מראי מקומות בחיוב שבועת העדאת עדים ודין מתחייב מתוך טענתו בעזרת השם יתברך
קטגוריות: כללי / מ_מ בענייני מוחזק וחזקות - הרב אלימלך וינברג / re (4)

בס"ד

**קונטרסמראי מקומותבדין שבועה בהעדאת עדים ובמתחייב מתוך טענתו**מאת הרב אלימלך וינברג הי"ו להערות יש לפנות לפלאפון: [PHONE_REMOVED]

**נערך בעזהשי"ת כ' אייר תשע"ו עבור בית המדרש לתורה שם משמעון גור ר"גנתייסד ע"י מורינו הגאון החסיד הרב אברהם אטלס זצ"ל אב"ד חיפהבנשיאות בנו ראש ישיבות דרכי נועם-עמק הלכה הגאון הרב שלמה שליט"א**

בעזהשי"ת

**האופן דאיירי דין העדאת עדים דר' חייא**

**הרשב"א בב"מ ג.א. ד"ה הא דאמר ר' חייא** כ' דהאופן דאיירי ביה ר' חייא הוא בע"כ כשאין העדים מעידים שעדיין הוא בידו, דבכהא"ג אין נשבעין עליו דהו"ל כפירת שעבוד קרקעות ואין נשבעין עליו, אלא איירי כשהעדים מעידים שלוה ואינם יודעים אם פרע והוא מכחישם ואומר לא לויתי וממילא הוא כאומר לא פרעתי, דבכהא"ג דבעינן גם להודאתו אא"פ לפרוע מהלקוחות וממילא לא הוי בכלל שעבוד קרקעות ונשבעין עליו, וכ"כ **הר"ן בב"מ ג.א.ד"ה תני ר' חייא.**

וכ"כ **הרשב"א בשבועות ל"ז: ד"ה הא דאמרינן** וכ' שם שכ"כ **רב האי גאון בס' משפטי שבועות והרשב"א שם בד"ה משום דהו"ל שעבוד קרקעות,** ומקור הדברים **ברמב"ן בשבועות שם בד"ה אלא משום דהו"ל שטר שעבוד קרקעות** [עיי"ש שאחר כמה דרכים שהביא כ' ואני אומר וכו'], וכ"כ **הר"ן על הרי"ף בשבועות שם [די"ז: מדפי הרי"ף בד"ה גרסינן בשנים אוחזין].**

**והרשב"א בשבועות ל"ח: בד"ה תוספתא** הביא התוספתא דקתני דהעדאת עדים במקצת וכפר בכולו פטור משבועה ופסקה **רבינו חננאל שם,** וכ' הרשב"א דהתוספתא איירי כשמעידים שעדיין לא פרעו ופטור משבועה משום דהו"ל כפירת שע"ק ור' חייא איירי כשאינם יודעים אם פרעו כנ"ל.

**ובחידושי הריטב"א [החדשים] בב"מ ג.א. ד"ה תני ר' חייא** כ' דר' חייא מצי איירי גם כשיודעים שלא פרעו, אלא דעדיפא לאוקמי לה כשאינם יודעים אלא על פיו כדי לאוקמי לה אפי' לדינא דאורייתא, והיינו שאחר התקנה שמע"פ אינה גובה מהלקוחות לא הוי שעבוד קרקעות אפי' כשיודעים שלא פרעו, וכ"כ **הנימוק"י בב"מ שם דף ב: מדפי הרי"ף** עיי"ש, [ואין כאן מח' עם שאר הראשונים הנ"ל ופשוט].

\*\*\*\*\*

אמנם **הרמב"ם בפ"ד מטוען ונטען הלכה י'** הביא דינא דר' חייא וכ' שהעדים מעידים 'שעדיין יש לו בידו', ועי' **בגידולי תרומה [שער ז' חלק א' ד"ה ואני תמה] ובתומים סימן ע"ה סקס"א** שדייקו מד' הרמב"ם דלא כהראשונים הנ"ל אלא דר' חייא איירי דוקא כשמעידים שלא פרעו, וכן הוכיחו מלשון **הטור חו"מ בסימן ע"ה** עיי"ש.

