מראי מקומות מלאכת כותב וצובע 1
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / חובל ופרק הבונה / סוגיית כותב ומוחק [וצובע]

**מראי מקומות מלאכת כותב [ומלאכת צובע].. קג. 1**

**הנה יש לדון מהו הנקרא אב במלאכת כותב, ומהו הנקרא תולדה**. ועיין ברמב"ם פי"א משבת ה"ט ועיין שם בהי"ז שכתב שהרושם הוא תולדת כותב. ויל"ע מהו המגדיר של האב ומהו המגדיר של התולדה.

**והנה יש לעיין מדוע כל כותב לא יתחייב משום צובע.** ועכ"פ יש לעיין על רושם שהוא תולדה דכותב דלכאורה הוא וודאי היה צריך להתחייב משום צובע. [ ויל"ע במלאכת צובע מה נקרא אב ומה נקרא תולדה. ועיין מנח"ח.]

**עיין לעיל צה. דמבואר דכוחלת נאסרה משום צובעת.** וכן מבואר שם דהיה ר"ש בן אלעזר אומר אשה לא תעביר סרק על פניה משום שהיא צובעת. עיי"ש בסוגיית הגמ'. ועיין רמב"ם פכ"ג הי"ב שכתב שאסור לכחול משום שהוא ככותב. ועיין בלח"מ שם. ועיין בשלטי גיבורים אות ד'. שתמהו דזה נגד מסקנת הסוגיא. ועיין עין משפט שהביא שלרמב"ם היה גי' אחרת בגמ'. וכן משמע גי' הר"ח וכן גרס שם המאירי. אמנם עדיין תיקשי מדוע באמת לא יתחייב באופן זה משום צובע. הרי סו"ס דומה לצובע. ועיין בכל זה בקהילות יעקב סי' מ'.

[ עוד בענין צובע, ועיי"ש במתני' צד: שנחלקו ר"א וחכמים. ונחלקו הראשונים כמי ההלכה. עיין שם בר"ן שהביא בשם ר"ח לפסוק כר"א מדפרשינן טעמיה להלן צו:. אמנם הרמב"ם והטור פסקו כחכמים. ועיין מנח"ח צובע סק"ג. תמה מדוע באמת לדעת הרמב"ם דהלכה כחכמים ודלא כר"א מדוע לא יהיה חייב על העברת סרק משום צובע. וכתב דדוחק לומר משום שאינו מתקיים. אמנם הנשמ"א פכ"ד אות א כתב דהפטור הוא משום שאינו מתקיים. ויל"ע האם השיעור של מתקיים בכותב מדאוריתא הוא שונה ויל"ע בזה. ]

**מה הדין כותב אות אחת.** עיין באבני נזר סי' קפ"ז דהאריך לדון וכתב דכותב אות אחת לא חשיב כלל מלאכה. אמנם בערות מהרש"ם תחילת ספר מגן אבות ציין לדברי המאירי לעיל ג: דאיכא בזה דין חצי שיעור. ועיין בתורת כהנים בפרשת אחרי מות דדרש כן מקרא. ויל"ע אם זה אסמכתא או דרשא גמורה. ועיין בביאור הלכה סי' ש"מ ס"א ד"ה על שני שנקט דבאות אחת יש איסור חצי שיעור.

עיין בט"ז אהע"ז סי' קכ"ג ס"ט דכתב דבכותב אותיות הרבה **כל כתיבת שתי אותיות חשובה כמלאכה בפני עצמה.** וכן כתב שם הבית שמואל סק"ח.

**הפוסקים דנו** האם יש חיוב כותב או מוחק בצירוף אותיות שלמות לתיבה אחת או הפרדת אותיות זוז מזו כגון קריעת נייר שיש עליו אותיות. ולכאורה נידון זה תלוי בהגדרת מלאכת כותב. האם יסודה הוא רק יצירת אות או דיצירת הסימן שעל ידי האות ולכן יצירת תיבה היא גם בכלל החיוב אפילו באופן שלא הוא יצר את האות. ונראה בזה בעז"ה בהמשך הענינים.  **מתני' בין משם אחד בין משתי שמות.** פי' רש"י שם אחד היינו שניהם אלפין ומבואר מרש"י דהחיוב הוא אפילו על דבר שאינו ראוי לקריאה אלא כן שכתב שתי אותיות הרי הוא מתחייב משום כותב. והרמב"ם פי"א ה"י פסק דלא מחייב על ב' אלפין אלא רק שכתב דבר שאפשר לקרוא אותו כגון דד או שש. אמנם עוד ראשונים פי' כרש"י הר"ן והר"י מלוניל והמאירי. ועין ברע"ב על המשניות. ועיין בתוס' רע"א על המשניות שהקשה מהסוגיא להלן עמוד ב' דלא מחייב אלא בדברים שיש להן משמעו של מילה. כן מובא שם משמיה דרבי יהודה. והש"ס בעי למימר דר"ש פליג ודחי לה.. ועיין בתפארת ישראל. בבועז אות א'. ועיין רש"ש שדן דרש"י פי' כן אליבא דר"י דחייב משום רושם אמנם ברע"ב לא ניתן לפרש כן וכתב דרק כשכותב שם קטן משם גדול בעינן ב' אותיות שיש להם משמעות אבל בכותב רק שני אותיות חייב אפילו באיין להם משמעות. וכן נקט השפ"א וכן נקט הביאוה"ל סי' ש"מ ס"ד ד"ה במשקין. ועיין במאירי בשם גדולי הפוסקים. דבכותב שתי אותיות שונות חייב אפילו אם אין להם משמעות.. וכן דקדק המנח"ח כותב סק"ג מדברי המגיד משנה. והנה במשנה להלן קד: מבואר דבעינן שיהיו נהגין זה עם זה. ויל"ע מה הענין הרי אינם נקראים יחד. ויל"ע בזה.

