכורים (כשהוא עצמו בכור) לסיים רק יום ה' או גם יום ו'. תשובה: אאמו"ר זצ"ל סיים ב' הימים".

הגרח"ק זצ"ל (מישרים אהבוך עמ' רנ"ב אות כ"א) – "איך נהגו רבותינו בענין תענית בכורים (כשהוא עצמו בכור) לסיים רק יום ה' או גם יום ו'. תשובה: אאמו"ר זצ"ל סיים ב' הימים".

הגרח"ק זצ"ל (אלא ד' אמות של הלכה פרק מ"ה אות ב') – "כשחל ער"פ בשבת מסיים גם ביום ה' וגם ביום ו'".

* + 1. ביום חמישי.
       1. חק ישראל (אות ה').
       2. אג"מ (או"ח ח"ד סי' ס"ט סוף אות ד', שמעתתא דמשה סי' ת"ע סעי' ב') – "ואם שייך להסתפק הוא דאולי לא יועיל סיום אחד ביום ה' לבד דאם נדמה לתענית אסתר הרי כשהיה ברית מילה ביום ה' כשמתענים כל ישראל צריכים אלו דאכלו להתענות למחר ביום ו'. וא"כ לא יפטרו אלא כשיהיה להם סיום בשני הימים ביום ה' וביום ע"ש וזה היה נראה יותר לכאורה, אבל למעשה אין להחמיר בזה כיון שעצם החיוב הוא רק ממנהגא ואיכא י"א שאינם מתענים כלל כשחל ע"פ בשבת לכן יש להקל בעשיית סיום יום אחד אבל דוקא ביום החמישי יום שהבכורים מתענים לי"א הראשון שנוהגין כן".
       3. הגרי"א הענקין זצ"ל (גבורות אליהו או"ח סי' קכ"ו אות ז') – "והבכורים מתענין ביום ה' י"ב בו (שו"ע סי' תע סעי' ב), וכפי המנהג שעושין סיום מסכת ופדיון בצדקה, צריך גם זה להקדים ביום ה'".
       4. אור לציון (ח"ג פרק י"ב אות ג') – "שאלה. אם חל ערב פסח בשבת, כיצד ינהגו הבכורים לענין תענית בכורות. תשובה. מעיקר הדין אין צריכים הבכורים מבני ספרד להתענות כלל באותה שנה. אולם למעשה ראוי להנהיג לערוך סיום מסכת ביום חמישי שלפני פסח, ושיבואו הבכורות לשמוע ולהשתתף בסעודת סיום מסכת. ומי שלא הצליח להשתתף בסיום מסכת, פטור מעיקר הדין מתענית באותה שנה. ובני אשכנז שלא השתתפו בסעודת סיום מסכת מתענים בשנה זו ביום חמישי".
       5. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' קכ"ה אות ז') – "בשנה שחל להיות ערב פסח בשבת, שהבכורים מתענים יום ה', עושים הבכורים הסיום ביום ה', ואינם מתחייבים שוב להתענות למחר יום ו'".
       6. הגריש"א זצ"ל (דולה ומשקה הע' תע"ג, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ה אות י"ב, אות י"ג [לשונו מובא לקמן]) – "ולמעשה המנהג לעשות סיום רק ביום ה'. שכח ולא התענה, ואף לא השתתף בסעודת מצוה ביום חמישי צריך להתענות או להשתתף בסעודת מצוה ביום שישי. ובכור העושה סעודת מצוה בשבת כגון שהוא סנדק או מוהל בשבת, צריך להתענות ביום חמישי, ואינו נפטר בשל כך מהתענית, שאינו עדיף סעודת המצוה בשבת, מיום השבת עצמו שאינו פוטר מהתענית. ואם יש לו סעודת מצוה כגון ברית מילה, פדה"ב, או שבע ברכות לחתן יכול להשתתף בסיום ונפטר על ידי זה מהתענית, ומותר לאכול אחר כך כל היום, ואין צריך מעיקר הדין להתענות או לעשות סיום שוב ביום שישי".
       7. חוט שני (פסח פרק א' ס"ק ו', עמ' נ"ג) – "מטו משמיה דמרן החזון איש, דאם הבכור סיים מסכת ביום ה' ואכל סעודת מצוה, אינו צריך להתענות ביום שישי ומרן החזו"א השיב פעם לאחד ששאל, ע"פ מש"כ שו"ת חוות יאיר שאפשר לעשות סעודת סיום גם למחרת היום שסיים המסכת, ואף אפשר שגם בתוך שבוע מהסיום מקרי סעודת סיום, ולמד מהא דשלמה המלך עשה חנוכת הבית ז' ימים, עיי"ש. וא"כ לפי"ז אם עשה סיום ביום ה' יכול על סמך זה לאכול גם ביום שישי".
       8. עמק התשובה (ח"א סי' ס"ט אות א') – "מתענין יום ה'. והנוהגים לעשות סיום יעשו ג"כ יום ה'".
       9. קובץ הלכות (פסח פרק י"ג סעי' ה') – "והנוהגים לפטור התענית ע"י סעודת סיום, יעשו הסיום ביום ה', ושוב א"צ להשתתף בסיום בערב שבת".
    2. מראי מקומות – יומא טבא לרבנן (פרק ט' אות כ"א).
       1. האלף לך שלמה (סי' שפ"ו) – "ע"ד סיום מסכת יכול להקל להבכורים וא"צ להתענות ביום ו' ועל סיום איזה נביא החילוק כך אם למד לפי תומו וסיים בע"פ יכול להיות אפי' על סיום נביא אחד אפי' הוא קטן בקאפיטלין אבל אם למד כדי להיות לו סיום אז על מס' גדולה כיון דהוי מעלה הלימוד לו יהא דהוי שלא לשמה נמי נחשב סיום אבל אם לומד איזה נביא כדי לעשות סיום אין זה סעודת מצוה".
       2. מקראי קודש (פסח ח"ב סוף סי' כ"ג) – "ולענין הסיום אם יש לעשות ביום ה' או ביום ו' .... [ונכון לעשותו ביום ה' ולאכול גם ביום ו' משיירי הסיום של אתמול]".
       3. אמת ליעקב (או"ח סי' ת"ע הע' תמ"ו) – "אלו הפוטרים עצמן מחובת התענית על ידי השתתפות בסיום, יש להם ליזהר שלא לאכול או קודם הסיום [ופ"א אירע בע"פ שחל להיות בשבת ששכח אחד ושתה קפה קודם הסיום ביום ה', והורה רבינו שעליו להשתתף בסיום אחר ביום ו']".
       4. תשובות והנהגות (ח"ב סי' רי"א אות א') – "כשחל ערב פסח בשבת, הבכור מתענה ביום חמישי. ומי שכל שנה אינו מתענה בערב פסח, רק פוטר עצמו בסעודת מצוה כגון בסיום מסכתא, המנהג פשוט שמשתתף בסיום רק ביום חמישי ופטור, אבל יש מדקדקין להשתתף גם ביום ששי בסעודת מצוה אם אפשר, ואם יש שנים שסיימו, אחד מסיים בחמישי ואחד בששי ובשניהם עושין סעודת מצוה, ואז המשתתפין יצאו לשתי הדיעות. ובמתענה בשביל בנו, שיש מקילין לגמרי כשחל ע"פ בשבת, אין מקום להחמיר כ"כ להתענות בשניהם".
       5. נטעי גבריאל (פרק ב' סעי' ב', עי' סעי' ט' [לשונו מובא לקמן]) – "יש נוהגים לעשות סיום גם ביום ערב שבת".

נטעי גבריאל (פרק ב' סעי' ח') – "מי שטרוד וא"א לו לעשות סיום ביום ה', וכן אם לא היה שם מי שיכול לסיים, יכול לדחות הסיום ליום ער"ש, או בליל ששי".

* + - 1. ערב פסח שחל בשבת להגר"צ כהן פ"ב. ועי' בהגדש"פ וללוי אמר עמ' ר'. .
  1. **אם יכול לעשות הסיום ביום רביעי לילה**.
     1. בשעת הדחק.
        1. שבט הלוי (מבית לוי גליון י"ח עמ' י"א הע' ב', עמ' ס"ד, אמרי שפר [צארום] פסח עמ' רמ"ה) – "שאלה בשנת תשנ"ד חל ערב פסח בשבת, ותענית בכורים נפסק בשו"ע (סי' ת"ע סעיף ב') שהינו ביום חמישי - י"ב ניסן שהוא יום עבודה רגיל, ויש מהמשתתפים בשיעור שבו עושים סיום שמכהנים כשו"ב, ונוסעים באשמורת הבוקר למרחקים, ואין באפשרותם להשתתף בסיום מסכתא וכל שכן בסעודת המצוה, והורה מרן שליט"א שנעשה הסיום והסעודה ביום רביעי בערב - אור לי"ב ניסן. וכעת הנני בשאלתי למעכ"ת שליט"א. א. האם אפשר לעשות כן לכתחילה או רק בדיעבד, והיינו שהבכורים שיש כן באפשרותם להשתתף בסיום למחרת ביום חמישי, האם גם הם יכולים לבוא ולהשתתף עמנו בסיום ובסעודה באור ליום, ולפטור התענית. ב. האם ... תשובה: הוראה הנ"ל נבנית על מה שכתב הגאון חוות יאיר סי' ע', ומובא גם כן בפתחי תשובה יו"ד סי' רמ"ו ס"ק ח', דגם יום שלאחריו הוא בכלל השמחה בסעודת סיום. אבל אין לסמוך על זה למעשה רק בשעת הדחק כעין שאלה דלעיל - היות בסעודת סיום ערב פסח עושים על פי רוב רק דרך שיגרא - על כן בשנים מסודרות אין להקל. על זה באעה"ח מצפה לרחמי ה' כוחם של בתי דין הקבועים בעיר".
     2. מחמיר.
        1. חוט שני (אמרי שפר [צארום] פסח עמ' רמ"ה) – "שדעתו שאין לסמוך על החות יאיר אף בשעת הדחק. ואמר להוסיף בשמו. א. בשעת הדחק כשאין באפשרותם של הבכורים להתענות ביום חמישי י"ב ניסן, אזי למחרת ביום שישי י"ג ניסן הוא היום המיועד בעבורם להשלמת התענית. ב. לכתחילה צריכים המשלימים לקבל עליהם התענית ביום חמישי בתפילת המנחה, ובדיעבד כשלא קיבלו עליהם אין הקבלה מעכבת כבדין תענית יחיד (סי' תקס"ב סעיף ה'), מאחר ויום שישי יום השלמה קבוע לבכורים הוא. ג. אם התחילו להתענות ביום זה ונזדמנה להם מעודת מצוה להשתתף בה, יכולים להקל ולהפסיק התענית, ויכולים אף להקל שאין צריכים השלמה נוספת לאחר הפסח".
  2. **בכור שעושה סיום בערב שבת (בער"פ שחל בשבת): אם צריך להתענות (או לפטור עצמו בסיום) ביום ה'**.
     1. מחמיר.
        1. אג"מ (או"ח ח"ד סי' ס"ט אות ד') – "אבל כשנעיין לא שייך להסתפק דהא לא מסתבר לפוטרו ביום ה' כשמתענין כל הבכורים שהוא יום הקודם מחמת שלמחר יהיה לו סיום ואף בברית מילה שודאי יהיה לו למחר לא מסתבר לפוטרו מאחר שהיום מתענין למעשה וגם הוא הרי מותר להתענות".
  3. **בכור שעושה סיום ביום שבת (בער"פ שחל בשבת): אם צריך להתענות (או לפטור עצמו בסיום) ביום ה'**.
     1. מחמיר.
        1. אג"מ (או"ח ח"ד סי' ס"ט אות ד' ד"ה וא"כ) – "ול"ד לעשה סיום בשבת שהוא ודאי עיקר החיוב שלא יפטר משום שלא יתוסף כלום מצד הסיום בשבת על חיוב האכילה מצד שבת ואף סעודת ברית מילה בשבת אינו מוסיף כלום ולא שייך ליפטר בשביל זה מאחר שלא פטרו בשביל שבת עצמו".
        2. בצל החכמה (ח"ד סי' ק"ב) – "ע"ד אשר נסתפק וכו' בחל ער"פ בשבת שנוהגין הבכורות להתענות ביום ה', ויש בכור שהוא בעל ברית מוהל או סנדק בשבת שהוא ערב פסח, לענ"ד נראה שעכ"ז צריך הוא להתענות ביום ה' שלפניו, ואין לו לאכול ביום ה' ולסמוך על שמחת הברית שביום ש"ק ער"פ, כי בשערי תשובה (סי' תקנ"ט סקט"ו) נסתפק באותם ימי תענית שמותר לבעלי ברית לאכול בהם, אם מותרים הם לאכול גם קודם קיום המצוה די"ל שאין לאכול קודם המילה דשמא בינתיים יארע איזו קלקלה שלא יוכלו לקיים המצוה היום כתיקונה וביטל בחינם התעניות 'וכן משמע קצת מלשון הפוסקים' ע"כ ע"ש. ואם לשעה קלה משמע לי' מדברי הפוסקים לאסור לאכול קודם המילה מחששא דקלקלה, מכש"כ שיש לחוש לכך מיום ה' עד יום השבת. ואם כי יש לחלק קצת, מש"כ נלענ"ד נכון".
        3. הגרח"ק זצ"ל (יומא טבא לרבנן עמ' ק"י אות ל"ב) – "בכור שעושה סיום ביום שבת (בער"פ שחל בשבת) אם צריך להתענות (או לפטור עצמו בסיום) ביום ה'. תשובה: כיון דבשבת לא מתענים ולכך צמים ביום ה' וביום ה' הרי לא עשה סיום ומה יפטור אותו".
        4. נטעי גבריאל (פרק ב' סעי' ט') – "בכור העושה סעודת מצוה בשבת כגון שהוא בעל ברית או סנדק אינו פטור מהתענית, לכן יש לו לעשות סיום ביום חמישי, ונכון לשייר ליום ו' משיירי הסיום של יום ה'".
     2. מיקל.
        1. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תמ"ד סעי' ל"א) – "בכור שנולד לו בן בשבת ז' ניסן, ויכנס לברית בשבת ערב פסח, גם למנהג האשכנזים שהבכורות מתענים ביום ה', אין צריך להתענות ביום ה', אחר שביום החיוב, שהוא שבת, הוא נפטר מהתענית בהיותו אבי הבן".
  4. **קטן שיגדיל בשישי או בשבת (בער"פ שחל בשבת): אם אביו חייב להתענות בשבילו**.
     1. החייב על האב.
        1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ה אות י"ג) – "בכור קטן, שיהיה בר מצוה בשבת שהוא ערב פסח שחל בשבת, בהיות שהמנהג נקבע להתענות ביום חמישי, הרי שהחיוב נקבע בזה להתענות ביום חמישי, ולכן חייב האב להתענות ביום חמישי. וכן מי שנהיה בר מצוה ביום שישי י"ד בנסין אביו יצטרך לצום ביום ה' והוא לא יהיה צריך להתענות ביום ו'. דמאחר וכאמר המנהג נקבע להתענות ביום ה', הרי דזמן התענית בכורים בערב פסח שחל בשבת הוא ביום ה', ואז חייב האב להתענות בעבור בנו כי ביום ה' בנו עדיין קטן".
        2. הגרח"ק זצ"ל (יומא טבא לרבנן עמ' ק"י אות ל"ג) – "קטן שיגדיל בשישי או בשבת (בער"פ שחל בשבת) אם אביו חייב להתענות בשבילו או להפטר בסעודת מצוה (כגון סיום). תשובה: קטן אביו חייב להתענות בשבילו".
        3. נטעי גבריאל (פרק ב' סעי' י') – "מי שנעשה בר מצוה ביום עש"ק או בשבת, פטור מתענית ביום חמישי, אלא אביו יתענה עבורו או יעשה הסיום".
     2. מראי מקומות.
        1. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תמ"ד סעי' ל"ב) – "בכור שיהיה בר מצוה ביום שישי י"ג ניסן, או בשבת י"ד בניסן, יש אומרים שאין אביו צריך להתענות בשבילו ביום חמישי, אחר שביום חיוב התענית, הבן יכנס למצוות. ונכון שגם האב וגם הבן הבכור ישתתפו בסעודת סיום מסכת".

1. מכירת חמץ.
   1. **מי שמוכר חמצו בי"ג ניסן, כדי לפטור מבדיקה מקומות המיועדים לחמץ, אם בזה שנה צריך לעשות "מכירה י"ב"**.
      1. מיקל.
         1. התעוררות תשובה (ח"ב סי' ר"ב, עי' סי' ר"י [לשונו מובא לקמן]) – "בשו"ת חת"ס חאו"ח (סימן קל"א) נקט בפשיטות דמי שמוכר חמצו ביום י"ג שאין צריך לבדוק בליל י"ד, שבשעה שחל חובת הבדיקה שוב אינו שלו, ויש להסתפק בחל ע"פ בשבת שבודק בליל י"ג ומוכרו בע"ש ביום י"ג, האם צריך לבדקו בליל י"ג, או נאמר כיון שעיקר חובת הבדיקה חל בשבת רק משום טירחא וטלטול נר בודק בליל י"ג, א"כ כבר קודם שחל עיקר חובת הבדיקה מכר חדרו. ובאמת לא נמצא בגמרא דבר זה שצריך לבדוק בליל י"ג ואולי מותר גם בשבת על ידי טלטול נר מנכרי, והגם שטירחא הוא מ"מ חובת היום הוא, והגם שדבר שצריך עיונא אסור לעשות לאור הנר בשבת, מ"מ הרי יכול להעמיד שומר אצלו שישגיח עליו שלא יבוא להטות ועל ידי זה שרי כמבואר בשו"ע (סי' ער"ה ס"ב)".
            1. לענין בדיקה בליל שבת - עי' לקמן.
      2. מחמיר.
         1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ז אות א') – "מי שמוכר חמצו לנכרי בי"ג ניסן, כדי לפטור מבדיקה מקומות המיועדים לחמץ, הרי שבערב פסח שחל בשבת מקדימים את המכירה לי"ב, דבשנה זו חובת הבדיקה חלה בליל י"ג".
         2. נטעי גבריאל (פרק ב' סעי' י"ח, הע' כ"ז) – "הנוהגים להחמיר שבמקומות שקשה בהם הברקה, וברצונו לפטור עצמו מבדיקת חמץ, מוכרים אותם מקומות לנכרי קודם ליל י"ד, שהוא זמן הברקה, כדי שבהגיע זמן הבדיקה לא תחול עליו חובת בדיקה, אכן כשחל ער"פ בשבת, שזמן הבדיקה הוא ליל י"ג יש שכתב שא"צ למכור מקודם, הואל שבליל י"ד כבר מכור החמץ כהוגן, אך למעשה נוהגים המחמירים בשאר השנים למכרו קודם שעת הבדיקה, גם בשנה זו יש למכרו קודם ליל י"ג. [כן שמעתי וראיתי, וכן נהג הגאון בעל קהלות יעקב זצ"ל]".
         3. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תמ"ד סעי' כ"ד) – "הרגיל בכל שנה למכור ביום י"ג את המקומות שמשאיר שם חמץ, כדי שלא יתחייב בדיקה באותן מקומות, [ומשאיר מקום בביתו שבו יקיים חיוב הבדיקה], בשנה זו יש לו למכור את החמץ ביום חמישי י"ב ניסן, כדי שבליל י"ג ניסן לא יתחייב בבדיקה באותן מקומות שמכר".
   2. *לגרום חלות הקנין בשבת****.***
      1. ***מחמיר.***
         1. ***מהר"ם שיק (או"ח סי' ר"ה ד"ה ועכ"פ) – "צריך שיכתוב [השעה] שיתחיל שכירות הבית, כמו בשאר שנים בערב פסח שכתב מרן הגאון בעל חתם סופר זצ"ל [חידושי שלחן ערוך אורח חיים סימן תמ"ח במגן אברהם ס"ק ח'] שצריך לכתוב שבערב פסח קודם זמן איסורו בהנאה כגון שעה עשירית יתחיל השכירות של אותו מקום, שאם כותב סתם היום, אז אין מתחיל השכירות אלא בסוף היום, ואז כבר אסור בהנאה, ואי אפשר להקנותו אגב קרקע. ונהי דבערב פסח שחל בשבת והוא מוכר בערב פסח לא שייך זה, דבסוף היום של ערב שבת עדיין החמץ שרי, מכל מקום יש לכתוב גם בכהאי גוונא השעה משום דאם לא כן יחול הקנין בשבת, וכבר כתב בתשובת הגאון ר' עקיבא איגר זצ"ל בכתבים סימן קנ"ט דאסור שיחול הקנין בשבת, כיון שגמר הקנין הוא בשבת אסור משום גזירת מקח וממכר בשבת. ונהי דיש לומר דדווקא אם שניהם ישראלים אסור בכהאי גוונא, אבל בנידון כזה דהקונה הוא נכרי והישראל הוא מוסר לו המפתח בשעה עשירית ויכול הנכרי למשוך או להגביה ולקנות, ואיכא למימר הואיל, דהרי אינו מחוסר ממון, והוי כשלו קודם שבת, מכל מקום שכירת המקום חלה בשבת. וגם הרי מדרבנן לא אמרינן הואיל, ואם כן תיגמר בשבת. וכן נראה מדברי המרדכי [שבת רמז תנ"ד] שהביא המגן אברהם סימן רנ"ב ס"ק ה' דאפילו אם הגוי עושה גמר הקנין בשבת אסור והוא בכלל גזירת מקח וממכר, וכן כתב בתשובת כתב סופר סימן מ"ו. ובלאו הכי, הרי כתבו הפוסקים דאין לחלק בין ערב פסח של שאר שנים ובין ערב פסח שחל בשבת, דלענין הנ"ל ערב שבת הרי הוא כמו ערב פסח דעלמא, ואם כן גם כאן צריך לכתוב הזמן מפורש משעה עשירית, כן נראה לפיענ"ד".***
      2. מיקל.
         1. ***מחנה חיים (ח"ג או"ח סי' כ"ב) – "דנראה לי דיוכל למכור החמץ בשטר וכסף ולחזק הקנין כדת ודין לחול מזמן ידוע ביום מחר שהוא שבת קודש ערב פסח".***
      3. מראי מקומות.
         1. ***רע"א (ח"א סי' קנ"ט) – "לכאורה נ"ל להוכיח ממ"ש התה"ד בהא דאין פודין בשבת. ולא אמרינן יתן לכהן המעות מע"ש, דאיך יעשה עם הברכות (והובא במג"א סי' של"ט ס"ק ח') והרי הפדיון א"א לחול כ"א בשבת. ואעפ"כ לולי הברכות והסעודה היה מותר לפדות ע"י נתינת מעות לכהן בע"ש שיחול הפדיון בשבת. הרי מבואר דדין א' הנ"ל שרי. ואך מ"מ צריך ראי' גדולה לזה מהש"ס ... דבין בתנאי ובין באומר שיחול בשבת הוי שבות".***
         2. הר צבי (ח"א סי' קכ"ו) – "ראיתי בלוח א"י (הנדפס פה) משנת תר"ץ שחל ער"פ בשבת, מביא בשם הגרי"ח זאנענפעלד שליט"א דנכון לפרש בשטר מכירת חמץ השעה שבה יחול הקנין בע"ש שלא יהא הקנין בשבת. ואין דבריו נכונים בזה, שהוא רוצה לתקן כזאת רק בשביל ער"פ שחל בשבת דוקא, דהרי לענין שבות דמו"מ אין חילוק בין שבת ליו"ט, וכמוש"כ בספר בית מאיר (אהע"ז סוף סימן מה): והברור דמה דשרי ביום טוב ה"ה בשבת, דהא גזירות מו"מ שבת ויו"ט שוים, עכ"ל. וא"כ בכל ער"פ גם כשחל בחול למה לא חשש שלא יהא הקנין ביום טוב. חדא, ועוד דאדרבא בער"פ שחל בחול יש לחשוש בעיקר הקנין דלדבריו דהקנין חל בערב, הרי כבר עבר עליו זמן איסורו ושוב אינו ברשותו לאקנויי ...".
         3. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תמ"ד סעי' כ"ג) – "יש מי שכתב שאין לכתוב בשטר המכירה שהמכר יחול בשבת קודם שעה ששית, שנמצא עושה קנין ומשא ומתן בשבת. ויש אומרים דמאחר ומעשה הקנין הוא בערב שבת, אף שחלות הקנין תהיה בשבת, אין בכך איסור מקח וממכר בשבת. ולכתחלה אין לעשות כן".
         4. עי' סי' של"ט סעי' ד', לשיטות ומראי מקומות.
   3. **אם יש "טוב" למכור קודם חצות**.
      1. עי' לקמן.
   4. **אם מוכרים גם את השתי סעודות: או שסומכים על ברירה בדרבנן, או שזהו אומדנא דמוכח שלא מוכרים מה שמיועד לאכילתם**.
      1. מראי מקומות – הר"י ויינגולד (בית אהרן וישראל גליון קי"ח עמ' ע"ו).
   5. מראי מקומות.
      1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ז אות ט') – "פירורי חמץ לחוד אין צריך למכרם במכירת חמץ. ולפי זה כשחל ערב פסח בשבת המוכר את חמצו לגוי, יכול לעשות 'חלות המכירה' בערב שבת, שהרי את מה שיאכל בשבת לא מכר, ומה שנשאר 'בעין' מבערים, ואת הפירורים שישארו לא צריך למכור. אכן כל זה דוקא באדם פרטי שמוכר חמצו ישירות לגוי, אבל במכירה המקובלת שבדרך כלל עושים להרבה אנשים ביחד, יתכן מאד שיארע מקרה שיגיע זמן האיסור ואחד מהם ישכח או לא יספיק לבער את חמצו שנשאר לו מסעודות שבת (והרי לא מכרו), ולא יוכל להוציאו מביתו כיון שזה מוקצה, ויכשל ח"ו ב'בל יראה', לפיכך עדיף בכהאי גוונא לעשות שתחול המכירה בשבת. ויש המוכרים גם את המזון ב' סעודות דשבת לנכרי ומתנים עימו בשטר המכירה שנותן רשות להשתמש בחמץ עד הבוקר, והרי זה כהלוואה מהגוי. אך אין צריך לעשות כן, רק ישייר לעצמו מזון ב' סעודות וכמבואר בשו"ע סי' תמד ס"א".
2. בדיקה.
   1. **הזמן: ליל י"ג**.
      1. מחבר (סי' תמ"ד סעי' א') – "י"ד שחל להיות בשבת, בודקין ליל שלשה עשר. ומבערים הכל לפני השבת".
      2. **דצריך לבדוק בזמן כשבודקין בליל י"ד** – אג"מ (רבבות אפרים ח"ד סי' קי"ג אות ה'), הגר"ש איידר זצ"ל (הל' פסח ח"ב עמ' שס"ד, עי' פרק ל"ג הע' ז').
   2. **איסור אכילה קודם בדיקה**.
      1. גר"ז (סי' ת"ע סעי' ז').
      2. קיצור שו"ע (סי' קט"ו סעי' ב').
      3. מ"ב (סי' ת"ע ס"ק ו') – "ואינו רשאי לסעוד קודם הבדיקה".
      4. שלמת חיים (תורת חיים סי' מ"ד סדר ער"פ שחל בשבת אות ב') – "בערב ליל י"ג בניסן שהוא ליל ו' ערב שבת מצורע אז הוא בדיקת חמץ, ואפי' הבכורים שהתענו ביום אסורים לאכול קודם הבדיקה, אבל יכולים לאכול מיני מזונות עד כביצה ושאר מאכלים ומשקין אפי' יותר מכביצה קודם הבדיקה שזה לא נקרא רק טעימה, חוץ מיין שלא ישתו אז כלל שמא תטרף דעתו עליו ולא יוכל לבדוק כהוגן. ואם יש עליו הרבה לבדוק וקשה לו להתעכב בלי אכילה יצוה לאדם אחר לבדוק, ואותו שבודק יברך ג"כ כיון שהוא שלוחו".
      5. כה"ח (סי' ת"ע ס"ק כ"א).
      6. הגרח"ק זצ"ל (מישרים אהבוך עמ' רנ"א אות י"ח) – "יש להחמיר".
      7. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תמ"ד סעי' כ"א) – "אסור לאכול קודם הבדיקה כמו בשאר שנים, והיינו ...".
   3. **זמן הגעלת כלים**.
      1. יש להקל כל יום שישי.
         1. חק ישראל (אות ט"ו).
         2. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ז אות ב') – "בערב פסח שחל בשבת מותר להגעיל כלים כל יום שישי, ואינו דומה לשריפת חמץ דזמנו קבוע לכל ישראל, חששו שמא יטעו בשנים אחרות, מה שאין כן הגעלת כלים שאין זמנה קבוע. ועוד דלבית יוסף מותר להגעיל לאחר זמן האיסור אפילו בפסח, ואם כן אין להחמיר לחשוש שמא יגעיל בשנה אחרת לאחר זמן האיסור, וכן אין לחשוש משום איסור מלאכה בערב פסח אחר חצות".
3. לא בדק בי"ג, אם יכול לבדוק בשבת.
   1. **מותר לומר לנכרי להדליק נר ולטלטלו כדי שיוכל היהודי לבדוק לאורו**.
      1. אבני צדק (או"ח סי' ה') – "אם יש נר דלוק ואפשר ע"י טלטול בעלמא ... אבל ביום באין נר מותר לומר להדליק נר ויבדוק בו".
   2. **אסרו לומר לנכרי להדליק נר, אבל מותר לטלטל נר דלוק ע"י נכרי [ובודק ע"י שומר]**.
      1. התעוררות תשובה (ח"ב סי' ר"י, עי' סי' ר"ב [לשונו מובא לעיל]) – "הנה לצוות לגוי לטלטל הנר שרי דאפי' אם הוא אסור משום שבות דשבות, מ"מ הכא שרי משום מצוה דיומיה ... אבל [יש לאסור] כיון שצריך לבדוק בחורים ובסדקים וצריך לעיין בהם אם יש בהם חמץ, ודבר שצריך עיון אסור לראות לאור הנר כדאיתא בשו"ע (סי' ער"ה ס"א). אבל לפי"מ דאיתא שם בשו"ע (ס"ג) שאם אומר לחבירו שישגיח עליו להזכירו שלא יטה שרי, א"כ ה"ה בזה דשרי ... ופשיטא שאסור לישראל לומר לנכרי שידליק לו נר של שעוה, שהרי אמירה לעכו"ם שבות ואסור אפי' לצורך מצוה דאורייתא (בפרט שאיננו לצורך ש"ק עצמו)".
      2. אמירה לנכרי (סגל, פרק ז' סעי' ל"ז) – "לא בדק את החמץ קודם השבת יבדוק בשבת, אם יש לו נר דלוק מותר לומר לנכרי שיטלטל את הנר, אבל אם אין נר דלוק אסור לומר לנכרי להדליק את הנר כדי לבדוק לאורו. אלא יבדוק במוצ"ש ליל פסח".
   3. **אסור לבדוק בשבת, אלא לבדוק במוצ"ש בליל א' דיו"ט**.
      1. גר"ז (סעי' א', סי' תל"ה סעי' ג') – "אבל בשבת שבתוך הפסח לא יבדוק כלל שאין בדיקה אלא לאור הנר ובשבת אסור לטלטל את הנר עי' סי' תמ"ד".
      2. בית היוצ"ר (סי' י"ח, סי' י"ט) – "בודאי לא הייתי מתיר לטלטל הנר ע"י נכרי ומכש"כ דאם לא נזכר עד ביום י"ד דזה ודאי אין להתיר לפענ"ד להדליק ע"י נכרי הנר באין אופן".
      3. פני מבין (או"ח סי' צ"ה) – "לענ"ד נ' ברור בעה"י דבשבת א"צ לבדוק רק במוצאי ש"ק בליל א' דיו"ט".

פני מבין (מפתח שם, מבן המחבר) – "[ולענ"ד הי' נראה עוד חשש משום שמא יעבירנה ד"א ברה"ר ע"י בהילות וטרדות דמצוה כמו דגזרי' בשופר לולב ומגילה. וכ"כ בא"א מהגה"ק דבוטשאטש זצ"ל בסי' קכ"ח לענין נכ"פ בשבת. ובפרט לרש"י סוכה ר"פ לולב וערבה דחיישי' דילמוד ברכתו יש לחוש הכא ג"כ דהוא פ"א בשנה. ועיין] מבהמ"ח".

* + 1. מהרש"ג (או"ח ח"ג סי' י"ג) – "בשבת ודאי אין לבדוק חמץ כלל".
    2. חק ישראל (אות כ"ג) – "אם שכח או נאנס ולא בדק ליל י"ג ולא י"ג ונזכר בשבת בליל י"ד או ביום י"ד אסור לומר לעכו"ם בליל ש"ק שיטלטל נר הדלוק מהשלחן (אף דמהני בדיעבד נר של חלב עי' מג"א סי' תל"ג סק"ה) שילך עמו לבדוק החמץ ומכש"כ אם שכח גם בליל י"ד ולא נזכר עד ביום ש"ק דזה ודאי אסור לומר ביום ש"ק בבוקר שהעכו"ם ידליק את הנר שיבדק החמץ לאור הנר במקומות שצריכים חיפוש בנר [שו"ת בית היוצר או"ח סי' י"ח] ובשבת ודאי אין צריך לבדוק רק במוצאי ש"ק בליל א' דיו"ט [שו"ת פני מבין או"ח סי' צ"ה]".
    3. הגר"ש איידר זצ"ל (הל' פסח ח"ב פרק ל"ג הע' ג') – "חק ישראל".
    4. יחוה דעת (ח"א סי' צ"א אות א' בהג"ה) – "ואם שכח או נאנס מלבדוק בליל י"ג, ע' בשו"ת אבני צדק (חאו"ח סי' נ') שהעלה בכחא דהיתרא להתיר לבדוק החמץ בליל י"ד, שהוא ליל שבת, ע"י אמירה לגוי שיטלטל את הנר בשעת בדיקת החמץ ע"ש. אבל בשו"ת בית היוצר (חאו"ח סי' י"ח) העלה להחמיר. וכ"פ בשו"ת פני מבין (חאו"ח סי' צ"ה) ע"ש ודו"ק".
    5. הגרח"ק זצ"ל (מישרים אהבוך עמ' רס"א אות מ"א) – "מי שלא בדק את חמצו בליל י"ג בשערב פסח חל בשבת, ונזכר בליל שבת. האם יכול להקל לבדוק את החמץ ע"י שגוי יטלטל נר דלוק, וילך עמו בכל המקומות וכך יבדוק. תשובה: חלילה וחס".
    6. ***נטעי גבריאל (ערב פסח שחל בשבת פרק ד' סעי' ב') – "***אם שכח ולא בדק את החמץ קודם השבת לא יבדוק בשבת, אפי' אם יש לו נר דלוק וגוי יטלטל את הנר, וכ"ש שאסור לומר לנכרי להדליק את הנר כדי לבדוק החמץ אלא יבדוק בחוה"מ".
    7. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תמ"ד סעי' כ') – "בערב פסח שחל בשבת, שבודקים את החמץ בליל י"ג, אם שכח או נאנס מלבדוק בליל י"ג, ונזכר ביום שישי בבוקר, בודק ביום כדרך שבודקים בלילה לאור הנר. ואם לא נזכר עד כניסת השבת, לא יבדוק בשבת, אפילו אם יש לו נר דלוק מבעוד יום, שהרי אסור לטלטל נר דלוק בשבת. וכן אסור לומר לגוי לטלטל את הנר להראות לו בחורים ובסדקים, בשעת הבדיקה, אלא יבדוק בתוך הפסח, ואם לא בדק בפסח יבדוק אחר פסח כדי שלא יכשל בחמץ שעבר עליו הפסח, שהוא אסור בהנאה".
    8. מישרים אהבוך (ח"ב סי' ד' סעי' ל"ו) – "אם שכח לבדוק אף ביום שישי, לא יבדוק בליל שבת, אפילו יש לו נר דלוק וגוי שיטלטל את הנר. וכל שכן שאסור לומר לגוי להדליק את הנר כדי לבדוק, אלא יסמוך על הביטול. ויבדוק במוצאי החג".
  1. **בזה"ז מותר לבדוק ע"י אור החשמל**.
     1. שערים המצוינים בהלכה (סי' קט"ו ס"ק א') – "אבני צדק ... בית היוצר אוסר לעשות כן, ואין הבדיקה כלום, שהוא מתיירא, שהנכרי יגרום שריפה ואין דעתו על הבדיקה, ולפי זה בזמנינו שאור החשמל (עלעעקטיר) מאיר יפה, ומדינא מותר לבדוק לאורו, כמש"כ לעיל (קיא סק"ד), יכול לבדוק בליל שבת כששכח, ואפילו להמשנה ברורה בשער הציון (תלה סק"ה וסק"ט), דנוטה לשיטות דביו"ט עצמו לא יבדוק כששכח, מ"מ י"ל דהכא יבדוק, דדווקא התם שאינו יכול לשרפו וגם אסור ליהנות ממנו, יש בו איסור מוקצה, משא"כ בנדון דהכא, דלא הגיע עוד זמן איסורו, ומותר ליהנות ממנו, אין כאן איסור מוקצה".
     2. בזמן הזה שהפוסקים סוברים שיכול לבדוק באור חשמל, ויש סוברים שמותר לטלטל אור חשמל [ולכאורה יש לסמוך על זה בטלטול ע"י נכרי], יש לדון מה האיסור בדיקה בליל שבת.
     3. מראי מקומות – חי' רא"מ (סי' ו', עמ' ס"ד).
  2. **בזה"ז שמכבדין החדרים היטב ויודע בודאי דליכא חמץ, דלכו"ע אין לבדוק בשבת**.
     1. שערים המצוינים בהלכה (סי' קט"ו ס"ק א') – "דבזמנינו שמכבדין ומנקין החדרים היטב קודם ערב פסח, והוי דינם כמו מקום שאין מכניסין בו חמץ, א"כ בנדון דידן ששכח לבדוק, אין לו לבדוק בליל שבת".
     2. ***נטעי גבריאל (ערב פסח שחל בשבת פרק ד' הע' ב') – "א***כן בזה"ז שמכבדין החדרים היטב ויודע בודאי דליכא חמץ, יפה כתב בשערים מצוינים בהלכה סי' קט"ו דלכו"ע אין לבדוק בשבת".
  3. מראי מקומות – ערב פסח שחל בשבת (פרק ג' סעי' ט', ס"ק י"ב ), אמירה לנכרי (דרברמדיקר, פרק מ"ו סעי' ה').
     1. פסקי תשובות (אות א') – "שכח ולא בדק ליל שישי ונזכר ביום שישי (י"ג בניסן) יבדוק ביום כדרך שבודקין בלילה, בנר ובברכה (ונגד חלון פתוח א"צ לבדוק בנר), שכח לבדוק גם ביום שישי ונזכר בליל שבת, יש אומרים שמותר לומר לנכרי להדליק נר ולטלטלו כדי שיוכל היהודי לבדוק לאורו, ויש שאסרו לומר לנכרי להדליק נר, ורק לטלטל נר דלוק ע"י נכרי התירו, ויש פוסקים שכתבו שגם טלטול נר דלוק ע"י נכרי יש לאסור לצורך בדיקת חמץ, אלא יבדוק בליל שבת את חדרי הבית שדולק שם מאור החשמל, ואת המרפסות והמקומות שנגד חלון פתוח יבדוק בשבת ביום, שמקומות אלו אין צריכים נר, ושאר המקומות שצריך נר יבדוק במוצ"ש ליל פסח לאור הנר. ויש מי שאומר שבזמננו שמנקין החדרים היטב קודם פסח, דינם כמקום שאין מכניסים שם חמץ, וכששכח לבדוק בליל וביום י"ג, שוב לא יבדוק בשבת וביו"ט שלאחריו, אלא במוציו"ט ראשון יבדוק לאור הנר".

1. ביעור חמץ.
   1. משנה (דף מט.) – "ארבעה עשר שחל להיות בשבת מבערין את הכל מלפני השבת דברי ר''מ וחכמים אומרים בזמנו ר''א בר צדוק אומר תרומה מלפני השבת וחולין בזמנן".
      1. מחבר (סי' תמ"ד סעי' א') – "י"ד שחל להיות בשבת, בודקין ליל שלשה עשר. **ומבערים הכל לפני השבת**, ומשיירין מזון שתי סעודות לצורך השבת ...".
      2. מחבר (סי' תמ"ד סעי' ב') – "**טוב לבער בערב שבת קודם חצות**, כדי שלא יבואו לטעות בשאר שנים לבער אחר חצות".
   2. **השכמה**.
      1. שלמת חיים (תורת חיים סי' מ"ד סדר ער"פ שחל בשבת אות ג') – "למחר יום ערב שבת מצורע אין נוהגין זהירות השכמת בית הכנסת כמו בערב פסח, מאחר שאין נוהג בו איסור אכילת חמץ אחר שליש היום".
   3. **הזמן**.
      1. חצות ממש.
         1. עי' גר"ז (סעי' ה') – "כשמבער החמץ בערב שבת אף על פי שמן הדין יכול לבערו סמוך לחשיכה ואין צריך לבערו קודם חצות היום כמו בשאר כל השנים שהרי מותר לאכלו עד למחר בשעה ה' מכל מקום טוב ליזהר לבערו בערב שבת קודם חצות היום כדי שלא יבואו לטעות בשאר שנים לבער גם כן אחר חצות היום בערב פסח".
         2. דעת תורה (על סעי' ב') – "טוב לבער בע"ש קודם חצות וכו'. דמלשון השו"ע [שסיים כדי שלא יביאו לטעות בשאר שנים לבער אחר חצות] משמע דאין לגזור אלא משום דאורייתא אחר שעה ששית, וא"צ לבער בשעה ה' דכיון דשעה ששית היא מדרבנן אין לגזור אטו שאר שנים דהוי גזירה לגזירה. וכבר אמרו בירושלמי פ"ב דשביעית ה"ד אין מחדשין וכו' אין מוסיפין על הגזירה".
         3. עי' ערה"ש (סעי' ז') – "אף על פי שיכול לשרוף את החמץ בכל יום ערב שבת מ"מ טוב לעשות כשאר השנים ולשרפו קודם חצות כדי שלא יבואו לטעות בכל השנים לשרוף אחר חצות".
         4. עי' בן איש חי (שנה א' פר' צו, ערב פסח בשבת אות א') – "והביעור בערב שבת יעשהו קודם חצות כדרך שעושה בי"ד כשחל בחול כדי שלא יבואו לטעות בשאר שנים".
         5. עי' חק ישראל (אות ז').
      2. בתחלת שעה ששית, כמו בשאר שנים.
         1. חכ"א (כלל קכ"ט סעי' ט') – "ערב פסח שחל בשבת, בודקין ליל י"ג, ומבערין ביום ו' בשעה ה' כמו בכל ערב פסח".
         2. מאמר מרדכי (סוף ס"ק ג') – "ומיהו משמע לי דהאי קודם חצות לאו דוקא אלא צריך לבער בתחלת שעה ו' דהיינו בסוף שעה חמישית כמו בשאר שנים".
         3. עי' קיצור שו"ע (סי' קט"ו סעי' א') – "וביום ששי שורפו גם - כן בזמן שהוא שורפו בכל ערב פסח".
         4. מ"ב (ס"ק ט') – "קודם חצות. לאו דוקא ור"ל בתחלת שעה ששית כמו בשאר שנים".
            1. מראי מקומות – פסקי תשובות (אות ח', לשונו מובא לקמן).
         5. שלמת חיים (תורת חיים סי' מ"ד סדר ער"פ שחל בשבת אות א') – "ושורפין החמץ שמצאו בבדיקה שעה אחת קודם חצי היום ואין אומרים אז 'כל חמירא' כלל".
         6. כה"ח (ס"ק כ"ב) – "לאו דוקא ... מאמר מרדכי".
         7. הגר"ש איידר זצ"ל (הל' פסח ח"ב עמ' שס"ה).
         8. יחוה דעת (ח"א סי' צ"א אות ד', חזון עובדיה פסח עמ' רנ"ה אות ד') – "אף על פי שביום ששי שהוא יום י"ג בניסן מותר לאכול חמץ כל היום, מכל מקום טוב לבער החמץ בערב שבת בשעה חמישית, כמו בערבי פסחים של שאר שנים, כדי שלא יבואו לטעות בשנה הבאה לבער החמץ אחר חצות היום".
         9. הגרח"ק זצ"ל (דולה ומשקה עמ' קע"ז [דפו"ח, עמ' ר"ד], מישרים אהבוך עמ' ע"ר אות ס') – "איך נהגו רבותינו בזמן שריפת חמץ בע"ש, עד איזה זמן האם לפני שישית או תחילת שישית או כל שישית. תשובה: כמו כל ער"פ".
         10. תשובות והנהגות (ח"ב סי' רי"א אות ד') – "צריך לבער באש בערב שבת כבזמן ביעורו כל שנה קודם שעה ששית".
         11. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תמ"ד סעי' ד') – "טוב לבער החמץ בערב שבת בשעה חמישית".
         12. פסקי תשובות (אות ח') – "יש שדייקו מדלא כתב המ"ב לפני שעה שישית שהרי כן הדין בשאר שנים, משמע שאין צריך לדייק שיהי' דווקא לפני שעה שישית ואפשר לשרוף החמץ גם בתחילת שעה שישית, וטעמא במילתא, שהרי הטעם שצריך בשאר שנים לשרוף לפני שעה שישית הוא כדי שיוכלו לומר כל חמירא וכו' לפני חלות זמן איסור הנאת החמץ שהוא בתחילת שעה שישית, ובשנה זו שאומרים כל חמירא בשבת א"צ לדקדק אחר זה, ויש שכתבו שא"צ להקפיד על תחילת שעה שישית אלא מותר לשרוף החמץ בכל זמן שעה שישית עד חצות, וכסתימת לשון השו"ע. אמנם הרבה פוסקים למדו בפשיטות שיש לבערו כבשאר שנים עד סוף שעה חמישית, **וכן עמא דבר**".
   4. **לענין מכירת חמץ: אם יש "טוב" קודם חצות**.
      1. טוב למכור את החמץ לנכרי קודם שעה ששית.
         1. חק ישראל (אות ט').
         2. אג"מ (הל' פסח [הגר"ש איידר זצ"ל] עמ' שס"ו הע' כ"ד, הע' כ"ו, שמעתתא דמשה שמועות משה סעי' ד'), הו"ד ברבבות אפרים (ח"ד סי' קי"ג אות ד') – "בע"פ שחל ביום בשבת יש לכתחילה למכור את החמץ לנכרי קודם שעה שישית של יום ששי, ובדיעבד יכול למכורו גם לאחר מכאן, ויאמר לנכרי שקודם שבת יחזור אליו שוב כדי לראות אם יש עוד דברים שצריך למכור".
         3. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פרק ח' סעי' ט') – "כשעושה המכירה בשעה החמשית כבכל שנה ומתנה שיחול הקניין רק סמוך לשבת, ידקדק שהסודר שנעשה בו הקנין לא יוחזר לבעליו עד השבת".
         4. הגר"ש איידר זצ"ל (הל' פסח ח"ב עמ' שס"ו).
         5. שבט הלוי (***חי"א סי' קט"ז*** אות ד') – "לענין מכירת חמץ נו"נ אחרונים אם למכור בבוקר כבכל שנה, או רק לפנות ערב, ואנו נוהגים כהמחמירים הואיל ויצא מפי הגאון מהר"ם שיק, אך אין כותבים שעת חלות המכירה, ואז חלות המכירה בסוף היום לפני כניסת שבת, עפ"י רוב קנינים".
         6. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תמ"ד סעי' כ"ב) – "טוב להקפיד בזה לכתחלה, למכור את החמץ ביום שישי קודם שעה ששית".
2. שאר דברים ערב שבת.
   1. **מלאכה**.
      1. מהרי"ל (מנהגים, הל' ערב פסח אות י"ג) – "אמר מהר"י סג"ל איסור מלאכה דע"פ אצ"ל כשחל ע"פ בשבת דהא שבת הוא **אכן מי שרוצה להחמיר על עצמו** שלא לעשות מלאכה אחר חצות בערב אותו שבת יחמיר משום לא פלוג. והואיל דעיקר האיסור משום שחיטת פסח וחגיגה והם קריבים בשבת לא שייך לגזור".
      2. מיקל.
         1. כנה"ג (פסח מעובין איסור עשיית מלאכה בע"פ אות צ"ג) – "הרוצה להחמיר על עצמו שלא לעשות מלאכה ביום ו' אחר חצות כשחל פסח ביום א', יחמיר, משום דלא פלוג, הואיל ועיקר האיסור משום שחיטת פסח וחגיגה והם קרבים בשבת, ולא שייך לגזור, דרשות מהרי"ל ז"ל [הל' שבת הגדול ט' ע"א]. ודבריו סתומים. ונ"ל דה"פ, הוא ז"ל אמר שהרוצה להחמיר יחמיר, ומשמע משום חומרא בעלמא, אבל אם אינו רוצה להחמיר רשאי, ואמאי אם יעשה מלאכה ביום ו' אחר חצות אתי למטעי בשאר השנים לעשות מלאכה בערב פסח ממש אחר חצות, דמהאי טעמא כתב רש"י ז"ל, והביאו הרב בעל הטורים ז"ל בסימן תמ"ד [ס"ב] והמרדכי ספ"ק דפסחים [סי' תקמג], דהיכא דחל פסח יום א' טוב לבער בער"ש קודם חצות, גזירה שמא ישהה אותו לשנה הבאה אחר חצות. לזה תירץ, דבהא ליכא למגזר, דכיון דהאיסור הוא משום פסח וכו', והם קרבים בשבת אין צריך לגזור דודאי הרואה לא יבא לטעות, דיאמר דמה שעושה מלאכה בשנה זו מפני שהפסח לא היה קרב באותו זמן. ומ"מ לא ראיתי נזהרים בזה אפי' דרך חומרא".
         2. חיים שאל (ח"ב סי' ל"ח אות פ"ד) – "סי' תמ"ד דין ב'. טוב לבער בע"ש קודם חצות וכו' כתב בס' גור אריה צ"ע אם לענין מלאכה ג"כ דינו כבשאר ע"פ שאסו' מחצות ואילך או דילמא באיסור ביעור דאיסורא דאוריתא איכא למיחש שמא יבא לטעות בשאר שנים אבל באיסור מלאכה מדרבנן ליכא למיחש עכ"ל וכתב עליו הרד"ק בכ"י ולי נראה פשוט דלענין מלאכה אין הדין כן דהא עיקר דבר זה אינו אלא מנהג שהנהיג רש"י כמ"ש המרדכי והביאו הב"י והבו דלא לוסיף עלה עכ"ל ונעלם מהם שהדבר מפורש בדרשות מהרי"ל שכ' דהרוצה להחמיר שלא לעשות מלאכה בע"ש י"ג בניסן אחר חצות יחמיר. והרב כנה"ג כתב בפ"מ דלא ראה נזהרין אפי' דרך חומרא. וכבר איזה אחרונים שלא ראו דברי מהרי"ל ופ"מ וכמו שכתבתי אני הדל בברכי יוסף ומחזיק ברכה סי' תס"ח עיין שם".
         3. שע"ת (ס"ק ב'\*) – "ועיין בשו"ת חיים שאל ח"ב סי' ל"ח אות פ"ד בשם ספר ג"א שצ"ע לענין מלאכה בע"ש אם דינו כשאר ע"פ או יש להקל וכתב שבדרשות מהרי"ל כתב שהרוצה להחמיר יחמיר אך בעל כה"ג בסדר ההגדה שלו הנקרא פסח מעובי' כ' שלא ראה נזהרים אפי' דרך חומרא וכ"כ במח"ב בשם זרע אמת דמותר וע"ש".
         4. ***מהר"ם שיק (או"ח סי' ר"ה ד"ה*** ד"ה ולכך) – "ואפילו מלאכה ממש הסכימו האחרונים דמותר לעשות באותו ערב שבת שקודם ערב פסח שחל בשבת".
         5. חזון עובדיה (פסח עמ' רנ"ה אות ה').
         6. שבט הלוי (מבית לוי גליון י"ח איש עמ' י"ג).
         7. הגרח"ק זצ"ל (דולה ומשקה עמ' קע"ח [דפו"ח, עמ' ר"ו], מישרים אהבוך עמ' רס"א אות מ"ב) – "מה הדין באיסור מלאכה של ערב פסח אחר חצות, האם יש נפקא מינה כשחל בשבת איסור זה. תשובה: לא".
         8. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תמ"ד סעי' ה') – "מותר לעשות מלאכה ביום ששי כמו בשאר ערבי שבתות של כל ימות השנה, ואפילו מלאכה מקצועית, וכמבואר לעיל, ובלבד שישתדל להכין צורכי הפסח כראוי. וממנחה קטנה דינו ככל ערב שבת".
      3. המחמיר תע"ב.
         1. ***כה"ח (סי' תס"ח ס"ק ג') – "מהרי"ל ... הכנה"ג בספרו פסח מעובין ... הברכ"י ... ומ"מ המחמיר ... תע"ב".***
         2. הגר"ש איידר זצ"ל (הל' פסח ח"ב עמ' שס"ח) - והמחמיר תע"ב.
      4. מראי מקומות – חק ישראל (אות י"א).
   2. **אכילת חמץ**.
      1. מיקל – בה"ל (ד"ה ומשיירין), חק ישראל (אות ח'), פוסקים.
   3. **כמות הלחם לשבת זו**.
      1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ז אות ד') – "צריך להשגיח שלא לשייר חמץ רק מצומצם מה שצריך לשבת זו, ולא יותר. שהרי נפסק בשו"ע (סי' תמד ס"א) 'ומשייר ב' סעודות' ואם היה אפשר לשייר ללא הגבלה על דעת לבערו, לאיזה ענין הוזכר 'ב' סעודות'. והטעם שלא לשייר יותר כתבו הראשונים מפני שהנותר מהחמץ א"א לבער אלא כופה עליו כלי, וזה אינו ביעור כלל, אלא רק היכר שלא יאכלנו, לכן עדיף לבער מערב שבת. ונשאל רבינו, הרי יכול לבער החמץ לפוררו ולהשליכו לבית הכסא קודם זמן איסורו שעדיין אינו מוקצה. ובתחילה אמר, דהוא משום מצות שריפה שלא יוכל לשרוף בשבת. ושוב אמר דבראשונים איתא טעם אחר, משום שהנותר כופה עליו כלי וזה אינו ביעור. והיינו שחוששים שישאר לו חמץ שלא יבערנו (ונעשה מוקצה), ורק יכפה עליו כלי, ומש"ה תיקנו שלא לבעררסז. ויכול לשייר ג"כ עוגות וכדומה כל מיני חמץ שרוצה לאכול, ובלבד שבדעתו שיוכל לגמור לאכול אותם. ודע, דאפילו לחם משנה אם יודע שלא יוכל לאכול אותו, אין לו לשייר לשבת זו, ויבצע בשבת זו בלי לחם משנה".
3. ליל שבת.
   1. **אכילה ליד הנרות בערב פסח שחל בשבת**.
      1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ז אות י"א) – "בסעודת ליל שבת צריך לאכול במקום שהדליקו את הנרות, לכן אם אוכלים בחדר אחר ידליקו לכה"פ עוד נר אחד לכבוד שבת במקום שאוכלים. ואם קשה לעשות כן, אז כשהאשה מדליקה את הנרות תדליק גם את אור החשמל של החדר שהם אוכלים שם לשם הדלקת נרות, **ובברכה תכוין גם על אור החשמל** שהדליקה במקום שהם אוכלים את סעודת השבת".
   2. **להשתמש בכלים חד פעמי**.
      1. .
4. לחם משנה: *האם מצטרפים מצה ללחם משנה****.***
   1. *אכילת מצה****.***
      1. ***ירושלמי (פסחים פרק י' הל' א') – "א"ר לוי האוכל מצה בערב הפסח כבא על ארוסתו בבית חמיו והבא על ארוסתו בבית חמיו לוקה".***
      2. ***רמ"א (סי' תע"א סעי' ב') – "אבל מצה שיוצאין בה בלילה, אסורים לאכול כל יום ארבעה עשר. וקטן שאינו יודע מה שמספרין בלילה מיציאת מצרים, מותר להאכילו".***
      3. *אם יש לחלק בין ביום שבת ובין בליל שבת* ***- עי' סי' תע"א סעי' ב', לשיטות ומראי מקומות.***
   2. *יוצא****.***
      1. ***פרי השדה (ח"ב סי' פ"ח) – "ובמצה נמי כיון דלחם מקרי אע"ג שאין יכול לאכול ממנה בסעודה זאת מ"מ שפיר זכר למן הוי, ואע"ג דהמג"א סימן עד"ר הביא בשם הב"ח שם ס"ק ב' דבסעודת הבקר יחתוך כל השנים ויחלקם, מ"מ חיובא ליכא, וא"כ שפיר יש לסמוך עכ"פ בע"פ אם אין לו לחם אחר שיקח מצה ללחם השני".***
      2. חק ישראל (ס"ק ל"ב).
      3. ***חזו"א (ארחות רבינו ח"ב ריש עמ' י"א, דפו"ח ח"ב עמ' ס"ג אות ז', מועדי הגר"ח ח"א תשובה צ"ד [לשונו מובא לקמן]) – "מש"כ מרן החזו"א זצוק"ל באגרות, שבשבת בבוקר לסעודה שלישית יצרף מצה ללחם משנה אמר לי מו"ר שיכניס את המצה לשקית נילון כך שלא תגע בחלה, ובאופן כזה ג"כ יוצאים יד"ח לחם משנה".***

***חזו"א (קובץ אגרות ח"א סי' קפ"ח) – "לדקדק שלא ישאר חמץ, ולבטל בשביל זה לחם משנה, רק לצרף מצה בשביל לחם משנה".***

* + 1. ***הגרשז"א זצ"ל (ששכ"ה פרק נ"ה הע' ל"ט, שולחן שלמה ס"ק א'.ב', הליכות שלמה פסח פרק ח' סעי' י"א) – "מצה מצטרפת לחלת חמץ ללחם משנה בסעודות שבת".***
    2. ***שערים מצויינים בהלכה (סי' קט"ו ס"ק ו').***
    3. ***עשה לך רב (ח"ט סי' ה') – "פרי - הארץ (ח"ב סימן פ"ח) ...".***
    4. ***משנה הלכות (חי"א סי' שע"ג, רבבות אפרים ח"א סי' רצ"ב) – "פשוט".***
    5. עי' ציץ אליעזר (חי"א סי' כ"ג אות ז') – "שראיתי בשו"ת לבושי מרדכי (ממאד) מהדו"ג חיו"ד סי' מ"ח שמובא בשם האבד"ק מפאקש ז"ל שהיה מסתפק בער"פ שחל בשבת אם אפשר לצרף מצה ללח"מ כיון דאינו ראוי לאכילה. ובשו"ת פרי השדה ח"ב סי' פ"ח השיב להאבד"ק מפאקש על ספיקו זה דמכיון דהלח"מ הוא משום זכר למן פשיטא דגם מצה יוכל ליקח לשניה כיון דא"צ לבצע רק זכר למן ואף על גב שאין יכול לאכול ממנה בסעודה זאת מ"מ שפיר זכר למן הוי ע"ש ביתר אריכות, הרי דלהגאון בעל פרי השדה היה פשיטא ליה דל"צ שהלחם המצורף יהא ראוי לאוכלו".
    6. ***יחוה דעת (ח"א סי' צ"א אות י"ג,*** חזון עובדיה פסח עמ' רס"ו אות י"ג***) – "דיני ערב פסח שחל בשבת ... מותר לקחת אותה ללחם משנה".***
    7. ***שבט הלוי (חי"א סי' קט"ז אות י"ג) – "י"ד שחל להיות בשבת ... מצה פשוטה יכולים לצרף ללחם משנה".***

שבט הלוי (מבית לוי גליון ה' עמ' י"ח, גליון ט"ז עמ' כ"א, גליון י"ח עמ' י"ז) ***– "מי שאין לו לחם משנה של חמץ יכול לצרף ללחם משנה מצה כשירה לפסח ויזהר שלא יגעו זה בזה'. [אבל מצות מצוה אין לטלטל משום מוקצה]".***

* + 1. ***הגרח"ק זצ"ל (בית מתתיהו ח"ג סי' כ"ט אות ד' ובתשו', מועדי הגר"ח ח"א תשובה צ"ד) – "שאלה: ערב פסח שחל בשבת אם מותר ליקח מצה ללחם משנה. תשובה: הורה מרן דאפשר".***

***הגרח"ק זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון פ"ז עמ' מ"ח טור ב') – "שאלה: בדעת החזו"א שמותר לצרף ללח"מ בער"פ מצה, וצ"ע כיון שמהדין אסור לאכול מצה כמש"כ השו"ע סי' תע"א ס"ב, מ"ט מצטרף ללח"מ. תשובה: לצורך מצוה מותר".***

הגרח"ק זצ"ל (מישרים אהבוך עמ' רפ"ב אות ע"ט) – "***תשובה: כמדומה שיש מתירין".***

הגרח"ק זצ"ל (מישרים אהבוך עמ' רפ"ב אות פ') – "שאלה: האם מה שהתיר מרנא החזון איש זצ"ל (בקובץ אגרות חלק א איגרת קפח) לצרף מצה ללחם משנה בערב פסח שחל בשבת, הוא **גם במצת מצוה השמורה לאכילת מצוה בליל הסדר**. תשובה: כן".

* + - 1. ***לענין מוקצה - עי' לקמן.***
    1. ***תשובות והנהגות (ח"ב סי' רי"א אות ה') – "דיני ומנהגי ערב פסח שחל בשבת ... ואם יש צורך לכך יצרף ללחם משנה מצה כרוכה במפה שלא יגע בחמץ ואינו חושש".***
    2. משנת יוסף (סוגיות או"ח ח"א סי' כ"ט אות י')***.***
    3. ***ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תמ"ד סעי' ל"ה) – "מצה רגילה שמותרת באכילה בערב פסח לילדים קטנים שאינם מבינים בסיפור יציאת מצרים מותרת בטלטול. וכן מותר לקחת אותה ללחם משנה".***
    4. ***עי' פסקי תשובות (סי' תמ"ד אות ב') – "מי שאין לו אלא חלה אחת שלימה, אם יוכל לצרף ללחם משנה מהמצות שברשותו, נחלק הדין לשני אופנים: א. מצות מצוה (שנאפו בער"פ אחר חצות ויחדן לליל הסדר) לדעת הרבה פוסקים אסורים בטלטול בשבת משום מוקצה, לכן אין לצרפם ללחם משנה לא בסעודת ליל שבת ולא בשב"ק בבוקר. ב. שאר המצות המיועדים לכל ימי הפסח, שמותרים בטלטול בשבת זו, מותר לצרפן ללחם משנה (ויזהר שלא יגעו החלה והמצות, אלא יברך עליהם כשהם מופרדים, או שיניח המצות בתוך עטיפה), ויש שכתבו להתיר צירוף מצה ללח"מ רק בסעודת ליל שבת, אבל בשב"ק בבוקר שיש איסור מדינא באכילת מצה יש להימנע מלצרף מצה ללחם משנה".***
  1. ***מראי מקומות –*** בצל החכמה (ח"ג סי' ק"י),הגר"ש איידר זצ"ל (הל' פסח ח"ב פרק ל"ג הע' מ"ב), ***נטעי גבריאל (ערב פסח שחל בשבת פרק י"ז סעי' ו', סעי' ז'),*** לחם איש (סי' ה' סעי' כ"ה, עמ' של"א),בית מתתיהו (גם אני אודך ח"ב סי' ח' אות ה', עמ' פ"ט)***.***
     1. אפרקסתא דעניא (ח"א סי' קכ"ב אות ג') – "י"ל כיון שאוכלים סעודת שבת בשחרית ע"פ קודם זמן איסור אכילת חמץ, ודעת הרז"ה ורא"ש וכ"נ דעת הר"ן דאיסור אכילת מצה בע"פ הוא דוקא מזמן איסור אכילת חמץ, כמבואר בב"י סימן תע"א, וניהי דלא קי"ל הכי, מ"מ י"ל דמצה שא"צ למצוה ויהי' דעתו ליתנו לקטן שא"י בסיפור יצ"מ, או לעופות, שפיר דמי לצרפה ללח"מ, דניהי דבעי' ראוי לבצוע, הרי לפ"ד גדולי הראשונים הנ"ל הוא ראוי' ג"כ לבצוע בהאי שעתא, וכל איסור אכילת מצה בע"פ אינו אלא מדרבנן וי"ל כעין אמז"ל (חולין מ"ט ב) אינהו מיכל אכלי ולדידן מיסתם לא סתים, לכן י"ל דבנ"ד יש לסמוך ע"ד הפו' הנ"ל במצה שאינה למצוה בכה"ג, ותו דמה הפסדנו בזה, ממ"נ אי כדעת הפו' הנ"ל ודאי קיים מצות לח"מ, ואי כדעת החולקים מה הפסיד, דאיסור טלטול ליכא מטעם דדעתו ליתנו לעופות, ולענין לח"מ מאי אמרת דלא חזי לאצטרופי ואין לו לח"מ, הרי אם לא יצרפנה ג"כ אין לו לח"מ".
     2. לבושי מרדכי (יו"ד מהדו' תליתאי סי' מ"ח אות ב') – "מ"ש בשם רבו הגה"צ אבדק"ק פאקש ז"ל, שהי' מסתפק אם לצרף מצה ללחם משנה, כיון דאינו ראוי לאכילה בערב פסח שחל בשבת. ומעכ"ת השיב דבלי זה אסור משום מוקצה. והנה מדברי פרי מגדים [או"ח] סי' תמ"ד סק"א נראה דדוקא מצה של מצוה אית בי' משום מוקצה, דאינו ראוי לאכילת גוי ולא לאכילת עופות, אבל שאר מצות יכול להאכיל לעופות. וכן ראיתי בס' מעדני שמואל [על קיצור שו"ע הל' פסח] בשם אשל אברהם להגה"ק מבוטשאטש ז"ל [סוף סי' ש"ח], דבשאר מצות יש להקל משום מוקצה, א"כ נשאר ספק הנ"ל".
     3. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ז אות ח', הע' ער"ב) – "בערב פסח שחל בשבת, לצרף מצה ללחם משנה, אפשר רק בלילה, אבל ביום אי אפשר לצרף מצה, כיון שאסור לאוכלה. ואפילו לסוברים שמותר לאכול בערב פסח מצה מבושלת, מכל מקום א"א לצרף מצה שאינה מבושלת, שהרי בשבת אינו יכול לבשלה. [מש"כ בפנים הוא מתוך שיעור במסכת פסחים. נרשם על ידי רבי בו ציון קוק והודפס בגלאט תשס"ח עמ' כ"ב. ועיי"ז נראה ליישב סתירה בדברים שהובא מרבינו, דבקונטרס הלכות מוקצה סכ"ט כתב: אסור לטלטל את המצות של פסח כשאינו עומד לתתם לקטנים דהם מוקצה משום שאסורים באכילה. ולכן גם אין לצרפם ללחם משנה. ומאידך, בהגדה של פסח לגריש"א עמ' כ' כתב: ואפשר לצרף מצה ללחם משנה, אף שאי אפשר לאכול את המצה. ובדברים הנ"ל נראה שדיברו בזמנים שונים]".
     4. חוט שני (שבת ח"ד עמ' שס"ט, ***פסח עמ' קס"ט***) – "מרן החזו"א כתב ברשימה לבני ביתו לערב פסח שחל בשבת וז"ל 'לדקדק שלא ישאר חמץ, ולבטל בשביל זה לחם משנה, רק לצרף מצה בשביל לחם משנה' [קובץ אגרות ח"א קפ"ח]. ובעצם הדבר של צירוף מצה בערב פסח ללחם משנה בזמן שאסור לאכול מצה, יש לדון בזה, דהנה נחלקו הראשונים ז"ל אם צריך לבצוע על ב' לחמים או סגי לבצוע רק על לחם אחד, ומ"מ לכו"ע הענין שהצריכו חז"ל לחם משנה הוא משום חשיבות הסעודה שמתחיל את סעודת שבת בב' לחמים, וא"כ אם אחד מן הלחמים אסור באכילה, וכגון הכא שאסור לו לאכול מצה בערב פסח היכן יש כאן חשיבות הסעודה בב' לחמים הרי הוא אסור באכילה, והרי הוא לכאורה כמו חתיכת עץ שמונח סמוך לחלה. וי"ל שלכן דקדק מרן החזו"א לכתוב וז"ל 'ולבטל בשביל זה לחם משנה, רק לצרף מצה בשביל לחם משנה', והיינו שאין הדבר פשוט כ"כ דמצה האסורה באכילה מצטרפת ללחם משנה וכנ"ל, ואעפ"כ יבטל משום זה לחם משנה, ומ"מ יצרף גם מצה דאפשר דמהני דאיכא בזה חשיבות סעודה שיש לפניו עוד לחם".
     5. עי' סי' רע"ד סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.

1. אין לו לחם לסעודת שבת.
   1. **אוכל מעט מצה**.
      1. הר"מ שימל (דרכי הוראה ח"א עמ' קע"ה) – "והנה כל נידון החת"ס הוא בסעודה שלישית אבל בסעודה שניה שמצוה בפת פשוט שמותר לו לאכול מצה ולקיים מצות כבוד שבת. העולה לדינא: הגיע זמן איסור אכילת חמץ ועדיין לא אכל סעודת שבת אם יכול יקיים סעודת שבת במצה עשירה, ואם אין לו מצה עשירה מותר לו לאכול כזית מצה לסעודת שבת. מי שלא התפלל עד סמוך לסוף זמן אכילת חמץ ואם יתפלל יעבור זמן אכילת חמץ ואין לו מצה עשירה לקיים בה סעודת שבת צריך להתפלל תחילה ואח"כ רשאי לאכול כזית מצה לסעודת שבת".
   2. **אוכל מעט מצה, ורק קודם שעה עשירית**.
      1. חת"ס (סי' תמ"ד על סעי' א' [בסוף חי לפסחים הנד' ע"י מכון חת"ס]) – "מסתימת לשון הפוסקים משמע דאי ליכא כל הנך או שכבר המתין עד שעה עשירית, דחינן סעודה ג' משום אכילת מצה לתיאבון, ואע"ג דסעודה ג' נמי דאורייתא ומאי אולמא דהאי עשה מהאי עשה, צ"ל כיון דבלא"ה מתבטלת האי סעודה דקי"ל עשה שבתך חול ואל תצטרך לבריות כדאיתא פ' כל כתבי [שבת קי"ח ע"א], לכן כ"ש הוא שתדחה לצורך מ"ע שלא יאכל מצה אכילה גסה ויהיה מכלל פושעים יכשלו בם [כנזיר כ"ג ע"א], ועיין בכתובות מ' ע"א לפי' התוס' שם ד"ה ניתי עשה וכו'. ועדיין אני אומר דוקא אחר שעה עשירית ומשום מצה לתיאבון, אבל אי קודם שעה עשירית אין לו כלום כי אם מצה, יראה דיעשה במצה, דהאי איסורא דבועל ארוסתו בבית חמיו [לקמן צ"ט ע"ב בתוד"ה לא], הוי דרבנן בעלמא, אפי' בועל ממש [ככתובות ז' ע"ב], מכ"ש מצה דהוי רק דמיון בעלמא ולא הוזכר בש"ס דילן, מכ"ש שיבטל הך מקמי סעודה ג' אי לא אפשר ליה כלל לעשותה באופן אחר".
      2. זה השלחן (ח"ב סי' תע"א, עמ' ע"א) – "ובשחרית יקח שתי מצות ללח"מ ויבצע מאחת שעור כזית או כביצה וזה יאכל ולא יותר. אמנם דוקא לפני שעה ד'".
      3. עי' הל' חג בחג (ערב פסח שחל בשבת עמ' צ"ה).
   3. **מחמיר**.
      1. פרי השדה (ח"ג סי' צ"א אות ב') – "כפי הנראה לא מצינו שום איסור שיהיה נדחה משום סעודת שבת, ומכ"ש איסור אכילת מצה בע"פ דחמיר טפי, אע"ג דהוי רק דרבנן כמ"ש, וגם יש לגזור כזית ראשון אטו כזית שני ודאי אסור לאכול בע"פ מצה לצורך סעודת שבת, כנ"ל ברור בס"ד"".
      2. חק ישראל (אות כ"ח, ס"ק ל"א) – "פרי השדה".
      3. ***שערים מצויינים בהלכה (סי' קט"ו ס"ק ו').***
      4. נטעי גבריאל (ערב פסח שחל בשבת פרק כ"ב סעי' י') – "מי שאין לו לחם חמץ כגון שאכלו בלילה, או שנרדם בשינה וכשקם ממטתו כבר אסור לאכול חמץ, אינו רשאי לאכול מצה. וכן אם נאנס ולא קיים סעודת שבת, אסור לו להשלים אחר זמן איסור".
   4. מראי מקומות – פסקי תשובות (סוף אות ד', הע' ל"ד).
      1. בצל החכמה (ח"ג סי' קי"א) – "במה שנשאל אבא מארי זצוקללה"ה, בחל ער"פ להיות בשבת והוא ישן בבוקר וכאשר קם ממטתו והתפלל כבר עבר זמן אכילת חמץ, אם מותר לו לאכול חמץ או מצה כדי לקיים מצות ג' סעודות בשבת, ודעת הגאון השואל, דיקיים סעודה ב' וגם סעודה ג' במצה, ואבא מארי זצ"ל השיב לו כנדפס תשובתו בספרו קונט' כתבי אש (ח"ג סי' ט"ז) דשוא"ת עדיף ע"ש. ואמנם ראיתי בשו"ת מעיל שמואל (סי' ס"ט) תשובה מהגאון בעל אור חדש, בנדון המג"א (סי' תק"ו סק"ח) בשכח להפריש חלה וחל ער"פ בש"ק, שהשואל (שם סי' ס"ח) חיפש היתר שיוכל לקיים מצות לחם משנה, והוא ז"ל השיב וז"ל, ותו אני אומר עד שנתיר לו לעבור על ד"ח וכו' טפי נתיר לו ליקח ב' מצות המתוקנים בלי ספק מאתמול, ואף דבירושלמי איתא כל האוכל מצה בער"פ וכו', היינו אם אוכל לרעבון, אבל אם אוכל ללחם משנה גם הירושלמי מודה דמותר ולסעודה ג' לא התירו משום דאפשר בשאר דברים עכ"ל. והמחבר שו"ת מעיל שמואל הוא הגרש"י קוידר זצ"ל, העיר עליו בזה"ל, א"ה לחם משנה לאו דוקא דגם האוכל לרעבון מצוה איכא בשבת, דר"א מודה דבשבת בעינן לכם כמבואר בפסחים פ' אלו דברים עכ"ל. שוב משיג הגרש"י הנ"ל (שם סי' ע') על הגאון בעל אור חדש הנ"ל מתוס' (קדושין ל"ח. ד"ה אקרוב) בשם הירושלמי דגזרינן כזית ראשון אטו כזית שני ע"ש. והנה ראי' זו כתובה גם בקונט' כתבי אש הנ"ל. עכ"פ כבר נחלקו בזה קמאי. ועיי' שו"ת הלכה למשה להגר"ם ניימאן זצ"ל (סי' ד"ש) שדעתו שלא יאכל מצה, מהך דתוס' קדושין דגזרינן כזית ראשון אטו כזית שני ועוד טעמים ע"ש. נמצא לענין סעודה שני' דעת הגאון בעל או"ח כדעת הג' השואל שיקיים אותה ע"י אכילת מצה ודעת הג' בעל שו"ת מעיל שמואל ושו"ת הלכה למשה כדעת אבא מארי זצ"ל דשב וא"ת עדיף ולענין סעודה שלישית גם דעת הג' בעל או"ח שלא יאכל מצה כהכרעת אבא מארי זצ"ל. - ועיי' שו"ת הר המור להגאון מופה"ד מהר"ם בנעט זצ"ל (סי' ו') דמוכח קצת מדבריו שלא יאכל מצה וכ"מ גם משו"ת אגרות משה (חאו"ח סי' קנ"ה) ע"ש".
2. ***אם יכול לאכול ב' סעודות בליל שבת.***
   1. *מחמיר****.***
      1. אורחות חיים (סי' רע"ד סוף ס"ק ד') – "וכן מסתברא שאינו יוצא בליל שבת אף אחר חצות לילה לאכלו את הסעודה שני' של יום כיון דקידוש ביום נמי חיובא והוא עיקר לסעודת הבקר".
      2. הגרשז"א זצ"ל (דולה ומשקה עמ קע"ט [דפו"ח, עמ' ת"ו] הע' תע"ט).
      3. ***הגרח"ק זצ"ל (אסיפת יצחק כ' אדר ב' תשס"ח) – "שאלה: מי שיודע שאינו יכול לאכול שתי סעודות ביום שבת, האם יוצא אכילת ג' סעודות אם אכל ב' סעודות בלילה. תשובה: כמדומה שלא".***

הגרח"ק זצ"ל (ויכתוב מרדכי עמ' ש"ס אות רמ"ב) – "לפי מש"כ במ"ב (סי' רע"ד סק"ט) שאם יש לו אונס שאינו יכול לקיים סעודת ערב שבת, ידחה הסעודה ויאכל בשבת ביום ג' סעודות. האם גם ביודע בערב שבת שיהיה לו מחר אונס ולא יוכל לקיים הסעודות, האם יכול לאכול בער"ש את כל הג' סעודות ויצא ידי"ח. תשובה: לא".

הגרח"ק זצ"ל (דולה ומשקה עמ' קע"ח [דפו"ח, עמ' ר"ה], מישרים אהבוך עמ' רע"ו אות ס"ט) – "שאלה: חילק סעודת הלילה לשנים, האם מועיל כמו חילק סעודת היום לשנים. תשובה: לא".

***הגרח"ק זצ"ל (***מילי מעלייתא אות צ') – "שאלה: מי שאכל ב' סעודות בליל שבת קודש האם עדיין חייב לאכול ב' סעודות ביום, או סגי בסעודה אחת ביום (כשהגיע זמן המנחה). תשובה: מסתבר שצריך".

***עי' הגרח"ק זצ"ל (קונ' ארוממך מס' מ"ז עמ' י"ב ד"ה ומעשה,*** צהר חי"ג עמ' נ"ז אות ח') – "אולי".

הגרח"ק זצ"ל (גם אני אודך בעניינים שונים ח"ב אות קכ"ג) – "שאלה: מעיקר הדין צריך לאכול סעודה אחת בליל שבת, וב' סעודות ביום שבת, וכתב הרמ"א בשו"ע או"ח (סימן רצ"א סעיף א') שמי שלא אכל בליל שבת, יאכל שלש סעודות ביום השבת ע"כ. מה הדין בשעת הדחק שיודע שלא יוכל לאכול ביום השבת ב' סעודות, ולכך אוכל בליל שבת ב' סעודות, וביום סעודה אחת, האם יצא בדיעבד ידי חובת ג' סעודות בשבת. תשובה: אולי. [א.ה. וע"ע בספרי 'גם אני אודך' על ענינים שונים, ח"א סימן ס"ח מה שהארכתי עוד בזה בס"ד. עיי"ש]".

* + 1. השבי"ט (ח"ה סי' מ"ג).
    2. תפארת צבי (קארנמעהל, ח"ב סי' פ"א סי' מ"ט אות כ"ב***) –*** "מי שאכל שלש סעודות בלילה אם יוצא גם על של יום. - תשובה: ע' או"ח סי' רע"ד וסי' רצ"א ובמג"א וא"ר בזה וגם מחלוקת אם מקיים בבוקר סעודה שלישית ואם אוכל שלש סעודות ביום השבת יוצא והלימוד הוא מן 'ביום' עיי"ש אבל בלילה בודאי אינו יוצא על של יום דכבוד יום קודם".
    3. ***ערב פסח שחל בשבת (פרק כ"א סעי' י"ג).***
  1. **יוצא**.
     1. ***הגר"א נבנצל שליט"א (אסיפת יצחק*** י"ח תמוז תשס"ו***) –*** "שאלה: אם יודע שביום שבת לא יוכל לקיים ג' סעודות, האם יוצא אם יאכל ג' סעודות בלילה, ורק יקדש ביום. תשובה: כן".

***עי' הגר"א נבנצל שליט"א (***גם אני אודך על ענינים שונים ח"א סי' ס"ח ד"ה ושאלתי) – "אם בשעת הדחק יכול לצאת ג' סעודות ע"י שיאכל ב' סעודות בלילה, ואחד ביום, וענה לי וז"ל, תלוי במחלוקת הפוסקים אם יש לכל סעודה זמן מיוחד לה, או לא, ובלית ברירה יאכל שתים, או אף ג' בליל שבת".

* + 1. מקור נאמן (סי' שס"ה, גם אני אודך על ענינים שונים ח"א סי' ס"ח ד"ה והגאון) – "נראה דהוא הדין, דהא ילפינן שלש סעודות, מדכתיב ג' פעמים היום, וא"כ היום והלילה היינו הך כמו שנאמר ויהי ערב ויהי בוקר יום אחד (בראשית א' - ה'), ועוד דכל דאפשר לתקוני מתקנינן, ואם יוכל לאכול מחר שוב שתי סעודות כדין עדיף לקיים מצוה בזמנה".
  1. ***מראי מקומות – רבר"ש שלזינגר (***גם אני אודך על ענינים שונים ח"א סוף סי' ס"ח***), הגר"ז מרגלית (קונ' ארוממך מס' מ"ז עמ' י"א, "וצ"ע").***
     1. מורשת משה (קליערס, חי' עמ' קפ"א אות ג' ד"ה מי) – "מי שאכל בלילה שתי פעמים צ"ע אם כבר יצא [חובת אכילה] שתי סעודות ונראה דצריך סעודה אחת ביום וצ"ע בכל זה".
     2. מגדנות אליהו (ח"א סי' קמ"ח) – "נשאלתי במי שיודע שלא יוכל לאכול בשבת ביום רק סעודה אחת אחה"צ, האם יאכל בלילה עוד סעודה כדי להקדים ולהשלים סעודת היום. ונ"ל בס"ד דמעיקר הדין אי אפשר להקדים סעודת היום להלילה, ומ"מ בנדון הנ"ל יעשה כן כדי לחוש לדעת כמה פוסקים שנראה מהם שאפשר להקדים, ואבאר דברי בס"ד ...".
     3. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ז אות ט"ו, קונ' גלאט חכ"ג מבד"ץ שארית ישראל עמ' כ') – "שאלה: האם אפשר לאכול ב' סעודות בליל שבת. הואיל וכל מה שאוכלים סעודה ג' קודם חצות, היינו שסומכים על השיטות שאין זמן לסעודות שבת והעיקר הוא שיאכל בשבת ג' סעודות. וא"כ לכאורה א"צ דוקא שיהיה ג' סעודות ביום אלא יוכל ג"כ לחלק סעודתו בלילה, וכגון מי שקשה לו להשכים יוכל לחלק סעודת לילה לשנים. תשובה: כבוד יום עדיף. שאלה: מי שא"א לו לאכול ביום את הג' סעודות, האם יאכל בלילה כמה סעודות. תשובה: זה עדיף מכלום".
     4. ***רבבות אפרים (ח"א סי' ר"ז) –*** "היוצא מכ"ז דאם יאכל כמה סעודות בליל שבת יקיים בזה רק מצוה של סעודה אחת. וידידי הרב ר' שלמה בלומנקרנץ שליט"א ביאר באריכות דיתכן דכן יוצא באוכל הסעודות בלילה, וא"כ בשעת הדחק ביודע בבירור שלא יוכל לאכול ביום, א"כ מה טוב דיאכל בלילה ג' סעודות ויתכן דיצא".
     5. פסקי תשובות (דפו"ח סי' רע"ד אות י"ג) – "ומי שיודע שלא יהיה באפשרותו לאכול שני סעודות ביום, יש לדון אם כמו כן יוכל להקדים ולאכול שני סעודות בלילה, וכיון שאין הדבר מבורר להדיא בפוסקים, לא יעשה כן אלא במקום אונס גמור".
     6. עי' סי' רצ"א סעי' ב', לשיטות ומראי מקומות.

1. סעודת בוקר.
   1. **התעורר מאוחר ולא יספיק להתפלל כל התפילה לפני סוף זמן איסור החמץ**.
      1. התפלל שחרית ואחר כך לקדש ולאכול פת עבור סעודה ב', ואחר כך ישמע קריאת התורה ומוסף.
         1. הגרח"ק זצ"ל (מישרים אהבוך עמ' רס"ד אות נ') – "מי שהתעורר בשבת של ערב פסח, סמוך לסוף זמן אבילת חמץ, ולא יספיק להתפלל כל התפילה לפני סוף זמן איסור החמץ. האם מותר לו להתפלל שחרית ואחר כך לקדש ולאכול פת עבור סעודה ב', ואחר כך ישמע קריאת התורה ומוסף. תשובה: מותר ויעשו שומר".
         2. נטעי גבריאל (***ערב פסח שחל בשבת*** פרק כ"א סעי' י"ט) – "נתאחר הזמן ואין הזמן מספיק לגמור כל התפלה, יאכלו סעודת שבת מיד אחר תפלת שחרית, ואחר ביעור וביטול החמץ יתאספו בבית הכנסת לקריאת התורה ותפלת מוסף, דבשעת הדחק מותר לאכול סעודה קודם מוסף".
         3. פסקי תשובות (אות ד') – "והקם מאוחר זמן מועט לפני סוף זמן המותר באכילת חמץ, אם יש לו שהות לומר ברכת התורה ברוך שאמר וישתבח וברכת ק"ש ושמו"ע דשחרית, יעשה כן ותומ"י יקדש ויאכל כביצה פת לפני חלות זמן איסור אכילת חמץ".
         4. **אפי' לכתחילה**.
            1. גרי"ז (עובדות והנהגות לבית בריסק ח"ב עמ' ע') – "סיפר לי גאון אחד שליט"א, בן בית אצל מרן הגרי"ז זצ"ל, החפץ בעילום שמו: שנה אחת חל ליל הסדר במוצאי שבת, וביקש מרן הגרי"ז בשבת שלפני כן, מן המתפללים הקבועים בביתו, שיתפללו כולם שחרית, ואח"כ יאכלו את הסעודה, ויבואו אח"כ לבית מרן לקריאת התורה ולמוסף, כדרכם מידי שבת בשבת, ולא כפי שהרבה אנשים היו נוהגים באותה שבת, שמתפללים כל התפילה מוקדם באותה שבת, ואוכלים את הסעודה ...".
         5. מראי מקומות.
            1. משיב דברים (או"ח סי' ס"ג) – "ולפ"ד אולי בע"פ בשבת כדי לקיים ג' סעודות אחת קודם מוסף ושני' לאחר מוסף אולי יש ג"כ לסמוך ולא מצאתי מי שמתיר כן. אבל עכ"פ במקום שיש חשש שע"י שישב לאכול לאחר תפילת מוסף שימשוך בסעודה ויבא עי"ז בקל לעבור זמן האיסור וישכח לבטל החמץ ודאי לדעתי ראוי' ונכון לעשות כן שיאכל קודם מוסף ויזכור לבא לביהנ"ס לקרה"ת ולמוסף בזמנו וינצל מכמה חששות שיש לחוש בעת הזאת כמובן ומר כי אתרי' וכל איש יודע ומכיר מקומו ועומד על המצפה לגדור ולהזהיר העם בל יהרסו".
   2. **התעורר מאוחר סמוך לסוף זמן אכילת חמץ**.
      1. אסור לו לאכול סעודת חמץ לפני התפילה.
         1. בצל החכמה (ח"ד סי' קע"א) – "ערב פסח שחל להיות בשבת וניעור משנתו מאוחר, לא יאכל סעודת שבת קודם התפלה, אף שעי"כ לא יאכל פת בסעודת שבת שחרית".
         2. שרגא המאיר (ח"ד סי' ס"ב אות א') – "אבל אם הוא גם כבר סוף זמן היתר אכילה לשיטת הלבוש, וכבד עבר על זמן ק"ש, ויהי' עובר גם על זמן תפלה, אונס שינה אצלו שוב אינו יכול לקיים מצות עונג שבת בפת חמץ, דיש לחוש גם לשיטת תר"י [בפ"ז דברכות סי' קפ"א בד"ה ברכת] שס"ל שפת בשבת אינו רק מדרבנן, ועי' במג"א סי' קפ"ח סק"ט".
         3. הגרח"ק זצ"ל (מישרים אהבוך עמ' רס"ד אות מ"ט) – "שאלה: התעורר מאוחר בערב פסח שחל בשבת, ולא יספיק להתפלל שחרית לפני שיעבור זמן איסור חמץ. האם מותר לו לאבול סעודת פת שניה של שבת, לפני התפילה. תשובה: לא".
         4. פסקי תשובות (אות ד') – "אין לו היתר לאכול קודם התפלה כדי לקיים מצוות עונג שבת שהוא מן התורה, שהרי קודם התפלה לא חלה חובת סעודה כלל, אלא יתפלל ואח"כ יאכל מיני פירות ותבשילים של פסח כדי לקיים מצות עונג שבת, ויש שכתבו שבכה"ג יוכל לסמוך על סוף זמן אכילת חמץ לפי הזמן המאוחר (שהוא שיטת שו"ע הרב והגר"א שמחשבים שליש היום מנץ החמה עד השקיעה) והוא כחצי שעה מאוחר מהזמן הרגיל, ואם יספיק להתפלל בדילוג ולקדש ולאכול כביצה פת עד סוף זמן זה יעשה כן, ויש שכתבו שבכה"ג יאכל מצה עשירה גם לאחר זמן איסור אכילת חמץ, עד שעה עשירית, וכדעת המחבר שמתיר זאת".
         5. שרים אהבוך (ח"ב פרק ו' סעי' ס"ב) – "אסור לו לאכול סעודת חמץ לפני התפילה".
   3. **אם יכול לכתחילה לקבוע סעודה החשובה בסעודה שלישית**.
      1. עי' סי' רע"א סעי' ג', לשיטות ומראי מקומות.
2. זמני סעודה שלישית.
   1. **כלליות**.
      1. עי' סי' רצ"א סעי' ב', לשיטות ומראי מקומות.
   2. **ב' סעודות בבוקר** – כל בו (סי' ל"א), גר"א (סי' תמ"ד ד"ה ובמדינות, "**וכן עיקר**").
   3. **לכתחילה כדאי לחלוק גם סעודת הבוקר לשנים**.
      1. מג"א (ס"ק א') – "ומ"מ גם בשחרית יפסיק סעודתו לשנים דהא י"א דיוצא בזה (ש"ג המרדכי פ"ק דשבת וב"ח וכל בו)".
      2. באה"ט (ס"ק א') – "כתבו האחרונים דמ"מ גם בשחרית יפסיק סעודתו לשנים דהא י"א דיוצא בזה".
      3. חמד משה (ס"ק ו') – "ויש שכ' לחלק שחרית לשנים וצריך לברך ברכת המזון בינתיים ולשהות מעט כדי הילוך ד אמות לפחות וטוב בזה. וגם מזה שכתבתי למעלה אל תנח כי י"א שאינו יוצא בזה ידי סעודה ג' ולכן שניהם כא' טובים".
      4. מקור חיים (ס"ק א') – "ומ"מ גם בשחרית יפסיק סעודתו לשנים די"א דיוצא בזה. [מג"א ס"ק א]".
      5. קיצור שו"ע (סי' קט"ו סעי' ד') – "נכון לחלק סעודתו לשתים, דהיינו שיברך ברכת המזון, ומפסיק מעט בהליכה ובדברי תורה או בטיול, וחוזר ונוטל ידיו ואוכל קצת. ומברך שנית ברכת המזון, כדי לקיים מצות סעודה שלישית".
      6. מ"ב (סי' תמ"ד ס"ק ח') – "דטוב ג"כ שיחלק סעודת שחרית של פת לשנים ... **אך כ"ז** אם יש לו שהות לברך בינתים ולהפסיק איזה שהות כדי שלא יהיה בכלל ברכה שאינה צריכה".
      7. דרכי חיים ושלום (השמטות עם הוספות עמ' תי"ט אות י') – "וטוב שגם בבוקר יחלק הסעודה לשנים דהיינו שיברך בהמ"ז דשהה ערך רביע שעה ושוב יטול ידיו ויבצע על לחם משנה דברך בהמ"ז רק ימהר להקדים עצמו שלא יעבור ח"ו על זמן איסור אכילה".
      8. חק ישראל (אות כ"ז) – "נכון לחלק".
      9. עי' שלמת חיים (תורת חיים סי' מ"ד סדר ער"פ שחל בשבת אות ה') – "ויש נוהגין לחלק סעודת שחרית לשתים, היינו שבאמצע הסעודה יברך בהמ"ז וישהה מעט ויטול ידיו פעם ב' ויברך ענט"י והמוציא ויאכל בשביל סעודה ג'".
      10. ***חזו"א (קובץ אגרות ח"א סי' קפ"ח) – "***בבקר מאכלים קרים: חלב גבינה ביצים פירות מיץ, לא אורז, לברך ברהמ"ז ולהפסיק חצי שעה, ולאכול כזית פת עם מיץ וכיו"ב ולגמור בשעה 8:30. אחר מנחה לאכול בשר ודגים ותבשיל פסח, הקדירה וכל כלי הסעודה של פסח. לנער שחרית את המפה מפירורי חמץ ולהוציא הכלים למקום הנמכר. לדקדק שלא ישאר חמץ, ולבטל בשביל זה לחם משנה רק לצרף מצה בשביל לח"מ. ע"כ".
      11. שבט הלוי (***חי"א סי' קט"ז*** אות י') – "לכתחילה כדאי לחלוק גם סעודת הבוקר לשנים אם הזמן מספיק ואינו אוכל סעודה שני' דרך אכילה גסה".
      12. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ז אות י"ג) – "בשבת זו יחלק הסעודה בבוקר, וימתין כחצי שעה בין סעודה לסעודה, ויהיו עניו בראשו שלא ימלא כריסו בסעודה ראשונה. ואחר הצהרים יאכל 'מזונות' כגון קניידלך לצאת ידי חובת סעודה שלישית אחר מנחה (וראה עוד להלן). והאוכלים אחר הצהרים צ'ולנט עם קניידלאך בדרך כלל הכל 'עיקר', ואין מברכיך על הקנידלאך 'מזונות' ופוטרים את השאר, אלא מברכים על כל אחד ואחד את ברכתו. אבל מצה מבושלת אסור לאכול בתור סעודה שלישית, כי זה מצה. ואף שאין יוצאים ידי חובה במצה מבושלת (כדאיתא בסי' תסא ס"ק כ), מכל מקום גזרו באיסור אכילת מצה בערב פסח כל מיני גזירות שחז"ל אסרו כל מצה כדי שלא יבואו לאיחלופי. ודע עוד, דבודאי שיש עדיפות בסעודה שלישית בערב פסח שחל בשבת לאכול קניידלאך (קודם שעה עשירית), יותר מאשר בשר ודגים ופירות וירקות, דזהו תבשיל של חמשת מיני דגן".
      13. ***חוט שני (פסח פרק ט"ו ס"ק ב' ד"ה בשבת) – "***בשבת ערב פסח שמחלקין הסעודת שחרית לשנים, יש להפסיק כחצי שעה ביניהם. ושיעור זה צריך לעשות אף אם הולך לטייל בין הסעודות. וכ"כ באגרות החזו"א שכתב לבני ביתו".
      14. ***עי'*** הגר"ד פיינשטיין שליט"א (ודברת בם ח"א סי' קל"ו אות ב' ד"ה ושמעתי) – "דלא נהג אביו זצ"ל לחלק הסעודות אבל אה"נ כיון שהובא זה בב"ח מג"א ומ"ב והגר"א שכתב שכן עיקר, למי שאין לו מנהג יש מקום להחמיר בזה ולחלק סעודת שחרית לשתים כדי לצאת דעת המרדכי ועוד ראשונים בזה".
   4. **מי שיחלק סעודת שחרית לשנים צריך ליזהר שלא יגרום ברכה שאינה צריכה** – מ"ב (סי' תמ"ד ס"ק ח', "דטוב ג"כ שיחלק סעודת שחרית של פת לשנים ... **אך כ"ז** אם יש לו שהות לברך בינתים ולהפסיק איזה שהות כדי שלא יהיה בכלל ברכה שאינה צריכה").
      1. **הזמן לשהות**.
         1. כדי הילוך ד' אמות – חמד משה (ס"ק ו', לשונו מובא לעיח).
         2. רבע שעה – דרכי חיים ושלום (השמטות עם הוספות עמ' תי"ט אות ו', לשונו מובא לעיל).
         3. חצי שעה – חזו"א (קובץ אגרות ח"א סי' קפ"ח, לשונו מובא לעיל), הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ז אות י"ד, ***לשונו מובא לעיל***), ***חוט שני (פסח פרק ט"ו ס"ק ב' ד"ה בשבת, לשונו מובא לעיל)***.
         4. שעה – הגר"ד פיינשטיין שליט"א (ודברת בם ח"א סי' קל"ו אות ב' ד"ה ושמעתי, "צריך לדקדק שיהי' הפסק גדול בין ב' סעודות כשעה או לילך לטייל ביניהם").
   5. **אחה"צ צריך [גם] לאכול בשר ודגים [או מיני פירות עכ"פ]**.
      1. ***דעת תורה (סי' תמ"ד על סעי' א' ד"ה*** דסעודה) – "ומ"מ יקיים ג"כ סעודה ג' [אחר מנחה] במיני פירות וכו' כמ"ש הרמ"א".
      2. חק ישראל (אות כ"ז).
      3. שלמת חיים (תורת חיים סי' מ"ד סדר ער"פ שחל בשבת אות ג') – "ואין מאחרין יותר כדי למהר לאכול סעודה שלישית קודם סוף שעה תשיעית של היום [כדי שיאכל בלילה לתיאבון] ... ואוכלין סעודה זו ממיני תבשילין של פסח [בלא נטילה ובהמ"ז], אבל מצה אסור לאכול אז קודם הסדר [וחמץ אסור לאכול אז מה"ת, וכן אורז וקטניות וכל דבר שאסור בפסח מצד המנהג אסור אז ג"כ], וכן יין אסור לשתות אז".
      4. ***חזו"א (קובץ אגרות ח"א סי' קפ"ח)*** - לשונו מובא לעיל.
      5. הגרי"א הענקין זצ"ל (גבורות אליהו או"ח סי' קכ"ו אות ז' ד"ה אחר, אות ח').
      6. אור לציון (ח"ג פרק י"ד סעי' א') – "ויש לעשות סעודה שלישית דוקא לאחר הצהרים, ולכן אין די לחלק את הסעודה השניה שבבוקר לשנים. אך יש להזהר לעשות סעודה שלישית לפני שעה עשירית".
      7. שבט הלוי (***חי"א סי' קט"ז*** אות י"ב) – "ואחה"צ לקיים לכל הדעות שלש סעודות, עם בשר ודגים, או מיני פירות עכ"פ, או איזה עוגה כשר לפסח".
   6. **לא נהג לחלק את סעודת הבוקר לשנים**.
      1. אג"מ (ודברת בם ח"א סי' קל"ו אות ב' ד"ה ושמעתי [לשונו מובא לעיל], שמעתתא דמשה שמועות משה סעי' א') – "לא נהגו לחלק סעודת שחרית לב' סעודות".
      2. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' קל"ג אות י"א) – "***בשבת בבוקר היה רבינו אוכל רק סעודה אחת, ולא נהג לחלק את סעודת הבוקר לשנים".
   7. מראי מקומות.
      1. בן איש חי (שנה א' פר' צו, ערב פסח בשבת אות ה') – "סעודה שלישית יעשנה בפירות אחר מנחה, וטוב לעשותה בפירות שברכתן מעין שלש, ויביאום לפניו בקערה על השלחן, ויאמר ג"כ קודם שיאכל אתקינו סעודתא וכו' כשאר שבת, ולא ירבה באכילתו כדי שיאכל בלילה לתאבון".
      2. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ח' סעי' ט"ו, הע' ס"ה) – "בשנים שהתפלל רבנו בשבת זו כותיקין והיתה שהות מספקת בידו, נהג לאכול שתי סעודות גמורות קודם סוף זמן אכילת חמץ, ובשנים המאוחרות שלא הקדים כל כך להתפלל נהג לאכול סעודה אחת גמורה קודם סוף הזמן ולצאת ידי חובת סעודה שלישית באכילת תבשילים ופירות אחר חצות, ולא חילק סעודת הבוקר לשנים. [ואף שהתפלל בהשכמה מ"מ **לא היה ניחא לי'** לסמוך על שהות קצרה ויציאה לרחוב וכדו', ולכן לא חילק סעודתו לשתים]".
      3. אג"מ (ודברת בם ח"א סי' קל"ו סוף אות ב', שמעתתא דמשה שמועות משה סעי' א') – "לא דקדק לאכול לאחר חצות פירות בתורת חיוב סעודה שלישית".
3. החיוב של סעודה שלישית.
   1. **החיוב בכלליות** - 1) לחם משנה, 2) ככר שלם, 3) לחם פרוסה, 4) בורא מיני מזונות, 5) מלפת הפת (בשר, גבינה, דגים), 6) ז' מינים, 7) פירות, 8) שתיית יין, 9) תורה.
      1. עי' סי' רצ"א סעי' ה', לשיטות ומראי מקומות.
   2. **מצה עשירה** [אחר חצות] – מחבר (***סעי' א'***).
   3. **מיני תרגימנא** [אחר חצות] – רמ"א (***סעי' א'***, "יקיים סעודה שלישית במיני פירות או בבשר ודגים"), לבוש (***סי' תמ"ד סעי' א', "וטוב לעשותה בפירות או בבשר ודגים")***.
      1. **ז' מינים עדיף משאר פירות** – ***עי' ב"י (סי' רצ"א סוף ס"ק ה'),*** של"ה (פסחים פרק נר מצוה אות י"ט, לשונו מובא לקמן),בן איש חי (שנה א' פר' צו, ערב פסח בשבת אות ה', לשונו מובא לקמן),כה"ח (סי' רצ"א ס"ק ל"ג, סי' תמ"ד ס"ק ט"ז).
   4. **בשר ודגים [ושאר מיני לפת] עדיף מפירות**.
      1. של"ה (פסחים פרק נר מצוה אות י"ט) – "ערב פסח שחל בשבת, נהג רבינו תם לעשות סעודה שלישית במצה עשירה (פסחים צט ב, בתוס' ורא"ש). אבל במדינות שאין נוהגין לאכול מצה עשירה, אזי יקבע סעודה שלישית בבשר ודגים. ואם קובע סעודה על פירות, אזי יקח פירות שהם משבעת המינים, וכמו שכתב הבית יוסף בטור אורח חיים סימן רצ"א, ויוצא בשבת זו בסעודה שלישית בענין הזה, כי כן יש אומרים שיוצאים בכל שבת במיני תרגימא, כמבואר בטור אורח חיים סימן רצ"א. ונהי דלא קיימא לן הכי בשאר שבתות, עתה בשעת הדחק שאני".
      2. מג"א (ס"ק ב') – "פי' אם יש לו בשר ודגים הוא עדיף ממיני פירו' כמ"ש סי' רצ"א".
      3. מחזיק ברכה (ס"ק ג') – "כמיני פירות או בבשר ודגים וכו' ודאי בשר ודגים עדיף מפירות דאיכא מאן דסבר דמיני תרגימא היינו בשר ודגים ולא פירות ודוקא במיני תרגימא נפיק ידי סעודה ג' כמו שתראה לעיל בסי' רצ"א דין ה' דיש ד' סברות סברא ראשונה בפת דוקא ושניה במאכל העשוי ממיני דגן והשלישית היא בבשר ודגים והאחרונה בפירות ע"ש ולפ"ז הו"ל להקדים כאן בשר ודגים לפירות שוב ראיתי להאחרונים שעמדו בזה הלא בספרתם והרב חק יוסף כתב דנקט פירות ברישא משום דבבשר ודגים איכא טרחא דצריך לבשלם בכלים של פסח ובמ"ש הרב חק יעקב יש לגמגם קצת ע"ש ודוק".
      4. חמד משה (ס"ק ו').
      5. גר"ז (סעי' ג', סעי' ד') – "יקיימו סעודה שלישית בבשר ודגים וכיוצא בהן בשאר מיני לפתן שהרי יש אומרים שבדברים אלו אדם יוצא ידי חובת סעודה שלישית בכל שבתות השנה כמו שנתבאר בסי' רצ"א. ואם אין לו מיני לפתן יקיימנה במיני פירות שהרי יש אומרים שגם בזה יוצא ידי חובת סעודה שלישית כמו שנתבאר שם".
      6. מ"ב (ס"ק ח') – "דיותר טוב בבשר ודגים מבפירות".
      7. כה"ח (ס"ק ט"ז).
      8. שבט הלוי (***חי"א סי' קט"ז*** אות י"ב) - לשונו מובא לקמן.
      9. עי' הגרח"ק זצ"ל (דולה ומשקה עמ' קע"ח [דפו"ח, עמ' ר"ה], מישרים אהבוך עמ' רע"ו אות ע') – "איך נהגו רבותינו בסעודה שאחר חצות, לסעודה שלישית, מה אכלו: דגים, בשר תפוחי אדמה או פירות. תשובה: תפוחי אדמה".
   5. **פירות עדיף מבשר ודגים**.
      1. חק יעקב (ס"ק ב') – "אף על גב דלעיל סימן רצ"א [סעיף ה] מבואר דיותר טוב לעשות בבשר ודגים מפירות, וכאן כתב הרב פירות תחילה. נראה לי דמשום מצה לתיאבון יותר טוב לקיים במיני פירות, שאינו משביע כולי האי. ועוד, כיון שדרך בבשר ודגים ללפת בו את הפת, חיישינן דלמא אתי למטעי לאכול בו מצה. ובמ"א [ס"ק ב] כתב דגם בערב פסח יותר טוב לקיים אותו בבשר ודגים. ואין זה משמעות לשון הרב כאן, אלא כמו שכתבתי".
      2. בגדי ישע (על מג"א ס"ק ב') – "או בבשר ודגים וכו'. ובח"י כתב דמדכתב פירות תחלה ש"מ פירות עדיף משום דבשר ודגים משביעין יותר משא"כ פירות ואיכא מצה לתיאבון ועוד דבשר ודגים מלפתין בו הפת ושמא יבוא לאכלה עם מצה".
      3. בן איש חי (שנה א' פר' צו, ערב פסח בשבת אות ה') - לשונו מובא לקמן.
      4. ערה"ש (סעי' ה') – "והקדים מיני פירות לבשר ודגים אף על גב דבשר ודגים עדיפא מפירות לענין סעודה שלישית כמ"ש לעיל סי' רצ"א מ"מ בערב פסח פירות עדיפי כדי שלא ישבע ויאכל מצה לתיאבון ואולי מפני זה לא הזכיר גם לחשלת מפני שהיא משביע הרבה כידוע בחוש".
   6. מראי מקומות.
      1. של"ה (שבת פרק נר מצוה אות נ"ח) – "ומי שמתענה במוצאי שבת, כגון שעושה הפסקה מבעוד יום, אזי יטרח להכין סעודה זו לאחרים, והוא ילמוד המאמרים והדינים המוזכרים בסעודה זו וסודה, ויהי לרצון אמרי פיו כאילו היה עושה כן. וכן עשה רבי שמעון בר יוחאי (זהר ח"ג דף צ"ה ע"א) בערב פסח שחל להיות בשבת, **שהיה עוסק בסודות התורה במקום סעודה שלישית**".
      2. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' קכ"ח אות ג') – "מצה מבושלת, וכן קניידלאך (כופתאות מקמח מצה), מעיקר הדין מותר לאכול בערב פסח. ומ"מ לא נהגו כן, מלבד בערב פסח שחל להיות בשבת דאז סמכינן עח עיקר הדין".***

***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' קל"ג אות י"ב) – "סעודה שלישית היה רבינו מקיים לאחר שהתפלל מנחה גדולה, ע"י אכילת תבשיל קניידלך (כופתאות העשויות מקמח מצה)".***

1. אכילת קטניות: חמין (טשולנט) בערב פסח - אחר זמן איסור חמץ.
   1. **מיקל**.
      1. פמ"ג (סי' תמ"ד א"א ס"ק ב') – "ומצה ממיני קטניות טטרקי וכדומה, מותר לאכול בערב פסח".
         1. כדמפרש המהרש"ם (ח"א סי' קפ"ג ד"ה הנה) ושדי חמד (מער' חמץ ומצה סי' ו' אות ב').
         2. מראי מקומות – שבט הלוי (ח"ג סוף סי' ל"א, לשונו מובא לקמן).
      2. ערה"ש (סי' תמ"ד סעי' ח') – "וכבר המנהג לבלי לבשל בשבת זה שום עיסה רק בערב מבשלין אורז או קטניות או תפוחי אדמה ובשחרית ג"כ כן".
      3. קובץ הלכות (פסח פרק י' סעי' ב') – "מעיקר הדין מותר לאכול קטניות בערב פסח אחר זמן איסור חמץ".
   2. **מחמיר**.
      1. חק יעקב (סי' תע"א ס"ק ב') – "וכבר נתבאר לעיל [סימן תנג סעיף א בהגה] דאנו נוהגין איסור בקטניות, גם תבשיל מחמשת מינים שכתב בב"י [שם] בשם הרא"ש [שו"ת כלל יד סימן ה] צריך לומר דהיינו עם מי פירות, ואנו נוהגין איסור בכל זה, כמבואר לעיל סימן תמ"ד [סעיף א בהגה]".
      2. שלמת חיים (תורת חיים סי' מ"ד סדר ער"פ שחל בשבת אות ו') – "וכן אורז וקטניות וכל דבר שאסור בפסח מצד המנהג אסור אז ג"כ".
      3. שבט הלוי (ח"ג סוף סי' ל"א) – "ומש"כ כב' בענין אכילת קטניות בער"פ אם המנהג רק בפסח או גם בער"פ, אין להאריך בזה כיון דכ' החק יעקב סי' תע"א ס"ק ב' דגם בער"פ אסור ומביאו גם הגאון מהרש"ם בדע"ת סי' תנ"ג, ומדברי הפמ"ג אין ראי' שכ' בסי' תמ"ד להתיר לאכל מצות קטניות בער"פ דס"ל מצה שאני וכמש"כ ג"כ בשדי חמד מער' חמץ סי' ז' ס"ק ב', ומנהג רבותינו בערב פסח לאכול רק פירות ובשר וכיו"ב סתמו כמפורש דקטניות אסורים, ולית להו גם הא דפמ"ג הנ"ל, ואין להרהר בזה **והוא בכלל הפורץ גדר**".
      4. נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק ל"ח סעי' י"ד) – "קטניות בער"פ יש מתירין, ויש אוסרין, וכן יש להורות".
   3. **בעת הצורך יש מקום להקל**.
      1. פסקי תשובות (סי' תנ"ג אות ד') – "ובערב פסח מזמן איסור אכילת חמץ עד כניסת החג, יש שהתירו לאכול קטניות, ע"י שיברור אותם שלש פעמים אם אין בהם גרגירי דגן משום שלא גזרו רק בפסח ולא בערב פסח, ויש אוסרין, וכן המנהג, ובעת הצורך יש מקום להקל".
   4. דעת *הגריש"א זצ"ל.*
      1. *הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ט אות א') – "וזמן האיסור הוא משעה שמתחיל איסור אכילת חמץ".*
      2. הגריש"א זצ"ל (סידור פסח כהלכתו ח"א פרק ט"ז הע' מ"ב\*) – "דאף דמצד הדין אין איסור לאכול, המנהג הוא שלא לאכול מזמן איסור חמץ, ורק בשעת הצורך אפשר להתיר".
   5. מראי מקומות – סידור פסח כהלכתו (ח"א פרק ט"ז סעי' י').
      1. מהרש"ם (ח"א סי' קפ"ג ד"ה הנה, דעת תורה על סעי' א' ד"ה ועי' שו"ת יוסף) – "הבאתי מהפמ"ג סימן תמ"ד בא"א סוף סק"ב דבע"פ מותר לאכול מצה של מיני קטניות ומוכח דס"ל גם כן כן ואולי ס"ל דגזירת קטניות אינו אלא בפסח ולא בע"פ אבל הוא דוחק לחלק כן".
      2. כה"ח (סי' תע"א ס"ק ח') – "מיהו בתבשיל של מיני קטניות אפשר דיש להקל כיון שאינו משביע כמו של ה' מינים".
      3. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קנ"ב) – "שאלה: אם מותר לאכול קטניות בער"פ בזמן איסור אכילת חמץ. תשובה: בדיעבד מתירין".

הגרח"ק זצ"ל (שער המועדים פי"ג סי' י"ד ).

* 1. **אכילת קטניות: חמין (טשולנט) בערב פסח - קודם זמן איסור חמץ**.
     1. מיקל.
        1. ערה"ש (סי' תמ"ד סעי' ח') - לשונו מובא לקמן.
        2. שלמת חיים (תורת חיים סי' מ"ד סדר ער"פ שחל בשבת אות ג') – "אם יש לו עוד כירה של חמץ פשוט שאין שום איסור להטמין אפי' כמה תבשילין של אורז וקטניות בלי תערובת קמח וגריסין לסעודת שחרית של שבת זו, ואפי' אם אין לו כירה אחרת נראה להתיר למי שאפשר לו לבשל ולהטמין תבשיל של אורז וקטניות נקיים ומודחים במים היטב בקדירה חדשה שלא נשתמשו בה חמץ - על הכירה של פסח - לצורך סעודה זו".
        3. עי' שבט הלוי (***חי"א סי' קט"ז*** אות ט') – "אעפ"י שמותר לאכל קטניות בע"פ בבוקר, **מכ"מ אין כדאי** לעשות הפעם חמין מקטניות מפני כלי הפסח ויכול לעשות מתפוחי אדמה וכיו"ב".
     2. מראי מקומות.
        1. ***חזו"א (קובץ אגרות ח"א סי' קפ"ח, לשונו מובא לעיל) – "לא אורז".***

1. ניצוק.
   1. ***שעה"צ (ס"ק ד'),*** חק ישראל (אות י"ז) ***– "ואין לערות רותח לתוך כלי חמץ מכלי פסח, אם לא שרוצה שלא לשמש בקדרה זו שעירה מתוכה עד לאחר פסח, [פרי מגדים ודרך החיים]".***
      1. ***עי' יו"ד סי' ק"ה סעי' ג', לשיטות ומראי מקומות.***
2. סילוק השולחן: ערב פסח שחל בשבת.
   1. **אינו נחשב "כסילק השלחן"**.
      1. **חשב האפוד (ח"ג סי' י', עי' ח"ב סי' קל"א) – "וכתבת אתה שמסתבר לך דכה"ג שעושים בשבת ערב פסח שכל מה שמושכים ידיהם מן הפת אינו אלא כדי שיוכלו לאכול בשר ודגים** באין מפריע**, הכל מודים להרשב"א שאין לברך על מזון שאוכלים אחר כך להשביע. ונראים לי דבריך נכונים, ובפרט שכן נוהגים. ודוגמא לזה מה דאיתא בט"ז יו"ד סי' פ"ט אות ג' לסילוק בין בשר לחלב, דכל סילוק על מנת לאכול הלאה אין זה בעצם סילוק אלא הכנה לאכילה".**
      2. הגריש"א זצ"ל (וזאת הברכה עמ' ע"ח אות ב', **אשרי האיש או"ח ח"א פרק ל"ה אות מ"ז,** *ח"ג פרק נ"ו אות י"ג,**שיעורי מרן ברכות דף נא:***) – "ודע, דדין זה הוא אע"פ שהלחם שאוכל בתחילת הסעודה לא נאכל על אותו שולחן שאוכל עליו את יתר המאכלים (כגון בערב פסח שחל בשבת שאוכל הלחם בפינה הרחק מהשולחן, ואח"כ אוכלים בשולחן בלי לחם)".**
      3. ***חוט שני (פסח פרק ט"ו ס"ק ב' אות א') – "והנה כשחל ערב פסח בשבת שסועדים סעודת שחרית בפת חמץ, ויש נוהגים שאחרי שגמרו מלאכול הפת אוכלים באותה הסעודה מאכלים שהתבשלו בכלי פסח, ויש שאף עוברים לאכול במקום אחר להמשיך סעודתם בלא פת חמץ, ויש לדון אם יש בזה דין סילוק סעודה להצריך ברכה לפניהם, וכן אם יש בזה משום שינוי מקום. והנראה דיסוד דינא ד'סילקו ידיהם מן הסעודה' הוא משום שהפסיקו את סעודתם וכלשון הגמ' 'חברים שהיו מסובין ועקרו רגליהם', ובזה נחלקו הפוסקים די"א דוקא אם סלקו את השולחנות דנראה כסעודה אחרת, או סגי שעקרו אף שלא סלקו השלחן, מ"מ בעינן סילוק גמור מהסעודה שסעד בה, משא"כ הכא שדעתו מתחילת הסעודה שזהו יהיה סדר סעודתו, לאכול מתחילה פת חמץ ואח"כ מסלק ידיו מהחמץ מחמת איסור חמץ וממשיך לאכול מאכלי פסח, והם דברים הבאים מחמת הסעודה כבשר ודגים וכיוצ"ב, א"כ כל הסעודה היא המשך אחד וסעודה אחת, ואין זה סילק ידיו מן הסעודה אלא סילק ידיו מן החמץ, ואין לזה שייכות לדינא דסילק ידיו מן הסעודה. שוב הראוני שכעין זה כתב בתוס' רבינו יהודה החסיד שהקשה ... והשתא דקאתיכן להכי, ה"ה אם סעד פת חמץ והגיע זמן איסור אכילת חמץ, לא מיקרי שסילק ידיו מן הסעודה, דהדברים הבאים מחמת הסעודה כבשר ודגים אף דלא שייך למימר בהו שהם טפלים לפת שהרי אסור לו לאכול כעת פת חמץ, מ"מ הרי הם טפלים לעצם הסעודה שהיא היתה סעודת פת, והרי הדברים שמלפתים בהם את הפת לא צריך שיאכל בהם כל הזמן גם פת, דהסעודה חשיבותה נקראת על שם הפת שהיא העיקרית, והפת מגדירה את הסעודה, וכיון שדברים אלו טפלים לסעודה שפיר מיקרי סעודה אחת ולא הוי סילק ידיו מן הסעודה אף שהגיע זמן איסור אכילת חמץ".***
      4. וזאת הברכה (עמ' ע"ח אות ב') – "האוכל לחם רק בתחילת הסעודה, ובהמשך הסעודה אוכל מאכלים בלי לחם, הורו מפוסקי זמננו שאין זה דומה לדין 'סילוק שולחן', ולכן אינו מברך על התבשילים שאוכל אחרי כן. זאת אע"פ שהלחם שאוכל בתחילת הסעודה לא נאכל על אותו שולחן שאוכל עליו את יתר המאכלים, כגון בערב פסח שחל בשבת, שאוכל הלחם בפינה הרחק מהשולחן, ואח"כ אוכלים בשולחן בלי לחם".
   2. **מראי מקומות –** קנין תורה בהלכה (ח"ג סוף סי' נ"ה),פסקי תשובות (סי' קע"ז אות ט').
   3. מזמן איסור אכילת חמץ**.**
      1. אינו דין "כסילק השלחן".
         1. **עי' תוס' ר' יהודה (ברכות דף מא: ד"ה טעונים) – "ומ"מ פת פוטרת יפה ברכת שהכל מאכילת פסח, כדפרי' לעיל, אעפ"י שאוכלים אותו בלא פת, לרבנן דלית להו כריכה כהלל, כי מה שנאכל בלא פת אינו אלא מחמת המצוה, ולא מחמת שקצים בפת ומושכי' ידיהן [ממנה]".**
         2. **הגרשז"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ד ריש עמ' קי"א) – "דכשנאסר באכילת הפת מחמת איסור חמץ א"צ לברך על שאר דברים דאכתי סעודה אחת היא".**

הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ח' סעי' י"ד) – "הגיע זמן איסור חמץ באמצע סעודתו, אע"פ שפוסק מלאכול פת אין צריך לברך ברכה שלפניה על שאר מאכלים, שהרי זה המשך הסעודה".

* + - 1. **הגריש"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ד ריש עמ' קי"א,** וזאת הברכה עמ' ע"ח אות ב', *שיעורי מרן ברכות דף נא:*, **אשרי האיש או"ח** *ח"ג פרק נ"ו אות י"ג*) – "שגם בע"פ שחל להיות בשבת, ואכל פת בפינה, וממשיך הסעודה אחר זמן איסור חמץ, נחשב להמשך הסעודה".
    1. **מראי מקומות –** פסקי תשובות (סי' קע"ז אות י').

1. שינוי מקום: ערב פסח שחל בשבת.
   1. **יש לחזור למקום אכילת הפת ולברך שם ברהמ"ז**.
      1. *הגריש"א זצ"ל (***אשרי האיש או"ח** *ח"ג פרק נ"ו סוף אות י"ג) – "ומכל מקום יחזור לברך ברהמ"ז במקום שאכל הפת".*

*עי' הגריש"א זצ"ל (שיעורי מרן ברכות דף נא:, סוף עמ' תק"פ) – "ויותר נראה שצריכים לחזור ולברך דוקא במקום שאכלו פת".*

עי' הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ז אות ט"ז) – "מצד דין קידוש במקום סעודה האמור ברמ"א סי' רעג ס"ג, הנה אם מקיים סעודות שבת בחצר או במרפסת שאינה מקורה, צריך ליזהר מאוד ליטול ידיו במקום הסעודה, או שיעשה קירוי של יריעת בד וכיו"ב כדי לחבר מקום הסעודה עם הבית שיחשב כתחת גג אחד. ואלו האוכלים בסעודות שבת זו את הפת בחצר ביתם ואחר כך ממשיכים לאכול בביתם את שאר הסעודה בכלי פסח, לא יברכו ברכת המזון קודם שנכנסים לבית, אלא יכנסו לביתם וימשיכו הסעודה ואחר כך יחזרו למקום שאכלו לחם לברך שם ברכת המזון, ואם אכלו קניידלעך במקום השני - להשיטות ש'מזונות' טעונים ברכה אחרונה במקומם, אם כן הכא נמי יכולים לברך ברהמ"ז במקום השני. ואם אכילת הלחם ואכילת שאר הסעודה היו תחת אותה קורת גג רק בחדרים נפרדים, יכולים לברך ברכת המזון במקום השני".

* + 1. ***חוט שני (פסח פרק ט"ו ס"ק ב' אות ב') – "***ובערב פסח שחל להיות בשבת שרוצה שיהיה המקום נקי מפירורי חמץ, פשיטא דחשיב שעת הדחק. ולפי"ז כשזה טירחא לחזור לברך ברהמ"ז במקום אכילת הפת, או שחושש מפירורי חמץ יכול לברך ברהמ"ז במקום השני, שזהו שעת הדחק, אמנם כשאינו טירחא בודאי לכתחילה יש לחזור למקום אכילת הפת ולברך שם ברהמ"ז. ומ"מ יותר מכובד בשביל סעודת שבת שיאכל את כל הסעודה במקום שאוכל הפת".
    2. הגר"י ברקוביץ שליט"א (שמעתי מהגר"ד רוט שליט"א) - שאם מברך בחוץ לבית, ולא אכל פת בפנים הבית. הברכת המזון צריך להיות בחוץ.
  1. מראי מקומות – הגרח"ק זצ"ל (ערב פסח שחל בשבת מילואים פרק ח' הע' י'\*), ערב פסח שחל בשבת (פרק ח' סעי' ז'), שערי הברכה (פרק ט' הע' ס').
     1. מנחת יצחק (ח"ו סי' מ"ח) – "הנה עצתו נכונה, בער"פ שחל בשבת להתחיל סעודת שחרית בחדר א' ולאכול כל הסעודה שנתבשלו בכלים של פסח בחדר ב' ולחזור לאכול כזית פת בחדר א' ולברך שם, אף דכל מה שכתב בס' כף החיים (סי' קע"ח דף כ"ג) שציין כ"ת, הכוונה רק שיברך שם במקום הב', דאל"כ שייך שמא ישכח שכתב הרמ"א, ולברך במקום הב' צריך אכילת כזית פת, מ"מ הרי מבואר ברמ"א שם דלצורך מצוה עוברת שרי, ובביאור הלכה שם כתב להוכיח מדברי המאור וש"פ דאפילו לדבר מצוה שאינה עוברת שרי, ולאותן אנשים שבכה"ג עדיף להם יותר שלא לבוא לחשש שישאר חמץ ברשותו הוי לדבר מצוה, ועוד י"ל כיון דכל החשש שמא ישהה וישכח לחזור למקומו ולברך, בערב פסח בבוקר ל"ש זאת שממהרים לגמור קודם זמן האיסור, ול"ח לשמא ישהה. וכמ"ש כה"ג שם בביאור הלכה (ד"ה בלא ברכה) לענין הניח חולה או זקן עיין שם, ושרי אם מכוון בתחילה לעקור באמצע הסעודה ולאכול בחדר הב' ולחזור ולגמור בחדר הא' ולברך שם כנלענ"ד".
     2. הגרשז"א זצ"ל (מוריה גליון רל"ח טבת תשנ"ו עמ' ע"ט) – "שאלתי כאשר ערב פסח חל בשבת ובגלל המצב יש בתי מלון אשר מחלקים לאורחים מצות שבת, וכיון ואין אני מעונין לאכול בערב פסח מצות, האם אפשרי לקדש בחדר ולאכול חלות (או פיתות בזהירות מפירורי חמץ), ומיד לרדת לחדר האוכל הכללי של המלן ולהמשיך ולאכול שם את כל הארוחה הכשרה לפסח, ואח"כ לחזור לחדר ולברך שם ברכת המזון. והשיב שאם אפשרי לעשות כזאת אמנם כך רצוי לעשות, **אלא שעדיף** שוב לאכול בחדר מהחלה לפני ברכת המזון".
     3. קנין תורה בהלכה (ח"ג סוף סי' נ"ה) – "שאחר גמרו מלאכול המאכלי פסח יחזור למקומו הראשון ויאכל עוד מעט פת ויברך שם ברהמ"ז דעי"ז לא הי' מעולם עקירת השולחן לכ"ע ובליל ש"ק בודאי דאפשר לעשות כן רק אפי' בבוקר דהזמן בהול קצת לפי"מ שנוהגין לגמור אכילת חמץ די מוקדם".

1. מוקצה - מצות מצוה (מצות המוחד לליל סדר): ערב פסח שחל בשבת.
   1. **מוקצה: אין לו דין אוכלין**.
      1. פמ"ג (סי' ש"ח א"א ס"ק י') – "מצת מצוה בערב פסח בשבת אין לו דין אוכלין".

***פמ"ג (סי' תמ"ד א"א ס"ק א') – "יראה דמצות מצוה אסור לטלטל בשבת ערב פסח, דאסור באכילה מדרבנן בערב פסח, הוה מוקצה, ושאר מצה יכול ליתן לעופות או לעכו"ם, מה שאין כן זו אין רוצה, כבסימן תמ"ו במ"א אות ג', יע"ש ... מצה שאסורה לאכול בערב פסח, אם יש לו עופות שרי בטלטול אם רוצה ליתן לעופות, צ"ע אם הוה כאוכלין דמותר לצורך עצמן, עיין סימן ש"ח סעיף ד', (דר"ל) [די"ל] הואיל כעת אין ראוין כי אם לעופות לאו אוכל אדם הוה (ומלח) י"ל אין דינו כאוכלין, וזה שייך בכל שבת, עיין מה שכתבתי בפריי שם [אשל אברהם אות י] ועיין ר"ן פרק כל הכלים [שבת מח, א ד"ה ומיהו]".***

* + - 1. מראי מקומות – ***הגרח"ק זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון נ"ח עמ' קמ"א טור ב', לשונו מובא לקמן).***

***פמ"ג (סי' תע"א א"א ס"ק ח') – "***כשחל ערב פסח בשבת אין לטלטל מצת מצוה בשבת, דאיסור דרבנן לאכול, וגם אין ראוי ליתן לקטן או לעכו"ם כי רוצה להיות שלימים ללילה, הוה טלטול שלא לצורך. אף על גב אוכלין מותר לטלטל, עיין סימן ש"י [סעיף ב], מכל מקום זה אסור באכילה, עיין סימן תמ"ו במ"א [ס"ק] ג' חלבים וטבל, יע"ש. ועיין סימן תמ"ד [אשל אברהם אות א ד"ה אם]. אבל שאר מצות דראוי לתרנגולים וכדומה, שרי לטלטל אם דעתו לכך".

* + 1. בן איש חי (שנה א' פר' צו ערב פסח בשבת אות ו') – "מצת מצוה שיוצא בה ידי חובתו בלילה ראשונה לא יטלטלנה ביום שבת זה שחל בערב פסח, כי מוקצים הם דלא חזו למיכל מנייהו דודאי קפיד להאכיל לתינוקות, אבל שאר מצות שהם לצורך אכלו בימי הפסח מותר לטלטלם בשבת זו, דאע"ג דהגדולים אסורים לאכול מצה בע"פ מ"מ חזו למיכל לקטנים".
    2. דרכי חיים ושלום (השמטות עם הוספות עמ' תי"ט אות ו') – "שלא לטלטל בשבת זו מצת שמורה של מצוה".
    3. פתחי עולם (ס"ק י"א).
    4. חק ישראל (אות כ"ט).
    5. הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה ח"א סי' י' אות א' בהג"ה, מאורי אש השלם עמ' תר"ו, הליכות שלמה פסח פרק ח' סעי' י"ב [לשונו מובא לקמן], עי' שולחן שלמה סי' ש"י ס"ק ד) – "ונראה שלפי דברינו ה"ה נמי שאסור לאכול את האתרוג בשבת שלפני החג כיון שיחדו למצוה והקפיד בבין השמשות מחמת חסרון כיס לא לאכלו, ותמיהני על החולקים על הט"ז בסי' תרס"ה סק"א וסוברים שגם אתרוג אינו נאסר באכילה מחמת הזמנה גרידא דמ"מ למה לא הזכירו דכל זה דוקא בחוה"מ ולא ביו"ט דמבואר דשפיר נאסר משום מוקצה מחמת חסרון כיס, וכמו"כ נראה דאתרוג לא דמי למצה שמורה דמבואר בפמ"ג בא"א סי' תמ"ד סק"א שרק בערב פסח שחל בשבת אסורה מצה שמורה משום מוקצה, דאפשר כיון שהמצה הרי עומדת עכ"פ לאכילה לא חל ע"ז דין מוקצה מחמת חסרון כיס, כמו שמותר ללבוש בגד המיוחד ליו"ט גם בשבת אף אם מקפיד מאד לא ללבוש אותו בשבת".
    6. עי' הגר"ש איידר זצ"ל (הל' פסח ח"ב עמ' שס"ט) - Many Poskim
    7. חזון עובדיה (פסח עמ' רס"ו אות י"ג) – "אין לטלטל מצה בשבת משום מוקצה, הואיל והיא אסורה באכילה מדברי סופרים בערב הפסח עד הלילה. ואם נותן עליה חזרת, מטלטל אותה אגב החזרת. במה דברים אמורים במצה שמורה המיוחדת לסדר ליל פסח לצאת בה ידי חובה, שאדם מקפיד שלא לתת ממנה לתינוקות לפני הפסח, אבל מצה רגילה שמותרת באכילה בערב פסח לילדים קטנים שאינם מבינים בסיפור יציאת מצרים מותרת בטלטול".
    8. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תמ"ד סעי' ל"ה) – "אין לטלטל מצה בשבת ערב פסח משום מוקצה, הואיל והיא אסורה באכילה מדברי סופרים בערב הפסח עד הלילה. ואם נותן עליה חזרת, מטלטל אותה אגב החזרת. במה דברים אמורים במצה שמורה המיוחדת לסדר ליל פסח לצאת בה ידי חובה, שאדם מקפיד שלא לתת ממנה לתינוקות לפני הפסח, אבל מצה רגילה שמותרת באכילה בערב פסח לילדים קטנים שאינם מבינים בסיפור יציאת מצרים מותרת בטלטול. וכן מותר לקחת אותה ללחם משנה. **וכן מי שיש לו כמות גדולה של מצות שמורות, ואינו מקפיד עליהם שלא ליתנם לילדים** או לעופות וכדו', מותר לטלטלם בשבת".
  1. **חסרון כיס**.
     1. ששכ"ה (פרק כ' סוף סעי' כ"ב [דפו"ח, סוף סעי' כ"ב]) – "וכן מצה של מצוה בערב פסח שחל להיות בשבת, דינם כמוקצה מחמת חסרון-כיס ואין לטלטלם".
     2. קצות השבת (ערך מצת מצוה בשבת ע"פ).
     3. ילקוט יוסף (חסרון כיס סעי' י') – "בערב פסח שחל בשבת, דין המצות שהם מיוחדות לליל פסח בלבד, כמוקצה מחמת חסרון כיס, ואסור לטלטלה בשבת. אבל מצות רגילות מותרות בטלטול בשבת. ומי שיש לו כמות גדולה של מצות שמורות, ואינו מקפיד עליהם שלא ליתנם לילדים או לעופות וכדומה, מותר לטלטלם בשבת".
     4. עי' הל' שבת בשבת (ח"ב פרק כ"ב סעי' ח') – "י"א שאסורים".
     5. מראי מקומות.
        1. הגר"ש איידר זצ"ל (הל' פסח ח"ב פרק ל"ג הע' מ"ב) – "ואין לומר דהוי מוקצה מחמת חסרון כיס דכ' באור שמח (פ' כ ה דהל' שבת ה"ט) 'דעל האוכל ל"ש מוקצה מחמת חסרון כיס'".
  2. **דינו ככלי שמלאכתו לאיסור**.
     1. עמק התשובה (ח"א סי' ס"ח) – "איברא מצות מצוה המיוחדין להסדר אסורין בטלטול. אכן לצורך גופו ומקומו מותרין לטלטלן".
  3. **אינו מוקצה**.
     1. ***שערים מצויינים בהלכה (סי' קט"ו ס"ק ו'***).
     2. דברות מנחם (מוקצה סי' ג') – "בנדון המצות המיועדות לקיום המצוות בליל הסדר נראה להתירם בטלטול, ואפילו אין לו מהם ברווחא, מכח כל הטעמים שנתבארו לעיל בגדרי ממח"כ, ומכח דברי האו"ש וכל דעימיה דלעולם אין אדם מקצה דעתו מאוכלים".
  4. מראי מקומות – נזר ישראל (סי' ל"ח ח"ב ס"ק כ"ו), כה"ח (ס"ק מ"ב), באר משה (ח"ח סי' ע"א), הגרשז"א זצ"ל (שולחן שלמה סי' ש"י ס"ק ד' ד"ה ולענין), יסודי ישרון (מער' הל' שבת, עמ' קנ"ה), אז נדברו (שלמי יהודה פרק ח' הע' ס"ז, עמ' רכ"ב), חוט שני (ח"ג עמ' ע' ד"ה ומצות), שלמי יהודה (פרק ח' סעי' כ'), שלמי יהונתן (ח"ג פרק ד' סעי' כ"ז, סעי' כ"ט), פסקי תשובות (סי' ש"י אות א' ד"ה והנה, דפו"ח אות ב', הע' י').
     1. אשל אברהם (בוטשאטש, סי' ש"ח על הפמ"ג א"א ס"ק י') – "פרמ"ג ... ונראה שאם אין לו מצת מצוה רק בצמצום הוא גם כן כמוקצה מחמת חסרון כיס ואסור בשום טלטול גם לצורך מקומו. ואם אין צמצום בזה, הרי אפשר לו להאכיל לקטנים והוה ליה אוכל אדם ומותר".
     2. שואל ומשיב (מהדו"ת ח"ב סי' ע"ז ד"ה מה) – "מה שהקשה על הפרומ"ג בסי' תמ"ד ס"ק א' באשל אברהם במ"ש דמצה של מצוה בע"פ בשבת אסור לטלטל דאינו ראוי וע"ז הקשה דראוי לקטנים ולעכו"ם הנה מעכו"ם מרגיש הפרי מגדים בעצמו שם וכתב דאין דעתו לתנו לעכו"ם וציין להמג"א סי' תמ"ו ס"ק ב' ואם כן הוא הדין לקטנים יש לומר דמיירי באין לו קטנים או שאין לו למצות מצוה כי אם אותן מצות ולא יתנם להקטנים בשום פנים ... ומ"ש על הפרמ"ג וכתב הוא דלא עיינתי בפרמ"ג שבתחלה מיירי במצת מצוה ואח"כ מיירי בשאר מצה אבל דברי נכונים דמ"מ כל שאינו רוצה לתת לעופות ואין לו קטנים אפשר דאסור בטלטול".
     3. הגרח"ק זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון פ"ז עמ' מ"ח סוף טור א') – "שאלה: בדעת החזו"א שבערב פסח שחל בשבת יקח ללח"מ מצה, וצ"ע ממש"כ הפרמ"ג סי' תמ"ד א"א סק"א וכן בסי' תע"א, שמצת מצוה בער"פ בשבת הוי מוקצה, ולדברי החזו"א מ"ט הוי מוקצה הא יכול ליקח ללח"מ. תשובה: לא שכיח".

הגרח"ק זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון נ"ח עמ' קמ"א טור ב') – "שאלה: א. כ' הפמ"ג (סי' ש"ח א"א סק"י) מצת מצוה בערב פסח בשבת אין לו דין אוכלין, עכ"ל. וצ"ע הא ראוי לקטנים כמבואר ברמ"א (סי' תע"א ס"ב) בשם תרומת הדשן, ועוד צ"ע למה לא יהיה ראוי ללחם משנה, כמש"כ החזו"א המובא בקובץ אגרות (ח"א סי' קפ"ח) שיצרף מצה בשביל לחם משנה. ב. אגב יש לדון האם טעמו של החזו"א שיכול לצרפו ללח"מ משום שראוי לקטנים, ונ"מ כשאין לו קטן בביתו או שנמצא במקום שאין קטנים, וישנו איסור תחומין. ג. עוד יש להסתפק האם ס"ל להחזו"א דחשיב כאוכלין גמורים שמותר לטלטלו שלא לצורך כלל, או דס"ל דשרי לטלטלו רק לצורך כגון לחם משנה. ד. עוד נ"מ האם לדעתו יהיה מותר לטלטל כל המצות בשביל שצריך מצה אחת ללחם משנה, או"ד רק המצה שצריך ללחם משנה שרי ליה לטלטלו. ה. ולכאו' נראה שהדבר תלוי ביסוד הטעם שלא גזרו מוקצה באוכלין, דהנה בחיי אדם (כלל ס"ו ס"ב) כ' הטעם מפני שמצוה להתענג בהם, וא"כ לכאו' בנד"ד אין מצוה להתענג בהם, וגם לקטנים אינו מצוה אלא רשות להאכילם, א"כ חזר דינו להיות ככל כלי שמלאכתו להיתר שמותר לטלטלו רק לצורך. אמנם בשו"ע הרב (שם סי"ז) כ' הטעם בסתמא דלא גזרו בימי נחמיה אלא על כלים, ולא על אוכלים וספרים, עכ"ד. וא"כ לדבריו אין מקום לחלק בין האוכלין, וצדקו דברי החזו"א, ודברי הפמ"ג צ"ע. תשובה: **מסתבר שכל המצות אינן מוקצה**, ועיין עירובין דף ל' ב'. [דשם איתא: כשם שמערבין לגדול ביוה"כ כך מערבין לנזיר ביין ולישראל בתרומה, ופירש"י אע"ג דלמחר לא חזי ליה, הואיל וחזי לקטן שאינו בר עונשין]. שוב דנתי בזה לפניו דאין להוכיח מהא דעירובין מידי כיון דאינו מקפיד כלל, משא"כ הכא, וא"ל שאה"נ אם מקפיד מאד ולא מאכילו לקטן או ללחם משנה דינו כמוקצה".

הגרח"ק זצ"ל (מישרים אהבוך עמ' רפ"ב אות פ"א) – "מרן שליט"א השיבני דמה שכתב מרנא החזון איש זצ"ל לצרף מצה בערב פסח שחל בשבת ללחם משנה, הוא אף במצה השמורה ללילה. ע"כ. וקצת קשיא לי דהא מצה זו מוקצה היא מחמת חסרון כיס, ובשלמא המצות הרגילות לחיי, אבל השמורות, הרי מקצה אותן ומייחדן למצוותן בלילה. אנא יבאר מרן. תשובה: אינה מוקצה שיכול לאוכלה".

* + 1. נשמת שבת (סי' ש"ח אות קל"ג) – "את המצות מצוה שאפה (בער"ש) במיוחד לצורך הסדר נראה לאיסור (אם אין לו אלא ג' או ו' מצות מצומצמין), אבל שאר מצות יש לדון להקל".
    2. משנת יוסף (ח"ו סי' פ"ח) – "הפמ"ג ... והקשית ממש"כ בקובץ אגרות החזו"א (ח"א סי' קפח) בהוראות לע"פ שחל בשבת, לדקדק שלא ישאר חמץ, ולבטל בשביל זה לחם משנה, רק לצרף מצה בשביל לח"מ, עכ"ד. וא"כ אינה מוקצה דראויה לצרפה ללח"מ. - י"ל דאה"נ אם מצת המצוה עומדת לכך לצרפה ללח"מ, מהאי טעמא גופא לא הוי מוקצה, דזה תשמישה, אע"פ שאסורה באכילה, אבל כולי עלמא אינם עושים כן, ולדידהו המצות מיוחדות לליל הסדר בלבד, ואסחי דעתייהו מהם בער"פ, ודומה לעצמות שנתפרקו מן הבשר (שם, כט בהגה) שכ' המשנ"ב (סוס"ק קכא) שאם אין כלבים מצויים שם אסור לטלטלם, וה"נ אם אין דרך אנשי המקום לצרף מצת מצוה ללח"מ לחמץ, הוי לדידהו מוקצה".
    3. ארחות שבת (פרק י"ט סעי' ק') – "מצות המיועדות לחג הפסח יש להבחין בהן בין אופנים שונים: [א]. מצות שעתיד לאכול מהן בכל שבעת ימי הפסח ואינן מיועדות בדוקא לקיום המצוה בליל הסדר אינן מוקצה בשבתות הקודמות לפסח, ואף בערב פסח שחל להיות בשבת שאסור לאכול מצה מכל מקום ראויות הן לקטנים. [ב]. מצות המיועדות בדוקא לקיום מצוות מצה בליל הסדר, אם יש לו כמות מצומצמת מהן יש להסתפק בדינן אם נחשבות כמוקצה מחמת חסרון כיס בשבתות הקודמות לפסח. ובערב פסח שחל להיות בשבת שהמצות האלו אסורות באכילה יש מהפוסקים שכתבו דמצות אלו הן מוקצה".
    4. עי' סי' ש"ח סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.
  1. **בליל שבת יש להקל**.
     1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ח' סעי' י"ב) – "מצת מצוה, אף להאוסרים לטלטלה בשבת זו, אין זה אלא ביום, אבל בליל שבת מותרת בטלטול לדברי הכל, הואיל ואינה אסורה מן הדין באכילה בלילה".

1. ***אין מבשלין דבר שדרכו לידבק בכלי - סעיף ג'.***
   1. ***מראי מקומות.***
      1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ז אות י') – "ערב פסח שחל בשבת, מן הדין אפשר לבשל בכלים של חמץ לליל שבת וסעודת ***שחרית, אך כתב בשו"ע שלא יבשל לשבת זו מאכלים שדרכם להידבק בכלי, דאסור להדיחם בשבת אחר האכילה כיון שאין משתמשים בהם יותר בשבת זו, והרי אסור להדיח כלים בשבת שלא לצורך השבת וכמ"ש בסי' שכו ס"ו ע"כ.*** *והיום שמוכרים את כל החמץ לגוי* ***ומתנים איתו שיכולים להלוות ולאכול מהחמץ בשבת, ומה שנשאר הרי הוא של הגוי, לכאורה*** *מותר לבשל לשבת גם חמץ הנדבק****, דאין צריך להסירו בשבת, ואסור לרחצו דאין לו כל צורך בו, דהרי מכלילו במכירה, אלא יצניע הכלים. ומי שמקפיד שלא למכור חמץ בעין, חזר הדין של השו"ע שאסור לו לבשל דברים הנדבקים, ומותר לו לשטוף הכלים בשבת. אבל בעלי חנויות שמוכרים גם חמץ בעין, לכאורה גם זה בכלל המכירה, ומה שנשאר חמץ בשבת הוא של הגוי, אם כן איך נתיר לו לרחוץ בשבת את הכלים, שהרי החמץ שנשאר נמכר לגוי, וא"ז חשיב צורך".***
2. ***לנקות מפירורים - סעיף ד'.***
   1. **כיבוס בלי מים: לנער הבגדים מפירורי החמץ בערב פסח שחל להיות בשבת**.
      1. ***מיקל – חוט שני (מנחת איש פרק י"ג הע' ע"ז), הגר"י שפירא (מנחת איש פרק י"ג הע' ע"ז),*** מנחת איש (פרק י"ג סעי' ל"ט, "מותר לנער הבגדים היטב מפירורי החמץ בערב פסח שחל להיות בשבת").
      2. ***עי' סי' ש"ב סעי' ח', לשיטות ומראי מקומות.***
   2. **צחצוח שיניים במברשת בשבת**.
      1. ***מצד חשש חבורה: צריך ליזהר שלא יהיה פסיק רישא.***
         1. ***הגרשז"א זצ"ל (***אליבא דהלכתא גליון ס"ג עמ' נ"ו טור ג') – "לגבי ערב פסח שחל בשבת, שמותר לצחצח שינים עם מברשת בלא משחה משיירי החמץ, אך לא ישפשף חזק את שיניו כדי שלא יצא דם. ומי שיוצא לו דם בכל צחצוח, אסור לו לצחצח את שיניו בשבת אפילו חלש".
         2. ***הגריש"א זצ"ל (***אליבא דהלכתא גליון ס"ג עמ' נ"ו טור ג', ***אשרי האיש או"ח ח"ב פרק כ"ט אות ד') – "מותר לנקות השיניים במברשת, בשבת בערב פסח שחל בשבת, למי שאין זה פסיק רישא שיצא לו דם מהחניכים (והיינו שרק לפעמים יוצא לו דם)".***
         3. ***הגרחפ"ש זצ"ל (***אליבא דהלכתא גליון ס"ג עמ' נ"ו טור ג') – "לגבי ערב פסח שחל בשבת, שמותר לצחצח שינים עם מברשת בלא משחה משיירי החמץ, אך לא ישפשף חזק את שיניו כדי שלא יצא דם. ומי שיוצא לו דם בכל צחצוח, אסור לו לצחצח את שיניו בשבת אפילו חלש".
         4. שבט הלוי (***חי"א סי' קט"ז*** אות י"ז) – "ניקוי שינים אחרי האכילה בשבת, עם מברשת יבשה, ויכולים ליתן קצת מים בשינים ולטפטף עיקר המים ובעודם לחים עוד לנקות עם מברשת ניילון, ואין חשש כלל. [וע"ע ח"ה סי' מ"ה]".
         5. ***חוט שני (פסח פרק ט"ו ס"ק ד') – "בנקיון השיניים בשבת אם הוא פסיק רישא שיצא דם ע"י מברשת אסור, אף אם המברשת יבשה, ואם אינו פסיק רישא שיצא דם ע"י הצחצוח, מותר. ואם המברשת רטובה, יש אופנים שיש לחוש משום 'סוחט' שסוחט את המים מבין שערות המברשת ...*** *ואם צחצח את השיניים במברשת ונכנסו פירורים של חמץ מפיו לתוך המברשת, יכול בשבת לשטוף את המברשת****, ובלבד שלא יסחוט אח"כ את שערות המברשת וכנ"ל, וכן יכול לנער את המברשת שיפלו הפירורים".***
      2. מראי מקומות.
         1. לפי האג"מ (או"ח ח"א סי' קי"ב) יש עוד ד' בעיות. ממחק, עובדין דחול [ולכן צריך מברשת מיוחד], סחיטה, והכנה.
            1. וז"ל "ובדבר לנקות שנים בשבת ויו"ט עם טוט פעיסט פשוט 1) שאסור שהוא ממחק. ובלא טוט פעיסט 2) בהבראש המיוחד לזה מותר שהוא כמו רחיצת שאר אבר אחד אבל ישטוף רק בצונן. 2) ואת הבראש טוב שלא ללחלח במים קודם הניקוי מחשש סחיטה בשער. 3) ואחר הניקוי לא ירחץ את הבראש אף שלא בשפשוף שאין שם סחיטה משום שאין לו צורך שוב היום ואין לרחוץ בשביל מחר".
            2. לכאורה במקרה זו [ער"פ שחל בשבת] אין איסור הכנה, שמנקה המברשת מצד פירורי חמץ. וכן מצאתי בשמעתתא דמשה (מקור השמעתתא ס"ק י"ד). (ועי' הגרח"ק, לקמן). ואין איסור של עובדין דחול, כיון שמשתמש במברשת מצד החיוב [המצוה] להסיר החמץ, עי' רמ"א סי' של"ג סעי' א'.
         2. הגרח"ק זצ"ל (אלא ד' אמות של הלכה פרק מ"ד אות ג') – "בסוף זמן אכילת חמץ לא נזהר לשטוף את הפה מחשש שנשארו פירורי חמץ בשיניים, ואמר לי שכשחל ערב פסח בשבת יש לשטוף את הפה כי יש לחוש יותר לחמץ בין השיניים שהרי קודם לכן אכלו סעודה".

הגרח"ק זצ"ל (מישרים אהבוך עמ' רצ"ו אות קי"ב) – "מי שאוכל חמץ בסעודה ב' בשבת, כיצד ינהג לענין שטיפת מברשת השיניים לאחר הצחצוח, דהלא מכין משבת לחול. תשובה: אין זה הכנה דגם בשבת ראוי שיהיו שיניו נקיות, ושטיפת המברשת אולי מותר כדי לבער החמץ. וצריך עיון".

* + - 1. חזון עובדיה (פסח עמ' רנ"ח אות ח'), ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תמ"ד סעי' ח') – "וירחץ ידיו היטב, וכן ישטוף פיו במים היטב שלא ישאר בפיו פירורי חמץ ואפילו משהו. וטוב לנקות החמץ שבין שיניו בקיסם או בסיכה, ובזהירות כדי שלא יחבל ויוציא דם".
      2. ***עי' סי' ש"ב סעי' י"ב, לשיטות ומראי מקומות.***
  1. **הגעלת שיניים תותבות לאחר סעודת שחרית בשבת**.
     1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ח' סעי' י"ח) – "הגעלת השינים התותבות, יש לדון שמותרת כשבת זו קודם זמן איסור חמץ".

הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה תניינא (ב - ג) סי' ס' אות ל') – "יש לדון בהגעלת שינים תותבות בשבת שחל בערב פסח, כיון דבשעה שמגעיל עדיין אין הכלי אסור שהרי מותר לאכול חמץ, ונמצא שהתיקון אינו נעשה מיד אלא לאחר זמן, וגם התיקון שנעשה אחר כך הוא רק בזה דכי מטי עידן איסורא לא נמצא בשיניים שום תערובת של חמץ, וכיון שכן אף להסוברים דחמץ מקרי איסורא בכל השנה אפילו הכי אפשר דקיל טפי, ולא דמי לעריכת שעון דאסור אפילו בעודו הולך או החזרת לולב לתוך מים דאסור בשבת, דשאני התם שהשינוי נעשה מיד בגוף הדבר מה שאין כן הכא".

* + 1. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' קל"ה אות ט"ז) – "מי שיש לו שינים תותבות, יכשירם ע"י עירוי בערב שבת, ובשבת יאכל רק מאכלי חמץ קרים ולא יאכל חמץ חם, (כמו שנוהגים), ואח"כ יוציא את השיניים וינקם וישטפם היטב".***

***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' קל"ו אות י"ז) – "אם שכח להכשיר את השיניים תותבות ע"י עירוי בערב שבת, יש עצה פשוטה שישים את השינים התותבות בכוס, ויערה עליהם מים חמים [המוטמנים לשבת] כדי לעשות לעצמו כוס תה לשתות, ובזה יהיה גם ההעגלה בהערמה. [ופשוט שמותר לעשות כה"ג אפילו בהיה אפשר לו להגילו בערב שבת]".***

* + 1. מראי מקומות – מנחת יצחק (ח"ח סי' ל"ז ד"ה ועוד).
       1. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תמ"ד סעי' ח') – "ושינים תותבות יש לנקותם היטב ולשוטפם ולהדיחם במים חמים של כלי שני, ודיו, ואינם צריכים הגעלה כלל".
       2. אם הגעלתן היא מעיקר הדין - עי' סי' תנ"א סעי' ה', לשיטות ומראי מקומות.

1. לנער מפה מן הפירורים.
   1. **מיקל**.
      1. אשל אברהם (בוטשאטש, סי' שכ"ד סעי' י"א).
      2. אז נדברו (ח"ב סי' מ' אות ב').
      3. קנין תורה בהלכה (ח"ג סי' נ"ה אות א').
      4. ששכ"ה (פרק כ"ז סעי' כ"א [דפו"ח, סעי' כ"א]) – "אך מותר לנער מפה מן הפירורים שעליה".

ששכ"ה (אסיפת יצחק תמוז תשס"ז) – "שאלה: ראיתי בספר שמירת שבת (פרק כ"ז אות כ"א) שמותר לנער מפה מן הפירורים שעליה, וק"ק לי מהרמ"א בסוף ס' שי"ט שיש איסור זורה בכה"ג, וכן מפורש בספר מגן אבות במלאכת זורה שכתב 'ובזורק לתרנגולים ממקום גבוה יש לחוש להזרת הרוח'. תשובה: בדבר שאלתך לגבי ניעור מפה מהפירורים דכתוב בשש"כ פ' כ"ז דשרי. **יש לומר כיון שאינו מתכווין לזורה ואין צורך בזה** (דאין תרנגולים ניחא ליה שיהיה מפוזר שכל התרנגולים יכולו מזה) ואין להקשות מיורק בפיו בחוץ דהמ"ב פליג שם".

* + 1. הגרח"ק זצ"ל (אסיפת יצחק ז' שבט תשס"ז) – "שאלה: האם מותר בשבת לנער מפה עם פירורים של לחם בחצר או יש איסור משום מלאכת זורה ע"פ הרמ"א סוף ס' שי"ט. תשובה: אי"ז זורה".
    2. רבבות אפרים (ח"ו סי' י"ח, סי' קנ"ג אות י"ח) – "וכשמנקים השלחן וזורקן מה שעל המפה בחדר ויש שם פירורין ועופות באים לאכול אותם, אז נראה דמותר".

עי' רבבות ויובלות (ח"ב סי' קצ"ד) – "דהרמ"א כתב שזורה האסור הוא בחוץ, כי הרוח מפזרו ומנשבו, מה שאין כן בבית אין רוח".

* + 1. ילקוט יוסף (סי' שכ"ד סעי' ה') – "מותר לנער את המפה".
    2. נפש כל חי (סי' י"ב סעי' ז').
    3. הגר"א שלזינגר שליט"א (אסיפת יצחק ז' שבט תשס"ז) – "שאלה: האם מותר בשבת לנער מפה עם פירורים של לחם בחצר או יש איסור משום מלאכת זורה ע"פ הרמ"א סוף ס' שי"ט. תשובה: **יכול**, וראה אשל אברהם (בוטאשטש) ס' שכ"ד סעיף י"א ד"ה גם, ורק במקום שאין עירוב אין לעשות כן, ואין חשש זורה".
    4. דרכי עונג (זורה פרק ל"ח סעי' ד').
  1. **מחמיר**.
     1. פר"ח (סי' תמ"ד על סעי' ה') – "ודע שבעל המאור [פסחים טו, ב] התיר לפרר ולזרות לרוח או להטיל לים שהרי אין בזה אב מלאכה ובלבד שלא יעבירנו ברשות הרבים והסכים עמו הב"ח [ד"ה תשובה], אבל במגיד משנה בפרק ג' [מחמץ ומצה הלכה ח] כתב שביום טוב אין לפררו ולזרותו ברוח, ויש לדחות דשאני התם דאסיר משום מוקצה משום דהוי זמן איסורו. ובב"ח [שם] הביא בשם הגהות סמ"ק [סימן צח אות ד] והרוקח סימן רס"ז שלא יזרה לרוח בשבת וכן מוכח מלשון המחבר והם דברי הרמב"ם בפרק ג' [מחמץ ומצה הלכה ח] וכן עיקר להחמיר".
     2. עי' מגן אבות (זורה) – "ובזורק לתרנגולים ממקום גבוה יש לחוש להזרת הרוח".
     3. מהרש"ם (תכלת מרדכי דינים לשבת הגדול אות ע"ו) – "והמפה לא ינער ברוח משום זורה".
     4. שבט הקהתי (ח"ג סי' קל"ו) – *"דלהרמ"א אסור אפילו אם הרוח מפזר פירורין נפרדים יש לאסור לנער המפה עם הפירורים בחצר".*
     5. מלאכת שבת (זורה אות ד') – "בשבת יש להחמיר לא לנער בחוץ מפה שיש בה פרורים וליכלוך פסולת, משום איסור זורה".
     6. הל' שבת בשבת (ח"א פרק י' סעי' ז') – "אין לנער המפה מן הפירורים ברוח בשבת וראוי להחמיר אף שלא ברוח".
     7. עי' זכור ושמור (זורה, דפו"ח עמ' רס"ד).
  2. מראי מקומות – חק ישראל (אות ל"א), ***נטעי גבריאל (ערב פסח שחל בשבת בסוף תשובה ג')***.
     1. *הגר"א נבנצל שליט"א (אסיפת יצחק ט' שבט תשס"ז) – "שאלה: האם מותר בשבת לנער מפה עם פירורים של לחם בחצר או שיש בזה איסור משום מלאכת זורה ע"פ הרמ"א סוף ס' שי"ט. תשובה: אם אינו מכוון לפזר אותם אין כאן זורה".*

*הגר"א נבנצל שליט"א (אסיפת יצחק ט"ז שבט תשס"ז) – "שאלה: הרב כתב לי שמותר לנער מפה עם פירורים של לחם 'אם אינו מתכוין לפזר אותם', וק"ק לי שהרמ"א בסוף ס' שי"ט משמע שאסור אפילו אם אינו מתכוין (לגבי רוק) וכן משמע מהמשנה ברורה ס"ק ס"ז. תשובה: ברוק הוא מעונין בפזורו".*

* + 1. נשמת שבת (סי' שי"ט אות קפ"ה) – "בפנים בתוך הבית מותר, אבל בחוץ לאויר העולם אסור, והמיקל גם בכה"ג יש לו על מי לסמוך".
  1. מראי מקומות.
     1. עי' סי' שי"ט רמ"א סעי' י"ז, לשיטות ומראי מקומות.

1. לכבד הבית.
   1. **לומר לנכרי להוציא את החמץ דרך רשות הרבים אל רשות היחיד**.
      1. מיקל.
         1. הגרשז"א זצ"ל (ששכ"ה פרק ל' הע' קכ"א [דפו"ח, הע' קל"ד], מילואים, הע' קמ"ז [הע' קס"ט], שולחן שלמה סי' רע"ו ס"ק ב') – "ומכיון שהיהודי אינו אומר לו לפוש באמצע, נמצא דאף אם הוא עומד לפוש בר"ה - הר"ז ודאי אדעתיה דנפשיה, וממילא יתכן שמותר לומר לנכרי להוציא את החמץ מרה"י של היהודי לרה"י של הנכרי".
      2. מראי מקומות.
         1. עי' סי' ש"ז סעי' ה', לשיטות ומראי מקומות.
   2. **טלטול מן הצד**.
      1. מחמיר.
         1. חוט שני (פסח פרק ט"ו ס"ק ה') – "ויש לעיין אם אפשר לטלטל את החמץ בטלטול מן הצד, האם חשיב לצורך דבר האסור או לצורך דבר המותר, דסוף סוף אין הטלטול לצורך החמץ עצמו, אלא שלא יעבור איסור חמץ. ומדברי הפוסקים משמע שאין היתר ע"י טלטול, ונראה דחשיב לצורך דבר האסור, כיון דמתכוין לחמץ, ולא כדי שיהא הבית נקי".
   3. **הנהגת מוקצה בכלי החמץ בערב פסח שחל בשבת**.
      1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ז אות י"ב) – "כלי חמץ נקיים שנשארו לאחר זמן האיסור בערב פסח שחל בשבת, והרי הם בסיס לדבר האסור, ומותר לטלטלם לצורך גופם ומקומם, כיון שאינם נהפכים לחמץ עצמו הצריך ביעור, אלא אסורים מחמת החמץ הבלוע בהם, והרי הם כבסיס לדבר האסור **המותרים בטלטול לצורך גופם ומקומם**, וגם דהרי יכול להשתמש בהם באופן עראי ובדברים צוננים".
   4. **להשליחו לפח האשפה שבביתו**.
      1. מחמיר.
         1. בן איש חי (שנה א' פר' צו אות ג') – "ואחר אכילתם ינערו השלחן או המפה בר"ה בשביל פירורין קטנים שאין נלקטים ביד לאכלם, גם עוד אחר אכילה יכבדו המקום שאכלו בו משום איזה פירורין שנפלו וישליך הזבל לר"ה, ולא יניח הזבל באשפה שבחצרו".
         2. אור לציון (ח"ג פרק י"ד סעי' ב') – "שיירי הפת שלאחר סעודת שחרית של שבת, אין להשליכם לפח האשפה שבביתו, אלא יחתכם וישליכם לתוך האסלה שבשרותים. וכן יטאטא את מקום האוכל, וישליך הפירורים לאסלה. או שיכסה את החמץ עד מוצאי יום טוב וירחיקנו מילדים, ובמוצאי יום טוב ישרפנו, או שיזרוק את החמץ מחוץ לבית".
         3. חוט שני (פסח פרק ט"ו סוף ס"ק ה') – "אין לזרוק החמץ הנשאר לפחי אשפה".
   5. **להשליחו לפח האשפה שבחצר**.
      1. מיקל.
         1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פרק ח' סעי' י"ז, ס"ק כ"ד) – "פירורי החמץ הנשארים ישליכם למיכל האשפה, ואף למיכל שבחצר בית משותף, או בבית הכסא. [כד כי מיכלי האשפה שבחצרות המשותפים אינם נחשבים רכוש הדיירים ולכן אין חשש בהשלכתם לשם. ואף בעיר של ישראל אין לחוש מלהניח במיכלי האשפה הציבוריים מפני הבעלות של העיריה, להואיל והם מסורים לציבור **והרשות נתונה לכל אדם להשתמש בהם**, אין בזה חשש]".
            1. יש לדון בזה"ז שכלי אשפה טמוני קרקע, ובמציאות אין "רשות לכל אדם להשתמש בהם", אם יש חסרון שיש חמץ במקום משומר.
         2. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ז אות י"ז) – "בערב פסח שחל בשבת אפשר לבער החמץ על ידי שיזרקנו לאשפה מחוץ לרשותו, או שישליכנו לבית הכסא (ויוריד המים)".
      2. מראי מקומות – מנחת יצחק (ח"ד סי' נ"ו).
   6. מראי מקומות.
      1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ז אות י"ח) – "החמץ בערב פסח שחל בשבת **נעשה מוקצה תיכף בשעה הרביעית** שאז נאסר באכילה. ואף שעדין ראוי לתיתו לבהמה ולגוי (ומצוי בינינו גוי), מכל מקום ההיתר של בהמתו הוא דוקא כשחייב במזונותיה, אבל בל"ה הוי מוקצה".
      2. חוט שני (שבת ח"ג פרק ס' סוף ס"ק א', עמ' קכ"ה) – "ערב פסח שחל להיות בשבת, מכבדים את פירורי החמץ מן הבית, אף שהם מוקצה, די"ל שאפשר שהתירו טלטול מוקצה משום ביעור חמץ".
      3. נטעי גבריאל (הל' ערב פסח שחל בשבת פרק י"ד סעי' ה') – "יש ליזהר קודם ההדלקה לשים איזה דבר היתר על השלחן החשוב יותר מהנרות, כגון איזה ספר וכדומה ... ע"מ שיוכלו לטלטל כל השלחן".
2. האם יש דין ביזוי אוכלין בחמץ **- נ"מ: ערב פסח שחל בשבת זורק החמץ לבית הכסא**.
   1. **מיקל**.
      1. הגרשז"א זצ"ל (ששכ"ה פרק כ' הע' צ"ח [דפו"ח, הע' ק"ד], הליכות שלמה פסח פרק ד' סעי' ט"ו, ס"ק כ"ה) – "דיתכן דדברי הפמ"ג אמורים לגבי ערלה, ולא על חמץ שהתורה ציותה להשביתו בכל דבר, וגם שופכים עליו נפט ושורפין אותו שהוא דרך בזיון, וע"ש בפמ"ג בסוף דבריו, דמאן דחזי אינו יודע שהם איסורי הנאה, וזה לא שייך בחמץ".
      2. אור לציון (ח"ג פרק י"ד הע' ב') – "ועל כן בערב פסח שחל בשבת, שאי אפשר לקיים ביעור חמץ על ידי שריפה, יחתכנו וישליכנו לבית הכסא. ואין לחוש בהשלכה לבית הכסא משום ביזוי אוכלין, שהרי גם בשריפת לחם יש ביזוי אוכלין, אלא שבערב פסח שיש מצות ביעור אין לחוש לזה".
      3. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ק"י) – "שאלה: במשנ"ב ס' תמ"ד ס"ק כ"א, ערב פסח שחל בשבת זורק החמץ לבית הכסא. וצ"ע שהוי ביזוי אוכלין. תשובה: בע"פ אינו אוכל".

הגרח"ק זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון פ"ג עמ' פ"א טור ב') – "שאלה: במשנ"ב סי' תמ"ד ס"ק כ"א כ' ערב פסח שחל בשבת זורק החמץ לביהכ"ס, וצ"ע שהוי ביזוי אוכלין. תשובה: בע"פ אינו אוכל".

* + 1. הגרא"ד אוירבך שליט"א (מכתב בסוף ס' עץ השדה עמ' רנ"ו אות ו') – "לענין חמץ בפסח, שיצוייר למעשה בערב פסח שחל בשבת, וצריך לחפש דרכים איך לבער החמץ שנשתייר, נראה פשוט לכאורה שאין מקום לקחת בחשבון ענין הביזוי, הרי חובת הביעור בא מצד מצות תשביתו, 'ומה היא השבתה זו האמונה בתורה שיבטלו בלבו ויחשוב אותו כעפר וכדבר שאין בו צורך כלל', [לשון הרמב"ם פ"ב חמץ ומצה ה"ב], וכיפת שאור שיחדו לישיבה מותר כיון שביטל את תורת האוכל שבדבר והפכו לכלי, וזה עיקר כוונת התורה, וא"כ איך יתכן שבשעת ביעורו יחשב חשבונות להשגיח על ביזוי אוכלין, הרי בזה מהשיבו בתורת אוכל ומפקיע את הביטול, והוא היפך כוונת התורה, ונ"ל פשוט שזו סברא אלימתא גם כשמבער החמץ בערב פסח לפני זמן איסורו, שהרי זו חובתו מצד ענין הביטול לעשותו כעפרא דארעא, ותו לא מידי".
  1. **מחמיר**.
     1. בן איש חי (שנה א' פר' צו אות י') – "אחר שגמר אכילתו ביום י"ד ישרוף הוא בכבודו ובעצמו את החמץ הנשאר, דמצוה בו יותר משלוחו, אבל אסור לזרוק החמץ ברשות הרבים משום בזיון, וגם יש בזה חילול השם בעיני הגויים".
     2. ישכיל עבדי (ח"ח ס"כ אות י') – "בא"ח ... ומ"מ נראה במקום שאפשר שלא לגרום ביזוי אוכלין, דיכול לשורפו ודאי דאין לגרום ביזוי אוכלין לכתחילה, וכאן בנ"ד כל ענין השריפה היא רק רגעים אחדים, ולפני שילך לעבודה באיזה רגעים יוכל לשפוך מעט נפט עליו ולשורפו, ואינו דומה למוצאו ביו"ט, שצריך לחכות עד הערב לשורפו להוציאו מפניו, וכן בחמץ קשה דסי תמ"ו הנ"ל, דאינו נשרף מהר, ולזה התירו לו לזורקו בביה"כ, שלא ישהה אצלו, אבל דבר שאפשר לשורפו מהר, ולקיים בו מצות ביעור כהלכתו, למה לו לגרום לו ביזוי אוכלין ואפשר דזהו טעמו של הרב בא"ח ז"ל הנ"ל ...".
     3. ששכ"ה (פרק כ' סוף סי' כ"ט [דפו"ח, סעי' כ"ט]) – "אף כי חמץ בפסח אסור באכילה ובהנאה, ובשבת ובחג גם אסור בטלטול, הרי יש בו משום בזיון אוכלין, ואם הוא מוצא חמץ מושלך ברחוב, אל ידרוס עליו, אבל גם לא ירימו".
  2. מראי מקומות – עץ השדה (סי' ט"ז ס"ק י"ד), בית מתתיהו (ח"ג סי' ט' אות ד').

1. לבטל חמץ בשבת - סעיף ו'.
   1. מחבר (סעי' ו') – "אעפ"י שלא ישאר החמץ בבית אחר סעודת שחרית, **צריך לבטל החמץ** כדרך שהוא מבטל בשאר שנים".
      1. מ"ב (ס"ק כ"ב) – "צריך לבטל החמץ כדרך וכו'. היינו בסוף שעה חמישית וכנ"ל בסי' תל"ד ס"ג. **ואפילו אם כבר ביטל מאתמול** וכנ"ל בסק"י ע"ש".
   2. **אם יאמר בהנוסח "לבטל ולהוי הפקר"**.
      1. מיקל.
         1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ז אות י"ג) – "כשמבטל את החמץ בבוקר של ערב פסח שחל בשבת, יאמר בנוסח הביטול כבכל שנה 'לבטל ולהוי הפקר', ואף שאסור להפקיר בשבת, מכל מקום הפקר כזה מותר לעשות בשבת".
         2. ***עי' ששכ"ה (פרק כ"ט סעי' ל' [דפו"ח, סעי' ל"ב]) – "אסור להפקיר מרכושו בשבת וביו"ט, אלא-אם-כן הוא עושה לצורך מצוה, כגון המפקיר חמצו בערב פסח שחל בשבת".***
      2. מחמיר, שלא יאמר בפירוש הפקר.
         1. אור לציון (ח"ג פרק ז' סעי' ט"ז) – "שאלה. בנוסח כל חמירא, האם יש לומר לבטיל ולהוי כעפרא דארעא, או לבטיל ולהוי הפקר כעפרא דארעא. תשובה. טוב שבשתי הפעמים הראשונות יאמר לבטיל ולהוי כעפרא דארעא, ובפעם השלישית יאמר לבטיל ולהוי הפקר כעפרא דארעא, מלבד בערב פסח שחל בשבת שטוב שלא יאמר בביטול שאומר בשבת בפירוש הפקר, אלא יכוין עליו בפעם השלישית. וטוב לומר בנוסח הביטול כל חמירא וחמיעא דאיכא ברשותי וכו', ועל כל פנים די אם אומר כל חמירא דאיכא ברשותי".
      3. מראי מקומות.
         1. עי' סי' של"ט סעי' ד', לשיטות ומראי מקומות.
   3. *בקשות בשבת: אם יכול לומר הנוסח "יהי רצון" בשבת.*
      1. ***מיקל.***
         1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ז אות י"ז) – "ואפשר לומר ה'יהי רצון" שאחר שריפת חמץ בשבת אחר הביטול, ואין זה בכלל שאלת צרכיו, כיון שהם בקשות רוחניות".
         2. רבבות אפרים (ח"ד סי' קי"ג אות מ"ב) – "ערב פסח שחל בשבת אומרים אז כל חמירא ואת היהי רצון. ואין בזה משום תחינה שאסור לאומרה בשבת אלא דהוי כמו תפלה כ"כ במילי דפיסחא ע' כ"ג בשם הגאון מפאפא זצ"ל".
         3. ערב פסח שחל בשבת (פרק ו' סעי' ד' , ומילואים שם).
         4. נטעי גבריאל (ערב פסח שחל בשבת פרק כ"ט סעי' ג', הע' ה', קונ' מילי דפיסחא עמ' כ"ג הע' נ"ז) – "*יכול לומר בשבת נוסח היהי רצון המוזכר בסידורים". [שהרי מבואר במג"א סי' רפ"ח סקי"א ושו"ע הרב ס"ח, שמותר לומר תפלת אלקי עד שלא נוצרתי או שאר בקשות על מחילת עונות, שלא אסרו לומר תחנונים בשבת אלא לבקש על צרכיו כגון על פרנסה או על רפואה לחולה שיש לו בביתו וכיוצא בהם מצרכי הגוף, אבל חרטת עונות טוב לומר בכל יום עכ״ל, וכ״ש היה״ר הזה השייך ליומא, וכן אמר מו"ר מפאפא זצ"ל דאין חשש לאומרו בשבת דהוי כמו תפלה ואינו בכלל תחינה שאסור לומר בשבת, וכ"כ בלוח דבר יום ביומו מנהגי בעלזא]".*
         5. פסקי תשובות (אות ח') – "ונוסח היהי רצון וכו' שאומרים אחר שריפת חמץ יאמרנו ביום ו' אחר השריפה, ויש נוהגין לאומרו בשבת אחרי שמבטל החמץ באמירת כל חמירא, ואין בזה משום איסור תחינות ובקשות בשבת, כיון שהוא נוסח שנתייסד לכל העולם בשוה הוי כתפלה".
      2. *מחמיר.*
         1. *עי'* הגרח"ק זצ"ל (מישרים אהבוך עמ' ער"ה אות ס"ז) – "בנוסף לנוסח ביטול החמץ יש המוסיפים לומר תפילות ובקשות וכו' בבל שנה. האם מותר לומר תפילות אלו גם בשחל ערב פסח בשבת, דהא לכאורה חשיבי בבקשת צרכיו האסורה בשבת. תשובה: אין ראוי".
2. הכנה משבת ליו"ט.
   1. כלליות**.**
      1. מחמיר: דינו כמו הכנה משבת לחול – מג"א (סי' תרס"ז ס"ק ג'), מ"ב (סי' תרס"ז ס"ק ה'), פוסקים**.**
   2. *ערב פסח שחל בשבת****: מקרים לקמן.***
      1. **אמירה לנכרי.**
      2. **להביאו ה"קיטל" דרך לבישה כשמתארח בליל הסדר במקום אחר.**
      3. ***אי שרי לומר אישן ביום כדי שאהיה ער בליל הסדר.***
      4. ***אימתי יש ללבוש את בגדי יום טוב* *- עי' לקמן.***
      5. ***אימתי יש לטבול עבור יום טוב* *- עי' לקמן.***
   3. *חמץ****.***
      1. ***גר"ז (סי' תנ"ט סעי' כ') – "ואם הוא יום טוב שאסור להדיח כלים שאין לו צורך להשתמש בהם עוד בו ביום ידיחם ע"י נכרי שההדחה שלא לצורך יום טוב היא שבות והאמירה לנכרי הוא שבות דשבות ושבות דשבות לא גזרו במקום מצוה דהיינו לבער ולהעביר החמץ הדבוק בכלים".***
      2. ***הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה*** תנינא (ב - ג) סי' ל"ו אות ***י"ב ס"ק י"ב, ששכ"ה פרק כ"ח הע' קס"ז [דפו"ח, הע' קע"ו], מילואים, שולחן שלמה סי' ר"צ ס"ק א'.ב', הליכות שלמה פסח פרק ח' ס"ק ט"ז) – "במש"כ בשש"כ פכ"ח הערה קס"ז, בער"פ שחל להיות בשבת דמש"כ הרמ"א דטוב להדיח את כלי החמץ ע"י גוי מיירי שאינו חשש גמור, ואמרתי את זה מסברא, שאם באמת יש חשש חמץ אין לך צורך גדול מזה, כי שום בר ישראל אינו רוצה שישאר חמץ בביתו אף אם מותר ע"י ביטול או כפיית כלי, ולכן היה פשוט אצלי דלא מיירי כלל בחושש שלאחר הביעור עדיין יהיה חמץ גמור, ולכן עדיף טפי ע"י נכרי, אבל כעת הנני רואה שכ"ת צודק, דמלשון המהרי"ל שהובא בחק יעקב בסי' תכ"ט סקכ"ב משמע דמיירי אפילו בחמץ גמור,*** *ואפשר דלכתחילה אין זה חשיב כצורך היום כיון דבשבת ויו"ט סגי בכפיית כלי****, [אך עדיין צ"ע הרי הרגילות לנקות את הכלים מאיסור חמץ הוא לא רק בשביל החג אלא שלכתחילה לא רוצים שיהא חמץ משש שעות ולמעלה, כי לכסות בכלי הוא רק בדיעבד ולא לכתחילה ונמצא שהנקוי הוא גם לשבת עצמה]".***
      3. ***מראי מקומות – ארחות שבת (פרק כ"ב סעי' קס"ו, הע' רנ"ה, סוף הע' ר"ע, לשונו מובא לעיל), בני אברהם (פרק י"ג סי' א' סעי' ט"ז).***
   4. **אמירה לנכרי**.
      1. ***מחמיר.***
         1. ***הגר"י רובין שליט"א (ערב פסח שחל בשבת למילואים לפרק י"ט הע' ג').***
         2. ***ארחות שבת (פרק כ"ב סעי' קצ"ד, הע' רצ"ה) – "אין לומר לנכרי לעשות מעשה של הכנה משבת לחול אלא באופנים שהותרה אמירה לנכרי בשאר איסורים דרבנן, דהיינו לצורך מצוה או במקום צער או במקום הפסד מרובה. (עיין מג"א סי' שכ"א ס"ק ז' שלא התיר נתינת מים על גבי בשר כדי שיוכלו למולחו לאחר השבת אפילו על ידי נכרי כיון שאין בזה הפסד כל כך, והביאו המשנ"ב שם ס"ק כ"א, ומבואר בזה דלא אמרינן דכיון שהטורח נעשה ע"י נכרי הרי זה מותר אף שלא במקום הפסד. ועיין בשו"ת מחזה אליהו סי' ס"ג אות ל"ה שהביא כן עוד מהמשנ"ב סי' ש"ט ס"ק ס"ב וסי' תנ"ט ס"ק ל"ה [ועיי"ש*** *דזה דלא* ***כמש"כ בספר דעת תורה סי' תמ"ד ס"א להקל בזה ע"פ לשון הפמ"ג שנסתפק בזה])".***
         3. ***רוב פוסקים!***
      2. ***מיקל.***
         1. ***דעת תורה (סי' תמ"ד על סעי' א' ד"ה וע"ע, ארחות חיים סי' תמ"ד אות ג').***
         2. ***מעדני שמואל (על קיצור שו"ע, הל' פסח סי' קט"ו ס"ק ו').***
         3. ***חק לישראל (הלכה נ"ג, והע' נ"ז).***
         4. ***ערב פסח שחל בשבת (פרק י"ט סעי' א').***
         5. ***נטעי גבריאל (ערב פסח שחל בשבת פרק ל"ד הע' ד').***
         6. ***פסקי הלכות (סי' כ"א פרק י"ג הלכה א').***
         7. ***סידור פסח כהלכתו (ספר ערב פסח שחל בשבת, פרק ג' סעי' י"ט).***
         8. ***עי' שאילת שאול (ברייש, סי' מ"ט אות א').***
         9. ***פסקי תשובות (דפו"ח סי' ש"ז אות ז', סי' תמ"ד אות י"ב ד"ה ולכן, סי' תק"ג אות א' ד"ה ודע,*** *אמנם* ***עי' דפו"ח סי' ש"ב סוף אות י"ג, והע' קי"ח) – "ודע, כי ע"י נכרי אפשר להכין מיו"ט לחבירו כל דבר שאיסורו משום טירחא בעלמא ועובדין דחול כגון שטיפת כלים הכנת השלחן וכיו"ב".***
      3. *במקום מצוה: לכוע מותר* ***- שבות דשבות.***
      4. ***מראי מקומות.***
         1. עי' סי' שכ"ג סעי' ו', לשיטות ומראי מקומות.
3. **לקיחת ה"קיטל" מבעוד יום כשמתארח בליל הסדר במקום אחר.**
   1. מחמיר**.**
      1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ח' סעי' י"ט, הע' פ"ז) ***– "היוצא מביתו בשבת מבעוד יום לחוג את ליל הסדר בבית אחרים, לא יטול עמו את ה'קיטל' המיוחד ללילה זה, מפני איסור הכנה. [ולכאורה*** *ה"ה שלא יטול עמו המצות* ***(גם באופן שאינן מוקצה) וכדו', דברים המיוחדים לערב בלבד]".***
      2. מישרים אהבוך (ח"ב סי' ז' סעי' פ"ט).
      3. כבוד והדר (פרק ט"ז סי' ב' סעי' י"א).
      4. **בני אברהם (פרק י"ג סעי' ז') – "מי שמתארח בליל הסדר במקום אחר, ויוצא מביתו ביו"ט ראשון מבעוד יום, לא יקח הקיטל בידו, אף שיש בעיר עירוב כדין, שהרי ניכר מתוך מעשיו שמכין ללילה".**
   2. עצה: שיכניס הקיטל בשקית אחת עם עוד חפץ שיצטרך להשתמש בו במקום שמתארח שם קודם הלילה**.**
      1. **בני אברהם (פרק י"ג סעי' ז') – "אכן יש עצה, שיכניס הקיטל בשקית אחת עם עוד חפץ שיצטרך להשתמש בו במקום שמתארח שם קודם הלילה".**
   3. **מראי מקומות.**
      1. **בני אברהם (פרק י"ג הע' ו') – "**ואין להקל להכניס בתוך הכיס של הקיטל איזה חפץ קטן שצריך להשתמש בו באותו היום**, כדי ששוב יהיה מותר** **להביא הקיטל ג"כ שזה נחשב חד טירחה, דיש לומר שאין זה חד טירחה, דמאידך יש להחשיב זאת שהוא מביא רק את הקיטל, ובתוכו יש איזה חפץ, ולא כמביא שני דברים נפרדים יחד בחד טירחא. וכן שמעתי מידידי הגר"י רייכמאן והגר"ש פעלדער".**
4. **להביאו ה"קיטל" דרך לבישה כשמתארח בליל הסדר במקום אחר.**
   1. מחמיר**.**
      1. ***מחזה אליהו (בני אברהם פרק י"ג הע' ז', מה טובו גליון ח' עמ' צ"א אות כ"א) – "*שאלה: מי שמתארח בליל הסדר במקום אחר, ויוצא מביתו ביו"ט ראשון מבעוד יום, לא יקח הקיטל בידו, אף שיש בעיר עירוב כדין, שהרי ניכר מתוך מעשיו שמכין ללילה, האם מותר להביאו דרך לבישה. אין להקל, שהרי ניכר שלובשו לצורך הלילה".**
      2. **נשמת שבת (*בני אברהם פרק י"ג הע' ז') – "דאף שמותר להערים ולהנות מבעוד יום ממה שהכין לצורך הלילה, מ"מ כ"ז אם מקובל להנות ממנו באופן זה, וא"כ אף שהקיטל מחמם הגוף, מ"מ אין מקובל ללבוש הקיטל לצורך זה".***
      3. ***עי' הגר"ש פעלדער שליט"א (בני אברהם פרק י"ג הע' ז'*) – "דאף שמותר ללבוש מעיל לצורך הלילה, ואף אם ניכר שדעתו להכין לצורך לילה, כגון שהוא יום חם, יש חילוק, שהמעיל עכ"פ מחמם את הגוף ומשום כך לובשים אותו, ונהנה ממנו בשבת, אבל הקיטל שאינו לובשו כדי לחמם את הגוף, אף שבמציאות גם הוא מחמם את הגוף יש להחמיר. אכן הוסיף הגר"ש פעלדער,** דאם קר בחוץ, פשוט שמותר ללבוש הקיטל, שהרי נהנה ממנו**".**
      4. **יו"ט כהלכתו (פרק י"ג הע' ק"ח) – "שנראה שאסור ללבוש קיטל כדי להעבירו ממקום למקום לצורך יו"ט שני, ואף שנהנה מהלבישה מיד וכה"ג מבואר במשנ"ב סי' תצ"ד סק"ט, שאסור לשטוח עשבים בשבת ערב שבועות מדין הכנה, ומבואר שאע"פ שנהנה ממנו מיד כיון שאין הדרך כלל לשטוח עשבים אלא לצורך שבועות נחשב כהכנה, עי' אורחות שבת פרק כ"ב הערה ר"פ\*. מ"מ זהו רק לגבי מעשה הלבישה שיש לה חשיבות של מעשה הכנה, אבל ללכת עם בגד לבוש לא מצינו לאסור".**
      5. **הגר"א שפיצער *(בני אברהם פרק י"ג הע' ז'*).**
   2. *מיקל****.***
      1. **הגריש"א זצ"ל (*בני אברהם פרק י"ג הע' ט') – "להתיר שהרי הוא בגד".***
      2. ***שלחן הלוי* (*בני אברהם פרק י"ג הע' ט') – "הוסיף שאף האג"מ שכתב שאין להלביש הילדים בבגדי שינה, י"ל שכל מה שכתב לאסור הוא בבגדי שינה שהם בגדי לילה ולכן אין להלבישם ביום, אבל הקיטל הוא ג"כ בגד יום, שהרי לובשים אותו גם ביוה"כ".***
      3. ***הגר"ד פיינשטיין זצ"ל (בני אברהם פרק י"ג הע' ט').***
      4. ***קובץ הלכות* (*בני אברהם פרק י"ג הע' ט').***
      5. ***הגרח"ק זצ"ל (בני אברהם פרק י"ג הע' ט' ד"ה ושוב, תשובה מ"ד) – "*שאלה: בחו"ל האם מותר ללבוש קיטל ביו"ט ראשון של פסח מבעוד יום, כשהולך לבית הוריו לליל הסדר. תשובה: יכול. [כת"י, שנת תשע"ט]".**

עי' הגרח"ק זצ"ל (מישרים אהבוך עמ' רצ"ז אות קט"ו) – ***"*שאלה: ההולך להתארח בערב פסח שחל בשבת בבית אחרים, ויוצא מביתו בשבת מבעוד יום. האם יכול ללבוש את הקיטל המיועד לחג מתחת לבגדיו, באופן שאינו ניכר מבחוץ, וללכת כך לבית המארחים, וישאר עליו עד הלילה. תשובה: אולי".**

* + 1. ***הגר"ר פיינשטיין* שליט"א (*בני אברהם פרק י"ג הע' ט') – "שגם אביו היה מתיר לבישת הקיטל".***
    2. **הגר"ש מילר שליט"א (*בני אברהם פרק י"ג הע' ט') – "שהרי במציאות נהנה מהקיטל".***
       1. **בני אברהם (פרק י"ג סעי' ז', הע' י') – "*ולדעת המקילים,*** *מותר ג"כ לשאת את הקיטל בידו, אם ילבש אותו במקום שהולך אליו, קודם הלילה****, למשך זמן מה. [כן נראה פשוט, וכן שמעתי מהגר"ש קמנצקי]".***
  1. **מראי מקומות – *בני אברהם (פרק י"ג סי' א' סעי' ז').***
     1. הגרח"ק זצ"ל (מישרים אהבוך עמ' רצ"ז אות קט"ו) – "***הולך להתארח בערב פסח שחל בשבת בבית אחרים, ויוצא מביתו בשבת מבעוד יום. האם יכול ללבוש את הקיטל המיועד לחג מתחת לבגדיו, באופן שאינו ניכר מבחוץ, וללכת כך לבית המארחים, וישאר עליו עד הלילה. תשובה: אולי".***
     2. ***הגר"מ היינעמאן (בני אברהם פרק י"ג הע' ט') – "להקל ללבוש הקיטל,*** *אולם בשבת* ***ערב פסח אמר להחמיר שלא ללבוש הקיטול לצורך ליל הסדר, דכיון שאין הזמן ביום ללבוש הקיטל יש לחוש שמא מחייכי עליה ואתי לאתויי (כמבואר בשו"ע סי' שא ס"ז)".***

1. ***אי שרי לומר אישן ביום כדי שאהיה ער בליל הסדר [וכן ערב שבועות שחל שבת].***
   1. ***ס' חסידים (סי' רס"ו), הו"ד במ"ב (סי' ר"צ ס"ק ד') – "בשבת*** *לא יאמר* ***אדם נישן כדי שנעשה מלאכתינו במוצאי שבת שאסור לומר למחר אעשה*** *ואפי' חפץ לכתוב תורה* ***מפני שמראה מה שישן ונח בשבת שעושה בשביל החול אלא יאמר ננוח כי שבת היום".***
      1. *עי' סי' שכ"ג סעי' ו', לשיטות ומראי מקומות****.***
   2. *מיקל****.***
      1. ***באר משה (ח"ו השמטות לסי' ק"ה) – "שרי אפילו לומר כן".***
      2. אור לציון (ח"ג פרק י"ח הע' י"א) – "וכיון שנעורים בליל חג השבועות, רגילות היא לישן בערב חג השבועות כדי להשאר נעורים בלילה. ונראה שאע"פ שאין לו לאדם לומר אשן בשבת כדי שאעשה מלאכתי במוצאי שבת, מפני שמראה שמה שישן ונח בשבת, הוא בשביל החול, אלא צריך לומר אנוח כי שבת היום, וכמ"ש המג"א בסימן ר"צ, והוא מדברי ספר חסידים סימן רס"ו, (וראה במחצית השקל סימן ש"ז ס"ק א'), מכל מקום, אם חל שבועות במוצאי שבת, נראה שיכול לומר שישן בשביל להיות ער בליל שבועות, כיון שהוא לצורך מצוה, ואין הלימוד דבר חול האסור בשבת. (ראה במג"א בסימן ש"ז ס"ק א' ובאליה רבה שם)".
      3. ***אז נדברו (ח"ד סי' מ"ו אות ב', חי"ב סי' נ"ג אות ז' [עמ' כ"ז]) – "ושו"ר באר משה ...".***
      4. ***נטעי גבריאל (ערב פסח שחל בשבת פרק ל"ד סעי' ח', סוף הע' ט"ז) –*** *"וכדי לזרז הילדים ולומר שאם לא ילכו לישון לא יוכלו להיות נעורים בלילה יש להתיר. [באר משה]"****.***
      5. *הגר"י רובין שליט"א (שמעתי)****.***
   3. *מחמיר****.***
      1. קובץ הלכות (שבועות פרק י"א סעי' ***ב') – "וכשחל ערב שבועות בשבת, אסור לומר בהדיא ששינתו הוא בכדי שיוכל להיות ער בלילה".***
      2. הגרח"ק זצ"ל (מישרים אהבוך עמ' רצ"ו אות קי"ג) – "שאלה: בשו"ת אור לציון (חלק ג עמוד קצה) כתב, שאף על פי שאין לאדם לומר אשן בשבת כדי שאעשה מלאכתי במוצאי שבת, מפני שמראה שמה שישן ונח בשבת, הוא בשביל החול, אלא צריך שיאמר אנוח כי שבת היום, כמו שכתב המגן אברהם (סימן רצ) והוא מדברי ספר חסידים (סימן רסו). מכל מקום אם חל חג השבועות במוצאי שבת, נראה שיכול לומר שישן בשביל להיות ער בליל שבועות, כיון שהוא לצורך מצוה, ואין הלימוד דבר חול האסור בשבת. עכ"ד. ולכאורה לפי זה הוא הדין להתיר אף בערב פסח שחל בשבת, שיכול לומר שישן כדי שיהיה לו כח לערוך את הסדר ולספר ביציאת מצרים וכן לקיים שאר מצוות החג, דהא כולהו דבר מצוה נינהו. וצריך עיון. מה דעת מרן שליט"א. תשובה: אין לומר כן".
      3. ***עי'*** *נשמת שבת (סי' שכ"ג אות שצ"א, מקדש ישראל שבועות סי' ז') – "ערב פסח שחל בשבת או ערב שבועות שחל בשבת מהו לומר להילדים תלכו לישן מפני שצריכין להיות ערים היום בלילה. תשובה - לומר להדיא יש לאסור (והמיקל יש לו על מה לסמוך)".*
      4. *סידור פסח כהלכתו (סדר ערב פסח שחל בשבת פרק ג' סעי' כ') – "אין לומר לילדים ללכת לישון כדי שיוכלו להיות ערים בלילה (אף שמצוה להשכיב הילדים כדי שיוכלו להיות ערים בלילה), אבל מותר להרהר ולחשוב כן".*
      5. *הסדר הערוך (פרק כ"ג סעי' ח', ח"ג סוף עמ' ס"ו) – "ערב פסח שחל בשבת, לא יאמר שרצונו לישון כדי שיוכל להיות נעור בלילה, שנראה כמכין משבת ליו"ט. אבל מותר להרהר שישן ביום כדי להיות נעור בלילה".*
   4. ***מראי מקומות –*** *פסקי הלכות (סי' כ"א פרק י"ג הלכה ב'),* בני אברהם (פרק ה' סעי' ד' אות ב')*.*
      1. ***הגר"ש פעלדער שליט"א (סוכת חיים, ערב שבועות שחל בשבת עמ' ד') – "פסק דאסור, אך כתב שמותר לומר לילדים שילכו לישן כדי שיהיו נעורין בלילה. חדא, דאין מוכח ממה שהולכין לישון שעושין כן בשביל מוצ"ש, כיון שאין עושין על דעת עצמן כלל אלא ע"פ ציווי אביהן, והיו עושין כן גם אם לא היו צריכים להיות נעורים בלילה. ועוד כיון שעושה לצורך התינוק לחנכו במצות, ליכא איסור אפי' לספות לו בידים ...".***
2. *להחליף וללבוש בגדים נאים בשבת שחל בעיו"ט לכבוד יו"ט**- עי' סי' שכ"ג סעי' ו'****.***
   1. *מחמיר: או ילבשם מבעוד יום ויכוון בהם גם לכבוד שבת או שלא ילבשם עד שיהיה לילה ודאי****.***
      1. ***כה"ח (סי' תקכ"ט ס"ק כ"ג) – "ואם חל יו"ט במו"ש לא ילבש בגדי יו"ט ביום שבת סמוך לחשיכה משום שנראה כמכין משבת ליו"ט אלא או ילבשם מבע"י ויכוין בהם גם לכבוד שבת שלא ילבשם עד שיהיה לילה ודאי".***
      2. ***חמדת שאול (חק ישראל ח"ב עמ' מ"ז) – "שוא"ת עדיף".***
      3. ***חק ישראל (ח"ב אות י"א, עי' עמ' ס"ד [וח"א עמ' מ"א]) – "בשבת זה ע"פ שהוא עיו"ט אין להחליף וללבוש בגדים נאים לכבוד יו"ט (יקרים מבגדי שבת) קודם הלילה במוש"ק כשאר עיו"ט".***
      4. ***ציץ אליעזר (חי"ד סי' ל"ז סוף אות ה') – "וכדאי לציין גם לס' חק ישראל לידידי הבלתי נשכח הגר"י וועלץ ז"ל בח"ב סעיף י"א שדעתו, וכן דעת הגרי"צ וייס ז"ל, שיש לאסור אפי' להחליף וללבוש בגדים נאים בשבת שחל בעיו"ט לכבוד יום טוב גם מטעם איסור הכנה משבת ליו"ט עיין שם".***
      5. ***הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ב פרק ל"ד אות י"ט) – "אין להחליף בשבת מבגדי שבת ליו"ט, כשעושה כן לצורך יו"ט, דהרי מכין משבת ליו"ט. אלא ילבש בגדי יו"ט בעוד היום גדול, ויכוין להנות מהבגדים בשבת".***

הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ז אות ג') – "מותר להחליף בגדים בשבת בשביל אחר השבת משום חשש חמץ, ואי"ז נחשב כ'הכנה' משום שכבר משעה שישית אסור לאכול חמץ, אך אם מחליף את הבגדים לא מחמת חמץ אלא שהם מיוחדים לחג הפסח, אסור לעשות כן אלא אם מחליפם כשעוד היום גדול".

* + 1. ***אבני ישפה (ח"ה סי' מ"ו ענף ז') – "אם חל יו"ט במוצ"ש ילבש במוצ"ש בגדים יותר טובים עבור יו"ט, אולם לא ילבש אותם בשבת עצמה סמוך לחשיכה משום דנראה כמכין משבת ליו"ט אלא או ילבשם מבעוד יום ויכוון בהם גם לכבוד שבת או שלא ילבשם עד שיהיה לילה ודאי, כ"כ כף החיים סי' תקכ"ט כ"ג. ונראה שהעצה ללבוש בלילה עדיפה כי בזה אין חשש, אבל אם לבש ביום, שוב אין הבגדים שילבש ביו"ט יותר טובים משל שבת, כי הרי הם אותם הבגדים שלבש בשבת. ועוד שמפורש כתב הגרע"א בהגהות שו"ע סי' ש"ב על מג"א ס"ק ו' שאין מציעין מטות משבת ליו"ט, ולא חילק שיכוון גם לכבוד שבת, ומשמע שבכל אופן אסור כי עיקר כוונתו להכנה".***
    2. **שלמי תודה (יו"ט סי' י"ט אות א', עמ' קמ"ו) – "*וענין ללבוש בשבת קודם יו"ט בגדי יו"ט, שמעתי דבס' כף החיים מחמיר מה"ט דמינכר דעביד לצורך יו"ט, אא"כ ילבשם בעוד היום גדול. ויש שלובשים כבר מער"ש בגדי יו"ט".***
    3. ***עי' הגרח"ק זצ"ל (בני אברהם תשובה מ') – "שאלה: יש להסתפק ביו"ט שחל במוצאי שבת, האם מותר ללבוש את בגדי יו"ט בשבת אחר הצהרים, או שאסור משום הכנה. תשובה: ראוי ללבוש את בגדי יו"ט כבר מערב שבת. [עיטורי מרדכי, שבועות, פ"א הע' יג]".***

עי' הגרח"ק זצ"ל (מישרים אהבוך עמ' רס"ב אות מ"ג) – ***"שאלה: בערב פסח שחל בשבת, אימתי יש ללבוש את בגדי יום טוב, למי שחפץ להחליף את בגדי השבת. תשובה: לפני שבת".***

* + 1. ***עי' סידור פסח כהלכתו (פרק ג' סעי' כ"ב) – "מותר להלביש את הילדים בגדי החג קודם הלילה, כיון שהוא לבוש עכשיו גם לכבוד שבת ונהנה מהם בשבת עצמו, אף שמתכוון להלביש את הבגדים חדשים לכבוד יו"ט, כמש"כ בשו"ע סימן תקכ"ט סעיף א' ע"ש, אבל נכון שלא לומר בפה שמלביש הבגדים ליו"ט, אבל אנשים גדולים הלובשים בגדים המיוחדים רק לחג, וניכר לאחרים שהם בגדי יו"ט, אין להלבישם קודם הלילה, משום שהוא זילזול לשבת, וילבישם בליל החג, או שילבשם גם בשבת זו".***
    2. ***מנחת אשר (סי' תקכ"ט ס"ק ט') – "כה"ח".***
    3. ***זית רענן (שתילי זתים השלם סי' תקכ"ט על ס"ק ז') – "כה"ח".***
    4. ***והאיש מרדכי (פסח שיעור ט"ו אות א') – "כף החיים".***
    5. ***חיכו ממתקים (סי' תקכ"ט סוף ס"ק ג') – "כף החיים".***
    6. ***הלכה סדורה (סי' תקכ"ט סוף ס"ק ע') – "בכף החיים".***
  1. *מיקל: שסוף כל סוף יש לו הנאה בשבת עצמו מהחילוף שהולך בכתונת מצוחצחת ומכובסת****.***
     1. ***הגרשז"א זצ"ל (שלחן שלמה סי' תקכ"ט הג"ה על המחבר סעי' א') – "ובנדון זה נשאל מרן זללה"ה בשבת שהוא ערב יו"ט אי שרי לקראת סוף השבת לפשוט את בגדי השבת וללבוש במקומם את בגדי היו"ט, והשיב דפשוט שמותר כיון דגם בשבת מותר ללבוש לכבוד שבת בגדים נאים של יו"ט, וזה שהוא כבר בשבת לובש את בגדי היו"ט יש בזה גם משום כבוד השבת".***
     2. ***הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' קפ"ו אות ה') – "אדמו"ר הורה בפורים שחל במוצ"ש שמותר לילדים להתחפש בשבת משום שנהנים כבר בשבת עצמה, בשעת הלבישה של תחפושת. מטעם זה נראה שביו"ט שחל במוצאי שבת, מותר ללבוש בגדי יו"ט עוד בשבת אחה"צ, משום שנהנה כבר בשבת עצמה, בעת לבישת הבגדים".***
     3. ***נשמת שבת (סי' שכ"ג אות שצ"ח) – "ראיתי שמתירין להחליף הכתונת בשבת חזון כדי להכין לו כתונות נקיים על משך השבוע שחל בו ת"ב (כשאינו מוציא מפיו שעושהו בשביל להכין לימות החול) מטעם שסוף כל סוף יש לו הנאה בשבת עצמו מהחילוף שהולך בכתונת מצוחצחת ומכובסת, ולפי דבריהם גם משבת ליו"ט ולהיפך מיו"ט לשבת יהא שרי מהאי טעמא, מיהו גוף סברתם לענין שבת חזון אינו מוכרח דמה הנאה יש לו לאדם להחליף כתונת שלבשו רק איזה שעות בכתונת נקי' ומצוחצחת, אם לא שהראשונה נתמלאה זיעה מחמת חום היום וכדומה ... מיהו בנוגע יו"ט שחל בערב שבת נראה להקל להחליף בגדיו סמוך לכניסת שבת שאז לאחר שכבר הלך משך מעל"ע בכתונת הקודם*** *שפיר נהנה עכשיו* ***מלבישת כתונת חדש".***
     4. ***ארחות שבת (פרק כ"ב סעי' קפ"ב) – "כאשר חל יום טוב במוצאי שבת מותר ללבוש בשבת אחר הצהרים בסמוך לחשיכה בגד המיועד ליום טוב, והטעם משום דכבר מזמן הלבישה*** *הוא מתנאה בבגד זה* ***ואין זה בגדר הכנה משבת ליום טוב".***
     5. ***פסקי תשובות (דפו"ח סי' ש"ב הע' קמ"ה).***

***עי' פסקי תשובות (סי' תע"א אות ה') – "וכשחל יום טוב במוצאי שבת לא יחליף בשבת את בגדי השבת לבגדי יום טוב, אלא ילבש כבר בערב שבת את בגדי יום טוב, ויש המקילים אם ילבשם בשבת בעוד היום גדול, כי נהנה מהבגדים גם בשבת, ובער"פ שחל בשבת יוכל לסמוך על המקילים, כי אם ילבש בגדי יום טוב בער"ש יש לחשוש שידבקו בו פירורי חמץ".***

* 1. ***מראי מקומות – ערב פסח שחל בשבת (פרק י"ט סעי' ו'),*** נטעי גבריאל (ערב פסח שחל בשבת פרק ל"ד סעי' ו')***, על פי התורה (בראשית פרק א' סעי' ס"ט), משמרת המועדות (ח"א סי' תק"ג סעי' א' ס"ק ג' ד"ה וכמו, עמ' קפ"ט).***

1. ***טבילה בשבת לכבוד יו"ט: מצד הכנה -*** *לטבול בשבת בשביל יו"ט שחל במוצ"ש.*
   1. *מחמיר****.***
      1. ***משנה הלכות (אליבא דהלכתא חע"ט עמ' ל"ו טור ג') – "היה טובל ביו"ט לכבוד שבת, אולם כשחל יו"ט במוצאי שבת לא טבל בשבת לכבוד יו"ט".***
      2. ***קנה בשם (ח"ג סי' כ"ב, סי' כ"ג, סי' כ"ד,*** פסקי בושם פרק י"ג סעי' מ', סעי' מ"א***) – "הנה באתי במגילת ספר על דבר אשר בדיק לן מעכ"ק הדג"ק (שליט"א) [זצוקללה"ה], בהאי שתא שחל ער"פ להיות בשבת, אם מותר בשבת לפנות ערב לטבול לכבוד יו"ט, או שצריך להמתין מלטבול עד מוצאי שבת בליל יו"ט. ולענ"ד נראה לי בפשיטות לאיסורא משום איסור הכנה משבת ליו"ט, ומקורו הוא מכמה מקומות בש"ס בעירובין (ל"ח ע"ב) ובביצה (ב' ע"ב), ואסמכוהו אקרא והיה ביום הששי והכינו את אשר יביאו, חול מכין לשבת וחול מכין ליו"ט, ואין יו"ט מכין לשבת, ואין שבת מכינה ליו"ט, ולא מצינו בזה היתר בפוסקים אפילו לצורך מצוה, ואפילו בהכנה בדיבור בעלמא אסור ... מכל הלין טעמי איני רואה שום היתר להקדים ולטבול עצמם בשבת לכבוד יו"ט".***
      3. ***הגר"ש דבליצקי זצ"ל (אליבא דהלכתא חע"ט עמ' ל"ו טור ג') – "דביו"ט לכבוד שבת מותר לטבול, אולם בשבת לכבוד יו"ט יש להמנע מלטבול".***

***הגר"ש דבליצקי זצ"ל (אליבא דהלכתא ח"מ עמ' כ"ב טור ג') – "שאין טובלין בשבת שחל בערב יו"ט לכבוד יו"ט".***

* + 1. עי' הגרח"ק זצ"ל (מישרים אהבוך עמ' רס"ב אות מ"ד) – ***"שאלה: בערב פסח שחל בשבת, אימתי יש לטבול עבור יום טוב. תשובה: בערב שבת".***

עי' הגרח"ק זצ"ל (מישרים אהבוך עמ' רס"ב אות מ"ה) – ***"שאלה: מרן השיבני שבערב פסח שחל בשבת, יש לטבול עבור יום טוב, בערב שבת. ע"כ. האם טעמא דמר לאסור הטבילה בשבת עבור יום טוב מצד איסור הכנה או דילמא מטעמא אחרינא. תשובה: אינו כבוד שבת".***

* + 1. ***משנת יוסף (ח"ט סי' מ"ו ד"ה ואשר) – "וכן אין טובלין בשבת שחל בעיו"ט לכבוד יו"ט מטעם הכנה".***
  1. *מיקל****.***
     1. ***הגרשז"א זצ"ל (מאור השבת ח"ב תשובה כ"ח אות ג', מנחת שלמה ח"ב סי' ל"ה סוף אות י"ב, שולחן שלמה סי' ר"צ סוף ס"ק א') – "לשון השאלה: שמעתי מכמה אנשים שמרן (שליט"א) [זצ"ל] הורה שמותר בש"ק ערב שבועות לטבול במקוה לכבוד יו"ט, ואין בזה משום הכנה משבת ליו"ט. וי"ל טעמו שעצם הטבילה בשבת היא לתועלת לשבת עצמו, והרי זה דומה למכין שיעור או מכין למבחן בלימוד, שתיערך בימות החול. וכן המכין הקריאה לימי ב' וה', שבעצם הלימוד בשבת עצמו הוא מקיים מצוות לימוד התורה. תשובה: מותר לטבול, ועדיף טפי מהכנה לבחינה בלימודי חול שיהיה בימות החול".***
     2. ***להורות נתן (עירוב תבשילין הערוך סי' ג' הע' כ"ו) – "דהטבילה ביו"ט אינה נחשבת כהכנה לצורך שבת, מאחר דפעולת הטבילה ומטרתה נגמרת בו ביום, שכוונתו לטהר עצמו קודם כניסת השבת".***
     3. ***עמק התשובה (ח"ג סי' י"ד) – "דבטבילה לא חיישי משום הכנה באופן שיוכל להיות תועלת גם להיום, אף שעיקר כוונתו עבור הערב שיהי' יו"ט, ולולא זה לא הי' טובל האדם והכלים, א"כ הה"נ טבילה לדידן דקיל שהוא רק משום תוספת טהרה שפיר שרי למיטבל בעי"ט שחל להיות בשבת".***
     4. ***הגר"ע אויערבאך שליט"א (אליבא דהלכתא חע"ט עמ' ל"ו טור ג') – "דמותר לטבול בשבת לכבוד יו"ט כשחל יו"ט במוצאי שבת".***
     5. ***ערב פסח שחל בשבת (פרק י"ב סוף הע' נ"ג).***
     6. ***נשמת שבת (סי' שכ"ג אות שצ"ה) – "מותר".***
     7. ***נטעי גבריאל (ערב פסח שחל בשבת פרק ל"ד סעי' ה') – "דאין איסור בזה".***
     8. ***הל' חג בחג (יו"ט ח"א פרק ב' סעי' י"ח, עמ' ל"ב) – "חל יו"ט במוצ"ש א"צ לטבול שוב בשבת דהוא ערב הרגל לפי שכבר טבל בערב שבת, אא"כ נטמא בשבת עצמה, ויש שטובלין שוב ואין בזה איסור הכנה וכל לבבות דורשין ד'".***
     9. ***נר ציון (אלול וימים נוראים פרק ו' סעי' רי"ג, הע' תנ"ב) – "כשחל ר"ה בערב שבת, אנשי מעשה טובלים ביום שישי קודם השבת כדי לקבל הארת שבת. [ואע"ג דטובל ביו"ט להכין עצמו לשבת, אין שייך כאן איסור הכנה, לפי שאינו מפרש בפיו שעושה לצורך שבת]".***
     10. ***עירוב תבשילין הערוך (סי' ג' סעי' י"א) – "ולענין עצם הטבילה ביום טוב לפנות ערב לכבוד שבת, להנוהגים לטבול גם אז, פשוט הוא דמותרת גם בלי העירוב".***
     11. ***פסקי תשובות (דפו"ח סי' ר"צ סוף אות ד', סי' ש"ב הע' קמ"ה).***

***עי' פסקי תשובות (סי' תמ"ד סוף אות י"ב, הע' פ"ה) – "ובענין טבילה לכבוד יום טוב, יש שמכוונים בטבילתם בשב"ק בבוקר גם לכבוד יום טוב, ויש שכתבו שמותר לטבול בשבת אחה"צ לצורך יום טוב ואין בזה משום איסור הכנה. [כ"ק אדמו"ר מליובאויטש זצ"ל, ס' ע"פ שחל בשבת להגר"צ כהן פי"ב הערה נ"ג שמהמשנה בביצה י"ז ע"ב מוכח דאין בטבילה איסור משום הכנה משבת ליו"ט, ויש שנוהגים שהולכים לטבול במוצ"ש לפני ליל הסדר]".***

* 1. ***מראי מקומות.***
     1. דרכי חיים ושלום (***מנהגי ליל פסח אות תקצ"ג) – "קודם תפלת מעריב לליל שני של יו"ט הלך לטבול במקוה (מפני קדושת הסדר) וביו"ט ראשון סמך על מה שהלך אחר חצות היום קודם כניסת הלילה במקוה (כמו בכל ערב שבת ויו"ט) רק אם חל ערב פסח בשב"ק אז הלך גם בליל יו"ט הראשון לטבול במקוה קודם תפלת מעריב".***
     2. ***מאור השבת (ח"ב עמ' תקצ"ה ס"ק קנ"א ד"ה ובספר) – "ובספר דברי יחזקאל החדש עמ' פ"ד הביא ... שכשחל יו"ט ביום עש"ק הקפיד הגה"ק בעל דברי יחזקאל משינאווא זצ"ל שלא לטבול לפני שבת לכבוד שבת, ונימוקו עמו שיש בזה זילותא לקדושת יו"ט, אבל החליף הלבנים לכבוד ש"ק. וחלק על אחיו הגה"ק מגארליץ זי"ע שנהג לטבול אז. גם בליל יו"ט שני של גלויות לא טבל, ושינה בזה ממנהג אביו הקדוש זי"ע שנהג לטבול בליל ב' אחר תפילת מעריב".***
     3. ***נטעי גבריאל (הל' יו"ט ח"ב פרק נ"ו סעי' ח') – "כשחל יו"ט בערב שב"ק יש נוהגים שטובלים עצמם לכבוד שב"ק, ויש שקורא תגר ע"ז שיש בזה זילותא לקדושת יו"ט".***

נטעי גבריאל (ערב פסח שחל בשבת פרק ל"ד סעי' ה') ***– "יש ההולכים בש"ק לעת ערב במקוה לטבול לכבוד החג, ונהי דאין איסור בזה, מ"מ נתפשט המנהג לילך רק בלילה קודם הסדר".***

* 1. **כשהלך למקוה ערב שבת - אם לקיים מצות עונה בליל שבת, מצד חייב לטהר עצמו לרגל**.
     1. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' צ"ח אות ב') – "שאלתי את מו"ר (שליט"א) זצוק"ל, היכא שחל שבת בערב שבועות ולנוהגים שלא לטבול בשבת ולא בשבועות ומצוה לטבול לפני הרגל א"כ אם מותר להם לקיים עונה בליל שבת מאחר שלא יוכלו לטבול, ועוד שאלתי במ"ב מובא שאפי' ע"פ קבלה שאין לקיים מצות עונה בליל שבועות מ"מ בל"ט מותר גם ע"פ קבלה, א"כ אם מותר בליל טבילה מאחר שהוא נוהג שלא לטבול ביו"ט, ואמר לי מו"ר שזה שנוהגים לטבול היום לפני הרגל כדי שיהי' טהור ברגל אין זה מעיקר הדין רק מנהג, ועוד אמר לי שמהגמרא משמע שעיקר הטהרה היא בשביל היום בשביל ראית פנים בעזרה".
     2. ***הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' קפ"ד אות י"ב) – "שאלה: לאלו שנוהגים לא לטבול בשבת ויו"ט, האם יש מקום להקל לטבול לכבוד הרגל בערב יום טוב שחל בשבת, או ביו"ט שחל בער"ש, או כשלא טבל מערב יוט. תשובה: נראה שאין מקום להקל בזה".***
     3. תשובות והנהגות (ח"ב סי' רי"א הע' י"ד) – "דקשה כשחל ערב פסח בשבת אם מקיים מצות עונה בשבת ואינו טובל בשבת, הלא הוא טמא ברגל ומה הועיל הטבילה ערב שבת, ואף שאנו בלאו הכי טמאי מת ולא הותרה לציבור למצות ראיה, הלא נהגנו ליטהר עכ"פ מטומאת קרי ברגל, ומה מועיל אם מקיים בליל שבת מצות עונה ואינו טובל וצ"ע. ואולי נהגו להחמיר לטבול בזמן הזה לרגל כדי שנזכור למעבד הכי בביאת משיח צדקינו בקרוב, אבל לא להקל במצות עונה, ואף שמפסיד טהרה ברגל, די בטבילה ערב הרגל לזכור לטבול לעתיד, ואז באמת יטהר ברגל לא ליטמא כבעל קרי וכ"ז צ"ע".

1. ***הולך ביום י"ד לדבר מצוה - סעיף ז'.***
   1. *סעודת שידוכין****.***
      1. ***מ"ב (ס"ק כ"ד) – "וכתבו האחרונים דה"ה בזמנינו כשעושין סעודה בשעת כתיבת התנאים ג"כ מקרי סעודת מצוה".***
      2. ***עי' סי' רמ"ט סעי' ב', לשיטות ומראי מקומות.***
   2. *אם מילה עובר כל רגע ורגע****.***
      1. ***שעה"צ (סי' תמ"ד ס"ק כ"ד) –*** "מגן אברהם. ועיין באחרונים שגמגמו בדבריו, שהרי מילה גם כן החיוב בכל עת למול. ולעניות דעתי הצדק עם המגן אברהם, שבמילה אף שחיובה ביום השמיני, מכל מקום זמנה הוא כל היום אלא שזריזין מקדימין, מה שאין כן העשה דתשביתו הוא מתחיל תכף לאחר חצות ואם כן חיובה קודם, ואף דעל ידי זה שיבער ממילא ידחה לבסוף המילה על יום אחר, לית לן בה, וגם במילה שלא בזמנה שחיובה בכל רגע ורגע, מכל מקום לא דמי לעשה דתשביתו, דלענין חמץ דכתיב אך ביום הראשון ילפינן מיניה שאסור להיות חמץ בבית ישראל מחצות היום של ערב פסח עד כלות ז' ימי פסח, וכשמבטל יום אחד מצוה זו שוב אי אפשר לתקן אותו יום, והוי חסרון שלא יוכל להמנות, מה שאין כן במילה סוף סוף ימול אותו ולא חיסר אלא מה שהשהה מלקיים. ועיין באבן העוזר דחולק על מגן אברהם. וכדברי מגן אברהם מבואר בהדיא בחידושי מהר"ם חלאוה, עיין שם בפירושו ובפסק הלכה, ומטעם דקדים איסורא דחמץ, וכונתו כמו שבארנו מתחלה"***.***
      2. ***מראי מקומות – שדי חמד (מערכת ז' כלל ב'), דבר שמואל (סי' קצ"ב).***
   3. ***מראי מקומות.***
      1. בה"ל (סי' תמ"ד סעי' ז' ד"ה סעודת) – "בכל ע"ש ויו"ט דחיישינן שתמשך הסעודה זמן רב".
2. ***ליל הסדר.***
   1. *הבדלה: יקנה"ז****.***
      1. עי' סי' תע"ג סעי' א', לשיטות ומראי מקומות***.***
   2. *מלאכה: צריך לומר "המבדיל בין קודש לקודש"****.***
      1. שלמת חיים (תורת חיים סי' מ"ד סדר ער"פ שחל בשבת אות ז') – "***בליל מוצאי שבת שהוא ליל א' של פסח אחר שהגיע צאת הככבים הנשים אומרות (בלא שם ומלכות) ברוך המבדיל בין קודש לחול בין אור וכו' ומסיימות ברוך המבדיל בין קודש לקודש".***
3. אם אומרים "המבדיל בין קודש לחול", במקום שצריך לומר "המבדיל בין קודש לקודש".
   1. עי' סי' תע"ג סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.
4. מלוה מלכה: מוצ"ש שהוא יו"ט - עי' סי' ש'.
   1. **יש מצות מלוה מלכה**.
      1. עמק התשובה (רבבות אפרים ח"ג סי' רצ"ב) – "שאלה זו נוגע לכל יו"ט שחל במו"ש, ולפי"מ שאיתא שהטעם בכדי ללוות המלך ביציאתו, וכמבואר בשבת קי"ט ע"ב, ובשו"ע סי' ש', ולפי"מ שנטו לומר התוס' בביצה ל"ג ד"ה כי הוינן, ובתוס' פסחי' ק"ב ד"ה רב אומר יקנ"ה דביו"ט ליכא נשמה יתירה, שהוא הוא המלך, א"כ לכאורה שייך ענין מלוה מלכה גם ביו"ט שחל להיות אחר השבת".
   2. **לא צריך להוסיף או לכוון**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (דרך שיחה ח"א עמ' רע"א) – "הרי אוכלים סעודת יו"ט **ועולה ממילא למלוה מלכה**, הרמב"ם (פ"ו מהלכות מצה) סובר שבמידי **דאכילה אין צריך כוונה**. רק שחמין במוצ"ש מלוגמא (האמור במסכת שבת קי"ט, ב') אין כאן, כי עניינו של חמין הוא כבוד שבת, אבל כשחל ביו"ט ואוכל סעודת יו"ט ל"ש בזה כבוד שבת".

הגרח"ק זצ"ל (מישרים אהבוך עמ' רח"צ אות קי"ז) – "בספר דרך שיחה ... ע"כ. אולם קצת קשיא לי דהא מלוגמא היינו רפואה, וזה שייך גם כשחל יום טוב במוצאי שבת, דמאי שנא. תשובה: ביום טוב אין לוקחין רפואות".

* + 1. נטעי גבריאל (ערב פסח שחל בשבת פרק ל"ה סעי' י"ב, ה' ט"ז) ***– "***אין המנהג להוסיף מאכל לכבוד מלוה מלכה. [הנה בהגדת חיים בראש (פלאגי) כתב דיש להוסיף מאכל בליל פסח לכבוד מ"מ, אך למעשה לא ראיתי ולא שמענו מאחד שיאמרו כן **ומסתבר שלא לעשות כן שיש בזה זלזול ליו"ט** ומה"ט לא תקנו לומר במוצאי שבת כשחל ביו"ט לומר פסוקי ויתן לך ושאר פיוטי הצלחה, וראיה מבפסחים דף ק"ג ע"ב במשל למלך שיצא ואפרכוס נכנס, ומכיון שהאפרכוס אצלו אין זו מן הנימוס ללוות את המלך]".
  1. **צריך לכוון**.
     1. דברי יצחק (כדורי, עמ' קכ"א) – "שאלה: האם בליל פסח שחל להיות במוצאי שבת, צריך לכוין בכזית מצה גם כן לשם סעודת מלווה מלכה. תשובה: כן".
  2. **ירבה קצת**.
     1. הגר"ח פלאגי ז"ל (הגדה חיים לראש פסקא דשלחן עורך אות א') – "ואם חל פסח במוצאי שבת יהיה מרבה קצת בשביל סעודה רביעית שהוא כנגד דוד המלך ע"ה".
     2. הגר"ש הכהן גראס (רבבות אפרים ח"ג סי' רצ"ב) – "ובעיקר השאלה אי יש לצאת סעודת מלוה מלכה ביו"ט שחל להיות במו"ש ככר פסק הגאון ר' חיים פלאגי ז"ל בהגדה חיים לראש פסקא דשלחן עורך אות א', ומובא ג"כ בויגד משה סי' כ"ז דף רכ"ט טור א' ד"ה ועיין 'שירבה קצת בשביל סעודת מלוה מלכה', ע"ש".
     3. על פי התורה (בראשית פרק ג' סעי' צ"א).
     4. אתקינו סעודתא (אות כ"א).

מראי מקומות – מעדני איש (סי' ד' סעי' י"ח).

**ביאור חמץ**

# סימן תמ"ה

1. .
2. לשרוף בשריפת חמץ בשר וחלב.
   1. עי' יו"ד סי' פ"ז סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.

**הגעלת כלים**

# סימן תנ"א

1. להשהות כלי חמץ לאחר פסח - סעיף א'.
2. כלי חמץ: מצניען בפסח במקום צנוע.
3. להניח במקום גבוה.
4. ספק כלי חמץ: ספק השתמשות.
5. להשתמש כלי חמץ בדרך עראי.
6. חייס עליה.
7. כלי חרס שמחזירו לכבשן.
8. היסק מבחוץ.
9. היסק "מתכת" מבחוץ.
10. הגעלה מבחוץ.
11. כלי שני של חרס.
12. כוביא - סעיף ב'.
13. סכינים - סעיף ג'.
14. להגעיל כלי חמץ לפסח או לקנות חדשים.
15. להגעיל כלי בשר לחלב.
16. כללים.
17. היתרא בלע - סעיף ד'.
18. ליבון גמור.
19. בזה"ז: לא רואים ניצוצות יוצאים מהכלי.
20. ליבון קל.
21. חצובה.
22. בזמן הזה: לבשר וחלב [stove grates].
23. בזמן הזה: לפסח.
24. כפי תשמישן הכשרן - סעיף ה'.
25. כלי שני: כלי מתכת.
26. שינים תותבות (dentures): בב"ח.
27. שינים תותבות (dentures): לפסח.
28. סתימות בשיניים (fillings).
29. רוב תשמישו - סעיף ו'.
30. תנורים.
31. הגעלה: שמא יתקלקל - סעיף ז'.
32. עץ, אבן, מתכת, ועצם - סעיף ח'.
33. זמן הגעלת כלים - סעיף ט'.
34. סלים שמולחים בהם בשר - סעיף י'.
35. מחבת (frying pan) - סעיף י"א.
36. כלים חדשים.
37. ידות של כלים - סעיף י"ב.
38. כלי מתכת: חם מקצתו חם כולו.
39. ציורים.
40. טלאי - סעיף י"ג.
41. כיסוי כלים, זיעה - סעיף י"ד.
42. מיקרו-גל (microwave).
43. ***כיסוי קדירה: בדיעבד - שלא הגעילו.***
44. כיסוי שמשימין על חררה - סעיף ט"ו.
45. מדוכה - סעיף ט"ז.
46. עריבה - סעיף י"ז.
47. נפה - סעיף י"ח.
48. רחת - סעיף י"ט.
49. כלים שלא מבשלים עמהם - סעיף כ'.
50. כיסוים.
51. ציורים בזמן הזה.
52. כלי חרס שבלע בצונן - סעיף כ"א.
53. יין שרף.
54. כבישה.
55. כלי חרס - סעיף כ"ב.
56. מאני דקוניא - סעיף כ"ג.
57. כלי עץ המצופים בסמנים - סעיף כ"ד.
58. רוב תשמישו - סעיף כ"ה.
59. [**סוגי החומרים**](#סוגי_החומרים).

ידיעות.

1. **חומרא דחמץ**: דהחמירה בו תורה לעבור בל יראה, ובל ימצא, ועונשו כרת, וגם לא בדילי מיניה, אסור בהנאה, אפילו באלף לא בטיל (איסור משהו), דשיל"מ.

א) פמ"ג (יו"ד סי' ס"ח מש"ז סוף ס"ק ט') – "ומה שהחמיר הר"ב סי' תנ"א בא"ח בכלי שני דיעבד עש"ך ק"ה אות ד' משום חומרא דחמץ ואיכא למידק מהו הפירוש חומרא דחמץ אי הואיל ואית ביה כרת או כלי שני נהי דאין מפליט ומבליע בשפע ויש ס' מ"מ משהו איכא בחמץ ולפ"ז דבר שיש לו מתירין דאוסר במשהו אם נאמר אף טעמא לא בטיל (עי' סי' ק"ב) אף כלי שני אוסר ונראה משום חומרא דחמץ לא משום משהו והכין מסתבר".

ב) נ"מ: כלי שני של חרס - עי' לקמן.

2. **נותן טעם לפגם** [אינו ב"י]: סי' תמ"ז סעי' י', מחלוקת מחבר ורמ"א.

א) נ"מ: כלי שני לקולא - עי' לקמן.

3. **היתרא בלע**: עי' סעי' ד'.

א) נ"מ: סכינים בפסח (סעי' ג'), א"נ מחבת (סעי' י"א) - עי' לקמן.

4. **רוב תשמישו**: עי' סעי' ו', מחלוקת מחבר ורמ"א.

א) נ"מ: הגעלת סכין בדיעבד, הגעלה בשאר איסורים - עי' לקמן.

1. להשהות כלי חמץ לאחר הפסח - סעיף א'.

**פסחים** (דף ל.) – "אמר רב: קדירות בפסח ישברו. ואמאי. לשהינהו אחר הפסח, וליעבד בהו שלא במינן. גזירה דילמא אתו למיעבד בהו במינו. ושמואל אמר: לא ישברו, אבל משהי להו לאחר זמנו, ועביד בהו בין במינו בין שלא במינו".

* 1. **מותר לשהותן** [פסק כשמואל] – רי"ף (פסחים דף ח., "והלכתא כותיה דשמואל דקאי כר' שמעון"), רמב"ם (הל' חו"מ פרק ה' הל' כ"ה), רא"ש (כלל י"ד ריש סי' א', לשונו מובא לקמן), טור (סעי' א'), מחבר (סעי' א'), ב"ח (ס"ק א', "ופסקו הפוסקים (רי"ף ח א, רמב"ם פ"ה הכ"ה) כשמואל אף על גב דקיימא לן (בכורות מט ב) הלכה כרב באיסורי **מכל מקום** הכא דרבא דבתרא הוא סבירא ליה כוותיה דשמואל דהלכה כרבי שמעון בלאחר זמנו דאינו עובר עליו הכי הלכתא"), פוסקים.
     1. משום דבלוע בכלי אינו נראה – מג"א (ס"ק א', "ומותר להשהותן. ול"ד לחמץ שנתערב שאסור לשהותו **דהתם נראה** הוא אלא שאינו ניכר אבל בלוע בכלי אינו נראה **ומצוי** (ראב"ן) וכ"כ רי"ו וכ"מ בר"ן").
        1. יד אפרים (על המג"א ס"ק א') – "אבל בלוע בכלי אינו נראה ומצוי. ר"ל, ולכך אין בו איסור משום לא יראה ולא ימצא".
        2. אג"מ (או"ח ח"ה סי' ל"א על סי' תנ"א סעי' א') – "כתב המג"א ס"ק א' דההיתר לשהות כלים בלועים מחמץ הוא משום שאין נראים, ובבלוע ונתערב במאכל נחשב נראה אף שלא ניכר - אולי הטעם מפני הרגשתו את הטעם בתערובת חמץ. ואף במינו נמי שאין החמץ נרגש, עכ"פ היה נרגש אם היה טעם אחר ונחשב כנרגש. ואולי הוא משום דנחשב בעין כיוון שסו"ס הוא קיים בתערובת, ורק בכלי לא נחשב בעין (עי' באגרות יו"ד ח"א סי' מ"ג ענף ב' ד"ה והנה בלא, בביאור עניין בליעת הכלי אם היא נחשבת דבר בעין). ולשון ומצוי שכתב **לא** מובן כוונתו".
  2. **מכאן ראיה שאין איסור של בל יראה ובל ימצא אצל בליעות בכלים**.
     1. ערה"ש (יו"ד סי' ק"כ סוף סעי' נ"ב) – "שהכל יודעין שעושין כן מפני חומר איסור חמץ ולחומרא בעלמא דמדינא אין עוברים על הכלים בבל יראה ...".
     2. חזו"א (או"ח סי' קי"ז ס"ק ט"ו) – "ל' א' ולשהינהו כו', למדנו דמותר להשהות קדרות הבלועות בהם חמץ וכמש"כ לעיל ס"ק י"ב, ובגמ' יש לפרש לשהינהו היינו שימכרם לנכרי ויחזור ויקחם ממנו לאחר הפסח [דהא לר"י אף חמץ של נכרי לאה"פ אסור אי לא יליף שאור דאכילה משאור דראי'] אבל במרדכי מבואר דא"צ מכירה דסתימת הגמ' משמע דמותר להשהותן וא"כ **א"צ לכתוב בשטרי מכירה** שאנו נוהגין 'כלים הבלוע בהן חמץ'".
     3. הגריש"א זצ"ל (קובץ תשובות ח"א סי' נ') – "ולפי ההלכה הפסוקה בשו"ע סי' תנ"א הרי אפילו כלים הבלועים הרבה מחמץ אין עליו שום חיוב למוכרם, רק לסגור אותם בחדר מיוחד שאין לו שם דריסת רגל".
     4. **יש מנהג מכירת חמץ גם לכלים חמוצים**.
        1. קהלות יעקב (מכתב בארחות רבנו ח"ב עמ' כ"ג) – "דמעיקר הדין א"צ למכור הבלוע שבכלים כמבו' בסי' תנ"א ומפורש בגמ' דאמרי' ולשהינהו רק שנהגו **סלסול למכור גם הכלים** שלא להיות ברשותו אפי' משהו דמשהו וסגי בזה שימכור הממשות הבלוע".
        2. הגריש"א זצ"ל (שבות יצחק פסח סוף פרק ג') – "דגם אחר ששפשף היטב, **משום חומרא דחמץ חוששים אולי נשאר פירור דק שניכר** דיש פוסקים דס"ל שצריך ביעור".
        3. פסקי תשובות (אות ה') – "ובזמננו פשט המנהג בכל תפוצות ישראל שמוכרים את כלי החמץ במכירת החמץ לנכרי, ואף שמדינא אין צריך, כמבו' כאן בשו"ע, מ"מ כיון שצריך לשפשפן היטב כדי שלא ישאר חמץ דבוק בהם, **וחששו** שמא לא ישפשפו היטב לכן מוכרים הכלים לנכרי".
           1. א"נ, יש מעלה להחמיר לשיטת רב.
           2. לענין טבילת כלים - עי' יו"ד סי' ק"כ סעי' י"א, לשיטות ומראי מקומות.
  3. **למה לא גזרו אינו בני יומו אטו בני יומו**.
     1. דעתה א"א לבוא לידי איסור.
        1. רשב"א (משמרת הבית בית ד' שער ד' לו. ד"ה אמר הכותב טועה) – "וטעמא דמלתא דבכל שאר האיסורין שאיסורן נוהג בכל זמן מן הדין הוא שאם נבלעו בכלי בשבחן אפילו נפגמו בתוך דפני הכלי שיהא אסור לבטלן משום דאיכא למגזר השתא שאם תתיר את זה שאינו בן יומו יבוא להתיר אפילו בן יומו לפי שאין פגמו ניכר וכן בכל האיסורין אבל חמץ שכבר עבר זמנו וא"א לבוא בו עכשיו לידי איסור בדמיונו לשמואל מותר".
        2. פמ"ג (א"א ס"ק א', סי' תמ"ז ס"ק א', יו"ד סי' צ"ג שפ"ד ס"ק ג' סוף ד"ה והנה, הנהגות או"ה סדר א' אות ל"ד) – "הרשב"א ... ומעתה יצא לנו דין חדש כמו שאבאר. המשל בזה קהל שאסרו שחיטת כל השוחטין עד זמן פלוני והוה שחיטתן כנבילה עיין סימן א' [סעיף י"א] וב' ובתוך הזמן בישלו בכלים. או אחד שנדר כל מה שישחוט פלוני בתוך אותו זמן וכדומה בנדרים שאסר על עצמו עד זמן פלוני ובישלו תוך הזמן שרי לאחר הזמן נותן טעם לפגם כהאי גוונא כיון דעתה ליכא למיגזר דעתה היתר הוא כמו חמץ בפסח וממילא הוא הדין חמץ שעבר הפסח ועבר בל יראה ונבלע בקדירה כדי נותן טעם אפילו הכי שרי לאחר מעת לעת וכאמור".
        3. דע"ת (או"ח סי' שי"ח סעי' א' ד"ה אסור) – "ולפימ"ש בשפ"ד יו"ד סי' צ"ג סק"ג בשם משמרת הבית ... יש להקל גם בנ"ד אחר מעל"ע ... וכבר כתב כן הפמ"ג בא"א סי' רנ"ג סקל"ט דהכא מיירי בכלי מתכות או תוך מעל"ע".
           1. לענין בליעות בקדירה מאיסור מעשה שבת שהוא אינו בני יומו - עי' סי' שי"ח סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.
        4. לפ"ז אפשר להבין, למה בכלי מתכת חדשים שמושחים אותם בגמר מלאכתם בשומן ובחלב מהותך, שלא גזרינן אינו ב"י אטו ב"י – אג"מ (אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' כ"ג, "היות שנותנים שם רק משהו של איסור שאי אפשר לבא לידי נתינת טעם וגם הוי אינו בן יומו ובכלי שאי אפשר לקנות כשהוא בן יומו מהאיסור לא גזרו אטו אינו בן יומו").
  4. מראי מקומות.
     1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

How well do I have to clean my toaster before putting it away for Pesach?

R' Y. Berkovits wrote: Make sure there is nothing in there that you would eat.

1. כלי חמץ: מצניען בפסח במקום צנוע.
   1. **ומצניען בפסח במקום צנוע שאינו רגיל לילך שם**.
      1. רא"ש (פסחים פרק ב' סי' ו') – "וצריך לשומרן במקום שאין הרגל מצויה שלא יטעו להשתמש בהו בפסח".

רא"ש (כלל י"ד ריש סי' א') – "וצריך ליתנם במקום שאין הרגל דורס **דחמץ לא בדילי אינשי מיניה** ודילמא אתי לאשתמושי בגוייהו וטוב לסוגרם בחדר ולהצניע המפתח".

* + 1. טור (סעי' א') – "ומצניען בפסח במקום צנוע שאין רגיל לילך שם כדי שלא יבא להשתמש בהם בפסח".
    2. מחבר (סעי' א') – "ומצניען בפסח במקום צנוע שאינו רגיל לילך שם, כדי שלא יבא להשתמש בהם בפסח".
    3. **ושאר פוסקים** – לבוש (סעי' א'), שלחן שלמה (סעי' א'), גר"ז (סעי' א'), קיצור שו"ע (סי' קי"ב סעי' ו'), ערה"ש (סעי' ג'), פוסקים.
       1. "במקום צנוע וכו'. **ואם אין לו**, סגי בהנחתו בקרן זוית החדר ולפרוס עליו סדין" – ***מקור חיים (חו"י, על סעי' א' ד"ה במקום),*** נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק ס"א סעי' ג', לשונו מובא לקמן)***.***
       2. קובץ הלכות (פסח פרק י"א סעי' ל"ב, הע' מ"ה) – "כתב המחבר (סי' תנא סעי' א) כל הכלים שלא הכשיר אותם לפסח מצניעם בפסח במקום צנוע שאינו רגיל לילך שם כדי שלא יבא להשתמש בהם בפסח, וטוב לסגרם בחדר ולהצניע המפתח ע"כ, **ובזמנינו** שיש מגירות וארונות בכל מטבח ונוהגים להשאיר הכלים בתוכם, **צריך להניח כיסוי ע"ג הכלים בתוך המגירות והארונות מבפנים, ויתן עליו הכירא גם מבחוץ, ודי בכך**. [ובנידו"ד הנה כיון שהכלים הם בתוך מגירות מיוחדות ואין פותח אותם בפסח אמר מו"ר שליט"א שאפשר להחשיבו כאילו הונחו במקום שאין רגיל לילך שם בפסח, כיון שבפסח לא יפתח אותן מגירות וארונות, אכן כיון שנוהגין כל השנה ליקח הכלים משם והוא מורגל לעשות כן איכא למיחש שגם בפסח יעשה הכי בבלי דעת מתוך הרגלו, שלכן צריך לכסות את הכלים בפנים בתוך המגירות וגם להניח עליו סימן מבחוץ דבזה שוב ליכא למיחש שיקח מהם מכח הרגל בעלמא ודי בכך, עכ"ד]".
          1. אולי ההנהגה להקל, שלא להניח כיסוי ע"ג הכלים שמונח בתוך המגירות והארונות, כיון שמקומות אלו מכורים לנכרי. ומקום של נכרי, "אינו רגיל לילך שם". וצ"ע.
  1. **וטוב לסוגרם בחדר ולהצניע המפתח** – רא"ש (כלל י"ד ריש סי' א', "כל כלי חרס שנשתמש בהן חמץ בחמין, בין בקדירות שנשתמש בהן על האור, בין בקערות שעירה לתוכן רותח, לא ישתמש בהן בפסח אלא משהן לאחר הפסח. וצריך ליתנם במקום שאין הרגל דורס, דחמץ לא בדילי אינשי מיניה ודילמא אתי לאשתמושי בגוייהו, וטוב לסוגרם בחדר ולהצניע המפתח"), טור (סעי' א'), מחבר (סעי' א'), לבוש (סעי' א'), שלחן שלמה (סעי' א'), גר"ז (סעי' א'), קיצור שו"ע (סי' קי"ב סעי' ו'), ערה"ש (סעי' ג'), בן איש חי (שנה א' פר' צו סעי' י"ד), חזון עובדיה (פסח ח"א עמ' קמ"ט), הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' קס"ה), פוסקים.
     1. מ"ב (ס"ק ח') – "ולהצניע המפתח. ר"ל דאם יבוא לחפש אחר המפתח יזכור שהוא פסח".
  2. **במקום שאי אפשר לסגור הדלת**.
     1. יש להדביקו.
        1. אג"מ (הל' פסח איידר פרק ט"ו הע' קע"ו, שמעתתא דמשה שמועות משה אות ג\*) – "במקום שאי אפשר לסגור הדלת של מקום כלי החמץ יש להדביקו".
        2. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' קס"ה) -

Where locking is not feasible, he could seal the door with tape - to remind him that it is Pesach.

* + - 1. עי' הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ו' ס"ק י"ב) – "צריך ודאי לאסוף את כל מה שמוכר לנכרי ולהצניעם במקום מיוחד ולמכור או להשכיר מקום זה להנכרי ולסוגרו, ולהודיע לבני ביתו שהמקום הזה נמכר לנכרי, וגם יצניע את המפתח או יסגור בדבק וכדו', **ואז שפיר סגי בכך גם אם אין מחיצות הארון גבוהות עשרה**".
      2. נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק ס"א סעי' ג') – "או להצניעם בארגז ולנעלו ולהצניע המפתח, או להניחם בקרן זית ולפרוס סדין או לדבקו בדבק שיהא היכר שלא יבוא להשתמש בכלים אלו".
      3. פסקי תשובות (הע' י"ט\*) – "ויניח מדבקה וכדו' על דלתות הוטרינה לסימן שמכור לנכרי".
      4. מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שצ"ב) -

A 'china' closet with silver Kiddush cups and trays should be locked or taped shut. Kitchen cabinets with chametz dishes should be sealed with tape. Some advise that they be labeled 'chametz.

* + 1. מראי מקומות – קובץ הלכות (פסח פרק י"א סעי' ל"ב, לשונו מובא לעיל).
       1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

The chometz pots and silverware that I am putting away. Can I just leave them in the regular kitchen cabinet, and make a siman on the cabinet - like a sticker that says chometz?

R' Y. Berkovits wrote: That may not be enough. I’ve seen cases where out of habit people have taken out utensils and used them. You should tie up the cabinets or **lock them up in a way that accidents won’t happen**.

* 1. **כלי חמץ שהדרך להשתמש בהם רק בצונן**.
     1. אין צריך להצניעם.
        1. אור לציון (ח"ג פרק י' הע' א') – "אעפ"י שאין להשתמש בפסח בכלי חרס אף שלא השתמש בהם באופן שצריכים הכשר, מכל מקום אין צריך להצניע כלים אלו. שאף שמבואר בשו"ע בסימן תנ"א סעיף א' שצריך להצניע את כלי החמץ, מכל מקום **כלים אלו שמותרים מן הדין, אין צריך להצניעם**. וראה גם במג"א שם ס"ק ב' ובמ"ב שם ס"ק ז'. ועל כן מי שיש לו כוסות חרסינה של חמץ שנתנם לקישוט בארון זכוכית שבביתו, אין צריך לשנות מקומם בפסח".
        2. נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק ס"א סעי' י') – "הכלים שבארון וויטרינה (טשיינ"ע-קלאזע"ט) שאינו משומר כל השנה מחמץ, א"צ להצניען כיון שאין משתמשין בהם בדרך כלל ורק לפעמים בצונן, לא גזרו חז"ל להצניעם, ובפרט שהמנהג לשטפן ולהדיחם היטב קודם הפסח. [כן נראה פשוט ... ולדעתי מי שרוצה להחמיר, די שידביק בדבק על הדלת להיכר]".
     2. מחמיר.
        1. קובץ הלכות (פסח פרק י"א סעי' ל"ג) – "אפילו כלי השתייה שתשמישן בצונן שדין ההגעלה שלהם הוא רק מנהג בעלמא, מ"מ יש להצניעם אם לא הגעיל אותם, ואם משאיר אותם בתוך הברֵייקפרָאנט בפסח, יש לנעול את הדלת ולכסות את הזכוכית שבדלת הברייקפראנט. [צריך להצניע הכוסות שלא הגעילם בפסח, ואם הדלת הוא מזכוכית נחשב שהוא נמצא בגלוי ולא מהני מה שנותן סימן על הדלת או שמסיר המפתח, ויש לכסות את הזכוכית]".
  2. מראי מקומות.
     1. עוז והדר (על המ"ב הע' י"ז) – "היה מקום לומר דיש ליזהר מלהניח כלי החמץ בארונות המטבח אף שסוגרם במנעול וקשר של קיימא כיון שאין כאן מחיצה י"ט, אך **יתכן שארונות שסגורים מכל צד עדיפי**".

1. להניח במקום גבוה: במקום שאין יד אדם מגעת שם.
   1. **כלי חמץ בפסח**.
      1. מחמיר, לא פלוג.
         1. ב"ח (ס"ק א' ד"ה ומה שכתב וטוב) – "וחדשים מקרוב באו להשים כלי בדיל של חמץ בבית החורף לנוי ואומרים שאין לחוש שמא ישתמש בהם כיון שהם בגובה וכן כלי פסח מעמידין בגובה כל ימות השנה ואני אומר טעות גמור הוא דמאחר שכתב הרא"ש (פ"ב סי' ו) וצריך לשמרן במקום שאין הרגל מצויה שלא יטעו להשתמש בו בפסח אם כן אין חילוק והדין נתבאר ממה שאמרו בפרק קמא דפסחים (ו א) חמצו של גוי עושה לו מחיצה גבוהה עשרה אלמא דצריך להצניעו בחדר מיוחד וכבר ביארתי טעם דין זה למעלה בסימן ת"מ (עמ' לא ס"ג ד"ה ונראה וד"ה ויראה) דאפילו משום היכר בעינן רשות בפני עצמו וכאן נמי כיון דאסור להשתמש בם אף על פי שאינו עובר עליו צריך להצניעו בחדר מיוחד משום היכר ואפילו שמוהו בגובה הרבה לא פלוג רבנן וראיה ברורה ממה שאמר רבה בפרק קמא דשבת (יב ב) דאין משתמשין לאור הנר ואפילו גובה עשר קומות שאינו יכול ליגע אליו שלא חילקו חכמים **וכן קיבלתי מרבותי**".
         2. ט"ז (ס"ק א') – "מכאן קורא מו"ח ז"ל תגר על אותן שמעמידין בפסח כלי בדיל של חמץ למעלה מקום שאין יד אדם מגעת דצריך דוקא לסוגרו בחדר אבל הגובה לא מועיל כדאשכחן גבי נר בשבת אפי' גבוה י' קומות לא פלוג רבנן".
         3. עטרת צבי (ס"ק ב').
         4. עולת שבת (ס"ק א').
         5. שלחן שלמה (סעי' א') – "ופשיטא שלא יעמיד על גובה הכתלים לנוי אפי' גביה י' קומות".
         6. ***שו"ת ערוגת הבושם (או"ח סי' קי"ט ד"ה שם בטו"ז)***.
      2. מיקל.
         1. חק יעקב (ס"ק ז', מנחת יעקב כלל י"ז ס"ק י"א [לשונו מובא לקמן]) – "והכי נהוג".
         2. א"ר (ס"ק א', א"ז ס"ק א') – "החזקתי המנהג להקל וכן הסכימו כל האחרונים".
         3. ***מקור חיים (חו"י, ריש סעי' א').***
         4. מגן האלף (סוף ס"ק א').
         5. ***נהר שלום (ס"ק א')***.
         6. ***מסגרת השלחן (על שלחן שלמה ס"ק ב') – "בש"ע הגר"ז מיקל בזה".***
      3. נכון לחוש.
         1. פר"ח (ס"ק א') – "אין למחות ביד הנוהגים היתר בכיוצא בזה ומכל מקום טוב לחוש לסברת הב"ח".
         2. ברכי יוסף (ס"ק ב', סי' רל"ב ס"ק ד' ד"ה וכזה) – "ומיהו יש לחוש לדעת הרב ב"ח וכמ"ש הרב פר"ח".
      4. המחמיר תע"ב.
         1. מג"א (ס"ק ב') – "ואותן שמעמידין כלים על גובה הכתלים לנוי אפי' גבוה י' קומות אסור (ב"ח) ואפשר דנהגו כן משום דאינן ב"י ואף אם ישתמש בהן רבו המתירין כמ"ש סי' תמ"ז ס"י ומכ"ש באותן שרוב תשמישן בכלי שני או בצונן כגון קנקנים דאין לחוש והמחמיר תע"ב".
         2. ***מקור חיים (חי' ס"ק ה'***) – ***"ומ"מ נוהגין להעמיד אותן במקום גבוה לנוי כיון שאפילו אם ישתמש בהן הוא נותן טעם לפגם. ומכ"ש באותן שרוב תשמישן הוא בכלי שני או בצונן, והמחמיר תבוא עליו ברכה. [באר היטב ס"ק ד]".***
         3. גר"ז (סעי' ד') – "ואין למחות בידם ... כיון שאיסור זה שאסור להשהות כלי חמץ בתוך הבית בפסח לא גזרו עליו חכמי הגמרא אלא חכמי הדורות האחרונים הוא שהחמירו כן לפיכך אין להחמיר בו כל כך ובפרט ... ומכל מקום המחמיר להצניען במקום צנוע תבוא עליו ברכה".
         4. ערה"ש (סעי' ג') – "מדינא אין למחות והמחמיר תבוא עליו ברכה".
         5. מ"ב (ס"ק ז') – "יש נוהגין לסדר כלי בדיל של חמץ בתוך הבית בגובה הכותל במקום שאין יד אדם מגעת לשם והם סדורין כל ימי הפסח לנוי ואין למחות בידם ואף על פי שכל דבר שגזרו עליו חכמים מחמת חשש שמא ישכח וישתמש בו לא חלקו בגזירתם ואסרו אפילו הגביה אותו הדבר עשר קומות כמו שנתבאר בסימן רע"ה מ"מ כיון שאינן ב"י מבליעת החמץ בשעה שמסדרין אותן ומכ"ש באותן שרוב תשמישן בכלי שני או בצונן כגון קנקנים אין לחוש ומ"מ המחמיר בזה תבוא עליו ברכה".
            1. לשון המ"ב שמתחיל "ואין למחות בידם" ומסיים "המחמיר בזה תבוא עליו ברכה" צ"ב. ואפשר לפרש ש"אין למחות" הולך על כלי ראשון, אבל אם רוב תשמישן בכלי שני או בצונן יש להקל, ועל ציור זה, מסיים המ"ב תע"ב. וכן יכול לפרש המג"א. אמנם עדיין קשה הגר"ז והערה"ש, שא"א לפרש כן. ועוד, דהמקור של "אין למחות" בהשעה"צ הוא החק יעקב וא"ר [חוץ מהמג"א ופר"ח], ושניהם כתבו שמותר לכתחילה. וצ"ע.
         6. כה"ח (ס"ק י').
            1. *חוץ מכלי חרס*– ***ח"א (כלל קכ"ה סעי' ז',*** "והאחרונים מקילין בכלי מתכות שאינו צריך להצניען, דרובן אינם בני יומן. ואף אם ישתמש בהם, רבו המתירין בנותן טעם לפגם בפסח ומכל שכן באותן שתשמישן בכלי שני כגון 'טלער' [צלחות]. והמחמיר אף בזה, תבוא עליו ברכה. ומכל מקום כלי חרס, יש אומרים כיון דבליעתן מרובה, הוי כגופו של איסור, ולכן צריך להצניעם").
      5. מראי מקומות.
         1. פמ"ג (יו"ד סי' צ"א שפ"ד סוף ס"ק ג') – "ועמ"י כלל י"א אות ו' האריך להשיג על הב"ח במ"ש לאסור כלי בדיל חמץ דצריך לסגרן בחדר ובכלל י"ז אות י"א ג"כ יע"ש. ומכל מ"ש שם לא הבינותי דמה ראיה מכלי איסור דבדיל מיניה לחמץ דלא בדיל גם לאחר הפסח יחזרו להיתרן הראשון".
   2. **כלי פסח בכל ימות השנה**.
      1. מחמיר.
         1. ב"ח (ס"ק א' ד"ה ומה שכתב וטוב) – "וכן כלי פסח מעמידין בגובה כל ימות השנה ואני אומר טעות גמור הוא".
         2. עי' נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק ס"ג סעי' י"א) – "ויש להחמיר".
      2. מיקל.
         1. ט"ז (ס"ק א') – "אלא דנ"ל דאותן שיש להם כלים של פסח כל השנה ומחזיקים אותם למעלה בגובה הרבה אין לחוש שמא ישכח פעם א' ויביא סול' וישתמש בהם חמץ דמ"מ אם יבשל אח"כ בפסח אין בו כי אם נט"ל ואינו אלא חומרא בפסח בזה לא גזרו מחמת לא פלוג".
         2. ***מקור חיים (חו"י, ריש סעי' א').***
         3. ***עי'*** מאמר מרדכי (ס"ק ב').
         4. ***נהר שלום (ס"ק א')***.
         5. עי' אמת ליעקב (על סעי' א') – "כתב הב"ח ... והמעיין בדבריו לא ימצא איסור בזה שמניחים כלי פסח בגובה כל ימות השנה, ולא ידעתי למה הביאו, וצ"ע בזה".
      3. **להניחם במקום שיד אדם מגעת שם**.
         1. מחמיר [לכו"ע] – פסקי תשובות (אות ו' ד"ה וכל, "לכן **יש למחות באלו הנוהגים להניח את כלי הכסף** שמשתמשים בהם בפסח בוטרינה שבסלון וכדו' לנוי, במקום שיד אדם מגעת").
            1. י"ל המנהג להניח כלי כסף בבוטרינה [breakfront] שבסלון: שאין זה דרך תשמישו של הכלי כסף להשתמש בחם בין בפסח בין בימות השנה [רק לקידוש וכדו'. (ואפילו יין שרף י"ל אין דרך בכוס כסף גדול. וגם לא נשאר שם לכ"ד שעות [לשיטת הש"ך שצריך כ"ד שעות לחומץ])]. ממילא אפילו אם משתמש בהכלי כסף בשאר ימות השנה, לא משתמשין בחמץ חם.
   3. **כלי עכו"ם בבית של ישראל**.
      1. מחמיר.
         1. ב"ח (סוף ס"ק א') – "וכן בשאר כל ימות השנה אין להשים כלי גוים הממושכנים בגובה לנוי מטעם שנתבאר ובלאו הכי נמי אסור משום גניבת דעתו של הגוי שאסור (חולין צד א)".
      2. מיקל [אפילו להניחם במקום שיד אדם מגעת שם].
         1. מנחת יעקב (כלל י"ז ס"ק י"א) – "אבל ודאי דמותר לקיימו בביתו וכן ראיתי למו"ח הרב המופלג מוה"ר וואלף נר"ו שבחידושיו על הלכות פסח השיג על הב"ח בסי' תנ"א סעיף א' וז"ל מה שפסק הב"ח דאין להשים כלי בדיל של איסור לנוי בביתו דשמא אתי לאשתמושי בהם ויש לסגרם בחדר ולהצניע המפתח לא ידעתי מקום לחומרא זו דהרי מדברי המרדכי וכ"פ הרב רמ"א בי"ד סי' קכ"א מבואר דדוקא להשתמש בהם צונן דרך קביעות אסור מהאי טעמא אבל דרך עראי מותר ולקיימו בביתו ליכא מאן דאסר וכמבואר בי"ד סי' צ"ד דכלים של בשר וחלב מותר לשום בתוכן פירות או צונן. וכ"כ התוס' והמרדכי פרק אין מעמידין ומכ"ש שמותר לקיימו בתוך ביתו. וכן מבואר בי"ד סי' צ"א וממאי שפסק הטור בא"ח סי' תנ"א גבי קדרה של חרס דחמץ בפסח יש לסגרן בחדר ולהצניע המפתח שאני התם כיון דרגיל בהם כולי שתא אתי למטעי. וגם כלי חרס כיון דלית ליה תקנתא בהגעלה חיישינן טפי שמא אתי לאשתמושי בה בחמין וכמ"ש המ"מ פ"ה מה' חמץ והר"ן ורי"ו (ע"ל כלל י"א ס"ק ו') אבל כלי בדיל שיש לו תקנה בהגעלה לא חיישינן כולי האי ובפרטות מה שמחמיר הב"ח שם וכתב אותן הנוהגין להשים כלי בדיל דחמץ בגובה כדי שלא להשתמש טועים הם דצריכין רשות בפני עצמו. והדין נתבאר ממה שאמרו בפסחים חמצו של עכו"ם עושה לו מחיצה גבוה י' אלמא דצריך להצניע בחדר מיוחד ואפי' שמהו בגובה הרבה לא פלוג רבנן וראייה ברורה ממה שאמר רבא בפ"ק דשבת דאין משתמשין לאור הנר אפילו גבוה י' קומות הרי שלא חילקו חכמים עכ"ל ולא ירדתי לסוף דעתו כלל דהיאך מדמה דין הכלים לחמצו של עכו"ם דהתם יש לחוש שיפגע באיסור עצמו וכן בשבת שמא יטה ויעשה איסור חמור משא"כ הכא דליכא חשש רק שיפגע בטעם הכלים וגם הוא לפגם לא חששו כולי האי ובפרט בכלי בדיל דתשמישן אינם רק ע"י עירוי לכן די בקצת הרחקה והיכא דעבדי לא חששו כלל והנח לישראל מנהגן, ודו"ק עכ"ל מו"ח".
         2. פנים מאירות (ח"א סי' כ"ג) – "וליכא למימר דחיישינן דילמא אתי לידי תקלה דהא בכלי איסור כ"ע מודו דלא חיישינן לתקלה דבגוף האיסור העומד לאכול חיישינן אבל בכלי היתר שנאסר לא מצינו בש"ס ובפוסקי' דחיישינן לתקלה".
         3. ***מקור חיים (חו"י, ריש סעי' א').***
         4. פמ"ג (א"א ס"ק א', יו"ד סי' צ"א שפ"ד ס"ק ג') – "ומיהו להניח כלי איסור בביתו בלי להשתמש ביה משמע דשרי ולא חיישינן דלמא אתי לידי תקלה דבדיל מיניה. ועיין מנחת יעקב כלל י"א אות ו' האריך להשיג על הב"ח [אורח חיים תנ"א קצ"ג ב' ד"ה ומ"ש וטוב] במה שכתב לאסור כלי בדיל חמץ דצריך לסגרן בחדר ובכלל י"ז אות י"א גם כן יע"ש".
         5. גר"ז (סעי' א') – "שכל הכלים הבלועים משאר איסורין מותר להשהותן עמו בבית ואין חוששין לשכחה".
         6. דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק ו').
         7. כה"ח (יו"ד סי' צ"א ס"ק ט').
         8. בדה"ש (סי' צ"א בי' ד"ה ודוקא, עמ' ק"י).
         9. חלקת בנימין (סי' קכ"א בי' ד"ה מדיחן, עמ' קי"ד).
      3. עי' יו"ד סי' צ"א סעי' ב', לשיטות ומראי מקומות.
   4. מראי מקומות – שבה"ל (ח"ו סי' נ"ו אות א').
2. '.ף כבשן, מהני.בחוץ לא מהני, וליבון בפנים חיישינן דלמא חיס עליה שמא פקעי.ספק כלי חמץ: ספק השתמשות.
   1. **מחמיר: אם הוא כלי מתכת, צריך להכשיר. ואם הוא כלי חרס, ישבר**.
      1. או"ה (כלל נ"ח דין מ"ו) – "ומיהו בכלי דלאו בר הגעלה כגון כוסות של חרס ששתה בהן הכנעני מותר לישראל לקנות ולשתות בו בקביעות ע"י הדחה ... וכ"ש כלי זכוכית ששתה בהן הכנעני כמה ימים דשרי לישראל לקנותו ממנו להדיחו ולהטבילו ג' פעמים ... ודוקא כלי משתאות אבל שאר כלי חרס שקנה מן הכנעני אם רק מסופק בו שנשתמש בזה אין צריך לומר שצריכין שבירה אפילו מספק ... אבל **כלים חדשים שקונין מהשוק** אפי' בכלי חרס אין צריך לספק בהן לשמא נשתמשו דאין דרך כלל להשתמש בכלים חדשים העומדים לימכר".
      2. ש"ך (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ט"ו) – "זה לשון האיסור והיתר ...".
      3. כנה"ג (יו"ד סי' קכ"א הג' הטור אות ו').
      4. חק יעקב (ס"ק ב') – "וכתב האיסור והיתר בכלל נ"ח דין (מ"ג) [מו] דכלים חדשים שקונין מהשוק, אפילו בכלי חרס, אין צריך לספק בהן לשמא נשתמשו בו, דאין דרך כלל להשתמש בכלים חדשים. אבל כלי מתכות שנקנים מן העכו"ם בביתו, ואינו מכיר בהן ודאי שהם חדשים, צריכין מספק להגעילן או ללבנם, כפי תשמישן".
      5. לחם הפנים (סי' קכ"א ס"ק י"ג).
      6. בית לחם יהודה (יו"ד סי' קכ"א ס"ק י').
      7. ***באה"ט (***יו"ד סי' קכ"א ***ס"ק ח').***
      8. פמ"ג (מש"ז סוף ס"ק א').
      9. ***מקור חיים (חי' ס"ק ב') – "וכלי חרס חדשים שקונין אין חוששין שנשתמשו דאין דרך להשתמש בכלים חדשים. אבל כלי מתכות שקונין מן העכו"ם ואינן ניכרין שהן חדשים צריכין מספק להגעילן או ללבנן כפי תשמישן. [חק יעקב ס"ק ב]".***
      10. זבחי צדק (סי' קכ"א ס"ק כ"ו).
      11. גר"ז (סעי' ה').
      12. מ"ב (ס"ק ג') – "וכלים חדשים שקונין מהשוק אפילו כלי חרס אין צריך לספק בהם שמא נשתמשו בו דאין דרך להשתמש בכלים חדשים וא"צ אלא טבילה בכלי מתכות אבל כאשר נקנים מן הנכרי בביתו ואינו מכיר בהן ודאי שהם חדשים אם הם כלי מתכות צריך מספק להגעילן או ללבנן כפי תשמישן [מלבד מה שצריך לטבלן] ואם הם כלי חרס צריך שבירה מספק".
      13. ערה"ש (סעי' ט') – "כשיש ספק אין ללוקחו אא"כ מסיח לפי תומו ואומר שעדיין לא נשתמש בו".
      14. כה"ח (ס"ק ג').
      15. ***שערים מצויינים בהלכה (סי' קט"ז ס"ק א').***
      16. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק א').
      17. הל' פסח (איידר, עמ' קס"ה) – "e.g. flea market, garage sale".
      18. חלקת בנימין (סי' קכ"א ס"ק ב', ס"ק נ', סי' קכ"ב ציונים ס"ק ק"ט).
          1. "שקונים מן השוק. משמע דבקנה בביתו של עובד כוכבים אסור מספק ועי' במשבצות זהב (א"ח רס"י תנ"א)" – רע"א (יו"ד סי' קכ"א על הש"ך ס"ק ט"ו), דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק ע"א).
          2. וכן צריך ליזהר מלקנות כלים מחודשים (refurbished).
   2. **קשה: ספק דרבנן לקולא**.
      1. י"ל הפמ"ג (מש"ז סוף ס"ק א') – "והנה כלי מתכות שפיר, ולא אמרינן ספק דרבנן לקולא כהאי גוונא מה שאין כן כלי חרס, קשה. ויש לומר שמא ישמש חריף".
      2. א"נ איסור דאורייתא שנתגלגל לדרבנן – הגר"ש פעלדער שליט"א (קלטת).
         1. אם לא נודע - עי' סי' ק"י כללי ס"ס אות י"ט, **לשיטות ומראי מקומות**.
   3. **נאמנות**.
      1. נכרי ע"י מסיח לפי תומו - עי' סי' קכ"ב סעי' י"א, לשיטות ומראי מקומות.
         1. מראי מקומות – ***שערים מצויינים בהלכה (סי' קט"ז ס"ק א'),*** פסקי תשובות (אות ד').
      2. רמ"א (יו"ד סי' קי"ט סעי' א') – "וי"א אפילו ממי שאינו חשוד, רק **שאין מכירין אותו שהוא מוחזק בכשרות**, אסור לקנות ממנו יין או שאר דברים שיש לחוש לאיסור. מיהו אם נתארח אצלו, אוכל עמו".
   4. **אם הכלי מיוחד לצונן, ויש חשש שחממו בו איסור**.
      1. כלי מתכת, צריך להכשר. אבל בכלי חרס, יש להקל – רמ"א (סי' קכ"א סעי' ה'), פוסקים.
3. להשתמש בכלי חמץ בדרך עראי.
   1. **כלי מתכת**.
      1. ***רמ"א (סוף סעי' א') – "כל כלי הצריך לבון או הגעלה אסור להשתמש בו אפילו צונן בלא הכשר (מרדכי ר"פ כל שעה*** *ועיין בי"ד סי' קכ"א****)".***
      2. מותר להשתמש בצונן.
         1. ט"ז (ס"ק ג') – "דדרך עראי מותר אם הדיחו תחלה".
         2. א"ר (ס"ק ד', א"ז ס"ק ב').
         3. חק יעקב (ס"ק י"א, מנחת יעקב כלל י"א ס"ק ו') – "אבל דרך ארעי מותר להשתמש בו ע"י הדחה".
         4. באה"ט (ס"ק ז').
         5. גר"א (סוף סעי' א') – "וכאן פסק כפי גי' המרדכי שגורס כל הכלים כו' וכפי פירושו וכ"כ בי"ד סי' קכ"א ס"ה בהג"ה אלא שכ' דוקא בקבע אבל דרך עראי מותר ... וכ"ז בדבר לח אבל בדבר יבש מותר וכמש"ש סי' צ"א ס"ב בהג"ה".
         6. ***מקור חיים (חי' ס"ק ח') – "צונן. בקבע ואפילו ערב פסח אחר חצות. אבל דרך עראי מותר. [חק יעקב ס"ק יא]".***
         7. ***ח"א (כלל קכ"ה סעי' ז'***) – ***"בדרך ארעי, מותר להשתמש בצונן".***
         8. גר"ז (סעי' ב') – "דרך עראי **ומקרה** מותר להוציאן ממקום שהצניען ולהשתמש בהן דבר צונן בין לח ובין יבש רק שיזהר להדיח את הכלי היטיב קודם שמשתמש בו שלא יהיה שום משהו חמץ דבוק בו בעין".
         9. מ"ב (ס"ק ט"ז, ס"ק קכ"ח, ס"ק קל"ו, סי' ת"נ ס"ק כ"ז) – "דדרך עראי מותר להשתמש בו אם הדיחו ושפשף תחלה".
         10. כה"ח (ס"ק כ"ז, ס"ק כ"ח).
         11. ***יבקש תורה (פסח סי' י"ח הע' ג')***.
      3. בדיעבד.
         1. ערה"ש (סעי' י"א, סעי' מ"ב) – "ואם השתמש בו דרך עראי מותר בדיעבד אם היה נקי או הדיחו מקודם".
            1. לכאורה הערה"ש לשיטתו, שפי' ביו"ד שם 'דרך עראי' במקום שאין לו ברירה, כגון כמו בדרך או שהוא בבית הכותי. עי' יו"ד סי' קכ"א סעי' ה', **לשיטות ומראי מקומות**. וצ"ע.
   2. **כלי חרס**.
      1. עי' לקמן סעי' כ"ב, **לשיטות ומראי מקומות**.
4. חייס עליה.

פסחים (דף ל:) – "וכי תימא הכי נמי ליעבד ליה הסקה מבפנים, חייס עליה משום דפקעה".

* 1. **הסקה מפנים חייס עלה משום דפקעה**.
     1. מורה היתר וסמיך אהיסק מבחוץ – רש"י (פסחים דף ל: ד"ה חייס, "ואי שרית ליה על ידי היסק פנים מורה היתירא, וסמיך אהיסק בחוץ").
     2. דלמא לא עביד להו היסיקא שפיר – רא"ש (פסחים פרק ב' סי' ז', "אבל לתנורין שלנו לא דאיכא למיחש דחייס עלייהו ויוציאן מן התנור קודם שנתלבנו היטב"), ט"ז (ס"ק ב'), מ"ב (ס"ק י"ד).
  2. **אם יש רק קלקול מועט**.
     1. מיקל, יכול לעשות ליבון.
        1. מגן האלף (ס"ק ג') – "בשביל קלקול מעט לא חייש".
        2. פמ"ג (מש"ז סוף סי' תנ"ב תחילת קיצור דיני הגעלה) – "ולשמא חייס לא חיישינן בהפסד מועט".
        3. אמרי יושר (ח"ב סי' קמ"ד) – "במגן האלף".
        4. פסקי תשובות (אות ג', הע' י') – "ודווקא אם הליבון גורם לקלקול גדול חיישינן שלא ילבנו היטב, אבל אם יגרום רק הפסד מועט לא חיישינן שמא יחוס עליו ולא ילבנו היטב, וכל שיש ספק אם הפסדו מרובה או מועט לא גזרו לאסור ליבונו. [פמ"ג מ"ז סוס"י תנ"ב בקיצור דיני הגעלה, מגן האלף סק"ג, שו"ת אמרי יושר ח"ב סי' קמ"ד לענין כלי אמייל]".
  3. **באופן שהוא לא חייס עליה**.
     1. מחמיר.
        1. פמ"ג (מש"ז ס"ק י"ג, ***סוף סי' זה ד"ה כלי עצם,*** א"א ס"ק י"ט) – "ובתמים דעים סימן ל"ה מאן דלא חייס יכול להגעיל, ואין הלכה כן, כמו כלי חרס סעיף א' לתנור דלא מהני. וכן כתבו ז"ל".
        2. פסקי תשובות (אות ג', הע' י"ב) – "אבל כלי שידוע שמתקלקל קלקול גדול ע"י הליבון, אף שיודע בעצמו שלא יחוס עליו, מ"מ לא התירו ללבנו. [ס' הגעלת כלים פ"ה הערה ו' בשם ס' ברכה משולשת להגר"א ליפשיץ]".
  4. **בדיעבד: להשתמש בכלי**.
     1. מיקל.
        1. עי' ריטב"א (פסחים דף ל: ד"ה ליעבד) – "וכתב הרי"ט ז"ל ומיהו בדיעבד אפשר דמהני להו כי לא מצינו שגזרו איסור בדבר".
     2. מחמיר.
        1. רשב"א (ריטב"א פסחים דף ל: ד"ה ליעבד) – "והרשב"א ז"ל אסר אפילו דיעבד".
        2. אג"מ (מסורת משה ח"א יו"ד אות ל"ה).
        3. פסקי תשובות (אות ג') – "ואם עבר וליבנו, מחלוקת בראשונים אם מותר להשתמש בו, ולהלכה כתב הפמ"ג (מ"ז סק"ב) שאסור להשתמש בו".
  5. **בדיעבד: להתיר התבשיל**.
     1. חילוק בין שוגג למזיד.
        1. פמ"ג (מש"ז ס"ק ב') – "ואם נתן כלי חרס בתנור ונתלבן שיהא ניצוצות נתזין ועבר ובישל בפסח, במזיד אסור מידי דהוה בישל בכלי שאינו בן יומו במזיד בשאר איסורין, ובשוגג י"ל דשרי".
     2. מראי מקומות.
        1. פסקי תשובות (אות ג') – "ולהלכה כתב הפמ"ג (מ"ז סק"ב) שאסור להשתמש בו, ואם עברו ובישלו בו, במזיד אסור התבשיל כדין מבשל במזיד בכלי שאינו בן יומו, ובבישלו בו בשוגג המאכל מותר, ויש אומרים שבאיש עני ויש הפסד מרובה גם בבישל במזיד יש להקל, אך יש להוכיחו שעבר על גזירת חז"ל ולהזהירו שלא יעשה כן פעם אחרת. יש שנתנו עצה לכלים אלו שצריכים ליבון וא"א ללבנם משום שמתקלקלים, שיגעילו אותם שלשה פעמים (עיין פרטי דיניו להלן אות ז) וימתין י"ב חודשים".
  6. **לענין הגעלה או עירוי**.
     1. עי' סעי' ז', לשיטות ומראי מקומות.

1. כלי חרס שמחזירו לכבשן.
   1. **ראשונים**.
      1. מחמיר [דחיישינן שמא חייס].
         1. ראב"ן (ראבי"ה סי' תס"ד) – "וראיתי ראשונים שאמרו שאינו מועיל לקדירה אם ילבננה בכבשן, דחייס דילמא פקעה ולא מלבן שפיר. וכן כתב זקיני כן".
         2. או"ה (כלל נ"ח דין מ"ט) – "ובכלי חרס איכא פלוגתא דרבוותא אי מותרין בחזרתן לכבשן ... וע"כ אנו נוהגין שלא להסיקן כלל אפי' בכבשן של יוצר".
      2. מיקל.
         1. ראבי"ה (ריש סי' תס"ד) – "כשמחזירו לכבשן מתלבן מפנים ומבחוץ, כי השלהבת באה לו בכל צדדיו, ולא פקעה אלא במלייה גומרי".
         2. תוס' (פסחים דף ל: ד"ה התורה).
         3. רא"ש (פסחים פרק ב' סי' ז') – "כשמחזירן לכבשן מתלבן מבפנים ומבחוץ כי השלהבת עולה לו בכל צדדין ולא פקעה".
         4. ריטב"א (פסחים דף ל: ד"ה ליעבד) – "ובודאי דכי מהדר להו לכבשונות לכתחלה [שרי] דבהא ליכא למיחש דלמא פקעו, שלא אמרו אלא בענין זה דממליא גומרי".
         5. טור (סעי' א').

**פוסקים**.

* 1. **מחמיר** [דחיישינן שמא חייס].
     1. פר"ח (על סעי' א') – "ולענין דינא יש להחמיר שכן משמע מהא דקאמר רב [שם ע"א] קדירות בפסח ישברו ודוק".
     2. א"ר (ס"ק ג') – "ואנו נוהגין שלא להסיקן (איסור והיתר דין מ"ו)".
     3. ***מקור חיים (חו"י, על סעי' א' ד"ה ומיהו).***
     4. פמ"ג (מש"ז סוף ס"ק ד', עי' מש"ז סוף סי' תנ"ב) – "ולכתחלה כבר כתב האליה רבה אות ג' בשם איסור והיתר [כלל נח דין מט] דלא נהיגין אף בחזרת כבשונות, ומיהו דיעבד או שעת הדחק רשאי על ידי כבשונות אם אין לו כלים אחרים".
     5. רע"א (על סעי' א') – "ומיהו אם החזירן לכבשן. בא"ר כ' בשם או"ה, דאנו אין נוהגי' בזה"
  2. **מיקל**.
     1. מחבר (סעי' א') – "ומיהו אם החזירן לכבשן שמצרפין בו כלי חרס חדשים, מותר דכיון שמכניסין להסק גדול כזה ודאי לא חייס עלייהו דילמא פקעי".
     2. לבוש (סעי' א') – "מיהו אם החזירם לכבשן שמצרפין בו כלי חרס חדשים מותר, דכיון שמכניסן להיסק גדול כזה ודאי לא חייס עלייהו דילמא פקעי".
     3. ***מסגרת השלחן (על שלחן שלמה ס"ק ג').***
     4. ערה"ש (סעי' ה').
     5. סתימות כמה פוסקים (ט"ז, מג"א, מ"ב, ועוד).
        1. ב"ח (ס"ק ה') – "פירוש דבכבשן שהיסקו גדול אי פקעי לשם מחמת שהיסקו גדול אם כן **ודאי פקעי מיד** ולמה נותנן שם בעל כרחך דלא חייס עלייהו אבל בתנורים שלנו לא פקעי מיד עד שיקבלו חום הרבה וחיישינן שמא יוציאם מן התנור קודם שיתלבנו דחייס עלייהו ודו"ק".
        2. מראי מקומות – פמ"ג (מש"ז ס"ק ב').
  3. מראי מקומות.
     1. כה"ח (ס"ק כ"ד) – "נהרא נהרא ופשטיה".
     2. אג"מ (מסורת משה ח"א יו"ד אות ל"ד, אות נ"ג) – "שכבשן מותר רק בדיעבד".
  4. **כלי שדרכו בכך**.
     1. מחמיר.
        1. ב"ח (ס"ק ו') – "מיהו בתוספות פרק כל שעה (ל ב סוד"ה התורה) ופרק אין מעמידין (ע"ז לד א ד"ה שאינו) ס"ל דתנור שהוא כלי חרס אפילו חזרת כבשונות לא מהני ליה דדוקא קדרות של חרס דאין דרכן בהיסק כי מחזיר להו בכבשן שייך למימר אלו אחרים הם דפנים חדשות באו לכאן אבל תנור וכיריים שאיסורן בא על ידי היסק אין יוצא מידי דפנו בהחזרה אותן לכבשן ולא נקרא כלי אחר עכ"ל ואם כן לדידהו פשיטא דאפילו היסק פנימי לא מהני לתנור וכיריים והכי נקטינן ומכל מקום נראה דכל זה דוקא בתנור וכיריים שהן כלי חרס אבל פדיל"א שעושין מלבנים ועפר מועיל לו היסק פנימי והיינו בוביא לדעת התוספות".
     2. מיקל.
        1. מג"א (ס"ק ד') – "כתב הב"ח ... ולא דק דהא בגמ' איתא בהדיא הא והא בתנור של חרס זה היסקו מבפנים וכו' ואנן קי"ל כהאי תירוצא ... והתו' שכתבו דלא מהני היסק קאי לענין טומאה שאם נטמא לא מהני ליה הסקה לשויה ככלי חדש אבל לענין איסור א"צ להיות ככלי חדש דמיד שנפלט האיסור סגי".
        2. חק יעקב (ס"ק ט') – "דילמא חייס עלייהו שמא פקעי. כיון שהסיקו כל השנה מבחוץ, מה שאין כן בתנורים שהיסקן מבפנים לא חיישנן דלמא פקעי, ומועיל היסק. וכן העלתי בספרי מנחת יעקב כלל ס' ס"ק ב' מש"ס ופוסקים ראשונים (ועיין בסעיף ב' ס"ק יג). ודלא כב"ח [קצג, ב ד"ה ומ"ש בגמרא] ששגג בזה, ועיין שם".
        3. א"ר (ס"ק מ"ו) – "והב"ח דאסר טעמו משום שפסקו הכי תוס' דף ל', ולא דק, דתוס' מיירי לענין טומאה דוקא, כמ"ש מהרש"א שם. ותדע דהא בש"ס שם קאמר בהדיא דתנור שהסיקו מבפנים מותר, והלכתא הוא. וכן פסק הרמב"ם פ"ה מהלכות חמץ וטור יו"ד סימן צ"ז וסימן קכ"א ורשב"א בתורת הבית הקצר דף לג ורוקח סימן תפ"ד וסימן תפ"ז, ולב"ח אשתמיט".
        4. גר"ז (סעי' ח').
        5. מ"ב (ס"ק י"ג, שעה"צ ס"ק י"א) – "תנורים אפילו של כלי חרס [אפילו אותן שמטלטלין אותן] שדרכן תמיד להסיק בפנים לא חיישינן דילמא פקעי ומועיל היסק [מגן אברהם ושאר אחרונים, דלא כב"ח]".
        6. ערה"ש (סעי' ז') – "ולתנור פשיטא שמהני ליבון דלא כיש מי שמחמיר בזה".
        7. כה"ח (ס"ק כ"ב).
  5. מראי מקומות.
     1. דף הכשרות (חכ"ג מספר ח' עמ' ל"ח) -

Although self-cleaning ovens (approx. 850˚F) are hot enough for libun chamur, they are not hot enough **to be a kivshon (approx. 1700 ˚F)**. For a self-cleaning oven to effectively kasher, the kli must remain in the oven for the duration of the cycle. Therefore, the concern that one may feel compelled to end the cycle early still applies, and one may not kasher ceramic dishes in a self-cleaning oven. However, special ceramics which are made to withstand 850˚F can be kashered in a self-clean oven.

1. היסק מבחוץ.
   1. **כלי שדרך האוכל בחוץ, והיסק מבחוץ**.
      1. מיקל – עי' גר"ז (סעי' ח', "והיסק חיצון אינו מועיל כלום מן התורה שהרי האיסור נשתמש ונבלע בפנימית הכלי וצריך להפליטו גם כן דרך פנימית הכלי דכבולעו כך פולטו").
   2. **האוכל מונח מבחוץ וההיסק בפנים**.
      1. מחמיר.
         1. מג"א (ס"ק מ"ד) – "ומ"מ היסק אין מועיל שהסיקו מבחוץ כמ"ש ס"ב".
         2. גר"א (על רמ"א סעי' כ"ב) – "ותנור כו'. ואין מועיל היסק התנור שהסיקו מבחוץ כמש"ל בס"ב".
         3. גר"ז (סעי' ס"ה) – "ואפילו אם רוצה להסיק את התנור היסק גדול אף על פי כן אין החמץ נפלט משם על ידי היסק זה שהוא בתוך חלל התנור שהרי אין החמץ נבלע שם דרך חלל התנור אלא דרך גביו וכבולעו כך פולטו כמו שנתבאר למעלה".
         4. מ"ב (ס"ק קל"ה, בה"ל שם ד"ה תנור) – "והכא לא מהני ההיסק שמסיקין אותו מבפנים [אפילו אם יכשירו כדין] להוציא הבליעה שנבלע מלמעלה ודמיא למה דמבואר שם בס"ב דדבר שהסיקו מבחוץ לא מהני ההיסק להוציא הבלוע שנבלע מצד השני".
         5. אבני נזר (או"ח סי' שס"ח) – "לשון הרב בש"ע והיסק ... ואם כן בהתנורים שהסיקו מפנים ומשתמשין בו חמץ מבחוץ לכאורה אינו מועיל הסיקו שמבפנים להכשירו".
         6. ערה"ש (סעי' מ"ד) – "ההיסק של תוכו לא יפליט החמץ שעל גביו כמו תנורי בית החורף שבזמן הקודם שהיה מלמעלה מקום תשמיש וישיבה וקורין ליזאנק"א וכל השנה מעמידים שם קדירות של חמץ חמים ובוודאי אם ירצה ללבנה כגון לשום עליה גחלים כמו שאנו עושין בקאכלע"ן כמ"ש בסעיף י' וודאי דמותר אלא שאין דרך לעשות כן מפני גודל השטח כמ"ש שם".
2. היסק "מתכת" מבחוץ.
   1. **מחמיר: רק מצד פנים מהני**.
      1. פמ"ג (מש"ז ס"ק ד') – "וכלי מתכות, דווקא מלאו גחלים בפנים, הא בחוץ אף שתשמישו תמיד כך **ונתלבן עד שיהא ניצוצת נתזין אסור דיעבד**".

עי' פמ"ג (א"א ס"ק י') – "ודיעבד אם לבנו בחוץ ולא בפנים ושימש בו צ"ע אם ניצוצות נתזין בפנים אם לאסור התבשיל".

עי' פמ"ג (ס"ק מ"ד) – "ואם הושם תוך התנור מקום שמסיקין שם הוכשר ככ"פ אבל לא בתוך התנור קטן עצמו שקורין רע"ר דהיסקו בחוץ לא מהני לשם וצ"ע".

* + 1. בית שלמה (שו"ת יו"ד סי' קס"ד) – "התנורים של ברזל ... אף שמסיקין בכ"פ לא הוכשר ע"י ליבון משום דהסיקו מבחוץ היא ... דאף במקום שדי בליבון קל כתשמישו כך הכשירו והיסק מבחוץ לא מהני".
    2. כה"ח (ס"ק ל"ו) – "אסור אף בדיעבד".
    3. חלקת יעקב (יו"ד סי' כ"ג אות ב') – "סברא לאסור אף בדיעבד וכדעת הבי"ש ופמ"ג הנ"ל".
    4. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ג' סעי' א', ס"ק ב') – "יש לחוש לדעת המחייבים היסק מבפנים דוקא".

עי' הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה ח"ב סי' ס"ז, תנינא (ב - ג) סי' נ"א) – "ומה שתמה המגן האלף דליסגי במתכת היסק מבחוץ משום טעמא דכבולעו כך פולטו, י"ל פשוט דאף שהחום נגרם ע"י היסק מבחוץ, אבל כיון דהבליעה היא מבפנים לכן צריכים שגם הליבון יהיה מבפנים".

* + 1. אבן ישראל (ח"ט סוף עמ' צ"ט, על מ"ב אות א') – "עיין במגן האלף ... ואינו יודע מנין לו אם מצד הסברא דכבולעו כך פולטו, א"כ גם בכ"ח נימא הכי".
    2. עי' נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק ע"ה סעי' ג', עי' פרק פ' הע' כ') – "ובשעת הדחק יש להקל".
  1. **מועיל אפילו בחוץ, כבולעו כך פולטו**.
     1. מגן האלף (ס"ק ג') – "לכאורה קשה ... כמו שבלע ע"י הסיקו מבחוץ כך יפלוט ... כיון שהוא כלי חרס שאינו יוצא מידי דופיו לא שייך כבולעו כך פולטו ... ולפ"ז אם הוא ממתכת אע"פ שהסיקו בחוץ נכשר ג"כ ע"י היסק שמבחוץ דאמרינן בי' כבכ"פ ...".
     2. מראה יחזקאל (ח"א סי' כ"ד) – "לענין מתכות נראה לפי ענ"ד ברור דודאי מועיל בו היסק בחוץ כמו בפנים והיינו אם מתלבן כל כך עד שיהיו נצוצות ניתזין גם מצד השני, ויפה דבר מעלתו בזה לפי מ"ש הש"ך [יו"ד סי' קכ"א ס"ק י"ז] דהליבון אינו אלא לכלות האיסור ולא להפליט אם כן מה לי ליבון בפנים או בחוץ כיון דבין כך ובין כך יכלה האיסור, וכן משמע מלשון הטור שכתב גבי כוביא דכיון שאין נותנין האש בפנים אינו מפליט החמץ הבלוע בו, שמעינן מינה דבשל מתכות דעינינו רואות שהאור שולט בו מעבר לעבר באופן שנצוצות ניתזין גם מצד השני מתלבן היטב ושרי".
     3. אבני נזר (או"ח סי' שס"ח) – "בענגלישע קעך של מתכות כשמתלבן היטב הוא עצמה חשוב אש ... גחלת של מתכת לא שייך כיבוי שאינו נעשה פחם. משמע דסבירי לי' כהרמב"ם דחשוב אש ... וא"כ אי נתלבן היטב **והיא עצמה אש** עדיף מאם הי' נותנין עלי' אש מבחוץ".

אבני נזר (יו"ד סי' ק"י) – "ומ"מ אם מתלבן מעבר לעבר נראה דמהני. דהנה בזבחים (דף צ"ו) דמקשה מאחר שמועיל היסק בחרס קדירות של מקדש אמאי ישברו להדרינהו לכבשונות עי"ש ... ומבואר מדבריו דהחזרת הכבשן ההיסק רק מבחוץ. דאי גם מבפנים מיד זפתו נושר. א"ו **בהחזרת כבשונות ההיסק רק מבחוץ**. ומ"מ מקשה בזבחים ולהדרינהו לכבשונות מוכח דכיון שנתלבן גם בעבר פנימי חשוב כהיסק מבפנים".

* + 1. ***יד יהודה (סי' צ"ז הקצר ס"ק י"ט)*** – "אבל בכלי מתכות דאנו רואין דמתלבן יפה גם בהיסק מבחוץ מהני".

***יד יהודה (סי' צ"ז הארוך ס"ק י"ג)*** – "וראיתי הפמ"ג ... היא דבר דא"א להעלות על הדעת כלל והשכל והחוש מכחישו ... והברור דמהני בזה היסק מבחוץ אם אנו רואין דנתלבן היטב ותו לא מידי".

* + 1. תשורת שי (סי' ס"ג) – "די"ל שאני חרס ממתכות חדא כיון דחרס אינו יוצא ע"י הגעלה ... ועוד דמתכות שאני דחם מקצתו חם כולו".
    2. עי' מנחת יצחק (ח"ה סי' כ' אות י"ב) – "והנה הפמ"ג שם החמיר ... וכ"פ להלכה בתשו' בית שלמה ... אולם מת' שאילת יעב"ץ ... ובת' מהרש"ם ... המהרש"ם שם, מתשו' מראה יחזקאל ... ועי' בתשו' צור יעקב ... ה"ה במגן האלף ... וכ"כ בס' יד יהודא ... והנה בתשו' בית היוצר ... והמחמיר על עצמו תע"ב עכ"ד ... אבל אם אין להם רק תנור שהיסקו מבחוץ, נראה דכדי לצאת גם ידי התע"ב, דבשעה שעושה הלבון הקל, **יעמוד גם בפנים קדירה עם מים**, עד שירתיח ויעלה זיעה הרבה, דאז יהי' גם הגעלה מבפנים, כמו הבליעה ע"י הזיעה, דמתחתיו יהי' לו הפסק דף מאותו המין כנ"ל ... שפיר הועילו ע"י ההכשר בהזיעה מבפנים, דיהיו בכלל דתע"ב הנ"ל".
    3. הגרב"צ ואזנר שליט"א (קובץ אור ישראל חל"ב עמ' צ"ז) – "דבתנור של מתכות קיימינן, אנן קיי"ל דמועיל בו אף היסק מבחוץ, כי הוא מתלבן בכל גווני, וכדפשיטא ליה להמגן האלף (תנ"א ס"ק א') ולהערוגת הבושם (או"ח סי' קי"ג) מטעם כבולעו כך פולטו, וכן מסיק המהרש"ם שם, ופשיטא דלדינא, אין ספיקו של הפמ"ג בזה, מוציא מידי ודאם של אחרונים אלו, עיי"ש".
    4. הגעלת כלים (פרק ה' סעי' ג') – "אין אש הליבון צריכה להיות מצדו הפנימי של הכלי (הצד בו מונח האוכל) ודי שתהיה האש מהצד החיצוני".
  1. **ליבון קל, יש להקל**.
     1. בדה"ש (סי' צ"ז בי' ד"ה אין, עמ' שנ"ז) – "ולדינא צ"ע בכל זה, אמנם היכא דאין צריך אלא ליבון קל דקש נשרף עליו מבחוץ כגון להכשיר מבשר לחלב כנ"ל נראה שיש להקל לעשות היסק מבחוץ כל שנתחמם כולו עד שקש נשרף עליו גם מצד הפנימי ודלא כפרמ"ג ובית שלמה".
     2. נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק ע"ה סעי' ***ד') – "ליבון קל לכו"ע די כשמלבנו רק מבחוץ".***
     3. הגרי"צ גאלדהירש שליט"א (***אור ישראל גליון ל"ד עמ' מ"א) – "***ולמעשה כתבו האחרונים ... ***דמהני לעשות ליבון קל, דהיינו שהקש נשרף בו, בין אפיית בשר לחלב אף בהסיקו מבחוץ, ובפרט בזיעה שיש עוד טעמים להקל".***
     4. הגעלת כלים (פרק ה' סוף הע' ד') – "הסובר שצריך ללבן מצידו הפנימי, דרכו נבלע החמץ, מודה שכשדי בליבון קל - שקש נשרף עליו מבחוץ - מועיל גם ללבנו מבחוץ".
        1. עי' מ"ב (ס"ק ע"ז).
  2. טור (סעי' ב'), לבוש (סעי' ב') – "וכוביא ... ואם מלאו גחלים בפנים שרי דלא חיישינן שמא חייס עלייהו **וכן קדירות של מתכת** אם רוצה להסיקם ולמלאותן גחלים שרי".
     1. יש ראיה מהטור – פמ"ג (מש"ז ס"ק ד', א"א ס"ק י', "וכן הוא בטור ..."), מגן האלף (ס"ק ג', "וצ"ע מ"ש הטור וכן קדירה של מתכת ...").
     2. אין ראיה מהטור – מראה יחזקאל (ח"א סי' כ"ד, "ואין להשיב על זה ממה שכתב הטור בסימן תנ"א וכן קדרות של מתכות אם רוצה להסיקן ולמלאותן גחלים שרי, משמע דצריך היסק בפנים דוקא, זה אינו, דדוק מינה איפכא לענין מה כתב אם רוצה וכו' הול"ל דצריך היסק בפנים דוקא, אלא על כרחך דבאמת יש לו ברירה אחרת גם כן להסיק בחוץ, וגם בלאו הכי יכול להכניס כולו לתנור, וע"ז כתב דהיסק בפנים ג"כ מועיל דלא חיישינן דחייס עליה דלמא פקעי"), ***יד יהודה (סי' צ"ז הארוך ס"ק י"ג,*** "ויש לישב קצת דברי הטור דכונתו דבכלי מתכות נמי שרי גם בכה"ג ולא חיישינן דע"י זה פקעו").
  3. מראי מקומות – ***מנחת פתים (על סעי' ב'),*** ארחות חיים (ס"ק ו'), ***דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק מ"ו, ס"ק ס"א),*** פתחי הלכה (ארטסקרול, פרק ט' הע' ל"ד), מעדני אשר (או"ה סי' קס"ב אות ב'), פסקי תשובות (אות ט'), קובץ זכור לאברהם (שנה תשנ"ג עמ' רח"צ), סידור פסח כהלכתו (פרק ה' הע' י', פרק ח' הע' ז' ד"ה ואף).
     1. מאירי (פסחים דף ל. ד"ה קדרות) – "קדרות אלו הואיל וכלי חרס אינו יוצא מידי דפנו אין להם הכשר שהרי הכשרן בליבון וטעונות היסק מבפנים **או היסק מרובה כל כך מבחוץ עד שיתלבנו מבפנים** וישיר קליפותיו בפניו שאף זה לדעת רוב מפרשים הסק מבפנים הוא וחכמים לא רצו לסמוך להתירו בהכשר זה שמא יחוס עליהם והוא שאמר חייס עלייהו דילמא פקען אלא שבדיעבד מיהא יראה שהוכשרו ולדעתנו חזרה בכבשן מיהא הותרה בה שאין בזה שום חשש בקיעה".

מאירי (ע"ז דף עו: ד"ה כלי חרס) – "כלי חרס אף אותם שלא נשתמשו בהם אלא על ידי חמין אין הגעלה בחמין מועלת להם התורה העידה על כלי חרס שאינו יוצא מידי דפנו לעולם ומ"מ יראה ממסכת זבחים פרק דם חטאת שאם החזירן לכבשן הוכשרו וכן הדין אם הסיקן מבפנים אלא שאין ראוי לעשות כן לפי מה שנאמר שם שמא יחוס על בקיעתן ולא יסיק בהם כראוי ואם היה דרך כלי זה להשתמש בו מבפנים אין כאן חשש לחוס על בקיעתן ומותר לכתחלה. ומ"מ הסיקו מבחוץ יראה משם שלא הוכשר ויש אומרים דוקא בהסיקו מבחוץ על הדרך שרגיל בו אבל **אם הסיקו עד שנתלבן מבפנים וראה בו קליפות נושרות הרי הוא כהסיקו מבפנים**".

* + 1. ***מהרש"ם (***ח"ג ***סי' ר"ח)*** – ***"בתנורי ברזל ... ואף שבנ"ד היסקו מבחוץ מ"מ נשאר רק מעט וכבר כ' באו"ה כלל ל"א דין ח' דמספיקא תולין שיש ס' נגד טיפות הזיעה הנופלת ודוקא בידעו דליכא ס' יש לאסור ע"ש א"כ מכ"ש בנ"ד שנגעל בשעת בליעת הזיעה ע"י החום ע"י היסק מבחוץ עכ"פ וע' בשו"ת מראה יחזקאל סי' כ"ד שצידד בתנורי ברזל להקל בהיסק מבחוץ".***

***דעת תורה (על סעי' ד', ארחות חיים ס"ק י"א) – "עשו"ת מראה יחזקאל ... מהני היסקן מבחוץ ... וצ"ע להקל".***

* + 1. אמרי יושר (ח"ב סי' קמ"ד) – "ועי' פרמ"ג ... ואף שבמגן האלף ... וראיתי בתשובת ש"י סי' ס"ג ...".
    2. ויען יוסף (או"ח סוף סי' רע"ח) – "מגן האלף בסי' תנ"א (סק"ג) והגאון יד יהודה ... ומ"מ כיון דהפמ"ג בסי' תנ"א א"א סק"י לא ס"ל לחלק בכך, נראה דנכון להחמיר ללבנו ע"י שיבעיר בו בפנים גחלים של עץ וע"י הבערת הגאז שתחתיו יתבערו גם הגחלים שבפנים יפה ויתלבן עי"ז עד שתהא קש נשרף עליו. ומ"מ לענין הכשר מבשר לחלב או איפכא דע"פ רוב אין בו אלא משום בשר עוף (דלא שכיח לאפות מעשה אופה בשומן בהמה), או לענין אפיית פת לאחר אפיית פת חמאה דהו"ל אח"כ נ"ט בר נ"ט נראה דכדאי הנך גאוני בתראי הנ"ל לסמוך עליהם".

ויען יוסף (או"ח סי' רע"ט) – "מש"כ בענין ליבון הרער שכתבתי (בסוף סימן הקודם) לצאת ידי הסוברים שאין מועיל היסק חיצון ליתן בתוכו גחלים עד שיבערו ע"י הבערת הגאז, ופקפקת הלא אכתי אין הליבון אלא ע"י היסק החיצון. הנה הגע עצמך אטו אם ע"י שמסיק מקודם מבחוץ, עי"ז צריך זמן יותר קצר שיתלבן ע"י היסק פנימי, לא יהא מהני היסק פנימי עד שישער שאפילו אם היה קר מבחוץ היה מתלבן ע"י היסק זה, וכי זה דומה לתנור שהסיקו בקליפי ערלה שיאסור זה וזה גורם, משום שנהנה ממנו, הנה חכמים שיערו שאין הבליעה יוצא אלא כדרך שנבלע דהיינו באותו צד, אבל אם מסיקו מבפנים אלא שעושה עוד פעולה אחרת כדי שהיסק הפנימי יעשה פעולתו בזמן קצר יותר למה לא יהא מהני, סוף סוף יש בו כח אף מבפנים שמוציא הבליעה דרך אותו צד שנבלע, אלא שעושה פעולתו בזמן קצר משום שכבר נתחמם גם מצד אחר, ואיה"נ אם אינו נותן בפנים אלא מעט גחלים עד שאין להם כח להוסיף חום בהברזל אלא שנתבערין מכח האש שמבחוץ, בזה הדין עמך מטעם שכתבת, אבל כשהגחלים מרובים עד שיש בהם כח להכניס חום וליבון בהברזל אף שלולא האש שמבחוץ עדיין לא היה מגיע כוחם לשיעור ליבון גמור, לדעתי מועיל, אף דהו"ל זה וזה גורם".

* 1. **תנורים שלנו, האם נחשב היסקו מפנים או מבחוץ**.
     1. כהיסק מבפנים.
        1. קובץ הלכות (פסח פרק י"א הע' ל') – "אם בתנור כי האי חשיב הסיקו מבחוץ, דהא גופי החימום מכוסים, והשיב דהא אין מכוסים לגמרי והוי הסיקו מבפנים".
        2. הגרב"צ ואזנר שליט"א (קובץ אור ישראל חל"ב עמ' צ"ז) – "מה שכתב החלקת יעקב, לחוש משום היסק מבחוץ המפוקפק, כמה תשובות בדבר, ראשית דסתם ורוב תנורי דידן, היסקם מבפנים, ולא מיבעיא באותם שהלהב או הברזל הלוהט, נמצאים בפנים בתחתית הגג, אלא אף באלו שהלהב הוא בתחתית התנור, מ"מ מי יכחיש את המציאות, שסו"ס הוא נמצא מבפנים תוך חללו בין קירות התנור, פוק חזי, שהתנור לוהט מבפנים, הרבה יותר מבחוץ, ומה שהאש מכוסה בברזל דק, אין זה משנה המציאות דסו"ס מבפנים הוא, מה עוד שהברזל ההוא חלול ומנוקב, ושוב אינו מפסיק, ואין לך היסק מבפנים גדול מזה".
     2. ***מראי מקומות.***
        1. ***בדה"ש (סי' צ"ב סעי' ח' בי' ד"ה לכתחלה, עמ' רט"ו) – "והכא נמי באותם תנורים שלנו שהאש הוא מלמטה בתא התחתון ורק רווח קטן פנוי נמצא סביב אותו פח המבדיל בין הצאים לא ידעתי אם נחשב זה כהיסקו מבפנים או כהיסקו מבחוץ, וצ"ע".***

1. הגעלה מבחוץ.
   1. **מחמיר**.
      1. פמ"ג (מש"ז ס"ק ד') – "והוא הדין מתכת שרי בהגעלה. אם תחב ליורה עד שפתו ואחר כך אותו המקצת ולא בא במים בפנים, אף דיעבד אסור".
      2. כה"ח (ס"ק ל"ו).
   2. **כלי שמשתמש האוכל מבחוץ ומגעילו בפנים**.
      1. מחמיר, שצריך הגעלה מבחוץ.
         1. מג"א (סי' תנ"ב ס"ק י"א) – "וכ' מהרי"ל דאם הוא כלי ששואבין עמו רותחין אין לו תקנה באופן זה דצד החיצון לא נגעל לכן צריך להכניסו כולו ליורה".
         2. חק יעקב (סי' תנ"ב ס"ק כ') – "אבל כלי שתשמישו מבחוץ כמו קערה שכופין לפעמים על הקדרה או כלי ששואבין בה מהקדירה אף צד החיצון בעי הגעלה".
         3. א"ר (סי' תנ"ב ס"ק ב') – "משמע דכלים שתשמישן מבחוץ כמו קערה שכופין לפעמים על הקדרה או ששואבין בה מקדירה צריך להכניסה ליורה, וכן כתבו אחרונים".
         4. פמ"ג (סי' תנ"ב מש"ז ס"ק י"א).
         5. מקור חיים (סי' תנ"ב ס"ק ט') – "וכלי שתשמישו מבחוץ כגון קערה שכופין לפעמים על הקדרה או כלי ששואבין בה מהקדרה אין לה תקנה באופן זה דצד חיצון לא נגעל לכן צריך להכניס כולה ליורה. מג"א [ס"ק יא]".
         6. ח"א (כלל קכ"ה סעי' כ"ז) – "כלי שתשמישו מבחוץ, כמו קערה שכופין לפעמים על הקדרה או כלי ששואבין בה מהקדרה, אף צד החיצון צריך הגעלה".
         7. פת"ת (יו"ד סי' צ"ב ס"ק ג') – "נראה בכל מקום שהוזכר בסי' זה שקדרה אסורה. אם היא של מתכות ובא להגעילה לא מהני כשימלאנה מים וירתיחנה דא"כ צד החיצון לא נגעל אלא צריך להכניסה כולה ליורה עיין במג"א סי' תנ"ב ס"ק י"א".
         8. גר"ז (סי' תנ"ב סעי' ב') – "כלי שנשתמש חמץ גם בצד החיצון שלו כגון כלי ששואבין בו רותחין מכלי ראשון וכן קערה שמכסין האלפס בצד החיצון שלה אינן נכשרין על ידי הגעלת הרותחין שמתוכן אלא צריך להכניסן כולם לתוך יורה גדולה כדי שיעלה הרותחים על צד החיצון שלהם".
         9. מ"ב (סי' תנ"ב ס"ק ל"א) – "כלי שתשמישו מבחוץ כגון קערה שכופין לפעמים על הקדרה או כלי ששואבין בה מהקדרה אין לה תקנה באופן זה דצד חיצון לא נגעל לכן צריך להכניס כולה ליורה".
         10. פסקי תשובות (סי' תנ"ב סוף אות י"א).
   3. מראי מקומות.
      1. חזו"א (או"ח סי' ק"כ ס"ק ז', ס"ק ח', יו"ד סי' י"ט ס"ק ד', ס"ק ה') – "ובמ"א שם כ' בשם מהרי"ל דאם הוא כלי ששואבין עמו רותחים אין לו תקנה באופן זה דצד החיצון לא נגעל כו', מבואר דסבר דלא מהני הכנסת השפה ביורה, ומיהו דברי המ"א מורין שד"ז יש לו מקור בגמ' שהרי לא אמרו אלא משום שבלע בנצוצות, והיינו ע"פ פי' המ"א מל' המ"מ, אבל למש"כ אין לד"ז מקור בגמרא, אבל ראוי להסתפק בזה ולהצריך הגעלה של יורה בתוך יורה".
      2. חוט שני (פסח פרק י"א ס"ק ד' ד"ה כלי הצריך) – "כלי הצריך הגעלה מבפנים ומבחוץ, כגון מצקת ששואבין בה מכלי ראשון, או כלי שמשחו אותו בשומן איסור מכל צדדיו וכיוצ"ב, והגעילו לעת עתה רק מבפנים, נראה שיוכל עכשיו להגעילו רק מבחוץ, ואינו צריך להגעילו מבפנים ומבחוץ כאחת, ואין לומר דאין שיעור להשפעת ההגעלה בעובי הכלי, דאם נאמר כן, א"כ יהיה חילוק בין כלי עב לכלי דק, דבכלי עב לא תצא הבליעה מכל עובי הכלי, וזה אינו, דהבליעה צריכה לצאת באותו דרך שנכנסה, ועל כן מה שנכנס דרך פנים יוצא דרך שם".
2. כלי שני של חרס.
   1. **דעת הרמב"ם והטור**.
      1. שניהם מחמיר.
         1. ב"י (ס"ק א' ד"ה ומה) – "ומה שכתב רבינו ולא לשום כלי חרס שנשתמש בהם בחמין אפילו שלא על ידי האור אלא שעירה לתוכן רותחין. פירוש אפילו לא נשתמש בכלי חרס רותחין אלא בכלי שני לא מהני בהו היסק וכן הרמב"ם בפרק ה' (הכ"ה) השוה כלי חרס שנשתמשו בו חמץ בכלי שני לנשתמשו בו בכלי ראשון".
      2. מחלוקת [רמב"ם מחמיר, טור מיקל].
         1. דר"מ (ס"ק א') – "והמגיד משנה כתב בפרק ה' (הכ"ה) דאפילו כלי חרס שנשתמשו בו בכלי שני לא מהני ליה היסק וכתב ב"י דכן דעת רבינו ולא נראה לי דודאי בכלי שני אית ליה תקנה לדעת הטור משום דאינו בולע אלא בכלי ראשון או ע"י עירוי שהוא ככלי ראשון".
      3. שניהם מקילים.
         1. מג"א (ס"ק ג') – "וכתוב בד"מ דלדעת הטור אינו בולע אלא ע"י כ"ר או בעירוי אבל בכ"ש לא דלא כב"י עכ"ל, ול"נ דאף הרמב"ם לא אסר אלא בעירוי שגבי כלי מתכת כתב שנשתמש בהן בכ"ש כגון קערות וכוסות כו' נותן עליהם מים רותחין עכ"ל וקערו' תשמישן ע"י עירוי ועוד מדכתב נותן עליהם מים רותחין משמע דהגעלה צ"ל ע"י ערוי א"כ ע"כ מיירי שתשמישן ע"י ערוי והא דקרי ליה כ"ש משום דלאחר שעירה לתוכו הוא כ"ש וכ"כ הרי"ף ובכלי חרס כ' ג"כ כגון קערות וכו'".
         2. גר"א (על סעי' א' ד"ה ויש) – "אבל ליתא דהם לא כתבו אלא אקערות שתשמישן ע"י עירוי להכשיר ג"כ ע"י עירוי ... וז"ש הטוש"ע אלא שעירה כו' וכ"כ הרא"ש בריש ה"פ בין קערות שעירו בהן לתוכן רותח אבל דברי הש"ע בס"ה תמוהין ואינן אלא להרשב"א ועסי' תמ"ז ס"ג בהג"ה ועמ"א".
   2. **דעת** המחבר.
      1. לענין כלי חרס.
         1. מג"א (ס"ק ג') – "וכ"ד הרב"י שהשמיט דין כ"ש אלמא הדר ביה".
         2. חק יעקב (ס"ק ח') – "אבל ודאי דעת המחבר עצמו ג"כ דבולע ונאסר, וכן מבואר להדיא מדבריו בסמוך סעיף ה' ואם תשמישן בכלי שני הכשרן בכלי שני, הרי מבואר מדבריו שיש בליעה ע"י כלי שני, וכן לשון הטור יורה דעה סימן קכ"א [קצב, ב]. וכל זה פשוט, דלא כמ"א ס"ק ג' שכתב שהב"י השמיט דין כלי שני אלמא הדר ביה ושאין צריך להגעיל, וזה אינו, אלא ברור כמו שכתבתי".
            1. לכאורה חזר ממ"ש במנחת יעקב (כלל ל"ג ס"ק ג', לשונו מובא לקמן).
      2. לענין כלי מתכת.
         1. צריך הגעלה – מחבר (סעי' ה').
      3. **קשה**: שביו"ד סי' ק"ה סעי' ב' מתיר המחבר כלי שני בדיעבד.
         1. עי' סעי' ה', לשיטות ומראי מקומות.
   3. **מחמיר**.
      1. רמ"א (סעי' א', סי' תמ"ז סעי' ג') – "ויש אוסרים אפילו בכלי שני".
      2. ב"ח (ס"ק ג') – "ונראה דעירה לתוכן רותחין לאו דוקא עירה דהוא הדין כלי שני ממש נמי אין לו היתר אלא נקט חדא".
      3. מג"א (ס"ק ג', עי' שעה"צ ס"ק י') – "וכבר נוהגים להגעיל הכל אך בדיעבד אם נשתמשו בכלי שידוע שמעולם לא נשתמשו בכ"ר צריך להתיישב בדבר דהא הרשב"א בת"ה מחמיר כל השנה בכ"ש ופסק דבעי קליפ' וא"כ עכ"פ בפסח יש לנהוג כוותיה".
      4. ערה"ש (סעי' ד') – "המנהג להחמיר בכלי שני בחמץ כבכלי ראשון".
      5. **קשה**: הרמ"א (סי' ס"ח סעי' י"א, דר"מ שם ס"ק ט', סי' צ"ה ס"ק ה', תורת חטאת כלל ל"ג דין א') מתיר כלי שני בדיעבד.
         1. מחמיר יותר מכל השנה **משום חומרא דחמץ**.
            1. עי' ש"ך (סי' ק"ה ס"ק ה') – "ותימא דבהג"ה בא"ח ר"ס תנ"א משמע דסובר דכלי חרס שנשתמש בו חמץ בכלי שני אסור ואולי משום חומרא דחמץ נגע ביה ומ"מ יש להחמיר ולאסור בכלי חרס במקום שאין הפסד כל כך".
            2. פר"ח (על סעי' א') – "משום חומרא דחמץ פסק להחמיר".
            3. מנחת יעקב (כלל ל"ג ס"ק ג', "והרב שהגיה שם ואוסר אף בכלי שני היינו משום חומרא דחמץ וכמ"ש הש"ך בסי' ק"ה סעי' קטן ד' וכן פסק הרב בא"ח שם סי' תמ"ז סעיף ג' בהג"ה".
            4. פמ"ג (יו"ד סי' ס"ח מש"ז סוף ס"ק ט') – "ומה שהחמיר הר"ב סי' תנ"א בא"ח בכלי שני דיעבד עש"ך ק"ה אות ד' משום חומרא דחמץ ואיכא למידק מהו הפירוש חומרא דחמץ אי הואיל **ואית ביה כרת** או כלי שני נהי דאין מפליט ומבליע בשפע ויש ס' מ"מ משהו איכא בחמץ ולפ"ז דבר שיש לו מתירין דאוסר במשהו אם נאמר אף טעמא לא בטיל (עי' סי' ק"ב) אף כלי שני אוסר ונראה משום חומרא דחמץ לא משום משהו והכין מסתבר".
            5. גר"א (סי' תמ"ז על סעי' ג' ד"ה ויש) – "ויש מחמירין. כמ"ש הרשב"א בת"ה אף על גב דאין מבשל מ"מ מבליע ומפליט ממ"ש בחולין ח' ב' בית השחיטה רותח הוא כו' לא לסחוף כפלי כו' וע"ש תוס' ד"ה לא ואינן חמין יותר מכ"ש ואעפ"כ בולע ושם קי"א ע"ב סכין ששחט כו' וע' רש"י שם ואף ע"ג דבי"ד הכריע כסברא ראשונה מ"מ כאן כ' משום חומרא דחמץ".
            6. כה"ח (ס"ק כ').

פירוש, משום דאית ביה כרת – פמ"ג (יו"ד סי' ס"ח מש"ז סוף ס"ק ט', לשונו מובא לעיל).

* + - 1. מחמיר יותר מכל השנה **משום שהוא איסור משהו**.
         1. מאמר מרדכי (ס"ק י"ב) – "אין סברא לומר דהכא הצריכו הכשר משום דהוי לכתחלה וכבר כתבו ביו"ד דלכתחלה יש לחוש לסברת האוסרים וכמו שנראה מדברי הרב מ"א ז"ל, דהא לקמן סי' תס"ז סי"ב במליגה מבואר דאפילו בדיעבד אסור וסתם מליגה הוא בכלי שני. ולכן יותר נראה מ"ש הרב ב"ח ז"ל לקמן סי' תס"ז אות ח' דנהי דכלי שני אינו מבשל ואינו מבליע ומפליט מ"מ באיסור משהו לא נפיק והלכך בחמץ שאיסורו במשהו אסור יעו"ש ובזה מתיישבים דברי מרן ומור"ם ז"ל".
         2. עי' שעה"צ (סי' תמ"ז ס"ק כ') – "ומפר"ח משמע דהוא סובר לעיקר הדין דבפסח דהוא במשהו יש להחמיר בו בכלי שני".
      2. מראי מקומות – מקור חיים (חו"י, על סעי' א' ד"ה הגה).
  1. **יש להקל בדיעבד במקום הפמ"ר ומניעת שמחת יו"ט**.
     1. חק יעקב (ס"ק ח') – "מכל מקום במקום הפסד מרובה ומניעת שמחת יום טוב, בפרט בכלי שאינו בן יומו, נראה לי להקל בדיעבד".
     2. א"ר (סי' תמ"ז ס"ק י"ד) – "בעיקר דין כלי שני אפשר להקל בהפסד ושמחת יום טוב גם כשאין בן יומו יש להקל בכלי שני".
     3. שבה"ל (ח"ו סי' נ"ו אות ג') – "ובפסח דוקא בהפסד מרובה, ולצורך יום טוב, ובכ"ז אין הבדל בין כלי חרס לשאר כלים כמסקנת התו"ח סי' ל"ג".
  2. **באינו ב"י יש להקל בדיעבד במקום הפמ"ר ומניעת שמחת יו"ט**.
     1. ***מקור חיים (***חי' ס"ק ***ו') – "ובדיעבד אם נשתמש בכלי שני והוא אינו בן יומו יש להקל במקום הפסד מרובה ומניעת שמחת יום טוב. [חק יעקב ס"ק ח]".***
     2. ***ח"א (כלל קכ"ה סעי' ג'***) –"ובדיעבד אם נשתמש בלא הגעלה בכלי שאין משתמשין בו רק בכלי שני, כגון טעלר והוא אינו בן יומו, אפילו בכלי חרס, מותר במקום מניעת שמחת יום טוב והפסד מרובה, דקיימא לן כלי שני אינו מבליע, וגם שרבים מקילין בנותן טעם לפגם".
     3. גר"ז (סעי' ל"ג) – "בדיעבד אפילו לא הגעיל כלל את הכפות ותחבן בפסח לתוך כלי ראשון יש להתירו באכילה אם יש הפסד מרובה **או** מניעת שמחת יום טוב לפי שיש לסמוך על סברא הראשונה שהולכין בכל כלי אחר רוב תשמישו ועל דברי האומרים שכל הכלים שנבלע בהם איסור על ידי חום כלי שני אין צריך הגעלה כלל לפי שחום כלי שני אין בו כח להבליע כלל. ומכל מקום אין להקל אלא כשאין הכפות בני יומן שאז יש לסמוך על האומרים שנותן טעם לפגם מותר אף בפסח כי כן עיקר אבל אם הן בני יומן מבליעת חמץ אין להקל".
     4. מ"ב (ס"ק י"א, עי' שעה"צ סי' תמ"ז ס"ק כ') – "בדיעבד ... יש להקל אף בכלי חרס במקום הפסד מרובה ומניעת שמחת יו"ט אם הוא אינו בן יומו שהוא נותן טעם לפגם שכמה פוסקים מקילין בו גבי חמץ".
     5. כה"ח (ס"ק כ', עי' ס"ק י"ב).
  3. **טוב להחמיר** – לבוש (סי' תמ"ז סעי' ד', עי' סי' תנ"א סעי' א', סעי' ה', "וטוב להחמיר").
  4. מראי מקומות – ציץ אליעזר (ח"ד סי' ו' אות א' ד"ה היסוד השני), ***יבקש תורה (פסח סי' י"ח הע' א', הע' ב').***
     1. פסקי תשובות (אות ז') – "והסכימו הפוסקים שאם אין לו כלים אחרים, מותר אף לכתחילה להשתמש בכלי חרס שהשתמשו בהם חמץ בכלי שני או כלי שלישי, על ידי שיגעילם שלש פעמים, ובין הגעלה להגעלה יחליף המים, וכן צריך להדיח את הכלי בין הגעלה להגעלה ולנגבו כדי שלא יצנן את המים, ואם אי אפשר להגעיל ג' פעמים אפשר שיש להתיר אף בלי הגעלה כלל. וכל זה מדינא, אבל כבר נהגו שלא להשתמש בפסח בכלי חרס שהשתמשו בו בחמץ אפילו חמץ צונן, ואפילו בשביל להשתמש בהם בפסח רק בדברים צוננים".
  5. **כלי שלישי**.
     1. שעה"צ (סוף ס"ק י') – "אכן בכלי שלישי בודאי יש להקל אף כשהוא בן יומו".
        1. נראה פשט בשעה"צ, ביחד אם הפמ"ר ומניעת שמחת יו"ט יש להקל, ולא צריך להיות אינו ב"י.
        2. פי' השעה"צ, שיש להקל בדיעבד ממש [בלי צירוף] – הגעלת כלים (פרק ה' סעי' נ"ב\*, פרק י"ג הע' קי"ג, "שעה"צ ... ונלע"ד דר"ל אפילו כשאין הפ"מ ואין מניעת שמחת יו"ט, ע"ש ודוק").
     2. מיקל – עי' פמ"ג (א"א ס"ק ג', "ואמנם כלי שלישי צ"ע ... וכלי שלישי כתבנו שיש להקל, ואף דהרשב"א ז"ל הביא ראיה מחום בית השחיטה, י"ל כאן מקרר").
     3. בדיעבד – ערה"ש (סעי' ד', "המנהג להחמיר בכלי שני בחמץ כבכלי ראשון אבל בכלי שלישי אין להחמיר בדיעבד").
     4. מראי מקומות.
        1. גר"ז (סעי' ל"ד) – "ומכל מקום אין להקל בזה אלא אם כן יש הפסד מרובה או מניעת שמחת יום טוב כיון שיש מחמירין אף בשאר איסורים בכל חום שהיד סולדת בו אף שהוא כלי שלישי ורביעי שאף שאין לו כח לבשל מכל מקום יש לו כח להבליע ולהפליט אם כן על כל פנים בחמץ בפסח יש לנהוג כמותם שהרי **יש מחמירין בחמץ בפסח אפילו בצונן** כמו שיתבאר בסי' תס"ז".
        2. לענין שאר איסורים - עי' סי' ק"ה סעי' ב', לשיטות ומראי מקומות.
  6. **דבר גוש**.
     1. מחמיר.
        1. ***מקור חיים (חו"י, סי' תמ"ז על סעי' ג') – "בדבר גוש הסכימו האחרונים דאפילו מונח בכלי שני דינו ככלי ראשון".***
        2. ערה"ש (או"ח סי' תמ"ז סע' כ"ג***) –*** "אמנם כשהניחו עליה בשר רותח הבלוע מחמץ יש להחמיר כמ"ש ביו"ד סי' צ"ד דדבר גוש לעולם הוי ככלי ראשון מפני שמחזיק חום הרבה [שם] ואף שבשם יש מקילים מ"מ בחמץ וודאי אסור".
        3. אור לציון (ח"ג פרק י' הע' ו'***) –*** "והנה אף שנהגו המורים בבני ספרד להורות להקל בזה בדיני איסור והיתר ובדיני שבת, וכמו שגם נתבאר שם, מכל מקום לענין פסח, משום חומרא דפסח יש להחמיר בזה כדעת הרש"ל שדינו ככלי ראשון, ולהכשיר קערות וצלחות אלו בכלי ראשון".
     2. הפמ"ר מיקל.
        1. עי' פמ"ג (א"א ס"ק ל"ח, עי' סוף ס"ק ג' ["ובגוש יש להחמיר"], עי' מש"ז סוף ס"ק י"א***) –*** "וגוש נמי מתיר הר"ב ביו"ד צ"ד ס"ז ונהי לכתחילה יש להחמיר בהפסד מרובה יש לצדד ולהקל".
     3. מיקל.
        1. מגן האלף (ס"ק ז'***) –*** "מהרש"ל שסובר דבדבר גוש אפילו בכלי שני אסור ... פשוט דליתא".
     4. מראי מקומות – פסקי תשובות (אות כ"ו ס"ק א').
        1. לענין שאר איסורים - עי' סי' ק"ה סעי' ג', לשיטות ומראי מקומות.
  7. **אם בישלו בפסח דבר חריף בקדרת חמץ שעברה י"ב חודש**.
     1. עי' יו"ד סי' קכ"ב סעי' ג', לשיטות ומראי מקומות.

1. כוביא - סעיף ב'.
   1. **כלי אדמה**.
      1. עי' לקמן אצל "סוגי החומרים".
   2. **היסק מבחוץ**.
      1. עי' לעיל.
2. סכינים - סעיף ג'.
   1. **להכשיר סכינים**.
      1. עי' יו"ד סי' קכ"א סעי' ז', **לשיטות ומראי מקומות**.
   2. **חלודה: טעם החומרא**.
      1. חשש שיש בעין שם.
         1. ט"ז (ס"ק ו') – "והטעם שמא יש באותו מקום ממש מן החמץ והחלוד' מכסהו ולזה לא מהני הגעלה כי אין הגעלה למה שהוא בעין".
         2. פר"ח (על סעי' ד' ד"ה יש).
         3. גר"ז (סעי' ט"ו) – "כשיש שם חלודה או שאר טינופת יש לחוש שמא יש שם משהו מממשות האיסור בעין תחת החלודה והטינופת ואין הגעלה מועלת למה שהוא עומד בעינו ואינו בלוע בתוך דופני הכלי".
         4. מ"ב (ס"ק כ"ב) – "יש לחוש שמא יש תחתיה משהו ממשות האיסור בעין והחלודה מכסהו".
         5. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, ריש עמ' קמ"ו).
      2. חציצה [יפלוט תחתיו].
         1. רא"ש (פסחים פרק ב' סי' ז', שו"ת כלל י"ד סי' א') – "ואין להגעיל שום כלי עד שיעביר כל חלודה שעליו וינקהו יפה, כי במקום החלודה והטינופת אין פולט הבליעה".
         2. ב"י (ס"ק ג' ד"ה ומה, יו"ד סי' קכ"א ס"ק ג').
         3. לבוש (יו"ד סי' קכ"א סעי' ג') – "מפני שבמקום החלודה והטינופת אינו יכול לפלוט".
         4. פרישה (יו"ד סי' קכ"א ס"ק י"א).
      3. **נ"מ: אם העביר החלודה וניקה יפה ולא השתמש בו עוד והעלה חלודה**.
         1. פמ"ג (מש"ז ס"ק ו'), חוט שני (פסח פרק י' ס"ק ג') – "הרא"ש בפסחים למ"ד ב' [פ"ב סימן ז]. ועיין ב"י [קצד, א ד"ה ומ"ש וקודם] ובלבוש [סעיף ג] דלא 'יפליט' דחלודה מפסיק, ואסמכוה אקרא כו' בפרשת מדין. משמע כמו טלאי בסעיף י"ג דמפסיק כו'. ולפי זה אם העביר חלודה ונקה יפה ולא שימש עוד בו והעלה חלודה אפילו הכי צריך שנית להעביר חלודה, ולהט"ז משמע ליה דמועיל הגעלה, ולא דמי לטלאי כי מי הגעלה פועלים תוך חלודה ועפרוריות, רק הטעם משום בעין שאין מועיל. ומלת 'הלכך' יפרש הואיל והטעם מבעין אם יש גומות בסכין שאי אפשר לנקות הבעין אף בלא חלודה כו'. ומזה סיוע לדבריו ז"ל".
         2. מיקל.
            1. הגעלת כלים (פרק ו' סעי' ג', הע' ז') – "הסיר את החלודה מהכלים ולפני שהגעילם חזרו והעלו חלודה, אם לא השתמש בהם אחר כך, אין צריך להסירה שוב. [דכן הוא לפמ"ש הט"ז, שו"ע הגרש"ז ומשנ"ב]".
         3. מחמיר.
            1. הגר"צ שכטר שליט"א (דף הכשרות חכ"ז-ב' עמ' ג').
      4. מראי מקומות – אבן ישראל (ח"ז סי' כ"א), ***יבקש תורה (פסח סי' י"ד, סי' י"ח הע' ט')***.
         1. עי' לקמן סעי' י"ג.
   3. **קבוע במסמרים**.
      1. צריך ליבון.
         1. ב"ח (סוף ס"ק ז') – "דהסכינים המחופים בעץ בקתא וקבעו בהן מסמרות אין מועיל להם הגעלה כי יש בקתות גומות הרבה ואי אפשר לנקות כל הגומות וכך קיבלתי מרבותי שדרשו כך ברבים וכך נוהגין **ואין לשנות** ועיין במהרי"ל (הל' הגעלה סי' יג - יד) ע"כ הפסק".
         2. עולת שבת (ס"ק ג') – "הב"ח".
         3. ט"ז (סוף ס"ק ה').
         4. עטרת זקנים (על סעי' ג') – "אם יש בקתא גומות, או אם יש בהן מסמורות בקתא, אין מועיל להם הגעלה, וכן נוהגין ואין לשנות".
         5. שכנה"ג (הג' טור ס"ק ד') – "סכינין המחופין בעץ בקתא וקבעו בהם מסמרות, אין מועילין להם הגעלה, כי יש בקתות גומות הרבה, ואי אפשר לנקות כל הגומות. כך קבלתי מרבותי שדרשו כן ברבים, וכן נוהגים ואין לשנות, ועיין במהרי"ל [הל' הגעלה ה' ע"ב]. ב"ח".
         6. עולת שבת (ס"ק ג') – "וכתב עוד הב"ח נראה דהסכינים המחופים בעץ בקתא וקבעו בהן מסמורות אין מועיל להם הגעלה, כי יש בקתות גומות הרבה ואי אפשר לנקות כל הגומות, וכך קבלתי מרבותי עכ"ל".
         7. מג"א (ס"ק ה') – "ואם הקת' קבוע במסמרות קטנים אין מועיל הגעלה כי יש גומות הרבה במקום המסמרים (ב"ח)".
            1. היכא **דלא** אפשר, מחלוקת הט"ז והמג"א - עי' פמ"ג (מש"ז ס"ק ה', "ומה שכתב [ט"ז] דראוי לחוש היכא דאפשר, עיין מ"א [ס"ק] ה' דאין תקנה אף היכא דלא אפשר".
         8. פר"ח (על סעי' ג').
         9. ***מקור חיים (חו"י, על סעי' ג' ד"ה אם).***
         10. ***מקור חיים (ס"ק י"א) – "ואם הקתא קבוע במסמרים וכל שיש שני חלקים בהקתא וה"ה אם הקתא מקצתה בקרן או דבוק בברזל בדבק לא מהני הגעלה. מג"א [ס"ק ו] חק יעקב [ס"ק טו]".***
         11. גר"ז (סעי' כ').
         12. ***ח"א (כלל קכ"ה סעי' ד'***) – "ולכתחלה ילבן הסכין. וסכינים שלנו שהקתא קבוע במסמרים ויש בו גומות, אינו מועיל לו הגעלה, אלא יסיר הקתא".
         13. מ"ב (ס"ק כ"ג) – "הסכימו האחרונים דהסכין שהקתא שלו מחובר במסמרים קטנים אין מועיל לו הגעלה כי יש גומות הרבה במקום המסמרים ואצ"ל אם גוף הבית יד נעשה משני חלקים מדובקין ויש ריוח מעט ביניהם להכניס לשם הסכין שע"פ הרוב א"א לנקר שם היטב. וכן לפעמים יש פגם בין להב לקתא וא"א לנקות היטב זה המקום אם לא שיסיר הקתא מהלהב [פמ"ג]".
         14. כה"ח (ס"ק ל"ז).
         15. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק ד').
      2. מיקל.
         1. נחלת צבי (ס"ק ג') – "שיש לו הכשר ע"י הגעלה".
         2. ערה"ש (סעי' י') – "ואם הקתא הוא של עץ ומדובק במסמרים קטנים יש מי שאומר שאינו מועיל ההגעלה כי יש גומות בשם [ב"ח] ואינו אלא חומרא בעלמא ואנחנו נוהגים דכשהברזל מחובר בטוב אל הקתא ואין ביניהם סדקים מגעילין אותו".
      3. מראי מקומות – חק יעקב (ס"ק ט"ו).
         1. א"ר (ס"ק ו') – "וכתב הב"ח [סוף סעיף ז] דהוא הדין אם קבוע הקתא במסמרות דמסתמא יש בהם גומות. ולפי זה לא מצינו דין הגעלה בסכינין אם לא שקתא נמי ממין הסכין כגון שכולו מתכות, וצ"ע הא בפסחים דף ל' [ע"ב] קאמר על קתייהו בטינא ופרזלא בנורא והלכתא אידי ואידי ברותחין, ופירש רש"י [ד"ה קתייהו] קתייהו בטינא להגן עליהם שלא ישרוף האור ע"כ, משמע דמיירי בקתא של עץ ואפילו הכי מהני ברותחין".
         2. מאמר מרדכי (ס"ק ח') – "דחומרא בעלמא הוא".
   4. **ליבון במקום הגומות** - **אם מספיק בליבון קל**.
      1. מיקל.
         1. רמ"א (סעי' ד') – "דבר שדינו בהגעלה, רק שיש בו סדקים או שמחמירין ללבנו, סגי בליבון קל כזה".
         2. גר"ז (סעי' ט"ז, סעי' י"ט [לשונו מובא לקמן]) – "ואם אינו יכול להעביר החלודה או שאינו רוצה לטרוח ולהעבירה ישים גחלים בוערות על מקום החלודה וישהה אותם שם עד שאם יגע אדם בצד השני של הכלי במקום שכנגד החלודה יהיה היד סולדת בו מחמת שנתלבן הכלי מן הגחלים שאז בודאי נשרף כל ממשות איסור שתחת החלודה והעולם נהגו להחמיר להשהות הגחלים כל כך על החלודה עד שיהיה קש או חוט נשרף מצד השני (דהיינו שקושרין קש או חוט סביב הכלי מצד השני נגד הגחלים שעל גבי החלודה ומשהה את הגחלים כל כך עד שישרוף הקש או החוט שכנגדן בצד השני) ואחר כך מגעילין את הכלי".
         3. מ"ב (ס"ק ל"ג, ס"ק ע"ו) – "דמשום חמץ בעין די בליבון קל שהקש נשרף מבחוץ דבזה בודאי נשרף החמץ שהוא בעין וכדלעיל בס"ד לענין שאר סדקין".
         4. אג"מ (הגר"ש איידר זצ"ל פרק י"ד הע' י"ב) – "דגם ליבון קל שורף את הבעין".
         5. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, פרק י"ד הע' י"ב).
      2. מראי מקומות.
         1. פמ"ג (מש"ז סוף ס"ק ח') – "וצ"ע אם ליבון קל שורף הבעין ואין צריך להעביר חלודה, או דלמא כשיש חלודה צריך ליבון ניצוצות כהאי גוונא".
         2. הגריש"א זצ"ל (קובץ תשובות ח"ג סי' פ"א אות א', ח"ד סי' ל"ט אות א', *הגדה של פסח עם פסקי הגרי"ש אלישיב זצ"ל עמ' ל"ב*) – "שאלה: אם יש חמץ בעין על הכלי [כגון במקום חיבור הידית לכלי] ומלבנים ליבון קל, אם צריך להוריד קודם את החמץ בעין, או שהליבון קל שורף את הבעין, דגם בליבון קשה - שיטת הרשב"א שצריך להוריד קודם את החמץ בעין, והטור שחולק על זה אפשר דרק בליבון קשה ולא בליבון קל, ואף דבטלאי די בליבון קל (ע' שו"ע תנא י"ג), היינו דוקא בספק אם יש שם חמץ (כנראה בשו"ע שם), ולא בודאי. תשובה: כתב הפרי מגדים (או"ח סי' תנא במ"ז סוף סק"ח): וצ"ע אם ליבון קל שורף הבעין וא"צ להעביר חלודה, או דילמא כשיש חלודה צריך ליבון ניצוצות, והעולם מניחין רק גחלת במקום החלודה, וצ"ע. והפר"ח (שם סק"ג) ומ"ש 'וצריך ליבון במקום הגומות', לפי שהליבון מועיל אף אם לא שיפפם יפה, ומיהו לכתחילה אף אם מלבן הסכין צריך לשופו תחילה, וכסברת הרשב"א שכ' הטור (ביו"ד סי' קכ"א)".
   5. **ליבון במקום הגומות [או במקום החלודה] קודם הגעלה, או גם אחר הגעלה**.
      1. קודם הגעלה – גר"ז (סעי' ט"ז [לשונו מובא לעיל], סעי' י"ט [לשונו מובא לקמן]), מ"ב (ס"ק כ"ה, לשונו מובא לקמן), כה"ח (ס"ק מ"א), הגעלת כלים (פרק ו' סעי' ד').
      2. **בדיעבד, במקום שלא עשה הגעלה מקודם**.
         1. מיקל.
            1. גר"ז (סעי' ט"ז [לשונו מובא לעיל], סעי' י"ט) – "סכין או אחד משאר כלים הצריכין הגעלה שיש בו גומא או סדק או נקב שאינו יכול לחטט בתוכן לנקרן ולנקותן היטיב אין הגעלה מועלת להם אם הן במקום שמשתמשין בו בקבע דהיינו מצד הפנימי של הכלי לפי שיש לחוש שמא יש שם משהו ממשות החמץ בעין ואין הגעלה מועלת למה שהוא בעין לפיכך צריך להניח גחלים בוערות על הסדק והגומא וישהה אותם שם עד שאם יגע אדם כנגדן בצד החיצון של הכלי יהיה היד סולדת בו שאז בודאי נשרף כל ממשות איסור שבתוך הסדק או הגומא והעולם נהגו להחמיר להשהות שם כל כך את הגחלים עד שיהיה קש או חוט נשרף בצד החיצון ואחר כך מגעילן ואם לא עשה כן קודם ההגעלה יעשה כן אחר ההגעלה".
            2. מ"ב (ס"ק כ"ה) – "במקום הגומות. ויעשה זה קודם הגעלה **ואם לא עשה כן מקודם יעשה זה אחר הגעלה**".
            3. כה"ח (ס"ק נ"ג) – "וצריך ליבון וכו'. ואם לא עשה כן קודם הגעלה יעשה כן אחר הגעלה. ר"ז או' ט"ז ואו' י"ט".
            4. הגעלת כלים (פרק ו' סעי' ד').
         2. מראי מקומות.
            1. משנה הלכה (על המ"ב ס"ק כ"ה) – "כתב במ"ב ... יל"ע איך מועיל אפי' בדיעבד כיון דהחשש הוא משום חמץ בעין הרי יתפשט הטעם אחר הגעלה כשעדיין יהיה חם. ואפשר שבאמת אינו מותר בדיעבד רק כשאין שם רק חשש של משהו וצ"ע".
            2. הגעלת כלים (פרק ו' הע' י"ד), פסקי תשובות (אות ט"ו, הע' ע"ב) – "ובמ"ב ... ויש שכתבו שיש דווקא ללבן תחילה ואח"כ להגעיל, שאם יגעיל תחילה ואח"כ ילבן יתפשט טעם ממקום ליבון למקום שהגעיל כבר (כה"ח ס"ק ק"ס בשם עו"ש)".

כשרות הכלים (מלואים לסי' קכ"א סעי' ב', עמ' רי"ט) – "ובספר פסקי תשובות ... שהמשנ"ב והכה"ח נחלקו אם יש לחוש להתפשטות הטעם שבכלי או לא, דהמשנ"ב אין חושש ולכן התיר לעשות הליבון גם אחר הגעלה, אבל הכה"ח חושש לזה ולכן אוסר לעשות הגעלה ברישא שעי"כ יתפשט הטעם הבלוע תחת הטלאי למקום שהוגעל כבר ... ועוד דלפי דברי הפסקי תשובות **דברי הכה"ח סתרי אהדדי**, דמצד אחד בס"ק קס הביא את דברי העו"ש שכתב לגבי טלאי ... כתב בס"ק נג בשם שו"ע הרב ...".

**לענין טלאי** - עי' לקמן, סעי' י"ג.

* + - * 1. עוז והדר (על המ"ב ס"ק כ"ה) – "קודם הגעלה. כדי שלא ישכח לעשותו אחר ההגעלה".
  1. **הגעלת קומקום ומיחם שיש בהם הצטברות אבן**.
     1. מחמיר.
        1. אבן ישראל (ח"ז סי' כ"א, הליכות אבן ישראל מועדים ח"א עמ' כ"ז אות ל') – "להשתמש בהן בפסח ע"י הגעלה בודאי לא מהני הגעלה דהרי יש לחוש לפירור חמץ אשר נשאר בו וכסהו הטיט, ולחמץ בעין לא מהני הגעלה ...".
        2. חוט שני (פסח פרק י' סוף ס"ק ד') – "אבן מים שנעשה מחמת המים בתוך הכלי שמבשלים בו מים, צ"ע הגעלתו, דהא אין זה אבן, ואפשר דהוי כעין כלי אדמה דלהחזו"א לא מהני הגעלה דלא כהמג"א. ולכן אין להגעיל הכלי שיש בו אבן דיתכן דהאבן הוא דבר בפני עצמו, וצריך להסירו קודם ההגעלה. ואם נבלע איסור מחוץ לכלי במקום שבתוך הכלי יש אבן, לא מהני ההגעלה מצד אחד ...".
     2. מיקל.
        1. מנחת יצחק (הגעלת כלים פרק י"ג הע' שפ"ה) – "ששכבה זו שנדבקה בפנים הקומקום אין לדמותה לחרס אלא לכלי אבן, שמועילה לו הגעלה".
        2. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ג' סעי' י"ב, ס"ק כ"א, הגעלת כלים פרק י"ג הע' שפ"ה) – "כלי המיועד להרתחת מים בקומקום וכדו', החייב בהגעלה, אף אם נצטברה בתוכו אבן סיד לבנה קשה שאי אפשר להורידה, מגעילו בכלי ראשון וכשר [ואין לחוש משום האבן, וכן אין לחוש שמא נכנס לשם פירור חמץ ... ונתכסה ע"י האבן, דיש לתלות שכבר נפגם טעמו]".
        3. אור לציון (ח"ג פרק י' סוף הע' ה') – "ואולם אם יש אבן בדוד כמו שמצוי בכלים להרתחת מים, היה מקום לחוש שלא להכשיר את הדוד על ידי הגעלה, שיש מקום לומר שדינו כחלודה, שמעכבת בהגעלה, כמבואר בשו"ע שם סעיף ג', אא"כ קדם האבן לבליעת האיסור, כעין מה שמצינו בשו"ע שם סעיף י"ג. אולם שוב נראה שאין לחוש לכך, שכיון שהטעם שהחלודה מעכבת בהגעלה היא שמא יש באותו מקום ממש מן החמץ והחלודה מכסתו, כמ"ש הט"ז שם ס"ק ו', וכן כתב הגר"ז שם ס"ק ט"ו, והובא טעם זה במ"ב שם ס"ק כ"ב, א"כ בנידון דידן אין לחוש לכך, שהרי כאן לא נתנו חמץ אלא על הכיסוי, ומועילה הגעלה לדוד".
        4. הגריש"א זצ"ל (סידור פסח כהלכתו ח"א פרק ח' הע' נ"ד, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות ג') – "מותר להכשיר לפסח סאמוואר (-דוד מים חמים גדול שיש בו ברז), ואף על פי שיש בתוכו הרבה אבנית מהמים, הרי זה נעשה כמו כלי אדמה ולא כלי חרס שמותר להגעילן. ובפרט היום שיש חומר מיוחד שאפשר להוריד כמעט כל האבן, יש להקל בזה. ואפילו אם אינו יורד הכל כ"כ טוב, אין להחמיר כ"כ. ואף על פי שהושם על המכסה אוכל בסיר להתחמם, אין בזה כלום, כי זה רק מבחוץ וההגעלה תועיל להפליט גם את זה, וגם אין לדמות את הצטברות החול בתוכו, לחלודה".
        5. שבט הלוי (הגעלת כלים פרק י"ג הע' שפ"ה) – "שאין לחוש משום האבן הלבנה שבפנים, וכן אין לחוש שמה מכסה פירור חמץ, דיש לתלות שכבר נפגם טעמו".
        6. הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' ת"א) – "אף אם נצטברה בתוכו אבן סיד לבנה קשה שאי אפשר להורידה יכול להכשירו ואף אם יש לחשוש שנכנס לתוכו פירור חמץ ונתכסה על ידי האבן הלבנה שבתוכו".
     3. מראי מקומות – פסקי תשובות (אות י"ד), מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' ת').
  2. מראי מקומות.
     1. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' כ"ט אות ל"ה) – "כלי שנטרף וצריך להכשירו, צריך להעביר הדבוק בהכלי לפני ההכשרה. ובמחבת שדבוק עליו שומן שרוף, צריך להעבירו מהכלי. ואם נאסר המחבת רק מצד פנים שלו, אין צריך להעביר הדבוק מבחוץ, ודי במה שמנקה מבפנים".

1. להגעיל כלי חמץ לפסח או לקנות חדשים.
   1. **בסכינים: מצוה מן המובחר לקנות חדשים**.
      1. מהרי"ל (מנהגים, הל' הגעלה אות י"ד) – "דרש מהר"י סג"ל יותר טוב לקנות סכינים חדשים לפסח ממה שמגעילין הישנים".
      2. ט"ז (ס"ק ה') – "שג' מדות יש בסכין הא' מצד הדין להגעילו ברותחין למעלה הימנו להלבין הברזל באש והקתא ברותחין למעלה הימנו חדש לגמרי".
      3. מג"א (ס"ק ו') – "מוטב לקנות חדשים".
      4. עטרת זקנים (על סעי' ג').
      5. חק יעקב (ס"ק ט"ו).
      6. א"ר (ס"ק ו') – "ובפיוט [לשבת הגדול, אלהי הרוחות] דאם אפשר בחדש משובח".
      7. גר"ז (סעי' י"ד) – "מצוה מן המובחר לכל מי שאפשר לו שיקנה לו סכינים חדשים לפסח".
      8. קיצור שו"ע (סי' קט"ז סעי' ג').
      9. מ"ב (ס"ק י"ט) – "מי שאפשר לו מצוה מן המובחר שיקנה חדשים לפסח".
      10. ערה"ש (סעי' י').
      11. כה"ח (ס"ק ל"ז) – "וכ"כ האחרונים".
      12. הל' פסח (איידר, סוף עמ' קס"ח).
      13. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק ד' ד"ה והובאו).
      14. מראי מקומות.
          1. ישכיל עבדי (ח"ג או"ח סי' ט"ז) – "ראשית אמריו כי נעימו הבי"ד המ"א ז"ל באו"ח סי' תנ"א סק"ו ובא בכדי ביאור דכונתו בדברי הפייט דלא כהט"ז וכו' והנה הדר"ג שי' לרוחב מבינתו לא הוצרך בכדי ביאור בטעמם ונימוקם של הט"ז והמ"א שחלוקים בדעותיהם ובפירושיהם בזה, ולא כן אנכי עמדי למיעוט דעתי העניה, אני רואה חובה לעצמי לבוא בכדי ביאור בדבריהם הקדושים וממילא רווחא שמעתתא אליבא דהלכתא, הנה יציבא מלתא, דהט"ז והמ"א ז"ל טובים השנים נתכוונו לדבר א' ליישב דברי הפייטן הנראים כסותרין לסוג' הגמ' ולעיקרה של הלכה בש"ע, דממסקנת הסוג' ופסק הש"ע מבואר דאפי' למאן דאפש"ל דסגי בהגעלה, ודלא כהפייט שיסד דאם אפשר לעשות חדשים יותר משובחים, וע"ז באו בכדי ישוב למר כדאי"ל ולמר כדאי"ל ...".
          2. חשוקי חמד (ע"ז הערות דף סז.) – "יעוין בט"ז (או"ח סימן תנא סק"ה) שציין לדברי הגמרא בפסחים (דף ל ע"ב) שאפשר להכשיר סכינים לפסח ומכל מקום עדיף לקנות חדשים, וכן מצינו בפיוט וז"ל סכינא דאשתמש בה חמירא לאורחי' אם הם חדשים משובחין, ואם לאו מגעילן ברותחין. שהיינו שהמעלה הגדולה ביותר היא לקנות כלים חדשים, וכ"כ המהרי"ל מצוה מן המובחר ליקח חדש, יעו"ש. ויעוין במג"א (שם סק"ו) שכתב שמפשיטות דברי הגמרא משמע שמותר לכתחילה להגעיל כלים, ולא צריך דוקא לקנות חדשים, אך מציין לפייט שמשמע ממנו שצריך לכתחילה כלים חדשים. אמנם יתכן שכל מה שצריך לכתחילה כלים חדשים הוא מחשש שההגעלה לא תהיה מספיק טובה, וכעין מה שכתב ביסוד ושורש העבודה (שער הצאן פרק רביעי בענין הגעלת כלים לפסח) שהירא וחרד לדבר ה' לא ישתמש בכלים שהוכשרו לפסח על ידי הגעלה, כי אולי לא ניקו אותם מספיק טוב בחורים וסדקים יעו"ש. עכ"פ אם יש כלי שקל לנקותו וכמו ששכיח בימינו, יש לדון אם יש ענין שעכ"פ בכלי אחד יקיים מצוות הגעלה".
   2. **שאר כלים**.
      1. יש הידור לקנות חדשים.
         1. הגר"מ בריסק זצ"ל (אבד"ק טושנאד, בס' ירושת פליטה סוף סי' כ').
         2. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' ל"ז אות נ"ג) – "בבית רבינו היו משתמשים בפסח בכלים המיוחדים לפסח, ולא היו מכשירים כלי החמץ".
         3. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"ג ריש עמ' כ', ח"ז עמ' כ"ג קודם אות א') – "כהיום שהכלים בזול עדיף לקנות כלים חדשים לפסח, ולא להכשיר כלי חמץ לפסח".
         4. קובץ הלכות (פסח פרק י"א סעי' א') – "ראוי והגון שיהיו לאדם כלים מיוחדים לפסח ולא לסמוך על ניקור והגעלה".
         5. נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק ס"ג סעי' א') – "ראוי שיהיו לאדם כלים מיוחדים לפסח כדי שלא יצטרך להגעיל כלי חמץ ועי"ז ימנע הרבה מכשולות".
         6. מנחת אשר (הגדה של פסח עמ' ו' אות ו') – "כבר נהגו המדקדקים להשתמש בכלים חדשים לפסח ובודאי שיש בזה משום הידור ומדת חסידות. וראה ביסוד ושורש העבודה ...".
         7. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

I understand that pots that require hagalah will suffice with libun kal. Does that mean that I would be able to take my large pots and just put it in the oven and turn it to the highest? Would that be libun kal? Is there a difference between Pesach and basar b’chalav?

R' Y. Berkovits wrote: 1. Try it. Touch it with a tissue and see if it gets singed. 2. If one can afford it, they should buy new kelim for Pesach.

* + 1. מראי מקומות – הגר"ש איידר זצ"ל (פרק י"ב הע' י'), הגעלת כלים (מבוא אות י'), חשוקי חמד (ע"ז דף סז:, ובהערות שם).
       1. ריטב"א (פסחים דף ל: ד"ה וכתב) – "וכתב רבינו אלפסי ז"ל והאידנא נהוג עלמא דלא לאישתמושי בפיסחא במאני דפחרא ישנים אלא בחדתי, וכתב הרי"ט ז"ל ומנהג יפה הוא לעשירים, וגם לעניים בכלים שנשתמשו בהם בחמין הוא חובה, אבל בכלים של צונן הרי הם מותרין לגמרי ואפילו לחמין, ואין להמנע מלהשתמש בהם צונן מיהא משום מדת חסידות".
       2. יסוד ושורש העבודה (שער ט' פרק ד', הל' הגעלת כלים) – "וביותר צריך לזרז ולהזהר כל הירא וחרד לדבר ה', שלא ישתמש בפסח בכלים שנשתמשו בהם חמץ כל השנה ונתכשרו על ידי הגעלה, דהינו כלי בדיל ונחשת, כי **בלתי אפשר לנקרם היטב** בסדקים הקטנים שבהם בענין שלא ישאר בהם משהו חמץ על כל פנים. **ויותר טוב** לאכול בפסח בקערות ודלבקאות של כלי חרס חדשים".
       3. פסקי תשובות (אות ב') – "יסוד ושרש העבודה ... משמע מדבריו שכלים שאפשר לנקרם היטב אין מקום להחמיר שלא להגעילם ולהשתמש דווקא בחדשים, אמנם יש שכתבו שמדברי הפוסקים משמע שרצוי שייחד אדם כלים מיוחדים לפסח, כי ישנם הרבה דינים בהגעלה שצריך לדקדק בהם, ויש מקום לחשוש מחסרון בקיאות להכשיר בכל דקדוקי ודיני הגעלה, ועל ידי שיש לאדם כלים מיוחדים לפסח חוסך הרבה מכשולות ותבוא עליו ברכה".