ועי' בגידו"ת שם ובאריכות בתומים שם שכתבו דכל הוכחת הראשונים הנ"ל הוא רק לשיטתם בהבנת דין כפירת שע"ק שהוא תלוי אם יכול לגבות הקרקעות מהלקוחות 'בבית דין', אבל לדעת **התוס' בב"מ ד: ד"ה אין והרא"ש בפ"ה משבועות סימן ג' והטור חו"מ סוף סימן פ"ח בשם התוס'** דאף במודה במקצת קשה דהו"ל שע"ק [אעפ"י שהוא עפ"י הודאתו ואין יכול לגבות מהלקוחות בב"ד] והוכרחו לתרץ דדין השבועה הוא כשאין לו קרקע או כשמחל לו השעבוד, לפי"ז אין שום הוכחה דר' חייא איירי דוקא כשאין העדים יודעים אם פרעו ושפיר אפשר כדעת הרמב"ם והטור הנ"ל, [ועיי"ש בתומים שתמה על הר"ן בשבועות הנ"ל דתחילת דבריו כהרמב"ן ודעימיה כנ"ל ומיד מיניה וביה הק' אף אמוב"מ ותי' דאיירי כשאין לו קרקע או שמחל לו השעבוד כהתוס' עיי"ש].

\*\*\*\*\*

**ובסמ"ע סימן פ"ז סק"ד** כ' לפי"ד **תשו' הרשב"א שנפסק בשו"ע שם סעי' ה'** דבאופן שמתחייב במקצת מחמת שהוחזק כפרן לממון זה אינו מתחייב שבועה על השאר, וכ' הסמ"ע דהוא הדין בהעדאת עדים אם הם יודעים רק שלוה ומה שלא פרע נודע רק מאומרו לא לויתי אינו חייב שבועה על השאר, **ובש"ך שם סק"ה** חלק עליו והביא בשם **הר"ן והריטב"א והנימוק"י** דהעדאת עדים דר' חייא איירי [מה"ת] כשאין העדים יודעים אם פרעו דאל"כ הו"ל שע"ק, ודקדק כן מל' הרשב"א בתשו' [ובאמת הוא מפורש בהדיא בד' הרשב"א בכמה מקומות כמו שהבאנו לעיל], ויעוי' **בתומים הנ"ל** שיישב ד' הסמ"ע שהראשונים הנ"ל לשיטתם בגדר דין שע"ק אבל לדעת התוס' הרא"ש והטור דבלא"ה שבועת מוב"מ איירי דוקא כשאין לו קרקע אין שום הוכחה מהעדאת עדים וכנ"ל.

**בדין מתחייב מתוך טענתו לגבי שבועת מודה במקצת ושבועת העדאת עדים**

**בשו"ת הרשב"א ח"ג סימן ע"ה** כ' בנידון כופר הכל והוא מתחייב מתוך טענתו, כגון שטוען כחלק מטענת הכפירה שחלק מהממון שנתן לו התובע נתן בהסכמתו למלוה אחר עבור ריבית קצוצה, ומתחייב באותו סך הריבית שאין הדין לנותנו, ומ"מ אינו מתחייב מחמת סך זה שבועה על השאר, 'שאין המתחייב מתוך הכפירה כמודה מקצת מפורש בפיו ואשר יאמר כי הוא זה כתיב', והביא דבריו **בב"י חו"מ סימן פ"ז מחודש ב'** ונפסק דין זה **בשו"ע ספ"ז ס"ה.**

**ובשו"ת הרשב"א ח"ב סימן ר"ו** והובא **בב"י סימן ע"ה מחו' י"ד** כ' לגבי מי שנתחייב ממון מחמת דבריו שאינו יכול להכחיש העד ונעשה דינו משאיל"מ, דאינו מתחייב בזה שבועה על השאר מדין מודה במקצת, 'דדוקא מודה במקצת ממש דאשר יאמר כי הוא זה כתיב', והוכיח כן מהא דר' חייא קמייתא דאיירי כשמעידים שלוה ומה שלא פרע מתברר מהודאתו [וכשיטת הרשב"א בכמה דוכתי וכדלעיל], ומ"מ אינו מתחייב בזה אלא משום העדאת עדים דר' חייא ומקל וחומר אבל לא מדין מוב"מ עיי"ש, ואינו מובן, אמאי לא נימא דיו לבא מהדין להיות כנידון, ואם בהודאת פיו אא"פ לחייב אלא כשמודה בפירוש שהוא חייב ולא במתחייב מתוך הודאתו, אמאי בהעדאת עדים אפשר לחייב אף כשאין העדים יודעים אם הוא חייב ורק שמתוך דבריו מתברר החיוב.

