16 טז. בדיני מעונן מנחש ומכשף וחוקות העכום
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / ענינים כלליים

בס"ד ה' סיון תש"ע

**באיסור מנחש מעונן קוסם ומכשף**

**באיסור דלא תנחשו**

א]נצטוינו בתורה לא תנחשו ובביאור איסור זה מבואר בגמ' סנהדרין ת"ר מנחש זה האומר פיתו נפלה מפיו מקלו נפלה מידו בנו קורא לו מאחוריו עורב קורא לו צבי הפסיקו בדרך נחש מימינו ושועל משמאלו אל תתחיל בי,[פרש"י כשבא הגבאי לגבות מס ממנו או קיצת העיר אומר לו בבקשה אל תתחיל בי להיות ראשון בדבר הפסד שסימן רע הוא לו] שחרית הוא ר"ח הוא מוצאי שבת הוא. תנו רבנן לא תנחשו כגון אלו המנחשים בחולדה בעופות ובדגים ע"כ

והנה עיקר האיסור הוא כמבואר בלשון הנימוק"י שזה דברי שטות בעלמא שיש לעכו"ם כללי שטות כגון שפיתו נפלה מפיו שלא יצליח או שאם עוף עשה פעולה מסוימת זה סימן שאם יעשה דבר הוא לא יצליח ועיין ברמב"ם פי"א מהלכות ע"ז שכל העושה מעשה על פי זה לוקה דהינו שאם רק אמר הדברים אבל לא נהג לפי זה לא לוקה אבל אם עשה מעשה על פי זה לוקה

וברמב"ם שם כתב לענין איסור נחש וכן אלו ששומעים ציפצוף העופות ואומרים יהיה כך או כך עכ"ל ובפשוטו הכוונה לנמי שמבין בשפת העופות אמנם עיין נימוק"י שחלק על זה והביא מהגמ' בגיטין שעשו על פי ציפצוף העופות וכתב שכל דברי הגמ' על מי שעושה לפי כללי שטות של העכו"ם וכן הביא הב"י סימן קע"ט משו"ת הרמב"ן שהתיר למי שמבין שפת העופות

ב]עיין ב"י שהביא מהנימוק"י ושו"ת המיוחסות לרמב"ן שמה שנוהגים שאין נושאים נשים אלא במילואה של לבנה אין בזה איסור כיון שזה סימנא טבא בלבד ודימה זה לאכילת דברים טובים בר"ה ומשיחת המלאכים על הנהר שימשך מלכותם ובנימוק"י ביאר וז"ל ואע"ג דגבי ישבי בנוב אמרינן בסנהדרין דאתאי יונה וכו' ואמרינן דנמשלה כנסת ישראל ליונה ש"מ דדוד מלך ישראל בצערא שרי, התם לאו נחש הוא אלא סימנא בעלמא דנקיט ליה וכה"ג שרי כמו שנושאים נשים במילואה של לבנה לסימן טוב עכ"ל ולכאורא הכוונה שאין כאן קביעה שאם יעשה בזמן זה וודאי יצליח ואם לא לא יצליח אלא שאומר שיש כאן סימן טוב להצלחה וזה יכול להיות סיבה להצלחה וצ"ב עדין מה זה שונה מאל תתחיל בי שזה אסור ואולי כל ההיתר על עשית דבר לסימן טוב שעיקר הדבר שעל ידי זה יהיה הצלחה משא"כ כאן שאומר שאם יעשה כך הוא לא יצליח

**בענים שחוט תרנגול וכו' ובעושה הנחש ללא לבאר שזה טעמו**

ג]עיין רמב"ם שם וכן אלו שאומרים שחוט תרנגול זה שקרא ערבית שחוט תרנגולת זו שקראה כמו תרנגול עכ"ל ועיין כס"מ שכן גירסתן בגמ' בשבת אמנם ע"ש דבהשגות הרמ"ך גרס בגמ' שאין זה נחש ומותר ובביאור הגר"א הביא כן משו"ת הרשב"א וצ"ב למה באמת אין זה נחש הרי זה דבר שאין לו טעם ואולי קים להו לחז"ל שיש לדבר זה טעם ויתכן עוד שכאן לא אומר שאם לא יעשה כך הוא לא יצליח או כן יצליח דהינו שעיקר הנחש לקבוע לפי זה העתידות וצ"ע

