11 שותפין
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץמ

יום ד' ד' סיון תשס"ב

**בדין שותפין בסמיכה ובתמורה**

א] תמורה ד"ב., והכתיב קרבנו, ההוא מיבע"ל לרבות כל בעלי חוברין לסמיכה, ובתוס' שם ד"ה ור"מ הקשו מ"ש דשאר קרבנו למעוטי והאי לרבויי, ותי' דלמעוטי ל"מ אמרת דא"כ לישתוק קרא מיני' וממילא אמר דאין השותפין סומכין כדאמר לקמן דאין השותפין ממירין ע"כ.

והנה בד' ר"י דאמרינן בחד לישנא דכל בעלי חוברין לסמיכה לית לי', נחלקו הראשונים, דבפירש"י בסוגיין ד"ה לית לי' ז"ל דודאי אין טעון סמיכה כיון דלא מייחד קרבן דידהו כלומר כיון דל"ה חלוט לכל אחד ואחד, אך בפירש"י ערכין ד"ב. פי' לית לי' דס"ל א' סומך לכולן ול"ה כסומך על קרבן חבירו הואיל והוא שייך בי', ובתוס' מנחות דצ"ג. ד"ה לרבות עמדו בסתירת ד' רש"י, וכ"ה בפירש"י מכת"י שם, וכתבו שם דלהספרים דגר' בסוגיין מ"ט דהא לא מייחד קרבן דידהו מ' כפירש"י בסוגיין דליכא כלל דין סמיכה, אך ממש"א במנחות שם דצ"ד. ארבויא דלרבות כל בעלי חוברין שיכול ומה תנופה וכו' נתמעטה בחוברין סמיכה וכו' אינו דין שתתמעט בחוברין וכו', מ' דאי לאו קרא הוא דהוי כתנופה דאחד מניף ע"י כולן וכאן נמי א' סומך ע"י כולן עכ"ד, וזה נ' בישוב סתירת ד' רש"י דס"ל דפליגי בזה סוגיין עם סוג' דמנחות דבסוגיין מבו' דליכא כלל דין סמיכה ובמנחות מבו' דא' סומך לכולן, וכמש"כ התוס'.

והנה לכאו' מה שתי' התוס' דלמעוטי ל"מ אמרת דא"כ לשתוק קרא מיני' וממילא אמר דאין השותפין סומכין כדאמר לקמן דאין השותפין ממירים, אי"ז שייך רק לפירש"י בסוגיין דלמאן דלי"ל כל בעלי חוברין לסמיכה היינו דכלל ליכא דין סמיכה, וזה דמי לתמורה דליכא דין תמורה כלל, אך לפירש"י בערכין דלמאן דלי"ל כל בעלי חוברין לסמיכה היינו דסגי בסמיכת א' מהם ול"ב שיסמכו כולן, הרי לכאו' זה ל"מ למילף מתמורה, דבתמורה ליכא כלל דין תמורה בשותפין והיכי נילף מהתם דבסמיכה יהא הדין דא' סומך ע"י כולן, ומה דבאמת לא ילפינן מתמורה לסמיכה דלא יהא כלל דין סמיכה בשותפין, נ' פשוט לפמש"כ תוס' מנחות דצ"ג. ד"ה לפי דלא ילפינן כלל סמיכה מתמורה, רק לענין יורש דאי חשיב קרבנו לגבי האי חשיב נמי לגבי האי, עיי"ש בדבריהם, וע"כ ל"מ למילף מינה לדין שותפין, דהא דשותפין אינן ממירין אי"ז משום דלא חשיב קרבנו, רק הוי הל' דקרבן השותפין לי"ב דין תמורה, ול"ש למילף מיני' לסמיכה, וע' להל' מה שית' בזה בד' תוס' דס"ל דילפי מהדדי, ולדעתו הדרא קו' התוס' לדוכתא.

ובפשוטו י"ל דאה"נ, ומה דל"ב קרא למעוטי שאין כולן סומכין הוא לפי המבו' במנחות דצ"ד. דהו"מ למילף סמיכה מתנופה דכ"ה דבתנופה א' מניף ע"י כולן ה"נ בסמיכה א' סומך ע"י כולן וע"כ בעי' קרא לרבויי כל בעלי חוברין, ומבו' בפשוטו דע"כ בע"כ דהך קרא אתי לרבויי, דלמעוטי ל"מ אמרת דילפינן לה מתנופה, וז"פ.