ודינים הללו של הרשב"א נפסקו **בשו"ע חו"מ סימן פ"ז סעי' ה'.**

**ובב"י סימן פ"ז מחו' ב' בשם הרשב"א** דאם מתחייב מתוך טענתו מחמת שהוחזק כפרן, כגון שתבעו מתחילה במנה ואמר לא לויתיוחזר ואמר לויתי ופרעתי דהוחזק כפרן לאותו ממון וחייב החמישים אינו מתחייב שבועה על השאר כיון שלא הודה בפירוש אלא רק נתחייב מתוך טענתו, ונפסק דין זה **בשו"ע ספ"ז ס"ה.**

**ובסמ"ע שם סק"ה** כ' דודאי לא איירי הרשב"א כשהוחזק כפרן רק עפ"י עצמו בהודאתו השניה דבכהא"ג דאינו כפרן רק עפ"י עצמו נאמן שפיר לומר פרעתי, והא דבהוחזק כפרן אינו נאמן לומר פרעתי כמבואר **בב"מ י"ז.א.** היינו דוקא כשהוכחש 'בעדים' שהעידו שלוה,ולכן העלה דאיירי כשהוכחש בעדים, וכ' דאעפ"י שהרשב"א בתשו' שם איירי כשהוכחש בעד אחד וכ' דאפי' אי נימא בזה משאיל"מ [על מה שחוזר לומר פרעתי] מ"מ אינו חייב שבועה על השאר כיון שלא הודה בפירוש אלא מתחייב מתוך טענתו, הוא הדין כשהוכחש בעדים ואיו נפק"מ בזה, **והש"ך שם בסקי"א** האריך להשיג על דבריו דבכהא"ג שהעדים מעידים שלוה אעפ"י שאינם יודעים אם פרע הרי הוא חייב שבועה מדר' חייא קמייתא ודינא דר' חייא איירי [מה"ת] רק בכהא"ג כמש"כ **הריטב"א הר"ן והנימוק"י** [דאם העדים מעידים גם שלא פרע הו"ל כפשע"ק], והעלה דד' הרשב"א איירי רק באופן דאיירי ביה בהדיא כשרק ע"א הוא שמעידו שלוה ובזה הוא שכ' דאעפ"י דמדינא דמשאיל"מ הרי הוא מתחייב במקצת כיון דלא הודה בפירוש על ממון זה אינו חייב שבועה על השאר, אבל באופן ששני עדים מעידים שלוה ומה שלא פרע הוא מתוך דבריו היינו דינא דר"ח קמייתא, ודקדק כן מל' הרשב"א בתשו' עיי"ש, וכבר הבאנו לעיל שכד' הש"ך בד' הרשב"א מפורש להדיא בד' הרשב"א בכ"ד.