והנה הרמ"א כתב שאם אומר לשחוט ולא אומר הסיבה מותר ומקורו מהמהרי"ל שהמנהג היה להתיר ובזה ישב הגמ' שאם לא אומר הטעם מותר ועיין ביאור הגר"א שתמה על זה שזה גניבת דעת המקום דהיינו לכאורא שס"ל שיש כאן איסור ולכן ביאר המנהג כגירסא שזה מותר ועיין שלט"ג בסהדרין לענין הגמ' שאל תתחיל בי בר"ח וז"ל ונראה בעיני שאם אינו מוציא הדברים בפיו אלא מחשב בלבו ונמנע מעסקיו על ידי הנחשים האלו הרי זה מותר שראוי לו לאדם לחוש על החשש שחוששים בו הבריות כמבואר בקונטרס הראיות עכ"ל ומבואר שכל שלא עושה מעשה שניכר שזה מצד זה מותר וצ"ע דיתכן שזה רק אם לא עושה מעשה ולא אם שוחט בגלל זה התרנגול

**בענין קביעת נחש כאליעזר עבד אברהם**

ד]עיין גמ' חולין כל נחש שאינו כאליעזר עבד אברהם וכיונתן בן שאול אינו נחש ע"כ ונחלקו הראשונים האם כוונת הגמ' לאיסורא או שוודאי שמותר אלא שהגמ' אומרת שבתור נחש שמועיל אין זה מועיל אלא שנותן הסימן לפני שזה קרה דברמב"ם כתב וז"ל וכן המשים לעצמו סימנים אם יארע לי כך וכך אעשה דבר פלוני ואם לא יארע לא אעשה כאליעזר עבד אברהם וכל כיוצא בדברים אלו הכל אסור עכ"ל ומבואר שיש בזה איסור וכן נקט הר"ן וכן הוא בתוס' ובסמ"ג אלא שצ"ב שאליעזר ויונתן עשו איסור ועיין תוס' שם שביארו על אליעזר שבאמת לא נתן לה הצמידים עד שאמרה לו בת מי היא דהיינו שלא סמך על זה לגמרי ועל יונתן תירצו שגם ללא זה היה עולה ורק שרצה לזרז את נערו

ובר"ן שם בחידושיו הובא בכס"מ ביאר וז"ל וכך נראה לי בתירוצם של דברים שהנחש שאסרה תורה הוא התולה את מעשיו בסימן שאין הסברא נותנת שיהא גורם תועלת לדבר או נזק כגון פתו נפלה מפיו וכו' שאלו וכיוצא בהן מדרכי האמורי אבל הלוקח סימנים בדבר שהסברא מכרעת שהם מורים תועלת בדבר או נזקו אין זה נחש שכל עסקי העולם כך הם שהרי האומר אם ירדו גשמים לא אצא לדרך ואם לאו אצא אין זה נחש אלא מנהגו של עולם ואליעזר ויהונתן בכיוצא בזה תלו מעשיהם שאליעזר יודע היה שלא היו מזוגים אשה ליצחק אלא הוגנת לו לפיכך לקח סימן לעצמו שאם תאה כל כך נאה במעשיה ושלמה במדותיה עד שיאמר לה הגמאיני נא מעט מים תשיבהו ברוח נדיבה גם גמליך אשקה אותה הוא שהזמינו מן השמים ליצחק וכו' עכ"ל דהינו ששם זה היה סימן שבאמת מראה שזה הוא מבוקשו אלא שצ"ב הרי היה צריך דוקא ממשפחת אברהם

