אם חלב בכלל בשר
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / אלו טריפות / יוצא מן האיסור

חולין סד. אם חלב בכלל בשר לענין איסורין

א. חלב נבילה, שו"ע פז-ו מבשל בחלב מתה וכו' אין לוקין עליו משום בב"ח, ודנו הפוסקים אם אסור משום נבילה:

וג' שיטות בפוסקים בזה:

א. בב"י וב"ח יו"ד-פז כתבו שהוא אסור מדאורייתא כחלק מן הנבילה ואף לוקין עליו.

ב. בפרישה שם נקט שאין בו איסור תורה רק דרבנן כביצה נבילה [ובב"ח השיב ע"ז דלא דמי לביצה שהחלב מובלע בתוך גופה].

ג. בהג' רעק"א יו"ד-כה הביא דעת התפאל"מ שהוא מותר לכתחילה ולא אסרוהו רבנן.

ובדעת הב"י תמה בלח"מ פ"ט מאכ"א ה"ו דהא שיטת הר"מ דחלב טמאה אין בו מלקות דס"ל שיוצא מן האיסור אין בו מלקות, ואיך יתכן שחלב נבילה ילקה עליו יותר מחלב טמאה, וכן מסיק בפמ"ג דלמ"ד דיוצא מן הטמא לוקין עליו ה"נ בחלב אבל להר"מ שאין לוקין על יוצא מן האיסור ה"נ בחלב.

ובלח"מ כתב דדוקא ביוצא מן הטמא ס"ל להר"מ שאין לוקין משום דכתיב מבשרם אבל ביוצא מנבילה שפיר לוקה.

אבל יתכן ליישב בזה, דשאני חלב טמאה שמעיקרא חל האיסור בכל הבהמה בלא החלב, ואח"כ יצא החלב מהבהמה וכל איסורו הוא משום יוצא, אבל בנבילה הרי האיסור חל על כל הבהמה שקיימת בזמן המיתה והחלב נמי הוא חלק ממנה ונאסר מצ"ע שהוא חלק מן הבהמה ואי"צ לאיסור יוצא, ושפיר לוקה עליו [מיהו הוא חידוש גדול לומר דאיסור טמא חל רק בתחילת הוייתו ובפשוטו כל שעתא יש בו סיבת האיסור מחדש].

ובזכרו"ש סח-ה תי' בפשיטות דחלב כל שהוא עדיין בבהמה הרי כגוף הבהמה דמי ולוקה עליו, אלא שאחר שנפרד מהטמא אין בו אלא משום יוצא דתו אינו שם הטמא עליו רק יוצא ממנו.

אבל בחלב נבילה שהחלב נפרד רק לאח"מ וודאי לא פקע מיניה שם נבילה, ורק בטמא שיצא מחיים פקע מיניה שם טמאה ואינו אלא משום יוצא, עיי"ש דוגמא לזה מביצת טריפה.

ב. מבואר בכורות ו: דס"ד להתיר חלב טמאה שהרי כל חלב כאבמה"ח דמי ומ"מ התירתו תורה.

והדר מקשי חלב טהורה מנ"ל דשרי, אי מדאסר בב"ח ש"מ דחלב שרי דלמא אסורה באכילה ומותר בהנאה, עיי"ש מסקנת הגמ'.

ויש כאן כמה הערות ע"ס הגמ':

א. במה דס"ד שיהיה אסור משום אבמה"ח, כנראה דעת הש"ך פא-יב נראה שהוא אבמה"ח ממש, עיי"ש שהביא מחלוקת הראשונים אם מי חלב שריין, ודעת האוסרים משום שאינו בכלל חלב שהתירה תורה דהא קי"ל קיג: המבשל בשר במי חלב פטור.

ודעת המתירים בפשוטו כש"כ הרא"ש משום דאף זה בכלל היתר של חלב, ולא דמי לענין בשר בחלב דמבשל במי חלב פטור דהתם כתיב בחלב אמו דוקא, עיי"ש.

אבל הש"ך באר באופ"א דנתחדש למסקנת הגמ' דאין איסור אבמה"ח בחלב רק בבשר עצמו יש איסור, וזהו יסוד היתר החלב שנתחדש כאן דחלב היוצא לא חשיב אבמה"ח כלל[[1]](#footnote-2), וא"כ אף מי חלב בכלל היתר זה[[2]](#footnote-3), וכ"נ דעת שעה"מ פ"ג איסו"מ הי"א שנידון הגמ' משום אבמה"ח עצמו.