**\*\*\*\*\***

ובדין זה דאיירי בתשו' הרשב"א הנ"ל במתחייב מקצת מכוח ע"א שא"י להכחישו דנעשה על השאר משאיל"מ דאינו מתחייב שבועה על השאר, יעוי' **ברמב"ם פ"ד מגזילה הט"ז** שכ' לגבי האופן דנסכא דר' אבא במקצת דחייב שבועת התורה על השאר 'שהרי נתחייב במקצת' [והוא **דעת הגאונים]**, והרמב"ם מסיק דדעתו נוטה דאינו חייב אלא היסת על השאר, וכ"ה **בטור סימן שס"ד ובשו"ע שם ס"ה-ו,** ועי' **בש"ך שם סק"ו** שכ' דלא דמי לדר' חייא קמייתא דהתם עכ"פ איכא עדים על זה שלוה ומשא"כ בנידון זה דאינו מתחייב אלא עפ"י ע"א שאינו יכול להכחישו ליכא בזה שבועה עיי"ש, ועי' **בלבוש סימן שס"ד ס"ו** שכ' לבאר דין זה דאינו דומה להא דסי' ע"ה בהעדאת עדים במקצת או בניכר מתוך דבריו שחייב במקצת, דהתם 'נתברר' הדבר בעדים או מתוך דבריו הוא חייב במקצת, ומשא"כ בכהא"ג שלא נתברר הדבר כלל אפי' במקצת ורק שב"ד מחייבים אותו לשלם לפי שא"י לישבע ובכהא"ג ליכא שבועה על השאר עיי"ש.

**ובש"ך סימן ע"ה סק"ה** האריך בענין מתחייב מתוך טענתו דאם הב"ד יודעים בבירור מתוך טענתו שהוא חייב לו ודאי לא גרע אנן סהדי דב"ד מהעדאת עדים במקצת שהוא חייב שבועה על השאר, והוכיח כן מה'ותנא תונא' דאמרי' **בב"מ ג.א.** דס"ד דשבועת שנים אוחזין הוי שד"א משום ד'אנו סהדי' דמאי דתפיס האי דידיה ומתחייב כ"א שבועה על השאר, והרי דאף 'אנן סהדי' דב"ד חשיב כעדים, וכ' דאף הרמב"ם הנ"ל כשמחוייב במקצת מדין משאיל"מ ומ"מ פטור משבועה על השאר היינו רק בכהא"ג שלא נתברר הדבר לב"ד ורק 'שפוסקים כן' ע"י דין משאיל"מ, אבל באופן דנתברר הדבר לב"ד ודאי דאיכא בזה חיוב שבועה מטעם 'העדאת עדים' כמו כשיש 'אנן סהדי' במקצת וכנ"ל.

**ובקצוה"ח שם סק"א** העלה דודאי לפי ההוה אמינא 'פסק דין' במקצת לא גרע מהעדאת עדים במקצת ומסברא הוא כן 'דהא בכל דוכתי אלימי עדים טפי מב"ד', אבל למאי דמסקי' **בב"מ דף ד.א.** דבמתני' דשנים אוחזין ל"ש שבועת העדאת עדים 'דכי היכי דאנן סהדי להאי אנן סהדי להאי' הכ"נ כשיש 'פסק דין' במקצת לחייבו אינו חייב שבועה על השאר דכי היכי דאיכא 'פסק דין' במקצת לחייבו איכא 'פסק דין' על השאר לפוטרו, ובזה יישב ד' הרמב"ם הנ"ל אמאי כשחייב במקצת מדין משאיל"מ אינו חייב שבועה על השאר דכי היכי דאי 'פסק דין' לחייבו במקצת איכא 'פסק דין' לפוטרו בשאר מדין הממע"ה, עיי"ש, **ובנתיבות המשפט שם סק"ד** השיג על דבריו דדוקא כשיש 'חזקה המבררת' במקצת הר"ז נחשב כהעדאת עדים לחייבו שבועה על השאר, והיינו 'אנן סהדי' דאמרי' גבי טלית דהוי 'חזקה המבררת' לכ"א על מחצית הטלית, וה"ה כשנתחייב במקצת מדין משאיל"מ כיון שאינו יכול להכחיש העד אמרי' דעד אחד כ"ז שאינו מכחישו הרי הוא כשנים ולהכי ס"ל להגאונים דנתחייב שבועה על השאר, אבל מה שהמוחזק נפטר ממה שאין לתובע ראיה להוציא ממנו ונפטר מדין הממע"ה בזה אמרי' ד'חזקת ממון' אינה 'חזקה המבררת' ואינו נחשב כמו 'אנן סהדי' על השאר עיי"ש, **ובמשובב נתיבות שם** דחה דבריו דהא דאמרי' גבי טלית 'אנן סהדי' אינו אלא חזקת ממון, ואין נפק"מ אם הוא בירור מסברא או פס"ד בעלמא כולם מרועה אחד ניתנו.