ב] אמנם באמת י"ל עוד בזה, דהנה בדעת הסוברים דלמאן דלי"ל כל בעלי חוברין לסמיכה א' סומך לכולן, יל"פ בתרי גווני, חדא, דהיינו דהגם דאיכא דין סמיכה על כל א' וא' מ"מ מהני שיסמוך א' לכולן, וע"ד הא דבלא קרא הי' מהני סמיכת אחר על קרבן חבירו, ה"נ הוא בשותפין דמהני סמיכת א' מהשותפין לכולן, ול"ד לקרבן חבירו דל"מ סמיכתו בעד חבירו, דהכא אף הוא שייך בי', וכדפירש"י בערכין שם, וזהו ע"ד מש"א ר"פ האיש מקדש דאף אלמלי דין שליחות מ"מ היכא דאית לי' שותפות בגווי' הו"מ למעבד בשליחות כולן, אך יל"פ בע"א, דודאי אי הי' דין סמיכה על הבעלים ל"ה מהני שיסמוך א' לכולן, ומה דא' סומך לכולן הוא משום דבשותפין ליכא כלל דין סמיכה על הבעלים כיון דלא מייחד קרבן דידהו, ורק דמ"מ הקרבן טעון סמיכה, וכמש"נ בדברינו בענין יורש סומך ומימר, דאף בדליכא דין סמיכה על הבעלים, מ"מ אי' גווני דהקרבן טעון סמיכה, ולזה מהני שפיר סמיכת חד מינייהו.

והנה ממה שהוכיחו התוס' במנחות מסוגיין, דאי גרסי' דלא מייחד קרבן דידהו מ' דליכא כלל דין סמיכה, מבו' להדיא דפירשו דאי נימא דבשותפין א' סומך לכולן היינו משום דאף דין הסמיכה שעל הבעלים מתקיים ע"י סמיכת חד מינייהו, ואי"ז כלל משום דלא מייחד קרבן דידהו, אך אי נימא דהא דבשותפין א' סומך לכולן הוא משום דליכא בהו לדין סמיכה שכל הבעלים, ואך דמ"מ אי' דין סמיכה על הקרבן, וע"ז מהני סמיכת א' מהם, הרי דשפיר אמרינן דטעמא משום דלא מייחד קרבן דידהו, דמה"ט ל"ח קרבנו דכל א' וא' וליכא על הבעלים דין סמיכה, דאם הי' דין סמיכה על הבעלים ל"ה סגי שיסמוך א' מהם, והא דמ"מ בעי' שיסמוך א' מהם, הוא משום דהקרבן טעון סמיכה, אשר ע"ז ל"מ כלל טעמא דלא מייחד קרבן דידהו, דאי"ז טעם רק דמה"ט ליכא על הבעלים דין סמיכה, וע' בכ' הגרי"ז שעמד בזה, ומד' התוס' שהוכיחו מזה דליכא דין סמיכה כלל מוכרח דס"ל דא"נ דא' סומך לכולן, היינו משום דדין הסמיכה שעל הבעלים מתקיים ע"י סמיכת חד מיינהו, וזהו שהוכיחו דממש"א דלא מייחד קרבן דידהו מבו' לא כן.

ובאמת שכ"ה גם ל' רש"י שהביאו תוס' "א' סומך ע"י כולן", ול' זה מורה דהא דא' סומך הוא משום דעי"ז מתקיים דין הסמיכה דכולן, וכ"ה להדיא בפירש"י בערכין הנז' שהוסיף דל"ה כסומך על קרבן חבירו הואיל והוא שייך בי', ואי כל דין הסמיכה שבזה הי' רק משום דין הקרבן, הרי שע"ז פשיטא דמהני סמיכת א' מהבעלים, וודאי מכוון ד' רש"י דכיון דשייך בי' מהני סמיכה דילי' בעד כולן ונתקיים בזה דין הסמיכה שעל כל א' וא', וביותר נ' מל' רש"י שם שזהו עיקר הפלוגתא אי כולן צריכין לסמוך עליו או דא' סומך לכולן, דמ"ד דכולן צריכין לסמוך ס"ל דהוי כסומך על קרבן חבירו, וע"כ צריך כל א' לסמוך, ומ"ד דא' סומך ס"ל דל"ה כסומך על קרבן חבירו ומהני סמיכת א' לכולן.