אמנם דעת הראב"ד והרד"ק והמאירי שכה"ג שלפני שקרה המקרה אומר שאם יהיה כך אעשה כך ואם לא לא אעשה אין בזה איסור וכוונת הגמ' לענין שזה יועיל שכל נחש שלא קבע לפני מה יעשה בצורה ברורה אין זה נחש וברד"ק ומאירי ביארו שכל האיסור בדבר שקבוע לכולם על ידי כללי העכו"ם אבל אם אדם קובע לעצמו סימן זה וודאי מותר

ולענין הלכה הרמ"א הביא את שני הדיעות ולא הכריע והגר"א הכריע כמתירין

**בהתיר דברי רב לענין מעברא**

ה]והנה בגמ' מבואר שרב בדיק במברא וביאר רש"י אם מזומנת לו אזיל ואם בקושי מצאה לא אזיל ובפשוטו שזה לשיטתו שמותר להחליט שאם יהיה כך אעשה דבר פלוני ואם לא לא אעשה ובחידושי הר"ן הנ"ל דחה וז"ל לא שהיה תולה מעשיו עליה אלא שהיה לוקח בה קצת סימן לעצמו עכ"ל וצ"ב כוונתו ומשמע שכל שיש לו סיבה לא לעשות וסיבה לעשות והכרעת הדבר עושה לפי סימן עתידי כה"ג מותר וצ"ע

**בביאור ר"י דבדיק בספרא**

ו]בגמ' מבואר ששמואל בדיק בספרא ור"י בדיק בינוקא דהינו שהיה מסתכל בספר ולפי מה שהיה יוצא כתוב היה עושה ור"י היה שואל תינוק פסוק לי פסוקך וכתב הרמב"ם וז"ל וכן השואל לתינוק איזה פסוק אתה לומד אם אמר לו פסוק מן הברכות ישמח ויאמר זה סימן טוב כל אלו וכיוצא בהן מותר הואיל ולא כיון מעשיו ולא נמנע מלעשות אלא עשה זה סימן לעצמו לדבר שכבר היה הרי זה מותר עכ"ל ומבואר שרק שאלם לסימן טוב אבל לא שלפי תשובתם היה עושה אמנם בר"ן ועוד ראשונים כתבו שכאן הכוונה שהיה עושה על פי זה ומותר דזה כמו ששואל בתורה וזה כעין נבואה קטנה וזה וודאי מותר וכן הכרעת הרמ"א

**בדין בית תינוק ואשה יש סימן**

ז]עיין גמ' שם בית אשה ותינוק אע"פ שאין נחש יש סימן ורש"י ביאר שאם נשא אשה או נולד לו תינוק או בנה בית אע"פ שאין נחש דהינו שאסור לנחש ולסמוך על הנחש יש סימן דהיינו סימנא בעלמא הוי מיהא דאי מצלח בסחורה ראשונה אחר שבנה בית או שנולד התינוק או שנשא אשה סימן הוא שהולך ומצליח ואי לא לא ירגיל לצאת מדאי שיש לחוש שלא יצליח עכ"ל ומבואר שטעם ההיתר שלא עושה ממש כל מעשיו על פי זה דהינו שביאר שגם אם לא מצליח לא עושה וכן ביאר דבריו בשלטי גבורים בסנהדרין עוד ביאר שם שכה"ג שלא קבע מלכתחילה שלפי איך שיהיה הוא יעשה אלא שאחרי שקרא לו כמה פעמים דבר לא טוב קובע שלא יעשה זה עדיף וצ"ב אמנם הרמב"ם ביאר אשה זו שנשאתי ובהמה זו שקניתי מבורכת היתה ומעת שקניתיה העשרתי וכו' מותר עכ"ל דהינו שלא עושה מעשה על פי זה אלא אומר שראה בזה סימן טוב