**ובמשובב נתיבות שם** כ' ליישב שיטת הגאונים, עפ"י פירושו המחודש של **הר"ן בב"מ דף ד.א. ד"ה ומסקינן** וכו' **ולי נראה** וכו' בפי' ד' הגמ' שם דמייתינן 'ותנא תונא' ממתני' דשנים אוחזין על דין הילך, ודחינן דמתני' תקנ"ח היא, והביא בזה הר"ן כמה פירושים אם הקס"ד סומך על דר' חייא קמייתא דהוי 'אנן סהדי' במקצת, ומסיק הר"ן דהקס"ד דיתחייב מדין 'מודה במקצת' דאעפ"י שהוא כופר בכולה אינו דומה לכל כופר הכל שהוא נשאר בכל כפירתו משא"כ זה 'על כרחו נותן לתובע חצי תביעתו' והיינו כמודה במקצת, ומסיק שם הר"ן דעל סברא זו אין להק' כמו על ה'ותנא תונא' דר"ח קמייתא דכי היכי דאנ"ס להאי אנ"ס להאי, דהכא הוא דומה ממש למוב"מ דהוא תובעו תביעה גדולה והנתבע משלם מקצת התביעה ומחזיק במקצת התביעה, ומסקנת הגמ' דהוי רק שבועה דרבנן משום דכיון דהודאתו אינה מתבררת מתוך דבריו אלא מפני שבאו לפנינו מתחילה כך הוי כקדמה הודאה לתביעה דליכא בזה שבועת מוב"מ עיי"ש באריכות דבריו, ועפי"ז כ' במשובב נתיבות הנ"ל ליישב ד' הגאונים, [וד' הר"ן צע"ג, דא"כ למה בעינן בכלל לדר"ח קמייתא דחייב שבועה בהעדאת עדים במקצת והרי הר"ן כ' דכל שמתחייב לשלם מקצת התביעה הוי ממש כמוב"מ ודו"ק].

**\*\*\*\*\***

**בספר התרומות [שער ז' ח"ג ס"ב]** כ' דבאופן שהוא כופר בכל אבל מתוך דבריו עצמם רואים שטעה בחשבונו והוא באמת חייב במקצת חייב שבועה על השאר 'שהרי הב"ד עדים במה שהודה שנשאר עליו ועל השאר ישבע כדר' חייא', והובאו דבריו **בב"י סע"ה מחו' ב'** ונפסק דין זה **בשו"ע חו"מ סימן ע"ה סעי' ה',** והפוסקים הק' שדין זה סותר למה שפסק **בשו"ע ספ"ז סעי' ה' הנ"ל** דבמתחייב מתוך טענתו אינו חייב שבועת מוב"מ כל שלא הודה בפירוש, **והסמ"ע בספ"ז סקט"ז** מחלק בזה בין אם 'טעה בחשבונו' דאז מיקרי שפיר מודה במקצת לבין אם טוען שנתן עבורו ריבית שמדינא אינו נחשב נתינה דאז אינו נחשב מוב"מ, **והש"ך בסי' ע"ה סקי"ט** האריך להשיג על דבריו דודאי אם נתחייב עפ"י בב"ד שרואים ויודעים בבירור מתוך דבריו שבאמת הוא חייב לו יש לחייבו בשבועה מדין 'העדאת עדים' במקצת, וכדאמרו בגמ' ותנא תונא לסייע לר' חייא דאי איכא עליו 'אנן סהדי' במקצת הרי הוא חייב שבועה על השאר, ודקדק כן מד' בעל התרומות הנ"ל דלא קאתי לחייבו שבועה על השאר מדין 'מודה במקצת' אלא מדין 'העדאת עדים' והיינו הב"ד שהם 'אנן סהדי' שהוא חייב לו וא"כ מה לי אם הוא מחמת טעות בחשבונו או מחמת טעותו בדין, ולכן כ' הש"ך לדחוק לד' **תשו' הרשב"א בח"ג סע"ה הנ"ל** דאיירי בציור שמתחייב במקצת של הריבית רק ע"י ע"א ומדין משאיל"מ, אבל כשחיובו ברור במקצת מחמת שנתברר בהודאתו שנתנו עבור ריבית שאסור לו ליתנו ודאי חייב שבועה על השאר מדין העדאת עדים עיי"ש באורך.

