30 עיסה מחטים ואורז א - בד_ הרמב_ן והרא_ש
קטגוריות: ש_ס / ט חלה / חלה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ד' כ' מנ"א תשע"ה

**עיקרי הדברים נתבארו בטבת תשס"ד וחזרו ונשנו כאן**

**א**

א] חלה פ"ג מ"ז, העושה עיסה מן החטים ומן האורז, אם יש בה טעם דגן חייבת בחלה ויוצא בה אדם יד"ח בפסח, ואם אין בה טעם דגן אינה חייבת בחלה ואין אדם יוצא בה יד"ח בפסח.

וכתב הרמב"ן בהל' חלה, ז"ל, הא מתניתין חזינא לפרושא ולברורה הכא משום דקשיא היא ועמומה, ודאי מדקתני ואדם יוצא בה ידי חובתו בפסח שמעינן מינה דמדאורייתא היא דהויא כשל חטים, כל אימת דאיכא טעמא דחטים, ואף על גב דמערבי בגווה אורז טפי טובא. והכי נמי אסיקנא בגמרא בפרק כל הזבחים שנתערבו דמתניתין אפילו ברובא אורז היא, ואפילו הכי כיון דאיכא טעמא לא בטיל. וכיון דהכי איכא למידק דהא קי"ל כזית בכדי אכילת פרס בטעמו וממשו דאורייתא, הא כל היכא דליכא כזית בכדי אכילת פרס דכ"ע לאו דאורייתא, ונהי נמי דטעמא לא בטיל היאך יוצא בה ידי חובתו בפסח הא עיקרא אורז הוא, - ואשכחן בתלמוד א"י פירושא דמלתא ופרוקא דקא פרישו טעמא דמתני' משום גרירה, והכי גרסינן התם בפ"ק דמכלתין דחלה, כמה דאת אמר תמן אין לך בא לידי מצה וחמץ אלא חמשת המינין בלבד, ודכוותה אין לך נגרר עם כולם אלא חטים ושעורים בלבד, רבי הילא בשם ריש לקיש לא שנינו אלא העושה עיסה מן החטים ומן האורז ואינו נגרר אלא עם החטים בלבד, שמעינן השתא דטעמא דמתניתין משום דאף על גב דעיסת האורז פטורה דלאו לחם היא, ומיהו כי מערב לה בהדי דגן ואית בה טעם דגן הדגן גוררו לעשות הכל לחם להתחייב בחלה, וקסברי בני ארץ ישראל דהאי דינא ליתיה בכוסמין ובשבולת שועל ושיפון אלא חטים ושעורים בלבד הוא שגוררין, מפני שדרך עיסה שנו ודרכן של בני אדם לעשות עיסה משאר המינין עמהן, - ועוד כדקאמרי טעמא כמ"ד תמן אין לך בא לידי מצה וחמץ אלא חמשת המינין עמהם בלבד, דהכי קים להו לרבנן והכי בדקו לה, ודכוותה אין לך נגרר עם כולן ליעשות עיסה ולבוא לידי מצה וחמץ אלא חטים ושעורים, ודקים להו לרבנן דאינהו גוררין ומביאין אחרים לידי מצה וחמץ ולא שאר המינין, ורבי הילא בשם ריש לקיש סבר דאין לך גורר אלא החטים את האורז בלבד, אבל שעורין אינן גוררין אורז, ולא חטין עצמן גוררין מין אחר, שלא שנינו אלא מן החטים ומן האורז, ואילו היה מין אחר נגרר הוה תני לה במתניתין כדקתני האי, מדלא קתני אלא חטים ואורז ש"מ שאין לך גורר ולא נגרר אלא אלו. ודקא מייתי