**בביאור הגמ' כריתות ה:**

ח]עיין גמ' כריתות ה: אמר רב אמי האי מאן דבעי למידע אי משכא שמעתתיה אי לא מייתי שרגא בהילין עשרה יומי דבין ר"ה ויוה"כ ותולה אותם בבית של שיש ואם אורם מושך ידע שיחיה וכן עוד סימנים שם וצ"ע למה לא הוי נחש ועיין שילטי גבורים בסנהדרין שכתב שבאמת אסור לעשות על פי זה ורק שרוצה לדעת מה יהיה אחרי זה והנה כל הקושיא לרמב"ם אבל לראב"ד א"ש ולכאורא היה מקום לומר שדבר שנתבאר בגמ' שהוא סימן נכון אין זה ניחוש וצ"ע ועיין מאירי בהוריות דלשון הגמ' בסוף על הו"ר ולאו מילתא היא שביאר שהכוונה שזה אסור מצד איסור של ניחוש

**הדינים העולים**

נצטוינו בתורה לא תנחשו ויסוד האיסור שקובע העתידות לפי סימנים בדוים ונוהג על פי זה

א]מי שאומר הואיל ונפלה פיתי מפי סימן שאני לא יצליח ולכן לא יוצא לדרך עבר על איסור ניחוש מהתורה ויסוד הדברים שכל דבר שהסיבה שזה סימן שלא יצליח הוא על פי העכו"ם ואין בו שום סברא ודבר נכון, זה וודאי אסור ומשמעות הרמב"ם שגם אם לא עושה על פי זה אסור אלא שלא לוקים על זה

ב]מי שאומר לגובה המס אל תגבה ממני בר"ח או שאל תתחיל ממני עבר על איסור נחש אמנם מבואר בראשונים שמותר להתחיל דבר דוקא בר"ח או בזמן של התחלה ולכאורא החילוק שבאמת זמן של התחלה הוא סיבה להצליח אבל עשיה של דבר לא טוב בזמן של התחלה זה לא סיבה שלא יצליח אלא זה סתם החלטה של העכו"ם וצ"ע

ג]אדם שקובע לעצמו סימן שאם יהיה כך יעשה דבר פלוני ואם יהיה כך לא יעשה דבר פלוני דעת רש"י והרמב"ם והסמ"ג והר"ן ותוס' שזה אסור אמנם דעת הראב"ד והמאירי והרד"ק שזה מותר והרמ"א הביא שני דיעות והגר"א הכריע כמתירים וכתב הר"ן שאם עושה סימן שיש בו הגיון וודאי מותר לכו"ע ובתוס' מבואר שאם עושה סימן ואחרי זה בודק האם באמת יצא מה שרוצה ולא סומך על זה מותר

ד]אדם שאומר שישחטו תרנגולת כי קרא כמו זכר וכדו' גירסת רש"י והרמב"ם שזה איסור דאוריתא וגירסת הרמ"ך והרשב"א ועוד שזה מותר והש"ך כתב שהמנהג להתיר

ה]אם שוחט התרנגול ולא אומר שזה בגלל זה המהרי"ל הביא מרבו להתיר והגר"א חלק על דבר זה

ו]השלט"ג הביא מהריא"ז לענין אדם שנמנע מעשית דבר בגלל נחש המקובל בעיני הבריות ולא אומר כלום מותר ובפשוטו זה דלא כגר"א הנ"ל וי"ל

ז]אדם שמסתכל בספר קודש ועושה לפי מה שיצא לו או ששואל תינוק שיגיד לו פסוק ועל פי זה עושה הרמב"ם אסר אמנם גם הראשונים שלענין עשיה על פי נחש אסרו פה התירו שזה כשואל בתורה וכנבואה קטנה וכן הכריע הרמ"א והש"ך להלכה