1. ***להגעיל כלי בשר לחלב [או להיפך].***
   1. *מנהג להחמיר****.***
      1. ***מג"א (סי' תק"ט ס"ק י"א) – "ומכאן משמע שמותר בחול להגעיל כלי חלב לאכול בו בשר או איפכא והעולם נוהגין איסו' בדבר ומ"כ בשם הגאון מהור"ר בנימין מפוזנא ששמע ממהר"מ יפה הטעם למנהג שאם יעשה כן לעולם לא יהי' לו רק כלי א' ויגעילנו כל פעם שישתמש בו וזה אסור דלמא אתי למטעי כדאי' בחולין דף ח' ע"ב והא דשרינן הכא י"ל כיון שלעול' אין משתמשין בו אלא ע"י ליבון ליכא למיגזר כנ"ל".***
      2. ***לחם הפנים (סי' קכ"א ס"ק ד').***
      3. ***פמ"ג (א"א סוף ס"ק ל', סי' תנ"ב א"א ס"ק י"ג, יו"ד סי' פ"ט מש"ז ס"ק ז') – "להגעיל כלי מבשר לחלב והוא הדין ללבן אסור".***
      4. ***דגול מרבבה (יו"ד סי' קכ"א על הש"ך ס"ק ח').***
      5. ***באה"ט (יו"ד סי' קכ"א סוף ס"ק ג').***
      6. ***חת"ס (יו"ד סי' ק"י, הג' חת"ס או"ח סי' תנ"א על המג"א ס"ק כ"א, יו"ד סוף סי' קכ"א) –*** "וקדרה של בשר לא נהיגינן להכשירו לחלב וכן בהיפוך כמ"ש מג"א בהלכות י"ט".
      7. ***מחצית השקל (סוף ס"ק כ"א) – "מנהג העולם שאין מגעילין כלי חלב לשמש בו בשר או איפכא".***
      8. ***קיצור שו"ע (סי' מ"ו סעי' ט"ו) – "נוהגין שלא להגעיל כלי חלב להשתמש בו בבשר או איפכא".***
      9. ***עצי לבונה (יו"ד סי' קכ"א על סעי' ב') – "ועמ"א סי' תק"ט מ"ש בשם הלבוש דאין להגעיל כלי בשר להשתמש בו חלב".***
      10. ***מ"ב (ס"ק י"ט, סי' תק"ט ס"ק כ"ה, שעה"צ סי' תנ"ב ס"ק כ') – "כתב מ"א מכאן משמע שבחול מותר להגעיל כלי מחלב לבשר או איפכא והעולם נוהגין איסור בדבר עי"ש הטעם".***
      11. ***יד יהודה (סי' פ"ט הקצר ס"ק ל"ו, סי' צ"ג הקצר ס"ק א', סי' צ"ז הקצר ס"ק א').***
      12. ערוגות הבשם (סי' ע"ג ס"ק א', סי' פ"ד ס"ק ז' ד"ה ובזה, ***סי' צ"ט אות י' ד"ה ועפי"ז).***
      13. ***שערי דעה (סי' צ"ז ס"ק א') – "ובאמת העולם נהגו בזה איסור".***
      14. ***שבילי דוד (סי' קכ"א אות ו' ד"ה ולענין).***
      15. ***עצי העולה (הכשר כלים*** סעי' ***מ"ו).***
      16. ***אג"מ (יו"ד*** ח"א ***סי' מ"ג ענף ו' ד"ה וניחא, סי' מ"ד,*** ח"ג סי' כ"ה ד"ה אבל***).***
      17. ***באר משה (***ח"ג ***סוף סי' ק"ה) – "מצאתי בערוה"ש ... ומי ישמע להקל במקום מנהג לאסור, וכ"כ קמוח"ז מרן החתם סופר זכ"ע (שם) שמנהג ישראל לאסור".***
      18. חשב האפוד (הליכות חנוך פרק ב' אות ס"ט).
      19. שרגא המאיר (ח"ד סי' ע"א אות ג') ***– "***כל האחרונים מביאים המנהג, ואין אחר המנהג כלום".
      20. ציץ אליעזר (ח"ח סי' כ' סוף אות ו') – "ולדידן אין להגעיל בכלל מבשר לחלב".
      21. ***שערים מצויינים בהלכה (סי' מ"ו ס"ק ז').***
      22. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' ל"ד אות נ"ד) – "אסור".
      23. להורות נתן (ח"א סי' ל"ד, סי' ל"ה, ***ח"ז*** סי' ס"ב אות ה') - לשונו מובא לקמן
      24. ***הגריש"א זצ"ל (פסקי הלכות קרול יו"ד אות ט',*** אשרי האיש יו"ד פרק ה' אות ***ל"ג) – "אסור להגעיל כלי מחלב לבשר (או להיפך)".***
      25. מעדני השלחן (סי' צ"ג ס"ק ***ב').***
      26. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"ג עמ' כ' אות ח'***,*** ח"ז עמ' כ"ד אות ח',ח"ט ***עמ' כ"ד סעי' ט"ז,*** חי"ד עמ' כ"א אות ח'***, בענייני יו"ד עמ' ל"ח סעי' ג').***
      27. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק ד' ד"ה במ"ב).
      28. אורחות הבית (פרק י' אות ו', סוף הע' נ"ג).
      29. ***בדה"ש (***סי' פ"ט ***ס"ק קי"ב).***
      30. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' קס"ד).
      31. נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק פ"ה סעי' א').
      32. ***פתחי הלכה (ארטסקרול, עמ' רי"ז,*** מטבח הכשר עמ' קמ"ח***).***
      33. ***נועם הלכה (סי' ג' סעי' י').***
      34. ***ריח הבשם (עמ' פ"ו).***
      35. הל' בשר בחלב (פרק ד' סעי' י"ח).
      36. חלקת בנימין (סי' קכ"א ס"ק ל"ג)***.***
      37. ***לבושי עז (סי' צ"ד סעי' ה' תמצית אות ט').***
      38. הכשרות (פרק ג' סעי' ה')***.***
      39. הבית בכשרותו (הגעלת כלים ריש סי' ב')***.***
      40. הל' בב"ח (הופשטטר, פרק ג' סעי' פ"ג, פרק י"ב סעי' נ"ט) – "**והמנהג הוא שלא לעשות אפילו פעם אחת**, כלומר ...".
          1. ***לחם הפנים (סי' קכ"א ס"ק ד'), בית דוד (סי' קכ"א על סעי' ד') – "ונ"ל דיסור מכלי חלב כשרוצה להכשיר לאכול בו בשר צריך להסיר החרוצי' שרושמין בו הכלי חלב לסימן שהוא של חלב ופשוט הוא".***
   2. *מיקל****.***
      1. ***ערה"ש (או"ח סי' תק"ט סעי' י') – "וכתב המג"א סקי"א דמזה ראיה דמותר להכשיר מבשר לחלב ומחלב לבשר דלא כדמרגלא בפומי דאינשי שאסור מטעם דא"כ לא יהיה לאדם רק כלי אחד ויגעילנו תמיד ואתי למיטעי ע"ש ובאמת דבר תמוה הוא וכי ביכולתנו לגזור גזירות מדעתינו ועוד דבשבת ט"ז: בטומאה ישנה דגזרו חכמים כעין זה אמרו משום גדר מי חטאת או שארי טעמים ע"ש אבל בלא"ה היתר גמור הוא".***

***ערה"ש (יו"ד סי' פ"ט סעי' י"ז, סי' קכ"א סעי' י"א [לשונו מובא לקמן]) – "***יש מי שרוצה לומר שאין להגעיל כלי של בשר לשל חלב או להיפך מטעם שמא לא יהיה לו רק כלי אחת ויגעילנה מבשר לחלב ומחלב לבשר ואתי למיטעי וחומרא יתירא היא **ואין לנו לגזור גזירות מדעתנו*".***

* 1. *בני ספרד****.***
     1. ***מיקל.***
        1. פר"ח (יו"ד סי' צ"ז ס"ק א') – "נחוש לכלים ונאסר להגעיל כלי מיוחד לבשר לעשותו של חלב שהרי בכלי נמי ליכא היכר וישכח ויבשל בו בשר כמו עד עכשיו אלא איני רואה לדברים אלו עיקר ואין לנו לגזור גזרות מדעתינו בדבר שלא נזכר בתלמוד אולי ישכח".
           1. ***ימי שלמה (דף סז ע"א) – "דע"כ לא התיר הפר"ח אלא היכא דמיוחד ליה לכלי אחר ההגעלה למאי דהכשירו ולא יחזור עוד להשתמש בו תשמישיה קמא בהא דוקא הוא דליכא למיחש דילמא אשקלי דכיון דאסח דעתיה מתשמיש הה' מדכר דכיר".***
        2. ערך השלחן (***יו"ד סי' צ"ה ס"ק י"ג,*** סי' צ"ז סוף ס"ק ב') – "ודאי מותר להגעיל כלי חלב שאינו ב"י להשתמש בו בשר".
        3. מחזיק ברכה (או"ח סי' תק"ט ס"ק ב') – "ובמקומותינו נוהגין להגעיל כלי חלב שאינן בני יומן להשתמש בהם בשר וכן איפכא ולא חשו לחומרות אלו".
        4. ***כה"ח (סי' תק"ט ס"ק מ"ה) – "המחזיק ברכה ...".***
        5. ***יביע אומר (***ח"ג ***יו"ד סי' ד',*** ח"ד ***יו"ד סי' ה' אות ב') – "***אין להתיר בזה לאלו שנהגו וביחוד בארצות אשכנז. מ"מ לדידן מיהא יש להקל".
        6. אורחות הבית (פרק י' אות ו', הע' מ"ד).
        7. ***ילקוט יוסף (יו"ד סי' פ"ט סעי' פ"ב, קיצור שו"ע יו"ד סי' פ"ט סעי' פ"ב) – "מותר להגעיל כלי בשר בכדי להשתמש בהם למאכלי חלב, וכן להיפך מכלי חלב לבשר, ואין לנו בני ספרד שום מנהג להחמיר בזה. אבל בני אשכנז נהגו להחמיר בזה, ואין להתיר בזה לאלו שנהגו להחמיר, וביחוד בארצות אשכנז, ונהרא נהרא ופשטיה".***
        8. ***על פי התורה (כי תשא, פרק כ"ו סעי' ג').***
        9. ***דברי בניהו (חי"א סי' נ"ט, חט"ו סי' ל"ג) – "וכבר העיד בגודלו הרב חיד"א בשיורי ברכה וכן בספרו במחזיק ברכה דנהגו להתיר באופן והוא לא בן יומו, וכן הסכימו רבים מחכמי הספרדים ולכן מה שכתב המג"א להחמיר בזה אין מנהג זה נהוג בנינו אלא שפיר יש להתיר".***
        10. נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק פ"ה סעי' א') – "והספרדים לא קבלו הך מנהג".
        11. מטבח הכשר (ארטסקרול, פרק ה' הע' קמ"א).
        12. הכשרות (פרק ג' סעי' ה').
        13. הבית בכשרותו (הגעלת כלים סי' ב').
  2. *שינוי מבשל לחלב בקיעות****.***
     1. לכו"א אסור מדינא.
        1. הל' בב"ח (הופשטטר, פרק ג' הקדמה לסעי' פ"ג) – "שלעשות כן באופן קבוע אסור מן הדין".

הל' בב"ח (הופשטטר, פרק י"ב הע' קע"ד) – "שהמעיין במג"א יראה שהביא ד' הגמרא (חולין הנ"ל) שאם יש לו רק כלי א' ומגעילנו כל פעם שמשתמש בו הוא ודאי אסור משום תקלה ועל דין זה הסמיך המנהג שלא להכשיר כלל אפי' פ"א שאם יעשה כן יבוא לכך שיהיה לו רק כלי א' וכו' ע"ש, שנר' מבואר **שבאופן קבוע הוא איסור מעיקר דינא דגמ'** ורק באופן חד פעמי הוא מתורת מנהג ... [ויעויין בכה"ח (תקט סקמ"ה) בשם המחז"ב שבמקומו לא היה המנהג להחמיר, ע"ש, ולפי האמור **גם הם יודו שבתדירות אסור**]".

* + 1. מראי מקומות.
       1. האג"מ (יו"ד ח"ב סי' מ"ו ד"ה ונראה) – "כדמצינו במג"א סימן תק"ט ס"ק י"א בטעם שנוהגין איסור להגעיל כלי חלב לאכול בו בשר או איפכא ואף ע"י ליבון אוסרין מהטעם שכתב בשם הר' בנימין מפוזנא ששמע ממהר"ם יפה שאם יעשה כן לעולם לא יהיה לו רק כלי אחד ויגעילנו כל פעם שישתמש בו וזה אסור דלמא אתי למטעי כדאיתא בחולין דף ח', וכוונתו על הא דמצריך ר' יהודה אמר רב שני סכינים לטבח אחד לבשר ואחד לחלבים משום שמא ישתמש אחר חלבים לחתוך בו בשר בלא קנוח, הרי חזינן דשייך לאסור אף שאין שום איסור בהכלי דאחר הגעלה וליבון הא ליכא שום בליעה, בשביל חשש שיבא למטעי. אבל א"כ חזינן מלשון הגמ' דאינו איסור ממש דהא לא אר"י אמר רב בלשון איסור דסכין שמחתך בו חלבים אסור לחתוך בו בשר אף ע"י קנוח, אלא **אמר בלשון צריך שלשון זה משמע שלא אסרו ממש דבר זה** אלא שהצריכוהו לכתחלה שיהיו לו שני סכינים ולא יסמוך על עצמו שיקנח אחר חתיכת החלבים, שלכן משמע שאם נאבד סכינו שמחתך בו בשר ובא לשאול אם יכול לקנח סכינו דחלבים ולחתוך בו בשר שמוכרח ליתן להקונים שיהיה מותר, וכמעט שהוא מוכרח שהא לא מצינו שאסרו לסכין שהיה מיוחד אצל טבח לחלבים שיהיה אסור להכשירו שיהיה מעתה סכין כשר, וכמו שמותר לאחרים אין שייך שיהיה אסור לדידיה, ואחר שיהיה כשר לא שייך שיאסרו מלחתוך בו חלבים ולאוסרו. הרי נמצא בהכרח שלא אסרו ממש אלא שאסרו את הטבח מלסמוך על זהירותו וזריזותו לקנח אחר חתיכת החלבים, שלכן בהזדמנות בשעת הדחק יהיה מותר".
  1. *דעת* ***הטור (סי' קכ"א סעי' ב'(ב)), הו"ד בט"ז (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ב') – "וכן אם מגעיל כלי של בשר לאכול בו חלב או איפכא צריך שלא יהא בן יומו".***
     1. ***מיקל – ערה"ש (יו"ד סי' קכ"א סעי' י"א,*** "ואף שיש מי שסובר שבכלל אין להכשיר מבשר לחלב או מחלב לבשר [עי' מג"א סי' תק"ט בשם הר"ב מפוזנא] אין לחוש בזה כלל ואין לנו לגזור גזרות מדעתנו מה שלא גזרו חז"ל וכן מבואר להדיא מדברי הטור בסי' זה שכתב וכן אם מגעיל כלי של בשר לשל חלב או איפכא צריך שלא יהא בן יומו וכו' עכ"ל"***).***
     2. ***י"ל בשעת הדחק –*** פמ"ג (סי' תנ"ב א"א ס"ק י"ג, "ושעת הדחק יראה דמותר לכתחלה, עיין יורה דעה [סימן] קכ"א בטור והט"ז [שם ס"ק ב] הביאו דמותר").
     3. ***אולי לא נתפשט המנהג – דברי מלכיאל (***ח"ד ***סי' ס', "***ובפמ"ג סי' תנ"ב בא"א סקי"ג כתב דבשעה"ד שרי להגעיל מבשר לחלב והביא דברי הטור סי' קכ"א. שהובא בט"ז שם סק"ב. נראה מזה שהבין שהמנהג היה גם מכבר. ולזה הוכרח ליישב דבשעה"ד שרי ובזה איירי הטור והט"ז שם. וכ"נ במג"א סי' תק"ט שהביא מנהג זה בשם הר"מ יפה שהיה בדורו של הרמ"א. אכן לענד"נ דהט"ז לא איירי בזה. רק איירי מעיקר הדין. וגם אולי אז לא נתפשט מנהג זה במקומו של הט"ז").
     4. מראי מקומות – ***יביע אומר (***ח"ג ***יו"ד סי' ד' אות ב').***
  2. **בשעת הדחק**.
     1. מיקל ***–*** פמ"ג (סי' תנ"ב א"א ס"ק י"ג, לשונו מובא לעיל), ***דעת תורה (סי' תק"ט על סעי' ה' ד"ה וע"ע),*** ***שערים מצויינים בהלכה (סי' מ"ו ס"ק ט'),*** ***באר משה (***ח"ג ***סי' ק"ה סוף אות א'),*** פסקי תשובות (אות ט"ז), הל' בשר בחלב (פרק ד' סוף סעי' י"ט), חלקת בנימין (סי' קכ"א ציונים ס"ק פ"ז), ***פסקי תשובות (אות ט"ז)***, הכשרות (פרק ג' סעי' ה' אות א'), הל' בב"ח (הופשטטר, פרק ג' סעי' פ"ד, פרק י"ב סעי' נ"ט).
     2. מראי מקומות – ***דברי מלכיאל (***ח"ד ***סי' ס', לשון מובא לעיל)***.
  3. *בדיעבד****.***
     1. ***מיקל – מהרש"ם (***ח"ב ***סי' רמ"א,*** ח"ג ***מפתח סי' ר"ח, "***נ"ל דאם הגעיל מבשר לחלב ונשתמש בו אין חשש איסור בדיעבד***"),*** אג"מ (יו"ד ח"ב סי' מ"ו ד"ה אבל), ***שערים מצויינים בהלכה (סי' מ"ו ס"ק ז'), באר משה (***ח"ג ***סי' ק"ה אות ב'), בדה"ש (סי' פ"ט סעי' ד' ד"ה שני, עמ' ע"ז),*** הל' בשר בחלב (פרק ד' סעי' כ')***, על פי התורה (פר' כי תשא פרק כ"ו סעי' י"ב),*** חלקת בנימין (סי' קכ"א ציונים ס"ק פ"ז)***, פסקי תשובות (אות ט"ז),*** מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' קמ"ט)***.***
  4. ***מראי מקומות – שו"ת הרא"ש (כלל כ' אות כ"ה,*** "וכפות וקערות של עץ שאכלו בהן רותח, מגעילן במים רותחין ומותר לאכול בהם חלב"), ***שד"ח (אסיפת דינים מערכת ה' אות ל"ו), דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק נ"ט), משמרת שלום (סוף סי' פ"ט, מש"ז),*** הגר"ד פיינשטיין זצ"ל (קונ' יד דודי עמ' קל"ו אות ***מ"ט), פרי הדר (סי' פ"ט סביב לפרי ס"ק כ'),*** אוצר דברי הפוסקים (סי' צ"ז אות ל"ו)***.***
  5. **דמיון ליו"ד סי' פ"ט סעי' ד'**.
     1. מראי מקומות – ***שערים מצויינים בהלכה (סי' מ"ו ס"ק ז').***
        1. בינת אדם (או"ה כלל ל"ט) – "ומה שהקשה הש"ך על רש"ל בסימן צ"ו נראה לי דלא קשה מידי דכוונת רש"ל הוא כמו שכתב המגן אברהם בסימן תק"ט דלכן אסור להגעיל מחלב לבשר שיבוא לטעות וזהו שכתב רש"ל דאינו נכון".
        2. ***אבן יקרה (יו"ד סי' ל"ה) – "שלא בשעת הדחק ... דבאמת המנהג הזה יסודתו בהררי קודש והובא בש"ע לא לבד במג"א הנ"ל גם בהגהת רמ"א יו"ד סוף סימן פ"ט".***
        3. ***ציץ אליעזר (***ח"ט ***סי' ל"ח אות א' ד"ה והגע) – "גם הרמ"א ביו"ד סי' פ"ט סעי' ד' פוסק נמי כהאי מנהגא שכותב המג"א, והוא, דאע"פ דמדינא סכין שחותכין בו בשר מותר ע"י נעיצה בקרקע לחתוך בו פת לאכול עם גבינה, וכן להיפך, מ"מ כבר נהגו כל ישראל להיות להם שני סכינים ולרשום אחד מהם שיהא לו היכר ושאין לשנות מנהג ישראל".***
        4. ***יביע אומר (***ח"ד ***יו"ד סי' ה' אות ג') –*** "מנהג זה שאין להגעיל כלי מבשר לחלב או להיפך ... מבואר בדברי הרמ"א בהגה (ס"ס פט) וז"ל, אבל כבר נהגו כל ישראל להיות להם ב' סכינים, ולרשום אחד מהם, שתהא לו היכר, ונהגו לרשום של חלב, ואין לשנות מנהג ישראל. וע' בט"ז שם. הרי שמצינו מנהג כזה בד' הרמ"א. ע"כ. והנה כבר קדמו בזה בשו"ת אבן יקרה (חיו"ד ס"ס לה) שכ' להביא סמך למנהג זה מד' הרמ"א הנ"ל. ע"ש. אך מ"מ אין מזה ראיה גמורה, שהרי ידוע מה שפירש רש"י בחולין (קיב רע"א), דסתם קערה נקיה היא, אבל סכין פעמים ששמנוניתה עליה ואינו ניכר. ע"ש ... וא"כ י"ל דמש"ה שפיר נהגו בסכין ליחד אחד לבשר ואחד לחלב משא"כ שאר כלים. ובפרט שלא הותרו אלא ע"י מעשה רב של הגעלה, ויש היכר גדול לדבר. (וע' סוכה טו ובפרש"י שם.) ומ"מ נראה דאה"נ שנכון לאחינו האשכנזים להחמיר בזה כמנהגם הקדום".
           1. דין מיוחד בסכין ***–*** ***יביע אומר (***ח"ד ***יו"ד סי' ה' אות ג').***
           2. ה"ה בקדרה ***– אבן יקרה (יו"ד סי' ל"ה).***
           3. **יש לחלק** בין נעיצה להגעלה. [נעיצה שייך גבי בנ"י, משא"כ הגעלה (לפי השער המלך, אין מקור לגזירה). ועוד, דהסכין אחר נעיצה עדיין בשרי, משא"כ אחר הגעלה הוי פרווה].
  6. *טעמים לאיסור הגעלה מבשר לחלב ולהיפך****.***
     1. ***דלמא אתי למטעי – מג"א (סי' תק"ט ס"ק י"א, לשונו מובא לעיל), קיצור השל"ה, הו"ד ב***לחם הפנים (סי' קכ"א ס"ק ד', לשונו מובא לקמן),יד אליעזר (סי' קכ"א ס"ק ג', לשונו מובא לקמן), הגר"מ בריסק זצ"ל (אבד"ק טושנאד, בס' ירושת פליטה סי' כ' ד"ה ***ובהיותי, לשונו מובא לקמן)***, אג"מ (יו"ד ח"א סי' מ"ג ענף ו', לשונו מובא לקמן), ***שבט הלוי (ח"ט סי' קס"ח, לשונו מובא לקמן),*** מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' קמ"ח)***,*** נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק פ"ה הע' א'),הכשרות (פרק ג' הע' י"ב)***,*** הל' בב"ח (הופשטטר, פרק ג' סעי' פ"ג)***.***
        1. זה השלחן (ח"א יו"ד סי' קכ"א) – "שאפי' לדעת המחבר שפסק שלכלי זכוכית די בשטיפה בעלמא, גם כן אין לנהוג בהנהגה כזו להשתמש תמיד בכלי אחד לבשר ולחלב ע"י שטיפה, חס מלהזכיר. כי יש לחוש מחמת המהירות או בלילה שאינו רואה לא ישטפנו וידיחנו כ"כ טוב ויבא אח"כ לידי איסור בב"ח, והוא כ"ש ממה שכתב המג"א באור"ח סי' תק"ט סקי"א דהעולם נוהגים איסור בדבר להגעיל מכלי בשר לכלי חלב, וכתב שם הטעם, שאם יעשה כן לעולם לא יהיה לו רק כלי אחד ויגעילנו כל פעם שישתמש בו וזה אסור, דילמא אתי למיטעי, וא"כ כ"ש הכא שיש לחוש כנ"ל".
     2. ***פן יבא להגעיל אותו כשהוא בן יומו.***
        1. ***שער המלך (הל' יו"ט פרק ד' ריש הל' ח') – "וכ' הרב מג"א ... ולפי הנראה דאשתמיט מיניה מ"ש הסמ"ק סי' קצ"ט וז"ל להגעיל כלים דכתיב כו' ודוקא בכלי שאינו בן יומו כו' וכן להכשיר הכלי על ידי הגעלה עצמה אסור כל זמן שהוא בן יומו ודוקא דרך הגעלה אסור בבן יומו כו' אבל דרך ליבון מותר כו' וכן להגעיל כלי של בשר בן יומו להשתמש בו חלב אסור כו' ע"ש הרי בהדיא שכתב דכלי של בשר שאינו בן יומו מותר להגעילו לבשל בו חלב כדרך שמותר להגעיל כל כלים האסורים שאינן בן יומן ומ"ש הטעם משם מוהר"ם יפה והביא ראיה מפ"ק דחולין יראה שאין ראיה משם כמו שיראה המעיין ולי נר' טעם למנהג שהחמירו על עצמן שלא להגעיל כלי של בשר שאינו ב"י להשתמש בו חלב, פן יבא להגעיל אותו כשהוא בן יומו, דאז מדינא אסור, כמ"ש הסמ"ג, ודוקא כלי של איסור לא חששו, משום דאי אפשר בלאו הכי, מה שאין כן בכלי של בשר, כיון שיכול להשתמש ממנו, גזרו דילמא אתי להגעיל כשהוא בן יומו, ומה שהתירו ללבן הטרפא כדי לאפות בו פשטידה, התם שאני, דאפילו בבן יומו מותר ללבנו, כמ"ש הסמ"ק, כן נ"ל נכון טעם למנהג".***
     3. ***חיישינן לשיטת הרי"ף גבי דשיל"מ.***
        1. ***אריה דבי עילאי (או"ח סי' ח' לסי' תק"ט) – "דמי הגעלה מקבלים טעם בשר שנבלע במי הגעלה והוי דשיל"מ ולא בטיל וחוזר ונבלע בכלי א"כ לכתחילה חיישינין לשיטת הרי"ף ולכך נזהרים העולם מלהגעיל כלי בשר להשתמש בו חלב או איפכא".***
        2. ***ערוגות הבשם (סי' צ"ט אות י' ד"ה ועפי"ז) – "ואפשר לומר דהטעם הוא ע"פ שיטת הרי"ף דמה שיש לו היתר עכשיו לבשר או לחלב לא בטיל אף בשאינו מינו. ולפי"ז חלב במים לא בטל לאוכלו בבשר. א"כ כשמגעילים כלי בשר או חלב לא מתבטל הבשר או החלב במי הגעלה וחוזרים ונבלאים בהכלי. ואף ע"ג דהוי המים אינו מינו לא בטיל כשיש לו היתר עכשיו דהוי דבר שיל"מ ולא בטיל ... ולכן המנהג בזה להחמיר דחוששים לשיטת הרי"ף ... כן נ"ל נכון בטעם מנהג זה. ועפי"ז מיושב מה שהקשה ע"ז המג"א ממ"ש המחבר שם דמותר ללבן ביו"ט כלי של חלב בשביל לאפות פשטידא של בשר ע"ש. דבליבון לא שייך טעם זה לאסור כלל. ואין מזה ראיה להגעלה ולק"מ".***
        3. ***דברי מלכיאל (***ח"ד ***סי' ס' ד"ה ובאמת) – "ולענ"ד י"ל הטעם בזה שחששו לשיטת הרי"ף פ' גה"נ והר"ן בנדרים (דף נ"ב) שכתבו דפת שאפאה עם הצלי אסור לאכלו בכותח. דאף דריחא לאו מילתא והוי רק משהו. מ"מ כיון דאפשר לאכלו עם בשר הוי דבר שיש לו מתירין ולא בטל בס' יעו"ש. ונהי דרוב הפוסקים חולקים על הרי"ף בזה ומקשים עליו מהא דיבמות (דף פ"ב ע"א). מ"מ באשר ענין כזה הוא מעשים בכל יום להגעיל מבשר לחלב או להיפוך. לזה נהגו לחוש להחמיר כדעת הרי"ף. ולזה לא מהני הגעלה אף בששים. דהא בהגעלה ידוע שנשאר בכלי עכ"פ משהו. ובדשיל"מ לא בטל. ואף באינו ב"י חששו לשיטת הפוסקים דס"ל דנטל"פ הוי כמשהו כמ"ש התו' בפסחים (דף ל'). וכן נהגו להחמיר בפסח כשיטה זו ע' או"ח סי' תמ"ז ס"ה. ואף להסוברים דלא הוי כמשהו. מ"מ י"ל שחששו שאם יראו שמועיל הגעלה באב"י. לא ידעו להבחין ויגעילו גם ב"י. וע' בשעה"מ פט"ו מהמ"א. ואף דבאיסור בלוע קיי"ל בסי' ק"ב דל"א דשיל"מ. מ"מ הרי הרי"ף איירי ג"כ רק בבלוע ומ"מ כתב דהוי דשיל"מ. ועפ"ז א"ש מ"ש הפוסקים דלפסח מותר לשנות דכיון שצריך הגעלה בשביל פסח. ממילא מהני ההגעלה גם לזה. כי היכי דלא ליהוי כי חוכא ואיטלולא. שלענין איסור חמץ הועילה ההגעלה ולא לענין בב"ח. ואי נימא שנחמיר בשביל זה שלא תועיל ההגעלה גם לענין חמץ. א"כ תו לא הוי דשיל"מ. דהא יהא אסור להשתמש בו בפסח גם בבשר. ומה שיהא מותר אחר פסח לא מיקרי דשיל"מ וכמ"ש הפוסקים גבי חמץ עיין אחרונים ביו"ד סי' ק"ב ס"ד ואו"ח סימן תמ"ז. ובלא"ה כבר פלפלו האחרונים אם יש שני איסורים ואחד הוא דשיל"מ אי מהני ביטול. וכן בספק אם הכלי הוא של בשר או של חלב שרי להגעיל דהא לא הוי דשיל"מ. וכן ליבון י"ל דשרי משום דבליבון אין נשאר כלום ושרי גם בדשיל"מ. ולפ"ז יש לדון דאף דקיי"ל בסי' תנ"א ס"ד וע"ש באחרונים דהיכא דבלע התירא סגי בליבון קל שהקש נשרף עליו. וא"צ שיהו ניצוצות ניתזין. מ"מ י"ל דזה רק היכא שאח"כ הוא איסור גמור כמו חמץ. ולזה אף שישאר משהו בכלי יובטל אח"כ בס'. ולזה לא חשו אם אינו מלובן כראוי. דהא משמע דליבון קל הוי כהגעלה שנשאר בכלי משהו. אבל בנ"ד שהחשש הוא משום דשיל"מ וצריך שלא ישאר אף משהו. י"ל דבעינן ליבון גמור".***
     4. ***שמא לא יהיו רותחים יפה יפה.***
        1. ערוגות הבשם (סי' ע"ג ס"ק א') – ***"טעם נכון. כיון דהכלי היתר הוא ויכולים לאכול בה בשר או חלב לכך אין להגעיל מבשר לחלב או להיפך. א"כ זה הוי לכתחלה מה שמגעילים מבשר לחלב או להיפך. ולכך בזה יש לגזור שמא לא יהיו רותחים יפה יפה כמו שגוזרים בחליטה מה"ט. ודווקא כלי של איסור מותר להגעיל דהוי דיעבד משו"ה לא גזרו ... ולפי" מיושב ג"כ מה שהוכיח שם המג"א ... ולמ"ש אין בזה הוכחה כלל. דבליבון ודאי שרי אף מבשר לחלב. אבל בהגעלה אין להגעיל כיון דאין אנו בקיאים ושמא לא יהיו רותחים כ"כ כנ"ל".***
     5. ***הוי כמבטל איסור לכתחלה.***
        1. ערוגות הבשם (סי' פ"ד ס"ק ז' ד"ה ובזה) – "יש טעם נכון. דהא לבטל חלב בס' לאכול אח"כ עם בשר הוי ג"כ מבטל איסור לכתחלה ... משו"ה אין להגעיל כלי מבשר לחלב או להיפך דהא ע"י הגעלה מתבטל במים וחוזר ובולע ומיקרי מבטל איסור רק שאין כוונתו לבטל וגם א"א באופן אחר. אבל מבשר לחלב אין להגעיל ולבטל לכתחלה במים. כיון דאפשר לעשות בהיתר כמו שהיה מקודם לשמש בו בשר ... ובזה נסתר הראיה שהביא המג"א ... דשאני ליבון דאין כאן ביטול איסור כלל דהאיסור כלה ונשרף. אבל בהגעלה דמתבטל במים".
        2. ***שערי דעה (סי' צ"ז ס"ק א') – "טעם אחר, דהנה באמת רבים מתקשים בהיתר הגעלה דהוי כמבטל איסור לכתחילה ... וי"ל דלא סמכינן על היתר הגעלה אלא בכלי איסור דכיון דאי אפשר בענין אחר הוי כדיעבד אבל בבשר בחלב לא סמכינן"***.
     6. ***מראי מקומות – ימי שלמה (דף סו ע"ד),*** אוצר דברי הפוסקים (סי' צ"ז אות ל"ז), ***לבושי עז (סי' צ"ד סעי' ה' תמצית אות ט')***.

1. ***כללים.***
   1. ***הכשר לצורך*** *פסח****.***
      1. ***מיקל, יכול להחליף מבשר לחלב.***
         1. ***פמ"ג (א"א סוף ס"ק ל') – "ומ"מ בפסח י"ל דמגעילין מבשר לחלב כי לא שייך חששא פעם אחת בשנה, ונזהר הוא".***
         2. ***חת"ס (שו"ת יו"ד סי' ק"י, חי' חת"ס יו"ד סוף סי' קכ"א) –*** "וקדרה של בשר לא נהיגינן להכשירו לחלב וכן בהיפוך כמ"ש מג"א בהלכות י"ט ולא משכחת אלא במכשירו בלאו הכי לצורך י"ט של פסח שאז אני נוהג להתיר להחליף הכלים כרצון איש ואיש מבשר לחלב וכן בהיפוך כיון שלא היה ההכשר לכוונת בשר וחלב רק לכוונת חמץ אז ליכא למיחש למ"ש מג"א בהלכות י"ט"***.***
         3. פת"ת (יו"ד סי' קכ"א סוף ס"ק ז'***) –*** "ח"ס".
         4. ***בית דוד (סי' קכ"א על סעי' ד', סוף סי' פ"ט).***
         5. ***מ"ב (סוף ס"ק י"ט, שעה"צ סי' תנ"ב ס"ק כ') – "וכתב בתשובת ח"ס סי' ק"י דהיכא דהגעיל לצורך פסח הוא נוהג להתיר להחליף מבשר לחלב או איפכא כיון שלא היתה כונת ההכשר לצורך זה".***
         6. ***מהרש"ם (***ח"ב ***סי' רמ"א).***
         7. ***שבילי דוד (סי' קכ"א אות ו' ד"ה ולענין).***
         8. שו"ת הריב"ד (יו"ד ריש סי' י"ב).
         9. מנחת פתים (סי' תק"ט).
         10. יד אליעזר (סי' קכ"א ס"ק ג' ד"ה ולא).
         11. ***שד"ח (אסיפת דינים מערכת ה' אות ל"ו ד"ה וכתב).***
         12. ***שו"ת ערוגת הבושם (או"ח סי' קי"ט ד"ה שם במחה"ש).***
         13. ***דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק נ"ט ד"ה ועיין בשו"ת).***
         14. משמרת שלום (על מש"ז סוף סי' פ"ט, סי' קכ"א דין י"ט).
         15. ***שערים מצויינים בהלכה (סי' מ"ו ס"ק ט', סי' קט"ז ס"ק ט"ז).***
         16. ***באר משה (***ח"ג ***סי' ק"ה אות א').***
         17. הגריש"א זצ"ל (פסקי הלכות קרול ***יו"ד אות ט',*** אשרי האיש יו"ד פרק ה' אות ל"ג***).***
         18. ציץ אליעזר (ח"ח סי' כ' סוף אות ו'***) –*** "ולדידן אין להגעיל בכלל מבשר לחלב, אם לא שמגעילים בין כך לפסח, כידוע".
         19. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' ל"ד אות נ"ד) – "יכול אח"כ להפכו לחלבי או בשרי כרצונו".
         20. מעדני השלחן (סי' צ"ג פאר השלחן ס"ק ד').
         21. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"ג עמ' כ' אות ח', ח"ז עמ' כ"ד אות ח', חי"ד עמ' כ"א אות ח').
         22. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק ד' ד"ה במ"ב).
         23. אורחות הבית (פרק י' אות ו').
         24. ***בדה"ש (ס"ק קי"ב).***
         25. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' קס"ד).
         26. קיצור שו"ע (בב"ח ח"א סי' ט' אות י"ב).
         27. נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק פ"ה סעי' א').
         28. ***ילקוט יוסף (סעי' פ"ב, קיצור שו"ע יו"ד סי' פ"ט סעי' פ"ב) – "אם הגעיל את כלי הבשר להכשירן לפסח, מותר להשתמש בהם אחר כך למאכלי חלב, וכן להיפך".***
         29. *ושאר פוסקים* ***- דברי בניהו (חי"א סי' נ"ט, חט"ו סי' ל"ג),*** ***נועם הלכה (סי' ג' סעי' י'), ריח הבשם (עמ' פ"ו),*** הל' בשר בחלב (פרק ד' סעי' י"ח), ***על פי התורה (פר' כי תשא פרק כ"ו סעי' ה'),*** חלקת בנימין (סי' קכ"א ס"ק ל"ג)***,*** מטבח הכשר (ארטסקרול, ריש עמ' קמ"ט)***,*** הכשרות (פרק ג' סעי' ה' אות ב')***,*** הבית בכשרותו (הגעלת כלים סי' ב')***,*** סידור פסח כהלכתו (פרק ז' סעי' כ"ג)***,*** הל' בב"ח (הופשטטר, פרק ג' סעי' פ"ה, פרק י"ב הע' קע"ה),הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל, לשונו מובא לקמן)***.***
             1. אפילו על דעת לשנות – ***שרגא המאיר (***ח"ד ***סי' ע"א אות ה', ח"ו סי' כ"ב, "ואם מותר לכתחילה להגעיל על פסח כדי לשנות, הנה מלשון האשל אברהם הנ"ל (מהגה"ק מבוטשוטש זצ"ל) 'וע"י היכר מתירים', משמע אם יש היכר יש להתיר, וכאן הלא יש היכר שהגעיל על פסח ממילא יש להתיר").***
      2. **הטעם**.
         1. ***משום שלא שייך חששא פעם אחת בשנה, ונזהר הוא – פמ"ג (א"א סוף ס"ק ל', לשונו מובא לעיל)***.
         2. כיון שלא היה ההכשר לכוונת בשר וחלב רק לכוונת חמץ אז ליכא למיחש – ***שו"ת חת"ס (יו"ד סי' ק"י, לשונו מובא לעיל), מ"ב (סוף ס"ק י"ט, שעה"צ סי' תנ"ב ס"ק כ', לשונו מובא לעיל).***
            1. ***הנ"מ בין הטעמים –*** חמדת משה (יו"ד סי' מ"ד, לשונו מובא לקמן),חלקת בנימין (סי' קכ"א ציונים ס"ק צ"א, לשונו מובא לקמן).
   2. *להטריף כלי ע"מ להגעילו ולשנותו****.***
      1. ***מיקל, יכול להחליף מבשר לחלב.***
         1. ***פמ"ג (סי' תק"ט א"א ס"ק י"א).***
         2. ***מ"ב (סי' תק"ט ס"ק כ"ה) – "והפמ"ג כתב דהמנהג להטריף מקודם".***
         3. ***מהרש"ם (***ח"ב ***סי' רמ"א).***
         4. ***יד יהודה (***סי' פ"ט ***בקצר ס"ק ל"ו).***
         5. יד אליעזר (סי' קכ"א ס"ק ג' ד"ה ולא***) –*** "פרמ"ג ... ולכאורה דבריו תמוהים דא"כ הדר שייך החששא שכתב המג"א שיעשה כן לעולם ולא יהיה לו רק כלי אחד, ויטריפנו ויגעילנו כל פעם שישתמש, וזה אסור דלמא אתי למטעי. וא"כ מה הועילו בתקנתן, דאכתי יעשה כן לעולם. **ונ"ל דס"ל להפרמ"ג דכולי האי לא חיישינן שיטריפנו ויגעילנו כל פעם שישתמש**, ולכן נוהגים להטריף מקודם".
         6. *ושאר פוסקים* ***-*** משמרת שלום (על מש"ז סוף סי' פ"ט), ***עצי העולה (הכשר כלים*** סעי' ***מ"ו),*** חשב האפוד (הליכות חנוך פרק ב' אות ס"ט), ***שערים מצויינים בהלכה (סי' מ"ו ס"ק ז'),*** הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' ל"ד אות נ"ד), מעדני השלחן (סי' צ"ג פאר השלחן ס"ק ד'), חוט שני (פסח פרק י' ס"ק ד' ד"ה ואמנם), נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק פ"ה סעי' ד'), הגר"ד פיינשטיין זצ"ל (קונ' יד דודי עמ' ק"מ אות ו'), ***נועם הלכה (סי' ג' סעי' י'),*** הל' בשר בחלב (פרק ד' סעי' י"ח),פסקי תשובות (אות ט"ז)***, על פי התורה (כי תשא, פרק כ"ו סעי' ו'),*** חלקת בנימין (סי' קכ"א ס"ק ל"ג)***,*** סידור פסח כהלכתו (פרק ז' סעי' כ"ג),מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' קמ"ט)***,*** הכשרות (פרק ג' סעי' ה' אות ד')***,*** הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל, לשונו מובא לקמן)***,*** הל' בב"ח (הופשטטר, פרק ג' סעי' פ"ה)***.***
            1. *צריך ליזהר* ***שלא להטריף כלי בשרי*** *בן יומו* ***עם חלב [או להיפך] כדי להטריף, מצד איסור בישול בב"ח –*** מטבח הכשר (ארטסקרול, פרק ה' הע' קמ"ד)***,*** הל' בב"ח (הופשטטר, פרק ג' סעי' פ"ה)***.***
            2. ***יש לדון אם יש בעיה לבשל בכלי בשרי*** *אינו בן יומו* ***עם חלב [או להיפך] כדי להטריף, מצד גזרה אטו בנ"י.***
      2. מראי מקומות ***– שד"ח (אסיפת דינים מערכת ה' אות ל"ו ד"ה וכתב),*** ***דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק נ"ט), בדה"ש (סי' פ"ט סעי' ד' ד"ה שני, עמ' ע"ו, "וצ"ע"),*** דבר חריף (פרק ט' הע' ל"ב ד"ה אם)***.***
         1. חמדת משה (יו"ד סי' מ"ד) – "החת"ס ... הפמ"ג ... **ולכאורה נ"מ בין טעם זה לזה** אם צריך להכשיר בלא"ה משום שנטרפה, דלטעם החת"ס דתלה בכוונת המכשיר, א"כ ה"ה בכה"ג מותר להשתמש בה אח"כ מה שירצה, כיון דאין כונתו להכשיר מבשר לחלב אלא להכשירה מאיסורה שבלע, אבל לטעם הפמ"ג דמשום פ"א בשנה לא שייך חששא. הנה בכה"ג שנטרפה דיכול להזדמן כך הרבה פעמים בשנה אסור אפי' בכה"ג, אמנם הרב ר"י מ"ץ עוררני לעיין למ"ש הפמ"ג באו"ח סי' תק"ט אשל אברהם אות י"א שכתב שם וז"ל ולהגעיל מבשר לחלב נוהגין להטריף מקודם עכ"ל עיי"ש, והנה לכאורה סותר עצמו ממ"ש בסי' תנ"א הנ"ל, וא"כ לכאורה לפמ"ש בסי' תק"ט כש"כ אם נטרפה מעצמה מותר לשנות מבשר לחלב, אבל אחר העיון נלענ"ד דאינו כן דדוקא אם עושה מעשה להטריף קודם שיגעילנה איכא היכרא ל"ש חששא הנ"ל, דוגמא למה דאיתא בחולין ח' דמשני התם כיון דמצרכינן ליה תרתי אית ליה היכרא ולא אתי לאחלופי, ה"ה י"ל כאן כן כיון דמצרכינן ליה להטריף מקודם איכא היכרא ול"ש החששא: והשתא לפ"ז י"ל שפיר דאבל אם נטרפה ממילא דליכא היכרא אסור לשנות אחר הגעלה מבשר לחלב, וא"כ ממילא ליכא סתירה בהפמ"ג דשם דמגעיל לצורך פסח דליכא שום היכרא וה"א דאסור לשנות אחר הגעלה מבשר לחלב, ע"כ כתב שם הפמ"ג הטעם דמותר משום דהוא רק פ"א בשנה לא חיישינן שיעשה כן נם כל השנה ונזהר הוא כנ"ל, אבל לפי הטעם שכתב החת"ס הנ"ל דתלה בכונתו אם היה כונתו להכשיר כדי לשנות אח"כ מבשר לחלב אסור, ואם אין כונתו אלא להכשירה מאיסור מותר לשנות למה שירצה, נראה להיפוך דאם נטרפה ממילא שרי לשנות אח"כ. **אבל אם מטריפה במתכוון אסור לשנות כמובן**, ולא אכחד כי דברי הפמ"ג שם בתק"ט דמתיר להטריף במתכוון כדי לשנות אחר כך מבשר לחלב **צע"ג להבין**, דא"כ הדר שייך החששא שכתב המג"א שיעשה כן לעולם ולא יהיה לו רק כלי אחד ייטריפנו ויגעילגו כל פעם שישתמש בו וזה אסור דילמא אתי למטעי כנ"ל, ואם כן מה הועילו בתקנתן הרי יעשה כן לעולם, וגם צ"ע לפמ"ש הפמ"ג בסי' תנ"ב במשבצות אות ב' מ"ש להגעיל ביורה גדולה כשר ויש ס' נגד הכלי, כיון שהכוונה להוציא מהאיסור לא שייך אין מבטלין איסור לכתחילה ע"ש, א"כ להטריף במתכוון ולהכשיר כה"ג ודאי נכלל בכלל אין מבטלין".
         2. חלקת בנימין (סי' קכ"א ציונים ס"ק צ"א) – "והחת"ס ... בפמ"ג ... ונפק"מ בינייהו בכלי בשר שבלע איסור ומכשירו ממנו מי שרי להחליפו אז לצורך חלב דלכאורה להחת"ס שרי ולהפמ"ג אסור".
   3. *לאחר י"ב חודש****.***
      1. ***מיקל, יכול להחליף מבשר לחלב.***
         1. ***מהרש"ם (***ח"ב ***סי' רמ"א) – "***בעהמ"ח דע"ק ז"ל ומצאתי שכ' ... וגם מבשר לחלב אם עברו יב"ח שלא שימש בו כלל ג"כ יש להקל עכ"ד***".***
         2. ***הו"ד בבדה"ש (סי' פ"ט סעי' ד' ד"ה שני, עמ' ע"ז).***
         3. ***ימי שלמה (דף סז ע"א).***
         4. ***דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק נ"ט).***
         5. אג"מ (יו"ד ח"א סי' מ"ג סוף ענף ו'***) –*** "המנהג שכתב המג"א סי' תק"ט שנהגו שלא להגעיל מחלב לבשר נמי מסתבר שהוא שייך רק בהגעלה וליבון שיכול להכשירו בו ביום שנשתמש לחלב שבזה שייך הטעם שכתב דאם יעשה כן לא יהיה לו לעולם רק כלי אחד ויגעילנו בכל פעם שישתמש ואתי למטעי. אבל בהיתר דישון י"ב חדש **שלא שייך זה אינו בכלל המנהג**".
      2. *ושאר פוסקים* ***- שערים מצויינים בהלכה (סי' מ"ו ס"ק ח'), באר משה (***ח"ג ***סי' ק"ה אות ב'),*** אורחות הבית (פרק י' הע' מ"ז),נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק פ"ה סעי' ח'), ***ריח הבשם (עמ' פ"ו),*** הגר"י טשזנר שליט"א (פסקי הוראה גם אני אודך יו"ד סי' י'),פסקי תשובות (אות ט"ז), הל' בשר בחלב (פרק ד' סעי' כ"א)***, על פי התורה (כי תשא, פרק כ"ו סעי' ח'),*** מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' קמ"ט)***,*** הכשרות (פרק ג' סעי' ה' אות ה')***.***
      3. ***מראי מקומות –*** הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל, לשונו מובא לקמן)***.***
   4. *קונה כלי, או קיבל מתנה****.***
      1. ***מיקל, יכול להחליף מבשר לחלב.***
         1. ***קיצור השל"ה, הו"ד ב***לחם הפנים (סי' קכ"א ס"ק ד'***) –*** "וכתב קיצור של"ה אבל מי שמכר או נתן שום כלי לאחר שלא היה רגיל בו מותר להגעיל להשתמש בהיפוכו מבשר לחלב או מחלב לבשר **וליכא למיח' למטעי**".
         2. ***מהרש"ם (***ח"ב ***סי' רמ"א) – "***ובלחם הפנים סי' קכ"א הביא בשם קיצור של"ה דאם מוכר הכלי לאחר מותר להגעיל מבשר לחלב הרי דבהיכר כל דהו הקילו***".***
         3. ***דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק נ"ט ד"ה ועיין בס').***
         4. ***דברי מלכיאל (***ח"ה ***סי' קנ"ג) - לשונו מובא לקמן.***
         5. ***בית דוד (סי' קכ"א על סעי' ד', סוף סי' פ"ט).***
         6. משמרת שלום (על מש"ז סוף סי' פ"ט, סי' קכ"א דין י"ט).
         7. להורות נתן (ח"א סוף סי' ל"ה, ***ח"ז*** סי' ס"ב אות ה').
         8. ***באר משה (***ח"ג ***סי' ק"ה).***
         9. רבבות אפרים (ח"ה סי' תקי"ט) – "באר משה".
         10. נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק פ"ה סעי' ט') - לשונו מובא לקמן.
         11. ***נועם הלכה (סי' ג' סעי' י"ב).***
         12. ***ריח הבשם (סוף עמ' פ"ו).***
         13. פסקי תשובות (אות ט"ז).
         14. ***יבקש תורה (פסח סי' י"ח הע' ז').***
         15. הל' בשר בחלב (פרק ד' סעי' כ"ה)***.***
         16. מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' קמ"ט)***.***
         17. הגר"י טשזנר שליט"א (פסקי הוראה גם אני אודך יו"ד סי' י') – "היוצא מכל זה שיש מקום לאדם אחר להכשיר הכלי מבשרי לחלבי (או איפכא), אם עושה כך מיד שקונה אותו ולא השתמש בו בעצמו לבשרי".
         18. הכשרות (פרק ג' סעי' ה' אות ו')***.***
         19. הבית בכשרותו (הגעלת כלים סי' ב')***.***
      2. ***מחמיר.***
         1. ***אג"מ (יו"ד*** ח"א ***סי' מ"ג ענף ו' ד"ה וכיון) – "וכיון שהוא רק איסור על האדם מלהשתמש לחלב בכלים שהורגל בהם לבשר מסתבר יותר שהוא רק על אותו האדם שהשתמש בהם ממש אבל על אחרים שלא השתמשו בהם עד עתה אין לאסור הכלים שאינם בני יומן לקובעם למה שירצה. וא"כ יכול לפ"ז למוכרם לאחרים שישתמשו בהם איפכא. אבל מ"מ יש להסתפק אולי אסרו גם כל אדם מלהשתמש בהם איפכא ממה שהורגל בעל הכלים אף שלא מסתבר כן לע"ד ויש עכ"פ להחמיר למעשה".***
         2. הגר"ע אויערבאך שליט"א (פסקי הוראה גם אני אודך יו"ד סי' י') – "שיש להחמיר כמ"ש מגן אברהם אף בכה"ג, ולפני פסח יכול להכשיר את הכלים".
      3. ***מראי מקומות – שד"ח (אסיפת דינים מערכת ה' אות ל"ו ד"ה ומ"ש, "ויש לצדד בדבר"), על פי התורה (פר' כי תשא פרק כ"ו סעי' ז'),*** אוצר דברי הפוסקים (סי' צ"ז אות ל"ח), דבר חריף (פרק ט' הע' ל"ב ד"ה ובכה"ג).
   5. *ירושה****.***
      1. ***מחמיר.***
         1. ***דברי מלכיאל (ח"ד סי' ס') – "ע"ד אשר כתב לדון שאם נפלו לאחד בירושה כלי בשר שיוכל להגעילם ולהשתמש בהם בחלב. דהא המג"א כתב הטעם בסי' תק"ט שאין מגעילין מבשר לחלב כדי שלא יעשו להם רק כלי אחד ויגעילוהו בכל פעם ... ולחלק בזה מצד סברות כרסיות מה שלא מצינו קשה לדעתי. ובפרט כי באמת ירושה מיקרי שכיח משום דמיתה שכיחא כדאיתא בכתובות (דף פ"ג ע"ב)".***

***דברי מלכיאל (***ח"ה ***סי' קנ"ג) – "וע"ד מ"ש בחיבורי ח"ד סי' ע"ב שאם ירש כלי בשר לא יגעילם להשתמש חלב והעיר כת"ר ממ"ש הלה"פ בשם קיצור של"ה שאם מכר או נתן כלי בשר מותר הקונה להגעילו להשתמש בו חלב וכן להיפוך. הנה זה מכבר רשמתי בגליון חיבורי שם ע' בלה"פ סי' קכ"א סק"ד ומש"ש בשם קיצור של"ה עכ"ל בגליון חיבורי. ועדיין יש לחלק דהקיצור של"ה כתב שם הטעם מפני שאינו רגיל בכלי זה ע"ש. אבל בירושה ידוע שדרך הבנים להיות רגילים בבית אביהם ומשתמשים בכלי אביהם. ומכירים את הכלים וכן קיי"ל בכתובות (דף ע"א ע"ב) ובאה"ע סי' ע"ד ס"ד שאם הדירה מלילך לבית אביה יוצא ויתן כתובה ע"ש וכן איתא ביבמות (דף כ"א) שרגיל אדם ללכת לבית משפחת אביו ע"ש. ואף דקיי"ל בב"ב (דף מ"ב) ובח"מ סי' קמ"ט שאם אין הבן סמוך על שלחן אביו יש לו חזקה בנכסי אביו. היינו רק בחזקת ג"ש אכל בבית אביו ודאי רגיל הוא וע"ש סעיף ו'. ויש לדון בזה לענין חזקה במטלטלין ע' ח"מ סי' קל"ג קל"ד ואכמ"ל בזה. ולזה י"ל שמודה הקיצור של"ה שאסור להגעיל. ואף שלפעמים אינו רגיל בבית אביו. וגם כי יש ירושה מקרובים שאינו רגיל אצלם. אכן א"כ נתת הדבר לשיעורין ולא פלוג רבנן. אבל בקונה ע"פ רוב אינו רגיל בכלים של המוכר".***

* + - 1. הל' בשר בחלב (פרק ד' סעי' כ"ה).
    1. מיקל.
       1. נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק פ"ה סעי' ט') – "מי שקיבל כלי במתנה או בירושה, מותר להגעיל מבשר לחלב או איפכא כל השנה".
  1. **יש בבית כלים של בשר דומין לאותן של חלב, וחוששין לאיחלופי**.
     1. מיקל.
        1. שו"ת הריב"ד (יו"ד סי' י"ב***) –*** "כלי חלב שאשה אחת רוצה להגעילם ולייחדם לכלי בשר מפני שיש לה כלים של בשר דומין לאותן של חלב לגמרי וחוששת לאיחלופי ומ"כ נ"י מתיר והביא ראיות ולפענ"ד ג"כ נראה בפשיטות להתיר בכה"ג דחשש אחלופי חששא קרובה ומצוי' היא פשיטא דשרי בכה"ג".
  2. *להכשיר לפרווה****.***
     1. ***מיקל.***
        1. ***אשל אברהם (בוטשאטש, סי' תק"ט על מג"א ס"ק י"א) – "נשאלתי אם להכשיר כלי עץ חולבת בשביל להשתמש בו בארש"ט שיקחו ממנו לחלב ולבשר והתרתי, כי לפי טעם המנהג שבמג"א [סימן] תק"ט ס"ק י"א לא שייך חשש זה כל כך, שגם אי משתלי וישתמש בארש"ט אחר חלב אין דררא דאורייתא, כי הוא נותן טעם בר נותן טעם דהיתרא ונותן טעם לפגם תמיד כלי המיוחד רק לכבישה. והרשב"א כתב שחומרא דדבר חריף הוא רק מדרבנן כדמוכח מכלי מדין דלא אסרה התורה רק בן יומו [פסחים מד, ב]. והמנהג לא הוזכר רק מבשר לחלב או איפכא, ועל ידי היכר מתירים וכמו שכתב הפרי מגדים שם [אשל אברהם סימן תנא אות ל]. ובכהאי גוונא שהיה גזירה לגזירה וגם צורך גדול לפסח שעל ידי זה יהיה בטוח מן משהו חמץ כי הכלי ההיא הוקלפה על ידי כלי אומנות האומן, מה שאין כן שארי כלים שמכשירים אי אפשר לנקותם כל כך ממשהו בעין, לזאת התרתי להגעילה".***
        2. ***מהרש"ם (***ח"ב ***סי' רמ"א) – "***בודאי יש להקל בנ"ד שהרי גם כשיגעיל בי' יהי' נ"ט בר נ"ט וליכא חששא אבל גם לפי טעם המג"א כיון שאינו מן הדין כמ"ש בשעה"מ בשם סמ"ק שפסק להדיא להתיר והוא רק מנהג בעלמא אין להוסיף חומרא כדאי' כה"ג בירושלמי פ"ב דשביעית ה"ד **אין מחדשין על הגזירה ואין מוסיפין על הגזירה** ... בעהמ"ח דעת קדושים ז"ל ומצאתי שכ' דלהגעיל מבשר לשימוש שאינו לא בשר ולא חלב מותר ואין בזה מנהג לאסור ואם אחר זמן ירצה לייחדו לתשמיש חלב ג"כ מותר וגם מבשר לחלב אם עברו יב"ח שלא שימש בו כלל ג"כ יש להקל עכ"ד***".***
        3. ***יד יהודה (***סי' פ"ט ***הקצר ס"ק ל"ו, סי' צ"ז ס"ק א') – "ואם רוצה להכשירו להשתמש שלא לחלב ולא לבשר*** *פשוט* ***שיכול".***
        4. ***דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק נ"ט) – "ביד יהודה ... אבל אם רוצה להכשיר כלי של בשר או של חלב להשתמש בו שלא לחלב ולא לבשר רק למים וירקות וכדומה פשוט שיכול ור"ל שאז א"צ להטריפו מקודם עיין שם ... ועי' בשו"ת מהרש"ם חלק ב' סי' רמ"א שכתב כן בשם כתבי הגה"ק בעל דעת קדושים זצ"ל וכ' משמו דאם הגעיל כלי של בשר לשימוש שאינו לא בשר ולא חלב (שקורין פאריוו"א) ואחר זמן רוצה לייחדו לתשמיש חלב או להיפוך ג"כ מותר וגם אפילו מבשר לחלב אם עברו יב"ח שלא שימש בו כלל ג"כ יש להקל עיין שם".***
        5. ***לבושי מרדכי (ח"ד סי' רי"ב אות ב') – "בדרכי תשובה סי' קכ"א שהביא בשם יד יהודא ... ובדבר שאינו רק מנהגא ודאי יש לסמוך ע"ד המיקל עיי"ש".***
        6. ***שערים מצויינים בהלכה (סי' מ"ו ס"ק ח').***
        7. ***שרגא המאיר (***ח"ד ***סי' ע"א אות ד') – "כיון ששאר אחרונים מקילין ... הראתי לכת"ה כן".***
        8. הגריש"א זצ"ל (פסקי הלכות קרול ***יו"ד אות ט',*** אשרי האיש יו"ד פרק ה' אות ל"ג***) –*** "אבל להגעיל שיהיה פרוה - מותר, ואפילו שיבשל בהם מאכלים שישימם אח"כ בבשר".
        9. ***שבט הלוי (קובץ מבית לוי*** ח"ט ***עמ' כ"ד סעי' ט"ז, בענייני יו"ד עמ' ל"ח סעי' ג') – "אבל מותר להגעיל כלי בשר להשתמש בו לפרווה".***

***עי' שבט הלוי (ח"ט סי' קס"ח) – "היום ראיתי מכתבו אלי מח' כסלו ש"ז בענין היתר הגעלה מחלב לפרווה או איפכא ודבר זה יעשה בית חרושת זה לסירוגין, הנה לא ידעתי אם כבר השבתי לו מכ"מ כך דעתי העני' נוטה להקל בזה, דהגאון מהרש"ם ח"ב סי' רמ"א כ' משמי' דהגאון דעת קדושים דמפרוה לחלב או לבשר או איפכא לא גזרו, וגם אחר השתמשות זמן מה לפרוה אחרי חלב, מותר אח"כ להעבירו מפרוה לבשר ועיין בדרכי תשובה סי' קכ"א ס"ק נ"ט בשם הגאון יד יהודה יו"ד סי' (ק"ז) [צ"ז] הקיל ג"כ בזה, א"כ בנדון כב' מעיקר הדין מותר ואף שבנדון דידי' שעושים זה בסירוגין מחלב לפרוה, ומפרוה לחלב אולי זה חמור יותר דהא כ' מג"א סי' תק"ט ס"ק י"א משמי' דהגאון ר' בנימין בשם הלבוש דטעם המנהג שלא להגעיל מבשר לחלב ואיפכא דדילמא לא יהי' לו אלא כלי אחד ואתי למטעי כמ"ש בחולין ט' ע"ב, וכאן הוא בגדר כלי אחד ופשיטא דלא יעשה אדם כלי אחד לכתחלה וישתמש פעם בשר או חלב ופעם פרוה מכ"מ אין בכחינו לחדש חומרא גם בהגעלה כיון דגם אם יטעה אין בו סרך איסור והדבר פשוט להקל לצורך עכ"פ, כה"ג".***

* + - 1. שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ד אות ט') – "מעיקר הדין אפשר להכשיר כלי חלבי לצורך שימוש בפרווה".
      2. ***הגר"ש דבליצקי זצ"ל (***אליבא דהלכתא גליון צ"ב עמ' מ"ב ***טור ג') – "דנראה דמותר להגעיל כלי בשר או חלב לפרווה, דהמנהג הוא רק לא להגעיל מבשר לחלב או מחלב לבשר".***
      3. אורחות הבית (פרק י' סעי' ו'***) –*** "אבל להגעיל מכלי בשר או חלב כדי להשתמש לפרווה, לא נהגו להחמיר".
      4. נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק פ"ה סעי' ג') – "מותר להכשיר מבשר או מחלב לפארווע".
      5. מקדש ישראל (שבועות סי' ***צ').***
      6. הגר"ד פיינשטיין זצ"ל (קונ' יד דודי עמ' ק"מ אות ח').
      7. ***הגר"ע אויערבאך שליט"א (***אליבא דהלכתא גליון צ"ב עמ' מ"ב ***טור ג') – "דלהגעיל כלי חלבי או כלי בשרי לעשותה לכלי פרווה, אינו בכלל המנהג לאסור".***
      8. ***פתחי הלכה (ארטסקרול, עמ' רי"ז,*** מטבח הכשר עמ' קמ"ט***).***
      9. ***פסקי תשובות (אות ט"ז).***
      10. ***ילקוט יוסף (יו"ד סי' פ"ט סעי' פ"ב, קיצור שו"ע יו"ד סי' פ"ט סעי' פ"ב) – "וכן רשאי להגעיל כלי בשר על מנת לאכול בהם אוכלים הכשרים גם לבשר וגם לחלב (פרווה), ואם אחר זמן ירצה להשתמש בהם למאכלי חלב, שפיר דמי".***
      11. ***ריח הבשם (עמ' פ"ו).***
      12. ***על פי התורה (פר' כי תשא פרק כ"ו סעי' י"א).***
      13. חלקת בנימין (סי' קכ"א ס"ק ל"ג).
      14. דבר חריף (פרק ט' הע' י"ט)***.***
      15. הכשרות (פרק ג' סעי' ה' אות ג') – "כאשר לזמן מה משתמשים בכלי בתורת סתמי [פרווה] ורק לאחר מכן מעבירים אותו לשימוש בסוג השני".
      16. הבית בכשרותו (הגעלת כלים סי' ב').
      17. הל' בב"ח (הופשטטר, פרק ג' סעי' פ"ו, פרק י"ב הע' קע"ה).
    1. ***מחמיר.***
       1. ***אבן יקרה (יו"ד סי' ל"ה) - לשונו מובא לקמן.***
       2. ***עי'*** אג"מ (יו"ד ח"ג סי' כ"ה ד"ה אבל) – "כיון שאינו משתמש בו לבשר אלא לאפיית זמן קצר לאפות עוגות בחלב וכל היום לסתם עוגות שהם פארעווע שיהיה רק נו"ט בר נו"ט הא לא יהיה הכלי מצד אפיית עוגות החלב אסור כלל לרוב השיטות דאף בכלי בשול ואפיה נמי ליכא איסור, ורק משום דלכתחלה יש לחוש לשיטת רש"י שאסור נ"ט בר נ"ט ע"י בשול ואפיה ברמ"א יו"ד סימן צ"ה סעי' ב' אין לאסור מדינא, וגם **אין להחמיר** מלהגעיל מצד המנהג, דבכה"ג שאין לחוש אלא לענין איסור דלכתחלה לא הנהיגו חומרא זו. וכן אף להסמ"ק ודעימיה שהביא הש"ך סק"ג דלבשלן לכתחלה בקדרה של בשר כדי לאכלן בכותח אסור אפילו למחבר וסייעתו אין להחמיר גם מלהגעיל דע"ז מסתבר שליכא המנהג כיון שהוא רק איסור לכתחלה. **ואף למש"כ** הש"ך בסק"ד דהמהרש"ל אוסר בנצלו אף בדיעבד, הא כתב החו"ד בסק"ד דנראה דהוא דוקא בצלו דגים בשפוד או בכלי שצלו בו בשר אבל אם צלו דגים בקדרה שבישל בו בשר אינו אוסר וכן כתב גם בחדושים סק"ה והובא בפ"ת סק"ב, ומסתבר דגם העיסה שניתן בה חלב שנאפה הוא לענין זה כמים דג"כ הטעם דהחלב שבא להכלי הוא ע"י העיסה שהיתה בו רק טעם חלב מעורב ובעין הא ליכא בעיסה שנילושה במים מעורבין בחלב.
          1. ***לפ"ז יהיה תלוי אם חושש לשיטת המהרש"ל, האם נצלה מותר בדיעבד בנ"ט בר נ"ט. [והציור הנ"ל, שהאג"מ מיקל*** *לכתחילה* ***להגעיל מחלב לפרווה, רק משום החלב בולע בהעיסה, ודינו כבישול בתוך מים].***

אג"מ (אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' ל"ז***,*** מסורת משה ח"א יו"ד אות מ"ב***) –*** "דאולי ישתמש בו גם לבשר או חלב".

* + - * 1. אמנם עי'אג"מ (קול התורה גליון נ"ד עמ' כ"ה אות י"ב) – "מותר להגעיל מבשרי לפארווע ומחלבי לפארווע אף אם זה בן יומו משום דהיתרא בלע, ולא דמי לשאר הגעלות שאסור לעשותן כשהם בני יומם משום דשם הבליעות היו אסורות".

אולי י"ל שהציור הוא בכלי פרווה שבשוגג נעשה בשרי או חלבי, עי' לקמן.

* + - 1. *הג****רשז"א זצ"ל (שמעתי מגר"מ שון שליט"א).***
      2. ***משנה הלכות (***אליבא דהלכתא גליון צ"ב עמ' מ"ג ***ריש טור א') – "דהא דנוהגים שלא להגעיל כלי מבשר לחלב ומחלב לבשר, הוא הדין כלי חלבי אין להגעיל לפרווה או כלי בשרי לפרווה".***
      3. ***חוט שני (פסח פרק י' ס"ק ד' אות א') – "כלי חלב להגעיל לפרווה, נמי הוו בכלל המנהג לאסור, דהגעלה לפרווה*** *היינו שיוכל להשתמש בתבשיל לבשר****".***
    1. אם מבשלין חלב ממש, יש להחמיר.
       1. ***חלק לוי (יו"ד סי' מ"ב) – "אמרתי לחלק דכלי של בשר מותר להגעיל על פארווע ... אבל כלי חלב שמבשלין בו חלב ממש ואינו אלא ב' נותן טעם ... אסור להגעילו על פארווע".***
       2. ***נועם הלכה (סי' ג' סעי' י"א) – "מותר להגעיל כלי חלבי לפרוה ... רק אם שימש הכלי לתבשיל חלבי אבל כלי שהשתמש בו לחלב ממש לא יגעילנו אפי' לפרוה".***
    2. ***מראי מקומות – ציץ אליעזר (***ח"ט ***סי' ל"ח אות א'),*** הל' בשר בחלב (פרק ד' סעי' כ"ב)***,*** אוצר דברי הפוסקים (סי' צ"ז אות ל"ט)***.***
       1. ***בדה"ש (סי' פ"ט סעי' ד' ד"ה שני, עמ' ע"ז) – "כתב המהרש"ם ... והביא כן שם גם מהדעת קדושים. ולא הבנתי הסברא בזה דמה הבדל ביניהם, ובשלמא במבשל בו מאכל סתמי שאינו חריף יש לומר דהו"ל נ"ט בר נ"ט, אבל האיכא למיחש שיטעה ולא יגעילנו ויבשל בו דבר חריף דלית ביה היתירא דנ"ט בר נ"ט כמש"כ הרמ"א בסימן צ"ה סעיף ב', ושוב יערב התבשיל ההוא עם המין שכנגד המין הראשון, [שהרי לצורך זה הוא שרוצה להגעיל כלי להיות סתמי שיוכל לערב המאכל שמבשל בו עם המין השני], וצ"ע".***
       2. ***עי' המחלוקת ט"ז וש"ך בסי' פ"ט על רמ"א סעי' ד'.***
  1. *כלי פרווה: בשוגג נעשה בשרי [או חלבי], להכשיר לפרווה* ***- למחמירים לעיל.***
     1. ***מיקל*.**
        1. ***יד יהודה (***סי' צ"ז ***הקצר ס"ק א') – "מדוכה שהי' מוחזק לדוך בו בשמים בין לחלב בין לבשר ונעשה פ"א של בשר ... ואם רוצה להכשירו שיהא כמו מקודם שידוך בו בין לבשר בין לחלב נמי יכול הגם שאין המנהג להכשיר כלי מבשר לחלב או להיפך".***
        2. ***דרכ"ת (סי' קכ"א סוף ס"ק נ"ט).***
        3. ***עצי העולה (הכשר כלים*** סעי' ***מ"ו).***
        4. אג"מ (מסורת משה ח"א יו"ד אות מ"ב***) –*** "שאם במקרה כלי פרוה נעשה בשרי או חלבי, אפשר אולי להקל להכשירו, אף שנוהגים שלא מכשירים מבשר לחלבי או פרוה".
        5. ***להורות נתן (***ח"א ***סי' ל"ה אות ב') – "פשוט מאוד".***
        6. ***שבט הלוי (קובץ מבית לוי*** ח"ט ***עמ' כ"ה סעי' ט"ז, בענייני יו"ד עמ' ל"ח סעי' ג') – "וכ"ש".***
           1. ***כ"ש למקילים לעיל.***
     2. ***מחמיר.***
        1. ***אבן יקרה (יו"ד סי' ל"ה) – "שלא בשעת הדחק ... דבאמת המנהג הזה יסודתו בהררי קודש והובא בש"ע לא לבד במג"א הנ"ל גם בהגהת רמ"א יו"ד סוף סימן פ"ט".***
     3. ***מראי מקומות –*** אוצר דברי הפוסקים (סי' צ"ז אות מ')***.***
        1. ***זרע שמואל (הע' שנ"א) – "***ובכלי פרווה שהשתמש בו לבשר, יש מחמירין שאין יכול להגעילה כדי לחזור להשתמש בו עם פרווה. כמו שאין מגעילין כלים מבשר לחלב ולהיפך (מ"ב ס' תקט סקכ"ה). ו**שמעתי מרי"ב של'** שהוא רק בגדר חומרא. וע' בבדה"ש בביא' ס"ס פט ד"ה שני כו' שהביא המהרש"ם שמיקל בזה. וע"ש שמסיים שסברתו צ"ע. ור' אלישיב (של') [זצ"ל] נתן עצה לחתוך בשר קפוא חם, ועי"ז נטרף הסכין וצריך הגעלה. ודבר שמחוייב בהגעלה יכול להגעיל אפילו מבשרי לחלבי, כמו לגבי חמץ".
     4. אם כלי פרווה נעשה בשרי [או חלבי] **בשוגג**, יכול להמתין כ"ד שעות ולהשתמש בו ככלי פרווה לכתחילה – אג"מ (אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' מ"ו).
        1. יש לעי' אם השתמש בדבר חריף, מה דינו. [אולי י"ל שיש ס"ס, שאולי רק חילתות הוי דבר חריף, ואולי אינו משוי אינו ב"י לשבח].
        2. ***לכאורה המראי מקומות לעיל חולק על האג"מ, כיון שהם צריכים הכשר לכלי.***
  2. *כלי פרווה נעשה חלבי בשוגג, ועכשיו רוצה להגעיל כדי להשתמש לבשר****.***
     1. ***מיקל.***
        1. ***להורות נתן (***ח"א ***סי' ל"ה, ח"ז*** סי' ס"ב אות ה' [לשונו מובא לקמן]***) – "ונראה פשוט, דמנהג זה אינו אלא כשבא להגעיל כלי שהיה מיוחד עד עכשיו להשתמש בו לחלב וכעת רוצה להגעילו ולייחדו לבשר ... אבל היכי שנשפך חלב על הכלי לאונסו ושלא לרצונו ומעולם לא נתכוין לעשותו כלי של חלב, פשיטא שמותר להגעילו כדי שיוכל להשתמש בו לצרכי בשר".***
  3. **נתערבו כלי חלב עם כלי פרווה, אם יכול להגעיל**.
     1. מיקל.
        1. ***אג"מ (יו"ד*** ח"א ***סי' מ"ד) – "***בעובדא זו דרק ב' כפות הן של חלב והשאר הן חדשות שאם לא יגעיל יהיה מוכרח להשתמש בכל הכפות של חלב מסתבר דלא שייך אתי למיסרך מחמת שיטעה דכיון דאין מתירין לו אלא ע"י תערובות לא יוכל להסתפק בכלי אחד. ואין לומר דניחוש דכשיראה שהתירו להגעיל בתערובות יגעיל גם שלא בתערובות כיון שמועילה הגעלה מחלב לבשר, דא"כ גם כשנאסר כלי החלב באיסור ממש לא נתיר לו אחר הגעלה להשתמש לבשר דהא יראה עכ"פ שמועילה ההגעלה גם מחלב לבשר ויבא להגעיל גם כשלא נאסר וזה הא ודאי מותר ואף כשמגעיל מחמץ לפסח מותר גם לשנות מחלב לבשר כדנוהגין כו"ע וכדהביא כתר"ה מעה"ש. אלא ודאי דלא חיישינן להכי דלא נהגו לתקן שלא תועיל הגעלה אלא שנהגו לאסור להגעיל כדי שלא יסמוך על הגעלה ויסתפק רק בכלי אחד ויבא למיטעי. ולכן אף כשנתיר לו כשנתערב בחדשות הא לא יוכל לסמוך ע"ז וממילא אין לאסור להגעיל כשנתערב"***.***
        2. הל' בב"ח (הופשטטר, פרק ג' סעי' פ"ח, פרק י"ב הע' קע"ה).
     2. ***מראי מקומות.***
        1. שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ב אות ה' ס"ק ב') – "ובאו העובדים הנכרים והביאו את כל הכלים למקום אחד ועירבום בהדדי ולא היה ניכר לשום אדם איזהו בשרי ואיזהו חלבי ... אמרתי להגעיל כל אחד מהם ברותחים כפי דין הנ"ל [ומה שאסר המג"א בהל' יו"ט (או"ח סי' תקט ס"ק יא) להגעיל כלים מבשר לחלב, אמרתי בפשיטות שאין כאן בעיא, הואיל ואסורים הם עכשיו מפני תערובותם מותר להכשירם בלי ספק]".
  4. **ליבון**.
     1. מחמיר.
        1. ***פמ"ג (א"א סוף ס"ק ל', יו"ד סי' פ"ט מש"ז ס"ק ז') – "להגעיל כלי מבשר לחלב והוא הדין ללבן אסור".***
        2. ***בית דוד (סוף סי' פ"ט).***
        3. ***מהרש"ם (ח"ג מפתח סי' ר"ח) – "דאין ללבן כלי חלב לבשר כמ"ש המג"א סי' תק"ט ובמש"ז סוסי' תנ"א".***
           1. ***אמנם עי' מהרש"ם (***ח"ב ***סי' רמ"א) – "ויותר נראה כדעת שעה"מ פ"ד מיו"ט ה"ח דטעמא שמא יגעיל כלי ב"י וכיון דאפשר בלא"ה שאין בו שום הפסד החמירו בזה ולכן ללבן מותר גם מבשר לחלב ע"ש".***
        4. ***יד יהודה (סי' צ"ג הקצר ס"ק א') – "אין נוהגין לכתחילה להגעיל או ללבן כלי בשר לחלב או להיפך".***
        5. יד אליעזר (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ג' ד"ה ולא).
        6. חלקת יעקב (יו"ד סי' כ"ג אות ג') – "ועי' מג"א תק"ט דאין להגעיל לכתחילה מבשר לחלב - ואף דלכאורה משמע, דבליבון שרי אף לפי המנהג, אמנם מהא דמקשי שם המג"א והא שרינן הכא י"ל כיון שלעולם אין משתמשין אלא על ידי ליבון ליכא למיגזר, ובמחצית שם הפירוש כיון דבכל פעם שרוצה לאפות צריך להרתיחו לצורך האפיה כשיעור ליבון קל, אם כן אפילו ישכח להכשיר, בלאו הכי יוכשר ממילא על ידי שירתיחנו לאפות בו - ובתנורין שלנו מסתמא אם לא יתכוין בכוונה לליבון מיוחד פשיטא דלא יהני, וכדביארנו מעובדא דמילתא - אם כן פשיטא דאין להתיר".
        7. אג"מ (יו"ד ח"א סי' מ"ג סוף ענף ו', ח"ב סי' מ"ו ד"ה ונראה) – "המנהג שכתב המג"א סי' תק"ט שנהגו שלא להגעיל מחלב לבשר נמי מסתבר שהוא שייך רק בהגעלה וליבון".
        8. ***שערים מצויינים בהלכה (סי' מ"ו סוף ס"ק ז') – "בודאי ראוי להחמיר".***
        9. ***בדה"ש (סי' פ"ט ציונים ס"ק רמ"ב).***
        10. חלקת בנימין (סי' קכ"א ציונים ס"ק פ"ח)***.***
     2. מיקל.
        1. לפי ***השער המלך (הל' יו"ט פרק ד' הל' ח', כדאי' במהרש"ם) - לשונו מובא לעיל.***
        2. ערוגות הבשם (סי' ע"ג ס"ק א', סי' פ"ד ס"ק ז' ד"ה ובזה, ***סי' צ"ט אות י' ד"ה ועפי"ז) – "ולכן כן ראוי לאסור בהגעלה ולהתיר בליבון כלי מבשר לחלב וכן להיפוך כי לפי כל הטעמים שכתבתי מותר בליבון"***.
        3. ***באר משה (***ח"ג ***סי' ק"ה).***
        4. הגריש"א זצ"ל (אבני ישפה ח"ד סי' פ"ט) – "שדין ליבון תבנית אפיה מחלבי לבשרי תליא במחלוקת המ"א ושעה"מ שלדעת המ"א דטעם האיסור הוא שמא יטעה, א"כ גם כאן גזרינן ואסור. אמנם לפי שעה"מ שהטעם הוא שמא יגעיל בן יומו, בליבון לא גזרינן ושרי. וכמדומני שהמהרש"ם סמך על שעה"מ להקל. וכן פסק לקולא מו"ר גאון אחד (שליט"א) [זצ"ל]"***.***
        5. סידור פסח כהלכתו (פרק ה' סעי' ט"ז) – "המכשיר ע"י ליבון קשה או ליבון קל יכול להחליף את הכלי מבשר לחלב, כמבואר לקמן בפ"ז הערה פ"ב, אף שאחר הגעלה (בכל ימות השנה) אין מחליפים מבשר לחלב ע"ש".
        6. ***עי' דברי בניהו (חי"א סי' נ"ט, חט"ו סי' ל"ג) – "דיש להם על מה שיסמוכו".***
        7. מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' קמ"ט).
        8. הכשרות (פרק ג' סעי' ה' בהערה) – "כלי שהכשרתו על ידי ליבון, מותר לשנותו בכל אופן".
     3. **ליבון קל**.
        1. יש להחמיר – ***מג"א (סי' תק"ט ס"ק י"א)***, הו"ד במ"ב (סי' תק"ט ס"ק כ"ה, לשונו מובא לעיל).
        2. מיקל – סידור פסח כהלכתו (פרק ה' סעי' ט"ז, לשונו מובא לעיל).
        3. ***מראי מקומות –*** מקדש ישראל (שבועות סי' צ' ד"ה עוד)***.***
           1. ***דברי מלכיאל (***ח"ד ***סי' ס') – "אכן במג"א סי' תק"ט ובפמ"ג סי' תנ"א מפורש שגם בליבון נהגו לאסור. ונראה דהנה במג"א שם איירי בליבון קל כמש"ש בסק"י משום דהתירא בלע. וידוע שזה הוי כמו הגעלה כמ"ש הפוסקים בסי' תנ"א. וא"כ נשאר משהו בליבון קל. ולזה אסור בדשיל"מ. אבל בליבון גמור שפיר שרי אף לפי מנהגינו. ועפ"ז מיושבים דברי המג"א שם שכתב דמכאן משמע שמותר להגעיל מחלב לבשר. וקשה דמנ"ל דמותר להגעיל. דילמא רק ליבון שרי ולא הגעלה. אבל לפמ"ש א"ש דליבון קל דאיירי ביה הכא דינו כהגעלה. אכן הפמ"ג בסי' תנ"א ותנ"ב החליט דאסור אף בליבון גמור. ונראה הטעם שיש לחוש שלא ילבן יפה כיון דמעיקר הדין שרי בליבון קל. וכעין הא דגזרו בשבת (דף ט"ז ע"ב) שמא לא יקבנו כדי טהרתו ע"ש. ושם הטעם משום שיהא הדבר מעשים בכל יום שכל כלי שיטמא ינקבוהו. לזה יש לחוש שיקילו בזה. וכ"ה בנ"ד יהא הדבר מעשים בכל יום כמ"ש המג"א".***
           2. לפי סברת השער המלך יהיה תלוי אם יכול לעשות ליבון קל בכלי בן יומו. עי' סי' תנ"ב סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.
     4. מראי מקומות – מנחת פתים (סי' תק"ט)***,*** ***דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק נ"ט ד"ה ועיין בשער),*** משמרת שלום (על מש"ז סוף סי' פ"ט), מנחת יצחק (ח"ה סי' כ' אות ט"ז, לשונו מובא לקמן), ***שערים מצויינים בהלכה (סי' מ"ו ס"ק ט'),*** נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק פ"ה סעי' ו'), הל' בשר בחלב (פרק ד' סעי' כ"ג, הע' כ"ב), ***על פי התורה (פר' כי תשא פרק כ"ו סעי' י'),*** דבר חריף (פרק ט' הע' מ"ט ד"ה ובאם), פתחי הלכה (ארטסקרול, פרק ט' הע' ל"א, הע' ל"ד), הל' בב"ח (הופשטטר, פרק ג' הע' קנ"ו).
  5. **תנורים שלנו**.
     1. מיקל.
        1. עי' תשובות והנהגות (ח"א סי' ת"ל) – "ואף כי כתב המג"א (סי' תק"ט ס"ק י"א), דמנהג העולם שלא להכשיר כלי בשר לכלי חלב או איפכא, מ"מ **מנהג זה הוא רק בכלים אבל בתנור מבואר מהפוסקים דהקילו להכשיר כיון דהכשרו בקל, דתמיד הרי מסיקים לפני האפיה ומעיקר הדין סגי בכך להגעלה**, וכ"מ במג"א גופיה סי' תצ"ד סק"ח, ולכן בזה לא נהגו משום דלא חששו דיבוא לידי מכשול. (ועיין בדרכ"ת סי' קכ"א ס"ק נ"ט). ומיהו כל זה אם התנור מיוחד לבשר או חלב, **ורק לעתים משנה**, ובזה מכשיר באופן שביארנו, אבל אם בקביעות משתמשים בו תדיר גם לבשר וגם לחלב, אין ראוי לסמוך לכתחילה על היתר זה משום שבשימוש קבוע עלול מאוד לבא לידי מכשול שלא יכשיר כהוגן, ובפרט שבבשר יש תמיד לחות והזיעה עולה, לכן ראוי באופן שמשתמש תדיר גם לבשר וגם לחלב לקנות שני תנורים, או מערכת כפולה באופן שאין הזיעה עוברת ממערכת אחת לשניה, וכדאי הוא איסור בשר וחלב להדר כדי לצאת מכל חשש ומכשול".
        2. ***עי' על פי התורה (פר' כי תשא פרק כ"ו סעי' ט'***) – ***"אולם רבים סוברים, שניתן להכשירו מבשר לחלב, או מחלב לבשר, כי לא נהגו איסור להכשיר מבשר לחלב או מחלב לבשר, אלא בכלי שנעשה בשרי או חלבי מן המאכל עצמו,*** *ולא מחמת זיעת* ***המאכל".***
        3. הגר"ש רוזנבלט (הל' בב"ח [הופשטטר] פרק י"ב סוף הע' קע"ו) – "שדין התנור בזמננו **כספק זיעה** ספק ריחא ולכן זה מועיל שלא נצטרך לחשוש מצד המנהג של המג"א לאסור להכשיר תנור בין בשר לחלב".
     2. ***מחמיר.***
        1. חלקת יעקב (יו"ד סי' כ"ג אות ג') – "ובתנורין שלנו מסתמא אם לא יתכוין בכוונה לליבון מיוחד פשיטא דלא יהני, וכדביארנו מעובדא דמילתא - אם כן פשיטא דאין להתיר".
        2. אג"מ (מסורת משה ח"א יו"ד אות כ"ה) – "הסברא להמנהג הוא מחמת, שיגרום מכשול שישתמש באותו כלי בלי הכשרה, שייך גם כאן, דשכיח שיתרגל בדבר וישכח להכשירו. **ואף שיש לטעון, שאולי אין לנו הכוח להוסיף על מנהגים, מ"מ נראה שזה נכלל באותו מנהג**, דתנורים שלנו נחשבים בעצם כמו כלים".
        3. שרגא המאיר (ח"ד סי' ע"א אות ג') – "מסתבר שאסור לעשות כן ... דהלא המג"א באו"ח סי' תק"ט ... כל האחרונים מביאים המנהג, ואין אחר המנהג כלום".
        4. להורות נתן (ח"א סי' ל"ד אות כ') – "ובנדון שאלתנו היה מקום לומר לכאורה דבכל פעם שירצה לאפות של חלב אחר בשר או איפכא ילבנו מקודם בליבון קל, ברם לפע"ד אין זו עצה, דשייך בזה איסור ממנהגא שמביא המג"א (סימן תק"ט סקי"א) שאין להכשיר כלי חלב לבשר או להיפוך שמא ישכח ויבוא לידי תקלה. ואף שכתב שם המג"א דהיכי שאין משתמשין באותו כלי אלא ע"י ליבון ליכא האי מנהגא, הנה בנ"ד מאן יימר שאין משתמשין בתנור זה אלא ע"י ליבון מוקדם, דלפעמים משתמשין מתחלה רק באש קטנה לפי הצורך שאינו בגדר ליבון קל, וגם מאן יימר דהליבון מגיע בכל פעם עד לתקרת התנור דשם מקום הזיעה, ובפרט בתנורים כאלה המתחדשים תמיד חדשים לבקרים מינים ממינים שונים, אם נתיר אחרי ההיסק, בקל יבואו להקל בכל המינים אף אם לא יהא בו ליבון קל. ואף למאי שכתבנו לעיל דהיכי שבדיעבד מותר לא חיישינן לכתחילה לשמא ישכח וליכא מנהגא דמג"א, הנה זה שייך אם אין אופין בו אלא דבר שאין בו זיעה, אבל כשאופין וצולין כל מיני מאכלים שיש בהם זיעה, דבכה"ג אם לא ליבנו אסור אף בדיעבד, שוב חוששין לכתחילה פן ישכח".
        5. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"ג עמ' כ"ב אות ו', חי"ד עמ' כ"ב אות ו') – "אין להחליף את השימוש בתנור מבשר לחלב ולהיפך, ובשעת הדחק ישאל שאלת חכם".
        6. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק ד' אות ב') – "תנור של זמנם אין בו המנהג שלא להעביר מבשר לחלב ע"י הגעלה או ליבון, דכיון שהוא דבר שצריך לשתי השימושים, חלבי ובשרי, ואין טענה שאפשר לייחד לבשר או לחלב, על כן שפיר דמי להעביר ע"י ליבון כדין. ודע דבאחרונים מבואר דבתנור משתמשים בו לבשר וחלב ע"י ליבון, היינו משום דלא שייך טעם המנהג שמא ישכח ויבשל בלא ההכשר שהרי לעולם מסיק קודם אפיה, וההיסק הוא ההכשר כמבואר במג"א, **אבל תנורים דידן שאני** שההיסק בתנור הוא אחר ההכנסה לתנור, **ובודאי מצוי** שיכניס בשר לתנור חלב בן יומו ללא הכשר התנור, וכמדומה שכן נוהגין לייחד תנור לחלב ותנור נפרד לבשר, ובפרט שמצוי שומן בעין בדפנות התנורים וקשה לנקותם היטב בכל פעם".
        7. הגר"ע אויערבאך שליט"א (כשרות במטבח [אנגלית] עמ' רי"ב) – "האם מותר להכשיר תנור מבשר לחלב, וכיצד. תשובה: כן, אולם המנהג שלא לעשות כן כמש"כ המג"א או"ח סימן תקט ס"ק יא".
        8. הל' בשר בחלב (פרק ד' סעי' כ"ד).
     3. מראי מקומות – מקדש ישראל (שבועות סי' צ'), פתחי הלכה (ארטסקרול, פרק ט' הע' ל"א, מטבח הכשר עמ' קפ"ב), שו"ת אגורה באהלך (ח"א סי' צ"ח אות ז'), הגר"י טשזנר שליט"א (פסקי הוראה גם אני אודך יו"ד סוף סי' י'), הל' בב"ח (הופשטטר, פרק י"ב סעי' נ"ט, הע' קע"ו, סעי' ס', "וצ"ע בדבר").
        1. מנחת יצחק (ח"ה סי' כ' אות ט"ז) – "וגם אין מגעילין מבשר לחלב ולהיפוך, מ"מ כיון דהוי רק משום חומרא, ובכה"ג דכל הגעלה הוי רק להעדפה בעלמא, אין להחמיר בכ"ז, ובנוגע לליבון מבשר לחלב, שייך בזה מה דאיתא שם (סי' תק"ט סעי' ה')".
        2. R.J.J. (חל"ב עמ' ל"ד הע' י"ט) -

Chelkat Yaakov 2:136 objects to kashering an oven from meat to milk (except on an occasional basis), based on the Ashkenazic custom (see Magen Avraham 509:11) not to kasher from milk to meat and vice versa. One could reply that since the basis for this custom is the concern for confusion, that one may forget to kasher the utensil and use the wrong utensil in preparing food, this is not such a pressing issue when concerning ovens where there exist many lenient considerations as we have discussed. It is very reasonable to state that regarding a situation like koshering an oven between milk and meat, the custom was never intended to apply. Even if one forgets to kasher, one still has the opinions of the Aruch Hashulchan and others to rely upon. The source for saying that we are not concerned lest someone forget, in a situation where the food will be kosher b'dieved even if he did forget, is the Rosh, Chullin 1:5, and Taz, Yoreh Deah 2:4.

* + - * 1. יש לדון: שלמעשה יש מנהג שלא להכשיר מבשר לחלב. ועוד, החשש הוא שיהיה בעיות. ושכן המציאות, שרוב השאלות לענין השתמשות בתנורים בזמן הזה הוא באנשים שמחליפים התנורים מבשר בחלב ולהיפך.
      1. **אולי ההנהגה להקל**: י"ל שנכלל בשעת הדחק, או שי"ל שיכול להקל בליבון קל (דלא כהרבה פוסקים לעיל) [אמנם לפ"ז צריך **דצריך** 550º F לשעה אחת או 450º F לשעה וחצי או 375º F לשני שעות. וצ"ע, שלא נוהגין כן. ואולי הן סומכין על השיטת שליבון קל הוי יד סולדת בו משני צדדים. וצ"ב למה סומכין על זה לכתחילה, כיון שאפשר לעשות ליבון קל ממש].
  1. **תנור עם ניקוי עצמי (ע"י חימום הרבה): סעלף-קלינינג** (self-cleaning).
     1. מיקל.
        1. אג"מ (אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' נ', רבבות אפרים ח"ג סי' ק') – "שאף דאין להכשיר כלים מבשר לחלב אבל בתנור זה **שכל פעם ופעם** מכשירין אותו מחמת שרוצים לעשות רק פעולת נקיון בעלמא וממילא מותר להשתמש בו הן לבשר והן לחלב".
           1. אמנם עי' אג"מ (מסורת משה ח"א יו"ד אות כ"ה) - לשונו מובא לעיל.
        2. ***באר משה (***ח"ג ***סי' ק"ה ד"ה ודע,*** פתחי הלכה [עברית] שאלה ט' ד"ה ואם) – ***"השעה"מ דללבן שרי להחליף ולא חיישינן לשום דבר, שרי לאפות בשר אחר חלב או להיפך בתנורי עלעקטרי או געז החדשים במדינתינו מדינת ארצו הברית ונקראים 'סעלפקלינער'*** *היינו שתמיד אחר אפית דבר בהתנור* ***מנקין את התנור באופן קל ובמהרה, היינו שאחר כל אפיה ואפיה מגביהים כח האש עד למדה תשע מאות או אלף, וכן עושים אחר כל אפיה ועי"ז כל מה שבתנור נשרף והתנור נעשה נקרי לגמרי. והחום של תשע מאות או אלף שורף כל מה שבתנור ואינו נשאר שום דבר. וכשנותנים באויר התנור קש או נייר ברגעים אחדים נתהפך לעפרא בעלמא, דאין לנו מה לחוש ובתנורים כאלו משמע דלכו"ע שרי לאפות בשר אחר חלב או איפכא מאחר שכן המנהג בתנורים אלו שתיכף אחר כל אפיה ואפיה עושים כן שמגביהים המדה עד לאלף ואין כאן לחוש לשום חילוף וכיו"ב".***
        3. הגר"ע אויערבאך שליט"א (כשרות במטבח [אנגלית] סוף עמ' רי"ב) – "האם ניתן להכשיר תנור שיש בו תכונה של 'ניקוי-עצמי' (SELF CLEANING) לפסח ע"י הפעלת תכונה זו. תשובה: כן".
        4. הגרל"י הלפרין שליט"א (קובץ עטרת שלמה ח"ח עמ' פ"ט) – "י"ל דה"ה בנדו"ד **שדרך השימוש הרגיל בתנור** הוא ע"י חימומו בין שימוש אחד למשנהו לטמפרטורה גבוהה ביותר של כ-500 מעלות צלזיוס, והכל עושים כן בלאו הכי בשביל לשמור על נקיון התנור ולא למטרת ליבון והכשר, שאין לחוש בזה שמא ישכח וממילא אין מקום להחמיר שלא להשתמש בו הן לבשר והן לחלב ע"י ליבון באופן זה בין מין אחד למשנהו"***.***
           1. *לא נראה שהמציאות נכון****, וצ"ע.***
     2. ***מחמיר.***
        1. ***שרגא המאיר (***ח"ד ***סי' ע"א אות ב', אות ג') – "***מסתבר שאסור לעשות כן***".***
  2. *מיקרו-גל* ***(***microwave***)***.
     1. ***מחמיר.***
        1. להורות נתן (***ח"ז*** סי' ס"ב אות ה') ***– "שמבואר במג"א (סי' תק"ט סקי"א) שהעולם נוהגין איסור בדבר להגעיל כלי חלב לאכול בו בשר או איפכא, והטעם שאם יעשה כן לעולם לא יהיה לו רק כלי אחד ויגעילנו כל פעם שישתמש בו, וזה אסור דילמא אתי למטעי עיין שם. וכבר כתבנו בשו"ת להורות נתן (ח"א סי' ל"ה), שאם אירע שבישל בו בשר בלא יודעין, דאז מותר להגעילו להשתמש בו חלב כמקודם. וגם הבאנו שם ללמוד מדברי הגאון בעל שאגת אריה ז"ל, דהיכי דהכלי היה שייך לאיש אחר וקנאו ממנו, דודאי דמותר להגעילו מבשר לחלב. וא"כ בנדון דידן אי אפשר להשתמש בתנור זה פעם לבשר ופעם לחלב ולהגעילו תדיר בין זה לזה".***
        2. ***הגריש"א זצ"ל (***שבות יצחק ח"ו ריש עמ' נ') – "ולפ"ז להשתמש במיקרוגל לבשר וחלב בזה אחר זה בכלים מגולים ע"י קינוח והגעלה בינתיים, גם זה בגדר דין הגמ' דאסור וכמש"כ המג"א. כן שמעתי מהגרי"ש אלישיב (שליט"א) [זצ"ל]".
        3. מטבח כהלכה (פרק י"א אות ט').
  3. *כלי זכוכית* ***[לשיטות שמותר להכשיר].***
     1. ***מיקל.***
        1. הגר"מ בריסק זצ"ל (אבד"ק טושנאד, בס' ירושת פליטה סי' כ' ד"ה ***ובהיותי) – "דיש להקל להגעיל כלי זכוכית של בשר להשתמש בו חלב או איפכא אע"ג דבמג"א הלכות יו"ט סי' תק"ט ס"ק י"א כתב דהעולם נוהגין איסור בדבר ... שהטעם הוא שאם יעשה כן לעולם לא יהי' לו רק כלי אחד ויגעילנו כל פעם שישתמש בו וחיישינן דלמא אתי למטעי והיינו שישכח ולא יגעילנו, ממילא י"ל בכלי זכוכית כיון דלשיטת הטו"ז באו"ח סי' תנ"א הנ"ל מותר בדיעבד אפי' בלא הגעלה והרי הטו"ז בסי' צ"א כייל לן כללא דכל דבר שמותר בדיעבד לא חיישינן לכתחילה דלמא ישכח ממילא לא חיישינן גם כאן. ואף דהמג"א בס"ק מ"ט חולק וסובר דהא דכתב הד"מ דמותר בדיעבד הכוונה אם אחר הגעלה השתמשו בכלי זכוכית רק אז מותר בדיעבד, מ"מ כיון דמעיקר הדין גם המג"א מודה דכלי זכוכית אין צריך הגעלה ורק מצד המנהג אסור בלא הגעלה רק שהנהיגו דלא יועיל הגעלה, וגם הא דאין מגעילין מבשר לחלב או איפכא הוא ג"כ מנהגא כי לא הוזכר דין זה בשום מקום בפוסקים הראשונים אדרבא הם מדברים בכמה מקומות לענין הגעלת כלים מבשר לחלב, י"ל דבכה"ג גם המג"א מודה, ובפרט דזה ודאי לא הי' בכלל המנהג שלא להגעיל כלי זכוכית מבשר לחלב או איפכא אף לפ"מ שבררנו למעלה דמותר להגעיל בשאר איסורין כלי זכוכית, אבל בזמנים הקודמים לא היו מבשלים בכלי זכוכית ואף חמין אין שכיח שישתמשו בכלי זכוכית הפשוטים ובכה"ג לא גזרו שלא להגעיל מבשר לחלב כמו שכ' הפמ"ג סי' תנ"א סוף ס"ק ל' בא"א דבהגעלה לפסח מותר להחליף כי לא שייך חששא פ"א בשנה היינו דבמילתא דלא שכיחא לא גזרו, וא"כ כיון דלא הוי בכלל הגזירה אף דעכשיו המנהג לבשל בכלי זכוכית והוי מילתא דשכיחא אבל כיון די"ל דבזה לא שייך הגזירה כיון דמותר בדיעבד לא גרע מספק במנהג שאין מחמירין, ובפרט די"ל דחומרת המג"א בדיעבד הוא רק לענין חמץ בפסח ועיין בשו"ת חת"ס יו"ד סי' ק"י שמקיל ג"כ בכלים שמגעילים לחג הפסח שיכולין להחליף מבשר לחלב ולא ראה דברי הפרמ"ג הנ"ל והוא ז"ל כתב הטעם כיון דאין כוונתו להכשיר מבשר לחלב ליכא למיחש, ולהנ"ל י"ל דגם בזה שייך לומר דהו"ל ספק במנהג דאולי לענין הגעלה לפסח לא החמירו".***
  4. *כלי חרס****.***
     1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

We have a set of China that we received for our wedding. We made it Milchig. We haven’t used it in years. Is there any way to convert it to Fleishig?

R' Y. Berkovits wrote: You can be mekil and use it for fleishig, and just to be sure you should do haghala three times. Generally, the minhag is not to allow to switch kelim from milk to meat. The exception is if you are kashering it anyway, either because it became treif or for Pesach. Then you can choose after kashering to use it for whatever you like. Here that is not an option, we won’t allow to kasher kli cheres for Pesach, and you can’t make it treif because we don’t know if it will ever come out.

* 1. *מפה* ***[***tablecloth***]*** *בשרי [או חלבי]****.***
     1. ***מיקל***.
        1. עי' מג"א (ריש סי' קע"ג***) –*** "שכ' הב"ח כאן וז"ל משמע דכשאין מכירים זא"ז יכולין לאכול על מפה א' ותימ' וכו' דנדבק בשר במקום גבינה יחד במפה כו' ול"נ דהכא מיירי במפה חדשה **או שנתכבסה יפה** וזה אוכל בקצהו וזה אוכל בקצה האחר דאין נוגעין זה בזה ופשוט הוא".
        2. ***שבילי דוד (סי' קכ"א אות ו' ד"ה ולענין) – "דזמן מועט ל"ח".***
        3. ***דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק ס"ו) – "שבילי דוד".***
        4. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש יו"ד פרק ה' אות ל"ד***) –*** "ואין לאסור מצד מש"כ בשו"ע להחליף מפה בין בשר לחלב".
        5. נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק פ"ה סעי' ז'***) –*** "המפות אחר כיבוסם מותר להחליף השימוש בין בשרי לחלבי בכל השנה, דרק בכלים אסרו".
        6. ***פתחי הלכה (ארטסקרול, עמ' רי"א, עמ' שס"ו [***tablecloth***], עמ' שמ"ז [***dishcloth***], עמ' שמ"ח [***dish towel***]).***
     2. ***מחמיר.***
        1. חלקת בנימין (סי' קכ"א ציונים ס"ק פ"ט***) –*** "לטעם המג"א שהזכרנו בפנים שפיר שייך גם במפה".
     3. מראי מקומות – שבט הקהתי (ח"ו סוף סי' רס"ח, "וצריך עיון כעת")***.***
  2. **שיש** (counter).
     1. מיקל.
        1. הגר"י טשזנר שליט"א (פסקי הוראה גם אני אודך יו"ד סי' י') – "שאלה מצויה שאדם עובר דירה ובמטבח השיש בצד שמאל הוא חלבי ובצד ימין בשרי לדוגמא, ולפי סדרי הבישול אצלו רצונו להחליף אותם, שהשיש בצד שמאל יהיה בשרי. והנה אף שבעל הבית הקודם השתמש בשיש זה לחלבי אבל לא ברור האם באמת נפל מאכל חלבי חם על השיש, וסיר חלבי חם שהונח עליו אם היה נקיי ויבש מבחוץ לא מעביר טעם לשיש, וגם אם במקרה עבר טעם הרי לא כל השיש נהיה בשריי רק חלק קטן ממנו, ועוד שתתאה גבר והשיש בולע רק כדי קליפה. לכן אפשר להקל גם לכתחילה להכשיר את השיש בשני הצדדים ולהפוך אותם לאופן שרוצה".
  3. מראי מקומות – מקדש ישראל (שבועות סי' צ').
     1. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' ל"ד אות נ"ה) – "כלי בשרי שרוצה להפכו לחלבי, **ועושה סימן בכלי** עצמו להיכר שמעתה הוא חלבי (כגון שעושה חור בכף וכה"ג), הרי זה כמו שהטריף הכלי, ויכול אח"כ להגעילו מבשר לחלב. וכן הדין להיפך ברוצה להפכו מחלב לבשר".

1. היתרא בלע - סעיף ד'.
   1. *חמץ: ראשונים****.***
      1. ***מחמיר.***
         1. ***רי"ף (פסחים דף ח:), כדאי' בר"ן (שם) – "ואע"ג דאסיקנא בסוף ע"א (דף עו א) דכל היכא דהיתרא בלע בהגעלה סגי ליה כבר כתבתי למעלה דאיכא למימר דחמץ כיון ששמו עליו איסורא בלע מקרי".***
         2. ***רמב"ן (ע"ז דף עו. ד"ה רב) – "אבל חמץ בפסח כיון שהיה שמו עליו וממשו של חמץ בלע מהשתא נמי איסורא בלע ליאסר בפסח".***
         3. ***רא"ש (פסחים פרק ב' סי' ז', כדאי' בב"י ס"ק ד').***
         4. ***ר' ירוחם (נתיב ה'*** ח"ב, מ'-ב'***) –*** "ויש מהגדולי' שכתבו דשפודי' ואסכלאות אף על פי שתשמישן על ידי האור די בהגעלה אם ירצה דדוקא בכלים של גוים צריך לבון אבל גבי חמץ התיר' בלע וכן כתב הרש"בא. **ורוב הפוסקין** הסכימו לדעת רי"ף שצריכין להן כל שתשמישן על ידי האור אפילו שבלע חמץ"***.***
         5. ***טור (סעי' ד').***
         6. ***ריטב"א (ע"ז דף עו. ד"ה ואין) – "עוד נראה לי בו טעם אחר דאילו איסור נותר אינו אוסר אלא בנותן טעם כשאר איסורין ולאחר הגעלה לא נשאר בו כדי נתינת טעם, אבל גבי חמץ בפסח דקי"ל כרבא שהוא אוסר במשהו בין במינו ובין שלא במינו, ראוי לחוש לאותו המעט שנשאר שם כדי שלא יפלוט ויאסור".***
         7. ***נמו"י (ע"ז דף עו.) – "אבל הרמב"ן ...".***
      2. ***מיקל.***
         1. ר"ת (תוס' חולין דף ח. ד"ה שלבנה***) – "ואור"ת דיש לחלק גבי חמץ משום דהיתירא בלע דבענין זה מחלק בסוף מסכת ע"ז (דף עו.) אף על גב דהשתא דבליעי הוי איסורא מ"מ בשעת בליעה הוי התירא אף על גב דרב אשי גופיה מחלק כן במסכת ע"ז (דף עו.) ובפסחים (דף ל:) קאמר רב אשי לדידי חדתי עבדי לי מחמיר על עצמו היה ונראה דהא דמסיק והלכתא אידי ואידי ברותחין הוי מסקנא דמילתא דרב אשי".***
         2. ***ראב"ד (ע"ז דף עו. ד"ה רב, תשובות ופסקים סוף סי' קמ"ב) – "והלכתא אידי ואידי ברותחין ובכלי ראשון דאיסור חמץ מעין היתרא בלע וכי קא פליט ליתא לאיסורא בעיניה, אבל הלוקח סכין מן הגוי צריך שיגעיל את קתו ברותחין והברזל שלו ילבן באור".***
         3. ***יראים (סי' נ"ב) – "וכי מכשר להו למאני דפסחא מגעילן ברותחין בחמין כיון דהיתרא בלע שבשעת בליעת היתר שרי בחמין".***
         4. ר"ן (חולין דף מד.) – "בחמץ לפני זמנו דהיתרא בלע".
         5. ***מרדכי (פסחים סי' תקפ"ד) – "ודוקא גבי חמץ דהתירא בלע".***
         6. ***או"ה (כלל נ"ח דין י"ז, דין כ"ג, דין כ"ה, דין ל') – "ומיהו מחמץ למצה אע"פ שהוא מהיתר להיתר לא נהגו העולם להגעיל".***
      3. ***דעת הרשב"א.***
         1. ***איסורא בלע – עי' רשב"א (ח"א סי' רס"ב, ע"ז דף עו. ד"ה רב, "ויש לומר דאף בחמץ נאמר כן שאף על פי שבשעה שבלע חמץ היה מכל מקום לא היה אסור באותה שעה. ובשעת פליטה שהוא אסור אינו בעין אלא טעמא בעלמא. אבל מרבותינו ז"ל שמעתי שאין לומר כן לפי שלא נתחדש בגופו שום דבר שיאסר בו אלא מתחלה ועד סוף חמץ הוא. מה שאין בקדשים שנאסר לאחר הבליעה מחמת דבר שנתחדש דהוא שם נותר"), מג"א (ס"ק י"א),*** פנים מאירות (ח"א סי' פ"ג, לשונו מובא לקמן)***.***
         2. ***חת"ס (או"ח סי' ק"ז ד"ה ועתה) – "ולפי מה דקיי"ל דחמץ שמו עליו כמ"ש רשב"א בתה"א בית ד' שער ד' קכ"ג ע"ב, והביא מג"א לשונו בקצור בסי' תמ"ז סקכ"ד ע"ש, א"כ גם חמץ קודם זמן אסורו בטל ואינו חוזר וניער, וצ"ע קצת דה"ה מביא בשם הרשב"א דס"ל חוזר וניער.*** *גם דברי הרשב"א בעצמו נ"ל כסותרים* ***במ"ש באותו [בית ושער] דף קכ"ו ע"ב להוכיח דקדרה שבשל בה בשר אסור לבשל בה חלב אפילו אינו בן יומו אף על גב דהתירא בלע דאל"כ קדירות בפסח אמאי ישברו הא חמץ נמי היתרא בלע, ומביאו הטור וב"י בי"ד רסי' קכ"ב".***
         3. ***הגהות והערות (בטור מכון שירת דבורה הע' ט') – "בהרב המגיד כתב שכן גם דעת הרשב"א והיא בחידושים לעבודה זרה שם ובתורת הבית הארוך בית ד שער ד דף לד ע"ב ובקצר דף לה ע"ב ובשו"ת הרשב"א חלק א סימן רסב. ובמהר"ם חלאוה ל ע"ב ד"ה ומסתברא כתכ שהרשב"א לא הכריע בזה בחידושי עבודה זרה. ועיין בשו"ת חתם סופר אורח חיים סימן קז דה ועתה בסתירת דברי הרשבא".***
      4. ***מראי מקומות.***
         1. ***מ"מ (הל' חמץ ומצה פרק ה' הל' כ"ג) – "ויש מי שאומר שכיון שמה שבלעו היה היתר די בהגעלה. ואפשר שזהו דעת רבינו ... ומ"מ דעת הרמב"ן והרשב"א ז"ל להשוות חמץ לגיעולי עכו"ם והם סוברים שבסכינין אף בגיעולי עכו"ם אינן צריכין אלא הגעלה כמו שיתבאר שם".***
         2. ***הג' מיימוניות (הל' חמץ ומצה פרק ה' אות כ"ג) – "אמנם רא"ם כתב ... ולא נהגו העם כדבריו. ונראה לי ראיה לדבריו מסכיני דפיסחא דפסיק תלמודא ברותחין ואינו מחלק בין גדולים שתשמישן ע"י האור בין קטנים שאין תשמישן ע"י האור כאשר חלקו בסכינים של עכו"ם וראבי"ה פסק כדבריו וכתב מה שנהגו ללבן את השפודים מפני שהן ארוכין יותר מדאי***
   2. *חמץ: פוסקים****.***
      1. ***מחמיר.***
         1. ***מחבר (סעי' ד', ב"י ס"ק ד').***
         2. ***רמ"א (סעי' ד') – "ונוהגין כסברא ראשונה בכל דבר שדינו בליבון".***
         3. פר"ח (על סעי' ד') – "וכן נראה עיקר להחמיר".
         4. פמ"ג (א"א ס"ק ו', תיבת גמא פר' בהעלותך סוף אות א').
      2. ***מיקל.***
         1. ***ט"ז (ס"ק ח', ס"ק כ"ה) – "דאנן קיי"ל כסברא זו".***
         2. פנים מאירות (ח"א סי' פ"ג***) –*** "דלא כרשב"א בר מכל דין שרוצה לדמות הכשר כלי חמץ להכשר כלי איסור ולא נראה דהא ג"כ התירא בלע כמו בשר וחלב ואם אמרינן בקדירה שבישל בה בשר שאין צריך הכשר אלא במקצת הכלי ה"ה בחמץ וזה פשוט וברור"***.***
      3. *בדיעבד, אם הכשירו בהגעלה או בליבון קל****.***
         1. באינו ב"י וגם ***הפמ"ר [או מניעת שמחת יו"ט] יש להקל.***
            1. ***פמ"ג (א"א ס"ק י"א) – "ובאליה רבה אות י"ג כתב בהפסד מרובה לסמוך על הפוסקים דחמץ מקרי היתרא בלע, יע"ש. והנה באינו בן יומו דרוב מתירים בסימן תמ"ז סעיף י' א"כ י"ל כן בהפסד מרובה להתיר כהאי גוונא, דיש כספק ספיקא, שמא נותן טעם לפגם מותר בפסח, אף דהר"ב כתב שם וכן 'נוהגין' לא מדינא, ספק הוה, ושמא חמץ מקרי היתרא. ובלא הפסד מרובה אין להתיר, מאחר דהמחבר פוסק בפשיטות דאיסורא מקרי, והר"ב אודוי אודי ליה, עיין מ"א [ס"ק] כ"ב".***
            2. ***מ"ב (ס"ק ל"ב, שעה"צ ס"ק ל"ז) – "אכן במקום הפסד מרובה או מניעת שמחת יו"ט והוא אינו ב"י מעת שנשתמשו בו החמץ יש לסמוך בדיעבד על הפוסקים דסוברים דחמץ מקרי התירא בלע ודי במה שהכשירו בהגעלה או בליבון קל".***

***שעה"צ (ס"ק ק') – "ויש לעיין אם היה אינו בן יומו, אפשר אף דאנן נוהגין להחמיר באינו בן יומו, אולי נוכל לצרף לזה דעת הפוסקים דחמץ מקרי היתרא בלע וסגי הגעלה אף במקום דצריך ליבון, וממילא מהני ליבון קל. אחר כך מצאתי מענין זה באשל אברהם אות י"א, ומוכח שם דבלאו הפסד מרובה אין להקל אף בדיעבד".***

***מיקל בהפמ"ר, או מניעת שמחת יו"ט [אפילו בנ"י] – א"ר (ס"ק י"ג, "ונראה לסמוך בהפסד מרובה על פוסקים דס"ל דמיקרי היתר בלע"),*** גר"ז (סעי' י"ג, "והעיקר כסברא הראשונה ואפילו בדיעבד שנשתמש בחמין באותן כלים הבלועים מחמץ על ידי האור בלבד והוגעלו קודם הפסח ולא ליבנם באור יפה יפה כשיעור שנתבאר הרי חמין הללו אסורין בפסח אלא אם כן יש הפסד מרובה או מניעת שמחת יום טוב שאז יש לסמוך על סברא האחרונה וכן במקום שיש עוד צד אחר להקל יש לצרף גם סברא האחרונה ולסמוך עליהם לכתחלה להכשיר בהגעלה את הכלים הבלועים מחמץ על ידי האור וכמו שיתבאר").

* + - 1. ***בששים וגם אינו ב"י יש להקל.***
         1. ***פמ"ג (א"א ס"ק י"א) – "אבל אם נבלע משהו בשפוד ואינו בן יומו וצלה בפסח ויש נגד המשהו ששים, אף דלא נתבטל בכלי כבאות כ' וכ"א, מכל מקום נותן טעם לפגם ומשהו חומרא גדולה, הבו דלא להוסיף, עיין מ"א [סימן] תמ"ז אות מ"א ריח ומשהו ונותן טעם לפגם יש להקל, גם יש לסמוך אשאלתות [שאילתא פ] כהאי גוונא".***
         2. ***מ"ב (ס"ק ק"ס,*** ***שעה"צ ס"ק רי"א) – "או שהוא אינו בן יומו יש להקל אחר שהגעילו ויש בתוך הבשר ששים לבטל הבליעה [גם בזה סמכינן להקל מטעם דהוא נותן טעם לפגם שהרבה פוסקים מקילין, וגם הסברא דהיתרא בלע, והוא איסור משהו, וכנ"ל, והובא דין זה בפרי מגדים אות יא באשל אברהם]".***
      2. ***בששים וגם הפמ"ר יש להקל.***
         1. ***עי' פמ"ג (א"א ס"ק נ"א) – "והגעלה לא מהני דיעבד, אבל משהו הנבלע שם יש לצדד בהפסד מרובה אם הגעיל השפוד".***
         2. ***מ"ב (ס"ק ק"ס, שעה"צ ס"ק ר"י) – "אף בדיעבד אסור אכן אם היה הפסד מרובה [פרי מגדים, וטעמו, דיש פוסקים דחמץ מקרי היתרא בלע וסגי תמיד בהגעלה, וגם שהוא איסור משהו ואף דלדינא קיימא לן דאין שייך ביטול בכלי מכל מקום בצירוף דהיתרא בלע והוא הפסד מרובה סמכינן להקל] או שהוא אינו בן יומו יש להקל אחר שהגעילו ויש בתוך הבשר ששים לבטל הבליע".***
    1. **קשה: למה קודם שעה שש אפשר לסמוך על נ"ט בר נ"ט דהיתרא, הא פסקינן שחמץ איסורא בלע**.
       1. עי' סי' תנ"ב סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.
    2. מראי מקומות.
       1. ***פמ"ג (מש"ז ס"ק כ"ה) – "וכללא, היכא שיש הרבה צדדים יש לצרף גם זה דחמץ מקרי היתרא בלע".***
    3. *קטניות****.***
       1. שלחן הלוי (ח"א פרק י"ב אות ***י"א) – "ויש לצרף להקל בזה, שכאן מדובר בקטניות ולא בחמץ, ויש מהראשונים דס"ל שחמץ הוא היתר כאשר אין חיוב לליבון גמור, (עי' שו"ע או"ח סי' תנא סעי' יא, וביו"ד סי' קכא סעי' ד). ואף שיש פוסקים שחמץ לא חשיב היתר לענין זה (עי' ביאור הלכה שם ד"ה מותרת, ופת"ש יו"ד שם ס"ק ח בשם תשו' רמ"ע מפאנו), מ"מ לגבי קטניות בודאי אפשר להקל".***
  1. **להכשיר מבשר לחלב, או להיפך** [מעיקר הדין. דיש מנהג שלא להכשיר מבשר לחלב, ולהיפך. עי' סעי' ג', לשיטות ומראי מקומות].
     1. מחמיר, צריך ליבון. [רק לפי המ"ד שחמץ מקרי איסור בלע. עי' פר"ח הו"ד ברע"א (יו"ד סי' קכ"א על הש"ך [ס"ק ח']).
        1. פר"ח (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ח') – "גם במחבת של חלב או בשר צריך ליבון כיון דנבלע בלי שום אמצעי".

פר"ח (יו"ד סי' צ"ג ס"ק ד') – "בחמץ שמו עליו מעיקרא חמץ והשתא חמץ ... ה"נ בקדרה של בשר או של חלב אף שהוא היתר בשעת בליעתו מ"מ איסור בלע מקרי כיון דשמו עליו דמעיקרא בשר הוי והשתא בשר מקרי".

* + - 1. מחה"ש (סי' תק"ט ס"ק י') – "ולפ"ז גם במחבת בשר שבא להכשירו לצורך חלב או איפכא צריך ליבון גמור דהא לא הי' אמצעי של היתר ונבלע ע"י האור לבד וכן הסכים הפר"ח שם עם תשו' מ"ע ולפ"ז אסור ללבן בי"ט כלי שאפו בו פלאד"ן כו' כיון דצריך ליבון גמור כמו בבלוע מנבלה".
    1. מיקל [היתרא בלע], הגעלה או ליבון קל.
       1. ***מרדכי (ע"ז סי' תת"ס) – "אותם הבלועות היתר כגון של חלב שצריכין ללבנה כדי לאפות תחתיהם פשטיד"א של בשר או איפכא אז אין צריכין ליבון גדול דנשירת קליפה אלא רק עד שתהא יד סולדת בו משני עבריה וגם רגילים לבדוק ע"י נתינת קש עליה מבחוץ לראות אם הקש נשרף בהכי סגי דא"כ שליט הליבון מעבר לעבר אף על גב שלא תשיר קליפתו ומ"מ די בכך דכיון דהתירא בלע א"כ די להם בהגעלה ואף על גב דתשמישה ע"י האור כדמשמע בשמעתא והא לא גרע אותו ליבון מהגעלה ואותו ליבון מפליט יותר מהגעלה".***
       2. ***רבינו פרץ (הג' סמ"ק מצוה קצ"ד ס"ק ג') – "ודוקא כשמלבנה מחלב לצורך בשר או איפכא דאז לא בעי ליבון גמור שתסיר קליפתה אלא סגי בליבון קצת כמו שרגילין העולם לעשות ולנסות ע"י קש שנותנין מלמעלה דבהכי סגי ולא גרע מהגעלה דמועלת אף בתשמישו על ידי האור היכא דהיתרא בלע".***
       3. ***או"ה (כלל נ"ח דין כ"ג, דין כ"ו) – "אבל היכא דהיתרא בלע כגון הרוצה להכשיר סכין או שאר כלים מבשר לחלב סגי לו בהגעלה לכל דבר אפילו למה שתשמישו על ידי האור".***
       4. ***ט"ז (סי' תק"ט ס"ק ה') – "פשטיד"א של בשר. דאז א"צ ליבון גמור שתשרף קליפתה אלא סגי בליבון קצת ע"י שריפת קש דמועיל אף בתשמישו ע"י האור כיון שהיתרא בלע משא"כ בבלוע נבילה".***
       5. ש"ך (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ח') – "אבל בתשובת מנחם עזריה ... ולפ"ז גם במחבת של חלב או בשר צריך ליבון כיון דבלע בלי שום אמצעי".
       6. ***מג"א (סי' תק"ט ס"ק י') – "מותר ללבן. דכיון דהיתרא בלע סגי ליה בליבון כל דהוא שקש נשרף עליו מבחוץ כמ"ש סי' תנ"א ס"ד ובי"ד סי' קכ"א ס"ד ע"ש ובש"ך ובט"ז".***
       7. ***עי'*** חק יעקב (ס"ק נ"ח) - לשונו מובא לקמן.
       8. ***פמ"ג (א"א ס"ק י"א,*** ס"ק כ"א, ס"ק ל', עי' ס"ק מ', מש"ז סוף ס"ק ט"ז, עי' ס"ק כ"ה, סי' תק"ט מש"ז ס"ק ה', א"א ס"ק י') – "ואף רב אשי מסיק בעבודה זרה ע"ו [ע"א] היתרא בלע די בהגעלה, כמו שכתב הר"ן ז"ל [פסחים ח, ב דבור ראשון], הביאו הפרי חדש ביורה דעה [סימן] צ"ג אות ד' דנותר מעיקרא בשר והשתא נותר מה שאין כן חמץ שמו עליו, והוא הדין בשר בחלב שמו עליו דלא נשתנה (אף על גב דנ"ט בר נ"ט מהני בבשר בחלב, התם טעמא אחרינא דאין כח להתחבר אח"כ), דמעיקרא בשר והשתא בשר ... ועיין סימן תק"ט סעיף ה' מבואר מבשר לחלב היתרא בלע מקרי ודי בליבון קל, וכמו שרמז המ"א אות י"א והפרי חדש ביורה דעה [סימן] קכ"א אות ח'".
       9. גר"א (סי' תק"ט על סעי' ה') – "עמ"א ס"ק י' י"א דליבון שקש נשרף מבחוץ הוא כמו הגעלה כיון שהלך מעבר אל עבר ובהתירא בלע אף דבר שתשמישו ע"י האור סגי בהגעלה משא"כ באיסורא בלע וכמ"ש בסוף ע"א".
       10. מקור חיים (בי' סוף ס"ק ג') – "בתשובת מנחם עזריה ... שמשמע מדבריו דבכולו איסור אף בהתירא בלע צריך ליבון. תמוה מאוד דבע"ז דף ע"ו גבי שפודין בקדשים אמרינן דבהתירא בלע סגי בהגעלה ובשר קדשים כולו איסור".
       11. רע"א (יו"ד סי' קכ"א על הש"ך ס"ק ח', שו"ת רע"א סי' מ"ט ד"ה ובההיא) – "והנה מה שסיים הש"כ ולפ"ז גם במחבת של חלב וכו' לענ"ד אינו מוכח דדוקא בחמץ הוצרך למצוא טעם דהמשקים הם היתר ואלו היו המשקים חמץ ומקרי ע"י אור צריכין ליבון דחמץ מקרי איסור בלוע אבל חלב מקרי היתירא בלע וע"י אור ג"כ מהני הגעלה".
       12. חת"ס (שו"ת יו"ד סי' ק"י) – "הנה הדין דין אמת דבהיתרא בלע יש לסמוך אפי' לכתחלה להתיר בהגעלה ומכ"ש במחבת כי דברי המנחם עזרי' מפוקפקי' הם".
       13. ערך השלחן (סי' קכ"א ס"ק י"ב).
       14. חכ"א (כלל ע"ד סעי' ו') – "מחלב לבשר כיון דהתירא בלע סגי בליבון קל עד שישרוף עליו קש מבחוץ".
       15. פת"ת (סי' קכ"א ס"ק ז').
       16. זבחי צדק (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ט"ו) – "והנכון בזה לענין דינא כמ"ש חכ"א".
       17. מ"ב (סי' תק"ט ס"ק כ"ד) – "פשטיד"א של בשר. דכיון דהתירא בלע אין צריך ליבון גמור שתשרף קליפתה אלא סגי בליבון קצת עד שקש נשרף עליו מבחוץ לפיכך מותר".
       18. חזו"א (יו"ד סי' מ"ד ס"ק ד' ד"ה והש"ך, או"ח סי' קי"ט ס"ק ט' ד"ה והש"ך) – "והש"ך ביו"ד שם הביא דברי רמ"ע וסיים דלדברי רמ"ע גם מבשר לחלב צריך ליבון וסיום זה תמוה דהא בהיתירא בלע אף בתשמישו ע"י האור סגי בהגעלה וכבר תמה עליו הגרע"א בגליון".
       19. כה"ח (ס"ק ע', ס"ק ק"מ) – "יש להתיר בהגעלה בין מחבת בשל לחלב".
       20. יביע אומר (ח"ו יו"ד סי' י' אות ב').
       21. תשובות והנהגות (ח"א סי' ת"ל).
    2. מראי מקומות – ערה"ש (יו"ד סי' קכ"א סעי' י"א, לשונו מובא לעיל).
       1. ש"ך (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ח') – "ולפ"ז גם במחבת של חלב או בשר סגי בהגעלה כיון דהיתרא בלע אבל בתשובת מנחם עזריה ... ולפ"ז גם במחבת של חלב או בשר צריך ליבון כיון דבלע בלי שום אמצעי".
       2. הרמ"ע מפאנו (סי' צ"ו) – "מחבת של בשר בת יומה ונתבשל בה חלב, אין לה הכשר אלא בלבון, שהאור מפליט בליעה ראשונה ומשבחת בתבשיל והתערובת חוזרות ונבלעות בכלי, ואין כאן אמצעי מבליע שאין אסור בגופו אלא האור בלבד".
          1. עי' מקור חיים (לשונו לעיל). וי"ל שאין ראיה מכאן, שהוא מדבר שיש בליעות של בב"ח. משא"כ הש"ך ופר"ח, שנראה שמדברים שיש בליעות רק מבשר [או להיפך], ורצה להכשיר לחלב [או להיפך].
  1. *בולע בשר ואח"כ חלב* ***- למקילים לעיל.***
     1. איסורא בלע.
        1. מאירי (ע"ז דף עו: ד"ה גדולי) – "גדולי הדורות שלפנינו הסכימו לומר שלא נאמר דין בולע מן ההתר אלא בדבר שאם בלעו היום בעינו היה מותר כעין קדשים ר"ל התרא בלע עד שאם יבלע היום מה שבלע לא היית אוסרו ומאחר שאלו בולעו היום אי אתה אוסרו כשבלעו אתמול ונעשה עכשו אסור ואינו בעין דיו בהגעלה אבל חמץ בפסח אלו בולעו היום איסור הוא בולע והרי זה כמי שבלע מן האיסור מ"מ יראה מזו שאם צלו בו בבשר מאתמול דיו בהגעלה לצלות בו גבנה היום שהרי התר בלע וכשאיסור בשר בחלב ראוי לחול עליו אינו בעין ודיו בהגעלה אלא שאני חוזר ודן לאיסור הואיל ואלו בלעה היום היה בו טעם לשבח בשעה שצולה בה הגבנה והוא אסור גמור".
     2. אם צלו בו בשר ואח"כ בשלו בו חלב, סגי בהגעלה. ואם בשלו בו חלב ואח"כ צלו בו בשר, צריך ליבון [אא"כ אינו ב"י].
        1. גר"ז (בהג"ה סעי' י"ג, סוף סעי' כ"ה) – "אם נבלע בהם על ידי האור דבר היתר ואחר כך נעשה איסור כגון שנצלה עליהם בשר לבדו שהוא היתר ואחר כך נבלע בהן חלב הרי הן נכשרין על ידי הגעלה ואף על פי שטעם בשר הנבלע בהן על ידי האור אינו נפלט מהם לגמרי על ידי הגעלה מכל מקום **אותו מועט טעם בשר הבלוע מאד** בתוכם עד שאינו נפלט מהם רק על ידי האור **קלוש הוא מאד ואינו כדאי שיחול עליו שם חדש** דהיינו שם בשר בחלב לפיכך די להם בהגעלה כדי להפליט מהם עיקר טעם הבשר עם עיקר טעם החלב שהן אסורין מחמת שהן כדאי להקרא עליהם שם בשר בחלב והן נפלטין על ידי הגעלה לפי שאינן בלועין מאד ומותר טעם הבשר עם מותר טעם החלב שהן בלועין מאד הרי הן קלושין מאד ואינן כדאי להיות נקרא עליהן שם בשר בחלב כיון שטעם הבשר היה קלוש מאד קודם שנבלע בו החלב אין שם חדש יכול לחול על טעם קלוש הזה".
        2. הו"ד בכה"ח (ס"ק ע').
        3. מגילת ספר (בב"ח סי' צ"ג אות א', ענינים שונים באו"ח וביו"ד סי' כ"א אות ה') – "והעולה לדינא דמחבת שבשלו בו חלב ואח"כ צלו בו בשר צריך לבון קשה אבל אם צלו בו בשר ואח"כ בשלו בו חלב סגי בהגעלה ואם היה אינו בן יומו מצליית גבינה וצלה בו בשר ג"כ סגי בהגעלה".
        4. ***מעדני אשר (או"ה סי' קס"א אות ד') – "מכל זה נלמד לבו"ח דאם בשעת הבליעה היו היתרא בלע אף שנאסרו אח"כ, מהני להו הגעלה. אמנם לכאורה כל זה רק במחבת שצלו בו בשר ואח"כ נבלע בו חלב, דלא חל שם איסור על הבשר כיון שהוא בלוע. אבל אם קודם נבלע החלב ואח"כ צלו בו בשר, לכאורה יש לחוש שפליטת החלב אוסרת את הבשר הנצלה עוד לפני שנבלע בכלי, וה"ל איסורא בלע ובעי ליבון. ואף שהגר"ז בסוסכ"ה כתב בסתמא דאם לא נבלעו בב"א מהני להו הגעלה, מ"מ בע"כ צריך לדחוק דכוונתו רק כשהבשר נצלה ראשון"***.
     3. נחשב היתרא בלע **רק אם אחד מהם אינו ב"י**.
        1. הרמ"ע מפאנו (סי' צ"ו) – "מחבת של בשר בת יומה ונתבשל בה חלב, אין לה הכשר אלא בלבון, שהאור מפליט בליעה ראשונה ומשבחת בתבשיל והתערובת חוזרות ונבלעות בכלי, ואין כאן אמצעי מבליע שאין אסור בגופו אלא האור בלבד".
        2. להורות נתן (ח"א סי' ל"ג אות י"א) – "והדבר מפורש בתשו' רמ"ע פאנו ... הרי דדוקא כשהבשר או החלב היו בני יומן הוא דבעי ליבון, דאז נעשה נבלה כשבישל בה חלב אחר הבשר או בשר אחר החלב וחוזר ונבלע הנבלה במחבת בלי אמצעי, אבל כשאינו בני יומן דלא נעשה נבלה סגי בהגעלה".
        3. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק י"ב אות ו') – "מחבת של חלב שאינה בת יומא שטגנו בה בשר, כתב החתם סופר דמותרת בהגעלה וכדין התירא בלע".
        4. אורחות הבית (פרק י' אות ח').
        5. קצור שו"ע (ח"ב פרק ב' סעי' ה').
        6. מגילת ספר (ענינים באו"ח, סי' כ"א אות ה').
        7. פסקי תשובות (אות ל"ה) – "ואף מחבת חלבית שלא השתמשו בה מעל"ע למוצר חלבי ושוב טיגנו בה בשר (וכן להפך) בכלל התירא בלע, שאב"י נוטל"פ, ודי בהגלה".
        8. **יש להכשיר ע"י הגעלה ג' פעמים**.
           1. חת"ס (יו"ד סי' ק"י) – "דודאי אינו בן יומו מותר לגמרי ואין שום שם איסור על הבליעה הזאת והאמת דמקרי איסור דרבנן שעיקרו מהתורה משום גזירה אטו ב"י אבל הבליעה אין שם איסור עליה כלל ... דליתר שאת על כל פנים יגעילנה ג' פעמי' דלהטור ורשב"א הוה סלקא דעתין דיועיל אפילו לכלי חרס באינו בן יומו כמו שכ' בטור סימן קכ"ב אם כן על כל פנים יועיל גבי היתרא בלע בכלי מתכות להקליש כח האי'".
           2. הו"ד בפת"ת (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ז').
           3. ***שבט הלוי (מבית לוי בענייני יו"ד עמ' מ"א סעי' ה') – "אבל אם אפה בתבנית בשרית שאינה בת יומא מאפה חלבי או איפכא, מקילים להכשירם ע"י הגעלה ג"פ שיכניס ויוציא מהמים ג"פ".***
     4. מראי מקומות – שד"ח (אסיפת דינים אות ה' מערכת הכשר מחבת סי' י"ז דף ל"א - דף ל"ג), הגריש"א זצ"ל (קובץ תשובות ח"ג סי' קי"ד, מנשים באהל יו"ד אות י"ד, הע' כ"ד), שבות יצחק (ח"ו עמ' נ"ג בהגה).
        1. או"ה (כלל נ"ח דין כ"ג) – "ודווקא הבא להכשיר כלי מבשר לחלב דלא נאסר מעולם אבל כלי של בשר שנאסר מבליעת חלב ע"י אור או איפכא נקרא שפיר בליעת איסור וצריך ליבון ככלי של כנעני".
        2. מהרש"ם (ח"ב סי' מ"ב) – "ומ"ש מש"ע הרב א"ח סי' תנ"א סי"ג בהג"ה וסכ"ה ... ותמה עליו מדברי או"ה כלל נ"ח דין כ"ג בסופו דבנבלע בשר בכלי ואח"כ נבלע חלב ע"י אור צריך ליבון וגם מהח"ס סי' קי"א נעלם ד"ז הנה אם כי יפה העיר וזה כביר תמהתי על הח"ס מתשו' רמ"ע עצמו דמפורש שם דגם דמבשל חלב טמא צריך ליבון אבל בשו"ת שם ארי' יו"ד סי' ס"ו הביא ראי' מדברי מרדכי שבב"י יו"ד סי' קל"ה דבמבשל יי"נ בכלי סגי בהגעלה וכ"נ מהרשב"א שבב"י סי' צ"ח ע"ש ואני הבאתי ראי' מדברי הרא"ש פ"ב דפסחים סי' ז' בשם אבי העזרי דמוכח במטגן חלב בכלי סגי בהגעלה א"כ עכ"פ יש להקל במבשל חלב בכלי בשר שהרי ביין לנזיר סגי בהגעלה כדמוכח מכלי מדין שמבואר בתוס' פסחים (דף מ"ד) שהוצרכו להגעיל משום בליעת יין לנזיר ובע"כ דמה שהוא משקה אף שהוא איסור ע"י עצמו מהני הגעלה וה"נ מהני להפליט בליעת חלב ואף שנשאר טעם הבשר הרי הוא כשר ולכן אין לדחות דעת ש"ע הרב ז"ל מהלכה אף שהם נגד האו"ה".
        3. יביע אומר (ח"ו יו"ד סי' י' אות ב') – "הגר"ז סי' תנא סי"ג בהגה ... לכאו' צ"ע, שהרי לאחר תערובת בב"ח בבליעה ודאי דלא מקרי היתרא בלע. וכן מבואר באו"ה (כלל נח סוף אות כג) דבכה"ג צריך ליבון. וראיתי בשו"ת מהרש"ם ח"ב (סי' מב) שעמד בזה. וע"ש. וע"ע בשד"ח אס"ד (מערכת ה' אות יז), מ"ש ע"ד מהרח"פ ברוח חיים (סי' קכא סק"ג), ובסו"ד הביא ד' הגר"ז הנ"ל. וע"ש. וע"ע בשו"ת חסד לאברהם אלקלעי (חאו"ח ס"ס יג). ובשו"ת אמרי יושר ח"ב (סי' קפג). ובשו"ת זקן אהרן ואלקין ח"ב (סי' מא)".
  2. מראי מקומות – הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה חולין דף ח. תוד"ה שליבנה, "ביאור החילוק בין אם בלע היתירא לבלע איסורא הוא ...").
     1. **גוף האיסור יהיה מים** [כמים הניסכין לפני עכו"ם או חָלב לבשר, וכדומה] - עי' לקמן.

1. ליבון גמור.
   1. **נצוצות ניתזין מהם** – ירושלמי (סוף מסכת ע"ז, "והליבון צריך שיהו ניצוצות מנתזין ממנה"), ריטב"א (פסחים דף ל: ד"ה וליבון), הג' אשרי (ע"ז פרק ה' סי' ל"ו הג' ד', "ירושלמי והליבון שאמר והוא שיהו נצוצות ניתזין ממנו מא"ז ע"כ"), טור (סעי' ד', "והליבון עד שיהיו נצוצות ניתזין מהם").
      1. פוסקים – מחבר (סעי' ד', "והליבון הוא עד שיהיו ניצוצות ניתזין מהם"), ערה"ש (סעי' י"ד, סי' תק"ט סעי' י').
         1. תשורת שי (תנינא סי' ר"ו ד"ה ומה) – "מדינא צריך ניצוצות ניתזין מהברזל בשעה ליבון בהבלאטין של השפאר. וגם בהאבראטיר השולים מקום המושב. ואם לא יהא ניצוצית ניתזין בקצוות הבלאטין **היינו כשיקח איזה דבר ויחכך על הבלאטין** **בשעת ליבון** ולא יצא ניצוצית אזי אסור להושיב שם קדירות עם מאכל זולת אם יכסה בבלעך או ברזל מקומות שלא ניתזו ניצוצין. ובמקום שיצאו ניצוצין דהיינו באמצע יוכל לאפות ולבשל בלי הספק".
         2. אמת ליעקב (יו"ד הע' נ"ד ד"ה מה) – "מה שכתבו הפוסקים ששיעור ליבון חמור הוא שיהיו ניצוצות ניתזין ממנו, נראה שסגי אם יהיה חם כל כך עד שיהיו ניצוצות ניתזין ממנו **אם מוסיפים איזה פעולה, כגון שמכים אותו בפטיש** וכדומה".
   2. **בשיעור עד שתשיר קליפתן** – בבלי (ע"ז דף עו:, "ועד כמה מלבנן. א"ר מני: עד שתשיר קליפתן"), שאילתות (שאילתא קל"ז), בה"ג (סי' נ"ה), רי"ף (ע"ז דף מ., "ועד כמה מלבנן אמר ר' מני עד שתשיר קליפתן"), רמב"ם (מאכ"א פרק י"ז הל' ג', "ודברים שנשתמש בהן על ידי האור כגון שפודין ואסכלאות מלבנן באור עד שתנשר קליפתן ומטבילן והן מותרין"), סמ"ג (לאוין קמ"ח), רוקח (סי' רנ"ח, "עד כמה מלבנו אמר ר' מני עד שתסיר קליפתו"), מרדכי (ע"ז סי' תת"ס), אורחות חיים (הל' טהרת הנדה אות י"ב).
      1. פוסקים – מג"א (סי' תק"ט ס"ק י"א, "בלוע מנביל' צריך ליבון עד שתשיר קליפתן").
   3. **או נצוצות ניתזין מהם, או שתשיר קליפתן** – או"ה (כלל נ"ח דין כ"ב, "והליבון מבליעת איסור היא עד שתסיר קליפתו או עד שיהו הנצוצין מנתזין הימנו, ול' הרמב"ם עד שתנשר קליפתה העליונה").
      1. פוסקים – חק יעקב (ס"ק כ"ד), פמ"ג (מש"ז ס"ק ח', "ודבר הצריך ליבון צריך שיהא ניצוצות נתזין (או שיסיר קליפה עליונה, עיין חק יעקב ס"ק כ"ד)"), מקור חיים (חי' ס"ק י"ד), גר"ז (סעי' י"ג, "דהיינו שילבנו באור יפה יפה עד שיהיו ניצוצות מנתזין ממנו או עד שתשיר קליפתו העליונה"), מ"ב (ס"ק כ"ט, "ניתזין מהם. או עד שתסור קליפתו העליונה").
   4. **מביא שתיה שיטות** – רא"ש (שו"ת כלל י"ד סי' א', "והליבון הוא שיהו ניצוצות ניתזין מהם". פרק ה' סי' ל"ו, "עד כמה מלבנן. א"ר מני עד שתשיר קליפתן"), ריטב"א (ע"ז דף עה: ד"ה ללבן, "ללבן באור ילבן. ופירשו בגמרא עד שתשיר קליפתן, ובירושלמי אמרו עד שיהיו ניצוצות מנתזין ממנו"), ר"ן (פסחים דף ח: ד"ה ולבון, "ולבון אמרינן בפרק בתרא דע"א (דף עו א) ועד כמה מלבנן אמר רבי מני עד שתסיר קליפתן וגרסינן בירושלמי בשילהי ע"א הלבון צריך שיהיו ניצוצות מנתזין ממנו").
      1. **י"א שהן שיעור אחד** – ס' האשכול (ח"ג עמ' קמ"א, "ונ' אידי ואידי חד שעורא"), עי' ס' המנהיג (הל' פסח עמ' תכ"ז, "והליבון שאמרו והוא שיהיו הניצוצות מנתזין הימינו, בירושל' ובבלי"), עי' רשב"ץ (מאמר חמץ אות ס"ג, "ולבון אמרינן בגמרא בפרק בתרא דע"ז (עו א). מלבנן עד שתשיר קליפתן. ובירושלמי בשלהי ע"ז הלבון ניצוצות מנתזין ממנו. וקרובין אלו השיעורין להיות שוין").
         1. פוסקים – פמ"ג (מש"ז סוף סי' תנ"ב תחילת קיצור דיני הגעלה, "המין הא', מלבנו עד שיסיר קליפתו או ניצוצות נתזין הימנו, ודא ודא אחד הוא"), הגעלת כלים (פרק ה' סוף הע' ב').
2. בזמן הזה: כיום לא רואים ניצוצות יוצאים מהכלי.
   1. **עדיין צריך נצוצות ניתזין ממש**.
      1. אבן ישראל (ח"ט סוף עמ' צ"ט, על מ"ב אות א') – "בתנורי חשמל צ"ע ג"כ איך יכולים להכשיר כיון דבעינן ניצוצות ניתזין ממנה כמש"כ בשו"ע לקמן סעיף ד', או הסרת קליפה עליונה לגמרא דידן, וזה ליתא שם".
      2. הגריש"א זצ"ל (פסקי הלכות קרול ***או"ח אות קנ"ד, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג הע' ק"ט, אמנם ע"ש אות י"ט) - לשונו מובא לקמן.***
      3. בדה"ש (***סי' צ"ב סעי' ח' בי' ד"ה לכתחלה, עמ' רט"ו) – "יש גם כן להסתפק באותם תנורים המנקים את עצמם אם מועיל להכשירם עי"ז משימוש בשר לשימוש חלב דאף שהוא מגיע לחום גבוה הרבה בכל זאת אין נראה שיהו ניצוצות ניתזים ממנו ובפחות מזה נראה דלא מהני בכלי חרס כנ"ל".***
   2. **לעשות פעולה כשיעור שנצוצות ניתזין**.
      1. שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ד אות י"ח) – "שאלה: האם תנור שיש בו מערכת של 'ניקוי עצמי' המגיע לחום של 900-1000 מעלות פרנהייט [480-520 מע' צ'] יכול להחשב כליבון גמור, אף אם הברזל אינו הופך לאדום לוהט או מוציא ניצוצות בחום הנ"ל. תשובה: שמעתי ממרן הגר"י קמנצקי זצ"ל ומעוד פוסקים, שתנור בעל ניקוי עצמי המגיע לחום של 900-1000 מעלות פ' [480-520 מע' צ'], יכול להחשב כליבון גמור. ואף שאין הברזל של התנור הופך לאדום, אמר מו"ר הגר"י קמנצקי, כי **רק מתכת ברזל מוציא ניצוצות** אבל לא אלומיניום (ממנו מיוצרים התנורים כיום), וכן אם היינו משתמשים באש ממש היה הברזל הופך מהר מאוד לאדום לוהט - עוד לפני שיגיע לחום הנחוץ לפליטת הבליעות שנעשו בחום הגבוה. ואף שאין כאן את דרגת החום הנצרכת, מ"מ ניקוי עצמי הוא ליבון גמור, כי המציאות היא שאם משאירים אותו לפעול במשך 3-4 שעות הוא מוריד יותר לכלוך ושאריות מאכל מאשר ליבון גמור. דבר זה מראה כי אף שפעולת הניקוי העצמי אינה מעלה את הטמפרטורה לדרגת חום כמו בליבון גמור, פעולת הניקוי העצמי **יותר מועילה מאשר ליבון**, כיון שהיא נעשית לזמן ממושך. לכן, יש להניח שפעולת הניקוי העצמי מבטלת את הטעמים שנספגו בתנור לכל הפחות באותו השיעור של ליבון גמור".

הגר"י בעלסקי זצ"ל (***תשובות של ה***OU***,*** K-118) -

What is the basis for assuming that a self cleaning oven that reaches 900°-1000° F is considered *libun gamur* if the metal doesn’t turn red hot or emit sparks at that temperature? Rav Belsky said that he heard that ruling from Rav Yaakov Kaminetzky and that the other major Rabbonim also agree with it. He said that **only iron will emit sparks** but not the alloys which we use, and also that if we used a direct fire then the metal would turn red hot very quickly. The reason a self cleaning is *libun gamur* is because if you let it run for the full 3-4 hour cycle it takes off more tangible food and stains than *libun gamur* does. This shows us that although the self cleaning cycle does not reach the same temperatures that *libun gamur* does, **it is more effective** than *libun* is because it is done for such an extended amount of time. Therefore, we can also presume that it burns away the absorbed flavors at least as well as *libun gamur* does.

* 1. **כשהמתכת מתאדמת**.
     1. שבט הלוי (מבית לוי ח"א עמ' ל"ד אות ה', ח"ג עמ' כ' אות ה', ח"ז עמ' כ"ג אות ה', חי"ד עמ' כ' אות ה') – "וצריך ליבור חמור עד שניצוצות ניתזין ממנו, או עד שיאדים הכלי".
     2. הגרל"י הלפרין שליט"א (מעדני אשר או"ה סי' קנ"ט אות א' ד"ה ומהג"ר) - לשונו מובא לקמן.
     3. מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' ש"נ) -

Libun is accomplished by placing the utensil to be koshered directly in fire or by covering it with glowing coals until the utensil itself glows (i.e. becomes slightly reddish) from the heat. During the day, it is difficult to discern when a utensil becomes red-hot, since daylight masks the glow. It is advisable to do libun at night with all the lights turned off. If the light of the fire itself masks the glow, one may remove the utensil from the fire or turn off the flame momentarily to see if the utensil is glowing ... One may place one section of the utensil in the fire until it is red-hot and repeat the process section by section until the entire utensil has become red-hot at some point.

* + 1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

What does one need to do to kasher a bbq from treif mamish - both for a gas bbq that registers reaching 700 degrees, and for a coal bbq? Is it permissible to use a treif public BBQ that has a cover and if yes how do we kasher it?

R' Y. Berkovits wrote: For the gas grill - turn it to the highest. For the coal grill - fill it up with wood or coal, and spread coal along the grate. To kasher a grill would require ליבון גמור. Seven hundred degrees is a bit less than ליבון גמור. However the grates will become **red hot**, so the grates are fine. As for the lid and the other parts of the grill, the only problem will be if food will come into direct contact with it, which it shouldn’t. If it does come into contact with it, it’s fine בדיעבד. We are not afraid of זיעה since there is rarely זיעה in a grill, and if any its יבש.

* 1. **מעלות חום - כמה צריך**.
     1. 500 מעלות צלסיוס (f932) – לבושי עז (סי' פ"ז סעי' ו' תמצית אות כ"ו, "ובחום גבוה של 500 מעלות מועיל גם בליבון קשה").
     2. 482 מעלות צלסיוס (f900) – הגר"י בעלסקי זצ"ל (***תשובות של ה***OU K-118, K-285, עי' דף הכשרות חט"ז אות ה' עמ' כ"ב) -

900O F is sufficient for *libun gamur* in this case even though the metal doesn’t turn red hot, because …

* + 1. 371 מעלות צלסיוס (f700) – אג"מ (שמעתתא דמשה שמועות משה אות ה', "השיעור של חום ליבון הוא 700 פרנהייט שהוא 371 מעלות צלסיוס").
    2. 350-400 מעלות צלסיוס (f662-752) – הגר"א פפויפר זצ"ל (דרך כוכב עמ' ש"י, הו"ד במעדני אשר או"ה סי' קנ"ט אות א', "מה שנתקשית על ענין ליבון חמור, ששיעורו, עד שיהיו ניצוצות ניתזין מהכלי, וכמבואר בטור ובשו"ע סימן תנ"א סעיף ד', שכמה וכמה פעמים ניסית ללבן ליבון חמור, ולא ראיתי ניצוצות יוצאים מהכלי, גם אני נתקשיתי בזה מאד, ואחר שביררתי אצל מומחים לדבר, נתברר לי, כי כדי שיהיו ניצוצות יוצאים מהכלי עצמו, **צריך יותר מאלף מעלות צלזיוס**, וחום כל כך גדול, אי אפשר בשום אופן, שיוכלו לייצר בבית, רק במפעלים גדולים ומיוחדים, והיה כל ענין זה לפלא גדול בעיני. ואחרי זמן פגשתי מומחה גדול למתכות, ושאלתי אותו מה דעתו על זה, ואחרי מחשבה של כמה ימים, ביאר לי את הענין באופן ברור מאד, **שבזמנם כשהיו מייצרים כלי מתכות, לא היו דוחסים אותם כל כך כמו היום, והיו יותר רווחים של אויר במתכת**, וכך שהיה מתקבץ שם הרבה טעם מהאוכל, וכשהיו מחממים את הכלי בחום גבוה, היה טעם האוכל הבלוע נהפך לפחם, ופחם זה מוציא ניצוצות, עד שהיו נראים ניצוצות יוצאים מן הכלי. אמנם בזמנינו, כשמיצרים כלי מתכת, דוחסים את החומר מאד, יש הרבה פחות אויר בתוך גוף הכלי, והטעם הנבלע בו הוא מעט מאד, ולכן, כשמחממים הכלי בחום גבוה, אף אמנם, שהטעם הבלוע הופך לפחם, בכל אופן אין ניכרים ניצוצות כלל, כיון שיש מעט מאד טעם, שנהפך לפחם, ובזה כבר נסתלקה התמיהה הראשונה, למה בזמנינו אין רואים ניצוצות יוצאין. ושאלתיו באיזה שיעור חום, שמחממים המתכת, כבר יהפך הטעם, הבלוע בה לפחם, ואמר לי שלדעתו כבר ב-350 מעלות צלזיוס, אבל בודאי אין צריך יותר מ-400 מעלות צלזיוס, כדי שכל הטעם הבלוע ייהפך לפחם, ונסתלקה גם התמיהה השניה, איך אפשר לחמם בחום כ"כ גבוה, שניצוצות יצאו מן המתכת, שאי"ז מן המתכת עצמה, אלא מן הטעם שהפך לפחם, ולזה דיו בשעור חום של בין 350-400 מעלות צלזיוס").
    3. 450-480 מעלות צלסיוס (f842-896) – הגרל"י הלפרין שליט"א (מעדני אשר או"ה סי' קנ"ט אות א' ד"ה ומהג"ר, "דאולי הכוונה בשיעורא דניצוצות ניתזין [שהוא שיעורא דקליפתן נושרת] היא לבעין שנדבק לכלי שאינו ניטל ע"י נקיון של מים ורק ע"י האש הוא ניתז ומתקלף. ומידת החום בזה קשה לשער, אבל לכאורה כשהמתכת מתאדמת או זוהרת ודאי שהגיעה לשיעור של ליבון, שזהו פירוש המלה 'ליבון' - מלשון לבן, שהמתכת משנה את צבעה ... וישנן מתכות שבהגיען לשיעור חום כזה נמסות ואינן זוהרות, ובהן א"א לעשות ליבון חמור ... וחום זה שמתכת מגיעה לידי זוהר הוא כ-480-450 בערך עכת"ד").
    4. 200-250 מעלות צלסיוס (400-500 F) – אור יצחק (ח"א יו"ד סוף סי' ד', "כל ענין הליבון הוא לשרוף מה שבלוע בו ולפעמים גם את הממשות. והנה קח לך אוכל כמו לחם או דבר אחר ותניחנו בתנור בארבע או חמש מאות מעלות [מאתים או מאתים חמישים מעלות צלזיוס], ותניחנו שם למשך שעה בערך, לענ"ד בודאי האוכל יישרף").
  1. מראי מקומות – קובץ הלכות (פסח פרק י"א הע' רכ"ג).
     1. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, פרק ט"ו הע' קי"ג) – "יש לעיין בכלים הצריכם ליבון גמור אם מהני ללבנם בתוך תנורים הנקראים self cleaning oven דמגיע שם לחום גבוה ביותר (יותר מח' מאות מעלות פרנהייט) אבל אין ניצוצות ניתזין מכלים הניתנין שם ואולי יש לו דין כבשן".
     2. הגר"צ שכטר שליט"א (***תשובות של ה***OU***,*** K-118) – "אני תמיד הבנתי - ואולי הוא בטעות - שיש שמה איזה גובה במעלות החום, בערך 950° F, שפועל לשרוף את כל הבליעות, ובכלי של אלומינום שלא יכול להגיע אפילו קרוב להחום הנ"ל, אין הכי נמי שאי אפשר ללבנו".

1. ליבון קל.
   1. **קש נשרף מבחוץ** – הג' מיימוניות (מאכ"א פרק י"ז אות ה', "מצאתי בשם ה"ר אביגדור כ"ץ ז"ל שאם מלבנו עד שאם ישים עליו קש יהו ניצוצות ניתזין ממנו סגי בהכי דאל"כ אותו טרפ"א שאופין תחתיו פשטיד"א ומלבנין אותה לאפות אח"כ פלדון ואם היה צריך ללבנה עד שיהו ניצוצות ניתזין היה מתקלקל לגמרי ע"כ").
      1. פוסקים.
         1. רמ"א (סעי' ד', דר"מ ס"ק ז').
         2. פמ"ג (א"א ס"ק ל', עי' במש"ז סוף סי' תנ"ב בדיני וסדר ההגעלה בקצרה) – "צריך שיהא קש נשרף".

פמ"ג (א"א ס"ק כ"ז) – "ומשמע דהסכים עם הרא"ם ז"ל ... והנה מה שכתב הרא"ם דליבון כזה שאינו יכול ליגע בצד הב', י"ל בסעיף ד' שיהא קש נשרף עדיף מהגעלה, מה שאין כן פחות מזה אף שיד סולדת בו אנן קיימא לן בסימן תנ"ב סעיף א' דבעי מעלה רתיחות, וזה לא הוה כהגעלה שמעלה רתיחות. ומה שכתב דהוה ככלים חדשים, ראייתו ממאני דקוניא, עיין מ"א אות מ"ה (טעות סופר סעיף כ"ד, וצ"ל סעיף כ"ג), ואנן קיימא לן שם דלא מהני הגעלה, הוא הדין כאן".

* + - 1. ח"א (כלל קכ"ה סעי' ו') – "בליבון קל שיתלבן כל כך עד שקש נשרף עליו מבחוץ".
      2. קיצור שו"ע (סי' קט"ז סעי' ו', "עד שהקש נשרף עליו מבחוץ"), ***ערה"ש (סעי' י"ד),*** מ"ב (ס"ק ל"א, ס"ק ל"ג, ס"ק ע"ו, ס"ק צ', סי' תק"ט ס"ק כ"ד),מסגרת השלחן (סי' קט"ז ס"ק ח').
         1. שאר דברים דומיא דקש.

**פשתן** – תרה"ד (ח"א סי' ק"ל, "ומדבקין חוט של פשתן בחוץ סביב המדוכה, ומפיחין בגחלים עד שישרוף החוט שעל גופו מבחוץ, וכדרך זה חשיב כמו ליבון"), הו"ד בב"י (ס"ק ט"ז), הגעלת כלים (פרק ה' סעי' כ"א).

**חוט** – גר"ז (סעי' ט"ז, "עד שיהיה קש או חוט נשרף מצד השני (דהיינו שקושרין קש או חוט סביב הכלי מצד השני נגד הגחלים שעל גבי החלודה ומשהה את הגחלים כל כך עד שישרוף הקש או החוט שכנגדן בצד השני)").

**מחטת נייר** – אמת ליעקב (יו"ד הע' נ"ד ד"ה מה, "מה שכתבו הפוסקים ששעור ליבון קל הוא עד שישרף הקש מבחוץ, אפשר לשערו ע"י ממחטת נייר"), חוט שני (פסח פרק י' ס"ק ו' ד"ה קש, "היינו נמי אם ישימו נייר שהוא קש טחון סמוך לכלי ויתחיל להשרף דמי").

**נייר דק** – אג"מ (יו"ד ח"ג סי' כ"ה ד"ה וגם, מסורת משה ח"א יו"ד אות נ"ה, לשונו מובא לקמן).

* 1. **יד סולדת בו בצד השני**.
     1. ט"ז (ס"ק ח') – "וסגי עד שהיד סולדת משני עבריהם או שישרוף הקש".
     2. עי' מג"א (ס"ק כ"ז) – "והרא"ם ח"א סי' מ"ג כתב דא"כ לא תיהני להו הגעלה דהוי כמו קדם הבליעה לטלאי ומסיק דא"צ הגעלה חדא דכלים שדינם בהגעלה סגי בליבון קל כזה **שאינו יכול ליגע בו בצד השני** כמ"ש ס"ד וכיון שניתך העופרת הוי כליבון קל".
        1. כדאי' ברע"א (לשונו מובא לקמן), אמנם עי' פמ"ג (א"א ס"ק כ"ז, לשונו מובא לעיל). ע"ע הגעלת כלים (פרק ה' הע' ל"ג).
     3. גר"ז (סעי' י', סעי' ט"ז, סעי' ל"ז, סעי' ל"ח, סעי' ע') – "וישהה אותם שם עד שאם יגע אדם בצד השני של הכלי במקום שכנגד החלודה יהיה היד סולדת בו מחמת שנתלבן הכלי מן הגחלים".
     4. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ג' ס"ק ד', ס"ק כ"ד).
  2. מראי מקומות – הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה תנינא (ב - ג) סי' נ"א ד"ה ברם), אור לציון (ח"ג פרק י' הע' ב'), הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, פרק ט"ו הע' צ"ח), הגעלת כלים (פרק ה' סעי' כ"א).
     1. מרדכי (ע"ז רמז תת"ס) – "ואומר ר"י דאותם שהם בלועות מאיסור כגון הני סכינים של עובד כוכבים או שנפל עליהם חלב רותח אז צריך ליבון דנשירת קליפתן [שקליפתן] אינה עוברת בלא ליבון [גדול] אבל אותם הבלועות היתר כגון של חלב שצריכין ללבנה כדי לאפות תחתיהם פשטיד"א של בשר או איפכא אז אין צריכין ליבון גדול דנשירת קליפה אלא רק עד שתהא יד סולדת בו משני עבריה וגם רגילים לבדוק ע"י נתינת קש עליה מבחוץ לראות אם הקש נשרף בהכי סגי דא"כ שליט הליבון מעבר לעבר אף על גב שלא תשיר קליפתו ומ"מ די בכך דכיון דהתירא בלע א"כ די להם בהגעלה ואף על גב דתשמישה ע"י האור כדמשמע בשמעתא והא לא גרע אותו ליבון מהגעלה ואותו ליבון מפליט יותר מהגעלה".
     2. רע"א (על באר הגולה ס"ק ל') – "באר הגולה סק"ל ר"ל שאם ישימו עליו קש. בט"ז סק"ח ובמג"א סקכ"ז, דאם רק היד סולדת מב' עברים מהני ג"כ".

רע"א (על מג"א ס"ק כ"ז) – "שם כ"ז שאינו יכול ליגע בו. ק' לי הא במה דא"י ליגע בו דהיינו היס"ב לא מקרי ליבון קל, כיון דאין הקש נשרף עליו".

* + 1. אג"מ (יו"ד ח"ג סי' כ"ה ד"ה וגם) – "שכפי שבחנו היה נשרף נייר דק או קש שהוא ליבון קל שדינו כהגעלה, מאחר שנייר עב הושחר מב' הצדדים, וגם הא יש לבדוק בנייר דק או קש, ואולי גם זה שהושחר כמראה גחלת זה עצמו הוא כשרפה ממש שיש להקל".
    2. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

I understand that pots that require hagalah will suffice with libun kal. Does that mean that I would be able to take my large pots and just put it in the oven and turn it to the highest? Would that be libun kal? Is there a difference between Pesach and basar b’chalav?

R' Y. Berkovits wrote: 1. Try it. Touch it with a tissue and see if it gets singed. 2. If one can afford it, they should buy new kelim for Pesach.

* 1. **מעלות חום - כמה צריך.**
     1. 550º F לשעה אחת, או 450º F לשעה וחצי, או 375º F לשני שעות.
        1. שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ד אות כ"ב) – "חום התנור שבו יש לעשות ליבון קל, תלוי באורך הזמן שבו מפעילים את התנור, והוא: 375 מעלות פרנהייט [כ190 מעלות צלזיוס] למשך שעתיים; או 450 מע' פ' [כ232 מע' צ'] למשך שעה וחצי; או 550 מע' פ' [287 מע' צ'] לשעה אחת".

הגר"י בעלסקי זצ"ל (***תשובות של ה***OU K-203, K-255) -

The Poskim tested this and noticed that if paper is placed in a hot oven, if the oven is set at 550° F it takes only an hour for the paper to burn, but at lower temperatures it takes longer for the paper to burn (i.e. 450° for 1½ hours or 375° for 2 hours).

"מש"כ ידידי דגדר פעולת הליבון הוא לשרוף הבליעה וכו' הוא צודק בזה, ובדיוק משום זה אין ממש בכל טענותיו להצדיק הבאת חום אויר התנור ומגעו מבחוץ לחום יד סולדת בו, כי אי אפשר בשום פנים לשרוף איזה דבר לא קש ולא נייר ולא שום חומר אחר, על ידי העלאה לחום זה, וכל מי שניסה לעשות כן ראה זה במו עיניו ולא יסתפק בזה. הגע בעצמך ושאל נא למי שישב מימיו בחדר סאָנא (sauna), שבדרך כלל מגביהים חומו לרמה של 160-180º F, **האם נשרף שם איזה נייר או בגד המונח על הספסל**? ראה כי חום כזה לא שוה לכלום לשרוף, ואף אם יעמוד הקש שם מספר ימים כ"ש שעות. והנה כל הרבנים שטיפלו בענינים אלו ובררו על ידי הנסיון מתי ואיך יגיעו לשריפת חומר על ידי חום לבד (בלי אש), הגיעו למסקנא שאפילו ע"י חום של 550º F לא יועיל לשרוף קש עד משך שעה שלימה, ובחום פחות מזה יתארך הזמן לעומת הורדת החום עד שתגיע לחום 375º F, כי למטה ממנו יעמוד התנור לזמן ארוך ולא ישרף כלום, אבל ב 180º F כמו שהביא שם התנור יקרא תנור קר אצל שרי האופים ולא יהיה בזה לא ליבון ולא אפייה כלל. ומש"כ בשם אגרות משה שאפשר לשאוב דם על ידי אויר חם, אמת שכן הוא, אבל אז צריך לחום של לכל הפחות 300º F ואולי מעט פחות מזה ויעמוד כן משך חמש שעות ויותר, דאם לא כן ישאר הכבד כמות שהיה".

* + 1. f572 – ***שבט הלוי (מבית לוי בענייני יו"ד עמ' מ"ב הע' ג', "וכן יש להקל בהיתרא בלע ובכל הרשאה לחומרא ע"י חימום התנור לחום גבוה שנחשב לליבון קל. וב-300 מעלות ודאי מהני ליחשב ליבון קל").***
    2. f428-482 – הגרל"י הלפרין שליט"א (עטרת שלמה ח"ח עמ' צ', "ופשוט שמידת חום של כ- 220-250 מעלות צלזיוס דינה כליבון קל").
    3. f482 – לבושי עז (סי' פ"ז סעי' ו' תמצית אות כ"ו, "ואם מניח הכלי בתנור בחום של 250 מעלות הוי כליבון קל").
    4. f482-572 – מעדני אשר (או"ה סי' קנ"ט אות ב', סי' ק"ס אות ו', "כפי ששמעתי ממומחים קש נשרף בערך ב300-250 צלסיוס").
    5. חשב האפוד (הליכות חנוך פרק ב' אות ק"א) – "דעת הרב דשיעור ליבון קל בתנור סגי אם מדליק התנור בנומע"ר היותר גדול עשרים מינוט, כיון דבלא"ה יש דעות דביד סולדת הוי ליבון קל (עיין מג"א סימן תנ"א סקכ"ז), הגם כי דיעה זו הוא פלא, אבל עכ"פ כשמדליק בנומע"ר הכי גדול בודאי מהני".,)והדומה לו בכל שום וחניכא דאית להו, דינם לגבי הגעלה כדין כלי זכוכית ממשהואשיעור של ליבון גמורוי העצמי יותר מועילה מאשר ליבון, כ

1. חצובה - רמ"א (סוף סעי' ד').
   1. **הלכה**.
      1. ***צריך ליבון.***
         1. ***מהר"י וויל (ריש סי' קצ"ג) – "ללבן החצובה שקורין דריבו"ש".***
         2. ***רמ"א (סוף סעי' ד') –*** "חצובה צריך ליבון"***.***
         3. ***חמד משה (סעי' כ"ד).***
         4. ***ח"א (כלל קכ"ה סעי' כ"ו) – "'דרייאפוס' [חצובה] צריך ליבון, דלפעמים נשפך עליו כשמבשלין עליו לביבות וכיוצא בו".***
         5. ***גר"ז (סעי' כ"ד) – "חצובה (שקורין דרייפוס) והוא כלי שיש לו ג' רגלים ומעמידין עליה קדירה או מחבת בתנור על האור כל השנה אם רוצה להשתמש בה בפסח צריך ללבנה באור לפי שלפעמים נשפך עליה עיסה ונבלע בה טעם חמץ על ידי האור שלא על ידי משקה".***
         6. ***עי' רב פעלים (***ח"ד ***או"ח סי' י"ז) – "יש להורות לעשות לכיריים אלו ליבון ללבן הצדדין שלהם הם וגביהן שיניח עליהם גחלים בוערות הרבה ויסיק שם היסק הרבה עד שיהיו ניצוצות נתזין מהם ואם א"א ללבנם כשיעור זה שיהיו נצוצות נתזים מהם יש להקל ללבנם שיעור שיהא הקש או חוט נשרף מצד הב'".***
         7. מסגרת השלחן (סי' קט"ז ס"ק י"א***) –*** "צריכה ליבון גמור".
         8. אור לציון (ח"ג פרק י' הע' ג' ד"ה אלא***) –*** "שלמעשה נהגו בזה כהרמ"א משום חומרא דפסח, אף שמדינא שרי. וא"כ מצד המנהג יש בזה להצריכה ליבון"***.***
            1. *די בליבון קל* ***– מ"ב (ס"ק ל"ד, "בודאי די לזה בליבון קל"), ערה"ש (סעי' י"ד, "מיהו נראה דסגי בליבון קל שקש נשרף מבחוץ")***.
            2. ***בדיעבד, יש להקל – חכ"א (כלל ע"ד סעי' ד', לשונו מובא לקמן), מ"ב (ס"ק ל"ד, לשונו מובא לקמן).***
   2. **הבנת הענין**.
      1. ***מור וקציעה (ד"ה כתב במהרי"ל, שאילת יעב"ץ*** ח"א ***סי' צ"ג ד"ה וכבר) – "ותמוה בעיני דלמאי ניחוש לה, דאפי' את"ל שנשפך עליו חמץ לפעמים, הא קיי"ל אין כלי בולע מחברו בלי רוטב, וחצובה זו (שקורין דריפו"ס) עגולה בעלת ג' רגלים אין לה בית קבול כלל רק להעמיד עליה קדרה קערה או קומקום עשויה. והא רמ"א הוא דפסיק בי"ד (סי' צ"ב וצ"ג) בשתי קדרות נוגעות זו בזו שאינן אוסרות וכ"ד בש"ך (בסק"ה) ... איכא למימר דילמא איקרי ומותיב עליה מדי דמיכל בלי הפסק קערה, כגון שיושיב עליו פשטידא או פלאדין, לחממו על גבי האש או להפיג צינתו, ואז בולע מיד חמץ גמור ע"י האש. וכן יש לחוש לפליטתו על זה האופן ... כך נ"ל לתת טעם לחומרא זו, אף שנראית לכאורה יתרה וזרה".***
      2. שלחן גבוה (ס"ק י"ט) – "כתב מורי הרב ז"ל בית דוד (ח"א) סימן ר"ח ומרגלא בפומייהו דכמה ת"ח לומר דהיינו מה שאנו קורין טריפדיש והוא כלי ברזל שיש לו ג' רגלים והוא מיוחד לשפות עליו הקדרה וכ"כ בבאר היטב, ומתמיהין על זה מה צריך ליבון אחר שאין נותנין בה מאכל אלא שולי הקדרה נוגעין בה. ועוד קשה דהא מנהג להשתמש בטריפה דיש קדרה של בשר ושל חלב ומאי שנא לענין חמץ מבשר וחלב ואפשר דמה שהצריך לבון לאו משום שפיתת הקדרה הוא אלא משום שבכל השנה רגילות לתת על הטריפה די חתיכות לחם לחמם באש בימי החורף. וגם לפעמים נשפך ממרק הקדרה של דייסא וכיוצא ע"י הרתיחה ויורד דרך בפני הקדרה על גבי הטרפ'דיש ואם יחממו מצה בפסח ע"ג הטרפ'דיש בולע מחמץ אבל לענין בשר וחלב אין לחוש שאין נותנין ע"ג הטרפ'דיש לא בשר ולא חלב ואע"פ שהרבה פעמים נשפך ממרק הבשר ע"י רתיחה דרך דופן הקדרה ע"ג הטרפ'דיש וכן ממרק חלב אין להקפיד מפני שאינו נבלע מן הטרפ'דיש לקדירה רק כדי קליפה והדופן של קדירה היא קליפה עכ"ד".
      3. ***מאמר מרדכי (ס"ק י"א) – "ולפי דעתי חששא רחוקה היא חדא דאף אם אירע שנשפך שם חמץ יש לתלות שנשרף והלך לו כיון שכל שעה הוא על האש ועוד דאף אם בלוע מחמץ מה בכך הרי אין מניחין עליו המאכל בעין אלא הקדרה או המחבת ואין הבלוע יוצא מדופן לדופן*** ורחוק לומר שישפך שם המאכל ויאכלוהו בפסח ויש לחלק בין הך דהכא למ"ש לקמן סעיף כ' בשלחנות ותיבות ... ומיהו ***אעפ"י שאנו מדמין לא נעשה מעשה ופשיטא דיש להחמיר כדברי מור"ם ז"ל".***
      4. ***מ"ב (ס"ק ל"ד) – "וזהו רק לכתחלה משום חומרא דחמץ דבאמת שתי קדרות הנוגעות זו בזו אין יוצאת הבליעה מזו לזו כמבואר ביו"ד סימן צ"ב ס"ז וגם יש לתלות שאף עם נשפך כבר נשרף והלך לו כיון שבכל שעה היא על האש וע"כ בודאי די לזה בליבון קל ובדיעבד אף אם נשתמש עליו בלי ליבון כלל ג"כ אין לאסור".***
      5. ***רב פעלים (***ח"ד ***או"ח סי' י"ז)*** – ***"***והרב בית דוד ח"א סי' ר"ח והביאו הרב השו"ג ... מיהו מדברי מור"ם ז"ל וגדולי האחרונים ז"ל שהבאתי לעיל נראה דלאו משום לחמם מצה ע"ג הטרפידש עצמו הוא דאצרכוה ליבון אלא גם משום דלשפות עליה הקדרות בפסח נמי אצרכוה ליבון ועל כן יש לנו להחמיר כדבריהם להצריך ליבון לכרים של ברזל אע"פ שאנו יודעים שאין דרכם לחמם מצה ע"ג הכירים עצמן אלא רק שופתים הקדרות עליהם בלבד".
      6. ***שערים מצויינים בהלכה (סי' קט"ז ס"ק ה') – "עי' באשל אברהם ... אינה משום הבליעה שבתוכה דזה דומה לשתי קדרות הנוגעין (סי' צב ס"ח), אלא הליבון הוא שמא יש ממשות חמץ וכ"כ במפורש במור וקציעה".***
      7. ***מראי מקומות – פמ"ג (א"א ס"ק י"ב, "וצ"ע"),*** רע"א (על רמ"א סעי' ד'), ***אג"מ (יו"ד*** ח"א סי' נ"ט***, לשונו מובא לקמן).***
   3. **שאר איסורים, או בב"ח**.
      1. מחמיר [אין לחלק].
         1. מקור חיים (חי' ס"ק ט"ז***) –*** "ולפי זה אפילו מבשר לחלב אסור".
         2. ***חכ"א (כלל ע"ד סעי' ד') –*** ***"דרייא פוס צריך ליבון לפי שנשפך עליו איסור וכן קאצערעס שמוציאין בם הקדירות מהתנור ובדיעבד כיון שאינו נותן עליו התבשיל בעין וגם אין עליו איסור בעין אלא בלוע נראה לי דמותר דהוי כב' קדירות שנגעו זה בזה".***
         3. ***יבקש תורה (בב"ח סי' י"א סוף ענף ב').***
      2. ***מיקל [רק חומרא דפסח].***
         1. בית דוד (ח"א סימן ר"ח).
         2. הו"ד בשלחן גבוה (ס"ק י"ט***) -*** לשונו מובא לקמן.
         3. אשל אברהם (בוטשאטש, על רמ"א סעי' ד'***) –*** "כל השנה ליכא למיחש".
         4. ***מ"ב (ס"ק ל"ד) – "וזהו רק לכתחלה*** *משום חומרא דחמץ****".***
         5. ***כה"ח (ס"ק ע"ד).***
         6. ***אג"מ (***או"ח ח"א סוף סי' קכ"ד, ***יו"ד*** ח"א סי' נ"ט***) –*** "בדבר הכשר חצובה שמצריך החכ"א ליבון גם בשאר איסורין ובשר בחלב. ודאי תמוה מאד דאף במה שהחמירו בפסח נשאר הפמ"ג בצ"ע. ואולי מצד קושית הפמ"ג שאין שייך להחמיר בפסח יותר דכיון שב' קדרות שנגעו אין בולעין זה מזה אף משהו ליכא, משמע לו מזה להחכ"א דגם בשאר איסורין החמירו דחצובה שאני שאפשר שבולע. אבל אין ידוע לזה שום טעם ומוכרחין לומר דבחמץ הוא חומרא בעלמא להרחקה משום דלא בדילי מיניה כוליה שתא אף שאין בזה שום חשש איסור. וא"כ אין להחמיר בשאר איסורין. וגם הטעם שהביא כת"ר מס' דרכי תשובה בשם השאילת יעבץ שיש לתלות שכבר נתלבן הוא קצת טעם ואיתא כעין טעם זה גם במ"ב ס"ק ל"ד שכתב גם יש לתלות שאף אם נשפך כבר נשרף והלך לו כיון שבכל שעה הוא על האש, וכוונתו אולי שדמי להא דנפל כנגד האש בש"ע יו"ד סי' צ"ב סעי' ו' שתלינן שהאש שורפו ומייבשו ואינו מניחו להבליע. ואף שהתם הוא רק בדבר מועט ולא בנפל הרבה אפשר סובר דהכא שעומד על האש ממש עדיף שאף אם נשפך עליה הרבה נשרף והלך לו קודם שנבלע. ואולי כוונת המ"ב ג"כ שיש לתלות שכבר נתלבן כסברת השאילת יעבץ אף שנקט לשון שכבר נשרף. אבל מסתבר שאם היה אוסר מדינא הקדרה שנגעה בו לא הי"ל לסמוך ע"ז באם נשפך עליו איסור בו ביום דכיון שנאסר צריך שידעו בברור שהותר ולא להתיר מספק שמא נתלבן. ואף באינו בן יומו מסופקני אם יש לסמוך כיון דנעשה עליה חזקת איסור ורק לטעם המ"ב לפי' הא' שהספק הוא שמא נשרף ולא נבלע כלל היה שייך להתיר באינו בן יומו כיון דליכא חזקת איסור שהספק הוא על עצם הבליעה והוא ספק דרבנן. אבל בנשפך עליו בו ביום שהוא ספק דאורייתא לא היה לן להתיר. אבל כיון שמדינא אין בזה שום איסור ורק לחומרא בעלמא הוא ודאי עוד קיל מספק דרבנן ויש לסמוך גם על טעמים אלו שלא להחמיר. לכן **תמוה מאד** מה שהחמיר החכ"א והמיקל לא הפסיד. ובהברזלים שעל תנורי הגעז שבמדינתנו אין להחמיר בשאר איסורין אף הרוצה לחוש להחכ"א דהא גם הוא מתיר בדיעבד משום דהוו כב' קדרות שנגעו זב"ז ושעת הדחק כזה הוא כדיעבד ולכן רק בחצובה שאין בזה הפסד כלל ולא שום דחק ראה החכ"א להחמיר ולא בהברזלים שלנו וכמו שנהגו כל ישראל במדינתנו. ובפסח יש להחמיר לכתחלה".
         7. אור לציון (ח"ג פרק י' הע' ג' ד"ה ואין***) –*** "ואף להרמ"א אין זה אלא בפסח, אבל לענין בשר וחלב שרי אף לדעתו, שהרי הוא נותן טעם לפגם".
2. חצובה בזמן הזה: לבשר וחלב [stove grates].
   1. **מיקל**.
      1. ***אג"מ (או"ח*** ח"א ***סוף סי' קכ"ד, יו"ד ח"א*** סוף סי' מ', סי' נ"ט, ***יו"ד ח"ג סי' י',*** שמעתתא דמשה אות ד'***) – "****שזה ברור ופשוט שמותר אף לכתחלה****"***.
      2. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ג' הע' ט') – "לחצובה דנהגינן לבשל על אותה חצובה הן בשר והן חלב, ורק יש יחידים שמחמירים בכך (**וכן בבית רבנו בשלו בשר וחלב ע"ג אותה חצובה**), והיינו משום דכל החשש הוא רק שמא יארע שוב שנגע התבשיל בחצובה וכיון דחששא רחוקה היא סמכינן דמהני ליבון קל שיש תמיד בהחצובה".
      3. עי' הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' כ"ו אות כ"ו) – "החצובה לענין בשר בחלב, מותר להשתמש בהם לבשל תבשיל חלבי אחר שבישלו בו בשרי או להיפך, בלא המתמה כלל. ואם נשפך עליה מקדרה בשרית, ורוצה לבשל שם קדירה חלבית, או להיפך, צריך לנקותו, ולהמתין כ"ד שעות מעת לעת".
      4. אור לציון (ח"ג פרק י' הע' ג') – "... ועוד שהרי אין כלי מבליע לכלי אחר בלא זיעה, כמבואר בדברי הרמ"א יו"ד סימן צ"ב סעיף ח', וא"כ אין לחוש על מה שפעמים גולש, שהרי כל כלי הולכים בו אחר רוב תשמישו, כמבואר בשו"ע תנ"א סעיף ו'. והרי מטעם זה אין חוששין לזה כל השנה לענין בשר וחלב, ומבשלים על גבי אותה חצובה סירי בשר ואח"כ סירי חלב. אלא שהרמ"א שם החמיר. (וראה במ"ב שם ס"ק ל"ד לענין דיעבד). וראה מה שנתבאר להלן בתשובה י"א לענין הכשרת הכיור והשיש. ואף להרמ"א אין זה אלא בפסח, אבל לענין בשר וחלב שרי אף לדעתו, שהרי הוא נותן טעם לפגם".
      5. הגר"א נבנצל שליט"א (אסיפת יצחק כ' אדר א' תשס"ח) – "שאלה: האם מותר להשתמש בחצובה אחת לבשר ולחלב. תשובה: כן".

הגר"א נבנצל שליט"א (***מציון תצא תורה ח"א אות קצ"א) – "***שאלה: האם נוהגים להניח סיר של בשר וחלב על אותם חצובות על גבי האש, או יש ענין לייחד חצובה א' לבשר וא' לחלב, ומדוע. תשובה: נוהגים לשים על אותן חצובות, כי האש שורפת".

* + 1. הגר"י רובין שליט"א (שבת הגדול תשס"ז) ***–*** "מנהג העולם להשתמש בסירים חלביים ובשריים על גבי החצובות, אמנם יש להזהר שלא תהיה ממשות על גבי החצובות והמדקדקים מייחדים לעצמם כירה נפרדת לצורך בישול דברי חלב".
    2. ילקוט יוסף (יו"ד סי' פ"ט סעי' ע"ז, קיצור שו"ע יו"ד סי' פ"ט סעי' ע"ז) – "מותר לבשל על כיריים של גאז מאכלי בשר ומאכלי חלב, ואין צורך שיהיו כיריים נפרדים לבשרי ולחלבי. וגם אם גלש מהחלב על הכיריים [מקום האש], אין צריך להכשירם קודם שבא לבשל מאכל בשרי, דבודאי מה שנשפך על הכיריים נשרף וכלה, וגם בהדלקת הכיריים הרי הוא עושה ליבון קל, ועוד, דכלי מכלי אינו בולע אלא באמצעות רוטב, וממילא אין הקדרה המונחת על הכיריים בולעת מהכיריים. והוא הדין לחצובות הכיריים שעליהם מעמידים את הסירים, כיון שהאש שורפת גם את מה שנשפך על החצובה".
    3. *יבקש תורה (סי' י"א) – "לדינא מותר להשתמש על אותם החצובות לבשר וחלב. אך עדיף להקפי****ד לנקות החצובות מחשש בעין מקודם. אם לא ניקה החצובות הרי דלא יאסר הכלי, מחמת כמה סניפים להיתירא, ראשית הבעין בד"כ נשרף, ואף בלא נשרף לגמרי שמא הוקלש טעמו, ועוד שמא נפגם מחמת ריח וטעם הגאז, ועוד דאינו אלא כמות קטנה שודאי יש בכלי וכן באוכל ס' פעמים. ועוד דשמא שריא להשתמש לכתחילה כן דה"ז כדרך להשתמש בשפע וצד גדול שנפגם טעמו"***.
    4. הגר"י ברקוביץ שליט"א (זרע שמואל בב"ח הע' רמ"ב) ***–*** "ואם נכבה האש, ועדיין הברזל חם, לכאורה אין עוד סברא להקל. מ"מ **שמעתי מרי"ב של'** שאעפ"כ המנהג הוא להקל לא ליזהר בזה, וכן יכול לעשות, אף שהטעם עדיין צ"ב".
    5. **סברות להקל**.
       1. אין לחוש שישפך.
       2. אפילו נשפך - מי אמר שנשפך על הברזל, אולי רק באמצע הברזלים. ואחזוקי איסור לא מחזקינן. [מ"ב ס"ק ס'].
       3. אפילו נשפך, למה לחשוש שנשאר שם, הא הברזל מאוד דק.
       4. אפילו נשאר שם המשהו - אולי נשרף. [מ"ב ס"ק ל"ד].
       5. אפילו לא נשרף - אינו ראוי לאכילה [***ואף בלא נשרף לגמרי שמא הוקלש טעמו, ועוד שמא נפגם מחמת ריח וטעם הגאז]***.
       6. אפילו ראוי לאכילה - י"א דאחר כ"ד שעות הוי כלום [לפי שיטת הערה"ש, והיד יהודה בסי' ק"ג].
       7. ואפילו תוך כ"ד שעות, ויש קצת ממשות - יש ששים [וא"ת, אין מבטלין לכתחילה. י"ל, שאינו מתכוון, וגם הוי שפע].

**וכ"ת בליעות**.

* + - 1. אין יוצא מכלי לכלי בלי רוטב.
      2. וא"ת, שנשפך פעם שניה, מהיכ"ת לחשוש. ב' חששות לא אמרינן, שמא נשפך הבשר ושמא נשפך החלב.
      3. אפילו נשפך פעם שניה - אחר מעת לעת הבליעות מותרת.
      4. אפילו נשפך פעם שניה, ובתוך על"ע - לחוו"ד, צריך הרבה רוטב [עי' בדה"ש (בב"ח סוף עמ' רט"ו), שר"ל שזה גם דעת האג"מ].
      5. אפילו נשפך פעם שניה, ובתוך על"ע, ודלא כחוו"ד - אולי נופל מהברזל שהוא מאוד דק.
      6. אפילו לא נופל מהברזל - צריך שילך הרוטב תחת הקדרה.
      7. ועוד, יש לעיין במציאות, מה מתבשל על האש שהוא חלבי. ועוד, הבשר בדרך כלל רק עוף [וממילא רק חשש איסור דרבנן].
      8. ועוד, י"א דנחשב ליבון קל אם בצד השני יד סולדת בו - הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ג' הע' ט', "וכיון דחששא רחוקה היא סמכינן **דמהני ליבון קל** שיש תמיד בהחצובה").
    1. *למה מחמירים בפסח****.***
       1. ***חומרא בעלמא – גר"א (יו"ד סי' ק"כ ס"ק י', "ואף על גב דבא"ח סי' תנ"א ס"ד מצריך ליבון חומרא בעלמא היא מפני שפעמים נשפך עיסה עליה"), אג"מ (יו"ד*** ח"א סי' נ"ט, "דבחמץ הוא חומרא בעלמא להרחקה משום דלא בדילי מיניה כוליה שתא אף שאין בזה שום חשש איסור").
       2. נטל"פ הוי אסור – אור לציון (ח"ג פרק י' הע' ג' ד"ה ואין, "כל שכן הכא שמה שנשפך על החצובה נפגם. אבל לדעת מרן שם שנותן טעם לפגם מותר אף בפסח, נראה שאין לחוש לכך"), ***מעדני אשר (או"ה סי' ס"א אות ג', "וחילוק נוסף י"ל דלחשוש דבאותו מעל"ע נשפך בשר הוא חשש רחוק, ולכן גבי בו"ח לא החמירו בסתמא, דאף דנטל"פ אסור לכתחילה מ"מ כיון שכל הדין של ב' קדירות הוא חומרא לא חששו לזה בנטל"פ, משא"כ גבי חמץ דקי"ל לאסור גם נטל"פ")***.
       3. יש איסור משהו – אבן ישראל (ח"ט עמ' ק', על מ"ב אות ג', "ובעיקר הטענה שב' קדרות אינן בולעות זו מזו, י"ל דמשהו בולע, ולכן בחמץ דאיסורו במשהו מחמרינן").
       4. חמץ צריך ליבון גמור – ***מעדני אשר (או"ה סי' ס"א אות ג', "והא דבחמץ כן מחמירים, נ"ל דמלבד חומרא דחמץ יש גם מקום בדין לחלק בין חמץ לבשר וחלב, דחמץ קי"ל דמקרי איסורא בלע ואם נבלע על האור בעי ליבון חמור, משא"כ בליעות של בשר דהוי התירא בלע ומהני ליה הגעלה או ליבון קל שקש נשרף עליו מבחוץ [ואפילו אם באותו מעל"ע נשפך בשר ואח"כ חלב מקרי התירא בלע כמו שהבאנו בסי' קס"א אות ד' בשם הגר"ז ע"ש]. וא"כ גבי בו"ח תלינן בסתמא דהחצובה נתלבנה ליבון קל מאז שנשפך עליה בשר או חלב, משא"כ גבי חמץ דבעי ליבון חמור דבזה לא מקילינן בסתמא").***
  1. **מחמיר** [משום שחוששין לכתחילה שילכו בליעות מכלי לכלי בלי רוטב].
     1. קנה בשם (אור ישראל חנ"ו עמ' ל"ג אות ס"ו) – "ב'גז' שלנו צריך שתיים, אחד לבשר ואחד לחלב. במבשל פארוו"ע אין לחוש למה שישתמש אח"כ (דחשש רחוק הוא)".
     2. ***בדה"ש (סי' צ"ב ס"ק קפ"ג עמ' רי"ד, בי' עמ' רט"ז).***
     3. ***זר השלחן (סי' צ"ב ס"ק קי"ב) – "דיש לחוש שמא נשפך חלב או בשר על החצובה, ואף שמקום החצובה שעל האש יש לתלות שנשרף החלב או הבשר, מכל מקום מקום החצובה שאינו על האש ממש אין האש שורף שם".***
        1. **מוכח** מהמ"ב כאן [ועוד פוסקים כאן. יעב"ץ, שלחן גבוה, בית דוד, רב פעלים, מאמר מרדכי, ועוד - הובא לשונם לעיל] **דלא** חוששין לכתחילה שילכו בליעות מכלי לכלי בלי רוטב – מגילת ספר (יו"ד סי' צ"ב אות מ"ה, נספחים יו"ד סי' ג' ד"ה ולפ"ז), עי' פתחי הלכה (ארטסקרול, פרק ט' הע' נ').
        2. ***אין ראיה*** – ***מעדני אשר (או"ה סי' ס"א אות ב', "והנה מש"כ המשנ"ב ... לכאורה אינו מובן שהרי בב' קדירות מחמירים לכתחילה ... ונ"ל לישב דבריו, דהיות ולעיקר הדין נקטינן דבליעות לא עוברות מדופן לדופן (ורק לכתחילה נזהרים) וכאן יש סברא אלימתא נוספת דיש לתלות דהנשפך כבר נשרף, ממילא יש מקום להקל בזה לכתחילה, ורק מחמת חומרא דחמץ מחמירים גם בזה").***
           1. ***לא נראה.***
        3. מראי מקומות – ***יבקש תורה (סי' י"א סוף ענף ב').***
  2. **נכון להחמיר**.
     1. באר משה (פתחי הלכה [עברית] שאלה ט' ד"ה ודע) – "אני מיעץ שהדרך ישכון אור בשאלה זו, שיהיה ב' 'גרייטס' (חצובות) להתנור א' לבשר וא' לחלב".
     2. תשובות והנהגות (ח"ב סי' שפ"ז, אורחות הבית פרק ז' אות ח') – "אם כבר כבה האש והברזל עדיין יד סולדת בו ונשפך שמה אחר כך חלב ראוי לחשוש שיש כאן אסור בשר בחלב אם הניח עליו כלי בשרי רטוב ... ונראה שהיות שהקלקול מצוי בכל יום אין לסמוך לכתחילה על כל זה ויש להחמיר לכיריים שצריך ברזלים לחלב בלבד".

אורחות הבית (פרק ז' אות ח') – "והמדקדקין נוהגין לייחד ברזלים בגז עבור בשר ועבור חלב בנפרד, וכן ראוי להדר. ויש שמסדרים כיריים נפרדים עבור סיר חלב לבד, ובזה יוצאין מידי כל חשש ופקפוק".

* + - 1. אורחות הבית (פרק ז' הע' כ"ג) – "ובזמנינו שמוסיפין במטבח **כל מיני הידורים לנוחיות ויופי**, נראה שהחוסך בעניני כשרות ומסתפק בברזל אחד **עתיד ליתן את הדין**".
    1. שבט הלוי (קו' מבית לוי ח"א עמ' כ"ט) – "בכל השנה ראוי לייחד חצובה נפרדת לבישול חלב ולבישול בשר". הע' שם, "בחצובות שלנו שהמסגרת גדולה ואינה על האש ממש הרי הטעם דמסתמא נשרף לא שייך".
  1. **הידור**.
     1. הבית בכשרותו (בב"ח ריש סי' ו') – "**ומנהג טוב** שתהא חצובה מיוחדת לבישול בשר וחצובה מיוחדת לבישול חלב".
     2. הגר"א פאם זצ"ל (בקלטת של הגר"ז שמיט מספר ט"ז, הידור ולא חומרא).
     3. הגר"ע אויערבאך שליט"א (כשרות במטבח [אנגלית] עמ' רי"ג) – "האם יש לייחד חצובות נפרדות לבישול חלב ובשר. תשובה: זהו הידור".
  2. "נראה שצריך להמתין מעת לעת" – מגילת ספר (סי' צ"ב אות מ"ה, נספחים יו"ד סי' ג').
  3. מראי מקומות – מנחת יצחק (ח"ה סי' כ' אות ז'), פסקי תשובות (אות י"ט ד"ה החצובה), פתחי הלכה (ארטסקרול, עמ' רל"ז, מטבח הכשר ריש עמ' קצ"א), אוצר דברי הפוסקים (סי' צ"ז אות ל"ה), הגר"ש פעלדער שליט"א (עזר לשלחן הל' בשר בחלב שיעורים בהלכה אות ל"ח).
     1. הגר"ע אויערבאך שליט"א (כשרות במטבח [אנגלית] סוף עמ' רי"ג) – "אם ייחד חצובות נפרדות לבישול חלב ובשר, על **איזו מהן יבשל מאכלי פרווה**. תשובה: על איזו שירצה".

1. בזמן הזה: לפסח.
   1. **הלכה**.
      1. יש דין כמו חצובה בימי חז"ל [ליבון קל].
         1. ***אג"מ (או"ח*** ח"א ***סוף סי' קכ"ד,*** ***יו"ד*** ח"א סי' נ"ט, שמעתתא דמשה אות ד', שמועות משה אות ז') – "ולימות הפסח צריך ללבן את המקומות שמעמידין הקדרות ג"כ מצד חומרא שהחמירו בחצובה לימות הפסח או לכסות בפח של מתכות אבל לכל השנה אין צריך".
         2. ***שערים מצויינים בהלכה (סי' קט"ז ס"ק ה').***
         3. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק ז' אות א').
         4. הל' פסח (איידר, עמ' קע"ז).
      2. יותר חמור [ליבון חמור].
         1. שבט הלוי (קו' מבית לוי ח"א עמ' כ"ט אות ג' הע' ג') – "החצובה דהיינו המסגרת שעליה עומדים הסירים עדיף לקחת חדשים [ובאם א"א להחליפם טעונים ליבון, ולכסותם אח"כ]. (ובמ"ב ס"ק ל"ד מיקל בליבון קל ... אמנם **בחצובות שלנו שהמסגרת גדולה ואינה על האש ממש** הרי הטעם דמסתמא נשרף לא שייך וא"כ נבלע בחצובה חמץ ואם יגלוש בפסח מן הקדירה יאסר ולזה צריך ליבון גמור וע"כ עדיף ליקח חדשים ... וע"כ אם אינו מחליף בחדשים ילבן ככל האפשר ויכסנו)".
         2. קובץ הלכות (פסח פרק י"א סעי' כ"ד, הע' ל"ה) – "החצובה של כירי הגז חשיב ככלי שתשמישו ע"י האור וצריך ליבון גמור, ולכן יש להכשירם בתנור 'סֶעלף קלִין'. [הקשיתי למו"ר שליט"א שגם בזה יש להכשיר ע"י ליבון קל, אך מו"ר שליט"א לא הסכים והשיב דהתם הי' החצובה בתוך האש והאש הי' שולט בכולו, משא"כ בחצובה שעל הכירה אינו כן, ורואים בחוש שאין האש שולט בכל ה'גרייטס' ומה שנופל עליו אין נשרף כ"כ, ע"כ. וע' שו"ת אג"מ (יו"ד ח"א סי' נט) שהיקל בזה. ושאלתי למו"ר שליט"א אם אפשר להכשיר החצובות ע"י שיניח פח ע"ג הכירה ויפעיל גופי החימום לזמן ממושכת, שעי"ז יחשב כליבון, והשיב שהוא מסופק אם זה יועיל להכשירם, ועדיף להכשירם בתנור 'סעלפ קלין', עכ"ד]".
         3. נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק ע"ט סעי' א').
      3. **הנהגות**.
         1. די לכסות את החצובה בפח מתכת.
            1. אג"מ (או"ח ח"א סוף סי' קכ"ד) – "ולימות הפסח צריך ללבן את המקומות שמעמידין הקדרות ג"כ מצד חומרא שהחמירו בחצובה לימות הפסח או לכסות בפח של מתכות".
         2. די לכסות את החצובה בנייר כסף.
            1. אור לציון (ח"ג פרק י' סעי' ג') – "והחצובה (הברזלים שעליהם עומד הסיר), יכסנה לאחר ניקויה בפח או ברדיד אלומניום (נייר כסף) עבה שלא יקרע במשך ימי הפסח, או יחליף את החצובות".
            2. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות ל"ה) – "החצובה, (היינו הברזל שעליו מונחים הסירים), ראוי למכור אותו בחמץ ולהשתמש עם חצובה מיוחדת לפסח, ואז אין צורך לנקותו. ואם לא עשו כן יש לעשות לו ליבון. או לכסותו עם נייר כסף עבה במיוחד, ואז צריך לנקותו היטב שלא ישאר בו שום לכלוך".
            3. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק ז' אות ד') – "ואם מכסה את ברזלי החצובה בנייר כסף, אם מנקה היטב קודם לכן מפירורי חמץ, שפיר דמי, מ"מ צריך שהיה הנייר כסף עב קצת. והיותר כדאי לקנות חדשים לפסח".
         3. צריך להשתמש בחצובה המיוחדת לפסח.
            1. עי' הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' כ"ד אות י"ח, עמ' כ"ו אות כ"א) – "חצובה (רעמלאך), שהם הברזלים שע"ג האש שעליהם מעמידים הקדרות, צריך להחליפם ולהשתמש בחצובה המיוחדת לפסח. ובאין לו אפשרות להחליף הורה רבינו שיכסנו בנייר כסף עבה".
         4. מראי מקומות – חזון עובדיה (פסח ח"א עמ' קל"ז).
            1. פסקי תשובות (אות י"ט) – "והאידנא נהוג בכל תפוצות ישראל, **שמניחים פח מיוחד לפסח ע"ג הכיריים**, ומנקבים חורים בפח במקום יציאת האש, ובזה מדינא אין צריך שוב להגעיל וללבן את חלקי הגז, ומכל מקום ראוי ונכון שיסלק משם את החצובות שמשתמשים בהם כל השנה".
   2. **חצובה שמכסה בזכוכית**.
      1. מחמיר – הגר"י ברקוביץ שליט"א (זרע שמואל בב"ח הע' רמ"ב [לשיטתיה, שעיקר הסברא כמו הבדה"ש, שחושש שבליעות הולך מכלי לכלי], "אבל לענין הכיירים המצוי בזמנינו שיש מכסה של זכוכית על גבן, שהניח הקדירות ע"ג הזכוכית. בזה **שמעתי מרי"ב של'** להחמיר לא להשתמש במקום אחד בין לבשר בין לחלב. אלא חצי חצי (בדיוק), מצד אחד לבשר ומצד השני לחלב. ואף שמה שהיה ממש כנגד האש, דינו כדנ"ל לגבי ברזל. מ"מ כל שאינו נגד האש ממש, לגבי זכוכית אינו חם כ"כ. משא"כ בברזל לא מצינו להחמיר כלל אף בהצדדים שלא ע"ג האש ממש, שזהו המציאות").
      2. מיקל – לפי האג"מ (לעיל).
      3. מחמיר לפסח – הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ג' סעי' ג'), שבט הלוי (קובץ מבית לוי חי"ד עמ' י"ח אות ג', "משטח זכוכית - כיריים שמעמידים את הקדירות ע"ג משטח של זכוכית טעונה הזכוכית הגעלה להשתמש בה מחמץ לפסח. ולדעת הרמ"א אין מגעילים כלי זכוכית").
      4. מראי מקומות – שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ד אות כ"ח), הגר"י רובין שליט"א (שבת הגדול תשס"ז, אות י"ט, "ויל"ע").
         1. הגר"ד פיינשטיין זצ"ל (קונ' יד דודי עמ' פ"ט אות כ"ד, עמ' ק"מ אות ב', דפו"ח עמ' קכ"ז אות כ"ג, עמ' קצ"ד אות ב') -

Is there a way to kasher a tempered glass stovetop from treif or for פסח?

Answer: No. It has to be covered with some type of liner.

* 1. **המבערים** (burners).
     1. לנקות היטב.
        1. אור לציון (ח"ג פרק י' סעי' ג', הע' ג') – "כיון שאין רגילות שישפך עליהם מהסיר, ואף מנהג אין כאן, ואין צריכים הכשר כלל ולא כיסוי, וינקה אותם ודיו".
        2. קובץ הלכות (פסח פרק י"א סוף הע' ל"ה) – "דנרא' שאין צריך להכשיר המבערים שהגז יוצא מהם, אלא די במה שמנקה אותם".
        3. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק ז' אות ו') – "המבערים שמהם יוצאים להבות אש, כיון שהם חמים מאוד ועוד דאין הם נוגעות בקדירות כלל, אינם צריכים ליבון, ואין צריך לכסותם בנייר כסף".
     2. ידליק האש עד שישרף הכל.
        1. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' כ"ה אות י"ט, עי' עמ' כ"ו אות כ"ב) – "המבערים (ראשי הגז), היינו החלקים שבואר עליהם האש, אין צריך להחליפם, ודי להכשירם ע"י שידליק את האש בכל הראשים, כ5 - 10 דקות, וצריך להיזהר קודם לכן לנקותם היטב שלא ישאר עליו חמץ בעין".
        2. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"א עמ' כ"ט אות ג') – "את המבערים יש לנקות היטיב את הנקבים שמהם יוצאת האש ולהדליק עד שיתחמם היטיב".
     3. מראי מקומות.
        1. מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שפ"ג) -

The burners (the parts from which the flames emerge) should be thoroughly cleaned and turned on for a few minutes to burn off any actual food that may remain. They need not be kashered since they never come in contact with the Pesach pots.

* + 1. **לימות השנה, ובשר בחלב**.
       1. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' כ"ו אות כ"ה) – "המבערים (ראשי הגז) לענין בשר בחלב, אינו נהיה חלבי או בשרי, כיון שהאש מגעילו מיד".
  1. **פלטה, בלע"ך**.
     1. ליבון קל, כחצובה – הל' פסח (איידר, עמ' קע"ט), חוט שני (פסח פרק י' ס"ק ז' אות ה', "פח שמשימין על הגז בשבת בשאר ימות השנה, ורוצה להשתמש בזה בפסח, דינו כחצובה וצריך ליבון קל, וצריך ללבן אף את הדופן היורד, כיון שבשעת הבישול הוא מתחמם ומגיע ליד סולדת ולליבון אינו מגיע, על כן צריך לראות שיגיע הליבון קל בכולו").
     2. לא להשתמש בפסח – מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שצ"ה).
     3. מראי מקומות – שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"ג עמ' י"ז אות ו', ח"ז עמ' כ"א אות ו', חי"ד עמ' י"ח אות ו').
  2. **פלטה חשמלית** (hot plate).
     1. די לכסות את החצובה בנייר כסף.
        1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות ל"ו) – "פלטה חשמלית של שבת, ינקה היטב מכל לכלוך שעליו, ויכסה בנייר כסף עבה, ויכול להשתמש בה בפסח".
        2. אור לציון (ח"ג פרק י' סעי' ד') – "שאלה. פלטה חשמלית, או פח ששמים על הגז מערב שבת, האם יש אפשרות להשתמש בהם בפסח. תשובה. אין להשתמש בהם בפסח אלא אם יכסם לאחר ניקויים ברדיד אלומניום (נייר כסף) חזק שאינו עלול להקרע".
        3. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק ז' אות ח') – "פלטה חשמלית שמשתמשים בה לשבת בשאר ימות השנה, ואפשר שנשפך לשם חמץ, סגי בחיבון קל אא"כ חייס עליה דאז לא מהני ליבון. ועכ"פ כשלא מכשיר את הפלטה הנ"ל, יש לחוש להשתמש בה לפסח משום חומרא דחמץ אף ע"י הנחת נייר כסף עב על גבה, כיון דפלטה הוא משטח גדול ואפשר שהנייר כסף יקרע או יתקבע וכיוצ"ב. ועכ"פ אם מניח נייר כסף עב ביותר שפיר דמי".
     2. לא להשתמש בפסח.
        1. מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' ת').
        2. עי' הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Is there any way that I use for Pesach my hot plate that I use all year round? Can I just cover it?

R' Y. Berkovits wrote: If you can afford it, it is best to buy new ones. Regarding the plata, if you are choshesh that there were spills directly on it, then it would require libun gumer (which is not doable in this case). We are machmir on Pesach not to allow covering it (כלים בולעים זה מזה), but in cases of hefsed merubah you can be mekil with a double cover.

* + 1. די שיערה עליה מים רותחים מכלי ראשון.
       1. חזון עובדיה (פסח ח"א עמ' קל"ח) – "פלאטה חשמלית די שיערה עליה מים רותחים מכלי ראשון, לאחר שינקה אותה היטב מכל חשש חמץ בעין".
    2. מראי מקומות.
       1. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' כ"ג אות י"ד) – "פלטה חשמלית, אפשר להקל להכשיר הפלטה של כל ימות השנה, ודי להכשירו ע"י שיחמם את הפלטה לזמן מועט, ומ"מ לכתחילה עדיף להשתמש בפלטה המיוחדת רק לפסח".

1. כפי תשמישן הכשרן - סעיף ה'.
   1. **שיעור של הגעלה**.
      1. עי' סי' תנ"ב סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.
      2. **הכשרת כלי שמבשלים בו בחום גבוה יותר מרתיחת מים** [כמו סיר לחץ, pressure cooker].
         1. עי' סי' תנ"ב סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.
   2. **הגעלה בכלי ראשון**.
      1. אם השתמש רק בכלי **שלא** על גבי האש.
         1. יכול להגעיל שלא ע"ג האש – חזו"א (או"ח סי' קכ"ב ס"ק ה', יו"ד סי' מ"ד ס"ק ב', "נשתמש ע"ג האש צריך הגעלה ע"ג האש וכתב התה"ד סי' קל"א דצריך שיהיו המים מעלין אבעבועות, דכיון דבשעת שימושו היה מעלה רתיחות כבולעו כך פולטו, וכ"ה בשו"ע סי' תנ"ב, ומיהו אם בלע בכלי ראשון לאחר שהעבירו מע"ג האש לכו"ע סגי לי' בהגעלה בכלי ראשון שהעבירו מעל גבי האש וכש"כ בכלי שע"ג האש **אף שאינו מעלה רתיחה**, וכ"ה בשו"ע סי' תנ"א ס"ה, וכ"ה בח"י סי' תנ"ב סק"ז"), חוט שני (פסח פרק י' ס"ק ח' ד"ה והחזו"א).
            1. לענין "אף שאינו מעלה רתיחה" - עי' סי' תנ"ב סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.
      2. **אם השתמש בכלי על גבי האש**.
         1. יש להגעיל רק ע"ג אש.
            1. ריטב"א (פסחים דף ל: ד"ה ובכלי) – "ובכלי ראשון. כתב הרי"ט ז"ל כלי ראשון הוא כל שהוא על גבי האור אבל אם סילק אותו מעל גבי האש אינו כלי ראשון לענין הגעלה ואף על פי שהוא כלי ראשון לענין שבת, דשאני הגעלה דלעולם כבולעו כך פולטו ולפיכך אף על פי שלענין שבת יש פנים בירושלמי (שבת פ"ג ה"ה) דעירוי מכלי ראשון לכלי שני דינו ככלי ראשון ומבשל אינו נידון כן לענין הגעלה וכן כתב הרשב"א סוף מסכת ע"ז".
            2. טור (יו"ד סי' קכ"א סעי' ג') – "אם הוא כלי ראשון כגון יורות וקדרות מגעילן בכלי ראשון ונקרא כלי ראשון בעודו רותח אפילו אינו על גבי האש וי"א אם נשתמש בכלי בעודו ע"ג האש צריך שתהיה ג"כ ההגעלה דווקא בכלי שהאש מהלך תחתיו **והכי מסתבר**".
            3. מ"ב (ס"ק ל"ו) – "לדעת הי"א המובא בטור יו"ד סימן קכ"א דדבר שתשמישו בכלי ראשון על האש הכשרו ג"כ בכלי ראשון העומד אצל האש דוקא והכף הזה שמגיסין בו הקדירה בעודו על האש צריך להגעיל ג"כ באופן זה [פר"ח וחי' רע"א]".
            4. ערה"ש (סעי' ט"ו-סעי' י"ז) – "ולפ"ז כלי שתשמישו על האש הכשרו ג"כ ע"י האש וכלי שתשמישו בכלי ראשון אחר שסולק מהאש הכשרו ג"כ כן".
            5. חזו"א (או"ח סי' קכ"ב ס"ק ה', יו"ד סי' מ"ד ס"ק ב') – "ואם רוב תשמישו בכ"ר שלא ע"ג האש ולפעמים ע"ג האש סגי לי' בהגעלה בכלי ראשון שהעבירו מע"ג האש ובלבד שאינו ב"י וכדאיתא או"ח סימן תנ"א ס"ו, ומיהו לכתחלה מחמירין משום תשמיש החמור אף שהוא מועט אע"פ שאינו ב"י וכמש"כ הרמ"א שם".
         2. לפסח יש להקל [וכ"ש מבשר לחלב או להיפך].
            1. גר"ז (סעי' כ"ה) – "ויש אומרים שכל כלי שנשתמש בו איסור על ידי חום כלי ראשון כשהיה הכלי ראשון אצל האש צריך להגעילו גם כן בתוך כלי ראשון העומד אצל האש דכבולעו כך פולטו ולכתחלה יש להחמיר ולחוש לדבריהם בשאר איסורים אבל בחמץ אפילו לכתחלה יש לסמוך על סברא הראשונה שהרי יש אומרים שאפילו כלים שנשתמש בהן חמץ על ידי האור בלבד מועלת להם הגעלה בכלי ראשון לאחר שהעבירוהו מן האש ואין צריך לומר כשמגעיל כלי הבלוע מבשר וחלב שלדברי הכל יכול להגעילו בכלי ראשון לאחר שהעבירוהו מן האש אף על פי שטעם הבשר והחלב נבלעו בו על ידי האור אם לא נבלעו בו בבת אחת אלא בזה אחר זה מטעם שנתבאר למעלה".
      3. מראי מקומות – שד"ח (אסיפת דינים מערכת ה' סי' כ"ג), מועדים וזמנים (ח"ד סי' רפ"א), פסקי תשובות (אות י"ג).
         1. פמ"ג (מש"ז ס"ק ט') – "שימש בכלי ראשון על אור צריך שיגעיל בתוך יורה גדולה ומעלה רתיחות דווקא, כבסימן תנ"ב אות ג'. ושימש בכלי ראשון לאחר שהוסר מאש, די דיעבד בכך שישים לתוך כלי ראשון כזה ביד סולדת בו. ועיין פרי חדש [אות ה]. ולכתחלה נוהגין הכל ביורה ע"ג אש ומעלה רתיחות ואבעבועות".
         2. שבה"ל (ח"ו סי' נ"ו אות ד') – "ובשו"ע דרב כאן סכ"ה מפשר בזה להלכה בין בליעת איסור לבליעת היתר, איברא ראיתי בשדי חמד שם מייתי בשם תשובת דברי נחמי' שהעיר מאו"ה סי' נ"ח (סי"א) ולפנינו סוס"ק מ"ח - שכ' דלענין הגעלה אין חילוק בין התירא בלע לאיסורא בלע כמו שיש חילוק בלבון בין זה לזה - והשיג מזה על הכרעת שו"ע דרב. ובעניותי אין הכרח גמור די"ל דלא קאי אלא על מה דהביא האו"ה שם לפני זה מו"מ אי סגי בעירוי מכ"ר הגעלה בעירוי או צריך כ"ר דוקא, דלמחמירים דבעינן כ"ר גם בחמץ בפסח בעינן כן, אבל לענין העבירו מעל גבי האש ה"ה כ"ר מסתבר מאד חילוק שו"ע דרב, וכן נוטה דעת הגאון שדי חמד שם יעש"ה - ומ"מ כתבתי למעלה דלענין הגעלה בעינן עכ"פ מעלה רתיחה וזה קשה למצא בכ"ר שהעבירו מן האש - ועיין במקו"ח בס"ג".
   3. **עירוי**.
      1. כמה פעמים, ג' פעמים או בפעם אחת.
         1. ג' פעמים.
            1. לבוש (סעי' ה') – "וכלי שמשתמשין בו בעירוי שמערה מכלי ראשון עליו, לא חשוב ככלי שני ולא סגי ליה בהכשר דכלי שני, אלא צריך לערות עליו ג' פעמים מכלי ראשון".
            2. עי' סידור פסח כהלכתו (פרק א' סעי' ט') – "טוב לערות שלוש פעמים בזה אחר זה".
         2. פעם אחת.
            1. עולת שבת (סוף ס"ק ו') – "כתב בלבוש דכלים הנכשרים בעירוי צריך לערות עליהם שלש פעמים. ולא ידעתי מנא ליה, דממשמעות כל הפוסקים משמע דסגי בפעם אחת".
            2. חק יעקב (ס"ק כ"ט) – "ועיין בלבוש [סעיף ה] שכתב שהעירוי צריך לערות עליו ג' פעמים, והשיגו עליו האחרונים".
            3. א"ר (ס"ק ט"ז, א"ז ס"ק ח') – "ג' פעמים וכו'. צ"ע מנלן, דמכל הפוסקים משמע דסגי בפעם אחד".
            4. פמ"ג (מש"ז ס"ק ט') – "מה שכתב הלבוש [סעיף ה] עירוי צריך ג' פעמים, תמהו העולת שבת [ס"ק ו] ואליהו זוטא [ס"ק ח] דדי בעירוי מכלי ראשון שלא נפסק הקילוח פעם אחת, וכן הלכה, **ואולי טעות סופר** הוא שם".
            5. הגעלת כלים (פרק ה' הע' ע' ד"ה בלבוש).
         3. מראי מקומות – שבט הלוי (ח"ו סי' נ"ו אות ז').
      2. **האם צריך עירוי בכל חלקי הכלי**.
         1. מחמיר.
            1. פסקי תשובות (אות כ"ז) – "ויערה על פני כל הכלי ולא שיערה במקום אחד או בכמה מקומות והמים יזובו ע"ג הכלי לשאר המקומות".
            2. הגעלת כלים (פרק ה' סעי' מ"ב, פרק י"ג סעי' תמ"ח, הע' תי"ח\*) – "צריך לערות רותחין על כל המשטח ולא ישיזובו המים מאליהם. (ופשוט)".
         2. מיקל – הגר"ש פעלדער שליט"א (קלטת ד' מספר ב').
            1. מ"ב (ס"ק מ"א, שעה"צ ס"ק מ"ב) – "וצריך ליזהר שלא יפסיק הקילוח (דרכי משה ושאר פוסקים)".
         3. מראי מקומות – סידור פסח כהלכתו (פרק ב' סעי' ג').
         4. עי' ש"ך (סי' צ"ה ס"ק י"ח, "וכתוב בת"ח שם בשם או"ה דאפי' במערה מכלי של איסור על כלי של היתר אין לאסור רק הכלי שבא קלוח העירוי עליו ע"כ"), פמ"ג (שם, א"א סוף ס"ק י"ג), חוו"ד (סי' צ"ב בי' ס"ק כ"ג), מהרש"ם (ח"ח סי' קמ"ד), הו"ד במשמרת שלום (סי' צ"א מש"ז ס"ק ה' בא"ד ד'), אג"מ (יו"ד ח"א סי' מ"ב ענף ג').
      3. **אם עירוי** [או כלי שני] **צריך רתיחה, או די ביד סולדת**.
         1. עי' סי' תנ"ב סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.
   4. **כלי שני שבלע**.
      1. למכשיר ע"י כלי שני.
         1. מחמיר, אין אומרים הכלל כבולעו כך פולטו – ב"ח (ס"ק ח', "כלים שמשתמש בהן על ידי האור וכו' עד הכשרן בכלי שני. כן כתב הרי"ף והרא"ש והרמב"ם (פ"ה הכ"ג - כד) משום דהכי משמע בסוגיא דכבולעו כך פולטו (ע"ז עו ב) ומיהו בהגהות הרב ר' שמואל משליצשטא"ט כתב וז"ל לא נראה זה בעיני שכלי שנאסר ברותחין בכלי שני אין האדוק בו יכול לצאת ממנו כי אם בכלי ראשון המפליטו אבל כלי שני אין בו כח להגעיל ולהפליט לחוץ האיסור הכנוס ומדובק בו עכ"ל ונראה שעל פי דעתו נוהגין שלא להגעיל אף כלי שני אלא ברותחין דכלי ראשון וכן סכינין דמשתמשין בהן בכלי שני אם אין בהן גומות מגעילן דוקא בכלי ראשון והר"ן בפרק כל שעה (ח ב דבור ראשון) כתב על זה ישוב אחר אבל מ"ש בהגהה זו הוא הנכון"), עי' סידור פסח כהלכתו (פרק ד' סעי' א').
         2. מהני, אמרינן הכלל כבולעו כך פולטו – מחבר (סעי' ה'), פר"ח (על סעי' ה', "ומ"ש הכשירן בכלי שני כן דעת כל הפוסקים זולתי מהר"ש שכתב הב"ח משמו שאף כלי שנאסר ברותחין בכלי שני אינו מפליט אלא בכלי א' ע"כ ואיני יודע מהיכן בא לו דבר זה"), סתימת הפוסקים.
      2. ע"י עירוי מכלי ראשון.
         1. מהני.
            1. סידור פסח כהלכתו (פרק ד' סעי' א').
            2. הגר"ש איידער זצ"ל (ריש עמ' קנ"ג) -

A utensil which was used with a *kli sheini* does not require a *kli sheini* for kashering, iroy or a *kli rishon* may be used.

* 1. **כבוש**.
     1. טעון הגעלה להכשירו, דכבוש כמבושל – מג"א (ס"ק י"ז), כה"ח (ס"ק ק"א, ס"ק ק"ג).
        1. אפילו שאינו על האש ואין מעלה רתיחות.
           1. פמ"ג (מש"ז ס"ק ט' ד"ה כבוש, א"א ס"ק י"ז) – "כבוש מעת לעת איסור בכלי, או חמץ שכר למאן דאסר דמבליע ומפליט בכולו ואף בכלי מתכות וכדבעינן למימר לקמן בסוף הסימן אי"ה, מכל מקום **אם הגעילו בכלי ראשון שהוסר מאש די בכך אף על פי שאין מעלה רתיחות**".
           2. כה"ח (ס"ק ק"ג) – "וכבוש צריך הגעלה מכ"ר מיהו אף שאינו על האש ואין מעלה רתיחות מהני. א"א אות י"ז. והיינו אם היד סולדת בו".
        2. אפשר להגעילו אף ע"י עירוי מכלי ראשון.
           1. חזו"א (או"ח סי' קכ"ב סוף ס"ק ב', יו"ד סי' נ"ה ס"ק י') – "מן האמור נלמד דיורה הגדולה של מתכת שממלאים בתוכו חלב כל השנה ויש לחוש שנפלו בו פירורי חמץ ונכבש בתוכה מעל"ע סגי לי' בעירוי ג' ימים מים קדם הפסח, או עירוי מכלי ראשון דבבלע צונן מהני עירוי מכלי ראשון כמש"כ תו' ע"ז ע"ד ב' ד"ה דרש, דאף לרשב"ם בבלע צונן סגי בעירוי".
           2. עי' דברי יוסף (סי' תמ"ח אות ג') – "בנאסר מחמת כבוש דשרי בהגעלה ע"י עירוי לצורך".
        3. מראי מקומות – דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק י"ט), הבית בכשרותו (הגעלת כלים סי' א' הע' ט"ו).
           1. מ"ב (ס"ק קכ"ד) – "דאם שהה בתוכו מעל"ע הרי נעשה כבוש בתוכו ואפילו בשאר כלים וצריך הגעלה או עירוי וכנ"ל סכ"א". [סעיף כ"א, לכאורה דהיינו לענין עירוי ומילוי ג' פעמים].
           2. לכאורה חד תלוי, האם כבוש בולע בכולו או בולע כדי קליפה, וכדאי' בדברי יוסף שם.
  2. **כלי שבלע ע"י מליחה** [שהדין הוא שצריך רק קליפה]: **האם מהני הגעלה ע"י עירוי או צריך הגעלה בכלי ראשון**.
     1. הגעלה בכלי ראשון.
        1. בית לחם יהודה (סי' צ"א ס"ק י"ז) – "כ' בבית ישראל ... ול"נ דאו"ה כ' בכלי ראשון דווקא דהא דאמרי' דעירוי ככלי ראשון היינו לחומרא אבל לא לקולא כמ"ש כל האחרונים בזה ובוודאי יפה כיון או"ה דכ' בכלי ראשון".
        2. פמ"ג (מש"ז ס"ק ט', יו"ד סי' י' מש"ז ס"ק י"ב, סי' ס"ח מש"ז ס"ק ט' דין ג', סי' צ"א שפ"ד ס"ק י"ח, עי' או"ח סי' תנ"ב מש"ז ס"ק י"א הששית) – "ואנן קיי"ל עירוי מבשל כדי קליפה מספק לחומרא שמא הלכה כר"ת וכמשמעות ר"י בר בון הלכך בשבת אסור ובבשר בחלב אסור בהנאה כדי קליפה מספק ולפ"ז כלי שנאסר ע"י עירוי הכשירו ע"י עירוי הא כלי שבלע ע"י מליחה כדי קליפה עי' סי' צ"א אין הכשירו ע"י עירוי דאף על כל פנים מפליט ומבליע כ"ק מ"מ תו לא הוה הגעלה".
        3. חוו"ד (סי' צ"א חי' ס"ק ט"ו) – "בית לחם יהודה".
        4. רע"א (הג' על פמ"ג יו"ד סי' צ"א שפ"ד ס"ק י"ח) – "עיין לעיל סימן י' במ"ז ס"ק י"ב ועיין בב"י סימן ס"ט שכתב להדיא בשם הגהת ש"ד בציר שנטף על הכלי דבעי' הגעלה דלא סגי בעירוי אף דלא נאסר אלא כד"ק עיין שם".
        5. זבחי צדק (סי' צ"א ס"ק מ"ד) – "בל"י ... חו"ד".
        6. יד יהודה (סי' ס"ט הקצר ס"ק ק"ט, סי' צ"א הקצר ס"ק ל"ה, עי' סי' י' הארוך ס"ק ט').
        7. כה"ח (סי' צ"א ס"ק נ"ב).
        8. בדה"ש (סי' צ"א ס"ק ע"ח).
     2. מהני עירוי מכלי ראשון.
        1. דברי יוסף (סי' תמ"ח אות ג') – "ובנאסר ע"י מליחה הוכחתי דלא כפרמ"ג ונ"ל פשוט דמהני".
     3. מראי מקומות – דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק י"ט).
        1. דעת תורה (סי' תנ"ב על סעי' ו' ד"ה ועפמ"ג, ארחות חיים סי' תנ"ב ס"ק ו') – "ועי' בשפ"ד יו"ד סי' צ"א ס"ק י"ח בשם בל"י דבכלי הנאסר על ידי מליחה ל"מ הגעלה ע"י עירוי דעירוי רק ספק ובאמת שכ"ה באו"ה כלל י' דין י"ג ובד"מ שם סימן ע' אות י"ג ולפמ"ש הש"ך סוסי' ס"ט סק"ע **דבשאר כלים שאינם של חרס** אם מנוקבים שנאסרו ע"י מליחה מותר בדיעבד גם ברותח ודוקא לכתחלה אסור. י"ל דגם בהגעלה ע"י עירוי סגי גם להתיר לכתחלה וגם בלא"ה הניח במש"ז סוסי' זה בצ"ע ד"ז דאף דעירוי רק ספק מבשל מ"מ עכ"פ מפליט ומבליע".
  3. "**והוא בתוך הכלי**" - רמ"א.
     1. אם הוא מצד החוץ של הכלי אינו אוסר – ט"ז (ס"ק י', "משמע דאם הוא מצד החוץ של הכלי אינו אוס' וכ"ה במהרי"ל"), מג"א (ס"ק ט"ז, "בתוך הכלי. משמע דבחוץ אינו מזיק עס"ס כ"ו"), חק יעקב (ס"ק ל'), גר"ז (סעי' י"ז, "כיון שרוב הפעמים אין מגיע תשמיש החמץ עד לשם לפיכך אין חוששין שמא יש שם ממשות החמץ בעין תחת החלודה ואין צריך להעבירה כלל"), מ"ב (ס"ק מ"ג, "דמבחוץ לכלי אין צריך להחזיק שיש שם חמץ בעין בהגומות").

1. כלי שני: כלי מתכת.
   1. דעת המחבר (סעי' א', סעי' ה') שבכלי חרס יש להקל, ובכלי מתכת צריך הגעלה.
      1. **קשה**: שביו"ד סי' ק"ה סעי' ב' מתיר המחבר כלי שני בדיעבד.
         1. גר"א (על סעי' א' ד"ה ויש) – "דברי הש"ע בס"ה תמוהין ואינן אלא להרשב"א".
         2. שעה"צ (ס"ק י') – "וגם הגר"א ... ודברי השולחן ערוך בסעיף ה תמוהין, דהוא רק להרשב"א".
   2. **י"ל: משום איסור משהו יש להחמיר**.
      1. מאמר מרדכי (ס"ק י"ב) – "אין סברא לומר דהכא הצריכו הכשר משום דהוי לכתחלה וכבר כתבו ביו"ד דלכתחלה יש לחוש לסברת האוסרים וכמו שנראה מדברי הרב מ"א ז"ל, דהא לקמן סי' תס"ז סי"ב במליגה מבואר דאפילו בדיעבד אסור וסתם מליגה הוא בכלי שני. ולכן יותר נראה מ"ש הרב ב"ח ז"ל לקמן סי' תס"ז אות ח' דנהי דכלי שני אינו מבשל ואינו מבליע ומפליט מ"מ באיסור משהו לא נפיק והלכך בחמץ שאיסורו במשהו אסור יעו"ש ובזה מתיישבים דברי מרן ומור"ם ז"ל".
         1. לפ"ז צ"ב למה המחבר מיקל בכלי חרס.
   3. **י"ל: מה דאפשר בהגעלה הוי כלכתחלה**.
      1. מנחת יעקב (כלל ל"ג ס"ק ג') – "אכן צ"ע דבא"ח בה' פסח ס' תנ"א סעי' ה' פסק בש"ע ... ובאמת על הב"י לא קשה מידי אף דבסי' ס"ח פסק דבדיעבד יש להתיר בכלי שני מ"מ לענין כלים כיון דאפשר בהגעלה כלכתחלה הוי ... ולכן פסק הב"י בא"ח בסי' תנ"א גבי כלי חרס דאינו יוצא מידי דפיו לעולם ואסור אם נשתמש בתוכו ע"י עירוי חמץ ומשמע דאם נשתמש בתוכו בכלי שני אינו אוסר והטעם כיון דלית ליה תקנה בהעגלה א"כ אם אתה אוסר הוי כדיעבד וצ"ע קצת דלענין פסח ג"כ הו' כמו לכתחלה דאפשר להשתמש בו אחר פסח ... ואולי יש לדחוק ולומר דגם הרב אינו מתיר אלא בדיעבד אם בשל בכלים אלו שנבלע בהם איסור ע"י כלי שני דאינו אוסר אבל לכתחלה גם הוא מודה דהכלים דאפשר להם בהגעלה שצריכין הגעלה בכלי שני כפי תשמישן ... **וראיתי קצת נוהגין להתיר לגמרי כלי חולבת שתחבו לכלי שני של בשר שלא בהגעלה רק ע"י שטיפת צונן ואין זה נכון והוא להדיא נגד פסק הש"ע**".
         1. אמנם עי' חק יעקב (ס"ק ח', לשונו מובא לעיל), וצ"ע.
      2. פמ"ג (יו"ד סי' ק"ה מש"ז סוף ס"ק ד', עי' או"ח סי' תנ"א א"א ס"ק ג', ס"ק י"ג) – "והמ"י כלל ל"ג אות ג' דשאר כלים יש תקנה בהגעלה הוה כלכתחלה".

פמ"ג (יו"ד סי' ק"ג שפ"ד סוף ס"ק י"ז) – "המנחת יעקב כלל ל"ג אות ג' בכלי שני כתב דעץ דיש תקנה וודאי אף בכלי שני יש להגעיל והוכיח כן מאו"ח סימן תנ"א סעיף כ"ה".

פמ"ג (יו"ד סי' ס"ח מש"ז סוף ס"ק ט') – "ועמ"י כלל ל"ב אות ג' דכ"מ שיש תקנה בהגעלה אף כלי שני צריך הגעלה דזה הוה כלכתחלה".

עי' פמ"ג (הנהגת הנשאל באו"ה סדר ב' אות ט"ו) – "הנה דעת המנחת יעקב בתורת חטאת כלל ל"ג אות גימ"ל דכלי שיש תקנה בהגעלה אף אם בלע בכלי שני הוה לכתחלה יע"ש שהאריך, וצריך הגעלה, ולפי זה יש לעיין כלי היתר שנתחב לאיסור אינו בן יומו דשרי, אם הוא עץ ראוי להגעיל, דנותן טעם לפגם לכתחלה אסור, 'וקרן' דיעבד הוה באפשר, ובשר בחלב י"ל הוה כמה טעמים, **וכמדומה שאין העולם נוהגין כן**".

* + 1. עי' יד אפרים (יו"ד סי' צ"ה על רמ"א סעי' ג') – "דבכלי מתכות דאפשר בהגעלה הוי כלכתחילה, כדמשמע בש"ך סימן ק"ג".
    2. רע"א (יו"ד סי' ק"ה על מחבר סעי' ב') – "ליזהר בדבר לכתחילה. וכלים ששמשו בחמין של כלי שני הוי כלכתחילה, דיש להם תקנה בהגעלה, וכלי חרס מותר (מנ"י כל"ג)".
    3. הו"ד בבדה"ש (סי' צ"ד סעי' ד' בי' ד"ה הקדרה, עמ' רנ"ג).
    4. עי' חשב האפוד (הליכות חנוך פרק ב' אות ס"ח) – "דעת הרב דדבר שנאסר מכלי שני והיד סולדת בו דצריך הגעלה (מנחת יעקב כלל ל"ג אות ג'), כל זה דוקא היכי דאפשר להגעיל בקל, אבל אם יש קושי בדבר אין צריך להחמיר, ויש מקום לסמוך על הש"ך (סימן ק"ה סק"ה) דבכ"ש בכלי מתכות אינו בולע".
    5. אור לציון (ח"ג פרק י' הע' א') – "בשו"ע יו"ד סימן ק"ה סעיף ב', שהביא שם מחלוקת לענין כלי שני, שי"א שאינו מפליט ולא מבליע, וי"א שמכל מקום מפליט ומבליע ואוסר כדי קליפה. וכתב שם מרן, שראוי לחוש ליזהר בדבר לכתחילה, ובדיעבד מותר בלא קליפה, ובהדחה בעלמא סגי. ועל כן במקום שיכול להגעיל, לכתחילה יגעיל, אבל בדיעבד אין כלי שני אוסר".
    6. קנה בשם (ח"א סי' נ"ז) – "בכפות שלא השתמשו בהם אלא בכלי שני נראה ג"כ שצריך להגעילם, כמסקנת האחרונים ביו"ד (סימן ק"ה) דכלים שאפשר להם בהגעלה דינם כלכתחלה שמבואר בשו"ע (שם) שלכתחילה ראוי להזהר גם בכלי שני".
    7. מגילת ספר (אות כ"ו ד"ה באופן) – "וכתב הרע"א בשם המנחת יעקב ...".
    8. תשובות והנהגות (ח"א ריש סי' תל"ב) – "ולהלכה ביו"ד ר"ס ק"ה לכו"ע לכתחילה מחמירים בכלי שני, ולדעת הרע"א כשאפשר בהגעלה הוי כלכתחלה, וגם בדיעבד נחלקו הפוסקים".
    9. יביע אומר (ח"ג או"ח סי' כ"ד אות א').
  1. **חולקים על המהלך לעיל, המנח"י וסייעתו - שמה דאפשר בהגעלה לא נחשב כלכתחלה**.
     1. עי' ישמח לבב (יו"ד סוף סי' י"ז) – "ואני בעוניי **לא ראיתי לרבותי נוהגין להגעיל כלי שני** בשאר איסורים זולת בכלי חמץ להגעיל את הכל, ואפשר שהוא רק משום חומרא דחמץ, וכמ"ש בספר חמ"מ הנז' שי"א כן. וכן בעל נפש ראוי להחמיר ולחוש לסברת הפוסקים הנז' והמחמיר תבוא עליו ברכת טוב".
     2. עי' אג"מ (יו"ד ח"ג סי' י"ג סוף ד"ה וכיון) – "אף שאין להתיר כלים שנשתמשו בהן בקביעות לאיסור אף שהם כאלו שלא נאסרו מדינא משום שהם כלים שדרכן ליתן להם חמין בכלי שני, ולהחמיר כהסוברים דגם כלי שני אוסר דהוא הרשב"א והמחבר כתב בסימן ק"ה סעי' ב' דראוי לחוש ליזהר לכתחלה ועיין בט"ז ס"ק ד' ולכן אף **שלדינא נוהגין** **שא"צ הגעלה בדיעבד** לבד מחמץ לפסח נוהגין להחמיר, בכלים אלו שתשמישן **היה בקביעות** צריך להחמיר להגעיל".
     3. הגר"א נבנצל שליט"א (אסיפת יצחק י"ט אלול תשס"ח) – "שאלה: כף בשרי שתחב לתוך כלי שני של חלב, האם יכול להכשירו בעירוי מכלי ראשון, או צריך דוקא הגעלה בכלי שני. תשובה: **מספיק לשטוף במים קרים".**
     4. מאזני צדק (זילבער, ח"א יו"ד סי' ז' אות ה').
     5. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

A hard plastic baby bottle of milk warmed in אב"י fleishig (from steam while pouring very close to surface of a צ"ב ח רמ"א, כ"ר על האש) glass measuring cup filled with boiling water pumped from a kum kum. Do we say that since the measuring cup is a kli sheini, it is not even a question if it is mutar (ט"ז, יו"ד צ"ה סק"ט) without or with hagalah (ש"ך, או"ח תנ"א סקמ"ט) and the bottle, milk, and measuring cup are all fine b'dieved? Or, does the measuring cup need to be kashered?

R' Y. Berkovits wrote: All fine b’dieved. We are not machmir to kasher by a kli sheini.

* + 1. **וכן מוכח** מהגר"א (על סעי' א' ד"ה ויש), שעה"צ (סי' תנ"א ס"ק י') - לשונם מובא לעיל.

1. שינים תותבות (dentures) - **לבשר בחלב**.
   1. **מיקל**.
      1. מהרש"ם (ח"א סי' קצ"ז) – "הנה בגוף דין יס"ב הגם שהדרישה ומחצה"ש או"ח סי' שי"ח סקל"ז הזהירו בזה דהוי כשיעור כריסו של תינוק נכוה וגם הבכור שור החמיר בזה אבל מצאתי באו"ה כלל ל"ד דהיינו כשיעור שיד אדם בינוני נכוה בו ומצאתי בחמ"ד הל' תערובות סי' מ"ה שהאריך בזה לפקפק בד' או"ה אבל בספר זרע יעקב לשבת מ' החזיק בדעת או"ה אם כן כששותין חלב איננו בגדר זה שיהיה הפה נכוה בו. ועוד דמבואר בחמודי דניאל ה"ת סי' א' וסי' ל"ד דבלא שהה האיסור כלל אינו בולע וכדמוכח מהא דניער וכיסה. וכ"ה בתשו' רדב"ז ח"א סי' רכ"ג ואם כן בשיעור שעובר דרך הפה אינו בולע כלל. ואף דבפמ"ג בפתיחה לבב"ח ופר"ת סי' צ"ח סוף סק"ט ס"ל דגם בלא שהה כלל בולע כדאי הם הרדב"ז והחמ"ד לסמוך עליהם. ולכן נ"ל להקל בצירוף טעם הקדום".
      2. עי' כה"ח (יו"ד סי' פ"ט ס"ק כ"ב) – "ובענין השינים הזרים אשר רבים יעמדו להם בפיהם ויאכלו בהם מאכלי חלב ומאכלי בשר אין להחמיר דבודאי נעשו ממין דבר קשה ושיע דלא בלעי ולא פלטי כמו כלי זכוכית וגם המאכלים שאוכלים ע"פ הרוב המה רק מכלי שני ואין היס"ב. שו"ת שאילת שלום תניינא סי' קצ"ה. וכן כשהייתי בוויען שאלתי לרופא מומחה מהו תוכן השינים הללו וא"ל במסל"ת שהוא נעשה ממין א' המובא מאמריק"א שטבעו אינו בולע שום בלוע בתוכו כי כן יסדו הרופאים לעשותן ממין זה דוקא שהוא מהכרח שאם יהיה בהשינים איזה בלוע ממאכל יבא מזה ענין העיפוש להבולע וכשהוא בפיי יצמיח מזה חולאים שונים לגוף. אמנם עכ"ז הנני מזהיר לכל שואל אותי דמהראוי לכל יר"ש שיהיה לי שינים של בשר בפ"ע ושל חלב בפ"ע ומכ"ש לפסח שראוי להחמיר לעשות לו חדשים וכן ידעתי מכמה אנשים יראי ה' שנזהרים בזה. אמנם כ"ז המשימים בתוך הפה שעשוים לחלצם ולהסירם בכל עת שירצה ויכולים להחליפם אבל יש כמה אנשים שיש להם נקבים גדולים בשיניהם והרופא מדביק הנקבים במין דבק ולפעמים הדבק הוא גדול בכמית יותר מן השן וע"ז לא ראיתי ולא שמעתי שיזהר שום אדם למנוע שלא לתקן השינים מחשש תקלה זו שאוכלים בהם פעמים חלב ופעמים בשר ובע"כ שסומכין על היתר זה שהדבק הוא דבר שאינו מקבל שום בלוע לתוכו כנז' דר"ת או' י"א. ומיהו עיין לקמן סי' ק"ה סעי' ב' דחום שאין היס"ב לכ"ע אינו מפליט ומבליע, וא"כ זה האוכל ודאי שאינו יכול לאכול דבר שהיס"ב מחמת חומו, וא"כ אפי' אם יהיו השינים מה שיהיו אין בולעים ואין פולטים מחמת שאין האוכל יד סולדת בו, ואם כן לפום דינא די ברחיצה בין בשר לחלב ובין לפסח, וע"ז יש לסמוך מי שאי אפשר לו לעשות אחרים, וכ"ש אם השינים בעצמם הם ממין שאין מפליט ומבליע דשרי".
      3. חזו"א (שבות יצחק ח"ט עמ' ר"ה, פרק י"ט הע' מ"ג) – "שמעתי מהגר"ח קנייבסקי שליט"א דשאלו לפני החזו"א למה אין צריך להגעיל שיניים תותבות בין בשר לחלב, והשיב דאין אדם אוכל ושותה חמין שהיד סולדת בהן".
      4. שו"ת דברי חכמים (יו"ד סי' י"ח) - לשונו מובא לקמן.
      5. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' כ"ח אות ל') – "ואמר לי שמבשר לחלב ולהיפך לא מקפידים וגם הוא לא נוהג להקפיד, ורק בחמץ שבמשהו ואף בטעם לפגם נהגו להחמיר".
      6. אג"מ (או"ח ח"א סוף סי' ה') – "ובדבר שנים תותבות ששותה חלב רותח, הנה פשוט שמה שיכול להכניס לפיו לא נחשב רותח לבליעה דהוא פחות מיד סולדת ולכן אין לחוש לבליעה בהשנים אלא להבעין שיש לחוש גם בשנים של עצמו וצריך הדחה וקנוח".
      7. הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה ח"ב סי' מ"ו ד"ה נראה, תנינא (ב - ג) סי' ס' אות ל') – "נראה שאין הטעם במה שמקילים שאין מייחדים שיניים תותבות לבשר בפני עצמו ולחלב בפני עצמו כמש"כ בכף החיים יו"ד סי' פ"ט ס"ק כ"ב בשם שו"ת שאילת שלום שהמאכלים הם ע"פ רוב רק מכלי שני ואין היד סולדת בהם, שהרי בדרך כלל רגילים אנשים לאכול ולשתות אוכלין ומשקין גם כשיד האדם סולדת בהם, כמו כן בפלטה העליונה יש חלק שהוא כסף או זהב וזה מתכת שבולע ופולט לא כזכוכית, גם הרי יש שיש להם כותרות של זהב על השיניים, גם אוכלים בהם גוש שלדעת הרבה פוסקים חשיב ככלי ראשון. אולם עיקר הטעם להקל לבשר בפני עצמו ולחלב בפני עצמו הוא מפני שהחום הטבעי שבתוך הפה מקלקל ומפסיד את הטעם הבלוע וגם לאחר זמן קצר דינו כאינו בן יומו, ורק מאכילת בשר לחלב ממש החמירו חכמים, אבל לא חשו כלל על הטעם הבלוע שבתוך השיניים התותבות".
      8. עי' ***אבן ישראל (ח"ט סי' ס"ח, והג"ה) – "צריך להמתין אחר אכילתה שש שעות ... משום בשר שנשאר בין השינים, ועד שש שעות עוד חשוב בשר, ואח"כ כבר נתקלקל ואין עליו שם בשר. [ומכאן יש ללמד זכות על כלל ישראל שאינם נזהרים כשעושים להם שן תותבת או בלומבא מכסף או מזהב ומשאר מיני מתכות וגם מפלסטיק, שאינם נזהרים לכה"פ לחכות לא לאכול גבינה חמה באותו יום, אף שנבלע בו טעם בשר בתוך הבלומבע או בתוך השן התותבת, כדי שיהא לכל הפחות נותן טעם לפגם, והוא משום דשאני דין השינים שפוגם ביותר ששם כל דבר מסריח בעבור שש שעות, כמו שכתבו כאן שאחר שש שעות הבשר מתקלקל עד כדי כך שלא נקרא עליו שם בשר]".***
      9. משנה הלכות (ח"ד סי' ס"ח, חי"ב סי' י"ג) – "דשיניים תותבות בכל השנה ליכא איסור לדינא לאכול בהם בשר ואח"כ חלב או להיפוך".
      10. פסקי בושם (פרק כ"ד סעי' כ"א, בנתיבות ההלכה חמ"ו ריש עמ' ת"ב) – "ואף רבינו עצמו שהשתמש בשנותיו המאוחרות עם שיניים תותבות, היה אוכל עם אותם השיניים הן סעודות חלביות והן סעודות בשר, ולא החמיר שיתקינו לו שיניים מיוחדות לבשר ושיניים מיוחדות לחלב".
      11. הגריש"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ט עמ' רי"ט, אשרי האיש יו"ד פרק ה' אות ו') – "אכילת בשר וחלב בשיניים תותבות, סומכים על הסברא שהבל הפה פוגם מהר, ופוגם במידה שדבר חריף אינו מתקן".
      12. יביע אומר (ח"ג או"ח סי' כ"ד) – "לגבי בשר וחלב אין צורך להחמיר בזה כלל, אלא להשרידים אשר ה' קורא המתנהגים בחסידות".
      13. בדה"ש (סי' פ"ט ס"ק ל"ט) – "מי שיש לו שינים תותבות אין צריך שיהיו לו לחלב בפני עצמו ולבשר בפני עצמו ... כן כתבו האחרונים, ונתנו טעמים שונים ... וכן המנהג להקל בזה".
      14. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' פ"ט סעי' י"ב) – "המשתמשים בשיניים תותבות שאפשר להסירם מתוך הפה ולהחזירם, צריכים להמתין שש שעות אחר אכילת בשר, ואין להקל להם על ידי החלפת השיניים, או נקיונם הדק היטב. ואחר שש שעות מותר להם לאכול גבינה אחר בשר באותן השיניים, ואין להצריך להכשיר בהגעלה את השיניים התותבות בין הבשר לחלב, מחשש שמא בלעו השיניים מטעם הבשר או הגבינה, שכיון שאין התבשיל חם שהיד סולדת בו כשנותנו בפיו, וגם הוא מכלי שני, לפיכך אין לחוש להחמיר כלל. ואם הם פרודות ויש חשש לבשר בין השיניים, ינקה אותם היטב ויסיר הבשר. [ילקו"י שם עמוד שפ. יביע אומר ח"ג חאו"ח סימן כד]".
      15. פתחי הלכה (ארטסקרול, עמ' ר"ג, מטבח הכשר עמ' קל"ד).
      16. ***לבושי עז (סי' פ"ט סעי' ד' תמצית אות ה') – "מעיקר הדין אין לחוש שהסתימות בשיניים או שיניים תותבות בלעו בשר או חלב, כיון שאין רגילים לאכול רותח. וגם משום חורפא ודוחקא אין לחוש לא לבליעה ולא לפליטה, דבכה"ג יש לסמוך על דעות המקילין בחורפא שהוא רק בחילתית, ואינו מבליע טעם ראשון וגם אין מפליט טעם ראשון, ואם עבר מעת לעת בודאי יש לסמוך דלא מחליא לשבח. והנכנס בין השיניים יש לנקר ולקנח הפה ולהדיחו. ומי שיש לו חורים בשיניים ואי אפשר לנקר המאכל משם, דעת החתם סופר שהמאכל ההוא מתעפש ונסרח מחמת הבל הפה ואין עליו שם בשר או חלב".***
   2. *ראוי לעשות* שנים.
      1. עי' ***דרכ"ת (סי' פ"ט ס"ק י"א) – "הנני מזהיר לכל שואל איתי דמהראוי לכל יראי שמים שיהי' לו שינים של בשר בפ"ע ושל חלב בפ"ע".***
   3. **טעמים להקל**:
      1. בב"ח שלא על האש הוא רק דין דרבנן.
      2. רק חומרא של כלי שני [ובמיוחד בב"ח, שהבית מאיר ונפש חיה פסקו להקל].
      3. הוי דבר גוש חומרא.
      4. ספק יד סולדת בו.
      5. ע"פ החמודי דניאל, שאינו בולע מיד - מהרש"ם.
      6. שהבל הפה פוגם מהר, שבתוך הפה מקלקל ומפסיד את הטעם הבלוע - הגרשז"א זצ"ל, הגריש"א.
      7. ולפעמים גם נעשו ממין דבר קשה ושיע דלא בלעי ולא פלטי - כה"ח.
   4. מראי מקומות – שדי חמד (מער' חמץ ומצה סי' ד' אות כ"ד), אמת ליעקב (הע' תמ"א, לשונו מובא לקמן), ***שערים מצויינים בהלכה (סי' מ"ו ס"ק ה'),*** ציץ אליעזר (ח"ט סי' כ"ה, לשונו מובא לקמן), נשמת אברהם (יו"ד סי' פ"ט ס"ק ב'), מעדני השלחן (סי' פ"ט מטעמי השלחן אות ג'), נועם הלכה (סי' ג' סעי' י"ט), הל' בשר בחלב (פרק א' סעי' י"ח), הדר השלחן (פרק י"ג), ***על פי התורה (פר' כי תשא פרק כ"ה סעי' קפ"ט),*** הל' בב"ח (הופשטטר, פרק ב' סעי' נ"ג).
2. שינים תותבות (dentures) - **לפסח**.
   1. *מיקל, (ולא יאכל [חמץ] חם בתוך כ"ד שעות)****.***
      1. עי' בית יצחק (יו"ד ח"א סי' מ"ג אות י"ב) – "ולהלכה נראה לי כיון דאין בולעין ברותחין סגי בהדחת הפה, ומ"מ אם אין טורח מרובה ואפשר להסירם יש להסירם ולהדיחם במים רותחין.
      2. בית האוצר (סי' ל"ט, הו"ד בשדי חמד מער' חמץ ומצה סי' ד' אות כ"ד) – "שן תותבת עשוי מכסף או מעצם ובכל ימות השנה אוכל בו, אם יש לחוש שנבלע בו ממאכלי חמץ על ידי דחיקת השן בלעיסת המאכלים, נחלקו רבני דורינו אם להצריכים הגעלה כדי להשתמש בו בפסח, דעת ידידי הרה"ג אברהם מתתיה חלפון יצ"ו בספר בית האוצר סימן ט"ל דסגי בשפשוף בעלמא בלא הגעלה כמו שעושה בשן הטבעי, וידידי הרה"ג משה מישל שמואל שפירא אבד"ק ראגווא יצ"ו, הובאו דבריו בספר פעלים לתורה להרב אברהם מתתיה חלפון הנ"ל יצ"ו בקונטרס אור צדיקים סימן ג' אות ב', דעתו להחמיר להצריכם הגעלה בערב פסח כיון שאין בזה הוצאה מרובה, ולמה יגרע משאר כלי כסף שמגעילים, והרב המחבר שם השיב על דבריו, עיי"ש דב"ק".
      3. שו"ת דברי חכמים (יו"ד סי' י"ח) – "דין השינים הנ"ל כיתר השנים הבריאות ואין להם דין כלי ראשון הצריך הגעלה. כי לא נקרא כלי ראשון אלא מה שהוא ע"ג האש. ואף לכלי שני לא דמו כיון שאין האדם יכול לאכול או לשתות שום דבר ישר מכלי ראשון לפיו בעין, כ"ש המערים עליו מכלי ראשון. וזה ברור לעין כל. והיות שאף בכלי שני עצמו המקבל ערוי מכלי ראשון יש מחלוקת בזה אם בולע ומפליט כמבואר בדברי הפוסק' ז"ל. כל שכן השנים הללו שמקבלים אכל ומשקה רק דרך כלי שני שאין כאן בולע ומפליט. לכן אינם צריכים שום הכשר, והרוצה להחמיר על עצמו להוציאם ולנקותם ולרחצם במים חמין קדוש יאמר לו, זולת אם ברור לו שדבוק בהם איזה לכלוך ממה שאכל שצריך לנקותם כמ"ש בשנים העיקרים".
      4. חזו"א (ארחות רבנו ח"ב עמ' כ"ז אות כ"ה, דפו"ח ח"ב עמ' כ"ז אות כ"ח) – "בענין שיניים תותבות אמר לי מו"ר (שליט"א) זצוק"ל בשם מרן החזו"א זצוק"ל שאין צריך להגעילם לפסח, כי האוכל שמגיע לפה הוי כבר כלי שני ופחות מזה דאם הפה יכול לאכלם או לשתותם א"כ אינו רותח כדי שיבלע ולא צריך הגעלה".
      5. עי' ***מלמד להועיל (***ח"א ***סי' צ"ג) – "נ"ל כיון שהשניים נפסדים ע"י הגעלה אין להחמיר ויש לסמוך על המקילין".***
      6. הגרפ"צ פרנק זצ"ל (ציץ אליעזר ח"ט סי' כ"ה אות ה') – "גם זכורני שהגאון הגרצ"פ פרנק זצ"ל היה מורה ובא לשואליו בנוגע לפסח שינקו השיניים בספירט ודי בזה".
      7. עי' קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' כ"ז אות כ"ה, דפו"ח ח"ב עמ' כ"ז אות כ"ח) – "ומו"ר אמר לי שיש להזהר כמה ימים לפני פסח וכן בפסח מלשתות רותח, ולא צריך להגעיל והוא הדין גם בסתימות דיש להזהר מלשתות רותח כנ"ל כמו בשיניים תותבות, וכן נוהג מו"ר. (עי' להלן שנוהג לא לשתות חם מאד מעל"ע לפני סוף זמן איסור חמץ)".
      8. אג"מ (אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' ר', שמעתתא דמשה שמועות משה אות י') -

False teeth, retainers, bite plates, and all other such removable dental apparatus should be thoroughly cleaned. Hard Chometz **should not be eaten with them for at least 24 hours** before the time when Chometz becomes forbidden.

* + 1. הרה"ק מנאסויד (מרא דשמעתתא אות קס"ו, עמ' צ"ג) – "אמר לי בשם זקינו הרה"ק מנאסויד זיע"א, שהקיל לגמרי בשיניים תותבות לפסח, דסגי בניקוי לחוד, מטעם שאין הדרך לאכול אלא מכלי שני, או עכ"פ כשאין היד סולדת בו".
    2. אור לציון (ח"ג פרק י' סעי' ט"ו) – "שיניים תותבות אינן צריכות הגעלה, וינקם היטב ודי בכך".
    3. יביע אומר (ח"ג או"ח סי' כ"ד, ח"ד או"ח סי' ל"א אות ב', יחוה דעת ח"א סי' ח', חזון עובדיה פסח ח"א עמ' קמ"ה) – "דמעיקר דינא אפשר להקל בשינים התותבות הנ"ל, לרחצם ולשפשפם ולנקותם בין החריצים היטב כדי שלא יהיה בהם חמץ בעין אפי' משהו, ואין צורך בהגעלה, ומ"מ המחמיר בהם להגעילם או לערות עליהם מכלי ראשון תע"ב. ומשום חומרא דחמץ הוא".
  1. *יש להגעילם בכלי שני****.***
     1. חשב האפוד (הליכות חנוך פרק א' אות ק"י) – "שקיבל מרבותיו דשיניים תותבות סגי ***להגעילם בכלי שני, ולא חשו לחומרת*** מהרש"ם".
     2. משנה הלכות (ח"ג סי' נ"ו, ח"ד סי' ס"ח, סי' צ"ג) – "קבלתי מכמה מורי הוראה שיקח השיניים וינקם היטיב היטיב וירתיח מים בכלי ויקח מהמים הרותחים בכלי שני ואז יתלה השיניים במשיכה ויתן השיניים במים ויוציאם תיכף ומיד ולא יזיק להם המים כלל ועי"ז יתכשרו ויוצא בזה לפענ"ד לכל הדעות דהשיניים לעולם לא בלעו יותר מכ"ש דאין הפה סובל רותחין מכלי ראשון ממש ועכ"פ כך הוא דרך העולם ואמרינן כבלעו כך פלטו ומי שיכול להיזהר שלא לאכול מעל"ע חמץ בשיניים אלו אשרי לו אבל אינו אלא חומרא ואשרי למי שיש לו שיניים אחרים לפסח שאין משתמש בהם כל השנה אלא שלאו כל אדם זוכה לשני שלחנות ע"כ לפענ"ד באופן הנ"ל יצא".
     3. שבט הלוי (ח"א סי' קמ"ח, ח"ד סי' ע"ד, קובץ מבית לוי ח"א עמ' ל"ה אות ח', חי"ד עמ' כ"א אות ט') – "מי שיש לו שיניים תותבות, יזהר שלא יאכל בהם בתוך מעל"ע לסוף זמן אכילת חמץ מאכל חמץ חם. ולענין הכשרתם - אם יכול להגעילם בעירוי מכלי ראשון מה טוב, אבל אם יש חשש קלקול יכשירם בכלי שני וינקם היטיב כמה פעמים".
  2. *עירוי מכלי ראשון****.***
     1. מהרש"ם (ח"א סי' קצ"ז) – "לענין פסח דגם בכלי שני מחמירים ולשי' כמ"פ גם בצונן יש להחמיר להדיחן על ידי עירוי ברותחין קודם פסח".
     2. הל' פסח (איידר, עמ' קע"ז) -

False teeth, partial dentures, retainers, bite plates and any other such dental apparatus which can be removed, should not be used for hot chometz within 24 hours of koshering. It should be removed from the mouth, cleaned thoroughly and boiling water from a kli rishon should be poured on it.

* + 1. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' ל"ד אות נ"ו, הע' ע"א, אות נ"ט) – "שינים תותבות, צריך להכשירן ע"י עירוי מים רותחין. והיינו אחר נקיונם היטב היטב. (כשהיה רבינו מכשיר את השינים התותבות, לפני שהכשירם היה מנקרם שעה ארוכה וגורדן הרבה ע"י סכין, והיה עבודה שלימה, ואח"כ מגעילן ע"י עירוי רותחין מכלי ראשון) ... ***מותר אח"כ לאכול בפסח דבר חם***".
    2. הגרח"ק זצ"ל (מישרים אהבוך עמ' רפ"ה אות פ"ו) – "שאלה: שיניים תותבות, לכאורה נראה שדי להם בהכשר לפסח על ידי עירוי מכלי ראשון, דהא אין אדם מכניס לפיו אוכל שהיד סולדת בו, ואם כן אף אם בלעו השיניים לא בלעו מיותר מהחום הנז', וקיימא לן דכבולעו כך פולטו. תשובה: נכון".
    3. תשובות והנהגות (ח"ב סימן רי"א אות ז') – "בשיניים תותבות דנו הפוסקים היאך להתנהג כיון שבלוע בהו חמץ מכל השנה, וע"כ נהגו כל שנה בערב פסח להגעיל שיניים אלו בהגעלה קלה דהיינו בערוי מכלי ראשון".
  1. *הגעלה [ג' פעמים]****.***
     1. פעלים לתורה ***(***סי' ל"ט, הו"ד בשדי חמד מער' חמץ ומצה סי' ד' אות כ"ד) - לשונו מובא לעיל.
     2. מרא דשמעתתא (אות קס"ז, הע' קצ"ט) – "כי אביו הק' זיע"א, היה מגעיל את השיניים התותבות ג' פעמים באותן המים עצמם. (רבינו זיע"א עצמו, בשנים קדמוניות היה משתמש בשיניים של כל השנה על ידי הגעלה שלש פעמים באותם המים עצמם, ולאחרונה כשהשיגה ידו היו לו שיניים מיוחדות לפסח. ואף שסבל מזה יסורים גדולים, לפי שפיו היה מורגל לשיניים אחרות, בכל זאת לא הסכים לוותר על ההידור שלא להשתמש בפסח בשיניים של חמץ. ומ"מ גם אז היו מגעילים לפני פסח השיניים של חמץ, כדי שאם תשברנה השיניים של פסח, יוכל להשתמש בשיניים של כל השנה)".
     3. הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה ח"ב סי' מ"ו, תנינא (ב - ג) סי' נ' ד"ה הנה, סי' ס' אות ל', הליכות שלמה פסח פרק ג' סעי' ו', נשמת אברהם או"ח סי' תנ"א על סוף סעי' ה') – "וכתב לי הגרש"ז אויערבאך זצ"ל שאוכל לכתוב בשמו שהוא נוהג לנקותם היטב ולהגעיל אותם בערב פסח בכלי ראשון שחום המים הוא בערך שבעים מעלות צלזיוס (כי יותר חם מזה אין אדם אוכל ושותה), וכדי שלא יהיה צורך להמתין מעל"ע הוא פוגם תחלה את המים בנפט לפני החימום".
        1. עי' הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ג' הע' ל"ב, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג הע' קט"ו) – "ובשנים המאוחרות יותר הכשיר את שיניו לפסח ע"י מקורבו הר"ר ברוך שלו' ווייס שיחי', שהציע לפניו אופן הניקוי וההכשר במעבדתו, ולאחר שבחן בעצמו כל סדר פעולותיו בפרוטרוט סמך ידו על כך בקורת רוח. וראינו לנכון להעתיק בזה מה שרשם לנו הנ"ל: בעבר היה מושב השיניים נעשה מחומר פלסטי הנקרא אקריל, ואילו השיניים עצמן מחרסינה, שהיא איננה מקבלת בליעות, אולם בעשרות השנים האחרונות נעשה הכל מאקריל, שהוא חומר נקבובי המקבל בליעות. להלן תהליך ההגעלה: תחילה הנני משחיז עם אבן, להסרת האבנית המצטברת על השיניים. לאחר מכן הנני מלטש במברשת עם חומר הנקרא פומיס, כשבשלב זה השיניים עדיין מפרישות חומר. בשלב הבא הנני מרתיח בקומקום מים עם כפית אמה כחולה, לאחר הרתיחה משליך התותבת פנימה, ממתין שתחזור הרתיחה, ולאחר שניות ספורות מוריד מע"ג האש. לאחר מכן הנני מכניס הקומקום על כל תכולתו למכשיר הנקרא 'אולטרא סאונד' (סוניקל), שהוא כעין תנור מחרסינה שחומו מגיע ל-300 מעלות צלזיוס, המפעיל גלים המרעידים את המים שבקומקום לזמן מה, ובכך נוסף לתותבות נקיון וליטוש רב. כל זאת הייתי עושה עבורו בכל שנה ביום בדיקת חמץ. מרן ז"ל הגיע אל המעבדה ובחן כל פרט לדעת אופן הפעולה ומדת החום בכל מכשיר, ולבסוף נתן אישורו המלא לתהליך כולו. מסרתי כל פרטים אלו למרן הגרי"ש אלישיב (שליט"א) [זצ"ל] וסיפרתי לפניו שמרן ז"ל בחן והסכים בשמחה לזאת, ואף הוא שיבדלחט"א שמח על כך, ומאז הנני מכשיר כך עבורו את שיניו התותבות בכל שנה לקראת פסח".
     4. הגריש"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ט עמ' רי"ט, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות כ"ד) – "ולפסח מחמירים להגעיל שיניים תותבות".
     5. עי' ***לבושי עז (***אליבא דהלכתא חפ"ה עמ' מ"ב טור א') – "דשיניים תותבות נוהגים להכשירו לפסח על ידי הגעלה, אף שמעיקר הדין היה אפשר להקל להשתמש בזה אף בלי הגעלה".
  2. *ראוי לעשות חדשים****.***
     1. ***דרכ"ת (סי' פ"ט ס"ק י"א) – "הנני מזהיר לכל שואל איתי דמהראוי לכל יראי שמים שיהי' לו שינים של בשר בפ"ע ושל חלב בפ"ע ומכ"ש לפסח שראוי להחמיר לעשות לו חדשים וכן ידעתי מכמה אנשים יראי ד' שנזהרים בזה".***
     2. ***עי' דרכי חיים ושלום (אות תקס"ה) – "והוא בעצמו הי' לו שיניים תותבות שאפשר להסירן ומיוחדים לפסח".***
     3. מרא דשמעתתא (הע' קצ"ט) – "ולאחרונה כשהשיגה ידו היו לו שיניים מיוחדות לפסח. ואף שסבל מזה יסורים גדולים, לפי שפיו היה מורגל לשיניים אחרות, בכל זאת לא הסכים לוותר על ההידור שלא להשתמש בפסח בשיניים של חמץ".
  3. מראי מקומות – כה"ח (יו"ד סי' פ"ט ס"ק כ"ב, לשונו מובא לעיל), קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' כ"ז - עמ' כ"ט), אמת ליעקב (הע' תמ"א, לשונו מובא לקמן), ***שערים מצויינים בהלכה (סי' קט"ז ס"ק ד', קונ"א ס"ק ד'***), זה השלחן (ח"א או"ח סי' תנ"ט), ויען יוסף (או"ח סי' רנ"ה), הגעלת כלים (פרק י"ג אות תל"ה), נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק ע"ח סעי' ב'), פסקי תשובות (אות כ"ג), נשמת אברהם (או"ח סי' תנ"א על סעי' ה'), הל' חג בחג (פסח סוף פרק ח'), סידור פסח כהלכתו (פרק ח' סעי' ל"ד).
     1. אדר"ת (הליכות שלמה פסח פרק ג' הע' ל"ב) – "ואמר רבנו דהג"ר דוד בהר"ן ז"ל היה לו ג' זוגות של שיניים תותבות, זוג א' לבשר וא' לחלב וא' לימי הפסח [וראה דרכ"ת סי' פ"ט סקי"א דיר"ש יהי' לו א' לבשר וא' לחלב], אולם בערוב ימיו חזר בו והסכים שא"צ להחמיר בזה כולי האי".
        1. הגרי"ז שוב (אליבא דהלכתא גליון פ"ה עמ' מ"ב טור א') – "ואני שמעתי ממרן (הגרשז"א) זצוק"ל את זה על הגאון האדר"ת זצוק"ל ולא על הגאון רבי דוד בהר"ן זצוק"ל. שוב אמר לי הג"ר אהרן אויערבאך שליט"א מח"ס הליכות שלמה דכבר העיר לו הגאב"ד דטבריה הגאון רבי אברהם דוב אויערבאך שליט"א דמרן זצוק"ל היה מספר כן על הגאון האדר"ת זצוק"ל ולא על הגאון רבי דוד בהר"ן זצוק"ל".
     2. הגר"מ דיין זצ"ל (הגעלת כלים פרק י"ג ס"ק שצ"ט ד"ה מהגרש"ז) – "מהגרש"ז אויערבאך (שליט"א) [זצ"ל] שמעתי בשם הגאון ר' מיכל דיין (הורביץ) זצ"ל, שאפשר להכשירן ע"י שרייתן למשך חצי שעה בתמיסה שיש בה שני שלישים מלח ושליש מים, כהכשר המובא ברמ"א יו"ד, סימן קל"ה, סעיף יב, בדין הכשרת חביות מיין נסך, ע"ש; וכיון שהשיניים בני יומם ישים במי המלח חומר הפוגם כנזכר בפרק ו, סעיף יד. או יכניסם למשך חצי שעה בחומץ ולפוגמו כנ"ל".
     3. מנחת יצחק (ח"ח סוף סי' ל"ז) – "וא"כ בשיניים תותבות שכבר הכשירם מע"ש, ובשבת נזהר שלא לאכול רק בצונן, ואין לו שיניים אחרים, וצריך להדיחם היטב, דמותר לערות עליהם מים רותחין מכ"ר, דכל ההכשר בזה רק מחומרא בעלמא, ושוב עיינתי בהקונטרס להלכות אלו מהגר"מ שטרנבוך שליט"א (בדיני ומנהגי ער"פ שחל להיות בשבת אות ז') שכתב דמגעיל השיניים תותבות בערב שבת לפני חצות כבכל שנה, ומשתמש בשבת לסעודת שבת, רק נזהר מרוטב חם שיד סולדת בו וכו', וסמוך לזמן האסור רוחצם היטב ומערה עליהם חמים שיהיו נקיים מחמץ בעין להשתמש בהם בשבת גופא לאחר זמן האסור עכ"ד, וצדקו דבריו. ועי' בספרי מנחת יצחק (ח"ו סי' מ"ח) עצה נכונה בער"פ שחל בשבת לסדר הסעודת שבת בבוקר באופן היותר מועיל למעט בחשש שישאר חמץ ברשותו עיין שם, ובודאי בכה"ג שאינו אוכל רק כזית פת חמץ לבד בשיניים בודאי א"צ יותר מהדחה היטב וז"פ".
     4. ציץ אליעזר (ח"ט סי' כ"ה, ח"כ סי' י"ג אות ב') – "היוצא לנו מכל אמבוהא דספרי הנ"ל, דיש לנו בזה שש דרגות, והמה: (א) מעיקרא דדינא סגי בשיפשוף והדחה היטב (ב) יש מחמירים להדיחם במים רותחים (ג) עוד יש מחמירים להכשיר השיניים ע"י עירוי ג"י (ד) ועוד יש מחמירים להגעילם ברותחין ע"י עירוי מכלי ראשון (ה) ולכל זה ישנם עוד מחמירים שלא להשתמש בהשינים באכילת חמץ במעל"ע קודם לזה (ו) והמהדרים ביותר עושים להם שינים מיוחדות לפסח. וכן לאכילת בשר לבד ולאכילת חלב לבד. ונלמד עוד זאת שלמי שזוכה לזה שיש לו שינים מיוחדות לפסח וכן לבשר לבד ולחלב לבד הוא מן הסוג של המהדרין מן המהדרין בזה ולבו סמוך ובטוח שיצא ידי חובה על צד היותר טוב והוא מן המשובחים ביותר".
     5. ***קנה בושם (ח"ג סי' כ"ח אות ב') – "דלמי שיש לו שיניים תותבות או סתימות בשיניים, מן הראוי לחוש ולהחמיר שלא לאכול במשך מעל"ע קודם פסח דבר גוש חם ביחד עם החמץ, אבל על חמימות של כלי שני אם אינו דבר גוש אין שום מקום להחמיר, ואפילו בדבר גוש היינו דווקא אם הוא חם כל כך שהיד סולדת בו אבל בלא"ה לא, והיינו משום דהבליעות חמץ שבתוך השיניים תותבות והסתימות כבר יופגמו ולא יהיו בני יומן מבליעת חמץ בהכנסת חג הפסח, ומהאי טעמא גופא, מן הראוי הוא שגם בתוך הפסח עצמו ימנעו עצמם מאכילת דבר גוש חם, אעפ"י שהטעם חמץ שבהם כבר נפגם ונותן טעם לפגם, מכיון דבפסח מחמרינן גם על נותן טעם לפגם".***
     6. חזון עובדיה (פסח ח"א עמ' קמ"ה) – "שינים תותבות, שאוכלים בהם בכל ימות השנה, יש לנקותם היטב שלא ישאר בהם שום חשש חמץ בעין, וטוב שיערה עליהם מים רותחים מכלי ראשון, ודיו".
     7. הגרח"ק זצ"ל (ויכתוב מרדכי עמ' שמ"ו אות ק"י) – "האם ראוי שיהיה לזקן שאין לו שיניים, שיניים תותבות לחג פסח. תשובה: יש עושין כן".
  4. **שיניים תותבות שמודבק בפה*.***
     1. יכשירו אותם ע"י שתיית כוס חם***.***
        1. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' ל"ה אות נ"ז, ***אות נ"ט***) – "פלטת שיניים תותבות שמודבק בפה ואי אפשר להוציאן, הורה רבינו שיכשירו אותם ע"י שתיית כוס תה חם, ויהיה התה חם בחום הכי חזק שיכול לשתות ... ***מותר אח"כ לאכול בפסח דבר חם***".
        2. עי' מטבח הכשר (ארטסקרול, **עמ' שצ"ח, עי' פרק ה' סוף הע' ס"ט) -**

Dentures or any dental appliances that remain in the mouth during meals should be thoroughly cleaned after the last chametz meal. Those appliances that cannot be removed from the mouth must be thoroughly cleaned with a toothbrush and with dental floss if necessary. One who wishes to be stringent should avoid eating hot chametz 24 hours before the morning of Erev Pesach*.* One may also rinse his/her mouth with 'hot' water ('hot' to the degree of hot foods and drinks, such as tea) before the time when the prohibition of chametz begins.

* + 1. ***נכון שלא לאכול חמץ בתוך כ"ד שעות.***
       1. ***דרכי חיים ושלום (אות תקס"ה) – "אותן שיש להם שן תותבות מהודק בפיהם (שאי אפשר להסירם) הי' חוכך להחמיר שלא יאכל חמץ גמור בערב פסח תוך המעל"ע כ"ד שעות של זמן אכילת הכזית מצה בליל פסח דאורייתא. (והוא בעצמו הי' לו שיניים תותבות שאפשר להסירן ומיוחדים לפסח)".***
       2. ***עי' משנה הלכות (ח"ג סי' נ"ו) – "ובדבר מי שיש לו שן תותבת בפיו שאינו יכול להוציאו ינקנו היטיב כל מה שאפשר בע"פ קודם זמן איסורו ואם אפשר לו שלא יאכל ג"כ מעל"ע חמץ עליו המחמיר תבוא עליו ברכת טוב וכן שמעתי בשם צדיקים ואנשי מעשה שהחמירו על עצמן בזה אבל להלכה אין להחמיר לעלמא והנח לישראל ומי שרוצה להדיח את פיו היטיב במים חמים שדרכו לשתות ולאכול בכל השנה ולהדיח היטיב השיניים התותבות זהירות יתירה יש ביה ולפענ"ד לעשות כן דמהיות טוב הוא וניכר בו שהוא חרד לדבר ד'".***

1. ***סתימות בשיניים (***fillings***).***
   1. *מיקל****.***
      1. ***הגר"ש דבליצקי זצ"ל (***אליבא דהלכתא חפ"ה עמ' מ"ג טור ג') – "***דמי שיש לו סתימות וכתרים חם בשיניים, אעפ"כ יכול לאכול חמץ חם וחריף בפסח, ואף אין צריך להקפיד שלא לאכול חמץ חם וחריף כ"ד שעות קודם זמן איסור חמץ".***
      2. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק א' ד"ה סתימות, עמ' קי"ג) – "סתימות בשיניים, מסתבר שאין צריך לחוש שנבלע בהם חמץ או בשר בחלב, דהם עשויים מחומרים נוקשים שאינם בולעים בקל דאל"כ היה מהם ריח הפה".
   2. *לא יאכול חמץ חם בתוך כ"ד שעות****.***
      1. אמת ליעקב (הע' תמ"א) – "מי שיש לו שינים תותבות הקבועות בפה, וכן סתימות וכתרים העשויים ממתכת או עצם ושאר חומרים, יש להקפיד 24 שעות לפני זמן איסור חמץ שלא לאכול חמץ חם, וכן יזהר שלא יאכל שום דבר חמץ חריף, דדוחקא דשינים הוי כדוחקא דסכינא. ואף שאין אנו חוששים בזה לבשר וחלב, זה משום דבשר וחלב הוי היתירא בלע, אבל חמץ לדעת הרבה ראשונים הוא איסורא בלע ויש להחמיר בו".
      2. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' כ"ז אות כ"ה, דפו"ח ח"ב עמ' כ"ז אות כ"ח) – "ומו"ר אמר לי שיש להזהר כמה ימים לפני פסח וכן בפסח מלשתות רותח, ולא צריך להגעיל והוא הדין גם בסתימות דיש להזהר מלשתות רותח כנ"ל כמו בשיניים תותבות, וכן נוהג מו"ר. (עי' להלן שנוהג לא לשתות חם מאד מעל"ע לפני סוף זמן איסור חמץ)".
      3. עי' הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ג' הע' מ"א) – "דמי שיש בשיניו סתימות יהדר שלא לאכול חמץ חם או חריף מעל"ע קודם הפסח, ואז יוכל לסמוך לאכול דברים חריפים בפסח".
         1. אמנם עי' הגרשז"א זצ"ל (אליבא דהלכתא חפ"ה עמ' מ"ג טור ב') – "אמנם לי הורה מרן זצוק"ל להקל, ולא הצריך שלא לאכול חמץ חם או חריף מעת לעת קודם הפסח, מטעם שההבל שבפה פוגם את הבליעות שבסתימות והכתרים".
      4. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' ל"ה אות נ"ח, אות נ"ט, אות ס', אות ס"א) – "מי שיש לו סתימות בשיניו, יזהר מלאכול חמץ חם [וכן דבר חריף שהוא חמץ] מיום י"ג ניסן בבוקר ... מותר אח"כ לאכול בפסח דבר חם. מי שיש לו סתימות בשיניו, יש ליזהר מלאכול בפסח דבר חריף לחוד, אלא יאכלנו ביחד עם דבר שאינו חריף. בשאר ימות השנה לענין בשר בחלב, בין לגבי שיניים תותבות בין לגבי סתימות, המנהג להקל שאוכלים באותו יום בשר וחלב (אחר שש שעות) אף ששניהם חמים".***
      5. הגריש"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ט עמ' רי"ט, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות כ"ד) – "ומחמת הסתימות בשיניים נמנעים מלאכול חמץ חם עשרים וארבע שעות קודם זמן איסורו".
      6. שבט הלוי (מבית לוי ח"א עמ' ל"ה אות ח', חי"ד עמ' כ"א אות ט') – "וכן מי שיש בפיו סתימות כתרים גשרים וכדומה יש לו להזהר שלא לאכול חמץ חם בתוך מעל"ע לסוף זמן אכילת חמץ".
      7. קובץ הלכות (פסח פרק י"א סעי' ז') - לשונו מובא לקמן.
      8. עי' תשובות והנהגות (ח"ב סימן רי"א אות ז') – "לכל אחד יש בזמננו שן זהב או סתימה ממתכת או מחומר אחר, וא"כ בולע שם חמץ ופולט אחר כך, והבאנו שם (עמוד י"ב) שכדאי לא לאכול חמץ חם כ"ד שעות לפני חצות ערב פסח".
      9. עי' ***לבושי עז (***אליבא דהלכתא חפ"ה עמ' מ"ג סוף טור ג') – "***דמי שיש לו סתימות וכתרים בשיניים מותר לו לאכול בפסח דברים חמים או חריפים, והנוהגים להמנע מלאכול חמץ חם מעת לעת קודם פסח כשיש להם סתימות וכתרים הוא הידור".***
   3. **נכון שיכשירו אותם ע"י שתיית כוס חם*.***
      1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ג' סעי' ***ז', מנחת שלמה*** ח"ב סי' מ"ו, ***תנינא (ב - ג) סי' נ' ד"ה אבל) – "צריך עיון בחותמות (בלומבע"ס) ששמים בתוך השיניים או מכסות של זהב וכסף שמכסים בהם את השיניים דהני ודאי לא שיעי מה דינם בפסח, כיון שאי אפשר כלל להסירם ולהגעילם קודם הפסח ... נ"ל שנכון מאד לשתות מעט מים חמים קודם הפסח שחומם הוא כמו שהוא רגיל לשתות תמיד ולהגעיל בכך את השיניים על סמך זה שהכשרן הוא כדרך תשמישן, ואף אם נאמר דחמץ חם שהוא דבר גוש שנבלע בו הרי הוא ככלי ראשון ממש גם בשעה שהוא בתוך הפה, משא"כ ההגעלה הלא גם אם יגעיל את פיו ממים של כלי ראשון מ"מ מיד עם הכנסת המים לתוך הפה הו"ל כלי שני, מ"מ נראה כיון שכל גדולי הפוסקים חולקים בזה על הרש"ל וסוברים דחילוק זה שבין כלי ראשון לשני הוא גם בדבר גוש ועב, לכן יש לסמוך בזה על דעת המחבר בסימן תנ"א ס"ו שהוא סובר לענין הגעלה שהולכין רק אחר רוב תשמישו של הכלי ואין חוששין כלל למיעוט תשמישו, ומה גם שבלאו הכי הוה ליה נותן טעם לפגם, וצ"ע".***
      2. עי' מטבח הכשר (ארטסקרול, **עמ' שצ"ח, עי' פרק ה' סוף הע' ס"ט) - *לשונו מובא לעיל.***
   4. ***מראי מקומות – אבן ישראל (ח"ט סי' ס"ח, והג"ה, לשונו מובא לעיל).***
      1. קנה בשם (***ח"ג סי' כ"ח אות ב' [לשונו מובא לעיל***], פסקי בושם פרק כ"ד סעי' י"ט, בנתיבות ההלכה חמ"ו עמ' ת"א) – "מעולם לא שמענו, דמי שיש לו סתימות בשיניו ואכל בשר בקר, שיהא נזהר שלא לאכול דבר חלבי חם באותו יום, ואף המחמירים לא נהגו ליזהר בזה אלא בפסח".

פסקי בושם (פרק כ"ד סעי' כ', בנתיבות ההלכה חמ"ו סוף עמ' ת"א) – "וכל שכן שמעולם לא שמענו שיהיה אחד נזהר שלא לעשות סתימות בשיניו משום חששות של בליעות בשר בחלב".

* + 1. מגילת ספר (ענינים שונים באו"ח וביו"ד סי' כ"ב אות ג') – "לענין הסתימות שבשיניים ... יש לחוש למה שאוכלים חמץ עם דברים חריפים וזה נבלע בסתימות ע"י דוחקא של השיניים עם החריפות וזה מבליע החמץ ואח"כ כשאוכלים בפסח דברים חריפים זה חוזר ומפליט את החמץ, וגם אין כאן קולא של אינו בן יומו כיון שאוכל דברים חריפים, והוי ממש כעין הדין של מדוכה שכתב המ"ב בסי' תנ"א סק"צ שאם דכים בה חמץ עם דברים חריפים המדוכה בולעת מהחמץ ואח"כ כשדכים בה דברים חריפים הם חוזרים ובולעים מהחמץ, ולפ"ז היה צריך להמנע מלאכול בפסח דברים חריפים, **וצ"ב** מדוע אין נזהרים בכך"***.***
    2. ***הגרי"ז שוב (אליבא דהלכתא חפ"ה עמ' מ"ג טור ב') – "יש לציין ששאלתי בשעתו להגאון רבי אברהם יעקב זלזניק זצ"ל מה יעשה בפסח מי שיש לו בפה סתימות וכתרים, אמר לי שאינו יכול לענות על זה ושאני אלך לשאול את הגאון רבי ישראל פישר זצ"ל. והוסיף שפעם שאל רופא אם הסתימות והכתרים בולעים, ואמר שעשוי באופן שלא יבלע, שאם יבלע יהא סירחון בפה, ואמר לו שלדידן סיר מנרוסטה בולע, אמר לו הרופא א"כ לא אמרתי כלום]".***
    3. ***בשם הגריש"א זצ"ל (הגדה של פסח עמ' י"ט ד"ה אבל, עי' עמ' כ' ד"ה בשעת) – "לאכול 'חמץ חם' עד סוף זמן אכילת חמץ ... אלו שיש להם 'סתימות כתרים וטבעות' בשיניהם וכדו', ודאי יש יותר מקום להדר בזה".***
  1. **כתר** (crown).
     1. ***מיקל.***
        1. הגרשז"א זצ"ל (ישורון חט"ו עמ' קמ"א) – "ובנוגע לבשר וחלב מספיק לשטוף הפה ביניהם כי בדרך כלל ה"ז רק מכלי שני, ואפי' כשאוכלים דבר גוש חם מ"מ אין היד סולדת בו, וגם הנבלע בתוך הפלאטא מתעקל ומתעפש מהחום שבתוך הפה, ולכן גם אלה שיש להם 'כתרים' על השינים סומכים על זה להקל כמו בשיניים רגילות, וכן בפסח".
        2. ***הגר"ש דבליצקי זצ"ל (***אליבא דהלכתא חפ"ה עמ' מ"ג טור ג') - לשונו מובא לעיל***.***
     2. ***שלא לאכול חמץ חם בתוך כ"ד שעות.***
        1. אמת ליעקב (הע' תמ"א) - לשונו מובא לעיל.
        2. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"א עמ' ל"ה אות ח', חי"ד עמ' כ"א אות ט') - לשונו מובא לעיל.
        3. עי' חוט שני (פסח פרק י' ס"ק א' ד"ה אבל, עמ' קי"ג) – ***"אבל חומרים ממתכת שעושים לתיקון השיניים כגון גשרים כתרים וכיוצ"ב, לענין בשר וחלב נראה דהחשש הוא רחוק, דאף אם נבלע טעם של בשר הרי זה רק משהו, וכדי שמשהו זה יתן טעם בחלב זה חשש רחוק. אך לענין חמץ בפסח, כיון שאיסורו במשהו וגם בנותן טעם לפגם, היה מקום להזהר מלאכול חמץ רותח מעת לעת קודם פסח. וכן היה מקום להזהר לא ללעוס דבר חריף בפסח, דהוי כעין דוחקא דסכינא, מ"מ חריין מרוסק אם מכניס לתוך פיו ומרגיש את טעמו ובולעו [ולא דמי לבלע מרור דלא יצא, דהתם לא הרגיש כלל טעם המרור] אין זה דוחקא דסכינא ומותר. ע"ע עמ' קצ"ט. מ"מ מעיקר הדין לא ראינו לרבותינו בדורות האחרונים שעוררו על זה, אף דגם אז היו לאנשים רבים תיקוני שיניים וכנ"ל***".
        4. עי' ***לבושי עז (***אליבא דהלכתא חפ"ה עמ' מ"ג סוף טור ג') – "***דמי שיש לו סתימות וכתרים בשיניים מותר לו לאכול בפסח דברים חמים או חריפים, והנוהגים להמנע מלאכול חמץ חם מעת לעת קודם פסח כשיש להם סתימות וכתרים הוא הידור".***
  2. **קוביות** (פלטה, ברעיסע"ס, braces).
     1. שו"ת אגורה באהלך (ח"א סי' צ"ז אות ג') – "היותר טוב הוא לפתוח ע"י רופא ולהכשירו, ואם אי אפשר צריכין שיחדלו מלאכול חמץ איזה ימים לפני פסח באופן שייפגם החמץ".
     2. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"א עמ' ל"ה אות ח', חי"ד עמ' כ"א אות ט') - לשונו מובא לעיל.
     3. קובץ הלכות (פסח פרק י"א סעי' ז') – "אין צריך להכשיר שיניים תותבות, או fillings או braces אלא ידקדק שלא לאכול בהם חמץ חם מעל"ע ודי בזה".
     4. נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק ע"ח סעי' ד') – "ההולכים עם פלטה ליישור שיניים (ברעסע"ס), ויכול להשאר שם חמץ בין הברעסע"ס והשינים, לכן טוב להוציאם ע"י רופא ולהכשירן, ואם א"א או שהוא טירחא מרובה צריך שיחדלו מלאכול חמץ רותח או חריף איזה ימים קודם הפסח באופן שיפגמו הבעין, וטוב להחמיר שלא לאכול בפסח גוש חם".
     5. מטבח הכשר (ארטסקרול, **עמ' שצ"ח) -**

One with braces must be especially thorough when cleaning them, since food particles often remain between the wires. One should use appropriate tools such as a 'Proxa' brush or the like. It is advisable that one with braces should not eat actual chametz several hours before the prohibition of chametz begins. Some require that removable dental appliances should be kashered in hot water. One should check with an orthodontist as to whether this would damage the appliances. One should consult one’s Rav about whether to follow these stringencies. Those appliances that are not kept in the mouth during meals (e.g., **a biteplate**) should merely be washed thoroughly.

1. רוב תשמישו - סעיף ו'.
   1. *ראשונים****.***
      1. ***מיקל.***
         1. ***רי"ף (פסחים דף ח:) - כדאי' בב"י ס"ק ו'.***
         2. ***רמב"ם (הל' חמץ ומצה פרק ה' הל' כ"ד) - כדאי' בב"י ס"ק ו'.***
         3. ***ר"ת (תוס' ע"ז דף עו: ד"ה אמר) – "ור"ת אומר דזה אינו קרוי תשמישו על יד האור כיון דאין תשמיש קבוע ע"י האור סגי בהגעלה".***
         4. ***רשב"א (***ח"א ***סי' שע"ב, סי' תתי"ז,*** ח"ג ***סי' רע"ט) – "משורת הדין נראה שאין צריכין אלא הדחה כמו ששנינו בבריית'. אע"פ שפעמי' עושין כן כמו שאמר כל שאינו בן יומו ולפי' לא הלכו בהם חכמים אלא אחר*** *עיקר* ***תשמישן".***
         5. ***ר"ן (פסחים ריש דף ח:) – "אנן בכל כלי בתר רוב תשמיש אזלי' שהרי צלוחיות וכוסות וקיתוניות ששנינו בהן מדיחן. אי אפשר שלעתים רחוקות לא ישתמש בהן בחמין ואפי' הכי סגי להו בהדחה אף הסכין גם כן אע"פ שלפעמים ישתמשו בו ע"י האור אין*** *רוב* ***תשמישו בכך ומשום הכי סגי להו בהגעלה ברותחין ובכלי ראשון".***
      2. ***מחמיר.***
         1. ***תוס' (ע"ז דף עד: סוף ד"ה דרש) – "צריך להגעילן בכלי ראשון משום דפעמים שתוחבין הקערות בתוך הכלי ראשון ותוך יורה מרותחת".***
         2. ***ריב"א (תוס' ע"ז דף עו: ד"ה אמר) – "וריב"א מצריך ליבון גם בסכינין קטנים לפי שפעמים דרך להפוך בהם בשר על גבי גחלים".***
         3. ***ראבי"ה (סי' תס"ד) – "וקערות צריך להגעיל בכלי ראשון, ולא שנא של מתכות ולא שנא של עץ, מפני שפעמים שכופין את הקערה על גבי בשר ודגים בתוך היורה, וגם שואבים בה מרק מתוך היורה הרותחת, והוה לה כלי ראשון".***
         4. ***טור (סעי' ו', אמנם עי' סעי' כ"ה) – "כתב אבי העזרי שצריך להכשיר כל הקערות בכלי ראשון לפי שפעמים כופין אותן במחבת כשהיא על האש".***
         5. ר' ירוחם (נתיב ה' ח"ב, מ'-א') – "***צריך כלים חדשים לשים יין בפסח לפי שפעמים משימין חמץ בכלי בתוך היין ומשימו לתוך האור כך כתבו בתו' בפסחים על ההיא אמר ליה זה תשמישו בחמי' וכו'".***
         6. ***מרדכי (פסחים רמז תקע"ד, עי' רמז תקפ"ה) – "ודאישתמש בהן בכלי שני כגון קערות כו' מיהו קערות שלנו לפעמים שואבין בהן מים רותחין מן הקדרה של חמץ או מכסין בהן שאלקוק ע"ג האש וטוב להגעילן בכלי ראשון".***
         7. ***הג' מיימוניות (הל' חמץ ומצה פרק ה' הל' כ"ד אות ה') – "כגון שיודע בברור שלא נשתמש בהן בכלי ראשון אבל סתם קערות שספק אם נתנו אותן ביורה או במחבת של שלקות או שאבו בהן תבשיל חם מן היורה או מן המחבת פסק רבינו ש"י דצריכים הגעלה בכלי ראשון וכן כתב ראבי"ה וכן התוספות פרק דם חטאת".***
   2. **הלכה: בני ספרד*.***
      1. ***מיקל.***
         1. ***מחבר (סעי' ו', סעי' כ"ה) – "כל כלי הולכין בו אחר רוב תשמישו".***
         2. אור לציון (ח"ג פרק י' הע' ב' ד"ה אולם, הע' ג', הע' ה', הע' ז', הי' י', הע' י"א) – "והרי אין הולכים בכלי אלא אחר רוב תשמישו"***.***
         3. חזון עובדיה (פסח ח"א עמ' קמ"ז) – "לא הלכו בכל כלי אלא אחר רוב תשמישו"***.***
         4. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע או"ח סי' תנ"א סעי' ב', יו"ד סי' פ"ט סעי' ***ע"ט) – "בכל כלי הולכים אחר רוב תשמישו לענין הכשרתו לפסח, שאם השתמשו בכלי זה ברוב פעמים באמצעות רוטב, הכשרו בהגעלה, ואם רוב פעמים השתמשו בו ביבש, צריך ליבון".***
         5. ***פסקי תשובות (אות כ"ח) – "וכן נוהגין למעשה בני ספרד".***
      2. ***מחמיר.***
         1. פר"ח (על סעי' ו', סעי' כ"ה) – "וכן עיקר להחמיר".
         2. כה"ח (סוף ס"ק פ"א, ס"ק פ"ג, ס"ק פ"ה, ס"ק ק"ז) – "שם בהגה. וכ"ה המנהג. וכ"כ הלבוש. וכ"כ האחרונים ... ואין לשנות".
      3. מראי מקומות ***– בעריכת הרה"ג נדב פרץ שליט"א (אליבא דהלכתא חפ"ה עמ' ל"ח טור ב').***
   3. *הלכה: בני אשכנז****.***
      1. ***מחמיר.***
         1. ***רמ"א (סעי' ו', סעי' כ"ה, דר"מ ס"ק ו', ס"ק י"ט) – "ויש מחמירין להגעיל הקערות בכלי ראשון,*** *וכן הוא המנהג****".***
         2. ***ח"א (כלל קכ"ה סעי' ג', סעי' כ"א***) – ***"כל האחרונים חולקים וסבירא להו דאזלינן אף אחר מיעוט תשמישן (ומכל מקום אם הכלי אינו בן יומו, הולכין אחר רוב תשמישן, ואין צריך ליבון. פ"ח סי' תנ"א סעיף ו' בשם תשובת מ"ע מפראג סי' צ"ו)".***
         3. גר"ז (סעי' כ"ז, סעי' ל"ב, סעי' ע"ב) – "ולענין הלכה יש להחמיר לכתחילה כסברא האחרונה וכן נוהגין **ואין לשנות**".
         4. ***ערה"ש (סעי' י"ח, סעי' מ"ח***) – ***"ויש מחמירין להגעיל גם הקערות בכלי ראשון וכן המנהג הפשוט*** *ואין לשנות****".***
         5. הל' פסח (איידר, עמ' קנ"ז)***.***
   4. **יש להקל**.
      1. *בדיעבד****.***
         1. ***מיקל –*** חק יעקב (ס"ק ל"ב, "וכן בדיעבד אם לא הגעיל הקערות בכ"ר ג"כ אינו אוסרין כמ"ש בספרי מ"י שם בכלל נ"ח בשם הב"ח"), א"ר (ס"ק י"ח, "מיהו בדיעבד יש לסמוך אסברא ראשונה"), מקור חיים (חי' ס"ק י"ט, "וכן הקערות סגי בדיעבד ע"י עירוי מכלי ראשון וכלי שנשתמש בו ע"י כבוש מעת לעת. [חק יעקב ס"ק לב]"), גר"ז (סעי' כ"ח, סעי' ע"ב, "אבל בדיעבד שכבר הגעיל את הקערות וכיוצא בהן על ידי עירוי מכלי ראשון בלבד בלי אבן מלובן והשתמש בהן בפסח בחמין יש לסמוך על סברא הראשונה ומותר לאכול חמין הללו בתוך הפסח"), ***מ"ב (ס"ק מ"ז, ס"ק קמ"ט, ס"ק קנ"ה, שעה"צ ס"ק נ', ס"ק קצ"ד, "ומ"מ בדיעבד סמכינן אדעה ראשונה"), כה"ח (ס"ק ק"ו).***
            1. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק ט' אות ג') – "כתב הרמ"א ובדיעבד סגי להו בשטיפה. מסתבר שכל זמן שאפשר להגעיל לא מיקרי בדיעבד, וצריך להגעילו כפי מיעוט השימוש החמור שבו, אמנם אחר שבישלו בו חשיב בדיעבד דאז סגי ליה בשטיפה".
         2. ***מראי מקומות – פמ"ג (מש"ז ס"ק י"א, "ודיעבד צ"ע")***.
      2. *במקום שא"א****.***
         1. ***מיקל – בית מאיר (על סוף סעי' י"א, "וביותר בכלי בדיל שא"א בליבון וק"ל"), שעה"צ (ס"ק נ"א, "כתב הפרי מגדים דלפי זה קערות של בדיל שאופין בו לפעמים עוגות על תנור גרוף מן הגחלים אין לו תקנה, דהלא צריך לכתחלה ללבנו ויהיה ניתך על ידי הליבון, ובספר בית מאיר מצאתי דמכל מקום בקערות אלו אם ידוע שאינן בני יומן מתשמיש זה של אפית עוגות נוכל לסמוך על דעה ראשונה וסגי בהגעלה לכתחלה, וכתב דכן ראוי להורות"),*** כה"ח (ס"ק ק"ח)***.***
         2. ***מחמיר – פמ"ג (מש"ז ס"ק י"א, "וראיתי יש אופין בקערות בדיל עוגות בתנור גרוף ומגעילין בפסח, אמרתי שאין תקנה, שצריך ליבון ובדיל ניתך אמרו דבר חדש הוא. והנה מבואר במ"א [ס"ק] כ"א ומה לי אגנות או קערות, וכי תימא אגנות אופין תמיד וקערות רוב תשמיש עירוי, מכל מקום לכתחלה וודאי ואף דיעבד").***
      3. **מיעוט תשמישו ע"י אור, די בליבון קל**.
         1. מיקל – מ"ב (ס"ק מ"ח, "אם יש לחוש שנשתמש בו לפעמים ע"י האור צריך ליבון דוקא ובליבון קל כדלעיל ס"ד בהג"ה"), כה"ח (ס"ק ק"ח).
            1. **קשה: שיש לצרף היתרא בלע עם רוב תשמישו**.

הגר"ע אויערבאך שליט"א (אליבא דהלכתא חפ"ה עמ' ט"ז סוף טור ב') – "מיהו אף דדברי הרעק"א מסתברים מאוד, מ"מ במג"א מבואר שלא כדבריו. גם במ"ב (ס"ק מ"ח) כתב על מה שהחמיר הרמ"א להכשיר בכלי ראשון כפי מיעוט תשמישו, דה"ה אם יש לחוש שנשתמש בו לפעמים ע"י האור, שצריך ליבון דוקא (אמנם בליבון קל סגי, כיון דאינו אלא משום חומרא, כמבואר ברמ"א בס"ד), והיינו כמבואר במג"א. ובשעה"צ שם (ס"ק נ"א) ציין המקור לזה מפמ"ג ושאר אחרונים. גם בדברי האחרונים שיובאו לקמן לענין כלי הבדיל מוכח דס"ל דאף לענין הכשר ליבון מחמיר הרמ"א להכשיר כמיעוט תשמישו. וא"כ לדינא יש להחמיר בדבר".

מגילת ספר (ענינים שונים באו"ח וביו"ד סי' כ' סוף אות א') – "יש להעיר על מה שכתב המ"ב סי' תנ"א ס"ק מ"ח דאם יש לחוש שלפעמים נשתמש בו על האור צריך ליבון דוקא, וגם בשעה"צ שם ס"ק נ"א הביא בשם הפמ"ג והבית מאיר שדנו בקערות של בדיל שאופים בהם לפעמים עוגות על התנור דאין להם תקנה דצריכים ליבון ויהיו ניתכים על ידי הליבון, ולמשנ"ת סגי בכל זה בהגעלה, או בגלל שנחשב להיתרא בלע או בגלל דלא חיישינן למיעוט התשמיש, דיסוד אחד מהשנים מוכרח, **וכטענת** הרע"א על המג"א".

מילתא דשכיחא (הגעלת כלים סי' א' ד"ה ולכאורה, עמ' י"ד) – "צריך עיון ...".

עוז והדר (על המ"ב הע' נ"ג) – "וקשה מאי שנא מסכינים שמבואר במ"ב לעיל (סקי"ט) שדי להם בהגעלה ... וצ"ל עפ"י מש"כ בשו"ת חת"ס (יו"ד סי' קיד) דבסכין רק מיעוטא דמיעוטא מתשמישו הוא ע"י האור ולכן דינו יותר קל משאר כלים שמיעוט תשמישם ע"י האור וסגי ליה בהגעלה".

* + 1. **ע"י מילוי ועירוי**.
       1. מיקל.
          1. גר"ז (סעי' ע"ב) – "ולדברי האומרים שאין הולכים בהגעלת כלים אחר רוב תשמישן אף כוסות וצלוחית צריך להכשיר על ידי מילוי ועירוי או על ידי הגעלה בכלי ראשון וכן המנהג פשוט במדינות אלו ואין לשנות".
          2. מ"ב (ס"ק ק"נ, שעה"צ ס"ק קצ"ב) – "ומצריכין הגעלה. וה"ה ע"י מילוי ועירוי וכדלעיל בסכ"א [הגר"ז ואף ששם בסעיף כ"א לא מיירי אלא בכלי שמכניסו לקיום ומשום כבישה, וכאן יש חשש חמין ובחמין לא מהני עירוי, מכל מקום יש להקל בזה, משום דרוב תשמישו הלא הוא רק בצונן, ואף שלא על ידי כבישה, וגם דמיירי באינו בן יומו, כמו שהעתקנו במשנה ברורה לעיל בסעיף ו]".
       2. מחמיר.
          1. חזו"א (או"ח סי' קכ"ב ס"ק ד') – "***במ"ב סי' תנ"א ס"ק ק"ן כתב דאפילו לפי המנהג להחמיר להגעיל כלי שרוב תשמישו בצונן, סגי בעירוי ג' ימים ובשעה"צ כתב אע"ג דהכא החשש משום שימוש חם מ"מ מקילינן והדברים תמוהין דמה הרויח בעירוי, אי משום שימוש צונן בשטיפה סגי ואי משום חם אין עירוי מועיל כלום, אלא לפי המנהג צריך הגעלה דוקא".***
       3. ***מראי מקומות – הגעלת כלים (פרק י"ג הע' מ"ז).***
          1. ***שבט הלוי (ח"ג סי' ס"ד) – "ברצוני לעורר את כב' במש"כ בקונטרסו סימן ד' בענין מיכל סיפלוקס שמצדד שאם ידע שמעולם לא נשתמש רק בצונן דלא בעינן הגעלה כלל גם להרמ"א סימן תנ"א סכ"ה ובמ"ב שם ס"ק ק"נ דאפי' להמחמירים להגעיל מכ"מ סגי בעירוי ג' ימים וכן הביא להקל בשם הגאון הראב"ד מירושלים ושוב כ' מהחזון איש או"ח סימן קכ"ב דמה מרויח בעירוי אי משום שימוש בצונן בשטיפה סגי ואי משום חם אין עירוי מועיל כלום אלא לפי מנהג צריך להגעיל דוקא. הנה נתן מקום לטעות כאלו בזה נדחה ההוראה לקולא של סיפולוקוס. ובאמת הוראה זו נכונה כיון דהוא כלי שאי אפשר כלל להשתמש בחמין בודאי כה"ג לא נהגו החומרא להגעיל או לערות ג' ימים. אמנם בעיקר פקפוקו של החזון איש, הנה טעם הגר"ז והמשנה ברורה מסתבר דכיון דהיא רק חומרא בעלמא ע"ד המיעוט דילמא השתמש בחמין וגם הוא בודאי אינו בן יומו,*** *וגם אם השתמש* ***רחוק שהשתמש החמין בעין,*** *וגם לרוב* ***רק בכלי שני,*** *ועוד ספיקות* ***בכזה שמן הדין אין חשש כלל הקילו או בהגעלה או בעירוי ג"י, כיון שעירוי מחליש עכ"פ טובא הבלע כמבואר בפוסקים יור"ד סימן קל"ז".***
  1. *בן אשכנז שאוכל אצל בן ספרד* שהכשיר את כליו של חמץ לפסח כפי רוב שימושו כדעת המחבר***.***
     1. ***מותר לאכול אצלו שהרי זה כדיעבד [אבל אין ראוי שיבשלו בשבילו לכתחילה בכלים אלו].***
        1. משנה הלכות (מציון תצא תורה ח"א או"ח הע' ק"א) – "שבן אשכנז המתארח בפסח אצל בן ספרד שהכשיר את כליו של חמץ לפסח כפי רוב שימושו כדעת המחבר מותר לבן אשכנז לאכול אצלו ולהשתמש בכליו - רשימות הגר"י שוב שליט"א".
        2. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה קמ"ד) – "שאלה: בן אשכנז שמתארח אצל בן ספרד בפסח והגעיל את כליו ע"פ השו"ע ע"פ רוב תשמישו של הכלי, אם מותר לו לאכול מהם. תשובה מותר".
        3. ***סידור פסח כהלכתו (פרק ז' סוף הע' נ"ו) – "בן אשכנז ... אצל ספרדי והנוהגים כב"י שהכשיר כן כפי הב"י, מותר לאכול אצלו שהרי זה כדיעבד, אבל אין ראוי שיבשלו בשבילו לכתחילה בכלים אלו".***
        4. ***פסקי תשובות (הע' קמ"א) – "אשכנזי המתארח אצל ספרדי מותר לאכול אצלו אף שמכשיר כליו בתר רוב תשמישו, דהרי זה כדיעבד, אבל אין ראוי שיבשלו לכתחילה בשבילו בכלים אלו - סידור פסח כהלכתו פ"ז הערה נ"ו".***
     2. ***מראי מקומות.***
        1. ***הגר"א נבנצל שליט"א (***מציון תצא תורה ח"א תשובה ק"א) – "שאלה: בן אשכנז שמתארח אצל בן ספרד בפסח והגעיל את כליו כפי המחבר על פי רוב תשמישו של הכלי האם מותר לאכול מהם. תשובה: איני יודע".
  2. *דבר שיש לחוש שמא נשתמש בו בכלי ראשון*.
     1. מחמיר – ***רמ"א (סעי' ו', "וכן בכל דבר שיש לחוש שמא נשתמש בו בכלי ראשון, כגון כפות וכדומה לזה. ויש מחמירין להגעיל כל כלי שתיה אעפ"י שתשמישן בצונן, משום שלפעמים משתמשין בהם בחמין;*** *וכן הוא המנהג* ***להגעילן").***
        1. ***בדיעבד, יש להקל – רמ"א (סעי' ח', "ובדיעבד סגי להו בשטיפה"),*** חק יעקב (ס"ק ל"ב)***, ערה"ש (סעי' י"ח).***
        2. ***מראי מקומות –* שעה"צ (ס"ק ל"ב, "ואם אינו ידוע לו רק בסתמא, אף דלכתחלה בודאי יש ללבנו מחמת ספק, מכל מקום בדיעבד אם הגעילו ונשתמש בו אפשר דאין להחמיר, ובפרט כשהוא אינו בן יומו בודאי יש להקל** בדיעבד").
     2. **כלי חרס**.
        1. מיקל – עולת שבת (ס"ק ז', "ובי"ד סימן קכ"א מבואר דבכלי חרס דאי אפשר בהגעלה מקרי דיעבד וסגי במריקה ושטיפה").
        2. מחמיר – חק יעקב (ס"ק ל"ב, "ומבואר בי"ד סי' קכ"א דכלי חרס ישנים שנשתמשו בו בצונן מאחר דאי אפשר בהגעלה מיקרי דיעבד וסגי ליה במריקה ושטיפה וכאן **לענין פסח השמיט** רמ"א כל זה נראה לי משום דכאן לא מיקרי דיעבד **כיון דאפשר לקיימם עד אחר פסח** משא"כ התם לענין הכשר כלים האסורים ודלא כע"ש שלא הרגיש בזה").
     3. מראי מקומות.
        1. קובץ הלכות (פסח פרק י"א סעי' ו', הע' ז') – "**ומ"מ היכא שהוא תשמיש שאינו שכיח כלל** והוא רק חששא בעלמא, אין צריך להחמיר. (דעכ"פ כל זה הוא כשידוע שמיעוט תשמישו הוא בכ"ר, אבל היכא שאין דרך תשמישו בכ"ר כלל והוא רק חששא בעלמא מתשמיש מועט דלא שכיח, בזה לא מחמרינן, עכ"ד. וכ"כ החת"ס (הגהותיו לשו"ע סעי' ג ד"ה מותר), וספר תבואות שמש (סי' כג סק"ג), ונראה שכ"ה משמעות הפמ"ג (סי' תנא א"א סקכ"ב). וע' דרכי משה (סי' תנא סק"ו), ויש ליישב)".
  3. *אם היסוד משום רוב תשמישו או דרך תשמישו****.***
     1. ***מראי מקומות – רשב"א (***ח"א ***סי' שע"ב, סי' תתי"ז,*** ח"ג ***סי' רע"ט, לשונו מובא לעיל), ר"ן (פסחים ריש דף ח:, לשונו מובא לעיל),*** מגילת ספר (ענינים שונים באו"ח וביו"ד סי' כ' אות ב'),מעדני אשר (או"ה סי' קס"ג אות ב'), ***הגר"י רובין שליט"א (***שבת הגדול תשס"ז).
        1. ***פמ"ג (א"א ס"ק כ"ב) – "דלפעמים כו', ולא שייך בזה אחר הרוב, דמיעוט המצוי הוא".***
        2. ***הגר"ע אויערבך שליט"א (***מעדני אשר או"ה סי' קס"ג אות ב') ***– "וממו"ר הג"ר עזריאל אויערבך שליט"א שמעתי [ונדפסו הדברים במאסף התורני 'מהדרין' חוברת ח'] ביאור אחר, ד'רוב תשמישו' אינו מדין רוב ומיעוט, אלא כל שהבליעה באה ב'דרך תשמישו' הרגיל ה"ז נכלל בגדר רוב תשמישו, וכל שנבלע ע"י שימוש חריג*** *כמו סכין שהשתמש בו בתור שיפוד מקרי מיעוט תשמישו****. ועל כן במחבת ובשולחנות שהבליעה באה ע"י דרך השימוש הרגילה מקרי רוב תשמישו וגם למחבר אין להקל מטעם מיעוט תשמישו".***
  4. *טעמים****.***
     1. ***טעם להקל.***
        1. ***הם אמרו והם אמרו – הרמ"ע מפאנו (סי' צ"ו, "ואם אינו בן יומו הואיל ונותן טעם לפגם הוא ואין אסורו אלא מדרבנן הם אמרו והם אמרו"),*** מקור חיים (בי' ס"ק ה'), ***ח"א (כלל קכ"ה סעי' ג', "דיש פוסקים דהולכין אחר רוב תשמישן אם בכלי ראשון או בכלי שני דאף על גב דבלע פעם אחת על ידי אור או כלי ראשון, מכל מקום*** *כיון שאינו בן יומו****, ואם כן מותר מן התורה, ואם כן*** *הם אמרו* ***להגעיל*** *והם אמרו* ***לילך אחר רוב תשמישן"),*** מהרש"ם (ח"א סי' ע')***.***
           1. אג"מ (או"ח ח"ה סי' ל"א, על סי' תנ"א סעי' ו') – "בטעם שהולכין אחר רוב תשמיש, שתמוה בידוע שמיעוט פעמים נשתמשו על ידי אור ועל ידי רותחין, שנכשירו בהגעלה שהיא בדרך הבליעה דהרוב - אף שברור שכלי שרק פעם אחת נשתמשו על ידי אור ורותחין דאיסור, צריך הגעלה הגדולה. נראה לע"ד דהא חזינן שרבנן שו"ת שאסרו קדרה שאינה בת יומא בע"ז ע"ו ע"א לא אסרו לאכול דבר הפגום, דהא האוכל כשר (יו"ד סי' ק"ג סעי' ה'). ורק שאסרו להשתמש באינו בן יומו אטו בן יומו, **שהוא איסור על האדם**. לכן נהי שבפעם אחד הצריכו הגעלה הגדולה, משום שרק על שם איסור זה נקרא ואם יתירוהו בהגעלה גרועה אתי למיחלף באיסור כה"ג בן יומו, והיא עצם הגזירה על קדירה שאינה בת יומה. אבל כיוון שנשתמשו בו הרבה נקרא הכלי על שם האיסור של הרוב פעמים, ולא יבואו לטעות לבן יומו ולהתיר בהגעלה גרועה קדרה בת יומה שנשתמשו בה בכלי ראשון, כיוון שבקדירה זו השתמשו בד"כ בכלי שני, ולכן ליתא לטעם הגזירה. ואם כן מה שאזלינן בתר רוב תשמישו הוא רק בהגעלה דאחר בן יומו שהוא דרבנן, אבל בהגעלה דאורייתא שהוא בבן יומו אפילו כשאיכא ששים נמי יצטרך להגעיל הגעלה החמורה דווקא אף שהיה רק פעם אחת. וכיוון שהוא טעם עמוק, לא ידעו רוב העם לחלק, לכן נהגו להחמיר כדכתב הט"ז ס"ק י"א".
        2. ***מראי מקומות –*** פסקי תשובות (הע' קמ"ה)***.***
           1. ***מגן האלף (ס"ק ו') – "כיון דרוב תשמישו בכלי שני גם בפסח לא ישתמש בו בכלי ראשון רק בכלי שני ומה שיפלוט בכלי שני פעלה הגעלה גם כן וניחא בזה מה שכתב הרמ"א בכלי שתיה ובדיעבד סגי להו בשטיפה אף דאיתרמי שנשתמש פעם אחת בחמין מכל מקום לא חיישינן דבפסח ישתמש בחמין".***
           2. ***נהר שלום (ס"ק ח') – "משום דבשלמא היכא דבלוע כולו או רובו ע"י כ"ר אינו נפלט ע"י כ"ש אבל כל שבלוע רובו מכ"ש כשבא לפלוט רוב בליעתו על ידי כ"ש גריר נמי בהדיה מעוט בליעתו שהוא מכ"ר".***
           3. ***דבר חריף (סי' ט"ו, "ב' טעמים לזה וכמה נפק"מ בין הטעמים ...".***
     2. *טעם להחמיר****.***
        1. ***המון עם דלא ידעו לחלק.***
           1. ***ט"ז (ס"ק י"א) – "נראה טעם חומרת' מפני המון העם דלא ידעו לחלק בין רוב תשמישן בכלי ראשון או לפעמים".***
           2. ***ערה"ש (סעי' י"ח) – "ויש מחמירין להגעיל גם הקערות בכלי ראשון וכן המנהג הפשוט ואין לשנות כי ההמון אינם מבחינין בין זל"ז".***
           3. אג"מ (או"ח ח"ה סי' ל"א, על סי' תנ"א סעי' ו') – "וכיוון שהוא טעם עמוק, לא ידעו רוב העם לחלק, לכן נהגו להחמיר כדכתב הט"ז ס"ק י"א"***.***
        2. ***הגרמ"מ עפשטיין זצ"ל (שלמת יוסף סי' ל"ה) – "נראה לי, דהנה דעת המחבר דאף בחמץ בפסח, נותן טעם לפגם מותר, כמו שכתב המחבר, בסימן תמ"ז, סעיף יוד. וא"כ אין האיסור על הבליעה רק רבנן גזרו להשתמש בכלי שאינו בן יומו, שמא יבא להשתמש בכלי בן יומו, א"כ הגזרה לא על הטעם, רק על הכלי, א"כ כלי שרוב תשמישו ע"י בישול. יש לו דין כלי ע"י בישול ובו אף אם יש בו טעם לפגם מותר להשתמש בו אחרי דדרך השתמשו, היינו, עם מים הותר, ע"י הגעלה, ולא שייך לגזור שמא יבא להשתמש. והרמ"א דמסיק שבפסח אף נותן טעם לפגם ומשהו אסור, הוא סבור דבאמת אף קערות צריכין הגעלה בכלי ראשון".***
        3. ***מראי מקומות – נהר שלום (ס"ק ח'), שלמת יוסף (סי' ה' אות ה').***
     3. ***מראי מקומות –*** מקור חיים (חו"י, על סעי' ו' ד"ה מה).
  5. **האם בכלי בן יומו הולכים לענין הכשרתו אחרי רוב תשמישו**.
     1. מחמיר, הולכים אפילו אחר מיעוט תשמישו – ***רשב"א (***ח"א ***סי' תתי"ז***, לשונו מובא לעיל), הו"ד בב"י (ס"ק כ"ה(ב)), הרמ"ע מפענו (סי' צ"ו, "ומסתברא לן שאם הכלי הזה שרוב תשמישו בחמין הוא בן יומו מאותו המעוט שנשתמש בו ע"י האור צריך לבון לכ"ע וספקו לחומרא דאסור תורה הוא"), עולת שבת (ס"ק ז', "וזה דבר פשוט"), חק יעקב (ס"ק ל"א), א"ר (ס"ק י"ז, "ואם ידוע שנשתמש תוך מעת לעת בכלי ראשון ודאי דין כלי ראשון יש לו"), פר"ח (על סעי' ו' סוף ד"ה ויש), ***פמ"ג (מש"ז ס"ק י"א, "ובשם הרמ"ע מפאנ"ו ז"ל [סימן צו] שאם שימש תוך מעת לעת בכלי ראשון או ע"י אש צריך ליבון"),*** בית מאיר (על חק יעקב ס"ק ל"א), גר"ז (סעי' ע"ב), בית שלמה (שו"ת יו"ד ח"א סוף סי' קפ"ו), מ"ב (ס"ק מ"ו, שעה"צ ס"ק קצ"ב, "ומכל מקום אם ידוע שתוך מעת לעת השתמשו בו חמץ בכלי ראשון ממש אף על פי שעיקר תשמיש שלו תמיד הוא על ידי עירוי או בכלי שני צריכין הגעלה בכלי ראשון דוקא **אליבא דכו"ע** ואם ע"י אור צריך ליבון"), חזו"א (או"ח סי' קי"ט ס"ק ט"ו ד"ה סימן, סי' קכ"ב ס"ק ג' ד"ה ודוקא, ס"ק ד'), חלקת יעקב (או"ח סי' ר' אות ב'), אג"מ (או"ח ח"ה סי' ל"א על סי' תנ"א סעי' ו', שמעתתא דמשה אות ה', "הוא רק בהגעלה דאחר בן יומו שהוא דרבנן, אבל בהגעלה דאורייתא שהוא בבן יומו ..."), הל' פסח (איידר, עמ' קנ"ז), חזון עובדיה (פסח ח"א סוף עמ' קמ"ז, פסח ח"א עמ' קמ"ז), חוט שני (פסח פרק י' ס"ק ט', אות ד'), ילקוט יוסף (יו"ד סי' פ"ט הע' ע"ט ד"ה והיוצא, קיצור שו"ע או"ח סי' תנ"א סעי' ג').
        1. **במקום ספק בן יומו**.
           1. ***הרמ"ע מפאנו (סי' צ"ו) – "ומסתברא לן שאם הכלי הזה שרוב תשמישו בחמין הוא בן יומו מאותו המעוט שנשתמש בו ע"י האור צריך לבון לכ"ע*** *וספקו לחומרא* ***דאסור תורה הוא, ואם אינו בן יומו הואיל ונותן טעם לפגם הוא ואין אסורו אלא מדרבנן הם אמרו והם אמרו,*** *וסתמו נמי תולין להקל* ***שלא נשתמש בו אלא כפי רוב תשמישו".***
           2. יש להקל – ***פמ"ג (מש"ז ס"ק י"א, "ובאין ידוע יש שמקל")***, חלקת בנימין (סי' קכ"א סעי' ז' בי' ד"ה אפילו, עמ' קל"ה).
           3. מחמיר – עי' חזו"א (או"ח סי' קכ"ב ס"ק ד', "במ"ב סי' תנ"א ס"ק מ"ו כתב דאם ידוע דתוך מעל"ע שימש בו בחום על האש צריך הגעלה על האש ואם שימש שימוש דבעי ליבון במי ליבון, ונראה דגם בספק יש להחמיר ובעינן ידוע שלא נשתמש תוך מעל"ע שימוש החמור ואף שהוא מועט מ"מ לא שייך כאן למיזל בתר רובא, דאין שימוש המועט מקפח את שימוש הרוב, וכ"ה ברמ"ע שם דספק הוי ספיקא דאורייתא, אלא שבסוף דברי הרמ"ע לא משמע כן, **ואפשר דבעינן שיהא לבו מסתפק בדבר** וסתמא לא חיישינן כיון דלא שכיח")***,*** חוט שני (פסח פרק י' ס"ק ט' אות ג' ד"ה ובחזו"א)***.***
     2. מראי מקומות – ***נהר שלום (ס"ק ח'),*** מועדים וזמנים (ח"ד סי' רפ"ב ד"ה הן)***.***
        1. ***שעה"צ (ס"ק נ', עי' ס"ק ל"ב [לשונו מובא לעיל]) – "ועיין בפרי מגדים שמפקפק גם לענין דיעבד, אבל פשוט דבאינו בן יומו נוכל לסמוך על כל אלו הפוסקים להקל".***
           1. ***הרי"מ טוקצינסקי (תל תלפיות חס"ג עמ' קנ"ג ד"ה וכן, קובץ ים התלמוד עמ' נ"ב ד"ה וכן) – "מש"כ בשעה"צ שם סק"ז דבאינו בן יומו נוכל לסמוך על כל אלו הפוסקים ולהתיר בדיעבד, כונתו אינו בן יומו לגמרי גם מהעירוי, דאילו מתשמיש כלי ראשון או מהאור פשיטא דצריך להיות אינו בן יומו וע"ז כל הנידון, אע"כ דכאן הוסיף שאינו ב"י כלל, ופשוט".***
     3. *התירא דרוב תשמישו****, אי הוא רק באינו ב"י או בכל איסור דרבנן –*** מעדני אשר (או"ה סי' קס"ג אות א').
  6. **דבר חריף** [לכאורה תלוי אם משוי לשבח הוי דאורייתא או דרבנן: עי' יו"ד סי' צ"ו, **לשיטות ומראי מקומות**].
     1. מחמיר.
        1. בית שלמה (שו"ת יו"ד סוף סי' ק"ס, סוף סי' קפ"ו, או"ח סי' נ"ה אות ח') – "ודאי לפעמים נבלע בו שמן וחורפי' אף באב"י **הוי מה"ת** כמ"ש האחרונים ואין הולכין בכה"ג אחר רוב תשמישו".
        2. חזו"א (סי' קי"ט ס"ק ט"ו ד"ה ולהאמר) – "נראה דמדוכה שתשמישה בתבלין ומיעוט בעירוב פת ותבלין אסור להשתמש בה תבלין בפסח ולא מהני כאן רוב תשמישה, כיון דכל היתר רוב תשמישו הוא על יסוד נותן טעם לפגם, וכשמשמש דבר חריף הרי נפל לי' היתר זה, וכל דין הכרעת רוב תשמישו הוא דוקא באין דרך תשמישו בדבר חריף, ועוד דלא נאמר למיזיל בתר רוב תשמישו אלא בחילוף צונן וחמין, או בחילוף בישול ותשמיש ע"י האור, ובזה השוו חכמים מדתן להקל בהכשר של רוב התשמיש, אבל כלי שרוב תשמישו בהיתר ומיעוט באיסור ודאי צריך הכשר אפי' אינו בן יומו, והלכך לא שייך להתיר מדוכה שנדך בה חמץ פעם אחת משום רוב תשמישה בתבלין".
        3. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק ט' ד"ה ולפי"ז) – "החזו"א".
        4. פסקי תשובות (סוף אות כ"ח, הע' קמ"ח) – "וכן לפי הטעם המתבאר, אם ישתמש בכלי בדבר חריף נצטרך לחשוש גם למיעוט שימושו, כי הרי כל היתר רוב שימושו הוא על יסוד "נותן טעם לפגם", ודבר חריף משביח הטעם (כמבואר ביו"ד סי' צ"ו) [חזו"א]".
     2. מיקל [זולת צנון].
        1. בית מאיר (יו"ד סי' צ"ו על רמ"א סעי' ג') – "יראה לי דלא כתב הרמ"א דעה זו **דסבירא ליה שתי חומרות** דדברים חריפים זולת צנון, חומרא דגרע מנתבשל ואסור אפילו בנ"ט בר נ"ט, וגם חומרא דחורפא משוי ליה לשבח, רק לחוש לכתחלה, אבל בדיעבד כגון במידי דשכיח שחתכו בצלים בסכין חולבת ונתנום בקדירה של בשר, דמסתמא הסכין אינו בן יומו … ופרט סכין חולבת שרוב תשמישו בצונן".
        2. חוו"ד (סי' צ"ו בי' ס"ק ז') – "דטעם הבלוע אינו יוצא בלא רוטב כי אם בשמן, ובכל כלי הולכין אחר רוב תשמישו, ורוב תשמישן אינו בשמן".
        3. מהרש"ם (ח"א סי' ע', ח"ח סי' קנ"א ד"ה אך, דעת תורה יו"ד סי' צ"ו סעי' א' ד"ה ודע דכל) – "ומ"ש הב"מ עוד דסכין חלב רוב תשמישו בצונן, יש לדון בזה, לפמ"ש בתשובת רמ"ע מפאנו סי' צ"ו, ובמק"ח סי' תנ"א סק"ה, בטעמא דאזלי' בתר רוב תשמישו, דהיינו רק אם אב"י מתשמיש חמין ואור, וכיון דאיסורו רק מדרבנן, הם אמרו והם אמרו, וכן הוא בתשו' הרשב"א ח"א סי' שע"ב. א"כ בדבר חריף שאסור מה"ת, שוב אין להקל ע"י שרוב תשמישו בצונן. ושו"ר בשו"ת ב"ש חאו"ח סי' נ"ה שכ"כ. אולם יש לדון בזה דכבר נודע דעת פלתי סי' ק"ב, ותשובת פמ"א ח"א סי' ס"ד בשם ח"א, דכל איסור ד"ח אינו אלא דרבנן ... בצירוף דרוב תשמישו בצונן, יש להקל".
        4. משמרת שלום (סי' צ"ו שפ"ד סוף ס"ק ב') – "דסכין חולבת רוב תשמישו בצונן".
        5. אור לציון (ח"ג פרק י' הע' ט' ד"ה ובלנדר).
     3. מראי מקומות – מועדים וזמנים (ח"ד סי' רפ"ב ***ד"ה אמנם בעיקר),*** בדה"ש (סי' צ"ו בי' ד"ה ויש, עמ' שכ"ד), ***דבר חריף (סי' ט"ו ד"ה ולכאורה, סי' ט"ז),*** מעדני אשר (או"ה סי' קס"ג אות א' ד"ה ויש)***.***
        1. מגילת ספר (סי' צ"ו אות ח') – "ויש להביא ראיה גדולה שזה רק דין דרבנן, דהרי המחבר פסק בסי' תנ"א סעיף ו' לענין הכשר כלים דאזלינן בתר רוב תשמישו ולכאורה קשה מדוע לא חוששים למיעוט תשמישו להצריך את ההכשר החמור וכתב הרמ"ע מפאנו בסימן צ"ו שמדובר שנעשה כבר אינו בן יומו ראין הכשרו אלא מדרבנן והקלו חכמים בכך ללכת אחר רוב תשמישו וכן הוא במ"ב שם ס"ק מ"ו, ואם נאמר שדבר חריף מחליא לשבח הוא דין דאורייתא מדוע לא נחשוש שיבוא להשתמש בכלי בדברים חריפים, ועיין בחזו"א או"ח סי' קי"ט ס"ק ט"ו שבאמת אוסר להשתמש בדברים חריפים וכן הוא בשו"ת בית שלמה או"ח סי' נ"ה, אבל זה דוחק גדול לומר שהראשונים סתמו שהולכים לענין הכשר אחר רוב תשמישו ולא פירשו שעדיין אסור להשתמש בדבר חריף, ומזה היה נראה מאוד שכל הדין דדבר חריף מחליא לשבח הוא דין דרבנן, והרב יצחק קולר שליט"א רצה לומר דבאמת הוא דין דאורייתא אלא שאחר הגעלה הטעם שנשאר הוא קלוש ולא אומרים בזה דמחליא לשבח, ועיין גם בדעת תורה כאן בסעיף א' שעמד על כך ולדינא מיקל להשתמש בדברים חריפים משום דהוי ספק ספיקא שמא לא הוי רק מדרבנן ושמא צנון אינו חריף, ועיין עוד בשו"ת מהרש"ם ח"א סי' ע' וחלק ח' סי' קנ"א ובספר דבר חריף בקונטרס שבסוף הספר סי' ט"ז ואינם תחת ידי".
  7. **רוב פעמים משתמשים בו היתר גמור ומיעוטו באיסור** [או שבאקראי נפל עליו איסור].
     1. מחמיר, צריך הכשר לפי אותה בליעה [לכו"ע].
        1. חכמת שלמה (ריש סי' צ"א) – "דבשלמא דבר הנאסר בלאו הכי אף שלא על ידי האור ... אמרינן מגו דמהני הך הגעלה לאיסורין הנאסר שלא ע"י האור מהני גם למה שנאסר ע"י האור ... אבל אם לא נאסר תחלה רק השתא ע"י האור, אם כן הגעלה זו מה טיבה".
        2. דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק ד') – "חכמת שלמה".
        3. חזו"א (או"ח סי' קי"ט ס"ק ט"ו ד"ה ולהאמר) – "דלא נאמר למיזיל בתר רוב תשמישו אלא בחילוף צונן וחמין, או בחילוף בישול ותשמיש ע"י האור, ובזה השוו חכמים מדתן להקל בהכשר של רוב התשמיש, אבל כלי שרוב תשמישו בהיתר ומיעוט באיסור ודאי צריך הכשר אפי' אינו בן יומו".
        4. הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה ח"ב סי' צ"ז אות ד') – "לדעת המחבר תנ"א ס"ו דאזלינן בהכשר לפי רוב תשמישו, חושבני שצריכים להתחשב רק עם שימוש של חמץ [ולא עם רוב שימושו של הכלי, כגון כוס לשתית תה שלפעמים נותן בה דייסת חמץ צוננת, או להיפך כוס לשתית מים צוננים שלפעמים נותן בה דייסה חמה], כיון דעיקר הטעם הוא משום דבכה"ג יודעים ודאי שהכלי אינו בן יומו ובכגון דא לא גזרו אטו בן יומו".
        5. אור לציון (ח"ג פרק י' הע' ה') – "ואולם אם נתנו לחם או פשטידה או חמץ אחר על מכסה הדוד, הדוד צריך הגעלה. ואין לומר בזה שכל כלי הולכים אחר רוב תשמישו, כמבואר בשו"ע שם סעיף ו', ורוב תשמיש הדוד למים ולא לחימום לחם, שכבר נתבאר להלן בבאורים לתשובה י"א שכלל זה אינו אלא לענין צורת השימוש בכלי, שאם רוב תשמישו בכלי ראשון דינו ככלי ראשון, ואם רוב תשמישו בכלי שני או בצונן דינו כרוב תשמישו, אבל לא אזלינן אחר רוב הדברים הניתנים בכלי, ודי שפעם אחת ניתן בכלי חמץ כדי להצריכו הכשר כפי רוב צורת התשמיש בכלי, וכמו שנתבאר שם בטעם הדבר. ועל כן אף שרוב תשמיש הדוד למים, די בפעם אחת שניתן חמץ על המכסה כדי להצריך הגעלה למכסה ולדוד. שלא המכסה בלבד צריך הגעלה, אלא כל הסיר, כיון שעל ידי הזיעה מתערב הטעם בכל הקדירה".
        6. שבט הלוי (ח"ו סי' קט"ז אות ג') – "עיין בס' ד"ת ס"ק פ"ג, בענין אי נפל נר חלב על הכלי ונשתהה קצת כדי חימום דזה נקרא בליעה ע"י אור ע"ש בשם פמ"ג סי' צ"ב ותשובת בית אפרים חו"מ סי' י"ז - ומבואר מדבריהם דאף דרוב תשמיש הכלי ע"י רותחין שלא ע"י אור ומביא בשם ס' מנחת יצחק דתמה ע"ז כיון דרוב תשמישו שלא ע"י האש - אבל הצדק עם הגאון מהרש"ק בחכמת שלמה יו"ד ריש סי' צ"א שרמז גם הד"ת, שלא אמרינן אזלינן בתר רוב תשמיש רק אם גם שאר תשמיש הי' איסור אלא שלא ע"י האש וחל חיוב הגעלה ומהני ממילא גם לבליעת ליבון שכבר הוא עכשיו נו"ט לפגם - לא כן בכלי שרוב בליעת היתר ע"י חמין שלא ע"י האש ורק פעם א' נבלע חיוב ליבון - אף על פי שקצת מסברות הגאון מהרש"ק שם יש לדון עליהם, מכ"מ הצדק בדבריו, וכן יורה סתימת הפוסקים".
        7. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק ט' ד"ה ולפי"ז) – "החזו"א".
        8. ילקוט יוסף (יו"ד סי' פ"ט הע' ע"ט).
        9. חלקת בנימין (סי' קכ"א ציונים ס"ק ק"ח) – "דרכ"ת ס"ק ד' בשם חכמת שלמה".
        10. פסקי תשובות (אות כ"ח) – "אבל כלי שרוב הפעמים משתמשים בו בהיתר גמור ומיעוטו באיסור, ואפילו פעם אחת באיסור, שוב אף לשו"ע צריך הגעלה, כגון כלי שרוב הפעמים משתמשים בו שימוש שאינו חמץ ופעם אחת השתמשו בו בחמץ, צריך הכשר לפסח".
  8. **בא בידינו כלי בן יומו**.
     1. מחמיר [לכו"ע].
        1. חכמת שלמה (יו"ד סי' צ"א על סעי' ב') – "אם בא לידינו כשהוא בן יומו, אז כיון דהוי ליה עליו חיוב בן יומו להגעילו, לכך שוב לא פקע וחל עליו איסורו מן התורה לעולם, יעו"ש מה שהארכנו בזה. מה דסבירא להו לכמה פוסקים דאזלינן בתר רוב תשמישו, והיינו כשבא לידינו כשהוא אינו בני יומו, כגון בכלי עכו"ם דסתמו אינו בן יומו, או אף בכלים שלנו בפסח, דבזמן חיוב איסורו כבר המה אינן בני יומן ... וזה ברור ונכון".
        2. דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק ד') – "חכמת שלמה".
     2. מיקל – סתימת הפוסקים.

1. ***תנורים (***ovens***) -*** ג' בעוית: מכוסה באמעל, להחליף מבשר לחלב, היסק מבחוץ.
   1. **תנור עם ניקוי עצמי (ע"י חימום הרבה): סעלף-קלינינג** (self-cleaning), [בין בב"ח, בין פסח].
      1. הוי ליבון גמור, [ומיקל אפילו לפסח].
         1. אג"מ (הל' פסח איידר, פרק ט"ז הע' ק"נ, שמעתתא דמשה שמועות משה אות ו\*, עי' מסורת משה ח"א יו"ד אות נ"ג) – "כיון שחומם מגיע ליותר מח' מאות פרנהייט והכל נשרף ומתנקה לגמרי מבליעה הוי כליבון גמור".
         2. ***אמת ליעקב, הו"ד*** שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ד אות י"ח, ***תשובות של ה***OU K-118) - לשונו מובא לעיל.
         3. עי' ***שרגא המאיר (***ח"ד ***סי' ע"א אות ב').***
         4. **הגר"א נבנצל שליט"א (אהל יעקב) – "האם אפשר לסמוך על ניקוי עצמי להכשיר תנור לפסח. תשובה: כן. שאלה: וא"כ, מה הדין למעשה לגבי הדלת שעשויה מזכוכית, האם אומרים שחום ניקוי עצמי מועיל לזה גם כן, או צריכים לכסותו עם נייר כסף וכדומה. תשובה: צריכים לכסות".**
         5. עי' ***הכשרות (פרק א' סעי' מ"ד, הע' צ"ז).***
         6. הגר"ז שמיט שליט"א (קלטת מספר ט"ז).
         7. הגרל"י הלפרין שליט"א (קובץ עטרת שלמה ח"ח עמ' פ"ז) – "הנה ברור הדבר כי חימום התנור עד לטמפרטורה גבוהה שכזו המגיעה עד כ-500 מעלות צלזיוס, דינו בודאי כליבון חמור ... מותר לכתחילה ללא כל חשש להשתמש בתנור זה, בתבניות נפרדות, הן לבשר והן לחלב, לאחר חימום התנור במידת הטמפרטורה המקסימלית בין מין אחד למשנהו. על מנת להכשיר את התנור לפסח, מן הראוי לשלוף - ולהסיר קודם ההכשרה - את מסגרת הגומי שסביב דלת התנור, המבודדת אותו מסביבתו החיצונית. באם לא ניתן להסיר את מסגרת הגומי בעת ההכשרה, אפשר להכשיר את התנור כמות שהוא, באמצעות חימומו במידת הטמפרטורה המקסימלית, לאחר שהות של 24 שעות מומן השימוש האחרון בו, ומותר להשתמש בו בפסח בתבניות חדשות".
         8. קובץ הלכות (פסח פרק י"א סעי' כ"ג) – "חשיבי כליבון גמור".
         9. מטבח הכשר (ארטסקרול, **עמ' קפ"ג, עמ' שפ"א)**.
         10. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

I have a self-cleaning oven. Can I use it for Pesach by just running the self-cleaning cycle? Anything else I have to do? Is there a difference if I plan to only use it before Pesach to cook the food and then will reheat everything in a microwave?

R' Y. Berkovits wrote: 1. Run the self-cleaning cycle and then cover the inside of the door and over the top of the door to the front. Also cover the frame of the oven (that the door touches when closed). 2. No difference l’chatchila. We are choshesh that the door doesn’t reach the level of libun gumer only libun kal. We are choshesh l’chatchila that chometz is considered issur even before Pesach and requires libun gumer. B’dieved we would be more mekil if cooked prior to Pesach.

* + - * 1. *אולם צריך לכסות הדלת זכוכית* ***–*** אג"מ (שמעתתא דמשה שמועות משה אות ו\*)***,* הגר"א נבנצל שליט"א (אהל יעקב, לשונו מובא לעיל),**הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל, לשונו מובא לעיל)***.***
        2. עי' הגר"י רובין שליט"א (שבת הגדול תשס"ז עמ' י"ד) – "תנור 'פירוליטי' שחומו רב מאד נקטו גדולי הוראה שיש להחשיבו כליבון חמור, ומ"מ לענין השימוש בו לפסח יש לעשות שאלת חכמים ... ואף בתנור שיש לו ניקוי עצמי ['פירוליטי'] המנהג שלא להשתמש בו, אמנם מי שמתארח אצל אדם שיש לו הוראה לקולא בזה מסתבר דיכול לאכול מהאוכלים המבושלים בתנור זה".
    1. מחמיר [רק בכלי-אמניאל], ואפילו לבשר וחלב.
  1. *תנור רגיל: ל*פסח.
     1. ***תנורים שלנו יש רק חשש זיעה,*** *ודי בליבון קל****. [אפילו אם נשפך, כיון שרוב תשמישו בזיעה, די בליבון קל. (ועוד, י"א דאיסור חמץ הוי היתרא בלע. וממילא בצירוף רוב תשמישו, יש להקל כמו סכינים בסעי' ג')].***
        1. ***הגר"א קוטלר זצ"ל (***הל' פסח איידר פרק ט"ז הע' קמ"ב) – "היה מורה להכשיר תנורים דידן ע"י שיסקנו לכמה שעות והיה אומר כבולעו כך פולטו".
        2. אמת ליעקב (הע' ת"מ) – "הכשר תנורים דידן סגי בליבון קל, והיינו שמחמם את התנור עצמו להמעלה הגדולה ביותר ולזמן הגדול ביותר שאפשר שהשתמש בו, ואין צריך ליבון חמור עד שניצוצות ניתזין ממנו".
        3. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ג' סעי' ב', הע' ח') – "תנור אפיה חשמלי, אופן הכשרו על ידי שיסיקנו בדרגת חום גבוהה [ואולם מי שהאפשרות בידו לייחד תנור אפיה עבור פסח בלבד, תבוא עליו ברכה]".
        4. יחוה דעת (ח"ב סי' ס"ג) – "תנור חשמלי או תנור של גאז, ישהנו מעת לעת (עשרים וארבע שעות) לפני הכשרו, ואחר כך ינקה אותו היטב שלא ישאר בו כל חשש חמץ בעין, ויסיקנו היטב במדת החום הגבוהה ביותר, במשך שעה, ובזה יוכשר להשתמש בו בפסח".
        5. קובץ הלכות (פסח פרק י"א סעי' כ"ג) – "הכשר תנור נוהגין להכשירו ע"י ליבון קל, דהיינו שיפעיל את התנור לבער בחום הכי גבוה, וצריך שיבער התנור למשך חצי שעה משנתחמם והגיע למידת חום הכי גבוה, ואפילו אם גופי החימום שבתוך התנור מכוסים ע"י טס שיש בה חורים דינא הכי. וכדאי לנקות את התנור היטב [בעזרת חומר ניקוי] קודם שיכשיר אותו, ויש שנהגו ג"כ להמתין מעת לעת משימוש חמץ אבל באמת שאינו צריך להמתין ושפיר דמי ללבנו גם תוך מעל"ע לשימוש חמץ".
           1. **צ"ב למה די בליבון קל בזמן שהתנורים מכסה בפורפצילין או אמאייל**.
     2. מחמיר [צריך ליבון גמור. ובמקום שיש חשש דילמא פקעי, צריך תנור insert. או לכסות באלומנים מכל צד].
        1. אג"מ (מסורת משה ח"א יו"ד אות נ"ד, הל' פסח איידר פרק ט"ז הע' קל"ו, שמעתתא דמשה שמועות משה אות ו') – "כיון שתנורים שלנו מצופים בפארצעלין שיש לו דין כלי חרס צריך ליבון גמור".
           1. "blow torch for 7 minutes" – ***אג"מ (***הל' פסח איידר פרק ט"ז הע' קל"ט, אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' קל"ו, שמעתתא דמשה שמועות משה אות ו'), הל' פסח (איידר, עמ' ק"פ, "blow torch for 7 minutes"), אהלי ישרון (ח"א עמ' ע"ז).
           2. לכל שמונה איטשעס – ***אג"מ (***אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' קל"ח, שמעתתא דמשה שמועות משה אות ו'), אהלי ישרון (ח"א עמ' ע"ז, "on an area of 8 sq. inches").
           3. אג"מ (שמעתתא דמשה שמועות משה אות ***ו') – "אופן הכשרת תנור*** *ממתכת* ***לפסח הוא על ידי שמניח בתוכו כלי מלא במים שיתחממו שם".***
           4. דברי חכמים (פרק ג' הע' ל"ב) – "למעשה לפני כמה שנים, שמעתי מר' טוביה גולדשטין ששמע מהגרמ"פ, שחזר משיטתו בזה, ויוכל לסמוך על מה שקיבל עולם התורה מהג"ר אהרן קוטלרזצ"ל, אבל אח"כ שאלתי זה לבני משפחתו של הגרמ"פ אם הוא חזר בו, והם נענו, שבודאי לא חזר בזה (וגם שהגרמ"פ טען שהג"ר אהרן זצ"ל והגרי"ב סאלווייציק שמתיר רק כבולעו וכך פולטו בלי ליבון, **עשו טעות במציאות התנור**) ולפני כמה זמן ת"ח אחד שאל זה להגרמ"פ, ועוד פעם החזיק בשיטתו (וחשב, שלא האמין שהג"ר אהרן קוטלר זצ"ל היה לו שיטה בזה) אבל אחר כל זה עדיין צ"ב הענין. (ורק שיש לנו המנהג בעולם בזה שנוהגין להקל)".
        2. אור לציון (ח"ג פרק י' סעי' ב') – "אין אפשרות להכשיר תנור אפיה לפסח, אף לא על ידי חימום התנור בחום גבוה, ויש לסוגרו לפני פסח על ידי חבל וכדומה כדי שלא יבוא להשתמש בו כך. וטוב לנקותו מהשומן הדבוק בו אף שסוגרו. (ומכל מקום, יש אפשרות להשתמש בתנור בפסח אם יכניס ארגז פח שיכסה את הדפנות מכל צדדי התנור או יצפה הדפנות לגמרי ברדיד אלומניום חזק שאינו עלול להקרע. וישתמש בתבניות אפיה או סירי עוגה חדשים לפסח. אלא שאין זה אלא בניקוי יסודי לפני כן של התנור, וצריך זהירות גדולה בזה)".
        3. הגריש"א זצ"ל (פסקי הלכות קרול ***או"ח אות קנ"ד, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג הע' ק"ט) – "תנור חמץ אסור לאפות בו לפסח, אפילו אם יסיק הרבה זמן. והטעם, מפני שחכמים קבעו שתנור צריך ליבון עד שניצוצות ניתזין ממנו, ואין זה מתקיים כאן, ואין אנו מתקיים כאן, ואין אנו יכולים מעצמנו לחדש שיועיל, ולכן אין מועיל ההיסק לאותו תא שנשתמש בו חמץ".***
           1. אמנם עי' הגריש"א זצ"ל (סידור פסח כהלכתו ח"א פרק ח' הע' ז' ד"ה ולאחר, הע' י"א, ***אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג*** אות י"ט) – "תנור אפיה שרוצה להשתמש עימו לפסח, והוא חשמלי, מאחר ואם יכשירנו בליבון חמור יש חשש לקלקולו, יעשה כך: לכתחילה ילבנו בליבון קל, ואם א"א על ידי ליבון ישפשף כל הפינות והסדקים על ידי מים חמים ובחומר כימי עד כמה שידו מגעת, ויסיק את התנור בחום הגבוה ביותר, וכל זה לאחר שלא השתמש עמו כ"ד שעות מעת לעת. ואחר כל הנ"ל, משום חומרא דחמץ, כדאי לעטוף עם נייר כסף אלומיניום את תוך התנור, ובדיעבד אינו מעכב".
        4. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"א עמ' ל' אות ד', חי"ד עמ' י"ח אות ה') – "תנור אפיה - קשה להכשירו וע"כ יש להמנע מהכשרתו לפסח [ותבניות אפיה הצריכות הכשר טעונות מן הדין ליבון גמור]".
        5. ***בדה"ש (סי' צ"ב ס"ק קפ"ג, בי' שם עמ' רט"ו) - לשונו מובא לעיל.***
        6. הגר"י רובין שליט"א (שבת הגדול תשס"ז עמ' י"ז) – "נהגו עלמא שלא להשתמש בתנורים של חמץ לצורך פסח".
     3. מראי מקומות – חוט שני (פסח פרק י' ס"ק ב'), מטבח הכשר (ארטסקרול, **עמ' ש"פ)**.
        1. מנחת יצחק (ח"ג סי' ס"ו, ח"ד סי' י"ב אות א' [לענין שאר ימות השנה]) – "ומסקנתו בהצטרפות כל צדדי היתרא להתיר, וכן דעתי נוטה, והכל הולך אחר החתום, שמש"כ בסוף דבריו, דכתשמישו כך הכשירו, וטרם שיתנו לתוכם העוגות הכשרות להתייבש, ידליקו הגאז שבתוכו, ויצא הבליעה ע"י חומו שעולה /מאה ושמונים/ גראד, זה הוי עיקר גדול, וכמו שכתבתי בכה"ג בספרי ח"ג (סי' ס"ו)".
        2. הגרחפ"ש זצ"ל (דברי חכמים יו"ד פרק ג' אות ל"ב. צ"ב אם זה לענין פסח, או לכל השנב) – "שאלה: מה המנהג שלנו לגבי כשרות התנור היום, האם צריכין להחמיר כהגרמ"פ שצריך ליבון גמור (בערך ז' מינוט) על התנור או יוכל לסמוך על שיטת הג"ר אהרן זצ"ל של"צ ליבון כלל. תשובה: מהגרחפ"ש שמעתי שמנהג העולם להקל כהגר"א קוטלר (שצריך רק לפתוח התנור כהחום בהשיעור הגדול שיוכל, ולהשאיר פתוח עד זמן שצריך לבשל האוכל בפנים) ורק צריך להקפיד ליתן שם כלי של מים פתוח כדי להוציא הזיעה משם. ושיטת הגרמ"פ היא רק חומרא בעלמא. והגריש"א ביאר לי, שמדינא דגמרא משמע כשיטת הגרמ"פ, (רק שלא רצה ליתן פסק ברור בזה) ונתן עצה ליתן בפנים התנור כיסוי של אלומיניום Aluminum ולכן א"צ לכו"ע שום ליבון. (רק צריך racks חדשים)".
        3. ***בדה"ש (סי' צ"ז בי' ד"ה אין, עמ' ש"ס) – "ויש לעיין בתנורים שאצלנו הנמצאים בבית שהרבה מהם עשויים מבפנים מפורצליין שדינו כחרס ... אם דינם כבוכיא ויועיל להם לעשות היסק מבפנים עד שיתלבן או שמא בתנורים אלו איכא חששא דחייס עלה שמא יתבקע ולא מהני להו אפילו ליבון מבפנים, וצ"ע".***
        4. הגרב"צ ואזנר שליט"א (***קובץ אור ישראל חל"ב, עמ' צ"ב) – "מותר לאפות, לצלות, או לבשל, בין מאכל יבש - ובין מאכל לח, בין של איסור והיתר, ובין בשר ודגים או מאכל של פסח בתנור חמץ, וכ"ש בשר וחלב, או פת, באותו תנור 'בזה אחר זה', ואפילו 'לכתחילה', ואפילו מיד כשהתנור עדיין חם וריחו נודף ממין הקודם".***
     4. *לבשר בחלב* ***[היתרא בלע] - עי' יו"ד סי' צ"ב סעי' ח', לשיטות ומראי מקומות.***
        1. מראי מקומות – פתחי הלכה (ארטסקרול, עמ' רל"א).
  2. *מיקרו-גל* ***(***microwave***).***
     1. ***עי' סעי' י"ד, לשיטות ומראי מקומות.***
  3. **מדיח כלים** (dishwasher).
     1. אג"מ (או"ח ח"ג סי' נ"ח) – "הנה בדבר דיש וואשער אם רשאין להגעיל מחמץ לפסח, ידע כתר"ה שיש שני מינים אחד מפארצעלאיי ואחד שהוא ממתכות שנקרא אלומיני, ואותו שהוא מפארצעלאיי אין רשאין להגעיל אף אם יוכלו לנקות היטב שלא יהיה שום חשש בעין, ואותו שהוא מאלומיני יכולין להגעיל אם יוכלו לנקות היטב אחר המעל"ע, וההגעלה תהיה דוקא קודם הפסח וגם טוב שתהיה בזמן היתר אכילה דחמץ. והמים שיגעילו יהיה חם יותר מכפי הרגילות להשתמש להדחת הכלים, ולפי המנהג צריך שיהיו רותחים ולכן יניחו בתוך הדיש וואשער אבן מלובן או ברזל מלובן ואח"כ ישפוך מים החמין שהולך להדיש וואשער שברוב הפעמים הם רק ק"פ גאר"ד ולרותחין הוא בחום של רט"ו לכל הפחות, ומכיון שיעברו מים החמין על האבן והברזל המלובן יהיו רותחין כהעצה שנזכר ברמ"א סימן תנ"א סעיף ו'. וכן הדין בדיש וואשער שהודחו בו כלים שבשלו ואכלו בהם טרפות ושאר איסורין".