ראיה מהא מתניתין בפרק כל הזבחים דמין בשאינו מינו בטעמא וטעמא מדאורייתא לא בטיל קושטא הוא. ועל הדין אורחא נמי אתמר דאף על גב דחטים גוררין את האורז, אי טעמא בטל דבר שנתבטל מעצמו האיך גורר את אחרים, אלא ודאי טעמא לא בטיל, וכיון דלא בטיל ואיחזי לאיצטרופי בדנפשיה, כגון דאיכא כזית בכדי אכילת פרס, מצטרף לכל עונשין שבתורה, לגבי חלה ומצה נמי גורר את האורז ליעשות לחם כטעמא דפרשינן, - ואשכחן נמי התם בתלמוד ארץ ישראל דגרסינן אהדין מתניתין, מתניתא דרשב"ג דאמר לעולם אינה חייבת בחלה עד שיהא בה דגן כשיעור, ר' יעקב בר אידי בשם ריש לקיש אמר הלכה כרשב"ג, א"ר הילא בין כרבנן דהכא בין כרבנן דתמן עד שיהא בה רובא דגן וטעמא דגן, רב הונא אמר טעמו דגן אף על פי שאין רובא, מתניתא פליגא על רב הונא, עירב בה שאר המינין עד שיהא רובא דגן וטעמא דגן, פתר לה במינין אחרים וכו', הדין הוא גמרא דמערבאי, והכי פירושא, סיפא דמתני' הנוטל שאור מעיסת חטין ולא קתני הנותן שאור של חטים בעיסת האורז, ש"מ דמתניתין רשב"ג היא דאמר בעינן דגן כשיעור, ואין חטים גוררין את האורז אלא כשיש בחטים עצמן כשיעור החייב, ואמר רבי הילא דבעינן נמי רובא וטעמא דגן, ורב הונא פליג עליה ואמר טעמא אף על גב דליכא רובא, והוינן עלה מברייתא, ופריק בשאר מינין חוץ מן החטים ואורז, שכל חמשת המינין שעשה רוב עיסה מהן גוררין את האורז ברובא וטעמא, אבל החטים את האורז אף על גב דרובא אורז, והלכתא כרב הונא דמסייעא ליה גמרין דבבל, ומסתברא נמי דהלכתא כרבי הילא בשם ריש לקיש, דאמר לא שנינו אלא העושה עיסה מן החטים ומן האורז דמסייעא ליה מתניתין, ודרב הונא נמי מסייעא ליה דאיהו נמי סבר חטים ואורז דוקא קתני, ומיהו היכא דרובא וטעמא דגן ואית בה שיעורא מדגן קסבר רב הונא דכולהו חייבין, ורבי הילא בשם ריש לקיש לא פליג עליה בהא דהא לאו גרירה היא אלא חיובא דגופייהו הוא, - שמעינן השתא ממתניתין ומגמרא דאתמר עלה, דכל שעושה עיסה אפילו מן האורז עם החטים לעולם אינו נגרר אלא בשיש בה דגן כשיעור כרשב"ג, וכי יש בה כשיעור אע"ג דרובא אורז גורר, ואף על פי שאין בדגן אפילו כזית בכדי אכילת פרס, כיון דאיכא טעמא לא בטיל, ולא עוד אלא שגורר, ואילו שאר כל המינין עם החטים או אפילו אורז עם שאר ארבעת המינין אינו כן, אלא ודאי אם עשה עיסה ויש בה כשיעור מחמשת המינין ועירב בה אחד מכל שאר המינין אזלינן בתר רובא, ואי רובא וטעמא דגן חייבת, ואי לית בה רוב דגן לאו לחם הוא ופטורה, וכן הלכתא, עכ"ל.