אבל בכו"פ פא-ז,סב-א, חת"ס יו"ד-ע,עג ובהג' רעק"א או"ח-שצז נקטו דוודאי אין כוונת הגמ' שהוא ממש אבמה"ח רק כלשון הגמ' **כ**אבמה"ח דמי היינו שהוא יוצא מן האיסור, ולפי"ז אין מקום לד' הש"ך.

והטעם שאין בו משום אבמה"ח ממש נראה מד' הפוסקים אלו דאף להסוברים דחלב נבילה הוי בכלל בשר ואיסור נבילה מ"מ אין בו איסור אבמה"ח, והטעם מבואר בנובי"ת-לו דלא חשיב בכלל לא תאכל הנפש עם הבשר שאינו נפש הבהמה רק דבר נפרד ממנה, והרי כתב רש"י קב: דלא חשיב נפש אלא דבר שאינו עושה חליפין.

ובקה"י בכורות-ו הביא מרעק"א בתשובות חדשות שכתב דחלב לאו מין בשר הוא וא"י להיות בכלל איסור אבמה"ח, וכמבואר בראשונים חולין קג. בשם הראב"ד שהוכיח דחלב (תרבא) הוא חד מין עם בשר דאל"כ אין בו איסור אבמה"ח [מיהו חזינן דעת כמה פוסקים דחלב נבילה הוא בכלל איסור נבילה א"כ ה"נ י"ל דהוי בכלל אבמה"ח, ובאמת בזכרו"ש סח-ג הביא בשם הנצי"ב שהוכיח דפרה שהזיקה גובה מחלבה מסוגיא זו דחלב הוי כגופא דבהמה אבל בזכרו"ש מסיק כוונת הגמ' משום יוצא[[3]](#footnote-4)].

ובנוב"י שם מסיק מכח זה דכוונת הגמ' לאיסור שאינו זבוח, ועקה"י משכ"ב [וכתב בקה"י דלפי"ד עכצ"ל דאין כוונת הגמ' דהוי יוצא מן האיסור שהרי כתב המ"מ פ"ב מאכ"א שאין יוצא מאיסור עשה רק מלאו שיש בו מלקות, וכ"כ נאו"י-ז].

ב. אלא דעיקר שיטת הסוברים דכוונת הגמ' מתורת איסור יוצא צ"ע כשה"ק מנח"ח-תנב וברעק"א בתשובה שם למ"ד לאו לאברים עומדת הרי אין בה איסור אבמה"ח ואיך ייאסר היוצא?

ואין לומר שאיסורו משום בשר מן החי וכדעת רש"י חולין קב: דלכו"ע לבשר עומדת דמ"מ תיקשי לשיטת התוס' חולין קב: דס"ל דלכו"ע לאו לבשר עומדת.

ובקה"י בכורות-ו וקוה"ע-נט בארו דכיון שיש באבר כבר סיבה בכח להיות אבמה"ח אלא דאכתי לית ליה שם אבר כל שלא פרש א"כ היוצא ממנו נאסר, ועיין בקוה"ע מש"כ עפי"ז בשיטת הר"מ בדין דרני דבהמה, ונתבאר במקו"א.

וע"ע במשנת ר"א בכורות מה שהשיב ע"ז שהוא תלוי בגדרי יוצא מן האיסור דלפי"ז צ"ל שאינו מקבל את דין האיסור בפועל אלא את עיקר שם האיסור, וזה ניחא רק לשיטת התוס' שיש מלקות ביוצא, עיי"ש[[4]](#footnote-5).

ג. לשיטת הש"ך דאיסורו משום אבמה"ח צ"ע הרי כיון דחלקו אין איסור אבמה"ח עתוס' חולין צו:.

בכו"פ סב-א כתב דמ"מ כיון שהאבר עצמו לא נתחלק הרי היוצא ממנו יש בו איסור יוצא והוא כשיטתו שאיסורו מטעם יוצא.

ובעויו"ט-סג ודע"ת סב-ב ושו"ת האלף לך שלמה יו"ד-שכב פי' כוונת הש"ך דקאי באיסור במה"ח [וכ"כ מהריט"א דהא וודאי לא חשיב אבר שאין לו צורת אבר רק בשר].

ד. בשטמ"ק הק' למה לא נוכיח מאברהם שהאכיל חלב למלאכים, וכתב דכיון שהיו ב"נ אין איסור בחלב.

והנה אבמה"ח אסור לב"נ ובפשוטו מבואר בזה דעת השטמ"ק דס"ד לאוסרו משום יוצא ולא משום אבמה"ח ממש, וע"ז נקט דאין איסור יוצא לב"נ [ובפרט לשיטת הר"מ פ"ג מאכ"א דיוצא הוא איסור חדש ואין בו מלקות א"כ לא נאסר לב"נ], וכ"כ מהריט"א שם.