אג"מ (יו"ד ח"ב סוף סי' כ"ח) – "אבל מחמץ לפסח אסור וכן מאיסור להיתר אסור שא"א להגעיל דהם פארצעליין".

**אג"מ (שמעתי מהגר"ש פורסט שליט"א בקלטת תשע"א והוא שאל האג"מ,** AKO General Membership Meeting **עמ' ח') - לשונו מובא לקמן.**

* + 1. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"א עמ' ל' אות ז', ח"ג עמ' י"ח אות ח', ח"ז עמ' כ"א אות ח', חי"ד עמ' י"ח אות ח') – "קשה להכשירו כדין, וע"כ ראוי להמנע מהכשרתו, ובצורך גדול ישאל שאלת חכם".
    2. אור יצחק (ח"א יו"ד סי' ד') – "וכן מותר להשתמש בזה בפסח ללא שום הכשר מיוחד. ועיקר ההיתר משום נותן טעם לפגם".
    3. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע או"ח סי' תנ"א סעי' י"א) – "מדיח כלים חשמלי הפועל על ידי שטיפה ברותחין עם חומרי ניקוי פגומים, מותר להשתמש בו בפסח ע"י שינקו היטב את המכונה מכל לכלוך. ונכון שגם יפעילו את המכונה [בלי כלים בתוכה] בשטיפה ברותחין עם חומרי ניקוי פגומים. [וראה מה שכתבנו בס"ד בכיו"ב בס' אוצר דינים לאשה ולבת עמ' שג. ובספר איסור והיתר מהדו"ק עמ' קנב, ובאיסור והיתר כרך ג' עמוד תפד]".
    4. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Can one kasher a dishwasher from treif to kosher? If yes, how?

R' Y. Berkovits wrote: The way to kasher a dishwasher would depend on whether or not it has an element inside. Many of the American brands do not have an element, rather the hot water comes from the home’s hot water tank. Therefore any בליעות של איסור were only נבלע ע"י עירוי. To kasher it would require you to run the dishwasher once, and the hot water will kasher it. Many of the European brands do have an element inside which heats up the water on the bottom of the dishwater. This type of dishwasher would require hechsher in a כלי ראשון. The way to do that would be to get an electrician to modify the thermostat so that when you run the dishwasher the water will boil. (Then get the electrician to change it back.)

* + 1. ***מנחת אשר (באתר) -***

In a dishwasher a complete cycle will in fact generate much steam and heat which would seemingly cause absorption in to the walls of the dishwasher. However, dishes are generally placed in the dishwasher with only residual remnants of food, which is mixed with strong soap and detergent. This certainly spoils the food remnants and renders the absorption to non edible. Here too, after not using for 24 hours it should be cleaned out, this includes cleaning the gaskets, and all parts which may have an accumulation of food residue. Then it should be run on a cycle without dishes. This would also function as kashering through כבולעו כך פולטו, and permit it’s use.

* + 1. מראי מקומות – מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שצ"ב, עמ' שצ"ט).
       1. עי' סי' צ"ה סעי' ג', לעוד שיטות ומראי מקומות.

1. הגעלה: שמא יתקלקל - סעיף ז'.
   1. **קרן**.
      1. עי' לקמן גבי סוגי החומרים, **לשיטות ומראי מקומות**.
   2. **הגעלה שחייס עליו**.
      1. מחמיר.
         1. ראב"ד (תשובות ופסקים סי' קט"ז) - לשונו מובא לקמן.
         2. המנהיג (הל' פסח סי' ל') – "והכפות מהקרנים שנשתמשו בהן בחמץ בחמין אסור אף בהגעלה בפסח מטעם דחייס עלייהו משום דמפסדא בהגעלתן ולא מגעיל להו שפיר".
         3. ריטב"א (פסחים דף ל: ד"ה ליעבד) – "והרא"ה ז"ל למד מכאן שכלי זכוכית שנשתמש בהן בחמין אסור, אף על גב דסגי להו בהגעלה שדינם ככלי מתכות לענין זה וכן להצריכם טבילה כשניקחים מן הגוי, מכל מקום איכא למיחש דחייס עלייהו דלמא פקעי ולא שרינן ליה לכתחלה להגעילן, והרי הן אסורין אפילו לצונן שמא ישתמש בהן חמין, ולמוכרן לגוים אסור אם אין חזותם מוכח עליהם שמא יחזור וימכרם לישראל אחר".
         4. טור (סעי' ז') – "כתב בעל המנהיג כפות העשוים מקרן שמתקלקלין במי חמין אין להן תקנה בהגעלה דחיישינן דילמא חייס עלייהו".
         5. עי' מחבר (סעי' ז') – "יש מי שאומר".
         6. ב"ח (ס"ק ט').
         7. ט"ז (ס"ק י"ג).
         8. מג"א (ס"ק י"ט).
         9. מקור חיים (חו"י, על סעי' ג' ד"ה אם).
         10. חק יעקב (ס"ק ט"ו) – "והוא הדין אם הקתא מקצתה בקרן, או שהקתא דבוקה בברזל בדבק, אין להגעילה דחייס עלייהו שמא פקעי".
         11. א"ר (ס"ק ו') – "והיכא שקתא של עצם כתב מהר"י ווייל סימן קנ"ג דמדינא לא מהני הגעלה, דחייס עלויה, וכן בשל עץ כיון שדבק בדבק חייס עליו".
         12. גר"ז (סעי' כ') – "וכן אם יד הסכין דבוקה בבית יד על ידי דבק אין הגעלה מועלת לה דכיון שהדבק מתקלקל במים רותחין יש לחוש שמא יחוס על הדבק ולא ירתיח את המים יפה יפה וכן אם הבית יד היא עשויה מקרן וכן שאר כל הכלים העשויין מקרן אין הגעלה מועלת להן שהקרן מתקלקל במים רותחין ויש לחוש שמא יחוס עליו".
         13. מ"ב (ס"ק כ"ג) – "וכן אם יד הסכין דבוקה בבית יד ע"י דבק אין מועיל הגעלה דכיון שהדבק מתקלקל במים רותחין יש לחוש שמא יחוס על הדבק ולא ירתיח המים יפה וכן אם הבית יד עשויה מקרן ג"כ אין הגעלה מועלת שהקרן מתקלקל במים רותחין ויש לחוש שמא יחוס עליו [אחרונים]".
         14. כה"ח (ס"ק ל"ז).
         15. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק י').
      2. **ה"ה עירוי שחייס עליו**.
         1. הגריש"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ו עמ' נ"ב, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות ט"ו) – "הנה להגעיל מיקרוגל ע"י הכנסתו למים אי אפשר מפני שמתקלקל, גם אינו יכול להגעילו ע"י עירוי ע"ג אבן מלובן, מפני הצורך לאטום נקבי התנור ובמקום זה לא יבואו מים, ועוד שהרי **צריך להזהר בעת העירוי** שלא יבואו מים לחלקי החשמל שבו, ובפרט אם יש לו הפעלה דיגיטלית. וכיון שצריך לשפוך בזהירות הרי זה בכלל ... כל מקום שיש חשש שמא יתקלקל אין מועיל לו הגעלה, ה"ה במיקרוגל".
   3. **במקום שהוא לא חייס עליה**.
      1. מיקל.
         1. ראב"ד (תשובות ופסקים סי' קט"ז) – "כפות של קרן שנים של גוי או של ישראל בפסח צריכות הגעלה, ואינן בנות הגעלה משום דחייס עלייהוג דמפסדי ברותחין ואי לא חייס יגעיל בהכשר וכן מחלב לבשר יגעיל".
      2. מחמיר.
         1. פר"ח (על סעי' ז') – "לא איכפת לן אי חייס אי לא חייס **דלא פלוג רבנן**".
         2. פמ"ג (מש"ז ס"ק י"ג, ***סוף סי' זה ד"ה כלי עצם,*** א"א ס"ק י"ט) – "ובתמים דעים סימן ל"ה מאן דלא חייס יכול להגעיל, ואין הלכה כן, כמו כלי חרס סעיף א' לתנור דלא מהני. וכן כתבו ז"ל".
         3. פסקי תשובות (אות ל"א) – "***ואף אם טוען שאינו חושש אם יתקלקל ועבר והגעילו אסור להשתמש בו, ואם עבר והשתמש בו ובישל בו מאכל מותר המאכל בדיעבד".***
      3. ***מראי מקומות.***
         1. ***לענין ליבון - עי' לעיל, סעי' א'.***
   4. **בדיעבד: להשתמש בכלי**.
      1. מחמיר.
         1. ***פמ"ג (מש"ז ס"ק י"ג) - לשונו מובא לקמן.***
         2. מאמר מרדכי (ס"ק ד') – "דלכו"ע אסור כנ"ל ומיהו הדבר בדור דהיינו דוקא בכלי בן יומו".
         3. ארחות חיים (ס"ק א').
         4. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק י' אות א').
      2. מיקל.
         1. ***ערה"ש (סעי' כ') – "ויש מי שאומר דכפות העשויות מקרן אין להם תקנה בהגעלה דכיון שמתקלקלים במים חמין חיישינן דילמא חייס עלייהו ולא יגעילם כראוי וכן קתות של סכינים העשויין מקצתן מקרנים וכן אם הקתא דבוקה בדבק חיס שמא פקעי ונ"ל דכל אלו הם חומרות ובדיעבד מהני ההגעלה".***
      3. ***מראי מקומות –*** פסקי תשובות (אות ל"א).
         1. ***לענין ליבון - עי' לעיל, סעי' א'.***
   5. **בדיעבד: להתיר התבשיל**.
      1. ***אם הוא*** אומר שאינו חייס, ***יש להקל.***
         1. ***פמ"ג (מש"ז סוף סי' זה ד"ה כלי עצם) – "ואם שימש בקרן לאחר הגעלה אפשר להתיר התבשיל, דבתמים דעים סימן ל"ה מתיר להגעיל באומר שאין חייס, ונהי דאין לעשות כן ככלי חרס בסעיף א', מכל מקום דיעבד כדאי הוא לסמוך עליו שלא לאסור התבשיל".***
         2. פסקי תשובות (אות ל"א [לשונו מובא לעיל], הע' קס"ה) – "בפמ"ג מ"ז סקי"ג, ומסתפק לענין אם עבר ובישל ובסוס"י תנ"א ד"ה וכלי גללים מסיק להתיר בעבר ובישל דכדאי הוא הראב"ד בתמים דעים סי' ל"ה להתיר להגעיל באומר שאין חייס, ולפי"ז גם בשאר כלים שעלולים להתקלקל בהגעלה והוא אומר שאינו חייס נוכל להתיר כמו כלי קרן, אבל לענין ליבון, בכלי שמתקלקל ע"י ליבון, אסר הפמ"ג במ"ז סק"ב בעבר ולבנו ובישל בו במזיד וכתבנו דבריו לעיל אות ג'".
      2. ***מראי מקומות –*** חוט שני (פסח פרק י' שעה"צ ס"ק ע"ו)***.***
         1. ***פמ"ג (מש"ז ס"ק י"ג) – "ודיעבד אי הגעיל דבר שאסור ושימש בו מזיד צ"ע, דהוה כשימש מזיד בקדירה שאינה בת יומה וכמבטל איסור דרבנן".***
         2. ***לענין ליבון - עי' לעיל, סעי' א'.***
2. כלי עץ, כלי אבן, כלי מתכת, וכלי עצם - סעיף ח'.
   1. עי' לקמן בסוגי החומרים, **לשיטות ומראי מקומות**.
3. זמן הגעלת כלים - סעיף ט'.
   1. עי' סי' תנ"ב סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.
4. סלים שמולחים בהם בשר - סעיף י'.
   1. **ראשונים**.
      1. מיקל.
         1. ס' התרומה (סי' נ"ה) – "וכן הסלים ישנים מותרין בפסח".
      2. הגעלה.
         1. ראבי"ה (סי' תס"ד ד"ה והסלים) – "והסלים שמולחין בהן בשר נראה לי דבעי הגעלה בכלי ראשון, דנהי דדמא מישרג שריג, מיהו משום חימוץ איכא למיחש, וכי היכי דלגבי ציר של איסור לא מהני כלי מנוקב, כדמשמע בפרק כל הבשר, הכי נמי לענין חמץ. ואף על גב דהוי כרותח, סגי ליה בהגעלה".
         2. טור (סעי' י') – "סלים שמולחין בהן הבשר כתב אבי העזרי שצריכין הגעלה ומחבת שמטגנין בו כתב גם הוא שאביו רבינו יואל הצריכו ליבון והוא התירו בהגעלה ולזה הסכים א"א הרא"ש ז"ל".
      3. מחמיר [ליבון], דא"א לנקרן בין הנקבים.
         1. מהרי"ל (מנהגים, הל' הגעלה סעי' י"ט) – "סל או נפה שקורין זיפ, או משמרת שקורין זייא, וכן הברזל מנוקב שמפרפרין עליו את הפת שקורין ריב אייזן, בכל אלו אין הגעלה מועיל בהן מאחר דא"א לנקרן בין הנקבים. ומה שיש בפיוט דאדיר דר מתוחים 'קדרי נפה' יש גורסין 'כפה'. וכ"כ בא"ח על כל כלים המנוקבים שמולחין בהן בשר אי אפשר להכשירן בהגעלה".
            1. לפי הב"ח והט"ז וא"ר. אבל עי' החק יעקב מחה"ש ומ"ב, לקמן.
   2. **מיקל**.
      1. מחבר (סעי' י').
      2. עי' פר"ח (על סעי' י') – "ונראין דבריו. כן נראה עיקר דהא ליכא איסורא אלא משום מלח שלא נבדק ואחזוקי איסורא לא מחזקינן, וכמו שכתבתי בסימן (תמ"ה) [תמז] סוף סעיף ה', אבל אי הוי מידי דשכיח שנמצא במלח גרעיני חטים צריך הגעלה, ודלא כהב"ח [קצד, ב ד"ה סלים] ומהרי"ל [הלכות הגעלה עמוד כה], ומיהו מסתברא דבעירוי כלי ראשון סגי לכולי עלמא".
         1. פר"ח (על סעי' י', לשונו מובא לעיל), מ"ב (ס"ק ס') – "דאחזוקי איסורא לא מחזקינן".
   3. **טוב להגעילן**.
      1. רמ"א (סעי' י') – "וטוב להגעילן או לקנות חדשים".
      2. לבוש (סעי' י') – "סלים שמולחין בהן בשר כל השנה, יש מצריכין להן הגעלה מפני שפעמים נופל חטים או שאר חמץ על הנצרים ובולע, ויש מתירין בלא הגעלה, וטוב להחמיר".
      3. גר"ז (סעי' ל"ה) – "סלים שמולחים בהם בשר כל השנה במלח שלא נבדק מחמץ (בין סלים מנוקבים שמולחין בהן בשר לקדירה להכשירו מדמו ובין סלים שאינן מנוקבין שמולחין בהם הבשר לאחר שהכשירוהו מדמו) אם רוצה למלוח בהן בשר לפסח טוב להחמיר ולהגעילן על ידי עירוי מכלי ראשון להפליט מהם טעם פירור חמץ משהו שבין המלח שנבלע בהן על ידי מליחת הבשר בתוכם כל השנה שטעם משהו זה הבלוע בתוך גוף הסל אינו מתבטל בתוכם בס' מטעם שנתבאר ביורה דעה סימן צ"ט".
      4. עי' ערה"ש (סעי' כ') – "ונראין דבריו ומ"מ טוב להגעיל או לקנות חדשה ויש מי שאומר דלא מהני הגעלה כלל דשמא יש בהנקבים חמץ בעין [ט"ז סקט"ו]".
      5. פשטות המ"ב (ס"ק ס"א).
   4. **מחמיר [ליבון], דא"א לנקרן בין הנקבים**.
      1. ב"ח (ס"ק י') – "ומיהו במהרי"ל (שם עמ' כה סי' יט) כתב דסלים המנוקבים שמולחין בהן בשר אין להתיר על ידי הגעלה וחומרא זו דשמא איכא חמץ בין הנקבים ואינו ניכר והכי נהוג".
      2. ט"ז (ס"ק ט"ו) – "יש דיעה ג' בזה דחיישי' שמא יש חמץ בעין בנקבי' כ"כ במהרי"ל ואפי' הגעלה לא מהני ותימה על הש"ע שהסכים לסברא השני' לקולא דלפי הנראה דברי מהרי"ל נכוני' ולא מהני הגעלה למה שהוא בעין וכן ראוי להורות דלא כשני הדיעות אלא לאסור אפי' בהגעל' לפע"ד וכ"פ מו"ח ז"ל".
      3. עטרת צבי (ס"ק י"ח) – "וטוב להגעילן. וכך פסק מ"ו ז"ל [ב"ח ס"י]. וכתב עוד על שם מהרי"ל [אות יט] סלים המנוקבין שמולחין בהם בשר אין להתיר ע"י הגעלה, וחומרא זו דשמא איכא חמץ בין הנקבים ואינו ניכר, והכי נהוג ע"כ".
      4. א"ר (ס"ק כ"ד, א"ז ס"ק י"ב) – "הב"ח [סעיף יא] והט"ז [ס"ק טו] פסקו לקנות חדשים".
      5. מקור חיים (חו"י, על סעי' י').
      6. חולק – פר"ח (על סעי' י', לשונו מובא לעיל).
         1. חק יעקב (ס"ק ל"ז), מחה"ש (ס"ק כ'), מ"ב (ס"ק ס"א) – "ועיין בב"ח [קצד, ב ד"ה סלים] וט"ז [ס"ק טו] שמחמירין שלא להגעיל כלל הסלים, וכתב הט"ז שכן דעת מהרי"ל. ותימא על השו"ע שהסכים להקל, דלפי הנראה דברי מהרי"ל נכונים, עכ"ל. ונתעלם ממנו דברי הרב בסמוך סעיף י"ח בהג"ה שפסק הרב להדיא לדעת מהרי"ל **דסלים שמשתמשין בהם חמץ** דינם כנפה ולא מהני הגעלה, אך **כאן כיון שלא היה בהם חמץ ידוע רק חששא בעלמא** לכן פסק דמהני הגעלה, והוא פשוט".
            1. לא נראה מלשון המהרי"ל שמסיים "וכ"כ בא"ח על כל כלים המנוקבים שמולחין בהן בשר". וצ"ע.
   5. מראי מקומות.
      1. עולת שבת (ס"ק י') – "ומה שכתב וטוב להגעילם וכו'. כלומר במקום דשייך הגעלה כגון שהוא כלי דליכא למיחש ביה שמא נשאר שם משהו חמץ בעין ואינו נראה, אבל בסלים העשוים מנצרים דאיכא למיחש בהו שמא ישאר חמץ בין הנצרים ואינו נראה לעין טוב לקנות חדשים. וכן כתב במהרי"ל [הל' הגעלה אות יט] והביאו הב"ח [שם] לפסק הלכה".
5. מחבת (frying pan) - סעיף י"א.
   1. **ראשונים**.
      1. דינה כקדרה, וצריך הגעלה.
         1. גאונים (שבולי הלקט סי' ר"ז, הו"ד בבה"ל סעי' י"א ד"ה מותרת) – "מצאתי בדברי הגאונים ז"ל מרחשת או מחבת של מתכת בפסח עושין לו הגעלה ברותחין".
         2. ראבי"ה (סי' תס"ד) – "מחבת שמטגנים בה הוגד לי בשם רבינו אבא מורי אחרי פטירתו נ"ע שהיה מצריכה ליבון, דמדמי לה לתנור שאופין בו דבעי היסק. ולא זכיתי לדון לפניו. ונראה לי דסגי ליה בהגעלה, והכי נהוג עלמא. חדא דחזינן בפירקין דלענין חיוב חלה יהיב תלמודא לטיגון ולבישול חדא דינא. ותו שלא חילקו חכמים בין יורה ליורה, אף על פי שיש יורה שמטגנין בה חלבים. ותו דתניא בתוספתא בשילהי מסכת עבודה זרה היורות והקומקמוסין והטוגנין ומחמי חמין מדיחן ברותחין".
         3. ר"ת (ספר הישר סי' תש"צ) – "וכן מחבת שמטגנין בה שמן כולן ברותחין".
         4. רא"ש (פסחים פרק ב' סי' ז', שו"ת כלל י"ד סי' א') – "ומחבת ... וי"א דפעמים שמטגנין בה **ונתייבש השמן** ונאפה מה שבתוכה בלא שמן וה"ל כמאפה תנור ונבלע בתוכה ע"י האור בלא משקה ולכך צריכה ליבון כמו שפודין ואסכלאות. ולא נהירא לי **דאם באנו לחוש לזה אם כן כל קדירות** על מתכת פעמים מחסרים המרק ומקדיח והתבשיל נשרף ונדבק לדופני הקדירה וצריך ליבון ולא מצינו מי שחשש לזה אלא היינו טעמא דאע"פ שנשרף ונדבק לדופן הקדירה **לחלוחית משקה יש בתבשיל** אלא שהוא יבש אצל דופני הקדירה ולא מיקרי תשמישו ע"י האור להצריכו ליבון".
            1. גר"ז (סעי' ל"ו) – "והטעם שאין אנו חוששים לזה לפי שאע"פ שהתבשיל נשרף ונדבק לדופני הכלי מכל מקום לחלוחית משקה יש בתוכו **ובפנימיותו** ולא נתייבש אלא צד החיצון שאצל דופן הקדירה וגם שם יש קצת לחלוחית משקה אלא שהוא יבש ואין הקדירה נקראת בשביל כך תשמישה על ידי האור להצריכה ליבון והוא הדין והוא הטעם למחבת שמטגנין בה".
            2. חזו"א (או"ח סי' קי"ט ס"ק י"ט, יו"ד סי' מ"ד ס"ק ד') – "והרא"ש כתב כיון דמקום היבש **מקושר עם כל הבשר** שהוא לח ומבליע לחותו בהיבש בתמידות לא חשיב ע"י האור ואם אי אתה אומר כן גם בקדירה לפעמים הקדירה מקדיחה ומתיבש קצה אחד מן הבשר".
         5. ר' ירוחם (נתיב ה' ח"ב, מ'-ג') – "ויש מהם שכתבו דאין צריך אלא הגעלה דלעולם שום לחלוחי' יש בה וכן כתב אבי העזרי וכן נהגו. והרש"בא כתב כי די בהגעלה לגבי פסח ולגבי כלים של גוים צריך לבון".
         6. מרדכי (פסחים סי' תקע"ז) – "כתב ראבי"ה מחבת אע"ג דמטגנין בה חלבים סגי בהגעלה שלא חילקו חכמים בין יורה ליורה אע"פ שיש יורה שמטגנין בה חלבים ותו דתניא בתוספתא [ע"ז פ"ה] היורות והקומקומסים והטיגנין ומחמי חמין מגעילן".
         7. הג' מיימוניות (פסח פרק ה' הל' כ"ג אות א') – "ומחבת שמטגנין בה כתב ראבי"ה דסגי בהגעלה והכי נהגו דלא חלקו חכמים לענין חיוב חלה בין טיגון לבישול וכן לא חלקו בין יורה ליורה אע"פ שיש יורה שמטגנין בה חלבים".
         8. הג' אשרי (פסחים הל' פסח בקצרה הע' ד') – "ומחבת שמטגנין בה כתב רבינו אבי"ה דסגי בהגעלה שלא חלקו חכמים בין יורה ליורה אע"פ שיש יורה שמטגנים בה חלבים".
         9. רוקח (סי' ר"נ, מצד היתרא בלע) – "והמחבת אע"פ שמדבק פעמי' בצק באמצעו לדפני המחבת ונאפה שם מאחר שהוסר וההיא שעתא שנדבק היתירא בלע וליתיה לאיסוריה בעין די לן בהגעלה כדמשמע בשילהי מס' ע"ז".
         10. או"ז (ע"ז סי' רצ"ד) – "אבל יורות ומחבת שמטגנין בה בצים כיון שאין גופו נכנס לאש סגי להו בהגעלה ברותחין".
         11. האגור (סי' אלף שכ"ב) – "מחבת שמטגנין בו כתב אבי העזרי בשם אביו ז"ל שצריכה לבון. והוא כתב שדי בהגעלה. ולזה הסכים הרא"ש".
         12. טור (סעי' י"א).
      2. דינה כשפוד, וצריך ליבון.
         1. ר' יואל (ראביה סי' תס"ד) - לשונו מובא לעיל.
         2. רשב"א (תוה"ב ב"ד ש"ד לה., שו"ת לרשב"א ח"א סי' תק"ב, ח"ז סי' צ"ב, המיוחס לרמב"ן סי' קנ"א) – "בהכשר המחבת שמטגנים בו בשר ודגים: שצריכין ליבון, מפני שתשמישו ע"י האור, ובשמן מועט, וה"ל כאסכלא".
            1. אמנם עי' ר' ירוחם לעיל, שהרשב"א מיקל לענין פסח (וכדאי' בבה"ל).
            2. ערה"ש (יו"ד סי' קכ"א סעי' י"א) – "ולהרשב"א י"ל דבקדרה הוה מקרה רחוקה אבל **במחבת הרבה פעמים** כן הוא".

עי' מגילת ספר (ענינים שונים באו"ח וביו"ד סי' כ' סוף אות ב'), לשונו מובא לקמן.

* + - 1. מהר"ם חלאווה (פסחים דף ל:, הו"ד בבה"ל סעי' י"א ד"ה מותרת) – "ומסתברא לי נמי דמחבת בעאי ליבון דתשמישתה ע"י האש דכל שאין בו רוטב אינו משמש אלא לאש לבד ואי משום שמן שמן מועט כי האי לא חשיב משקה דלא עבדו לי' אלא כדי שלא ישרף האוכל ובאסכלות נמי עבדי הכי. תדע לך דמנחת מחבת לחם אקרי ואף על גב דמטגנין ע"י שמן ואי משקה חשיב אין עליו תורת לחם וכדבעינן למכתב לקמן ואף על גב דאמרינן במסכת חולין כלבית באילפס הואי ושיעורה בששים דאלמא רוטב חשבי' ליה דלמא בההוא אילפס הוי ציר ורוטב טובא".
    1. מראי מקומות – אורחות חיים (הל' טהרת הנדה וטהרת הכלים ד"ה הגעיל).
  1. **פסח**.
     1. הגעלה.
        1. מחבר (סעי' י"א [סתם וי"א הל' כסתם (בשו"ע הי"א הוא המחבר [אמנם עי' מהדו' פריעדמאן]. במ"ב הי"א הוא הרמ"א. וצ"ע. שו"ר ס' הגעלת כלים פרק י"ג הע' רי"ג ד"ה והרמ"א)], יו"ד סי' קכ"א סעי' ד').
        2. חק יעקב (ס"ק ל"ט) – "וכן נוהגין".
        3. באה"ט (ס"ק כ"ח) – "וכן נוהגין".
        4. מחזיק ברכה (ס"ק ה') – "כן עיקר".
        5. מקור חיים (חי' ס"ק כ"ג) – "וכן נוהגין".
        6. גר"ז (סעי' ל"ז) - לשונו מובא לקמן.
        7. רב פעלים (ח"א יו"ד סי' י"ט).
           1. אמנם עי' בן איש חי (שנה א' פר' צו סעי' י"ד) – "והמחבת שמטגנים בה, די בהגעלה, אבל מור"ם ז"ל כתב צריכה ליבון, והמחמיר ללבנה תבוא עליו ברכה, מיהו אין צריך ליבון רב, שיהיו ניצוצות נתזין ממנה, אלא די בליבון שיהיה הקש נשרף עליה מבחוץ".
        8. כה"ח (ס"ק ע', ס"ק קמ"ו) – "יש להתיר בהגעלה".
        9. חזו"א (או"ח סי' קכ"ב ס"ק א') – "מחבת שמטגנין בה סגי לה בהגעלה, כדאיתא סי' תנ"א סי"א ובבה"ל שם, ועי' לעיל סימן קי"ט ס"ק י"ט".
        10. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' כ"ח אות ל"ב).
        11. אור לציון (ח"ג פרק י' סעי' ח') – "מחבת הכשרה בהגעלה".
        12. יחוה דעת (ח"א סי' ז', חזון עובדיה פסח ח"א עמ' קל"ח) – "העיקר להתיר מחבת של חמץ בהגעלה".
     2. ליבון.
        1. עי' עולת שבת (על סעי' י"א) – "נראה להחמיר ללבנו ... ומיהו אפשר להקל מטעם אחר, דהולכין אחר רוב תשמישו".
        2. פר"ח (על סעי' י"א) – "דבעינן ליבון גמור ... ולכ"נ שפסק המחוור או לחוש לסברת הרשב"א ... עכ"פ מחבת צריכה ליבון אף בפסח".
        3. פר"ת (סי' קכ"א ס"ק ו').
        4. א"ר (ס"ק כ"ה) – "בסעיף ט"ז כתב דנוהגין ללבנה".
        5. ***ח"א (כלל קכ"ה סעי' ה'***) – ***"***מחבת שמטגנין בה כגון אותן שמטגנין בהם שקורין 'סקאווראדע', אף על גב דתשמישה על ידי אור, מכל מקום יש מקילין דדי בהגעלה, כיון שתמיד יש בו לחלוחית של שמן או שומן. אבל דעת **רוב הפוסקים** דדינו כתשמישו על ידי אור, ולכן צריך ליבון".
     3. ונוהגין ללבנו לכתחלה אך בליבון קל סגי.
        1. רמ"א (סעי' י"א, דר"מ ס"ק ז') – "ובליבון כל דהו שקש נשרף עליו סגי ליה. ויש מחמירין ללבן המחבת, אך בלבון כל דהו דהיינו שישרוף עליו קש מבחוץ סגי (ד"ע). ונוהגין ללבנו לכתחלה, מיהו סגי ליה בהגעלה אם אין בו גומות".
        2. לבוש (סעי' י"א, סוף סעי' ט"ז, עי' מלבושי יו"ט אות ז') – "מחבת סגי לה בהגעלה אם אין בה גומות, מיהו מחמירין ללבנה, אך בליבון כל דהוא שישרף עליו מצד זה קש סגי, וכן נוהגין".
        3. ***חמד משה (ס"ק ל"א***) – ***"סגי בליבון קל".***
        4. הגריש"א זצ"ל (הגדה של פסח עמ' י"א, הליכות והנהגות פסח עמ' י"ח, סידור פסח כהלכתו פרק ח' הע' מ"א, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות ח') - לשונו מובא לקמן.
        5. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק י"ב אות א', ס"ק י"ד ד"ה כיסוי קדירה) - לשונו מובא לקמן.
        6. מטבח הכשר (ארטסקרול, פרק י"ד הע' ס"ה)***.***
           1. **קשה, שיש לצרף היתרא בלע עם רוב תשמישו** – מגילת ספר (ענינים שונים באו"ח וביו"ד סי' כ' סוף אות ב', "והרשב"א הצריך ליבון הואיל ולפעמים כשמטגנים בה השמן מתייבש ונאפה מה שבתוכו בלא שמן, והרי הרשב"א הוא הסובר שהולכים בכלי אחר רוב תשמישו ומדוע יש להתחשב במה שלפעמים השמן מתייבש, ולמה שנתבאר מובן היטב, דאין כאן שימוש נפרד אלא ע"י אותו שימוש הרגיל שמשתמש ע"י שמן קורה לפעמים שהשמן מתייבש ובולע ע"י האור, ולכן יש להתחשב בזה אף שזה רק לפעמים").
           2. מראי מקומות – כה"ח (ס"ק ע"ה, לשונו מובא לקמן).
     4. בדיעבד סגי הגעלה.
        1. בה"ל (סעי' י"א) – "ובדיעבד בודאי סגי בהגעלה".
        2. ערה"ש (סעי' י"ג, סעי' כ"א) – "ושהמנהג ללבן לכתחלה ובדיעבד סגי בהגעלה".
        3. הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' ר"ב) – "לדעת הרמ"א לכתחילה יש ללבנה ליבון קל, ואף לדעתו אם הכשירה בהגעלה בלבד - דיה בכך, ואין צריך לטרוח גם ללבנה".
        4. מטבח הכשר (ארטסקרול, פרק י"ד הע' ס"ה).
  2. **הטעם שסגי בהגעלה אצל פסח**.
     1. [בצירוף] היתרא בלע.
        1. לבוש (יו"ד סי' קכ"א סעי' ד', סעי' ו'***) –*** "שלענין חמץ בפסח נוהגין שדי לה בהגעלה, הני מילי בחמץ דהתירא בלע, אבל לענין שאר איסורים דאיסור בלע לא סגי בהגעלה".
        2. ט"ז (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ג'***) –*** "די לה בהגעלה. כיון דהיתרא קא בלע".
        3. ש"ך (סי' קכ"א ס"ק ח', מהלך ראשון) – "כיון דהתירא בלע וכן משמע הטעם בב"י וכן נראה מלשון המחבר כאן וכ"כ העט"ז".
        4. חק יעקב (ס"ק ל"ח) – "וביורה דעה סימן קכ"א [סעיף ד] כתב המחבר אף על פי שלענין פסח די בהגעלה, לענין שאר איסורים צריכה ליבון. וטעמו, כיון שיש הרבה דעות במחבת דלא הוי כתשמיש ע"י האור וסגי בהגעלה, על כן סומכין עליהם לענין חמץ דיש פוסקים דמקרי היתרא בלע, וכמו שכתבתי ס"ק י"ד וכ"ב. ודלא כעולת שבת [ס"ק יא] שהניח דברי המחבר בצ"ע. גם בפרי חדש ליורה דעה סימן קכ"א ס"ק ח' השיג על הש"ך [שם ס"ק ח] וט"ז [שם ס"ק ג], ולפי מה שכתבתי הכל ניחא".
        5. גר"א (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ט'***) –*** "מחבת כו'. כ"כ המרדכי סוף ע"ז וס"ל דלפעמים נתייבש בה והוי כתשמישו ע"י האור וכ' דבהתירא בלע א"צ ליבון כמ"ש ע"ו א' אבל הרא"ש וראבי"ה דחו סברתם דא"כ בקדירה נמי ליחוש והביא ראיה מתוספתא דע"ז ומחמי חמין וטיגון כו'. והנה המחבר תפס עיקר דברי הרא"ש אלא שיש להחמיר אבל בחמץ דבלא"ה י"א דחמץ נקרא התירא בלע אף על גב דלא ס"ל כן כמ"ש שם **מ"מ בכה"ג יש לסמוך עליהם**".
        6. חי' חת"ס (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ו'***) –*** "סמכינן הכא אמאן דסבירא ליה חמץ התירא בלע".
        7. מאמר מרדכי (ס"ק ז').
        8. גר"ז (סעי' ל"ז***) –*** "מחבת הבלוע מחמץ יש להקל כסברא האחרונה שהרי יש אומרים שכל הכלים אפילו תשמישן על ידי האור בלבד די להם בהגעלה לפסח".
        9. ***עצי לבונה (יו"ד סי' קכ"א על סעי' ד').***
        10. חזו"א (או"ח סי' קי"ט ס"ק י"ט, יו"ד סי' מ"ד ס"ק ד'***) –*** "ונקט המחבר לחומרא בשפוד דצריך ליבון, אבל במחבת דדעת הרא"ש ודעמי' דאף באיסורא בלע סגי בהגעלה ואיכא ב' צדדים להקל הקיל המחבר בהגעלה, אבל בשל עכו"מ דודאי איסורא בלע הצריכה ליבון, וכ"ז מבואר בבהגר"א ביו"ד שם".
        11. ***שו"ת ערוגת הבושם (או"ח סי' קי"ט ד"ה שם בשו"ע סי"א).***
        12. אג"מ (יו"ד ח"ג סי' י"ד אות ב'***) -*** לשונו מובא לקמן.
            1. יש אחרונים שמבאין שהצד קולא הוא רק משום היתרא בלע, בלי צירוף. וממילא פריך על המחבר, שהוא פסק שחמץ הוי איסורא בלע – פר"ח (על סעי' י"א, יו"ד סי' קכ"א ס"ק ח'), עולת שבת (ס"ק י"א, "וצ"ע"), פמ"ג (א"א ס"ק ל', "ומבואר בכאן דסובר המחבר חמץ איסורא בלע מקרי, וכן בסעיף ד', ובסעיף י"א מחבת דיש שמן, ועיין ש"ך [ס"ק ח] וט"ז [ס"ק ג] יורה דעה [סימן] קכ"א כתבו דהיתרא בלע, וצ"ע"). ועי' היטב הט"ז (ס"ק ח') והפמ"ג (שם).
            2. י"ל, רק ע"י צירוף של היתרא בלע יש להקל – חק יעקב (ס"ק ל"ח, ***לשונו מובא לעיל***), גר"א (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ט'***, לשונו מובא לעיל),*** גר"ז (סעי' ל"ז, ***לשונו מובא לעיל),*** חזו"א (או"ח סי' קי"ט ס"ק י"ט, יו"ד סי' מ"ד ס"ק ד'***, לשונו מובא לעיל)***, אג"מ (יו"ד ח"ג סי' י"ד אות ב'***,*** לשונו מובא לקמן), ועוד.
     2. בלי שום אמצעי.
        1. הרמ"ע מפאנו (סי' צ"ו) – "ידוע שכל דיני הכשר כלים מפרשת מדין ילפינן להו וכתיב כל דבר אשר יבא באש תעבירו באש וטהר [וגו'] וכל אשר לא יבא באש תעבירו במים, הרי לא הקפידה תורה אלא על האמצעי המבליע שהוא יהא מפליט, וביורה בין של עכו"ם בין של ישראל רוב תשמישה ע"י מים והם והאש יחד אמצעים לאסור ולהתיר שבליעתה ופליטתה היא ע"י רותחין, אבל מחבת רוב תשמישה בלי מים אלא ע"י שאר משקין כגון שמן והדומים לו ויש להם לעכו"ם **חלב מהותך וקרבי דגים טמאים ודם וחלב בהמה טמאה** ושאר מינים כאלה שמטגנים בהם במחבת והיא בולעת אסור כל הטגונים הללו - מלבד בליעת הנבלה וכיוצא בה המתבשלת מהם ומבשלים בכל יום בשר בחלב - ואין כאן אמצעי מבליע שאין אסור בגופו אלא האור בלבד, מה שאין כן במחבת שבשלנו בה חמץ שכל הטגונים שלנו מותרים בפסח וכשהם מרותחים מבליעים החמץ בתוכה והחמץ הבלוע על ידי רותחין נפלט ע"י רותחין; ומה שאנו צריכים להזהר בו כל ימות השנה הוא, שאם אירע למחבת חולבת בת יומה שנתבשל בה בשר מטוגן בשומן שגם הוא מין בשר ואסור בחלב, או מחבת של בשר בת יומה ונתבשל בה חלב, אין לה הכשר אלא בלבון, שהאור מפליט בליעה ראשונה ומשבחת בתבשיל והתערובת חוזרות ונבלעות בכלי, ואין כאן אמצעי מבליע שאין אסור בגופו אלא האור בלבד".
        2. הו"ד בש"ך (סי' קכ"א ס"ק ח') – "כיון דהתירא בלע וכן משמע הטעם בב"י וכן נראה מלשון המחבר כאן וכ"כ העט"ז. אבל בתשובת מנחם עזריה סי' צ"ו כ' הטעם מפני שמחבת של עובד כוכבים רוב תשמישן בלי מים אלא ע"י שאר משקין כגון שמן וכדומה לו כו' משא"כ במחבת של חמץ כו' עכ"ל ולפ"ז גם במחבת של חלב או בשר צריך ליבון כיון דבלע בלי שום אמצעי".
        3. פר"ח (סי' קכ"א ס"ק ח') – "היותר נכון בזה הגם שהוא דחוק גם כן מה שהביא הש"ך בשם הרמ"ע".
           1. ביאור הדבר: אין החילוק בין שמן למים, אלא אמצעי – רע"א (יו"ד סי' קכ"א על הש"ך ס"ק ח', "במשבצות זהב (א"ח סי' תנ"א ס"ק ט"ז) הבין דהחילוק דשמן שורף ומייבש והוי של אור משא"כ במים ע"ש. במחכ"ת המעיין בתשובת מ"ע יראה שאינו כן אלא דבעובד כוכבים דרכן לבשל במחבת עם משקים איסור חלב מהותך ונבלע האיסור עצמו בכלי בלי אמצעי. ומקרי תשמישו ע"י אור אבל במחבת חמץ שכל הטיגונים הם היתר אלא שהם מרותחים מבליעין החמץ בכלי והחמץ הבלוע ע"י רותחים נפלט ע"י רותחים ע"ש ובמשבצות זהב שם מסופק בזה במשקין איסור אם מקרי ע"י אור כיון דאין נבלעין ע"י אמצעי ומסיק דלא מקרי על ידי אור והכל גרם לו שלא עיין בהרמ"ע עצמו דלפי מה שהעתקנו דברי הרמ"ע מבואר להדיא דס"ל משקין איסור מקרי ע"י אור").
     3. מראי מקומות – חלקת בנימין (סי' קכ"א ס"ק ל"א).
  3. **שאר איסורים**.
     1. ליבון – מחבר (יו"ד סי' קכ"א סעי' ד', "לענין שאר איסורים צריכה ליבון"), פר"ת (סי' קכ"א ס"ק ו'), חק יעקב (ס"ק ל"ח), זבחי צדק (סי' קכ"א ס"ק ט"ו), כה"ח (ס"ק ק"מ), חזון עובדיה (פסח ח"א עמ' קל"ח), מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שמ"ח).
        1. לכתחלה – גר"ז (סעי' ל"ז, "ולענין הלכה במחבת הבלוע משאר איסורין יש להחמיר לכתחילה כסברא הראשונה").
        2. הפסד מרובה – עי' חכ"א (כלל ע"ד סעי' ו', "ואם הוא כלי שנאסר מאיסור צריך ליבון כל כך **עד שיהיו ניצוצות ניתזין** ממנו ... ובדיעבד בהפסד מרובה יש לסמוך על הפוסקים דמחבת לא נקרא תשמישו על ידי אור לפי שלעולם לחלוחית השמנונית שם ולא מקרי תשמישו על ידי אור ... וצריך עיון").
     2. בזמננו שמחמירין להגעיל דוקא כשאינו בן יומו, יש להקל **בדיעבד** בהגעלה.
        1. אג"מ (יו"ד ח"ג סי' י"ד אות ב', אות ג', אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' ב', שמעתתא דמשה אות ז') – "איך להכשיר מחבת שמטגנין בה. מחבת שמטגנין בה לענין הכשר איכא מחלוקת דבסימן תנ"א סעי' י"א הביא המחבר דעה ראשונה שמותרת בהגעלה ויש מחמירין ללבן המחבת והרמ"א פסק דלכתחלה נוהגין ללבנו מיהו סגי ליה בהגעלה ואף למקצת הספרים שהביא המג"א ס"ק כ"ג שאין זה מקום הגהת הרמ"א נמי כתב המ"ב בבאור הלכה שמזה שכתב הרמ"א שסגי בליבון כל דהו ראיה שסגי מדינא בהגעלה, אבל זהו לענין חמץ דיש שסברי דנחשב היתרא בלע ואף כלים שתשמישן ממש ע"י אור לכן סומכין עלייהו במחבת שאיכא מחלוקת להקל, אבל בשאר איסורין מחמיר המחבר ביו"ד סימן קכ"א סעי' ד' והובא בחק יעקב ס"ק ל"ח, וא"כ יש להחמיר לכתחלה אף שלא להגעיל מחמץ ובדיעבד נראה בזמננו שמחמירין להגעיל דוקא כשאינו בן יומו יש להקל אף בשאר איסורין בהגעלה. ג'. סכינים ומזלגים שתחבו בבשר אסור שעל האש צריכין לבון ובבשר שעל מחבת שמטגנין בשמן אף מעט סגי בהגעלה, ואצלינו שמגעילין דוקא כשאינו בן יומו ודאי הם סגי בהגעלה".
     3. **לכאורה אם בישל בטעות דבר איסור** (או בשר עם חלב) באופן חד פעמי בתוך שמן, ויודע שלא נתייבש השמן, **לכו"ע** סגי בהגעלה.
     4. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

I was frying an onion in a fleishig pan and then I mixed it with a milk spoon. The onion was not frying too long and not yet soft when I (or better half) moved it with the spoon. Both frying pan and spoon were not used within 24 hours. [Actually if it matters, they weren’t used in a year, it was right before Pesach.] Do I have to kasher them? Can I get away with hagalah or would I need libun (and then be forced to throw it away)?

R' Y. Berkovits wrote: You should do hagalah on the frying pan and spoon. There is a machlokes whether a frying pan would require hagalah or libun. [Machlokes if the oil suffices to be considered bishul.] We are machmir for libun. **However, in the case of an onion and utensils that haven't been used in 24 hours, we would be mekil for hagalah**. Even though it wasn't used in a year, and there are mekilim to rely on b'shas hadchak not to require anything, it is not enough to rely on simply to get out of doing hagalah.

* 1. **טיגן במחבת מאכל שבלוע בו איסור**.
     1. הגעלה.
        1. הגריש"א זצ"ל (בנתיבות ההלכה חמ"ו סוף עמ' שצ"ג) – "טיגן במחבת מאכל שבלוע בו איסור, אפשר להקל להכשיר בהגעלה ולא בליבון, כי בלוע לא עובר בלי רוטב וא"ב בודאי אין צריך יותר מהגעלה".
  2. **להכשיר מחבת מבשר לחלב, ולהיפך** [מעיקר הדין. דיש מנהג שלא להכשיר מבשר לחלב, ולהיפך. עי' סעי' ג', לשיטות ומראי מקומות].
     1. תלוי בהדין של היתרא בלע - עי' סעי' ד', לשיטות ומראי מקומות.
  3. **גוף האיסור יהיה מים** [כמים הניסכין לפני עכו"ם או חָלב בהמה טמאה לבשר וכדומה].
     1. מחמיר.
        1. הרמ"ע מפאנו (סי' צ"ו) - לשונו מובא לעיל.
        2. הו"ד בש"ך (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ח', [אמנם עי' הפמ"ג (מש"ז ס"ק ט"ז) לקמן, שמפרש הש"ך בציור של חמאה או גבינה, הגם שכתב שהוא דחוק]) - לשונו מובא לעיל.
        3. פר"ח (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ח').
        4. מחה"ש (סי' תק"ט ס"ק י') – "ולפ"ז גם במחבת בשר שבא להכשירו לצורך חלב או איפכא צריך ליבון גמור דהא לא הי' אמצעי של היתר ונבלע ע"י האור לבד וכן הסכים הפר"ח שם עם תשו' מ"ע ולפ"ז אסור ללבן בי"ט כלי שאפו בו פלאד"ן כו' כיון דצריך ליבון גמור כמו בבלוע מנבלה".
        5. שע"ת (ס"ק ג') – "יש לעיין בשפוד או מחבת וכיוצא שהוחמה באור הרבה והיא רותחת שיד סולדת בו והושם בהם בשר או איסור אחר בעין בלא משקה אם בעי ליבון או הגעלה כיון שאין הבליעה בתוכו ע"י האור ממש רק מחמת תולדות האור לבד ומההיא דפסחים דף ל' תנור שטחו באליה אין אופין בו עד שיסיק התנור ולחד תירוצא בשל מתכת מיירי ואם כן משמע שאפי' הטיחה בתנור לאחר גריפת האש ואפ"ה הסקה בעינן ולא מהני הגעלה אף על גב דלא בלע ע"י האור ממש רק מחמת תולדו' האור ואפשר דתנור שלפי גדלו א"א להכניסו ליורה להגעילו לכך נקט עד שיוסק התנור ואם היה אפשר בהגעלה הוי סגי ליה אך מלשון הש"ס שם משמע דדוקא הסקה גמורה וגם י"ל כיון דעכ"פ לא נבלע ע"י משקה לא מהני ליה הגעלה דלא שייך ביה כבולעו כך פולטו כיון שבליעתו לא היה ע"ד זה הלכך נראה להצריך ליבון אלא דבליבון קל סגי".
        6. רע"א (יו"ד סי' קכ"א על הש"ך ס"ק ח') - לשונו מובא לעיל.
        7. ערה"ש (יו"ד סי' קכ"א סעי' י"א) – "ורבינו הב"י הכריע בחמץ בפסח כהרא"ש משום דהתירא בלע ועוד דהמשקה לעולם אין בה איסור חמץ משא"כ בבליעת איסורים דאיסורא בלע ועוד שהרי יכול להיות דעצם המשקה כמו השומן היה של איסור כמו שומן חזיר ושומן טרפה ובלע שלא באמצעות המים ויש נ"מ בין שני הטעמים דלטעמא דהתירא בלע כשמכשירין מחבת של בשר לחלב או של חלב לבשר די בהגעלה דהא ג"כ התירא בלע ולטעם השני צריך ליבון **ויש להחמיר כטעם השני** [עי' ש"ך סק"ח ופמ"ג בא"ח סי' תנ"א במ"ז סקט"ז] וי"א דמבשר לחלב או מחלב לבשר לכ"ע די בהגעלה [הגרע"א]".
     2. מיקל.
        1. מקור חיים (בי' סוף ס"ק ג') – "והנה בתשובת מנחם עזרי' סי' צ"ו ... והוא תמוה מאוד דא"כ האיך מועיל הגעלה לכלי מדין דילמא בישל בו העכו"ם דבר שכולו איסור כגון בשר בחלב וכיוצא ועיין פסחים דף מ"ד בתוס' שכתבו דהגעילו הכלים לנזיר משום בליעת יין ויין לנזיר כולו איסור ... והעיקור דתלוי בין דבר יבש לדבר לח".
        2. חזו"א (יו"ד סי' מ"ד ס"ק ד' ד"ה והש"ך, או"ח סי' קי"ט ס"ק ט' ד"ה והש"ך) – "אבל עיקר דברי רמ"ע שקבעם הש"ך דשומן וחמאה מקרי תשמישו ע"י האור הם נגד דברי הראשונים ז"ל והגרע"א בגליון שם הביא דברי הפמ"ג שכתב דכל משקין מקרי בישול ולא חשיב ע"י האור והגרע"א השיג עליו דזה נגד דברי הרמ"ע, אבל להאמור דברי הפמ"ג מכוונים שזה **דעת כל הראשונים דלא כהרמ"ע**".
     3. אם הוא דרך בישול, צריך הגעלה. אבל אם טיגון בלא אמצעית היתר, צריך ליבון.
        1. פמ"ג (מש"ז ס"ק ט"ז, א"א ס"ק י"ב) – "שוב ראיתי דמשמע כל שבלע מים או שאר משקין אף שהם גוף האיסור שרי בהגעלה, ועיין סימן תנ"ב [סעיף ה בהגה] בהגעלה בשאר משקין וחֵלב ושומן י"ל דהוה תשמישו ע"י אור. וביורה דעה [סימן] קכ"א בש"ך [ס"ק] ח' דווקא מחבת חלב טיגון בחמאה וגבינה צריך ליבון כו'".
        2. חת"ס (שו"ת יו"ד סי' קי"א), הו"ד בפת"ת (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ז') – "ע"ד מ"ש הש"כ י"ד סי' קכ"א סק"ח על שם תשו' מ"ע סי' צ"ו עיינתי שם היטב ולע"ד העליתי לדינא בראיות ברורות ושכן משמע מלשון תשו' למעיין בפנים דהענין הוא כן דכל בליעה שהיא דרך בישול אפי' לא יהי' באמצעית היתר כגון שבישל יין נסך וחלב של עכו"ם ואפי' איסורי דאוריי' כגון יין לנזיר וכדומה מ"מ כבולעו ע"י בישול כך פולטו ע"י בישול הגעלת מים חמים **דכל המשקים נקראים בישול** חוץ מחלב ושומן וכ"מ ברש"י סנהדרין ד' ע"ב חלב צלול כמים ואיכא בישול עכ"ל וכבולעו כך פולטו **אך מה שנבלע ע"י טיגון** שומן וחלב אזי תלי' אי הי' ע"י אמצעית שומן של היתר כגון חמץ שטיגונו במחבת שהשומן הוא היתר אע"פי שנבלע ע"י טיגון מ"מ פולט ע"י מים דאע"ג דליכא כבולעו ע"י בישול כך פולטו ע"י בישול מ"מ נימא כבולעו ע"י אמצעית היתר כך פולטו ע"י אמצעות היתר ולאפוקי מחבת של גוי שבולע בלא אמצעית היתר כלל כיון דאיכא תרתי לריעותא בעי ליבון דוקא ובזה יובן התשובה הנ"ל אע"פי שהש"כ לא הבין כך וממילא נפשט שאלתו דכלי חלב הניקני' מן הגוי די בהגעלה ותל"מ הכ"ד א"נ".

עי' חי' חת"ס (יו"ד סי' קכ"א על ס"ק ו') – "ודלא כמ"ע שהביא ש"ך ודלא כפרי חדש".

* + 1. מראי מקומות – דרכ"ת (ס"ק נ"ז), ***מנחת אשר (ח"ג סי' ס"ז אות א'),*** דף הכשרות (חכ"ה-ז' עמ' כ"ג).
       1. חשב האפוד (הליכות חנוך פרק ב' אות ס"ז) – "הורה הרב דכלי שמטגנים בו ע"י שמן, ונאסרה הכלי ע"י שמן טריפה ורוצים להגעילה, תלוי הדבר, דאם הכלי מכיל הרבה שמן דינו כבישול ומהני הגעלה [כשיטת רעק"א (יו"ד סימן קכ"א), ולא כפמ"ג (סימן תנ"א משבצו"ז סקט"ז) וחת"ס (יו"ד שם) דנבלע שלא ע"י אמצעי צריך ליבון], אבל אם ספק אם נשאר בו שמן צריך ליבון קל, כי יש לחשוש שזה נקרא טיגון (עיין יו"ד סימן קכ"א סעיף ד' דכלים שמשתמשים בהם לטיגון צריכים ליבון קל)".
       2. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ג' הע' ג', מנחת שלמה חולין דף ח. ד"ה שם) – "והנה בפמ"ג סי' תנ"א משב"ז סקט"ז מצדד דהא דמהני הגעלה לסיר של חלב אע"פ שבולע ע"י האש בלי שום אמצעי אינו משום דבלע ע"י משקה דהא המשקה הוא האיסור עצמו והוי כבולע האיסור בלא אמצעי (כמו בלע דם שדינו משום כך כנבלע ע"י האש ובעי ליבון), אלא היינו משום דהיתרא בלע, וכ"ה בש"ך יו"ד סי' קכ"א סק"ח ובהגהות רעק"א שם, ונמצא לפ"ז שאם בישל בשר וחלב בעין בסיר אחד שפיר צריך ליבון דוקא דבלע איסורא ע"י האש, **ותמיהני דלפ"ז אם נתן כף של בשר לתוך סיר עם חלב יצטרך ליבון** כיון שיצא טעם בשר לתוך החלב ועי"ז נעשה הכל נבלה ונבלע האיסור ע"י אש. ואמנם המקור חיים בסי' תנ"א (ביאורים סק"ג) הוכיח דלא כשו"ת הרמ"ע מפאנו (סי' צ"ו) שכתב לחלק בין כשהאמצעי המבליע הוא דבר היתר דסגי בהגעלה להיכא דהכל איסור דבעי ליבון, מהא דכתבה תורה גבי גיעולי מדין דסגי בהגעלה, אף שהרי יתכן שנשתמשו בו בעליו לבישול בב"ח או דם ויין נסך וכדומה, וע"כ דכל שנבלע ע"י לח מהני הגעלה עיי"ש, ולפ"ז מוכח דטבע של לח הוא שיוצא תמיד בהגעלה ואף בכה"ג שהלח הוא האיסור עצמו סגי בהגעלה [וכ"ה בשו"ת חתם סופר יו"ד סי' קי"א הובא בפת"ש דלהלן], אולם עיין בשערי תשובה שם סקכ"ז ובפת"ש יו"ד סי' קכ"א סק"ז ובדרכי תשובה שם סקנ"ז שהחזיקו בחילוק זה דהרמ"ע מפאנו, ולדבריהם יש להחמיר בנדון זה דכף של בשר בסיר של חלב בעין או איפכא להצריך ליבון דוקא, **ומעולם לא שמענו לנהוג בחומרא זו**, וצ"ע".
       3. שבט הלוי (ח"ב סי' מ"ג על סי' קכ"א ש"ך ס"ק ח') – "הפמ"ג באו"ח סי' תנ"א במ"ז ס"ק ט"ז מסופק בדבר (הביאו גם הגעק"א כאן) והגרעק"א פשיטא לי' לאיסור דבליעתו באיסור בלי אמצעי, והח"ס יו"ד סי' קי"א פשיטא לי' להיתר דסו"ס הוי מעשה בישול ומהני ליה הגעלה, יעש"ה ועיין הגהות ח"ס או"ח סי' תנ"א".
  1. **כלי עם ציפוי טפלון** (teflon): **שאין צריכים לתת שום משקה כלל**.
     1. מחמיר [לכ"ע], ליבון.
        1. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' כ"ח אות ל"ג, הע' ל"ט, אות ל"ד) – "אבל אם משתמש בהמחבת רק עם קצת שמן מועט מאוד, צריך ליבון. 'סיר פלא' (באק-טאפ) - אין מועיל הגעלה, וצריך ליבון".
        2. שבט הלוי (מבית לוי ח"א עמ' ל"ד הע' ב', ח"ז עמ' כ"ג אות ב', חי"ד עמ' כ' אות ב') – "כלי טפלין טעונין הכשרה ע"י ליבון כיון שתשמישם בלא שמן, וא"א ללבנם כיון שמתקלקלים ע"י הליבון. ובביצה בזמנינו שרובא דרובא של הביצים ספנא דארעא, מקילים בזה".
        3. נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק ס"ה סעי' ד') – "מחבת טפלן Teflon, שאפשר לאפות ולצלות בלי שום שמן או רוטב, צריכה ליבון גמור, לכן אין להשתמש בו כלל בפסח, וכן ריח בכלי הנקרא סיר פלא וואנדע"ר-טא"פ Wonder Pot שאופין בהם בלי שמן על האש".
        4. עי' ***מנחת אשר (הגדה של פסח עמ' ז' אות ח') – "ויש לעיין במחבת טפלון, שהרי כמעט שלא שמים בה שמן בשעת טיגון, ולכאורה ראוי להחמיר בו".***
        5. סידור פסח כהלכתו (פרק ח' הע' נ"ג).
        6. חלקת בנימין (סוף ס"ק ל') – "וכל שכן באותן מחבות שנתחדשו כעת שיש עליהן מין חומר שהמאכל נמנע מלדבק בו (ונקרא טפלון) וממילא אין צריכים לתת שום משקה כלל ודאי טעונה ליבון גמור כשאר כלי אפיה וצליה".
        7. פסקי תשובות (סוף אות ל"ה).
        8. מטבח הכשר (ארטסקרול, פרק י"ד הע' ס"א, הע' פ"ו) – "oil spray".
     2. מיקל באיסור דרבנן [או ספק איסור תורה] – הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, פרק י"ג הע' ל"ב).
        1. יש שאלה אם דבר חריף הוי דרבנן או דאורייתא, לפ"ז יכול להקל ע"י הגעלה. [ועוד, כמה פעמים הוי חריף, רק מצד חומרא].
     3. מראי מקומות – הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' ר"ג), אהלי ישרון (ח"א פרק ד' הע' ס"ו).
  2. **שיעור שהשמן בטיגון**.
     1. רוחשת (moving).
        1. גר"ז (סוף סעי' ל"ו) – "אבל מחבת שאפו בה עיסה אף על פי שמשח את המחבת בשמן או בשומן תחת העיסה כדי שלא תשרף אין זה נקרא טיגון אלא אפייה כיון שאין העיסה רוחשת בשמן או בשומן והרי נבלע בה החמץ על ידי האור בלבד וצריכה ליבון גמור כדינו וכן הדין באגנות שאופין בהן עוגות".
        2. מעדני שמואל (סי' קט"ז ס"ק כ"ב) – "דמחבת שאפו בה עיסה אעפ"י שמשח את המחבת בשמן או בשומן תחת העיסה כדי שלא תשרף מ"מ הרי זה כמו שנבלע בה החמץ ע"י האור בלבד כיון שאין העיסה רוחשת בשמן או בשומן".
        3. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, פרק ט"ז הע' ו').
        4. נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק ס"ה סעי' ג').
        5. פסקי תשובות (אות ל"ה ד"ה וכמבואר, עי' הע' קפ"ו).
     2. טופח ע"מ להטפיח.
        1. כה"ח (ס"ק ע') – "צ"ל בשמן טופח ע"מ להטפיח".
     3. מראי מקומות.
        1. פמ"ג (א"א ס"ק ט') – "עיין מ"א. אף על פי שמושחין בשומן, מעט משיחה הוא, העולת שבת [ס"ק ד] בשם תורת הבית הארוך קכ"ה [בית ד שער ד לה, א], מה שאין כן מחבת".
        2. מ"ב (ס"ק כ"ז) – "ואף על פי שאסכלא כשצולין ע"ג טשין אותה באליה או מושחין פניה בשומן **אין רטיבות מעט** זה מצילה מהיות האש שולט בה לגמרי ואינו דומה למחבת המבואר לקמן בסי"א".
  3. **קדירות שפעמים נתייבש בהם האוכל**.
     1. קדירה שמבשלים שם תבשילים שרוצים שיהיו יבשים, כגון לבישול אורז, פתיתים ודייסה וכדו'.
        1. דינו כמחבת, לכתחילה ליבון קל.
           1. הגריש"א זצ"ל (הגדה של פסח עמ' י"א, הליכות והנהגות פסח עמ' י"ח, סידור פסח כהלכתו פרק ח' הע' מ"א, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות ח') – "הרמ"א (סי' תנ"א סעיף י"א) כתב דיש מחמירין דמחבת בעי ליבון קל, וביאר המשנ"ב (שם) כיון דלפעמים מתייבש השומן והעיסה נאפית בעין על המחבת עיי"ש. ולפי זה גם **כלי המיוחד** לבישול אורז ופתיתים או דייסה וכדו' שלא נשאר רוטב בסוף הבישול, ג"כ דינו כמחבת. וכן סיר הצ'ולנט - שלפעמים נשרף האוכל, צריך לכתחילה ליבון קל, ובעת הצורך אפשר להקל בהגעלה".
           2. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק י"ב אות א', ס"ק י"ד ד"ה כיסוי קדירה) – "כלי המיועד לבישול פתיתים, אורז, דייסא, ולפעמים בסוף התבשיל הבישול לא נשאר רוטב והוא מתייבש בדפנות הכלי צ"ע אם דינו כמחבת, ויש לכתחילה לעשות לו ליבון קל".
           3. סידור פסח כהלכתו (פרק ח' סעי' י' אות ב').
        2. כמו שפוד, ליבון חמור.
           1. פסקי תשובות (הע' קפ"ו) – "ולפי"ז קדירות שמטגנים בהם קוגל מאטריות יצטרכו ליבון חמור כדי להכשירו לפסח".
     2. **סיר של קוגל**.
        1. כמו מחבת, לכתחילה ליבון קל.
           1. הגריש"א זצ"ל (סידור פסח כהלכתו פרק ח' הע' מ"ב, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות ח') – "דלכתחילה יש ללבנו, דהשמן שבו נתייבש והאוכל נדבק לדופני הקדירה, ובדיעבד כשרים בהגעלה, שעדיין נשאר לחלוחית משקה באוכל".
           2. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק י"ב אות ב', ס"ק י"ד ד"ה כיסוי קדירה) – "וכן כלי שמבשלים בו קוגל צריך ליבון קל".
           3. סידור פסח כהלכתו (פרק ח' סעי' י' אות ב') – "וכן סיר של קוגל, דינם כמחבת וצריכים לכתחילה ליבון קל".
     3. **סיר של חמין**.
        1. כמו מחבת, לכתחילה ליבון קל.
           1. הגריש"א זצ"ל (הגדה של פסח עמ' י"א, סידור פסח כהלכתו פרק ח' הע' מ"ד, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות ח') - לשונו מובא לעיל.
           2. נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק ס"ה הע' ח') – "הקדירות שמבשלין בו בשבת חמין - טשאלענט, שהרבה פעמים נשרף האוכל ולא נשאר בכלל רוטב, בעינן ליבון קל".
           3. סידור פסח כהלכתו (פרק ח' סעי' י' אות ב').
        2. מיקל, סגי בהעגלה.
           1. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק י"ב אות ג') – "וסיר שמבשלין בו חמין לשבת ולפעמים מתייבש לגמרי, סגי בהגעלה".
     4. מראי מקומות – חלקת יעקב (ח"א סי' צ"ח, או"ח סי' ר'), פסקי תשובות (אות ל"ז).
        1. פמ"ג (א"א ס"ק ט') – "והנה מיני הריפות שמבשלין בקדירה מתכות ולפעמים מצטמקין שלא נשאר שום משקה, צ"ע דהוה כע"י אור בלי מים וחמץ הם".
        2. כה"ח (ס"ק ע"ה) – "מיני הריפות שמבשלין בקדרה מתכות ולפעמים מצטמקין שלא נשאר שום משקה, צ"ע דהוה כע"י אור בלי מים. א"א אות ט'. **מיהו מנהג העולם להכשירם בהגעלה** ונ"ל הטעם משום **דלדעת הש"ע הולכין בכלי אחר רוב תשמישו** כמ"ש בסעי' שאח"ז וגם יש כמה פו' דס"ל דחמץ מיקרי היתרא בלע ואפי' נשתמש בהם ע"י האור סגי להו בהגעלה".
  4. מראי מקומות – דרכ"ת (ס"ק נ"ד, ס"ק נ"ז), מועדים וזמנים (ח"ד סי' רפ"ב), הגעלת כלים (פרק י"ג הע' רי"ג), הלכות פסח (איידר, עמ' קס"ז).
     1. יביע אומר (ח"ו יו"ד סי' י' אות ב') – "והנה בעיקר דחייתו את דברי הרמ"ע ...".

1. כלים חדשים - נירוסטה, אלומיניום[כלים חד פעמי], כסף - **חשש שמשחו איסור עליהם**.
   1. **מחמיר: צריך להכשיר**.
      1. קנין תורה בהלכה (ח"ד סי' צ"ב) – "ישתקעו הדברים מלהקל בנ"ד בלא הגעלה ח"ו".
      2. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' ל"ט אות ע"ד) – הקונה כלי מתכות חדשים שמשתמשים בהם בחמין, צריך להגעילן, משום חשש שמורחים הכלים בדבר איסור".
      3. פסקי בושם (פרק כ"ד סעי' ל"ה, בנתיבות ההלכה חמ"ו עמ' ת"ד) – "היה מורה שיש להגעיל כלים חדשים, מפני שבעת הייצור מושחים אותם בחומרי הברקה שיש בהם חשש תערובת שומנים מן החי שיש לחוש בהם לאיסורי נבילה וטריפה".
      4. הגריש"א זצ"ל (הכשרות פרק ג' הע' כ"ג, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות ל"ב) – "כלי מתכות שבשלבי היצור מושחים אותם בחומרי הברקה על מנת לנאותם, סגי בניקוי יסודי היטב על פני הכלי, ולהרתיח בתוכו מים עד שיגלשו מעבר לדופני הכלי".

הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות י') – "כלי אלומניום חדשים שצריכים הכשר מחמת השומן שממרחים עליהם, צריך הכשר גם מבחוץ וגם תחת הידיות. ואם א"א להסיר את הידיות צריך שם ליבון".

הגריש"א זצ"ל (אבני ישפה ח"ב ריש סי' נ"ח) – "גאון אחד (שליט"א) [זצ"ל] פסק שחייבים להגעיל אותם גם מבחוץ, ואעפ"י שאין לו קדירה יותר גדולה להגעיל סיר זה בתוכה, אין עצה להשתמש בלי זה".

הגריש"א זצ"ל (בנתיבות ההלכה חמ"ו עמ' שצ"ד) – "גם כיום צריך להכשיר את הכלים החדשים מכיון שמורחים עליהם שומן מן החי, אבל השומן הזה נפגם ולכן יש להקל להכשיר **גם כלי טפלון** שבדרך כלל לא מכשירים אותם, וכן אפשר להקל למלא את הכלי מים רותחים עד שפתו והמים יגלשו לצדדים".

* + 1. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"א עמ' ל"ב אות א', הע' א', ח"ז עמ' כ"ב, חי"ד עמ' י"ט אות א') – "וכמו כן יש להגעיל כלי כסף חדשים [דשמא לא נפגם האיסור]".
    2. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק א' אות א', אות ב') – "ישנם כלים רבים בזמנינו שמושחים אותם בשומן. וישנם בשומן מן החי וישנם שומן מן הצמחים וכיוצ"ב, ואף שבזמנינו לא מושחים בשומן מן החי כמו בעבר, מ"מ הכל תלוי במפעלים ובמדינות כל אחד לפי דרכו, על כן כל זמן שאין יודעים שנמשך בשומן שאין בו איסור צריך להגעיל את הכלי. כלי אלומיניום חדשים שצריך להגעילם וכנ"ל, צריכים הגעלה גם מחוץ לכלי כיון שבלעו איסור גם מבחוץ".
       1. עי' חוט שני (הבית בכשרותו הגעלת כלים סי' ג' הע' ס"ד, הע' ס"ח) – "מלבד אותם ... שמשתמשים בהם בצונן".
    3. אבני ישפה (ח"ב ריש סי' נ"ח) – "בענין השאלה בסירים חדשים שנהוג היום למרוח אותם בחלב או שומן טרף, ולכן יש צורך להגעיל אותם לפני השימוש".
    4. מועדים וזמנים (ח"ד סי' רפ"ב הע' א', אורחות הבית פרק י' סעי' ז') – "הקונה בשוק כלי נירוסטה, כלי אלומיניום, גביעים או כלי כסף, וכן כלים העשויים מטפלון, צריך להגעילם מפני חשש איסור הדבוק בהם, שרגילים למשחם בשומן מן החי כדי להבריקם, ושמא נמשחו בשומן אסור. וכבר **פירסמו זה הבד"צ** בעיר הקודש, שיש ליזהר ולהגעיל כל כלים חדשים, וכן הזהיר רבינו החזו"א זצ"ל, ויש סוברים שהשמן פגום לאכילת אדם ואינו אוסר".
    5. פסקי תשובות (אות ד') – "ובדורות האחרונים **נוהגים** שכל הכלים (חוץ מכלי אמייל) הנקנים מנכרי (ואף מיהודים אם אין ידוע ששמורים הם מחומרים שאינם כשרים) מגעילים אותם לפני שמתחילים להשתמש בהם, משום שיש חשש שמורחים עליהם בשעת יצורם שומן איסור כדי להבריקם".
    6. מעדני אשר (או"ה סי' ק"ס אות ח') - לשונו מובא לעיל.
    7. לבושי עז (סי' צ"א סוף סעי' ב').
    8. ברכת ראובן שלמה (ח"ח סי' מ"ה, סי' מ"ו, סי' מ"ז).
  1. **מיקל: אין צריך להכשיר**.
     1. אג"מ (אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' כ"ג).
     2. מנחת יצחק (ח"ד סי' קי"ב) – "בדבר רקועי פחים דקים מאלומיניום, הנקרא (נייר כסף) Tin Foil שמשתמשים בעבודם עם מין שמן הנקרא Oleic Acid היוצא מחלב (בצירי) ... **המה רק 6 חלקים ממאה מיליאן** ... ראינו שנפגם לגמרי, דאז אפילו נבילה בעינא פוגמה עיי"ש, וא"כ בודאי בנד"ד, אחרי עבור איזה ימים, נפגם לגמרי גם מה שע"פ, אף אם הי' מתחילה לשבח ... אינו ראוי למאכל אדם, אף כמות שהיא ... הרי נעשה הכל אינו ראוי לאכילת אדם ע"י התערובת ... דהרי אין כוונתו לבטל, ורק לבשל בתוכו ... תבנא לדינא דאין שום חשש ופקפוק להשתמש ברקועי פחים הנ"ל, וכמובן דכ"ז אם נעשה באופן הנ"ל".
        1. משנה הלכות (ח"ז סי' קי"ב ד"ה והנה) – "והנה הא ראיה שהביא משו"ת מנחת יצחק לכאורה שוברו בצדו כי קבלתי מכתב מירושלים **שבמדריך הכשרות** של ועד הכשרות בירושלים ערך כלים כתוב שכלי אלומיניום ונירוסטה חדשים יש להגעילם לפני השימוש מפאת מריחותם בשומן לא כשר בגמר יצירתם עכ"ל, וא"כ **לכאורה חזר בו** בעמ"ח מנח"י או שנאמר שמחלק בין נייר אלומיניום לכלי ובכל אופן א"כ אין כאן ראיה וצ"ע".
     3. ציץ אליעזר (חי"ב סי' נ"ה, חי"ח סי' מ"ה) – "נלפענ"ד דמעיקרא דדינא יש להתיר את הכלים אפילו בלי כל הגעלה שהוא".
     4. משנה הלכות (ח"ז סי' קי"ב) – "ויש עוד הרבה ראיות לפענ"ד להתיר הדבר ולפי שרוב העולם לא נזהרים בהגעלה זו ואולי באמת לא גזרו על עיקר עשיה לכן לפענ"ד יש להתיר בריוח בלי שום הגעלה כלל ומה שכתבו הני גאוני ז"ל בענין הגעלה צ"ל שלא העלו על דעתם אז על עיקר העשיה אלא רצו להורות דין הגעלה על עצם הכלי בכל אופן לפענ"ד נראה כמ"ש **ופוק חזי מאי עמא דבר**, ולכן לפענ"ד יפה הורה בזה".
     5. יביע אומר (ח"ו יו"ד סי' י') – "המורם מן האמור שכלי אלומניום חדשים המיוצרים בארץ מותר להשתמש בהם מיד, ואין כל צורך להגעילם לפני שישתמשו בהם".
     6. שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ד אות כ', עמ' רל"ז) – "אף שמושחים את הסירים בשומן אסור בעת ייצורם, אין צריך להגעילם, כיון שהוא בטל ונפגם לגמרי ... היוצא לנו מכל הנ"ל, דיש לנו כמה טעמים שלא להצריך הכשרות סירים אלו: א. החומר נפסל מאכילה. ב. כל טעם של חומר לא כשר שעלול שייספג בסיר יהיה בטל בששים באוכל שיתבשל בסיר. ובפרט שהסיר הוא כלי העשוי להשתמש בשפע שמעיקר הדין מותר אפי' בבן יומו (עי' שו"ע יו"ד סי' צט סעי' ז). ואף שלהלכה כתבו הפוסקים דגם בדרכו להשתמש בשפע להחמיר בבן יומו (עי' ט"ז שם ס"ק טו), הרי מאז ייצור הסירים ועד שיגיעו לידי הקונה ועד שיבשל בהן, בודאי לא יהיו בני יומן ...".
        1. עי' הגר"י בעלסקי זצ"ל (קלטת מספר י"ז ח"א) - שמיקל בכלי מתכת **ומחמיר** בכלי חד פעמי.
     7. אור יצחק (ח"א יו"ד סי' כ"ג) – "שאלת: אודות הכלים הבאים מחו"ל כגון סכינים ומזלגות וכיוצא בהם ואמרו לך שמושחים אותם בחלב ליפותם, וזה נעשה ע"י חום האש. תשובה: קשה לי לומר בזה דבר ברור כי לא ידוע לי המציאות בדיוק, אבל כלל גדול יהא בידך כל זמן שהדבר ספק בידך אם זה נעשה באופן האסור או לא, דהא אפשר שהחלב הוא פגום מתחילתו כשהשתמשו בו לדברים כאלה או איזה ספק אחר שיתכן בדבר, אין צורך להחמיר, דהא ודאי הבלוע בכלי מכבר אינו בן יומו ונותן טעם לפגם וספיקו מותר, ואין צורך בשום הכשר. [וכן מאותו טעם יש להתיר גם אם יש מעט ממשות המשוחה על הכלי, ועיין יו"ד סי' ק"ח סעי' ג' ובש"ך שם ס"ק י"ט]".
     8. הגר"ש פעלדער שליט"א (קלטת א' שיעור ג').
     9. הגרא"מ פישר שליט"א (רבבות אפרים ח"ו סוף סי' רי"א) – "כפי ששמעתי נ"ל דאין להחמיר בו כלל, כי שמים רק טיפה מהשמן על כל הכלי וזה עובר בין מברשות ענקיות המסתובבים במהירות עצומה ומזה נעשה הברק, וא"כ אף פעם לא יתן השמן טעם בכלי, ולא גרע מכלי שמשתמשים בו בשפע דכתב הרשב"א דאינו צריך הגעלה. וחוץ מזה שמעתי בשם חכם עובדיה שליט"א שברר שהשמן פגום הוא בשעת עשית הכלים, וא"כ אפי' הגעלה אינו צריך, רק היכי דנהוג נהוג".
     10. יבקש תורה (שו"ע סוף סי' פ"ח) – "א. בשעת עשייה 2000 מעלות שודאי היה שורף כל דבר בעין. ב. כמות קטנה שתמיד יש ס' כנגדה - משנ"ה ח"י ק"ז (טוטו"ד קפ"ה). ג. ספק שמא לא היה שומן איסור אלא רק שמן מכונות. ד. היה פגום מחמת שמן המכונות ורק חיישינן שמא נפרר הפוגם מהנפגם. ה. עכשיו זהו אב"י. ו. וכל זה בספק ידיעה לכל העולם. ז. כלי שכבר השתמשו בלי הגעלה א"צ דנגעל בשימושו, ע"פ הרשב"א ורי"ו וט"ז".
     11. ***מנחת אשר (ח"ג סי' ס"ז) – "ומשום כ"ז נלענ"ד דאין צריך להכשיר כלי נירוסטה חדשים ומותרים הם לשמוש לכתחלה לללא הכשר".***
  2. מראי מקומות – קנה בשם (פסח פרק ד' אות ד'), הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש יו"ד פרק ו' אות י"ב), אבני ישפה (ח"ב סי' נ"ח), נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק ס"ג סעי' ז').
  3. **איך להכשיר** - למחמירים.
     1. ע"י הגעלה.
        1. בית לחם יהודה (סי' קכ"א ס"ק י"ח).
        2. משמרת שלום (סי' קכ"א ס"ק י"ב).
        3. הר צבי (יו"ד סי' ק"י) – "הנה בחום כזה שבא ע"י מתיחה ושפשוף ושלא ע"י האש כלל, יש לדון שאפילו בבליעה שלא ע"י אמצעי, לא נקרא תשמישו ע"י האור, ולא קרינן בו כל דבר אשר יבוא באש תעבירו באש, ודי בהגעלה וא"צ ליבון".
        4. חזו"א (יו"ד סי' מ"ד סוף ס"ק ד', או"ח סי' קי"ט סוף ס"ק ט') – "ולפי דרכנו למדנו דכלי מתכת שמשפשפין את המתכת בחלב מהותך בשעת עשיית הכלי והמתכת חם שהיד סולדת בו, סגי לו בהגעלה וא"צ ליבון".
           1. אמנם עי' חזו"א (סוף ס' טעמא דקרא אות מ"ט, ארחות רבנו ח"ג עמ' פ"ו אות ס') – "**ובשנים האחרונות לא רצה להשתמש** גם כל השנה בכלי אלומיניום שצריכין הכשר (ועי' בחזו"א יו"ד סוף סי' מ"ד שהתיר להגעיל אבל לעצמו החמיר)".
        5. קנין תורה בהלכה (ח"ד סי' צ"ב) – "ולזה ישתקעו הדברים מלהקל בנ"ד בלא הגעלה ח"ו".
        6. שבט הלוי (מבית לוי ח"א עמ' ל"ב אות א') – "צריך להכשירם בהגעלה".
        7. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק א' אות א', אות ב') - לשונו מובא לעיל.
        8. אבני ישפה (ח"ב ריש סי' נ"ח) - לשונו מובא לעיל.
        9. מועדים וזמנים (ח"ד סי' רפ"ב הע' א', אורחות הבית פרק י' סעי' ז').
        10. פסקי תשובות (אות ד' [לשונו מובא לעיל], הע' ט"ז) – "ובדבריהם מבארים מדוע די בהגעלה וא"צ ליבון, ותורף דבריהם דאין השומן נבלע בו ע"י האש אלא ע"י שפשוף על הכלי כשהוא חם ואין זה כבולע ע"י האש, וע"ע מועדים וזמנים ח"ד סי' רפ"ב בהערה דיש עוד סברא להקל דדי בהגעלה, כיון שהשומן בשעה שמורחים אותו על הכלי פגום הוא".
        11. לבושי עז (סי' צ"א סעי' ב' תמצית אות י"ד).
        12. ברכת ראובן שלמה (ח"ח סי' מ"ה, סי' מ"ו).
        13. מעדני אשר (או"ה סי' ק"ס אות ח') - לשונו מובא לקמן.
     2. ירתיח בו מים עד לשיעור יד סולדת בו.
        1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ג' סוף ס"ק ד', עי' מנחת שלמה תנינא (ב - ג) סוף סי' נ"א) – "נראה לענין כלי מתכת דכל ימות השנה שמסופקים שמא נבלע בהם איסור, כגון בסיר חדש של 'אלומיניום' וכדו' מפני השומן שמושחים עליו בבית החרושת, דאפשר להכשירם ע"י זה שישים מעט מים בהכלי ויעמידנו ע"ג האש עד שיתחמם ודאי כל הכלי משני הצדדים בשיעור שהיד סולדת בו ודי בכך, ולא יצטרך כלל להכניס דוקא את כל הכלי במים רותחים המעלים אבעבועות".
           1. מעדני אשר (או"ה סי' ק"ס אות ח' ד"ה והנה) – "מרן הגרש"ז אויערבך זצ"ל ... ולא זכיתי להבין דבריו, דהיות שהכלי נמשח גם מבפנים בעינן לכאורה דגם האש תהיה מבפנים, והארכתי בזה לקמן סימן קס"ב. וגם מש"כ דדי בחום שהיד סולדת, לכאורה הוא רק לדי הגר"ז, אבל לדעת הפמ"ג והתפארת צבי בעינן דווקא חום שקש נשרף, והארכתי בזה לעיל בסימן קנ"ט אות ב'. ועמש"כ לעיל סימן נ"ה לגבי הגעלת הכלי מבפנים, ולמה שנתבאר שם נראה דבנד"ד לא מהני להגעיל את הכלי רק מבפנים היות שבלע בליעה גמורה מבחוץ ולא ע"י ניצוצות בעלמא, ובעי הגעלה גמורה".
     3. ע"י עירוי.
        1. ציץ אליעזר (חי"ב סי' נ"ה) – "ואפי' למי שרוצה להדר ולהחמיר על עצמו נראה דסגי בעירוי ואין צורך להטריח לחזר להגעילן ביורה רותחת על האש אשר בהרבה פעמים עולה הדבר ליחיד בקושי רב בגלל גודל הכלי וכדומה".
     4. **אם צריך לפרק את ידיות הכלי**.
        1. מחמיר.
           1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות י' [לשונו מובא לעיל], מה טובו גליון ו' עמ' י"ד אות ל"ד) – "כשמגעילים כלים חדשים אף שזה רק חומרא צריך להוריד את הידיות בשעת ההגעלה".
        2. מיקל.
           1. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"א עמ' ל"ב אות ג', ח"ז עמ' כ"ב אות ה', חי"ד עמ' כ' אות ג') – "והמהדר לרפות את הידיות קודם ההכשרה תע"ב".
           2. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק א' אות ג') – "כלים הנ"ל, אע"פ שהידיות מחוברות והוי טלעי שצריך להסירו, מ"מ מקילין בזה, **כיון שקרוב לודאי שמושחים בשמן פגום** אלא דהכרעת החזו"א היה דמ"מ יגעילו אותם".
           3. מעדני אשר (או"ה סוף סי' ק"ס) – "אמנם נראה דאפשר להקל שלא לפרק את ידיות הכלי לפני ההגעלה דאע"פ שהכלי נמשח לפני שהרכיבו את הידיות ודמי לקדמה בליעה לטלאי שצריך להסיר את הטלאי בכדי להגעילו לדעת המג"א תנ"א סקכ"ז מ"מ המשנ"ב שם סקע"ו סמך על שיטת הרשב"א דא"צ להסיר הטלאי גם בקדמה הבליעה לטלאי באינו ב"י ובנד"ד שיש עוד ספקות ודאי אפשר להקל בזה".
        3. מתכת מיקל, פלסטיק ראוי להחמיר.
           1. מגילת ספר (יו"ד נספחים סי' י"ב) – "כלי מתכת חדשים שמושחים אותם בגמר מלאכתם בשומן ובחלב מהותך ואין ידוע אם הם כשרים והכלי חם בשיעור שהיד סולדת בו ובולע מהשומן, ומורים בזה שצריך הכשר והגעלה ... ואף שלדעת מומחים השומן הזה הוא פגום ונפסל מאכילת אדם עוד לפני שנבלע בכלי, מ"מ חוששים שמא לא נפגם האיסור ובעת בליעתו בכלי היה בו טעם לשבח ולכן מצריכים הגעלה, ויש לדון לענין ידיות הכלים שהן מחוברות לכלי האם צריך להסיר אותם בשעת ההגעלה כדי שמי ההגעלה יגיעו גם לחלק הכלי שתחת הידיות. וראיתי שיש מצדדים להיתר על פי המבואר בשו"ע סי' צ"ט סעיף ז' ... אבל יש להעיר על זה, דהשו"ע שם מדבר על טלאי של מתכת שמועיל לו הגעלה לעצמו ולכן גם הבלוע בכלי יכול להפלט דרך טלאי ממתכת, אבל באופן שידיות הכלי עשויות מפלסטיק יהיה תלוי בשאלה אם לכלי פלסטיק מהני הגעלה שנתחבטו בזה פוסקי דורנו, ודעת האג"ם שכל החומרים החדשים הם בחשש של כלי חרס שאינו יוצא מידי דופיו לעולם, ולכן לכתחילה נראה דיש להסיר את הידיות קודם ההגעלה, אבל באופן שאי אפשר להסיר יש להקל, דיש בזה כמה צדדי היתר".
     5. **אם צריך להכשירם גם מבחוץ**.
        1. מחמיר – הגריש"א זצ"ל (אבני ישפה ח"ב ריש סי' נ"ח, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות י' [לשונו מובא לעיל], בנתיבות ההלכה חמ"ו עמ' שצ"ד [לשונו מובא לעיל]), חוט שני (פסח פרק י' ס"ק א' אות ב', לשונו מובא לעיל).
        2. מיקל – עי' הגרשז"א זצ"ל (עי' הליכות שלמה פסח פרק ג' הע' י"ב, עי' מנחת שלמה תנינא (ב - ג) סוף סי' נ"א).
        3. מראי מקומות – חזו"א (ארחות רבנו ח"ג עמ' פ"ו אות ס'), שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"א עמ' ל"ב אות ב', חי"ד עמ' י"ט אות ב').
  4. **טעמים להקל**.
     1. שאינם משתמשים בשומן איסור – הגר"י בעלסקי זצ"ל (קלטת מספר י"ז ח"א), הבית בכשרותו (הגעלת כלים סוף סי' ג', "והוברר שרוב הכלים אינם נמשחים משומן בהמות טמאות אלא משומן סינטטי, ואף המשתמשים בשומן אינו אלא שומן פגום, וגם בטל בששים"), ***אשר (ח"ג סוף סי' ס"ז)***.
     2. נעשה כעפרא בעלמא – משנה הלכות (ח"ז סי' קי"ב, "שלפי ידיעתי דבשעת עשיית הכלי הם נעשים בחום גדול שאפילו היה איסור גמור היה נשרף האיסור ונעשה כעפרא בעלמא וכל שהאיסור נשרף ונעשה אפר ליכא בזה איסור").
     3. פגום מאכילה [גוף האיסור, או ע"י תערובות] – ציץ אליעזר (חי"ב סי' נ"ה, "שמעיקרא דדינא אין צורך בכלל בהגעלה היות והשומן בשעת משיחתו פגום הוא כבר ואינו ראוי למאכל אדם כלל באופן שנבלע בכלי כשהוא כבר פגום"), יביע אומר (ח"ו יו"ד סי' י', "הנה הנם פגומים מאד, והדבר ברור שנפסלו מאכילת אדם, ואפשר שנפסלו גם מאכילת הכלב"), משנה הלכות (ח"ז סי' קי"ב ד"ה וגם, "כל הני שמנים וחלבים מעורבים ומוסרחים מעיקרא ואין כאן אפילו איסור כלל"), שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"א עמ' ל"ב הע' א', "ע"פ דעת מומחים שומן זה - אף אם אינו כשר - נראה שנפסל מאכילה לגמרי ומדינא יש לפטרו מחובת הגעלה"), מועדים וזמנים (ח"ד סי' רפ"ב הע' א'), שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ד אות כ' [עמ' רל"ז], קלטת מספר י"ז ח"א), הגרא"מ פישר שליט"א (רבבות אפרים ח"ו סוף סי' רי"א, לשונו מובא לעיל), ***מנחת אשר (ח"ג סי' ס"ז אות ג')***.
        1. קנין תורה בהלכה (ח"ד סי' צ"ב) – "ובשו"ת ציץ אליעזר ... הוכחה מח"א מרוסיא מלפני כמה שנים שכל חלב הבא מפאבריק הוא מוסרח ונטל"פ שכ"ז גם בזה"ז כ"ז דבר שאין לו שחר וכבר כתבתי שבעצמי ביקרתי בתעשיי' כזאת וראיתי שעושים בחלב רגיל בלא שום סרחון ובלא אפר כבורית ... מהשו"ת מנחת יצחק ח"ד (סי' קי"ב) אין שום שייכות לנ"ד ... ולזה ישתקעו הדברים מלהקל בנ"ד בלא הגעלה ח"ו".
        2. מעדני אשר (או"ה סי' ק"ס אות ח') – "והנה יש מקילים כיום שלא להגעילם כלל מפני שטוענים שהשומן שטחים עליהם הוא פגום מעיקרא, ודבר פגום שנבלע בכלי אין בו גזירה של פגום אטו אינו פגום כמו בגזירת אב"י אטו ב"י. אמנם לאחר בירור אצל מומחה נתברר לי דהשומנים שמורחים על הכלים אינם בהכרח פגומים, דהן אמת שאינם ראויים לאכילה כלל, אבל זה מחמת שמעורבים עמם זכוכית וחול, אך השומנים עצמם יתכן שטעמם טוב וממילא יתכן שהכלי יפלוט את טעם השומן ללא החול [וכעי"ז ממש כתב היד יהודה צ"ה סקל"ג גבי מים מעורבים עם אפר]. אמנם היות ששומנים רגישים לחום וכיו"ב יתכן שהם בעצמם נסרחו ונתקלקלו, אבל א"א ליתן כלל בזה שנבלע בהיותו פגום, ועל כן בעי הגעלה".
     4. לא גזרינן אינו בני יומו בזמן שלא שייך יהיה בן יומו – אג"מ (אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' כ"ג, "וגם הוי אינו בן יומו ובכלי שאי אפשר לקנות כשהוא בן יומו מהאיסור לא גזרו אטו אינו בן יומו").
        1. **לשיטות ומראי מקומות,** עי' לעיל סעי' א'.
     5. דרך להשתמש בשפע – אג"מ (אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' כ"ג, "היות שנותנים שם רק משהו של איסור שאי אפשר לבא לידי נתינת טעם").
     6. דרך להשתמש בשפע, וגם הבליעות פגום – ב"ח (סי' קכ"ב ס"ק ד'), ט"ז (סי' צ"ט ס"ק ט"ו), גור אריה יהודא (יו"ד סי' ק"ט), הו"ד בשו"ת יד יוסף (דייטש, סי' ס"ו ד"ה והשאלה), באה"ט (מהרי"ט, סי' צ"ט ס"ק ט"ז), חוו"ד (סי' צ"ט חי' ס"ק י"ח), חכ"א (כלל נ"ב סעי' י'), יד אברהם (על סעי' ז'), באה"ט (סי' קכ"ב ס"ק ג'), ערה"ש (סי' צ"ט סעי' מ"ט).
        1. עי' יו"ד סוף סי' צ"ט, **לשיטות ומראי מקומות**.
     7. דרך להשתמש בשפע, וגם הבליעות פגום, והוא רק איסור משהו – טוב טעם ודעת (קמא סי' קפ"ב), הו"ד בדרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק ג'), משנה הלכות (ח"ז סוף סי' קי"ב).
        1. עי' יו"ד סוף סי' צ"ט, **לשיטות ומראי מקומות**.
     8. דרך להשתמש בשפע, וגם הכלי אינו ב"י – ***פר"ת (סי' קכ"ב ס"ק ה'),*** גור אריה יהודא (יו"ד סי' ק"ט), הו"ד ביד יוסף (דייטש, סי' ס"ו ד"ה והשאלה), יד אברהם (על סעי' ז'), עי' גליון מהרש"א (סוף סי' צ"ט), שו"ת פרי תבואה (סי' כ"ג), הו"ד בפת"ת (סי' ס"ט ס"ק ל"ח), ערה"ש (סעי' מ"ט), עי' כה"ח (ס"ק ע"ג), אג"מ (יו"ד ח"ג סי' כ"ח, "**ומנהג מורי הוראה** להתיר בשפע היתר דוקא לאחר מעל"ע").
        1. שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ד אות כ', עמ' רל"ז) - לשונו מובא לעיל.
        2. עי' יו"ד סוף סי' צ"ט, **לשיטות ומראי מקומות**.
     9. **חשש של מעט טיח** [גבי הכלים של חד פעמי].
        1. עי' סי' ק"ג סעי' ה', לשיטות ומראי מקומות.
        2. שהיית זמן גדול, לכו"ע יש להקל – מנחת יצחק (ח"ד סי' קי"ב אות ב', "אף אם יהי' איזה טיח כל שהוא של איסור בעין עליהם, דהרי נודע פלוגתת הפוסקים, אם הבעין שעל הכלי נפגם אחרי המעל"ע, דהר"ן והרמב"ם, הביאם הב"י (יו"ד סי' ק"ג), ס"ל, דנפגם, אבל הרשב"א וכ"פ הטור שם (סי' קכ"ב) וש"פ ס"ל, דלא נפגם, ובש"ע (סי' ק"ג) הביא דיעה ראשונה בסתם לאיסור, ודעת הר"ן והרמב"ם, הביא רק בשם ויש מתירים, ונודע בכללי הש"ע, דהעיקר כדיעה הא' ... אמנם פשיטא דכ"ז בשהיית מעל"ע או יותר קצת, אבל אחרי שהיית זמן גדול, בודאי נפגם גם הבעין שע"ג הכלי, וכמ"ש הפרישה שם, על לשון הטור, דאינו נפגם בשהיית יום א', דלאו דוקא יום א' קאמר, אלא לאפוקי אם ראינו שנפגם לגמרי, דאז אפילו נבילה בעינא פוגמה עיי"ש, וא"כ בודאי בנד"ד, אחרי עבור איזה ימים, נפגם לגמרי גם מה שע"פ, אף אם הי' מתחילה לשבח").
  5. מראי מקומות – יסודי ישרון (ח"ו ריש עמ' קנ"ג), פסקי תשובות (אות ל"ד ד"ה ובענין), ישועות כהן (דיני הגעלת כלים סי' ח'), עומק הפשט (גליון ר"ט, פר' שמיני תשע"ט).
     1. שרידי אש (ח"ב סי' ל"ה) – "ומ"ש ע"ד הכלים, שהעכו"ם מושחים בשמן חזיר והביא בשם רב גאון אחד לדמותו להא דיו"ד סי' ק"ח סע' ג' גבי מרדה שנתן עליה שמנונית של איסור וכו' שכשאינה בת יומא מותר להשתמש בה משום דא"א בענין אחר - לענ"ד אין זה דומה, דהתם לא ישמע לנו העכו"ם והוי כדיעבד, משא"כ הכא אפשר לו לקנות כלים אצל ישראל, או אפשר לו להגעילם. ובודאי שצדק כת"ר דיותר יש לדמותו לתנור שטחו באלי' וכו'. ואולי י"ל שהכלים מתקנחים יפה, עי"ש בט"ז ... ולהכי בנ"ד אי רגילים בזה ודאי שאין להתיר בלא הגעלה".

1. ידות של כלים - סעיף י"ב.
   1. טעם שצריך להגעיל.
      1. **חשש א': חם מקצתו חם כולו [גבי כלי מתכת]**.
         1. ב"ח (ס"ק י"א) – "נראה דאפילו ידוע שלא נשתמש בכולו נמי צריך להגעיל משום דלענין איסורו אמרינן חם מקצתו חם כולו".
         2. ש"ך (סי' קכ"א ס"ק י"ח).
         3. מג"א (ס"ק כ"ד).
         4. חק יעקב (ס"ק מ').
         5. גר"א (על סעי' י"ב) – "כל הכלים. מדאמרי' בפ' כ"ש לקתייהו ברותחין וכמ"ש שם ע"ד א' דחם מקצתו חם כולו. רשב"א".
         6. מ"ב (ס"ק ס"ח) – "משום שכשנשתמש חמץ בגוף הכלי בחמין אמרינן דהוליך הבליעה בכולו".
      2. **חשש ב': בלע בהם איסור כשמדיחים אותם**.
         1. ב"ח (ס"ק י"א) – "כשמדיחין אותן לנקותן מהזוהמא לאחר תשמישן".
         2. הו"ד בעולת שבת (על סעי' י"ב) – "והב"ח".
         3. פר"ח (על סעי' י"ב, יו"ד סי' קכ"א ס"ק ט"ז) – "הב"ח".
         4. חק יעקב (ס"ק מ') – "וכן כתב בפרי חדש שם ס"ק ט"ז שכן עיקר".
         5. גר"ז (סעי' כ"א) – "לכתחלה צריך להגעיל גם את הידות ע"י עירוי מכלי ראשון לכל הפחות לפי שלפעמים כשמדיחין את הכלים מלכלוך חמץ שבהן בתוך מים חמין נבלע קצת מלכלוך החמץ לתוך הידות".
         6. מ"ב (ס"ק ס"ח) – "דחיישינן עוד שמא קבל היד איזה פעם חמץ ע"י כלי ראשון כשהדיחו אותו בתוכו לנקות מזוהמא".
         7. כה"ח (ס"ק קמ"ז).
      3. **חשש ג': לגבי מחבת, ניתזיו עליו ניצוצות מגוף הכלי**.
         1. עולת שבת (על סעי' י"ב) – "דחיישינן שמא השתמש והכניס לקדירה גם הבית יד, והטעם במחבת משום דניצוצות מהמאכל ניתזים על הבית יד ולפיכך סבירא ליה דסגי בעירוי לכתחלה".
         2. מאמר מרדכי (ס"ק י"ז [בכל כלים]) – "הטעם נראה ברור דחשש דאיסור הבית יד הוא משום ניצוצות הניתזין עליו".
         3. מ"ב (ס"ק ס"ח, שעה"צ ס"ק ע"ה) – "ובמחבת ע"י ניצוצות שניתז עליו מגוף הכלי. [הגר"א וחק יעקב]".
      4. **חשש ד': ידים מלוכלכות**.
         1. גר"א (על סוף סעי' י"ב).
         2. מ"ב (ס"ק ע"א) – "דהרי נוגעין בו כל השנה בידים מלוכלכות".
      5. **חשש ה': שמא נשפך עליהם רותחין חמץ**.
         1. ט"ז (ס"ק י"ז, לפי הבנת הפמ"ג שם) – "עיין ט"ז. צ"ע לי דבריו הקדושים, דביורה דעה [סימן] קכ"א סעיף ו' (טעות סופר קכ"ח) פירש הט"ז אות ז' מה שכתב הטור כאן [קצד, ב] כל ידות צריך הכשר, מטעם שמוליך בליעה בכולו ולא מפליט מכולו. וכן כתב הש"ך שם אות ח"י דלא קשיא מה שהקשה הב"ח כאן סעיף י"א [קצד, ב ד"ה וכל] דברי הטור אהדדי, דלכתחלה צריך להכשיר אף הידות, יע"ש. ואם כן למאן קשיא ליה, להר"ב הרי מתיר דיעבד, והמחבר שם מחמיר אף דיעבד דכלי מתכות מוליך בליעתו בכולו ואין מפליט מכולו בחם מקצתו. גם שם להלכה החמיר הט"ז כהמחבר כהרשב"א ז"ל [תורת הבית בית ד שער ד לח, א] דבכלי מתכות אם חם מקצתו מוליך בליעה בכולו ולהכשירו אין מפליט מכולו, ואף דיעבד יש לאסור, יע"ש. **וצריך לומר דשם הדר הט"ז ממה שכתב כאן**, וכאן סובר דהטור אף לכתחלה סובר די להכשירו במקצת, כבולעו כך פולטו, וכאן צריך לכתחלה להגעיל 'כל' ידות הכלים אף עץ **שמא נשפך עליהם רותחין חמץ**, ולכך די בעירוי כבולעו כך פולטו. ומיהו שם משמע דסובר דהר"ב מכשיר לכתחלה להגעיל מקצתו, על זה תמה דלמה היקל, אבל דיעבד מודה דדי בהכשיר מקצתו בכלי מתכות אם לא שימש בכולו, כבולעו כך פולטו".
      6. **חשש ו': אולי נכנס הבית היד בקדירה**.
         1. עולת שבת (על סעי' י"ב) - לשונו מובא לעיל.
   2. **בדיעבד מותר** - רמ"א.
      1. חשש א', י"ל שסומך על הפוסקים שג"כ פולט ע"י חם מקצתו – חק יעקב (ס"ק מ'), מ"ב (ס"ק ס"ט, "משום דאמרינן דכשם שנבלע החמץ בהיד ע"י גוף הכלי כן עתה נפלט ממנו ע"י הגעלה של גוף הכלי").
      2. חשש ב', ג', ד', י"ל שלא מחזקינן בדיעבד – ט"ז (ס"ק י"ז, לשונו מובא לעיל), מ"ב (ס"ק ס"ט, "ולאידך חששות שכתבנו לא מחזקינן בדיעבד").
      3. **סכין**.
         1. מחמיר, שמסתמא נוגע בהן גם בקתא.
            1. ט"ז (ס"ק י"ז) – "דנ"ל דבסכין יש להחמיר אפי' דיעבד כיון דמפורש בגמ' בהדיא דבעי' הגעלה כמ"ש סי' זה ס"ג והלכת' אידי ואידי ברותחין וא"כ מנין לנו להקל דיעבד ע"כ נרא' דבסכין יש להחמיר אפי' דיעבד אם חתך בסכין שלא הגעיל הקתא בתבשיל חם בפסח כיון דבודאי נגע בקתא בשעת תשמישו בסכין משא"כ שאר כלים כגון מחבת וכיוצא בו".
            2. א"ר (ס"ק כ"ו) – "וסכין אוסר הט"ז אף דיעבד, משמע מטעם כיון שמשתמש בו כל השנה מסתמא נוגע בהן גם בקתא ברמץ והוי כידוע, כנ"ל".
            3. מקור חיים (חי' ס"ק כ"ד) – "אבל קתא של סכין כשתחב בתבשיל אסור בדיעבד".
            4. מ"ב (ס"ק ס"ט) – "וכל זה בסתמא אבל בידוע שנשתמשו הידות בחמץ בחמין לא סגי בהכשר מקצתו אפילו בדיעבד וע"כ החמיר הט"ז ועוד ש"א בקתא של סכין שלא הגעילו ונגע הקתא בפסח בחמין לאסור אף בדיעבד **משום דרוב הפעמים** מגיע תשמיש החמץ גם בבית יד של סכין כגון ע"י לחם חם וכדומה".
            5. ערה"ש (סעי' כ"ב, "אמנם הכף בהכרח להגעילה כולה דכמה פעמים יורדת כולה לתוך הקדירה ואף בדיעבד מעכב וכן בסכין יש להחמיר בדיעבד כיון דבגמ' [ל':] הצריכו הכשר הקתא אין לנו להקל".
            6. כה"ח (ס"ק ק"נ).
         2. מיקל.
            1. חק יעקב (ס"ק מ') – "ואפילו בסכין ג"כ יש להתיר בדיעבד, וכמו שכתב להדיא האיסור והיתר כלל נ"ח דין כ"א בשם הטור יורה דעה [שם]. וכל זה דלא כמשמעות הט"ז [ס"ק יז] ומ"א [ס"ק כד], עיין בדבריהם ודוק".
   3. **הצד שלא הגעיל: בכלי מתכת**.
      1. מחמיר.
         1. מג"א (ס"ק כ"ד) – "אבל אם תחב אותו צד שלא נגעל אסור".
         2. חכ"א (כלל ע"ד סעי' י"א) - לשונו מובא לקמן.
      2. מיקל.
         1. חק יעקב (ס"ק מ') – "ובדיעבד אין לאסור אף אם תחב בתוך המאכל הידות, כי לא מחזקינן איסורא, וכבולעו כך פולטו, כמו שפסק הרב להדיא שם ביורה דעה [סעיף ו]".
         2. א"ר (ס"ק כ"ו) – "ואם הוא כלי מתכות ותחב הידות בתבשיל, העליתי בספרי ליו"ד ריש סימן צ"ד אם הוא קודם שהגעילו כלל אסור דאמרינן דמוליך בליעתו בכולו, אבל אחר שהגעילו אף שלא הגעיל הידות מותר, דסמכינן אפוסקים דכבולעו כך פולטו".
         3. מקור חיים (חי' ס"ק כ"ד) – "ואפילו אם תחב היד במאכל. חק יעקב [ס"ק מ] וכן עיקר".
         4. יד אפרים (על מג"א ס"ק כ"ד) – "אבל אם תחב אותו צד שלא נגעל אסור כו'. דבריו תמוהין לענ"ד, שזה שכתב ואם כף נתחב כו' הוא מדברי הגהות איסור והיתר שבסוף הספר [כלל נח דין מד], ושם מבואר שלא כדבריו, שהרי כתב שיש להגעיל לכתחלה הכף עוד פעם אחת ולהכניסו כולו ליורה אטו שאר פעמים שמגעיל, ולא הוי כחוכא ואיטלולא שהמאכל מותר והכף צריך הגעלה מידי דהוי אנתבשל בקדרה שאינו בן יומו, עכ"ל. ואם כדברי המג"א למה לי טעמא משום אטו שאר פעמים, וגם מה חשש חוכא שייך הכא, שהרי צריך להגעילו שנית ולהכניסו כולו ליורה כדי שלא יבא לתחוב הצד השני שלא נגעל ויבא לידי איסור. אלא ודאי שזה אינו, דאין חילוק בדבר, ואף בתוחב בהצד שלא נגעל כשר, כיון שאותו צד לא נתחב באיסור, וכמו שכתוב בהגהת איסור והיתר שם הטעם משום כבולעו כך פולטו".
         5. גר"א (על סוף סעי' י"ב) – "אין לאסור כו'. משמע מדברי הטי"ד שם והרב שם אפי' נשתמש באותו צד שלא נגעל. דלא כמ"א".
         6. גר"ז (סעי' כ"א) – "ואפילו אם לא הגעיל כלל את הידות ותחבן בפסח לתוך התבשיל הרי זה מותר באכילה כיון שאין דרך להשתמש חמץ בידות הכלים".
         7. מ"ב (ס"ק ס"ט, שעה"צ ס"ק ע"ו) – "אין לאסור - אפילו בכלי מתכות משום דאמרינן דכשם שנבלע החמץ בהיד ע"י גוף הכלי כן עתה נפלט ממנו ע"י הגעלה של גוף הכלי ולאידך חששות שכתבנו לא מחזקינן בדיעבד ועל כן אין נ"מ בין אם נשתמש עתה בפסח בגוף הכלי או שנשתמש בהידות כגון שתחבן בפסח לתוך התבשיל בכל גווני אין לאסור התבשיל באכילה כיון שהגעיל את גוף הכלי. [חק יעקב והגר"א ואליה רבה ומקור חיים והגר"ז, דלא כמגן אברהם]".
         8. כה"ח (ס"ק קמ"ח).
   4. רמ"א (סעי' י"ב): "**לכתחלה יכול להגעילן על ידי עירוי שמערה עליהן**".
      1. חשש א', י"ל דבליעה יוצא בחם מקצתו – מג"א (ס"ק כ"ה, "ע"י עירוי. שה"ז דומה גם כן לעירוי שהלכה הבליעה מצד זה לצד זה").
         1. דעת המ"ב נראה שלכתחילה אפשר לסמוך על הגעלה של חצי, וחם מקצתו פולט הבליעה מצד השני. עי' לקמן.
      2. חשש ב' [בלע בהם איסור כשמדיחים אותם].
         1. עוז והדר (על המ"ב הע' ס"ו) – "יל"ע לכאורה שהמ"ב לעיל (ס"ק סח) כתב שיש לחוש שהדיח את יד הכלי בכלי ראשון והיד בלעה שם מהחמץ, וא"כ מדוע מועיל עירוי לידות הכלים הרי יש כאן חשש שבלע מכלי ראשון. **ואפשר לומר ששם רק ביאר המ"ב את דעת המחבר**, אבל להלכה קיי"ל שאין לחוש לזה, ורק בידוע שנשתמש בכלי ראשון יש להגעילו בכלי ראשון".
      3. חשש ג' [לגבי מחבת, ניתזיו עליו ניצוצות מגוף הכלי], י"ל שהעירוי פולט ניצוצות – מ"ב (ס"ק ע"א, "לפלוט בזה את הבלוע שבלעו הידות ע"י ניתוז הניצוצות עליהן").
      4. חשש ד' [ידים מלוכלכות], י"ל שהידות אינו חם כולו יותר מעירוי – גר"א (סוף סעי' י"ב, "דאינו חם כולו יותר מעירוי"), הו"ד במ"ב (ס"ק ע"א, "להגעילו ע"י עירוי. דהרי נוגעין בו כל השנה בידים מלוכלכות").
         1. עוז והדר (על מ"ב ס"ק ע"א) – "נוגעין בו כל השנה בידים מלוכלכות. וידות הכלי חמים [שהרי חם מקצתו חם כולו], ובלעו ישירות מהחמץ שבידים, וכיון שבלעו הידות רק מכח שחם מקצתו [-גוף הכלי] חם כולו אין זה חום גמור, ולכן מספיק להגעיל ולהוציא בליעות אלו ע"י עירוי [ביאור הגר"א]".
         2. מראי מקומות – דרשו על המ"ב (ס"ק ע').
      5. חשש ה' – פמ"ג (מש"ז ס"ק י"ז, "שמא נשפך עליהם רותחין חמץ, ולכך די בעירוי כבולעו כך פולטו").
      6. מראי מקומות – פר"ח (סוף סעי' י"א).
         1. עולת שבת (סוף סעי' י"ב) – "וצ"ע ... ואיך יועיל עירוי".
   5. **ידות כלים שא"א להסירן**.
      1. עי' לקמן סעי' י"ג.
   6. מראי מקומות.
      1. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק י"ג) – "וכשהידיות עשויה מחומר שאי אפשר להגעילה, כגון פלסטיק, חוששים שנבלע, וצריך להניחו בין כלי חמץ".
2. כלי מתכת: חם מקצתו חם כולו.

פסחים (דף עד.) - "וניתי של מתכת. איידי **דחם מקצתו חם כולו**, וקמטוי מחמת השפוד. ורחמנא אמר צלי אש ולא צלי מחמת דבר אחר".

* 1. **כלי שנשתמש רק במקצתו, האם אפשר להכשיר רק מקצתו**.
     1. מחמיר.
        1. רשב"א (תוה"ב ב"ד ש"ד לח., הקצר לה.), הו"ד בב"י (סוף ס"ק י"א) – "כלי מתכות שנאסר מקצתו נאסר כולו ולפי שהוא מתחמם ביותר וכשחם מקצתו חם כולו ולא אמרו אלא לענין איסורו אבל לענין הכשירו לא עלה בו הכשר עד שיכשיר את כולו. אם מגעילו צריך להגעילו כולו. ואם מלבנו עד שילבין כולו".
        2. מאירי (ע"ז דף עו: ד"ה כלי) – "כלי שאין משתמשין בו אלא במקצתו כגון שפוד וכיוצא בו פי' גדולי המפרשים שאם הוא של מתכת חם מקצתו חם כלו ונעשה כלו אסור ומ"מ לענין הכשר אף בכל הכלים הסכימו שלא עלה לו הכשר עד שיכשיר את כלו הכשר הראוי למקצתו".
        3. עי' מחבר (יו"ד סי' קכ"א סעי' ו', ב"י ס"ק ו') – "שי"א שאם נשתמש בו איסור במקצתו נאסר כולו, משום דחם מקצתו חם כולו, אבל לענין הכשרו לא עלה לו הכשר עד שיכשיר כולו, בין לענין הגעלה בין לענין ליבון".
        4. ב"ח (ס"ק י"א) – "מיהו להלכה נקטינן לחומרא כהרשב"א דבכלי מתחת חם מקצתו חם כולו וצריך להכשיר גם הידות אף על פי שידוע שלא השתמשו בידות".
        5. עטרת צבי (ס"ק כ') – "ולא אמרינן כלי מתכות חם מקצתו חם כולו אלא לענין איסור ולא לענין הכשר, לכן לא סגי בהכשר חציה אחת לבד אלא צריך להפוך ולהכשיר גם החציה האחרת".
        6. מג"א (ס"ק כ"ד) – "ונ"ל דוקא שתחב בתבשיל אותו מקצת שהגעיל דאף את"ל שמתחלה פשט האיסור בכולו ... שרוצה להשתמש באותו מקצת שליבן לכן די כשמלבן קצת אבל אם רוצה להשתמש בחציו השני צריך ללבנה ג"כ".
        7. חכ"א (כלל ע"ד סעי' י"א, בינת אדם שער או"ה כלל מ"ה) – "כלי מתכות אף על פי שיש אומרים שאם נשתמש בו איסור במקצתו נאסר כולו משום דחם מקצתו חם כולו אבל לענין הכשרו לא עלה לו הכשר עד שיכשיר כולו בין לענין הגעלה ובין לענין ליבון דאף על גב דמוליך הבליעה בכולו מכל מקום אינו מפליט מכולו ולכן אם השתמש במקצת על ידי אור וליבן אותו המקצת ואחר כך תחב הצד שלא הגעיל בכלי אסור לכולי עלמא שהליבון אינו מפליט כלום אלא ששורף האיסור אבל דבר שנבלע על ידי חמין במקצת והגעיל אותו מקצת אם נשתמש באותו מקצת שהגעיל מותר בדיעבד דאמרינן אינו מפליט מכולו אבל אם השתמש באותו מקצת שלא הגעיל נחלקו האחרונים המגן אברהם בסימן תנ"א ס"ק כ"ד כתב דאסור בדיעבד והש"ך ופרי חדש מתירים ונראה לי **דבהפסד מרובה ויש עוד צדדים להקל** יש להקל אבל לא בלאו הכי".
     2. מיקל [הכשר במקצת].
        1. רא"ה (בדה"ב ש"ד ב"ד, לז:) – "בקדירה של מתכת שנשתמש בה איסור במקצתה די לו בהכשר הגעלה עד כדי אותו מקצת דהגעלה הכשר פליטה היא וכבולעו כך פולטו וכבר פלט כל מה שבלע ואעפ"י שמפעפעת הבליעה על ידי הלחות ביותר מכדי שיעור התשמיש כך עכשיו בהגעלה על ידי הלחות פולט הכל".
        2. ר"ן (פסחים דף ח. ד"ה והני, ד"ה ודאמרינן, חי' הר"ן פסחים דף ל:) – "ומיהא שמעינן שכלי של מתכת שמשתמשין במקצתו כל שמכשירין מקצתו דיו כי היכי דאמרינן פרזלייהו בנורא וכך אמרו בזבחים (דף צו ב) כלי ואפי' מקצת כלי ולא אמרו כלי ולא מקצת כלי אלא בקדשים בלבד: ודאמרינן בריש כיצד צולין דכלי של מתכת חם מקצתו חם כולו היינו לענין צלייתו של פסח שלא יהא צלי מחמת דבר אחר אבל לענין הכשר במכשיר אותו מקצת שנשתמש בו סגי".
           1. ואולי גם שלא הולך הבליעות לתוך הכלי. עיין.
        3. טור (יו"ד סי' קכ"א סעי' ו') – "ונ"ל דווקא כשנשתמש בכולו אבל אם יודע שלא נשתמש אלא במקצתו נכשר נמי מקצתו דכבולעו כך פולטו".
           1. אולי יש לפרש שלא הולך הבליעות בכל הכלי, עי' לקמן.
        4. פר"ח (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ט"ו, ס"ק ט"ז, על הדף סעי' ו') – "ובכל גוונא סגי להכשיר מקצת כלי".
        5. פנים מאירות (ח"א סי' פ"ג), הו"ד בפת"ת (סי' קכ"א ס"ק ח', סי' צ"ד ס"ק ג') – "לענין הכשר סגי למקצת כלי שנשתמ' בו דכב"כפ דלא כרשב"א".
        6. ***בית לחם יהודה (***סי' קכ"א ***ס"ק י"א) – "בשו"ת של פנים מאירות ... ופר"ח כ' ..."***.
     3. **מיקל בדיעבד**.
        1. ט"ז (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ז') – "גם לענין הלכה יש לתמוה למה חלק על הב"י שכתב שיש לפסוק כהרא"ש והרשב"א המחמירים דלא סגי בהכשר המקצת וראוי לשמוע להם בפרט באיסור דאורייתא ... אלא דבדיעבד ודאי אין לאסור אם לא ליבן רק המקצת מידי דהוה אידות הכלים דכשר בדיעבד אם לא הגעילם כמו שכתב רמ"א בהלכות פסח".
        2. א"ר (ס"ק כ"ו) – "ואם הוא כלי מתכות ותחב הידות בתבשיל, העליתי בספרי ליו"ד ריש סימן צ"ד אם הוא קודם שהגעילו כלל אסור דאמרינן דמוליך בליעתו בכולו, אבל אחר שהגעילו אף שלא הגעיל הידות מותר, דסמכינן אפוסקים דכבולעו כך פולטו".
        3. ***פמ"ג (א"א ס"ק כ"ד) – "יש להתיר בדיעבד, שלא מוליך כלל הבליעה, או כפשטות הר"ב בסימן קכ"א כבולעו כך פולטו".***
     4. **הפמ"ר** או מניעת שמחת יו"ט.
        1. גר"ז (סעי' כ"ב) – "ויש חולקין על זה ואומרים שאף על פי שכל מתכת שחם מקצתו חם כולו אף על פי כן הבלוע שבמקצתו אינו מתפשט בכולו על ידי חום זה ויש לסמוך על דבריהם במקום הפסד מרובה או במקום מניעת שמחת יו"ט".
     5. מראי מקומות – כרתי (סי' צ"ד ס"ק ג', פלתי ס"ק ג'), יד אברהם (סי' צ"ד על שו"ע סעי' א').
  2. **הגדר למחמירין** [הרשב"א וסייעתו].
     1. מיקל אם בהיתרא בלע.
        1. רשב"א (תוה"ב ב"ד ש"ד לח., משמרת הבית לז:) – "דהתם אפשר דדוקא בבשר בחלב ובתרומה דבלע היתירא ובשר בחלב טעמא משום דכל שנחלש טעם הבשר על ידי הגעלת אותו מקצת הכלי שבישל בו שוב אינו ראוי לחול עליו שם איסור בשר בחלב".
        2. הו"ד בט"ז (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ז').
        3. ש"ך (סי' קכ"א ס"ק ט"ז).
        4. ***זבחי צדק (***סי' קכ"א ***ס"ק כ"ח).***
        5. דברי מלכיאל (ח"ג סוף סי' נ"ו).
        6. על פי התורה (שמות פרק כ"ו סעי' כ"ו).
           1. לפ"ז, כמו במחבת יש מקילים בפסח בצירוף היתרא בלע, לכאורה ה"ה כאן. א"כ צ"ב מה הראיה מהרמ"א [עי' לקמן] מהל' פסח להקל בדיעבד. אולי שם רק משום שיש 'צירוף' של היתרא בלע. וצ"ע.
     2. אם עשה ליבון במקצת, **וגם** הגעלה בכל הכלי, יש להקל [במקום שלא משתמש בצד השני].
        1. רשב"א (משמרת הבית לז:) – "בשאר איסורין גמורין כנבלה וכיוצא בה אני אומר בשל במקצת כלי שצריך להגעיל כל הכלי לפי שהאור מהלך תחת אותו מקצת שמבשל בו וחם מקצתו שהאיסור בו חם כולו ועל ידי הבישול הרוטב מתבשל ומתפשט ונבלע קצתו למעלה ואפשר דמשום הכי אמרו בסכיני דפסחא מגעיל להו ולקתייהו ברותחין לפי שהסכינין מתשמשין בהם בדברים הרטובין ושיש בהם מרק להבליע דחמץ בפסח אסור הוא כשאר איסורין. ומיהו אפילו נשתמש בסכין בחמץ בחמין ואמר רב אשי דפרזילהו בנורא וקתייהו ברותחין אף לכשתמצא לומר דמקצת הסכין שבתוך הקתא בולע דחם מקצתו חם כולו אמרינן ושעל ידי הרוטב מתפשט ובולע הכל אפילו הכי אפשר דאותו בלע דפרזלא דתוך הקתא נפלט מחמת ליבון של סכין שחוץ לקתא ועם ההגעלה שמגעילו עוד דיו לו ועוד שאינו משתמש במצה במקצתו שבתוך הקתא".
        2. הו"ד בט"ז (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ז').
  3. **הגדר למקילים** [רא"ה וסייעתו]: **האם רק בהגעלה או גם בליבון**.
     1. רק הגעלה.
        1. רא"ה (בדה"ב ש"ד ב"ד, לז:) – "וכשבא להכשירו בליבון לא די לו ללבן עד כדי אותו מקצת שנשתמש בו באיסור לפי שאין הלבון מפלט בלעו אלא מכלה וכשמכלה עד כדי אותו מקצת לא די לו בכך שכשיבא להשתמש בו בהיתר יפלוט אסור על ידי אותו מקצת שלא הוכשר שהרי חם מקצתו חם כלו ולא די לו אלא בליבון כלו".
        2. ש"ך (סי' קכ"א ס"ק י"ז).
        3. ח"א (כלל קכ"ה סעי' ח', חכ"א כלל ע"ד סעי' י"א [לשונו מובא לעיל]) – "ולכולי עלמא כלי שצריך ליבון ולא הכשיר היד ונשתמש ביד, אוסר, דבליבון לא שייך לומר כבולעו כך פולטו, שאינו אלא ששורף הבליעה במקום שמלבן (פ"ח שם)".
        4. מהר"ם שיק (או"ח סי' ר"ג).
     2. אפילו ליבון.
        1. ר"ן (פסחים דף ח. ד"ה והני, ד"ה ודאמרינן).
        2. או"ז (מהר"ח או"ז סי' מ"ג) – "וכשמלבן סכין שתשמישה ע"י האור או מגעיל סכין שתשמישו ברותחין אי כל הכלי בלע צריך כולו ללבן או להגעיל. אי מקצת בלע אף על פי שנאסר במקצתו דחם מקצתו חם כולו אין צריך ללבן או להגעיל כי אם עד מקום שבלע דכבולעו כך פולטו. וכלי שנכנס כולו לאיסור אינו יכול ללבנו או להגעילו לחצאין כמו שהיה מדקדק הרב ר' ברוך ברבי יצחק זצ"ל מריגנשבורק".
        3. לבוש (סי' קכ"א סעי' ו') – "אם יודע בו שלא נשתמש האיסור אלא במקצתו, נכשר נמי כשמגעיל או מלבן אותו המקצת שנשתמש בו דכבולעו כך פולטו".
        4. ***לחם הפנים (***סי' קכ"א ***ס"ק י"ד)***.
     3. דעת הטור (סי' קכ"א סעי' ו'), ורמ"א (סי' קכ"א סעי' ו').
        1. רק הגעלה – ש"ך (סי' קכ"א ס"ק י"ז, "וזהו דעת הטור והרא"ש הוא מיירי בלבון ולכך לא נכשר כולו אלא דס"ל דמ"מ להשתמש בו שלא ע"י האור סגי בהכי ואפשר גם הרא"ה מודה לזה והא דלא כתב הטור דבלבון צריך להכשירו כולו היינו משום שסמך עצמו על מ"ש הטעם משום **דכבכ"פ** וזה לא שייך כי אם בהגעלה ולפ"ז גם הרב דכתב טעמא משום דכבכ"פ אפשר דמודה בלבון אף על פי שלא נשתמש איסור ע"י האור אלא במקצתו צריך לבון בכולו").
        2. אפילו ליבון – ט"ז (סי' קכ"א ס"ק ז', "והנה הטור ס"ל דלא כהרא"ה שמחלק בין הכשר ליבון ובין הכשר הגעלה ולא כהרשב"א שמחמיר בכל גוונא להכשיר כל הכלי דוקא אלא ס"ל בכל הכשרים בין ע"י ליבון ובין ע"י הגעלה אם הוכשר המקצת הוכשר כולו"), מהרש"ם (ח"א סי' רט"ז).
     4. דעת הפר"ח.
        1. מיקל – פר"ח (סי' קכ"א ס"ק ט"ו, ס"ק ט"ז, על הדף סעי' ו', "ולענין דינא לא שאני לן בין הגעלה לליבון ובכל גווני סגי להכשיר מקצת הכלי שנשתמש בו ודלא כש"ך").
        2. מחמיר – פר"ח (על סעי' י"ב, וכדאי' בחלקת בנימין סי' קכ"א ציונים ס"ק קמ"ו).
     5. מראי מקומות – פמ"ג (א"א ס"ק כ"ד, "ומשמע דאין חילוק בין הגעלה לליבון בזה, ועיין יו"ד קכ"א בש"ך י"ז ולבוש שם"), מהרש"ם (ח"א סי' רט"ז), חלקת בנימין (סי' קכ"א ס"ק נ"ה, בי' ד"ה אבל, "ויש לחקור בליבון קל ... צ"ע").
  4. **למקילים** [רא"ה וסייעתו].
     1. כשיש זיעה צריך להחמיר בכל הכלי.
        1. פר"ח (סי' קכ"א סוף ס"ק ט"ו) – "לא מקרי בישל במקצת אלא בשטח המחבת כגון שהיא ארוכה והניח מקצתה על האור בתבשיל המקצת האחר שמבחוץ אין צריך הכשר, אבל אם היא קצרה ובישל בשולי הכלי אעפ"י שהוא דבר מועט נאסר כל הכלי שהזיעה עולה ואוסרתו וכן כף של בשר שתחבה ביורה חולבת אף על פי שלא תחבה אלא מקצתה נאסרה כולה מפני הזיעה וצריך להכשיר כולה וכן כל כיוצא בזה".
        2. לחם הפנים (סי' קכ"א ס"ק י"ד).
        3. בית לחם יהודה (סי' קכ"א ס"ק י"א).
        4. פמ"ג (סי' צ"ד מש"ז ס"ק א' ד"ה ודע) – "דהפרי חדש קכ"א אות ט"ו ובית לחם יהודה אות י"א דאם תחב כף לקדירה במקצת צריך להכשיר כולה מפני הזיעה".
        5. ***זבחי צדק (***סי' קכ"א ***ס"ק כ"ט).***
        6. חלקת בנימין (סי' קכ"א ס"ק נ"ז).
        7. פתחי הלכה (ארטסקרול, פרק ט' הע' כ"ז)
           1. האם אפשר להכשיר ע"י זיעה, דכבולעו כך פולטו - עי' סעי' י"ד, לשיטות ומראי מקומות.
     2. חולק.
        1. פנים מאירות (ח"א סי' פ"ג) – "וראיתי בספר פרי חדש בסי' קכ"א שהכריע ... אבל אם היא קצרה ובישל בשולי הכלי אע"פ שהוא דבר מועט נאסר כל הכלי שהזיעה עולה ואוסרתו עכ"ל ודברי' אלו אינן אלא דברי נביאות".
  5. **למקילים**: **האם לכתחילה או רק בדיעבד**.
     1. רק בדיעבד.
        1. ט"ז (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ז') – "ונראה דגם הטור אינו מיקל כאן אלא בדיעבד אבל לא לכתחלה דאל"כ קשה הא הוא עצמו כתב בהלכות פסח שצריך להגעיל גם ידות הכלים אלא ודאי דהתם מיירי לכתחלה".
        2. ש"ך (סי' קכ"א ס"ק י"ח) – "והיינו בדיעבד אבל לכתחלה ג"כ צריך להכשיר כולו כמ"ש הרב בא"ח סי' תנ"א ס"י וכ"פ מהרש"ל שם והאו"ה כלל נ"ח דין מ' ובזה א"ש דל"ק מה שהקשה הב"ח בא"ח סי' תנ"א סי"א דברי הטור אהדדי ע"ש".
        3. ***בית לחם יהודה (***סי' קכ"א ***ס"ק י"ג).***
        4. ***פמ"ג (***סי' תנ"א ***א"א ס"ק כ"ד***) – ***"יש להתיר בדיעבד".***
        5. ***חלקת בנימין (***סי' קכ"א ***ס"ק נ"ח, בי' ד"ה כבולעו)***.
     2. אפילו לכתחילה.
        1. פר"ח (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ט"ז, אמנם עי' או"ח סי' תנ"א סעי' י"ב) – "דאף לכתחילה סגי בהכשר מקצת".
        2. ***לחם הפנים (***סי' קכ"א ***ס"ק ט"ז)***.
        3. עי' מ"ב (סי' תנ"א ס"ק ס"ט, ס"ק ע"א) - שמפרש הרמ"א שמיקל לכתחילה ע"י עירוי, ולא מפריע לו החסרון של חם מקצתו, רק של ניתוז הניצוצות עליהן או שידיו מלוכלך. משמע שהרמ"א שמיקל רק בדיעבד בלי עירוי משום החשש של ניתוז ניצוצות עליהן או שידיו מלוכלך. אבל פסק לכתחילה שחם מקצתו, דכשם שנבלע החמץ בהיד ע"י גוף הכלי כן עתה נפלט ממנו ע"י הגעלה של גוף הכלי. וכן שפיר הרמ"א ביו"ד, שהוא מכשיר לכתחילה. וכן הפר"ח כאן ושם [לשונו מובא לקמן].
     3. **דעת הרמ"א**.
        1. רמ"א (יו"ד סי' קכ"א סעי' ו') – "ודוקא אם נשתמש בכולו, אבל אם ידוע שלא נשתמש רק בקצתו, כבולעו כך פולטו".
        2. רמ"א (סעי' י"ב) – "מיהו אם לא הגעילו הידות, אין לאסור בדיעבד; ואפילו לכתחלה יכול להגעילן כה על ידי עירוי שמערה עליהן".
           1. רק בדיעבד.

ש"ך (סי' קכ"א ס"ק י"ח) – "והיינו בדיעבד אבל לכתחלה ג"כ צריך להכשיר כולו כמ"ש הרב בא"ח סי' תנ"א ס"י וכ"פ מהרש"ל שם והאו"ה כלל נ"ח דין מ' ובזה א"ש דל"ק מה שהקשה הב"ח בא"ח סי' תנ"א סי"א דברי הטור אהדדי ע"ש".

* + - * 1. [נראה] לכתחילה.

פר"ח (סי' תנ"א על סעי' י"ב, יו"ד סי' קכ"א ס"ק ט"ז) – "ואע"ג דבא"ח סי' תנ"א פסקו הטור והמחבר דכל הכלים צריך להגעיל ידותיהם כמותם אע"פ שמסתמא לא נשתמשו בידות לא הוי טעמא כמ"ש הש"ך דהתם לכתחילה והכא דוקא דיעבד דמפשט הלשון משמע דאף לכתחילה סגי בהכשר מקצת וכן נראה מהטעם שנתן דכבכ"פ אלא דברי הב"ח נראין עיקר שכתב דא"א דלא בלעי גם הידו' טעם החמץ בכל השנה ע"י כלי ראשון כשמדיחים אותם לנקותם מהזוהמא לאחר ***תשמישם ע"כ הא לאו הכי סגי בהכשר מקצת"***.

גר"א (סי' תנ"א על סעי' י"ב) – "וש"ע והרב אזלי לשיטתייהו שב"י פ' בי"ד סי' קכ"א כהרשב"א שאף שלא נשתמש רק במקצתו צריך הכשר בכולו וכ"פ בש"ע שם ס"ו אבל בהג"ה פ' שם כדעת הטור שחולק עליו משום כבכ"פ".

מ"ב (ס"ק ס"ט, ס"ק ע"א, [עי' ההסבר לעיל]) – "אין לאסור. אפילו בכלי מתכות משום דאמרינן דכשם שנבלע החמץ בהיד ע"י גוף הכלי כן עתה נפלט ממנו ע"י הגעלה של גוף הכלי ... להגעילו ע"י עירוי. דהרי נוגעין בו כל השנה בידים מלוכלכות וגם לפלוט בזה את הבלוע שבלעו הידות ע"י ניתוז הניצוצות עליהן וכנ"ל".

* + - * 1. מראי מקומות – חי' חת"ס (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ח').
  1. **כמה לפלוט מכלי איסור, בתוך היתר**.
     1. עי' יו"ד סי' צ"ד סעי' א', **לשיטות ומראי מקומות**.
  2. **קשה: ביו"ד ריש סי' צ"ד [וסי' צ"ח סעי' ד'] פסקינן שפולט בכלי מתכת רק מה שבתוך הכלי ולא כל הכלי**.
     1. י"ל, אה"נ גם כאן מיקל.
        1. לרווחא למילתא כתב כאן – פר"ח (סי' קכ"א ס"ק ט"ו ד"ה איברא, "וההג"ה שהתיר מטעם כבכ"פ לרווחא דמילתא נקטיה ... וכל שכן לפסק המחבר לעיל בסי' צ"ד"), גר"א (סי' קכ"א ס"ק ט"ז, ס"ק י"ז, "וע"ל שם ושם שפ' דלא אמרינן חם מקצתו כו' ולא כ' כאן כבכ"פ אלא לרווחא דמילתא אף לי"א").
        2. א"נ, הש"ך (ס"ק י"ז) – "ואפשר דגם הטור והרב בהג"ה שכתבו משום דכבכ"פ אין ר"ל שמוליך בליעתו אלא ר"ל שלא בלע רק במקצת כך בשעת פליטה אין בו איסור רק במקצת וק"ל".
        3. א"נ, רע"א (יו"ד סי' קכ"א על הש"ך ס"ק י"ז) – "אלא ר"ל שלא בלע רק במקצת. לענ"ד א"צ לדחוק בזה דבפשוטו י"ל דנקט הטעם דכבולעו כך פולטו לאורויי דבשלו בקדירה במקצת הכלי דהוי כולו חם דנתפשט בכולו דמ"מ ל"צ הגעלה בכולו רק במקצתו שבשלו דכבולעו כך פולטו".
     2. י"ל, יש לחלק בין לפלוט לבולע – מג"א (ס"ק כ"ד, לשונו מובא לקמן), הו"ד בבית הלל (הגה לבן המחבר, יו"ד סי' צ"ד ס"ק י"ב), הו"ד בבאה"ט (מהרי"ט, יו"ד סי' צ"ד ס"ק ד'), גר"א (על סעי' י"ב, "אבל בהג"ה פ' שם כדעת הטור שחולק עליו משום כבכ"פ ואף שפ' שם סי' צ"ד ס"א וסי' צ"ח ס"ד בהג"ה דלא אמרי' חם מקצתו חם כולו מ"מ צריך לטעם דכבכ"פ משום דלא פסק כן אלא לענין זה שאינו פולט מאותו צד אבל לבלוע פ' בסי' צ"ב ס"ה שבולע וכדעת התוס' בזבחים שם שאם חם כולו שבולע בכולו").
        1. מראי מקומות – פת"ת (יו"ד סי' צ"ד ס"ק ג').
     3. י"ל, מחמיר בהפסד מועט ומיקל בהפסד מרובה – ***זבחי צדק (***סי' קכ"א ***ס"ק כ"ז, "דמרן ז"ל חושש לסברא שניה דס"ל חם מקצתו חם כולו, ודוקא בשעת הדחק או הפסד מרובה פוסק כסברא ראשונה").***
     4. מראי מקומות – חלקת בנימין (סי' קכ"א ס"ק נ"ב).
  3. **מוליך בליעתו: כלי שבלע איסור במקום אחד, אם מהני הגעלה באותו מקום לחוד, או שהאיסור מתפשט בכל הכלי**.
     1. מחמיר: מוליך בליעה בכולו.
        1. רשב"א (תוה"ב ב"ד ש"ד לח., הקצר לה.) - לשונו מובא לעיל.
        2. רא"ה (בדה"ב ש"ד ב"ד סוף לז:).
        3. רדב"ז (סי' ב' אלפים ש"ח) – "שאלת ממני על הא דאמרינן כלי מתכות חם מקצתו חם כולו אי אמרינן נמי בלע מקצתו בלע כולו: תשובה זו מחלוקת בין הראשונים והסמ"ג והרא"ש מקילין וכן שערי דורא אבל נהגו העם כדברי המחמירין".
        4. ב"ח (ס"ק י"א, סי' קכ"א ס"ק י"ג) – "נקטינן כמו שכתב הרשב"א שהביא רבינו וכך היא דעת רוב הפוסקים".
        5. ט"ז (סי' קכ"א ס"ק ז') – "וראוי לשמוע להם בפרט באיסור דאורייתא".
        6. מג"א (ס"ק כ"ד) – "ונ"ל דוקא שתחב בתבשיל אותו מקצת שהגעיל דאף את"ל שמתחלה פשט האיסור בכולו כמ"ש ביו"ד סי' צ"ב מ"מ לא אמרינן שמפליט מאותו צד שלא נתחב וכמ"ש סימן צ"ד אבל אם תחב אותו צד שלא נגעל אסור וכ"מ בי"ד סי' צ"ב ס"ה גבי טיפת חלב שנפלה על הקדיר' ומ"ש בד"מ דאינו מוליך בליעתו היינו שאינו מפליט ממנו כנ"ל ועבי"ד שם".
        7. הו"ד בבית הלל (הגה לבן המחבר, יו"ד סי' צ"ד ס"ק י"ב).
        8. א"ר (ס"ק כ"ו) – "ואם הוא כלי מתכות ותחב הידות בתבשיל, העליתי בספרי ליו"ד ריש סימן צ"ד אם הוא קודם שהגעילו כלל אסור דאמרינן דמוליך בליעתו בכולו, אבל אחר שהגעילו אף שלא הגעיל הידות מותר, דסמכינן אפוסקים דכבולעו כך פולטו".
        9. באה"ט (מהרי"ט, סי' צ"ד ס"ק ד').
        10. מ"ב (ס"ק ס"ח, ס"ק ס"ט, שעה"צ ס"ק ע"ז) – "שכשנשתמש חמץ בגוף הכלי בחמין אמרינן דהוליך הבליעה בכולו ... אבל אם לא הגעיל את גוף הכלי נאסר התבשיל ע"י תחיבת הידות בלבד [הט"ז ביורה דעה סימן קכ"א והאליה רבה, וכן מוכח מהגר"א, ודלא כש"ך שם]".
        11. בדה"ש (סי' צ"ד סעי' א' בי' ד"ה שנתחב) – "ולדינא נראה שיש להחמיר".
     2. מיקל: אין מוליך בליעה בכולו, שנאסר רק במקום שנפל האיסור.
        1. תרה"ד (סי' קל"ב, ח"ב סי' קנ"א) – "אין להחמיר דבסמ"ג כתב במצות בשר בחלב, אע"ג דאמרינן בכלי מתכת חם מקצתו חם כולו, לא אמרינן דהוליך בליעותא בכולו, וכן כתב בשערי דורא. וקבלתי דהכי נוהגין בבשר וחלב לקולא או לשאר אסורים, ודלא כגאונים המחמירים".
        2. מהר"ם מ"ץ (הו"ד ביש"ש ש"ך ושאר פוסקים).
           1. כמה ספרים [כגון השו"ע מהדורת פרידמן] כ' "מהר"ם מעיל צדק", אבל היד יהודה (סי' צ"ב סוף ס"ק ל"ו) והבדה"ש (סי' צ"ב ציונים ס"ק רט"ו) כ' "מהר"ם [הר' מנחם] מעגל צדק".
        3. יש"ש (חולין פרק ז' סי' מ"א, סי' מ"ב) – "וכתב ר' מנחם מ"ע בתשובה, איסור שנפל על הקדירה במקום אחד, דא"צ הגעלה בכולו, כי כן אמר הר"א ממי"ץ, והא דאמר חם מקצתו חם כולו, היינו דוקא לענין זה, שאם הכלי נעשה חם בראש אחד, ונפל האיסור בראש השני, לענין זה מהני חם מקצתו חם כולו, שגורם חמימתו לאיסור ליבלע בראש השני, אבל לא מהני שאם נפל האיסור מצד אחד שיהיה מתפשט בצד השני ע"י חמימתו, ע"כ תשו' מהר"ם מ"צ, ובעל הוראה היה מן הגדולים האחרונים, וכן נ"ל עיקר, ולא כדברי הרשב"א דס"ל שנאסר כולו, חדא דהא אין איסור בלוע אוסר היתר בלוע, בפרט בכלי מתכות, שחוזר להכשירו, א"כ לא נאסר אלא מקום נפילתו, מ"מ לכתחלה אסור להשתמש בו אפילו מצד השני עד שיגעלנו".
        4. ש"ך (סי' קכ"א ס"ק י"ז, סי' צ"ד ס"ק ג') – "דאע"ג דחם מקצתו חם כולו מ"מ אינו מוליך בליעתו בכולו כ"כ הפוסקים".
        5. כרתי (סי' צ"ד ס"ק ד', פלתי ס"ק ג').
        6. מנחת יעקב (סולת למנחה כלל פ"ה דין א', עי' חק יעקב סי' תנ"א ס"ק מ') – "ודלא כמ"ש הבית הלל".
        7. פנים מאירות (ח"א סי' פ"ג) – "דהיכא דאין כל הכלי חם שהיד סולדת בו פשוט וברור דלא אמרינן חם מקצתו חם כולו, ואם תחב הקתא של סכין או כף קודם הכשר אין צריך ששים לבטלו".
        8. מור וקציעה (סוף סי' תנ"א) – "אין הבליעה הולכת בכולם".
        9. ***בית לחם יהודה (***סי' קכ"א ***ס"ק י"א).***
        10. פמ"ג (יו"ד סי' צ"ד מש"ז ס"ק א') – "ובכלי מתכות נמי קיי"ל דחם מקצתו אין חם כולו להפליט ולהבליע כמו שיתבאר בש"ך אות ג'".

פמ"ג (או"ח סי' רע"ט מש"ז ס"ק ג', ס' הנהגות השואל עם הנשאל או"ה סדר ג' אות כ"ב, עי' סדר ב' אות י"ד) – "נר קרויז"ל שמשימין בו חלב חתיכות ודולק שם עם פתילה, אף מתכות אין אומרים בו דבלע כולו מאיסור כי אם בפיו במקום שהוא חם בולע, ויוכל לשער מקצת הכלי שם והשאר אין בולע דצונן הוא ... וא"כ אם נפל אותו כלי להיתר ואין צריך לשער נגד כולו כי האי גונא באין נותנין בו חלב רותח כי אם חתיכות כו', ואף במתכות לא אמרינן חם מקצתו חם כולו. ואין צריך לשער כי אם נגד פיו מקצת הכלי באומד יפה ששם חם מחמת פתילה שדולקת שם".

* + - 1. חוו"ד (סי' צ"ב בי' ס"ק כ"א, ס"ק כ"ו, מקור חיים סי' תנ"א בי' ס"ק ו').
      2. יד יהודה (סי' צ"ב הארוך ס"ק ל"ו ד"ה ולענין, סי' צ"ד הקצר ס"ק ט').
      3. עי' פתחי הלכה (ארטסקרול, פרק י' הע' מ"ב).
      4. הגר"י ברקוביץ שליט"א (זרע שמואל בב"ח הע' רכ"ט, הע' ר"ל) – "שהלכה כהש"ך כפי הבנת הפמ"ג".
    1. הפמ"ר.
       1. ח"א (בינת אדם שער או"ה כלל מ"ד, כלל מ"ה, עי' כלל קכ"ה סעי' ח') – "אם תחב צד שני מן הכף צריך ששים נגד מה שתחב דמתחלה בלע בכולו ואין להתיר אלא בהפסד מרובה".

חכ"א (כלל נ"ז סעי' י"א, כלל ע"ד סעי' י"א, כלל מ"ו סעי' ו') – "ואם תחב צד השני מן הכף צריך גם כן ששים נגד מה שתחב דאף על גב דאינו מפליט מכולו מכל מקום מוליך בליעתו בכולו".

* + - 1. זבחי צדק (סי' צ"ד ס"ק י"ד) – "ובשעת הדחק או הפ"מ יש לסמוך על סברא א' לתתיר".
      2. כה"ח (סי' צ"ד ס"ק י"ז) – "זב"צ".
    1. **דעת הטור והרמ"א**.
       1. יש לפרש דסברי שלא הולך הבליעות בכל הכלי. וכן נראה ממש"כ בדר"מ (ס"ק ט"ז) שמלקט ביחד התרה"ד הר"ן והטור. אמנם לשון הטור הוא דכבולעו כך פולטו. י"ל כמש"כ הש"ך (ס"ק י"ז) "ואפשר דגם הטור והרב בהג"ה שכתבו משום דכבכ"פ אין ר"ל שמוליך בליעתו אלא ר"ל שלא בלע רק במקצת כך בשעת פליטה אין בו איסור רק במקצת וק"ל". וצ"ע.
    2. **דעת הלבוש**.
       1. מיקל: אין מוליך בליעה בכולו [שנאסר רק במקום נפילתו].
          1. לבוש (יו"ד סי' צ"ד סעי' א') – "לא אמרינן דמוליך בליעתו או פליטתו בכולו".
       2. מחמיר: מוליך בליעה בכולו.
          1. לבוש (יו"ד סי' קכ"א סעי' ו') – "כל כלי מתכות שחם מקצתו חם כולו, לפיכך אם לא נשתמש בו איסור אלא במקצתו נאסר כולו שהולך בליעתו בכולו. מיהו דוקא לענין איסור אמרינן הכי, אבל לענין הכשר לא אמרינן הכי, אלא אם הכשירו מקצתו לא הוכשר כולו, עד שיכשיר כולו בין לענין הגעלה בין לענין ליבון. ומיהו יש אומרים דלא אמרינן הכי שצריך להכשירו כולו ולא סגי במקצתו, אלא כשנשתמש האיסור בכולו, אבל אם יודע בו שלא נשתמש האיסור אלא במקצתו, נכשר נמי כשמגעיל או מלבן אותו המקצת שנשתמש בו דכבולעו כך פולטו".
       3. פמ"ג (יו"ד סי' צ"ד מש"ז ס"ק א') – "הלבוש כאן סעיף א' בהדיא שאין מוליך בליעה ופליטה בכולו ואמנם בסי' קכ"א ס"ו כתב שאין מוליך פליטה בכולו הא מוליך בליעה בכולו וזה כמגן אברהם באו"ח ויש לכאורה **סתירה בדבריו** מכאן לשם".
    3. **דעת הגר"א**.
       1. מחמיר: מוליך בליעה בכולו.
          1. גר"א (על סעי' י"ב, כדאי' בשעה"צ ס"ק ע"ז [לשונו מובא לעיל]) – "בהג"ה פ' שם כדעת הטור שחולק עליו משום כבכ"פ ואף שפ' שם סי' צ"ד ס"א וסי' צ"ח ס"ד בהג"ה דלא אמרי' חם מקצתו חם כולו מ"מ צריך לטעם דכבכ"פ משום דלא פסק כן אלא לענין זה שאינו פולט מאותו צד אבל לבלוע פ' בסי' צ"ב ס"ה שבולע וכדעת התוס' בזבחים שם שאם חם כולו שבולע בכולו ואין חילוק בין כלי מתכות אלא שבכלי מתכות חם כולו אף שאינו אצל האור מקצתו האחר ודלא כש"ך שם סי' קכ"א ס"ק י"ז והכי קי"ל לעיל סי' צ"ד כו'".
       2. מיקל: אין מוליך בליעה בכולו [שנאסר רק במקום נפילתו].
          1. גר"א (יו"ד סי' צ"ד ס"ק ו') – "דאע"ג דחם כולו אינו מוליך בליעתו בכולו. כ"כ הפוסקים".
          2. גר"א (יו"ד סי' קכ"א ס"ק י"ז) – "אבל כו' ודוקא כו'. כמ"ש בזבחים צ"ו ב' אמר אביי ל"צ כו' ומשמע דוקא שבישל במקצתו כמ"ש שם אלא מקום בישול וכ"ד הר"ן וטור ושלא כדברי ב"י בשם הרשב"א ובש"ע אין שום הכרע ועבא"ח שם סי"ב. וע"ל שם ושם שפ' דלא אמרינן חם מקצתו כו' ולא כ' כאן כבכ"פ אלא לרווחא דמילתא אף לי"א".
    4. **דעת הפר"ח**.
       1. מיקל: אין מוליך בליעה בכולו [שנאסר רק במקום נפילתו].
          1. פר"ח (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ט"ו, על הדף סעי' ו', סי' צ"ד ס"ק ג') – "אינו מתפשט הבליעה בכולו".
       2. חושש שמוליך בליעה בכולו.
          1. פר"ח (על סעי' י"ב) – "לענין בדיעבד יש לסמוך אסברת הטור דמסתבר טעמיה דכבולעו כך פולטו".
    5. **דעת הערה"ש**.
       1. מיקל: אין מוליך בליעה בכולו [שנאסר רק במקום נפילתו].
          1. ערה"ש (עי' סעי' כ"ב, יו"ד סי' צ"ד סעי' ו') – "אינו מוליך בליעתו בכולו וכ"ש שאינה מפלטת מכולה ... ויש מי שאומר דגם לענין בליעה חם כולו ולא לענין פליטה כמו בדין זה שא"צ לשער נגד כולו משום דאינו מפליט מכולו אבל בולע בכולו [מג"א סי' תנ"א סקכ"ד] ונ"מ אם תחב אח"כ הצד השני בתבשיל נאסר התבשיל אם אין ס' נגד מקום התחיבה אבל דעת רוב גדולי אחרונים אינו כן [כמ"ש הש"ך בסי' קכ"א סקי"ז]".
       2. חושש שמוליך בליעה בכולו.
          1. ערה"ש (יו"ד סי' קכ"א סעי' כ"ד) – "ולכתחלה יש להחמיר כדעת האוסרים ובדיעבד יש לסמוך על דעת המתירים ובפרט במקום הפסד קצת כיון שזהו דעת הטור ורבינו הרמ"א".
  1. **נתחמם מן האש עצמו**.
     1. מחמיר [לכו"ע, גם למהר"ם מ"ץ וסייעתו].
        1. ריטב"א (ע"ז דף עו:) – "שלא אמרו בכלי מתכות חם מקצתו חם כולו אלא כשתשמישו על ידי האור".
        2. או"ה (כלל ל"ז דין ב') – "ע"י האור עצמו ...".
        3. ש"ך (יו"ד סי' קכ"א ס"ק י"ז) – "י"ל דהיינו דוקא בחם שע"י בישול לא אמרינן דמוליך בליעתו בכולו אבל בחם שע"י האור ממש אפשר דכ"ע מודו לדעת הרא"ש והרא"ה דלעיל דהאיסור מתפשט בכולו".
        4. ***בית לחם יהודה (***יו"ד סי' קכ"א ***ס"ק י"א).***
        5. פמ"ג (א"א ס"ק כ"ד, יו"ד סי' צ"ד מש"ז סוף ס"ק א') – "דווקא שנתחמם המתכות על ידי בישול הא על ידי אור ממש מוליך ומפליט בליעתו בכולו כן כתב איסור והיתר הארוך כלל ל"ז דין ב' הביאו הש"ך בקכ"א אות י"ז".
        6. גר"א (יו"ד סי' צ"ד ס"ק ו') – "ואו"ה כתב דאף אם אומר דמוליך בליעתו בכולו היינו ע"י האור דומיא דפסח".
        7. פת"ת (יו"ד סי' צ"ד ס"ק ג') – "הש"ך ...".
        8. אמרי ברוך (סי' צ"ד על החוו"ד בי' ס"ק כ"א).
        9. בדה"ש (סי' צ"ד ס"ק ט"ז) – "כי בחום שמן האש עצמו אמרינן שפיר במתכת דחם מקצתו חם כולו להפליט מכל הכלי".
        10. חלקת בנימין (סי' קכ"א ס"ק נ"ג).
        11. הל' בב"ח (הופשטטר, פרק ז' סעי' ל"א).
     2. מיקל.
        1. יד יהודה (סי' צ"ב הארוך ס"ק ל"ו ד"ה ולענין) – "ואם נתחמם התחתון באש עצמו הש"ך בסי' קכ"א שם דאפשר דכ"ע מודים בזה ... ובאמת אין זה משמעות הפוסקים כלל ... על כן נראה **דאם לא נתחמם כלל העליון** אין לחוש כלל".
           1. עי' מנחת שי הו"ד בדר"ת (לקמן) שכ' שאם לא נתחמם כלל לכו"ע לא אמרינן חם מקצתו חם כולו.
        2. יבין דעת (סי' צ"ד ס"ק א') – "לא נראה כן".
     3. **אם נתחמם מן האש, ושוב נתחב אותו מקצת שנתחמם בתוך הרוטב** - למחמירים לעיל.
        1. מחמיר.
           1. בדה"ש (סי' צ"ד ס"ק ט"ז. עי' בי' שם ד"ה עיקר, "וצ"ע").
        2. מיקל.
           1. בית מאיר (יו"ד סי' צ"ד על הש"ך ס"ק כ"ח) – "ואם חתכו בו בשר שנצלה על האש משמע סי' קכ"א סס"ק י"ז בש"ך דצריך לשער בכולו. אך עיין שם פר"ח דלא סבר כותי' אף בזה. וגם דברי מהר"מ מ"ץ שעיקר יסודו שם עליו לא משמע כדבריו שהרי עיקרן של דברים שנאמר חם מקצתו וכו' לא נאמר אלא ע"י אש בפסחים שם וע"ז כתב אבל לא מהני שאם נפל וכו' ע"ש".
        3. מראי מקומות – הל' בב"ח (הופשטטר, פרק ז' הע' ק').
     4. מראי מקומות – פמ"ג השלם (סי' צ"ד ליקוטי מגדים מש"ז ס"ק מ"ו).
        1. דר"ת (סי' צ"ד ס"ק כ"ה) – "והנה ראיתי במנחת שי שנדפס מחדש על הנהגות הנשאל שם שהביא דבריו וכ' לתרץ בפשיטות דהש"ך שאמר שבמתכות אמרינן כשנתחמם בצד א' נתחמם גם צד הב' היינו אם רואין שהוא חם במקצת רק שאין היס"ב **אבל אם הוא קר לגמרי לכ"ע גם במתכות שנתחמם במקצת ע"י אור לא אמרינן חם מקצתו חם כולו** עיין שם אבל הנה לא הביא שום ראי' לדבריו ולא ידעתי מנ"ל לחלק בזה".
           1. מראי מקומות – יד יהודה (סי' צ"ב הארוך ס"ק ל"ו ד"ה ולענין, לשונו מובא לעיל), ***ויזרע יצחק (סי' צ"ד סעי' א' אות ה', לשונו מובא לקמן)***.
  2. **אם נתחמם חלק הכף שחוץ הקדירה**.
     1. מחמיר [לכ"ע, גם למהר"ם מ"ץ וסייעתו].
        1. כרתי (סי' צ"ד ס"ק ד', פלתי ס"ק ג', מטה יהונתן שם על סעי' א') – "אם הוא בלא"ה חם, בולע ופולט בכל הכלי. אבל אם אינו חם רק קר, והוא מחמת תחיבה לתוך הקדירה חם, כי חם מקצתו חם כולו, תרתי לא אמרינן, להחם כולו ולהפליט ולהבליע מכולו לא אמרינן".
        2. פנים מאירות (ח"א סי' פ"ג) – "ואם כל הכלי הוא חם אמרינן שפיר דמפעפע בכל הכלי כמו גבי חתיכ' חמה ואם תחב צד השני לתבשיל קודם הכשר צריך ששים לבטלו אלא לענין הכשר סגי למקצת כלי שנשתמ' בו דכב"כפ דלא כרשב"א".
        3. הו"ד בפת"ת (יו"ד סי' צ"ד ס"ק ג').
        4. ***בית לחם יהודה (***יו"ד סי' קכ"א ***ס"ק י"א).***
        5. פמ"ג (יו"ד סי' צ"ד מש"ז ס"ק א', שפ"ד ס"ק ג', עי' או"ח סי' תנ"ב מש"ז ס"ק י') – "דיש חילוק בין הכף צונן ותוחב לקדירה רותחת דאין כח לרוטב להפליט מלמעלה לתבשיל כיון דצונן הוה אבל אם הכף כולו רותח שהסירו מכלי ראשון ויד סולדת בו אין הכי נמי אם תחבו לקדירה חולבת צריך ס' נגד כל הכף דפולט כולו".
        6. חוו"ד (סי' צ"ד בי' ס"ק א', סי' צ"ב בי' ס"ק ט"ז, סי' ס"ט בי' ס"ק כ"ב, מקור חיים סי' תנ"א בי' ס"ק ו').
        7. רע"א (על מג"א ס"ק כ"ד, יו"ד סי' קכ"א על הש"ך ס"ק י"ז).
        8. זבחי צדק (סי' צ"ד ס"ק י"א, ס"ק ט"ו) – "מש"ז שם חו"ד בי' סק"א".
        9. כה"ח (סי' צ"ד ס"ק י"ג, ס"ק י"ח).
        10. הר צבי (יו"ד סוף סי' פ"ט).
        11. בדה"ש (סי' צ"ד ס"ק ט', ס"ק י"ד, בי' שם ד"ה שנתחב).
        12. חלקת בנימין (סי' קכ"א סוף ס"ק נ"ב).
            1. שלפי המחבר צריך להכשיר כולו, ולהרמ"א אם נתחמם כולו מהני דבולעו כך פולטו. וכדאי' בפנים מאירות, רע"א, וחלקת בנימין.
     2. מיקל.
        1. דגול מרבבה (יו"ד סי' ס"ט על הש"ך ס"ק ס"ד) – "ולומר שיש חילוק דשאני התם שהכף צונן מצד עצמו רק שאנו אומרים ע"י שחם מקצתו חם כולו בזה אינו מוליך בליעתו בכולו אבל אם הוא חם מצד עצמו כולו מוליך בליעתו בכולו זה דוחק ולא מצינו חילוק זה בשום מקום".
        2. יבין דעת (סי' צ"ד ס"ק א').
        3. נפש חיה (יו"ד סי' י"ד) – "ומדברי כל הפוסקים נראה דאף אם הכף למעלה ג"כ חם מ"מ אינו צריך ס' רק נגד מה שנתחב".
     3. מראי מקומות – פמ"ג השלם (סי' צ"ד מש"ז ליקוטי מגדים ס"ק ל"א).
  3. **סיכום**.
     1. האם מתפשט בליעה בכל הכלי: יש מקילים, יש"ש ש"ך חוו"ד יד יהודה ועוד. יש מחמירים, ט"ז מג"א חכ"א מ"ב ועוד.
        1. למקילים: הם מסכמים להחמיר אם הוא ע"י אש או אם חלק הכלי שבחוץ גם נתחמם.
     2. האם מהני הגעלה במקצת, [למחמירים, או אם חלק הכלי שבחוץ נתחמם]. מג"א חכ"א מחמיר, א"ר פמ"ג רק בדיעבד, פר"ח מ"ב מיקל לכתחילה.
        1. לכו"ע מהני אם הוא היתרא בלע.
        2. למקילים: י"א רק להגעלה ולא לליבון.
  4. **אם כלי חם בצידו אחד, ונפל האיסור בראש השני**.
     1. לכאורה דומה למקרה שנפלה טיפת חלב על קדירה שיש אוכל במקום הריקן, ומקום הריקן הוי קר [שלא נתחמם להשיעור יס"ב].
        1. אמנם עי' פרי הדר (סי' צ"ד מש"ז ס"ק מ"ה) שכ' "דדוקא כשהכלי נתחמם על האש ממש בלא רוטב בזה הוא דאמרינן חם מקצתו חם כולו, **אבל בכלי שיש בו רוטב שנתבשל על האש לא אמרינן חם מקצתו חם כולו**, דהרוטב גורם שיתחמם בעיקר רק חלק הכלי שכנגד הרוטב".
        2. משא"כ הבדה"ש (סי' צ"ב ס"ק ק"א, בי' ד"ה בדופו), ועוד.
     2. מחמיר, אם הוא כלי מתכת.
        1. מהר"ם מ"ץ, הו"ד בש"ך (סי' קכ"א ס"ק י"ז) – "מהר"מ מ"ץ כתב בתשובה וז"ל איסור שנפל על הקדרה במקום א' אין צריך הגעלה בכולו כי כן אמר הרא"ש והא דאמרינן חם מקצתו חם כולו היינו דוקא לענין זה **דאם הכלי נעשה חם בראש אחד ונפל האיסור בראש השני** לענין זה מהני חם מקצתו חם כולו שגורם חמימתו לאיסור ליבלע בראש השני אבל לא מהני שאם נפל האיסור מצד אחד שיהא מתפשט בצד השני ע"כ".
           1. **אבל** עי' יבין דעת (סי' צ"ד הארוך ס"ק א', לשונו מובא לקמן), גנזי יוסף (על הנהגות או"ה סדר ג' ס"ק י"ד), ונפש חיה (יו"ד סי' י"ד ד"ה עוד).
        2. ים של שלמה (חולין פרק ז' סי' מ"א), הו"ד בתורת האשם (כלל פ"ה) – "כן אמר הר"א ממי"ץ, והא דאמר חם מקצתו חם כולו, היינו דוקא לענין זה, שאם הכלי נעשה חם בראש אחד, ונפל האיסור בראש השני, לענין זה מהני חם מקצתו חם כולו, שגורם חמימתו לאיסור ליבלע בראש השני, אבל לא מהני שאם נפל האיסור מצד (איז') [אחד] שיהיה מתפשט בצד השני ע"י חמימתו, ע"כ תשו' מהר"ם מ"צ, ובעל הוראה היה מן הגדולים האחרונים, וכן נ"ל עיקר".
        3. מחצית השקל (סי' צ"ד ס"ק ג') – "מכל מקום אינו מוליך וכו'. ר"ל, היינו דוקא לענין זה דאם הכלי נעשה חם בראש אחד ונפל האיסור בראש השני, לענין זה מהני חם מקצתו חם כולו שגורם חמימתו לאיסור לבלוע בראש השני, אבל לא מהני שאם נפל האיסור בצד אחד שיהיה מתפשט בצד השני".
     3. מיקל.
        1. חוו"ד (סי' צ"ב חי' ס"ק י"ז) – "ואם היד שלא כנגד הרוטב, אם היד סולדת בו במקום הנפילה הוי כנפל שלא כנגד הרוטב, ואם אין היד סולדת בו מותר".
        2. רע"א (או"ח סי' תנ"א על מג"א ס"ק כ"ד) – "ביאור דברי המג"א שהחילוק בין ההיא דסי' צ"ב וההיא דסי' צ"ד דבסי' צ"ב אמרי' דבלע בכולו ובסי' צ"ד אמרי' דלא מפליט כולו אבל באמת היה נראה דהחילוק רק דבסי' צ"ב דהקדירה כולו חם אבל בסי' צ"ד דהכף אינו חם וראי' לזה ...".
        3. יבין דעת (סי' צ"ד הארוך ס"ק א') – "בש"ך ... **ואין השכל יכול לקבל דברים הללו** דאיך אפשר לומר חם מקצתו בדבר שאנו רואין שלא שלט שם חום האש והדבר ברור דהא דכתב הש"ך דאם נפל על מקום אחר היינו שנרתח או מן הסתם אבל בלא"ה אין שום צד סברא להחמיר ולכן ברור דמעיקרא לק"מ".
        4. יד יהודה (סי' צ"ב הארוך סוף ס"ק ל"ו) – "הש"ך ז"ל בסי' קכ"א ... דהרש"ל ... מ"מ דבר זה היא **דבר שאין הדעת סובלו כלל** ולא מצינו כן בכל או"ה שיהא מקום קר בולע מחמת חמימות דצד השני דהא מ"מ כיון שמקום זה קר היא האיך יהא בולע ולא עוד אף הפוסקים דס"ל כיון שחם מקצתו חם כולו מתפשט הבלוע בכולו זה דבר שיכולין לומר כיון דהתחתון חם וגם הבלוע היא חם יכול להתפשט הבלוע גם למקום הקר נמי כמו שמצינו גבי אוכל דתתאה גבר ומתפשט בליעת הרותח בכולו אבל כי נימא מחמת זה דאם יפול דבר קר בחוץ על חתיכה העליונה דיהא בולע הגם שצונן היא בודאי דאינו. ועיין מ"ש בסי' צ"א ומ"ש מהא דחם מקצתו חם כולו לא ידענא מה הוא דכי דבר זה היא הלכה פסיקא בפ"ע אשר יהא צריכין לדחוק לאוקמא אופנים על מה אמרו זה דהא לא אמרו זה זולת על טבע הדבר לענין צליית הפסח אשר כן האמת דנתחמם העליון ג"כ כמש"ל וכמ"ש הר"ן שהבאתי אך הפוסקים הוציאו מזה דיש לו כח ממילא להתפשט הבלוע בכולו כמש"ל והיא דבר שיכולין לומר כן מצד הסברא אבל להוציא מזה עוד דברים אשר הם נגד היקש השכל מנ"ל זה על כן אני אומר **כיון שדבר זה לא נמצא בשום אחד מהפוסקים ראשונים ואחרונים דאין לחוש לזה כלל וכלל**. ואולי לענין זה מהני דאם נפל איסור חם בראש השני שיהא נבלע בכולו ולא בכדי קליפה מחמת תתאה גבר כיון שחם צד השני אבל דברי הר"ם לא משמע כן דכתב דמהני לבלוע איסור בראש השני משמע דלולא זה לא הי' בולע כלל שהאיסור היא קר ואף זה לא ידענא".
        5. נפש חיה (יו"ד סי' י"ד).
     4. דעת הפמ"ג.
        1. פמ"ג (סי' צ"ד מש"ז סוף ס"ק א') – "מ"מ חמור הוא מכלי חרס ועץ וכדומה אם חם מקצתו ונגע איסור במקום הקר אין אוסר הכלי ובמתכות י"ל כולי עלמא מודים דאם חם מקצתו ונגע איסור במקום הקר שמבליע (בכולו) [במקומו] כמו שכתב הש"ך קכ"א אות י"ז בשם מהר"מ מ"ץ והכין ודאי מסתבר וראיה מכיצד צולין כלי מתכת חם מקצתו חם כולו ואף למה שכתב הרשב"א במשמרת הבית קכ"ח יש לדחות זה מ"מ הכי יש לפסוק".
        2. פמ"ג (או"ח סי' רע"ט מש"ז ס"ק ג', סדר הנהגות הנשאל עם השואל סדר שלישי אות כ"ב) – "כתבתי בפריי לאו"ח [סימן] רע"ט ט"ז [ס"ק] ג' נר קרויז"ל שמשימין בו חלב חתיכות ודולק שם עם פתילה, אף מתכות אין אומרים בו דבלע כולו מאיסור כי אם בפיו במקום שהוא חם בולע, ויוכל לשער מקצת הכלי שם והשאר אין בולע דצונן הוא. ועיין סימן צ"ב ביו"ד בט"ז אות למ"ד. וא"כ אם נפל אותו כלי להיתר (ו)אין צריך לשער נגד כולו כי האי גונא באין נותנין בו חלב רותח כי אם חתיכות כו', ואף במתכות לא אמרינן חם מקצתו חם כולו [יו"ד סימן צד סעיף א]. ואין צריך לשער כי אם נגד פיו מקצת הכלי באומד יפה ששם חם מחמת פתילה שדולקת שם".
        3. מראי מקומות – בדה"ש (ציונים ס"ק רי"א), פמ"ג השלם (סי' צ"ד מש"ז ליקוטי מגדים ס"ק מ').
  5. מראי מקומות – דרכ"ת (סי' צ"ד ס"ק כ"ד), שבט הלוי (ח"ו סי' קט"ז).

1. ***ציורים.***
   1. **כלי שחלקיו מחוברים ע"י מסמרים, או ברגים** (screws).
      1. מחמיר.
         1. רדב"ז (סי' ב' אלפים ש"ח) – "שאלת ממני על הא דאמרינן כלי מתכות חם מקצתו חם כולו אי אמרינן נמי בלע מקצתו בלע כולו ... נהגו העם כדברי המחמירין ואפילו כלים העשויים משתי חתיכות ומחובר במסמרים כגון הכלים שיש להם בית יד ארוך ואינו מגוף הכלי אלא שהוא מחובר במסמרים נהגו להחמיר **ומנהגם של ישראל תורה היא**".
         2. מהרש"ם (ח"ג סי' קי"ב) – "מצאתי בתשו' רדב"ז ... הרי הדין מפורש דהמנהג להחמיר גם בכה"ג".
         3. עי' הגרש"ב וולדנברג זצ"ל (ישורון חט"ז עמ' שט"ו אות כ' ד"ה אך) – "שב' כלים הנוגעים זב"ז אין מעבירים בלע בלי רוטב. וראיתי בחי' הגרעק"א או"ח סי' תנ"א שכתב שלא אמרינן בזה חם כולו. ומאידך ראיתי בדרכ"ת סי' צ"ב ס"ק קכ"ב, ובסי' צ"ד ס"ק כ"א, מש"כ בזה לדון דאמרינן דנבלע מזה לזה. ולכאורה מהדברים האמורים באו"ח סי' תנ"א בדין טלאי נראה שיש העברת בלע מזה לזה. וכן ראיתי בדדכ"ת סי' צ"ז ס"ק מ"ד ומ"ט מש"כ מהחת"ס לענין ב' לבנים אם הוו כב' כלים".
         4. עי' חוט שני (פסח פרק י' ס"ק י"ג ד"ה ואם) – "ואם אין הידיות מחוברות כמקשה אחת עם הכלי, אלא מחוברות לו על ידי ברגים וכדו', צריך להגעיל גם את הידות".
      2. מיקל, וכמו ב' קדירות שנגעו זו בזו [בלי רוטב].
         1. מור וקציעה (סוף סי' תנ"א) – "דשאני ידות (סתם דבמשנה) שהן גוף אחד מוצק אחד מקשה אחת עם הכלים. דשייך בהו למימר חם מקצתו חם כולו (אפ"ה אין הבליעה הולכת בכולם) משא"כ במחוברים ע"י מסמרים דשני גופים מוחלקים הם בעצם, ואינם מקבלים הבליעה כגוף הכלי לגמרי, משו"ה אפי' הגעלה לא תבעי להו לרגלי המחבת הקבועים בה".
         2. רע"א (על מג"א ס"ק כ"ד) – "דהיד מסתמא אינו גוש א' עד הכלי, אלא שנתחבר ביתידות, והוי כב' כלים דאין מפעפע מזה לזה".
         3. עצי העולה (כלל ז' סעי' ו', ס"ק ז') – "ואם האוזן אינו מחובר ממש לדופן רק דבוק במסמורים אל הדופן ... אפשר דאינו נאסר הקדירה כיון דאינו גוש אחד והוי כמו ב' קדירות שנגעו זב"ז".
         4. שערים מצויינים בהלכה (סי' קט"ז ס"ק י') – "מצאתי במור וקציעה ...".
         5. הגריש"א זצ"ל (קובץ תשובות ח"ג סי' פ"א אות ג', ח"ד סי' ל"ט אות ב', *הגדה של פסח עם פסקי הגרי"ש אלישיב זצ"ל עמ' ל"ב*, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות י"ז) – "כלים שיש להם ידיות של פלסטיק שאי אפשר ללבן שם, ונשפך שם איסור, אם אפשר לפוגמו בחומרים חריפים ולהגעילו אח"כ. תשובה ... במור וקציעה (סוס"י תנא) כ' דידות הכלים כשהם מחוברים ע"י מסמרים הו"ל כשני כלים, וצינורות של מים הו"ל כשני כלים, כ"כ בשערים המצוינים בהלכה (ח"ג סי' קט"ז ס"ק י' וי"א)".
         6. עי' קנין תורה בהלכה (ח"א סי' נ"ג אות א', ח"ג סי' נ"ט אות ג' ד"ה הנה).
         7. ***שבט הלוי (מבית לוי בענייני יו"ד עמ' ל"ח סעי' ד', הע' ד') – "סיר שנטרף ויש לו ידית מפלסטיק, אם האיסור אינו נוגע בידית [אף אם*** יש מעט רוטב בין הכלי לידית], לא נאסרת הידית מהתבשיל שבפנים, דהם כשני כלים שנוגעים זה בזה, שאינם אוסרים זה את זה. (דהידית והכלי הוה כב' כלים שאין הבליעה יוצאת מזה לזה בלא רוטב כמ"ש הרמ"א (סי' צ"ב ס"ח), ובחוו"ד (שם סק"כ) כ' דגם אם יש מעט לחות אינן אוסרין זה את זה. [והרוצה להחמיר יכול להכשיר הפלסטיק דבחומרא מהני לפלסטיק הגעלה])".
      3. מראי מקומות – דרכ"ת (סי' צ"ב ס"ק קכ"ב), מנחת יצחק (ח"ה סי' פ"א אות י"א), פסקי תשובות (אות ל"ח).
         1. הג' אמרי ברוך (על מג"א ס"ק כ"ה) – "צ"ע היכא שהבית יד אינו מגוש א' עם הכלי רק קבוע במסמרות".
         2. דברי מלכיאל (ח"ג סוף סי' נ"ו) – "אך י"ל שנבלע בקתא ע"י המסמרות שמחברין הסכין להקתא".
         3. הגריש"א זצ"ל (הגדה של פסח עמ' י"א) – "ידיות הכלים המחוברות במסמרים וא"א להסירן, יש לנקרן היטב קודם ההגעלה, וכאשר לא רואה שום לכלוך ישפוך מעט אקונומיקה או כל חומר הפוסל מאכילה ואח"כ יגעיל את הכלי".
         4. בדה"ש (סי' צ"ב סי' ה' בי' ד"ה אם, עמ' קע"ז) – "ולדינא צ"ע בזה ... וכל זה כשאין היד מחובר רק במסמרים או יתידות, אבל אם הכלי והיד **נתחברו ע"י היתוך** וכדומה להיות כגוף אחד ממש נראה דכו"ע מודו שהבליעה הולכת מהיד לגוף הכלי ונאסר התבשיל".
   2. *תנור בעל שני תאים*(double oven).
      1. ***מחמיר [אא"כ נפרדים זה מזה].***
         1. כשרות במטבח המודרני (ריש ח"ג, עמ' ק"ס אות ד') – "תנור מתכתי בעל שני תאים בחיבור יציקתי ביניהם - בתנור זה משמש גג התחתון ברצפה לעליון. נראה שבתנור זה יש לדון להקל לענין אפיית מאכלים סתמיים בתא האחד, לאחר שנאפו כבר מאכלי בשר או חלב בתא השני. מלבד זה, אין להתיר בתנור בעל שני התאים יותר מתנור בעל תא אחד האמור לעיל. והיינו שאין להשתמש בשני התאים אחד לבשר ואחד לחלב, לא בבת אחת ולא בזה אחר זה וכן אין להשתמש בתא אחד למאכלים סתמיים בשעה שמשתמשים בתא השני למאכלי בשר או חלב".
         2. הכשרות (פרק א' סעי' ל"ג) – "המעוניינים להשתמש באותו תנור אפיה לסוגי מאכלים שונים ירכשו תנור שיש בו שני תאי אפייה הנפרדים לחלוטין זה מזה".
         3. על פי התורה (שמות פרק כ"ז סעי' כ"א - כ"ב).
            1. כאן לכו"ע, שהוא ע"י אש עצמו, [וגם לפעמים התנור הא' גורם שתנור הב' יהיה יס"ב].
      2. מראי מקומות – הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות כ"א), בינת צבי (פרק ט' סעי' ד' - סעי' ז').
         1. יביע אומר (מעין אומר ח"ד פרק א' סי' ז', עי' סי' ל"ט) – "שאלה: תנור אפייה בעל שני תאים, ואפו בתא העליון פיצה חלבית, ובתא התחתון היו בזמן האפייה תבניות בשריות. האם תבניות אלו נאסרו. תשובה: מותרות".
         2. ***שבט הלוי (קובץ מבית לוי בענייני יו"ד עמ' מ' סעי' ב') – "בתנור בעל שני תאים, רצוי להמנע משימוש בשני התאים ביחד, כאשר באחד חלב ובשני בשר. [ויש מהדרים להשתמש בתא השני למין אחר רק לאחר מעל"ע]. אבל כאשר בתא השני פרווה מותר. [בתנורים החדשים עם הכשר יש הפרדה ובידוד מוחלט בין התאים וע"כ מותר לאפות בהם בבת אחת בתא אחד בשרי ובשני חלבי]".***
         3. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק ב' אות א', עמ' קי"ז) – "תנור שעשוי בשני תאים נפרדים לגמרי שכל תא מוקף בדפנות משלו ואין המתכת משותפת, יכול להשתמש בתא הכשר לפסח אף שהתא השני חמץ, דהוי כב' דפנות שאין עובר הבליעה".
         4. ילקוט יוסף (יו"ד סי' פ"ט סעי' צ', קיצור שו"ע סי' פ"ט סעי' צ') – "תנורים בעלי שני תאים המצויים בימינו, שיחדם אחד לבשר ואחד לחלב, אף שמחוברים ובשעה שאופה באחד גם השני מתחמם, מכל מקום מותר לאפות בתנור השני המין השני, ויש מחמירים שלא לאפות בהם בשר וחלב באותו זמן".
         5. הגר"ד פיינשטיין זצ"ל (קונ' יד דודי עמ' קל"ח אות ס"א, דפו"ח עמ' קצ"א אות ס"ב) -

Is there any problem with using a double wall oven for meat & dairy? Answer: There could be. It is dependent upon their construction.

* + - 1. פתחי הלכה (ארטסקרול עמ' רכ"ח, מטבח הכשר עמ' ק"פ) -

the wall between the ovens is composed of two separate metal sheets.

* 1. **שני כיורים מחוברים בחתיכה אחת של מתכת** (double sink).
     1. מיקל.
        1. באר משה (פתחי הלכה [עברית] תשובה אות י"ב) – "בודאי א"א לומר שהסינק הוא ככלי גדול כי אויר מפסיק בין ב' הסינקס, **ואין שום הו"א** שהבלוע ילך מצד אחד להצד השני ואין כדאי לחפש חומרות בכגון זה".
           1. ט"ז (יו"ד סי' קכ"א סוף ס"ק ז') – "ואפילו לכתחלה נראה דאם מלבן השפוד חלק גדול גם במקום שלא הגיע שם האיסור אף שלא ליבן כל השפוד כולו סגי כיון שמקום שלא הוכשר הוא מרחק רב ממקום הצלייה כן נראה לי".
           2. חלקת בנימין (סי' קכ"א סעי' ו' בי' ד"ה כבולעו) – "הט"ז ... ר"ל דרחוק מן המקום נגיעת האיסור אין בו כ"א טעם קלוש ולהכי סגי ביה אף בליבון מקצתו להכשירו מאותו טעם [וכעין מש"כ הט"ז לעיל מיניה בביאור דברי הרשב"א והרא"ש גבי סכין ע"ש] אך לא נתבאר בדבריו מהו חלק גדול ומהו ריחוק הרבה וגם צ"ב בעיקר דבריו דמנליה לחלק בתוך הכלי בין מקום קרוב למקום רחוק וצ"ע".
        2. פתחי הלכה (ארטסקרול, עמ' רנ"ו, מטבח הכשר עמ' רמ"א) -

The metal ridge connecting the two sinks never heats to the degree of yad soledes bo. Thus, no taste can be transferred between the two sinks.

* + - 1. ***ויזרע יצחק (סי' צ"ד סעי' א' אות ה') – "שאלה - מ"ה כיור מתכתי מופרד בקערותיו חציו לבשר וחציו לחלב אך יצוק יציקה אחת, האם מותר השמוש בו כאשר משתמש בו פעמים בחמין. תשובה - לשיטת הר"ן והר"מ מי"ץ אין לחוש כלל כיון שלא אמרינן חם מקצתו חם כולו להבליע ואפי' לא בקדירה שבלעה מקצתה. כשיטה זו פסקו הש"ך הפר"ח והגר"א ביו"ד סי' קכ"א (סעי' ו'). ומ"מ נראה שלכתחילה מודים שיש לחוש שבולע בכולו וכפי שנפסק באו"ח סי' תנ"א (סעי' י"ב) דידות הכלים טעונים הגעלה. מיהו בנ"ד אפשר דחשיב דיעבד באופן שאין לו כיור אחר ושעת הדחק כדיעבד דמי. עוד י"ל ע"פ חילוקם של הגרע"א הפמ"ג והחוו"ד בין במקרה של חם מקצתו למקרה של חם כולו דלפ"ז אפי' להרשב"א והרא"ה דס"ל דבקדירה דין הוא דמפעפע בכולו מ"מ שאני התם דהוי חם כולו אבל בתחיבת כף שהוא רק חם מקצתו אמרינן דאין מפליט, וכמו"כ י"ל דאינו מבליע הלכך בנ"ד י"ל נמי דשרי. אלא שלסברת המג"א דחמח"כ מבליע וכן פסק הבינת אדם יש לאסור. ואולם י"ל דאף לשיטה הסוברת דחמח"כ מבליע מ"מ אם היה מטיל ארוך מאה מטר היעלה על הדעת שבולע כולו ע"י חימום מקצתו, ואכן ראיתי לדרכי תשובה כאן (ס"ק כ"ה) שהביא בשם*** *המנחת שי דאם היה צונן גמור לא שייך לאסור מדין חמח"כ****. וא"כ בכיורים שמערה עירוי בצד אחד ובדרך כלל הצד השני נשאר צונן גמור יש לדון להקל, ובמיוחד דקי"ל עירוי אינו אוסר אלא כ"ק. עוד סברא להקל מטעם שנמצאים בכיור חומרים פוגמים".***
      2. ***בחוקותי תשמורו (פרק י"ט אות ה') – "אם יש אפשרות ודאי עדיף אם יהא שני כיורים, שבאחד ידיח כלי בשר ובאחד כלי חלב, שאז מותר להדיח הכלים אף באותה שעה ואף במים רותחים בשני הכיורים, בין בכיור העשוי מחרסינה ובין בכיורים העשויים מנירוסמה שדינם כמתכת, מותר לכתחילה להדיח בשניהם באותו זמן".***
      3. ***הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל)*** -

What is the din on a steel milchig and fleishig sink that are connected and are really one big piece of metal?

R' Y. Berkovits wrote: Even if we would be dealing with a kli rishon, there is a machlokes if heat from one end would affect the other (***חם מקצתו חם כולו***). In the case of a sink, we are only dealing with ***עירוי כלי ראשון***, and there is no problem.

* + 1. מחמיר.
       1. עי' כשרות במטבח המודרני (ח"ב פרק ו', עמ' קמ"ג - עמ' קנ"ח) – "הרוצה לצאת מכל חשש של איסור יש לו להזהר שלא ישתמש בקערת מתכת כפולה לבשר וחלב ע"י הפסק מחיצה ביניהם, כאשר שתי מחוברות זו לזו בגוף מתכתי אחיד, ובאופן שחימום הקערה האחת, ע"י מים חמים מהבוילר בחום שהיד סולדת בו, משפיע גם על הקערה השניה קצת, אע"פ שאין היד סולדת בה. כי כאשר משתמש בצד החם בכלי בשר נעשית גם הקערה השניה בשרית - לשיטה אחת. וכאשר משתמשים בקערה השניה בכלי חלב נעשית גם הקערה הראשונה חלבית ושתיהן אסורות".
       2. הכשרות (פרק א' סעי' י"ד) – "הרוכשים יחידת כיורים כפולה העשויה נירוסטה, יבררו תחילה האם אכן שני הכיורים נפרדים לגמרי זה מזה, ואינם אלא כיור אחד החצוי באמצעו, שאם כן, עלול כיור אחד לאסור את השני".
    2. *טעמים להקל****.***
       1. ***הש"ך וסייעתו מיקל.***
       2. ***אפילו למחמירים, יש מקילים בדיעבד. ואפשר כאן חשיב דיעבד באופן שאין לו כיור אחר, ושעת הדחק כדיעבד דמי.***
       3. ***מצד עירוי, הכיור בולע רק כדי קליפה. [ועוד, מצד כלי השני, הוא תתאה גבר, וממילא בולע הכלי ג"כ רק כדי קליפה].***
       4. ***ואפילו אם נשאר שם המים חמים, ויהיה הכיור יס"ב, וממילא הכיור הוי כלי שני. המחבר והרמ"א מקילין בדיעבד בכלי שני. והש"ך מיקל בכלי מתכת.***
       5. ***ועוד, הוי רק חשש של בשר בחלב. וכמה אחרונים מתירין בב"ח בכלי שני [שהוא שלא על האש, ורק בליעות, ואינו דרך מבושל, וממילא הוא רק חשש בב"ח דרבנן].***
       6. ***שיטת המנחת שי, דאם היה צונן גמור לא שייך לאסור מדין חם מקצתו חם כולו.***
       7. ***יש לחלק אם הוא כלי גדול, כדאי' באר משה.***
  1. Dira Days (שאלה י') -

I only have one pair of glasses, one of the frame’s arms I use for stirring coffee and the other one I use for stirring chicken soup. I was wondering the other day, "Are my glass טריף".

Answer: To answer this question we must first consider the הלכה of pots. Even if one side of a pot becomes fleishig through heat absorption, there is still a מח' regarding the other side. This idea is called חם מקצתו חם כולו if heated on one side, does the heat spread to the rest of the pot as well? This מח' concerns taste being absorbed, as well as expelling taste. Although there are some scenarios where we consider the place of absorption as the עיקר, all שיטות agree that when kashering, the entire utensil must be kashered. The question here is, what about connecting parts? Do we say that screws which aren't intrinsically part and parcel of the כלי, separate the two parts, or is it one connected כלי. This question is dealt with by many פוסקים and would depend on your type of glasses. What material is it made of plastic, metal etc.? Does it have screws at the temples, rimless etc.? Take a long hard look at the glasses and call a Rav.

1. טלאי - סעיף י"ג.
   1. **מה החשש**.
      1. שיש בעין שם.
         1. רשב"א (ח"א סי' שע"א) – "שאלת עוד כלים שמשתמשין בהן בחמין שהיו בהן סדקין או חתיכות נוספות עליהן ורוצה להגעילן לצורך הפסח. אם יש לחוש לאותן סדקים שהם תחת החתיכה שאינו מפליט בבת אחת אחר שהוא מקום דחוק. או נימא כבולעו כך פולטו מה בולעו על ידי הדחק כך פולטו. תשובה צריכים כלים כאלו תקון קודם הגעלה. ולא מן השם שאמרת שההגעלה מפלטת מכאן כמו מכאן. אלא שאנו חוששין שמא תחת אותן החתכות נכנס מגוף האסור וממשות של איסור אינו נכשר בהגעלה. לפיכך אנו רגילין בכל כיוצא בזה שמניחין גומרי על מקום הסדקין אם הוא כלי של מתכת כדי שישרף גוף האיסור אם ישנו ואח"כ מגעילן. ואם של עץ אין לנו בו תקנה. אלא אם כן ירחיב הסדק כל כך שיוכל להוציא משם כל ממש שיש בתוכו. וכן הנהגנו במקומנו זה זמן רב".
         2. מטה משה (סי' תקמ"ו) – "ואם יש בכלים טלאים מדובקים, אזי תחת הטלאים הוא חמץ בחורים ובסדקים. וע"י הגעלה אינו יוצא, רק בהסרת הטלאים אם אתה רוצה. ואם יגעול הכלי והטלאי קודם שמדביק אותו, אזי לכלי חרס יש לדמותו. והגעלה היא מועלת, דכבלעו כך פולטו ומתגעלת".
         3. פר"ח (על סעי' י"ג) – "הרא"ש [פסחים פ"ב סוף סימן ז] והטור [קצד, ב] כתבו דטעמא הוי משום שמה שבלוע תחת הטלאי אינו נפלט בהגעלה ופולט תדיר מעט מעט, וזה תימא **שאין אלו אלא דברי נביאות**, דהא ודאי יש כח להגעלה להפליט אף מה שתחת הטלאי, שאם תאמר שהטלאי מפסיק ואין כח בהגעלה לפלוט האיסור דרך הטלאי, נהי דמצד הטלאי מצית אמרת הכי הרי מצד האחר יפלוט עד הטלאי, וכן כתב הרשב"א בתשובה".
         4. עי' גר"ז (סעי' ל"ח) – "ואין בהם כח להפליט הבלוע שמעבר לטלאי ... אין לו תקנה אלא שילבן מקום הטלאי ליבון גמור כדינו שהאש שורף את כל הבלוע אף שמעבר לטלאי שבתוך הכלי ... ויש אומרים שאפילו אם קדמה בליעת איסור להטלאי הרי הוא נכשר בהגעלה שההגעלה מפלטת אף הבלוע שמעבר לטלאי אלא שאם קדם תשמיש האיסור בכלי להטלאי והטלאי הוא במקום שמשתמשין בו בקבע דהיינו מצד הפנימי של הכלי אנו חוששין שמא נשאר משהו ממשות החמץ בכלי תחת הטלאי ולפיכך אף אם הוא מודבק יפה להכלי צריך להניח גחלים על הטלאי כדי שישרוף ממשות האיסור שתחתיו או יגביהנו מעט בענין שיוכל לנקר תחתיו יפה אבל אם קדם הטלאי לבליעת האיסור בכלי אין צריך להניח עליו גחלים אלא אם כן אינו מודבק יפה להכלי. ולענין פסק הלכה יש להקל כסברא האחרונה ומכל מקום במקום שאפשר טוב לחוש לסברא הראשונה".
      2. חציצה [יפלוט תחתיו].
         1. רא"ש (פסחים פרק ב' סי' ז', שו"ת כלל י"ד סי' א') – "ומחבת, או יורה, שיש בה טלאי, אין מגעילין אותה, לפי שהבלוע תחת הטלאי אין נפלט ע"י הגעלה. ואין לומר דכל מה שעתיד לפלוט על ידי תשמיש חמין, יפלוט בהגעלה זו, ומה שלא יפלוט עתה לא יפלוט לעולם; דאם כן, תועיל הגעלה לכלי חרס; אלא ודאי פולט תמיד מעט מעט. הכא נמי, מה שתחת הטלאי אין נפלט בהגעלה, ופולט תדיר מעט מעט".
         2. טור (סעי' י"ג).
         3. מג"א (ס"ק כ"ז).
      3. מראי מקומות – מ"ב (ס"ק ע"ה, שעה"צ ס"ק פ"ה, פ"ו), חוט שני (פסח פרק י' ס"ק ה').
   2. **האם צריך ליבון גמור או די בליבון קל**.
      1. תלוי בהטעמים לעיל.
         1. פמ"ג (א"א ס"ק כ"ז) – "דהרשב"א בתשובה [סימן] שע"א מיירי בטלאי מחדש וחששא שמא נכנס בעין בסדק, מהני גחלים, ובליבון קל שקש נשרף די בכך, כמו שכתב הר"ב בסעיף ד' שיש סדקים די בליבון קל להבעיר בעין, מה שאין כן בדבר שדינו בליבון בעי ניצוצות נתזין. וא"כ המחבר דכתב דחיישינן לבליעה בישן לא סגי בגחלים וצריך ליבון כל המתכות שיהא ניצוצות נתזין".
         2. גר"ז (סעי' ל"ח) - לשונו מובא לעיל.
         3. מ"ב (ס"ק ע"ו) – "לטעם הראשון דמשום חמץ בעין די בליבון קל שהקש נשרף מבחוץ דבזה בודאי נשרף החמץ שהוא בעין וכדלעיל בס"ד לענין שאר סדקין ולטעם השני צריך ליבון חמור שירבה גחלים על אותו מקום הטלאי עד שיהיו ניצוצות ניתזין הימנו שאז בודאי ישרף איסור הבלוע בתוך הכלי".
      2. מיקל, די בליבון קל.
         1. מגן האלף (ס"ק ח') – "מכל מקום לענין דינא, כיון דס"ל למגן אברהם דדי בליבון קל לשרוף גוף האיסור, לא ידעתי מה מקום להחמיר בקדם בליעה, שהרי מכל מקום הליבון קל הוא כהגעלה, והליבון קל הוא גם תחת הטלאי, שהרי קש נשרף עליו בחוץ. לכן יש להקל דסגי לעולם בליבון קל".
         2. עי' גר"ז (סעי' ל"ח) - לשונו מובא לעיל.
      3. מחמיר, צריך ליבון גמור.
         1. ערה"ש (סעי' כ"ד) – "אם קדם בליעת האיסור להטלאי דאז הבלוע שתחת הטלאי לא יצא ע"י ההגעלה והוא נפלט מעט מעט ולכן או שיסיר הטלאי קודם ההגעלה או שישים גחלים על מקום הטלאי ויהיו נצוצות נתזין ממנו עד שבוודאי ישרף גוף האיסור אם יש בשם ואח"כ מגעילו לכל הכלי".
      4. באינו ב"י יש להקל בליבון קל.
         1. מ"ב (ס"ק ע"ו, שעה"צ ס"ק פ"ט) – "ונראה דבאינו בן יומו יש לסמוך להקל בזה. [כי ידוע דעת הפרי חדש לפסוק לגמרי כהרשב"א, וכן הגר"ז פסק לעיקר דינא כוותיה, דהוא הטעם הראשון שכתבנו, וכן בספר מגן אלף פסק גם כן הכי דתמיד די בליבון קל, ומפרי מגדים נראה שפסק כהמגן אברהם, ועל כל פנים באינו בן יומו דהוא נותן טעם לפגם, נראה דבודאי יש לסמוך להקל]".
   3. **"ואח"כ מגעיל כל הכלי". מה אם עשה איפכא, שהגעיל הכלי קודם**.
      1. מחמיר.
         1. עולת שבת (סוף ס"ק י"ג) – "ומה שכתב ואח"כ מגעיל וכו'. אבל איפכא לא יעשה, מפני דיתפשט הטעם ממקום ליבון למקום שגיעל כבר".
         2. כה"ח (ס"ק ק"ס) – "ואח"כ מגעיל וכו'. אבל אפכא לא יעשה מפני דיתפשט הטעם ממקום ליבון למקום שגיעל כבר עו"ש או' י"ג".
      2. מראי מקומות.
         1. פסקי תשובות (אות ט"ו, הע' ע"ב) – "הלכך אם יש בו גומות ואינו יכול לנקותו יפה אינו מועיל לו הגעלה לבד וצריך ליבון במקום הגומות. ובמ"ב (סקכ"ה) ויעשה זה קודם הגעלה ואם לא עשה כן מקודם יעשה זה אחר הגעלה. ויש שכתבו שיש דווקא ללבן תחילה ואח"כ להגעיל, שאם יגעיל תחילה ואח"כ ילבן יתפשט טעם ממקום ליבון למקום שהגעיל כבר (כה"ח ס"ק ק"ס בשם עו"ש)".
            1. כשרות הכלים (מלואים לסי' קכ"א סעי' ב', עמ' רי"ט) – "ובספר פסקי תשובות ... שהמשנ"ב והכה"ח נחלקו אם יש לחוש להתפשטות הטעם שבכלי או לא, דהמשנ"ב אין חושש ולכן התיר לעשות הליבון גם אחר הגעלה, אבל הכה"ח חושש לזה ולכן אוסר לעשות הגעלה ברישא שעי"כ יתפשט הטעם הבלוע תחת הטלאי למקום שהוגעל כבר ... ועוד דלפי דברי הפסקי תשובות **דברי הכה"ח סתרי אהדדי**, דמצד אחד בס"ק קס הביא את דברי העו"ש שכתב לגבי טלאי ... כתב בס"ק נג בשם שו"ע הרב ...".
   4. **ידות כלים שא"א להסירן**.
      1. אמת ליעקב (הע' תל"ט) – "מה שאומרים העולם דסכין של מתכת עם ידית של עץ שאינו מועיל לזה הגעלה, אינו כן, דרק לענין חמץ בפסח מחמירין כן דחוששין שנפל משהו חמץ בין הידית להסכין וא"א להוציא, אבל בסתם סכין בשר שנאסר ע"י איזה דבר, ודאי יצא טעם האיסור ע"י הגעלה, דבכלי עץ מועיל הגעלה".
      2. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"א עמ' ל"ד אות ד') – "המכשיר כלים לפסח צריך להסיר את הידיות או לכל הפחות לרפותם קודם ההגעלה כדי שיכנסו המים בריוח [כי מרוב שימוש הידיות מתרופפות לעתים, ומצוי שם חמץ בעין, וגם נבלע מחמץ זה בכלי מהצד החיצון וטעון ניקוי והגעלה]".
      3. **סכינים שהקתא שלהם מחובר במסמרים: גומות** - עי' לעיל, סעי' ג'.
2. כיסוי כלים, זיעה - סעיף י"ד.
   1. **מכסה של מחבת**.
      1. מחמיר, דינו כמחבת [לכתחילה ליבון קל].
         1. חוט שני (פסח פרק י' סוף ס"ק י"ד, עמ' ק"ל) – "כיסוי מחבת דינו כדין מחבת. כיסוי סיר פלא שאופים שם עוגות, דינו כמו הסיר עצמו".
   2. *מכסה* קדירה שמבשלים שם תבשילים שרוצים שיהיו יבשים, כגון לבישול אורז פתיתים ודייסה וכדו'.
      1. מחמיר, דינו כמחבת [לכתחילה ליבון קל].
         1. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק י"ד ד"ה כיסוי קדירה, עמ' ק"ל) – "כיסוי קדירה שמבשלים שם תבשילים שרוצים שיהיו יבשים, כגון אורז, קוגל, פתיתים דנתבאר לעיל דצ"ע אם דינו כמחבת דסגי בהגעלה, ויש לכתחילה לעשות לו ליבון קל, ה"ה לענין כיסוי הקדירה הנ"ל".
   3. *הכשרת כלי ראשון ע"י זיעה* ***[אדים,*** steam***],*** *כשבלע האיסור ע"י רוטב ממש****.***
      1. ***מחמיר.***
         1. בית שלמה (יו"ד ח"א סי' קס"א***) – "והא דל"מ הכשר ע"י זיעה לחלק שנבלע ע"י רוטב איסור משום דכללא כתשמישו כך הכשרו אבל לעולם הזיעה הוי כגוף הרוטב ומחבר לגוף הרוטב".***
         2. ***מהרש"ם (ח"א סי' צ"ב) – "דלא מיבעיא לשיטת הסוברים דזיעה אינו מפליט, פשיטא דא"א לסמוך לענין הגעלה ע"י זיעה, וגם להסוברים דזיעה מפליט, יש לומר דהיינו להחמיר חיישינן, אבל מנא ליה לסמוך להקל על ידי זיעה ... מכל מקום הרי י"ל*** *דעכ"פ מדרבנן יש להחמיר****. וכה ראיתי בשו"ת ב"ש סוף סימן קס"א שכתב בפשיטות דהכשר על ידי זיעה ל"מ, היכא דנבלע ע"י ממש, דכבכ"פ".***
         3. ***אג"מ (יו"ד ח"א סי' ס') – "שההגעלה היא רק בסטים, וזה ספק גדול אם מהני דבסברות אין יכולין לומר שמהני בלא ראיה ומסתבר שלא מהני ... לכן מצד חום הסטים אף היותר גדול שכתב כתר"ה שיש לעשות אף תק"נ מעלות אינו כלום להגעיל".***
   4. *סטימר, נהפכו האדים למים****.***
      1. ***מהני.***
         1. ***אג"מ (יו"ד ח"א סי' ס'), הו"ד בלבושי עז (סי' צ"ב סעי' ח' תמצית אות י"ד) – "אבל אם ע"י חום הגדול נעשה זיעה גדולה שנתהוו מזה שם מים הרבה מהזיעה פשוט שמועיל להגעלה דהמים הבאים מהזיעה הם כמים ועדיף מיין ושאר משקין שפליגי הרמב"ן והרשב"א שהביא הב"י ס"ס תנ"ב והחמיר הרמ"א שם בסעי' ה' שלא להגעיל לכתחלה דהמים שנעשו מזיעה מסתבר שהוא כמים לענין הגעלה אף לכתחלה אף אלו שאינם כמים לענין הכשר טומאה שתנן ברפ"ב דמכשירין".***
         2. הגעלת כלים (פרק י' סוף סעי' ד', סעי' כ')***.***
      2. ***מראי מקומות – חשב האפוד (ח"ג סוף סי' פ"ח).***
   5. *כשהאיסור בולע ע"י זיעה: האם אפשר להכשיר ע"י זיעה****.***
      1. יכול, כבולעו כך פולטו.
         1. פר"ח (יו"ד סי' קכ"א סוף ס"ק ט"ו) – "לא מקרי בישל במקצת אלא בשטח המחבת כגון שהיא ארוכה והניח מקצתה על האור בתבשיל המקצת האחר שמבחוץ אין צריך הכשר, אבל אם היא קצרה ובישל בשולי הכלי אעפ"י שהוא דבר מועט נאסר כל הכלי שהזיעה עולה ואוסרתו וכן כף של בשר שתחבה ביורה חולבת אף על פי שלא תחבה אלא מקצתה נאסרה כולה מפני הזיעה וצריך להכשיר כולה וכן כל כיוצא בזה ומיהו מודינא ודאי שאם ההכשר הוי ממש מעין מה שנאסר דהשתא נמי איכא זיעה דמהני משום כבכ"פ".
         2. לחם הפנים (סי' קכ"א ס"ק י"ד).
         3. בית לחם יהודה (סי' קכ"א ס"ק י"א).
         4. פמ"ג (יו"ד סי' צ"ד מש"ז ס"ק א' ד"ה ודע) – "דהפרי חדש קכ"א אות ט"ו ובית לחם יהודה אות י"א דאם תחב כף לקדירה במקצת צריך להכשיר כולה מפני הזיעה ומודינא דאם היה ההכשר מעין הבליעה כבולעו כך פולטו עכ"ל. ואם כן הוא הדין כאן כל מה שנתחב בקדירה אף שלא נתחב במאכל מכל מקום הזיעה מפליט מהכף וכי תימא דזיעה נבלע בכף ולא מפליט **הא בורכא** דהפרי חדש כתב דכבולעו כך פולטו אלמא זיעה מפליט גם כן".
         5. ***זבחי צדק (***סי' קכ"א ***ס"ק כ"ט).***
         6. בית שלמה (יו"ד ח"א סי' קס"א) – "הפר"ח ... והביאו הפמ"ג ... והיינו משום דהזיעה מחברת אל המים שבקדרה משום דזיעה ממים הוי כמים ממש ... ***אבל לעולם הזיעה הוי כגוף הרוטב ומחבר לגוף הרוטב*** וזה דלא כמ"ש החו"ד סי' צ"ב".
         7. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' כ"ו אות כ"ז) – "במפעל שהבישול בו נעשה ע"י קיטור, יכולים להכשיר אותם הכלים ע"י קיטור".
         8. חלקת בנימין (סי' קכ"א ס"ק נ"ז).
         9. פתחי הלכה (ארטסקרול, פרק ט' הע' כ"ז).
      2. זיעה מבלעת ואינה מפלטת.
         1. חוו"ד (סי' צ"ב בי' סוף ס"ק כ"ו) – "רק שאינו מפליט ע"י הזיעה".
            1. מראי מקומות – בדה"ש (סי' צ"ד סעי' א' בי' ד"ה משערים, עמ' רל"ז), פמ"ג השלם (סי' צ"ד מש"ז ליקוטי מגדים ס"ק י"ח).
      3. מראי מקומות ***– דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק ט"ז),*** הגעלת כלים (פרק י' סעי' ד', הע' ו'), שבות יצחק (ח"ו עמ' נ"ה), בינת צבי (פרק ג' סעי' א', סעי' ב', פרק ח').
         1. מנחת יצחק (ח"ה סי' כ' אות ***ט"ו) – "אבל אם אין להם רק תנור שהיסקו מבחוץ, נראה דכדי לצאת גם ידי התע"ב, דבשעה שעושה הלבון הקל, יעמוד גם בפנים קדירה עם מים, עד שירתיח ויעלה זיעה הרבה, דאז יהי' גם הגעלה מבפנים, כמו הבליעה ע"י הזיעה, דמתחתיו יהי' לו הפסק דף מאותו המין כנ"ל, והיא עפי"מ דאיתא בש"ע (יו"ד סי' קכ"א סעיף ו'), דאף בכלי מתכת דחם מקצתו חם כולו, מ"מ לא עלה לו הכשר עד שיכשיר כלו בין לענין הגעלה בין לענין לבון, והרמ"א כתב ודוקא אם נשתמש כולו אבל אם ידוע שלא נשתמש רק בקצתו כבולעו כך פולטו, והפר"ח שם, אחרי דשקיל וטרי בשיטות הפוסקים בזה, סיים בזה"ל: ולענין דינא לא שאני לן בין הגעלה ללבון ובכל גוונא לא תחב אלא מקצתה נאסרה כולה מפני הזיעה, וצריך להכשיר כולה וכן כל כיוצא בזה, ומיהו מודינא ודאי, שאם ההכשר הוי ממש מעין מה שנאסר, דהשתא נמי איכא זיעה, דמהני משום כבולעו כך פולטו וכו' עכ"ל, והובא גם בפמ"ג (סי' צ"ד מ"ז סק"א), והדרכ"ת שם (סי' קכ"א סקט"ז) הביאו, והביא שם בשם כ"פ דדנו בזה, אם מהני הגעלה ע"י זיעה, ומסקו להלכה, דלא מהני רק אם מרתיח מים ע"י הזיעה, ומגעיל בתוך המים, ומ"מ דייק שם מת' בית שלמה (יו"ד סי' קס"א), דבאם נבלע רק ע"י זיעה, שפיר מהני הגעלה ע"י זיעה עיין שם, ובזה בודאי בנד"ד, דנבלע רק ע"י זיעה, ועושה גם לבון הקל, ורק לצאת החשש דהיסקו מבחוץ, שפיר הועילו ע"י ההכשר בהזיעה מבפנים, דיהיו בכלל דתע"ב הנ"ל".***
         2. עי' ה***חשב האפוד (ח"ג סי' פ"ח, לשונו מובא לקמן), שהדין כאן הוא*** *רק* ***במקום שהזיעה פועלת בצירוף עם המים הרותחים.***
3. ***מיקרו-גל (***microwave***).***
   1. *להכשיר לפסח: מצופה במתכת****.***
      1. ***להכשיר ע"י זיעה, כבולעו כך פולטו [כגון על ידי הנחת כלי עם מים בתוך המיקרוגל כדי שיתאדו המים בשעה שמפעילו].***
         1. ***אג"מ (הל' פסח איידר פרק ט"ז הע' קנ"ו,*** שמעתתא דמשה שמועות משה אות ט',אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' ***קע"ג)*** – ***"קודם הכשירו צריך לנקותו תחלה ולהמתין מעל"ע מעת השתמש בו ... דאח"כ יניח בו כלי שיש בו מים רותחים וכפי תשמישו הכשרו*** *כשם שבולע בזיעה כך הכשירו בזיעה* ***לפיכך הכשרו כשהתנור מלא מזיעה (ונראה דהמקום שנשפך עליו חמץ יגעילנו בעירוי או יכסנו)".***
            1. ***אג"מ (***שמעתתא דמשה מקור השמועות אות ט"ז,אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' ***קע"ג) – "****ואף שיש בתנור קצת פלסטיק* ***וראה אות קנ"ה שאין להגעיל כלי של פלסטיק להשתמש בו בפסח אמנם בתנור כזה שלפי רוב תשמישו אינו מתחמם וגם מה שאין מגעילים פלסטיק עבור החג הוא רק חומרא משום שהוא דבר חדש שלא נמצא בדברי הקדמונים ועי' אות ס"ח דמאיסור להיתר מותר להגעילם, לכן כשהכלי אינו בן יומו מצרפים כל הספקות ומותר להגעילו ע"י זיעה מכלי ראשון דכבולעו כך פולטו".***
         2. ***אור יצחק (ח"א ריש סי' ר"ב) – "שאלת: כיצד מכשירים תנור מיקרוגל לפסח. תשובה: תנור מיקרוגל יש לתת שם מים כשיעור שירתחו למשך ט"ו עד כ' רגעים".***
      2. ***מחמיר.***
         1. ***חשב האפוד (ח"ג סי' פ"ח) – "הפר"ח ... והובאו דבריו בפמ"ג ... בשו"ת בית שלמה ... ואני עיינתי בכל אלה המקומות אשר כת"ה מציין, וראיתי אשר בכל אלה המקומות הזיעה פועלת בצירוף עם המים הרותחים, אבל שתפעל הזיעה בעצמה להכשיר כלי לא שמענו ... הנה פשוט דאין לומר שהכלי נכשר ע"י הזיעה משום כבולעו כך פולטו, אלא אם הזיעה פועלת שתהי' ההפלטה לתוך מי ההגעלה, אבל באופן אחר כמו בתנור הנ"ל שאין שום קשר בין מקום המים הרותחים ובין הזיעה, כי אמנם המים מעלים זיעה ומזיעים דופני התנור, אבל אין שום קשר בין דופני התנור ודופני הקדירה ובכה"ג אין אני רואה מקום לומר שתפעל הזיעה להכשיר התנור מטעם כבולעו כך פולטו".***
         2. אבן ישראל (ח"ט עמ' ק"א ד"ה וכן, על מ"ב אות י"ד, הליכות אבן ישראל מועדים ח"א עמ' כ"ג אות ט"ו) ***– "נראה דאין להכשיר מיקרוגל להשתמש בו בפסח כיון שיש שם מקום שיוצא הזיעה, וא"כ הזיעה נבלע ואח"כ כשישתמש בו אז הזיעה שנעשה עתה בפסח מחמם את מקום יציאת הזיעה, והזיעה של החמץ נופל משם על המאכלים, וכמש"נ".***
         3. ***הגריש"א זצ"ל (***שבות יצחק ח"ו סוף פרק ה', הו"ד בס' הכשרות פרק א' סוף הע' ק"ה) – "***דלהכשיר המיקרוגל מבליעת זיעה של איסור וכן לפסח, אין לסמוך על הגעלה ע"י זיעה, ולא ע"י עירוי, אלא לכסות מבפנים את כל התנור והדלת בכיסוי קבוע שאינו מעביר בליעות ועמיד בחום".***
         4. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"ג עמ' י"ז אות ג', חי"ד עמ' י"ח אות ד', ח"ז עמ' כ"א אות ד', חי"ד עמ' י"ח אות ד') – "מיקרו גל - אין להכשירו לפסח".
         5. חוט שני (פסח פרק י' סוף ס"ק ב', עמ' קי"ז*) – "****מיקרוגל אין להכשירו מחמץ לפסח".***
         6. עי' תשובות והנהגות (***ח"ב*** סי' רי"ב) – "ואני נבוך אם מועיל להכשירו כלל, ואף דקיימא לן כבולעו כך פולטו, מ"מ בזיעה לא אמרינן כבולעו כך פולטו, ואדרבה דעת המג"א באו"ח סי' תנ"א סק"ל בשם הטור דזיעה שע"י חום האש להדיא צריך ליבון ולא סגי בהגעלה, ואף שבפמ"ג במשב"ז ר"ס צ"ד הביא מהפר"ח דגם בזיעה אמרינן כבולעו כך פולטו [ועפי"ז יהני הנחת כלי עם מים במיקרו בחום היותר גדול לזמן מרובה] מ"מ שם מיירי בזיעה שמחום התבשיל ולא שע"י האש דבזה גם להמג"א לא צריך ליבון וכמפורש בשו"ע סי' תנ"א סעיף י"ד, ע"ש, ואפילו בזיעה שמחום התבשיל הנה יש מחלקין בין היתרא בלע דהפמ"ג מיירי בהיתרא בלע [דבזה לכו"ע גם דבר הצריך ליבון סגי בהגעלה וכמבואר בנקוה"כ בסי' צ"ג וה"נ בזיעה אמרינן כבכ"פ] להיכא דאיסורא בלע דבזה לא מהני הכשר ע"י זיעה משום כבכ"פ [תשובות מהרש"ם ח"א סימן צ"ב]. ויש אוסרין בזיעה שצריך ליבון קל [עיין במנחת יצחק ח"י סימן ע'] וזה לא שייך במיקרו. [**ובכלל ע"י חום הגלים האלקטרונים יתכן דתמיד דינו כע"י האור וצריך דוקא ליבון**], [או נימא דכיון שהחום פועל רק על חימום המאכל ולא על המתכת והמתכת מתחממת מחום התבשיל, לכו"ע דינו כזיעה שע"י תבשיל]. **והאמת שכבר נהגו ישראל בכל מיני חומרות בחמץ בפסח, ולמה לנו להקל בזה**, ולא מצאתי מקום להכשירו, וגם כבולעו כך פולטו נאמר בחמין ולא מצינו כן בהמציאות דזיעה שלא בא מחום. והאמת שגם מבשר לחלב אין דעתי להקל לכתחילה בקביעות, רק באקראי בעלמא, ואפילו לאחר כ"ד שעות יש מקילין רק באקראי ולא בקביעות, וצריך לחמם שם מים אחר כ"ד שעות כשעה ואז מועיל. סוף דבר לפסח לא הסכמתי להכשיר, אם כי לדעת השואל יש מגדולי הפוסקים באמריקא שהתירו, לא רציתי להתיר כאן, וגם לא שמעתי היאך ולמה, ורק בשעת הדחק ממש שמעתי מורים להיתר ומנקין היטב לפסח ומכשירים במים שמה לערך שעה וכבולעו כך פולטו, וכפי הנראה מצרפים לסניף דחמץ חשיב היתרא בלע דלא כהסכמת רוב הפוסקים דס"ל דחמץ חשוב איסורא בלע, עיין במ"ב סימן תנ"א ס"ק כ"ט, והדבר צ"ב. מיהו כעת שמעתי שיש מעידים שבשימוש תמידי במייקרו רואים בעין ממש הבלוע בדפנות ולפי"ז בעי ליבון ממש וא"כ אין הכשר למייקרו, ועוד נבאר בזה בעזהי"ת, וצ"ב".
         7. מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' ש"צ).
      3. ***מראי מקומות – אג"מ (***אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' קע"ג), אהלי ישרון (ח"א עמ' פ'),הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' קפ"ב).
         1. ***ודרשת וחקרת (שו"ת סוף ח"ג מעגל השנה עמ' כ"ג אות ו') – "נחלקו הפוסקים בזה, אבל למעשה מכיון שדפנות המיקרוגל אינן מתחממים, ויש רק חשש זיעה אם לפעמים השתמשו בה בלי כיסוי, וגם לפעמים נשפך חמץ חם על הדפנות, לכן אין להשתמש בצלחת של חמץ, ויש לנקות המיקרוגל היטב בחומר הפוסל והפוגם עד שכל החמץ שבו אינו ראוי לאכילת כלב, ולא ישתמש בה מעת לעת, ואח"כ ישים בתוכו כוס מים רותחים, ויפעיל המיקרוגל לזמן רב יותר מזמן שמשתמש בו בדרך כלל (וי"א משך שעה), ואח"כ ישתמש בו בפסח עם שני כיסויים ודי בזה".***
         2. פסקי תשובות (אות כ"ב, הע' ק"ו) – "***תנורי מיקרו גל, שאין בו אש, ואין דפנות התנור מתחממים ע"י גלי המיקרו, אלא מחממים את האוכל, כיון שהאוכל פולט זיעה ומחמם את דפנות התנור וגם לפעמים נשפך על דפנות התנור מהאוכל החם, ואי אפשר ללבנו אפילו ליבון קל או להגעילו תוך כלי ראשון, לכן לכתחילה נכון להשתמש בפסח בתנור מיוחד, ובשעת הצורך יוכל להכשיר את התנור ע"י שיעמיד בתוכו כלי עם מים רותחים עם תערובת חומר ניקוי הפוגם טעם המים, ויפעיל את התנור למשך שעה, והאדים הנפלטים מהמים יכשירו את התנור (לפי הכלל דכבולעו כך פולטו), ויש אומרים שנכון להכשירו ע"י שישפוך בתוכו מים רותחים ע"ג אבן מלובן. וכשמשתמש בו בפסח יניח את הכלי והמאכל שמכניס לתנור בקופסה סגורה [סידור פסח כהלכתו פ"ח סעי' ג' לחשוש לדעת הפוסקים שא"א להגעיל ע"י זיעה או קיטור]".***
   2. **הכשרה בימות השנה**.
      1. ***להכשיר ע"י זיעה, כבולעו כך פולטו [כגון על ידי כלי עם מים שנותנים במיקרוגל כדי שיתאדו המים].***
         1. ***אג"מ (הל' פסח, איידר, עמ' קפ"ב הע' קנ"ו)*** – ***"קודם הכשירו צריך לנקותו תחלה ולהמתין מעל"ע מעת השתמש בו ... דאח"כ יניח בו כלי שיש בו מים רותחים וכפי תשמישו הכשרו כשם שבולע בזיעה כך הכשירו בזיעה לפיכך הכשרו כשהתנור מלא מזיעה (ונראה דהמקום שנשפך עליו חמץ יגעילנו בעירוי או יכסנו)".***
         2. להורות נתן (***ח"ז*** סי' ס"ב אות ה') ***– "יש להגעילו ע"י שיבשל בתנור מים עד שיהיו רותחים ותעלה הזיעה, דכבולעו כך פולטו. וכל זה אם תקרת התנור הוא ממין שמועיל בו הגעלה כגון מתכת, אבל בכלי חרס אינו מועיל הגעלה".***
         3. ***הגר"י בעלסקי זצ"ל (קלטת של שיעורים מהגר"י רייזמן שליט"א) - חוץ לפסח.***
         4. ***עי'*** תשובות והנהגות (***ח"ב*** סי' רי"ב, אורחות הבית פרק ז' סוף אות ט') – "והאמת שגם מבשר לחלב אין דעתי להקל לכתחילה בקביעות, רק באקראי בעלמא, ואפילו לאחר כ"ד שעות יש מקילין רק באקראי ולא בקביעות, וצריך לחמם שם מים אחר כ"ד שעות כשעה ואז מועיל".
         5. ***לבושי עז (סי' צ"ב סעי' ח' תמצית אות ט"ו) – "לפי זה אפשר להכשיר 'מיקרוגל' על ידי שיניח בו כלי של מים וירתיח באופן שתעלה זיעה גדולה ויתהוו מכך מים על כל הדפנות, כיון דבליעתו על ידי זיעה וכבולעו כל פולטו".***
         6. עי' הגרב"צ ואזנר שליט"א (***קובץ אור ישראל חל"ב סוף עמ' ק"ב) – "יכשירם ע"י מים, בכלי רחב לכה"פ כרוחב הכלי שנאסר על ידו".***
         7. ***על פי התורה (פר' כי תשא פרק כ"ז סעי' ל"ג) – "מנקים את כל דפנותיו היטב, ומייבשים אותם, לאחר מכן מרתיחים בו מים בכמות גדולה, לפרק זמן ממושך עד שיתמלא אדים, ועד שהדפנות יתחממו בחום גבוה".***
         8. ס' הכשרות (פרק א' סעי' נ', הע' ק"ה) – ***"תנור 'מיקרו גל' רגיל שהוכנס בו בטעות מאכל מן הסוג השני ללא כיסוי, או תנור כזה שנטרף - יש לנקותו היטב, ולהרתיח בו כוס מים, וזו הכשרתו. (הוראת הפוסקים)".***
         9. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

How would one kasher a microwave? Once it’s dairy, is it enough to put meat in it using the plastic covers they sell for that purpose (or vice versa)?

R' Y. Berkovits wrote: Kashering from Meat to Dairy: Place a bowl of water in the microwave until it boils, then open the microwave, move the bowl to the side and boil again (this is to kasher the area where the bowl was sitting). Once Dairy: You can place meat in a plastic container within another container.

* + - 1. ***מנחת אשר -***

In a microwave, the food is generally covered during cooking. Even when cooked openly the steam is minimal during the average run of a minute or two. This steam is likely not hot by the time it reaches the walls of the microwave. In addition some microwaves have a fan which removes steam when generated. Therefore after not using the microwave for 24 hours and cleaning it out very well with a cleaning agent, it may be kashered. This is done by heating a bowl of water in the microwave for about 30 minutes. This will be a form of steam kashering based on the principle of כבולעו כך פולטו.

* + 1. ***אפשר להכשיר ע"י זיעה, ומעתה ישתמש בו*** *רק* ***כשהתבשיל מכוסה.***
       1. שבט הלוי (קובץ מבית לוי חי"ד עמ' כ"ג אות י"ב, ***בענייני יו"ד עמ' מ"ב סעי' י"ב***) ***– "תנור מיקרו גל שנאסר ע"י שימוש של בשר וחלב, ימתין מעל"ע, ואח"כ יחמם בו מים עד שירתיחו, ויוכשר ע"י הזיעה (אדים), ומעתה ישתמש בו רק כשהתבשיל מכוסה".***
    2. ***יש להכשיר בהגעלה ע"י עירוי וזיעה.***
       1. ***הגריש"א זצ"ל (***שבות יצחק ח"ו סוף פרק ה', הג"ה שם) – "ושמעתי מהגרי"ש אלישיב ... ***ואם השתמשו במיקרוגל לבשר ולחלב ונאסר ע"י זיעה, יש בזה צירופים לקולא על דרך מש"כ הגר"ז, ואפשר להקל אחר שיעשה כל מה שניתן לעשות בהגעלה ע"י עירוי וזיעה. (ואופן ההכשרה, ינקה היטב, וימתין שלא יהא בן יומו, ויאטום הנקבים בחומר גמיש שניתן להסרה [ולדברי הטכנאים בהרבה סוגים של מיקרוגל ניתן לאטום כך ולא ינזק בעירוי מים], ויערה מים מקומקום חשמלי רותח סמוך למקום שמערה עליו ויחזיק מתג ההדלקה כדי שימשיך לרתוח בעת העירוי. אח"כ יוריד האיטום ויגעילנו ע"י זיעה כדי להכשיר את המקומות שהיו מכוסים ע"י האיטום, וגם משום שאין לסמוך על הגעלה ע"י עירוי בלבד וכנ"ל. ואופן ההכשרה ע"י זיעה, יניח צלחת עם מים שירתחו ויעלו אדים על הדפנות, ויקפיד שיגיעו האידים לכל המקומות ובאופן שיהא ריכוז האדים וחומם לא פחות מהאופן שבו נבלעו אדים של בשר וחלב [יעוי' בהערה לעיל בשם ספר חקר הלכה], ובעת ההכשרה יכסה את נקבי התנור שמהם יוצאת הזיעה החוצה [אפשר לכסות בניילון ולהדביק בסליל דבק] כדי שתצטבר יותר זיעה, וגם תגיע לכל המקומות, ואח"כ יוריד הכיסוי וירתיח המים בלי כיסוי הנקבים כדי להכשיר גם המתכת שבין הנקבים. וצלחת המיקרוגל יגעילנה במים רותחים ע"ג האש, ויעוי' לעיל בדין הגעלת פיירקס ופלסטיק)".***

***הגריש"א זצ"ל (***מטבח כהלכה פרק י"א אות ח', עמ' רנ"א) – "יש להכשירו בסדר הבא. שלב א': יש להמתין עד שהמכשיר לא יהיה בן יומו. שלב ב': יש לאטום את נקבי יציאת האדים בחומר שניתן להסירו לאחר מכן, ואז יש להכשירו ע"י עירוי מים מקומוקום תוך כדי בעבוע על כל דפנות הצדדים. שלב ג': יש להניח קערה עם מים ולהפעיל את המיקרוגל למשך זמן שיתמלא המכשיר באדים בכך יבצע הכשר נוסף לדעת הסוברים שניתן להכשיר ע"י אדים".

הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש יו"ד פרק ו' אות ח') – "נאסר המיקרוגל על ידי בשר וחלב, יכול להכשירו על ידי עירוי וזיעה (שיכניס אליו כלי עם מים וחומר ניקוי חריף, ולהפעילו בתוך המיקרוגל, עד שיספגו הדפנות היטב היטב את האדים)".

* + 1. ***מחמיר.***
       1. ***חשב האפוד (ח"ג סי' פ"ח) - לשונו מובא לעיל.***
       2. אגורה באהלך (ח"א סי' צ"ז אות ב') – "אין נכון להכשיר".
    2. ***מראי מקומות*** – אבני ישפה (ח"ו סי' קי"ג ענף ד'), ***תחומים (ח"ח עמ' כ"א),*** פתחי הלכה (ארטסקרול עמ' רל"ד, מטבח הכשר עמ' קפ"ו, עמ' ש"צ)***, יבקש תורה (סוף סי' י"א אות מ'), הכשרות (פרק א' סעי' נ', הע' ק"ה),*** בינת צבי (פרק ח' סעי' ו')***,* ישיב יצחק (ח"ג סי' י"ב)*.***
       1. הגר"ע אויערבאך שליט"א (כשרות במטבח [אנגלית] עמ' רי"ב) ***– "האם מותר להכשיר תנור מיקרוגל. תשובה: כן, אולם המנהג שלא לעשות כן בדרך קבע".***
       2. הרא"י לאזענגא (קובץ הישר והטוב ח"ד עמ' רע"ז) ***– "ואף דאפשר להכשיר מיקרוגל ע"י אדים ... הרי עצם ההגעלה באדים אינו לכתחילה".***
       3. ***מעדני אשר (סי' ק"ס אות ז') – "ואם אירע שיצאה זיעה אפשר להכשיר את המיקרוגל ע"י זיעה כמש"ב לעיל, אמנם אינו מן הראוי לעשות כן בקביעות מפני שאם ינתז על הדפנות לא יהיה אפשר להכשיר את המיקרוגל כמש"ב לעיל".***
       4. פסקי תשובות (הע' ק"ו) ***– "ולפי המתבאר יוצא לדינא שגם לענין בשר וחלב אין לכתחילה להשתמש בתנור מיקרו גל אחד, ודרך ארעי מתירים גדולי הפוסקים ע"י שיכסה את המאכל שמכניס לתנור בשני כיסויים הסגורים היטב".***
  1. **להגעיל מיקרו-גל בשרי לצורך חלבי, או להיפך*.***
     1. ***עי' לעיל סעי' ג', לשיות ומראי מקומות.***
  2. ***מראי מקומות*** – ***מעשה חושב (***ח"ה ***סי' י"ג אות ט',*** ח"ו ***סי' י', בית אהרן וישראל גליון כ"א עמ' ע"ה, גליון כ"ב עמ' ק"כ), הגר"י רוזן (בית אהרן וישראל גליון כ"ב עמ' קי"ט),*** הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' תע"ב)***.***
     1. הגר"ד פיינשטיין זצ"ל (קונ' יד דודי עמ' פ"ט אות כ"א, עמ' ק"מ אות ד', דפו"ח עמ' קכ"ז אות כ', עמ' קצ"ד אות ד') ***-***

What are the ***גדרים*** for uses and kashering of microwave ovens? a) All year? b) Pesach?

Answer: If it really gets hot, treat it like a real oven and, if this is so, it is not acceptable for Pesach. Otherwise it does not need kashering at all. (***הג"ה***: It is my experience that the plate at the bottom definitely gets hot and even the walls get hot from the steam of the food - ***ידפ***)

* + 1. ***הר"א וויס (קובץ אור ישראל חי"ז עמ' ס"ד) – "להלכה בשעה"ד יש דרך להקל גם בתנורים הללו להכשירם כדלהלן והיינו באופן שנאסר ע"י שחימם מאכל חלבי בתנור בשרי או להיפך, וכן אם חימם בו שום מאכל של איסור, אבל בתנור של חמץ לפסח, וכן בתנור של בשר למאכלי חלב או להיפך, אין להכשירו אא"כ בשעה"ד".***
    2. ***ילקוט יוסף (סי' פ"ז סעי' כ"ג, מילואים עמ' תקמ"ו, קיצור שו"ע סי' פ"ז סעי' כ"ג) – "הרוצה להשתמש במיקרו - גל הן למוצרי חלב והן למוצרי בשר, ראשית דבר יש להבחין בין שני סוגי מיקרו - גל המצויים כיום, כי יש כאלה שיש בהם גופי השחמה, ואז דינם כדין תנור חשמלי רגיל. אך בתנורי מיקרו - גל שאין בהם גופי השחמה [גוף חימום], ופועלים רק באמצעות קרינה, אם משתמשים במיקרו גל לצורך בישול, או לחימום אך בשימוש תדירי, באופן שהדפנות מגיעות לחום שהיד סולדת בו, יש לנהוג להכשירם על ידי ניקוי היטב, ולהניח שם חצי כוס מים עם מעט חומר ניקוי [אמה], וירתיחו את המים במשך כעשר דקות, עד שדפנות התנור יספגו מהמים, ואחר כך ינקו היטב את הזיעה שבדפנות, וישתמשו תמיד במיקרו גל באמצעות קופסא סגורה היטב. והתנור כשר למאכלי בשר ולמאכלי חלב בזה אחר זה.*** *וכן הדין לענין הכשר המיקרו גל בפסח****. והצלחת של הזכוכית שהמאכל בתוכה לדידן די לה בשטיפה היטב. [איסור והיתר ג' עמוד קסז]".***

1. ***כיסוי קדירה: בדיעבד - שלא הגעילו.***
   1. *שאינו בני יומו: לבני אשכנז****.***
      1. מנהג להחמיר כמו כיסוי בן יומו*, אא"כ במקום הצורך וכדו'.*
         1. מג"א (ס"ק כ"ט) – "עבי"ד ססי' צ"ג דבכיסוי מחמירים אפי' אינו ב"י ולכן אין בו צד קולא בפסח".
         2. מ"ב (ס"ק פ"ב, שעה"צ ס"ק צ"ז) – "היינו לדעת הרמ"א ביורה דעה סימן צ"ג דבלא שעת הדחק יש מחמירין בכסוי אפילו אינו בן יומו".
      2. מיקל [אא"כ הכיסויים קצרים מלמעלה ויש בהן כעין חלל ואז א"א לקנחם יפה].
         1. פר"ח (על סעי' י"ד) – "דלית מאן דחש למה שכתב רמ"א ביו"ד בסימן צ"ג [סעיף א] דיש מחמירין בכיסוי לומר דאעפ"י שאינו בן יומו דינו כאילו היה בן יומו".
      3. בפסח יש להחמיר.
         1. ערה"ש (סעי' כ"ז) – "בכיסוי מחמרינן יותר ביו"ד סי' צ"ג דמשוינן אינו בן יומו כבן יומו ואף שרבים חולקים שם על זה וגם המחמירים לא החמירו רק בכיסוי עמוק וקצר כמבואר שם מ"מ לענין פסח דחמיר איסוריה במשהו וגם יש אוסרים בנותן טעם לפגם כמ"ש בסי' תמ"ז בוודאי יש להחמיר".
      4. *שיטת המחבר: בני ספרד****.***
         1. ***שעה"צ (ס"ק צ"ח) – "דלדעת המחבר שם, על כרחו מיירי המחבר בעניננו כשהכיסוי הוא בן יומו או בשאינו הודח ויש לחוש לחמץ בעין שעליו (הב"ח ופרי חדש והמאמר מרדכי ונהר שלום)".***
      5. ***מראי מקומות.***
         1. גר"ז (סעי' מ"א) – "אם הכיסוי הוא בן יומו או אפילו אינו בן יומו לפי מנהג מדינות אלו שאוסרין נותן טעם לפגם בפסח או לפי מנהג קצת מקומות שמחמירים בכיסוי קדירה אפילו בשאר איסורין ואוסרין אף שאינו בן יומו כמו שנתבאר ביורה דעה סי' צ"ג עיין שם"***.***
         2. ***עי' יו"ד סי' צ"ג, לעוד שיטות ומראי מקומות.***
   2. כיסוי יבש [לסלק **מיד**].
      1. שאר איסורים.
         1. ***מיקל - עי' יו"ד סי' צ"ג, לשיטות ומראי מקומות.***
      2. *פסח*.
         1. מסופק.
            1. עולת שבת (ס"ק י"ד) – "למעשה צ"ע כיון שהחמץ בפסח במשהו".
            2. הו"ד בא"ר (ס"ק ל"ב, א"ז ס"ק ט"ז) – "משמע דאם לא התחיל להזיע מותר. ובעולת שבת [ס"ק יד] כתב דצ"ע למעשה כיון דחמץ במשהו".
         2. ***מיקל.***
            1. גר"ז (סעי' מ"א) – "ואם לא הגעילו ושכח ושמו בפסח על הקדירה שיש בה תבשיל רותח אם נזכר מיד והסירו מן הקדירה וראה שהוא יבש עדיין שלא התחיל להזיע מחום התבשיל שבקדירה הרי התבשיל מותר אפילו באכילה אם לא נגע בו הכיסוי וגם הקדירה מותרת אע"פ שנגע בה הכיסוי שאין איסור יוצא מכלי לכלי בלא רוטב כמו שנתבאר ביורה דעה סי' ק"ה".
            2. מ"ב (ס"ק פ"ד, שעה"צ ס"ק צ"ט) – "ואם נזכר מיד והסירו מן הקדרה וראה שהוא יבש עדיין שלא התחיל להזיע מחום התבשיל שבקדרה הרי התבשיל מותר באכילה וגם הקדרה מותרת **אף ששניהם רותחים** ונגע אחד בחבירו שאין איסור יוצא מכלי לכלי בלא רוטב כדאיתא ביו"ד סי' ק"ה. [אליהו זוטא והגר"ז אף דהעולת שבת לא ברירא ליה בזה, מכל מקום מסתבר כוותיהו, ובפרט כשהכיסוי אינו בן יומו]".
2. כיסוי שמשימים על חררה - סעיף ט"ו.
   1. **זיעה לח, זיעה יבש: האם יש זיעה רק במשקים, או גם באוכלים**.
      1. עי' יו"ד סי' צ"ב סעי' ח', לשיטות ומראי מקומות.
3. מדוכה - סעיף ט"ז.
   1. **הלכה**.
      1. הגעלה – טור (סעי' ט"ז, יו"ד סי' קכ"א סעי' ג'), מחבר (סעי' ט"ז).
      2. לכתחילה ליבון קל, בדיעבד הגעלה – רמ"א (סעי' ט"ז, עי' דר"מ יו"ד סי' קכ"א ס"ק ח'), ח"א (כלל קכ"ה סעי' י"א).
      3. **תלוי במחלוקת** איך להכשיר בית שאור ובית חרוסת - עי' לקמן סעי' כ"ב, לשיטות ומראי מקומות.
   2. **מטחנת בשר**.
      1. אור לציון (ח"ג פרק י' סעי' ט', הע' ט') – "והנה מטחנת בשר דמי למדוכה, וכיון שטוחנים בה בשר עם לחם ושום יש להגעילה לדעת מרן. (וראה בכה"ח יו"ד סימן צ"ו אות נ"א). ואפילו הנוהגים כדעת הרמ"א מקילים במקום הצורך שלא להצריך ליבון למטחנה, ומשום החשש שמא יתקלקלו החלקים ע"י הליבון, שהרי לא החמיר בזה הרמ"א אלא לכתחילה כמו שנתבאר לעיל. וא"כ יש להגעיל את החלקים שבמטחנה. ויש להזהר לנקות היטיב את החלקים לפני ההגעלה. וביותר יש להזהר בחלקים שיש בהם נקבים (חלק הרשת) שלא ישאר שם חמץ וינקם ע"י מי אש וכדומה".
   3. **בליעות באוכל לסכין: חתך בסכין בשרי, ולאחריו בסכין פרווה**.
      1. עי' סי' צ"ו סעי' ג', לשיטות ומראי מקומות.
4. עריבה - סעיף י"ז.
   1. **מיקסר** (mixer).
      1. נהגו שלא להשתמש.
         1. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' ל"ב אות מ"ח) – "מיקסר שהשתמשו בו בחמץ, אין להכשירו לפסח".
         2. מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' ת"ב).
      2. אור לציון (ח"ג פרק י' סעי' ט', הע' טי) – "ולענין מיקסר, לכאורה היה די בניקוי המערבלים, אם לא השתמש במיקסר בדברים חמים, וכל שכן אם יגעילם. (וראה בשו"ע בסעיף י"ז ובבאה"ל שם ד"ה צריכים). אולם נתברר על ידי מומחים שחודר אבק קמח לתוך גוף המיקסר, ויש חשש שכשישתמשו בו בפסח יפול האבק על האוכל. ואם יאטום את המקום, הדבר יזיק למכשיר, וגם קשה לאטום. ולכן יש להמנע מלהשתמש במיקסר שהשתמשו במשך השנה בקמח, ואף אם יחליף את החלקים, ומשום אבק הקמח החודר למכשיר".
5. נפה (sieve, sifter) - סעיף י"ח.
   1. **נפה**.
      1. נהגו שלא להשתמש – רמ"א (סעי' י"ח, "ונהגו שלא להשתמש בנפה ע"י הגעלה ואין לשנות"), מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' ת"ד).
   2. **מכירת חמץ**.
      1. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק ט"ז, שבת ח"ב עמ' שי"ד אות י"ב) – "והמנהג לגבי נפה של חמץ אשר קשה מאוד לנקותו, ונשארו בו פירורים בין ניקבי הרשת, למוכרו לעכו"ם לימי הפסח, אף למי שאין נוהג למכור חמץ גמור, [ובנפה אולי יש חמץ גמור כיון שרוחצים אותו], דמשום האי פורתא לא קפדינן, והיינו שאין אוכלין את הנדבק שם, וכל החשש הוא דלמא יתעכב עד אחר הפסח בקמח וכולי האי לא חיישינן [והיינו חמץ שעבר עליו הפסח דרבנן ובתערובות משהו]".
   3. **מפות** (tablecloth).
      1. רוחצים במים חמים ואבק כביסה.
         1. פמ"ג (מש"ז סוף סי' תנ"א ד"ה כלי עור) – "ומפות אין היתר כי אם בכיבוס בחמין אפר וחביטה, לא בהגעלה, כי אין מועיל לבעין שנכנס בנקבי אריגה".
         2. עי' דעת תורה (על סוף סעי' י"ח) – "ומצאתי בכתבי הד"ק ... דבמפות שעל השלחן **י"ל דקילי משקים, דמפות שכיח רק פירורים ויותר קל לנקות**, ובפרט שאין אוכלים במקום התפירות, וכשיש תפירה באמצעה אינה כתפירה שבסוף שיש שם כפל הבגד זע"ז בהתפירה כדי שלא ינתקו חוטי התפר דאריגה משא"כ באמצעה, ולכן סומכים על הכבוס בנהר שעושה נקי, ובפרט במים חמין ואפר עכ"ד. אך כפי הנהוג להניח המפה על העיסה של לאקשי"ן וכדומה ומתמלא קמח יש להחמיר בזה, ומ"מ יש לצדד עפי"ד הד"ק ז"ל כמובן".
         3. אג"מ (הל' פסח איידר פרק ט"ז הע' ל"ה, שמעתתא דמשה שמועות משה סי' תמ"ב סעי' א') – "מפת שולחן ומגבת שהשתמשו בחמץ יש לנקותן במים חמין עם חומר ניקוי ויכול להשתמש בהם בפסח".
         4. הגריש"א זצ"ל (בנתיבות ההלכה חמ"ו עמ' שצ"ד) – "מגבות כלים ומפות שנעשו בשריים או חלביים ורוצה להכשיר אותם לפרווה, וכן מגבות כלים ומפות שרוצה להכשירם לפסח, צריך לכבס בחום של 45 מעלות, ואפילו שבדרך כלל צריך רתיחה גמורה להגעלה, כאן שהמכונה מכה וחובטת הרבה בבגדים מספיק חום של 45 מעלות".
         5. אור לציון (ח"ג פרק י' הע' י') – "ומותר להשתמש בפסח במפת בד שהשתמשו בה במשך השנה אחר שהיא נקיה".
         6. הל' פסח (איידר, עמ' קע"א) – "washed thoroughly with hot water and a detergent".
         7. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"א עמ' ל"א אות י"א, ח"ג עמ' י"ח אות י"ב, ח"ז עמ' כ"א אות י"ב, חי"ד עמ' י"ח אות י"ב) – "מפות - שהשתמשו בהן במשך השנה אם אפשר לכבס ברותחים צריך לכבס בהרתחה. ומפות שא"א להרתיח כגון טרלין וכדומה ישתמשו רק עם כיסוי ניילון על גביהן".
         8. הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' רנ"ח) – "מפות ומפיות מבד, שאכלו עליהן חמץ: יכבסן היטב במים חמים ובחומר ניקוי, ועיין בשיפולי המפה אם נדבק שם חמץ".
         9. פסקי תשובות (אות מ"ב ד"ה וכל) – "וכל זה בשקים שמאחסנים קמח חמץ ומפות שעורכים עליהם המצות, אבל מפות שלחן (וכן מגבות) שאוכלין עליהם כל ימות השנה, קל יותר לנקותם, וא"צ לפרום את התפירות, אלא מכבסם במכונת כביסה במים חמים וחומרי כביסה, או שיערה עליהם מים חמים מכלי ראשון וישפשפם בחומרי ניקוי, וכן אם מכניסן במים חמים בכלי שני ומשפשפן כמה פעמים בחומרי ניקוי די בכך".
         10. מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' ת"ה).
             1. אמנם **עדיין נכון** לקנות מפות מיוחדות לפסח.

הל' פסח (איידר, עמ' קע"א) -

However, it is preferable to have separate dish towels and tablecloths for Pesach.

עי' פסקי תשובות (אות מ"ב ד"ה אמנם) – "אמנם, אף כי, כאמור, יש אפשרות לכבס מפות שלחן ומגבות ולהשתמש בהם בפסח, מ"מ נפוץ ונשתרש המנהג שמיחדים מפות (ומגבות מטבח) מיוחדות לפסח בשלחנות שמשתמשים בהם לאכילה".

* + - * 1. אא"כ מפלסטיק – אג"מ (הל' פסח איידר פרק ט"ז הע' ל"ז, שמעתתא דמשה שמועות משה סי' תמ"ב סעי' ד'), הל' פסח (איידר, עמ' קע"א).
        2. לענין להכשיר "**בגד**"(fabric) - עי' לקמן 'סוגי החומרים', לשיטות ומראי מקומות.
  1. **מגבת שמנגבים בה כלי חמץ** (dish towels).
     1. רוחצים במים חמים ואבקת כביסה – מקור חיים (חו"י, על סעי' א' ד"ה יש, "יש לכבס לפני הפסח יפה הסמרטוטין שמקנחים בהם כלי אכילה בחמין"), אג"מ (הל' פסח איידר פרק ט"ז הע' ל"ה), הל' פסח (איידר, עמ' קע"א, לשונו מובא לעיל), פסקי תשובות (אות מ"ב ד"ה וכל), מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' ת"ה).
        1. אמנם **עדיין נכון** לקנות מגבות מיוחדות לפסח – הל' פסח (איידר, עמ' קע"א, לשונו מובא לעיל), עי' פסקי תשובות (אות מ"ב ד"ה אמנם).
  2. **סלים**.
     1. עי' לעיל סעי' י'.

1. רחת - סעיף י"ט.
   1. **קליפה ואח"כ הגעלה, האם זה כמו ליבון**.
      1. מחמיר.
         1. תרה"ד (ח"א סי' ק"ל) – "ומההיא דסמ"ק יש להחמיר שלא להכשיר מחמץ למצה עד המרדה לקלפו בכלי אומנות וגם להגעיל אח"כ כדברי ריב"א דלעיל".
         2. מג"א (ס"ק ל"ז) – "כתוב בת"ה דאפילו קליפה והגעלה לא מהני ברחת".
         3. ח"א (כלל קכ"ה סעי' י"ט) – "אפילו אם יקלוף ויגעיל, לא מהני".
         4. גר"ז (סעי' נ"ה) – "ואפילו אם רוצה לקלוף הישנה בכלי אומנות ולהגעילה אחר כך אין מועיל כלום".
         5. מ"ב (ס"ק קי"א) – "הגעלה. ואפילו קליפה בכלי אומנות מקודם ג"כ לא מהני".
         6. ערה"ש (סעי' מ') – "לא מהני אפילו קליפה עם הגעלה".
         7. ***חלקת בנימין (סי' קכ"א ס"ק פ"ג)***.
      2. לגבי סכין - עי' רמ"א ביו"ד סוף סי' קכ"א, **לשיטות ומראי מקומות**.
   2. **בענין השתמשות ברחת שנשתמש בה בכל ימות השנה: יש ד' ציורים**.
      1. במקום שלא הודח הרחת והיה בה לכלוך חמץ בעין של חמץ כחוש.
         1. המ"ב פסק שצריך נטילה - מצד הסוגיא של אין אנו בקיאין בין כחוש לשמן, וממילא צריך ששים ונטילה: עי' סי' ק"ה סעי' ה', לשיטות ומראי מקומות.
      2. אם אפו על ידי מרדה זו עוגות עם שמן.
         1. המ"ב פסק שצריך ששים - מצד שאלה האם היתר מפטם האיסור: עי' סי' ק"ה סעי' ה', לשיטות ומראי מקומות.
      3. אם הדיחו המרדה מקודם, ויש בליעות של חמץ כחוש.
         1. המ"ב פסק שצריך קליפה - מצד ההלכה של איסור כחוש שנבלע בכלי: עי' סי' ק"ה סעי' ז', לשיטות ומראי מקומות.
      4. כשיש בליעות של שמן.
      5. המ"ב פסק שצריך רק קליפה - מצד ההלכה של איסור שמן שנבלע בכלי: עי' סי' ק"ה סעי' ז', לשיטות ומראי מקומות.
2. כלים שלא מבשלים עמהם, אבל מניחים שם אוכלים - סעיף כ'.
   1. **שולחנות** (עי' פר"ח, לשונו מובא לקמן).
      1. עירוי.
         1. טור (סעי' כ') – "השלחנות והתיבות שמצניעין בהן אוכלין כל השנה רגילין לערות עליהן רותחין לפי שלפעמים נשפך המרק מן הקדרה לתוכן".
         2. מחבר (סעי' כ') – "השלחנות והתיבות שמצניעים בהם אוכלין כל השנה, רגילים לערות עליהם רותחין לפי שלפעמים נשפך מרק מן הקדירה לתוכן".
         3. דר"מ (סי' תנ"ב ס"ק ה', עי' סי' תנ"א ס"ק ז'\*) – "וכן המנהג".
         4. מעגלי צדק (הל' פסח סי' ח' ד"ה השולחנות).
         5. מג"א (סי' תנ"ב ס"ק ט') – "ואפילו שלחנות ישפשף יפה וישהה אחר השפשוף מע"ל שלא יהיו ב"י ויהיו מנוגבין מן המים צוננין שמא יצטנו מהן הרותחין ויזהר לשפוך עליהם בזריזות ולא ע"י זריקה באויר דזה לא מיחשב עירוי".
         6. פר"ח (על סעי' כ') – "השולחנות והתיבות שמצניעין בהם אוכלין כו'. לאו דוקא אלא ה"ה לשולחנות שאוכלים עליהם כל השנה הוי מידי דשכיח שנשפך עליהן מרק וצריכין עירוי".
         7. עי' גר"א (ס"ק נ"ח) – "השולחנות כו'. והוי כלים שתשמישן ע"י עירוי".
         8. ח"א (כלל קכ"ה סעי' כ', סעי' ל"ו) – "השולחנות והתיבות שמצניעים בהם אוכלין כל השנה, ולפעמים נשפך עליהם מרק מן הקדרות לתוכן, ולכן מערין עליהן רותחין ... והגעלת השולחנות, נוהגין שמלבנים אבנים ושופכין עליו מים רותחים מן היורה ... ומיהו בשולחנות וכיוצא בו, די אם יערה עליהן מים מרותחין מן כלי ראשון בלא אבנים, שהרי לא בלעו גם כן רק על ידי עירוי".
         9. ערה"ש (סעי' מ"א, סי' תנ"ב סעי' י"ז) – "השולחנות והתיבות שמצניעין בהן חמץ והספסלים שמעמידין עליהם הקדרות וכן שלחן של הקוכני"א שמעמידין קדרות חמין מדינא א"צ הגעלה שהרי הקדירה מפסקת בין החמץ והמקום שעומד עליו הקדירה ואינו בולע כלל [ח"י סקנ"ה] אלא שחששו שמא נשפך על המקום מרק של חמץ ולכן נהגו לערות עליהם רותחין מכלי ראשון ועכשיו נהגו גם להעביר אבן מלובנת שקורין קאסע"ר שטיי"ן ואין הכרח לזה".
            1. **הטעם להקל**, שלא צריך אבן מלובן: 1) יש מקילין בדבר גוש. 2) מדינא הולכין אחר רוב תשמישו. 3) בדרך כלל השולחנות אינו ב"י, ובדיעבד יש להקל. 4) תתאה גבר, וממילא בולע רק קליפה לחומרא. 5) שיש רק חשש בפסח שיהי שופך דבר מצלחת או מקדירה.
      2. **נוהגין באבן מלובן**.
         1. מהר"י וויל (סי' קצ"ג) – "השולחנות צריכים הגעלה יניח אבן חם עליו או לפיד בוער וישפוך עליו ... ורותחין ע"י עירוי לבד אינם מועילים לשולחנות משום דלפעמים משימים עליו פשטיד"א חם והוי השלחן כלי ראשון".
         2. מטה משה (סי' תקמ"ו).
         3. ***עולת שבת (סוף ס"ק ז') – "המנהג דמכשירין השלחן באבן מלובן"***
         4. חק יעקב (ס"ק ל"ד, ס"ק נ"ה, סי' תנ"ב ס"ק י"ד) – "וכן נוהגין".
         5. א"ר (ס"ק מ', א"ז ס"ק י"ט) – "מהר"י ווייל כתב דעירוי אינו מועיל לשלחנות, דלפעמים משימין עליו פשטידא חם והוי ככלי ראשון, אלא יניח אבן עליו או לפיד בוער וישפוך עליו ויגלגלו למקום אחר וישפוך עליו כדי שילכו הרותחין בכולו ... ומשמע במהרי"ל דתיבות ומגדלין מגעיל בעירוי ולא באבן, ודוקא בשולחנות וספסלין בעינן".
         6. חמד משה (סעי' כ"ט, ס"ק ל"ד) – "**ואין לשנות**".
         7. גר"ז (סעי' נ"ח) – "השולחנות שאוכלים עליהם כל השנה והתיבות שדרך להצניע בהן אוכלים כל השנה נהגו כל ישראל להגעילן על ידי עירוי מכלי ראשון לפי שלפעמים נשפך עליהם מרק מן הקדירה וכבולעו כך פולטו וצריך ליזהר בכל משפטי העירוי שנתבאר למעלה ועכשיו נוהגין במדינות אלו להגעילן על ידי עירוי עם אבן מלובן לפי שלפעמים מניחים עליהם פשטיד"א חמה (פת חמה) אבל סתם תיבות שאין דרך להצניע בהן מאכלין חמין אין צריך להגעילן".
         8. קיצור שו"ע (סי' קט"ז סעי' י"א) – "והשלחנות נוהגין גם כן ללבן אבנים".
         9. מ"ב (ס"ק נ', ס"ק קי"ד, סי' תנ"ב סוף ס"ק כ') – "ומהרי"ו סימן קצ"ג פסק דלא מהני עירוי מפני שלפעמים משים עליו פשטיד"א חם והוי כאלו נשתמש בכלי ראשון אלא יכשירם ע"י אבן מלובן וישפוך עליו רותחין ויגלגל למקום אחר וישפוך עליו כדי שילכו הרותחין בכולו".
         10. מסגרת השלחן (סי' קט"ז ס"ק ט"ז, ס"ק י"ז, ס"ק י"ח).
      3. **בדיעבד**: למחמירים לעיל.
         1. מיקל בעירוי – מ"ב (ס"ק קי"ד, שעה"צ ס"ק קמ"ד, עי' שעה"צ ס"ק נ', "ובדיעבד מותר ע"י עירוי לבד ועיין לעיל בס"ו בהג"ה ובמ"ב שם [ופשוט הוא, דמדינא צריך לילך בתר רוב תשמישו וכדלעיל בסעיף ו]").
         2. הפסד מרובה, מיקל – פמ"ג (א"א ס"ק ל"ח, "ועיין חק יעקב אות נ"ה ואליה רבה [ס"ק] מ"ם בשם מהר"י ווייל הלכות פסח סימן קצ"ג דשולחנות אין די בעירוי, שמשימין עליו פשטיד"א חם והוה ככלי ראשון, וצריך אבן מלובן, יע"ש בדף ס"ו ריש ע"ג דפוס האנווא. וכל שכן במקומינו שאופין לחם חם ומשימין על השולחן. ומכל מקום אם אירע שהגעילו ע"י עירוי ונתנו בפסח מצות חמות שם, בהפסד מרובה יש להתיר דבכלי נמי אמרינן תתאה גבר, עיין יורה דעה [סימן] ק"ה [סעיף ג בהגה], וגוש נמי מתיר הר"ב ביורה דעה [סימן] צ"ד סעיף ז'. ונהי לכתחלה יש להחמיר, בהפסד מרובה יש לצדד ולהקל").
      4. קשה.
         1. יד יהודה (סי' צ"ד הארוך ס"ק ל"ז) – "שראיתי בשו"ת מהרי"ו סי' קצ"ג והביאו נמי החק יעקב והא"ר ... **ולא הבנתי דבר זה כלל** דמאי לי מה שמשימים עליו פשטידא חם אף מיד שלקחו מאש מ"מ הא תתאה צונן ואינו מבליע אלא כדי קליפה ... כמו כן העירוי ג"כ מפליט זה הקליפה ולא עוד דעירוי מכ"ר שלא נפסק הקלוח ... מבשל לגמרי אבל דבר גוש לא חשבו אלא כנפסק הקלוח ולכ"ע אינו מבשל אלא כדי קליפה ... ושפיר מועיל לו הגעלה ע"י עירוי שלא נפסק הקלוח ... ואולי י"ל דהגעלה דין אחר יש לו דצריכין הפליטה ממש כעין הבלוע וכיון שבלע ע"י עירוי מה שנרתח מאש עצמו ע"כ צריכין נמי ליתן עליו אבן ששנרתח מאש עצמו אבל לא מים רותחין שנרתח ע"י אמצעי הקדירה אבל מה זה שאמר דהוא כ"ר וצ"ע".
            1. י"ל – פמ"ג (מש"ז ס"ק ט', "וגם טעל"ר שמניחין גוש עליהם למאן דמחמיר ... אין מהני הגעלה ע"י עירוי ג"כ, כי מים מתקררין וגוש בכלי שני דינו ככלי ראשון וצריך הגעלה מדינא דוקא מכלי ראשון").
            2. מראי מקומות – שאלי ציון (ח"ב סי' כ"ג ד"ה והגם), ***יבקש תורה (על מ"ב ס"ק ל"ו)***.
      5. מראי מקומות – חזון עובדיה (פסח ח"א עמ' קנ"ט סעי' י"ב).
         1. מגילת ספר (ענינים שונים באו"ח וביו"ד סי' כ' אות ב', אות ג') – "השו"ע בסעיף כ' הצריך עירוי ... ולכאורה **יש לעיין דהרי רוב תשמישן בצונן** ... מ"מ אין זה נחשב שרוב תשמישו בצונן, היות והשיש מיועד גם בשביל להניח עליו סירים חמים וזה תולדה של השימוש שלפעמים נשפך מהתבשיל על השיש ... אבל המ"ב ... אבן מלובן ... כיון שאינו מיועד להניח עליו הפשטידא וזה רק שימוש צדדי".
         2. מראי מקומות – הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ג' ס"ק י"ח).
   2. **תיבות ומגדלין** [cabinets].
      1. עירוי.
         1. טור (סעי' כ') - לשונו מובא לעיל.
         2. מחבר (סעי' כ') - לשונו מובא לעיל.
         3. א"ר (ס"ק מ', א"ז ס"ק י"ט) – "ומשמע במהרי"ל דתיבות ומגדלין מגעיל בעירוי ולא באבן, ודוקא בשולחנות וספסלין בעינן אבן כמ"ש מטה משה, ובמעגלי צדק לא הבין כן, והנלענ"ד כתבתי".
            1. י"ל המחלוקת במציאות, א"נ המחלוקת היה בהמנהג, או בצירוף הב' טעמים.
         4. קיצור שו"ע (סי' קט"ז סעי' י"א) – "התיבות שמצניעים בהם מאכלים כל השנה, ולפעמים נשפך שם מרק מן הקדרות צריכין הכשר קל. דהיינו שמערין עליהן רותחין".
         5. ערה"ש (סעי' מ"א) – "ועכשיו נהגו גם להעביר אבן מלובנת שקורין קאסע"ר שטיי"ן ואין הכרח לזה".
      2. נוהגין באבן מלובן.
         1. חמד משה (סעי' כ"ט, ס"ק ל"ד) – "ואין לשנות".
         2. עי' גר"ז (סעי' נ"ח) - לשונו מובא לעיל.
         3. עי' מ"ב (ס"ק קי"ד) - לשונו מובא לעיל.
   3. **תיבות ומגדלין** [cabinets]: **שלא מצניעים שם אוכלים**.
      1. מיקל [שלא צריך עירוי] – ב"ח (ס"ק ט"ו ד"ה השולחנות), מג"א (ס"ק ל"ח), בית לחם יהודה (סי' קכ"א ס"ק ח'), חק יעקב (ס"ק נ"ה), ח"א (כלל קכ"ה סעי' כ', "השולחנות והתיבות שמצניעים בהם אוכלין כל השנה ... אבל סתם תיבות, אין צריך הגעלה"), גר"ז (סעי' נ"ח, "אבל סתם תיבות שאין דרך להצניע בהן מאכלין חמין אין צריך להגעילן"), מ"ב (ס"ק קי"ג), דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק ס"ט), כה"ח (ס"ק רל"ב), חלקת בנימין (סי' קכ"א ס"ק קי"ב).
         1. היינו אף שמצניעים בהם אוכלים **אבל אינם חמים** – גר"ז (סעי' נ"ח, לשונו מובא לעיל), שעה"צ (ס"ק קמ"א, "היינו אף שמצניעים בהם אוכלים אבל אינם חמים [הגר"ז ופשוט]"), כה"ח (ס"ק רל"ב), חלקת בנימין (סי' קכ"א ס"ק קי"ב).
         2. **נ"מ**: ארונות המטבח, ואולי מקרר, וכדו'.
   4. **ספסלים**.
      1. דינם כמו שלחנות – מטה משה (סי' תקמ"ו), חק יעקב (ס"ק ל"ד), א"ר (ס"ק מ'), חמד משה (ס"ק ל"ד), מ"ב (ס"ק נ').
         1. פי', מקום שמעמידין עליהם הקדרות [counters] – חמד משה (ס"ק ל"ד, "הספסלין שמעמידין לפעמים עליהם קדרות רותחת"), ערה"ש (סעי' מ"א, "והספסלים שמעמידין עליהם הקדרות").
   5. **חשש היזק**.
      1. אי"צ אבן מלובן, ודי בעירוי.
         1. שאלי ציון (ח"ב סי' כ"ג), הו"ד בפסקי תשובות (הע' רכ"ה) – "וע"ע ס' שאלי ציון ח"ב סי' כ"ג שמקיל בשלחנות שיש חשש שיתקלקלו ע"י אבן מלובן, שדי בעירוי רותחין, אף שנאסרו ע"י דבר גוש רותח שהונחו עליהם, דיש לסמוך על השיטות דדבר גוש ל"ה ככ"ר (עיין לעיל אות כ"ו), והיינו אפילו בלא כיסוי".
      2. אי"צ עירוי, ורק להדיחן היטב היטב.
         1. ערה"ש (יו"ד סי' קכ"א סעי' ד') – "וזה שכתב להגעיל תיבות ושולחנות בא"ח סי' תנ"א נתבאר דנוהגין להכשירן ע"י עירוי ברותחין על השלחן ע"ש ואולי בחמץ דהתירא בלע הקיל בזה וגם זה הוא רק לכתחלה ואפילו לכתחלה אינו אלא בשלחן פשוט אבל בשלחנות יפים וצבועים דאם יגעילום יתקלקלו גם לכתחלה אין נוהגין בהגעלה רק להדיחן היטב היטב **ובפרט** דעל שלחנות יפים נזהרים לבלי ישפך עליהם מרק כידוע".
         2. דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק ס"ח), הו"ד בפסקי תשובות (הע' רכ"ח).
   6. **כל השנה** [כמו לקנות מנכרי כלים יד שניה, או שוכר דירה מנכרי, וכדו'].
      1. רמ"א (יו"ד סי' קכ"א סעי' ה') – "ואפילו תיבות ושלחנות הנקחים מן העובד כוכבים, נוהגין להגעיל שמא נשפכו עליהם חמין. ודוקא לכתחלה, **אבל בדיעבד אין לחוש לכל זה**".
      2. עירוי מכלי ראשון [רק לפסח מחמיר לאבן מלובן].
         1. ש"ך (יו"ד סי' קכ"א ס"ק י"ד) – "ואפי' תיבות ושולחנות כו'. עיין בא"ח סי' תנ"א ס"ך נתבאר דנוהגין להכשיר השולחנות ע"י עירוי".
         2. פר"ח (יו"ד סי' קכ"א ס"ק י"ג) – "דנוהגין להכשיר השולחנות על ידי ערוי".
         3. בית לחם יהודה (סי' קכ"א ס"ק ח') – "ראוי להורות שיגיעלן ע"י עירוי רותחין דכלי שני דזה מהני לכ"ע משום דכבולעו כך פלטו וא"צ להגעילו בכלי ראשון".
         4. באה"ט (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ז').
         5. הגריש"א זצ"ל (הגר"ש פעלדער שליט"א קלטת ד' שיעור א').
         6. הגר"ש פעלדער שליט"א (קלטת ד' שיעור א').
            1. **הטעם**: שרק לפסח מחמירין באינו בני יומו [נטל"פ]. ויש לצרף השיטות שהולכים אחר רוב תשמישו. והשיטות שמיקל בדבר גוש. וגם שתתאה גבר וקליפה הוי רק חומרא [וכדהקשה היד יהודה לעיל]. ועוד, לפעמים שיש חשש היזק.
      3. נכון באבן מלובן.
         1. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק י"ז ד"ה וכן) - לשונו מובא לקמן.
         2. חלקת בנימין (סי' קכ"א ס"ק מ"ח).
         3. הכשרות (פרק א' הע' כ"ב).
         4. מטבח הכשרות (ארטסקרול, עמ' שע"ט).
            1. יש יותר צד להקל בפסח משום היתרא בלע – ערה"ש (סי' קכ"א סעי' ד', "וזה שכתב להגעיל תיבות ושולחנות בא"ח סי' תנ"א נתבאר דנוהגין להכשירן ע"י עירוי ברותחין על השלחן ע"ש ואולי בחמץ דהתירא בלע הקיל בזה וגם זה הוא רק לכתחלה"), חלקת בנימין (סי' קכ"א ציונים ס"ק קט"ז).
      4. בזה"ז, רק להמתין כ"ד שעות.
         1. אג"מ (אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' כ"ו) – "היות שמשתמשים בהם רק בצונן ואף שלפעמים נותנים שם קדרה רותחת, אין זה אלא כמו שתי קדרות שנגעו זו בזו, וגם אין חוששין לשמא נשפכו עליהם חמים דעכשיו כבר נפגם האיסור ואינו אוסר אלא מדרבנן (אינו בן יומו אטו בן יומו וספק דרבנן לקולא)".
         2. אהלי ישרון (ח"א עמ' ע').
      5. **ציורים -** תיבות, שיש (counters), שולחן, כיור, [מקרר], כסא לילדים (highchair).
   7. **מה נכנס בהגדר של אבן מלובן**.
      1. להגעיל ע"י קומקום, שהברזל המלובן מונח בתוכו.
         1. מהני כמו אבן מלובן – הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ג' ס"ק י"ח ד"ה ומ"מ, הע' נ"א, "ומ"מ עירוי מקומקום חשמלי שבזמננו עדיף טפי, דכיון שהברזל המלובן מונח בתוכו הו"ל כעירוי מכלי ראשון שע"ג האש [**וכן נהגו בבית רבנו** להכשיר ע"י עירוי מקומקום חשמלי ואח"כ כיסו במכסה של פח, וגם לשואלים השיב שהמנהג למיעבד תרוייהו]").
      2. להגעיל ע"י קומקום חשמלי בשעה שמחובר לחשמל והמים רותחים ומערה ממנו.
         1. מהני כמו אבן מלובן – הגרש"ב וולדנברג זצ"ל (ישורון חט"ז עמ' שט"ז אות כ"ג, "כיום יתכן דיש תקנה ע"י הכשר בעירוי מקומקום חשמלי אשר גם בעת העירוי מחובר התקע בשקע"), מגילת ספר (בב"ח סי' צ"ב אות מ', עי' נספחים או"ח סי' כ' אות ד', ענינים שונים באו"ח סי' כ' אות ד', "והראוני שהפמ"ג הקשה זאת ותירץ שהמים בעירוי מתקררים מיד משא"כ בדבר גוש או כלי ראשון שהונחו על צונן אף שבולע רק כ"ק אבל אינו מתקרר מיד ולכן לא מהני ההגעלה ע"י עירוי, ומ"מ נראה שתועיל הגעלה מקומוקום חשמלי דהרי השיש לא בלע יותר מכ"ק אלא שצריך להכשירו בבאופן שהמים לא יצטננו מיד ובכל עירוי הנזחל ממקום האש אין הטיפה האחרונה מניחה את הראשונה שלפניה להצטנן וכמבואר בתה"ד").
      3. ***הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל)*** -

Are we meikel on Shabbos that if one pours from a hot water urn into a cup, the cup is a kli sheni (as opposed to the Chazon Ish who says it is a kli rishon)?

R' Y. Berkovits wrote: Yes, we are. Agav - When kashering countertops for Pesach, we are machmir not to kasher with עירוי (you’d need either a kli rishon, or עירוי with an אבן מלובן). Since it is only a chumrah, we would be somech on this Chazon Ish to consider water coming from a boiling kumkum like a kli rishon mamosh.

1. כיסוים.
   1. **מפה על השולחן או תיבות - לפסח**.
      1. די להניח מפה.
         1. מהרי"ל (הל' הגעלה אות י"ב) – "אותן תיבות ומגדלין שאוצרין תוכן המאכלים כל ימות השנה, אין נכון להגעילם להסתפק ולהשתמש בהן בפסח, דסתמן כמה וכמה פעמים נשפכו בתוכם מאכלי חמץ כל השנה ואי אפשר לטהרן כל כך שלא נשאר מאומה בין הדבקים, ואם נשפך לו עתה שום מאכל בפסח יגבהנו ואולי יתערב בו שום חמץ שנשאר בסדקין, ואיסור חמץ בזמנו במשהו. ואם הגעילן יזהר במאד שאם נשפך לו שום דבר בפסח שאל יגביהנו כלל לאכול. וגם אל יניח בתוכו להדי' על הדפין שום דבר חם בפסח. וטוב יותר להניח חתיכת דפין או סמרטוטין על כל דף ודף, כדי שלא ישתמש להדי' בגופיה. [אכן **בלא הגעלה** כשהן משופשפין ומנוקרין כפי יכלתו, יכול להשתמש בהן ע"י סמרטוטי בגד או חתיכות עצים מונחים בתוכו להשתמש על גבה, ואז נזהר הוא מלהגביה את הנשפך]".
         2. דרכי משה (ס"ק ז'\*, סי' תנ"ב ס"ק ה') – "דמגדלים של עץ אין טוב להגעילם דיש בהן סדקין אלא יניח דפין אחרים על הדפין הישנים".
         3. מטה משה (סי' תקמ"ו) – "ואותן תיבות ומגדלים. שאוצרים שם מאכלים. אז הרוצה לילך באורך ישרים. טוב הוא להניח שם סמרטוטים או חתיכה נסרים. ואין נכון להגעילן ולחטט החמץ מן הסדקין. כי א"א שלא נשאר מאומה בין הדבקין".
         4. קובץ הלכות (פסח פרק י"א סעי' כ"ו) – "וכל דבר שמכסה אותו בפסח אין צריך להגעילו".
         5. ***יבקש תורה (פסח סי' ט"ו) – "נלענ"ד כחומרא יתירה, אלא יש להעמידה כעיקרה דדינה במה שאפשר לנקות ולהגעיל סגי בכך. ומה שא"א לנקות היטב או שאין ביכולתו להגעיל כראוי הרי דסגי לנקות ולכסות בלבד. אבל לא מצינן שום מקור להצריך גם להגעיל וגם לכסות".***
         6. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

What is the proper way to kasher my counter for Pesach. I know that l’chatchila we should use an "even melubin" - how do I do that practically? After kashering it - is there any reason to still cover it?

R' Y. Berkovits wrote: What is it made out of? If it is real granite, then it is kasherable. You can put a little water on it and then go over it with an iron until the water bubbles. [Maybe first find out if there is a chance it would crack.] No need to cover it afterward. If you don’t want to do that, then you can do a regular eeru kli rishon and then cover it. If you cover it really well, then you don’t need to kasher it at all.

* + 1. הגעלה וגם להניח מפה.
       1. מג"א (ס"ק ל"ח) – "כתב ד"מ דא"צ להניח דפין עליהם ומהרי"ל כתב דישים סמרטוטין עליהם **לאחר הגעלה** וכן נוהגין דשמא יש קצת חמץ בעין".
       2. א"ר (ס"ק מ', א"ז ס"ק י"ט) – "כתב מהרי"ל תיבות ומגדלין שאוצרין לתוכן מאכלים כל השנה אין נכון להגעילן להשתמש בו בפסח, דאי אפשר לטהרן שלא נשאר מאומה בין הדבקים, ואם הגעילן יזהר מאוד שאם נשפך לו שום דבר בפסח שלא יגביהנו כלל לאכול. וגם אל יניח בתוכו להדיא דבר חם, וטוב יותר להניח חתיכת דף או סמרטוטין על כל דף ודף ע"כ".
       3. מ"ב (ס"ק קט"ו) – "ויש שכתבו שצריך להניח עליהם עוד מפה או ד"א החוצץ שמא נדבק בו עדיין עוד חמץ בעין ועיין בא"ר שמסיק **דכן ראוי לנהוג** בתיבות ומגדלים דכמעט א"א לטהרן שלא ישאר מאומה בין הדבקים".
    2. יש נוהגים להחמיר.
       1. ח"א (כלל קכ"ה סעי' כ') – "ויש נוהגין דמניחין עליהם **אחר כך** מפה, שמא נדבק בו עדיין עוד חמץ בעין".
       2. עי' קיצור שו"ע (סי' קט"ז סעי' י"א) – "ומכל מקום יש נוהגין שלא להשתמש גם **אחר ההכשר** בשלחנות ובתיבות אלא בפריסת מפה או דבר אחר".
    3. אחר ההכשר לא צריך כיסוי.
       1. דר"מ (במג"א) - לשונו מובא לעיל.
       2. מעגלי צדק (הל' פסח סי' ח' ד"ה השולחנות) – "ואני לא ראיתי להחמיר בכך".
       3. חק יעקב (ס"ק נ"ה) – "וכ"ז הוא חומרות יתירות כי די בחומרא דהגעלה וכן נוהגין".
       4. ערה"ש (סעי' מ"א) – "וא"צ להניח דפין על השולחנות ומהרי"ל כתב להציע סמרטוטין עליהם לאחר הגעלה דשמא יש קצת חמץ בעין כמ"ש המג"א סקל"ח ע"ש ועכשיו מנקין וגוררין וחוטטין וא"צ לזה".
       5. כה"ח (ס"ק רל"ה).
       6. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) - לשונו מובא לעיל.
    4. **בשולחנות פשוטין**, מיקל [לכ"ע].
       1. א"ר (ס"ק מ') – "ונראה דמודה מהרי"ל בשולחנות הפשוטין, דדוקא בתיבות ומגדלין שאי אפשר לנקרן כל כך החמיר שלא להגביה לאכול, ותדע דבשולחנות מתיר הגעלה לכתחילה והכא אוסר".
       2. מ"ב (ס"ק קט"ו) – "אבל בשלחנות פשוטין אין להחמיר".
    5. מראי מקומות – מעדני אשר (או"ה סי' ק"ס אות א').
       1. פסקי תשובות (אות מ"ד, הע' רכ"ה) – "מכל מקום יש לערות עליו מים רותחים מכלי ראשון ואח"כ לכסותו, **ואין צריך אבן מלובנת**. (כי כיון שמכסים השיש בכיסוי, העירוי אינו אלא חומרא, ואף בלא כיסוי השיש מקילים בדיעבד דדי בעירוי בלא אבן מלובן כמבו' במ"ב ס"ק קי"ד)".
  1. **למה צריך מפה וגם הגעלה** - **למחמירים לעיל**.
     1. מפה, יש נקבים.
        1. עי' גר"ז (סעי' ס"ה, כדאי' במ"ב של העוז והדר ציונים ק"ב) – "ומי שרוצה להשתמש בפסח על גבי התנור מניח עליו חתיכת ברזל או שאר דבר שאין משתמשין בו בפסח ועל גבי זה הדבר המפסיק מותר להניח אפילו מאכלים חמים בשעה שהתנור מתחמם בפסח אבל אם הניח סדין עליו אין להניח על הסדין אלא מאכל צונן בשעה שהתנור צונן כמו שנתבאר למעלה".
        2. מעדני אשר (או"ה סי' ק"ס אות א') – "הגר"ז ... נלע"ד דמפה היות ויש בה נקבים חיישינן שיגע מאכל חם בשולחן ויבלע ממנו [ולכן במאכל קר אין חשש ושרי], משא"כ דבר קשיח כמו חתיכת ברזל דלא שייך שהמאכל יגע ולכן אין שום חשש אפילו אם הכיסוי רטוב ואפילו אם הוא מעביר חום".
     2. חוששין שיתגלה.
        1. אז נדברו (ח"ז סי' נ"ט) – "ויש שכתבו דאפ"ה צריך עוד מפה או ד"א החוצץ במקומות שקשה לנקות היטב (עיי"ש במ"ב ס"ק קט"ו) ומשמע דאפילו בהפסק מפה צריך ג"כ הגעלה, ואולי דחוששין שיתגלה".
        2. הו"ד בפסקי תשובות (הע' רכ"ד) – "דמלשון המ"ב ס"ק קט"ו משמע שאף אם מגעילים ע"י עירוי אעפ"כ יש לכסות במפה וכדו', שמא נדבק בו עדיין חמץ, וע"ע בשו"ת אז נדברו ח"ז סי' נ"ט שאף בברור שאין שום חמץ דבוק יש לחשוש שמא יתגלה הכיסוי ויפול מתבשילי הפסח על השיש".
        3. מעדני אשר (או"ה סי' ק"ס סוף אות א') – "שלפעמים הכיסוי זז או נופל".
        4. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' קמ"א).
           1. עי' שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"א עמ' כ"ט אות ב', ח"ג עמ' י"ז אות ב', ח"ה עמ' כ"ב אות ב', ח"ז עמ' כ' אות ב', חי"א עמ' ח' אות ב', חי"ד עמ' י"ז אות ב') - לשונו מובא לקמן.
     3. חשש כבוש של כ"ד שעות.
        1. עוז והדר (מ"ב ציונים ק"ב) – "וכהיום נהוג להניח חתיכת ברזל על השיש ואעפ"י כן מגעילים את השיש. ומקובל אצל בעלי הוראה שהטעם הוא משום שחוששים שיתאסף מים בין פח הברזל לשיש וישהו שם כ"ד שעות ואז יבלעו המים חמץ מהשיש מדין כבוש ... ושוב יבליעו גם כן בחתיכת הברזל מדין כבוש, ואם אח"כ יניח קדירה חמה על הפח הברזל יבלע ממנו טעם החמץ, ולכך יש להגעיל את השיש".
     4. עלול שהמפה יהיה חם, ובולע אם יש שם קצת לחלוחית.
        1. קנה בשם (פסח פרק ד' סעי' י"ז, סעי' י"ח).
        2. מגילת ספר (ענינים באו"ח סי' כ' אות ג' ד"ה והנה, בב"ח נספחים או"ח סי' כ' אות ג') – "יש להעיר, שהרי מצוי שחודרים מעט מים בין השיש לכיסוי ואם מניח על הכיסוי קדירה חמה מאוד שהורידוה מהאש ויש קצת רטיבות מתחתיה והכיסוי הוא של פח דק מאוד והכל מתחמם ע"י רתיחת הקדירה וא"כ יש בליעה מהשיש לכיסוי ומהכיסוי לקדירה, ואף שדעת החוו"ד בסי' צ"ב סק"כ שקצת רטיבות ולחות לא נחשבים להעביר את הבלוע מקדירה לקדירה, אבל ביד יהודה שם חולק עליו בזה, ובפרט בפסח שמחמירים לכתחילה גם בב' קדירות בלא רוטב שלא יגעו זה בזה, וכמבואר במ"ב סי' תנ"א ס"ק ל"ד לגבי חצובה ובס"ק קל"ו לגבי קדירה שמניחים על תנור בית החורף".
           1. מגילת ספר (בב"ח סי' צ"ב אות ל"ה, סי' ק"ה אות ט"ו) – "עיין במגילת ספר ענינים או"ח ... **וכל זה טעות** דהרי מבואר ברמ"א כאן דכלי ראשון שהסירוהו מהאש והניחוהו על חלב צונן אמרינן בזה דתתאה גבר ואינו בולע יותר מכ"ק וכמו שבאר החוו"ד בסי' צ"א סק"ה דאף שהכלי עצמו נשאר עליו דין כלי ראשון אבל ביחס לתתאה הצונן אמרינן דתתאה גבר ומצנן אותו וא"כ אין שום חשש שיפלוט מהשיש כיון שהפח הדק שמניחים הסיר עליו הוא צונן והוא תתאה וגובר על הקדירה והסיר אינו מפליט יותר מכ"ק דהיינו מהפח ולא ממה שתחת לפח דהפח עומד במקום קליפה".
     5. **נ"מ בין הטעמים**.
        1. טעם א': יש להחמיר רק במפה.
        2. טעם ב': אם אין חשש של גילוי מותר.
        3. טעם ג': י"א כבוש בתוך הכלי הוי רק קליפה [הט"ז], ועוד מסתמא יש רק קצת שבקצת מים שי"ל אין דין של כבוש.
  2. **מקום שמשתמש רק צונן**.
     1. יש מנהג לכסותם – חמד משה (ס"ק ל"ד, "גם נהגו העולם בתיבות שאין משתמשין בהם כחמץ חם אפ"ה מדיחין אותן היטב, ומניחין עליהן גדפין או סמרטוטין ומשתמשין עליהם מצה, ובדיעבד אינו אוסר")***.***
        1. ***שמעתי שי"א מצד החשש שיבא להשתמש שם חמץ חם.***
        2. ***מצד פירורי חמץ –*** הגר"ש פעלדער שליט"א (קלטת ד' שיעור ב', לפי זכרוני).
           1. נ"מ: אולי מקרר - עי' לקמן.
     2. נ"מ: ארונות המטבח, וכדו' - עי' לקמן.

1. ציורים בזמן הזה.
   1. **ארונות מטבח** (cabinets), **ותיבות**.
      1. הדחה היטב וכיסוי.
         1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש ח"ג פרק נ"ג אות ל"ד) – "אם ניקוי את הארונות היטב, אין צריך לכסות את המדפים בנייר. אלא שנהגו לכסותם בנייר, משום שמניחים שם מאכלים וכלים של פסח".
         2. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"א עמ' ל"א, ח"ג עמ' י"ח אות ז', ח"ה עמ' כ"ב אות ב', ח"ז עמ' כ"א אות ז', חי"א עמ' ז' אות ב', חי"ד עמ' י"ח אות ז') – "ארונות מטבח לנקות היטיב ונוהגים לצפות בנייר את הארונות שבהם מניחים את מאכלי הפסח".
         3. הגר"ש איידר זצ"ל (עמ' קע"ב).
         4. הגר"א בלומנקרנץ זצ"ל (עמ' ס"ה).
         5. הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' י"ד) – "נוהגים לפרוס נייר, ניילון, או מפה על המדפים".
      2. מראי מקומות – מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' ש"צ).
   2. **שיש** (counters).
      1. להכשיר השיש, בעירוי או אבן מלובן. [אא"כ יש חשש הזיק].
         1. אור לציון (ח"ג פרק י' סעי' י"א) – "מעיקר הדין אין הכיור והשיש צריכים הכשר כלל. אולם מצד המנהג יש לערות מים חמים מכלי ראשון על השיש. ובני אשכנז נהגו לערות את המים תוך כדי העברת אבן מלובנת על השיש. ויש לייבש את השיש לפני הכשרתו. ואם חושש שהשיש יתקלקל יכסנו במפה או בטפט או ברדיד אלומניום (נייר כסף) חזק וכדומה".
         2. חזון עובדיה (פסח ח"א עמ' ק"ס סוף סעי' י"ב) – "ואבן השיש של המטבח, יערה עליה רותחים".
         3. עי' ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תנ"א סעי' ל"ז) – "שיש של מטבח, יערה עליו רותחים. ויש מחמירים לצפותו בנייר כסף בפסח, והוא חומרא בלבד".
      2. **עירוי עם כיסוי טוב**.
         1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ג' סעי' ט', הע' נ"א, שלמי מועד סוף עמ' של"ב) – "המנהג להכשיר את השיש שבמטבח ע"י עירוי רותחין, ואח"כ לכסותו [**וכן נהגו בבית רבנו** להכשיר ע"י עירוי מקומקום חשמלי ואח"כ כיסו במכסה של פח, וגם לשואלים השיב שהמנהג למיעבד תרוייהו]".
         2. הו"ד במגילת ספר (ענינים שונים באו"ח סוף סי' כ', בב"ח נספחים או"ח סוף סי' כ') – "המנהג הוא לכסות את השיש באיזה כיסוי, וכן שמעתי ממרן הגרש"ז אויערבאך זצ"ל שהמנהג לערות מים רותחים ולכסות בכיסוי".
         3. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"א עמ' כ"ח אות ב', ח"ג עמ' י"ז אות ב', ח"ה עמ' כ"ב אות ב', ח"ז עמ' כ' אות ב', חי"א עמ' ז' אות ב' חי"ד עמ' י"ז אות ב') – "שיש - יש לנקותו היטיב ואת כל הפינות ולאחר הפסקת השימוש בחמץ כ"ד שעות יכשירנו ע"י עירוי מים רותחים מכלי ראשון של חמץ שאינו יומו. ונוהגים לכסות את השיש לאחר ההכשרה. (וכל הכיסויים כשרים פח או עץ, פי. וי. סי. או נייר אלומניום) וכיון שמכסה מספיקה ההכשרה גם בלי אבן מלובנת. גם שיש גרניט יש להכשיר ע"י עירוי מכ"ר [וע"י אבן מלובנת א"א כי עלול להתפוצץ אבל עירוי בלבד אינו מזיק] ושיש גרניט וכדומה חדש יש לנקותו היטיב כי נמשח בשמן לאחר הייצור וההרכבה. באם מכסה את השיש בנייר אלומניום דק **שנקרע בנקל**, יש להכשיר את השיש כראוי. חרסינה כדאי לשפוך מים חמים מכ"ר על החרסינה ולכסות אח"כ (בנייר אלומניום וכדומה) עד גובה הסירים".
         4. מעדני אשר (או"ה סי' ק"ס אות א') – "למעשה ראוי לעשות עירוי [בלי אבן מלובן] מחמת שלפעמים הכיסוי זז או נופל".
         5. פסקי תשובות (אות מ"ד) – "ובכלל דין זה השיש שבמטבח, ואף כי המנהג לכסות את השיש, מכל מקום יש לערות עליו מים רותחים מכלי ראשון ואח"כ לכסותו, ואין צריך אבן מלובנת".
      3. **די בהדחה היטב וכיסוי טוב**.
         1. אג"מ, הו"ד הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' ק"מ, עמ' קע"ב).
         2. קנה בשם (פסח פרק ד' סעי' י' - סעי' כ') – "שישטפנו היטב באופן שלא ישאר עליו שום ממשות חמץ בעין, ואחר כך יכסנו בפח אלומניום וכדו' שבזה מתכסה השיש היטב, ויכסנו באופן שיחזיק כל ימי הפסח, ולא יפול או יזוז ממקומו, וכשעושה כן סגי בזה להשתמש בו בפסח ואין צריך כלל להגעילו ... אך אם יש שם רטיבות של מים בין האלומניום להשיש ... ויש שמחמת זה נוהגין להניח על השיש לוח של עץ או של קלקל ... כדי להפריד בין השיש להאלומניום שלא יתחמם כל כך, וגם על ידי זה האלומניום שלא יתחמם כל כך, וגם על ידי זה האלומניום נשאר יבש בכל ימי הפסח, מאחר ולוח הקלקל סופג את המים שעל השיש, ושוב אין חשש להניח סיר רותח על האלומניום בפסח".
         3. אהלי ישרון (ח"א סוף עמ' פ').
         4. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק י"ז ד"ה שיש) – "שיש דידן המותקן במטבחים, ומשימים שם גם קדירות רותחות, הדרך להכשירם לפסח, לערות עליהם מים רותחים מכלי ראשון, ועדיף יותר שיניח שם אבן או ברזל מלובן ואז יערה עליהם כנ"ל. וכן הוא הדרך להכשיר את השיש מעירוי מכלי ראשון במי שקונה דירה ממי שלא נזהר בכשרות. ואם מכסה את השיש בדבר עב שלא מעביר את הבליעה אין צריך לעשות עירוי. ואם מניח על השיש נייר כסף, אם מניח כמה שכבות על הנייר כסף, אין צריך לעשות עירוי".
         5. ***יבקש תורה (פסח סי' ט"ו)*** – "בדבר שאינו אלא חומרא ואינו מעיקר הדין ואף לא נהגו כן, נלענ"ד פשיטא דמילתא לסמוך אדברי הדרכי משה, מטה משה וב' כת"י מפורשים בפנינו ואף השלישי משמע הכי ובפרט לאחר שכתב החק"י דה"ז חומרא יתירה, דסגי בכיסוי טוב עבור השיש".
         6. מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שע"ח, עמ' ש"פ, עי' פרק ט"ו הע' י"ג).
      4. מראי מקומות.
         1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש ח"ג פרק נ"ג אות ל"ז) – "השיש חייב ניקוי יסודי, ואם יש בו חריצים, צריך לנקות את הלכלוך מהחריצים. ומכיון שאנו משתמשים עם כיסוי בפסח, לכן אם הכיסוי הוא עבה כמו פח או פי וי סי וכדו', אז מן הדין אין צורך בהגעלת השיש, אך בכל זאת יש נוהגים להגעיל את השיש עם קומקום חשמלי ולערות מים על השיש כשמי הקומקום עדיין מבעבעים מהרתיחה. או להגעיל במים רותחים עם אבן מלובנת. אמנם אם מצטברת אצלו רטיבות בין השיש לכיסוי, לא ישים כלי חם על הפח או על הפי וי סי בפסח, אלא יניח הכלי החם על גבי צלחת באופן שהפח או הפי וי סי לא יהיה רותח".
         2. מגילת ספר (בב"ח סי' צ"ב אות ל"ה, סי' ק"ה אות ט"ו ד"ה ואף) – "ומה שיש מדקדקים להגעיל את השיש קודם שמניחים הכסוי הוא לתוספת הידור ולא מעיקר הדין".
   3. **שולחן** (table).
      1. עירוי וכיסוי [אא"כ חשש שיתקלקל].
         1. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"א עמ' ל"א אות י', ח"ג עמ' י"ח אות י"א, ח"ז עמ' כ"א אות י"א, חי"ד עמ' י"ח אות י"א) – "ושלחן שאוכלים עליו בלא מפה יגעלינו לכתחילה בעירוי מכ"ר [בשאין חשש שיתקלקל] יכסנו, וראוי בכל האופנים לכסות את השלחן בניילון או בנייר אלומניום או קרטון עבה שאינו מעביר רטיבותן".
         2. פסקי תשובות (אות מ"ד ד"ה והשלחנות) – "והשלחנות שאוכלים עליהם, לכתחילה טוב לערות גם עליהם מים רותחים מכלי ראשון ולכסותם באיזה כיסוי כנהוג".
      2. די בהדחה היטב וכיסוי.
         1. אג"מ, הו"ד הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' ק"מ, עמ' קע"ב).
         2. קנה בשם (פסח פרק ד' סעי' ל"ז) – "ישטפנו וינקנו היטב באופן שלא ישאר עליו שום ממשות חמץ, ויכסה אותו עם מפה ואוכל עליה בפסח. ומה טוב אם יעטפנו בניילון ומעל זה ישים את המפה שאוכל עליה ... ואם יכסה את השולחן עם פח (בלעך) או נייר אלומניום או דף של עץ כש"כ דשפיר דמי".
         3. הגר"א בלומנקרנץ זצ"ל (עמ' ס"ו).
         4. חזון עובדיה (פסח עמ' קנ"ט סעי' י"ב).
         5. אהלי ישרון (ח"א ריש עמ' פ"א, יד לדון מצד מקורו).
         6. מעדני אשר (או"ה סי' ק"ס אות א') – "בשולחן אוכל של סלון וכדומה שכל החשש הוא שמא נשפך עליו מכלי שני יש להקל לכתחילה לכסותו ללא שום עירוי ובפרט אם הוא עלול להתקלקל עי"ז".
         7. ***יבקש תורה (פסח סי' ט"ו) – "וכ"ש לשולחנות ובפרט בדברים שהריהם לכל היותר מיעוט תשמישו בחמין ומיעוט דמיעוט בחמ"ץ".***
         8. מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שצ"ב).
      3. **שלחנות שאין אוכלין עליהם כ"א ע"י מפה**, א"צ שום הכשר רק הדחה היטב ולהשתמש בפסח רק ע"י מפה [לכו"ע].
         1. כה"ח (ס"ק רל"ג) – "וזהו לחומרא בעלמא כי אין נשפך על השולחן שאוכלין עליו כ"א מכ"ש ובחום של כ"ש עצמו יש פלוגתא אם מפליט ומבליע כמ"ש ביו"ד סי' ק"ה סעי' ב' וכתב שם בש"ע דראוי ליזהר לכתחלה ובדיעבד בהדחה בעלמא סגי יעו"ש. וא"כ בשלחנות של עץ שלנו שאין אוכלין עליהם כ"א ע"י מפה א"צ שום הכשר רק ניקוי והדחה מן דבר הדבוק עליהם בעין".
         2. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"א עמ' ל"א אות י', ח"ג עמ' י"ח אות י"א, ח"ז עמ' כ"א אות י"א, חי"ד עמ' י"ח אות י"א) – "שלחן שאין אוכלים עליו כל השנה רק בכיסוי מפה די לנקותו היטיב ולהשתמש בפסח רק ע"י מפה".
         3. חזון עובדיה (פסח עמ' קנ"ט סעי' י"ב).
         4. הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' ת"נ).
         5. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תנ"א סעי' מ"ג) – "השולחנות שאוכלים עליהם, אם הם מכוסים תמיד במפה או שעוונית, או זכוכית, די להם בניגוב היטב, ויכסם במפה נקיה, ודיו".
      4. **שלחנות היפים** [חשש היזק].
         1. די בהדחה היטב.
            1. ערה"ש (יו"ד סי' קכ"א סעי' ד') – "ואפילו לכתחלה אינו אלא בשלחן פשוט אבל בשלחנות יפים וצבועים דאם יגעילום יתקלקלו גם לכתחלה אין נוהגין בהגעלה רק להדיחן היטב היטב ובפרט דעל שלחנות יפים נזהרים לבלי ישפך עליהם מרק כידוע".
            2. דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק ס"ח).
            3. ***שערים מצויינים בהלכה (סי' קט"ז ס"ק ט') – "כתוב בערוך השלחן דזה דוקא בשלחנות פשוטים, אבל ב***שלחנות היפים והחלקים, אין נוהגים בהגעלה ודי בהדחה היטב".
            4. הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' תמ"ט).
            5. פסקי תשובות (אות מ"ד ד"ה והשלחנות) – "ובשלחנות שחושש שמא יתקלקלו ע"י עירוי מים רותחים עליהם די בכיסוי".
         2. יכסנו במפה.
            1. אור לציון (ח"ג פרק י' סעי' י') – "שלחן אוכל העשוי מעץ מגעילים על ידי עירוי מכלי ראשון. ואם מצופה פורמיקה או פוליטורה וחושש להגעילו, יכסנו במפה".
            2. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תנ"א סעי' מ"ג) – "ואם אוכלים עליהם ממש, נוהגים לערות עליהם רותחים. ואם חושש שיתקלקלו, יוכל להשתמש בהם בפסח, על ידי מפה חדשה, או נקיה".
      5. מראי מקומות – סידור פסח כהלכתו (פרק ח' סעי' כ"ה).
         1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש ח"ג פרק נ"ג אות מ') – "שולחנות אינם צריכים ניקוי עם מים רותחים, מכיון שנוהגין להשתמש בפסח על השולחן עם שני כיסים, נייר כסף או קרטון ועליו מפה, ולכן מפסיק לנקות עם סמרטוט רטוב מעל השולחן וברגליו, שלא ישאר דבוק שום לכלוך. בצידו האחורי של השולחן הרואה את פני הקרקע מן הדין אינו צריך שום ניקוי, אלא אם כן הוא מלוכלך. והוא הדין לגבי מיטות, ארונות וכדו'. ושולחן ששמים עליו סירים שהורדו מהאש, כגון שולחנות פורמייקה שבמטבח, יש להגעילם על ידי עירוי מים חמים עם אבן מלובנת".
   4. **מקרר** (refrigerator), **מקפיא** (freezer): **מגירות ומדפים**.
      1. המנהג לכסות.
         1. אג"מ (אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' קע"ח, שמעתתא דמשה שמועות משה אות י"א) – "יש לנקותו ולכסות את המדפים והדפנות".

אג"מ (אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' קע"ח, שמעתתא דמשה מקור השמועות אות י"ט) – "דחוששין אולי נשאר חמץ בפינות או בסדקין ויפול למאכלי החג".

* + - 1. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"א עמ' ל' אות ו', ח"ג עמ' י"ח אות ז', ח"ז עמ' כ"א אות ז', חי"ד עמ' י"ח אות ז') – "מקרר ומקפיא יש לנקותם היטיב ונוהגים לצפותם בנייר אח"כ".
      2. הכשרות (פרק ו' סעי' כ', סעי' כ"א).
      3. הגר"ש איידר זצ"ל (עמ' קע"ג).
      4. סידור פסח כהלכתו (פרק ח' סעי' ט') – "מקרר, מנקה אותו היטב מכל חמץ בעין, ונוהגים לצפות את המדפים בנייר חדש במקום ששמים המאכלים".
    1. א"צ כלום (אם יכול לנקות יפה).
       1. אור לציון (ח"ג פרק י' אות י') – "ומקרר חשמלי, ינקהו יפה ודי בכך, ומותר להשתמש בו בפסח".
       2. עי' קנה בשם (פסח פרק ד' סעי' נ') – "ינקה וישטוף אותו היטב מן החמץ בעין, ואז יכול להשתמש בו בפסח ... יש מדקדקים שמכסים את המדפים ודפנות המקרר בנייר או בנייר כסף. ויש מחליפים מדפים מיוחדים לפסח, והיא חומרא טובה אבל לא מעיקר הדין".
       3. הגר"א בלומנקרנץ זצ"ל (עמ' ס"א).
       4. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש ח"ג פרק נ"ג אות ל"ג) – "המקרר אינו צריך אלא שטיפה יסודית עם מטלית ומעט מים, עדיף עם מי סבון ודיו. ובקלפי הגומי ששכיח שם פירורים, צריך ניקוי יסודי עם מברשת קשה להסיר את כל הפירורים. ואם רואים שאין שם פירורים אינו צריך לנקות אלא כמו את המקרר עצמו".
       5. חזון עובדיה (פסח ח"א עמ' קמ"ח סעי' ו') – "וכן מקרר חשמלי ומקרר קרח דים בשטיפה והדחה להכשירם".
       6. הגר"ש פעלדער שליט"א (קלטת ד' שיעור ב').
       7. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תנ"א סעי' ל"א) – "מקרר חשמלי [פריזי'דר] דיו בשטיפה וניקוי היטב להכשירו לפסח".
    2. מראי מקומות – הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' רע"ה, "יש נוהגים לפרוס מפה"), מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' ש"צ).
       1. תלוי בפשט בהחמד משה - עי' לעיל.
  1. **כסא גבוה לילדים** (highchair).
     1. די בהדחה היטב וכיסוי טוב – הגדר"ש איידר זצ"ל (עמ' קע"ב), מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שצ"א).
  2. **כיור** (sink).
     1. עירוי.
        1. חזון עובדיה (פסח ח"א עמ' קנ"א סעי' ח') – "ומכל מקום 'הכיור' שרוחצים בו הסירים והצלחות, אפילו הוא מחרסינה, יערה עליו רותחין, (ונכון לערות ג' פעמים), ואז מותר להשתמש בו בפסח. וזה ברור".
        2. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תנ"א סעי' ל"ז) – "הכיור שרוחצים בו הסירים והצלחות, אפילו הוא מחרסינה, יערה עליו רותחים ומותר להשתמש בו בפסח. [ונכון לערות עליו רותחים ג' פעמים]".
     2. עירוי וכיסוי.
        1. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' קמ"א, עמ' קע"ג).
     3. כיסוי.
        1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש ח"ג פרק נ"ג אות ל"ז) - לשונו מובא לקמן.
     4. אג"מ (הגר"ש איידר זצ"ל פרק י"ג סוף הע' כ"ז, אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' קע"ה) – "כיון שמצופה אמאיל [enamel] אי אפשר להגעילו לפסח ויש לכסותו, ורק אם הוא עשוי ממתכת יכול להגעילו".
     5. **אין להשתמש במים חמים: אפילו אם מניח שם כיסוי פלסטיק וכדו'**.
        1. מנחת יצחק, שבט הלוי, הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' קכ"ו) – "שאף אם מניח בכיור כלי נוסף - כנזכר בסעיף הקודם - לא ישתמש בכיור במים חמים, **שהרי לחרס** אין הכשר, ופעמים רבות נסתם הכיור ומתמלא במים, וכשהם חמים תצא הפליטה מהחרס ותיבלע בכלים".
        2. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש ח"ג פרק נ"ג אות ל"ז) – "והכיור, צריך ניקוי יסודי ודיו. ובפסח ישימו בו כיסוי פלסטיק או פח. ולא ישפכו מים רותחים לכיור, אפילו על הכיסוי, כשיש בו כלים או דברי מאכל, מכיון שהמים הרותחים מתחברים עם הכיור שהוא חמץ ונפלט ממנו החמץ לאוכל או לכלים בפסח".
     6. מראי מקומות – שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"א עמ' כ"ח אות א', ח"ג עמ' ט"ז אות א', ח"ז עמ' כ' אות א', חי"ד עמ' י"ז אות א'), מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שפ"ה).
        1. אור לציון (ח"ג פרק י' סעי' י"א) – "ואת הכיור די לשוטפו ולנקותו היטב, ומותר להניח בו כלים בפסח. ויש נוהגים לערות מים גם על הכיור ולכסותו בפלסטיק".
        2. קובץ הלכות (פסח פרק י"א סעי' י"ט, הע' כ"ד) – "כיור, קשה להגעילו ע"י עירוי עם אבן מלובן, דהא א"א לערות על הצדדים ישר מאבן מלובן, ולכן עדיף להגעילו ע"י שיתן לתוכו מים רותחים עד שפתו, ויתן לתוכו אבן רותחת ועולה הרתיחה בכל שפתו, דכל כה"ג הוי הגעלה דכ"ר. [שבאמת מסתברא דאיכא חילוק בין עירוי על אבן מלובן לבין אם מכניס אבן מלובן לתוך המים, דאם אמנם די"ל דעירוי באבן מלובן אינו ככלי ראשון ממש, **מ"מ בהכנסת אבן מלובן לתוך המים עדיף מכל"ר ואפשר שבזה גם הב"ח מודה דמהני**. ומטעם זה איכא חילוק גם לענין המים, דבעירוי ע"ג אבן מלובן כתבו הפוסקים דלכתחילה יש להגעיל במים מכלי ראשון דוקא, ואעפ"כ בהכנסת אבן מלובן לתוך המים בהכרח שיכול לכתחילה להיות גם כשהמים בתוך כלי שני, וע"כ דכשמכניס אבן מלובן לתוך המים הרותחין עדיף טפי]".

קובץ הלכות (פסח פרק י"א סעי' כ', הע' כ"ה) – "ואם רוצה להכשירו ע"י עירוי, עדיף לערות על הצדדים ישר בלי אבן, מלערות על חודו העליון ע"י אבן באופן שיזוב המים אח"כ למטה, ועכ"פ גם בכה"ג יש לכסות הצדדים משום שלא הוגעלו כראוי. [והקשיתי למו"ר שליט"א למה צריך להחמיר להשתמש ב'סינק אינסערט' בכה"ג שמגעיל ע"י עירוי בלבד בלי אבן, הא כתבו הפוסקים (חק יעקב סי' תנא סקנ"ה ומ"ב סוף ס"ק קיד וש"א) לענין הכשר שלחנות דאע"ג דלכתחילה בעי עירוי ואבן מלובן כדי לחוש לתשמישו בכלי ראשון ע"י דבר גוש שהוא חם, מ"מ בדיעבד סגי בעירוי בלי אבן כיון דרוב תשמישן ע"י עירוי, ולפ"ז ה"ה בנידו"ד נימא הכי, והשיב מו"ר שליט"א דכיון שאפשר לכסותו נמצא דלהתיר בכה"ג בלי לכסותו הוי כמו היתר דלכתחילה, והוסיף דיש מקום לומר שה'סינק' חמיר משלחנות, דמצוי שנותנים קדירות חמות בתוכו מעל האש והויין כלי ראשון והבליעה יוצא מהם להסינק ע"י רוטב וזה אין מצוי בשלחנות, ומ"מ לדינא מסתברא דבדיעבד היכא שא"א להשיג סינק אינסערט יש מקום להקל ולדמות לשלחנות וצ"ע]".

קובץ הלכות (פסח פרק י"א סעי' כ"ו, עי' סעי' כ"ו [לשונו מובא לעיל]) – "אם משתמש ב'סינק אינסערט' אין צריך להכשיר הכיור כלל".

* + - 1. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק י"ז ד"ה ואת) – "ואת הכיורים אי אפשר להכשירם ע"י הגעלה כיון שהם עשויים מחרסינה וכיוצ"ב, ואם רוצה לשרות בכיורים כלים במים חמין אי אפשר, וצריך להחליף הכיורים. ואם רוחץ הכלי בכיור במים חמים בלא להשרות אם אין המים יד סולדת יש להקל".
      2. פסקי תשובות (אות י"א) – "כיורים בזמננו שבדרך כלל עשויים מחרסינה, אי אפשר להגעילם, לפיכך נוהגים להניח בתוכו כלי ממתכת או פלסטיק כדי שכלי פסח המודחים יונחו על כלי זה ולא על הכיור עצמו, ויש שכתבו להעיר שפעמים נסתם הכיור ומתמלא מים, וכשהם חמים (שהיס"ב) תצא פליטת חמץ מהכיור ותיבלע בכלים של פסח, לכן יקפיד שלא יסתם נקב יציאת המים (ע"י שבכלי העליון יניח מסננת בנקב יציאת המים) או שיקפיד לא להשתמש במים חמים שהיס"ב. וראוי לשפוך מים רותחים בתוספת חומר ניקוי חריף כאקונומיקה לתוך נקב יציאת המים, כך שאם יש שם חמץ בעין יפגם טעמו".
      3. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

I have a stainless steel sink. 1. What is the proper way to kasher my sink. 2. The faucet head looks like it has plastic pieces inside, can I kasher it or do I have to change it? 3. I also have an extension coil/hose (the faucet head can be pulled out), do I have to kasher/change that coil too? 4. What if I just cover it all with aluminum foil, can I still use hot water?

R' Y. Berkovits wrote: 1. Find a commercial immersion (or two), fill up the sink with hot water, put in the immersions, and bring to a boil. If you do that, then there is no need to cover it afterward. 2. Change it. If it is made out of nickel you can kasher it. 3. Best to change that too, maybe when you pulled it out during the year hot chometz steam got to it. The **hose is usually made of rubber inside and is not kasherable**. 4. If you don’t change or kasher it, I’m not sure what would be the heter to use hot water. Are people kashering plastic and being someach on mekilim? Regarding using cold water, the minhag is to be mekil (also not great l'chatchilla).

* + 1. **ברז** (faucet).
       1. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק י"ז ד"ה והברז) – "והברז שזורמים בו גם מים חמים לתוך הכיור, באופן רגיל אין מצוי שיבוא שם בליעות, אלא שייך ע"י איזה משהו או היכי תמצי שיבלע, על כן לרווחא דמילתא יערה עליהם מכלי ראשון, ואין צריך להחליף צינורות הברזים. **ידיות הברז** שבו פותחים וסוגרים את המים כל השנה רותחים מכלי ראשון, אחרי שמנקים אותם היטיב".
       2. פסקי תשובות (סוף אות י"א, הע' מ"ח) – "ובענין הכשר ברז המים (כי פעמים נשפך חמץ רותח על הברז, וכן מחמת ההבל העולה מקדירות החמץ לברז), יפתח את ברז המים החמים ובאותו הזמן יערה עליהם מבחוץ מים רותחים מכ"ר, וכן על שאר חלקי הברז, וגם בברזים העשויים מפלסטיק יעשה כן. [ויש הנוהגין לכסות את ידיות הברזים בנייר כסף או ניילון וכדו' או להחליפן בחדשים, וטעמם משום שרגילות לנגוע בהם בידים מלוכלכות בחמץ וכדו' וקשה לנקותן היטב מכל הלכלוך הדבוק בהם]".
       3. מראי מקומות – מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שפ"ו).
          1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

I have a **water filter**, can I use it on Peasach? It is under my sink, and has a little faucet next to our regular sink faucet. It is only cold water.

R' Y. Berkovits wrote: You can use it. Just kasher the little metal faucet.

* + 1. **ברז נשלף** (extendable sprayer faucet).
       1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) - לשונו מובא לעיל.
       2. הר"ש קאהן (שערי הוראה גליון כ' עמ' קפ"א) – "ברז נשלף ולענ"ד כי ברז נשלף כמעט שלא שייך בזה שאלה, אם מחליף ראש הברז לפסח, כי המים זורמים בתוך צינורית בתוך הברז, כשתחילת יציאת המים הוא מתחת השיש, ששם לא מגיע חמץ או אדים של חמץ, ואח"כ נכנס הצינורית לתוך הפיה של הברז, א"כ לפי הכלל של אין בליעה יוצא מכלי לכלי ללא רוטב אין לו מגע עם חמץ, רק הפיה שבולט מן הזרוע ראוי להחליף, ולעטוף הזרוע עם נייר כסף".
       3. מראי מקומות – מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' ).
  1. מראי מקומות.
     1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Question: Do I have to **cover my backsplash**? What about the **underneath of the top cabinets**?

R' Y. Berkovits wrote: It’s kedai to cover both of them. You can use a simple clear disposable tablecloth. [The backsplash, assuming it is made from tiles (cheres), is not kasherable.] There are probably b’leyus of chometz in both of them, either from splashes or zeeah. On Pesach if hot food touches the tiles, it is possibly assur even b’dieved. Similarly, if a hot pot is placed under the cabinet and it fills up with steam. Best to cover them and avoid problems.

1. כלי חרס שבלע ע"י כבישה מעת לעת - סעיף כ"א.
   1. **כלי חרס שבלע בצונן: האם אפשר להכשיר**.
      1. אפשר להכשיר: ע"י מילוי ועירוי, או הגעלה – ר' יואל (ראבי"ה סי' קס"ט), מחבר (סעי' כ"א).
      2. מחמיר, אא"כ בליבון – עי' טור (סעי' כ"א).
      3. בדיעבד: יש להקל אם נתנו יין או דבש בחבית שנתנו בהם שכר – רמ"א (סעי' כ"א).
         1. **לענין שכר ביין, או שכר במי דבש**: האם הוא נותן טעם לפגם או נותן טעם לשבח - עי' יו"ד סי' ק"ג סעי' ד', לשיטות ומראי מקומות.
   2. **האם מותר להכשיר החבית שהוא בן יומו**.
      1. אפילו בן יומו – עי' ט"ז (ס"ק כ"ב, עי' שעה"צ ס"ק קמ"ז), גר"ז (סעי' ס'), חזו"א (או"ח סי' קכ"ב ס"ק ב', יו"ד סי' נ"ה ס"ק י', "ונראה דטעם היתרא בלע הוא עיקר שהרי הגעלה קודם זמן איסורו הוא אפי' בבן יומו והו"ל לראשונים לפרש דהגעלת חבית של שכר אפי' קדם זמנו דוקא באינה ב"י").
      2. רק אינו ב"י – ש"ך (סי' קל"ה ס"ק ל"ג, לשונו מובא לקמן).
      3. מראי מקומות – מ"ב (ס"ק קי"ז).
   3. **להכשיר שאר איסורים שבלע בצונן**.
      1. בשאר כלים: לא מהני מלוי ועירוי.
         1. ש"ך (סי' קל"ה ס"ק ל"ג) – "נראה דשאר איסורין שנבלעו בצונן ע"י כבישה לא מהני הכשר מילוי ועירוי ולא אמרו כן אלא ביין שהמים שממלאין ומערין בכלי **מקלישים** טעם היין משא"כ בשאר איסורין והיינו שלא הוזכר בשום מקום בש"ס ופוסקים הכשר מילוי ועירוי בשאר איסורין אלא שקשה מ"ש הטא"ח סי' תנ"א בשם ראבי"ה וב"י שם בשם יש פוסקים וכ"כ בש"ע שם סכ"א דחבית של חרס שנתנו בהם שכר שעורים מותרין בהגעלה או בעירוי ג' ימים **ואפשר לא הקילו אלא כשאינם ב"י** דתו ליכא איסורא דאורייתא וכה"ג כתב בעל העיטור ומביאו הטור סימן קכ"א דכלי חרס שאינה ב"י כיון דליכא אלא איסורא דרבנן מהני ליה הגעלה אף על גב דאינו יוצא מידי דפיו לעולם ואף להחולקים עליו אפשר דמודה בחבית שתשמישה בצונן וכדמשמע להדיא מדברי ראבי"ה שם דמחלק בהכי אבל בבן יומו לא מהני עירוי ובכלי יין לא שייך לפלוגי בין ב"י לאינן ב"י כדלקמן סימן קל"ז **גם י"ל דבחמץ יש להקל טפי בהגעלה משום דהיתרא בלע** וכה"ג אמרינן לעיל סי' צ"ג ס"ק ג'".
         2. פמ"ג (מש"ז ס"ק כ"ב, א"א ס"ק ל"ט).
         3. מחה"ש (ס"ק ל"ט).
         4. מ"ב (ס"ק קי"ח) – "ודע דדעת הש"ך ביו"ד סימן קל"ה סקל"ג דבשאר איסורים אין להקל ע"י עירוי ג' ימים אם היה כבוש האיסור בכלי היתר מעל"ע דקי"ל כבוש כמבושל ובמבושל לכו"ע לא מהני עירוי אפילו בשאר כלים שאינם כלי חרס ע"ש".
         5. חזו"א (או"ח סי' קכ"ב ס"ק ב', יו"ד סי' נ"ה ס"ק י').
         6. מטבח הכשר (ארטסקרול, ריש עמ' שמ"ג).
      2. בכלי חרס: אפילו ע"י הגעלה אינה מועילה להכשירו.
         1. ש"ך (סי' קל"ה ס"ק ל"ג) – "אם ידוע דעמד בה מע"ל לא מהני לכ"ע לכלי חרס לא מילוי ועירוי ולא הגעלה".
         2. פמ"ג (מש"ז ס"ק כ"ב, ס"ק כ"ג) – "ולהלכה לדידן אף בצונן כל ששהה מעת לעת לא מהני הגעלה ועירוי ג' ימים, ואין למידין קולא מיין נסך, ועיין ש"ך יורה דעה [סימן] קל"ה אות ל"ג".
         3. חזו"א (או"ח סי' קכ"ב ס"ק ב', יו"ד סי' נ"ה ס"ק י').
   4. **בהיתרא בלע: האם משערינן כמה נפיק מיניה, או בדידיה**.
      1. מחמיר, בדידיה משערינן.
         1. חק יעקב (ס"ק נ"ח) – "המרדכי ... ובאמת טעם ראשון הוא תמוה מאוד ... מה בכך כיון שלא ידעינן כמה נפק מניה ודאי כנגד כולו משערינן, דהרי לענין בשר בחלב דגם כן מקרי היתרא בלע מ"מ בתוחב כף חולבת לקדירה של בשר או איפכא לכו"ע נגד כולו משערינן".
         2. פמ"ג (מש"ז ס"ק כ"ה, א"א ס"ק מ') – "ואנן קיימא לן בהיתרא בלע אפילו הכי צריך לשער נגד כולו, בתוחב כף חולב וכדומה, עיין יורה דעה בב"י [בדק הבית ריש סימן צד] בשם הראב"ד ז"ל [הובא ברבינו ירוחם נתיב טו אות כח קלז, א], ואנן קיימא לן צריך בהיתרא נגד כולו".
      2. מראי מקומות – מחה"ש (ס"ק מ', "ולפענ"ד כוונת המרדכי כך ...").
   5. **מילוי ועירוי**.
      1. בולע ע"י חם והוא מיעוט תשמישו - עי' סעי' ו', לשיטות ומראי מקומות.
2. יין שרף.
   1. **אינו בני יומו**.
      1. מחמיר, שנותן טעם לשבח.
         1. מג"א (סוף ס"ק מ') – "ומשמע בת"ה שם שחבית של יי"ש אף על פי שאינה ב"י אסור הכל דעינינו רואות שנ"ט לשבח הוא".
         2. א"ר (ס"ק מ"מ, סי' תמ"ז ס"ק כ"ב) – "כתב מג"א חבית של יין [שרף] אף שאין בן יומו אוסר הכל דנותן טעם לשבח הוא".
         3. חק יעקב (סוף ס"ק נ"ח).
         4. גר"ז (סעי' ס"ג) – "אבל אם הכניסה לתוך חבית של יי"ש שלא הוגעלה כדינה אפילו הכניסו לתוכה קודם הפסח ושהה בתוכה מעת לעת אסור לשתותו אפילו ביום טוב האחרון של גליות אף אם לא היתה החבית בת יומה מבליעת היי"ש שטעם היי"ש אינו נפגם אפלו לאחר כמה ימים והוא נותן טעם לשבח במי דבש".
         5. מ"ב (ס"ק קכ"ב) – "עוד הסכימו הפוסקים דאם הכלי היה מיין שרף אסור בדיעבד אפילו אם אינה בן יומא דעינינו רואות שנותן טעם לשבח הוא".
   2. **להכשיר ע"י הגעלה**.
      1. מחמיר: והראיה, שאחר הגעלה נשאר בו ריחו וטעמו.
         1. לבוש (סוף סעי' כ"א).
         2. ט"ז (ס"ק כ"ז) – "נוהגים שלא להגעיל כלי שהיה בו יין שרף כמ"ש בלבוש".
         3. ח"א (כלל קכ"ה סעי' י"ג).
         4. גר"ז (סעי' ס"ב) – "ונהגו שלא להשתמש בפסח בכלים שהיה בהן יי"ש **תמיד** כגון חביות ונודות שדרך להכניס בהן יי"ש לקיום ואין טעם וריח יי"ש נפלט מהן אפילו על ידי הגעלה בכלי ראשון וגרועים הם מבית שאור וחרוסת".
         5. קיצור שו"ע (סי' קט"ז סעי' ז') – "כלים שהחזיק בהם יין שרף **לקיום**, אין טעם וריח היין שרף נפלט על ידי הגעלה".
         6. מ"ב (ס"ק ק"כ) – "וכתבו האחרונים דכלים שהיו בו יי"ש לא מהני להם כלל ההגעלה דנשאר בו גם אח"כ ריחו וטעמו".

מ"ב (ס"ק קכ"ב) – "והנה מלבוש משמע דאפילו אם הגעילה אסור מה שנתן לתוכה ואפילו לא היתה בן יומא ומשום דעינינו רואות שנשאר בה טעם וריח אפילו אחר הגעלה אכן אם לא נשמע בה ריח של יי"ש מהני הגעלה בדיעבד שלא לאסור מה שנתן לתוכה ומ"מ מיד שנזכר צריך לערות היין לכלי אחר".

* + - 1. ערה"ש (סעי' ל"ד) – "דבחבית של יי"ש מדינא אסור להגעיל דריחו חזק וחריף ואפילו עמד איזה זמן במים לא מהני ליי"ש ... ונ"ל דבחבית של יי"ש כשיש י"ב חדש שלא החזיקו בה יי"ש דמותר להגעילה".
      2. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' קע"א).
      3. סידור פסח כהלכתו (פרק ח' סעי' ל').
    1. **אחר י"ב חודש**, מותר להגעיל.
       1. ערה"ש (סעי' ל"ד) – "ונ"ל דבחבית של יי"ש כשיש י"ב חדש שלא החזיקו בה יי"ש דמותר להגעילה".
    2. מראי מקומות – חת"ס (או"ח סי' ק"כ).
  1. **השתמש בכוס של יין שרף רק לשעה**.
     1. מחמיר.
        1. מעדני שמואל (סי' קט"ז ס"ק ל"ו אות א') – "ולפי זה אין להגעיל גביע של כסף ששותין בו יי"ש כל השנה אא"כ בשלו אותו במים ואפר תחלה".
        2. אג"מ (ח"א סוף סי' קנ"א) – "ואם שם יי"ש **אף לפי שעה נוהגין אנו לאסור** אף בפחות ממעל"ע".
           1. ***אג"מ (***אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' קצ"ה) – "ואף שבשו"ת אגרות משה או"ח חלק א' סי' קנ"א כתב שאם השתמש בהם לפי שעה דאין להכשירם אמנם שמעתי ממרן (שליט"א) [זצ"ל] שכוונתו רק לעירו ששם נהגו חומרא זו **ולדינא מותר להכשירם** ע"י הגעלה".
        3. הגר"ש איידר זצ"ל (עמ' קע"א).
     2. מיקל.
        1. עי' גר"ז (סעי' ס"ב) - לשונו מובא לעיל.
        2. עי' קיצור שו"ע (סי' קט"ז סעי' ז', וכדאי' בשערים מצויינים בהלכה לקמן) - לשונו מובא לעיל.
        3. האלף לך שלמה (או"ח סי' רס"ט, קנאת סופרים סי' כ"ו) – "שאלה בגביע של יי"ש אם מהני הגעלה. תשובה. ודאי מהני הגעלה ודוקא בנשתמש בו יי"ש בקביעות לא מהני הגעלה אבל לא מה שמשתמשין בו כל פעם רק לשעה וכיוצא בחילוק זה מבואר בהל' יי"נ לענין כלי יין לכך הדבר פשוט דמהני להו הגעלה".
        4. הו"ד בדעת תורה (על סעי' כ"א ד"ה ובכתבי).
        5. עי' ערה"ש (סעי' נ') – "ואפילו כוסות של זכוכית ששותין בהם יי"ש כיון שאין התשמיש אלא לשעה קלה לית לן בה אבל הבקבוקים של זכוכית שמכניסים בהם יי"ש אין אנו מתירים בעירוי דכיון שמכניסין בהם לקיום ועומד בהם הרבה ימים והוא חריף מאד לא דמי ליין נסך".
        6. שערים מצויינים בהלכה (סי' קט"ז ס"ק ז').
        7. פסקי תשובות (אות מ"ז ד"ה וכ"ז, הע' רמ"ו) – "וכ"ז בכלים שמשתמשין בהם בקביעות לאיחסון יי"ש של חמץ, אבל בכלים שאין משתמשים בהם בקביעות, כמו כוסיות (גביעים) של יי"ש שאין משתמשים בהם רק לשעה, מועיל בהם הגעלה (או מילוי ועירוי ג' ימים) אף בלא לפוגמו ע"י בישול בדברים הפוגמים. (שו"ת האלף לך שלמה סי' רס"ט, דעת תורה סעי' זה, שערים המצוינים בהלכה סי' קט"ז סק"ז שכן מדויק לשון קישו"ע וערוה"ש שכתבו שמחזיקים יי"ש 'לקיום', וכ"ז **דלא** כס' מעדני שמואל סי' קט"ז סקל"ו ושו"ת אג"מ ח"א סי' קנ"א שמחמירים אף בכלים שהיה בהם יי"ש רק לפי שעה שיש לאסור ההגעלה אם לא ע"י פגימת טעמו, וטעמם שד"ח אוסר אף בכבישה כשיעור שיתנו על האש וירתיח [ח"י דקות, עיין סי' תמ"ז אות ח'])".
        8. אהלי ישרון (ח"א עמ' פ"א).
     3. מראי מקומות – סידור פסח כהלכתו (פרק ח' סעי' ט"ז).
        1. טעמים להקל בזה"ז: שאינו לקיום (לשון הקשו"ע) או תמיד (לשון הגר"ז) ופחות משיעור כבישה [בין כ"ד שעות, ובין כשיעור שיתנו על האש וירתיח דהיינו ו'-י"ח דקות], ובמציאות שלא נשאר בה טעם וריח.
  2. **תקנה לכלי שהיה בו יי"ש**.
     1. יבשל אותו במים עם אפר או שאר עניינים עד שיסתלק הריח לגמרי.
        1. ט"ז (ס"ק כ"ז) – "ויראה שאם בישל אותו במים עם אפר או שאר עניינים עד שנסתלק הריח לגמרי אין אחר כך איסור להגעילו".
        2. מחה"ש (סוף ס"ק ל"ט) – "ושל יין שרף לא מהני הגעלה. ובט"ז ס"ק כ"ז כתב וז"ל, ונראה שאם בישל אותו במים עם אפר או שאר ענינים עד שנסתלק הריח לגמרי אין אחר כך איסור להגעילו, עכ"ל".
        3. ח"א (כלל קכ"ה סעי' י"ג) – "ואם החזיק בו יי"ש, צריך לבשל בו תחלה מים עם אפר עד שיסתלק ממנו הריח לגמרי ואחר כך יגעיל".
        4. קיצור שו"ע (סי' קט"ז סעי' ז') – "רק אם בישל אותן היטב במים עם אפר, עד שנסתלק מהם הריח לגמרי מועיל להם אחר כך הגעלה".
        5. גר"ז (סעי' ס"ב) – "ומכל מקום אם בישל אותם היטב במים עם אפר עד שנסתלק מהם הריח לגמרי מועלת להם הגעלה אחר כך".
        6. מ"ב (ס"ק ק"כ) – "אכן אם בישל אותן היטב במים עם אפר עד שנסתלק הריח לגמרי מותר להגעילו אח"כ".
        7. מעדני שמואל (סי' קט"ז ס"ק ל"ו אות א') - לשונו מובא לעיל.
     2. מראי מקומות – פמ"ג (מש"ז ס"ק כ"ז).
        1. א"ר (ס"ק מ"ד, א"ז ס"ק כ"ד) – "והט"ז כתב דאם בישל אותו במים עם אפר או שאר עניינים עד שנסתלק הריח לגמרי אין אח"כ איסור להגעילו ע"כ. מיהו מתשובת משאת בנימין סוף סימן [נ"ח] דכתב בשהא יין שרף, זה לשונו, אין לו תקנה אלא בשבירת החבית ולילך הי"ש לאיבוד עכ"ל, משמע דחבית עצמו צריך שבירה דוקא שהוא כמו חמץ בעין. ואם היה לו בשלם איזה תקנה לא הוי כתב לשבור, אלא נ"ל כמשמעות הלבוש דאין לו תקנה. מיהו י"ל דסירכיה דלישנא נקטה. ועוד נ"ל דהוא מיירי תוך פסח, אבל אחר הפסח יש לומר דמותר ע"י הגעלה".
  3. *פקק של בקבוק שכר****.***
     1. אג"מ (או"ח ח"ב סוף סי' צ"ב, שמעתתא דמשה אות ח') – "ובדבר הפקק שהשתמשו בו לכסות פי בקבוק של שכר אם מהני הגעלה, הנה אם הספק שלך הוא מצד החריפות של השכר דשמא אינו מועיל הגעלה כבית שאור וחרוסת להמג"א סימן תנ"א ס"ק ל"ג דלא מהני הגעלה אף ביכולין לנקותן הרי מפורש בסעיף כ"א שאף חביות של חרס שנתנו בהם שכר שעורים מותרים בהגעלה או בעירוי ולא השיג הרמ"א כלום ומפורש בט"ז ס"ק כ"ב שהוא אף בהיו שם השכר הרבה ימים וכן הוא במ"ב ס"ק קט"ז אלמא דאין לשכר דין חריפות דבית שאור וחרוסת. ואם הספק הוא מצד שא"א לנקות וכדהבאת מספר חלקת יעקב, הנה כיון שהשתמשו בו רק לכסות פי הבקבוק שאין לחוש לאיזו חמץ בעין אלא שנכנס שם השכר שהוא לח דחשש שמרים הוא רק בכתלים ולמטה ולא בהפקק שהוא למעלה וגם בהבקבוקים לא מצוי שיהיו שמרים כי כבר הם מזוקקים, ולכן אם יש בזה צורך גדול יש להקל להגעיל אותו וטוב שקודם הגעלה יהיה במים איזה זמן עיין בט"ז סק"כ ואח"כ יגעילו".

1. כבישה.
   1. **היתר כבוש בתוך כלי של איסור** - ***מ"ב (ס"ק קכ"ב, שעה"צ ס"ק קנ"ז)***.
      1. עי' סי' ק"ה סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.
   2. **כבישה בחומץ** (vinegar): **האם זמן כבישה הוא מעת לעת, או זמן רתיחה** - מ"ב (ס"ק קכ"ב, ס"ק קכ"ד).
      1. עי' סי' ק"ה סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.
2. כלי חרס - סעיף כ"ב.

פסחים (דף ל:) – "אמר רבא בר אבא אמר רב חייא בר אשי אמר שמואל: כל הכלים שנשתמשו בהן חמץ בצונן משתמש בהן מצה, חוץ מן בית שאור, הואיל שחימוצו קשה. אמר רב אשי: ובית חרוסת כבית שאור שחימוצו קשה דמי".

* 1. **בית שאור, בית חרוסת: ראשונים**.
     1. הגעלה.
        1. ערוך (רא"ש פסחים פרק ב' סי' ט') – "וכן פירש בערוך [ערך] בית שאור כיון דחריף הוא הוי כרותח ובלע ואין משתמש בו אלא בהגעלה".
        2. רוקח בשם אביו (סי' רנ"ז) – "וקבלתי מא"מ הריב"ק ז"ל דמותר בהגעלה בכלי ראשון".
        3. ר"י (רא"ש פסחים פרק ב' סי' ט') – "ואין נראה לר"י דבלוע על ידי צונן לא יפלוט בהגעלה".
        4. ריץ גיאות (פסחים עמ' רצ"ג) – "אם של מתכת ושל אבנים ושל עץ הוא מגעילן ברותחין ומשתמש בהן".
        5. ראבי"ה (סי' תס"ד) – "וכן כלים שלשין בהן שאור תדיר ומשהין בהן השאור צריכין הגעלה בכלי ראשון, דהילכתא כשמואל ורבא. ואמר רב אשי בית החרוסת כבית שאור שחימוצו קשה דמי".
        6. רא"ש (פסחים פרק ב' סי' ט') – "וכן עמא דבר".
        7. ר' ירוחם (נתיב ה' ח"ב מ'-ג') – "וכן נהגו כל העולם".
        8. טור (סעי' ט"ז, סעי' כ"ב) – "וכן המנהג".
        9. הג' אשרי (הל' פסח בקצרה הגה ב', עי' ע"ז פרק ה' סוף סי' ל"ו).
     2. ליבון.
        1. רש"י (רא"ש פסחים פרק ב' סי' ט') – "תחלה פרש"י דמיירי הכא בלא הגעלה אבל ע"י הגעלה שרי ושוב חזר בו ואמר אף על פי שמדוכות של נכרים מותרות ע"י הגעלה הנהו דאסירי מחמת חמוצו קשה אינו יוצא אף ע"י הגעלה".
        2. ר' שמריה (רא"ש פסחים פרק ב' סי' ט') – "וכן גדולי שפייר"א רבינו שמריה ורבינו אברהם ורבינו יהודה היו אוסרין בית שאור אפי' בהגעלה".
        3. ר' אברהם (רא"ש פסחים פרק ב' סי' ט') - לשונו מובא לעיל.
        4. ר' יהודה (רא"ש פסחים פרק ב' סי' ט') - לשונו מובא לעיל.
        5. רוקח (סוף סי' ר"נ, עי' סי' רנ"ז).
        6. ר"ת (טור סעי' ט"ז).
        7. או"ז (ח"א סי' תשע"ט, ח"ד סי' קע"ח, סי' רצ"ח).
        8. מרדכי (פסחים רמז תקס"ה).
        9. אורחות חיים (איסורי מאכלות אות נ').
     3. **פוסקים**.
        1. הגעלה, אא"כ הוא כלי חרס – מחבר (סעי' כ"ב).
        2. נוהגין לכתחילה להחמיר ולהכשיר ע"י ליבון.
           1. מג"א (ס"ק ל"ג, ס"ק מ"ב).
           2. ח"א (כלל קכ"ה סעי' י"ג).
           3. מ"ב (ס"ק קל"א, שעה"צ קס"ח).
        3. מראי מקומות – כה"ח (ס"ק רס"ג).
  2. **נשתמש בהם חמץ [אפילו רק בצונן], מה המנהג לאשתמושי בצונן [אפילו עראי]**.
     1. מקור הדין.
        1. גירסא לפנינו בפסחים (דף ל:) – "כל הכלים שנשתמשו בהן חמץ בצונן משתמש בהן מצה, חוץ מן בית שאור, הואיל שחימוצו קשה".
           1. וכן הרא"ש (פסחים פרק ב' סי' ט').
           2. מפרש הרא"ש והטור: שכל הכלים שנשתמשו בצונן, אפילו חרס, מותר להשתמש בפסח אפילו **בחמין**. חוץ מן בית שאור, שמותר רק **בצונן**.
        2. גירסת הרי"ף (דף ט.), והרמב"ם (הל' חמץ פרק ה' הל' כ"א) – "כל **כלי חרס** שנשתמש בהן חמץ **בצונן** מותר להשתמש בהן מצה **בצונן** חוץ מבית שאור הואיל וחימוצו קשה".
           1. וכן חושש הטור (ב"י ס"ק כ"ב ד"ה ומה שכתב ואפילו).
           2. מדוייק שלא יכול להשתמש כלי חרס בחמין, הגם שנשתמשו רק בצונן. ועוד משמע שכלי חרס שנשתמש בחמץ חמין, אסור להשתמש בצונן [שמא יבוא להשתמש בהם בחמין].
        3. גירסת השו"ע.
           1. "ואפילו לא נשתמש בהם חמץ אלא בצונן, לא ישתמש בהם מצה **אפילו** בצונן" – עולת שבת (ס"ק כ'), עי' גר"א (על סעי' כ"ב, "אפי' בצונן. אבל הב"ח ופר"ח הגיהו בטור וכתבו דצ"ל אלא בצונן ולאפוקי מר"ח ורי"ף ורמב"ם כת' הטור דכ"ח שוה בזה לשאר כלים אבל דבריהם צ"ע דא"כ מאי ואפי' לא נשתמש כו' מאי רבותיה הא בשאר כלים ג"כ הדין כן ולמעלה שכ' אבל בצונן כו' הל"ל ואפי' כ"ח וכמו שהתחיל כל הכלים אפי' כו'").
           2. "ואפילו לא נשתמש בהם חמץ אלא בצונן, לא ישתמש בהם מצה **אלא** בצונן" – פר"ח (על סעי' כ"ב, "וטעות סופר הוא"), מאמר מרדכי (ס"ק ל'), בגדי ישע (על סעי' כ"ב, "טעות נפל בספרים").

כגירסת הטור, שחושש להרי"ף.

* + - * 1. מראי מקומות – מ"ב (ס"ק קל"ב).
    1. מחמיר.
       1. ריטב"א (פסחים דף ל: ד"ה וכתב) – "וכתב הרי"ט ז"ל בכל כלי חרס שאסור להשתמש בהן אפי' בצונן וכדאמרינן גבי קדירות דלא שרי להשתמש בהו בצונן".
       2. דר"מ (ס"ק ו').
       3. מג"א (ס"ק מ"ג) – "דלא לאשתמוש. אפילו בצונן ועבי"ד סי' קכ"א".
       4. חק יעקב (ס"ק ס"ב) – "שלא להשתמש אפילו בצונן".
       5. ח"א (כלל קכ"ה סעי' י"ג) – "ומנהגנו שאין משתמשים בפסח בכלי חרס אפילו בצונן, אפילו בדרך ארעי".
       6. גר"ז (סעי' ב', סעי' מ"ג, סעי' ע"ב) – "ועכשיו בדורות האחרונים נהגו כל ישראל שלא להשתמש כלל בפסח בכלי חרס כי אם בחדשים אבל כלי חרס הישנים אפילו לא נשתמש בהן חמץ מעולם כי אם בצונן אין משתמשין בהם בפסח אפילו בצונן".
       7. מ"ב (ס"ק קל"ג) – "דלא לאשתמושי. **אפילו בצונן** ואפילו בשאר כלים שאינם בית שאור ונשתמש בהם חמץ **רק בצונן**".
       8. ערה"ש (סעי' מ"ג) – "והאידנא נהגינן שלא להשתמש בכל מיני כלי חרס ישנים אפילו בצונן ומצניעין אותם לגמרי עד אחר הפסח".
       9. כה"ח (ס"ק כ"ז).
       10. אור לציון (ח"ג פרק י' סעי' א') – "והמנהג שלא להשתמש כלל בפסח בכלי חרס אף אם השתמש בהם לדברים צוננים בלבד".
       11. הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' צ"ז).
       12. ***יבקש תורה (פסח סי' י"ח הע' ד')***.
           1. הגם יש סברא לחלק, בין פסח לשאר איסורים. שלא גוזרים לחד שבוע של פסח, צונן אטו חמין.
    2. מראי מקומות – ש"ך (יו"ד סי' צ"א ס"ק ג', צ"ע, "והט"ו אזלי לטעמייהו דס"ל בא"ח שם דאפילו בכלי חרס מותר להשתמש בהן צונן ע"ש").
       1. אור לציון (ח"ג פרק י' הע' א') – "אעפ"י שאין להשתמש בפסח בכלי חרס אף שלא השתמש בהם באופן שצריכים הכשר, מכל מקום אין צריך להצניע כלים אלו. שאף שמבואר בשו"ע בסימן תנ"א סעיף א' שצריך להצניע את כלי החמץ, מכל מקום כלים אלו שמותרים מן הדין, אין צריך להצניעם. וראה גם במג"א שם ס"ק ב' ובמ"ב שם ס"ק ז'. ועל כן מי שיש לו כוסות חרסינה של חמץ שנתנם לקישוט בארון זכוכית שבביתו, אין צריך לשנות מקומם בפסח".

1. מאני דקוניא [כלי חרס המצופין] - סעיף כ"ג.

פסחים (דף ל:) – "בעו מיניה מאמימר: הני מאני דקוניא מהו לאישתמושי בהו בפסחא. ירוקא לא תיבעי לך, דודאי אסירי. כי תיבעי לך אוכמי וחיורי מאי. והיכא דאית בהו קרטופני לא תיבעי לך, דודאי אסירי. כי תיבעי לך דשיעי מאי. אמר להו: חזינא להו דמידייתי, אלמא בלעי ואסירי. והתורה העידה על כלי חרס שאינו יוצא מידי דופיו לעולם. ומאי שנא לענין יין נסך, דדריש מרימר: מאני דקוניא, בין אוכמא בין חיורי ובין ירוקי שרי. וכי תימא: יין נסך דרבנן, חמץ דאורייתא. כל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון. אמר ליה: זה תשמישו על ידי חמין, וזה תשמישו על ידי צונן".

* 1. **ציור: ראשונים**.
     1. מצופה היתוך בזוכוכית.
        1. ר"ת (ע"ז לג: ד"ה קוניא, דף עה: ד"ה והלכתא, כתובות דף קז: ד"ה הני) – "נראה כדפירש הערוך דקוניא היינו כלי חרס המחופה בהתכת זכוכית ולהכי מסיק עליה דמצרפי משום דזכוכית תחילת ברייתו מן החול ובאותו חול מעורב צריף ולהכי בלעי".
        2. מרדכי (פסחים סי' תקפ"ד) – "אר"ת הא דאמרינן פרק כל שעה [פסחים דף ל ב] מנא דקוניא אסור לאשתמושי בהו בפסחא היינו דוקא היתוך של זכוכית והוא מן החול ככלי חרס כדאמרינן פ' קמא דשבת [ד' טז א] אבל היתוך של עופרת מותר בהגעלה ככלי מתכת".
        3. סמ"ג (לאוין ע"ח) – "אומר רבינו יעקב (ע"ז לג, ב תד"ה קוניא ע"ש) דהא דאמרינן בפסחים פרק כל שעה (ל, ב) הני מאני דקוניא אסור לאשתמושי בהו בפסחא, היינו דווקא היתוך זכוכית והוא מן החול ככלי חרס כדאמר בפרק קמא דשבת (טו, ב) אבל היתוך עופרת מותרין בהגעלה ככלי מתכות".
     2. אפילו היתוך בעופרת ובדיל.
        1. רש"י (פסחים דף ל: ד"ה קונייא, כתובות דף קז: ד"ה מאני) – "כלי חרס שמחפין עליהם עופרת".
        2. רמב"ם (חו"מ פרק ה' הל' כ"ה) – "כל כלי חרש שנשתמש בהן חמץ בחמין בין בכלי ראשון כגון קדרות, בין בכלי שני כגון קערות, בין שהיו משוחין ושועין באבר שעושין אותן כעין זכוכית, בין שהיו חרס כמה שהן, אין משתמשין בהן במצה".
        3. ריטב"א (ע"ז דף לג: ד"ה אמר) – "אמר רב זביד הני מאני דקוניא. כלומר כלי חרס השועין באבר"), ר"ן (פסחים דף ח: ד"ה הני, "הני מאני דקוניא. כלים של חרס הן ושועין אותם באבר".
        4. מאירי (פסחים דף ל: ד"ה כלי) – "כלי חרס אין להם הכשר ואפי' מאני דקוניא שטחין אותן באבר אין דנין אותן ככלי מתכות אלא ככלי חרס".
        5. המנהיג (הל' פסח סי' כ"ט) – "מאני דקוניא שמתיכין עליהן עופרת מבפנים ומבחוץ".
        6. טור (סעי' כ"ג) – "מאני דקוניא פירוש כלי חרס המחופין באבר".
        7. אורחות חיים (טהרת כלים אות ה') – "ומאני דקוניא פי' כלי כרס השועין באבר".
  2. **פוסקים**.
     1. אפילו היתוך בעופרת ובדיל.
        1. ב"ח (ס"ק י"ח) – "אבל בודאי דבחיפוי אבר נמי אסור להרא"ש וכפירוש רש"י ...".
        2. פר"ח (על סעי' כ"ג) – "ומיהו לדידן דקיימא לן דכלי זכוכית לא בלע ואעפ"כ כלי חרס המצופה בהיתוך זכוכית דינם ככלי חרס, כל שכן וקל וחומר המצופין בעופרת. ויותר יש לתמוה על המחבר שבכאן נראה שמסכים עם ר"ת, ואילו ביו"ד בסימן קל"ה ...".
        3. חק יעקב (ס"ק ס"ד) – "הסכמת רוב האחרונים".
        4. פמ"ג (א"א ס"ק מ"ה, עי' מש"ז ס"ק ל"א ד"ה כלי חרס) – "ועיין חק יעקב [ס"ק] ס"ד דהסכמת רוב אחרונים דמצופים אבר נמי אין תקנה בהגעלה".
        5. מקור חיים (חי' ס"ק מ"ג) – "הסכמת אחרונים".
        6. גר"ז (סעי' ע') – "כלי חרס ישן המחופה בבדיל או עופרת אפילו הגעלה וליבון אין מועילין לו להכשירו כדין כלי חרס שאינו נכשר על ידי הגעלה וליבון ואף על פי שחיפהו כשהיה חדש שעדיין לא נשתמש בו ולא נבלע כלום בהחרס עד לאחר שחיפהו בעופרת ואז עופרת הוא מפסיק בין החרס ובין החמץ שנשתמש בתוכו אין זה מועיל כלום להיות נדון ככלי מתכות הנכשרים על ידי הגעלה לפי כשנשתמש בו חמץ בחמין נבלע החמץ בכל עובי הכלי ונבלע גם בחרס שתחת העופרת ושוב אינו נפלט ממנו לעולם".
        7. מ"ב (ס"ק קל"ח) – "**והסכמת אחרונים** להחמיר אף בהתוך עופרת או בדיל דלא מהני הגעלה לפי שכשנשתמש בו חמץ בחמין נבלע החמץ בכל עובי הכלי ונבלע גם בחרס שתחת העופרת ושוב אינו נפלט ממנו לעולם".
        8. ערה"ש (סעי' מ"ג, עי' סעי' מ"ו, סעי' מ"ז) – "ואפילו כלי חרס טובים המצופים בחול וקצת אבר וזכוכית שקורין פאליוו"א אסורים לגמרי וכ"ש בית שאור ובית חרוסת של חרס שאסור להשתמש אפילו בצונן ואפילו ע"י הגעלה ויש טועים לומר דכלי חרס המצופה באבר מועיל הגעלה וטעות הוא חדא דהציפוי דק ועיקר הבלוע הוא בהחרס ועוד דהציפוי אינו באבר רק מקצת אבר יש שם והעיקר הוא חול וזכוכית [ומ"ש במרדכי זהו בימיהם]".
        9. הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' צ').
        10. סידור פסח כהלכתו (פרק ז' אות י"ב).
     2. **דעת** המחבר.
        1. מיקל, שרק מצופה בזוכוכית יש להחמיר – מחבר (סעי' כ"ג, "כלי חרס המצופין בהתוך זכוכית, דינם ככלי חרס").
        2. מחמיר, אפילו היתוך בעופרת או בדיל – מחבר (יו"ד סי' ק"כ סעי' א', "כלים המצופים באבר מבפנים"), מחבר (יו"ד סי' קל"ה סעי' ו', "כלי חרס המצופים באבר או ברתוכי זכוכית").
        3. מראי מקומות – שכנה"ג (הג' ב"י ס"ק כ"ז), מג"א (ס"ק מ"ה), שע"ת (ס"ק נ'), גר"א (על סעי' כ"ג), יד יהודה (סי' ס"ט הארוך ס"ק פ"א, ע"ט-ב).
           1. א"ר (ס"ק נ') – "בשיירי כנסת הגדולה דיקדק כן מדכתב השו"ע דין דהיתוך זכוכית ולא דעופרת, אלא דמותר, ולכך הניח בתימא דבחמץ דאורייתא ותשמישו בחמין מתיר השו"ע, וביו"ד סימן קל"ה ביין נסך שאסורו מדרבנן ותשמישו בצונן כתב דאין לו טהרה עולמית ע"כ. ולענ"ד דעת השו"ע בהיתוך זכוכית להחמיר יותר בחמץ דאף לבנים ושחורים וחלוקים לא מהני הגעלה, משא"כ ביין נסך דמהני, אבל בהיתוך עופרת ס"ל דדינו כמו ביין נסך דמותר בלבנים ושחורים וחלקים, לכך נראה דלא הזכיר השו"ע הכא דין דעופרת כי סמך על מה שכתב ביין נסך, ואולי גם דעת הלבוש כן אף שכתב סתם להתיר, סמך חילוק דיין נסך דק"ו הוא ודו"ק ... עיקר לדינא כמו שחלקתי".
  3. **המצופים גלייזר"ט**.
     1. פמ"ג (יו"ד סי' ק"ה מש"ז ס"ק א' ד"ה ואם יש) – "אמנם כלי חרס גלייזר"ט יראה לי להקל בהפסד קצת ... וגלייזר"ט יש להקל אף שגליזר"ט שלנו אין דומה למצופה אבר".
        1. בדה"ש (סי' צ"ג בי' סוף ד"ה הקדרה, עמ' רכ"ו) – "עיין בפמ"ג ... וכנראה שנתכוון בזה למש"כ המג"א בסימן תנ"א ס"ק מ"ה דיש לחלק (לענין הגעלה היכא דנשתמש בו בחמין) בין כלי חרס המצופה באבר ממש למה שקורים גלייזר"ט שאע"פ שעשוי מהיתוך אבר אבל אין בו ממשות אלא צבע בעלמא עכ"ד ויש לראות אם יש להקל אף בכלי חרס דידן המצופים בזכוכית ועיין מזה בע"ז ל"ג ב' בסוגיא דמאני דקוניא, וצ"ע".
     2. עי' יו"ד סי' ק"כ סעי' ב', לשיטות ומראי מקומות.