**בין משתי סמניות.** עיין רש"י ור"ן ור"י מלוניל ומאירי דפי' דהיינו מלשון סממנים. והיינו כגון אות אחת בדיו ואות אחת בסקרא. והקשה הרשב"א דהלא בבא זו איירי בצורת האותיות. והו"ל לשנות דין זה להלן במשנה קד: דשם איירי במין שהן נכתבים בו. ועוד קשה דהרי במשנה להלן הוזכר כבר סיקרא ומדוע הוצרך לשנות דין זה כאן. ועין בר"י מלוניל שנדחק בזה. ובפשוטו המכוון הוא דכאן החידוש שהם מצטרפים. ועיין ברמב"ם בפיה"מ דביאר דהיינו מלשון סימנים. דהיינו דכתב אות א' בתור דבר שמורה על המנין דהיינו אחד וב' בתור שתיים. ועיין תוי"ט שהקשה דשמעינן לה מרישא. ועיי"ש מה שתי'. ועיין רשב"א ומגיד משנה פי"א ה"י בשם פי' רב האי גאון דפי' דהיינו אותיות דנכתבו לסי' כמו הנונין של פרשת ויהי בנסוע הארון. ועיין בירושלמי בפירקין ה"ג דכתב מאן דמחייב בסימניות ר' יוסי היא דמחייב משום רושם.. והשיירי קרבן דייק מדבריו דסובר כרב האי גאון. ועיין בביאור הלכה סי' ש"מ ס"ד ד"ה במשקין דהוכיח דהבבלי פליג על הירושלמי. ועיין אפיקי ים ח"ב סי' ד' ס"ה. **בכל לשון חייב.**  עיין רש"י שכתב בכל לשון של כל כתבים וגופן של כל אומה ואומה. ומבואר בתרתי בין בלשון ובין בסוג כתב. וכן איתא בר"י מלוניל וברע"ב. וכן פסק הרמב"ם בפי' המשנה ובהלכות פי"א ה"י. דתרוויהו איתניהו. אמנם לשון הר"ן הוא בכל כתב וגופן של כל אומה ואומה של שבעים לשון. ויל"ע בדבריו האם כוונתו לשני דברים או לדבר אחד. ולכאורה לדברי הראשונים לעיל דבכל מצב חייבים אל שתי אותיות אפילו דאין להם משמעות אם כן פשיטא דחייב ואין שום חידוש במשמעות הלשון. ובפי' רש"י יל"ע מהו החידוש במשמעות הלשון. יל"ע דבמשנה כתוב בכל לשון ומנליה לראשונים דחייב בכל כתב. ולפי המאירי ניחא. דהחידוש הוא רק בכתב ולא בלשון. והנה יש לעיין מה הדין כתב שאינו של אומות אלא יחידים ימציאו לעצמם כתב ולשון האם יתחייבו על זה. ונפק"מ בכתב עוורים [ברייל] או כתב מורס או שפת האספרנטו. או שפת תכנות למחשב האם יתחייב על זה. עיין ברמ"א סי' ש"ו סעיף יא'. שפסק דכתב נכרים אינו אלא מדרבנן והביא כן בשם האו"ז בשם הירושלמי. והביאוה"ל שם דחה דבריו. וכן הנודע ביהודה תניינא סי' ל"ג ועיין בהגהות מיימוני הלכות ס"ת פ"א אות ע' ועיין מג"א סי' ש"מ ס"י. **השפ"א הסתפק** האם הכותב שתי אותיות משתי לשונות חייב. או כיוון דאין דרך כתיבה בכך בטלה דעתו עיי"ש.