ח]מבואר בגמ' שרב כשהיה רוצה לצאת אם לא מצא מעבורת בקלות לא היה נוסע ולדעת האוסרים צ"ע למה זה לא נחש וביאר הר"ן שהיו לו עוד טעמים שנמנע מזה ומשמע קצת שאם יש לו שני צדדים ומכריע לפי זה מותר וצ"ע

ט]אם אדם קנה בית ואחרי זה הצליח בדבריו ואמר שמאז שקניתי הבית הצלחתי אין בזה איסור וברש"י הוסיף שאם לא מצליח ולכן נמנע מלעשות מותר ובטעם הדבר ביאר בשלט"ג או כי לא נמנע לגמרי דהינו שלא סומך על זה בוודאות אלא רק חושש עוד ביאר שכיון שלא קבע סימן מראש אלא אחרי שראה כמה פעמים כך תולה בזה לכן מותר

**באיסור לא תעוננו**

**בביאור האיסור דאחיזת עיניים**

ט]מבואר בגמ' דהכוונה זה האוחז את העינים ועיין רמב"ם שביאר שהכוונה שעושה פעולה על ידי מהירות הידים וזה נראה פעולת תימהון ולכן זה אסור והנה מבואר לקמן לענין מכשף דהעושה מעשה חייב סקילה והאוחז את עינים אסור אבל פטור ממיתה והגמ' מבארת שזה נראה שהוא ליקט את כל הקישואים של השדה אבל לא עשה כלום והנה כתב הרמב"ם שם שלא לוקים על זה כי זה לאו הניתן להזהרת מיתת בי"ד אמנם באיסור שלא תעוננו כתב שלוקים על זה ועיין כס"מ שתמה שסותר את עצמו וכתב לישב בשלשה אופנים או שיש בזה שני לאוין אחד מצד לא תעוננו ועל זה לוקים ואחד מצד כישוף ועל זה לא לוקים עוד תירץ שיש הבדל אם מראה דבר שהוא טיבעו של עולם כגון לוקט קישואים כה"ג לא לוקה ואם מראה דבר שהוא חוץ לטיבעו של עולם לוקה עוד תירץ שיש אוחז את העינים דהינו שעושה כישוף שיראה כך וזה האיסור של כישוף ולא לוקים על זה ויש שעושה על ידי מהירות הידים ואין זה ענין לכישוף כלל ולכן לוקים על זה עכ"ד

והנה לכאורא התירוץ השלישי מוכרח אמנם מצאנו בראשונים שהקשו קושית הכס"מ דהיראים מצוה של"ד הקשה שהגמ' אומרת שפטור ומצד שני הגמ' אומרת שיש לאו שלא תעוננו ותירץ או שפטור הכוונה ממיתה אבל יש מלקות או שזה מחלוקת תנאים ובטור כתב מעונן זה האוחז את העינים שמדמה כאילו עושה מעשה ואינו עושה כלום הלכך אין בו אלא איסור ואינו לוקה ומבואר שדימה הדברים וכן בחידושי הרמ"ה כתב שמה דמבואר במשנה שאוחז את העינים פטור ממיתה ועובר בל"ת שלא תעוננו וכן הוא בסמ"ג ולכאורא היה נראה שלמדו שהאיסור של אוחז את העינים במעונן אין הביאור כרמב"ם שזה מהירות הידים אלא שזה פעולת כישוף ולכן דימו הדברים והטעם שלמדו כן כיון שהגמ' אמרה אותו לשון בשניהם שהוא אוחז את העינים והרי במשנה של כישוף וודאי משמע שזה כישוף ועיין בתשובת הרמ"א שהובאה על הגליון בשו"ע דהמהרש"ל נקט שהכל זה על ידי כישוף והוכיח מהראשונים ששאלו הסתירה וכנ"ל והרמ"א חלק עליו שזה מהירות ידים ולנ"ל דעת רוב הראשונים דלא כרמב"ם אמנם הש"ך והב"ח והרמ"א שם פסקו להחמיר כרמב"ם