1. כלי עץ המצופים בסמנים - סעיף כ"ד.
   1. **כלים מצופים בסמנים** [אם נשתמש בהם חמין].
      1. דינם ככלי חרס.
         1. תשובות הגאונים (הרכבי סי' שמ"ד) – "כלי עץ המצופין בסמנין מעורבין בלובן ביצה וסיד ונלקחין מן הגוים אחר שנישתמשו בהן בחמין ובצונין מי אמרינן כיון דאית בציפויין סיד דמיאן לכל חרש ולא מהניא בהו הגעלה או לא. הכין חזינא שהכלים הללו אם נלקחין חדשים מן הגוים איפשר לישר' להישתמש בהן כהלכה. אבל ישנין שכבר נשתמשו בהן גוים בחמין לא מהניא בהו הגעלה ואין להן תקנה שישתמשו בהן ישראל במאכל ולא במשתה".
         2. רא"ש (פסחים פרק ב' סי' ח') – "כתב רבינו האי ז"ל כלי עץ המצופין בסמנין ומשתמשין בהן בחמץ ככלי חרס דמי ואין משתמשין בהן בפסח".
         3. טור (סעי' כ"ד).
         4. ר' ירוחם (נתיב ה' ח"ב, מ'-ג') – "כלי עץ המצופין בסימנין הנקראים ברניגי"ש ומשתמשין בהן חמין ככלי חרס דמו ואין משתמשין בהן בפסח כך כתב רבינו האיי גאון".
         5. אהל מועד (שער הפסח דרך ג' נתיב ז').
         6. מחבר (סעי' כ"ד) – "כלי עץ המצופים בסמנים שקורים ברניס, דינם ככלי חרס".
         7. לבוש (סעי' כ"ד).
         8. מטה משה (סי' תקמ"ו).
         9. גר"ז (סעי' ע"א).
         10. מסגרת השלחן (סי' קט"ז ס"ק ו').
      2. מראי מקומות – שד"ח (אסיפת דינים אות ה' מערכת הגעלת כלים סי' ל"ה), דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק ס"ח ד"ה ועיין).
         1. ערה"ש (סעי' מ"ז) – "ולא נודע לנו מה זה".
   2. **כלים צבועים** - רמ"א (סעי' כ"ד), "ויש מקומות שמחמירים שלא להשתמש בכלים צבועים אפילו הן חדשים (מהרי"ל), וכן המחופין בבדיל; **ואין להחמיר בזה רק במקום שנהגו איסור** (תשובת מהרי"ל)".
      1. אין שום מנהג אצלנו להחמיר בזה.
         1. חזון עובדיה (פסח ח"א ריש עמ' קנ"ט) – "ומותר להשתמש בכלים חדשים מצופים, צבעוניים, ואין שום מנהג אצלנו להחמיר בזה".
         2. קובץ הלכות (פסח פרק י"א סעי' ב') – "כלים צבועים שלנו מותר לכתחילה להשתמש בהם בפסח".
         3. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תנ"א סעי' מ"ב) – "מותר להשתמש בכלים חדשים מצופים, צבעוניים, ואין אצלנו מנהג להחמיר בזה. [הרמ"א סי' תנא סכ"ד]".
      2. מראי מקומות.
         1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ג' הע' ס"ג) – "וכמו כן אין להחמיר בזמננו שלא להשתמש בכלים צבועים בפסח, כהמנהג שהזכיר הרמ"א בסי' תנ"א סכ"ד ועיי"ש במ"ב ס"ק ק"מ דהיינו משום דשמא נעשית פעולת הציפוי ע"י סובין ויש חמץ בלוע בתוך הציפוי, **דבזמננו פשיטא דאפי' הי' שם חמץ גמור ודאי נפסל מאכילת כלב בשעת מלאכת הציפוי**. רשימות".
         2. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק כ"ד) – "מ"מ כל זה אמור רק בצבע הצבוע על הכלי, אבל צבע שמערבים בחומר שעושין בהם את הכלים אין זה בכלל מנהג זה, ומותר להשתמש בכלים אלו בפסח. וכל זה דוקא בכלים צבועים, אבל שולחנות מעץ או ממתכת שהם צבועים בצבע על גביהם, מותר להשתמש בהם בפסח".
2. רוב תשמישו - סעיף כ"ה.
   1. עי' סעי' ו', לשיטות ומראי מקומות.

**סוגי החומרים**

1. הקדמה.
2. כלים שניתן להגעיל מה"ת: מתכת.
3. כלים בתורה שא"א להגעיל: חרס.
4. כלים בזמן החז"ל.
5. כלי זכוכית (glass) - סעיף כ"ו.
6. כלים שלא היו בזמן חז"ל.
7. פורצלן, חרסינה(porcelain).
8. אמאיל (enamel).
9. סוגי כלים.

**דור המלקטים** - אהלי ישרון (ח"א פרק ד' ח"ד), הגעלת כלים (פרק י"ג), הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, פרק י"ג), סידור פסח כהלכתו (פרק ט').

1. הקדמה.
   1. **בזמן הזה: האם כלים שלנו בולע טעם**.
      1. חלקת יעקב (אה"ע סי' ל"ג אות ב') – "זה לא כבר הי' לי וכוח גדול, עם איש מכונה עוד בשם דתי, ולעג עלי על פסקי שפסקתי לו על כלי ברזל שנבלע בו איסור, לגעלו, ולעג עלי באמרו, לפי ידיעתו בחכמת המדע, אי"א בשום אופן שבעולם שכלי ברזל יקבל איזה בליעה לעצמיותה - ומאד צריך להיות לעינינו - מאמר חז"ל, חכמים הזהרו בדבריכם".
      2. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ג' הע' ס"ג) – "וכמו כן אין להחמיר בזמננו שלא להשתמש בכלים צבועים בפסח, כהמנהג שהזכיר הרמ"א בסי' תנ"א סכ"ד ועיי"ש במ"ב ס"ק ק"מ דהיינו משום דשמא נעשית פעולת הציפוי ע"י סובין ויש חמץ בלוע בתוך הציפוי, דבזמננו פשיטא דאפי' הי' שם חמץ גמור ודאי נפסל מאכילת כלב בשעת מלאכת הציפוי. רשימות. ברם פשוט דדוקא בכגון דא שהחשש המסוים שהזכירו בזה הפוסקים ידוע לנו שאינו קיים בזמננו, אבל לענין כללות דין הגעלה חלילה להתחשב עם זה שלפי ראות עינינו אין בסוגי הכלים הרגילים בליעות ופליטות, כי אין אנו בקיאין בהגדרת בליעה ופליטה, ולכן דין כל הכלים ככל המבואר בדיני הגעלת כלים בשו"ע ופוסקים ללא שינוי (ובמקום הפסד מרובה ישאל לחכם). רשימות. ועיין באור זרוע ע"ז סי' רח"צ ובשו"ת רדב"ז ח"ג סי' תמ"ד שגם בימיהם בקשו לומר דאין ניכרים בליעות ופליטות כבימי חז"ל והוכיחו הם ז"ל שאין להתחשב בכך וגדולים דברי חכמים עיי"ש"***.***
      3. ***מגילת ספר (סוף הל' בב"ח, עמ' ק"ד) – "ששמעתי שיש מורי הוראה*** *המצרפים לדינא את מה שהקדירות והכלים שלנו לעולם לא נותנים טעם בתבשיל****, ומטין כן בבי מדרשא בשם מרן הגרש"ז אויערבאך זצ"ל שיש לסמוך על זה במקום שיש עוד צדדים להקל, וגם מורי ורבי הגר"ש אויערבאך*** (שליט"א) [זצ"ל] ***כשדנתי עמו בענין הגעלה של כלי פלסטיק הזכיר בתוך הדברים שיש לצרף גם את זה שלא מורגש בזמננו טעם של פליטת הכלי, וציין את הגמ' בחולין קי"א ע"ב דרמו ליה בשולא בגווה וטעם טעמא דשייפא ואמר יהיב טעמא כולי האי דמשמע שבזמנם היה מורגש טעם בליעת הכלי בתבשיל, ועל פי מה שהבאנו בשם החזו"א נראה דיש לנו להתנהג על פי הכללים שנמסרו לנו ויש לאסור אף אם ברור לנו מתוך הנסיון שלא יורגש טעם ורק טעימת קפילא בפועל יכולה להתיר".***
      4. הגר"א פפויפר זצ"ל (דרך כוכב עמ' שי"א) – "הנה מה שכבודו הרעיש, שזכוכית אינה בולעת כלל, אין כל חדש בזה, שכבר הוזכר כן בשו"ע, סימן תנ"א, סעיף כ"ו, וז"ל: 'כלי זכוכית, אפילו מכניסן לקיום, ואפילו משתמש בהם בחמין א"צ שום הכשר, שאינם בולעין, ובשטיפה בעלמא סגי להו וכו', עכ"ל. ואולי כוונתו להרעיש נגד דברי הרמ"א שם, שמחמיר בכלי זכוכית מאד, שלא מועילה להם כלל הגעלה לפסח, ועשאן הרמ"א ככלי חרס, ורצונו עתה להכריע, שגם אנו האשכנזים, נקבל דעת השו"ע נגד הרמ"א, הנה לא זו הדרך ולא זו העיר, לשנות מנהג אשכנז מדורי דורות, כי הרי ראינו שגם לדעת הרמ"א יש להקל בזכוכית בשאר איסורים יותר מאשר בפסח [עיין בספרי קיצור שו"ע, הלכות בב"ח, חלק ב', פרק ***יא, סעיף ד', ובהערה ז שם], ובודאי טעמים רבים היו לו לזה, ואין איש יודע עד מה, ואין ח"ו לזוז מדרך עם ישראל מימות עולם, וגדולה מזו, אחרי שעמדתי על המחקר*** *נתברר לי שגם נירוסטה ואלומניום אינם בולעים כלל, והשתמטתי מלפרסם דבר זה, שלא יפול לידיים, שאינן מהוגנות****, ומיד יאמרו, ראו זה חדש, ויש לשנות ההלכה, ובאמת אין לשנות כלל, וחייבים לנהוג בהם ככל הכלים ולהגעילם, ממש כמו שאר כלי ברזל.*** *וכמה טעמים לדבר****, א', שדרך עשית הכלים משתנה תדיר, ומה שהיום לא בולע יכול מחר להעשות בדרך שיבלע. ב', אם נקל בכלי מסוים, בודאי יבואו למכשול, להקל גם בכלים אחרים. ג', הנורא מכל, שכבר נקבעה צורה זו, לדרך ההפרדה בין כלי בשר לחלב, ובין טרף לכשר, וכל שינוי בצורת אופי שמירת חומות ההפרדה, אין לדעת מה יהיה סופו. ד', אין אנו יודעים בסוד ההגעלה, את כל כוונות חז"ל, שייתכן שנוסף על הנגלה, יש כאן ענין רוחני עמוק, ואין איש יודע עד מה. והראיה הנגלית על זה, שהרי ידוע שלגדולי הדור, יש הרבה ידע בדוק, בענינים אלו, ואף אחד מהם לא הקל, ולא הביאם כסניף להקל, ובהכרח 'שנביא לבב חכמה', שלבם לב טהור וקדוש, אמר להם 'וממקדשי תיראו', וידוע שבלב גדולי הדור שוכנת נבואת התורה, והחכם אינו פוסק נגד מה שלבו אומר לו, ויש דברים בגו, שאי אפשר בכתב, ונדבר בזה כשנפגש. ולכן כל הקופץ לפסוק להקל בדברים אלו, הרי הוא חותר, לא לבד תחת חומות הכשרות, אלא גם תחת מסורת קבלת התורה, שנמסרה מדור לדור, בענין הכרעת לב הארי של חכמי הדור, והמחריב יחרב, והמהרס יהרס, והוא רחום יכפר עון, וכותב אני לו תשובה זו באריכות, מכיון שיודע אני, שאין כוונתו ח"ו להחריב ולהרוס, אלא רק לעמוד, על מה שנראה לו אמת, ובטוח אני, שבבא מכתי זה אליו, יסכים לאמת הפנימית יותר, כי זו הרי מטרתו, כפי שאמר לי כמה פעמים".***
      5. תשובות והנהגות (ח"א סוף סי' תל"ב) – "והחוקרים טוענים שבאופן יצור הזכוכית היום אין שריטות וחללים כמו קודם, שבקיאין יותר במלאכת הרכבה וברור שאינו בולע, וקבלתי ע"ז מאמר באריכות מאחד מגדולי החוקרים בארה"ק שבירר בכלי זכוכית שנתגלו מקודם דשאני, **ואנו לא סומכין עליהם**, אבל כאן הלוא גם לדידן לרוב הפוסקים לא בולע, כ"ש היום שאין לחשוש לזה בבשר וחלב, ועוד נברר בעזהשי"ת בדברי הפוסקים אודות שינוי ביצור כלי מתכות בזמננו".

***תשובות והנהגות (ח"ה סי' קט"ו) – "קבלתי דבריו שרוצה לשנות ולעקור חלק מהשו"ע, ויסוד דבריו הוא שבזמנם לא היו הכלים נגמרים היטב כמו אצלינו ולכן היה בהם בליעות, ומביא שהחוקרים מצאו כלים ישנים ובאמת ראויים לבלוע, אבל אצלינו היום רואים בחוש שהעשייה היא בחוזק שאין דומה לו, והכלים נגמרים היטב ואפילו כלי חרס, ואנשי מדע דוחים כל אפשרות של בליעה, ומבטלים בזה ח"ו כמה וכמה סימנים בשו"ע, ושואל ממני דעתי, ולדבריו עומד לפרסם שהיום אין חוששין לבליעות כלל שכך היא המציאות ודי לנקות באקונומיקה. אמנם דע*** *שדברי המתיר בטלים ומבוטלין****, ושמעתי בשעתו מפי מרן הגאון דבריסק זצ"ל כשמדענים מחדשים דבר להתיר היום מה שנראה לנו אסור, אין לפרש שום טעם להאיסור, רק לסתום שאסור, שאם מפרשים את הטעם, יהיו לומדים משכילים שישקלו ויפלפלו להחליש האיסור, ואף כאן נאמר בסתם אסור. טעם הדבר נראה שקיבלו חז"ל שאין דנים בכל כלי וכלי אם בולע, אלא שכאשר יש אפשרות בליעה בסוג זה של כלי אסור, ואף אם כלי זה נגמר ועשוי באופן המועיל ביותר ואינו בולע כלל, אסרה תורה, וגם בזמנם היה מצוי שהיו כלים בלי בליעה, או שהיה ספק אם נבלע וכמה נבלע ומ"מ אסרו, וע"כ כמ"ש שחז"ל קיבלו שאין דנים על כל כלי וכלי, אלא שבסוג מתכות שיש אפשרות שבולע, או סוג חרס שיש אפשרות שאינו מוציא הבלוע, בכל הכלים מסוג זה אסרה תורה, ודבר תורתה"ק יקום לעולם ואנו מקבלים הדברים, וכלי זכוכית שאין אוסרים הוא מפני שסוג זה של כלים תמיד אינו בולע, אבל בכלים שעשויים מסוג שאפשר לעשות מסוג זה גם כלים שבולעים קיבלנו לחשוב אותם תמיד כבולעים. (מיהו לכאורה קצ"ע דהרמ"א (יו"ד סי' צ"ט ס"ז) כתב שאם נבלע האיסור בכלי שמשתמשים בו בשפע להיתר מותר בלי הגעלה שהבלוע נתבטל, והחולקים שם לא נחלקו אלא רק מטעם גזירה למקום שאין רוב, ומוכח דלא אמרינן דהתורה אסרה בכל גווני, אלא דנים בכל מקרה ומקרה אם בכה"ג יש לחשוש שנבלע איסור, ובמקום שרובו בליעות היתר מותר, אמנם יש לחלק ואכמ"ל). ומה עוד שגם בזמנינו טוענים שמצוי שהטעם נשאר בכלי, ומי שמטעמי רפואה אסור לו לאכול מאכל מסוים, אינו אוכל גם ממה שבושל בכלי שבושל בו המאכל המסוים שאסור לאוכלו, וכנראה דאף שהיום לא נבלע בפנים אבל נדבק בחוץ לבד, ואפילו ניקוי לא מועיל להסיר לגמרי הטעם וצריך לזה הגעלה. ולע"ד יותר יש לתמוה לומר שגם במציאות של היום יש דין כבוש כמבושל לאסור הכלי, דהלא עיקר הטעם דכבוש כמבושל הוא משום דהכבוש ממיס ההתייבשות שסותם את הסדקים שבדופני הכלי ונבלע בסדקים, ובכלים דידן היום לא יתכן שבמים קרים ממיס הכלי, אבל הפוסקים לא חילקו, וע"כ צ"ל שחז"ל קיבלו כן בפרשת הגעלה שכך גזרה תורה ונשאר כן, ורק בסוג כלי כזכוכית שמעיקרא שייע ואי אפשר לבלוע, להרבה פוסקים לא אמרינן כבוש כמבושל, וכ"ז צ"ב. [ושמעתי שחכ"א הורה שבאופן שמעיקר הדין כבר יש מקום להקל שהכלי לא נאסר, אולי יש לסמוך גם על כך שכלי בזמנינו אינו בולע וא"צ להחמיר, וד"ז צ"ע ובירור שאין לפקפק מהמקובל אצלינו מהפוסקים וכמ"ש]. והגר"א זצ"ל השיב בענין זה כשרצו לשנות הלכות מפני שינוי התקופה, שאם כן לא יהא מילה בשמיני, והיינו שבנדה (לא ב) אמרו מפני מה מילה בשמיני כדי שלא יהיו כולם שמחים ואביו ואמו עצבים, והיינו ששבעת ימים אחרי לידה טמאה, ואחר כך הוא דם טוהר, וגזרה תורה שמילה בשמיני, ואם כן בזה"ז שנוהגין איסור בדם טוהר וטמאה גם בשמיני, נדחה מילה בשמיני, אלא שהתורה נצחית, ומה שקבלנו נשאר לעולם, גם אם נראה לעינינו דלא שייך היום. וזהו חכמת היוונים שהעריצו מאד את התורה ותירגמו אותה, רק שלדבריהם מה שהשכל לא משיג אין לנו לקיים, וזהו שאומרים בתפלה להעבירם מחוקי רצונך, והיינו מחוקים, לומר שאין חוק, וגם לא האמינו שזהו מאלקים, והיינו להשכיחם תורתך, שזהו מן הקדוש ברוך הוא, ואנו מאמינים בנצחיות התורה ולא ניתן לשנות כמלוא נימא. לכן עלינו להתרחק מדברים אלו, ולילך בדרך אבותינו ורבותינו דור דור, ונזכה לאור גדול מתורת אלקינו ית"ש, וכשם שאנו לא מבינים בתהלוכות החיים היאך זה עשיר וזה עני זה מאושר וזה לא וכו', כך נקיים בתמימות דברי השו"ע והפוסקים ונזכה לאור גדול".***

* + 1. ***הגר"ד ליאור (אמונת עתיך גליון ק"א עמ' ק"נ) – "בתוצאות הבדיקה שנערכה במעבדה נמצא*** *שהבליעה בכלי נירוסטה היא בסביבות אחד למאה שבעים אלף****. זוהי בליעה מזערית ביותר, ולכן בפשטות נראה שכלי נירוסטה הם ככלי זכוכית ... נלע"ד שכיון שבליעת כלי נירוסטה היא כל כך מזערית שאינה יכולה ליתן טעם כלל. גם הטור יודה שמותר לבשל בהם לכתחילה ואין מקום כלל לגזור. ואף לדעת הרמ"א (או"ח סימן תנא סעיף כו) דס"ל דיש להחמיר בכלי זכוכית, הני מילי דווקא בכלי זכוכית שתחילת יצירתם היא מחול ולכן דינם ככלי חרס, ובכלי חרס הכלל הוא שמה שבלוע בהם אינו יוצא מדפנותיו לעולם, עי"ש מ"ב (או"ק קנד). אולם כלי נירוסטה שאינם בולעים כמעט כלום ונעשו ממתכת ולא מחול, מותר לבשל בהם בשר, לנקות היטב, ואח"כ לבשל חלב באותו יום, וכן להיפך. מרבותינו הפוסקים אנו למדים שיש להתייחס לכל כלי לפי טבעו ואין לגזור על כלי אחד אטו השני, ולכן יש להדגיש שרק בכלי נירוסטה בלבד מותר לעשות כך כיוון שאינם בולעים כמעט כלום, כך נראה לענ"ד. אמנם כיוון שדין זה עלול להתפרש כדבר חדש, בקשתי היא שיסכימו איתי עוד שני פוסקים ויצטרפו להיתר זה".***
    2. ***כשרות ושבת במטבח המודרני (עמ' פ"ה) – "כי אין לסמוך בנידוננו על בדיקות אם יש חדירת הטעם או לא משום שהדבר נתון לשינויים תמידיים ותלוי בנתונים פיזיים או כימיים ומצבים שונים אחרים כגון סוגי אוכל שונים או לחצי אויר, טמפרטורה וכדומה".***
    3. ***אור ההלכה (סי' צ"ט ס"ק ל"ז, שעה"צ ס"ק מ"ד) – "וא"א לבוא לידי נתינת טעם. לפי זה בקדרות של ימינו שעשויות מחומרים קשיחים וצפופים מאד ומוחזקות הן שאינן בולעות כדי נתינת טעם, היה מקום להתיר להשתמש בו בשר וחלב, אך מכל מקום בודאי שאין להקל בזה שלא לפרוץ גדר, אלא בצירוף סניף לפי ראות עיני המורה. [והחוש יעיד שהרי אנו מבשלים בהם כל השנה ולא מרגישים טעם של מה שבישלנו קודם. וכיוצא בזה כתב בשו"ת מהר"ם (ד"פ סי' קפג) וז"ל: השיב רבינו תם על כלים של חמץ שמבשלים בהם הגוים מי תותים, שאין לחוש וכו' דהא טעמינן ליה כולי שתא וליכא בהו טעם חמץ עכ"ל. לאחר כתבי זאת מאת ה' נזדמן לי לדבר עם חוקרת וכימאית בכירה באגודת הכימיה האמריקאית [שימשה שם כראש המחלקה לכימיה] ד"ר אלן סטצ'ל, ואמרה לי שבאופן עשיית הכלים כיום אין בליעה כלל. [היה זה לעיני הגאון הרב יצחק יוסף שליט"א ואמר לי שאומר בשמו שיש לצרף זה לסניף ובמקום שצריך ליבון חמור ואי אפשר, אפשר להקל בליבון קל (שמחממים את הכלי עד שיהא הכלי יס"ב משני עבריו כמ"ש בב"י או"ח סי' תנ"א ס"ד בשם המררכי) או הגעלה. ושוב כתב לנו בכת"י על הגליון וז"ל:*** *כל דבר שאי אפשר בליבון ועבר עליו מעת לעת. בשעת הדחק אפשר בהגעלה או ליבון קל שקש נשרף בו****, וכיו"ב בחזון עובדיה על הל' פסח גבי הכשר תנור לפסח. ויש לצרף דעת החוקרים שהברזל בימינו דחוס הרבה יותר משהיה בזמנם, והבליעה אינה כל כך כמו בזמנם. ואמנם אין להסתמך על זה בלא הכשר ח"ו, אלא שבשעת הדחק. וכן בדיעבד הגעלה וליבון קל מהני במקום ליבון חמור. יצחק יוסף]".***
    4. ***הרי"מ לוינגר (המעין גליון נ"ג-א' עמ' פ"ה, גליון נ"ג-ב' עמ' צ"ז) – "מסקנות: א.*** *מתכת בולעת, כדברי חכמינו****. הניסוי הוכיח זאת בפליז (מסג של נחושת, אבץ וברזל), הדומה כנראה למתכות שהיו בשימוש עיקרי בזמנים קדומים. ב. הנירוסטה היא ברזל מעובד, שיש חושבים שאינו בולע; אך הוברר שהוא בולע, אמנם פחות מברזל. ג. אלומיניום, הוא מתכת חדשה, הבולעת פחות. ד.*** *זכוכית אינה בולעת, כפי שנפסק להלכה****. ה. דורלקס כמעט אינו בולעת. היו דיונים סביב השאלה, כיוון שכלי דורלקס עומדים על האש; למרות הכל, התברר שהיא בולעת כמות מועטה ביותר".***
    5. ***הר"י אריאל (המעין גליון נ"ג-ב' עמ' צ') – "אין שום צורך להתאים את כללי ההלכה בתחום הכשרות לכללי המדע ... לסיכום: החשיבה המדעית קידמה את העולם והביאה לנו את ההתפתחות הטכנולוגית המרשימה שבה אנו חיים, ושבה גם נכתבים דברים אלה. אך הכשרות היא ערך רוחני, הנערך בכללי חשיבה משפטיים שונים לחלוטין. אלה שני מישורים נפרדים, ולא קרב זה אל זה. לא נמדוד טעם איסור ע"י איזוטופים, ולא כתמים ע"י אחוז הטוקסינים בבדיקות דם במעבדה, ולא שני מינים בכלאיים לפי מבנה התאים במיקרוסקופ. הכל ייקבע לפי מראה העיניים האנושיות, כמקובל במורשת ישראל מדורי דורות (אנו נעזרים בכלים מדעיים רק ע"מ להסיר ספקות או לעורר אותם, אולם לא כקובעי הלכות). המדע וההלכה שני מישורים נפרדים הם. כשם שמדע הרפואה לא יקבע דרגת סיכון של רעל מסוכן לפי כללי ההלכה, כגון ביטול ב-60 בדבר לח, ובודאי לא ביטול ברוב רגיל בדבר יבש, כי סכנתא חמירא מאיסורא, אלא יקבע זאת עפ"י קני מידה מדעיים, כך גם ההלכה לא תתחשב בקני מידה מדעיים, אלא תדון לפי כלליה העצמיים. וזאת התורה לא תהא מוחלפת".***
       1. ***מראי מקומות – הר"ר סיטון (המעין גליון נ"ג-ג' עמ' ל"ז, לשונו מובא לקמן).***
    6. ***הר"נ גליק (המעין גליון נ"ג-ב' עמ' צ"ג) – "לסיכום, ניתן לומר שעל פי תיאור הניסוי במאמרו של הרב לוינגר שליט"א, אין שום מקום להסיק שישנה בליעה בכלי מתכות, אלא אדרבה - אם אפשר להסיק מסקנה מהניסוי, אזי המסקנה היא שאלומיניום ונירוסטה אינם בולעים".***
    7. ***הר"ד פיקסלר (המעין גליון נ"ג-ב' עמ' צ"ה) – "לסיכום: לא ניתן לקבל את ההסבר כי 'בולעו כך פולטו' מבטא מציאות שבה באותו כח יחסי שבו החומר נבלע כך הוא גם נפלט, אלא חייבים לומר כי מדובר בדרך הפעולה של הבליעה והפליטה, כפי שהסבירו חז"ל לכל אורך הדורות ואף הסיקו מכך מסקנות הלכתיות. אם יש לנו בעיה עם הסבר תוצאות מעבדתיות עלינו לנסות ולהסביר אותו בצורה המתאימה לחז"ל, ולא לשנות את משמעות דברי חז"ל".***
    8. ***הר"ר סיטון (המעין גליון נ"ג-ג' עמ' ל"ז) – "אמנם לענ"ד נראה שמהראשונים עולה ההיפך, שההגדרה היחידה בענייני בליעה בכלים היא שאם יש טעם בשר - המאכל בשרי, ואם אין טעם בשר - המאכל אינו בשרי, וממילא ההגדרה המציאותית היא ההגדרה ההלכתית, והיו לאחדים בידיך ... כפי שכבר ציינו, ניכר לעין שבכלים שלנו הבליעה אין בה כדי נתינת טעם, שכן פעמים רבות אנו משתמשים באותו סיר ונדיר מאוד שטועמים בו אפילו טעם מעט של התבשיל הקודם. בבירור שעשיתי עם מדענים שעוסקים בכימיה ובהנדסת חומרים אמרו לי כולם פה אחד שהבליעה שבכלים שלנו היא אפסית. אך ...".***
       1. ***מראי מקומות – הר"ש הכהן (המעין גליון נ"ג-ד' עמ' ס"ה).***
    9. ***הר"א הנקין (המעין גליון נ"ד-ב' עמ' פ"ט) – "ההסבר למה שאנו מניחים כעובדה קיימת שהכלים בימינו אינם בולעים ופולטים טעם, אינו שנשתנו אופני הייצור של הכלים (אף שכמובן נכון הדבר)*** *אלא שנחלש חוש הטעם שלנו ביחס לזמן חז"ל****, על כל פנים לגבי עניין זה של הרגשת טעם בליעה ופליטה. תדע שכן הוא, שהרי אדם מן השורה איננו עשוי להרגיש בבליעת ופליטת טעם לא רק בכלי ברזל - אלא (בדרך כלל) אף בכלי עץ, הגם שעינינו רואות ושכלנו מבין כי כלי עץ בולעים גם בולעים, ושאין שום שינוי מהותי בצביון הכלים הללו ובדרך ייצורם לעומת ימי קדם. מרבית הבריות, למיטב הכרתי, לא יוכלו לזהות האם סיר המרק שלהם עורבב בכף עץ חלבית או בשרית, אף שתהא בת יומה ושלא יהיה כנגדה שישים או קרוב לכך. על דרך הניסויים שתיאר הרב סיטון אתאר ניסוי קטן משלי: נטלתי כף עץ (ישנה, ככל הכלים במטבח ממוצע) וערבבתי בה במשך כחצי דקה חלב שהורתח בכוס זכוכית, לאחר מכן שטפתי אותה היטב, ואז ערבבתי בה במשך כחצי דקה תה שהורתח בסיר מתכת קטן (פינג'אן) בכמות של כחצי כוס. במקביל ערבבתי כמות מקבילה של תה בכף מתכת חדשה. טעמתי בעצמי ונתתי גם לבני ביתי לטעום (כמסיחים לפי תומם), ולא היה מי שהצליח להבחין בהבדל כלשהו בטעם בין הכוסות. אפילו כאשר נתבקשו בני הבית לנחש מהי הכוס החלבית מבין השתיים - הצלחת הניחוש נעה כצפוי סביב 50% ... ולפי מה שכתבתי לעיל כמדומה שעלה בידינו הסבר ברור לכך: במשך הזמן הרגישו רבותינו חכמי אשכנז שתוצאת מבחנים שגרתיים על פי החוש בעניינים אלו אינה תואמת את העולה בידינו מדברי חז"ל, והסיבה לכך, כאמור היא כנראה שבמשך הדורות נחלשה התחושה עד שכבר לא היה אפשר להרגיש היטב בטעם פלוט או בלוע; ולפיכך*** *הורונו שלא לסמוך עוד על טעימת קפילא כיון ש'אין אנו בקיאים בזה'****, אלא לאחוז בדברי חז"ל כפשוטם. ובאמת אם כנים הדברים, מהיכא תיתי להקל מצד זה בדבר שעשוי להשתנות לכאן ולכאן במרוצת הדורות בדיוק כשם שהשתנה בעבר. לדרך זו ברור אפוא כי הגם שאיננו יכולים להרגיש בבליעה ופליטה בכלי מתכות, מכל מקום אין לזוז מההלכות הפסוקות בידינו לגביהן ... ואמנם לגבי בני ספרד ...".***
    10. ***הר"י דביר (אמונת עתיך גליון ק"א עמ' קל"ד, כשרות כהלכה גליון א' עמ' רע"ח) – "כיום המחקרים מורים על כך שכמות הבליעה קטנה בהרבה (בסביבות אחד ל- 175,000) ... שלמעשה אין להתיר שימוש לכתחילה בכלים אסורים, אך בדיעבד אם השתמשו בכלי (או כאשר מדובר בשעת הדחק), קל יותר להקל ולהתיר את המאכל, ואף מצינו כמה פוסקים שצירפו קולא זאת שאין הכלים בולעים בימינו כדי להתיר את המאכל שהתבשל בכלי אסור. [כן שמעתי בשם הגר"מ אליהו, וכן דעת מו"ר הרה"ג אליקים לבנון]".***
    11. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל***) -***

Regarding Hagala.

a. Pyrex: Sefardim seem to be noheg to use pyrex to cook both milk and meat. How far machmir are Ashkenazim? Chemically pyrex is like glass, and the research indicates that it is not measurably absorbent.
b. Stainless steel: Cooking dairy in a ben yomo meat stainless steel pot. I can understand that we say a lo plug for all metals, however why can’t we rely on טעימה? There won’t be any, we know there is no taste!
R' Y. Berkovits wrote:

a. Rav Shlomo Zalman said regarding stainless steel that when Moshiach comes we’ll probably be mekil - but not before. Same thing goes for pyrex, for Ashkenazim.

b. The minhag is not to be somech on טעימה at all.

* + 1. ***מראי מקומות – הר"ש בר אילן (המעין גליון נ"ד-ב' עמ' כ"ח), משטר ומדינה בישראל על פי התורה (ח"א פרק י"ד הע' נ', עמ' שמ"ח), ניצני ארץ (ח"ב עמ' קצ"ג).***
  1. **כלי שנעשה מתערובות חומרים**.
     1. מחמיר.
        1. מהרש"ם (ח"א סוף סי' נ"ג) – "ובדין כלי בלעך גלויזירט שהעיד ששמע מהגאון מוהר"ש זאנוויל מווארשא שהי' בפאבריק ובחן שרוב המינים שעושין מהם הגלויז מועיל בהם הגעלה, ומיעוט יש בתוך המינים הנ"ל שאין מועיל בהם הגעלה, ולכן אינו מכשירם לפסח ע"י הגעלה, כיון דחמץ בפסח במשהו, ורו"מ צידד דשמא ע"י התערובות משתנה גם החרס. הנה כיון שא"א לברר ד"ז כעצמים בבטן וכו', איך נבא להקל ... שאין לדמות דיני טומאה לדיני או"ה לענין בליעה".
        2. הגריש"א זצ"ל (הליכות והנהגות, סידור פסח כהלכתו פרק ט' הע' נ"ו, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות ב') – "כלים שמערבבים בהם טיט של חרס, אף שהרוב הוא מתכת וכדו' ממין המועיל לזה הגעלה, מ"מ יש להחמיר ולהחשיבם ככלי חרס שאין מועיל להם הגעלה".
     2. אפשר לסמוך על הבקיאים לענין הגעלה.
        1. מנחת יצחק (ח"ג סי' ס"ז אות ו', ח"ד סי' קי"ד אות ד' ס"ק א') – "נראה כיון דלפי דברי הבקיאים, הני כלים של פלסתיקה משעי טפי, אף דאין לסמוך להתיר מטעם זה בלא הגעלה".
     3. מראי מקומות – דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק כ' ד"ה ועיין), אג"מ (או"ח ח"ג סי' נ"ח, לשונו מובא לקמן), קנין תורה בהלכה (ח"ב סי' פ"ג), פסקי תשובות (אות מ"ח, "נחלקו הפוסקים").
        1. בית יצחק (שו"ת יו"ד ח"א מפתח לסי' קמ"ו אות ז') – "לא ביארו הפוסקים בדין כלי הנעשה מתערובת חרס ומתכות או מתערובת חרס ואבן מה דינו ... אך י"ל דלענין טומאה וטהרה אזלינן בתר רוב. משא"כ לענין הגעלה כיון דהמיעוט מכלי חרס ל"מ הגעלה".
        2. סידור פסח כהלכתו (פרק ט' סעי' ל"א) – "דעת הרבה פוסקים דהולכים בו אחר רוב החומר של הכלי, ואפשר להכשירם, ויש מחמירים".

1. כלים שניתן להגעיל מה"ת: מתכת.
   1. במדבר (פרק ל"א פסוק כ"ב - כ"ג) – "אַךְ אֶת הַזָּהָב וְאֶת הַכָּסֶף אֶת הַנְּחֹשֶׁת אֶת הַבַּרְזֶל אֶת הַבְּדִיל וְאֶת הָעֹפָרֶת".
      1. הו"ד – שו"ת הרא"ש (כלל י"ד סי' א'), טור (סעי' ח', יו"ד סי' קכ"א סעי' א'), מחבר (סעי' ח', יו"ד סי' קכ"א סעי' ב'), לבוש (יו"ד סי' קכ"א סעי' ב'), ***ח"א (כלל קכ"ה סעי' ג'),*** גר"ז (סעי' כ"ה), קיצור שו"ע (סי' קט"ז סעי' ב'), ***ערה"ש (סעי' כ'),*** פוסקים.
   2. ציורים.
      1. **זהב** (gold).
         1. פסוק.
      2. **כסף** (silver).
         1. פסוק.
      3. **נחושת** (copper).
         1. פסוק.
      4. **ברזל** (iron).
         1. פסוק.
      5. **בדיל** (tin).
         1. פסוק.
         2. להכשיר בליבון.
            1. מחמיר, כיון שניתך ע"י הליבון – פמ"ג (מש"ז ס"ק י"א, "שאין תקנה, שצריך ליבון ובדיל ניתך"), שעה"צ (ס"ק נ"א, "כתב הפרי מגדים דלפי זה קערות של בדיל שאופין בו לפעמים עוגות על תנור גרוף מן הגחלים אין לו תקנה, דהלא צריך לכתחלה ללבנו ויהיה ניתך על ידי הליבון"), פסקי תשובות (הע' קע"ח).
      6. **עופרת** - אבר (lead).
         1. להכשיר בליבון.
            1. מחמיר, כיון שניתך ע"י הליבון – סידור פסח כהלכתו (פרק ט' הע' מ"ב, "שאי אפשר בליבון מפני שיתקלקל וימס ע"י הליבון"), פסקי תשובות (הע' קע"ח).
      7. **אלומניום** (aluminum).
         1. דינו כמתכת – אג"מ (או"ח ח"ג סי' נ"ח, שמעתתא דמשה אות ט"ו, אות ט"ז, "ומה ששמעתי שיש חוששין על כלים שנעשו מאלומיני שמא לא יועיל להם הגעלה שאומרים שיש שם איזה תערובות שלא ממתכות, הנה מאחר שאנו מגעילין אחר מעל"ע שאף בלא הגעלה הוא רק אסור מדרבנן נמצא שאף אם יש ספק בזה הוא רק ספק דרבנן, ובפרט שאפשר שאינו ספק כלל, וגם יש ספק לאידך גיסא דשמא אינו בולע כלל דהם שיע טובא לפי מראית עינינו, אין מקום להחמיר בהגעלה לכלים אלו, **וכשהן בני יומן** והם כלי ראשון היה מן הראוי להחמיר אבל אין מנהגנו להגעיל כלים שהן בני יומן"), הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' רצ"ג), סידור פסח כהלכתו (פרק ט' סעי' ג'), נטעי גבריאל (פרק ס"ד סעי' ח'), פסקי תשובות (הע' קע"ט), מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' של"ט).
      8. **נירוסטה** (stainless steel).
         1. דינו כמתכת – הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' רצ"ג), סידור פסח כהלכתו (פרק ט' סעי' י"ז), פסקי תשובות (אות ל"ד).
      9. **פלדה**.
         1. דינו כמתכת – הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' רצ"ג), סידור פסח כהלכתו (פרק ט' סעי' כ"ז), פסקי תשובות (אות ל"ד).
2. כלים בתורה שא"א להגעיל: חרס.
   1. **הלכה**.
      1. ישבר – ויקרא (פרק ו' פסוק כ"א, "וּכְלִי חֶרֶשׂ אֲשֶׁר תְּבֻשַּׁל בּוֹ יִשָּׁבֵר"), גמרא (פסחים דף ל:, "והתורה העידה על כלי חרס שאינו יוצא מידי דופיו לעולם"), פוסקים.
         1. אבל מותר להחזירן לכבשן שמצרפין בו כלי חרס חדשים – מחבר (סעי' א').
         2. ואם בלע ע"י צונן, אפשר להכשיר – מחבר (סעי' כ"א).
   2. ציורים.
      1. **חרס**.
         1. פסוק.
      2. **בטון** (concrete, cement).
         1. דינו כחרס – סידור פסח כהלכתו (פרק ט' סעי' א' אות ב'), דף הכשרות (כסליו תש"ס).
      3. **חימר**.
         1. דינו כחרס – סידור פסח כהלכתו (פרק ט' סעי' י"ב), פסקי תשובות (אות י"א).
      4. **חרסינה** (porcelain).
         1. עי' לקמן גבי פורצלן.
      5. **טיט**.
         1. דינו כחרס – הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' ק"ו), פסקי תשובות (אות י"א).
      6. **לבנה** (brick).
         1. דינו כחרס – דף הכשרות (כסליו תש"ס).
         2. אם נצרפו ע"י אש, הוי כלי חרס. ואם לאו, כלי אדמה – מ"ב (ס"ק י"ח), הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' קע"ה).
      7. **מלט** (mortar).
         1. אם נצרפו ע"י אש, הוי כלי חרס. ואם לאו, כלי אדמה – הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' רמ"ב), פסקי תשובות (סוף אות י"ב).
         2. מראי מקומות – אג"מ (מסורת משה ח"א יו"ד אות ל"ט).
      8. **נתר**.
         1. דינו כחרס – הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' קנ"ב), פסקי תשובות (אות י"א).
      9. **קרמיקה** (ceramic).
         1. דינו כחרס – שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ד אות ל' ס"ק ג'), סידור פסח כהלכתו (פרק ט' סעי' י"ב), פסקי תשובות (אות י"א), דף הכשרות (כסליו תש"ס).
3. כלים בזמן החז"ל.
   1. **אבנים** (stone, granite).
      1. ראשונים.
         1. מחמיר, דינו כחרס.
            1. רב האי גאון (בטור סעי' ח', יו"ד סי' קכ"א סעי' א') – "אין להן תקנה בהגעלה דדמו לכלי חרס".
            2. רב שר שלום גאון (ס' המכריע סי' ס"ב).
            3. ר"י בן מלכי צדק (ס' המכריע סי' ס"ב).
         2. הכשרו כדרך שימושו, דינו כמתכת.
            1. רמב"ם (חמץ פרק ה' הל' כ"ג, הל' כ"ד) – "כלי מתכות וכלי אבנים ...".
            2. רא"ש (פסחים פרק ב' סי' ז', שו"ת כלל י"ד סי' א').
            3. ריטב"א (פסחים דף ל: ד"ה ולענין) – "ולענין כלי אבנים נחלקו הראשונים בהכשרם, ורבינו אלפסי ז"ל יהיב להו דין כלי מתכות ולא דין כלי חרס וכן העלה עיקר הרי"ט ז"ל, ודעת ר"י ז"ל דלא בעו כלום וראייתו מן התוספתא, וכבר דחה דבריו הרי"ט ז"ל".
            4. הג"א (סוף ע"ז).
            5. טור (סעי' ח', יו"ד סי' קכ"א סעי' א') – "וכן עיקר".
         3. אין צריכים הגעלה [מפני שאינם בולעים כלום].
            1. ר"י (בטור סעי' ח') – "די להם בשטיפה".
      2. פוסקים.
         1. הכשרו כדרך שימושו, דינו כמתכת.
            1. מחבר (סעי' ח', יו"ד סי' קכ"א סעי' ב') – "כלי אבן ... דינם להכשירם בהגעלה".
            2. לבוש (יו"ד סי' קכ"א סעי' ב').
            3. ***עולת שבת (ס"ק ט').***
            4. מג"א (סוף ס"ק ד').
            5. פמ"ג (א"א ס"ק ד', מש"ז סוף סי' תנ"א ד"ה כלי גללים) – "והלכה דצריכים הגעלה ומהני בהו הגעלה".
            6. גר"א (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ד') – "רי"ף ורא"ש בפ' כ"ש דלא כר"ה גאון שכתב דשל אבן הוא ככלי חרס וליתא דאמרינן שם ע"ד ב' גת של אבן כו' ושל עץ כו' ושל חרס כו' אלמא אין דינם ככ"ח וקל הוא משל עץ ובספ"ה דכלים תנור של אבן ושל מתכת כו' כירה כו' ואיסור שוה לטומאה כמ"ש בסוף ע"ז ע"ה ונדה ס"ה וכדרך כו'".
            7. **ושאר פוסקים** – ***ח"א (כלל קכ"ה סעי' ג'),*** גר"ז (סעי' כ"ה), קיצור שו"ע (סי' קט"ז סעי' ב'), ערה"ש (סעי' ח', סעי' כ'), כה"ח (ס"ק ל'), חזון עובדיה (פסח ח"א עמ' קנ"א סעי' ט'), מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' של"ט), הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל, לשונו מובא לעיל), פוסקים.
      3. כתש אותם.
         1. מחמיר – יד יהודה (סי' ס"ט הקצר ס"ק קי"ז, הארוך ס"ק פ"א ד"ה והנה, "וכ"ז אם נעשים מאבן כמו שהוא אבל אם כתש אותם ונותן בהם מים וגיבל אותו וצרפו בכבשן פשוט דהוא כשאר כלי חרס דאין העיקר דכלי חרס מחמת דנעשה מטיט"), דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק כ"ה), ***שערים מצויינים בהלכה (סי' קט"ז ס"ק ג' ד"ה וכלי)***.
         2. מראי מקומות – פסקי תשובות (אות ל"ג).
      4. אבנים רכות.
         1. מחמיר – ערה"ש (יו"ד סי' קכ"א סעי' ט', "וכתב הטור דבתשובה לרב האי גאון איתא דכלי אבנים דינם ככלי חרס ולא מהני להו הגעלה אבל רב אלפס כתב דדינם ככלי שטף וכן עיקר עכ"ל ולא הובא כלל דעת הגאון בש"ע והנה בגמ' נמצא אבנים מקורזלות בשבת [פ"א א] ופי' הערוך אבנים רכות וכן משמע מפירש"י שם שפי' בקועות ע"ש ובודאי שאבנים כאלו דינם כחרס ואולי דברי הגאון הם באבנים כאלו").
      5. "שאותו מין אבן שראינו שטבעו לשאוב תמיד שדינו כדין החרס כי יותר טבעו לשאוב מן החרס דמין זה א"א לפלוט כל מה שבתוכו" – פר"ת (סי' קכ"א ס"ק ג'), דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק כ"ג).
      6. מראי מקומות – העמק שאלה (שאלתא קל"ז ס"ק י"ט, קנ"ג-א').
         1. ר"ן (פסחים דף ח: ד"ה נקוט) – "כלים של אבנים ככלי מתכות דמיין ולא ככלי חרס ומ"ה סגי להו בהגעלה ובשם ר' יצחק אמרו שכלי אבנים אינם צריכין הכשר ומצא בתוספתא סמך לדבריו".
         2. חי' חת"ס (יו"ד סי' קכ"א על ריש סעי' ב') – "ולענין דינא נ"ל דלכתחלה יש לחוש לשיטת רב האי ז"ל ולא יגעיל כלי אבן עד שיהא אינו בן יומו ואז יגעילנו ג' פעמים ...".
   2. **אדמה שנתיבשה בחמה**.
      1. הכשרו כדרך שימושו, דינו כמתכת.
         1. מג"א (ס"ק ד') – "אבל לבנה שנתייבשה בחמה יש לה דין כלי אדמה".
         2. חק יעקב (ס"ק י"ב).
         3. באה"ט (ס"ק ח').
         4. פמ"ג (א"א ס"ק ד', מש"ז ס"ק ד', סוף ס"ק כ"ג, סוף סי' תנ"א ד"ה כלי גללים) – "והלכה דצריכים הגעלה ומהני בהו הגעלה".
         5. גר"ז (סעי' י"ב, סעי' כ"ה) – "ודי להם בהגעלה כשאר כלי אדמה".
         6. מקור חיים (ס"ק ט').
         7. שואל ומשיב (מהדורה א' ח"ג סי' ר"ב ד"ה וכזה) – "דכל הכלי' שבולעי' צריכין הגעלה וז"ב ובאמת ה"ה כלי אדמה וכלי גללים נמי ... הארכתי בזה שהמ"א סי' תנ"א ס"ק ד' העתיק דלבנה שנתיבשה בחמה יש לה דין כלי אדמה ובאמת שכלי אדמה לא נתבאר כלל מה דינו ותלמידי עוררני בזה מה משפטו וראוי דבספר מחצית השקל כתב שלא נתבאר הדין כלל ולפמ"ש הנה נתבאר דהרי רבינו יונה והסמ"ג דעתם דבולע וכבר כתבתי שי"ל דגם הרמב"ם מודה רק דלענין מריקה ושטיפה גזה"כ הוא וא"כ פשיטא וכן ראיתי בפרמ"ג שכ"כ שם בפשיטות דצריך הגעלה ולא חלי ולא הרגיש כלל בכל מ"ש וזכה לכוין אל האמת".
         8. מ"ב (ס"ק י"ח) – "אבל לבנים שנתיבשו רק בחמה יש להם דין כלי אדמה ומהני להם הגעלה".
         9. ערה"ש (סעי' ח') – "ולבינה שנתייבשה בחמה יש לה דין כלי אדמה".
         10. דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק כ"ד).
         11. כה"ח (ס"ק ל').
         12. מנחת יצחק (הגעלת כלים פרק י"ג הע' שפ"ה) – "שרבים פסקו שכלי חרס שלא נצרף בכבשן אין לו דין כלי חרס אלא כלי אדמה".
         13. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ג' סעי' ד') – "כלים העשויים מאדמה או מאבן-שיש וכדומה ומיובשים ע"י חום, מועילה להם הגעלה ואינם ככלי חרס".
         14. אבן ישראל (ח"ז סי' כ"א, הליכות אבן ישראל מועדים ח"א עמ' כ"ז אות כ"ח) – "הרי מבואר בתוספתא וכן דעת הראשונים דכלי אדמה מועיל להם הגעלה, ואין להחמיר בזה כלל".
         15. חשב האפוד (ח"א סי' צ"ט, סי' קי"ז ד"ה ואמנם) – "וכן עמא דבר".
         16. הגריש"א זצ"ל (הליכות והנהגות פסח עמ' י"ח, סידור פסח כהלכתו פרק ט' הע' ז') – "כלי אדמה אין דינם ככלי חרס, ומותר להכשירם בהגעלה".
         17. פסקי תשובות (אות י"ב) – "וכן מורים למעשה".
         18. סידור פסח כהלכתו (פרק ט' סעי' ב') – "רוב פוסקים".
      2. דינו כחרס [ליבון].
         1. נזירות שמשון (על מג"א ס"ק ד') – "ולא ידעתי דין כלי אדמה דלא נזכר בשום פוסק, ולכאורה נראה דיותר בולע מהשרופים בכבשן, דהאור יותר מייבש ומקשה יותר מן החמה, ואם כן פשיטא שצריך ליבון, לפי זה צ"ע למה חילק המג"א".
         2. יד יהודה (סי' ס"ט הקצר ס"ק קי"ז, הארוך ס"ק פ"א ד"ה והנה) – "הגם דדברי המ"א לדעתי השפילה צ"ע הרבה ... גם לא ידענו אנא מצא כן".
         3. הו"ד במנחת פתים (על מג"א ס"ק ד').
         4. ***שו"ת ערוגת הבושם (או"ח סי' קי"ט ד"ה שם במג"א***) – ***"נראה דודאי זה פשוט דלא מהני בי' הגעלה דמילתא דמסתברא היא כיון דכ"ח שנשרף בכבשן אינו יוצא מידי דפיו ע"י הגעלה כ"ש כלי אדמה שעדיין לא נשרף דרך הוא לבלוע טפי".***
         5. חזו"א (או"ח סי' ק"כ ס"ק ב', דינים והנהגות פרק י"ז אות י"ט) – "מ"א סי' תנ"א סק"ד, מדברי הגאון ז"ל נראה שפירש גללים צפיעי בקר, ומזה למד דגם כלי אדמה מהני הגעלה, וכן תפשו אחרונים ז"ל, אבל הדבר תמוה מאד, דכלי אדמה גריעי מכלי חרס ואין סברא כלל שתועיל להן הגעלה, ובורמי דגללי שכתב הרי"ף, פי' הר"ן של שיש וכ"ה במפרש שם, וכ"ה בל' השה"ג שם בשם ריא"ז, וזה גם כונת הטור, תדע שהרי כתב בשם ר"י סימפוני דסגי בהדחה וכי כלי גללים אינם בולעים אף בחמין, אלא ע"כ בשל שיש קאמר, וכ"ה במרדכי פ' כ"ש וברי"ו נ"ה ח"ה ... והלכך כלי אדמה אין להם הגעלה כמו שאין הגעלה באוכלין, ואין להקל בזה כלל וכלל".
         6. חוט שני (פסח פרק י' סוף ס"ק ד' אות א', ס"ק י"א) – "ואפשר דהוי כעין כלי אדמה דלהחזו"א לא מהני הגעלה דלא כהמג"א".
      3. מראי מקומות – מחה"ש (ס"ק ד', "ולא מצאתי מבואר דין כלי אדמה"), דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק כ"ד), ***שערים מצויינים בהלכה (סי' קט"ז ס"ק ג').***
         1. פמ"ג (א"א ס"ק ד') – "וצ"ע אם יבשו לבינים בחמה ואח"כ הניחו בכבשן אם אח"כ יש להם כלי אדמה, או דלמא כל שהניחו בכבשן אח"כ תו בליעתן מרובה, ואף שימשו אח"כ בכלי ראשון על האש לא מהני הגעלה, וצ"ע".
   3. **אזבסט**.
      1. הכשרו כדרך שימושו [כמו כלי אדמה] – סידור פסח כהלכתו (פרק ט' סעי' ה'), פסקי תשובות (סוף אות י"ב).
   4. **בגד** (fabric).
      1. כיבוס [בחמין], אפר [אבק כביסה], וחביטה.
         1. פמ"ג (מש"ז סוף סי' תנ"א ד"ה כלי עור) – "ומפות אין היתר כי אם בכיבוס בחמין אפר וחביטה, לא בהגעלה, כי אין מועיל לבעין שנכנס בנקבי אריגה".
         2. מ"ב (ס"ק ק"ו) – "ר"ל בחמין ואפר וחביטה".
         3. כה"ח (ס"ק קכ"ו).
         4. ***שערים מצויינים בהלכה (סי' קט"ז ס"ק ג' ד"ה עוד***) – ***"בהפמ"ג ... והכי פירושו, כלים העשויין מנייר לא מהני בו הגעלה, וכן מפות אין מועיל בו הגעלה משום שיש בהם נקבי אריגה, וחוששים שמא נכנס שם ממשות חמץ, וזה ברור להמעיין שם".***
         5. ***חלקת יעקב (יו"ד סי' מ"ה אות א'***) – ***"ועי' במשבצות סימן תנ"א בסוף הסימן וז"ל אותן שעושין מנייר וכדומה ומפות אין היתר כ"א בכיבוס בחמין ואפר וחביטה לא בהגעלה, כי אין מועיל הגעלה לבעין שנכנס בנקבי אריגה".***
         6. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' קע"א).
         7. ***פסקי תשובות (אות מ"ב***) - ***לשונו מובא לעיל [סעי' י"ח].***
         8. דף הכשרות (כסליו תש"ס)***.***
      2. מראי מקומות – מגילת ספר (ענינים באו"ח, סי' כ"א אות ז').
         1. הגריש"א זצ"ל (מגילת ספר ענינים שונים באו"ח וביו"ד סי' כ"א אות ז' ד"ה ועל, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות י"ח) – "שמיכה הבלועה מזיעת חמץ רותח מועיל לה כיבוס במכונת כביסה, שיש שם חביטה כמה וכמה פעמים, וגם שמים שם חומרי כביסה. ודרגת החום בכביסה צריך שתהיה יד סולדת בו, ומהני לזה חום של 40-45 מעלות".
         2. לענין **מפות** (tablecloth) או **מגבת שמנגבים בה כלי חמץ** (dish towels) - עי' סעי' י"ח, לשיטות ומראי מקומות.

*Mishnah Berurah* 451:106 (see also *Sha’ar HaTziun* 451:130) states **three requirements** for effectively cleaning fabric - hot water, soap, and pounding - all of which are present in a washing machine. This is also sufficient for fabric which absorbed flavor from hot food (*Magen Avraham* 451:36). The sewn edging of the fabric must be cleaned more thoroughly because crumbs get trapped there (*Rema* 451:18, *Mishnah Berurah* 451:108 and 453:31).

* 1. **קליפות ביצים** (egg shells).
     1. הכשרו כדרך שימושו, דינו כמתכת – דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק ל"ב, "בשפ"ד לעיל סי' פ"ו ס"ק י"ח"), סידור פסח כהלכתו (פרק ט' סעי' כ"ז).
     2. מראי מקומות – יד יהודה (סי' צ"ט הארוך ס"ק א').
        1. פמ"ג (יו"ד סי' פ"ו שפ"ד ס"ק י"ח, סי' צ"ט מש"ז ס"ק א') – "דכלים העשוין מקליפת ביצה כמו ביצת בת הנעמה די בהגעלה ... ואין לחלק בין קליפת ביצה דתרנגולת לשאר ביצים".

**אמנם** עי' פמ"ג (מש"ז סוף סי' תנ"א) – "מסימן פ"ו ... ומיהו שם יש אומרים דביצה מנוקבת בתולדה, והחוש מעיד קצת דנצבע, יע"ש, וי"ל שנכנס בנקבים בעין אין מועיל הגעלה, או דלמא נקבים דקים כאלו אין חשש, ועוד שער חלחולי מחלחל, וצ"ע".

* 1. **גבס**.
     1. הכשרו כדרך שימושו [כמו אבנים] – פסקי תשובות (אות ל"ג).
     2. כלי חרס – סידור פסח כהלכתו (פרק ט' סעי' א' אות ב').
  2. **גללים**.
     1. ראשונים.
        1. מחמיר, דינו כחרס.
           1. רב האי גאון (בטור סעי' ח') – "אין להן תקנה בהגעלה דדמו לכלי חרס".
        2. הכשרו כדרך שימושו, דינו כמתכת.
           1. הג"א (סוף ע"ז).
           2. טור (סעי' ח') – "וכן עיקר".
        3. אין צריכים הגעלה [מפני שאינם בולעים כלום].
           1. ר"י (בטור סעי' ח') – "די להם בשטיפה".
     2. פוסקים.
        1. מחמיר, דינו כחרס.
           1. יד יהודה (סי' ס"ט הארוך ס"ק פ"א ד"ה והנה) – "ועי' בהפ"מ סס"י תנ"א דחשיב ג"כ כלי גללים דאינו כלי חרס ומהני הגעלה אין נראה כלל ... ומ"ש הטור בסי' תנ"א כלי גללים וכלי אבנים מהני הגעלה ברור בעיני דגללים כוונתו ג"כ לאבן והוא אבן שיש ומרמר".
           2. חזו"א (או"ח סי' ק"כ ס"ק ב') – "מ"א סי' תנ"א סק"ד, מדברי הגאון ז"ל נראה שפירש גללים צפיעי בקר, ומזה למד דגם כלי אדמה מהני הגעלה, וכן תפשו אחרונים ז"ל, אבל הדבר תמוה מאד, דכלי אדמה גריעי מכלי חרס ואין סברא כלל שתועיל להן הגעלה, ובורמי דגללי שכתב הרי"ף, פי' הר"ן של שיש וכ"ה במפרש שם, וכ"ה בל' השה"ג שם בשם ריא"ז, וזה גם כונת הטור, תדע שהרי כתב בשם ר"י סימפוני דסגי בהדחה וכי כלי גללים אינם בולעים אף בחמין, אלא ע"כ בשל שיש קאמר, וכ"ה במרדכי פ' כ"ש וברי"ו נ"ה ח"ה".
     3. הכשרו כדרך שימושו, דינו כמתכת.
        1. לחם רב (ס"ק ג') – "כלי גללים דינן להכשירן בהגעלה (טור ובית יוסף הרי"ף)".
        2. ***עולת שבת (ס"ק ט') – "ולענין כלי גללים לא ביאר המחבר מה דינם. ונראה דנלמד מכלי אבנים, ועיין בטור".***
        3. מג"א (סוף ס"ק ד') – "ועיין בטור די"א דכלי גללים וכלי אבנים דינן ככלי חרס ולא קי"ל הכי".
        4. א"ר (ס"ק כ', א"ז ס"ק י') – "יתן אבן וכו'. וכן כלי גללים (טור)".
        5. חק יעקב (ס"ק ל"ו) – "וכתבו האחרונים וכן כלי גללים".
        6. מקור חיים (חו"י, על סעי' ח').
        7. פמ"ג (א"א ס"ק ד', מש"ז סוף סי' תנ"א ד"ה כלי גללים) – "והלכה דצריכים הגעלה ומהני בהו הגעלה".
        8. בגדי ישע (על סעי' ח') – "וכלי גללים דינם כמו כלי אבנים".
        9. גר"ז (סעי' כ"ה) – "אחד כלי מתכת ואחד כלי עץ ואחד כלי גללים וכלי אבנים וכלי אדמה ...".
        10. בה"ל (סעי' ח') – "וכן כלי גללים [ח"י]".
        11. ערה"ש (סעי' ח').
        12. כה"ח (ס"ק ל').
     4. מראי מקומות.
        1. רב האי והר"י, תלוי במחלוקת לענין כלי אבנים. והיד יהודה והחזו"א, תלוי במחלוקת לענין כלי אדמה. וכולם לשיטתיה.
  3. **זפת** (tar, pitch).
     1. מראי מקומות – הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' ע"ה\*), סידור פסח כהלכתו (פרק ט' סעי' כ"ט).
  4. **נייר** (paper).
     1. הכשרו כדרך שימושו, דינו כמתכת.
        1. פמ"ג (מש"ז ס"ק ל"א ד"ה כלי עור) – "והוא הדין כל הכלים לבד מחרס ניתר בהגעלה. אותן שעושין מנייר וכדומה. ומפות אין היתר כי אם בכיבוס בחמין אפר וחביטה, לא בהגעלה, כי אין מועיל לבעין שנכנס בנקבי אריגה".
     2. מחמיר.
        1. ***שערים מצויינים בהלכה (סי' קט"ז ס"ק ג' ד"ה עוד***) – ***"ונראה לי דאין הפירוש כן בהפמ"ג, וידוע דלשונו קצר וקשה, ומאי דקאמר, משום שנכנס הממשות בנקבי האריגה, לא קאי על 'הנייר' שכתב מקודם, כי הנייר אין בו שום נקבי אריגה, אלא קאי על 'המפות' שכתב באחרונה, והכי פירושו, כלים העשויין מנייר לא מהני בו הגעלה, וכן מפות אין מועיל בו הגעלה משום שיש בהם נקבי אריגה, וחוששים שמא נכנס שם ממשות חמץ, וזה ברור להמעיין שם".***
     3. ***מראי מקומות.***
        1. ***חלקת יעקב (יו"ד סי' מ"ה אות א'***) – ***"ועי' במשבצות סימן תנ"א בסוף הסימן וז"ל אותן שעושין מנייר וכדומה ומפות אין היתר כ"א בכיבוס בחמין ואפר וחביטה לא בהגעלה, כי אין מועיל הגעלה לבעין שנכנס בנקבי אריגה עכ"ל, דמשמע להדיא דאם היה אפשר לעשות כלים מנייר באופן כזה שלא יהיה חשש מבעין בתוך הנקבים, בטח היה מועיל הגעלה לכלים כאלו".***
  5. **עור** (leather).
     1. הכשרו כדרך שימושו, דינו כמתכת.
        1. ב"ח (יו"ד סי' קל"ה ס"ק כ"ז).
        2. עי' פמ"ג (מש"ז סוף סי' תנ"א ד"ה כלי עור) – "כלי עור, ביורה דעה סימן קל"ה סעיף י' ביין נסך ניתר בהגעלה ועירוי ג' ימים, ומיין נסך אין ראיה לשאר איסורין, ואמנם בב"ח שם [רל, א ד"ה כלי] דהוא הדין לשאר איסורין בעור מהני הגעלה, בסעיף כ"ז. ופרשת מדין [במדבר לא, כ] וכל מעשה עזים להביא כלי עור, אין ראיה, דלא קאי אהגעלה. ועיין ב"י או"ח [סימן] תנ"א [קצד, א ד"ה כתב בעל]. והוא הדין כל הכלים לבד מחרס ניתר בהגעלה".
        3. **ושאר פוסקים** – כה"ח (ס"ק קכ"ו), הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' שנ"ד), סידור פסח כהלכתו (פרק ט' סעי' י"ט), פסקי תשובות (סוף אות ל"ד), נטעי גבריאל (פרק ס"ד סעי' ז').
  6. **עץ** (wood).
     1. הכשרו כדרך שימושו, דינו כמתכת – רמב"ם (חמץ פרק ה' הל' כ"ד, "כלי מתכות ואבנים וכלי עצים ..."), שו"ת הרא"ש (כלל י"ד סי' א'), טור (סעי' ח', יו"ד סי' קכ"א סעי' א'), מחבר (סעי' ח', יו"ד סי' קכ"א סעי' ב', "אחד כלי עץ ... דינם להכשירם בהגעלה"), לבוש (יו"ד סי' קכ"א סעי' ב'), ב"ח (יו"ד סי' קל"ה ס"ק כ"ז), פמ"ג (ס' הנהגות השואל עם הנשאל או"ה סדר ב' אות ט"ו), ***ח"א (כלל קכ"ה סעי' ג'),*** גר"ז (סעי' כ"ה), קיצור שו"ע (סי' קט"ז סעי' ב'), ערה"ש (סעי' ח', סעי' כ'), חזון עובדיה (פסח ח"א עמ' קנ"א סעי' ט'), מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' של"ט), פוסקים.
     2. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק י"א אות ד') – "כלי עץ העשויות מחתיכות עץ טחון מהודקים ומדובקים זה לזה הנקרא סיבית, כיון שלא נודע לן טבע החומר הזה לענין בליעה יש לחוש דהוא בולע ולא פולט, ואפשר דלא מהני ליה הגעלה".
  7. **עצם** (bone).
     1. אין צריכים הגעלה [מפני שאינם בולעים כלום] – או"ז (ח"א סי' תשע"ג, "על כלי עצם לא יכולתי להאריך כי לא מצינו לו בליעה ואיסור"), הג"א (סוף ע"ז, "כלי עצם אין צריך הגעלה ולא בלעי ולא פלטי").
     2. הכשרו כדרך שימושו, דינו כמתכת – מאירי (פסחים דף ל: ד"ה כלי עצם, "כלי עצם כגון כפות של קרן או שאר כלים של עצם אחר דיו בהגעלה"), רמ"א (סעי' ח', "וכן כלי עצם צריכים הגעלה"), ב"ח (ס"ק ט'), עטרת צבי (ס"ק ט"ו), ט"ז (יו"ד סי' צ"ט ס"ק א', "קי"ל בא"ח סימן תנ"א דכלי עצם ניתרים בהגעלה"), ש"ך (יו"ד סי' צ"ט ס"ק ג', "כלי עצם דיש להם תקנה בהגעלה וכמו שנתבאר בא"ח סימן תנ"א"), פר"ח (על סעי' ח', "כן עיקר"), פמ"ג (מש"ז סוף ס"ק י"ג, ***סוף סי' זה ד"ה כלי עצם,*** יו"ד סי' פ"ו ס"ק י"ח), ***ח"א (כלל קכ"ה סעי' ג'),*** גר"ז (סעי' כ"ה), קיצור שו"ע (סי' קט"ז סעי' ב'), ערה"ש (סעי' כ', יו"ד סי' קכ"א סעי' ט'), מסגרת השלחן (סי' קט"ז ס"ק ד'), כה"ח (ס"ק קכ"ה), חזון עובדיה (פסח ח"א עמ' קנ"א סעי' ט'), פוסקים.
     3. מראי מקומות – ב"י (ס"ק ח'), דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק ל"א), בדה"ש (סי' פ"ז סעי' ז' בי' ד"ה ועצמות, עמ' כ"ח).
        1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Bone china traditionally consists of fifty percent bone ash. These bones are crushed before being degelatinised and then heated at up to 1250°C. Would there be any kashrus issues involved such as dovor chorif etc. ?

R' Y. Berkovits wrote: How could it be assur? In Chaza"l we find that they cooked in כלי עצם.

* 1. *קרן* ***(***horn***).***
     1. הכשרו כדרך שימושו, דינו כמתכת – ראב"ד (תשובות ופסקים סי' קט"ז), המנהיג (הל' פסח סי' ל', "והכפות מהקרנים שנשתמשו בהן בחמץ בחמין אסור אף בהגעלה בפסח מטעם דחייס עלייהו משום דמפסדא בהגעלתן ולא מגעיל להו שפיר"), מאירי (פסחים דף ל: ד"ה כלי עצם, "וי"א שהקרן אינו בולע ומתוך כך מתירים בכפות של קרן לאכול בהם פעם בשר פעם גבינה ולא יראה כן שהרי אמרו מעייל להו לקתייהו ברותחין וידות הסכין ברוב הם של קרן אלמא צריכות הן הכשר"), טור (סעי' ז'), מחבר (סעי' ז'), לבוש (סעי' ז'), ב"ח (ס"ק ט' ד"ה ומה), ט"ז (ס"ק י"ג), מג"א (ס"ק י"ט), ***פמ"ג (מש"ז סוף סי' זה ד"ה כלי עצם), מ"ב (ס"ק כ"ג, ס"ק נ"ד, ס"ק נ"ז), ערה"ש (סעי' כ', לשונו מובא לעיל),*** מסגרת השלחן (סי' קט"ז ס"ק ד')***.***
        1. **אמנם** יש חשש דילמא פקעי – המנהיג (הל' פסח סי' ל', לשונו מובא לעיל), טור (סעי' ז'), עי' מחבר (סעי' ז', "יש מי שאומר"), לבוש (סעי' ז'), ב"ח (ס"ק ט' ד"ה ומה, "ואף על הגב דהכל בו ... נראה דקולא גדולה היא דהא איכא לחוש דעל ידי שמשתמש בהן כל השנה השתמש בהן גם ברותחין גמורין ולאו אדעתיה ובשעת הגעלה חייס עלייהו ואינו מגעילן ברותחין גמורין הילכך כדברי בעל המנהיג עיקר והכי נהוג"), ט"ז (ס"ק י"ג), מג"א (ס"ק י"ט), ***פמ"ג (מש"ז סוף סי' זה ד"ה כלי עצם),*** גר"ז (סעי' כ'), מ"ב (ס"ק כ"ג, ***ס"ק נ"ד, ס"ק נ"ז***), ***ערה"ש (סעי' כ', "ויש מי שאומר דכפות העשויות מקרן אין להם תקנה בהגעלה דכיון שמתקלקלים במים חמין חיישינן דילמא חייס עלייהו ולא יגעילם כראוי וכן קתות של סכינים העשויין מקצתן מקרנים וכן אם הקתא דבוקה בדבק חיס שמא פקעי ונ"ל דכל אלו הם חומרות ובדיעבד מהני ההגעלה").***
        2. ***מראי מקומות – כל בו (סי' מ"ח, "כפות קטנות שעושין מן הקרנים שנשתמש בהן קודם הפסח אסור להשתמש בהן בפסח ואפילו בהגעלה לפי שהן נפסדין ברותחין ויש לחוש שמא יחוס עליהם ולא יגעילם היטב, והר"ש ז"ל כתב דכבולעו כך פולטו וכמו שחס עליהן כל השנה ואין מכניסין אותם בתוך כלי רותח שלא יתקלקלו ע"כ").***
     2. ***מראי מקומות –*** בדה"ש (סי' צ"ד סעי' ד' בי' ד"ה הקדרה, עמ' רנ"ג),פסקי תשובות (אות ל"א).
  2. *שיש* ***(***marble***).***
     1. אבני שיש.
        1. הכשרו כדרך שימושו [כמו אבנים] – סידור פסח כהלכתו (פרק ט' סעי' א'), דף הכשרות (כסליו תש"ס).
     2. שיש חברון.
        1. הכשרו כדרך שימושו ***–*** הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' י"ט אות ב', הע' ג').
     3. ***שיש קיסר.***
        1. הכשרו כדרך שימושו ***–*** הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ג' ס"ק ו', הע' ס"ק י"ח).
        2. תלוי בהמחלוקת בכלי אדמה.
        3. הגר"י רובין שליט"א (שבת הגדול תשס"ו אות ט') – "ולענין 'שיש יצוק' או 'שיש קיסרי' כיון שסדר עשייתו הוא ע"י עירוב אבקת שיש עם דבק **שמא לא מהני לו הגעלה כלל** דאינו נידון ככלי אבנים אלא ככלי חרס שאינו יוצא מידי דופיו לעולם ...".
        4. שערי מישור (ח"ג סי' ל"א אות ט') – "והנה אופן עשיית 'אבן קיסר' כך היא, כתשעים ושלוש אחוז מהשיש הוא 'קוורץ', שהיא אבן שנשחקה ונעשית כמו חול, **ושבע אחוז הנותרים הוא דבק כימי** (עם צבע), ומערבים יחד והדבק פועל שיהפך לגוש אחד, ואח"כ כשהוא כבר קשה כאבן מכניסים אותו לתנור בחום של כמאה מעלות כדי להפיק את פעולת הדבק. וגם סוג השיש הזה יש להכשירו בהגעלה ... אלא **שיש סוג של אבן קיסר שבה מעורב הרבה חתיכות של זכוכית ממש** (והוא עשוי לתפארת ולנוי), והיות שאנן מחמירין בכלי זכוכית שלא להגעילן ודנים אותם ככלי חרס לגבי פסח עכ"פ, צריך להזהר בזה, אבל זהו סוג מיוחד ורוב השיש 'אבן קיסר' עשוי ללא זכוכית".
  3. **שעווה** (wax).
     1. מראי מקומות – הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' תנ"א\*), סידור פסח כהלכתו (פרק ט' סעי' כ"ט).
  4. **שערות** (hair).
     1. הכשרו כדרך שימושו, דינו כמתכת – מאירי (פסחים דף ל: ד"ה כלי עצם, "וכן כלים של שער כגון הנפה וכן הכלים הדומים לאלו דינן בהגעלה"), הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' תנ"ג), סידור פסח כהלכתו (פרק ט' סעי' כ"ט).

1. כלי זכוכית (glass) - סעיף כ"ו.
   1. **ראשונים**.
      1. מחמיר, דינו כחרס.
         1. ר' יחיאל (מרדכי פסחים סי' תקע"ד, ע"ז סי' תתכ"ו) – "ורבינו יחיאל מפריש היה אומר דהני כוסות כלי זכוכית ששתו בהן בשאר ימות השנה אסור לשתות בהן בפסח אפילו ע"י עירוי משום דהוי ככלי חרס הואיל ותחלת ברייתן מן החול והתורה העידה על כלי חרס שאין יוצא מידי דופנו לעולם ואע"ג דתשמישו בצונן מ"מ שורין בהן פתיתין של לחם חם ביין והוי כבוש והוי כמבושל".
         2. תרה"ד (סי' קל"ב, ח"ב סי' קנ"א) – "וכתב סמ"ג שנהגו שלא להשתמש בכלי זכוכית ישן בפסח, משום דתלמודא מדמה לה לכלי חרס שאינו יוצא מידי דופיו לעולם. וכן כתב במרדכי פ' אין מעמידין בשם רבינו יואל, אע"ג דתשמישו על ידי צונן מ"מ לפעמים שורין בהן פתיתין ונכבשים בתוכו והוי כמבושל. ואע"ג דראבי"ה מתיר שם משום דכלי זכוכית שיע הוא ולא בלע, כדאמרינן לגבי לב, נראה דלא סמכינן עליה. דהתם פ' כיצד צולין מפרש בשם ר"ת דההיא שיניויא שאני לב דשיע דחויא בעלמא הוא, ואינו נשאר במסקנא כן, **וכן המנהג** באלו ארצות ולא כראבי"ה".
         3. רבינו פרץ (הג' הסמ"ק מצוה רכ"ב ס"ק ה') – "וגם כלי זכוכית הישני' היה אוסר רבי' יחיאל משום דמדמי להו תלמוד' לכלי חרס ופעמים ששורין בה פת ובולעין כמו כלי חרס".
         4. ריטב"א (ע"ז דף לג: ד"ה אמר, דף לד. ד"ה והא) – "שכלי זכוכית לענין צונן דינן כמתכת אבל לענין חמין דינן ככלי חרס שאינם יוצאין מידי דפנם".
         5. אגור (סי' תשל"ו, סי' תשל"ז) – "כתב הרשב"א בתשובותיו דכלי זכוכית אינן בולעין דחלקין הן עכ"ל. ואני המחבר ראיתי נוהגים חכמי צרפת ואשכנז שלא להשתמש בהן כל ימי פסח כי חושבים אותם לכלי חרס".
         6. או"ה (כלל נ"ח דין נ') – "והילכתא נותנין עליו חומרא זו וזו ואסור בהגעלה וצריך טבילה".
      2. הכשרו כדרך שימושו, דינו כמתכת [אלא דלמא פקעי].
         1. רא"ה (בדה"ב בית ה' שער ו', קנ"ד-א'), הו"ד בריטב"א (פסחים דף ל: ד"ה ליעבד) – "והרא"ה ז"ל למד מכאן שכלי זכוכית שנשתמש בהן בחמין אסור, אע"ג דסגי להו בהגעלה שדינם ככלי מתכות לענין זה ... מכל מקום איכא למיחש דחייס עלייהו דלמא פקעי ולא שרינן ליה לכתחלה להגעילן, והרי הן אסורין אפילו לצונן שמא ישתמש בהן חמין".
         2. אור זרוע (פסחים סי' רנ"ו) – "וכלי זכוכית ככלי מתכות לענין שצריכין טבילה כדאיתא פרק בתרא דע"ז ומכאן נ"ל להביא ראיה שאם נשתמש בהם איסור חם שדי להם בהגעלה ואף על גב דמסקינן פ"ק דשבת לעולם לכלי חרס דמו ה"מ לענין טומאה אבל לענין הגעלה יש ללמוד מכלי מתכות שאנו מדמים להם אותם לענין טבילה דטהרה מטהרה עדיפא ליה כדאמר פ"ק דקדושין".
         3. שבולי הלקט (סי' ר"ז) – "וכי מה ענין איסור בליעה אצל טומאה הרי כלי זכוכית שמקבלין טומאה ככלי חרס וטהרתן ככלי מתכות".
      3. מיקל, אינו בולע [שיע].
         1. ראבי"ה (סי' תס"ד) – "וכלי זכוכית ישנים שנשתמשו בהן חמץ או של גוי או של יין נסך שרי, דלא בלעי. והכי אמרינן בברייתא דאבות דרבי נתן שלשה דברים נאמרו בכלי חרס ושלשה בכלי זכוכית כלי חרס בולע ומפליט ומשמר מה שבתוכו מה שאין כן בכלי זכוכית. וטעמא משום דשיעי, כדאמרינן גבי לב שני לב דשיע, ולא בלע".
         2. תוס' (ע"ז דף לג: ד"ה קוניא) – "דכלי זכוכית שלם לא בלע".
         3. רשב"א (ח"א סי' רל"ג, תוה"ב בית ה' שער ו' קנ"ד-ב') – "נראה פשוט שאין צריכין שום הכשר. חדא דשיעי טובא וכל דשיע טובא לית ביה קרטופני משמע דלא בלע. ועוד דחזיא להו דלא מדייתי".
         4. רא"ש (פסחים פרק ב' סי' ח') – "דכלי זכוכית שלם לא בלע".
         5. ר"ן (פסחים ריש דף ט.) – "נראה לי להתיר כלי זכוכית אפילו במכניסן לקיום דשיע וקשים ובליעתם מעוטה מכל הכלים ומצאתי כתוב דהכי איתא באבות דר' נתן כלי זכוכית אין בולעין ואין פולטין".
         6. ר' ירוחם (נתיב ה' ח"ב, מ'-א') – "כלי זכוכית שלם שאינו מחופ' על כלי חרס לא בלע כמו שכתבו בתוס' על מאני דחוניא ויש שאוסרים כלי זכוכית יפן להשתמש בפסח וראשון עקר דלא בלע".
         7. מאירי (ע"ז דף לג: ד"ה היו) – "וגדולי הדורות שלפנינו הכריעוה בזכוכית כדעת ראשון והביאוה ממה שאמרו באבות דר' נתן בפרק אחרון שלשה דברים בכלי זכוכית ואחת מהם שאינו בולע ולא פולט".
         8. אשכול (ח"ג סוף עמ' ק"מ) – "כלי זכוכית ... לענין בליעת אסור גרס' באבות ג' דברים נאמרו בכלי זכוכית אנו בולע ואינו פולט".
         9. אורחות חיים (חו"מ סי' צ"ז) – בכלי זכוכית ישנים היה אוסר רבינו יחיאל ז"ל לא על ידי ערוי ולא על ידי הגעלה משום דהוי תחלת ברייתו מן החול והוי ככלי חרש שאינו יוצא מדי דפיו לעולם ... ותימה הא דהא תניא באבות דרבי נתן כלי זכוכית אין בולעין ואין פולטין.
         10. כל בו (סי' מ"ח) – "בכלי זכוכית ישנים היה אוסר רבינו יחיאל ז"ל לא על ידי ערוי ולא על ידי הגעלה משום דהוי תחלת ברייתו מן החול והוי ככלי חרש שאינו יוצא מדי דפיו לעולם ... ותימה הא דהא תניא באבות דרבי נתן כלי זכוכית אין בולעין ואין פולטין".
         11. רשב"ץ (מאמר חמץ אות ס"ו) – "וכלי זכוכית ... לענין בליעתן נראה שאין צריכין הכשר. דכיון דאקושי לא בלעו כלל. וכן מצאו באבות דר' נתן (פרק מ"א ה"ו). כלי זכוכית אינן מבליעין ואינן מפליטין".
         12. אהל מועד (שער הפסח דרך ג' נתיב ז', שער איסור והיתר דרך ט' נתיב ט') – "כלי זכוכית אין בולעין ואין פולטין לפי' א"צ שום הכשר".
   2. **פוסקים**.
      1. מחמיר[מנהג בני אשכנז].
         1. רמ"א (סעי' כ"ו) – "ויש מחמירין ואומרים דכלי זכוכית אפילו הגעלה לא מהני להו; **וכן המנהג באשכנז** ובמדינות אלו".
         2. ח"א (כלל קכ"ה סעי' כ"ב) – "וכן המנהג במדינות אלו".
         3. קיצור שו"ע (סי' קט"ז סעי' י"ג) – "וכלי זכוכית נוהגין במדינות אלו דלא מהני להו הגעלה".
         4. גר"ז (סעי' ע"ג) – "וכן המנהג פשוט במדינות אלו".
         5. ערה"ש (סעי' נ').
         6. אורחות הבית (פרק י' אות ג') – "ומנהג הספרדים ... ואפילו לגבי חמץ בפסח - יש מהספרדים שמדיחים היטב לאחר מעת לעת היטב ודי בכך, והאשכנזים מחמירים בכלי חמץ שלא מועיל שום הכשר לכלי זכוכית שהשתמשו בחם בחמין".
         7. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' קל"ט, עמ' ק"ע).
         8. אהלי ישרון (ח"א פרק ד' ריש עמ' ע"ט).
      2. מיקל[מנהג בני ספרד, הגם דיש מהדרין].
         1. מחבר (סעי' כ"ו, ב"י ס"ק כ"ו, עי' יו"ד סי' קל"ה סעי' ח') – "כלי זכוכית אפילו מכניסן לקיום ואפילו משתמש בהם בחמין, אין צריכים שום הכשר שאינם בולעים, ובשטיפה בעלמא סגי להו".
         2. פר"ח (על סעי' כ"ג, סעי' כ"ו) – "כן עיקר וכן אנו נוהגין".
         3. מור וקציעה (סוף סי' תנ"א) – "וראיתי מי שכתב שכלי זכוכית ניתרים בהגעלה, ונ"ל הבל, דלא דמי לכלי חרס דלא פקעי בהכי משא"כ כלי זכוכית פקעי וחייס עלייהו, בודאי לית להו תקנתא בהגעלה למאן דמחמיר בהו, אבל העיקר כדברי המיקל".
         4. אור לציון (ח"ג פרק י' סעי' י"ב) – "מותר לבני ספרד להשתמש בפסח בכלי זכוכית שהשתמשו בהם חמץ במשך השנה על ידי שטיפת הכלים בלבד אם צריפים לכלים אלו. ובני אשכנז אין משתמשים כלל בכלים אלו אף על ידי הגעלה. ויש מבני ספרד שנהגו כן, או שמצריכים על כל פנים מילוי הכלים מעת לעת והרקתם שלש פעמים. והמחמירים לא יעשו הכשר זה בבקבוקים למשקאות חריפים שהיה מעורב בהם חמץ, כגון בקבוקי ויסקי וכדומה".
         5. יחוה דעת (ח"א סי' ו', חזון עובדיה פסח ח"א עמ' קנ"ב) – "לנו בני ספרד שנוהגים כדברי מרן, די להם בשטיפה והדחה".
         6. ילקוט יוסף (יו"ד סי' פ"ט סעי' ע"ב, קיצור שו"ע יו"ד סי' פ"ט סעי' ע"א) – "מותר לבני עדות המזרח והספרדים להשתמש בכלי זכוכית המודחים היטב, בין למאכלי חלב, בין למאכלי בשר. ואף אם השתמשו בכוס הזכוכית בחלב רותח, מותר להשתמש בכוס זה לשתיה בארוחה בשרית, לאחר שטיפה והדחה, דכלי זכוכית אינם בולעים כלל, וכדעת מרן השלחן ערוך: 'שכלי זכוכית אינם בולעים כלל, ודי להם בשטיפה בעלמא'. אך צריכים תמיד ליזהר להדיח ולשפשף הכלים היטב בין בשר לחלב, [ואין לחוש לשכחה]. וגם האשכנזים הרוצים להקל בזה, יש להם על מה שיסמוכו אף לכתחלה, כי אף הרמ"א לא החמיר בכלי זכוכית אלא בפסח, משום חומרא דחמץ, מה שאין כן לגבי בשר בחלב. ומכל מקום הרוצה להחמיר לייחד כלי זכוכית לבשר וכלי זכוכית לחלב, תבוא עליו ברכה. [ילקו"י איסור והיתר ג' עמוד תנט. יביע אומר חלק ד' חיו"ד סימן ה'. הליכות עולם ח"א עמוד רפו. ואמנם דעת הרמב"ם דכלי זכוכית בולעים ופולטים, ומ"ש בדעתו בערך השלחן דאיירי רק לענין טבילת כלים, הנה בפירוש המשניות ע"ז פ"ה מי"ב מבואר להדיא דקאי לענין הכשר כלים. ועכ"פ אין לנו אלא דעת מרן הש"ע. ויש שטענו שכלי זכוכית בזמנינו בולעים קימעא, אולם אף אי נימא הכי הנה הר"ן בפ"ב דפסחים (דף ט מדפי הרי"ף) כתב כן 'דבליעתן מועטת' ואפ"ה התיר. וע"ע במה שכתבנו באוצר דינים לאשה ולבת מהדורת תשס"ה עמ' שב]".
      3. מראי מקומות.
         1. מהרש"ם (ח"א סוף סי' נ"ג) – "ובדבר מ"ש בענין כלי זכוכית לפסח שי"ל דהוי ס"ס, שמא הלכה דאינו בולע ושמא פולט ע"י הגעלה, יעוין בס' זכור לאברהם הספרדי אות פסח לסי' תנ"א ג"כ להקל בשעה"ד".
         2. בן איש חי (שנה א' פר' צו סעי' י"ד, רב פעלים ח"ג או"ח סי' כ"ט) – "המנהג פשוט וברור וידוע פה עירינו בגדאד יע"א מאבותינו ואבות אבותינו דכלים אלו הבלועים חמץ או יין נכרים על ידי כבישה דצריכים הכשר ע"י עירוי ג"פ שממלאם מים ויחליף המים ג"פ אחר מעת לעת, כסברת כמה גדולים מהאחרונים דמצריכין להם הכשר זה, ואנשי עמארה יע"א כולם הם מאנשי עירינו בג'דאד שהלכו ונתיישבו שם, כי היא עיר שנתיישבה מחדש, והרי הם חייבין לעשות כמנהג אבותם ואבות אבותם שלא ישתמשו בכלים אלו כי אם ע"י הכשר של עירוי הנז' ואין יכולים לנהוג היתר הפך מנהג אבותם".
         3. היכל יצחק (או"ח סי' נ"ב אות ו') – "בענין כלי זכוכית, שנשתמשו בהם חמץ בחמים או על ידי כבישה מעת לעת, יש להתיר על ידי מילוי ועירוי שלשה מעל"ע, (אך יש להזהר בכלים שפיהם צר, כגון בקבוקים קטנים שאי אפשר לנקותם יפה יפה, כמו שהעיר המשנה ברורה בסימן תנ"א ס"ק קנ"ו). ואם המצב הוא כך שאי אפשר לעשות מילוי ועירוי שלשה מעל"ע, אזי לא ישתמשו בכלי זכוכית שהשתמשו בהם חמץ בחמין או ע"י כבישה מעל"ע, וכלים כאלה אינם מרובים, אזי כוסות של משקה, שידוע שלא השתמשו בהם אלא ביין (כשר כמובן) וקניאק הבא מארץ ישראל, ינקם וישטפום יפה יפה, אך כוסות של תה, פעמים שאדם אוכל בהם חמץ לרככו, וע"כ אם אי אפשר לעשות מילוי ועירוי, ישתדלו להכין חדשים לפסח, ואם זה אי אפשר, יש להתיר בשעת הדחק כזה ובתורת הוראת שעה, כהיתר של כוסות משקה הנ"ל, לפי שאין דרך בני אדם לטבול עוגה ולחם וכדומה, בשעה שעדיין הם רותחים, שאין דרך בני אדם לשתות רותחים ממש, וגם ספק הוא נעשה כך".
   3. **בדיעבד, מיקל** – דר"מ (ס"ק י"ט, "ובמדינותינו אין המנהג כדבריהם ומיהו בדיעבד אין להחמיר כולי האי כנ"ל").
      1. פי', עם הגעלה [אא"כ תשמישו בצונן, או אם רוב תשמישו בצונן].
         1. מג"א (ס"ק מ"ט) – "אבל בדיעבד אין להחמיר (ד"מ) פי' אם הוא תשמישו בצונן אפי' בלא הגעלה כשר ואם תשמישו בחמין עכ"פ בדיעבד מהני הגעלה".
         2. א"ר (ס"ק נ"ד) – "אבל בדיעבד אין להחמיר אפילו בלא הגעלה, ואם תשמישו בחמין או ע"י כבוש מהני בדיעבד הגעלה".
         3. חק יעקב (ס"ק ס"ח) – "רק בצונן סגי בהדחה. ואם תשמישו בחמין או ע"י כבישה מעת לעת, מהני בדיעבד הגעלה".
         4. חמד משה (סעי' ח', עי' ס"ק ט"ו שמסיים צ"ע).
         5. פמ"ג (מש"ז ס"ק ל', עי' ס"ק ל"א ד"ה כלי זכוכית) – "ולהלכה אין להקל בבלע ע"י חמין ושימש בו חמין בלא הגעלה, הא ע"י צונן כבוש בלא הגעלה אפשר לצדד בהפסד מרובה".
         6. מקור חיים (חי' ס"ק מ"ו) – "אבל בדיעבד אם לא נשתמש בו רק צונן סגי בהדחה. ואם תשמישו בחמין או ע"י כבישה מעל"ע מהני בדיעבד הגעלה".
         7. ח"א (כלל קכ"ה סעי' כ"ב) – "בדיעבד, אין להחמיר. ולכן אם היה תשמישן בצונן, אפילו בלא הגעלה כשר. ואם תשמישן בחמין או שיש לחוש שעמד בהם חמץ מעת לעת, מהני הגעלה בדיעבד".
         8. גר"ז (סעי' ע"ג) – "אם עבר והשתמש בו בפסח אפילו בחמין בלא שום הכשר הרי חמין הללו מותרין אם רוב תשמיש כלי זה כל השנה הוא בצונן פחות מעת לעת אבל אם רוב תשמישו כל השנה הוא בחמין או אפילו בצונן אלא שרוב הפעמים דרך להשהות משקה חמץ בתוכו מעת לעת או יותר כגון צלוחיות שפיהם צר שדרך להכניס בהן יי"ש לקיום אף בדיעבד אסורין החמין שנשתמשו בו או המשקה שעמד בו מעת לעת אלא אם כן הכשירו קודם שנשתמש בו על ידי הגעלה או על ידי מילוי ועירוי".
         9. מ"ב (ס"ק קנ"ה, שעה"צ ס"ק קצ"ו) – "אף בדיעבד אסור החמין שנשתמשו בו אא"כ הכשירו מתחלה ע"י הגעלה".
         10. מעדני שמואל (סי' קט"ז ס"ק ס').
         11. אג"מ (או"ח ח"ה סי' ל"ב אות א' ד"ה דיש, שמעתתא דמשה אות ט') – "והט"ז מתיר בדיעבד, עיי"ש בס"ק ל'. איברא דיש להחמיר אף בדיעבד בתשמישו בחמין כהמג"א, עיין במ"ב (ס"ק קנ"ה) ובשער הציון".
         12. הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' ס').
         13. סידור פסח כהלכתו (פרק ט' סעי' י"א).
      2. פי', דאין צריכין שום הכשר.
         1. ט"ז (ס"ק ל', עי' המש"ז ס"ק ל' וא"א ס"ק מ"ט) – "מ"מ פשוט שבדיעבד אין איסור כלל".
         2. יד יהודה (סי' ס"ט הקצר ס"ק קי"ז, הארוך ס"ק פ"א) – "אף דהמנהג להחמיר לכתחלה בחמץ כ"ז משום חומרא דחמץ הוא כמו שנוהגין בשאר חומרת אבל בדיעבד פשוט שאין להחמיר כלל ... ובאמת גם לענין חמין מ"ש המ"א שם דצריכין הגעלה אף בדיעבד אין נראה כן מהד"מ שם אלא בדיעבד קימ"ל כדעת ראב"י ועוד הרבה פוסקים ובהסכמת הב"י דאין צריכין שום הכשר וע"ש וכ"כ החמד משה שם וכן הסכמת הט"ז והפ"ח שם וכן המנהג".
   4. **שאר ימות השנה** [למחמירים לעיל].
      1. מיקל.
         1. בית לחם יהודה (יו"ד סי' קכ"א ס"ק י') – "ואע"פ שמו"רם בסי' תנ"א בא"ח מחמיר בכלי זכוכות נראה ה"ד באיסור חמץ אבל בשאר איסורין המנהג שאין לחוש כלל וכ"כ הכנה"ג".
         2. א"ר (סי' פ"ז ס"ק ב') – "כתב הט"ז לפי מה שכתב רמ"א בסימן תנ"א דלא מהני הגעלה לכלי זכוכית הוא הדין שיש להחמיר כאן כיון שזכוכית גרע מחרס, עד כאן. ולא נהירא דהא כתב איהו גופיה דבדיעבד שרי רק לכתחילה מחמיר **והיינו דוקא בחומרא דחמץ**".
         3. עי' שאילת יעב"ץ (ח"א סי' ס"ז) – "כמדומני שמעתיה מאבא מארי הגאון ז"ל דאע"ג דברייתן מן החול לאו ככלי חרס דמו לאתסורי מבליעת איסור, דאיידי דשיעי לא בלעי דומיא דכלי זכוכית דלא בלעי מה"ט, כדאי' בא"ח הל' פסח, עמ"ש שם בחי' בס"ד, ומן הדין בשטיפה בעלמא סגי להו, אלא דנהוג עלמא להשתמש בחדשים משום חומרא דפסח".
         4. קהל יאודה (סי' קכ"א על סעי' ב') – "אבל כלי זכוכית אף שנשתמש בהם בחמין בהדחה ושיששוף סגי דלא בלעי וכתב הרב כנה"ג ... דאף לדעת מור"ם וב"ח בא"ח סי' תנ"א דכתבו שלא להשתמש בהם וגם המהדרין מהספרדים נזהרים בזה דוקא לענין חמץ בפסח, אבל לשאר איסורין המנהג שלא לחוש כלל".
         5. גליון רע"א (על מג"א ס"ק מ"ט, שו"ע מכון ירושלים) – "עיין מנחת יעקב כלל פ"ה ס"ק י"ב דכתב דגם בשאר איסורין הקילו בזכוכית כמו יין נסך, חוץ מחמץ".
            1. **אמנם** עי' הג' רע"א (על תורת חטאת כלל פ"ה, בליקוטי תשובות סי' נ"ד) – "מנ"י ... יש לחלק בין חומרא דחמץ ליי"נ וצ"ע. נ"ב במג"א שם כתב בהיפך דכמה קולות הקילו ביי"נ משמע דוקא ביי"נ הקילו אבל לא בעלמא".
         6. חמודי דניאל (בב"ח אות מ"ה) – "אם טמנו כלי זכוכית פלעשיל אם יי"ש וחמאה בככר לחם ואפו כיון דאינו בולע כלל כמ"ש בבל"י בסי' קכ"א סוף ס"ק י' דדווקא בפסח מחמירינן אבל בשאר אסורין המנהג שאין לחוש כלל וכ"כ הכנה"ג עכ"ל. א"כ אינו מפלוט לתוך הלחם כלל".
         7. טוב טעם ודעת (מהדורא תליתאי ח"ב סי' כ"ה) – "דחמיר חמץ יותר משאר איסורין לענין כלי זכוכית ... דזכוכית בולע ופולט מ"מ הוי רק משהו ואינו כשאר כלים דבולעים הרבה, ולכן חמץ דאוסר במשהו אסור בזכוכית משא"כ בשאר איסורים".
         8. מהרש"ם (ח"ג סי' צ"ד) – "דלגבי שאר איסורין אין חשש בכלי זכוכית גם בנשתמשו בחמין כמ"ש במש"ז סוס"י תנ"א בשם כנה"ג וכ"פ במנ"י כלל פ"ה וחי' רע"א סוסי' תנ"א ואין חשש בזה אלא לענין פסח".
         9. עי' יד יהודה (סי' ס"ט הקצר ס"ק קי"ז) – "שאף בחמין נקטינן בדיעבד שאינו בולעין כלל ואין צריכין שום הכשר".

יד יהודה (סי' ס"ט הארוך ס"ק פ"א, סי' ק"ה הארוך ס"ק א' ד"ה ולגבי) – "אף דהמנהג להחמיר לכתחלה בחמץ כ"ז משום חומרא דחמץ הוא כמו שנוהגין בשאר חומרת ... אנן קימ"ל לעיקר דכלי זכוכית אינו בולע כלל".

* + - 1. עי' אוצר רבי חיים ברלין (נשמת חיים סי' קכ"ח) – "ששמעתי מאנשי ראססי שאומרים שכלי זכוכית אינו בולע, ומתירים ליתן בכלי זכוכית שומן של בשר ואחר כך טייא עם חלב, ותמהתי תמיה גדולה ... הלכה שדינה ככלי חרס. ואמרתי זה והייתי לשחוק בעיניהם, באמרם שדין פסח שאני ... תשובה: בדין כלי זכוכית, נחלקו רבותינו ... והנה לכתחלה בודאי יש להחמיר בכל האיסורין. אבל המנהג להקל בכל איסורין, ולהחמיר רק בחמץ, משום חומרא דחמץ. וכבר כתב בכנסה"ג ובמנ"י, על מש"כ המ"א [סי' תנ"א ס"ק מ"ט] להקל ביין נסך, דהוא הדין בכל האיסורין דומין בזה ליין נסך. ולא החמירו רק בחמץ. ומכל מקום לבעל נפש יש להחמיר גם בכל איסורים".
      2. יסודי ישרון (ח"ו עמ' קס"ח) – "והנה במדינות פולין, ליטא, הגר ועור נהגו כשיטה ג' הנ"ל דלא מהני הגעלה לכלי זכוכית בפסח (ראה כנה"ג יור"ד קכ"א הגה"ט אות ב') דבשאר איסורין פסקינן כשיטה א' הנ"ל [כלי זכוכית אינו בולע כלום], חוץ מבחמץ דמחמירין כרמ"א".
      3. אג"מ (או"ח ח"ה סי' ל"ב אות א' ד"ה דיש, אהלי ישרון פרק ד' הע' פ"ב) – "דמעצם הדין הא הלכה כהמחבר בסי' תנ"א סעי' כ"ו שכלי זכוכית לא בלעי, **דלכן בשאר איסורין מקילין**, כדאיתא בחי' רעק"א באו"ח שם (שהביא מס' מנחת יעקב כלל פ"ה) ורק שבחמץ בפסח מחמירין".
      4. עי' הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה תנינא (ב - ג) סי' נ' ד"ה הנה, עי' הליכות שלמה פסח פרק ג' הע' ע"ו [לשונו מובא לקמן]) – "בדין שיניים תותבות שאוכלים בהם כל השנה חמץ, ראיתי שרוב בני אדם נוהגין להגעילן קודם הפסח, ורק יש שמסתפקים בשטיפה ושפשוף יפה, ונותנין טעם לדבריהם מפני שהשיניים הלבנות שעושין בזמננו הן שיע ולא בלע כמו זכוכית, ואף דגם בזכוכית מחמירים אנו מאד לענין פסח שלא להשתמש בהם כלל גם על ידי הגעלה, מכל מקום בכהאי גוונא שהוא שעת הדחק מפני שהשיניים מתקלקלות מחמת ההגעלה הוה ליה כשאר איסורין ולא מחמרינן בהו כולי האי".
      5. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' ל"א אות מ"ה) – "אמנם כלי זכוכית בשאר ימות השנה לענין בשר בחלב, נקטינן דאין הכלי נהיה בשרי או חלבי, ומותר להשתמש בהם בין לבשר ובין לחלב. **וכן נהגו בבית רבינו** שלא היו מייחדים כוסות נפרדים לבשרי או חלבי".
      6. משנה הלכות (ח"ט סי' קס"ח) – "דאף לדעת המחמירים בכלי זכוכית דוקא לענין חמץ בפסח החמירו לפי שאיסורו במשהו אבל בשאר איסורים לא חששו אפילו המחמירין וכ"כ הכנה"ג ... וכיון דכבר כן נהוג עלמא הנח להם לבני ישראל אם אינם נביאים בני נביאים הם ומינה לא תזוע".
      7. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח עמ' קל"ט, פרק י"ב הע' כ"א) -

Glasses which were used for milk may be rinsed thoroughly and used for meat [or vice versa] - even if they were used hot.

* + - 1. עי' יחוה דעת (ח"ד סי' מ"ב) – "ואף על פי שהרמ"א בהגה (סוף סימן תנ"א) החמיר בכלי זכוכית לדונם ככלי חרס, כבר כתבו הרבה אחרונים שזהו רק משום חומרא דחמץ, מה שאין כן בשאר איסורים".
      2. אור יצחק (ח"א יו"ד סי' ד' ד"ה הגעלת) – "הכלים צריכים הכשר, אולם כלי זכוכית לא צריכים".
      3. עי' ילקוט יוסף (יו"ד סי' פ"ט סעי' ע"ב, עי' קיצור שו"ע יו"ד סי' פ"ט סעי' ע"א [לשונו מובא לעיל]) – "וגם האשכנזים הרוצים להקל בזה, יש להם על מה שיסמוכו, כי יש אומרים שאף הרמ"א לא החמיר בכלי זכוכית אלא בפסח, משום חומרא דחמץ, מה שאין כן לגבי בשר בחלב. ומכל מקום האשכנזים נוהגים להחמיר בכלי זכוכית כדין כלי חרס".
      4. אהלי ישרון (ח"א פרק ד' עמ' ע"ד) -

Glass utensils are permitted to be used if they are thoroughly cleaned, and so, do not require koshering.

* + 1. **מיקל, אבל צריך הגעלה**.
       1. משנת אליעזר (ירחון תל-תלפיות שבט תרצ"ח אות ל"ו עמ' צ') – "לענין שאר איסורין ודאי יש להקל בכלי זכוכית בהגעלה".
       2. שרידי אש (ח"א סי' מ"ה) – "מצאתי בכה"ג יו"ד סי' קכ"א, שהרמ"א לא החמיר אלא לענין פסח, אבל לא בשאר איסורים. וכן הביא באו"ח סי' תנ"א ובשד"ח מערכת הא אות כ"ט בשם ספר קהל יהודא, שחומרת הרמ"א אינה אלא לענין חמץ, אבל לא בשאר איסורים. ולפי"ז בבשר וחלב יש להקל כהמחבר ולהתיר ע"י עירוי, משא"כ בחמץ בפסח יש להחמיר ולא להתיר אפילו ע"י הגעלה ... ועי' במנחת יצחק סי' פ"ו, שביאר ברחבה ועכ"פ אין להתיר בלא הגעלה, דמי יאמר לנו שכלי פלאסטיק עדיף מכלי זכוכית שאינו בולע כלל. וצדק כת"ר שהצריך הגעלה כדרך תשמישו".
       3. חלקת יעקב (יו"ד סי' מ"ה, ח"ב סי' קס"ג) – "דאף בכלי זכוכית לדעת הרמ"א סימן תנ"א וכפי' המג"א שם בס"ק מ"ט אם תשמישו בחמין או על ידי כבוש אסור בלי הגעלה, ועי' פמ"ג שם, ואף בשאר איסורין, רק לענין יין נסך מקילינן בזכוכית (ואגב אעורר, שזה טעות שכמה נשים נוהגות שמשימין בצים שנמצא בהם חשש דם לתוך כלי זכוכית עד שמזדמן שאלת חכם, אם נשתהה בשם יותר מכ"ד שעות נאסר הכלי מטעם כבוש, והעולם אין נזהרין מחסרון ידיעה)".
       4. הגר"מ בריסק זצ"ל (אבד"ק טושנאד, בס' ירושת פליטה סי' כ') – "בכל השנה נלענ"ד דמותר בהגעלה הן כלי זכוכית שמבשלין בה, הן שמטגנין בה בדאיכא הפסד כשאי אפשר ללבן ורק בכלי שאפשר ללבן החמירו במחבת בכל השנה".
       5. מנחת יצחק (ח"א סי' פ"ו אות ד') – "הרי מוכח כן מד' המג"א, דהרמ"א והד"מ מיירי לענין חמץ בפסח דוקא, דאם לא כן ל"ש דיעבד אחר הגעלה דוקא וכנ"ל, וא"כ בשאר איסורים שפיר י"ל דעכ"פ אחר הגעלה שרי בכלי זכוכית, אף אם נבלע ע"י חמין".
       6. אורחות הבית (פרק י' אות ג', עי' תשובות והנהגות ח"א סוף סי' תל"ב) – "כלי זכוכית - מחלוקת הפוסקים, ומנהג הספרדים בשאר איסורים כהשיטה שכלי זכוכית אינם בולעים כלל ולא נאסרים ... והאשכנזים ... ובשאר איסורים מקילין בהגעלה במים חמים שלא ע"ג האש. בשעת הדחק יש לסמוך על הפוסקים שמקילין בשאר איסורים גם בלי הגעלה".
       7. מעדני אשר (או"ה סי' ק"ס אות ד') – "בשאר איסורין אין להתיר ללא הגעלה".
       8. עי' מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' ש"מ, עמ' שמ"א).
    2. **מחמיר**.
       1. נחל אשכול (ח"ג עמ' קמ"א הע' א') – "ומנהגנו להפך דאם נשתמש חמין אפי' הגעלה לא מהני לכתח'".
       2. אמת ליעקב (או"ח הע' תמ"ג) – "לדינא ודאי יש להחמיר שלא להגעיל כלי זכוכית, ובאמת מה שהעולם סוברים דבאיסור והיתר נקטינן בזכוכית דאינו בולע הוא נובע ממה שהיו נוהגין בדורות הקודמים להשתמש בכוסות של זכוכית בין לסעודות בשר ובין לסעודות חלב ע"י שטיפה בעלמא ביניהם, והטעם שהקילו היה משום דכוסות של זכוכית בזמנם היו חלושים ולא היו נותנים לתוכם חמין כלל, אשר ע"כ לא היה חשש בליעה, וממילא הקילו. ומזה נובע [בטעות] הדעה שבשאר איסורין אין המנהג להחמיר בזכוכית אפילו בחמין".
       3. שבט הלוי (הגר"ש פעלדער שליט"א, הגעלה קלטת ב' שיעור ג').
       4. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק כ"ג) – "ומה שנוהגים להקל לשתות תה בכלי זכוכית שהשתמשו בה בחלב חם, אף אחר סעודה בשרית, היינו משום דאין כאן ממש בליעה, אבל להשים מרק חם בשרי, בכלי ששמין חלב חם אין להקל דחיישינן להאומרים דזכוכית הוי ככלי חרס. אמנם שתיית התה אינה אלא שנוהגין הרחקה ובזכוכית אין מחמירין".
       5. הגר"ש פעלדער שליט"א (הגעלה קלטת ב' שיעור ב').
       6. ou – דף הכשרות (חכ"ב מספר ז' עמ' מ"ה הע' א', חכ"ה מספר י' עמ' מ"א).
    3. מראי מקומות – שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ד אות ל' ס"ק ו'), הגעלת כלים (פרק י"ג הע' ל"ח ד"ה לדעת).
  1. **ראיות**.
     1. כנה"ג (יו"ד סי' קכ"א הג' טור ס"ק כ"ה) – "הרב ב"י ... אבל מור"ם והב"ח כתבו דנהגו במדינותיהם שלא להשתמש בכלי זכוכית ע"כ. וגם מהספרדים ראיתי מן המהדרין נזהרין בזה, **ומיהו דוקא לענין פסח** אבל לענין שאר איסורין המנהג שלא לחוש כלל".
        1. ראיה מכאן לקולא – בית לחם יהודה (יו"ד סי' קכ"א ס"ק י', לשונו מובא לעיל), פמ"ג (מש"ז ס"ק ל"א ד"ה דע, יו"ד סי' ק"ה מש"ז ס"ק א', "ובכנסת הגדולה בהגהות הטור כאן אות כ"ה בחמץ מחמירין, ולא בשאר איסורין, יע"ש"), קהל יאודה (סי' קכ"א על סעי' ב', לשונו מובא לעיל), חמודי דניאל (בב"ח אות מ"ה, לשונו מובא לעיל), מהרש"ם (ח"ג סי' צ"ד, לשונו מובא לעיל), שרידי אש (ח"א סי' מ"ה, לשונו מובא לקמן), משנה הלכות (ח"ט סי' קס"ח, לשונו מובא לעיל).
        2. מראי מקומות [שי"א אין ראיה, שרק לבני ספרד שמהדרין יש להקל בשאר איסורין] – שד"ח (אסיפת דינים מערכת ה' אות כ"ט, "... עכ"ד הרב כנה"ג ... והנה משמע לי דמה שכתב לחלק בין פסח לשאר איסורין לא קאי אלא לגבי המנהג שנהגו המהדרין מן הספרדים ליזהר, אבל אינו מעיד על מנהג האשכנזים שדוקא בפסח מחמירים, דהא טעם שלהם הוא לחוש למ"ד דזכוכית כיון שתחלת בריתו מן החול הרי הוא כחרס ... אלא שראיתי להרב קהל יהודה בד' ג"ן ע"ג שכתב וז"ל וכתב הרב כנה"ג דאך לדעת מור"ם וב"ח שכתבו שלא להשתמש בהם, וגם מן המהדרים בספרדים נזהרים בזה, דוקא לענין חמץ בפסח, אבל לשאר איסורין המנהג שלא לחוש כלל, ועי' להש"ך בהל' יי"ן עכ"ל, משמע שהבין מדבריו שגם לדעת הרמ"א אין לחוש, והבוחר יבחר").
     2. סתירה בדעת רמ"א בין הל' פסח להל' יין נסך.
        1. יש לחלק בין חומרא דחמץ לקולא של יין נסך – מג"א (ס"ק מ"ט, "ואין לדמותו ליי"נ עבי"ד סי' קל"ה ס"ח דכמה קולות הקילו ביי"נ משא"כ בחמץ עסכ"א"), מנחת יעקב (כלל פ"ה ס"ק י"ב, "ואולי דיש לחלק בין חומרא דחמץ ליין נסך וצ"ע"), שו"ת זרע אמת (ח"ב יו"ד סי' מ"ג, "דדוקא לענין פסח חש הרמ"א לדעת המחמירים אע"ג דמועטים נינהו משום חומרא דאיסור חמץ, אבל בסי' (ביין נסך) דקיל והרבה קולות הקלו בו הסכים גם הרמ"א לדעת השו"ע דא"צ שום הכשר, וכ"נ כוונת המג"א בסי' תנ"א סכ"ו הנ"ל ע"ש").
           1. מהמנחת יעקב נראה שיש להקל בכל שאר איסורים, כדאי' בפמ"ג [לשונו מובא לקמן], רע"א, מהרש"ם, רבי חיים ברלין, אג"מ, ועוד. משא"כ המג"א, כדאי' ברע"א, חלקת יעקב, ועוד. לשונם מובא לעיל.
        2. יש לחלק בין צונן לחמים – ערה"ש (סעי' נ', "ונראה דזה אינו אלא כשהשתמשו בהם בחמין דאלו בצונן למה ביין נסך לא החמיר ביו"ד שם").
           1. מראי מקומות – מעדני אשר (או"ה סי' ק"ס אות ג').
     3. ט"ז (או"ח סי' פ"ז ס"ק ב') – "של זכוכית. דלא בלע ונראה דלמאי דכתב רמ"א סי' תנ"א די"א דלא מהני אפי' הגעלה לכלי זכוכית ה"ה שיש להחמיר כאן דחד טעמא הוא כיון שזכוכית גרע מחרס".
        1. ראיה מכאן לחומרא – הגעלת כלים (פרק י"ג הע' ל"ח).
        2. חולק בהט"ז – ברכי יוסף (סי' פ"ז ס"ק ב', "ומ"מ אנן הכי נקטינן כדעת מרן הכא והתם"), דרך החיים (סי' כ"ו אות כ"ז), ישועות יעקב (סי' פ"ז ס"ק א'), גר"ז (סי' פ"ז סעי' ב', קונ"א ס"ק א', "אינו אלא מנהג לכתחלה ..."), מ"ב (סי' פ"ז ס"ק ד'), ערה"ש (סי' פ"ז סעי' ב').
           1. משום חומרא דחמץ – א"ר (סי' פ"ז ס"ק ב', "כתב הט"ז ... ולא נהירא דהא כתב איהו גופיה דבדיעבד שרי רק לכתחילה מחמיר והיינו דוקא בחומרא דחמץ"), הו"ד בשעה"צ (סי' פ"ז ס"ק ז').
           2. וכן עי' פר"ח (על סעי' כ"ו, שמיקל בפסח. ובסי' פ"ז על סעי' א', שמחמיר). וממילא אין ראיה משאר אחרונים, מהטעמים שחולק על הט"ז.
  2. מראי מקומות – בית לחם יהודה (שו"ת סי' י"ח), מהר"ם שיק (יו"ד סי' קמ"א), דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק ב'), ישכיל עבדי (ח"ה יו"ד סי' י"ג), קנין תורה בהלכה (ח"ב סי' פ"ד ד"ה ואגב), בדה"ש (סי' צ"א סוף ס"ק פ"ג), זה השלחן (ח"א יו"ד סי' קכ"א אות ב'), R.J.J***.*** ***(חכ"ו עמ' ע"ז),*** אוצר דברי הפוסקים (סי' צ"ז אות מ"א), פמ"ג השלם (סי' ק"ה מש"ז ליקוטי מגדים ס"ק כ"ב).
     1. פמ"ג (יו"ד סי' ק"ה מש"ז ס"ק א', עי' או"ח סי' תנ"א מש"ז ס"ק ל"א ד"ה כלי זכוכית) – "ובכלל פ"ה אות י"ב כתב דזכוכית אין בולע בכבוש דביי"נ בקל"ה נמי פסק כן והקשה מא"ח תנ"א סכ"ו דהחמיר שם בזכוכית ותי' חומרא דחמץ יע"ש. ועמ"א שם ויש לעיין בזה. ועש"ך בקכ"א אות ט"ו".
     2. עי' ערה"ש (סעי' נ', יו"ד סי' קכ"א סעי' ב', סעי' ג') - לשונו מובא לקמן.
     3. שלמת חיים (סי' תי"ז) – "פשיטא דלכתחילה יזהר בזה לייחד לחלב בפ"ע אפי' בכלי זכוכי' אם משתמשים בו דרך עראי".
     4. הגרח"ק זצ"ל (הליכות חיים ח"ב אות רכ"ד) – "אם מותר להשתמש באותו כלי זכוכית לסעודת בשר וגם לסעודת חלב, או צריך שיהא לו שנים נפרדים. וכמדומה שבדורות שעברו היו נוהגים להקל בזה ולהשתמש בכלי זכוכית אחד לשניהם. מה דעתו בזה. תשובה: נכון ליזהר".
  3. **בקביעות: שאר ימות השנה** - למקילים לעיל.
     1. מיקל.
        1. ילקוט יוסף (יו"ד סי' פ"ט סעי' ע"ב) – "מותר לבני עדות המזרח והספרדים להשתמש בכלי זכוכית המודחים היטב, בין למאכלי חלב, בין למאכלי בשר. ואף אם השתמשו בכוס הזכוכית בחלב רותח, מותר להשתמש בכוס זה לשתיה בארוחה בשרית, לאחר שטיפה והדחה, דכלי זכוכית אינם בולעים כלל, וכדעת מרן השלחן ערוך: 'שכלי זכוכית אינם בולעים כלל, ודי להם בשטיפה בעלמא'. אך צריכים תמיד ליזהר להדיח ולשפשף הכלים היטב בין בשר לחלב, [ואין לחוש לשכחה] ... וגם ספרדי הרוצה להחמיר לייחד כלי זכוכית לבשר וכלי זכוכית לחלב, תבוא עליו ברכה".
     2. מחמיר.
        1. זה השלחן (ח"א יו"ד סי' קכ"א) – "שאפי' לדעת המחבר שפסק שלכלי זכוכית די בשטיפה בעלמא, גם כן אין לנהוג בהנהגה כזו להשתמש תמיד בכלי אחד לבשר ולחלב ע"י שטיפה, חס מלהזכיר. כי יש לחוש מחמת המהירות או בלילה שאינו רואה לא ישטפנו וידיחנו כ"כ טוב ויבא אח"כ לידי איסור בב"ח, והוא כ"ש ממה שכתב המג"א באור"ח סי' תק"ט סקי"א דהעולם נוהגים איסור בדבר להגעיל מכלי בשר לכלי חלב, וכתב שם הטעם, שאם יעשה כן לעולם לא יהיה לו רק כלי אחד ויגעילנו כל פעם שישתמש בו וזה אסור, דילמא אתי למיטעי, וא"כ כ"ש הכא שיש לחוש כנ"ל".
           1. י"ל, כיון שהדרך בהדחה, יש להקל. וכמו ביו"ד יש סי' צ"א.
     3. **לענין פסח**.
        1. מ"ב (ס"ק קנ"ב) – "ואפילו משתמש בהם בחמים. היינו שבקביעות משתמש בהם בחמין".
  4. **לשתות מכוס אחד, לסעודה בשרית ולסעודה חלבית**.
     1. מיקל.
        1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ג' הע' ע"ו) – "והמנהג להחמיר בכוסות זכוכית רק לענין פסח, אבל לענין בשר בחלב נהגו לשתות בסעודה שאוכלין בה בשר גם בכוסות נקיות שנשתמשו בהן בו ביום בחלב חם. רשימות. **וכן נהגו בבית רבנו**".
     2. מחמיר.
        1. ישיב יצחק (אסיפת יצחק י"א אדר ב' תשס"ח) – תשובה: "ובנידון שאלה ג' בענין השתמשות בכלי של פרוה פעמים עם חלב צונן ופעמים עם בשר צונן, אין להשתמש בזה **וגם בזכוכית** שאינו בולע מ"מ אין להתרגל ולעשות כן לכוס אחד לבשר ולחלב".
     3. מראי מקומות – חוט שני (פסח פרק י' ס"ק כ"ג, לשונו מובא לעיל), מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שמ"א).
        1. שבילי דוד (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ו') – "ולענין כ"ז בא"ח סי' תנ"א סכ"ו דעת הרמ"א להחמיר והנה בכל השנה שותין חלב חם בכ"ז ע"י עירוי ששופכין לתוכו מכ"ר ואח"כ אין לשמש בו בשר חם אבל נוהגין לשתות בו בסעודה שאוכלין בשר דליכא קפידא בזה דזה צונן וגם אין ביחד עם בשר".
        2. תשובות והנהגות (ח"א סי' תל"ב) – "כאן **שזהו כלי שני**, ומיירי לענין איסור דרבנן דלא נתבשל בדרך בישול, יש לסמוך דכלי זכוכית לא בולע ופולט, וגם לענין יד נכוית בו יש פוסקים שהקילו ... וגם יש כאן נ"ט בר נ"ט דהיתירא בתה ששותה, וע"כ בהרבה מקומות נהגו להקל בכלי זכוכית לא ליחד כוסות מיוחדים לסעודת בשר וכוסות אחרים לחלב. אמנם יש מקומות שמחמירים מאד בזה, דיש אומרים שאם נפל לכוס וחם מאד עד שיד נכוית בו אין בזה קולא דכלי שני, וכן יש לחוש שאין נ"ט בר נ"ט שמא בשיניו עוד נדבק היטב בשר ושותה תה חם שאין כאן נ"ט בר נ"ט. ובפרט שהגר"א בביאורו ס' תנ"א ס"ל לעיקר כמחמירים שכלי זכוכית אין לו הגעלה. ולפי זה המיקל יש לו על מה לסמוך, אבל המחמיר תע"ב, ובשו"ת מהר"ם שיק (יו"ד קמ"א) דעתו להחמיר שגם בשאר איסורים צריך להכשיר כלי זכוכית כפי אפשרותו, ובבשר בחלב שקיבלו ישראל עליהם הרבה חומרות ראוי להחמיר גם בזה, ובפרט שאין בזה הוצאה רבה להשיג עוד איזה כלי זכוכית לשתות בהם אחרי סעודת בשר ובתוכו. ושמעתי שבליטא נהגו להקל בזה, ומדינא יש להם על מה לסמוך, אבל ראוי היום לסדר כוסות מיוחדות לסעודת בשר ולחלב. וגם היום עלולים לטעות בין זכוכית לדורלקס שדינו לענין בליעה לא נתבאר בקדמונים, ועכ"פ התיקון שצריך כוסות מיוחדות היום הוא מנהג וותיקין וכמ"ש".
  5. **פיירקס** (pyrex) - **מין זכוכית שאפשר להשתמש על האש**.
     1. דעת המחבר, אם יש לחלק בין על האש או לא.
        1. מחמיר.
           1. טוב טעם ודעת (תליתאי ח"ב סי' כ"ה) – "דכלי זכוכית אינו בולע, ומקורו מן אבות דר"נ דכלי זכוכית אין בולעין ואין פולטין מ"מ מזה לא הוי ראיה, דיש לומר דדוקא ע"י רותחין וחמי האור אין בולע אבל ע"י האור עצמו בולע ... ולמעט בפלוגתא עדיף וי"ל דע"י אור לכ"ע בולע".
        2. מיקל.
           1. יד יהודה (סי' ס"ט הקצר ס"ק קי"ז) – "דכלי זכוכית אף מהאש בעצמו אינו בולע וכן מבואר מהרא"י שהביא הראב"י מלב דאמרינן שיעה ושם גבי צלי בעצמו נאמר ודוק".
           2. חזון עובדיה (פסח ח"א עמ' קנ"ב) – "וכלי זכוכית הנקראים פיירקס שמבשלים בהם על האש, וכן דורלקס, מותרים בשטיפה והדחה בלבד ...".
     2. פסח - בני ספרד.
        1. מיקל.
           1. יביע אומר (ח"ד או"ח סי' מ"א, יחו"ד ח"א סי' ו', חזון עובדיה פסח ח"א עמ' קנ"ב) – "המורם מכל האמור שכלי זכוכית הנקראים פיירקס כשרים להשתמש בהם בפסח ע"י שטיפה והדחה בלבד, לדידן דנקטינן שכלי זכוכית אינם בולעים ואינם פולטים כלל".
           2. עי' אור לציון (ח"ג פרק י' סעי' י"ב) – "וכלי פיירקס ודורלקס דינם ככלי זכוכית ומכל מקום טוב שלא להשתמש בכלים אלו בפסח בכלי ראשון על האש".
        2. הכשרו כדרך שימושו, דינו כמתכת.
           1. הגריש"א זצ"ל (הליכות והנהגות פסח עמ' י"ט, סידור פסח כהלכתו פרק ט' הע' כ"ח) – "גם בני ספרד שמשתמשים בכלי זכוכית בלי הכשרה כלל, כלי פיירקס כיון שמשתמשים בהם על האש ודאי בולע ויש להכשירם בהגעלה".
        3. תלוי במחלוקת לעיל, אם דעת המחבר להקל גם אם השתמש ע"י אש.
     3. פסח - בני אשכנז.
        1. מחמיר, דינו כחרס.
           1. חק ישראל (בירחון תל-תלפיות שבט תרצ"ח עמ' מ"ט) – "על פי הרמ"א (תנ"א כ"ו) נקבע ונתפשט המנהג להורות לגבי גיעולי כל האיסורים כאותם המחמירים, שהביא הב"י (סו"ס תנ"א), דכלי זכוכית, מצד שתחילת ברייתם מן החול, דינם ככלי חרס, אשר עליהם העידה התורה, שאין הבלוע יוצא מידי דופים ע"י הגעלה, מבלי לסמוך כלל על מעלת כלי זכוכית דשיעי. אם כן כיון דמוקמינן להו בסוג כלי חרס, ממילא לא מהני כלל הא דלא פקעי אף שאופים ומבשלים בתוכם על האור, כמו שלא מהני גבי כלי חרס מה שהתמדת האפיה והבשול שבתוכם אינה מקלקלת אותם כלל. ההמצאה ביחס כלי זכוכית היא, אמנם, חדשה אבל חדלת כח היא מלחדש גם את אותה ההוראה, שכבר נתאזרחה אצלנו. ההוראה נשארת אפוא בתקפה, שגם כלי זכוכית כאלה אין להתירם לכתחלה ע"י הגעלה".
           2. אג"מ (הגר"ש איידר זצ"ל פרק י"ג הע' כ"א, שמעתתא דמשה שמועות משה אות ט"ו).
           3. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' ל"ב אות מ"ו) – "כלי פיירקס, אין להם הכשר לא מחמץ לפסח, ולא מבשר לחלב או להיפך, לא ע"י הגעלה ולא ע"י עירוי ג' ימים".
           4. עי' מנחת יצחק (ח"א סי' פ"ו).
           5. בית אב"י (ח"א סי' קט"ו) – "בפסח אין להקל כלל".
           6. עי' יסודי ישרון (ח"ו עמ' קס"ח) – "דעכ"פ בשאר ימות השנה ודאי יש להקל ע"י הגעלה ובפסח כנראה בשעת הדחק יש צד להתירא".
           7. עי' הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' ק"מ, עמ' קע"א).
           8. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"א עמ' ל"ה אות ז', ח"ג עמ' כ' אות ז', ח"ז עמ' כ"ד אות ז', חי"ד עמ' כ' אות ו').
           9. נטעי גבריאל (פרק ס"ד סעי' ד').
           10. הגר"ש פעלדער שליט"א (הגעלה קלטת ב' שיעור ג').
           11. אהלי ישרון (ח"א פרק ד' ריש עמ' ע"ט).
           12. מנחת אשר (הגדה של פסח עמ' ז' אות ט') – "ראוי להחמיר למעשה לאלה הנוהגים כשיטת הרמ"א בכלי זכוכית".
        2. הכשרו כדרך שימושו, דינו כמתכת.
           1. הגריש"א זצ"ל (הליכות והנהגות פסח עמ' י"ט, סידור פסח כהלכתו פרק ט' הע' כ"ח, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות א') – "כלים מפיירקס שמבשלים בהם על האש, הרי הם בכלל זכוכית, אלא כיון שאפשר להגעילם בכלי ראשון שעל האש ואינם מקלקלים, אפשר להכשירם בהגעלה בכלי ראשון".

הגריש"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ו סוף עמ' נ"ג) – "וכלי פיירקס אפשר להגעילם, בצירוף דעת הסוברים שזכוכית א"צ הגעלה כלל".

הגריש"א זצ"ל (קובץ תשובות ח"ג סי' פ"א אות ב' [ומש"כ שם "א"ה, להגעיל מבשר ולחלב ולהיפך", מתוקן בקובץ תשובות ח"ד], ח"ד סי' ל"ט אות ב', *הגדה של פסח עם פסקי הגרי"ש אלישיב זצ"ל עמ' ל"ב*, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות א') – "שאלה: א. כלי פיירקס שאפשר להגעיל ברותחין, האם מותר לאשכנזי להגעילו, דהרי הרמ"א [סי' תנא סעיף כו] החשיב הזכוכית ככלי חרס, [ואפשר כאן דעדיף מכ"ח דבכ"ח יש בו קצת מתכת, ופיירקס אין בו כמעט מתכת], או שאנו פוסקים דאין משתמשים בכלי זכוכית בפסח משום דאי אפשר להגעילו, [והראי' דבשעת הדחק מכשירים כלי זכוכית בשרייה], וכאן שמועיל הגעלה מותר גם לאשכנזים להגעילה ... תשובה: א. כלי פיירקס, בשו"ת חבלים בנעימים (ח"ד סי' ו') מתיר להגעילן, וגם לשיטת הרמ"א דאסר מטעם מנהג, מכיון דכלי פיירקס **לא הי' בימיו, ל"ש ע"ז המנהג**".

הפמ"ר – חבלים בנעימים (ח"ד סי' ו', "בזמן הזה שמשתמשים בכלים אלו בבישול והוא הפסד גדול לא החמיר כלל רמ"א ומותר להשתמש בפסח ע"י הגעלה").

* + - 1. הגעלה ג' פעמים.
         1. הר צבי ז"ל הו"ד בציץ אליעזר (ח"ט סי' כ"ו אות ב') – "וכבר פורסם פסק הלכה שפסק בזה גם הגאון הגרצ"פ פרנק ז"ל מי שהיה רבה של ירושלים, והוא: דכלי פיירקס שמבשלים בהם מותרים להשתמש בהם בפסח ע"י הגעלה ג' פעמים. ואין להאריך בכאן יותר".
         2. יביע אומר (ח"ד או"ח סי' מ"א, יחוה דעת ח"א סי' ו', חזון עובדיה פסח ח"א עמ' קנ"ה) – "למנהג אחינו האשכנזים המחמירים שלא להשתמש בכלי זכוכית ישנים בפסח אין להשתמש בכלי פיירקס הללו בלי שיגעילם. ונכון להגעילם ג' פעמים, דהיינו שיכניסם ויוציאם במי - ההגעלה ג' פעמים".
    1. **שאר איסורים**.
       1. מחמיר.
          1. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' ל"ב אות מ"ו) – "כלי פיירקס, אין להם הכשר לא מחמץ לפסח, ולא מבשר לחלב או להיפך, לא ע"י הגעלה ולא ע"י עירוי ג' ימים".
       2. הכשרו כדרך שימושו, דינו כמתכת.
          1. חק ישראל (בירחון תל-תלפיות שבט תרצ"ח עמ' נ"ג) – "כיון דלדעת השד"ח ודעמי' גם בסתם כלי הזכוכית מותר להגעילן בשאר איסורין כ"ש וק"ו בכלי זכוכית של ההמצאה החדשה הנ"ל וכמדובר ודו"ק".
          2. משנת אליעזר (בירחון תל-תלפיות שבט תרצ"ח אות כ"ז עמ' נ', אות ל"ו עמ' צ') – "ועכ"פ לענין שאר איסורין ודאי יש להקל בכלי זכוכית בהגעלה, ובפרט בזכוכית שהמציאו מחדש דודאי לא נשאר בו חול שיהי' דינו ככלי חרס כיון שנתבשל ונזדכך יפה היטב הדק".
          3. עי' מנחת יצחק (ח"א סי' פ"ו).
          4. בית אב"י (ח"א סי' קט"ו) – "נראה לדינא להקל בכ"ז פייראקס להגעיל אוחם ובאפשר להגעיל אותם ג"פ מה טוב, כיון דלדעת הכעהע"ט כל כ"ח ניתרין בהגעלה ג"פ".
          5. ציץ אליעזר (ח"ח סי' כ' אות ו', ח"ט סימן כ"ו) – "שלא ע"י הגעלה ודאי שאין כל מקום להתיר, ועל ידי הגעלה יש להתיר".
          6. יסודי ישרון (ח"ו עמ' קס"ח) – "דעכ"פ בשאר ימות השנה ודאי יש להקל ע"י הגעלה".
          7. אורחות הבית (פרק י' סוף אות ג') – "כלי פיירקס - אם תשמישן ע"ג האש, הכשירם במים ע"ג האש, [ויש מחמירים להגעיל אחר מעת לעת ג"פ במים מוחלפים]".
          8. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, פרק י"ג הע' כ"א) – "ולשאר איסורים הוי ספק דרבנן נראה דיש להקל לדונם ככלי מתכת דמהני הגעלה".
          9. **כל שכן** הפוסקים שמקילין לפסח.
       3. ל"צ כלום [כמו זכוכית].
          1. אג"מ (אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' פ"ד) - ורק טוב להמתין כ"ד שעות.
          2. אהלי ישרון (ח"א פרק ד' עמ' ע"ד) - ורק טוב להמתין כ"ד שעות.
          3. יביע אומר (ח"ד יו"ד סי' ה', יחו"ד ח"א סי' ו') – "בענין כלי זכוכית הנקראים פיירקס, שמבשלים בהם על האש ... והעיקר להקל בזה מדינא, ובתנאי שיזהרו תמיד להדיח ולשפשף הכלי היטב בין בשר לחלב. והרוצה להחמיר ליחד כלי לבשר וכלי לחלב תבא עליו ברכה. והמיקל לא הפסיד".
          4. ילקוט יוסף (יו"ד סי' פ"ט סעי' ע"ג, קיצור שו"ע יו"ד סי' פ"ט סעי' ע"ב) – "כלי זכוכית הנקראים פיירקס ודורלקס שמבשלים בהם על האש, ובישלו בהם בשר, מותר לבשל בהם אחר כך מאכלי חלב, ובלבד שישטפם וידיחם היטב, שגם כלים אלה אינם בולעים ואינם פולטים כלל".
    2. כמו זכוכית.
       1. חשב האפוד (הליכות חנוך פרק ב' אות ק"ג) – "דעת הרב דכלי ממין פיירעק"ס והדומה לו בכל שום וחניכא דאית להו, דינם לגבי הגעלה כדין כלי זכוכית ממש".
       2. שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ד אות ל' ס"ק ד').
       3. דף הכשרות (כסליו תש"ס).
    3. מראי מקומות – מהר"י שטייף (סוף סי' פ"ח, "וצע"ע"), שערים מצוין בהלכה (סי' קט"ז ס"ק י"א), הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' שע"ה), ***על פי התורה (פר' כי תשא פרק כ"ו סעי' כ"ח),*** מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שמ"ד, עמ' שמ"ז), הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל***, לשונו מובא לעיל).***
       1. הגרשז"א זצ"ל הו"ד בהגר"א נבנצל שליט"א (ביצחק יקרא על מ"ב ס"ק קנ"ו) – "כלי פירקס וכדו' שאופים בהם, אי אפשר להכשיר, שהרי א"א ללבנם".
       2. משנה הלכות (ח"ט סוף סי' קס"ח) – "ולמודעי אני צריך דמיהו הני קדרות היום שנעשו ממין זכוכית כגון הנקרא פיירעקס וכיוצא בהם למיניהם הגם שאומרים שהם זכוכית מ"מ כיון שעשויין לבישול על האש ח"ו להקל ולבשל בקדירה אחת בשר וחלב אפילו בזה אחר זה והדבר פשוט".
       3. שבט הלוי (ח"ב סי' מ"ג על סי' קכ"א רמ"א ס"ה) – "בענין כלי זכוכית דכיון דכתב מג"א סימן תנ"א ס"ק מ"ט דמהני בהו הגעלה א"כ כלי זכוכית אינו דומה לחרס וע"ש שכתב שהגעלה שכתב המג"א היינו ערוי, דע"ג אש ממש אי אפשר דפקעי, ומכ"מ בזמן הזה דאיכא כלי זכוכית דמבשלים בהם ממש פשיטא דבכה"ג צריך הגעלה ממש, ולפי דעת הרמ"א או"ח סימן תנ"א סכ"ו קיי"ל דלא מהני אפילו הגעלה ורק דיעבד מותר בהגעלה כמש"כ מג"א שם, מיהו בהא דהכא דיש רק חשש בחמין פשיטא דגם לכתחלה מהני הגעלה".
  1. **דורלקס** (duralex).
     1. פסח - בני ספרד.
        1. כלום.
           1. עי' אור לציון (ח"ג פרק י' סעי' י"ב) – "וכלי פיירקס ודורלקס דינם ככלי זכוכית ומכל מקום טוב שלא להשתמש בכלים אלו בפסח בכלי ראשון על האש".
           2. חזון עובדיה (פסח ח"א עמ' קנ"ב) - לשונו מובא לעיל.
     2. פסח - בני אשכנז.
        1. מחמיר.
           1. אג"מ (הגר"ש איידר זצ"ל פרק י"ג הע' כ"א, שמעתתא דמשה שמועות משה אות ט"ו).
           2. עי' הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' ק"מ, עמ' קע"א).
           3. חוט שני (פסח פרק י' סוף ס"ק כ"ג) – "כוסות דורלקס, אם אין משתמשים בהם על האש יש להתיר להשתמש בהם בפסח על ידי עירוי ג' פעמים כמבואר בשו"ע סעיף כ"א, וכל זה לדעת השו"ע, אבל לדעת הרמ"א הנ"ל אין משתמשים בהם בפסח".
     3. **שאר איסורים**.
        1. אפשר להכשיר.
           1. ציץ אליעזר (ח"ט סי' כ"ו) – "מיהו ע"י הגעלה אפשר להתיר בכלי הדורלקס".
           2. אורחות הבית (פרק י' סוף אות ג') – "כלי דורלקס - נראה שדינם ככלי פיירקס ומגעילם כמו שנאסרו, וכיון שתשמישם הוא שלא ע"ג האש, גם דרך הכשירם בכך".

עי' תשובות והנהגות (ח"א סוף סי' תל"ב) – "וגם היום עלולים לטעות בין זכוכית לדורלקס שדינו לענין בליעה לא נתבאר בקדמונים".

* + - 1. ל"צ כלום [כמו זכוכית].
         1. ילקוט יוסף (יו"ד סי' פ"ט סעי' ע"ג, קיצור שו"ע יו"ד סי' פ"ט סעי' ע"ב) - לשונו מובא לעיל.
    1. כמו פיירקס – שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ד אות ל' ס"ק ד'), דף הכשרות (כסליו תש"ס).
    2. מראי מקומות.
       - 1. הגרשז"א זצ"ל הו"ד בהגר"א נבנצל שליט"א (ביצחק יקרא על מ"ב ס"ק קנ"ו) – "שאין להקל האידנא בכלי דורלקס שהרי משתמשים בהם בחמין, ולכן (לדעת הרמ"א) צריך להגעילם בערוי מכלי ראשון ... לכן לא נכון להשתמש בכלי דורלקס חלבי בארוחה בשרית או ההפך".
  1. **בקליט**.
     1. חושש לחרס – הגר"א נבנצל שליט"א (ביצחק יקרא על סעי' א', לשונו מובא לקמן).
     2. כמו זכוכית – סידור פסח כהלכתו (פרק ט' סעי' ו').
     3. הכשרו כדרך שימושו, דינו כמתכת – אור לציון (ח"ג פרק י' סעי' י"ג, לשונו מובא לקמן), חזון עובדיה (פסח ח"א עמ' קנ"א סעי' ט', "כפי תשמישן הכשרן").
     4. מראי מקומות – אורחות הבית (פרק י' אות ג', לשונו מובא לקמן).
  2. **פיברגלס** (fiberglass).
     1. כמו זכוכית.
        1. סידור פסח כהלכתו (פרק ט' סעי' כ"ב) – "לכתחילה הרי הוא ככלי זכוכית".
     2. כמו חרס.
        1. תשובה של הOU (x-1-33-b, m-1 הע' כ"ב) -

Fiberglass is not eligible for the leniencies associated with glass because it is produced by compressing strands of glass, and flavor is absorbed into the microscopic spaces between the strands.

* 1. *קורל* ***(***corelle***).***
     1. פסח.
        1. מחמיר.
           1. אג"מ (אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' קס"ו, הגר"ש איידר זצ"ל פרק י"ג הע' כ"א, שמעתתא דמשה שמועות משה אות ב') – "שצריך להחמיר אף בהפסד גדול משום דחמץ אסור במשהו וגם בנותן טעם לפגם".
           2. אהלי ישרון (ח"א פרק ד' עמ' ע"ט).
           3. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' ק"מ, עמ' קע"א).
     2. **שאר איסורים**.
        1. הגעלה [כמו פיירקס].
           1. אורחות הבית (פרק י' הע' כ"ה) – "וכלים מסוג ארקופל קורניג קורל הם כפי דעת מומחים כלי זכוכית בעיבוד שונה ודינם כפיירקס".
           2. עי' הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' ק"מ).
        2. מחמיר אא"כ במקום הפסד גדול [חשש כלי חרס].
           1. אהלי ישרון (ח"א עמ' ע"ד).
        3. מיקל.
           1. הגר"ש קמינצקי שליט"א (הגרמ"ח כהנא, על הסימן) – "ובענין corelle שמעתי מר' פורשהיימר שליט"א שר' שמואל קמינצקי שליט"א סובר דדינו כזכוכית ומותר אפי' בלי הגעלה".
        4. כמו זכוכית.
           1. שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ד אות ל' ס"ק ד').
           2. דף הכשרות (כסליו תש"ס).
           3. מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שמ"ד, עמ' שמ"ז) -

Corelle is essentially glass that is produced in a special process in which the glass is formed in layers. This gives Corelle its special appearance and durability. With regard to the halachos of koshering, it is comparable to the other types of glass.

* + - 1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

A meat soup was heated up in the microwave in a dairy Corelle bowl, can the bowl be kashered? If so how?

R' Y. Berkovits wrote: We are מקיל to kasher Corelle in a case of היתרא בלע. Therefore, if the bowl was אינו בן יומו from dairy, you can kasher it with הגעלה. [לכתחילה you are supposed to pour cold water over the utensil after הגעלה. Here you wouldn't do that, since there is a good chance that it will break.]

הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Cholent was put on a milk plate and warmed up in the microwave. Can it be kashered? The plate is of the cheaper quality, made in China, chips very easily, doesn't look like Corelle.

R' Y. Berkovits wrote: If what you are describing is cheap porcelain, then you should throw it out. If it was Corelle, then if the plate was not a ben yomo for milk, it is היתירא בלע and you can do hagalah on it. If it was a ben yomo, you should throw it out.

* + 1. דעת האג"מ.
       1. אג"מ (אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' פ') – "משום דהכלי ספק כלי זכוכית וגם הוא שיע דאולי לא נבלע בו האיסור ולכן באינו בן יומו שאינו אלא ספק דרבנן מותר להכשירו כשיש הפסד גדול או שעת הדחק".
       2. אג"מ (מסורת משה ח"ג יו"ד אות ס"ט, עמ' ר"ט) – "ושאלתי את רבינו בענין כלי קורל שהם כלים בינוניים בין חרס לזכוכית, איך יהיה דינם לגבי טבילה ולגבי הכשרה, שהמדענים אומרים שהם ממש שיהי ולא בלעי, אבל אינם נעשים כזכוכית וגם אי אפשר לתקנם כזכוכית. והשיב רבינו ... ולגבי הכשרתם מסתמא יש להאמין למדענים שאינם בולעים, ומספק תחכה מעת לעת, ואז תנהג בהם כזכוכית".
  1. **קורניג** ***(***corningware***).***
     1. פסח.
        1. מחמיר – אג"מ (אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' קס"ו, הגר"ש איידר זצ"ל פרק י"ג הע' כ"א, "שצריך להחמיר אף בהפסד גדול משום דחמץ אסור במשהו וגם בנותן טעם לפגם"), אהלי ישרון (ח"א פרק ד' עמ' ע"ט), הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' ק"מ, עמ' קע"א), מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שמ"ו).
     2. **שאר איסורים**.
        1. הגעלה [כמו פיירקס] – אורחות הבית (פרק י' הע' כ"ה, "וכלים מסוג ארקופל קורניג קורל הם כפי דעת מומחים כלי זכוכית בעיבוד שונה ודינם כפיירקס"), עי' הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' ק"מ).
        2. מחמיר אא"כ במקום הפסד גדול [חשש כלי חרס] – אג"מ (אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' פ', "משום דהכלי **ספק** כלי זכוכית וגם הוא שיע דאולי לא נבלע בו האיסור ולכן באינו בן יומו שאינו אלא ספק דרבנן מותר להכשירו כשיש הפסד גדול או שעת הדחק"), אהלי ישרון (ח"א פרק ד' עמ' ע"ד).
        3. מחמיר, דינו ככלי חרס – מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שמ"ו, עמ' שמ"ז, עי' עמ' תק"ל).
     3. כמו זכוכית –.ד'לפסחוי אות ל' ס"ק כמות שהיה") רותחת פ' [100 מע' צ'], כלי שבלע במיקרוגל באש, ואין לחלק בין אור לאור כשם שאין מחלקים בין אור של דף הכשרות (כסליו תש"ס).
     4. מראי מקומות – שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ד אות ל' ס"ק ד', והג"ה).
        1. תשובה של הOU (m-1 הע' י"ט) -

Until the late 1990’s corningware was a glass-ceramic material. See ![](data:image/png;base64...) X-1:33:g. However, since then production **has changed** and it is now a ceramic stoneware material. As such, it is certainly *cheress*. This point is relevant for the *halachos* of *tevillas kailim* which applies to glass and not ceramic.

* 1. **קריסטל** (crystal).
     1. לפסח מחמיר – נטעי גבריאל (פרק ס"ד סעי' ד').
  2. **כבישה בכלי זכוכית**.ק ב'מגדים יורה דעה שפתי דעת סימהנקפאו ונעשו קרח לא הוי כבישה the
     1. מיקל.
        1. עי' מנחת יעקב (כלל פ"ה ס"ק י"ב) – "נראה דבכלי זכוכית אינו מבליע ע"י כבישה לדברי הכל ... אכן צ"ע דבא"ח סימן תנ"א סעיף כ"ו ... ואולי יש לחלק בין חומרא דחמץ ליין נסך וצ"ע".
        2. יד יהודה (סי' ק"ה הקצר ס"ק ד', הארוך ס"ק א' ד"ה ולגבי, סי' ס"ט הקצר ס"ק צ"ח, ס"ק קי"ז, הארוך סוף ס"ק ס"ד ד"ה ולענין כלי מתכות).
        3. דרכ"ת (סי' ק"ה ס"ק י"א ד"ה ולענין כלי זכוכית) – "**וכן נוהגין כל בעלי הוראה להקל** להדיא בזה".
        4. פתחי הלכה (ארטסקרול פרק ה' הע' קכ"ב, מטבח הכשר עמ' ע"ח פרק ב' הע' מ"א) -

Poskim assume that glass utensils are **not subject** to the principle of kavush k’mevushal.

* + 1. מחמיר.
       1. עי' פמ"ג (יו"ד סי' ק"ה מש"ז ס"ק א') – "אמור מעתה ד' חילוקי כלים יש חרס בולע מיד בצונן וגלייזר"ט יש להקל אף שגליזר"ט שלנו אין דומה למצופה אבר. ועץ מעל"ע בולע בכולו ולא קודם לכן ומתכות יש מחלוקת ובכלי זכוכית המיקל בה"מ לא הפסיד".
       2. עי' גליון מהרש"א (סי' ק"ה על המחבר סעי' א', סי' צ"ג על הש"ך ס"ק א') – "ובזכוכית יש להקל בהפסד מרובה".
       3. חלקת יעקב (יו"ד סי' מ"ה אות א', ח"ב סי' קס"ג) – "ואגב אעורר, שזה טעות שכמה נשים נוהגות שמשימין בצים שנמצא בהם חשש דם לתוך כלי זכוכית עד שמזדמן שאלת חכם, אם נשתהה בשם יותר מכ"ד שעות נאסר הכלי מטעם כבוש, והעולם אין נזהרין מחסרון ידיעה".
       4. עי' אורחות הבית (פרק ז' הע' ט"ז, עי' פרק י' הע' י"ג, סעי' ט"ו) – "שחוששין בכלי זכוכית אף בכלי שני שבולע, וגם קר אין שותין, שמא לא ידיחנו יפה יפה, וכן אפשר שהחלב היה כבוש בו כ"ד שעות וכבוש כמבושל אף כצונן וחוששין לזה גם בכלי זכוכית ובהיתרא בלע עיין פמ"ג ר"ס ק"ה ע"ש".
    2. מראי מקומות – הגעלת כלים (פרק ה' הע' מ"ג ס"ק ד').
       1. ערה"ש (יו"ד סי' קכ"א סעי' ב', סעי' ג') – "ויראה לי דאע"ג דדבר צונן לח שעמד בכלי מעת לעת נאסרה הכלי מטעם כבוש כמבושל ולפ"ז בלוקח בקבוקים גדולים כמו פלעשער וכיוצא בהם לא תיהני להו הדחה דשמא עמד שם האיסור מעת לעת מ"מ לא חיישינן לה דמשקאות של איסור אינו מצוי כלל זולת יין ולקמן סי' קל"ה יתבאר דכלי זכוכית אינם נאסרים ע"י בליעת יין לפי שהן חלקים ואינם בולעים וכן המנהג הפשוט לקנות כל מיני כלי זכוכית ישנים מן הכותים ומשפשפין היטב ומדיחין אותם במים ומטבילן. ושמענו שיש שמשימין בורית בצלוחית ומתיכין שם הבורית ע"י קצת חמין ועושים זה לסיכה קודם גילוח השיער ואח"כ מדיחים אותם היטב ושותים בהן חמין ויש מגמגמים דאין להשתמש בצלוחית כאלו אמנם אין ממש בזה דלבד דקפדי אנקיותא כדאיתא בגמ' ומסתמא יש להם צלוחית מיוחדת על זה אך לבד זה הא אינו משהה הבורית מעת לעת בהזכוכית ואפילו משהה מעת לעת בתוכה אינה נאסרת דאין לך נותן טעם לפגם יותר מבורית ואף שאסרו חכמים קדירה שאינה בת יומא אף שהיא נותן טעם לפגם זהו מפני שבעת הבליעה היה לשבח אבל בבליעת פגם לא נאסרה".

ערה"ש (או"ח סי' תנ"א סעי' נ') – "ורבינו הרמ"א חולק בזה וז"ל ויש מחמירים ואומרים דכלי זכוכית אפילו הגעלה לא מהני להו וכן המנהג באשכנז ובמדינות אלו עכ"ל והטעם דכיון דברייתן מחול דינם ככלי חרס ולפ"ז גם עירוי אינו מועיל דעירוי לא עדיף מהגעלה ונראה דזה אינו אלא כשהשתמשו בהם בחמין דאלו בצונן למה ביין נסך לא החמיר ביו"ד שם ולפ"ז וודאי דכל כלי שתייה מזכוכית מהני עירוי ג' ימים דאלו שמשתמשין בחמין לא נכנס בהם חמץ ואף אם אולי נכנס באקראי לית לן בה וכן אנו מורין הלכה למעשה".

* + - 1. מעדני השולחן (סי' ק"ה ס"ק ו') – "ונראה שלכתחילה ראוי לא להשתמש בהם חם מעל"ע ולהכשירו על ידי עירוי מכלי ראשון".
      2. בדה"ש (סי' צ"ג סוף ס"ק ט"ז) – "יש לשאול את פי מורה הוראה".

1. כלים שלא היו בזמן חז"ל (synthetic).
   1. **גומי** (rubber synthetic).
      1. פסח.
         1. מחמיר – אג"מ (או"ח ח"ב סי' צ"ב, שמעתתא דמשה אות ו', "יש ראבער שאינו מעץ אלא מתערובות מינים כימיים שהוא דבר חדש שלא נמצא בדברי הקדמונים אין להתיר להגעילם"), הגר"א נבנצל שליט"א (ביצחק יקרא על סעי' א', "גומי (מצוי בסירי לחץ) ופלסטיק, חוששים בהם לחומרא שמא דינם כחרס ולא מועילה בהם הגעלה"), אהלי ישרון (ח"א פרק ד' סוף עמ' ע"ח), נטעי גבריאל (פרק ס"ד סעי' י"א), מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שמ"ד, עמ' שמ"ז).
            1. האג"מ מדבר רק בפסח – הגר"ש פעלדער שליט"א (הגעלה קלטת ג' שיעור א'. ג' ראיות, התשובה שם מתחיל ומסיים בפסח, ועוד סתירה להאג"מ גבי פלסטיק, ועוד סתירת האג"מ גבי טפלון [עי' מטבח הכשר (ארטסקרול, פרק י"ד הע' ס"א]). וגם היום של התשובה הוא "יום א' ו' ניסן תש"כ"), הגר"י רייזמן שליט"א (קלטת בב"ח סי' צ"ה סעי' ד', מספר ל' אחר מ"ט דקות, **לאפוקי** מטבח הכשר ארטסקרול פרק י"ד הע' מ"ד).
            2. אג"מ (או"ח ח"א סי' כ"ז) – "והקנה שהוא מראבער אפשר שהוא ככלי עץ שלהאוסרים אף בכפאו על פיו שהלכה כמותם כדפסק המחבר (או"ח סי' פ"ז) בסעי' ז' צריך לכסות מדינא. ונמצא שלכתחלה צריך לכסות גם הכלי ואם א"א לכסות הכלי יכול להתפלל אף כשאינו מכוסה אבל הקנה של ראבער מוכרחין לכסות. ואם הקנה הוא **מפלאסטיק אפשר עדיף מראבער** ומ"מ טוב לכסותו".
      2. שאר איסורים.
         1. מיקל [הגעלה].
            1. הגר"א הענקין זצ"ל (כל כתבי ח"ב סי' מ"ו, **עם התורה מהדורא א' ח"י עמ' ה') –** "בדבר הגעלה לכלי גומי - ראבער ... ורק בכלי חרס דחזינן להו דמידייתי ואינו יוצא מידי דפיו לעולם - לא מהני הגעלה עיין פסחים ל'".
            2. חשב האפוד (ח"א סי' קי"ז**) –** "נראה דרוב הני כלים חדשים, כלים מכלים שונים שנתחדשו בזמננו, לרובם מהני הגעלה. ואע"פ שאין בהם ההוכחה דלא הוזכרו בתלמוד לאיסורא, מ"מ מדחזינן דדוקא בכלי חרס לא מהני הגעלה שהוזכרו בתורה דלא מהני להו הגעלה, וכל שאר כלים מהני בהו הגעלה, אין בידינו להמציא חומרא בשום כלי חוץ מכלי חרס".
            3. שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ד אות ל' ס"ק א'. אולי גם לפסח).
            4. אהלי ישרון (ח"א פרק ד' עמ' ע"ג).
            5. הגר"ש פעלדער שליט"א (הגעלה קלטת ג' שיעור א').
            6. דף הכשרות (כסליו תש"ס).
            7. מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שמ"ד, עמ' שמ"ז).
      3. מראי מקומות – מהרש"ם (ח"ג סי' רל"ג), פסקי תשובות (אות נ"ג).
      4. **גומי מעץ** [משרף של העץ].
         1. פסח.
            1. מיקל [אפילו אם מסופק] – אג"מ (או"ח ח"ב סי' צ"ב, שמעתתא דמשה אות ו', "ובדבר כלי מראבער אם מהני הגעלה, הנה הראבער שהוא מעץ מהני הגעלה ואף אם יש ספק מצד שיש שם גם איזה חומר כימי הוא ספק דרבנן שהוי לקולא"), סידור פסח כהלכתו (פרק ט' סעי' ח'), אהלי ישרון (ח"א פרק ד' סוף עמ' ע"ח), הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, סוף עמ' קל"ז).
   2. **טפלון** (teflon).
      1. פסח.
         1. מחמיר.
            1. אג"מ (הגר"ש איידר זצ"ל פרק י"ג הע' ל"א, שמעתתא דמשה שמועות משה אות ט"ז).
            2. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' קמ"א).
            3. **הגר"א נבנצל שליט"א (אהל יעקב) – "שאלה:** **מחבת שמצופה בטפלון, האם אפשר להכשירו בשאר איסורים ובב"ח. תשובה: לא. שאלה: והאם בבלוע בחמץ בפסח אפשר להכשירו. תשובה: לא".**
         2. ליבון.
            1. אהלי ישרון (ח"א פרק ד' עמ' ע"ח, עמ' ע"ג).
         3. מחמבת צריך ליבון, וא"א להכשיר משום דילמא פקעי.
            1. הגריש"א זצ"ל (הליכות והנהגות, סידור פסח כהלכתו פרק ח' הע' נ"ג, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות י"ד) – "מחבת טפלון שמטגנים בה ללא הוספת שמן אין להכשירה לפסח, דהגעלה אינה מועילה וליבון מקלקל את הכלי".
            2. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"א עמ' ל"ד אות ב', הע' ב', ח"ג עמ' כ' אות ב', ח"ז עמ' כ"ג אות ב', חי"ד עמ' כ' אות ב' [לשונו מובא לקמן]) – "מחבת וסיר טפלון אי אפשר להכשירם מחמץ לפסח, או משאר איסורים. אבל מקילים כאשר טיגנו ביצה במחבת ונמצא בה דם להשתמש בה לאחר ששהתה המחבת מעל"ע [כלי טפלין טעונין הכשרה ע"י ליבון כיון שתשמישם בלא שמן, וא"א ללבנם כיון שמתקלקלים ע"י הליבון. ובביצה בזמנינו שרובא דרובא של הביצים ספנא דארעא, מקילים בזה]".
            3. נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק ס"ה הע' ו').
            4. סידור פסח כהלכתו (פרק ח' סוף סעי' י"ב).
            5. פסקי תשובות (אות ל"ה ד"ה ומחמת, הע' קפ"ז) – "ומחבת טפלון (טיגון ללא שמן), אי אפשר להכשירה, אף באופן דהתירא בלע, כיון שמשתמשים בה ללא שמן, חייבת ליבון חמור, וכיון שמחבת זו מתקלקלת בליבון חמור, שוב אסור ללבנה. [יסודי ישורון ח"ו עמ' קנ"ב, שו"ת רבבות אפרים ח"ב סי' קע"ב ועוד]".
            6. ***יבקש תורה (פסח סי' י"ח הע' י').***
      2. שאר איסורים.
         1. מחמיר.
            1. **הגר"א נבנצל שליט"א (אהל יעקב) - לשונו מובא לעיל.**
         2. הגעלה.
            1. שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ד אות ל"א, ואולי ה"ה לפסח).
            2. מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שמ"ו).
         3. הגעלה אחר מעל"ע.
            1. אג"מ (אה"ע ח"ד סוף סי' ז', עי' אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' ס"ו) – "והכלים של טעפלאן פלאסטיק מועיל הגעלה ברותחין אחר מעל"ע שהוא ספק דרבנן".
            2. אהלי ישרון (ח"א פרק ד' עמ' ע"ג, ליבון).
            3. דף הכשרות (כסליו תש"ס).
         4. ליבון.
            1. רבבות אפרים (ח"ב סי' קע"ב אות ז') – "נשאלתי אם אפשר להגעיל טפלאן. ונראה דבחדשים יועיל ובישנים יעשה ליבון".
            2. שבט הלוי (מבית לוי ח"א עמ' ל"ד אות ב', הע' ב' [לשונו מובא לעיל], ח"ג עמ' כ' אות ב', ח"ז עמ' כ"ג אות ב', חי"ד עמ' כ' אות ב') – "כלי טפלון אי אפשר להכשיר מחמץ לפסח, או משאר איסורים. אבל מקילים כאשר טיגנו ביצה של זמנינו [שהם ספנא מארעא], במחבת ונמצא בה דם להשהות את המחבת מעל"ע ולהכשירה בהגעלה".
            3. סידור פסח כהלכתו (פרק ח' הע' נ"ג) – "וגם אם השתמשו בו בשמן הרבה אי אפשר להגעיל, דלפי מה שביררתי, טפלון בולע שמן ונספג בו ואינו פולט הכל, וא"כ אי אפשר כלל להגעילו. וגרע מכלי פלסטיק".
         5. **בביצים של זמנינו [שהם ספנא מארעא], יש להקל** [הגריש"א זצ"ל: להמתין כ"ד שעות. שבט הלוי, (עי' חוט שני), פסקי תשובות: ע"י הגעלה] - עי' סי' ס"ד סעי' ז', לשיטות ומראי מקומות.
            1. עי' הגריש"א זצ"ל (בנתיבות ההלכה חמ"ו ריש עמ' שצ"ד) – "טיגן במחבת ביצה עם דם, אין צריך להכשיר את המחבת כי כיום כל הביצים שלנו אינם מתרנגולים אלא ספנא מארעא, ולכן ימתין כ"ד שעות ואח"כ המחבת מותרת [ויתכן שהיה עדיף להכשיר, אבל כיון שהמחבת מצופה טפלון א"א להכשיר אותה]".
            2. שבט הלוי (מבית לוי ח"א עמ' ל"ד אות ב', הע' ב', ח"ג עמ' כ' אות ב', ח"ז עמ' כ"ג אות ב', חי"ד עמ' כ' אות ב') - לשונם מובא לעיל.
            3. פסקי תשובות (הע' קפ"ז) – "ובס' סידור פסח כהלכתו פ"ח הערה נג שאף אם משתמשים בה בשמן הרבה אי אפשר להגעיל, שבירר ונודע לו שטפלון בולע שמן ונספג ואינו פולט הכל, ואני שמעתי מגדולי הפוסקים שאם בטעות טיגנו ביצה במחבת טפלון עם מעט שמן ונמצא עליה דם יש להקל להגעילה, בביצים שלנו שרובם ככולם ספנא מארעא".
      3. **הטעם שלא מהני ליבון** [יש לעי' האם יש נפ"מ בהיתרא בלע. שלפי הטעם שלא פלט לגמרי, יש להחמיר. או י"ל, שאין לחלק שעדיין נקלש הבליעה].
         1. משום דילמא פקעי.
            1. הגריש"א זצ"ל (סידור פסח כהלכתו פרק ח' הע' נ"ג, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות י"ד) - לשונו מובא לעיל.
            2. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"א עמ' ל"ד הע' ב') - לשונו מובא לעיל.
            3. נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק ס"ה הע' ו') – "בעינן ליבון גמור, אכן זה כמעט א"א דלא יתקיים ולא יעמוד הציפוי, לכן לא מהני הליבון דחיישינן שיחוס ע"ז ולא ילבנה כראוי".
            4. מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שמ"ז).
         2. כיון שאינו פולט הכל.
            1. סידור פסח כהלכתו (פרק ח' הע' נ"ג), הו"ד בפסקי תשובות (הע' קפ"ז) - לשונם מובא לעיל.
            2. הבית בכשרותו (הגעלת כלים סי' ג') – "אמנם במחבת טפלון אפי' שמטגנים בו בהרבה שמן אין להגעילו לפי שחוששים שמא לא יפלוט הכל".

**אמנם** המקור שם בהע' נ"ג "וכ"כ קובץ מבית לוי ח"ז תשנ"ה עמ' כ"ג ה"ב". **ול"מ**.

* + 1. מראי מקומות.
       1. פסקי תשובות (הע' קפ"ח) – "ומחבת טפלון **חדשה**, דיה בהגעלה, כפי שמגעילים כל הכלים החדשים, משום חשש מירוח דבר טמא, וכמבו' לעיל אות ד' בשם החזו"א ועוד פוסקים דדי בהגעלה וא"צ ליבון".
  1. **מלמק** (melmac).
     1. פסח.
        1. מחמיר – אג"מ (שמעתתא דמשה שמועות משה אות י"ז), הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' קל"ח, עמ' ק"ע), אהלי ישרון (ח"א פרק ד' סוף עמ' ע"ח).
     2. שאר איסורים.
        1. ***הגעלה –*** אהלי ישרון (ח"א פרק ד' ריש עמ' ע"ד), דף הכשרות (כסליו תש"ס).
     3. דינו כפלסטיק – שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ד אות ל' ס"ק ב').
  2. **ניילון** (nylon).
     1. דינו כפלסטיק - עי' לקמן.
     2. פסח.
        1. מחמיר – אג"מ (שמעתתא דמשה שמועות משה אות י"ז), הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' קל"ח, עמ' ק"ע).
        2. מיקל – חזון עובדיה (פסח ח"א עמ' קנ"א סעי' ט', "כפי תשמישן הכשרן").
  3. **סילווער סטון** (silverstone).
     1. דינו כטפלון – הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' קמ"א).
  4. **פלסטיק** (plastic).
     1. פסח.
        1. מחמיר.
           1. אג"מ (הגר"ש איידר זצ"ל הל' פסח פרק י"ג הע' י', שמעתתא דמשה שמועות משה אות י"ז).
           2. באר משה (ח"ב סי' נ"ג) – "ולפסח משום חומרא דמשהו חמץ אין להקל אם לא בהפסד מרובה".
           3. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' קל"ח, עמ' ק"ע).
           4. שבט הלוי (מבית לוי ח"ג עמ' כ' אות ט', ח"ז עמ' כ"ד אות ט', חי"ד עמ' כ"א אות ט') – "כלי פלסטיק אין להם הכשר בהגעלה, [וכשבלעו בכלי שני אפשר להכשירם]".
           5. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק י"א אות א').
           6. הגר"א נבנצל שליט"א (ביצחק יקרא על סעי' א') – "בקליט (מצוי בידיות) ... ופלסטיק, חוששים בהם לחומרא שמא דינם כחרס ולא מועילה בהם הגעלה".
           7. מגילת ספר (ענינים באו"ח, סי' כ"א אות ב') – "לא מהני הגעלה מחמץ ... לכלי פלסטיק".
           8. אהלי ישרון (ח"א פרק ד' סוף עמ' ע"ח).
           9. מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שמ"ד, עמ' שמ"ז, עמ' שע"ט).
        2. מחמיר, אא"כ איסור דרבנן.
           1. הגריש"א זצ"ל (הגדה של פסח עמ' י"א, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות ט"ז, יו"ד פרק ו' ***אות י"א, עי' שבות יצחק ח"ו עמ' נ"ג [לשונו מובא לקמן]***) – "אין להגעיל כלים מפלסטיק, דכיון שהוא חומר שנתחדש בדורות אלו אין אנו בקיאין בטיבעו וחיישינן שמא אינו פולט את כל הבליעה שבתוכו, וכדמצינו גבי כלי חרס. אמנם אם הכלי בלע מדבר שאסור מדרבנן, יתכן דאפשר להגעיל אפילו כלים מפלסטיק".

"בבלע בכ"ש ... או ידות כלים מפלסטיק ... שאפשר להתירם בהגעלה" – הגריש"א זצ"ל (סידור פסח כהלכתו פרק ט' הע' מ"ט\*).

לגבי הגעלת כלי פלסתיק לפסח בספר הליכות מועד בעמוד נ"א בהערה כתב וז"ל "ואע"ג שגם בכלי פלסטיק יש פוסקים הסוברים שאין מועיל להם הגעלה מ"מ שהצגתי שאלה זו קמיה דמרן הגרי"ש אלישיב אמר לי שאם היתרא בלע אפשר להקל ולהכשירם אבל אם בלע ממש איסור כגון נבילות וטריפות אין להקל וחמץ יש אומרים שנחשב היתרא בלע ולכן וודאי שאפשר להקל ולהכשירם וכ"כ בחזון עובדיה ובאור לציון".

* + - 1. הכשרו כדרך שימושו, דינו כמתכת [אא"כ יש חשש דילמא פקעי].
         1. מנחת יצחק (ח"ג סי' ס"ז) – "והיוצא לנו לדינא בהכשר כלי הפלסתיקה. (1) לענין חמץ בפסח. (א) דאם תשמישן בכלי ראשון, צ"ע אם מהני ההכשר, אף אם יגעילו בכלי ראשון, מחשש דלמא חייס. (ב) אם תשמישן בכל פעם ע"י עירוי או כלי שני, יכשירו בחמין כעין תשמישן. (ג) אם תשמישן בצונן בכבוש מעל"ע, מהני הכשר ע"י מילוי ועירוי ג' מעל"ע. (ד) אם תשמישן בשתיהם, בחמין שלא ע"י כלי ראשון, וגם בכבוש מעל"ע, יש להכשירם ג"כ בשתיהם, ע"י חמין כעין תשמישם, וגם במילוי ועירוי כנ"ל".
         2. חשב האפוד (ח"א סי' קי"ז) – "נראה דרוב הני כלים חדשים, כלים מכלים שונים שנתחדשו בזמננו, לרובם מהני הגעלה. ואע"פ שאין בהם ההוכחה דלא הוזכרו בתלמוד לאיסורא, מ"מ מדחזינן דדוקא בכלי חרס לא מהני הבעלה שהוזכרו בתורה דלא מהני להו הגעלה, וכל שאר כלים מהני בהו הגעלה, אין בידינו להמציא חומרא בשום כלי חוץ מכלי חרס".
         3. קנין תורה בהלכה (ח"ב סי' פ"ד).
         4. אור לציון (ח"ג פרק י' סעי' י"ג) – "כלי פלסטיק ובקליט אפשר להכשירם לפסח, ויגעילם בכלי ראשון. אולם אם הם כלים שעלולים להתקלקל בהגעלה, אין להגעילם, ויצניעם לאחר הפסח".
         5. חזון עובדיה (פסח ח"א עמ' קנ"א סעי' ט') – "כפי תשמישן הכשרן".
         6. מנחת אשר (הגדה של פסח עמ' ח' אות י').
         7. הגר' בורנשטיין (השגחתו, שאלתי).
      2. "בהגעלה שלוש פעמים נראה דאפשר להכשירם לכל הדעות" – סידור פסח כהלכתו (פרק ט' סעי' כ"ה).
         1. לא נראה לי.
      3. **כשבלעו בכלי שני**.
         1. אפשר להכשירם – מנחת יצחק (ח"ג סי' ס"ז, לשונו מובא לעיל), הגריש"א זצ"ל (סידור פסח כהלכתו פרק ט' הע' מ"ט\*, לשונו מובא לעיל), שבט הלוי (מבית לוי ח"ג עמ' כ' אות ט', ח"ז עמ' כ"ד אות ט', חי"ד עמ' כ"א אות ט', לשונו מובא לעיל).

כ"ש במקילים לעיל.

* + - 1. מראי מקומות – חוט שני (סידור פסח כהלכתו פרק ט' הע' מ"ט\*), נטעי גבריאל (פרק ס"ד סעי' ט'), דף הכשרות (חכ"ב מספר ז' עמ' מ"ה).
         1. חזו"א (מ"ב מהדורת עוז והדר הע' נ"ה) – "והגר"נ קרליץ מעיד שהחזו"א הורה לאלו שהגעילו כלים לפסח בצבא שצלחות העשויות מפלסטיק **אפשר להגעילם הואיל ושימושם היה בכלי שלישי** [מהקדירה לקערה ומהקערה לצלחת]".
    1. **שאר איסורים**.
       1. הכשרו כדרך שימושו, דינו כמתכת [אא"כ יש חשש דילמא פקעי].
          1. חלקת יעקב (יו"ד סי' מ"ה אות א', ח"ב סי' קס"ג) – "יכולין להתיר ע"י הגעלה. אכן בלי הגעלה אין להתיר".
          2. שרידי אש (ח"א סי' מ"ה עמ' קכ"ח) – "הגעלת כלים הנעשים מפלאסטיק, כבר נהגו להגעיל אותם כדרך תשמישם ... האחרונים מדמים כלי פלאסטיק לכלי גללים דמהני הגעלה, ועי' במנחת יצחק סי' פ"ו, שביאר ברחבה ועכ"פ אין להתיר בלא הגעלה, דמי יאמר לנו שכלי פלאסטיק עדיף מכלי זכוכית שאינו בולע כלל. וצדק כת"ר שהצריך הגעלה כדרך תשמישו".
          3. הגר"א הענקין זצ"ל (כל כתבי ח"ב סי' מ"ו, **עם התורה מהדורא א' ח"י עמ' ה',** עי' הגר"ש איידר זצ"ל הל' פסח פרק י"ג הע' י') – "בדבר הגעלה לכלי ... פלאסטיק נראה דמהני - ורק בכלי חרס דחזינן להו דמידייתי ואינו יוצא מידי דפיו לעולם - לא מהני הגעלה עיין פסחים ל'".
          4. אג"מ (הגר"ש איידר זצ"ל הל' פסח פרק י"ג הע' י', אהלי ישרון ח"א פרק ד' הע' ***קע"ג***) – "דפלאסטיק ... דגם מתכות שיעי ובלעי מ"מ אמר דמשאר איסורים חוץ מחמץ בפסח יכול להגעילם".
          5. הגר"י קמנצקי זצ"ל (הגר"ש פעלדער שליט"א, הגעלה קלטת ג' שיעור א' בשם הגר"י בעלסקי זצ"ל).
          6. מנחת יצחק (ח"ג סי' ס"ז) – "והיוצא לנו לדינא בהכשר כלי הפלסתיקה ... לענין שאר איסורים ובהכשר בית תעשי' של נכרי. א' וב', כמו בחמץ ופסח, אם אפשר, ובדלא אפשר לענין דין א', ובשעת הדחק דכדיעבד דמי, אולי יש להתיר ג"כ, ע"י הכשר בכלי ראשון. ג' וד', יש להכשיר ע"י הגעלה בכלי ראשון, וגם ע"י מילוי ועירוי, ובשעת הדחק דהנכרי אינו רוצה רק בהכשר חדא, היינו או בהגעלה בכלי ראשון או בחמין כעין תשמישן, וגם מילוי ועירוי כנ"ל, אפשר להקל ג"כ. (3) לקנות כלים ישנים כאלו מנכרי. הנה לכתחילה אין לקנות כלים ישנים כאלו מנכרי כנ"ל. (4) כלי של ישראל שנבלע בו איסור באקראי. א' ב' ג' וד', כמו בבית תעשי' של נכרי, שלא בשעת הדחק".
          7. חשב האפוד (ח"א סי' קי"ז) - לשונו מובא לעיל.
          8. ציץ אליעזר (ח"ד סי' ו') – "ומתוך ההנחה שהכלים של הפלסטיקה אינו מעורב בהם חומר של כלי חרס. כפי ששמעתי הם נעשים מחומר של אבני פחם וא"כ הרי הם בכלל כלי אבן, ושמם מעיד עליהם, והרי כל הכלים מלבד כלי חרס ניתרים בהגעלה".
          9. אהלי ישרון (ח"א פרק ד' עמ' ע"ג).
          10. שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ד אות ל' ס"ק א'. אולי גם לפסח).
          11. הגר"ש פעלדער שליט"א (הגעלה קלטת ג' שיעור א').
          12. דף הכשרות (כסליו תש"ס).
          13. מנחת אשר (הגדה של פסח עמ' ח' אות י').
          14. מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שמ"ד, עמ' שמ"ז, עמ' שע"ט) – "Common custom".
       2. מחמיר, אא"כ איסור דרבנן.
          1. באר משה (ח"ב סי' נ"ג) – "ויש להם הכשר אם נאסרו באיסור דרבנן, ולפסח אין להכשירם, והמכשירם באיסור דאורייתא אין גוערין בו, ובמקום הפסד מרובה יש להקל".
       3. מחמיר, אא"כ שלא ע"י אש.
          1. אורחות הבית (פרק י' אות ג') – "כלי פלסטיק - כלים מניילון, פלסטיק, בקליט וצלולויד נוהגין שלא להגעילם כשנאסרו ע"ג האש בכלי ראשון, אבל בכלי שני כמו כוסות וקערות נוהגין להגעילם במים חמים שהיד סולדת בהם, (לפחות בכחום שנאסרו בו) אף שאינם ע"ג האש".
       4. מחמיר, אא"כ היתרא בלע [או איסור דרבנן].
          1. הגריש"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ו עמ' נ"ג, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות ט"ז, יו"ד פרק ו' ***אות י"א***) – "כלי פלסטיק, דמאחר שלא ברור לנו אם הגעלה מועילה להוציא כל הטעם הבלוע בהם, לכן אין להתירם בהגעלה מבליעת איסור או מחמץ לפסח. אבל אם נאסר ע"י בליעות של בשר ואח"כ של חלב, כיון שהיתרא בלע, אפשר להגעילו כשאינו בן יומו, במים רותחים שעל האש, בהכנסה למים ג' פעמים [דהיינו לצרף גם דעת בעל העיטור]. וקולא זו בבליעות בשר וחלב היא על דרך מש"כ הגר"ז בסי' תנ"א סי"ג בהגה".
          2. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

A lady had a bunch of plastic tupperware containers (milk, meat, pareve) which were unmarked. The maid washed them up together, and now they are not distinguishable. They have all probably only been used for cold, although they were washed up with warm or hot water. They also may have had liquid in for extended periods. Can she simply designate random containers for milk, meat and pareve once again or must they be kashered, and if so - how? Or are they treif and not kasherable?

R' Y. Berkovits wrote: If you believe that liquid was in there for more than 24hrs, then it is best to kasher them. [We are mekil to kasher plastic by היתרא בלע].

* + - 1. מחמיר.
         1. ***שערים מצויינים בהלכה (סי' קט"ז סוף ס"ק ג') – "אין להתירם בהגעלה".***
         2. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' כ"ד הע' כ"ו).
         3. ***שבט הלוי (מבית לוי בענייני יו"ד עמ' ל"ח הע' ד') – "***ובאופן שהאיסור נגע בידית ונאסרה אין מועיל לה הגעלה כיון שהיא מחומרי פלסטיק וכדו' שאין מועיל להם הגעלה כשנאסרו מן הדין".
         4. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק י"א אות א') – "כלי פלסטיק, לכאורה ודאי אין דינו ככלי אדמה שבולע הרבה, אלא דלא ידעינן אי מהני להו הגעלה. ועל כן אם היה ביד נכרי וספק אם נשתמש בו באיסור, יהא מותר להשתמש בזה בצונן כמ"ש הרמ"א".
    1. מראי מקומות – יסודי ישורון (דף ק"ע-קע"ג), שאלי ציון (ח"ב סי' כ"ג), אבני ישפה (ח"ו סי' קי"ג ענף ד'), ודרשת וחקרת (ח"ב יו"ד סי' ו' אות ד', "ויגעיל את הצלחת"), פסקי תשובות (אות נ"ג), הגר"ד פיינשטיין זצ"ל (קונ' יד דודי עמ' קמ"ב אות י"ח).
  1. **פורמייקה** (formica).
     1. פסח.
        1. הגעלה – אמת ליעקב (או"ח הע' תמ"ב, יו"ד הע' נ"ד ד"ה הכשר, "נראה שאפשר להגעיל שולחנות של פורמייקה ע"י עירוי מכלי ראשון"), סידור פסח כהלכתו (פרק ט' סעי' כ"ו).
        2. מחמיר – אג"מ (הגר"ש איידר זצ"ל פרק י"ג הע' כ"ה, שמעתתא דמשה שמועות משה אות י"ג, "אין להכשיר שולחן או שיש מפורמייקה לפסח, אלא ירחצנו היטב ויכסנו"), הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' ק"מ, עמ' קע"ב), מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שע"ט).
     2. שאר איסורים.
        1. הגעלה [כמו פלסטיק] – הגר"ש איידר זצ"ל (עמ' ק"מ), דף הכשרות (כסליו תש"ס).
           1. כ"ש הפוסקים שמקילין לפסח [לעיל] – אמת ליעקב (או"ח הע' תמ"ב, יו"ד הע' נ"ד ד"ה הכשר), סידור פסח כהלכתו (פרק ט' סעי' כ"ו).
     3. דינו כפלסטיק – שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ד אות ל' ס"ק ב').
        1. מראי מקומות – אג"מ (הגר"ש איידר זצ"ל, פרק י"ג הע' כ"ו, "שלא להשתמש בהם לאוכל ולכלי חם ורטוב בתוך מעל"ע").

1. פורצלן, חרסינה(porcelain).
   1. **מחמיר, דינו כחרס**.
      1. רדב"ז (סי' תתמ"ד) – "ראוי להחמיר בהם ולהשוותם לשאר כלי חרס מכמה טעמים ... שנראה לי אחר הנסיון שהוא בולע ואין בליעתו גדולה כשאר כלי חרס. וזה דרך הנסיון כי לקחתי ממנו חתיכה והכנסתי אותה באש ויצא ממנה שלהבת כדרך הכלים הבלועים. עוד הלבנתי אותה יפה ודקדקתי משקלה והשלכתי אותה לתוך קדרה של תבשיל עד חצי שעה ורחצתי אותה וניגבתי אותה יפה והשבתי אותה במשקל והוסיפה על משקלה הראשון כל דהו וזה ודאי מורה שהוא בולע".
      2. פר"ח (סוף סי' תנ"א) – "כתב בספר שיירי כנסת הגדולה ... שהרדב"ז אסרן בתשובה ... וכן ראוי לנהוג לפי שנראה לי שעכשיו מערבים בו מינים אחרים וכולו אינו פרפיר"י האמיתי, ולפיכך יש לאסור ואף בדיעבד".
      3. פמ"ג (מש"ז ס"ק ל"א סוף ד"ה כלי זכוכית, יו"ד סי' צ"ג שפ"ד ס"ק ג') – "בספר שו"ת דבר שמואל שי"א בכלי חרס פרצול"ניש באינו בן יומו להתיר בהפסד מרובה יע"ש ויראה דאין להתיר".
      4. מ"ב (ס"ק קס"ג) – "הביא בשם השכנה"ג כלי פרפור"י שקורין פרצעלאיי דין כ"ח יש להם ולא כלי זכוכית".
      5. חלקת יעקב (יו"ד סי' מ"ה, ח"ב סי' קס"ג) – "בכלי פורצעלאן ודאי אנו נוהגין לאסור, עי' פמ"ג סוסי' תנ"א, ויו"ד סימן צ"ג בפמ"ג שם אע"ג דמשעי".
      6. קול מבשר (ח"א סי' פ') – "שאני מסכים ... חוץ לפרט אחד דהיינו להשתמש בכלי חרסינה שקורין פורציליין ע"י הגעלה ג' פעמים, כי על זה לא היה שום דיון כלל בישיבתנו של אשתקד קודם הפסח ואיני יודע מי הוסיף דבר זה שאין לו יסוד נאמן, וחלילה לי להצטרף להיתר זה אשר לא כדת של תורה לפענ"ד. וכבר גליתי דעתי בזה לאיסור בקונטרס שכתבתי בשנת תש"י קודם הפסח ליד"נ הרב הראשי הגאון מוה"ד מהרי"א הרצוג שליט"א, כי קשה להתיר כלים של פורציליין אף בשעת הדחק, ולהקל ראש נגד דעת הרדב"ז והפר"ח והכה"ג והפרי מגדים בסי' תנ"א ובפתיחה לאו"ח בסדר הנהגת הנשאל באו"ה סי' ג' אות כ"ה והברכי יוסף ביו"ד סי' ק"כ שכתבו דדינם ככלי חרס ממש ולא מהני בהו הגעלה ... אבל ההיתר של כלי פורציליין אין לו תקדים ולא שמענו בדורות אחרונים שהתירו הרבנים בשעת הדחק, וכיון שנתפשט המנהג בכל תפוצות ישראל להחזיקם ככלי חרס ממש יצמח ע"י היתר זה מכשול גדול להבא לפני ההמון שינהגו היתר הגעלה גם בכלי חרס ממש. ולכן עלינו להזהר מזה. אך אם אין משתמשים בקערות אלו של פורציליין רק בתור כלי שלישי, שמריקין התבשיל מכלי ראשון לתוך קערה גדולה ומן הקערה הגדולה נותן לקערות אלו בשביל כל אחד מן המסובין, באופן זה יש להקל בשעת הדחק ע"י הגעלה ג' פעמים".
      7. היכל יצחק (או"ח סי' נ"ב אות ה') – "בנוגע לקערות של חרסינה, (פורצלין) צריך להשתדל להמנע מלהשתמש בהם ע"י הגעלה, אלא לסדר קערות וכו' חדשים, כי יש סוברים שדינם ככלי חרס ואין הגעלה מועילה להם, וגם הגעלה ממש חושבני שאי אפשר, שיפקעו, אך אם אין ברירה, כיון שהם כלי שני או כלי שלישי, וזהו בשעת הדחק כ"כ גדול, אפשר ע"י יציקת רותחין עליהם ג' פעמים מתוך כלי של מים העומד על האש".
      8. אג"מ (או"ח ח"ג סי' נ"ח, אה"ע ח"ד סוף סי' ז', יו"ד ח"ב סי' מ"ו, הל' פסח ***איידר פרק י"ג הע' ט"ו, פרק ט"ז הע' קל"ו***, שמעתתא דמשה אות י"ג, אות י"ד, אות ט"ז, שמועות משה אות א') – "ובענין כלים של מתכות המצופים בפארצעליין אין מועיל להם הגעלה אם נאסרו דהא פארצעליין הוא דבר הבולע ואינו יוצא מדפנו לעולם כמו כלי חרס דכן פסקי רוב האחרונים דלא כהחכ"צ, ובהמצופין פארצעליין שהוא רק ציפוי דק אולי גם החכ"צ מודה שבולע ... וכלים המצופים בפארצעליין יותר משמע דאין יכולין גם ללבנם מטעם דע"י אור מתקלקל הציפוי ויש לחוש שלא ילבנו היטב כמו שאין יכולין ללבן כלי חרס".
      9. אור לציון (ח"ג פרק י' סעי' א') – "כלי פורצליין וקרמיקה דינם ככלי חרס, ולא מועיל להם הכשר".
      10. יביע אומר (ח"א יו"ד סי' ו', ח"ז יו"ד סי' י' אות א', חזון עובדיה פסח ח"א עמ' קמ"ט סעי' ח') – "הדבר ידוע כי כלי פורצליין (פרפורי) דינם ככלי חרס שאין להם תקנה בהגעלה, כל שנשתמש בהם בחמין ... וכן פשט המנהג. וחלילה להקל נגד הרדב"ז וסיעתו הנ"ל".
      11. הגר"א נבנצל שליט"א (ביצחק יקרא על סעי' א') – "חרסינה ... חוששים בהם לחומרא שמא דינם כחרס ולא מועילה בהם הגעלה".
      12. ***בדה"ש (סי' צ"ב סעי' ח' בי' ד"ה לכתחלה, עמ' רט"ו) – "לתנורים דידן שהם מצופים מבפנים בפורצלי"ן שדינו ככלי חרס כמש"כ המ"ב בסוף סימן תנ"א".***
      13. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' קל"ט, עמ' ק"ע, עמ' קע"ג).
      14. אהלי ישרון (ח"א פרק ד' עמ' ע"ד).
      15. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק י"ז ד"ה ואת) – "ואת הכיורים אי אפשר להכשירם ע"י הגעלה כיון שהם עשויים מחרסינה וכיוצ"ב".
      16. סידור פסח כהלכתו (פרק ט' סעי' י"ב).
      17. פסקי תשובות (אות י"א, עי' אות נ"ו) – "כיורים בזמננו שבדרך כלל עשויים מחרסינה, אי אפשר להגעילם, לפיכך ...".
      18. נטעי גבריאל (פסח פרק ס"ד סעי' ב').
      19. מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שמ"ז, פרק י"ד הע' מ"ט).
   2. **מיקל**.
      1. שכנה"ג (הג' ב"י אות ל') – "מנהג העולם להשתמש בכלי פרפורי"ש ... מפני שמחזיקים אותם ככלי זכוכית ... ומ"מ מנהגי שלא להשתמש בפרפוריש ישנים בפסח, אע"פ שהם שלמים אם לא בחדשים ממש ... מפני שראיתי בימי נערותי ... תשובה אחת להרדב"ז ז"ל שאסר הפרפוריש הישנים להשתמש בפסח מפני הנסיון ... ומן אז חדלתי את עצמי שלא להשתמש בפרפוריש ישנים ... וכל זה לעצמי, אבל לאחרים איני מורה להם איסור, שפשט המנהג להקל, ואפילו יבא אליהו ויאסור אותם אין שומעין ומוטב שיהיו שוגגים".

כנה"ג (יו"ד סי' קכא הג' הטור אות כ"ו) – "מנהג העולם להשתמש בפרפוריש כשהם שלמים, אפילו נשתמשו בהם לגבינה אוכלים בשר וכן בהפך, וכן אם נשתמשו בהן בדבר האיסור ... מפני שמחזיקין אותם ככלי זכוכית דשיע ולא בלע ... ואע"פ שאני כתבתי בחלק או"ח סי' תנ"א בהגב"י שאני נוהג להשתמש בפסח בפרפוריש חדשי ממש ... מ"מ לא נהגתי בחומרא זו אלא בפסח בלבד לא בשאר איסורים, ואף שאין טעם לחלק, מתוך שהמנהג פשוט להשתמש בהם בפסח לא הנהגתי בחומרא זו אלא דוקא בפסח בלבד".

* + 1. שאילת יעב"ץ (ח"א סי' ס"ז) – "כמדומני שמעתיה מאבא מארי הגאון ז"ל דאע"ג דברייתן מן החול לאו ככלי חרס דמו לאתסורי מבליעת איסור, דאיידי דשיעי לא בלעי דומיא דכלי זכוכית דלא בלעי מה"ט, כדאי' בא"ח הל' פסח, עמ"ש שם בחי' בס"ד, ומן הדין בשטיפה בעלמא סגי להו, אלא דנהוג עלמא להשתמש בחדשים משום חומרא דפסח, לפ"ז יש בכלים הללו דרך ששוין בה לכלי חרס, ודרך ששוין בה לכלי זכוכית, ושניהן להקל, טבילה לא בעי ככ"ח ככלי חרס, ואינן נאסרין בדרך תשמישן ככלי זכוכית. שוב זכיתי ומצאתי לבעל כנה"ג בי"ד סי' ק"ך וקכ"א שכתב בשני הדברים כדברינו בכלי פרפוריש שנראה שהם הנקראים פרצליין בלשוננו".
    2. עי' חזון עובדיה (פסח ח"א עמ' קנ"א סעי' ח') – "ומכל מקום 'הכיור' שרוחצים בו הסירים והצלחות, אפילו הוא מחרסינה, יערה עליו רותחין, (ונכון לערות ג' פעמים), ואז מותר להשתמש בו בפסח. וזה ברור".
    3. עי' ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תנ"א סעי' ל"ז) – "הכיור שרוחצים בו הסירים והצלחות, אפילו הוא מחרסינה, יערה עליו רותחים ומותר להשתמש בו בפסח. [ונכון לערות עליו רותחים ג' פעמים]".
  1. מראי מקומות – מהר"ם שיק (יו"ד סי' קי"ג), שני אליהו (דף יח ע"ג), מועד לכל חי (סי' ד' אות ג'), מלאכת שלמה קמחי (או"ח סי' ה'), משיב דברים (יו"ד סי' ע"ט), שואלין ודורשין (או"ח סי' י"ד), R.J.J**.** ***(חנ"ב עמ' ק"י)***.
     1. מחזיק ברכה (ס"ק י') – "הרב שיירי כנה"ג כתב ... וכל זה בפארפור"י אמיתי וכ"ש דהיום מזייפים כמשו"ל. וכבר נתפשט המנהג לשוויינהו לכלי הפארפור"י כמאני דפחרא נחשבו לנכלי חרס".
     2. שואל ומשיב (קמא ח"ב סי' צ"א) – "דיש לצרף כאן דהפורצילאהן טוב הוי כזכוכית דשיע ולא בלע אף דאנן מחמרי' גם בכלי זכוכית ועיין בסי' תנ"א מכל מקום עכ"פ בליעתו מועטת חשבי' לה ומותר בדיעבד ... והנה בכלי הפארצילאהן שצדדתי למעלה הנה נזכרתי שבשו"ת הרדב"ז ח"ג ס' והובא בפר"ח או"ח סי' תנ"א מביא דפרצילאהן שלנו אינו פרצילאהן טוב ודינו ככלי חרס ע"ש".
  2. **סין, צ'יינה** (china).
     1. הכשרו כדרך שימושו, דינו כמתכת.
        1. אמת ליעקב (יו"ד הע' נ"ד) – "נראה [לפי שורת הדין] שהכלים המצויים בינינו שנקראים china אפשר להגעילם, דאין זה כלי חרס כלל **אלא כלי אבנים הם**, דהא כשאוחזין את הקערה לאור יכולין בקלות לראות האור דרך הקערה, ואילו כלי חרס הוא גס ואינו מניח לאור לעבור כלל".
     2. כלום.
        1. אור יצחק (ח"א יו"ד סי' ד') – "וכן הכלים המצופים בכעין זכוכית וקוראים אותם פה בלע"ז 'טשיינה' אינם צריכים הגעלה כי אינם בולעים כלל".
     3. דינו כחרס.
        1. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' קל"ח, עמ' ק"ע).
        2. הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' שצ"ה).
        3. אהלי ישרון (ח"א פרק ד' עמ' ע"ד).
        4. דף הכשרות (כסליו תש"ס).
        5. מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שמ"ד, עמ' שמ"ז).

1. אמאיל (enamel).
   1. **פסח**.
      1. מחמיר.
         1. שעה"צ (הג' על המחבר סעי' כ"ג) – "נהגו להחמיר רק לענין איסור חמץ".
         2. אג"מ (הגר"ש איידר זצ"ל פרק י"ג הע' כ"ז, שמעתתא דמשה שמועות משה אות י"ד).
         3. אור לציון (ח"ג פרק י' סעי' י"ד) – "יש להמנע מלהשתמש בכלי אמאייל לפסח אף על ידי הגעלה. ויצניעם לאחר הפסח".
         4. שבט הלוי (ח"ב סי' מ"ג על סי' קכ"א ס"ב, קובץ מבית לוי ח"א עמ' ל"ד אות א', ח"ג עמ' כ' אות א', ח"ז עמ' כ"ג אות א', חי"ד עמ' כ' אות א') – "ולהחמיר בפסח דלא מגעילין".
         5. אורחות הבית (פרק י' אות ג') – "ולפסח המנהג שלא להכשירו כלל".
         6. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' קמ"א, עמ' קע"ג).
         7. נטעי גבריאל (פרק ס"ד סעי' ג').
         8. מגילת ספר (ענינים באו"ח, סי' כ' אות ב') – "לא מהני הגעלה מחמץ לכלי אמאיל".
         9. אהלי ישרון (ח"א פרק ד' עמ' ע"ט).
         10. הבית בכשרותו (הגעלת כלים סי' ג').
         11. **כל שכן** המחמירים בשאר איסורים - עי' לקמן.
      2. הגעלה.
         1. חזון עובדיה (פסח ח"א עמ' קנ"ז אות י"א) – "אפשר להכשירו בהגעלה, וטוב להחמיר ולהגעילו ג' פעמים".
   2. **שאר איסורים**.
      1. מחמיר [צריך ליבון גמור].
         1. טוב טעם ודעת (קמא סי' קפ"ג) – "והגעלה ודאי לא מהני בהן וכן מצאתי אח"כ בחתם סופר סי' קי"ג אך הוא מורה דליבון מהני ודעתי דאף ליבון לא מהני".
         2. יד יהודה (סי' ס"ט הארוך ס"ק פ"א ד"ה והנה) – "ח"ס ... שמעתי שאיזה רבנים מתירין בהם הגעלה ושמעתי מרב א' מפני שנתודע להם שקוניא נעשה מאבן שקורין קרעמין וטעות גדול הוא בידם שאם כן הוא ברור דדינו ככלי חרס ואינו מועיל להם הגעלה ...".
         3. חזו"א (טעמא דקרא אות מ"ח, אות מ"ט, ארחות רבינו ח"א עמ' שפ"ט אות כ') – "כלי אמאייל א"א להגעילם (ועיין או"ח סימן תנ"א סכ"ד). לפסח הי' ניחא לי' יותר בכלי אמאייל מכלי אלומיניום והכלי אמאייל היה לבן (ועי' רמ"א סימן תנ"א סכ"ד)".
         4. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' ל"ב אות מ"ז) – "כלי אמייל, לא מהני להו הגעלה".
         5. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש יו"ד פרק ו' אות י') – "סיר אימאיל שנטרף, בדאורייתא מחמירים שאי אפשר להכשיר, ואם נאסר בכלי שני, מתירים בהגעלה פעם אחת".
         6. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק י"א אות ב') – "כלי אמאייל אינו ברור מה הם ואם מהני להו הגעלה, ומקלינן בהו רק בספיקות, דאפשר להקל בלא"ה כגון **בדם ביצים וכיוצ"ב מקילין להגעיל**".
         7. הגר"א נבנצל שליט"א (ביצחק יקרא על סעי' א') – "אמיל ... חוששים בהם לחומרא שמא דינם כחרס ולא מועילה בהם הגעלה".
         8. **אהלי ישרון (**ח"א **פרק ד' עמ' ע"ד).**
         9. מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שמ"ו, עמ' שמ"ז) - לשונו מובא לקמן.
      2. ליבון קל.
         1. חת"ס (יו"ד סי' קי"ג) – "בעלי בתים משתמשים בקדירות ברזל מצופים בהיתוך (געשמעלצט) לבן ושוע וחסרון ידיעה לכל העולם ממה נעשים הגשמעלצט כי הבעלי מלאכות מסתירים מעשיהם שלא יודע לשום אדם לעשות כמעשיהם והגשמעלצט דק מאוד פחות מכדי קליפה עביו ויש לחוש אולי מחרס נעשה התערובו' בהיתוך וגוף ההיתוך קשה ונראה כברזל ... והעיקר נ"ל דלא ליעבד להו הגעלה כמש"ל אבל למלאות גחלים ש"ד דמסתמא לא ניחוש דפקעו ואי פקעו הרי קמן שהוא כ"ח שהרי פקע ע"י האש ואמנם אי לא פקעי לא נימא דלא אסיק להו שפיר משום דחייס עליי' דכיון דאינו אלא שוע בעלמא וגם ספק אם הוא חרס מותר לסמוך ע"ז ואז אם הרתיח כ"כ עד שהקש נשרף בחוץ אז גם הברזל הוכשר ומותר".
         2. פת"ת (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ב') – "בתשובת ח"ס ...".
      3. הגעלה ג' פעמים.
         1. עי' ערה"ש (סי' קכ"א סעי' כ"ז) – "התרנו הקדרות של מתכת במדינתנו שנקראין פרייסיס"א טע"פ שהן כולו ברזל אלא שמבפנים יש איזה טיח לבן ואינו ידוע אם הוא של חרס או של עופרת כי הדבר הוא בסוד אצל הבעלי מלאכות וכל הקדרות שבמדינה בין של בשר בין של חלב הכל ממין זה ובכל יום ויום יש שנשפך משל בשר לתוך של חלב וכן להיפך כידוע והיה צער גדול והפסד מרובה ללבנן כי בהליבון צריך בקיאות הרבה והיה ההפסד רב שעולין בדמים יקרים והרבה נתפקעו בליבונן והתרנום להגעילם ג' פעמים אחר מעת לעת דכיון דהעיטור והרשב"א והר"ש הצרפתי דעתם נוטה להקל לגמרי אף בשל חרס גמור ורק הטור והש"ע חששו לחומרא זו דאולי הירושלמי תרומות לא התיר אלא בדבר שאין לו עיקר מן התורה ובירושלמי פסחים מבואר דבכל האיסורים מותר כמ"ש ולכן נהי דחלילה לנו לעבור על דבריהם מ"מ בספק ציפוי חרס או מתכות ועצם הקדירה הוא ודאי של מתכות פשיטא שיש להקל בדין ברור כזה ולחוס על ממונם של ישראל וקצת ראיה יש שהציפוי הוא של מתכת ולא של חרס מקרא דדניאל [ב' פסוק מ"ג] ולא להון דבקין דנא עם דנא הא כדי פרזלא לא יתערב עם חספא אלמא דמתכות עם חרס רחוק שיתערבו ויתדבקו ביחד ולכן הדעת יותר נוטה שהציפוי הוא של בדיל וע' סי' קכ"ב סעי' ב' ולבד זה יש ראיה להעיטור ממה שכתבנו בסי' קי"א סעיף ג' ע"ש היטב".
         2. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' קמ"א).
      4. הגעלה.
         1. שעה"צ (סי' תנ"א הג' על סעי' כ"ג) – "וקדרות ברזל המצופים בהיתוך (גישמעלצט) לבן ושוע העלה בח"ס יו"ד קי"ג דל"מ הגעלה ע"ש אכן שמעתי **שכמה גדולים** נהגו להחמיר רק לענין איסור חמץ אבל בכל השנה הקילו להגעילה אחר מעל"ע דהוא נט"ל ומשהו מהטיח".
         2. אבני נזר (יו"ד סי' קי"ב אות ד') – "על דבר הקדירות של מתכת המצופין. הנה הרב ר' בעריש זצ"ל אבד"ק בענדין. נתודע לו מהוטע כי הציפוי של מתכות וע"כ הכשיר אותם בהגעלה. וע"ז סומכים הרבנים המקילים וכן ראוי להקל".
         3. פסקי תשובה (ח"א סי' ס"ו) – "אבני נזר".
         4. עי' שבט הלוי (ח"ב סי' מ"ג על סי' קכ"א ס"ב, מבית לוי ח"א עמ' ל"ד אות א', ח"ג עמ' כ' אות א', ח"ז עמ' כ"ג אות א', חי"ד עמ' כ' אות א', ***בענייני יו"ד עמ' מ"ב סוף הע' ג'***) – "עיין פת"ש מהח"ס סי' קי"ג אודות כלי ברזל המצופים. ובד"ת הביא המון פוסקים ורובם מחמירים, איברא בתשובת אבני נזר חיו"ד סי' קי"ב אות ד' כ' דסומכים להקל וכן ראוי להקל יע"ש, **ואנחנו היום רגילים להקל בכל השנה** ולהחמיר בפסח דלא מגעילין, ואולי גם בכל השנה כדאי להחמיר ולהגעיל ג"פ, ויש לצרף לזה סברת הרמב"ן פסחים ל' דאפילו כלי חרס ממש אם מגעילים אותו טובא אפשר להוציא בלעו וכמש"כ למעלה סימן קי"ג סט"ז יע"ש".
         5. אורחות הבית (פרק י' אות ג') – "כלי אמאייל - נסתפקו הפוסקים אם מועיל להם הגעלה או דינם ככלי חרס, יש אומרים דלא מועיל בהם הכשר בהגעלה רק ליבון קל, ויש אומרים שמגעילם במים חמים אחר כ"ד שעות. ויש מחמירים להגעיל ג' פעמים אחר המתנת כ"ד שעות. (ומחליפים כל פעם את המים שבכל הגעלה יהיו מים חדשים שנשתמשו להגעלה זו בלבד), ויש מחלקים בזה, שאם בלע איסור ודאי מה"ת לא מועיל הגעלה, אבל בספק או איסור דרבנן מועיל הגעלה, מיהו שמעתי **שבזמננו נתברר** שאינו דומה בייצורו לכלי חרס שיש להקל גם בפעם אחת, וכן המנהג. ויש מדקדקין לעצמם להגעיל שלוש פעמים".
         6. עי' הבית בכשרותו (הגעלת כלים סי' ג') – "כלי אמאיל שבלאו איסור מקילים להגעילם לאחר ששהו מעל"ע וכדאי להגעילם ג"פ".
   3. **בזמן הזה, יצירה מחול דומה לזכוכית** [ממילא תלוי מה הדין בכלי זכוכית].
      1. סידור פסח כהלכתה (פרק ט' הע' ח') – "לפי מה שביררתי עם מומחים, האמאייל שלנו מיוצר מחול כמו שמייצרים זכוכית בתוספת צבע, רק עיבודם שונה מזכוכית".
      2. פתחי הלכה (ארטסקרול, פרק ט' הע' ל"ד) -

According to the information furnished to the author by Porcelain Industries of Nashville Tennessee, porcelain enameling used today is basically a glass substance (although it contains some clay as well) that is completely non-porous.

מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שמ"ו) -

Enamel used today is essentially a glass-type compound containing silica (glass), borax, and various metals. Although the enamel surface has zero porosity, it contains various clays and its possible status as cheres cannot be dismissed. Common custom is not to kasher enamel pots.

* + 1. פסקי תשובות (אות מ"ט ד"ה ולמעשה) – "שציפוי האמייל שלנו נעשה מחול כפי שמיצרים זכוכית בתוספת צבע, אבל העיבוד שונה מעיבוד זכוכית".
    2. המתיבתא (שנת תשנ"ח עמ' תי"ח) – "פורצלי"ן הוא חומר הניקח לגמרי מהאדמה, כמו שאר כלי חרס שנעשה מהאדמה Clay, רק שפורצלי"ן נעשה מיוחד (clay Porcelain) שממנו נעשה הכלי שיש לו כל המעלות והעדינות של china. אבל בעצם אין בין כלי חרס בין כלי פורצל"ן נעשה מאדמה ... אבל פורצלין אינמעל נעשה באופן אחר לגמרי והוא באמת מין זכוכית (שניתך ונעשה Molten) ואינו חומר אדמה. תהלך עשית פורצלין אינמעל הוא כזה: מתחילה עושים רקוע של זכוכית דק מאד, ושוברין הזכוכית לחתיכות קטנות מאוד (זה הנקרא Frit) ואח"כ מערבים זכוכית במים, עם מעט חרס (פחות מחמשה עשר אחוז, ובדרך כלל שבע אחוז, ותפקידו הוא לערב הזכוכית יפה בתוך המים) ומושכים תערובות זה של הזכוכית ומים (שנקרא Slip) על גבי המתכת, ונותנים הכל לתוך התנור בחום גבוה והחום מתיך את החתיכות קטנות (Frit) של זכוכית שבתוך התערובות (Slip) ונעשה הזכוכית לציופי דק ע"ג המתכת. Frit זה מורכב מכמה חומרים שונים המעורבים יחד, וכל חומר יש לו תפקיד אחר, יש שנותן הצבע (שהפורצלי"ן אינמע"ל, אף שהוא זכוכית, יש לו צבע וגם תואר אחרת מזכוכית הרגילה, וזה מחמת חומרים שונים אלו) ויש שפועל שהזכוכית ידבק ויתמד להמתכת שמצופה עליו, ומ"מ עיקר תוכנו (בדרך כלל שמונים אחוז הוא משלש חומרים Quartz (הוא חול, החומר שעושים ממנו זכוכית) Feldspar (הוא חומר שנמצא בתוך אבנים מסוימים כמו שש וכדומה, ויש לו בהירו של זכוכית ומוצאים אותו מהאבן ע"י מפעיל כימי) Borax (הוא סוג מלח והוא מועיל להתיך התערובות (Flux) בחום). ונראה דאף דאינו נעשה לגמרי מחול (Silica Quartz) כמו זכוכית, מ"מ דינו כזכוכית, דהא בזמנינו גם זכוכית הרגילה אינו נעשה לגמרי מחול (דצריכין לחמם החול לחום גבוה מאוד (3000 f) כדי להתיחו לעשותו זכוכית) אלא מערבים עם החול כמה חומרים אחרים מטעמים מסחריי ובודאי עדיין זכוכית הוא, א"כ ה"ה Frit זה כיון דיש לו כל התכונות של זכוכית, וגם נעשה ע"י שמתיכים חול ושאר חומרים הדומה לו, דינו כזכוכית. [זכוכית בזמן הזה בדרך כלל הוא שבעים אחוז חול (Silica), והשאר הא (Calcium Oxide) Lime (soda ash) Sodium Carbonate ולפעמים מערבים גם קצת חומרים אחרים כגון Alumina Magnesia]".
    3. דף הכשרות (כסליו תש"ס הע' כ"ה) -

Porcelain enamel is made from sheets of glass which are ground, returned to the kiln and fused to existing metal equipment and is therefore subject to the leniencies of glass.

* + 1. הגר"ש פעלדער שליט"א (הגעלה קלטת ג' שיעור ב').
    2. מכתב (***במייל***) לר' גבריאל שוסטער שליט"א (תשס"ח, Porcelain Industries Incorporated, Dickson Tennessee)

**All ovens** have a Porcelain Coating, Porcelain is glass, Thickness is around 5 mills or 0.005.

* + 1. מכתב (***במייל***) לרב גבריאל שוסטער שליט"א (Porcelain Industries Incorporated of Dickson Tennessee) -

Porcelain is made of glass and I do not think glass can absorb or store vapors. It does have a clay content that could range from 5% to 20%. It is also likely to have the following. Cobalt, Nickel, silica, bentonite, borax, copper, chrome, potassium carbonate, magnesium carbonate, etc. All formula's used be each manufacturer will be different by percentage and by the material used.

* 1. מראי מקומות – מהר"ם שיק (או"ח סי' רל"ח), כת"ס (יו"ד סי' ע"ח), משמרת שלום (סי' קכ"א דין א'), דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק כ'), הגעלת כלים (פרק י"ג הע' ו').
     1. חשב האפוד (ח"א סי' קי"ז ד"ה עתה) – "ואמנם הדבר נשאר ספק עד היום, אע"פ שרחוק היא מהזמן ההיא עד היום עוד לא הצליחו לברר איך נעשה, ונראה שגם אחרי הבירור איך נעשה, הדבר נשאר ספק אם לדונו ככלי חרס או לא. ואולי גם החת"ס כך כוונתו, ואע"פ שהשואל שאל רק מטעם שלא נודע מעשהו מחמת שהאומנים מסתירים הדבר, החת"ס השכיל שהדבר בעצם ספק והחמיר בדבר ... איברא ישנם הרבה הנוהגים להורות דמהני הגעלה לכלי עמאיל כל השנה ומחמירים רק לפסח שלא להגעילם מחמת חומר הפסח, וכמדומה שרובא דרובא מחמירים בזה לפסח. ויש המקילים יותר ומגעילים כלי עמאיל גם לפסח".
     2. **אג"מ (שמעתי מהגר"ש פורסט שליט"א בקלטת תשע"א והוא שאל האג"מ,** AKO General Membership Meeting **עמ' ח') -**

Iggeros Moshe OC 1:104 (end) says that one can use the same dishwasher for meat and dairy dishes if (the dishes are washed at different times and) separate racks are used for meat and dairy. In Iggeros Moshe YD 2:28-29 he explains that the earlier ruling is based on nat bar nat d’hetairah. Accordingly, the reason separate racks are required is to assure that there is no actual food left behind (which would not qualify as nat bar nat). These teshuvos end with a statement that the leniency is limited to using one dishwasher for meat and dairy, but one may not use the same dishwasher for chametz and Pesach or for issur and heter. Iggeros Moshe OC 3:58 says that if a dishwasher’s walls are made from aluminum or plastic then one can kasher it for Pesach by thoroughly cleaning it, waiting 24 hours, and running a cycle with water that is at least a bit hotter than during cleaning and preferably is roschin. [The same would be done to kasher the racks. Alternatively, one could boil water and pour it over the racks.] If however the walls are made of porcelain the dishwasher cannot be koshered. In teshuvos relating to the kashering of other porcelain items, Iggeros Moshe states that if the item is not used for 12 months then one may use it after performing three hag’alos. Reb Moshe personally said that the same applies to a dishwasher, that since it is a hefsed merubah to buy a new dishwasher one may use a non-kosher porcelain dishwasher if they wait 12 months and then perform three hag’alos. Upon seeing these teshuvos, I asked a chemist to investigate the material used in porcelain dishwashers and learned that the walls are actually metal **which is "painted" with a coating made of 92% glass, 3-4% cheress, and 4-5% other materials**. [This material is known as porcelain enamel.] I presented this information to Reb Moshe who said that his ruling had been based on the assumption that the dishwashers were all-cheress but since, in fact, the coating is basically glass one can kasher them with one hag’alah after merely waiting 24 hours rather than 12 months. Rema 451:18 says that if something is very hard to clean then one may not kasher it for Pesach. A dishwasher is an example of this because food gets trapped in the gasket (around the door) and especially in the drain. Accordingly, for **Pesach one may not kasher** any home dishwasher even if the walls are made of metal.

1. כלים.

*סיכום****.***

* + 1. כלים כמו מתכת, אפשר להכשיר: אלומניום, בדיל, ברזל, זהב, כסף, נחושת, נירוסטה, עופרת (אבר), פלדה.
    2. כלים כמו חרס, א"א להכשיר: בטון, חימר, חרס, חרסינה, טיט, לבנה, נטר, קרמיקה.
    3. כלים בזמן חז"ל, אפשר להכשיר: אבנים, אדמה, אזבסט, בגד, קליפת ביצים, גללים, נייר, עור, עץ, עצם, *קרן,* *שיש,* שערות.
    4. כלים חדשים, בשאר איסורים אפשר להכשיר בשאינו ב"י [משא"כ פסח]: גומי, טפלון, מלמק, ניילון, סילווער סטון, פלסטיק, פורמייקה.
    5. כלים כמו זכוכית: אמאיל, בקליט,דורלקס, זכוכית, פיברגלס, פירקס, קריסטל.
    6. עוד כלים: גבס, זפת, מלט, צ'יינה, קורניג, *קורל,* שעווה.
  1. **אבנים** (stone, granite)- אפשר להכשיר.
     1. כלים בזמן חז"ל, דינו כמתכת.
  2. **אבר** (lead) - אפשר להכשיר.
     1. דינו כמתכת.
  3. **אדמה** - אפשר להכשיר.
     1. כלים בזמן חז"ל, דינו כמתכת.
  4. **אזבסט -** אפשר להכשיר.
     1. כלים בזמן חז"ל.
  5. **אלומניום** (aluminum) - אפשר להכשיר.
     1. דינו כמתכת.
  6. **אמאיל** (enamel) - בזמנינו זכוכית.
     1. עי' לעיל.
  7. **בגד** (fabric) - אפשר להכשיר.
     1. כלים בזמן חז"ל - עי' לעיל.
  8. **בדיל** (tin) - אפשר להכשיר.
     1. דינו כמתכת.
  9. **בטון** (concrete, cement) - א"א להגעיל.
     1. דינו כחרס.
  10. **ביצים**, קליפת (egg shells)- אפשר להכשיר.
      1. כלים בזמן חז"ל.
  11. **בקליט** - בשאר איסורים, מיקל.
      1. דינו כזכוכית.
  12. **ברזל** (iron) - אפשר להכשיר.
      1. דינו כמתכת.
  13. **גבס**.
      1. כלים בזמן חז"ל - עי' לעיל.
  14. **גומי** (rubber synthetic) - בשאר איסורים, אפשר להכשיר.
      1. כלים חדשים.
  15. **גללים** - אפשר להכשיר.
      1. כלים בזמן חז"ל.
  16. **דורלקס** (duralex) - בשאר איסורים, אפשר להכשיר.
      1. דינו כזכוכית.
  17. **זפת**.
      1. כלים בזמן חז"ל - עי' לעיל.
  18. **זהב** (gold) - אפשר להכשיר.
      1. דינו כמתכת.
  19. **זכוכית** (glass)- בשאר איסורים, אפשר להכשיר.
      1. דינו כזכוכית.
  20. **חימר** - א"א להגעיל.
      1. דינו כחרס.
  21. **חרס** - א"א להגעיל.
      1. דינו כחרס.
  22. **חרסינה, פורצלן** (porcelain) - א"א להגעיל.
      1. דינו כחרס.
  23. **טיט** - א"א להגעיל.
      1. דינו כחרס.
  24. **טפלון** (teflon) - שאר איסורים, הגעלה.
      1. כלים חדשים.
  25. **כסף** (silver) - אפשר להכשיר.
      1. דינו כמתכת.
  26. **לבנה** (brick) - א"א להגעיל.
      1. דינו כחרס.
  27. **מלט** (mortar).
      1. עי' לעיל גבי כלי חרס.
  28. **מלמק** (melmac) - בשאר איסורים, אפשר להכשיר.
      1. כלים חדשים.
  29. **נחושת** (copper) - אפשר להכשיר.
      1. דינו כדינו כמתכת.
  30. **ניילון** (nylon) - בשאר איסורים, אפשר להכשיר.
      1. כלים חדשים.
  31. **נייר** (paper)- הגעלה.
      1. כלים בזמן חז"ל.
  32. **נירוסטה** (stainless steel) - אפשר להכשיר.
      1. דינו כמתכת.
  33. **נתר** - א"א להגעיל.
      1. דינו כחרס.
  34. **סילווער סטון** (silverstone) - באיסורים, אפשר להכשיר.
      1. כלים חדשים.
  35. **סין, צ'יינה** (china).
      1. עי' לעיל גבי כלי פורצלן.
  36. **עופרת** (lead) - אפשר להכשיר.
      1. דינו כמתכת.
  37. **עור** (leather)- אפשר להכשיר.
      1. כלים בזמן חז"ל.
  38. **עצים** (wood) - אפשר להכשיר.
      1. כלים בזמן חז"ל.
  39. **עצם** (bone)- אפשר להכשיר.
      1. כלים בזמן חז"ל.
  40. **פיירקס** (pyrex) - בשאר איסורים, מיקל.
      1. דינו כזכוכית.
  41. **פיברגלס** (fiberglass) - בשאר איסורים, מיקל.
      1. דינו כזכוכית.
  42. **פלדה** - אפשר להכשיר.
      1. דינו כמתכת.
  43. **פלסטיק** (plastic) - בשאר איסורים, אפשר להכשיר.
      1. כלים חדשים.
  44. **פורמייקה** (formica) - בשאר איסורים, אפשר להכשיר.
      1. כלים חדשים.
  45. *קורל* ***(***corelle***).***
      1. עי' לעיל, גבי כלי זכוכית.
  46. **קורניג** ***(***corningware***).***
      1. עי' לעיל, גבי כלי זכוכית.
  47. **קריסטל** (crystal) - בשאר איסורים, מיקל.
      1. דינו כזכוכית.
  48. **קרמיקה** (ceramic) - א"א להגעיל.
      1. דינו כחרס.
  49. *קרן* ***(***horn***)*** - אפשר להכשיר [אמנם דילמא פקעי].
      1. כלים בזמן חז"ל.
  50. *שיש* ***(***marble***)*** - אפשר להכשיר.
      1. כלים בזמן חז"ל***.***
  51. **שעווה** (wax).
      1. כלים בזמן חז"ל - עי' לעיל.
  52. **שערות** (hair) - אפשר להכשיר.
      1. כלים בזמן חז"ל.

**הגעלת כלים**

# סימן תנ"ב

1. מי יכול להגעיל.
2. זמן הגעלת כלים - סעיף א'.
3. להוציאם מיד.
4. הכלי שעשה בו הגעלה.
5. הגעלה במים רותחים.
6. מי הגעלה.
7. להגעיל כלים בן יומו - סעיף ב'.
8. להכשיר במצקת [ladle].
9. נגיעת כלים בשעת הגעלה - סעיף ג'.
10. צבת - סעיף ד'.
11. המים שמחממין להכשיר - סעיף ה'.
12. שאר משקין.
13. כלי גדול - סעיף ו'.
14. ניצוק.
15. שטיפה - סעיף ז'.
16. מי יכול להגעיל.
    1. *בעל תורה שבקי בהגעלה****.***
       1. ***ס' חסידים (סי' תשל"א) – "והזה הטהור (במדבר יט יט), בעל תורה הוא יזה, וזהו שאומר מזה בן מזה יזה, לכן המגעיל לצורך חג המצות, בעל התורה שבקי בהגעלה הוא יגעיל".***
       2. ***מג"א (סוף ס"ק ט') – "כתוב בס"ח סי' תש"ל בעל תורה הבקי בהגעלה הוא יגעיל".***
       3. א"ר (ס"ק ג'***) –*** "כתב ספר חסידים בעל התורה הבקי בהגעלה יגעיל".
       4. ***מקור חיים (חו"י, ריש סי' תנ"א).***
       5. קיצור שו"ע (סי' קט"ז סעי' י"ח***) –*** "אם אפשר יש להגעיל בפני בעל תורה הבקי בדיני הגעלה".
       6. חמד משה (סעי' ט').
       7. באה"ט (סוף ס"ק י'***) –*** "***וכתב ס"ח סי' תש"ל בעל תורה הבקי בהגעלה הוא יגעיל וזהו נכון ועח"י"***.
       8. גר"ז (סעי' ל'***) –*** "ולפי שרבו מאד הדקדוקים בהלכות הגעלה ואין הכל בקיאין בהם לפיכך ראוי ונכון שבעל תורה הבקי בהלכות הגעלה הוא יגעיל את הכלים ולא כמו שנוהגין עכשיו".
       9. מ"ב (סוף ס"ק ח'***) –*** "וכתבו האחרונים **דנכון להעמיד** אצל הגעלה בעל תורה הבקי בדיני הגעלה".
       10. ערה"ש (סעי' ט"ו***) –*** "ומהראוי להעמיד איש בן תורה על הגעלת הציבור שישגיח שתצא ההגעלה בהכשר גמור".
       11. **ושאר פוסקים** – כה"ח (ס"ק כ"ה), יסודי ישרון (חלק ו' עמ' קכ"ו), הגר"ש איידר זצ"ל (סוף עמ' קל"ד), הגעלת כלים (פרק ח' סעי' ב'), סידור פסח כהלכתו (פרק א' סעי' כ"ז), ילקוט יוסף (קיצור שו"ע או"ח סי' תנ"ב סעי' ג').
           1. חק יעקב (ס"ק ז') – "ובספר חסידים ... **ולא ראיתי נוהגין כן**, רק סומכין על הנשים שמגעילין".
           2. קרבן נתנאל (פסחים פרק ב' סי' ז' אות ע') – "היינו הכשר כלים לפסח כמ"ש בס' חסידים בעל תורה הבקי בהגעלה הוא יגעיל **היינו לאחר שש**. משא"כ הכשר כלי כל השנה שמסור לכל".
       12. מראי מקומות – תבואות שמש (סי' ח').
    2. **נשים: מצד נאמנות**.
       1. נאמן.
          1. חק יעקב (ס"ק ז') - לשונו מובא לעיל.
          2. יסודי ישרון (ח"ו עמ' קכ"ז).
          3. אג"מ (הגר"ש איידר זצ"ל הל' פסח פרק י"ב הע' ל"ג, שמעתתא דמשה אות א') – "נשים שיודעות הלכות הגעלת כלים מותרות להגעיל כלים ויש להם נאמנות בזה **אף בדבר שיש בו טירחא**".
          4. אהלי ישרון (ח"א עמ' ע"ח).
          5. סידור פסח כהלכתו (פרק א' סעי' כ"ו).
          6. פסקי תשובות (אות ג') – "אשה - אם היא יודעת הדינים נוהגים להקל לסמוך עליה, ויש לה נאמנות שתעשה הכל כדת וכדין, אמנם היות שדעת הפוסקים שצריך שיהיה בשעת ההגעלה בקי מומחה בהוראה, ישאל אותה ת"ח איך הגעילה, ואם מוסרת פרטים הנכונים עפ"י ההלכה, אפשר לסמוך שאכן כך עשתה. ולשולחה עם הכלים למקום שאנשים יר"ש הבקיאים בהלכות הגעלת כלים מגעילים כלים - מותר אף לכתחילה, ונאמנת לומר שאכן הגעילו את הכלים".
       2. מראי מקומות – תבואות שמש (סי' ז' אות ח'), הגעלת כלים (פרק ח' הע' ב').
    3. **קטן**.
       1. מחמיר.
          1. משנה הלכות ***(***מציון תצא תורה ח"א יו"ד הע' ק"ב) – "שאין קטן נאמן לומר על כלי שהגעילו את זה ולכן השולח קטן להגעיל כלים אין לסמוך עליו אלא א"כ יביא מכתב מגדול שהכלי הוגעל כדין, רשימות הגר"י שוב שליט"א".
          2. ***הגר"א נבנצל שליט"א (***מציון תצא תורה ח"א תשובה ק"ב) – "שאלה: האם קטן נאמן לומר שהגעיל הכלים. תשובה: לא".
       2. אם הוא בר דעת יש להקל.
          1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה קמ"ג) – "שאלה: אם קטן נאמן לומר שהגעיל כלים. תשובה: אם הוא בר דעת".
       3. מראי מקומות – הגעלת כלים (פרק ח' הע' ד').
          1. בשם חינוך הבנים כהלכתו (פרק קכ"ה סעי' כ"ט-ל"ב) – "קטן אינו נאמן על הגעלת כלים באופן שחיוב ההגעלה הוא מן התורה אף על פי שהדבר בידו. ואם הקטן מעיד שפלוני גדול הגעיל לו את הכלי, יש אופנים שהוא נאמן. אבל אם הכלי אינו בן יומו ונמצא שאיסורו רק מדרבנן אטו בן יומו הרי זה תלוי במחלוקת הפוסקים האם קטן נאמן בדרבנן בדבר שבידו באופן דאתחזק איסורא, דגם כאן הוי אתחזק איסורא שהרי הכלי נאסר, ולענין הלכה נראה דלכתחילה ראוי להחמיר בזה, אבל לעת הצורך או בדיעבד יש לסמוך על המקילים. וכ"ז דוקא בכלי הטעון הגעלה מדינא, אבל אם כל ההגעלה הוא רק משום חומרא והכלי אינו בן יומו מותר לסמוך לכתחילה על קטן בר דעת. ודע דבאופנים שקטן נאמן על הגעלת כלים [וה"ה על טבילתם] מפני שהדבר בידו, אפילו אם הוא מעיד בשבת שאסור עכשיו להגעיל את הכלי, מכל מקום כיון שהיה בידו להגעילו [ולהטבילו] לפני השבת הרי הוא נאמן. (עכ"ד) וע"ע בהגהות כרם אליעזר שם המקורות לכל זה".
          2. פסקי תשובות (אות ג' ד"ה קטן) – "קטן - בכלים שכבר עבר בן יומו מבליעת האיסור שהגעלתם אינו אלא מדרבנן מצינו מחלוקת בפוסקים אם נאמן קטן בדרבנן, ולהלכה פסקינן שבדבר שבידו לעשותו נאמן לומר שעשאוהו, ולכן אם שלחוהו עם כלים להגעילם אצל אנשים יר"ש, נאמן לומר שהגעילו את הכלים. וכל זה בקטן שהגיע לגיל חינוך שהוא כבן שש או שבע, אבל פחות מגיל זה אינו נאמן. וכל הגעלה שאינה בנקל וכפשוטה אלא דרושה התחכמות איך להגעיל, ויש לחשוש לטעות, אין נאמן אפילו יהודי גדול לומר עשיתי כהוגן, אא"כ הוא ת"ח הבקי בהלכות הגעלה".
    4. **עכו"ם**.
       1. אינו נאמן.
          1. הגעלת כלים (פרק ח' סעי' א').
          2. פסקי תשובות (אות ג' ד"ה נכרי) – "נכרי - אין נאמן לומר שהגעילו את הכלים, וכ"ש שאין לו נאמנות לומר שהגעיל בעצמו את הכלים, ואם שלחו את הנכרי להגעיל כלים, יש לחזור ולהגעילם, ורק אם הנכרי הגעיל ויהודי עומד על גביו וראהו, מועילה ההגעלה. ויש שכתבו שבמקום שטובת המסחר והוראות הממשלה להקפיד על ההגעלה מצד נקיון, יש לסמוך גם על נכרי".
17. זמן הגעלת כלים - סעיף א'.
    1. **צריך ליזהר מחמשה דברים**.
       1. הה' דברים.
          1. ליזהר שלא יגעיל כלים שבליעתן מועטת עם כלים שבליעתן מרובה.
          2. זמן שהיה במים: שלא ישהה הכלים בתוך היורה יותר מדאי, ושלא להוציאו תיכף.
          3. שלא להכניס הכלי קודם שירתיחו המים.
          4. להגעיל היורה הגדולה שמגעילים בה תחלה וסוף.
          5. ומוסיף הט"ז (ס"ק ה'), ליזהר שאם מגעיל מקצת הכלי ב' פעמים דיצמצם כפי יכולתו.
       2. **חוץ מג' פעמים**.
          1. קודם שעה חמישית בערב פסח - מחבר.
          2. אם הכלים אינו ב"י - מחבר.
          3. במקום שיש ששים - רמ"א.
       3. **נהגו לכתחלה להחמיר בכל החומרות, אפילו אם מגעיל קודם שעה ד'**.
          1. מג"א (ס"ק ו') – "נ"ל דאם אין היורה ב"י א"צ להגעילה תחלה דלא גרע מהכלים עצמן ... אך נהגו להחמיר בכל החומרות אפי' קודם ה' וכ"כ הב"ח".
          2. מ"ב (ס"ק י"ג) – "וכ"ז מדינא אבל כבר נהגו לכתחלה להחמיר בכל החומרות ואפילו אם מגעיל בשעה ד' או קודם [מ"א וב"ח]".
          3. ערה"ש (סעי' ט"ו) – "אך נהגו להחמיר בכל החומרות אפילו קודם ה'".
          4. מקור שכ' הפוסקים להחמיר בכל ציור נפרד.
             1. ליזהר בהשיעור שיהא – פסקי תשובות (אות ה' ס"ק י', הע' ל"ה, לשונו מובא לקמן).
             2. ליזהר להגעיל היורה הגדולה שמגעילים בה תחלה וסוף – מ"ב (ס"ק י', ס"ק י"ג, לשונו מובא לקמן).
             3. ליזהר שאם מגעיל מקצת הכלי ב' פעמים דיצמצם כפי יכולתו – שעה"צ (ס"ק כ"ח).
    2. **קשה: למה קודם שעה שש אפשר לסמוך על נ"ט בר נ"ט דהיתרא, הא פסקינן שחמץ איסורא בלע**.
       1. וכן פריך.
          1. ***ט"ז (סי' תנ"א ס"ק ח'***) – ***"וק"ל ... וכן לענין זמן הגעל' דסי' תנ"ב אמרי' דהיתרא בלע".***
          2. עולת שבת (סוף ס"ק א') – "יש לתמוה".
          3. פר"ח (ס"ק א') – "קשה טובא".
          4. מטה יהודה (סעי' א' ד"ה שלא).
          5. מגן האלף (ס"ק א').
          6. מאמר מרדכי (ס"ק א').
          7. חמד משה (ס"ק ג').
          8. גר"א (ריש סעי' א') – "אבל לדעת הרמב"ן שחמץ נקרא איסורא אף קודם זמן איסורו אין חילוק דאף קודם זמן איסורו צריך ליזהר וכ"כ הר"ן בפ' כ"ש על דברי תוס' הנ"ל קודם ד' שעות ואפשר לחלק כו' וכ"כ בת"ה בית ד' ריש ש"ד דאף קודם ה' צריך ליזהר בכ"ז כשיטתו דלא איקרא היתרא וכמש"ש דלא כמ"א ס"ק א' דהא באיסורא אין חילוק בין ב' נ"ט או יותר וע"ש קכ"ג ב' וע' רשב"א סימן רס"ב וכבר נתבאר בסימן תנ"א שדעת הרי"ף והרא"ש וש"ע כדעת הרמב"ן".
          9. בה"ל (סעי' א' ד"ה שאין) – "ועיין בעו"ש ובפר"ח ובביאור הגר"א דכל זה הוא לדעת הפוסקים שסוברין דחמץ מיקרי התירא בלע אבל לדעת הסוברין דחמץ מיקרי איסורא בלע וכן סתם המחבר לעיל בסימן תנ"א ס"ד א"כ אין חילוק בין קודם שעה ה' או כל היום וע"ש בפר"ח שהקשה דברי הפוסקים אהדדי".
          10. ערה"ש (סעי' ב', סעי' ט') – "והוה תרתי דסתרי".
          11. יביע אומר (ח"ח סי' מ"ג אות ב') – "איברא דחזינא להפרי חדש (סימן תנב ס"א) שעמד על מ"ש מרן הש"ע, שמותר להגעיל כלי חמץ בן יומו קודם זמן איסורו, משום דהוי נ"ט בר נ"ט דהיתרא, שצריך להתיישב בזה לפי מה שפסק מרן עצמו ...".
       2. **מחמיר**.
          1. פר"ח (ס"ק א').
          2. מ"ב (ס"ק י"ג, בה"ל סעי' א' ד"ה שאין) – "ועיין בבה"ל שביארנו בשם כמה אחרונים שסוברים דשני דברים אלו היינו מה שמצריכין שלא יהיו הכלים בני יומן או שיהיה במים ששים לבטלן הוא מדינא אפילו קודם זמן איסור חמץ".
       3. ***מיקל.***
          1. ***יביע אומר (ח"י או"ח סי' ל"ה אות ד'***) - ***לשונו מובא לקמן.***
          2. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע או"ח סי' תנ"ב סעי' א').
       4. ***י"ל.***
          1. רע"א (סי' תנ"א על הט"ז ס"ק ח', עי' סי' תנ"ב על מג"א ס"ק ו') – "***וכן לענין נ"ט בר נ"ט, דס"ל להרשב"א דלא מקרי נ"ט בר נ"ט דהיתירא דחמץ שמו עליו. והיינו הכל דלא מקרי היתירא, אבל אינו חמור מבליעת שאר איסורים".***
          2. ***חזו"א (או"ח סי' קי"ט ס"ק י"ד) – "ובעיקר הדין של נ"ט בנ"ט קדם הפסח, נראה דמותר לכו"ע אף לדעת רמב"ן דתשמישו ע"י האור בעי ליבון דחמץ שמו עליו, דנ"ט בנ"ט גרע טפי וכדאמרו חולין קי"א ב' שאני התם דנפיש מררה, אלמא דנ"ט בנ"ט לא חשיב טעמא, [ושפוד אחר הגעלה אף בלא נפיש מררה יהיב טעמא] ואע"ג דבאיסורין אפי' טעם שלישי ורביעי אסור כמש"כ הר"ן בחולין שם זהו כח האיסור לאסור אבל בדבר היתר ועכשו נתחדש בו איסור אפי' נ"ט בנ"ט דחמץ לא חשיב ליאסר ...".***
          3. ***יביע אומר (ח"י או"ח סי' ל"ה אות ד') – "דברי הפר"ח שתמה על מ"ש מרן בש"ע (סי' תנב ס"א), שקודם שעה חמישית בע"פ א"צ לדקדק אם הכלים בני יומן או לאו, או אם יש ס' במי ההגעלה כנגד הכלים וכו'. שהרי מרן בש"ע (בסי' תנא ס"ד) פסק כהרי"ף והרא"ש, דשפודים ואסכלאות צריכים ליבון, דלא חשיב היתרא בלע, כיון שחמץ שמו עליו, וא"כ איך התיר בכלים בני יומן משום דהוי נ"ט בר נ"ט דהיתרא, והרי לדבריו גם קודם שעה חמישית הוי איסורא. וכן יש לתמוה על הרא"ש והטור שכ' כד' מרן כאן. ע"ש. ואנו אין לנו אלא דברי מרן, וכבר כתב הגאון מהרח"א בספר מקראי קודש (דף קסא ע"ב) לדחות דברי הפרי חדש, דעד כאן לא כתבו הרי"ף והרא"ש בשפודין להצריכם ליבון, אלא מפני שבלעו מגוף האיסור, ושייך לומר שכיון דחמץ שמו עליו כאיסורא בלע מקרי, משא"כ כאן שאחר ההגעלה לא נשאר בו רק טעם קלוש אחר כמה טעמים, בזה לא שייך לומר חמץ שמו עליו, דשם חמץ אבד, כמ"ש הרא"ש עצמו לחלק וכו'. וזוהי סברת הרא"ש והטור ומרן המחבר. ויפה הורו. עכת"ד. וכ"כ הגאון רבי חיים יהודה אליעזר בשו"ת שמחת יהודה (חאו"ח סי' ג). ע"ש. וכ"כ בשו"ת מעט מים (סי' כה אות יא). ע"ש. וע"ע בספר חמד משה (סי' תנב סק"ג) שג"כ כתב לדחות קושית הפרי חדש, דלענין הגעלה דהוי נ"ט בר נ"ט ס"ל להפוסקים שכיון שהוקלש טעם איסורו ע"י כמה נותני טעם שפיר חשיב נ"ט בר נ"ט דהיתרא. וכיו"ב כתב ערוך השלחן שם. וע"ע בספר מטה יהודה שם. ובאמת שהרבה מאד מהפוסקים ס"ל שאף בחמץ חשיב היתרא בלע, וכמש"כ בחזון עובדיה ח"ב (עמוד ע והלאה), שכן דעת הרמב"ם והראב"ד ורבינו תם והר"א ממיץ וראבי"ה ואו"ז ור' ישעיה הא' והראב"ן והרז"ה והגמ"י, נמצא שרוב הפוסקים לא ס"ל הא דחמץ שמו עליו, אלא ס"ל שבהגעלה שפיר הוי נ"ט בר נ"ט דהיתרא. וההיא דסי' תנא ס"ד חומרא בעלמא לכתחלה הוא".***
       5. ***מראי מקומות.***
          1. ר"ן (חולין דף מד.) – "ומיהו דוקא כשהוא מגעילן קודם זמן איסורו אבל משעה רביעית ואילך הרי הוא כשאר האיסורין דאע"ג דכי בלע היתרא בלע מ"מ ליכא **אלא חד נותן טעם דהיתרא** ואנן תרתי בעינן זהו דעת ר"י ז"ל".
          2. ***פמ"ג (סי' תנ"א מש"ז ס"ק ח'***) – ***"ומה שכתב מסימן תנ"ב דהיתרא בלע, שם יש טעמים אחרים, ועיין חק יעקב [כאן] אות כ"ב וכ"ה".***
    3. **קשה: למה אחר שעה שש צריך להחמיר, הא פסקינן דאין איסור משהו עד ליל פסח**.
       1. וכן פריך – מטה יהודה (ס"ק א'), פר"ח (סוף ס"ק א'), מאמר מרדכי (ס"ק ו'), מ"ב (ס"ק י"ג).
       2. לכתחילה מחמיר משעה שש – חק יעקב (ס"ק א', ס"ק ט', "בכל בו ...דמשש ולמעלה אסור במשהו ונותן טעם לפגם גם כן אסור ... לכתחלה יש ליזהר ולחוש לדעת הכל בו"), פמ"ג (מש"ז ס"ק א').
          1. שעה"צ (ס"ק י"ג) – "דלכתחלה לענין הגעלה טוב לחוש לדעת הפוסקים שסוברין דלאחר שש עד הלילה גם כן אסור נותן טעם לפגם ומשהו אם כן על כל פנים יש ליזהר באלו החומרות הנ"ל".
       3. **ולהגעיל קודם שעה חמישית - לרווחא דמילתא**.
          1. גר"א (סוף סעי' י"א***) –*** "והש"ע שכ' כן לרווחא דמילתא שאף להמתירין מ"מ צריך ליזהר כו' לכן טוב להגעיל קודם שעה ה' אבל לא לדינא".
          2. בה"ל (סעי' א' ד"ה כדי***) –*** "נתקשו בדברי המחבר דמשמע מיניה דלאחר זמן איסורו צריך ליזהר בכל אלה והיינו משעה חמישית עד הלילה ובאמת זה אינו דאם הוא אינו בן יומא או יש במים ששים שוב אינו צריך ליזהר כלל באינך ... והגר"א באות י"ב פירש דברי המחבר דלרווחא דמילתא כתב כולן וקאי אפילו להמקילין באלו הטעמים לבד אף בבן יומא ואין ס' משום דכיון דאינו משהה הרבה והמים לא נחו אינו בולע מ"מ קודם חמש טוב יותר להגעיל שאז אין צריך ליזהר כלל אבל לדינא אין נ"מ באלו הדברים דאף אם יזהר בהם אינו מועיל לאחר זמן איסורו והעיקר תלוי שיהיה ס' או אינו בן יומא ואז אף אם משהה אותם יותר מדאי או שנחו אח"כ המים לא איכפת לן".
    4. **להכשיר ג' ימים קודם פסח** [משום שמא ימשך עד אחר שש שעות].
       1. נכון להחמיר.
          1. מהרי"ל (הל' הגעלה אות א'***) –*** "דרש מהר"י סג"ל, זמן הגעלה מאחרין לכל היותר עד יום אחד קודם ערב פסח. ולא יגעיל בערב פסח עצמו, שמא ימשך וישהה עד אחר שש. ואז חל עליו איסור חמץ והוי הפליטה שמגעיל איסור, אם היה הכלי הנגעל בן יומו כדפירשו רבותינו. **וגם מפני טרדת** סעודת חמץ שהיא תוך ד' שעות ימשך זמן ההגעלה, ע"כ יקדים, והמקדימין עוד יותר הרי הן משובחין. ועכ"פ יש לכל אדם להגעיל קודם סוף ארבע שעות בערב פסח. ומהרא"ק כתב דיש להגעיל ג' ימים קודם פסח, וכן עמא דבר".
          2. מטה משה (סי' תקמ"ו***) –*** "וכתבו כמה גדולים וחכמים, שיש לנהוג להגעיל קודם הפסח ג' ימים".
          3. א"ר (ס"ק ג', א"ז ס"ק ב'***) –*** "ומטה משה [סי' תקמו] כתב לנהוג להגעיל ג' ימים קודם פסח".
          4. חק יעקב (סוף ס"ק י"ד***) –*** "וכתב מהרי"ל ובמטה משה ובמנהגים דיש להגעיל שלשה ימים קודם הפסח".
          5. באה"ט (ס"ק י'***) –*** "וכתב מהרי"ל ומטה משה ומנהגים דיש להגעיל שלשה ימים קודם פסח".
          6. סידור פסח כהלכתו (פרק ז' סעי' כ"ד).
          7. פסקי תשובות (אות ה' ס"ק י"ד) – "נכון להקדים ולהגעיל את הכלים לפני שלשה ימים קודם הפסח".
       2. אין מנהג.
          1. ערה"ש (סעי' י"ז***) –*** "ויש שכתבו להגעיל ג' ימים קודם פסח, ואין המנהג כן לדקדק בזה".
       3. יש מהדרין.
          1. גר"ז (סעי' כ"א***) –*** "ויש (מהמדקדקים) שנוהגין להגעיל ג' ימים קודם הפסח".
       4. תלוי במנהג.
          1. מג"א (ס"ק ט'***) –*** "ומט"מ כ' להגעיל ג' ימי' קודם פסח וכל זה תלוי במנהג".
       5. בה"ל (סעי' א' סוף ד"ה שאין) – "ויש מהדרין שכשרוצין להגעיל כליהם מחמץ **פוסקין** להשתמש בהם חמץ ג' ימים מקודם [מהרי"ל ומטה משה]".
          1. צ"ע, שאין כוונתם שישהו ג' ימים בלי שימוש בהם – הגר"ש איידר זצ"ל (פרק י"ב הע' ל"ז, "וצ"ע"), הגעלת כלים (פרק ו' הע' כ"ה ד"ה כתב), פסקי תשובות (סוף אות ז', "ומש"כ הביה"ל בהמשך דבריו בשם מהרי"ל ומטה משה שיש מהדרין כשרוצין להגעיל כליהם מחמץ פוסקין להשתמש בהם ג' ימים קודם, **צ"ע**, כי לא מצינו שום מעלה בהמתנה יותר ממעל"ע אחד, ובמהרי"ל ומטה משה (וכן הובא דבריהם במג"א סק"ט) כתבו שיש נוהגין להגעיל כליהם שלשה ימים קודם הפסח, אבל אין כוונתם כלל שישהו שלשה ימים בלי שימוש בהם").
       6. שכנה"ג (הגב"י ס"ק ז'), כה"ח (ס"ק כ"ו) – "ג' ימים קו"פ. וכן עמא דבר. דרשות מהרי"ל. וכ"כ מט"מ ... והני נשי דידן החמירו על עצמן **להגעיל מר"ח** וכשר הדבר שיעשו הדבר בנחת ולא בבלבול ועוד דרובן מתחילין מר"ח לעשות המצות וצריכות לכלים מוכשרים".
    5. **אם מהני לפגום המים: בהגעלה לכלים ב"י**.
       1. חזו"א (יו"ד סי' כ"ג אות א', או"ח סי' קכ"ב ס"ק ו') – "נראה דאם נתנו דבר מר בקדירה הבלועה איסור וע"י זה נפסל הבלוע מאכילת אדם הותרה הקדירה מה"ת, אלא שאי אפשר להכשיר הקדירה בכך שתחזור הקדירה ותפגום את התבשיל שיבשלו בה אח"כ, ואם ראינו שלא פגמה את התבשיל, יש לחוש שגם הבלוע לא נפגם, שאין לנו הלכה שתקבע באיזה צורה לעשות הכשר זה, ולפיכך אם לא היתה הגעלה כדין כגון שבשלו בקדירה תבשיל ונתנו בתבשיל דבר מר כיון שהגעלה אין כאן גם הכשר של דבר מר אין כאן, וכן אם הגעילו כלי חרס במים ועירבו במים דבר מר כיון שאין הגעלה לכ"ח גם הכשר נפסל מאכילת אדם אין כאן, ואמנם כלי שטף שמגעילו בן יומו ואין במים ס' נגד הכלי דבעלמא לא הותר הכלי משום דהמים נאסרין וחוזרין ונבלעין בכלי, **אם נתן במים דבר מר עד שנסרחו המים ונפסלו מאכילת אדם**, שפיר עלתה הגעלה לכלי, ואע"ג דבשלו בו אחר הגעלה ואין התבשיל פגום, וחזינן דלא נבלע בקדירה כל כך מהמר עד שימרר את התבשיל, מ"מ כיון דהמים נסרחו אינם אוסרים את הקדירה שלא נאסרו מפליטת הקדירה כיון דהפליטה מסרחת מיד".
       2. אג"מ (יו"ד ***ח"ב*** סוף סי' ל"א, שמעתתא דמשה אות ב') – "ובדבר להניח מתחלה אפר במים להפגים ואח"כ מים להגעיל, הנה לכלי גדול כזה יצטרכו אפר הרבה שודאי לא יניחו ואף שאר מינים שמפגמים לא יניחו ... ובאם יזדמן הפ"מ וצורך גדול להגעיל כלי בן יומו מאיסור דאורייתא יש להחמיר להפגים תחלה באיזה מין ואח"כ לעשות שתי הגעלות כדלעיל".
       3. הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה ח"ב סי' צ"ז אות ד' ס"ק ב') – "כלי שאינו יכול להמתין להכשירו רק אחר מעל"ע, יכול להכניס למי ההגעלה חומר פוגם, וסגי בפעם אחת אם המים פגומים [ואין צורך להגעיל שנית במים נקיים]".
       4. חוט שני (פסח פרק י"א ס"ק ג' ד"ה כשמגעילין) – "כשמגעילין כלים בני יומן, משום איזה צורך, נוהגין שמשימין בהמים סבון כדי לפגום את הבלע בנפלט, ומשום דהרמ"א מיקל בדיעבד בהגעלה בשאר משקין, וה"ה במים עם סבון, דמרוויחים שלא יהיה דאורייתא משום שהוא פגום, אם יבלע שוב בכלי. כשהלכו להגעיל כלים בצבע בערב פסח כלים בני יומם, והיו צריכים להשים סבון במים וכנ"ל, שאלו את החזו"א אם להרבות בסבון כדי להיות בטוחים בנותן טעם לפגם או לא כדי להוריד את החשש שאין זה הגעלה במים, והשיב להרבות בזייף [בסבון]".
       5. הגריש"א זצ"ל (סידור פסח כהלכתו פרק ז' הע' ה', אשרי האיש או"ח פרק נ"ג אות כ"ו) – "ואם א"א לחכות מעת לעת, אפשר להרתיח מים עם חומר ניקוי חריף (אקונומיקה וכדומה) הפוגם את הטעם הבלוע בכלי. ואין צריך להרתיחו אז כדי שיעלו בועות, ודי בחום שהיד סולדת בו, דכיון שאינו רוצה להפליט מהכלי, אלא שיכנסו החומרים לבד, די להרתיחו עד שיהיה היד סולדת בו. ואחרי שעשה כן, מגעילו כדין במים נקיים".
       6. סידור פסח כהלכתו (פרק ז' סעי' ב') – "אם אי אפשר לחכות מעל"ע, אפשר להרתיח בכלי, מים עם חומר ניקוי חריף (אקונומיקה וכדומה) הפוגם את הטעם הבלוע שבכלי. ואח"כ מגעילו במים נקיים כדין, ובשעת הדחק יכול להגעילו במים עם חומר חריף".
       7. מראי מקומות – הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ג' ס"ק י"א, הע' ל"ג), שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ד אות ו', אות ז', אות ח').
          1. בה"ל (סעי' א' סוף ד"ה צריך) – "ויש עוד עצה מה שהסכימו האחרונים (המטה יהודה והמאמר מרדכי) כגון שהכלי אינו בן יומא דהוי נותן טעם לפגם ומה שפקפק הט"ז **דהלא נט"ל אסור לכתחלה** כבר השיגו עליו דזהו דוקא בעלמא שהקדרה נבלע בה טעם משובח מתחלה ואח"כ נפגם משא"כ בהגעלה דאפילו אם חוזר ונבלע בכלי הרי לא נבלע אלא טעם פגום וכן המנהג להקל בזה".
       8. לענין "אפר" - עי' סי' צ"ה סעי' ד', לשיטות ומראי מקומות.
    6. **חוזר וניעור**.
       1. עי' יו"ד סוף סי' צ"ח, לשיטות ומראי מקומות.
18. להוציאם מיד.
    1. **מיקל, יכול להוציאם מיד**.
       1. טור (סעי' א', יו"ד סי' קכ"א סעי' ג') – "כתב רב אלפס צריך שישהא הכלי במים עד שיפלוט כל האיסור שבו ולא נהגו כן כי מי יודע לשער מתי יפלוט הכל שאם באנו לומר כדרך שנשתמש בו לא הוה מהני בהו הגעלה שהרי נשתמש בו איסור זה כמה ימים והיאך יפלוט בפעם אחת אלא ודאי קים להו דבהגעלה אחת פולט הכל ואין חילוק בין אם ישהנו בתוכו או יוציאנו מיד **וכן נוהגין**".
       2. או"ה (כלל נ"ח דין ס"ד).
       3. לבוש (סעי' ב', יו"ד סי' קכ"א סעי' ג') – "מיהו נהגו להכניסם ולהוציאם מיד מפני שדרכן להפליט מיד, ואם באולי נשאר בהם בלוע טעם איסור מעט אינו אוסר מה שמשתמשים בו אח"כ, שהרי הוא פגום והוה ליה ספיקא דרבנן ולקולא".
    2. **לאו ממש מיד, אלא צריך קצת שהיה**.
       1. ט"ז (ס"ק ב') – "ובטור כתוב ונוהגים להכניסן ולהוציאם מיד. נראה דלאו ממש קאמר מיד אלא עכ"פ צריך קצת שהיה וכ"כ בכל בו צריך לדקדק שלא למהר להוציא הכלי מן היורה כדי שיהי' פנאי אל הרתיח' ליכנס ולהפליט מה שבלע ע"כ".
       2. א"ר (ס"ק א') – "משמע דצריך קצת שהיה כדי שיהא פנאי אל הרתיחה ליכנוס ולהפליט מה שבלעה כמ"ש הט"ז מכלבו, ומ"ש הלבוש בסמוך ונוהגין וכו' מיד וכו', לאו דוקא מיד".
       3. כה"ח (ס"ק ב', ס"ק י"ד) – "אמנם הט"ז ...".
    3. **טוב להשהות מעט**.
       1. גר"ז (סעי' ד') – "יש מצריכין להשהות הכלים בתוך הרותחין באומד הדעת בכדי שיפליטו כל גיעולם ולא נהגו כן ומנהגן של ישראל תורה הוא כי מי יודע לשער מתי יפליט הכלי כל גיעולו שאם באנו לומר שישהה אותו כל כך ברותחין כדרך ששהה בו האיסור כשנבלע בו לא היתה הגעלה אחת מועלת לו כלל שהרי נשתמש בו איסור זה כמה ימים והאיך יפלוט כולו בהגעלה אחת אלא ודאי כך קיבלו חכמים שבהגעלה אחת הוא פולט את הכל ואם כן אין חילוק בין אם ישהה הרבה ברותחין או אם יוציאנו מיד. ומכל מקום טוב להשהותו מעט מזעיר בכדי שיהיה פנאי להרותחין ליכנס לתוך עובי הכלי ולהפליט הגיעול משם שאף שהפליטה נעשית כרגע מכל מקום צריך קצת שהייה כדי כניסת הרותחין לתוך עובי הכלי וכדי יציאת הגיעול לחוץ".
       2. מ"ב (ס"ק ד', שעה"צ ס"ק ג') – "והנה בטור כתב דנוהגין להכניסן ולהוציאן מיד, ועיין בט"ז שכתב דמיד לאו דוקא, והפרי חדש ביורה דעה סימן קכ"א הסכים לדברי הטור כפשטה, ומכל מקום לכתחלה טוב להשהות מעט".
       3. בן איש חי (שנה א' פר' צו סעי' י"ב) – "וטוב להשהות מעט את הכלי בתוך הרותחין, כדי שיכנסו הרותחין לתוך עובי הכלי, וכדי יציאת הגיעול לחוץ, וכנזכר בש"ע לר"ז ז"ל".
       4. אורחות הבית (פרק י' סעי' י"א).
       5. סידור פסח כהלכתו (פרק ז' סעי' י"ז).
       6. בין ישראל לנכרי (יו"ד סי' י"ט סעי' כ"ח).
       7. פסקי תשובות (אות ה' ס"ק י', הע' ל"ה) – "ישהה מעט את הכלי בתוך המים, ולא יוציאנו מיד כהרף עין. [שעה"צ סק"ג שיספיקו חום המים הרותחין ליכנס לתוככי דפנות הכלים ולהפליט האיסור הבלוע, אבל לא ישהם יותר מזמן מועט, כי יחזור הכלי ויבלע הפליטה, ואף כי יש ס', ואב"י, **נהגו להחמיר בכל החומרות**]".
    4. **הזמן**.
       1. ו' דקות.
          1. תבואות שמש (סי' י' אות ב') – "ושעור ששה מנוטין שקצב דו"ז הגה"צ מוהרמ"מ זצ"ל להשהות הכלי בתוך היורה העירני ידידי הגאון כו' מו"ה אברהם יואל אבעלסאהן רומו"ץ דק' אדעססא שי"ל בדעתו כשי' הפוסקים דשיעור מליחה לא פחות מח"י מנוטין ומליח הרי הוא כרותח ושליש בשול הרי הוא ראוי לאכילה ונמצא ששליש בשול הוא ששה מינוטין ולזה ס"ל לדו"ז הגז"ל **ששיעור פליטה שבכלי הוא לא פחות מששה מינוטין** עכ"ל וידידי הגאון כו' מו"ה יוסף לעווינשטיין נ"י גאב"ד סעראצק כתב לי בזה ברא"ש חולין פ' כה"ב סי' מ"ט דהברצלוני כתב שיעור צלי' (שהוא י"ח מנוטין) ולר"ת נאסר מיד. ועשה פשרה שיתנו על האש ויתחיל להרתיח והתפארת ישראל בכלכלת שבת דין בשול כ' שהוא שיעור מיל וכ"כ הבל"י בהקדמה אבל א"כ אין זה פשרה והשבויע"ק בח"ב סי' קמ"ה כ' דפשרה הוא שליש והוא ששה מנוטין".
       2. בערך חצי דקה.
          1. באר משה (מטבח הכשר ארטסקרול, פרק י"ד הע' קכ"ו).
       3. י-ט"ו שניות.
          1. הגרי"א פארכהיימער שליט"א (המטבח היהודי [אנגלית], עמ' ע"ה***) -***

Leave the utensil in the boiling (bubbling) water for approximately 10-15 seconds.

* + 1. י' שניות.
       1. הגר"א גרשטאן שליט"א (דף הכשרות חכ"ב-ד', עמ' כ"ב) -

Rav Belsky and Rav Schachter hold that one should not rely on the sevara of the Chamudei Daniel alone, but it can be used as a tziruf to be maikel when there are other sevaros. However, one should be choshesh for the Chamudei Daniel l‘chumra. When kashering with hagalah, ones hould make sure to immerse the utensil into boiling water for at least 10 seconds, so that according to all opinions, the water has the potential to be polet the bliyos from the utensil.

* + 1. כמה שניות.
       1. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' קנ"ב***) –*** "a few seconds".
    2. מראי מקומות.
       1. יביע אומר (משיעורי מרן הראשון לציון ח"ג עמ' רפ"ט) – "בהלכות הגעלה כמה פרטים. יש ללכת בכלי אחר רוב תשמישו, כגון אם עשה אטריות בקדרה פעם אחת, ורוצה להכשיר הקדרה, מגעיל את הסיר, ומכניסו בתוך חבית מלאה מים רותחים, ומשהה אותה כמה דקות עד שמוציאה בליעותיה, והיא מוכשרת לפסח, אך סיר שעשה בו פעמים רבות אטריות, אין מועילה לו הגעלה, אלא יש ללבנו".

יביע אומר (מעין אומר ח"ג פרק ב' סי' ל"ד) – "שאלה: ב'שיעורי תורה' של מו"ר נר"ו [חלק ג' עמוד רפט'] כתוב בדין הגעלת כלים לפסח 'להשים במים כמה דקות' ונראה שזה טעות דפוס וצריך לומר כמה שניות, האומנם כך. תשובה: לא אמרתי דבר כזה".

* + - 1. מטבח הכשר (ארטסקרול, סוף עמ' שנ"ח) -

Poskim advise that one should keep the utensil in the water for **a moment**.

* + - 1. חוט שני (פסח פרק י"א ס"ק א' ד"ה פירוש) – "פירוש: דאין הפירוש מיד ממש, אלא כדרך המגעילין שמכניסים הכלי למים ומסתכלים אם המים מעלים רתיחה, **שהרי כשמכניס כלי צונן המים גם מצטננים קצת ויכולים להפסיק מרתיחתם**, כמ"ש במ"ב, על כן מן הראוי להסתכל אחרי הכנסת הכלי למים אם המים מתגברים ומעלים רתיחה לאחר הכנסתם ואז תלינן שכבר פלט, אבל לא לחטוף מיד ולהוציא".
  1. **שיטת החמודי דניאל: סילק מיד**.
     1. מראי מקומות – תבואות שמש (סי' ט' אות ה'), הגעלת כלים (פרק י"א הע' ס' ד"ה ונראה), הגר"א גרשטאן שליט"א (דף הכשרות חכ"ב-ד', עמ' כ"ב, לשונו מובא לעיל).
        1. דרכ"ת (סי' ק"ה ס"ק ס"ה) – "עפת"ש מ"ש מהחמודי דניאל דאינו נאסר בסלקו מיד דשהה קצת בעינן ... ועי' בט"ז או"ח סי' תנ"ב סק"ב שכתב מהטור לענין הגעלה דנוהגין להכניסם ולהוציאם מיד ומבואר מדבריו ג"כ דפשיטא לי' שהוא פולט מכח הרתיחות מיד והנה בט"ז שם כ' דמ"מ צריך לדקדק שלא למהר ולהוציאו כדי שיהא פנאי שיבליעו המים בתוך דופני הכלי ולהפליט הבליע עיי"ש ומשמע לכאורה דעת הט"ז שאינו מפליט ומבליע כשסלקו מיד רק כששהה מעט אכן הנה בש"ע התניא שם סעיף ד' מבואר **דמעיקר הדין** אין חילוק בין אם שהה הרבה בתוך הרותחין או אם יוציאנו מיד כי גם אם יוציאנו תיכף אמרינן שנפשט ממנו הכל רק משום חומרא נכון לזהר להשהותו מעט עיי"ש ומבואר ממילא מדבריו דדוקא לחומרא לכתחלה הוא שכ' הט"ז שיש להחמיר להשהותו אבל להוציא מזה צד קולא דאם לא שהה לא בלע ולא פלט זה לא אמרינן כלל ואפי' סילקו מיד יש לאסיר ...".
        2. יביע אומר (***ח"ג*** או"ח סי' כ"ד אות ח') – "החמודי דניאל ... יש לפקפק ע"ז מד' כמה אחרונים ... וכן הוכיח בשו"ת עולת יצחק (סי' קנו) מד' הרא"ש (פכ"ה סי' כג). והעיר עוד ממ"ש הטור א"ח (סי' תנב), גבי הגעלה, שנוהגים להכניסם ולהוציאם מיד. אמנם הרי"ף והרא"ש (פ' כ"ש) כ', דמשהו להו בגווייהו עד דפלטי שפיר וכו'. ע"ש. וק"ק שלא העיר ממ"ש הט"ז (סי' תנב סק"ב), דמ"ש הטור מיד, לאו דוקא קאמר דעכ"פ צריך קצת שהייה. ושכ"כ הכל בו, שצריך לדקדק שלא למהר להוציא הכלי מן היורה, כדי שיהא פנאי אל הרתיחה להכנס ולהפליט מה שבלע. ע"ש. וע"ע בכה"ח (שם סק"ב וס"ק יד) בשם הרוא"ח בזה. וע' בדרכי תשובה (סי' קה ס"ק סה) שהעיר ג"כ ע"ד החמודי דניאל מד' כמה אחרונים ...".
     2. עי' סי' ק"ה סעי' ג', לשיטות ומראי מקומות.
  2. מראי מקומות – הגעלת כלים (פרק י"א הע' ס'), הגר"א נכס (אליבא דהלכתא חפ"ה עמ' ל"ה טור א').
     1. אור לציון (ח"ג פרק י' אות י"ז) – "שאלה. האם צריך להשהות מעט את הכלי במי ההגעלה, או אפשר להכניסו ולהוציאו מיד. תשובה. יש לכתחילה להשהות מעט את הכלי בכדי זמן גלישת מים מכלי מלא מים רותחים כשזורקין לתוכו אבן רותחת".

1. הכלי שעשה בו הגעלה.
   1. **נהגו לכתחלה להחמיר בכל החומרות** [עי' לעיל]**, אפילו אם מגעיל קודם שעה ד'** - כגון ליזהר להגעיל היורה הגדולה שמגעילים בה תחלה וסוף.
      1. מג"א (ס"ק ו') – "נ"ל דאם אין היורה ב"י א"צ להגעילה תחלה דלא גרע מהכלים עצמן ... אך נהגו להחמיר בכל החומרות אפי' קודם ה' וכ"כ הב"ח".
      2. מ"ב (ס"ק י"ג) – "וכ"ז מדינא אבל כבר נהגו לכתחלה להחמיר בכל החומרות ואפילו אם מגעיל בשעה ד' או קודם [מ"א וב"ח]".
      3. ערה"ש (סעי' ט"ו) – "אך נהגו להחמיר בכל החומרות אפילו קודם ה'".
   2. **כלי חמץ: לפני הגעלה - קודם זמן ההיתר וגם אינו ב"י**.
      1. צריך להגעיל.
         1. ב"ח (ס"ק ד' ד"ה ומיהו) – "נראה דאף במגעיל קודם שעה חמישית ואף ביורה שאינה בת יומא צריך להגעיל תחלה היורה שמגעילין בה ודלא כהרא"ש **וכן נוהגין ואל תטוש** וגו'".
         2. הו"ד בעטרת צבי (ס"ק ב') – "ומ"ו ז"ל כתב דאף קודם שעה ה' צריך להגעיל היורה שמעגילין וכן נוהגין, ואל תטוש".
         3. עי' עולת שבת (סוף ס"ק ד') – "נכון להחמיר".
         4. פר"ח (ד"ה סוף) – "מסתימות דבריהם משמע דאף במגעיל קודם ה' הדין כך שצריך להזהיר להגעיל היורה תחילה ושיהא במים ס' ... או שלא יהיו היורה והכלים ב"י".
         5. שעה"צ (ס"ק ט"ו) – "ואף היורה שמגעילין בה, נוהגין להגעיל אותם מקודם אף כשהיא אינה בן יומא [ב"ח ופרי חדש]".
         6. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, ריש עמ' קנ"ח).
         7. פסקי תשובות (אות ה' ס"ק א', הע' כ') – "היורה (הדוד) שמגעילים בה תהיה אינה בת יומה משימוש בחמץ, אמנם אף כי מדינא די בכך, נוהגים להחמיר ולהגעילה לפני שמגעילים הכלים בה, או לוקחים יורה חדשה, שלא השתמשו בה מעולם בחמץ. [שעה"צ סקט"ו בשם ב"ח ופר"ח. ובס' הגעלת כלים פ"ט הערה ח' מביא מס' מנהגי ארץ ישראל **שדוד שהיה מיועד להגעלת כלים היו מניחים אותו משנה לשנה ומגעילים בה כלים בלא הגעלת הדוד תחילה וסוף**, ורק אם רצו להשתמש בדוד בפסח היו מגעילים אותה בסוף]".
   3. **כלי פסח: אחר שהשתמש להגעלה, כדי להשתמש בה בפסח**.
      1. צריך להגעיל.
         1. ב"ח (ס"ק ד') – "והיורה שמגעילין בה הכלים אפילו אינה בת יומא צריך להגעילה לכתחלה קודם שמגעילין בה וגם לאחר שהגעילו בה הכלים צריך לחזור ולהגעיל היורה להכשירה להשתמש בה ואין לה היתר כלל בלי הגעלה תחלה וסוף".
         2. ט"ז (ס"ק י"א) – "וכן נוהגים שמכשירין היור' אחר הגעל' בכל גווני".
         3. עי' עולת שבת (סוף ס"ק ד') - לשונו מובא לעיל.
         4. מג"א (ס"ק ו') – "ואם הגעילה תחלה אין צריך להגעיל' בסוף דהא אין הכלים ב"י אך נהגו להחמיר בכל החומרות אפי' קודם ה' וכ"כ הב"ח".
         5. מקור חיים (סי' תנ"א ס"ק ל"ו) – "והכלי שמגעילין בו נוהגין שאין משתמשין לכתחלה בפסח ובדיעבד אין איסר".
         6. גר"ז (סעי' כ"ב) – "אבל נהגו להחמיר ולחזור ולהגעיל היורה אחר הגעלת הכלים בתוכה כדי להשתמש בה בפסח אף אם לא היו הכלים בני יומן והגעילם בתוכה קודם שעה ה' וגם היורה לא היתה בת יומה בשעת הגעלתה".
         7. מ"ב (ס"ק י', ס"ק י"ג).
         8. ערה"ש (סעי' ט"ו) – "אך נהגו להחמיר בכל החומרות אפילו קודם ה'".
         9. הגעלת כלים (פרק ט' סעי' י"ב).
         10. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, ריש עמ' קנ"ח).
         11. אהלי ישרון (חלק א' ריש עמ' ע"ה).
         12. פסקי תשובות (אות ד', אות ה' ס"ק י"ג) – "ואף אם הכלים שהוגעלו בהם היו אינן בני יומן, כי הרי נוהגים להחמיר ככל החומרות, אבל אם היו במים שישים נגד כל הכלים שהוגעלו שם, אין צריך להגעיל את היורה אחר ההגעלות כדי להשתמש בה בפסח, ואף למנהגנו שמחמירים בכל החומרות".
      2. מיקל.
         1. חק יעקב (ס"ק ח') – "הב"ח פסק ... ובאמת מתחלה נוהגין להגעיל ולא בסוף וגם זו הוא רק משום חומרא כיון שמגעילין קודם שעה חמישית ואינן ב"י. אף שהט"ז ס"ס זה מחמיר בזה אזיל לשטתו לפמ"ש בס"ק ז' ובאמת שגג בזה כמ"ש בס"ק י"א".
         2. ח"א (כלל קכ"ה סעי' ל"ה) – "אין צריך להגעיל היורה הגדולה אם גם היא אינה בן יומה, אלא או בתחלה או בסוף. ואם אינו רוצה להשתמש ביורה הגדולה בפסח, אין צריך להגעילה כלל".
      3. מראי מקומות.
         1. כה"ח (ס"ק כ"א, ס"ק כ"ב) – "נמצא בדין זה רבו הדעות וע"כ במקום דאיכא מנהג יש לילך אחר המנהג ובמקום דליכא מנהג לכתחלה יש להחמיר כדעת הב"ח ובדיעבד בכל מקום יש לסמוך על המתירין".
   4. **לענין עירוי וניצוק**.
      1. עי' לקמן סעי' ו', לשיטות ומראי מקומות.
2. הגעלה במים רותחים.

רמ"א: "דאין הגעלה מועלת כלום אם אין המים רותחים (boiling)".

* 1. **מהו גדר רותחים: יד סולדת בו או מעלין רתיחות**.
     1. מעלין רתיחות (bubbling).
        1. או"ה (כלל נ"ח סי' מ') – "ואפי' אם נאסר בשעה שלא עלה הרתיחה רק שהיד סולדת בו צריך הגעלה בשעה שהרתיחה עולה ואפי' אם רק ספק אם היה היד ס"ב נאסר הכלי דספק דאורייתא לחומרא וצריך אז הגעלה בודאי רתיחות".
        2. הו"ד בכנה"ג (הג' טור יו"ד סי' קכ"א ס"ק פ"ה) – "ואפילו אם הוא רק ספק אם היד סולדת בו".
        3. הו"ד בדרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק י"ח).
        4. חק יעקב (ס"ק ז').
        5. פמ"ג (יו"ד סי' ס"ח מש"ז ס"ק ט') – "ולענין הגעלה כלי שנשתמש ע"י רתיחות צריך שיהא הגעלה בכלי שמעלה רתיחות אף דכלי ראשון כל שיד סולדת בו הוה כ"ר מ"מ לענין הגעלה כללא הוא כתשמישו כך הכשירו עי' א"ח תנ"ב ורא"ש פרק כל שעה ותרומת הדשן סימן קל"א דאף דיעבד אסור בהגעלה".
        6. לבושי שרד (על מג"א ס"ק ג') - לשונו מובא לקמן.
        7. גר"ז (סעי' י"ד) – "והוא שיגעילם ברותחין בכלי ראשון וכלי ראשון נקרא הכלי שהרתיחו בו המים אצל האש אפילו אם עכשיו בשעה שמגעילין בתוכו אינו עומד אצל האש הרי זה נקרא כלי ראשון ומגעילין בתוכו כל כלי הצריך הגעלה בכלי ראשון אם המים שבתוכו הן עדיין רותחין דהיינו שמעלין רתיחה כמו שיתבאר בסימן תנ"ב".
        8. רב פעלים (ח"א יו"ד סי' י"ג ד"ה הנה) – "דהגעלה אינה מועלת אלא ברותחין כ"כ דמעלה רתיחה, **דזה ודאי הוא מדרבנן**, אבל מן התורה לא בעינן מעלה רתיחה, וכמ"ש הגאון ישועות יעקב וז"ל, דבאמת הא דקי"ל דהגעלה בעינן שיעלה רתיחה, הוא רק מדרבנן, דחיישינן שמא בעת ההגעלה לא פלטה כולה, וכעת שנתבשל בה יפלוט יותר, אבל מן התורה מהני הגעלה אף שאין עולה הרתיחה, כמבואר בסמ"ק להדיה עכ"ל".
        9. מ"ב (ס"ק ז', ס"ק ח', סי' תנ"א ס"ק כ' [לשונו מובא לקמן]) – "אם אין המים רותחין. ר"ל אפילו היד סולדת בהם כ"ז שאין המים מעלים רתיחה אינם מפליטין".
        10. שבט הלוי (ח"ו סי' נ"ו אות ד') – "פשטות השו"ע ס"ג - דכלי ראשון נקרא אף שהעבירו מן האש, הוא לאו דוקא לענין סכינים דאיכא בלא"ה קולא דאינו משתמש כ"כ בחמין על האש, אלא בכ"מ שהוזכר כ"ר בסימן זה, דאל"ה הו"ל לשו"ע להזכיר ההבדל בין סכינים לשאר דברים לענין כ"ר שהעבירו מעל האש (איברא למעשה קשה לומר כן דהא הכא בס"ג מהני כל שיד סולדת בו אפי' אינו מעלה רתיחה ובסי' תנ"ב מבואר דכל שאינו מעלה רתיחה לא הוי הגעלה כלל עיין היטב בלבושי שרד ס"ק ג') ועיין בשדי חמד מערכה ה"א סי' כ"ג דהוכיח לנכון דדעת השו"ע דגם בשאר איסורים מהני בהעבירו מעל האש, והוא מדסתם ביו"ד סי' קכ"א דדיני הגעלה נתבארו בסי' תנ"א ולא הוציא מכלל זה כלי שהעבירו מעל האש דיהני בחמב"פ ולא בשאר איסורים מטעם דבחמץ איכא עוד סברת התירא בלע אלא דאין חילוק ... ומ"מ כתבתי למעלה דלענין הגעלה בעינן עכ"פ מעלה רתיחה וזה קשה למצא בכ"ר שהעבירו מן האש - ועיין במקו"ח בס"ג".
     2. יד סולדת בו.
        1. ערה"ש (סי' תנ"א סעי' י"ב) – "הגעלה בכלי ראשון מקרי כלי שנתחממה אצל האש אף על פי שעתה סילקוה מעל האש מקרי כלי ראשון כל זמן שהיד סולדת בה".
     3. מראי מקומות – דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק מ"ט), ***יבקש תורה (פסח סי' ט"ז ענף ב')***.
        1. מג"א (סי' תנ"א ס"ק ז') – "שעודנו רותח. שהיד סולדת בו".
           1. לבושי שרד (על מג"א ס"ק ג') – "ומ"ש המחבר בסי' תנ"א ס"ג לענין סכינין שמגעילין בכ"ר אפי' אינו אצל האש וסגי כשהיד סולדת בו כמ"ש שם המ"א סק"ז ע"ש צ"ל דה"ט לפי דתשמיש הסכינים הוא בכ"ש אע"ג דגם משתמשים לפעמים בכ"ר הא ס"ל ז"ל בסי' תנ"א דהולכים בכל כלי אחר רוב תשמישו א"כ מדין הגמור סגי להכשיר בכ"ש ובש"ס קאמר נמי סתמא ברותחין אלא דאפ"ה החמיר בסכין דהרבה נדבק ונסרך בו ומצריכו כ"ר ועכ"פ לא בעי שיעלה רתיחה ע' ח"י סק"ז אבל כלי שתשמישו בכלי ראשון ובעי מדינא הגעלה צריך שיעלה רתיחה כן צ"ל ולא כמו שראיתי מי שנתקשה בכאן מדין הסכינים דלעיל אמנם לדינא למאי דקי"ל דדבר גוש דינו ככ"ר כל זמן שהיס"ב וכמ"ש האחרונים בי"ד סי' צ"ד ומ"א סימן תמ"ז סק"ט א"כ הסכינים שחותכין בהם דברים גושים חמים א"כ דינם ככל דבר שתשמישו בכ"ר וצריך שיעלה רתיחה ולא סגי בלא"ה ודו"ק".
           2. מ"ב (סי' תנ"א ס"ק כ') – "שעודנו רותח. ויהיו המים מעלין רתיחה וכדלקמן בסי' תנ"ב עיין שם [לבו"ש שם]".
  2. **במקום שנאסר בכלי ראשון שעל האש, אבל המים היה רק יד סולדת בו: האם עדיין צריך מעלין רתיחות או די כבולע כך פולטו - למחמירים לעיל**.
     1. מחמיר [אפילו בדיעבד צריך רתיחה], ואפילו אם הוא רק ספק אם היד סולדת בו.
        1. או"ה (כלל נ"ח סי' מ') - לשונו מובא לעיל.
        2. הו"ד בכנה"ג (הג' טור יו"ד סי' קכ"א ס"ק פ"ה) - לשונו מובא לעיל.
        3. הו"ד בדרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק י"ח, עי' ס"ק מ"ט).
        4. גר"ז (סי' תנ"א סעי' כ"ה) – "כלים שנשתמש ונבלע בהן חמץ כל השנה על ידי חום כלי ראשון כגון קדירות ואלפסין ויורות וכן כף שהוא מיוחד להגיס בו הקדירה כשהיא אצל האש או אפילו לאחר שהעבירה מן האש אלא שהתבשיל בתוכה חם בכדי שהיד סולדת בו וכן כף שהוא מיוחד להוציא בו התבשיל מהקדירה לתוך הקערה כל אלו וכיוצא בהן שדרך להשתמש בהן חמץ כל השנה על ידי חום כלי ראשון צריך להגעילן בתוך כלי ראשון רותח".
     2. לכתחילה יש להחמיר.
        1. אג"מ (יו"ד ח"א סי' ס') – "ויש להצריך שיהיו רותחין להעלות רתיחות אף שהשתמשו בהם רק בחום של יד סולדת שהוא רק בק"ע מעלות דהא כן נוהגין **לכתחלה** שכל דבר שהשתמשו בו בחמין להגעילו ברותחין, אף שמעצם הדין סגי כפי דרך תשמישן".

אג"מ (יו"ד ח"ב סי' ל"א, שמעתתא דמשה סי' תנ"א אות ב') – "צריך שחום המים המגעילין יהיה לא פחות משתי מאות ושנים עשר שרק בחום זה הם רותחין להגעלה, ואף אם נשתמשו בחלב האוסר רק בחום מאה ושבעים מ"מ **לכתחלה** צריך להגעיל כל דבר ברותחין, ואם אפשר שפעמים היו בחום יותר גדול לכן צריך שיהיה בחום לא פחות מרי"ב שזהו רותחין".

אג"מ (יו"ד ח"ג סי' נ"ח) – "והמים שיגעילו יהיה חם יותר מכפי הרגילות להשתמש להדחת הכלים, ולפי המנהג צריך שיהיו רותחים ולכן יניחו בתוך הדיש וואשער אבן מלובן או ברזל מלובן ואח"כ ישפוך מים החמין שהולך להדיש וואשער שברוב הפעמים הם רק ק"פ גאר"ד ולרותחין הוא בחום של רט"ו לכל הפחות, ומכיון שיעברו מים החמין על האבן והברזל המלובן יהיו רותחין כהעצה שנזכר ברמ"א סימן תנ"א סעיף ו'".

* + 1. צריך שיהיו מדת חום המים שמגעילים בהם כמו מדת חום המים שנבלע בכלי.
       1. עי' סידור פסח כהלכתו (פרק א' סעי' ד') – "משום הכלל של 'כבולעו כך פולטו', ומכיון שקשה מאוד לכוון שיהיה אותו מידת חום ממש, לכן יש להגעיל כל פעם בכלי ראשון העומד על האש ומעלת בועות".
    2. מראי מקומות – חמד משה (ס"ק ה'), שיעורי הרב (בב"ח סי' ס"ז אות ד'), שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ד אות ח', אות י"ד), ***תשובות של ה***OU (K-314).
  1. **אם נאסר בכלי ראשון שלא על האש** - **למחמירים לעיל**.
     1. מחמיר, שצריך רתיחה – לבושי שרד (על מג"א ס"ק ג', לשונו מובא לעיל), גר"ז (סי' תנ"א סעי' כ"ה, לשונו מובא לעיל).
     2. מיקל, שצריך רק יד סולדת בו – פמ"ג (סי' תנ"א מש"ז ס"ק ט', "אם שימש בכלי ראשון **שהוסר מאש** ויס"ב חמץ דדי בהעגלה מכ"ר אע"פ שאין מעלה רתיחות"), חזו"א (או"ח סי' קכ"ב ס"ק ה', יו"ד סי' מ"ד ס"ק ב', ומיהו אם בלע בכלי ראשון לאחר שהעבירו מע"ג האש לכו"ע סגי לי' בהגעלה בכלי ראשון שהעבירו מעל גבי האש וכש"כ בכלי שע"ג האש **אף שאינו מעלה רתיחה**").
     3. מראי מקומות – סידור פסח כהלכתו (פרק א' הע' ט'), פסקי תשובות (סי' תנ"א אות י"ג, הע' ס"ב, הע' ס"ד, "בשו"ע הרב ... דבריו צ"ע").
        1. שעה"צ (סי' תנ"א ס"ק קצ"ו) – "וביותר דרבנו יואל דמחמיר לענין כלי זכוכית לאו יחידאה הוא, דמצאתי בחידושי הריטב"א בשם הרא"ה דדעתו גם כן דכלי זכוכית בולע וצריך הגעלה, אלא דכתב שם דהגעלה לא מהני להו משום דחייס שמא פקעה, (ושאר פוסקים לא הזכירו סברא זו, משמע דדעתם דצריך ליתן עליהם מים רותחים כפי מה שדרכו להשתמש בו בכל יום, **דכבולעו כך פולטו**, וכי היכי דלא חייס בכל יום על שימושו ברותחין כן עתה)".
  2. **הכשרת כלי שמבשלים בו בחום גבוה יותר מרתיחת מים** [כמו סיר לחץ, pressure cooker].
     1. עדיין מהני הגעלה.
        1. ישכיל עבדי (ח"ז יו"ד סי' ו' אות ג') – "ולכן נרור הדבר, דכל על האש, אין חי' בין חום גדול לחום קטן, וכתשמישו כן הכשרו, באין צורך לעמוד על הבירור כמה מדת החום, חיך שתהיה, הכשרתה על האש, דלענין ההפלטה, האש מפליטה כל מין שימוש שעל האש, בין אם היה החום של האש, שנשתמשו בו, הוא 170 מעלות בין פחות או יותר, והאש של ההכשר, הוא ג"כ באותה מדה או פחות, יש לו כח להפליט, כל מה שבלוע בקדרה, דרק בכ"ר שאינו על האש, אין בו כח להפליט, מה שנבלע בשימוש שעל האש, אבל האש יש לה הכח להפליט, כל מין בליעה, גם מה שהיתה ע"י חום גבוה".
        2. בצל החכמה (ח"ג סי' נ"ה) – "א) מי הגעלה המעלים רתיחה והם ע"ג האש, מועילים להפליט איסור שנבלע בכלי ע"י מים או משקין אפי' כשנבלעו באמצעות חום יותר גבוה (אות א - ג). - ב) גם לסיר לחץ שנאסר בעת בישול כאשר הי' כסויו מורכב עליו, מהני הגעלה גם כשאין כסויו עליו (אות א' ד')".
        3. הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה תנינא (ב - ג) סי' נ"א, הליכות שלמה פסח פרק ג' סעי' ה') – "ונלענ"ד פשוט דאין לחוש כלל לאותם הטוענים דחומו של סיר זה הוא הרבה יותר מק' מעלות חום של המים, דא"כ איך סתמו דסגי תמיד במים שהם מעלים אבעבועות, הרי ידוע שיש מיני נוזלים שאינם רותחים ומעלים אבעבועות אלא בדרגת חום שהיא יותר ממאה מעלות, וגם **ידוע שתלוי אם הרתיחה היא על הר גבוה או במקום שהוא נמוך מאד**, וע"כ דלא חיישינן להכי וה"נ בסיר לחץ".

הגרשז"א זצ"ל (הגעלת כלים פרק י"ג הע' ש"א) – "מסתימת הפוסקים שכל כלי ראשון די להכשירו בכלי ראשון, ולא חילקו בין אם בליעתו היתה במקום נמוך והכשרו במקום גבוה, אע"פ שדרגת חום רתיחה במקום גבוה היא נמוכה יותר מאשר במקום נמוך".

* + - 1. הגריש"א זצ"ל (חשק חמד פסחים דף עד.) – "שמעתי ראיה לכך, מהמבואר בשו"ע (סימן תנב ס"ה) ובמשנ"ב (ס"ק כד) שכלים שנטרפו בחמי טבריה יכול להגעילם בחמי האור אף על פי שאין חמים כל כך כמו חמי טבריה".
      2. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"א עמ' ל"ד אות ג', הע ג', ח"ג עמ' כ' אות ג', ח"ז עמ' כ"ג אות ג', חי"ד עמ' כ' אות ג') – "סיר לחץ ניתן להכשירו כרגיל וא"צ להכשירו ע"י העמדתו ע"ג האש סגור ומלא, ואף שחום ההגעלה במים רותחים הוא כ-100 מעלות, וחום רתיחת סיר לחץ מגיע להרבה יותר מזה ...".
      3. חזון עובדיה (פסח ח"א עמ' קל"ו) – "וסיר לחץ אפשר להכשירו על ידי הגעלה".
      4. חוט שני (פסח פרק י' סוף ס"ק ח') – "סיר לחץ, אע"פ שחומו הרבה יותר מקדירה רגילה העומדת על גבי האש, מ"מ סגי לה בהעגלה רגילה, דלא מצינו חום יותר ממעלה רתיחות, ועל כרחך דאמדו חז"ל דחום של מעלה רתיחות מוציא את הבליעות שנבלעו ע"י בישול בכל חום שהוא. וכן תבשיל שהתבשל בשמן שחומו יותר מחום של בישול מים, מ"מ סגי ליה בהגעלה רגילה וכנ"ל".
      5. מועדים וזמנים (ח"ד סי' רפ"א).
      6. שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ד אות ז' ס"ק ב', ***תשובות של ה***OU K-314) – "פשוט הוא דמה שלמעלה מרתיחה לא בא בחשבון, כי הרי כבר קיי"ל (שו"ע או"ח סי' תנא סעי' יא) דאף במקום בישול שמן בחום 400 מעלות פ' [204 מע' צ'], מועילה הגעלה במים רותחים של 212 מעלות פ' [100 מע' צ'], (או אף 190 מעלות פ' [87 מע' צ'] לפי דעת הרבה פוסקים), שאז רואים בועות במים בשפע, מקרי רותח".
      7. הגעלת כלים (פרק ה' סעי' י"ד, פרק י"ג הע' ש"א).
      8. סידור פסח כהלכתו (פרק א' סעי' ג', פרק ח' סעי' י"א) – "די להכשירם בכלי ראשון המעלה בועות על האש".
      9. פסקי תשובות (אות כ"ד).
    1. מראי מקומות.
       1. שיעורי הרב (בב"ח סי' ס"ז אות ד') – "ונפק"מ למעשה לענין הגעלת פרעשע"ר קוקע"ר שהרי החום שבתוך הפרעשע"ר קוקע"ר הוא למעלה מחום של רתיחת מים. ונראה שאפשר להגעילו בב' שלבים. שבתחילה יחממו בו מים בדרך שמבשלים בו, וזה יחשב כהגעלה לצד הפנים. ולהכשירו מהניצוצות הניתזים עליו מבחוץ אפשר להגעילו כרגיל ע"י נתינתו לתוך יורה רותחת".
  1. **אם עירוי [או כלי שני] צריך רתיחה, או די ביד סולדת**.
     1. יד סולדת בו – א"ר (ס"ק ה', א"ז ס"ק א'), חק יעקב (ס"ק ז'), גר"ז (סעי' ג', "די להם בחמין שהיד סולדת בו"), מ"ב (ס"ק ח', "ע"י עירוי דבהם מהני הגעלה במים שהיד סולדת בהם לבד"), הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' קנ"ג).
        1. לחומרא, c71 (f160) - עי' יו"ד סי' ק"ה סעי' ג', **לשיטות ומראי מקומות**.

1. מי הגעלה.
   1. **האם אפשר להשתמש במי הגעלה**.
      1. אין להשתמש בהם – או"ה (שער נ"ח דין ע"ה, לשונו מובא לקמן), רמ"א (יו"ד סי' קכ"א סעי' ב', "ואין להשתמש במי הגעלה (ארוך)"), חק יעקב (ס"ק י"ח), ח"א (כלל קכ"ה סעי' כ"ט, לשונו מובא לקמן), גר"ז (סעי' ו', תס"ז סוף סעי' מ"ו, לשונו מובא לקמן), מ"ב (סוף ס"ק י"ג, "ומ"מ אין להשתמש אח"כ בהמים שבקדרה [אחרונים]"), הגעלת כלים (פרק י' סעי' כ"ט, פרק י"ב סעי' ה'), פוסקים.
   2. **הטעם**.
      1. או"ה (שער נ"ח דין ע"ה) – "דדוקא להפליט הכלי מאיסורו מותר אבל לא להשתמש במים שבטל ובו **דא"כ היה מבטל האיסור** לכתחילה".
         1. גר"ז (סעי' ו') – "ולאחר גמר הגעלת הכלים ישפוך הרותחין שביורה החוצה שאסור להנות מהם לכתחלה לפי שגיעול פליטת הכלים מעורב בהם ואף על פי שנתבטל בתוכם בס' מכל מקום כיון שהמגעיל מכניס הכלי בידים לתוך הרותחים כדי להפליט האיסור מן הכלי לתוך הרותחין הרי זה כמבטל איסור בתוך ההיתר בידים אם יהנה מהרותחין שהאיסור נתבטל בהם אבל אם לא יהנה מהם אינו כמבטל איסור בידים כיון שאין כוונתו רק להפליט האיסור מן הכלי ולא להנות מהמים שהאיסור נפלט לתוכם (**ואפילו אם הכלים הנגעלים לא היו בני יומן** שהגיעול הנפלט מהם הוא נותן טעם לפגם אף על פי כן אין להתיר ליהנות לכתחילה מן המים שביורה שלא התירו נותן טעם לפגם אלא כשעבר ובישל בקדירה שאינה בת יומה שהתבשיל מותר באכילה אבל לכתחלה אסור לבשל בקדירה שאינה בת יומה וזה שמכניס הכלי בידים לתוך המים כדי להפליט האיסור הפגום מן הכלי לתוך המים **הרי זה כמבשל בקדירה שאינה בת יומה** אם יהנה מן המים שהאיסור הפגום נפלט לתוכם)".
      2. גר"א (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ז') – "ואין להשתמש כו'. חומרא בעלמא דנטל"פ מותר ואין בזה משום מבטל איסור לכתחלה שאין מתכוין לבטל".
   3. **במקום שיש ששים**.
      1. מחמיר, אין לחלק – חק יעקב (ס"ק י"ח), גר"ז (סעי' ו'), שבט הלוי (ח"ו סי' קט"ו סוף אות ד', "ועיין מסקנת הפוסקים דהא דכ' רמ"א דאין להשתמש במי הגעלה הוא גם אם יש ס' נגד המים").
      2. מיקל – פר"ת (סי' קכ"א ס"ק ה').
      3. באינו בן יומו ויש ס' מותר – ערה"ש (סוף סעי' ט"ו, סוף סעי' י"ט, "ע' ח"י סקי"ח בשם או"ה שאין להשתמש במי הגעלה אפי' יש ס' ונ"ל דבאינו בן יומו ויש ס' מותר וכמ"ש בסעיף ט"ו דאפילו בבן יומו מותר וכ"כ באינו בן יומו").
   4. **שימוש במי הגעלה לצורך הדחת כלים, לשטוף הבית, לכבס בגדים, וכדו'**.
      1. מחמיר.
         1. או"ה (שער נ"ח דין ע"ה) – "ומכל מקום אין משתמשין לכתחילה במים שנגעל בהן ואפילו לרחוץ בהן קערות משום שנפלט בהן האיסו' **ואפי' כשיצטננו**".
         2. הגעלת כלים (פרק י' סעי' כ"ט, עי' סוף הע' נ"ב).
         3. פסקי תשובות (אות ה' ס"ק י"ב) – "אין להשתמש שימוש כלשהו במי ההגעלה וההדחה, אף לא לצורכי כביסה וכיו"ב".
      2. מיקל.
         1. דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק מ') – "עי' בס' נחפה בכסף שם שכ' דנראה דהיינו דוקא להדיח בהם קערות בעוד המים חמין דיש חשש שנהנה לכתחלה מבליעת איסור שבמים הנבלע בהקערות ואף שהוא נטל"פ מ"מ חששו ואסרו לכתחלה אבל לרחוץ בהם קערות בצונן או אפילו בחמין לרחוץ בהם בגדים שאין כאן חשש הנאה מהבלוע אלא מהמים פשיטא דשרי עיי"ש והביאו הרב ערך השלחן שם ובספרו חקות הפסח שם עיי"ש".
      3. מראי מקומות.
         1. פסקי תשובות (אות ו' ד"ה יש) – "יש שכותבים שהאיסור להשתמש עם המים הוא רק לצורכי שתיה ובישול, אבל מותר להדיח בהם כלים ולכבס בגדים בהם (ולשטוף הבית וכיו"ב), ויש שכתבו שהאיסור להשתמש בהם כולל כל ההנאות וגם צרכי כביסה ושטיפה".
   5. **שימוש במי הגעלה שהכשיר דבר היתר**.
      1. מחמיר, אין לחלק – ח"א (כלל קכ"ה סעי' כ"ט, "ואסור להשתמש לכתחלה במי הגעלה (ח"י ס"ק י"ח בשם או"ה). ונראה לי דהאו"ה מיירי כשמכשיר הכלי משום בליעת איסור, דאז הוי כמבטל איסור לכתחלה. אבל כשמגעיל לצורך פסח, אם כן אין איסור עליו כלל קודם פסח, אף על גב דחמץ שמו עליו, זה דוקא לענין לאכלו בפסח. ואפשר דמכל מקום, כיון שמגעילין של בשר וגם של חלב ושל איסור הכל בכלי אחד, ולכן גם אם מגעיל רק של מין אחד של היתר, אין להשתמש בהם, **דאתי לאחלופי** (וכן כתב גם כן האו"ה שם)"), כה"ח (ס"ק ס"ב), ***על פי התורה (פר' כי תשא פרק כ"ו סעי' ל"ב).***
      2. ***מראי מקומות –*** פסקי תשובות (אות ו' ד"ה ומדברי).
   6. **שימוש במים שמדיחים בהם הכלים לאחר הגעלה** (סעי' ז').
      1. מחמיר – ערה"ש (יו"ד סי' קכ"א סעי' כ"ב, "ואין להשתמש במי הגעלה **ולא גם במים ששוטפין אותן אח"כ** וגם במים ששופכין אחר הליבון אין כדי להשתמש אף על גב שליבון מכלה לגמרי את האיסור וישראל קדושים הם"), הגעלת כלים (פרק י"ב סעי' ה'), סידור פסח כהלכתו (פרק ז' סעי' כ"ב), פסקי תשובות (סוף אות י"ב).
   7. **טבילת כלים**.
      1. מיקל.
         1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש יו"ד פרק ו' אות י"ג) – "אפשר לטבול כלים בדוד של המים החמים, בכדי להכשיר אותם, ואח"כ להשתמש במים".
2. להגעיל כלים בן יומו - סעיף ב'.
   1. **בזמן הזה: אם אפשר להגעיל כלי בן יומו לכתחילה בתוך ששים**.
      1. מנהג להחמיר.
         1. רמ"א (סעי' ב', יו"ד סי' קכ"א סעי' ב') – "נהגו שלא להגעיל שום כלי בן יומו".
         2. ח"א (כלל קכ"ה סעי' ל"ה) – "נוהגין שלא להכשיר שום כלי בן יומו, אפילו לבדו ויש ס' נגד הכלי. ולכן אפילו המגעיל קודם פסח, נוהגין שלא להגעיל שום כלי שהוא בן יומו, רק דוקא אינו בן יומו, דכיון שהוא אינו בן יומו, הוי נותן טעם לפגם".
         3. גר"ז (סעי' ט"ו) – "נהגו שלא להגעיל שום כלי כשהוא בן יומו אף שהוא יחידי ויש במים יותר מס' כנגדו ואפילו רוצה להגעילו קודם שעה ה' לא יגעילנו כשהוא בן יומו גזירה שמא יטעו להגעיל כלי הבלוע משאר איסורי תורה כשהוא בן יומו ולא ידקדקו אם יש במים ס' כנגדו ויחזרו המים ויבלעו בכלי ויאסרו אותם אם אין בהם ס' כנגדו שהרי אין כאן נותן טעם בן נותן טעם של היתר אלא של איסור הבלוע בכלי".
         4. קיצור שו"ע (סי' קט"ז סעי' ט"ז) – "אין להגעיל אלא כלי שאינו בן יומו, דהיינו שכבר עבר מעת לעת משעה שבשלו בו חמץ".
         5. ערה"ש (סעי' ט"ז) – "נהגו שלא להגיעל שום כלי כשהיא בת יומא אפילו אינו מגעיל רק כלי אחת".
         6. מ"ב (ס"ק כ') – "ר"ל בין מבשר לחלב או מחמץ למצה ואפילו מגעילו לבדו וקודם שעה ה' ויש ס' משום גזירה שמא יגעיל כלי של איסור בפחות מששים דשם לא מהני ליה הגעלה כ"ז שהוא בן יומו שחוזר ובולע ממי הגעלה".
         7. מחזה אליהו (**ח"ב סי' מ"ו אות ל', סוף ס' בישול ישראל תשובה ח' אות ל') - לשונו מובא לקמן.**
      2. מיקל.
         1. טור (יו"ד סי' קכ"א סעי' ב' (ב')) – "ואין מגעילין הכלי עד שלא יהא בן יומו או שיהיו במים שמגעילין בו ס' כנגדו".
         2. ט"ז (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ב') – "ותמהתי על שלא העתיק רמ"א גם זה דכשיש במי' ס' נגד הכלי שהגעיל יכול להגעיל אפי' ב"י כמ"ש".
         3. ש"ך (סי' קכ"א נקוה"כ על הט"ז ס"ק ב').
         4. באה"ט (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ב').
         5. דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק ל"ז).
         6. ***ילקוט יוסף (סי' פ"ט סעי' פ"ג***, קיצור שו"ע סי' פ"ט סעי' פ"ג) – "אם יש במים ששים נגד הכלי, מותר להגעיל אפילו כלי בן יומו".
   2. **בזמן הזה: אם אפשר להגעיל כלי בן יומו לכתחילה בתוך ששים - בהיתרא בלע, כגון מבשר לחלב וכדו'**.
      1. מחמיר.
         1. מאמר מרדכי (ס"ק ט').
         2. מ"ב (ס"ק כ') – "בין מבשר לחלב ... משום **גזירה שמא יגעיל** כלי של איסור בפחות מששים דשם לא מהני ליה הגעלה כ"ז שהוא בן יומו שחוזר ובולע ממי הגעלה".
         3. כה"ח (ס"ק מ"ד).
         4. מנחת יצחק (ח"ה סי' כ' אות ט"ז), הו"ד ***בעל פי התורה (פר' כי תשא פרק כ"ו סעי' י"ז)*** – "ואף דלכתחילה אין מגעילין רק אינו בן יומו אפילו בהיתרא בלע, כדאיתא שם (סעי' ב'), וגם אין מגעילין מבשר לחלב ולהיפוך, מ"מ כיון דהוי רק משום חומרא, ובכה"ג דכל הגעלה הוי רק להעדפה בעלמא (להכשיר התנור: שיעמוד גם בפנים קדירה עם מים, עד שירתיח ויעלה זיעה הרבה), אין להחמיר בכ"ז".
         5. מחזה אליהו (**ח"ב סי' מ"ו אות ל', סוף ס' בישול ישראל תשובה ח' אות ל') – "איברא כל זה מדינא, אבל כבר העיד בנו הרמ"א או"ח סי' תנ"ב סע' ב' 'ע"כ נהגו שלא להגעיל שום כלי בן יומו' בכדי לא לטעות ולהגעיל שבלע איסור כשהוא בן יומו באופן שההגעלה אינו עולה להכשירו. ע"ש מ"ב ס"ק כ' בשם המאמר מרדכי וז"ל 'ר"ל בין מבשר לחלב [דהוי התירא בלע] או מחמץ למצה ואפילו מגעילו לבדו וקודם שעה ה' [דג"כ הוי התירא בלע לכמה דיעות] ויש ס', משום גזירה שמא יגעיל כלי של איסור בפחות מששים דשם לא מהני ליה הגעלה כ"ז שהוא בן יומו שחוזר ובולע ממי הגעלה' עכ"ל. ולפ"ז גם נד"ד בכלל ולא מובן איך יכול מי שהוא להתיר להגעיל הכלי מיד בלי להמתין, דלא עדיף כלי זה מכלי שבלע התירא. הלום ראיתי בספר הגעלת כלים פ"י הע' י"א שכתב וז"ל 'כתב בספר זר השלחן ... וכה"ג איתא בדרכי תשובה סי' קי"ג ס"ק צ"ב 'ע' שו"ת מנחת יהודה ... עכ"ל. ותמוה לי איך העלימו עין מהמנהג שהביא הרמ"א באו"ח סי' תנ"ב סע' ב'. ורק בשעת הדחק מותר לסמוך על עיקר הדין ולהגעיל הכלים בעודם בני יומן במים שאין ס' נגד הבליעות ... אבל כאשר ישנה מצב של דחק מותר להגעילו בתוך מעל"ע ולא בעינן ס' נגד גודל הכלי".**
      2. מיקל [הגם דהם דברו מבשרי לפרווה או מחלבי לפרווה, לכאורה זהו רק מצד המנהג שלא להכשיר מבשרי לחלבי].
         1. אג"מ (קול התורה חנ"ד עמ' כ"ה אות י"ב) – "מותר להגעיל מבשרי לפארווע ומחלבי לפארווע אף אם זה בן יומו משום דהיתרא בלע, ולא דמי לשאר הגעלות שאסור לעשותן כשהם בני יומם משום דשם הבליעות היו אסורות".
         2. מטבח הכשר (ארטסקרול, פרק י"ד הע' ק"ח).
      3. מראי מקומות.
         1. טור (יו"ד סי' צ"ג סעי' א', סי' קכ"א סעי' ב'(ב')) – "וה"ר פרץ כתב אפילו אינה בת יומא ובשל בה חלב אסור אח"כ לבשל בה בתחלה לא בשר ולא חלב לפי שהיא בלוע מבשר בחלב אלא אם היא של מתכת יגעילנה לאחר **מעת לעת** של בישול שני".
            1. פרישה (שם ס"ק ו') – "אלא אם היא של מתכת יגעילנה לאחר מעת לעת של בישול שני. הא דהצריך להגעיל לאחר מעת לעת משום שהיו רגילין להגעיל במה שמבשל באותו כלי עצמו במים רותחין ע"י גדנפא וכמ"ש לקמן סימן קכ"א ומסתמא אין ששים למה שבתוך הכלי נגד הכלי עצמו, הילכך צריך להמתין עד אחר מעת לעת כדי שיבטל הטעם, ודוקא של בישול השני דאף אם ימתין אחר מעת לעת של בישול הראשון הלא הוא נאסר על ידי בישול שני, והילכך צריך להמתין עד אחר מעת לעת של בישול שני".
            2. חגורת שמואל (שם ס"ק ז') – "ואחר מע"ל של בישול. רצה לומר אחר מע"ל של בישול שני משום שהיו רגילין להגעיל במה שמבשל באותו כלי עצמו במים רותחין ע"י גדנפא וכמ"ש לקמן סי' קכ"א ומסתמא אין ששים למה שבתוך הכלי נגד הכלי עצמו, הילכך צריך להמתין עד אחר מע"ל של בישול שני, דאף אם ימתין אחר מע"ל של בישול הראשון הלא נאסר ע"י בישול שני ונעשה נבילה ונאסרין המים מהגעלה זו ונכנסו אחר כך בכלי והוי איסור כמו בראשונה, ואף היכא דלא נאסר הכלי כגון הקדירה של בשר לא היתה ב"י מ"מ הא עכשיו נבלע בה חלב **ונ"ט בר נ"ט דהיתרא אסור לגרום לכתחלה** אף בכלי כמו שנתבאר באו"ח סימן תנ"ג ובהטור לקמן סימן קכ"א ע"ש ועיין לקמן סימן צ"ה ס"ק י"ח ובמ"ש שם".
         2. שלחן הלוי (ח"א פרק כ"ד אות ט') – "מעיקר הדין אפשר להכשיר כלי חלבי לצורך שימוש בפרווה, אף אם הוא בן יומו, אבל יעשו שתי הגעלות".
   3. **להכשיר כלי בן יומו ע"י ליבון גמור**.
      1. אין צריך להמתין מעת לעת.
         1. דר"מ (יו"ד סי' קכ"א ס"ק ט"ו) – "ומטעם זה כתבו הגהות מיימוני פי"ז דמאכלות אסורות (דפוס קושטא ה"ב) דבליבון אין חילוק בין כלי שהוא בן יומו לבין אינו בן יומו".
         2. ערה"ש (יו"ד סי' קכ"א סעי' כ"ב) – "בליבון אין חילוק בין שהוא בן יומו או אינו בן יומו וכן אין חילוק בין יש עליו טלאי לאין עליו טלאי [ד"מ אות ט"ו] דהאש מכלה הכל".
         3. דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק ל"ו).
         4. ***הגר"א נבנצל שליט"א (***מציון תצא תורה ח"א תשובה ק"ג) – "שאלה: כלי הטעון הגעלה ורוצה ללבנו, האם מותר ללבנו כשהוא בן יומו ככל כלי הצריך ליבון. תשובה: כן".
         5. פסקי תשובות (סוף אות ח') – "והמכשיר כלי ע"י ליבון חמור אין צריך להמתין שלא יהיה הכלי בן יומו, שהרי לא שייך הטעם שהכלי חוזר ובולע האיסור שפלט".
         6. מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שנ"ז).
      2. מראי מקומות.
         1. משנה הלכות ***(***מציון תצא תורה ח"א יו"ד הע' ק"ג) – "להקל בזה בדיעבד-רשימות הגר"י שוב שליט"א".
   4. **להכשיר כלי בן יומו ע"י ליבון קל**.
      1. תלוי אם פעולת ליבון קל פולט הבליעות או שורף הבליעות.
         1. פסקי תשובות (סי' תנ"א סוף אות ח') – "ובליבון קל תלוי הדבר במחלוקת אם הליבון שורף את האיסור או פולטו".
      2. מחמיר.
         1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ג אות כ"ז) – "אין ללבן לכתחילה בליבון קל בן יומו, דדעת הפרמ"ג (סי' תנב בט"ז ס"ק ד) דליבון קל מפליט את הבליעה ולא שורפו, והכי נקטינן".
         2. עי' נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק פ' הע' ב', עי' פרק ס"ח הע' י"ד) – "דהנה בהכשר ליבון א"צ לחכות מעל"ע, כמ"ש או"ה כלל נ"ח סי"ט ודרכי משה יו"ד סי' קכ"א סקט"ו, אכן יש לעיין אם דווקא בליבון גמור הדין כן או אפי' בליבון קל, שהפמ"ג סי' תנ"ב מש"ז סק"ד כתב דליבון קל מפליט הבליעה ואינו שורפו, אך משו"ע הרב סי' תנ"א בכמה מקומות מפורש ששורף הבליעה ולא מצאתי מפורש בפוסקים, לכן כתבתי שימתין מעת לעת".
         3. סידור פסח כהלכתו (פרק ה' הע' י"ב).
         4. מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שנ"ב).
      3. מיקל.
         1. הגרי"י ניימאן זצ"ל (נטעי גבריאל פסח ח"א פרק פ' הע' ב') – "ושמעתי מהגאון רבי יעקב יצחק ניימאן (שליט"א) [זצ"ל] שמורי הוראות נהגו שגם בליבון קל א"צ לחכות מעל"ע, ושכן מוכח גם בקלח של אזוב סי' ה' אות ו'".
         2. אור יצחק (ח"א יו"ד סי' ד') – "מה הבדל בין ליבון קל לחמור בשניהם הטעם ששורף הבלוע בו".
         3. הגעלת כלים (פרק ו' סעי' ט"ו) – "ואין חילוק בין ליבון חמור לליבון קל".
         4. מקדש ישראל (שבועות סי' פ"ח).
         5. מגילת ספר (ענינים שונים באו"ח וביו"ד סי' כ"א אות ד') – "וראיתי בספר סידור פסח כהלכתו ... ובאמת דין כזה היה להם להפוסקים להשמיענו וכמו שהאריכו בזה לענין הגעלה, ומסתימת הדברים משמע שאפשר ללבן בליבון קל גם כלי בן יומו, **ונראה דאף שליבון קל ענינו הפלטה מ"מ מה שנפלט נשרף מיד ע"י האש**".
      4. ***שער המלך (הל' יו"ט פרק ד' ריש הל' ח') – "ומה שהתירו ללבן הטרפא כדי לאפות בו פשטידה, התם שאני, דאפילו בבן יומו מותר ללבנו".***
         1. ***אין ראיה, ששם היתרא בלע.***
      5. **להכשיר לפסח**.
         1. מיקל – הגעלת כלים (פרק ז' סעי' ז').
         2. מחמיר – פמ"ג (סי' תנ"ב מש"ז ס"ק ד', "והנה ליבון 'קל' המוזכר בסימן תנ"א [סעיף ד בהגה] דהוה כהגעלה ועדיף מיניה, מכל מקום אין שורף בפנים כי אם מפליט, י"ל דאסור בפסח אם בלע הטרפי"ד חמץ ע"י משקה או בחול המועד, דאפשר דחוזר ובולע, ואינו בן יומו לא מהני בפסח לדידן"), סידור פסח כהלכתו (פרק ה' סעי' ה').
         3. מראי מקומות.
            1. מ"ב (סי' תנ"א ס"ק ע"ו) – "לטעם הראשון דמשום חמץ בעין די בליבון קל שהקש נשרף מבחוץ דבזה בודאי נשרף החמץ שהוא בעין וכדלעיל בס"ד לענין שאר סדקין ולטעם השני צריך ליבון חמור שירבה גחלים על אותו מקום הטלאי עד שיהיו ניצוצות ניתזין הימנו שאז בודאי ישרף איסור הבלוע בתוך הכלי. ונראה דבאינו בן יומו יש לסמוך להקל בזה".
      6. **יש לחלק בין להכשיר לפסח ולהמתין כ"ד שעות**.
         1. מגילת ספר (ענינים באו"ח סי' כ"א אות ד') – "והיה מקום לקיים דברי הפמ"ג אף אם נסבור דמהני ליבון קל גם לכלי בן יומו, דאף שהאש שורפת את הנפלט לחוץ מ"מ עדיין יש לחוש שמשהו לא נשרף וחוזר ונבלע בכלי, ובפסח דאיסורו במשהו יש לחוש לזה, ולכן סובר הפמ"ג דאין ללבן ליבון קל בפסח, אבל גם הוא יכול לסבור שאפשר ללבן ליבון קל גם כלי שהוא בן יומו דעיקר הפליטה נשרפת ואין כאן חשש רק על משהו ותו לא".
   5. **האם צריך לשהות מעת לעת מאחר שפשוף או סגי למנות מזמן שנשתמש עליו חמץ**.
      1. מחמיר, מעת לעת אחר שפשוף.
         1. מג"א (ס"ק ט') – "וישהה אחר השפשוף מע"ל שלא יהיו ב"י".
         2. מקור חיים (ס"ק ה').
         3. ח"א (כלל קכ"ה סעי' ל"ו) – "וישהה אחר השפשוף מעת לעת".
         4. מ"ב (ס"ק כ', עי' שעה"צ ס"ק כ"ה) – "וישהה אחר השפשוף מעל"ע שלא יהיו בני יומן".
            1. הטעם, כיון שלא רמיא – מחה"ש (ס"ק ט', "דטעם שצריכים השלחנות הגעלה ... שלפעמים נשפך עליו מרק מן הקדרה כו', ובזה נעשה שלא במתכוין ואין לזה גבול קצוב, לכן השוה המדה ונתן גבול מעת לעת מהשפשוף").
            2. הטעם, משום בלאו הכי צריך להמתין – ח"א (כלל קכ"ה סעי' ל"ו, "כי בלאו הכי צריך להמתין על כל פנים שיהיו מנוגבים יפה מן המים הצוננים שלא יצטננו הרותחין, ולכן נהגו מילתא דפסיקא מעת לעת").
            3. הטעם, משום ממשות מעכב הפגם – חמד משה (ס"ק ז', "והטעם נראה כי י"א שאין הכלי נפגמת אם אינה עומדת ריקם, ודלא כח"י").
      2. אחר שנשתמש עליו חמץ.
         1. חק יעקב (ס"ק י"ד), הו"ד בשעה"צ (ס"ק כ"ה) – "וגם בשהיה דמעת לעת אינו נזהרים אצל השולחנות והספסלים, כיון שרוב תשמישן ע"י צונן ... לא ידעתי מקור לחומרא זו, דכל כלי שאינו בן יומו היינו מתשמיש שנשתמש עליו דבר, ואין נפקותא כלל ממה שנדבק עליו בצונן עד עכשיו ... אם לא שניחוש דאולי ע"י שפשוף ששפשף עליו רותחין הבליע איזה דבר הדבוק עליו, גם זו חששא רחוקה היא".
         2. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, סוף עמ' ק"נ, ריש עמ' קנ"ד, ריש עמ' קנ"ה).
         3. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' י"ט אות א', הע' א') – "והמנהג כדברי החק יעקב".
      3. מראי מקומות – מטבח הכשר (ארטסקרול, פרק י"ד הע' ק"ט, עי' עמ' שפ"ה).
         1. חוט שני (פסח פרק י"א ס"ק א' ד"ה אין) – "אין צריך להמתין אחרי רחיצת הכלים מעת לעת כדי להגעילן. וצ"ע מדברי המ"ב שכתב, ואפילו שולחנות ישפשף יפה וישהה אחר השפשוף מעת לעת שלא יהיו בני יומן ויהיו מנוגבין יפה מן המים הצוננים וכו', עיי"ש. דמשמע דצריך להמתין מעת לעת מהשפשוף, ואפשר דחוששין שנבלע חם לפני השפשוף ואז דינו כבן יומו, וצ"ע".
3. להכשיר במצקת [ladle].
   1. עי' סוף סי' צ"ב, לשיטות ומראי מקומות.
4. נגיעת כלים בשעת הגעלה - סעיף ג'.
   1. **הלכה**.
      1. מחמיר – שו"ע (סעי' ג'), ח"א (כלל קכ"ה סעי' ל"א), קיצור שו"ע (סי' קט"ז סעי' ט"ו, "ולא יניח כלים הרבה בפעם אחת לתוך הכלי שהוא מגעיל בו, כדי שלא יגעו ביחד. דאם כן במקום נגיעתן אינן נגעלין"), פוסקים.
      2. **משום דבעינן שיעלה הרתיחה** בכל מקום – או"ה (כלל נ"ח דין ס"ה, "לפי שאין הרותחין שולטת כ"כ סביבו' הכלים להפליט"), ט"ז (ס"ק ט', "דבמקום נגיעתן לא סלקי הרתיח'"), עולת שבת (ס"ק ג', "דבעינן שיעלה הרתיחה בכל מקום"), ח"א (כלל קכ"ה סעי' ל"א, "לא יניח כלים הרבה לתוך כלי ויגעילם יחד אם נוגעים זה בזה, דבמקום נגיעתן לא סלקי הרתיחה"), גר"ז (סעי' כ"ה, "לענין הגעלה צריך שרתיחת המים יגיעו בכל שטח הכלי ובמקום נגיעתם אין הרתיחה עולה יפה"), מ"ב (ס"ק כ"ב, "דבמקום נגיעתן לא סלקי הרתיחה").
         1. **נ"מ גדולה**: כיון שמחמירין להשאיר כלים קצת בתוך המים, ולא להוציאם מידף ממילא א"א לזרוק כלים בתוך קדרה. וכן נראה מהנו"כ בסעי' ד', שמדברים או בצבת או רשת, ולא נזכר שם שלא צריך כלום.
         2. אמנם עי' הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Regarding hagalah on silverware. The minhag is to bring to a boil, then drop it in, get to a boil again (usually stops boiling when a cold utensil is dropped in) then wait a bit. There is another din that lechatchila two kelim shouldn't be touching during hagalah. Then isn't it a problem that the silverware, after being dropped in, is touching the bottom of the pot?

R' Y. Berkovits wrote: The assumption is, that for small utensils dropping it in is enough. If you want to be machmir - you can get a net and shake it off the bottom.

* + - 1. ראשית דרכו (הע' כ') – "שמעתי מהגר"י שטילרמן שליט"א, דלמה דקיי"ל לעיל שלכתחילה צריך להשהות הכלי במי הגעלה קצת זמן ולא להוציאו מיד, ה"נ אם מיד שוקע ונוגע בקרקעית היורה נמצא שלא שהה במי הגעלה אלא זמן מועט. אמנם נראה ללמד זכות על הנוהגים כן, שהרי בדרך כלל עושים כן בסכו"ם, והרי רוב שימושם בכלי שני שסגי בהגעלה בחום יס"ב כנ"ל, לכן מהני אפי' נוגעים זה בזה כמו שצידדנו דמה דאמרינן שלא סלק הרתיחה היינו רק שאינו כרותח אבל מהני לכלי שרק צריך יס"ב".
    1. רע"א (על רמ"א סעי' ג'), הו"ד בשעה"צ (ס"ק כ"ז) – "קשה לי, דמה בכך דבמקום נגיעתן לא סלקי הרתיחה, הא המים נכנסין לכל תוך הכלי ואין צריך שיהיו המים על דופן הכלי מבחוץ אלא א"כ בכלים ששואבים בהם רותחים".
    2. אמת ליעקב (יו"ד הע' נ"ד) – "להגעיל הרבה כלים ביחד שמשימים אותם ברשת ומכניסים אותם למים ביחד, אין הדעת נוחה מהגעלה באופן כזה".

1. צבת - סעיף ד'.
   1. **מה יותר טוב: בצבת או סל מנוקב**.
      1. סל מנוקב.
         1. או"ה (כלל נ"ח דין ס"ג) – "ובעבור מקום חציצה מקום תפיסת הצבת יש נוהגין להיות לשם שני אנשים וכל אחד צבת בידו והראשון מכניס בצבתו והשני תופסו תוך המים רותחים בצבתו ומוציאו **אך יש לחוש שמא מתוך כך יבא לשהותו הרבה ביורו**. ע"כ טוב יותר להשימו בחרוזות קטנות של הדייגים הקלועין או בסל או במחבת ... ואין בו דבר שחוצץ".
         2. חק יעקב (ס"ק ט"ז) – "אם מגעיל בצבת. וכתב באיסור והיתר כלל נ"ח דין (ס') [סג] וז"ל, וטוב יותר להשימו במחרוזת קטנה של דגים הקלועים או בסל, עכ"ל".
         3. ח"א (כלל קכ"ה סעי' ל') – "וטוב יותר לשום הכלים במחרוזה קטנה הקלועים (שקורין נעץ [רשת]) או בסל".
         4. קיצור שו"ע (סי' קט"ז סעי' ט"ו) – "וטוב יותר לשום את הכלים במחרוזה (רשת) או בתוך סל".
         5. גר"ז (סעי' כ"ו) – "אם אוחז את הכלי בתוך הרותחין על ידי צבת צריך לגלגל מעט את הכלי דהיינו שיפתח את הצבת בתוך הרותחין ויאחוז הכלי במקום אחר כדי שיעלו הרותחין על מקום אחיזת הצבת **ולפיכך** יותר טוב להגעיל בשכבה או בסל מנוקב".
         6. מ"ב (ס"ק כ"ג) – "וטוב יותר להגעיל בשבכה או בסל מנוקב".
         7. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' קנ"ב).
            1. שעה"צ (ס"ק כ"ח) – "ועיין בט"ז סעיף קטן ה שמצדד גם כן שבזה טוב יותר, שבאופן זה אין לחוש כלל שיחזור ויבלע, ואף שכלים שלנו המנהג **שאין מגעילין בני יומן**, מכל מקום טוב יותר שלא יבלע כלל".
            2. אולי רק משום חומרא דפסח.
2. המים שמחממין להכשיר - סעיף ה'.
   1. **מים שהוחמו על ידי חשמל**.
      1. שכיון שמתאדם גוף החימום מחמת החשמל, נחשב הוא כאש.
         1. הגרשז"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ו עמ' פ"ז ד"ה וכן, הליכות שלמה פסח פרק ג' ס"ק ג') – "שאף לדברים הצריכים אש ותולדותיה וחמה לא מהני, כהגעלה (כמ"ש בסי תנ"ב ס"ה), מועיל היסק ע"י כח החשמל המלבן את המתכת ודינו כאש".
         2. הגריש"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ו עמ' פ"ז ד"ה וכן, אשרי האיש או"ח פרק נ"ג אות כ"ח) – "דכיון דגוף חימום שיש בו חוט שמתאדם חשיב אש, מהני נמי להגעלת כלי שבישלו בו באש, ואין לחלק בין אור לאור כשם שאין מחלקים בין אור של עצים לאור של חומר בעירה אחר".
         3. עי' חוט שני (פסח פרק י' שעה"צ ס"ק קנ"ג***) –*** "ואף שמים שהורתחו בחמי טבריה אי אפשר להגעיל בהם כמבואר בשו"ע, מ"מ י"ל דאף חימום חשמלי אף שלא נתלבן מ"מ חשיב כאור, וכמו לענין שבת חשבינן ליה כאור, וצ"ע".
         4. קובץ הלכות (פסק פרק י"א סעי' י"ז, הע' כ' [לשונו מובא לקמן]) – "ומים שהוחמו ע"י כח עלעקטרי ונעשו רותחין, חשיבי תולדות האור ממש, אבל מים שהוחמו ב'מַייקרווֵייב' אינו נחשב תולדות האור".
         5. סידור פסח כהלכתו (פרק א' סעי' ט').
         6. אהל יעקב (סעי' כ"ב).
      2. מראי מקומות – צפנת פענח (סי' רע"ג אות ג').
         1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ג' ס"ק ג', הע' ז') – "ברם יש להסתפק אם הגעלה במים שנתחממו ע"י זרם חשמלי גרידא ...".
         2. פסקי תשובה (סי' קע"א***) –*** "נראה כיון דאור העלעקטריע, גם לענין הבערה וכיבוי בשבת, לא נתברר בביאור גמור דחשיב אש ורק כי לחומרא חושבין אותו לאש, אבל לחשבו אש לקולא מנלן, [אמנם אם בלע ע"י כבוש צ"ע]".
   2. **מים שהוחמו במיקרוגל**.
      1. מהני.
         1. אג"מ (הגר"ש איידר זצ"ל הל' פסח פרק ט"ו הע' ע"ה, שמעתתא דמשה שמועות משה אות א') – "דמהני".
      2. מחמיר.
         1. עי' הגריש"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ו עמ' פ"ז ד"ה ולענין, אשרי האיש או"ח פרק נ"ג אות כ"ח, יו"ד פרק ו' אות ט') – "גם לענין הגעלה בחמי מיקרוגל, יש לחוש שלא להגעיל בהם, רק כלי שבלע במיקרוגל".
            1. עי' הגריש"א זצ"ל (חשוקי חמד דף עו., עמ' תק"כ) – "בספר שבות יצחק ... אכן נראה מדברי מו"ח (שליט"א) זצ"ל] שאין זה מוחלט, שהגעלה בחמים שהוחמו במיקרו גל אינה מועילה, אלא יש לחוש שמא אינה מועילה, ואם כן כשאין לו אפשרות אחרת, וחייב לאכול מפני פיקוח נפש, יעשה מה שביכולתו, ואולי חום המיקרו גל דומה לחום האש, וצ"ע".
         2. קובץ הלכות (פסק פרק י"א סעי' י"ז [שונו מובא לעיל], הע' כ') – "וכח אלעקטרי הא אש ממש ... שהדבר פשוט שנחשב תולדות האור ומגעילין בהם, אבל מים שהוחמו במייקרו-גל, שהחמימות אינו ע"י כח אש אלעקטרי כלל, אלא הוא מתחמם ע"י שהגלים מזעזעים את המאכל במהירות גדול ובזה הוא שמתחמם, אינם נחשבים תולדות האש".
         3. סידור פסח כהלכתו (פרק א' סעי' י').
         4. אגלאי מילתא (פסחים סוף סי' ד') – "ומצינו בדברי הראשונים שאין מגעילין במים שהורתחו בחמי טבריה, כיון שהוחמו שלא ע"י אש, גם לענין הגעלה בחמי מיקרוגל, יש לחוש שלא להגעיל בהם, אלא כלים שבלעו ע"י מיקרוגל".
         5. שערי שלמה (סי' א' אות ד').
         6. נתיבות אדם (אהל יעקב הע' כ"ט) – "דאין להגעיל במים שהוחמו בדוד שמש או מיקרוגל כיון דהוי כחמי טבריה".
         7. אהל יעקב (סעי' כ"ג) – "וההוראה המקובלת לנהוג כדעת המחמירים ובפרט לגבי חמץ בפסח".
      3. מראי מקומות – הגר"ש איידר זצ"ל (פסח ח"א, עמ' קנ"ו).
   3. **מים שהוחמו בדוד שמש**.
      1. מחמיר.
         1. אבן ישראל (ח"ט סי' ס"ג על סי' תנ"ב סעי' ה', ריש עמ' ק"ב) – "בסי' תנ"ב סעיף ה' ... ומבואר דחמי האור מפליטין גם מה שנבלע ע"י חמי טבריה, אבל חמי טבריה אין מפליטין מה שנבלע ע"י האור, ולפי"ז שהיום יש הרבה שמשתמשים בדודי שמש, צריך להזהיר שלא יעשו הגעלה עם מים שהוציאו מדוד השמש, כיון שבמטבח משתמשין בחמי האור, ומים של דוד שמש, כיון שאינו תולדות האור הוה כמו חמי טבריא שאין מגעילין בהם".
         2. נתיבות אדם (אהל יעקב הע' כ"ט) – "דאין להגעיל במים שהוחמו בדוד שמש או מיקרוגל כיון דהוי כחמי טבריה".
   4. **הגעלת כלים בכלי שיש בו גוף חימום חשמל בתוך בכלי**.
      1. מהני – הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' קנ"ו), חוט שני (פסח פרק י' ס"ק כ"ד ד"ה מותר, "ואין חילוק אם הדפנות התחממו ע"י אש או שהתחממו הדפנות ע"י המים הרותחים שבתוכו, דסוף סוף הדפנות חמים והרי דינו ככלי ראשון").
      2. ראיה ממצקת.
3. שאר משקין.
   1. **הלכה**.
      1. לכתחילה מחמיר, בדיעבד מיקל.
         1. רמ"א (סעי' ה') – "ואין מגעילן בשום משקה, רק במים; מיהו בדיעבד מהני הגעלה בכל משקה".
         2. חק יעקב (ס"ק י"ח).
         3. חמד משה (סעי' ז').
         4. רע"א (סי' פ"ג ד"ה וא"כ) – "כבר הכריע הרמ"א בא"ח (סי' תנ"ב ס"ה) דלכתחילה אין מגעילין אלא במים, אבל דיעבד מהני בכל משקין, אף דמסתפקנא קצת די"ל דדיעבד היינו אם בשלו בו אחר ההגעלה דשאר משקים אבל לכתחילה אין לבשל בו עד שיגעילנו שנית במים, מ"מ בנ"ד **בשעת הדחק כדיעבד דמי**".
         5. ח"א (כלל קכ"ה סעי' כ"ט) – "בדיעבד, מהני הגעלה בכל משקה".
         6. גר"ז (סעי' כ"ח).
         7. ערה"ש (סעי' י"ט).
         8. מ"ב (ס"ק כ"ו) – "ובדיעבד מהני ההגעלה בהן".
         9. אג"מ (יו"ד ח"ב סוף סי' מ"א).
         10. שבט הלוי (ח"ו סי' קט"ו אות ד') – "מה שנו"נ כאן האחרונים אם דברי הרמ"א או"ח סי' תנ"ב שכ' דדיעבד מהני הגעלה בשאר משקין הלכה הם אין ספק דכבר הורה זקן גאון עוזינו הגרעק"א ח"א סי' פ"ג דדיעבד מהני כרמ"א, והה"ד שעת הדחק גדול, ולפעמים עדיפא שעת הדחק מדיעבד דדיעבד י"ל דוקא אחרי שכבר בשלו אחרי הגעלה כזאת, אבל לפני הבשול צריך להגעיל שנית, משא"כ שעת הדחק יעש"ה בהגרעק"א".
      2. מיקל.
         1. פר"ח (ס"ק ה') – "וכן עיקר".
      3. מראי מקומות – מקור חיים (ס"ק ז', "וצ"ע").
   2. **עפר**.
      1. מחמיר – פר"ח (ס"ק ה', "עיקר להחמיר ואף בדיעבד"), חמד משה (סעי' ז', "ואף בדיעבד יש אוסרין").
      2. בדיעבד מיקל – כנה"ג (הג' ב"י ס"ק י"ג), הו"ד בא"ר (ס"ק ה', "ומבואר בבית יוסף דגם מים שמעורבין באפר שקורין לושקיאה מותר בדיעבד, וכן הורה השיירי כנסת הגדולה במעשה"), חק יעקב (ס"ק י"ח), מטה יהודה (דין ה'), גר"ז (סעי' כ"ח, "ומים המעורבים עם אפר (שקורין לו"ג) דינם כשאר משקים שהאפר מבטל כח המים ובדיעבד שעבר והגעיל בהם או בשאר משקין עלתה להם הגעלה"), מ"ב (ס"ק כ"ו, שעה"צ ס"ק ל"ב, "אף דהפרי חדש מצדד להחמיר במי לוי"ג אף בדיעבד, המטה יהודה והאליה רבה השיגו עליו, ודעתם להקל בדיעבד").
   3. **מרגרינא** (margarine).
      1. מראי מקומות – אג"מ (יו"ד ח"ב סוף סי' מ"א, שמעתתא דמשה אות ו', "ובדבר מה שהנהגתם שמרגרינא ...").
   4. שוקולד **(**chocolate**)**.
      1. תשובות והנהגות (ח"ג סי' קכ"ג) – "וכנראה השוקולד הנמצא בשוק בארץ או בחו"ל עם הכשר, היינו בהשגחה על שעת הייצור שלא יהיה בו חשש תערובות איסור, אבל צ"ע היאך מותר לייצר במכונה בה השתמשו הנכרים לחלב עכו"ם או לדברים אסורים, וידוע שבמכונה זו אין אפשרות של הגעלה במים חמין כיון שמתקלקלת בכך, ומוכרחים להגעיל בשאר משקין כמו שוקולד, קקאו נמס וכדומה, ואף שלדידן אסור להגעיל בשאר משקין כמבואר בא"ח תנ"ב (סעיף ה') אבל ע"ש ברמ"א שבדיעבד מועיל, ובמ"ב שם הביא בשם הפמ"ג שאם לפני פסח הגעיל במשקין צריך להגעיל עוד פעם במים, ורק בפסח גופא שאין עצה סומכין על המקילין, ובשו"ת הגרע"א (פ"ג) כתב ששעת הדחק כדיעבד דמי ע"ש ... מיהו אין הדבר ברור אצלי ששוקולד דומה לשאר משקין, די"ל דמש"כ הפוסקים דשאר משקין מועיל להפליט כמו מים היינו דוקא ביין וחלב, אבל שוקולד שהוא עב יש לומר דלא פולט הכל, שוב מצאתי ב'אגרות משה' (יו"ד ח"א סימן פ') שכתב כעין זה שלא מועיל הגעלה בחלב ... ויש המגעילים בשוקולד אלא שמהדרים וממתינים קודם הייצור בהכשר שלא יעבדו המכונות כ"ד שעות כדי שיהיה נו"ט לפגם, ואני מסופק בזה ... וב'עדה החרדית' מנהגם כפי ששמעתי שאם משתמשים בו בימות השנה קודם לכן לטרפות ממש לא מכשירים, ורק אם משתמשין במכונה רק לדבר שהוא כשר עכ"פ ליש מכשירין אף שאינו כשר לדידן סומכין להגעיל במשקין, ומנקין קודם בנקיון יבש כל החריצים חורים וסדקים, ואח"כ מגעילים בקקאו בכל תהליך הייצור, משאירים אותו כ"ד שעות פנוי, ואח"כ מה שיוצא בתחילת הייצור הכשר לא משתמשים בו אף לאחר הגעלה והכשרה כדין, ומה שיוצא אח"כ עושים תחילה מריר ואח"כ החלבי, והסכימו לזה הגר"י וייס זצ"ל והגר"פ עפשטיין זצ"ל (והכשרם לכל ימות השנה ולא לפסח), ולחמץ בפסח שמחמירים בכל מיני חומרות נהגו למנוע להכשיר אם צריך הגעלה בשוקולד כהנ"ל ולכן נמנעתי כאן מלהכשיר, מיהו אם נהגו להכשיר גם לפני הפסח לפסח אין בידינו למונעם".
      2. הגר"צ שכטר שליט"א (***תשובות של ה***OU***,*** K-63) – "וסיומא דמילתא, בהא נחתינן בהא סלקינן, שאין לסמוך על אופן ההגעלה הנ"ל לעשיית שאקאלאד פארעווע בבתי החורשת".
      3. הגר' בלייך שליט"א (***תשובות של ה***OU***,*** I-98) -

The inability of chocolate production to tolerate water has another halachic implication. Many chocolate production systems are used for both milk chocolate and dark (non-dairy) products. Since water is inimical to the manufacture of chocolate, kashering equipment from dairy to pareve (or from *chalav akum* to *cholov yisroel*), poses a formidable challenge. In general, chocolate manufacturers will never allow kashering with water. If *libun kal* is not practical, the only other solution would be to perform a *hag’alah* with chocolate or cocoa butter as *mei peiros*. Such as kashering is, again, the subject of discussion among contemporary *Poskim*. Aside from general concerns with the halachic implication of *hag’alah* with *mei peiros*, an additional concern stems from the fact that cocoa butter is not a liquid at room temperature and may therefore not even be considered *mei peiros* [see *Iggeros Moshe* Y.D. I:60]. [The latter concern could be addressed by using other vegetable oils that are liquid at room temperature.] The OU does not allow kashering with chocolate, cocoa butter, or other oils, and unless a proper kashering with water can be accomplished, dark chocolate made on equipment used for milk chocolate is marked OU-D.

* + 1. Halachically Speaking (שנה ה' מספר י"ט עמ' ה'-ו') -

Besides dairy chocolate, many products are made with pareve chocolate. Therefore, a company would need to kasher the equipment if it wishes to make both dairy and pareve on the same machinery. Most of the production of chocolate does not require heat except the conch (see above). Chocolate companies are unwilling to introduce water to the chocolate machines, since it can potentially damage the product. An alternative may be to run chocolate through the system once and consider it kashered. However, this approach is a dispute among poskim. The Rama says that one should not kasher with any liquid other than water, but b’dieved one is allowed to use 'other liquids' to kasher. A pressing situation has the status of b’dieved. Based on the above, some kashrus organizations permit a company to make dairy and pareve chocolate on the same equipment after a 'koshering' of chocolate in between [Included in this are the Badatz of Yerushalayim and other European hechsherim (The Laws of Pesach: A Digest 2006 page 592, opinion of Dayan Westheim Shlita)]. Those who do kasher with chocolate do not have to wait twenty-four hours before kashering. The opinion of the OU is that since chocolate becomes solid at room temperature it may not be used for kashering. This applies even if one were to follow those opinions that permit kashering with other liquids. Therefore, their policy is to have two separate systems for pareve and dairy chocolate. Many other kashrus agencies follow this opinion [Such as the KOF-K, and Star-K.]

* 1. **להגעיל בשומן של בשר**.
     1. מחמיר – אג"מ (יו"ד ח"א סוף סי' ס', שמעתתא דמשה אות ה', "ומש"כ כתר"ה אולי יש להגעיל בשומן הכשר ויהיה אסור שומן הכשר הראשון ויועיל להכשיר שומן הכשר השני שיעשו, הנה בר"ן ס"פ כל הבשר כתב דשמן ושומן וחלב גרועין מיין ומזוג והרשב"א שפליג להיתר לא הזכיר בתשובתו סי' תק"ג אלא יין ומזוג וא"כ אפשר שמודה לאסור בשמן ושומן וחלב. ואף הרמ"א שכתב בדיעבד מהני בכל משקה שמשמע שאף שמן וחלב בכלל שמהני אפשר שעכ"פ אין שומן הבשר בכלל משקה עיין בחולין דף ק"כ וברפ"ג דטהרות בתפארת ישראל ובמשנה אחרונה ולכן אין להגעיל בזה").
  2. **חומרי ניקוי מימיים כאקונומיקה**.
     1. אם אינו מעבה את המים, מיקל [לכ"ע] – הגריש"א זצ"ל (סידור פסח כהלכתו פרק ז' הע' ז', אשרי האיש או"ח פרק נ"ג אות ל'), הו"ד בפסקי תשובות (הע' נ"ג).
  3. מראי מקומות – פסקי תשובות (אות י').
     1. העמק שאלה (שאלתא קל"ז ס"ק י"ט, קנ"ב-ב') – "הדבר ברור דהגעלה אינה אלא במים ... ולא משום דשאר משקין אינם מפליטים, דזה א"א וכמו שהוכיח הרשב"א בשו"ת סי' תק"ג, אלא משום שאינו מפליט הכל ולא ידעינן כמה פלטי".
     2. הר צבי (יו"ד סוף סי' פ"א) – "והקדרה של בשר העוף והמרק נחשבת כקדרה של מים) וחשובה כהגעלה".
     3. הגריש"א זצ"ל (פסקי הלכות קרול יו"ד אות י"ד) – "מותר להגעיל בתוך מים שיש בהם מלח, כי מלח בא ממים".
     4. יביע אומר (ח"ח סי' מ"ג אות ו') – "יש להעיר בנ"ד מהמחלוקת של הראשונים אם הגעלה מועילה גם בשאר משקים, כי בתשובת הרשב"א ח"א (סי' תקג) הובאה סברת הרמב"ן דס"ל שאין הגעלה מועילה אלא במים ולא בשאר משקים, והרשב"א חולק עליו. ע"ש. ובארחות חיים ח"א (דף ע"ד ע"ג, אות צב) הביא מחלוקת הרמב"ן והרשב"א, וכתב, וי"א שלכתחלה אין להגעיל במשקים ובדיעבד מותר. וכ"כ מרן הב"י (בסי' תנב) וכ"כ הרמ"א בהגה. והפרי חדש שם הסכים שאף לכתחלה מותר. ע"ש. (וע' בברכי יוסף ובמאמר מרדכי שם). והערך השלחן יו"ד (סי' קכא סק"ד) העלה דלכתחלה יש להחמיר ע"פ דברי הרמב"ן והרא"ה והריטב"א וה"ר מנוח והרדב"ז, ובדיעבד יש להתיר ע"פ דברי רש"י והסמ"ג והרשב"א ובעל העיטור שהובא בטור (סי' צג) ובב"י שם. עכת"ד. וע' במטה יהודה (סי' תנב) ובשו"ת תפארת אדם (חאו"ח סי' יח)".