ולפי המבואר בד' רש"י בערכין דשורש הפלוגתא הוא אם מהני סמיכת א' לכולן ול"ח כקרבן חבירו או דג"ז חשיב כקרבן חבירו, הרי נמצא דהא דילפינן מקרבנו לרבות כל בעלי חוברין, הוי פי' הילפותא דל"מ סמיכת א' מהשותפין לכולן הגם דהוא שייך בי', וע"כ בעי' שיסמוך כל א' וא', והיינו דלא רק סמיכה על קרבן חבירו ל"מ, אלא אף סמיכה דשותף לחביריו ל"מ, וע' שפ"א שפי' כן, ולפ"ז ממילא דל"ק כלל דמ"ט הך קרא הוי לרבויי, דלפ"ז הרי אף הך קרא הוי למעוטי, דחד קרא ממעט דל"מ סמיכה על קרבן חבירו, ואידך קרא ממעט דל"מ סמיכת א' מהשותפין לכולן, ומכח זה ממילא דכל א' צריך לסמוך, ומיושב היטב קו' התוס'.

וכ"ז ניחא לדרך זו דמה שא' סומך היינו דמהני סמיכתו לכולן, וע"ז אתי קרא למעוטי דל"מ להו סמיכתו, אך אי נפרש דלכו"ע ל"מ סמיכת א' לכולן, ורק שנחלקו אם איכא בקרבן שותפין דין סמיכה על הבעלים, אשר דרך זו מוכרחת לגירסא דילן דאמרינן דטעמא משום דלא מייחד קרבן דידהו, הרי נמצא דקרא דקרבנו הוי לרבויי, והיינו דמרבי קרא דאף דלא מייחד קרבן דידהו מ"מ חשיב קרבנו ואי' על כל א' דין סמיכה, ותיקשי לפ"ז קו' התוס' דמ"ט קרא דהכא לרבויי.

אך נ"פ דלדרך זו שפיר שייך תי' התוס' דלמעוטי ל"מ אמרת דא"כ לשתוק קרא מיני' וממילא אמר דאין השותפין סומכין כדאמר לקמן דאין השותפין ממירין והגם דבסמיכה הדין דא' סומך ובתמורה לי"ב כלל דין תמורה מ"מ דמי להתם, ובכמו שיתבאר.

ג] דהנה בעיקר מש"כ תוס' דממילא אמר דאין השותפין סומכין כ"ה דאין השותפין ממירין, צ"ע בזה דלכאור' עיקר הדין דאין השותפין ממירין היינו דקרבן שותפין לי"ב דין תמורה, והיכי מצי' למילף מינה לסמיכה, הרי כבר הוכיחו התוס' במנחות דצ"ג. ד"ה לפי דלא ילפינן כלל סמיכה מתמורה רק לענין יורש דאי חשיב קרבנו לגבי האי חשיב נמי לגבי האי, והיינו דכיון דבסמיכה ובתמורה נא' דין דקרבנו ילפינן זמ"ז מהו דהוי קרבנו, אך ודאי דבשאר דיניהם חלוקים הם ול"מ למילף זמ"ז, וא"כ היכי נילף מינה להא דשותפין אינן סומכין כ"ה דאינן ממירין.

ואשר מבו' כד' התוס' דהך דינא דאין השותפין ממירין הוא משום דל"ח זה קרבנו דכל חד מינייהו, וע"כ ל"מ כל א' להמיר בו כיון שאי"ז קרבנו, ולי"ל דין תמורה בזה.

ולפ"ז הרי י"ל דאף אי נימא דבסמיכה א' סומך מ"מ דמי לתמורה דכ"ה דבתמורה ליכא לשותפין דין תמורה ה"נ ליכא לשותפין דין סמיכה, ואך דמ"מ בסמיכה א' מהן סומך משום שהקרבן גופי' טעון סמיכה, אך שפיר דמי לתמורה דליכא להבעלים דין סמיכה, וע"כ ניחא לדרך זו קו' התוס', וכמו שתי' תוס' דלמעוטי ל"מ אמרת דא"כ לישתוק קרא מיני' וכו'.