\*\*\*\*\*

**ובקצות החושן סע"ה סק"ב** האריך לקיים ד' הסמ"ע, דכיון דאף הש"ך מודה דאין לחייבו מצד 'מודה במקצת' כיון שלא הודה בפירוש ומחייבינן ליה רק מצד 'העדאת עדים' כיון ד'אנן סהדי' מתוך דבריו שהוא חייב, והיינו דמרכיבים העדאת עדים מתוך דבריו, א"כ איך משכח"ל הא דאי' **בשבועות מ"ב:** בתובעו פקדון והשיבו מה שהנחת אתה נוטל דפטור משבועה על השאר משום דלא הוי 'דבר שבמדה' בשעת כפירתו, ואמאי לא נימא דאח"כ נמדוד כמה יש ועדיין הודאתו קיימת, וכבר עמד בזה **הר"ן על הרי"ף בשבועות [דכ"ד.א. מדפי רי"ף ד"ה מתני' זה אומר עד הזיז]** וכ' דכיון דבשעת הודאתו יצאה בפטור שוב אין מחייבין עליה, ובהמשך דבריוכ' הר"ן דאינו דומה לאופן שיהיה מתחילה כופר הכל ואח"כ באו עדים במקצת דודאי חייב שבועה על השאר, דהתם מתחילת ביאת העדים הם מחייבים אותו שבועה, משא"כ בהודאה שמתחילה לא חייבתו שבועה אא"פ לחייבו אח"כ מכוחה, וכ' הקצוה"ח דה"ה והוא הטעם בכהא"ג שהוא מצידו כפר הכל ונתברר שמחמת שטועה בדין הריבית או הערב כפר אא"פ לחייבו מחמת דאנן סהדי שהוא חייב דהוי כהעדאת עדים, דאא"פ להרכיב אנן סהדי שמכוח הודאתו אם ההודאה עצמה אינה מחייבת כמו כשאין הכפירה וההודאה בשעתה דבר שבמדה וכנ"ל עיי"ש, ועי' **בנתיבות המשפט שם סוף סק"ד** שחלק על הקצוה"ח וכ' דהכא לא יצא שום דבר בפטור דמיד מתחילת דבריו מכירים הב"ד שהוא טועה בדין הריבית או הערב וחייב שבועה מיד בדבריו משא"כ בהא דדבר שבמדה שכבר יצאה הודאתו בשעתה בפטור, ועיין **במשובב נתיבות שם** שדחה ד' הנתיבות דנראה דהנתיבות אתי לחייבו משום ה'הודאה' וע"ז כ' דמיד חייבתו הודאתו, אבל באמת הש"ך קאתי לחייבו רק משום ה'אנן סהדי' שנעשה אח"כ לב"ד מכוח הודאתו אבל משום ההודאה עצמה אא"פ לחייבו כיון שלא הודה בפירוש, ובזה ודאי ק' כנ"ל דאם באנו לעשות אנן סהדי של ב"ד מכוח דבריו הראשונים אף בהודאה וכפירה על דבר שאינו במדה נחייבו משום אנן סהדי שנעשה אח"כ מכוח הודאתו הראשונה.

**\*\*\*\*\***

**בתומים סימן ע"ה סק"ד** העלה כדעת הסמ"ע דבכופר הכל מחמת שטעה בדין הריבית או הערבות פטור משבועה, ונתן טעם לדבר, דבאמת כופר הכל יש לפוטרו משבועה מחמת החזקה דא"א מעיז פניו, ומה שבהעדאת עדים במקצת חייב שבועה על השאר היינו משום דע"י כפירתו במקצת נגד העדים הרי הוא בחזקת מעיז פנים ושוב אין לו את החזקה לפוטרו וכמש"כ **הנמוק"י [בדף ב: מדפי הרי"ף]** (וכ"כ **הרמב"ן והר"ן בדף ג:** בפירוש הא דאמרי' אבל העדאת עדים דליכא למימר הכי ובפי' הקמ"ל ק"ו עיי"ש), ולפי"ז כשהוא מצידו בא לכפור הכל מחמת טעותו בדין שוב חזרה לו החזקה דאין אדם מעיז פניו לפוטרו משבועה מהמקצת שלא נתחייב עליו עיי"ש, וכ"כ **בדברי משפט סימן ע"ה** עיי"ש.