1. כלי גדול - סעיף ו'.
   1. מראי מקומות.
      1. חשב האפוד (הליכות חנוך פרק ב' אות צ"ט) – "אין צריך ליתן דוקא אבן, אלא ה"ה אם ישפוך מים רותחין מכלי ראשון לתוך המים שמבשל להגעיל הכלי ועי"ז עולה המים ויורד על הגדנפא, ג"כ מהני".
2. ניצוק - לפסח.
   1. **ציורים שיש נפקא מינה**.
      1. הגעלה מכלי פסח ע"ג כלי חמץ.
      2. לשפוך מאכל של פסח מכלי חמץ לכלי פסח [כמו ערב פסח שחל בשבת].
      3. דוד מים משותף לדיירים יהודים ונכרים.
      4. מכונת מים קרים וחמים שמשתמשים בה כל השנה, האם אפשר להשתמש בה לפסח, אחרי ניקיון היטב מבחוץ.
   2. **מיקל**.
      1. ט"ז (סוף ס"ק י"א) – "הנשים נוהגות שלא להשתמש בקדירה ששופכין רותחין על האבן שמכשירין בו כלים מטעם שהריח של חמץ נכנס בו **ואין בו ריח ולא טעם** דאין בו איסור כלל בפסח".
      2. בית מאיר (סי' תנ"א על חק יעקב ס"ק נ"ה) – "עיינתי שם (מנחת יעקב) ואין בהם ריח, כי טעם ניצוק הנאמר שם ודאי אין לו שייכות לגבי הכלי. וטעם ההבל, הן אמר שם נמי אין בו די לחוש לאסור הכלי".
      3. ערה"ש (סעי' י"ח) – "ודע שהנשים נוהגות שלא להשתמש בפסח בהקדירה ששופכין ממנה רותחין על השולחנות והספסלין מפני ההבל העולה ואין בהמנהג הזה שום טעם וריח".
      4. כה"ח (סי' תנ"א ס"ק רל"ו) – "וכתב הט"ז ... ובפרט למנהגינו שאין מגעילין שום כלי ב"י דהוי טעם לפגם דיש להתיר".
      5. מטבח הכשר (ארטסקרול, פרק ט"ו הע' ה', הע' כ"ו).
   3. **מחמיר** [משום חיבור, משום הבל].
      1. חק יעקב (סי' תנ"א ס"ק נ"ה [לשונו מובא לקמן], מנחת יעקב כלל כ"ג ס"ק י"ב) – "ואף דקי"ל נצוק אינו חיבור ... לכתחלה יש לחוש ולזהר ... והרע"ב שם הטעם משום שמעלה הבל לעליון".
      2. פמ"ג (סי' תמ"ד א"א ס"ק ד') – "ועיין א"ר אות ג', יבשל בכלי פסח, והיינו שלא יצטרך הדחה כלל. ויערה מכלי ראשון לכלי של פסח, ומשם לחמץ. ואם אין יד סולדת בו שרי מכלי ראשון. והפרי חדש אות ג' בכף חדש מוציאין מקדירה לקערה חמץ, והיינו כבסימן ק"ה סעיף ג' בהג"ה ביו"ד, עי' ט"ז שם ו'. ואפשר להש"ך שם שייך כאן".
      3. דרך החיים (ער"פ שחל להיות בשבת סעי' ו') – "אם מבשל לשבת זה בכלי פסח אין לערות רותח לתוך כלי חמץ, אם לא שרוצה שלא לשמש בקדירה זו שעירה בפסח עד לאחר פסח".
      4. עי' חת"ס (על ט"ז סוף סי' תנ"ב) – "נראה לי דיש למנהג על מה לסמוך".
      5. עי' חמד משה (סעי' ו', ס"ק ט') – "וכ' הט"ז שאין לזה טעם וריח, והח"י נתן סמך לזה".
      6. גר"ז (סי' תנ"א סעי' נ"ט) – "נוהגות הנשים שלא להשתמש בפסח בקדירה שעירו ממנה רותחין תחת האבן ויש שנתנו טעם למנהג זה לפי מה שנתבאר ביורה דעה סי' ק"ה שלכתחלה אסור לערות מכלי כשר שיש בו שומן כשר לתוך נר דולק משומן טריפה לפי שההבל עולה מהתחתון לעליון דרך עמוד הנצוק המחברם והוא הדין כאן הבל החמץ הנפלט מכלי התחתון הנגעל עולה להעליון דרך עמוד הנצוק המחברם (ולפי טעם זה אין לאסור אלא כשמערה על כלי הנגעל מתוך הקדירה עצמה ולא נפסק הקלוח) ואם עבר והשתמש בפסח באותה קדירה הרי התבשיל מותר אפילו באכילה".
      7. שעה"צ (סי' תמ"ד ס"ק ד') – "ואין לערות רותח לתוך כלי חמץ מכלי פסח, אם לא שרוצה שלא לשמש בקדרה זו שעירה מתוכה עד לאחר פסח, [פרי מגדים ודרך החיים]".
      8. שבט הלוי (ח"ו סוף סי' נ"ו) – "עיין חק יעקב לענין מש"כ ט"ז סו"ס תנ"ב אם נוהגים להכשיר הכלים שמערים מהם על כלי חמץ - ועיין במנח"י כלל כ"ג ס"ק י"ב שכ' ב' טעמים **וכ"כ הפוסקים** א' משום חשש נצוק חבור לכתחלה וטעם ב' משום ריח העולה למעלה".
      9. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק כ"ד ד"ה מכיון) – "מכיון שמחמירים לכתחילה בניצוק, על כן אין לערות מקדירה רותחת של פסח על כיור שהשתמשו בו חמץ בשאר ימות השנה, אמנם אין זה אלא לכתחילה ועל כן מניחים בכיור איזה דף ומערין על זה, ואע"פ שהמים הולכים תחת הדף ומגיעים לכיור בעודו שופך עליו, אפשר שסומכים להקל שמצטנן כבר, או שהוא כבר כלי שני".
      10. פסקי תשובות (סי' תמ"ד אות י"ד) – "אמנם משום חומרת חמץ שאיסורו במשהו המנהג להחמיר".
   4. **דעת הא"ר**.
      1. מיקל – א"ר (סי' תנ"א ס"ק מ', "כתב הט"ז ... וכתב חק יעקב עיין מה שכתבתי במנחת יעקב כלל כ"ג נראה דיש בו טעמים לאסור לכתחילה מדינא דש"ס ע"כ. וצ"ע הא בט"ז גופיה וש"ך סימן ק"ה כתב כן אחד משום ניצוק ואחד משום הבל. לכן נ"ל דעת הט"ז דלא דמי, דהתם שופך לאיסור בעין, משא"כ הכא שאין בו אלא בלוע ודאי דלא שייכי כלל הנך טעמי, ועיין יו"ד סימן קכ"ו סעיף ה' דאין ניצוק אלא בטופח על מנת להטפיח. ועוד דהתם איסור והכא חמץ קודם פסח היתר הוא לא מחמרינן בטעמים אלו").
      2. מחמיר – א"ר (סי' תמ"ד ס"ק ג', "יש אנשי מעשה שמבשלין כל התבשילין בכלי יו"ט, מהר"י ווייל. ולכך אין ליתנו בקערה חמץ, אם לא כשאין רותח שיד סולדת, או יערה לכלי אחר של יו"ט ואח"כ יערה לקערה חמץ. מיהו בדיעבד עיין סימן תנ"א ס"ק מ'").
   5. **בדיעבד**.
      1. ערב פסח: יש להקל.
         1. חק יעקב (סי' תנ"א ס"ק נ"ה) – "וכתב הט"ז סוף סימן תנ"ב ... ועיין מה שכתבתי בספרי מנחת יעקב כלל כ"ג ס"ק י"ב נראה דיש ב' טעמים לאסור מדינא דש"ס לכתחלה, ומנהג של ישראל תורה היא. אך בדיעבד ודאי דאינו אסור".
         2. פסקי תשובות (סי' תמ"ד אות י"ד) – "ומ"מ בדיעבד כשעירה מכלי פסח לכלי חמץ (הנקי מחמץ בעין) אפשר לסמוך על המתירים ולא לאסור הכלי לפסח".
      2. **בפסח: שיש איסור משהו**.
         1. מחמיר.
            1. יד יהודה (סי' ק"ה הקצר ס"ק ל"ב) – "בדבר שאוסר במשהו נ"ל להחמיר בזה".
            2. דרכ"ת (סי' ק"ה ס"ק צ"ט).
            3. מנחת יצחק (ח"ה סי' פ"א אות ה', אות ט') – "והנה בהא דאיתא ברמ"א וש"פ שם, דבדיעבד אין לחוש, איתא בס' יד יהודה שם, והובא בדרכ"ת שם (ס"ק צ"ט), דבדבר שאוסר במשהו יש להחמיר גם בדיעבד, ואם כן בחמץ בפסח גופי', דאוסר במשהו, יש להחמיר גם בדיעבד".
            4. פסקי תשובות (סי' תס"ז הע' ע"ג) – "יו"ד סי' ק"ה סעי' ג' ברמ"א ואף כי הרמ"א מתיר בדיעבד, מ"מ בדבר שאיסורו במשהו אסור אף בדיעבד - עיין שם ביד יהודא בפיה"ק סקל"ב".
         2. מיקל.
            1. חלקת יעקב (ח"ב סי' קס"א, או"ח סי' ר"ד אות א') – "דברמ"א מבואר דאסור לערות וכשעירה בדיעבד מותר, ובני"ד הישראל אינו מערה רק הנכרי או החשוד, וכשאנו רוצים לאסור על הישראל להשתמש בהמים, הוי כמו לאסור בדיעבד, דבאמת כשכבר נעשה המעשה בדיעבד מותר".
         3. מראי מקומות.
            1. מגילת ספר (סי' ק"ה אות כ"ז\*\*\* סוף ד"ה כתב) – "ויש לעיין באיסורי משהו כגון חמץ בפסח דאולי יש לדמותו ליין נסך ולטומאה דאם נחשב לנגיעה יש בזה ג"כ משהו איסור שמתערב".
   6. **לערות מכלי שני: דהיינו שיערה התבשיל לכלי אחר של פסח ומשם לכלי חמץ**.
      1. מיקל.
         1. א"ר (סי' תמ"ד ס"ק ג') – "או יערה לכלי אחר של יו"ט ואח"כ יערה לקערה חמץ".
         2. פמ"ג (סי' תמ"ד א"א ס"ק ד') – "ויערה מכלי ראשון לכלי של פסח, ומשם לחמץ".
         3. פסקי תשובות (סי' תמ"ד אות י"ד ד"ה ואם).
      2. **מצקת**.
         1. מיקל.
            1. פמ"ג (סי' תמ"ד א"א ס"ק ד') – "והפרי חדש אות ג' בכף חדש מוציאין מקדירה לקערה חמץ, והיינו כבסימן ק"ה סעיף ג' בהג"ה ביו"ד".
         2. מחמיר.
            1. פסקי תשובות (סי' תמ"ד הע' צ"ו) – "יש להחמיר משום שלכמה פוסקים מצקת דינה ככ"ר".
   7. **אין יד סולדת בו**.
      1. מיקל.
         1. א"ר (סי' תמ"ד ס"ק ג') – "אין ליתנו בקערה חמץ, אם לא כשאין רותח שיד סולדת".
         2. פמ"ג (סי' תמ"ד א"א ס"ק ד') – "ואם אין יד סולדת בו שרי מכלי ראשון".
         3. פסקי תשובות (סי' תמ"ד אות י"ד ד"ה ואם).
   8. **אינו ב"י**.
      1. מיקל.
         1. כה"ח (סי' תנ"א ס"ק רל"ו) – "וכתב הט"ז ... ובפרט למנהגינו שאין מגעילין שום כלי ב"י דהוי טעם לפגם דיש להתיר".
         2. פסקי תשובות (סי' תנ"א סוף אות מ"ד, הע' ר"ל, עי' סי' תמ"ד אות י"ד ד"ה ואם).
      2. מחמיר.
         1. סתימת הפוסקים.
      3. מראי מקומות.
         1. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק כ"ד ד"ה צ"ע) – "צ"ע אם מחמירים בניצוק כשהכלי התחתון הוא נותן טעם לפגם, או בכלי שני".
         2. תשובות והנהגות (ח"ב סי' רי"א הע' ו') – "עיין בא"ר תנ"א (ס"ק מ) דלא חיישינן בניצוק לאסור בלוע בכלי ובפרט קודם הזמן ע"ש, ואף שבח"י נראה לחוש לכתחילה, ברור דהיינו תוך כ"ד שעות ששייך בליעה, אבל אם לא השתמשו בקערה דחמץ כ"ד שעות דנותן טעם לפגם, ואין כאן בעין רק בלוע בכלי, וכן בזמן ההיתר אין בזה שום חשש גם לכתחילה, ושפיר מערה בשבת מכלי שני לקערה דחמץ ואינו חושש כלל. ועיין בט"ז ס"ס תנ"ב שמנהג נשים לא להשתמש בקדירה ששופכין ממנה רותחין על האבן שמכשירים בו כלים מפני שנכנס בו ריח חמץ, ובט"ז דחה שאין לזה שום טעם, אבל נראה שאין להזניח שום מנהג או חומרא בפסח אף שאין בזה טעם או סברא, שמועיל עכ"פ להרחקה וסייג, וגם כאן שמעתי מחמירים לא להשתמש בכף שהשתמשו בו להריק חמין מקדירה לקערה דחמץ, אף שאינו אלא כלי שני ולאחרי כ"ד שעות, ומשתמשים בפסח בכף אחר, ואין להזניח שום מנהג וחומרא בחמץ בפסח כמ"ש אף שאין לזה שורש כלל מדינא".
   9. **להשתמש לפסח הבא**.
      1. מלמד להועיל (ח"א סי' צ"ה) – "לענין לערות מכלי פסח לכלי חמץ עיין סי' תמ"ד באלי' רבה ובפמ"ג ושדי חמד והאריך בזה בא"ר סי' תנ"א ס"ק מ', ונ"ל דלאחר הפסח בודאי צדקו דברי הט"ז סוף סי' תנ"ב, כיון דהכלי חמץ כבר פגום וגם הכלי פסח אינו משתמש בו אלא בפסח הבא **שכבר נפגם המשהו של הריח**".
      2. חוט שני (פסח פרק י' ס"ק כ"ד ד"ה צ"ע) – "ועכ"פ ודאי מותר להשהות את המאכל שהיה בכלי העליון עד לאחר הפסח, וכן את הכלי עד לפסח בשנה הבאה".
      3. פסקי תשובות (סי' תמ"ד אות י"ד ד"ה ולאחר) – "ולאחר הפסח מותר לכו"ע לערות תבשיל רותח שנשאר בכלי פסח לכלי חמץ, חדא, משום שהכלי חמץ אינו בן יומו ועוד שהרי מטמינים את כלי הפסח עד לשנה הבאה וכולי האי אין להחמיר".
   10. **רק חומרא דפסח**.
       1. עי' חוט שני (פסח פרק י' ס"ק כ"ד ד"ה מ"מ) – "מ"מ עיקר דין ניצוק הוא כשמערה לתוך כלי שיש בו איסור. אבל לא נתבאר אם גם החמירו כשמערה היתר לתוך כלי ריק שבלוע בו מאיסור, אם שייך בהם הטעמים דמחברו בניצוק או שההבל עולה. ובשעה"צ בהלכות פסח הנ"ל כתב להחמיר אף שמערה מכלי של פסח לכלי של חמץ ריק ויש בו רק טעם חמץ, והוא חידוש, ומסתברא דלמד כן להחמיר משום חומרא דפסח ולא בשאר איסורים כה"ג. אבל לערות תבשיל או מים רותחים מכלי שאינו של חלב ואינו של בשר, לתוך כלים של חלב וג"כ אח"כ לכלים של בשר, אין בזה חשש, דלא מצינו חומרא זו אלא גבי איסורין וגבי חומרת חמץ, משא"כ בבשר לחוד ובחלב לחוד לא מצינו חומרא זו".
       2. מגילת ספר (תערובות סי' ק"ה אות כ"ז\*\*\* ד"ה עוד) – "בט"ז או"ח סוף סי' תנ"ב שהנשים נוהגות שאין משתמשות בפסח בקדירה ששופכין ממנה רותחין על האבן שמכשירין בו כלים בגלל שריח החמץ נכנס בקדירה והט"ז כתב על זה שאין בו ריח ולא טעם ואין בו איסור כלל בפסח, ואף שהחק יעקב בסי' תנ"א ס"ק נ"ה כתב להחמיר לכתחילה וגם בשעה"צ סי' תמ"ד סק"ד כתב לגבי ערב פסח שחל בשבת דאין לערות רותח לתוך כלי חמץ מכלי פסח אם רוצה להשתמש בכלי בפסח, נראה דכל זה משום חומרא דחמץ ואינו נוהג בשאר איסורים".
       3. מעדני אשר (או"ה סי' ק"ד אות ג') – "נמצא דהח"י, א"ר, פמ"ג, גר"ז, דה"ח, משנ"ב כולם החמירו בחמץ בחם לתוך צונן ולמדו זאת מדין ניצוק דסי' ק"ה, והדבר פלא גדול לכאורה ... יתכן שרק בתור חומרא החמירו כ"כ בדינא דניצוק ואין ראיה דיחמירו גם בשאר איסורים וכ"ש בהיתר ... והיות דמאי דמחמרינן הוא מחמת דנפק מפומייהו שהרי מדינא רק צונן לתוך חם אסור, ממילא אין לך בו אלא חידושו ואין להחמיר בשאר איסורים".
       4. פסקי תשובות (סי' תמ"ד אות י"ד ד"ה ודע) – "משום חומרת חמץ שאיסורו במשהו המנהג להחמיר".
          1. חד ראיה: שמחמיר כאן בזמן ששופך חמים על גבי צונן.
   11. **הכשרת שיש לפסח: לכאורה אפשר להשתמש בקומקום של פסח**.
       1. אך יש מחמירים מצד ניצוק, ואם רצה להשתמש בהקומקום לפסח, צריך להכשיר הקומקום אח"כ.
       2. י"ל שיש לסמוך על השיטות שאפשר להגעיל כלי פלסטיק לפסח, כיון שהוא חומרא בעלמא [ובמיוחד שגם הבליעות מחמץ הוי אינו ב"י] - ואיך להכשיר הקומקום, עי' ס' הגעלת כלים (פרק י"ג סעי' ת"ב).
       3. מראי מקומות – פסקי תשובות (סי' תנ"א סוף אות מ"ד).
   12. **דוד מים משותף לדיירים יהודים ונכרים [או בבית מלון] - פסח**.
       1. פסקי תשובות (סי' תס"ז הע' ס"ב) – "ובימינו עפ"י רוב לכל דירה יש דוד נפרד עם צינורות נפרדים, ויש לשכן לברר זאת, **ושאלה זו מצויה לאלו שמתאכסנים בבתי מלון והארחה ובקיבוץ** וכדו' שיש בין האורחים כאלו שאינם נזהרים באיסור חמץ".
       2. מיקל.
          1. עי' חלקת יעקב (ח"ב סי' קס"א, או"ח סי' ר"ד) – "כיון דאי אפשר בע"א הו"ל כדיעבד, ובדיעבד ודאי מותר ... והרוצה להחמיר בזה ודאי אין בה משום יוהרא, ובפרט לענין פסח".
          2. שערים מצויינים בהלכה (סי' קי"ז ס"ק ד' ד"ה והמים).
          3. מנחת יצחק (ח"ה סי' פ"א) – "ומ"מ כיון דיש ספק, אם משתמש בעל החמץ, באופן האוסר, וכיון דא"א בענין אחר, ונוגע להרבה מניעת שמחת יו"ט אם נחמיר, אולי בצירוף הכמה צדדים הנ"ל, יש לצרפם להשוות עכ"פ ס"ס, והיה מקום להקל ... דמעיקר הדין יש להקל אף באכילה ושתי' מאותן המים החמים כנ"ל, אין להחמיר אף בהנאה, כיון דא"א בענין אחר, ומונע שמחת יו"ט, דכדיעבד דמי כנ"ל. אולם אם השכן הוא נכרי, ונתבטל בס' ... וא"כ בנד"ד, דל"ה עכ"פ יותר מספק משהו, נוכל לצרף ג"כ שיטה הנ"ל, דכיון שנתבטל ביד עכו"ם, אינו חוזר וניעור ביד ישראל, ומותר אף להמדקדקים להשתמש במים חמין הנ"ל אף לאכילה ושתי' כנלענ"ד".
          4. עי' פסקי תשובות (סי' תס"ז אות ט"ו) – "שדנו הפוסקים בשאלה המתעוררת אצל אלו שגרים בבית משותף עם דיירים נכרים או יהודים אוכלי חמץ בפסח ר"ל, ויש להם דוד מים משותף שבו מתחממים המים ע"י קולט שמש או חשמל, גז וכדו', והנכרים או היהודים אוכלי החמץ משתמשים במים החמים לרחיצת כלים המלוכלכים מחמץ וכדו', וידוע הדין ד'ניצוק חיבור', ולכאו' כל המים שבצינורות נאסרו וכמו"כ גם המים שבדוד המרכזי, ושוב לא יוכל השכן השותומ"צ להשתמש במים. אמנם, הסכימו הפוסקים כי יש כמה צדדי היתר בנידון, ולמעשה יש לחלק בין אם השכן המשתמש בחמץ נכרי או יהודי, שאם השכן נכרי מותר אף למדקדקין להשתמש במים חמים אלו אפילו לצורך אכילה ושתיה, ואם השכן יהודי נכון להחמיר שלא להשתמש במים החמים אלא לצורך רחיצת הגוף ושטיפת הבית אבל לא לצורך אכילה ושתיה (ולצורך הדחת כלים - יניח קודם את המים היוצאים מהברז לתוך כלי (שאינו משתמש בו לצורכי אכילה ושתיה) ובתוך הכלי יניח את הכלים שרוצה להדיח, שכיון שהמים הם חום של 'כלי שני' יש להתיר שאינם אוסרים את הכלים), ובמקום שאי אפשר בענין אחר ויש משום מניעת שמחת יום טוב, אפשר להקל לסמוך על הצדדי היתר ולהשתמש במים אף לצורך אכילה ושתיה".
       3. "דאף שאין להרעיש על המקילין דיש להם על מה שיסמוכו מ"מ בענ"פ לא יכניס עצמו לספק פלוגתא ויחוש לעצמו מלהשתמש במים חמין כאלו בפסח" – הגאון מפאפא (קונ' קלח של איזוב סי' י"א, סי' י"ז, סוף הגדה של פסח), הו"ד בקנין תורה בהלכה (ח"ג סי' נ"ט אות ג').
   13. **מכונת מים חמים שמשתמשים בה כל השנה, האם אפשר להשתמש בה לפסח, אחרי ניקיון היטב מבחוץ**.
       1. מחמיר.
          1. ***הגר"א נבנצל שליט"א (***מציון תצא תורה ח"א תשובה ק') – "שאלה: מכונת מים קרים וחמים שמשתמשים בה כל השנה, האם אפשר להשתמש בה לפסח, אחרי ניקיון היטב מבחוץ. תשובה: כמדומני שלא, כי שופכים מים חמים לכלי חמץ".
       2. מראי מקומות – מטבח הכשר (ארטסקרול, סוף עמ' ת', "hot-water urn").
          1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

R' Y. Berkovits wrote: As for the urn, you can do ha’agala. **If you warmed challah on top of it, then it would need libun gumer**.

* 1. מראי מקומות – עוז והדר (על מ"ב סי' תנ"א הע' ק').
     1. אג"מ (מסורת משה ח"א או"ח אות רצ"ה) – "והשיב רבינו שקודם פסח **אין החומרא** שלא לערות מכלי חמץ לכלי פסח".
     2. שאר ימות השנה - עי' יו"ד סי' ק"ה סוף סעי' ג', **לשיטות ומראי מקומות**.

1. שטיפה - סעיף ז'.
   1. **הלכה**.
      1. נוהגין.
         1. ר' נטרונאי גאון (ברודי, או"ח סי' קכ"ה) – "ושוטפן בצונן".
         2. תשובות גאונים (שע"ת סי' ר"פ) – "ושוטפן בצונן".
         3. רי"צ גיאת (פסחים עמ' רצ"ד) – "ושוטפן בצונן".
         4. רמב"ם (חו"מ פרק ה' הל' כ"ג) – "כלי מתכות וכלי אבנים שנשתמש בהן חמץ ברותחין בכלי ראשון כגון קדרות ואלפסין, נותן אותן לתוך כלי גדול וממלא עליהן מים ומרתיחן בתוכו עד שיפלטו ואחר כך שוטף אותן בצונן ומשתמש בהן במצה".
         5. טור (סעי' ו', יו"ד סי' קכ"א סעי' ג') – "וכן ראוי לעשות".
         6. האגור (סי' אלף שי"ז) – "וכתב רש"י שצריך שישטפנו מיד במים קרים אחר ההגעלה בעוד החמים עליו כדי שלא יחזור ויבלע. וכ"פ רב האי גאון. וסמ"ג וראבי"ה תמהו בדבר. ור"י כתב שאפי' לא שטפו מיד אינו נאסר כי אינו חוזר ובולע. ומ"מ נהגו לשוטפו מיד וכן ראוי לעשות. טורים".
         7. מחבר (סעי' ז', יו"ד סי' קכ"א סעי' ו') – "נוהגין לשטוף הכלי במים קרים אחר הגעלה מיד".
         8. לבוש (יו"ד סי' קכ"א סעי' ג') – "ונוהגין לשטוף הכל במים קרים מיד אחר ההגעלה אפילו כשמגעילין כלי שאינו בן יומו, כדי שלא יחזור הכלי ויבלע מן המים האסורים שנשארו עליו כשהוציאו מן היורה והם חמין, ואסמכוה אקרא דכתיב [ויקרא ו, כא] ומורק ושוטף במים, מרוק ואח"כ שטיפה. מיהו בדיעבד אם לא שטפה מיד לא נאסר, אפילו אם הגעיל כלי בן יומו אינו חוזר ובולע ממים מעטים כ"כ, שאם אתה בא לחוש לזה לא היה תקנה לכלי בהגעלה, כי אי אפשר לצמצם למהר לשפוך עליו מים קרים מיד, וניחוש שמא מיד כשהוציאו מן המים הרותחים עם עלייתו בולע, אלא ודאי לא חששה התורה לזה".
         9. גר"ז (סעי' ה') – "ולאחר הגעלת כל כלי וכלי נהגו כל ישראל לשוטפו תיכף ומיד במים קרים כדי שלא יבלע מלכלוך מים רותחים שעל גביו שגיעול פליטת הכלי נתערב ברותחין ואף שכבר נתבטל בתוכם בס' אף על פי כן נוהגין לכתחלה להעבירו מעל גבי הכלי על ידי שטיפה בצונן".
         10. קיצור שו"ע (סי' קט"ז סעי' י"ז) – "נוהגין שאחר ההגעלה שוטפים את הכלים במים קרים".
         11. בן איש חי (שנה א' פר' צו סעי' י"ג).
         12. חזון עובדיה (פסח ח"א עמ' קמ"ב).
         13. הגעלת כלים (פרק י"ב סעי' א').
         14. סידור פסח כהלכתו (פרק ה' סעי' ו', פרק ז' סעי' כ"ב).
      2. מראי מקומות – רא"ש (פסחים פרק ב' סי' ז', ע"ז פרק ה' סי' ל"ו), דרכ"ת (סי' קכ"א ס"ק מ"ה), העמק שאלה (שאילתא קל"ז ס"ק י"ט, סוף קנ"ג-א').
         1. תוס' (זבחים סוף דף צו:) – "ויש ללמוד מכאן דכלים האסורין כשמגעילן אין צריך לשוטפן בצונן אחרי כן אף על פי שנוהגין עתה לעשות כן".
         2. תוס' (ע"ז סוף דף עו.) – "ולשון יתירא משמע כן ועל זה נהגו בשטיפת צונן בכל הגעלות מיהו בקונטרס פירש שם שטיפה היא שטיפת צונן ובתרומה ליתא כלל ולפיכך צריך טעם למנהג".
         3. ערה"ש (יו"ד סי' קכ"א סעי' כ"א) – "אצלנו **אין המנהג** בכל השנה בגיעול כלי לשטפה בצונן רק קודם הפסח בהגעלה לפסח ואולי מפני חומר איסור חמץ חששו יותר **ומיהו נכון** ליזהר כן תמיד מאחר שהקדמונים הזכירו זאת".
         4. ערה"ש (סעי' כ') – "ומ"מ המנהג כן ואין לשנות וסמך לזה מצינו בקדשים ומורק ושוטף במים מריקה בחמין ושטיפה בצונן ופשוט הוא דאם לא שטפו בצוננים לית לן בה **וכמדומני שהעולם לא נהגו זה רק בפסח** ואולי זכר למקדש".
   2. **בדיעבד**.
      1. מיקל.
         1. איסור והיתר (כלל נ"ח דין ע"ד) – "אין לחוש בדיעבד דהא ראבי"ה וה"ר משה מקוצי ורבינו ברוך (סה"ת) תמהו על מה יצטרך השטיפה אפי' לכתחילה".
         2. עטרת צבי (ס"ק ה').
         3. פר"ח (על סעי' ז').
         4. חק יעקב (ס"ק כ"א) – "ופשוט הוא".
         5. פמ"ג (מש"ז ס"ק י"א על סעי' ז') – "נוהגים לשטוף הכלי במים קרים. ודיעבד אין איסור, ועיין חק יעקב [ס"ק כא]".
         6. מקור חיים (ס"ק י').
         7. ח"א (כלל קכ"ה סעי' ל"ז) – "נוהגין שאחר הגעלה שוטפין הכלי שהגעיל במים קרים. ומכל מקום בדיעבד אין מעכב".
         8. חמד משה (סעי' ט').
         9. מ"ב (ס"ק ל"ד) – "ומ"מ בדיעבד אף אם לא שטף כלל אין לחוש דהא אין מגעילין אלא קודם זמן איסור או שהוא אינו בן יומו או שיש במים ששים נגדו וכנ"ל".
         10. כה"ח (ס"ק ע"ה).
         11. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח, עמ' קנ"ב).
         12. שבט הלוי (ח"ו סי' קט"ו אות ה') – "דיני הגעלה וליבון ה"ה כתוב בה"פ - עיין בד"ת ס"ק מ"ה שכ' בשם ס' משכן בצלאל דאם מגעיל כלי מבליעת איסור יש לחוש לדעת הגאונים דס"ל דבעי שטיפה אחרי הגעלה דהיינו שטיפה בצונן, ושטיפה זו מעכב דיעבד וכו' יע"ש, ובעניותי דלא הי' לו להעתיק דבר זה להלכה דפשיטא דשיטת הפוסקים דהשטיפה לא מעכב גם בבלע איסור אם הגעיל כדין, עיין בב"י או"ח סי' תנ"ב, ועיין במ"ב סו"ס תנ"ב שם, ואל לנו להעמיס דעת יחיד נגד רוב המקובל".
         13. חוט שני (פסח פרק י"א ס"ק ה' ד"ה ובחק) – "פשוט הוא".
         14. הגעלת כלים (פרק י"ב סעי' ב').
         15. סידור פסח כהלכתו (פרק ז' סעי' כ"ב).
         16. מטבח הכשר (ארטסקרול, עמ' שס"ב).
   3. **כשחושש שמא יתקלקל**.
      1. מיקל.
         1. יביע אומר (ח"ד או"ח סי' מ"א אות י"א) – "ענין שטיפת הכלים הללו לאחר הגעלתם (לאחינו האשכנזים), במים צוננים, שכידוע קיים חשש מבוסס שאם יתנו כלי הפיירקס במים צוננים מיד לאחר שעלו מן הרחצה במי הגעלה, יפקעו וישברו לרסיסים. והנה יסוד דבר זה נזכר ... וכלי הפיירקס הללו שא"א לשטפן מיד לאחר ההגעלה, ימתין עד שיצטננו ואח"כ ישטפם בצונן. אבל לפמ"ש בתשו' רש"י (הובא בטור סי' תנב) דהיינו משום שלא יבלע הכלי, צריך לשטפו מיד. וכן נראה דעת הרשב"ץ ביבין שמועה (דכ"ח ע"ג). אולם כל הפוסקים הנ"ל הסכימה דעתם שאין הטעם משום בליעת הכלי, אלא שכן נהגו, (כעין קדשים.) וא"כ יש להקל בשטיפה בצונן לאחר הצטננות הכלי פיירקס. ומכיון דבלא"ה הסכמת האחרונים שאין זה מעכב בדיעבד כלל, וכמ"ש האו"ה הנ"ל, בכלי זכוכית אלו הו"ל כעין דיעבד. ובפרט אם יכניסם ברותחין ויוציאם ג' פעמים דעדיף טפי. ואם אפשר לשטפם בפושרים טוב לעשות כן".
         2. עי' סידור פסח כהלכתו (פרק ז' סעי' כ"ב) – "מלבד בכלי פיירקס שיכולים להשבר אם שופכים עליהם מים קרים, וראוי לחכות קצת ואח"כ להכניסם למים או לנגבם".
         3. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

A meat soup was heated up in the microwave in a dairy corelle bowl, can the bowl be kashered? If so how?

R' Y. Berkovits wrote: We are מקיל to kasher corelle in a case of היתרא בלע. Therefore, if the bowl was אינו בן יומו from dairy, you can kasher it with הגעלה. [לכתחילה you are supposed to pour cold water over the utensil after הגעלה. Here you wouldn't do that, since there is a good chance that it will break.]

* 1. **אחר עירוי**.
     1. מחמיר.
        1. הגעלת כלים (פרק י"ב סעי' ג').
        2. פסקי תשובות (אות י"ב, הע' ע"א) – "וחובת השטיפה במים צוננים הוא בין אם מכשיר כלי בתוך מים רותחים או בעירוי מים רותחים עליו או בכלי שני או ע"י מילוי ועירוי שלשה ימים מים צוננים. [ס' הגעלת כלים פי"ב סעי' ג' עפ"י הרמב"ם פ"ה מהל' חמומ"צ הכ"ד]".
     2. מיקל [כשהמים הולכים להם].
        1. חוט שני (פסח פרק י"א ס"ק ה' ד"ה אחרי עירוי) – "אחרי עירוי לא מצינו שצריך לשטוף את הכלי, וי"ל שהטעם הוא שהרי העירוי זה שטיפה במים שמסיר את מה שנפלט והמים הולכים להם, ואין לחוש שיחזור ויבלע".
  2. **אחר ליבון גמור**.
     1. מחמיר.
        1. ערה"ש (יו"ד סי' קכ"א סעי' כ"ב) – "וגם במים ששופכין אחר הליבון אין כדי להשתמש אף על גב שליבון מכלה לגמרי את האיסור וישראל קדושים הם".
        2. סידור פסח כהלכתו (פרק ה' סעי' ו', פרק ז' סעי' כ"ב).
     2. מיקל, אין צורך לשטוף הכלי.
        1. ר' מנוח (חמץ ומצה פרק ה' הל' כ"ד) – "ליבון שאמרו צריך שיהיו ניצוצות ניתזות הימנו ... וגם לא לשטפם באחרונה".
        2. אורחות חיים (אות צ"ה) – "ודברים שהיו תשמישן על ידי האור כגון שפודין ואסכלאות צריכין לבון באור אבל אין צריכין אחר הליבון הדח', שהרי האש שורף הכל ולא נשאר אח"כ גיעול. ותמה על הרב בעל האזהרות דכתב צריכין לבון והדחה".
        3. כל בו (סי' מ"ח) – "ודברים שהיה תשמישן על ידי האור כגון שפודים ואסכלאות שצריכין לבון באור אבל אין צריכין אחר הלבון הדחה שהרי האש שרף הכל ולא נשאר אחר כן שום געול, ותמה על הבעל האזהרות שכתב צריכין לבון והדחה".
        4. חוט שני (פסח פרק י"א ס"ק ה' ד"ה אחרי ליבון) – "אחרי ליבון אין צורך לשטוף הכלי, שהרי ליבון שורף את הבליעה".
        5. הגעלת כלים (פרק י"ב סעי' ד').
        6. פסקי תשובות (אות י"ב, הע' ע"ב) – "וכשמלבנים כלי בליבון חמור, א"צ לשוטפו אח"כ במים צוננים. [דהאש שורף האיסור ולא מפליט]".
     3. מראי מקומות – חלקת בנימין (בי' ד"ה להשתמש, עמ' ק"כ), מטבח הכשר (ארטסקרול, סוף עמ' שמ"ט, עמ' שס"ב).
  3. **אחר ליבון קל**.
     1. תלוי אם פעולת ליבון קל הוא לשרוף הבליעות או פולט הבליעות.
        1. הגעלת כלים (פרק י"ב הע' ו' ד"ה לדעת).
        2. סידור פסח כהלכתו (פרק ה' הע' ט"ו).
        3. פסקי תשובות (אות י"ב) – "ואחר ליבון קל יש אומרים שיש לשטוף במים צוננים. [לדעת הפמ"ג מ"ז סק"ד שליבון קל פולט האיסור ואינו שורף. וכ"כ להחמיר להצריך הדחה בערוה"ש יו"ד סי' קכ"א סעי' כ"ב]".
           1. כיון הפמ"ג ומ"ב סבר שפעולת ליבון הוא לפלוט הבליעות, ממילא צריך לשטוף הכלים אחר ליבון קל.
           2. א"כ צ"ב למה **בתנורים שלנו** לא נוהגים לשטוף במים קרים אחר שמכשירים התנורים. י"ל, אולי מצד ס"ס. שי"א שפעולת ליבון קל הוא לשרוף הבליעות ולא פולט הבליעות. וממילא אין סברא לעשות שטיפה [אמנם, עי' הערה"ש לעיל]. בצירוף שכמה סוברים שלא צריך לשטוף כלל. וצ"ע. שוב הראה לי שכ' המומחים שטיפה בתוך התונרים שלנו יהיה מקלקל התנור, ודו"ק.
  4. **אחר מילוי ועירוי ג' ימים מים צוננים**.
     1. מחמיר – הגעלת כלים (פרק י"ב סעי' ג', פרק י"ג סעי' ס"ג), פסקי תשובות (אות י"ב, לשונו מובא לעיל).
  5. **לשטוף את הכלי אחר הגעלה מהיתרא** [כגון מחלב או מבשר].
     1. מראי מקומות – ***על פי התורה (פר' כי תשא פרק כ"ו סעי' ל"א).***
  6. מראי מקומות.
     1. אג"מ (יו"ד ח"ב סי' ל"א) – "והשתי הגעלות יעשו בהפסק מים צוננים בינתים, שהרי נהגו לשטוף הכלי במים קרים אחר הגעלה ובכאן שליכא בפעם ראשון ששים הוא בן יומו איכא הטעם ביותר".

*דיני החטים וטחינתם למצות***, וקטניות**

# סימן תנ"ג

1. **קטניות**: סוגיות הש"ס - סעיף א'.
2. ראשונים.
3. הלכה ומנהג.
4. אשה אשכנזיה הנשואה לבעל ספרדי.
5. ספרדיה שנשא אשכנזי.
6. לעשות התרת נדרים על מנהגו.
7. שעת הדחק: שעת רעבון.
8. חולים, קטנים, וכדו'.
9. נפל קטניות בתבשיל.
10. בליעות בכלים.
11. ציורים.
12. שמן מקטניות.
13. אכילת קטניות בערב פסח.
14. שהיית קטניות בביתו, והנאה מהן.
15. מוקצה.
16. שאר דינים.

**דור המלקטים** - דיני קטניות בפסח (פפויפר, שומן), נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק ל"ח), סידור פסח כהלכתו (ח"א פרק ט"ז), קובץ הלכות (פסח פרק י'), הגר"ג אבערלאנדער (אור ישראל גליון ל"ה עמ' קצ"ז - עמ' רט"ז) הרי"צ אדלר (צהר ח"ב עמ' קפ"ט - עמ' קצ"ה), קונ' קטניות בפסח (פריזנד), Halachically Speaking (שנה ד' מספר י').

1. קטניות: סוגיות הש"ס - סעיף א'.
   1. **מחלוקת רבנן ורבי יוחנן בן נורי**.
      1. פסחים (דף לה.) – "משנה. אלו דברים שאדם יוצא בהן ידי חובתו בפסח: בחטים, בשעורים, בכוסמין, ובשיפון, ובשיבולת שועל ... מתניתין דלא כרבי יוחנן בן נורי, דאמר: אורז מין דגן הוא, וחייבין על חימוצו כרת. דתניא: רבי יוחנן בן נורי אוסר באורז ודוחן, מפני שקרוב להחמיץ. איבעיא להו: שקרוב להחמיץ דקדים ומחמיץ, או דילמא קרוב להחמיץ הוי, חמץ גמור לא הוי. תא שמע, דתניא, אמר רבי יוחנן בן נורי: אורז מין דגן הוא, וחייבין על חימוצו כרת, ואדם יוצא בו ידי חובתו בפסח. וכן היה רבי יוחנן בן נורי אומר: קרמית חייבת בחלה".
   2. **פסק להקל**.
      1. מכילתא דרבי ישמעאל (פר' בא מס' דפסחא פרשה ח') – "שבעת ימים מצות תאכלו. שומע אני כל מצות במשמע ת"ל לא תאכל עליו חמץ (דברים ט"ז ג) לא אמרתי אלא דבר הבא לידי מצה וחמץ ואי זה זה אלו חמשת המינין ואלו הם החטים והשעורים והכוסמי' ושבולת שועל ושיפון יצאו האורז והדוחן והפרגין והקטניות והשומשמין שאין באין לידי חמץ ומצה אלא לידי סרחון".
      2. פסחים (קיד:) – "מאי שני תבשילין. אמר רב הונא: סילקא וארוזא. רבא הוה **מיהדר אסילקא וארוזא**, הואיל ונפיק מפומיה דרב הונא. אמר רב אשי: שמע מינה דרב הונא: **לית דחייש להא דרבי יוחנן בן נורי**. דתניא, רבי יוחנן בן נורי אומר: אורז מין דגן הוא, וחייבין על חימוצו כרת, ואדם יוצא בו ידי חובתו בפסח".
         1. רש"י (שם ד"ה שמע) – "שמע מינה. מדקאמר **רב הונא דמבשלין אורז בפסח ולא חייש לחימוץ**, לית דחש לה דר' יוחנן".
2. ראשונים.
   1. **מיקל**.
      1. רמב"ם (הל' חמץ ומצה פרק ה' הל' א') – "אין אסור משום חמץ בפסח אלא חמשת מיני דגן בלבד, והם שני מיני חטים שהן החטה והכוסמת, ושלשת מיני השעורים שהן השעורה ושבולת שועל והשיפון, אבל הקטניות כגון אורז ודוחן ופולים ועדשים וכיוצא בהן אין בהן משום חמץ אלא אפילו לש קמח אורז וכיוצא בו ברותחין וכסהו בבגדים עד שנתפח כמו בצק שהחמיץ הרי זה מותר באכילה שאין זה חמוץ אלא סרחון".
      2. בשמים ראש (סי' שמ"ח) – "ומה ששאלת, בדבר הקטניות והאורז והדוחן בפסח, שמקצת רבני אשכנז אוסרים. וכן המנהג במקצת קהלות, אומרים שאין זוכרין זמן שאכלוהו. תשובה: זרות הוא זה, שהדבר מפורש בגמרא להתר, ולא נודע בשום מקום, שום ב"ד שעשו בדבר תקנה. אין לנו לחפש טעם וזכות, למה שעשו מקצת, ולא אכלוהו בקהלות ידועות. וקרוב הדבר שמן הגירושים והבלבולים נשתקע ענין זה שהגירוש הראשון שהי' למונטסין, הי' ג"כ עדה קטנה של קראים בתוכם שנתגרשו, ונבנו בתוכינו בלכתם עמנו בגירוש, והם לא ידעו שום חילוק בין לחם ללחם, והכל מחמיץ כל שאפשר להעשות ממנו קמח ולחם. אבל אנו חלילה לאסור דברים המותרים חנה. וביותר משום תקנת עניים ודלים שאין להם בשר ולחם לשבוע כל ימי המועד, ומעברין דלא ליקלעו תרי שבי בהדי הדדי, משום עניים האוכלים ליטרא ירק בסעודתא. וכן אין מעברין השנה במוצאי שביעית אעפ"י שצריכה לו משום זה. ק"ו לאסור רוב מיני מאכל לעניים ואביונים ובי"ט. והמחמירין עתידין ליתן את הדין"
         1. הגר"ג אבערלאנדער (אור ישראל גליון ל"ה עמ' ר"א) – "אולם כבר ידוע שנאמנות ספר זה מוטלת בספק, וממילא אין לנו שום סיוע מתשובה זו".
         2. אמנם, עי' הטור ור' ירוחם [תלמידי הרא"ש], לקמן.
      3. טור (סעי' א') – "אלו דברים שיוצאים בהן ידי חובת מצה בחטין ובשעורים ובכוסמין ובשבולת שועל ושיפון אבל לא באורז ושאר מינים וגם אינן באין לידי חימוץ ומותר לעשות מהן תבשיל וכן בכל מיני קטניות ויש אוסרין לאכול אורז וכל מיני קטניות בתבשיל לפי שמיני חטין מתערבין בהן וחומרא יתירא היא זו ולא נהגו כן".
      4. רבינו ירוחם (תולדות אדם וחוה נתיב ה' ח"ג, מא-א') – "ומותר לעשות כל מיני תבשיל מכל המינים בפסח זולתי מה' המינים. ואותם שנהגו שלא לאכול אורז ומיני קטנית מבושל בפסח מנהג שטות הוא זולתי אם הם עושין להחמיר על עצמן ולא ידעתי למה".
      5. ריב"ש (סי' ת"כ) – "וכבר פשט המנהג לבשל האורז וכל מיני קטנית".
      6. מאירי (פסחים דף לה.) – "אבל ארז ודחן ופולין ועדשים ושאר מיני קטניות אין עיסתם באה לידי חמוץ אפי' ישהא אותם כמה עד שיגיעו לידי סרחון".
      7. מהר"ם חלאווה (פסחים דף לה. ד"ה הני) – "הני אין אורז ודוחן לא. פירש"י ז"ל אורז מיל ודוחן פניץ וחכמי הצרפתים אמרו מדלא ממעט אלא הני שבאין לידי סרחון. ש"מ דשאר מינין אסורין וכלל נתנו לדבריהם כל שנתפח בבשולו אסור לבשלו בפסח דקצת המץ יש בו ולפיכך אסרו תבשיל האורז ותבשיל הזרעוני' והא ליתא דאורז היינו ארוז שאנו קורין כן. תדע דאמרי' במסכת ראש השנה מי שנלקט ביד יצא אורז שאינו נלקט ביד אלא פרכין פרכין וכן הוא לקיטת האורז שהיום קוצרין שבולת אחת ולמחר אחרת. ואפילו לדבריהם נמי הני תרי מיני לרבותא נקטינהו דאפי' הני דקרובין למין דגן אינן באין לידי חימוץ כל שכן שאר מינין. הלכך כל שאר מינין מותרים".
      8. עי' ספר המכתם (פסחים דף לה. ד"ה הני) – "ומכאן ראיה שמותר לאכול תבשיל אורז בפסח, שאין בו חשש חימוץ. וכן נמי אמרינן לקמן [קי"ד ע"ב] גבי שני תבשילין סלקא וארוזא ומה שנהגו קצת הראשונים להחמיר שלא לאכלו בפסח, לא היה אלא מפני שמתערבין גרגירי חטים דקים שאין ניכרין בו לפעמים".
      9. עי' אור זרוע (ח"ב הל' פסח סי' רנ"ו) – "וכן הקטנית מנהג להחמיר שלא לאכלם כ"א כשנתבשלו במים רותחים ואחר שמעתי כי מורי רבינו יהודה בעצמו היה אוכלם ואחריו נהגו רבים להקל וח"ו כי לא באת תקלה על ידם. ובשאלתות דרב אחאי מצאתי כתוב בסוף הלכות פסח וכל מיני קטנית מותר לבשל בין בפסח בין בשאר ימים טובים ועוד הוסיף רבי' משה בר' מיימון לכתוב בספרו שאם שרו במים כל היום אינו מחמיץ שאינו בא לידי חימוץ אלא לידי סרחון ואף כי בעיני הדברים נכונים והמנהג שנהגו אבותינו מחמת טעות ואין במו משום דברים המותרים אין להקל בהם לפני האוסרים ואפי' בצנעה טוב לימנע ולאסור".
      10. ספר המנהגים (טירנא, הג' המנהגים ליל הסדר) – "וכן נ"ל להקל דהא האו"ח (סי' תנ"ג) דהוא בתראה טפי מבעל הסמ"ק (סי' רכ"ג) כתב דלא נהוג כחומרא זו".
   2. **מחמיר**.
      1. רבינו פרץ (הג' הסמ"ק מצוה רכ"ב) – "ועל הקטניות כגון פויי"ש ופול"י ורי"ש ועדשים וכיוצא בהם רבותינו נוהגים בהם איסור שלא לאוכלם בפסח כלל, וכן נראה כמדומ' ששמעתי על הפולי' שלא לבשל' בפסח כי אם במים רותחים מתחלת נתינתן בקדרה, וגדולים נוהגים בהם היתר, ומורי רבינו יחיאל היה נוהג לאכול בפסח פול הלבן שקורין פוויי"ש וגם היה אומר כן בשם גדולים, ומביא ראיה דאפילו באורז דחשיב ליה רבי יוחנן בן נורי מין דגן לגבי חימוץ, קאמר תלמודא לית דחש לה להא דרבי יוחנן מיהו **קשה הדבר מאד להתיר דבר שנוהגין בו העולם איסור מימי חכמים הקדמונים דמסתמא לא נהגו בו איסור מחמת חימוץ עצמו דלא טעו בדבר שהתינוקות של בית רבן שלמדו ההלכה יודעין דאיכא בהדיא בפסחים דאין בא לידי חימוץ כ"א מה' המינין, ולכך נראה לקיים המנהג ולאסור כל קטנית בפסח**, ולא מחמת חימוץ עצמו כי טעות הוא לומר כן אלא מטעם גזירה הוא דכיון דקטנית מעשה קדרה הוא, ודגן נמי מעשה קדרה הוא כדייסא אי הוי שרינן קטנית אולי אתי לאיחלופי ולהתיר דייסא, כיון דאידי ואידי מעשה קדרה הוא, וגם מידי דמידגן הוא כמו חמשת המינים, כדאיתא בפרק השוכר את הפועלים דקרי לקטנית מידי דמידגן וגם יש מקומות שרגילים לעשות מהם פת כמו מחמשת המינים ולכך אתי לאיחלופי לאותן שאינן בני תורה ולא דמי למיני ירקות כגון כרוב וכרשין וכיוצא בהן דהנהו לא דמי כלל לדגן ולא אתי לאיחלופי ומנהג הגון הוא ליזהר מכל קטנית כדפרי', ואפילו מחרדל משום דהוי מידי דמידגן, אף על גב דתלמודא שרי אורז זהו דוקא בימיהם שהיו כולם בקיאים בהלכות איסור והיתר, אבל עכשיו בדורות אחרונות ודאי יש לגזור כדפרי', וגם זה הטעם פירש רבינו סעדיה גאון גבי דין יולדת שחילק בין דורות הראשונים לדורות אחרונים, ואפילו ליתנם במים רותחין מתחלה יש לאסור דילמא אתי לאחלופי לתתן במים קרים".
      2. אורחות חיים (הל' חמץ ומצה אות נ"ה) – "והר' שמואל בר מרדכי ז"ל כתב ונהגו הקדמונים שלא לאכול תבשיל של מיני קטנית לעולם וכ"כ הר"פ ז"ל מימי רבותי הקדמונים נהגו איסור בכל מיני קטנית ולא מחמת חימוץ דלא טעו בדבר שהתינוקות יודעים דאמרי' בפסחים בהדיא דאינן באין לידי חימוץ אלא ה' המינים בלבד אלא נראה לי לקיים המנהג דלא מחמת חימוץ הוא אלא מטעם גזרה הוא דכיון דקטנית מעשה קדרה היא וגם מידי דמדגן הוא כדאיתא פ' השוכר דקרי לקטנית מעשה דמדגן וגם יש מקומות שרגילים לעשות מהן פת כמו מה' המינין ולכך אתי לאחלופי ומנהג גמור הוא ליזהר מכל קטניות הנקראים ליגום כגון אורז ודוחן ופולין ועדשים ודומיהן וגם חרדל וכלן אסור מטעם זה משום דהוי דבר דמדגן ואף על גב דבגמרא שרי אפי' אורז היינו דווקא בימיהם שהיו כלם בני תורה ובקיאין בהלכו' איסור והיתר אבל עכשיו שאין אנו בני תורה גזרו דלמא אתי לאחלופי וכן עמא דבר עכ"ל".
      3. רבינו מנוח (על הרמב"ם הל' חמץ ומצה פרק ה' הל' א') – "אחר זה מצאתי כתוב שיש מין אחד הנקרא ויצאש והם מגרגרים של חטה שמשתנים בארץ בתבניתם וטבעם כמין הזונין שבשנה שאינה של ברכה יוצאת התבואה מדרך היושר וחוזרת זונין מלשון כי זנה תזנה הארץ. ובשנה גשומה חוזרת התבואה ויצאש וקורין אותה ויצאש פורמנטלש ועל כן אסרו כל קטניות וזה הטעם יש לו".
         1. ומפרש הבה"ל (סעי' א' ד"ה ויש) – "רבינו מנוח ... ופירוש דבריו שיש מיני חטים שבשנה שאינה כתיקונה משתנות ונראות כמיני זרעונים וע"כ אסרו כל מיני זרעונים".
      4. תרומת הדשן (ח"א סי' קי"ג) - לשונו מובא לקמן.
      5. מהרי"ל (שו"ת החדשות סי' נ') - לשונו מובא לקמן.
   3. **טעמים להחמיר**.
      1. לפי שמיני חטין מתערבין בהן – טור, לבוש, ט"ז, ערה"ש (סעי' ד'), מ"ב (ס"ק ו').
      2. אתי לאחלופי מחמישה מינים [וההמון שאינם בקיאים אתו לאחלופי בין מעשה קדירה זה ובין זה, א"נ לא יחלקו ההמון בין עיסה לעיסה] - סמ"ק, תרה"ד, לבוש, ט"ז, ח"א, מ"ב (ס"ק ו').
      3. שיש מיני חטים שבשנה שאינה כתיקונה משתנות ונראות כמיני זרעונים **-** רבינו מנוח, בה"ל (סעי' א' ד"ה ויש).
3. הלכה ומנהג.
   1. **מיקל**.
      1. מחבר (סעי' א') – "אלו דברים שיוצאים בהם ידי חובת מצה, בחטים ובשעורים ובכוסמין ובשבולת שועל ובשיפון, אבל לא באורז ושאר מיני קטניות, וגם אינם באים לידי חימוץ ומותר לעשות מהם תבשיל".

עי' בית יוסף (ס"ק א') – "ולית דחש לדברים הללו זולתי האשכנזים".

* + 1. עי' יביע אומר (ח"ה או"ח סי' ל"ז סק"ה, יחוה דעת ח"א סי' ט', חזון עובדיה פסח [מהדורת תשס"ג] עמ' פ"ב) – "אורז וכל מיני קטניות, ובכלל זה אפונים (חימוץ), מותרים בפסח, ובלבד שיזהרו לברר את האורז היטב לבל יהיו בו חטים או שעורים וכיו"ב ממיני דגן. ולכן נוהגים לבדוק את האורז בתשומת לב רבה ובכובד ראש, שלש פעמים, ובשעה שאין ילדים קטנים בקרבתם (כנ"ל בסעיף א). ואחינו האשכנזים נוהגים איסור בפסח באורז וקטניות, וגם יש מהספרדים מהשרידים אשר ה' קורא, שנהגו להמנע מאכילת אורז בלבד בפסח, מחשש פן לא יוכלו לבודקו יפה ...".
    2. עי' ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סעי' א', סעי' ב') – "אורז וכל מיני קטניות, ובכלל זה אפונים [חימוץ], מותרים בפסח, ובלבד שיזהרו לברר את האורז היטב לבל יהיו בו חטים או שעורים וכיו"ב ממיני דגן. ולכן נוהגים לבדוק את האורז בתשומת לב רבה ובכובד ראש, שלש פעמים, ובשעה שאין ילדים קטנים בקרבתם. ואחינו האשכנזים נוהגים איסור בפסח באורז וקטניות, ואין להם לשנות ממנהגם זה, אפילו על ידי התרה. [שו"ת יביע אומר חלק ה' חאו"ח סימן לז סק"ה. ושו"ת יחוה דעת חלק א' סימן ט. וחזון עובדיה על הלכות פסח עמוד נג, ובמהדורת תשס"ג עמוד פב]. ב. יש חלק מהספרדים, שגם הם נהגו להמנע מאכילת 'אורז' בלבד בפסח ...".
  1. **מחמיר: בני אשכנז**.
     1. רמ"א (סעי' א', דר"מ ס"ק ב', סי' תס"ד סעי' א') – "והמנהג באשכנז להחמיר, **ואין לשנות**".
     2. לבוש (סעי' א', סי' תס"ד סעי' א') – "מיהו נוהגין באלו הארצות שלא לאכול תבשיל של אורז ודוחן ופולין ועדשין ושאר מיני קטניות וכן חרדל אין אוכלין בפסח, אף על פי שאינן מחמיצין אפילו ע"י בישול אין נוהגין לאוכלן כלל: \* הג"ה וע"ל סימן תס"ד: וטעמא משום דגזרו באלו אטו החמשה מיני דגן, דדגן מעשה הקדירה הוא וקטנית גם הוא מעשה קדירה הוא, וגזרו הא אטו הא, שמא יבואו לבשל בקדירה גם מיני דגן, ועוד יש מקומות שעושין פת מקטנית ואתי לאיחלופי בשאר מיני פת לאכול כל פת אפילו דגן שנתחמץ, וגם פעמים תבואה מעורבת בהן ואי אפשר לבררן יפה ונאפה עמהן אחר שנתחמצו ונתפחו, וחמץ בפסח במשהו, לכך נוהגין באלו הארצות להחמיר בהן ולאוסרן".
     3. פרישה (ס"ק ב').
     4. ט"ז (ס"ק א') – "וכ"ז איננה אלא חומרא בעלמא **ואין לשנות** מפני שנהגו כך".
     5. גר"ז (סעי' ג') – "אבל נהגו במדינות אלו שלא לאכול בפסח תבשיל של אורז ודוחן ופולין ועדשים ושומשמין ושאר מיני קטניות אפילו ביום טוב אחרון לפי שבדורות האחרונים רבו עמי הארץ שאינן בקיאין באיסור והיתר ואם יראו שאוכלים בפסח תבשיל של מיני קטניות יטעו להתיר גם כן תבשיל של מיני דגן הואיל וכל השנה דרך לעשות תבשיל ממיני קטניות כמו שדרך ממיני דגן ידמה בעיניהם שדינם שוה בפסח לפיכך נהגו לאסור הכל".
     6. חיי אדם (כלל קכ"ז סעי' א') – "כל מיני קטניות וזרעונים כגון 'רייז' [אורז] 'הירז' [דוחן] 'גריקע' [כסמת] וכל דבר שבעולם, בין הם עצמם שלימים ובין הקמח שלהם, אפי' כשיניחו אותם זמן מרובה וישרו במים, לא יבואו לידי חימוץ אלא לידי סרחון, ולכן מן התורה מותר לאכלם ולעשות מהקמח כל מה שירצו. אך הגאונים שהיו כמה מאות שנה לפנינו נהגו לאסור, מפני העמי ארצות שיבאו לטעות ויאמרו מאי שנא קמח קטניות או קמח ה' מיני דגן, ולא ידעו הטעם, ולכן נהגו כל תפוצת הגולה האשכנזים וכן במדינות פולין שגם הם נחשבים מבני אשכנזים, לאסור".
     7. קיצור שולחן ערוך (סי' קי"ז סעי' ד') – "כל מיני קטניות אסורים, וכן כל מיני פירות יבשים אסורין, אלא אם כן נודע שנתיבשו בהכשר על גבי קנים, או בתנור שהוכשר לשם פסח, אפילו תאנים יבשים וצמוקים בין גדולים בין קטנים אסורין, וכן קליפות תפוח - זהב".
     8. ערה"ש (סעי' ד', סעי' ה', סי' תס"ד סעי' ג') – "ודע דאף דמדינא מותר לאכול אורז וכל מיני קטניות בפסח מ"מ הנהיגו רבותינו ואבותינו זה הרבה מאות מן השנים וקבלו עליהם באיסור לבלי לאכול אורז ומיני קטניות בפסח מפני שדבר ידוע הוא שכמה וכמה גרעיני תבואה נמצאים בהם ועוד כיון דדגן מעשה קדירה כמו שמבשלים גרויפי"ן של שעורים ושל שבולת שועל וקטניות מעשה קדירה וההמון שאינם בקיאים אתו לאחלופי זה בזה [הגהמ"י] וכן כיון שראוי לעשות ממיני קטניות עיסה כמו כמה מדינות שאוכלין במקום לחם הני חיטי תירס לא יחלקו ההמון בין עיסה לעיסה [ב"ח וט"ז] ואיסור זה כיון שקבלו אבותינו משום גדר מדין תורה אסור לנו לבטל והמפקפקים והמקילים בזה מעידין על עצמן שאין בהם יראת שמים ויראת חטא ואין בקיאין בדרכי התורה ... וזהו ראיה גמורה לדברי רבותינו הקדושים שגזרו על זה וידעו מאיזה טעם שגזרו ועם כי יש מדינות שלא נהגו בחומרא זו מ"מ כל מדינות אשכנז וצרפת ורוסיא ופלוניא קיימו וקבלו עליהם ועל זרעם החומרא הטובה הלזו שיש בה טעם כעיקר **ופורץ גדר ישכנו נחש**".
     9. נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק ל"ח סעי' א') – "כל מיני קטניות אסורים בפסח".
  2. **רק מונעים מאכילת אורז**.
     1. נהגו העם (הל' פסח אות ז') – "נהגנו לאכול קטניות ולא לאכול אורז, עי' בספר ליצחק ריח אות אורז ובספר משפט וצדקה ביעקב ח"א סי' קכ"ב. ובחלק א' סימן ט' כתב על איסור האורז לפי שמחליקים פניו במורסן וגם מחשש גרעיני חטים. אך עוד לא ידעתי מאין יצא להם שלא לאכול אפונים [חמץ בערבית] ואוכלים פולים ושאר קטניות, ולא ניתן ליאמר משום שקורין להם חמץ ושמא קא גרים".
  3. **חוזר בתשובה**.
     1. אור לציון (הליכות בת ישראל פרק כ"ג הע' ע') – "ושאלתי את הגאון רב"צ אבא שאול (שליט"א) [זצ"ל] מה דין בת ספרד אשר משפחתה אינה שומרת מצוות והתארחה כמה פעמים אצל משפחה מעדות אשכנז, האם תנהג מכאן ולהבא באיסור הקטניות, והשיבני: מותרת לחזור למנהג אבותיה בלא שום פקפוק".
  4. מראי מקומות.
     1. שאילת יעבץ (ח"ב סי' קמ"ז, מור וקציעה ריש סי' תנ"ג) – "סימן תנ"ג האריך אדמ"ו הה"ג נר"ו ע"ד מיני קטניות לבטל המנהג. ותמיהני על כל גאוני הדור אשר היו לפנינו שלא שמו אל לבם לדבר הזה **לבטל מנהג** ממש שאין רוב הצבור יכולין לעמוד בו. ולא עוד שהיו מוסיפין. ואסרו כמה מינים מפני שדומין לקטניות כמו חרדל. וכמון שנקרא קימל וגם עניס. ואפילו השמנים שנעשו מדברים ההם כמו (ריב איל) החמירו. ודכירנא כד הוינא טליא והי' אב"ד ור"מ פה הגאון מוה' צבי הירש זצ"ל שהחמיר מאד אפילו בפול המצרי ירוקים שנכבשו במלח בעודן לחין. והזרע ר"ל פול הלבן עדיין לא נראה בהם. ואסרן לאכלן בפסח. כך שמעתי אז ולא זכיתי לשאלו בעת ההיא. כי הייתי צעיר לימים. ובהיותי במנהיים רצו לאסור הפרי הארץ שקורין ערד עפפל או קארטופלין /תפוחי אדמה/. מפני שעושין מהם קמח ואני עמדתי כנגדם. ביודעי שאין הצבור יכולין לעמוד בזולתם. והוא מאכל עניים וראיתי המעשה כמה פעמים שבני הכפרים האכילו אותם לבני ביתם מאין להם לחם ומזון די. ונצחתי אותם ע"י אנשי הקהל שם שצוו על המורה שלא יאסור דבר חדש מה שלא אסרו הרבנים שישבו שם על כסא הוראה כי לא הי' בעת ההיא אב"ד שם. כי הר"מ מקלויז הרב מוה' מענדל יאנקוי ז"ל הי' שם למורה ומה טוב אם יסכימו כל חכמי הדור לדעת אחת. ומסופקני אם יבוא הדבר פעם אחת על מכונו בדור הזה שגברה הקנאה. ויראים יותר מן המנהגים כמפני גופי תורה".
     2. חיד"א (טוב עין סי' ט' אות ו') – "אמנם באורז נהגו בעה"ק ירושלים ת"ו מרבית הת"ח ויראי ה' שלא לאוכלו בפסח שהעידו דהוה עובדא שביררו האורז כמה פעמים ושוב אחר שבישלוהו נמצאת חטה ולכן נמנעו מלאכלו. אבל אין מוחין ביד האוכלים ובפרט כי בעה"ק הוא מזון העניים והתינוקות. וכן ראיתי להרב פרי חדש שכתב דגם בזמנו אירע מעשה דאחר שנבדק האורז ג' פעמים נמצא גרעין חטה ומהיום ההוא לא אכלוהו בפסח ע"ש. וכ"כ הרב מהר"י זיין בתשובותיו כ"י דירא שמים לא יאכל אורז מאחר שפשט איסורו בכמה קהלות והבאתיו בברכי יוסף ע"ש. ואני הצעיר כתבתי שם וכן נהגו שלמים וכן רבים וכונתי דיראי ה' נהגו כן במקומנו. אבל לא ידענו באנשי ספרד מאן נינהו קהלות שאסרוהו לכל הקהל כמו שכתב הרב מהר"י זיין שפשט איסורו בכמה קהלות. וגם לשון פשט איסורו הוא אגב שיטפא דלא מיבעיא לנו בני ספרד שאינן נוהגים במניעת הקטניות ודאי זה שלא אוכלים האורז הוא חומרא אלא אפילו לבני אשכנז ופולין מניעת הקטניות הוא חומרא דהלכה רווחת להיתר ודוק".
     3. פקודת אלעזר (ח"א סי' נ"א ד"ה ויש, ס"ד-ד') – "ויש כמה מנהגים ששינו ממנהגי הראשונים ז"ל אבל אין לי עליהם תמיהא הנז' לפי שיש מהם להחמיר כמו מנהג אכילת הקטניות בפסח שהיו נוהגים לאוכלם חוץ מהאורז וכו' כמ"ש במנהגי ירושת"ו ה' פסח ועכשיו נשתנה המנהג ואין אוכלים אותם אפי' ההמון כנז'".
     4. כה"ח (ס"ק י') – "אמנם עתה בזה"ז נתרבו האכלוסים יותר ויותר ממה שהיו מקדם קהלות מרובות וכל אחד ואחד מחזיק במנהגו יש אוכלין קטניות בפסח ויש שאין אוכלין ואין בזה משום לא תתגודדו כיון דכל אחד קהלה בפנ"ע".
     5. משפטי עוזיאל (כרך א או"ח סי' ט"ז) – "ולכן מוטב שנעמיד ההיתר על תנאי הראשון של ברור הקטניות הנמכרות לפסח תחת השגחת שלוחי בית דין, ושלא יקנה שום אדם קטניות מהשוק אלא מאלה שיש בידם תעודת הכשר בית דין, ותו אין כל חשש תערובות, ולא סייג דילמא אתי לאחלופי".
  5. **אשכנזי יתן לספרדי קטניות בפסח**.
     1. הגריש"א זצ"ל (*אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ט אות א'*, חשוקי חמד פסחים דף לה. [עמ' רנ"ג]) – "מותר לבן אשכנז לחלק לבן ספרד (העני) אורז לפסח, כיון שגם הבן אשכנז יודע שלבן ספרד הרי זה חלק".

1. אשה אשכנזיה הנשואה לבעל ספרדי.
   1. **מותרת לה לאכול**.
      1. עי' מועד לכל חי (סי' ב' אות כ"ג) – "והאיש יכול לכוף את אשתו שלא תנהג כמנהג בית אביה בחומרות פסח, (בפ"י אות ק')".
      2. אג"מ (או"ח ח"א סי' קנ"ח ד"ה עכ"פ) – "ממילא לגבי האשה שניסת לבעל שמנהגיו אחרים ממנהגי בית אביה כיצאה ממקום בית אביה ובאה למקום בעלה שצריכה להתנהג במנהגי בעלה בין לקולא בין לחומרא בין בדברים שאין נוגעים לאיסורים בין בדברים הנוגעים לאיסורים. ואין צריך התרת נדרים".
      3. יסודי ישרון (ח"ו עמ' רל"ט) – "לכן שפיר הורו דאשה אחר בעלה נמשכת ומה שמותר לו לאכול בימי הפסח מותר גם לה".
      4. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ד' סעי' כ', ס"ק ל"ב, הע' ק"ב, שלמי מועד עמ' תי"ג) – "איש ואשה שמסורות אבותיהם שונות בענין אכילת קטניות או שרויה וכדומה, על האשה לנהוג כבעלה בין להקל ובין להחמיר, ואינה צריכה התרת נדרים. [ומ"מ כיון שעיקר הדבר הוא מפני השעבוד לבעל, **רשאי הבעל אם רצונו בכך למחול** על שעבודו כדי שתמשיך האשה לנהוג כבית אביה. (שאם כבר החלה לנהוג כבית אביה בהסכמת הבעל ושוב רוצה לשנות ולנהוג כמותו - צריכה התרה)]".
      5. נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק ל"ח סעי' ט"ז) – "אשה אשכנזיה הנשואה לספרדי נוהגת כבעלה וכן איפכא".
   2. **מחמיר, ואסור לה לעשות התרה**.
      1. *הגריש"א זצ"ל (הגדה של פסח עם פסקי הגרי"ש אלישיב זצ"ל עמ' י"ב) – "*אשכנזיה הנשואה לבן עדות המזרח צריכה לחחמיר ולא לאכול קטניות, כיון שבאותו דור שקיבלו עליהם שלא לאכול קטניות קיבלו עליהם בקבלה גמורה גם על בניהם אחריהם עד סוף כל הדורות, וק"ו ספרדי' הנשואה לאשכנזי, ואין לה לאכול קטניות אף מחוץ לביתה".

הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ט אות ב', סידור פסח כהלכתו ח"א פרק ט"ז הע' מ"ז) – "אשכנזיה הנשואה לספרדי צריכה להחמיר ולא לאכול קטניות, כיון שבאותו דור שקיבלו עליהם שלא לאכול קטניות, קיבלו עליהם בקבלה גמורה, גם על בניהם אחריהם עד סוף כל הדורות".

הגריש"א זצ"ל (פסקי בלכות, קרול, או"ח אות ק"ס) – "אשה ממוצא אשכנזי שנישאה לספרדי, אסור לה לאכול אורז בפסח, כי איסור אכילת קטניות יותר חמור ממנהג. (ודלא כאגרות משה שמתיר)".

* + 1. חוט שני (סידור פסח כהלכתו ח"א פרק ט"ז הע' מ"ז) – "שאין להקל בזה".
  1. **[טוב] שתעשה התרת נדרים**.
     1. הגר"מ אליהו זצ"ל (הרב הראשי סי' קי"א אות ד', הע' ה') – "ואשתך תעשה התרה. [כל בחורה בבית אביה נוהגת כמנהגי בית אביה, ואנן סהדי שזה כעין תנאי כל עוד היא בבית אביה. כאשר היא מתחתנת, עליה לנהוג כמנהג בעלה, ואנו נוהגים שיש לעשות לה התרה]".
     2. יביע אומר (ח"ה או"ח סי' ל"ז, חזון עובדיה פסח [מהדורת תשס"ג] עמ' פ"ו) – "אשה אשכנזיה הנשואה לבעל ספרדי, והיא עדיין נוהגת איסור באורז וקטניות, כמנהגה בבית הוריה, אף על פי כן מותר לה לבשל לבעלה ביום טוב אורז או מיני קטניות ... ואם ברצונה לבטל מנהג הוריה, ולנהוג משעת נשואיה כמנהג בעלה, על צד היותר טוב, נכון שתעשה התרה כדי שתוכל לאכול בבית בעלה אורז וקטניות כמנהג הספרדים. והוא הדין לכל יתר מנהגי החומרות שיש לאשכנזים ובפרט בעניני הפסח, שרשאית האשה שהיא מבני אשכנז שנישאת לספרדי, לנהוג כמנהג הספרדים, לאחר שתעשה התרה על מנהגיה הקודמים".
     3. קובץ הלכות (פסח פרק י' סעי' א', הע' א') – "אשה אשכנזית שנישאת לספרדי, מדינא אין צריכה התרת נדרים להתירה לאכול קטניות. [דמסתברא דע"פ דין א"צ התרת נדרים, אך אולי ראוי לה להתיר נדר, שאם תאכול קטניות בלי התרת נדרים יקל האיסור בעיניה ובעיני קרוביה]".
     4. הליכות ביתה (סי' י"ח סעי' י"א) – "אשה מעדות אשכנז הנשואה לבעל מעדות המזרח רשאית לבטל מנהג אבותיה ולנהוג כבעלה בהיתר קטניות [וכן בשאר קולות], ונכון שתעשה התרה".
     5. תורת המועדים (מקוצר פסח פרק ו' סעי' כ', עמ' רל"ב) – "וטוב שתעשה 'התרת נדרים'".
     6. לכאורה **ביאור הדבר**:
        1. הבני ספרד פסק שיכול לעשות התרת נדרים, עי' לקמן. ולכן חכמי הספרד [הגר"מ אליהו, יביע אומר, תורת המועדים (והמקור של הליכות ביתה, הוי היביע אומר)] פסק שנכון לעשות התרת נדרים.
        2. וממילא הקובץ הלכות כ' טעם אחר, שלא "יקל האיסור בעיניה ובעיני קרוביה".
  2. מראי מקומות – מנחת יצחק (ח"ד סי' פ"ג), הליכות בת ישראל (פרק כ"ג סעי' ל"ו).
     1. סידור פסח כהלכתו (ח"א פרק ט"ז סעי' י"ג) – "וכן אשכנזיה הנשואה לספרדי, יכולה לנהוג בהיתר קטניות אם זהו רצון בעלה, ותעשה התרה על זה, ויש החוששים להחמיר בזה שאסורה בקטניות, דהוא מנהג אבותיה שקיבלו גם על בניהם, ואין מועיל לזה התרה".
  3. **ילדים שאמם נשואה לספרדי אם יאכלו קטניות בפסח**.
     1. בנין אב (ח"ה סי' כ"ט, בית הלל גליון ל"ד עמ' כ"ג) – "ועניתי שיש לחנך הבנים **כמנהג אבותם**, בפרט בילדים בני מצוות שנהגו כבר כמנהג אביהם שלא לאכול קטניות בפסח. השואלים הבהירו לי שקשה עליהם הוראה זו. לפי שזו שנה ראשונה לזוג החדש והוזמנו כבר לסדר פסח אצל הוריהם כנהוג, ושם אוכלים קטניות, ואיך יפרידו בין הבנים לאמם. כשהבהרתי להם, שיכולים הם להסב בסדר ולאכול הכל מלבד אורז וקטניות, אע"פ שהתבשילים נתבשלו בכלים עם אורז וקטניות, נחה דעתם".

1. ספרדיה שנשא אשכנזי.
   1. **מנהג בעלה**.
      1. אג"מ (או"ח ח"א סי' קנ"ח) – "ולכן בהנישואין אין לך הולכת ממקום למקום גדול מזו. והוא אדעתא שלא לחזור בהכרח שאין יכולה אף לחזור בה ואם במחשבה בעלמא שלא לחזור נעשה בדיני המקום שבא לשם כ"ש באשה שניסת שהוא במעשה שאין בידה לחזור שיש לה להיות בדיני המקום שהלכה לשם. ולכן אם יש חלוקי מנהגים בין בית אביה לבית בעלה יש לה לנהוג כמנהג בית בעלה בין לקולא בין לחומרא".

אג"מ (אה"ע ח"א סי' נ"ט) – "אבל פשוט לע"ד דאשה נחשבת ברשות בעלה ונמצא שיצאה ממש ממקום מנהגה ואין דעתה לחזור, דהא מוכרחת מחיובי אשה לבעלה להיות דוקא בביתו ובמקום שרוצה הבעל לדור, ובכל מקום בגמ' נחשבת האשה נכנסה לרשות הבעל ולא שהאיש נכנס לרשות האשה ומפורש בתוס' ריש כתובות שהאשה היא שדה של הבעל ולא הבעל שדה של האשה עיין שם ולכן ברור שא"צ לנהוג כמנהגי מקומה שיצתה משם אלא צריכה לנהוג כמנהג מקום בעלה בין לחומרא בין לקולא".

* + 1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ד' סעי' כ', ס"ק ל"ב, הע' ק"ב [לשונו מובא לעיל], שלמי מועד עמ' תי"ג, הליכות ביתה סי' י"ח הע' נ"ד\*, שלמי מועד עמ' תי"ג, עי' יו"ט שני כהלכתו פרק י"ט סעי' י"ח) – "אשה מעדות המזרח הנשואה לבעל מעדות אשכנז אסורה לאכול קטניות, **ואם אין בעלה מקפיד** על כך רשאית לנהוג בהיתר וכמנהגה קודם נשואיה".
    2. נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק ל"ח סעי' ט"ז) - לשונו מובא לעיל.
    3. סידור פסח כהלכתו (ח"א פרק ט"ז סעי' י"ג) – "ספרדיה הנשואה לאשכנזי, נוהגת כבעלה ואסורה בקטניות, ואם אין בעלה מקפיד על כך, אינה צריכה לנהוג איסור בזה".
    4. הליכות ביתה (סי' י"ח סעי' י"ב) – "אשה מעדות המזרח הנשואה לבעל מעדות אשכנז אסורה לאכול קטניות, ואם אין בעלה מקפיד על כך רשאית לנהוג בהיתר וכמנהגה קודם נשואיה".
  1. **בארץ ישראל יש להקל**.
     1. חזון עובדיה (פסח [מהדורת תשס"ג] עמ' פ"ח) – "ואשה ספרדיה שהיתה נוהגת היתר בבית הוריה, ונישאת לאשכנזי, אף על פי שבבית בעלה אין ראוי שתבשל בבית בעלה אורז וקטניות לעצמה, מכל מקום כשהולכת לבית אביה מותר לה לאכול עמהם, שמכיון שארץ ישראל אתריה דמרן, לא אמרינן שקיבלה עליה מנהג ארצות אשכנז לגמרי".
        1. הר"י נחשון (עי' ***הלכות המועדים [נחשון] עמ' צ"ב הע' של"א) – "***ושמעתי מפיו של הרה"ג ע"י זצ"ל, שאינה רשאי לאכול קטניות בבית אביה אם בעלה עמה, משום שלום בית".
  2. מראי מקומות – הליכות בת ישראל (פרק כ"ג סעי' ל"ו).
     1. תורת המועדים (מקוצר פסח פרק ו' סעי' כ') – "אשה ספרדיה שנשאת לאשכנזי, אינה רשאית להקל לאכול אורז וקטניות בבית בעלה הנוהג בהם איסור. ומכל מקום אם הולכים לבקר בבית הוריה, מותרת האשה לאכול עמהם אורז וקטניות".

1. אם יכול לעשות התרת נדרים על מנהגו.
   1. **אשכנזי: מחמיר**.
      1. נשמת אדם (כלל קי"ט שאלה כ') – "ואם כן **לכ"ע לא מהני התרה** וקיימי באיסור דרבנן אלא אם כן אין לו מה יאכל דאז הוי חיי נפש, אבל אם יש לו לאכול דבר אחר א"א להתיר כלל".
      2. חת"ס (ח"א או"ח סי' קכ"ב) – "איברא אפילו בחרטה והיתר נדר נמי נ"ל דא"א להתיר מכמה טעמים ...".
      3. אור לציון (ח"ג פרק ח' אות ט"ו) - לשונו מובא לקמן.
      4. תורת המועדים (מקוצר פסח פרק ו' סעי' י"ט, עמ' רל"ב) – "אינם רשאים לעשות כן".
      5. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ט סוף אות ב') – "ובקטניות אפילו התרת נדרים לא מועיל".
      6. הל' חג בחג (פסח פרק י"ב סעי' א', עמ' ר"ג) – "ואין התרה למנהג זה".
   2. ***ספרדי: שהנהיג עצמו שלא לאכול קטניות בפסח ועכשיו רוצה לאכול, יכול לכתחילה לעשות התרת נדרים***.
      1. פרי חדש (סי' תצ"ו סעי' ב' ד"ה תשיעי) – "תשיעי כתב הר"י הלוי סימן ל"ה דאותם שנוהגים שלא לאכול אורז בפסח אם נוהגין כן מפני שסוברין דאורז מחמיץ מתירין להם בשאלה והתרה ואם יודעים שהאורז אינו מחמיץ אלא שרצו להחמיר עליהם משום תערובת או משום גזירה דדילמא אתי לאחלופי בדייסא אסור להתיר להם אפילו בשאלה כו' ולפי מ"ש שהעיקר כדעת הרא"ש אין זה מכוון להלכה אלא אם נהגו כן מפני שסברו שהאורז מחמיץ הוי מנהג בטעות ומודיעין להם שמותרים לאכלו בלא התרה ואם רצו להחמיר על עצמם מתירין להם על ידי חרטה ולבנים מתירין להם בכל גונא ג"כ על ידי התרה וכל זה מתבאר ממ"ש לעיל עי"ש".
      2. לב חיים (ח"ב סי' צ"ד) – "ברכי יוסף ... ואנחנו בעירנו אזמיר יע"א וכל סביבותיה נהגו איסור שלא לאכול אורז כלל, והו"ל ממש דברים המותרים ואחרים נהגו בהם איסור, דאין אדם רשאי להתיר להם כמבואר ביו"ד סי' רי"ד יע"ש. אלא דכיון דהוי הענין שנהגו איסור משום גדר וסייג משום חומרא בעלמא בודאי ע"י התרה שרי".
      3. רב פועלים (ח"ג או"ח סי' ל') – "אמנם מי שנהג איסור באכילת האורז ומחמת סיבה רוצה לאכלו הן מחמת שאינו בקו הבריאות הן מחמת סיבה אחרת, המנהג פשוט פה עירינו לעשות התרה ע"י חרטה ולאכול כי עושין לו פתח מתוך חרטה, וכן ראיתי להרב הגדול מהר"י פלאג'י ז"ל בלב חיים ח"ב סי' צ"ד ... ולכן גם פה עירינו נוהגין שאותם שנהגו בו איסור והם מתחרטים בעבור סיבה דאוכלין ע"י התרה".
      4. כה"ח (ס"ק ט"ו) – "ואותם הנוהגים שלא לאכול אורז בפסח אם נהגו כן מפני שסוברים דאורז מחמיץ מתירין להם בשאלה והתרה, ואם יודעים שהאורז אינו מחמיץ אלא שרצו להחמיר עליהם משום תערובת או משום גזירה דדלמא אתי לאחלופי בדייסא אסור להתיר להם אפילו בשאלה ... מהר"י לוי סי' ל"ח כנה"ג בהגה"ט. מיהו הפר"ח בסי' תצ"ו חלק עליו ... אבל הרב חת"ס ... ועיין להרב לב חיים וכ"כ הרב רב פעלים ח"ג סי' ל' ...".
      5. אור לציון (ח"ג פרק ח' אות ט"ו) – "שאלה. בן ספרד שנהג להחמיר שלא לאכול קטניות בפסח, האם יכול לעשות התרת נדרים כדי להפסיק מנהג זה. תשובה. אף שבן אשכנז אין לו לעשות התרת נדרים ולהקל במנהג זה, בן ספרד, אף שנהגו הוא ואבותיו להחמיר באכילת אורז או שאר קטניות רשאי להפסיק מנהג זה על ידי התרת נדרים".
      6. *הגריש"א זצ"ל (הגדה של פסח עם פסקי הגרי"ש אלישיב זצ"ל עמ' י"ב, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ט אות א') – "בן עדות המזרח שהנהיג עצמו שלא לאכול קטניות בפסח ועכשיו רוצה לאכול, יכול לכתחילה לעשות התרת נדרים, שהרי כן הוא מנהג בני עדות המזרח".*
      7. עי' חזון עובדיה (פסח [מהדורת תשס"ג] עמ' פ"ד, יביע אומר ח"ג יו"ד סי' י"א אות ב') – "והספרדים שנהגו להחמיר באורז וקטניות אם ירצו לבטל מנהגם (מחמת איזו סיבה של חולי, וכיוצא בזה) אפשר להקל להם על ידי התרה".
      8. עי' תורת המועדים (מקוצר פסח פרק ו' סעי' י"ט) – "ורוצים לשנות מנהגם מחמת סבה של חולי וכיוצא בזה, רשאים לעשות כן על ידי 'התרת נדרים'".
   3. מראי מקומות.
      1. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סעי' י"ג) – "משפחות שעלו לארץ, ובעודם בחו"ל נהגו בכמה חומרות בפסח, וממשיכים כן גם בארץ, יותר נכון שהבנים לאחר שעזבו את בית הוריהם, ינהגו כדעת מרן, ועל הצד היותר טוב יעשו התרה, ועל כל פנים אינם חייבים להמשיך במנהג אבותם לאחר שעלו לארץ. [ורק גבי אורז כתבנו לעיל בלשון רשאי לנהוג היתר, ולא כתבנו בלשון יותר נכון וכו']. [יביע אומר ג' חיו"ד סימן יא אות ה', ויחוה דעת חלק א' סימן יב]".
2. שעת הדחק: אכילת קטניות בשעת רעבון.
   1. **מיקל**.
      1. ח"א (כלל קכ"ז סעי' א', סעי' ז' [לשונו מובא לקמן]) – "בשעת הדחק שאין לאדם מה לאכול אלא בדוחק גדול, מותר לבשל קטניות ושאר דברים".
      2. מהר"ם שיק (או"ח סי' רמ"א) – "וגדולה מזו התיר מרן זצ"ל בחתם סופר חלק אורח חיים סימן קכ"א בשעת הדחק לעשות פת מקטניות".
      3. ערה"ש (סעי' ה') – "אך בפירוש קבלו שאם אולי יהיה שנת בצורת ח"ו שהעניים רעבים ללחם אז כל חכמי העיר ובראשם מרא דאתרא מתירים לאכול קטניות בפסח זה".
      4. דברי מלכיאל (ח"א סי' כ"ח) – "בנ"ד וודאי פשוט שא"צ להספיק להם שלא יצטרכו להתיר להם קטניות וגם דבנ"ד שעיקר האיסור משום מנהג ונדר ובמקום אונס הותר הנדר כנ"ל א"כ אין כאן איסור כלל ואטו מי שהותר נדרו מחמת אונס יש מצוה להסיר אונסו כדי לקיים. זה בוודאי אינו דכיון שהותר הנדר אין כאן שום מקום להחמיר. ולפ"ז נראה **שאסור לעני שסובל דוחק גדול להחמיר ע"ע** שלא לאכול קטניות. דכיון שמותר לו לגמרי. א"כ יש בידו עבירה על מניעת שמחת יום טוב".
      5. בית לוי (סי' ל"ב) – "דלא קיבלו על שעת הדחק וע"ז סמכתי גם אני להתיר פה קטניות בשנה זו בפסח".
      6. שדי חמד (מערכת חמץ ומצה סי' ו' ריש אות א') – "אם הוא שעת הדחק ושנת רעבון וכמעט לא ימצאו העניים מה לאכול יש להתיר להם כי כל מה שגזרו ואסרו חז"ל ואין באותו דבר עצמו דררא דאיסורא רק סייג וגדר ופרישות לא גזרו בשעת הדחק ולכן שרי ואין לומר דדוקא לעניים נתיר שאין ידם משגת להמציא מה לאכול ולא לעשירים דאם כן יהיה לבם נוקפם ויפרשו כי יסברו דיש איסור בדבר וימנעו משמחת יום טוב וכי האי גוונא מצינו דחשו חז"ל לענין בדיקה לפני חשמיש שלא יהא לבו נוקפו ופורש ויבטל מפו"ר לכן דעתי נוטה להקל בשעת הדחק לענייס ולעשירים כן כתב הגאון בס' שו"ת מוהר"י מבריסק סי' מ"ח וביאר שם דדעת רוב הראשונים ...".
      7. קול מבשר (ח"א סי' פ') – "ובענין קטניות אף על פי שהאשכנזים בכל המקומות קבלו עליהם חומרא זו והפר"ח והגר"א באו"ח סי' תנ"ג כתבו סמך לזה מפירוש הערוך המובא בתוס' פסחים דף מ' ע"ב ד"ה רבא, מ"מ כבר נמנו על זה והתירו בשעת הדחק בדורות האחרונים בימי הגאון מהר"ש קלוגר ז"ל מבראדי (וגם אם נמצאו מתנגדים לזה קצת גדולים מ"מ רבו המתירים), ואחריו בדור שלפנינו בזמן מלחמת העולם הראשונה בהיותי בגולה בווינא ישבו על מדוכה זו רבנים מפורסמים ובראשם הגאונים הר' מאיר אריק מבוטאטש והרא"מ שטיינבערג מבראד והר' יוסף ענגיל מקראקא ז"ל וגם אני הצעיר נמניתי עמהם ואחר המשא ומתן והויכוח החלטנו להתיר בשעת הדחק, אבל יש ליזהר באורז לברר אותו ולבדוק היטב אם לא נמצא בו גרעין של דגן, כיון שהפר"ח החמיר מטעם זה אף להספרדים באורז".
   2. **מיקל, ומ"מ יחלטנו לכתחלה ברותחין וכדו'**.
      1. עי' חת"ס (ח"א או"ח סי' קכ"ב) – "היום האירו עיני מנועם אמרותיו אודות קונססטאריע דמדינה וועסטפאלין אשר בקשו נפשם לעקור הלכות קבועות (שנו) [ששנו] אבותינו ורבותינו לנהוג איסור במיני קטניות ביום טוב של פסח, והם עמדו על נפשם להתיר לעצמם. והנה הם התירו אולי ידעו מאיזה טעם התירו, וצריכים אנחנו ללמוד זכות כי פן ואולי עיניהם ראו בארצותם הרבה מכשולים ע"י אפיית פת עבה ופת מרובה וא"א לצאת ידי חובת שימור כראוי כל כך, על כן בחרו הרע במיעוטו להתיר לעניי ישראל מינים הללו כדי שימעטו באפיית מצות ויהיו משומרים מכל חמוץ, ונוכל לומר אדעתא דהכי לא החמירו הגאונים הראשונים ה"ה הג"ה מיי' וסמ"ק ומרדכי. וז"ל רא"ש בתשו' כלל נ"ה סי' יו"ד, אפי' מנהג שנהגו לסייג ויכול לבוא לידי קלקול יש לבטל המנהג כדאמרינן פ' מקום שנהגו [נ' ע"ב] בני חוזאי וכו': ואם מטעם הזה עשו ככה יפה עשו, אלא שהי' להם להזהיר לתת הקטניות במים רותחים מיד כמ"ש ר' פרץ בהג"ה סמ"ק [סי' רכ"ב] בתחלת דבריו, וטעמו מובן דאפילו בדגן כה"ג ליכא איסור ברור אלא משום דלא בקיאי בחליטה א"כ בקטנית מיהת קליש ליה איסורא, וכי האי גוני רגיל אנכי ללמוד לאחינו ב"י אנשי הצבא בכדי שיהי' משומרים מלאכול חמץ דאורייתא".
      2. מ"ב (ס"ק ז', שעה"צ ס"ק ו') – "ומ"מ בשעת הדחק שאין לאדם מה לאכול מותר לבשל כל המינים חוץ מה' מיני דגן ומ"מ גם בכגון זה יקדים קטניות לאורז ודוחן ורעצקע שהם דומין יותר לה' מינים ושייך בהו טפי למיגזר (ופשוט דה"ה לחולה אף שאין בו סכנה דמותר לבשל לו אם צריך לזה) אלא דצריך לבדוק ולברור יפה יפה בדקדוק היטב שלא ימצאו בם גרעינים מה' מיני דגן וכתב החתם סופר בתשובה סי' קכ"ב דאפילו במקום שיש להתיר מ"מ יחלטנו לכתחלה ברותחין **דכל מה דאפשר לתקן מתקנינן** וכ"כ הח"א. [וכן ידוע שהתירו חכמי הדור כמה פעמים בשני בצרת]".
      3. צמח צדק (או"ח סי' נ"ו) – "אך מ"מ להקל על העניים בשעת הדחק יש להקל לעשות שמן ממיני קטנית באופן שיתנו הקטנית בתנורים חמים קודם הלתיתה ושיהי' התנורים חם הרבה עד שיהיו כאפויים. וא"כ הוה להו כקימחא דאבישונא דה"ל אפוי ואינו בא לידי חימוץ מדינא אפי' בחמשה מינים כמ"ש רש"י (דל"ט סע"ב) וכ"ה בהרמב"ם פ"ה מהל' חמץ ה"ה כרמל כו' שמא כו' ובקטניות בכה"ג אין לגזור ועי' תשו' מהר"מ בהגמי"י פ"ה אות ד'. וגם הלתיתה יהי' במים רותחין דה"ל כחלוט או אף אם יהי' הלתיתה תחלה ברותחין ואח"כ האפייה דנראה שגם אחר הלתיתה אינו בא לידי חימוץ אף אם נתקרר בינתיים כדמשמע במשנה ס"פ כל שעה אין שורין את המורסין לתרנגולים אבל חולטין והרי יתקרר אח"כ קודם שתאכלנה התרנגולים. ש"מ דמשהוחלט אינו בא לידי חימוץ".
      4. מלמד להועיל (סי' פ"ד) – "ואני התרתי לקטנים שאינם בגדר מופלא סמוך לאיש ולגדולים בדוחק גדול ע"י חליטה".
   3. מראי מקומות – זכר יהוסף (ח"ג או"ח סי' קנ"ז), דעת תורה (על סעי' א' ד"ה והנה בדין, ד"ה ועי' בס'), פסקי תשובות (סוף אות ג').
      1. משפטי עוזיאל (כרך א' או"ח סי' י"ד) – "דבר הלמד מכל האמור דרוב המתירים לא התירו אלא במקום שיש דוחק גדול, ואפי"ה לא התירו אלא לעניים, וא"כ מעתה לדידן אינני רואה שום מקום להתיר, חדא משום דהיתר זה דלעניים ולא לעשירים בזה"ז נראה כחוכא וטלולא, וכל איש יורה היתר לעצמו לחשוב את עצמו לעני, ועוד דאעיקרא דמילתא כיון דבשנה זו לא נמצאו פה מיני קטניות, כי אם אפונין ועדשים, וכל שאר מיני קטניות, לא הועלנו כלום בהיתרם, כיון דמינים אלו לא יועילו כי אם דוקא לתבשיל, ללפת בו את הפת, ואין אוכלים מהם דרך אכילה שעושים מהם עיסה וכיוצא בו, עד שיהיה בו כדי שביעה, וכיון שכן מה הועלנו בהיתרו. ומה צורך - יש בו. אם ללפת בו את הפת, הלא נמצאים גם שאר מיני ירקות, ובזול. וכיון שכן אומר אני לע"ד כי היתר קטניות אלו בשנה זו שאין דוחק גדול וגם שאין תועלת בהיתרם, כמו שכתבנו, אינו אלא זלזול במנהג אבותינו הק' ע"ה, וא"כ גם השתא הכא באיסורייהו קיימו כל הקטניות".
3. חולים, קטנים, וכדו'.
   1. **חולה**.
      1. מיקל.
         1. ח"א (כלל קכ"ז סעי' ו') – "כל דברים הללו שהוא מנהג אבותינו, מותר לצורך גדול או לחולה אפילו אין בו סכנה או לצורך תינוק אם צריכין הרבה לכך (וע' כלל קכ"ו סי' ז')".
         2. חוט שני (פסח פרק י"ב ס"ק י"ג, סוף עמ' קס"א) – "לחולה שאין בו סכנה מותר לאכול קטניות אם צריך לכך. כ"כ המ"ב".
      2. **מיקל, ומ"מ יחלטנו לכתחלה ברותחין וכדו'**.
         1. מהר"ם שיק (או"ח סי' רמ"א) – "אם אין בו סכנה, מכל מקום הוי חולי כל הגוף, ונראה לפענ"ד פשוט דמותר. לא מבעיא לפי מה שכתב מעלתו דאפשר לה ללוש במי פירות ובחלב, נראה וודאי דשרי לחולה, שהרי עיקר איסור דמיני קטניות הוא משום אחלופי או חשש פת אחר, וקיימא לן בסימן תס"ב סעיף ד' דבמי פירות אסור ללוש ואפילו הכי במקום חולי התיר שם. אלא אפילו אם אי אפשר במי פירות, ואפשר בחליטה במים רותחין טובא, נמי עדיף, דהרי קיימא לן [שולחן ערוך או"ח סימן תנ"ד סעיף ג'] דחלוט אינו מחמיץ, ואף דאנן לא בקיאין בחליטה, מסתפק המגן אברהם [שם ס"ק ד'] לענין דיעבד. אלא אפילו אם אי אפשר נמי בחליטה, או אף אם נימא דלענין חשש קטניות לא חילקו, מכל מקום בדבר שאיסורו משום מנהג, אדעתא דהכי במקום חולי לא הנהיגו לאסור. וכיוצא בזה מצינו בכמה דוכתי ... ומכל טעמים הנ"ל נראה **דאם אפשר ללוש במי פירות או בחליטה יעשה**, ואם אי אפשר וחולי כל הגוף, רשאי לעשות בכלים בפני עצמן ולהשגיח שלא יתערב, ויעשה הפת משונה משאר מצות".
         2. מלמד להועיל (סי' צ"ח) – "מו"ר בשו"ת מהר"ם שיק חא"ח סי' רמ"א העלה דבדבר שאינו אסור אלא מטעם מנהגא מותר לחולה בכל הגוף אף שאין בו סכנה. ועפ"ז התרתי לחולה בדארמקאטאררה /דלקת במעיים/ שאינו אוכל רק אורז לאכול אורז בפסח רק שיעשה ע"י חליטה דהיינו שיתן האורז לתוך מים רותחין ויבשלנו כך, ובפרט שיש לחוש דע"י שינוי מזונות החולה יבוא ח"ו לידי סכנה, ומי יקבל אחריות בזה".
         3. דברי יציב (או"ח סי' קצ"ה) – "וגם אם אפשר לחלוט הקטניות בהחלב החם שפיר דמי טפי, דאף דאין אנו בקיאין בזה, מ"מ בכה"ג שפיר דמי, ועיין בבאר היטב בסימן תס"ה ס"ק ב' מתשובת אמונת שמואל סי' כ"ז בחולה שיב"ס, ובשע"ת שמה ס"ק א' דגם בחולה שאין בו סכנה נראה להתיר ע"י חליטה עיין שם. וע"כ נראה שבכה"ג לחלוט הקטניות בחלב רותח לחולה הנצרך לזה לית מאן דחש לה ... במשנ"ב ... מהחת"ס ... וכ"כ הח"א".
         4. הגריש"א זצ"ל (*אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ט אות ח') – "וענין החליטה נאמר בחולה ולא בתינוק".*
         5. סידור פסח כהלכתו (ח"א פרק ט"ז סעי' ו') – "לא אסרו הקטניות לתינוקות שעיקר מאכלם אורז, או אם צריכים אותם לרפואה. וכן כל חולה, אף שאין בו סכנה, שצריך לאבול קטניות, מותר לו לאכול קטניות. ויבדוק שלוש פעמים את האורז או הקטניות, וירתיח מים חמים ויכניס בתוכם את הקטניות".
      3. מראי מקומות.
         1. אג"מ (שמעתתא דמשה שמועות משה סעי' ג', ס"ק ג') – "מותר לחולה ליקח טבליות [pills] שיש בתוכן עמילן [סטארטש] מקטניות אף שהוא חולה שאין בו סכנה ויקח אותו שלא כדרך אכילה. (שטבליות באמריקה כוללים בתוכם תירס corn ובאירופה נקרא mais והוא בכלל קטניות, ואפ"ה מותר לחולה ליקח אותו שלא כדרך אכילה, והוא עפ"י מה שפסק הרמ"א (יו"ד סי' קנ"ה סעי' ג') שבכל איסורי דרבנן מותר להתרפות בהן אפילו חולה שאין בו סכנה, ואף למש"כ הש"ך (ס"ק י"ד) דהיינו ובלבד שלא יאכל או ישתה האיסור, נמצא שאסור לאכול התרופות אפילו אם הוא איסור מדרבנן, אפ"ה יש לומר דכ"ז דוקא כדרך אכילתן אבל שלא כדרך אכילתן מותר, ולכן בניד"ד בגזירת קטניות כיון שלוקחו שלא כדרך אכילתו אין איסור להתרפות בזה".
   2. **קטנים**.
      1. מיקל.
         1. ח"א (כלל קכ"ז סעי' ו') – "כל דברים הללו שהוא מנהג אבותינו, מותר לצורך גדול או לחולה אפילו אין בו סכנה או לצורך תינוק אם צריכין הרבה לכך (וע' כלל קכ"ו סי' ז')".
         2. שיח יצחק (סי' ר"י) – "והנה אחי הה"ג הנ"ל רוצה להביא ראי' מפסחים ק"ט ע"א מרבי עקיבא שהיה מחלק קליות, וע"ש רשב"ם. אמנם אין ראיה מזה כדכתב במרדכי, שבימי רז"ל לא הי' לחוש לקלקול עי"ז, באשר כולם בקיאי בדיני. אמנם יש להעיר דהמחבר בסוף סי' תע"ב [סט"ז] כותב, מצוה לחלק לתינוקות קליות וכו' כדי שיראו שינוי וישאלו, ומחבר לשיטתו שאינו אוסר קטניות בסי' תנ"ג, אמנם על רמ"א שאוסר שם, חידוש שאינו חולק ע"ז. ויש לחלק, דהרי במחבר נקט מצוה לחלק לתינוקות קליות, ולזה רשאי הרמ"א להסכים אף דבסי' תנ"ג אוסר מיני קטניות וכו', משום דהענין הוא רק משום חומרא, ואין קפידא אם נותנים לתינוקות. ומצאתי כדברי בספר ארחות חיים על או"ח סי' תס"ז אות י"ט, וכ"ל בשם ספר שם ארי' חאהע"ז סוס"י צ"ה, שאף להסוברי' דגם איסור דרבנן לא ספינן לקטנים, מ"מ בדבר שאינו אלא חומרא בעלמא מותר למספי ליה, יע"ש".
         3. קובץ הלכות (פסח פרק י' סעי' ג', הע' ד') – "קיימ"ל דסתם צרכי קטן הם כחולה שאב"ס, ונפקא מינה לענין להאכיל קטניות לתינוק בפסח. ונראה דבמאכל של תינוק (פורמיולה וכדו') אין צריך להדר אחר פורמיולה אחרת שאין בה קטניות, שאין לשנות מהמאכל שהתינוק רגיל בה. [שאפי' שינוי קטן במאכל התינוק מפריע להם, ולכן אין להתחיל כלל בזה וישתמש במה שהתינוק רגיל בו כל השנה]".
         4. *שבט הלוי (מבית לוי ח"א עמ' מ"ד) – "רבותינו גדולי אשכנז אסרו אכילת קטניות בפסח מכמה טעמים, וקטנים הזקוקים לאכול קטניות מותר להאכילם, וצריך לקחת קטניות עם הכשר שלא יהא בהם חשש תערובת חמץ".*
         5. יחוה דעת (ח"א סוף סי' ט') – "אולם דבר שאין איסורו אפילו מדברי סופרים, אלא רק מכח מנהג לגדר וסייג, כמו איסור אורז וקטניות בפסח, נראה שאין מקום לאסור להאכילו לתינוקות שלא הגיעו למצוות ... ולכן נראה שמותר לתת לתינוקות בפסח אורז או קטניות מבושלים, כשהם צריכים לכך".
         6. הגריש"א זצ"ל (*אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ט אות ח') – "****וענין החליטה נאמר בחולה ולא בתינוק****. וכן הדין בחולה הנ"ל כן הדין בתינוק שאינו רגיל במאכל אחר, שמותר לתת לו קטניות בפסח".*

הגריש"א זצ"ל (*אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ט אות ט') – "קטן בגיל שבע שמונה שנים שיש לו מיחושים אפילו אינו בגדר 'חולה', מותר לו לקחת תרופות שיש בהם קטניות אפילו עם טעם, כיון שבגיל זה לפעמים יש לו דין חולה במיחוש בלבד. אבל גדול, אם יש לו רק מיחושים, ואינו בכלל 'חולה' אין לו לקחת סירופ שיש בו קטניות. וזה מצוי במי שיש לו כאבי גרון או שיעול וכדו', שאין לו לקחת סירופ נגד שיעול וכדו', לפני שיברר אם זה עשוי מקטניות, שהרי אין לו דין חולה. ואפילו ילד לפני בר מצוה, אם הגיע לחינוך אין לתת לו סירופ, כל עוד אין לו דין 'חולה'. אבל תרופות עם קטניות שנפסלו מאכילה כגון כדרי אקמול וכדו', מותר לקחת אף אם אינו חולה אלא מיחושים קלים בלבד".*

* + 1. **מיקל, ומ"מ יחלטנו לכתחלה ברותחין וכדו'**.
       1. סידור פסח כהלכתו (ח"א פרק ט"ז סעי' ו') – "לא אסרו הקטניות לתינוקות שעיקר מאכלם אורז, או אם צריכים אותם לרפואה. וכן כל חולה, אף שאין בו סכנה, שצריך לאכול קטניות, מותר לו לאכול קטניות. ויבדוק שלוש פעמים את האורז או הקטניות, וירתיח מים חמים ויכניס בתוכם את הקטניות".
       2. הליכות בת ישראל (פרק כ"ג סעי' ל"ח).
  1. **וייטאמינים של קטניות**.
     1. קובץ הלכות (פסח פרק י"ב סעי' י"ב) – "וייטאמינים שנעשים מקטניות שהדרך לבולעם, מדינא מי שצריך להם כגון מעוברות וכדומה, יש להקל לבלוע אותם בפסח".
  2. **הכלים**.
     1. עי' לקמן.

1. נפל קטניות בתבשיל.
   1. **מיקל**.
      1. רמ"א (סעי' א') – "מיהו פשוט דאין אוסרים בדיעבד אם נפלו תוך התבשיל".
      2. לבוש (סעי' א') – "מיהו אם נפל מהם תוך התבשיל אין אוסרין אותו, וכן מותר להדליק בשמנים הנעשים מהם, וגם הם אינן אוסרין אם נפלו תוך התבשיל, וכן מותר להשהות כל מיני קטניות בבית".
      3. פרישה (ס"ק ב') – "מיהו פשוט דאין אוסרים בדיעבד".
   2. **מותר רק אם יש רוב כנגדן**.
      1. פר"ח (על סעי' א') – "ומה שכתב ואינן אוסרין אם נפלו לתוך התבשיל. מסתברא דכיון דאיכא רוב היתר מבטלי, דלא עדיף מחלת חוץ לארץ [יו"ד סימן שכג סעיף א] שמבטלה ברוב ואוכלה".
      2. חק יעקב (ס"ק ו') – "אם נפלו תוך התבשיל. מלשון הרב משמע דאפילו ליכא ששים גם כן מותר אפילו באכילה, וכן משמעות האחרונים. אכן בתרומת הדשן סוף סימן קי"ג משמע דדוקא בתערובת משהו אין לאסור, אבל פחות (מכאן) [מששים] יש לאסור באכילה, ועיקר נראה לי כדעת האחרונים כיון שבלאו הכי הוא חומרא והרחקה בעלמא, כמו שכתבתי בס"ק ה', מכל מקום רוב עכ"פ בעינן, דאם לא כן לא מיקרי תערובת כלל, דהוי כאוכל התבשיל מקטניות עצמו".

חק יעקב (סי' תס"ד ס"ק ג') – "אף על גב דנתבאר לעיל סימן תנ"ג ס"ק וי"ו דמיני קטניות אינן אוסרין התערובת אפילו ברובא בעלמא בטל, כאן מיירי שאין כאן תערובת ממש, וכמו שכתב התרומת הדשן הובא במ"א, שעושין החרדל עם יין וכותשין אותו וטוחנין אותו ואינו ניכר כמיני קטניות, אבל החרדל עצמו הוא **העיקר וניכר ונראה**, על כן לא מקרי תערובת כלל".

* + 1. א"ר (ס"ק ד') – "אם נפל וכו'. דוקא ברוב היתר, ועיין סימן (תס"ז) [תס"ד סק"א]".
    2. פמ"ג (מש"ז ס"ק א', א"א ס"ק א') – "ומה שכתב הר"ב דאין אוסרין בנפלו לתבשיל, בדרכי משה [אות ב] ובתרומת הדשן [סימן] קי"ג במשהו, ואמנם הפרי חדש [אות א ד"ה ומ"ש] והחק יעקב [ס"ק ו] ואליה רבה [ס"ק] ד' מתירין כל שיש רוב היתר. ומה שכתב הפרי חדש [שם] בחלת חוצה לארץ שמבטלה ברוב, לא דמי, דהתם דווקא מקילין, מה שאין כן כאן לבטל לכתחלה אסור ככל איסור דרבנן".
    3. חת"ס (ח"א או"ח סי' קכ"א) – "שאם נפל לתבשיל בפסח לא בעי ס' וסגי ברובא כמ"ש האחרונים הנ"ל".
    4. גר"ז (סעי' ה') – "אם יפול לתוכו מעט שמן הרי הוא מתבטל בתוכו ברוב כיון שמנהג איסור זה אינו אלא חומרא בעלמא".
    5. ח"א (כלל קכ"ז סעי' א') – "ומכל מקום בדיעבד אם נפל דבר מאלו לתוך התבשיל, מותר אם יש רוב בהיתר כנגדם ואינו בעין. ומה שהוא ניכר, יזרוק".
    6. מחצית השקל (ס"ק ב') – "וכתבו חק יעקב ס"ק ו ופרי חדש אות א ד"ה ומ"ש הא דכתב בשו"ע דאין אוסרים לא בעינן ששים, אבל רוב עכ"פ בעינן, דבבציר מרוב לא מיקרי תערובת, והוי ליה כאלו הוא בעין".
    7. ערה"ש (סעי' ז', סעי' ח') – "מיהו זה פשוט דאין אוסרין את התבשיל כשנפל מעט קטניות לתוך התבשיל וזורקן ואוכל התבשיל וכן מותר להדליק בשמנים הנעשים מהם ואין אוסרים אם נפלו לתוך התבשיל ... וכל אלו שכתבנו שאין אוסרים בנפלו לתבשיל אפילו אין ששים כנגדן מותר [שם] ובלבד שלא יהיה מהם רוב התבשיל [שם]".
    8. מ"ב (ס"ק ט') – "תוך התבשיל. ומיירי שיש עכ"פ רוב בהיתר דאל"כ לא מיקרי תערובות כלל והוי כאוכל תבשיל מקטניות עצמה".
    9. זרע אמת (ח"ג או"ח סי' מ"ח ד"ה הן) – "חק יעקב".
    10. בית לוי (סי' ל"ב ד"ה אולם) – "בחק יעקב".
    11. דברי יציב (או"ח סי' קצ"ו ד"ה וחזינן) – "הח"י".
    12. *שבט הלוי (מבית לוי ח"א עמ' מ"ד) - לשונו מובא לעיל.*
    13. שלחן הלוי (ח"א פרק י"ב אות י"ב) – "מאכל המכיל פחות מ50% קטניות הוא מותר בדיעבד אפילו אם הקטניות נותנות טעם. כי כל מה שנאסר בגזירת קטניות הוא רק ממשות של קטניות ולא טעם שלהם. **בכל מקום מעמיד אינו בטל**, שבהיות פעולתו ניכרת במאכל הוא נחשב לבעין, ולכן לא יכול להיות בטל".
    14. סידור פסח כהלכתו (ח"א פרק ט"ז סעי' ט') – "ואם נפלו קטניות בתוך תבשיל, אם יש רוב בתבשיל נגד הקטניות מותר לאכלו, ויוציא את הקטניות מן התבשיל אם לא נמסו ... **אבל קטניות שמעמידים בהם אוכל או שהם עיקר התבשיל, אינו בטל ברוב** ואין להשתמש בזה בפסח".
    15. הגעלת כלים (פרק ג' הע' נ"ב).
    16. נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק ל"ח סעי' י"א, סעי' י"ג) – "אם נפלו קטניות לתוך תבשיל, אם יש רוב בתבשיל נגד הקטניות מותר לאכלו וא"צ ששים, ואם לא נמס עדיין יוציא הקטניות מן התבשיל ... קטניות בתערובות באופן שהם עיקר התבשיל, אינו בטל ברוב ואסור".
  1. **צריך ששים כנגדן**.
     1. עי' תרומת הדשן (ח"א סוף סי' קי"ג) – "אפס נראה אם נמצא גרגיר של מיני קטנית בקדירה או בתבשיל, לא מחמרינן כלל לאסור התבשיל אפי' באכילה. דגזירה דאיסור משהו ליתא אלא בתבואה דה' מינים".
  2. מראי מקמות – חמד משה (ס"ק ב'), ערך השלחן (ס"ק ב'), שדי חמד (מער' חמץ ומצה סי' ו' אות ד'), פסקי תשובות (אות ו').

1. בליעות בכלים - כלים של קטניות לבני אשכנז.
   1. **מיקל**.
      1. חקת הפסח (טייב, ס"ק ג') – "זרע אמת ... לבשל בכליהם לכתחל' מיהו נר' דאפי' שהוא בן יומו מותר להשתמש בו כיון דבטל ברוב דודאי יש רוב בתבשיל נגד הבלוע בכלי כדקי"ל בי"ד סימן קכ"ב ס"ה איסור מועט שנבלע בכלי שדרכו שלא להשתמש בו היתר מועט וכו' הרי זה מותר להשתמש בו לכתחלה אע"פ שהוא בן יומו לפי שא"א לבא לידי נתינ' טעם וכו' וה"נ כיון דסגי ברוב ודודאי יש רוב בתבשיל נגד הבלוע לכתחלה אע"פ שהוא בן יומו לפי שא"א לבא לידי איסור ועיין מ"ש מהר"י הלוי סי' ל"ח ...".
      2. אז נדברו (ח"ח סי' כ' אות ד') – "גם להנוהגים שלא לאכול אורז בפסח, אין להחמיר בכלים שבישלו בהם אורז ושאר קטניות שהרי מבואר בסי' תנ"ג ס"א שתערובת אינו אוסר כל שיש רוב. ואם גר בשכנתו בני עדה המשתמשים בקטניות, חלילה מלמנוע להשאיל את כליו. [כמובן להחוגים שאין נוהגים להקפיד מהשאלת כלים]".
      3. עי' ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' קי"ב אות*** ט"ז) – "קדירה שבישלו בו קטניות לתינוק, מדינא מותר לבשל בה מאכלים אחרים עבור גדולים. ובבית רבינו נהגו לייחד כלים נפרדים לבישול הקטניות לקטן".
      4. יחוה דעת (ח"ה סי' ל"ב) – "ולפי זה הדבר ברור שאין פליטת הכלים שבישלו בהם אורז וקטניות אוסרת התבשיל לבני אשכנז שנוהגים להחמיר באורז וקטניות, ואפילו אם הכלים בני יומן יש להתיר, שבודאי יש רוב היתר כנגד פליטת הכלים ... וכל שכן אורז וקטניות בפסח שלדברי הכל מעיקר הדין מותרים, לפיכך גם לנוהגים בהם איסור הכלים מותרים. גם בשו"ת הרמ"א (סימן קלב אות טו) כתב, שהנוהגים להזהר באיסור חדש אינם צריכים להזהר מפליטת הכלים של הנוהגים בו היתר, שחדש בזמן הזה הוי כספקא דרבנן, שהרי רק הפרושים נזהרים בו, משום שרוב דגן מן הישן. לכן אין לחוש כל כך להזהר מפליטת הכלים של המקילים. ע"ש".
      5. סידור פסח כהלכתו (ח"א פרק ט"ז סעי' ט', הע' ל"א) – "מותר להשתמש בכלים שנתבשלו בהם קטניות שאין בהם חשש תערובת חמץ".
      6. תורת המועדים (מקוצר פסח פרק ו' סעי' י"ז, עמ' רל"א) – "מותר לאשכנזים לתת אורז וקטניות לקטנים שלא הגיעו למצוות. ולכתחילה יש ליחד כלים מיוחדים לצורך זה, כדי שלא ישתמשו בכלים אלו לצורך אנשים גדולים. ומכל מקום מן הדין אין לאסור להשתמש בכלים אלו לצורך בישול שאר מיני מאכלים לצורך הגדולים, ובלבד שישטפו וינקו אותם היטב קודם בישול".
      7. והאיש מרדכי (פסח עמ' ס"ו) – "יחוה דעת".
   2. **מחמיר**. [י"ל שאין היתר של שפע עם אינו בנ"י, רק עם נטל"פ ממש].
      1. עי' הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ד' הע' ק"ב) – "בעובדא שבישלו בפסח שעועית ירוקה, דמין זה הוא ספק קטניות, והואיל והשתמשו בהם בכלים רבים והוא הפסד גדול יש להקל לענין הכלים בדיעבד לאחר מעל"ע, וישליכו המאכל. עכ"ד. ועיין כה"ח סי' תנ"ג סקכ"ז שהביא מגדולי הספרדים (מאותם שנהגו איסור בקטניות) שהתירו אף בודאי קטניות לאחר מעל"ע".
      2. עי' הליכות חנוך (פרק א' סעי' ק"ד) – "הרב נוהג להורות להחמיר להגעיל גם כלי שבשלו בו קטניות לבד, (הגם כי פשיטא דמדינא אין צריך, וכמש"כ בכף החיים (סימן תנ"ג אות כ"ז) בשם תשובות מהרלנ"ח)".
      3. *הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ט סוף אות ד') – "ובמעשה שהיה, רבינו אסר לאשכנזי דגים שהתבשלו בסיר אורז שאינו בן יומו".*

עי' *הגריש"א זצ"ל (הגדה של פסח עם פסקי הגרי"ש אלישיב זצ"ל עמ' י"ב, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ט אות ד') – "*כלים שבלעו מבישול קטניות, המנהג שלא להשתמש בכלי זה אף כשאינו בן יומו, **ובשעת הדחק** כשמתארח אצל אנשים שלא יבינו ועלולים להיפגע מכך, ניתן להקל באינו בן יומו".

* + - 1. עי' הגריש"א זצ"ל (קובץ תשובות ח"ג סי' פ"א אות ו', ח"ד סי' ל"ט אות ג', *הגדה של פסח עם פסקי הגרי"ש אלישיב זצ"ל עמ' ל"ב*, *אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ט אות ג'*) - לשונו מובא לקמן.
  1. **להמתין מעת לעת**. [יש לפרש, שפע ואינו בנ"י].
     1. ערך השלחן (ס"ק ב' ד"ה עוד) – "כ' מהרלנ"ח שם דאין לאסור כלי שאינו ב"י אטו ב"ח ומותר לבשל לכתחלה בכלי שאינו ב"י ... וכ"ש בדבר שהוא מנהג מחמת סייג דלא אסרינן אפילו סתם כלים של המתיר ומותר לבשל בהרי לכתחלה וכ"ש אם ידוע שהכלי אינו ב"י".
     2. זרע אמת (ח"ג או"ח סי' מ"ח ד"ה הן) – "דודאי מותר להשתמש בכלים כיון דא"ז אלא חומרא בעלמא ולא עוד אלא דאף אם בשלו בכלי שנתבשלו בו קטניות באותו היום עכ"ז יכול המתארח לאכול מאותו תבשיל".
     3. כה"ח (ס"ק כ"ז) – "ולענין כלים שנתבשלו בהם מיני קטניות לנוהגין איסור במיני קטניות לאחר מעל"ע מותרים. זר"א שם. וכ"כ מהרלנ"ח סי' קכ"א. פר"ח סי' תצ"ו אות כ"ד. ער"ה שם. חקת הפסח שם. וכתב עו"ש הזר"א דאפי' א' מעיד שנוהגין איסור בקטניות מתארח בעיר אחרת שנוהגין בהם היתר יכול לאכול בכליהם וא"צ לשאול אם בישלו באותה קדירה קטניות באותו יום יעו"ש. וכ"כ מהרלנ"ח שם דאפי' בסתם שאינו יודע שאינו ב"י מותר לבשל בו לכתחלה יעו"ש. וכ"כ הפר"ח שם. ער"ה שם. תקת הפסח שם".
     4. אג"מ (מסורת משה ח"ב או"ח אות קצ"ב ס"ק ב', עמ' ק"ב) – "כלים שבלוע מקטניות, מותר להשתמש בהם בפסח אחר שאינם בני יומם. דזה איסור דרבנן, ובאמת רק מנהג, ואחר בן יומו יש להתירם".
     5. קובץ הלכות (פסח פרק י' סעי' ו') – "אם בישל קטניות בקדירה בפסח, אין צריך הגעלה אלא די להמתין עד שיהא אינו בן יומו".

עי' קובץ הלכות (פסח פרק י' סעי' ז', הע' ח') – "אשכנזי המתארח אצל ספרדי, [ומצוי באשכנזי שנשא אשה ממשפחת ספרדית], יש להחמיר שלא לאכול התבשילים שנתבשלו בכליהם. [ע' כה"ח (שם) שהביא כמה אחרונים שדנו בזה והחמירו, וע"ש עוד בזה, ודנתי לפני מו"ר שליט"א דהא יש לסמוך על ביטול בכה"ג, ולא הסכים]".

* + 1. הגעלת כלים (פרק ג' סעי' כ"ו) – "ואם עברו עשרים וארבע שעות מעת שבישלו קטניות בכלים אלו מותר לבשל בהם גם לכתחילה".

עי' הגעלת כלים (פרק ג' סעי' כ"ו\*) – "הנוהג איסור באכילת קטניות בפסח, ומתארח אצל מי שאינו נוהג איסור באכילתם, יש שכתב שמותר לו לאכול בכליו ואינו צריך לשאול אם בישלו בהם קטניות באותו יום".

* + 1. פסקי תשובות (אות ט') – "אם עבר כ"ד שעות מעת שבישלו בו הקטניות, מותר אף לכתחילה לבשל בהם מאכלי פסח, ואף בתוך המעל"ע, אם בדיעבד בישלו מאכלי פסח לא נאסר התבשיל".
  1. דעת הגרח"ק זצ"ל.
     1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה קמ"א) – "שאלה: המקפידים באכילת קטניות בפסח ובישלו בכלים קטניות אם מותר לבשל בהם בפסח, או צריך הגעלת כלים. תשובה: א"צ".

עי' הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה קמ"ב) – "שאלה: המקפידים בשרויה בפסח אם צריך להגעיל הכלים שנשרו בהם מצות. תשובה: לא. (ועמש"כ בזה בס' שערים המצוינים בהלכה ס' קי"ג או"ז, ובס' הגעלת כלים פ"ג ס' כ"ז. וע"ע בס' מקראי קודש להגרצ"פ זצ"ל פסח ח"ב ס' ט"ו)".

* + 1. הגרח"ק זצ"ל (ויכתוב מרדכי עמ' של"ט אות מ"ו) – "אשכנזי המתארח אצל ספרדי בפסח, האם מותר לו לאכול מכלים שבושל בהם בחג קטניות. תשובה: לכאו' יש ליזהר לכתחילה".
  1. **אם עשה כן בדיעבד, יש להקל**.
     1. עי' כה"ח (ס"ק כ"ז) – "מיהו מ"ש שם הזר"א דאף אם בישלו בכלי שנתבשל בו קטניות באותו יום עכ"ז יכול המתארח לאכול מאותו תבשיל יעו"ש עיין במהרלנ"ח שם שם דף קפ"ה שכתב שלא לבשל בכלי המתיר כשידוע בודאי שהוא ב"י וגם שלא לאכול המאכל שנתבשל בו יעו"ש. והביאו חקת הפסח שם. אמנם דעת חקת הפסח שם דבדיעבד אם בישלו אפי' הכלי ב"י התבשיל מותר משום דודאי יש בתבשיל רוב נגד הבלוע אבל לכתחלה מצדד בזה וכתב דאפשר דאסור כמו שאסור לערבו כדי לאכלו לכתחלה".
     2. הגריש"א זצ"ל (קובץ תשובות ח"ג סי' פ"א אות ו', ח"ד סי' ל"ט אות ג', *הגדה של פסח עם פסקי הגרי"ש אלישיב זצ"ל עמ' ל"ב*, *אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ט אות ד'*) – "שאלה: כלים שמבשלים בהם קטניות, אם מותר לבשל בהם באותו יום, דאפשר דאפילו שהוא מבטל איסור לכתחילה, מ"מ באיסור הנובע ממנהג אין איסור לבטל לכתחילה, (ועי' פר"ח תנ"ג לגבי חלת חו"ל דמותר לבטל), וכ"ש כאן דהוא מבטל רק טעם ולא ממשות. תשובה: כלים שנתבשלו בהם מיני קטניות, אם הוא בן יומו אסור לו לבשל בתוכו, ורק במקרה וכבר בישל בתוכו יש להתיר, **דלא גרע ממ"ש הרמ"א** (סי' תנג ס"א) אם נפל קטניות בתבשיל מותר לאכלו, ולפי דברי החק יעקב (שם סק"ו) אפי' אם נותן טעם בקדרה רק שהרוב יהי' מן המותר, ע' כף החיים (שם ס"ק כ"ז)".
        1. אמנם עי' *הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ט סוף אות ד'), לשונו מובא לעיל.*
     3. יחוה דעת (ח"ה סי' ל"ב) – "בסיכום: מותר לאשכנזים הנוהגים איסור באורז וקטניות בפסח להתארח בבית הספרדים ועדות המזרח שנוהגים היתר באורז וקטניות בפסח, ולאכול מהתבשילים המוגשים לפניהם, אפילו אם הם יודעים בבירור שנתבשל בכלים ההם באותו יום אורז וקטניות".
     4. נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק ל"ח סעי' י') – "לכתחלה ישתמש להנ"ל בכלים מיוחדים ולא יבשלם בכלים של פסח, ובדיעבד או בשעת הדחק מותר להשתמש אף בכלים של פסח, וא"צ שום הכשר אחר השתמשות בקטניות".
     5. אור יצחק (ח"א סי' ר') – "אשכנזי שמתארח אצל ספרדי, האם יש אופן שיותר קל לענין אכילת קטניות בפסח. דהנה ברמ"א סי' תנ"ג סעי' א' משמע שבשמן קטניות מותר רק בדיעבד ורק על ידי תערובות, האם אשכנזי שאוכל אצל ספרדי נקרא בדיעבד לענין זה ... תשובה: ... ואם מתארח אצל מי שנוהג לאכול קטניות, מותר לו לאכול כל דבר שכבר נתערב ואינו ניכר".
     6. הגעלת כלים (פרק ג' סעי' כ"ו) – "בדיעבד אם בישלו בכלים אלו מאכלים שאינם קטניות מותר אף לגדולים לאוכלם".
     7. ילקוט יוסף (סעי' ה') – "אשכנזי שנתארח בבית ספרדי בחג הפסח, מותר לו לאכול תבשיל שנתבשל בכלים של בעל הבית. אף על פי שבעל הבית נוהג היתר באורז וקטניות, והתבשיל נתבשל בכלים שבישלו בהם אורז וקטניות. [חזון עובדיה על פסח עמוד נה, ובמהדורת תשס"ג, עמוד פו, יחוה דעת חלק ה' סימן לב. וכ"כ בשו"ת זרע אמת, ובחקת הפסח, ומלאכת שלמה]".
     8. מראי מקומות.
        1. קובץ הלכות (פסח פרק י' סעי' ז', הע' ח') – "אשכנזי המתארח אצל ספרדי, (ומצוי באשכנזי שנשא אשה ממשפחת ספרדית), יש להחמיר שלא לאכול התבשילים שנתבשלו בכליהם. [ודנתי לפני מו"ר שליט"א דהא יש לסמוך על ביטול בכה"ג, ולא הסכים]".
  2. **קטנים, חולים, וכדו' - הכלים**.
     1. להשתמש בכלים מיוחדים.
        1. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' קי"ב אות*** ט"ז) - לשונו מובא לעיל.
        2. הגריש"א זצ"ל (*אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ט אות ח') – "וענין החליטה נאמר בחולה ולא בתינוק. וכן הדין בחולה הנ"ל כן הדין בתינוק שאינו רגיל במאכל אחר, שמותר לתת לו קטניות בפסח. אך נוהגים לייחד עבור אוכלי הקטניות הנ"ל כלים מיוחדים, ולא להשתמש בהם עם שאר כלי הפסח. אך מותר ליצוק מים רותחים לתוך כלי של קטניות, כשאין בו קטניות, ואם יש בו קטניות ראוי ליזהר שלא יעלו אדים חמים מלמטה לכלי של פסח".*
        3. *שבט הלוי (מבית לוי ח"א עמ' מ"ד) – "רבותינו גדולי אשכנז אסרו אכילת קטניות בפסח מכמה טעמים, וקטנים הזקוקים לאכול קטניות מותר להאכילם, וצריך לקחת קטניות עם הכשר שלא יהא בהם חשש תערובת חמץ. ויכול לבשל על הכירה שמבשל בה לפסח, וא"צ כירה מיוחדת לקטניות* ***ואף אם יגלוש על החצובה****, אין חשש, ודי שינקה אח"כ, ורק צריך להזהר שלא יתיז מן תבשיל הקטניות למאכלים אחרים הנמצאים שם. ואם ניתז ויש רוב במאכל כנגד הקטניות מותר המאכל באכילה. ונוהגים לייחד כלים לבישול קטניות למי שצריך לכך".*
        4. חוט שני (פסח פרק י"ב ס"ק י"ג, סוף עמ' קס"א) – "לחולה שאין בו סכנה מותר לאכול קטניות אם צריך לכך. כ"כ המ"ב. והמנהג לייחד כלים מיוחדים לאלו שמותר להם לאכול קטניות בפסח".
        5. עי' סידור פסח כהלכתו (ח"א פרק ט"ז סעי' ו') – "לא אסרו הקטניות לתינוקות שעיקר מאכלם אורז, או אם צריכים אותם לרפואה. וכן כל חולה, אף שאין בו סכנה, שצריך לאכול קטניות, מותר לו לאכול קטניות. ויבדוק שלוש פעמים את האורז או הקטניות, וירתיח מים חמים ויכניס בתוכם את הקטניות. וטוב להשתמש בכלים מיוחדים, וכן נוהגים. וא"צ לבשל על גז מיוחד, אפילו שהתבשיל גולש על מסגרות הגז, רק שינקהו אח"כ".
        6. הגעלת כלים (פרק ג' סעי' כ"ו) – "אם צריכים לבשל מהם לילדיהם ייחדו להם כלים מיוחדים".
        7. הליכות בת ישראל (פרק כ"ג סוף סעי' ל"ח).
        8. פסקי תשובות (אות ט') – "ונוהגים ליחד כלים מיוחדים שבהם מבשלים את הקטניות לתינוקות ולחולים, אף כי מדינא, אם עבר כ"ד שעות מעת שבישלו בו הקטניות, מותר אף לכתחילה לבשל בהם מאכלי פסח, ואף בתוך המעל"ע, אם בדיעבד בישלו מאכלי פסח לא נאסר התבשיל".
  3. מראי מקומות – בנין אב (ח"ה סי' כ"ט, לשונו מובא לעיל).
     1. פר"ח (סי' תצ"ו על סעי' כ"ד) – "דמה שנהגו בו איסו' אינו אלא מחמת חומר' וכיון דכן יש להתי' לכתחלה אף בסתם כלים של ישראל וכן נראה לי להקל בזה אף אם בעל הכלי איתיה קמן דלא צריך לשייולי ליה ודלא כהרלב"ח שהחמי' בזה ואף לדעת רלב"ח משמע לי שאם שאל לבעל הכלי ומסופק בדבר אי הוי ב"י אי לא שמות' להשתמש בו דהו"ל כמאן דליתיה בעל הכלי קמן והדרי' לסתם כלים אינן ב"י".
     2. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' ר"ב אות*** ה') – "שביעי של פסח שחל להיות בערב שבת, מותר לבשל קטניות לצורך שבת, אף בכלים של פסח".
     3. אבני דרך (ח"ח סי' שמ"א) – "שימוש בפסח במחבת שטוגן בו עם שמן קנולה ... מקור הספק דמצינו מחלוקת כיצד יש להתייחס לשמנים מקטניות ... לדינא נראה לי שפשוט להקל אף בנידוננו כאשר עברו כ"ד שעות. שכן מצאתי בכף החיים (תנג, סקכ"ז) שמתיר לכתחילה לבשל אם עבר מעת לעת (והובא גם בספר פסקי תשובות תנג אות ט). וכן כבר פסקו שסגי בהמתנת כ"ד שעות בשו"ת זרע אמת (ג, מח) שו"ת מהרלב"ח (קכא), פרי חדש (תצו, סק"ב), והלכות חג בחג (יב, ה). ועיין עוד בשו"ת אבן־פנה (א, מג), קובץ תשובות (ג, פא, ו), חקת הפסח (תנג) ושו"ת יחוה דעת (ה, לב)".
     4. בנים חביבים (סי' י"ז) – "והעולה למסקנא דדינא הוא דמותר לאשכנזים הנוהגים איסור באכילת אורז וקטניות בפסח להתארח בבית שנוהגים היתר באורז וקטניות בפסח, ויכולים לאכול מהתבשילים שנתבשלו שם מאותם כלים של בעלי הבית, ואפילו אם יודעים בבירור שבאוהו יום נתבשלו בכלים האלו אורז וקטניות אין בכך כלום. וכמו שהעלה בטוב טעם ודעת בשו"ת יחוה דעת".
     5. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Can an Ashkenazi eat at a sefardi house on Pesach - if the Sefardi serves no kitniyos, but is baked in keilim/kitchen for seder. What if this Sefardi is a family member, and the invite is for seder night? Should one try to get out of the invite?

R' Y. Berkovits wrote: M’ikkur hadin, it is muter. Regarding this we were not noheg to be mekabel the chumrah of kitniyos. It is a contemporary minhag to be macher on this too. If you have a reason to go, than you can be mekil, no need to try to get out of an invite.

1. ציורים.
   1. **קטניות: הגדר**.
      1. סידור פסח כהילכתו (ח"א פרק ט"ז סעי' ג'), פסקי תשובות (אות ז') – "כל גרעיני זרע שזורעים אותם ומצמיחים גרעינים כמותן, והזרע נאכל, ולא נוסיף עליו בשר, (למעט עגבניות ומלפפונים שנוסף על הזרעים בשר), הרי הוא בכלל קטניות, [והגדל על העץ אינו בכלל קטניות]".
   2. **חרדל**.
      1. מחמיר – רבינו פרץ (הג' הסמ"ק מצוה רכ"ב, לשונו מובא לעיל), תרומות הדשן (ח"א סי' קי"ג, לשונו מובא לקמן), אורחות חיים (הל' חמץ ומצה אות נ"ה, לשונו מובא לעיל), רמ"א (סי' תס"ד סעי' א'), לבוש (סעי' א', סי' תס"ד סעי' א', לשונו מובא לעיל), ט"ז (ס"ק א'), שאילת יעבץ (ח"ב סי' קמ"ז, לשונו מובא לעיל), גר"ז (סעי' ד'), ערה"ש (סי' תס"ד סעי' ג'), ליקוטי ישרים (פסח עמ' ס"ב, לשונו מובא לקמן), משכיל לדוד (סי' ט"ו אות ד', לשונו מובא לקמן).
      2. מראי מקומות – ברכי יוסף (ס"ק ב').
   3. **קטניות שמעורב בו דברים פגומים, כגון עמילן** [סטארטש, starch].
      1. מיקל.
         1. אג"מ (שמעתתא דמשה שמועות משה סעי' א', הל' פסח (איידר) עמ' מ"ח הע' ק"כ) – "וקערות וכוסות העשוים מנייר שמעתי דאף דבאמריקא עושים מסטארטש של קטניות מ"מ **מעורב עם דברים הפוגמים** ושמעתי מפי האג"מ (שליט"א) [זצ"ל] שרי".
         2. שלחן הלוי (ח"א פרק י"ב אות ט' ד"ה מגבות, ריש עמ' קכ"א) – "מגבות נייר: אין בעיה של עמילן במגבות נייר ואפשר להניח מזון ישירות על מגבות הנייר (והיינו דוקא במקומות שמשתמשים רק בעמילן מקטניות - וכגון בארה"ב, אבל יש מקומות שמשתמשים בעמילן העשוי מחמץ, ויש לברר זאת בכל מקום). אין שום חומרה, איסור או מנהג למנוע מטיפת קטניות להכנס למזון. במקרה של מגבות נייר אין לחשוש שמא קטניות יכנסו למזון. וגם עמילן הקטניות מחובר חזק כל כך למגבת הנייר עד שאינו משפיע על המזון כלל. [כבר כתב הרמ"א (או"ח סי' תנג סעי' א) דאף שמנהג אשכנז להחמיר שלא לאכול קטניות בפסח, 'מיהו פשוט דאין אוסרים בדיעבד אם נפלו תוך התבשיל, וכן מותר להדליק בשמנים הנעשים מהם, ואין אוסרים אם נפלו תוך התבשיל', וכתב שם המשנ"ב (ס"ק יא) בשם הדרכי משה 'שאין צריך לדקדק לתלות הנר של שמן במקום רחוק מן השלחן משום חששא שמא ינטף על מאכל דאפילו ניטף אין לאסור דבכגון זה לא נהגו להחמיר']".
         3. הגר"י ברקוביץ שליט"א (שמעתי. שאלתי, שאסור לבטל כדא' בגר"ז סי' תס"ד סעי' ב', וכן מדויק מרמ"א סי' תנ"א סעי' א'. והגרי"ב עונה, שאין כוונה. ושאלתי, הא אפשר בענין אחר כמו הט"ז סי' צ"ט. והגרי"ב עונה, לא מקבל החומרא של קטניות כ"כ. ושולתי, מה המקור. והגרי"ב עונה, ל"צ מקור).
      2. מחמיר.
         1. תשובות והנהגות (ח"ב סי' רכ"ה אות ד', ח"ה סי' קכ"ה) – "ולמעשה יש ליזהר שלא יגע אוכל חם בנייר שיש חשש שיש בו עמילן, וכן אין להשתמש בצלחות מנייר אלא בהכשר, או בצלחות פלסטיק חד פעמי, וכן יש שמניחים על השולחן ממש מפיות נייר וראוי ליזהר שאוכל חם לא יגע בהם".
      3. מראי מקומות – הל' פסח (איידר, עמ' מ"ח), אהל יעקב (כשרות לפסח עמ' רכ"ד).
         1. הגריש"א זצ"ל (*אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ט אות ט') – "אבל תרופות עם קטניות שנפסלו מאכילה כגון כדרי אקמול וכדו', מותר לקחת אף אם אינו חולה אלא מיחושים קלים בלבד".*
   4. **שעועית ירוקה**.
      1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ד' ס"ק כ"ו, הע' ק"ב [לשונו מובא לעיל]) – "ושעועית ירוקה, שנאכלים השרביטין עם הגרעינים הרכים שבפנים, הו"ל ספק קטניות".
   5. **תפוחי אדמה** (potatoes).
      1. מיקל.
         1. שאילת יעבץ (ח"ב סי' קמ"ז) – "ובהיותי במנהיים רצו לאסור הפרי הארץ שקורין ערד עפפל או קארטופלין /תפוחי אדמה/. מפני שעושין מהם קמח ואני עמדתי כנגדם. ביודעי שאין הצבור יכולין לעמוד בזולתם. והוא מאכל עניים וראיתי המעשה כמה פעמים שבני הכפרים האכילו אותם לבני ביתם מאין להם לחם ומזון די. ונצחתי אותם ע"י אנשי הקהל שם שצוו על המורה שלא יאסור דבר חדש מה שלא אסרו הרבנים שישבו שם על כסא הוראה כי לא הי' בעת ההיא אב"ד שם".
         2. פמ"ג (מש"ז ס"ק א', סי' תס"ד א"א סוף ס"ק א') – "והוא הדין מה שקורין ער"ד טאפלי"ן או ערד עפיל דשרי, אם לא במקום שנהגו איסור".
         3. דברי מלכיאל (ח"א סי' כ"ח, ח"ב סוף סי' קי"ב) – "ועיקר טעם שלא גזרו בקמח תפוחי אדמה משום דלא דמי כלל לקמח תבואה. שאינו נעשה כלל ע"י טחינת רחיים. משא"כ קטניות הם נדושים ונטחנים ממש כתבואה. וגם הרי לר"מ בנדרים נ"ה נודר מדגן אסור בכל ומותר בירק. ותפוחי אדמה הוא מין ירק. וקטניות הוי מידי דמידגן ואקצר".
         4. כה"ח (ס"ק כ"א).
         5. חלקת יעקב (או"ח סי' ר"ז אות ד') – "בערד-עפפעל (קארטאפל) דפשט התירן כתב הפרמ"ג בריש סימן תנ"ג דבמקום דנהגו לאסרן אין להתירן".
         6. אג"מ (או"ח ח"ג סי' ס"ג) – "הנה בדבר הפינאט שכתבתי שבהרבה מקומות אכלו אותם בפסח וכתר"ה תמה בטעם הדבר משום ששמע שעושין ממנו באיזה מקום גם קמח וגם שמע שנזרעין בשדות כשאר קטניות, אבל ידע כתר"ה שאין זה ענין כלל, שכל הדברים העושין מהם קמח נאסרו ממנהג זה, דאין לך דבר העושין ממנו קמח כתפוחי אדמה לא רק במדינה זו אלא גם ביוראפ במקומותינו וגם בדורות הקודמים ומעולם לא חשו לאסור זה וכו' ולכן אין לנו בדבר אלא מה שמפורש שנהגו לאסור וכן מה שידוע ומפורסם".
         7. עי' הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ד' ס"ק כ"ח, הע' ק"ט, שלמי מועד עמ' תי"א) – "ואף בתפוחי אדמה הי' מקום להחמיר שהרי גם הם קטניות, וכמש"כ החיי אדם (בנשמת אדם הל' פסח שאלה כ'), אולם לא נתקבל דבר זה כלל, דכיון שהם גדולים ולא מיחלפי בחטים לא נתנו עליהם דין קטניות ... מיהו קמח תפו"א אולי יש מקום לומר דיש בזה משום סרך קטניות. וכן עוגות שאופין מקמח מצה גופי דמיחלפי לאנשים בעוגות הנאפות מקמח של חמץ, נראה ג"כ שיש ללדן בהן כן. (ויצוין שדברים אלו נכתבו בדרך לימודו, **וכן גם הידר לעצמו**, אך לא בתורת הלכה. ומ"מ בכללות איסור זה היה משיב לשואלים שיש בו חילוקי מנהגים ונהרא נהרא ופשטיה. והתבטא פעם אודות האופין עוגות הדומות במראיהן ממש לעוגות חמץ, היתכן שבדבר זה שעשו קדמונינו משמרת למשמרת והרחיקו לאסור כל מה שיש לחוש שדומה קמחו לקמח חמץ, נתחכם אנו ונגיש על השלחן דברי מאפה הדומים בעיני הבריות לחמץ גמור)".
         8. פסקי תשובות (אות ח') – "יש קהילות שקיבלו על עצמם חומרא בקמח תפוחי אדמה, משום הטעם הנ"ל שיבואו להחליף בקמח ממיני דגן, והחיי אדם הוסיף להחמיר אף באכילת התפוחי אדמה עצמם, כי עושים קמח מהם, אבל המנהג פשוט לאוכלן, והוא עיקר מאכל פסח לרוב בני אדם".
      2. מראי מקומות.
         1. נשמת אדם (כלל קי"ט שאלה כ') – "ושמעתי שבק"ק פיורדא בשנת תקל"א ל"ב שהיה רעב גדול באשכנז הושיבו ב"ד והתירו בולבעס שקורין עדרעפיל כי באשכנז אין אוכלין ג"כ בולבעס כי שם עושין קמח מהם, וגם התירו קטניות אבל לא מיני גרויפין. ובאמת צל"ע".
         2. ערה"ש (סעי' ה') – "ועתה שנתרבו תפוחי אדמה גם זה אין הכרח כידוע".
         3. שיח יצחק (סי' ר"י) – "ועיין פרי מגדים מ"ז בסי' זה [סק"א], מביא שיש מקומות שנהגו איסור גם בערדעפפיל [תפו"א], ע"ש".
   6. **בוטנים** (peanuts).
      1. מיקל.
         1. חבלים בנעימים (ח"א סוף סי' ז').
         2. אג"מ (או"ח ח"ג סי' ס"ג, שמעתתא דמשה ס"ק א') – "ובמקום שליכא מנהג אין לאסור כי בדברים כאלו אין להחמיר כדאיתא בח"י. ולאלו שיש להם מנהג ביחוד שלא לאכול פינאט אסור גם בפינאט אבל מספק אין לאסור. ולכן שייך שיתן הכשר שלא נתערב שם חמץ ויאכלו אלו שלא נהגו בזה איסור. וכן ראיתי שנותנים הכשר על פינאט אויל מהאי טעמא".
         3. קובץ הלכות (פסח פרק י' סעי' ח', הע' ט') – "בטנים אינם נכללים באיסור קטניות. [ואמר מו"ר שליט"א **שהי' אצל** הגר"מ פיינשטיין זצ"ל כשנשאלה שאלה זו והגרמ"פ **צחק על השאלה** ותמה למה יהא זה נכלל באיסור קטניות, אך אפ"ה לא רצה להתיר למי שכבר נהג איסור]".
         4. הליכות שדה (חקכ"ב עמ' קכ"ג) – "היום מכנים בשם 'קטניות' משפחה בוטנית, אבל קטניות בהלכה אינה משפחה בוטנית, אלא דבר שזרעו הוא הנאכל - ואיננו אילן או תבואה".
      2. מחמיר.
         1. מלמד להועיל (סי' פ"ח) – "והנה הוגד לי שגם הפרי שקורין ערדנוס /בוטנים/ אין אוכלים בירושלים בפסח מפני גזירת קטניות".
         2. מקראי קודש (פסח ח"ב סי' ס' אות ב') – "לפי הטעם ... עכ"ז אין אנו נוהגין לאוכלם בפסח".
         3. חלקת יעקב (או"ח סי' ר"ז אות ב') – "מי יימר דהני ערד-ניססע הם בכלל קטניות ... אף על גב דלאכלן בעינא אין להתירן דכמדומה כבר נהגו בהם איסור".
      3. מראי מקומות – ימי הפסח (פלמן, עמ' קס"ב ).
         1. פסקי תשובות (אות ה') – "יש שכתבו שאין לאסור אכילת בוטנים בפסח, אף שנזרעים בשדות כשאר קטניות, וכש"כ שמן הנעשה מבוטנים, אם נעשה בהכשר ובזהירות שלא יתערב בו מיני דגנים, אבל במקומות שנתקבל המנהג לא לאכול בוטנים בפסח אין להתיר להם, ובמקום שאין מנהג קבוע אין לאסור".
   7. **גרעינים הדומים לקטניות**.
      1. מיקל.
         1. אג"מ (או"ח ח"ג סי' ס"ג) – "הנה בדבר הפינאט שכתבתי שבהרבה מקומות אכלו אותם בפסח וכתר"ה תמה בטעם הדבר משום ששמע שעושין ממנו באיזה מקום גם קמח וגם שמע שנזרעין בשדות כשאר קטניות, אבל ידע כתר"ה שאין זה ענין כלל, שכל הדברים העושין מהם קמח נאסרו ממנהג זה, דאין לך דבר העושין ממנו קמח כתפוחי אדמה לא רק במדינה זו אלא גם ביוראפ במקומותינו וגם בדורות הקודמים ומעולם לא חשו לאסור זה וכו' ולכן אין לנו בדבר אלא מה שמפורש שנהגו לאסור וכן מה שידוע ומפורסם. וגם יש ליתן טעם דדין מה שנאסר במנהג הא אין זה דבר הנאסר בקבוץ חכמים, אלא שהנהיגו את העם להחמיר שלא לאכול מינים אלו שהיה מצוי לאוכלם מפני הטעמים דחשש מיני דגן שנתערבו שקשה לבדוק ומפני שעושין קמחים, אבל **כיון שלא תיקנו בקבוץ חכמים** לאכול דברים שיש חשש שיתערב בהן מיני דגן ודברים שעושין מהם קמח, אלא שהנהיגו שלא לאכול איזה מינים לא נאסרו אלא המינים שהנהיגו ולא שאר מינים שלא הנהיגו מפני שלא היו מצויין אז וכו'. ולכן גם הפינאטס לא אסרו בהרבה מקומות עוד מכ"ש. ובמקום שליכא מנהג אין לאסור כי בדברים כאלו אין להחמיר כדאיתא בח"י. ולאלו שיש להם מנהג ביחוד שלא לאכול פינאט אסור גם בפינאט אבל מספק אין לאסור. ולכן שייך שיתן הכשר שלא נתערב שם חמץ ויאכלו אלו שלא נהגו בזה איסור. וכן ראיתי שנותנים הכשר על פינאט אויל מהאי טעמא."
      2. **מחמיר**.
         1. *הגריש"א זצ"ל (הגדה של פסח עם פסקי הגרי"ש אלישיב זצ"ל עמ' י"ב) – "*אין להתיר אכילת גרעיני דלעת לנוהגים באיסור קטניות, כיון שהחמירו בכל הגרעינים הדומים לקטניות".
   8. **גרעינים שחורים** (sunflower seeds).
      1. מחמיר.
         1. הליכות שדה (חקכ"ב עמ' קכ"ג) – "תבואה וקטניות - [היום מכנים בשם 'קטניות' משפחה בוטנית, אבל קטניות בהלכה אינה משפחה בוטנית, אלא דבר שזרעו הוא הנאכל - ואיננו אילן או תבואה - לכן תירס, אורז וחמניות ('גרעינים שחורים') הם קטניות]".
         2. ליקוטי ישרים (פסח עמ' ס"ב) – "ואלו הם הקטניות המצויים: אורז, אספסת, אפונה, גלוקוזה, גריסים, דוחן, דורא, חומוס, חילבה, חמניות (גרעינים שחורים - 'סאן פלאוער' בלע"ז), חרדל, חרוב, טופח, כוסמת, כרכום, כרשינה, לוביה, סויה, עדשים, ספיר, פול, קטניות, קימל, שעועית, שומשום, תירס".
         3. משכיל לדוד (סי' ט"ו אות ד') – "קטניות מה הן - אורז, אספסת, אפונה, דוחן, דורא, חומוס, חילבה, חמניות (גרעינים שחורים), חרדל, כוסמת, כמון, כרכום, כרשינה, לוביה, לוף, סויה, עדשים, פול, פרג, פשתן, קטנית, קנבוס, שעועית, שומשום, תורמוס, תירס, תילתן".
         4. סידור פסח כהלכתו (ח"א פרק ט"ז סעי' ג') – "ואלו הם הקטניות המצויים ... חמניות [גרעינים שחורים]".
         5. ועוד ספרים.
      2. מיקל.
         1. אג"מ (מסורת משה ח"ב או"ח אות קצ"א ס"ק ג', עמ' ק"ב) – "הסביר רבינו, אע"ג שרק זרעונים, מ"מ מותר מצד שאינו קטניות ואמר שבאירופה היו אוכלים אותו, כל אחד היה מגדלו כשהיה לו איזה מקום פנוי. [רבינו דיבר על מין גרעינים sunflower seeds] שזה היה המין יחידי שאכלו באירופא".
      3. מראי מקומות.
   9. **גרעיני אבטיח, גרעיני דלעת**.
      1. מחמיר.
         1. *הגריש"א זצ"ל (הגדה של פסח עם פסקי הגרי"ש אלישיב זצ"ל עמ' י"ב,* אשרי האיש או"ח ח"ב פרק נ"ט אות ג'*) – "*אין להתיר אכילת גרעיני דלעת לנוהגים באיסור קטניות, כיון שהחמירו בכל הגרעינים הדומים לקטניות".
         2. חוט שני (רבית עמ' קנ"ב, פסח פרק י"ב ס"ק י"ג) – "גרעינים לבנים הגדלים בתוך דלעת, נראה שאם משתמש בהם עם הפרי [הדלעת] כגון שאוכל הגרעינים כמות שהם ואינו מטפל ומתעסק בגרעינים לייבשם כדי לאוכלם אין הם נחשבים אלא כפרי הדלעת עצמה ואין בהם חומרת קטניות בפסח. אך אם מתעסק בגרעינים להכינם לאכילה כגון שמייבשם וכדו', הרי הם נחשבים בפני עצמם ולא כהפרי ודינם כקטניות שהמנהג לא לאוכלם בפסח. וכן הדין בגרעיני אבטיח".
         3. שערי ימי הפסח (עמ' פ"ז אות ג') – "קטניות הם אותם פרי האדמה, שהחלק שאוכלים אותו הוא גם החלק שזורעים אותו. כגון אורז, דוחן, פולים, אפונה, עדשים, תירס [כולל קמח תירס שקוראים קורנפלור, וכן פופקורן, שהוא גרעיני תירס תפוחים], שומשום, גרעיני חמניות, קינוא, וכיו"ב. אבל אין שום פרי עץ שנאסר מחמת גזירה זו. גם גריעני אבטיח הם בכלל קטניות אבל זה דוקא כשאוכלם בפני עצמם. אבל מותר לאכול בפסח אבטיח עם גרעיניו כדרך שאוכלו כל ימות השנה, ואין לחוש בזה משום קטניות, הואיל ועיקר האכילה הוא האבטיח (הליכות שלמה פ"ד סט"ז). וכעי"ז הובא בשם הגר"נ קרליץ שליט"א (חוט שני רבית קובץ ענינים ט"ז) לענין גרעינים לבנים ...".
         4. קונ' חמץ משהו (עמ' נ"ט).
         5. הליכות שדה (חקכ"ב עמ' כ"ד) – "בין הקטניות שבלוח נמנו גרעיני אבטיח ודלעת. לפי הנהוג היום הגרעינים הנמכרים בשוק הם באים מאבטיח ודלעת שמגדלים במיוחד לצורך הגרעינים, ולכן נכללו בכלל קטניות [קטניות - שהזרע נאכל]".
      2. מיקל.
         1. אג"מ (מסורת משה ח"ב או"ח אות קצ"א ס"ק א', עמ' ק"ב) – "דברים כגון גרעיני דלעת בוודאי לא נכללים, דהלא עצם הדלעת מותר לאכול בפסח, זהו צמח רגיל, וגרעיניו ג"כ מותרים. והוסיף רבינו שרק יש להיזהר שלא נתייבשו בתנור שמשתמשים בו חמץ, כגזירה דפירות יבשים, ורק היום, שיש בפאקטורים גדולות, מסתמא נעשים בתנורים נפרדים, אבל יש לברר בזה".
         2. הגרח"ק זצ"ל (מכתב לבחור הבר מצוה אברמי שטילרמן אלול תשע"ה) – "שאלה: האם מותר לאכול גרעיני אבטיח בפסח או שזה קטניות. תשובה: מותר".
      3. מראי מקומות – הל' חג בחג (פסח פרק י"ב הע' כ"ז).
         1. שיח יצחק (סי' ר"י) – "ועיין שו"ת משיב דברים יו"ד סי' רכ"ג, שנשאל אביו הגאון ז"ל, אם מותר ליתן לתינוקות בפסח קירביס מאנדל (גרעיני דלעת) לשחוק, באשר יש לחוש שיאכלו מהם, ע"ש היטב".
         2. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ד' סעי' ט"ז, הע' ק"א) – "אוכל אדם בפסח אבטיח עם גרעיניו כדרך שאוכלו כל ימות השנה, ואין לחוש בזה משום קטניות, הואיל ועיקר האכילה הוא האבטיח. [ולא נשאל אז רבנו על אכילת גרעינים אלו בפני עצמן, אלא על אכילתן עם הפרי, ועל כך אמר שאין חשש בזה מטעם הנ"ל]".
         3. פסקי תשובות (הע' כ"ב) – "ובהרבה מקומות נוהגים לא לאכול כל מה שקרוי בימינו פיצוחים (שמיבשין בתנור בתוספת מלח) שיש ומושחין אותן במים מעורבים בקמח ע"מ שידבק המלח עליהם, ואף אם עושים אותן בקמח תפו"א, מ"מ חוששים שמא קולים אותם בתנור של כל ימות השנה וכיו"ב".
   10. **שום** (garlic).
       1. מיקל.
          1. ח"א (כלל קכ"ז סעי' ז') – "נראה לי פשוט, דמה שיש נוהגים שלא לאכול צנון ושומים שאין לזה שום טעם וריח, מותר להתיר להם בפשיטות, דבודאי בזה לא שייך שום סייג".
          2. דעת תורה (על סעי' א' ד"ה ועי' פמ"ג, עמ' קי"ט).
       2. מחמיר.
          1. הגרח"ק זצ"ל (אלא ד' אמות של הלכה פרק מ"ז סעי' ח') – "נוהג שלא בפסח שום, משום שהוא קטניות. ואמר שכ"כ אחד האחרונים".
       3. מראי מקומות.
          1. מג"א (סי' תמ"ז ס"ק כ') – "אין להחמיר באלו. אפילו נתערב בפחות מס' אבל אם יש שום בטבחות אוסר בדיעבד במשהו כחמץ עצמו דהרי נחתך בסכין חמץ".
          2. פמ"ג (סי' תס"ד א"א ס"ק א') – "יש נוהגין שלא לאכול שום בפסח, **ואיני יודע טעם למה**, ומכל מקום עתה אין להקל בפני עם הארץ, ובצנעא לתלמיד חכם אין להחמיר".
          3. בצל החכמה (ח"ד סי' קי"ג) – "בענין אכילת שום בפסח ששמע וכו' שיש נמנעים מלאוכלו ורצונו לדעת אם יש ממש בדבר. - הנה כן מבואר בפרמ"ג (סי' תס"ד א"א סק"א) שכ', יש נוהגין שלא לאכול שום בפסח ואיני יודע טעם למה, ומ"מ עתה אין להקל בפני ע"ה ובצנעא לת"ח אין להחמיר ע"כ. ועיי' שד"ח (אסיפ"ד מערכת חמץ ומצה סי' ו' אות ט' ד"ה ובמה) מכמה מחברים בזה. ואני בעניי אמרתי מאז להעיר בזה ממש"כ הב"י (סוסי' ת"ס), אסור ליתן ביצים שלמים בפת ותאפה עמהם שהרי יוצא מהם ליחה ומעכבת (- נראה דחסירה מלת 'האפי'' -) ואפי' אם הביצה מבושלת קרוב הדבר לאסור לפי שמעכב אפיתו, י"א שה"ה שאסור ללוש העיסה עם זרעים כגון "שומים" וכיוצא בו מהאי טעמא עכ"ל. הרי דדוקא ללוש עיסה עם שומים אסור ומטעם שהוא מעכב אפיית העיסה אבל בלא"ה מותר לאכול השומין. - וגם אם נאמר דלא מיירא משומים רק מזרע שומים. מ"מ אם זרע שומים מותר אין מקום לאסור שומים, אם לא כשהם חתוכים בסכין שלהם, עיי' שו"ע (יו"ד סי' צ"ו סעי' ב'), וממילא כשרואה שהם אינם חתוכים אין חשש, דאל"כ נחמיר גם בצנון, בצלים ובכל דברים חריפים, א"ו דאין מקום להחמיר בזה. ובמקומנו נוהגים בהרבה בתים היתר בדבר ובקצת בתים נוהגין בו איסור, וכבר נשאלתי על זה מכמה בע"ב ודרכי להורות, כאשר שואלני זה שנוהג בו איסור אם יש באמת איסור בדבר כי ראה שגם בבתים של חרדים נוהגים לאוכלו, אז אני מורה לו שלא ישנה מנהגו וינהג בו איסור כעד עתה. ואם זה שנוהג בו היתר שואלני, שנודע לו כי בבית פלוני ופלוני החרדי' על דבר ה' נמנעים מלאוכלו אם יש ממש בדבר וראוי למנוע מאכילתו, אני מורה לו שיכול להחזיק במנהגו ולאוכלו".
   11. **קינווא** (quinoa).
       1. מחמיר.
          1. עי' דיני קטניות בפסח (סי' ב' פארק א' אות ט"ו) – "יש לאסור".
   12. מראי מקמות.
       1. תשובות והנהגות (ח"ד סי' צ"ז אות ז') – "בהרבה מדינות מושחים גלאנץ על קליפות תפוזים, אשכוליות ולימונים והם מקטניות, ולדעת הרבה רבנים ראוי לרחוץ במים קרים וסבון (זייף) ותו אין לחשוש".
2. שמן מקטניות.
   1. **הלכה: כללי**.
      1. מחמיר.
         1. מלמד להועיל (סי' פ"ז) – "והנה שמן קטניות לדעת רמ"א בסי' תנ"ג אסור באכילה ומותר בהדלקה, וכן דעת ש"ע של הרב וע' נשמת אדם ה' פסח שאלה ל"ב וכן יש לנהוג במקום דלית מנהג להתיר ... חקרתי ודרשתי ונודעתי שאמת נכון הדבר שפה ירושלים תו"ב המנהג לאסור שמן שומשמין בפסח וכן נוהגים גם אחינו הספרדים וב"ס שקבלו עליהם את חומרת הרמ"א אשר עליו נסמכין ואחריו נמשכין האשכנזים, ומהם למדו הראשונים לעשות כן".
         2. חבלים בנעימים (ח"א סוף סי' ז').
         3. מנחת יצחק (ח"ג סי' קל"ח אות ב', ח"ד סי' קי"ד אות ג') – "לא נעלם ממני תשו' מהרש"ם הנ"ל, אבל המנהג בכל התפוצות, להחמיר בשמן קטנית לפסח בכל אופן".
         4. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ד' סעי' י"ז) - לשונו מובא לקמן.
         5. נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק ל"ח סעי' ה') – "גם שמן מקטניות אסור לאכול. אכן שמן מצמר גפן (קאט"ן-סי"ד) נתפשט המנהג להתיר".
         6. סידור פסח כהלכתו (ח"א פרק ט"ז סעי' ה') – "וכן השמנים המיוצרים מקטניות".
         7. פסקי תשובות (הע' כ"א) – "לשיטת המהרש"ם בשו"ת שלו ח"א סי' קפ"ג מתיר אפילו שמן הנעשה מקטניות אם נעשה בזהירות מגרעיני חמץ ותערובת מים, והא דמשמע מהרמ"א להלן דרק להדלקה התירו, היינו בנעשה השמן בפסח, אבל אם נעשה קודם פסח שנשתנה מראיתו מקטניות, אין האיסור חל עליו, אבל כל האחרונים חולקים עליו ואסרו בפשיטות כל מיני שמנים הנעשים מקטניות ואף בנעשים בזהירות ממים ומיני דגן".
      2. מראי מקומות.
         1. אג"מ (מסורת משה ח"ב או"ח אות קצ"א ס"ק ד', עמ' ק"ב) – "שמן של קטניות תלוי במנהגים, רק אם היה מנהג מפורש לאוסרו, אסור".
         2. דברי יציב (או"ח סי' קצ"ו) – "נראה שאין להחמיר בזה לאותם הנוהגים היתר בשמן זית".
         3. אבני דרך (ח"ח סי' שמ"א) – "שימוש בפסח במחבת שטוגן בו עם שמן קנולה ... מקור הספק דמצינו מחלוקת כיצד יש להתייחס לשמנים מקטניות ... לדינא נראה לי שפשוט להקל אף בנידוננו כאשר עברו כ"ד שעות. שכן מצאתי בכף החיים (תנג, סקכ"ז) שמתיר לכתחילה לבשל אם עבר מעת לעת (והובא גם בספר פסקי תשובות תנג אות ט). וכן כבר פסקו שסגי בהמתנת כ"ד שעות בשו"ת זרע אמת ...".
   2. **שמן הנעשה מבוטנים**.
      1. מיקל, אא"כ יש מנהג להחמיר.
         1. עי' מלמד להועיל (סי' פ"ח) – "והנה הוגד לי שגם הפרי שקורין ערדנוס /בוטנים/ אין אוכלים בירושלים בפסח מפני גזירת קטניות. ובאמת פירא /צ"ל פרי/ זה הוא מין קטנית שכן גדל בשרביט תחת הקרקע ונקרא ג"כ בחכמת הבאטאניק הילזענפרוכט, אמנם בקצת נשתנה משאר קטניות חדא דאינו מידגן דהיינו דאין אוספין הפירות בגורן כדגן אלא מניחין אותן בשרביטין שלהן והשרביטין מתקשין כמו קליפי שקדים ויש להן ג"כ מראה שקדים והפירות אוכלים בארץ ישראל קלויים באש לקינוח סעודה ולמטעמים, ועוד דהפירא דומה ללוזים (האזעלניססע) ועל כן נקרא ג"כ נו"ס בל"א והיא רכה כאגוז ואין עושין ממנו קמח כלל רק סוחטין ממנו השמן ומה שנשאר עושין ממנו שטארקע /עמילן/, וכן א"א שיתערב בהן גרעיני דגן בשום אופן, כי הם נשארין בשרביטין עד אשר נקלפין לסחיטת שמן. ומאחר דיש ג"כ סברא לומר דמשקה פירות אפילו מאיסורי דאורייתא אינו אסור אלא מדרבנן, ומנהגא דא"י אינו אלא בפירא גופא, כי שם אין עושין שמן מפירות אלו, ועיקר גזירות קטניות ב"ס לא היה על פירות כאלה, אשר על כן **אני נוטה להתיר** השמן אם יסכימו עמי הרב דהאמבורג והרב דפאזען ואין לי פנאי להאריך כעת. ויש להוסיף על זה כי כבר הורה זקן מו"ה שר"ה זצ"ל בפפד"מ להתיר שמן שומשמין, ואף שבשמן שומשמין שפשט המנהג בא"י ובשאר ארצות לאיסור לא מלאני לבי להתיר, מ"מ בנידון דידן דאין כאן הני חששות שבשמן שומשמין אין להחמיר כ"כ. אח"כ שמעתי שהגאון דקאוונא בס' באר יצחק התיר שמן שומשמין".
         2. שרידי אש (ח"א סי' נ' ענין שני) – "בצירוף כל הטעמים הנ"ל יש לסמוך על המקילים, שהם נתנו טעמים לדבריהם, והמחמירים אמרו סתם, בלא נתינת טעם, אלא מחמת גזירה".
         3. מקראי קודש (פסח ח"ב סי' ס' אות ב') – "ולענין השמן שמוציאין מהם, אם נעשו לכתחילה 'בהכשר' לשם חג הפסח, 'ונבררו' מחשש תערובות דגן היטב, והשמן נעשה 'קודם הפסח', יש להתירם לפסח".
         4. חלקת יעקב (או"ח סי' ר"ז אות ב') – "בשמן היוצא מהן אם נעשה בהכשר לפסח עדיף הרבה יותר משמן הנעשה מראפס ויש לסמוך על מהרש"ם ובאר יצחק הנ"ל להתירם, אכן כהג"א כותב שיודע שרבני אונגרן וגאליציען אוסרין, אני לא אדע כלל מזה (וכמובן שלא אדע אינו ראי') אכן בשאלתו לאמריקא הדרומית שהקהלות ממקומות שונות ומנהגים שונים אם אין בשם מנהג קבוע (דנגד המנהג ח"ו מלהתיר) מסתפינא לומר באתרא דליעול בישרא ליעול ירקא, דאם לא נתיר השמן שיש עליו רק ספק חשש דקטניות יאכלו שומן עוף או בשר, ובמקומות הללו דהכשרות בעוה"ר כך נתרועע אפשר יבאו לידי חששות יותר גדולים בנוגע להשחיטה והבדיקה, והחכם עיניו בראשו, והרב די על אתר צריך להיות כוונתו לשמים".
         5. אג"מ (או"ח ח"ג סי' ס"ג) – "וכן ראיתי שנותנים הכשר על פינאט אויל מהאי טעמא".
         6. פסקי תשובות (אות ה') – "יש שכתבו שאין לאסור אכילת בוטנים בפסח, אף שנזרעים בשדות כשאר קטניות, וכש"כ שמן הנעשה מבוטנים, אם נעשה בהכשר ובזהירות שלא יתערב בו מיני דגנים, אבל במקומות שנתקבל המנהג לא לאכול בוטנים בפסח אין להתיר להם, ובמקום שאין מנהג קבוע אין לאסור".
      2. מחמיר.
         1. ויען יוסף (או"ח סי' רפ"ו) – "אודות השאלה מהשמן שעושין מאראשיד [הנקראים אמעריקאנער ניסלע"ך] אם הוא בכלל גזירת קטניות לענין פסח (המבואר בסי' תנ"ג סוף ס"א). הנה אני קבלתי מאאמו"ר זצלה"ה שלא להקל בשמן של קטניות (עיי' שו"ת משפטיך ליעקב או"ח סי' מ"א), אבל ידעתי שיש רבנים מקילין בזה, ואני מורה כקבלת אאמו"ר זצ"ל להחמיר, וכאן אין הדבר נפק"מ כי מצוי שמן של מינים אחרים, על כן לא אוכל לומר בזה דבר להקל".
      3. מראי מקומות – *הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ט אות ו').*
   3. **שמן מגרעיני צמר גפן** (cottonseed oil).
      1. מיקל.
         1. הגר"ח מבריסק זצ"ל (מקראי קודש פסח ח"ב סי' ס' סוף אות ב') – שהוא התיר את זה לחג הפסח".
         2. מקראי קודש (פסח ח"ב סי' ס' אות ב') – "יש להקל בשמן זה יותר מהשמן הנעשה מהפיסטאקעס (בוטנים)".
         3. עי' דברי יציב (או"ח סי' קצ"ו).
         4. קובץ הלכות (פסח פרק י' סעי' ט') – "שמן שנעשה מגרעיני צמר גפן ('קאטענסיד -אויל'), אין בו משום קטניות".
         5. נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק ל"ח סעי' ה') – "גם שמן מקטניות אסור לאכול. אכן שמן מצמר גפן (קאט"ן-סי"ד) נתפשט המנהג להתיר".
      2. מחמיר.
         1. אג"מ (שמעתתא דמשה שמועות משה סעי' ב') – "נהג שלא להשתמש בשמן כותנה [cottonseed] בפסח".
            1. ודלא כדאי אג"מ (סידור הפסח כהלכתו פרק ט"ז הע' כ"ו) – "ושמעתי גם בשם הגאון ר' משה פיינשטיין זצ"ל שהתיר שמן כותנה בפסח, והתאחדות הרבנים בארה"ב נותנת ע"ז הכשר לפסח".
         2. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ד' סעי' י"ז) – "המנהג להחמיר ולא להשתמש בשמן כותנה בפסח, כדין שאר קטניות".
         3. חשב האפוד (ח"ב סי' י"ח, עי' הליכות חנוך פרק א' סעי' קי"ב) – "והרי שמן הנעשה מזרע פשתן או זרע קנבוס יש עליו איסור בפסח מגזירת קטניות".
         4. הגריש"א זצ"ל (קובץ תשובות ח"ג סי' פ"א אות ה', ח"ד סי' ל"ט אות ד', *הגדה של פסח עם פסקי הגרי"ש אלישיב זצ"ל עמ' ל"ג*, *אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ט אות ו'*) – "שאלה: 'שמן חריע' - יש ב'חריע' קוצים, ומהפרחים שלו היו עושים צבע (כלאים פ"ב מ"ח), וכיום עושים מזה שמן, האם זה בכלל קטניות. תשובה: שמן מזרע קנבוס וצמר גפן משמע מתשו' מהרי"ל (סי' כ"ה) דאין אוכלין בפסח, וכ"כ בבית שלמה (יו"ד סי' קע"ז), ובברכ"י (סי' תמז סי"ד) כ' דבא"י נוהגים לא לאכול שמן שומשמין ורוב המון ישראל אוכלין שמן שומשמין, ובבית שערים (סי' רטו) לא רצה להתיר שמן מפרחי שמן שהעלים נוטים לצד שמש".
      3. מראי מקומות – סידור פסח כהלכתו (ח"א פרק ט"ז סעי' ד').
         1. מנחת יצחק (ח"ג סי' קל"ח אות ב', ח"ד סי' קי"ד אות ג') – "וצ"ע להלכה".
         2. פסקי תשובות (סוף אות ה') – "וכן כתבו רבים מהפוסקים להתיר שמן הנעשה מזרעוני כותנה, אם נעשה בזהירות שלא יתערב בשאר מיני דגן, כי עפ"י הרמב"ם כותנה אינו בכלל קטניות, לכן לא חלה עליו הגזירה, אמנם יש שאסרו כל השמנים מזרעונים כיון שקשה מאוד לבררם מתערובת מיני תבואה".
      4. **מה עדיף**: שמן מגרעיני צמר גפן (cottonseed oil) או שמן הנעשה מבוטנים.
         1. שמן הנעשה מבוטנים – אג"מ (עי' לעיל).
         2. שמן מגרעיני צמר גפן (cottonseed oil) – מקראי קודש (פסח ח"ב סי' ס' אות ב', לשונו מובא לעיל).
3. אכילת קטניות בערב פסח - אחר זמן איסור חמץ.
   1. **מיקל**.
      1. פמ"ג (סי' תמ"ד א"א ס"ק ב') – "ומצה ממיני קטניות טטרקי וכדומה, מותר לאכול בערב פסח".
         1. כדמפרש המהרש"ם (ח"א סי' קפ"ג ד"ה הנה) ושדי חמד (מער' חמץ ומצה סי' ו' אות ב').
         2. מראי מקומות – שבט הלוי (ח"ג סוף סי' ל"א, לשונו מובא לקמן).
      2. ערה"ש (סי' תמ"ד סעי' ח') – "וכבר המנהג לבלי לבשל בשבת זה שום עיסה רק בערב מבשלין אורז או קטניות או תפוחי אדמה ובשחרית ג"כ כן".
      3. קובץ הלכות (פסח פרק י' סעי' ב') – "מעיקר הדין מותר לאכול קטניות בערב פסח אחר זמן איסור חמץ".
   2. **מחמיר**.
      1. חק יעקב (סי' תע"א ס"ק ב') – "וכבר נתבאר לעיל [סימן תנג סעיף א בהגה] דאנו נוהגין איסור בקטניות, גם תבשיל מחמשת מינים שכתב בב"י [שם] בשם הרא"ש [שו"ת כלל יד סימן ה] צריך לומר דהיינו עם מי פירות, ואנו נוהגין איסור בכל זה, כמבואר לעיל סימן תמ"ד [סעיף א בהגה]".
      2. שלמת חיים (תורת חיים סי' מ"ד סדר ער"פ שחל בשבת אות ו') – "וכן אורז וקטניות וכל דבר שאסור בפסח מצד המנהג אסור אז ג"כ".
      3. שבט הלוי (ח"ג סוף סי' ל"א) – "ומש"כ כב' בענין אכילת קטניות בער"פ אם המנהג רק בפסח או גם בער"פ, אין להאריך בזה כיון דכ' החק יעקב סי' תע"א ס"ק ב' דגם בער"פ אסור ומביאו גם הגאון מהרש"ם בדע"ת סי' תנ"ג, ומדברי הפמ"ג אין ראי' שכ' בסי' תמ"ד להתיר לאכל מצות קטניות בער"פ דס"ל מצה שאני וכמש"כ ג"כ בשדי חמד מער' חמץ סי' ז' ס"ק ב', ומנהג רבותינו בערב פסח לאכול רק פירות ובשר וכיו"ב סתמו כמפורש דקטניות אסורים, ולית להו גם הא דפמ"ג הנ"ל, ואין להרהר בזה **והוא בכלל הפורץ גדר**".
      4. נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק ל"ח סעי' י"ד) – "קטניות בער"פ יש מתירין, ויש אוסרין, וכן יש להורות".
   3. **בעת הצורך יש מקום להקל**.
      1. פסקי תשובות (אות ד') – "ובערב פסח מזמן איסור אכילת חמץ עד כניסת החג, יש שהתירו לאכול קטניות, ע"י שיברור אותם שלש פעמים אם אין בהם גרגירי דגן משום שלא גזרו רק בפסח ולא בערב פסח, ויש אוסרין, וכן המנהג, ובעת הצורך יש מקום להקל".
   4. דעת *הגריש"א זצ"ל.*
      1. *הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ט אות א') – "וזמן האיסור הוא משעה שמתחיל איסור אכילת חמץ".*
      2. הגריש"א זצ"ל (סידור פסח כהלכתו ח"א פרק ט"ז הע' מ"ב\*, *אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ו אות י"ב*) – "דאף דמצד הדין אין איסור לאכול, המנהג הוא שלא לאכול מזמן איסור חמץ, ורק בשעת הצורך אפשר להתיר".
   5. מראי מקומות – סידור פסח כהלכתו (ח"א פרק ט"ז סעי' י').
      1. מהרש"ם (ח"א סי' קפ"ג ד"ה הנה, דעת תורה על סעי' א' ד"ה ועי' שו"ת יוסף) – "הבאתי מהפמ"ג סימן תמ"ד בא"א סוף סק"ב דבע"פ מותר לאכול מצה של מיני קטניות ומוכח דס"ל גם כן כן ואולי ס"ל דגזירת קטניות אינו אלא בפסח ולא בע"פ אבל הוא דוחק לחלק כן".
      2. כה"ח (סי' תע"א ס"ק ח') – "מיהו בתבשיל של מיני קטניות אפשר דיש להקל כיון שאינו משביע כמו של ה' מינים".
      3. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קנ"ב) – "שאלה: אם מותר לאכול קטניות בער"פ בזמן איסור אכילת חמץ. תשובה: בדיעבד מתירין".

הגרח"ק זצ"ל (שער המועדים פי"ג ס' י"ד ).

* 1. **ערב פסח שחל בשבת: אכילת קטניות, חמין (טשולנט) בערב פסח - קודם זמן איסור חמץ**.
     1. ***עי' סי' תמ"ד סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.***
  2. **סוף זמן**.
     1. ואפילו באחרון של פסח ג"כ אין להקל בזה – גר"ז (סעי' ג'), מ"ב (ס"ק ז').

1. שהיית קטניות בביתו, והנאה מהן.
   1. **להשהות**.
      1. מיקל.
         1. מהרי"ל (שו"ת החדשות סי' נ') – "[וששאלת מהו] להשהות בפסח מיני קיטנית מחומצות, השתא [רבים] אינהו, ר' יחיאל ושאר ארצות מיכל אכלי ליה אנן לא משהינן להו, אתמוה. כבר הורה זקן רבי השר [הגדול] ז"ל דמותר להשהות אגסים בחרדל. ושמא תאמר משום (מי) [דמי] פירות אין מחמיצים. פעם אחת לקו הכרמים בימי התגר וההריכו הגייסות הכרמים ובשלם ר' שלום דיילא במי דבש שקורים מעט והתיר לו מ"ו להשהותם גם מעט גופיה ותאיני ולדידכו כולן היתיר להשהות".
         2. תרומות הדשן (ח"א סי' קי"ג) – "שאלה: תבואה של מיני קטנית שאינה מחמשת המינים שנפל עליה מים, וקרוב לודאי הוא שנתחמצה, שרי להשהות בפסח או לאו. תשובה: יראה דשרי. וכן השיב לי אחד מהגדולים בתשובה אחת וכתב טעם לדבריו, משום דרבינו יחיאל וחביריו מתירין אפי' באכילה, אינהו אכלי ואנן לא משהינן. וכן דרש נמי אחד מהגדולים חבירו, דמותר לשהות אותו חרדל שמערבין אותו בתירוש מבושל וכובשים בו אגסים. ואף על גב דבסמ"ק אסר החרדל באכילה כמו שאר מיני קטנית, וכה"ג שהוא מעורב וכבוש בתירוש ודאי נתחמץ, דא"א שלא נתערב בו מעט מים, ואז מחמיצין לכ"ע, ואפ"ה התיר להשהות הואיל ואינו מה' המינים הבאים לידי חימוץ. ולא חיישינן למראית העין פן יטעו מדגן זה לדגן ה' מינים. או איכא למיחש דילמא איערב בהנהו קטנית מה' המינים, דכל הני חששות לא חיישינן אלא לאסור באכילה אבל לא לשהות".
         3. רמ"א (סעי' א') – "וכן מותר להשהות מיני קטניות בבית".
         4. ח"א (כלל קכ"ז סוף סעי' א') – "ומכל מקום מותר להשהות כל שאר מינים בבית, אף על פי שנפלו עליהם מים, ואפילו צמחו".
         5. גר"ז (סעי' ה') – "וכן מותר להשהותם עמו בבית אפילו נשרו במים כגון מיני הריפות הנכתשין במכתשת ומלחלחין אותן במים קודם הכתישה".
         6. *הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ט אות א').*
         7. נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק ל"ח סעי' ח') – "מותר להשהות קטניות בבית, וא"צ למוכרם קודם הפסח".
         8. ושאר פוסקים.
      2. *מחמיר.*
         1. לקט יושר (ח"א עמ' ע"ד ענין ג') – "אבל אורז וכל מיני קטניות אין בהן חמץ, ואפילו אם יודע שבאו מים על האורז או על הקטניות מותר להשהות בביתו, אבל מהר"ר שלום ז"ל מצריך לבערם. ולכן נוהגין איסור בניאושטט באגסים בחרדל משום דשכיח לאכול כל השנה ממנה. לשנה אחרת אמר שלא אומר מהר"ר שלום זצ"ל אלא אגסים בחרדל, לכך ראוי לנהוג איסור בעירו".
   2. **הנאה**.
      1. מיקל, שה"ה דמותר להנות מהם.
         1. מג"א (ס"ק ג') – "מותר להשהות. וה"ה דמותר ליהנות מהם (ת"ה)"
         2. מקור חיים (חו"י, על סעי' א' ד"ה מותר) – "מותר לשהות - ה"ה לקנות ולמכור ראיתי נוהגין היתר".
         3. א"ר (ס"ק ה) – "מותר להשהות וכו'. אפילו נפל עליהם מים, והוא הדין דמותר ליהנות מהם [מג"א סק"ג]".
         4. גר"ז (סעי' ה') – "אבל מותר להנות מהם בפסח".
         5. ח"א (כלל קכ"ז סעי' א') – "ומותר להדליק בשמנם וליהנות מהן".
         6. מ"ב (ס"ק י"ב) – "וה"ה דמותר ליהנות מהן".
         7. באר יצחק (או"ח סי' י"א) – "ולענ"ד נראה להקל ע"פ מש"כ התרומות הדשן (בסימן קי"ב) דמותר להנות במיני קטניות בפסח, דדווקא לאכילה דבכרת בזה גזרו על קטניות משא"כ בהנאה דליכא אלא לאו לא גזרו".
         8. כה"ח (ס"ק ל"ד) – "וכן מותר להשהות וכו'. וה"ה דמותר להנות מהם. תה"ד שם. מ"א סק"ג. א"ר או' ה'. חק יוסף או' ז'. ר"ז שם. ח"א כלל קכ"ז או' י"א".
         9. *הגריש"א זצ"ל (הגדה של פסח עם פסקי הגרי"ש אלישיב זצ"ל עמ' י"ב, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ט אות א') – "איסור קטניות בפסח הוא רק באכילה אבל מותרים בהנאה,* ***וכן מותר לאשכנזי למכור קטניות בפסח לספרדי****, אך אסור למכור לאשכנזים. וכן מותר להשהותם בביתו בפסח. [אמנם אם אין להם הכשר לפסח - נוהגים למוכרם עם החמץ]".*
         10. סידור פסח כהלכתו (ח"א פרק ט"ז סעי' ז') – "וכן לא אסרו הקטניות בהנאה, ומותר למכור ולקנות קטניות שאין בהם גרעיני חמץ, וכן מותר להדליק בשמן קטניות, ולתת לבהמות ולעופות שלו לאכול קטניות (כגון דורא), ואין חוששים שמא יבוא לאכלם. אבל קטניות שאינם מיוחדים לפסח ויתכן שמעורב בהן גרעיני דגן, יכללם במכירת חמץ".
         11. נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק ל"ח סעי' ו') – "לא אסרו קטניות בהנאה כגון ליתן לבהמות או למכרם, דרק באכילה אסור ולא בהנאה, ובתנאי שאין בהם גרעיני חמץ".
      2. מראי מקומות.
         1. תרומות הדשן (ח"א סי' קי"ג) – "ונראה ג"כ דמותר ליהנות באותו תבואה בפסח, כגון ע"י הדלקה משמן זרע ושומשמין וזרע קנבוס ... אך כמדומה שהעולם נהגו איסור להדליק בשמנים שנעשו ממיני קטנית בפסח".
2. מוקצה.
   1. **מוקצה לטלטול**.
      1. אינו מוקצה. [ב' טעמים: שהוא רק חומרא וכנדר, א"נ שחזי לקטנים חולים ולבני ספרד].
         1. אז נדברו (שלמי יהודה פרק ח' סעי' כ"ג, הע' ע"ג) – "קטניות אף לבני אשכנז אינם מוקצים ביו"ט של פסח ושבת חול המועד. [והסבירו כי ראוי לכבד לבני עדות המזרח המצוים שם]".
         2. ששכ"ה (פרק כ' הע' ק"ה [דפו"ח, הע' קי"ב], דפו"ח סעי' ל"ד) – "גם אורז מבושל בחג הפסח, אף לאלה הנוהגים לא לאכול קטניות, או כל מאכל ביום-הכיפורים, אף אם אין חולים או ילדים במקום, אינם מוקצה ומותר לטלטלם".
         3. קובץ הלכות (פסח פרק י' סעי' ה', הע' ו') – "אשכנזי שמנהגו שלא לאכול קטניות וגם אינו צריך להם לשום השתמשות אחרת, אפ"ה לא הוי הקטניות מוקצה בשבילו. [דכיון שיש אוכלים קטניות בפסח, ויכול להאכילו להם, אינו מוקצה]".
         4. שלמי יהודה (פרק ח' סעי' כ"ב, סעי' כ"ג) – "מצה שרויה (במים) להנוהגים בה איסור בכל ימי החג של פסח ואוכלים אותה באחרון של פסח אינו מוקצה להם ביו"ט ראשון ושבת חול המועד ושביעי של פסח, ומותר להם לאוכלו באחרון של פסח שחל להיות בשבת, ומותר להם לבשלו בשביעי של פסח לצורך אחרון של פסח שחל להיות בשבת. קטניות אף לבני אשכנז אינם מוקצים ביו"ט של פסח ושבת חול המועד".
         5. ארחות שבת (פרק י"ט סעי' רי"ד, סעי' רט"ו) – "מותר לטלטל קטניות בפסח אף מי שנוהג איסור באכילתם, משום שהן מותרות למי שאינו נוהג בהן איסור והרי הן ראויות לשימוש בפסח. מותר לטלטל מצה שרויה בפסח אף מי שנוהג איסור באכילתה, והטעם משום שאין הוא נוהג איסור זה אלא מחמת חומרא ולאחרים הדבר מותר".
      2. דעת הגריש"א זצ"ל.
         1. הגריש"א זצ"ל (שלמי יהודה פרק ח' סעי' כ"ג, הע' ע"ג, *אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ט הע' שכ"ד*) – "קטניות אף לבני אשכנז אינם מוקצים ביו"ט של פסח ושבת חול המועד. [והסבירו כי ראוי לכבד לבני עדות המזרח המצוים שם]".
            1. הגריש"א זצ"ל (*אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ט אות הע' שכ"ד) – "הגדה של פסח ... אכן בשלמי יהודה ... ואינו סותר, דאכן כשיש שם בני עדות המזרח שראויים באכילתם אינו מוקצה".*
         2. *הגריש"א זצ"ל (הגדה של פסח עם פסקי הגרי"ש אלישיב זצ"ל סוף עמ' י"ב, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ט אות י') – "קטניות לבני אשכנז הן מוקצה ביו"ט ובשבת חוה"מ".*
         3. *הגריש"א זצ"ל (הגדה של פסח עם פסקי הגרי"ש אלישיב זצ"ל ריש עמ' י"ג) – "*אורז טחון וכדו' המיועד למאכל תינוקות אינו מוקצה, כיון שמותר לתינוקות, ואפילו למי שאין לו תינוקות האוכלים זאת".
      3. מראי מקומות.
         1. כה"ח (סי' תנ"ג ס"ק י"ז) – "וכתב שם רב פעלים דאם עדיין לא נתבשל האורז מותר לטלולו ביו"ט אותו שנוהג בו איסור ולא חשיב לגבי דידיה מוקצה יען דיכול לקלותו באש על האסכלה בלי מים דאין כאן חימוץ ולגבי האשכנזים כתב דיש להסתפק דאפשר דאינו מותר להם לקלות ולבשל האורז משום מראית העין יעו"ש. משמע דדוקא אם עדיין לא נתבשל האורז דראוי לקלותו ולבשלו ולאוכלו מותר לטלטלו אבל אם כבר נתבשל דאסור לו לאוכלו עוד אסור לטלטלו מיהו לדעת הפו' שכתבנו לעיל דכיון דמותר לבשל לעצמו מותר לבשל לאחרים א"כ לית ביה מוקצה כלל. בין חי בין מבושל בין לספרדים בין לאשכנזים. אמנם אפשר דלאשכנזים חיישינן משום מראית העין וכמ"ש הרב הנז' ולפ"ז גם בחו"ה אסור לבשל לאחרים שלא יחשדו שעובר על תקנת חכמים אלא א"כ יש איזה היכר שאינו מבשל לעצמו".
         2. פסקי תשובות (דפו"ח, סי' ש"ח סוף אות ס"ה) – "'קטניות' בפסח לאשכנזים הנוהגים איסור בזה, הרי זה כדבר האסור מן הדין, לכן מוקצה הוא, ויש הסוברים שגם קטניות אינו בגדר דבר האסור מן הדין, אלא מצד חומרא וגזירת הגאונים שקיבלוה, וכיון שאוכלי קטניות מצויים, אינו מוקצה".
   2. **מי שנוהג איסור, האם רשאי הוא לבשל ביום טוב לצורך אחרים הנוהגים בו היתר**.
      1. מחמיר.
         1. בן איש חי (שנה א' פר' צו אות מ"א, רב פעלים ח"ג או"ח סי' ל') – "פה עירנו יש הרבה בעלי בתים נוהגים שלא לאכול אורז בפסח, מפני כי האורז ימצא בו תערובת חיטין ושעורים, וצריך לבדקו תחלה פעמיים ושלש וחוששין שמא ישגו בבדיקה וישאר באורז חיטה ושעורה ויכשלו בו, לכך בדלין ממנו, ויש נוהגים לאכול אחר בדיקה, על כן אם הבעה"ב אוכל אורז והמבשל שלו נוהג שאינו אוכל אורז, אסור לבשל אורז ביום טוב לבעה"ב כיון דהוא נוהג איסור באכילתו, משום גדר וסייג, אבל לטלטלו ביום טוב מותר, כן העליתי בס"ד בתשובה בסה"ק רב פעלים".
         2. סידור פסח כהלכתו (ח"א פרק ט"ז סעי' ח') – "ומותר לבשל קטניות בחול המועד לאחרים הנוהגים היתר בקטניות, ונכון לעשות איזה היכר שאינו מבשל לעצמו. וביו"ט אסור לבשל קטניות, דכיון שאינו יכול לאכול מזה, אין זה אצלו אוכל נפש, אבל לחולה או קטן וכן טבח וכדומה, מותר אפילו ביו"ט".
      2. מיקל.
         1. ערך השלחן (ס"ק ד').
         2. יביע אומר (ח"ה או"ח סי' ל"ז, חזון עובדיה פסח [מהדורת תשס"ג] עמ' פ"ו) – "אשה אשכנזיה הנשואה לבעל ספרדי, והיא עדיין נוהגת איסור באורז וקטניות, כמנהגה בבית הוריה, אף על פי כן מותר לה לבשל לבעלה ביום טוב אורז או מיני קטניות. [והוא הדין לכל מי שנוהג איסור באורז, שרשאי הוא לבשל אורז ביום טוב לצורך אחרים הנוהגים בו היתר. או לבשל האורז לצורך שבת, כשחל יום שביעי של פסח בערב שבת]".
         3. תורת המועדים (מקוצר פסח פרק ו' סעי' כ').
      3. מראי מקומות – חקת הפסח (טייב, ס"ק א' ד"ה הנוהג), הליכות בת ישראל (פרק כ"ג סעי' ל"ז), הליכות ביתה (סי' י"ח סעי' י"א).
   3. **מוקצה לאכילה - לאכול קטניות בשבת אסרו חג [כשביעי של פסח חל בערב שבת]**.
      1. מיקל.
         1. הגריש"א זצ"ל (אור חיים עמ' רי"ז ד"ה אולם) – "שתירוץ השני של תוס' חולק על תירוץ הראשון, ולכן יש להתיר אכילת קטניות בשבת אסרו חג בצירוף טעמים דאין מוקצה מחמת יום שעבר, ומשום דחזי לאחרים".
         2. ארחות שבת (פרק י"ט הע' רח"צ) – "והנה תוס' שם כתבו בתירוץ הראשון דאף שהמאכל מותר לאחרים אין זה מתיר אותו לאשה שנדרה אלא **בטלטול**, אבל לענין **אכילה** הוא מוקצה עבורה, ופירשו דלכן דנו בגמ' שאף לאחר שנשאלה על הנדר או שהפר לה בעלה ישאר עליה איסור מוקצה, והיינו לאוסרה **באכילה** מטעם מיגו דאתקצאי לביה"ש. ולפ"ז יש מקום לדון באסרו חג של פסח שחל להיות בשבת, שהנוהגים איסור באכילת קטניות בפסח יאסרו גם בשבת זו, כיון שבתחילת השבת עדיין היה אסור באכילת קטניות משום שהוא בין השמשות דמוצאי הפסח י"ל בזה דמיגו דאיתקצאי לתחילת השבת אתקצאי לכולי יומא, אך זה אינו דלא אמרינן מוקצה מחמת יום שעבר, וכדלקמן סעיף שע"ה".
      2. מראי מקומות.
         1. חת"ס (או"ח סי' ע"ט ד"ה זה) – "זה לי איזה שנים נשאלתי ממו"ח הגאון מהו' עקיבא איגר נ"י, בפוזנא נוהגים לאכול פירות יבשים רוזאנגיס בי"ט אחרון של פסח, והנה אז חל בשבת ורצה שאחוה דעתי אם מותרים להכין בי"ט ז' של פסח תבשילים עם הנ"ל לצורך מחר, דהרי ע"י עירוב תבשילין לא הותר אלא ע"י הואיל ואי מיקלעי אורחים והכא לא שייך זה דהא אסורים ביומי', דז' של פסח נוהגים איסור בפירות יבשים. והיה נ"ל למו"ח הגנ"י להתיר, דמתירים פירות יבשים בפסח לכל חולה שאין בו סכנה ונימא הואיל וחזי לחולה אפילו שאין בו סכנה וזה שכיח. ולא הודיתי לו, נהי חולה שאין בו סכנה שכיח, אבל לא שכיח שאותו חולה יהיה צריך לרוזינגס, בשלמא התוס' [פסחים מ"ו ע"ב סד"ה רבה] בהס"ד הקשו דיתבטלו כל מלאכות שבת דמי יודע מה שיצטרך החולה אפילו ללבן סכין לחתוך מן הארכובה ולמעלה יכול הוא לכוות ולחיות [יבמות ק"כ ע"ב] א"כ בטלו כל מלאכת שבת, אך משתירצו דבעי שכיח א"כ אפילו איכא חולה בפנינו לא שכיח שיצטרך למלאכה זו בפרטות. ונבהלתי מראות מ"ש פרמכ"ת קטן נפל לים מותר לצוד דגים דחזי להמסוכן הלז, מי שמע כזאת ע"י שנפל למים יצטרך דגים להצלתו, ולדעתו אם יש בעיר שום חולה שיש בו סכנה הותרו כל מלאכת שבת, ישתקע הדבר ולא יאמר".
   4. *שביעי של פסח שחל בערב שבת אם שרי לבשל לצורך שבת מיני קטניות ע"י עירוב תבשילין*.
      1. מיקל.
         1. ערך השלחן (ס"ק ד').
         2. עי' הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק י' סעי' ט"ז) – "חל שביעי של פסח ביום ו', נראה שמותר לבשל בו קטניות עבור השבת שלאחריו, אם מצויים באותו מקום אנשים הנוהגים בהן היתר בפסח. ובשבת מותר לאכול אפילו מאכלים שהיה בהם בפסח איסור חמץ מדרבנן, וכ"ש קטניות, ורק כחמץ דאורייתא יש מקום להחמיר".

עי' הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה תניינא (ב - ג) סוף סי' י"ז, שולחן שלמה סי' שכ"ב ס"ק ג') – "יש לדון אי שרי לבשל קטניות ביום טוב אחרון של פסח שחל ביום ו' עבור שבת שלמחרתו אם אין ספרדים מצויים, אבל שאר הדברים - כגון מצות מכונה או שרויה - חושבני דודאי מותר כי גם למי שאינם אוכלים בפסח זה רק מוקצה מחמת יום שעבר - ועיין בביאה"ל סי' תרס"א סעיף א' ד"ה אתרוג דל"ח מוקצה - וגם הרי נפישי אינשי שאינם זהירים בכך לפיכך מותר אפילו לבשל ועכ"פ לאכול ודאי שרי, ואפילו בחמץ גמור שהביא לו נכרי יש מקום לפלפל במה שכתב השער המלך הל' יו"ט פ"א הל' כ"ד לחשוש בדאורייתא גם ליום שעבר. ולכן לענ"ד יש מקום להחמיר רק בחמץ ממש או בכלי שהוא בן יומו, ולא באינו בן יומו שזה רק מדרבנן. אולם בלוח א"י של הגרי"מ טיקוצינסקי ז"ל כתב 'והמחמירין בחמץ מחמת מוקצה אין אוכלין בשבת זה אורז וקטניות וכו'' ולא ידעתי מאי שנא מביצה שנולדה ביו"ט דאסור בשבת [שאחר יו"ט] רק מפני הכנה ולא משום מוקצה מחמת יום שעבר, וגם כאן הרי יודע ברור שעתיד להיות מותר לאחר בין השמשות".

עי' הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה תניינא (ב - ג) סוף סי' מ"ב) – "ויש לדון לפ"ז ולאסור בשול קטניות בז' של פסח לצורך שבת אפי' במקום דשכיחי כאלה שנוהגים בו היתר משום דמ"מ לא שרי ע"י עירוב תבשילין רק מה דאפשר לעשותו עבור היום. ולא דמי למי שאכל בשר דמ"מ מותר לו בו ביום לפני אכילת הבשר וגם מותר לבני ביתו [וכמשנ"ת במנח"ש ח"א סי' ו' הערה 5], משא"כ קטניות שגם ביום טוב עצמו אינו מותר רק לאורחים שנוהגים בו היתר, (ועי' שו"ת חתם סופר או"ח סי' ע"ט, ובשו"ת דובב מישרים ח"א סי' מ"ט, ולעיל סוס"י י"ז)".

* + - 1. ששכ"ה (פרק ב' דפו"ח הע' ל"ג, עי' פרק כ' הע' ק"ה [דפו"ח, סעי' ל"ד]) – "**ולכאורה בין לטעם** דרבה ומשום הואיל ובין לטעם של רב חסדא דצורכי שבת נעשים ביו"ט, מותר באר"י לבשל קטניות בשביעי של פסח שחל ביום ו', כיון שנמצאים בינינו ספרדים וחולים שמותרים בקטניות, וכ"ה בספר מאור השבת ח"א בפניני המאור דף תק"ו בשם הגרש"ז אויערבך זצ"ל".
      2. הגר"א נבנצל שליט"א (ביצחק יקרא על סעי' א') – "אשכנזי רשאי לבשל קטניות בשביעי של פסח שחל להיות בערב שבת במקום שמצויים ספרדים האוכלים קטניות בפסח. עין לעיל בסע' כ' שמתענה אסור לו לבשל, משום שהמתענה אינו שיך לאכילה, אבל כאן מתר **דמיא דמי שאכל מאכל בשרי** שמתר לו לבשל מאכל חלבי".
      3. ***הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה רל"א) – "שאלה: שביעי של פסח שחל בערב שבת אם שרי לבשל לצורך שבת מיני קטניות. תשובה: ע"י עירוב תבשילין".***
      4. ***נטעי גבריאל (יו"ט ח"ב פרק פ"ז סעי' ד') – "מותר לבשל מאכלי אורז או קניידלעך וכדומה בשביעי של פסח שחל בע"ש, אף לאלו הנוהגים להחמיר שלא לאכלם עד אחר אחרון של פסח".***
      5. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סעי' ל') – "וכן יש להתיר לבשל אורז ביום שביעי של פסח שחל בערב שבת, לצורך השבת, אף לאלה שנוהגים להחמיר שלא לאוכלו בפסח".
    1. מחמיר.
       1. הלכות קטנות (ח"א סי' קי"א) – "שאלה הנזהר מלאכול אורז בפסח אם מותר לבשלו יום שביעי שחל להיות ע"ש לצורך השבת. תשובה ממה שראינו שהחמירו לבער החמץ מה שאין כן בשאר איסורין משום דלא בדילי אינשי מיניה כולי שתא יש לאסור בזה".
       2. מנחת יצחק (ח"ז סי' ל"ג) – "הנה בדברי הפוסקים מצינו בזה ג' חששות. א' כיון דההיתר הבישול מיו"ט לשבת ע"י עירוב תבשילין, הוא מטעם דמדאו' מותר מטעם הואיל ומקלעי אורחים חזי להו, ובדברים שאין אוכלים ביום טוב ל"ש הואיל הנ"ל. ב' משום המבואר ברמ"א (סי' תקכ"ז סעי' כ') דמי שמתענה ביום טוב אסור לבשל לאחרים אפילו לצורך בו ביום, דהוי כמי שלא הניח עירוב תבשילין, וא"כ הה"ד היכא דאסור לו לאכול תבשיל א', דאסור לבשל אותו התבשיל, ול"מ העירוב תבשילין. ג' משום חשש דלמא אתי לאכול מיני'. ואבארם אחת ואחת ... ודאתאן מכל הנ"ל דאין ברור היתרו, חוץ ממה דיש לאסור להפוסקים דס"ל דבהוקצה בין השמשות מחמת יום שעבר אמרינן דהוקצה ליום כולו, ועי' בזה בש"ע ופוסקים (או"ח סי' תרס"ה סעי' א') עיין שם".
       3. ***שבה"ל (מבית לוי ח"א עמ' נ"ד אות י"ב) – "אבל בישול קטניות [וכגון לצורך שלום זכר] אין להתיר".***
       4. פסקי תשובות (סי' תקכ"ז אות כ') – "יש הלומדים להלכה, בשביעי של פסח שחל בערב שבת, להתיר לבשל לצורך שבת מיני קטניות או פירות יבישים כצימוקים וכדו' (שמנהג כל בני אשכנז עפ"י הרמ"א סי' תנ"ג סעי' א' ותס"ז סעי' ח' שלא לאוכלם בפסח), כיון שמצוי חולה שאין בו סכנה או קטנים שמותר להם לאכול דברים אלו כשצריכים לכך, שוב שייך סברת 'הואיל', והעירוב תבשילין מתיר גם דברים אלו בבישול ואפיה, וכל שכן בזמננו שמצוי בכל אתר ואתר בני ספרד הנוהגים היתר באכילת קטניות ופירות יבישים. אמנם רוב הפוסקים חולקים על המתירים הנ"ל, וכותבים כי למעשה יש לאסור לבשל קטניות ופירות יבישים בשביעי של פסח לצורך שבת, אף כי מצויים בינינו רבים הנוהגים לאכול דברים אלו, **וג' טעמים עיקריים נאמרו בטעם האיסור**: א. כיון שהמנהג לאסור אכילתן הוא מדינא עפ"י הראשונים, לא אמרינן 'הואיל' אף כי יש אנשים האוכלים זאת. ב. כיון שלנוהגים איסור אסור הדבר מדינא ולא מחמת חומרא בעלמא, חל על מאכלים אלו איסור מוקצה. ג. יש לחשוש שמא יבואו לאכול מהם אגב העיסוק בהם".
    2. מראי מקומות – עיקרי הד"ט (או"ח סי' כ' אות ד'), דעת תורה (על סעי' א' ד"ה ומצאתי), קנין תורה בהלכה (ח"ו סי' כ"ז), עירוב תבשילין הערוך (סי' כ"ב סעי' ה' נידון א', סעי' ז', סעי' ח'), ילקוט יוסף (מועדים עמ' תק"ב).

1. שאר דינים.
   1. **היכר לקטניות**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה פ"א) – "שאלה: אם אוכלים בפסח אוכלי קטניות, ומי שמקפיד לא לאכול קטניות אם יש לעשות היכר. תשובה: ראוי. (... וכ"כ בס' הרחקות והזהרות עמ' פ"ח, ושכן ס"ל להגרח"ק ... )".

הגרח"ק זצ"ל (בית מתתיהו ח"ב סי' ט"ו סוף אות ז') – "והשיב ע"ז אולי, ובפ"א השיב ע"ז ראוי ובפ"א טוב לעשות סימן".

* 1. **זימון עם אוכלי קטניות**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה פ"ב) – "שאלה: אם יושבים בפסח אוכלי קטניות ושאינם אוכלים קטניות אם יעשו זימון. תשובה: אם מקפידים מחמת חומרא אפשר".
     2. מראי מקומות – בית מתתיהו (אליבא דהלכתא חפ"ו עמ' צ"ב טור ב').
  2. **קטניות שלא הובאו במים כלל**.
     1. מיקל, שלא יהא קטניות חמור מחטים.
        1. גר"ז (סעי' ה') – "ואפילו במיני קטניות לא נהגו אלא איסור אכילה אם נפלו עליהם מים בענין שכיוצא בזה בה' מיני דגן אסור מעיקר הדין".
        2. ח"א (כלל קכ"ז סעי' א') – "אבל מותר לטחון ולאפותה כעין מצות ולאכלה".
        3. אורח משפט (או"ח סי' קי"א) – "הרי דברי הרמ"א, בסי' תנ"ג ס"א בהג"ה, מוסבים רק על מה שכתב המחבר מלשון הרמב"ם, שאורז ושאר מיני קטניות אינם באים לידי חימוץ ומותר לעשות מהם תבשיל, - ע"ז אמר: ויש אוסרים, כלומר, שאוסרים לעשות מהם תבשיל, מפני שע"פ המנהג חשובים הם כה' מיני דגן שיש בהם חימוץ, - וע"ז קאי המנהג באשכנז, אבל חלילה לנו לשוויי מילי דרבנן כי חוכא ולומר שקטניות אסורים הם אפילו לא הובאו במים כלל, שמיני דגן גופא מותרים באופן זה בלא פקפוק. והמרדכי, שהביא חומר זה בשם סמ"ק בסי' תקפ"ח, החמיר רק שאסור בהם חליטה, כמו שאסור אצלנו בחמשת מיני דגן, וע"כ כתב, שאסור ללותתו אפלו במים רותחין, וכתב שזה נכון לאסור שמא יבא לתנו במים קרים. וממילא, דבכל אופן שגם במיני דגן אינו אסור חלילה לאסור במיני קטניות. דהיינו כשהם שמורים מכל ביאת מים, וכיון שאפילו עצמם של הקטניות אינם אסורים בכהאי גונא, - ק"ו שהיוצא מהם אינו אסורה".
     2. מחמיר.
        1. עי' שואל ומשיב (מהדו"ק ח"א סי' קע"ה) – "למ"ש בתשובה אשתקד לברעזאן ולזבאריז דיש לאסור אף לאפות מיני קטניות דהיינו קמח מקאקריזע משום דשמא יטעו העולם ויצאו בהם י"ח מצה וזה הוה גזירה קרובה כי ההמון אינו מבין כלל שידי מצה לא יצא ואדרבא חושב שכל שאין לחוש משום חמוץ יותר ראוי לצאת בו ידי מצה ודו"ק. והנה גאון אחד כתב בספרו להתיר לאפות מיני קטניות דהיינו רעצקי וקאקריזע אבל אינו כדאי והגון לזה שיתיר דבר שאבותינו ואבות אבותינו נהגו איסור ואדרבא במה שאופים יותר יש לחוש לאחלופי וגם שמא יצא בו ידי חובת מצה וכמ"ש".
        2. עי' כה"ח (ס"ק י"ח) – "בהג"ה. ואין לשנות. אבל מותר לטחון ולאפותן כעין מצות ולאכלם. ח"א כלל קכ"ז או' א' ומיהו אפשר דיש לחוש שמא יטעו לצאת בהם י"ח מצה וע"כ המנהג להחמיר בכל גוונא".
        3. מנחת יצחק (סידור פסח כהלכתו ח"א פרק ט"ז הע' כ"ט) – "שמנהגנו להחמיר".
        4. סידור פסח כהלכתו (ח"א פרק ט"ז סעי' ה') – "החמירו שלא לאכול גם קטניות שלמים, וגם קטניות טריות שלא באו עליהם מים".
     3. מראי מקומות – שדי חמד (חמץ ומצה סי' ו' אות ב'), מקראי קודש (פסח ח"ב סי' ס' אות ב' ד"ה והנה, הררי קודש ס"ק ב').
        1. שרידי אש (ח"א סי' נ') – "וע' במהרש"ם הנ"ל, שהביא בשם השו"ע של הרב, שלא גזרו איסור קטניות אלא כשבאו עליהם מים, שכיוצא בזה בה' מיני דגן אסור מדין התורה, אבל בלא באו עליהם מים, שגם בה' מיני דגן מותר, [עמוד קלה] לא יהא הטפל חמור מעיקר. וערדניססע אי אפשר שיבואו עליהם מים מחמת קליפתם הקשה. ואף שיש לפקפק ולומר, שגזרו בכל אופן כיון דאיכא לאחלופי ...".

**איסור מלאכה ערב פסח**

# סימן תס"ח

1. מקרים.
2. מקרים.
   1. **כיבוס ע"י מכונת כביסה בערב פסח**.
      1. מסופק.
         1. ששכ"ה (פרק מ"ב הע' קל"ט), הו"ד נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק מ"ה הע' י"ב) – "ויל"ע בהא דמלאכה גמורה, האם יש היתר בע"פ אחר חצות להכניס את הכביסה לתוך מכונת כביסה, ואין לו לעשות כל דבר אלא רק ללחוץ על כפתורי ההפעלה (ואינו דומה לאיסור כביסה בחוה"מ, דשם הטעם הוא כדי שלא יכנס לרגל כשהוא מנוול, סי' תקלד סע' א ובמ"ב ס"ק א, וזה לא שייך כאן), או דילמא אזלינן בתר מחשבתו, והכביסה מתכבסת ע"י מלאכה גמורה".
      2. מחמיר.
         1. *הגריש"א זצ"ל (***אשרי האיש או"ח** *ח"ג פרק נ"ו אות י"ז) – "בכלל האיסור מלאכה הוא איסור כיבוס בערב פסח דבכלל מלאכה גמורה הוא. אך לכובסת עכו"ם מותר בכל גווני (סי' תסח ס"ק ז). ואסור אף להכניס הכביסה למכונת כביסה, אף שרק לוחץ על כפתור ההפעלה, ואינו עושה את המלאכה בעצמו. אכן, לפני זמן איסור המלאכה מותר להפעיל את המכונה, אף על פי שזמן הכיבוס יהיה בזמן איסור המלאכה, דהיינו אחר חצות".*
      3. *מיקל.*
         1. *מקדש ישראל (פסח סוף סי' ר"צ) – "אמנם נראה לומר דדוקא כיבוס בידים כמו שהיה בזמנם זה בכלל מלאכה גמורה האסורה בער"פ, משא"כ בזמנינו שמכבסין במכונת כביסה נראה שאינו בגדר מלאכה גמורה ויש לומר שמותר בער"פ אחר חצות [והגם שלגבי איסור כביסה בחוה"מ לא מקלינן בזמנינו ע"י מכונת כביסה, שאני התם שהמניעה אינו מצד איסור מלאכה, רק כדי שלא יכנס ליו"ט כשהוא מניוול, ובזה אין נפק"מ בין זמנינו לזמניהם, משא"כ לגבי ערב פסח שהוא מחמת סרך איסור מלאכה], שו"ר שבס' שמירת שבת כהלכתה (ח"ב פמ"ב, ע' ט"ז הערה קל"ט) שמספק"ל בזה".*
         2. *הר"ג ליפשיץ (בית אהרן וישראל גליון ס"ו עמ' מ"ה) – "וא"כ לפי כל הראשונים מותר לכבס במכונת כביסה בער"פ אחר חצות".*
      4. מותר להפעיל מכונת כביסה בער"פ קודם חצות, אע"פ שהיא ממשיכה לפעול באופן אוטומטי גם אחר חצות.
         1. *משנה הלכות (בנתיבות ההלכה גליון כ"ב עמ' מ' אות י"ד).*
         2. *הגריש"א זצ"ל (***אשרי האיש או"ח** *ח"ג פרק נ"ו אות י"ז, אבני ישפה ח"ד סי' ס"ד) - לשונו מובא לעיל.*
         3. חזון עובדיה (פסח ח"א ריש עמ' קצ"ד) – "ומותר להפעיל מכונת כביסה בערב פסח קודם חצות, אע"פ שהיא ממשיכה לפעול באופן אוטומטי גם אחר חצות".
         4. *אבני ישפה (ח"ד סי' ס"ד).*
         5. ***ילקוט יוסף (קיצור שו"ע או"ח סי' תס"ח סעי' י') – "מותר להפעיל מכונת כביסה בערב פסח קודם חצות, אף על פי שהיא ממשיכה לפעול באופן אוטומטי גם אחר חצות. ופשוט. [חזון עובדיה הל' פסח עמוד צא, ובמהדו"ב עמ' קצג]".***
      5. *מראי מקומות – קיצור הל' פסח (פרק י"ח סעי' י"ח, הע' ל"ב).*
         1. *קובץ הלכות (פסח פרק י"ד סעי' ח') – "כבר נתבאר דמלאכה גמורה אסורה ערב פסח אחר חצות אפילו אם עושהו בעצמו ואף שהוא לצורך יום טוב, ולפי זה אסור לכבס בגדיו ערב פסח אחר חצות, ומסתברא דגם כיבוס במכונת כביסה אסור. אמנם להמקילין מותר לכבס לעצמו כשהוא לצורך יום טוב, ונראה דבשעת הדחק אפשר להקל ולכבס ערב פסח אחר חצות כשהוא לצורך יום טוב. ובפרט כשמכבס במכונת כביסה אפשר לסמוך להקל".*
   2. **צחצוח נעלים בערב פסח**.
      1. מחמיר.
         1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה ק"נ) – "שאלה: אם מותר לצחצח נעלים בערב פסח אחר חצות בזמן איסור עשיית מלאכה. תשובה: אסור".
      2. מיקל.
         1. יביע אומר (ח"א או"ח סי' ל"ב, יחוה דעת ח"ד סי' ל"ד, חזון עובדיה פסח ח"א עמ' קצ"ג) – "וכן עיקר שמותר למשוח הנעלים ולצחצחן הן בערב פסח אחר חצות, והן בחול המועד, לצורך המועד".
         2. ששכ"ה (פרק מ"ב הע' קמ"ג) – "ולענין צחצוח נעליים בע"פ, ע"ש במ"ב ס"ק ז, דכל שהותר לעשות בחוה"מ, כ"ש שמותר בע"פ אחר חצות, וראה להלן פס"ו סע' מח, דמותר לצחצח נעליים בחוה"מ, וכ"ה בשו"ת יביע אומר ח"א סי' לב, ועיין יסודי ישורון ח"ו דף פ".
         3. מקראי קודש (ליל הסדר פרק ב' סעי' י"ט) – "רשאי אדם לאחר חצות לצחצח את נעליו לכבוד החג, ולגהץ את הבגדים".
         4. נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק מ"ה סעי' ט') – "מותר לצחצח נעליו".
         5. ילקוט יוסף (סעי' י') – "מותר לצחצח נעליו במשחת נעלים ולהבריקם לכבוד יום טוב".
   3. **גיהוץ בגדים בער"פ**.
      1. מיקל, אם לצורך יו"ט.
         1. עי' חזו"א (ארחות רבנו ח"ב עמ' נ"ו אות ג') – "ספר לי הגרח"ק שליט"א [זצ"ל] שאחותו שאלה את מרן החזו"א זצוק"ל אם מותר לה לגהץ חולצה בע"פ לאחר חצות והשיב לה אם אין לה מגוהץ שתגהץ".
         2. אור לציון (ח"ג פרק יג סעי' א') – "שאלה. האם מותר לכבס או לגהץ או להסתפר ולהתגלח בערב פסח. תשובה. עשיית מלאכה גמורה בערב פסח אחר חצות היום אסורה. ועל כן אסור לכבס אחר חצות. ולגהץ בגדים מותר **אם הוא לצורך החג**. ולהסתפר מותר רק על ידי ספר גוי, ויקח אז עמו חבר או יסתכל במראה בשעה שמסתפר. ועשיית מלאכה לפני חצות, תלויה במנהג המקומות. וירושלים דינה כמקום שנהגו לעשות בה מלאכה. ומכל מקום עדיף להסתפר ביום י"ג. ורק אם אירע שלא הסתפר קודם, יסתפר בערב פסח עד חצות".
         3. חזון עובדיה (פסח ח"א עמ' קצ"ג) – "ומותר לגהץ הבגדים במגהץ חם"..
         4. ששכ"ה (פרק מ"ב הע' קל"ט) – "ומותר לגהץ בע"פ אחר חצות בגדי חג, חזון עובדיה דף צא בשם שו"ת בית דוד".
         5. *קובץ הלכות (פסח פרק י"ד סעי' י"א) – "צחצוח מנעלים לא חשיבא מלאכה כלל, ולכן מותר לכתחילה לצחצח מנעליו אפילו אחר חצות"*
         6. נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק מ"ה סעי' ח') – "מותר לגהץ בגדי החג אחר חצות, אף באופן שניכרים הקמטים".
         7. ילקוט יוסף (סעי' י') – "ומותר לגהץ הבגדים במגהץ חם".
         8. מקראי קודש (ליל הסדר פרק ב' סעי' י"ט) – "רשאי אדם לאחר חצות לצחצח את נעליו לכבוד החג, ולגהץ את הבגדים".
      2. מחמיר.
         1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קנ"א) – "שאלה: אם מותר לגהץ בגדים בערב פסח אחר חצות. תשובה: לא".
   4. **מת לו מת בער"פ אם מניחין תפילין**.
      1. שלא יניח.
         1. דברי שלום (בית מתתיהו ח"ב סוף סי' ל"ו) – "שלא יניח כיון שיום מר לו".
         2. הגריש"א זצ"ל (משמרת הפסח סי' ע"ד אות ג', עי' מנחת שמואל ח"ד יו"ד ריש סי' כ"ג) – "דכיון דלא הוזכר בפוסקים הך מקרה משמע דגם בכה"ג כיון שזה יום הקבורה לא יניחו תפילין".
         3. שבט הלוי (קובץ פסקים ותשובות פסח עמ' רי"ד אות כ"ד) – "דאין להניח תפילין, דאינו אלא כיו"ט שלא נוהג בפועל אבלות, אבל לגבי יום ראשון חשיבא ליום ראשון ואין להניח".
         4. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קמ"ט, בית מתתיהו ח"ב סוף סי' ל"ו) – "שאלה: כשמת לו מת בער"פ, למש"כ הרמ"א יו"ד ס' שצ"ט, בער"פ אחר חצות נוהג אבילות א"כ שפיר יניח תפילין. תשובה: לא. [ולכאו' ה"ז תליא בתרי טעמי דכתב רש"י דאין מניחין תפילין ביום א' דרש"י בסוכה כ"ה כתב שהוא מהל' אבילות שמראה שאינו אבל, וא"כ בער"פ שאין נוהג אבילות שפיר מניח, אולם רש"י בכתובות ו' ע"ב וברכות י"א כתב שהוא מהל' תפילין שאי"ז פאר לתפילין, וא"כ י"ל שבער"פ נהי שאין נוהג אבילות, מ"מ הוא בצער ואי"ז פאר. וכתב לי מרן בדעת רש"י ששני הטעמים נכונים]".
         5. שבט הקהתי (בית מתתיהו ח"ב סוף סי' ל"ו) – "דלא יניח בער"פ".
         6. נטעי גבריאל (אבילות ח"א פרק קכ"ד סעי' ה', הע' ח') – "מת לו מת בער"פ, אסור להניח תפילין אף לאחר חצות, דהגם דמותר בנעילת הסנדל ולבישת בגדי יו"ט, אפ"ה כיון שהוא יום הקבורה והוא יום חול אסור בתפילין. [הגרש"ז אויערבאך זצ"ל ... והבאתיו להלכה בנטעי גבריאל פסח ח"ב עמוד קפ"ב ס"ד. **וכעת חזרתי מזה**, דבמג"א מבואר איפכא ...]".
         7. מנחת שמואל (ח"ד יו"ד סי' כ"ג) – "שאין להניח תפילין כלל".
      2. מניח.
         1. הגרשז"א זצ"ל (ששכ"ה פרק ס"ד הע' קל"ה, הליכות שלמה פסח פרק ח' סעי' ו') – "בערב פסח אחר חצות אין נוהגת אבלות בפרהסיא. ולכן הקובר את מתו בערב פסח והוא לאחר יום המיתה, נראה לכאורה שלאחר חצות היום חייב בהנחת תפלין".
         2. הגר"א נבנצל שליט"א (מועדי הגר"ח ח"א הג"ה על תשובה קמ"ט, בית מתתיהו ח"ב סוף סי' ל"ו, מציון תצא תורה ח"א תשובה תרמ"ב) – "לענ"ד מניח".
      3. מראי מקומות – בית מתתיהו (ח"ב סוף סי' ל"ו).
         1. יביע אומר (מנחת שמואל ח"ד יו"ד ריש סי' כ"ג) – "והסתפקו בדבר".

**ערב פסח אחר שעה עשירית**

# סימן תע"א

1. יין - סעיף א'.
2. מצה עשירה - סעיף ב'.
3. מצה שיוצאין בה בלילה.
4. יין - סעיף א'.
   1. *יין צמוקים****.***
      1. ***דינו כיין.***
         1. ***נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק מ"ט הע' ז') – "וראה בברכת הפסח סי' ט' סק"ח, שכתב להוכיח מפמ"ג דיין צמוקים דינו כיין לענין זה, מהא דכתב הפמ"ג בסי' תס"ז א"א סק"ח דכשחל ער"פ בשבת אם לא סינן הצימוקים בער"ש יסנן בשבת בבקר כיון דרשאי לשתות יין משא"כ קודם הלילה, מוכח דיין צמוקים כיין עיי"ש".***
      2. ***מראי מקומות.***
         1. ***אשל אברהם (בוטשאטש, על סעי' א') – "מעט לא ישתה. מה שאמרו חז"ל [ברכות לה, ב] דיין פורתא מסעיד סעיד, י"ל דלא שייך כן רק ביין ממש שסתמיות לשונם קאי על כך, משא"כ יין צמוקים גם שהוא כיין לכל מילי, י"ל שאינו סועד כיין ממש, ובפרט מבושל, שאולי גם יין ממש מבושל אינו סועד, ואולי י"ל להיפוך דיין צמוקים גם טובא סועד כיון שבהרבה ממנו אין רק ערך שליש או שתות מעצמיות הצמוקים שהוא היין".***
         2. ***דעת תורה (על סעי' א') – "בכתבי הד"ק ... כתב דגם ביין מגתו או יין צמוקים י"ל טובא גריר, ולענ"ד צ"ע בזה כי הוא נגד החוש".***
   2. *מיץ ענבים****.***
      1. ***מחמיר, דינו כיין.***
         1. **הגרח"ק זצ"ל (הגדש"פ דרך אמונה, הו"ד דברי שיח פסח תשע"ח) – "כתב בשו"ע בערב פסח 'יין מעט לא ישתה משום דמסעד סעיד, אבל אם רצה לשתות יין הרבה שותה'. האם מיץ ענבים הוי כיין לענין זה. תשובה. לכאו' הוי ביין".**

**הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה *קנ"ד) – "***שאלה:למש"כ השו"ע ס' תע"א ס"א בערב פסח יין מעט לא ישתה אם ג"כ מיץ ענבים לא ישתה.תשובה:כן".

**הגרח"ק זצ"ל (*שאלת רב ח"ב פרק ל' סעי' ו') – "האם גם מיץ ענבים סעיד ואסור לשתותו בע"פ מן המנחה ולמעלה. תשובה: כן".***

* + - 1. ***הגר"א נבנצל שליט"א (*מועדי הגר"ח ח"ב תשובה *קנ"ד, אליבא דהלכתא חפ"ח עמ' צ"ד טור ב') – "***וכ"כ בס' סוכת חיים פסח עמ' ת"ו בשם הגר"א נבנצאל".
      2. *קובץ הלכות (פסח פרק ט"ז סעי' ג') – "מיץ ענבים דינו כיין לענין איסור שתיית יין משעה עשירית ולמעלה בערב פסח, ולכן, אסור לשתות מיץ ענבים מרביעית עד שלש כוסות של רביעית, אבל פחות מרביעית או יותר מג' כוסות של רביעית מותר".*
      3. ***משנת יוסף (ח"ט סוף סי' קי"ז) – "שכ' בשו"ע (תעא, ב הגה) שלא לאכול בער"פ כדי לאכול המרור לתיאבון, וה"נ ביין ומיץ ענבים".***
      4. ***הסדר הערוך (פרק ט' סעי' י', הע' כ"ב) – "מיץ ענבים דינו כיין ואין לשתותו בער"פ. (קונטרס ער"פ שחל בשבת להרש"י ויסמן)".***
      5. **מקראי קודש (הררי, פרק א' סעי' י"ח, הע' כ"ו ד"ה ולגבי) – "לאחר תחילת השעה העשירית בערב פסח אסור גם לשתות יין או מיץ ענבים. (ולגבי מיץ ענבים כתב הסה"ע (שם) בשם הגרש"י ויסמן שדינו כיין. ואף הגר"ש ישראלי זצ"ל אמר לי שמסתבר שדינו כיין, הן לענין שיעור מועט דמיסעד סעיד, והן לגבי שיעור רב דמיגרר גריר. עכת"ד. וכן הורה לי הגר"מ אליהו זצ"ל, שמיץ ענבים דינו בני"ד כיין)".**
      6. ***מצות מצוה (פרק י"ב סוף הע' ע"ט) – "ויל"ע נמי לגבי מיץ ענבים, ונראה דיש להחמיר בזה".***
      7. ***הגר"מ גרוס (תל תלפיות חס"א עמ' ל"א ד"ה לא) – "לא ישתה יין ואף לא מיץ ענבים אחר שעה עשירית כמבואר תע"א ס"א דמעט אסור אבל הרבה מותר ובפחות מרוב כוס שרי".***
      8. ***נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק מ"ט סעי' ו', הע' ז') – "מיץ ענבים (גרעפ דז'וס) דינו כיין (מפי בעלי הוראה)".***
      9. ***נתיבות אדם (*אהל יעקב, הכנות לליל הסדר סוף הע' י"ט) – "שמעתי ממו"ר הגר"מ דייטש שליט"א דדינו כיין משום שיוצאין בו יד"ח ד' כוסות כמבואר להלן".**
      10. ***פסקי תשובות (אות א') – "וה"ה מיץ ענבים יש לדונו כיין ולא לשתות ממנו מעט".***
      11. ***עי' שערי ההגדה (עמ' י"ט הע' ע').***
    1. ***מיקל.***
       1. ***שבות יצחק (ח"ד פרק י"ח אות י"ג, עמ' קצ"ח) – "ומיץ ענבים דינו כמיץ צימוקים ולא כיין צימוקים דמסתבר שאינו סועד וכנ"ל".***
       2. ***עי'* ברכת שמואל (פרק ב' סוף אות י"ב) – "ומ"מ מיץ ענבים מסתבר שאינו סועד וכנ"ל וא"כ יוכל לשתות ממנו מעט או הרבה, וצ"ע".**
       3. ***בעריכת הרה"ג נדב פרץ שליט"א (אליבא דהלכתא חפ"ח עמ' פ' טור ב') – "שאלה: כתב השו"ע: ויין מעט לא ישתה משום דמסעד סעיד, אבל אם רצה לשתות יין הרבה שותה, מפני שכשהוא שותה הרבה גורר תאות המאכל. ויש לעיין אם גם שתיית מיץ ענבים דינו כיין. תשובה: הנה נלענ"ד פשוט דבמיץ ענבים בין לענין לשתות מעט ובין לשתות הרבה אין דינו כיין, ולכן יכול לשתות כרצונו ודינו כשאר משקים. [ויש לצרף הסוברים דאפילו יין שרי לשתות הרבה, עי' בה"ל. אך א"צ לצירופים, דהדבר מוכרע ממקומו. וכיו"ב ראיתי בחי' בתרא להגרח"פ שיינברג זצ"ל בסימן קע"ד סעיף ו' לענין יין שקודם הסעודה, דאפשר שמיץ ענבים אינו בכלל גורר תאות המאכל, וצריך לברך אחריו]".***
    2. **מראי מקומות – בית מתתיהו (ח"ג סי' כ"א אות א' ד"ה וכמו"כ, תשובת הגר"מ גבאי גם אני אודך ח"א סי' ג' [עמ' כ"ח]).**
       1. **הגר"א נבנצל שליט"א (מקראי קודש [הררי] פרק א' הע' כ"ו ד"ה ולגבי) – "והגר"א נבנצל שליט"א אמר לי, שלדעתו מיץ ענבים הינו משביע, אך אינו משכר. ולכן משתיית יין עלול להיות כאב ראש, אך משתיית מיץ ענבים עלול להיות כאב בטן. וכן גם אין בו התכונה שאם שותה ממנו הרבה הוי מיגרר גריר. ואגב זאת הוסיף, שישנה הוכחה שיין הינו משביע. שאמרו בגמ' שרשאי אדם להשקות פועליו יין, כדי שלא יאכלו ענבים הרבה. והרי יין הינו יותר יקר מענבים. אלא שבמעט יין יצאו פועליו שבעים, ועי"כ לא יאבלו הרבה ענבים. עבת"ד".**
       2. ***שלמי ניסן (ברכות סוף סי' י"א) – "והנה לעיל סימן י נתבאר דאפשר דמיץ ענבים אינו סועד כמו יין, ולפי זה יש לומר דיהיה מותר לשתותו בערב פסח אף לדעת התוס' והשו"ע, וצ"ע".***
    3. **מיץ ענבים: שאר שאלות**.
       1. האם מיץ ענבים פוטר כל מיני משקין, כמו יין - עי' סי' קע"ד סעי' ב', לשיטות ומראי מקומות.
       2. האם ברכת המזון פוטרת מיץ ענבים - עי' סי' קע"ד סעי' ו' [סי' ר"ח סעי' י"ז], לשיטות ומראי מקומות.
       3. הטוב והמטיב על מיץ ענבים - עי' סי' קע"ה, לשיטות ומראי מקומות.
       4. **איזה ברכה מברכים על מיץ ענבים** - עי' סי' ר"ב סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.
       5. מזיגת מים במיץ ענבים - עי' סי' ר"ד סעי' ה', לשיטות ומראי מקומות.
       6. מיץ ענבים משוחזר (concentrate) - עי' סי' ר"ד סעי' ה', לשיטות ומראי מקומות.
       7. מיץ ענבים בשביל קידוש, מצד בישול - עי' סי' ער"ב סעי' ח', לשיטות ומראי מקומות.
       8. מיץ ענבים בשביל קידוש, מצד שיש בתוכו סוכר - עי' סי' ער"ב סעי' ח', לשיטות ומראי מקומות.
       9. האם מיץ ענבים נחשב כקידוש במקום סעודה - עי' סי' רע"ג סעי' ה', לשיטות ומראי מקומות.
       10. מיץ ענבים לד' כוסות ליל הסדר - עי' סי' תע"ב סעי' י"ב, לשיטות ומראי מקומות.
       11. מיץ ענבים לשמחת יו"ט - עי' סי' תקכ"ט סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.
       12. לענין ט' ימים - עי' סי' תקנ"א סעי' ט', לשיטות ומראי מקומות.
       13. מיץ ענבים חוץ לסוכה - עי' סי' תרל"ט סעי' ב', לשיטות ומראי מקומות.
       14. לענין שמחה בפורים - עי' סי' תרצ"ה סעי' ה', לשיטות ומראי מקומות.
       15. לענין נדה: לשלוח לה כוס יין - עי' יו"ד סי' קצ"ה סעי' י"ג, לשיטות ומראי מקומות.

1. מצה עשירה - סעיף ב'.
   1. *מנהג להחמיר****.***
      1. ***הגריש"א זצ"ל (***אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ו אות י"א***) – "'מצה עשירה' אין דינה כמצה מבושלת, דמבושלת יש דעה שיוצאים ידי חובה בפסח, מה שאין כן ב'מצה עשירה' לכו"ע אין יוצאים. והנה 'מצה עשירה' שדנו עליה הפוסקים, היינו דוקא בכהאי גוונא שקודם אפיית המצה לשו הקמח במי פירות, אבל אם אחר שאפו מצה טחנוה ולשו ה'קמח מצה' במי פירות, ודאי לא חשיבה מצה עשירה, ואסור מן הדין לאוכלה בערב פסח, (והרי זה דומה למורח דבש על המצה, דודאי נשאר עליה דין מצה). וב'מצה עשירה' הנ"ל שדנו עליה הפוסקים, הנה אף שמצד הדין מותר לאוכלה בערב פסח, מכל מקום לא נהגו לאוכלה בערב פסח".***
2. מצה שיוצאין בה בלילה.
   1. *מצה של חמץ בזמנינו****.***
      1. ***מיקל.***
         1. ***משנה הלכות (ח"ו סי' ק"ב) – "אבל מצות שלכתחלה נאפית שלא לשם מצות פסח אלא לשם מצת חמץ ודאי דמותר לאכול לכתחלה אליבא דכ"ע דאין זה מצה אלא פת וכ"פ במג"א דמצה כפולה ונפוחה אין לאוכלה בע"פ דשמא מצה הוא מבואר דאי ודאי לאו מצה הוא לצאת ידי חובתו אף שנאפית לשם מצה מותר לאכלו וכ"ש במצות מן השוק שלא נאפו לשם פסח".***
      2. ***מחמיר.***
         1. מנחת יצחק (ח"ח סי' ל"ז ד"ה והעולה) – "ואף לא מצה של חמץ קודם זמן איסור חמץ בער"פ".
         2. עי' הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ו אות י', עי' פרק נ' אות ט"ו [לשונו מובא לקמן]) – "***בענין אם מותר לאכול מצות חמץ בערב פסח, הנה המהרש"א (בריש פ"י דפסחים על תוס' ד"ה לא יאכל, בתירוץ הראשון), כתב דבציקות של נכרים דאינו יוצא י"ח בפסח רשאי לאכול בערב פסח, ואחר כך כתב דיש לחלק בין מצה עשירה דלאו טעם מצת מצוה היא לכן שרי, מה שאין כן בציקות של נכרים דטעם מצה הוא, עכ"ל. ולשון הרמ"א (בשו"ע סי' תעא ס"ב) מצה שיוצאים בה בלילה אסורים לאכול כל יום י"ד, ובמג"א (ס"ק ו) מצה כפולה ונפוחה אין לאכלה בערב פסח שמא מצה הוא, ואילו היה ברור שאסור לאוכלה בפסח, משמע שהיה מותר לאוכלה בערב פסח אף שלא מרגישים טעם החמץ, (וצ"ל) דאינו דומה לבציקות של נכרים ששם החסרון רק בלשמה, מה שאין כן כשההבדל הוא בעצם הפת. אכן ילדים עד גיל חמש, כיון שאינם מבינים בענין יציאת מצרים, מותר לתת להם מצה בערב פסח, אבל בגיל יותר מבוגר שכבר מבינים אסור, ובשעת הדחק אפשר להקל".***
         3. ***נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק ב' הע' כ"ו) – "וגדולה מזו כתב המשנת יעקב דאפי' מצה כפולה או מצות שאין מוחזקין בכשרות אין קפידא לאוכלם עד ער"פ, ובער"פ עצמו לכאורה עפ"י דין נראה דמותר לאכול גם עד סוף זמן אכילת חמץ שאין ע"ז כלל שם מצה, ושמעתי שכ"ק אדמו"ר מסאטמאר זצ"ל אכל מצה של חמץ אחר ר"ח. ועי' במקראי קודש סי' כ"ה שדעתו שלא לאכלה, כמ"ש המהרש"א ר"פ ערבי פסחים גבי בציקות של נכרים, אע"פ שאין יוצאין בו דנעשים שלא לשמה, מ"מ יש לו טעם מצה, וא"כ במצות חמץ דיש לו טעם מצה אסור לאכלם עיי"ש. ולפענ"ד זה אינו שהרי מבואר בשו"ע דרק מצות שיוצאין בו בפסח, וכפולה ונפוחה אסור דשמא מצה, אבל מצות של חמץ שהם חמץ גמור מהיכי תיתי לאסור, ולא דמי כלל לבציקות של נכרים שמותר לאכלם בפסח. אך הערני אחי הגאון ר' שמשון שליט"א שבער"פ שאסור מדינא אולי יש להחמיר במצות חמץ,*** *דשמא אין זה חמץ גמור* ***ואין לאוכלה בער"פ, וכן בסתם מצות הנמכר בשוק בחדשי החורף, נראה דיש להחמיר לאכול בערב הפסח, אחר שנודעתי מפי סוחרי מצות, שבדרך כלל איזה חדשים לפני הפסח עושין כל המצות משומר לפסח רק שאין כותבין על התיבות שהן כשר לפסח, ונהי שאין אוכלין אותן בפסח שהם בחזקת חמץ, מ"מ לענין ער"פ שאסור מדינא דשו"ע יש להחמיר".***
         4. אבני דרך (ח"ז סי' פ"א סוף אות א').
      3. ***מראי מקומות – מקראי קודש (פסח ח"ב סי' כ"ה [דפו"ח, סי' קמ"ז]).***
   2. **עוגה מקמח מצה*.***
      1. ***מיקל.***
         1. ***עי'*** הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ח' סעי' ד') – "עוגה האפויה מקמח מצה שנילוש בשמן ודבש ובזמן הלישה נאבד ממנו תוריתא דנהמא, יש מקום לומר שמותר לאכלה בערב פסח".
         2. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה פ"ט) ***– "***שאלה: אם מותר לאכול עוגה מקמח מצה בערב פסח. תשובה: כן".
      2. ***מחמיר.***
         1. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' קכ"ט אות ד') – "מיני מזונות שאופין ממצה, או מקמח מצה, אסור לאכול בערב פסח".***
         2. ***הגריש"א זצ"ל (***אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ' אות ט"ז [לשונו מובא לקמן], פרק נ"ו אות י'***) – "אין לאכול עוגות שמעורב בהם קמח מצה, ואף שמכניסים בה גם ביצים וסוכר ואין עליהם שם לחם, ולא רק שמן ויין המוזכר בשו"ע, יש להחמיר שלא לאכול בערב פסח, דהרי יש שם מצה אפויה, ורק כשבישלו אותה מותר ולא כשאפו אותה. אמנם, קניידלאך מותר לאכול בערב פסח, דבטל מזה טעם מצה לגמרי".***

***עי' הגריש"א זצ"ל (***אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ו אות ח'***) – "אכן 'מצה ברוייט' וכן עוגה מקמח מצה מותר לאכול בלילה, מה שאין כן בערב פסח ביום אסור גם בזה".***

* + - 1. ***שבט הלוי (ח"ח סי' קי"ז שאלה א') – "האם מותר לאכול עוגות הנאפות עם קמח מצה בע"פ, האם דומה לקניידלך המבואר במ"ב (תע"א ס"ק כ') שמותר. ומשום שאיסור אכילת מצה ע"פ שיש בו תואר לחם, ושמא בעוגות ובסקויטים אין בהם תואר לחם, או דילמא היות שאם קובעים בהם סעודה חייב לברך בהמ"ז שפיר נחשב לתואר לחם. תשובה: היות דאם קובעים סעודה מברכים ברכת המזון יראה להחמיר, דלא דמי לקניידלך שנקראים מעשה תבשיל".***
      2. אבני דרך (ח"ז סי' פ"א אות ב').
    1. ***מראי מקומות.***
       1. שו"ת מנחת פרי ח"א ס' מ"ג ובשו"ת שערי יושר ח"ב או"ח ס' כ"ח ובס' בינה ודעת מועדים ס"ח. ***.***
  1. **בירך על מצה ער"פ**.
     1. יאמר בכשמל"ו***.***
        1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה צ') ***– "***שאלה:מי שבירך המוציא על מצה בער"פ ונזכר שאסור לאכול אם יטעם.תשובה:יאמר בכשמל"ו".
     2. ***לא הוי ברכה לבטלה.***
        1. חוט שני (פסח פרק ט"ו עמ' קע"א) – "הנוטל ידיו לסעודה ונזכר שאינו יכול לאכול חמץ או מצה. בחידושי הריטב"א כתב דהנוטל ידיו לסעודה ובירך על נטילת ידים ונמלך מלאכול אין ברכתו לבטלה ואין מחייבים אותו לאכול. והטעם כתב וז"ל, כיון שנטל ידיו גמרה לה ברכת הנטילה שעליה הוא מברך וההיא שעתא דעתו היה לאכול, עכ"ל. ולפי"ז י"ל דהנוטל ידיו לסעודת שבת בערב פסח שחל להיות בשבת על מנת לאכול מצה ונזכר שאסור לאכול מצה, או על מנת לאכול חמץ ונזכר שהגיע זמן איסור אכילת חמץ, אין ברכתו לבטלה כיון שנטל ידיו על דעת לאכול וכמ"ש הריטב"א".
     3. ***מראי מקומות.***
        1. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' קע"ז אות ט"ז) – "שאלו את רבינו, אם בירך על מצה 'על אכילת מצה', ואירע שלא אכל כלום, אי הוי ברכה לבטלה, או לא. והשיב רבינו דאינה ברכה לבטלה, וכעין שכתב הריטב"א בחולין לענין נטילת ידים".***
  2. **בל תוסיף במצה ער"פ**.
     1. שדי חמד (מערכת כ' כלל מ"א )***.***
     2. אג"מ (או"ח ח"א סי' קנ"ה ד"ה והנה) – "והנה שמעתי שרב גדול אחד אמר שלאכול מצה בסעודת ליל שבת יש בזה משום בל תוסיף, אבל הא מפורש בבעה"מ לר"מ שמבערין את הכל מלפני השבת שיאכלו סעודות שבת מן המצה, וכוונתו במצה הכשרה לצאת מצות מצה ...".
     3. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה צ"א) ***– "***שאלה:האוכל מצה בערב פסח אם עובר בבל תוסיף. תשובה: אם מצה כשרה יתכן".
  3. **מצות שלא לשמה**.
     1. ***מחמיר.***
        1. ***אג"מ (***שמעתתא דמשה סי' תמ"ג ס"ק ב') – "אין לאכול בערב פסח מצה שנאפית שלא לשמה".
        2. מנחת יצחק (ח"ח סי' ל"ז) – "ודרשתי בשבת שלפני שבת הגדול שלא יקילו ח"ו בזה, וכן פרסמו הבד"צ מודעא ברבים".
        3. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ח' סעי' ג', ששכ"ה פרק נ"ו הע' מ"ז) – "דהמקור של איסור אכילת מצה בע"פ, וכל היום בכלל, הוא מהירושלמי, עיין בטור סי' תעא, והרי לדעת הירושלמי עצמו אין יוצאין ידי מצות מצה במצה שנאפתה לפני חצות, אפי' אפאה לשם פסח, טור סי' תנח, ועוד, שהרי גם מצות שנאפו שלא לשמן, עכ"פ בעינן שיקפיד כאפייתן שלא יחמיצו, דאל"ה אסור לאוכלן משעה חמישית, ואם כי אנן נקטינן שישמור את המצות לשמן, היינו כדי לצאת כל הדעות, אבל אה"נ די"ל דכל שהקפיד שלא יחמיצו המצות, או משעת קצירה או משעת טחינה, דיצא יד"ח במצות אלו, אף שלא שמר במפורש לשם מצות מצוה".
        4. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' קל"ד אות י"ג) – "מצה שאפאה ישראל שלא לשמה, אסור לאכלה בשבת זו לצורך סעודה שלישית".***
        5. ***הגריש"א זצ"ל (***אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ו אות ח', ישא יוסף או"ח ח"א סי' צ"א***) – "והמנהג שלא לאכול אף מצות שלא לשמה".***
        6. חוט שני (פסח פרק י"ד ס"ק א', עמ' קס"ו) – "ולמעשה אין להתיר לאכול מצות שנאפו שלא לשמה בערב פסח וכדמשמע מכל הראשונים ז"ל".
     2. ***מראי מקומות – מקראי קודש (פסח ח"ב סי' כ"ה [דפו"ח, סי' קמ"ז]).***
        1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה צ"ב) ***– "***שאלה:אם מותר בערב פסח לאכול מצה שנאפה שלא לשמה, לחולים וקטנים בשע"ד.תשובה: יש מחמירין".
        2. ועיין מנחת יצחק (ח"ח סי' ל"ז), בשו"ת להורות נתן ח"ד ס' ל"ט מ' ובהליכות שלמה פסח עמ' קפ"א ובשו"ת שמש ומגן או"ח ס' כ"ט ובאורחות רבינו ח"ב עמ' י"א ובשו"ת אז נדברו חי"א ס' ל"ז ובשו"ת קנין תורה ח"ג ס' נ"ו ובתשובות והנהגות ח"ב ס' רי"א, ובשו"ת אהל יששכר ס' ל"ד ובס' מכתבים ומאמרים ח"ג עמ' ע"ב, ובשו"ת דברי יציב או"ח ס' קפ"ח. אור לציון (ח"ג פרק י"ג סעי' ד'). .
  4. **קטן באכילה**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה צ"ג) ***– "***שאלה:אם יש להקפיד על קטן שהגיע לחינוך שלא יאכל בערב פסח מחצות כמו גדול.תשובה: אולי".
     2. ועמש"כ בס' שמועת חיים ערבי פסחים ס"ב ובס' חינוך הבנים כהלכתו ח"ב פ"ע ס"ט. .
     3. ***מראי מקומות.***
        1. הגרח"ק זצ"ל (דרך שיחה ח"א עמ' פ"א) – "***שאלה: האם יש חיוב חינוך לקטן שלא יאכל מתשע שעות בערב שבת, כדי שיאכל לתיאבון בליל שבת, כי רש"י (פסחים צ"ט, ב') כתב שהאיסור לאכול אז הוא משום הידור מצוה, וב'ביאור הלכה' (סי' תער"ה ס"ג) כתב שבדבר שגם בגדול ליכא כי אם משום הידור מצוה - אינו מחוייב לחנך בו את הקטן. והאם יש חיוב חינוך על הרחקה שעל ידי מפה שנאמרה בבשר בחלב. תשובה: יש שני דיני חינוך, יש חיוב חינוך על כל מצוה ומצוה בפני עצמה, ויש דין חינוך באופן כללי - שיתנהג בהכל כמו שצריך, והדין השני שייך גם בהידור מצוה וגם בהרחקה. ואמנם הדין השני הנ"ל אינו 'חיוב' אלא 'מצוה', וגם אם לא הגיע לחינוך של כל פרטי המצוה - יש מצוה לחנכו".***
  5. **מצה ללחם משנה**.
     1. ***עי' סי' תמ"ד סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.***

1. מצה שיוצאין בה בלילה.
   1. *איסור אכילת מצה: מקור****.***
      1. ***ירושלמי (פסחים פרק י' הל' א') – "א"ר לוי האוכל מצה בערב הפסח כבא על ארוסתו בבית חמיו והבא על ארוסתו בבית חמיו לוקה".***
      2. ***רמ"א (סעי' ב') – "אבל מצה שיוצאין בה בלילה, אסורים לאכול כל יום ארבעה עשר. וקטן שאינו יודע מה שמספרין בלילה מיציאת מצרים, מותר להאכילו".***
   2. *ליל י"ד****.***
      1. ***מחמיר.***
         1. ***עי' מג"א (סי' תע"א ס"ק ו', ע"פ החק יעקב ס"ק ז' [לשונו מובא לקמן]) – "ומשמע דביום י"ג מותרין לאכול מצה".***
         2. ***רב פעלים (ח"ג או"ח סי' כ"ז, בן איש חי שנה א' פר' צו אות כ"ו) – "ועל שאלה הב' שרוצה לאכול מצה בליל י"ד, הנה מדברי המג"א סי' תע"א סק"ו מוכח דגם ליל י"ד בכלל האיסור, אך הרב חק יעקב כתב בליל י"ד מותר, וכן מבואר בהר"ן להדיה, וכן משמעות הירושלמי והפוסקים והב"ח, וכ"כ באליהו זוטא, וכן הוא באליהו רבא ע"ש, והרב ערך השלחן כתב דבליל י"ד משמע דמותר, וכ"כ הרשב"ץ ח"ג סי' ר"ס, אבל א"ח אות קי"ד כתב דאסור בלילה וביום, וכן משמע קצת מסי' תמ"ד, וכן דעת המג"א, ועיין טעם הרמב"ן במלחמות ע"ש. ומ"ש עיין טעם הרמב"ן במלחמות היינו שכתב הטעם כיון שביעור חמץ בלילה נעשית לו מצה כארוסה בבית חמיו עכ"ל, מוכח דסבר הרמב"ן, אכילת מצה אסור גם בליל י"ד. וצריך להבין לסברת המתירין בליל י"ד ... ומאחר דמצינו בחזרת טעם זה ה"ה במצה דאין לאכול בליל י"ד כדי לאכול בליל ט"ו בחיבה שתהיה אכילתה בליל פסח כדבר חדש. ועוד הא איכא נמי טעם הרמב"ן ז"ל שתלה הדבר בשחל עליו ביעור חמץ, ועוד נמי לסברת המג"א ודעמיה האי טעמא דבועל ארוסתו בבית חמיו ישנו על האוכל ליל י"ד, ולכן הגם דחק יעקב ואליה רבא כתבו היתר בזה אין להקל".***
         3. ***אג"מ (או"ח ח"א סי' קנ"ה,*** שמעתתא דמשה סי' תמ"ד ס"ק ב', סי' תע"א ס"ק א'***) – "נמצא שלמעשה בסעודת שחרית אף קודם ד' שעות אסור לאכול מצה כיון שלהרמב"ם ורמב"ן ועוד הרבה ראשונים אסור כל היום, ובסעודת ערבית כיון שלרוב הפוסקים ליכא איסור בליל י"ד אין למחות באלו שבשביל מצות סעודת שבת יאכלו מצה, אבל מהראוי להחמיר כיון שלהמג"א אסור גם בליל י"ד ולמה שבארתי ליכא קושיא עליו מהירושלמי ואפשר שמפרש כן גם ברמב"ן, וגם כשביער הכל מלפני השבת הא בארתי שמשמע מרמב"ן שנאסר הוא במצה גם בלילה, ולכן ודאי שמהראוי להחמיר שאף שלא נמצא חדוש זה בפוסקים מ"מ הא לא מצינו גם שחולקין בפירוש על הרמב"ן ... אבל אף שליכא בל תוסיף מהראוי להחמיר מלאכול מצה גמורה אף בסעודת ליל שבת מצד הסוברים דאסור לאכול מצה כל היום שסובר המג"א שאסור גם בלילה, ולמה שבארתי בטעמו יש לחוש לשיטתו ולמה שבארתי להרמב"ן דאלו שביערו הכל מלפני השבת אסורין גם בלילה, אלא יאכלו שתי הסעודות במצה עשירה ולאוכלם רק בזמן היתר אכילת חמץ".***
         4. ***עי' הגריש"א זצ"ל (הגדה של פסח עמ' י"ח ,*** אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ"ו אות ח'***) – "ובליל ערב פסח, אור לי"ד ניסן, (אף מי שלא מחמיר שלא לאכול מר"ח), ראוי יותר להחמיר שלא לאכול מצה שראוי לצאת בו בליל פסח, כיון שיש שיטות שאיסור אכילת מצה בערב פסח מתחיל מהלילה. אכן 'מצה ברוייט' וכן עוגה מקמח מצה מותר לאכול בלילה, מה שאין כן בערב פסח ביום אסור גם בזה (וראה להלן ס"י). ושניצל (המצופה בקמח מצה ובביצה ומטוגן בשמן), אם השמן מועט ולא נועד אלא כדי שלא ישרף, אסור לאכלו בערב פסח. והמנהג שלא לאכול אף מצות שלא לשמה, וכן מצה העשויה מחיטה המופרדת מהגלוטן או מהעמילן שבה, אין להקל לאוכלה בערב פסח".***
         5. ***עי' פסקי תשובות (סי' תמ"ד אות ג' ס"ק ד') – "יש המתירים בליל שבת לאכול מצות, ואף מצות הכשרים לפסח, כי לדעתם זמן איסור אכילת מצה בערב פסח הוא מעלות השחר של יום י"ד, ויש החולקים וסוברים שזמן איסור אכילת מצה בער"פ הוא גם בליל י"ד,*** *וכן עמא דבר, ורק במקרה שאין לו לחם לסעודות שבת* ***יוכל להקל בליל שבת ולסמוך על המתירים הנ"ל ולסעוד סעודת שבת במצה כדי שלא יתבטל ממצות עונג שבת שלכמה דיעות חיובו מן התורה".***

***עי' פסקי תשובות (סי' תע"א אות ד') – "ולכתחילה טוב לחשוש לדעת המ"א (סק"ו) בשם הר"ן שאוסר לאכול מצה אף בליל י"ד".***

* + 1. ***מיקל.***
       1. ***א"ר (ס"ק ו', א"ז ס"ק ג') – "אבל בליל ערב פסח כתבתי באליה זוטא [סק"ג] דמותר, וכן הסכים עמי בספר חק יעקב [סק"ו] ושאר אחרונים".***
       2. ***חק יעקב (ס"ק ז') – "יום ארבעה עשר. אבל בליל ארבעה עשר מותר, וכן מבואר בר"ן פרק אלו עוברין [פסחים טז, א ד"ה ירושלמי] להדיא, וכן משמעות הירושלמי [שם] והפוסקים והב"ח [ד"ה ומ"ש ומהו], ודלא כמשמעות המ"א [ס"ק ו], וכן כתב גיסי הרב בספרו אליהו זוטא [ס"ק ג]".***
       3. ***פמ"ג (א"א ס"ק ו') – "ומה שכתב בי"ג מותר, עיין אליה רבה [ס"ק] ו' בליל ארבעה עשר ג"כ שרי".***
       4. ***דעת תורה (סי' תמ"ד על סעי' א' ד"ה גם, עמ' מ"ד).***
       5. ***מ"ב (ס"ק י"ב) – "כל יום י"ד. היינו מעמוד השחר".***
       6. חק ישראל (ס"ק ל') – "ח"י".
       7. ***גר"ח (ס' זכרון אש תמיד עמ' קצ"ח) – "במג"א סי' תע"א סק"ו וז"ל ומשמע הביום י"ג מותר לאכול מצה. והחק יעקב מדייק מד' המג"א דבליל י"ד אסור לאכול*** ***מצה ונראה*** *דמהמשנה בפסחים מדויק דבליל י"ד מותר ג"כ לאכול מצה דתנן 'שבכל הלילות אנו אוכלין חמץ ומצה****'".***
       8. ***שערים מצוינים בהלכה (סי' קט"ו ס"ק ו').***
       9. הגר"ש איידר זצ"ל (הל' פסח ח"ב עמ' שס"ו, הע' כ"ט).
       10. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' קכ"ח אות א') – "מעיקר הדין איסור אכילת מצה בערב פסח, הוא רק ביום י"ד, ובליל י"ד מותר".***
       11. שבט הלוי (מבית לוי גליון ז' עמ' כ"ח אות א') – "אין לאכול בער"פ החל מעלות השחר מצה שיוצאים בה ידי חובה".
       12. חזון עובדיה (פסח עמ' רנ"ט אות ט') – "***אבל בליל י"ד בניסן מותר לאכול מצה".***
       13. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תמ"ד סעי' ט') – "***אבל בליל י"ד בניסן מותר לאכול מצה".***

1. מצה מראש חודש.
   1. **מצה של חמץ**.
      1. מיקל.
         1. שבט הלוי (מבית לוי גליון ז' עמ' כ"ח אות א') – "אבל מצה חמץ של כל השנה מותר לאכול".
         2. ***נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק ב' סעי' י"א, הע' כ"ו) – "מצה של חמץ מותר לכו"ע לאכול עד ער"פ, דאין עליו שם מצה ... ושמעתי שכ"ק אדמו"ר מסאטמאר זצ"ל אכל מצה של חמץ אחר ר"ח".***
      2. מראי מקומות.
         1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ' אות ט"ו) – "מנהג זה אמור במצות כשרות לפסח, אבל מצות חמץ מותר. והטעם לזה משום דההנהגה שלא לאכול מצה הכשירה לפסח מר"ח אינה אפילו בגדר 'מנהג', לכן במצות חמץ שפיר דמי, אלא שרבינו עצמו מקפיד שלא לאכול אפילו מצות חמץ מר"ח".
   2. מראי מקומות – ***נטעי גבריאל (פסח ח"א פרק ב' סעי' י')***.
      1. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' קכ"ח אות ב') – "***נהגו שלא לאכול מצה מראש חודש ניסן".
      2. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק נ' אות ט"ז) – "אין צריך למנוע מן הקטנים מלאכול מצות כשרות לפסח מר"ח, וגם לגדול אם יש לו צורך לאכול מצה כגון לחם משנה וכדו' יש להתיר. ומצה המטוגנת ('מצה ברויט'), או עוגה מקמח מצה ממצה הכשרה לפסח, מותר לאכול עד ערב פסח, דע"ז ליכא מנהג".
2. הנהגות ערב יו"ט - סעיף ג'.
   1. **איסור מלאכה ערב פסח**.
      1. עי' סי' תס"ח, לשיטות ומראי מקומות.
   2. **אמירת 'סדר קרבן פסח'**.
      1. מ"ב (ס"ק כ"ב) – "ואחר תפלת המנחה נכון שיתעסק בדיני קרבן פסח ויחשוב לו הקדוש ברוך הוא כאלו קיים בפועל ובשל"ה העתיק מסדה"י מה שילמוד כל אדם".
      2. אג"מ (שמעתתא דמשה שמועות משה אות א') – "נוהג לומר סדר קרבן פסח לאחר מנחה קטנה בערב פסח".
      3. *הגריש"א זצ"ל (***אשרי האיש או"ח** *ח"ג פרק נ"ו אות כ') – "ודאי יש עניין לומר 'סדר קרבן פסח' בערב פסח, אכן אם במקום זה* ***ילמד גמרא - עדיף****".*

**דיני הסיבה וד' כוסות**

# סימן תע"ב

1. דיני הסיבה - סעיף ב'.
2. בזמן הזה.
3. אופן ה'הסיבה'.
4. על איזה חפץ.
5. אימתי מיסב.
6. הסיבה לשמאל - סעיף ג'.
7. נשים בהסיבה - סעיף ד'.
8. אבילות.
9. קיטל.
10. בן אצל אביו - סעיף ה'.
11. תלמיד אצל רבו.
12. שמש: בעי הסיבה - סעיף ו'.
13. מי שאכל ושתה בלא הסיבה - סעיף ז'.
14. אכל אפיקומן בלי הסבה.
15. מי ששתה בלא הסיבה: ד' כוסות.
16. צריך לשתות ד' כוסות - סעיף ח'.
17. שותה יין מפני שמזיקו - סעיף י'.
18. יין אדום - סעיף י"א.
19. איזה יין: מיץ ענבים - סעיף י"ב.
20. דיני הסיבה - סעיף ב'.
    1. משנה (פסחים דף צט:) – "אפילו עני שבישראל לא יאכל עד שיסב".
       1. גמרא (פסחים דף קח.) – "איתמר: **מצה** צריך הסיבה, **מרור** אין צריך הסיבה. **יין**, איתמר משמיה דרב נחמן: צריך הסיבה, ואיתמר משמיה דרב נחמן: אין צריך הסיבה. ולא פליגי, הא בתרתי כסי קמאי, הא בתרתי כסי בתראי. אמרי לה להאי גיסא, ואמרי לה להאי גיסא. אמרי לה להאי גיסא: תרי כסי קמאי בעו הסיבה, דהשתא הוא דקא מתחלא לה חירות. תרי כסי בתראי לא בעו הסיבה מאי דהוה הוה. ואמרי לה להאי גיסא: אדרבה, תרי כסי בתראי בעו הסיבה ההיא שעתא דקא הויא חירות, תרי כסי קמאי לא בעו הסיבה דאכתי עבדים היינו קאמר. השתא דאיתמר הכי ואיתמר הכי, אידי ואידי בעו הסיבה".
    2. **הטעם**.
       1. כדרך בני חורין, זכר לחירות – רש"י (פסחים דף צט: ד"ה ואפילו), רשב"ם (פסחים דף צט: ד"ה ואפילו), מחבר (סעי' ב', "שישב בהסיבה דרך חירות"), פוסקים.
          1. גר"ז (סעי' ז') – "ויכין מקום מושבו שישב בהסיבה דרך חירות **כדרך שהמלכים והגדולים אוכלים** לפי שבכל דור ודור חייב האדם להראות את עצמו כאלו הוא עתה יוצא משעבוד מצרים שנאמר בעבור זה עשה ה' לי בצאתי ממצרים ועל דבר זה צוה הקדוש ברוך הוא וזכרת כי עבד היית במצרים כאילו אתה בעצמך היית במצרים עבד ונפדית ויצאת לחירות לפיכך צריך לעשות כל מעשה לילה זה דרך חירות כמו שנתבאר".
             1. הגריש"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ד ריש עמ' רי"ב) – "שתיה ע"י קשית ... כתב הגר"ז ... דלהסב כדרך המלכים הוא בגדר הידור אבל לסתם אדם שפיר חשיב דרך חירות לשתות כך".
    3. **אכל או שתה בלי הסיבה ובא רבו**.
       1. יחזור ויאכל בלי הסבה.
          1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה קע"ב) ***– "***שאלה: אכל מצה ללא הסיבה וצריך לחזור לאכול, ואח"כ הגיע רבו שפטור מהסיבה, אם צריך לאכול מצה. תשובה: יאכל בלי הסיבה".
          2. חשוקי חמד (פסחים דף קח.) – "שאלה. דעת השו"ע (סימן תעב ס"ז) שמי שאכל מצה בלא הסיבה לא יצא, ודעת הרמ"א שלכתחילה צריך לאוכלו שוב בהסיבה, ויש לדון מה הדין כשאדם שכח ואכל מצה בלא הסיבה, ואח"כ כשנזכר לאכול שוב, בא אליו רבו ופטור מהסיבה, האם יאכל שנית מצה בלא הסיבה, כיון שעתה אינו רשאי להסב לא יתקן באכילתו השניה מה שפגם בראשונה, או יש לומר שבאכילתו הראשונה לא קיים המצוה כדין, לפי שהיה חייב להסב, ואכל בלא הסיבה. אבל עכשיו כשהגיע רבו, פטור הוא מהסיבה וכשאוכל בפניו בלא הסיבה מקיים המצוה כדין. תשובה. כעין נידון זה מצינו לגבי מי שלא אמר יעלה ויבא במנחה של ראש חודש, שדנו הראשונים אם צריך להתפלל ערבית שתים, כיון שבין כה לא יזכיר של ראש חודש. ופסק השו"ע (סימן קח סעיף יא) שחייב להתפלל במוצאי ראש חודש פעם נוספת מדין תפילת נדבה, ועיי"ש במשנ"ב (ס"ק לד). ונראה לענ"ד שאף בעניננו יחזור ויאכל בלי הסבה, כיון שבאכילה הראשונה לא יצא ידי חובה, ועתה באכילה השניה מקיים מצוות אכילת מצה כתיקונה. ויש עוד להוסיף דכשאוכלים לפני הרב, דרך החירות הוא לאכול בלי הסיבה, והוי גם כן אכילה דרך חירות הגם שלא היסב (וכמו שכתבנו לעיל), דאל"כ היו צריכים לכתוב הפוסקים שלכתחילה אין לאכול לפני הרב משום שמפסידים מצות הסיבה, ולא שמענו כזאת, ש"מ דהוי דרך חירות".
       2. פטור.
          1. תשובות והנהגות (ח"ד סי' ק"א אות ב') – "ואעתיק כאן שאלה שנשאל ת"ח אחד בזאת השנה, ולא העלה דבר ברור. בדבר יהודי אחד שהיה מחסידי אדמו"ר פלוני שהיה נוהג לאכול בליל הסדר בביתו את כל הסעודה עד האפיקומן. אח"כ היה הולך עם בניו אל האדמו"ר, שם היה אוכל את האפיקומן ומסיים את ליל הסדר. כשהגיע לבית האדמו"ר נזכר לפתע שלא היסב בביתו בשעת שתיית שתי כוסות הראשונות. והנה קי"ל דכוס שני בלי הסבה מעכב, ועכשיו שנמצא אצל האדמו"ר אין לו תקנה לשתות שוב בהסיבה, דהא אינו יכול להסב מפני כבודו, ומה עליו לעשות. ונחלקו בזה הת"ח, יש שהורו דהואיל ונתחייב בבית עם הסיבה ולא יצא, אזי חייב הוא לחזור לביתו לומר קצת הגדה ולשתות בהסבה ואח"כ יחזור. ויש אומרים שישתה כאן אצל רבו בלי הסבה ויצא הואיל וכאן פטור מהסיבה, ואינו חייב לחזור למקומו, שלא מצינו לחייב תלמיד לעזוב את רבו בליל הסדר. ודעה שלישית היתה שאין לו טעם עכשיו לשתות בלי הסיבה, שהרי זה כבר עשה ששתה בלי הסבה, ע"כ פטור. ולע"ד נראה למעשה לתפוס לשון אחרון. דהנה איבעיא בגמרא (קח א) אי הסיבה בכוסות ראשונות או בכוסות אחרונות ולא איפשטא, וע"כ למעשה צריך בתרוייהו. ויש גם שיטת ראבי"ה, שאנו סומכין עליו כשאי אפשר בענין אחר, שישיבה שלנו היום כהסיבה, וע"כ נראה דכה"ג שפיר יש לסמוך שיצא בדיעבד ואין צריך לשתות עוד פעם כנלע"ד. (ועוד בלאו הכי אם יחזור למקומו יצטרך לברך מחדש מפני שינוי מקום, והוי כמוסיף על הכוסות)".
       3. ובס' סוכת חיים פסח עמ' קפ"ח ובס' ארח המועדים ובס' גם אני אודך תשו' הגר"י ליברמן בעל המשנת יוסף עמ' רנ"ה ובשו"ת שבט הקהתי ח"ד סי' קל"ז ובס' שיח הפסח עמ' קל"ט ובס' אגרות ורשימות קה"י ח"א ובס' אמרות משה סי' ט"ו ובס' ברכת מועדיך סי' ל"ה ובשו"ת ברכת ראובן שלמה ח"ג סי' מ"א ובס' רץ כצבי פסח סי' י"ב ובשו"ת וישמע משה ח"ג סי' קכ"ו ומה שהשיב מרן בס' שיח התורה ח"ב עמ' רל"ו ובס' גם אני אודך תשו' בעל אבני ישפה זצ"ל סי' צ"ט. .
21. בזמן הזה.
    1. **ראשונים**.
       1. אין צריך להיסב.
          1. ראבי"ה (אבי עזרי ח"ב סי' תקכ"ה ד"ה ונכנס) – "ובזמן הזה שאין רגילות בארצינו <להסב> שאין רגילות בני חורין להסב ישב כדרכו".
          2. ראב"ן (פסחים קס"ד-ד') – "והם היו נוהגין לישב על המיטות ולהסב בהסיבת שמאל אבל אנו שאין אנו רגילין בכך יוצאין אנו כדרך הסיבתינו".
          3. מרדכי (פסחים הסדר בקצרה, המתחיל ברמז תרי"א) – "כתב ראב"ן [בימיהם] היו נוהגין לישב על המטות ולשכב ונהסב בהסבת שמאל דרך תענוג לכך היו חייבין לאכול בהסבה אבל אנו שאין אנו רגילין בכך יוצאין שלא כדרך הסבה ואין לנטות ימין ושמאל".
          4. טור (סעי' ב') – "וכתב אבי העזרי ...".
       2. עדיין צריך הסיבה.
          1. הג' מיימוניות (פרק ז' אות ב') – "רבי אבי"ה כתב שאין אנו צריכין הסיבה בזמן הזה שהרי בני חרי אינן מסובין ואדרבה ישיבה כדרכן הויא דרך חירות **אמנם יחידאה היא**, ע"כ".
    2. **פוסקים**.
       1. צריך הסיבה.
          1. מחבר (ב"י ס"ק ד') – "וכתב אבי העזרי (סי' תקכה עמ' 154) בזמן הזה שאין רגילות בארצנו להסב יושב כדרכו וכו'. כ"כ המרדכי בפרק ערבי פסחים (לד:) בשם ראב"ן (קסד ע"ד) וגם הגהות מיימון (פ"ז אות ב) כתבו כן בשם ראבי"ה וכתבו עליו דיחיד הוא בדבר זה. כלומר **שדעת כל הפוסקים** דלעולם בעי הסיבה ואפילו בזמן הזה".
          2. דרישה (ס"ק ב').
          3. כנה"ג (פסח מעובין מרור אות קס"ג) – "כתב אבי"ה ז"ל [פסחים סי' תקכה], דבמקום שאין רגילין להסב בשאר ימות השנה, יושב כדרכו ואינו חושש להסב. ולפי דבריו אם אכל בלא הסיבה במקום שצריך הסיבה, אין צריך לחזור ולאכול או לשתות בהסיבה, ופסקו רבני האשכנזים כמותו. אבל הרב ז"ל בספר הקצר [סי' תע"ב ס"ז] פסק דלא כותיה. ולכן פסק, דאם לא היסב במקום שצריך, צריך לחזור ולאכול ולשתות בהסיבה".
          4. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח ח"ב עמ' רמ"ח) – "Most Poskim".
       2. נ"מ: ולפעמים סומך על שיטת הראבי"ה.
          1. הסיבה בימין - עי' לקמן, סעי' ג'.
          2. נשים בהסיבה - עי' לקמן, סעי' ד'.
          3. מי שאכל ושתה בלא הסיבה - עי' לקמן, סעי' ז'.
          4. עי' גידם: או שיש לו מום בידו הימנית שא"א לו לאכול בו - לקמן.
    3. **בעמידה**.
       1. מחמיר: לכו"ע לא יצא ידי חובתו - שעמידה היא דרך עבדות.
          1. ***להורות נתן (חי"א סי' כ"ב) –*** "ואף לדעת הראבי"ה ד'בזמן הזה שאין רגילות בארצנו להסב יושב כדרכו' וכמש"כ הטור (סי' תע"ב), וכתב רמ"א (ס"ז) דכדאי הראבי"ה לסמוך עליו שבדיעבד יצא ללא הסיבה עיין שם, מ"מ איכא נפק"מ לדינא היכי שאכל מצה בעמידה, דבכה"ג נראה דגם להראבי"ה לא יצא, דהראבי"ה כתב בפירוש ד'יושב כדרכו' וכמובא בטור. וכ"כ בראבי"ה (מס' פסחים סי' תקכ"ה) "וחוזר לביתו ויושב בהסיבה, ובזמן הזה שאין רגילות בארצנו להסיב שאין רגילות בני חורין להסב ישב כדרכו", אבל לאכול מעומד ודאי שאין דרכם של בני חורין אלא של עבדים, וכמבואר בירושלמי (פסחים פ"י ה"א) ולפי שדרך של עבדים להיות אוכלין מעומד וכאן להיות אוכלין מסובין להודיע שיצאו מעבדות לחרות עיין שם, ובכה"ג גם הראבי"ה מודה דאף בזמן הזה לא יצא, ולא חידש אלא דבזה"ז דבני חורין אין אוכלין בהסיבה אלא מיושב סגי שיאכל במיושב, דגם זה הוי מנהג בני חורין, אבל במעומד ודאי שאין מנהג גם בזה"ז ואינו יוצא. וא"כ כשאכל מצה מעומד להביאור הלכה צריך לאכול שנית ולברך, ולדרכנו אין לברך ברכת על אכילת מצה. ועוררני האי צורבא מרבנן, כמר ישראל רוט נ"י, דעפ"י המבואר א"ש הא דאנו אומרים בפיסקא מה נשתנה 'הלילה הזה כולנו מסובים', וקשה להראבי"ה במה ניכר שאנו מסובים יותר משאר ימות השנה, כיון דבזה"ז אין צריך הסיבה. ולהמבואר א"ש, דבשאר הלילות יש מי שאוכל מעומד כגון השמש, אבל בלילה הזה כולנו מסובין ע"י ישיבה, דהישיבה הוא הסיבה שלנו. ועיין הגהות מיימוני (פ"ז מחמץ אות ב') שכתב מהראבי"ה שאין אנו צריכין הסיבה בזה"ז שהרי בני חרי אינן מסובין ואדרבה ישיבה כדרכן הוי דרך חרות עכ"ד. הרי דגם להראבי"ה בעינן דרך חרות, אלא דהישיבה הוא דרך חרות, אבל עמידה דהוי דרך עבדות וכירושלמי, גם להראבי"ה לא יצא. ויתכן דגם באשתו ובתלמיד אצל רבו אינו יוצא בעמידה, דדוקא הסיבה א"צ דאין להם להראות שררה, אבל עמידה הוי דרך עבדות וזה פסול אף באשתו ותלמידו, דהנהו לאו עבדים נינהו".
          2. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות ל"ב) – "ודע, דאף מי שאינו צריך להסב (כגון תלמיד אצל רבו מובהק), מכל מקום אינו רשאי לעמוד, כיון שיש ב' דינים: א. לשבת דרך חירות. ב. שלא יהא דרך עבדות. ואם כן אף שנפטר מישיבה דרך חירות, מכל מקום עדיין שייך בו הענין הב', ולכן אינו רשאי לעמוד, כי עמידה היא דרך עבדות (דהשמש עומד)".
          3. חוט שני (פסח פרק י"ז ס"ק ו' ד"ה מ"מ) – "מ"מ נראה דאף להראבי"ה שהיקל בהסיבה בזמן הזה, אבל אין להקל בעמידה שאין זה דרך הסיבה דישיבה לדידן כהסיבה לדידהו".
          4. ***משנת יוסף (חי"א סוף סי' ע"ט) – "ובענין הסיבה בעמידה לא יצא, כמפורש בירוש' (פ"י ה"א) דהוי דרך עבדים ולא דרך חירות שהוא עיקרי בליל פסח".***
          5. ***הסדר הערוך (פרק ל"ד סעי' ה')***.
       2. לנשים - עי' לקמן.
22. אופן ה'הסיבה'.

גמרא (פסחים דף קח.) – "פרקדן לא שמיה הסיבה".

* 1. **מוטה לשמאלו**.
     1. עי' לקמן סעי' ג'.
  2. **אצל השלחן** – מ"ב (ס"ק ז', לשונו מובא לקמן).
     1. חי' הגר"ח (סטנסיל ענין ל"ג, פסחים דף צט:) – "בענין הסבה דרך חירות: דף צ"ט: בשו"ע הרב (סי' תע"ב סק"ו) בליל פסח טוב להרבות בכלים נאים כפי כחו אפילו כלים שאינו צריך לסעודה יסדרם יפה על השולחן לנוי זכר לחירות וכו'. אבל הגר"א כתב משום חירות בעינן זה ומשמע דאינו רק משום זכר בעלמא. והנראה בזה בטעם הסבה כתב רש"י והרשב"ם (ריש פרק ערבי פסחים) עד שישב במטה על השלחן ולכאורה מה ענין של שלחן אצל הסבה אלא ע"כ **דזהו נכלל בהסבה דרך חירות שיהי' דוקא על השלחן** אבל אם יסב על המטה בלא שלחן לא הוי הסבה. ולפי"ז כיון דבעינן שיסב על השלחן משום מצות הסבה א"כ שייך ג"כ שיהי' שלחנו מסודר בכלים נאים משום מצות הסבה דרך חירות ומבואר ג"כ בשו"ע שיסב דוקא על השלחן ע"כ מזה דהוי דין חירות".
     2. בדיעבד: יצא ידי חובתו.
        1. הגריש"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ד עמ' רי"ג, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות כ"ט) – "דשלחן הוא חלק מצורת ההסבה דרך חירות, אבל בדיעבד אם ישב בהסבה ולא ליד שלחן אינו צריך לחזור ולשתות בהסבה ליד שלחן".
        2. קובץ הלכות (פסח פרק כ"א אות י', הע' ט"ז) – "ההסיבה אינו צריך להיות ליד השלחן דוקא, שאם יושב בהסיבה שלא ליד השלחן יצא ידי חובתו".

קובץ הלכות (פסח פרק כ"א הע' י"א) – "דלדינא גם בלי שלחן מקרי הסיבה".

* + 1. מראי מקומות.
       1. פסקי תשובות (סוף אות א', הע' ו') – "יש שכתבו שהסיבה מצוותה ליד השלחן, אבל המיסב ע"ג כורסא וכדו' בכרים וכסתות וכדו' בלא שלחן לפניו אינו מקיים המצווה כתיקונה. [שם בשם הגר"ח מבריסק זצ"ל על הש"ס פסחים צ"ט ע"ב דכ"מ מרש"י ורשב"ם (וכ"ה לשון המ"ב) עד שיסב וכו' על השלחן]".
  1. **להטות**.
     1. להטות ראשו – מ"ב (ס"ק ז', "שישב בהסיבה. ר"ל ראשו מוטה לצד שמאל על המטה או על הספסל וכרים תחת ראשו אצל השולחן").
        1. הגריש"א זצ"ל (אבני ישפה ח"ד סי' ס"ו סוף ענף ב') – "שמספיק שראשו **על יד** הכרית וזה גם כוונת המ"ב".
        2. ***אבני ישפה (***ח"ג סי' נ"ג ענף ב') – "מל' המ"ב שהבאנו לעיל מוכח, שכל זמן שאין ראשו מונח על הכרית חסר כאן בגדר של מסובין ולא סגי בכתפיים או יד כדי להשען. ולכן מצוה לפרסם שכל בני הבית יביאו כרית להניח במשענת הכסא ובזמן מסובין יניח הראש על הכרית דוקא. ומו"ר גאון אחד [לשונו מובא לעיל] ...".
     2. **גם להטות את הגוף**.
        1. אור לציון (ח"ג פרק ט"ו אות א', הע' א') - לשונו מובא לקמן.
        2. הגריש"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ד ריש עמ' ר"ח) – "והמשנ"ב בסי' קס"ז העתיק דברי רש"י שפירש הסבו מטין על צידיהן השמאלית על המטה. וכאן כתב וז"ל, שישב בהסיבה, ר"ל ראשו מוטה לצד שמאל על המטה או על הספסל וכרים תחת ראשו אצל השולחן. ונראה דמש"כ ראשו מוטה ודאי אין הכונה שראשו בלבד מוטה שאין מקור להסבה כזו ואין זה חירות אלא עינוי, אלא ראשו עם קצת גופו וכמש"נ ברש"ש, וכמש"כ מטין על צידיהן".

הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות כ"ט) – "ועיקר ההסבה (הוא בחלק העליון של הזרוע, באזור הכתף), ויניח כרית במקום נוח (כגון על משענת בצד הכסא וכדו') וישען עליה ראשו ורובו. ולא ישעין רק את ראשו".

* + - 1. קובץ הלכות (פסח פרק כ"א אות ד', הע' ז') – "ישיבה בהסיבה כיצד, יושב על הכסא ומיסב מקצת גופו לצד שמאלו, ופשיטא דהטיית ראשו בלבד לא מיקרי הסיבה. [דנרא' דכל שגופו מיסב אין קפידא בהטיית הראש כלל, ואף דבגמ' (קח.) אמרי' דלא יסב על ימינו ופירשו הפוסקים שאחד מן הטעמים הוא שמא יקדים קנה לושט, ואם ראשו בזקיפה לכאו' ליכא כ"כ חששא, אפ"ה חששו רבנן אולי כשיטה לצדדין יזדמן שיטה גם את ראשו ויקדים קנה לושט, אבל מצד מצות הסיבה העיקר הטיית הגוף]".
      2. חוט שני (פסח פרק י"ז ס"ק ו' ד"ה הדרך) – "במ"ב ... אין כונתו דסגי להטות הראש לבד בלי הגוף, דודאי עיקר ההסבה שגם גופו מוטה דרך הסיבה דזה דרך חירות, אלא החידוש הוא דאף שמטה גופו ויש כרים תחת גופו, מ"מ צריך גם כשראשו מוטה לשמאל **שיהיה כרים** גם תחת ראשו".
      3. ***תשובות והנהגות (ח"ה סי' קל"ט אות א') – "נראה לעורר על אופן קיום מצות הסיבה שרבים אין מקיימין המצוה כלל, שסבורים שאם יש כר לידו והוא מטה לצד שמאל קיים מצות הסיבה, והאמת היא שרק אם נשען על כסא או מטה נחשב הסיבה, אבל כשיושב ומצדד בשתייתו ולא נשען לא יצא, וכן איתא בכתובות (קיא א) שישיבה בלי סמיכה עמידה נוחה הימנו, וצריך שגופו וראשו שניהם יהיו נשענים על צד הכסא, או אפילו אם נשען על ברכי חבירו יצא, ומצוה ליזהר ולהזהיר ע"ז".***
      4. ***הסדר הערוך (פרק מ' סעי' ב', הע' ב').***
  1. ***מראי מקומות –*** אבני ישפה (ח"ד סי' ס"ו ענף ג')***.***

1. על איזה חפץ.
   1. **בזמן חז"ל**.
      1. הגריש"א זצ"ל (הגדה של פסח הלילה הזה עמ' י', אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות כ"ח) – "בזמנים הקדומים שהיו יושבים ליד **שולחנות נמוכים**, אופן ההסבה היה כדלקמן: ראשו היה מוטה לצד שמאל על מטה או על ספסל וכרים מונחים תחת ראשו אצל השולחן. בזמן הזה כאשר יושבים על כסאות ליד שולחנות גבוהים, מסיבים על ידי כך שמטה את ראשו ורוב גופו לצד שמאל וישען על משענת הכסא או על ידיו או על הכר".
   2. **על המטה**.
      1. הוי דרך הסבה – מ"ב (ס"ק ז', לשונו מובא לעיל).
         1. וכן נוהגין – חת"ס (מנהגי רבותינו והליכותיהם, חת"ס פרק י' אות ל"ב, "בליל הסדר היה מיסב על המטה"), קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' נ"ט אות ה', "למו"ר הכניסו לחדר מטה במיוחד בשביל הסיבה, חתן בתו היסב על מטתו של מו"ר ולנכדו אמר מו"ר שיסב על ברכי חברו או באיזה אופן על כר שישים בצד שמאלו"), הגריש"א זצ"ל (הלילה הזה עמ' י').
   3. **על הספסל**.
      1. הוי דרך הסבה – מ"ב (ס"ק ז', לשונו מובא לעיל), פוסקים.
      2. ערה"ש (סעי' ד') – "ורבינו הרמ"א בסעיף ב' כתב דאפילו עני שאין לו כרים יסב [כצ"ל] על הספסל עכ"ל כלומר יעשה איזה הסיבה כל דהוא על הספסל **להניח בגדו או חפץ אחר** ובלבד שלא יהא בלא הסיבה דהסיבה מעכבת".
   4. **על ברכי חבירו**.
      1. על פי הדחק מקרי הסיבה – מ"ב (ס"ק ח', שעה"צ ס"ק ט', "דאם סומך עצמו על ברכי חבירו גם זה מיקרי הסיבה ע"פ הדחק אבל לא על ברכי עצמו דמיחזי כדואג. [והוא מגמרא דף ק"ח, עיין שם, ומשמע דדוקא בשעת הדחק כעין התם]").
      2. אפילו לכתחילה – קובץ הלכות (פסח פרק כ"א אות ח', הע' י"ד, "ואם חבירו יושב אצלו יכול להסב על ירך או כתף חבירו, דגם זה מקרי הסיבה. [דכפשוטו גם לכתחילה שפיר דמי למיעבד הכי, ואין ראי' מדברי הגמ']").
   5. **על ברכי עצמו**.
      1. אינו דרך חירות – מ"ב (ס"ק ח', לשונו מובא לעיל).
   6. **על כתף חבירו**.
      1. זה דרך חירות: כמו ברכי חבירו – תורה לשמה (סי' קל"ה, "שאלה בליל פסח דבעי הסיבה באכילת מצה וד' כוסות אם אחד עושה הסיבה על כתף חבירו חשיב זה הסיבה או"ד כיון דאין בני אדם להסב בכהאי גוונא אין זה דרך חירות. יורינו המורה לצדקה ושכמ"ה. תשובה שפיר חשיב זה הסיבה דהכי איתא בגמרא דפסחים דף ק"ח ע"א אמר אביי כי הווינן בי מר זגינן אבירכי דהדדי פי' כל אחד נשען על ברכי חבירו ע"ש והא נמי דכוותא").
      2. קובץ הלכות (פסח פרק כ"א אות ח') - לשונו מובא לעיל.
         1. הגריש"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ד עמ' ר"ה אות ו') – "תורה לשמה ... והנה מי שמסבים על כתפו באותה שעה אין ישיבתו נחשבת דרך חירות, ולכן יוכלו לשתות ולאכול כך **רק בזה אחר זה**".
   7. **על ידיות הכסא שלו**.
      1. מקרי הסיבה.
         1. ***הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ט' הע' קל"ה) – "***וכן נהג רבנו להסב (כשהוא מוטה על ידית הכסא שעליה הונח כר) רק בדברים הצריכים הסיבה ולא בשאר הסעודה".
         2. שבט הלוי (הגדה של פסח עמ' ק"ט) – "לא היה מיסב כשהוא מוטה ביותר (באופן הדומה לשכיבה), אלא היה נשען מעט על הידית של הכסא וקצת יותר מזה, וסומך עצמו על גב הכסא".
         3. חוט שני (פסח פרק י"ז ס"ק ו' ד"ה כסא) – "כסא שיש בו ידיות שיכול להשען עליהם, יניח כרית תחת היד על ידית הכסא וגם תחת הראש המוטה לצד שמאל".
      2. מראי מקומות.
         1. הגריש"א זצ"ל (הגדה של פסח הלילה הזה עמ' י', אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות כ"ח) – "בזמן הזה כאשר יושבים על כסאות ליד שולחנות גבוהים, מסיבים על ידי כך שמטה את ראשו ורוב גופו לצד שמאל וישען על משענת הכסא או על ידיו או על הכר".

הגריש"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ד עמ' ר"ג) – "מי שיושב על כסא שיש בו ידיות, יכול להניח כר על משענת היד ולנטות קצת על שמאלו, ואם יש ריפוד למשענת היד הרי זה במקום כר".

* + - * 1. צ"ב: למה צריך כר או ריפוד.
  1. **מסובב את משענת גב הכסא שלו לצד שמאלו**.
     1. מיקל.
        1. קובץ הלכות (פסח פרק כ"א אות ח') – "וכן יכול לסובב את הכסא באופן שמשענת גב הכסא מונחת בשמאלו ויסמוך עליו, ואם חבירו יושב אצלו יכול להסב על ירך או כתף חבירו, דגם זה מקרי הסיבה".
        2. חוט שני (פסח פרק י"ז ס"ק ו' ד"ה להטות) – "להטות על משענת הכסא הפונה לצד שמאלו, שפיר דמי".
     2. מראי מקומות.
        1. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' נ"ט אות ו') – "אמר לי מו"ר הסיבה לא מהני על משענת של כסא ואף שמונח עלי' כר ונשען עליו משום דהוי מחיצה ומקרי יושב וראשו עקום, והסיבה היינו שגופו מיסב ולכן יסב על ברכי חברו כמבואר בגמ' או על שתי כסאות ועל כר (והמשענות תהיינה לצד גבו) ומו"ר הראה לי בגופו איך להסב על שתי כסאות".
        2. הגריש"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ד עמ' ר"ג, הע' י"ח) – "אם מסובב את משענת גב הכסא שלו לצד שמאלו **ומוציא ידו מחוץ** למשענת שבצדו ונוטה על גופו אין זה דרך הסבה (גם אם אינו מוציא ידו מחוץ למשענת אלא מסובב משענת הגב לצד שמאלו ונשען עליה בכתפו ועי"ז חלק מגופו יוצא מהכסא, אינו נראה דרך חירות), וכן אם מגביה זרועו על גבי סטנדר או שלחן אין זה דרך הסבה, [וכמשי"ת להלן דלכן איטר אין לו עצה להסב על צד שמאל ולאכול בידו]".
           1. צ"ב.
  2. **היסב בלי לישען: מטה עצמו באויר**.
     1. מחמיר: אין זו דרך הסבה.
        1. אור לציון (ח"ג פרק ט"ו אות א', הע' א') - לשונו מובא לקמן.
        2. הגריש"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ד עמ' ר"ג, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות כ"ט) – "היושב ומטה גופו מבלי להשען על שום דבר אין זה הסבה".
        3. קובץ הלכות (פסח פרק כ"א אות ז', הע' י"ב) – "מי שיושב על כסא שאין בו משענת בצידו, ואין מקום אצלו להניח כסא אחר וכרים עליו באופן שיוכל לסמוך עליו, יכול להשעין ידו השמאלית על השלחן ולהסב ולסמוך על ידו, דגם זה הסיבה מקרי, וכן יכול להסב ע"י סמיכה על ידו הנשען על מושב הכסא, אבל אם מטה עצמו באויר בעלמא בלי לסמוך על שום דבר ולא אפילו על ידו, לא מקרי הסיבה. [שאין הכוונה שנוטה גופו לצד בלי לסמוך כלל והוא כמו תולה עצמו באויר, דהא אין זה 'הסיבה' כלל, דענין הסיבה הוא מה שמטה גופו באופן שסומך על צדו, וגם הא דעני מיסב על הספסל ע"כ מיירי שנוטה לצדדין וסומך גופו על ידו השמאלית המונחת על מושב הספסל או על הקרקע וכדו', דבזה שפיר מקרי הסיבה]".
        4. חוט שני (פסח פרק י"ז סוף ס"ק ו', עמ' קפ"ז) – "להטות עצמו כנ"ל, אך לא להשען על דבר מה, נראה דאין זה דרך חירות".
        5. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה קנ"א) – "שאלה: מי שהיסב בליל הסדר על הצד בלי לישען על משהו, האם יצא יד"ח הסיבה. תשובה: לא".
        6. נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק ע"ח סעי' ט"ז) – "לא יהא גופו נטוי באויר".
        7. סידור פסח כהלכתו (פרק ב' סעי' י', סוף הע' מ"א) – "עיקר ההסיבה היא שישב כשראשו ורוב גופו מוטה לצד שמאלות והטיית הראש לבד אינה הסבה וישעין את גופו על כרית או על משען הכסא או כורסה ולא יהיה גופו נטוי באויר ללא משען. [וראה בערה"ש שם ס"ק ד' דאפילו עני שאין לו כרים יסב על הספסל, כלומר יעשה איזה הסיבה כל דהו על הספסל להניח בגדו או חפץ אחר, ובלבד שלא יהא בלא הסיבה, הרי ברור דהסיבה הוא להיסב עצמו על דבר אחר, ולכן לא נכון עושים המסיבים רק ע"י שמטים גופם באויר, **ואמנם בדיעבד נראה דאינו מעכב**]".
        8. פסקי תשובות (אות א', הע' ה') – "אבל המטה עצמו באויר בלא להישען אין זו הסיבה שאין זה דרך חירות. [סדר הערוך שם סעי' ב' בשם פוסקים, ושכ"מ בכתובות קי"א ע"א ישיבה שאין בה סמיכה עמידה שיש בה סמיכה נוחה הימנה]".
  3. **אם יש עדיפות במטה ולא כסא**.
     1. יש עדיפות.
        1. ***אבני ישפה (***ח"ג סי' נ"ג ענף ג') – "נראה שיש להחמיר להשתמש במטה או על כל פנים כורסה שדומה למטה".
        2. ***הגר"א נבנצל שליט"א (מציון תצא תורה ח"א אות ק"ה) – "שאלה: האם הגאון שליט"א יכול לכתוב לי בקיצור ובלי הרבה טירחא, כיצד נוהגין לעשות הסיבה בזמנינו להלכה למעשה, והאם עדיף על ספה או על כסא. תשובה: להטות על צד שמאל. על ספה עדיף".***
     2. אין עדיפות.
        1. הגריש"א זצ"ל (אבני ישפה ח"ג סי' נ"ג ענף ג') – "שהכרית הוא במקום מטה ולא צריך יותר".
        2. ***קובץ הלכות (פסח פרק כ"א הע' ג') – "ושאלתי מאת מו"ר שליט"א אם מצוה מן המובחר להסב ע"ג מטה או 'ספה' ושאר כסאות הראויים לשכיבה קצת, דהא פירש"י ורשב"ם בפסחים צט: (ד"ה ואפילו) 'שיסב כדרך בני חורין זכר לחירות במטה ועל השלחן' ע"כ, הרי דעיקר ההסיבה הוא במטה, והשיב מו"ר שליט"א דבימיהם היו רגילים לישב ע"ג מטות תמיד, ואורחא דמילתא נקט, ואין בזה הידור או מצוה מן המובחר".***
  4. **האם צריך לסמוך על דבר רך**.
     1. מראי מקומות – שבות יצחק (סוף פרק י"ט).
  5. **אם מקיימים מצות הסיבה כשנשענים על היד דוקא**.
     1. הגריש"א זצ"ל (אבני ישפה ח"ג סי' נ"ג ענף א'), ***אבני ישפה (***ח"ג סי' נ"ג ענף א') – "ולכן מסתבר שיכול להשען על ידו אם ירצה אבל אין בזה שום ענין של תוספת מצוה של הסיבה כי אין היד נצרך להסיבה".
  6. מראי מקומות.
     1. אג"מ (שמעתתא דמשה שמועות משה אות א') – "בשעת ההסיבה היה מוטה קצת על צד שמאלו".
     2. אור לציון (ח"ג פרק ט"ו אות א', הע' א') – "שאלה. כיצד הוא אופן ההסיבה בליל הסדר. תשובה. במקום שצריך הסיבה, צריך להטות גופו לצד שמאל לפחות לזוית של ארבעים וחמש מעלות. ואף מי שקשה לו יתאמץ להסיב. ויזהר שלא יטה עצמו באויר, אלא ישען על כרים או כסתות. ואם אין לו כרים וכסתות, ישען על השלחן או אחורי כסא וכדומה. ואף איטר יטה עצמו לצד שמאל. [והנה בזמן התלמוד היו אוכלים בהסיבה על גבי מיטות כשגופם קרוב לשכיבה והראש מורם מעט, וראה בזה ברש"י ברכות דף מ"ב ע"א ד"ה היו יושבים ודף מ"ו ע"ב ד"ה בזמן ופסחים דף צ"ט ע"ב ד"ה אפילו עני. ובודאי שאז לא הגביהו גופם למעלה מארבעים וחמש מעלות. ועכ"פ נראה שגם מי שיושב, אך מטה עצמו לזוית שהיא בין ישיבה זקופה למצב שכיבה, דהיינו בזוית של ארבעים וחמש מעלות, ג"כ נחשב מיסב. וכעין מה שמצינו בגמ' בשבועות דף ל' ע"ב, שרב נחמן עמד מוטה כי שרי מסאניה, כדי שתיחשב עמידה זו גם כיושב לענין שצריך לשבת בגמר דין, וגם כעומד לענין לקום בפני אשת רבו. הרי שכשמעמיד עצמו במצב שבין עומד ושוכב, נחשב גם כשוכב, (וראה גם בספר אור לציון תשובות ח"ב פרק כ"א בבאורים לתשובה א'), ולכן **אם מטה עצמו לזוית של ארבעים וחמש מעלות חשיב מיסב, אבל בפחות מכאן, ספק הוא אם נחשב הסיבה בכך**. (וראה בלקט יושר הלכות פסח ובספר תורה לשמה סימן קל"ה ובבאה"ל שם ד"ה ואין). ויש הטועים שכמעט ואינם מטים עצמם, ורק מדמים עצמם כמטים, ויש להזהירם שיטו גופם ממש. ואף מי שקשה לו להטות, יתאמץ ויטה עצמו, ואין לצרף בזה את סברת הראבי"ה שהובאה בטור שם, שבזה"ז שאין רגילות להסב, אין צריך להסב. ואף שהרמ"א שם בסעיף ד' צירפו, אין כן דעת מרן שם, וכמבואר בב"י שאין כן דעת כל הפוסקים. ולכן אין להמנע מהסיבה אף כשקשה לו. ואין להקל בזה אלא לנשים שמצטערות בכך. (ראה בתשובה הבאה מה שנתבאר בענין חיוב נשים בהסיבה. וראה במהרי"ל בהלכות ההגדה ובכה"ח שם אות כ"ב). ויש להזהר שלא יטה עצמו באויר, שאין זה דרך הסיבה ואין זה דרך חירות, (וראה בכתובות דף קי"א ע"א), אלא יסב על כרים או כסתות. ואם אין לו, יסב על הכסא וכדומה, וכמבואר ברמ"א שם בסעיף ב', ע"ש]".
     3. הגריש"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ד עמ' ר"ג) – "דאופן ההסבה בדרך ישיבה הוא באחד מהדרכים דלהלן: א. יושב על המטה ומניח לצידו כרים וכסתות עד לגובה הכתף, ונוטה קצת, ולא יטה הרבה במדה שלא ירגיש בנוח לישב כך. ב. מי שיושב על כסא שיש בו ידיות, יכול להניח כר על משענת היד ולנטות קצת על שמאלו, ואם יש ריפוד למשענת היד הרי זה במקום כר. ג. כמו"כ יכול להניח כסא בצידו ועליו כרים ולסמוך ע"י הכתף או ע"י היד. או שיתרחק מעט מהשלחן באופן שהכתף שלו תהא במקביל לצד משענת גב הכסא של היושב לצידו, ויניח שם כר ויטה עם כתיפו. ד. היושב ומטה גופו מבלי להשען על שום דבר אין זה הסבה".

הגריש"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ד עמ' ר"ז, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות ל"א) – "דאפשר להסב בין בדרך ישיבה ובין בדרך שכיבה **ובלבד שתהא ההסבה בצורה נוחה באופן של חירות**. ומי שנוח לו להסב על המטה בפישוט רגלים ובשכיבה על צידו, יכול להסב כך באופן שגם נראה נוח".

* + 1. ***תשובות והנהגות (ח"ה סי' קל"ט אות ב') – "***רבים נוהגים לקיים מצות הסיבה באופן שיש לו כר ומצדד לשמאלו ונשען עליו ורגליו על הארץ כרגיל, והדבר פלא שהרי הדין הוא שבפני רבו אסור להסב משום מורא רבו, ואטו כה"ג יש בזה בזיון, וגם תמוה אמאי אשה שאינה חשובה אין ראוי לה להסב כה"ג. ולע"ד ברור **שעיקר מצות הסיבה מקיימין כשיושב מוטה קצת ורגליו מופשטות לחוץ דוקא** שזהו דרך כבוד ומלכות, ובליל פסח שצריך דרך חירות מצותה כן, וזהו באמת בזיון כלפי רב, וכן לאשה שאינה חשובה אין ראוי להסב כה"ג".

1. אימתי מיסב.
   1. **ד' כוסות**.
      1. צריך הסיבה – גמרא (דף קח., לשונו מובא לעיל), מחבר (סי' תע"ב), פוסקים.
         1. ר"ן (דף כג. ד"ה והשתא) – "והשתא דאיתמר הכי ואיתמר הכי כולהו בעו הסיבה. ואף על גב דבעלמא קיימא לן איפכא דכל ספקא דרבנן לקולא הכא כיון דלאו מילתא דטירחא היא עבדינן לרווחא דמילתא כך פירשו ז"ל ולי נראה דעל כרחך [בעי] למיעבד הסיבה בכולהו דאי ניזיל לקולא אמאי נקיל בהני טפי מהני ואי נקיל בתרוייהו הא מיעקרא מצות הסיבה לגמרי".
   2. **כזית ראשון**.
      1. צריך הסיבה – מחבר (סי' תע"ה סעי' א', "ויאכלם בהסיבה ביחד כזית מכל אחד"), פוסקים.
   3. **כורך**.
      1. צריך הסיבה – מחבר (סי' תע"ה סעי' א', "ואומר: זכר למקדש כהלל, ואוכלן ביחד בהסיבה"), פר"ח (סי' תע"ה על סעי' א', לשונו מובא לקמן), גר"ז (סעי' י"ד, סי' תע"ה סעי' כ', לשונו מובא לקמן), פוסקים.
   4. **אפיקומן**.
      1. צריך הסיבה – מחבר (סי' תע"ז סעי' א'), פוסקים.
   5. **מרור**.
      1. אין צריך הסיבה – גמרא (דף קח., לשונו מובא לעיל), מחבר (סי' תע"ה סעי' א', "ויברך על אכילת מרור ויאכלנו בלא הסיבה").
         1. מ"ב (סי' תע"ה ס"ק י"ד) – "ויאכלנו בלא הסיבה. שהוא זכר לעבדות ומ"מ אם רוצה לאכול בהסיבה רשאי".
   6. **כרפס**.
      1. צריך הסיבה.
         1. אבודרהם (סדר ההגדה ד"ה ולאחר) – "ואוכל ממנו כזית בהסבה הוא וכל אחד מן המסובין עמו, כך כתבו הגאונים ורוב המפרשים".
         2. קיצור שו"ע (סי' קי"ט סעי' ג') – "אחר - כך ירחוץ ידיו ולא יברך עליהן ומנגבן. וחותך מן הכרפס לעצמו ולכל בני ביתו לכל אחד פחות מכזית, וטובלין במי מלח ומברכין בורא פרי האדמה, ומכוונין לפטור בברכה זו גם את המרור, ואוכל גם - כן בהסבת שמאל".
      2. אין צריך הסיבה.
         1. כנה"ג (פסח מעובין מרור אות רצ"ז) – "ויאכלנו לא בהסיבה. ויש מי שכתב, שאם רוצה לאכלו בהסיבה יאכלנו. ומנהגי לאכלו בלא הסיבה".
         2. ברכי יוסף (סי' תע"ג ס"ק י"ד) – "אמנם ראיתי בספר שבלי הלקט שכתב סי' ס"ד, נוטל הבקי כרפס או ששאר מיני ירקות שהן לטבול ראשון ומברך בורא פרי האדמה ומטבל בחרוסת ואוכלין בלא הסבה, עכ"ל. הרי מפורש דאוכל כרפס בלא הסבה. וכ"כ צידה לדרך פי"א. וכן ראיתי כתוב משם מטה משה סי' תרכ"ו. וכל זה נעלם מהרב בית דוד".
         3. בן איש חי (שנה א' פר' צו אות ל"ב) – "יקח כרפס פחות מכזית שלא יתחייב בברכה אחרונה, ויברך עליו בפה"א, ויכוין לפטור המרור, ויטבול אותו בחומץ ויאכלנו בלא הסיבה וכמ"ש הגאון חיד"א ז"ל, וכן מנהגינו מזמן עט"ר הרה"ג מור זקני זלה"ה לאכלו בלא הסיבה".
         4. ליקוטי מהרי"ח (ח"ג דף טז.) – "ונתפשט המנהג לאכול הכרפס בלא הסיבה".
         5. ***שבט הלוי (מבית לוי ח"ג עמ' כ"ח, קובץ בענייני ניסן עמ' ס') – "אוכלים את הכרפס שלא בהסיבה".***
      3. נכון לאכול בהסיבה.
         1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות ל"ג) – "אך לכתחילה יסב בעת אכילת הכרפס, ולכתחילה גם בסעודה".
         2. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח ח"ב עמ' רמ"ז).
      4. מראי מקומות – כה"ח (סי' תע"ג ס"ק קי"ד, "נהרא נהרא ופשטיה"), ***הסדר הערוך (פרק ל"ט סעי' א')***.
   7. **סעודה**.
      1. לכתחלה יסב כל הסעודה.
         1. רמ"א (סעי' ז') – "ולכתחלה יסב כל הסעודה. (מהרי"ב)".
         2. א"ר (ס"ק י"א, א"ז ס"ק ב').
         3. דרך החיים (סי' קכ"ב סעי' ז') – "לכתחילה יסב בכל הסעודה".
         4. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות ל"ג) - לשונו מובא לעיל.
         5. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח ח"ב עמ' רמ"ז).
      2. "הרי זה משובח".
         1. רמב"ם (הל' חמץ ומצה פרק ז' הל' ח') - לשונו מובא לקמן.
         2. מאירי (פסחים דף קח.) – לשונו מובא לעיל.
         3. פר"ח (על סעי' ז') – "ומה שכתב ולכתחילה יסב כל הסעודה. ליתא, דליכא אלא מצוה מן המובחר, והילך לשון הרמב"ם ...".
         4. גר"ז (סעי' י"ד) – "אבל שאר כל הסעודה אם רצה לאכול ולשתות בלא הסיבה הרשות בידו ואין בידינו להצריכו להסב אבל מכל מקום המיסב בכל הסעודה הרי זה משובח ועושה מצוה מן המובחר".
         5. ערה"ש (סעי' ט') – "וכתב רבינו הרמ"א ... ומדברי הרמב"ם שכתב בפ"ז [הל' ח'] ובשאר אכילתו ושתייתו אם היסב ה"ז משובח עכ"ל משמע דגם לכתחלה א"צ אלא שאם עשה ה"ז משובח".
         6. ילקוט יוסף (מועדים הל' סדר ליל פסח: קדש אות ו').
      3. **לא נהג להסיב**.
         1. ויגד משה (סי' כ"ז אות י"ד, עמ' ר"ל) – "והנה לא שמעתי כעת לנהוג כן, וכן בהגדה לקוטי מנהגים וטעמים כתב שלא נהגו כן, ושמעתי מאאמו"ר הגה"ח שליט"א דבאמת הלא בזמנינו אין הדרך לאכול כל השנה בהסיבה אפילו שרים ונכבדים ואדרבא עוד טריחא מלתא קצת ומטעם זה דעת הראבי"ה דאין צריך בזמנינו הסיבה (מובא לעיל ריש סימן ח ועיי"ש), אלא דלהלכה פסקינן דגם בזמן הזה מחוייבין בהסיבה וצריך להסב במקום שמחוייבין מן הדין אבל בכל הסעודה שמדינא אין בו חיוב י"ל דבזמנינו לא חשו לזה אף לכתחלה, - וכעין חיזוק לסברא זו יש להביא הא דכתב בספר גבורות ד' פרק מ"ח ד"ה ואפילו ...".
         2. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' נ"ט אות ז') – "לא נוהגים העולם להסב בכל הסעודה אף שכתוב ברמ"א שלכתחילה צריך לאכול כל הסעודה בהסיבה. וכן מו"ר ומרן החזו"א זצוק"ל לא הסיבו כל הסעודה רק בכזיתים ובארבע כוסות, ואמר לי מו"ר שאפשר הסברא משום שקשה לאכול בהסיבה וממילא אנו **כדין שמש שמותר לכתחילה להסב רק בכזית ובארבע כוסות**".
         3. אג"מ (שמועות משה הע' ד') – "אולם בזמן הזה אנו נוהגין לאכול שלא בהסיבה משום דלדידן לא נוח לאכול כן".
         4. ***הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ט' הע' קל"ה) – "***וכן נהג רבנו להסב (כשהוא מוטה על ידית הכסא שעליה הונח כר) רק בדברים הצריכים הסיבה ולא בשאר הסעודה".
         5. ***שבט הלוי (מבית לוי ח"ג עמ' ל"ג, קובץ בענייני ניסן עמ' ס"ז) – "אין אוכלים את הסעודה בהסיבה".***
         6. קובץ הלכות (פסח פרק כ"א אות ב', הע' ה') – "דאע"ג שכתב הרמ"א שיש להסב כל הסעודה אין אנו נוהגין כן, והטעם כי בזמנינו אין הדרך להסב, ויותר נוח לישב בלי הסיבה והא דצריכין להסב כל הסעודה היינו דוקא אם ליכא דחק בדבר".
         7. הגרח"ק זצ"ל (אלא ד' אמות של הלכה פרק מ"ו סעי' כ"ד) – "אינו נוהג להסב בסעודה כלל".
         8. פסקי תשובות (אות ה', הע' י"ח) – "ויש שכתבו שהסיבה במשך כל הסעודה אינו אלא רשות ולמצוה מן המובחר, ובזמננו שאין רגילים להסב בימות השנה נוהגים שאין יושבים בסעודה בהסיבה לפי שיש בזה טורח, והסיבה לחירות ותענוג ניתנה. [ויגד משה עמ' ר"ל]".
      4. מראי מקומות – גרי"ז (הל' חמץ ומצה פרק ז' הל' ז', לשונו מובא לקמן).
   8. **בשעת הברכה**.
      1. אין המצוה להסב.
         1. ברכי יוסף (סי' תע"ג ס"ק י"ד) – "ראיתי להרב בית דוד סי' ר"ן שכתב וז"ל, דבר ברור הוא שכל הסבה שצריך להסב בלילה הזה הוי דוקא בשעת אכילה ושתיה, ולא בשעת ברכה וכו' עד כל הברכות כמו ברכת אכילת כרפס וקריאת הגדה וברכת המוציא על אכילת מצה צריך בלא הסבה, עכ"ל".
         2. ***הגרשז"א זצ"ל (***הליכות שלמה פסח פרק ט' ***סעי' כ') – "***זמן ההסיבה הוא בשעת אכילת המצה, ושתיית הכוסות, אך בשעת הברכה לא יסב".
         3. קובץ הלכות (פסח פרק כ"א אות ג', הע' ו') – "דאין איסור להסב בשעת הברכה, אלא דליכא מצוה בכך, ומי שיותר נוח לו להתחיל הסיבתו בשעת הברכה יכול לעשות כן, דדוקא לענין ברכת המזון שהוא מה"ת קיימ"ל (סי' קפג סעי' ט) דאסור לברך כשהוא מיסב, אבל בשאר ברכות לא מצינו דין זה".
      2. ***צריך הסיבה.***
         1. מאירי (פסחים דף קח.) – "ארבע כוסות כולם צריכין הסבה הן שתייתם הן הדברים שהם מסודרים עליהם ר"ל קידוש וקריאת ההגדה וקריאת ההלל וברכת המזון ואם היה מיסב בכל הסעודה הרי זה משובח".
      3. מראי מקומות – ***הסדר הערוך (פרק ל"ט סעי' ג').***
   9. **לעיסה או בליעה: יש לחקור מהו זמן ההסיבה, האם משעת הכנסת האוכל לפה, או רק משעת הבליעה**.
      1. משעת הכנסת האוכל לפה.
         1. חוט שני (פסח עמ' קפ"ז) – "שאלה: האם הסיבה הוא בשעת אכילה ושמיה ממתי כשמכניס לתוך פיו, או דוקא משעת בליעה דלפי"ז אפשר להכניס לפיו כשהוא יושב רגיל ורק אח"כ יסב. תשובה: הסיבה הוא להראות דרך חירות, והדרך חירות הוא ממתי שמכניס לפה ולא שרגע אחד יושב כך ורגע אחד יושב כך, ואין זה דרך חירות".
      2. ***מראי מקומות.***
         1. ***הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קכ"ג) – "שאלה: בדין הסיבה אם זהו כבר שמכניס המצה לפיו, או רק כשאוכל. תשובה: כשאוכל".***

***הגרח"ק זצ"ל (דברי שי"ח חרכ"ב, פר' צו תשע"ז עמ' ו') – "כאשר מסיבים בליל הסדר, יש להכניס לפה את המצה או היין בהסיבה, או רק הבליעה צריך שתהיה כשהוא מיסב. תשובה: הכל".***

***הגרח"ק זצ"ל (דולה ומשקה עמ' קפ"ב) – "שאלה: יש להסתפק בהסבה, האם תלוי בבליעה, או בהכנסה לפה, ונפ"מ האם יכול להכניס לפה בלי הסיבה, ואח"כ בשעת בליעה להסב, (ובעיקר נח לעשות כן בשתיה של ד' כוסות, שקשה לשתות בתחילה בהסבה). תשובה: בבליעה".***

* 1. **לשתות מעט תחילה מהכוס בלא הסיבה**: האם מותר לשתות מעט תחילה מהכוס בלא הסיבה כדי שלא ישפך על בגדיו.
     1. הגר"ד כהן (**מרגניתא טבא פסח עמ' תפ"ו) – "ויסוד הספק בזה דכיון דהסבה** מעכבת בשתיית ד' כוסות הרי במה ששתה לא נתקיים שתיית ד' כוסות ונמצא שמה ששותה אח"כ את הכוס בהסבה הוא שותה מכוס פגום ...".
  2. **אמירת ההגדה: אם צריך להסב בשעת אמירת ההגדה**.
     1. צריך הסיבה.
        1. מאירי (פסחים דף קח.) - לשונו מובא לקמן.
        2. הגר"ש קלוגר זצ"ל (הגדה של פסח עם פירוש מעשה ידי יוצר, עמ' ט"ו-ד' ד"ה מעשה) – "מעשה ברבי אליעזר וכו' שהיו מסובין בבני ברק כו'. מכאן מוכח שראוי להיות בהסיבה בשעת אמירת הגדה, שאל"כ על מה הוצרך המגיד לספר לנו שהיו מסובין בשעת אכילת מצה כו' הלא אין כוונתו רק להראות שהיו מספרין כל הלילה, אלא ודאי שצריך להיות בהסיבה אף בספור יצ"מ, ודלא כדעת השל"ה, שסובר שא"צ הסיבה, ואסור להסב בשעת אמירת הגדה".
     2. אין צריך הסיבה.
        1. א"ר (סי' תע"ג ס"ק ל"ד, א"ז ס"ק י') – "כתב של"ה [שם] באמירת ההגדה אין לישב מוטה אלא באימה ויראה".
        2. חק יעקב (סי' תע"ג ס"ק ל"ה) – "ובשל"ה [שם ד"ה מסירין] כתב דאין לומר ההגדה בהיסבה רק באימה ויראה, עכ"ל".
        3. פמ"ג (סי' תע"ג א"א ס"ק כ"ט, סי' תפ"ו במש"ז) – "אמירת הגדה אין לומר בהיסיבה אלא באימה ויראה, של"ה, עיין חק יעקב [ס"ק לה] ואליה רבה [ס"ק לד]".
        4. גר"ז (סי' תע"ג סעי' מ"ח) – "לא יקרא ההלל וההגדה כשהוא מוטה על צדו אלא ישב באימה וביראה עיין סי' ס"ג".
        5. מ"ב (סי' תע"ג ס"ק ע"א) – "וקורא כל ההגדה - ואין לומר בהסיבה רק באימה ויראה [של"ה]".
        6. שיח יצחק (סי' רט"ז) – "בהגדת מעשי ידי יוצר להגאון ר"ש קלוגר ז"ל, כותב ... ודלא כדעת של"ה [מובא בח"י סי' תע"ג ס"ק ל"ה], שסובר שא"צ הסיבה, ואסור להסיב בשעת אמירת ההגדה, עכ"ד. ולענ"ד, הרי טעמא דשל"ה ז"ל הוא, כדי שתאמר ההגדה באימה ויראה, דהרי יש לה דין תפלה, עיין דרכי משה סי' תע"ג [סקי"ב], ולזה אין ראיה מהתנאים האלוקיים הדומים כו' למלאכי השרת, שהם ירונו בגאון ה', מלאי אימה ופחד, אף אם מסובין הן, ומי ידמה עצמו לאיתני עולם אילים ותרשישים אשר גובה להם ויראה להם אף בהסיבה בלכתם ילכו, ודו"ק. וכעין דמדומי ראיה מברכות ל' ע"ב אביי הוה קא בדח טובא וכו' א"ל אנא תפילין מנחנא".
        7. קובץ הלכות (פסח פרק כ"ו אות כ"ח) – "לכתחילה יש לישב בעת אמירת ההגדה, ואין דין הסיבה בהגדה. ובדיעבד אם אמר ההגדה מעומד, יצא ידי חובתו".
        8. ישראל במעמדם (פרק ל"א סעי' י"ב).
     3. מראי מקומות.
        1. של"ה (פסחים פרק נר מצוה אות מ"ו), בא"ה (סי' תע"ג ס"ק כ"ז) – "בדין הלל ... על כן, אף - על - פי שיושב, ישב באימה וביראה ולא מוטה, ויאמר הלל בכונה וביראה".
           1. הגר"י וינר (בית אהרן וישראל גליון ס"ח עמ' קמ"ט) – "במ"ב ס' תע"ג ס"ק ע"א מביא בשם השל"ה דההגדה אין לומר בהסיבה רק באימה ויראה. וכ"כ החק יעקב שם אות ל"ה וא"ר ס"ק ל"ד הביאם הפמ"ג בא"א ס"ק כ"ט וכ"כ שו"ע הגר"ז אות מ"ח. אכן דבריהם צריכים התבוננות גדולה דהמעיין בשל"ה מסכת פסחים שלהי ד"ה מסירין (דף כ"ג בדפוס שלנו) יראה דרק אמירת הלל ס"ל דצריך לומר באימה ויראה אבל שאר ההגדה מאן דכר שמיה דא"א בהסיבה".
           2. מראי מקומות – קובץ הלכות (פסח פרק כ"ו הע' ל"ב).

1. הסיבה לשמאל - סעיף ג'.

גמרא (פסחים דף קח.) – "הסיבת ימין לא שמה הסיבה, ולא עוד אלא שמא יקדים קנה לוושט ויבא לידי סכנה".

* 1. **הסיבה בימין: בדיעבד**.
     1. ב"ח (ס"ק ג') – "וכתב מהר"ש לוריא ז"ל (בביאורו לטור) אף על גב שתופס פירוש רשב"ם עיקר דולא עוד קאי אהסיבת ימין וכו' מכל מקום מאי דקאמר תלמודא מעיקרא הסיבת ימין לא שמיה הסיבה הוי נמי דסמכא ולכך **אפילו דיעבד לא הוי הסיבת ימין הסיבה** דה"ל כאילו לא היסב כלל וצריך לחזור ולהסב ואף על פי שלפי הטעם דשמא יקדים לא שייך לחזור דמאי דהוה הוה מכל מקום לפי טעם הראשון לא הויא הסיבה כל עיקר עכ"ד ומכל מקום למאי **דנהגינן כראבי"ה דדיעבד יצא** אפילו בלא הסיבה כל עיקר א"כ לעולם אין צריך לחזור ולהסב".
     2. הגרח"ק זצ"ל (רבבות אפרים ח"א סי' רצ"ט אות ב') – "הסבת ימין הוי כלא היסב כדאיתא בג' אך בלא היסב סומכין על הראבי"ה".
     3. ילקוט יוסף (מועדים הל' סדר ליל פסח: קדש אות י"ב) – "ההיסבה צריכה להיות בצד שמאל, ואם אכל כשהוא מיסב בצד ימין, כאילו לא הסב כלל, שהדין הוא שבמצה צריך לחזור ולאכול".
     4. מראי מקומות – ***הסדר הערוך (פרק מ' סעי' ה').***
  2. **איטר יד**.
     1. שיש להסב בצד שמאל כמו כולם: חמירה סכנתא מאיסורא.
        1. תרה"ד (ח"א סי' קל"ו) – "ונראה דשבקינן טעמא דצריך לאכול בימין, מקמי טעמא דשמא יקדים, משום דאית ביה סכנה וחמירא סכנתא מאיסורא, כדאיתא פ"ק דחולין. ואף על גב דלאידך גאונים ליתא הכא למיחש לסכנה, והאי טעמא דשמא יקדים לא קאי אהסבת ימין, מ"מ בפלוגתא דרבוותא אמרינן ספק נפשות להקל, כדאיתא בהדיא באשירי פ' בתרא דיומא. ושולט בשתי ידיו נראה דפשיטא הוא לכ"ע דמיסב בשמאל, דטעמא דשמא יקדים איתא, ואידך טעמא ליתא".
        2. הו"ד בפוסקים – ב"י (סוף ס"ק ג', "בתרומת הדשן"), רמ"א (סעי' ג'), ב"ח (ס"ק ג'), שלחן שלמה (סעי' ב'), דרך החיים (סי' קכ"ב סעי' ג'), ***בן איש חי (שנה א' פר' צו אות כ"ח),*** פוסקים.
     2. **בדיעבד: אם הסיב על צד ימין**.
        1. יצא – מ"ב (ס"ק י"א), ילקוט יוסף (מועדים הל' סדר ליל פסח: קדש אות י"ג), פוסקים.
        2. לכאורה הטעם: שהוא דרך חירות, ורק חסרון מצד סכנה.
     3. מראי מקומות – ***הסדר הערוך (פרק מ' סעי' ו').***
  3. **גידם: או שיש לו מום בידו הימנית שא"א לו לאכול בו**.
     1. בה"ל (סעי' ג' ד"ה ואין) – "והיכי שהוא גידם ביד ימינו או שיש לו מום בידו הימנית שא"א לו לאכול בו צ"ע איך יעשה דאם יסב בימינו יש לחוש שמא יקדים קנה לושט ואי בשמאלו כמו שאר בני אדם במה יאכל ועד כאן לא הצריכו לאיטר לסמוך על שמאלו משום דעכ"פ יש לו עוד יד ואף שאינו רגיל לאכול בה תמיד מ"מ יאכל בה בפעם הזאת וכמו שכתב הרשב"ץ ביבין שמועה אבל בעניננו א"א לו לאכול רק בשמאלו שהוא מוטה עליה וזה א"א וכמו דמבואר נמי בש"ס עיין ברשב"ם בד"ה הסיבת ימין וכו'. ואפשר דבכגון זה לא הצריכוהו חכמים כלל הסיבה וצ"ע".
     2. אינו חייב להסב כלל.
        1. כה"ח (ס"ק כ"ב) – "וגדם ביד ימין או שיש בה מכה בענין שאינו יכול לאכול בה ואם יסב על שמאל לא יוכל לאכול בשמאל וכן מי שיש לו מכה בזרוע שמאל בענין שאינו יכול להיסב על צד שמאל נראה בכגון זה פטור מהיסבה דלא תיקנו חז"ל היסבה אלא דרך חירות ודרך תענוג ולא דרך צער ר"ל שיבא לידי צער. ועוד בנידון כזה **ודאי סמכינן אראבי"ה** וכמ"ש לקמן סעי' ד' בהגה יעיו"ש".
        2. קובץ הלכות (פסח פרק כ"א אות ו', הע' י') – "מי שיש לו מום ביד ימינו שאי אפשר לו לאכול בו, ואם יסב על שמאלו במה יאכל, אין לו להסב על ימינו משום חששא דשמא יקדים קנה לושט, ומסתברא דבכהאי גוונא אינו חייב להסב כלל. [שהסיבה כזו אינו כדרך חירות כלל, שאם יסב יצטרך לבקש מחבירו להאכילו ובכה"ג מסתברא שלא חייבוהו להסב כלל]".
        3. ***הסדר הערוך (פרק ל"ו סעי' י"א, פרק מ' סעי' ח').***
     3. מראי מקומות.
        1. ***אבני ישפה (***ח"ד סי' ס"ו ענף ד') – "אמנם אם יש לו אדם אחר להאכיל אותו, הרי יוכל לעשות הסיבה כי לא צריך להשתמש ביד ימין אם מאכילין אותו. וטען אחי אהובי הרב ר' אהרן שליט"א ראש ישיבת מחנה ישראל שאם אחר יאכיל אותו **אין זה דרך חירות אלא דרך חולה**, כי גם אדם עשיר לא אוהב שיכניסו לו לפה".
  4. **חולה וזקן**.
     1. חוט שני (פסח פרק י"ז סוף ס"ק ה', עמ' קפ"ו) – "אדם שקשה לו להסב כגון חולה או זקן, יש לו למצוא עצה ודרך היאך להסב, אך אם אין לו עצה והוא רק מצטער בהסיבה הרי הוא פטור מן ההסיבה כיון שלא יכול לקיימו, ויהיה לו מצות אכילה בלא הסיבה, ודומיא דתלמיד לפני רבו שאינו מיסב ויש לו רק מצות אכילה בלי מצות הסיבה כיון שהוא פטור מההסיבה".
     2. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה קע"ב) ***– "***שאלה: מי שיכול לאכול מצה ללא הסיבה אם יאכל שבל"ה לא יצא יד"ח מצה ללא הסיבה. תשובה: לא".
     3. חשוקי חמד (פסחים דף קח.) – "יכול לאכול כזית מצה אך בלא הסיבה. שאלה. יהודי בשואה שהצליח בחסדי שמים לאחר השתדלות גדולה להשיג כזית מצה, אלא כשהגיע ליל הסדר היה יכול לאכול את המצה אך לא היה יכול להסב, ואכלו בלא הסיבה, ונשאלת השאלה האם יצא ידי חובת אכילת מצה. תשובה. כתב השו"ע (סימן תעב ס"ז) וז"ל: 'כל מי שצריך הסיבה אם אכל או שתה בלא הסיבה לא יצא', וכתב הרמ"א וז"ל: "וי"א דבזמן הזה דאין דרך להסב כדאי הוא ראבי"ה לסמוך עליו שבדיעבד יצא בלא הסיבה", ולכאורה בעניננו לדעת השו"ע לא יצא, ולדעת הרמ"א יצא ידי חובתו ... ובעניננו נראה דאף לדעת השו"ע כל זמן שהוא אנוס ממצות ההסיבה, יאכל בלא הסיבה, דיש באכילת מצה שתי מצוות, א. אכילת כזית מצה, ב. אכילתה על ידי הסיבה, והכא לגבי המצוה של אכילה על ידי החירות הוא אנוס ואונס רחמנא פטריה, ומ"מ את מצות אכילת מצה מקיים. ונראה עוד דכיון דהוא אנוס על ההסיבה יכול אף לברך על אכילת מצה, אבל אם יהיה לו עוד כזית, ויוכל לאכלה בהסיבה יתחייב לאכלה שנית, וצ"ע".
  5. מראי מקומות.
     1. חוט שני (פסח פרק י"ז ס"ק ו' ד"ה ומהא) – "ומהא שלא נזהרים שהתינוק יונק מצד שמאל והדרך הרגילה הוא שהתינוק שוכב על צד ימינו ולא חששו שמא יקדים קנה לוושט, אפשר דרק בשתיה איכא סכנה, אבל ביניקה שהתינוק שואב ומוצץ מעט מעט אין בזה סכנה".

1. נשים בהסיבה - סעיף ד'.

פסחים (דף קח.) – "אשה אצל בעלה, לא בעיא הסיבה. ואם אשה חשובה היא, צריכה הסיבה".

* 1. **אינה צריכה הסיבה: הטעם**.
     1. מפני אימת בעלה עליה.
        1. רשב"ם (פסחים דף קח. ד"ה אשה, טעם ראשון) – "אשה אינה צריכה הסיבה. מפני אימת בעלה וכפופה לו ומפרש בשאילתות דרב אחאי לאו דרכייהו דנשי למיזגא".
        2. מאירי (פסחים דף קח. ד"ה אשה) – "אשה אינה צריכה הסבה שאין חירות לאשה אצל בעלה ואם אשה חשובה היא צריכה הסבה שאין שפחות באישות שלה ואחר שכן כל שלא במקום בעלה מיהא יראה שצריכה הסבה".
        3. ר' מנוח (הל' חמץ ומצה פרק ז' הל' ח', טעם ראשון) – "אשה אינה צריכה הסיבה לפי שכפופה לבעלה ואימתו עליה ואין דרכה להסב".
           1. ולפ"ז אלמנה וגרושה וכדו' בעו היסיבה – רא"ש (פרק י' סי' כ'), טור (סעי' ד'), ר' ירוחם (נ"ה ח"ד מ"ב-ד'), מאירי (פסחים דף קח. ד"ה אשה, לשונו מובא לעיל).
     2. משום דלאו אורח ארעא דאשה למזגא.
        1. בה"ג (טור סעי' ד').
        2. שאילתות (פר' צו סי' ע"ז) – "אשה אינה צריכה הסיבה מאי טעמא לאו דירכא דנשי למזגא ואי אשה חשובה היא צריכה הסיבה".
        3. ב"ח (ס"ק ד') – "עיקר".
           1. ולפ"ז כל אשה אינה צריכה היסיבה – רא"ש (פרק י' סי' כ'), טור (סעי' ד'), ר' ירוחם (נ"ה ח"ד מ"ב-ד'), ב"ח (ס"ק ד', "והעיקר").
     3. משום טרודה.
        1. ר"ן (פסחים דף כג. ד"ה אשה) – "אשה אינה צריכה הסיבה. לפי שמשמשת לבעלה".
        2. תלמיד הרשב"א (פסחים דף קח. ד"ה אשה) – "אשה אינה צריכה הסבה. יש מפרשים מפני שאין דרכה בכך בכל ימות השנה, ואי אשה חשובה היא הרי דרכה בכך. ואינו מספיק בעיני דהא עני שבישראל לא יאכל עד שיסב, אף על פי שאין דרכו בכך כל השנה. ויש שפירש מפני אימת בעלה, ואפילו הכי בחשובה צריכה להסב שכך דרכה. וגם זה צריך לי עיון דהא בן אצל אביו צריך הסבה אף על פי שהוא חייב לירא מאביו יותר ממורא אשה לבעלה. אלא נראה לי לפרש מפני שהיא צריכה להיותה משמשת את המסובין בשלחן ואם כן הסבה למה לה. אבל אי אשה חשובה היא שיש לה עבדים ושפחות המשמשין לבני הבית אז צריכה הסבה. וא"ת אפילו אינה חשובה מי גרעה משמש. איפשר לומר שאני שמש שישנו בתורת קריאת אגדתא והלילא והרי הוא קורא ויוציאנו ה' אלקינו משם ביד חזקה, וכיון שהוא משנן בפיו דבר חירות, אף הוא צריך להסב כדרך בני חורין".
        3. ר' מנוח (הל' חמץ ומצה פרק ז' הל' ח', טעם שני) – "א"נ יש לפרש אינה צריכה הסיבה לפי שהיא טרודה בתיקון המאכל והכנתו פטרוה מהסבה כמו שפטרוה ממצות עשה שהזמן גרמא".
     4. מראי מקומות – ***הסדר הערוך (פרק ל"ו סעי' א').***
  2. **נשים שלנו**.
     1. חשובות הן וצריכות הסיבה – מרדכי (ל"ז-ד', "ואם אשה חשובה היא צריכה הסיבה פי' בתוספות דכולהו נשים דידן חשובות נינהו וצריכות הסיבה"), ב"ח (ס"ק ד').
        1. ר' ירוחם (נ"ה ח"ד מ"ב-ד') – "וכתבו התו' כל הנשים שלנו חשובות הן וצריכות הסבה. והרמ"בם כתב בסתם אשה אינה צריכה הסבה".
  3. **נהגו להסב: מנהג בני ספרד - כיון שהן חשובות**.
     1. כנה"ג (פסח מעובין מרור אות ק"ע) - לשונו מובא לקמן.
     2. ***בן איש חי (שנה א' פר' צו אות כ"ח) - לשונו מובא לקמן***.
     3. כה"ח (ס"ק כ"ח) – "הכנה"ג ...".
     4. אור לציון (ח"ג פרק ט"ו אות ב', הע' ב') – "והנה מרן כתב בסעיף ד', אשה אינה צריכה הסיבה אא"כ היא חשובה. וכתב הרמ"א שם, וכל הנשים שלנו מיקרי חשובות. והוא מדברי המרדכי ורבנו ירוחם. ואמנם כתב הרמ"א שם שהן לא נהגו להסב, מכל מקום מנהג בני ספרד שגם הנשים מסיבות וכמו האנשים, וכמ"ש הכנה"ג בספרו פסח מעובין סימן ק"ע, שמנהג הספרדים שמסיבות, וכמ"ש המרדכי ורבנו ירוחם. וראה גם בשלחן גבוה שם אות י"ב וכה"ח שם אות כ"ח ... וכיון שמנהג בני ספרד כשיטת המרדכי ורבנו ירוחם שמסיבות כמו האנשים, דאנן נקטינן דנשין שלנו כולן חשובות הן, א"כ כמו שנתבאר שהאיש ששכח ולא הסיב צריך לחזור, הוא הדין אשה ששכחה להסיב צריכה לחזור ולהסיב. (וראה בבאורים לתשובה הקודמת באשה שקשה לה להסיב ומצטערת בכך)".
     5. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות ל"ד) - לשונו מובא לעיל.
     6. חזון עובדיה (פסח סי' י"ד) – "מכל מקום שמא הלכה כראב"ן וראבי"ה שבזמן הזה אין להסב, ולכן בדיעבד, מיהא אפשר לנשים לסמוך להקל שלא לחזור ולשתות, אבל לכתחלה בודאי שאין לשנות מן המנהג שנהגו בכל עדות המזרח, שגם הנשים נוהגות להסב בארבע כוסות ובאכילת מצה והכורך ואפיקומן, וכדין האנשים שעושים כן דרך חירות".
     7. הל' חג בחג (פסח עמ' תק"כ) - לשונו מובא לקמן.
     8. ילקוט יוסף (מועדים הל' סדר ליל פסח: קדש אות ו') – "הנשים חייבות בהיסבה, (שאין דרך הבעל להקפיד אם יסבו בפניו), וראוי לעמוד על המשמר לזכור ולהזכיר את אחרים להסב, מפני שאין אנו רגילים להסב בכל ימות השנה".
     9. פסקי תשובות (אות ב') – "והמנהג בין הספרדים שאף הנשים מסיבות, ויש שכתבו שגם בעדות אשכנז אלו הנשים המסיבות אין למחות בידן ויפה הם עושים ותבוא עליהם ברכה".
        1. **בדיעבד**.
           1. מחמיר: צריכה לחזור ולהסיב – אור לציון (ח"ג פרק ט"ו הע' ב', לשונו מובא לעיל).
           2. מיקל: שלא צריכה לחזור ולהסיב – חזון עובדיה (פסח סי' י"ד, לשונו מובא לעיל), ילקוט יוסף (מועדים הל' סדר ליל פסח: קדש אות י"ב).
  4. **מנהג בני אשכנז**.
     1. לא נהגו להסב.
        1. רמ"א (סעי' ד') – "אך לא נהגו להסב כי סמכו על דברי ראבי"ה דכתב דבזמן הזה אין להסב (ד"ע)".

דרכי משה (ס"ק ב') – "אמנם לא ראיתי בזמן הזה נשים מסיבות ואפשר שנהגו להקל על פי דברי ראבי"ה דכתב דבזמן הזה לא בעיא הסיבה".

* + - 1. לבוש (סעי' ד') – "ואם היא אשה חשובה דרכה להסב וצריכה הסיבה, ואין נוהגין כן".
      2. כנה"ג (פסח מעובין מרור אות ק"ע) – "אשה חשובה צריכה הסיבה. וכתב רבינו ירוחם ז"ל [נ"ה ח"ה, מב ע"ד], דכל הנשים שלנו חשובות הן וצריכות הסיבה, וכ"כ המרדכי ז"ל [ערבי פסחים ל"ז ע"ד], וכן המנהג בין הספרדים. אבל בספר המפה והלבוש ז"ל [סי' תע"ב ס"ד] כתבו, דבמקומן לא נהגו כן להצריך הסיבה לאשה חשובה, שסומכין על דברי ראבי"ה ז"ל [סי' תקכה] דבזמן הזה אין צריך הסיבה".
      3. ט"ז (ס"ק ג') – "דראבי"ה ס"ל בזמן הזה א"צ להסב כיון דאין רגילות בארצנו בשאר השנה להסב אלא יושב כדרכו ע"ז סומכות הנשים שלא להסב".
      4. דרך החיים (סי' קכ"ב סעי' ד') – "נשים נהגו שלא להסב כי סומכין עצמן על הראבי"ה שבזה"ז אין להסב (שם)".
      5. גר"ז (סעי' י') – "וכל הנשים שלנו נקראות חשובות ואף על פי כן לא נהגו להסב לפי שיש אומרים שבזמן הזה אין צריך להסב כלל כיון שאף בשאר ימות השנה אין רגילות להסב כלל בארצות הללו אלא אף המלכים והגדולים יושבין כדרכן ועל דבריהן סומכות הנשים עכשיו שלא להסב".
      6. ערה"ש (סעי' ו') - לשונו מובא לקמן.
      7. מסגרת השלחן (על שלחן שלמה ס"ק א') – "נשים נהגו שלא להסב".
      8. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות ל"ד) – "למנהג בני אשכנז הנשים לא נהגו להסב, אך למנהג בני ספרד נשים החשובות נהגו להסב".
      9. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח ח"ב עמ' ר"נ).
      10. קובץ הלכות (פסח פרק כ"א אות י"א, הע' י"ז) – "נשים לא נהגו להסב. [דודאי רשאית להסב, ואפשר דאיכא מעלה]".
      11. ***אבני ישפה (***ח"ג סי' נ"ג ענף ד') – "נראה שגם אשה אשכנזיה יכולה להחמיר להסב, אבל אין צורך להחמיר כי המנהג הוא כמ"ש הרמ"א".
    1. נהגו להסב.
       1. חזו"א (הל' חז בחג, פסח עמ' תק"כ) – "הנשים האשכנזיות לא נהגו להסב בזמננו שאין רגילות להסב, ויש נוהגות להחמיר להסב [וכן נוהגות תנשים הספרדיות] ובפרט נשים חשובות, וכן נהגו אצל מרן החזו"א זצ"ל".
       2. קהלות יעקב (שיח הפסח עמ' ל"ד) – "מרן הקהילות יעקב זי"ע הורה בביתו למעשה שנשים כן מסיבות וכן מורה אחריו רבינו בביתו, ואמר משום שהיום הבעל אינו מקפיד על האשה אם תיסב ולכן צריכות להסב. ונשאל רבינו אם גם שאינן נשואות מסיבות, והשיב כי גם הם יסבו, אבל קטנות אין צריכות (מפיו)".
       3. ***עי' שבט הלוי (קובץ בענייני ניסן עמ' נ"ד) –*** "והנשים מסיבות בצורה קלילה ולא בולטת".
       4. עי' חוט שני (פסח פרק י"ז סוף ס"ק ז') – "ונשים בזמנינו נוהגות קצת להסב ומניחים כר קטן".
       5. הגרח"ק זצ"ל (שיח הפסח עמ' ל"ד) - לשונו מובא לעיל.
       6. ***מנחת אשר (הגדה של פסח סי' ו' אות ד' [עמ' רל"ד], סי' ז' אות ה' [עמ' רמ"ד]) – "וכן נהגו האידנא להקפיד בזה לכתחלה".***
    2. מראי מקומות – שבט הלוי (הגדה של פסח עמ' ק"ט).
       1. חת"ס (מנהגי רבותינו והליכותיהם, חת"ס פרק י' אות כ"ח, הע' מ"ו, הע' מ"ז) – "ציוה להכין כסא מיוחד ראוי להסיבה גם להרבנית (הצדיקת מרת שרל ע"ה ברתיה של מרן הגרע"א זצ"ל), כי היתה נוהגת בהסיבה (מכתב סופר ח"א ק"י ע"ב, וכתב שם: אולי גם הרמ"א ז"ל שכתב בסימן תע"ב ס"ד דבזה"ז לא נהגו הנשים להסב, לא נתכוון אלא לסתם נשים אבל באשה המפורסמת ונודעת בחשיבות כמו אמי מורתי ז"ל גם הרמ"א מודה')".
       2. כה"ח (ס"ק כ"ח) – "נראה דגם בק"ק האשכנזים שנהגו הנשים שלא להיסב המחמירה להיסב תע"ב כיון שאינו אלא דנהגו להקל כמ"ש באו' הקודם ולכן כיון שהם חשובות כנז' טוב לצאת אליבא דכ"ע".
  1. *נשים שלנו: הטעם שאין נוהגין להסב****.***
     1. סמכו על הראבי"ה, דבזמן הזה אין צריך להסב – רמ"א (סעי' ד', דר"מ ס"ק ב', לשונו מובא לעיל), כנה"ג (פסח מעובין מרור אות ק"ע, לשונו מובא לעיל), דרך החיים (סי' קכ"ב סעי' ד', לשונו מובא לעיל), גר"ז (סעי' י', לשונו מובא לעיל).
        1. יכול לפרש בג' אופנים:
           1. בצירוף שלא יודע אם הן חשיבות.

חוט שני (פסח פרק י"ז ס"ק ז', עמ' קפ"ז) – "והטעם שנשים לא נהגו להסב כי סמכו על דברי הראבי"ה, אבל באנשים לא סמכו להקל כדבריו, אף שאיירי הראבי"ה גם על אנשים, הוא משום דמצרפים הא דאשה אינה צריכה הסיבה אא"כ היא חשובה".

* + - * 1. חקירה בכלליות: אם ***תיקנו חובת הסיבה***, והטעם משום שהוא דרך חירות. או תיקנו שיאכל בדרך חירות. ולגבי אנשים, בעיקר הפוסקים חולק על הראבי"ה, כיון שתיקנו הסיבה. אבל בנשים, מעיקרא תיקנו ע"פ מה דרכן. וממילא אצל נשים, לכו"ע תלוי על המנהג בכל דור [ולפ"ז צ"ל: שנשים סומכו על הטעם של הראבי"ה (שתיקנו שיאכל דרך חירות), אבל אצל נשים אין חולקים. וקצ"ב, שלא משמע ככה מהרמ"א].

***הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ט' ס"ק מ') – "ברם צ"ע מהיכ"ת לחלק דלענין נשים סמכינן על הראבי"ה ולא לענין אנשים. ונראה דכיון דמעיקרא כשתיקנו חובת הסיבה לא נתחייבו בכך הנשים הואיל ולא היה דרכן של נשים להסב, ורק להנשים החשובות תקנו חכמים הסיבה, תלויה מצותן מעיקרא במנהגן כל ימות השנה, ולכן גם בדורות רבותינו הראשונים ז"ל שכתבו דנשים שלנו חשובות וצריכות להסב אין הכוונה דחזרו לעיקר החובה דרבנן כמו אצל אנשים, אלא שלפי שינוי המנהג שגם נשים הי דרכן אז לנהוג בחשיבות בכעין זה נשתנה גם דינן, וכיון שכן שפיר כתב הרמ"א דנשים שלנו סמכו עצמן על מש"כ הראבי"ה דבזמננו אין הדרך להסב וא"כ פטורות מהסיבה, דחיובן תלוי במנהג כל דור ודור".***

***תשובות והנהגות (ח"ה סי' קל"ט אות ה') – "***שאפילו להחולקין על ראבי"ה א"ש דין זה, שהרי כאן חילקו חז"ל להדיא ואמרו שאשה חשובה צריכה להסב מפני שדרכה כן, ואשה שאינה חשובה פטורה, וכיון שתלוי איך הדרך שלהן, שפיר מסקינן לכ"ע שהיום שאין דרך להסב, הנשים פטורות אפילו החשובות, ולכן אף שכל נשים שלנו חשובות הן, לא נהגו להסב".

* + - * 1. נשים סומך בדעת יחידים.
    1. סמכו על השאילתות, דלאו אורח ארעא דאשה למזגא – ערה"ש (סעי' ו', "ורבינו הרמ"א בסעיף ד' כתב דנשים שלנו מקרי חשובות וצריכות הסיבה רק שסומכות על ראבי"ה דבזמן הזה אין להסב עכ"ל וזהו מהמרדכי ולענ"ד קשה לומר כן דא"כ למה האנשים לא סמכו על ראבי"ה ועוד דהוא דיעה יחידאי אלא נראה שסמכו על השאילתות והרי"ף לפי גירסת וחשובה לא שכיח ואפילו אם היא חשובה אינה מחזקת עצמה כן").
  1. **הגדרת אשה חשובה: לענין הסבה**.
     1. רוקח (סי' פ"ג) – "ואם אשה חשובה שאין הבעל מקפיד עליה צריכה הסיבה".
     2. ר' מנוח (הל' חמץ ומצה פרק ז' הל' ח'), הו"ד בכס"מ (שם) – "אשה אינה צריכה הסיבה לפי שכפופה לבעלה ואימתו עליה ואין דרכה להסב ואם אשה חשובה היא כלומר שאין לה בעל והיא גברת הבית צריכה הסיבה א"נ שהיא חשובה בפני ה' אשה יראת השם בת גדולי הדור כוללת שבחי אשת חיל וזאת האשה אם נמנע מציאותה אף על פי שיש לה בעל צריכה הסיבה א"נ יש לפרש אינה צריכה הסיבה לפי שהיא טרודה בתיקון המאכל והכנתו פטרוה מהסבה כמו שפטרוה ממצות עשה שהזמן גרמא אבל אשה חשובה שיש לה עבדים ושפחות הטורדים בעניני המאכל והיא יושבת בקתדרה צריכה הסיבה".
     3. אור לציון (ח"ג פרק ט"ו הע' ב') – "וראה בגדר אשה חשובה בכס"מ פרק ז' מהלכות חמץ ומצה הלכה ח' ובברכ"י שם אות ג' וכה"ח שם אות כ"ו. ונראה לבאר, שבזמן התלמוד לא היו הנשים יושבות בסעודה יחד עם בעליהן כמו בזמנינו, (וראה לשון הגמ' בפסחים דף ק"ח ע"א אשה אצל בעלה. וראה עוד בפסחים דף צ"א ע"א), ולכן בזמנינו שכל הנשים יושבות עם בעליהן הרי הן חשובות, ולכן צריכות הסיבה".
     4. אג"מ (או"ח ח"ה סי' כ' אות ל"ג ד"ה ול"ד) – "ול"ד ד' כוסות להסיבה, דאשה חשובה צריכה הסיבה (פסחים ק"ח ע"א), ואף למה שסתם נשים א"צ הסיבה הוצרכו לטעמים. ואיתא ברשב"ם שני טעמים, טעם ראשון מפני אימת בעלה וכפופה לו, וטעם שני משאילתות דר' אחאי דלאו דרכייהו דנשי למיזגא. ואיכא חילוק לדינא לבד חילוק הטור (סימן תע"ב) דפליגי באשה אלמנה וגרושה, **דהוא בבעל שאינו מקפיד**, שלטעם ראשון צריכה הסיבה כדאיתא בח"י סימן תע"ב ס"ק ח' בשם הרוקח, שכל אשה שאין בעלה מקפיד עליה צריכה הסיבה, ולהשאילתות סתם נשי פטורות מהסיבה, אא"כ היא חשובה שדרכה ג"כ בהסיבה. ובב"י איתא דהר"י בשם התוס' כתב שכל הנשים שלנו חשובות הן וצריכות הסיבה (והב"ח הקשה להרשב"ם בפירוש עצמו שהוא מטעם אימת בעלה, הרי גם אשה חשובה צריך שתהא עליה אימת בעלה. ולא מובן קושייתו, וכי הוא מצווה ורצון החכמים שתהא אימת בעלה בדברים בעלמא שאינו נוגע לו, וגם בבטול מצווה. וגם אין זה דבר טוב לפני הבעל שיקפיד על אשתו, כדחזינן שכמה מאות בשנים שלא מקפידין על זה, כדאיתא בב"י בשם הר"י בשם התוס', שכל הנשים חשובות הן וצריכות הסיבה, וגם מהמרדכי הביא כן. ולא שייך לפרש שכל הנשים נעשו חשובות ממש, דהבעל צריך לכבדן אף מדרך העולם. אלא בהכרח **שהוא מצד שהכירו במשך הזמן שאין להאינשי במה להתגאות נגד נשותיהן, והנשי הכירו צורך הגדול שיש להאינשי בהן**. והמיעוט חשובות שהיו בכל הזמנים היו נשי כאלו שהכירו צורך הבעל בהן, כמו שיש להו צורך בבעליהן, והכירו שגם בעליהן יודעין זה) דהסיבה הא אין זה דבר חדש, אלא תיקנו דמעשה אכילתו ושתייתו שחייבה תורה להכיר החירות והגאולה, יהיה באופן שיותר יש בו היכר החירות. ומכיוון שגם להאשה חייבה תורה אכילת מצה להיכר זה, שזהו טעם המפורש בתורה שמחוייב כל אדם לומר בשעת אמירת הגדה כדאר"ג, שייך לחייב בתקנה זו גם להאשה לאכול באופן ההיכר ביותר".
     5. ***מראי מקומות.***
        1. ***הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ט' הע' קל"א) – "ובסגנון אחר היה רבנו רגיל לומר בשם בנו הג"ר אברהם דב שליט"א הגאב"ד דטבריא, בהקדם ביאור דברי הרמ"א דנשים דידן חשובות נינהו, שצריך להבין מהו החשיבות דנשי דידן, ונראה שהדבר בא ע"י תקנת רגמ"ה שאין ליקח שתי נשים וכן שאין מגרשין בעל כרחה, דנמצא מעתה שבהמקומות שפשטה התקנה כל אשה היא יחידה אצל בעלה וגם לא ניתן לפירוד בלי הסכמתה, וכל זה קבע את המציאות של החשיבות. והנה בתקופת רגמ"ה כבר בא השינוי בדרך בני אדם בענין ההיסבה, ולכן האנשים שמאז ומעולם היה דינם ומנהגם בהיסבה לא שינו את הדין לנוכח המציאות שנשתנתה ומעשה אבותיהם בידיהם, משא"כ הנשים שרובם לא נהגו בהיסבה מעולם אלא שהמצב החדש של החשיבות היה צריך לחדש אצלם דין ההיסבה, אולם מכיון דמאידך ענין ההיסבה נשתנה, נשארו במנהגם".***
        2. הגרח"ק זצ"ל (שיח הפסח עמ' ל"ד) – "ובזימנא חדא נשאל רבינו, מאמתי נקראו הנשים חשובות שהיו צריכות להסב, והשיב (בבדיחותא): דאפשר שנקראו כן מההיא שעתא שרבינו גרשום ז"ל גזר בחרם שלא לישא ב' נשים. והוסיף דלכן דווקא הרמ"א כתב וכל הנשים שלנו מיקרי חשובות, אבל מרן המחבר לא הזכיר כיון שהספרדים לא קיבלו על עצמם חרם דרבינו גרשום (עי' שו"ע אבהע"ז סי' ס"א ס"י), וא"כ אין הם חשובות לענין הסיבה, ולפי"ז בני ספרד לא שייך אצלם שנשים יסבו, אך אמנם בכף החיים כתב שאדרבה בני ספרד מנהג נשים להסב (מא' התלמידים ששמע מרבינו)".
  2. **בעמידה**.
     1. מחמיר: לא יצא.
        1. ***עי' הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ט' סעי' י"ט, ס"ק מ"א) – "נשים, אף על פי שפטורות מהסיבה, יתכן שאם אכלו המצה ושתו הכוסות בעמידה לא יצאו. [דנהי דפטורות מהסיבה מ"מ אפשר דעמידה שאני ואינה דרך חירות כלל, כי כך היא צורת אכילת העבדים]".***
        2. ***להורות נתן (חי"א סי' כ"ב) - לשונו מובא לעיל.***
        3. הגריש"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ד עמ' רי"ד, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות ל"ד) – "דאשה צריכה לישב כדרך בני חורין בזמן הזה".
        4. ***עי' הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קכ"א) – "שאלה: אשה שא"צ הסיבה אם אכלה בעמידה אם יצאה, שי"ל של"ה דרך חירות. תשובה: יתכן שלא יצתה".***
        5. ***מנחת אשר (הגדה של פסח סי' ו' אות ה' [עמ' רל"ה***], ***סי' ז' אות ו' [עמ' רמ"ד]***) – "והורתי דלא יצאה בזה יד"ח ויש לה לאכול כזית שנית דהנה איתא בירושלמי ... מ"מ תחילת הסיבה בישיבה שהיא עיקר דרך בני החורין ולאפוקי מדרכם של עבדים האוכלין בעמידה, ואף דס"ל להראבי"ה דאין נוהגין בזה"ז להסב ואי"ז דרך חרות מ"מ זו פשיטא לן ואין עורר בדבר אף האידנא נהיגי כולי עלמא לישב כשהן אוכלין, ומעתה יש להורות דאכילת המצה בישיבה מדיני ההסיבה היא ותנהג אף בנשים, נמצא בני"ד דאם בלעה מן המצה בעמידה יש לה לחזור ולאכול עוד כזית בישיבה כראוי".
     2. ***יצא ידי חובתן.***
        1. קובץ הלכות (פסח פרק כ"א אות י"א) – "אבל יש להן לאכול המצה ולשתות הכוסות בישיבה, כי אכילה מעומד אינו דרך חירות. אמנם אם אכלו המצות או שתו הכוסות בעמידה, יצא ידי חובתן".
  3. מראי מקומות – שבט הקהתי (ח"ה סי' פ"ט).