ומקור גדול לזה מצינו בשטמ"ק ערכין שם, שהביא מרש"י כת"י שנוסף על ד' רש"י דהתם דע"כ לרבות אתא וכו' וכד' תוס' דהכא עיי"ש, וצ"ע רב דהרי בפירש"י התם פי' דאף למאן דלי"ל כל בעלי חוברין לסמיכה מ"מ א' מהן סומך, והיכי מצי' למימר דהוי כתמורה דאין שותפין ממירין כלל, ומוכרח מזה כמש"נ דאף אי נימא דבסמיכה א' סומך מ"מ דמי לתמורה, דכ"ה דהתם ליכא ליכא דין תמורה ה"נ בסמיכה לית להו דין סמיכה, ואך שמ"מ בסמיכה בעי' שיסמוך א' מהן משום שהקרבן טעון סמיכה וכמש"נ, אך אכתי צ"ע דבד' רש"י התם הרי מבו' דהא דא' סומך לכולן הוא משום דמתקיים בזה דין סמיכה דכולן, וכמש"נ לעיל, ולפ"ז הרי ודאי דל"ה כתמורה וכנ"ל, וגם דלפ"ז כלל ל"ק קו' התוס' כיון דאף בזה הוי הקרבנו למעוטי וכנ"ל, וצ"ע בזה.

ד] ובעיקר מש"נ בד' התוס' דהא דאין השותפין ממירין אי"ז משום דבקרבן שותפין לי"ב דין תמורה, אלא משום דלא חשיב קרבנו דכל חד מיניהו וע"כ לית להו דין תמורה, לכאורה צ"ע בזה, דהנה בזבחים ד"ה: פריך בהא דאמר ר' יוחנן דהניח בהמה לב' בניו ומת אין ממירין בה, אי אמרת בשלמא קניא להו היינו דאין ממירין בה דהו"ל בשותפין ושותפין ל"מ ממירין אלא אי' אמרת לא קניא להו אמורי נמי לימרו, ע"כ, ולכאו' יש להוכיח מתוך הסוגיא דהא דשותפין אינן ממירין הוא משום דקרבן שותפין לי"ב דין תמורה, וע"כ אי לא קניא להו ל"ח הקרבן קרבן שותפין וע"כ הי' בדין שימירו בו היורשים, וע"ד הא דאי לא קניא להו ל"ח מנחת שותפות, ודע"כ הניח מנחה ל"ב בניו קריבה הגם דמנחה אין באה בשותפות, אך אי נימא דהא דאין שותפין ממירין הוא משום דל"ח קרבנו דכל א' משותפין ולית להו בי' דין תמורה, הרי לכאו' הי' בדין דאף אי לא קניא להו ול"ח הקרבן קרבן שותפין, מ"מ לא יהי' להם דין תמורה, דלא עדיפי משותפין דליכא לכל א' דין תמורה כיון שאין הקרבן מיוחד לו, וה"נ בב' יורשין הרי אין הקרבן מיחוד לחד מינייהו ולא יהי' לכל א' דין תמורה, ומהיכ"ת שיהי' עדיף כח ב' יורשין מכח ב' שותפין, ואי דנימא דביורשין דממירין מכח רבויא דקרא דואם המר ימיר, ליכא לדינא דאין שותפין ממירין, א"כ הרי ל"ש זה להנדון אי קניא להו או לא, וצ"ע ד' התוס' שמבו' דס"ל דהא דאין שותפין ממירין הוא משום דל"ח קרבנו דכל חד מינייהו, וע"כ לית להו בי' דין תמורה.

ונ' לומר בבי' הסוגיא לד' תוס', דהנה בעיקר הדין דיורש מימר, יש להסתפק אם היינו משום דהיורש הוי בעלים על הקרבן ואי"ל דין תמורה מכח בעלות דידי' או דלעולם מכח בעלותו לית לי' דין תמורה, ורק דכיון דלאביו הי' דין תמורה עומד היורש במקומו ומימר מכח דין התמורה שהי' לאביו, וע' שטמ"ק בהשמטות בסוגיין שמבו' כן דמכח כרעא דאבוה יש לו לסמוך ולהמיר, ונ' פשוט דזה תליא בהנדון אי קניא להו או לא, דא"נ דקניא להו, הרי ודאי דדין התמורה הוי מכח הבעלות דהיורש דקניא לי' הקרבן, אך א"נ דלא קניא להו וכלל ל"ה בעלים על הקרבן, הרי אין לומר דמימר היורש מכח בעלות דילי' דהרי ל"ה כלל בעלים, ובע"כ דהא דרבי לי' קרא דמימר הוא משום דקאי במקום אביו, וע"כ הוא מימר מכח דין התמורה דאביו.