וכ"כ בכו"פ סק"ז דלכך לא הוכיחה הגמ' מאברהם משום שאין איסור יוצא לב"נ.

אבל בחת"ס יו"ד-יט אסר יוצא לב"נ, ועיי"ש בתשובה-יז תמה היאך מתירים ביצים לב"נ ולא נאסר משום יוצא, ול' הכו"פ א"ש.

ולדברי החת"ס צ"ע ד' השטמ"ק, עיי"ש מש"כ בזה [ועי' בחת"ס יו"ד-קו שהתיר יוצא לב"נ].

ויתכן לפרש באופ"א דחלוק אבמה"ח של ב"נ מישראל וכש"כ במקו"א ואבמה"ח של ב"נ יסודו הוא משום שהוא מן החי והחלב אינו בכלל זה, ורק לישראל יש מקום לאסור שיסודו הוא משום חסרון שחיטה וה"נ החלב טעון שחיטה, ויל"ע בזה.

1. עי' בפר"ת פא-ט,י, מש"כ לתלות זה בפלוגתא דלא הוצרכה הגמ' לומר שהוא בכללל אבמה"ח אלא למ"ד אבריה מתפרקין אבל למ"ד דם נעכר יש חידוש בחלב שמותר אף שהוא יוצא מן הדם ולא הוכרחה הגמ' לחדש שהוא נחשב אבמה"ח, עיי"ש.

   אבל דבריו תמוהים לכאו' דהא קי"ל יו"ד קפד-ז דאבריה מתפרקין ולכך אין חוששין לווסת עד כ"ד חודש, ומ"מ קי"ל להתיר מי חלב.

   ועי' בחסדי דוד על התוספתא נדה פ"ב הביא מכתבי האר"י לאסור במי חלב משום דדם נעכר ונעשה חלב ומי החלב הוא דם ממש שמתמצה, ותמה ע"ז מדקי"ל אבריה מתפרקין, עיי"ש שכתב לחלק בין אדם לבהמה, דבבהמה שדדיה למטה הדם של הרחם נעכר ונעשה חלב משא"כ באשה שדדיה למעלה בזה ס"ל לרבנן שאין הדם מגיע מלמטה, אמנם בגמ' בכורות משמע דתלי זב"ז ושלא כהחס"ד.

   [ובעיקר ענין דם נעכר ונעשה חלב עי' בביאורים לחי' הרשב"א נדה סי' א' מה שהביא מכ"ד בזה]. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכבר תמה בפר"ח דא"כ לא שייך היתר זה אלא לענין היתר חלב טהורה ואיך ס"ד למילף מיניה היתר חלב טמאה, וצ"ע, וכנראה צל"פ דמודה הש"ך בס"ד שהיתר החלב הוא היתר מגזיה"כ ורק לבתר דחזינן שלא התירה תורה טמאה אמרינן דגדר היתר החלב הוא סברא מסויימת לענין אבמה"ח דלא חשיב אבר ורק למסקנא מתירים את מי החלב, ודוחק.

   בחת"ס יו"ד-עג הק' על הש"ך מתוס' חולין סד. דבעי ילפותא להתיר ביצת טהורה, ומשמע דלא ילפינן מחלב לכל דוכתא שאין איסור יוצא מן החי רק חידוש הוא, ומ"ש ממי חלב שיש בו היתר אף שאינו בכלל חלב, וע"ע מש"כ בדין מ"ר שיש לדון לחלק דדוקא בנוזל נתחדש זה ולא בביצה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומה שהוכיח רעק"א מהראשונים קג. במקו"א הבאנו משמעות ד' הרשב"א והראב"ד באיסור משהו דפי' כוונת הגמ' באיסור במה"ח ולעולם אבמה"ח אינו תלוי בשם בשר כש"כ בשעה"מ.

   מיהו ברמב"ן שם נראה שפי' דקאי גבי אבמה"ח והראשונים שם הוכיחו דע"כ לא איירי התם בדין במה"ח, והבאנו שם ד' הפר"ח בביאור כוונת הראב"ד כן, אבל באמת הרמב"ן דחה עפי"ז דברי הראב"ד דמה"ת נימא דאבמה"ח תלוי בשם בשר, ולפי"ז ה"נ בסוגיין אין טענת רעק"א מוכרחת. [↑](#footnote-ref-4)
4. בעיקר יסוד זה של האחרונים, יש להביא עוד:

   א. בקה"י הוכיח מדאמרו חולין קכ. דמשקין היוצאין מטבל אסורין, ומשמע דאף אם לא נגמרה מלאכתו ואכתי לא חל בו דין טבל מ"מ המשקין אסורין.