1. אבילות.
   1. **אבל: תוך י"ב חודש על אביו ואמו, או תוך שלשים על שאר קרובים** [כגון שלא נהג שבעה לפני הרגל].
      1. אין צריך הסיבה.
         1. ב"ח (סוף ס"ק ב'. אמנם עי' פמ"ג, לשונו מובא לקמן) – "ובאבל תוך י"ב חודש הכרעתי בתשובתי (שו"ת החדשות סי' ה) שאין לו להסב מאחר דישיבה כדרכה ה"ל דרך חירות כמ"ש ראבי"ה ואנו תופסין דבריו עיקר ולשם הארכתי בס"ד וכן המנהג".
         2. ט"ז (ס"ק ג'. אמנם עי' פמ"ג, לשונו מובא לקמן) – "וכ' מו"ח ז"ל אבל אינו מיסב מאחר דישיבה כדרכה הוי דרך חירו' וכן המנהג".
         3. מג"א (ס"ק ה'. אמנם עי' פמ"ג, לשונו מובא לקמן) – "א"צ הסיבה. אבל תוך י"ב חדש א"צ הסיב' (ב"ח) וגם אינו לובש הקיטל כמו שנוהגין דבלא"ה לבו נכנע ונ"ל דה"ה אבל תוך ל' על שאר קרובי' כשלא נהג ז' קודם הרגל".
         4. שע"ת (ס"ק א') – "עב"ח ועיין בתשובת ב"ח החדשות האריך בזה דודאי מדינא היה חייב בהסיבה אך עתה דנהגינן בדיעבד כראב"י שא"צ לחזור ולהסב לכן יש למחות ביד אבל תוך יב"ח שרוצה להסב ע"ש".
      2. צריך הסיבה [אלא יסב בשינוי קצת].
         1. כנה"ג (פסח מעובין מרור אות קע"ו) – "אבל תוך י"ב חדש לא יסב, ב"ח [סי' תע"ב סק"ב]. והוא ז"ל הולך לשטתו דפוסק כמ"ד דבזמן הזה אין צריך להסב. אבל לדידן דפסקינן דצריך הסיבה, אם האבל תוך ז', כיון דכבר פסקה אבילותו חייב להסב. וכן המנהג".
         2. חק יעקב (ס"ק ה') – "מכל מקום אם אפשר לשנות קצת ישנה".
         3. בא"ה (ס"ק ד') – "וכנה"ג ... והסכים עמו הח"י".
         4. פמ"ג (א"א ס"ק ה') – "ויראה גם המ"א והט"ז וב"ח ז"ל דכתבו אין לאבל להיסב היינו על מטה כבודה וכלולה, אבל היסיבה בעי, עיין אות ג' על ירך חבירו או מטה על צדו במטה וכר א' תחת ראשו. ועיין חק יעקב [ס"ק ה], ולמה שכתבתי אתי שפיר".
         5. בגדי ישע (על המג"א ס"ק ה') – "והדין עם הח"י".
         6. דרך החיים (סי' קכ"ב סעי' ה') – "אבל תוך י"ב חודש על אביו ואמו או תוך שלשים על שאר קרוביו כגון שלא נהג שבעה לפני הרגל אין מיסב על מטה כבודה וכלולה אבל צריך להסב בשינוי קצת דהיינו על מטה וכר אחד תחת מראשותיו או על ירך חבירו".
         7. גר"ז (סעי' ג') – "מי שהוא אבל אפילו על אביו ואמו חייב להסב ואינו רשאי למנוע מלהסב מחמת האבילות שהרי משעברו שבעה רשאי להסב על מטתו אפילו בחול שאינו חייב בכפיית המטה אלא תוך שבעה ואפילו נקבר מתו בערב פסח מכל מקום מיד שהגיע הפסח בטלה ממנו האבילות שבעה אם נהג אבילות שעה אחת קודם הלילה כמו שנתבאר ביורה דעה סי' שצ"ט".
         8. מ"ב (ס"ק י"ג, שעה"צ ס"ק ט"ו) – "אבל תוך י"ב חודש על אביו ואמו או תוך שלשים על שאר קרובים כגון שלא נהג שבעה לפני הרגל אף שהוא חייב בהסיבה מ"מ הנכון שלא יסב על מטה כבודה וכלולה אלא יסב בשינוי קצת דהיינו על מטה וכר אחד תחת מראשותיו או על ברכי חבירו. [חק יעקב והגר"ז ודרך החיים כולם העתיקו ככנסת הגדולה, ודלא כב"ח ומגן אברהם]".
         9. ערה"ש (סעי' ד') – "הב"ח כתב דאבל אינו מיסב ודחו דבריו הח"י והכנה"ג אבל הט"ז והמג"א הביאו זה ואצלינו נוהג להסב אך לא בריבוי כרים".
         10. מסגרת השלחן (על שלחן שלמה ס"ק א').
         11. הגר"ש איידר זצ"ל (פסח ח"ב עמ' רנ"א).
         12. ***קובץ הלכות (פסח פרק כ"א אות י"ט) – "***מי שהוא אבל תוך י"ב חודש על אביו ואמו, או תוך שלשים יום על שאר קרובים, ה"ה חייב בהסיבה".
      3. מראי מקומות – ***הסדר הערוך (פרק ל"ה סעי' י')***.
         1. א"ר (ס"ק ג', א"ז ס"ק א') – "בהסיבה וכו'. אבל תוך י"ב חודש אין לו הסיבה, ב"ח [ס"ב], וכן המנהג (ט"ז סק"ג). והוא הדין אבל תוך ל' על שאר קרובים כשלא נהג ז' קודם הרגל [מג"א סק"ה], ודעת חק יעקב [סק"ה] דכל אבל צריך הסיבה רק ישנה קצת".
         2. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות ל"ה) – "ואם הסבתו באופן זה אינה נוחה כיון שצריך להתכופף, יסב על כתפי חבירו".
   2. **קבר מתו קודם פסח ועדיין לא נהג אבילות**.
      1. אינו מיסב: דברים שבצינעה האבל חייב גם בשבת ויו"ט.
         1. פמ"ג (א"א ס"ק ה') – "ואירע אבל ביום טוב דחל עליו שבעה, י"ל הואיל ובזמן התלמוד כופה מטתו אין חייב בהסיבה כלל".
         2. גר"ז (סעי' ד') – "אבל אם לא נהג אבילות כלל קודם הפסח בענין שעדיין לא בטלה ממש אבילות שבעה נוהגין שלא להסב בליל פסח לפי שחושבין הסיבה זו כדברים שבצינעה שהוא נוהג אותם ברגל".
         3. עי' שעה"צ (ס"ק י"ד).
   3. **אונן**.
      1. חייב בהסיבה: כמו שחייב בכל מצוות הלילה – הסדר הערוך (פרק ל"ה סעי' י"א).
2. קיטל.
   1. **אבל**.
      1. לא נהגו ללבש קיטל.
         1. מג"א (ס"ק ה') – "אבל תוך י"ב חדש א"צ הסיבה (ב"ח). וגם אינו לובש הקיטל כמו שנוהגין דבלא"ה לבו נכנע ונ"ל דה"ה אבל תוך ל' על שאר קרובי' כשלא נהג ז' קודם הרגל".
         2. דרך החיים (סי' קכ"ב סעי' ה') – "וקיט"ל לא ילבש".
         3. ח"א (כלל ק"ל הסדר בקצה סעי' ב') – "ואבל אינו לובש. ומכל מקום הלובש גם כן לא הפסיד".
         4. מ"ב (ס"ק י"ג) – "וקיטל נהגו שלא ללבוש ומ"מ הלובש אין מוחין בידו".
         5. אג"מ (יו"ד ח"ד סי' ס"א אות ז') – "בענין לבישת הקיטל לאבל, ביו"כ ובליל פסח בשעת הסדר. הנה אף על פי שיש מחלוקות בין האחרונים מצד שיש שני טעמים בין בפסח בין ביו"כ (אם הוא משום שמחה ודמיון למלאכי השרת - שלפי"ז אבל לא ילבשנו, או כדי שלא תזוח דעתו עליו ילבש בגד של מתים - ולפי"ז אבל מותר, עי' ט"ז או"ח סי' תע"ב ס"ק ג' ומשנה ברורה ס"ק י"ג, ורמ"א וט"ז סי' תר"י ס"ק ג' ומשנה ברורה ס"ק י"ח), הנה מנהגנו כמדומה שאין לובשין. ומסתבר כן בזמננו, שהטעם דיזכור מזה יום המיתה ביו"כ, וכן בפסח שלא תזוח דעתו עליו, כמעט שאין מרגישין זה כלל. ונשאר רק טעם השני להיות דוגמא למלאכי השרת ביו"כ, ובפסח הוא ג"כ לחשיבות, שבשביל זה הא אין לאבל ללבוש".
            1. **מ"מ אין למחות** – ח"א (כלל ק"ל הסדר בקצה סעי' ב', לשונו מובא לעיל), מ"ב (ס"ק י"ג, לשונו מובא לעיל).
      2. נהגו ללבש קיטל.
         1. ט"ז (ס"ק ג') – "דנראה דטעם לבישת הקיט"ל הוא שלא תזוח דעתו עליו מפני השמח' ע"כ ילבש בגד מתי' ולפ"ז גם האבל ילבשנו ועמ"ש סי' תר"י לענין י"ה".
         2. חק יעקב (ס"ק ה') – "ועכ"פ ילבוש הקיטל שהוא בגד מתים, וכן מסקנת הט"ז [ס"ק ג], ודלא כמ"א [ס"ק ה], ע"ש, נראה לי".
         3. מחצית השקל (ס"ק ה') – "אינה צריכה כו'. אבל כו'. וחק יעקב [ס"ק ה] כתב דחייב בהסיבה, ועכ"פ ילבש הקיט"ל".
         4. טעמי המנהגים (פסח אות תק"ג) – "גם האבל ילבשנו (ט"ז סי' תע"ב ס"ק ג')".
         5. מנחת אלעזר (ח"ג סי' ס"ו) – "וזכר לדבר י"ל כעין מ"ש הב"ח והמג"א (בסי' תע"ב ס"ק ה') דאבל תוך יב"ח לא ילבוש הקיטל בעת הסדר בלילי פסח משום דבלא"ה לבו נכנע אך על זה השיג ופקפק בסידור יעבץ וכן עוד באחרונים דאדרבא עוד זה יעורר ל"ע אבלותו ביום טוב כשיזכור ויראה בעצמו השינוי שאינו לובש הקיטל והוי קצת כעין אבילות בפרהסיא כשיושב על הסדר עם ב"ב והקרואים לשולחנו דכיון שנהגו העולם ללבוש הקיטל אז וכן שמענו מהצדיקים וראיתי מאבותיי הקדושים זי"ע כשהיו תוך יב"ח לאבלם ל"ע עכ"ז לבשו הקיטל בלילי פסח".
         6. ויגד משה (פסח סי' י"ב אות ב').
         7. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ט' סוף הע' קל"ו) – "ומנהגנו שמסיבים כרגיל גם בשנת אבלות, וכן לובשים גם אז הגברים הנשואים ה'קיטל' כבכל שנה".
         8. שבט הלוי (מבית לוי ח"ז עמ' ל"ג אות י"ג) – "נוהגים להקל לאבל תוך יב"ח על אביו ואמו, או תוך שלשים על שאר קרובים ללבוש את הקיטל בסדר".
         9. פסקי תשובות (אות ג') – "וכן כתוב בעוד פוסקים שנוהגים שהאבל לובש הקיטל ושכן נהגו גדולי הצדיקים".
      3. מראי מקומות – באה"ט (ס"ק ד'), פמ"ג (מש"ז ס"ק ג', א"א ס"ק ה'), ויגד משה (סי' י"ב אות א').
         1. א"ר (סוף ס"ק ג') – "אבל תוך י"ב חודש אין לו הסיבה, ב"ח [ס"ב], וכן המנהג (ט"ז סק"ג). והוא הדין אבל תוך ל' על שאר קרובים כשלא נהג ז' קודם הרגל [מג"א סק"ה], ודעת חק יעקב [סק"ה] דכל אבל צריך הסיבה רק ישנה קצת, קיטל אין לובשין דכבר נכנע לב, ועיין סי' תר"י [א"ר סק"ו]".
         2. גר"ז (סעי' ד') – "אבל אם לא נהג אבילות כלל קודם הפסח בענין שעדיין לא בטלה ממש אבילות שבעה נוהגין שלא להסב בליל פסח לפי שחושבין הסיבה זו כדברים שבצינעה שהוא נוהג אותם ברגל כמו שנתבאר ביו"ד שם ומכל מקום יכול ללבוש הקיטל שלובשין בשעת עשיית הסדר שבגד זה הוא בגד מתים ולובשין אותו להכניע הלב שלא תזוח דעתו מחמת השמחה והחירות שעושין בליל זה".
         3. ערה"ש (סעי' ד') – "ובלבישת הקיט"ל יש דיעות **ויכול לעשות כרצונו** ודו"ק".
         4. ליקוטי מהרי"ח (סדר הסימנים) – "ולענין אם אבל תוך י"ב חודש או תוך למ"ד על שאר קרובים ילבוש הקיט"ל, יש בזה דעות עיין בט"ז (שם ס"ק ג') ובמג"א שם כ"ק ה', ומאן דעביד הכי לא משתבש וכו', וכל הלבבות דורש ה' ובלבד שיכוון לבו".
         5. קובץ הלכות (פסח פרק י"ח סעי' ז', הע' ט') – "ולענין אבל יש בזה דיעות ומנהגים שונים. ואם אין לו מנהג מיוחד מאבותיו, אם עורך הסדר עם כמה בנ"א נראה שילבש הקיטל, ואם הוא לבדו לא ילבש הקיטל, ומ"מ גם בזה הלובש לא הפסיד. [שאם הוא עורך הסדר יחד עם כמה בנ"א, עדיף שילבשנו וכדעת הט"ז ודעימי', דבאמת יש לחוש ג"כ דאית בזה משום אבילות בפרהסיא, אבל אם עורך הסדר לבדו עם משפחתו לא ילבשנו, אך גם בזה הלובש לא הפסיד דהא יש פוסקים שיכול ללובשו]".
      4. **יום כיפור**.
         1. קובץ הלכות (יוה"כ פרק כ"ח הע' כ"ד, פסח פרק י"ח הע' ט' ד"ה ויש) – "ויש להעיר דהמ"ב כאן הכריע כהט"ז ... ובהל' פסח ... ולכאו' הוי סתירה ... אבל דברי המ"ב צ"ע, ובפרט דלכאו' בפסח יש לחוש יותר שתזוח דעתו, כי הוא נוהג דרך חירות, וכן מדוייק בדברי הט"ז, דבהל' פסח כתב שיש לאבל ללובשו כדי שלא תזוח דעתו, ובהל' יוה"כ כתב שאין כ"כ קפידא אם לובשו ועכ"פ הלובש לא הפסיד, וע"כ דבפסח חיישינן טפי ולכן כתב שיש לו ללובשו, ורק ביוה"כ לא החליט ללובשו, כי החשש שמא תזוח דעתו אינו חזק כ"כ, וצע"ע בשיטת המ"ב".
            1. וכן עי' הח"א, שמחלק בין ליל הסדר ליוה"כ.
         2. עי' סי' תר"י, לישטות ומראי מקומות.
   2. **שנה ראשונה - לענין ליל הסדר**.
      1. שלא לובש קיטל.
         1. טעמי המנהגים (פסח אות תק"ג, קונ"א שם ס"ק כ"א) – "טעם שלובשין הקיט"ל, שלא תזוח דעתו עליו מפני השמחה, על כן ילבש בגד מתים. [מפני השמחה. ולזה מנהג ישראל שאין לובשין הקיטיל בשנה ראשונה אחר החתונה, לפי שבאותה השנה החיוב עליו להיות שמח וטוב לב עם אשתו אשר לקח (ראיתי באיזה ספר)]".
      2. לובש קיטל [אא"כ יש מנהג שלא ללבוש].
         1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות ד') – "ויש נוהגין שהחתן בשנה ראשונה לנישואין אינו לובש קיטל בליל הסדר, ויש נוהגין שגם בשנה ראשונה לובש, וכל אחד ינהג כמנהג אבותיו, **ומי שאין לו מנהג מיוחד מאבותיו, צריך ללבוש קיטל** בשנה הראשונה".
            1. הגריש"א זצ"ל (דברי חכמים או"ח אות תע"ח [עמ' קס"ח], אשרי האיש או"ח ח"ג פרק כ"א אות ט', תורת המועדים ס' תר"י סוף ס"ק ח') – "שאלה: מהו מנהגינו האם חתן בשנה הראשונה לאחר נשואיו צריך ללבוש 'קיטעל' **ביוהכ"פ**. תשובה: שמעתי מהגריש"א, **שאם אין לו מנהג מיוחד בזה, צריך ללבוש** (היות ויש הרבה מקורות למנהג זה) אבל אם מנהג אבותיו שלא ללבוש, אזי לא ילבש (ופשוט, שאם יש במשפחתי המנהג, צרין לעשות כהמנהג). והגרחפ"ש פסק, שמנהגינו ללבוש (והוסיף הגריש"א, שכיון שזה תלוי במנהג, אפי' אם אין לו מנהג אבותיו, הולכין אחר מנהג המקום, שבירושלים, המנהג ללבוש בשנה ראשונה)".
            2. הו"ד בהסדר הערוך (פרק ל"א הע' י"ד) – "ובספר דברי חכמים עמ' קסח כתב בשם הגרי"ש אלישיב, שמי שאין לו מנהג מיוחד מאבותיו, צריך ללבוש קיטל בשנה ראשונה, ובירושלים המנהג ללבוש קיטל בשנה ראשונה".

הגם הסדר הערוך מובא הגריש"א אצל ליל הסדר, אבל מקורו הוא מיום הכיפורים. לכאורה יש לחלק, כדנראה מהח"א ומ"ב (עי' קובץ הלכות לקמן).

* + - 1. שבט הלוי (מבית לוי ח"ז עמ' ל"ג אות י"ג) – "נוהגים להקל לאבל ...ללבוש את הקיטל בסדר. וכן לחתן בשנה ראשונה".
      2. קובץ הלכות (פסח פרק י"ח סעי' ח') – "לענין חתן בשנה ראשונה ג"כ יש בזה מנהגים שונים, **ומי שאין לו מנהג מיוחד מאבותיו יש לו ללבוש הקיטל**".
      3. משנת יוסף (ח"ה סי' פ"א) – "והנה בעיר מולדתי ק"ק פרשבורג נהגנו ע"ד מרן התת"ס ותלמידיו, ודומני שכל האנשים הנשואים לבשו הקיטל מיד אחרי נישואיהם, והי' זה בגד חשוב ... והקמתי בס"ד ביתי בעה"ק ירושלם ת"ו לאי"ט, עברתי למנהג ירושלם, הלובשים בימים נוראים ובהו"ר ובליל הסדר קפטן לבן מיד אחרי הנישואין. וכן הייתי בסדר הראשון אחרי הנישואין אצל מו"ח הרה"צ אדמו"ר ממאקאווע זצ"ל, ולא שאלתי איך נהג הוא בשנתו הראשונה [והוא התנהג ע"פ מנהגי אבותיו הרה"ק מזידיטשוב ורופשיץ זי"ע, וגם ע"פ מנהגי חמיו נכד הרה"ק השר שלום מבעלז זי"ע]".
    1. מראי מקומות – ויגד משה (סי' י"ב אות ב').
       1. פסקי תשובות (סוף אות ג') – "ובענין לבישת הקיטל לחתן בשנה ראשונה ג"כ מצינו דיעות לחיוב ולשלילה, ולמי שאין מנהג מיוחד מאבותיו ילבש הקיטל, ומנהג ירושלים שלובשים הקיטל בשנה ראשונה".
          1. ומה שמסיים הפס"ת "ולמי שאין מנהג ... ומנהג ירושלים ...", מקורו הגריש"א זצ"ל לענין הלכות יום כיפור. לכאורה יש לחלק, כדנראה מהח"א ומ"ב (עי' קובץ הלכות לעיל).
    2. **לענין יום כיפור** - עי' סי' תר"י, לישטות ומראי מקומות.
  1. **להכנס עם קיטל לבית הכסא**.
     1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות ה') – "מה שאוכל עם קיטל בליל הסדר אינו מורידו עיי"ז ממעלתו לענין ליכנס עימו לבית הכסא, כי ליל הסדר זהו לילה של מצוה".
     2. עי' סי' תר"י, לישטות ומראי מקומות.
  2. מראי מקומות.
     1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות ד') – "והמנהג ללבוש קיטל או חאלאט לבן בליל הסדר, אף מי שמתארח אצל אחר. **וגם המתארח אצל אחרים (כגון חמיו), שאינם נוהגים ללבוש קיטל** בליל הסדר, מכל מקום הוא ילבש, כיון שכן המנהג".

1. בן אצל אביו - סעיף ה'.

פסחים (דף קח.) – "**בן אצל אביו בעי הסיבה**".

* 1. קובץ הערות (סי' י"ז אות ב') – "ובהא דבן אצל אביו חייב בהסיבה ותלמיד אצל רבו אינו חייב [פסחים ק"ח ע"א], כתבו הטעם משום דסתם אב מחיל ליקריה גבי בנו, אבל אם אינו מוחל אסור לבן להסב. **וקשה מאי שנא הסיבה מכל המצות**, דאפילו מצוה דרבנן אינה נדחית מפני כיבוד אב. ואי נימא דהסיבה הוי קלון לאביו, וזה לא הותר בשביל מצוה, א"כ לא מהניא מחילת האב, כמ"ש בשו"ת הריב"ש (סי' ר"כ) בשם הראב"ד, דדוקא כיבוד אב ניתן למחילה ולא בזיונו".
     1. מראי מקומות – דבר שמואל (דף קח., עמ' שי"ד ד"ה ועוד), ***הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ט' הע' קכ"ז),*** ***פרי אברהם (פסחים סי' מ"ה אות ה', סי' מ"ו אות א')***, ***הסדר הערוך (פרק ל"ה סעי' ד')***.
  2. **בן אצל אביו: ואביו אינו מוחל על כבודו**.
     1. חייב בהסיבה: דבטלה דעתו אצל כל אדם.
        1. עי' חק יעקב (ס"ק ט') – "אפילו הוא רבו. הטעם כתב הכל בו [סימן נ יא, ג] ואבודרהם [עמוד רטז] דסתם אב מוחל בזה לבנו, עכ"ל. ולפי זה נראה היכא דידענו שאב אינו רוצה למחול אין להסב, אך י"ל דבטלה דעתו אצל כל אדם. והב"ח [ד"ה בן] פסק בכל ענין אין להסב אלא א"כ יתן לו אביו רשות".
     2. אין הבן רשאי להסב.
        1. פמ"ג (מש"ז ס"ק ד') – "ועיין חק יעקב ... ולי נראה דאסור ליסב, עיין יורה דעה סימן ר"מ סעיף ט"ו. ובסעיף ז' פסק הר"ב כראבי"ה היכא דיש נדנוד איסור, א"כ כיבוד אב ואם הוה ספק תורה ולחומרא, והיסיבה ספק דרבנן ולקולא. ופשיטא דראוי שיבקש רשות מאביו".
        2. ערה"ש (סעי' ז') – "בן אצל אביו צריך הסיבה אפילו הוא גם רבו מובהק דמסתמא לא קפיד אא"כ יודע שמקפיד".
        3. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות ל"ב).
        4. ***הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קכ"ד) – "שאלה: בטעם שבן אצל אביו אין מיסב דמחיל לבניה כה"ג שאומר מפורש שלא מוחל אם יסב. תשובה: לא יסב".***
     3. מראי מקומות – ***הסדר הערוך (פרק ל"ה סעי' ג')***, בית מתתיהו (אליבא דהלכתא גליון פ"ח עמ' קצ"ו טור ב').
        1. כה"ח (ס"ק ל"ג) – "בן אצל אביו צריך הסיבה וכו' והיכא שידענו שהאב אינו רוצה למחול כתב שם ח"י די"ל בטלה דעתו אצל כל אדם אבל המש"ז או ד' כתב דאסור להיסב דכיבוד אב ואם הוה ספק תורה ולחומרא והסיבה ספק דרבנן ולקולא **ופשיטא דראוי לבקש רשות מאביו** יעו"ש".
        2. ***פרי אברהם (פסחים סי' מ"ה אות ה')*** – "ולמש"כ נמצא דאף אם האב מקפיד ואומר שאינו מוחל מ"מ צריך הבן להסב כיון דמשום לתא דהאיסור צריך להסב דלא נדחה שום מצוה משום האיסור. ומכיון דכל השנה מיסב עם אביו שפיר מרגיש דרך חירות וא"צ למש"כ הח"י דאמרינן בטלה דעתו. ויעוי' בערוך השלחן שם שנקט לדינא דאם מקפיד אין מיסב וצ"ע".
  3. **בן המיסב אצל אמה**.
     1. דינו שווה לבן המיסב אצל אביו – הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות ל"ב, "ובן אצל אמו לענין הסבה כדין בן אצל אביו").
  4. **חתן אצל חמיו**.
     1. ***אין דינו כבן לענין זה***.
        1. ***הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ט' ס"ק ל"ח) – "ומ"מ נראה דחתן אצל חמיו אין דינו כבן לענין זה, ולכן אם חמיו הוא רבו או מופלג בדורו א"צ הסיבה ככל תלמיד אצל רבו".***
        2. ***קובץ הלכות (פסח פרק כ"א אות י"ח) – "וחתן אצל חמיו נראה שאין דינו כבן לענין זה, ולכן אם חמיו הוא רבו או תלמיד חכם מופלג בדורו, אין צריך הסיבה ככל תלמיד אצל רבו".***
        3. חוט שני (פסח פרק י"ז סוף ס"ק ח') – "חתן אצל חותנו, אין החתן כפוף לחותנו יותר מבאביו, וצריך הוא להסב אצל חותנו. וחמיו שהוא רבו של חתנו, יצטרך מחילה ממנו, דלגבי חמיו אפשר דאין את הסתמא דלא קפיד עליה".
  5. **קטן: חינוך בהסיבה**.
     1. ***צריך הסיבה.***
        1. ***בן איש חי (שנה א' פר' צו אות כ"ח) – "וגם אכילת כל ארבע כזייתות של מצה יהיו בהסיבה, בין אנשים ובין הנשים בין הגדולים בין הקטנים".***
        2. ***ויגד משה (סי' ט' אות ה') – "*** ***מועדים וזמנים סימן רנ"ז חקר בענין חיוב חינוך לקטן בהסיבה שלא נמצא הדין מבואר עיי"ש, ולענ"ד לפי המבואר באו"ח סימן שמ"ג ובשאר מקומות נראה דמשעה שמבין ענין לילה זו ומצות התלויות בה ממחוייבין לחנכו גם בהסיבה, וראיה גם מלשון כולנו מסובין ששואל הבן הקטן שכולל עצמו עם המסובין, והעירני ידידי הה"ג מ"ה משה מנחם טירנויער נ"י די"ל דלענין חינוך קטן שהוא דרבנן סמכו בזמן הזה אשיטת הראבי"ה כמו נשים (עיין לעיל סימן ח אות ה'), ואם כי דבר חכמה דיבר עם כל זאת הלא אנשים אינם סומכים על שיטת הראבי"ה (כמו שמבואר בסימן הנ"ל שם) ואם כן מאין לנו לפטור מלחנכו למצוה שינהג בה כשיגדל ... בספר בן איש חי ...".***
        3. ***שבט הלוי (הגדה של פסח עמ' ק"י) – "וגם קטנים היו עושים הסיבה".***
        4. ***קובץ הלכות (פסח פרק כ"א אות י"ב, הע' כ') – "קטנים שהגיעו לחינוך מצות אכילת מצה או שתיית ד' כוסות, מסתברא שיש לחנכם לאכול ולשתות בהסיבה. [שיש לצדד דקטנים פטורים מהסיבה כיון שאין דרך קטנים להסב, שלכן אפשר דלא הוי חירות לגבייהו, אמנם יותר נראה דצריך לחנכם בזה כדי שיתרגלו במצות הסיבה, שגם זה הוא ענין חינוך. ואף דבגמ' (פסחים קח:) אמר ר"י מה תועלת יש לתינוקות ביין, ולכאו' הא צריך להרגילם במצות, התם כוונת רבי יהודה דאין תועלת בחינוך זה, דכיון שהיין קשה להם ומעט יין יגרום קלות הראש ושכרות, לא יוכלו לשאול ויפסיד עיקר החינוך, שלכן סבירא ליה לר"י דעדיף לחלק להם קליות ואגוזים כדי שישאלו ויתחנכו, אבל לענין הסיבה לא שייך הך טעמא ולכן מסתברא דחייבין לחנכם בהסיבה]".***
        5. ***אבני ישפה (ח"ז סי' ס"א ענף ב'***) – "ולפי זה יש לומר שה"ה לענין מצות ד' כוסות, שכיון שחייבים לשתות בהסיבה, והשו"ע כתב (שם ס"כ) שאם לא שתה בהסיבה לא קיים את המצוה, כל זמן שהקטן לא יודע לשתות בהסיבה אינו צריך לחנך אותו לד' כוסות שהרי חסר לו בפרט חשוב של המצוה ואינו מקיים את המצוה. ומן הסתם זה הטעם של הפוסקים שהביא החק יעקב ס"ק כ"ח שלא נתקן ד' כוסות לקטנים".
        6. ***מועדים וזמנים (ח"ג סוף סי' רנ"ז) – "ובקטנים שחייבין בחינוך לא מצאתי הדין מבואר, ולכאורה יש לומר מאחר שגם במלכים הלוא בהקטנים לא מקפידים כ"כ על דרך חירות, אינו חיוב על קטנים להסב בליל פסח, אבל ביארנו במק"א גדר מצות חינוך שיסודה מתרי טעמי: חדא הקטן גופא נתחייב ממצות חינוך, ועוד האב מחוייב לחנכו שיתרגל במצות וכדכתיב 'חנוך לנער על פי דרכי גם כי יזקין לא יסור ממנו', והכא החיוב כדי שיתרגל ודאי שייך בהסיבה, רק ביארנו דבהאי חיוב מפני שיתרגל הזמן מאוחר כבן תשע או עשר וכדומה מוסיף לו כר, ואין צורך להסב מיד שחייב במצה כנלע"ד, וצ"ב אם בפוסקים העירו מדין זה".***
        7. ***הגר"א נבנצל שליט"א (מציון תצא תורה ח"א אות ק"ו) – "שאלה: האם חייבים לחנך ילדים בהסיבה בליל הסדר. תשובה: כן".***
        8. ***שבט הקהתי (מציון תצא תורה ח"א או"ח הע' ק"ו) – "שיש לחנך בר דעת בזה וציין לדברי הבן איש חי שם".***
        9. ***הגר"א שלזינגר שליט"א (מציון תצא תורה ח"א או"ח הע' ק"ו).***
        10. ***פסקי תשובות (אות ב') – "ויש לחנך גם קטנים במצוות הסיבה, אמנם אין צריך לחנכו לזה מגיל החינוך למצוות סיפור יצ"מ ואכילת מצה (עיין להלן אות י"ג), אלא די לחנכו בהסיבה כשהוא כבן תשע או עשר".***
        11. ***עי' חינוך הבנים כהלכתו (פרק ע"ג סעי' מ', סעי' מ"א) – "קטנים שהגיעו לחינוך יש לחנכם לאכול כזית מצה ולשתות ד' כוסות בהסיבה, ונראה דזמן הגיע לחינוך לענין זה הוא באופן שהקטן מבין ענין החירות שהוא כדרך שמלאכים אוכלים. אמנם באופן שקשה ליתן לקטן להסב מחמת דוחק המקום וכיו"ב, יש מקום להקל בזה שלא לחנכו בהסיבה".***
     2. ***מראי מקומות – הסדר הערוך (פרק ל"ה סעי' ו').***
        1. ***הגרח"ק זצ"ל (שיח התורה ח"א סי' אלף קצ"ח [עמ' ש"ג], מציון תצא תורה ח"א או"ח הע' ק"ו) – "שאלה: קטן שיכול לאכול כזית מצה כדי אכילת פרס, אבל אינו יכול לאכול בהסיבה האם חייב בחינוך, או הוי כקטן שיכול ליטול לולב ואין יכול לנענע דפטור מחינוך. תשובה: כיון שלא כל א' חייב בהסיבה י"ל דשייך חינוך".***

***הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קכ"ב) – "שאלה: מובא ממרן שליט"א דקטן שיודע לאכול כזית מצה ואין יודע להסב יש לחנכו באכילה ללא הסיבה, וצ"ע הא אתי למיסרך כשיגדל, ולא ידע להסב כשיגדיל. תשובה: מי שאין דרכו להסב א"צ".***

* + - 1. ***משנת יוסף (חי"א סי' פ' ד"ה לגבי) – "לגבי הסיבה בקטן יש סברא לומר, כמו בנשים (פסחים קח.) שאין דרכן בכך (כרשב"ם מהשאילתות (מפני הצניעות), כן עוד יותר קטן, אין שייך בו הסיבה כבן חורין, דדרך תינוק לקפוץ ולהתהפך ולא ליסב בשעת סעודה, ואפילו אם יורוהו להסב אין זו הסיבה בדרך חירות, אלא בדרך שחוק בלי דעת, דאפי' בזמן חז"ל שהסיבו בסעודה, לא הי' דרך קטנים בכך, וא"כ ביודע לאכול כזית בכדאכ"פ צריך לחנכו, אפי' אם א"א לחנכו להסיבה".***

1. תלמיד אצל רבו.
   1. פסחים (דף קח.) – "איבעיא להו: תלמיד אצל רבו מאי. תא שמע, דאמר אביי: כי הוינן בי מר זגינן אבירכי דהדדי, כי אתינן לבי רב יוסף, אמר לן: לא צריכתו, **מורא רבך כמורא שמים**. מיתיבי: עם הכל אדם מיסב, ואפילו תלמיד אצל רבו. כי תניא ההיא בשוליא דנגרי".
      1. ***הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ט' הע' קכ"ז) – "***ואמר פעם רבנו, **שתלמיד המתנודד על כסאו בשעה שיושב לפני רבו, שהיא הנהגה שלא בדרך ארץ, הריהו עובר על מצות מורא רבו**. ובחי' כת"י למס' פסחים ז' ע"א, בההיא דיושב לפני רבו ונזכר שיש לו עיסה בתוך ביתו דמבטלה בלבו, ופירש"י דמפני אימת כבוד רבו אינו יכול לקום ולילך לאפותה, כתב רבנו דיש להרגיש כמה גדול הוא חיוב מורא הרב על התלמיד בישבו לפניו, דהא אף למצות ת"ת דרבים לא חיישינן ומחייבין אותו לבטלה משום חובת בדיקת חמץ, ואפ"ה מורא רבו חמיר טפי ורואיו אותו כאנוס שאינו יכול לקום ולילך".
   2. **תלמיד חכם מופלג בדורו**.
      1. אף שלא למד ממנו כלום, חשוב כרבו וא"צ הסיבה – מחבר (סעי' ה'), דרך החיים (סי' קכ"ב סעי' ו'), פוסקים.
      2. מראי מקומות.
         1. תשובות והנהגות (ח"ד סי' ק"א סוף אות א') – "דהנה כתב הש"ע (שם סעיף ה') דתלמיד חכם מופלג בדורו אף על פי שלא למד ממנו כלום חשוב כרבו מובהק וא"צ הסיבה. **ונראה לחדש דבגדול הדור לא תהני מחילתו שיוכל להסב. דדוקא ברבו מובהק מהני מחילתו**, דכבוד רבו זכות רבו הוא ומהני ביה מחילתו, וכמו שביאר מרן הגאון דבריסק זצ"ל בספרו הלכות ת"ת ע"ש, אבל כשהת"ח הוא רבן של ישראל ואינו מכבדו הנה בזה מזלזל הוא בכבוד כל ישראל שהוא אביהם, ובזה לא מועיל מחילה, ולא אמרינן תורה דיליה, שאינו כבודו אלא כבוד כל בית ישראל וכמ"ש. ובאמת זהו חידוש דין בכל השנה, שבגדול הדור חייבין לעמוד בפניו כראוי במלא קומתו דוקא כעיקר המצוה, ואין להקל בזה לעמוד להידור קצת, וכש"כ בליל הסדר דאין לשבת עמו בהסיבה מפני כבודו, ול"מ בזה מחילתו".
   3. **מגיד שיעור: רבו ששמע ממנו שיעורים במשך זמן מסוים**.
      1. מחמיר: צריך לבקש ממנו רשות כדי שיוכל להסב.
         1. הגרשז"א זצ"ל (מעדני שלמה פסח עמ' י"א) – "אמר מרן, דמה שמבואר בשו"ע (תע"ב ס"ה) שתלמיד אינו צריך להסב בפני רבו אפילו אינו רבו שאינו מובהק, מסתבר שזה שייך אף ברב מגיד שיעור הנהוג בזמנינו (-ר"מ) שלמד אצלו איזה זמן, דאין זה פחות מרבו שאינו מובהק, וכל שכן אם הוא ת"ח מובהק שאין צריך להסב בפניו, אלא צריך לבקש ממש רשות שיוכל להסב, אע"ג שבפשטות היום כל רב מוחל גם בלא בקשת מחילה, [ושמעתי שהיו כמה תלמידים שרצו בדוקא שלא לבקש רשות ולא להסב, והתבטא מרן כלפי זה בחריפות שזו ילדות שבהם]".
         2. ***הגר"א נבנצל שליט"א (מציון תצא תורה ח"א אות ק"ז)*** – "שאלה: האם תלמיד אצל רב מגיד שיעור שלמד אצלו רק לזמן אחד בישיבה, נחשב כרבו לענין שצריך לבקש רשות ממנו להסב אצלו בליל הסדר. תשובה: כן".
   4. **מרא דאתרא, רב העיר: שהוא מנהיג את בני עירו וכל עניני העיר נעשים על פיו**.
      1. מחמיר: צריך לבקש ממנו רשות כדי שיוכל להסב – מהר"ל (***גבורות ה' פרק מ"ח*** סוף ד"ה אשה, "ובתרומת הדשן כתב שאם הוא סועד אצל תלמיד חכם מופלג בדורו אין צריך הסבה, וקשיא מה שאמרו תלמיד אצל רבו ומפרש הטעם משום מורא רבך כמורא שמים ולא שייך הך טעמא כי אם ברבו מובהק, אך בודאי אם סועד אצל רב שהוא מנהיג בעיר כיון שכל העיר נוהג על פיו זה נקרא רבו אף על גב שהוא לא למד בפניו כיון שהוא רב בני העיר והוא גם כן בעיר").
      2. ***הסדר הערוך (פרק ל"ו הע' כ"א) – "גבורות ה' פרק מח. ויש להסתפק אם מרא דאתרא מיסב בפני רבו, או בפני תלמיד חכם מופלג בדורו. ונראה דאף שהרב מוחל על כבודו בפני תלמידו במקום שהוא מרא דאתרא, וכן נהגו תלמידי חכמים מופלגים בדורם בכמה מקומות, מכל מקום כיוון שהמרא דאתרא יש לו יראה מפני רבו ומפני תלמיד חכם מובהק בדורו, אין הסבתו בפניהם בדרך חירות, ולא מועילה מחילתם".***
   5. **בזמן הזה: *תלמיד אצל רבו.***
      1. מחמיר: אין לחלק בין ימי חז"ל, ובזמן הזה.
         1. ***הסדר הערוך (פרק ל"ו הע' י"ח) –*** "יש שכתב דבר חדש, שבימינו תלמיד מיסב בפני רבו, שכן רק בימיהם כשנהגו בהסיבה גמורה, דהיינו בשכיבה (כמבואר ברש"י סוכה ב, ב), היה בהסיבה משום פגיעה בכבוד רבו, אבל בימינו שההסיבה אינה בדרך שכיבה, אין בה משום פגיעה בכבוד רבו. (תשובות והנהגות להגר"מ שטרנבוך או"ח סי' שו. וע"ע להלן פרק מ סעי' ג, שאף בזמננו יש מהדרים להסב בדרך שכיבה). ברם **מסתימת דברי הפוסקים** משמע שאין לחלק בזה, וגם בימינו אין תלמיד מיסב בפני רבו".
      2. מיקל.
         1. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' נ"ח אות ד') – "כל חתני נכדותיו וכן נכדו שהיו אצלו בסדר היו מסובים, אחד מחתני בתו ביקש רשות ממו"ר להסב מדין גדול הדור ומדין רבו (ש"ע סי' תע"ב ס"ו) ואמר לו מו"ר **שהיום אין דין של רבו ואין צריך לבקש רשות** והוסיף מו"ר שגם אצל מרן החזו"א זצוק"ל כשהיו מסובים אצלו לסדר מו"ר ומשפחתו לא בקשו ממנו רשות להסיבה, (א"ה, מפורסם במשפחת מו"ר שמו"ר (שליט"א) זצוק"ל הי' מבקש רשות ממרן החזו"א להסיבה)".
      3. מראי מקומות – מבית לוי (הגדה של פסח עמ' צ"ג)***,*** פסקי תשובות (אות ד'), תורת חכם (גיאת, ח"א פרק ו' סי' קכ"ב).
         1. שבט הלוי (הגדה של פסח עמ' ק"י) – "שהמנהג כלל ישראל שהרב נותן רשות לתלמידים להסב".
         2. תשובות והנהגות (ח"א סי' ש"ו) – "מדינא נראה שראוי לכולם להסב ולרב ליתן להם רשות וכמ"ש".
   6. **האם צריך לבקש רשות, או בפשטות היום כל רב מוחל גם בלא בקשת מחילה**.
      1. מחמיר: צריך לבקש רשות –
   7. **לבקש רשות להסב: *תלמיד אצל רבו***.
      1. אין ראוי.
         1. ***הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ט' סעי' י"ח) – "תלמיד אצל רבו, שהוא פטור מהסיבה, אין ראוי לכתחלה שיבקש רשותו להסב אלא יאכל בלא הסיבה"***.
      2. ***מראי מקומות –*** תורת חכם (גיאת, ח"א פרק ו' סי' קט"ז).
   8. מראי מקומות – תורת חכם (גיאת, ח"א פרק ו').
      1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות ל"ב) – "ובהא דקיימא לן שאם הרב מוחל על כבודו, חייב התלמיד בהסבה, היינו דוקא כששמע ממנו להדיא שמוחל, אבל כל זמן שלא שמע, רשאי שלא להסב אף אם משער שימחול".
      2. ***הגרח"ק זצ"ל (דרך שיחה ח"ב סוף עמ' צ"ה) – "שאלה: תלמיד אצל רבו אינו צריך הסיבה (פסחים ק"ח, א'), בפשיטות היינו משום שאין זה דרך חירות כך, אמנם ב'שער הציון' (סי' תע"ב סק"כ) כתב דמצוה דכבוד התורה עדיף, ומשמע שהוא מדין דחייה, וא"כ אפשר לקיים שניהם שלא ישב אצל רבו. תשובה: הטעם הוא כיון שאינו דרך חירות, וכל השנה כולה אינו יושב כך לפני רבו, ורק שהיה מקום לומר שכל השנה אינו מצוה וזה אינו דרך, אבל בליל הסדר שהוא מצוה - ע"ז אין את הטענה שאינו דרך, ועז זה כתב המ"ב דכיון דעשה דכבוד התורה עדיף, גם בכה"ג אינו דרך"***.
      3. תשובות והנהגות (ח"ד סי' ק"א אות א') – "ובאמת היה נראה דהיום שריא לתלמיד להסב במקום רבו, דכל האיסור דגמ' היינו בהסיבה דידהו דהיה הסיבה גמורה כששוכב ראשו ורובו במטה, ובזה דוקא הוה פחיתות הכבוד לרב, אבל להסיבה שלנו שאינה אלא דמטה על צידו שריא דאי"ז פחיתות כבוד לרב. ונראה עוד דאפילו נימא שגם בצורת הסיבה זו אסור, נראה דהיינו דוקא כאשר הסבתו הוא כהסבת הרב, אבל אם הרב מיסב על מטה והתלמיד רק מטה על צדו לקיים המצוה שרי, דלכאורה בזה אינו פוגם במוראו ויהיה חייב להסב, אכן למעשה נהגו גם בזה שלא להסב בפני הרב, וכן משמע בפסחים קח. דהסבתן לא היתה הסבה גמורה, וכלשון הגמ' "זגינן אברכי דהדדי", ואפ"ה קאמר עלה רב יוסף דלא צריכיתו דמורא רבך כמורא שמים, משמע דמתחלה סברו שהסיבה כי האי הסיבה לא הוי פגיעה בכבוד הרב, אבל לאחר כן הורה רב יוסף דמורא רבך כמורא שמים ואין להראות דרך חירות דהסיבה בפני הרב בכל אופן".
2. שמש: בעי הסיבה - סעיף ו'.

פסחים (דף קח.) – "איבעיא להו: שמש מאי. תא שמע, דאמר רבי יהושע בן לוי: השמש שאכל כזית מצה כשהוא מיסב יצא. מיסב אין, לא מיסב לא, שמע מינה: בעי הסיבה, שמע מינה".

* 1. **עבד עברי**.
     1. בעי' הסיבה – חק יעקב (ס"ק י"ב, לשונו מובא לקמן), א"ר (ס"ק ט'), פר"ח (על סעי' ו', לשונו מובא לקמן), גר"ז (סעי' י"ב), מ"ב (ס"ק י"ט).
     2. מראי מקומות.
        1. מור וקציעה (ד"ה דעבד) – "דעבד לפני אדונו אינו מסב. צ"ע אי עבד כנעני קאמר, וקמ"ל דחייב במה שאשה חייבת ושאין חשיבות בעבדים, ואפי' ...".
  2. **עבד כנעני**.
     1. צריך הסיבה.
        1. פר"ח (על סעי' ו') – "השמש צריך הסיבה. הב"י [ד"ה ומ"ש אא"כ] הביא בשם סמ"ק [סימן קמד] דעבד לפני אדונו אינו מיסב, ע"כ. ולי נראה דצריך הסיבה דומיא דשמש, וכן בשבויות ישראליות או שפחות שקונה ואחר כך מתגיירות כולן יש להן דין שמש דבעו הסיבה. ובירושלמי [שם פ"י הלכה א] נמי גרסינן ר' יוסי בעא קומי ר' סימון אפילו עבד בפני רבו אפילו אשה בפני בעלה, אמר ליה ברבי עד כאן שמעתי, כלומר דאפילו אלו צריכין הסיבה".
     2. בפני אדונו, אינו מיסב. כשאינו בפני אדונו, חייב להסב.
        1. חק יעקב (ס"ק י"ב) – "ז"ל כסף משנה פרק ז' [מחמץ ומצה הלכה ח], אף על פי שמתעסק בצרכי בית מיסב, לפי שהקונה עבד עברי כקונה אדון לעצמו, עכ"ל. וכן כתב מהרי"ל בהלכות הגדה [עמוד קא] דעבדים ושפחות חייבין בהיסבה, וכן הוא בירושלמי ריש ערבי פסחים. אכן בסמ"ק סימן קמ"ד כתב דעבד לפני אדוניו אינו מיסב, ואפשר דמיירי מעבד כנעני, אבל שלא בפני אדוניו צריך היסבה דהוא מחוייב בכל המצות שהנשים חייבות, אף שהסיבה הוא זכר לחירות והוא ובניו משועבדים, מכל מקום אפשר להם בשחרור".
        2. הו"ד בפמ"ג (מש"ז ס"ק ד', ס"ק ו').
        3. א"ר (ס"ק ט') – "אבל לא עבדים כנענים אף שחייבים במצות דנשים (חק יעקב ס"ק יב)".
        4. ברכי יוסף (ס"ק ז') – "השמש וכו'. הרב פר"ח כתב דהוא הדין עבד והביא ראיה מהירושלמי (פסחים פ"י ה"א). עש"ב. וק"ק דלפי פירושו שפירש בירושלמי אינה ראיה, דבאשה הוי הפך תלמודין. ותו דטפי ניחא לפרש בירושלמי דכונתו דלא שמע בעבד ואשה. וכן פירש בספר שדה יהושע ובספר קרבן העדה".
        5. ***הסדר הערוך (פרק ל"ה סעי' ח', פרק ל"ו סעי' י')***.
     3. מראי מקומות – מ"ב (ס"ק י"ט, שעה"צ ס"ק כ"ז).
        1. כה"ח (ס"ק מ"ד) – "ונראה כיון דאיכא פלוגתא בזה בעבד כנעני אי בעי הסיבה לפני רבו יש ליקח רשות ולהיסב".

1. מי שאכל ושתה בלא הסיבה - סעיף ז'.
   1. **ראשונים**.
      1. לא יצא: שצריך לחזור לאכול ולשתות.
         1. רא"ש (פרק י' סי' כ') – "ואתמר הכי כולהו בעו הסיבה ומצה בעי הסיבה בכזית ראשון וכזית של אפיקומן ואם אכל בלא הסיבה לא יצא כדאמר ריב"ל השמש שאכל כזית מצה כשהוא מיסב יצא משמע מיסב אין לא מיסב לא ואם אכל בלא הסיבה יחזור ויאכל בהסיבה וכן בכוס ראשון ושני אם לא שתה בהסיבה יחזור וישתה בהסיבה אבל בכוס שלישי או רביעי אם ישתה יותר נראה כמוסיף על הכוסות ומיהו איכא למימר כיון ששתה שלא כתיקונו הוברר הדבר שלא ממנין הכוסות היה ומה ששותה עתה הוא כוס של חובה ואם שתה כוס רביעי בלא הסיבה צריך לברך בורא פרי הגפן על כוס שישתה אחר כך שיהיה בהסיבה שהרי כששתה כוס רביעי בלא הסיבה ולא נזכר להסיב הסיח דעתו לשתות יותר".
         2. טור (סעי' ז').
      2. מראי מקומות.
         1. רמב"ם (הל' חמץ ומצה פרק ז' הל' ח') – "אפילו עני שבישראל לא יאכל עד שיסב, אשה אינה צריכה הסיבה, ואם אשה חשובה היא צריכה הסיבה, ובן אצל אביו והשמש בפני רבו צריכין הסיבה, אבל תלמיד בפני רבו אינו מיסב אלא אם כן נתן לו רבו רשות, והסיבת ימין אינה הסיבה, וכן המיסב על ערפו או על פניו אין זו הסיבה, ואימתי צריכין הסיבה בשעת אכילת כזית מצה ובשתיית ארבעה כוסות האלו, ושאר אכילתו ושתייתו אם היסב הרי זה משובח ואם לאו אינו צריך".
      3. **חקירה: מצוה בפני עצמו או תנאי בקיום המצוה**.
         1. גרי"ז (הל' חמץ ומצה פרק ז' הל' ז') – "פ"ז ה"ז ... מדברי הרמב"ם האלו מבואר דמצות הסיבה היא מצוה בפ"ע שיאכל וישתה בלילה הזה והוא מיסב דרך חירות, אלא דחכמים קבעו למצוה זו בשעת אכילת המצה ושתיית הארבעה כוסות, אבל ... בעיקר דינה אין לה ענין עם מצות אכילת מצה ושתיית ארבע כוסות כלל, ולפי"ז אם אכל מצה או שתה ארבע כוסות בלא הסיבה אין כאן שום גריעותא במצוה של אכילת מצה או ארבע כוסות, רק דלא קיים מצות הסיבה שהיא מצוה נפרדת לגמרי. והנה בתוס' פסחים דף קח נסתפקו ... וברא"ש שם מבואר דאם אכל הכזית מצה בלא הסיבה לא יצא, ולכאורה מבואר מזה להיפוך, דס"ל דדין הסיבה הוא דין בקיום המצוה של מצה וד' כוסות, דאל"ה אמאי לא יצא, ועוד דלפמש"כ הרי לכאורה לא שייך כלל שיחזור ויאכל בהסיבה כיון דכבר קיים מצות אכילת מצה בשלימות, ואין שום גריעותא במה שאכלה בלא הסיבה, וא"כ המצה שאוכל אח"כ היא כשאר אכילה ושתי' כיון דכבר יצא יד"ח מצה, ובע"כ דס"ל דבעיקר דין אכילת מצה נאמר דין שצריך לאכלה בהסיבה, ודלא כמו שהוכחנו מדברי הרמב"ם".
            1. פירוש: הנ"מ הוי אם אכל מצה בלי הסיבה אם מהני לחזור לאכול עוד כזית בהסיבה. ואם יש דין להיסב בשאר הסעודה.
            2. מועדים וזמנים (ח"ג ס' רנ"ז) – "הגרי"ז ... נראה להוסיף ולדייק מלשון הרמב"ם כן, ששינה בלשונו ולגבי מצות הסיבה מפרש 'לפיכך צריך אדם שיסעוד' וכו' הרי פירש בהסיבה לשון צריך ולא 'חייב', ותיכף באותה הלכה גופא מסיים 'וחייב אדם לשתות ד' כוסות', ואף שתרוייהו מצות יסודם דחייב אדם להראות כאלו יצא משיעבוד מצרים וכדמשמע מלשון הרמב"ם, ע"כ מחלק שהסיבה להרמב"ם אינו חיוב דרבנן בפני עצמו, רק חלק וקיום בהמצוה להראות שיצא עתה משיעבוד מצרים, ולכן פירש דצריך שיסב לקיים המצוה ...".
         2. מראי מקומות – ***מנחת אשר (הגדה של פסח סי' ז' אות ב', עמ' ר"מ), הסדר הערוך (פרק ל"ד סעי' ב').***
   2. **אכל בלא הסבה שלא בפני רבו האם יחזור ויאכל בלא הסבה בפני רבו**.
      1. וישמע משה (פר' שמיני תשפ"א אות ג', עמ' ב') – "שאלה: מעשה שהיה בבחור שעשה את הסדר במחיצת רבו, והדין הוא שתלמיד בפני רבו פטור מלהסב, ואכן הבחור אכל כזית מצה בלא הסבה, אולם לאחר מכן שם לב שבשעה שאכל יצא רבו מן האולם שבו נערך הסדר, ונמצא שהיה יכול לאכול את המצה בהסבה, וקיי"ל שמי שאכל או שתה בלא הסבה צריך לחזור ולאכול ולשתות בהסבה, אולם בנידון דידן, כשהבחין הבחור בדבר כבר חזר רבו למקומו, וכעת אין לו רשות להסב בפניו. האם הבחור חייב לחזור ולאכול כזית בלא הסבה בפני רבו, הבחור יחזור אחד שהיה בסדר אצל רבו ואכל בלא הסבה, ולא שם לבו שבאותה שעה יצא רבו מן האולם, וכשרצה לחזור ולאכול בהסבה כבר נכנס רבו ואינו יכול להסב, האם יש לאכול בשנית בלא הסבה בפני רבו, שהרי באכילה הראשונה לא יצא ידי חובתו, או שמכיון שגם כעת יאכל בלא הסבה אמרינן שכבר יצא באכילה הראשונה ואין צריך לחזור ולאכול.
         1. תשובה: הגאון רבי שמאי גרוס שליט"א אמר שצריך לחזור ולאכול בלא הסבה, מכיון שאכילה הראשונה אינה כלום. וכן אמר הגאון רבי אברהם דירנפלד שליט"א, ודימה דין זה לשאלה שהובאה בשו"ת דובב מישרים (ח"ג סימן ב) לגבי מי שנסתפק האם קיים מצות עשה דאורייתא כגון ברכת המזון או אכילת מצה וחזר וקיים את המצוה בלא כוונה לצאת ידי חובה, דקיי"ל בדאורייתא מצוות צריכות כונה ובדרבנן אין צריכות. והשואל רצה לתלות דין זה במחלוקת הרמב"ם והרשב"א האם ספק דאורייתא לחומרא מן התורה או מדרבנן, דאם הוא מן התורה יש עליו חיוב דאורייתא במצוה ולא יצא בלא כונה, ואם הוא מדרבנן יצא בלא כונה. וכן כתב המנחת חינוך מצוה י. והדובב מישרים תמה על דבריהם, דמכיון שמצוות צריכות כונה מן התורה, ואנו מחייבים אותו להוציא עצמו מן הספק, א"כ במצוה בלא כונה לא הוציא עצמו מן הספק ועדיין הוא בספק כבתחילה, ע"ש. וכעין זה י"ל כאן שבאכילה הראשונה דנים אותו כאילו לא קיים המצוה מן התורה, והרי הוא כמי שלא אכל ואוכל בפעם הראשונה בפני רבו שאוכל בלא הסבה.
         2. והגאון ר"ע פריד שליט"א אמר לי שדין זה תלוי בחקירה שעמדו בה האחרונים בהא דאמרינן שאם אכל מצה בלא הסבה צריך לחזור ולאכול בהסבה, האם הוא מפני שלא יצא ידי חובת מצה במה שאכל בלא הסבה, או שהוא מדיני הסבה שצריך להסב עם המצה, ומכיון שאכל בלא הסבה יחזור ויאכל בהסבה. והגרי"ז הלוי בהלכות חמץ ומצה פ"ז אמר שבשאלה זו נחלקו התוס' בפסחים (קח, א ד"ה כולהו) שמשמע להדיא מדבריהם שיצא ידי חובת מצה ורק חסר לו קיום מצות הסבה, ומהרמב"ם שם נראה מדבריו שלא קיים מצות מצה כלל. ומדברי הביאור הלכה סי' תעב ד"ה לא יצא נראה שלא קיים מצות מצה כלל, שכתב שאם אכל מצה בלא הסבה צריך לחזור ולברך המוציא ועל אכילת מצה כשאוכל בשנית, הרי משמע להדיא שלא קיים עדיין מצות מצוה במה שאלכ בלא הסבה. וא"כ בנידון דידן הוא ממש תלוי בחקירה זו, דאם חסר בקיום מצות מצה יש לחייבו לאכול בפני רבו בלא הסבה כדי שייצא ידי חובת מצה, אולם אם חסר קיום מצות הסבה, אין טעם שיאכל שנית כיון שגם בפעם השנית לא יסב. ולכן למעשה יש לאכול כזית מצה בלא הסבה.
         3. והגאון הגדול רבי חיים קניבסקי שליט"א [זצ"ל] אמר שהנכון שייצא אל מחוץ לאולם שבו נמצא רבו ויאכל כזית מצה בהסבה כדין. וכן הורו הגאונים רבי מנדל שפרן ורבי נפתלי נוסבוים שליט"א".
   3. **אכל כזית מצה ראשון בלא הסבה, אם יכול לצאת בכזית מצה דכורך**.
      1. מהרש"ם (ח"ו סי' ל"ח) – "להגאון מ' אלי' דוד תאומים אבד"ק מיר נ"י במדינת ליטא ... ומה שהקשה הדר"ג בהא דסי' תע"ב ס"ז דבאכל בלא הסיבה צריך לחזור ולאכול בהסיבה, דהא כל טעמא דאין יוצאין בכזית של כורך משום דאתי מרור דרבנן ומבטל למצה דאורייתא, א"כ הרי כל חיוב הסיבה רק מדרבנן, ובאכל כזית א' בלא הסיבה כבר יצא י"ח של תורה ושוב יוכל לצאת בכזית כורך ואולי אין חיוב דרבנן של הסיבה שוה כחיוב של אכילת מרור בעצמו עכ"ד. והנה מ"ש דשמא אין החיובים שוים הוא נגד מ"ש התוס' שם בד"ה אלא מברך, וברא"ש סי' כ"ז דאי הלכתא כהלל הוי מרור דרבנן ולא מבטלי להדדי. וגם קושייתו נראה ליישב דלדידן איכא נמי ספיקא שמא הלכה כרבנן דאין מצוה בכריכה והוי רשות וחיוב הסיבה דרבנן, א"כ כיון שכבר אכל מרור בפ"ע אתי רשות דמרור ומבטל למצה דרבנן אלא דכל קושי' כת"ר הוא דלא יאכל המרור בפ"ע רק ביחד בכריכה, והרי במש"ז סי' תע"ה סק"ז הביא מהפוסקים דלרבנן לכתחלה בעינן כל א' בפ"ע אלא דבדיעבד באכל בכריכה יצא, א"כ אין לו לעבור בידים שלא לאכול המרור בפ"ע אלא בכריכה ולעשות נגד המצוה שצריך לכתחילה לאכול בפ"ע, ולכן פסקו הפוסקים דצריך לחזור ולאכול בהסיבה".
      2. ציץ אליעזר (חי"ח סי' כ"ז) – "בהגדה של פסח עם פירושי גאוני ווילנא שהגר"ש הכהן מווילנא ז"ל חידש בזה חידוש מעניין, וז"ל: משמע (מלשון השו"ע) דאף אם אכל כזית מצה הראשון בלא הסיבה צריך לחזור ולאכול בהסיבה, ואמאי הא יכול לצאת בכזית מצה דכורך דהטעם דאין יוצאין במצה דכורך לחוד משום דאתי מרור מדרבנן ומבטל למצה מדאורייתא אבל בנד"ד הרי יצא ידי דאורייתא וא"כ יכול לצאת בכורך דלדידיה שניהם דרבנן דהא דמחויב לאכול מצה בהסיבה היינו מדרבנן דתיקנו שיאכל בהסיבה, ואין לומר דכיון דאכל מרור בפני עצמו בתחי' חיישי' שמא הלכה כרבנן דאפי' בפ"ע יצא ונמצא שכבר יצא ידי חובת מרור ואתי מרור דרשות דכורך ומבטל למצה דרבנן. דהא ליתא דלא יאכל באמת מרור בפ"ע כלל ויצא במרור דכורך, דהטעם דאי יוצאין במרור דכורך משום דשמא הלכה כרבנן דיצא כבר במצה שאכל בפני עצמו ואתי מצה דכורך דהוי רשות אליבא דרבנן ומבטל למרור דרבנן, וכמו שמבואר בסוגיא דפסחים קט"ו ועיי"ש בתוס', אבל בנד"ד דאכל בלי הסיבה הרי חייב מדרבנן לאכול שנית ולא יבטל כלל דהא מחויב במצה דרבנן מיהת, ולכן נראה לי דמש"כ הש"ע דאם אכל בלא הסיבה צריך לחזור ולאכול מיירי שנזכר לאחר שכבר שאכל מרור בפני עצמו, או דמיירי בכזית מצה דאפיקומן, אבל בכזית מצה הראשון נ"ל כמש"כ בעז"ה דלא יאכל מרור בפני עצמו כלל רק יאכל כורך לחוד ובזה יהיה יוצא הכל, ומ"מ צ"ע להלכה בזה ... שוב מצאתי בשו"ת מהרש"ם ח"ו סימן ל"ח ... והמהרש"ם דוחה לתירוצו זה של האדר"ת וכותב דמ"ש דשמא אין החיובים שוים הוא נגד מ"ש התוס' שם בד"ה אלא מברך והרא"ש סי' כ"ז דאי הלכתא כהלל הוי מרור דרבנן ולא מבטלי להדדי. ולע"ד אין בזה בכדי דחיה דהתוס' והרא"ש הרי מדברים על עצם חיובי האכילות של מצה ומרור באי הלכה כבית הלל, דהא אזי בא החיוב מדרבנן בגלל עצם אכילת המצה הנוספת בכריכה בהלל, ולכן כותבים שפיר דלא מבטלי אהדדי, אבל בנידוננו נובעת חיוב האכילה הנוספת של כזית מצה לא בגלל עצם האכילה אלא רק בגלל שבאכילה הקודמת לא קיים המצוה הנספחת לזה שהיא מצות ההסיבה, וא"כ בכה"ג שפיר י"ל כהאדר"ת שהדרבנן הזה איננו חמור כ"כ כהדרבנן של אכילת המרור שהוא בעצמיות האכילה ולכן היינו אומרים בזה שפיר דאתי כזית המצה ומבטל אכילת מרור שהוא יותר חמור. והגאון המהרש"ם ז"ל כותב לתרץ הקושיא ע"פ מה שמובא במשב"ז סי' תע"ה סק"ז מהפוסקים שכותבים דלרבנן לכתחילה בעינן כל א' בפ"ע אלא דבדיעבד באכל בכריכה יצא, א"כ אין לו לעבור בידים שלא לאכול המרור בפ"ע אלא בכריכה ולעשות נגד המצוה שצריך לכתחילה לאכול בפ"ע, ולכן פסקו הפוסקים דצריך לחזור ולאכול בהסיבה ע"ש".
      3. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה קפ"ב) ***– "***שאלה: שאלה: בתוס' פסחים ק"ח הסתפקו אם שתה ד' כוסות ללא הסיבה אם יצא, ומ"ט לא הסתפקו על מצה ללא הסיבה. תשובה: מצה דאורייתא. [והיינו שבמצה יצא אף ללא הסיבה, ורק ארבע כוסות שהם מד"ס י"ל דלא נפיק]".
      4. וכ"כ להורות נתן חי"א ס' כ"ב. וכן תירץ ברכת אברהם פסחים ק"ח שם. ועמש"כ לתרץ במועדים וזמנים ח"ג ס' רנ"ז. ובס' אלה הם מועדי להגר"א שלזינגר פסח ס' ל' ובס' ירח למועדים פסח ס' מ"א ובס' פרי אברהם פסחים ס' ל"ב, אור לי פסחים סי' כ"ג. .
      5. מראי מקומות – ***הסדר הערוך (פרק ל"ו סעי' ח').***
   4. **כורך**.
      1. אין צריך לחזור ולאכול בהסיבה.
         1. פר"ח (סי' תע"ה על סעי' א') – "ומה שכתב ואוכלם ביחד בהסיבה. מסתברא שאם אכלו בלא הסיבה דיצא, ועוד אפשר דאף לכתחילה לא בעי הסיבה, שהרי הסיבה בכזית מצה קמא דנפק ידי חובתו ביה, ואף להלל בעי כזית מצה מתחלה, דהא קיימא לן [רמב"ם חמץ ומצה ו, א] מצה דאורייתא ומרור דרבנן [שם ז, יב] ואי לא עבדי אלא מצה ומרור דכריכה אתי מרור דרבנן ומבטל ליה למצה דאורייתא, וכן נראה מדברי הרמב"ם [שם ז, ח] שלא הזכיר הסיבה בכריכה. ומכל מקום העיקר כדברי המחבר כיון דעבדינן זכר למקדש והלל היה ודאי אוכל בהסיבה, אנן נמי הכי עבדינן וכמו שכתבו הפוסקים [הובאו בטור וב"י ד"ה וכ"כ] לענין טיבול בחרוסת".
         2. שולחן גבוה (סי' תע"ה סוף ס"ק י"ח) – "בפר"ח".
         3. גר"ז (סי' תע"ה סעי' כ') – "גם אנחנו צריכים להסב וכן עיקר כמו שנתבאר בסימן תע"ב ומכל מקום בדיעבד ששכח ואכל בלא הסיבה יש לסמוך על סברא הראשונה ואין צריך לחזור ולאכול בהסיבה".
         4. ***קובץ הלכות (פסח פרק כ"א אות כ"ג) – "***אם אכל כורך בלא הסיבה אין צריך לחזור ולאכול בהסיבה".
         5. ***הסדר הערוך (פרק ל"ח סעי' ב').***
2. אכילת אפיקומן פעם נוספת כשאכל תחילה בלי הסבה.
   * 1. דעת המ"ב.
        1. מ"ב (סי' תע"ב ס"ק כ"ב) – "וכן באכילת מצה. היינו שיחזור ויאכל הכזית מצה ובלא ברכה מיהו באפיקומן אם שכח לאכלו בהסיבה לא יחזור ויאכלנו דהא אסור לאכול שני פעמים אפיקומן".
        2. מ"ב (סי' תע"ז ס"ק ד') – "ויאכלנו בהסיבה. ובדיעבד אם שכח ואכלו בלא הסיבה א"צ לחזור ולאכול אם קשה עליו האכילה".
     2. בסי' תע"ז מדובר כשעדיין הוא קודם בהמ"ז וגם לא נטל מים אחרים, ולכן נחשב עדיין כעוסק באכילת האפיקומן.
        1. אג"מ (או"ח ח"ג סי' ס"ז) – "בדבר הסתירה שנשאל כתר"ה מתלמידו במשנה ברורה שבסימן תע"ב ... ובסימן תע"ז ... דמשמע דבלא קשה עליו האכילה צריך לחזור ולאכול בהסיבה, וכ"ש ברוצה להחמיר עליו שרשאי, מטעם שכתב בשעה"צ אות ד' דלרש"י ורשב"ם עיקר המצוה דאכילת מצה הוא באפיקומן שלדידהו צריך לחזור ולאכול בהסיבה ולכן כשלא קשה עליו האכילה צריך להחמיר. נראה דבסימן תע"ז איירי כשעדיין הוא קודם בהמ"ז וגם קודם שנטל ידיו ולא אמר הב לן ונברך שודאי רשאי לאכול מצה אפילו הרבה זיתים לאפיקומן, ולכן אף כשכבר אכל כזית לאפיקומן ודאי יש לו להחמיר כשיטת רש"י ורשב"ם שיאכל עוד כזית אחר לאפיקומן, ורק כשקשה עליו האכילה אין לחייבו לאכול יותר, ולא משום שיטת הראבי"ה שהרי כתב עליו הב"י בשם הגמ"יי שהוא דעת יחיד, אלא על דעת הרמב"ם שסובר דבאפיקומן א"צ הסיבה, וכדכתב בשעה"צ אות ג' מהפר"ח. ומפורש בפר"ח שבדיעבד יש לסמוך על הרמב"ם משום שבירושלמי משמע כוותיה כדהביא בסימן תע"ב סעיף ז' וכתב שם נמי מפורש שאין לסמוך כלל על הראבי"ה עיין שם. ובסימן תע"ב איירי המ"ב אחר בהמ"ז שאף כשנזכר קודם ברכת בפה"ג על כוס שלישי הרי הוא ענין איסור לגרום ברכות הרבה שלא לצורך, ואף אחר שנטל ידיו ואמירת הב ונברך שאם נפטר באפיקומן שאכל בלא הסיבה אסור לאכול, משום דאם יצא אין זה שוב אתכא דרחמנא שבזה איכא חשש איסור אסור לו לאכול אפיקומן אחר בשביל הסיבה אף שלא קשה עליו האכילה ואף ברוצה להחמיר, והכא בשעה"צ כתב גם הא דראבי"ה משום דבמקום חשש איסור סומכין גם על הראבי"ה אף שהוא דעת יחיד כדכתב הרמ"א בשני כוסות האחרונים, ואף שהכא לא צריך להא דראבי"ה, דהא דעת הרמב"ם איכא גם כאן, מ"מ נקט בשעה"צ גם דעת הראבי"ה להורות שגם בשביל דעת הראבי"ה סגי בזה".
        2. ***קובץ הלכות (פסח פרק כ"א אות כ"ד) – "אם אכל אפיקומן בלא הסיבה, אם נזכר קודם שנטל מים אחרונים יחזור ויאכלנה*** בהסיבה, ואם לא נזכר עד אחר כך אין לחזור לאוכלה".
     3. בסי' תע"ז מדובר כשעדיין לא הפסיק מאכילת האפיקומן, ולכן יחזור ויאכלנו בהסיבה.
        1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ט' ס"ק ק"ו) – "אולי י"ל דבסי' תע"ב מיירי שככר כילה לאכול ואילו בסי' תע"ז מיירי שעדיין לא הפסיק מאכילת המצה, וממילא אין כאן האיסור של אכילת ב' פעמים, כי כל מה שמוסיף לאכול בלא הפסק חשיב כאכילה אחת, ובזה שפיר יש מקום לחוש לדעת רש"י והרשב"ם ולאכול כזית נוסף בהסיבה".
     4. בסי' תע"ז מדובר כשעדיין לא הסיח דעתו.
        1. שונה הלכות (תיקונים והוספות להוצאה שניה סי' תע"ב) – "דין י"א בסופו יש להוסיף וי"ל דהתם בשלא הסיח דעתו עדיין".

הגרח"ק זצ"ל (נזר החיים עמ' ר"ה) – "מה הוא התירוץ לסתירת המ"ב מסימן תע"ב סקכ"ב לסימן תע"ז סק"ד לגבי אכילת האפיקומן. תשובת מרן שליט"א: אם הסיח דעתו אסור לאכול שוב פעם, אפילו קודם ברהמ"ז".

* + 1. לא פסיקא ליה דאסור לאכול ב"פ אפיקומן ולכן חזר וכתב בסי' תע"ז דאם לא קשה לו יחזור ויאכל אפיקומן פעם שניה.
       1. מנחת יצחק (ח"ט סי' מ"ז, עי' סי' מ"ו) – "נראה דגם המ"ב אף שהביא את החיי"א כנ"ל, מ"מ לא פסיקא לי' לפסוק הכי, ולכן חזר וכתב (בסי' תע"ז) דאם לא קשה לי' יחזור ויאכל כנ"ל".
    2. בסי' תע"ב כתב דבריו על הרמ"א הסומך על שיטת ראבי"ה שבזה"ז א"צ להסב, אבל בסי' תע"ז כתב המ"ב דבריו על המחבר.
       1. ***הסדר הערוך (פרק ל"ח סעי' ו', הע' י"ג) – "***ועמד על סתירה זו באגרות משה ... ובאמת דברי המשנ"ב בסי' תעב צריכים עיון, דאם אכילתו הראשונה אינה נחשבת לאפיקומן כשלא הסב, הרי אין כאן שתי פעמים אפיקומן אם הוסיף לאכול פעם שניה. ונראה שדברי המשנ"ב אינם אלא לדעת הרמ"א שסומך על שיטת הראבי"ה שבזמן הזה אין צריך להסב, ולכן אם אכל אפיקומן ולא הסב לא יחזור ויאכל, לפי שנחשב לשיטתו כאוכל שתי פעמים אפיקומן ולפי"ז יש ליישב הסתירה בדברי המשנ"ב. דבסי' תעב כתב דבריו על דברי הרמ"א, ולשיטתו יש לחוש שלא יחשב כאוכל שתי פעמים אפיקומן, אבל בסי' תעז כתב המשנ"ב דבריו על דברי המחבר שאינו חושש לדעת הראבי"ה, ולכן לכתחילה אם לא קשה עליו האכילה צריך לחזור ולאכול אפיקומן, ורק אם קשה עליו האכילה יש לסמוך על הראבי"ה שלא לחזור ולאכול אפיקומן, וע"ע שעה"צ סי' תעז סק"ד שלדעת הראשונים שבאפיקומן יוצאים ידי חובת מצה, אם אכל אפיקומן בלא הסיבה צריך לחזור ולאכול בהסיבה".
          1. נזר החיים (עמ' ר"ה הע' קי"ד אות ב') – " הסדר הערוך ... אך קשה לי על דבריו, דאי המ"ב אדעת המחבר קאי הא לדידיה אף אם קשה לו צריך לחזור ולאכול, כמ"ש בסימן תע"ב סעיף ז. וכבר מצאתי שהעיר בזה הגרמ"מ קארפ שליט"א בס' הלכות חג בחג (פסח עמ' תס"ט). ואולי שיטת המ"ב דגם המחבר יודה באפיקומן דאם קשה לו א"צ לחזור ולאכול פעם שניה, וצ"ע".
    3. מראי מקומות – רבבות אפרים (ח"א סי' רצ"ט אות ב' ד"ה ובאפיקומן), פסקי תשובות (אות ו').
       1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה קפ"ז) – "שאלה: במשנ"ב סי' תע"ז סק"ד כתב ובדיעבד אם שכח ואכל האפיקומן בלא הסיבה א"צ לחזור אם קשה האכילה, וצ"ע ממש"כ המשנ"ב סי' תע"ב ס"ק כ"ב דלא יחזור ויאכלנו דאסור לאכול אפיקומן שני פעמים. תשובה: עי' שונה הלכות סי' תע"ב דין י"א".
       2. ובס' פניני רבינו הקה"י ח"א עמ' ק' ובשו"ת צמח יהודה ח"ג סי' קכ"ט ובס' ישורון חי"ב עמ' תס"ד ובס' מועדים וזמנים ח"ז סי' קפ"ז ובשו"ת מגדנות אליהו ח"ד סי' ל"ג ובס' סוכת חיים פסח עמ' שמ"א. ומש"כ בס' ברכת שלמה פסח עמ' שמ"ט. ובס' משנת חיים פסח סי' קל"ד ובס' משנת יעקב פ"ז מחו"מ ה"ה ובהגדש"פ וללוי אמר עמ' קצ"ט ובשו"ת שמן אפרסמון ח"א סי' י"ג. .

1. מי ששתה בלא הסיבה: ד' כוסות.
   1. **חזור ולשתות בהסיבה**.
      1. פר"ח (על סעי' ז').
   2. **לא לחזור כלל**.
      1. ב"ח (ס"ק ג', סי' תע"ט ס"ק א') – "ומכל מקום למאי דנהגינן כראבי"ה דדיעבד יצא אפילו בלא הסיבה כל עיקר".
      2. חק יעקב (ס"ק י"ד) – "אכן הב"ח סימן תע"ט [ד"ה ומ"ש ואם] פסק דבכל ד' כוסות אם שתאן בלא היסבה יצא, וכן נראה לי עיקר".
      3. עי' ערה"ש (סעי' י') – "ויש מי שאומר שבכל הכוסות אם שתה בלא הסיבה א"צ לחזור ולשתות כוס אחר [ב"ח בסי' תע"ט וח"י סקי"ד] וכן נראה עיקר דהא בגמרא [ק"ח.] אפסקא הלכתא דרק שני כוסות צריכים הסיבה אלא דמפני הספק מצרכינן הסיבה לכולהו וא"כ בכל כוס הוה ספיקא דרבנן ולקולא ויראה לי דגם רבינו הרמ"א עיקר טעמו מפני זה ולא מפני סמיכתו על דיעה יחידאה ולא מפני כמוסיף על הכוסות אך דבשני ראשונות דמדינא מותר להוסיף מה איכפת לן כשמוסיף ועתה שאין מוסיפין גם בהם אין לחזור ולשתות כמ"ש ויש מי שכתב דבתחלת הסדר יהיה דעתו לחזור ולשתות בין הראשונות ואז אם טעה ושתה בלא הסיבה יחזור וישתה בלא ברכה [מג"א שם]".
   3. **לא לחזור בשני כוסות אחרונים**.
      1. רמ"א (סעי' ז') – "ויש אומרים דבזמן הזה, דאין דרך להסב, כדאי הוא ראבי"ה לסמוך עליו שבדיעבד יצא בלא הסיבה (אגודה פרק ע"פ). ונראה לי אם לא שתה כוס שלישי או רביעי בהסיבה, אין לחזור ולשתות בהסיבה דיש בו חשש שנראה כמוסיף על הכוסות; אבל בשני כוסות ראשונות, יחזור וישתה בלא ברכה".
      2. שלחן שלמה (סעי' ד').
   4. **האידנא גם לא יחזור וישתה כוס ראשון**: ונכון שקודם שמברך על כוס א' יהיה בדעתו לחזור ולשתות בין הכוסות הראשונות.
      1. מג"א (ס"ק ז') – "ונ"ל דהאידנא שאין דרך לשתות בין הראשונות א"כ ה"ל נמלך ואם שותה צריך לברך וה"ל כמוסיף, לכן לא יחזור וישתה ויסמוך על ראבי"ה וכ"מ בטור סי' תע"ג וכ"כ הב"ח אבל בכוס שני יחזור וישתה דהא אפי' שותה יין תוך הסעודה כוס השני פוטרו אא"כ לא היתה דעתו לשתות תוך הסעודה: ונ"ל דבתחלת הסיב' יהי' דעתו לחזור ולשתות בין הראשונות ואז אם טעה ושתה בלא הסיבה יחזור וישתה בלא ברכה".
      2. א"ר (ס"ק י') – "יחזור וכו'. והאידנא שאין דרך לשתות בין הראשונות צריך לברך והו"ל כמוסיף, אבל בכוס שני יחזור וישתה, דהא אפילו שותה יין בתוך הסעודה פוטרן (מג"א סק"ז), וכן עיקר, אף שהב"ח מיקל אף בכוס שני בסי' תע"ט [ס"ב]".
      3. דרך החיים (סי' קכ"ב סעי' ז') – "אבל אם שתה כוס ראשון בלא הסיבה ובין כוס ראשון לשני אין רגילין האידנא לשתות ואם ירצה לשתות כוס אחר הרי יצטרך לברך עליו והוי כמוסיף על הכוסות ע"כ אין לשתות כוס אחר אבל טוב שבתחלת הסיבה יהא דעתו לשתות בין הכוסות הראשונות ואם יטעה שישתה כוס ראשון בלא הסיבה יכול לשתות כוס אחר בהסיבה ובלא ברכה ולא יהא נראה כמוסיף".
      4. גר"ז (סעי' ט"ו) – "טוב יותר שלא לחזור ולשתות ולסמוך על האומרים שבזמן הזה אין צריך להסב כלל. ומכל מקום לכתחלה טוב שיהיה בדעתו בתחלת הסיבה קודם שמברך על כוס ראשון שיחזור וישתה בין כוס ראשון לשני על סמך ברכה זו ואז אפילו אם יטעה וישתה כוס ראשון בלא הסיבה יוכל לחזור ולשתות בלא ברכה ולא יהא נראה כמוסיף על הכוסות כיון שהוא נפטר בברכת כוס ראשון אם כן הכל שתיה אחת היא מופסקת לשנים".
      5. מ"ב (ס"ק כ"א, עי' בה"ל סעי' ז' ד"ה ונראה) – "כתב מג"א דכל זה לעיקר הדין דרשות בידו לשתות כמה כוסות אבל למנהגנו שאין שותין שום כוס אפילו בין כוסות ראשונות וכדמבואר בסימן תע"ג ס"ג הוי ליה כנמלך ואם שותה צריך לברך. והוסיף עוד דלפי זה אפילו בין ראשון לשני אין כדאי שיחזור וישתה דכיון שמברך עליו נראה כמוסיף עוד כוס על הכוסות [וכדמבואר בטור סימן תע"ג בשם אבי העזרי] ולכן לא יחזור וישתה ויסמוך על דעת אבי העזרי כמו בכוסות אחרונות ומיהו אם שכח ולא היסב בכוס שני יחזור וישתה בהסיבה בלי ברכה דלא הוי כנמלך שהרי גם בתוך הסעודה אם רוצה לשתות אין צריך לברך וסומך על ברכת כוס שני. ונכון שקודם שמברך על כוס ראשון יהיה בדעתו לחזור ולשתות בין הכוסות הראשונות ואז אפילו יטעה וישתה כוס ראשון בלי הסיבה יוכל לשתות כוס אחר בהסיבה ובלי ברכה ולא יהא נראה כמוסיף".
      6. מסגרת השלחן (על שלחן שלמה ס"ק ב') – "הגר"ז".
   5. **שתה רוב כוס בהסיבה**.
      1. יצא.
         1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה קע"ב) ***– "***שאלה: שתה בליל הסדר רוב כוס בהסיבה ומיעוט שלא בהסיבה אם יצא. תשובה: יצא".
      2. מראי מקומות – שערי אושר (ח"ב סי' י"ז ד"ה והנה [עמ' ע"ט], ח"ד סי' ג' ד"ה והנה [עמ' י"ט]), הגר"ד כהן (בית הלל גליון כ"ב עמ' י"ד, בנתיבות ההלכה גליון כ"ב עמ' כ"ו), שערי זבולון (או"ח ח"ג סי' ס' אות ד').
   6. מראי מקומות – ***הסדר הערוך (פרק ל"ח סעי' ג')***.
      1. בית הלוי (ח"ג סי' א' אות ט' ס"ק א') – "והנה מדבריו הא מוכרח דס"ל דאם שכח ושתה א' מהכוסות בלא הסיבה דא"צ לחזור ולשתות בהסיבה דבזה לא שייך שני הטעמים הנ"ל דטעם הראשון משום דליכא טירחא עבדינן לרווחא דמילתא הא לא שייך רק בתחילה כשבא לשתות דאמרינן לי' שיסב משום מהיות טוב אבל אין לחייבו משום זה לשתות שנית, וגם טעמו של הר"ן דאין להקל בזה יותר מבזה ותעקר התקנה ג"כ הא לא שייך רק לענין קביעות ההלכה דאי אפשר לקבוע ההלכה להקל לא באחת מהן ולא בשניהם אבל אם נתחדש ליחיד ע"י מקרה וסיבה ששכח להסב הא לא שייך סברא זו כלל **והדרינן לכללא דספק דרבנן להקל**, והברור דס"ל לרש"י והר"ן דאם שכח א"צ לחזור ולשתות, וגם בלא"ה מוכרח דס"ל להר"ן דעיקר תקנה דהסיבה בכוסות לא הי' רק למצוה לכתחילה ולא לעכב בדיעבד דאל"כ הא אינו מובן תירוצו השני שכתב דאין מקום להקל בשניהם דתעקר התקנה והרי אין מקום להקל רק בכסי קמאי לחודא אבל אם כבר שתה קמאי בלא הסיבה הרי בע"כ מוכרח להסב בבתראי ממה נפשך אי משום דבתראי הוא דצריכה הסיבה או משום דשתה קמאי בלא הסיבה וה"ה כאלו לא שתה וצריך לחזור ולשתותן בהסיבה ומוכרח כמש"כ דס"ל דהסיבה אינו מעכב כלל בכוסות, וא"כ הרי נתברר בזה דכמה מהראשונים חולקים על הטעמים של הר"ן דהרי התוס' נסתפקו אם הסיבה מעכב בכוסות ...".
2. צריך לשתות ד' כוסות - סעיף ח'.
   1. **קטן בארבע כוסות**.
      1. חוט שני (פסח פרק י"ז ס"ק י"ג ד"ה כשהקטן, עמ' קצ"ד) – "כשהקטן יכול לאכול פת מחנכים אותו במצוות ומאכילין אותו כזית מצה. ואם יכול לשבת עם המסובים בליל הסדר ולהקשיב, חייב בחינוך בהגדה של פסח, ובמצות ד' כוסות שצריך לשתותם על סדר ההגדה, אך אפשר להקל לו בשיעור הכוס בשיעור הקטן כיון דחינוך דרבנן וד' כוסות דרבנן".
      2. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה צ"ה) ***– "***שאלה: מאימתי יש לחנך קטן לארבע כוסות שיודע לשתות, או שיודע לומר ההגדה. תשובה: שיודע שניהן".
      3. ובס' פסקי תשובה ס' רצ"ה ובשו"ת שאילת שמואל ס' כ"ח שיודע לשתות. אכן בשו"ע הגר"ז ס' תע"ב ס' כ"ה שמבין הדברים הנאמרים על הכוס, ולכאו' זהו תליא בחקירת הגרי"ז זצ"ל פ"ז מחו"מ, בגדר ארבע כוסות אם המצוה השתיה, או בברכה שתאמר על הכוס. וע"ע בהגש"פ מו"ז ובהגש"פ לשון לימודים למהר"ל, ובח"י ס' תע"ב ס"ק כ"ז, ובספרי בית מתתיהו ח"א סי' אות י"ד, וע"ע בשו"ת אבני ישפה ח"ד ס' ס"ו. .
   2. **חבילות בארבע כוסות**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה צ"ו) ***– "***שאלה: איך יוצא כוס ראשון דארבע כוסות גם יד"ח קידוש הא אין עושין מצוות חבילות. תשובה: כך היה התקנה דארבע כוסות".
      2. מראי מקומות – בית מתתיהו (ח"א סי' ב' אות י"ז ד"ה ובהכי, אות י"ט ד"ה ועפ"ז).
      3. כן הקשה בשו"ת מהרש"ג ח"ד ס' כ"ט ובס' מנחה חריבה סוטה ח', ותירוצים נוספים ע"ז ראה בשו"ת רבבות אפרים ח"ו ס' רל"א ובס' רץ כצבי פסח ס"ט. .
   3. **ארבע כוסות ביין של שביעית**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה ק') ***– "***שאלה: יש שפירשו ספיקת הירושלמי ר"פ ערבי פסחים מהו לצאת ארבע כוסות ביין של שביעית. משום דאין עושין מצוות חבילות דאיכא מ"ע דאכילת שביעית. וצ"ע דא"כ מ"ט לא הסתפק גם לענין קידוש. תשובה: זה בכלל השאלה".
      2. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה קנ"ו) ***– "***שאלה: בירושלמי פ"י מפסחים ה"א מיבע"ל מהו לצאת ארבע כוסות ביין שביעית ויש מי שביאר כיון שאסור לאכול פירות שביעית אכילה גסה, ארבע כוסות שותים שותים בזה אחר זה ואין נהנים, א"כ הוי כהפסד פירו"ש. תשובה: למה אין נהנה בודאי נהנה".
         1. כן ביאר ספק הירושלמי בס' מנחת אשר שביעית ס' ל"ח. וכעי"ז א"ל הג"ר משה חליווה מח"ס ענפי משה. ועמש"כ לדחות בקובץ מוריה ניסן תשע"ה עמ' שס"ו ועיקר הדבר דאין לאכול פירו"ש אכילה גסה כתב מרן בדרך אמונה פ"ה משמיטה ויובל סק"ב. וכ"כ בס' תורת הארץ פ"ח אות מ"ו עי"ש. ועמש"כ מרן בס' שיח השדה ח"ג שקלים ח' ע"א ובביאור לירושלמי פ"ח משבת ופ"י מפסחים שם. וביאורים נוספים עמש"כ בס' בית מתתיהו ח"א ס"ב. ובשו"ת משנת שלום ח"א קונ' השמיטה ס' ט"ו כ"ו ביאורים. .
      3. **שונא יין אם ידחוק בשביעית**.
         1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה קנ"ז) ***– "***שאלה: בשו"ע או"ח ס' תע"ב ס"י דמי ששונא ביין צריך לדחוק בעצמו, אם זהו גם היין שביעית, או"ד הוי כהפסד פירו"ש. תשובה: גם בשביעית".
            1. וע"כ דל"ה אכילה גסה דאסור, כמש"כ מרן בדרך אמונה פ"ה משמיטה סק"ב. .
      4. שד"ח דברי חכמים ס"נ אות י"ב ובס' פאת השולחן קו"נ משמרת הבית כתבו לפרש כן ספק הירושלמי, וראה מה שביאר מרן שליט"א בספק הירושלמי באופ"א בס' שיח השדה ח"ג שקלים ח' ע"א, ובקושייא זו עיין בבית מתתיהו ח"א ס"ב אות ט"ו. .
   4. **שומע כעונה בארבע כוסות**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה ק"ג) ***– "***שאלה: מי שאין יכול לשתות ארבע כוסות שנאסר עליו, אם יכול לשמוע מאחר ע"י שוכ"ע. תשובה: לא שייך".
      2. בס' יגיעת ערב פסחים עמ' ר"כ מעשה במרן הגר"ד פוברסקי זצ"ל שלא יכל לשתות ארבע כוסות, ושאל להגרי"ז זצ"ל וא"ל שיוצא ע"י אחר כמש"כ התוס' פסחים צ"ט להסתפק, והחזו"א א"ל שאין כזה תוס', ול"מ ע"י שוכ"ע עי"ש וצ"ע, וכן הביא בס' פשט ועיון להגר"מ שטרנבוך פסחים צ"ט הוראה זו מהגרי"ז שמהני שוכ"ע, וכ"פ בשו"ת להורות נתן ח"ב ס' כ"ט ובשו"ת שרגא המאיר ח"ג ס' קי"ח דמהני בשע"ד ע"י אחר לצאת. וע"ע במשנת יוסף סוגיות ח"א או"ח ס' ל"א ובתשובות והנהגות ח"ג ס' קט"ו ובשו"ת רבבות אפרים ח"ג ס' ש"ח ובס' מקראי קודש פסח ח"ב ס' כ"ט, ובס' מרבה חיים פסחים ס' י"ד. .
3. שותה יין מפני שמזיקו - סעיף י'.
   1. **יין מזיקו**.
      1. חוט שני (הל' תלמיד תורה עמ' כ"ח, עי' פסח פרק י"ז ס"ק י"א) – "והיוצא מדין זה שאדם שהיין מזיקו ושונאו חייב בד' כוסות, קשה לדעת הראבי"ה דס"ל דפטורים מהסיבה דכיון דאין הדרך להסב אין זה נחשב דרך חירות, ועיין עוד להלן. אמנם כל זה צ"ע ממה שכתב השער הציון שם [ס"ק ל"ה במ"ב] דאם ע"י שתיית היין יפול למשכב פטור משתיית הד' כוסות, ובשער הציון [ס"ק נ"ב] כתב, פשוט דאין זה דרך חירות, עכ"ל. וזה קשה ממה נפשך דאם שונא ומזיק לו היין צריך לדחוק עצמו ולהתאמץ ולשתות, וזה נקרא דרך חירות, ואילו אם יפול ע"י שתיית היין למשכב אין זה דרך חירות, הרי סגי בזה שנוהג בדרך חירות. וצ"ל כמו שאמרנו, דאם שונא ומזיק לו היין, **מ"מ הצורה החיצונית היא דרך חירות**, אבל אם יפול למשכב הרי אף בצורה החיצונית חסר בדרך חירות. ולכאורה זה סייעתא לרוב הראשונים דס"ל דאף בזמן הזה שאין הרגילות להסב, מ"מ צריך להסב, כיון שיש כאן הנהגה של דרך חירות. ועדיין יש לעיין בדינא דאשה אצל בעלה פטורה מלהסב ...".
      2. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה צ"ט) ***– "***שאלה: מ"ט אם היין מזיקו צריך לדחוק בעצמו, הא ל"ה דרך חירות. תשובה: יין בפסח יש לו עוד טעמים כמש"כ רש"י ריש ערבי פסחים".
      3. מראי מקומות – חקי חיים (ח"ח סי' ע' ), בבית מתתיהו (ח"א סי' י' אות י"ד ד"ה אכן).
   2. **חולה בארבע כוסות**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה ק"ד) ***– "***שאלה: חולה שאין יכול לשתות ארבע כוסות שנאסר עליו ע"י הרופאים אם יש לו עצה אחרת לשתות. תשובה: אונס רחמנא פטריה".
      2. מראי מקומות - חקי חיים (ח"ח סי' ע').
      3. **מיץ אשכוליות**.
         1. ***קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' ס"א אות ט"ז, דפו"ח עמ' ע' אות ט"ז) – "תשכ"ו, חולה סכרת וכן מי שא"א לו לשתות יין פסק מו"ר (שליט"א) זצוק"ל, שיקח לד' כוסות יין חמוץ מעורב מחצה על מחצה עם מיץ אשכוליות טבעי סחוט מאשכוליות (לא מבקבוק) ויברך שהכל, אבל עם מיץ לבד (בלי תערובת עם יין) הסתפק מו"ר אם אפשר לצאת יד"ח ד' כוסות גם לחולה".***
         2. חוט שני (פסח פרק י"ז ס"ק י"א ד"ה חולה, עמ' קצ"א) – "חולה שהיין וכן המיץ ענבים מזיק לו דהיינו שזה מכביד חוליו, שעי"ז נעשה חולה, אין לו לשתותם לד' כוסות. דדוקא מיחוש צריך לסבול, וישתה מיץ אשכוליות וכיוצ"ב. ואע"פ שקשה לומר שהוא באמת חמר מדינה, מ"מ כדי שלא לבטל ד' כוסות ישתה זה, וכוס של קידוש ישתה אחר".
         3. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה ק"ה) ***– "***שאלה: אם מהני לארבע כוסות מיץ אשכוליות לחולה שאין יכול. תשובה: כן".

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה קנ"ה) ***– "***שאלה: אם יכול לצאת יד"ח ארבע כוסות במיץ אשכליות דהוי כחמר מדינה לחולה שאין יכול לשתות מיץ ענבים.תשובה:לא".

ובס' שער המועדים עמ' ד' הביא שא"ל מרן שחשב ששאלה היתה בסוחט אשכול ענבים ואשכליות אין יוצא. וע"ע בס' שלחן שלמה ס' רצ"ו או"ז בהערה. ובס' אגרות וכתבים דרך אמונה באגרות הגרי"ש עמ' ע"ט ומש"כ בס' מקראי קודש [הררי] הל' פסח פ"ד ס' י"ח ס"ק ס"ד. ובמקראי קודש להגרצ"פ פראנק זצ"ל פסח ח"ב ס' ל', ובשו"ת משנה הלכות חי"ח ס' קע"ז ועי' בס' תורת היולדת פל"ט ס"ב, ובס' ענפי משה פסח ס' רכ"א. .

1. יין אדום - סעיף י"א.
   1. **אם רוצה להאדים את היין הלבן: האם יש בזה משום איסור צובע**.
      1. עי' סי' ש"כ סעי' י"ט [ערך צובע], לשיטות ומראי מקומות.
2. איזה יין: מיץ ענבים לד' כוסות ליל הסדר - סעיף י"ב.
   1. **מחמיר [דלא יוצא ידי חירות]**.
      1. ***קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' ס' אות י', עמ' ס"א אות ט"ו [לשונו מובא לקמן], דפו"ח ח"ב עמ' ס"ט אות י"ב, עמ' ע' אות ט"ו [לשונו מובא לקמן]) – "אמר לי מו"ר (שליט"א) זצוק"ל שאינו מקדש ואינו מבדיל על מיץ ענבים אף המהודר ביותר וכן אינו שותהו לד' כוסות בסדר משום שטעמו כמים מתוקים ואין לו טעם יין. במשלוח מנות שלי למו"ר (שליט"א) זצוק"ל בכל השנים עד שנתו האחרונה (ועד בכלל) הי' כלול ארבע בקבוקים מיץ ענבים המהודר, ואמר לי מו"ר בכל השנים שמערב חצי יין במיץ ענבים שאני שולח לו ושותה מזה את הארבע כוסות. (בענין כוס חמישי ששותה מו"ר עי' להלן). אמנם קדוש והבדלה עשה מו"ר כל ימי חייו רק על יין (לבד בלי מיץ ענבים) אף בימי חליו וחולשתו בשנתו האחרונה".***
      2. אג"מ (הגר"ש איידר זצ"ל ח"ב פרק כ' הע' ל"ז, שמעתתא דמשה ס"ק ז', בשם הגדה של פסח קול דודי סי' ג' אות ד') – "אין לשתות ד' כוסות ממיץ ענבים אפילו אם אינו אוהב יין או שהיין מזיקו, אולם במקום שיש חשש שיפול למשכב, או שלא יגמור את כל הסדר אינו רשאי להחמיר ולשתות יין".
      3. אמת ליעקב (סי' תע"ב הע' תמ"ז) – "אף שלכתחילה צריך לדחוק את עצמו לשתות יין לד' כוסות, מכל מקום מי שאינו יכול מותר לו לשתות מיץ ענבים שלא עבר תהליך בישול (pasteurization)".
      4. שאילת ישורון (סי' ה') – "מהאמור יוצא דלקידוש צריכים לכתחלה יין משום מצוה מן המובחר וכן הדין בקשר לד' כוסות".
      5. עי' אור לציון (ח"ג פרק ט"ו אות ד', הע' ד') – "שאלה. האם אפשר לצאת ידי חובת ארבע כוסות במיץ ענבים. תשובה. לכתחילה מן הראוי לקחת דוקא יין למצות ארבע כוסות. ומכל מקום מי שקשה לו, יכול לקחת מיץ ענבים. וישתדל שלפחות כוס אחת ישתה של יין. ויכול לערב בכוס חצי יין וחצי מיץ ענבים. ולנשים יש להקל לכתחילה לשתות מיץ ענבים. [מיץ ענבים המצוי הרי הוא מבושל, וגם הוא שונה מהיין בכך שאינו משכר ומשמח ... ואולם לענין ארבע כוסות יש סיבה נוספת לקחת דוקא יין ולא מיץ ענבים, ואף אם אינו מבושל, ומשום שיש אומרים דבעינן ארבע כוסות של שמחה, וכמ"ש בפר"ח בסימן תפ"ג בשם הרב חיים שבתי. (וראה עוד במקראי קודש פסח ח"ב סימן ל"ה). ואף דלא קיי"ל הכי, וכבר דחה דבריו הפר"ח שם, מכל מקום טוב לקיים מצות ארבע כוסות באופן שגם יקיים מצות שמחת יום טוב. ויש בזה משום דרך חירות. וראה בזה בדברי הרמב"ם בפרק ז' בהלכות חמץ ומצה הלכה ט', ע"ש. ומי שקשה לו, יקיים לפחות בכוס אחת דין זה. וכגון שישתה ג' כוסות מיץ ענבים, ולכוס רביעית יקח יין. וגם באופן שמערב בכוס חצי יין וחצי מיץ ענבים מקיים מצות שמחת יום טוב, ויכול לערב בכוס היין מיץ ענבים]".
      6. הגריש"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ד עמ' קי"ז ד"ה וכן, ברכת שמואל סוף עמ' רמ"ח ד"ה וכן, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות כ"ה, הלילה הזה עמ' י"א [לשונו מובא לקמן]) – "דבמיץ ענבים לא יצא ידי חירות. ואם יערב במיץ ענבים יין במידה **שיורגש האלכוהול היטב**, כה"ג יוצא גם ידי חירות".

הגריש"א זצ"ל (*ישא יוסף ח"ג סי' ק"ז) – "ועפי"ז היה מורה רבינו זצוק"ל שאין יוצאין י"ח ד' כוסות במיץ ענבים היות ואינו משמח, וכל הדין שנא' סוחט אדם אשכול ענבים, זה רק לענין ברכת בורא פה"ג, אולם שמחה הינה דוקא ביין ממש".*

* + 1. ***שבט הלוי (מבית לוי ח"ז עמ' ל"ג אות י"א) – "מותר ליקח למצות ד' כוסות מיץ ענבים. ולכתחילה יוסיף לו יין. ואם הוא מיץ ענבים טבעי, שמצוי היום מספיק שיוסיף מעט יין".***

***שבט הלוי (***גם אני אודך תשו' הגר"מ חליוה ח"ד סי' א' אות ח') – "לכתחילה זה יין, אם המיץ ענבים לבד אז אפשר, אבל לכתחילה זה יין".

* + 1. הגרח"ק זצ"ל (אמרי מאיר [שנת תשע"ה] סוף עמ' ל"ה) - לשונו מובא לקמן.
  1. **מיקל [יוצא ידי חירות]**.
     1. ***הגרשז"א זצ"ל (***הליכות שלמה פסח פרק ט' ***סעי' י"א, ס"ק כ"ה, הע' ע"ז) – "***יוצאין ידי חובת ארבע כוסות במיץ ענבים".
     2. ***להורות נתן (***גם אני אודך תשו' הגר"מ חליוה ח"ה סי' א' אות ה') – "שאלתי למרן הלהורות נתן זצוק"ל אם אפשר לצאת יד"ח ארבע כוסות במיץ ענבים והשיבני 'אפשר', ושאלתיו אם יש הבדל בין אם היין עם תוספות או בלי תוספות והשיבני 'רצוי בלי תוספות'".
     3. ***אז נדברו (***גם אני אודך תשו' הגר"מ חליוה ח"ו סי' א' אות ז') – "שאלתי ממרן הגרב"י זילבר זצוק"ל אם מהני לצאת יד"ח ד' כוסות במיץ ענבים והשיבני 'כן'. ושאלתיו אם זה אפי' במיץ ענבים עם תוספות והשיבני 'כן'".
     4. עי' חוט שני (פסח פרק י"ז ס"ק י' ד"ה מיץ, גם אני אודך תשו' הגר"מ חליוה ח"י סי' ט"ז) – "מיץ ענבים טבעי, כשר לד' כוסות, ויש בו משום שמחת יום טוב, ואף שהמיץ ענבים עובר תהליך שלא יחמיץ, מ"מ הרי המציאות היא שאם משאירים את המיץ ענבים פתוח זמן מה הוא תוסס והרי הוא סימן שיש לו את הכח שעושה את זה ליין, ואף שעבר את התהליך מ"מ עדיין יכול להחמיץ, ובזה סגי לד' כוסות ולשמחת יום טוב. וכל זה אמור רק לגבי מיץ ענבים טבעי, אבל מיץ ענבים שמערבים בו כל מיני חומרים, יש מהם שאין בהם שמחת יום טוב. ובמיץ ענבים טבעי, **יש הידור** לענין דרך חירות שיהיה מעורב ביין".
     5. ***הגר"ש דבליצקי זצ"ל (מה טובו גליון י' עמ' ל"ה אות קפ"א, מוריה גליון תכ"ד עמ' שכ"ט אות קפ"ב) – "יכולים לכתחילה לקחת מיץ ענבים לד' כוסות בליל הסדר, וכן אני נוהג".***
     6. *קובץ הלכות (פסח פרק כ' סעי' ה') – "יוצאין לכתחילה ידי חובת ארבע כוסות בשתיית מיץ ענבים".*
     7. מחשבת חיים (ח"א סי' קל"ה) – "אדרבא יש מקום בד' כוסות להקל יותר משום דרך חירות ... ולמעשה זוכרני ששמעתי מפי מו"ר הגאון מטשעבין זצוק"ל שלוקח מיץ ענבים לד' כוסות".
     8. ***מנחת אשר (ח"ג סי' ל"ז).***
  2. ***מראי מקומות –*** הגרי"א הנקין זצ"ל (גבורת אליהו ח"א סי' קמ"ד, סי' קמ"ה), ***משנה הלכות (ח"י סי' ס"ז), חזון עובדיה (פסח ח"א סוף עמ' צ"ט), רבבות אפרים (ח"ד סי' קי"ג אות ל"ב, ח"ח סי' שפ"ח אות ו', סי' תק"פ), מנחת אשר (הגדה של פסח סי' ו' אות ז', עמ' רל"ז)***, שואלין ודורשין (ח"ד סי' ל'), ***הלילה הזה (עמ' י"א), פסקי תשובות (אות י"א),*** לבסומי בפוריא (בירור ב')***.***
     1. ***חזו"א (הל' חג בחג פרק י"ט הע' כ"ד\*) – "וכן אמר הגרח"ק שליט"א [***זצ"ל] ***שמרן החזו"א זצ"ל היה שותה מיץ ענבים לד' כוסות".***
     2. ***מקראי קודש (פסח ח"ב סי' ל"ה) – "למעשה לא גרע מיין צמוקין ועדיף ממנו שנהגו להקל לעת הצורך עיין 'באר היטב' (סימו תעב). אולם בד' כוסות יש ענין להדר על יין יותר מקדוש, ומטעם הנזכר נקט לכללא דכל שכשר לקידוש כשר לד' כוסות".***
     3. ***אבן ישראל (הלילה הזה עמ' י"א, הליכות אבן ישראל מועדים ח"א עמ' קנ"ד אות א', אות ב', אות ג') – "לכתחילה יש לקחת לד' כוסות יין, ולא מיץ ענבים. ומ"מ יוצאים ידי חובת ד' כוסות ע"י מיץ ענבים. ונשים יכולים לכתחילה לקחת מיץ ענבים לד' כוסות. רבינו היה נוהג לשתות יין דוקא, כל הד' כוסות".***
     4. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה ק"ב) ***– "***שאלה: אם יוצאים ארבע כוסות במיץ ענבים. תשובה: יוצאים".

***הגרח"ק זצ"ל (***אלא ד' אמות של הלכה פרק מ"ו סעי' ד') – "בכל הד' כוסות שותה יין. ולא מיץ ענבים".

* + 1. ***תשובות והנהגות (ח"ב סי' רמ"ג, ח"ה סי' ק"מ, מועדים וזמנים ח"ז סי' קפ"א) – "ומיהו עכ"פ אם יכול לסבול היין ולא קץ ממנו ולא מזיק לו כלל, אף שלרמ"א בקידוש מצוה מן המובחר במבושל דוקא, נראה שבמבושל כשלנו ובפרט בפסח מצוה מן המובחר ביין, שלרש"י מבושל אינו יין וברכתו שהכל, וכן נראה שיטת הרמב"ם בפכ"ט מהל' שבת שאין יוצאין במבושל, ואף שלהלכה נקטינן שיוצאין במבושל ראוי לצאת מצוה זאת דד' כוסות לכ"ע, והיוצא מדברינו שלהלכה העיקר שיוצאין ביין מבושל, ומצותה כן לכתחילה בחולה או זקן או קץ מהיין ובנשים שאין להם להחמיר, וגדולי ישראל כמו הגאון מטשעבין זצ"ל ומרן הגריז"ס זצ"ל והחזו"א זצ"ל*** *נהגו להקל במיץ ענבים גם לד' כוסות* ***ואין לפקפק בזה, רק לפי דברינו אם הוא בריא ראוי לו להדר שישתדל לשתות יין גמור, או עכ"פ לערב המיץ עם יין שיהא טעם חזק של יין".***
    2. ***הגר''מ גרוס שליט''א (קובץ פסקים ותשובות חודש ניסן עמ' ע') – "אבל בד' כוסות, יש מגדולי ההוראה הסוברים שאין יוצא בזה ידי חובתו, דבעינן יין של חירות, וזה שייך רק ביין שמשכר ולא ביין שאינו ראוי לשכר, וכן במיץ ענבים שאינו משכר. ןלכן כל מי שיש בידו לשתות יין, מה טוב שישתה יין, ומ"מ מי שקשה לו, יוצא במיץ ענבים, כיון שבא מיין חשיב דרך חירות. ובפרט, שלרבים מיץ ענבים ערב להם יותר מיין. וכבר נתבאר לעיל, שאם יכול לערב במיץ יין וירגיש בתערובת טעם יין, עדיף טפי. ומ"מ חולים וחלושים, ודאי שיוצאים ידי חובתם במיץ ענבים אף לד' כוסות. ובמיץ ענבים אין לערב מים כלל".***
    3. ***ילקוט יוסף (מועדים הל' סדר ליל פסח: קדש אות ט"ו, אות י"ח) – "ומיץ ענבים בלי תערובת, עדיף מכולהו, ואח"כ יין צימוקים שנשרו במים ג' ימים, ואח"כ יין מבושל או יין צימוקים שנתבשלו ... אפילו מי שהיין מזיקו, או ששונא את היין, חייב לדחוק את עצמו לשתות ארבע כוסות, (ובברכה כרגיל), אך די אפילו לכתחלה לאדם כזה לצאת ידי חובה ביין מבושל או יין צימוקים ומיץ ענבים".***
    4. ***הל' חג בחג (פרק י"ט סעי' י"א) – "מיץ ענבים מן הדין כשר לד' כוסות, אך לכתחילה אין כדאי לצאת בו למי שיכול לשתות יין הואיל ואינו משמח ומשכר, אא"כ מזגו לתוך יין. אך מי שקשה לו לשתות יין יכול ליקח מיץ ענבים, וכן נהגו גדולי ישראל זצ"ל בזקנותם. ונשים וקטנים יוצאים לכתחילה במיץ ענבים".***
    5. מקראי קודש פסח ח"ב ס' ל"ה ובס' תורת המועדים ס' תע"ב כתב דיתכן שהחזו"א לא יכל לשתות יין והסכים לזה מרן שליט"א. .
  1. ***מה עדיף: מיץ ענבים ושיעור גדול, או יין ושיעור קטן****.*
     1. *עי' סי' תפ"ו, לשיטות ומראי מקומות*.
  2. **נשים**.
     1. עי' לקמן.
  3. **קטנים**.
     1. עי' לקמן.
  4. *יין קל****.***
     1. ***הגריש"א זצ"ל (הלילה הזה עמ' י"א, הו"ד בשערי ההגדה עמ' רמ"ו הע' ע"ו) – "ולענין יין עם אחוז קטן של כהל, פחות מהרגיל, כעין ניין הנקרא 'קל קל' - יש להסתפק אם דינו כיין, שיתכן שאינו משכר רוב בני אדם"*.**

הגריש"א זצ"ל (שבות יצחק ח"ד עמ' קי"ז ד"ה וכן, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות כ"ה) - לשונו מובא לעיל.

הגריש"א זצ"ל (*ישא יוסף או"ח ח"ג סי' ק"ח) – "*מה ששאלת אם יוצאים י"ח שתיית ד' כוסות ב'יין קל', והוספת ששמעת שמרן רבינו זצוק"ל החמיר בענין. הנה **כפי מה שנמסר תהליך היצור של יין זה נעשה בשני אופנים**. יש כאלו שעוצרים את תהליך התסיסה של היין בשלב מוקדם, כדי שאחוז האלכוהול לא יהיה גבוה (תהליך התסיסה ממיר את הסוכר לאלכוהול, וככל שהתהליך נמשך יותר זמן, כך אחוז האלכוהול גבוה יותר), ויש כאלו שמוסיפים מיץ ענבים ליין, ולכאו' ביין זה אין חסרון, דהרי מרן התיר להוסיף מיץ ענבים ליין כל עוד מורגשת חריפות היין (עי' סי' קז) וגם באופן הראשון' לא מצינו שצריך דוקא את הכמות המקסימלית של האלכוהול שיכולה להיות ביין. אמנם אכן נכונה השמועה בשם רבינו זצוק"ל שבשנים עברו פקפק בזה, וזאת משום שבזמנו לפני שנים כשנידון ענין זה לפניו, דובר שבכדי לייצר יין עם אחוז אלכוהול נמוך, היין עובר תהליך מסויים של הוצאת האלכוהול. ובזה חשש רבינו זצוק"ל על פי מה שדן בשו"ת אחיעזר (ח"ג סי' לא) אודות דם שהוציאו ממנו חלק ממרכיביו ע"י תהליך כימי, שלא יהיה בו איסור אכילת דם [וראה עוד בזה בשו"ת שם ארי' (סי' כה) ובדרכ"ת (יו"ד סי' קכג ס"ק כה)], וא"כ ה"ה הכא לענין יין שמכיון שהוציאו ממנו ע"י תהליך כל שהוא חלק מהאלכוהול, יש לילך לחומרא ולומר שאין זה יין גם לענין ברכת בורא פה"ג, ועי' מה שב' רבינו בתשובה בקובץ תשובות (ח"א סי' מט) לענין שימוש בפסח בשמן תמרוקים העשויים מנבט של חיטה שהוא חלק מגרעין החיטה שאין בו כח להחמיץ). **אולם כאמור כפי התהליך המצוי כיום (אם אכן כך הוא הדבר) אין מניעה להשתמש ב'יין קל' לארבע כוסות**".

* + 1. ***מראי מקומות –*** לבסומי בפוריא (בירור ב' הע' קנ"ח).

1. נשים - סעיף י"ד.
   1. **נשים בסיפור יצ"מ**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה ק"ח) ***– "***שאלה: כתב לי מרן דגם מי שאין לו מצה חייב בסיפור יצ"מ, וצ"ע ממש"כ בכתבי הקה"י פסחים ס' ק"ח לתרץ מ"ט נשים חייבות בסיפור יצ"מ אף שהוי ז"ג, כיון שחייבות במצה, א"כ מי שאין לו מצה יפטר. תשובה: זה אינו מוכרח".
      2. ויעויין במהר"ם שיק ובמנחת סולת מ"ע כ"א ולהגרי"פ פערלא מ"ע ל"ג ובשו"ת להורות נתן חי"ג ס' כ"ה שכתבו לתלות זב"ז. וע"ע בהגדה של פסח פוניבז' ח"ב מש"כ הגר"ש ברמן זצ"ל, ובישורון חי"ז עמ' רמ"ט ובס' בד קודש ח"ה ס"ט, ומש"כ בבית מתתיהו ח"ב ס"ד אות י'. .
   2. **נשים ביין או במיץ ענבים - למחמירים לעיל**.
      1. יין.
         1. ***קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' ס"א אות ט"ו, דפו"ח ח"ב עמ' ע' אות ט"ו) – "ושאלתי את מו"ר (שליט"א) זצוק"ל בנוגע לאשה חולה שהיתה צריכה להיות מאושפזת בביה"ח בליל הסדר אמר לי מו"ר שמערב יין במיץ ענבים גם לנשים ואפשר להקל בשליש יין, מעיקר הדין מספיק שליש או רביעית יין במזיגה".***
         2. הגרח"ק זצ"ל (אמרי מאיר [שנת תשע"ה] סוף עמ' ל"ה) – "האם נשים חייבות לשתות יין דוקא לד' הכוסות, א"ד אפשר להם לצאת עם מיץ ענבים. תשובה: לכתחלה ביין".
      2. מיץ ענבים.
         1. אור לציון (ח"ג פרק ט"ו אות ד' [לשונו מובא לעיל], הע' ד') – "ולנשים יש להקל בכל אופן לכתחילה במיץ ענבים, ואין להחמיר עליהם לשתות דוקא יין. וראה גם במקראי קודש שם, ע"ש".
         2. ***אבן ישראל (לשונו מובא לעיל).***
         3. ***תשובות והנהגות (ח"ב סי' רמ"ג) – "ובנשים שאין להם להחמיר".***
         4. ***הל' חג בחג (פרק י"ט סעי' י"א) – "ונשים וקטנים יוצאים לכתחילה במיץ ענבים".***
      3. ***דעת*** הגריש"א זצ"ל.
         1. הגריש"א זצ"ל (*ישא יוסף או"ח ח"ג סי' ק"ז) – "גם נשים צריכות לקיים ד' כוסות ביין".*
         2. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות כ"ז) – "לגבי נשים בד' כוסות ביין, הנה אם נשים שלא נקבע אצלם דין שמחה ביין, מכל מקום יתכן דחייבות לקיים מצות ד' כוסות ביין דוקא, דיש לפרש דאין הכוונה שאין להם שמחה ביין, אלא דיש להם יותר שמחה בבגדי צבעונים, וביום טוב צריך לשמוח בשמחה היותר גדולה, מה שאין כן אצל אנשים, ביין הוא השמחה היותר גדולה, ואם כן כשחז"ל תקנו ד' כוסות יין בליל פסח משום שמחה, כללו גם את הנשים בזה, כי גם אצלם שייך שמחה, ויש לעיין בזה".
         3. הגריש"א זצ"ל (פסקי הלכות עמ' ל"ג אות קנ"ז, הו"ד אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' הע' שע"ז) – "מיץ ענבים לד' כוסות - לכתחילה צריך לערבב בו שליש יין טוב, כדי שיהא שייך בו שמחה, אבל נשים שקשה להן אפשר להקל".
      4. מראי מקומות – לבסומי בפוריא (בירור ב' עמ' רס"ג).
2. קטנים בד' כוסות - סעיף ט"ו.
   1. **קטן בארבע כוסות [ביין או במיץ ענבים]**.
      1. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' ס' אות י"ב) – "ער"פ תשמ"ב שאלתי את מו"ר (שליט"א) זצוק"ל כתוב בשו"ע קטן שהגיע לחינוך נותנים לו לשתות ד' כוסות, האם צריך שעור. ענה לי מו"ר שיתנו לו מיץ ענבים וזה יכול לשתות שיעור. (עי' מ"ב סי' תע"ב ס"ק מ"ז)".
      2. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות כ"ה*, ישא יוסף ח"ג סי' ק"ז) – "בקטנים אפשר להקל שישתו מיץ ענבים".*
      3. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה ק"א) ***– "***שאלה: בפסחים ק"ח מה תועלת לקטן ביין והר"ן פירש של"ה דרך חירות. וצ"ע מ"ש מגדול שיצא אם שתה חי אף של"ה חירות. תשובה: גם חי משמח קצת".

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה צ"ז) ***– "***שאלה: בגמ' פסחים ק"ח מה תועלת לקטן ביין, ופרשב"ם וקטן פטור מהמצוות, וצ"ע מ"ש מכל המצוות, שמחנכין קטן ולא אמרי' מה תועלת. תשובה: כאן שאין לו תועלת אין חינוך".

* + 1. ***הל' חג בחג (פרק י"ט סעי' י"א) – "ונשים וקטנים יוצאים לכתחילה במיץ ענבים".***
  1. **השמטת הרמב"ם**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה צ"ח, בית מתתיהו ח"א סי' י' ריש אות י"ד) ***– "***שאלה: מ"ט הרמב"ם השמיט בהל' חו"מ דקטן חייב בארבע כוסות. תשובה: כמו כל חינוך".
     2. מראי מקומות – בית מתתיהו (ח"א סי' י' אות י"ד).

**יום טוב שחל במוצאי שבת, ויקנה"ז**

# סימן תע"ג

1. אחר ימזוג לו דרך חירות - סעיף א'.
2. שכח לומר ותודיענו בתפילה.
3. שפיכת יין ביו"ט שחל במוצ"ש.
4. נשים לשתות יקנה"ז.
5. ליל הסדר: נשים באמירת יקנה"ז.
6. להדליק בשביל ההידור של אבוקה.
7. הסתכלות בידים.
8. לכבות החשמל בברכת מאורי האש.
9. **ליתן שני נרות ביחד להבדלה ביו"ט**.
10. **לברך על נרות יו"ט.**
11. אומרים "המבדיל בין קודש לחול".
12. ***הכנה משבת לחול***.
13. מי מלח - סעיף ד'.
14. זרוע.
15. מרור - סעיף ה'.
16. והגדת לבנך - סעיף ז'.
17. נוהגין לזרוק מעט מן הכוס.
18. אחר ימזוג לו דרך חירות - סעיף א'.
    1. **אם מותר לאבא למזוג לבנו ד' כוסות**.
       1. מחמיר.
          1. ***הגר"א נבנצל שליט"א (מציון תצא תורה ח"א אות ק"ח)*** – "שאלה: האם יש חסרון כיבוד אב ואם להרשות לאבא למזוג לבנו ד' כוסות בליל הסדר, והאם סומכים על מחילה שלו בכה"ג. תשובה: לענ"ד אין לבן להרשות לאביו למזוג לו".
          2. משנת יוסף (ח"ו סי' צ"ט) – "לענ"ד פשוט שאסור, ואפילו אם ירצה האב בעצמו למזוג לבנו, צריך הבן למנוע זאת מאביו שלא ימזוג לו, דהנה לשון הלבוש ושו"ע הרב (תעג, א) הוא: ואם אפשר טוב שלא ימזוג בעל הבית בעצמו אלא אחר ימזוג לו 'שיהא לו כמשרתו', כלומר דרך חירות ושררות זכר ליציאת מצרים עכ"ל. וא"כ פשיטא דאין לאב להיות כמשרת לבנו, ומנהג זה שאחר ימזוג לו אינו דוחה כיבוד אב דאורייתא, ואיתא בשו"ע יו"ד (רמ, ד בהגה) שהבן ישמש אב כמשמש לרבו, וא"כ בודאי לא להיפך ... ונראה שאם אב לא שם לב, ומזג לבנו, יכול הבן לתקן משגה זה, וישפוך היין בחזרה לבקבוק, וימזוג לעצמו, ויאמר לאביו בדרך כבוד 'חלילה שתשרת אותי אפילו למזיגת הכוס' – [אבל אינו מחויב, כיון שהאב עשה דרך מצוה, ולא בכונה לבזות עצמו]. ואין להתיר לאב למזוג לבנו, כיון שאם מחל על כבודו מחול (קידושין לב.), שכבר הביא הפת"ש (יו"ד סי' רמ סקט"ז) מרדב"ז שמחול רק לפטור הבן מהעונש, אבל מצוה איכא מ"מ, והברכ"י (רמ, יג) בשם אחרונים דן אם רק כבוד יכול למחול, או גם מורא, אבל על בזיון לא מהני מחילה עיי"ש, ומזיגה דרך שירות הוי בזיון".
          3. ודרשת וחקרת (ח"ד יו"ד סי' ל"ז אות ג') – "ביו"ד סי' ר"מ סעי' כ"ה כתב המחבר וז"ל, אם האב רוצה לשרת את הבן מותר לקבל ממנו אא"כ האב בן תורה, וכתב ע"ז הברכי יוסף שם וז"ל, ואפילו יקפיד הרבה לא יקבל משום דלא סגי בלא חלשה דעתיה, הרב פרי חדש בליקוטי יו"ד דף נ"ח ע"ג עכ"ל, ומפורסם הוא הוראת החזו"א להגר"ח קנייבסקי שליט"א שלא ישתה כוס תה שהכין לו אביו הגריי"ק, וה"ה בנד"ד, אם אביו ת"ח לא רק שלא יבקש ממנו למזוג לו אלא אפילו אם מזג לו מרצונו לא ישתה, וכשאינו ת"ח אם רוצה האב יכול הבן לקבל, וגדול מזה כתב הערוך השולחן בסי' תע"ג סוף סעי' ו' וז"ל, כבר כתבנו שבעה"ב לא ימזוג בעצמו, אלא אחר, דזהו דרך חירות, ואנו אין נזהרין בזה, כי נראה כרמות רוחא לצוות לאשתו שתמזוג, ואין הבעל עדיף ממנה, ולכן נוהגים למזוג בעצמו, ואין זו קפידא עכ"ל, ועל אף שדבריו תמוהים מאד, שהרי באה"ע סי' פ' סעי' ד' כתב המחבר וז"ל, כל אשה רוחצת לבעלה פניו ידיו ורגליו, 'ומוזגת לו את הכוס', ומצעת לו את המטה, ועומדת ומשמשת בפני בעלה, כגון שתתן לו מים או כלי, או שתטול מלפניו וכיוצא בדברים אלו, וע"ע יו"ד סי' קצ"ה סעי' י', אבל עכ"פ סברת הערוה"ש מוכיח דלא ס"ל שמצוה שאני, וא"כ בנד"ד אין להקל כנלענ"ד".
          4. עי' אבני דרך (ח"ח סי' שס"א) – "נוהגים שכל אחד מהמסובים לא מוזג לעצמו את כוס היין אלא אחר מוזג לו דזהו דרך חרות וכן פסק הרמ"א (תעג, א). אולם אסור לבן לתת לאביו למזוג לו יין, דזהו נגד כבוד הורים שהוא מדאורייתא (רמ"א יורה-דעה רמ, ד) וכן כתב להלכה בשו"ת משנת־יוסף (ו. צט) עיי"ש (וצריך עיון מה הדין כשאביו מוחל ורוצה למזוג לבנו)".
    2. *מזיגת כוס ע"י אשתו בעת נדתה*.
       1. מחמיר.
          1. שערי טוהר (שער ט"ו סעי' י"ג) ***– "לכן יש ליזהר בליל פסח שהוא ימזוג כוס שלו והיא כוס שלה או אחר ימזוג כוס שניהם, ואפילו אינו מזוג בפני' אסור לשלוח לה לבד כוס משקה".***
          2. עי' ששבה"ל (סי' קצ"ה סעי' י' סוף ש"ך ס"ק י"ד) – "שינוי מהני בין במזיגה ובין בהושטה, אך במזיגה צריך שינוי גדול כגון שתמזוג בריחוק מאד שלא כרגיל ואח"כ יקח בעצמו, ובליל פסח שנוהגים למזוג לבעה"ב, תמזוג בריחוק מעט".
          3. סוגה בשושנים (פרק כ"ו סעי' ב') – "צריך ליזהר אפי' בליל הסדר בד' כוסות, שהבעל ימזוג כוס שלו והאשה תמזוג כוס שלה, או אחר ימזוג הכוסות של שניהם, (שערי טוהר בש"ד ס"ק י"ג)".
          4. הסדר הערוך (פרק מ"ד סעי' ו') – "אשה נידה לא תמזוג הכוס בפני בעלה. וכן הבעל לא ימזוג הכוס בפני אשתו, לפי שהמזיגה אף בכוס של מצוה היא דרך חיבה וקירוב הדעת. וכן לא ימזוג הבעל הכוס המיוחדת לה וישלח לה כוס אחת מד' כוסות אפילו שלא בפניה".
          5. נטעי גבריאל (נדה פרק כ' סעי' י') – "וכן בליל פסח אסורה למזוג הכוס אלא אחר ימזוג כוס של שניהם, ואם אין שם אחר מי שימזוג להם הכוסות, אז ימזוג כל אחד כוסו לעצמו".
          6. ***חוקת הטהרה (סי' קצ"ה סעי' פ') – "בליל הסדר יש להזהר שלא ימזגו את הכוס של יין זה לזה בזמן נדותה, אף שנוהגים בלילה זו דרך חירות".***
       2. ***מראי מקומות.***
          1. אבני דרך (ח"ח סי' שס"א הע' א') ***– "לגבי מזיגת כוס ע"י אשתו בעת נדתה עיין בספר בדי השלחן (יורה-דעה קצה, י), בספר הסדר הערוך (מד, ו) ובספר גם אני אודך (פסח, סימן לד)".***
    3. מראי מקומות.
       1. ערה"ש (סוף סעי' ו') – "וכבר כתבנו שהבעה"ב לא ימזוג בעצמו אלא אחר דזהו דרך חירות ואנו אין נזהרין בזה כי נראה כרמות רוחא לצוות לאשתו שתמזוג ואין הבעל עדיף ממנה ולכן נוהגין למזוג בעצמו ואין זו קפידא".
          1. מראי מקומות – ודרשת וחקרת (ח"ד יו"ד סי' ל"ז אות ג', לשונו מובא לעיל).
19. שכח לומר ותודיענו בתפילה, ושתה מכוס של קידוש ושכח להבדיל שם - עי' סי' רצ"ד סעי' א'.
    1. **צריך לחזור ולהתפלל**.
       1. תוס' הרא"ש (ברכות סוף דף לג.) – "וי"מ ביום טוב שחל להיות במוצאי שבת ולא אמר ותודיענו בתפלה ועל הכוס אמר קדוש ולא אמר הבדלה, ותירוץ זה שייך למה שאמרתי דמאי נפקא מינה אם לא אמר הבדלה עם הקדוש עדיין הוא יכול להבדיל, אלא משום ששתה".
       2. הגרשז"א זצ"ל (ששכ"ה פרק ס"ב הע' ל"ז, שלמי מועד ריש פרק ע"ז, הליכות שלמה תפלה פרק ט"ז סעי' ד') – "דמוטב שיתפלל מיד לפני שמבדיל על הכוס ונוטל ידיו לסעודה, ואין התפילה נחשבת להפסק בין הקידוש לסעודה, הואיל וע"י התפילה מותר לו לאכול".
       3. עי' ששכ"ה (פרק ס"ב הע' ל"ז) – "ומשמע דאם גם שכח לומר ותודיענו בתפילה ושתה מכוס של קידוש דצריך לחזור ולהתפלל תפילת ערבית".
       4. שגיאות מי יבין (סי' מ"ג הע' ל').
       5. פסקי תשובות (סי' רצ"ד הע' י"ב).
    2. **שאין צריך לחזור *ולהתפלל****.*
       1. הגרח"ק זצ"ל (מישרים אהבוך עמ' ר"צ אות צ"ז) – "שאלה: ביום טוב שחל במוצאי שבת ושכח לומר 'ותודיענו' בתפילה, וטעם לפני שיקדש יקנה"ז. האם צריך לחזור ולהתפלל. תשובה: כמדומה שאין צריך לחזור".
    3. **מי שאמר בטעות המבדיל בין קודש לחול בין המבדיל בין קודש לקודש**.
       1. וישמע משה (פר' שלח תשע"ט עמ' ב') – "האם מכיון שטעם מכוס הקידוש לפני שיצא ידי חובת הבדלה, וגם לא הבדיל בתפילה, קנסו אותו שיחזור ויתפלל שנית, הסכימו הגאונים רבי שמואל אליעזר שטרן, רבי יעקב מאיר שטרן, רבי שמאי גרוס שליט"א **שלא שייך קנס בנידון דידן**, דקנס שייך רק במי ששכח להבדיל, אבל זה שהבדיל אלא שטעה בנוסח החתימה והבדיל שלא כראוי לא קנסו אותו ואין צריך לחזור ולהבדיל בתפילה אלא יבדיל שנית על הכוס ויחתום כהוגן. וכן הורה למעשה הגאון רבי מנדל שפרן שליט"א".
    4. **שכח לומר "ותודיענו" ביו"ט שחל מוצ"ש, והתחיל ותתן לנו ה'**.
       1. עי' סי' רצ"ד סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.
20. שפיכת יין ביו"ט שחל במוצ"ש - עי' סי' רצ"ו סעי' א'.
    1. **אין לשפוך**.
       1. ***הגרשז"א זצ"ל (ש***שכ"ה פרק ס"ב הע' כ"ו, שולחן שלמה סי' רצ"ו ס"ק ד', הליכות שלמה פסח פרק ט' הע' קנ"ז) – "שהרי עכשיו הוא יו"ט ואסור בהרווחת שכר, **והו"ל בזיון לקדושת יו"ט**".
       2. ששכ"ה (פרק ס"ב סעי' ט"ו).
       3. קובץ הלכות (פסח פרק כ"ב סעי' י"א) – "אף דבשאר מוצאי שבת נוהגין למזוג כוס הבדלה מלא על כל גדותיו עד שנשפך קצת יין מן הכוס, בהבדלה זו שהוא משבת ליו"ט אין נוהגין כן".
       4. הגרח"ק זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון נ"ב עמ' מ"ב טור ב') – "שאלה: במנהג שנוהגים בהבדלה לשפוך מיין החוצה, יש להסתפק כשיום טוב חל במוצאי שבת, שקידוש הלילה הוא גם הבדלה, האם צריך לשפוך היין מהכוס החוצה כמו בכל הבדלה, או שדינו כקידוש, וצ"ע. תשובה: לא. (ערוך מכתבי תלמיד)".

עי' הגרח"ק זצ"ל (מישרים אהבוך עמ' רצ"א אות צ"ט) – "ראיתי שאין לנהוג בכוס של יקנה״ז בערב פסח שחל בשבת וכד', כמו בכוס הבדלה דעלמא שממלאים אותה על כל גדותיה שישפך היין (כהמשנה ברורה סימן רצו ס"ק ה), שהרי טעם השפיכה כתב הרמ"א (שם סעיף א) שהוא לסימן ברכה בתחילת השבוע, ועכשיו שהוא יום טוב ואסור בהרווחת שכר, אם יעשה כן וימלא הכוס שישפך, הוה ליה בזיון לקדושת יום טוב. יודיעני נא מרן שליט"א האם נוהגים להזהר בזה. תשובה: לא שמענו".

* + 1. ***הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' ר"ג אות ד') – "***שאלה: כשחל יו"ט במוצ"ש האם צריך לשפוך מהכוס - בקידוש שהוא גם הבדלה - לסימן ברכה. האם אז יש קפידא שנשים לא ישתו. האם מסתכלים על הצפורניים. האם צריך ב' נרות. אבוקה. האם מותר לקרב ב' נרות או נר וגפרור. תשובה: נתפרסם בשם אדמו"ר זללה"ה שלא לשפוך מהכוס ביו"ט שחל במוצאי שבת, צריך ליהנות מאור הנר, צריך להסתכל בצפורניו, יברך על הנרות שהדליק לכבוד יו"ט, ולא יקרבם יחדיו. גם הנשים יכולות לשתות מכוס של קידוש של יו"ט שחל במוצ"ש. כבר ביארנו (לעיל) שראוי ללמד את הנשים המדליקות נרות ביו"ט שחל במוצאי שבת לכוון בהדלקה גם לצורך ברכת מאורי האש של הבדלה".
    2. הסדר הערוך (פרק נ"ג סעי' ט').
    3. פסקי תשובות (סי' רצ"ו אות ז' ד"ה ובהבדלה) – "וכשחל יום טוב במוצאי שבת (יקנה"ז), גם כן אין עושין כן, והעושה כן הוא כבזיון לקדושת יום טוב, שעושה בו סגולות להרווחת ממון".

1. נשים לשתות יקנה"ז: האם נשים מותרות לשתות מכוס של קידוש של ליל יו"ט שחל במוצאי שבת - עי' סי' רצ"ו סעי' א'.
   1. **מיקל**.
      1. שיח יצחק (סי' קע"ב) – "בואכה גררה אכתוב עוד דבר בהלכות הבדלה, הנה הגאון ר' דוד נ"י [ה"ה הג' ר' דוד לאקענבאך זצ"ל] הראב"ד דפה, נסתפק במוצאי שבת שחל בו יום טוב אם מותר לנשים לשתות כוס של קידוש כיון שגם הבדלה אמרו עליו, לפימ"ש מג"א (בסי' רצ"ו סק"ד), הבדלה שנהגו הנשים שלא לשתות מכוס הבדלה, ומג"א ציין שם שטעם בה נאמר בשל"ה, הנה השל"ה הוא בסוף מס' שבת שלו דפוס אמסט"ד (דף קל"ט ע"ב) וז"ל, בשם תולעת יעקב, וכבר ידעת מה שארז"ל בסוד העץ שחטא בו אדם הראשון גפן הי', ואמרו מלמד שסחטה ענבים ונתתה לו וכו', ולפי שנתכוונה להבדיל מאדם ע"י היין אין הנשים טועמות יין של הבדלה, עכל"ק. והעלה הגנ"י שלטובה מצטרף. ולענ"ד לפשוט זה, דהנה המחבר (בסי' הנ"ל סעיף ג'), כותב ביום טוב שחל להיות במ"ש שיש בו קידוש, שנאמר על הפתך י"א שאגב הקידוש מבדילין ג"כ עליו, וי"א וכו', ורמ"א כותב וסברא ראשונה עיקר. הרי דקידוש אז עיקר והבדלה טפילה לו, וא"כ נקרא כוס של קידוש, ואף שהברכ"י רצה לדחות דין זה בסי' זה, מ"מ בשיורי ברכה פסק גם הוא כן, ע"ש. וא"כ שפיר נפשט ספק הנ"ל מכאן, ודו"ק".
      2. שלמת חיים (מכתב שנדפס בריש שו"ת משנה שכיר ח"א ד"ה כן, תורת חיים סי' ק"ה) – "ראיתי לפום ריהטא בסוף הספר שהביא מדברי הגאון ר' דוד לאקענבאך זצ"ל ראבדק"ק פרעשבורג, שנסתפק במו"ש שחל בו יו"ט, אם מותר לנשים לשתות כוס של קידוש כיון שגם הבדלה אמרו עליו [לפי מ"ש המג"א סי' רצו סק"ד שנהגו הנשים שלא לשתות מכוס הבדלה], ואני תמה הרי בשנה הזאת [שנת תרפ"ז] הבעל"ט בעה"י יאמרו על כוס ראשון [בליל הסדר] קידוש והבדלה, וכי יש הו"א שלא ישתו. הרי מחויבות בארבע כוסות, ומינה יש לדון לכל יו"ט".

שלמת חיים (שמירת הגוף והנפש סי' קל"א הע' ה' ד"ה ובמכתבו) – "וכי יש הוא שלא ישתו. הרי מחוייבת בארבע כוסות, ומינה יש לדון לכל יו"ט".

* + 1. ויחי יעקב (ערך יקנה"ז, עמ' כ"ה) – "נשאלתי אם מותר לנשים לשתות יין הקידוש והבדלה יחד, שהרי יש בה גם יין הבדלה, ובעברי לומר א גוט יום טוב להרב [שליט"א] זצ"ל שאלתי לו, והעשיב בפשיטות שהיות והוא גם קידוש מותר".
    2. שבט הלוי (מבית לוי חי"ב עמ' נ"א סעי' ז') – "המנהג שהנשים שותות מכוס הקידוש אף שהבדילו עליו ג"כ".
    3. שובע שמחות (פרק ו' הע' קצ"ו, עמ' ק"ג) – "דהרי נוהגים שהנשים טועמות מכוס של יקנה"ז, ומטעם שעשו עליו קידוש ואינו מיוחד רק להבדלה".
    4. ששכ"ה (פרק ס"ב סעי' ט"ז, הע' כ"ח) – "ואף על פי שהמנהג הוא שאין האשה שותה יין מכוס של הבדלה, וכדלעיל פרק ס סעיף לח, מכל מקום המנהג הוא שהנשים שותות מכוס זו של קידוש והבדלה יחד. [ספר 'שובע שמחות' דף קג]".
    5. ***חוט שני (ח"ד ריש עמ' ק"י) – "***לענין יקנה"ז אע"פ דהתם שותות היין ובהבדלה אינם שותות ...".
    6. ***הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' ר"ג אות ד') -*** לשונו מובא לעיל.
    7. אשמח בהשם (או"ח סי' נ"ד) – "נראה פשוט שאכן הנשים שותות מהכוס כשחל יום טוב במוצאי שבת, ונלמד זה מליל פסח שחל במוצאי שבת, דבודאי אין ספק שהנשים חייבות בארבע הכוסות ושותין אותן, לכן נראה לי שגם ביום טוב שהל במוצאי שבת ישתו ואין להם מה לחשוש".
    8. *ילקוט יוסף (שבת ח"א עמ' תנ"ז אות ט"ו, קיצור שו"ע סי' רצ"ו סעי'* ט"ו) – "ויום טוב שחל להיות במוצאי שבת, שמקדשין ומבדילין על הכוס ביחד, פשוט שמותר לאשה לטעום מכוס הקידוש, אף שאמרו עליו גם ברכת ההבדלה".
    9. פסקי תשובות (דפו"ח, סי' רצ"ו סוף אות ח', הע' פ"ז) – "ולענין יום טוב שחל במוצאי שבת, נוהגים כל ישראל שנותנים לנשים ולשאר בני הבית לשתות מכוס הקידוש, הגם שגם הבדילו עליו, ואין פוצה פה ומצפצף. [כמבואר בשש"כ פס"ב סעי' ט"ז. ובשו"ת מגדנות אליהו (שם, בהערה) שעפ"י הטעם הנ"ל (הערה ע"ז) בשם הר צבי, יצטרכו לברך בעצמן בופה"ג, כי ענו 'אמן' על ברכות הנר וההבדלה]".
  1. **דעת** הגרח"ק זצ"ל.
     1. ***הגרח"ק זצ"ל (אסיפת יצחק*** ל' תשרי תשס"ז***) – "שאלה:*** במשנה ברורה ס' רצ"ו ס"ק ל"ה כתב 'דנהגו הנשים שלא לשתות מכוס הבדלה', האם גם זה נוגע אם יו"ט חל במוצאי שבת ועושה הבדלה בקידוש. תשובה: לא".
     2. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רנ"ט) – "שאלה: במוצ"ש שחל בו יו"ט שעושין בקידוש הבדלה אם נשים ישתו בקידוש שבהבדלה אין שותות. תשובה: לא".
  2. מראי מקומות – רבבות אפרים (ח"ד סי' צ"ז אות נ"ו, סי' קכ"ד אות י"ג), רץ כצבי (פסח סי' י"א אות ח').
     1. מגדנות אליהו (ח"ב סי' כ"ה הע' ז') – "ונפק"מ ליקנה"ז אי מותר לנשים לשתות, ומנהג העולם ששותות, ועי' ספר בירור הלכה סרצ"ט שהביא בשם ספר עץ אפרים שעורר בזה, ול"נ משום דההבדלה נגרר בתר הקידוש כמו בשו"ע ורמ"א שם לגבי אי מבדילין ביקנה"ז על פת עיין שם, ושם במ"ב אי מבדיל ביקנה"ז בעמידה או בישיבה עיין שם, ובירור הלכה סרצ"ו אות י"ח, וע"כ שותות כמו בקידוש. אולם למש"כ בהר צבי הנ"ל הרי א"א לשתות משום חשש הפסק וצע"ג".
  3. *אשה לענות 'אמן' על ברכת שהחיינו של בעליהן****.***
     1. ***עי' סי' ת"ר, לשיטות ומראי מקומות***.

1. ליל הסדר: נשים באמירת קידוש ביחד בזמן שאומרים יקנה"ז - עי' סי' רצ"ו סעי' ח'.
   1. *יכולה לברך יקנה"ז*.
      1. ***באר משה (ח"ו סי' קל"ו) – "לא ישנו הנשים ממנהגן מבכל לילי סדר שהן בעצמן אומרות הקידוש, כמו כן במוצש"ק יאמרו הקידוש וההבדלה בעצמן".***
      2. ***הגרשז"א זצ"ל (ששכ"ה פרק ס"ב הע' כ"ז, שולחן שלמה ס"ק י"א.ב') – "יכולה לברך 'יקנה"ז'".***
      3. משנה הלכות (ח"ח סי' ל"ו) – "ופשוט דכיון שהן חייבות בהבדלה אם הם מקדשות לעצמן מבדילות ג"כ לעצמן ומיהו כיון דדרך הנשים לצאת בקידוש מבעליהן יעשו גם במוצש"ק שחל ביום טוב כן לצאת מבעליהן אבל בליל פסח שדרך הנשים לקדש בעצמן על הכוס כפי המנהג אולי יותר טוב שיאמרו ברכת בורא מאורי האש בעצמן וברכת הבדלה ישמעו מבעליהן ולענות אמן ומ"מ אם מברכות לעצמן כמו כל הקידוש שפיר דמי ופשוט דמתחייבות לשתות מן הכוס ואין זה ענין של כוס הבדלה שבכל השנה כי הוא כוס מארבע כוסות שמחויבות לשתות ורק שגם מבדילות על הכוס הזה ואין להשגיח על החדשות אשר חדשים מקרוב באו ורוצים להגיד חדשות שהנשים לא יברכו בורא מאורי האש ולא יבדילו והגם שגם במ"ב סוס"י רצ"ו העיר בענין ברכת בורא מאו"ה לנשים ועיין פמ"ג וש"ע הגרש"ז סי"ח ופשוט דמנהג העולם דנשים מברכות בורא מאורי האש וגם חייבות בהבדלה".
      4. ***שבט הלוי (קובץ מבית לוי חט"ז עמ' כ"ד) – "נשים יכולות לעשות קידוש על כוס ראשון מד' כוסות כמנהגן בכל השנים, ויכולות לומר ברכת הבדלה, וברכת מאורי האש ולשתות מהכוס אף שהבדילו עליו".***
      5. ***נטעי גבריאל (ערב פסח שחל בשבת פרק ל"ח סעי' י"א) – "ואם רוצית רשאית לברך המבדיל לעצמה, וכן עמא דבר שאומרים ביחד כל המסובין סדר יקנה"ז".***
   2. ***מראי מקומות – ערב פסח שחל בשבת (פרק כ"ב סעי' כ"ז, מילואים),*** הסדר הערוך (פרק נ"ג סעי' י'),רץ כצבי (פסח סי' י"א אות ט')***.***
      1. ***הגרח"ק זצ"ל (אסיפת יצחק כ"ח חשון תשס"ח) – "שאלה: במשפחה שהמנהג בליל פסח שכל אחד אומר הקידוש לעצמו, אם חל במוצאי שבת האם הנשים יכול לומר סדר הבדלה גם כן. תשובה: כמדומה שהנשים אין אומרים כלל לא קידוש ולא הבדלה רק שומעים".***
2. האם מותר להדליק בשביל ההידור של אבוקה - עי' סי' רח"צ סעי' ב'.
   1. **מותר להדליק**.
      1. עי' הגרשז"א זצ"ל (ששכ"ה פרק ס"ב הע' ל"א, מילואים, שולחן שלמה ס"ק ג') – "דצ"ע אם מותר להדליק ביו"ט רק בשביל הידור של אבוקה, שהרי למעשה זה רק כדי לברך על אבוקה שמאירה יותר, אבל לא כדי ליהנות מהאור. אך מסתבר דגם לצורך הידור של אבוקה מותר, וגם מסתבר דשפיר חשיב צורך קצת כיון שמאיר יותר טוב אע"ג שזה רק למצוה".

עי' הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ט' הע' קנ"ה) – "**אולם למעשה** היתה דעת רבנו דמוטב שלא להדליק נר נוסף אלא להשתמש בנרות הדולקים".

* + 1. קובץ הלכות (פסח פרק כ"ב סעי' י"ב [לשונו לקמן], הע' י"ז) – "דמדינא לא מקרי נר של בטלה אפי' אם מדליק בשביל ההידור דאבוקה דסו"ס ה"ה לצורך המצוה וגם עשוי להאיר, אמנם כבר נוהגין להשתמש בנרות שהודלקו לכבוד יו"ט".
    2. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (ערב פסח שחל בשבת, מילואים לפרק כ"ב ).
  1. **מחמיר**.
     1. הגריש"א זצ"ל (יו"ט שני כהלכתו פרק א' סוף הע' ס"ח, הע' ס"ט\*) – "דמש"כ לעיל לקרב שתי נרות אהדדי עדיף מאשר להדליק שני גפרורים וכו', דעצם הדלקת הגפרורים אינה לשם הנאתו אלא לצורך מצוה, וכבר נחלקו הפוסקים אם צורך מצוה חשיב צורך יו"ט, ולדעת המחמירים אסור לעשות הכי וצריך לחוש לדבריהם [ומטעם זה אנו מחמירים לענין הדלקת נר נשמה ביו"ט כיון שאין בזה כל צורך יו"ט, ויש מקילין בנר בית הכנסת מפאת כבוד בית הכנסת, ע' מ"ב סקל"א], אלא יעשה כמש"כ לעיל, עכ"ד. וע"פ דברי הגרי"ש (שליט"א) [זצ"ל] נראה שגם אין להדליק נר של הבדלה בפמוט מיוחד, כיון שאינו מדליקה לשם הנאתו אלא לצורך מצוה".
     2. יו"ט שני כהלכתו (פרק א' סוף סעי' כ') – "ובכל אופן יזהר שלא להדליק נר מיוחד לצורך הבדלה וכן לא יקרב לצורך זה גפרור [שאינו דולק] לנר הקיים".
  2. מראי מקומות.
     1. בשביל מצות לחם משנה - עי' סי' רע"ד סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.

1. הסתכלות בידים במוצ"ש שחל ביום טוב - עי' סי' רח"צ סעי' ג'.
   1. **כן**.
      1. *הגרח"ק זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון נ"ב עמ' מ"ד טור א')* – "שאלה: יש להסתפק, במוצאי שבת שחל ביום טוב, האם יש להסתכל בכפות הידים ובצפרניים בברכת בורא מאורי האש, או לא. תשובה: כן. (ערוך מכתבי תלמיד)".
      2. ***הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' ר"ג אות ד') -*** לשונו מובא לעיל.
   2. ***לא***.
      1. תוס' חיים (על הח"א כלל ק"ל ס"ק ט"ז), הו"ד בהסדר הערוך (פרק נ"ג סעי' ח') – אבל אין צריך להסתכל בצפרני ידיו כמו בשאר מו"ש".
      2. אמת ליעקב (סי' תקי"ד הע' תע"ו) – "וגם לא נהגו להסתכל בצפרנים אז, ואפשר הטעם משום שהוא עדיין באמצע קידוש ואין להניח הכוס".
      3. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ט' הע' קנ"ה) – "ואין המנהג להסתכל כ"כ בצפרנים לאור הנר כמו בכל מוצ"ש".
      4. שבט הלוי (קובץ מבית לוי חי"ב עמ' נ"א סעי' ו') – "ואין מסתכל בצפרניים אלא מביט בנרות בשעת הברכה".
      5. קובץ הלכות (פסח פרק כ"ב סעי' י"ג, הע' י"ח) – "אף דבשאר מוצאי שבת נוהגין להסתכל בצפרני ידיו כשמברך בורא מאורי האש, בהבדלה זו אין נוהגין כן, אך עכ"פ יש להסתכל בנר כשמברכין בורא מאורי האש. [דנרא' דהטעם שאין נוהגין להסתכל בצפרניים ביקנה"ז הוא משום דכתבו האחרונים (ע' פמ"ג סי' רצח א"א סק"ה) דמה שרואים בצפרניים הוא כי אדם הראשון קודם החטא היה לבושו כולו ציפורן, וכשחטא נפשט ונשארו רק הצפרניים (ועיי"ש שכתב דמשום הכי סכנה לאשה לעבור על צפרניים משום שהיא גרמה לזה), נמצא דמה שמסתכלין בצפרניים מזכיר חטא דאדה"ר והוא מידי דאית בי' צער, ומידי דמצער אין נכון לעשות ביו"ט, שלכן נוהגין שלא להסתכל בצפרניים ביקנה"ז]".
   3. *מראי מקומות* – נטעי גבריאל (יו"ט ח"ב פרק ל' סעי' ***ח', ערב פסח שחל בשבת פרק ל"ח סעי' ז')***.
2. האם לכבות החשמל בברכת מאורי האש - עי' סי' רח"צ סעי' ד'.
   1. מראי מקומות.
      1. הגרשז"א זצ"ל (ששכ"ה פרק ס"ב סע' כ"א, שולחן שלמה סי' רח"צ ס"ק ה') – "דאף אלה שנוהגים לכבות אור החשמל כאשר מברכים ברכת 'מאורי האש', מ"מ במוצש"ק יו"ט שפיר יכולים לברך בלי לכבותו".
      2. הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' קצ"ג אות ד') – "ביום טוב שחל במוצאי שבת, אין צורך לדאוג שיהיה האור כבוי קודם הדלקת הנר, אלא יכוון להדליק נרות יום טוב לכבוד היום".
3. **ליתן שני נרות ביחד להבדלה ביו"ט**.
   1. **מיקל** [וי"א שיזהר שלא יגעו הנרות עצמם זו בזו].
      1. יסוד ושרש העבודה (שער ט' סוף פרק ה') – "וכשחל יו"ט במ"ש ראוי להתנהג שיאמר ברכת מאורי האש לאחר שיקריב שתי נרות ביחד כדי שיברך על האבוקה כדינו".
      2. אלף המגן (ס' ת"ר ס"ק ג') – "מאורי אש. וראוי להתנהג שיאמר לאחר להחזיק לפניו ב' נרות ביחד כדי שיוכל לברך הברכה בורא מאורי האש כדינו".
      3. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' קי"א אות מ') – "מברך על שני נרות שמחברים יחד ואח"כ מפרידים אותם".
      4. אג"מ (או"ח ח"ה סי' כ' אות ל', ר"ש איידער הלכות פסח עמ' רס"ג הע' ל"ד, דברי חכמים או"ח אות ר"פ, שמעתתא דמשה ס"ק ד') – "בהבדלה דיו"ט אצל השולחן שאומרין יקנה"ז, נוהגין הרבה אינשי שדרכן בחול לעשות אבוקה בנגיעת האש של נר אחד לשני, לעשות כן גם ביו"ט, וכמו שוודאי ראה כן בבית אביו. ואין לחוש למה שברגע זה נימס החלב, שהרי אין שום צורך לכלום בהיתוך משהו דחלב שנעשה מזה. שאף אם היה זה ההיתוך מלאכה ממש, הרי היה מותר להערוך (הובא בתוס' כתובות ו' ע"א ד"ה האי מסוכרייתא), דס"ל דפסיק רישא דלא ניחא ליה כלל ליכא שום איסור, אף לא מדרבנן, ור"ת שם סובר ג"כ כוותיה. ולכן בהא דהיתוך חלב הנר ע"י הדלקתו, שאפילו אם היה מכוין לכך אין בזה חיוב מלאכה, דאין דרך היתוך חלב בכך, והוא גם משהו שאין ראוי לשום דבר, אף אם יפול טיפה הנימוסה במקום שיהיה שייך להסיר משם בקלות שלא ע"י כיבוס, וגם הא ברור שלא ישתדלו כלל להסירה באופן שיהא משומר, שא"כ אף במתכוין לזה לא היה בזה שייכות מלאכה, שאף לכו"ע באינו מתכוין לזה ליכא שום איסור".

אג"מ (ודברת בם סי' קמ"ה) – "ממוה"ג ראש הישיבה ר' דוד פיינשטיין שליט"א דאביו זצ"ל היה נוהג לעשות אבוקה ביו"ט ע"י ב' נרות ולא חשש לכל החששות".

* + - 1. עי' יו"ט שני כהלכתו (פרק א' הע' ס"ז) בשם הרבבות אפרים שר' משה מחמיר, אבל ברבבות אפרים (ח"ח עמ' ת"ק) "שאז חזר בו מו"ר".
    1. באר משה (ח"ח סי' קפ"ד) – "שרי".
    2. משנה הלכות (ח"ח סי' רי"ז) – "אין כאן חשש גרם כיבוי והנח להם לישראל שבני נביאים הם שהרי בשעה שמדבק שתי הנרות לאור הבדלה אדרבה הרי הוא מוסיף אור ע"י החבור והדיבוק ולהוסיף אור מותר לכ"ע ומה שמטיף שעוה עי"ז ליכא איסור גרם כיבוי כיון שע"י המעשה הטפה אדרבה נתוסף אור".
    3. הגריש"א זצ"ל (יו"ט שני כהלכתו פרק א' הע' ס"ח ד"ה וכן, הל' המועדים פרק ט' סוף הע' ט"ו) – "שצריך לקרב הלהבות של שני הנרות אהדדי משום אבוקה, ואין בהפרדתן משום כיבוי, ואינו דומה למדורת עצים שאסור להוציא עץ אחד משום כיבוי (סי' תק"ב סעיף ב' ובמ"ב שם ס"ק י"ט), דשאני התם שנתחברו העצים יחד לשם עשיית מדורה ממש, וכשנוטל אחד מהם ממעט המדורה דאסור משום כיבוי, משא"כ הכא שרק נתקרבו אהדדי לקיים מעלת אבוקה דלזה סגי לן קריבת הלהבות כדי שיהא ריבוי אורות לברכת מאורי האש, ולא בעינן עשיית מדורה ממש. וכיון שלא נתחברו ממש, אין עליו שם מדורה לענין כיבוי, ואפי' אם בדיעבד נגעו הפתילות זו בזו, רשאי להפרידם. ואין לחשוש שמא יטה את הנרות כדי לקרב הלהבות אהדדי ויטפטף קצת מן השעוה, ויהא גרם כיבוי לדעת הרא"ש (פ"ב דביצה סי' יז) דכיון שאינו מחזיקם כן זמן רב מסתמא לא יטפטפו, ועוד כיון שעיקר איסור גרם כיבוי ביו"ט אינו אלא מדרבנן כיון דהוי משאצל"ג, ועוד דלא הוי פס"ר שיטפטף, א"צ לחוש לזה מלקרבם אהדדי. ואין לקרבם עד שהנרות עצמן תגענה אהדדי דלכתחילה צריך ליזהר משום מדבק, ואולם אם נגעו רשאי להפרידם".
    4. ***הגרח"ק זצ"ל (אסיפת יצחק*** כ"ה אדר תשס"ז***) – "שאלה:*** במוצאי שבת שחל ביו"ט, בשעת הבדלה האם מותר לקרב שתי נרות זו לזו או זה גרם כבוי ואסור. תשובה: מותר רק שלא יפרידו אח"כ".
    5. שבט הקהתי (ח"ה סי' ע"ד) – "שרי לקרב האורות".
    6. הגר"ד פיינשטיין שליט"א (ודברת בם סי' קמ"ה, קונטרס יד דוד עמ' נ"ו אות י').
  1. **מחמיר**.
     1. אמת ליעקב (סי' תקי"ד הע' תע"ו, ר"ש איידער הלכות פסח עמ' רס"ג הע' ל"ד, דברי חכמים או"ח אות ר"פ) – "כשמברכים בורא מאורי האש על נרות במוצ"ש שחל ביו"ט נכון להקפיד שלא יגעו הנרות ממש אחד בשני".
     2. הגרשז"א זצ"ל (יו"ט שני כהלכתו פרק א' הע' ס"ז, הליכות שלמה פסח פרק ט' הע' קנ"ה, שולחן שלמה ס"ק ג'.ב', עי' הע' שם) – "דביו"ט שחל להיות במוצ"ש [בין יו"ט ראשון ובין יו"ט שני לבני חו"ל], אין לחבר בהבדלה ב' הנרות כאחד, אלא יקרבם זה לזה כמדת האפשר שלא יגעו השלהבות זה בזה, משום שאם יחברם יחד קרוב הדבר שיכשל באיסורי יו"ט, כגון גרם כיבוי ע"י טפטוף השעוה ... ולדעת הרא"ש בפ"ב דביצה (סי' יז) גרם כיבוי אסור ביו"ט, ואע"ג דבמו"ש בעלמא מהדרינן לברך על אבוקה, מ"מ היכא דאתי לידי תקלה לא עבדינן הכי. והוסיף, דאמנם אם נגעו הלהבות [הפתילות או הנרות] זה בזה, יפרידם, ואין בהפרדתם שום איסור, כיון דנשארו דולקים כמו שהיו".
     3. שבט הלוי (קובץ מבית לוי חי"ב עמ' נ"א סעי' ו') – "ומברך על הנרות שהדליק על השלחן לכבוד יו"ט כמות שהן אף שאינם סמוכים זה לזה".

שבט הלוי (באר המועדים שבועות סי' י"ז ד"ה ושאלתי) – "ושאלתי את פי שארי הגאב"ד ור"מ דזכרון מאיר - בני ברק שליט"א איך מנהגו בזה, ואמר לי שהוא מברך ומסתכל על נרות יו"ט ואינו מקרבן זה לזה וכל שכן שאינו מדליק נר במיוחד עבור ברכת בורא מאורי האש".

* + 1. רבבות אפרים (ח"ד סי' קכ"ד אות י"ד).
    2. קובץ הלכות (פסח פרק כ"ב הע' י"ז) – "שיש ליזהר מאד שלא לחבר ב' הנרות יחד כשמברך בורא מאורי האש, כי ע"י החיבור ממיס קצת מהשעוה וגם נוטף שעוה מנר לנר ובאותו עת כהה הנר מעט והו"ל כיבוי דאסור ביו"ט (ע' שו"ע סי' תקיד סעי' ב), ולכן יעמידום קרובים זה לזה בלבד ולא מחוברים, ואע"ג דמצות נר הבדלה באבוקה, מ"מ כיון דיש לחוש לתקלה עדיף שלא לחברם, ומ"מ אם נגעו זב"ז אין חשש בהפרדתם".
    3. ***הגר"א נבנצל שליט"א (אסיפת יצחק*** כ"ה אדר תשס"ז***, ירושלים במועדיה שבועות עמ' ר"ג אות ד'*** [לשונו מובא לעיל]***) – "שאלה:*** במוצאי שבת שחל ביו"ט, בשעת הבדלה האם מותר לקרב שתי נרות זו לזו או זה גרם כבוי ואסור. תשובה: אין לקרב הנרות".
  1. מראי מקומות – ששכ"ה (פארק ס"ב סעי' י"ח), נטעי גבריאל (יו"ט ח"ב פרק ל' סעי' ז', ***ערב פסח שחל בשבת פרק ל"ח סעי' ו'***), יו"ט שני כהלכתו (פרק א' סעי' כ'), ערב פסח שחל בשבת (פרק כ"ב סעי' כ"ג, מילואים), הלכות יו"ט (ארטסקרול, עמ' רס"ג), פסקי תשובות (סי' תקי"ד אות ו').

1. **לברך על נרות יו"ט.**
   1. **יכול**.
      1. בשם הגרח"ק זצ"ל (שבת לישראל שאלה מ"ד).
      2. רבבות אפרים (ח"ד סי' קכ"ד אות י"ד) – "ציץ אליעזר ... וא"כ להלכה מי שמשתמש בנרות של יום טוב להבדלה יש לו על מי לסמוך ופוק חזי הוא כלל גדול אצלינו, וכך נוהגים העולם ועיין בזה כי לכאורה זה פשוט".
      3. ששכ"ה (פרק ס"ב הע' ל') – "רבבות אפרים ...".
      4. קובץ הלכות (פסח פרק כ"ב סעי' י"ב) – "מדינא מותר להדליק נרות לצורך ברכת מאורי האש, אמנם נוהגין להשתמש בנרות שהדליקו לכבוד יו"ט".

קובץ הלכות (שבת ח"א פרק כ"ב סעי' ל"ב) – "נרות שמדליקין לכבוד יו"ט חשיבי להאיר, ולכן כשחל יו"ט במוצ"ש, יכול לברך בורא מאורי האש על נרות של יו"ט".

* + 1. נטעי גבריאל (יו"ט ח"ב פרק ל' סעי' ה', ערב פסח שחל בשבת פרק ל"ח סעי' ד') – "המנהג".
  1. **אינו יכול**.
     1. ציץ אליעזר (ח"ו סי' י' אות ד', חי"ד סי' מ"ב אות ב') – "שצריך להדליק נר אחר וא"א לברך על נר יום טוב, וביארתי די"ל טעמו בזה דהוא מפני דאין עושין חבילות חבילות ולכן אין לברך משום כך גם ברכת הנר על אותו נר - יום טוב. וסיימתי דיוצא לנו לפי"ז חידוש דין דלא שפיר עבדי אותם המברכין ברכת הנר במוצ"ש שחל בו יום טוב על נרות שברכו עליו ליו"ט יעו"ש ...".
  2. מראי מקומות – פסקי תשובות (סי' תקי"ד סוף אות כ"ג).
     1. ***הגר"א נבנצל שליט"א (אסיפת יצחק*** כ"ה אדר תשס"ז***) – "שאלה:*** האם מותר להבדיל על הנרות של יו"ט או אינו עשוי להאיר בזמן הזה שיש חשמל (ורק מברך על ענין של כבוד). תשובה: **צריך להודיע** לאשה שתתכון גם בשביל הבדלה".

***הגר"א נבנצל שליט"א (***הליכות שלמה פסח פרק ט' הע' קנ"ה) – "והעיר הג"ר אביגדור נבנצל שליטא: לענ"ד אם מברכים בורא מאורי האש על הנרות שהודלקו לכבוד יו"ט צריך להודיע לנשים שתתכוונה לכך, דהואיל ואצלנו מצוי אור החשמל, א"כ בסתמא אין נרות יו"ט עשויים להאיר אלא לכבוד".

***הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה שבועות עמ' ר"ב אות א', עמ' ר"ג אות ד' [לשונו מובא לעיל]) – "שאלה: איך מקיימים ברכת מאורי האש בהבדלה ביום טוב שחל במוצאי שבת. תשובה: יברך על הנרות שהודלקו לכבוד יו"ט,*** *צריך אז להזהר לומר לנשים המדליקות את נרות היו"ט שיכוונו שההדלקה היא גם לצורך ברכת מאורי האש בהבדלה****, שאם לא כן, לא יוכלו לברך על הנרות ברכת מאורי האש, משום שנחשב נר שהודלק 'לכבוד' ולא 'להאיר', ואין מברכים עליו. [דין זה אינו נזכר בפוסקים מדורות שעברו, משום שלא היתה להם תאורה נוספת]".***

1. אם אומרים "המבדיל בין קודש לחול", במקום שצריך לומר "המבדיל בין קודש לקודש".
   1. **לא יצא**.
      1. קהלות יעקב (***ארחות רבנו ח"ב עמ' קי"א אות מ"א) – "תשמ"א א' דפסם חל ביום א' ספר לי מו"ר היתה בביתו שאלה בהבדלה חתמו בין קודש לחול ולא בין קודש לקודש אם צריכים לחזור, ואמר לי שנראה מכל הפוסקים שלא יצא וצריך לחזור ולהבדיל".***
      2. ויען דוד (ח"א או"ח סי' פ"ב) – "ועל כל פנים הרי יום טוב הוא וכשבירך בין קדש לחול פשוט דלא יצא כלל".
      3. הגרשז"א זצ"ל (שולחן שלמה הל' יו"ט ח"ב דיני קידוש והבדלה אות כ"ו, צהר חי"ב עמ' קנ"ז אות ב', מאור השבת ח"ב מכתב כ"ח אות ב', אות ב\*) – "דביו"ט שחל במוצש"ק וטעה במקום לסיים ברכת הבדלה 'המבדיל בין קודש לקודש' סיים 'המבדיל בין קודש לחול' פשוט דלא יצא וצריך לחזור ולהבדיל, משום דהוי הבדלה אחרת. ולא מבעיא בציור הנ"ל דהמבדיל בין קודש לקודש זה הבדלה יותר מפורטת, פשיטא דלא יצא. אלא אפילו בציור הפוך בטעה במוצש"ק רגיל וסיים 'המבדיל בין קודש לקודש' ג"כ מסתבר דלא יצא דסוף סוף הוי הבדלה אחרת".
      4. להורות נתן (חי"א סי' ל"א) – "הרי דאף אם יאמר על יום טוב קודש הקל איכא ביה זלזול, ומכל שכן כשיאמר על היו"ט שהוא חול. ונראה ודאי שהוא בגדר משנה מטבע שטבעו חכמים שצריך לחזור ולברך וכמו שכתב הרמב"ם הנ"ל".
      5. שבט הלוי (ח"ח סי' קי"ח) – "לדידי פשוט דלא יצא דהו"ל משנה ממטבע".
      6. ששכ"ה (פרק ס"ב סעי' כ"א, הע' מ"ו) – "טעה במוצאי-שבת ליו"ט ובמקום ברכת 'המבדיל בין קודש לקודש' שבברכות יקנה"ז אמר ברכת 'המבדיל בין קודש לחול', כהרגלו בשאר שבתות השנה, לא יצא ידי חובתו וחוזר ומבדיל. [שהרי משנה ממטבע שטבעו חכמים בברכות]".
      7. רבבות אפרים (ח"ב סי' קמ"ה, ח"ו סי' קע"ו אות ד', ח"ז סי' קכ"ט, ח"ח סי' קפ"ט אות ג') – "דבמוצאי שבת קודש בהבדלה טעה שהיה מוצאי שבת ואז הי' ליל יום טוב ואמר המבדיל בין קודש לחול, במקום המבדיל בין קודש לקודש דלא יצא, וצריך לחזור ולהבדיל משום דהוי הבדלה אחרת".
      8. קובץ הלכות (פסח פרק כ"ב סעי' י"ד, שבת ח"א פרק כ"ג הע' י"ח [לשונו מובא לקמן]) – "אם חתם ביקנה"ז 'המבדיל בין קודש לחול' במקום 'המבדיל בין קודש לקודש', אף אם אמר 'בין קדושת שבת לקדושת יו"ט הבדלת וכו'', צריך לחזור ולהבדיל ולחתום 'המבדיל בין קודש לקודש".
      9. יד ליולדת (אנגלית, פרק י"ג סוף הע' א').
      10. שגיאות מי יבין (ס' מ"ד סעי' מ"ט).
      11. הגר"מ גרוס שליט"א (וישמע משה פר' שלח תשע"ט עמ' ב') – "שכבר נחלקו בזה הפוסקים, ורוב הפוסקים נקטו שלא יצא ידי חובתו דחשיב משנה ממטבע שטבעו חכמים בברכות".
   2. **יצא**.
      1. חזון עובדיה (פסח עמ' ער"ב סוף אות י"ח) – "מי שטעה בהבדלה, ובחתימת הברכה במקום המבדיל בין קדש לקדש חתם המבדיל בין קדש לוחול, אינו צריך לחזור ולברך".
      2. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תמ"ד סעי' מ"ז) – "מי שטעה בהבדלה ובחתימת הברכה במקום המבדיל בין קדש לקדש חתם המבדיל בין קדש לחול, אינו צריך לחזור ולברך. [קובץ ילקוט יוסף הלכות ערב פסח שחל בשבת עמוד נח]".
   3. מראי מקומות.
      1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קס"ג) – "שאלה: אמר בהבדלה במוצאי יו"ט המבדיל בין קודש לחול, במקום בין קודש לקודש אם יצא. תשובה: יתכן שלא".

הגרח"ק זצ"ל (הליכות חיים ח"א פרק ל' אות שנ"ו, עמ' קט"ז) – "יו"ט שחל במוצש"ק שאומרים יקנה"ז בקידוש, וחותמום ברוך המבדיל בין קודש לקודש, אם אחד טעה וסיים בין קודש לחול כהרגילו בכל מוצש"ק, אם יצא יד"ח או לא, די"ל בזה הוי בכלל משנה מטבע שטבעו חכמים בברכות וחוזר, או י"ל דעכ"פ סדר הבדלה דעלמא נקט, ואין אמירת 'בין קודש לקודש' מעכב בדיעבד [ומלשון הביה"ל בסי' רצ"ט משמע לכאו' כצד הראשון דלא יצא, וצ"ע] תשובה: מדברי הביה"ל אין ראי, שלכתחלה בודאי אסור לשנות".

* 1. **דעת** הגריש"א זצ"ל.
     1. הגריש"א זצ"ל, הו"ד הגרח"ק זצ"ל (***ויכתוב מרדכי עמ' שנ"ו אות קצ"ה***) – "ביו"ט שחל ביום א', ואחד טעה בהבדלה במוצ"ש ואמר 'המבדיל בין קודש לחול' במקום 'המבדיל בין קודש לקודש', האם צריך לחזור ולהבדיל. תשובה: שמעתי בשם מו"ח (שליט"א) [זצ"ל] שיצא".
     2. הגריש"א זצ"ל (אבני ישפה ח"ב סוף סי' מ"ט) – "נראה לדינא שאע"פ שאם אמר המבדיל בין קודש לחול במקום המבדיל בין קודש לקודש לא יצא, אבל כיון שתחילת הברכה היתה כדין הוי כמו שלא חתם את הברכה ותליא במחלוקת הפוסקים הנ"ל וספק ברכות להקל. ומו"ר גאון אחד (שליט"א) [זצ"ל] הסכים אתי שלא יחזור אמנם מטעם אחר, והוא שגם זה נקרא הבדלה כיון שהזכיר המבדיל בחתימתו, והוא ענין החתימה שאנו דנים בה שהוא בא להבדיל וזה מה שעשה. ומה שאמרתי דסגי בפתיחה, אמר שזה רק אם לא חתם כלל, אבל היכא דחתם שלא כדין גרע, וצריך לחזור, אלא דכאן מהני חתימה כזאת משום הזכרת ההבדלה, ויצא ידי חובה, ע"כ. וצריך לומר שכוונתו שגם יו"ט חשיב חול לגבי שבת והוי ענין הברכה ובדיעבד יצא וכנ"ל".
     3. הגריש"א זצ"ל (דרור יקרא עמ' של"ט, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ד' אות ה', עי' הע' קס"א) – "שכח וחתם בהבדלה 'בין קודש לחול' במקום 'בין קודש לקודש', אין הכרעה אם יצא".
     4. הגריש"א זצ"ל (הסדר הערוך פרק נ"ג הע' ו') – "ולא יצא".
     5. הגריש"א זצ"ל (מה טובו גליון ו' עמ' י"ג אות י"ט) – "טעה במוצאי שבת ליו"ט בברכת הבדלה שאמר במקום המבדיל בין קודש לקודש אמר המבדיל בין קודש לחול לא יצא".
  2. מראי מקומות.
     1. קובץ הלכות (שבת ח"א פרק כ"ג סעי' י"ד) – "אשה ששכחה לומר 'המבדיל בין קודש לקודש' ביו"ט שחל במוצ"ש, ונזכרה אחר שבירכה 'להדליק נר של יו"ט' קודם שהדליקה את הנרות, תאמר מיד 'המבדיל בין קודש לקודש' ואח"כ תדליק".
  3. **בשביל מלאכה מהני**.
     1. קובץ הלכות (שבת ח"א פרק כ"ג סעי' ט"ז, הע' י"ח) – "אם חל יו"ט במוצ"ש אומר 'המבדיל בין קודש לקודש', ומיהו אם אמר 'המבדיל בין קודש לחול' מהני, אבל אם אמר שאר לשון הבדלה, כמו המבדיל בין ישראל לעמים' וכדו', לא מהני. [שאם אמר המבדיל בין קודש לחול סגי ג"כ להתיר במלאכה, דגם בזה איכא הכירא במה שהזכיר ענין הבדלה, אלא שלכתחילה יש לומר המבדיל בין קודש לקודש, כיון שהיום קודש, ואע"ג דכתבנו (הל' פסח פכ"ב סעי' יד) לענין יקנה"ז שאם טעה וסיים 'המבדיל בין קודש לחול' לא יצא, התם שאני ששינה ממטבע הברכה ולכן לא יצא חיוב ברכת הבדלה וצריך לברך שוב, אבל בנידו"ד שאין שום מטבע ברכה אלא הוא רק הזכרת הבדלה להכירא בעלמא, שפיר סגי במה שהזכיר המבדיל בין קודש לחול]".
  4. **יו"ט שחל מוצ"ש**: מלאכת אוכל נפש.
     1. עי' סי' רצ"ט סעי' י', לשיטות ומראי מקומות.

1. הכנה משבת ליו"ט.
   1. כלליות**.**
      1. מחמיר: דינו כמו הכנה משבת לחול – מג"א (סי' תרס"ז ס"ק ג'), מ"ב (סי' תרס"ז ס"ק ה'), פוסקים**.**
   2. *ערב פסח שחל בשבת* ***- עי' סי' תמ"ד, לשיטות ומראי מקומות.***
      1. **אמירה לנכרי.**
      2. **להביאו ה"קיטל" דרך לבישה כשמתארח בליל הסדר במקום אחר.**
      3. ***אי שרי לומר אישן ביום כדי שאהיה ער בליל הסדר.***
      4. ***אימתי יש ללבוש את בגדי יום טוב* *- עי' לקמן.***
      5. ***אימתי יש לטבול עבור יום טוב* *- עי' לקמן.***
2. מי מלח - סעיף ד'.
   1. עי' סי' שכ"א סעי' ב', לשיטות ומראי מקומות.
3. זרוע.
   1. **האם מותר לטלטל בשר חי ביו"ט שחל בשבת כדי להניחו בקערה**.
      1. מראי מקומות – וישמע משה (פר' בהר תשע"ט עמ' ג').
4. מרור - סעיף ה'.
   1. **אם יש חשש בורר בניעור החרוסת מן המרור: כשחל פסח על שבת**.
      1. עי' סי' שי"ט סעי' ג', לשיטות ומראי מקומות.
   2. **מרור כבוש בחומץ**.
      1. עי' יו"ד סי' ק"ה סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.
   3. **עציץ שאינו נקוב**.
      1. יוצא ידי חובתו.
         1. חזו"א (מעשה איש ח"ב עמ' קי"ב, מעשה איש ח"ז עמ' קצ"ג הע' א') – "שמענו מהג"ר דוד לנדוי שליט"א, כי בשנת השמיטה תשי"ב התיר לו החזו"א לזרוע בעציץ שאינו נקוב בתוך בית, אף שבספרו מפקפק בזה (עיין חזו"א שביעית סי' כ"ב סק"א). גידלתי ירק בעציץ שאינו נקוב בבית הורי ז"ל, ולפני פסח באתי לחזו"א ושאלתי: היות וברכת הכרפס פוטרת את המרור, כיצד תפטור את המרור אם אין מברכים 'בורא פרי האדמה' על הגדל בעציץ. ועל זה השיב שאמנם כן מברכים עליה בפה"א. ונטה בזה מדברי החיי אדם (הל' ברכת הפירות כלל נ"א דין י"ז) שדימה דבר זה לנידון הירושלמי לענין ברכת המוציא. ואמר חילוק בזה, ואינני זוכר אם החילוק היה בין לשון 'ארץ' ל'אדמה', או דברכת בורא פרי האדמה מתייחסת לסוג הפרי הגדל מאדמה, [ונפק"מ לגידולי מים שאין בהם אדמה], וכמדומה טפי שאמר כאופן א', עכ"ד".
         2. מנחת יצחק (ליקוטי תשובות סי' ל"ח אות ג') – "הנה בנוגע לירק שמגדלין בכלים שאינם נקובים, אם מברכין שהכל, כמ"ש בחיי אדם (הל' ברה"פ כלל נ"א סי' י"ז ובנשמת אדם כלל קנ"ב סק"א), האריכו בזה מכירינו בשו"ת מחזה אליהו (סי' כ"ה ל'), והביאו במקור הברכה (דק"ו מדפה"ס). ומ"מ יוצאים מצות מרור, אף דמברכין שהכל, וכמ"ש במ"ב (סי' תע"ה סעי' ב') בביאור הלכה, בנדון תמכא שקורין חריין, שאין דרך לאכלו כמות שהוא, וכתב בתוך דבריו בזה"ל, וא"כ עכ"פ מכלל שהכל לא יצא וכו' עיין שם, וש"מ דבנוגע לאיזה ברכה אם שהכל או בפ"א אינו מעכב, ואף דיש לחלק דשאני התם דבודאי גדולי קרקע, משא"כ הכא דל"ה גידולי קרקע, מ"מ מהמנהג מכ"ק אדמו"ר מבעלזא זצ"ל נראה דאין לחלק בזה כנלענ"ד".
         3. הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה תנינא (ב - ג) סי' ט' ד"ה באות, שלמי ברכה עמ' קט"ו) – "באות ג' מביא כ"ת מהח"א כלל נ"א סי"ז שעל פת מעציץ שאינו נקוב מברכין מזונות, ועל פרי האדמה מברכין שהכל, וידוע שתמהו עליו, דבירושלמי ר' יונה פליג ולא סובר הכי, ועכ"פ בגמ' שלנו בפסחים ל"ה ע"ב אמרו הא דיוצאין במצה בשל דמאי, דמיירי אף בעציץ שאינו נקוב, [דאין יוצאין במצה שהיא טבל מיירי בטבל טבול מדרבנן והוא שזרעו בעציץ שאינו נקוב. ומוכח דלולא הא דהוי טבל יוצא י"ח במצה שנאפתה מחיטין שנזרעו בעציץ שאינו נקוב] וכן גם במשנה הסמוכה לענין מרור. ובדף ל"ט ע"א אמרו שם דמצה ומרור צריכים להיות גדולי קרקע וגם צריכים להיות ראוי ליקח בכסף מעשר שני דמצרכינן דוקא גדולי קרקע".
         4. קנה בשם (ח"ג סי' צ"ד אות ב') – "פשוט שג"כ נחשב כגידולי קרקע ושפיר יוצאים בזה ידי חובת אכילת מרור אפילו אם נחשב לדברי החיי"א שאין מברכים עליהם ברכת בורא פרי האדמה".
         5. הגרז"נ גולדברג זצ''ל (בית אהרן וישראל גליון פ"ט עמ' ק"ל).
         6. פסקי תשובות (אות ט"ו) – "ולענין המינים הנ"ל הגדלים בגידולי מים או בעציץ שאינו נקוב המנותק מהקרקע (כמו שמצוי לאחרונה בחסה שמגדלים במצע מנותק (בשנת השמיטה)) דנו הפוסקים אם ברכתן בופה"א או שהכל, ומכל מקום, אפשר לצאת בהם ידי חובה למצוות מרור, כי אף אם נאמר שברכתו שהכל, טעמו לא נשתנה ולא בטל ממנו טעם מרור, וברכת המוציא פוטר את ברכתו".
         7. שיעורי הלכה (גליון כ', תשפ"ג) – "חסה הגדילה בעציץ שאינו נקוב או בגידולי מים, כשרה למצות מרור".
   4. **מרור מגידולי מים, היידרופוניק** (hydroponic).
      1. יוצא ידי חובתו.
         1. אור לציון (ח"ב פרק י"ד הע' י"ג) – "וא"כ פשוט שכשם שיוצא ידי חובת מצה בגידולי מים, ה"נ יוצא ידי חובת מרור בגידולי מים, אף דבעינן שהמרור יהא גידולי קרקע, נמצא שאף גידולי מים בכלל גידולי קרקע, ולא חשיב משקר כשאומר בורא פרי האדמה, ולא מסתבר לחלק בין גידולי קרקע לבורא פרי האדמה, ולכן נראה שעל גידולי מים יש לברך בורא פרי האדמה".
         2. שרגא המאיר (ח"ה סי' ב').
         3. חזון עובדיה (פסח מהדורת תשס"ג עמ' צ"ו ).
         4. עי' הגרח"ק זצ"ל (עומק הפשט גליון של"ג, במענה לשאלת רבני 'הילכתא' כ"ה כסלו תשפ"ב) – "יכול להיות שברכת גידולי מים הָאֲדָמָה כהכרעת החזו''א ודלא כהחיי אדם, גם יכול להיות שיוצאים בהם ידי חובת מרור, כיון שהם ממין שגדל באדמה".
         5. הגרז"נ גולדברג זצ''ל (בית אהרן וישראל גליון פ"ט עמ' קכ"ט אות ח').
         6. הגר"צ ובר שליט''א (עומק הפשט גליון של"ג, בהוראה לרבני הילכתא כסלו תשפ"ב) – "גידולי מים ברכתם הָאֲדָמָה, ואפשר לקיים בהם לכתחילה מצות מרור".
         7. פסקי תשובות (אות ט"ו) - לשונו מובא לעיל.
         8. שיעורי הלכה (גליון כ', תשפ"ג) – "חסה הגדילה בעציץ שאינו נקוב או בגידולי מים, כשרה למצות מרור".
      2. מחמיר.
         1. עי' חשב האפוד (ח"ג סוף סי' ט') – "החקירה השני' בענין מרור הגדל על מים בלי קרקע אם יוצאים בו מצות מרור הואיל ויש להסתפק בו אם מברכין עליו בפה"א, דומיא דהנזרע בעציץ שאינו נקוב שנסתפק בו החיי אדם כלל נ"א סי' י"ז. ואם אין מברכין עליו בפה"א אולי דומה למבושל שאין יוצאים בו משום שנשתנה לברכת שהכל, והאריך בזה כת"ה קצת. ונראה מסברא הפשוטה דכיון שלא נשתנה לגריעותא כלל יוצאים בו ידי חובת מרור. ונראה כדמות ראי' מתוס' פסחים דף ל"ט דלא ניחא להו לפרש אצוותא דדיקלא כמו שמפרש רש"י שהוא מסיב סביב לדקל כי במרור בעינן מין זרעים. ודברי התוס' מפורשים יותר בסוכה ל"ו ד"ה בסיב וכמו שמצוין שם בגמ'. והנה הי' מקום לומר דס"ל לרש"י דעל אפקתא דדיקלא מברכין בפה"א דומיא דעלין של צלף בשו"ע אורח חיים סי' ר"ב סעי' ו' אלא על כרחך אין יוצאין במין אילן ואפי' ברכתו בפה"א, וה"ה דיוצאין במין זרעים אף על פי שאין מברכין עליו בפה"א, כל שלא נשתנה לגריעותא וגם לא בטל ממנו טעם מרור. וכל זה לפלפולא אבל למעשה מה נעמו דברי הט"ז באו"ח סי' תר"צ אות ז' שאין להניח הדרך שדרכו בו אבותינו הקדושים ולילך בדרך צר ודוחק בהכשר".
         2. תשובות והנהגות (ח"ו סי' ק"ט אות י"ב, עי' ח"ה סי' קכ"ו ד"ה לכרפס) – "יש נוהגין ליקח עולשין למרור, אבל בהרבה מקומות בא"י מגדלין אותו בגידולי מים, וי"א דבגידולי מים גרע מעציץ שאינו נקוב שכאן יניקתו ממים ולא מאדמה, וברכתו שהכל, וא"כ אין ברכת פרי האדמה על הכרפס פוטרת המרור. ועוד שאולי תקנת חז"ל דמרור הוא ליקח מיני מרור גידולי קרקע, וגידולי מים אינו בכלל תקנתם ואין יוצאים בזה יד"ח".
      3. מראי מקומות – באר המלך (על הרמב''ם הל' חמץ ומצה פרק ז' הל' י"ב אות ב', עמ' ק"ה), עומק הפשט (גליון של"ג).
         1. מנחת ירושלים (ח"א עמ' ס"ד אות ע"א) – "וכעת ראינו ב'דבר-השמיטה' תשכ"ו שנערך ע"י הגבד"ץ זצ"ל טרם עלה המנח"י לא"י ושם כתוב בזה"ל: ירקות הגדלים על מים (בלי עפר) מותרים ואין עליהם דיני שביעית, ברכתם: שהכל. חסא מגידולי מים ספק אם יוצאים בה מצות מרור, ע"כ. ומאז שהופיע מרן בעל המנח"י בארצנו, הורה שלא להדפיס סעיף זה, ולא הצלחנו לברר אם היה חולק על עצם הדין דגידולי מים וס"ל שדינם כעציץ שא"נ, או משום דמאחר שבדרך כלל מכניסים שם גם מיני חומרים וכדו' לכן דינם כעפר וצ"ב".
         2. קנין תורה בהלכה (ח"ד סי' נ"ד) – "ולכן שאין רק ירקות אלו יכול לסמוך דברכתם בופה"א, ובודאי יותר נכון לקחת ג"ק גמורים".
         3. בכלליות - עי' סי' ר"ג סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.
5. והגדת לבנך - סעיף ז'.
   1. **והגדת אם שייך ע"י שליח ושומע כעונה**.
      1. *הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות נ"ה, עמ' ת"א) – "*יש נוהגים שבעל הבית קורא את ההגדה בקול רם ומכוין להוציא את כולם, אך ראוי שכל אחד בעצמו יאמר את כל ההגדה עם בעל הבית".
      2. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קי"ב) ***– "***שאלה: אם במ"ע והגדת לבנך יוצא ע"י שליח ובשומע כעונה. תשובה: לא".
      3. מראי מקומות – הגר"מ גבאי שליט"א (גם אני אודך ח"ט סי' ד' אות ב')
         1. בצל החכמה ח"ו ס' ס"ז נקט שמהני, ועיין מש"כ בזה בתשובות והנהגות ח"ב ס' רל"ו ובשו"ת משנת יוסף ח"ז ס' פ"ו ובשו"ת חיי הלוי ח"ב ס' ל"ח ובשו"ת ויברך דוד ח"א ס' נ"ו. .
   2. **בן שיודע סיפור יצ"מ**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קט"ז) ***– "***שאלה: בן שיודע את כל סיפור יצ"מ, אם האב צריך להוסיף לו דברים חדשים שלא יודע או שיוצא במה שכבר יודע. תשובה: צריך".
      2. תשובות והנהגות (ח"ד ס' ק"ב העולה מדברינו אות ד') – "האב חייב לספר לבנו הנמצא אצלו אפילו הבן מבוגר ונשוי וזהו כאשר האב הוא ת"ח ויש לבן מה לשמוע וללמוד ואז שואלו, אבל כשבנו מבוגר ומבין מעצמו אין המצוה".
      3. וכ"כ בשו"ת להורות נתן ח"ט ס"ח עי"ש, ועמש"כ בשו"ת משנת יוסף חי"ג ס' קנ"ב. .
   3. **אין לו הגדה של פסח**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קי"ז) ***– "***שאלה: מי שאין לו הגדה של פסח ולא יודע בע"פ מה יעשה בסיפור יצ"מ. תשובה: כמה שזוכר".
      2. ועיין בחק יעקב ס' תע"ג ס"ק ל"ט ובפרמ"ג ס' תע"ד מ"ז, ובס' ויגד משה ס' י"ט. .
   4. **נשים בוהגדת לבנך**.
      1. מחמיר.
         1. *הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות נ', עמ' ת') – "*היושבת בליל הסדר לבדה עם בניה ובנותיה, חייבת לספר סיפור יציאת מצרים לבניה, ויוצאת ע"י אמירת נוסח ההגדה".
         2. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה ק"ט) ***– "***שאלה: אשה שנמצאת לבדה עם בנה אם חייבת במ"ע דוהגדת לבנך, או שה"ז רק על האב. תשובה: אף הם היו באותו הנס".
      2. מראי מקומות.
         1. אילת השחר (***ימלא פי תהלתך תפילה עמ' תס"ח) – "***ויל"ע למה לנשים אין מצות והגדת לבנך".
         2. קובץ הלכות (פסח פרק כ"ו סעי' י"ב, עמ' שס"א) – "אשה גרושה או אלמנה שיש לה בנים יש להסתפק אי רמיא עליה מצות והגדת לבנך, ועכ"פ צריכה לספר לבניה ביציאת מצרים".
      3. והסתפק בזה בס' ויגד משה ס' י"ט אות ט' עמ' קכ"ז, אולם בתשו' משנת יוסף חי"א ס' פ"א פשיט"ל שהאשה חייבת בוהגדת לבנך, וכן נקט בהגש"פ חיים לראש, וע"ע מש"כ בזה בפסקי דין הרבנים חכ"א עמ' 260-268 ובס' חינוך הבנים כהלכתו פע"ב ס"ק י"ז ובס' הליכות ביתה ס' י"ח ובס' משנת אברהם הל' כתובות ס' פ"ב ס' ל"א עמ' שט"ז, ובשו"ת שואלין ודורשין ח"ז ס' מ"ח ובשו"ת התעוררות תשובה או"ח ס' רנ"ט. ומש"כ בארוכה בבית מתתיהו ח"ב ס' ל"א, ובשו"ת אבני דרך ח"ז ס' פ"ב. .
   5. **והגדת לבתו**.
      1. גר"ז (סי' תע"א סעי' י') – "קטן **או קטנה** שאינן יודעין מה שמספרים להן ביציאת מצרים מותר להאכילם מצה בערב פסח כל היום".
      2. קיצור שו"ע (סי' קי"ט סעי' ד') – "אחר כך מוזגין כוס שניה והתינוק שואל מה נשתנה. ואם אין תינוק ישאל בן אחר **או בתו** או חברו או אשתו".
      3. ערה"ש (סעי' כ"א) – "ואם אין לו בן **תשאל הבת** ואם אין לו בת תשאלנו אשתו או אחר היושב על השלחן".
      4. משנה הלכות (חי"ג סי' ס"ט) – "כיון דאמרו בגמ' (ק"ח) דנשים חייבות בכל המצות הנוהגות באותו הלילה, ועיין רשב"ם שם ורבינו הגדול בעל הלכות גדולות הל' פסח וז"ל ונשים אף על גב דכל מצות עשה שהז"ג נשים פטורות לענין פסח מיחייבין בכל מילי כגברי לבעורי חמירא ומיכל פטירא ומשתי הני ארבעי כסי דחמרא ולא זכר הגדה כלל ומיהו כיון דכתב מיחייבין בכל מילי כגברי משמע דגם סיפור ובטוש"ע א"ח סי' תע"ב סי"ד גם הנשים חייבות בד' כוסות ובכל מצות הנוהגות באותו לילה, ובמ"ב שם כגון מצה ומרור ואמירת הגדה והגם שכמה מאחרונים פקפקו באמירת ההגדה אם חייבת מדאורייתא נראה דמ"מ חייבת לשמוע מבעלה עכ"פ כיון שחייבות בכל המצות הלילה הזה א"כ הם בכלל והגדת דזה חלק ממצות הלילה הזה ... להוסיף דאפילו לקצת פוסקים דס"ל דליכא מצות חינוך לאב בבנות עיין מג"א א"ח סי' רמ"ג ובמקום אחר הארכתי הרבה בזה ובראיות שהביאו מהילני המלכה שישבה בסוכה, מ"מ סיפור יציאת מצרים שאני שהיא מצוה מיוחדת של והגדת לבנך נוסף על סתם החינוך שאביו חייב לחנכו וכיון שהוא המצוה של יציאת מצרים שנוהגת בלילה ההוא בזכרים ונקבות נמצא דגם בזה החינוך נקבות בכלל לכ"ע ועיין א"ח הל' פסח שם (סי' תע"ב סי"ד וסט"ו וסט"ז) תינוקות שהגיעו לחינוך וכו' א"כ חייב בהגדה זו גם לבתו שאין זה החינוך מדין ת"ת אלא דין מיוחד של והגדת".
      5. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה ק"י) ***– "***שאלה: אם מ"ע והגדת לבנך, זהו דווקא לבנו אם גם לבתו כשאין לו בן. תשובה: אם אין בן, בתו שואלתו".

הגרח"ק זצ"ל (בדרך שיחה ח"א עמ' ר"מ) – "לענין השאלה אם 'בנות' בכלל מצות והגדת ל'בנך' להנך שיטות שנשים חייבות במצות סיפור יציא"מ, וכבר דברתי על זה פעם, אבל כיון שכתוב בגמרא שגם אשתו שואלתו וכו' מסתבר שלאו דוקא בנים, וה"ה בנות".

עי' ***הגרח"ק זצ"ל (ימי שבת ומועד עמ' תע"ו) – "האם יש מצות והגדת לבנך בבת. תשובה. יתכן שבת בכלל בן".***

* + 1. תשובות והנהגות (ח"ד ס' ק"ב אות ב') – "ובמשנה (פסחים קט"ז) ת"ר חכם בנו שואלו ואם אינו חכם אשתו שואלתו ואם לאו הוא שואל בעצמו ואפילו שני ת"ח וכו', וצ"ב מהו ענין אשתו שואלתו, והלוא משמע ברמב"ם פרק י"ב דע"ז (ה"ג) דנשים פטורות ממצות סיפור יציאת מצרים, מדכתב שאין חיוב בנשים אלא בקידוש מצה ואכילת פסח הקהל ושמחה, משמע שבזה פטורין, (ועיין במנ"ח כ"א, ו' שעמד בזה) וצ"ל דהואיל והמצוה היא "לספר" אשר ע"כ אפילו אם מספר לנשים שאינן בנות חיובא, מציאות של "סיפור" יש כאן, דומיא דסיפור יצי"מ לקטנים שאינם בני חיובא, ובשם מרן המשגיח מפוניבז' זצ"ל שמעתי שמצות סיפור יצי"מ הוא לחזק יסודי האמונה וממילא גם נשים שייכי בזה משום מצות האמונה המוטל על נשים כאנשים".
    2. תשובות והנהגות (ח"ה סי' ס"ח ד"ה ונראה) – "הבאתי במק"א (הגדת מוע"ז עמ' ס"ד בהערה שם) שדעת המג"א דמצות והגדת לבנך מקיימין ג"כ בבנות, ותמה עליו ב'דברי צבי' דהרי בקרא נאמר 'לבנך', ולכן מסיק שאין מחוייבין לספר לבנות, וביארתי שם דעת המג"א דה"ט דכיון דמסברא אין לחלק בחיוב האב בין בנים לבנות, לכן לא ממעטינן בנות. ע"ש".
    3. מראי מקומות – הגר"מ גבאי שליט"א (גם אני אודך ח"ט סי' ד' אות ג').
       1. וכ"כ באורחות רבינו ח"ב עמ' ס"ה דהוי גם בבנות, ועיין מש"כ בזה בשו"ת ויען יוסף או"ח ס' רצ"ח ובהגש"פ מועדים וזמנים ובס' חינוך הבנים כהלכתו פע"ב סי' ובס' אורה ושמחה פ"ז מחו"מ ובשו"ת להורות נתן ח"ט ס' י"ב אות ז', ובשו"ת ברכת ראובן שלמה ח"ח ס' כ"ג, והסתפק בזה בשו"ת שאילת יעקב ח"ב ס' ל'. .
  1. **סבא אם מוציא לבנו*.***
     1. ***מחמיר, שגם האב יספר.***
        1. ***חוט שני (פסח פרק י"ז ס"ק י"ז ד"ה המתארח, עמ' ר') – "המתארח אצל אביו בליל הסדר, יספר גם הוא לבניו מסיפור יציאת מצרים ולא יסתפק רק במה שמספר שאביו מספר".***
        2. תשובות והנהגות (ח"ב סי' רל"ו, ח"ד סי' ק"ב אות ג') – "ובעיקר מצות סיפור יציאת מצרים יש לתמוה על המנהג שבנים נשואים מתארחים בליל הסדר אצל ההורים או אצל החותן, ביחד עם בניהם הם, ונמצא שהסבא מנהל את הסדר והם שותקים רוב הזמן, ולכאורה מבטלין המ"ע דאורייתא שאב יספר לבנו, והדבר תימה רבתי. והיה אפ"ל ... מיהו למעשה אין דעתי נוחה בכך... וע"כ נכון שהבן ישאל 'מה נשתנה' את אביו דוקא, וב'עבדים היינו' יסביר לו האב שבמצרים ראינו נסים ונפלאות, והוא יסוד האמונה שהוכיח הקדוש ברוך הוא לפני מתן תורה שהוא המנהיג לעולם. ובהמשך הסדר ימשיך הסבא בניהול הסדר. וכמובן ראוי לדבר בשפה שהבנים מבינים, דוקא ...".
     2. מיקל.
        1. בצל החכמה (ח"ו סי' ס"ז) – "שאם כי הסבא הוא העורך הסדר והוא האומר ההגדה בקול רם בפני המסובין והוא מכוין להוציאם יד"ח סיפור יצ"מ, מ"מ הרי גם אביהם של נכדי הסבא דהיינו בנו או חתנו של הסבא יושב שם על יד הסבא בעת אמירתו את ההגדה, ונמצא אלים שליחות או משליחות דעלמא כפרש"י שבת (קל"ג א) הנ"ל. ובפרט שלהמבואר בפרמ"ג (אות ח') הסבא אומר ההגדה להוציא את המסובין יד"ח מצות סיפור יצ"מ הוא בהכרח שליח שלהם לכך, "שאחד מוציא חבירו מטעם שליחות הוא", וא"כ כשאבי הבן מכוין כדינא לצאת יד"ח מצות סיפור יצ"מ וגם לקיים מצות והגדת לבנך, אז גם אם אינו עושה את אביו או את חותנו שליח להוציאו יד"ח והגדת לבנך, ממילא הוא נעשה בהכרח שליח גם לכך. דכיון שהאב עומד התם בעת אמירת ההגדה דהיינו קיום השליחות, בהכרח נעשה הסבא שליח גם למחשבת וכוונת משלחו אבי הבן כפרש"י הנ"ל. - ובאמת הרי רגילים לפני התחלת אמירת ההגדה לומר, הנני מוכן ומזומן לקיים המצוה לספר ביציאת מצרים וכו' כנדפס בסידור הגאון יעב"ץ וברובן של ההגדות ללילי הסדר. והוא הנוסח שאומר האב גם כשהוא בעצמו עורך את הסדר בביתו בפני בניו ובני ביתו. - גם בלא"ה אפשר דהוי כשליחו כמו שאפשר דהוי כידו כבשו"ת שערי דעה הנ"ל (ח"ב סי' רנ"ד) הנ"ל בשוטר עכו"ם, מכיון שהאב נמצא שם על יד הסבא בעת אמירת ההגדה".
        2. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ט' סעי' ל"א, עמ' רס"ג) – "רבים המסובים יחד, אין חיוב על כל אחד מהם לספר סיפור יציאת מצרים לבניו בעצמו, אלא די בכך שאחד המסובים מספר לכולם".
        3. ***הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קי"ג) – "שאלה: כשהסבא מספר לנכדים סיפור יצ"מ אם ה"ז פוטר לאב או שצריך גם הבן לספר. תשובה: בני בנים הרי הם כבנים".***
     3. מראי מקומות – ***אבני דרך (חי"א סי' ע'),*** ***רץ כצבי (בירורי הלכה פסח סי' ט"ז).***
     4. ***ועיין שו"ת ויברך דוד ח"א ס' נ"ו א"צ, וע"ע בס' סידור פסח כהלכתו פ"ו ס"ה הע' ל"א.*** .
  2. *ליל יו"ט שני:* אב בן חו"ל, אם מקיים מצות והגדת לבנך בליל ב' של פסח כשמספר לבנו שהוא בן אר"י***.***
     1. מיקל.
        1. הגריש"א זצ"ל (משלחן רבי אליהו ברוך מועדים ח"א עמ' ל"ג) – "הגרי"ש אלישיב (שליט"א) [זצ"ל] אמר לי בברירות ותקיפות דלעולם הדבר תלוי באב בין לקולא בין לחומרא, דאם האב הוא בן א"י אף שהבן תושב חו"ל אין כאן שום מצוה של והגדת לבנך בליל יו"ט שני, אכן מאידך גיסא כשהאב בן חו"ל והבן תושב א"י אזי האב צריך לספר לבנו, ולא איכפת לן כלל מה שאצל הבן אין כאן יו"ט. ועוד סברא אמר הגרי"ש אלישיב, דאף אם נימא שצריך 'היום הזה' אף אצל הבן, אבל קרינן ביה 'היום הזה' גם באופן שהבן אינו בן חו"ל, דלא גרע מכל בן קטן שהוא לאו בר חיובא. אכן אי משום הא יש לחלק, דקטן אמנם לא הוי בר חיובא אבל מ"מ שם יו"ט יש לו, ונפק"מ לגבי לא תאכילום וכן איכא מצות חינוך לחנכו ביום זה על מצוה זו, אבל כשאין אצלו יו"ט גרע מינה, [ובני בכורי הג"ר אליעזר יהודא ליב נ"י הוסיף עוד נפ"מ דבן שנהיה בר מצוה במוצ"ש ויו"ט דאיכא צד באחרונים שיכול להבדיל, דחפצא של שבת ויו"ט יש לו, משא"כ כאן הרי אצל הבן אין יו"ט שני כלל]".
        2. אילת השחר (***ימלא פי תהלתך תפילה עמ' תס"ז) – "בן חו"ל שחייב בסיפור יצי"מ בליל יו"ט שני, ובנו גר בא"י ואינו מחויב ביו"ט שני, מסתבר דאעפ"כ יש לאבא מצות והגדת לבנך לבן זה גם בליל יו"ט שני, כיון שזה מצות האב לספר לבן ואין זה חובת הבן (ובקידושין כ"ט א' לא נזכר ממצוות והגדת לבנך עם שאר מצוות הבן על האב, כיון שזה מצות האב ולא ממצוות הבן המוטלות על האב), ומשו"ה אע''פ דהבן לא מחויב היום בסיפור יצי"מ מ"מ לאבא יש מצות והגדך לבנך".***
        3. ***הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קי"ד) – "שאלה: בן חו"ל שהגיע לארץ ישראל, ועושה יו"ט שני אצל בנו אם חייב במ"ע דוהגדת לבנך. תשובה: חייב".***

***הגרח"ק זצ"ל (בדרך שיחה ח"א סוף עמ' רל"ט) – "שאלה: בן חו"ל שבא לארץ ישראל, שחייב לנהוג כאן בארץ ישראל יו"ט שני, ובניו בני ארץ ישראל הם, האם חייב האב ביו"ט שני במצות 'והגדת לבנך' כיון שאצלו הוה יו"ט, או שמא כיון שבניו בני ארץ ישראל ואין זה אצלם 'ליל הסדר' לא שייך לקיים בהם המצוה. תשובה: זו שאלה יפה, אבל מסתבר שהוא מחוייב, כי הרי מצות 'והגדת לבנך' היא אפילו לקטן שאין לו מצוה, התורה אמרה שאתה תספר לו. ומה שבמסכת קדושין (כ"ט א') לא מנו למצות 'והגדת לבנך' בהדי הני מצוות שהאב חייב בבנו, י"ל שהוא משום שמצות והגדת ל'בנך' זה לא רק ל'בן', כמו שאמרו בגמ' פסחים (קט"ז א') 'חכם בנו שואלו, ואם אינו חכם אשתו שואלתו, ואפי' שני תלמידי חכמים שואלין זה לזה'".***

* + - 1. תשובות והנהגות (ח"ד סי' ק"ב אות ב', ח"ה סוף סי' קנ"ו) – "והנה נסתפקו חכמי זמננו ביהודי בן חו"ל הנמצא בא"י ומקיים 'סדר שני' שדעתו לחזור, ובניו הנם תושבי ארץ ישראל הפטורים מסדר שני, אם מקיים מצות הגדה, בסיפור יצי"מ לבניו אלו. ולפמ"ש דמקיים מצות סיפור לאשתו אף שאינה חייבת, ה"ה הכא יוכל לקיים בבניו שאינם חייבים לקיים בו המצוה, ואף שיש לדחות דשאני אשתו דאמנם היא פטורה מ"מ ברוצה לקיים המצוה מהני, משא"כ הכא דבניו מופקעים לגמרי הואיל ואצלם אינו זמן המצוה כלל, מ"מ נראה דעיקר המצוה תלוי במספר ולהכי מהני אף אם השומע אינו בר חיובא".
    1. מחמיר.
       1. הגר"נ פורצביץ זצ"ל (משלחן רבי אליהו ברוך מועדים ח"א עמ' ל"ג) – "שאלה: אברך תושב ארץ ישראל שאביו בא מחו"ל לבקרו בפסח, והאב עורך סדר בליל יו"ט שני, האם צריך האב לקרוא לבנו שיכנס לחדר שהוא עורך שם את הסדר בשביל לספר לו מיציאת מצרים לקיים מצות והגדת לבנך, או לא. ושמעתי בזה ממו"ר הגר"נ פרצוביץ זצ"ל, דהנה באופן שהאב בן א"י והבן תושב חו"ל פשוט שאין מצות והגדת לבנך ביו"ט שני של גלויות, אמנם אף באופן שהאב בן חו"ל והבן תושב א"י נמי מסתברא דלא אזלינן בתר האב, כי הרי האב צריך לספר לבנו את הנסים שנעשו לאבותינו במצרים ביום הזה, דכתיב זכור את 'היום הזה' שיצאתם ממצרים, וכיון דכלפי הבן אי"ז 'היום הזה' לא שייך בו מצות סיפור, וממילא אי"צ האב בנידון דידן לקרוא לבנו, אלא יספר לעצמו או לאשתו".
       2. חשוקי חמד (פסחים דף קטז.) – "שאלה. אב שגר בחו"ל והגיע לפסח לבנו בארץ ישראל, ועתה ביום טוב שני האב עושה ליל הסדר שני, והבן מחמת הכבוד לאביו משתתף בסדר, האם יש ענין לבן לשאול את הארבע קושיות לאביו. והאם מקיים האב מצות סיפור יציאת מצרים, של 'והגדת לבנך'. תשובה. יש לחקור מה הוא המצוה של והגדת לבנך, האם המצוה על האב לספר, או האם המצוה שהבן ישמע את סיפור יציאת מצרים, ומסתבר דעיקר המצוה שהבן ישמע ויכנס בו אמונה, ומאחר ואצל בנו עתה זה לא ליל הסדר, אין צריך הבן לשאול את הקושיות וגם האב מסתבר דאינו יוצא המצוה. וכמו כן נראה דאם הבן מעבר לקו התאריך והאב מצד זה והבן ישאל את אביו לא יצא, כי הסיפור צריך להיות כשמצה ומרור מונחים לפניך ואצל הבן אין כעת מצוה".
    2. מראי מקומות – ***מאורי המועדים (ח"א עמ' ל"ב ), משמרת הפסח (סי' ס"ו אות ה', "ויל"ע"),*** ***רץ כצבי (בירורי הלכה פסח סי' ט"ז אות י"ג),*** הגר"מ גבאי שליט"א (גם אני אודך ח"ט סי' ד' אות א').
       1. ***חוט שני (פסח פרק ט"ז ס"ק א' ד"ה מצוה, עמ'*** קע"ח) – "מצות והגדת לבנך, יש לעיין באב שהוא בן חו"ל ונמצא עכשיו בארץ ישראל, אם מקיים מצות והגדת לבנך בליל ב' של פסח כשמספר לבנו שהוא בן ארץ ישראל. דהנה יש לחקור אם מצות הסיפור הוא דין על האב לספר לבניו ולפי"ז מקייס האב מצות סיפור אף אם בנו בן ארץ ישראל ואינו בר חיובא בליל ב' דפסח. או דלמא דמצות הסיפור הוא דין גם מצד הבן שהאב חייב לספר לו בליל פסח, ולפי"ז אס הבן לא בר חיובא בלילה זה אין האב מקיים בבן זה מצות והגדת לבנך".
       2. *רבבות אפרים (זכרון אפרים עמ' קכ"א אות ב') – "אב שבא מחוץ לארץ לארץ ישראל בפסח, ובניו בארץ ישראל מקיימים סדר אחד. החייב במצוות והגדת בליל יום טוב ב' כשאצלו יום טוב ולא אצל בניו".*
  1. *מכתב לוהגדת****.***
     1. מחמיר.
        1. ***הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קט"ו) – "שאלה: אב שלא נמצא בליל הסדר בביתו, אם יכול לכתוב סיפור יצ"מ והבנים יקראו בליל הסדר ועי"ז יקיים מ"ע והגדת לבנך. תשובה: והגדת בפיו".***
     2. מיקל.
        1. חשוקי חמד (פסחים דף קטז.) – "שאלה: כיצד יקיים אילם מצות סיפור יציאת מצרים. תשובה. נראה דעל ידי שיראה לילדיו בהגדה עבדים היינו וכו', או שיכין לעצמו מערב יום טוב כתב שיכתוב בו עבדים היינו לפרעה למצרים, ויראהו לבנים, יצא ידי חובת מצות סיפור יציאת מצרים, ויתכן שיכול למנות שליח מערב יום טוב, ע"י כתב שיכתוב לו שממנהו שליח לספר לבניו סיפור יציאת מצרים, ושלוחו של אדם כמותו, ואף דדברים שבגופו לא מהני שליח, כמבואר בקצוה"ח (סימן קפב סק"א) מ"מ מצות סיפור יציאת מצרים הוא כעין מצות תלמוד תורה, שמועיל בזה שליח".
     3. מראי מקומות – הגר"מ גבאי שליט"א (גם אני אודך ח"ט סי' ד').
        1. ***הגרשז"א זצ"ל (משמרת הפסח סי' ס"ו אות ד') – "וזכרוני בימי בחורתי שאאמו"ר שליט"א שהה בחו"ל לצורך טיפול רפואי שלח לנו מכתב ומינה אותי שליח שאקרא אותו בליל הסדר ובו הוא מפרט לנו סיפור יצ"מ כדי לצאת בזה יד"ח, וכסיפרתי זאת למרן הגרשז"א זצ"ל נהנה מאוד בהתפעלות ואמר דבודאי דמקיימים בזה מצוה דוהגדת לבנך ע"י העברת מסר לבן ודו"ק"***.
        2. אורה ושמחה (על הרמב"ם הל' חו"מ פרק ז' הל' ב' אות ה') – "יש להסתפק אי יכול לקיים והגדת לבנך ע"י כתב ידו או שמה בעינן דוקא הגדה מפיו ולא מפי כתבו".
  2. **חולה הצריך לשכב בבית חולים בליל הסדר, האם יקליט עצמו מספר לבניו את יציאת מצרים**.
     1. חשוקי חמד (סנהדרין דף סז., זבחים דף מז.) – "שאלה. חולה הצריך לשכב בבית חולים בליל הסדר, ורוצה לקיים מצות 'והגדת לבנך', ולכן הגה רעיון, שהוא יקליט את עצמו מספר סיפור יציאת מצרים, והם יכוונו את הטייפ עם שעון שבת, שידלק בלילה בשעת אמירת ההגדה, וכך הם יאמרו את ההגדה ביחד עמו, והוא יסביר להם דברי ההגדה, וישמעו אותו מספר סיפור יציאת מצרים, ושואל האם ראוי לנהוג כך. תשובה ... והנה מסתבר **שאם הבנים ישמעו את אביהם מספר בקלטת, יקיים בזה האב מצות עשה דאורייתא של והגדת לבנך**, ואפילו אם נאמר שאינו נחשב כמספר עכשיו, מ"מ מסתבר שאין המצוה שהאב יספר יציאת מצרים, אלא שהבן ישמע, וכיון שהבן שומע את הסיפור בגרמת האב, מקיים האב מצוה זאת, אך למעשה יש לעיין שיתכן שיש מקום לגזור בכה"ג משום השמעת קול. והדעת נוטה שעדיף שימנה שליח שהוא יספר לבנו על יציאת מצרים".

1. נוהגין לזרוק מעט מן הכוס.
   1. **באצבע או בקמיצה או בזרת**.
      1. באצבע.
         1. רמ"א (סעי' ז').
         2. מ"ב (ס"ק ע"ד).
         3. הגרח"ק זצ"ל (אבני אהרן אות נ"ו) – "שאלה: כתב הרמ"א (סי' תע"ג ס"ז) ונוהגין לזרוק מעט מן הכוס באצבע כו', ובשעה"צ סקפ"א הביא דהנכון יותר הוא לשפוך מהכוס בלא אצבע (או זרת כדכתב במ"ב סקע"ד) איך לנהוג למעשה. תשובה: המנהג באצבע".
   2. **ביין של שביעית**.
      1. חוט שני (פסח פרק י"ז סוף ס"ק י', עמ' ק"צ) – "בליל הסדר מותר להוציא מעט מן היין של שביעית כשמגיע לעשר מכות מפני שאין זה פעולה של הפסד אלא רק שמעביר את היין שבתוך הכוס אל מחוץ לכוס, אמנם למה שנזהרין העולם שלא לשתות מהיין שהוציאו לי' מכות, הרי מוציאו להפסד ואסור".
      2. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א אות קכ"ז) – "שאלה: אם מותר להטיף יין של שביעית לתוך מים בזמן שאומר עשר מכות, שמפסיד היין. תשובה: ישתה את זה אח"כ. [והכף החיים ס' תע"ג ס"ק קס"ה שאין לשתות אחר ששפך. אולם החק יעקב ס"ק ל"ז כתב שלא נהגו במקום הפסד. וא"כ ה"ה בשביעית רשאי לשתות. ועיין בשו"ת משנת יוסף חי"א ס' פ"ב ובהליכות שלמה פ"ט ס' ל"ה, ומש"כ מרן שליט"א בס' גיבורי כח עמ' רל"ד, וע"ע אשרי האיש ח"ג עמ' ת"ב ס' ס' ובקונ' ימי השביעית עמ' ע"ח, ובס' מועדי ישראל פסח ס' פ"ג, ובספרו אמונת ישראל ח"א ס' כ"ג, ובשו"ת משנה הלכות חי"ט סו"ס רמ"ח ]".

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א אות קכ"ח) – "שאלה: כתב לי מרן שיכול לשתות יין ששפך באמירת עשר מכות בשביעית, וצ"ע ממש"כ בהגש"פ קה"י, שהקהילות יעקב בשביעית לא שפך היין שלא רצה להפסידם, ומ"ט לא שתה. תשובה: משקים אותו לגוי. [עיין בהגדה של פסח קהילות יעקב עמ' תקנ"ט, וע"ע מש"כ לענין שביעית בשו"ת משנת יוסף ח"ב ס' מ' ובשו"ת רבבות אפרים ח"ב ס' קל"ז ובשו"ת ציץ אליעזר ח"ו ס' ל"ג ובס' השמיטה פ"ז הערה ד' ... ובדרך אמונה פ"ה משמיטה צה"ל ס"ק י"ט ]".

**יתר דיני הסדר**

# סימן תע"ה

1. אכילת מצה - סעיף א'.
2. ***שיעור מצה: מוציא מצה***.
3. *דרך אכילת הכזית.*
4. לטבול המצה בתוך מלח בליל הסדר.
5. כדי אכילת פרס - סעיף ו'.
6. ***אכילת מצה - סעיף א'.***
   1. ***קטן באכילת מצה****.*
      1. *הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה ק"כ) – "שאלה: כתב הרמב"ם שצריך לחנך קטן לאכילת מצה כשיודע לאכול, וצ"ע דא"כ כשיודע בגיל מוקדם מאוד יש כבר לחנכו. תשובה: כן. [אם אפשר]".*
      2. *ועמש"כ בדעת הרמב"ם בשו"ת פרי השדה ח"ג ס' קפ"ז ובשו"ת שאילת שאול ס' פ' ובס' חו"ב שבת ס' כ"ד ובס' פירות השדה שבת עמ' שע"ח ובשו"ת משנת יוסף חי"ג ס' קנ"א ובס' מרקחת חיים פסח ס' ל"א. .*
   2. ***זקן במצה****.*
      1. *הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות ע"ד, עמ' ת"ו) – "מי שאינו יכול לבלוע מצה שלמה או מצה טחונה, יש עיצה להטביל את המצה במים זמן מועט כדי שיתרכך, ודוקא שלא נימוחה, וכן לא ישרה הרבה זמן שלא יתבטל טעם המצה, ומצה שבטל טעמה אין יוצאים בה ידי חובה (סי' תסא ס"ד וס"ק יח). ומי שאינו אוכל מצה שרויה יכול לשרות את המצה ביין או במיץ ענבים, (מיץ ענבים טבעי ללא מים כלל), ויכול להשרות בזה את המצה, אך ישרה זמן מועט כנ"ל. וכן יכול להשרות במיצי פירות טבעיים ללא תוספת מים כלל. וכל זה דוקא במים קרים, אבל ברותחים אין לשרות את המצה אפילו לזמן מועט, אמנם בכלי שני אפשר להקל בשעת הדחק. כל העצות הללו אינם אלא למי שאינו יכול לאכול מצה רגילה, ועדיף מצה מפוררת על מצה שרויה. אמנם* ***אסור לשתות מים כשהמצה בפיו****".*
      2. *הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קי"ט) – "שאלה: זקן שאין יכול לאכול כזית מצה מה יעשה. תשובה: יפורר".*
      3. *רבבות אפרים (זכרון אפרים עמ' קכ"ו אות י"ג) – "זקן שאין לו שיניים יחתוך המצה לחתיכות קטנות ויאכל כך ויוצא ידי"ח (עיין שו"ת רבבות אפרים ח"ג סי' ש"ט)".*
      4. *וכן הורה מרן החזו"א כמובא בס' אגרות וכתבים דרך אמונה בהוראות והנהגות החזו"א עמ' מ"ו ובשו"ת בנין ציון ס' כ"ט, ובשו"ת אגרות משה ח"ד או"ח ס"מ. .*
   3. **אין לו מצה אם חייב בסיפור יצ"מ**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה ק"ז) ***– "***שאלה: מי שאין לו מצה אם פטור מסיפור יצ"מ, דלחם עוני שעונין עליו דברים הרבה. תשובה: חייב".
      2. וכן מבואר בפרמ"ג או"ח סו"ס ת"פ סק"א דחייב, אולם בשו"ת חסד לאברהם מהדו"ת או"ח ס' נ"ד ובשו"ת תורת חסד או"ח ס"ח כתבו לדון דמי שאין לו מצה פטור מסיפור יצ"מ, ועיין מש"כ בזה בס' בד קודש פסחים ס' ל"ג ובשו"ת בית אבי ח"ה ס' מ"ג ובס' משאת משה פסחים ס' קמ"ט ובס' מנחת אליהו ח"ג ס' י"ט ובס' משנת יעבץ או"ח ס' י"ח ובשו"ת משנה הלכות חי"ג ס' ס"ח ובשו"ת משנה הלכות חי"ג ס' ס"ח ובשו"ת משנת יוסף חי"א ס' פ' ובס' מועדי קדשך להגר"א שלזינגר ס' נ"ג, ובס' מועדי ישראל פסח ס' ק'. .
   4. ***אכל מצה והקיא****.*
      1. *יצא.*
         1. *מנ"ח (פר' בא מצוה י' ס"ק א') – "וכן אם אכל ח"ז והקיאו וחזר ואכל אותו ח"ז יצא דנהנה גרונו בכזית כמבואר לענין איסור".*
         2. *תורה לשמה (סי' קכ"ה) – "שאלה מי שאכל בליל פסח מצה לצאת י"ח או שתה יין לצאת י"ח ואחר שאכל המצה או שתה היין וירדו חדרי בטן תיכף הקיאם אם יצא י"ח במצה או ביין אלו שהקיאם או לא. יורינו המורה לצדקה ושכמ"ה. תשובה איתא בגמרא דחולין דף ק"ג ע"ב א"ר אסי א"ר יוחנן אכל חצי זית והקיאו וחזר ואכל חצי זית אחר חייב מאי טעמא הרי נהנה גרונו בכזית ע"ש וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק י"ד מהלכות מאכלות אסורות הלכה ג' אפילו אכל כחצי זית והקיאו וחזר ואכל אותו חצי זית עצמו שהקיא חייב שאין החיוב אלא על הנאת הגרון בכזית מדבר האסור ע"ש מיהו ודאי אם טעם ופלט ולא בא לבית הבליעה ה"ז פטור וכנודע ועיין בב"י וש"ע א"ח סי' תקס"ז ועיין במג"א א"ח סי' ר"י סע"ק א' ע"ש. וא"כ השתא מאחר דלענין אסורין דכתיב בהוא אכילה חשבינן לה בכהאי גוונא אכילה וחייב עליה ה"ה לענין חיוב אכילת מצה ושתיית יין אף על פי שהקיא תיכף אחר שירדו חדרי בטן עכ"ז כיון שנכנסו בתוך הבליעה ולא פלטם קודם בואם בית הבליעה הרי נהנה בית הבליעה מהם וחשיב זה אכילה ושתיה ... מיהו לענין ברכת המזון דכתיב ואכלת ושבעת ושביעה דאכילה היא בהנאת מעיים הנה אם זה הקיא כל מצה שאכל תיכף כשירדו חדרי בטנו נהי דחשיבה אכילה ויצא חובת אכילת מצה מ"מ ליכא שביעה בשעת ברכת המזון ואיך יברך בכרס רקנית ועוד חכם אחד המופלג בחכמה הי"ו אמר על זה דלא גרע מהיכא דנתעכל המזון דלא יברך עכ"ד הי"ו וישרו דבריו בעיני* ***ולכן נראה בעבור בהמ"ז יחזור ויאכל מצה כדי שיברך בהמ"ז*** *וישתה כוס ג' מיהו אם הקיא אחר שאכל האפיקומן או כ"ז שהוא משער בעצמו שאם יאכל יחזור ויקיא בודאי ה"ז יברך בהמ"ז בלי הזכרת שם ומלכות אלא יכוין שם ומלכות במחשבה דוקא וישתה כוס ג' דבהמ"ז בשביל ד' כוסות".*
         3. *מקראי קודש (פסח ח"ב סי' ל"ד [דפו"ח, סי' קס"ז]).*
         4. *קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' ע"א אות נ"ב) – "תשל"ג, הורה לי מו"ר (שליט"א) זצוק"ל מי שאכל כזית מצה והקיאו או שתה את הכוסות והקיאם אף שהקיא מיד לאחר שאכל או שתה מ"מ יצא יד"ח ומקרי אכילה ושתי' וכמו לענין איסורים דחייב בכה"ג כמבואר בכריתות ע"כ, א"ה ומצאתי רכן כתב לדבר פשוט המנ"ח בריש מצוה י' ואמרתי למו"ר ואמר שזה פשוט. ועל הערתי מהכתב סופר שכתב לענין סעודת יו"ט שהקיא לא יצא ענה מו"ר משום שעתה רעב לכן צריך לחזור ולאכול, ועל הערתי מהפרמ"ג שכתב אכל והקיא פטור מברהמ"ז אמר מו"ר משום דהוי כמו לאחר עכול דפטור מברהמ"ז".*
         5. *הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות ע"ט, עמ' ת"ח) – "אכל מצה או מרור או יין של ארבע כוסות והקיאם יצא ידי חובתו, ואין צריך לאכול/לשתות עוד".*
         6. *הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קי"ח) – "שאלה: האוכל מצה והקיא אם צריך לאכול שוב, או שא"צ. תשובה: יצא".*
         7. *רבבות אפרים (זכרון אפרים עמ' קכ"ו אות י"א) – "אכל מצה והקיא, יצא ידי"ח וא"צ לאכול שוב (עיין שו"ת רבבות אפרים ח"ג סי' ש"ט, ח"ה סי' שט"ו)".*
         8. *שבט הקהתי (ח"א סי' קמ"ט).*
         9. *נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק צ' סעי' י"ג, פרק צ"ג סעי' כ"ח).*
7. ***שיעור מצה: מוציא מצה***.
   1. ***האם צריך שני כזיתים או כזית אחת****.*
      1. *ב' כזיתים: מפני הספק באיזו מצה מקיימים המצוה, הפרוסה או השלמה*.
         1. *מחבר (סעי' א') – "ואחר כך יבצע מהשלימה העליונה ומהפרוסה, משתיהן ביחד, ויטבלם במלח. ויאכלם בהסיבה ביחד כזית מכל אחד, ואם אינו יכול לאכול כשני זיתים ביחד, יאכל של המוציא תחלה ואחר כך של אכילת מצה".*
      2. *כזית אחת.*
         1. *חזו"א (מעשה איש ח"ה עמ' י"ט) – "אכל כזית אחד למצה (עי' או"ח סי' תע"ה ס"א), ושמעתי שאמר 'דער ביאור הלכה איז גערעכט'. [ה'ביאור הלכה' צודק]".*

*חזו"א (ארחות רבנו ח"ב עמ' ס"ט סוף אות מ"ט, אות נ' [לשונו מובא לקמן]) – "דאין הלכה כרא"ש שמצריך שני כזיתים (וע"ע להלן) כבר כתבתי לעיל בד"ה בשנת תשכ"ז וכן הי' בכל השנים שמו"ר אכל שני כויתים ואינו מכניסם לפה בבת אחת אלא אוכלם כרגיל ובמהירות".*

* + - 1. *קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' ס"ט אות מ"ט) – "מה שמובא בשו"ע סימן תעייה שצריך לאכול כזית מכל אחד דהיינו כזית מהשלימה וכזית מהפרוסה, אמר לי מו"ר (שליט"א) זצוק"ל שזה חומרא גדולה וכמבואר שם בביה"ל וכמדומה לו שמרן החזו"א זצוק"ל אכל רק כזית אחד, ועוד הוסיף לי מו"ר שאין צריך כזית מכל אחד אלא משהו מהשלימה וישלים את הכזית מהפרוסה".*
    1. מראי מקומות.
       1. *בה"ל (סעי' א' ד"ה כזית) – "אכן בעיקר* ***הדבר תמוה מאד דלפי כל זה נפק לן דבר חדש דבלילה ראשונה צריך לאכול ב' כזית ולא מצינו זה בשום מקום*** *וכל הני פוסקים דסברי דצריך ג' מצות לסדר לא הזכירו זה זולת הרא"ש והמרדכי ובש"ס לא נזכר אלא כזית השמש שאכל כזית ואף שאפשר לדחוק דעיקר שיעורא הוא בכזית ובדיעבד יוצאין בו מ"מ כל כי האי מילתא הוי ליה לתלמוד לפרושי ובאמת אף להני דמצריכים ג' מצות הוא רק משום לחם משנה וגם הא דהצריכו לכוין בברכה ראשונה על מצה אחת ובברכה ב' על מצה שניה הוא משום שאז יהיו המצות חבילות חבילות אבל גם לדידהו שתי המצות הם דבר אחד וכמו בשבת לחם משנה ומעיקר הדין יכול לאכול איזה שירצה רק משום דעל כל אחד מהמצות כוון בברכה טוב שיטעום מכל אחד אבל בודאי די בכזית אחד בצירוף משתיהם וכ"ש לפי פשרת הפוסקים וכפי פסק המחבר שאוחז בשתיהם ומכוין בב' הברכות על שתיהם ביחד מכש"כ דאין צריך רק כזית אחד משתיהם גם ר' ירוחם שהעתיק ג"כ באחרונה דעת רבו הרא"ש לא הזכיר רק שאוכל משתיהם אבל ב' כזית לא הזכיר וצ"ע".*
       2. *קובץ הלכות (פסח פרק כ"ח סעי' ח', סעי' ט' [לשונו מובא לקמן]) – "ופשוט דלגבי דין זה לאכול שני כזיתים אפשר להקל לגמרי להעמיד שיעור הכזית על שליש ביצה וכדעת הרמב"ם, ולהקל כחשבון ביצה של זמנינו, ונמצא דלא צריך אלא ב' שלישי ביצה של זמנינו, דהיינו בסה"כ* cc*38.* ***נמצא דבכזית אחד שלוקח לצאת בו מצות מצה מה"ת, יוצא בו ממילא דין ב' כזיתים****".*
  1. ***המסובין: שאינו מחזיק לפניו שלש מצות****.*
     1. *צריך רק כזית אחת.*
        1. *קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' ס"ט אות מ"ז) – "חזיתי בדעת מו"ר שאף לנוהגים כהשו"ע ואוכלים כשני כזיתים מצה אבל למסובים אין צריך לתת שני כזיתים משום שזה רק דין על הבוצע אבל למסובין די בכזית אחד אמרתי למו"ר שהגר"מ שטרנבוך שליט"א כותב בהגדה שלו שצריך לחלק גם למסופים שני כזיתים ואמר לי מו"ר שהר"מ שטרנבוך כותב חומרא שם וזו חומרא, ועוד מלחם משנה אין צורך שיקבלו המסובין מהלחמים כזית כל אחד אלא משהו די, לכן בשבת אין צורך לחלק כזיתים וכזית פת לסעודה יכולים לקחת מפת אחר".*

*קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' ס"ט אות מ"ח) – "פסח תשמ"ה פסח שחל בשבת, היו אצל מו"ר מסובים בסדר נכדו הרמ"ב שליט"א ושלושת חתני בתו הגדולה ומשפחותיהם, מצות היו רק לפני מו"ר וחילק מו"ר רק כזית מצה אחד לכל אחד ולא שני כזיתים".*

* + - 1. *הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק ט' סעי' מ', ס"ק ע"ז [עמ' רע"ז]) – "המסובים שאין לפניהם קערה עם שלש מצות, ואין במצות שבקערת בעל הבית כשיעור כזית גם עבורם, אין עליהם לאכול אלא כזית אחד בלבד ממצה אחרת הראויה למצוה, אך יאכלו תחלה מעט ממצתו העליונה של בעל הבית למצוות לחם משנה. [דאכילת שני כזיתים היא מפני הספק באיזו מצה מקיימים המצוה, הפרוסה או השלמה, אבל אותם שאין להם כזית מאותן המצות ומקיימים המצוה במצה אחרת* ***אין מקום כלל*** *להצריכם לאכול כשני זיתים]".*
      2. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' קע"ה אות י"ב) – "מי שאין לו אלא מצה שלימה [וה"ה כשיש לו רק פרוסה], אין צריך לאכול ב' כזיתים, אלא די לו לכתחילה בכזית אחד"****.*
      3. *הגריש"א זצ"ל (הגדה של פסח עם פסקי הגרי"ש אלישיב זצ"ל עמ' כ"ה) – "מי שאינו מחזיק לפניו שלש מצות אינו חייב לאכול שני כזיתים, וסגי לו בכזית אחד".*

*הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות ע"ו) – "לכתחילה ראוי שכל המסובים יאכלו מצה בשיעור שני כזיתים (ראבי"ה סי' תקכה. קיצשו"ע סי' קיט ס"ה). ורבינו מיקל לכל המסובים בכזית אחד, שכן רק בעה"ב אין בציעתו חשובה אלא כשאוכל כזית, ולפי שבימינו המצות קטנות ובעה"ב אינו יכול לחלק לכל המסובים שני כזיתים מהמצות שלפניו, די לכל המסובים שיאכלו כזית אחד, ורק בעה"ב שהקערה עם המצות לפניו יאכל לכתחילה שני כזיתים.* ***ואעפי"כ רצוי שכל אחד מהמסובים יטעם מעט מהמצה העליונה של הבוצע****, ויצרף חתיכה זו לכזית שהכין לעצמו מקודם".*

* + - 1. *קובץ הלכות (פסח פרק כ"ח סעי' ט') – "מעיקר הדין יש לחלק לכל אחד מהמסובין כזית מן המצה העליונה ומן המצה האמצעית. אמנם מצות שלנו אין בהן כדי ליתן כזית לכל המסובין, ולכן משלימין להמסובין משאר המצות ונותנין להם רק מקצת מן המצות שבקערה, והנה בכה"ג מסתברא דלא שייך דין המחבר לאכול ב' כזיתים, אך כבר נתבאר שאינו נוגע למעשה, כי בכל אופן נוהגין להכפיל שיעור כזית כדי לקיים בו מצות אכילת מצה מה"ת, וממילא מקיים בהכי דין ב' כזיתים של המחבר".*
      2. *חוט שני (הל' פסח עמ' ר"ג ד"ה ועכ"פ) – "ואם משלים ממקום אחר אין ענין ליקח ב' כזיתים".*
      3. *תפילה למשה (ח"ד סי' ל"ו) – "אבל להשלים למסובין ב' כזיתים ממצות חצוניות אין בזה תועלת, ובכה"ג סגי בכוית אחד כאן שבלא"ה אינם אוכלים הכזיתים מהמצות שבירכו עליהם המוציא ועל אכילת מצה".*
      4. *קול דודי (דפו"ח פי"ד סעי' ג ).*
    1. *מראי מקומות – מקדש ישראל (פסח סי' שפ"ח).*
       1. *הר"נ גרוס (קול התורה חנ"ו עמ' מ"ד) – "ובזה ארווח לן ליישב המנהג שנהגו רוב העולם להקפיד שכל המסובין יאכלו ב' כזיתים, אע"פ שב' הכזיתים של המסובין הם מסתם מצה ולא מהפרוסה ולא מהשלימה, וכבר תמהו בזה רבים דמהיכ"ת שיצטרכו לאכול ב' כזיתים הרי אין להם הספק של הפר"ח ואין להם פרוסת המוציא כמ"ש המג"א. אולם לפמשנ"ת א"ש, דהרי לפי הדגול מרבבה (כפי שביארו האשל אברהם) נמצא דדעת המג"א היא דכל אחד ואחד שאוכל כזית מצה לשם מצות מצה, הרי כזית זה אינו יכול לגרר אחריו את המשך הסעודה, ולכן חייב לאכול כזית נוסף, ואין זה תלוי כלל אם יש לו שלימה ופרוסה או לאו, ומנהג ישראל תורה היא".*
    2. ***טעמים שדי בכזית****.*
       1. *השיעור רק כזית – חזו"א וסייעתו.*
       2. *המסובין, שאוכלין משאר מצות שאינן מג' המצות שבקערה – קהלות יעקב, הגרשז"א זצ"ל, הגריש"א זצ"ל, חוט שני.*
       3. *שיעור כזית גדול כבר כלול בה ב' כזיתים קטנים הנצרכים להידור אכילת ב' כזיתים – קובץ הלכות.*

1. *דרך אכילת הכזית.*
   1. ***בלע בבת אחת****.*
      1. *מחבר (סעי' א') – " ".*
      2. *מ"ב (ס"ק ט') – "והסכימו האחרונים דצריך רק להכניס לפיהו את שני הזיתים בבת אחת ולרסקם אבל אין מחויב לבולעם בבת אחת אלא די שיבלע כזית לערך בבת אחת ואח"כ יבלע השאר ובדיעבד אפילו בלע הכזית מעט מעט יצא כל שלא שהה מתחלת אכילתו עד סופה יותר מכדי אכילת פרס".*
   2. ***יאכל את הכזית כרגיל****.*
      1. *חזו"א (מעשה איש ח"ה עמ' י"ט) – "אכל הכזית ולא בלע בבת-אחת כולו (דלא כמ"ב שם סק"ט)".*

*חזו"א (ארחות רבנו ח"ב עמ' ס"ט סוף אות מ"ט [לשונו מובא לעיל], אות נ') – "מה שכתוב במ"ב סי' תע"ה ס"ק ט' שצריך להכניס לפיו את שני הכזיתים בבת אחת אמר לי מו"ר (שליט"א) זצוק"ל שזה דבר שאי אפשר ולא צריך להכניסם בב"א לפה אלא יאכל את הכזית כרגיל, אמר לי הגרח"ק שליט"א [*זצ"ל] *שהי' כמה שנים אצל מרן החזו"א זצוק"ל בסדר, שמרן אכל רק כזית מצה אחד, ולא הכניסו לפה בבת אחת אלא אכלו כדרכו תוך ג' רגעים ואמר מרן לר"ח דאין הלכה וכו' כנ"ל באות הקודם והוסיף לו דלא משום שקשה לו רק דמעיקר הדין כן כזית א' ולא בבת אחת".*

* + 1. *קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' ע' אות נ') – "וכן מו"ר אכל את שני הכזיתים כרגיל ולא הכניסם לפה בבת אחת כנ"ל".*
    2. הגרח"ק זצ"ל (אלא ד' אמות של הלכה פרק מ"ו סעי' כ"א) – "לא מקפיד להכניס לפה ב' כזיתים ביחד אלא אוכל קצת קצת".
  1. *מראי מקומות.*
     1. *הגריש"א זצ"ל (הגדה של פסח עם פסקי הגרי"ש אלישיב זצ"ל עמ' כ"ה) – "יש להשתדל למהר באכילת הכזיתים כמה שיכול, ולפי דברי הירושלמי יש לבלוע כל הכזית בבת אחת. (ע' משנ"ב סי' תע"ה סק"ט). יש אומרים שקיום מצות אכילת המצה מתחיל רק משעת הבליעה, ולכן הם מקפידים על שיעור כדי אכילת פרס רק מתחילת הבליעה. ומסתבר שאינו כן, אלא מצות האכילה מתחיל בלעיסה - הנאת החניכיים".*

1. לטבול המצה בתוך מלח בליל הסדר.
   1. **לטבול במלח**.
      1. מהר"ש (מהרי"ל מנהגים, סדר ההגדה אות ל"ב) – "מהר"ש טבל בציעת המוציא במלח ואמר מצה במילחא אינה נאסרת אלא משום חימוץ. ואמר אפילו מצות הכריכה מותר למולחה".
      2. מחבר (סעי' א') – "ויטבלם במלח".
      3. באה"ט (ס"ק ג') – "במלח. וכן הוא בכתבים".
      4. בן איש חי (שנה א' פר' צו סעי' ל"ד) – "ויבצע מהעליונה והפרוסה, כזית מזו וכזית מזו, וכל כזית הוא תשעה דרה"ם, ויטבלם במלח ג"פ, ויאכלם בהסיבה".
      5. ערה"ש (סעי' ה') – "ועל מ"ש רבינו הב"י לטבול במלח כתב רבינו הרמ"א דאין המנהג לטובלם במלח בלילה ראשונה דפת נקי א"צ מלח עכ"ל ולאו דווקא לילה ראשונה דה"ה לילה שנייה [ח"י סק"ד] אלא כוונתו חובת מצה שבלילה ראשונה וממילא דלדידן הוי שני הלילות משום ספיקא דיומא והטעם שלא נהגו במלח והרי אנן נהגינן אף בפת נקי לטבול במלח אלא שזהו משום חיבוב מצוה [מהרי"ל] כלומר שאנו מחבבין מצות מצה לבלי לערב בה דבר אחר והלבוש כתב הטעם משום לחם עוני ולא ידעתי אטו העני אוכל בלי מלח וכמדומה לי שעכשיו טובלין במלח מפני שיפה יותר בטעם והוי הידור מצוה והרמב"ם כתב לטבלו בחרוסת וחלקו עליו ואין המנהג כן".
      6. אג"מ (קול דודי הל' ליל הסדר סי' י"ד אות ט', שמעתתא דמשה ס"ק ג') – "נוהג לטבל במלח".
   2. **אין המנהג לטבול במלח**.
      1. מהרי"ל (מנהגים, סדר ההגדה אות ל"ב) – "אמר מהר"י סג"ל מצה דברכת המוציא שתי לילות דפסח אין טובלין במלח כמו בשאר השנה **משום חיבת מצה**".
      2. רמ"א (סעי' א') – "ואין המנהג לטבלם במלח בלילה ראשונה, דפת נקי אין צריך מלח".
      3. ערך לחם (על סעי' א') – "במלח וכו'. ועכשיו לא נהגו טיבולו במלח".
      4. לבוש (סעי' א') – "ואנו אין נוהגין לטבול במלח בלילה זו משום שתהא נחשב לחם עוני, אף על גב דבלאו הכי לא היינו צריכין טיבול כיון דפת נקייה היא, מ"מ המנהג בכל ימי הפסח להצריכה טיבול חוץ מבלילה הראשונה, מן הטעם שכתבתי".
      5. בגדי ישע (על מג"א ס"ק א') – "ואנו אין נוהגין לטבול במלח בלילה הזו משום שתהא נחשב לחם עוני".
      6. גר"ז (סעי' י') – "ובמדינות אלו אין נוהגין כן לפי שפת נקיה אין צריך מלח כמו שנתבאר בסי' קס"ז ואף שבשאר ימות הפסח מטבילין המצה במלח אף שהיא נקיה מכל מקום בב' לילות אלו של פסח אין נוהגין כן מפני חיבוב מצה לצאת ידי חובתו במצה שאין עמה תערובת טעם אחר כלל אבל מעיקר הדין אין לחוש לזה".
      7. קיצור שו"ע (סי' קי"ט סעי' ה') – "ונוהגין במדינות אלו, שבלילי פסח אין טובלין את המצה במלח לא של המוציא ולא של מצה".
      8. הגר"ש איידר זצ"ל (הע' פסח עמ' רע"ד).
      9. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (מחשבת בצלאל הגדה של פסח עמ' ק"ס) – "אין מטבילין במלח, אך יזהר שיעמוד מלח על השולחן".
      10. קובץ הלכות (פסח פרק כ"ח סעי' א') – "ונוהגין בליל הסדר שלא לטבול מצה של מצוה במלח ולא בשאר טיבולים".
   3. **לטבול ואז לנער המלח**.
      1. כה"ח (ס"ק י"ד) – "שם בהגה. דפת נקי אין צריך מלח. ומיהו עיין לעיל סימן קס"ז אות ל"ח שכתבנו דעל פי דברי האר"י ז"ל גם פת נקי צריך מלח והוא כדי לכוין למתק הגבורות יעו"ש. ואם כן **הבא לצאת אליבא דכולי עלמא** יש לטבלם במלח ולכוין למתק הגבורות כנזכר לעיל, **ואחר כך ינפץ מעליהם** ולאוכלם בלא מלח לצאת ידי המחמירים".
         1. עצה זו ה"ה גם בתשובות והנהגות (לשונו מובא לקמן) ופסקי תשובות (לשונו מובא לקמן] - כשחל בשבת, יש לדון מצד בורר [כעין השאלה על חרוסת].
   4. מראי מקומות – נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק צ' סעי' י"א).
      1. לקט יושר (או"ח עמ' פ"ד ענין ד') – "ועשה מלח על המצות בליל פסח, לשנה אחרת **לא עשה מלח על המצות ואמר שהוא ליל שימורים**. מצאתי בא"ח בסי' תע"ה אי משום מצה שאין בה מלח, וצריך בשש ליטבל במלח, וכן הוא לשון הירושלמי וטמיש ליה במילחא, ונמצא בדרשות שאי' מהרי"ל דמצה בליל פסח, אין צריך בשש, משום חבוב מצוה".
      2. כתר ראש (סי' צ"ט) – "המצות של הסדר [לבד מכזית ראשון ושל אפיקומן] הטביל במלח".
      3. תשובות והנהגות (הגדה של פסח מועדים וזמנים עמ' ק"ה) – "והנה לפי דעת הקדוש האר"י ז"ל צריכים לטבול בליל פסח המצה במלח, ודעת הרמ"א שלפת נקי אין צריך מלח. וב'לקט יושר' מביא שהוא ליל שימורים ואין צריך מלח להגן. וכוונתו נראה ע"פ המדרש מובא בתוס' ברכות (מ. ד"ה הבא מלח) שפירשו דלכן צריך מלח בסעודה, דכשישראל יושבין וממתינין זה לזה בסעודה עד שיטלו ידיהם והם בלא מצות, השטן מקטרג וברית מלח מגין ע"ש. אבל בליל פסח ליל שימורים הוא ומשומר ועומד ואין צריך מלח. וכן נקרא בזוה"ק 'מיכלא דאסוותא' ואין צריך המתקה, וגם אין לערב טעם מצה בטעם אחר כלל, אבל מאחר שבהאריז"ל מבואר שגם בליל פסח יש להמתיק הגבורות במלח, יש נוהגין לטבול ולנערה".
      4. פסקי תשובות (אות ג') – "ויטבלם במלח. רמ"א: אין המנהג לטבל במלח וכו' דפת נקי א"צ מלח. ובבה"ט (סק"ג) מכתבי האריז"ל שיש לטובלה במלח, אמנם יש המביאים מספרי קבלה שאין לטובלו במלח, ויש שעשו כעין פשרה שטבלו במלח ומיד ניפצו המלח מעל המצה ואכלוהו בלא מלח, ויש שלאחר אכילת הכזיתים טבלו פרוסת מצה במלח ואכלוהו".
2. בלע מצה או מרור - סעיף ג'.
   1. **חולה שאולכ ע"י צינורית - במצה ומרור**.
      1. מנחת יצחק (ח"ג סי' י"ח) – "והנה בנוגע לקיים מצות התלויים באכילה ושתי', אין ספק דא"א לצאת בכעין נדון דידן, דכל הנ"ל אנו צריכים לענין אכילה ושתי' באיסורים, אבל בנוגע למצות אכילה ושתי', הרי נאמר בפירוש במצה דכרכו בסיב לא יצא, וגם לענין שתי', מבואר בתוס' (סוטה י"ח ע"א ד"ה בעי רבא) הנ"ל, דיש לדמות לאכילה, ונוסף ע"ז מהא דשלכד"א דלא יצא לכ"פ כנ"ל, וגם מהא דצריך צירוף, דש"מ דבעי הנאת גרונו, ולדברי הכתב סופר הנ"ל, הוי עוד כש"כ בשתי' דתלוי רק בהנאת גרונו לכ"ע. והיוצא מזה לדינא, דבאותן מצוות אכילה ושתי' שמברכין עליהם, א"א לו לברך בעצמו, ורק שיברך לו חבירו, ולהוציא אותו בברכת קידוש שעל היין, ואם אפשר לו לקדש בעצמו וליתן לאחר לשתות, שפיר הביא בזה מדברי הש"ע ופוסקים".
      2. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה ק"ו) ***– "***שאלה: חולה שאוכל עם צינור לוושט אם חייב במצה ומרור. תשובה: יתכן".
      3. **נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק צ"ב סעי' ט"ו) – "חולה שתחכו לו צינור הזנה לתוך גופו תקרא אינטער-ווינעז, אינו יוצא ידי חובת מצה לפי שאין דרך אכילה בכך, ולא יברך ברכת הנהנין ולא ברכת המצוות".**
      4. ועמש"כ בשו"ת שואלין ודורשין ח"ח ס"ב ובס' רופא חולים ח"ג עמ' פ"ג. .
3. כדי אכילת פרס - סעיף ו'.
   1. עי' סי' ר"י סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.

**שלא לשתות אחר ד' כוסות, וליל שימורים**

# סימן תפ"א

1. ***שלא לשתות אחר ד' כוסות - סעיף א'.***
2. עד שתחטפנו שינה - סעיף ב'.
3. **ליל שימורים*.***
4. ***קר"ש על המטה.***
5. סכנה: אוכלין ומשקין תחת המטה.
6. סכנה: שום ובצל קלוף, וביצה קלופה***.***
7. שאר מקרים.
8. ***שלא לשתות אחר ד' כוסות - סעיף א'.***
   1. ***כל משקין או רק משקין שישתכר****.*
      1. *רק משקה שישתכר יש להחמיר.*
         1. *נחלת צבי (ס"ק א') – "ואני אומר מאחר שדברי הרי"ף הם סתומים ואין הכרע מדבריו, ויש כמה גאונים שמתירים אפילו יין ולא אסרי רק באכילה לבד כמ"ש הרא"ש והביאו הטור, שדי להחמיר שלא לשתות משקים שמשכרים אבל משקים שאינם משכרים יש להקל".*
         2. *פר"ח (על סעי' א') – "מעתה כל משקה שאינו משכר מותר לשתותו, ולפיכך הדבר ברור להתיר לשתות הקאוי וכיוצא".*
         3. *תפארת ישראל (פסחים פרק י' אות נ"א) – "אסור לשתות שום משקין אחר הד' כוסות מה"ט, וי"א דטעם אסור השתייה, כדי שלא להעביר טעם המצה [ותמהני הרי כבר עבר ע"י ב' כסי בתראי], אמנם עיקר טעם איסור השתייה כדי שלא ישתכר וימנע מלספר ביציאת מצרים עד שתחטפנו שנה, לפ"ז משקה שאינה משכרת רשאי לשתות".*
      2. *שלא לשתות כל משקין.*
         1. *כנסת הגדולה (שו"ת סוף סי' ס"ב) - לשונו מובא לקמן.*
         2. *נהר שלום (ס"ק א') – "והפר"ח כתב להתיר משקין שאינן משכרין ולע"ד אין ראוי להקל נגד משמעות דברי ההלכות גדולות והרמב"ם וכדברי מרן ז"ל".*
         3. *אג"מ (*שמעתתא דמשה שמועות משה סעי' א') – "לאחר אכילת אפיקומן אין לשתות אלא רק מים".
      3. *מראי מקומות – מאמר מרדכי (ס"ק א', לשונו מובא לקמן), מ"ב (ס"ק א').*
   2. ***מי סודה***(seltzer).
      1. *מיקל.*
         1. *הליכות אבן ישראל (פסח ח"א עמ' קצ"ד ).*
         2. *רבבות אפרים (זכרון אפרים עמ' קכ"ו אות ט"ו) - לשונו מובא לקמן.*
         3. *קובץ הלכות (פסח פרק ל"ב סעי' י"ג) – "אבל שתיית מים מותר, וסעלצע"ר ולעמנאיי"ד וטיי"א דינם כמים".*
         4. **הגר"א נבנצל שליט"א (אהל יעקב) – "***אחרי הסדר האם מותר לשתות תה או קפה עם סוכר, מיץ וסודה. תשובה: רק סודה".*
         5. *פסקי תשובות (אות א') - לשונו מובא לקמן.*
      2. *מראי מקומות – אהל יעקב (ליל הסדר צפון אות י"ח, עמ' קכ"ב),* בית מתתיהו (ח"ד סי' מ' אות ב').
   3. ***תה אחר אפיקומן****.*
      1. *מיקל.*
         1. *עי' נחלת צבי (ס"ק א') - לשונו מובא לעיל.*
         2. *עי' תפארת ישראל (פסחים פרק י' אות נ"א) - לשונו מובא לעיל.*
         3. *גרי"ז (הגדה של פסח מבית לוי עמ' רנ"ח אות ג') – "כאשר הצטרך לכך מחמת חולשה או לעיכול המזון, לא נמנע מרן הגרי"ז מלשתות משקה תה אחר הסעודה".*
         4. *הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות צ"ג, עמ' תי"א) – "אחר האפיקומן מותר לשתות מים או תה אף עם סוכר וכדין מי תפוחים".*
         5. *קובץ הלכות (פסח פרק ל"ב סעי' י"ג) – "אבל שתיית מים מותר, וסעלצע"ר ולעמנאיי"ד וטיי"א דינם כמים".*
         6. *משנת יוסף (חי"ג סי' קנ"ו ד"ה ובמנהגי).*
      2. *מחמיר.*
         1. *רבבות אפרים (זכרון אפרים עמ' קכ"ו אות ט"ו) – "אין להקל לשתות קפה ותה וקולה אחר הסדר, רק מים וסודה (עיין בשו"ת רבבות אפרים ח"א סי' שי"ז, ח"ה סי' שנ"ה)".*
         2. **הגר"א נבנצל שליט"א (אהל יעקב) – "***אחרי הסדר האם מותר לשתות תה או קפה עם סוכר, מיץ וסודה. תשובה: רק סודה".*
      3. *מראי מקומות – אור לציון (ח"ג פרק ט"ו סעי' כ"ג, לשונו מובא לקמן),* הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קל"ז, *לשונו מובא לקמן*), *ילקוט יוסף (הל' סדר ליל פסח - צפון אות י"א, לשונו מובא לקמן), פסקי תשובות (אות א', לשונו מובא לקמן).*
   4. ***קפה אחר אפיקומן****.*
      1. *מיקל.*
         1. *עי' נחלת צבי (ס"ק א') - לשונו מובא לעיל.*
         2. *פר"ח (על סעי' א') – "מעתה כל משקה שאינו משכר מותר לשתותו, ולפיכך הדבר ברור להתיר לשתות הקאוי וכיוצא".*
         3. *ברכי יוסף (ס"ק א') – "אינו רשאי לשתות אלא מים וכו'. בלילות ראשונות של פסח אחר אפיקומין אסור לשתות קאהב"י וטוטו"ן. הרב כנה"ג בתשובותיו הנדפסות סי' ס"ב. ופשט המנהג לשתות קאהב"י".*
         4. *חת"ס (מנהגי חת"ס פרק י' סעי' נ"ו) – "אחר גמר הסדר שתה 'קאווע'".*
         5. *משנת יוסף (חי"ג סי' קנ"ו ד"ה ובמנהגי).*
      2. *מחמיר.*
         1. *כנסת הגדולה (שו"ת סוף סי' ס"ב) – "ועל אותם השותים מי שחור שהוא הקאהו"י בלילות ראשונות של פסח אחר שאכלו אפיקומין הא אומר לכ"ת שלדעתי יש כאן איסור כמו שתיית היין וכבר פסק הרב ז"ל בב"י דכל המשקין זולת מים אסור והא ודאי פשיטא דמים עם קאהו"י הוו כאשר המשקים דלא גרעי מים עם הקאהוי ממים עם סוקאר ודבש כמו המרקחות שקורין שארופי דאסור לשתות וכבר כתבתי בס' כנסת הגדולה מהדורא ראשונה שאפילו לטעם הראב"ד וה"ר יונה שנתנו טעם באיסור שתיית היין אפשר דאף שאר משקין אסור ובספר פסח מעובין אשר לי כתוב בשם יש מי שאומר שאסור לשתות מים במי תפוחים ומינה דה"ה מים בקאהוי לע"ד היה נראה אף טוטום אסור לשתות אף לנוהגים לשתותו ביום טוב אלא שאין כח בידי לאסרו".*
         2. *עי' מאמר מרדכי (ס"ק א') – "אלא מים משמ' דוקא מים ולא שאר משקין וכמ"ש מרן ז"ל בב"י והביאו מור"ם ז"ל בהגהה והרב פר"ח התיר בפשיטות לשתות קאוו"י וכ"כ קצת אחרוני' ואף שיש לו על מה לסמוך מ"מ נ"ל ברור דלדעת מרן ז"ל אין להקל והכי מוכח מדברי הרבה מן האחרונים ז"ל ודוק והרי אפי' במים יש אוסרים והבו דלא לוסיף עלה וגם בפסח מעובין כתב דאין להקל ומ"מ מאן דמקיל בליל שני אעפ"י שאינו היתר גמור אין למחות בידו ועב"י ואחרונים ז"ל".*
         3. *רבבות אפרים (זכרון אפרים עמ' קכ"ו אות ט"ו) – "אין להקל לשתות קפה ותה וקולה אחר הסדר, רק מים וסודה (עיין בשו"ת רבבות אפרים ח"א סי' שי"ז, ח"ה סי' שנ"ה)".*
         4. **הגר"א נבנצל שליט"א (אהל יעקב) – "***אחרי הסדר האם מותר לשתות תה או קפה עם סוכר, מיץ וסודה. תשובה: רק סודה".*
      3. *מראי מקומות –* הל' פסח (הגר"ש איידר זצ"ל ריש עמ' רפ"ד)*, רבבות אפרים (ח"א סי' שי"ז), הסדר הערוך (ח"ג עמ' שע"ה אות א'), סידור הפסח כהלכתו (ח"ב פרק ג' סעי' י"ט).*
         1. *באה"ט (ס"ק א') – "ומי זנגביל שקורין אינגב"ר וואסי"ר יש להתיר עמ"א והח"י העלה דמותר לשתות כל המשקין שאינם משכרים וכ"פ בנ"ץ ובעל פר"ח ע"ש. ולפיכך הדבר ברור להתיר לשתות הקאוו"י או ט"ע וכיוצא. וכנה"ג בספרו פסח מעובין כתב דלא רצה לנהוג היתר בשתיית הקאוו"י ובשתיית הטוטי"ן שקורין טובא"ק כתב שומר נפשו ירחק ממנו".*
         2. *בן איש חי (שנה א' פר' צו סעי' ל"ה) – "אחר האפיקומן אין לאכול שום דבר, משום דבעינן שיהיה טעם האפיקומן בפיו עד שישן, ורק מים מותר לשתות, ויש מתירין בקהוו"א ויש לסמוך עליהם לצורך גדול".*
         3. *כה"ח (ס"ק ד') – "ונראה דהגם דכתב הברכי יוסף פשט המנהג להקל לשתות הקאו"י מכל מקום מי שאינו נצרך לזה יש להחמיר וכמו שכתב הרב בן איש חי ז"ל".*
         4. *אור לציון (ח"ג פרק ט"ו סעי' כ"ג) – "שאלה. האם מותר לשתות תה או קפה או שאר משקאות לאחר אפיקומן. תשובה. יין ושאר משקאות משכרים אסור לשתות לאחר אפיקומן. ומים וכן תה ללא סוכר מותר לשתות. ותה וקפה עם סוכר ושאר משקאות מתוקים, ראוי להמנע מהם, אלא אם כן יש צורך גדול לשתותם שאז מותר לשתותם".*
         5. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קל"ז) ***– "****שאלה: אם מותר לשתות תה וקפה אחר אפיקומן. תשובה: עיין שונה הלכות ס' תפא דין א'".*
         6. *קובץ הלכות (פסח פרק ל"ב סעי' י"ד) – "יש להסתפק אם מותר לשתות קפה אחר אפיקומן".*
         7. *ילקוט יוסף (הל' סדר ליל פסח - צפון אות י"א) – "רשאי לשתות קפה או תה, (ואפילו עם סוכר), כדי להתעורר ולהפיג יינו. אבל בלא צורך אין להקל, ולאחר חצות יש להקל בזה יותר. (חזו"ע א/ נ)".*
         8. *פסקי תשובות (אות א') – "ב. משקין שאינם משכרים כמיצים טבעיים, משקאות קלים וסירופים לסוגיהן, נכון להחמיר שלא לשתותן, ובמקום צורך גדול יש להתיר, ובפרט בליל שני יש להקל. ג. קפה ותה בלי סוכר, סודה ומים, מותר אף לכתחילה (אבל קפה ותה עם סוכר מבטל טעם מצה ודינו כאות ב'), ויש שהחמירו אף בשתיית מים וכ"ש קפה ותה".*
   5. ***מיץ****.*
      1. *מחמיר.*
         1. **הגר"א נבנצל שליט"א (אהל יעקב) – "***אחרי הסדר האם מותר לשתות תה או קפה עם סוכר, מיץ וסודה. תשובה: רק סודה".*
   6. ***קולה****.*
      1. *מחמיר.*
         1. *קובץ הלכות (פסח פרק ל"ב סעי' י"ד) – "ושתיית סודה המכונה 'קולה', נראה שטעמו חזק ומעביר טעם מצה, ואסורי".*
9. עד שתחטפנו שינה - סעיף ב'.
   1. *בזמן הזה****.***
      1. ***הגרח"ק זצ"ל (דולה ומשקה דפו"ח עמ' רט"ז) – "שאלה: צ"ע אמאי בליל שבועות נוהגים כולם להיות ניעורים כל הלילה, אע"פ שאינו אלא מנהג, ובליל פסח שהוא חיוב, כמ"ש השו"ע (סי' תפ"א ס"ב), ומקורו מתוספתא, לא נזהרים בזה כלל. תשובה: החיוב עד שתחטפנו שינה".***
   2. *אם יצער אדם עצמו במיעוט שינה****.***
      1. ***בשמים ראש (שו"ת סי' שמ"ז) – "ולא נאמרו דברים אלא בר"א ור' יושיע וחבריהם, אבל לא לכל העולם, דבעי שמחת יו"ט".***
      2. ***אברבנאל (הגדה של פסח, הקדמה שער י"ג) – "קשה מה ראו על ככה ומה הגיע אליהם להסיר שינה מעיניהם ותנומה מעפעפיהם, והתורה צותה ושמחת בחגך, וזה הוא ענוי נפש".***
      3. ***מהר"ל (גבורות ה' ריש פרק נ"ג) – "מעשה ... וכדי שלא יקשה לך איך היו מונעים את השינה מעיניהם ביום טוב, אמרו שלא היה צער להם כי מחבוב המצוה היה הזמן קצר להם מאוד,*** *שלא הרגישו* ***עד שעלה עמוד השחר".***
      4. ***בית ישראל (הגדה של פסח, הו"ד בנטעי גבריאל פסח ח"ב פרק ק"ה הע' א') – "דאם יש תענוג ממה שבוכה מותר לו לבכות בשבת, א"כ רבי טרפון וחבריו בודאי נחשב להם סיפור יצי"מ לשמחה, ולא היה אצלם שום צער וביטול שמחת יו"ט".***
      5. ***ציץ אליעזר (ח"ז סי' כ"ג אות ו') – "עיינתי בגוף דברי פתח הדביר שם וראיתי שמה שכותב לאסור זה הוא דוקא כשמצער עצמו בנדידת השינה ומה גם היכא שהיא גרמא בנזקין לו שלא יהא גופו בקו הבריאות לקיים מצוות ג' סעודות. אבל היכא שמחיבוב הלימוד אינו מרגיש שום צער ונזק במה שהוא ער מודה שפיר דאין עליו חיוב לישן מפאת שהוא ליל תענוג, ועפי"ז מתרץ עובדת הה' זקנים שהיו מסובים בליל פסח ומספרים ביציאת מצרים כל אותו הלילה, ומביא מה שמבאר בדומה לזה גם המהר"ל מפראג וכותב דלא תקשי היאך היו מונעים שינה מעיניהם ביו"ט, כי לא היה להם צער כי מחיבוב המצוה היה הזמן קצר להם מאד שלא הרגישו עד שעלה עמוד השחר עיי"ש".***
      6. ***דיני הניעור כל הלילה (פרק ב' הע' א') – "לא קשה כלל דזהו גופא הטעם שאם חטפתו שינה צריך לישון אע"פ שהחיוב כל הלילה".***
      7. ***מראי מקומות – לב חיים (ח"ב סי' ק"פ ד"ה ובר, חיים לראש סוף נרצה אות ה'), פתח הדביר (סי' ר"פ ס"ק ב'), חוט שני (שבת ח"ג סוף עמ' רל"ד),*** נשמת שבת (סי' ר"פ אות ר"ג ד"ה וכן)***.***
   3. **עוסקים בסיפור יצ"מ**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קי"א) ***– "***שאלה: רבותינו שהיו מאריכין בסיפור יצ"מ כל הלילה עד ק"ש. צ"ע הא כיון שעוסקין במצוה פטורין מק"ש. תשובה: בזמן ק"ש נגמר המצוה".
      2. וע"ע בקהילות יעקב ברכות ס"ד ובס' בד קודש פסחים ס' ל"ג, ומש"כ מרן שליט"א בס' דולה ומשקה עמ' קפ"ה ובס' בית מתתיהו ח"א ס"א אות ט'. ובס' חבצלת השרון פסח. .
10. ליל שימורים: *ליל הסדר של פסח****.***
    1. *מקור****.***
       1. שמות (פרק י"ב פסוק מ"ב) – "לֵ֣יל שִׁמֻּרִ֥ים הוּא֙ לַֽה' לְהוֹצִיאָ֖ם מֵאֶ֣רֶץ מִצְרָ֑יִם הֽוּא־הַלַּ֤יְלָה הַזֶּה֙ לַֽיקֹוָ֔ק שִׁמֻּרִ֛ים לְכָל־בְּנֵ֥י יִשְׂרָאֵ֖ל לְדֹרֹתָֽם".
       2. *זוגות****.***
          1. ***פסחים (דף קט:) – "ולא יפחתו לו מארבעה. היכי מתקני רבנן מידי דאתי בה לידי סכנה. והתניא: לא יאכל אדם תרי, ולא ישתה תרי, ולא יקנח תרי, ולא יעשה צרכיו תרי. אמר רב נחמן: אמר קרא ליל שמרים, ליל המשומר ובא מן המזיקין".***
       3. *דור המלקטים* ***-*** כרם אליעזר ([בתוך ס' פרדס יוסף החדש פסח] סי' א' - סי' ד').
    2. *לומר "שפוך חמתך"* ***- סימן ת"פ.***
       1. ***רמ"א (סי' ת"פ סעי' א'), גר"ז (סעי' ד'), ערה"ש (סעי' א') – "וי"א שיש לומר שפוך חמתך וכו' קודם לא לנו (ר"ן פרק ע"פ)*** *ולפתוח הפתח****, כדי לזכור שהוא ליל שמורים ובזכות אמונה זו יבא משיח וישפוך חמתו על המכחשים בה' (מהרי"ב),*** *וכן נוהגין****".***
          1. ***בית הלוי (שמות פרק י"ב פסוק מ"ב) – "ליל שמורים הוא גו'. ודרשו (פסחים קט ב) ליל המשומר ובא מן המזיקין. ואיתא בשו"ע (סי' תפ) דמש"ה נהגו לפתוח הדלת בליל פסח להראות שהוא ליל שמורים. ולכאורה יש להבין דהרי סימן זה לכאורה היה נכון יותר לעשותו בהתחלת הסדר כשאומר כל דכפין ייתי ויכול ולא עתה אחר בהמ"ז שכבר אכלו כולם. רק הענין דהוא בא ברמיזה להראות לתינוק דבר חכמה דבפסחים (דף ק"ט) פריך על הא דלא יפחתו לו מארבעה כוסות היכי מתקני רבנן מידי דאתי לידי סכנה דהרי הוא זוגות. ואחד מן התירוצים שאמר בגמרא הוא משום דהוא ליל שמורים, וזהו כשמוזגין כוס רביעי והרי יקשה להמסובין שהוא זוגות ופותחין הדלת להראות שהוא ליל שמורים וכתירוץ של הגמרא".***
          2. ***חת"ס (סי' ת"פ על הרמ"א סעי' א') – "שהוא ליל שמורים. נ"ב, יען כי מוזגים כוס רביעי ולא חיישינן לזוגות, על כן מרמז שהוא ליל שימורים, כי כן תירצו בש"ס פרק ערבי פסחים דף ק"ט ע"ב. ואומרים שפוך חמתך על הגוים אשר לא ידעוך, שהמזיקים יתגרו בהם, על דרך עיזי דבי טבחא שמינה מנאי בפרק קמא דמגילה [ג, א], כן נראה לפענ"ד".***
          3. הגרח"ק זצ"ל (בדרך שיחה ח"א עמ' רל"ו) – "שאלה: הנה מטעם זה נהגו לפתוח את דלת הבית בליל הפסח, כדי להראות שהלילה הוא ליל שמורים (וכדאיתא ברמ"א או"ח סימן ת"פ), אלא שכבר העיר ה'בית הלוי' שנכון יותר היה לעשות אותו בתחילת הסעודה ולא כפי הנהוג בסופה. וכתב לתרץ שלא לחנם נקבעה פתיחת הדלת עם מזיגת הכוס הרביעית, שמבואר בגמ' (פסחים ק"ט, ב') שמה שתיקנו לשתות ד' כוסות ולא חששו משום זוגות, הוא משום שליל שימורים הוא, ולכך פותחים אז הדלת להראות שזהו ליל שימורים ושלכן מוזגים את הכוס הרביעית. תשובה: אין הכוונה שאין המזיקין באים ונכנסין, כי באמת נכנסין ורק שאינן מזיקין, ובשעת הסעודה אין אנו רוצים לישב עם מזיקין. החזו"א הקפיד בזוגות רק על מה שהיה הלל"מ, שמוזכר בגמרא פסחים (דף ק"י ב') כגון שתי ביצים שתי אגוזין ושתי קישואין שהם הללמ"מ, והשאר גזירה ונזהר במה שהיה הלמ"מ".
          4. מראי מקומות – כרם אליעזר ([בתוך ס' פרדס יוסף החדש הגדה של פסח] פסח סי' א' אות ו').
    3. *קצת מקומות נוהגין שלא לנעול החדרים שישנים שם בליל פסח****.***
       1. ***מג"א (סי' תפ"א ס"ק ב') – "וכ' מהרי"ל דלא ינעול הדלת בבריח חזק והיכא דשכיח הזיקא לא סמכי' אניסא".***
       2. ***א"ר (סי' תפ"א ס"ק ג') – "לא ינעול דלת בבריח חזק, והיכא דשכיח הזיקא לא סמכינן על הנס [מג"א סק"ב]".***
       3. ***חק יעקב (סי' ת"פ ס"ק ו') – "ובספר המנהיג [הלכות פסח סימן ב] מצאתי מנהג בכמה מקומות שאין נועלין החדרים שישנים שם בליל פסח, כי בניסן נגאלו ובניסן עתידין ליגאל [ראש השנה יא, א], דכתיב [שמות יב, מב] ליל שמורים, לילה המשומר מששת ימי בראשית [ראש השנה יא, ב], ואם יבא אליהו ימצא פתח פתוח ונצא לקראתו מהרה, ואנו מאמינים בזה, ואית סמך לדבר בירושלמי דכתובות פרק הנושא [פי"ב הלכה ג], ויש באמונה זו שכר גדול, עכ"ל. ואין נוהגין כן להניח הפתח פתוח, כי שכיח הזיקא דגנבים".***
       4. ***בגדי ישע (סי' ת"פ על סעי' א') – "כ"ע מצאתי מנהגים שאין נועלים החדרים שישנים שם בליל פסח משום דליל שמורים הוא משומר ובא מששת ימי בראשית ואם יבוא אליהו ז"ל ימצא פתח פתוח ויצא לקראתו מהרה ואנו מאמינים בזה ויש באמונה זו שכר גדול עכ"ל. ואין נוהגין כן להניח פתח פתוח כי שכיח הזיקא דגנבים".***
       5. ***גר"ז (סי' ת"פ סעי' ה') – "ובקצת מקומות נוהגין שלא לנעול החדרים שישנים שם בליל פסח כי הוא ליל שמורים לכל בני ישראל לדורותם להוציאם מגלות הזה ואם יבא אליהו ימצא פתח פתוח ונצא לקראתו במהרה ואנו מאמינים בזה ויש באמונה זו שכר גדול ובמקומות שמצויין גנבים אין לסמוך על הנס כמו שנתבאר בסי' תל"ג".***
       6. ***כה"ח (ס"ק ט"ו) – "***וכתב מהרי"ל דלא ינעול הדלת בבריח חזק ***והיכא דשכיח הזיקא לא סמכינן אניסא. מגן אברהם שם, אליה רבה שם".***
       7. ***פסקי תשובות (סי' תפ"א אות ב', הע' י"ב) – "נוהגין לא לנעול דלת הבית בבריח חזק משום שהוא ליל שימורים, אמנם במקום ששכיח הזיקא אין סומכים על ניסים. [מג"א סוה"ס. ועיין ויג"מ שם אות ו' בשם סידור יעב"ץ לע"פ שער הקרבן עדות בן נכר נציב הרומיים שהיה בירושת"ו בער"פ ובליל הסדר וכותב ששערי ירושלים לא ננעלו בלילי הפסח]".***
       8. ***מראי מקומות –*** כרם אליעזר ([בתוך ס' פרדס יוסף החדש הגדה של פסח] פסח סי' א' אות ה')***.***
          1. הגרח"ק זצ"ל (אלא ד' אמות של הלכה פרק מ"ו סעי' ל') – "בליל הסדר נוהג לנעול הבית במנעול אחד פחות שהרי ליל שימורים הוא".
11. ***קר"ש על המטה.***
    1. ***רמ"א (סי' תפ"א סעי' ב'), לבוש (סי' תפ"א סעי' ב', סי' תפ"ו סוף סעי' א') – "ונוהגים שלא לקרות על מטתו רק פרשת שמע, ולא שאר דברים שקורין בשאר לילות כדי להגן, כי ליל שמורים הוא מן המזיקין".***
       1. *בשני לילות* ***[בחו"ל] – לבוש (סי' תפ"א סעי' ב'), מקור חיים (קיצור הלכות על רמ"א סעי' ב'), פמ"ג (סי' תפ"א א"א ס"ק ב'), ערה"ש (סי' תפ"א סעי' ד').***
          1. ***מראי מקומות – נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק ק"ז סעי' י"ז), פסקי תשובות (הע' כ"ט, סי' תפ"א סוף אות ב'),*** כרם אליעזר ([בתוך ס' פרדס יוסף החדש פסח] סי' ב' אות ה')***.***
       2. *חייב לברך המפיל* ***– מהרי"ל (מנהגים, סדר ליל שני של פסח אות ב', "בליל פסח יקרא אדם בפני מטתו ברכת המפיל חבלי שינה וקריאת שמע"), מהר"י וויל (סוף סי' קצ"ג, "ויברך המפיל כו' ויקרא פרשה ראשונה של ק"ש"), מג"א (סי' תפ"א ס"ק ב', "ואם קראה בב"ה בלילה א"צ לקרות רק פ' שמע כיון שמוזכרת להדיא בגמ' פ' הרואה וכ' מהרי"ו דצ"ל ברכת המפיל"), מקור חיים (קיצור הלכות על רמ"א סעי' ב'), א"ר (סי' תפ"א ס"ק ג', סי' תפ"ו ס"ק ו', א"ז שם ס"ק ו'), גר"ז (סי' תפ"א סעי' ב'), ערה"ש (סי' תפ"א סעי' ד'), מ"ב (סי' תפ"א ס"ק ד', "וצריך לברך ברכת המפיל"),*** הל' פסח (הגר"ש איידר זצ"ל עמ' רפ"ז)***, נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק ק"ו סעי' ב'), אשי ישראל (פרק ל"ה סעי' ט"ו).***
    2. *מחמיר: ככל הלילות****.***
       1. ***גרי"ז (הגדה של פסח מבית לוי עמ' רנ"ח אות ד') – "מרן הגרי"ז היה נוהג לומר גם בליל שימורים לומר בק"ש שעל המטה כל ג' הפרשיות".***
       2. ***הגרח"ק זצ"ל (אליבא דהלכתא חפ"ח עמ' צ"ו סוף טור ג') – "שאלה: איך נהגו החזו"א והקה"י בק"ש על המטה בליל הסדר, אם קראו הכל כמו בכל השנה, או רק פ"ר שמע כמש"כ הרמ"א סי' תפ"א ס"ב, ואיך נוהג מרן שליט"א. תשובה: ככל הלילות".***
    3. *בני ספרד לא מחלקים****.***
       1. ***בן איש חי (שנה א' פר' צו אות ל"ח) – "צריך לומר ק"ש על המטה עם הפסוקים הנוהגים בכל לילה כסדר רבינו האר"י ז"ל. ואם הוא ניעור עד אחר חצות יאמר אותה מעט קודם חצות".***
       2. ***כה"ח (סי' תפ"א ס"ק י"ג) – "אמנם הרב בן א"ח ...".***
       3. ***שו"ע המקוצר (סי' צ' סעי' כ"ב, הע' נ"ד) – "ומה שנוהגין האשכנזים שאין קורין כל סדר קרית שמע שעל המטה רק פרשת שמע וברכת המפיל, להורות שהוא ליל שמורים מן המזיקין ואין צריך שמירה, אינו נהוג אצלינו, אלא אומרים כבשאר ימים".***
       4. ***הלכה ברורה (סעי' י"ד, חי"ב עמ' רע"א).***
    4. ***מראי מקומות – מחקרי ארץ (ח"ו סי' קנ"ה), ברכת איתן (קר"ש על המטה, סי' ט' סעי' ס"א [עמ' תק"צ]),*** כרם אליעזר ([בתוך ס' פרדס יוסף החדש הגדה של פסח] פסח סי' א' אות ג', אות ד'), ***בית מתתיהו (ח"ה סי' נ' אות ג').***
       1. ***מקור חיים (קיצור הלכות על רמ"א סעי' ב') – "והרגיל לקרות כל ק"ש בכל לילה אל ישנה נ"ל".***
12. סכנה: אוכלין ומשקין תחת המטה.
    1. **מיקל**.
       1. הגר"פ אפשטיין זצ"ל (מתורתו של רבי פנחס ח"ב עמ' תי"ד, אוצרות ירושלים חי"ד [שנת תשי"ז] סי' רנ"ח [עמ' רכ"ב] ד"ה ודכירנא, סוף ס' אורין תליתאי, בשבילי בהלכה ח"ב עמ' פ"ד, נתיבי המנהגים עמ' רמ"ד) – "ודכירנא שמלפני עשר שנים הובא שאלה לפני אאמו"ר הגאון הראב"ד (שליט"א) [זצ"ל] שאחד הניח בליל א' דפסח אוכלין ומשקין תחת המטה ושכח מלהוציאו והי' שם כל הלילה אי מותר לו לאוכלם (עי' יור"ד סי' קט"ז) וחידש אז אאמו"ר הגאון הראב"ד (שליט"א) [זצ"ל] שמכיון דאמרי' בגמרות הנ"ל דליל המשומר ובא מן המזיקין הוא א"כ ליכא למיחש משום רו"ר וכדומה ומותר לאוכלם ומותר אפילו להניחם לכתחילה באותו לילה תחת המטה. ובפרט בצירוף דעת השבו"י ח"ב (סי' ק"ה) ועוד אחרונים להתיר בדיעבד".
       2. הו"ד ברבבות אפרים (ח"א סי' ח' אות א').
       3. הגר"י אפשטיין זצ"ל (אוצרות ירושלים חי"ד [שנת תשי"ז] סי' רנ"ח [עמ' רכ"ב], סוף ס' אורין תליתאי).
    2. **מחמיר**.
       1. הגריש"א זצ"ל (הגדה של פסח סוף עמ' ל') – "... אבל אין זה נכון, דאטו יהיה מותר להניח אוכלין תחת המיטה בליל פסח, וכן אטו אין צריך ליטול ידיו בבוקר של פסח".
       2. חוט שני (פסח פרק י"ז ס"ק כ"ח) – "והנה אף דמצינו בגמ' דאין מזיקין בליל הסדר משום ליל שימורים ומה"ט ליכא משום זוגות, מ"מ אנו לא יודעים ולא יכולים לדמות מילתא למילתא בענין זה, וכגון שלא מצינו שאין משום רוח רעה במשקין שתחת המטה או ביצה קלופה בליל שימורים, וכמו שלא מצינו שלא צריך ליטול ידים בקם ממטתו משום ליל שימורים, ואין לנו אלא מה שמקובל בידינו בענינים אלו".
       3. הגרח"ק זצ"ל (בנתיבות ההלכה גליון מ"ו עמ' תי"ז, מועדי הגר"ח כת"י) - לשונם מובא לקמן.
    3. מראי מקומות – דברי שלום (ח"ו קיצור פסקי הלכות יו"ד אות קצ"ו ס"ק ד', עמ' רצ"ג), משנת יוסף (ח"ג סי' מ"ה ד"ה וידוע), הכשרות (פרק י"ח סוף סעי' כ"ו), הלכתא מאורייתא (ח"ב סי' ל"ט אות ג'), שמירת הנפש כהלכתה (עמ' קע"ה), כרם אליעזר ([בתוך ס' פרדס יוסף החדש הגדה של פסח] פסח סי' א' אות י', אות י"ב).
    4. **מצות מצוה: שהונחו מתחת המטה האם מותר להשתמש בהם**.
       1. מיקל.
          1. חוט שני (הבית בכשרותו פסקי דינים אקטואליים בעניני כשרות הבית עמ' צ"א הע' ט"ו, הע' ט"ז) – "[**ואפילו בשאר ימות הפסח**]. דלדעת הגר"א מצוה באכילת מצה בכל ימות החג כדאיתא במשנ"ב סי' תרל"ט ס"ק כ"ד".
       2. מחמיר.
          1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח כת"י) – "שאלה: אם יקח מצה תחת המטה לליל הסדר דליל שימורים. תשובה: לא".
       3. מראי מקומות – משנת יוסף (ח"ג סי' מ"ה ד"ה וידוע), וישמע משה (פר' שמיני תשע"ז [חקנ"ג] עמ' א', פר' בהר תשע"ז עמ' ד'), ***בית מתתיהו (ח"ה סי' נ' אות ד' ד"ה ומו"ר)***.
          1. הגריש"א זצ"ל (מנשים באהל יו"ד אות י"ח, עי' הערות במסכת פסחים דף קיב.) – "נשאל על תושב חו"ל שנסע עם המצות שאפה בא"י והחמיר בשמירתן, והניחן תחת מושבו ושכח ונרדם וישן, מה דין המצות. ואמר שלפני רבות בשנים ראה בספר, שאם היה אוכלין תחת ספסל שישנים עליו היות דהוי עראי אין האוכל נאסר, וכך נוטה דעתו שרק במטה קבועה נאסר ולא במטוס ובאוטובוס ועגלת תינוק. ולענין קיום המצוה בדבר מגולה, כבר יש באחרונים באתרוג ששומר מצוה לא ידע דבר רע".
          2. חשוקי חמד (פסחים דף קיב.) – "שאלה. נאמר במסכת פסחים דף קיב ע"א תנא אוכלין ומשקין תחת המטה אפילו מחופין בכלי ברזל רוח רעה שורה עליהן, וכן נפסק בשו"ע (יו"ד סימן קטז ס"ה) שאין ליתן תבשיל או משקה תחת המטה מפני רוח רעה. מה הדין **למי שאין לו מצה לליל הסדר, כי אם מצה שהיתה תחת המטה**, האם ישתמש במצות אלו בפסח למרות הרוח רעה. תשובה. כתב הרמ"א (סימן תנה ס"א) וז"ל: 'אין לשין אלא במים שלנו... ואין לשפוך מים שלנו מכח מת או תקופה הנופלת, ומ"מ טוב לכתחילה להשים בהם ברזל', וכתב המשנ"ב (ס"ק יח): 'דשומר מצוה לא ידע דבר רע', והוסיף המשנ"ב שלשאר מצות עדיף ליקח מים שלנו אחרים אם יוכל להשיג בקל, אך למצת מצוה אף אם אפשר לו בקל להשיג מים אחרים לא ישפוך, שנראה כמזלזל במה שכתוב 'שומר מצוה לא ידע דבר רע'. וא"כ לכאורה אף בנידוננו ישתמש במצות אף שהיו תחת המטה כי שומר מצוה לא ידע דבר רע. אמנם יתכן דהלכה זו [דשומר מצוה לא ידע דבר רע] לא נאמרה אלא על מים של תקופה וכדומה, אך באוכלין ומשקין שהיו תחת המטה, שהטעם הוא משום רוח רעה אולי לא מהני מה שהוא דבר מצוה, וכיון שיש שיטות האוסרות אף בדיעבד [יעוין בברכי יוסף (יו"ד סימן קטז אות י) ובספר שערי רחמים בשם הגר"א ובספר חכמת אדם (כלל סח ס"ג ובבינת אדם שם)], א"כ אולי יש להחמיר שלא להשתמש במצות אלו. אולם יעוין מש"כ לעיל (דף קי ע"ב בענין עירוב תבשילין בביצים קלופות שעבר עליהם הלילה) בשם הדברי יציב, שאף בדברים שיש בהם חשש של רוח רעה אמרינן שומר מצוה לא ידע דבר רע. ובפרט שכתוב בפתחי תשובה (יו"ד סימן קטז סק"ד בשם השבות יעקב ח"ב סימן קה) דאין בזה אזהרה אלא לכתחילה, אבל בדיעבד אין בזה חשש איסור, ולכן מסתבר שישתמש בהם. אבל אם יש לו מצות אחרות, אלא שאינן מהודרות כמו אלו, וכגון שאלו הם של ח"י רגעים מנתינת המים, והאחרים שלא היו תחת המטה פחות מהודרים, צ"ע אם יאכל את המהודרות שהיו תחת המטה. ויעוין כף החיים (סימן תרעג ס"ק יא) שכתב שאם הניח שמן תחת המטה, לא ידליקו בו נר חנוכה ולא נר שבת, משום דכל מידי דאכילה שורה עליו רוח רעה תחת המטה, וכיון דנמאס לאכילה, נמאס למצוה משום הקריבהו נא לפחתך, אבל אם השמן מר ואינו בר אכילה, אינה שורה עליו רוח רעה ושרי. ולפי זה בעניננו אם יש לו מצה אחרת לא יאכל מצה זו. אך אם אין לו בכלל, נראה שאין זה מעכב בדיעבד ויאכל ויברך".
    5. **אפיקומן שהיה תחת המיטה**.
       1. מחמיר.
          1. הגרח"ק זצ"ל (בנתיבות ההלכה גליון מ"ו עמ' תי"ז) – "כיצד הדין לגבי הניחו בטעות אפיקומן מתחת למיטה האם יהא מותר לאוכלו כשאחד הילדים ישן על זה לכתחילה מדין ליל שימורים. תשובה: חלילה".

הגרח"ק זצ"ל (בנתיבות ההלכה גליון מ"ו עמ' תי"ז) – "שאלה: האם שייך לומר מצד שומר מצוה לא ידע דבר רע ויוכל לאכול את האפיקומן שהיה מתחת למיטה. תשובה: כנ"ל. [אפיקומן שהיה תחת המיטה, דעת מרן הגרי"ש אלישיב זצוק"ל דכשר לכתחילה לאוכלו משום דהוי מידי דמצוה. ות"ח עצום שליט"א הוסיף האם גם משום ליל שימורים והסכים עמו קובץ פסקים ותשובות בענין חודש ניסן עמ' רכח']".

* 1. **יין לארבע כוסות תחת המטה**.
     1. מראי מקומות – שמירת הנפש כהלכתה (עמ' קע"ה).

1. מתחייב בנפשו ודמו בראשו: האוכל שום קלוף, ובצל קלוף, וביצה קלופה***.***
   1. **מיקל**.
      1. פסקי אליהו (ח"א סי' ט') – "השבתי לעני המניח מביצה קלופה שבליל שמורים על ליל ב' של פסח דאין חשש ר"ר באכלו בליל ב'".
      2. אפרקסתא דעניא (ח"ב יו"ד סי' קמ"ה ד"ה ולענ"ד) – "שנסתפק בס' פסקי אליהו ח"א סי' ט' (שהביא השואל), בעני המניח מביצה קלופה שבליל שמורים על ליל אחרון של פסח אם יש חשש רוח רעה, ומסיק שם דאין שום חשש", ואין ס' זה ת"י. ולענ"ד אין מקום להסתפק בזה בלא"ה, דהרי קימ"ל כר"נ בפסחים ק"ט ע"ב (לענין זוגות הכוסות), דקאמר אמר קרא ליל שמורים ליל המשומר ובא מן המזיקי', עי' בטור ורמ"א בסי' תפ"א. ונראה דאפי' רבא דמשני התם כוס של ברכה מצטרף לטובה כו', נמי מודה להא דר"נ, אלא דמשני שינויא דמהני גם לכל זימנא. וכן מוכח בתוס' ר"ה י"א ע"ב ד"ה לילה, שכ' דכולהו מודו דלענ"ד אינו בכלל אסתפקתא כלל".
      3. הגר"י אפשטיין זצ"ל (אוצרות ירושלים חי"ד [שנת תשי"ז] סי' רנ"ח [עמ' רכ"א], סוף ס' אורין תליתאי, עי' הגדה של פסח של הגריש"א זצ"ל סוף עמ' ל' [לשונו מובא לקמן] שכ' זה בשם אביו הגר"פ אפשטיין זצ"ל).
      4. משנה הלכות (מרשימות הגר"י שוב בעניני סכנה אות ו', בנתיבות ההלכה גליון מ"ו עמ' תקע"ו) – "בליל פסח אין צריך ליזהר מהסכנות המובאות בחז"ל כיון דזה ליל שימורים לכן מותר לאכול למרחת ביצה או בצל שהיו קלופות בלילה וכן חתן וכלה ויולדת הצריכות שמירה אין צריך שמירה בליל פסח וכן אין צריך לעשות 'ואך נאכט' בליל פסח כשיש ברית ביום טוב ראשון של פסח".
      5. רבבות אפרים (ח"ה סי' תקכ"ג) – "ובליל פסח חדשתי דמשומר מן המזיקין אין חשש של ביצה קלופה".
   2. **מחמיר**.
      1. הגריש"א זצ"ל (הגדה של פסח סוף עמ' ל') – "המהרי"ל דיסקין זצ"ל פסק לענין ביצים קלופות בליל פסח שנתערבה בהם ביצה אחת שנולדה ביו"ט, דבטילה ברוב, ולא הוי ככל ביצה שנולדה ביו"ט דהוי דבר שיש לו מתירין, דכיון שאם ימתין עד מוצאי יו"ט יאסרו משום ביצים קלופות שעבר עליהם הלילה דאסורות משום רוח רע, ויש שהשיבו עליו [כמדו' הג"ר פנחס עפשטיין זצ"ל בתשו'] שבליל פסח כיון שהוא ליל שימורים אין לחשוש לרוח רעה ואין לאסור ביצים קלופות, ושוב הו"ל דבר שיש לו מתירין. אבל אין זה נכון, דאטו יהיה מותר להניח אוכלין תחת המיטה בליל פסח, וכן אטו אין צריך ליטול ידיו בבוקר של פסח".

***הגריש"א זצ"ל (הערות על מסכת ביצה דף יד.) – "והיה מעשה בירושלים בערב פסח שחל להיות בשבת, ובשלו בצים וקילפום בליל יום טוב כמנהג ישראל לאכלם בליל הסדר, ואחר שבישלום נודע שאחת מן הבצים נולדה בשבת דקי"ל דאסורה גם ביום טוב שאחר השבת. והנה בדבר מוקצה שנתערב אינו מתבטל דכיון שיהיה מותר במוצאי יום טוב הוה דבר שיש לו מתירין דאפילו באלף לא בטיל, (ואז לא היה כהיום ואם הבצים יהיו אסורות לא יהיו בצים אחרים לצורך ליל הסדר). ושאלו את ר' יהושע ליב דיסקין זצ"ל, ואמר להם דהבצים לא חשיבא דבר שיש לו מתירין כיון שהם קלופות ואם יעבור עליהן הלילה ישרה עליהם רוח רעה ויהיו אסורים לעולם, (וכמ"ש המרדכי פסחים סי' תקע"ג בשם ר"ת דהיכא שהמאכל מתקלקל לא חשיב דבר שיש לו מתירין). ורב אחד ערער על דבריו ואמר שבליל לשימורים אין רוח רעה והבצים יהיו מותרות למחר. מיהו צדקו דברי ר' יהושע ליב, דאע"ג דאין מזיקין בליל הסדר מ"מ איכא רוח רעה, וכדחזינן דצריך ליטול ידיו כשניעור משנתו למחרת ליל הסדר, (וגם צריך לברך המפיל כשהולך לישון). וכן יש ראיה לזה מדברי התוס' דידן, דכתבו דמותר לדוך שומין ביום טוב דא"א לדוכן קודם יום טוב מפני רוח רעה, ולא חילקו בתוס' דמ"מ ביום טוב של פסח יהיה אסור, וע"כ דגם בליל הסדר שורה רוח רעה".***

* + 1. חוט שני (פסח פרק י"ז ס"ק כ"ח) – "והנה אף דמצינו בגמ' דאין מזיקין בליל הסדר משום ליל שימורים ומה"ט ליכא משום זוגות, מ"מ אנו לא יודעים ולא יכולים לדמות מילתא למילתא בענין זה, וכגון שלא מצינו שאין משום רוח רעה במשקין שתחת המטה או ביצה קלופה בליל שימורים, וכמו שלא מצינו שלא צריך ליטול ידים בקם ממטתו משום ליל שימורים, ואין לנו אלא מה שמקובל בידינו בענינים אלו".
    2. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (מרשימות הגר"י שוב בעניני סכנה אות ט"ז, בנתיבות ההלכה גליון מ"ו עמ' תקע"ט) – "יש ליזהר בכל סכנות של חז"ל כגון להשאיר ביצה קלופה ובצל קלופה בליל פסח אף דזה ליל שימורים".
    3. עי' הגרח"ק זצ"ל (***ויכתוב מרדכי עמ' שע"ח אות תי"ח***) – "מש"כ בגמ' (נדה דף י"ז ע"א) שאסור לאכול שום קלוף וכו' שעבר עליהם הלילה, האם ה"ה בליל פסח שהוא משומר מן המזיקין. (כי ראיתי בשו"ת רבבות אפרים ח"ה סי' תקכ"ג שכתב להקל בזה). תשובה: קשה להקל".
    4. שבט הקהתי (ח"ב סי' רמ"ז אות ב' ד"ה ומה"ט) – "נראה דבליל הסדר אם הניח הביצה שעל הקערה קלוף אסורה לאכלו בבוקר דאע"ג דהוי ליל המשומר מן המזיקין מ"מ מי מעיד דמשומר גם מרוח רעה".
    5. הגר"י בעלסקי זצ"ל (![](data:image/x-emf;base64...) הע' ל"ד).
    6. קונ' שום בצל וביצה (סעי' כ"ו) – "ולמעשה דעת הפוסקים שיש להיזהר אף בלילה הזה".
  1. מראי מקומות – הל' שונות הנוגעות לשבת (ארטסקרול, עמ' קל"ג), כרם אליעזר ([בתוך ס' פרדס יוסף החדש הגדה של פסח] פסח סי' א' אות י"א, אות י"ב).

1. שאר מקרים.
   1. **מעין שבע: ליל פסח שחל בשבת**.
      1. אין אומרים מעין שבע: הוא ליל שימורים – טור (סי' תפ"ז), מחבר (סי' תפ"ז סוף סעי' א'), לבוש (סי' תפ"ז סעי' ד'), גר"ז (סי' תפ"ז סעי' ד'), ערה"ש (סי' תפ"ז סעי' ה'), בה"ל (סעי' ט' ד"ה יו"ט), פסקי תשובות (אות י"ב, סי' תפ"ז אות ג').
      2. אומרים – רש"ש (נהר שלום עמ' של"ג אות ט"ו, "יו"ט דפסח שחל להיות בשבת צ"ל ברכת מעין ז' כשאר י"ט שחל להיות בשבת אע"פ שנראה שאין לה מקום מ"מ צ"ל גם בליל פסח שחל להיות בשבת כיון שהוזכרה בתלמוד שבת דכ"ד ולא חלקו בין פסח לשאר י"ט ואותו החילוק שכתב הר"ן הוא מסברא").
      3. מראי מקומות – קונ' בעניין איסור אמירת ברכת מעין שבע בליל פסח שחל בשבת (קכ"א עמודים), כרם אליעזר ([בתוך ס' פרדס יוסף החדש הגדה של פסח] פסח סי' א' אות ב').
         1. כה"ח (סי' תפ"ז ס"ק כ"ב) – "נהרא נהרא ופשטיה".
         2. אור לציון (ח"ג פרק ט"ו סעי' כ"ד) – "שאלה. האם אומרים ברכת מעין שבע בליל פסח שחל בשבת. תשובה. מקום שנהגו לומר ברכת מעין שבע בליל פסח שחל בשבת ימשיכו במנהגם לאומרה, ומקום שנהגו שלא לומר, גם כן ימשיכו במנהגם שלא לאומרה".
   2. **מגולה בליל הסדר: ליל שימורים**.
      1. מחמיר.
         1. הגרח"ק זצ"ל (שמירת נפש עמ' קע"א אות ד', בנתיבות ההלכה גליון מ"ו ריש עמ' תי"ז) – "שאלה: בליל הסדר זה לילה המשומר מהמזיקין, מה הדין לגבי אוכל שנשאר מגולה בלילה, האם אסור באכילה או מכיון שזה משומר ממזיקין מותר באכילה. תשובה: ממזיקין ולא מנחשים".
         2. משמרת ליל שימורים (סי' י"ז ד"ה והנראה).
      2. מראי מקומות – כרם אליעזר ([בתוך ס' פרדס יוסף החדש הגדה של פסח] פסח סי' א' אות כ"ד), בית מתתיהו (***ח"ה סי' נ' אות א' ד"ה וראיתי,* עץ חיים גליון ל"ה עמ' רצ"ט**).
   3. **לטבול המצה בתוך מלח בליל הסדר**.
      1. לקט יושר (או"ח עמ' פ"ד ענין ד') – "ועשה מלח על המצות בליל פסח, לשנה אחרת **לא עשה מלח על המצות ואמר שהוא ליל שימורים**. מצאתי בא"ח בסי' תע"ה אי משום מצה שאין בה מלח, וצריך בשש ליטבל במלח, וכן הוא לשון הירושלמי וטמיש ליה במילחא, ונמצא בדרשות שאי' מהרי"ל דמצה בליל פסח, אין צריך בשש, משום חבוב מצוה".
      2. מראי מקומות – כרם אליעזר ([בתוך ס' פרדס יוסף החדש הגדה של פסח] פסח סי' א' אות ז').
      3. עי' סי' תע"ה סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.
   4. **קצוות המצוה** (eating the end of a matzah) - **על הצד שהאוכל קצוות הלחם הוא קשה לשכחה**.
      1. מיקל.
         1. הגר"מ גרוס שליט"א (תל תלפיות גליון ס"א עמ' ס"ח ד"ה הנוהגים) – "הנוהגים שחותכים מכל פת שאוכלים קצה דקשה לשכחה, בליל הסדר לא ראינו שנוהגים כן לא בליל הסדר ולא בשאר לילות ואף לא במצות מרובעות שיש בהם קצה".
      2. מצות עגולות יש להקל.
         1. נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק צ' סעי' ל"ב, הע' ס"ג, הע' ס"ד) – "יש מקפידין לחתוך קצה הלחם ולא לאכלו מטעם שקשה לשכחה, ויש לעיין אם גם במצות מצוה של ליל פסח שייך הך קפידא [כיון שהוא ליל שמורים מן המזיקין, ועוד שומר מצוה לא ידר דבר רע, וצ"ע], אך כיון שהמצה עגולה ל"ש הך קפידא [כן מסתבר]".
      3. **ליל הסדר, ליל שימורים**.
         1. מראי מקומות – נטעי גבריאל (פסח ח"ב פרק צ' סעי' ל"ב, הע' ס"ג, לשונו מובא לעיל), כרם אליעזר ([בתוך ס' פרדס יוסף החדש פסח] סי' א' אות י"ד).
   5. **מים אחרונים** **[ומאי טעמא ל"ה בסדר ההגדה]**.
      1. מחמיר, אין לחלק.
         1. שיח יצחק (סי' ר"כ) – "צ"ע לי טובא, למה לא הזכירו הקדמונים ג"כ גבי צפון ברך, ליטול ידיו למים אחרונים ... עיי' היטב ביתה יוסף (ריש סי' תע"ה), הרי ג"כ כאן **יכולים לטעות שא"צ מים אחרונים בליל זו באשר ליל שמורים הוא**, והרי טעם מים אחרונים משום סכנה, כמפורש ברמב"ם (פי"א מברכות הלכה ד'), שמה"ט אין מברכים עליהם, וכן הוא בתוס' חולין (ק"ה ע"א) ד"ה מים ראשונים, וה"א שבלילה הלזו שהיא ליל שמורים, שמה"ט אין קורים ק"ש על מיטתו, מפני שמשומרת מן המזיקין, ה"א ג"כ שא"צ למים אחרונים, והו"ל להזכירם. והנה לכאורה יש להפליא על דברי מרן המהרי"ל זי"ע, שבהלכות ההגדה שלו (דפוס ווארשא דף ט"ז ע"ב) כותב וז"ל, מים אחרונים נוטלים קודם ברכת המזון אחר אכילת אפיקומן, ואמר מהר"י סג"ל, דלא בעו ברכת ענ"י דמשום נקיות וסכנה הן, עכל"ק, מפורש יוצא בעליל דמהרי"ל ס"ל חובת מים אחרונים גם בליל התקדש חג פסח בליל שמורים, ולא ס"ל שליל שמורים היא תגן שלא יבוא לסכנה דמלח סדומית. ובסדר ליל שני דפסח כותב בדף י"ז ע"א, בליל פסח יקרא אדם לפני מטתו ברכת המפיל חבלי שינה וק"ש, אך שאר פסוקים שאומרים להצלת המזיקין לא צריך, כי ליל שמורים היא משומר ובא מן המזיקין. ולמה לא הגיד מרן המהרי"ל כן ג"כ לענין שיפטור ממים אחרונים בליל זו. אמנם נלענ"ד דסברת מהרי"ל היא כך, דלגבי ק"ש על מיטתו באמירת הפסוקים, כמפורש יוצא פ"ק דברכות דאם ת"ח א"צ לומר הפסוקים להגנה כי תורתו משמרתו, והארכתי בזה בדפוס בקונטרס וילקט יוסף דשנת תרס"ח עש"ה, לזאת אמרינן דג"כ בליל התקדש חג פסח א"צ לאומרה, דהליל שמורים תשמרהו ותנצרהו מסכנת המזיקין, אבל לענין נטילת מים אחרונים, שהחמירו חכז"ל פ"ק דעירובין, והשמיע דמחנה היוצאת למלחמה אף שפטורים ממים ראשונים נט"י לפני הסעודה, אבל במים אחרונים חייבים מפני הסכנה, ובפרט גדול ועצום כמה שנאמרו בספרו דמהר"ל מפראג זי"ע, בנתיבות עולם (נתיב העבודה פט"ז), שלא כדברי התוס' בעירובין, אלא אף שמלח סדומית אין מצוי כעת בכ"ז צריכים ליטול מים אחרונים ... ולא מצינו בשום מקום בש"ס שת"ח לא יצטרך ליטול מים אחרונים, הרי דאין שום דבר שיוכל להגן בפני סכנה זו, ואף שדומה לק"ש על מטתו כדהעלו התוס' בחולין (ק"ה ע"ב), שהוא ג"כ משום סכנה, יש חילוק ביניהם, ולזאת בליל שמורים ג"כ צריכים ליטול מים אחרונים".
         2. ***הגרח"ק זצ"ל (עלי שי"ח עמ' ק"ח אות ז') – "***שאלה: בליל שבת שנקרא 'ליל שימורים' האם חייב ליטול ידיו במים אחרונים תשובה: כן".

***הגרח"ק זצ"ל (עלי שי"ח עמ' ק"ט אות ח') – "***שאלה: בליל פסח שנקרא 'ליל שימורים' האם חייב ליטול ידיו במים אחרונים. תשובה: כן".

***עי'*** הגרח"ק זצ"ל (אשד הנחלים ח"א עירובין דף יז: אות תתתקי"ד ד"ה וכשהצעתי) – "דאפשר דכיון שיש שאין מקפידין על כך, אינו חיוב גמור כ"כ, הלכך לא קבעו לזה סימן".

עי' הגרח"ק זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון פ"ח עמ' צ"ו טור ב') – "שאלה: מ"ט לא הוזכר כאחד מסימני הסדר מים אחרונים בסדר ההגדה קודם ברך. תשובה: אינו אלא משום סכנה. [... וכן השיב מרן בס' פניני שיח עמ' ס"ד, כיון שהוי רק משום סכנה אי"ז בסימני הסדר עי"ש]".

***עי' הגרח"ק זצ"ל (שערי ציון ח"א עמ' ס"ו אות ט"ז, עמ' פ"ג)*** – "תשובה: זה חלק מבהמ"ז".

* + 1. מראי מקומות – הגרשז"א זצ"ל (שלמי מועד עמ' ת"א), פרדס יוסף החדש (הגדה של פסח אות תר"ה - אות תרכ"ה, עמ' של"ב), כרם אליעזר ([בתוך ס' פרדס יוסף החדש פסח] סי' א' אות ט"ו).
       1. לקט יושר (או"ח עמ' צ"ד ענין ה') – "[מדי"ח ידי"ו מזוהמ"ות מל"ח המהפכ"ה]. כלומר נוטל ידיו מפני מלח סדומית, מלשון כמהפכת סדום, ותלמודא קאמר דידים מזוהמות פסולות לבהמ"ז. ואף על גב דאין מלח סדומית עתה מצוי בינינו, ולא קפדינן האידנא אידים מזוהמות, כמו שכתבו הגאונים, יראה דמשום חיבת הכוסות והנמים נהגו בו סילסולים הראשונים. וכן יסדו ר"י ט"ע בסדרו, ואשירי וא"ח לא הזכירו נטילה זו בסדריהם. וכן משמע במרדכי שלהי פסחים דגם לדידן נהגו נטילה זו".
  1. **תפילת הדרך**.
     1. מראי מקומות – ***בית מתתיהו (ח"ה סי' נ' אות ג' ד"ה והלום).***
  2. **סילוק הסכין בשעת ברכת המזון**.
     1. מראי מקומות – כרם אליעזר ([בתוך ס' פרדס יוסף החדש פסח] סי' א' אות י"ז), ***בית מתתיהו (ח"ה סי' נ' אות ג' ד"ה ובספר)***.
        1. בכלליות - עי' או"ח סי' קפ"ה סעי' ה', לשיטות ומראי מקומות.
  3. **לישן יחידי**.
     1. מראי מקומות – הלל אומר (או"ח סי' קמ"ט), כרם אליעזר ([בתוך ס' פרדס יוסף החדש פסח] סי' א' אות כ"ו), בית מתתיהו (***ח"ה סי' נ' אות ד',* עץ חיים גליון ל"ה עמ' ש"ג**).
  4. **אם ליל שימורים שמור מקורונה**.
     1. מראי מקומות – ***בית מתתיהו (ח"ה סי' נ',* עץ חיים גליון ל"ה עמ' רח"צ**).
  5. **עניני שמירה: חולה, חיה, חתן, כלה, אָבֵל, תלמידי חכמים בלילה**.
     1. מיקל*.*
        1. משנה הלכות (מרשימות הגר"י שוב, בעניני סכנה אות ו') – "בליל פסח אין צריך ליזהר מהסכנות המובאות בחז"ל כיון דזה ליל שימורים לכן מותר לאכול למרחת ביצה או בצל שהיו קלופות בלילה וכן חתן וכלה ויולדת הצריכות שמירה אין צריך שמירה בליל פסח וכן אין צריך לעשות 'ואך נאכט' בליל פסח כשיש ברית ביום טוב ראשון של פסח".
     2. מראי מקומות – כרם אליעזר ([בתוך ס' פרדס יוסף החדש פסח] סי' א' אות י"ט).

**מי שאין לו יין**

# סימן תפ"ג

1. ***חמר מדינה - סעיף א'.***
2. ***חמר מדינה - סעיף א'.***
   1. *עי' סי' ער"ב סעי' ט', לשיטות ומראי מקומות.*

**שיעור כזית**

# סימן תפ"ו

1. ***שיעורים.***
2. ***שיעורים.***
   1. *עי' סי' ר"י סעי' א', לשיטות ומראי מקומות.*
   2. ***מה עדיף: מיץ ענבים ושיעור גדול, או יין ושיעור קטן****.*
      1. *יין ושיעור קטן.*
         1. הגריש"א זצ"ל (הלילה הזה עמ' י"א, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס' אות כ"ה) – "שלכתחילה אין ראוי לקיים מצות ד' כוסות במיץ ענבים שאינו דרך חירות ... שמי שקשה לו עדיף שישתה יין כשיעור הקטן (86 סמ"ק) מלשתות מיץ ענבים בשיעור הגדול".
         2. *הגר"צ רוטנברג שליט''א (****עומק הפשט גליון ש"נ עמ' ג') – "****וחידשו תלמידי הגרי''ש אלישיב (פ.ד. / ז. ק.), וכן מעידים בשם הגר''ש ואזנר זצ''ל שבליל הסדר שעיקר החיוב הוא ביין, ואילו מיץ ענבים הוא רק בדיעבד (ישא יוסף חלק ד סימן קז, שבות יצחק חלק ד פרק י אות ב) אם כן עדיף להחמיר לשתות יין ממש בשיעור הגר''ח נאה, מאשר מיץ ענבים בשיעור החזו''א. וכן דעת הג''ר צבי רוטנברג שליט''א כיון שמנהג פולין וכמעט בכל תפוצות ישראל כשיעור הקטן, לכן עדיף יין כשיעור הקטן, מאשר מיץ ענבים כשיעור הגדול".*
      2. *מיץ ענבים ושיעור גדול.*
         1. *הגר"י שפירא זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון פ"ח עמ' רל"ב סי' רכ"ד) – "דצריך כשיעורו דמרן החזו"א ז"ל, ולא חשיב האי שיעורא (דהגרח"נ ז"ל), ואף איהו אמר לן דאפשר לערב מים ביין (כשעושה כשיעורו דמרן החזו"א ז"ל)".*
         2. *הגרח"ק זצ"ל (ענפי משה פסח סי' רכ"ד, אליבא דהלכתא גליון פ"ח עמ' רל"ב סי' רכ"ד) – "זה לא שווה כלום, מי ששותה שיעור זה כאילו לא שתה (ד' כוסות), אלא שאפשר לערב מים בזה".*
         3. *משנת יוסף (חי"ד סי' רס"ב, מה טובו גליון י' עמ' קס"ה) – "לפום ריהטא נראה, שישתה מיץ ענבים בשיעור החזו"א, כי הן אמנם שהמשנ"ב (סי' תפו סק"א) הביא הכרעת השערי תשובה (שם סק"א), שבמצוה דאורייתא כמצה יש לחוש לדברי הצל"ח שנתקטנו הביצים וצריך לאכול השיעור הגדול, אבל במצוות דרבנן כמרור וד' כוסות אין צריך לחוש לכך עיי"ש. מ"מ הרי לדעת הצל"ח וסייעתו אם שותה פחות משיעור הגדול לא יצא יד"ח אפילו בדיעבד. משא"כ בשתיית מיץ ענבים לדעת כולם יצא יד"ח, ואפילו המחמירים בו היינו לכתחלה, אבל לא בדיעבד. - ולכתחלה אם יכול, עדיף שימזוג יין עם מיץ ענבים וישתה כשיעור החזו"א, דאז ודאי שפיר עביד אף לכתחלה".*
      3. *יין ושיעור קטן, חוץ מכוס ראשון כשחל פסח בשבת.*
         1. *הגר"ש איידר זצ"ל (פסח ח"ב עמ' רכ"ט) -*

Except for the first cup (when Pesach occurs on Shabbos) if one has a difficulty drinking wine, he should take a smaller cup of wine [3 ounces (88.7 ml), which is equal to 1½ eggs and exceeds the measurement of *הגרא"ח נאה זצ"ל* 86 ml] rather than using grape juice (see B 5) and losing the advandage of *חירות*. For the first cup (when Pesach occurs on Shabbos) one should preferably take the larger amount (4 - 5.07 fluid ounces).

* + 1. *מראי מקומות – הגראי"ל שטינמן זצ"ל (ענפי משה פסח סי' רכ"ד, אליבא דהלכתא גליון פ"ח עמ' רל"ב סי' רכ"ד), ענפי משה (פסח סי' רכ"ד, אליבא דהלכתא גליון פ"ח עמ' רל"ב סי' רכ"ד).*
  1. ***האם עדיף שיעור גדול וישתה רק רוב, או שיעור קטן וישתה הכל****.*
     1. *שיעור גדול וישתה רק רוב.*
        1. ***הגר"ש דבליצקי זצ"ל (מה טובו גליון י' עמ' ל"ה אות ק"פ, מוריה גליון תכ"ד עמ' שכ"ט אות קפ"א) – "עדיף לקחת לכל הד' כוסות כוס כשיעור הגדול ולשתות רוב כוס מלקחת כוס כשיעור הקטן ולשתות את כל הכוס".***
     2. ***מראי מקומות.***
        1. ***עומק הפשט (גליון ש"נ עמ' ג') – "ויש להסתפק האם עדיף שיעור גדול וישתה רק רוב, או שיעור קטן וישתה הכל. ואם מוגדר כספיקא דדינא, צריך לקחת שיעור גדול שהוא לעיכובא, ושתית כל הכוס הוא רק לכתחילה, ואם מוגדר רק כחומרא בעלמא יתכן שעדיף שיעור קטן וישתה הכל (א.ז.)".***
  2. *מצות לחולה****.***
     1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

I have been on a wheat-free program due to stomach issues, and have been eating only spelt. [This is the current attempt at finding a solution, although not clear that this is the issue.] Occasionally, I have been eating wheat products when in a bind (somewhere for shabbos and forgot to bring spelt rolls). Regarding Pesach - the only spelt matzos available aren't chabura matzos (not sure the hechsure). There’s also on the market Rav Kestenbaum gluten free oat matzos. How important is chaburah matzos? Would shiurim effect this shaila in any way? Is spelt better than oats?

R' Y. Berkovits wrote: I’ve recommended people in similar situations, where there is no sakana involved, to eat 10 grams of chaburah matzah for each of the three achilos. [Relying on the deyos that hold that a k’zayis equals a shlish k’beitza.] I don’t think 30 grams a year will be too harmful for you. Weigh it before Yom Tov. Personally, I am on a diet that excludes bread. For the Shabbos seudos I eat a k’sayis (my wife is motsai me with the al netilas yadayim). For Pesach, I’ll bl"n eat chabura matza with normal shiurim for the seder. It throws me off a few days, I suffer but nothing terrible. I will also bl"n try to have a kesayis a day, for Chol Hamoad seudah – but it’s not necessary. [Agav - The normally accepted shiur is 17 grams for Korech (k’zayis as half beitza), and 34-35 grams for Matzah and Afikomen (k’beitza).]

* + 1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

A Celiac has bad reactions from eating matzah (to the point they have to leave the ***סדר*** to lie down because of their excruciating pain). She has tried oat matzah, gluten free matzah, rye matzah and spelt matzah but each has had the same effect. As a result she dreads ***פסח***. 1) Does Rebbi have an ***עצה***? 2) Is there any heter not to eat matzah at all?

R' Y. Berkovits wrote: It’s a chiyuv d’oiraisah. She should eat 10 grams, in total (weigh it before Yom Tov), to be yotzei her chiyuv doraisah. She doesn’t have to eat Korach and Afikomen (which are d’rabonon). Did she try Kestenbaum's matzah?

**ספירת העומר**

# סימן תפ"ט

1. מקור.
2. בזמן הזה: דרבנן או דאורייתא.
3. נוסח.
4. זמן הספירה - סעיף ב'.
5. מצוות צריכות כוונה - סעיף ג'.
6. חסר יום אחד.
7. היודע שיהיה אנוס לדלג יום אחד.
8. קטנים.
9. נשים.
10. אופן הספירה.
11. שאר ענינים.
12. מקור.
    1. **פסוקים**.
       1. פר' אמור (פרק כ"ג פסוק ט"ו - ט"ז) – "וּסְפַרְתֶּם לָכֶם מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת מִיּוֹם הֲבִיאֲכֶם אֶת עֹמֶר הַתְּנוּפָה שֶׁבַע שַׁבָּתוֹת תְּמִימֹת תִּהְיֶינָה. עַד מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת הַשְּׁבִיעִת תִּסְפְּרוּ חֲמִשִּׁים יוֹם וְהִקְרַבְתֶּם מִנְחָה חֲדָשָׁה לַיקֹוָק".
       2. פר' ראה (פרק ט"ז פסוק ט') – "שִׁבְעָה שָׁבֻעֹת תִּסְפָּר לָךְ מֵהָחֵל חֶרְמֵשׁ בַּקָּמָה תָּחֵל לִסְפֹּר שִׁבְעָה שָׁבֻעוֹת".
    2. **מונה המצוות** – רמב"ם (עשה קס"א), יראים (סי' רס"א), סמ"ג (עשה ר'), סמ"ק (מצוה קמ"ה), חינוך (מצוה ש"ו).
13. בזמן הזה: דרבנן או דאורייתא.
    1. **דאורייתא**.
       1. רמב"ם (תמידין ומוספין פרק ז' הל' כ"ד) – "מצוה זו על כל איש מישראל ובכל מקום ובכל זמן".
       2. רבינו בנימין (סוף שבולי הלקט סי' רל"ד).
       3. עץ חיים (הל' עומר פרק ראשון).
          1. **הרבה פוסקים** – שעה"צ (ס"ק כ', "דלהרבה פוסקים ספירה בזמן הזה דאורייתא". בה"ל סעי' א' ד"ה לספור, "דלדעת כמה רבוותא הוא דאורייתא").
    2. **מדרבנן**.
       1. בעל המאור (סוף פסחים) – "וכללו של דבר אין לנו להחמיר בספירת העומר שאינו אלא לזכר בעלמא והכין אסיקנא בדוכתא במנחות דאמימר מני יומי ולא מני שבועי אמר זכר למקדש הוא ואע"פ שאנו מונין ימים ושבועות מנהג הוא בידינו ... ולספירת העומר אין בו זכר לשום הנאה אלא לעגמת נפשנו לחרבן בית מאויינו ואם אמר בשמיני ספק ז' של סוכה מיתב יתבי' ברוכי לא מברכין שלא תבא ברכה שהיא באה מכח יו"ט שני של סוכה שהוא דרבנן ותעקור יו"ט ראשון של שמיני חג דאורייתא שהוא עומד כנגדה ומשום הכי יתבינן ולא מברכינן אבל אנו היאך נעקור ברכת ספירת העומר ביו"ט שני שהיא באה מכח יו"ט ראשון שהוא מן התורה ונדחה אותה מפני יו"ט שני דרבנן שהוא עומד כנגדה ודרבנן לא אתי ודחי דאוריתא הילכך מנינן ומברכינן ואם באנו לספור ב' ספירות מספק נמצאת ספירה שניה מושכת עד יו"ט ראשון של עצרת ואתי לזלזולי ביו"ט דאורייתא הילכך אין לנו אלא מה שנהגו".
       2. תוס' (מנחות דף סו. ד"ה זכר) - לשונו מובא לקמן.
       3. בעל העיטור (עשרת הדיברות הל' מצה ומרור קלז-א) – "ומסתב' כרב האיי דספירת העומר לדידן ליתא מדאורייתא דהשתא ליכא לא הבאה ולא קרבן וליכא לדקדוקי בתמימות".
       4. רשב"א (ח"ג סי' רפ"ד) – "ותקנו עליה ברכה, כמו בשאר מצות דרבנן".
       5. נמוקי יוסף (סוף פסחים).
       6. דרשות ר"י אבן שועיב (יום ראשון של פסח).
       7. אבודרהם (תפלות הפסח) – "ועתה בעונותינו שנתבטלה הבאת העומר אין הספירה מן התורה אלא מדרבנן זכר למקדש".
       8. כל בו (סי' נ"ה) – "שספירת העומר לדידן אינה מן התורה לפי שאין לנו לא הבאה ולא קרבן".
       9. אורחות חיים (הל' ספה"ע אות ה').
          1. **רוב פוסקים**.
             1. פר"ח (על סעי' א', סעי' ז') – "זכר למקדש כדעת רוב מפרשים".
             2. חק יעקב (ס"ק י"ז).
             3. ברכי יוסף (ס"ק א') – "דעת רוב המפרשים דספירת העומר בזמן הזה אינה אלא מדרבנן".
             4. ארחות חיים (ספינקא, ס"ק ד' ד"ה ועי') - לשונו מובא לקמן.
             5. מ"ב (ס"ק י"ד) – "בספירה בזה"ז שהוא מדרבנן לרוב הפוסקים".

מ"ב (ס"ק כ"ה) – "לדידן דנקטינן ספירה בזה"ז דרבנן".

בה"ל (סוף סעי' א') – "דלרוב הפוסקים עיקר ספירה בזה"ז אינו אלא דרבנן".

בה"ל (סעי' ג' ד"ה מבעוד) – "בספירה בזה"ז שהוא רק זכר למקדש לרוב הפוסקים".

* + - * 1. דברי הגאונים (ס"ק ד', אלף תתקפ"ד) - לשונו מובא לקמן.
        2. דברי משה (סי' ל' אות ח') - לשונו מובא לקמן.
        3. משנה הלכות (ח"ו סי' ק"ג ד"ה אף).
        4. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ד אות ו') - לשונו מובא לקמן.
        5. יחוה דעת (ח"א סי' כ"ג) – "שאנו תופסים עיקר כדעת רוב הפוסקים שספירת העומר בזמן הזה מדרבנן".
        6. ילקוט יוסף (מועדים עמ' תי"ב, קיצור שו"ע סי' תפ"ט סעי' ב').
  1. **דעת החינוך** (סוף מצוה ש"ו) – "ונוהגת מצות ספירת העומר מדאורייתא בכל מקום בזכרים, בזמן הבית שיש שם עומר, ומדרבנן בכל מקום ואפילו היום שאין עומר קרב בעוונותינו. ועובר על זה ולא ספר ימים אלו בזמן הבית ביטל עשה".
     1. דאורייתא – בה"ל (סעי' א' ד"ה לספור, "הנה דעת הרמב"ם והחינוך שהוא נוהג מן התורה גם עתה"), משנה הלכות (ח"ו סי' ק"ג ד"ה אף, "מפורש דעת החינוך דס"ל דאורייתא ופלא אבעל מנ"ח שהטה דעת החנוך דס"ל דרבנן ותמה עליו למה נטה מדעת הרמב"ם ובאמת דעת החנוך דספירה בזה"ז דאורייתא ובח' תמהתי אדברי המנ"ח וביארתי דברי החנוך").
     2. דרבנן – מנ"ח (מצוה ש"ו ס"ק ה', ע"ש במגיה, "ומה שכתב הרב המחבר בסוף המצוה, ונוהגת וכו' ועתה בעוונותינו הרבים וכו' מונין הימים והשבועות, נראה דקצת חיסור לשון יש כאן. ונראה דסובר כדעת הראשונים [הנ"ל] הסוברים ספירה בזמן הזה דרבנן, וצריך לומר ועתה וכו' אעפ"כ מונין אנו הימים ושבועות, דהיינו לאפוקי מדעת הר"מ כאן שכתב כיון דמונין אנו הימים ושבועות, מוכח דספירה היא דאורייתא. והרב המחבר סובר כרוב הראשונים דספירה דרבנן, ומ"מ מונין אנו הימים והשבועות, עיין בדבריהם. מ"מ צ"ע קצת שנטה מדעת הר"מ אשר על פי רוב נמשך אחריו, עכ"פ היה צריך להביא דעת הר"מ ולומר שהוא סובר כסברת רוב הראשונים כדרכו בכל החיבור").
  2. **דעת התוס' רי"ד** [רבינו ישעיה].
     1. דאורייתא – שבולי הלקט (סי' רל"ד, "וכתב רבינו ישעיה זצ"ל תמיה למה אנו מברכין על העומר ביום טוב [שני] של פסח א"כ עשיתו חול ויש לומר דכיון שספירת העומר מן התורה אין עשייתו חול אבל אם היה מדרבנן אז היה עשייתו חול"), בה"ל (סעי' א' ד"ה לספור, "דעת הרמב"ם והחינוך שהוא נוהג מן התורה גם עתה ... אכן באמת הרמב"ם ג"כ לאו יחידאה הוא בדעתו שגם דעת רבינו ישעיה כן").
     2. דרבנן – ס' המכריע (סוף סי' כ"ט, "ואע"פ שהוא עכשיו זכר למקדש, אנו חייבים לברך, מידי דהוה אלולב כל שבעה, שהוא זכר למקדש").
     3. מראי מקומות – מגיה (על ס' המכריע שם הע' ס').
  3. **דעת הר"ן**.
     1. דרבנן – ר"ן (סוף פסחים, "ורוב מפרשים מסכימים דספירת העומר עכשיו דליכא הבאה ולא קרבן אינה אלא מדרבנן בעלמא זכר למקדש כדאמר אמימר התם זכר למקדש בעלמא הוא").
     2. דאורייתא – ר"ן (סוכה דף כב: ד"ה והלכתא, "ולי אין צריך לכך דספירת העומר אי אפשר לדחותה משום זלזול דכיון דידעינן בקבועא דירחא הרי חייב בספירת העומר מדאורייתא ואין ראוי שתעקר ברכתו אבל ישיבת סוכה בשביעי ספק שמיני מדרבנן בעלמא הוא").
     3. מראי מקומות – ערוך לנר (סוכה סוף דף מו:, "וכתב הר"ן ... ואיך כתב בפשיטות דחייב בספירת העומר מדאורייתא הרי ספירת העומר בזמן הזה דרבנן כמו שכתב הר"ן בעצמו סוף פסחים (כח א מדפי הרי"ף) שאע"פ שבשם הרמב"ם (פ"ז מתמידין ומוספין הכ"ד) כתב דס"ל דבזה"ז ספירת העומר דאורייתא מ"מ כתב שרוב המפרשים ס"ל דספירת העומר בזה"ז דרבנן והסכים עמהם ע"ש"), ספירת העומר (פרק א' הע' ו').
  4. **דעת הרא"ש** – עי' ספירת העומר (פרק א' הע' ו').
  5. **דעת הטור**.
     1. דאורייתא – חדושי הגהות על הטור (ס"ק א').
     2. דרבנן – ב"י (ס"ק א'), בה"ל (סעי' א' ד"ה לספור, "דעת הטור ושו"ע וכמה פוסקים שאינה בזה"ז אלא זכר למקדש שהקריבו עומר").
  6. **דעת השו"ע**.
     1. דרבנן – פרי חדש (ס"ק ד', ס"ק ו'), בה"ל (סעי' א' ד"ה לספור, "דעת הטור ושו"ע וכמה פוסקים שאינה בזה"ז אלא זכר למקדש שהקריבו עומר"), ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תפ"ט סעי' ב').
     2. אור לציון (ח"ג פרק ט"ז הע' ב', מוריה חוברת רנ"ז עמ' קכ"ג) – "שאין לנו הכרח בדעת מרן, ואפשר דהכא אזלינן בתר דעת הרמב"ם שספירת העומר בזמן הזה דאורייתא".
  7. **דעת הרמ"א**.
     1. דאורייתא – עי' מ"ב (ס"ק כ"ה, "פוסק וסופר. היינו למ"ד ספירה בזה"ז דאורייתא וכדמציין בהג"ה ... ויש מאחרונים שכתבו דלפיכך חשש הרמ"א פה בעניננו להחמיר כאותו דעה שהוא דאורייתא משום דהוא דבר שאין בו טורח כלל להפסיק מעט ולספור").
     2. דרבנן – פרי חדש (סוף ס"ק ד', ס"ק ו').
     3. מראי מקומות – חק יעקב (ס"ק י"ז).
  8. **עוד פוסקים.**
     1. דעת המטה משה – סי' תרס"ג, סי' תרס"ז.
     2. דעת הערה"ש – עי' סוף סעי' ג'.
     3. דעת כה"ח – עי' ס"ק ה' וס"ק ו'.
  9. **נ"מ**.
     1. נוסח.
        1. "מצות עשה", "כמו שנאמר" - עי' לקמן.
        2. יהי רצון או הרחמן - עי' לקמן.
        3. לעומר, בעומר - עי' לקמן.
        4. מנה בראשי תיבות – בה"ל (סוף סעי' א', "וכתב הח"י כיון דלרוב הפוסקים עיקר ספירה בזה"ז אינו אלא דרבנן אין להחמיר מספיקא ויחזור לספור בלי ברכה").
     2. זמן ספירת העומר.
        1. בין השמשות – תוס' (מנחות דף סו. ד"ה זכר, "נראה דבספק חשיכה יכול לברך ואין צריך להמתין עד שיהא ודאי לילה כיון שהוא ספיקא דרבנן").
        2. התחיל לאכול, אם פוסק וסופר – מ"ב (ס"ק כ"ה, "פוסק וסופר. היינו למ"ד ספירה בזה"ז דאורייתא וכדמציין בהג"ה וא"כ לדידן דנקטינן ספירה בזה"ז דרבנן אינו פוסק וכדלעיל בסימן רל"ב לענין מנחה ויש מאחרונים שכתבו דלפיכך חשש הרמ"א פה בעניננו להחמיר כאותו דעה שהוא דאורייתא משום דהוא דבר שאין בו טורח כלל להפסיק מעט ולספור").
     3. מצות צריכות כוונה.
        1. שומע מהחזן – רמ"א (סעי' ג').
        2. חבר שואל איזה יום עכשיו – מחבר (סעי' ד').
     4. התחיל לאכול, אם פוסק וסופר – מ"ב (ס"ק כ"ה, "פוסק וסופר. היינו למ"ד ספירה בזה"ז דאורייתא וכדמציין בהג"ה וא"כ לדידן דנקטינן ספירה בזה"ז דרבנן אינו פוסק וכדלעיל בסימן רל"ב לענין מנחה ויש מאחרונים שכתבו דלפיכך חשש הרמ"א פה בעניננו להחמיר כאותו דעה שהוא דאורייתא משום דהוא דבר שאין בו טורח כלל להפסיק מעט ולספור").
     5. אם תמימות מעכב - עי' לקמן.
  10. מראי מקומות – בית הלוי (ח"א סי' ל"ט, "לדעת האלפסי בסוף פסחים (כ"ז ע"ב) וכן הוא דעת הרמב"ם בפרק ז' מהלכות תמידין (הכ"ב) דמבואר בדבריהם להדיא דגם שבועי הוי מדאורייתא גם בזה"ז"), רי"פ (על רס"ג במבוא אות י"ב ד"ה אבל), **יביע אומר (חי"א או"ח סי' מ"ז ),** עי' ספירת העומר (פרק א' סעי' ב', ובציונים).

1. נוסח.
   1. **לשם יחוד: הנני מוכן ומזמן לקים "מצות עשה" של ספירת העומר "כמו שכתוב בתורה"** - בן איש חי (לשון חכמים ח"א ריש סי' ע"ז), כה"ח (ס"ק ז').
      1. נוב"ק (יו"ד סי' צ"ג) – "אשר שאל בנוסח לשם יחוד אשר חדשים מקרוב נתפשט ונדפס בסידורים הנה בזה אני משיב עד שאתה שואלני נוסח אמירתו יותר ראוי לשאול אם נאמר כי טוב באמירתו. ולדעתי זה **רעה חולה בדורנו** ועל הדורות שלפני זמננו שלא ידעו מנוסח זה ולא אמרוהו והיו עמלים כל ימיהם בתורה ובמצות הכל ע"פ התורה וע"פ הפוסקים אשר דבריהם נובעים ממקור מים חיים ים התלמוד עליהם נאמר תומת ישרים תנחם והם הם אשר עשו פרי למעלה וגדול מעל שמים חסדם. אבל בדורנו הזה כי עזבו את תורת ה' ומקור מים חיים שני התלמודים בבלי וירושלמי לחצוב להם בורות נשברים ומתנשאים ברום לבבם כל אחד אומר אנכי הרואה ולי נפתחו שערי שמים ובעבורי העולם מתקיים אלו הם מחריבי הדור. ועל הדור היתום הזה אני אומר ישרים דרכי ה' ו**צדיקים ילכו בהם וחסידים יכשלו בם**. והרבה היה לי לדבר מזה אבל כשם שמצוה לומר דבר הנשמע כך מצוה שלא לומר דבר שאינו נשמע וה' ירחם עלינו".
      2. שלא לומר נוסח זה.
         1. ארחות חיים (ספינקא, ס"ק ד' ד"ה ועי') – "ועי' בספר מאורי אור בחלק עוד למועד דף ל"ב ע"א שכ' דמה שאומרים הנני מוכן ומזומן לקיים מצות עשה הוא ע"פ הזוהר דמידי דקדושה בעי הזמנה אכן יאמרו סתם מצות ספירת העומר ולא בלשון מ"ע כיון דבזה"ז ספירה דרבנן לרוב פוסקים".
         2. דברי הגאונים (ס"ק ד', אלף תתקפ"ד) – "כתב המאורי אור בחלק עוד למועד דף ל"ב א' דמה שאומרים הנני מוכן ומזומן לקיים מ"ע הוא ע"פ זוהר דמידי דקדושה בעי הזמנה אכן יאמר סתם מצות ספירת העומר ולא בלשון מ"ע כיון דבזה"ז ספירה דרבנן לרו"פ [ועי' בה"ל דף צ"ד א' ד"ה לספור דלכמה רבוותא הוא מה"ת ע"ש]".
         3. עי' דברי יציב (או"ח סי' רי"ד אות ד' ד"ה ובעיקר) – "וזה לי ימים רבים שמנהגי לדלג על תיבות הללו ולומר לקיים מצות ספירת העומר וכתוב בתורה וכו', כיון שלדעת רוב הפוסקים ספירה בזמה"ז דרבנן, ושמחתי שמצאתי כעת בארחות חיים החדש שהביא כן בשם ספר מאורי אור עיי"ש. וביותר יש לחוש בזה לפי שיטת הרמב"ם סוף פ"ב מהל' ממרים **שבכלל בל תוסיף** שלא לומר על תקנת חכמים שהיא דבר תורה שהאריכו בזה הרבה, וא"כ חשש איסור בל תוסיף יש בדבר ... ובעיקר הנוסח אפשר עוד, דמצות עשה של ספה"ע היינו מ"ע דרבנן, ומ"ש כמו שכתוב בתורה רצ"ל כמו שכתוב בתורה עיקר המצוה בזמן שביהמ"ק קיים, ועכשיו זכר לכך, והוי יש לו עיקר מה"ת וכנ"ל ודו"ק".
         4. אמת ליעקב (הע' תנ"ו) – "בנוסח לשם יחוד הנדפס בסידורים יש לתמוה טובא על לשון 'לקיים מצות עשה של ספירת העומר', הלא לרוב הפוסקים דקיי"ל כוותיהו ספיה"ע בזה"ז הוא דרבנן ואיך יאמר לשון מ"ע".
         5. עי' אג"מ (רבבות אפרים ח"ז סי' קמ"ב) – "שמעתי בשם מרן הגר"מ פיינשטיין זצוק"ל דלכאורה אסור לומר כל שהרי יש מחלוקת אם ספירת העומר בזמן הזה דאורייתא או דרבנן, ולכן יש שיטות שסוברים דאם מכוון על מצוה דרבנן לעשות בזה כביכול מצוה דאורייתא הרי זה בב"ת איסור בל תוסיף ואם כן איך אומרים שאנו מכונים לקיים מצות עשה הכתובה בתורה, וצ"ע ... וכעת ראיתי באור המזרח תשרי תשנ"ד עמוד כ"ה שידידי הרה"ג ר' צבי שכטר שליט"א כתב שם וז"ל: הרבה נוהגים לומר קודם ספירה הנני מוכן ומזומן וכו' כמו שנאמר וכו', ושמעתי שטען הגרמ"פ ז"ל על הנוסח הזה דלהלכה קיי"ל דספה"ע בזה"ז הוי אך דרבנן (עי' מג"א עסי' תפ"ט סק"ו וחידושי רע"א שמה לס"ט). ואילו נוסח זה משמעו כאילו הוי דאורייתא, לפיכך אמר שמן הנכון לשנות קצת את הנוסח שיתאים עם פסק הלכה עכ"ל".
         6. עי' דברי משה (סי' כ"ט אות ח') – "אבוא העיר"ה ע"ד הנוסח שיש אומרים לפני הספירה, הנני מוכן ומזומן לקיים מצות עשה של ספירת העומר, כמו שכתוב בתורה וספרתם לכם וגו', ויש להעיר בזה, הרי הסכמת רוב הפוסקים ז"ל הוא דספיה"ע בזה"ז אינו רק מדרבנן, כמ"ש הברכ"י בשם הרב בתי כהונה, וא"כ קצ"ע הלשון מצות עשה של ספיה"ע, והא אין זה בזמנינו מ"ע מהתורה אלא מדרבנן ... [ודוחק לומר דהכוונה הוא ללא תסור, דאכתי הלשון מ"ע של ספירת העומר אינו מדוקדק ודו"ק, ושוב נתעוררתי ממש"כ הגה"ק ממונקאטש זצלה"ה בספרו שער יששכר (חודש ניסן מאמר עמר התנופה אות י"ז), ע"ש היטב]".
         7. אבן ישראל (הסכמה לס' תתן אמת ליעקב אות ג') – "צריך נמי להעיר על לשם יחוד לפני ספירת העומר דלדעת רוב הראשונים הוה רק מצוה מדרבנן".

***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' רי"ב אות כ"ג) – "האומרים 'לשם יחוד' קודם הספירה, אין להם לומר לקיים מצות 'עשה' של ספירת העומר".***

* + - 1. עי' אור לציון (ח"ג פרק ט"ז סעי' ב') – "שאלה. האם אפשר לומר בנוסח לשם יחוד שלפני ספירת העומר את המילים לקיים מצות עשה של ספירת העומר וכו', או שיש להמנע מכך כיון שאפשר שאין המצוה בזמן הזה אלא מדרבנן. תשובה. לכתחילה ראוי יותר שלא לומר את המילים לקיים מצות עשה של ספירת העומר כמו שכתוב בתורה וספרתם לכם וכו', אלא יש לומר לקיים מצות ספירת העומר לתקן שורש מצוה זו במקום עליון וכו', ובלי אמירת הפסוקים וספרתם לכם וכו'. ומכל מקום הרוצה להוסיף מילים אלו, רשאי".
      2. הגריש"א זצ"ל (קופת חולים לאומית הל' פסח עמ' כ"ח, ישא יוסף או"ח ח"א סי' צ"ה, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ד אות ו') – "הנוסח שרבינו קודם ספירת העומר 'הנני מוכן ומזומן לקיים מצות ספירת העומר ויהי נועם וגו'', ומדלג את המילים 'מצות עשה כמו שכתוב בתורה', היות שדעת רוב הפוסקים שבזמן הזה מצות ספירת העומר היא רק מדרבנן, וכתב הרמב"ם (הלכות ממרים פ"ב ה"ט), שהאומר על איסור דרבנן שהוא אסור מן התורה עובר באיסור 'בל תוסיף' עיי"ש. ולכן מן הראוי שלא לומר משפט זה, או לומר 'הנני מוכן ומזומן לקיים מצות ספירת העומר וכתוב בתורה וכו'".
      3. עי' יחוה דעת (ח"ו סוף סי' כ"ט) – "הנוהגים לומר בנוסח לשם יחוד הפסוק שבע שבתות תמימות תהיינה, יכולים לאומרו גם בליל מ"ט לספירה, ואין למחות בידם. ומכל מקום הואיל וספירת העומר בזמן הזה רק מדרבנן, לכן נכון להשמיט מהנוסח של לשם יחוד אמירת הפסוק הנ"ל, בכל הלילות של הספירה, ודי לומר הרי אנחנו באים לקיים מצות ספירת העומר לעשות נחת רוח ליוצרינו וכו'. ולשומעים ינעם ועליהם תבוא ברכת טוב".
      4. תשובות והנהגות (ח"א סי' ש"י ד"ה ובמק"א, ח"ב סי' רמ"ז) – "כמה פעמים עוררתי בענין הנוהגין לומר לפני ספירת העומר 'הריני מוכן ומזומן לקיים מצוות עשה של ספירת העומר', והלוא לרוב הפוסקים הוא דרבנן, ואם כן **עובר בבל תוסיף** כשמכוון לדאורייתא וכמבואר ברמב"ם ריש הלכות ממרים פ"ב הל"ג שאם אמר בשר עוף בחלב דאורייתא עובר בבל תוסיף, ולכן אמרתי להשמיט תיבת "עשה" ולומר מצות ספירת העומר ... **ושוב התעוררתי** שאפילו משמיט תיבת עשה **ואומר לקיים המצוה** כמו שכתוב בתורה הלוא משמעותו שמקיים מ"ע וראוי לחשוש לאיסור, ולכן שיניתי **ואני אומר וכתוב בתורה** וספרתם והיינו שעל סמך זה תיקנו חז"ל מצוה בזה"ז, אבל לא "כמו שנאמר" דמשמע שהמצוה בזה"ז כמו שנאמר בתורה".
      5. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק כ"ט סעי' ב') – "יש שהעירו שלא לומר כנוסח הנדפס בסידורים לקיים מצות עשה רק יאמר לקיים מצות ספירת העומר וכתוב בתורה".
      6. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' קל"ד נוסחאות התפלה והברכות אות קל"ו, סי' תפ"ט סעי' ב') – "בנוסח ה'לשם יחוד' שאומרים קודם ספירת העומר, צריך לומר: הריני בא לקיים מצות ספירת העומר, ולא לומר 'מצות עשה', כי לדעת רוב הראשונים ומרן השלחן ערוך, ספירת העומר בזמן הזה מדרבנן, ואם כן היאך יאמר הריני בא לקיים מצות עשה. ועל כגון זה נאמר דובר שקרים לא יכון לנגד עיני. [ילקוט יוסף, תשס''ד, תפלה כרך ב, קונטרס הנוסחאות הערה קלו, עמוד תקצב]".

עי' ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תפ"ט סעי' ג') – "הנוהגים לומר בנוסח 'לשם יחוד' שלפני ספירת העומר, ביום האחרון של ספירת העומר את הפסוק 'וספרתם לכם וכו' שבע שבתות תמימות תהיינה', יש להם על מה שיסמוכו. ורשאים אחר כך לספור את העומר בברכה, ואין למחות בידם. ומכל מקום לכתחילה נכון להשמיט פסוק זה, ודי לומר 'הרי אנחנו באים לקיים מצות ספירת העומר וכו''. [יביע אומר ח"ג סי' כח. שו"ת יחוה דעת ח"ו סי' כט. ירחון קול תורה תשרי תשס"ד עמו' עג. חזון עובדיה הל' יו"ט עמו' רטו]".

עי' ילקוט יוסף (מועדים עמ' תי"ב סעי' א', סעי' ב') – "מדברי סופרים ... רוב פוסקים ... ולפיכך נכון להשמיט מהנוסח של 'לשם יחוד' שלפני ספירת העומר את הנוסח: "הרינו באים לקיים מצות עשה של ספירת העומר כמו שכתוב בתורה וספרתם לכם וכו' ... הנוהגים לומר בנוסח 'לשם ייחוד' שלפני ספירת העומר, ביום האחרון של ספירת העומר את הפסוק 'וספרתם לכם וכו' שבע שבתות תמימות תהיינה', יש להם על מה שיסמוכו. ורשאים אחר כך לספור את העומר בברכה, ואין למחות בידם. ומכל מקום נכון יותר לכתחילה להשמיט פסוק זה מנוסח 'לשם ייחוד' בכל הלילות של הספירה, ודי לומר 'הרי אנחנו באים לקיים מצות ספירת העומר לעשות נחת רוח וכו'".

* + - 1. עי' קובץ הלכות (ספה"ע פרק ד' סעי' א') – "בנוסח 'לשם יחוד כו'' שנדפס בסידורים הלשון הוא 'לקיים מצות עשה של ספירת העומר כמו שכתוב בתורה כו'', ויש לפקפק ע"ז דהא דעת המחבר והפוסקים דספירה בזה"ז דרבנן, ולכן מי שנוהג לומר לשם יחוד כו' קודם הספירה עדיף שיאמר 'לקיים מצות ספירת העומר וכתוב בתורה כו'".
    1. יכול לומר.
       1. דרכי חיים ושלום (אות תרכ"ה הע' א', עי' אות תרכ"ד, עי' מנחת אלעזר ח"ה סי' י"ח) – "כיון שמתחילין הנני מוכן ומזומן לקיים מצות עשה של ספה"ע וקיי"ל דבזמן הזה ספה"ע דרבנן אך יעזור הש"י ויקריבו עוד על שבועות המנחה חדשה יהי' למפרע הספה"ע דאורייתא ... ואנו עושים הכנה לזה ומחכים לביאת משיח צדקינו בכל יום באמונת י"ג עקרים ואומרין שפיר הנני מוכן ומזומן לקיים מצות עשה (שאני מחכה שיהי' מצות עשה דאורייתא)".
       2. הגרשז"א זצ"ל (מבקשי תורה קובץ י"ט סי' רכ"א אות א', הליכות שלמה ספה"ע פרק י"א סעי' ב', ס"ק ב', תפילה פרק ט"ז ס"ק מ"ד, שלמי מועד סוף עמ' תל"ט) – "מה שיש אומרים קודם הספירה 'הנני מוכן ומזומן לקיים מצות עשה של ספירת העומר', אין בזה חשש בל תוסיף. [ואע"פ שלדעת השו"ע (סי' תפ"ט, עיי"ש בבה"ל ס"א ד"ה לספור) אין הספירה מה"ת בזמן הזה, מ"מ אין לערער על זה משום כך. ובישוב הנוסח י"ל דעיקר הכוונה היא שסופר לשם קיום מצוה, והלשון 'מצות עשה' יש לפרשו שפיר גם על מצות עשה דרבנן, ואם הוא מדרבנן **כוונתו למ"ע דרבנן**. ופשיטא שאין צריכים לכוין בשעת קיום המצוה אם הוא חייב מה"ת או מדרבנן. ומה שאומרים 'כמו שכתוב בתורה', **יש לפרשו דחכמים תקנו מצוה זו כמו שכתוב בתורה**, לעשות זכר למקדש]".
       3. שבט הקהתי (ח"ג סי' קס"ט אות ד') – "בנוסח הלשם יחוד שאומרים לפני ספירת העומר שאומרים הנני מוכן ומזומן לקיים מצות עשה של ספירת העומר כמש"כ בתורה וכו'. ותמה הרב הגאון ר' שמואל רוזנגרטן שליט"א (ר"מ דישיבת בעלזא) כיון דכ' הב"י (בסי' תפ"ט) דרוב פוסקים ס"ל דספירת העומר בזמן הזה, דליכא עומר, הוי רק דרבנן, א"כ איך אומרים דרוצין לקיים מצות עשה של ספירת העומר והרי כתב הרמב"ם (בפ"ב מהל' ממרים ה"ט) דהאומר דבשר עוף אסור מן התורה עובר על בל תוסיף. ותי' דיחיד אינו עובר בלא עשה מעשה וכו'. ועי' בס' דברי יציב מכ"ק האדמו"ר מקלויזנברג שליט"א (בסי' ח') דג"כ תמה על הנוסח הנ"ל, וכ' שם לתרץ דמצות עשה שאומרים הכוונה למצות עשה דשאל אביך עיי"ש, ועי' באו"ח החדש (תפ"ט ס"ק ד') שהביא מס' מאורי אור דיאמר סתם מצות ספירת העומר, דספירת העומר בזמן הזה דרבנן. ונראה לי לתרץ הנוסח הנ"ל ונתרץ ג"כ תמיהת הראב"ד שם על הרמב"ם דהא אשכחן כמה פעמים בחז"ל שדרשו דרשה מהפסוק ואינו אלא אסמכתא בעלמא ועיי"ש באור שמח מה שרוצה לתרץ אבל אינו מובן כ"כ ועי' באבן האזל שם. והנה מצאתי בס' חמדת ישראל מהגאון ר' מאיר דן מפלוצק דמפרש דעת הרמב"ם הנ"ל דודאי בשביל מחשבה לחוד לא שייך בל תוסיף ורק אם אומרים על דבר חדש דאסור מה"ת הוי ב"ת, ובלשון הרמב"ם משמע דאין עוברים ב"ת אלא אם מיד בתחילת האיסור שיאסרו הדבר ויאמרו שהוא מה"ת אבל אם יעמוד היום ב"ד ויאמרו על האיסור שנאסור מכבר מדרבנן, שהוא מה"ת לא יעברו בב"ת והיינו מטעם דאין מוסיפין דבר כלל אלא מחשבה גרידא עיי"ש. ולפי"ז מתורץ תמיהת הראב"ד על הרמב"ם דקודם גזרו חז"ל וסמכו הגזירות על הפסוק ואח"כ דרשו חז"ל מהפסוק גרידא ואמרינן דהוי רק אסמכתא והיינו דבשעה שדרשו מהפסוק כבר נגזרה הגזירה ודו"ק. ומיושב נוסח מה שאומרים לפני ספה"ע דאחר דיש מ"ע מדרבנן יכולים אח"כ לסמכו על הפסוק ולא הוי בל תוסיף".
    2. טעמים שיכול להקל.
       1. י"ל, הוי דאורייתא – אור לציון (ח"ג פרק ט"ז הע' ב', מוריה חוברת רנ"ז עמ' קכ"ג, "וכיון שאין לנו הכרח בדעת מרן, ואפשר דהכא אזלינן בתר דעת הרמב"ם שספירת העומר בזמן הזה דאורייתא, א"כ יש מקום לומר בנוסח לשם יחוד את המילים לקיים מצות עשה וכו'. וגם בסידור הרש"ש כתוב נוסח זה. (וראה בספר נהר שלום להרש"ש דף ל"ב ע"ב לענין זמן ברכת העומר בליל יום טוב שני בחו"ל). ועל כן הסומך על זה כדי לומר מילים אלו, אין מזניחים אותו ורשאי בכך").
       2. י"ל, מצפים לביאת המשיח ואז יהיה דאורייתא אפילו למפרע – דרכי חיים ושלום (סי' תרכ"ה הע' א', לשונו מובא לעיל).
       3. י"ל, ומקיים ע"י קום ועשה מצות דרבנן –.הגרשז"א זצ"ל (לשונו מובא לעיל).
    3. **הענין של בל תוסיף**:
       1. יש חוששים מצד האיסור ב"ת - עי' דברי יציב (או"ח סי' רי"ד אות ד' ד"ה ובעיקר, לשונו מובא לעיל), אג"מ (רבבות אפרים ח"ז סי' קמ"ב, לשונו מובא לעיל), הגריש"א זצ"ל (קופת חולים לאומית הל' פסח עמ' כ"ח, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ד אות ו', לשונו מובא לעיל), תשובות והנהגות (ח"א סי' ש"י, ח"ב סי' רמ"ז, לשונו מובא לעיל).
       2. ויש בא לתרץ איסור זה - עי' הגרשז"א זצ"ל (מבקשי תורה קובץ י"ט סי' רכ"א אות א', הליכות שלמה ספה"ע פרק י"א סעי' ב', ס"ק ב', תפילה פרק ט"ז ס"ק מ"ד, שלמי מועד סוף עמ' תל"ט, לשונו מובא לעיל), שבט הקהתי (ח"ג סי' קס"ט אות ד', לשונו מובא לעיל), הרא"צ הלפרין (היכלא ח"ד עמ' נ'), והר"א בן יוסף (היכלא ח"ד עמ' תקכ"ה).
       3. מראי מקומות – יד נתן (ח"ב סי' כ"א אות ו'), פאת שדך (ח"ב סי' ק"ח).
    4. מראי מקומות – חיד"א (בס' עבודת הקודש חלק מורה באצבע סוף אות רי"ז [לשונו מובא לקמן], ע"ש בשערי הקודש), פאת שדך (ח"ב סי' ק"ח), רבבות אפרים (ח"ז סי' קמ"ב), יד נתן (ח"ב סי' כ"א אות ו'), פסקי תשובות (אות י', עי' הע' מ"ח), מבקשי תורה (קובץ י"ט עמ' צ"ט), הר"מ הלפרין (קובץ בית אהרן וישראל חלק ע"ו עמ' מ'), הר"י טעסלער (קובץ בית אהרן וישראל חלק ע"ז עמ' קל"ג), גם אני אודך (קובץ בית אהרן וישראל חקט"ז סוף עמ' קל"ח).
       1. הגרח"ק זצ"ל (נזר החיים עמ' ר"ד אות ק"ל) – "שאלה: בנוסח שלפני ספה"ע ... האם צריכים לשנות כיון שבזה"ז הוא רק דרבנן. תשובה: יש אומרים שצריך ויש אומרים שאין צריך".