ולפ"ז מבו' היטב מה דתלי הגמ' דין הניח בהמה לב' בניו בהנדון אי קניא להו או לא קניא, דאי קניא להו וכח היורשים להמיר הוי משום בעלות דידהו, הרי דכל דאי' ב' יורשין ודאי דאינן ממירין, דכ"ה דב' שותפין אין ממירין דל"ח קרבנו דכל א' מיניהו, ה"נ גם ב' יורשין אין ממירין דל"ח קרבנו דכל א' מינייהו, (דודאי לא עדיפי ב' יורשין מב' שותפין, וכיון דבב' שותפין ל"ח קרבנו דכל חד מינייהו, ודאי ה"נ בב' יורשין ל"ח קרבנו דכל חד מינייהו), אך אי לא קניא להו ואין כח היורשים להמיר מכח בעלות דידהו דהרי כלל לא קניא להו, אלא מה דיורש ממיר הוא משום דקאי במקום אביו, ואית לי' דין התמורה דאביו, הרי דמה"ט גם בב' יורשין הי' בדין שיהי' בהו דין תמורה, דהרי דין תמורה דילהו ל"ה כלל מכח דחשיב קרבנו דהיורש, דנימא דל"ח קרבנו דכל חד מינייהו, אלא הוי דין התמורה מכח דעומדין במקום אביהן, ואף ב' יורשין ה"ה עומדין במקום אביהן, וזהו דפריך בגמ' דאי לא קניא להו מ"ט אין ממירין בה.[[1]](#footnote-2)

אך לדעת רש"י בערכין ודעימי', דנת' לעיל בדעתם דהא דאין השותפין ממירין הוא משום דבקרבן שותפין ליכא דין תמורה, וע"כ לא ילפינן בזה סמיכה מתמורה, דלא ילפינן מהתם רק מהו דהוי קרבנו, אך שאר דינים לא ילפינן כלל, מתפרשת הסוג' בזבחים כפשטה, דאי קניא להו אי"ל שם קרבן שותפין, ואי לא קניא להו לי"ל שם קרבן שותפין, וע"כ הי' בדין שימירו בה.[[2]](#footnote-3)

ה] ונ' דז"ב מה דפליגי עוד רש"י ותוס' בזבחים שם, דהנה בסוג' שם מסיק דמקיבעא לא מכפרא, ופירש"י הלכך גבי מנחה כשרה ליקרב דלאו דשותפין היא אבל כפרה קרפיא וצפה יש להן בו והלכך ממיר, וע' לח"מ פי"ד ממעה"ק ה"ג שדייק מד' רש"י דאף למה דמסיק דמקופיא מכפרא מ"מ ל"ה שותפין וע"כ מנחה שהניח להן אביהן קריבה, ומה דאין ממירין הוא כדאמרינן לעיל מינה משום דרשא דא' מימר ולא ב'.

ועיי"ש שכתב דמד' הרמב"ם מבו' דפליג ע"ז, והוא ממש"כ בפ"א מהל' תמורה ה"ה דהניח בהמה לב' בניו וכו' אין ממירין בה שהרי הן שותפין והשותפין אינן ממירין כמו שביארנו, והרי דלמסקנת הסוג' ל"ה הא דאין ב' היורשין ממירין דין בפנ"ע, אלא משום דהוו בכלל הדין דשותפין אינן ממירין.

וכתב שם עוד, דכן משמע מד' התוס', והיינו ממשה"ק תוס' בזבחים שם ד"ה מקופיא, דאי יורש דמתכפר מקופיא קרי מתכפר ומימר, וכי הוו ב' יורשין מיקרו שותפין ולא ממירין, והא ביומא קבעי בפר כה"ג שאחיו הכהנים מתכפרים בו, אי בקביעותא מתכפרין והוו שותפין ול"מ מימר או מקופיא מתכפרין וכולו של כה"ג ומצי מימר, אלמא לא חשיב מתכפר כשהוא מקופיא, מדכה"ג ממיר ולא מיקרו שותפין מה שאחיו מתכפרין הן מקופיא יעו"ש בדבריהם, ומלבד דלשונם מורה להדיא דהא דשני יורשין אין ממירין הוא משום הדין בעלמא דשותפין אין ממירין, גם כל עיקר קושיתם לא קשיא רק א"נ כן, דא"נ דלעולם בב' יורשין ליכא להדין דשותפין אין ממירין, והוי דין בפנ"ע בההל' דיורש מימר דא' ולא שנים, אך בלא הך הלכתא היו היורשין ממירין ול"ח שותפין מכח כפרת קופיא, הרי ל"ק כלל מהתם, דהתם שפיר מימר הכה"ג כיון דאי"ז קרבן שותפין כלל, ודינא דא' ולא ב' ל"ש כלל רק ביורשים, וז"פ, וע' פנים מאירות שם שהעיר כן, ובע"כ מד' התוס' דלמסקנת הסוגיא הא דב' יורשין אין ממירין הוא משום דחשיבי כשותפין ע"י כפרת קופיא וזהו שהק' מהתם דחזינן דמשום כפרת קופיא לא מיקרו שותפין וז"ב בדעתם.