   מיהו בחזו"א מעשרות ז-טו נקט דבכה"ג באמת המשקין מותרים.

   מיהו באמת לאו ראיה היא דהתם לאו משום איסור יוצא הוא אלא דהוא חלק מהפרי וכש"כ בסוגיא שם, ומ"מ לדעת כמה אחרונים שיש בו איסור יוצא שפיר יש להוכיח כן, ואין עמי כעת ספר קה"י לבדוק כוונתו].

   ב. דעת ר"ת דשור הנסקל אינו נאסר מחיים, ובמנח"ח נב-יד דחלבו מותר, אבל בזכ"י ב-מא הביא מסנהדרין פ. דולדו אסור, וכבר תמה בזה הר"ן סנההדרין עט: שהעיר בזה וכתב דמ"מ אסור הוא בהנאה כדי שלא יענה את דינו, ומשמע שאינו אלא מדרבנן [וממילא גם הולד נאסר], אבל בתוס' שם ממ שהביאו הסוגיא ב"ק מא. משמע דעתם שהוא איסור תורה, ועיין במאירי שם שכבר תמה על ר"ת מסוגיא זו.

   וע"ע בזכרו"ש סט-א הביא מהאו"ש מאכ"א ד-כב דחלבו אסור [אלא שלא כתב כן להדיא בדעת ר"ת].

   ובזכ"י כתב דרך מחודשת בזה דשור הנסקל אין לו היתר בשחיטה כיון שהוא אסור בהנאה וכמבואר בר"ן סנהדרין קיב.,ואכ"מ, וממילא חלבו אסור כדמספק"ל סט. גבי אבר היוצא, והכא עדיף דלכו"ע מיתסר, עיי"ש, ועיקר דבריו דשור הנסקל אין לו היתר שחיטה נתבאר במקו"א באורך [ומבואר בזה דאף לענין ולד כל שאין לו תקנתא בשחיטה לא הותר, ובמקו"א נתבאר לדון בזה מלשון הרא"ה בבד"ה ריש ש"ב].

   ובזכרו"ש סט-א פי' עפ"י יסוד הנ"ל דאף שאין בו איסור בפועל מ"מ חל בו הדין איסור ע"י גמ"ד אלא שכל שהוא חי אינו נאסר, אבל החלב שלו שאינו חי כבר חל בו האיסור מהשתא.

   ומה דמבואר שם שהולד אסור היינו לאחר מיתתו יאסר גם הוא כאביו.

   ולפי"ז כתב דחלבו ייאסר רק באכילה ולא בהנאה שאין דין יוצא לענין איסור הנאה ומצד נגרם אין לאוסרו שהרי אכתי אין האם אסורה בהנאה מחיים לשיטת ר"ת, ודלא כמו שנראה באו"ש לאסור גם בהנאה.

   ג. עוד יש להביא כעי"ז מקו' משנת ר"א חולין-ד היאך נאסר חלב טריפה משום יוצא והרי מבואר קג. דאין איסור טריפה חל על אבמה"ח לכמה אמוראי, ועי' קוה"ע נט-יג שתי' עפ"י סברא זו דכיון שבחלב אין אבמה"ח תו חוזר בו איסור טריפה, ואכ"מ.

   ד. עוד בדומה לזה יש להביא מתוס' סד. כתבו דגזיה"כ רק גבי ביצת עוף טמא או טריפה לאוסרה אבל בביצת שרץ לא גלי לן קרא לאיסור נימא אדרבה נילף מטומאה דשרץ ודרשינן קכו: שאינה מטמאה אלא ע"י ריקום.

   ודבריהם תמוהים דמה שאין בה טומאה הוא משום שלא שייך איסור יוצא כלפי טומאה, וא"א לטמאות בעודו ביצה רק אם חשיב שרץ וכל שלא ריקם אכתי לא חשיב שרץ, אבל לענין איסור מה"ת לא יהיה בו איסור של יוצא?

   ועיין משנת ר"א בכורות ו: מש"כ דס"ל דיסוד דין יוצא אינו איסור בעלמא כשיטת הר"מ פ"ג מאכ"א, אלא ששם אבוה עליה וכדחזינן דעתם דאף למלקות כן.

   וממילא י"ל דכשם שאם היה יוצא מהשרץ אבר היה מטמא ה"נ ביצה שלו שהיא יוצאת ממנו מקבלת את דין האב וכל שפירשה מטמאת, ושפיר הוכיחו התוס' שאין בה דין יוצא, ואכתי אינו מבורר. [↑](#footnote-ref-5)