הגרח"ק זצ"ל (ח"א שאלת רב ח"ב פרק ל"א סעי' א') – "המתפלל בציבור שאומרים לשם יחוד לפני ספיה"ע, האם ישנה ויאמר במקום לקיים מצות עשה של ספירת העומר, בלשון לקיים המצוה של ספיה"ע, דלרוב הפוסקים ספיה"ע בזה"ז דרבנן. תשובה: כן".

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה ק"נ) – "שאלה: בנוסח לשם יחוד בספיע"ה אומרים כמש"כ בתורה אם יש לדלג שבזה"ז הוי דרבנן. תשובה: יש מחמירין".

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קנ"א) – "שאלה: איך הקהילות יעקב היה נוהג בנוסח לשם יחוד בספיע"ה אם השמיט כמש"כ בתורה. תשובה: זכר למצוה".

* + - 1. שלחן משה (קובץ בית אהרן וישראל חלק קי"ח עמ' קכ"ז) – "ולפע"ד צ"ע דברי קדשו של הגרש"ז זצ"ל שכ' שלא לכוין לאיזה מצוה וכו' וכנ"ל דאם כן לפי הנוסח שאומרים 'הנני מוכן ומזומן לקיים מצות עשה של ספירת העומר כמו שכתוב בתורה וספרתם וגו'', הרי שאומר בפירוש שהוא מכוין לדאורייתא (שאומר כמו שכ' בתורה) וצ"ע. ולעצם הענין נראה לומר פשוט דכיון שעיקרה של המצוה של ספירת העומר הוי מדאורייתא דהיינו בזמן הבית, ואם כן אף שבזה"ז הוי מדרבנן לרוב הפוסקים מ"מ שפיר אפשר לומר לקיים מ"ע כמו שכ' בתורה וכו' ואין זה נראה כשקר, כיון שעיקרה מדאורייתא, וגם כיון שיש פוסקים הרבה שס"ל שהוא מדאורייתא אף בזמן הזה אם כן אפשר לסמוך עליהם לענין הנוסח לומר כן (ואומרים כן לעורר הכוונה יותר שהוא מן התורה להרבה פוסקים) וגם יש סמך גדול מנוסח עם ישראל הק' שנוהגין לומר בנוסח הזה, לאלו הפוסקים שהוא מן התורה גם בזמן הזה, ואף שלענין הלכה למעשה נקטינן לומר שהוא דרבנן בזה"ז (ונפק"מ לכמה הלכות) מ"מ לענין הנוסח שפיר יש לסמוך על הפוסקים שהוא מדאורייתא אף בזמן הזה".
  1. **בקשה הרחמן או יהי רצון אחר ספה"ע**.
     1. הנוסח.
        1. "הרחמן הוא יחזיר לנו עבודת בית המקדש למקומה, במהרה בימינו אמן סלה".
        2. "יהי רצון מלפניך ה' אלקינו ואלקי אבותינו, שיבנה בית המקדש במהרה בימינו ותן חלקנו בתורתך ושם נעבדך ביראה כימי עולם וכשנים קדמוניות".
     2. תלוי אם ספה"ע דאורייתא או דרבנן.
        1. ע"פ תוס' (מגילה דף כ: ד"ה כל) – "ואחר שבירך על הספירה אומר י"ר שיבנה וכו' מה שאין כן בתקיעת שופר ולולב והיינו טעמא לפי שאין אלא הזכרה עתה לבנין ביהמ"ק אבל לשופר ולולב יש עשיה".
        2. דברי משה (או"ח סי' כ"ט אות ח') – "ויש להעיר בזה, הרי הסכמת רוב הפוסקים ז"ל הוא דספיה"ע בזה"ז אינו רק מדרבנן, כמ"ש הברכ"י בשם הרב בתי כהונה, וא"כ קצ"ע הלשון מצות עשה של ספיה"ע, והא אין זה בזמנינו מ"ע מהתורה אלא מדרבנן, וביותר קשה, דהרי התוס' במגילה (ד"כ ע"ב ד"ה כל הלילה) כתבו שאחר שבירך על הספירה אומרים יה"ר שיבנה ביהמ"ק וכו', והיינו טעמא לפי שאין עתה הספירה אלא להזכרת בנין ביהמ"ק שאז היה הספירה מה"ת, עכת"ד, וא"כ הו"ל כעין סתירה, שלפני הספירה אומרים שמתכוונים לקיים מ"ע של ספיה"ע מן התורה, ומיד אחר הספירה אומרים היה"ר שיבנה ביהמ"ק והיינו שבקרוב נזכה לקיים מצות הספירה מה"ת בבנין ביהמ"ק, וצ"ע".
        3. הו"ד בפסקי תשובות (אות י', הע' מ"ט).
        4. מפניני הרב (סוף עמ' ק"ב) – "לאחר גמר הספירה יהי רצון שיבנה בית המקדש במהרה בימינו וכו', כי ספירת העומר בזמן הזה דרבנן, וכשיבנה בית המקדש תחזור המצוה להיות דאורייתא, ולכך אנו מתפללים על זה במיוחד בקשר למצות הספירה".
     3. מראי מקומות.
        1. שבולי הלקט (סוף סי' רל"ד) – "ואחר כך אומר יהי רצון מלפניך ה' אלהינו ואלהי אבותינו שתשיב עבודת בית המקדש למקומה במהרה בימינו. יש תמיהין וכי מה ענין עבודת בית המקדש להזכירה עם ספירת העומר והלא ספירת העומר אין תלוי בבנין הבית ועוד הוא חובת הגוף ונוהגת בכל המושבות וכתב אחי ר' בנימין נר"ו אף על פי שאין הספירה תלויה בבנין הבית הרי הקצירה וההבאה תלויה בבנין הבית ועוד הלא יום הנף דהיינו כל ששה עשר אסורין באכילת חדש כתקנת ר' יוחנן בן זכאי לכך ראוי להזכיר עבודת הבית ולהתפלל עליה לחזור ליושנה".
        2. שעה"צ (ס"ק ט"ו) – "כן כתב השבלי לקט. וכתב עוד טעם משום יום הנף, דהיינו כל יום ט"ז שאסורין באכילת חדש מתקנת ר' יוחנן בן זכאי, לכך ראוי להזכיר עבודת בית המקדש ולהתפלל עליה להחזיר הדבר לישניה. ועיין בתוספות מגילה טעם אחר. וכל זה אם נימא דספירה בזמן הזה דאורייתא ואינו תלוי במקדש, וכמו דכתב בריש דבריו, אבל אם נימא דהוא דרבנן זכר למקדש, אתי שפיר טפי שמתפללין שיבנה בית המקדש".
  2. **לעומר או בעומר**.
     1. בעומר.
        1. רמ"א (סעי' א').
        2. ט"ז (ס"ק ג').
        3. חזו"א (דינים והנהגות פרק י"ז אות מ', ארחות רבנו ח"ב עמ' צ"ג אות א', מועדי הגר"ח ח"א תשובה קנ"ב) – "שאלה: איך החזו"א ספר ספיע"ה בעומר או לעומר. תשובה: בעומר".
        4. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' ר"ח אות ח') – "הנוסח בספירה היה רבינו אומר 'בעומר'".***
        5. הגריש"א זצ"ל (ישא יוסף או"ח ח"א סי' צ"ו) – "וכן נוהג רבינו".
        6. הגרח"ק זצ"ל (אלא ד' אמות של הלכה פרק מ"ח סעי' ג') – "אומר בעומר (ולא לעומר) ואח"כ הרחמנן וכו'".
     2. לעומר.
        1. ר"ן (סוף פסחים).
        2. כל בו (סי' נ"ה).
        3. שבולי הלקט (סי' רל"ד).
        4. מחבר (סי' תצ"ג סעי' א').
        5. פרי חדש (סוף ס"א).
        6. חק יעקב (ס"ק ט').
        7. גר"א (מעשה רב אות ס"ט) – "הנוסח בעומר כמ"ש בש"ע ולא לעומר".
        8. מאמר מרדכי (ס"ק ב').
        9. מ"ב (ס"ק ח') – "**וברוב פוסקים** הנוסח לעומר".
        10. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' קל"ד נוסחאות התפלה והברכות אות קל"ז, קיצור שו"ע סי' תפ"ט סעי' ח').
     3. מראי מקומות – מחצית השקל (ס"ק ה'), אמת ליעקב (ד"ה והגיה), קובץ הלכות (ספה"ע פרק ו' סעי' ו', "ודעביד כמר עביד ודעביד כמר עביד").
     4. **אם רצה לומר שניהם**.
        1. משמרת שלום (סי' ל"ו אות ג') – "י"א לעמר וי"א בעמור ונכון לומר פ"א לעמר ואח"כ היום וכו' בעמר".
        2. נפש הרב (עמ' ק"צ, בעקבי הצאן סי' ט"ו אות ט"ו) – "שמנהגו של רבו הגרי"ז, ז"ל, היה לומר שניהם, דהיינו - לומר היום יום אחד לעולם (בקול רם), ולהוסיף בלחש - בעומר, באופן שממנ"פ הרי אמר לשתי הנוסחאות ויי"ח באופן הכי-מהודר. ורבנו היה נוהג לספור פעמיים, ולומר תחילה בקול רם - היום יום אחד בעומר, ואח"כ חזר וספר בלחש - היום יום אחד לעומר. [ועל זה טען הג"ר ירוחם, ז"ל, דלכאורה אין בזה שום ריוח, דכבר יצא י"ח ספירה באמירתו הראשונה, שהרי אפילו לא אמר לא בעומר ולא לעומר - נמי יצא, כנ"ל מהמשנה ברורה, ונמצא שמה שהוסיף לספור פעם שני בלחש בנוסח של לעומר, אינו כלום. משא"כ לפי מנהגו של הגרי"ז שהיה סופר רק פעם אחת - עם שתי הנוסחאות, נמצא שהידר בזה לספור בנוסח המהודר לכל חד וחד כדאית ליה.]".
        3. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' צ"ג אות א', אות ב') – "מו"ר (שליט"א) זצוק"ל בספירת העומר אומר 'בעומר' וחוזר ואומר היום וכו' 'לעומר' (לא היה חוזר על מילת 'עומר' בלבד עם 'ל' אלא היה חוזר על כל הספירה מתחילתה) ... אמר לי מו"ר (שליט"א) זצוק"ל על שאלתי אחרים שסופרים את העומר אומרים פעם אחת את המספר ומסיימים 'לעומר' ואח"כ חוזרים עוד פעם על המספר ומסיימים 'בעומר' ושאלתיו מה מהני החזרה הא בדיעבד אם אומר רק את המספר לבד בלי הסיום בעומר או לעומר יצא, (כמבואר בסי' תפ"ט מ"ב ס"ק ח') וענה לי מו"ר היות ומובא בפוסקים דאם לא התבונן במספר שספר לא יצא א"כ מהני החזרה לענין זה דמסתמא בפעם שני' מתבונן יותר במספר, ואמרתי לו שאחרים לא חוזרים על המספר רק אומרים 'בעומר' 'לעומר' והוי כעין חזרה בתוך כדי דבור אם הלשון הראשון לא מהני וצחק ולא ענה ע"ז, ומזה הי' נראה לי דדעתי' לא ניחא לי' מעצה זו. בפעם אחרת אמר לי מו"ר (שליט"א) זצוק"ל שלחזור על המלה דהיינו 'בעומר' 'לעומר' אין לזה תועלת ואם רוצה לחזור שיספור כל הספירה פעמיים, פעם אחת יסיים 'בעומר' או 'לעומר' ופעם שני' יסיים 'לעומר' או 'בעומר'".
        4. מפניני הרב (ריש עמ' ק"ג) – "ורבנו היה תמיד נוהג לספור פעמיים (עיין מש"כ בספר נפש הרב עמ' ק"צ, ובספר בעקבי הצאן עמ' פ"ג), בכדי לצאת ידי שתי הנוסחאות, והיה מדקדק שיהיו שתי הספירות כסדר הזה, שמתחילה יאמר בעומר, (אשר הוא המתאים לדעת הסוברים דספירה בזמן הזה דאורייתא, כנ"ל), ורק אחר לומר לעומר (אשר הוא הנוסח המתאים לדעת הסוברים דספירה בזמן הזה אינו אלא דרבנן), ולהמשיך מיד ולומר היהי רצון הנ"ל, דאילו היה מסדר את שתי נוסחאות הספירה להיפך, בתחילה לעומר ואח"כ בעומר, לא היה עולה יפה ההמשך של תפילת יהי רצון שיבנה וכו'. (הרכ"ב שיחי'), עכ"ד. וכן מובא בשם הגרש"ז אויערבאך זצ"ל (בס' שלמי מועד עמ' ת"מ) שרבינו נהג לספור ב' פעמים פעם 'לעומר' ופעם שניה 'בעומר' אבל לא הורה כן לאחרים".
        5. הגרשז"א זצ"ל (שלמי מועד עמ' ת"מ) – "ורבינו נהג לספור ב' פעמים פעם 'לעומר' ופעם שניה 'בעומר' אבל לא הורה כן לאחרים".
        6. הגריש"א זצ''ל (ישא יוסף או''ח ח"א סי' צ"ו) – "אמנם ממרן הגרי"ש אלישיב שליט"א שמעתי שהגאון רבי זעליג ראובן בענגיס זצוק"ל נהג לספור פעמיים, [ושמעתי שעוד מדקדקים נוהגים כן, עתה י"ל ספר תולדות 'מעילו של שמואל' ושם צויין (בעמ' רפד) כי הגרש"א יודלביץ זצ"ל נהג נמי כן]. ומשום שכך נהג הגרר"ז בענגיס נוהג כן גם מרן הגרי"ש אלישיב".
        7. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ו' הע' י"ב) – "שהוא נוהג לומר שתי הנוסחאות, תחילה 'היום כך וכך כו' בעומר' ואח"כ כופל ואומר 'היום כך וכך לעומר'".
        8. מראי מקומות – מבקשי תורה (קובץ י"ט עמ' ק'), נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק ל"ב הע' י'),, פסקי תשובות (סוף אות ה').
        9. **אם לומר בעומר ראשון, או לעומר ראשון**.
           1. לומר בעומר ראשון – גרי"ז (לשונו מובא לעיל), קובץ הלכות (ספה"ע פרק ו' הע' י"ב, לשונו מובא לעיל).
           2. לומר לעומר ראשון – משמרת שלום (לשונו מובא לעיל), קהלות יעקב (לשונו מובא לעיל), הגרשז"א זצ"ל (לשונו מובא לעיל).
        10. **אם חוזר ולומר כל הספירה מתחילתה, או רק חוזר על מילה בעומר**.
            1. רק חוזר על מילה בעומר – גרי"ז (לשונו מובא לעיל).
            2. חוזר ולומר כל הספירה מתחילתה – משמרת שלום (לשונו מובא לעיל), קהלות יעקב (לשונו מובא לעיל).
     5. **תלוי אם ספה"ע דאורייתא או דרבנן** – עי' מפניני הרב (עמ' ק"ב אות ב', "בשו"ע או"ח ריש סימן תפ"ט הובאו ב' הנוסחאות אם יש לומר בעומר או לעומר. ןבפשוטו נראה דלפי הנוסח שאומרים בעומר, הכונה היא שכל משך הזמן הזה שבין פסח לשבועות נקרא זמן העומר, והיום הוא עשרה ימים בזמן הזה. מה שאין כן לפי הנוסח שאומרים בלמ"ד - לעומר, הכונה היא על קרבן מנחת העומר, שהיום הוא עשרה ימים לאחר הקרבת מנחת העומר. ועל פי פשוטו ענין זה צ"ל מיתלא תלי במחלוקת הראשונים אם ספירת העומר בזמן הזה דאורייתא או דרבנן (אף כי איננו מוכרח לגמרי, עיין מש"כ בשם רבנו בקונטרס ספירת העומר, אות א'.) דלדעת הסוברים דבזמן הזה אינו אלא מדרבנן, העיקר הוא שמדאורייתא המחייב לספירה הוא הקרבת מנחת העומר, וממילא יש לספור לעומר בלמ"ד. מה שאין כן לדעת הסוברים שספירת העומר בזמן הזה דאורייתא, אז אין למצות הספירה קשר עם קרבן העומר, אלא שבזמן המסויים הזה (שבין פסח לעצרת) מחוייבים לספור, ולכך נראה לספור בעומר - בבי"ת").

1. זמן הספירה - סעיף ב'.
   1. **זמן בין השמשות**.
      1. בה"ל (סעי' ב' ד"ה וכן) – "ומתי נקרא ביה"ש עיין סימן רס"א דדעת השו"ע שם דביה"ש הוא ג' ריבעי מיל קודם צה"כ והוא קרוב לרבע שעה בערך ומקודם הוי ודאי יום וע"ש בבה"ל ד"ה ושיעור בסוה"ד שם דאפילו להסוברים דביה"ש מתחיל מיד אחר שקיעה היינו לענין שבת דנקטינן לחומרא כר' יהודה אבל להקל אף במילי דרבנן צ"ע אם נוכל להקל ולומר תרתי קולי אחד דהוא בה"ש כר' יהודה וגם דספיקא דרבנן לקולא כיון דלר' יוסי הוי ודאי יום כל הזמן שמן שקיעה עד סמוך לצה"כ וכדאמרינן בגמרא שבת ל"ד כד שלים בין השמשות דר' יהודה מתחיל ביה"ש דר' יוסי וצ"ע".
      2. משנה הלכות (ח"ו סי' ק"ג) – "בדבר ספיקתו בספירת העומר לפני צה"כ לשי' ר"ת להנוהגים להחמיר כוותיה בשאר דברים אי גם בספירת העומר יש להחמיר כשיטת ר"ת ואי המחמיר בזה אינו מן המתמיהים. ולפענ"ד לא ידעתי מקום הספק בזה למה יהא מן המתמיהים הרי המחבר סי' תפ"ט בס"ב כתב דהמדקדקים אין סופרים עד צה"כ וכתב דכן ראוי לעשות ומשמע דכן ראוי לעשות לכ"ע והמג"א כתב דאם טעה וספר ביה"ש יצא אבל לכתחלה אין לברך אלא לאחר צה"כ ואף דכתבו קצת פוסקים דאף לכתחלה יכול לספור ביה"ש לא קיי"ל כוותיהו אלא בדיעבד יש לסמוך עליהם עיין מחצה"ש שם וכ"כ בח"י אות י"ג דמיישב מנהג הקהל דמברכין בעוד יום אבל הרוצה לחוש לעצמו יספור בזמנו עכ"פ לכ"ע ספירה בזמנה מצוה מן המובחר והוא בזמן צה"כ **וכיון דלדעת ר"ת לא הוי צה"כ עד השקיעה שניה כידוע והנוהג כן ודאי יעשה כן אם אפשר לו גם בספירת העומר** וברכות יחולו על ראשו. והלואי שיכשיר דרא וכולם יחושו לשיטת ר"ת שהוא באמת שיטה גדולה ופסקוה גדולי עולם ובתוכם הב"י ונמשכו אחריו גדולי רבני ספרד מהר"ח אבולעפיא שבס"ס חנן אלקים יצא בחרם חמור רח"ל שלא להקל נגד שיטת ר"ת כי איסור סקילה הוא וכ"כ הר"ש לניאדו והגר"ח אלפנדרי והעיד הב"ח בתש' סי' קנ"ד שרוב המחברים תפסו פי' ר"ת להלכה ושכן מנהג כל ישראל וכ"כ המג"א וכן פסק מרן הח"ס בפסקיו (הגם כי נראה קצת סתירה בדבריו) והמשנה ברורה בבאה"ל מחמיר כשיטת ר"ת והאור שמח והגאונים מבריסק ועיין עוד בספר דברי חנה ועיין בספר אורות חיים שהביא רוב הפוסקים ס"ל כר"ת וכן פסקו הגאונים מהר"ן אדלר ובעל הפלאה והגרע"א והשאג"א סי' י"ז והגריעב"ץ והדרך החיים להגאון מליסא והברוך טעם בהג' או"ח סי' תקס"ב ועוד ולכן ודאי אם יכול לעשות כדינא אשרי לו".
      3. יחוה דעת (ח"א סי' כ"ג, **יביע אומר חי"א או"ח סי' מ"ח** ) – "המדובר כאן בבין השמשות שהוא מיד לאחר השקיעה, לפי מה שאנו נוהגים כסברת הגאונים, והרי יש בזה ספק ספיקא להחמיר, שמא הלכה כדעת רבינו תם (בתוספות שבת ל"ה ע"א) וסיעתו שעדיין יום גמור הוא, ואין בין השמשות מתחיל רק לאחר שלשה מיל ורביע לאחר שקיעת החמה. ואם תמצא לומר שהלכה כדעת הגאונים שמיד לאחר השקיעה מתחיל זמן בין השמשות, שמא בין השמשות יום הוא. ואף על פי שאנו תופסים עיקר כדעת רוב הפוסקים שספירת העומר בזמן הזה מדרבנן, וכנ"ל, מכל מקום הרי כתב המשנה למלך (פרק ד' מהל' בכורות הלכה א'), שכל שיש ספק ספיקא להחמיר, אף בדברי סופרים הולכים להחמיר ... אולם המעיין היטב בתשובת הרמב"ם (מהדורת פריימן, סימן ס"ז), ישר יחזו פנימו, שסובר שאף בספק ספיקא להחמיר, בדרבנן פוסקים להקל ... ולפי זה כיון שמבואר באחרונים שהעיקר כדעת הרמב"ם שספק דאורייתא לחומרא רק מדרבנן".
      4. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה קצ"ט) ***– "***שאלה: הנוהגים לנהוג כדעת ר"ת, האם בספיע"ה יחושו שלא לספור קודם צה"כ דר"ת. תשובה: לא חששו".
      5. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תפ"ט סעי' י"ח) – "זמן ספירת העומר בלילה, ואם שכח לספור בתחילת הלילה סופר והולך כל הלילה. ולכתחלה נכון לספור אחר צאת הכוכבים, והוא כשמונה עשר רגעים אחר שקיעת החמה. (והוא כשלש עשרה וחצי דקות זמניות אחר שקיעת החמה). וכן מנהג המדקדקים במצוות להמתין לצאת הכוכבים".
   2. **הטעם להחמיר ולדקדק שאינם סופרים עד צאת הכוכבים**.
      1. להחמיר לצאת הכוכבים לצד ספה"ע מה"ת – ח"ח (בבה"ל סעי' א' סוף ד"ה לספור, ושעה"צ ס"ק כ', "יש סעד גדול למנהגנו שאנו זהירים שלא לספור עד צאת הכוכבים אחרי דלדעת כמה רבוותא הוא דאורייתא").
      2. לצד אינו נכון להכניס עצמו לספק דרבנן לכתחילה – ר"ן (סוף פסחים, "אמרו בתוספות דכיון דמדרבנן היא טוב לספור ביום ראשון בספק חשיכה כדי שיהיו שבע שבתות תמימות לגמרי ואין זה נכון שיכניס עצמו בספק לכתחלה ואי משום תמימות אין להחמיר בתמימות בזמן הזה שהוא מדרבנן טפי מספירה דאורייתא אלא כל שסופר בלילה תמימות קרינן ביה"), הו"ד בב"י (ס"ק א'), ט"ז (ס"ק ה', "בר"ן כתוב ספיר' השתא ליכא אלא מדרבנן כיון דליכא הבאה ולא קרבן ומ"ה טוב לספו' ביום א' בספק חשיכ' כדי שיהיו ז' שבתות תמימות לגמרי ואין זה נכון שיכניס עצמו לספק לכתחלה ואי משום תמימות אין להחמיר בזמן הזה אלא כל שסופר בלילה תמימות קרינן ביה"), גר"א (סי' תפ"ט על סעי' ב', "דמ"ש כיון שהוא ספיקא דרבנן מ"מ אינו נכון שיכניס עצמו לספק דרבנן"), מ"ב (ס"ק י"ד, "אינו נכון להכניס עצמו לספק לכתחלה ולהכי המדקדקים ממתינים עד צה"כ שהוא בודאי לילה").
      3. בדבר שלית טירחא נכון להחמיר בספק דרבנן. וממילא אפילו אם כבר מברך בין השמשות, יותר טוב ללחזור ולספר עוד פעם [בלי ברכה] – פמ"ג (מש"ז ס"ק ה', א"א ס"ק ו', עי' ס"ק ד', "ולהלכה לכתחלה לא יספור עד צאת הכוכבים, ואם סופר בין השמשות יספור אח"כ בלא ברכה. עיין כסף משנה פרק ז' ממצה הלכה ח' בד' כוסות לא שייך ספק דרבנן הואיל ולא טורח, הוא הדין כאן, ובריש פסחים [ד, א] נישייליה כו'").
      4. מראי מקומות – דברי יציב (או"ח סי' רי"ד).
2. מצוות צריכות כוונה - סעיף ג'.
   1. **האם צריך דעת שלא לצאת בהחזן**.
      1. רמ"א (סעי' ג') – "ואפילו ענה אמן על ברכת הקהל, אם היה דעתו שלא לצאת, יחזור ויברך ויספור בלילה".
         1. בה"ל (סעי' ג' ד"ה ואפילו) – "ר"ל **דהיה מנהגם שהש"ץ** היה מברך ומוציא כל הקהל בברכתו והספירה היו מונין כל אחד לעצמו וסד"א דכיון שענה אמן יחד עם הצבור ודאי כוון לצאת בהברכה על הספירה שמנה וממילא מוכח דכוון לצאת בהספירה ידי המצוה קמ"ל דלא אמרינן הכי כיון שכוון בהדיא שלא לצאת".
         2. מ"ב (ס"ק ה') – "**מנהג** בכל ישראל שכל אחד מברך וסופר לעצמו ואין סומכין על הש"ץ".
      2. בזמן הזה מסתמא הוי מתכוין שלא לצאת.
         1. מנחת פתים (או"ח על סי' ו' סעי' ד') – "דע"כ מסתמא כיון שהמנהג שכל אחד סופר לעצמו הוי מתכוין שלא לצאת".
         2. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה ספה"ע פרק י"א סעי' ג', תפילה פרק ט"ו סעי' ז', ס"ק ז', שלמי מועד עמ' תמ"ב) – "בברכת ההלל וכן בספירת העומר וכדומה שהש"צ מברך בקול, אין צריך לכוין בפירוש שלא לצאת בברכת הש"צ. מפני שבזמננו דעתו של כל אדם לצאת בברכה שמברך לעצמו [**הוי סתמא כמכוין להדיא שלא לצאת**. ואף דמל' הרמ"א ... היינו דוקא בזמנם, שהיה הש"צ מוציא את השומעים]".
         3. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קמ"ח) – "שאלה: כשהש"ץ סופר ספיע"ה אם יש לכוון לא לצאת בספירה או שא"צ. תשובה: סתמא כ"ה".
      3. מראי מקומות – אג"מ (שמעתתא דמשה ס"ק ב'), פסקי תשובות (אות ח').
         1. רבבות אפרים (ח"ב סי' קכ"ט אות ט"ז) – "כתב לי בזה ידידי הרה"ג רי"מ אהרנסון שליט"א וז"ל, לענ"ד שורש הלכה יש בזה שנהגו שהרב סופר וזה להיות שלענ"ד צריכים לכוון לא להוציא אחרים כי לפיה"ד שמצות דרבנן לא צריכים כונה א"כ השומע מן החזן יוצא יד"ח אע"פ שלא כיון וא"כ ברכתו אח"כ לבטלה ולכן החובה על החזן להתנות בפירוש שמכון להיפוך לא להוציא ואז ידועים דברי הריטב"א דאף דמצ"כ מ"מ במכון להיפוך לא יצא. וה"ה להוציא אחרים שלא מוציא בעל כרחו. ואף דבספירה ישנן שיטות דל"א שומע כעונה דבעינן ספירה לכ"א וא' מ"מ בברכה בודאי מוציאים אף בלי כונה ולכן נהגו לכבד רב או ת"ח שיודע דין זה עכ"ל".
            1. לא נראה. כיון שיש אנשים בהציבור שכבר שכח לברך, והם מתכונים להוציא הברכה מהחזן [וכדאי' בתשובות והנהגות, לקמן]. ואולי הרי"מ אהרנסון מתכוין שהחזן מכוון שלא להוציא אחרים "בתנאי" שהם לא מתכווין להוציא הברכה מהחזן. אמנם, זה תנאי חסר מן הספר. וצ"ע.
         2. תשובות והנהגות (ח"א סי' ש"י) – "וטעם המנהג שהרב סופר את העומר ולא הש"ץ נראה בפשיטות מפני שהרב זהיר לא לשכוח את הספירה בשום לילה משא"כ הש"ץ אולי שכח ומתבייש, ועוד נראה שהרב בקי לכוין ולהוציא כל מי ששכח ואינו יכול לברך עוד בברכה, וראוי באמת לכל רב לכוין להוציא מי שרוצה לצאת, ומי שאינו רוצה לצאת אינו מוציא ולכן סופרים אחר כך בברכה".
         3. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תפ"ט סעי' י"ז) – "הואיל ונחלקו הפוסקים אם מצות צריכות כוונה, כמבואר בבית יוסף (סימן ס וסימן תקפט), ולדברי האומרים שאין המצות צריכות כוונה, כל ששמע מהשליח צבור, או אדם אחר, את הברכה והספירה של העומר, אף על פי שלא נתכוון לצאת ידי חובה, נראה שיצא ידי חובה בשמיעתו, ולא יוכל לברך אחר כך כשיספור בעצמו. ואף על פי שההלכה היא שמצות צריכות כוונה כמבואר בשלחן ערוך (סימן ס ס"ד), מכל מקום בספק ברכות יש לחוש להאומרים שאין מצות צריכות כוונה. הילכך טוב הדבר **שיאמר בפירוש בתחלת ימי הספירה**, 'אני מכוין שבכל לילה מן הלילות של ספירת העומר בשנה זו, שלא לצאת ידי חובת הברכה והספירה של העומר בשמיעתי אותם מפי השליח צבור, או אדם אחר, אלא רק כשאברך ואספור העומר בעצמי'. [חזון עובדיה על הלכות יום טוב עמוד רל]".
   2. **ספירת העומר: אמר "היום ל"ג בעומר"**.
      1. יכול לחזור ולברך.
         1. דעת תורה (על סעי' ד') – "וע"ע בזל"א בשם כנה"ג בשם מוה"שע דאם אמר לחבירו אל תאמר וידוי כי היום ל"ג בעומר כלומר שהוא יו"ט לכו"ע יחזור ולברך **דלא נתכוין לספירה** רק לשבח היום שהוא יו"ט וכן בכל כה"ג".
         2. כה"ח (ס"ק ל') – "האומר לחבירו בליל ל"ג לעומר אל תאמר ודוי שהוא ל"ג לעומר יכול לספור ולברך אחר כך ולא נפטר בזה. כנסת הגדולה בהגהות בית יוסף משם מהר"ש הלוי סימן ה'. ועיין שם שהסכים עמו בזה עם דהוא ז"ל סבירא ליה דאם משיב בראשי תיבות יצא ואפילו אם לא הזכיר אלא ימים, מכל מקום בנידון זה שלא היתה כוונתו לומר חשבון כלל אלא לומר שהוא יום טוב ושלא יאמר וידוי יכול לחזור ולברך יעו"ש. שלחן גבוה אות ט"ו, זכור לאברהם אות ע', כרם שלמה".
         3. מקדש ישראל (ספירת העומר סי' ל"ח) – "שאלה - בליל ל"ג בעומר אמר לחבירו היום ל"ג בעומר (היינט-איז-ל"ג-בעומר) קודם שספר ספרה"ע אי יכול לספור ספרה"ע בברכה. תשובה - יכול אח"כ לספור בברכה".
      2. לחזור ולמנות בלא ברכה.
         1. מצות ספירת העומר (פרק ג' סי' ח') – "מסקנת האחרונים בנדון זה, כמו שכבר כתבנו, דבין אם ספר בר"ת כגון ל"ג בעומר, ובין אם ספר במילוי אותיות כגון יו"ד אל"ף לעומר, יש לו לחזור ולמנות בלא ברכה".
      3. מראי מקומות – הגר"מ חליוה (גם אני אודך ח"ב סי' ו'), וספרתם לכם (סי' ד' אות ה').
         1. שאילת יעבץ (ח"א סי' קל"ט) – "אם יש לסמוך עמ"ש בשכנה"ג לענין ספירת העומר שאם מנה בר"ת ד"מ ל"ג לעומר. יצא. תשובה הטעם שכתב הרב ז"ל מדורשי רשומות. במ"כ אינו מכריח כלל לקבוע הלכ' כמותו וכן ....".
         2. שע"ת (ס"ק ו') – "באם מנה בראשי תיבות כגון י"א או ל"ג בעומר ודעת הג"פ סימן קכ"ו דיצא והפר"ח וקצת אחרונים וכן בשאלת יעב"ץ סי' קל"ט הסכימו שלא יצא ובבר"י כתב שלזה דעתו נוטה וטוב לחזור ולמנות בלא ברכה ואם מנה בר"ת במילוי אותיות כגון י"א וכיוצא בו כ' שאיל' יעב"ץ שחוזר ומונה בלא ברכה ע"ש".
         3. הגריש"א זצ"ל (וישמע משה ח"א עמ' ק"ע) – "שאלתי: מצוי הדבר שאנשים אומרים בליל ל"ג בעומר 'היום ל"ג בעומר', האם מותר להם אח"כ לספור בברכה. והשיב: נכון לצאת ע"י אחר".
         4. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ר"ד) ***– "***שאלה: מי שאומר לחבירו בליל ל"ג בעומר אל תאמר וידוי שהיום ל"ג בעומר, אם יכול לספור בברכה. תשובה: צ"ע".
   3. מראי מקומות.
      1. ***הגרשז"א זצ"ל (שולחן שלמה סי' רע"א סוף ס"ק ב') – "יש לדון במי שספר ספירת העומר בכוונה עצומה, ואומר שאינו מכוין לקיים מצות 'וספרתם לכם', אם יוכל אח"כ לברך".***
3. חסר יום אחד.
   1. **חסר יום אחד: ראשונים וגאונים**.
      1. חסר בתמימות.
         1. בה"ג (הו"ד בראשונים, עי' בה"ג הל' מנחות).
            1. וכן דעת רוב ראשונים – ספירת העומר (פרק ג' הע' מ"ט, "רוב הראשונים פסקו כבה"ג שלא יברך: ראבי"ה ..."***).***
      2. שאין הימים מעכבות זה את זה.
         1. רב האי גאון (בטור סעי' ח').
         2. ר' כהן צדק (שערי שמחה הל' חדש וספירת העומר).
         3. תוס' (מנחות דף סו.).
         4. ס' המכריע (סוף סי' כ"ט, שבולי הלקט סי' רל"ד הו"ד בשעה"צ ס"ק מ"ה) – "ודאי לא אמר רחמנא תמימות אלא שיתחיל מניינה מבערב ולא שיעכבו זה את זה שכל יום ויום הוא מצוה בפני עצמו. ואם חיסר אחד מהם [ו]לא מנה חיסר מצות אותו היום ולא הפסיד שאר הימים בכך. תדע שהרי בכל יום ויום אנו מברכים על ספירת העומר ואם איתא שאינן אלא מצוה אחת ומעכבין זה את זה כיון שבירך בלילה הראשון לא היה צריך לברך אלא היה מונה בלא ברכה. ומה שאנו מברכין בכל לילה ולילה שמע מינה שכל יום ויום מצוה בפני עצמו הוא ואין מעכבין זה את זה".
         5. ר"י, הו"ד ברא"ש (פסחים פרק י' סי' מ"א), וטור (סעי' ח').
         6. שבולי הלקט (סי' רל"ד).
         7. רבינו ירוחם (נתיב ה' ח"ד מ"ה-א') – "ואם שכח ולא ספר יום אחד כתב ר"י דכל לילה מצוה בפני עצמה היא ולפי' אף על פי שהפסיק יום אחד מלמנות מונה שאר ימים ובה"ג כתב שאם הפסיק יום אחד ולא ספר שוב אינו סופר דבעי' תמימות וראשון נראה עקר".
         8. כל בו (סי' נ"ה).
            1. וכן דעת רוב ראשונים – שעה"צ (ס"ק מ"ו, "דעת **רוב ראשונים** דמחוייב מדינא לספור שאר הימים").
      3. תלוי אם ספה"ע דאורייתא או דרבנן.
         1. בעל העיטור (עשרת הדיברות הל' מצה ומרור קל"ז-א') – "ומסתב' כרב האיי דספירת העומר לדידן ליתא מדאורייתא דהשתא ליכא לא הבאה ולא קרבן וליכא לדקדוקי בתמימות".
         2. כל בו (סי' נ"ו) – "ומסתברא דרבינו האיי גאון ז"ל לפי שספירת העומר לדידן אינה מן התורה לפי שאין לנו לא הבאה ולא קרבן אין לנו לדקדק כל כך בתמימות".
            1. מראי מקומות – בה"ל (סעי' א' ד"ה לספור, "אמנם י"ל קצת דס"ל דאף שהוא רק זכר למקדש עשאוהו רבנן כעין דאורייתא דדוקא תמימות").
   2. **חסר יום אחד: פוסקים**.
      1. חושש לחומרא.
         1. מחבר (סעי' ח') – "אם שכח לברך באחד מהימים, בין יום ראשון בין משאר ימים, סופר בשאר ימים בלא ברכה".
         2. פוסקים.
      2. הלכה למעשה חולקים על הבה"ג.
         1. דברי חיים (דברי משה סי' ל' סוף אות ז') – "מיהו למודעי אני צריך, כי כל מה שביררנו עד כה הי' לפי מה שהכריע השו"ע דבחיסר יום אחד מספה"ע אינו יכול עוד להמשיך לספור עוד בשאר הימים בברכה, ברם שמעתי זה כמה פעמים מפי הגאון הצדיק מוהרמ"א פריינד שליט"א [זצ"ל] [כעת מרן הגאב"ד דפעיה"ק ת"ו] כי מקובל בידו בשם אא"ז הגה"ק מרן בעל דברי חיים מצאנז זי"ע שהורה להלכה למעשה, שיכול להמשיך לספור שאר הימים בברכה. [וכמ"כ יעויי' מה שכתב בסה"ק אוצר החיים להגה"ק מקאמארנא זצ"ל (פרשת אמור מ' ש"ז) דהנהיגו רבותינו זי"ע דבלא ספר יום אחד יספור הלאה בברכה".
      3. מראי מקומות – תאריך ישראל (סי' כ"ג הע' ו\*), פסקי תשובות (הע' צ"ט).
         1. כתב סופר (יו"ד סוף סי' קפ"א) – "דרוב הפוסקים ס"ל דמברך, רק דנהגו להחמיר כדעת הבה"ג, **כל שיש עוד צד וסברא** סמכי' על רוב הדיעות לברך בשארי לילות".
         2. אדר"ת (שדי חמד אסיפת דינים מערכת יוהכ"פ סי' א' סוף ס"ק ג') – "**מעודי נפלאתי באמת** מאי טעמא זכה האומר כן לקבוע הלכה כמותו ובטור סי' תפ"ט **היא דעה יחידית** ואכמ"ל".
         3. שערים מצויינים בהלכה (סי' ק"כ ס"ק ז') – "ושמעתי הטעם, דהנהיגו דלא כהש"ע, משום דלא כימים הראשונים ימים האחרונים, דמקדם הזהרו העם בספירת העומר, ואם שכחו לספור פ"א, ספרו להלאה בלא ברכה. דהברכות אין מעכבות, אבל בזמנינו שהיהדות החרדית יורדת פלאות, ואם יורו לאחד שיספור להלאה בלא ברכה, חושב לעצמו שאינו מקיים בזה המצוה, ואינו מדקדק להשגיח שיספור להלאה. ולכן הורו להבאים לשאול שיספור בברכה, כיון דבלא"ה רוב הראשונים דעתם כן".
         4. הגרח"ק זצ"ל (ויכתוב מרדכי עמ' שנ"ה אות ק"פ) – "אדם שלא ספר במזיד בלילה ספירת העומר במשך ג׳ ימים וביום ספר ללא ברכה, האם יכול להמשיך לספור בשאר הלילות בברכה. תשובה: כן".
            1. אג"מ (או"ח ח"ד סי' ו' ד"ה ולענ"ד נראה) – "ולסתם אינשי גם בכל אופן יש לומר להם שיברכו דיש לסמוך על הר' פרץ שהביא הטור (או"ח) סימן ל' **שיש לחוש שע"י שלא יברכו** לא תהיה עצם המצוה חשובה כל כך".
   3. **באדם נכבד**.
      1. שבט הלוי (ח"ג סי' צ"ו אות א', מבית לוי גליון ג' עמ' ל"ה אות ה') - לשונו מובא לקמן.
   4. **לפי הבה"ג, האם למפריע ברכה לבטלה**.
      1. כן.
         1. חיד"א (עבודת הקודש חלק מורה באצבע אות רי"ז) – "יזדרז ויעשה סימנים שלא ישכח לילה אחד כשאינו מונה בצבור דאפשר ישכח גם ביום ולא יוכל עוד לספור בברכה ולמפרע היו כל הברכות מלילות שעברו לבטלה וביטל מ"ע".
         2. יוסף אומץ (סי' תתל"א) – "דכתיב שבע שבתות תמימות תהיינה ואם דלג יום אחד מהספירה אינן תמימות ונמצא שביטל מצות רבות כל הספירה ממ"ט יום דבפירוש מצאתי בסדר היום דכל הספירה בטילה".
         3. אדר"ת (שדי חמד אסיפת דינים מערכת יוהכ"פ סי' א' סוף ס"ק ג') – "איך תקנו כלל ברכה על ספירת העומר אף שנאמר דגם למיתה דזמן שבעה שבועות לא חיישינן מכל מקום לשכחה בזמן ז"ש (שבעה שבועות) ודאי יש לחוש ואם כן הוו למפרע ברכותיו לבטלה וצל"ע".
         4. משנת יעקב (סי' תפ"ט) - לשונו מובא לקמן.
         5. ***אבן ישראל (על מ"ב אות ב', ח"ט סי' ס"ג על סי' תפ"ט סעי' ח', הליכות אבן ישראל מועדים ח"א עמ' ר"ט הע' י"א) – "קטן שנתגדל בימי הספירה ... עצם הדברים תמוהים דא"כ כל נער שנעשה בר מצוה לא יתחיל לספור ספירת העומר, כיון שבריא לו שלא יוכל לגמור, וא"כ אסור להתחיל, ולא שמענו כזה. ע"כ נראה ...".***
            1. ***עי' לקמן "שמא ימות", שנראה שיש כמה מחמירים.***
      2. לא.
         1. רב פעלים (ח"ג או"ח סי' ל"ב ד"ה מיהו) – "קשא איך יתקנו ברכה על ספירת העומר בכל לילה, והלא יש לחוש שמא ישכח ולא יספור לילה ויום, ואז כל ברכותיו שבירך יהיו לבטלה, אלא ודאי איכא קצת מצוה בחצי שיעור, ולכך אין ברכותיו לבטלה, כיון דעשה קצת מצוה, ונהי דלכתחילה לא מברך על מקצת, הנה בדיעבד לא הוי ברכותיו לבטלה. וראיתי להתוספות בכתובות דף ע"ב בד"ה וספרה שכתבו לא תקנו על ספירת הזבה ברכה מפני שאם תראה תסתור, והוי מה שברך לבטלה, מיהו אמרתי דיש לחלק, דהתם שאני דהספירה היא בעבור הטבילה שתטבול אחר שתספור ואם ראתה אזדה לה טבילה, לכן הוי ברכה לבטלה, אבל גבי העומר הספירה היא בשביל יו"ט ... וכיון דסוף כל סוף עושין יו"ט מהנייה הספירה במקצת, ולהכי לא הוי ברכותיו לבטלה".
         2. עי' ויחי יעקב (גולדשלאג, סי' י' ד"ה ובספרי) – "הקשיתי מדוע גבי ספה"ע תקנו ברכה נימא נמי שמא ישכח ויסתור הכל כמו גבי זבה. ותרצתי דספה"ע שאני למ"ד דכל לילה היא מצוה בפ"ע דמה"ט מברכינן בכל לילה בפ"ע אע"ג דבעי תמימות דזהו מצוה בפ"ע".
         3. נתיבות הקודש (מנחות דף סה: ד"ה וספרתם) – "ע"כ דלא מיקרי ברכה לבטלה כיון דעכ"פ השתא כמו שהוא הלא אמרה תורה לספור והוא מקיים השתא המצוה מאי דאמרה תורה וזהו מצותה השתא לספור ולברך ... י"ל דבספירת העומר אם יפסיק אז לא יברך אח"כ היינו דהספירה דלהבא לאו מצוה הוא אבל הספירה דספר שפיר מצוה קא עביד".
         4. אז נדברו (ח"ב סי' נ"ב אות ב', ח"ז סי' ס' אות א') – "במה שחידש כת"ר בס' אז נדברו ח"ב סי' נ"ב אות ב' שאפי' להי"א דבעי' תמימות, זהו רק תנאי במצוה אבל כל יום הוא מצוה לעצמה, ואפי' כשיש חסרון בתמימות זהו רק מכאן ולהבא, אבל מה שספר למפרע קיים מצוה ולא הוי ברכתו לבטלה, עכ"ל. ומצאתי שכ"כ גם האדמו"ר מליובאוויטש שליט"א [זצ"ל] בס' 'ליקוטי שיחות' ... וגדולה מזו מצאנו בריטב"א חולין ל"ז מובא בשע"ת באו"ח סימן קנ"ח דבנטל ידיו לאכילה ונמלך שלא לאכול לא הוי ברכתו לבטלה כיון שבשעת מעשה חשב לעשות מצוה (ודברי עבודת הקודש תמוהים) מיהא מנט"י יש לדחות שהרי לא חיסר בגוף שמצוה של הנטילה ורק חסר התנאי שלא תקנו אלא כשרוצה לאכול ובבית ...".
         5. הגריש"א זצ"ל (תאריך ישראל סי' כ"ג סוף אות ו') – "דגם לשיטות שספירה היא מצוה אחת תמימה, לא הוי ברכה לבטלה אם באמצע ימי הספירה שכח יום אחד, מאחר שהתחיל לספור כל יום בהיתר".
         6. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ד' הע' ט"ו ד"ה ואמר) - לשונו מובא לקמן.
         7. תשובות והנהגות (ח"ג סי' קמ"ז) – "ולכאורה קשה דלשיטת בה"ג גם בספירה ניחוש שמא ישכח ונמצא מבטל אז את המצוה, ולדברינו ניחא דשאני ספירת נדה דכאשר אין שבעה נקיים נתברר שמעיקרא אין כאן מצוה כלל, ושפיר מספק אין לו לברך. אבל בעומר כשחיסר מנין יום אחד הרי עד אותו יום קיים מצוה שפיר ורק מעכשיו אין כאן מנין ומצוה שחסר תמימות ופטור, ומ"מ עד עכשיו בירך שפיר".
      3. מראי מקומות – עטרת משה (ח"ב או"ח סי' קע"ד), יגל יעקב (או"ח סי' ס"ד אות א'), בצל החכמה (ח"ה סי' מ"ה, סי' צ"ח), משמרת חיים (ח"א ספה"ע אות כ'), ספירת העומר (פרק ג' הע' נ', פרק ד' הע' א' ד"ה דעת בה"ג***),*** תאריך ישראל (סי' כ"ג), פסקי תשובות (אות כ"ב).
         1. תוס' (כתובות דף עב. ד"ה וספרה) – "וספרה לה לעצמה. וא"ת אמאי אין מברכת זבה על ספירתה כמו שמברכין על ספירת העומר דהא כתיב וספרה וי"ל דאין מברכין אלא ביובל שמברכין ב"ד בכל שנה שלעולם יוכל למנות כסדר וכן עומר אבל זבה **שאם תראה תסתור** אין לה למנות".
         2. תוס' (מנחות דף סה: ד"ה וספרתם) – "וספרתם לכם שתהא ספירה לכל אחד ואחד. גבי יובל כתיב (ויקרא כה) וספרת לך דאבית דין קאמר להו רחמנא ושמא בית דין סופרין ומברכין כמו שאנו מברכין על ספירת העומר וגבי זבה דכתיב (שם טו) וספרה לא שייך בה ברכה כיון שסותרת דאי חזיא אפילו בשביעי סתרה".
         3. מהר"ם מ"ץ (מטה משה סי' תרס"ט) – "ומהר"ם מ"ץ כתב דאיך יברך זמן שמא ישכח יום אחד ונמצא ברכה לבטלה".
         4. אפרקסתא דענייא (ח"א סי' ק"ז) – "ומה שהקשה כ"ת מתוס' כתובות ד"ע דאשה אינה מברכת, שמא תראה ותסתור, י"ל דשא"ה דהו"ל לברך על כל הז"נ בכולל, וספה"ע שאני דמצוה למימני יומי, ומה"ט איכא מ"ד בב"י סי' תפ"ט, דבשכח יום א' יוכל לברך על שאר ימים, ועי' בס' א"ח שם".
         5. הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה ח"א סי' צ"א אות ז', הליכות שלמה תפילה פרק ט"ז סעי' כ"ב, ס"ק מ"ט, ספה"ע פרק י"א סעי' י"א, ס"ק ט"ז, שלמי מועד עמ' תמ"ז, ישורון חט"ו עמ' שס"ח) – "עיין מורה באצבע להחיד"א סי' ז' אות רי"ז, ועיין שד"ח אסיפת דינים מערכת ױהכ"פ סי' א' סוף אות ג'".
      4. מצד הלכה - לכאורה יש ס"ס להקל [כמו המ"ב ס"ק ל"ח]. ספק כהבה"ג או כמו רוב ראשונים שתמימות אינו מעכב. ואפילו אם הוא מעכב, אולי רק מכאן להבא, ולא למפרע.
   5. **לפי הבה"ג, למה מברכינן כל יום**.
      1. מראי מקומות – ס' המכריע (סוף סי' כ"ט, לשונו מובא לעיל), שבולי הלקט (סי' רל"ד בכת"י והו"ד שם הע' כ"ה), מקור חיים (חו"י, סי' תפ"ט), פמ"ג (א"א ס"ק ג', ס"ק י"ג), בצל החכמה (ח"ה סי' מ"ה אות ו'), אור לציון (ח"א סי' ל"ו ד"ה והנלע"ד), קובץ הלכות (ספה"ע פרק ד' הע' ט"ו ד"ה ואמר, לשונו מובא לקמן), תאריך ישראל (סי' כ"ג אות ה').
4. היודע שיהיה אנוס לדלג יום אחד, האם יספור עד אז ברכה.
   1. **פשט במ"ב** (ס"ק ג') – "וכמדומה דבמדינותינו לא נהגי נשי כלל לספור וכתב בספר שולחן שלמה דעכ"פ לא יברכו דהא בודאי יטעו ביום אחד וגם ע"פ רוב אינם יודעים פירוש המלות".
      1. שלחן שלמה (סעי' ג') – "נשים פטורות מספירת עומר ... ונ"ל דעכ"פ לא יברכו דהא בודאי יטעו ביום א' **ולא יודעין הדין** ועוד דהא אינה מבינה מה היא סופרת".
      2. מראי מקומות – הליכות שלמה (תפילה פרק ט"ז הע' צ"ג), חוט שני (שבת ח"ד עמ' שע"ד, לשונו מובא לקמן), שלמי ניסן (קובץ קול התורה חוברת נ' ח"א עמ' כ"ו, לשונו מובא לקמן), הגר"מ שימל (דרכי הוראה גליון ה' עמ' נ"ח אות ז'), הגר"י רובין שליט"א (מוריה תמוז תשנ"ה סוף עמ' קט"ז).
         1. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"ג עמ' ל"ו הע' ה', ח"ט סוף עמ' קל"ח) – "ומ"ש במ"ב סימן תפ"ט סק"ג בשם שלחן שלמה דנשים לא יספרו דודאי יטעו יום אחד, המעיין בפנים יראה דאין טעמו משום דלמפרע הוה ברכה לבטלה, אלא משום דלא יודעות הדין, וימשיכו לספור בברכה".
         2. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ד' הע' ט"ו ד"ה ואמר) – "דהנה באמת כ"ה משמעות המ"ב (סי' תפט סק"א) שכתב 'וכתב בספר שלחן שלמה (סי' תפט סעי' ג) דעכ"פ לא יברכו [הנשים על הספירה] דהא בודאי יטעו ביום אחד וכו'' ע"כ, דמשמע דר"ל דכיון שבודאי לא יקיימו המצוה בשלימותה הוי הברכה שמברכות כברכה לבטלה שלכן אין להן לברך. ואף דהמעיין בשלחן שלמה יראה שהוסיף כמה מלים וז"ל 'דבודאי יטעו ביום אחד 'ואינן יודעות הדין'' ע"כ, דמבואר דאין טעמו משום דלמפרע נעשו הברכות לבטלה אלא ר"ל שאם יתרגלו לברך על הספירה תבאו לידי קלקול שתמשיכו לברך גם אחר שדילגו יום אחד כיון שאינן יודעות הדין דמי שדילג יום אחד שוב אין סופר בברכה, מ"מ המ"ב דקדק בלשונו והשמיט תיבות הללו, ומשמע שכוונתו כמש"כ, וע"כ שסובר כדין השלחן שלמה ולאו מטעמי', וא"כ ה"ה במי שיודע שבודאי ידלג אחד מימי הספירה, אפשר שאין לו לברך על ימי הספירה שסופר בתחילה (וכן צידד בספר אמת ליעקב סי' תפט ד"ה והנה לכאו'), אך למעשה נראה דגם הבה"ג מודה שאם שכח לספור באחד הימים לא נעשו ברכותיו לבטלה למפרע, חדא דכל שבירך על המצוה בדרמיא עליה לעשותו ואח"כ נאנס ולא נתקיים המצוה אין נעשה הברכה לבטלה (וע' שו"ת חת"ס יו"ד סי' שכ, ובשו"ת שלמת חיים, דפו"ח, או"ח סי' שכג וסי' שעד) ועוד דהא דס"ל לבה"ג שאם דילג יום אחד שוב אין סופר בברכה, אין הטעם משום דכל ימי הספירה מצוה אחת הן, באופן שהספירה שבכל יום ויום הוא רק חלק ממצוה אחת הנמשכת, דאי הוי הכל רק מצוה אחת ממש היאך מברכין על ספירה דכל יום ויום שהוא רק חלק ממצוה אחת הנמשכת, ואין ראוי לברך בכה"ג אלא ברכה אחת בתחילת ימי הספירה או בלילה האחרון, ועכצ"ל דכל יומא מצוה בפנ"ע היא, והא דס"ל לבה"ג שאם דילג יום אחד שוב אין סופר בברכה, היינו טעמא משום דבעינן תמימות, ר"ל שיהא הספירה דכל יומא מנין שלם, וכל שחסר מן הספירה דלקמיה, הא עכ"פ אינו מנין שלם ואינו תמימות. ולכן, כל שספר בלי דילוג שפיר הוי אותן ימים תמימות וראוי לברך על ספירה דאותו יום, ורק אחר שדילג שוב אין יכול לברך משום דעכ"פ חסר במנין הספירה ולא הוי תמימות. ולכן גם בנידו"ד במי שיודע בודאי שידלג אחד מימי הספירה אפ"ה יש לו להתחיל ולספור בברכה עד שיוכרח לדלג, ולא הוי ברכותיו לבטלה".
         3. תשובות והנהגות (ח"ג סי' קמ"ז) – "ובמשנה ברורה הביא מספר 'לחם שלמה' שנשים לא יספרו ספירת העומר בברכה, ואף שכמה פוסקים העתיקו דברי המ"א (תפ"ט) שנשים היום שויא עלייהו חובה, מ"מ לא יברכו שמצוי שישכחו למנות יום אחד, (מרוב טירדא וחוסר הרגל להתפלל מעריב) ... ואולי גם לפי הלח"ש הנ"ל החשש בנשים הוא שישכחו למנות לילה אחד ומרוב חביבות לא ישגיחו וימשיכו גם אח"כ למנות בברכה ואז הוי ברכה לבטלה ולכן כתב דלא יברכו, אבל כל זמן שמנינם כדין תמימות מקיימות המ"ע ויכולות גם לברך".
         4. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק ל' סוף הע' ל"ג) – "והערני למה הביא המ"ב סק"ג דנשים לא יברכו שמא ישכחו והוי ברכה לבטלה, אך החילוק פשוט דנשים פטורות באמת רק רצו לחייב עצמן, ע"ז אומרים כיון שבודאי ישכחו לא תספור בברכה, אבל באנשים שלא אמרינן הך סברא שאולי יחסרו יום אחד, ועוד שעיקר החשש של השלחן שלמה שנשים יטעו ולא ידעו הדין שאסור להמשיך בברכה, לכן אסור להם להתחיל ולספור בברכה, משא"כ באנשים שיודעים הדין שאם שכחו אסור לספור בלילות הבאים עם ברכה".
         5. משנת יוסף (ח"ה סי' צ"א אות ז') – "וצ"ל בכונת השלחן שלמה, דנשים לפי מזגם וטבעם, ועכ"פ רובן, אין להטיל עליהן ספה"ע מ"ט יום רצופים, דבלי ספק יטעו ביום אחד. והו"ל כזבה שתסתור באונס, ולכן לא תיקנו בה ברכה ... וצ"ל שגם לדבריו א"ש דברי השלחן שלמה, דבנשים דמיא ספה"ע לזבה שחוששים בקל לראיה וסתירה. וה"נ שכיח גבן שכחה וטעות בספה"ע".
         6. תאריך ישראל (סי' כ"ג הע' ג') – "העיר הגר"ש פעלדער שליט"א דמלשון השלחן שלמה גופא לא משמע כן ...".
         7. הר"מ הלפרין (בית אהרן וישראל גליון ע"ו עמ' מ"א) – "המשנה ברורה מביא את המג"א הנ"ל וכותב שבמדינותינו לא נהגו נשים לספור כלל וכתב בספר שולחן שלמה דעכ"פ לא יברכו חדא דוודאי יטעו ביום אחד ועוד שע"פ רוב לא יודעים פירוש המילות. ולכאורה צ"ע בכוונתו שבוודאי יטעו דסתם הפשט הוא שיום אחד יחסירו דהיינו שלא יספרו ספה"ע ולכאורה וכי מש"ה לא יתחילו לספור כלל ספה"ע הרי אם יום אחד יחסרו אזי מאז והלאה שלא יספרו דיש ראשונים דסוברים דהוי מצוה אחת אבל לומר שבכלל לא תתחיל לספור בברכה משום שמא יחסירו. (תמוה). ובאמת ראיתי שיש אחרונים שלמדו פשט כנ"ל בספר שלחן שלמה הנ"ל ולפי"ז רצו לחדש שאדם שיודע בתחילת יום הספירה שיום אחד לא יספור בוודאי אסור לו להתחיל ולספור בברכה. וכן ראיתי שהגר"ש וואזנר שליט"א [זצ"ל] כתב שאדם שיש לו ניתוח באחד מימי הספירה יוכל לברך אף שיום אחד לכאורה יחסר לו וכתב שם דהוי ספק ספיקא חדא אולי בסוף לא יעשו לו את הניתוח ויוכל לספור. ואפי' אם יעשו את הניתוח הרי יש מחלוקת אי כל יומא זה מצוה או דכל הימים הוה מצוה אחת א"כ ה"ל ס"ס ויכול לברך, משמע מדבריו דאי היה וודאי שיתבטל יום אחד ולא הוי ס"ס אסור לברך על ספה"ע. ולכאורה קשה לומר כנ"ל דאפ"ל דוודאי כן חייב כי אע"פ דהוי מצוה אחת מ"מ תיקנו חז"ל כל יומא ברכה בפ"ע וציוונו וכל מה שהשלחן שלמה כתב זהו רק לגבי נשים שבעצם פטורות רק רצו לחייב עצמן ע"ז אמרינן כיון שבוודאי יטעו לא תספור בברכה אבל אנשים שכן חייבים מעיקר הדין עלייהו לא אמרינן סברא זאת שמפני שיחסרו יום אחד לא יתחילו לספור בברכה. ואפ"ל בהבנה אחרת פשט בשלחן שלמה שוודאי יטעו יום אחד ולא ידעו הדין וימשיכו בברכה אח"כ כיון שנשים אינן יודעות שאסור להמשיך בברכה אי חסר יום אחד לכן אסור להם להתתיל ולספור בברכה וכן מצאתי בספר בפנים שכתב כן 'ולא ידעו הדין'. והמשנ"ב לא העתיקו כן ולפי"ז ניחא שוודאי באנשים לא שייך האי טעמא שלא ידעו הדין ולכן וודאי שצריכים לספור בברכה אף באופן שיחסרו יום אחד כיון שכך צורת המצוה שכל יומא ויומא תיקנו חז"ל ברכה אף דהוי מצוה אחת".
   2. **אם שכיח שעכ"פ פעם אחת במ"ט יום ישכחו מלספור**.
      1. בלי ברכה.
         1. משנת יעקב (סי' תפ"ט, לשון בצל החכמה) - וראיתי בס' משנת יעקב (סי' תפ"ט ד"ה הייתי) שכ' כי לאנשים הטרודים ואינם מתפללים עם מנין ושכיח שעכ"פ פעם אחת במ"ט יום ישכחו מלספור, הי' רגיל לומר שלא יספרו בברכה דכיון שיודע שבכל שנה בא לידי שכחה עכ"פ פעם א' הוי ספק הרגיל וכמעט רוב והוה ברכה לבטלה ומביא שם אח"כ דברי הגאון חיד"א הנ"ל כראי' לדבריו. אלא שמביא שם גם מס' קנאת סופרים (דף פ') שדן בשאלה זו וכ', שאם הי' נאמר בקרא תמימות יהיו אז הי' משמע שיהיו תמימות אבל כיון דכתיב תהינה משמע דהוא צווי על האדם שיראה שיהיו תמימות. ולכן אם כבר שכח יום אחד, כבר אין בידו לכוין שיהיו תמימות, אבל כשעדיין לא שכח יכול הוא לספור והוא מכוין שמבקש להיות תמימות ושלא ישכח ואם אח"כ אירע ששכח הוא לא פשע רק שכח ולא הוי ברכה לבטלה ע"ש, עכ"ז מסקנת הרב משנת יעקב דמי שיודע בעצמו שכמה שנים שעברו לא השלים כל מ"ט ימי הספירה, **לא ימנה בברכה** ויאמר להש"ץ או לאיש אחר שיוציאו בברכתו וישמע ויענה אמן ע"כ ע"ש. - והנה זה ניחא בימים שהוא מתפלל עם צבור או שיש עכ"פ איש אחר לידו, אבל כשהוא מתפלל לבדו ואין איש אתו להוציאו בברכתו, בהכרח יצטרך לדעתו לספור בלא ברכה.
      2. יספור בברכה.
         1. קנאת סופרים (השמטות לחיבורי טטו"ד ויוס"ד סי' ל"ט) – "ובנדון הספירה באחד שטרוד מאוד בעסקי עולם וזה זמן רב אשר לא ישלים לספור כל הספירה מגודל טרדתו לא ימלט שלא ישכח יום א' מלספור רק בימי החג נותן דעתו לספור בלי שכחה אם מותר לספור ואינו חושש שישכח אח"כ ואין כאן תמימות והשבתי לו שיספור וכו' והנה היטב דיבר רו"מ בזה והטעם כי אם הי' כתוב תמימות יהיו הי' משמע דבאמת בעינן שיהיו תמימות אבל כיון דכתיב תמימות תהיינה משמע דהוי ציווי על האדם שיראה שיהיו תמימות ולכך בשלמא אם כבר שכח לספור יום אחד א"כ כעת כבר אין בידו לכוין שיהיו תמימות אבל אם עדיין לא שכח א"כ יכול הוא לספור והוא מכוין שמבקש להיות תמימות ושלא ישכח ואם אח"כ שכח הוא לא פשע רק שכח ואינו ברכה לבטלה. ועוד היה נראה כיון דכתבתי בהקדמת ספרי טטו"ד מה"ת דנהי דבירושלמי ס"ל לר' יוחנן דאונסא כמאן דלא עביד היינו רק כדיני אדם שבין אדם לחברו אבל בדיני שמים בין אדם למקום הוי אונסא כמאן דעביד וראיה ממשחז"ל חישב אדם לעשות מצוה ונאנס ולא עשאה מעלה עליו כאילו עשאה וא"כ אם שכח מלספור יום אחד הוי ראוי לומר דהוי אונס והוי כאילו סיפר ונחשבו תמימות אך זה איני מוסכם ...".
            1. בצל החכמה (ח"ה סי' מ"ה אות א') – "קנאת סופרים ... דברים אלו צ"ע שהרי ידוע כי אין הבדל בין הוראת מלת יהיו להוראת מלת תהינה, אלא שיהיו בא לציון עתיד בלשון רבים לזכר ותהינה עתיד לרבים בלשון נקיבה. כמו (במדבר ל"ו, ו') תהינה לנשים, וכן שם (פסוק ג) תהינה להם (ושם פסוק ד') ע"ש. לכן במקרא זה דכתי' שבע 'שבתות' שהוא לשון נקיבה ראוי' לכתוב אחרי' תהינה ולא יהיו והוא פשוט".
         2. בצל החכמה (ח"ה סי' מ"ה) – "גם מי שטרוד בעסקיו ואינו מתפלל בצבור וקרוב מאד שישכח לספור באחד מן הימים אפי"ה יספור בברכה כל הלילות קודם ששכח ... גם להסוברים שכל מ"ט ימי הספירה מצוה אחת היא, הברכות שעל ימי ספירות אלו כל ברכה מצוה דרבנן בפני עצמה (אות ג' ד') ויוצא יד"ח אותה ברכה שבאותו לילה גם אם ישכח לספור ביום מחר".
         3. קובץ דרכי הוראה (חוברת ה' עמ' כ' אות כ"ז) – "אדם שטבעו ששוכח לספור מחמת רוב טרדותיו מותר לו להתחיל לספור בברכה וידאג לכך שלא ישכח במשך הימים".
      3. מראי מקומות – קנין תורה ***בשמעתתא*** (פר' אמור סי' י' אות ב'), ספירת העומר (פרק ד' הע' א' ד"ה דעת בה"ג***), בית מתתיהו (ח"א סי' ט' אות י"ז)***.
         1. אדר"ת (שדי חמד אסיפת דינים מערכת יוהכ"פ סי' א' סוף ס"ק ג', מערכת ברכות פאת השדה סי' ג' ד"ה אחר) – "אחר זמן רב קבלתי מכתב ידידי הגאון אד"ר אבד"ק מיר ומלפנים בק"ק פאניוועז יצ"ו תוכו רצוף הערותיו היקרות על דברתי בשדי חמדתי ובענין זה כתוב למר ניהו רבה וז"ל בדבר אכילת ערב יום כפור מה שכתב שם שאין לברך מפני שאין עצם האכילה מצוה רק אם יתענה ביום הכיפורים לי צע"ק ... ואם תמצא לומר דמכל מקום למעט בברכות עדיף ... קשה לי טובא איך מצאנו ידינו ורגלינו בברכת ספירת העומר שהלכה רווחת בישראל שאם שכח לברך יום אחד שוב אינו מברך משום דכתיב תמימות (ומעודי נפלאתי באמת מאי טעמא זכה האומר כן לקבוע הלכה כמותו ובטור סי' תפ"ט היא דעה יחידית ואכמ"ל) ואם כן איך תקנו כלל ברכה על ספירת העומר אף שנאמר דגם למיתה דזמן שבעה שבועות לא חיישינן מכל מקום לשכחה בזמן ז"ש (שבעה שבועות) ודאי יש לחוש ואם כן הוו למפרע ברכותיו לבטלה וצל"ע עכ"ד יצ"ו".
         2. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קמ"ה) – "שאלה: התוס' בכתובות ע"ב דאין מברכין על ספירת זבה שמא תראה, וצ"ע א"כ איך מברכין על ספיע"ה שמא ישכח. תשובה: אולי ס"ל לתוס' שספיע"ה כל יום הוי מ"ע בפ"ע".
   3. **שמא ימות**.
      1. מור ואהלות (אוהל ברכות והודאות סי' מ') – "ניחוש גם לברכת ספירת העומר דשמא ישכח באיזה יום ויהיה ברכה לבטלה דאינם תמימות וכמו שחששו בכמה מקומות לשמא משתלי ... דלא חששו בספירה לשמא ישכח וגדולה מזו שלא חששו לשמא ימות אף דיש זמן גדול ועי' ט"ז או"ח תקנ"ד ס"ק י"ז ונלפע"ד דאפילו זקן ... וחולה מותר לברך ברכת הספירה ולא יחשוש שמא ימות ולא דמי למ"ד בפסחים צ"א שעל זקן וחולה אין שוחטין הפסח בפני עצמן שלא יבוא לידי פסול דשם אפשר שלא ביחידות משא"כ הכא י"ל דלא מקדימין פורענותא עי' מגילה ה' ... ונראה דגם **תלמידי ר"ע** ברכו על הספירה מה"ט אך קשה לי דגם בבריא מדוע לא חששו לשמא ישכח או ימות בזמן מרובה כזה עי' ט"ז שם ומקנה קדושין ל' בא"ד ונ"ל לפרש ...".
      2. יד יצחק (ח"ב סי' מ"ח אות ב') – "לשיטת בה"ג ... באם שכח לספור יום אחד בימי הספירה שוב אינו מברך דבעינן תמימות, א"כ לעולם לא יברך דניחוש שמא ימות דהוי כזמן מרובה דאפילו ל' יום הוי זמן מרובה כמ"ש השע"מ בהל' סוכה עכ"ד בקצרה. ולי לק"מ חדא דכיון שמת נעשה חפשי מהמצוות **והוי אצלו תמימות** דהא ספר כל מה שהי' ביכלתו והכתוב אומר תמימות רק לענין שלא יפסיק ביניהם או אח"כ אבל כאן שהוא לא עשה הפסק רק מן השמים עכבוהו לא הי' ברכה לבטלה. ועוד דבה"ג יכול לסבור כשיטת כמה ראשונים דס"ל דברכה לבטלה הוי רק מדרבנן ... ועוד יותר נכון דאם נבוא לחוש לזה נמצא דכ"ע לא יברכו וזה בורכא דכבר ארז"ל אין ציבור מתים וממילא כל א' מחזיק עצמו דהוא מרובא דעלמא".
      3. אבן יקרה (תליתאה סי' קע"ו) – "אביא כ"ת מאיזה מחבר שהקשה האיך מברכין על ספירת העומר ולא חיישינין לשמא ימות ולא תהיינה תמימות. ותירץ עפ"י מה דאמרינין בקידושין (דף מ') אפילו חישב לעשות מצוה ונאנס ולא עשאה מעלה עליו הכתוב כאילו עשאה, ולכן אפי' ימות יחשב כאלו ספר ממש ... במחמ"כ הם דברים בטלים ממש ... אם ע"י אונס אין לו ד' מינים בחג הסוכות יברך על נטילת לולב ... ישתקע הדבר ולא יאמר ... לענין שכח ולא ספר יום אחד, אם יספור שאר הימים בברכה, ולדידי' הוא פשוט דצריך לספור ולברך בשאר הימים דהא מה ששכח ולא ספר הוי אונס ... אין בהם שום ממש".
         1. "מאיזה מחבר", היינו הס' קנאת סופרים שמובא לעיל.
      4. יגל יעקב (או"ח סי' ס"ד אות ד') – "מה שהקשה לשי' בה"ג בתוס' מנחות (ס"ו ע"א ד"ה זכר) דכל הספירה מצוה אחת א"כ למה לא ניחוש שמא ימות והוי ברכה לבטלה, תמהני מאוד בזה על מעכ"ת נ"י שמקשה קושי' לנותן התורה ית"ש, הרי כך היתה המצוה, ואי ניחוש לזה א"כ לעולם לא משכח"ל מצוה זו והרי כך נצטווינו לעשות על הספק ושפיר מברכין וז"פ וא"צ לפנים".
      5. אדר"ת (שדי חמד אסיפת דינים מערכת יוהכ"פ סי' א' סוף ס"ק ג') – "שנאמר דגם למיתה דזמן שבעה שבועות לא חיישינן".
      6. יביע אומר (ח"א יו"ד סי' כ"א אות ו', בהג"ה) – "יש להקשות עוד, מדין ברכת ספירת העומר, דלא חיישינן שמא ישכח איזה לילה ונמצא למפרע כל ברכותיו לבטלה, הואיל ובעינן תמימות, וכל הלילות מצוה אחת הם, וכשלא ספר לילה אחד כל הימים הראשונים יפלו, וידוע דשכחה שכיחא ולא חשיב מילתא דלא שכיחא, ועוד דמיתה ודאי שכיחה, דשמא ימות חיישינן, וכמ"ש בגיטין (כח), וא"כ אמאי חיישינן גבי זבה שמא תראה ותסתור טפי מספירת העומר. וצ"ל דהתוס' בזה לשיטתם אזלי דס"ל דבספירת העומר הוי כל לילה ולילה מצוה בפ"ע, וכמ"ש התוס' מנחות (סו סע"א) והרא"ש (ס"פ ערבי פסחים) בשם ר"י, משא"כ ספירת זבה שכולם לצורך הטהרה, ליכא בכל יום מצוה בפ"ע, אבל למאי דקי"ל שאם שכח ולא ספר לילה אחד בספירת העומר, אינו יכול לספור עוד בברכה, כמ"ש התוס' מגילה (כ:), והטור וש"ע (סי' תפט), ואפ"ה ברוכי מברכינן על ספירת העומר, וא"כ דמי לדין זבה, דאע"ג דדמים מצויים באשה, היל"ל שתוכל לברך, וע"כ לומר כתי' הרדב"ז, דה"ט שאין לברך על ספירת שבעה נקיים, משום שאינה מצוה הכרחית, שהרי אם לא רצתה להזקק לבעלה ולהטהר הרשות בידה. ע"ש ... שו"ר בס' תולדות זאב (דף רנז ע"ב) שעמד בקושיא זו על התוספות כתובות, דמאי שנא מדין ספירת העומר, ותירץ שאין כוונת התוס' שאף אם היו חז"ל מתקנים ברכה על ספירת שבעה נקיים, וראתה וסתרה הויא ברכה לבטלה. זה אינו ... ראיתי למרן החיד"א במורה באצבע ... בשו"ת יד יצחק ח"ב ... ותימה דמה יענה על שכחה, לדברי הסוברים דלא חשיב אונס ... וכיו"ב ראיתי בשו"ת אבן יקרה ... וע"ע בשו"ת רב פעלים ח"ג ... בשו"ת יגל יעקב (חאו"ח סי' עד) ... וע"ע בשדי חמד".
      7. מראי מקומות – ספירת העומר (פרק ד' הע' א' ד"ה דעת בה"ג***).***
   4. **חולה מסוכן**.
      1. יספור בברכה – בצל החכמה (ח"ה סי' מ"ה אות ט', "חולה שלדעת הרופאים שעותיו ספורות, אפי"ה יספור ספה"ע באותו לילה בברכה גם באמצע ימי הספירה"), עלינו לשבח (ח"ב סי' ע"א), קובץ דרכי הוראה (ח"ה עמ' י"ט אות כ"ב).
      2. מראי מקומות – משנת יוסף (ח"ה סי' צ"א אות ט').
   5. **מי שיעבור טיפול רפואי ולא יוכל למנות כל יום**.
      1. יספור בברכה.
         1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה תפילה פרק ט"ז סעי' י"ז, ספה"ע פרק י"א סעי' ט', שלמי מועד עמ' תמ"ז) – "מי שעתיד לעבור ניתוח וכדו' בימי הספירה, וע"י כך יפסיד בודאי ספירת יום אחד או יותר, מותר לו להתחיל לספור בברכה כל עוד שיוכל".
         2. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' רי"א אות י"ח) – "נשאל רבינו: אדם שצריך לעבור ניתוח באמצע ימי הספירה, ולא יוכל לספור יום אחד, האם יש לו להתחיל לספור בברכה. והורה רבינו שצריך להתחיל לספור בברכה".***
         3. אור לציון (ח"א סי' ל"ו ד"ה ונ"מ, ח"ג פרק ט"ז סעי' ה') – "ונ"מ בדברינו לאדם חולה ב"מ, שיודע שיצטרך לעבור ניתוח וכדומה, ולא יוכל לספור העומר במשך לילה ויום שלמים, אי רשאי להתחיל ולספור בברכה, או דילמא כיון שיודע בבירור שיאלץ להפסיק למשך יממה שלימה את ספירתו, מעיקרא ימנה בלי ברכה, ולפי מה שביארנו שגם בה"ג סובר דכל יום מצוה בפני עצמה, יוצא דלכו"ע כל לילה מצוה בפני עצמה, וממילא ימנה מעיקרא בברכה, אף על פי שיודע שיאלץ להפסיק. ובאמת אי אשתלי אח"כ ויאנס להפסיק ספירתו, הו"ל אנוס ואנוס רחמנא פטריה, ומ"מ אינו ענין לימים שמנה מקודם, (אלא דאחר כך לא יוכל להמשיך ולמנות בברכה לדעת בה"ג דכיון שחיסר יום אחד תו אינם רצופים)".
         4. קנין תורה בהלכה (ח"ה סי' מ"ה).
         5. הגריש"א זצ"ל (קובץ תשובות ח"ג סי' פ"ג, ח"ד סי' ל"ט אות י"ג) – "שאלה: היודע שלא יוכל להשלים את ימי הספירה, כגון שיצטרך לעשות ניתוח, או מי שבגלל עיסוקו קרוב הדבר שלא יוכל להשלים כל ימי הספירה, האם לא יברך בגלל זה על העומר בתחילה, [דהמשנ"ב הביא מהשולחן שלמה דלכן נשים אינן מברכות על ספירת העומר דמסתמא ישכחו באמצע, ואם כי יש לחלק מנשים]. תשובה: דעת רוב הפוסקים הוא שאף אם החסיר יום א' לספור יכול להמשיך לספור בברכה, אלא מחשש ספק ברכות החמירו לספור באופן הנ"ל, וכך המנהג בלי ברכה, ולכן בנשים שהם פטורים מעצם הדין, לא נהגו לספור משוה"ט שמסתמא ישכחו באחד מן הימים, אבל פשוט דבבר חיובא דיודע שבאמצע מוכרח להפסיק, ע"ז אין מנהג ובודאי עליו לספור בברכה".

הגריש"א זצ"ל (תאריך ישראל סי' כ"ג אות ט', קופת חולים לאומית הל' פסח עמ' ל') – "דמאחר דהרבה פוסקים אומרים שיוכל לברך כל יום בנפרד, ע"כ יוכל להתחיל ולספור בברכה".

הגריש"א זצ"ל (הגדה של פסח עמ' ל"ב, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ד אות י"ח) – "דעת רוב הפוסקים הוא שאף אם החסיר יום אחד לספור יכול להמשיך לספור בברכה, אלא מחשש ברכות החמירו לספור באופן הנ"ל. וכך המנהג לספור בלי ברכה. ולכן נשים שהם פטורים מעצם הדין, לא נהגו לספור משום האי טעמא - שמסתמא ישכחו באחד מן הימים. אבל פשוט דבבר חיובא היודע שבאמצע יהא מוכרח להפסיק ע"ז אין מנהג. ובודאי עליו לספור בברכה".

הגריש"א זצ''ל (ישא יוסף או''ח ח"ג סי' קי"ד) – "מי שיודע שיפסיד יום אחד מלספור ספה"ע יכול להתחיל ולבדך עד אותו יום".

* + - 1. הגרחפ"ש זצ"ל (תאריך ישראל סי' כ"ג אות ט') – "דאף אם יודע בתחלת הספירה שידלג איזה יום באמצע, מ"מ צריך להתחיל ולספור בברכה מאחר דעכשיו יש עליו חיוב לספור".
      2. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"ג עמ' ל"ו אות ה', הע' ה') – "אולי ידחה הניתוח ואינו אלא ספק והוה ספק ספיקא".
      3. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ד' סעי' י"ג, הע' ט"ו [לשונו מובא לעיל]) – "מי שיודע שבודאי ידלג על יום אחד מימי הספירה, וכגון שנקבע לו ניתוח בימי הספירה ויודע שלא יוכל לספור באותו יום, נראה דמ"מ רשאי לספור בברכה בתחילת ימי הספירה עד שידלג בפועל".
      4. דברי בניהו (ח"ד סי' י"ב) – "אדם שצריך לעבור ניתוח בימי המפירה ויש חשש שיהיה כהרדמה מעת לעת. מ"מ נראה שיוכל לספור עד אז ספירת העומר בכרכה. ורק שימנה עליו ממונה שיזכיר לו שעליו לספור את היום הקודם בלי ברכה אם עבר ליל הספירה ואם ספר יוכל להמשיך לספור בברכה עד סיום הספירה".
      5. מנחת אשר (דרכי הוראה גליון ה' עמ' כ' הע' ל"ז, סוף עמ' נ"ח, עמ' ס"ח ד"ה אמנם).
      6. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק ל' סעי' כ"א) – "מי שיודע שלא יוכל לגמור לספור כל ימי הספירה, כגון שמוכרח לעבור ניתוח ויודע שאיזה ימים לא יוכל לספור, אפ"ה מותר לו לברך עד אז".
      7. תאריך ישראל (סי' כ"ג אות ל' ס"ק ב').
      8. הגר"מ שימל (דרכי הוראה גליון ה' עמ' נ"ד).
      9. מאסף תורני מאורות ירושלים (גליון ה' עמ' שי"א).
    1. בלי ברכה.
       1. עי' שרגא המאיר (ח"ו סי' ל"א).
       2. הגרח"ק זצ"ל (ויכתוב מרדכי עמ' של"ט אות מ"ט, ***שערי ציון ח"א עמ' פ"ח אות ז'***) – "מי שנקבע לו תור לעשות ניתוח באחד מימי הספירה ויהא בהרדמה כללית יום שלם וודאי יפסיד יום אחד ולא יספור, האם יכול לברך בימים שלפני כן. (דהרי יודע זאת לפני ימי הספירה). תשובה: לא יברך".

הגרח"ק זצ"ל (הליכות חיים ח"א פרק כ"ט אות שד"מ [עמ' קי"ב], תאריך ישראל סי' כ"ג הע' י"ד) – "אם אחד יודע בתחלת הספירה שיצטרך להפסיק באמצע ולדלג איזה יום מחמת חולי או אונס אחר, האם מותר לו להתחיל ולמנות בברכה או לא. תשובה: לא".

עי' הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קמ"א) – "שאלה: מי שעובר ניתוח בספיע"ה אם יתחיל לספור בברכה היכא שיודע שידלג יום אחד. תשובה: צ"ע".

* + - 1. עלינו לשבח (ח"ב סי' ע"א) – "מהי ההלכה בחולה המאושפז בבית החולים בשל נתוח ל"ע, ומחמת הנרקוזה לא יוכל לספור ספירת העומר, וידלג יום אחד מימי הספירה. האם עד אז יכול לספור בברכה, או שמא לא. תשובה: נראה שלא יכול לספור בברכה והדבר דומה למה שכתב המשנה ברורה תפ"ט ג'. שאשה הסופרת לא תברך ומאחר ויש להניח שתשכח יום אחד לספור".
      2. עי' משנת יוסף (ח"ה סי' צ"א אות ח').
    1. מראי מקומות – רבבות אפרים (ח"ו סי' רנ"ז אות כ"ב), הגר"מ קרליבך שליט"א (מסביב לשולחן מספר רל"ד חלק עיון הלימוד).
       1. חוט שני (שבת ח"ד עמ' שע"ד) – "מי שיודע שלא יוכל לספור אחד מימי הספירה, או שלא יוכל להשלים את הספירה, וכגון שיודע שיהיה מטושטש באחד הימים מחמת מחלה או טיפול רפואי, או הרדמה וכדו', יש לדון אם מותר לו להתחיל למנות ספירת העומר בברכה. והנה במ"ב ... עכ"ל. ולכאורה משמע דהטעם הוא דכיון דיודעות שודאי יטעו יום אחד שלא יספור בו על כן אינם יכולות להתחיל למנות ספירת העומר בברכה דאין זה תמימות. ולפי"ז ה"ה במי שיודע בודאי שיהיה מטושטש יום אחד מימי הספירה אינו יכול להתחיל למנות ספירת העומר בברכה. אך בספר שולחן שלמה [המובא במ"ב שם] הוסיף עוד כמה תיבות בזה הלשון 'ונראה לי דעכ"פ לא יברכו דהא בודאי יטעו ביום א' ולא יודעים הדין', עכ"ל, משמע שאין חסרון משום עצם זה שיום אחד לא תספור, וצ"ע".
       2. שלמי ניסן (קובץ קול התורה חוברת נ' ח"א עמ' כ"ו) – "אדם היודע שצריך לעבור ניתוח באמצע ימי ספירת העומר, ובודאי יום אחד לא יוכל לספור ספירת העומר, יל"ע אם מותר לו להתחיל לספור בברכה או דלמא כיון שיודע שבודאי יפסיד יום אחד, א"כ כיון דיש שיטות שכל ספירת העומר חשיבא כחד מצוה, ובשבח יוס אחד שוב אינו סופר בברכה הכא נמי לא יוכל לספור בברכה. ואחד מגדולי הפוסקים הורה שיספור בלא ברכה על פי מה שכתב במשנה ברורה סימן תפ"ט ס"ק ג' 'וכמדומה דבמדינותינו לא נהגו נשי כלל לספור, וכתב בספר שולחן שלמה דעכ"פ לא יברכו דהא בודאי יטעו ביום אחד, וגם על פי רוב אינן יודעות פירוש המילות'. הרי מבואר דכל שיודע שיום אחד יטעה אינו סופר בברכה, וה"נ הכא. אמנם בשולחן שלמה שלפנינו הנוסח קצת אחר וז"ל 'ונראה לי דעל כל פנים לא יברכו דהא בודאי יטעו ביום אחד ולא יודעין הדין, ועוד דהא אינה מבינה מה סופרת' עכ"ל. והנה בשלחן שלמה הוסיף ולא יודעין הדין, וכוונתו שיטעו יום אחר בודאי, ואינן יודעות הדין שמי שטעה סופר מכאן ואילך בלא ברכה, ולכן הוא דפסק שלא יברכו כלל, וא"כ אדרבה מבואר בדבריו דאף שיודעות בודאי שיטעו יכולות היו לברך, ורק מטעם שאחר כך ימשיכו לברך, מש"ה אין מברכין, וא"כ מי שיודע שיום אחד לא יספור אפ"ה לכאורה צריך לספור בברכה לדעת השולחן שלמה, (ובדעת המשנ"ב צ"ב). וצריך ביאור מה החילוק, דקודם שטעה אף שיודע שיטעה יכול לברך ולא אמרינן דכל הספירה מצוה אחת היא, ואילו לאחר שטעה ושכח לספור יום אחד, אמרינן דשוב אינו סופר בברכה דחיישינן דכל הספירה כחד מצוה חשיבא, וכיון שהפסיד יום אחד שוב לא יכול לספור בברכה, ויש לחלק".
  1. **לעבר קו תאריך**.
     1. יספור בברכה.
        1. בצל החכמה (ח"ה סי' צ"ח) – "גם אם יודע מראש שהוא עומד לחצות את קו התאריך באמצע ימי הספירה, יכול לספור בברכה בכל הלילות שהוא סופר קודם חצותו את קו התאריך".
        2. הגרשז"א זצ"ל (שלמי מועד עמ' תמ"ז, הליכות שלמה ספה"ע פרק י"א סעי' ח', סעי' ט', עי' תפילה פרק ט"ז סעי' כ"ג, עי' מעדני שלמה עמ' כ').
        3. תשובות והנהגות (ח"ג סי' קמ"ז) – "דלכ"ע מצות ספירת העומר היא בכל לילה ולילה, ואינה מצוה אחת, והראיה מהא דמברכין ברכה בכל לילה ולילה, וכמו שהוכיחו הרי"ד בספר המכריע ובהג' שבה"ל, רק שאם כבר חיסר ונמצא דיחסר לו תמימות, שוב אינו יכול להמשיך ולספור לשיטת בה"ג שמעתה אין כאן מנין, אבל כל זמן שיש בידו מנין תמימות חייב מדינא לספור, שבכל לילה יש קיום נפרד דמ"ע דספירת העומר, ורק שבחיסר דשוב אינו תמימות ואין כאן מעשה מנין אינו יכול להמשיך ולספור, ולפ"ז מי שיודע שעתיד לנסוע אחרי זמן, אזי כל זמן שלא דילג אכתי הוי תמימות ומחוייב לספור ע"כ יספור בברכה".
        4. תאריך ישראל (סי' כ"ג אות ל' ס"ק ב').
     2. מראי מקומות – אג"מ (מסורת משה ח"ב או"ח אות רי"ג), פסקי בושם (פרק ט"ו סעי' י"א), עמק התשובה (קובץ בית תלמוד להוראה ח"י עמ' קנ"ג סי' רכ"ז), רבבות אפרים (ח"ו סי' רנ"ז אות ט'), משנת יוסף (ח"ה סי' צ"א סוף אות ח'), פסקי תשובות (אות ו').
        1. ***הגרשז"א זצ"ל (אוצרות הטהרה עמ' תת"פ, הליכות שלמה תפילה פרק ט"ז ס"ק נ"א, ספה"ע פרק י"א הע' כ"ח, מבקשי תורה כרך ד' קובץ י"ט סי' ר"כ אות ב',*** שולחן שלמה נדה פרק ז' סעי' ***כ') – "לא עולה לענין מספר הימים כגון בספירת העומר או בז' ימים נקיים".***
        2. הגרח"ק זצ"ל (שלהי דקייטא סי' צ' אות מ"ב) – "מדינא קשה לאסור לטוס לחוץ לארץ למדינה שבה עובר את קו התאריך ובעת שישוב לארץ ישראל יפסיד יום אחד מספירת העומר, אך לכתחילה ראוי להמנע מלטוס במקרה שכזה, שהרי לא יוכל להמשיך בספירתו לאחר שישוב לארץ".
  2. **ספירת אונן בליל ערב שבועות**.
     1. הגרשז"א זצ"ל (מנחת שלמה ח"א סי' צ"א אות ז', הליכות שלמה תפילה פרק ט"ז סעי' כ"ב, ספה"ע פרק י"א סעי' י"א, שלמי מועד עמ' תמ"ז) – "מי שנעשה אונן באחד מימי הספירה באופן שיהי' אונן כל הלילה והיום שלמחרת, כתב בשו"ת נובי"ק או"ח סי' כ"ז שיספור בלילה בלא ברכה ושוב יוכל לספור בשאר הימים בברכה, וה"ד בבה"ל סי' תפ"ט סעי' ח'. ומסופקני אם גם בלילה של ערב שבועות רצוי לספור מפני החשיבות של הברכות שכבר בירך שתהיינה מהודרות [עי' מורה באצבע (להחיד"א) סי' ז' אות רי"ז, ובשד"ח אסי"ד מערכת יוהכ"פ סי' א' סוף אות ג']".

הגרשז"א זצ"ל (ישורון חט"ו עמ' שס"ח, הליכות שלמה תפילה פרק ט"ז ס"ק מ"ט, ספה"ע פרק י"א ס"ק ט"ז) – "בשו"ת נוב"ק או"ח סי' כ"ז כתב לענין אונן במשך ימי הספירה שיספור בלילה בלא ברכה (הביאו הגרעק"א בגליון השו"ע והבה"ל בסי' תפ"ט ס"ח ד"ה בלא), היינו כדי שיוכל לספור בשאר הימים בברכה, ויש להסתפק לפ"ז במי שהוא אונן בליל ערב שבועות (באופן שישאר באנינותו עד החג), אם יספור בלא ברכה או לא יספור כלל, דבנד"ד הרי אין חשש להבא שהרי הוא כבר היום האחרון, אך אולי נימא דאעפ"כ יספור, מפני החשיבות של הברכות שכבר בירך, שתהיינה מהודרות בלא חשש ברכות לבטלה למפרע (עיין מורה באצבע להחיד"א סי' ז' אות רי"ז, ועיין שד"ח אסיפת דינים מערכת ױהכ"פ סי' א' סוף אות ג'), או לא יספור כלל. ובאמת צ"ע בסברת הנו"ב, מאי איכפת לן אם אח"כ לא יקיים המצוה, ואפילו ביום הראשון היה צריך להיות אסור בכה"ג אע"פ שמפסיד לגמרי את המצוה, ואדרבה בשביל העבר שלא יהא הברכות לבטלה להסוברים כן אפשר שיש מקום להתיר, אבל מאיזה טעם מתירין בשביל העתיד".

* 1. שמעתי מהשלמי ניסן שיש לדון מה הדין במקום שאיש חילוני שבא לבקר ריש חג פסח ומגיע אתך לבית הכנסת להתפלל. והוא שואל שאם הוא יכול לברך ספירת העומר. שמחר הוא חוזר לדרכיו ולא התפלל וכדו'. שלכאורה תלוי בהנ"ל. שלפי הגרח"ק זצ"ל וסייעתו, לא יכול לברך. ולפי הגרשז"א זצ"ל וסייעתו יכול לברך.
     1. לא למונעם.
        1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ר"ג) ***– "***שאלה: בשבתות של ספיע"ה באים אנשים שאינם שומרים תורה וסופרים ספיע"ה בברכה, אם יש למונעם. תשובה: לא למונעם".
     2. שלא לברך.
        1. וספרתם לכם (כהן, שו"ת סי' ט') – "אנשים שאינם שומרי תורה ומצוות, ובאים לביהכ"נ להתפקר בשבתות וימים טובים, ורוצים בימי העומר לספור עם כל הציבור בברכה. יש למחות בהם שלא יעשו זאת. אפילו אם קרוב לודאי שלא ישמעו בקולו. וישתדל לעשות כן בדרכי נועם ובלשון רכה, שנאמר 'דרכיה דרכי נועם וכל נתיבותיה שלום', כדי שיקבלו ממנו".
  2. **קטן שהגדיל בתוך ימי הספירה, האם יכול להתחיל לספור ספירת העומר בברכה** - עי' לקמן.
     1. יכול לברך – קנין תורה בהלכה (ח"ה סי' מ"ה, קנין תורה ***בשמעתתא*** פר' אמור סי' י' אות ג').
     2. מראי מקומות – שרגא המאיר (ח"ו סי' ל"א, לשונו מובא לקמן), ***אבן ישראל (על מ"ב אות ב', ח"ט סי' ס"ג על סי' תפ"ט סעי' ח', לשונו מובא לקמן***),אילת השחר (מוריה גליון רנ"ז עמ' קי"ח אות ל"א)***.***

1. קטנים.
   1. **קטן שהגיעו לחינוך**.
      1. שחייבים לחנכו לספור בברכה [כמו שאר מצות] – שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"ג עמ' ל"ו אות ו', "מחנחים את הקטנים במצות ספירת העומר בברכה. ודוקא בזמן המצוה בלילה, אבל אין לחנכם לספור ספה"ע בברכה ביום"), חוט שני (שבת ח"ד עמ' שע"ז, לשונו מובא לקמן), ספירת העומר (פרק ב' סעי' ח'), רבבות אפרים (ח"ו סי' רנ"ז אות א'), קובץ הלכות (ספה"ע פרק א' סעי' ג').
   2. **מאימתי יש לחנך קטן בספיע"ה: כשיודע לספור, או כשיודע לא לשכוח**.
      1. כשיודע לדבר.
         1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קנ"ח) – "שאלה: מאימתי יש לחנך קטן בספיע"ה, כשיודע לספור, או כשיודע לא לשכוח. תשובה: כשיודע לדבר".

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קנ"ט) – "שאלה: צ"ע הא כיון שאין מבין הספירה הוי כספירה מספק של"ה ספירה. תשובה: אבל חינוך יש כאן".

* + 1. כשיודע לא לשכוח.
       1. חוט שני (שבת ח"ד עמ' שע"ז) – "שיעור גיל חינוך לקטן למצות ספירת העומר, הוא בגיל שיודע לספור ספירת העומר בברכה, ויודע גם שיש לספור מתחילת ימי הספירה עד סופם מ"ט יום, ויודע שצריך לשמור חשבון ולהוסיף כל יום על הספירה יום אחד, שהרי מצות חינוך הוא דוקא כשיודע לקיימה כהלכתה כמ"ש [סוכה מ"ב ע"א] קטן היודע לנענע חייב בלולב אף שאין הנענועים מעכבים, וכ"ש שספירת כל הימים הם מן הדין [אף למ"ד דכל יום הוא מצוה מפני עצמה], שיש לו לידע שכן הוא המצוה ואז חייבים לחנכו במצוה זו. וקטן בן שש אם הוא חריף, מסתמא כבר הגיע לשיעור חינוך".
    2. **מקומות שקטנים ישנים בשעת צאת הכוכבים**.
       1. חוט שני (שבת ח"ד עמ' שע"ז) – "ואמנם יש היכי תימצי שאף שהקטן הגיע לחינוך במצות ספירת העומר מ"מ פטור הוא מן המצוה, ע"פ מש"כ בשו"ע הל' ק"ש [סי' ע' סעיף ב'] קטנים פטורים לר"ת [מקריאת שמע] כשלא הגיעו לחינוך, ולרש"י אפילו לחינוך מפני שאינו מצוי אצלו בזמן ק"ש בערב וישן הוא בבוקר, עיי"ש. והיינו דכיון דאין אביו מצוי אצלו בזמן קיום המצוה פטרו אותו מלחנכו במצוה זו. והנה ישנם מדינות בעולם שזמן צאת הכוכבים הוא מאוחר בלילה, כמו באירופה וכדו' שבשעה זו הקטנים ישנים וא"כ לפי"ז במקומות שקטנים ישנים בשעת צאת הכוכבים פטורים מלחנכם גם ממצות ספירת העומר, עד שיגדלו יותר ויהיו ערים בשעה זה. ובשו"ע הל' ספירת העומר [סי' תפ"ט סעיף א'] כתב, שכח ולא בירך כל הלילה יספור ביום בלא ברכה, והטעם דיספור ביום הוא כדעת הרבה פוסקים דבדיעבד ספירת יום עולה לספירה, ולא יברך דיש לחוש לדעת הפוסקים דאין זמן ספירה אלא בלילה. ובהל' לולב [סי' תרנ"ז סעיף א'] כתב השו"ע, קטן היודע לנענע לולב כדינו אביו חייב לקנות לו לולב, ובמ"ב [סי' תרנ"ח ס"ק כ"ח] הביא פלוגתא אי מקיים האב מצות חינוך באתרוג שאול, עיי"ש. ונראה דחינוך לספור ביום לא דמי לאתרוג שאול, דנימא דיחנכו לספור ביום למחרת כיון שישן בלילה, דאתרוג שאול, הקטן לא יודע שחסר לו בעלות באתרוג, וגם אין זה ניכר באתרוג, ובזה נחלקו אם יש בזה חסרון לענין חינוך, אבל לגבי ספירת יום כיון דקיי"ל דיברך בלילה הרי חסר בעצם החינוך למצוה שצריך לקיימה בלילה והוא סופר ביום וכל קטן מבחין בין יום ללילה".
       2. הגרח"ק זצ"ל (דרך שיחה ח"ב עמ' קמ"ח) – "שאלה: אם לחנך את הקטנים לספור ספירת העומר ביום, יען ובלילה הילדים ישנים כבר כשמגיע הזמן, בגלל שעון הקיץ, אך אפשר שחסר בחינוך כשיספרו ביום. תשובה: אין זה חינוך לספר ביום, אבל יעירם כדי לחנכם. וסגי לחנכם גם בבין השמשות, דמעיקר הדין סגי בביה"ש. שאלה: יש ילדים שאם יעירם, לא ישובו אח"כ לישן ויהיו מבולבלים לגמרי. תשובה: ילדים כה"ג לא הגיעו לחינוך. ולענין הבנות - הם פטורות, ובמ"ב (סי' תפ"ט סק"ג) כתב שלא יברכו פן ישכחו יום אחד. אצלינו בבית היו הבנות מברכות, כי אבא ז"ל עמד להזכירן כל יום".
  1. **קטן ששכח לספר חד יום**.
     1. ימשיך לספור בלי ברכה.
        1. שרגא המאיר (ח"ז סוף סי' קס"ט) – "ובודאי אסור לספות בידים לקטנים שיברכו ברכות לבטלה ח"ו".
        2. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ד אות ב') – "מחנכים את הקטנים לספור ספירת העומר עם ברכה. ואם החסיר יום אחד ולא ספר, ימשיך לספור בלי ברכה כמו גדול.
        3. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"ג עמ' ל"ו אות ז') – קטן שהגיע לחינוך ששכח לספור יום אחד, סופר מכאן ואילך בלא ברכה".
        4. ספירת העומר (פרק ב' סעי' י').
        5. רבבות אפרים (ח"ו סי' רנ"ז אות א').
        6. קובץ הלכות (ספה"ע פרק א' סעי' ג') – "כדין גדול".
        7. חוט שני (יד בספירת העומר סי' כ"ג הע' ז') – "דזה גופא חינוך לחנך אותו שלא לברך ברכה לבטלה".
        8. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קל"ט, ***שערי ציון ח"א עמ' פ"ט אות*** י') – "שאלה: קטן ששכח יום אחד לספור אם יש לחנכו להמשיך לספור בברכה כשהגיע לחינוך. תשובה: לא יספור בברכה".
        9. מצות ספירת העומר (סי' ל"ו אות ה' ס"ק ה') – "לענין ספה"ע, נראה שקטן היודע לברך, ודילג יום אחד ולא ספר דמכאן ולהבא יספור בלא ברכה כדין גדול. דיש לחנכו לקיים המצוה כהלכתה ולא לברך ברכה לבטלה".
     2. ימשיך לספור עם ברכה.
        1. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' ל"ז סעי' ג' אות ב', סי' תפ"ט סעי' י"ב) – "יש לחנך את הקטן לברך על ספירת העומר, ואין לחוש שמא ישכח מלספור יום אחד. ואפילו אם הקטן שכח לספור יום אחד, יש לחנכו להמשיך לספור בברכה. ואמנם קטן שהגדיל באמצע ימי ספירת העומר, אין לו להמשיך לספור בברכה, דמאחר שנחלקו בזה האחרונים, קיימא לן לדינא סב''ל. [שם סי' לז ס''ג הערה ב']".
        2. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק כ"ד סעי' ז') – "קטן ששכח לספור לילה אחת אפשר לחנכו לספור שאר הלילות בברכה, וכ"ש אם קטן סופר מעצמו בודאי שאין אביו מחויב למחות".
     3. מראי מקומות – בית מתתיהו (סי' י' סוף אות ט"ו).
        1. מקדש ישראל (ימי הספירה סי' ל"ו) – "מעצמו י"ל דרשאי להניחו לברך, אבל אביו לא יצווה אותו (מכאן ואילך) לברך על הספירה".
        2. מצות ספירת העומר (סי' ל"ו אות ה' ס"ק ו') – "**קטן שעדיין אינו יודע לברך** ולספור, וכבר עברו כמה ימים מהספירה, י"ל שמותר לחנכו ולברך עמו (אף שחסר בתמימות). וכן השיב לי על כך הגאון ר' יצחק זילברשטיין שליט"א, דנראה שאפשר לברך עמו, דלא גרע מאדם הרוצה ללמד בנו הספירה בשאר ימות השנה, שיכול לחנכו ולברך עמו במשך ימים מספר. [אך כ"ז אמור, כשהקטן בגיל כזה שעדיין לא ילמד מזה טעות לברך בכה"ג]".
  2. **קטן המסופק אם ספר**.
     1. שלא לברך.
        1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ר') ***– "***שאלה: קטן שמסופק אם ספר ספיע"ה אם ממשיך לספור בברכה. תשובה: לא".
  3. **קטן שהגדיל בתוך ימי הספירה: האם יכול להמשיך לספור ספירת העומר בברכה**. [להתחיל בברכה, עי' לעיל].
     1. לא יכול.
        1. ברכי יוסף (ס"ק כ') – "קטן שהגדיל תוך ימי העומר, וכן גר שנתגייר בתוך ימי העומר, וכן אונן לילה ויום שלם שלא נקבר עד אחר צאת הככבים, בלילה שניה כל הני מונים שאר ימים בלא ברכה. הרב מהר"ם מזרחי בשו"ת פרי הארץ ח"ג כ"י סי' ז'".
        2. אבני נזר (או"ח סי' תקל"ט) – "הספירה שספר בקטנות אינה נחשבת ספירה. ושוב תלוי במחלוקת הפוסקים אם לא ספר יום אחד אם מחוייב לספור שאר ימים וסופר בלא ברכה".
        3. חי' הרי"מ (מהר"ש ענגיל ח"ז סי' קי"ב, ציונים לתורה למהר"י ענגיל כלל י"ב ד"ה ויש) – "ידוע מ"ש בחידושי הרי"מ ז"ל דקטן שהגדיל בימי הספירה לא יוכל לספור בברכה".
        4. מלבי"ם (עה"ת ארץ חמדה פ' אמור פרק כ"ג פסוק ט"ו) – "אבל אחר שהגדיל אין כאן תקנת חכמים רק חיוב דאורייתא וספירא דאורייתא לא ספר".
        5. יביע אומר (ח"ג או"ח סי' כ"ז, סי' כ"ח, יחוה דעת ח"ג סי' כ"ט) – "שקטן שהגדיל בתוך ימי הספירה, אפילו ספר העומר בקטנותו מדי יום ביומו, אינו יכול לספור עוד בברכה לאחר שהגדיל, שיש בזה חשש ברכה לבטלה. וע"כ יפסיק מלברך עוד ויספור בלי ברכה".
        6. ***דברי שלום (ח"ה הערות והנהגות סי' ס"א***) – "קטן שהגדיל בימי ספירת העומר, אין לו לברך על ספירת העומר, בין לפני שהגדיל בין לאחר שהגדיל שנעשה חיובו מה"ת".
        7. ילקוט יוסף (מועדים עמ' תי"ז, קיצור שו"ע סי' ל"ז סעי' ג' אות ב', סי' תפ"ט סעי' י"ג) – "קטן שהגדיל באמצע ימי הספירה ונעשה בר מצוה, אינו רשאי להמשיך לספור ספירת העומר בברכה. ואף שעד אותו יום ספר מדי לילה בלילה בברכה, משום מצות חינוך, אף על פי כן עליו להפסיק מלברך הלאה על ספירת העומר ביום שהגיע לי"ג שנה ויום אחד, מפני שכל ספירותיו שהיו בקטנותו אינן מוציאות אותו ידי חובתו לכשיגדל. כיון שאז היה פטור מכל המצות. ואפילו מצות חינוך דרבנן לא היתה מוטלת על הקטן עצמו אלא על אביו. ומכיון שפטור היה מן המצות קודם שיהיה בר מצוה, לא עלו לו ספירותיו בקטנותו לענין 'תמימות' כדי שיוכל להמשיך לספור בברכה אחר שיגדל. והרי הוא גדול ומצווה על איסור ברכה שאינה צריכה, הילכך ישמע הברכה מהשליח צבור בכל לילה ולילה. ואחר כך יספור העומר עם הקהל. ומכל מקום אין למחות בקטן שהגדיל בימי הספירה אם ממשיך לספור גם אחר כך בברכה. [שו"ת יביע אומר חלק ג' סימן כז. שו"ת יחוה דעת חלק ג' סימן כט. וראה בילקוט יוסף על הלכות תפילין מהדורת תשס"ד סימן לז, ובילקו"י דיני חינוך קטן מהדורת תשס"ג, עמוד רלה, ובילקוט יוסף מועדים מהדורת תשס"ד עמוד תריז, תשובה ע"ד החולקים בזה. ועיין בחזון עובדיה על הלכות יום טוב עמ' רכא שסיים, דמכל מקום אין למחות ביד מי שמברך, דסו"ס איכא ספק ספיקא]".
        8. הגר"ד באמבערגער (***בירור הלכה ח"ו*** עמ' קצ"ח).
     2. ***שיספור בשאר הלילות בברכה***.
        1. שע"ת (ס"ק ה') – "***וע"ש בבר"י בשם פרי הארץ שקטן שהגדיל תוך ימי העומר וכן גר שנתגייר תוך ימי העומר מונים שאר הימים בלא ברכה ואם נתגייר ביום ראשון לעומר מונה בו ביום בלא ברכה ואח"כ בברכה ע"ש ומ"ש בקטן אין זה לדידן שהקטנים שהגיעו לחינוך סופרים ג"כ ומכ"ש מופלא סמוך לאיש ואם לא ספר עד שהגדיל וכבר עברו מימי העומר פשיטא דאינו מברך".***
        2. ***כתב סופר (או"ח סי' צ"ט) – "בהא סלקינן דאם לא שכח לברך בקטנותו, יספור אחר שנתגדל בברכה".***
        3. ***מנחת חינוך (מצוה ש"ו אות ו') – "אך אני מסופק לשיטה זו אם הקטן אף על פי שאינו חייב מ"מ מנה כדרך הקטנים או עבד מנה קודם שנשתחרר ג"כ כי רשאי לעשות מעשהז"ג כמבואר בכ"מ בש"ס ובאמצע נתגדל הקטן ונשתחרר העבד אי מחויב מה"ת למנות בגדלותו ובגירותו בשנה ההוא מי נימא דבחיוב ובפטור תליא מלתא וכיון שהיה פטור אף שמנה מ"מ כיון שמצוה א' היא ומקודם לא נתחייב גם עתה אינו חייב מה"ת ואין כופין אותו למנות ככל מ"ע שבתורה או דלמא כיון שמנה אף שהיה בפטור מ"מ לא בטל החשבון על כל פנים וחייב מכאן ולהבא ומצינו במרדכי במגלה הביא סברת רבינו טוביה מווינא מובא גם כן במג"א סי' קפ"ט דהמחויב מדרבנן מוציא החיוב מה"ת דיוצא בקידוש היום מפלג המנחה ולמעלה ע"ש א"כ כמו דיוצא בקידוש של שבת בזמן דרבנן אם כן בקטן שנתגדל דעכ"פ הגיע לחינוך קודם בודאי מועיל אז הזמן שמחייב מדרבנן להיות חייב אח"כ מה"ת ואין החשבון בטל. אלא בעבד ונשתחרר מסופק אני אם מנה בעבדותו אם בטל החשבון כיון שאינו מחויב או עכ"פ כיון שעשה המצוה אפי' בפטור מועיל על אח"כ דאין החשבון בטל וצ"ע".***
        4. ***מהר"ם שיק (מצוה ש"ז אות ג', או"ח סי' רס"ט) – "אם מנו בכל לילה ולילה אע"ג דלא נתחייב כשיגדל ויספור שפיר יוכל לספור ומקיים המצוה תספרו לכם חמישים יום".***
        5. ***ערה"ש (סעי' ט"ו) – "וקטן שנעשה בר מצוה בתוך ימי הספירה כיון שספר גם קודם מטעם חינוך פשוט הוא שיברך מכאן ולהבא אמנם אם לא בירך מקודם לא יספור אח"כ בברכה".***
        6. ***מהר"ש ענגיל (ח"ז סי' קי"ב) – "דלא מבעי' אם ספר מקודם בודאי דיוכל לספור אח"כ בברכה, ואף אם לא ספר מקודם, מ"מ מעכשיו חל עליו לספור, ואם יספור כסדר מזמן שהגדיל יהי' חשוב כאלו קיים כל המצוה וזה ברור בס"ד".***
        7. ***ציונים לתורה (למהר"י ענגיל כלל י"ב ד"ה ויש) – "מנהג העולם".***
        8. ***מנחת אלעזר (ח"ג סי' ס') – "ופשוט כנ"ל דיברך גם לאחר שנעשה י"ג בתוך ימי ספה"ע".***
        9. כה"ח (ס"ק צ"ד).
        10. עי' הר צבי (או"ח ח"ב סי' ע"ו).
        11. ***הגר"י הוטנר זצ"ל (***דברי חכמים או"ח אות תכ"ד) – "שיכול לברך בברכה כשנעשה גדול".
        12. ***אג"מ (מסורת משה ח"ב או"ח אות ר"י).***
        13. אמת ליעקב (דברי חכמים או"ח אות תכ"ד) – "שיכול לברך בברכה כשנעשה גדול".
        14. ***שערי הלכה ומנהג (ח"ב סי' רי"ח).***
        15. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה תפילה פרק ט"ז סעי' י"ח, ספה"ע פרק י"א סעי' י', שלמי מועד עמ' תמ"ה, תאריך ישראל סי' כ"ג הע' י"ז\*) – "קטן שהגדיל בימי העומר, ממשיך לספור ספירת העומר בברכה".
        16. ***להורות נתן (ח"א סי' כ"ה, סי' כ"ו) – "ומכל הלין טעמי ודאי פשוט דקטן שנתגדל בימי הספירה יכול לברך, דאף אם אינו אלא ספק מ"מ שפיר מברך".***
        17. ***קנין תורה בתורה (ח"ד סי' נ"ז, עי' ח"ה סי' מ"ה, קנין תורה בשמעתתא פר' אמור סי' י' אות ג').***
        18. שרגא המאיר (ח"ו סי' ל"א) – "הנה מש"כ לפי"מ שחקרו האחרונים בקטן שנתגדל בימי הספירה כו' עדיפא הו"ל לחקור אם מותר להתחיל הקטן לספור בברכה מאחר שידועה שלא יתקיים אצלו לו תמימות דקטנות ולא תמימות דגדלות כו'. משם נלפע"ד שאין שום ראי', דמה שחקרו האחרונים אם קטן שנתגדל בימי הספירה אם ימשיך לספור כשנתגדל, היינו אם יש חיוב מן התורה לשיטות שספירה בזה"ז מה"ת, או מכח דרבנן זכר למקדש, מדרבנן, אבל מכח חינוך כתבו שבודאי חייב הקטן להמשיך לספור גם בברכה, עי' בציונים לתורה כלל י"ב בשם הרה"ק החדושי רי"ם מגור זצ"ל וע"ש מש"כ בזה, וא"כ שפיר שלא חקרו אי הקטן יתחיל בברכה דפשיטא שצריך להתחיל למנות ימי הספירה בברכה וגם להמשיך בברכה, רק הספק אי מן התורה לשיטות שהוא מה"ת או מדרבנן זכר למקדש, או רק מטעם חינוך, ממילא אין ראי' לומר שגם בנדון דידן יכול למנות הספירה בברכה".
        19. ***אבן ישראל (על מ"ב אות ב', ח"ט סי' ס"ג על סי' תפ"ט סעי' ח', הליכות אבן ישראל מועדים ח"א עמ' ר"ט אות י"ג) – "קטן שנתגדל בימי הספירה וכן גר שנתגייר באמצע הספירה לא יוכל להשלים ימי הספירה כיון שעתה מחויב מדאורייתא ומעיקרא מדין חינוך, וכן הביא בשערי תשובה כאן מהברכ"י בשם ספר פרי הארץ, ובשערי תשובה טען דגם קטן מחויב מדין חינוך, ואינו מובן, דודאי כונתו הוא לחוש לדיעות דספירה בזה"ז מחויב מדאורייתא ולכן א"א לצרף לזה מה שהיה מחויב רק מדין חינוך, וכש"כ לשיטת הרמב"ן דכל דין חינוך הוא חיוב על האב ולא על הבן, וא"כ אי אפשר לצרף חיובו רק מדרבנן, וגם עצם הדברים תמוהים דא"כ כל נער שנעשה בר מצוה לא יתחיל לספור ספירת העומר, כיון שבריא לו שלא יוכל לגמור, וא"כ אסור להתחיל, ולא שמענו כזה. ע"כ נראה בעיקר האי דינא דספירה דלא בעינן כלל ספירה דמצוה, אלא בעינן רק מעשה הספירה ומכיון שספר שפיר יכול לגמור הספירה, והה"ד נמי דמעיקרא מתחייב מדין חינוך כיון דשפיר יכול לגמור, דלא בעינן כלל ספירה מצד חיוב מצוה, אלא עצם מעשה הספירה".***
        20. אור לציון (ח"א או"ח סי' ל"ו, ח"ג פרק ט"ז סעי' ה') – "מסקנא דדינא, נ"ל דקטן שהגדיל בימי הספירה, אם ספר בימים שקודם שהגדיל כראוי מדי יום ביומו, דממשיך וסופר בברכה גם בגדלותו, (ויש צד לומר שבגדלות חייב מהתורה)".
        21. ציץ אליעזר (חי"ד סי' נ"ה) – "נראה דלית דין צריך בושש דקטן שהגדיל בימי הספירה דיכול ומחויב להמשיך לספור ספירת העומר בברכה, ולא לעשות בזה מן יציבא בארעא וגו' שבהיותו קטן ספר בברכה ועכשיו שהגדיל ובא לידי חיוב יפסיק. ואפילו במקרה שלא ספר קודם מאיזה סיבה שהיא יש ג"כ מקום דיון לחייבו כעת שבא לידי חיוב להתחיל לספור בברכה".
        22. הגריש"א זצ''ל (ישא יוסף או''ח ח"ג סי' קי"ד, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ד אות ג') – "קטן שנעשה בר מצוה באמצע ימי הספירה, ממשיך לספור עם ברכה".
        23. ***הוד צבי (סי' א') – "אך נראה פשוט דמדרבנן עכ"פ מחוייב גם עתה לספור ולא גרע מקטן".***
        24. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"ג עמ' ל"ו אות ***ח') – "קטן שנעשה בר מצוה בתוך ימי ספירת העומר, אם ספר עד שהגדיל כל הימים מבלי לדלג יום אחד ממשיך לספור בברכה, ואם דלג יום אחד סופר בלא ברכה".***
        25. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ד' סעי' ***י"א) – "קטן שהגדיל תוך ימי העומר, אם לא החסיר שום יום מהספירה יכול להמשיך ולספור בברכה אף לאחר שהגדיל".***
        26. ***הגרח"ק זצ"ל (אסיפת יצחק ח' אייר תשס"ו***) – ***"שאלה: אם קטן בר מצוה באמצע ספירת העומר, האם יכול לספור אם הברכה. תשובה: יכול".***

***הגרח"ק זצ"ל (בביאורו תפלה של רא"ש למסכת תפילין עמ' ל"ט) – "ובזה מיושב ג"כ מה שדנו אחרונים ז"ל בקטן שהגדיל בתוך ימי ספירה איך יכול לספור בברכה הא מצות חינוך פקע ממנו ומצוה דאורייתא לא חל עליו דהא בעי תמימות ולמש"כ יש גם על גדול מצות חינוך".***

***הגרח"ק זצ"ל (בירור הלכה ח"ו עמ' ר"ב) – "בשנת תשס"ב עלי' אל הקדש פנימה, ושאל' הלכה למעשה, ושפתיו של מרן שליט"א ברור מללו: 'ודאי שיכול אחר הבר מצוה להמשיך לספור בברכה'".***

***הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה ק"מ, עי' מצווה ועושה ח"ב עמ' תקנ"ט) – "שאלה: קטן שהגדיל בספיע"ה אם ממשיך לספור בברכה. תשובה: ממשיך".***

***הגרח"ק זצ"ל (שערי ציון ח"א עמ' פ"ח אות ט') – "תשובה: יספור בברכה שגם קטן חייב מדרבנן".***

* + - 1. חוט שני (שבת ח"ד סוף עמ' רפ"ב, עמ' שע"ח) – "נמצא דגם לשיטות שכל המ"ט ימים הם מצוה אחת, וא"כ כשהגדיל עדיין אינו מחויב מדאורייתא, **מ"מ מדרבנן יש לו לספור ולברך** גם אחר שהגדיל, דמדין חינוך הטילו עליו את מצות ספירת העומר בכל המ"ט ימים. **ולפי"ז באמת קטן שהגדיל אינו יכול להוציא אחרים ידי חובתן**, כיון שחיובו רק מדרבנן [לשיטות שהכל מצוה אחת], אך יכול להוציא קטן שהגדיל. וכל זה תלוי במה שכתבנו לעיל עמוד רפב, בענין תמימות דקטן שהגדיל עיי"ש, וגם אם נימא דליכא תמימות, נתבאר דקטן שעושה מצוה בקטנותו יש על זה שם מצוה, עיי"ש".
         1. וכן לפי ***הגרח"ק זצ"ל (בביאורו תפלה של רא"ש למסכת תפילין עמ' ל"ט).***
      2. ***תשובות והנהגות (ח"א סי' שי"ג, ע"ש) – "בספרי מועדים וזמנים (חלק ד' סימן רפ"ח) הארכתי לבאר הטעמים דקטן שספר בקטנותו כדין יכול להמשיך ולספור בברכה כשיגדיל, ואף דיש החולקים בזה עיין שם שהסברתי הטעמים שאפשר לברך, ובני הבכור אשר בן ציון נ"י נעשה בר מצוה בתוך ימי הספירה וספר בברכה גם כשהגדיל, והסכימו כן רוב גאוני ארץ הקודש".***

תשובות והנהגות (ח"ג סוף סי' קמ"ז) – "ומה שדנו האחרונים בקטן שהגדיל אם יכול להמשיך לספור בברכה, היינו משום שאפילו ספר בקטנותו, הנה כשמתחייב עכשיו מה"ת, אזי הספירה שספר בקטנותו נחשב כמתעסק וכמבואר בחולין יב: ע"ש, וע"כ מדאורייתא חסר תמימות דאין זה מנין. ולדעתי אי ספה"ע בזה"ז דאורייתא יש מקום לחומרא הנ"ל, אבל לדידן דספה"ע דרבנן לא נקרא מתעסק, שקטן מוציא בדרבנן וכמבואר בשו"ע ס"ס קפ"ו ושפיר ממשיך בברכה, מיהו עיין בדברינו במועדים וזמנים ח"ח סימן רפ"ט בשם הגר"א שבה"ג חשש שגם בזה"ז דאורייתא, אבל לדידן נראה עיקר כמ"ש שספירה מדרבנן ושפיר יכול להמשיך ולברך (ועיין בתשובות והנהגות ח"א (שי"ג) שקטן שהגדיל בספירת העומר, שראוי למחרת ביום לחזור ולספור, ויאמר בזה"ל "למחרת הפסח היה יום ראשון, ויום לאחר זה היה יום שני, ויום לאח"ז היה יום שלישי וכו' עד שמגיע ליומו ע"ש בשם מקו"ח הנדמ"ח לחוו"י, וכ"ה בא"ר, עיין ביאוה"ל ד"ה סופר, ומקורו בתשובות רב האי גאון שבריצ"ג ובחינוך [הנדמ"ח]. וזוהי הלכתא רבתא למעבד הכי, ויש אומרים שהב' שערות מופיעים רק ביום ועכ"פ ביום שנעשה בר מצוה יספור גם ביום, אבל להמשיך ולספור בברכה נראה שמותר ואין לחשוש כלל וכמ"ש".

* + - 1. ***בירור הלכה (ח"ו או"ח סי' תפ"ט).***
      2. ***הר"י רוזנטל (בית אהרן וישראל ח"ע עמ' ק"א) – "להלכה נראה דיכול לברך מכיון שיש דעות וצדדים רבים לצד זה, וא"כ לא גרע ממסופק אם בירך דממשיך לספור בברכה מכח ס"ס וכנ"ל".***
      3. חינוך הבנים למצוות (סעי' ל').
      4. תאריך ישראל (סי' כ"ג אות ל' ס"ק ד')***.***
      5. ***פסקי תשובות (אות כ"ה) – "וכן הסכמת רוב הפוסקים האחרונים שקטן שהגדיל בתוך ימי העומר יכול להמשיך ולספור בברכה, וזאת בתנאי שלא החסיר ספירת שום יום בימי קטנותו, ואם כי יש מגדולי הפוסקים שסוברים שקטן שהגדיל אין יכול לספור בברכה, שאין זה בגדר 'תמימות' משום שספירתו בימי קטנותו אין מצטרף עם ספירתו שבימי גדלותו, ומאידך גיסא מצינו פוסקים שלמדו שאף קטן שחיסר ימי ספירה בימי קטנותו יוכל מיום שהגדיל להתחיל בספירה בברכה, כיון שמיום זה נעשה בר חיובא, הרי שלדידו מתחיל מיום זה 'תמימות תהיינה' (ולפי שיטה זו גם גר שנתגייר בתוך ימי הספירה יוכל מיום זה והלאה לספור בברכה), מ"מ מנהג העולם כסברא ראשונה".***
    1. מראי מקומות – ***משנה הלכות (חי"ח סי' ר"צ),*** אילת השחר (מוריה חרנ"ז עמ' קי"ח אות ל"א), רבבות אפרים (ח"ו סי' שס"ח, רבבות ויובלות סי' תי"ג), מנחת אשר (פסחים סי' פ'), ספירת העומר (פרק ג' סעי' ***י"א),*** תאריך ישראל (סי' כ"ג אות י'), מועדים לשמחה (ח"ו סי' א', קטן שהגדיל לספירה), הרא"א רובינשטיין (קובץ מבית הלוי ח"ט עמ' קל"ח), ***מצווה ועושה (ח"ב פרק ח'),*** ***בית מתתיהו (ח"א ס' י"א אות כ"ח ד"ה וגם)***.
  1. **קטנה שספרה והגדילה**.
     1. ***יכולה לספור שאר לילות בברכה***.
        1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ר"ז) – "שאלה: קטנה שספרה ספיע"ה בקטנותה והגדילה אם ממשיכה לספור ספיע"ה בברכה. תשובה: כן".
     2. מחמיר.
        1. בירור הלכה (ח"ו סי' תפ"ט) – "אני לבי החלש אנסני ולבי אומר לי שאין להורות כן, אלא אין ראוי להן להכניס ראשן בשאלה של ברכה שלא נתפרשה בבירור גמור".
     3. מראי מקומות – מצות ספירת העומר (פרק י' סי' ל"ח אות ט').
  2. **גר שנתגייר באמצע ימי הספירה**.
     1. מונים שאר הימים בלא ברכה.
        1. ברכי יוסף (ס"ק כ', ס"ק כ"א) – "קטן שהגדיל תוך ימי העומר, וכן גר שנתגייר בתוך ימי העומר, וכן אונן לילה ויום שלם שלא נקבר עד אחר צאת הככבים, בלילה שניה כל הני מונים שאר ימים בלא ברכה. הרב מהר"ם מזרחי בשו"ת פרי הארץ ח"ג כ"י סי' ז'. גר שנתגייר ביום ראשון לעומר עונה בו ביום בלי ברכה ואח"כ בברכה. הרב מהר"ם הנז' בתשובה הנזכרת".
        2. שע"ת (ס"ק ה') – "ע"ש בבר"י בשם פרי הארץ שקטן שהגדיל תוך ימי העומר וכן גר שנתגייר תוך ימי העומר מונים שאר הימים בלא ברכה ואם נתגייר ביום ראשון לעומר מונה בו ביום בלא ברכה ואח"כ בברכה ע"ש".
        3. ערה"ש (סעי' ט"ו) – "וכן גר שנתגייר תוך ימי הספירה לא יברך".
        4. כה"ח (ס"ק צ"ד, ס"ק צ"ה).
        5. חוט שני (שבת ח"ד סוף עמ' שע"ח) – "וגר שנתגייר באמצע ימי הספירה, דינו תלוי בפלוגתא אם ספירת העומר הוא מצוה בכל יום בפנ"ע, ולכן יספור בלא ברכה".
        6. רבבות אפרים (ח"ו סי' רנ"ז אות ג').
        7. ספירת העומר (פרק ג' סעי' ***י"ג) – "גר שנתגייר בימי הספירה, יספור בלא ברכה. ואם נתגייר ביום הראשון של הספירה, יספור אותו יום בלא ברכה ושאר הימים בברכה".***
        8. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ד' סעי' י"ב) – "גר שנתגייר תוך ימי הספירה לא יברך על הספירה".
        9. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה קצ"ז) ***– "***שאלה: גר שהתגיר באמצע ספיע"ה אם ממשיך לספור בברכה. תשובה: לא".
        10. גירות כהלכתה (פרק ח' סעי' י"ב) – "המתגייר באמצע ימי ספירת העומר סופר מכאן ואילך בלא ברכה".
        11. משנת הגר (פרק י"ב סעי' י"ד) – "גר שנתגייר בימי ספירת העומר סופר מכאן ואילך בלא ברכה".
     2. עם ברכה.
        1. חסד לאברהם (מהד"ת סי' נ"ו) – "וממילא דבגר שנתגייר תוך ימי הספירה חייב לספור מן הוא והלאה".
     3. מראי מקומות – ***מנחת חינוך (מצוה ש"ו אות ו', לשונו מובא לעיל),*** כת"ס (או"ח סי' צ"ט ד"ה ונבוא), ***אבן ישראל (על מ"ב אות ב', ח"ט סי' ס"ג על סי' תפ"ט סעי' ח', לשונו מובא לעיל)***, משנת יוסף (ח"ה סוף סי' צ"א), ***פסקי תשובות (אות כ"ה, לשונו מובא לעיל)***.
        1. רשומי אהרן (ח"ב שאילת אהרן סי' ז') – "שגר שנתגייר באמצע הספירה יכול להמשיך ולספור בברכה ואין בו חסרון של תמימות תהיינה".
        2. ועמש"כ בס' שאילת אהרן ח"ג ס"ז ובס' ספירת העומר פ"ב סעי' י"ד. .
  3. **שוטה ספר ספירת העומר ונתפקח באמצע ספירה, האם יש לו דין תמימות**.
     1. מראי מקומות – ברכת ראובן שלמה (ראש השנה סי' כ"ז אות י"ז, עמ' ר"ז), חשוקי חמד (מגילה דף יח:, עמ' רמ"ו), שערי יוסף (בענין נגיף הקורונה ח"א עמ' ר"ו).

1. נשים.
   1. **אם ספה"ע מצות עשה שהזמן גרמא [וממילא נשים פטורות] או לא**.
      1. שאין הזמן גרמא.
         1. רמב"ן (קידושין דף לד.).
            1. דברי מלכיאל (ח"ג סי' ה') – "מ"ש כת"ר לתמוה על הרמב"ן בחידושיו לקדושין דף ל"ד שחשב ספירת העומר בין מ"ע שאין הז"ג. יפה תמה. **ופשוט יש שם ט"ס** ושייך שם מקודם גבי מ"ע שהז"ג ע"ש. ועוי"ל שהיה כתוב שם מת"ע. והוא ר"ת מתנות עניים. ונעשה ט"ס וכתב סה"ע. והמדפיס חשב שהוא ר"ת ספירת העומר. ועו"ל שהיה כתוב סה"ע. והוא ר"ת סדר העבודה. והיינו שהנשים חייבות בקרבנות. והמדפיס טעה וחשב שהוא ר"ת ספירת העומר והדפיס כן. וידוע לבקיאים שט"ס כזה הוא מצוי".
         2. מהר"ם חלווה (סוף ספר שיטת הקדמונים לב"ק).
         3. פר"ח (על סעי' א' ד"ה כתב).
         4. שרידי אש (ח"ב סוף סי' צ') – "ולענ"ד הוא פשוט, שמצוה שהזמן גרמא היא מצוה שיש לה זמן קבוע, הזמן הוא המסגרת של המצוה, כמו מצה, לולב וסוכה וכו', משא"כ בספירת העומר, שהזמן הוא עצמותו של המצוה, הוא מחויב למנות אותם הימים שבין פסח לשבועות, ול"ש לומר על זה מצוה שהזמן גרמא. ודו"ק".
      2. עשה שהזמן גרמא.
         1. רמב"ם (תמידין ומוספין פרק ז' הל' כ"ד) – "ונשים ועבדים פטורין ממנה".
         2. חינוך(סוף מצוה ש"ו) – "ונוהגת מצות ספירת העומר מדאורייתא בכל מקום בזכרים".
         3. ערך לחם (על סעי' א') – "ונשים ועבדים פטורים ממצוה זו, הרמב"ם פרק ז' מהלכות תמידין [הלכה כג - כד]".
         4. מג"א (ס"ק א') – "נשים פטורו' מספיר' דהוי מ"ע שהז"ג (רמב"ם וכ"כ בזוהר תצו' ע' שי"ט) ומיהו כבר שווי' עלייהו חובה".
         5. פר"ח (על סעי' א') – "הרמב"ם".
         6. א"ר (ס"ק ב', א"ז ס"ק ט"ו) – "עוד שם [ברמב"ם הכ"ד] נשים ועבדים פטורים מספירה דמ"ע שזמן גרמא הוא. ומג"א [סק"א] כתב מיהו כבר שוויוהו עליהו חובה".
         7. חק יעקב (ס"ק ג') – "ונשים ועבדים פטורות, משום דהוי מצות עשה שהזמן גרמא, כן פשוט בכל הפוסקים. ומיהו כבר שוויה עלייהו הנשים חובה, כן כתב המ"א [ס"ק א]".
         8. באה"ט (ס"ק ב') – "עיין מ"א ובח"י נשים פטורות מספירה דהוי מצות עשה שהזמן גרמא רמב"ם. ומיהו כבר שווייא עלייהו חובה. מ"א".
         9. פמ"ג (א"א ס"ק א') – "נשים פטורים, הר"מ ז"ל פרק ז' מהלכות תמידין ומוספין הלכה כ"ד, והוא הדין עבדים כנעניים".
         10. ברכי יוסף (ס"ק כ"ב) – "נשים פטורות מספירת העומר. הרמב"ם (הל' תמידין ומוספין פ"ז הכ"ב). וכ"כ ברעיא מהימנא פרשת אמור דף צ"ז. ומהר"ש שער אריה בכ"י ומהר"י לינגו בכ"י ערערו על הנשים שסופרות. ולי נראה דאי נוהגות בלולב וכיוצא כר"ת גם בספירה ינהגו כי אורחייהו. וכ"כ מ"א (ס"ק א)".
         11. שלחן שלמה (סעי' ג').
         12. גר"ז (סעי' ב') – "נשים ועבדים פטורים ממצוה זו מפני שהוא מצות עשה שהזמן גרמא".
         13. רב פעלים (ח"א סוד ישרים סי' י"ב).
         14. מ"ב (ס"ק ג') – "ונשים ועבדים פטורות ממצוה זו דהוי מ"ע שהזמן גרמא".
         15. ערה"ש (סעי' ד') – "והנשים פטורות משום דהוי מצות עשה שהזמן גרמא ומכל מקום נהגו לברך ולמנות ככל מצות עשה שהזמן גרמא שהנשים נוהגות כשופר וסוכה ולולב".
         16. יגל יעקב (או"ח סי' ס"ד אות ג').
         17. נפש הרב (עמ' קצ"א ד"ה בחי) – "הרמב"ן ... דבודאי טעות סופר הוא".
         18. אור לציון (ח"ג פרק ט"ז הע' ח') – "שהיא מצות עשה שהזמן גרמא, כמבואר בדברי הרמב"ם ...".
         19. ספירת העומר (פרק ב' סעי' ו'***).***
         20. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תפ"ט סעי' י"א).
         21. קובץ הלכות (ספה"ע פרק א' סעי' ב').
         22. שאר פוסקים.
      3. מראי מקומות – רי"פ (על רס"ג במבוא אות י"ב ד"ה ולעינן ה"ה), חתן סופר (שער הגדילים והכלאים עמ' ק"ד אות י', עמ' ק"ט ד"ה ודע, עמ' ק"י אות ג'), דברי יחזקאל (סי' מ"ה אות ד'), מקראי קודש (פסח ח"ב סי' רי"ז), חזון יחזקאל (קידושין פרק א' הל' ח' חידושים ד"ה הנה, עמ' כ"ב), קונטרסי שיעורים (קידושין שיעור י"ט), מפניני הרב (עמ' ק"ב אות א'), בית אבי (ח"ה סי' כ', סי' כ"ג), משמרת חיים (ח"א עניני ספירת העומר אות א', עמ' ס'), רבבות אפרים (ח"א סי' שכ"ז), ספה"ע (פרק ב' הע' ח'), ברכת אברהם (קידושין דף כט. ד"ה ובסברה, עמ' ק"ו), באר שרים (ח"א סי' ע"ד אות ב' ד"ה ועם, דפו"ח או"ח ח"ב סי' קצ"ב אות ב' ד"ה ועם), מבקשי תורה (עמ' צ"ז ד"ה ובמטה, עמ' שס"ו), פסקי תשובות (הע' ל'), קובץ מבית לוי (ח"ט עמ' קל"ו), בית מתתיהו (ח"א סי' י"ב אות ב').
         1. אבני נזר (או"ח סי' שפ"ד) – "אשר הוקשה לו בדברי הרמב"ן שמנה ספירות העומר בכלל מצוות שאין הזמן גרמא. והענין פלאי. ואפשר סבירא לי' לרמב"ן ...".
         2. שיח יצחק (סי' רכ"ב) – "ולענ"ד נראה, דהנה ידוע מכלבו [סי' ע"ג], שע"כ פטורות נשים ממצות עשה שהזמן גרמן, לפי שמשועבדות לבעלה למלאכה, והנה הטור והמחבר כתבו בסו"ס תצ"ג [ס"ד], ונהגו הנשים שלא לעשות מלאכה משתשקע החמה בכל לילי הספירה ... ומאחר דהן מנועות ממלאכה בעת הספירה, לזאת קיבלו עליהן לספור, אף שמדינא פטורות".

משנה הלכות (ח"ה סי' רפ"ג) – "בדברי הרמב"ן ז"ל התמוהין קידושין כ"ט שכתב בחי' דספירת העומר הוה מ"ע שלא הז"ג הנה כבר הלכו בו נימושות וגם אני אמרתי בס"ד זה מכבר דס"ל להרמב"ן ז"ל דספירת העומר תולה בהקרבת העומר דכתיב מיום הביאכם את עומר התנופה ובזמן שאין עומר ספירה דרבנן הוא ועיין חנוך מצוה ש"ו ועין דברי מלכיאל ח"ג סי' ח' ובשו"ת אבני נזר א"ח סי' שפ"ד".

* + - 1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קמ"ט) – "שאלה: הרמב"ן קידושין ל"ד כתב דספירת העומר ל"ה מ"ע שהז"ג, וצ"ע מ"ט ל"ה ז"ג. תשובה: שזה משום המציאות לא הזמן".
  1. **האם נשים נוהגים להחמיר, הגם שהוא מצות עשה שהזמן גרמא**.
     1. כבר שוויוהו עליהו חובה.
        1. מג"א (ס"ק א') - לשונו מובא לעיל.
        2. א"ר (ס"ק ב') - לשונו מובא לעיל.
        3. חק יעקב (ס"ק ג') - לשונו מובא לעיל.
        4. באה"ט (ס"ק ב') - לשונו מובא לעיל.
        5. ערה"ש (סעי' ד') - לשונו מובא לעיל.
     2. אך שויו עלייהו חובה, לא יברכו.
        1. שלחן שלמה (ס"ק ג') – "נשים פטורות מספירת עומר דהוי מ"ע שהזמן גרמא אך שויו עלייהו חובה ונ"ל דעכ"פ לא יברכו דהא בודאי יטעו ביום א' ולא יודעין הדין ועוד דהא אינה מבינה מה היא סופרת ובזה מאד צריך ליזהר להבין מה שהוא אומר דאם לא כן לא יצא ויותר טוב לספור בלשון שמבין מבלה"ק ואינו מבין".
     3. לא נהגי לספר.
        1. מ"ב(ס"ק ג', שעה"צ ס"ק ב') – "וכתב המ"א מיהו כבר שויא עלייהו חובה. [גם הפרי חדש כתב בפשיטות דנשים פטורות ולא הזכיר ממנהגא דנשי בזה, וכן החיי אדם השמיט האי מנהגא. ועיין בברכי יוסף מה שכתב בזה]. וכמדומה דבמדינותינו לא נהגי נשי כלל לספור וכתב בספר שולחן שלמה דעכ"פ לא יברכו דהא בודאי יטעו ביום אחד וגם ע"פ רוב אינם יודעים פירוש המלות".
           1. הפשט במ"ב - עי' לעיל.
     4. שלא לברך.
        1. רב פעלים (ח"א סוד ישרים סי' י"ב) – "ולכך במצות ציצית ותפילין וספירת העומר הוצרך לפרש לנו רבינו ז"ל טעם פרטיי, דלא שייכי בנשים, ללמדינו דאין רשאין לקיים אותם בתורת נדבה כשאר מ"ע שהז"ג, כי במצות אלו אם יעשום הנשים נחשב בכלל כל הפטור מן הדבר ועושהו וכו', וכ"ש דאין רשאין לברך עליהם".
     5. מראי מקומות – ברכי יוסף (ס"ק כ"ב, לשונו מובא לעיל), מקראי קודש (פסח ח"ג סי' ט"ז ), יביע אומר (ח"ב או"ח סי' ל'), מחזה אליהו (ח"א סי' כ"א אות ג').
        1. פמ"ג (א"א ס"ק א') – "ומה שכתב שויא עלייהו חובה, אפשר כתפלת ערבית, וצ"ע בזה".
        2. גר"ז (סעי' ב') – "נשים ועבדים פטורים ממצוה זו מפני שהוא מצות עשה שהזמן גרמא ובמקצת מדינות שמו הנשים מצוה זו עליהם חובה ואין חשש איסור במה שהן מברכות עליה אף שהם פטורות ממנה".
        3. מנחת חינוך (מצוה ש"ו ס"ק א'), הו"ד בדברי יציב (או"ח סי' ה' אות ו' ד"ה אמנם) – "ונשים ועבדים פטורים ממצוה זו דהוי מ"ע שהז"ג ועמג"א כתב דהאידנא שווייא עלייהו חובה. וד"ז צ"ע והוא דבר חדש דנשים אם קבלו עליהם לעשות מ"ע שהם פטורין יתחייבו מפני דשוויא עלייהו חובה ולא ראיתי כן בשום מקום ואינו דומה לתפלת ערבית עיין בראשונים וכאן יש דיעות דאסור להו לעשות מ"ע שהז"ג ולכ"ע אינו מצוה כלל והיאך ישוויי' חובה. ולא ידעתי מוצא הדברים של ד' המג"א".
  2. **נשים בזה"ז**.
     1. יכול לברך.
        1. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' צ"ד אות ג', מנחת תודה עמ' תס"ו [לשונו מובא לקמן]) – "בבית מו"ר ספרו הנשים ספירת העומר, מו"ר הי' כל לילה מזכיר לזוג' הרבנית ע"ה ולבנותיו ולנכדותיו שיספרו (עיין סי' תפ"ט מ"ב ס"ק ג')".
        2. אג"מ (מסורת משה ח"א או"ח אות של"א) – "שאצלנו לא נהוג שנשים סופרות. אבל אשה שכן סופרת, יכולה לברך".
        3. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' ר"ט אות י') – "מנהג הנשים בבית רבינו לספור ספירת העומר בברכה".***
        4. הגריש"א זצ''ל (ישא יוסף או''ח ח"ג סי' קי"ד, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ד אות א') – "אבל אשה חכמה מדקדקת במעשיה, ואשת חבר, יכולה לברך כל ספירת העומר".
        5. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ד' סעי' י').
        6. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קל"ח) – "שאלה: אם נשים יספרו ספירת העומר. תשובה: טוב שיספרו".

הגרח"ק זצ"ל (אלא ד' אמות של הלכה פרק מ"ח סעי' ג') – "הורה לאשתו הרבנית ע"ה לספור בברכה ... וכן בנותיו של מרן נהגו לספור בברכה מצעירותם ...".

הגרח"ק זצ"ל (דרך שיחה ח"ב עמ' קמ"ח) – "ולענין הבנות - הם פטורות, ובמ"ב (סי' תפ"ט סק"ג) כתב שלא יברכו פן ישכחו יום אחד. אצלינו בבית היו הבנות מברכות, כי אבא ז"ל עמד להזכירן כל יום".

הגרח"ק זצ"ל (מנחת תודה עמ' תס"ו) – "רבינו היה מקפיד שבנותיו יברכו יום יום על ספירת העומר. **וכל יום כשחזר הביתה בלילה היה שואל לבנותיו אם בירכו**. וסיפרה הרבנית כי חמיה מרן הקה"י רצה שיברכו הבנות ספירת העומר, אמנם כיון שחשש שישכחו לכן תלה פתק על ...המראה, שם ידע, הם מביטות כל יום. וודאי לא ישכחו. אמנם הוסיפה, בבית אביה מרן הגרי"ש לא נהגו הבנות לברך".

* + 1. שלא לברך.
       1. אור לציון (ח"ג פרק ט"ז סעי' ח', הע' ח') – "שאלה. האם נשים סופרות ספירת העומר. תשובה. אין לנשים מבנות ספרד לברך על ספירת העומר. וטוב שלא תספורנה כלל, ואף בלא ברכה. [ולדעת מרן אין הנשים רשאות לברך על מצות עשה שהזמן גרמא, כמבואר בב"י בסימן י"ז ובשו"ע בסימן תקפ"ט סעיף ו'. וראה עוד בברכ"י בסימן תפ"ט אות כ"ב. ועל כן אף אם התחילה לברך, תפסיק מיד. ומן הראוי שהנשים לא תספורנה כלל ספירת העומר, ואף בלא ברכה. ומשום שעל פי הסוד אין לנשים מקום כלל לספירת העומר, כנזכר בזוהר בפרשת תצוה דף קפ"ג ע"א, ע"ש. וכן הביא בברכ"י שם מרעיא מהימנא פרשת אמור דף צ"ז, ע"ש. וראה גם בשער הכוונות דף פ"ה ע"ג. ורבנו יוסף חיים בשו"ת רב פעלים ח"א בקונטרס סוד ישרים סימן י"ב למד מכאן, שבספירת העומר אף אם הנשים רוצות לקיים את המצוה בתורת נדבה אינן רשאיות, כיון שלא שייכות בזה, ע"ש בדבריו באורך. וראה עוד בכה"ח שם אות ט'. ועל כן **יש לנשים להמנע לגמרי מלספור ספירת העומר, ואף בלא ברכה**]".
    2. לא נהגו.
       1. הגריש"א זצ"ל (מנחת תודה עמ' תס"ו) - לשונו מובא לעיל.
    3. מראי מקומות.
       1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה תפילה פרק ט"ז הע' צ"ה) – "ובבית רבנו לא ספרו הנשים ספירת העומר".

הגרשז"א זצ"ל (ועלהו לא יבול ח"א עמ' ק"פ, שלמי מועד עמ' תמ"ד) – "ויש יותר סיכויים שהם יזכרו לספור ולברך מאשר גברים שעובדים ומתפללים ערבית ביחידות [אמר זאת בהתיחסות לדברי המשנה ברורה שהביא מספר שולחן שלמה 'דעל כל פנים לא יברכו דהא בודאי יטעו ביום אחד']".

* + - * 1. ***הגר"י טרגר שליט"א (בעל הליכות שלמה, מכתב במייל) – "***אבל למעשה לא ספרו!".
  1. **קטנה שספרה והגדילה**.
     1. עי' לעיל.

1. אופן הספירה.
   1. **מנה בלב**.
      1. מחמיר.
         1. פר"ח (על סעי' ו') – "תמהני על פה קדוש איך אסיק אדעתיה ללמוד ממנו לענין ספירת העומר דאם פתח אדעתא דארבעה וטעה וסיים בחמשה דנפיק, והלא אין כאן ספירה כלל, וכי אם מנה אחד בלב הוי כלום והלא דברים שבלב אינן דברים, והתוספות [ד"ה רבי] ורש"י [ד"ה והכא במאי עסקינן] בפרק תמיד נשחט [פסחים סג, א] כתבו דכל מחשבת פגול הוי בפה וכל שכן הכא דכתיב וספרתם [ויקרא כג, טו], ושאני ברכות דהוו דרבנן ואיכא למימר דהם אמרו והם אמרו, אבל בספירת העומר דסבירא ליה דאפילו עכשיו בזמן הזה הויא מן התורה ודאי דבעי ספירה בפה".
         2. הגר' וואלף איגר (שו"ת רע"א ח"א סי' כ"ט ד"ה ואין) – "צ"ל בפשיטות לענין ספירת עומר דכתיב ביה וספרתם, אף דאין הכרע במשמעות הכתוב שצריך להוציא בשפתיו, כמו ספירת זבה ונדה דכתיב ביה נמי וספרה ולא מצינו בשום פוסק שצריך להוציא בשפתים, מ"מ נראה **מצד תקנת חכמים** דלא יצא ידי ספירת עומר אם לא שהוציא בשפתיו, וראיה לזה ממ"ש הב"י (בסי' תל"ב בא"ח) טעם הדבר שתקנו חכמים לברך על בדיקת חמץ שהוא דדבריהם ולא תקנו טפי לברך על הביטול שהוא דאורייתא, משום דביטול הוא בלב ואין מברכים על דברים שבלב עיין שם, וכיון שכך, גבי ספירת עומר דתקנו חז"ל לברך על ספירת עומר ממילא נשמע דצריך להוציא בשפתיו מנין הספירה, דאל"כ הוי דברים שבלב ואין ראוי לברך, ואי תקשה לדברינו לא יתכן מ"ש תוס' בפ' המדיר (דף ע"ב) ובמנחות (דף ס"ה ע"ב ד"ה וספרת וכו') להקשות הא דלא מברכים על ספירת נדה וזבה כמו על ספירת עומר עיין שם, ולפי"מ שכתבתי לא מקשין מידי דשאני ספירת זבה ונדה שאין מהצורך להוציא משפה ולחוץ ולהכי אין ראוי לברך הנ"ל, י"ל דזהו גופא קושייתם, דהו"ל לחז"ל לתקן שצריך להוציא משפה ולחוץ ולברך כמו בס"ע".

הגר' וואלף איגר (שו"ת רע"א ח"א סי' ל"א ד"ה ואשר) – "אך עיקר יסודי להוכיח מצד תקנת חז"ל שתקנו לברך על ס"ע מוכח דס"ל דאינו יוצא לספור במחשבה בעלמא וע"כ משום דאסמכוהו אקרא דוספרתם משמע ספירה בפה".

* + - 1. ברכ"י (ס"ק י"ד) – "וקי"ל הרהור לא כדבור דמי".
      2. קרן אורה (ברכות פרק ג' ד"ה והנה) – "ועוד איך כייל רבינא דבכל מקום הרהור כדבור דמי, דהא מצינו כמה מצות של דיבור דאינו יוצא בהרהור, כמו הגדה של פסח וקידוש היום וספירת העומר".
      3. בה"ל (סעי' א' ד"ה מונה) – "ודע דעכ"פ אם בירך בלב בודאי לא יצא כלל דהרהור לאו כדבור דמי וכ"כ פר"ח להדיא בס"ז ועיין לעיל סימן ס"ב ס"ד במ"ב ובה"ל שם ודוק".
      4. משך חכמה (ויקרא פרק כג פסוק ט"ז) – "אבל 'בשבע שבתות', מה ענין ספירתם מכוון שיהא נשתנה מזולתו?! אם לא דזה הוי ספירה ממש בפה. וכן ספירה ביובל בפה כדברי הרמב"ם".
      5. מועדים בהלכה (פרק ספירת העומר עמ' תכ"א) – "עיקר הספירה בפה. בנוגע לספירה במחשבה הרי זה תלוי במחלוקת שבגמרא. אם 'הרהור כדיבור' או לאו. שם, בקריאת שמע, נפסקה ההלכה: 'לאו כדבור', ולכן פסק הפרי-חדש אף כאן, בספירה, שלא יצא בהרהור".
      6. אנציקלופדיה תלמודית (כרך י' ערך הרהור כדבור סוף אות ד', הע' ק') – "מצות ספירת יובל, אינה אלא מנין בפה, וספירת זב וזבה דיה בהשגחה בלב, וכך באה הקבלה. אף ספירת-העומר כתבו האחרונים שאין יוצאים אלא במנין בפה ולא בהרהור [פר"ח סי' תפט ס"ק ו; שו"ת רעק"א סי' כט - לא מדודו ר"א איגר, ועי"ש שמסכים לו; קרן אורה ברכות פ"ג סוגיית הרהור ד"ה והנה; ברכי יוסף או"ח סי' תפט אות יד. ועי' שו"ת חת"ס ח"ו סי' יט שהרהור כדיבור שייך רק בתפלה והודאה ושבח שהעיקר הוא כוונת הלב אבל לא בסתם קריאה, וא"כ גם בספה"ע ל"ש הרהור], ומשום כך תיקנו ברכה בספירת העומר, ואילו היתה הספירה בלב לא היו מתקנים ברכה, שאין מברכים על דברים שבלב
    1. מראי מקומות – אשל אברהם (על סעי' ד'), ספירת העומר (פרק ה' הע' ז' ), ברכת מועדיך (פסח סי' מ"ד), בית מתתיהו (ח"א סי' ח' אות ל"ח).
       1. פתחי תשובה (ריש סי' תפ"ט) – "מתחילין לספור וכו'. עי' ש"ת לענין כתיבה ועי' בתשו' אגורה באהליך דאם שכח לספור מונה שאר הימים בברכה מצד ס"ס **ספק הרהור כדיבור דמי** ואף אם לאו כד"ד שמא הלכה דכל יומא מצוה בפ"ע ודעתו שם דאין נפ"מ אם לא סיפר השבועות דאינו מעכב ע"ש ועי' בתשו' ר' עקיבא איגר (סי' כט ולא ולב) שהאריך בזה".
       2. העמק דבר (ויקרא פרק ט"ו פסוק י"ג) – "וספר לו. משמעות ספירה אינו בפה אלא במחשבה, וראיה לזה מדכתיב לו, והפי' לעצמו שהוא נאמן, אלמא דלא מיירי אלא בחשבון ימי טהרה. והא דספירת העומר להלן כ"ג ט"ו מצוה למימני בפה, אינו אלא מיתורא דקראי כמש"כ בפרשת ראה (ט"ז ט') בס"ד. [ומיושב בזה קו' התוספות כתובות דע"ב ד"ה וספרה, אמאי אין מברכין על ספירת זיבה, ולדברינו ניחא שעל מצוה שבמחשבה אין מברכין כמש"כ הטור [ב"י] א"ח סימן תל"ב]".

העמק דבר (ויקרא פרק כ"ג פסוק ט"ו, העמק שאלה שאילתא ק"ז ס"ק א') – "וספרתם לכם. סתם ספירה משמעו בלב כמו ספירה דזב וזבה, ולשון תמימות הוא כמשמעו, שלא נימא דאם חל יום טוב של פסח באמצע השבוע מיקרי בכלות השבוע שבוע אחד, מש"ה פירש הכתוב שיהיו שבועות תמימות מיום ליום, זהו עיקר הפשט. אלא משום דא"כ מיותר הא דכתיב תספרו חמשים יום, שהרי כבר למדנו מדכתיב שבע שבתות תמימות, מש"ה דריש ריב"ז במנחות [ס"ה ב'] שבא לאפוקי מדעת הצדוקים, ורבא [בדס"ו א'] דחי דאפשר שבא ללמד ספירה בפה. מיהו יום החמשים אינו כתיב שני פעמים ספירה, מש"ה אינו אלא בלב כמו של זב וזבה, ובאה הספירה השניה ללמד על הראשונה שהיא בפה, וכיב"ז מתפרש להלן מקרא מ"ב ע"ש. ובדברינו מיושב קו' תו' ורא"ש על הא דכתיב תספרו חמשים יום".

העמק דבר (דברים פרק ט"ו פסוק י"ג) – "תספר לך. משמעות ספירה הוא במחשבה לבד, כמו בזב וזבה, אלא מדכתיב עוד הפעם תחל לספור למדנו ספירה בפה, והכי מבואר סוגי' במנחות דס"ו וחגיגה ד' י"ז, ואין מקום לבאר כאן".

* + - * 1. מועדים בהלכה (פרק ספירת העומר עמ' תכ"א הע' מ"ו) – "בהעמק-דבר להנצי"ב אמור כתב, שבעצם 'וספרתם לכם' מובנו בלב, כמו ספירת זב וזבה, אלא שמכפל הלשון 'תספרו חמשים יום' אמר רבא במנחות שבא להורות על המנין בפה. ולא ראיתי במנחות שרבא, או מי שהוא אחר, יאמר כך. כפל זה בא לרבא ללמר על המצוה למנות ימים ולמנות שבועות".
        2. מראי מקומות – ברכת מועדיך (פסח סי' מ"ד ענף ה', עמ' רס"א).
      1. משנת יעב"ץ (או"ח סי' כ"ו אות ה') – "ויש להסתפק אם בספירת העומר יוצא בהרהור בלבד ... מעתה נראה בספירת העומר דכתיב וספרתם, אבל לא כתוב שצריך דיבור, א"כ הרי זה כברכת המזון לדעת הרמב"ם שיוצא גם בהרהור. **ולפי"ז יש להזהר לא להרהר בספירה לפני שמברך**, שהרי כבר יצא ידי חובתו בהרהור, אלא באופן שמתכוון במפורש לא לצאת בהרהור. אולם הרא"ש ...".
      2. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק ל"ג סעי' ג', סעי' ד') – "צריך לספור הספירה בפיו ואינו יוצא בהרהור. מ"מ אם ספר לילה אחת בהרהור ולא ספר עוד בכל אותו היום, יכול לספור שאר הלילות בברכה, ודוקא כשהיתה לו כוונה לצאת ע"י הרהור, דבלא"ה לא יצא יד"ח כלל".
  1. **כותב ספירת העומר**.
     1. מחמיר.
        1. הגר' וואלף איגר (רע"א ח"א סי' כ"ט, סי' ל"א) – "והדבר ברור כמ"ש בנ"ד שצריך לחזור ולספור בברכה".
        2. עי' דברי שלום (מזרחי, ח"ד סי' מ"ג) – "נקטינן לדינא מעיקר הדין נראה שכתיבה אינה כדיבור ואם כתב היום כו"כ לעומר אינו יוצא אבל מאחר ויש רבים שסוברין כתיבה כדיבור א"כ עדיף שיחזור לספור בלי ברכה משום סב"ל, ואם לא חזר לספור בפיו מונה שאר ימים בברכה".
        3. עי' הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ד אות י"ז) – "הנצרך לכתוב מכתב, ובו מציין את אותו יום הספירה שבספירת העומר, יקיים מצות ספירת העומר ואחר כך יכתוב הספירה במכתב. עבר וכתב את מנין הספירה אחרי השקיעה במכתב וכדו', אינו יוצא בזה את מצות הספירה, ויכול לספור אחרי ערבית עם ברכה".
        4. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ו' סעי' ד', עי' סעי' י') – "לא יצא".
        5. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה קפ"ט, ***שערי ציון ח"א עמ' פ"ז אות א'***) ***– "***שאלה: מי ששכח לספור ספיע"ה וכתב מכתב ביום כמה לעומר, אם ממשיך לספור בברכה. תשובה: כתיבה לאו כדיבור".
     2. מיקל, אי נתכווין לצאת בזה.
        1. חת"ס (כת"ס יו"ד סי' ק"ו ד"ה ומצאתי) – "ומצאתי כתוב בגליון תשוב' זקני זצ"ל כ"י של אאמו"ר מאוה"ג זצ"ל ואעתיקו פה לתשלום הענין אשר זה לשונו הטהור ... ואפי' אי בעלמא כתיבה לאו כדיבור דמי לענין שבועה וברכה וברכת התורה מ"מ לענין ספירת העומר יוצא אי נתכווין לצאת בזה עכ"ל הזהב".
     3. מראי מקומות – הגר' ישעיה פיק זצ"ל (רע"א ח"א סי' כ"ט ד"ה אך, לשונו מובא לקמן), רע"א (ח"א סי' ל', סי' ל"ב), חת"ס (ח"ו סי' י"ט), ברכ"י (ס"ק י"ד), ברכת מועדיך (פסח סי' מ"ה).
        1. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' ס' סעי' י"ב, עי' סי' תפ"ט סעי' ל"ה) – "מי שכותב מכתב לחבירו בימי העומר, וכתב בלילה היום כך וכך לעומר, יש אומרים דכתיבה כדיבור דמי, ויצא ידי חובת הספירה, ואין לו לחזור ולברך באותו לילה על ספירת העומר, ולמחרת יכול להמשיך לספור בברכה. ויש אומרים דלא יצא ידי חובת הספירה. ולכן לדינא, ספק ברכות להקל, ויחזור ויספור באותו לילה בלא ברכה, ולמחרת ימשיך לספור בברכה. [ילקו''י, מהדורת תשס''ד, סי' ס הערה יב, עמוד תקכח, ילקו''י מועדים הל' ספירת העומר]".
        2. ובס' פניני שיח שאלה ר"ג השיב מרן שהוי מ"ח ואם כתב יכול להקל. ועמש"כ בזה בשו"ת מהרי"א אסאד יו"ד ס' שט"ז ובשו"ת מהרש"ג ח"ד ס' י"ט ובשו"ת זכרון יהודה או"ח ס' קמ"ו. ובשו"ת משיב דבר [פלישמן] ס' מ"ו. ובשו"ת משנת יוסף ח"ה ס' פ"ט או"ד. ובשו"ת שפתי עני ח"א ס' ע"ב ע"ג. ובשו"ת דברי בניהו חי"ט ס"ג. ובס' נטעי גבריאל פסח ח"ג עמ' קס"א ובס' ברכת מרדכי פסחים ס' נ'. ובס' מעדני סופר ח"א ס' מ"ג ובשו"ת תולדות יצחק ח"א ס' כ"א ובשו"ת חיים שאל ס' ע"ד אות נ"ג ובשו"ת חמדת משה או"ח ס"מ ובשו"ת מחקרי ארץ ח"א יו"ד ס' י"א ובס' מכתבי קהילות הקודש ס' ק"ה ובס' מצות ספיע"ה ס' מ"ד ובס' ספירת העומר להגר"צ כהן עמ' קמ"ו. ובשו"ת מנחת שמואל ח"ד ס' כ"א ובשו"ת חקי חיים ח"ח ס' ע"ה ובס' עקדת משה ח"ד ס' ט"ו, ובס' חג ומועד סי' ס"ח. .
  2. **אילם**.
     1. ע"י כתיבה.
        1. הגר' ישעיה פיק זצ"ל (רע"א ח"א סי' כ"ט ד"ה אך) – "אם שגם הוא הסכים לדעתי בעיקר הדין, הערה הוא היכי דאיהו אחשביה לכתיבה, כגון שכיון לצאת ע"י הכתיבה י"ל דמהני, ול"ד לביטול שהרי ע"י הכתיבה עשה מעשה, ונ"מ למי שא"י לדבר".
     2. ע"י הרהור.
        1. הגרח"ק זצ"ל (ויכתוב מרדכי עמ' שמ"ז אות קי"א) – "האם אילם יוצא ידי"ח ספירת העומר ע"י כתיבה. תשובה: לא".

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה קצ"ד) ***– "***שאלה: אילם מה יעשה בספירת העומר אם כתיבה לאו כדיבור. תשובה: יחשוב הכל".

* + 1. ע"י שומע כעונה.
       1. עי' דברי שלום (מזרחי, ח"ד סי' מ') – "אילם צריך לצאת י"ח ע"י אחר ואם אין אחר יצא יד"ח ע"י כתיבה כמ"ד כתיבה כדיבור".
    2. מראי מקומות.
       1. הגר' וואלף איגר (שו"ת רע"א ח"א סי' כ"ט ד"ה ואין, סי' ל"א) – "אך מחו' הגאון מהור"ר ישעיה פיק נ"י ... ואין נראה בעיני, דלפי דבריו תיקשי מתני' דמס' תרומות חמשה לא יתרומו אלם כו', ואיתא בתוס' מ"מ אמרו אלם לא יתרום מפני שאינו יכול לברך עיין שם, והובא בתוס' מנחות (דף נ"ה ע"א) ולפי הנ"ל שפיר יכול לברך ע"י הכתיבה ולכוון לצאת בזה, א"ו דלא מהני, והך מתניתין סייעתא לשורש דברינו, דכתיבה לא כדבור דמי".

1. שאר ענינים.
   1. **למה כולם מברך לעצמו, והא רוב עם הדרת מלך**.
      1. מראי מקומות – רע"א (על מג"א ס"ק ב'), נחל איתן (סי' ט"ו ס"ב סוף ס"ק י"א).
      2. ברוב עם או זריזות במצות ספירת העומר – חוט שני (שבת ח"ד עמ' שע"ה, "צ"ע").
   2. **ששכח לספור ספירת העומר בלילה, ונזכר ביום לאחר שקיעת החמה [בבין השמשות], וספר בלי ברכה**, אם רשאי לספור מכאן ואילך בברכה. וכדין מי ששכח סה"ע בלילה וספר ביום, או דילמא שאני הכא שלא נזכר אלא בבין השמשות שהוא ספק יום ספק לילה.
      1. ***שיספור בשאר הלילות בברכה.***
         1. אג"מ (ודברת בם סי' ק"מ ד"ה ושמעתי, קובץ קול התורה חנ"ד ח"א עמ' כ"ו אות י"ד, שמעתתא דמשה שמועות משה אות ב', מסורת משה ח"א או"ח אות שכ"ד, עי' ח"ב או"ח אות רי"א) – "אם שכח לספור בלילה וגם כל היום שלמחרת ונזכר לאחר השקיעה וספר בזמן שהוא עדיין בין השמשות יכול לספר בשאר הלילות בברכה".
         2. אמת ליעקב (דברי חכמים או"ח אות תכ"ב) – "שאם הוא לפני צאת הכוכבים, מותר לו לספור עוד ליום שעבר (בלי ברכה) ולברך בימים הבאים בברכה".
         3. אור לציון (ח"ג פרק ט"ז סעי' ו') – "שאלה. מי ששכח לספור ספירת העומר, ונזכר בבין השמשות שלמחרת וספר אז, האם יכול להמשיך ולספור בשאר ימים בברכה. תשובה. אם נזכר וספר לפני שיעברו עשרים וחמש דקות לאחר השקיעה, אף שסופר אז בלא ברכה, יספור בשאר ימים בברכה. ואם נזכר לאחר מכן, סופר בשאר ימים בלא ברכה".
         4. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ד אות י', מה טובו גליון כ"ג עמ' י"ג אות י"א) – "נזכר בבין השמשות שלא ספר אתמול, עד שלש עשרה דקות מהשקיעה לא הפסיד ויספור אז, וממשיך לספור בברכה".

הגריש"א זצ"ל (וישמע משה ח"א עמ' קס"ד) – "***שאלתי: מי ששכח לספור ספירת העומר ונזכר ה' דקות אחרי השקיעה, האם מותר לספור הספירה של אתמול ולהמשיך לספור של יום הבא והשיב: שמותר, [שמצרפים בזה כמה וכמה ספיקות]".***

* + - 1. ***יביע אומר (ח"ד או"ח סי' מ"ג) – "*כל שהספיק לספור אפילו אחר שקיעת החמה, חשוב כאילו ספר ביום. וסופר מכאן ואילך בברכה ... ומ"מ נ"ל שמכאן ואילך יספור כשיהיה לילה ודאי, שלא יהיה כתרתי דסתרי".**
      2. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ו' סעי' ד').
      3. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה קצ"ב, ***שערי ציון ח"א עמ' פ"ח אות ו'***) ***– "***שאלה: נזכר שלא ספר אתמול בבין השמשות ומיד ספר, אם יכול להמשיך לספור אח"כ בברכה. תשובה: כן".
         1. ועיין בשערי תשובה ס' תפ"ט סק"ה ובשו"ת בית שלמה או"ח ס' ק"ב. ובס' מצות ספיע"ה פ"ד ס' י"ב פ"ט ס' ל"ה אות ה' ובס' וספרתם לכם ס' ל'. וחלק השו"ת ס"ו .

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ר"ה) ***– "***שאלה: לא ספר ספיע"ה ונזכר למחר אחר שהתפלל ערבית מפלג המנחה אם סופר אח"כ בברכה. תשובה: כן".

* + - * 1. ועמש"כ בזה בשו"ת דברי בניהו (חי"ז ס'' י"ט ).

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ר"ו) ***– "***שאלה: שכח לספור ספיע"ה עד שקיעת ר"ת ונוהג להחמיר כר"ת בדאורייתא אם יצא. תשובה: יצא".

ועמש"כ בזה בשו"ת עמק התשובה (ח"ח סי' נ"ה ).

* + - 1. **ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תפ**"ט סעי' כ"ט) – "וכן אם היה עומד בבין השמשות [אחר השקיעה], ונזכר בבירור שלא ספר אמש ספירת העומר, וגם במשך היום לא נזכר מזה, יספור מיד הספירה של אמש בלי ברכה, ואחר צאת הכוכבים יספור בברכה. ונכון שבאופן כזה יזהר שלא יספור העומר בכל יתר הלילות אלא לאחר צאת הכוכבים, שלא יהיה כתרתי דסתרי. וכל זה דוקא באופן שנזכר בבין השמשות שלנו, שהוא שלש עשרה וחצי דקות זמניות אחר השקיעה, אבל אם נזכר לאחר מכן, אף על פי שהוא נוהג להחמיר במוצאי שבת כדעת רבינו תם, אין לצרף בזה סברת ר"ת וסיעתו להרשות לו לספור מכאן ואילך 'בברכה'. אלא מכאן ואילך יספור בלא ברכה. שספק ברכות להקל. [שו"ת יביע אומר ח"ד סי' מג. וח"י חאו"ח סי' לח עמוד סט. ושם דחה דברי מי שהצריך שיהיו ב' הספיקות שקולים. וראה עוד בחזון עובדיה על יום טוב עמוד רלח]".
      2. פסקי תשובות (אות כ"ד).
    1. בלי ברכה.
       1. עי' כה"ח (ס"ק פ"ג).
    2. ***דעת*** הגרשז"א זצ"ל.
       1. ***בלי ברכה –*** מעדני שלמה (סוף עמ' י"ט, "שאינו רשאי להמשיך לספור אח"כ בברכה ... איכא ספק ספיקא לחומרא").
       2. ***לספור בברכה*** – הליכות שלמה (ספה"ע פרק י"א סעי' ו', "השוכח לספור בלילה, ונזכר וספר בין השמשות, רשאי להמשיך לספור אחר כך בברכה").
          1. ***הגר"י טרגר שליט"א (בעל הליכות שלמה, מכתב בדואר אלקטרני) – "***כמבואר בדבר הלכה הטעם שאין כאן ס"ס לחומרא והוא מפי בן מרן וכן הרב גנס".
    3. **על הצד *שיספור בשאר הלילות בברכה:*** אם מכאן צריך ליזהר שלא יספור העומר אלא לאחר צאת הכוכבים.
       1. מחמיר, צריך ליזהר – ***יביע אומר (ח"ד או"ח סי' מ"ג,*** לשונו מובא לעיל***),*** הלכה ברורה (קמא, סי' תפ"ט על סעי' ח' ד"ה ונראה, "ונראה דאם ביום אחד ספר לפני לילה גמור בין השמשות וביום אחר לא ספר בלילה וגם ביום לא נזכר עד לשעת בין השמשות כזו שהוא יותר מאוחר מהשעה שספר בין השמשות לצורך הלילה הבא, הרי ממה נפשך לא ספר יום אחד, ויש לו לספור שאר הימים בלא ברכה, דכן נראה מסברא דהבין השמשות שוה בכל יום וכן מוכח מגמ' שבת דף ל"ה ע"ב וכמו שביאר התוס' בשבת שם ל"ד ב' ד"ה ספק, ודברי רש"י שם צריכים ישוב"), ספירת העומר (פרק ג' סעי' כ"ב), **ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תפ**"ט סעי' כ"ט, לשונו מובא לעיל).
       2. מראי מקומות – נשמת שבת (סימן שמ"ב אות שע"ד, "ובס' בירור הלכה ... ויש לפקפק על דבריו לפי ...").
    4. מראי מקומות.
       1. שע"ת (ס"ק כ') – "ועיין בבי' דוד שכתב אם נזכר בסוף היום בה"ש ומנה אז בלא ברכה ימנה שאר הימים בלא ברכה דליכא ס"ס גמור ובבר"י גמגם בזה קצת ע"ש".
       2. הגרחפ"ש זצ"ל (בירורי משנה קובץ תשובות עמ' קכ"ד שאלה ח') – ***"***כששכח לספור ספירת העומר ונזכר קודם שקיעת ר"ת וספר בלא ברכה, האם יכול לספור שאר הימים בברכה. תשובה: א"א לסמוך על שיטת ר"ת לקולא כשאינו מקפיד עליו לחומרא ורק מי שסומך עליו תמיר יכול לספור מכאן ואילך".
  1. **מסופק אם הוא ספר ביום, אף אם ברור לו שלא ספר בלילה**.
     1. ***שיספור בשאר הלילות בברכה –*** קובץ הלכות (ספה"ע פרק ו' סעי' ו'), ספירת העומר (פרק ג' סעי' כ"ט), פסקי תשובות (אות כ"א).
  2. **הפסיק בשיחה באמצע הספירה**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (גם אני אודך בעניינים שונים ח"ב אות קמ"ח) – "שאלה: אדם שאמר 'היום שבעה וארבעים יום', והפסיק בשיחה, ושוב המשיך 'שהם ששה שבועות וחמישה ימים לעומר', האם יצא, או לא. תשובה: יצא".
  3. **חלם באמצע ספירת העומר**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (גם אני אודך בעניינים שונים ח"ב אות קמ"ט) – "שאלה: אדם שאמר ספירת העומר, אך חלם ולא כיוון מה שאמר, האם יצא, או לא. תשובה: יצא בדיעבד".
  4. **שליח ציבור שדילג יום אחד מלספור ספירת העומר: האם יכול לברך על הספירה כדי להוציא אחרים בברכתו**.
     1. אין יכול לברך על הספירה כדי להוציא אחרים בברכתו.
        1. עי' אג"מ (דברי חכמים או"ח אות תכ"ג, מסורת משה ח"א או"ח אות ש"ל) – "שמעתי בשם הבריסקר רב, שפעם שכח לספור ספירה, ואמר לתלמידו לא לומר הברכה, והוא יספור עם ברכה בשבילו ולהוציא ידי תלמידו שמחויב בברכה, וממילא יכול לומר זה בקול רם, ולא יהי' זלזול בכבוד הרב ששכח לספור מקודם. ובספר מקראי קדש (מר' צבי פסח פראנק) הביא שו"ת שלא לעשות זה, מה למעשה הדין בזה אצלינו. תשובה: אחד שמע מחגרמ"פ, שמעיקר הדין יוכל לעשות זה (שבכלל יש הרבה שיטות שסוברים שכל יום הוי מצוה חדשה, וממילא כל אחד יוכל לומר ברכה בכל יום ויום), אבל למעשה טוב לא לעשות זה בכל אופן. (רק אם יהי' בזיון לרב בכגון דא מותר) וגם רבינו סבר, לא לעשות זה בכל אופן (שדומה קצת לשקר)".
        2. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ד אות י"ג) – "... אין לעשות כן, כיון שמי שאינו חייב בברכה יתכן ונקרא 'אינו מחוייב בדבר' כדי להוציא אחרים".
        3. יביע אומר (ח"ח או"ח סי' מ"ו אות ב') – "ועינא דשפיר חזי להפרי חדש (סימן תפט ס"ח) בד"ה נשאלתי, שהביא מי שהורה כי מי ששכח לספור ספירת העומר לילה ויום, שהדין הוא שאינו סופר עוד בברכה, שרשאי להיות שליח צבור כדי שיספור בברכה להוציא אחרים ידי חובה, וכתב, ששגג בזה, שהרי שנינו (בר"ה כט א) כל מי שאינו מחוייב בדבר אינו מוציא את אחרים ידי חובתם. וכיון דקי"ל שכל שדילג לילה אחד הפסיד הספירה, אפי' יהיה ש"צ הרי הוא מברך ברכה לבטלה, וגם השומע ממנו לא יצא, ואין לומר דחשיב מחוייב בדבר אף על פי שאינו יכול לספור בברכה, זה אינו, דאיתא בירוש' (פ"ב דמגילה ה"ב), בן עיר אינו מוציא בן כרך, לפי שאינו מחוייב בדבר, אף על גב דאי הוה בעי הוה מצי למעקר דירתו בליל ט"ו והיה מתחייב כאן וכאן, כדאיתא בירוש' שם. וכ"ש בנ"ד דלאו בר חיובא הוא כלל, ואף על פי שרש"י (ריש מגילה) כתב, שבני הכפרים שאינם בקיאים לקרות המגילה, אחד מבני העיר יקראנה להם, כבר חלק עליו הר"ן שם. וכן העלתי להלן (בסימן תרפח) כדברי הר"ן, ועוד שאף לרש"י התם קולא הוא שהקילו חכמים על בני כפרים וכו'. עכת"ד ... גם המהר"א ישראל בספר כסא אליהו (סימן תפט) כתב, שדברי הפר"ח נכונים וראויים למי שאמרם, והמברך על סה"ע להוציא לאחרים הוי ברכה לבטלה, ודלא כהמהרח"א במקראי קודש. ע"ש. וכן מרן החיד"א בברכי יוסף (סימן תפט ס"ק יט) הביא דברי האחרונים שחלקו על המקראי קודש, וסיים על דבריהם: "והכי נקטינן". ע"ש. וכ"כ הרב שלמי צבור (דף רצח ע"א). וע"ע בשו"ת מכתם לדוד (חאו"ח סימן טז) שהעלה ג"כ לחוש לדברי הפרי חדש, שאף שיש לצדד בזה, לא מפני שאנו מדמים נעשה מעשה, ובפרט בחשש ברכה לבטלה וכו'. ע"ש. וע"ע בספר נהר שלום (ס"ס תפט) שאף שכ' לדחות הוכחת הפר"ח מדין בן עיר שאינו מוציא בן כרך, סיים בדברי רבו המכתם לדוד לחוש לספק ברכות. וע"ש. וכן פסק הגר"ח פלאג'י במועד לכל חי (סימן ה אות ז) שלענין הלכה נקטינן כדברי האחרונים שאוסרים בזה, דשב ואל תעשה עדיף, ואפי' אם הוא ש"צ קבוע, יעבור אחר תחתיו. ע"ש. וכן פסק בסידור בית עובד ...".
        4. שבט הלוי (ח"ג סי' צ"ו אות א', והג"ה, ח"ד סי' קנ"ז על או"ח סי' צ"ו, קובץ מבית לוי ח"ג עמ' ל"ה הע' ד') – "רב מנהיג בעירו ששכח באחד הימים של ספה"ע לספור הספירה ע"י שלא התפלל בביהכ"נ ונשאלתי מה יעשה בשאר הימים כי הוא רגיל לספור ברבים ואיכא כבוד התורה ובזיון אם לא יספור. [ח"א העירני דהלא אפשר שהוא יבקש ממישהו שלא יברך והוא יכוון להוציאו וה"ר מאו"ח סי' רצ"ז דמי שאינו מריח אעפ"כ יכול להוציא, ובאמת זה אינו דהתם בסי' רצ"ז הגרעק"א באמת מפקפק בזה מכח אינו מחויב בדבר שאינו יכול להוציא וע"ש מה שתי' בזה ונ"ד הו"ל כמו בן עיר שאינו יכול להוציא בן כרך ובן כרך לבן עיר כמבואר בירושלמי ובפוסקים סי' תרפ"ח וע"ש במ"ב ס"ק ח' ובשעה"צ שם, ושו"ר בפר"ח סי' תפ"ט כ' מפורש כדברינו שאינו יכול להוציא ואף על פי דאיכא חולקים על הפר"ח כ' בס' כף החיים בשם הרבה מאחרונים דהלכה כפר"ח ועיין ג"כ בס' שיח השדה שער ברכת ה' סי' ג' מש"כ בדברי הפר"ח, ודע דאין מדברי פר"ח הנ"ל סתירה לדברינו שהרי כ' שש"צ אפי' קבוע אינו יכול להוציא, דגם אני לא כתבתי רק ברב בעירו דאיכא בזה כבוד התורה וגם כבוד הצבור ע"פ מש"כ בפנים]. בעניותי במקום הדחק כזה אפשר לסמוך על דעת הראשונים בסי' תפ"ט דכל יום מצוה בפ"ע ויספור בשאר ימים בברכה וכבר ידוע דהי' גדולים שעשו מעשה גם בלי זה לספור השאר בברכה, ואף על פי שאין לעשות כן כיון דכבר נפסקה הלכה סי' תפ"ט ס"ח, מ"מ כה"ג דאיכא כבוד התורה וכבוד הצבור אפשר לסמוך בזה, ועיין כיו"ב או"ח סי' צ"ב ס"א לענין נצרך לנקביו דאע"פ דאית בי' תועבה מעיקר הדין מתירין כה"ג ע"ש במ"א ביאור הלכה ד"ה הי', ומכ"ש כאן דאיכא מחלוקת הראשונים, וכבר ידוע מש"כ הש"ך יו"ד סי' רמ"ב דבשעת הדחק בדרבנן אפשר לסמוך על דעת יחיד".
        5. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קנ"ז) – "שאלה: רב הסופר כל יום בבית הכנסת ושכח, אם יכול לבקש מאחר שלא יספור, ומדין ערבות יברך בכדי שלא יהא לו בזיון. תשובה: לא".
        6. קולא - וכ"כ בתשוגות והנהגות ח"ד ס' ק"ו וכן בשו"ת הר צבי ח"ב ס' ע"ה שכן עשה הבית הלוי וכן מובא בפר"ח ס' תפ"ט ומסיק של"מ וכ"כ הברכ"י שם וע"ע בשו"ת משנת יוסף חי"א ס' פ"ד ובמקראי קודש פסח ח"ב ס' ס"ו ובס' מועדים וזמנים ח"ב ס' ק"פ ובשו"ת דברי משה ס' כ"ט ל' ובשו"ת שאלי ציון מה"ת ח"ב ס' י"ג ובשו"ת רגגות אפרים ח"ח ס' תרי"א ובשו"ת שרידי אש ח"ב ס' ט"ז עמ' רי"ח ובשו"ת אבני דרך ח"ד ס' ס' נ"ב ובשו"ת לב אברהם ח"א ס' ס"ג ובשו"ת אהל אברהם ס"א ובס' אשרי האיש ח"ג עמ' תכ"ו ס' י"ג ובשו"ת שואלין ודורשין ח"ז ס' נ"ב. .
        7. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תפ"ט סעי' כ"ו) – "מי ששכח לספור ספירת העומר לילה ויום, שהדין הוא שאינו סופר עוד בברכה, ועמד כשליח ציבור בתפלת ערבית, אין לו לספור ספירת העומר להוציא אחרים ידי חובתם, שכל מי שאינו מחוייב בדבר אינו מוציא אחרים ידי חובתם. והדין כן אף באדם נכבד. [שו"ת יביע אומר ח"ח חלק אורח חיים סי' מו סק"ב. חזון עובדיה על הלכות יום טוב עמוד רמח]".
     2. יכול לברך על הספירה כדי להוציא אחרים בברכתו.
        1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה תפילה פרק ט"ז סעי' כ"א, שלמי מועד עמ' תמ"ב) – "גם מי שדילג יום אחד מלספור ספירת העומר, יכול לברך על הספירה כדי להוציא אחרים בברכתו".
     3. מראי מקומות – כה"ח (ס"ק צ"א, ס"ק צ"ב), קובץ הלכות (ספה"ע פרק ד' סעי' ט'), פסקי תשובות (אות כ').
        1. דברי משה (סי' ל' אות ז') – "ד"ז שנוי בפלוגתת הפוסקים ז"ל, ודעת ...".
  5. **שאל את חבירו בלשון תמיהה היום יום ארבעים? - האם יצא ידי חובתו**.
     1. מראי מקומות – וישמע משה (פר' במדבר תשע"ט עמ' ב').
  6. מראי מקומות.
     1. הגריש"א זצ"ל (קובץ תשובות ח"ג סי' פ"ג, ח"ד סי' ל"ט אות י"ב) – "שאלה: המסתפק בספירת העומר באיזה יום הוא עומד, שני ימים או שלש, האם יכול לספור מספק 'היום שני ימים לעומר - היום שלושה ימים', (דאל"כ איך ספרו בזמן הבית במקומות הרחוקים שנסתפקו באיזה יום הם עומדים). תשובה: בבעל המאור (שלהי פסחים, כח ע"א) כ' דלכן לא תיקנו לספור מספק משום דא"א שהרי ביום חמישים לספירה שבו חל חג העצרת יצטרך לספור מ"ט לספירה ע"ש, מבואר דשפיר היה שייך לספור מספק, וכן היא המסקנא למעשה של ה'דבר אברהם' (ח"א סי' ל"ד), והוכיח זה מבעל המאור הנ"ל".
     2. הגרח"ק זצ"ל (ויכתוב מרדכי עמ' שס"ב אות רס"א) – "אם א' אמר ביום השישי לעומר, היום שלשה ושלשה ימים וכו', האם יצא ידי"ח ספירת העומר בדיעבד. תשובה: עי' שע"ת תפ"ט סק"ו וכאן גרע".

הגרח"ק זצ"ל (ויכתוב מרדכי עמ' שס"ב אות רס"ב) – "אם יש מנין קבוע לערבית בשעה מסוימת, וזמן הספירה הינו כשעתיים לפני התפילה, האם יספרו העומר קודם ערבית או אחר ערבית. תשובה: אם אין חשש שישכח יכול להמתין".

הגרח"ק זצ"ל (***ויכתוב מרדכי עמ' שע"ה אות שצ"ו***) – "הסופר ספירת העומר, ואמר היום י"ד ימים וכו' שהם שני שְבועות, הש' דשבועות בשוא, האם יצא ידי"ח. תשובה: צ"ע".

1. .
   1. **ספר ימים ולא שבועות**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ק"צ) ***– "***שאלה: ספר באחד הימים רק ימים ולא שבועות אם יכול להמשיך לספור אח"כ בברכה. תשובה: עי' שונ"ה תפ"ט דין י"ז.
      2. והפר"ח ס' תפ"ט שלא יצא. והמג"א סק"ד פליג שיצא. והמשנ"ב שם ס"ק ל"ח שסופר בשאר ימים בברכה. ועמש"כ בס' מצות ספירת העומר פ"ב ס"ד או"ג.
   2. **תנאי בספירת העומר**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה קצ"א) ***– "***שאלה: אם נכון לעשות תנאי בספיע"ה כשמתפלל ערבית מבעו"י, ולהתנות אם יזכור לספור אח"כ, אין רוצה לצאת בספירה שספר ואם לא יזכור יוצא. תשובה: אין ראוי רק בשעת הדחק".
      2. ובעיקר תנאי במצוות ובספיע"ה עמש"כ בבית מתתיהו ח"א ס' י"ג אות ל"ג. ובתנאי בספיע"ה עיין בס' מצות ספיע"ה פ"ו ס"ב.
   3. **ספר בחיסור**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה קצ"ג) ***– "***שאלה: מי שספר בחיסור כגון שאמר ביום התשע עשרה יום עשרים חסר אחד אם יצא. תשובה: עי' שונ"ה ס' תפ"ט דין ו'.
      2. ועמש"כ בזה בשו"ת באר משה ח"א ס' פ"ג. ומש"כ בס' מצות ספיע"ה פ"ג ס"י ובשו"ת שבות עמי ח"א ס' י"ד.
   4. **ספירת העומר במקום מטונף**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה קצ"ה) ***– "***שאלה: אם יכול לספור ספיע"ה במקום מטונף ללא הברכה. תשובה: ביזיון".
      2. ועמש"כ בזה בשו"ת מעט מים ס' צ"ה ובשו"ת משנת יוסף ח"ה ס' ק"א ובשו"ת באר שרים ח"ז ס' י"ב אות ד'. ובס' טהרת התורה ח"ב ס"ג ס' ט"ו ובס' בנתיבות ההלכה ל"ט ספיע"ה עמ' 52 ובשו"ת אבני ישפה ח"ו ס"י ובשו"ת דברי בניהו חכ"ב ס' ל"ד. ומש"כ בבית מתתיהו ח"ב ס"ג אות ה' ובהסכמת בעל שבט הקהתי שם.
   5. **ספירת העומר ללא כוונה**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה קצ"ו) ***– "***שאלה: ספר ספיע"ה ללא כוונה למ"ד מצר"כ אם יכול להמשיך לספור בברכה. תשובה: לכאו' לא".
      2. ובתשו' שתח"י ידידי הרה"ג רבי משה שמואל דיין השיב ע"ז, צריך שיבין מה שאומר. ועיין בשו"ת כתב סופר או"ח ס' צ"ט ובס' מצות ספיע"ה פ"ו ס' י"ט ובס' עקדת משה ח"ד ס' ט"ו.
   6. **אכילה קודם ספירת העומר**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה קצ"ח) ***– "***שאלה: אם מותר לאכול קודם ספיע"ה באופן שמעמיד שומר או שיש לו מנין קבוע. תשובה: אולי".
      2. ועיין בשו"ת אגרות משה ח"ד או"ח ס' צ"ט ובשו"ת אז נדברו ח"ו ס' ל"ב שמהני. אליבא דהלכתא גליון פ"ט עמ' מ'.

* 1. **ספירה דרך שאלה**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ר"א) ***– "***שאלה: מי ששאל את חבירו האם כך לעומר והשיבו כן, אם יכולים שניהם לספור בברכה. תשובה: צ"ע".
     2. והדעת תורה ס' תפ"ט והכף החיים שם סק"א ששניהם יכולים לספור.
  2. **ענה בטעות יום הספירה**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ר"ב) ***– "***שאלה: שאל את חבירו כמה היה אתמול לעומר וענה בטעות את מספר אותו היום אם יספור בברכה. תשובה: יתכן".
     2. ועיין בשו"ת באר משה ח"א ס' פ' שיכול לספור.
  3. **ברכה קודם צה"כ**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ר"ח) ***– "***שאלה: בשו"ע ס' תפ"ט ס"ב, מדקדקים אין סופרים עד צה"כ, אם רק הספירה לא יספור, וברכה אפשר קודם צה"כ. תשובה: לא".
     2. וכן השיב מרן בקונ' גם אני אודך ח" אות ק"ט. ויש לבאר עפמש"כ בס' משנת חיים מנחות ס' ס"ד ובס' ברכת רפאל פסח ס' צ"ג שהברכה בספיע"ה כחלק מהמצוה ומה"ט מברכין כל יום. א"כ שפיר אין לברך קודם צה"כ. ועמש"כ בזה בשו"ת שערי יושר ח"ד ס' ע"ב.
  4. **ק"ש וספירת העומר**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ר"ט) ***– "***שאלה: הבא ליבהכנ"ס בימי הספירה במעריב והתחילו שמו"ע והתחיל עמהם, מה יאמר אח"כ, ק"ש דהיא תדיר או ספירת העומר ביחד עם הציבור. תשובה: ספיע"ה שלא ישכח".
     2. מראי מקומות – מצות ספירת העומר (פרק ה' סי' ט"ו).
        1. שאגת אריה (סי' כ"ב) – "יש ללמוד דספירת העומר וק"ש ק"ש קודם דהא תדיר שבחובה כנ"ל".
        2. ועמש"כ בזה בשו"ת משנת יוסף חי"א ס' פ"ג. ובתשו' והנהגות ח"א ס' ש"י ח"ב ס' רמ"ח ובשו"ת מנחת יצחק ח"ט ס' נ"ו. ואכן בס' הוראות והנהגות החזו"א פי"ד ס"ז מובא שהעידו שהתיר לספור ספיע"ה עם הציבור קודם ק"ש. וע"ע בשו"ת דברי בניהו חכ"א ס' מ"ג ובס' וספרתם לכם ס' ל"ד ובס' בין פסח לשבועות עמ' נ"ו.
  5. **ברכת המזון וספירת העומר**.
     1. ספירת העומר.
        1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ר"י) ***– "***שאלה: לפני ברכהמ"ז נזכר שלא ספר ספירת העומר, מה קודם ברכהמ"ז או ספיע"ה. תשובה: ספיע"ה".
     2. בשבת ויו"ט, ספירת העומר.
        1. שאגת אריה (סי' כ"ב) – "אם יושב על שולחנו בשבת ויו"ט דה"ל בה"מ תדיר של חובה דהא לא סגי דלא אכיל פת וספירת העומר לגבי בה"מ של חובה ה"ל אינו תדיר דהא ספה"ע אינו נוהג אלא מ"ט יום בשנה. ובה"מ של חובה שנוהג בשבתות כל השנה שהם יותר מנ' שבתות בשנה לבד מי"ט ה"ל תדיר. אבל בחול הא וודאי אין קדימה לבה"מ דידיה על ספירת העומר דהא ה"ל תדיר של מצוי לחוד ואין לו שום קדימה על שאינו תדיר. ואי משום דבה"מ של שבת ויו"ט הוי תדיר של חובה הא לא מהני לבה"מ של חול מידי כיון דאיהו גופי' אינו תדיר של תורה. והה"נ דאין לספירת העומר דין קדימה על בה"מ דאע"ג דספירת העומר הוי דבר שבחובה מה שאין כן בה"מ של חול אין דין קדימה לדבר שבחובה שהרי חטאת לא קדמי לשלמים מה"ט שהן דבר שבחובה משא"כ בשלמים אלא משום דחטא' ואשם קדשי טפי כדתנן בפ' ט"י וכמשכ"ל הילכך הרשות בידו להקדים איזה מהן שירצה או בה"מ לספירת העומר של חול או איפכא. אבל בה"מ של שבת וי"ט קדמ' לספירת העומר וכמ"ש ואגב אורחיה יש ללמוד דספירת העומר וק"ש ק"ש קודם דהא תדיר שבחובה כנ"ל".
     3. מראי מקומות – מצות ספירת העומר (פרק ה' סי' ט"ז).
        1. ועמש"כ בזה בס' ארצות החיים ס' כ"ה ובשו"ת מחנה חיים ח"א ס"ג. ובס' מלבושי מרדכי דיני קדימה שו"ת ס' י"ד.
  6. **ענה אמן בין ברכה לספירה**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רי"א) ***– "***שאלה: אם ענה על ברכת ספירה אמן בין הברכה לספירה אם צריך לחזור ולברך. תשובה: כן".
     2. אולם בס' אורח כהלכה מבעל שבט הקהתי ח"א עמ' תצ"ד דאין חוזר שהוי מענינא. וע"ע בשו"ת מנחת שמואל ח"ד ס"ג.

**הנהגות העומר**

# סימן תצ"ג

1. מנהגי אבילות.
2. מנהגים שונים.
3. טעמים של ל"ג בעומר.
4. הנהגות שונות בל"ג בעומר.
5. **נישואין** - סעיף א'.
6. ליל ל"ג בעומר: נישואין.
7. **מסתפרים** - סעיף ב'.
8. ליל ל"ג בעומר: מסתפרים.
9. להסתפר בר"ח אייר שחל בערב שבת.
10. לספר ער"ש כשחל ל"ג בעומר ביום א'.
11. **ריקודים ומחולות של רשות**.
12. במקום מצוה.
13. ליל ל"ג בעומר: ריקודים של רשות.
14. אחר ל"ג בעומר: ריקודים של רשות.
15. **כלי זמר**.
16. ליל ל"ג בעומר: כלי זמר.
17. אחר ל"ג בעומר: כלי זמר.
18. לשיר בפה שירה.
19. ברכת שהחיינו.
20. איסור מלאכה - סעיף ד'.
21. שאר ענינים.
22. פסח שני.

**דור המלקטים** - אור לציון (ח"ג פרק י"ז), אנציקלופדיה תלמודית (כרך ג' ערך בין פסח לעצרת, עמ' קכ"ט - עמ' קל"א), בין פסח לשבועות (כהן), בנתיבות ההלכה (גליון ל"ט), הלכות חג בחג (ספירת העומר), הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק י"א, שלמי מועד פרק פ"ה), קונ' וספרתם לכם (סנדר), יד בספירת העומר (סי' ל' - סי' ל"ז), מקדש ישראל (הארפענעס), נטעי גבריאל (פסח ח"ג), סידור פסח כהלכתו (ח"ב פרק י"ב), פסקי תשובות (רבינוביץ), קובץ הלכות (ספה"ע, קמנצקי), שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"ג עמ' ל"ח - עמ' ל"ט), Halachically Speaking (שנה ה' מספר ח', מספר ט').

1. מנהגי אבילות.
   1. **מקורות וטעמים**.
      1. שמתו תלמידים של רבי עקיבא.
         1. יבמות (דף סב:) – "אמרו: **שנים עשר אלף זוגים** תלמידים היו לו לרבי עקיבא, מגבת עד אנטיפרס, **וכולן מתו בפרק אחד מפני שלא נהגו כבוד זה לזה**, והיה העולם שמם, עד שבא ר"ע אצל רבותינו שבדרום, ושנאה להם ר"מ ור' יהודה ור' יוסי ורבי שמעון ורבי אלעזר בן שמוע, והם הם העמידו תורה אותה שעה. תנא: **כולם** מתו מפסח ועד עצרת. אמר רב חמא בר אבא, ואיתימא ר' חייא בר אבין: **כולם מתו מיתה רעה**. מאי היא. א"ר נחמן: אסכרה".
            1. תשובות הגאונים (שערי תשובה סי' רע"ח) – "וששאלתם למה אין מקדשי' ואין כונסין בין פסח לעצרת אם מחמת איסו' או לאו. הוו יודעי' שלא משום איסור הוא אלא משום מנהג אבלות שכך אמרו חכמי' שנים עשר אלפים זוגים תלמידים היו לו לר' עקיבא וכלם מתו בין פסח לעצרת על שלא נהגו זה בזה ותני עלה וכלם מתו מיתה משונה באסכרה **ומאות' שעה ואילך נהגו ראשונים בימים אלו** שלא לכנוס בהן ומי שקפץ וכנס אין אנו קונסי' אותו לא עונש ולא מלקות אבל אם בא לשאול לכתחילה אין מורי' לו לכנוס ולענין קדושין מי שרצה לקדש בין פסח לעצרת מקדש לפי שאין עיקר שמחה אלא בחופה".
            2. מאירי (יבמות דף סב: ד"ה אע"פ) – "אמרו על ר' עקיבא ... וקבלה ביד הגאונים שביום ל"ג בעומר פסקה המיתה ונוהגים מתוך כך שלא להתענות בו וכן נוהגים מתוך כך שלא לישא אשה מפסח עד אותו זמן".
      2. י"א משפט רשעים בגיהנם מפסח ועד העצרת.
         1. שבולי הלקט (סי' רל"ה) – "ואחי ר' בנימין נר"ו פי' הטעם מה שנהגו שלא לישא בין פסח לעצרת לפי מה שמצינו בסדר עולם פ"ג **משפט רשעים בגיהנם** שנים עשר חדש שנאמר והיה מידי חדש בחדשו ר' יוחנן בן נורי אמר מן הפסח עד עצרת שנאמר ומדי שבת בשבתו".
            1. משנה (עדויות פרק ב' משנה י') – "חמשה דברים של שנים עשר חדש משפט דור המבול שנים עשר חדש משפט איוב שנים עשר חדש משפט המצריים שנים עשר חדש משפט גוג ומגוג לעתיד לבא שנים עשר חדש משפט רשעים בגיהנם שנים עשר חדש שנאמר (ישעיה י"ט) והיה מדי חדש בחדשו רבי יוחנן בן נורי אומר מן הפסח ועד העצרת שנאמר ומדי שבת בשבתו".
      3. מחמת גזרת תתנ"ו שהיתה באשכנז בין פסח לעצרת.
         1. ט"ז (ס"ק ב') – "דודאי העיקר שאחר ל"ג בעומר לא מתו ואפ"ה נוהגים קצת אבילות **מחמת גזרת תתנ"ו שהיתה באשכנז בין פסח לעצר'** כמו שמפורש ביוצרות ופיוטים שאנו אומרים בשבתות ההם שהם נתיסדו כמו קינות כנלע"ד טעם המנהג שלנו שאין נושאין אחר ל"ג בעומר אבל להסתפר ודאי שרי אחר ל"ג בעומר שמחמת גזירה זו לא החמירו אלא בשמחה יתירה של נישואין מה שאין כן קודם ל"ג בעומר שמתו תלמידי ר' עקיבא ומוטל על כל העולם להתאבל בשבילם החמירו טפי אפילו בתספורת".
      4. שהם ימי דין על התבואה.
         1. חק יעקב (ס"ק ג') – "ובש"ל וברי"ו כתב עוד שני טעמים א' לפי שמשפט רשעים בגיהנם לר"י בן נורי מפסח ועד עצרת ... ועוד **שהם ימי דין על התבואה** שלכך העומר בא מן השעורים ע"ש".
   2. **רק מנהג, ממילא אין להחמיר**.
      1. חק יעקב (ס"ק ב', ס"ק ז') – "ובספק אין להחמיר באבילות ישנה דקיל' והוא רק מצד המנהג".
      2. באר היטב (ס"ק ג', ס"ק ו') – "ובספק אין להחמיר".
      3. גר"ז (ס"ק ז') – "כיון שאבילות אינה אלא מנהג בעלמא אין להחמיר בספיקא".
      4. מ"ב (ס"ק י"ז, שעה"צ ס"ק י"ד) – "חק יעקב ובספק אין להחמיר בדבר שהוא רק מצד המנהג, עיין שם".
      5. דברי מלכיאל (ח"ג ריש סי' כ"ג) – "ידוע מ"ש האחרונים דבדינים אלו ספיקא לקולא".
      6. אג"מ (או"ח ח"א סי' קנ"ט) – "וכיון שבדברים אלו הולכין להקל כדאיתא בח"י סק"ב יש מקום להקל".
2. מנהגים שונים.
   1. **מנהג א': נוהגין אבילות ביום שהם מתו**.
      1. עד ל"ד בעומר.
         1. מחבר (סעי' א', סעי' ב') – "נוהגים שלא להסתפר עד ל"ג לעומר, שאומרים שאז פסקו מלמות, ואין להסתפר עד יום ל"ד בבקר".
            1. בה"ל (סעי' ג' ד"ה יש) – "יש נוהגים וכו' וטעות הוא בידם. ביאור הענין דיש בזה שלש שיטות ונבאר שתים מהן שנקטום הפוסקים לדינא. וזהו. שיטה אחת דתלמידי ר"ע מתו ל"ד יום וראיה ממדרש שמתו מפסח עד פרוס עצרת והוא ט"ו יום קודם עצרת וכשתסיר ט"ו יום ממ"ט נשארו ל"ד יום שלמים שמתו אלא דמקצת היום ככולו ומשו"ה מסתפרין ביום ל"ד בבקר וה"ה לישא אשה מותר מכאן ואילך וזה דעת המחבר בס"א וס"ב אכן לדעת הרמ"א שם בס"ב משמע דס"ל דפסקו מלמות ביום ל"ג וכמו שכתב הגר"א שם ומקצת היום ככולו ולפי שיטה זו המנהג שאין מסתפרין מפסח עד יום ל"ג בבוקר ומשם והלאה עד עצרת מותר. שיטה שניה הוא מה שאומרים בשם התוספות דתלמידי ר"ע מתו ל"ג ימים שלמים דהיינו ביום שא"א תחנון לא מתו א"כ כשתוציא שבעת ימי הפסח דהיינו מיום שני של פסח ועוד ששה שבתות ושני ימים ר"ח אייר ויום אחד ר"ח סיון שלא מתו א"כ הרי נשארו ל"ג שלימין שמתו ולפ"ז מתו עד עצרת ולנגד אלו הל"ג ימים קבלו ישראל ע"ע קצת אבילות ל"ג ימים (אלא שיום אחד מהן יש להקל במקצת יום דהוא ככולו ובחרו ביום ל"ג בעומר ואולי מאיזה טעם. פמ"ג) לענין תספורת ונשואין דהיינו לנכות ממ"ט יום של העומר ט"ז ימים הראשונים דהיינו מיום שני של פסח עד יום שני של ר"ח אייר יש ט"ז ימים שאותן ימים מקילין בהן ונשארו ל"ג שלימין עד עצרת ומתאבלין בהן ולפ"ז אותן שמסתפרין מל"ג ואילך וגם בר"ח אייר טעות הוא בידם דליכא ל"ג יום וזהו כונת המחבר".
      2. עד ל"ג בעומר.
         1. מאירי (יבמות דף סב: ד"ה אע"פ) - לשונו מובא לעיל.
         2. רמ"א (סעי' ב') – "ובמדינות אלו אין נוהגין כדבריו, אלא מסתפרין ביום ל"ג ומרבים בו קצת שמחה ואין אומרים בו תחנון (מהרי"ל ומנהגים). ואין להסתפר עד ל"ג בעצמו ולא מבערב".
            1. פשט ברמ"א, דביום ל"ג פסקו מלמות – גר"א (ס"ק ט', לשונו מובא לקמן), מ"ב (ס"ק ח', בה"ל סעי' ג' ד"ה יש).
            2. פשט במנהג של הרמ"א, שעושין הזכר לאבלות ל"ג ימים מא' דספירה עד ל"ג – ב"ח (ס"ק א', לשונו מובא לקמן), ערה"ש (סעי' ה', לשונו מובא לקמן).
   2. **מנהג ב': להתאבל ל"ג ימים, כנגד שמתו רק בל"ג יום**. [שימי שמחה [ותחנון] לא מתו, בשם תוס' (עי' בה"ל סעי' ג' ד"ה יש). דהיינו ז' ימי פסח (מיום ב' של פסח), ו' שבתות, ב' ימים ר"ח אייר, א' ר"ח סיון. ביחד: מ"ט יום פחות ט"ז, נשארו ל"ג ימים].
      1. מא' דספירה עד ל"ג [גם ימי הפסח בכלל].
         1. מהרי"ל (מנהגים, דיני הימים שבין פסח לשבועות אות ז') – "אמר מהר"י סג"ל אף על גב דאיתא בגמרא דתלמידי ר"ע מתו מן פסח עד עצרת, מכל מקום עושין ביום ל"ג בעומר יום שמחה, משום דמתו רק הימים שאומרים בהן תחינה בשבעה שבועות העומר, וכל יום שא"א תחנה לא מתו, והשתא דל מן המ"ט יום של הספירה, ז' ימי החג, וג' ימים דחל בהן ר"ח, שנים לאייר ואחד לסיון, וז' שבתות, פשו להו ל"ב, נמצא דלא מתו רק ל"ב ימים, לכן כשכלו אותן ל"ב ימים שמתו עושין למחרתן שמחה לזכר".
         2. ב"ח (ס"ק א') – "שאנו תופסים עיקר כדברי התוספות שכתבו האחרונים משמם שלא מתו אלא בימים שאומרים תחנה בהם ונמצא שלא מתו בשבעת ימי הפסח ובשבע שבתות ובשני ימים של ראש חודש אייר ובראש חודש סיון שהם שבעה עשר ימים אלא שמאחר שאי אפשר לשבע ימי הפסח בלא שבת נמצא שאינם רק ששה עשר ימים שלא מתו בהם נשארו שלשים ושלשה שמתו בהם לפיכך נוהגין אבלות שלשים ושנים יום ומסתפרים בל"ג עצמו מטעם שנתבאר דמקצתו ככולו".
            1. מהרי"ל מונה ז' שבתות, אבל הב"ח מונה ו' שבתות. ולכן המהרי"ל כ' שמתו רק ל"ב ימים, אבל הב"ח כ' שמתו ל"ג ימים ועל יום ל"ג אומרים מקצת היום ככולו. **לכאורה הנ"מ**, אם יכול להסתפר ליל ל"ג. עי' לקמן.
      2. נוהגין להסתפר עד אחר ר"ח אייר, ואח"כ אין מסתפרין עד ערב שבועות חוץ מל"ג בעומר.
         1. רמ"א (סעי' ג', עי' מ"ב ס"ק י"ד) – "מיהו בהרבה מקומות נוהגים להסתפר עד ראש חדש אייר, ואותן לא יספרו מל"ג בעומר ואילך, אעפ"י שמותר להסתפר בל"ג בעומר בעצמו. ואותן מקומות שנוהגין להסתפר מל"ג בעומר ואילך, לא יסתפרו כלל אחר פסח עד ל"ג בעומר".
      3. נוהגין להסתפר עד א' דר"ח אייר, ואוסרין מא' דר"ח אייר עד ראשון של ימי הגבלה בבקר.
         1. מג"א (ס"ק ה', עי' מ"ב ס"ק ט"ו).
      4. שנוהגין להקל רק בר"ח אייר ובל"ג בעומר ובר"ח סיון עד שבועות [ו' ימים אחר פסח, וכ"ז ימים של אייר, הם ל"ג יום].
         1. דרך החיים (עי' מ"ב ס"ק ט"ו, שעה"צ ס"ק י"ג).
   3. **לשנות המנהג**.
      1. אג"מ (או"ח ח"א סי' קנ"ט, שמעתתא דמשה אות י', אות י"א, עי' מסורת משה או"ח אות שי"ח), קובץ הלכות (ספה"ע פרק ח' סעי' ב') – "ולכן אמינא דבר חדש **ששלשה המנהגים הם נחשבין למנהג אחד** דעיקר המנהג הוא שצריך להתאבל ל"ג ימים עם השבתות שביניהם ואין חלוק איזו ל"ג ימים מאלו הג' מנהגים **ורשאין לשנות ממנהג זה** לחשבון הל"ג יום למנהג אחר מהם אך שיהיה באופן שכל בני העיר ינהגו כן מפני המחלוקת ולא משום לא תתגודדו כיון שכל ג' המנהגים הם מדין אחד ורק המנהג דרק עד ל"ג הוא מנהג אחר ויהיה אסור לשנותו ככל דין מנהג ... אבל זהו לשיטת הגר"א, דלהב"ח גם אלו שנוהגין רק עד ל"ג בקר ומשם ואילך מתירין אינו משום שסברי דפסקו מלמות ביום ל"ג אלא דסברי ג"כ כטעם התוס' שמתו בכל הימים לבד הט"ז ימים שאין אומרים בהם תחנון מדינא רק שעושין הזכר לאבלות ל"ג ימים מא' דספירה עד ל"ג וחושבין גם ימי הפסח בכלל ונמצא דגם מנהג זה דעד ל"ג בקר הוא מנהג מדין אחד עם שלשה המנהגים וא"כ יכולין לשנות למה שבארתי גם למנהג זה. וכיון שבדברים אלו הולכין להקל כדאיתא בח"י סק"ב יש מקום להקל לשנות גם למנהג זה כלשיטת הב"ח אף שלשיטת הגר"א יש לאסור מלשנות למנהג זה ... ואף שכתבתי שלהב"ח יש להתיר גם מל"ג בעומר ואילך מ"מ לכתחלה אין להתיר נגד שיטת הגר"א רק להספרדים הנוהגים כהמחבר. **ובשעה"ד גדול** יש גם לאשכנזים להתיר מל"ג בעומר ואילך כהב"ח".
         1. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ח' הע' ד') – "והנה, בשו"ת אג"מ (או"ח ח"א סי' קנט) האריך בזה ... עכת"ד. והנה מ"ש דרק לספרדים אפשר להקל מן ל"ג בעומר ואילך, קשה טובא דהא גם לאשכנזים יש להתיר אחר ל"ג בעומר דהא זהו המנהג הראשון שהזכיר הרמ"א, ולמה התיר האג"מ בזה רק לספרדים. וראיתי (ספר יד דודי, פי"ט שאלה ד(א)) שמרן הגר"ד פיינשטיין שליט"א אמר שהגר"מ פיינשטיין זצ"ל הי' סובר דלפי דברי הגר"א בביאור דברי הרמ"א נמצא שמנהג הראשון שנזכר ברמ"א להתיר מל"ג בעומר ואילך הוא רק לספרדים, דכבר נתבאר לעיל בשם הגר"א דהמנהג הראשון שנזכר ברמ"א לנהוג איסור מפסח עד ל"ג בעומר הוא חלוק ביסודו מהמנהג השני שנזכר ברמ"א, דיסוד מנהג הראשון היינו לנהוג איסור באותן ימים שמתו בהם וס"ל שמתו מן פסח עד ל"ג בעומר וזהו כהב"י בשם המדרש. ומנהג הב' סובר כתוס' שמתו כל ימי העומר זולת בימים שאין אומרים תחנון ועולה למנין ל"ג יום, ובחרו לנהוג ל"ג ימי איסור כנגד אותן ל"ג ימים, וזהו מנהג אשכנזים כמבו' במג"א (סק"ה) וש"א. ונמצא לפ"ז דמנהג הראשון שהזכיר הרמ"א בנוי אדברי הב"י בשם המדרש, וזהו מנהג הספרדים, והרמ"א אזיל בשי' המחבר דטעם הנהגת אבילות הוא ע"פ המדרש, דבזה כתב הרמ"א שלפי מנהג המחבר א"צ לנהוג איסור רק עד ל"ג בעומר שאז פסקו למות, אבל מנהג אשכנזים חלוק ביסודו ממנהג ספרדים לדעת הגר"א, ורק להב"ח שגם מנהג הראשון שהזכיר הרמ"א לנהוג איסור מפסח עד ל"ג בעומר מבוסס אדברי תוס', רק לדידי' י"ל דגם מנהג הראשון שברמ"א שייך גם לאשכנזים, ולכן לא התיר הגרמ"פ לעשות חתונות מל"ג בעומר עד ר"ח סיון אלא לספרדים, עכת"ד. וכ"כ בשו"ת גבורות אליהו להגרי"א הענקין (סי' קנ סק"ב) דהמנהג להתיר אחר ל"ג בעומר הוא מנהג ספרדים. והנה, מלבד שכבר נתבאר דדעת רוב אחרונים כהב"ח, וכ"מ במהרי"ל שהוא מקור לדברי הרמ"א, ולפ"ז שפיר יש על זה תוקף מנהג גם לאשכנזים, בלא"ה הא באמת מבואר בכ"פ דמנהג זה שייך לאשכנזים, כ"ה משמעות המ"ב (סקי"ד) שהעתיק ב' המנהגים ולא העיר כלום שמנהג הראשון הוא רק להולכים כשיטת המחבר בכל מקום, וכ"מ בקיצור שו"ע (סי' קכ) שהעתיק מנהג זה ומבואר שיש על זה תוקף מנהג, וכ"מ בשו"ת חת"ס שגם מנהג הראשון שברמ"א שייך שפיר לאשכנזים, וכ"מ בב"ח שזה הי' מנהג מקומו, וכן בט"ז (סק"א) מבואר שבמקומו הי' נהוג להסתפר אחר ל"ג בעומר, וע"ע בכה"ח (סי' תצג סקכ"ה) שכתב דמנהג הראשון שברמ"א הוא ממנהגי האשכנזים, וכן אמר מו"ר שליט"א דדבר תמוה לומר שאין זה נחשב למנהג אשכנזים, ואם אמנם שנזכר בפוסקים שהיו נוהגים יותר כמנהג השני שברמ"א ואולי כן נהגו בפועל ברוב מקומות, הא מעולם לא שמענו שמנהג הראשון שברמ"א לא שייך גם לאשכנזים, וכן מבואר בחת"ס דתרי המנהגים שייכים גם לאשכנזים, ומדינא באמת מותר לעשות חתונות מן ל"ג בעומר ואילך לאותן שנוהגין אבילות מן פסח עד ל"ג בעומר אלא שנהגו בזה להמנע".
      2. הגרמ"מ שך זצ"ל (מכתבים ומאמרים ח"ו אות תרנ"ז) – "ובדבר שאלה, אם מותר לשנות ממה שנהג עד היום. לדעתי, **אסור לשנות אפילו עם התרת חכם**, מאחר שכל המחלוקת באיזה ימים אסור להסתפר, תלוי מתו התלמידים, ואם ישנה ממה שנהג עד עכשיו, נמצא שממ"נ ודאי שפעם הסתפר בזמן שאסור להסתפר. וע"כ אינו כדאי לשנות את המנהג ממה שנהג עד עכשיו".
      3. הגריש"א זצ"ל (וישמע משה ח"א עמ' קס"ז) – "שאלתי: מי שנהג תמיד להחזיק דיני אבילות מאחר פסח עד ל"ג בעומר, והשנה רוצה לחתן את בנו אחר הפסח, האם מותר לו לשנות המנהג שלו, ויקבל עליו מעכשיו דיני אבילות מר"ח אייר עד שבועות. והשיב: דאסור, כיון דהוי כנדר".
   4. מראי מקומות.
      1. מלמד להועיל (או"ח סי' קי"ג אות כ"ב) – "לענין נישואין בעומר המנהג בבערלין מקדמת דנא לעשות נישואין עד ר"ח אייר ועד בכלל, ול"ג בעומר ומר"ח סיון עד שבועות".
3. טעמים של ל"ג בעומר.
   1. **פסקו למות**.
      1. מאירי (יבמות דף סב: ד"ה אע"פ) - לשונו מובא לעיל.
      2. שער הכונות (דרושי העומר דרוש ו' אות ט') – "ולמתק ולבטל המיתה לא היה רק ביום ה' יום ל"ג לעומר אחר שכבר נגמר להמשיך המוחין דקטנות א' בליל ה' ונגמרו כל המו' דאימא לגמרי אז נתגלה קט' ב' ...".
      3. גר"א (ס"ק ט') – "ומרבים כו'. כמ"ש בסוף תענית שבו פסקו מתי מדבר".
      4. גר"ז (סעי' ה') – "ומסיימין בל"ג בעומר שבאותו יום מתו האחרונים של הכ"ד אלף לפיכך נוהגין קצת להרבות בשמחה ביום זה ואין אומרים בו תחנון לפי שבו ביום פסקו למות".
      5. אג"מ (או"ח ח"א סי' קנ"ט ד"ה והנה מצינו) – "כדאיתא בבאורי הגר"א סק"ט על זה שכתב הרמ"א שביום ל"ג בעומר מרבין במדינות אלו קצת שמחה שהמקור לזה מסוף תענית מחמשה עשר באב שמרבים בו שמחה משום שפסקו מתי מדבר".
      6. **קשה: לא נשאר כלום** – פר"ח (ס"ק ב', "יש לדקדק בשמחה זו למה ואם משום שפסקו מלמות מה בכך הרי לא נשאר אחד מהם וכולם מתו ומה טיבה של שמחה זו"), הו"ד בבגד ישע (על סעי' א').
         1. עי' הרמ"ע מפאנו (מאמר מעין גנים, ספירת העומר ליל ל"ג ד"ה בא) – "קשה אם גם ביום ל"ג מתו האלף האחרונים מאי פסקה המיתה דקאמרן, אלא ידוע במקומו שאף על רבן נקנסה מיתה לבו ביום ופסקה בשבילו שבטלה הגזרה, דין הוא לשמוח ביום **שהרב ניצול**".
         2. י"ל, שם אריה (ח"א או"ח סי' י"ד ד"ה והנה), בין פסח לשבועות (פרק י"ח סעי' כ"א) – "בפר"ח ... והנראה לי בישוב דבר זה. דהא דאמרינן בש"ס שכלם מתו בפרק אחד. ומפרש אח"כ שכולם מתו מפסח עד עצרת. אין הפירוש שבשנה אחת מתו כולם בזמן הזה מפסח עד עצרת. רק דהכי פירושו דבאמת מיתתם נמשכה כמה שנים ובכל שנה ושנה מתו מקצתם. רק שכלם מתו בפרק אחד בין פסח לעצרת. היינו שבפרק זה מתו בכל שנה ושנה. **וכיון שעבר זה הזמן כבר היו בטוחים שלא ימותו באותה שנה**. וזה כונתם שכתבו שבו פסקו למות תלמידי ר"ע שלא היו מתים רק עד ל"ג בעומר. לכך עושים יום זה ליו"ט כי כשבא ל"ג בעומר כבר היו בטוחים מן המיתה כל השנה והיו שמחים. לכך גם עכשיו אנו עושים יום זה ליום משתה ושמחה. כי בו פסקו מלמות בכל שנה ואף שאח"כ מתו כולם. מ"מ מתחלה בכל שנה היה יום זה ליו"ט שבו פסקו מלמות בכל שנה".
         3. י"ל, הגרח"ק זצ"ל (דרך שיחה ח"א עמ' שצ"ו) – "שאלה: מהי השמחה בל"ג בעומר שפסקו מלמות, הרי לא נשאר כלום מתלמידיו ולכן פסקו מלמות, וכבר הקשו כן. תשובה: **רובם מתו ונשארו מעט**, וכעין שכתבו התוס' (בב"ב קכא. ד"ה יום) שהיו שנשארו ולא מתו במתי מדבר. (ועיין ביאור הגר"א סי' תצ"ג שדימה את הענין שמצאנו שכאשר פסקו למות יש יו"ט). שאלה: הרי בגמרא אמרו 'והיה העולם שמם עד שבא ר"ע אצל רבותינו שבדרום', משמע שלא נשאר כלום. תשובה: **מהחשובים שבהם לא נשאר כלום**, ולכן הלך לרבותינו שבדרום".
      7. קשה: שגמרא כתב שמתו מפסח עד עצרת.
         1. חיד"א (טוב עין סי' י"ח על או"ח סי' תצ"ג) – "לכאורה קשה על הטור ומרן בבית יוסף דבש"ס אמרו ביבמות דף ס"ב שמתו מפסח עד עצרת. ודברי הרב פרי חדש בזה אינם מתיישבים כאשר יראה הרואה. [אפרש שיחותי שאע"פ דמרן בב"י הביא משם המדרש. כיון דתלמודין הוא בתרא וקאמר מפסח עד עצרת קשה להניח תלמודא דידן ומטעם זה גם דברי הרב פרי חדש שתלה במדרש קהלת אינם מתיישבים. שוב ראיתי למהר"ד אבודרהם שכתב שהרז"ה מצא כתוב ספר ישן הבא מספרד שמתו מפסח ועד פרוס עצרת. ואפשר שהכונה שכך מצא בנסחת גמרא ישנה הבאה מספרד. כלומר שבמקום מ"ש בגמרא שלפנינו מפסח עד עצרת כתוב שם מפסח ועד פרוס עצרת והיא נסחא ספרדית וכתב הראב"ד בתמים דעים בהשגותיו על המאור ספ"ק דברכות ואם נראה בגרסא זו מעט דוחק טוב להעמידה כי נסחא ספרדית היא. וגם הרמב"ן במלחמות סוף ברכות כתב ספרי ספרד יותר נאמנים מספרינו. אלמא שהראשונים היו מחשיבים נסחת ספרי ספרד וכמ"ש הרמד"ל בריש ספר שתי ידות. ועל זה סמכו דבנסחת ספרד כתוב בש"ס ועד פרוס עצרת כמדובר]. שוב ראיתי למהר"ד אבודרהם שכתב שהרז"ה מצא בספר ישן עד פרוס עצרת. ונראה שכך היתה נסחת הש"ס והיא עיקרית".
   2. **אולי מאיזה טעם**.
      1. פמ"ג (מש"ז ס"ק א') – "ואולי יש איזה טעם דבחרו דווקא ביום ל"ג בעומר דווקא להסתפר בו ולומר מקצת היום ככולו **למנהג שני**".
         1. פירוש: שאם המנהג להתאבל ל"ג ימים כנגד שמתו רק בל"ג יום, א"א לומר הטעם הנ"ל מצד שפסקו למות.
      2. בה"ל (סי' תצ"ג ד"ה יש) – "ובחרו ביום ל"ג בעומר ואולי מאיזה טעם. פמ"ג".
   3. **יום הילולא דר"ש בן יחאי**.
      1. ברכי יוסף (ס"ק ד', טוב עין סי' י"ח על או"ח סי' תצ"ג [לשונו מובא לקמן]) – "דיום ל"ג לעומר הוא יום שמחת רשב"י. וכן משמע שם בספר הכונות שסידר מהר"ש ויטאל (דף פ"ז ע"א). וגם כתבו דפטירת רשב"י היה יום ל"ג לעומר והוא יומא דהלולא דיליה".

מורה באצבע (סי' ח' אות רכ"ג) – "יום ל"ג לעומר ירבה שמחה לכבוד רשב"י זי"ע כי הוא יומא דהלולא דיליה ונודע שרצונו הוא שישמחו ביום זה כידוע ממעשה מהר"א הלוי זלה"ה ומעשים אחרים אשר שמענו ונדעם מפום רבנן קדישי ויש מי שנוהג לעשות לימוד בליל ל"ג לעומר בי עשרה ללמוד שבחי רשב"י המפוזרים בזהר ואדרא זוטא והוא מנהג יפה".

* + 1. ח"א (כלל קל"א סעי' י"א) – "בל"ג בעומר נוהגין היתר, שהוא יום הילולא דרשב"י ולכבודו נוהגין קצת שמחה".
    2. ערה"ש (סעי' ז') – "דלעניין ל"ג בעומר בעצמו בכל מקום נוהגין להתיר בין לפי מנהגו של רבינו הב"י ובין לפי מנהגינו מפני שמחזיקין היום הזה לקצת יו"ט וגם במנחה שלפניו ורגילין לקרותו הלולא דרשב"י ובארץ ישראל מרבין בתפלה ובהדלקת נרות על קברו הקדוש ואומרים שנסתלק ביום זה וגם יצא מהמערה ביום זה [וכתבו המג"א סק"ג ובעט"ז שגדול אחד היה רגיל לומר נחם בכל יום ואמרו בל"ג בעומר ונענש ע"ש]".
    3. כה"ח (ס"ק כ"ז) – "מורה באצבע".
    4. אג"מ (או"ח ח"א סי' קנ"ט ד"ה והנה מצינו) – "חוץ מל"ג בעומר שהתירו מאיזה טעם אחר משום שהוא הלולא דרשב"י כדאיתא בעט"ז".
    5. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תצ"ג סעי' כ"ז) – "יום ל"ג בעומר הוא יום שמחה וחדוה לכבוד התנא רשב"י. שהוא יום ההילולא של רשב"י. [ואיתא בשעה"כ (דף פז.) שטעם השמחה שבו ביום סמך רשב"י את חמשת תלמידיו, ונתגלה שם קדוש [אכדיי"ם], שהוא חילוף שם אלוקים. ובספר פרי עץ חיים יש גירסא 'יום שמת' בו רשב"י. ובספר עד הגל הזה כתב **שיש לגרוס 'יום שמחת רשב"י'**. וכ"ה בדפוסים ישנים. וע"ע במאירי יבמות סב: ובביאורי הגר"א תצג סק"ב. שיו"ב המלוקט סי' תצג סק"א, טוב עין סי' יח פ"ז]. ויש לזה סימוכין בפוסקים, ולכן נוהגים לערוך לימוד בליל ל"ג בעומר במנין, וללמוד שבחי רשב"י המפוזרים בש"ס ובזוה"ק. ומנהג יפה הוא".
    6. **קשה**.
       1. חתם סופר (תורת משה פר' אמור עמ' נ"ט ד"ה אך, דרשות ח"ב עמ' ש"צ ד"ה אך) – "לא שם איש על לב אלא לעלות לצפת להילולא דרשב"י אשר כבר הי' לי ויכוח בזה עם הגאון מהר"ז מרגליות זצ"ל היכן מצינו לעשות יום מועד ביום סילוק צדיק הלא אחז"ל הרי עלי שלא לאכול בשר כיום שמת בו רבו וז' אדר מיתת משה רבינו הוא יום תענית וכן ר"ח ניסן שמתו בו נדב ואביהו ויו"ד ניסן שמתה בה מרים וכ"ו ניסן יום מיתת יב"נ".
       2. שואל ומשיב (מהדורה ה' סי' ל"ט ד"ה הנה) – "ואולי שם הוא יו"ט של כל ישראל שכלם שמתים בהלולא דרשב"י אבל באמת גם שם תמהתי דהרי אדרבא במות צדיק וחכם יש להתענות ואנו מתענין על מיתת צדיקים ואיך נעשה יו"ט במות רבינו הגדול רשב"י ז"ל ובמות מבחר היצורים משה רבינו ע"ה אנו עושין ז' אדר בכל שנה ואם הזוהר קרא הלולא דרשב"י היינו לו שבודאי שמחה לו שהלך למנוחה אבל אותנו עזב לאנחה".
          1. יו"ד (סי' ת"ב סעי' י"ב) – "מצוה להתענות יום שמת בו אביו או אמו".
          2. יו"ד (סי' שע"ח סעי' ד') – "היו נוהגים להתענות ביום מיתת החכמים".
          3. או"ח (סי' תק"פ) – "אלו הימים שאירעו בהם צרות לאבותינו **וראוי להתענות בהם** ... באחד בניסן מתו בני אהרן; בעשרה בו **מתה מרים** ונסתלק הבאר; בכ"ו בו **מת יהושע בן נון**, בעשרה באייר מת עלי הכהן ושני בניו, ונשבה ארון ה'; בכ"ח בו מת שמואל הנביא ... יש מי שאומר שגזרו שיהיו מתענין בכל שני וחמישי על חורבן הבית, ועל התורה שנשרפה, ועל חלול השם; ולעתיד לבוא יהפכם ה' לששון ולשמחה".

מ"ב (שם ס"ק ט"ז) – "בכל ב' וה'. ומי שאינו יכול להתענות עכ"פ יתפלל בהם על דברים הללו **ויש מתענים מבשר ויין בהם** וגם בלילה שלפניהם ובקיץ שאוכלים קודם הלילה א"צ להחמיר אם לא שקבלו עליהם לחשבו כלילה אחר תפלת ערבית".

* + - 1. י"ל, בני יששכר (חודש אייר מאמר ג' אות ג'), בין פסח לשבועות (פרק י"ח סעי' כ"ו), פסקי תשובות (הע' נ"ג, דפו"ח הע' ס"ד) – "ובזה תבין מנהג ישראל תורה הוא להדליק נרות ומאורות ביום זה, לכבוד האור כי טוב שמתחיל להתנוצץ ביום זה היקר ל"ג בעומר טו"ב ימים קודם מתן תורה, ולכבוד נשמת מאור התורה בוצינא קדישא **אשר נתגלה ביום הזה**, וביום הזה עלה לשמי מרומים והוא יומא דהילולא דיליה לאורו נסע ונלך, לכבוד ספרו הקדוש זהר המאיר ומבהיק מסוף העולם ועד סופו (אשר כתב ר' אבא ביום הזה), והוא מאיר לנו בגלותינו עד כי יבא משיח צדקנו דאתמר ביה ויאמר אלקים יה"י או"ר (בגימטריא ע"ב ס"ג מ"ה ב"ן) זה אורו של מלך המשיח יבא במהרה בימינו ויגלה לנו האור הגנוז".
      2. י"ל, שם אריה (ח"א או"ח סי' י"ד ד"ה הנה) – "הנה ידוע מה דאיתא במס' שבת דף ל"ג שנגזר מהמלכות על רשב"י שיהרג ולכן ברח וישב במערה י"ב שנים עד דמית קיסר ובטלה הגזרה ע"ש המעשה באריכות. וע"ש דאמר הואיל ואתרחיש ניסא איזל ואתקן מילתא דכתיב ויבא יעקב שלם ע"ש. הרי שנעשה לו נס שינצל מחרב המלכות כמו שפירש"י שם. ליתקן מילתא כדרך שעשה יעקב כשניצל מיד עשו. ולכן לזכר הנס הזה שניצל הרשב"י מחרב רעה ולא נהרג בידי אדם קבעו יום מיתתו ליום שמחה שמת מיתה בידי שמים ולא בידי אדם".
      3. מראי מקומות – טעמי המנהגים (עמ' רס"ג).
         1. פסקי תשובות (אות ח', הע' נ"ד, דפו"ח אות ט', הע' ס"ה) – "אמנם יש אומרים **שאין מקור לזה** שיום הסתלקותו של רשב"י הוא ביום זה. [בשד"ח שם מביא דברי החיד"א בספרו מראית עין ליקוטים סי' ז' 'מה שכתבתי בברכ"י דיש מי שכתב דפטירת רשב"י בל"ג בעומר כן כתב בפע"ח, אך נודע דבנוסחאות כתבי האר"י ז"ל היה ערבוב וט"ס וכו' והנוסחא האמיתית הוא נוסחת וכו' שסידר מהר"ש ויטאל בנו של המהר"ם וכו' ולא בא בפיו לומר שהוא פטירת רשב"י']".
  1. **תלמידים אח"כ**.
     1. פר"ח (ס"ק ב'), הו"ד בכה"ח (ס"ק כ"ו) – "ואפשר שהשמחה היא על אותם תלמידים שהוסיף אח"כ ר"ע שלא מתו כאלו".
     2. חיד"א (טוב עין סי' י"ח על או"ח סי' תצ"ג) – "ומה שעושין שמחה בל"ג אפשר דרבי עקיבא היה כלל גדול בתורה ולמדה לכ"ד /אלף/ תלמידים ומתו ונשאר העולם שמם ויום ל"ג התחיל לשנות לרשב"י ורבי מאיר ורבי יוסי וכו' ויאור להם שתחזור התורה ולכך עושים שמחה. וגם אמרו דהלולא דרשב"י ביום ל"ג".
        1. ***הגרח"ק זצ"ל (שערי ציון ח"א עמ' צ' אות*** ט"ז) – "בפר"ח ... ויל"ע בדבריו דעדיו קשה מה שמחה יש בכך, והרי החמשה תלמידים הללו לא היו בכלל העשרים וארבע אלף תלמידים הקודמים, והיה זה התחלה חדשה לגמרי, וא"כ הדק"ל מה טיבה של שמחה זו. תשובה: **היו שקולים כנגד כולם**".
  2. **שביום זה לא מתו**.
     1. ערה"ש (סעי' ה') – "ורק בל"ג בעומר בעצמו מותר נשואין ותספורת מפני שמוחזק לנו ליו"ט ומרבים בו קצת בסעודות ואומרים שביום זה לא מתו כלל **ואח"כ חזרו ומתו** ועוד דהוא לסימנא של"ג ימים מתו".
        1. צ"ע.
  3. מראי מקומות – בין פסח לשבועות (פרק י"ז סעי' י"ד, **ו' טעמים**), מועדים לשמחה (ח"ו סי' ג'), Halachically speaking (שנה ג' מספר ט"ז, שנה ו' מספר ה').
     1. חתם סופר (יו"ד סי' רל"ג ד"ה אמנם) – "ולפי דאי' במדרש שמיום שכלה החררה שהוציאו ממצרי' הלכו ג' ימים בלא לחם ואח"כ ירד המן א"כ הי' **הורדת המן ביום ל"ג בעומר** וראוי' לעשות לזה זכר טוב אך הוא נגד ש"ס פר"ע ושם הארכתי".
     2. ציץ אליעזר (חי"ח סוף סי' מ"ט אות ב') – "כת"ר מביא כמה וכמה טעמים על יחודו של יום ל"ג בעומר וצביונו. על כן כדאי להוסיף עליהם בזה גם מה שמצאתי מרגניתא טבא במקו"א בחתם סופר, והוא טעם חדש (נוסף עמ"ש הח"ס בתשובותיו בחיו"ד סימן רל"ג) ולא מצאתי למי שיזכיר מזה. והוא בחתם סופר עה"ת ריש פ' תזריע. דכותב בהמשך דבריו וז"ל: ובזוהר איתא, מיום המילה שמתחילה הנשמה הקדושה לכנוס בתוך הגוף הישראלי, אינה מתיישבת על מקומה הראוי עד אחר ל"ג יום, ובזה יש להבין אחד מהטעמים של ל"ג בעומר, אחר שנימולו עכ"פ במצרים אז לא נתיישב בתוכם רוה"ק עד שמצאה מנוח אחר ל"ב בעומר, וביום ל"ג הוא כמו מ' ליולדת שהוא גמר טהרה עכ"ל. וש"י".

1. הנהגות שונות בל"ג בעומר.
   1. **ליל ל"ג בעומר**.
      1. לענין נישואין - עי' לקמן, סעי' א'.
      2. לענין מסתפרים - עי' לקמן, סעי' ב'.
      3. לענין ריקודים ומחולות של רשות - עי' לקמן, סעי' ב'.
      4. לענין כלי זמר - עי' לקמן, סעי' ב'.
   2. **תחנון ערב ל"ג**.
      1. אין אומרים – לבוש (סעי' ד'), א"ר (ס"ק ז', לשונו מובא לקמן), נוב"ק (או"ח סי' כ"ח, לשונו מובא לקמן), פמ"ג (א"א ס"ק ג'), מחה"ש (ס"ק ג'), שע"ת (ס"ק ב'), מ"ב (ס"ק ט'), הליכות והנהגות אמרי סופר (פרק ב' סעי' ב').
      2. מראי מקומות – מלבושי יו"ט (ס"ק ב', לשונו מובא לקמן), חק יעקב (ס"ק ו', לשונו מובא לקמן), גר"ז (סעי' ה', לשונו מובא לקמן), עבודת אפרים (פרק כ"ג על ב').
   3. **ללכת למירון**.
      1. מראי מקומות – שד"ח (פאת השדה מערכת אר"י אות א').
         1. חתם סופר (יו"ד סי' רל"ג ד"ה אמנם, עי' תורת משה פר' אמור עמ' נ"ט ד"ה אך), הו"ד בקיצור בפת"ת (יו"ד סי' רנ"א ס"ק ד') – "כי שמעתי שעכשיו אכשיר דרי וממרחק יבואו ידרושו את ה' בעה"ק צפת ביום ל"ג בעומר בהלולא דרשב"י ז"ל ואם כי **כל כוונתם לשם שמים שכרם רב בלי ספק** ע"ד ודיגולו ודליקו נרות עלי אהבה כמ"ש תוס' ר"פ אין מעמידין אבל מטעם זה בעצמו הייתי אני מן הפרושים כבן דרותאי שלא אצטרך להיות יושב שם ומשנה מנהגם בפניהם ושלא ארצה להתחבר עמהם בזה כי כבר כמה כרכורי' כרכר בפר"ח ... מ"מ לעשותו יום שמחה והדלקה ובמקום ידוע דוקא שיהי' תל תלפיות שהכל נפנים לשם לא ידעתי אם רשאים לעשות כן והוה כעין מ"ש רלב"ח במי שנדר לקבר שמואל הנביא יע"ש וכבר עלה בלבי לומר לפמ"ש רמב"ן באגרת הנפלא שלו **שכל מקום המקודש יותר מחברו** חרוב ושמם יותר מחברו".
         2. הגר"ד פוברסקי זצ"ל (קול נהי ארימה עמ' נ"ג) – "הגאון רבי צבי יהודה אדלשטיין שליט"א. ר"מ ישיבת וילקומירר - אשדוד ... זכורני כששבתי לישיבה לאחר בין הזמנים שאלני הראש ישיבה זצ"ל: מה עשית בימי בין הזמנים, עניתי לו: שנסעתי למירון (ברצוני היה לשמוע תגובתו ע"ז, תורה היא וללמוד אני צריך) שאל אותי הראש ישיבה: מה יש במירון, עניתי לו: יש שם קבר של ר' שמעון בר יוחאי, ומה עשית שם שאלני הראש ישיבה, עניתי לו: נסעתי להתפלל על קברו של רשב"י, ואז הרים את עיניו והסתכל אלי (במבטו המיוחד), ועד מירון נוסעים בשביל להתפלל. השבתי לו: אלא היכן מוצאים קבר של רשב"י מקום קדוש כדי להתפלל, ואז אמר לי: **אצלי רשב"י נמצא כאן בהצביעו על הסטנרר שלפניו, בגמ' שלומדים כאן נמצא רשב"י לא צריך לנסוע עד מירון**. העזתי פני ושאלתיו: האם הראש ישיבה לא היה מעולם במירון. השיבני הראש ישיבה: אולי פעם אחת הייתי במירון, כשהגעתי לארץ ישראל אמרו לי שלוקחים אותי לקבר של צדיק, ונסעו ונסעו ונסעו (און מען איז גיפארן און גיפארן און גיפארן) מסתמא זה היה הקבר של רשב"י".
         3. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות ט"ז) – "דעת תורה היא ללמוד, ולא ליסוע למירון".

הגריש"א זצ"ל (וישמע משה ח"א עמ' ק"ע) – "שאלתי: האם מומלץ לעלות למירון בל"ג בעומר. והשיב: שאם רוצים ללמוד בזמן הזה, זה עדיף, אבל אם יודע שבזמן הזה לא ילמד, יסע למירון".

* + - 1. הגרח"ק זצ"ל (שמחת לב ח"ד עמ' נ' אות ז') – "האם יש ענין ללכת בל"ג בעומר לקברו של רשב"י במירון. תשובה: **ביטול תורה חשוב יותר**".

הגרח"ק זצ"ל (דולה ומשקה סוף עמ' קצ"ה) – "הרוצה לנסוע למירון, האם אפשר לגעור בו שזהו ביטול תורה, (או דלמא שזהו נסיעה לקברי צדיקים לתפילה, שיש לו מקור בהלכה). תשובה: לפי הענין".

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קע"ג) – "שאלה: אם יש ענין לנסוע למירון ביום ל"ג בעומר. תשובה: לא נהגו אצלנו".

הגרח"ק זצ"ל (תשובות הגר"ח תשובה תתתתשמ"ה, הע' תתשס"ג [ח"ב ריש עמ' תשד"מ]) – "האם לנסוע עם בני למירון לעשות שם החלאקה. תשובה: כרצונך. [ופעם אחרת ענה לי מרן שליט"א [זצ"ל] שעדיף שאלמד תורה בזה הזמן וסיפר לי אז מרן שליט"א [זצ"ל] המעשה עם הגר"א דושניצר זצ"ל הובא בספרינו זה להלן תשובה תתתתתקכ"ט]".

* + - * 1. הגרח"ק זצ"ל (תשובות הגר"ח תשובה תתתתתקכ"ט [ח"ב עמ' תתי"ד], דרך שיחה ח"א עמ' תק"ז) – "מרן שליט"א [זצ"ל] סיפר לי מעשה, שמרן למד בישיבה בפ"ת והיה שם משגיח צדיק גדול רבי אליהו דושניצר זצ"ל, כשאשתו נפטרה ובשנה עלו לקברה הגיע לשם חתנו, ואמר לו הגר"א שזה ביטול תורה ולא היה צריך לבוא, וגם היא (אשתו של הגר"א) לא מרוצה מזה, והוסיף מרן שליט"א [זצ"ל], שהוא עצמו סיפר זאת למרן שליט"א [זצ"ל]".
      1. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק נ"ט סעי' ג', הע' ז') – "היו מגדולי ישראל שהרשו לתלמידי ישיבותיהם לעלות למירון ביום ל"ג בעומר והיו מהם שמנעו זאת [משום ביטול תורה, ובעיקר משום צניעות וד"ל, וכ"כ בספר ביתו נאוה קודש שהרה"ק מהר"א בעלזא זי"ע לא נתן לו רשות לילך ואמר קדושת רשב"י בכל מקום, וכעי"ז השיב הרה"ק בעל בית ישראל מגור זצ"ל לבחורים, **הרי יש לך את הרשב"י בגמרא** ע"כ], וכל הלבבות דורש ה'".
      2. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תצ"ג סעי' כ"ז) – "ויש נוהגים ללכת על קבר רשב"י במירון, וההולכים למירון יתרחקו מקלות ראש וכדומה, ובמקום גילה שם תהא רעדה. ובזמננו טוב יותר לבקר אצל ציון קבר רשב"י בזמן אחר, כי בעוה"ר בזמן האחרון אין הצניעות נשמרת במקום זה בל"ג בעומר. ומלבד כל זה יש נוהגים לשחוט שם בהמות ולאכול, מבלי לבדוק אם השוחט הוא בר סמכא, וגם רבו המכשולות בענין הניקור מחלב דאורייתא שהוא איסור כרת, ושומר נפשו ירחק משם ביום זה. וימי פטירת שאר צדיקים אינם ימי שמחה כיום ל"ג בעומר, אלא הם ימי תענית וצער. [יביע אומר חלק ג' סימן יא. יחוה דעת חלק ה' סימן לה]".
  1. **להקדים תגלחת קטן לל"ג בעומר**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רכ"ה) ***– "***שאלה: הרוצה לעשות תגלחת לבנו בל"ג בעומר במירון ועדיין לא הגיע לגיל שלוש אם יכול להקדים שמובא מהחזו"א לא להקדים. תשובה: לא שמעתי".
     2. תשובות והנהגות (ח"ב סי' רמ"ו) – "שאלה: ילד שיהיה בן ג' שנה באמצע תמוז אם לגלחו בל"ג בעומר. תשובה: קשה להורות בדבר שסתום ואין לזה מקורות כדי צורך, אבל למעשה כאן בחו"ל נראה שבודאי אין לשנות מיומו משנעשה בן ג' שנה ואין להקדים, שהלא סמכו שלא להקדים מקרא "ג' שנים ערלים יהיה" שעד ג' שנה אין מתחילים בסימני יהדות ... ושמועה שמעתי שרבינו החזו"א זצ"ל אמר לא להקדים שזה מזיק לזכרון הילד, אבל לא נתברר לי מקור השמועה ואמיתותה. ולמעשה יש להסתפר ביומו דוקא, אבל בארץ ישראל שרבים נוסעים למירון לספר, הלוא יש בהכנסתו בסימני יהדות בשמחה וברבים מעין קידוש השם ברבים, וכן הקדוש האריז"ל נהג לנסוע למירון לגלח בנו בל"ג בעומר ולכן שאני, ואף שמצוה חביבא בעידניה, כאן ברוב עם הדרת מלך והיינו במירון בל"ג בעומר, ורבי שמעון גופא שמה ושמח, וכמבואר ב"עטרת זקנים" (קל"א בדיני תחנון), ויש להוסיף האי שמחה לשמחה, ושומר מצוה לא ידע דבר רע, לכן יש משפחות שמקדימין ומגלחין שמה אף שאינו עוד בן ג' שנה, וכמנהג האריז"ל. ולכן במירון שפיר בסמוך לפניה ולאחריה יש נוהגין להסתפר שמה, ושמעתי שכן הורו כמה אדמו"רים, אבל בנידון שלפנינו בחו"ל העיקר שלא להקדים לספר בל"ג בעומר, (אבל לאחר עד ל"ג בעומר או חוה"מ, בבאה"ט ושע"ת סימן תקל"א סק"ז מתיר ע"ש). ויבקש ברכה מת"ח וצדיקים שיזכה לגדלו להיות גדול בתורה וצדיק".
     3. **גילוח שערות ראש הקטן קודם ג' שנים תמימות: בכלליות**.
        1. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"א עמ' רל"ג אות מ') – "ספר לי הגרח"ק שליט"א [זצ"ל] ששאלו את אביו מו"ר (שליט"א) זצוק"ל בנוגע אם לספר ילד בהגיעו לגיל שלש ולעשות לו פאות אמר מו"ר שזה רק מנהג ירושלים לספרו בהגיעו לגיל שלש ואפשר גם לפני כן. נכדי מו"ר מספרים אותם לאחר גיל שנתיים בטרם מלאות להם שלש שנים ובלי כל מאורע מיוחד".
        2. הגרח"ק זצ"ל (דרך שיחה ח"א עמ' שע"ג) – "שאלה: אם יש מקור לזה לספר שערות קטן דוקא במלאות לו ג' שנים. תשובה: הוא מנהג ירושלים על פי מה שכתוב במדרש תנחומא על הפסוק ג' שנים ערלים, שקאי על קטן אחר ג' שנים ילמדוהו תורה, אבל לא כתוב לענין תספורת, אבל משם מקורם, אבל זה רק לענין שלפני ג' שנים לא, אבל אין ענין במלאות ג' שנים דוקא ואפשר גם אחר כך. שאלוני אם מותר להסתפר קודם ג', ואמרתי מגמרא מועד קטן (י"ד, א') 'קטן הנולד במועד מותר לגלח במועד שאין לך בית האסורין גדול מזה', ומפורש שמותר".
        3. מראי מקומות – מהר"מ בריסק (ח"ב סי' צ"ח), דברי בניהו (חכ"ג סי' נ"ב).
  2. **העושה חלאקה בל"ג בעומר, אם יש לו פטור דעוסק במצוה פטור מהמצוה**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רכ"ג) ***– "***שאלה: העושה חלאקה בל"ג בעומר אם יש לו פטור דעוסק במצוה פטור מהמצוה. תשובה: אינו עושה מצוה אלא נמנע מעבירה".
  3. **האם ל"ג בעומר נחשב פנים חדשות**.
     1. מחמיר, אינו נחשב פנים חדשות.
        1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רכ"ד) ***– "***שאלה: ברמ"א ס' תצ"ג ביום ל"ג בעומר מרבים בו שמחה, א"כ ל"ג בעומר יהא פנים חדשות לשבע ברכות. תשובה: לא".
     2. עי' אה"ע סי' ס"ב סעי' ז', לשיטות ומראי מקומות.
  4. **נדה** (דף יז.) – "אמר ר"ש בן יוחי: **ה' דברים הן שהעושה אותן מתחייב בנפשו ודמו בראשו**: האוכל שום קלוף, ובצל קלוף, וביצה קלופה, והשותה משקין מזוגין שעבר עליהן הלילה, והלן בבית הקברות, והנוטל צפרניו וזורקן לרה"ר, והמקיז דם ומשמש מטתו".
     1. דברי יציב (יו"ד סי' ל"א אות ד', ובמילואים), חשוקי חמד (פסחים דף קי:), ברכת יהודה (ח"ב יו"ד סי' ז' אות ג') – "**וברור לי שכל אותן מרעין בישין ומחלות משונות ותאונות ומיתות משונות רח"ל ששומעים היום מבית ומבחוץ בים וביבשה, הכל מאותם רו"ר שמזיקין לאחר זמן** ... בענין הזה יש להעתיק מתוך מה שהאריך בזה כ"ק מרן המחבר זי"ע בשיחת קודש בסעודת ל"ג בעומר תשל"ו: ישבתי והתבוננתי בסיבת הדבר של מקרים מזעזעים הנשמעים לדאבוננו, **שאנשים נחלים במחלה הידועה** ל"ע שאין לה רפואה,,, ובהתבונני בזה הגעתי למסקנא, ולבי אומר לי **שזה ברור כשמש**, שזה מחמת שאין נזהרים מאכילת ביצים קלופים שעברה עליהם הלילה, כפי שהיו נזהרים בזה מאז ותמיד. והגם שזקה"ק בשו"ת דברי חיים ח"א אהע"ז סי' ח' קרא תגר על המפלפלים בכוונת צוואות רבינו יהודה החסיד שאין מבוא לשכלנו להשיג עיי"ש, מ"מ שלא בדרך הלכה אולי הרשות ניתנה להתבונן בענין הסכנה שאמרו חז"ל, שהכוונה שעי"ז באים לידי מחלה זו ל"ע, שכידוע התהוות המחלה היא ע"י גידולים רעים שבפנים שהולכים ומתפשטים ומערערים כל בסיס חיות האדם וקיומו, וד"ל. ודין גרמא להתפשטות מחלה זו בזמנינו, כיון שמקילים ראשם בזה במענות וסיבות שונות, וכן שאר מחלות ממאירות ל"ע שאין להם מזור ותרופה הם ע"י הרו"ר שנשנו כאן. ואולי רמזו במ"ש ודמו בראשו, שמיד באכלו הריהו כבר מוחלט וכגברא קטילא ל"ע,,, כי מיד כשאוכל הם מקבלים כח לפגום באברים שלו ושקליה לחיותיה, יתכן שישהה ויאריך עוד ימים ושנים אבל סופו ללקות בזה, וכבר משעת אכילתו דמו בראשו. ובכגון זה אחד שוגג ואחד מזיד, שהרי זה דומה למי שאוכל מאכל שיש בה סם המות, ולפיכך חובה על כל אחד להקפיד על זה במשנה זהירות וכו'".
     2. דברי יציב (טובך יביעו ח"ב עמ' שט"ז, תשובות והנהגות ח"ג סי' רנ"ו ד"ה ודברי) – "דברי רשב"י במסכת נדה ... מי יודע, אמר הגה"ק מקלויזבורג זצ"ל, אם המחלות הקשות הפוקדות כיום את אחינו בני ישראל, אינן באות מפני שלא מקפידים לשמור על אזהרותיו של רשב"י ... **לפחות בל"ג בעומר**, שהוא יומא דהילולא של רשב"י, יש להיזהר מאד שלא לעבור על דבריו ואזהרותיו".

1. נישואין - סעיף א'.
   1. **בזמן שנוהג מנהגי אבילות של ספירתו, האם מותר להשתתף לשמחת חתנתו למי שלא עכשיו לא נוהג אבילות**.
      1. מיקל.
         1. אג"מ (או"ח ח"א סי' קנ"ט ד"ה והנה, ח"ב סי' צ"ה ובדבר הריקודין, שמעתתא דמשה אות ג', עי' מסורת משה ח"ב או"ח אות רכ"ב) – "דודאי המסדר קידושין וכל הקרואים רשאים להיות בחופה של מנהג המחבר ובחופה של מנהג הרמ"א כי אין האיסור על הקרואין השמחים בהנישואין, דהא עושין סעודות נישואין בכל ז' הימים כשנשא בר"ח אייר ובל"ג בעומר אף שהן בימי הספירה ונהי שעל החתן והכלה אין לאסור משום שהוא יום טוב שלהם ואיכא חיוב שמחה אבל על האחרים שאינו יום טוב שלהם וליכא עליהם חיוב שמחה איך שמחים בסעודות הנישואין בימי הספירה אלא ודאי **שהאיסור הוא רק על החתן והכלה לבד** וכשהן מותרין ליכא ממילא שום איסור על המסדר קידושין והקרואים".
         2. אמת ליעקב (הע' תס"ה) – "מי שהוזמן לחתונה אצל אחד שנוהג ימי האבילות של הספירה בחשבון אחר ממה שהוא נוהג, מותר לו לילך לחתונה, כי האיסור הוא על החו"כ, ואם מותר להם שוב אין איסור על המשתתפים".

אמת ליעקב (דברי חכמים או"ח אות תכ"א) – "שודאי מותר לגמרי".

* + - 1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק י"א סעי' י"ט, שולחן שלמה סי' רע"א הע' על ס"ק כ"ז, שלמי מועד עמ' תנ"ד, דולה ומשקה הע' תקי"ז) – "שמותר לבני עדות המזרח לרקוד בשמחת נישואין של בחור אשכנזי בל"ג בעומר אע"פ שאצלם עדיין לא נישאים ביום זה, כיון דסו"ס החתן נוהג כדין".
      2. ***עי' הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' רי"ז אות כ"ב) – "מותר לאשכנזי להשתתף בשמחת נשואין של בן ספרד, לאחר ל"ג בעומר".***
      3. הגריש"א זצ"ל (פסקי הלכות קרול ***או"ח אות קס"ז, הל' חג בחג ספירת העומר פרק ז' הע' צ"א,*** אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות ל'***, דולה ומשקה הע' תקי"ז) – "ספרדי שמתחתן אחרי ל"ג בעומר, התיר לחבריו האשכנזים לבוא לחתונתו כדי לשמחו, שזו שמחת מצוה".***

הגריש"א זצ''ל (ישא יוסף או''ח ח"א סי' ק"ג) – "אין איסור מלהשתתף בשמחת חתונה שנעשית כהלכתה כפי מנהגי החתן, הגם שהמשתתף מנהגו שבאותם ימים אין עושים חתונות. והטעם הוא שהאיסור חל על החתן, ואם להחתן מחמת מנהגו מותר להנשא באותו יום, אין מניעה מלשמחו".

* + - 1. נפש הרב (עמ' קצ"ב ד"ה אחד) – "התחתן בימי הספירה בסוף חודש ניסן ... להשתתף ... בודאי מותר ואין בזה שום ספק, שהרי במקום מצוה הוא".
      2. חוט שני (שבת ח"ד עמ' שע"ט, דולה ומשקה הע' תקי"ז) – "אם עשו חופה בל"ג בעומר לפני השקיעה, פשיטא שמותר להמשיך ולשמוח אחרי השקיעה דאחרי שיש חתן הרי יש מצוה לכולם לשמחו. ומה"ט מי שנוהג אבילות אחרי ל"ג בעומר מותר לו לכתחילה להשתתף בנישואין של מי שנוהג להקל אחרי ל"ג בעומר, דכיון שיש חתן מצוה לכולם לשמחו. [וכן מותר לסדר לו חופה וקידושין, כיון דמותר לחתן ולכלה, שכן מנהגם]".
      3. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ט' סעי' ו') – "מותר לאדם להשתתף בחתונה אף בימים שלפי מנהגו אסור, ובכה"ג מותר לו להשתתף ג"כ בריקודין שבחתונה".

קובץ הלכות (בין המצרים, פרק ד' הע' ו') – "דלענין ספירת העומר מותר להשתתף בחתונה וגם לרקוד אף אם למנהגו הוא נוהג אבילות, אבל בימי בין המצרים אין להשתתף בריקודים".

* + - 1. תורת המועדים (מקוצר, עמ' שי"ח אות ז') – "מותר לספרדים ובני עדות המזרח להשתתף בחתונה של אשכנזים הנערכת עם כלי זמר ביום ל"ג לעומר, ומותרים אף לשיר ולרקוד לכבוד החתן, וכן מותר לאשכנזים להשתתף בחתונה של ספרדים ובני עדות המזרח הנערכת מיום ל"ד לעומר והלאה, אפילו אם למנהגם אין נושאים נשים אחר ל"ג לעומר".
    1. מחמיר.
       1. חת"ס (או"ח סי' קמ"ב) – "אלא לפי זה לא יהיה המסדר קידושין או אחד מבני החופה מאותן שהיו בחופה אחרת בזה השנה ביום ר"ח אייר או ל"ג בעומר אפילו בעיר אחרת דהוי תרתי דסתרי אהדדי".
       2. מנחת יצחק (ח"ד סי' פ"ד) – "אין היתר להקרובים ושאר המוזמנים להשתתף בהשמחה".
       3. שרגא המאיר (ח"ו סי' צ"א אות ג' ס"ק ג') – "לפענ"ד שאסור מכח שאסור לשמוע תזמורת וגם רקודים אסור בימי העומר, רק להחופה שאין שם רקודין אפשר להתיר מפני איבה".
       4. עי' שבט הלוי (מבית לוי ח"ג עמ' ל"ח סוף אות א') – "מי שהוזמן לחתונה אצל מי שנוהג היתר בנישואין באותו זמן - ואילו המוזמן נוהג איסור בדבר נחלקו הפוסקים האם מותר לו להשתתף בסעודה ובריקודים ומן הראוי להחמיר שילך רק לומר מזל טוב ולא ישתתף בסעודה ובריקודים".
    2. מראי מקומות – ***הל' חג בחג (ספירת העומר פרק ז' סעי' כ"ד),*** יד בספירת העומר (סי' ל' סעי' י"ט), פסקי תשובות (אות י"ג).
       1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קע"ה) – "שאלה: אחר ל"ג בעומר שהספרדים עושין חתונה, והאשכנזים לא עושים, ובן אשכנז מוזמן לחתונת בן ספרד, אם מותר לו להשתתף, וכן להיפך בזמן שלבן ספרד אסור כיום ל"ג בעומר אם מותר להשתתף. תשובה: יסתכל".

הגרח"ק זצ"ל (תשובות הגר"ח תשובה תתתתשמ"ז, ח"ב עמ' תשד"מ) – "האם מותר לאשכנזי להיות ולהשתתף בחתונה אצל ספרדי (שיש שם כלי זמר) לאחר ל"ג בעומר. ואם יש חילוק כשהספרדי הוא קרוב משפחה או בחור מהישיבה שמתחתן וכיו"ב. תשובה: יש מקילין".

הגרח"ק זצ"ל (דולה ומשקה סוף עמ' קצ"ג) – "זו שאלה ישנה".

הגרח"ק זצ"ל (ישמח לב, אירוסין ונישואין עמ' ק' סוף אות קמ"ט) – "שאלתי את הגר"ח קנייבסקי שליט"א במי שהזמינוהו לחתונה של א' מבני קהילה אשכנזית שעורכים נשואין בל"ג בעומר או עד ר"ח אייר, ובאותה שנה הזמינוהו גם אצל א' מבני קהילת ספרד שעורכים נשואין מל"ד בעומר והלאה, האם אסור להשתתף בשני החתונות שהרי יוצא שנוהג היתר בשני מנהגים הסותרים זה את זה בשנה אחת, והשיב לי הגר"ח שליט"א שדבר זה צריך עיון".

* 1. **בעבר ונשא, אם מותר להשתתף לשמחת חתנתו**.
     1. יכול להשתתף.
        1. עי' אג"מ (או"ח ח"א סי' קנ"ט ד"ה והנה) – "ומשמע שאף בעבר ונשא שרשאין הקרואים לשמח עמו דהא איתא בש"ע סעי' א' שאם קפץ וכנס שאין עונשין אותו ואם יהיה אסור לילך אל הסעודות ולשמחו אין לך עונש גדול מזה".
     2. מראי מקומות.
        1. חזון עובדיה (יו"ט עמ' רנ"ו סעי' ל') – "חתן בחור ספרדי שלא קיים מצות פריה ורביה, שנרשם לנישואין בל"ג לעומר, מחוסר ידיעה, ושלח הזמנות לכלולותיו, רשאים לערוך לו חופה וקידושין בל"ג לעומר".
        2. הגר"ד פיינשטיין שליט"א (יד דודי סוף עמ' צ"ז, דפו"ח ריש עמ' קל"ט, עי' סוף עמ' קל"ח) -

Only for a צורך (i.e, to prevent a מחלוקת) otherwise, no.

* 1. **סעודת רעים**.
     1. מיקל – חק יעקב (ס"ק ד', "סעודת רשות נוהגין היתר"), באר היטב (ס"ק ב'), גר"ז (סעי' א', "מותר לעשות סעודת הרשות כגון שמחת מריעות בלא ריקודין ומחולות ושמחות יתירות"), ערה"ש (סעי' ב', "וכן סעודת הרשות מותר כמו סעודות מריעות ובלבד בלא ריקודין ומחולות"), שבט הלוי (מבית לוי ח"ג עמ' ל"ט אות ג', "מותר לעשות סעודות רשות בלי ריקודים ומחולות ובלי כלי שיר"), יד בספירת העומר (סי' ל"ב סעי' ד').
     2. אג"מ (אה"ע ח"א סי' צ"ח, שמעתתא דמשה אות ב') – "ובדבר חתונה שהיתה קודם הפסח והיו ימי ז' המשתה בעיר אחרת ורוצים עתה שבאו לעירם לעשות איזה שמחה לאוהביהם וקרוביהם בלא כלי שיר ובלא ריקודים והוא כעין סעודה שבאים אנשים דרך היום שקבעו והזמינו לזה ומכבדים בשתיה וטעימה ומברכים אותם במזל טוב אם הוא אסור בימי הספירה. הנה לא מצינו מפורש שיהיה זה אסור בימי הספירה אף שלא בנישואין ואפשר דאין דברים אלו בכלל המנהג דאבלות ימי הספירה אך מסברא **אולי יש להחמיר** כיון שהוא ענין שמחה. אבל בנישואין משמע דהוא כמו סעודת מצוה דהא איתא בכתובות דף ח' דעד שלשים יום אפילו בלא אמר מחמת הלולא ואחר שלשים עד יב"ח באמר מחמת הלולא צריכין לומר שהשמחה במעונו וא"כ הוא סעודת מצוה דבסעודת הרשות אין שייך שיאמרו שהשמחה במעונו ולכן אף שאין אנו נוהגין לומר שהשמחה במעונו אחר ז' ימי המשתה מטעם דערבה האידנא כל שמחה כדאיתא באה"ע סימן ס"ב סעיף י"ג מ"מ לא בטלה חשיבות המצוה לסעודה כזו ולכן נראה שיש להתיר להם כיון שהדרך שעושין שמחה כזו כשבאים אבל לא יהיה בכלי שיר ולא בריקודים. וכ"ש שיש להתיר כשאין עושין סעודה ממש אלא שאוכלין דרך עראי".

* 1. **להחזיר גרושתו**.
     1. מיקל.
        1. ערך לחם (ס"ק א') – "שפיר דמי וכו'. וכל שכן להחזיר גרושתו שאין לעכב ששמו יתברך היה נמחק לשום שלום בין איש לאשתו ושמא יתחרט. גם כי אין בו שמחה מחדש ועיין סימן תקמ"ו [סעיף ב]".
        2. פר"ח (על סעי' א') – "כתב הריק"ש [ערך לחם] דלהחזיר גרושתו מן הנשואין בכל גוונא שרי דאין כאן שמחה, וכדלקמן בסימן תקמ"ו סעיף ב', ועיין בתשובות מוהרי"ט חלק א' סימן ס"ד".
        3. באה"ט (ס"ק א') – "והריק"ש בספר ערך לחם כתב דלחזור גרושתו מותר".
        4. בגד ישע (על סעי' א') – "וכתב הרי"ף מחזיר גרושתו מן הנשואין בכל גווני שרי דאין כאן שמחה".
        5. פמ"ג (מש"ז ס"ק ב') – "כתב פרי חדש [אות א] בשם הריק"ש [ערך לחם סעיף א] להחזיר גרושה מנשואין שרי, עיין סימן תקמ"ו [סעיף ב], יע"ש".
        6. מ"ב (ס"ק א') – "ולהחזיר גרושה שרי שאינו כ"כ שמחה [אחרונים]".
        7. שושנים לדוד (צבאח, ח"ב עמ' ס"ט אות ה') – "נראה פשוט דבנדו"ז שרוצה להחזיר גרושתו דיש להקל דהוי כמו קידושין דאין לו שמחה כל כך בחזרת גרושתו ...".
     2. מחמיר.
        1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רט"ז) ***– "***שאלה: אם מותר להחזיר גרושתו מנישואין בימי הספירה, דק"ו מחוה"מ דשרי כס' תקמ"ו ס"ג. תשובה: לא".
  2. **סעודת של שידוכין**.
     1. מיקל – מ"ב (ס"ק ג', "ומותר לעשות ג"כ סעודת אירוסין ועכשיו שאין מקדשין אלא בשעת נשואין מ"מ מותר לעשות שידוכין ולעשות סעודה"), הגריש"א זצ"ל (לקנות חכמה, נישואין ושבע ברכות, "סעודת ווארט ותנאים הוי סעודת מצוה. ומותר לעשות מסיבה זו בימי הספירה ובימי בין המצרים"), פוסקים.

1. ליל ל"ג בעומר - נישואין.
   1. **מחמיר [אא"כ כשחל ל"ג בעומר בערב שבת (והוא לו שעת הדחק לעשות ביום)]**.
      1. א"ר (ס"ק ז') – "אבל לפ"ז לא וכו'. דמקצת היום ככולו כמ"ש (בהג"א) [בהג"ה בלבוש בפנים], ומטעם זה פסק הב"ח שאין להסתפר בלילה. ובאליה זוטא [סק"ו] העליתי דמותר כמו שאין אומרים תחנון בערב. מיהו נשואין לא ראיתי נוהגין אלא ביום ממש. ומ"מ כשחל ל"ג בעומר בערב שבת, אפשר להקל בשעת הדחק לעשות ביום מלעשות בלילה".
      2. פמ"ג (א"א ס"ק ג') – "כתב אליה רבה [ס"ק ז] דלא ראה נוהגין היתר בלילה, כי אם ביום ל"ג בעומר. ומה שכתב [אליה רבה] כשחל ל"ג בעומר בערב שבת, לכאורה טעות סופר, וראוי להיות כשחל ל"ג בערב שבת מותר לעשות נשואין בלילה שלפניו".
      3. קיצור שו"ע (סי' ק"כ סעי' ו') – "ולכן אין להסתפר או לישא עד לאחר שהאיר היום ולא מבערב".
      4. מ"ב (ס"ק י"א) – "ולא מבערב. ויש מאחרונים שמקילין להסתפר מבערב [מי"ט וא"ר] וסיים א"ר דמ"מ לענין נשואין לא ראיתי מקילין כ"א ביום ל"ג בעומר בעצמו ולא בלילה שלפניו אכן כשחל ל"ג בעומר בע"ש והוא לו שעת הדחק לעשות ביום אפשר שיש להקל לו לעשות בלילה שלפניו".
      5. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א*** עמ' רט"ז אות י"ז) – "רבינו לא קיבל סידור קדושין, בנשואין שהתקימו בליל ל"ג בעומר. אבל ביום ל"ג היה מסדר".
      6. הגרח"ק זצ"ל (שונה הלכות סי' תצ"ג דין ז', ישמח לב אירוסין ונישואין עמ' ק' אות קמ"ט, עמ' שס"ב אות י"ז) – "מיהו לענין נשואין אין מקילין מבערב, כ"א בבוקר, אכן כשחל ל"ג בעומר בע"ש והוא לו שעת הדחק לעשות ביום, אפשר שיש להקל לו לעשות בלילה שלפניו".
      7. עי' תשובות והנהגות (דבק טוב פרק א' הע' ה') – "לכתחילה בודאי אין לערוך נישואין בליל ל"ג בעומר".
   2. **מיקל**.
      1. אג"מ (או"ח ח"א סי' קנ"ט) – "וכן בל"ג בעומר בלילה וביום דזה שמחמיר הא"ר הובא במ"ב ס"ק י"א **לא מסתבר כלל דנישואין ודאי קילי מתספורת** כדכתב החת"ס והוכחת הא"ר מלא ראיתי שמקילין אינה ראיה דאדרבה על נישואין צריך מנהג מיוחד וברור שהנהיגו לאסור וזה לא ידוע ממה שלא ראה".
      2. עמק הלכה (ח"ב סי' מ"ד, עמ' ר"נ) – "ולדינא נראה דמי שרוצה להסתפר או לעשות נישואין בלילה השייכת לל"ג בעומר יכול לעשות כן לכתחילה בלי פקפוק".
   3. מראי מקומות – מנחת יצחק (ח"ד סי' פ"ד אות ב'), שערים מצויינים בהלכה (סי' ק"כ ס"ק י"ג), ישמח לב (אירוסין ונישואין עמ' צ"ט אות קמ"ט), עומק הפשט (גליון רס"ד).
      1. גר"ז (סעי' ה') – "ומכל מקום אפילו בל"ג עצמו יזהר שלא להסתפר קודם אור היום לפי שאין אומרים אלא מקצת היום ככולו אבל לילה אפילו כולה אינה ככל היום ולא פסקה אבילות עד למחר ביום ולכן אומרים תחנון בתפלת המנחה של ערב ל"ג. ויש מקומות נוהגין שלא לומר תחנון במנחה של ערב ל"ג **לפי שסומכין שבתחלת ליל ל"ג פסקו האבילות** ולכן אין אומרים תחנון במנחה שלפניו כמו שאין אומרים במנחה שלפני שאר הימים שאין אומרים בהם תחנון שלילם כיומם ולפי מנהגם מותרים ג"כ להסתפר ולישא בליל ל"ג (שלפי דבריהם אין נוהגין אבילות אלא ל"ב יום)".
      2. מלמד להועיל (או"ח סי' קי"ג אות כ"ג) – "אם חל ל"ג בעומר בע"ש מתיר בשו"ת מהר"י אסאד אה"ע סי' ל"ח ול"ט לעשות הנישואין ביום ה' בלילה אחר מעריב".
      3. חלקת יעקב (ח"א סי' צ"ז, או"ח סי' ר"ז אות א') – "עי' חת"ס או"ח קמ"ב דמדייק מלשון הטור דחומר איסור נשואין פשטה טפי בכל העולם יותר מאיסור תספורת וכוונתו דעל איסור נשואין כתב נוהגין בכל המקומות ועל תספורת כתב יש מקומות, א"כ ממילא אין ראי' מתספורת לנשואין, אכן יש תח"י ספר שלחן העזר לקוטים מענייני נשואין מביא בשם שו"ת מהרי"א (אסאד) חאה"ע סי' ל"ט שמביא סמוכין להיתר נשואין בליל ל"ג בעומר שמלפניו אפי' להפוסקים לומר נפ"א במנחה שמלפניו ומכש"כ למנהגינו שאין נפ"א א"כ מחזיקין הלילה כיו"ט ונושאין נשים בליל ל"ג בעומר לכ"ע (אין תח"י לעיין) א"כ מי שרוצה להקל יש לו על מי לסמוך, ובפרט מי שלא קיים עדיין פו"ר דדעת הישועות יעקב תצ"ג להקל בימי העומר דלא חמיר מאבלות דשלושים דמבואר ביו"ד שצ"ב דמי שלא קיים פו"ר מותר לבוא עליה בתוך שלשים יעו"ש".
      4. דברי משה (ח"א סי' ל"א) – "והנידון הוא שם ע"ד חתן אחד **שקבעו זמן החתונה להיות אור ליום ל"ג בעומר**, וכבר עשו כל ההכנות הדרושות לקיום החתונה באותו זמן, ועכשיו כמה ימים בלבד לפני החתונה נתעוררו אם מותר לעשות נישואין אור ליום ל"ג בעומר, דאפשר לא שרינן אלא ביום ל"ג דייקא, ולא מבערב היום, והשבתי ...".
      5. קנה בושם (אור ישראל חנ"ו עמ' ל"ב אות ל') – "אין לעשות חתונה בל"ג בעומר ולהמשיכו לתוך הלילה".
      6. הגריש"א זצ''ל (ישא יוסף או''ח ח"ג סי' ק"ג) – "שמעיקר הדין ליל ל"ג בעומר כיומו אמנם יש לדון אודות המנהג".

הגריש"א זצ''ל (ישא יוסף או''ח ח"ג סי' קי"ט) – "שאין נוהגין לעשות חתונה בליל ל"ג בעומר (וכמ"ש בספר אר"י) הרי שאם היתה השעה דחוקה, כגון, שהי' קושי במציאת אולם, ואם לא בליל ל"ג תידחה החתונה - היה רבינו זצוק"ל מתיר לעשות חתונה בליל ל"ג".

1. מסתפרים - סעיף ב'.
   1. **נוהגין עד שבועות ע"פ קבלה שלא לגלח**.
      1. שער הכונות (דרוש הפסח דרוש י"ב) – "ענין הגילוח במ"ט ימים אלו לא היה מוז"ל מגלח ראשו אלא בערב פסח ובערב חג השבועות ולא היה מגלח לא ביום ר"ח אייר ולא ביום ל"ג לעומר בשום אופן ענין ל"ג לעומר שאסו' בהספד ותענית ובנפילת אפים דע כי הנה מ"ט ימי העומר הם ימי הדין כנ"ל שהם סוד הש"ך דינים המתמתקים בימים האלו בענין העומר והטעם הוא לפי שעדיין ז"א הוא כל מ"ט ימים אלו בבחי' קטנות עד חג השבועות. ובזה יתבאר טעם ענין מיתת כ"ד אלף תלמידי ר"ע בימים האלו והטעם למה פסקו למות בל"ג לעומר דע ...".
      2. ברכי יוסף (ס"ק ו') – "הרב מהר"י אשכנזי זלה"ה היה מחמיר כל הז' שבועות שלא להסתפר עד ערב חג השבועות. מר זקנינו הרב החסיד מהר"א אזולאי זלה"ה בהגהותיו כ"י. וכ"כ בהגהות הרב המקובל מהר"ר יעקב צמח זלה"ה. וכן הוא האמת ככתוב בספר הכונות מועתק מכ"י מהרח"ו זצ"ל (דף פו ע"ד). ודלא כהרב טור ברקת, ומי שכתב משם האר"י זצ"ל להסתפר יום מ"ח. והן אמת שמהר"ש בנו של הרב מהרח"ו העיד שפעם א' אביו נסתפר ביום מ"ח, ויאמר אביו שהיה לסיבה. ע"ש בספר הכונות. לכן הנוהגים כמנהג האר"י זצ"ל ראוי להחמיר עד ערב שבועות אם לא על פי סיבה".

מורה באצבע (סי' ח' אות רכ"א) – "מנהג שלא לגלח בימי העומר, ולפי דעת רבינו האר"י זצ"ל **אינו מטעם אבלות כאשר כתבו הפוסקים רק יש סוד בדבר**, ולפי הרב האר"י זצ"ל צריך שלא לגלח מערב פסח עד ערב חג השבועות, ולפי דעתו כל מאי דשרו האחרונים לגלח בר"ח או אם הוא חתן וכיוצא וביום ל"ג או ל"ד בעומר הכל אסור. גם מ"ש קצת דביום מ"ח שרי ליתא דרבינו האר"י ז"ל לא היה מגלח אלא בערב החג דוקא, וכשחל יום מ"ט בשבת ראיתי להחסיד המקובל המופלא מהר"ר שלום שרעבי זלה"ה בכ"י שכתב וז"ל ואם חל יום מ"ט בשבת דעתי שלא לגלח בע"ש אך הכריחוני לגלח, וחתן אינו מותר לגלח קודם יום מ"ט עכ"ל. וגם אני הצעיר דעתי הקצרה שיגלח בע"ש אם חל מ"ט ביום שבת שלא יכנס לחג כשהוא מנוול וכן עיקר. אמנם בענין זה של גלוח בימי העומר יש כמה מנהגים חלוקים כפי הפשט, הנח להם לישראל".

* + 1. שע"ת (ס"ק ח') – "ובשם האר"י ז"ל כתבו שלא להסתפר כלל עד ערב חג השבועות ע"ש וכ' באגרות הרמ"ז סוף סי' ב' שלפי מנהג האר"י ז"ל אפי' אם יזדמן ברית מילה אין להסתפר בכל זמן העומר".
    2. כה"ח (ס"ק י"ג) – "והאר"י ז"ל ... שער הכוונות ... וכ"כ הברכ"י א' ו' ובספרו מו"ב אות רכ"א ... וכ"כ באגרות הרמ"ז ססי' ב' שלפי מנהג האר"י ז"ל אפי' אם יזדמן ברית מילה אין להסתפר בכל זמן העומר ...".
    3. אור לציון (ח"ג פרק י"ז סעי' ו', הע' ו') – "שאלה. האם יש להזהר שלא להסתפר בימי העומר עד ערב חג השבועות. תשובה. יש לנהוג כדעת האריז"ל שלא לספר את שער הראש בימי העומר עד ערב חג השבועות. [בשער הכוונות דף פ"ו ע"ד כתב, שהאריז"ל לא היה מגלח ראשו עד ערב חג השבועות. וכן כתב הרש"ש בנהר שלום דף כ"ה ע"ד, שצריך להזהר מאוד שלא לגלח בשום אופן אלא ביום מ"ט וכמנהג האריז"ל, ואף לא ביום מ"ח. וראה עוד מש"כ החיד"א בברכ"י שם אות ו' ובמורה באצבע סימן ח' אות רכ"א. ונתבאר בספר אור לציון ח"ב במבוא הספר ענף ה' אות ה', שבדברים שאפשר בידו לנהוג כן, יש לנהוג כדברי האריז"ל, וכגון המנהג שלא להסתפר בימי העומר, ע"ש. וראה גם בספר ארץ חיים בקונטרס הכללים כלל י"ג, וכן בדבריו בסימן תצ"ג סעיף ג' לענין תספורת בימי העומר כדעת האריז"ל, ע"ש. וכן יש לנהוג, שלא להסתפר בימי העומר עד ערב חג השבועות. ועל כל פנים **אין שער הזקן בכלל זה**, שכן הטעם בסוד הוא משום שהם ימי דין, כמבואר בשעה"כ שם, (וראה גם בפע"ח שער כ"ב פרק ז' ובנה"ש דף כ"ה ע"ד), **ועיקר הדינין בשערות הראש**, (וראה בשעה"מ פרשת קדושים), ועל כן המסדר זקנו במשך כל השנה, וכמ"ש הגרי"ח בתשובתו בשו"ת רב פעלים ח"ד קונטרס סוד ישרים סימן ה', שעל המדה אין לחוש, הרי שלאחר ל"ד בבוקר שכבר אין קפידא מצד ימי העומר, רשאי לסדר את זקנו. והוא הדין לגילוח הזקן באופן המותר]".
    4. הגר"י הלל שליט"א (בהגהות עמודי הוראה, על ספר מורה באצבע, עמ' קנ"א והלאה ) – "...ע"פ דברים אלו נראה דאין איסור מוסיף על דרך הסוד לספר הזקן בימי העומר, מלבד האיסור הנוהג בזה תמיד על דרך הסוד, וכמ"ש האר"י ז"ל בשער המצוות פרשת קדושים. דהרי רואים מכל הנ"ל שכל טעם איסור התספורת במ"ט ימים הוא משום הקוצין שבראש, באופן דלאו בדיקנא תליא מילתא. והאמת בזה, שמעולם לא הוצרך הרח"ו ז"ל להזהר על איסור תיקון ועשיית הזקן לגבי ימי העומר, שהרי איסורו איסור עולם, וכמפורש להדיא בשער המצוות פרשת קדושים הנ"ל, שכתב שם שאין לנגוע בזקן כלל לא לקצץ ולא לתלוש שום שערה ממנו. והתשובה הנדפסת בשו"ת רב פועלים (ח"ד סוד ישרים סי' ה') בשם הרי"ח טוב ז"ל שמתיר קיצוץ שערות הזקן גם על דרך הסוד, כבר העידו גדולי תלמידיו שאינה ממנו, ונדפסת בספרו בטעות. ובלאו הכי כל הכתוב באותה תשובה, הם דברים מגומגמים ומוטעים, הפך דברי האר"י ז"ל, שעליהם בנה יסודותיו הרעועים והכשולים, וכמו שהוכחתי בארוכה בתשובה בספרי שו"ת וישב הים (ח"א סי' י"ד), ע"ש ותרו"ץ. ויש מקום לדייק מזה, שהנוהג תדיר על פי פסק השולחן ערוך המתיר לקצץ זקנו, ואינו חושש לדעת הזוהר והאר"י ז"ל האוסרים בזה, אין עליו איסור מוסיף על דרך הסוד בימי העומר לאחר ל"ג, שכבר נסתיימו ימי האבילות וחיוב איסור תספורת על פי ההלכה, דהרי דאיסור התספורת בכל מ"ט ימי העומר שעל דרך הסוד, הוא רק בשערות הראש בלבד." וע"ע שם באורך. וע"ע בשו"ת וישב הים (ח"ג סימן טו).
    5. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סעי' ט"ז) – "יש נוהגים שלא להסתפר ולא להתגלח אלא ביום מ"ט לעומר, ערב חג השבועות, ואפילו אם חל ברית מילה בתוך ימי הספירה אינם מסתפרים כלל. ומנהג זה הוא על פי תורת הקבלה, ואינו אלא למצניעים ההולכים תמיד על פי הסוד, אבל מנהג רוב הקהילות להסתפר ביום ל"ד בעומר. ומי שנהג כן ורוצה לבטל מנהגו ולנהוג כדברי מרן להסתפר ביום ל"ד לעומר, יעשה התרה על מנהגו, וישוב לנהוג כדעת הפוסקים. והוא הדין לענין תספורת ביום המילה".
    6. מראי מקומות.
       1. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' צ"ה אות ט') – "שאלתי את מו"ר (שליט"א) זצוק"ל בל"ג בעומר תשמ"ה אם יש מקום להחמיר כהאריז"ל וענה לי אני יודע שהיו מדקדקים גמורים שלא הסתפרו בספירה ולא בל"ג בעומר רק בערב שבועות וחזר ע"ז כמה פעמים באמצע אמר לי תראה מה שכתב במ"ב, ואח"כ חזר עוד פעמיים ואמר כנ"ל".

עי' קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' צ"ה אות ט') – "אמר לי הגרח"ק שליט"א [זצ"ל] שאביו מו"ר הסתפר בל"ג בעומר ובג' ימי הגבלה. הייתי אצל מו"ר (שליט"א) זצוק"ל בב' דהגבלה וראיתיו מסופר כנראה שהסתפר באור לב' דהגבלה. מרן החזו"א זצוק"ל הי' מסתפר בל"ג בעומר (מג' ימי הגבלה איני יודע)".

* 1. **מנהג ירושלים**.
     1. עיר הקודש והמקדש (ח"ג פרק כ"ה אות י"ד, ארץ ישראל ח"א סי' י"ח אות ב') – "נוהגים לישא אשה ולהסתפר ביום ל"ג בעומר **ומן ראש חדש סיון** והלאה (לאו דוקא משלשת ימי הגבלה), ולא קודם ראש חודש אייר וגם לא בראש חודש אייר ולא בין ל"ג בעומר לבין ראש חודש סיון".
     2. הגר"ע אויערבך שליט"א (קונ' וספרתם לכם עמ' י"ב) – "ומנהג ירושלים לא להסתפר מפסח **עד ג' ימי הגבלה** חוץ מל"ג בעומר עצמו (מפורסם, וכן שמעתי מהגר"ע אויערבאך שליט"א)".
     3. מראי מקומות.
        1. מ"ב (ס"ק ט"ו) – "ויש מקומות שנוהגין להקל רק **בר"ח אייר** ובל"ג בעומר ובר"ח סיון עד שבועות".
        2. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק מ"ט סעי' כ"ה) – "ולמעשה נתקבל המנהג לאסור מפסח עד ל"ג בעומר ואח"כ עד ר"ח סיון, ומר"ח סיון מותר להסתפר, וכ"ש בשלשת ימי הגבלה".
  2. **במקום הפסד, לצורך פרנסה**.
     1. מיקל.
        1. אג"מ (או"ח ח"ד סי' ק"ב, שמעתתא דמשה אות ט') – "אם אחד עוסק באיזה מסחר למלאכה שאם לא יסתפר את זקנו בימי הספירה ובימים שבין י"ז בתמוז לט' באב יהיה לו הפסד ממון אז מותר כי לא נהגו במקום הפסד. אבל בשבוע שחל בו ט' באב שאסור מדינא דגמ' סוף תענית (ל ע"א) אין להתיר".
        2. הגרשז"א זצ"ל (מעדני שלמה עמ' י"ט, שלמי מועד ריש פרק פ"ה).
        3. קובץ הלכות (ספה"ע פרק י' סעי' ד') – "במקרה דאיכא חשש הפסד ע"י מה שאינו מגלח, וכגון שצריך לגלח לצורך פרנסתו, מותר לגלח אף בימים שנוהג בהם איסורה".
        4. פסקי תשובות (סוף אות י').
     2. בזמן הזה יש להחמיר.
        1. הגריש"א זצ"ל (***הל' חג בחג ספירת העומר פרק ז' הע' ס"ה***, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות ו') – "בזמנינו אין היתר לגלח שערות זקנו לצורך פרנסה, מכיון שיש בעולם אנשים שונים שאינם מתגלחים כלל, ועוד מנהגים שונים וכדו', ולכן **בזמנינו אין הדבר נראה משונה** אם אדם אינו מגלח זקנו".
     3. מראי מקומות – חת"ס (ח"א או"ח סי' קנ"ח ד"ה וכיון, לשונו מובא לקמן), נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק מ"ט סעי' ח').
        1. אמת ליעקב (הע' תס"ז) – "אף אלו הנוהגים היתר להסתפר או להתגלח לצורך עבודתם **מכל מקום** אסור להם לעשות כן לכבוד שבת".
        2. חזון עובדיה (יו"ט עמ' רס"ב) – "ובמקום צורך גדול יש להקל גם בכל ערב שבת, כי לא דברו הפוסקים בגילוח הזקן כלל בזמנם".
        3. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סעיף י"ב) – "ויש אומרים שאם מצטער הרבה כשאינו מגלח זקנו בעומר, והוא במקום צורך גדול, יש להקל לו לגלח הזקן בכל ערב שבת לכבוד שבת, כי לא דיברו הפוסקים בגילוח הזקן כלל בזמנם. ומכל מקום טוב וראוי מאד להחזיק במנהג זה שלא לגלח גם הזקן. וכן נהגו כיום בני הישיבות ובעלי הבתים הקובעים עתים לתורה. [ילקוט יוסף על המועדים עמוד תלא. יבי"א חלק ב' סימן טז חאהע"ז. שו"ת חזון עובדיה חלק א' עמוד כב]".
  3. **במקום שהולך לפני מלך או שר**.
     1. מחזיק ברכה (ס"ק ד') – "אם מחדש הוקבע יריד בימי העומר בחצרות השר ואיכא קפידא אם ילכו שם בלי תיקון הזקן בזה האריכו הרב זרע אמת סי' ס"ט וחד גברא רבה למצא צד ההתר ושקלא וטריא בתורת המנהגות עיין שם באורך".
        1. כה"ח (ס"ק י"ט) – "זרע אמת ... מחזיק ברכה אות ד'. ועיין שם שדעת הזרע אמת שכל מי שצריך לילך שם יבא לפני בית דין ויפתחו לו בפתח וחרטה כדי שלא ליתן תורת כל אחד ואחד בידו יעו"ש".
     2. חת"ס (ח"א או"ח סי' קנ"ח ד"ה וכיון) – "והנה נהגו היתר להסתפר כשמקבלים פני שר וגדול, וראיתי רבותי התירו לאחד בתוך שבעה ימים על אביו להסתפר ולהתכבס וללבוש מגוהצין לראות פני קיר"ה משום הפסד רב דממונו, וטעמם ונימוקם עמם דתספורת וכל מנהגי אבילות לאו דאורייתא רק אסמכתא בעלמא כמו שהאריכו כל הראשונים ... ומשו"ה הקילו רבותינו משום כבוד המלכות אעפ"י שהוא רק הפסד ממונו דלא לתחזי ולא לסתפר ואפשר שיש בזה נמי משום לעולם ירוץ אדם לקראת מלכים [עי' ברכות י"ט ע"ב], מ"מ כבר נהגו בזה קולא גדולה בכל מקום, וז"ל תשו' אור זרוע הובא בד"מ סי' ש"צ: שאלת אם תוכל לספר אחר אביך תוך י"ב חודש כי מתוך שאתה עסוק במזונותיך ומצוי בין השרים אינך יכול לסבול גדול שער, הנני מודיעך שלא הוזכרו י"ב חודש לענין גידול שער רק עד שיגערו בו חברים, ומה שנהגו יב"ח אינו אלא חומרא בעלמא ולכן מותר אתה לספור כדרכך, עכ"ל, ורמזו ברמ"א שם, ובנב"י חא"ח סי' י"ד כתב, דשיעור גערה למגלחי זקנם סגי בשלשים לכל היותר ע"ש, ולפע"ד בזה"ז קילא טובא, כי הם לא דברו אלא מגדול שער הראש דלא מנוולא כ"כ, אבל הזקן לא היו מסתפרים בלא"ה רק שפה המעכבת אכילה, והאידנא נהפוך הענין והוא מתנוול יותר כידוע, וא"כ מתוך יב"ח לכבוד בשר ודם וצורך פרנסת עצמו נילף ק"ו לימי ספירה ובין המצרים מיהת לכבוד שמים שלא יכנס לפני השי"ת לעבוד עבודתו והוא בניוולו".
  4. **קטנים: בר חינוך**.
     1. מיקל.
        1. אבן ישראל (על מ"ב אות ב', ח"ט סי' ס"ג על סי' תצ"ג סעי' ב', ***הליכות אבן ישראל מועדים ח"א עמ' רי"ד אות ו'***) – "סעיף ב' בביאור הלכה ד"ה נוהגים שלא להסתפר כתב ומ"מ אותן המותרין להסתפר בחול המועד כבסימן תקל"א, י"ל דגם בספירה שרי. ולפי"ז גם לקטנים מותר לגלח בימי הספירה".
        2. אור לציון (ח"ג פרק י"ז סעי' ג') – "מותר לספר ילדים קטנים פחותים מגיל שלש עשרה שנה בימי העומר. וכל שכן שמותר ומצוה לספר ילדים בני שלש שנים ביום ל"ג בעומר, אף שמנהג בני ספרד שאין מסתפרים לפני יום ל"ד בעומר".
     2. מחמיר [אא"כ במקום הצורך וכדו'].
        1. ***אג"מ (מסורת משה ח"ב או"ח אות רכ"ד) – "שאיסור תספורת נהוג בכל קטנים".***
        2. ***הגריש"א זצ"ל (הל' חג בחג ספירת העומר פרק ז' הע' נ"ח,*** אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות ח'***) – "נראה דאין להקל בזה אלא במקום צורך ולכבוד שבת, וכפה"נ המנהג להחמיר בזה. ואמנם במקום צורך יש לסמוך על החיי"א ומ"ב הנ"ל, דודאי לא גרע מנהג תספורת בימי העומר ממנהג תספורת דביהמ"צ".***

הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות ***ח') – "אין מגלחים את הקטן, אפילו לא הגיע לחינוך".***

* + - 1. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק מ"ט סעי' ***ט"ו) – "מחנכים את הקטנים שלא להסתפר, ובמקום צורך מותר".***
      2. בין פסח לשבועות (פרק ט' סעי' ט') – "ומחנכים בו אף את הקטנים".
      3. סידור פסח כהלכתו (ח"ב פרק י"ב סעי' ***י').***
      4. ***הל' חג בחג (ספירת העומר פרק ז' סעי' ט"ז) – "והמנהג להחמיר ואם הקטן מצטער אין להחמיר ...".***
      5. יד בספירת העומר (סי' ל"א סעי' י"ח).
    1. מראי מקומות.
       1. ***אג"מ (או"ח ח"ב סי' צ"ו) – "בדבר מש"כ המ"ב בסימן תצ"ג בבאור הלכה דאותן שמותרין להסתפר בחוה"מ גם בספירה שרו דלא עדיף מחוה"מ, ודאי צדק כתר"ה דלא שייך זה בזה שמותר בחוה"מ מצד יפוי ומניעת צער דלא שייך בספירה שהוא מטעם אבלות שיש לנו להצטער ולא להתיפות. ובעצם גם מה שהתיר הא דהתירו בסימן תקל"א לכאורה תמוה דהא אפשר שבחוה"מ התירו משום כבוד המועד כיון דלא יכלו לגלח מתחלה שהיה בשביה ובבית האסורין וכדומה ובימי ספירה יש לאסור. ורק שיש להתיר באופן שתכפוה להאיסור תספורת דספירה כגון שהיה בבית השביה ובבית האסורין זמן גדול קודם ימי הספירה ויצא בימי הספירה יש להתיר, דהא גם באבילות מותר כדאיתא במו"ק דף י"ז שבלא תכפוהו אבליו אסור והא דתניא מותרין הוא בשתכפוה אבליו, וכה"ג יש להתיר גם בספירה דלא חמיר מאבילות שאסור מדינא ומ"מ מותר בכה"ג כ"ש בימי הספירה. וגם בכה"ג יש מקום לאסור בימים ראשונים שבא מבית האסורין דהא באבלות כה"ג היה אסור באבל אחד עיין ביו"ד סימן ש"צ סעיף ג', אבל אפשר שימי ספירה קילי וגם בימים ראשונים יש להתיר אם כבר הוא מתנוול יותר מדי. עכ"פ לא הי"ל לסתום הדבר שמשמע שבכל אופן שמותר בחוה"מ מותר בספירה והא פשוט שאם היה בבית האסורין זמן קטן שבחוה"מ מותר ובימי ספירה יש לאסור. וגם לשון שלא עדיף מחוה"מ תמוה שאין זה ענין לחוה"מ אלא הי"ל לומר שלא עדיף מאבלות וצ"ע".***
  1. **חלקאה**.
     1. מחמיר.
        1. הליכות חנוך (או"ח אות קכ"א, עמ' ס"ז) – "דעת הרב דאין להקל לגלח קטן שנעשה ג' שנים בתוך ימי ספירה, ולא היה ניחא ליה פסקו של הג"ר משה ארי' פריינד גאב"ד עיה"ק ירושלים ת"ו שס"ל דדוקא אם נעשה ג' שנים בשבת אין לגלח קודם לכן או לאחרי' ודחינן על ל"ג בעומר אבל בו ביום מותר לגלח, ואמר הרב כי הוא אינו מיקל כי אם באשה שדרכה לגלח קודם ליל טבילה, [ומסמברא טעמו דהגם שאין אבילות בקטן מ"מ הוא שמחה יתירה להאב]".
        2. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קע"ו, תשובות הגר"ח תשובה תתתתשמ"ג [לשונו מובא לקמן]) – "שאלה: אם בימי הספירה מותר לעשות לקטן בן ג' שנים תגלחת. תשובה: לא".
        3. מקדש ישראל (ספיע"ה סי' ע"ו) – "אין לגלחו (רק בל"ג בעומר)".
        4. נהרות איתן ח"א סי' ל"ח) – "קטן שמלאו לו ג' שנים בימי הספירה אין היתר לספר אותו אז, אלא אם הכביד שערו ומצטער ע"י זה".
     2. מראי מקומות – בית מתתיהו (ח"ה סי' י"א אות ג' ד"ה ועיקר).
        1. מאור יהושע (סי' ב') – "בבנו שמלאו לו השלשה שנים ביום ה' החל בר"ח איך ינהוג בתגלחת בנו. תשובה: לדעתי שיגלח את בנו ביום ו' עש"ק אף שהוא יום שאח"כ כי גם בא"י ממתינים עד ל"ג בעומר ובר"ח סכנה לגלח כמבואר בצוואות מהר"י חסיד וע"כ כל עכבה לטובה".
        2. הגריש"א (אשרי האיש ח"ג פרק ס"ה סוף אות ח') – "וקטן שמחנכים אותו לתגלחת, וחל יום לידתו בחול המועד פסח שהוא כבר מימי הספירה, ידחו את התגלחת לל"ג בעומר. אלא שרבינו לא עושה כן אף בל"ג בעומר".
  2. **נשים**.
     1. מיקל, בני ספרד.
        1. אור לציון (ח"ג פרק י"ז סעי' ג') – "נשים מותרות להסתפר בימי העומר".
        2. חזון עובדיה (יו"ט עמ' רס"א סעי' ל"ו) – "ואין הנשים בכלל איסור זה".
        3. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תצ"ג סעי' י"ח) – "אין הנשים בכלל איסור התספורת בימי העומר. [חזון עובדיה על הלכות יום טוב עמוד רסא]".
     2. מחמיר [אא"כ במקום הצורך וכדו'].
        1. אג"מ (יו"ד ח"ב סי' קל"ז, שמעתתא דמשה אות כ"א, מסורת משה ח"ב או"ח אות רט"ז) – "ובדבר תספורת לאשה בימי הספירה, הנה אף שהיה מסתבר להתיר מאחר שגם באבלות אחר שבעה תוך שלשים מתירין הרבה ראשונים וכן המחבר ביו"ד סימן ש"צ סעיף ה', והתוס' ביבמות דף מ"ג כתבו שכיון דשריא אשה בנטילת שער בתוך שלשים שריא נמי בתשעה באב, וא"כ כ"ש בימי הספירה, ולכן אף להרמ"א שכותב שהעיקר כהאוסרין באבלות גם לאשה ונימא שלכן יאסור גם בשבוע שחל בו ט"ב, אולי יודה שיש להקל בימי הספירה ובבין המצרים כיון שהוא רק מנהג יש להקל כהמתירין, אבל מ"מ נראה הדין **שראוי להחמיר** אם אינו נחוץ כל כך".
        2. הגרשז"א זצ"ל (שלמי מועד ריש עמ' תנ"א).
        3. חשב האפוד (הליכות חנוך פרק א' אות קכ"א) – "אינו מיקל כי אם באשה שדרכה לגלח קודם ליל טבילה".
        4. להורות נתן (ח"ב סי' ל"ב) – "... וכל זה מעיקר הדין, ומ"מ כמדומה שכבר נהגו הבתולות שלא להסתפר בימי הספירה ... כדברים המותרים ונוהגין בו איסור שאין להתירו, והנח להם לישראל וכו'. ומ"מ במקום הצורך כגון לרפואה או אירוסין וכן לאשה נשואה הצריכה לטבול או ששערותיה מבצבצין החוצה יש להתיר יש להתיר בלי פקפוק".
        5. שרגא המאיר (ח"ו סי' קכ"ו אות א').
        6. הגריש"א זצ"ל (וישמע משה ח"א עמ' קס"ז) – "שאלתי: האם אשה מותר לה להסתפר בימי הספירה, או לפחות להסיר את השערות הנראות בחוץ. והשיב: שגם החלק ההוא שיוצאה לחוץ לא תספר בימים שאסור להסתפר, רק שתצניעם היטב שלא יראו לחוץ".

הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות ב') – "מותרת לגלח שערות ראשה לצורך מצוה, וכן לצורך בריאות מותר להתגלח".

הגריש"א זצ''ל (ישא יוסף או''ח ח"א סי' ק') – "בשעת הצורך".

* + - 1. קובץ הלכות (ספה"ע פרק י' סעי' ב') – "גם נשים נכללות באיסור תספורת בימי ספירה, אמנם נראה שיכולות להקל לענין מירוט שער גבות וריסי העינים, וכן לענין מה שקורין 'עלעקטראלאסיס' אפשר להקל".
      2. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רט"ו, ***שערי ציון ח"א עמ' פ"ט אות י"ד***) ***– "***שאלה: אם מותר לאשה בימי הספירה לגזוז שערות ראשה. תשובה: לא".
      3. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק מ"ט סעי' י"א) – "איסור תספורת חל גם על האשה".
      4. עי' בין פסח לשבועות (פרק ט' סעי' ט', סעי' י').
      5. פסקי תשובות (אות ז').
      6. אבני דרך (ח"ח סי' ש"פ) – "הורתי שיש להחמיר, אלא אם כן זה לצורך מצווה (או צניעות)".
      7. מצות ספירת העומר (הל' ימי העומר סי' ו').
    1. **הנוהגת לגלח שער גופה לצורך טבילה: בימי הספירה**.
       1. מיקל – הגרשז"א זצ"ל (בין פסח לשבועות פרק ט' הע' י"ט\*, שולחן שלמה נדה פרק י' סעי' מ"ו), שרגא המאיר (ח"ו סי' קכ"ו אות א'), ששבה"ל (יו"ד סי' קצ"ח סעי' כ' ס"ק כ"ה ד"ה והנוהגת, סיכום אות ז', בין פסח לשבועות פרק ט' הע' י"ט\*, "והרגילות לקצוץ השער מותרות לקצוץ גם בימי הספירה ובין המצרים"), יסוד הטהרה (פרק ו' הע' ל"ג, "והנוהגת לקצוץ, מותרת לקצוץ גם בימי הספירה או בימי בין המצרים"), חק וזמן (פרק ה' סעי' ב').
       2. שאר ימות השנה - עי' יו"ד סי' קצ"ח סעי' כ', לשיטות ומראי מקומות.
    2. מראי מקומות.
       1. רב פעלים (ח"ד בסוד לישרים סי' ט"ו) - לפי הנהגות אריז"ל, "צריך לשמור אזהרה זו של גלוח".
       2. דברי חכמים (או"ח אות תי"ט) – "האם מותר לנשים לילך לbeauty parlor בימי ספירה, או לא. תשובה: שמעתי מהגרחפ"ש שזו מחלוקת הפוסקים, ולצורך מצוה מותר (ולהתיר זה מדין לא תתגנה על בעלה, אפשר שיש לה הדינים כמו אשה בימי האבילות שלה, שמותר לפני בעלה)".
  1. **להסיר שערות משאר חלקי הגוף**.
     1. מחמיר.
        1. אור לציון (ח"ג פרק י"ז סעי' ד') – "שאלה. האם מותר להסיר שערות משאר חלקי הגוף בימי העומר. תשובה. אין להסיר שערות מכל חלקי הגוף בימי העומר".
        2. קובץ הלכות (ספה"ע פרק י' סעי' א') – "ואחד שער ראשו ואחד כל שער שבו נוהגים איסור".
        3. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק מ"ט סעי' ב') – "בכלל איסור תספורת גם תספורת הזקן, וכן שער הגוף, ואפילו של בית הסתרים אסור".
        4. פסקי תשובות (אות ז' ד"ה מריטת) – "שאר שערות שבגוף בכלל תספורת הוא ואין להתיר אא"כ יש צורך מיוחד, וכנ"ל".
     2. מראי מקומות.
        1. אג"מ (רבבות אפרים ח"ו סי' רצ"א אות ב', מסורת משה או"ח אות שכ"ו) – "מותר לאשה לגלח שער של רגלה, כדי שלא תתגנה על בעלה דכל שהוא להתקשט וכו' מותר".
        2. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות ב') – "אבל שיער הגוף מותרת לגלח".

הגריש"א זצ"ל (וישמע משה ח"א עמ' קס"ז) – "נשאל: האם מותר לספר שערות הרגלים בימי ספירה, והשיב: שאם הבונה שלא יצטער מותר, וליופי אסור".

* + 1. **מריטת שער הגבות או הריסים שבין העיניים**.
       1. מיקל.
          1. הגרשז"א זצ"ל (בין פסח לשבועות פרק ט' הע' י"ח, שלמי מועד עמ' תנ"א) – "מריטת שער הגבות או הריסים שבין העיניים אינם נחשבת לתספורת, ומותרת בימי הספירה אף כשהדבר נעשה ליפוי".
          2. שבט הלוי (בין פסח לשבועות פרק ט' הע' י"ח).
          3. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק מ"ט סעי' ד') – "שער ריסי עיניו או שער הגבות אין נחשב לתספורת ומותר לגלחן".
          4. בין פסח לשבועות (פרק ט' סעי' י"א).
          5. פסקי תשובות (אות ז' ד"ה מריטת).
       2. מראי מקומות.
          1. הגריש"א זצ"ל (וישמע משה ח"א עמ' קס"ז) – "נשאל: אם מותר למרוט שערות גבות העינים בימי הספירה. והשיב: דמותר היות ואין דרך תספורת שם כלל".

הגריש"א זצ''ל (ישא יוסף או''ח ח"א סי' ק') – "לגבי מריטת שער גבות או ריסים ... שאפשר להקל רק בשעת הצורך".

* + - * 1. ***הגרח"ק זצ"ל (שערי ציון ח"א עמ' פ"ט אות ט"ו) – "במריטת גבות ... לא שמענו".***
  1. **חתן בר מצוה**.
     1. מיקל.
        1. מקור חיים (חו"י, על סעי ב' ד"ה בעל) – "בעל ברית. וסנדק ומוהל בכלל, וכן נער שנעשה בר מצוה ואביו, משא"כ זקינו ואחיו וכה"ג".
        2. עי' הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק י"א סעי' ט"ז, ס"ק כ"ה, הע' ס"א, שלמי מועד עמ' ת"נ) – "נער שנעשה בר מצוה בימי הספירה, יסתפר בעודו קטן (הטעם כאן דסו"ס בקטנותו אין זה אלא משום חינוך, ולכן יש להתיר לרגל הבר מצוה), אך אם לא היה יכול לעשות כן מסתבר שמותר להסתפר בו ביום [אבל האב והאם לא יסתפרו אף בו ביום. ונערה לא תסתפר אף ביום שנעשית בת מצוה]".
        3. בית אבי (רבבות אפרים ח"א סי' של"ז) – "דבימי הספירה יש להקל שיסתפר כמו לבעלי ברית מילה וכהנ"ל שכתבנו ובמבואר בזהר פ' משפטים וכו' ולפי"ז י"ל דגם לאביו הוי יו"ט כמו בברית מילה ובפרט שמברך ברוך וכו' דלא נענש עוד ולכן בימי הספירה יש להקל בתספורת כיון דכל איסור תספורת הוא רק מנהג כמבואר בטור סי' תצ"ג".
        4. עי' שערים מצויינים בהלכה (סי' ק"כ קונ"א על סעי' ח') – "נראה דגם ביום שמחת בר מצוה מותר להסתפר את הבר מצוה, דג"כ קצת שמחה היא וכמש"כ בים של שלמה ב"ק פ"ז, ואפשר דנכון יותר שיסתפר בימים שלפניו דדינו כקטן ועפ"י מש"כ במשנה ברורה סי' תקנא ס"ק פב דמותר להסתפר הקטנים לאחר ר"ח אב קודם השבועה שחל בו ת"ב, ובפרט אם השערות גדולות שמתנוול בהם, וגם לא יתחיל בהנחת תפילין על שערות גדולות".
        5. חזון עובדיה (יו"ט עמ' רס"ד סוף סעי' ל"ז) – "ואף חתן הבר מצוה מותר להסתפר".
        6. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תצ"ג סעי' ט"ו) – "חתן בר מצוה מותר לו להסתפר לכבוד חגיגת הבר מצוה הנערכת עבורו בימי העומר".
        7. יד בספירת העומר (סי' ל"א סעי' כ"ו).
     2. מחמיר.
        1. הר צבי (רבבות אפרים ח"א סוף סי' של"ז) – "למי שנעשה בר מצוה בימי הספירה או בימי המצרים אם יכול להסתפר אז כי זה יום השמחה שלו בודאי אסור כי גם ביום שמחה אסור להסתפר בימי הספירה והמצרים".
        2. משנה הלכות (ח"ו סי' מ"ה) – "במי שנעשה בר מצוה בימי הספירה אם מותר להסתפר הוא ואביו וכתב כ"ת כיון דכתב במג"א רכ"ה שמצוה לעשות סעודה אז כיום שנכנס לחופה א"כ דומה לחתן ויו"ט דידיה הוא ויוכל להסתפר כמו בעל ברית או המל בנו דכ' רמ"א בסי' תצ"ג דיוכל להסתפר בספירה. ולפענ"ד צ"ע דאי מדמהו לחתן ממש א"כ אם ח"ו מת לו מת פטור מלהתאבל כחתן שדוחין אבלות מפני רגל שלו וגם כל הציבור יפטרו מאמירת תחנון כמו בחתן וברית ועוד שאר דברים הנוהגים בחתן וברית מילה ומעולם לא שמענו שום ענין של רגל ויו"ט בבר מצוה וכה"ג ודאי לא ראינו ראי' ולא שמענו ולא ראינו להתיר בספירה תספורת למי שנעשה בר מצוה".
        3. עי' הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות ה') – "אין להסתפר לצורך בר מצוה וכדו'. אפילו לא הנער הנכנס למצות. וכ"ש שלאביו אסור. אך המיקל בהם יש לו על מי לסמוך על דעת המקור חיים שמיקל".

הגריש"א זצ"ל (אוצר בר מצוה עמ' תקצ"ד אות מ"ח) – "שאלה: האם מותר לנער הבר מצוה להסתפר לכבוד הבר מצוה בספירת העומר ובבין המצרים. תשובה: אסור לנער הבר מצוה להסתפר לכבוד הבר מצוה בין בימי הספירה בין בימי בין המצרים, וכל שכן שאסור לאביו ולאמו לאחיו ולאחיותיו להסתפר".

הגריש"א זצ"ל (וישמע משה ח"א עמ' קס"ז) – "נשאל: נער הנעשה בר מצוה בימי הספירה, האם יכול להסתפר בערב הבר מצוה סמוך לשקיעת החמה לכבוד הבר מצוה. והשיב: דאסור, ומה שיש לו בר מצוה אינו מתיר לו להסתפר, ויסתפר בל"ג בעומר".

* + - 1. פסקי תשובות (אות י' ד"ה ונער, הע' ס"ט) – "ונער בר-מצוה אסור להסתפר אעפ"י שמבואר ביש"ש (סופ"ז דב"ק) ובמג"א (סי' רכ"ה סק"ד) שמצוה לעשות סעודה כיום שנכנס לחופה, מ"מ אינו דומה לחתן בכמה ענינים, וממילא ה"ה לענין תספורת אין להתיר, ואם שערותיו מגודלות ומתנוול בהם אפשר להקל בשעה שעדיין קטן הוא [הכרעת השערים המצוינים בהלכה סי' ק"כ קונט"א סעי' ח]".
    1. **אביו של חתן הבר מצוה**: למקילים לעיל.
       1. מיקל – מקור חיים (לשונו מובא לעיל), בית אבי (לשונו מובא לעיל).
       2. מחמיר – הגרשז"א זצ"ל (לשונו מובא לעיל).
       3. מראי מקומות – אג"מ (לשונו מובא לקמן), נטעי גבריאל (לשונו מובא לקמן).
    2. מראי מקומות – רבבות אפרים (ח"א סי' של"ז, ח"ב סי' קנ"ה אות כ', ח"ח סי' רכ"ח), בין פסח לשבועות (פרק י"א סעי' ז', "נחלקו הפוסקים"), סידור פסח כהלכתו (ח"ב פרק י"ב הע' מ"ז), קונ' וספרתם לכם עמ' ל"ד).
       1. אג"מ (שמעתתא דמשה שמועות משה אות ב') – "בחור שנעשה בר מצוה בימי הספירה, אסור להסתפר לכבוד הבר מצוה".

אג"מ (מסורת משה או"ח אות שכ"ג) – "והתיר רבינו להקרובים (היינו הורים או אחים) לגלח באמצע ספירה לכבוד בר מצוה, אם הם מבעלי השמחה וכו'".

* + - 1. קובץ הלכות (ספה"ע פרק י' סעי' ט') – "יש להקל להסתפר לכבוד הבר מצוה בער"ש קודם שנעשה בר מצוה".
      2. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק נ' סעי' י"א, בר מצוה פרק כ' סעי' ה') – "נער שנעשה בר מצוה בימי הספירה, מותר לו ולאביו להסתפר, ויש אוסרים, ולמעשה יש עצה לספרו יום לפני הבר מצוה דעדיין קטן הוא. ואם שערותיו מגודלות ומתנוול, יש להקל לכו"ע בשעה שעדיין קטן הוא".
      3. לענין בין המצרים - עי' סי' תקנ"א, לשיטות ומראי מקומות.
  1. **ברית מילה**.
     1. מראי מקומות – מ"ב (ס"ק י"ב).
     2. **סמוך לערב**.
        1. מחמיר.
           1. שכנה"ג (הג' ב"י ס"ק י') – "ודוקא ביום המילה עצמה יכול להסתפר, לא קודם, אף על פי שהוא לכבוד המילה".
           2. עולת שבת (ס"ק ב') – "ומ"ש מי שהוא בעל ברית וכו'. היינו ביום המילה".
        2. מיקל.
           1. דר"מ (סוף ס"ק ג') – "מצאתי כתוב בהגהות מנהגים (מהר"א טירנא עמ' עא אות מח) כ"ד לעומר היה מילה ומה"ר דוד מלאנצהו"ט היה בעצמו בעל ברית והיה מגלח זקנו כדרכו ביום שקודם מילה סמוך לערב קודם הליכתו לבית הכנסת וצוה להאב להסתפר ג"כ עכ"ל".
           2. פר"ח (על סוף סעי' ב') – "יש מי שכתב שאינם מותרים להסתפר אלא ביום המילה לשמחת המילה, ולי נראה להתיר ערב יום המילה, ואם חל המילה ביום שבת אף בחמישי מותרין, ובאלו העניינים הלכה כדברי המיקל מכולם".
           3. ח"י (ס"ק ח') – "וכ"כ מנהגים".
           4. א"ר (ס"ק י', א"ז ס"ק י') – "הקשיתי על שיירי כנסת הגדולה [הגהות ב"י אות ח] ועולת שבת [סק"ב] שלא התירו אלא ביום המילה עצמו, דליתא, דמבואר בהגהות מנהגים [מנהגי אייר אות מח] דמסתפרין ביום שקודם המילה סמוך לערב קודם כניסה לבית הכנסת".
           5. פמ"ג (א"א ס"ק ד') – "ומותרים לגלח בערב שלפני המילה קודם כניסה לבית הכנסת, וכן הוא במנהגים [הגהות המנהגים, מנהגי אייר אות מח]. וכן כתב אליהו זוטא אות יו"ד, דלא כהשיירי כנסת הגדולה בהגהות הב"י אות ח' דווקא ביום המילה, יע"ש".
           6. בא"ה (ס"ק ז') – "וכן נוהגין".
           7. תשובה מאהבה (ח"ב סי' רע"א).
           8. מחצית השקל (ס"ק ד') – "וכתבו בחק יעקב [ס"ק ח] ובספר אליה רבה [ס"ק י] דמותרים להסתפר בערב קודם כניסה לבית הכנסת, עכ"ל".
           9. מאמר מרדכי (ס"ק ו') – "... דכיון שנהגו ללבוש בגדי שבת מבער' קודם לכתם לבה"כ ולאכול סעודה בבית המילה נהגו להסתפר לכבוד המילה ומ"מ הדבר ברור שיש ליזהר מלהסתפר עד אחר תפל' המנחה, ולא מקודם וק"ל".
           10. גר"ז (סעי' ד') – "כשיש מילה בימים הללו מותרים בעלי הברית דהיינו המוהל והסנדק ואבי הבן ביום שלפני המילה סמוך לערב קודם הליכה לבית הכנסת להסתפר".
           11. קיצור שו"ע (סי' ק"כ סעי' ח') – "הסנדק (הוא התופס את התינוק בשעת מילה) והמוהל ואבי הבן, מותרין להסתפר ביום שלפני המילה סמוך לערב קודם הליכה לבית הכנסת".
           12. מועד לכל חי (סי' ו' סעי' ד').
           13. ערה"ש (סעי' ג') – "וכן כשיש מילה בימים אלו מותרים בעלי הברית דהיינו המוהל והסנדק ואבי הבן להסתפר ביום שלפני המילה סמוך לערב מפני שיו"ט שלהם הוא".
           14. מ"ב (ס"ק י"ג) – "להסתפר בספירה. היינו אפילו ביום שלפני המילה סמוך לערב קודם הליכה לבהכ"נ".
           15. כה"ח (ס"ק ל"ה).
        3. **בזמן הזה**: לפי הפוסקים שמותר להסתפר סמוך לערב.
           1. מיקל, אין לחלק.

קובץ הלכות (ספה"ע פרק י' סעי' ו') – "מותר לגלח בשביל ברית מילה גם ביום שלפני המילה".

אבני ישפה (ח"ח סי' צ"ב).

אוצר הברית (פרק ד' סי' כ"ב סעי' א').

* + - * 1. מחמיר [אם אפשר].

חזון עובדיה (יו"ט עמ' רס"ד) – "אם חל ברית מילה בתוך ימי הספירה, מותר לאבי הבן והסנדק והמוהל להסתפר ולהתגלח ביום המילה, הואיל ויום טוב שלהם הוא. ואם יש סיבה המונעת את בעלי הברית מלהסתפר ביום המילה, יכולים להקדים ולהסתפר אף ביום שלפני המילה".

נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק נ' סעי' א', הע' ג') – "ובזמנינו שאין לובשים בגדי שבת רק בהגיע הלילה לסעודת הוואך נאכט, **אין להסתפר עד הערב**. [כן נראה פשוט שעיקר ההיתר כמ"ש המאמ"ר סק"ו שנהגו ללבוש בגדי שבת בערב קודם לכתם לבית הכנסת עיי"ש, לכן בזמנינו שהולכים להתפלל בבית הכנסת בבגדי חול ודאי שאין לו להסתפר קודם הלילה. ויש לעיין אם אין לו פנאי אח"כ שטרוד בהכנת הסעודה אי מותר להסתפר קודם וצ"ע]".

ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תצ"ג סעי' י"ד, יו"ד סי' רס"ה פרק י"ג סעי' ג') – "אם חל ברית מילה בתוך ימי ספירת העומר, מותר לאבי הבן ולסנדק ולמוהל להסתפר ולהתגלח באותו יום, הואיל ויום טוב שלהם הוא. אך לדעת האר''י ז''ל יש להחמיר בזה על פי הקבלה. **ואם יש איזו סיבה** המונעת אותם מלהסתפר ביום המילה, כגון שהברית בבוקר מוקדם, מותר לבעלי ברית להסתפר אף ביום שקודם למילה, סמוך לערב. וכן כשחל הברית ביום א' מותר להסתפר ביום ו'. [שובע שמחות ח''ב עמוד קח. חזו''ע יום טוב עמו' רסד]".

* + 1. **אם חל המילה ביום ראשון**.
       1. מותר להסתפר כבר מערב שבת.
          1. תשובה מאהבה (ח"ב סי' רע"א) – "הרמ"א סעיף בי"ת ומי שהוא בעל ברית מותר להסתפר בספירה לכבוד המילה עכ"ל. נשאלתי אם חל ברית מילה יום א' אם מותר להסתפר בערב שבת שלפניו לכבוד שבת והוריתי להקל".
          2. מועד לכל חי (סי' ו' סעי' ד').
          3. אג"מ (מסורת משה אות של"ד ד"ה ושגם) – "ששם בוודאי יש להתיר להסתפר בער"ש, כדי שלא יהיה כגנאי לשבת, שמסתפר ביום א', ולא לכבוד שבת".
          4. חזון עובדיה (יו"ט עמ' רס"ד) – "וכן אם חל המילה ביום א' רשאים להסתפר ביום ו'".
          5. קובץ הלכות (ספה"ע פרק י' סעי' ו') – "ואם חל הברית ביום ראשון בשבת, מותר להסתפר כבר מערב שבת".
          6. עי' אבני ישפה (ח"ח סי' צ"ב).
       2. מחמיר.
          1. הגריש"א זצ"ל (אבני ישפה ח"ח סוף סי' צ"ב).
          2. עי' הגרח"ק זצ"ל (שערי שיח עמ' קי"ח תשובה רס"ח) – "מי שהוא בעל ברית ביום ראשון בימי ספיה"ע, האם מותר משו"ז לגלח כבר מער"ש שלפני המילה משום כבוד שבת, וכעין מה שמצאנו ברמ"א (וכ"כ בחיי"א כלל קלא סי"א) דאם חל ל"ג בעומר ביום א' מסתפרין לכבוד שבת. תשובה: לא מצינו".
       3. מראי מקומות.
          1. כה"ח (ס"ק ל"ז) – "ואם חל המילה ביום א' עיין בתשו' מאהבה שהורה להקל לספר בע"ש יעו"ש. אבל בתשו' אגורה באהליך דף ו' כתב דאסור להסתפר בע"ש יעו"ש. ונראה דגם בזה אם אפשר לגלח ביום א' קודם המילה לא יגלח בע"ש. ואם לא אפשר אז להקל כדעת המתירין. וכ"ז לנוהגין ע"פ דברי מר"ן ומור"ם ז"ל לגלח בל"ג או בל"ד אבל הנוהגין ע"פ דברי האר"י ז"ל שלא לגלח מפסח ועד עצרת אף אבי הבן לא יגלח לכבוד המילה בימי הספירה כמ"ש לעיל אות י"ג יעו"ש".
          2. פסקי תשובות (אות י') – "ואם חל המילה ביום ראשון יש אומרים שמותר להסתפר ביום שישי ויש אוסרים, על כן אם יוכל להסתפר ביום א' קודם המילה לא יסתפר בערב שבת".
    2. **האם מותר להסתפר אחר הברית**.
       1. מראי מקומות – הר"מ פאללאק (פעלים לתורה חוברת י' עמ' כ"ד ד"ה שוב).
          1. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק נ' סעי' ז') – "יש מתירים ...".
  1. **פדיון הבן: להסתפר**.
     1. מחמיר.
        1. חת"ס (שו"ת או"ח ריש סי' קנ"ח) – "בענין תספורת לבעלי ברית אברהם בימים האסורים ... ראשון תחלה נאמר אשר פשוט להתיר גילוח בימי ספירה ככתוב בהגה' ש"ע א"ח סי' תצ"ג, וכן בין המצרים עד ט"ב ממש נהגו היתר בכל המדינות, וכן ביאר בהדיא בתשו' מהר"ם א"ש סי' ל"ז יע"ש בטוב טעם, וגדולה מזו נהגו בערי פראנקין להתיר אפילו לאבל ממש בשלשים שלו לגלח דלא כמ"ש במהר"ם א"ש שם דמ"ש בש"ע י"ד סי' שצ"ג ליטול צפרנים ולגלח היינו ליטלן ביד או לגלחן בכלי אבל תספורת כלל לא כ"כ במהר"ם א"ש הנ"ל, ואינהו נהגו היתר ונדבר מזה לקמן אי"ה, מ"מ צריכים לחקור מאין הרגלים, וכי מה בין זה לסעודת סיום מסכת המבואר במדרש ביותר אסמכתא מקרא מסעודת מילה הביאו ב"י בא"ח סי' תרס"ט, וכדומה סעודת **פדיון הבן** כמה ראשונים ברכו שהשמחה במעונו וכמנהג בני רינוס שהביא בתה"ד סי' רס"ח, משא"כ בסעודת מילה גם כי היא רמוזה במדרש הביאו תוס' ר"פ ר"א דמילה [ק"ל ע"א ד"ה שש] וסעודה גדולה היא בלי ספק, מ"מ מ"ט לא לשתמט שום א' לנהוג להתיר תספורת לשמחות הנ"ל ונהגו כן במילה דוקא: ונ"ל שיש לזה שורש ויסוד עפ"י מ"ש מהרי"ל ...".
        2. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' רט"ז אות כ') – "***הפודה את בנו בימי הספירה, אסור לו להסתפר".
        3. הגריש"א זצ"ל (סידור פסח כהלכתו פרק י"ב הע' מ"ז, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות ה') – "אין היתר להסתפר לכבוד פדיון הבן, דלא מצאנו היתר תספורת רק בברית ולא בשאר שמחות"), חוט שני (סידור פסח כהלכתו פרק י"ב הע' מ"ז).
        4. עי' רבבות אפרים (ח"ה סי' של"ח) – "וכן נראה לענ"ד בזה שלא להסתפר בפדיון הבן ומ"מ עוד אעיין בזה".
        5. קובץ הלכות (ספה"ע פרק י' סעי' י', הע' י"ג) – "אסור להסתפר לכבוד פדיון הבן בימים שנוהגין בהם איסור. [דלא מצינו היתר לגלח אלא לבעלי ברית דיום המילה הוי כיו"ט דילי' ואע"ג שעושין סעודה לכבוד פדיון הבן, אין לדמותו לרגל דמילה שלכן אין להתיר להסתפר לכבוד פדיון הבן]".
        6. סידור פסח כהלכתו (ח"ב פרק י"ב סעי' י"ב).
     2. מראי מקומות.
        1. הגרח"ק זצ"ל (***ויכתוב מרדכי עמ' שע"ה אות שצ"ה***) – "כאשר עושים פדיון הבן בימי הספירה, האם מותר לאבי הבן להסתפר. תשובה: לא נזכר".

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רכ"ב) ***– "***שאלה: אם מותר להסתפר בימי הספירה לצורך פדיון בנו. תשובה: לא מצינו".

* 1. **חתן בימי שבע ברכות**.
     1. מיקל.
        1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות ד') – "וחתן בימי השבע ימי המשתה, מותר לו להסתפר כל יום אפילו בימי ספירת העומר, כיון דהוי יום טוב אצלו". לקנות חכמה, נישואין ושבע ברכות, "מותר לחתן להסתפר כל שבעת ימי המשתה, כגון חתן המגלח את זקנו [באופן המותר]. כיון דחתן דומה למלך וכתיב 'מלך ביפיו תחזינה עיניך'. ולכן מותר אף בימי בין המצרים ובימי הספירה".
     2. מחמיר.
        1. קובץ הלכות (ספה"ע פרק י' סעי' ח').
  2. **יום שהיה לו נס**.
     1. מיקל.
        1. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק מ"ט סעי' ו') – "מי שנעשה לו נס בימי הספירה וקבע אותו היום ליום שמחה לדורות, רשאי להסתפר".
     2. מראי מקומות – מועד לכל חי (סי' ו' סעי' ח'), ישכיל עבדי (ח"ו או"ח סי' ו').
  3. **שלושים לאבל**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רי"ב) ***– "***שאלה: אבל שחל יום שלושים בימי הספירה אם מותר לו להסתפר בימי הספירה, כמש"כ הב"ח ס' תקנ"א לגבי ימי בין המצרים. תשובה: לכאו' לא וצ"ע".
  4. **סירוק שיער**.
     1. מיקל – הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה סוף אות ב', "סירוק שיער מותר בימי הספירה"), נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק מ"ט סעי' י', "מותר לסרוק השערות בימי הספירה").
  5. **צפרנים**.
     1. מחמיר, אפילו ערב שבת.
        1. תרה"ד (לקט יושר או"ח עמ' צ"ז ענין ג') – "ולא רוצה להתיר ליטול לאיש צפרניו בעומר אפילו בע"ש".
     2. מיקל, אפילו בימי חול.
        1. מועד לכל חי (סי' ו' סעי' א') – "ובנטילת צפורנים ליכא שום חומרא כמו שכתב בזכור לאברהם בחלק א' יעויין שם".
        2. כה"ח (ס"ק ט"ז) – "שרי".
        3. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות י"א) – "מותר לגזוז צפורניו אף בימות החול".
        4. חזון עובדיה (יו"ט עמ' רס"ב סוף סעי' ל"ו ) – "ומותר לגזוז צפרנים בימי הספירה".
        5. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ח' סעי' ד').
        6. הגרח"ק זצ"ל (הלכות חג בחג ספירת העומר פרק ז' הע' י"ז) – "ובימינו לא שמענו למי שנהג חומרא בזה והכל אחר המנהג".
        7. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תצ"ג סעי' כ') – "מותר לגזוז צפרנים בימי הספירה. [חזון עובדיה על הלכות יום טוב עמוד רסג ד"ה ולענין]".
        8. הלכות חג בחג (ספירת העומר פרק ז' סעי' ד') – "אבל נטילת צפרנים כיבוס ורחיצה במרחץ ובנהר אינן בכלל מנהגי האבילות".
  6. **לכבוד שבת**.
     1. מחמיר – אג"מ (מסורת משה ח"ב או"ח אות רי"ז).
     2. דברי חכמים (אות תי"ח) – "מה הדין לגלח ערב שבת בימי הספירה (מה המנהג שלנו בזה). תשובה: שמעתי מהגרחפ"ש כמה נוהגין בחוץ לארץ לגלח, אבל בא"י מחמירין שלא לגלח. והגריש"א ביאר טעם המנהג בחו"ל, שבאירופא הוי מנהג לא לגלח, אבל בארצות הברית לא היה מנהג בזה, אז קיבלו על עצמן להתיר זה. ושמעתי מרבינו, שמה שנוהגין לגלח בע"ש כספירה הוא לא סתם היתר לעשות, רק מצוה גדולה (כבוד שבת)".
     3. חזון עובדיה (יו"ט עמ' רס"ב) – "ובמקום צורך גדול יש להקל גם בכל ערב שבת, כי לא דברו הפוסקים בגילוח הזקן כלל בזמנם".
     4. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סעיף י"ב) – "ויש אומרים שאם מצטער הרבה כשאינו מגלח זקנו בעומר, והוא במקום צורך גדול, יש להקל לו לגלח הזקן בכל ערב שבת לכבוד שבת, כי לא דיברו הפוסקים בגילוח הזקן כלל בזמנם. ומכל מקום טוב וראוי מאד להחזיק במנהג זה שלא לגלח גם הזקן. וכן נהגו כיום בני הישיבות ובעלי הבתים הקובעים עתים לתורה. [ילקוט יוסף על המועדים עמוד תלא. יבי"א חלק ב' סימן טז חאהע"ז. שו"ת חזון עובדיה חלק א' עמוד כב]".
  7. **חולה, לצורך ביראות**.
     1. מיקל.
        1. ערה"ש (סעי' ג') – "וכן נהגו במדינות אלו שלא להסתפר בימים אלו והוא ג"כ עניין אבלות ומי שהסתפר קונסין אותו על שעבר על המנהג ולא עשה מצוה **ופשוט** הוא דאם צריך לבריאותו להסתפר דמותר".
  8. **לצורך שידוך**.
     1. מראי מקומות.
        1. אג"מ (מסורת משה או"ח אות שכ"א) – "שמעצם הדין מותר, דהלא מבטלים אבילות אמיתית לצורך להתחתן, ובוודאי אינו צריך לחכות ז' שבועות עד שפוגש הבחורה, ורק צריך להיזהר שלא יחשיבו אותו כמיקל. ומצד שני, אם לא יסתפר, גם שהבחורה מבינה שהוא בחור מדקדק במצוות, וגם היום שכיח שלובשים זקן, מ"מ אפשר שלא יהיה מספיק יפה, וראייה ראשונה מאוד חשוב בענינים אלו".
        2. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות ה') – "אין להתגלח לחתן ולכלה לצורך פגישות או לצורך אירוסין".
  9. **להסתפר משום שלום בית**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רי"ד) ***– "***שאלה: אם יש להתיר לאדם להסתפק בימי הספירה משום שלום בית שאשתו מוחה בו שיגלח. תשובה: האשה תגלח זקנה כמה שתרצה אבל הוא לא יגע בזקנו".
     2. דברי בניהו (חי"ג סי' ל"ט, פסקי תשובות שאלה תפ"א) – "מצינו שהתירו האחרונים במקום חולי או לצורך כדי שלא יהיה הפסד ממוני להתיר להסתפר בעומר. וה"ה למי שקשה עליו התגלחת יש שהקלו אף לכבוד שבת להגלה ולהסתפר. והטעם כיון שאין האיסור מצד הדין אלא מצד מנהג. ומנהג זה לא נתפשט בכל גבולות ישראל. ולכן במקום שיכול לפגוע דבר זה בשלום בית נראה דיש להתיר. **דלא גרע מהפסד ממוני שהתירו הפוסקים**. וזה לאחר שניסה לשכנע את אשתו בדרכי נועם ועם כל זה הדבר הזה קשה עליה ביותר עד שיכול להפר את שלום ביתם בכה"ג יש להתיר. אבל בלאו הכי יש להחזיק במנהג זה".
  10. **לספר מי שנוהג היתר**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (דולה ומשקה עמ' קצ"ג) – "מי שבימים אלו נוהג לא להסתפר, (שאלו הם הימים שנוהג את האבלות), האם מותר לו לספר לו לספר את חברו, שנוהג בימים אלו להסתפר. האם בכלל האיסוק של אבילות גם לספר או רק להסתפר. תשובה: אין ראוי".

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רי"ג) ***– "***שאלה: לדעת האר"י שאין להסתפר עד שבועות אם רשאי לספר מי שנוהג היתר בזה. תשובה: אין ראוי".

* 1. מראי מקומות.
     1. אג"מ (מסורת משה או"ח אות שכ"ב) – "ומובן שאם הולך לחתונה, מותר להתגלח מקודם. אבל בלי חתונה, צריך לחכות עד יום ל"ג".
     2. הגרח"ק זצ"ל (דולה ומשקה עמ' קצ"ג) – "האם מותר לתלוש שערות בימי הספירה, ומצוי זאת בתלישת זקן. תשובה: טוב שיזהר בזה גם כל השנה".

1. ליל ל"ג בעומר - מסתפרים.
   1. רמ"א (סעי' ב') – "ואין להסתפר עד ל"ג בעצמו **ולא מבערב** (מהרי"ל)".
      1. ר"ל יום שלפניו [כמו שאומרים ערב שבת ערב י"ט], אבל בליל ל"ג מותרין – מור וקציעה (ד"ה בהגהת, לשונו מובא לקמן), מחזיק ברכה (ס"ק ה'), שע"ת (ס"ק ה', לשונו מובא לקמן).
      2. ר"ל ליל ל"ג, רק בשחר יש להקל – נחלת צבי (על סעי' ב'), חק יעקב (ס"ק ו'), מ"ב (ס"ק י', לשונו מובא לקמן).
      3. מראי מקומות.
         1. מקור חיים (חו"י, על רמ"א סעי' ב') – "ולא מבערב. לא מצאתי במהרי"ל בפירוש, ואחר ערבית דידיה או דקהל ביום ל"ג אין להסתפר".
   2. **מחמיר**.
      1. מחצית השקל (ס"ק ג') – "כתב בחק יעקב [ס"ק ו] וכן באליה רבה [ס"ק ז] דמה שכתב רמ"א דאין להסתפר עד ל"ג בעצמו ולא מבערב, היינו לפי מנהג אשכנז דדוקא בל"ג בשחר אין אומרים תחנון אבל בערב אומרים תחנון, אבל לפי מנהגנו שגם מבערב אין אומרים תחנון, א"כ הוא הדין דמותר להסתפר מבערב, רק לא ביום ל"ב, אלא עד ליל ל"ג, ע"ש. אך לענ"ד לפי מה שכתב מ"א בס"ק ה' דבל"ג התירו משום דאמרינן מקצת היום ככולו, ולפי מאי שפסק הרב ב"י ביורה דעה סימן שצ"ה [סעיף א] כהפוסקים דהלילה לא מהני לומר מקצת היום אלא דצריך להמתין עד אחר הנץ החמה, דבעינן מקצת היום ממש, א"כ אפילו לדידן דאין אומרים תחנון מבערב מכל מקום אין להסתפר בלילה ועיין פרי חדש [אות ב]".
      2. קיצור שו"ע (סי' ק"כ סעי' ו') – "אין להסתפר או לישא עד לאחר שהאיר היום ולא מבערב".
      3. עי' מ"ב (ס"ק י', שעה"צ ס"ק י"ב) – "עד ל"ג בעצמו. דהיינו לאחר שתנץ החמה והטעם לדידהו גם כן משום דמקצת היום ככולו. [כן משמע מהגר"א, וכן כתב בלבוש, ולפי זה לדידהו אין להקל בלילה שלפניו, אפילו אם נסבור דבערב שלפניו אין אומרים תחנון, וכדעת הרמ"א. וכן כתב במחצית השקל עיין שם, ומכל מקום אחרי שכמה מקילין גם בערב שלפניו להסתפר, (עיין חק יעקב ועיין בשערי תשובה בשם מור וקציעה וגם המעדני יום טוב ואליה רבה שציינתי אותם בפנים) **לא נמנעתי** להביא דעתם בפנים]".

מ"ב (ס"ק י"א) – "ולא מבערב. ויש מאחרונים שמקילין להסתפר מבערב [מי"ט וא"ר]".

* + 1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק י"א ס"ק ל"א) - לשונו מובא לקמן.
    2. הגריש"א זצ"ל (מסביב לשולחן גליון רל"ד, קופת חולים לאומית עמ' ל"א, דולה ומשקה הע' תקכ"ו, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות ז') - לשונו מובא לקמן.
    3. עי' קובץ הלכות (ספה"ע פרק ח' סעי' ח') – "ובשעת הדחק אפשר להקל להסתפר אף בליל ל"ג בעומר".
    4. הגרח"ק זצ"ל (דולה ומשקה עמ' קצ"ו [לשונו מובא לקמן], תשובות הגר"ח תשובה תתתתשמ"ג, ח"ב עמ' תשמ"ג, עי' תשובה תתתתשמ"ד, ח"ב סוף עמ' תשמ"ג [לשונו מובא לקמן]) – "כתב המחבר (או"ח תצ"ג ב') וז"ל, נוהגים שלא להסתפר עד ל"ג בעומר כו', עכ"ל. האם מרן שליט"א גוזר השערות (חלאקה) בל"ג בעומר מבערב. תשובה: אין גוזרין עד הבוקר".
    5. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק מ"ט סעי' כ"ד) - לשונו מובא לקמן.
  1. **מיקל**.
     1. לקט יושר (או"ח עמ' צ"ז ענין ג') – "ואמר שמותר לספר הזקן בליל ל"ג בעומר כיון שאין אומר תחינה [אפילו באושטריך בלילה]. ואפילו בליל מוצאי שבת מספרים בל"ג בעומר".
     2. עי' מלבושי יו"ט (ס"ק ב') – "ומ"מ שמענו אף לדברי המחבר שאף בליל ל"ג מסתפרין דלא כבב"ח. ועוד נ"ל שיש להקשות לבב"ח למה א"א תחנון במנחה שלפני הל"ג נ"ל ושוב חקרתי על מנהג בני א"י הנ"ל אם אומרי' תחנון במנחה שקודם הל"ד וא"ל שאומרים תחנון באותו מנחה והיא ראיה נכונה לדברי".
     3. א"ר (ס"ק ז', א"ז ס"ק ו') – "אבל לפ"ז לא וכו'. דמקצת היום ככולו כמ"ש (בהג"א) [בהג"ה בלבוש בפנים], ומטעם זה פסק הב"ח שאין להסתפר בלילה. ובאליה זוטא [סק"ו] העליתי דמותר כמו שאין אומרים תחנון בערב".
     4. עי' חק יעקב (ס"ק ו') – "מ"ש הרב ג"כ דאין להסתפר עד ל"ג בעצמו הוא ממהרי"ל ע"פ מנהגנו אבל לאותן הנוהגין שלא לומר תחנה מבערב ה"ה דמותר להסתפר דהא בהא תליא וכה"ג כ' המי"ט".
     5. נוב"ק (או"ח סי' כ"ח) – "שההיתר של ל"ג בעומר מתחיל תיכף בליל מ"ש לדידן שאין אומרין תחנון במנחה שלפניו וא"כ כיון שמותר תיכף במ"ש".
     6. מור וקציעה (ד"ה בהגהת) – "בהגהת ש"ע ולא מבערב. ר"ל יום שלפניו. כמו שאומרים ערב שבת ערב י"ט. אבל בליל ל"ג. ודאי מותרין. לפי המנהג שלנו. שנוהגין היתר בל"ג עצמו. ודאי אין לילו חלוק מיומו".
     7. שע"ת (ס"ק ב') – "ובמור וקציעה כתב דהך מבערב פירושו היום שלפניו כמו ע"ש או עיו"ט אבל הלילה שלמחרתו יום ל"ג בעומר פשיטא דלילו כיומו ע"ש".
     8. עי' גר"ז (סעי' ה') – "ומכל מקום אפילו בל"ג עצמו יזהר שלא להסתפר קודם אור היום לפי שאין אומרים אלא מקצת היום ככולו אבל לילה אפילו כולה אינה ככל היום ולא פסקה אבילות עד למחר ביום ולכן אומרים תחנון בתפלת המנחה של ערב ל"ג. ויש מקומות נוהגין שלא לומר תחנון במנחה של ערב ל"ג לפי שסומכין שבתחלת ליל ל"ג פסקו האבילות ולכן אין אומרים תחנון במנחה שלפניו כמו שאין אומרים במנחה שלפני שאר הימים שאין אומרים בהם תחנון שלילם כיומם ולפי מנהגם מותרים ג"כ להסתפר ולישא בליל ל"ג (שלפי דבריהם אין נוהגין אבילות אלא ל"ב יום)".
     9. אג"מ (ודברת בם ח"א סי' קמ"ב, שמעתתא דמשה שמועות משה אות ז') – "שנהג מרן בעל האגר"מ זצ"ל להתיר תספורת **גם לפני הלילה ביום ל"ב עצמו**".
     10. עמק הלכה (ח"ב סי' מ"ד, עמ' ר"נ) – "ולדינא נראה דמי שרוצה להסתפר או לעשות נישואין בלילה השייכת לל"ג בעומר יכול לעשות כן לכתחילה בלי פקפוק".
     11. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק מ"ט סעי' י"ח) – "בל"ג בעומר מותר להסתפר, וכן בליל ל"ג".
  2. **אם התחיל לגלח השערות בל"ג בעומר ובאמצע נעשה כבר לילה**.
     1. מותר לו לגמור.
        1. הגרח"ק זצ"ל (מנחת תודה עמ' ס"ג, אגרות וכתבים דרך אמונה בהוראות החזו"א עמ' נ"א אות י', קונ' הזכרונות [שנכתבו הגרח"ק זצ"ל], הו"ד בקונ' תגלחת מצוה עמ' י' אות ט') – "סח רבינו: התנאים שלי היו בל"ג בעומר ואאמו"ר סיפר את ראשי באותו יום ובאמצע התספורת עבר השקיעה ונהי' יום ל"ד לעומר, הלכנו לחזו"א לשאול אם אפשר להמשיך וענה אם התחילו אפשר לגמור. [ואם החזו"א לא הי' מתיר הי' מגיע לתנאים שלו כשחצי ראשו ממופר]".
        2. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק מ"ט סעי' כ"א) – "אם התחיל לגלח השערות בל"ג בעומר ובאמצע נעשה כבר לילה מותר לו לגמור".