ולד' רש"י דאף למסקנא ל"ח קרבן שותפין משום כפרת קופיא, ואך דממעטי' לא' מקרא דא' ולא ב', ל"ק כלל מהתם כיון דמשום כפרת קופיא ל"ח קרבן שותפין, וז"ל רש"י יומא ד"נ: דילמא בקופיא מתכפרי וכו', ואין הקרבן נקרא על שמם, וקרבן יחיד הוא.

וצ"ב בזה בד' תוס' והרמב"ם דמנא להו דלמסקנת הסוגיא הדרי' בן ויורשין אין ממירין משום דחשיבי שותפין, ואמאי לא נימא דאף למסקנא לא חשיבי שותפין, וכדחזי' לענין מנחה, ואעפ"כ אין ממירין משום מיעוטא דא' ולא ב', וגם עיקר הדבר צ"ב, מ"ש דלענין מנחה לא חשיבי שותפין ולענין תמורה חשיבי שותפין, וע' בחי' הגרע"א שם, שתמה כן ע"ד התוס', דהרי ממנחה יש להוכיח דלא חשיבי כשותפין, ומה דאין ממירין הוי משום דינא דא' ולא ב', ועיי"ש בלח"מ שכתב דלמסקנא כיון דמיכפרי הוו שותפין במקצת, ולענין מנחה ל"ח משו"ז שותפין, אך לענין תמורה כיון דקרא דמרבינן מיני' תמורה ביורש מ' יחיד, הבו דלא לוסיף עלה וב' יורשין חשבי' להו כשותפין, ועיי"ש שכתב דלפ"ז יל"פ כן אף בד' רש"י ודלא פליגי, אמנם נ' דדבריו אין מיישבים ד' התוס', דהרי בתוס' מבו' דאף בפרו של כה"ג הי' לנו לומר דיהי' בזה הדין דאין השותפין ממירין מכח כפרת קופיא דאחיו הכהנים, וע"ז תיקשי מ"ש ממנחה דמשום כפרת קופיא ל"ח שותפין דע"ז ל"מ ד' הלח"מ, דדבריו הם רק לגבי יורש.

ו] ונ' בזה בד' התוס' והרמב"ם, שהרי כבר נת' בד' התוס' דהא דאין שותפין ממירין הוא משום דל"ח קרבנו דכל חד מינייהו, ונת' לפ"ז דהא דפרכי' דאי לא קניא להו אמורי נמי לימרו, הוא משום דאי לא קניא להו, הרי בע"כ דמה דה"ה ממירין ל"ה מכח בעלות דידהו, אלא מכח שה"ה במקום אביהן, וממירין מכח דין התמורה דאביהן, וע"כ ל"ש בזה דינא דשותפין אין ממירין.

והנה לפ"ז נ' בביאור מה דפרכי' התם בגמ' דאי לא קניא להו היכי מימר והאמר ר"א אמר ר' יוחנן וכו' והמתכפר עושה תמורה, דצ"ע וכי בלא ד' ר' יוחנן לא ידעינן דרק הבעלים הוא דעושה תמורה, ומ"ט פריך רק מכח ד' ר' יוחנן.

ונ' לפי האמור דבלא ד' ר' יוחנן הרי יל"פ דהא דיורש ממיר הוי משום דקאי במקום אביו ואי"ל כח התמורה דאביו, ואביו הרי הי' בעלים דהקרבן, וכיון דהוי היורש במקום אביו להבאת הקרבן אי"ל נמי כח התמורה דאביו, אך כיון שאמר ר"י דמתכפר עולה תמורה, ומבו' בתוס' זבחים שם דילפינן לה מנזיר, ואף לתירוצם ילפינן מנזיר דאין המפריש ממיר, ונ' לפ"ז שאי"ז כפירש"י שם דהא דמתכפר עולה תמורה הוא משום דאיהו הוי בעלים דידי', ואך דלענין הוספת חומש לא תליא בבעלים כלל, אלא לעולם שם בעלים לא תליא בדוקא במתכפר וכדחזי' בהא דמקדיש מוסיף חומש, וכמבו' בר"ן נדרים דל"ו: דהיינו משום דלענין זה איהו חשיב הבעלים, ואך דלענין תמורה ילפינן מקרא דלא תליא בבעלים אלא בעינן שיהי' המתכפר ומכח זה הוא דממיר, וזהו דפרכי' דא"כ מ"ט יורש ממיר, והרי ל"ב היורש מתכפר, וע"ז ל"מ מה שעומד במקום אביו, דהרי לענין הכפרה אינו עומד כלל במקום אביו, ורק א"נ דלא תלי כלל בכפרה, אלא בעיקר הבעלות, הרי דלענין זה קאי היורש במקום אביו, דה"ה המביא דקרבן אביו, וכמבו' בר"ה ד"ו שדנו שיהי' עליו בל תאחר, וע"ז משני דמקופיא מכפרא וחשיב היורש גופי' מתכפר.