והנה צ"ב לדעת הרמב"ם למה במעונן על ידי כישוף לא יהיה גם האיסור של מעונן על ידי אחיזת העיניים וצ"ב

ועיין חכמת אדם שאנשים בחתונות שעושים דברים של מהירות ידים זה איסור חמור ואסור להסתכל ואם עכו"ם עושה את זה מותר להסתכל והנה יש שהורו שאם אומר שזה אחיזת עיניים מותר ובשם הגריש"א הורו שאם מראה דבר אחד ומסביר שזה אחיזת עיניים מותר והטעם שיסוד האיסור לא שזה מעשה מגונה מצד עצמו אלא שזה נראה כאילו יש לו כח עליון לעשות דברים נפלאים וכל שהרואים יודעים שזה לא כח מיוחד אלא סתם אחיזת עינים מותר אמנם אין זה מוכרח דיתכן שכיון שהמעשה מצד עצמו הוא אסור אין נהיה מותר על ידי הסבר ובפרט שאם יעמוד אדם מהצד ולא ישמע ההסבר א"כ הדבר אסור וצ"ע

**בביאור האיסור דמחשבי עתים**

י]עוד מבואר בגמ' שלר"ע מעונן זה מחשבי עיתים ודעת הרמב"ם שהכוונה אפילו שמסתכלים באצטגנינות ועושים על פי זה וכתב שמי שעשה מעשה על פיהם לוקה אמנם הרמב"ן והנימוק"י כתבו שכל האיסור לשאול בהם הוא מצד תמים תהיה וגו' אבל אם שמע דבר מהם מותר להימנע מלעשות או לבקש רחמים על הדבר וכוונת הגמ' שלעכו"ם יש כללי זמנים מה לא עושים בזמנים מסוימים וזה דברים ללא טעם וריח ולא שזה מראה על המזל בשמים וכדו'

**באיסור חובר חבר**

י"א]עיין רש"י שהכוונה שעושה לחש לחבר חיות קטנות או גדולות אמנם הרמב"ם כתב שאומר לחשים ומעלה בדעתו שזה מועיל וצ"ע שלשון הגמ' האי מאן דצמיד עקרבא וזיבורא וכו' ומשמע שאפשר להצמיד אותם על ידי לחש ועיין גמ' פרק חלק דמותר ללחוש על נחש ועקרב בשבת וביאר הרמב"ם שזה כדי שלא תיטרף דעתו אפילו שבאמת אין בזה שום תועלת אמנם לרש"י שם זה לאחר שנשכו נחש ואין זה קשור כלל לאיסור חובר חבר

והנה מבואר בטור שאדם שנחש רודף אחריו מותר ללחוש שלא יזיקנו כיון שזה פיקו"נ וכתב הב"ח שלדעת הרמב"ם אין כזה היתר כי זה לא עוזר ובפשוטו כל זה הרמב"ם לשיטתו שכישוף זה דבר שלא קיים אבל למאי דקי"ל כהגר"א וכפשטות הגמ' שזה מועיל אין סיבה לבאר כרמב"ם ולכן פסק בזה השו"ע כהטור ואולי הוא מצד ספק פיקו"נ להקל אמנם הרי לא העתיק כלל את ביאור הרמב"ם באיסור חובר חבר וצ"ע בזה