1. להסתפר בר"ח אייר שחל בערב שבת, למי שנוהג אבילות מפסח עד ל"ג בעומר.
   1. **נידונים**:
      1. מצד ימי העומר, שהחמירו שלא להסתפר.
      2. מצד צוואת ר' יהודה החסיד, שלא להסתפר בר"ח בכל ימות השנה.
         1. מ"ב (סי' ר"ס ס"ק ז') – "יש מקומות שאין מגלחין ואין נוטלין צפורנים בר"ח אפילו חל ביום עש"ק כי כן צוה ר"י חסיד".
      3. להסתפר ביום ה' אחר חצות, למי שחושש לר' יהודה החסיד.
   2. **מצד ימי העומר, שהחמירו שלא להסתפר**.
      1. מיקל.
         1. שכנה"ג (סי' תצ"ג הגב"י ס"ק ד') – "אם חל ר"ח אייר בשבת, נושאין בו אפילו לנוהגים בו איסור בחל בחול. ב"ח בשם הגהות מנהגים [שם, אות לו]. ובודאי דנושאין בו דקאמר ביום ששי שלפניו, דביום שבת עצמו אסור לכנוס, כמ"ש הרמב"ם [אישות פ"י הי"ד] והרא"ש [כתובות פ"א סי' ג'] ורבנו בעל הטורים באבן העזר סימן ס"ד סעיף ה'. ויראה שה"ה להסתפר".
         2. עולת שבת (סי' תצ"ג סוף ס"ק א') – "ובכנסת הגדולה מהדורא בתרא [הגהות ב"י אות ה] מתיר גם להסתפר עי"ש".
         3. עי' פר"ח (סי' תצ"ג על סעי' ג').
         4. גר"ז (סי' תצ"ג סעי' ח') – "אף להנוהגין איסור גם עד ר"ח אייר מכל מקום אם חל בשבת כיון שיש כאן תוספת שמחה שבת ור"ח יש להתיר להסתפר בערב שבת מפני כבוד השבת וגם לישא אשה בו ביום כיון שעיקר סעודת הנשואין יהיה בשבת וראש חודש".
         5. קיצור שו"ע (סי' ק"כ סעי' ו') – "אך כשחל ראש חדש אייר בשבת, דיש בו שתי קדושות, קדושת שבת וקדושת ראש חדש אז מתירין לישא וכן להסתפר בערב שבת".
         6. נזר ישראל (סי' ס"א סעי' ח') – "אף להנוהגין איסור להסתפר גם עד ר"ח אייר מ"מ אם ר"ח בשבת כיון שיש כאן תוספת שמחת שבת ור"ח יש להתיר להסתפר בע"ש מפני כבוד שבת".
         7. מ"ב (סי' תצ"ג ס"ק ה') – "ואף להנוהגין איסור גם עד ר"ח אייר מ"מ אם חל ר"ח בשבת כיון שיש כאן תוספת שמחה שבת ור"ח יש להתיר להסתפר בע"ש מפני כבוד השבת וגם לישא אשה בו ביום כיון שעיקר הסעודה יהיה בשבת ור"ח".
         8. הל' פסח (הגר"ש איידר זצ"ל עמ' של"ג).
         9. שבט הלוי (מבית לוי ניסן עמ' ע"ו, קיצור הל' פסח סי' ז' פרק ד' אות י"ב [עמ' קכ"ב], שערי ימי הפסח שער י"א פרק ד' אות י"ב) - לשונו מובא לקמן.
         10. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ח' סעי' ט', הע' י"ב) – "כשחל ראש חודש אייר בשבת, אפילו הנוהגים איסור מפסח עד ל"ג בעומר מותרים להסתפר בערב שבת לכבוד השבת. [**שהדבר פשוט דריקודין ומחולות וה"ה תזמורת אסור בערב שבת**, דכל מה שהתירו היינו מצד שבת שהוא ר"ח ולכבוד אותו שבת שהוא ר"ח [וגם נשואין לא התירו אלא משום שעיקר סעודת הנשואין יהיה בשבת ור"ח], אבל ריקודין ומחולות בערב שבת לא שייכי כלל לשבת שהוא ר"ח ולכן פשוט שאין היתר לזה]".
      2. מחמיר.
         1. בית דוד (משאלוניקי, סי' רפ"א) – "הרב שכ"ה ... ומטעם זה לא התרנו להם להסתפר באם נהגו איסור תספורת עד ל"ג משום דלא שייך בתספורת טעמא דכבר התחילו בנשואין דלא שייך טעם זה אלא לעשיית הנשואין, אבל לתספורת לא שייך דאין התספורת צורך הנשואין".
         2. אבן ישראל (ח"ט סי' ס"ג על סי' תצ"ג סעי' א' [ריש עמ' ק"ז], על המ"ב שם אות א', עי' ***הליכות אבן ישראל מועדים ח"א עמ' רי"ג אות ד'***) – "עיין באר היטב דיש מי שחולק, וכן מסתבר".
      3. מראי מקומות – ברכי יוסף (סי' תצ"ג ס"ק י').
         1. חק יעקב (ס"ק ב') – "וכתב במנהגים [הגהות מנהגים, מנהגי פסח אות לו] וב"ח [שם] והסכמת האחרונים דאם חל ראש חדש אייר בשבת שמותר לישא, אף למנהגינו שאוסרין הכל קודם ראש חדש. וגיסי הרב [אליהו זוטא ס"ק ה] כתב ששמע ממו"ח זקינו הגאון זצ"ל שהנהיג פה פראג לאסור בנשואין, וכן שלא להסתפר בראש חדש, רק בל"ג בעומר וערב עצרת דוקא, עכ"ל. וכל מקום ומקום יתפוס כפי מנהגו, ובספק אין להחמיר באבילות ישנה דקילא, והוא רק מצד המנהג".
         2. יביע אומר (מעין אומר ח"ג פרק ג' סי' ל', עי' סי' ל"ד) – "שאלה: האם מותר בימי העומר להסתפר בראש חודש שחל ביום שישי, מכיוון שיש כאן שני צירופים להקל, שהוי ערב שבת ור"ח יחדיו. תשובה: דעת מרן לאסור והרדב"ז מיקל, ואני לא מוחה במי שמסתפר".
         3. חוט שני (שיעורי שלמי תודה תפילה וענינים עמ' ק"ל אות קמ"ט) – "וכ' המ"ב (סי' תצ"ג ס"ק ה') דאף להנוהגין איסור גם עד ר"ח אייר מ"מ אם חל ר"ח אייר בשבת יש להתיר להסתפר בע"ש כיון שיש כאן תוספת שמחה בשבת ור"ח ויש בזה כבוד שבת. ונראה דכוונת המ"ב, **דווקא להסתפר ביום דיש בזה כבר מקצת היום ככולו אבל בליל יום שישי אסור להסתפר**, והסכים לזה הגרנ"ק. [ועי' כעי"ז במ"ב שם סק"י לענין ל"ג בעומר]".
         4. ילקוט יוסף (מכתב כ"ח ניסן תש"פ) – "מי שלא הספיק להסתפר לפני חג הפסח מחמת הקשיים שנגרמו ממגיפת הקורונה, ושערו מגודל, יכול להקל ולהסתפר כשיתאפשר לו להסתפר ע"פ הוראות משרד הבריאות. ועדיף שיסתפר ביום שישי ר"ח אייר, לכבוד ראש חודש ושבת. [ולגבי גילוח וסידור הזקן שבד"כ כל אחד מגלח ומסדר בעצמו, קשה להקל יותר משאר שנים, וגם בשאר שנים המיקל בזה יש לו ע"מ שיסמוך, אבל הכל נהגו להחמיר בזה). [דהוי אונס הידוע לרבים, ובב"י סי' תקלא ס"ג מבואר דהחומרא בחוה"מ הוא מחמת שאינו ידוע לרבים. וכ"מ במשנ"ב סק"ה. וכיון שבחוה"מ מקילין, מותר גם בספיה"ע, וכמ"ש מרן בחזו"ע יו"ט (עמ' רסב). ולכל הפחות בר"ח, ובצירוף שיטת הרדב"ז, ובפרט בשנה זו שר"ח חל בשבת, וכמ"ש המשנ"ב בסי' תצג ס"ק ה. ועי' בילקו"י הל' ספירת העומר מהדו' תשע"ט עמ' תנג והלאה. ויש לצרף דעת הסוברים דהוי חציצה בתפילין (וכמש"כ בילקו"י סי' כז סי"ב), ובפרט כעת שמגדל שער בע"כ י"ל דהוי בגדר דבר מקפיד עליו שחוצץ, בשונה מאבלות שרוצה להתאבל ולנהוג מנהגי אבלות. ומהיות טוב שאחר שיסתפר יקפיד שלא להסתפר עד ערב שבועות, כיון שהוא בנקל]".
         5. תשובות ישראל (ח"ה עמ' שפ"א סוף אות ס"ד) – "ונראה עוד לדון **שכל ההיתר אם באמת מתכוין להסתפר או להתגלח לכבוד שבת ור"ח**, אבל אם אין לו כוונה לכבוד השבת אלא שיש לו הזדמנות לנצל את ההיתר לגלח זקנו שכבר מציק לו שלא גילחו מפסח, דלכאו' יהיה אסור, וע"ז נאמר ויראת מאלקיך אם מתכוין לכבוד שבת ור"ח באמת".
   3. מצד צוואת ר' יהודה החסיד, שלא להסתפר בר"ח בכל ימות השנה.
      1. **מותר גם לצוואת רב יהודה החסיד, כיון שא"א להסתפר בימים שלפניו**.
         1. אג"מ (או"ח ח"ו סוף סי' ל"ו, לתורה והוראה ח"ב עמ' כ', ***ח"י עמ' י"ד סוף אות ז',*** שמעתתא דמשה סי' תצ"ג אות י"ד, מסורת משה ח"ג עמ' קמ"ב אות רפ"ו) – "ואין בר"ח אייר שחל בע"ש ובשבת שום איסור לאותן שנזהרים בצוואת ר' יהודה החסיד שלא להסתפר בר"ח אף לכבוד שבת, דבכה"ג מודים דמסתפרים כיון שלא היה יכול להסתפר מקודם לפי מנהגו".
         2. אמת ליעקב (סי' ר"ס, הע' רס"ב, עי' במחיצת רבינו עמ' קמ"ג) – "ר"ח אייר לעולם הוא ב' ימים וא"א שיהיו ז' וא' וע"כ שהם ו' וז' ואיך יגלח בר"ח, וע"כ מכיון דא"א לגלח ביום ה' מותר לו לגלח בר"ח מכיוץ שהוא לכבוד שבת, ודו"ק".
      2. **מחמיר, אא"כ דלא חייש לצוואת רב יהודה החסיד**.
         1. שכנה"ג (סי' תצ"ג הגב"י ס"ק ה') – "וכן נוהגים רוב העולם להסתפר בר"ח אייר עצמו, ואין חוששין לצוואת ר"י החסיד".
         2. חת"ס (שו"ת או"ח סי' קנ"ח ד"ה ומה) – "וכ' בשכה"ג [סי' תקנ"א הגב"י אות כ'] שמי שאינו אוכל בשר בימים אלו מותר בר"ח אב שהרי אשכנזים מסתפרים בר"ח אייר, א"כ יש בזה ג"כ קצת קולא למאן דלא חייש לצוואת ר"י חסיד ומסתפר בר"ח".
         3. שלמת חיים (סי' שכ"ד, א"נ או"ח סי' ד"ש) – "בהא דהובא בסימן תצ"ג דאם חל ר"ח אייר בשבת שרי להסתפר לכו"ע, ע"כ. וק"ל, דהרי ר"ח אייר ב' ימים, ונמצא דגם עש"ק הוי ר"ח, ולא נזכר דע"פ צוואת רבי יהודה חסיד המובא בסימן ר"ס אין להסתפר בר"ח, וליכא למימר דהכוונה אם חל ב' ימים ר"ח ש"ק ויום א' - דהרי זה אי אפשר ע"פ החשבון לא בד"ו פסח. תשובה: שם לא נזכר אלא דיש מקומות שאין מסתפרין, וממילא מבואר דיש מקומות שאין חוששין לזה, ולאותן מקומות נצרכה".
            1. אמנם עי' קיצור שו"ע (סי' ע"ב סעי' י"ד, סי' ק"כ סעי' ו' [לשונו מובא לעיל]).
         4. יוסף אומץ (סי' ל"ז אות ד', סי' מ' אות ב').
         5. שבעים תמרים (על צוואת רי"ח סוף אות נ"ו) – "ומצאתי בתשו' חת"ס ... דזה למאן דלא חייש. אמנם במדנתינו קיימו וקבלו עליהם ככל הכתוב כאן בהצוואה, וכל הפוסקים האחרונים הביאו דבריו, על כן אין לנו לשנות אם לא בהנך גווני דכתיבנא דיש לצדד להיתר".
         6. שבט הלוי (מבית לוי ניסן עמ' ע"ו, קיצור הל' פסח סי' ז' פרק ד' אות י"ב [עמ' קכ"ב], שערי ימי הפסח שער י"א פרק ד' אות י"ב) - לשונו מובא לקמן.
         7. חוט שני (שיעורי שלמי תודה תפילה וענינים עמ' ק"ל אות קמ"ט) – "ואם חל ר"ח אייר בע"ש אסור להסתפר ולגזוז צפורניים וכמ"ש המ"ב בסי' ס' סק"ז בשם צוואת ר' יהודה החסיד דאפי' חל ר"ח בעש"ק לא יסתפר ולא יגזוז ציפורניים, והסכים לזה הגרנ"ק".
         8. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק מ"ט הע' י"ט) – "וראה גם בשו"ת ח"ס סי' קנ"ח שהביא שהאשכנזים מסתפרים בר"ח אייר למאן דלא חיישי לצוואת ריה"ח. ועי' במועד לכל חי סי' ו' ס"ג שאין להסתפר בר"ח משום צוואת ריה"ח ואם ערב שבת ר"ח יש מקום להקל עיי"ש, אכן המנהג שאין להסתפר כלל וכמ"ש בשנות חיים (נאה) סי' י"ט סק"ט. ובשם הגר"ם פיינשטיין ראיתי שאפי' לצוואת ריה"ח מותר להסתפר בר"ח אייר לפי שא"א להסתפר בימים שלפניו ע"כ, ואם קבלה הוא נקבל, ולמעשה קשה לומר סברות בצוואת ריה"ח".
         9. קובץ פסקים ותשובות (ניסן עמ' קל"ו, אגרתא דחדוותא גליון כ"ז עמ' קי"ט) – "כשחל ר"ח אייר בשבת, אין להסתפר בעש"ק, לנוהגים לא להסתפר בר"ח".
         10. הליכות שלמה (ספירת העומר פרק י"א הע' צ').
         11. הגר"י ברקוביץ שליט"א - לשונו מובא לקמן.
      3. **דעת** ***הגריש"א זצ"ל.***
         1. ***הגריש"א זצ"ל (***ישא יוסף או"ח ח"ג סי' קי"ח) – "והשיב, דמכיון שאין צוואת ר"י החסיד אוסרת מן הדין, לכן בכל ערב שבת, שיכול להסתפר ביום אחר הביא המ"ב צוואת ר"י החסיד, אבל כאן שהאפשרות להסתפר היא דווקא בר"ח (שהרי בימי הספירה אנו עוסקים) הביא המ"ב הדין ולא הזכיר צוואת ר"י החסיד ... דעת מרן רבינו זצוק"ל כהכרעת המ"ב דבע"ש ר"ח אייר יכול להסתפר".
         2. ***הגריש"א זצ"ל (***מסביב לשולחן מספר רל"ד, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות ג') – "מי שנוהג לא להסתפר בכל ראש חודש משום צוואת רבי יהודה החסיד המובא במ"ב (סי' ר"ס סק"ז), גם ביום שישי זה לא יסתפר. **אך מי שאינו יודע** אם נוהג כר"י החסיד, יכול להסתפר, והתבטא רבינו, 'זה לא דאורייתא'".
         3. ***הגריש"א זצ"ל (באר ישראל פסח עמ' ר"א) – "ויש להעיר דבכל השנים בהם חל ר"ח אייר בשבת, חל יום ראשון דר"ח ביום ו' וא"כ כיון דנוהגים עפ"י צוואת ר"י החסיד לא להסתפר בר"ח, לא שייך למעשה הוראה של היתר תספורת בר"ח אייר שחל בשבת. ואמר מרן רבנו שליט"א [זצ"ל] דכוונת המ"ב לאלו שאין נוהגים צוואת ר"י החסיד זו. אמנם רבינו שליט"א [זצ"ל] מורה ובא*** *למי שאין לו מנהג* ***שיש לנהוג כצוואת ר"י החסיד".***
         4. ***הגריש"א זצ"ל (הל' חג בחג ספירת העומר פרק ז' הע' נ"א, הל' שבת בשבת פרק א' הע' ע"ג, עי' הל' חג בחג ר"ח פרק ו' סוף הע' ט"ז) – "דצוואת ריה"ח אינה מנהג קבוע וכל שלא נהג איסור בזה, אין חייב לקיימה דרבים נוהגים היתר, ואף הרדב"ז [בס' תרפ"ז] נהג היתר בזה. ולכן יכולים להסתפר בכה"ג בר"ח אייר בעצמו וכ"מ פשטות המ"ב שסתם להתיר בזה".***
      4. **למחמירים: אם יש עצה**.
         1. עי' לקמן.
   4. **להסתפר ביום ה' אחר חצות - למי שחושש לר' יהודה החסיד**.
      1. מיקל.
         1. שכנה"ג (סי' תצ"ג הגב"י ס"ק ה') – "ומיהו מי שנוהג שלא להסתפר בר"ח כשחל ביום ו', בהא ודאי מודינא שיכול להסתפר ביום שלפניו אחר חצות, וכן מי שנוהג שלא להסתפר בר"ח באיזה יום שיפול בו ר"ח, אם חל ביום א' יסתפר ביום ששי, וכל שכן שאם חל בשאר הימים שיכול להסתפר ביום שלפניו, וכן הוא מנהגי, וכן הוריתי הלכה למעשה".
         2. זכור לאברהם (ח"ב מערכת ע' אות צ"ו, דף כ' ע"ב).
         3. שולחן גבוה (סי' תצ"ג סוף ס"ק י"ב) – "... וכן הוריתי הלכה למעשה. שיירי שם וכן מנהגו ג"כ להסתפר ביום שלפני ר"ח אייר".
         4. יוסף אומץ (סי' מ' אות ב') – "ולמאי דאתאן עלה אני בעניי שמעתי דהוו נהיגי רבנן קשישאי ליזהר שלא להסתפר בר"ח לקיים צוואת רי"ח. וכת"ר אם תאוה נפשך לחוש לה הנה מה טוב. ולפי דברי הרדב"ז מצי מר להסתפר ערב ר"ח אייר שהוא ניסן ולכבוד ר"ח שהרי כתב שהוא מסתפר בכל חדש ניסן. ובזה יאחז צדיק דרכו להסתפר וגם צוואת רי"ח ז"ל ושלום למר ושלימה משנתו".
         5. הו"ד בעיקרי דינים (או"ח סי' כ"א סוף אות ט') – "עיין להרב יוסף אומץ סי' מ' אות ב' דכתב דמאן דחש לצוואת הר"י החסיד שלא לגלח בשום ר"ח יגלח בער"ח אייר ע"ש".
         6. כה"ח (סי' תצ"ג ס"ק מ"ז).
         7. שיח יצחק (סי' רכ"ט) – "נשאלתי היום האיך צריך לעשות, אם מוטב להתגלח היום באשר יום חמישי הוא, או להמתין למחר, ויש לחוש מאחר שר"ח הוא. והשבתי טוב להתגלח היום, מאחר דקיי"ל חמירא סכנתא מאיסורא, והאי דינא שלא לגלח שערות ראשו בחמישי רפיא הוא, כאשר דחהו המג"א [ריש סי' ר"ס], מב' מקומות, אם כי לכתחילה טוב יותר בערב שבת, מ"מ בנידון דידן בוודאי טוב יותר להתגלח היום מלמחר שהוא ר"ח, ונאסר מרבנו יודא החסיד ז"ל [בצוואתו אות מ"ח]. ובפתחי ספרים מצאתי ...".
         8. אבני ישפה (ח"ז סי' ס"ט) – "שמי שחושש לקבלת רבי יהודה החסיד וחל ר"ח אייר ביום ששי ושבת, מותר לו להסתפר ביום חמישי אחר חצות".
         9. הגר"י ברקוביץ שליט"א -

Those who keep R' Yehuda Hachasid's minhag not to cut hair on Rosh chodesh, may do so on Thursday this week. Those who don't keep the minhag may do so on Erev Shabbos.

* + 1. מחמיר.
       1. עי' קהלות יעקב (בין פסח לשבועות פרק י' הע' ז') – "בשנת תשל"ה, שבה חלו ימי ר"ח אייר בימי ששי ושבת, לא התיר מרן הגר"י קניבסקי (שליט"א) [זצ"ל] להסתפר, משום צוואת רבי יהודה החסיד, כן שמעתי באותה שנה מבני הגר"ח קניבסקי שליט"א [זצ"ל]".
       2. שבט הלוי (מבית לוי ניסן עמ' ע"ו הע' ד'\*, קיצור הל' פסח סי' ז' פרק ד' אות י"ב [עמ' קכ"ב], שערי ימי הפסח שער י"א פרק ד' אות י"ב) – "ולענין להסתפר שמעתי מהב"ד של הרב ואזנר שליט"א [זצ"ל] שכן מורה הרב שליט"א [זצ"ל] להקל בזה להסתפר ביום ששי עש"ק, אא"כ מי שנוהג כצוואת ר"י חסיד לא להסתפר בר"ח גם כשחל בע"ש. ומי שמחמיר כן כר"י חסיד אין לו היתר להסתפר כבר ביום חמישי, כי איסור תספורת בימי הספירה הוא יותר חמור מצוואת ר"י חסיד, ע"כ".
       3. עי' הגרח"ק זצ"ל (בין פסח לשבועות פרק י' הע' ז') - לשונו מובא לעיל.

עי' שונה הלכות (סי' תצ"ג דין ה') – "אם חל ר"ח אייר בשבת כיון שיש כאן תוספת שמחה של שבת ור"ח יש להתיר להסתפר בע"ש לכבוד שבת אף לאותן שנוהגין איסור עד ר"ח אייר (אך אם בע"ש הי' ג"כ ר"ח ע"ל סי' ר"ס דין ח')".

* + - 1. אגרתא דחדוותא (גליון כ"ז עמ' קי"ט) – "וגם מה דכתב בכה"ח ס"ק מ"ז דלהחוששין לצוואה שרי להסתפר ביום ה' אחה"צ סתימת המשנ"ב וש"פ נראה דלא סברי הכי. ולכן נראה דאף דאיסור תספורת הוא רק ממנהגי הקדמונים, מ"מ יש להחמיר שלא להסתפר כלל כנ"ל".
      2. תשובות ישראל (ח"ה עמ' ש"פ אות ס"ד) – "אין להקל בזה".
    1. מראי מקומות – הגר"י בעלסקי זצ"ל (פסקי הלכה פרק ט"ז הע' ט"ז), הל' חג בחג (פרק ז' הע' נ"א, עמ' ס"ז).
  1. מראי מקומות – ששכ"ה (פרק מ"ב הע' קע"ד), הר"ש פרידמן (מבקשי תורה גליון י"ט סי' רכ"ה), שמירת הגוף והנפש (סי' ס"ח), נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק מ"ט הע' י"ט), הר"א ברגר (זכור לאברהם שנת תשס"ב עמ' תרל"א), ראש חודש (פרק ט"ז סעי' י"א).
     1. רדב"ז (סי' תרפ"ז) – "שאלת ממני על מה שנהגו להסתפר בראש חדש אייר אם הוא מנהג הגון או לא. תשובה אנא עבידנא עובדא בנפשאי ואני מסתפר כל חדש ניסן ור"ח אייר וכן נהגו רוב העולם והטעם כיון שהם אסורים בהספד ובתענית אין אבילות זה שהוא תלוי במנהג נוהג בהם וכן כתבו בשם התוספות ומה שכתוב בבית יוסף שמנהג זה הוא בטעות אינו נכון כלל דאפילו לדידן שאין אנו נוהגין איסור התספורת אלא עד ל"ג לעומר מ"מ ר"ח אינו בכלל האיסור כיון שהוא אסור בהספד ובתענית שהרי עיקר איסור התספורת אינו מן הדין אלא ממנהג ואתי מנהג ומבטל מנהג בטעמא כל דהו. תו איכא טעמא דאיכא צער בגידול השיער למי שרגיל להסתפר ולא עדיף האי מנהגא ממצות עשה של סוכה דקי"ל מצטער פטור ובל"ג יום רבי טפי והאדם מצטער ובר מן דין אני ראיתי כמה קהלות שלא נהגו מנהג זה כלל ומסתפרים בכל שבוע כפי מנהגם לכבוד השבת וכיון שאין זה קבוע בכל ישראל אע"פ שאותו מנהג שנהגו להסתפר בר"ח אייר לא יהיה מנהג כלל נקיטינן כוותיה דהוי מנהג ממוצע ומינה לא תזוז".
     2. סוכת חיים – "יש להסתפק **האם זה חיוב להסתפר** היכא דחל ר"ח בערב שבת, או רק היתר. ולכאורה הי' נראה דזה חיוב כיון בכבוד שבת ור"ח דוחים האיסור א"כ יש בו חיוב משום כבוד שבת להסתפר. והסכים לדברי הגר"ב הירשפעלד שליט"א. והשיב הגר"ב קוק שליט"א וז"ל, לכאורה צודק אתה בדבריך שזהו חיוב משום כבוד שבת, ובפרט כשנראה מנוול. אכן אם אינו מתגלח מחמת שחושש למנהג האריז"ל (המובא בשע"ת בסוף תצ"ג) שלא להסתפר כל ימי הספירה על פי סוד, או שחושש לצוות ריה"ח שלא להסתפר בראש חודש רשאי להחמיר, עכ"ל".

1. לספר ערב שבת כשחל ל"ג בעומר ביום א'.
   1. **שנת** תשס"ז, תש"ע, תשע"א, תשע"ג, תשע"ד, תשע"ז, תשפ"ד, תשפ"ח, תשצ"א, תשצ"ד, תשצ"ה, תשצ"ז, תשצ"ח.

Lag B’omer falls out on Sunday in the following years - 5767, 70, 71, 73, 74, 77, 84, 88, 91, 94, 95, 97, 98

* 1. **הלכה**.
     1. מיקל.
        1. מהר"י וויל (סי' נ"א) – "ל"ג בעומר ביום א' התרתי לספר ביום ו' לפניו וראייה שהתיר מהר"ם לאבל שאירע יום ל' בשבת לרחוץ ביום ו' כיון דליכא אלא מנהג בעלמא מה שלא נהגו שלא לרחוץ תוך ל' והכא נמי אע"ג דל"ג בעומר ביום א' מ"מ הכא ליכא אפילו מנהג אלא מקצת בני אדם מחמירים וכן שמעתי שמה"ר חזקיה ז"ל ווישנויל"ז התיר גם כן".
        2. רמ"א (סעי' ב') – "אם חל ביום ראשון, נוהגין להסתפר ביום ו' לכבוד שבת".
        3. מהרש"ל (הו"ד בב"ח, לשונו מובא לקמן).
        4. לבוש (סעי' ב') – "ואם חל ל"ג ביום א' שאין הגוים מספרין משום חגא שלהם, יכולין אז להסתפר ביום ו' שלפניו, שכיון שנחלקו בו רבוותא והוא אבילות ישנה קי"ל כדברי המקיל, נ"ל".
        5. ב"ח (סוף הסי') – "וכתב מהרש"ל דכן עיקר וכ"כ בהגהת שלחן ערוך (סע' ב) דכן נוהגין".
        6. מקור חיים (חו"י, על סעי ב' ד"ה ביום) – "ביום ו'. וכ"כ ב"ח מרש"ל, ודלא כמהרי"ל".
        7. חק יעקב (ס"ק ז') – "**ואין להחמיר בדינים אלו**".
        8. באר היטב (ס"ק ו') – "ואין להחמיר בדינים אלו".
        9. ח"א (כלל קל"א סעי' י"א) – "ואם חל יום ל"ג ביום א', נוהגין בקהלתנו שמסתפרין ביום ו'".
        10. קיצור שו"ע (סי' ק"כ סעי' ו', סעי' ז') – "אך כשחל ל"ג בעומר ביום ראשון מסתפרין בערב שבת שלפניו לכבוד השבת".
        11. ערה"ש (סעי' ו') – "ואם חל ל"ג בעומר ביום ראשון מסתפרין בע"ש הקודם מפני כבוד השבת".
        12. חזו"א (ארחות רבנו ח"ב עמ' צ"ה אות י"א, אגרות וכתבים דרך אמונה בהוראות החזו"א עמ' נ"א אות ט', קונ' הזכרונות [שנכתבו הגרח"ק זצ"ל], הו"ד בקונ' תגלחת מצוה עמ' י' אות ח') – "סיפר לי הגרמ"ד שליט"א ששאל את מרן החזו"א זצוק"ל היכא שחל ל"ג בעומר ביום א' אם מותר להסתפר ביום ו' עש"ק לכבוד שבת כמו שפסק הרמ"א (בסי' תצ"ג סע' ב') ואמר למרן שכן כתב גם החיי אדם (בכלל קלא סי' י"א) שכן נוהגים בקהלתו להסתפר וענה לו מרן שכבר הורה חכם שמותר".
        13. אג"מ (או"ח ח"ו סי' ל"ו אות ב', לתורה והוראה ח"ב עמ' י"ט אות ב', ***ח"י עמ' י"ד אות ז' ס"ק ב'***) – "כשחל ל"ג בעומר ביום ראשון התיר הרמ"א שם סעיף ב' להסתפר עש"ק משום כבוד שבת, וכוונתו דאין מכבוד השבת שמסתפרים לכבוד ל"ג בעומר דנחשב כיו"ט שמרבין בו שמחה שפסקו [תלמידי ר"ע] מלמות, ואין מסתפרים בעש"ק לכבוד השבת שקדושתה יתירה מל"ג בעומר".
        14. הגריש"א זצ"ל (מסביב לשולחן גליון רל"ד) – "ל"ג בעומר שחל ביום ראשון מותר להסתפר כבר ביום שישי, מפני כבוד השבת".

הגריש"א זצ"ל (וישמע משה ח"א עמ' קס"ט) – "שאלתי: האם יכולים לכתחילה להסתפר בערב שבת או שעדיף להמתין לל"ג בעומר. והשיב: שאפשר להסתפר בערב שבת, ואין ענין להמתין".

עי' הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות ז') – "ל"ג בעומר שחל ביום ראשון מותר להסתפר כבר ביום שישי, מפני כבוד השבת (ומכל מקום אינו מהודר, ועדיף ביום ראשון)".

* + - 1. משנה הלכות (ח"ד סי' ע"ג) - לשונו מובא לקמן.
      2. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ח' סעי' י"א) – "אם חל ל"ג בעומר ביום ראשון, נוהגין להסתפר בער"ש כבוד שבת".
      3. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק מ"ט סעי' כ"ג) – "כשחל ל"ג בעומר ביום ראשון, מותרים האשכנזים להסתפר ביום ששי".
      4. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

This year that Lag B’omer falls out on Sunday, the Rama says that we can shave on Erev Shabbos. Are we noheg like that l’mayseh? Can we also listen to music?

R' Y. Berkovits wrote: Yes the minhag in Chu"l is to shave. In E"Y it is hard to know since most people don’t shave anyway. They say that Rav Elyashiv was medyik in the Rema that it is a "heter" **but not necessarily mehudar**. However, I believe that for someone that normally shaves, he should to do so l’kovod Shabbos. As for music - I’m not aware of any heter.

* + 1. מחמיר.
       1. מהרי"ל (דיני ימים שבין פסח לשבועות אות ח') – "וגם אם חל ל"ג בעומר ביום א' לא התיר לגלח בערב שבת דלפניו, דוגמת אבל שאם חל שלשים שלו בשבת מגלח בערב שבת ואם כלו הל' באחד בשבת אסור לגלח בערב שבת. הכי נמי לא שנא, ושניהם שוים דשניהם רק מנהגא".
       2. א"ר (ס"ק ט', א"ז ס"ק ח') – "שאין הגוים וכו'. ורמ"א מתיר בכל ענין לכבוד שבת. ובאליה זוטא [סק"ח] העליתי להחמיר כמהרי"ל ומעגלי צדק בראיות ברורות, אף בדין דלבוש ואין היתר אלא כשחל ל"ג בעומר בשבת".
    2. מראי מקומות.
       1. רבבות אפרים (ח"א סי' של"ח אות ד"ה ומי) – "ומי שלא מסתפר בל"ג בעומר שחל ביום א' עד יום א' ולא לכבוד שבת, נראה **שאין נקרא מזלזל** בכבוד שבת וכן נוטה דעת ידידי הגרנ"צ קארנמהל שליט"א כי דעת המהרי"ל לאסור ביום ו'. וא"כ מי שחושש לדעת האומרים לא נקרא מזלזל בכבוד שבת".
  1. **חלקאה**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (אלא ד' אמות של הלכה פרק מ"ח סעי' ו') – "כשחל ל"ג בעומר ביום ראשון אף שהמ"ב מתיר להסתפר ביום שישי, לכבוד שבת קדש, מ"מ מרן לא גוזז שערות לילדים אלא ביום ראשון בבוקר, וטעמו עימו, היות והשערות שהוא מספר הם למנג בעלמא ואין זה בכלל ההיתר של המ"ב לכבוד שבת".
  2. **שאר מנהגי אבילות ערב שבת**.
     1. לענין נשואין.
        1. דברי מלכיאל (ח"ג סוף סי' כ"ג) – "והנה כשחל ל"ג בעומר ביום א' בשבת ראיתי מקילים לישא בע"ש הקודם לו. ונראה שלמדו זה ממ"ש האחרונים דבכה"ג שרי להסתפר בע"ש. **ולמדו מזה לנשואין**. אבל באמת לא דמי דשם ההיתר משום כבור שבת כדאיתא במ"ק דף י"ט גבי אבילות כשחל שמיני של אבילות בשבת ערב הרגל. וע' יו"ד סי' ת' ובאחרונים שם לענין רחיצה וגילוח בע"ש כשחל יום שלשים שלו בשבת. ומשמע שאם חל ביום א' לא התירו. מ"מ הכא באבילות ישינה הקילו. ומשם נלמד דין זה וכמבואר בפוסקים. וכ"ז שייך בתספורת. אבל בנשואין לא שייך זה. וכ"כ הט"ז בסק"ב דתספורת קיל מנשואין וכ"כ כמה אחרונים. ואולי יש לצדד דכיון שבע"ש לא יעשו רק החופה. והחופה מנהגינו לעשותה במקום מעבר רבים ואינו נשואין גמורים עד שיתיחדו וכמבואר בפוסקים. ואירוסין שרי בימי הספירה. וסעודת נשואין עושים במוש"ק שהוא ל"ג בעומר. בכ"ז נראה שאין להתיר בזה רק בשעה"ד גדול שיש לצרף שיטת המקילים בשעה"ד לישא בימי הספירה. ומי שמיקל שלא בשעה"ד גדול אין לו יסוד לסמוך עליו".
     2. לענין כלי זמר.
        1. ***הגרח"ק זצ"ל (קובץ ניצוצי אש עמ' תתנ"ז אות כ"א) – "כתב הרמ"א (או"ח סי' תצ"ג ס"ב): 'אם חל ביום ראשון, נוהגין להסתפר ביום ו' לכבוד שבת'. וכן יש להקל גם*** *בשמיעת כלי זמר* ***וכדו'".***
        2. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) – "As for music - I’m not aware of any heter".
  3. **לפני חצות ערב שבת**: למקילים לעיל.
     1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק י"א הע' ע"ט) – "**טוב** שיסתפרו אחר חצות היכא דאפשר, אולם אף קודם חצות שרי".
     2. אבן ישראל (על מ"ב אות ג', ***הליכות אבן ישראל מועדים ח"א עמ' רי"ג אות ג'***, הע' ד') – "ומסתבר **דמותר** גם ביום ו' בבוקר".
     3. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה הע' נ"ה) – "שמותר כל היום, ולא רק אחרי חצות. **ואולי** היה פעם שאמר אחר חצות".
     4. הגרח"ק זצ"ל (דולה ומשקה עמ' קצ"ו) – "כשחל ל"ג בעומר במוצ"ש, שקיי"ל שמותר להסתפר כבר ביום שישי, האם היתר זה מהבוקר או רק מחצות. תשובה: מהבוקר".
     5. עי' מ"ב (ס"ק י"ג) – "ואם חל המילה בשבת מותרים להסתפר בע"ש אפילו קודם חצות [פמ"ג]".
  4. **ליל חמישי, בזמן שא"א ביום שישי**: למקילים לעיל.
     1. מיקל.
        1. עי' אז נדברו (רבבות אפרים ח"א סי' של"ח ד"ה אבל) – "אבל באין לו זמן להסתפר ביום שישי של"ג חל ביום א' האם יכול להסתפר בליל ה', וחשבתי דלא. ושאלתי לידידי הרה"ג ר' בנימין זילבר (שליט"א) [זצ"ל] והשיב לי וז"ל גם אני הייתי סבור כן אבל כעת אני סובר אחרת ואפי' לפי הטעם שלא יהא יום א' עדיף משבת. ג"כ יש להסתפר בליל ה' אם אין אפשרות ביום ו' כמובא במ"ב סימן ר"ס סק"ה לענין כל ע"ש. וא"כ **באופן דלא יוכל ביום ו' יכול בליל ה'**. וכל בחל ל"ג ביום ו' ולא יוכל אז דיכול בליל חמישי ועיין בזה".
        2. הגר"מ פישר (רבבות אפרים ח"ד סי' קל"א ד"ה ובאמת) – "הרה"ג ר משה פישר שליט"א ראש ישיבה היכל התורה מירושלים כתב לי בזה וז"ל לפענ"ד הרי טעם הרמ"א משום כבוד שבת, והרי משנה שלימה שנינו ובחמישי מותרין מפני כבוד השבת, וזה בשבוע שחל בו תשעה באב, וכל שכן בימי הספירה שאין לו מקור בש"ס, עכ"פ חזינן שגם ביום חמישי שייך כבוד שבת כיון שאין ספרים להכין הכל ביום שישי ואין צריך להאריך עכ"ל".
        3. הל' פסח (ריביאט, עמ' תקצ"ז) – "דמסתבר דכמו שהתירו להקדים מיום ו' משום כבוד שבת ה"ה מיום ה אור ליום ו'".
     2. מחמיר.
        1. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ח' סעי' י"א) – "ודוקא ערב שבת יש להתיר, אבל בליל ששי אין להקל".
        2. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק מ"ט הע' כ"ט) – "ועי' בשו"ת רבבות אפרים ח"א סי' של"ח בשם חכ"א שמתיר להסתפר כבר בליל ששי, ויפה העיר עליו בין פסח לשבועות עמוד ר"נ דדוקא בל"ג בעומר שחל בששי התירו להסתפר בלילה משא"כ בזה".
     3. מראי מקומות – ויען יוסף (או"ח סי' שי"ג), רבבות אפרים (ח"א סי' של"ח, ח"ד סי' קל"א), בין פסח לשבועות (פרק י' הע' י"ט, "וצ"ע").
        1. מ"ב (ס"ק י"א) – "אכן כשחל ל"ג בעומר בע"ש והוא לו שעת הדחק לעשות ביום אפשר שיש להקל לו לעשות בלילה שלפניו".
  5. **לספר מוצ"ש: כשחל ל"ג בעומר ביום א'**.
     1. מחמיר.
        1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק י"א ס"ק ל"א).
        2. הגריש"א זצ"ל (מסביב לשולחן גליון רל"ד, קופת חולים לאומית עמ' ל"א, דולה ומשקה הע' תקכ"ו, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות ז') – "ואם לא הסתפר ביום שישי שוב לא יסתפר במוצאי שבת, עד יום ראשון בבוקר. שהרי ההיתר להסתפר בל"ג בעומר הוא בל"ג בעומר עצמו ולא מליל ל"ג בעומר, וכדכתב הרמ"א שם, ומה שהתירו כאן מיום שישי הוא רק לכבוד שבת".

עי' הגריש"א זצ"ל (וישמע משה ח"א עמ' קס"ט) – "שאלתי: כשחל ל"ג בעומר במוצי"ש שמותר להסתפר בערב שבת משום כבוד שבת, מי שהסתפר ורוצה להסתפר עוד פעם במוצאי שבת [לפעמים כבר צומחות כמה שערות], האם מותר. והשיב: דאסור, כיון שמגלה בזה שמה שהסתפר בערב שבת לא היה טוב, וא"כ זה לא היה לכבוד שבת".

* + - 1. הגרח"ק זצ"ל (דולה ומשקה עמ' קצ"ו) – "כשחל ל"ג בעומר במוצש"ק ולא הסתפר בע"ש, האם מותר לו להסתפר במוצש"ק, (לשיטות שאוסרים בליל ל"ג בעומר), די"ל דמכיון שהותרה הותרה, או שרק לכבוד שבת הותר. תשובה: לא".

עי' הגרח"ק זצ"ל (תשובות הגר"ח תשובה תתתתשמ"ד, ח"ב סוף עמ' תשמ"ג) – "יש לשאול, דכתב הרמ"א (סי' תצ"ג סעי' ב') וז"ל, מיהו אם חל ביום ראשון נוהגין להסתפר ביום ו' לכבוד שבת עכ"ל, והאם כיון שכבר הותר להסתפר ביום ו' א"כ יהיה מותר להסתפר גם במוצ"ש ולא יהיה צריך להמתין עד בוקר של ל"ג או"ד דדוקא ער"ש הותר אבל מוצ"ש לא הותר. (ויש סברא כצד קמא, דאל"כ יהיה נמצא דבתחילה יום ו' מותר ובמוצ"ש יהיה אסור וביום א' יהיה מותר, ולא מסתבר כ"כ) תשובה: לא הותר בלילה".

עי' הגרח"ק זצ"ל (שערי שיח עמ' קי"ח תשובה רס"ז) – "שאלה: (סי' תצג ס"ב) כתב הרמ"א דאם חל ל"ג בעומר ביום א' שרי לגלח כבר בער"ש משום כבוד השבת, ויל"ע איך הדין במי שלא היה סיפק בידו לגלח בער"ש, האם יכול לגלח כבר במצאי שבת משו"ז. תשובה: אינו מוכרח".

* + - 1. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק מ"ט סעי' כ"ד) – "אם לא יסתפר ביום ששי לא יסתפר במוצאי שבת אלא ביום ראשון, וכשיש צורך מותר בלילה כשאר השנים".
    1. מיקל.
       1. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ח' סעי' י"א, הע' ט"ו) – "ואם לא הסתפר בערב שבת, מותר להסתפר במוצאי שבת. [דהנה יסוד הך דמסתפרין בערב שבת כשחל ל"ג בעומר ביום א' היינו שלענין תספורת עשוהו כאילו נפסקה האבילות כבר בערב שבת כדי שיוכל להסתפר לכבוד שבת, ומכיון דנפסקה האבילות בערב שבת לענין תספורת, לכן גם במוצאי שבת אין לאסור להסתפר אף להסוברים דבליל ל"ג בעומר אסור להסתפר, ואע"ג דבמוצ"ש כבר אינו לכבוד שבת לית לן בה, כי לענין תספורת דנין כאילו הופסקה האבילות מער"ש]".
       2. הגר"י זיבלשטיין שליט"א (בין פסח לשבועות פרק י' הע' כ').
       3. וכ"ש להפוסקים שמסתפרים כל ליל ל"ג בעומר - עי' לעיל.
    2. מראי מקומות – הל' פסח (ריביאט, עמ' תקצ"ז).
  1. **לספר בל"ג בעומר, במקום שכבר הסתפר ערב שבת**.
     1. אבן ישראל (על מ"ב אות ג') – "ומסתבר דמותר גם ביום ו' בבוקר. אכן להנוהגים איסור תספורת מיום [ב' של פסח עד ל"ג בעומר] אי נימא דמותרין להסתפר ביום ו', מסתבר דאסורין להסתפר עוד הפעם בל"ג בעומר דיחסר להם מל"ג יום".
  2. **לספר ערב שבת כשחל א' ימי הגבלה ביום א': להנוהגים מל' ניסן עד א' ימי הגבלה**.
     1. מחמיר [**חוץ** מהשאלה של ר"י החסיד].
        1. אג"מ (או"ח ח"ו סי' ל"ו, לתורה והוראה ח"ב עמ' י"ט, ***ח"י עמ' י"ד אות ז' ס"ק ג',*** שמעתתא דמשה אות כ"ב, עי' מסורת משה ח"ב או"ח אות ר"כ) – "כשחל יום ראשון של שלשת ימי הגבלה באחד בשבת כשנה זו תשל"ג, אין כאן היתר תספורת בע"ש שהוא ראש חודש סיון לכבוד שבת ... אין שום טעם להתיר תספורת בע"ש, מידי דהוי כשנגמר שלושים שלו ביום ראשון שאין היתר תספורת בע"ש משום כבוד שבת דעדיין הוא בימי האיסור תספורת שלו".
        2. הגריש"א זצ"ל (בין פסח לשבועות פרק י' הע' כ"ב, רבבות אפרים ח"ו סי' רנ"ט ד"ה וכן, אשרי האיש או"ח ח"ב פרק א' אות כ"ד, ח"ג פרק ס"ה אות י') – "הנוהג היתר תספורת משלושת ימי ההגבלה אין לו בשנה זו היתר ביום ששי, גם אם אינו חושש לצוואת ר"י החסיד".
        3. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

If I keep the second half of sefirah, and I therefore will shave three days before Shavous. This year three days before shavous falls out on Sunday. Can I shave on Friday l'kovod Shabbos?

R' Y. Berkovits wrote: I don’t think it should be muter in sevarah, and I’ve never heard that people are noheg to be mekil. It should be similar to an avel who’s thirty days end on Sunday which he is not allowed to be mekil Erev Sabbbos. We find that they were noheg l’hakel by lag B’oner, but you can be mechalek in sevarah, so it is left to minhag.

* + 1. מיקל.
       1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק י"א סעי' כ"ד, הע' צ"ד).
       2. משנה הלכות (ח"ד סי' ע"ג) – "כיון דכבר העלה לן הרמ"א כפסק מהר"י ווייל דהיכא דעכ"פ דמישלם האבילות מקדמינן מיום א' ליום ו' א"כ בר"ח סיון נמי כיון שחל ראשון מימי הגבלה בא' נוכל להקדים ליום ו' וכ"ש הוא מל"ג בעומר שמקדמינין ליום ו' דהתם ביום ו' לד"ה אכתי מימי האיסור הוא אפילו להמונים רק עד ל"ג בעומר משא"כ בימי הגבלה שלכמה פוסקים כבר עברו ימי האיסור בל"ג בעומר וגם לדעת הרבה דלא מתו בימים שאין אומרים בהם תחנון וא"כ ביום ראשון כבר נפסק האבילות הדרינן לפסק מהר"י ווייל דכה"ג מקדמינן ליום ו' וכדעת הפמ"ג דר"ח סיון עדיף מר"ח אייר ומעתה אפילו נניח להפר"ח דבר"ח אייר אם חל באחד בשבת אין להקדים ולספר בע"ש להאוסרים עד ר"ח אייר התם היינו טעמא דלאחר ר"ח ג"כ אסורים ולא נפסקה האבילות וא"כ לא באנו להתיר אלא בשביל כבוד שבת וכה"ג צדקו דברי הפר"ח דמ"ש האי שבת מכל שבתות בעומר דלא התירו משום כבוד שבת אבל בימי הגבלה שכבר נפסקה האבילות כה"ג מותר להקדים לספר ביום ו' וכפמ"ג".
       3. רבבות אפרים (ח"א סי' של"ח, עי' ח"ו סי' רנ"ט) – "לנוהגים לגלח ביום ר"ח אפשר להם להסתפר ביום ו' שחל בו ר"ח סיון ולנוהגים שלא להסתפר מסתפקנא אם מותר להם להסתפר ביום ה' ומסתבר דכן".
       4. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ח' סעי' י"ב, הע' ט"ז) – "נראה דמותר להסתפר בערב שבת. [דאף לנוהגים להזהר שלא להסתפר בר"ח משום צוואת ר"י החסיד (מג"א ריש סי' רס ומ"ב שם סק"ז) בר"ח זו מותר, דעיקר קפידא דר"י החסיד הוא כשהיה אפשר לו להסתפר קודם ומסתפר בר"ח, שבזה נראה כזלזול דר"ח במה שדחה תספורת דיליה עד ר"ח דוקא, אבל היכא דלא היה אפשר להסתפר קודם ר"ח, אף לר"י החסיד אין קפידא אם מסתפר בר"ח]".
    2. מראי מקומות.
       1. ויען יוסף (או"ח סי' שי"ג) – "הנה לכאורה שפיר דמיא לל"ג בעומר דמתירין (רמ"א סימן תצ"ג ס"ב) בערב שבת קודש כשחל ל"ג בעומר ביום א' והכי נמי מאי שנא, אלא דקצת יש לחלק דשאני התם דנתפשט יום של ל"ג בעומר להיתר בכל מקום ולא תליא במנהג, משום דהוא יום טוב לגבי זה לכולי עלמא, משא"כ שלשת ימי הגבלה דתליא במנהג המקומות, די לו להפקיע את עצמו להתיר בו ולא למשוך עמו קולא גם על ערב שבת קודש שלפניו".
       2. עמק הלכה (ח"ב סי' מ"ד, עמ' רנ"א) – "ונראה דבעת הצורך אם חל שלשת ימי הגבלה ביום א' יכולין לסמוך על הפרי מגדים ולהסתפר בערב שבת הקודם ורק הזקן ולא הראש".
       3. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק מ"ט סעי' כ"ו, הע' ל"ז) – "כשחל ר"ח סיון, או יום ראשון של שלשת ימי הגבלה ערב שבועות ביום ראשון, י"א דמותר להסתפר ביום ערב שבת, וי"א דאסור, ולכן לכתחלה יש להחמיר, ובמקום צורך יש להקל [כנלע"ד להכריע, כיון שאחר ל"ג בעומר אסור רק ממנהגא, יש לסמוך במקום צורך להקל. אבל בר"ח עצמו אין לספר כמ"ש לעיל סי"ז מטעם צוואת ריה"ח]".
  1. **אבל בספירה ברחיצה**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רכ"א) ***– "שאלה:*** בתשו' עצי ברושים ס' ס"ב הביא בשם הגרי"א ספקטור זצ"ל, שאבל בימי השבעה מותר לרחוץ בספיע"ה, דכל מה שאבל אין מתרחץ מחשש שמא יסתפר, א"כ בספירה אין לחוש, אם יש לסמוך ע"ז למעשה. תשובה: סברא נכונה".
     2. בית לוי (שפירא, ח"ב סי' ב') – "ומותר לרחוץ".

1. ריקודים ומחולות של רשות.
   1. **של רשות**.
      1. מחמיר.
         1. א"ר (ס"ק ב') – "אבל בשידוכין אסור ריקודין ומחולות ומכל שכן של רשות".
         2. פמ"ג (מש"ז סוף ס"ק ב') – "עיין מ"א [ס"ק] א', ריקודין ומחולות רשות יש לאסור בחול המועד פסח".
         3. גר"ז (סעי' א').
         4. קיצור שו"ע (סי' ק"כ סעי' ט') – "אך ריקודין ומחולות אסורין".
         5. מ"ב (ס"ק ג') – "מותר לעשות שידוכין ולעשות סעודה אבל לעשות ריקודין ומחולות נהגו איסור וכ"ש בשאר ריקודין ומחולות של רשות בודאי יש ליזהר".
         6. ערה"ש (סעי' ב') – "לא בריקודין ומחולות".
         7. כה"ח (ס"ק ט').
         8. שבט הלוי (קובץ מבית לוי ח"ג עמ' ל"ח אות ג').
         9. חזון עובדיה (יו"ט עמ' רנ"ח סעי' ל"ב).
         10. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ח' סעי' ד', פרק ט' סעי' א') – "וכ"ש שיש להזהר בריקודין ומחולות של רשות".
         11. חוט שני (שבת ח"ד עמ' שע"ט) – "ריקודים של רשות מבואר בפמ"ג ובמג"א שאסור".
         12. בין פסח לשבועות (פרק ט"ו סעי' א').
         13. סידור פסח כהלכתו (ח"ב פרק י"ב סעי' א', סעי' י"ג).
         14. הל' חג בחג (ספירת העומר פרק ז' סעי' י').
   2. **הגדר**.
      1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק י"א ס"ק כ"א, בין פסח לשבועות פרק ט"ו הע' א', שלמי מועד עמ' תנ"ב) – "ריקוד הוא גם אם אחד או שנים רוקדים, ומחול היינו ריקוד אנשים רבים יחד ע"י סיבוב, כמו מחול הכרם (כלאים פ"ד מ"ב)".
   3. **בחול המועד: ריקודים ומחולות של רשות**.
      1. מחמיר.
         1. פמ"ג (מש"ז סוף ס"ק ב') – "עיין מ"א [ס"ק] א', ריקודין ומחולות רשות יש לאסור בחול המועד פסח".
         2. פסקי בושם (פרק ט"ו סעי' י"ג).
         3. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות י"ט, עי' הל' חג בחג ספירת העומר פרק ז' הע' צ"ה) – "בימי חול המועד פסח, מותרים הריקודים מחולות ותזמורת. אך ריקודים ומחולות של רשות אסורים בחול המועד פסח, דגם חול המועד פסח הוא בכלל ימי הספירה, וכמש"כ הפמ"ג (סי' תצג משב"ז ס"ק ב)".
      2. מיקל.
         1. אג"מ (שמעתתא דמשה שמועות משה אות ד').
         2. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ח' סעי' ח', הע' י"א) – "ימי חול המועד פסח מותרים בתזמורת וריקודים ומחולות אף לנוהגים כדעת הרמ"א לנהוג אבילות מפסח עד ל"ג בעומר. [דודאי לא נהגינן איסור בריקודין ומחולות בחוה"מ פסח, דאין נוהגין אבילות בהדיא ביו"ט, ואפ"ה נתקיימו הנהגת אבילות ל"ג יום במה שאין מסתפרין בחוה"מ, דבזה כיון דממילא אסור מתורת רגל, ה"ה עולה לחשבון ל"ג ימי אבילות ודי בזה]".
         3. חוט שני (יד בספירת העומר סי' ל"ג הע' כ').
         4. בין פסח לשבועות (פרק ט"ו סעי' ג').
         5. בירורי חיים (ח"ג סי' כ"ט) – "שלא חששו להלכה לחידושו של הפמ"ג במשב"ז שאסר בחוה"מ".
         6. הל' חג בחג (ספירת העומר פרק ז' סעי' י', עי' סעי' כ"ה).
         7. יד בספירת העומר (סי' ל"ג סעי' י"ז).
      3. מראי מקומות – נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק נ"א סעי' ג').
         1. משנה הלכות (חי"א סי' ת"ב) – "בדבר הערתו מפמ"ג סי' תצ"ג אות ב' דבחוה"מ פסח אסור לעשות ריקודין ומחולות של רשות משום אבילות דספירה. לפענ"ד יפה העיר בזה והגם כי לעת עתה לא זכיתי להבין האיך יבא מנהג של אבילות דספירה וידחה שמחת יום טוב שיש מ"ע לשמוח בחוה"מ דפשוט דחוה"מ חייב בשמחה כמבואר בגמ' פסחים ובש"ע או"ח סי' תק"ל ובאה"ט שם ובסי' תכ"ט ס"ב במ"ב שם דמצות ושמחת בחגך קאי אף בחוה"מ ובאמת כי גמ' מפורשת משנה מו"ק ח' אין נושאין נשים בחוה"מ דכתיב ושמחת בחגך ולא באשתך ואין מערבין שמחה בשמחה ומבואר דחוה"מ מחוייב בשמחה ועיין טוש"ע או"ח סי' תקמ"ו ס"א. והלוא אפילו אבילות ממש אינו חל בחוה"מ וכמה קרקורין קרקרו על יום טוב אחרון שהוא מספיקא דיומא והאידנא דבקיאין אנן ומ"מ עלינו לכוף כאגמון ראש עד שלא נמצא ראיות להיפוך ועכשיו אין הז"ג לזה".
         2. הל' חג בחג (ספירת העומר פרק ז' סעי' כ"ה) – "מותר לרקוד בו ולשמוע בחוה"מ כלי זמר וכדו' כשמכוונין לשם מצוה ויש בכך משום שמחת המועד".
   4. **באסרו חג**.
      1. מחמיר.
         1. משנת יוסף (בירורי חיים ח"ג סי' כ"ט, עמ' תתקל"ה) – "ולענ"ד חזי מאי עמא דבר לא לעשות זמר ומחולות תיכף אחרי הפסח וגם באסרו חג".
         2. הר' יהושע ליברמן (בירורי חיים ח"ג סי' כ"ט [עמ' תתקל"ה, עמ' תתקמ"ד], משנת יוסף ח"ו סי' ק"ג) – "העולה מן האמור דכמו דנהגו להחמיר בימים שבין פסח לר"ח אייר שלא לישא ולהסתפר, ולשמוע כלי שיר וכן ריקודין של רשות, יש לנהוג כן גם באסרו חג של פסח שמעיקר הדין מותר להתענות בו ואינו יו"ט, בודאי יש להחמיר בריקודין של רשות ובכלי שיר מאחר שיש באלו שמחה יתירה".
         3. הר"י סילמן (בירורי חיים ח"ג סי' כ"ט, עמ' תתקמ"ו) – "יש לאסור באסרו חג לשמוע ניגונים וריקודים ומחולות".
      2. מיקל.
         1. ע עי' הרא"צ הכהן (בירורי חיים ח"ג סי' כ"ט, עמ' תתק"מ) – "תבנא לדינא, דהדברים נראים נכונים, דעכ"פ מכלל ספק לא יצא, אם יש איסור בריקודים ומחולות בכל הימים שאין אומרים בהם תחנון, ומכ"ש באיסרו חג, וא"כ יש לצדד להקל מכח דברי החק יעקב, דיש להקל בספק אבלות ישנה, כאשר צידד מעכ"ת".
   5. **שבת**.
      1. מיקל – בין פסח לשבועות (פרק ט"ו סעי' ג'), יד בספירת העומר (סי' ל"ג סעי' ט').
2. במקום מצוה: כגון אירוסין (בזמן החז"ל), ברית מילה, פדיון הבן, בר מצוה, וכדו'.
   1. **הלכה**.
      1. מיקל.
         1. א"ר (ס"ק ב') – "משמע שאף ריקודין מותר".
         2. פמ"ג (א"א ס"ק א') – "משמע ריקודין רשות, ואף בשידוכין אסור, הא לארס ולעשות ריקודין שרי, ועיין אליה רבה [ס"ק ב], הואיל ועביד מצוה שמקדש אשה".
         3. מחה"ש (ס"ק א').
         4. קרן לדוד (או"ח סי' קי"ט אות ב') – "באירוסין מותר לעשות נמי ריקודין ונתינת ס"ת לביה"כ נמי מצוה אית בה וממילא שרי לעשות נמי ריקודין".
         5. כה"ח (ס"ק ט').
         6. חבלים בנעימים (ח"ד סי' י"א) – "בסעודת בר מצוה י"ל דמותר".
         7. עי' אג"מ (או"ח ח"ב סי' צ"ה ד"ה ובדבר, עי' אה"ע ח"א סי' צ"ז) – "ובדבר הריקודין ושמיעת הכלי שיר ליכא שום איסור כיון שהן משמחות הנישואין, והרי גם כשעושין חתונה בל"ג בעומר או בער"ח אייר הרי עושין שמחה כל ז' ימי המשתה וגם בריקודין וכלי שיר, ומותרין כל אדם להיות שם ולשמוח בשמחתם, וכן הוא גם בזה כיון שהחתן היה מותר לישא וגם עם כל עניני השמחות גם בריקודין וכלי שיר, מותרין כל אדם להיות שם ולשמוח בשמחתם".
         8. אור לציון (ח"ג פרק י"ז הע' א').
         9. ***הגרח"ק זצ"ל (שערי ציון ח"א עמ' פ"ט אות י"ב) – "תשובה: כמדומה שנוהגים להקל".***
         10. בין פסח לשבועות (פרק ט"ו סעי' א').
         11. הל' חג בחג (ספירת העומר פרק ז' סעי' י').
      2. מחמיר.
         1. גר"ז (סעי' א') – "ומותר ג"כ לעשות סעודה לאחר השידוכין **או לאחר הקידושין** אבל לא יעשו ריקודין ומחולות".
      3. מראי מקומות – נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק נ"א סעי' ג', "בסעודת מצוה מותרים אף בריקודים ומחולות, וי"א דאסור"), יד בספירת העומר (סי' ל"ג סעי' ג').
   2. **אירוסין (בזמן החז"ל)**.
      1. מיקל – א"ר (ס"ק ב', לשונו מובא לעיל), פמ"ג (א"א ס"ק א', לשונו מובא לעיל), קרן לדוד (או"ח סי' קי"ט אות ב', לשונו מובא לעיל), הל' חג בחג (ספירת העומר פרק ז' סעי' י').
      2. מחמיר – גר"ז (סעי' א', לשונו מובא לעיל).
   3. **שבע ברכות**.
      1. מחמיר.
         1. דע"ק (כתבי), הו"ד בדע"ת (סוף סעי' א'), ומנחת יצחק (ח"א סי' קי"א אות ב' [לשונו מובא לעיל]) – "דבהתחילו בנשואין ביום ל"ג בעומר ... ושלא לעשות ריקודים וכלי זמר בליל ל"ד".
      2. מיקל.
         1. אג"מ (או"ח ח"ב סי' צ"ה ד"ה ובדבר, שמעתתא דמשה אות א') - לשונו מובא לעיל.
         2. בין פסח לשבועות (פרק ט"ו סעי' א').
         3. הגר"י בעלסקי זצ"ל (Halachically Speaking שנה ה' מספר ט' הע' י"ט).
      3. מראי מקומות – יד בספירת העומר (סי' ל"ג סעי' ה').
         1. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ט' סעי' ז') – "יש להסתפק אם מותר לעשות ריקודין ומחולות ותזמורת בכלי שיר אצל סעודות השבע ברכות, אבל בלי כלי שיר מותר".
         2. הגרח"ק זצ"ל (ישמח לב, אירוסין ונישואין עמ' רכ"ג סוף אות שכ"ג, עמ' שע"ט אות ק"י) – "האם לאחר י"ז בתמוז מותר לערוך סעודת שבע ברכות בריקודים וכלי שיר. תשובה: יש מתירין. שאלה: מה הדין בשאלה הנ"ל בימי ספירת העומר. תשובה: כנ"ל".
   4. **סעודת בר מצוה** [בזמנו].
      1. מיקל.
         1. חבלים בנעימים (ח"ד סי' י"א) – "בסעודת בר מצוה י"ל דמותר".
         2. אור לציון (ח"ג פרק י"ז הע' א').
         3. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ט' סעי' ח') – "ועכ"פ לענין ריקודין אפשר להקל".
         4. סידור פסח כהלכתו (ח"ב פרק י"ב סעי' י"ד).
      2. מחמיר.
         1. הגריש"א זצ"ל (אוצר בר מצוה עמ' תקצ"ד סוף אות מ"ז) – "אכן מותר בבר מצוה לזמר שירי קודש בפה, ללא ריקודים ומחולות".
         2. נטעי גבריאל (בר מצוה פרק כ' סעי' ד', עי' פסח ח"ג פרק נ"א סעי' ד') – "בר מצוה בימי הספירה אין לעשות ריקודין ומחולות בסעודה, וכשעושין הסעודה בשבת מותר".
         3. אור לארבעה עשר (פרק ט"ז סעי' י"א) – "אין לעשות ריקודין ומחולות בסעודה גם כשהוא בזמנה, ומר"ח סיון אפשר להקל".
      3. מראי מקומות.
         1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק י"א ס"ק כ"ו, הע' ס"ה, שלמי מועד סוף עמ' תנ"ג) – "ואין ברור מלשון התשובה אם גם כשנערכת הסעודה בזמנה יש להמנע מריקודים או לא".
   5. **ברית מילה** [לספרדים].
      1. מיקל.
         1. אור לציון (ח"ג פרק י"ז הע' א').
         2. ***הגרח"ק זצ"ל (שערי ציון ח"א עמ' פ"ט אות י"ב) – "תשובה: כמדומה שנוהגים להקל".***
         3. בין פסח לשבועות (פרק ט"ו סעי' א').
         4. סידור פסח כהלכתו (ח"ב פרק י"ב סעי' י"ד).
         5. הל' חג בחג (ספירת העומר פרק ז' הע' ל"ו) – "וכן לענין ברית מילה לספרדים שנוהגין שם בתזמורת יש להתיר. שהרי מילה מבואר בר"פ י"ט דשבת [קל.] שעושין אותה תמיד בשמחה [אפי' בשעת הגזירות] ועליה נא' שש אנוכי על אמרתך וגו', ע"ש".
         6. קונ' וספרתם לכם (עמ' י').
      2. מראי מקומות – יד בספירת העומר (סי' ל"ג סעי' ו').
   6. **פדיון הבן**.
      1. מיקל – בין פסח לשבועות (פרק ט"ו סעי' א'), סידור פסח כהלכתו (ח"ב פרק י"ב סעי' י"ד), קונ' וספרתם לכם (עמ' י').
      2. מראי מקומות – יד בספירת העומר (סי' ל"ג סעי' ו').
   7. **אחר קידוש לבנה**.
      1. מיקל.
         1. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק נ"א הע' ה') – "ופשוט דמותר במחול של מצוה, כנהוג אחר קידוש לבנה דהוי מצוה כמבואר בשו"ע סי' תכ"ו ס"ב".
      2. לכאורה הוא לכו"ע, גם להגר"ז. כיון הריקודים עצמו הוי מצוה.
         1. ואפי' אבל ממש יכול לרקד. הגרח"ק זצ"ל (אשיחה עמ' שצ"ז), "במוצאי שבת כאשר עושים קידוש לבנה ולאחריה נהגו לרקוד ולזמר 'טובים מאורות' האם מותר לאבל ל"ע לרקוד בריקוד הזה דאולי אין ריקוד סתם אלא ריקוד מתוך שמחה של מצוה שקיים המצוה. תשובה. מותר".
   8. **הכנסת ספר תורה: רקידין ומחולות**.
      1. מיקל.
         1. קרן לדוד (או"ח סי' קי"ט אות ב') - לשונו מובא לעיל.
         2. הגריש"א זצ"ל (הל' חג בחג ספירת העומר פרק ז' הע' ל"ו, סידור פסח כהלכתו פרק י"ב הע' נ"ג, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות כ"ד) – "מותר לעשות סיום ספר תורה בימי ספירת העומר ולהכניסו ברוב שירה וריקודים לכבוד התורה. דכך נוהגים וזה מצוה".
         3. בין פסח לשבועות (פרק ט"ו סעי' א').
         4. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תצ"ג סעי' ח') - לשונו מובא לקמן.
         5. סידור פסח כהלכתו (ח"ב פרק י"ב סעי' י"ד).
         6. הל' חג בחג (ספירת העומר פרק ז' סעי' י').
         7. קונ' וספרתם לכם (עמ' י').
      2. מראי מקומות – יד בספירת העומר (סי' ל"ג סעי' ז').
         1. לענין כלי זמר - עי' לקמן.
   9. **סיום מסכת: רקידין ומחולות**.
      1. מיקל.
         1. הגר"ע אויערבך שליט"א (קונ' וספרתם לכם סעי' ח') – "וכשעושים סיום מסכת וכדו' וודאי שיכולים לרקוד וכנ"ל, - (שמעתי ממו"ר הגר"ע אויערבך שליט"א)".
         2. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תצ"ג סעי' ח') - לשונו מובא לקמן.
         3. סידור פסח כהלכתו (ח"ב פרק י"ב סעי' י"ג).
   10. **לרקוד לחתן בישיבה**.
       1. מיקל.
          1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות כ"ג) – "מותר לרקוד לחתן בישיבה, כפי הרגילות שרגילים לרקוד לכבודו בכל השנה".
       2. מחמיר.
          1. עי' הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק י"א ס"ק כ') – "ולכן קבלת פנים לחתן בשירה וכו' כנהוג בישיבות הק' בשאר ימות השנה, אין לערכת בימים אלה".
3. ליל ל"ג בעומר - ריקודים ומחולות של רשות.
   1. **אולי אפשר להקל אם מתכוין לכבוד רשב"י, דחשיב דבר מצוה**.
      1. חוט שני (שבת ח"ד עמ' ש"פ, עי' דולה ומשקה הע' תק"כ) – "לכאורה אין היתר לעשות ריקודים ומחולות בליל ל"ג בעומר, ולמנהג הספרדים היה ראוי לאסור גם ביום ל"ג, רק שנהגו להקל משום הלולא דרשב"י. ובשנה שחל ל"ג בעומר ביום ו', כתב המשנ"ב שבשעת הדחק מותר לעשות נישואין בליל ל"ג בעומר, צ"ע אם אפשר להתיר גם ריקודים ומחולות של רשות. ואולי אפשר להקל אם מתכוין לכבוד רשב"י **דחשיב דבר מצוה**".
   2. **לצורך קצת, יש להקל**.
      1. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק נ"ב סעי' א') – "ולצורך קצת יש להתיר גם בליל ל"ג בעומר".
   3. **מיקל**.
      1. הגריש"א זצ"ל (דולה ומשקה הע' תק"כ) – "להקל".
   4. מראי מקומות.
      1. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ח' סעי' י', הע' י"ג) – "דמדינא תזמורת וריקודים ומחולות אסור בליל ל"ג בעומר, והעולם נהגו להקל לגבי ריקודין ומחולות ותזמורת, וצ"ע. [שלענין תספורת נוהגין להחמיר בליל ל"ג בעומר אך בשעת הדחק אפשר להקל, והוסיף שמרן הגר"א קוטלר זצ"ל היקל במקום הצורך ביום ל"ב אחר המנחה באמרו שכבר אין אומרים תחנון, ועכ"פ כל זה הוא לענין תספורת, אבל לענין ריקודין ומחולות של רשות אין להתיר בליל ל"ג בעומר, והרבה נוהגין היתר לענין ריקודין ומחולות משום הילולא דרשב"י, ואולי חושבין את זה לריקודין של מצוה שיש מקום להתיר (כמ"ש במחצה"ש סק"א), והוא דוחק ומצד הדין אין ראוי להקל בזה]".
      2. **לכאורה תלוי** בהדין של תספורת וחתונה ליל ל"ג באומר, עי' לעיל. וכן עי' שבט הלוי (ח"ח סי' קס"ח אות ה'), לשונו מובא לעיל. אמנם עי' קובץ הלכות (ספה"ע פרק ח' הע' י"ג), לשונו מובא לעיל.
4. אחר ל"ג בעומר - ריקודים ומחולות של רשות.
   1. **מסופק**.
      1. עי' א"ר (ס"ק ב') – "מיהו עד אחר ר"ח אייר ומר"ח סיון עד שבועות יש להסתפק אם יש להקל בריקודין ומחולות של רשות".
      2. פמ"ג (א"א ס"ק א') – "ועיין אליה רבה ... שמסופק בניסן עד ראש חדש אייר או מראש חדש סיון עד שבועות אם מותר לעשות רקודין של רשות".
      3. שעה"צ (ס"ק ד') – "ואפילו עד ראש חדש אייר. ומראש חדש סיון עד עצרת, [לאותן הנוהגין להסתפר] יש להסתפק אם יש להקל בריקודין ומחולות של רשות, [פרי מגדים בשם אליהו רבה]".
      4. כה"ח (ס"ק ט').
      5. סידור פסח כהלכתו (ח"ב פרק י"ב סעי' י"ג).
      6. הל' חג בחג (ספירת העומר פרק ז' סעי' י').
         1. הגרח"ק זצ"ל (הל' חג בחג ספירת העומר פרק ז' הע' ל"ז) – "הכא שאני כיון דאינו אלא רשות לכן לא ראו צורך כ"כ להקל בו".
   2. **מחמיר**.
      1. מועד לכל חי (סי' ו' סעי' י"א) – "אפילו מל"ג ואילך יזהדו בריקודין ומחולות של רשות, ועל ברורי הקנסות מוטל דיסובבו עיר ולא יניחום, (ועיין בספר אליהו רבה)".
      2. אג"מ (מסורת משה ח"ב או"ח אות רכ"א) – "ואמר לי ר' אהרן כץ ששאל רבינו האם מי שנוהג ניהוגי ספירה, כאיסור תספורת, ותגלחת, כמנהג הספרדים, רק עד ל"ג בעומר, מותר גם בכלי זמר אחר ל"ג בעומר. ושהשיבו רבינו שאסור".
      3. שבט הלוי (מבית לוי ח"ג עמ' ל"ח אות ג') – "ובזה יש להחמיר בכל ימי הספירה [אף בימים שלפי מנהגו מסתפר בהם]".
      4. אבני ישפה (ח"א סי' צ"ח) – "ולכן נראה שאין לשמוע תקליטים וכלי זמר דהוי כריקודים ומחולות".
      5. בין פסח לשבועות (פרק ט"ו סעי' ד') – "אסורים בריקודים ומחולות של רשות פרק לל"ג בעומר".
      6. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ח' סעי' ז', עי' פרק ט' סעי' א') – "ימי הספירה שאין נוהגים בהם אבילות, כגון עד ר"ח אייר או אחר ל"ג בעומר וכדומה, כל אחד כפי מנהגו, אף שיש לאסור ריקודין ומחולות גם באותן ימים, נוהגים היתר לשמוע תזמורת בכלי שיר".
      7. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק נ"ב סעי' א', הע' ב') – "ריקודים ומחולות של רשות אסורים מפסח עד עצרת, אף להמקילים בנשואין ובתספורת קודם ר"ח אייר או אחר ל"ג בעומר [א"ר סק"ב, והובא בפמ"ג א"א סק"א ומ"ב בשער הציון סק"ד שנסתפק בזה, **ולמעשה פוסקים מורי הוראות** דיש לאסור ריקודים ומחולות של רשות כל ימי הספירה]".
   3. מראי מקומות.
      1. אג"מ (מסורת משה או"ח סוף אות שכ"ז) – "והרב אלימלך בלוט שאל רבינו אם מותד למוסד של צדקה, כישיבה וכדומה, לעשות סעודה בל"ג בעומד עם כלי זמר. והשיב דבינו שבל"ג יש היתר כללי לא רק לחתונות. ורק שבעצם סובר רבינו שגם כל השנה אסור בכלי זמר, ורק בחתונות מותר, גם בבר מצוה, אף שזה ג"כ מקצת מצוה, אסור. ובאירופה מעולם לא היו עושים, רק באמריקה יש שגעון זה. וכל שכן שאין לעשותו בסעודה למוסד, אבל מ"מ לאלו שמתירים, לאיזה סיבה, בכל השנה, גם בל"ג מותר. ואז שאל אם יש להתירם למשוך גם ללילה של ל"ד, והשיב רבינו שבחתונה בוודאי מותר, אבל בסעודה כזה, אין היתר, אבל לא נראה שתוכל כבר למחות בידם".
      2. הל' חג בחג (ספירת העומר פרק ז' הע' ל"ז) – "במקום צורך יש להקל דהוי ספיקא במנהג, ולכן לענין שמיעת 'טייפ' גרידא דעיקר איסורו אינו ברור כ"כ, הצריך לכך להרגעת הנפש יש להקל".
      3. קונ' וספרתם לכם (אות י"א) – "ונראה **שהמנהג להקל בזה** היות והמ"ב רק נסתפק וזה עניני מנהגים אך מן הדין באמת היות והמ"ב לא הכריע קשה להכריע בזה שמותר ממש (שמעתי מהגר"ע אויערבאך שליט"א), והנוהגים להקל בזה יש להם על מי לסמוך כיון שכל זה עניני מנהגים".
   4. לכאורה **תלוי בהטעם** של האבילות. האם הוא כמו הרמ"א, שפסקו למות בל"ג בעומר, מסתמא אין טעם להחמיר אחר ל"ג בעומר, שאין זמן אבילות. אבל אם מטעם שאנו בוחרים איזה ל"ג ימים, יש טעם להחמיר, שהוא זמן אבילות כיון שהם נפטרו בזה זמן. וכן מדיוק בהגדולי אחרונים שחקרו רק לשיטה שנוהגים ספירה מר"ח אייר עד עצרת, ולא חקרו בכל המנהגות (על הרמ"א מנהג בסעי' ב'). ועוד, יש לצרף החק יעקב שהו"ד בפוסקים, שאין להחמיר במנהגי העומר. [וכן לענין כלי זמר, יש לדון בכלל איך המקור והגדר להחמיר הנהגה זו]. וממילא שפיר המנהג לשמוע מוזיקה אחר ל"ג בעומר, מי שנוהג אבילות רק עד ל"ג בעומר. צ"ע.
      1. שו"ר הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק י"א סעי' ט"ו, ס"ק כ"ג, בין פסח לשבועות פרק ט"ו הע' ד') – "גם הימים המותרים בתספורת, אסורים בריקודים ומחולות של רשות. [עיין א"ר סי תצ"ג (סק"ב) שנסתפק בזה לענין הימים שעד ר"ח אייר ומר"ח סיון עד שבועות, והביאו הפמ"ג שם (בא"א סק"א) ובשעה"צ (שם סק"ד), ולכן יש לאסור, ובפרט שגם למעשה נהוג כך, וכל הדברים האלה במנהגא תליין. ומיהו בל"ג בעומר, כיון שאז פסקו תלמידי רבי עקיבא מלמות ומשום כך מרבין בו קצת שמחה, **אפשר שלהנוהגים** כהרמ"א (סי' תצ"ג ס"ב) שפיר שרי אפילו רקודין של רשות]".
      2. הגר"ש פעלדער שליט"א (שיעורי הלכה הע' קס"ח) – "ולולא דבריו היה אפשר לומר דמה שנסתפקו האחרונים אינו אלא לענין קודם ר"ח אייר ואחר ר"ח סיון, דלפי המנהג לאסור מר"ח אייר, הרי ס"ל דמתו תלמידי ר"ע ל"ג יום במשך כל הימים שמפסח ועד עצרת, רק שבחרו בימים אלו לאסור בהן תספורת (ועי' ביאור הלכה ס"ג ד"ה יש נוהגים). וא"כ י"ל דעכ"פ שמחה דריקודין ומחולות אסורה בכל הזמן. אך להנוהגים איסור רק עד ל"ג בעומר ותו לא, הרי ס"ל שאז פסקו מלמות, ולא מתו כלל בימים שאחר ל"ג בעומר, וא"כ יתכן דלדידהו אין מקום כלל לאסור באותן הימים".
      3. שוב הראה לי ר' משה גולד שליט"א המ"ב (ס"ק י"ד), "אבאר בקצרה. דלכו"ע נוהגין איסור ל"ג ימים אך יש בזה מנהגים שונים [ויש לכל אחד טעם למנהגו כמבואר בבה"ל] יש שבחרו אותן מיום ב' של פסח עד ל"ג בעומר ומשם והלאה עד שבועות **לא קבלו עלייהו שום איסור** אמנם עד ל"ג בעומר אין מתירין שום יום ...".
5. כלי זמר.
   1. **הלכה**.
      1. מחמיר.
         1. ערה"ש (סעי' ב') – "לא בריקודין ומחולות **וכ"ש** שאסור לזמר בכלי זמר".
            1. יש לפרש כלי זמר הוי כל שכן, דהוי שמחה יתירה, מריקודין ומחולות (לשון המנחת יצחק לקמן). יש לפרש שמביא לידי ריקודין ומחולות.
         2. אג"מ (או"ח ח"א סוף סי' קס"ו, שמעתתא דמשה אות ה', אות ו') – "וע"י הרדיא אם נשמע זמרא דפומא מותר ואם בכלי זמר אסור. ובימי ספירה יש לאסור בזמרא **דמנא** אף להמתירין".

אג"מ (ח"ד סוף סי' כ"א) – "ובימי ספירה יש לאסור בזמרא **דמנא** אף להמתירין עיי"ש ופשוט שה"ה שאסור אף בימי בין המצרים".

* + - 1. מנחת יצחק (ח"א סי' קי"א אות ב') – "אמנם באמת, כבר הובא מנהג זה, בכתבי הדע"ק (הביאו בהגהות מהרש"ם הנדפס בס' אורחת חיים סי' תצ"ג) לענין נשואין בל"ג בעומר, דכ' דיש להקדים א"ע, ולעשות גם הסעודה ביום ל"ג, ושלא לעשות ריקודים וכלי זמר בליל ל"ד עיין שם, הרי אף בנשואין, והתחיל בהיתר בל"ג בעומר, דעתו להחמיר, וכ"ש בשל רשות. **ולדעתי הוי איסור כלי זמר, בכלל מה** דאיתא במג"א (סי' תצ"ג סק"א), דכתב **דאסור לעשות ריקודין ומחולות, בימי הספירה**, ואף דלא הזכיר כלי זמר, מ"מ כלי זמר הוי כל שכן, דהוי שמחה יתירה, מריקודין ומחולות, ועי' בטור וש"ע (או"ח סי' של"ח), דיש מתירים, לומר לא"י, לנגן בכלי שיר בחופות, דאמירה לא"י במקום מצוה שרי, ואין שמחת חתן וכלה בלא כלי שיר ועיין רמ"א שם, והב"י (בסי' תק"ס) הביא זאת לענין היתר בכלי שיר, בשמחת חתן וכלה בזמה"ז, עיין שם, ובמג"א (סי' של"ח סק"ד) הביא, בשם מהרי"ל, שפעם אחת גזר המושל שלא ינגנו בכלי שיר, וצוה להוליך חתן וכלה לעיר אחרת, לעשות שם החתונה, כדי לנגן בכלי שיר עיין שם, ומוכח מזה, דכלי שיר הוי שמחה היותר גדולה, שאפשר לעשות לחתן וכלה".
      2. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק י"א ס"ק כ', קונ' וספרתם לכם ריש עמ' ח') – "וכ"ש שאין להאזין לקלטות שירים כאלה בימים אלה (וכן הורה רבנו להמנע בבתי הספר לבנות מקיום חוג ללימוד מחול בימי הספירה, שאע"פ שאין המטרה לשם שמחה מ"מ כיון שהשמחה מתעוררת מאליה ע"י כך לא יקיימו לימודים אלו. ולאחד ששאל איך ינהג כשבני משפחתו (שלא דקדקו בשמירת ההלכה) מפעילים קלטות שירה, השיב שודאי אינו צריך לצאת מן הבית בשל כך (ובפרט אם יש לחוש לפגיעה או לריב ומדנים וכדו' ודאי חייב לנהוג בזהירות יתירה בכל כגון דא), אך יזהר שלא להגרר להשתתף בשירה וכדו')".
      3. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' רט"ו אות י') – "באיסור רקודין ומחולות נכלל גם שמיעת קלטות של תזמורת".***
      4. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות כ') – "ולכן אין לשמוע בימי הספירה קלטות וניגונים, וכן אין לשמוע קלטת של שירה בפה. ובאמת הרבה העירו דמה ענין ניגונים לריקודים ומחולות, ואמר רבינו שאכן אין מקור, אלא שכל השנה המנהג להתיר ובספירה המנהג לאסור".
      5. שבט הלוי (מבית לוי ח"ג עמ' ל"ח אות ג').
      6. עי' יחוה דעת (ח"ג סי' ל', חזון עובדיה יו"ט עמ' רנ"ח סעי' ל"ג) – "הנוהגים להקל בכל ימות השנה לשמוע שירי קודש המלווים בכלי נגינה, דרך הרדיו והרשם קול, נכון שיחמירו בימי הספירה שלא לשמוע בהם שירים המלווים עם כלי נגינה".
      7. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ח' סעי' ד', פרק ט' סעי' א').
      8. בין פסח לשבועות (פרק ט"ו סעי' ה').
      9. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תצ"ג סעי' ח') - לשונו מובא לקמן.
      10. הל' חג בחג (ספירת העומר פרק ז' סעי' י').
      11. איך נשיר (פרק ז' סעי' ב', הע' ה') – "הנה איסור זה של שמיעת כלי זמר ומוזיקה בימי ספיה"ע, לא נזכר כלל בדברי האחרונים, כי אם בפוסקי הדורות האחרונים ...".
    1. מראי מקומות.
       1. אג"מ (מסורת משה או"ח אות ש"כ, אות שכ"ח ד"ה ואז) – "שבכלל אינו יודע אם יש איסור מיוחד שלא לצחק בכלי זמר וכו' בימי ספירה, דאולי רק בג' שבועות יש איסור נוסף, בספירה רק יש אותו איסור שיש כל השנה, וההיתרים שיש בכל השנה לכאורה יש בימי ספירה ג"כ".
       2. חוט שני (שבת ח"ד עמ' שע"ט) – "וי"ל דכל פעולות של ריבוי שמחה, כגון ריקודים ומחולות ונגינה, אסור. דהנה בטור כתב הטעם שנהגו שלא לישא אשה כדי שלא להרבות בשמחה, ומה"ט י"ל דכל פעולה של ריבוי שמחה אסורה. **שיר של מוסר שאינו דרך שמחה מותר**, אבל שיר של שמחה אסור".
  1. **במקום מצוה**.
     1. מיקל.
        1. אור לציון (ח"ג פרק י"ז סעי' א') – "שאלה. האם מותר לנגן בכלי שיר כברית מילה או בבר מצוה בימי העומר. תשובה. מותר לנגן בכלי שיר בברית מילה או בבר מצוה בימי העומר".
        2. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות כ"ב, אות כ"ד [לשונו מובא לקמן]) – "עורך סיום מסכת בימי הספירה, מותר לו לעשות תזמורת, **אפילו אם לא היה רגיל** עד היום לעשות תזמורת בסיום, דשמחת התורה אין לה גבול".
        3. חזון עובדיה (יו"ט עמ' רנ"ח סעי' ל"ג) – "ומכל מקום שירה בפה כשהיא דרך הודאה להשי"ת, בלי כלי נגינה, מותרת אף בימים אלה, ומכל שכן שמותר להשמיע נעימה בתפלה, או בשעה שעוסק בתורה, וכל שכן בשבתות שבתוך ימי הספירה או שבתוך ימי בין המצרים, ואין להחמיר בזה כלל. ובשמחת מצוה כגון מילה, או פדיון הבן, או סיום מסכתא, או בר מצוה (ששלמו לו י"ג שנה בימים אלה), מותר לשמוע שירי קודש המלווים בכלי נגינה, שכל שהיא שמחת מצוה יש להקל בדבר. ולכן מותר להשתתף בתהלוכה ללוות הכנסת ספר תורה בימי הספירה, עם כלי זמר".
        4. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תצ"ג סעי' ח') – "גם הנוהגים להקל בכל ימות השנה לשמוע שירי קודש המלווים בכלי נגינה, דרך הרדיו והרשם קול, נכון שיחמירו בימי הספירה שלא לשמוע בהם שירים המלווים עם כלי נגינה, או שמיעת כלי שיר מטייפ. ומכל מקום שירה בפה כשהיא דרך הודאה להשי"ת, בלי כלי נגינה, מותרת אף בימים אלה, ומכל שכן שמותר להשמיע נעימה בתפלה, או בשעה שעוסק בתורה, וכל שכן בשבתות שבתוך ימי הספירה [או שבתוך ימי בין המצרים], ואין להחמיר בזה כלל. ובשמחת מצוה כגון מילה [אפילו שלא בזמנה], או פדיון הבן [אפילו שלא בזמנו], או סיום מסכתא, או בר מצוה (ששלמו לו י"ג שנה ביום זה), מותר לשמוע שירי קודש המלווים בכלי נגינה, שכל שהיא שמחת מצוה יש להקל בדבר. ולכן מותר להשתתף בתהלוכה ללוות הכנסת ספר תורה בימי הספירה, עם כלי זמר. [חזו"ע על יו"ט עמ' רנט]".
     2. מחמיר.
        1. עי' שבט הלוי (מבית לוי ח"ג עמ' ל"ח אות ג', בענייני ניסן אייר סיון עמ' ע"ז) – "ויש להמנע מנגינה בכלי שיר גם בסעודת מצוה, [כגון הכנסת ס"ת, סיום הש"ס, וכדומה]".
        2. הגריש"א זצ"ל (אוצר בר מצוה עמ' תקצ"ג אות מ"ז) – "שאלה: בספירת העומר האם מותר בסעודת בר מצוה להביא תזמורת. תשובה: אין להביא תזמורת ואפילו טייפ עם שירים אסור, אך למי שנוהג בכל סעודת בר מצוה להביא תזמורת יש להקל בדוחק. [בהזדמנות אחרת אמר רבנו: אין להדליק טייפ אפילו לשמוע שירה בפה בלבד, כיון שהדלקת כלי לשמוע שירה נחשב כעין כלי שיר. אכן מותר בבר מצוה לזמר שירי קודש בפה, ללא ריקודים ומחולות".
        3. אור לארבעה עשר (פרק ט"ז סעי' י') – "לזמר בפה מותר, אף בסעודה שלא בזמנה, וגם בשירה המעוררת ריקודים, אבל אסור לזמר בכלי שיר, ואף בתופים בלבד, וכן טייפ אסור, וגם אם הוא משירה בפה המוקלטת".
     3. מראי מקומות.
        1. הגרח"ק זצ"ל (יומא טבא לרבנן עמ' ק"י אות ל"ד) – "האם מותר להביא כלי זמר בסעודת סיום בימי ספירת העומר. תשובה: יש להסתפק (בלשונו איני יודע)".
        2. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק נ"א סעי' ד') – "אכן בכלי זמר אסור אפי' בסעודת ברית מילה וכ"ש בבר מצוה, והספרדים שנוהגין לנגן בכלי שיר בכל ברית מילה, מותר להם גם בימים אלו".
        3. איך נשיר (פרק ז' סעי' ח') – "סעודת מצוה, מותר לנגן בהם בכלי זמר ואף לעשות ריקודים ומחולות, וי"א שאין להתיר כי אם בסעודת מצוה שבדר"כ מנגנים בה בכל"ז".
  2. **בחול המועד**.
     1. מיקל.
        1. שו"ע המקוצר (או"ח ח"ג סי' צ"ב הע' י"ז) – "בחול המועד פסח, לכולי עלמא אין מניעה מלשורר אפילו בכלי זמר, אעפ"י שסופרים העומר, מפני מצות שמחת המועד. וכן מוכח מהאחרונים שדנו בזה מצד מלאכה בחוהמ"ע והתירו, כמובא בשו"ת פעולת צדיק חלק א' סימן קס"ו וחלק ב' אמצע סימן רמ"ח, וכף החיים סימן תקמ"ו סק"ז, ולא חילקו לומר דדוקא בחוהמ"ע סוכות, ופשוט".
        2. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ח' סעי' ח', הע' י"א) - לשונו מובא לעיל.
        3. איך נשיר (פרק ז' סעי' ד', הע' ט') – "חוה"מ פסח אינו בכלל האיסור. [כן מטו בה משמי' דהגרי"ש אלישיב. וע"ע בס' שו"ע המקוצר ... וע"ע לעיל (פ"ה סעיף א') לענין איסור זמרא בכל ימות השנה, אי שייך אף בחוה"מ]".
     2. מראי מקומות – שערי ימי פסח (שער י"א פרק ג' אות ה').
        1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות י"ט, עי' הל' חג בחג ספירת העומר פרק ז' הע' צ"ה) – "בימי חול המועד פסח, מותרים הריקודים מחולות ותזמורת. אך ריקודים ומחולות של רשות אסורים בחול המועד פסח, דגם חול המועד פסח הוא בכלל ימי הספירה, וכמש"כ הפמ"ג (סי' תצג משב"ז ס"ק ב). אכן מותר לשמוע בחול המועד ניגונים מטייפ, דאין לנו לאסור אלא מה שכתוב להדיא (לגבי חול המועד). אלא שיש ענין להחמיר גם מטייפ, אם לא שתמיד היו רגילים בזה".
        2. הל' חג בחג (ספירת העומר פרק ז' סעי' כ"ה) – "מותר לרקוד בו ולשמוע בחוה"מ כלי זמר וכדו' כשמכוונין לשם מצוה ויש בכך משום שמחת המועד".
  3. **הכנסת ספר תורה**.
     1. מחמיר.
        1. עי' שבט הלוי (מבית לוי ח"ג עמ' ל"ח אות ג', בענייני ניסן אייר סיון עמ' ע"ז) – "ויש להמנע מנגינה בכלי שיר גם בסעודת מצוה, [כגון הכנסת ס"ת, סיום הש"ס, וכדומה]".
        2. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רי"ז) ***– "***שאלה: אם מותר לעשות בימי הספירה הכנסת ס"ת חדש בכלי זמר. תשובה: בל"ג בעומר".
     2. מיקל.
        1. קרן לדוד (או"ח סי' קי"ט אות ב') – "וע"ד אשר נסתפק אם נכון למסור ס"ת לביהכ"נ בל"ג בעומר בתופים ומחולות כנהוג נראה פשוט דאין כאן בית מיחוש ואפי' בשאר ימי ספירה אין טעם לאסור עיין במג"א סי' תצ"ג סק"א ...".
        2. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' רט"ו אות י"ד) – "***מותר לעשות מעמד 'הכנסת ספר תורה' עם כלי זמר, בימי הספירה".
        3. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות כ"ד) – "מותר לעשות סיום ספר תורה בימי ספירת העומר ולהכניסו ברוב שירה וריקודים לכבוד התורה. דכך נוהגים וזה מצוה".

הגריש"א זצ"ל (וישמע משה ח"א עמ' קס"ח) – "הייתי נוכח כששאל הגאון רבי יוסף אפרתי שליט"א: האם מותר לזמר שירים ותשבחות לה' בתהלוכה של הכנסת ספר תורה. (נשאל לצורך הכנסת ספר תורה שהיה אצל הרב וייספיש שליט"א בביתו ברמות, והרב השתתף בשמחת הכנסת ספר תורה, שנכתב לע"נ בתו של הרב הרבנית לאה אויערבאך ע"ה אשת חבר להגאון רבי עזריאל אויערבאך שליט"א). והשיב: שמותר, דלכבוד התורה הוא. נשאל: אם ממשיכים אחרי התהלוכה ועושים סעודה, אם מותר גם שם לזמר שירים ותשבחות לה'. והשיב: שנקרא המשך של הכנסת הס"ת ומותר. נשאל: האם מותר לעשות הכנסת ס"ת בימי הספירה, או שמוטב לחכות עד ל"ג בעומר. והשיב: שאם יש צורך לעשות בזמן הזה, אין צריך לחכות, ויעשה אף באמצע הספירה".

עי' הגריש"א זצ''ל (ישא יוסף או''ח ח"א סי' ק"א, עי' סי' ק"ב) – "ולענין הכנסת ס"ת בימי הספירה התיר מצד כבוד התורה לעשות מוזיקה, אך הוסיף שצריך למעט כדי שיבחינו שימי הספירה שאני ובזכות מצוות כתיבת ס"ת וקיום כבודה נזכה במהרה לגאולה שלמה".

* + - 1. חזון עובדיה (יו"ט עמ' רנ"ח סעי' ל"ג) – "ולכן מותר להשתתף בתהלוכה ללוות הכנסת ספר תורה בימי הספירה, עם כלי זמר".
      2. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תצ"ג סעי' ח') – "ולכן מותר להשתתף בתהלוכה ללוות הכנסת ספר תורה בימי הספירה, עם כלי זמר. [חזו"ע על יו"ט עמ' רנט]".
    1. מראי מקומות.
       1. איך נשיר (פרק ז' סעי' ו') – "לענין הכנסת ס"ת, נחלקו הפוסקים האם מותר לעורכה בכל"ז בימי הספירה".
       2. לענין רקידין ומחולות - עי' לעיל.
  1. **שבע ברכות**.
     1. מחמיר.
        1. דע"ק (כתבי), הו"ד בדע"ת (סוף סעי' א'), ומנחת יצחק (ח"א סי' קי"א אות ב' [לשונו מובא לעיל]) – "דבהתחילו בנשואין ביום ל"ג בעומר ... ושלא לעשות ריקודים וכלי זמר בליל ל"ד".
     2. הנוהגים כן תמיד, יש להקל.
        1. הגריש"א זצ"ל (לקנות חכמה נישואין ושבע ברכות, עי' אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה ריש אות כ"א) – "יש הנוהגים לזמר בכלי שיר גם בסעודות שבע ברכות. ואלו הנוהגים כן תמיד מותר להם לנגן גם בימי הספירה, כגון שהחתונה היתה בל"ג בעומר או לפני בין המצרים".
     3. מראי מקומות – קובץ הלכות (ספה"ע פרק ח' סעי' ז', "יש להסתפק").
        1. הגרח"ק זצ"ל (ישמח לב, אירוסין ונישואין עמ' רכ"ג סוף אות שכ"ג, עמ' שע"ט אות ק"י) – "האם לאחר י"ז בתמוז מותר לערוך סעודת שבע ברכות בריקודים וכלי שיר. תשובה: יש מתירין. שאלה: מה הדין בשאלה הנ"ל בימי ספירת העומר. תשובה: כנ"ל".
  2. **בר מצוה**.
     1. מיקל.
        1. אור לציון (ח"ג פרק י"ז סעי' א') - לשונו מובא לעיל.
        2. חזון עובדיה (יו"ט עמ' רנ"ח סעי' ל"ג) - לשונו מובא לעיל.
        3. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תצ"ג סעי' ח') - לשונו מובא לעיל.
     2. מחמיר.
        1. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק נ"א סעי' ד') - לשונו מובא לעיל.
     3. מראי מקומות.
        1. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' רט"ו אות י"ב) – "***הנוהגים להביא כלי זמר בסעודת בר מצוה, כשעושים הסעודה ביום שנעשה בן י"ג שנה, אין איסור להיות שם כלי נגינה בימי הספירה".

***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' רט"ו אות י"ג) – "סעודת בר מצוה שלא בזמנה, מותר לעשות בימי הספירה, אבל בלי כלי נגינה ובלא ריקודין ומחולות".***

* + - 1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות כ"א) – "נשאל רבינו, האם אפשר לעשות תזמורת בבר מצוה בר"ח סיון. והשיב, **אם היה הדרך** כך היה אפשר לעשות, אבל אם לא ודאי שלא, אבל מלבד זה אפשר לנהוג כרגיל".

הגריש"א זצ''ל (ישא יוסף או''ח ח"א סי' ק"ב) – "אין להתיר כלי זמר בבר מצווה הואיל ואין הדבר שכיח והכרחי ואדרבה רובא דעלמא אינם נוהגים בכלי זמר בבר מצוה ואם כן ההימנעות מכלי זמר בבר מצוה אין בה משום חסרון והפחתה בשמחה של מצוה, ולכן לדעתו אין להתיר כלי זמר בסעודת בר מצוה בימי הספירה".

הגריש"א זצ"ל (וישמע משה ח"א עמ' קס"ה) – "מנהל חיידר שאל, שיש מנהג בחיידר שעושים לבחור בר מצוה כשמגיע לגיל שלש עשרה, עושים לו סעודה קטנה, לעקיך וברוינפן, ומנגנים אתו כמה ניגונים, אם מותר לעשותה בימי ספירה. והשיב דמותר מפני שיש בזה חינוך והוא צורך מצוה".

* + - 1. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ט' סעי' ח') – "מדינא יש להתיר אף תזמורת בכלי שיר, אמנם נוהגים להחמיר בזה".

* 1. **איסרו חג**.
     1. מחמיר.
        1. ***הגריש"א זצ"ל (***ישא יוסף או"ח ח"ג סי' קי"ז) – "דאין להקל בשמיעת מנגינות באסרו חג - כבכל ימי הספירה".
        2. שערי ימי פסח (שער י"א פרק ג' אות ה') – "ואין לנגן בימים אלו בכלי שיר או לשמוע מוסיקה אף לא בר"ח, ואיסרו חג, וערב שבת אחר חצות ומוצאי שבת וכדומה, אף שהם ימים קדושים, מ"מ אין בהם קולא לענין זה".
        3. משנת יוסף (בירורי חיים ח"ג סי' כ"ט, עמ' תתקל"ה) – "ולענ"ד חזי מאי עמא דבר לא לעשות זמר ומחולות תיכף אחרי הפסח וגם באסרו חג".
        4. הר' יהושע ליברמן (בירורי חיים ח"ג סי' כ"ט [עמ' תתקל"ה, עמ' תתקמ"ד], משנת יוסף ח"ו סי' ק"ג) – "העולה מן האמור דכמו דנהגו להחמיר בימים שבין פסח לר"ח אייר שלא לישא ולהסתפר, ולשמוע כלי שיר וכן ריקודין של רשות, יש לנהוג כן גם באסרו חג של פסח שמעיקר הדין מותר להתענות בו ואינו יו"ט, בודאי יש להחמיר בריקודין של רשות ובכלי שיר מאחר שיש באלו שמחה יתירה".
        5. הר"י סילמן (בירורי חיים ח"ג סי' כ"ט, עמ' תתקמ"ו) – "יש לאסור באסרו חג לשמוע ניגונים וריקודים ומחולות".
     2. מיקל.
        1. יביע אומר (שלחן יוסף עמ' ס' ) - דיש להתיר שמיעת מוזיקה באסרו חג של פסח אע"פ שכבר מתחילים דיני אבילות ימי הספירה ביום זה.
        2. שו"ע המקוצר (או"ח ח"ג סי' צ"ב הע' י"ג) – "גם באסרו-חג, מסתבר להקל בזה".
        3. נצח יוסף (ח"ד סי' ל"ו ).
        4. בירורי חיים (ח"ג סי' כ"ט, לקט הלכות ח"א אות שי"ג [עמ' ש"ז]) – "לאור כל זאת שלא חששו להלכה לחידושו של הפמ"ג במשב"ז שאסר בחוה"מ, וא"כ פש גבן רק דברי הפמ"ג בא"א בשם א"ר שנסתפק, ומאחר שהורה זקן ה"ה החק יעקב וכתב דבספק אזלינן לקולא, נ"ל דשרי לשמוע כלי שיר באסרו חג".
        5. עי' הרא"צ הכהן (בירורי חיים ח"ג סי' כ"ט, עמ' תתק"מ) – "תבנא לדינא, דהדברים נראים נכונים, דעכ"פ מכלל ספק לא יצא, אם יש איסור בריקודים ומחולות בכל הימים שאין אומרים בהם תחנון, ומכ"ש באיסרו חג, וא"כ יש לצדד להקל מכח דברי החק יעקב, דיש להקל בספק אבלות ישנה, כאשר צידד מעכ"ת".
     3. ***מראי מקומות –*** איך נשיר (פרק ז' סעי' ד', הע' י').
  2. **לצורך חולה וכדו'**.
     1. מיקל.
        1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק י"א הע' נ"ד) – "ופעם הורה להתיר נגינה בכלי (פסנתר) בבית חולנית כדי לחזק רוחה, בהטעימו: אטו גרע מחטטין שהתירו לסוך ראשו מפניהם מפני שאין זה לשם תענוג (ראה סי' תקנ"ד סט"ו), וה"נ הרי אין המטרה לשמוח אלא להקל מעלי' הפחד וכו'".
        2. הגריש"א זצ"ל (וישמע משה ח"א עמ' קס"ו) – "שאלתי: האם מותרת נגינה בכלי או על ידי טיי"פ עבור החולה כדאי להפיג צערו או כדי לחזק רוחו. והשיב: מותר לכתחילה, כיון דאינו שומע כדי לשמוח, אלא כדי להפיג צערו".
        3. חוט שני (יד ספירת העומר סי' ל"ג הע' כ"א).
        4. עי' שבט הלוי (מבית לוי חט"ז עמ' פ"ח אות א') - לשונו מובא לקמן.
        5. הגרח"ק זצ"ל (הל' חג בחג ספירת העומר פרק ז' הע' ל"ט) – "דמי שיש לו מרה שחורה וכדו' ועלול עי"ז להגיע לאיסור חמורים טפי, כיון שאין שמחתו לתענוג בעלמא רק לרפואת הנפש והרגעת העצבים וכדו', יש מקום להקל לו בצנעה".
        6. יד בספירת העומר (סי' ל"ג סעי' י"ח).
        7. איך נשיר (פרק ז' סעי' י"ג) – "חולה, יש להקל בשמיעת מוזיקה לצורך רפואתו".
  3. **קול שיר לצורך התעמלות**.
     1. מחמיר.
        1. הגריש"א זצ"ל (וישמע משה ח"א ריש עמ' קס"ו) – "נשאל: נשים שמתעמלות בלווי מוזיקלי, האם מותרות לעשות כן בימי הספירה. בהתחלה אמר הרב שרק המוזיקה בקצב ההתעמלות אסור, אבל תוך כדי דיבור הוסיף ואמר שזה מין התפרקות ואסור לעשותו כלל בימי הספירה".

הגריש"א זצ"ל (וישמע משה ח"א עמ' קס"ו) – "נשאל: האם אפשר להקל אחרי ל"ג בעומר לעשות התעמלות עי"י מוזיקה. והשיב: שאין להקל בזה".

* + 1. מחמיר, אא"כ לצורך רפואה.
       1. שבט הלוי (מבית לוי חט"ז עמ' פ"ח אות א', בענייני ניסן אייר סיון עמ' ע"ז) – "התעמלות שנעשית לצורך רפואה עם מוסיקת רקע שקטה אפשר להקל, ושלא לרפואה לא".
    2. מיקל.
       1. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ט' סעי' י"ג) – "מי שמתעמל לקול נגינה באופן שהניגון עוזר לו בהתעמלותו, מותר לו לעשות כן אף בימים שנוהג בהם איסור. וכן נהג מכונית מותר לו לשמוע נגינה כדי לשמור שלא ירדם".

קובץ הלכות (ספה"ע פרק ט' סעי' י"ד) – "וכן נהג מכונית מותר לו לשמוע נגינה כדי לשמור שלא ירדם".

* + - 1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Is it permissible to listen to music during Sefirah while exercising? I've heard those who allow it because the music isn't being listening to for motivation, rather than for pleasure and want to know if Rebbe allows this.

R' Y. Berkovits wrote: Yes, you can be mekil for sefira. [Regarding בין המצרים, one should be machmir from Rosh Chodesh Av[.

* 1. **ללמד לשורר בכלי לצורך פרנסה**.
     1. מיקל.
        1. אג"מ (או"ח ח"ג סי' פ"ז, שמעתתא דמשה אות ח', מסורת משה או"ח אות שכ"ה) – "הנה באחד שרוצה ללמד לשורר בכלי זמר, אם הוא לפרנסה מותר אף בימי ספירה דלדידיה אין זה ענין שמחה. ואם הוא להנאתו אסור אף ללמד דגם זה הוא הנאה ואסור בימי ספירה בעניני שמחה לפי המנהג".

אג"מ (מסורת משה או"ח אות שכ"ח) – "ומישהו צלצל ושאל אם מותר לחברה של מורה בגן ילדות, לנגן בכלי זמר בתוך ימי ספירה, כדי לעשות הקלטה להמורה, שצריכה אותו לגן ילדות שלה, לצורך המסיבה שעושים בסוף השנה של בית הספר של הילדים שהמסיבה תהיה לאחר הספירה. והשיב רבינו שהלא אין זה לשם שמחה, אלא הוי חלק מעבודתה, ואף שאין זה העובודה של זאת שמנגנת, לא אכפ"ל, דעושה את זה בשביל העבודה של המורה".

* + - 1. הגריש"א זצ"ל (סידור פסח כהלכתו פרק י"ב הע' נ"ה, הע' נ"ו).
      2. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ט' סעי' י', עי' סעי' י"א).
      3. סידור פסח כהלכתו (ח"ב פרק י"ב סעי' ט"ז).
      4. איך נשיר (פרק ז' סעי' י"א) – "לצורך פרנסה, מותר לנגן אף בימי הספירה".
    1. מחמיר.
       1. שבט הלוי (מבית לוי חט"ז עמ' פ"ח אות ב', הע' א') – "נגינה בגנים - אין להקל אף שזה לצורך פרנסה המורה (שמעתי ממרן שליט"א [וציין לסי' תקנ"א ס"ב בביאוה"ל ד"ה מטעמים במי שפרנסתו לנגן אצל גוים דפמ"ג מתיר בכדי פרנסתו, ומדה"ח משמע דאינו מתיר אלא מי"ז בתמוז עד ר"ח]. ולבנות 2-3 אולי יש להקל לצורך, אבל לבנות 4-5 אין להקל)".
    2. מראי מקומות – ברוך צורי (סי' ל"א אות ג'), ***הגרח"ק זצ"ל (שערי ציון ח"א עמ' פ"ט אות י"ג)***.
       1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות כ"ה) – "לימוד נגינה כל זמן שאוחז בתחילת הלימוד ולא יוצא שיר גמור מותר, אבל כשיודע כבר לשיר ותוך כדי לימוד יוצא שיר גמור, אין ללמוד נגינה בימים אלו".
       2. הגר"ד כהן שליט"א (מכתב) -

Dear Rav Cohen shlita,

What are the guidelines for classroom teachers regarding music and sefira? For example: A Judaics teacher wants to prepare her class for a play after sefira, and they would be practicing songs with music. I this permitted?

Answer:

One can be מתיר music if one needs is for working (i.e. the boredom of the work inhibits productivity) or to help exercise.

Also, if ones פרנסה is music it's also מותר. (i.e. piano teacher)

I can't be מתיר the above. It's also negative re חינוך. It's teaching the class that music is ok during ספירה.

However, in camp where those whose job it is to prepare a play with music they can, בצינעא, prepare during the 3 weeks ?? of its שעת הדחק גדול ?? days)

* 1. **קטנים שהגיעו לחינוך**.
     1. מחמיר.
        1. אג"מ (או"ח ח"ד סי' כ"א אות ד', עי' מסורת משה ח"ב או"ח אות רכ"ד) – "ויש להחמיר גם לקטנים שהגיעו לחינוך מאחר שאבלות דרבים הוא".
        2. חוט שני (שבת ח"ד עמ' שע"ט) – "לימוד נגינה בחוגים וכדו', בימי ספירת העומר משום חינוך יש להורות שלא ילמדו נגינה בימים אלו, שידעו שאינו זמן של שמחה. [ומעיקר הדין בתחילת הלימוד של הנגינה שרק משמיע קולות אין בזה שמחה והנאה, מותר]".
        3. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ט' סעי' כ') – "וכן בשמיעת נגינה בכלי שיר נוהגים לחנכם לנהוג איסור, אבל לקטנים שלא הגיעו לחינוך מותר".
        4. יד בספירת העומר (סי' ל"ג סעי' י"ט).
        5. איך נשיר (פרק ז' סעי' י"ב) – "קטנים שהגיעו לחנוך, אף הם בכלל האיסור".
     2. מראי מקומות.
        1. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ט' סעי' כ"א) – "קלטת של סיפורים לקטנים, שבחלק ממנו יש ניגונים בכלי שיר, אין צריך להקפיד כ"כ לחנך הקטנים לדלג על הניגונים, וכ"ש אם עיקר הקלטת הוא הסיפור, והניגונים הם רק בליווי לסיפור ('בעקראונד מוזיק'), דמותר גם לקטנים שהגיעו לחינוך להקשיב לו".
  2. **גננת שמנגנת בגן [במקום שלא הגיעו לחינוך]**.
     1. מיקל.
        1. הגריש"א זצ"ל (הל' חג בחג ספירת העומר פרק ז' הע' ל"ד\*, עי' סידור פסח כהלכתו פרק י"ב הע' נ"ו, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות כ"ו) – "דמותר לנגן בגנים לתינוקות שלא הגיעו לחינוך **כשאין למנגנת הנאה מזה**. אבל במסיבות שיש הנאה לגננת ולהורים אסור".
        2. חוט שני (שבת ח"ד סוף עמ' שע"ט) – "גננת שמנגנת בגן בימי ספירת העומר, אי אפשר לאסור, דהקטנים לא הגיעו לחינוך, והיא עצמה אין לה בזה שמחה אלא שעושה מלאכתה".

עי' חוט שני (תשובות הגר"ח הע' תתשס"ה, ח"ב עמ' תשד"מ) – "דאם הילדים בגן אינם רגועים מותר להדליק להם ובלבד שיהיה בשקט שלא ישמעו מחוץ לגן".

* + - 1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Is it mutar to put on music in the house or car for small children under the age of chinuch? If yes can we put it on whenever or only when they ask for la la's? What if they dont ask for it specifically but they are kvetchey and you know it will calm them down?

R' Y. Berkovits wrote: Yes, you can put on music for young children during sefira.

* + 1. מחמיר.
       1. שבט הלוי (מבית לוי ח"ג עמ' ל"ח אות ג', חט"ז עמ' פ"ח אות ב' [לשונו מובא לעיל]) – "אין לנגן בכלי שיר [ובכלל זה שמיעת ניגונים מוקלטים בטייפ] בגני ילדים וכדו'".
       2. עי' הגרח"ק זצ"ל (תשובות הגר"ח תשובה תתתתשמ"ו, ח"ב עמ' תשד"מ) – "בימי ספירת העומר, האם מותר להשמיע לילדים בגן (בגילי שנה עד שלוש שנים) שירים מטייפ, שזה מרגיעם. (ובעל כרחך גם הנשים הגננות ישמעו). תשובה: אין ראוי".
    2. מראי מקומות.
       1. הגריש"א זצ"ל (וישמע משה ח"א עמ' קס"ו) – "שאלתי: כשרוצה להרגיע ילדיו הקטנים שלא הגיעו לחינוך, האם יכול להרגיעם על ידי שמיעת נגינה ומוזיקה. והשיב: מותר לכתחילה, כיון דאינו שומע כדי לשמוח, אלא כדי להדגיע ילדיו".
  1. **ערב שבת אחר חצות**.
     1. מראי מקומות.
        1. איך נשיר (פרק ז' הע' כ"ב) – "הנה ראיתי **לכמה ממחברי זמנינו**, שכתבו להתיר שמיעת מוזיקה בימי הספירה בער"ש לאחר חצות היום, וכן יש שכתבו להתיר במוצ"ש עד חצות הלילה. ויעוי' לעיל (פ"ה הערה א') מה שהארכנו בזה לענין איסור זמרא בזה"ז, ומשם תדרשנו לנידו"ד. עוד יש לציין לנידו"ד מש"כ בס' ספרו של צדיקים (קאזניץ, עמוד קב), דהגה"ק מקאזניץ לא הי' מנגן בכינור במוצ"ש בסעודת מצוה מלכה בימי הספירה ובביהמ"צ כמנהגו בכל שבוע".
  2. **לשמוע ניגונים קודם שבת**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ר"כ) ***– "***שאלה: אם בימי הספירה מותר להפעיל ניגונים כמה דקות קודם שבת דהוי כדבר מצוה שהציבור ידע מתי שבת. תשובה: אולי".
     2. קונ' וספרתם לכם (עמ' י"ז) – "יש לציין שיש מהמוצי"ם שהורו בשנים האחרונות **שמותר להפעיל ניגונים כמה דקות קודם שבת** כדי שידעו זמן כניסת השבת ונימקו דבר זה בכמה טעמי' א. דבר מצוה ב. אין הכוונה לשיר אלא להודיע זמן השבת ג. דסמוך ממש לשבת יש לזה גדר מסוים של שמחה כבר ושרי".
  3. מראי מקומות.
     1. אמת ליעקב (ריש הע' תס"ו) – "שאלה: ארגון קירוב רחוקים מתכנן מסיבה בימי הספירה למטרת קירוב, ובדעתם להראות סרט חינוכי שיש בו קצת תזמורת ברקע (backround music), וכן ברצונם להזמין תזמורת (band) לשמוע נגינה מכלי זמר. האם יש להתיר להם. תשובה: להראות את הסרט אפשר להקל, כי המיוזיקה בו היא רק ברקע ואינה עיקר הענין, אבל אין להקל להם להזמין תזמורה של כלי נגינה".
     2. הגריש"א זצ"ל (קונ' וספרתם לכם ריש עמ' י"א, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות כ"ז) – "שירה שלא להנאה מותרת ולכן מותר להקשיב **למרכזיה של טלפונים** שיש שם שיר ברקע וכדו'".
     3. דברי חכמים (או"ח אות ת"כ) – "מה הדין לשמוע לנגינה ביחידות בביתו בימי הספירה, האם זה מותר או אסור. (פשוט שבפרהסיא אסור). תשובה: שמעתי מהגרחפ"ש שלשמוע נגונים כאלו (classical) שאינו בגדר שמחה רק בגדר מנוחה ודאי מותר בימי הספירה. רק צריך ליזהר שאנשים לא יראו אותו, שאינם יודעים לחלק בזה. שאר ניגונים שעשויים לשמחה (כמו לריקודים וכדו') אסור לשמוע כספירה (וטעמא, שמביא לו לידי שמחה בשמיעה). ושמעתי מרבינו בשם הרב רוזן, שיש סברא לומר, שרק עם שאר בני אדם ביחד עם ריקוד וכדומה אסרו בימי הספירה, אבל סתם לשמוע נגונים ביחידות מותר. (אבל טוב לא לעשות זה בפרהסיא)".
     4. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ט' סעי' ט"ו) – "הדבר פשוט שאין צריך לדקדק לשנות הניגון של טלפון סלולרי לצליל רגיל בימים אלו".

קובץ הלכות (ספה"ע פרק ט' סעי' י"ז, עי' סעי' י"ח) – "מותר לשהות בחדר המתנה שמשמיעים שם נגינה".

* + 1. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Background music is not a problem. Background music that is accompanying singing is a problem.

הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

I would like to invest in a song - I received a group of them and am going over which ones I think would be good. I would like to share it with a few other people before I invest just to make sure. Can I do all this on sefira? I’d rather not wait until Lag b’omer - I don’t want someone else to take the opportunity. Can someone else listen to the music just to make me more comfortable in my investment?

R' Y. Berkovits wrote: Sure. The problem is only music that will lead to ריקודים ומחולות.

1. ליל ל"ג בעומר - כלי זמר.
   1. **מחמיר**.
      1. שבט הלוי (ח"ח סי' קס"ח אות ה', בענייני ניסן אייר סיון עמ' ע"ז) – "ענין המוזכר בפוסקים לענין דאסור להסתפר בליל ל"ג בעומר יראה דגם לענין שמיעת כלי שיר כ"ה, ופשוט דלאלו שעושין נשואין בליל ל"ג גם כלי שיר מותר".
   2. **מיקל**.
      1. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א*** עמ' רט"ו אות ט"ו) – "ליל ל"ג מותר בשמיעת כלי שיר".
      2. איך נשיר (פרק ז' סעי' ה') – "המקילים במנהגי האבילות בל"ג בעומר, יש להקל בזה אף בלילו".
   3. מראי מקומות.
      1. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ח' סעי' י') – "דמדינא תזמורת וריקודים ומחולות אסור בליל ל"ג בעומר, והעולם נהגו להקל לגבי ריקודין ומחולות ותזמורת, וצ"ע".
      2. הגרח"ק זצ"ל (דולה ומשקה עמ' קצ"ד) – "בליל ל"ג בעומר האם מותר לשמוע כלי זמר. תשובה: יש מקילין".
      3. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תצ"ג סעי' ט') – "בליל ל"ג בעומר ולמחרתו נוהגים להקל לשמוע שירים מכלי נגינה, וכל שכן מטייפ, לכבוד ההילולא של התנא רשב"י ע"ה. [חזון עובדיה על יום טוב מהדורת תשס"ג, עמוד רנח]".
2. אחר ל"ג בעומר - כלי זמר.
   1. **מחמיר**.
      1. שבט הלוי (מבית לוי ח"ג עמ' ל"ח אות ג', בענייני ניסן אייר סיון עמ' ע"ז) – "ובזה יש להחמיר בכל ימי הספירה [אף בימים שלפי מנהגו מסתפר בהם]".
      2. הגרח"ק זצ"ל (מה טובו גליון י"א עמ' קל"ו) – "שאלה: לשמוע כלי זמר מטייפ למקילים כל השנה, אם אסור עד ל"ג בעומר או עד שבועות. תשובה: עד שבועות".
      3. אבני ישפה (ח"א סי' צ"ח) – "ולכן נראה שאין לשמוע תקליטים וכלי זמר דהוי כריקודים ומחולות".
      4. איך נשיר (פרק ז' סעי' ו') – "אף הנוהגים בכל מנהגי האבילות עד ל"ג בעומר בלבד, מכ"מ אסורים לשמוע מוזיקה עד חג השבועות, ועכ"פ עד ר"ח סיון".
   2. **מיקל**.
      1. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ח' סעי' ז', עי' פרק ט' סעי' א') – "ימי הספירה שאין נוהגים בהם אבילות, כגון עד ר"ח אייר או אחר ל"ג בעומר וכדומה, כל אחד כפי מנהגו, אף שיש לאסור ריקודין ומחולות גם באותן ימים, נוהגים היתר לשמוע תזמורת בכלי שיר".
      2. **עי' מש"כ לעיל**, לגבי 'ריקודין ומחולות אחר ל"ג בעומר', הטעם והמקור שנוהגים להקל.
   3. מראי מקומות.
      1. הל' חג בחג (ספירת העומר פרק ז' הע' ל"ז) – "במקום צורך יש להקל דהוי ספיקא במנהג, ולכן לענין שמיעת 'טייפ' גרידא דעיקר איסורו אינו ברור כ"כ, הצריך לכך להרגעת הנפש יש להקל".
3. לשיר בפה שירה.
   1. **הלכה**.
      1. מיקל.
         1. אג"מ (או"ח ח"א סוף סי' קס"ו, ח"ד סוף סי' כ"א, שמעתתא דמשה אות ו').
         2. שבט הלוי (מבית לוי ח"ג עמ' ל"ט סוף אות ג') – "מותרת שירה בפה".
      2. תלוי אם השירה מעורר לריקוד ומחול.
         1. עי' הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק י"א סעי' י"ד, ס"ק כ"ב, הע' נ"א, הע' נ"ד, שלמי מועד עמ' תנ"ב, בין פסח לשבועות פרק ט"ו הע' ה') – "יש להמנע בימים אלו מכל שירה המעוררת לריקוד ומחול, אבל שירה המרוממת את האדם אך אינה מביאתו לריקוד ומחול, מותרת [וכן שמיעת פרקי חזנות ונגינות 'קלאסיות' וכדו' יש להתיר (ומ"מ הוסיף רבנו דאין לנהוג היתר בזה בשופי, דסו"ס נהגו במיעוט שמחה בימים אלו, ורק כשקיימת סיבה לכך יש להתיר)]".
         2. הגר"ע אויערבך שליט"א (קונ' וספרתם לכם עמ' ח') – "ונראה עוד שניגונים שקטים, או מנגינות קלאסיות יהיה מותר לשמוע וכן שירים וואקלים שקטים, היות ואינם דומים לריקודים ומחולות שזה האיסור כמבו' בפוסקי' - ובן הסכים מו"ר הגר"ע אויערבאך שליט"א".
         3. בין פסח לשבועות (פרק ט"ו סעי' ה').
      3. אין ראוי.
         1. קהלות יעקב (הערות הגרח"ק זצ"ל על ס' קרא עלי מועד פרק ב' אות ו') – "שמעתי מאאמו"ר זללה"ה שהמנהג להחמיר בין בין המצרים ובין בספירה (אבל לא בשבתות)".

קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' צ"ה אות ז') – "שאלתי את מו"ר אם מותר לשיר בימי הספירה וענה לי שלא נמצא איסור רק בחצוצרה או כלי נגינה אוסרים. סיפר לי הגרח"ק שבביתם אסר אביו מו"ר לשיר בימי הספירה רק בשבת התיר (עיין סי' תצ"ג מ"ב ס"ק ג')".

עי' קהלות יעקב (הל' חג בחג ספירת העומר פרק ז' הע' ל"ד) – "ומהגרח"ק שליט"א [זצ"ל] שמעתי שאביו מרן הקה"י זצ"ל החמיר בזה בשירה בחול, ואמר לו שהמנהג אצלם להחמיר. ואמנם במקומותינו נהגו היתר בזה".

* + - 1. הגר"מ הלברשטאם זצ"ל (קונ' וספרתם לכם עמ' ח') – "וכן אמר לי הגר"מ הלברשטאם זצ"ל שאין ראוי לשמוע חזנות".
      2. הגרח"ק זצ"ל (קונ' וספרתם לכם עמ' ח') – "אין ראוי".
    1. דעת הגריש"א זצ"ל.
       1. הגריש"א זצ"ל (הל' חג בחג ספירת העומר פרק ז' הע' ל"ד, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות כ') – "אך שירה בפה בעלמא מותרת, דלא ניכרת השמחה בזה בפועל".
       2. הגריש"א זצ"ל (קונ' וספרתם לכם עמ' ח') – "שאין ראוי לשמוע חזנות ובן שמעתי ממרן הגרי"ש אלישיב (שליט"א) [זצ"ל]"
    2. **קידוש לבנה**: **לענין שירת** "טובים מאורות".
       1. רבבות אפרים (נועם חי"ב עמ' קס"ב) – "מותר לשיר טובים מאורות בימי הספירה (וכמו שכתבנו בקונטרס ברכת שהחיינו בפירות בנועם חלק י"א) דרק נגון בכלי זמן אסור אבל בפה מותר".
    3. מראי מקומות – חוט שני (יד בספירת העומר סי' ל"ג הע' כ"ג), שבט הקהתי (ח"ב סי' קע"ו), קובץ הלכות (ספה"ע פרק ט' סעי' ג', סעי' ד').
       1. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' רט"ו אות*** י"א) – "לשיר בימי הספירה בפה בחבורה, השיב רבינו דמסתבר שיש לאסור".
       2. חזון עובדיה (יו"ט עמ' רנ"ח סעי' ל"ג) – "ומכל מקום שירה בפה כשהיא דרך הודאה להשי"ת, בלי כלי נגינה, מותרת אף בימים אלה, ומכל שכן שמותר להשמיע נעימה בתפלה, או בשעה שעוסק בתורה, וכל שכן בשבתות שבתוך ימי הספירה או שבתוך ימי בין המצרים, ואין להחמיר בזה כלל".
       3. איך נשיר (פרק ז' סעי' ז') – "שירה בפה בימי הספירה, יש אוסרים, ויש מתירים".
  1. **בפה על טייפ, כגון חזנות וגם *a cappella***.
     1. מחמיר.
        1. ציץ אליעזר (חט"ו סי' ל"ג אות ב') – "ולדעתי מכיון שבבין המצרים אסור גם בריקודין ומחולות (עיין משנ"ב סי' תקנ"א ס"ק ט"ז). א"כ אסור אפי' אם השירה והזימרה היא ממה שהקליטו משירה וזימרה דפה, וה"ה גם בימי ספה"ע, וכך נוהגין".
        2. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות כ', עי' פרק ס"ח אות ה', לקנות חכמה נישואין ושבע ברכות הע' קנ"ח) – "וכן אין לשמוע קלטת של שירה בפה ... ובכלל האיסור זה גם חזנות".

הגריש"א זצ"ל (וישמע משה ח"א עמ' קס"ו) – "שאלתי: מצוי בזמננו טיי"פ [היוצא במיוחד לימי הספירה] ובו שירה בפה בלי ליווי מוזיקה, האם מותר לשמעם בימי הספירה. והשיב דאסור לשמעם".

* + - 1. שבט הלוי (ח"ח סי' קכ"ז אות ב', מבית לוי ח"ג עמ' ל"ח אות ג').
      2. הגר"ש מילר שליט"א (מכתב) – "ולהלכה אין שום נ"מ אם יש כלי שיר בסרט או לא אלא כל שיר של שמחה אסור ובפרט בפרהסיא שנעשה לשמח השומעים. וכדי שלא יאמרו ח"ו התירו פרושים את הדבר צריכים למחות בכל תוקף ולאסור את ה'sefira tapes' בהחלט".
      3. חוט שני (שבת ח"ד עמ' שע"ט) – "טייפ המשמיע שירה בפה [אף בלא תזמורת] כיון שזה מתוך טייפ דינו ככלי ואסור, כיון שהכלי משמיע את השירה ויש בזה יותר צורה של שמחה. ועיי שו"ע (סי' תק"ס סעיף ג') דגזרו גם בכל השנה שלא לנגן בכל שיר זכר לחורבן, עיי"ש, ועכ"פ בימים אלו בודאי יש להחמיר בזה".
      4. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ט' סעי' ב') – "בין כלי שיר ממש ובין קלטת של שירה בפה בלי ליווי כלי שיר, וה"ה שכולל כל סוגי ניגונים, בין אלו שעיקר המטרה להדמות לקול כלי שיר, ובין הללו שאינם דומים לכלי שיר כלל".
    1. מיקל.
       1. אג"מ (או"ח ח"א סוף סי' קס"ו) – "**וע"י הרדיא** אם נשמע זמרא דפומא מותר ואם בכלי זמר אסור".
    2. מראי מקומות.
       1. אג"מ (מסורת משה או"ח אות שכ"ט) – "שאינו יודע אם יש להחשיב טייפ או רקודר שיש עליהם הזמר של כלי זמר, כמו כלי זמר, דאולי חסר להם החשיבות של כלי זמר. [כרגיל רבינו היה טוען שכן יש להם החשיבות, דאם הקליטו עליהם שיר דפומיה, נחשב כשיר דפומיה, ואם הקליטו כלי זמר, נחשב ככלי זמר]".
       2. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רי"ט) ***– "***שאלה: אם מותר לשמוע שירי חזנות בימי הספירה. תשובה: אסור".

**Q: A cappella albums - singing without instrumental accompaniment - are becoming more and more common, especially during The Three Weeks and Sefirah when we are noheig not to listen to music. Is it halachically permissible to listen to a cappella music during these times of the year?**

**Harav Yisroel Belsky shlit"a:** Lately, it has become a trend to take every possible pleasure that one can think of and figure out ways to make them permissible at all times. Whether it is the imitation of non-kosher foods, making all chometzdike delicacies kosher l’Pesach, or other similar things, we find this attitude now more than ever. People cannot live for one minute with compromising on pleasures that they are used to or wish to experience. Often, the heteirim to permit such activities are, at best, based on very weak reasoning.

One such example is the desire to listen to music during Sefirah and The Three Weeks. It has become a trend to produce "Sefirah tapes," referred to musically as "a cappella". The wide acceptance of such tapes has not been with rabbinic approval. Indeed, many of the gedolei rabbonim have ruled that one should not listen to this type of music during Sefirah and The Three Weeks. Unfortunately, because the music albums are being sold in the stores, people think that they must be glatt kosher. If they aren’t acceptable, people say, why would a Jewish store sell them?

***A Cappella***

There are basically three types of *a cappella*.

One is where the musical sounds originate from human voices but the natural properties are digitally modified with computer software to attain quality of sounds that are not humanly possible, thus making it sound more like regular music. Such *a cappella* is *halachically* not viewed as being any different from regular music.

There are other forms of *a cappella* which sound very similar to regular music, although no digital modification is done to the voices. These types of *a cappella* should also not be listened to during *Sefirah* and The Three Weeks, as will be explained shortly.

The third type of *a cappella* is where regular songs are sung by an individual or choir. There is nothing *halachically* objectionable about listening to such *a cappella* during *Sefirah* and The Three Weeks.

To properly understand this topic, it would be helpful to briefly relate some technical information provided by experts in the music industry as to how *a cappella* music is created.

**Digitally Modified *A Cappella***

Every sound is made up of many different sound waves, each at there own frequency. The individual frequencies and the velocity of each sound wave give each sound its unique tonal properties.

There is a process called equalization whereby one can alter the natural balance of frequencies. Equalization is used on almost every recorded sound we hear. It is most commonly employed to shape a sound, bringing out its own properties better. However, equalization can also be used to create a special effect. For example, a click with one’s mouth, or a *chhhh* sound, can be equalized to sound like a drum. If the tonal balance is changed beyond the capabilities of what a human can do, then the music can no longer be considered human sounds, but rather computer-made sounds, and would be prohibited during *Sefirah* and The Three Weeks.

A second modification made is to the pitch of the notes. A bass guitar can play notes almost twice as low (two octaves lower) as a human voice can go. Therefore, in order to simulate the bass notes, some album producers lower the pitch of the notes beyond the capabilities of the human voice. This process of transposing the notes down an octave or more would also change the status of these notes from vocals to computer-generated sounds, and would be prohibited during *Sefirah* and The Three Weeks.

One can also record a person sounding individual notes (e.g. an individual drum hit, a trumpet sound, etc.) and transpose it in one’s computer to every possible note and play back these notes using an external controller, such as a keyboard. One can now play this "voice" as an instrument on a keyboard and technically stimulate a "one man band", although the sound of each key on the keyboard originated from human voices. This process, which is called "sampling", would definitely change the status of the notes, and make them prohibited during *Sefirah* and The Three Weeks.

A third modification made is to the timing of the notes. The rhythmic structure of all music can be charted on a grid. The most common breakdown would be charted in eights. That means that each rhythmic hit would take place at exactly one interval of eights. It is not humanly possible for a musician to play 100% on the grid. This slight imperfection is what gives live music its human feel, as opposed to machine music which sounds much more rigid. It is even harder for a person to create a rhythm with his mouth, and keep it perfectly on grid. Many albums take the rhythmic parts and digitally place them exactly where they belong on the grid. This process is called quantization. Though this does not change the sound of the voice, when used in combination with any of the above processes it would give the sounds more of a status of music.

**Unmodified *A Cappella***

There is a common misconception that music is *ossur* during *Sefirah*. Nowhere in *Hilchos Sefirah* or the *halachos* of The Three Weeks does it mention that there is a *minhag* not to listen to music. All that is mentioned by the earlier *poskim* is that there is a *minhag* to abstain from *rikkudim u’mecholos*, dancing.

If so, where does the entire issue of not listening to live or recorded music during *Sefirah* and The Three Weeks come from?

It appears that although there was no specific *minhag* not to listen to music, there was a *minhag* to abstain from things that bring about an excessive amount of enjoyment. Furthermore, technically, due to the *churban Beis Hamikdosh*, music should be forbidden all year round. However, there are certain *kulos* which we rely upon. It is during *Sefirah* and The Three Weeks that we have accepted upon ourselves not to rely on these *kulos* and practice *aveilus* in this regard. Music has this power more than most things that people do for enjoyment. Music can take someone out of this world, so to speak, and make him forget, at least temporarily, all his worries and problems. Thus, whether the music is live or recorded, it produces this effect, which is contrary to the *minhag*. *A cappella* that sounds very similar to music is also included in this *minhag* and should not be listened to.

Some *rabbonim* feel that once it sounds like music and is being played from an electronic device, that, too, renders it a musical device which is forbidden.

Some others take it a step further and maintain that any music that stimulates the desire to dance - even mere vocals - are forbidden. Be that as it may, if the sound of the *a cappella* is identical to ‘regular’ music, it should definitely be avoided.

**Choirs**

*A cappella* music that was not modified at all, and sounds like a group of people singing, would be permissible.

It is interesting to note that the word *a cappella* literally means, *a -* in the style of, *capella* - a chapel. In a chapel, they have only a choir singing with no musical instruments (other than a pipe organ which blends together very well with the voices). The harmony of the choir is meant to produce the musical affect. This is where the concept of *a cappella* stems from.

1. ברכת שהחיינו.
   1. **אם נזדמן לו, יכול לברך** – מ"ב (ס"ק ב', "ומ"מ אם נזדמן לו איזה ענין שצריך לברך עליו שהחיינו יברך")***.***
      1. לאו דוקא.
         1. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק י"א הע' נ"ג) – "ובמ"ב ... נראה דלאו דוקא כשנזדמנו וכמש"כ שם דכיון שלא מצינו כן בשום ספר אין לחוש לכך ואין לנו אלא מה שאמרו חכמים עיי"ש".
         2. הגרח"ק זצ"ל (בין פסח לשבועות פרק ט"ז הע' א') – "שלא נראה לו שהמשנ"ב נתכוון למשהו מיוחד במלה זו".
      2. מראי מקומות.
         1. חוט שני (שבת ח"ד עמ' שע"ט) – "ומש"כ אם נזדמן וכו' אין כונתו רק בדיעבד, אלא כונתו שלא יעשה בהיפוך שיקבע בדוקא לימי העומר".
   2. **אף לכתחילה אפשר לברך שהחיינו**.
      1. כה"ח (ס"ק ד') – "שם. שלא לישא אשה וכו'. והטעם שלא להרבות בשמחה מפני שבאותו זמן מתו תלמידי רבי עקיבא. טור. ומכל מקום ברכת שהחיינו מותר לומר באלו הימים מן הפסח עד ל"ג והגם דכתוב לקמן סימן תקנ"א סעיף י"ז טוב ליזהר מלומר שהחיינו בין המצרים וכו', שאני חרבן בית המקדש דחמיר לן טפי. מאמר מרדכי אות ב'. ואין חילוק בין פרי למלבוש. וכן כתב עיקרי הד"ט סוף סימן כ"א יעו"ש, יפה ללב חלק ג' אות ג'. וכן מורים בי מדרשא ואין חוששין למה שכתב בספר מועד לכל חי סימן ו' אות י"ב מנהג טוב שלא לחנך מלבוש וכו' בין פסח לל"ג יעו"ש".
      2. אג"מ (מסורת משה או"ח אות של"ב) – "שמותר לקנות רהיטים חדשים במשך ימי ספירה, ומותר לברך שהחיינו, רק בג' שבועות אסור".
      3. אמת ליעקב (סוף הע' תס"ו) – "מה שנהגו אחרים שאין מברכים שהחיינו בימי הספירה, וכן לא קונים או לובשים בגד חדש או בנין של שמחה וכדומה, כל זה הוא בלי מקור ויסוד בעיקר ההלכה ואין להחמיר בזה".
      4. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק י"א הע' נ"ג, ועלהו לא יבול ח"א אות רפ"ו, ביצחק יקרא על מ"ב ס"ק ב', שלמי מועד עמ' תנ"א) – "מותר (זה דבר פשוט). לא כתוב באף מקום שזה אסור, אז ממילא זה מותר".
      5. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' רי"ד אות ח') – "בימי הספירה מותר לחדש בגדים וכיו"ב, ולברך עליהם שהחיינו, ומותר לברך שהחיינו על פירות חדשים. ואין נפק"מ בזה בין שבת לימות החול".***
      6. אור לציון (ח"ג פרק י"ז סעי' ב') – "שאלה. האם מותר לברך ברכת שהחיינו על בגד חדש או פרי חדש בימי העומר. תשובה. מותר לקנות או לתפור בגדים חדשים בימי העומר ולברך עליהם ברכת שהחיינו. וכן אפשר לברך ברכת שהחיינו על פרי חדש, ואף בימות החול".
      7. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ח' סעי' ה') – "מותר לברך שהחיינו אף בימים שנוהג בהם אבילות, וכ"ש דקניית ולבישת בגדים וכלים חדשים מותר, וה"ה קניית ובניית בית חדש מותר, שלא מצינו בפוסקים שיהא איסור בדברים הללו בימי הספירה".
      8. הגרח"ק זצ"ל (הל' חג בחג ספירת העומר פרק ז' הע' כ') – "שאצלנו נוהגין היתר בכ"ז".

הגרח"ק זצ"ל (אלא ד' אמות של הלכה פרק מ"ח סעי' ח') – "אינו נמנע מלברך על פירות חדשים בימי ספירת העומר".

* 1. מראי מקומות – ויאמר מאיר (סי' ב'), שערים מצויינים בהלכה (סי' ק"כ ס"ק י"ז), ציץ אליעזר (חי"ח סי' מ"א אות א'), בין פסח לשבועות (פרק ט"ז), הל' חג בחג (ספירת העומר פרק ז' סעי' ו').
     1. דברי מלכיאל (ח"ג סי' י"ג ד"ה ומה) – "ומה שנהגו שלא לרחוץ בימי הספירה בנהר וכן שלא ללבוש בגד חדש. הנה בפחד יצחק בערך עומר הביא בשם הבאר עשק שיש מקומות שנהגו שלא ללבוש בגד חדש עד ל"ג בעומר. והביא שם שנמצא בספרי דרוש שלא לברך שהחיינו בימי הספירה. וכתב שם שבכ"ז אין להקפיד בבגדים קלי ערך. אכן בעקרי הד"ת ס"ס כ"א כתב שאין לחוש לזה כלל. וממילא דה"ה לענין רחיצה בנהר. ובפרט כי אצלינו לא נתפשט מנהג זה. רק קצתם חוששין לזה. וגם כי באבילות אין איסור ברחיצת צונן תוך ל' ע' י"ד סי' שפ"א. ואף האוסרים שם הוא משום חשש תספורת. והיכא שאסור בתספורת בלא"ה לכ"ע שרי ברחיצה ע"ש בט"ז. וכיון דבימי ספירה אסורים בתספורת. א"כ אין חשש בזה. ודוחק לומר דהכא שאיסור תספורת הוא ג"כ משום אבילות הוא גרע. ולזאת אין להורות איסור בזה".
     2. שיח יצחק (סי' רל"ג) – "אם מותר לברך שהחיינו בספירה, בלשון חכמים ח"ב דף כ"א ע"ב בהערה כותב, דטעם שאין מברכין שהחיינו בין המצרים, הוא לפי שהוא זמן פורעניות, ולא משום אבלות, דהרי אבל באמת מותר לברך שהחיינו, וראי' מסי' רכ"ג דאם יורשו מברך שהחיינו, [ועיין בשו"ת ריב"א בזה]. ובהכי ניחא נמי דמברכין שהחיינו בימי הספירה. ועיין בעקרי הד"ט סי' כ"א אות י"ז, שנמצא רק בספרי הדרשות, שאין לברך אז שהחיינו, וא"כ הוא הויין דברים קלי הערך, ולצורך קצת כל דהוא, אין חשש להתיר. ועיין בנתיבות עולם נתיב תורה ספי"ב, ובאשל אברהם לר"א ברודא בתצ"ב, לפי שהם ימי דין, ועיין תפא"י ספ"ב דעדיות, ועיין במנהגי אלגיר, שמטעם הדין אין לובשין בגד חדש בר"ה, אמנם ממג"א ת"ר, לא משמע כן, ע"ש".
     3. בצל החכמה (ח"ד סי' מ"ח) – "מותר לברך שהחיינו על פרי חדש בימי הספירה (אות ב'). - ב) ללבוש בגד חדש בימי הספירה תליא במנהגא, ומנהגנו להחמיר. ובמקום שנוהגין היתר, יברך שהחיינו בלבישתו (אות ב' ג'). - ג) אין מנהג כלל שלא ללבוש בגד חדש בימי העומר, רק באותם ימים שאין נושאין בהם אשה ואין מסתפרין בהם כל אחד לפי מנהגו".
     4. חשב האפוד (הליכות חנוך פרק א' אות ק"כ) – "דמי שנחוץ לו לקנות בגד חדש בימי הספירה דמותר לו לקנות וללבוש בגד חדש דבאמת אין מקור להחמיר בזה".
     5. הגריש"א זצ"ל (פסקי הלכות קרול ***או"ח אות קס"ו,*** אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות י"ב***) – "מותר בימי הספירה לקנות פירות כלים ובגדים חדשים, וכן לתפור בגדים חדשים, וכן מותר לברך בו ברכת 'שהחיינו', אבל עדיף שיברך 'שהחיינו' בימי השבת שבימי הספירה. ומותר ללבוש בימי הספירה בגד חדש, אם אינו מברך עליו 'שהחיינו'".***

הגריש"א זצ''ל (ישא יוסף או''ח ח"א סי' צ"ט) – "שמעיקר הדין מותר לומר שהחיינו בימי הספירה".

* + 1. יביע אומר (ח"ג או"ח סי' כ"ו, ח"ה סי' ל"ח אות ב', יחוה דעת ח"א סי' כ"ד, ח"ג סי' ל', חזון עובדיה יו"ט עמ' רנ"ט סעי' ל"ד, סעי' ל"ה) – "נראה שאף מי שנהג להחמיר שלא לברך שהחיינו בימי הספירה על פרי חדש, בחושבו שכן צריך להיות על פי הדין, יוכל לבטל מנהגו אף בלי התרה, הואיל והוא מנהג בטעות שאינו צריך התרה לבטלו ... אך בנוגע לענין לבישת בגד חדש בימי הספירה, טוב לחוש ממדת חסידות למה שכתב הגאון רבי יוסף יוזפא בספר יוסף אומץ (סי' תתמ"ה), שמיום ראש חודש אייר ואילך נוהגים להחמיר שלא ללבוש בגד חדש".
    2. שבט הלוי (מבית לוי ח"ג עמ' ל"ט אות ג') – "על בגדים ופירות חדשים, לכתחילה יברך בשבת ולא בימות החול".
    3. חוט שני (שבת ח"ד עמ' שע"ט, יד בספירת העומר סי' ל"ד הע' ה', הע' ו', הע' ז') – "ולגבי שהחיינו רוב הפוסקים לא הזכירו המנהג שלא לברך שהחיינו. וכן כתב במשנ"ב שאם נזדמן לו שהחיינו יכול לברך. [ומש"כ אם נזדמן וכו' אין כונתו רק בדיעבד, אלא כונתו שלא יעשה בהיפוך שיקבע בדוקא לימי העומר]. וגם לשיטות דאין מברכים שהחיינו בימי ספירת העומר נראה דברכת הטוב והמטיב שפיר אפשר לברך [כמו בבין המצרים]. ומה שיש נוהגים עוד מנהגים בימי העומר כגון שלא לסייד וכדו', כנראה שהוא משום שדימו לימים שמר"ח מנ"א לימי ספירת העומר, [אמנם בדברים שמברכים עליהם שהחיינו יתכן דלשיטות שלא מברכים שהחיינו בימים אלו, גם זה אסור]".
    4. הגרח"ק זצ"ל (הליכות חיים ח"א פרק כ"ט אות שמ"ה, עמ' קי"ב) – "אם מותר ללבוש בגד חדש בימי הספירה או לא. תשובה: מותר".
    5. וזאת הברכה (סוף פרק י"ח, מעיין הברכה פרק כ"ד אות ל"ו) – "טוב להמנע מלברך 'שהחיינו' בימי הספירה ובימי בין המצרים, אך בשבתות החלות בתקופות אלו - מותר (תקנא מ"ב צח)".
    6. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' רכ"ה סעי' ט"ו, סי' תצ"ג סעי' כ"ב, סעי' כ"ג) – "יש נוהגים בימי ספירת העומר שלא ללבוש בגד חדש, כל שאילו לובשו בשאר ימות השנה היה צריך לברך עליו שהחיינו. ויש מקילין בזה, וטוב לחוש בזה ממדת חסידות. וכשיש צורך יש להדר ללבוש את הבגד החדש בשבת שבתוך ימי הספירה, ולברך עליו שהחיינו. וכן במקום שמחת בר מצוה, או ברית מילה. אבל על פרי חדש יש להקל לברך עליו ברכת שהחיינו בימי ספירת העומר, ואין להחמיר בזה. ואף מי שנהג להחמיר בזה, יוכל לבטל מנהגו אף בלי התרה, אפילו אם היה יודע שהוא חומרא. [ילקוט יוסף, ח''ג דיני ברהמ''ז וברכות עמוד תריז, שו''ת יביע אומר חלק ג' סימן כו. שו''ת יחוה דעת חלק א' סימן כד]".
  1. **להכנס לדירה חדשה בספירה**.
     1. מיקל.
        1. ***הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' רי"ד אות ז') – "מותר לעבור דירה בימי הספירה, וכן להכנס לדירה חדשה ולקבוע מזוזות".***
        2. הגריש"א זצ"ל (הל' חג בחג ספירת העומר פרק ז' הע' כ"ו, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות י"ג) – "דאין בזה חשש איסור ומנהג".
        3. יחוה דעת (ח"ג סי' ל', חזון עובדיה יו"ט עמ' רס"ט) – "מותר להיכנס לדירה חדשה בימי הספירה".
        4. עי' ששכ"ה (רבבות אפרים ח"ח סי' תס"ג אות ג') – "להכנס לבית חדש בימי הספירה, לכאורה מבואר בסי' תצ"ג דאם מזדמן לו דמותר לומר שהחיינו ומ"ש הכא".
        5. הגרח"ק זצ"ל (הל' חג בחג ספירת העומר פרק ז' הע' כ"ו) – "דאין בזה חשש איסור ומנהג".

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קע"א) – "שאלה: אם מותר ליכנס לדירה חדשה בימי הספירה. תשובה: לא מצאנו לאסור ועיין שונ"ה ס' תקנ"א דין ו'".

* + - 1. הל' חג בחג (ספירת העומר פרק ז' סעי' ז') – "מותר להכנס לדירה חדשה בספירה".
      2. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סעי' כ"ה) – "מי שנזדמן לו להכנס לדירה חדשה בימי הספירה, מותר לו להכנס ולדור בתוכה. ואין להקפיד לדחות כניסתו עד אחר ל"ג לעומר. ואפילו בדירה לשם הרווחה. וכן רשאי לסייד ולצבוע הדירה, או לעשות טפטים לנוי בימי הספירה, בטרם יכנס עם משפחתו לדירה".
    1. מחמיר.
       1. עי' אבני צדק (יו"ד ס' מ"ד) – "זמן כניסה לדירה ... ואם מכח ימי ספירה המובחר בר"ח או בל"ג בעומר".
       2. בית מרדכי (פוגלמן, ח"א סי' ל') – "בסכמנו את כל הטעמים האלה אין לעשות חנוכת הבית בימי ספירת העומר, היות ונוהגים שלא לישא בהם אשה. אולם אפשר למצוא פתרון להיתר בשאלתנו. לפענ"ד יש לקבוע את המזוזה בבית החדש לפני חג הפסח, ואחר חג הפסח להכנס לדור בו ...".
       3. מחזה אברהם (ח"ג או"ח סי' י"ג אות ד').
    2. **חנוכת הבית**.
       1. ואף לעשות חנוכת הבית מותר.
          1. הגריש"א זצ"ל (ס' הבית סי' כ"ב סוף הע' כ"ה, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות י"ג) – "ואף לעשות חנוכת הבית מותר".
          2. חזון עובדיה (יו"ט עמ' רע"א סוף סעי' מ') – "ויכול לעשות סעודה של חנוכת הבית בימי הספירה, ויאמרו שם דברי תורה, והלימוד של חנוכת הבית, שאז הוא סעודת מצוה, וכל שכן בארץ ישראל שהיא מצוה מצד עצמה".
          3. ס' הבית (סי' כ"ב סעי' י"ג).
          4. הגר"י בעלסקי זצ"ל (Halachically Speaking שנה ה' מספר ט' הע' ל"ה).
          5. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סעי' כ"ה) – "ויכול לעשות סעודה של חנוכת הבית בימי הספירה, ויאמרו שם דברי תורה, והלימוד של חנוכת הבית, שאז הוא סעודת מצוה, וכל שכן בארץ ישראל שהיא מצוה מצד עצמה".
       2. מראי מקומות – בין פסח לשבועות (פרק ט"ז הע' כ"ב).
          1. אמת ליעקב (הע' תס"ו) – "לחגוג מסיבת חנוכה הבית בימי הספירה, אף שמן הדין מותר, אבל זה נראה תמוה בעיני הבריות, ומוטב לדחות".
          2. רבבות אפרים (ח"ב סי' קנ"ה אות י"ח) – "האפשר לעשות חנוכת הבית בימי בין המצרים. ואולי לא כי הו"ל שמחה. וכבר כתבנו לחלק בין חנוכת הבית בא"י לחו"ל באור תודה בקונטרס החוזרים ממערכי המלחמה. וראיתי בשו"ת בית מרדכי (פוגלמן) סימן ל' דכתב דאין לעשות חנוכת הבית בימי ספירת העומר היות ונוהגים שלא לישא אשה. וא"כ ה"ה נשמע דא"א לעשות חנוכת הבית בין המצרים ועיין בזה".
    3. מראי מקומות – רבבות אפרים (ח"ז סי' קמ"א), בין פסח לשבועות (פרק ט"ז סעי' ז'), באר שרים (ח"ג ס' נ"ו).
       1. שבט הלוי (ח"י סי' קל"ה אות ג', מבית לוי ח"ג עמ' ל"ט אות ד') – "בענין העברת דירה חדשה ... בענין ימי הספירה אם אפשר בל"ג בעומר, או מר"ח סיון, ולצורך מל"ג בעומר ואילך, ולצורך רב עד ר"ח אייר".
       2. מקדש ישראל (ספיע"ה סי' צ"ז) – "שאלה - מהו ליכנס לדירה חדשה בימי הספירה. תשובה - המנהג למנוע אבל במקום מצוה יש להקל, וכן יש להתיר עד ר"ח אייר, וכן בל"ג בעומר שפיר דמי".
       3. פסקי תשובות (אות א') – "מ"ב סק"ב: ואין ראוי להרבות בשמחה. ולפיכך נכון לא להיכנס לדירה חדשה בימי הספירה, כי בחנוכת בית יש שמחה, ובפרט בארץ ישראל שחנוכת בית בה יש שמחה יתירה, ועוד שבחנוכת הבית צריך לברך 'שהחיינו' ויש אומרים שאין לברך שהחיינו בימי הספירה (כדלהלן אות ב'), ובמקרה שצריך להחליף דירה בימים אלו, המובחר שיעשה זאת בר"ח או בל"ג בעומר, או שיקבע את המזוזות בדירה לפני פסח ושוב יוכל לעבור לגור בה אף בימי הספירה, ויש שאין חוששין לכל הנ"ל ומתירים להיכנס לדירה חדשה בימי הספירה בכל ענין".
  1. **קנית דירה**.
     1. מיקל – קובץ הלכות (ספה"ע פרק ח' סעי' ה', לשונו מובא לעיל), חוט שני (יד בספירת העומר סי' ל"ד הע' ח').
     2. שבט הלוי (מבית לוי ח"ג עמ' ל"ט אות ד') – "באם יש צורך מותר לקנות בימי הספירה, ובפרט בארץ ישראל משום ישוב אר"י".
  2. **סיוד וצביעת הבית בספירה**.
     1. מיקל.
        1. קהלות יעקב (הל' חג בחג ספירת העומר פרק ז' הע' כ"ו) – "שמעתי מהגרח"ק שליט"א [זצ"ל] בשם אביו מרן הקה"י זצ"ל שהורה להם לסייד דירה לצורך זוג לאחר הנישואין. אע"פ שהבעה"ב מיחה שלא לסייד, ואמר מרן הקה"י דהעולם מחליף בין הספירה לימי ביהמ"צ".
        2. יחוה דעת (ח"ג סי' ל', חזון עובדיה יו"ט עמ' רס"ד) – "ואף מותר לצייר ולסייד הדירה, או לעשות טפטים לנוי".
        3. בין פסח לשבועות (פרק ט"ז סעי' ז').
     2. מראי מקומות.
        1. הגריש"א זצ"ל (הל' חג בחג ספירת העומר פרק ז' הע' כ"ו) – "י"ל דאף בו יש ריבוי שמחה ואין ראוי לעשות כן בביהמ"צ וכדמצינו להאחרו' הנ"ל שהשוו ביניהם, ולכן כה"ג שעושה רק לנוי בעלמא נראה דראוי לעשות כן או לאחר ר"ח סיון ולעטר הבית לכבוד שבועות, אבל כשצריך לסייד הבית לשם העברת דירה, בודאי שרי ואין להחמיר בזה ויש בו משום ישוב א"י".

הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות י"ד) – "מותר לצבוע דירה בימי הספירה".

* 1. **ברכת הטוב והמטיב**.
     1. חוט שני (שבת ח"ד עמ' שע"ט) – "וגם לשיטות דאין מברכים שהחיינו בימי ספירת העומר נראה דברכת הטוב והמטיב שפיר אפשר לברך [כמו בבין המצרים]".
     2. הגרח"ק זצ"ל (אליבא דהלכתא חפ"ה עמ' קמ"ג טור ג') – "שאלה: כתב השו"ע (סי' תצ"ב) נוהגים שלא לישא אשה בין פסח לעצרת מפני שבאותו זמן מתו תלמידי ר"ע, וכ' המ"ב בשם הטור 'ואין ראוי להרבות בשמחה', ושוב כתב וז"ל: אם נזדמן לו איזה ענין שצריך לברך עליו 'שהחיינו' יברך, עכ"ל. ויש לחקור האם השהחיינו הוא הסיבה או רק סימן, ונ"מ לברכת 'הטוב והמטיב' האם יכול לכתחילה לקנות דבר שיברך עליו 'הטוב והמטיב', או לטעם הטור שלא ירבה בשמחה ראוי להמנע, או רק מה שנהגו נהגו ותו לא מידי, וצ"ב. תשובה: אין ראוי".

1. איסור מלאכה - סעיף ד'.
   1. **נשים**.
      1. מחמיר.
         1. מחבר (סעי' ד') – "נהגו הנשים שלא לעשות מלאכה מפסח ועד עצרת, משקיעת החמה ואילך".
         2. לבוש (סעי' ד') – "נהגו הנשים שלא לעשות מלאכה מפסח עד העצרת משקיעת החמה עד שחרית".
         3. שלחן שלמה (סעי' ד') – "א' אנשים א' נשים".
         4. ח"א (כלל קלא סעי' י"א) – "ולכן הנשים נוהגות שלא לעשות מלאכה מפסח עד עצרת משקיעת החמה, שאז היה זמן הקבורה".
         5. גר"ז (סעי' ט') – "נוהגין שלא לעשות מלאכה אחד אנשים ואחד נשים כל ימי הספירה משקיעת החמה עד לאחר ספירת העומר".
         6. קיצור שו"ע (סי' ק"כ סעי' י') – "נוהגים שלא לעשות מלאכה אחד אנשים ואחד נשים כל ימי הספירה משקיעת החמה עד לאחר ספירת העומר".
         7. עי' ערה"ש (סעי' ט') – "וגם עתה יש נשים שנוהגות כן".
         8. מ"ב (ס"ק י"ח) – "הנשים. וה"ה אנשים".
         9. יד בספירת העומר (סי' ל"ה סעי' ד').
      2. מיקל.
         1. עי' חק יעקב (ס"ק י"ב) – "נהגו הנשים. וכתב בכנסת הגדולה [הגה"ט] דהוא הדין אנשים. ולא ראיתי נזהרים בזה אף הנשים".
         2. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק י"א הע' נ') – "אמנם בבית רבנו לא נמנעו הנשים מעשיית מלאכה כלל".
      3. מראי מקומות – הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רכ"ו, לשונו מובא לקמן).
         1. הגריש"א זצ"ל (וישמע משה ח"א עמ' קס"ה, הע' רכ"ט) – "שאלתי: האם יש ענין שנשים לא יעשו מלאכה בחצי השעה הראשונה של הלילה בימי ספירת העומר. והשיב: שיפה מאד לנהוג כן. [יצויין שלפני הרבה שנים שאלתי להרב (שליט"א) [זצ"ל] למה אין נוהגות הנשים שלא לעשות מלאכה והשיב לי דהרי אצלי בבית הרבנית נוהגת כן]".
         2. פסקי תשובות (אות ט"ז) – "אמנם כמה מגדולי הפוסקים כתבו שלא ראו שנזהרים במנהג זה, ואין חיוב כלל לקיים מנהג זה, אלא במקום שנהגו נהגו, ואין למחות במי שאינו נוהג כן, וגם בימינו לא ראינו שימנעו הנשים או האנשים מלעשות מלאכה משקיעה"ח ואילך, והנח להם לישראל כי יש טעמים נכונים לזה שאין נוהגין כן".
   2. **אנשים**.
      1. מחמיר.
         1. עולת שבת (ס"ק ד') – "נהגו הנשים וכו'. לפי הטעמים שמפורשים בטור משמע דלאו דוקא נשים הוא הדין האנשים. וכן כתב בכנסת הגדולה מהדורא קמא [הגהות טור]".
         2. פר"ח (על סעי' ד') – "נהגו הנשים. והוא הדין האנשים אלא דאורחא דמילתא נקט".
         3. א"ר (ס"ק י"א, א"ז ס"ק י"א) – "הנשים וכו'. זכר לנשים צדקניות שהיו בדורו של ר"ע שקדמו אצל תלמידיו להתעסק בהן (תניא סי' נ). וכנסת הגדולה [הגהות טור] כתב הדבר בהוה שנשים שדרכן לעשות מלאכה בספירה והוא הדין אנשים, וכ"מ מרבינו ירוחם [נתיב ה ח"ד מח ע"א] ור"ד אבודרהם [עמוד רמה]".
         4. באה"ט (ס"ק י"א) – "הנשים. הוא הדין אנשים כנה"ג ולאחר שספרו מותר במלאכה תיכף".
         5. מור וקציעה (סוף סי' תצ"ג) – "וכתב בעל כנסת הגדולה שדבר בהווה שנשים דרכן לעשות מלאכת התפירה, וה"ה לאנשים. וכך נ"ל עיקר, שהטעם הוא כדי להיות היכר שלא לשכוח מצות הספירה שהיא בלילה, ומתוך שאסורין במלאכה, זוכרים ונותנים לב לקיים המצוה. לפ"ז דווקא באנשים שייך האי דינא. עוד נ"ל משום שימים הללו הם דוגמת ח"ה (כי חג השבועות הוא כמו שמיני עצרת דחג) אלא שחס הקדוש ברוך הוא שלא לאסור מלאכת האנשים בימים ההם, דזמן חרישה וקצירה היא, מ"מ חשו חכמים לדבר, לאסור מלאכת הלילה, ושל נשים".
         6. בגדי ישע (על סעי' ד') – "נהגו הנשים וה"ה האנשים".
         7. פמ"ג (מש"ז ס"ק ג') – "ומשמע וודאי להנך ב' טעמים אין חילוק בין נשים לאנשים בעשיית מלאכה שאסורין, וכן כתב הפרי חדש [אות ד], יע"ש".
         8. שלחן שלמה (סעי' ד') – "א' אנשים א' נשים".
         9. מאמר מרדכי (ס"ק ח') – "נהגו הנשים וכו' וה"ה אנשים כנה"ג ואחרונים".
         10. גר"ז (סעי' ט') – "נוהגין שלא לעשות מלאכה אחד אנשים ואחד נשים כל ימי הספירה משקיעת החמה עד לאחר ספירת העומר".
         11. קיצור שו"ע (סי' ק"כ סעי' י') – "נוהגים שלא לעשות מלאכה אחד אנשים ואחד נשים כל ימי הספירה משקיעת החמה עד לאחר ספירת העומר".
      2. מיקל.
         1. ערה"ש (סעי' ט') – "שלא קבלו עליהם מנהג זה רק הנשים".
      3. מראי מקומות – פסקי תשובות (אות ט"ז, לשונו מובא לעיל).
         1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רכ"ו) ***– "***שאלה: בשו"ע ס' תצ"ג ס"ד נהגו נשים שלא לעשות מלאכה מפסח ועד עצרת משקיעת החמה ואילך, וכתב המשנ"ב שה"ה אנשים, וצ"ע מ"ט אין מקפידין בזה, ואם יש להקפיד ע"ז בזמנינו. תשובה: ראוי".
   3. **"הזמן"**.
      1. מראי מקומות – פסקי תשובות (אות ט"ז, הע' ק"ג).
         1. לבוש (סעי' ד') – "נהגו הנשים שלא לעשות מלאכה מפסח עד העצרת משקיעת החמה **עד שחרית**".
         2. גר"ז (סעי' ט') – "ואותן הנשים שאינן סופרות אפשר שיש לשבות להן ממלאכה כל הלילה".
         3. שעה"צ (ס"ק ט"ז) – "ולעניות דעתי נראה דאף לטעם הא' אין להחמיר משקיעת החמה ואילך **רק כדי קבורה**, ובפרט לאחר ל"ג בעומר בודאי אין להחמיר, דלטעם הא' יש להתיר אז לגמרי".
         4. אור לציון (ח"ג פרק י"ז סעי' ז') – "שאלה. אימתי יש לנשים להמנע מעשיית מלאכה בימי העומר. תשובה. נשים לא תעשנה מלאכה בימי העומר במשך מחצית השעה שלאחר השקיעה".
   4. **מה נחשב "מלאכה"**.
      1. מראי מקומות.
         1. כה"ח (ס"ק נ"ד) – "והיינו במלאכה גמורה וארוכה. כ"כ האחרונים".
         2. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק י"א סעי' י"ג) – "הנשים שמנהגן שלא לעשות מלאכה בימי הספירה משקיעת החמה ואילך, עליהן להמנע רק ממלאכה שיש בה שיהוי זמן, כגון תפירת בגדים וכדומה, אבל שטיפת כלים וקיפול בגדים וכדומה, מותר".
         3. הגריש"א זצ"ל (פסקי הלכות קרול ***או"ח אות קס"ה, אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ד אות ד') – "על מה שאין לעשות מלאכה בזמן ספירת העומר, אמר הרב שמותר לסופר לכתוב כי זו מלאכת מצוה".***
         4. חוט שני (שבת ח"ד סוף עמ' שע"ו) – "המנהג שלא לעשות מלאכה לפני מצות ספירת העומר מהשקיעה, כמבואר בשו"ע [סי' תצ"ג סעי' ד'] **היינו לקבוע עצמו למלאכה, אבל לא כל מלאכה אסורה**. ולפי"ז אם צריך לכתוב מעט מותר, אבל לקבוע עצמו לכתיבה אסור, וכן אסור לכבס וכדו', אבל להדיח כלים מותר".
         5. שבט הלוי (מבית לוי ח"ג עמ' ל"ט אות ה') – "וכל זה במלאכה גמורה ולא במלאכות שבבית כבישול אפיה ונקיון. ויש שלא נהגו מנהג זה".
         6. פסקי תשובות (אות ט"ז) – "ואף לאלו הנוהגים כן אין להם להימנע אלא במלאכה גמורה וממושכת, אבל מלאכות שבבית כבישול אפיה ונקיון וכדו' אין כלל מנהג לאסור, ויש שכתבו עוד שכל המלאכות המותרות בחוה"מ, אפילו לדעה אחת, אין מקום להחמיר בהם כלל".
   5. מראי מקומות – דברי יציב (ח"ב סי' רט"ז), חזון עובדיה (יו"ט עמ' רע"א סעי' מ"א).
      1. ועי' בס' ברכת שלמה ספיע"ה עמ' תל"ז. .
2. שאר ענינים.
   1. **לרחוץ בנהר**.
      1. מיקל.
         1. דברי מלכיאל (ח"ג סי' י"ג ד"ה ומה) – "ומה שנהגו שלא לרחוץ בימי הספירה בנהר וכן שלא ללבוש בגד חדש. הנה בפחד יצחק בערך עומר הביא בשם הבאר עשק שיש מקומות שנהגו שלא ללבוש בגד חדש עד ל"ג בעומר. והביא שם שנמצא בספרי דרוש שלא לברך שהחיינו בימי הספירה. וכתב שם שבכ"ז אין להקפיד בבגדים קלי ערך. אכן בעקרי הד"ת ס"ס כ"א כתב שאין לחוש לזה כלל. וממילא דה"ה לענין רחיצה בנהר. ובפרט כי אצלינו לא נתפשט מנהג זה. רק קצתם חוששין לזה. וגם כי באבילות אין איסור ברחיצת צונן תוך ל' ע' י"ד סי' שפ"א. ואף האוסרים שם הוא משום חשש תספורת. והיכא שאסור בתספורת בלא"ה לכ"ע שרי ברחיצה ע"ש בט"ז. וכיון דבימי ספירה אסורים בתספורת. א"כ אין חשש בזה. ודוחק לומר דהכא שאיסור תספורת הוא ג"כ משום אבילות הוא גרע. ולזאת אין להורות איסור בזה".
         2. הגריש"א זצ"ל (וישמע משה ח"א סוף עמ' קס"ו) – "שאלתי: האם מותר להתרחץ בים בימי ספירה, או דאסור משום סכנה. והשיב: דמדינא מותר להתרחץ".
      2. מחמיר.
         1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רי"ח) ***– "***שאלה: אם יש להקפיד שלא לרחוץ בנהר בימי הספירה. תשובה: יזהר.
   2. **הליכה לים בימי הספירה**.
      1. מראי מקומות – דברי מלכיאל (ח"ג סי' י"ג ד"ה ומה, לשונו מובא לעיל).
         1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ה אות ט"ו) – "מותר ללכת לים ולבריכה בימי הספירה, אך יש להזהר מאוד שלא ללכת למקומות מסוכנים בימים אלו יותר מכל ימות השנה".
         2. חזון עובדיה (יו"ט עמ' עד"ר סעי' מ"ד) – "אין להקפיד מלרחוץ בנהר בימים אלה (זולת במקום שנהגו להחמיר)".
         3. הלכות חג בחג (ספירת העומר פרק ז' סעי' ד') – "אבל נטילת צפרנים כיבוס ורחיצה במרחץ ובנהר אינן בכלל מנהגי האבילות".
   3. **טיולים בימי הספירה**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (גם אני אודך בעניינים שונים ח"ג אות קי"א) – "שאלה: האם מותר לערוך לכתחילה טיולים בימי הספירה. תשובה: לא נזכר".
      2. קובץ הלכות (ספה"ע פרק ח' סעי' ו') – "טיולים לצורך תענוג וכדומה מותרים בימי הספירה אף בימים שנוהגים בהם אבילות, שאין לנו בזה אלא מה שאמרו חכמים".
      3. מראי מקומות – מנחת אלעזר (ח"ד סי' מ"ד), הל' חג בחג (ספירת העומר פרק ז' סעי' י"א).
   4. **"אב הרחמים" בשבת**.
      1. אומרים – מ"ב (סי' רפ"ד ס"ק י"ח, "וכן בכל חודש ניסן אף בימים שלאחר הפסח דהוא תוך הספירה ג"כ אין מזכירין בו נשמות אבל אה"ר אומרים בו כיון שהוא בימי הספירה").
   5. **תפילת השל"ה** - ערב ראש חודש סיון שחל בשבת.
      1. עי' ערך בקשות בשבת, לשיטות ומראי מקומות.
   6. **לשון הרע**.
      1. ברכות (דף ח.) – "תניא נמי הכי: **תשע מאות ושלשה מיני מיתה נבראו בעולם**, שנאמר: למות תוצאות, תוצאות בגימטריא הכי הוו. **קשה שבכלן אסכרא**, ניחא שבכלן נשיקה; אסכרא, דמיא כחיזרא בגבבא דעמרא דלאחורי נשרא, ואיכא דאמרי: כפיטורי בפי ושט. נשיקה דמיא כמשחל בניתא מחלבא".
      2. שבת (סוף דף לג.), הו"ד ברש"י (סוטה דף לה. ד"ה באסכרה) – "תנו רבנן: אסכרה באה לעולם על המעשר, רבי אלעזר ברבי יוסי אומר: על לשון הרע".
      3. מהרש"א (יבמות דף סב: ד"ה מפני) – "ואמרו שמתו במיתת אסכרה דאפשר **דכ"א דיבר לשון הרע והיה מספר בגנות חבירו** וסימן ללשון הרע אסכרה כדאמרינן פרק ב"מ".
      4. פר"ח (סי' תצ"ג על סעי' א') – "בפרק הבא על יבמתו [יבמות סב, ב] גרסינן אמרו שנים עשר אלף זוגים תלמידים היו לרבי עקיבא מגבת עד אנטיפרס וכולן מתו בפרק אחד מפני שלא נהגו כבוד זה לזה, תנא וכולן מתו מפסח עד עצרת, ומסיים התם דמתו במיתת אסכרה, ואפשר **שמה שלא היו נוהגים כבוד זה לזה היה מחמת איזה לשון הרע שהיה ביניהם**, וכדאמרינן בפרק במה מדליקין [שבת לג, א], סימן ללשון הרע אסכרה".
3. פסח שני.
   1. רמב"ם (קרבן פסח פרק ה' הל' א') – "מי שהיה טמא בשעת שחיטת הפסח שאין שוחטין עליו או שהיה בדרך רחוקה או נאנס באונס אחר או ששגג ולא הקריב בראשון הרי זה מביא פסח בארבעה עשר לחדש השני בין הערבים ושחיטת פסח זה מצות עשה בפני עצמו ודוחה את השבת שאין השני תשלומין לראשון **אלא רגל בפני עצמו לפיכך חייבין עליו כרת**".
   2. **אם יבנה בית המקדש בזמן הזה, אם יש פסח שני**.
      1. נחלקו תנאים – בין פסח לשבועות (פרק ז' סעי' ה').
         1. הגריש"א זצ"ל (וישמע משה ח"א עמ' קס"ג) – "שאלתי: אם יבא המשיח בין פסח ראשון לפסח שני, האם יקריבו פסח שני. והשיב: זה תלוי במחלוקת, **ולמעשה נקריב פסח שני**".
   3. חולין (דף קכט:) – "כתוב במגילת תענית פסחא זעירא דלא למספד".
      1. מראי מקומות – בין פסח לשבועות (פרק ז' הע' מ').
   4. **תחנון** (סי' קל"א).
      1. יום י"ד אייר.
         1. לומר בו תחנון.
            1. פמ"ג (מש"ז ס"ק ט"ו ד"ה מ"ש) – "מה שכתב הפרי חדש סעיף ז' פסח שני י"ד באייר אין בו נפילת אפים, וכן כתב שיירי כנסת הגדולה [הגב"י אות יב], אין מנהגינו כן".
            2. חזו"א (דינים והנהגות פרק ד' סעי' ל"ה, מועדי הגר"ח ח"א תשובה ק"ע [לשונו מובא לקמן], אגרות וכתבים דרך אמונה בהוראות החזו"א עמ' נ"א אות ח') – "ציוה לומר תחנון בפסח שני (וכן במשנ"ב לא הביא זה בימים שאין אומרים ועיין בשעיית סימן קלא ס"ק יט)".
            3. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה ק"ע) – "שאלה: אם אומרים תחנון בפסח שני. תשובה: מרן זצ"ל אומר".
            4. סתימות טור, מחבר, רמ"א, ט"ז, מג"א, מ"ב.

ראיה מהפוסקים (תוס' הו"ד בבה"ל סעי' ג' ד"ה יש) שאומרים שתלמידי ר"ע מת ביום שיש בו תחנון, ופסח שני נכלל.

* + - 1. שלא לומר בו תחנון.
         1. שכנה"ג (הגב"י אות י"ב).
         2. פר"ח (ס"ק ז', סי' תצ"ג ס"ק ב').
         3. יעב"ץ (בסידור, ח"ב עמ' קל"ח אות כ"א).
         4. שע"ת (ס"ק י"ט).
         5. גר"ז (פסקי הסידור הלכות קריאת שמע ותפלה) – "כל חדש ניסן ופסח שני שהוא י"ד באייר".
         6. אשל אברהם (בוטשאטש, סוף סי' קל"א ד"ה הנוהגין) – "הנוהגין שלא לומר תחנון בפסח שני גם שכולנו טמאי מתים, ועלתה שיח שפתותינו בראשון במקום פסח בזמנו ודאי. מכל מקום נכון לנו לעורר זכות פסח שני שהיה נעשה בזמן שביהמ"ק היה קיים".
         7. עי' ערה"ש (סעי' י"ב) – "ופסח שני לא חשבו והוא פלא ומנהג הספרדים שלא ליפול בו".

עי' ערה"ש (יו"ד סי' ת"א סעי ה') – "ובי"ד באייר במקומות שאין אומרים מפני פסח שני אין אומרים".

* + - * 1. ליקוטי מהרי"ח (עמ' תקע"א ד"ה פסח).
        2. נימוקי או"ח (ס"ק ז').
        3. כה"ח (ס"ק כ"ח, ס"ק כ"ט).
        4. ארץ ישראל (סי' י"ח סעי' א', עיר הקדש והמקדש ח"ג פרק כ"ה אות י"ד ס"ק א') – לשונו מובא לקמן.
        5. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק י"א סעי' כ').
        6. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' רי"ח אות א') – "המנהג שאין אומרים תחנון יום י"ד אייר, שהוא פסח שני".
        7. נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק נ"ז סעי' ג').
        8. מנהג ישיבת מיר.
      1. מראי מקומות – מנחת יצחק (ח"ג סי' נ"ב אות ג'), בין פסח לשבועות (פרק ז' סעי' י"ז).
    1. מנחה לפניו.
       1. לומר בו תחנון – גר"ז (פסקי הסידור הלכות קריאת שמע ותפלה, "אבל במנחה שלפני ערב ראש השנה וערב יום כפורים וערב פסח שני נופלין"), היכל יצחק (או"ח סי' נ"ג אות א', "שאומרים תחנון אפילו בא"י במנחה שלפני פסח שני"), ארץ ישראל (סי' י"ח סעי' א', עיר הקדש והמקדש ח"ג פרק כ"ה אות י"ד ס"ק א', "ביום י"ד אייר, פסח שני, א"א תחנון. אבל במנחה שלפניו כן אומרים (והחילוק בינו לבין שאר ימים שא"א בהן תחנון - מובן)"), הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק י"א ס"ק כ"ט, הערות לקונ' הקול קול יעקב הו"ד בועלהו לא יבול ח"א עמ' ש'), בין פסח לשבועות (פרק ז' סעי' י"ז), הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' רי"ח אות ב', "במנחה ערב י"ד, אומרים תחנון"), מנהג ישיבת מיר.
       2. שלא לומר בו תחנון – נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק נ"ז סעי' ג').
    2. יום ט"ו אייר.
       1. לומר בו תחנון – שע"ת (ס"ק י"ט, "ולענין ט"ו באייר אותן שנהגו שלא לו' בי"ד משום פסחא זעירא, אך בש"ץ כתב דבשאלונקי מוחין ביד מי שאינו אומר נפ"א בט"ו וכן בקושטא' וכן המנהג בא"י ובמצרים לו' נפ"א בט"ו אייר כמ"ש ועיין בבית דוד סי' ט'"), הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה פסח פרק י"א סעי' כ'), מקדש ישראל (ספיע"ה ס' ק"א).
       2. מראי מקומות – נימוקי או"ח (ס"ק ז'), בין פסח לשבועות (פרק ז' סעי' י"ח), נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק נ"ז סעי' ד').
    3. כל ז' ימים – ליקוטי מהרי"ח (עמ' תקע"א ד"ה פסח), דברי יציב (או"ח סי' ע"ה אות ד', "ולזה היה מנהגו של אא"ז בעל ד"ח זי"ע שלא לומר תחנון בז' ימים של פסח שני שתרעין פתיחין"). פסקי תשובות (סי' תצ"ב הע' ח').
       1. מראי מקומות – נימוקי או"ח (ס"ק ז'), בין פסח לשבועות (פרק ז' סעי' י"ט).
    4. מראי מקומות – משנת יוסף (חי"א סי' כ"ח), פסקי תשובות (אות כ"ו, סי' תצ"ב), לקט הקמח חדש (סי' קל"א ס"ק נ"א).
       1. הגרח"ק זצ"ל (ח"ב שאלת רב ח"א פרק ו' אות י"ח, עמ' מ"ה) – "שאלה: בילקוט שמעוני פרשת פנחס פרק כ"ט כתוב שבכל חודש השתיל לנו הקב"ה מועד, באייר פסח שני. ומאחר תקרא מועד, מוכח דאלו שנוהגים לומר תחנון בפסח שני לא נכון עושים, דלא גרע מט"ב שאין אומרים תחנון משום דאיקרי מועד. תשובה: איקרי מועד לטמאים והולכין בדרך רחוקה".
       2. מקדש ישראל (ספיע"ה ס' ק"א) – "נהרא ונהרא ופשטיה".
  1. **מנהג לאכול מצה**.
     1. כן נוהגים.
        1. שער יששכר (אייר מאמר פסחא זעירא אות י"ב) – "וכן מנהג **כל הצדיקים מתלמידי רבינו הבעש"ט** הקדוש זי"ע שעושין הסעודה ביום י"ד ...".
        2. דרכי חיים ושלום (אות תרל"א) – "ביום י"ד פסח שני סעד עם אנשי שלומו ותלמידיו ואמר שכן מנהג אבותיו הקדושים וכן מנהג כל הצדיקים מתלמידי רבינו הבעש"ט זי"ע הגם שעיקר אכילת קרבן פסח הי' בליל ט"ו מ"מ ההקרבה הי' ביום ועיקר הוא ההתחלה (עיין בשער יששכר אות י"ב בפסחא זעירא) ובסעודה זו הי' מזמרין אדיר הוא יבנה ביתו בקרוב וכו'. היו אוכלין מצה וגם מרור (תמכא משוחק) תוך הסעודה".
        3. עי' ליקוטי מהרי"ח (עמ' תקע"ב ד"ה והנה מנהג) – "מנהג אנשי מעשה לאכול מצה ביום י"ד באייר".
        4. קהלות יעקב (ארחות רבינו ח"ב עמ' צ"ז אות י"ז) – "הי' אוכל בפסח שני (י"ד אייר) בסעודת צהרים מצות עבודת יד שהשאיר מפסח".
        5. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' רי"ח אות ג', הע' ב') – "ביום י"ד אייר נהג רבינו לאכול כזית מצה, ופעמים שאכל ג"כ בליל ט"ו. [בספר מעשה איש כתב דהחזון איש לא אכל מצות בפסח שני, ואף התבטא שיש בזה משום בל תוסיף. וכשאמרו דבר זה לפני רבינו **תמה** דא"כ גם זכר למחצית השקל לא יעשו, דהא כמו שאין בפסח שני מצות עשה דאכילת מצה, ה"נ ליכא בזמן הזה מצות עשה דמחצית השקל, ובשו"ע סימן תרצ"ד כתב הרמ"א בשם המרדכי (ריש פ"ק דיומא) דנהגו ליתן בזמן הזה מחצית השקל, וע"כ דבכהאי גונא ליכא בל תוסיף".
     2. לא נוהגים.
        1. חזו"א (ארחות רבינו ח"ב עמ' צ"ז אות י"ז) – "החזו"א זצוק"ל לא אוכל מצות בפסח שני ודעתו **לא היתה נוחה מזה** שאוכלים ואמר **שמוסיפים מצוה לא כתובה**".
        2. הגרח"ק זצ"ל (רבבות אפרים ח"ב סי' קכ"ט אות ל"ט) – "מנהג חסידים ואצלנו אין נהוג".
     3. קשה: רמב"ם (קרבן פסח פרק ח' הל' ג', "וכן אכילת בשר פסח שני **בלילי חמשה עשר** לחדש אייר מצות עשה שנאמר בו על מצות ומרורים יאכלוהו"), ליקוטי מהרי"ח (עמ' תקע"ב ד"ה והנה מנהג, "וצ"ע הלא אכילת פ"ש היה גם כן בלילה ליל ט"ו אייר").
        1. פסקי תשובות (סי' תצ"ב הע' ט'), שם (הע' י', כלי חמדה בשם אבני נזר, מצד בעל תוסף), עי' מנהג ישראל תורה (סי' תצ"ג אות י'), שם (הע' י"א), דברי ישראל (ח"א סי' ק"ל).
        2. שער יששכר (מאמר פתחא זעירא אות י"ב, "**שהעיקר הוא ההתחלה**"), א"נ כלי חמדה (עמ' כ"ו מבעל ס' אלה מצות).
     4. גם בליל ט"ו.
        1. זכרון יהודה (עמ' ע"ז אות קנ"ה) – "בליל ט"ו אשר הוא זמן אכילת קרבן פסח שני, לעשות זכר למצוה זו נהג אאזמ"ו הגאון מו"ה דור דייטש זצ"ל וכן נהג אאמ"ו זצ"ל (בעל אמרי א"ש) אחריו לאכול מצה וביצה, ולמד משניות והלכות השייכים למצות פסח שני, והכל לעשות זכר למקדש, כדאיתא בגמ' ר"ה דף ל' ע"ב וסוכה דף מ"א ע"א על הכתוב כי אעלה ארוכה לך וכו' דורש אין לה מכלל דבעי דרישה. ויש לקרות עליהם אוהב מצוה לא ישבע מצוה".
        2. ליקוטי מהרי"ח (עמ' תקע"ב ד"ה והנה מנהג) – "מצאתי בס' זכרון יהודה ... נהגו לאכול מצה בליל ט"ו אייר וגם **ביצה מבושלת**, **ולמדו הלימודים** השייכין לפ"ש".
        3. פסקי תשובות (גבי הע' י').
        4. עי' מקדש ישראל (ספיע"ה סי' ק"א) – "עיקר המנהג לאכול ביום י"ד, וטוב לאכול גם בליל ט"ו".
     5. מראי מקומות – בין פסח לשבועות (פרק ז' סעי' י"ב, הע' כ"ג), רבבות אפרים (ח"ב סי' קכ"ט אות ל"ט, ח"ג סי' של"א, ח"ה סי' שמ"ז אות א', ח"ז סי' שס"ח), קנין תורה להלכה (ח"ז סי' מ"ב אות ג').
        1. הגרח"ק זצ"ל (ח"ב שאלת רב ח"א פרק ו' אות י"ט, עמ' מ"ה) – "שאלה: מתי יש לנהוג לאכול מצות בפסח שני, ביום י"ד או בליל ט"ו. תשובה: החזו"א חשש לבל תוסיף.

הגרח"ק זצ"ל (ח"ב שאלת רב ח"א פרק ו' אות כ', עמ' מ"ה) – "שאלה: לדעת החזו"א שבאכילת מצה בפסח שני איכא בל תוסיף, לכאורה יכול לאכול ולכוין בפירוש שלא לשם מצוה רק למנהג בעלמא, ובכה"ג הרי ליכא משום בל תוסיף. תשובה: נראה כבל תוסיף. [פי', וא"כ לא מהני מה שיכוין לא לצאת, כי בלא"ה אין כאן בל תוסיף ממש רק שנראה כמוסיף וגם כשיכוין נראה כמוסיף]".

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קס"ד) – "שאלה: בתשו' רבבות אפרים מובא ממרן שליט"א, דא"צ לאכול מצה בפסח שני שהוי מנהג חסידים, וצ"ע שבאורחות רבינו מובא שהקהילות יעקב אכל מצה בפסח שני. תשובה: נהג כמנהג אבותינו שהיו חסידים".

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קס"ה) – "שאלה: מובא מהחזו"א דלא ניח"ל מאכילת מצה בפסח שני דחשש לבל תוסיף, וצ"ע הא שלא בזמנו בעי כוונה. תשובה: מחזי כבל תוסיף כיון שמכוון למצוה".

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קס"ו) – "שאלה: מובא ממרן שליט"א דל"ש בל תוסיף באכילת מצה, שכל השנה אוכלים מצה, וצ"ע דא"כ מ"ט החזו"א חשש לב"ת באכילת מצה בפסח שני. תשובה: לא כיון לב"ת אלא לטעם אחר".

* + - * 1. עי' הגרח"ק זצ"ל (הליכות חיים ח"א עמ קי"א אות שמ"א) – "שמא אם אומרים האוכל מצה בשמיני לוקה (לפי דעת הגר"א וסייעתו שיש מצוה כל ז') כשם שאמרו בר"ה כח: הישן בשמיני בסוכה לוקה, שהרי גם שם צריך לכוין לשם מצוה מאחר שהוא שלא בזמנה, וכן י"ל לכאו' לענין מצה בשמיני, וצ"ע. תשובה: שם נראה דמוסיף משא"כ כאן דגם בשאר השנה אוכלין מצה לפעמים".
        2. מראי מקומות – עיקרי הד"ט (או"ח סי' י"ח אות ס"ב).

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קס"ז) – "שאלה: מ"ט הקהילות יעקב אכל מצה בפסח שני ולא חשש לב"ת כדעת החזו"א. תשובה: מצה מבחנות היא כמו חמץ".

* + - * 1. אמנם עי' קהלות יעקב (ארחות רבינו ח"ב עמ' צ"ז אות י"ז), לשונו מובא לעיל - וצ"ע.

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קס"ח) – "שאלה: בדעת החזו"א שבאכילת מצה בפסח שני הוי ב"ת, וצ"ע איך נוהגין בזה"ז ליתן מחצית השקל שאין נוהג בזה"ז. תשובה: מה שתיקנו חכמים תיקנו".

* + - * 1. עי' הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' רי"ח הע' ב') - לשונו מובא לעיל.

הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה קס"ט) – "שאלה: מ"ט החזו"א חשש לאכילת מצה בפסח שני לב"ת, הא מנהג זה הובא בסידור היעב"ץ להגר"י עמדין. תשובה: בל תוסיף".

* 1. **אכילת מרור**.
     1. כן נוהגים – דרכי חיים ושלום (אות תרל"א, "והיו אוכלין מצה וגם מרור (תמכא משוחק) תוך הסעודה"), קאמראנא (מנהג ישראל תורה אות י' ד"ה והנה).
  2. **האם יש תענית על בה"ב**.
     1. רשאי להתענות – יעב"ץ (סידור, ח"ב עמ' קל"ח אות כ"א), אשל אברהם (בוטשאטש, סוף סי' קל"א ד"ה פסח, ,פסח שני בתענית שני דבה"ב במדינות אלו דרך פשר י"ל סליחות ולא תחנון וכנהוג בברית מילה בבה"ב וכוותיה ואומרים למנצח ואא"א ורשאי להתענות"), מהרש"ם (ח"ו סי' ל"ב, "להתענות מותר, ועכ"פ אין להשמיט ברכת בה"ב ומי שלא יתענה בי"ד באייר יתענה ביום ה' או יום ב' שלאחריו"), טעמי המנהגים (עמ' ר"נ), ליקוטי מהרי"ח (עמ' תקע"ב ד"ה והנה אם), שערים מצויינים בהלכה (סי' ק"כ ס"ק י"ב).
     2. אין מתענים בו – יוסף דעת (סי' ת"א), יד שאול (יו"ד סי' ת"א), ארץ ישראל (סי' י"ח סעי' א', "וגם הנהיגו שהמתענים בה"ב אין מתענים בו (והיחידים המחמירים מתענים עד חצות או שמשלמים התענית ביום מחר). ואע"פ שאין מתענים בו מכל מקום בשבת שמברכים בה"ב (חיינו בס' תזריע ומצורע בשבת זח"א או הש"א, או בשבת אמור בשנת הח"א) מברכים גם כן בנוסח הרגיל, לכל מי שיקבל עליו תענית בה"ב").
     3. מראי מקומות – זכרון יהודה (ח"א סי' קס"ו), מנחת יצחק (ח"ג סי' נ"ב אות ג'), משנה הלכות (חי"א סי' ת"ד, "ולענין אם חל שני וחמישי והוא נוהג להתענות ג"כ אי התענה לפי הסדר נראה דמותר מ"מ החדל יחדול כפי הוראת הזקן"), בין פסח לשבועות (פרק ז' סעי' י"א\*).
  3. **אב הרחמים, צדקתך**.
     1. לומר בו – נמוקי או"ח (סי' קל"א אות ז' ד"ה אך), פסקי תשובות (סי' תצ"ב הע' ז').
  4. **שלא לומר בשר זה לפסח שני** – ר' יהודה זרחי' סג"ל שליט"א (רבבות אפרים ח"ב סי' קל"ח), בין פסח לשבועות (פרק ז' סעי' י"ד).
  5. **בשר צלי**.
     1. מחמיר – רש"ש (פסחים דף נג.).
     2. מיקל – רבבות אפרים (ח"ב סי' קל"ח ד"ה ובליל, "לא שמענו להחמיר אז כי זה רק ממנהגא **ואז לא חל המנהג**").
     3. רק גדי שלום צלוי – חזון עובדיה (ח"ב סי' קע"ה).
     4. מראי מקומות – בין פסח לשבועות (פרק ז' סעי' ט"ו), פסקי תשובות (סוף סי' תצ"ב).
  6. מראי מקומות – בין פסח לשבועות (פרק ז'), נטעי גבריאל (פסח ח"ג פרק נ"ז), מועדים לשמחה (ח"ו סי' ב'), Halachically Speaking (שנה י' מספר ה').

**שבועות**

# סימן תצ"ד

1. לומד כל הלילה - סעיף א'.
2. עשבים, אילנות - סעיף ג'.
3. טעמים לאכול חלבי בשבועות.
4. כותל.
5. חיוב קריעה ליד הכותל.
6. *מגילת רות*.
7. עמידה בשעת קריאת עשרת הדברות.
8. מקוה ערב שבועות.
9. לענין זווג.
10. שאר ענינים.

**דור המלקטים** - אבני שוהם (שבועות, שלומוביץ), בנתיבות ההלכה (גליון ל"ט), ***הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות),*** ***הגריש"א זצ"ל (***אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ו), הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה שבועות פרק י"ב), הלכות חג בחג (שבועות, קארפ), חג השבועות (ליברמן), יד בספירת העומר ובשבועות (פלדשטיין), מנהגי חג השבועות (טסלר), מקדש ישראל (שבועות, הארפענעס), נטעי גבריאל (שבועות, ציננער), סוכת חיים (שבועות, לונדינסקי), עיטורי מרדכי (שבועות, מאיר), פני ביכורים (הגר), פסקי תשובות (רבינוביץ), קובץ הלכות (ספירת העומר שבועות פרק י"א, קמנצקי).

1. לומד כל הלילה - סעיף א'.
   1. **המקור והטעם**.
      1. זוהר (פר' אמור דף צח עמ' א') – "וְעַל דָּא, חֲסִידֵי קַדְמָאֵי לָא הֲווֹ נָיְימֵי בְּהַאי לֵילְיָא, וַהֲווּ לָעָאן בְּאוֹרַיְיתָא, וְאַמְרֵי, נֵיתֵי לְאַחֲסָנָא יְרוּתָא קַדִּישָׁא, לָן, וְלִבְנָן, בִּתְרֵין עָלְמִין. וְהַהוּא לֵילְיָא כְּנֶסֶת יִשְׂרָאֵל אִתְעַטְּרָא עָלַיְיהוּ, וְאַתְיָיא לְאִזְדַּוְּוגָא בֵּיהּ בְּמַלְכָּא, וְתַרְוַויְיהוּ מִתְעַטְּרֵי עַל רֵישַׁיְיהוּ, דְּאִינּוּן דְּזַכָּאן לְהָכִי".
         1. המתורגם – "וְעַל כֵּן חֲסִידִים הָרִאשׁוֹנִים לֹא הָיוּ יְשֵׁנִים בַּלַּיְלָה הַזֶּה, וְהָיוּ עוֹסְקִים בַּתּוֹרָה וְאוֹמְרִים: נָבִיא אֶת הַיְרֻשָּׁה הַקְּדוֹשָׁה לָנוּ וּלְבָנֵינוּ בִּשְׁנֵי עוֹלָמוֹת. וְאוֹתוֹ הַלַּיְלָה מִתְעַטֶּרֶת כְּנֶסֶת יִשְׂרָאֵל עֲלֵיהֶם, וּבָאָה לְהִזְדַּוֵּג עִם הַמֶּלֶךְ, וּשְׁנֵיהֶם מִתְעַטְּרִים עַל רֹאשָׁם שֶׁל אוֹתָם שֶׁזּוֹכִים לָזֶה".
      2. שער הכוונות (דרושי חג השבועות דרוש א') – "ולא עוד אלא שצריך האדם שלא לישן בלילה הזאת כלל ולהיות כל הלילה נעורים ועוסקים בתורה כנז' באורך בהק' ספר הזוהר בפ' בראשית ובפ' אמור. **ודע כי כל מי שלא ישן בלילה הזאת כלל אפי' רגע אחד ויהיה עוסק בתורה כל הלילה מובטח לו שישלים שנתו ולא יארע לו שום נזק בשנה ההיא** וכמ"ש הרשב"י בהקדמ' בראשית וז"ל דיפוק ההוא שתא בשלם כו' ע"ש ולא עוד אלא שהוראת חיי האדם בשנה ההיא תלויה בענין זה כי אם לא ישן כלל ודאי שלא ימות בשנה ההיא ודי בזה. ולכן פשט המנהג הזה בישראל לעסוק בתורה כל ליל חג השבועות ואמנם הענין הוא זה כי ע"י היותם עוסקים בתורה כל הלילה הם ממשיכים את הכתר הנז' בז"א שהוא בחי' דיקנא דא"א שז"א עולה עד שם כנז'".
      3. של"ה (שבועות פרק נר מצוה אות ג') – "בלילה ההוא של חג שבועות, ידוד השינה מכל מי שרוצה לדבק בקדושה, ויעסוק בתורה כל הלילה. וכדאיתא בזהר ...".
      4. מג"א (הקדמה) – "איתא בזוהר שחסידים הראשונים היו נעורים כל הלילה ועוסקים בתור' וכבר נהגו רוב הלומדים לעשות כן ואפשר לתת טעם ע"פ פשוטו לפי שישראל היו ישנים כל הלילה והוצרך הקב"ה להעיר אותם כדאיתא במדרש לכן אנו צריכים לתקן זה".
      5. סדר היום (סדר חג השבועות) – "וראיתי מדקדקים שעומדים על עמדם כל הלילה הזאת ועוסקים בתנ"כ לחבר את האהל להיות א' ועוסקים בתורה שבע"פ רוב הלילה לקשט את הכלה".
      6. א"ר (ס"ק ג', א"ז ס"ק ג') – "ודע שכל מי שבלילה לא ישן כלל ועיקר ויהיה עוסק בתורה, מובטח לו שישלים שנתו ולא יארע לו שום נזק ע"כ. והטעם כתב מג"א [שם] על פי פשוטו שישראל היו ישנים כל הלילה והוצרך הקדוש ברוך הוא להעיר אותם, לכך אנו צריכין לתקן זה. וסדר הלימוד עי"ש בשל"ה דף ק"ס [שבועות, נר מצוה], וכל זה אינן אלא ממדות פרישות וזהירות".
      7. *באה"ט (ס"ק ז') – "*כל מי שלא ישן בלילה כלל ועוסק בתורה מובטח לו שישלים שנתו ולא יארע לו שום נזק".
      8. בגדי ישע (על המג"א) – "כתב בש"ע מהר"י לוריא צריך לטבול בערב שבועות ודע שכל מי שבלילה זו לא ישן כלל ועיקר שהיה עוסק בתורה מובטח לו שישלים שנתו ולא יארע לו שום נזק עכ"ל".
      9. ברכי יוסף (ס"ק ח') – "נהגו רוב ישראל ללמוד ליל התקדש חג השבועות על פי הזהר הקדוש. וכתב האר"י זצ"ל (שה"כ דף פט ריש ע"א) דהוראת חיי האדם היא בלילה הזו וכו'. ע"ש".
      10. גר"ז (סעי' ג') – "נוהגין הרבה להיות נעורים כל הלילה לעסוק בתורה ... ועיקר העסק יהיה בתורה שבעל פה".
      11. מ"ב (ס"ק א') – "איתא בזוהר שחסידים הראשונים היו נעורים כל הלילה ועוסקים בתורה וכבר נהגו רוב הלומדים לעשות כן ואיתא בשו"ע האר"י ז"ל דע שכל מי שבלילה לא ישן כלל ועיקר והיה עוסק בתורה מובטח לו שישלים שנתו ולא יארע לו שום נזק. והטעם כתב מ"א ע"פ פשוטו שישראל היו ישנים כל הלילה והוצרך הקדוש ברוך הוא להעיר אותם לקבל התורה [כדאיתא במדרש] לכך אנו צריכין לתקן זה".
      12. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סעי' ו') – "פשט המנהג בכל תפוצות ישראל להיות נעורים כל הלילה בליל חג השבועות ולעסוק בתורה, עד עלות השחר, וכמו שכתוב בזוהר הקדוש: 'חסידים הראשונים לא היו ישנים בלילה הזה, והיו עוסקים בתורה, ואומרים: בואו לנחול מורשה קדושה לנו ולבנינו בשני העולמות'. וכן אמרו עוד בזוהר הקדוש: 'כל אלו שמתקנים התיקון בלילה הזאת ושמחים בו, כולם יהיו רשומים וכתובים בספר הזכרונות, והקדוש ברוך הוא מברך אותם בשבעים ברכות וכתרים של עולם העליון'. והסבירו האחרונים, שהטעם למנהג זה בליל חג השבועות, לפי שבשעת קבלת התורה היו ישראל נרדמים כל הלילה, והוצרך הקדוש ברוך הוא להעירם משנתם על ידי קולות וברקים שהיו לפני מעמד הר סיני. ולכן צריכים לתקן הדבר על ידי שנעמוד על המשמר בלילה הזה ונעסוק בתורה כל הלילה. [ילקוט יוסף על המועדים עמוד תלח]".
      13. מראי מקומות – כף החיים (ס"ק ו'), מועדים וזמנים (ח"ד סי' שט"ו ד"ה ובזה).
          1. בן איש חי (שנה א' פר' במדבר אות ג') – "**יזהרו שלא לדבר שיחת חולין כל הלילה**, וצריך להם שמירה גדולה בזה בלילה זו, מפני דכל עת שיש אסיפה מאנשים הרבה, דרכו של יצר הרע להכשילם לדבר דברי חול, ומדבר לדבר יבואו לדברים אסורים של שחוק ושל לשון הרע, ויזהרו ללמוד כל סדר הלימוד של זאת הלילה, בחשק גדול ובשמחה רבה והתלהבות הלב, כי הלימוד המתוקן לזאת הלילה עושה פרי גדול למעלה, וממשיך לנפש האדם קדושה וטהרה, ואיתא בזוהר קקדוש בפרשת אמור, וזה לשונו ... ומי האיש אשר ישמע כזאת ויפנה לבו לבטלה בלילה הזאת, וכל שכן שלא יטנף פיו בדברים בטלים, ודברי חול של משא ומתן, וכל שכן בליצנות ולשון הרע, ויתגבר כארי לישב על המשמר בעינים פקוחות לדחות את השינה, ולא יתנמנם כלל, כי רבינו האר"י ז"ל החמיר מאד בענין השינה בזאת הלילה, יותר מליל הושענא רבה, וכנז' בשער הכונות בדרוש הלילה הזאת".
   2. **אמירת התיקון**.
      1. בן איש חי (שנה א' פר' במדבר אות ד') – "סדר הלימוד בלילה הזו, תחלה תורה נביאים וכתובים ואחר כך המדרש, ואחר כך האדרא רבא, כי כן מפורש בזוהר הקדוש, למלעי באוריתא מתורה לנביאים, ומנביאים לכתובים, וכדרשות דקראי וברזי דחכמתא, ותרי"ג מצות ילמדו קודם המדרש, ואם יש להם זמן, ילמדו האדרא זוטא גם כן, וכבר נודע מנהגו של רבינו החיד"א ז"ל, ללמוד בלילה זו שתי האדרות מעומד, גם בעת זקנתו אשריו ואשרי חלקו, ואין ללמוד משניות בלילה זו, ומי שיש לו מנהג קבוע ללמוד י"ח פרקי משנה בכל יום, מותר ללמוד הי"ח פרקי משנה ביום טוב זה ביום דוקא ולא בלילה, ואין מניעה ללימוד המשנה אלא בליל שבועות בלבד, אבל בשאר לילות של שבתות וימים טובים, אין מניעה כלל, ויכול ללמוד משניות כאשר ירצה".
      2. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' צ"ח אות א') – "מו"ר הי' אומר כל ליל שבועות תיקון ליל שבועות ותרי"ג מצוות, ומתפלל עם הנץ".
      3. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה שבועות פרק י"ב הע' י"ג, שלמי מועד עמ' תנ"ט) – "ורבנו עסק בחלק מלילה זה בלימוד לפי הסדר הנדפס ב'תיקון ליל שבועות'".
      4. אור לציון (ח"ג פרק י"ח אות י"א) – "שאלה. האם צריך לקרוא בליל חג השבועות דוקא את התיקון שנסדר ללילה זה או אפשר ללמוד אף דברים אחרים. תשובה. יש ללמוד בליל חג השבועות את התיקון לליל שבועות. **ואף בני תורה** שנפשם חשקה יותר בלימוד גמרא, יש להם ללמוד בלילה זה את התיקון, ואף אם לא מבינים את כל מה שקוראים. וילמדו גמרא ביום, או לאחר שסיימו כל סדר תנ"ך וקטע זוהר".
      5. יחוה דעת (ח"ג סי' ל"ב) – "אכן מרן החיד"א בספר לב דוד (פרק ל"א) כתב, המנהג המפורסם בכל תפוצות ישראל לקרות בליל חג השבועות בחבורה הסדר המתוקן מרבינו האר"י. ואמנם שמעתי כי קצת לומדים קבעו לימודם ברמב"ם, ולא רצו ללמוד התיקון של האר"י ז"ל, שהוא תחילת וסוף פסוקי הפרשיות ונביאים וכתובים, ולא טוב עשו לבנות במה לעצמם, ואף על פי שלא באו בסוד ה', מכל מקום חובה מוטלת עליהם ללמוד התיקון שהוא מנהג קבוע ברוב ישראל ע"כ. וכן כתב בספר עמק ברכה (דף ס"ט ע"ד), ובספר יוסף אומץ יוזפא (סימן תתנ"ב), וכן כתב הגאון רבי חיים פלאג'י במועד לכל חי (סימן ח' אות י"ב והלאה). ועוד אחרונים".
      6. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (דרך ישרה ח"ב).
      7. מקדש ישראל (שבועות סי' י"ב, סי' י"ג) – "יקדים לימוד התיקון".
      8. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סעי' ח') – "מהיות טוב נכון לחוש לדברי רבותינו המקובלים, וללמוד בליל שבועות את התיקון שנתקן ונסדר על פי הזוהר והמקובלים, ונדפס בספר קריאי מועד לחג שבועות, בכנופיא ובחבורה, ולהעדיף סדר לימוד זה על פני לימוד בתלמוד ובפוסקים".
      9. מראי מקומות – הר"י טרגר (***היכלא ח"ג עמ' שמ"ג)***.
         1. **לענין מקרא בלילה**.
            1. ***כנף רננה (קונ' מין כנף סי' מ"ד, השואל) – "וראיתי בס' לב דוד פל"ד שבליל שבועות אין ללמוד מקרא רק משניות".***
            2. הגרח"ק זצ"ל (אלא ד' אמות של הלכה פרק ל' אות ב') – "ובליל יו"ט ובליל שבועות מרן מחמיר שלא לקרוא אלא מחצי השני של הלילה שאז מתירים".
            3. ***הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' רי"א אות ג') – "שאלה: באופן כללי עד כמה צריך להקפיד לא ללמוד תנ"ך בלילה. והאם יש מקום להקל בזה בליל שבועות. תשובה: בני עדות המזרח מקפידים יותר שלא ללמוד תורה שבכתב בלילה. אשכנזים פחות מקפידים על כך, למרות שוודאי עדיף ללמוד מקרא ביום ולא בלילה. מכל מקום כתבו, שאף למחמירים - אין זה איסור, אלא שלכתחילה טוב יותר ללמוד מקרא ביום. ופשוט שגם המחמירים שלא ללמוד תורה שבכתב בלילה, בליל שבועות יכולים להקל וללמוד גם בתורה שבכתב (החלק הכלול בתיקון), משום שמנהג התיקון נתקן על ידי הקדמונים".***
            4. עי' סי' רל"ח, לשיטות ומראי מקומות.
         2. חק יעקב (ס"ק א') – "וכבר נתפשט המנהג הזה בעיני המון עם ללמוד יחד בעשרה ע"פ התקון ולומר קדיש וטובלין כשיאיר היום ויש טובלין בערב הרגל ובבית מוח"ז הגאון לא נהגו כך ללמוד בעשרה רק כל או"א לומד ביחידות כי עיקר התיקון לא תקנו רק בפני עמי הארץ שאינם יודעים ללמוד ע"כ אומרים התיקון".
            1. הר"י טרגר (***קובץ היכלא ח"ג עמ' שנ"ד) – "****דחס ושלום* ***לומר שהחק יעקב נתכוון שנתקן התיקון ע"י הזוהר וכל רבותינו הק' וס' המנהגים בכל אתר ואתר לעם הארץ, אלא כוונתו שהאופן שאומרים כולם ביחד הציבור עם הי"ג קדישים, ואחד אומר וכולם שומעים, ואין את היכולת להתעכב ולהבין ... זה נתקן לע"ה, אבל החכמים כל אחד יכול ללמוד בעצמו התיקון וכמו שעושים היום אבל לא כתב שיכול ללמוד כרצונו".***
         3. חזו"א (בדידי הוי עובדא עמ' של"ט, ארחות רבנו ח"ב עמ' צ"ח אות א' [לשונו מובא לקמן]) – "והנה בהיותי בארץ ישראל בשב"ק לפני היארצייט של מרן החזון איש זי"ע (ט"ו חשון), ראיתי בקונטרס אחד סיפורים שסיפר הגאון רבי חיים על דודו מרן החזון איש זי"ע, ובתוך דבריו שם מביא כי פ"א שאל בן תורה א' את מרן החזון איש זי"ע, היות והוא נוהג לומר בכל שנה בליל שבועות סדר תיקון לילה שבועות, אמנם לבו נוקפו שמא מוטב לו שילמוד בליל שבועות גמרא ותוספות, מה עליו לעשות. האם ימשיך באמירת התיקון כדרכו מדי שנה, או שילמוד גפ"ת. והשיבו החזו"א שיכול הוא להמשיך באמירת התיקון כמנהגו, ולא ידאג. ועוד פ"א אירע בבן תורה אחד ששאל את החזון איש זי"ע היות ודרכו ללמוד גפ"ת בליל חג השבועות, ולבו נוקפו שמא לא טוב הוא עושה ומוטב לו לומר תיקון ליל שבועות, ונפשו בשאלתו, מה יעשה, האם ימשיך ללמוד גמרא ותוספות או יאמר תיקון. והשיבו החזון איש תמשיך ללמוד גפ"ת ואינך צריך לשנות מנהגך ולומר תיקון ליל שבועות. והסביר הגאון רבי חיים הטעם מדוע **שינה החזו"א לפסוק לאחד לומר תיקון ולשני ללמוד גפ"ת**, וכי אין אלו תרתי דסתרי, וממנ"פ הי מינייהו עדיף. והסביר שהחזו"א ראה על הראשון שהיה חושש שמא אינו עושה יפה, ומוטב ללמוד, לכן ענה לו כפי נטיית לבו, שיכול הוא להמשיך ולומר תיקון ליל שבועות. ואילו הבן תורה השני היה חפצו ורצונו ללמוד גפ"ת בליל שבועות כדרכו מימים ימימה, אלא שהיה לבו נוקפו שמא אינו עושה כהוגן, וצריך הוא לומר תיקון, ע"כ ענה לו החזו"א לפי מה שהי' לבו מושכו שיכול הוא ללמוד גמרא ותוספות. אחרי שנדפס ספרי שדה צופים על מסכת סנהדרין והגיע הספר לידי הגאון רבי חיים שליט"א [זצ"ל], סיפר לי בנו ידינ"פ הג"ר אברהם ישעי' שליט"א, כי אביו הגאון עבר על הקדמת ספרי, ואמר אליו על מה שכתבתי כי הוא היה הבחור שחפץ יותר ללמוד מלומר תיקון, לא כן הדבר, אלא ההיפוך הוא האמת. אני הייתי הבחור שרצה לומר תיקון ליל שבועות משום שכך נהג אבי מורי [הסטייפלער] זי"ע ורציתי לנהוג כמותו, והשיב לי החזון איש אמור תיקון".
         4. ***הגרח"ק זצ"ל (שערי ציון ח"א עמ' ק"ט אות ד') – "***כמנהג אבותם".
   3. **לענין שאר חלקי התורה**.
      1. מקראי קודש (פסח ח"ג סי' ל"ד) – "ע"ד השאלה בבחורי הישיבה העומדים בבית ה' בליל שבועות ולומדים כל הלילה בהבנה בעומק ובעיון, אם כדאי להשפיע עליהם שיאמרו בחלק מהלילה תיקול ליל שבועות. דבר זה אין צריך לפנים, שהמדרגה הכי גדולה בלימוד התורה היא לימוד תורה ביגיעה היינו בהבנה בעומק ובעין, והמעלות של לימוד זה הם לאין ערוך ...".
      2. חזו"א (הגרח"ק זצ"ל ארחות רבנו ח"ב עמ' צ"ח אות א', בדידי הוי עובדא עמ' של"ט [לשונו מובא לעיל]) – "שאחד שאל את מרן החזו"א זצוק"ל אם ללמוד או לומר תקון ואמר לו ללמוד ולאחר השיב מרן לומר תקון".
      3. אור לציון (ח"ג פרק י"ח אות י"א) – "ובחורים הלומדים בישיבה יעשו כהוראת ראש הישיבה".
      4. יחוה דעת (ח"ג סי' ל"ב) – "ומכל מקום נראה שבני הישיבות שלומדים תלמוד בלילה הזה בשקידה והתמדה, אין למחות בידם, שיש להם על מה שיסמוכו, וכבר אמרו חז"ל (בעבודה זרה י"ט ע"א) שאין אדם לומד אלא במקום שלבו חפץ".

יחוה דעת (ח"ג סי' ל"ב בהג"ה) – "וכן היה מנהג הגר"א מוילנא ללמוד התיקון. **וידוע המעשה** של הרה"ג גאון הדרשנים רבי יעבץ קרנץ זצ"ל, המגיד מדובנא, שהיה בחג השבועות בבית המדרש של הגר"א מוילנא, והגר"א היה לומד התיקון של ליל חג השבועות, והמגיד מדובנא למד תלמוד, ושאל אותו הגר"א, מדוע אין הוא לומד התיקון כנהוג, והשיב כדרכו בקודש על פי משל, אברך אחד לאחר חתונתו היה יושב ובטל, שאל אותו חותנו מדוע אינך עוסק במסחר, השיב האברך איני יודע איך לעסוק במסחר, אמר לו חותנו, לך נא לשוק והסתכל במעשה הסוחרים, וכאשר הם עושים תעשה. הלך וראה שהסוחרים תולים בחלון הראוה דוגמאות של הסחורות שלהם מינים ממינים שונים, כדי שעל פי הדוגמאות יוכלו הלקוחות לבחור את הסחורה הדרושה להם. מה עשה הלך ושכר לו חנות וקנה לו קצת דוגמאות ותלה אותן בחלון הראוה, והחנות ריקה מכל סחורה, כשנודע לחותנו התחיל לשחק עליו, לאמר, לסוחרים האלה יש סחורות רבות בכמות הנדרשת ללקוחות, והדוגמאות הם רק כדי לבחור את הסחורה שמוצאת חן בעיניהם, ואילו אתה שהחנות שלך ריקה מכל וכל, בשביל מה לך הדוגמאות, הנמשל, מורי ורבי הגאון מוילנא מלא ברכת ה' בתורה בנביאים ובכתובים בתלמוד ובמדרשים, אוצר נחמד ושמן, והערב עוסק רק בקטעי הפסוקים והמאמרים הנכללים בתיקון של ליל חג השבועות, והם הדוגמאות של כל מין ומין אשר צבר ברוב שקידתו וחכמתו כיד ה' הטובה עליו, ואילו אדם כמוני שלא קרא ולא שנה ולא למד כלום בכל השנה, ובביתי אין לחם ושמלה, אם אקרא את התיקון, ישימוני ללעג וקלס, הואיל והמחסן שלי ריק לגמרי מכל סחורה, ולרש אין כל. לפיכך אני יושב ולומד כאשר תשיג ידי יד כהה. (שיח שרפי קודש חלק ג' סימן תמ"ז)".

* + - 1. הר"י טרגר (***קובץ היכלא ח"ג סוף עמ' שנ"ד) – "יש לדעת*** *שהסיפור הזה אינו מוסמך****, ולא נמצא כתוב בשם תלמידי, או תלמידי תלמידי אדוננו הגר"א זי"ע, והמקור להסיפור הזה הוא מס' שיח שרפי קודש [ספר ליקוטי סיפורי צדיקים וחסידים מפולין שליקט ר' יועץ קים קדיש מפרשיטיק], וכבר העירו שהסיפור הזה סיפר המגיד הגאליצאי ר' חיים קנולר, בדרך צחות על ת"ח שרצה שאיזה ע"ה יתן לו את התיקון, ולא רצה ליתנו לו, ואז אצר לו את המשל הנ"ל, וח"ו לומר על הגאון המגיד מדובנע זלל"ה כאילו לא ידע ללמוד, ובוודאי שכל הפוסקים וספרי המנהגים בכל אתר ואתר שהבאנו לעיל שהורו לומר תיקון בליל שבועות, לא נתכוונו שרק גאוני גאוני עולם כמו הגר"א יאמרו את התיקון".***
    1. ***הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' רי"א אות ב') – "***שאלה: במשך הלילה האם עדיף ללמוד או להגיד התיקון. תשובה: מסופר שהגר"א אמר תיקון, והמגיד מדובנא למד גמרא. ואמר לגר"א שלימוד התיקון שייך אצל אדם שכל התורה בפיו משך כל השנה, ולפיכך ביום מתן תורה מביא דוגמא מכל מה שיודע, כמו אדם שיש ברשותו סחורה רבה, ומציג לדוגמא חלקים חלקים. 'התיקון' הוא חלקים מכל התורה, אבל אדם שאין כל התורה שגורה בפיו, יותר טוב שילמד גמרא ושאר סדריו הקבועים. בדרך כלל מנהג בני הישיבות ללמוד גמרא, אך הרבה גדולי עולם נהגו לומר תיקון, ודעביד כמר עביד ודעביד כמר עביד. בלבד שלא יבטל את הזמן בדיבורים בעלמא".

***הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' רי"ב אות ה') – "שאלה: האם יש סדרי עדיפויות מה ללמוד בליל זה. תשובה: הנוהגים לומר תיקון יגידו תיקון. בישיבות שנוהגים ללמוד גמרא, ילמדו כמנהגם. מו"ר הגר"נ פרצוביץ זללה"ה אמר לי פעם: בישיבה, המסכת הנלמדת היא עניינא דיומא".***

***הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' רי"ב אות ח') – "שאלה: האם מנהג התיקון נחשב מנהג וצריך להגיד דווקא 'תיקון' כשמנהג אבותיו בכך, או שיכול ללמוד בדברים שונים. תשובה: ילמד באופן שחושב שילמד הכי טוב".***

* + 1. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סעי' ח') – "ומכל מקום אברכים ובני ישיבות שחשקה נפשם לעסוק בגמרא בלילה הזה בשקידה ובהתמדה, אין למחות בידם, שיש להם על מה שיסמוכו".
  1. **נשים**.
     1. אין המנהג.
        1. רב פעלים (ח"א סוד ישרים סי' ט') – "הנה המנהג פה בביתינו, שהנשים אין אומרות הלימוד של ליל חג השבועות והם ישנות, אך בליל הו"ר הן נעורות ולומדות משנה תורה ותהלים, והתפילות של כורתי ברית, כי אנחנו יושבים ולומדים בתוך הסוכה שבחצר, והן יושבות למעלה באכסדרה אשר עומדת לפני הסוכה, ולומדות עמנו בפ"ע. ונ"ל בס"ד, הלימוד של ליל חג השבועות לא יאות אלא לזכרים, חדא משום שהם התחילו בתיקון בתחילתו בספירת העומר, והנשים לא נתערבו בתיקון זה של הספירה, והשנית כי הלומדים הלימוד הקדוש הזה של ליל חג השבועות, נחשבין ונקראים שושבינין דמטרוניתא ואין ראוי להשתמש במעלה זו אלא רק הזכרים, ולא כל הרוצה ליטול את השם יבא ויטול. ונראה לכך אמר רשב"י לחברייא, על ליל חג השבועות בזוהר בראשית דף ח', זכאה חולקכון בגין דלמחר לא תיעול כלה לחופה אלא בהדייכו ע"ש, כי רק הזכרים יהיו שושבינין דמטרוניתא ... והשתא מדברי זוה"ק הנז' נמצינו למידין שפיר טעם נכון, מה שלא נהגו הנשים בלימוד של ליל חג השבועות, אלא רק האנשים בלבד, יען כי הלימוד הנעשה בלילה הכל הוא הכנה לצורך הזווג של הנוקבא הנעשה בתפילת מוסף בבוקר, וכמ"ש בזוה"ק ...".
        2. ***הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' רי"ב אות ו') – "שאלה: האם יש עניין לקיים לימוד לנשים בליל שבועות. תשובה: נשים פטורות מתלמוד תורה. ואין עניין בלימוד נשים בלילה זה***".
        3. מקדש ישראל (שבועות סי' ט"ו).
        4. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סעי' ז') – "אין מנהג זה אלא לאנשים ולא לנשים. [שו"ת רב פעלים חלק א' בסוד ישרים סימן ט]".
     2. מראי מקומות.
        1. כה"ח (ס"ק ח') – "ולפ"ז גם הנשים הנוהגות לספור העומר כמ"ש לעיל סי' תפ"ט או' ט' יעו"ש יכולין ללמוד התנ"ך ג"כ כיון שהוא תשלום התיקון של ספירת העומר כנז' אבל אם אינם סופרות העומר א"צ ללמוד התנ"ך אלא ילמדו דבר אחר".
  2. **קטנים: האם יש לחנך ילדים להיות ערים בליל שבועות**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (דולה ומשקה עמ' שפ"ה) – "שאלה: האם יש ענין לחנך ילדים להיות ערים כל הלילה בחג השבועות, בגיל שכבר יכולים להיות ערים. תשובה: כרצונך".
  3. **ליל יו"ט שני**.
     1. יעב"ץ (סידור שער ד' אורח ב' אות מ"ו, עמ' קנ"ט) – "ז' סיון יום טוב שני של גליות ... בזמן הרב בית יוסף קבץ רבי שלמה אלקבץ עשרה להיות נעורים גם בלילה ההוא".
     2. יסוד ושורש העבודה (שער ט' פרק י' ד"ה ובליל) – "ובליל שני אם נכון לבו בטוח בעצמו שאף אם יהיה נעור בלילה עד אור בוקר יכול להתפלל בהשכמה ולא ינמנם אזי יעשה תקון הלמוד ממש כיום אתמול כי יעבור ואם לאו את אשר בכחך לעשות תקון הלמוד קודם חשינה ילמוד ואח"כ יישן וקודם תפלת שחרית יטבול במקוה ודי בזה".
     3. בן איש חי (שנה א' פר' במדבר אות ז') – "בליל ב' של שבועות בחו"ל ילמוד התנ"ך המסודר בליל א' ואח"כ יישן וכן מנהגינו בביתינו ואם יוכל ללמוד גם תרי"ג מצות ואדרא רבא ולהיות ניעור כל הלילה אשריו ואשרי חלקו וכבר נודע המעשה שהיה בזמן מרן ז"ל ויזהר ביום שני של חג השבועות לקדשו בלימוד התורה כי הוא גדול מכל יו"ט שני של שאר מועדים וגם אסרו חג של שבועות גדול מכל אסרו חג דשאר מועדים".
     4. כף החיים (ס"ק י') – "אור שני של חג השבועות, ישתדל ג"כ לקבוע עת לתורה, וכבר ידוע ממעשה שאירע למרן הק' ז"ל (כמ"ש באו' הקודם), שעשו לימוד גם בליל שני, כף אחת סי' כ"ב או' ט' וכ"כ בן א"ח פ' במדבר או' ז' דבליל שני של שבועות בחו"ל ילמוד התנ"ך המסודר בליל א' ואח"כ יישן ואם יוכל ללמוד גם תרי"ג מצות ואדרא רבא ולהיות ניעור כל הלילה אשריו ואשרי חלקו יעו"ש".
     5. מקדש ישראל (שבועות סי' כ"ד) – "אי צריכין ללמוד תיקון ליל שבועות ולהיות ניעור גם בליל יו"ט שני. תשובה: מי שבכוחו יעשה כן, ועל כל פנים יהדר ללמוד קצת מן תורה ומן נביאים ומן כתובים".
     6. יו"ט שני כהלכתו (פרק א' אות ע"א) – "בליל שני ישתדל לקבוע עת ללימוד תורה, ויש מבני עדות המזרח הנוהגים להיות ניעורים כל הלילה כבליל ראשון, אבל אין מנהג בני אשכנז כן".
  4. **מצטער להיות ער**.
     1. ***צפיחית בדבש (סי' כ"ד) – "וכיון שנעשה תיקון גדול בשמים ממעל עי"ז לו שקול ישקל צער נדידת השינה נגד התיקון הנפלא הזה כלא חשיב כל הצער ההוא וכדאי הוא להצטער בצער מועט כדי להשיג המעלה הגדולה ההיא ואין ספק דמהאי טעמא התירוהו, וגם המשכילים היודעים הדבר על בוריו*** *לא ירגישו צער* ***נדידת השינה ביודעם ומכירם התיקון הגדול שמתקנין ע"י, ואדרבה יתענגו על רוב שלם דעיקר עונג שבת הכל הולך אחר מנהגו וכמ"ש מור"ם (רמ"א) סי' רפ"ח ס"ב בשם האגור ושל"ה (שבולי הלקט) דמי שיש לו עונג אם יבכה כדי שיצא הצער מלבו הותר לו לבכות בשבת ע"כ ה"ה והוא הטעם לגבי הנך אינשי דמעלו שאין מרגישין צער בנדידת השינה ואדרבה עונג להם ביודעם התיקון העליון הנעשה בזה וא"כ ליכא היתירא לשאר שבת דליכא דכוותא".***
     2. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה שבועות פרק י"ב הע' י"ג) – "ראה סי' תצ"ד במג"א ובמ"ב סק"א שמנהג רוב הלומדים להיות ניעורים בליל שבועות ולעסוק בתורה. ופעם אמר לפניו תלמיד שלפי טבעו אם יהי' ניעור בלילה ישתבש עליו עי"ז כל סדר היום שלאחריו וקשה עליו הדבר ביותר, והשיב רבנו שאמנם נכון הוא שכשלעצמו הי' ראוי שבכגון דא ישכב לישן כצרכו, אבל כלל גדול הוא בכל כגון דא, שהנהגה שנתפשטה ונתקבלה בקרב כל היראים והלומדים, יש להזהר בעצמו וכן לחנך את ביתו להתייחס לבן בכובד ראש ולהשתדל לילך בדרך זו, ולבן בנד"ד כיון שכך מנהג הלומדים בכל המקומות, **ואם לא ינהג כן אולי יחשב הדבר בעיני בניו ובני ביתו כקלות ח"ו, עליו להשתדל לקיים המנהג על אף הקושי**".
     3. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה ר"ל) – "שאלה: מי שמצטער להיות ער בחג השבועות ונרדם אם ידחוק בעצמו להיות ער דאין להצטער ביו"ט. תשובה: חייב".
     4. ***מראי מקומות – פתח הדביר (סי' ר"פ סוף ס"ק ב').***
        1. ***הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' ר"י אות א') – "שאלה: אם לימוד הלילה פוגם בשמחת יום טוב של המשפחה, כגון שהוא ירצה לישון אחר שחרית, ובני המשפחה אינם יכולים לחכות ויאכלו סעודת יום טוב בלעדיו, והדבר פוגם בשמחתם. האם יעדיף את לימוד הלילה, או את הידור שמחת יום טוב. תשובה: לימוד תורה גם הוא חלק משמחת יו"ט. גם מנהג לימוד התורה שבלילה עדיף על תוספת שמחה בסעודת יו"ט של בני הבית. רק יזהר שלא לצערם. שמעתי בשם הגר"ב פולטי זללה"ה, שכשנפסקה הלכה ביו"ט חציו לה' וחציו לכם, אין הפירוש שרק בחציו 'לכם' מקיימים את מצוות השמחה, אלא צורת השמחה ביו"ט היא באופן של חציו לה' וחציו לכם, כך שבעצם החציו לה' גם הוא מצורת השמחה. אגב, מרן אדמו"ר זללה"ה רגיל היה לספר על הדברי חיים מצאנז זללה"ה, שלאחר שבשבועות עסק משך כל הלילה בתורה ותפילה, אמר, עד עכשיו קיימנו חציו 'לכם', עתה ניגש לחציו לה'. זו צורה של שמחת יו"ט של צדיק".***
  5. **כשאם לא ישן לא יתפלל כראוי**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רכ"ט) – "שאלה: היודע בעצמו אם יהא ער בליל שבועות לא יתפלל כראוי וירדם, אם עדיף שישן בלילה. תשובה: לא".

***הגרח"ק זצ"ל (שערי ציון ח"א עמ' ק"ט אות ה') – "שאלה: אדם שיודע בעצמו שבאם ישאר כל הלילה ניעור בליל שבועות, יגרום לו הדבר שיתנמנם בשעת תפילת שחרית ולא יתפלל כ"כ בכוונה, האם עדיף שינוח וישן קימעא איזה זמן קודם התפילה בכדי שיוכל להתפלל בכונה. תשובה: יכול להזהר".***

* 1. *מי שעושה חשבון בנפשו, שאם יישן בליל שבועות יצא לו ללמוד הרבה יותר שעות במשך החג מבאם יהי' ער כל הלילה*.
     1. ***הגרח"ק זצ"ל (קובץ ניצוצי אש, עמ' תתנ"ח אות כ"ד)*** – ***"אפילו מי שעושה חשבון בנפשו, שאם יישן בליל שבועות יצא לו ללמוד הרבה יותר שעות במשך החג מבאם יהי' ער כל הלילה, אין כדאי לו לנהוג כן, כי בזה מבטל מנהג ישראל שיש לו גם מקור בזוהר הק'".***
     2. ***הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' רי"א אות ד') – "***שאלה: האם נכון לבטל לימוד בערב שבועות כדי שיוכל להישאר ער בלילה (כגון שאינו יכול להישאר ער אם לא יישן בערב החג). תשובה: בדברים אלו צריך לעשות חשבון כולל של הפסד כנגד שכר, אבל עד כמה שיכול - ישתדל לקיים את המנהג שנהגו בו רוב הלומדים, להיות ניעורים בלילה קדוש זה".
  2. *לימוד ביחודות או בציבור****.***
     1. ***הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' רי"ב אות ז') – "שאלה: האם יש ענין ללמוד דווקא בבית מדרש או בבית כנסת, או שיכול ללמוד בבית. תשובה: יש מעלה ללימוד במקום של תורה, אמנם, אם מרגיש שבבית ילמד טוב יותר, ילמד בבית".***

1. עשבים, אילנות - סעיף ג'.
   1. **נוהגים לשטוח עשבים**.
      1. מקור.
         1. מהרי"ל (מנהגים, הל' שבועות אות ב') – "נוהגין להשטיח רצפת ב"ה בבשמים של עשבים ובשושנים לשמחת הרגל".
         2. לקט יושר (או"ח עמ' ק"ג ענין ד') – "והיה מנהג בביתו לפזר עשב [עשבים] ובשמים [של עשב שהביאו בערב שבועות] ביום ראשון של שבועות בשחרית".
         3. רמ"א (סעי' ג') – "ונוהגין לשטוח עשבים בשבועות בב"ה והבתים, זכר לשמחת מתן תורה".
         4. לבוש (סעי' א') – "ונוהגין לשטוח עשבים ביום טוב דשבועות בבית הכנסת ובבתים זכר לשמחת מתן תורה שהיו עשבים סביב הר סיני שנאמר [שמות לד, ג] גם הצאן והבקר אל ירעו וגו', שמע מינה שהיה שם מרעה".
         5. שכנה"ג (הג' הטור ס"ק ב') – "נוהגים לשטוח עשבים בחג השבועות בבית הכנסת ובבתים, זכר לשמחת מתן תורה".
         6. יעב"ץ (סדור בית יעקב ענייני שבועות אות ב').
         7. שלחן שלמה (סעי' ו') – "נהגו לשטוח עשבים בבה"כ ובבתים זכר לשמחת מתן תורה".
         8. גר"ז (סעי' י"ד) – "ונוהגין לשטוח עשבים בבית הכנסת ובבתים בשבועות זכר לשמחת מתן תורה".
      2. **מנהג היה בזמן מרדכי ואסתר: דהמן אמר לאחשורוש**.
         1. עי' תרגם שני (אסתר פרק ג' פסוק ח') - לשונו מובא לקמן.
         2. ברכ"י (ס"ק ו', עם מגיה שם) – "ונוהגין לשטוח עשבים וכו'. יש סמך למנהג זה ממ"ש באגדה [תרגום שני למגילת אסתר פרק ג' פסוק ח' (בתורה שלמה עמ' שכ"ו) ומדרש אבא גוריון מהדו' ר"ש בובר דף י"ג ע"ב בא' הנסחאות המובאת בהערה ק"א שם] דהמן אמר לאחשורוש דמנהג ישראל לשטוח עשבים בעצרת".
         3. הו"ד ביפה ללב (ח"ב סי' תצ"ד ס"ק ז'), כף החיים (ס"ק נ"ג), אור לציון (ח"ג פרק י"ח סוף הע' י"א, לשונו מובא לקמן), יחוה דעת (ח"ד סי' ל"ג).
      3. **הטעם: שהיו עשבים סביב הר סיני** – לבוש (סעי' א', לשונו מובא לעיל), יעב"ץ (סדור בית יעקב ענייני שבועות אות ב'), מ"ב (ס"ק י', "שהיו שם עשבים סביב הר סיני כדכתיב הצאן והבקר אל ירעו וגו'"), כף החיים (ס"ק נ"ג).
         1. הגרח"ק זצ"ל (שערי שיח עמ' קי"ט תשובה ע"ר) – "שאלה: עוד צ"ב דהמקור לנ"ל הביא המ"ב (שם) מקרא דגם הצאן והבקר אל ירעו וכו', ולכאורח יל"ע דפסוק זה נאמר בקבלת לוחות שניות, ואנן עסקינן בלוחות ראשונות. תשובה: הכל לקבלת התורה".
      4. **לשון לשטוח משמע דהיינו על הארץ** – עי' מהרי"ל (מנהגים, הל' שבועות אות ב', לשונו מובא לעיל), קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' צ"ט אות ז', "והמנהג לשטוח על הרצפה ולא על הקיר"), משנה הלכה (הערות וביאורים במ"ב סי' תצ"ד ס"ג), הו"ד בשלמי אליעזר (מבקשי תורה חל"ז עמ' מ"ב).
      5. מראי מקומות – מועדים לשמחה (ח"ו סי' י"ב, עמ' ת').
         1. בזמן הזה - עי' לקמן.
   2. **נוהגים להעמיד אילנות**.
      1. מקור.
         1. מג"א (ס"ק ה') – "נוהגין להעמיד אילנות בבה"כ ובבתים ונ"ל הטעם שיזכירו שבעצרת נידונין על פירות האילן **ויתפללו עליהם**".
         2. יעב"ץ (סדור בית יעקב ענייני שבועות אות ג') - לשונו מובא לקמן.
         3. חק יעקב (ס"ק ז') – "ונוהגין גם כן להעמיד אילנות בבית הכנסת, זכר שנידונו על פירות האילן".
         4. א"ר (ס"ק י"ב) – "נוהגים להעמיד אילנות בבית הכנסת ובבתים והטעם במגן אברהם שבעצרת נידונין על פירות האילן".
         5. בא"ה (ס"ק ז').
         6. שלחן שלמה (סעי' ו') – "ונוהגין ג"כ אילנות בבה"כ ובביתו שיזכור שבעצרת נידון על פירות האילן ויתפלל עליהם".
         7. גר"ז (סעי' ט"ו) – "נוהגין להעמיד אילנות בבית הכנסת ובבתים כדי להזכיר שבעצרת נידונין על פירות האילן ויתפללו עליהם".
         8. מ"ב (ס"ק י') – "נוהגין להעמיד אילנות בבהכ"נ ובבתים זכר שבעצרת נידונו על פירות האילן".
      2. אילנות של פירות, או סרך אילנות – שלמי אליעזר (מבקשי תורה חל"ז סוף עמ' מ"ב).
      3. מראי מקומות.
         1. ראש השנה (פרק א' משנה ב') – "בארבעה פרקים העולם נידון בפסח על התבואה **בעצרת על פירות האילן** ...".
         2. בזמן הזה - עי' לקמן.
   3. **האם המנהג מבוטל בזה"ז: להעמיד אילנות**.
      1. מבוטל.
         1. גר"א (מעשה רב סי' קצ"ו-ב') – "בשבועות אין להעמיד אילנות כי מאחר שאינו אלא מנהג ולא מדינא ועכשו חוק העמים הוא, ונכון לבטל".
         2. ח"א (כלל קל"א סעי' י"ג) – "הגר"א ביטל מנהג מלהעמיד אילנות בעצרת, משום שעכשיו הוא חוק העמים להעמיד אילנות בחג שלהם (שקורין 'זאלאניע שווענטע' או 'פינגשטן')".

חכ"א (כלל פ"ט סעי' א') – "ומטעם זה אסר הגר"א להעמיד אילנות בחג השבועות כמו שכתבו האחרונים כיון שכן נהגו בחג שלהם (עבודה זרה דף י"א עמוד א' בתוספות שם ד"ה ואי חוקה)".

* + - 1. ערה"ש (סעי' ו') – "אמנם בדורות שלפנינו ביטלו האילנות והעשבים מטעמים שידעו הגדולים שבדור".
      2. מ"ב (ס"ק י') – "והגר"א ביטל מנהג זה משום שעכשיו הוא חק העמים להעמיד אילנות בחג שלהם".
      3. מסגרת השלחן (על שלחן שלמה ס"ק א') – "הח"א כתב דהגר"א ביטל מנהג זה".
      4. דרכי חיים ושלום (אות תרל"ז) – "שכעת מנהגינו בזה בשוא"ת **ברוב קהלות חסידים** ואנשי מעשה כמו שמבואר בזה במנהגי הגר"א ז"ל למנוע כזה מאחר שאינו מדינא ועכשיו חוק העמים הוא עיי"ש".
      5. כה"ח (ס"ק נ"ו) – "והגר"א ביטל מנהג זה".
      6. אג"מ (יו"ד ח"ד סי' י"א אות ה') – "בדבר שטיחת עשבים והעמדת אילנות בחג השבועות, שהגר"א (הובא בחיי אדם כלל קל"א סימן י"ג) אסר מאחר שעושין העכו"ם בחג שלהם סמוך לשבועות, וטעם מהרש"מ (בדעת תורה, שכתב שכל דבר שיש לו טעם אין בו איסור דובחוקותיהם, וא"כ כיוון שאנו עושים לזכר שנידונים בו על פירות האילן מותר. ועוד שהגויים מעמידים האילנות בחג שלהם גם בחוץ, ואנחנו עושים כן רק בפנים) אינו כלום כדכתב כתר"ה. ועיין בעה"ש שג"כ כתב שבדורות שלנו ביטלו, כוונתו להגר"א שנתקבלו דבריו".
      7. קובץ הלכות (שבועות פרק י"א סעי' ג') – "יש נוהגים לשטוח עשבים ופרחים בשבועות בביהכ"נ והבתים זכר לשמחת מתן תורה, וכן יש נוהגים להעמיד אילנות בביהכ"נ ובבתים זכר שבעצרת נידונו על פירות האילן, והגר"א ביטל כל זה משום שעכשיו הוא חוק העמים להעמידם בחג שלהם".
    1. לא מבוטל.
       1. שואל ומשיב (יוסף דרכי יו"ד סי' שמ"ח, ידות נדרים סי' ר"ג יד יוסף ס"ק ג') – "שנוהגין לשטוח עשבים בשבועות והגאון מהרא"מ ז"ל קהה בזה משום דהוה כחוק לעכו"ם. ואני הארכתי לקיים מנהגן של ישראל כיון דאין עושין כן בשביל חוק לע"ז".
       2. דעת תורה (סעי' ג' ד"ה ונוהגין, אורחות חיים ס"ק ח') – "אין חשש כלל כיון שאנו עושים כן להזכיר שנידונין בו על פירות האילן".

מהרש"ם (ח"ז סי' נ"ה) – "ובזה הסירותי תלונת הגר"א ז"ל על מה שנהגו להעמיד אילנות בביהכ"נ בחג השבועות דעוברים על בחקותיהם לא תלכו לפי שהעכו"ם עושים כן בחגיהם ולפמ"ש כיון דעושים קצת בשינוי שהם מעמידים סביב הפתחים מבחוץ ואנו עושים כן בפנים ולא מבחוץ שרי".

* + - 1. ילקוט הגרשוני (ס"ק ג') – "המג"א ... ובחיי אדם ... שהגר"א ז"ל ביטל מנהג זה ... אמנם במדינות אלו נוהגין כן בכ"מ ואין פוצה פה ומצפצף. וכ"כ בס' זכרון יהודה שהגאון בעל אמרי אש זצ"ל לא מנע ממנהגן של ישראל להעמיד אילנות וגם עשבים המריחים לכבוד יו"ט ובפרט לעטר הספרי תורות בכתרים מעשבים המריחים ופריחים נאים לכבוד מתן תורתנו הקדושה עיי"ש".
      2. ליקוטי מהרי"ח (ח"ג עמ' מה:, סדר מנהגי יום השבועות) – "ועי' בחכמת אדם שהגר"א קרא תגר ... אך כבר נתפשט מנהג זה בכל ערי ישראל והמעיין בתוספת שם יראה שזה אינו רק לר' יהודא אבל לרבנן **היכי דאיכא טעמא בדבר מותר בדבר שאינו אלא להבל ושטות** ע"ש ואם כן הכא נמי איכא טעמא כמ"ש המג"א שנידונין על הפירות".
      3. מנחה חדשה (ס"ק ל"ו) – "בהגהות מהרש"ם ... וכפי שנהגו העכו"ם במדנתינו שמעמידי' גם בחוץ האילנות א"כ כיון שאני עושין כן רק בפנים בלא"ה אין חשש".
      4. עטרת יהושע (זמירות ליו"ט עמ' ק"נ אות קע"ה) – "לקראת החג העמידו בביתו פרחים ועלים מסוגים ומינים שונים לקיים מנהג ישראל תורה. ואצל מקומו בבית המדרש העמידו חופה של עצי אילנות, מקושטת בעלים ופרחים".
      5. יחוה דעת (ח"ד סי' ל"ג) – "המנהג שנהגו לקשט את בתי הכנסת וספרי תורה בכתרי פרחים ושושנים, ולהעמיד שם ענפי אילנות, יש לו יסוד נאמן על פי מדרשי חז"ל. ומנהגם של ישראל תורה הוא".
      6. אלישיב הכהן (ח"ב סוף סי' נ"ב) – "לא שייך איסור זה אלא במנהג שהחלו בו הגויים, אבל במנהג זו שנהגו בו ישראל תחילה ורק אח"כ החלו לנהוג בו הגויים כדמשמע להדיא בחיי אדם שם, אין חשש כלל, כי אין אנו הולכים בחקותיהם אלא הם הולכים בחוקותינו".
      7. חוקת עולם (פרק ו' סעי' קל"ו) – "פשט המנהג בכמה מתפוצות ישראל לקשט הבית הכנסת באילנות ופרחים ביום חג מתן תורה ואין לחוש בזה משום חוקות הגויים".
  1. מראי מקומות – מקדש ישראל (שבועות סי' ס"ב), מועדים לשמחה (ח"ו סי' י"ב, עמ' ת"ו).
     1. מחזה אברהם (שטיינברג, ח"א סי' כ"ט) – "לכן לדינא יש לצדד בזה להקל אמנם איני ידע מהנחוצות לעשות כן למה להם לעשות דבר בביהכ"נ שיהי' עליו שאלה ודבר זה הוא קבוע לדורות אולי יבא אחד ויערער או יהרהר ע"ז לכן אין דעתי נוחה להתיר בזה ואם רצונם דוקא בזה יכתוב ...".
     2. ***הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' קפ"ד אות י"א) – "***שאלה: האם יש קפידא שלא לקשט את הבית או את בית הכנסת בפרחים ובאילנות בחג השבועות. תשובה: במשנ"ב הביא בשם החיי אדם שהגר"א ביטל המנהג להעמיד אילנות בעצרת, משום שעתה הוא חוק העמים, ומבואר בזה שהקפידא היא על אילנות דווקא ולא על עשבים או פרחים. גם לגבי אילנות, נראה שעיקר הקפידא היא בבית הכנסת, **וייתכן גם שבארץ ישראל לא שייך טעם זה**, מפני שרוב הגויים הם מוסלמים ואינם שמים עצים בבתי תיפלה שלהם, וגם לדעת הגר"א אין בזה משום חוקות הגויים. וצ"ע בזה".
  2. **האם המנהג מבוטל בזה"ז: לשטוח עשבים** - לפי השיטות שמבטל מנהג להעמיד אילנות, עי' לעיל.
     1. לא מבוטל.
        1. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' צ"ט אות ז') – "והתפלא שבא"י לא נהגו כן והגר"א ז"ל אסר רק אילנות כלשונו של הגר"א".

קהלות יעקב (ארחות רבינו עמ' ס' אות ק"ד) – "בעתון המודיע מד' אד"ב תשל"ג פרסם רב אחד מכתב שאסור בפורים להתחפש לליצן משום דדמות זו המצאת הגויים עבור ימי ההוללות שלהם וכל ענינו הוללות וריקנות מו"ר קרא את המכתב ואמר לי מותר להתחפש לליצן וכך נהגו בכל הדורות עוד לפני מאות שנים וכמובא במסעי הרחיד"א ז"ל וכש"כ ברמ"א (סי' תרצ"ו ס"ח) שנהגו להתחפש בכל סוגי התחפושות ואמר מו"ר שהגויים לקחו הדבר מהיהודים ולכן לא שייך בחוקותיהם לא תלכו ואין איסור בדבר **וכמו שנוהגים בשטיחת עשבים בשבועות אף דהגויים נוהגים כן משום דהם למדו מאתנו**, והוסיף מו"ר כל אחד נהי' מורה הוראה ומפרסם".

* + - 1. הגרשז"א זצ"ל (ועליהו לא יבול ח"א עמ' קפ"ד, שלמי מועד ריש עמ' תנ"ט) – "הגר"א אוסר דוקא באילנות, אבל בעשבים גם הוא מודה ומסכים למנהג זה".
      2. משנה הלכה (הערות וביאורים למ"ב סי' תצ"ד סעי' ג').
      3. הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' קפ"ד אות י"א).
    1. מבוטל.
       1. שואל ומשיב (ס' ידות נדרים סי' ר"ג יד יוסף ס"ק ג', הוא עצמו חולק) – "שנוהגין לשטוח עשבים בשבועות והגאון מהרא"מ ז"ל קהה בזה משום דהוה כחוק לעכו"ם".
       2. ערה"ש (סעי' ו') – "ביטלו האילנות והעשבים".
       3. אג"מ (יו"ד ח"ד סי' י"א אות ה', שמעתתא דמשה ס"ק ד') – "איך לנהוג הלכה למעשה בעניין שטיחת עשבים בבית הכנסת בשבועות ... ועיין בעה"ש שג"כ כתב שבדורות שלנו ביטלו, כוונתו להגר"א שנתקבלו דבריו".
       4. קובץ הלכות (שבועות פרק י"א סעי' ג' [לשונו מובא לעיל], הע' ג') – "שהגר"א ביטל גם שטיחת עשבים, ומטעם זה אין שוטחין עשבים או פרחים וכדו' בישיבה בחג השבועות".
       5. ספר הליקוטים (במעשה רב סי' קצ"ו-ב' הע' ב') – "ואף שהרמ"א סי' תצ"ד ס"ג כ' דנוהגין לשטוח בשבועות עשבים בפתח ביהכנ"ס והבתים זכר לשמחת מתן תורה, צ"ל שבימי הרמ"א לא היה חוק (לעכו"ם) מנהג זה".
    2. דעת ***הגרח"ק*** זצ"ל***.***
       1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רכ"ח) – "שאלה: אם יש לחוש לדעת הגר"א שהביא המשנ"ב ס' תצ"ד סק"י, שתוקף מנהג שטיחת העשבים בשבועות. תשובה: לא נהוג אצלנו".
       2. הגרח"ק זצ"ל (שערי שיח עמ' קי"ח תשובה רס"ט) – "שאלה: (סי' תצד ס"ג) ילמדנו רבנו מדוע לא מקיימים מש"כ הרמ"א לשטוח עשבים בביהכ"נ בחג השבועות, דהרי מה שביטל הגר"א (הובא במ"ב סק"י) הוא על אילנות. תשובה: גם זה בכלל הגר"א".
       3. ***הגרח"ק זצ"ל (שערי ציון ח"א עמ' ק"ט אות ג') – "תשובה: המנהג להקל".***
    3. מראי מקומות - ***הגריש"א זצ"ל (***אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ו אות א', לשונו מובא לקמן).
       1. מקדש ישראל (שבועות סי' ס"א) – "וצ"ע שכהיום לא ראינו נוהגין כן (ברוב המקומות)".
  1. **לקנות פרחים**.
     1. יעב"ץ (סדור בית יעקב ענייני שבועות אות ג') – "גם נוהגין להעמיד ענפי אלנות לפי שבו נדונין פירות האילן כדי שיתפללו עליהן **ומרבין במיני פרחים המריחים לשמחת היום-טוב הזה**".
     2. אור לציון (ח"ג פרק י"ח סוף הע' י"א) – "ועל כל פנים לא ראינו שבני ספרד מביאים אילנות, אלא מביאים עלים או פרחים".
     3. יחוה דעת (ח"ד סי' ל"ג) – "המנהג שנהגו לקשט את בתי הכנסת וספרי תורה בכתרי פרחים ושושנים, ולהעמיד שם ענפי אילנות, יש לו יסוד נאמן על פי מדרשי חז"ל. ומנהגם של ישראל תורה הוא".
     4. קובץ הלכות (שבועות פרק י"א סעי' ג' [לשונו מובא לעיל], הע' ג') – "שהגר"א **ביטל** גם שטיחת עשבים, ומטעם זה אין שוטחין עשבים או פרחים וכדו' בישיבה בחג השבועות".
     5. מראי מקומות – ***הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה שבועות עמ' קפ"ד אות י"א, לשונו מובא לעיל),*** עטרת יהושע (זמירות ליו"ט עמ' ק"נ אות קע"ה, ***לשונו מובא לעיל***), מקדש ישראל (שבועות סי' ס"א), חוקת עולם (פרק ו' סעי' קל"ו, ***לשונו מובא לעיל***).
  2. **לענין שושנים**.
     1. תרגם שני (אסתר פרק ג' פסוק ח', **השיחה** בין המן לאחשורוש) – "בירח סיון תרי יומין טבין עבדין ביה, ועלין לבי כנישתיהון, קריין שמע ומצלין, וקרין באוריתיהון ומתרגמין בנביאיהון, לייטין למלכננא ותברין לשולטננא, וקרין יתיה יומא דעצרתא, וסלקין לאגר בית אלההון, ושדין חזורי תפוחים ומלקטין יתהון, ואמרין היך מה דמלקטין חזורי היכדין יתלקטו בניהון מן בננא, ואמרין דין הוא יומא דאתיהיבת אוריתא לאבהתנא על טורא דסיני".
        1. פתשגן הכתב (שם, תירגם את המדרש) – "בחדש סיון עושין שני ימים טובים ... וקוראים אותו עצרת או חג שבועות. ועולים על גג בית הכנסת שלהם, **ומפזרים שושנים ותפוחים**, ומלקטים אותם ואומרים, כשם שאנו מלקטים השושנים והתפוחים האלה, ככה יתלקטו בניהם מבינינו. ואומרים זה הוא היום שניתנה התורה לאבותינו בהר סיני".
        2. פירוש מהר"ד (שם, בס' תורה שלמה) – "פירוש חזורי הוא גם כן מין תפוחים כי תרגום ותפוח דקלין וחזורין".
        3. הר"ג אבערלאנדער (אור ישראל גליון כ' עמ' קל"ז הע' ט') – "ולהעיר שהמילים 'ומפזרים שושנים' **מופיע רק בתרגומו** של ה'פתשגן הכתב', ואילו בתרגום עצמו וגם בשני מקורות האחרים של מדרש זה לא מופיע מילים אלו".
     2. מהרי"ל (מנהגים, הל' שבועות אות ב') – "נוהגין להשטיח רצפת ב"ה בבשמים של עשבים **ובשושנים לשמחת הרגל**".
     3. יפה ללב (ח"ב סי' תצ"ד ס"ק ז') – "ונוהגין לשטוח עשבים בשבועות בב"ה וכו'. כתב הרב ברכ"י אות ו' שיש סמך למנהג זה ממ"ש באגדה דהמן אמר לאחשורוש **דמנהג ישראל לשטוח עשבים בעצרת ע"כ דהיינו שושנים וכדאית' בתקונים** תיקון ל' דע"ד סע"ב דמסטרא דעשבין אתקריאת שכינתא שושנה ע"ש. יס'מך לבי גם אני כי יפה נהגו כך לשטוח עשבי בשמים ופרחי שושנים בשבועות לכבוד התורה ולומדיה **אלו תלמידי חכמים שהם רכים כשושנים ונאים כשושנים ומרטיבים מעשים טובים כשושנים** כדפירש"י בתהלים בפסוק למנצח על שושנים בריש מזמור מ"ה יע"ש ...".
        1. תיקוני הזוהר (תקונא תלתין דף עה ע''א) – "וְעוֹד נָתִי''ב תְּלִיתָאָ''ה, בֵּיהּ פִּקּוּדָא תְּלִיתָאָה דְאִיהוּ נְבוּאָ''ה, הֲדָא הוּא דִכְתִיב (בראשית א ג) וַיֹּאמֶר אלהי''ם יְהִי אוֹר וַיְהִי אוֹר, חָמֵשׁ אוֹר אִינוּן, וַעֲלַיְיהוּ אִתְּמַר (יחזקאל א א) נִפְתְּחוּ הַשָּׁמַיִם וָאֶרְאֶה מַרְאוֹת אלהי''ם, אִימָּא עִלָּאָה מַרְאֶה סְתִימָא דְלֵית בָּהּ דִּמְיוֹן, אִימָּא תַּתָּאָה מַרְאֶה בְאִתְגַּלְיָיא דְאִית בָּהּ דִּמְיוֹן, וַעֲלָה אִתְּמַר (הושע יב יא) וּבְיַד הַנְּבִיאִים אֲדַמֶּה, אֲדַמֶּה אִיהִי דִמְיוֹן לְכָל נְבִיאַיָּא, וּלְכָל חַד כְּפוּם חֵילֵיהּ, וּבְגִין דְּאִיהִי שְׁלִטָּא עַל כָּל מֶרְכָּבוֹת דִּלְתַתָּא, וְעַל כָּל כֹּכְבַיָּא וּמַזָּלֵי, וְאִלָּנִין וּדְשָׁאִין, וְעַל כָּל עוֹפֵי שְׁמַיָּא וְחֵיוָן וְאַרְעָא, וְנוּנֵי יַמָּא, בְּגִין דָּא אִתְקְרִיאַת בִּשְׁמָא דְכֻלְּהוּ, מִסִּטְרָא דְחֵיוָון אִתְקְרִיאַת חַיָּה, וּמִסִּטְרָא דְעוֹפִין נֶשֶׁר יוֹנָה צִפּוֹר, וּמִסִּטְרָא דְנוּנִין הַדָּג, סִטְרָא (נ''א שפחה) בִּישָׁא בְּהִפּוּכָא דָּגָה, **וּמִסִּטְרָא דְעִשְׂבִּין אִתְקְרִיאַת שְׁכִינְתָּא שׁוֹשַׁנָּה**".
        2. תרגום (שם) – "וְעוֹד נָתִי''ב הַשְּׁלִישִׁ''י, בּוֹ הַמִּצְוָה הַשְּׁלִישִׁית, שֶׁהִיא נְבוּאָ''ה, זֶהוּ שֶׁכָּתוּב וַיֹּאמֶר אֱלֹהִי''ם יְהִי אוֹר וַיְהִי אוֹר, חֲמִשָּׁה אוֹר הֵם, וַעֲלֵיהֶם נֶאֱמַר נִפְתְּחוּ הַשָּׁמַיִם וָאֶרְאֶה מַרְאוֹת אֱלֹהִי''ם, הָאֵם הָעֶלְיוֹנָה הַמַּרְאֶה הַנִּסְתָּר שֶׁאֵין בּוֹ דִּמְיוֹן, הָאֵם הַתַּחְתּוֹנָה מַרְאֶה בְגָלוּי שֶׁיֵּשׁ בָּהּ דִמְיוֹן, וְעָלֶיהָ נֶאֱמַר וּבְיַד הַנְּבִיאִים אֲדַמֶּה, אֲדַמֶּה הִיא דִמְיוֹן לְכָל הַנְּבִיאִים, וּלְכָל אֶחָד כְּפִי כֹחוֹ, וּמִשּׁוּם שֶׁהִיא שׁוֹלֶטֶת עַל כָּל הַמֶּרְכָּבוֹת שֶׁלְּמַטָּה, וְעַל כָּל כּוֹכָבִים וּמַזָּלוֹת וְאִילָנוֹת וּדְשָׁאִים, וְעַל כָּל עוֹפוֹת הַשָּׁמַיִם וְחַיּוֹת הָאָרֶץ וּדְגֵי הַיָּם, בִּגְלַל זֶה נִקְרֵאת בַּשֵּׁם שֶׁל כֻּלָּם. מִצַּד הַחַיּוֹת הִיא נִקְרֵאת חַיָּה, וּמִצַּד הָעוֹפוֹת - נֶשֶׁר יוֹנָה צִפּוֹר, וּמִצַּד הַדָּגִים - הַדָּג. צַד (שפחה) הָרָע בְּהִפּוּךְ דָּגָה, **וּמִצַּד הָעֲשָׂבִים נִקְרֵאת שְׁכִינָה שׁוֹשַׁנָּה**".
     4. מראי מקומות – יחוה דעת (ח"ד סי' ל"ג, לשונו מובא לעיל), ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סעי' י"ז, לשונו מובא לקמן).
  3. **פרחים ועשבים סינטטיים**.
     1. ודרשת וחקרת (ח"ה או"ח סי' נ"ו אות ג') – "בענין עצים ופרחים מפלסטיק בשבועות, כיון שלשון הרמ"א בסי' תצ"ד סעי' ג' הוא ש'נוהגין' לשטוח עשבים וכו' 'זכר' לשמחת מתן תורה, ולשון המג"א שם הוא ש'נוהגין' להעמיד אילנות 'זכר' שבעצרת נידונין על פירות האילן. (צ"ע למה השמיט המ"ב סוף דברי המג"א 'כדי שיתפללו עליהם'), מנהג שהוא רק זכר י"ל **דסגי גם בפלסטיק**, כ"ש בשנת השמיטה ...".
     2. עומק הפשט (גליון שנ"ו) – "מחמת החששות האמורים, אמר גאון אחד שליט''א שבכל שנה בערב שבועות מקשט את הבית בפרחים חיים, אבל בשנת השמיטה מקשט רק עם פרחים ועשבים סינטטיים, וזהו הקישוט לכבוד מתן תורה שנזהרים בהלכות שביעית, בבחינת 'מה ענין שמיטה אצל הר סיני' ודברי פי חכם חן".
  4. מראי מקומות – יבקש תורה (שו"ע סי' מ"ד ענף י"ב), הרח"ש סגל (בית ויזניץ חי"ב עמ' י"ג), הר"ג אבערלאנדער (אור ישראל גליון כ' עמ' קל"ו), מנהג אבותינו בידינו (מועדים ח"ב פרק כ"ו).
     1. אור לציון (ח"ג פרק י"ח סוף הע' י"א) – "והרמ"א שם בסימן תצ"ד כתב עוד, ונוהגין לשטוח עשבים בשבועות בבית הכנסת והבתים זכר לשמחת מתן תורה. דהיינו שהיו עשבים סביב הר סיני, שנאמר גם הצאן והבקר אל ירעו וכו', וכמ"ש הלבוש שם. ובברכ"י שם אות ו' כתב שיש סמך למנהג זה מאגדה, שהמן אמר לאחשורוש שמנהג ישראל לשטוח עשבים בעצרת. והמג"א שם ס"ק ה' כתב שנהגו להעמיד אילנות בביהכ"נ ובבתים, לזכור שבעצרת נידונין על פירות האילן ויתפללו עליהם. והגר"א ביטל מנהג העמדת אילנות, משום שעכשיו הוא חק העמים להעמיד אילנות בחג שלהם, וכמ"ש בחיי אדם כלל קל"א סעיף י"ג. **והדבר תלוי במקומות**, שבמקום שמנהג הגויים כן, נמנעים מכך. ועל כל פנים לא ראינו שבני ספרד מביאים אילנות, אלא מביאים עלים או פרחים. וראה גם בכה"ח שם אות נ"ח ונ"ט".
     2. ***הגריש"א זצ"ל (***אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ו אות א') – "**אולם המנהג בארץ ישראל** ליתן ירק ועשבים על כל פנים בבית הכנסת, לפי שכהיום אין בכך במקומותינו משום חוקות הגויים, דמצויים אצלינו רק ישמעאלים ואינם עושים כן אצלם, ובפרט ששמים רק עשבים וירק כעיקר מנהג הרמ"א ולא ענפי אילנות".
     3. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סעי' י"ז) – "נוהגים לשטוח עשבי בשמים ושושנים בבתי הכנסת ובבתים לכבוד חג השבועות, זכר למה שאמרו חז"ל (שבת פח ב) כל דיבור שיצא מפי הקדוש ברוך הוא נתמלא כל העולם כולו בשמים, שנאמר 'שפתותיו שושנים נוטפות מור עובר'. וכן נוהגים להעמיד ענפי אילנות בבית הכנסת ובבתים, לרמוז למה שאמרו חז"ל (ראש השנה טז א) בעצרת נידונים על פירות האילן. ואף על פי שיש מפקפקים על מנהג זה, הנח להם לישראל שמנהגם תורה, ובפרט שמנהג זה קדום ונזכר בדברי חז"ל. [שו"ת יביע אומר חלק ג' סימן כד חיו"ד. יחוה דעת חלק ד' סימן לג]".

1. טעמים לאכול חלבי בשבועות.
   1. רמ"א (סעי' ג') - "ונוהגין בכ"מ (בכל מקום, בכמה מקומות) לאכול מאכלי חלב ביום ראשון של שבועות".
      1. **דור המלקטים** - אכילת מאכלי חלב בחג השבעות, וזמן אכילתו (כהן).
      2. יומא דעצרתא (עמ' מ"ג - עמ' פ"ו) – "**ל"ב טעמים** לאכילת מאכלי חלב בחג השבועות".
      3. קונ' מטעמי משה (דינין) - קל"ה טעמים.
   2. **זכרון לב' הלחם שהיו מקריבין ביום הבכורים**.
      1. רמ"א (סעי' ג'), שלחן שלמה (סעי' ח') – "ונ"ל הטעם שהוא כמו השני תבשילין שלוקחים בליל פסח, זכר לפסח וזכר לחגיגה, כן אוכלים מאכל חלב ואח"כ מאכל בשר וצריכין להביא עמהם ב' לחם על השלחן שהוא במקום המזבח, ויש בזה זכרון לב' הלחם שהיו מקריבין ביום הבכורים".
         1. ולכן נהגו לאפות לחם אחד עם חמאה דאז בודאי יצטרך להביא לחם אחר לאכול עם בשר – מג"א (ס"ק ח'), מ"ב (ס"ק ט"ו).
      2. **לא נוהגין כן**.
         1. אג"מ (או"ח ח"א סי' ק"ס) – "ומה שלא תקנו חז"ל גם בשבועות כמו שתקנו בליל פסח הוא משום דשתי הלחם לא היה נאכל אלא לכהנים ולפנים מן הקלעים ולא היה ניכר זה אף בזמן הבית בכל בתי ישראל לכן לא תקנו לעשות זכר שלא היה זה בבתים מעולם. אבל עכ"פ יש ללמוד משם דטוב לנהוג כן. ומה **שאין המנהג דוקא בסעודה אחת** הוא משום דחלב ובשר אף אם אוכל החלב קודם **יש שאין אוכלין בסעודה אחת** ולכן לא רצו להנהיג שיעשו דוקא בסעודה אחת וגם **יש לחוש שלפעמים ישכחו** ויאכלו הבשר תחלה לכן יותר טוב לנהוג לברך אחר אכילת החלב עיין בפמ"ג במשבצות סק"ג ובש"ד סק"ו. ועיין בח"י שיש שאוכלין בשבועות בסעודה אחת אבל מסיק שיותר טוב ליזהר כמו בכל השנה עיי"ש אלמא דמצד ענין המנהג היה יותר טוב בסעודה אחת אבל **בשביל שלא לבא לחשש איסור** לא רצו להנהיג כן".
      3. מראי מקומות – תרה"ד (לקט יושר או"ח עמ' ק"ג ענין ד', לשונו מובא לקמן), אור לציון (ח"ג פרק י"ח הע' י"א, לשונו מובא לקמן), הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל, לשונו מובא לקמן).
         1. שערי ימי הפסח (שבועות פרק ד' אות ג') – "צ"ע מדוע יש ענין לעשות זכר לשתי הלחם דוקא ולא לשאר קרבנות צבור, כגון מוספי כל החגים וקרבן העומר וכדומה. ואולי י"ל דלגבי מוספים יוצאים במה שמזכירים אותם בתפילת מוסף, וקרבן העומר הרי יש לו זכר במה שסופרים ספירת העומר בין פסח לשבועות ואומרים כמה היום לעומר. אבל שני הלחם אין להם שום זכר, על כן עושים להם לכה"פ זכר זה".
   3. **כי לבשר צריך הכנה רבה**.
      1. מ"ב (ס"ק י"ב) – "ואני שמעתי עוד בשם גדול אחד שאמר טעם נכון לזה כי בעת שעמדו על הר סיני וקבלו התורה [כי בעשרת הדברות נתגלה להם עי"ז כל חלקי התורה כמו שכתב רב סעדיה גאון שבעשרת הדברות כלולה כל התורה] וירדו מן ההר לביתם לא מצאו מה לאכול תיכף כ"א מאכלי חלב כי לבשר צריך הכנה רבה לשחוט בסכין בדוק כאשר צוה ה' ולנקר חוטי החלב והדם ולהדיח ולמלוח ולבשל בכלים חדשים כי הכלים שהיו להם מקודם שבישלו בהם באותו מעל"ע נאסרו להם ע"כ בחרו להם לפי שעה מאכלי חלב ואנו עושין זכר לזה".
         1. **קשה: לכ"ע ניתנו התורה בשבת, שבת (דף פו:)** – עי' אמת ליעקב (סוף סי' תצ"ד), הגר"א נבנצל שליט"א (ביצחק יקרא על מ"ב ס"ק י"ב, "קשה, הרי התורה נתנה בשבת"), הליכות שלמה (שבועות פרק י"ב הע' ל"ה), גם אני אודך (ש"ס וענינים שונים ח"א סי' ס"ט, אור ישראל ח"מ עמ' קכ"ד), הר"י נאה (בית אהרן וישראל חקמ"ג עמ' קכ"ד).
         2. י"ל, למ"ד ***שבערב שבת ניתנה תורה*** – ***ח"ח (סוף ספרו ליקוטי הלכות הנדפס בשנת תר"ע, הו"ד בקובץ ניצוצי אש עמ' תתס"ו, "בהלכות פסח סימן תצ"ד ס"ק י"ב במשנה ברורה טעם על הנהגת מאכלי חלב בחג השבועות וטעם זה הוא שייך רק אליבא דראב"ע*** *דס"ל דתורה נתנה לנו בערב שבת* ***ולא בשבת כן איתא בפרקי דר"א בשם ראב"ע בפרק מ"ו"),*** ***הגרח"ק זצ"ל (קובץ ניצוצי אש, עמ' תתנ"ח אות כ"ג, "דבפרקי דר"א איתא שיטת שבערב שבת ניתנה תורה, וא"כ י"ל שהמ"ב נקט בטעם ציור העולה גם לשיטה זו").***
         3. מראי מקומות.
            1. הגרח"ק זצ"ל (שערי שיח עמ' קי"ט תשובה רע"א) – "שאלה: יל"ע בטעם אכילת מאכלי חלב שהביא המ"ב שם (סקי"ב), דהלא היו יכולים לאכול מהמן וירגישו הטעם אליו הם מתאווים (כמ"ש רש"י במדבר יא, ח, ד"ה וטחנו, וכן הוא בגמ' יומא עה, א). תשובה: נתאוו לבשר ממש".

הגרח"ק זצ"ל (שערי שיח עמ' קי"ט תשובה ער"ב) – "שאלה: עוד צ"ב בדברי המ"ב (שם) דהרי יכלו לבשל השליו בכלים הישנים, דהרי בעוף ליכא איסורא ד'לא תבשל' אלא מדרבנן. תשובה: נצרכו להכשיר הכלים משום גיעולי גויים".

* 1. **מפני התורה שנמשלה לדבש וחלב**.
     1. מ"ב (ס"ק י"ג) – "גם נוהגין בקצת מקומות לאכול דבש וחלב מפני התורה שנמשלה לדבש וחלב כמש"כ (שיר השירים, ד' י"א) דבש וחלב תחת לשונך וגו'".
        1. הגרח"ק זצ"ל (גם אני אודך בעניינים שונים ח"ג אות קי"ב) – "שאלה: במשנה ברורה (סימן תצ"ד ס"ק י"ג) כתב, גם נוהגין בקצת מקומות לאכול דבש וחלב מפני התורה שנמשלה לדבש וחלב כמש"כ דבש וחלב תחת לשונך וגו'. עכ"ל. למה אין נוהגין היום באכילת דבש, אלא רק באכילת מאכלי חלב. תשובה: היכא דנהוג נהוג".
  2. **שאותן ז' שבועות היו לישראל ז' נקיים דגמת אשה מנדתה, ודדם נעכר ונעשה חלב, והיינו מדין לרחמים**.
     1. מג"א (ס"ק ו') – "יש הרבה טעמים ומ"כ הטעם דאיתא בזוהר שאותן ז' שבועות היו לישראל שבעה נקיים דוגמת אשה המיטהרת מנדתה וידוע שדם נעכר ונעשה חלב, והיינו מדין לרחמים, **ומנהג אבותינו תורה היא**".
     2. שלחן שלמה (סעי' ז').
     3. באר היטב (ס"ק ח') – "הטעם בזוהר שאותן ז' שבועות היו לישראל ז' נקיים דגמת אשה מנדתה, וידוע דדם נעכר ונעשה חלב, והיינו מדין לרחמים".
     4. **מפקפק**.
        1. פמ"ג (א"א ס"ק ו'), הו"ד ילקוט הגרשוני (ס"ק ד') – "מה שכתב וידוע דם נעכר ונעשה חלב, י"ל הא קיימא לן בנדה ט' א' איבריה מתפרקין, וכן פסק הר"מ ז"ל פרק ד' מהלכות משכב ומושב הלכה א', וצ"ע".
     5. מראי מקומות – ישועות יעקב (סוף ס"ק ב'), תורת אמת (הגרי"ל איגר, שבועות נ-א' ד"ה ובזה יש).
  3. **משום המדרש נוהגים לאכול חלב ואח"כ בשר בשבועות**.
     1. באר היטב (סוף ס"ק ח') – "ושמעתי שאוכלים חלב ואח"כ בשר דלא כמו שעשו המלאכים אצל אברהם שאכלו בשר בחלב שבעבור זה נתנה התורה לישראל ודו"ק".
     2. תורת חיים (ב"מ דף פו), הו"ד בדעת תורה (סעי' ג' ד"ה ונוהגים).
     3. המדרש.
        1. שוחר טוב (תהלים מזמור ח' ד"ה ה') – "ועשה הקב"ה חסדו, ונתן אותה למשה, ככלותו לדבר כל הדברים אל המלאכים, וכיון שעלה משה ולא ירד, עשו ישראל אותו מעשה, ונשתברו הלוחות, שמחו מלאכי השרת, ואמרו עכשיו תחזור התורה אלינו, **וכשעלה משה לקבלה פעם שניה**, אמרו מלאכי השרת רבונו של עולם והלא אתמול עברו עליה, שכתבת בה לא יהיה לך אלהים אחרים (שמות כ ג), אמר להם הקב"ה בכל יום הייתם קטיגורין ביני לבין ישראל, לא **אתם כשירדתם אצל אברהם אכלתם בשר בחלב**, שנאמר ויקח חמאה וחלב ובן הבקר וגו' ויאכלו (בראשית יח ח), ותינוק שלהם כשהוא בא מבית רבו, ואמו נותנת לו פת ובשר וגבינה לאכול, והוא אומר לה, היום למדני רבי, לא תבשל גדי בחלב אמו (שמות לד כו), לא מצאו לו מענה, באותה שעה אמר הקב"ה למשה, כתב לך את הדברים האלה (שמות ל"ד כז), עד שאין להם מענה ותשובה".
        2. חת"ס (תורת משה פר' וירא ד"ה שלש) – "ולכאורה לפי פשטות הקרא נראה דמעיקרא אכלו חמאה וחלב ואח"כ בשר וא"כ מאי איסור בב"ח איכא. וצ"ל **דמ"מ בעינן קנוח** ואין קנוח אלא בפת, ולחם לא הביא ע"י שפרסה נידה ולא היה קנוח והוי בב"ח".
     4. **לא נוהגין כן** [לאכול חלב ואח"כ בשר] – אג"מ (או"ח ח"א סי' ק"ס, לשונו מובא לעיל).
  4. מראי מקומות – מועדים לשמחה (ח"ו סי' ט"ז), מבקשי תורה (קובץ ו'), שלמי אליעזר (מבקשי תורה חל"ז עמ' ל"ז).
     1. נועם אלימלך (סוף פר' משפטים) – "לא תבשל גדי בחלב אמו. נראה לפרש ע"ד הרמז דיש ליתן טעם לשבח למה נאסר לנו בשר בחלב והמלאכים כשהיו אצל אברהם אבינו עליו השלום נתן להם דוקא בשר בחלב. וגם אנחנו בחג השבועות התירו לנו חז"ל שלא להמתין אחר הגבינה השיעור כמו בשאר ימות השנה. ויש לומר כי בשר רומז לגשמיות ועל ידי שהצדיק אוכל הגשמיות ביחודים הוא שואב השפעות מעולמות העליונים. ע"ד שאמרו חז"ל באשה דם נעכר ונעשה חלב כמו כן הצדיק באכילתו אכילתו נעשה חלב דהיינו השפעה נקרא על שם חלב. ומחמת שאין בנו כח לעשות היחוד למטה לכן ציוה השם יתברך שלא לאכול בשר בחלב כדי שלא לערב מה ששייך למעלה עם מה שלמטה. ולא כן המלאכים שכח בידם לעשות היחוד אמתי גמור למטה כמו למעלה ולכן לא היו צריכין לשאוב דוקא מלמעלה לכן אכלו בשר בחלב. וזה הטעם שהתירו לנו בחג השבועות לאכול אחר גבינה בלא המתנת שיעור מחמת שאז הוא שעת מתן תורה הקדושה ואנו מראים עצמינו שאנו דוגמת המלאכים בשעת מתן תורה על ידי התורה. רק לזה לפעול השפעות צריך צדיק גמור ושלם שעל ידי אכילתו ביחודים יפעול השפעות ביחודים. אבל כל זמן שאדם אין שלם בצדקותיו ועדיין הוא רך כגדי לפעמים תחזק ולפעמים תחלש ביראתו לזה אין ראוי לילך במעלות קדושים לעשות יחודים. וז"ש הכתוב לא תבשל גדי בחלב אמו פירוש כל זמן שאתה רך וחלש בצדקותיך כגדי אסור לך לבשל דהיינו להמשיך השפעות מעולמות העליונים על ידי יחודים. וזהו בחלב רמז להשפעה כנ"ל. אמו רמז לעולמות העליונים הנקרא אם לעולם התחתון. וזהו שאמרו חז"ל דרך בישול אסרה תורה דהמאכל שלא נגמר לאכילה צריך בישול עד שיבושל כל צורכו שיהיה ראוי לאכילה וכמו כן האדם שעדיין לא נגמר בצדקו נקרא ע"ש בישול כל זמן ההוא מחמת שעדיין צריך לבישול וגמר. ואמרו חז"ל דרך רוצה לומר כל זמן שהוא במדריגת בישול אסרה תורה כנ"ל לעסוק ביחודים".
  5. *האם יש להקל בדיני בבשר בחלב בשבועות****.***
     1. ***מיקל***.
        1. א"ר (סי' קע"ג ס"ק ו', סי' תצ"ד ס"ק י') – "ועיין לקמן סוף סימן תצ"ד בשם הכלבו [סימן קו, עט ע"א] דאין צריך להמתין בחג השבועות ו' שעות".
        2. מנחת יעקב (כלל ע"ו ס"ק ה') – "ונכון לנהוג כמו שכתבתי בשם הכל בו או בעל שירי כנסת הגדולה".
        3. נועם אלימלך (סוף משפטים) – "בחג השבועות התירו לנו חז"ל שלא להמתין אחר הגבינה השיעור כמו בשאר ימות השנה".
     2. מחמיר.
        1. פמ"ג (סוף מש"ז) – "יש לזהר בענין מאכלי בשר וחלב ככל מה שנזהרין בכל השנה, המבואר ביורה דעה סימן פ"ח וסימן פ"ט, ושלא לצאת שכרם בהפסדם, ובעונותינו הרבים בגלות המר הזה כל מה שיכולין לגדור גדר יותר טוב, וכל שכן מה שמדינא, ומנהג שקבלו כבר הוה כנדר".
           1. עי' פמ"ג (יו"ד סי' פ"ט מש"ז ס"ק ג') – "הט"ז מאריך דוודאי איסור גמור לכתחלה לברך ברכת המזון על מנת לאכול גבינה אח"כ ומיהו המנהג שאין אוכלין עד שש שעות אבל בתר גבינה רכה ראיתי מקילין קצת וסומכין על קינוח והדחה ואפילו מאן דמחמיר מברך (בשבועות) ברכת המזון על סעודת חלב ומכינים עצמן לאכול בשר אח"כ כיון דהוא גופא חומרא הבו דלא לוסיף".
        2. מ"ב (ס"ק י"ז) – "כתב הפמ"ג יש ליזהר בענין מאכלי בשר וחלב בכל מה שנזהרין בכל השנה המבואר ביו"ד סי' פ"ח ופ"ט ושלא לצאת שכרם בהפסדם".
        3. דר"ת (סי' פ"ט סקי"ט) – "כי אין לנו רשות לסמוך על הכלבו לאכול בשר תחילה ולא להמתין שש שעות בין אכילת גבינה".
        4. משנה הלכות (***ח"ז*** סי' ע', עי' חי"ב סי' י"א) – "ולכן נלפענ"ד כל שאין לו קבלה על איזה קולות בענינים אלו אין להקל כלל בענינים אלו".
        5. הל' חג בחג (שבועות, סעי' נ"ב).
        6. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סעי' כ"א, יו"ד סי' פ"ט סעי' מ"ד) – "יש אומרים שבחג השבועות אין צריך להמתין בין אכילת בשר לגבינה שש שעות, ויש חולקים, וכן עיקר לדינא. [ילקוט יוסף איסור והיתר כרך ג' עמוד תכט]".
     3. ***מראי מקומות*** – בא"ה (ס"ק ח'), פסקי תשובות (אות י"ג), הדר השלחן (פרק ב' סעי' ה', פרק י"ד סעי' י"ג).
        1. כל בו (סי' ק"ו ד"ה ואחר) – "ויש נמנעים מלאכול גבינה בסעודת מנחה של עצרת לפי שהאריכו בתפלה עד חצי היום או קרוב לו ומשם ועד סעודת המנחה ליכא שיעור ששה שעות ויש שאין חוששין לזה כיון שהוא תאב לאכול כבר נתעכל הבשר אך כיון שעיקר השהיה בשביל בשר שבין השינים ראוי למי שאינו נמנע מהגבינה באותה סעודה לחצות שיניו ולהוציא הבשר קודם שיאכל הגבינה, ואף על פי כן בזמן אחר אין ראוי לסמוך על חציית שיניו אלא בשהות כשיעור".
        2. אורחות חיים (הל' איסורי מאכלות) – "ויש נמנעין מלאכול גבינה בסעודת מנחה של עצרת לפי שהאריכו בתפלה עד חצי היום או קרוב ומשם עד סעודת מנחה של ערב ליכא ו' שעות ויש שאין חוששין לזה כיון שהוא תאב לאכול כבר נתעכל הבשר אך כיון שעיקר שהיה בשביל בשר שבין השנים ראוי למי שאינו נמנע מהגבינה באותה סעודה לחצות שניו ולהוציא בשר קודם שיאכל גבינה. וכן נמי כתב הר"ף בשם רבו ואעפ"כ בזמן אחר אין ראוי לסמוך על חציית השנים אלא לשהות כשיעור".
        3. אג"מ (או"ח ח"א סי' ק"ס) – "ועיין בח"י שיש שאוכלין בשבועות בסעודה אחת אבל מסיק שיותר טוב ליזהר כמו בכל השנה עיי"ש אלמא דמצד ענין המנהג היה יותר טוב בסעודה אחת אבל בשביל שלא לבא לחשש איסור לא רצו להנהיג כן".
  6. **האם צריך דווקא לעשות סעודה חלבית או די באכילה בעלמא**.
     1. לאחר קידוש היום.
        1. דר"ת (סי' פ"ט ס"ק י"ט) – "והנה שמעתי רבים נוהגין שאוכלין בחג השבועות סעודה אחת מאכלי חלב ואין אוכלין בשר כלל ביום הזה וגם למנהג הזה אין מקום בדברי הפוסקים ולפענ"ד דמלבד המשמעות מדברי הש"ס חולין סוף פרק אותו ואת בנו שהביא התורת חיים דמשמע מדברי הש"ס דיום עצרת הוא יום טבוח ואכילת בשר אצל כל אדם הנה לא גרע משאר יו"ט דמחויב לאכול בשר וכמ"ש ביד אפרים לעיל ריש סי' א' והביא ראי' מדברי הש"ס ביצה דף י' דאם לא ישחוט אתי לממנע משמחת יו"ט ... והנה שמעתי שיש שאינם רוצים למנוע מלאכול ביום בשר לכבוד יו"ט ויחכמו שבלילה אוכלין בסעודתם רק מאכלי חלב ובסעודת שחרית אוכלין רק מאכלי בשר באמרם שבזה יוצאין י"ח לכ"ע אמנם גם מנהג זה לא יתכן לפענ"ד דאם כי בשאגת ארי' שם סי' ס"ו מבואר שם דאין חיוב מה"ת בשמחה רק בסעודת שחרית של יו"ט אבל בליל ראשון של יו"ט לא הוי השמחה מה"ת רק מדרבנן עיי"ש יש מקום להקל דעכ"פ אין חיוב לאכול בשר דוקא ויכול לקיים סעודות הלילה לענגו ולשמח א"ע בשאר מאכלים שנהנה מהם אמנם הנה בשערי תשובה סי' תקכ"ט שם סעי' ב' הביא מדברי המ"א סי' תקמ"ו סק"ד דגם בלילה הראשונה של יו"ט הוי החיוב שמחה מדאורייתא עיי"ש ולפי האמור גם בלילה הוי מצוה לאכול בשר דוקא ע"כ נכון לפני יותר המנהג שקבלתי מרבותי ומאבותי הקדושים נ"ע לאכול המאכלי חלב בעצרת **תיכף אחר התפלה בשעת הקדושא רבא** בלא פת רק בדרך סעודת ארעי ומברכין ברכה אחרונה וממתינין בערך שעה ויותר ואוכלין סעודת שחרית בבשר ויין ויוצאין בזה לכ"ע רק שצריך לחצוץ את שיניו קודם הסעודה מהגבינה שבין השינים כנ"ל וזהו המנהג המובחר לפענ"ד ובזה יוצא י"ח לכ"ע".
        2. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה שבועות פרק י"ב הע' מ"ט) – "נהגו בבית רבנו בחג השבועות לאכול מאכלי החלב לאחר הקידוש ביום, ולאחר חצי שעה נטלו ידים לסעודת החג (שהיתה במאכלי בשר, ביום ובלילה)".
     2. לעשות סעודה.
        1. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' צ"ח אות ג') – "שבועות תשכ"ח, מו"ר (שליט"א) זצוק"ל אכל בליל שבועות סעודה חלבית ובבוקר סעודה בשרית".
           1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רל"א) – "שאלה: באורחות רבינו ח"ב עמ' צ"ח מובא שהקה"י בליל שבועות אכל מאכלי חלב בסעודת הלילה וצ"ע הא בעי לאכול בשר משום שמחת יו"ט. תשובה: ביום".
        2. ***הגריש"א זצ"ל (***קונ' וספרתם לכם עמ' מ"ג סעי' י"א) – "שאלו את מרן הגרי"ש אלישיב (שליט"א) [זצ"ל] האם צריך דווקא לעשות סעודה חלבית או די באכילה בעלמא, והשיב שהמנהג לעשות סעודה".

***עי' הגריש"א זצ"ל (***מבקשי תורה חל"ז סוף עמ' מ', אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ו אות ג') – "והשיב שלכתחילה יש לאכול גם בלילה וגם ביום סעודת בשר, ובבוקר יאכל מאכלי חלב. וכן נוהג רבינו".

* + - 1. ***הגרח"ק זצ"ל (שערי ציון ח"א עמ' ק"י אות ז') – "המנהג בסעודה".***

עי' הגרח"ק זצ"ל (דולה ומשקה עמ' קצ"ז) – "שאלה" האם מותר, בשבועות, לאכול אחת מהסעודות סעודה חלבית בלי בשר, (רק מוצרי חלב ודגים), או שאסור לוותר בשום סעודה על בשר, משום מ"ע של שמחת יו"ט ושמחת בחגך, ועיקר השמחה היא בבשר (ובשר דגים לא מצאנו שנקרא בשר). או דלמא שיוצא דין שמחה בסעודה אחת בבשר. תשובה: רבים נוהגין כן".

* + 1. מראי מקומות – שיח יצחק (סי' רל"ד), מקדש ישראל (שבועות סי' ע"ב, סי' ע"ג, סי' ע"ד), קובץ הלכות (שבועות פרק י"א סעי' י"ג), יומא דעצרתא (עמ' רל"ה).
       1. אור לציון (ח"ג פרק י"ח הע' י"א) – "יש בימים טובים מצות שמחת יום טוב, ובפרט בחג השבועות, שהרי אמרו בפסחים דף ס"ח ע"ב, הכל מודים בעצרת דבעינן נמי לכם, מאי טעמא, יום שניתנה בו תורה הוא. וגם איתא התם שרב יוסף היה עושה בו עגלא תלתא, והיה אומר אי לא האי יומא דקא גרים כמה יוסף איכא בשוקא. ומבואר בדברי הרמב"ם בפרק ו' מהלכות יום טוב הלכה י"ח שהשמחה היא בבשר ויין. (וראה בזה בב"י ובב"ח שם ובמג"א שם ס"ק ג' ובסימן תרצ"ו ס"ק ט"ו ובברכ"י בסימן תקכ"ט אות ד' ובבאה"ל שם ד"ה כיצד ובכה"ח שם אות כ"ח). והיינו בשר בהמה, וכמבואר בדברי הרמב"ם בפרק ב' מהלכות חגיגה הלכה י', ע"ש. ומצוה לאכול בשר ביום יותר מאשר בלילה. (ראה בזה בשו"ת שאגת אריה סימן ס"ח ובמג"א סימן תקמ"ו ס"ק ד' ובשפת אמת סוכה דף מ"ח ע"ב ובשערי תשובה סימן תקכ"ט ס"ק ב'). ועל כל פנים אף שאין די באכילת בשר בלילה, יאכל בשר מעט גם בלילה וישתה מעט יין, ולא ירבה בזה בלילה כדי שלא יפריע לו ללימוד הלילה. ובכל אופן אין צריך שאכילת הבשר תהיה בתוך סעודת יום טוב, שכל שאוכל ביום טוב בשר קיים מצות שמחת יום טוב. ויש להזהר לכתחילה שתהא סעודת יום טוב קודם חצות היום, וכפי שנתבאר ענין זה בספר אור לציון תשובות ח"ב פרק כ"א בבאורים לתשובה ד'. ומשום כך כדאי יותר, שלפי המנהג שנהגו לאכול מאכלי חלב בחג השבועות, כמבואר ברמ"א בסימן תצ"ד סעיף ג', ואחד הטעמים הוא משום שתי הלחם שמקריבים בעצרת, ולכן עושים סעודה אחת חלב וסעודה אחרת בשר, שעדיף שגם סעודת החלב תהיה עם פת גמורה, דוגמת שתי הלחם שהיו לחם ולא עוגות, כמבואר בדברי הרמב"ם בפרק ח' מהלכות תמידין ומוספין. (וראה עוד במג"א שם ס"ק ח' וס"ק ט'). ומה גם שכשאוכל מזונות, ואחר זמן מה רוצה לאכול סעודת פת, כבר אינו תאב לסעודה. ולכן כדי שתהא הסעודה לפני חצות, כדאי שיאכל פת גמורה בבוקר ... ועל כל פנים, בעיקר המנהג לאכול מאכלי חלב בשבועות, אין צריך להרבות בזה, **ובאכילת גלידה חלבית כבר יצא ידי חובת המנהג**. וכן יש נוהגים לאכול דבש, שהתורה נמשלה לדבש וחלב, כמ"ש דבש וחלב תחת לשונך (שיר השירים ד, יא. ראה מדרש רבה שם ובחגיגה דף י"ג ע"א). וגם יש להזהר שאף שאוכל מאכלי חלב לקיים המנהג, אין להמנע משמחת יום טוב בבשר ויין וכמו שנתבאר לעיל. ולכן אם אוכל את סעודת החלב בבוקר יאכל בסעודה הבאה מאכלי בשר".
       2. ***הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' ר"ח אות י') – "***שאלה: האם יש מצוה לאכול בשר בשבועות. תשובה: אדם שיש לו יותר שמחה במאכלים חלביים, יאכל מאכלים חלביים, משום שבזה"ז בכלל לא פשוט שיש חיוב אכילת בשר ביו"ט. אמנם, אם יכול - כדאי שישתדל לאכול בשר. שאלתי פעם את אדמו"ר זללה"ה, הרי השמחה בבשר בזמן המקדש היתה בבשר שלמים, דהיינו, שלא עבר עליו שני ימים ולילה אחד, רוב הבשר בזמננו כבר עבר עליו זמן רב. איך יוצאים ידי חובת שמחה בבשר לא טרי. אמנם ייתכן שבאמצעים הטכנולוגיים הקיימים היום, הבשר נשאר משמח גם אחרי שני ימים ולילה. אדמו"ר זללה"ה לא השיב בשאלה".
       3. מועדים וזמנים (ח"ז סי' קי"ד) – "ונתעוררתי בזה שיש מקומות שבליל שבועות אוכלים פת עם מאכלי חלב, ואינם אוכלים בשר כלל בלילה, וחוששני שמבטלין בזה מ"ע דשמחה, שחיובה להרא"ש בפת עם סעודה חשובה דבשר, ולא יוצאין בפת עם מאכלי חלב לבד שאינו מביא שמחה וכמ"ש ... ולעיקר הדין דליל יום טוב כשאין אוכלים סעודת בשר אלא מאכלי חלב וכמ"ש, נראה דלגבי החיוב דרבנן לאכול ב' סעודות מהני גם אם אוכל סעודה חשובה של דגים עם מיני מטעמים שמשמחין ואין צריך בשר דוקא, אבל העיקר הוא שצריך גם בלילה סעודה המשמחת שזהו עיקר מצות היום כמ"ש, וכך גם הוא כבוד החג טפי שישמח בסעודה חשובה דבשר גם בלילה, וראוי לבריאים לקיים המצוה כן וא"ש טפי וכמש"נ".
       4. וישב משה (ח"ב סי' ק"ו) – "האוכלים מאכלי חלב בליל שבועות יש להם ע"מ שיסמוכו, רק יקפידו לכבדו במאכלים חשובים מיוחדים ליו"ט, וכן ביין באמצע הסעודה".
       5. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Are we supposed to have a milk meal on Shavous - or is it enough to have some cheesecake for kiddush?

R' Y. Berkovits wrote: According to the Rama you should have milk and meat in the same meal זכר לשתי הלחם. According to the other reasons for this minhag, it is unnecessary to have it during a meal, anytime over Shavous would be fine. Many are noheg all year round not to eat milk and meat in one meal and therefore also don’t do it on Shavous. If you don’t have such a minhag all year round, than you should do like the Rama and start the meal with milk and finish with meat. If you are careful all year round, then you shouldn’t do like the Rama, and just have milk at your convenience. [It is not clear that you are yotzei the Rama by dividing your meal by benching in between (and taking a walk)].

* + - 1. לפי המ"ב (סי' תקכ"ט, וכמה פוסקים), יש רק מצוה [ולא חיוב] לאכול בשר ביו"ט. ועוד, השאגת אריה סבר שאין חיוב שמחה בלילה. [והדר"ת חושש להחמיר בהב' שאלות הנ"ל, עי' נמוקי או"ח סי' תקכ"ט]. ושפיר ההנהגה לאכול חלבי בלילה (וגם כדי שלא יפריע לו ללימוד הלילה). וכן עי' קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' צ"ח אות ג') לשונו מובא לעיל, והגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רל"א) לשונו מובא לעיל. ע"ע מעדני אשר (חוה"מ סי' ב' הע' ד').
  1. **לענין יו"ט שני: האם נוהגין לאכול מאכלי חלב**.
     1. מראי מקומות – מקדש ישראל (שבועות סי' ע"א), יו"ט שני כהלכתו (פרק א' אות ע"א).
        1. רמ"א (סעי' ג') – "ונוהגין בכ"מ (בכל מקום, בכמה מקומות) לאכול מאכלי חלב **ביום ראשון** של שבועות".
  2. **אכילת גבינה ודגים ביחד**.
     1. תרה"ד (לקט יושר או"ח עמ' ק"ג ענין ד') – "ביום ראשון של שבועות אכל פלדן ודגים המטוגנים בחמאה. ואח"כ היה עושה הדחה לידיו ולפיו, ומשים אצבעו לתוך פיו, כדי להדיחו יפה. ואח"כ אכל קינוח, ואכל בשר [צלי]".
     2. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"ב עמ' צ"ח אות ג') – "שבועות תשכ"ח, מו"ר (שליט"א) זצוק"ל אכל בליל שבועות סעודה חלבית ובבוקר סעודה בשרית, לא אכלו דגים מבושלים בחלב ואמר לי לא משום איסור סכנה כי בגמ' מבואר רק בשר עם דגים אסור, והראתי למו"ר את הש"ך והפרמ"ג ביו"ד סי' פ"ז (ס"ק ה' ובשע"ת שם ס"ק ט') ואמר לי שלא שמע מאיסור זה, רק לא בשלו בחלב משום שאין הדרך לאכול בחלב ואמר לי שלא שמע שיבשלו בחלב".
     3. הגרמ"א פריינד זצ"ל (מרא דשמעתתא עמ' קע"ב אות שמ"ב) ***– "החמיר שלא לאכול דגים עם חלב אפילו ללא בישול, אבל בחמאה ושומן שע"ג החלב הקיל, ובחג השבועות נהגו אצלו בשנים קדמוניות לאכול דגים שנתבשלו עם שומן החלב (הנקרא 'שמנת')".***
     4. לענין סכנה - עי' יו"ד סי' קט"ז [ערך סכנה: אכילת גבינה ודגים ביחד], לשיטות ומראי מקומות.
  3. מראי מקומות – Halachically Speaking (שנה י' מספר ו'), מנהג אבותינו בידינו (מועדים ח"ב פרק כ"ח).
     1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה רל"ח, בית מתתיהו ח"ב סי' ט"ו אות ח') – "שאלה: כשאוכלין בשבועות זה בשר וזה דג, אם צריכין היכר למש"כ השו"ע יו"ד ס' קט"ז ליזהר לא לאכול בשר ודג יחד. תשובה: א"צ".

1. ***כותל.***
   1. ***מראי מקומות.***
      1. הגרשז"א זצ"ל (ועליהו לא יבול ח"א סוף עמ' קפ"ג) – "שאלה: האם ראוי **ללכת לכותל בחג השבועות** על פי מה שנזכר בתשב"ץ (חלק ג' סי' ר"א) שגם לאחר חורבן הבית נהגו לעלות לרגל. תשובה: תעשה מה שכולם עושים! ואמרתי: אינני יודע מה כולם נוהגים! ואמר לי: נוהגים כולם ללכת לכותל בשבועות. עכשיו אין לי כח, אבל בשנים קודמות תמיד הייתי הולך. יש כאלו שכשאינם יכולים ללכת בשבועות הולכים באסרו חג או על כל פנים במשך השבוע שאחרי שבועות".

הגרשז"א זצ"ל (***הליכות שלמה שבועות הע' סוף פרק י"ב) – "ובשנים שלא הי' רבנו בא להתפלל בכותל המערבי ביום חג השבועות עצמו כמנהגו בכל רגל, היה בא בימי התשלומין".***

* + 1. *הגרח"ק זצ"ל (אליבא דהלכתא חמ"ד עמ' פ"ה) – "שאלה: בשו"ע סי' רמ"ח מבואר דאסור לצאת לדרך במקום שיבוא ודאי לידי חילול שבת, ובשבת עצמו אסור לצאת אפילו לדבר מצוה, עוד מבואר בהרמב"ן (הובא בב"י) שבספינה שרובה ישראל ועושים מלאכה בשבת שאסור לעלות עליה, אע"פ שאין הספינה נוסעת בשביל היחיד כיון שרובה ישראל. ועפ"י הנ"ל יש לדון בימינו שנתפשט* ***המנהג בחג השבועות*** *שאלפים ורבבות מישראל עולים מירושלים החדשה ומן הסמוך לה אל הכותל המערבי בעיצומו של יום, והולכים דרך רחובותיהם של הערביים שונאי ישראל, ומן הסתם הדרכים בחזקת סכנה, ולצורך זה המשטרה מעמידה מאות שוטרים יהודים לשמור במהלך יו"ט על העולים לרגל, ומסתמא עושים כל זה מטעמי פיקוח נפש למנוע משונאיהם של ישראל ימ"ש להזיק ליהודים, וכן כדי לשמור על הסדר ברחובות העיר מפני ההמון עם וריבוי עצום של אנשים, וכל זה כרוך ונעשה מתוך חילול יו"ט (ושבת) בעשרות איסורי תורה ודברי סופרים רח"ל (ואמנם יתכן שעל מנת להציל מפיקוח נפש אפשר להם להמנע מרוב או כמעט כל איסורי תורה וחלק מאיסורי דרבנן, וא"כ מה שהם עושים בשאט נפש הוא לרצון עצמם והרוב אינו לצרכינו, אבל עכ"פ אי אפשר להם למנוע לגמרי, ולכל הפחות צריכים לעבור על איסורי דרבנן לצורך פיקוח נפש), ולפי כל האמור נסתפקתי האם יש במנהג הזה חשש איסור כיון דהוי בחג עצמו, והמלאכה נעשית לצורך רוב ישראל. תשובה: יש מקום להקל לעבור".*

1. *חיוב קריעה ליד הכותל - עי' סי' תקס"א סעי' ד', לשיטות ומראי מקומות.*
   1. **ערב שבועות אחר חצות**.
      1. אין דין קריעה.
         1. ארץ ישראל (סי' כ"ב אות י"א) – "ומהמחוייבים בקריעה מקילים לבא לירושלים (ולראות מקום המקדש) בחוה"מ או בערב שבת או בערב יו"ט אחר הצהרים ואינם קורעים. ואע"פ שכבר פלפלו חכמי ירושלים בנוגע לחול המועד ולע"ש, אם פטור אז מקריעה - יש להקל בכגון דא".
         2. בצל החכמה (ח"ה סי' י"ב אות א') – "כידוע כך הוא המנהג שאין קורעין על ראיית מקום המקדש בערב שבת ועיו"ט אחר החצות, ואין אחר המנהג כלום".
         3. שערי דמעה (סעי' ד').
         4. הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, בין המצרים עמ' רמ"ה אות רצ"ג) – "בכל ערב שבת וערב יום טוב המנהג שלא לקרוע אחרי חצות".
         5. משנת יוסף (חי"ב סי' ק"ו ד"ה בענין) – "בענין קריעה ע"י הכותל המערבי נוהגים לא לקרוע בע"ש אחה"צ וכן בעיו"ט ובחוה"מ. ומובא באחרוני זמנינו ראה משנת חנוך מהגרח"ז גרוסברג ז"ל, ובהר הקודש להגרמ"נ שפירא ז"ל (מע' ז' והלאה) והגם שהחזון איש ז"ל הי' מחמיר בע"ש ובעיו"ט, אבל בגשר החיים להגרי"מ טוקצינסקי ז"ל יישב המנהג לא לקרוע עש"ק ועיו"ט. - אבל בימי ההשלמה שאחר שבועות לא מצא לאף א' שיקל בזה".
         6. פסקי תשובות (אות ג') – "והמנהג עפ"י גדולי ירושלים מהדורות הקודמים שאין קורעין ומקוננים בערבי שבתות וימים טובים מחצות היום ואילך ...".
      2. חייב בקריעה.
         1. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (קונ' אחר כתלנו אות ח', זכרון בצלאל עמ' קי"ב ד"ה ולקמן, אבני ישפה ח"ב סי' נ"ה).
         2. קובץ הלכות (חנוכה פרק י"ח הע' ה') – "שמקילין העולם בערבי שבתות ויו"ט ומוצ"ש ור"ח שלא לקרוע על ראיית המקדש הוא שלא כדין ובלי יסוד, שגם בזמנים הללו חייבין לקרוע".
         3. הגרח"ק זצ"ל (עלי שי"ח עמ' קע"א אות ד', ***שערי ציון ח"א עמ' קנ"ט אות ב'***) – "שאלה: האם חייב לקרוע בגד כאשר רואה הכותל בערבי שבת, יו"ט, פסח, ר"ה, יוה"כ אחר חצות. תשובה: כנ"ל (לכאורה כולם חייבים)".
         4. **נחמת ישראל** (הל' קריעה סעי' כ"ו).
      3. מראי מקומות – הר הקודש (עמ' ח'), אבני ישפה (ח"ב סי' נ"ה ענף ג'), משנת יוסף (ח"י סי' צ"ד אות ד'), על פי התורה (בראשית פרק ל"א סעי' מ"ג).
         1. אם המנהג להקל משום שהוא תלוי באמירת תחתון, לכאורה ה"ה כאן.
   2. **אסרו חג**.
      1. חייב בקריעה.
         1. הגרח"ק זצ"ל (עלי שי"ח עמ' קע"א אות ה') – "שאלה: האם חייב לקרוע בגד כאשר רואה הכותל באסרו חג, בת"ב, בחוה"מ, חתן ביום חופתו. תשובה: כולן חייב לקרוע חוץ מחוה"מ".

***הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"א תשובה שע"ה) – "***שאלה: מי שהגיע למקום המקדש באיסרו חג השבועות אם קורע. תשובה: לכאו' צריך".

* + - 1. משוש כל הארץ (עמ' כ"ו סעי' י"ז) – "אם בא באסרו חג חייב לקרוע".
      2. על פי התורה (בראשית פרק ל"א סעי' מ"ז) – "יש לקרוע".
    1. חייב בקריעה **חוץ באסרו חג דשבועות**.
       1. הליכות אבן ישראל (מועדים ח"א עמ' שצ"ד אות י"ג) – "באסרו חג דשבועות, לא יקרע".
       2. פנינת המקדש (פרק ז' אות צ"ט) – "ביום אסרו חג יש לקרוע, אבל באסרו חג דשבועות אין לקרוע".
    2. מראי מקומות.
       1. אם המנהג להקל משום שהוא תלוי באמירת תחתון, לכאורה ה"ה כאן.
  1. **בימי ההשלמה שאחר שבועות**.
     1. מחמיר.
        1. משנת יוסף (חי"ב סי' ק"ו ד"ה בענין) – "אבל בימי ההשלמה שאחר שבועות לא מצא לאף א' שיקל בזה".
     2. מראי מקומות.
        1. אם המנהג להקל משום שהוא תלוי באמירת תחתון, לכאורה ה"ה כאן.

1. *תפילה.*
   1. ***מגילת רות לבני חו"ל ביו"ט ראשון****.*
      1. ***הגרח"ק זצ"ל (קובץ ניצוצי אש, עמ' תתנ"ז אות כ"ב)*** – ***"בן חו"ל השוהה בא"י ושמע מגילת רות ביום הראשון של חג השבועות, אין 'ענין' שישמע שוב ביום השני, אף שבחו"ל קוראים ביום ב', כיון שקריאתה היא רק מנהג בעלמא****".*
      2. ***מראי מקומות –*** יו"ט שני כהלכתו (פרק א' אות ע"***א).***
   2. *קריאת מגילת רות ביחידות****.***
      1. ***הגרח"ק זצ"ל (שערי ציון ח"א עמ' ק"י אות ו') – "שאלה: אדם שהתפלל במנין שלא קראו בו מגילת רות, האם יקרא המגילה ביחידות. תשובה: ראוי".***
      2. ***הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' ר' אות ב') – "שאלה: אם במניין שהתפלל בו לא קראו מגילת רות, האם יש עניין לקראה ביחידות. תשובה: אין עניין בקריאת רות ביחידות. הרי זוהי הסיבה שכשחל יו"ט [שני] של שבועות [בחו"ל] בשבת קוראים במגילה, ולא גזרו שמא יעבירנו ארבע אמות ברה"ר, משום שתקנה זו על הציבור היא, ולא על היחיד".***
   3. *קריאת מגילת רות לפני תפילה****.***
      1. ***הגריש"א זצ"ל (***אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ו אות ז') – "היו ששתו עיצה בנפשם, להקדים קריאת המגילה מיד אחר עלות השחר, דאם יקראו כרגיל באמצע התפילה יש חשש שירדמו האנשים מחמת שלא ישנו כל הלילה, והתיר להם רבינו".
      2. ***הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' ר' אות ד') – "שאלה: האם בשעת הצורך, יוכלו הציבור לקרוא מגילת רות קודם התפילה. ואיך יעשו לגבי ברכת התורה. תשובה: בשעת הצורך אפשר לעשות כך. נראה שמספיקה ברכת 'על מקרא מגילה' שמברכים לפני המגילה בשביל שלא לברך ברכת התורה באופן מיוחד לצורך קריאה זו, מאחר שגם בברכה זו יוצאים".***
2. עמידה גבי אז ישיר וקריאת עשרת הדברות - *עי' או"ח סי' רפ"ב, לשיטות ומראי מקומות.*
   1. **מחמיר, אין לעמוד**.
      1. שו"ת הרמב"ם (סי' רס"ג) – "התשובה זה, אשר הנהיג הרב הנפטר נ"ע לישב, הוא הראוי, וראיותיו ראיות נכונות לפי דיני אנשי העיון, ואין להוסיף עליהן. וכך היה ראוי לעשות, (ר"ל) בכל מקום, **שמנהגם לעמוד, צריך למנעם**, בגלל מה שמגיע בזה מן ההפסד באמונה (ומה שמדמים), שיש בתורה מדרגות ומקצתה מעולה ממקצתה, וזה רע עד מאד. ומן הראוי לסתום כל הפתחים, שמביאים לזאת האמונה הרעה".
      2. שם משמעון (פאללאק, או"ח סי' ד' ד"ה ומצד).
      3. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ו אות ד' [לשונו מובא לקמן], שיעורי הגריש"א ברכות דף יב. עמ' צ"ג) – "אסור לעשות כן. בזה מראה כאילו חלק של התורה קדוש יותר משאר התורה ... שירת הים, י"ג מדות בתענית ציבור ...".
      4. יחוה דעת (ח"א סי' כ"ט) – "ולכן העיקר בזה שיש למחות במי שעומד בקריאת עשרת הדברות".

יחוה דעת (ח"ו סי' ח', יביע אומר ח"ח או"ח סי' ט"ו אות ט"ז, ח"ט או"ח סי' פ"ג אות י"ז, סי' פ"ח אות ז') – "אסור לציבור או ליחיד לעמוד בשעת קריאת עשרת הדברות".

* + 1. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע או"ח סי' קמ"ה סעי' י"ב, סי' תצ"ד סעי' ט"ו) – "יש נוהגים לעמוד בשעת קריאת 'עשרת הדברות' שבפרשת יתרו ובפרשת ואתחנן, או בחג השבועות, ואין זה מנהג נכון על פי ההלכה, שכבר כתב הרמב"ם, שיש לחוש בזה פן יאמרו שדוקא תורה זו מן השמים ולא השאר חס ושלום, ונותנים יד לפושעים בזה. ויש למחות בנוהגים כן. ומכל שכן במקום שתלמידי חכמים הבקיאים בהלכה יושבים בעת הקריאה, שיש למחות במי שעומד משום יוהרא. וכן כתבו כמה אחרונים. ומה שכתבו באיזה פוסקים אחרונים להתיר בזה, נעלם מהם תשובת הרמב"ם הנ"ל. ומכל מקום יוצאי אשכנז הנוהגים לעמוד במשך כל זמן הקריאה, אין כל איסור במה שממשיכים לעמוד גם בעת קריאת עשרת הדברות. [ילקו"י שם עמ' קצח]".
  1. **יכולים לעמוד**.
     1. חיד"א (שו"ת טוב עין סי' י"א) – "הכא שקורין בס"ת כל התורה מידי שבת בשבתו וגם ביום זה שהם קורין עשרת הדברות קורים איזה חלק מהתורה בס"ת לית לן בה דמוכח דהכל אמת אלא שהם עומדים בהם להיות שהם יסוד התורה ונכתבו בלוחות ואמרם הב"ה לכל ישראל ויחרד כל העם באמירת הקב"ה אותם ורוצים לעשות איזה זכר לקום באמירתן. ובזה לא יש קפידא. והוחזקו במנהג זה כמה שנים כידוע".
     2. קצות השלחן (סי' פ"ד ס"ק כ"ב) – "ונוהגין לעמוד כשמתחיל הקורא **ויושע** עד סוף חשירה".
     3. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"א עמ' ק"כ אות פ"ה, דפו"ח ח"א עמ' רכ"ו אות ד') – "מו"ר (שליט"א) זצוק"ל כשקורין עשרת הדברות קם ועומד, אף בזקנותו נוהג כן (עיין תשו' הרמב"ם שנדפסו בסוף הרמב"ם סי' ס' עיין בספר טוב עין מהרחיד"א ז"ל סי' י"א). ולא עומד באז ישיר בקה"ת בבשלח (גם בתפלה לא עומד באז ישיר בזקנותו) כמדומה בקה"ת לא עמד גם בשנים שעמד בתפלה".
     4. אג"מ (או"ח ח"ד סי' כ"ב) – "עמידת העם בשעת עשרת הדברות שנהגו שיש מפקפקים ... אין זה בכלל קושיא דבשביל חששא בעלמא שמא יאמרו המינים לע"ה לא היו אוסרין מלקרא עשרת הדברות דהוא דבר שלא בנקל יכולין להטעות אף לע"ה **כי מובן הטעם** מה שהיה ראוי לקראם בכל יום יותר משאר פרשיות כדכתב הרמב"ם בפירוש למשנה בתמיד רפ"ה לפי שהם עיקר הדת וראשיתו ... שנהגו לעמוד בעת קריאה זו מפני שזה זכו כל ישראל בעצמן לשמוע מפי הקב"ה בעצמו שזה דבר היותר גדול לחשיבות ישראל דבשביל זה הוצרכו לכל הכונות דטהרה, שהוא דבר המובן לכל אדם".
     5. בצל החכמה (ח"ה סי' א' אות ז') – "אמנם בקריאת עשרת הדברות נתפשט המנהג כעת שכל הקהל עומד, עיין שו"ת טוב העין להגאון חיד"א זצ"ל (שם), ועיין ס' שערי אפרים (שער ז' סעי' ל"ז) שנהגו העולם לעמוד ואין ליחידים מן הצבור לשנות המנהג, ע"כ. והוא על יסוד דברי שו"ת טוב עין הנ"ל כמבואר בפתחי שערים שם (אות כ"ז). ובהגהת שערי רחמים על השערי אפרים שם (אות ל"ד) כתב, דבזה"ז לא חיישינן לתרעומת המינים כמש"כ הלבוש (סי' תצ"ד) ומחצהש"ק (סי' תכ"ט), ולכן אין חשש לעמוד בעת קריאת עשרת הדברות. ועיין ספר כף החיים (סי' קמ"ו אות כ"ג). - וזה דלא כספר חסד לאלפים וספר חיים שהזכרתי לעיל".
     6. באר משה (ח"ח סי' ס' אות ה').
     7. הגרשז"א זצ"ל (הליכות שלמה תפילה פרק י"ב סוף ס"ק ל') – "ומה שנוהגים רבים לעמוד בעת קריאת עשרת הדברות בפ' יתרו, אף דמבואר בתשובות הרמב"ם (הוצ' פריימן סי' רס"ג) שאסור לעשות כן, נראה דבזמננו שהכל יודעים שאין זה אלא לזכר המעמד הנבחר בהר סיני, אין בזה חשש. וגם הרי עומדים בעוד קריאות, **כגון שירת הים** וכוצ"ב".
     8. ציץ אליעזר (חי"ז סי' כ"ו) – "נראה ברור להלכה שאין לשנות מנהג בני ישראל, וממנהג האבות, ולא ממנהג המקום בזה. ומעידני כי זה עשרות בשנים שהתפללתי בבתי כנסיות וישיבות ובאהלי תורה כאן באה"ק עם גאונים צדיקים קדושי עליו זיע"א, וכולם המשיכו ברתת להחזיק ולחזק מנהג זה לעמוד בשעת קריאת י' הדברות ובהשגחה שיחידים לא יפרשו מזה. ולפי הנשמע נהגו ונוהגים כן גם אצל אחינו עדות הספרדים בהרבה בתי כנסיות".
     9. משנה הלכות (חי"א סי' קי"ח) – "ולכן להלכה לפענ"ד כל מקום יחזיק את מנהגו בזה והעומדים לכבוד התורה יתברכו בברכה ברוך אשר יקום, גם כי כרגע ראיתי מה שהביא מכ"ק דו"ז בילקוט הגרשוני (מער' עשרת הדברות דף ט' ע"א) טעם שנהגו לעמוד כיון שכבר נהגו רוב המדקדקים לעמוד בשעת קריאת ס"ת כסברת מהר"ם הובא ברמ"א בהג"ה סו"ס קמ"ו ואין עוד מקום למינים וידי"נ הגביח"ד כתב דאין דבריו מוכרחים שעכ"פ הרואה שהכל קריאה שבפרשה זו יושבים ובשעה עשה"ד עומדים כל הקהל אכתי איכא מקום תרעומות המינים ולפענ"ד כמ"ש וגם דבריו עולים כהוגן ובאמת כי מנהגינו שעומדים כל הקהל גם בקריאת אז ישיר מן ויושע כלומר כל השירה וא"כ אין בזה תרעומת המינים שרואים בכמה מקומות עומדים וכמו בתפלה שכמה תפילות עומדין וכמה יושבין כנלפענ"ד".
     10. רבבות אפרים (ח"ב סי' צ"ח, ח"ג סי' קצ"ד, ח"ד סי' מ"ד אות ס"ה).
     11. חוט שני (אליבא דהלכתא גליון כ"ב עמ' ה' טור ג') – "דמותר לעמוד בעשרת הדברות ואין לחשוש לתרעומת המינים כיון שנוהגים גם לעמוד בשירת הים וי"ג מידות ופסוק אחרון בתורה דבזה אין חשש לתרעומת לכן מותר גם לעמוד בעשרת הדברות כיון דאין עומדים רק בזה".
     12. הגר"א קופשיץ שליט"א (אליבא דהלכתא גליון כ"ב עמ' ה' טור ג') – "שראוי לעמוד כמה פסוקים לפני עשרת הדברות כדי שלא יראה שקם לקריאת עשרת הדברות אולם אם שכח לקום מקודם יש לו לעמוד כשמתחילים קריאת עשרת הדברות ואין לחשוש לתרעומת המינים דבזמנינו אין את החשש של תרעומת המינים".
     13. מקדש ישראל (שבועות סי' נ"ט) – "אף שהרמב"ם ... ואין אחר המנהג כלום".
     14. קובץ הלכות (שבועות פרק י"א סעי' כ"ז) – "למעשה אין לשנות המנהג ... ומי שרוצה לחוש לדברי המפקפקים יכול לעמוד מתחילת העליה או כמה פסוקים קודם קודם שמתחילין קריאת עשרת הדברות, דבזה ליכא למיחש למידי".
     15. קול חיים (סי' נ"ג, סי' נ"ד).
  2. **אסור לפרוש מהציבור**.
     1. חיד"א (שו"ת טוב עין סי' י"א) – "ונראה דמאחר שנהגו העם כן לקום כלם בעשרת הדברות נראה שחייבים הכל לעמוד ואין לשום אחד לישאר יושב דגם שאינו מן הדין לקום עתה שנהגו כל הקהל בזה נעשה חיוב על הכל ואם לאו ח"ו בעיני ההמון נראה כמזלזל. ועוד דאמרו לא ישב בין העומדים ומזה קרא תגר הרב כנה"ג א"ה סימן ס"ב בראשו על היושבים בעת ז' ברכות דכיון דנהגו לעמוד זה שיושב עובר על לא ישב בין העומדים ע"ש".
     2. כה"ח (סי' קמ"ו ס"ק כ"ג) – "טוב עין ...".
     3. אג"מ (או"ח ח"ד סי' כ"ב, לתורה והוראה ח"ב עמ' ו') – "נראה **דאין לשנות מן המנהג**, והוא ככל מנהג שאף אלו שבאים ממקום שלא נהגו כן אסור מדין אל ישנה אדם מפני המחלוקת שתנן בפסחים דף ע"ב וגם צדקת בזה שיחידים שיסברו שיש בזה דמיון להא דבטלו מלקרות לא יתקנו כלום במה שישבו דהרי אם גם בזה שייך חשש תרעומות המינים הרי יהיה זה מצד רוב העם ואם הוא שלא יהיה מסייע בזה אין לו עצה אלא לעמוד בשבת זו בכל הקריאה, אבל אדרבה **לדינא אסור לשנות** ממנהג הצבור".
     4. בצל החכמה (ח"ה סי' א' אות ז') - לשונו מובא לעיל.
     5. ציץ אליעזר (חי"ז סי' כ"ו אות ה') – "לכן לית דין צריך בושש, דבמקומות שנהגו לעמוד בשעת קריאת י' הדברות, אין לשנות להם ממנהגם וממנהג אבותיהם שבידם, וגם יחידים ממקו"א המתפללים אצלם אינם רשאים לנהוג אחרת, כאשר העלה החיד"א ז"ל בספר טוב עין שם, וכן בספר אגרות משה שם, וכדי שלא יהא נראה הדבר כמזלזלים ח"ו. וכל המכבד את התורה גופו מכובד על הבריות".
     6. הגריש"א זצ"ל (ישא יוסף ח"ג [או"ח ח"ב] סי' ע"ד ד"ה ובבואה, **אמנם** עי' שיעורי הגריש"א ברכות דף יב. עמ' צ"ד [לשונו מובא לקמן]) – "אין לו לעמוד בשעת קריאת עשרת הדברות, אמנם בדיעבד אם הציבור המתפללים באותו מקום נוהג לעמוד, אזי יעמוד אף הוא, שלא יהא בבחינת עומד בין היושבים".
     7. יחוה דעת (ח"ו סי' ח') – "ויחיד הנמצא בבית כנסת שנוהגים בו שהקהל עומד על רגליו בשעת קריאת עשרת הדברות, ואין לאל ידו לשנות מנהגם, **יקדים לעמוד בתחילת** קריאת הפרשה, או לכל הפחות יעמוד בתחילת קריאת העולה לספר תורה שהוזמן לקרוא בפרשת עשרת הדברות, כדי שלא יהיה כיושב בין העומדים וכמזלזל בקדושת עשרת הדברות".
     8. קובץ הלכות (שבועות פרק י"א סעי' כ"ז) – "נוהגים שאף אותן שאין עומדים בשעת קריאת התורה מ"מ הם עומדים בשעת קריאת עשרת הדברות, ואם אמנם שיש שפקפקו בזה, למעשה אין לשנות המנהג, ובודאי שאין ליחיד להשאר יושב כשהציבור עומדים, **ומי שרוצה** לחוש לדברי המפקפקים יכול לעמוד מתחילת העליה או כמה פסוקים קודם שמתחילין קריאת עשרת הדברות, דבזה ליכא למיחש למידי".
     9. עי' תשובות והנהגות (ח"א סי' קמ"ד) – "נהגו כל ישראל לעמוד בעת קריאת עשרת הדברות, ובסידור בית יעקב מביא המנהג ומסיק שאין ליחיד לשנות מהמנהג, ואני תמה למה לנו לחלוק על הרמב"ם שאוסר בתשובותיו (סימן מ"ו) וז"ל ... דברי הרמב"ם הם נפלאים ואין לזוז ממנו, רק בזה"ז לא חיישינן לתרעומת המינים וכמבואר בלבוש תצ"ד נוכל לעמוד בעשרת הדברות, אבל יש עצה לע"ד לצאת לכ"ע וכשם שבק"ש אם יושב אסור לעמוד אבל יכול לעמוד קודם שמגיע לק"ש, גם כאן ראוי לעמוד קצת קודם קריאת עשרת הדברות ולא ממש לעשרת הדברות שלא יהא מוכח שעומד רק לעשרת הדברות ושרי לכ"ע. ונכון לדקדק בעשרת הדברות לעשות כן, מפני שכיון שנתפשט המנהג לעמוד בעשרת הדברות, ובאופן שמקדימים מעט קודם עשרת הדברות אין חשש תרעומת המינים מנהגי ישראל קודש הם וח"ו לבטלם, ועיין במטה יהודה סי' א' או' ו' שהביא מבית יעקב והיד אהרן המנהג לעמוד, וכתב לישב המנהג שאין בזה חשש תרעומת המינין משום שהכל יודעין שהם ניתנו בקול ובפרסום גדול, ומה שמצינו שאסור לקרוא עשרת הדברות בסדר התפילה, שלא יאמרו המינים אין תורה אלא זה, התם הקפידא בזה רק על עצם הקריאה שלא יקראו דוקא זה, ולא על אופן הקריאה, אבל כיון שיש בזה גם קולא כיון דלהרמב"ם יש להחמיר לישב, נכון לעמוד באופן שלכ"ע עביד כדין שעומד קצת קודם וכמ"ש".
     10. נטעי גבריאל (שבועות פרק כ"ה סעי' ו') – "המנהג לעמוד בשעת קריאת עשרת הדברות. וברוב קהלות הספרדים המנהג לישב, ובמקום שמנהג לעמוד אין ליחיד לשנות ולישב".
     11. הגר"ש דבליצקי זצ"ל (אליבא דהלכתא גליון כ"ב עמ' ה' טור ג') – "דברוב העולם נוהגים לעמוד בקריאת עשרת הדברות והמתפלל במקום שנוהגים לעמוד יש לו לעמוד ואין לחשוש לדעת האומרים שמראה שחלק זה של התורה חשוב יותר מכל התורה ועדיף טפי לעמוד מתחילת העליה כדי שלא יבלוט שקם מיוחד לעשרת הדברות. והוסיף שבירושלם לא הקפידו לעמוד בקריאת עשרת הדברות ושירת הים".
     12. הלכות חג בחג (דיני ומנהגי חג השבועות פרק ח' סעי' מ"ה) – "נהגו הציבור לעמוד בעת קריאת עשרת הדברות בטעם העליון, ואין ליחיד להשאר יושב כשהצבור עומדים. ולפי שיש מפקפקין שנראה כאילו אומר שעיקר התורה הוא י' הדברות, הרוצה להחמיר יעמוד בכל הפרשה או עכ"פ כמה פסוקים קודם שמתחילין י' הדברות".
     13. אשי ישראל (פרק ל"ח סעי' כ') – "יש הנוהגים לעמוד רק בשעת קריאת 'עשרת הדברות' ו'שירת הים', ויש שכתבו שאין ראוי לנהוג כן, ומכל מקום אם נמצא בציבור שנוהג לעמוד בקריאות אלו, יעמוד עמהם".
     14. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' תצ"ד סעי' ט"ז) – "מי שנמצא בבית כנסת שהקהל עומדים על רגליהם בשעת קריאת עשרת הדברות, ואם ישאר לשבת אף על פי שעושה כדין מכל מקום יש חשש שמא יראה כמזלזל ח"ו, נראה שיש להורות לו להקדים **ולעמוד מתחילת הקריאה** של העולה לעשרת הדברות, ונמצא שאין כאן פתחון פה למינים, כיון שכבר הקדים לעמוד בכמה פסוקים קודם עשרת הדברות".
     15. קובץ הלכות (שבועות פרק י"א סעי' כ"ז) – "ובודאי שאין ליחיד להשאר יושב כשהציבור עומדים".
  3. **האם יש לחלק בין עשרת הדברות להשירה**.
     1. כן – מסביב לשולחן (גליון רס"ט ר' פרץ שליט"א 'עמידה').
     2. לא – הגריש"א זצ"ל (שיעורי הגריש"א ברכות דף יב., לשונו מובא לעיל), עי' קול חיים (סוף סי' נ"ג).
  4. מראי מקומות – ישכיל עבדי (ח"ב או"ח סי' א', סי' ב', ח"ז או"ח סי' א', סי' מ"ד שאלה י'), הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' ר"א אות ו'), פסקי תשובות (סי' קמ"ו הע' ל'), מועדים לשמחה (ח"ג עמ' ע"ג), דף על הדף (ברכות דף יב.).
     1. הגריש"א זצ"ל (הל' חג בחג דיני ומנהגי שבועות פרק ח' סוף הע' צ"ב, אליבא דהלכתא גליון כ"ב עמ' ה' סוף טור ג', עי' ישא יוסף ח"ג [או"ח ח"ב] סי' ע"ד ד"ה ובבואה [לשונו מובא לעיל]) – "דאף שלדינא העיקר כהרמב"ם בזה, וש"פ לא ראוהו, מ"מ במקום שנהגו לעמוד אין לבטל מנהגם דיש להם ע"מ שיסמוכו, וכל א' יעשה כמנהג אבותיו".

הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש או"ח ח"ג פרק ס"ו אות ד') – "אסור לעמוד כשקוראים עשרת הדברות אם עומד רק בהם, ובשאר הקריאה יושב. והמתפלל במקום שכולם עומדים, יקום כמה פסוקים קודם כדי שלא יהיה יושב בין העומדים. ואף שלמעשה העיקר כהרמב"ם, מכל מקום במקום שנהגו לעמוד אין לבטל מנהגם, דיש להם על מה שיסמוכו. וכל אחד יעשה כמנהג אבותיו".

הגריש"א זצ"ל (שיעורי הגריש"א ברכות דף יב. עמ' צ"ד) – "איך להתנהג כשכולם קמים אולי אין להלהתנהג שונה מהציבור. כמש"כ השערי אפרים (שם) 'ואין ליחידים מן הציבור לשנות המנהג'. תשובה: הם עשו שלא כהלכה. אין לך לקום מחמתם. הם עושים שלא כדין. ש: הרי שנינו במסכת דרך ארץ רבה (פרק שביעי) 'לא יישב (אדם) בין העומדים'. תשובה: זה לא מדובר כשהעומדים עושים שלא כהוגן ... ש: יש עצה לעמוד כבר מתחילת הקראה"ת, ובזה מרוויח הכל גם לא נעמד וגם אינו שונה מהציבור. תשובה: לא צריך לחפש עצות".

* + 1. הגרח"ק זצ"ל (***דולה ומשקה עמ' שע"ז***) – "שאלה: האם צריכים לעמוד כשקוראים עשרת הדברות או לא. תשובה: הרמב"ם פקפק והפוסקים יישבו המנהג".

הגרח"ק זצ"ל (ישא יוסף ח"ג [או"ח ח"ב] סוף סי' ע"ד) – "אאמו"ר זצ"ל נהג לעמוד, והחזו"א ישב".

* + 1. ***הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' ר"א אות ו') – "***שאלה: איך לנהוג לכתחילה לגבי עמידה בעת קריאת עשרת הדברות. תשובה: אף שיש שכתבו ליישב המנהג של עמידה בעשרת הדברות, מכל מקום כיוון שערערו על זה, שאין לעמוד בעת קריאת עשרת הדברות אם לא עומד בדרך כלל בקריאת התורה, על כן ראוי שמי שנמצא במקום שהמנהג שם לעמוד בעשרת הדברות, יראה לעמוד מתחילת העלייה שבה יקראו את עשרת הדברות, שלא יצטרך לעמוד במיוחד, ובזה יוציא עצמו מספק".

1. *מקוה ערב שבועות.*
   1. *ר"ה (דף טז:) – "ואמר רבי יצחק:* ***חייב אדם לטהר את עצמו ברגל****, שנאמר ובנבלתם לא תגעו. תניא נמי הכי: ובנבלתם לא תגעו, יכול יהו ישראל מוזהרין על מגע נבילה תלמוד לומר אמר אל הכהנים בני אהרן, בני אהרן מוזהרין, בני ישראל אין מוזהרין. והלא דברים קל וחומר: ומה טומאה חמורה כהנים מוזהרין, ישראלים אינן מוזהרין, טומאה קלה לא כל שכן. אלא, מה תלמוד לומר ובנבלתם לא תגעו ברגל" .*
      1. *באה"ט (ס"ק ז') – "צריך לטבול בערב שבועות".*
      2. בגדי ישע (על המג"א) – "כתב בש"ע מהר"י לוריא צריך לטבול בערב שבועות".
      3. ***בזמן הזה*** *- עי' סי' תקכ"ט סעי' ג', לשיטות ומראי מקומות.*
   2. **חציצה בשביל טבילת ערב יו"ט: סוכות, פסח, שבועות**.
      1. מיקל.
         1. עי' קובץ על הרמב"ם (הל' קר"ש פרק ד' הל' ח') – "וטבילת ערב הרגל דא"צ לדקדק על עניני חציצה לפי הסכמת הגאון הנ"ל שהבאתי. וכן הסכים הגאון מ"ו להלכה ... וצ"ע".
            1. הצד להקל, משום בזה"ז אינו חיוב לטהר עצמו לרגל. אמנם המ"ב פסק שיש חיוב בזה"ז [עי' לעיל], א"כ אין צד להקל.
      2. מחמיר.
         1. לקוטי מהרי"ח (ריש מנהגי שבועות, כל לשונו מובא לקמן) – "מ"ש בזוה"ק דצריך לטהר עצמו בשבועות כאשה לבעלה ועי' במטה אפרים ריש הלכות סוכה שמצדד גם כן להקל בערב הרגל משום חייב אדם לטהר עצמו ברגל והוה **כמו טבילת אשה לנדה** ע"ש".
         2. הו"ד בשמירת הגוף והנפש (סי' ס"ח סוף הע' ה').
         3. פסקי תשובות (סי' תצ"ד הע' ע"ד) – "בליקוטי מהרי"ח מנהגי ערה"ש מביא בשם מוהר"א מרודניק זצ"ל שהיה חותך את צפרני ידיו ורגליו בערב שבועות ואמר כי אף שאין לחותכם ביום אחד (עיין סי' ר"ס סע' א' במ"א ומ"ב) מ"מ כיון דאי' בזוה"ק שצריך לטהר עצמו בשבועות כאשה לבעלה וכשם שמותר לצורך טבילת נדה ה"ה בזה, ובס' ליקוטי יהודא כתב שכן נהג החידושי הרי"מ זי"ע מטעם הנ"ל, וכ"ה במט"א סי' תרכ"ה סעי' י"ג להקל בזה בכל עיו"ט משום שחייב אדם לטהר עצמו ברגל".
   3. ***ערב שבועות: לקוץ צפרני הידים ורגלים ביום א' לצורך טבילה****.*
      1. *מיקל.*
         1. *ליקוטי מהרי"ח (ח"ג ריש הל' שבועות) – "והנה כבר כתבתי בסדר ערב פסח שמצוה לגלח ראשו בערב יום טוב, וכן ליטול הצפרנים, והנה סיפר לי איש מופלג וחסיד שהיה בערב שבועות אצל הרב הקדוש מו"ה אלימלך מרודניק זצללה"ה ומצאו שהיה חותך ציפורני ידיו ורגליו, ושאלו הלא אין חותכין ציפורני ידיו ורגליו ביום אחד, השיב הרב הקדוש הנ"ל אני איני למדן ואיני יודע רק מה שכתב בזוה"ק (ח"ג צ"ז:)* ***דצריך לטהר עצמו בשבועות כאשה לבעלה****, ועיין במטה אפרים ריש הלכות סוכה (סימן תרכ"ה סעיף י"ג) שמצדד גם כן להקל בערב הרגל, משום חייב אדם לטהר עצמו ברגל, והוה כמו טבילת אשה נדה ע"ש".*
         2. *נטעי גבריאל (יו"ט ח"ב פרק י' סעי' י', הע' כ', שבועות פרק ח' סעי' ט', הע' ט"ו) – "לכתחלה יטול צפרני רגליו לפני עיו"ט כדי שלא יטול צפרני ידיו ורגליו ביום אחד, והלילה הולך אחר היום שלאחריו ואם לא נטלן מותר ליטלן ביום א', ובערב שבועות יש להקל יותר ליטול צפרני ידיו ורגליו ביום א'. [ראה בלקוטי מהרי"ח ... וכ"כ בליקוטי יהודה (עניני שבועות) וז"ל: אף שנזכר בספה"ק שלא ליטול צפרני ידיו ורגליו ביום אחד, מ"מ ערב חג השבועות היה נוהג אא"ז החי' הרי"ם זצ"ל לחתוך צפרני ידיו ורגליו בפ"א, מפני שאז סוף הספירה, וכענין טהרת אשה לבעלה, שנוטלת בפעם אחת ואין הקפדה]".*
      2. *עי' יו"ד סי' קט"ז [ערך סכנה], לשיטות ומראי מקומות.*
   4. **כשחל ערב יו"ט בשבת: כשהלך למקוה ערב שבת - אם לקיים מצות עונה בליל שבת, מצד חייב לטהר עצמו לרגל**.
      1. עי' סי' תקכ"ט, לשיטות ומראי מקומות*.*
2. *לענין זווג - עי' ריש סי' ר"מ, לשיטות ומראי מקומות.*
   1. ***ג' ימים קודם שבועות.***
      1. ***מראי מקומות – מסגרת השלחן (סוף סי' קצ"ח ד"ה כתב), אור צדיקים (סי' כ"ז אות י"א), טהרת ישראל (סעי' י"א), דרכי טהרה (סוף עמ' ר"ב),*** מקדש ישראל (שבועות סוף סי' כ"ז-ב')***.***
         1. ***שכנה"ג (הג' הטור ס"ק*** א') – "ושלשה ימים קודם חג השבועות, משום אל תגשו אל אשה, וכל שכן לילי שבועות עצמן".
            1. ***עולת תמיד (סי' ר"מ ס"ק ד') – "ודע דבספר כנסת הגדולה [הגהות טור, ובשיירי הגהות טור אות א] מונה ימים שאין לשמש בהם, ודבריו לא נראין להוסיף על דברי חכמים ז"ל זולת ליל ז' של פסח כתבו חכמי האמת שאסור, וז"ש ולא קרב זה אל זה וגו' [שמות יד, כ]".***
            2. ***ברכי יוסף (סי' ר"מ ס"ק י"ב) – "כתב הרב עולת תמיד דבספר כנה"ג מונה ימים שאין לשמש, ודבריו ל"נ להוסיף על דברי חכמים זולת ליל ז' של פסח כתבו חכמי האמת שאסור, וזהו סוד ולא קרב זה אל זה, עכ"ל. ומה שפקפק על דברי הרב כנה"ג תיוהא ליכא שהרב כתבה דרך פרישות והנהגה טובה לשרידים".***
         2. ***א"ר (סי' ר"מ ס"ק א') – "כתב שיירי כנסת הגדולה [הגהות טור אות א] נהגנו פרישות בעצמינו ב' לילות של ראש השנה, דאפשר מלך יושב על כסא דין ויבא אדם לשמש מטתו, ואולי יכווין להנאתו ויהיה לו למוקש. ומזה הטעם דמי שנזהר בזה בעשרת ימי תשובה תבוא עליו ברכה, ובליל הושענא רבה, וג' ימים קודם חג השבועות וכל שכן לילי חג שבועות עצמן, ומר"ח אב עד ליל י"א באב, ואף אם נדחה תשעה באב עד יו"ד ראוי למנוע בליל י"א כדין בשר ויין ע"כ. וכתב עליו עולת תמיד [סק"ד]*** *ודבריו לא נראין להוסיף על דברי חכמים****, זולת ליל ז' של פסח כתבו חכמי האמת ליזהר, ומג"א [סק"ג] כתב אין לשמש מטתו בליל א' של פסח [שער הכוונות דרוש ג פסח פא ע"ג] וליל שבועות [שם ענין שבועות פט ע"א] וליל שמיני עצרת [שם חג סוכות קג ע"ד] אם לא בליל טבילה (כתבים). ומבעל הטורים פרשת כי תצא [דברים כד, ה] משמע הכל להיתר, וזה לשונו, ושמח את אשתו, מנין ימים של ושמח חייב בתשמיש המטה שהם כל ימות השנה חוץ יום כפורים".***
         3. ***פסקי תשובות (סי' ר"מ אות י' ד"ה ועוד, סי' תצ"ד אות ח') – "ואנשי מעשה נוהגים פרישות גם בשלושת ימי הגבלה, סמך למה שכתוב היו נכונים לשלושת ימים וכו', אבל לפי האר"י ז"ל אין איסור רק בליל שבועות".***
   2. ***שבועות, ליל א'.***
      1. ***מחמיר, על פי קבלה [חוץ מליל טבילה] – שכנה"ג (סי' ר"מ הג' הטור ס"ק*** א'), עי' ***מג"א (סי' ר"מ ס"ק ג', סי' תצ"ד בהקדמה, "ואי' בכתבים שאם חל ליל טבילה בשבועות ישמש מטתו"), א"ז (סי' תצ"ד ס"ק ג'), חק יעקב (סי' תצ"ד סוף ס"ק א'), באה"ט (סי' ר"מ ס"ק ד'), שלחן שלמה (סי' תצ"ד סעי' ג'), ברכי יוסף (סי' תצ"ד ס"ק ט', "ליל שבועות כתבו גורי האר"י ז"ל שאסור בזיווג אם לא בליל טבילה"), עי' גר"ז (או"ח סי' תצ"ד סעי' ג', "ומכל מקום אם הוא ליל טבילה ישמש מטתו עיין סי' ר"מ"), מ"ב (סי' ר"מ סוף ס"ק ז', סי' תצ"ד ס"ק א'), עי' ערה"ש (סי' ר"מ סעי' ו', סי' תצ"ד סוף סעי' ג', "ובליל טבילה לא ימנע העונה"),*** תורה לשמה (סי' קמ"ב), ***טהרת ישראל (סי' ר"מ סעי' י"א), כה"ח (סי' ר"מ ס"ק ה'), ועוד.***
      2. שער הכוונות (דרושי חג השבועות דרוש א') – "ואמנם זה הכתר הניתן לז"א עתה הנה הוא מתחיל ליכנס בו בתחלת ליל שבועות ואינו נגמר ליכנס עד אשמורת הבוקר ואח"כ בתפלת שחרית ומוסף של יום שבועות אז מזדווג עם נוק' רחל כבשאר השבתות וי"ט שאז הוא זמן זווגם אלא שעתה עלה עד א"א מבאשמורת הבוקר משא"כ בשבתות וי"ט וזהו ענין מעלת חג השבועות **ולכן הזווג התחתון נאסר בליל שבועות** כי גם למעל' לא יש זווג עד היום כנז' ולא עוד אלא שצריך האדם שלא לישן בלילה הזאת כלל ולהיות כל הלילה נעורים ועוסקים בתורה כנז' באורך בהק' ספר הזוהר בפ' בראשית ובפ' אמור".
   3. ***שבועות, ליל ב' [בחו"ל].***
      1. ***מחמיר.***
         1. ***אור צדיקים (סי' ל"ח אות י"א, עי' סי' כ"ז אות י"א, סי' ל"ב אות ז').***
         2. ***בן איש חי (שנה ב' פר' וירא אות כ"ג) – "וליל שני דשבועות, אפילו שחלו בשבת אין לעשות זווג בהם על פי הסוד".***
         3. ***שלחן הטהור (סי' רמ"א ס"ק ב') – "ובלילות של חג השבועות אסור".***
         4. ***כה"ח (סי' ר"מ ס"ק ה', סי' תצ"ד ס"ק י"ד).***
      2. ***מיקל.***
         1. ***ברכי יוסף (סי' תצ"ד ס"ק ט') – "וליל י"ט שני של שבועות ראיתי בתשו' כ"י למהר"ר ישראל שלמה לינגו שדעתו נוטה להתיר. והרצה דבריו לפני מהר"ם זכותו, והסכים עמו להתיר אף לפי דרך האמת, ונתן טעם לשבח בתשובתו הרמתה כ"י".***
         2. ***עי' מועד לכל חי (סי' ח' אות כ"ד).***
         3. *וכן מוכח* ***- ממג"א (סי' ר"מ ס"ק ג'), ערה"ש (סי' ר"מ סעי' ו'), מ"ב (סי' ר"מ ס"ק ז'), ועוד.***
      3. ***מראי מקומות – באר היטב (סי' ר"מ ס"ק ד'), דרכי טהרה (עמ' ר"ב), אהל אריה (סי' י"ט הע' נ"ב),*** מקדש ישראל (שבועות סי' כ"ז-ב' ד"ה ואגב)***.***
         1. יעב"ץ (סידור שער ד' אורח ב' אות מ"ה, עמ' קנ"ט) ***–*** "ז' סיון יום טוב שני של גליות ... בליל זה צריך עיון דין תשמיש המטה".
         2. ***טהרת ישראל (סי' ר"מ סעי' י"א) – "וי"א דליל ב' דשבועות מותר בזווג אף לפי דרך האמת".***
         3. ***פסקי תשובות (סי' ר"מ אות י', סי' תצ"ד אות ח') – "והוא הדין ביום טוב שני של גלויות, ויש אומרים שעפ"י קבלה אין ליזהר בזה אלא בליל יום טוב ראשון בלבד".***
   4. *חייב עונה בליל הטבילה****.***
      1. מועד לכל חי (סי' ח' אות כ"ד) – "ולטבול בערב שבועות ולקיים עונה בליל שני אינו דרך נכון לפי דברי רבי יהודה החסיד זיע"א, ומה שעושות הנשים תיקון ליתן עליהם מלבוש בעליהם בעבור זה כשאירע אונס שלא יוכל להתייחד עמה זה **מנהג בורות**".
         1. לכאורה מנהג בורות הולך על הענין שלא לזוג באשתו ליל טבילה [ולא על הענין לשטוח עליהן בגד מבעלה], שבעה"מ ס' רוח חיים וס' מועד לכל חי הוא הטו מחבר, הגר"ח פלאג'י. שו"ר דברי שלום (עפג'ין, יו"ד ח"ב עמ' שי"ז) "אולם בספר מועד לכל חי (פלאג'י) [סימן ח' אות כ"ד] כתב היפך ממה שכתב ברוח חיים וסבר שלהניח בגד מבעלה זהו מנהג בורות וז"ל ... ולא ידעתי השב איזו משנה עיקר לגר"ח פלאג"י ז"ל". וצ"ע.
      2. תורה לשמה (סי' קמ"ב) – "ואת"ל דאינו יכול לדחות המצוה ללילה אחרת הנה בליל שבועות שהוא רוצה ללמוד בעשרה כמנהג ישראל קדושים המיוסד ע"פ הזוהר להיות נעור כל הלילה וכן בליל הו"ר שהוא ג"כ רוצה להיות נעור כל הלילה וללמוד בחבורה של מצוה והוא ג"כ צריך ללכת לבית אחר במקום המשמרה אם מותר לו לפטור עצמו באותה הלילה מן הזווג ולפרוע בליל אחרת או"ד כיון דליל טבילה היא לא מצי למעבד כן ... ומה ששאלתם אם יש לחלק בין ליל שבועות וליל הו"ר שרוצה לעסוק בתורה ומצי למפטר נפשיה בשביל עסק התורה הנה נראה דגם בלילות אלו לא מצי לדחות המצוה וחייב לקיימה בנחיצה רבה ויטבול ויעסוק בתורתו והרי הוא יוצא י"ח שתיהם ביחד ואפילו אם ירצה ללכת לבית אחרים יקיים מצותו בתחילת הלילה קודם שילך או בסוף הלילה שיקום וישוב לביתו באשמורת קודם עלות השחר ויקיים מצותו ויטבול אח"כ***".***
      3. ***עי' יו"ד סי' קצ"ז סעי' ב', לשיטות ומראי מקומות.***
   5. *מצות אשה לטבול בזמנה****.***
      1. פסקי תשובות (סי' ר"מ אות ט', הע' ע', הע' ע"א) – "וכל שכן כשחל זמן ליל טבילתה שאסור לדחות טבילתה אפילו מוחלת ואפילו קיים פריה ורביה ואפילו חל ליל הטבילה בלילי ראש השנה או ליל הסדר וליל שבועות או הושענא רבא וכדו' [חיי אדם כלל קל"ט אות ז', שו"ת תורה לשמה סי' קמ"ב ועו"פ דאין לדחות ל"ט אלא כשחל בליל יוה"כ וט"ב בלבד, ובס' חופת חתנים 'צריכה האשה ליזהר במה שהזהירו בזוה"ק שלא תאחר מלטבול וכו', ובפרט לפי קבלת האר"י ז"ל שיש נשמות קדושות שזמנם קבוע להן לרדת ביום פלוני בשעה פלונית וכו' ופן באותה הלילה הוקבע זמנה לרדת נשמה קדושה ועכבתה מלרדת ונמצא מאבדת טובה הרבה, ושומר נפשו ירחיק לאשתו ולבנותיו מלעשות כאלה שלא להחמיץ המצוה כי אם על צד האונס', ודע שאין כלל הבדל אם דוחים ליל טבילה או תחילת ספירת ז' הנקיים], ואין לדחות ליל טבילה אלא במקום אונס גמור ועפ"י הוראת חכם".
      2. ***עי' יו"ד סי' קצ"ז סעי' ב', לשיטות ומראי מקומות.***
3. *שאר ענינים.*
   1. ***להקיז דם [בדיקת דם,* תרומת דם*] ערב שבועות****.*
      1. שבת (דף קכט:) – "מעלי יומא טבא חולשא, **מעלי יומא דעצרתא סכנתא**. וגזרו רבנן אכולהו מעלי יומא טבא משום יומא טבא דעצרת. דנפיק ביה זיקא ושמיה טבוח. דאי לא קבלו ישראל תורה הוה טבח להו לבשרייהו ולדמייהו".
      2. *עי' יו"ד סי' קט"ז [ערך סכנה], לשיטות ומראי מקומות.*
   2. ***בערב חג שבועות לקבל תוספת יו"ט****.*
      1. *מיקל.*
         1. הגריש"א זצ"ל (מאור השבת ח"ה עמ' תשכ"ט אות ט"ו) – "בחג שבועות צריך לקבל עליו מבעוד יום תוספת יום טוב, ואף שמחסר קצת מהתמימות, מכל מקום מחוייב לקבל עליו, היות והענין שלא לחסר מהתמימות הוא רק מנהג, מה שאין כן תוספת יום טוב היא מצוה".
         2. חוט שני (מאור השבת ח"ה עמ' ת"ת אות כ"ד) – "שאלה: האם אפשר לקבל תוספת יו"ט בערב חג השבועות מצד שמחסר תמימות. תשובה: אין חסרון בתמימות, כשמקבל עליו תוספת יו"ט שבועות".
         3. הגרח"ק זצ"ל (מאור השבת ח"ה עמ' תתמ"א אות כ"ג) – "שאלה: האם אפשר לקבל תוספת יו"ט בחג השבועות, מצד שמחסר תמימות. תשובה: כמדומה שהמנהג להקל".
   3. *ערב שבועות בשבת: אי שרי לומר אישן ביום כדי שאהיה ער בלילה.*
      1. *עי' סי' שכ"ג סעי' ו', לשיטות ומראי מקומות.*
   4. ***לבקש בקשות בשבועות:* תפילה על פירות האילן בשבועות** *- עי' סי' רפ"ח סעי' ו', לשיטות ומראי מקומות.*
      1. הגרח"ק זצ"ל (דולה ומשקה ריש עמ' קצ"ח) – "שאלה: במ"א (סי' תצ"ד ססק"ה) כתב שנהגו להעמיד אילנות בעצרת כדי שיזכרו להתפלל על פירות האילן בעצרת, והרי קיי"ל שאסור להתפלל ולבקש בקשות ביו"ט. תשובה: אולי להזכיר שיתפללו לפני עצרת. [וגם דבר שזמנו רק היום מתירין להתפלל גם בשבת]".
      2. הר"א ברגר (***זכור לאברהם תשס"ד עמ' תנ"ח) – "***ובקובץ מעדני יום טוב [זנגר] [עמוד מ"ו] דן האם אפשר להתפלל בט"ו בשבט החל בשבת שיזכה לפרי עץ הדר בסוכות כמובא בספרים הקדושים. והעיר בשם הרב יודייקין שליט"א דלכאורה יש דיוק במשנ"ב דאסור להתפלל דהנה בסימן תצד ס"ק ה כתב המג"א נוהגין להעמיד אילנות בבית הכנסת ובבתים והטעם שיזכירו שבעצרת נידונין על פירות האילן ויתפללו עליהם. וכן העתיק בשו"ע הרב סעיף טו, אולם החק יעקב סק"ז והמשנ"ב סק"י הביאו את המג"א והשמיטו מה שכתב 'ויתפללו עליהם'. והגר"ח קנייבסקי ענה לי דיתכן דיש ראיה מהמשנ"ב דלא יתפלל דהוי כבקשת צרכים. והגר"י ליברמן שליט"א כתב לי וז"ל, ואיני יודע אם יש לדייק מזה שלא יתפללו עליהן ביו"ט, דכונתם שנדונים ולכן יתפללו, שאל"כ למה מזכירים לצבור שנדונים על פירות האילן אם לא שיתפללו. והגר"א נבנצל ענה לי דלכאורה יש להתיר להתפלל, דומיא דתפילת טל בפסח וגשם בשמיני עצרת, ודמי לנ"ל [דהיינו בענין תפלת הדרך בשבת] בנוגע לראש השנה ויוה"כ. והגר"מ מאזוז שליט"א כתב לי שכוונת המגן אברהם על תפילה בלב ולכן השמיט המשנ"ב שלא נחשוב שהכוונה בפה".
      3. מראי מקומות – כאיל תערוג (מועדים עמ' תרי"ב, לשונו מובא לעיל).
         1. ***הגר"א נבנצל שליט"א (ירושלים במועדיה, שבועות עמ' ר' אות ג') –*** "***שאלה: האם מותר*** *להתפלל על הצלחה בתלמוד תורה בשבועות****, או שהוא בכלל איסור שאילת צרכיו בשבת הנזכר בירושלמי סוף פרק אלו קשרים. תשובה: יתפלל להצלחה בתורה ויראה בברכת התורה [כשמברך, אם ישן זמן מספיק] ובאהבה רבה ואהבת עולם, ב'ותן חלקנו בתורתך' בתפילה. שורש הכל: במקומות שמתפללים על תורה בתפילה יכוון וישפוך לבו ביתר שאת".***
   5. ***קבלת פני רבו****.*
      1. *כלליות - עי' סי' תקכ"ט, לשיטות ומראי מקומות.*
      2. **שבועות: תשלומיו להקבלת רבו**.
         1. יש תשלומין.
            1. הגרח"ק זצ"ל (מועדי הגר"ח ח"ב תשובה שכ"ו, עי' ***שערי ציון ח"א עמ' קי"א***) – "שאלה: לא הקביל רבו בשבועות אם יש לו תשלומין אח"כ. תשובה: כן".
         2. אין תשלומין.
            1. מועדים וזמנים (ח"ד סי' שי"ז) – "ובהגהות מרן הגה"ק הגרי"ל דיסקין זצ"ל ... ודבריו הם חידוש פלא לדינא ... אבל בחול אחרי שבועות בשבעת ימי התשלומין, לא שייך האי מצוה כלל שאינו זמן הביקורים, ולא מסתברא שתיקנו במיוחד להאי מצוה תשלומיז כמו למצות ראייה, וע"כ אחר שבועות אין מצוה עוד לקבל פני רבו ודברי מרן זצ"ל צ"ע".
         3. מראי מקומות – מנחת יוסף (ברנשטיין, סי' א' סעי' ח').
            1. ערוך לנר (סוכה דף כז: ד"ה לא) – "שהי' נראה לו דוחק לפרש דחיוב דרגל הוא דוקא בחה"מ מדקאמר רגל סתם ועוד דא"כ לא משכחת בשבועות כלל רק בתוך התחום וזה הוי גם בשבת ולכן ...".
            2. מהרי"ל דיסקין (קונ"א סי' ה' אות נ"ד) – "דבעצרת ... ואפי"ת דמצות הקבלת פני רבו מתקיים בכל ז'".
   6. ***הדלקת נרות****.*
      1. אג"מ (רשומי אהרן ח"ב או"ח סי' תצ"ד אות א') – "אשה יכולה להדליק נרות יו"ט של שבועות מבעוד יום כדרכה בכל יו"ט".
      2. קובץ הלכות (שבועות פרק י"א סעי' *ח') – "יש לנהוג שהנשים תדליקו נרות מבעוד יום, ותברכו שהחיינו בשעת הדלקת הנרות, ומכל מקום יכולות לענות אמן לברכת שהחיינו שבקידוש ולא חשיב הפסק".*
      3. **האם מברכין קודם ההדלקה או אחר ההדלקה** - עי' סי' רס"ג סעי' ה', לשיטות ומראי מקומות.