ועי' **בנתיבות המשפט סע"ה סק"ד** שהביא ד' התומים וכ' דלא קיי"ל כהנימוק"י בזה אלא אף היכא דאית ליה חזקה דא"א מעיז פניו אינו פוטרו משבועת מוב"מ והעדאת עדים במקצת, והוכיח כן מד' **התוס' בב"ק ק"ז.א. ד"ה עירוב פרשיות** שכ' דאף כשהכפירה בפקדון קמיה דל"ש ביה אשתמוטי אית ביה שבועת מודה במקצת עיי"ש.

ועיקר ד' **התומים והדברי משפט הנ"ל** מתמיהים, דאמאי בכופר הכל ונתחייב במקצת מחמת שנתברר שטעה בחשבונו חייב שבועה על השאר כד' **בעה"ת הנ"ל ופסק השו"ע הנ"ל** ואמאי לא נימא גם התם דכיון דהוא לפי דעתו רוצה לכפור בכל מחמת טעותו חזרה לו החזקה דא"א מעיז פניו לפוטרו משבועה על השאר, ומה לי אם טעותו מחמת חשבונו או מחמת הדין, וצע"ג.

**\*\*\*\*\***

**הרמב"ן בשבועות מ"ג.א. ד"ה מתני' סלע הלויתני עליו** כ', דבאופן שזוכה התובע בקצת מחמת שבועתו כמו בשכיר ונחבל שהוא מהנשבעין ונוטלין אינו מתחייב שבועה על השאר מחמת חיובו במקצת שהרי הוא מצידו כפר הכל, אבל כשאומר לו במקצת 'איני יודע אם פרעתיך' הרי הוא חייב שבועה על השאר ד'מודה מקצת הוא' עיי"ש, ולכאו' מפורש בד' הרמב"ן כשיטת הרשב"א הנ"ל דבמתחייב בדין מתוך דבריו אין לחייבו בשבועה משום העדאת עדים, ומ"מ חידש הרמב"ן דכשבמקצת מתחייב מדין א"י אם פרעתיך נחשב 'מודה במקצת' וצ"ב הסברא, ועי' **בחידושי הריטב"א בשבועות שם** שהעתיק ד' הרמב"ן וסברתו והוסיף עוד סברא לחלק 'דשאני התם [בנשבעין ונוטלין] שאין גוביינא שלו בשבועה מן הדין אלא מן התקנה ועד שלא נשבע לא תקנו לו כלום' וצ"ב כוונתו.

**והר"ן על הרי"ף בשבועות דף כ"ד.ב. מדפי הרי"ף** שהביא דברי הרמב"ן הנ"ל והאריך להשיג על דבריו, ומסיק דקודם שנשבע הנוטל פטור הנתבע משבועה על השאר אבל אחר שנשבע התובע ונוטל חייב הנתבע שבועה על השאר מדינא דהעדאת עדים דר' חייא קמייתא, דאעפ"י שבשעת תחילת תביעתו לא היתה עדיין השבועה המחייבתו הרי זה דומה לכפר מתחילה בכל ואח"כ באו עדים על מקצת דהוא מתחייב בשבועה על השאר והכ"נ בנידו"ד. [קצרתי מאוד בקטע זה ויש ללמוד היטיב את כל דברי הרמב"ן והר"ן שם].