**באיסור דורש אל המתים**

י"ב]מבואר בגמ' דזהו הלן בבית הקברות כדי שתשרה עליו רוח טומאה וברש"י ביאר שהכוונה כדי שיעזרהו שד של בית הקברות לכישופיו ועיין רמ"ה שהקשה על זה מה ענין לדורש אל המתים אמנם ברמב"ם וכן ברמ"ה ועוד ראשונים שעושה את זה כדי שהמת יבוא אליו בחלום ועיין ב"י שהביא מהיראים לדון האם מותר לבקש מחולה קודם מיתתו שיבוא אליו בחלום והוכיח מגמ' שמותר והוסיף דבגמ' מבואר ששמואל הלך לבית הקברות לדבר אם אביו וביאר הטעם שיש חילוק בין אם מבקש שהמת יבוא או שרוחו תבוא אמנם הב"י כתב שאין נראה לו חילוק זה אלא שמחיים אין איסור כלל ומה שמצאנו בשמואל לאחר מיתה זה היה בהקיץ ועל ידי שמות וכוונתו כמו שביאר שם שכל האיסור על ידי מעשה וזה לא נחשב מעשה וצ"ב מה שהוסיף שזה בהקיץ אמנם ע"ש שהביא מרבינו ירוחם שלהשביע מת אסור וכתב הדרכי משה שלפ"ז הדרא קושיא לדוכתא שחזינן שאסור גם על ידי השבעה ובהכרח צ"ל כחילוק הרא"ם ועיין ש"ך שמה שתמה הב"י הוא מבואר על פי חכמי הקבלה והזוהר עכ"ד

ולכאורא הכוונה שיש חלק מהנפש שנמצא אם הגוף ולקרוא לחלק זה בחלום אסור ויש חלק שזה הרוח שמקומו בשמים וזה מותר והנה עיין ש"ך שם שכתב שיש שאסרו ללכת על הקברות בגלל זה אמנם הביא שהמנהג להתיר ולפ"ז אם מבקש מרוח המת אין איסור וצ"ע ומבואר מהש"ך שלא רק לדאוג שיבאו לספר לו עתידות אסור אלא גם שיעזור לו מהשמים אסור

**באיסור כישוף**

**באיסור דמעשה שדים**

י"ג]נחלקו הראשונים האם יש איסור מעשה שדים אמנם בפשוטו מבואר בגמ' דמותר לשאול בהם ועיין רא"ש שכתב שלשאול על הגניבה מותר וביאר הש"ך כי לא עושה מעשה ולכאורא הכוונה שכל האיסור אם על ידי כישוף קוצר דבר או יוצר דבר אבל אם רק שואלם מה היה או מה יקרה אין זה בכלל האיסור

ועיין ב"י שהביא מרבינו ירוחם שכתב שגם אם אסור מעשה שדים אבל להשביעם שיעשו חפצו נראה דמותר דמה לי להשביע מלאכים או שדים וכל האיסור כשעושה דבר ועל ידי עושה מעשה או על ידי לחש עכ"ד וצ"ב החילוק

עוד הקשה שם איך מסר אברהם לבני הפלגשים שמות טומאה ותירץ שהם פעלו על ידי השבעה שזה מותר וצ"ע שכישוף זה לא אחד משבע מצוות בני נח

י"ד]ברמב"ם לא הוזכר איסור לשאול אלא בקוסם ועיין תשובת הרמב"ן שלשאול מכשף גוי מותר אמנם הש"ך סק"א הביא מהמהרש"ל שאסור אם לא שיש פיקו"נ וכמדומה שכן הוא ביראים אמנם הביא מהתרוה"ד שכל האיסור מצד תמים תהיה ולצורך חולה מותר וצ"ע למה איסור תמים יהיה נדחה לצורך חולה

ט"ו]עיין ביאור הגר"א שכתב שלגירסא שמותר לשאול שרי שמן מפני שמכזבין משמע ששאר שדים אסור עכ"ד ומבואר שכיון שמכזבים ולא יבאו לטעות אחריהם זה סיבה להתיר וצ"ע וכי דרשינן טעמא דקרא ואולי באמת כוונת הגר"א לדון לאסור מצד איסור דרבנן שמא יגרר אחריהם וצ"ע