ולפ"ז הרי שלמסקנת הגמ' הא דיורש מימר הוי מכח בעלות דידי' דחשיב איהו מתכפר, ואי"ז כלל דין בפנ"ע היורש שה"ה מימר, וזה מבו' להדיא בתוס' שם שהק' דהא מנזיר ילפינן לה והתם כפרה קבועה היא, ומבו' להדיא דפירשו דאי"ז דין מסוים ביורש דה"ה מימר, אלא כ"ה בכל מתכפר מקופיא, וע' קר"א שם שעמד בזה, וע' בדברינו בענין יורש מימר וסומך סק"ו, שנת' דזה תלוי בפלוג' תוס' ותורי"ד, עיי"ש.

ומבו' היטב דע"כ למסקנת הסוגיא הא דב' יורשין אינן ממירין הוא משום דשותפין אינן ממירין, דכיון דלמסקנא יורש מימר מכח בעלות וכפרה דידי', הרי ממילא דשייך בזה דינא דשותפין אינן ממירין דל"ח קרבנו דכל א' מן היורשים, ול"ד להא דגבי מנחה ל"ח דשותפין, דגבי מנחה דהוי הדין דמנחת שותפות אינה קריבה, הרי דל"ח כלל מנחת שותפות כיון דאין היורשים מתכפרין מקיבעא, ועיקר המנחה ל"ה מנחה דהיורשים, ומה"ט אין מתכפרין בה רק מקופיא, ומשא"כ לגבי תמורה דאין ההל' כלל דקרבן שותפין אין עושה תמורה, אלא הוי ההלכה דל"ח קרבנו דכל א' מהשותפין כיון דלא מייחד לדידי', הרי דע"כ הגם דאין היורשין מתכפרין מקופיא ול"ח קרבן שותפין, מ"מ כיון דלא מייחד הקרבן לחד מיניהו ל"מ להמיר, ורק לס"ד דגמ' דיורש מימר מכח דין תמורה דאביו ל"ש בזה דין שותפין אינן ממירין, אך למסקנא דיורש מימר מכח כפרה דילי', ע"כ ב' יורשים אינם ממירים דלא מייחד לחד מינייהו, וכמש"נ, ומבו' היטב שי' התוס', וע' בל' התוס' שם דמבו' להדיא דהא דחשיבי יורשין שותפין שאין ממירין הוא משום דמתכפר מקופיא מימר, וזה מורה כמש"נ, ונ' גם שז"ב תי' התוס' דבפרו של כה"ג שאני, כיון דמתכפר כפרה דקביעא לא חשיבא לגבי' אחיו כמו שותפין ע"י כפרה דקופיא, ונ' דזה מת' לטעמי' דההל' דשותפין אינן ממירין לאו היינו דקרבן שותפין לית בי' תמורה, (דלפ"ז ק' להבין מה שחילקו התוס'), אלא היינו דל"ה קרבנו דכל חד מינייהו כיון דלא מייחד לדידי', וזהו שכתבו התוס', דכיון דהכה"ג מתכפר מקיבעא ואחיו אין מתכפרין מקיבעא, ודאי חשיב דמייחד להכה"ג וחשיב שפיר קרבנו, וע"כ ה"ה מימר בזה, ודו"ק.

ז] ובד' רש"י דמ' דפליג על התוס' וס"ל דאף למסקנא הא דב' יורשין אין ממירין הוי מכח קרא דא' ולא ב', נ' דאזיל לטעמי' דהא דשותפין אין ממירין הוא משום דבקרבן שותפין לי"ב דין תמורה, וע"כ אף למסקנא דיורש מתכפר מקופיא, מ"מ כיון שאינו מתכפר מקיבעא הרי אין שם הקרבן קרבן שותפין, וכדחזי' דהניח להם מנחה קריבה ולא חשיבא מנחת שותפין, ואית בי' דין תמורה, וע"כ הי' בדין שימירו שניהם בה, ובעי' לקרא דא' ולא ב' דאין ב' יורשין ממירין, וז"ב, ול' רש"י יומא הנז' דאין הקרבן נקרא על שמם וקרבן יחיד הוא, ונ' להדיא כנ"ל דהא דשותפין אין ממירין, הוא משום דהוי קרבן שותפין ולי"ב דין תמורה.