**והסמ"ע בסימן פ"ז סק"ב** העתיק דברי הר"ן הנ"ל דכשנשבע ונוטל במקצת חייב הנתבעה שבועה על השאר מדין העדאת עדים, **והט"ז שם על השו"ע סעי' א'** השיג על דבריו דלפימ"ש **בשו"ע ספ"ז ס"ה הנ"ל** דבמתחייב מתוך טענתו אינו חייב שבועת התורה על השאר אמאי בכהא"ג דנתחייב מחמת שבועת השני חייב שבועה על השאר, **ובקצות החושן סימן ע"ה סק"ב** יישב שיטת הסמ"ע, דהכא כשהאמינוהו לתובע בשבועה שנשבע אח"כ הוי כבאו עדים אח"כ שהוא חייב וחייב שבועה על השאר מדין העדאת עדים, ומשא"כ במתחייב מתוך טענתו שכל ה'אנן סהדי' שנעשה אח"כ בנוי על הודאתו הראשונה שאינה יכולה לחייבו כיון שהוא מצידו כפר אא"פ לחייבו בשבועה על השאר, והעלה לפי זה לדינא דבאיני יודע אם פרעתיך במקצת אינו חייב שבועה על השאר שהרי הוא מצידו אינו מודה ורק נתחייב בפסק ב"ד מכוח דבריו שאינם הודאה גמורה [ושלא כד' הרמב"ן הריטב"א והר"ן הנ"ל], ודקדק כן מד' הסמ"ע שלא העתיק דינו של הר"ן אלא כשנשבע התובע ונוטל ולא כשאומר על מקצת א"י אם פרעתיך.

**ובש"ך סימן פ"ז סקי"ג** כ' ע"ד המחבר בשו"ע שם ס"ה דבמתחייב מתוך טענתו לא הוי בחיוב שבועה דהיינו כגון שאמר לו במקצת אל תפרעיני אלא בעדים אעפ"י שהוא חייב במקצת זה אינו חייב שבועה על השאר, ושוב מיניה וביה העתיק לדינו של הר"ן הנ"ל דאם אמר במקצת איני יודע אם פרעתיך 'מודה במקצת הוא, שאעפ"י שלא הודה כלום במקצת מכל מקום מתוך תשובתו חייב במקצת', ותמה הקצוה"ח שדבריו סותרים זא"ז.

**\*\*\*\*\***

**הט"ז בחו"מ סימן ל' סעי' ה'** כ' דגבי 'עדות מיוחדת' שמעידים כ"א על מעשה אחר ונתחייב בצירוף שני העדים ממון אא"פ לחייבו שבועה מדר' חייא קמייתא, ועיי"ש שהוכיח כן מדברי **הרמב"ן,** וכ' הטעם, דהא ילפי' לדר"ח קמייתא בק"ו ממה שעדים מחייבים אותו קנס יותר מפיו שאינו מחייבו קנס, ועדות מיוחדת דלא מהני לחייבו קנס ליכא בזה הק"ו ופטור עיי"ש, [ודבריו צע"ג דהא למסקנא החיוב בהעדאת עדים אינו מכוח ק"ו אלא במה הצד ממוב"מ וע"א [או גלגול דע"א] ובצה"ש זה לכאו' יש להכליל אף עדות מיוחדת], **ובש"ך שם סק"י בשם הסמ"ע סקי"ט** דבעדות מיוחדת אינו חייב שבועת התורה על השאר, והשיג על דבריו דאעפ"י דכן משמע מלשון **השואל להרמב"ן שהביא בספר התרומות שער ס"ו** מ"מ בתשובת הרמב"ן עצמו אינו מוכרח, והעלה הש"ך דכיון דעדות מיוחדת מהני לחייבו ממון מהני ג"כ לחייבו שבועה על השאר משום העדאת עדים עיי"ש, ועי' **בקצוה"ח שם סק"ג** שדחה ד' הט"ז וכ' דעדות מיוחדת מהני לחייבו קנס וממילא מהני גם לחייבו שבועה מהק"ו עיי"ש, ועי' **בנתיבות שם סק"ד** שהאריך לדחות דברי הקצוה"ח והסכים לד' הט"ז.

ויש להעיר, דלפי דברי הר"ן הנ"ל דאם נשבע ונוטל מחצה נשבע הנתבע על השאר, לכאו' ק"ו דבעדות מיוחדת על מחצה נשבע על השאר, ודו"ק.