**באיסור חוקות העכו"ם**

]עיין תוס' בע"ז י"א. שכתבו דאיכא שני איסורים א. דברים שהם נעשים לע"ז ובזה איכא איסורא אפילו הוא מפורש בתורה ב. דברים שזה מחוקות העכו"ם שלא לע"ז ובזה מבואר בגמ' שבמידי שכתיבא באוריתא מותר והנה לשון הגמ' בע"ז דזה מידי דחשיבותא אמנם מבואר בתוס' שם שעיקר כוונת הגמ' לבאר שזה לא מידי דע"ז ולפ"ז בפשוטו הטעם כי זה כתוב בתורה ולפ"ז מבואר שאפילו שזה דבר שיש לו טעם אבל כיון שלומדים את זה מהעכו"ם אסור והאריך בזה הגר"א שזה דלא כמהרי"ק שנקט שכוונת הגמ' שכל דבר שהעכו"ם יש לו טעם נכון והוא לא מידי דע"ז אפשר ללמוד מהם ולפ"ז צ"ל שהגמ' בע"ז חולקת על הגמ' בסנהדרין שאומרת שטעם ההיתר דזה לא כתיבא באוריתא ועיין קה"י שדייק מרש"י שבאמת איכא שני איסורים דרכי האמורי שזה נלמד מלא תעשה כמעשיהם ואיסור חוקות העכו"ם שזה נלמד מהפסוק ולא תלכו בחוקות הגוי וביאר שחוקות העכו"ם זה דברים לע"ז ודרכי האמורי זה דברי הבל שהעכו"ם עושים אמנם בתוס' מבואר ששניהם זה מהאיסור של בחוקותיהם לא תלכו

העולה מהנ"ל דזה וודאי דדבר שהוא חוק לע"ז אסור לעשות אפילו אם זה דברים שיש בהם טעם ודבר של הבל מי שעושה כמותם להידמות להם וודאי אסור ואם הם עושים דבר של טעם ואנו לא לומדים מהם אלא מהתורה או שגם היהודים נוהגים כך מחמת עצמם זה וודאי מותר ודבר אם טעם שלומדים מהעכו"ם המהרי"ק התיר והש"ך והגר"א אסרו

מבואר ברמב"ם שאסור לספר בצורה יפה כמו העכו"ם וצ"ל שזה דבר ללא טעם דזה לא דרך דאיש מתיפה עוד מבואר במהרי"ק שלבוש לא צנוע שהעכו"ם לובשים והיהודים פרשו מהם מחמת זה כה"ג הוא וודאי מחוקות העכו"ם

עוד מבואר בגמ' שכל דבר שיש בו משום רפואה אין בו משום דרכי האמורי ועיין ביאור הגר"א בתחילתו דהביא מזה ראיה למהרי"ק דדבר שיש בו טעם מותר וצ"ל דגם למה דפליג המהרי"ק אבל כאן שאנו יודעים שיש בזה משום רפואה חשיב שאנו עושים מחמת זה ולא בתור שלומדים מהעכו"ם

והנה יש לעיין האם מותר לעמוד בצפירה בימים שמנהג החילונים לעמוד ולכאורא לדעת הגר"א הוא וודאי אסור אמנם לדעת המהרי"ק יש לדון האם חשיב דבר שיש בו טעם ובפשוטו חשיב דבר שאין בו טעם ואסור ואולי כאן שהעמידה ביום זה הוא לא כמו העכו"ם אלא מנהג היהודים שפה אין בזה איסור והנפק"מ בכל זה במקום חילול ה'

]עיין בחכמת אדם שדבר שהנהיגו מתחילתו לכל בני המדינה והוא לא דבר שקשור דוקא לעכו"ם אין בזה שום איסור דאין זה בגד עכו"ם אלא בגד המדינה הזו אמנם יש לעין כה"ג בבגד שהוא לא כך כך צנוע שהיהודים לא היו מנהיגים כזה בגד האם נאסר דיתכן דכל המהרי"ק שאסר זה דוקא במקום שהגוים הנהיגו ללבוש דבר זה והיהודים פרשו מזה מחמת צניעות ויהודי אחד רוצה ללבוש את זה יש בזה משום חוקות העכו"ם אבל כה"ג אולי מותר וצ"ע