ובבי' מה דפריך בגמ' מהא דמתכפר עולה תמורה, ולא פרכי' מעיקר הא דרק בעלים עושין תמורה נ' לדעת רש"י דאלמלי דינא דמתכפר עושה תמורה, הומ"ל דאף דלא קניא להיורש מ"מ חשיב בעלים כיון דהוי המביא דהקרבן, אך כיון שקמ"ל ר' יוחנן דהמתכפר הוא דהוי העלים דידי' ומי שאינו מתכפר ל"ח בעלים, ע"כ פריך דא"כ אי לא קניא ליורש ואינו מתכפר, הרי דלא חשיב בעלים ומ"ט ה"ה ממיר, וע' כעי"ז בדבר אברהם ובכ' הגרי"ז.

ונפ"מ בפלוגתייהו נ' בדין פר כה"ג, א"נ דאחיו הכהנים מקופיא מתכפרי דאמרינן בסוג' דיומא דמצי מימר, ויל"ע אם אף אחיו הכהנים מצו להמיר מכח כפרת קופיא דידהו, ולדעת התוס' ודאי ל"מ להמיר דודאי ל"ח לדידיהו קרבנו דלא מייחד לדידהו כלל, וגרע טפי משותפין, דבזה הרי עיקר הקרבן הוי להכה"ג, ולדידי' חשיב דמייחד הקרבן וכמש"כ תוס' וכנ"ל, אך לדעת רש"י י"ל דכולן מצו להמיר, דכיון דסגי בכפרת קופיא בכדי להמיר, מצו כולהו להמיר, ול"ש בזה דינא דשותפין אין ממירין, כיון דל"ה כלל קרבן שותפין דכפרת קיבעא הויא רק להכה"ג, וע"כ י"ל דכולן ממירין, וכ"ה דללא מיעוטא דא' ולא ב' היו ב' יורשין ממירין משום דלא חשיב הקרבן קרבן שותפין, ה"נ בזה דכוותה, וע' שפ"א שכבר עמד בנ"מ זו.

אך י"ל דאף לד' רש"י אין אחיו הכהנים ממירין בו, ומתלת טעמי, חדא, י"ל דכל ההלכה דמתכפר מקופיא מימר הויא רק גזה"כ ביורש ודלא כמו שנקטו התוס', ע' קר"א שדן בזה, וי"ל עוד, דממיעוטא דאין ב' ממירין ילפינן דאף בדל"ה קרבן שותפין אין ב' ממירין, ול"ה זה מיעוט במסוים על יורשין, וי"ל עוד, דהנה עי' בל' רש"י יומא שם שנ' קצת דכפרת קופיא דהתם ל"ה כלל קנין בהקרבן, וי"ל דל"ד לכפרת קופיא דיורש, וצ"ע בזה.

1. ונ' לפ"ז במה שיש להסתפק בקרבן שותפין שמתו שניהם וירשו אדם א', או בקרבן דב' אחים דמת א' מהם וירשו השני, אי איכא בזה דין תמורה, ונ' להנ"ל דהוא תלוי אי קניא להו או לא, דאי קניא להו וכח היורש להמיר הוי מכח בעלותו, הרי דהכא דהוי יורש א' ודאי דה"ה ממיר, אך אי לא קניא להו וכל כחו להמיר הוי משום דקאי במקום המוריש, הרי דבכה"ג כיון דהמוריש גופי' ל"ה מצי מימר, אף היורש ל"מ מימר. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונ' לפ"ז דודאי קרבן שותפין שירשו אדם א' לי"ב דין תמורה, כיון דאכתי שם הקרבן קרבן שותפין, וע"כ ודאי דאין ממירין בה, אך אולי נימא דאי קניא להו הוי שם היורש על הקרבן ול"ח קרבן שותפין אלא קרבן היורש, אך אין נ' כן ול' רש"י מנחות דצ"ב. שיכול להמיר בקרבן אביו "כאביו", ול' זה מורה דאי ל"ה האב יכול להמיר אין היורש ממיר. [↑](#footnote-ref-3)