ב] והנה בס' מנחת ברוך סימן ס"ט תמה הרבה על ד' הרמב"ן, חדא, דלדבריו צ"ל שאם יש בתערובת מ"ג ביצים חטים וחומש ביצה אורז אין בטבען לגרור את האורז, ואם יש בהן מ"ג ביצים וחומש ביצה דחטים ובאורז איכא אלפים וחמש מאות ביצים אז האורז נגרר אחר החטים וכו', ודבר זה הוא נגד החוש, דהא הך מילתא דהאורז נגרר ומתחמץ ביחד עם החטים הוא דבר טבעי, ואיך א"ל כה"ג בדבר טבעי, ובכה"ג ל"ש למימר כל שיעורי חכמים כך הוא.

ג] ועיי"ש עוד שכתב דביותר ק' מש"כ הרמב"ן שם לפי פי' מהריט"א, דהיכא דנוטל שאור מעיסה החייבת בחלה, אית בי' דין גרירה אף דליכא בהשאור גופי' שיעור חלה, וזה תמוה טובא, דאיך אפ"ל דבר כזה דאם ע"פ דין כבר נתחייבה חתיכה זו של שאור בחלה יש בכחה ע"פ טבע לגרור את האורז שיתחמץ אח"כ וכו', וכה"ג פרכי' בש"ס וכי חולדה נביאה היא, וכתב דנראה בזה דלא כמהריט"א אלא לדעת הרמב"ן הא דנטל שאור מעיסה חייבת ונתן לתוך עיסת אורז חייב בחלה, היינו רק משום תערובת טבל, אך האורז עצמו אינו מתחייב בחלה.

ד] עוד תמה ע"ד הרמב"ן, ממש"א ר"ל בירושלמי בפ"ב ה"ג, דמתני' דנטל מורסנן וחזר לתוכן הרי אלו פטורין אתיא כרשב"ג דאמר רשב"ג דלעולם אינו חייב בחלה עד שיבא בו דגן כשיעור, ולהרמב"ן דפלוגתא דרשב"ג ורבנן הוא בסברא בעלמא אימתי החטים גוררין את האורז שיחמיץ, דלרשב"ג אינו גורר עד שיהא באורז שיעור חלה, וגם דזה הוא באורז וחטים דוקא, א"כ מ"ש פלוגתא זו למשנתינו דניטל מורסנן, עכ"ד המנח"ב.

**ב**

ה] והנה מה שתמה המנח"ב ע"ד הרמב"ן שהוא נגד החוש, וביותר תמה ע"ד מהריט"א, הנה כל עיקר תמיהתו הוא לפי שפירש דלדעת הרמב"ן הא דמצריך רשב"ג שיהא דגן כשיעור, הוי זה סברא במציאות גרירה, דרק כה"ג נגרר האורז בטבעו אחר החטים, וכמו שהביא שם דאף לגבי מצה בעי' שיהא בהחטים שיעור חלה, ורק בכה"ג מהני לגרור, ולגבי מצה הרי בע"כ דכל הא דבעי' שיהא שיעור חלה היינו רק משום דכך הוא טבע החטים שאינן גוררין את האורז רק אם יש בהן מ"ג ביצים וחומש, וזה באמת תמוה טובא, וכמו שתמה המנח"ב, וע' גם מאירי שתמה דמה ענין שיעור חלה לגבי מצה, ופירש מכח זה דכונת רשב"ג היא דבעי' רובה דגן וטעמא דגן, וע' עוד בכס"מ פ"ו מבל' ביכורים הי"א וב"י סי' שכ"ד, מש"כ מכח זה לדעת הרמב"ם, וע' עוד במהריט"א שם אות י"ג, שביאר שהטעם בזה הוא משום דילפי' מצה מחלה מגז"ש דלחם לחם, וזה צ"ב.

ו] ואמנם צל"פ בזה, וע' שע"י ש"ג פי"ז, דהנה הרי הרמב"ן שם כתב, דהא דהוכיחו מינה בגמ' דנו"ט ברוב דאורייתא, היינו טעמא דדבר שנתבטל מעצמו אינו גורר את אחרים וכו', והמנח"ב שם תמה, שהרי דין גרירה הוא דבר טבעי שהאורז נגרר ואף הוא בא לידי חימוץ, וא"כ מה לי שהחטים בטלין, ומ"ט לא יהא בזה דין גרירה.

אך הנה אשר מבו' בזה, דל"מ דין גרירה לחשוב האורז כחטים מצ"ע, וכל עיקר דין גרירה הוי רק להטפיל האורז להחטים, שיהא אף האורז מכלל עיסת החטים ויצטרף להן, וע"כ כל שהחטים עצמן בטלין ל"מ לגרור להאורז,[[1]](#footnote-2) ולפ"ז הרי דזהו ג"כ טעמא דרשב"ג, דס"ל דל"מ דין גרירה, רק כשבהדגן עצמו יש שיעור, ואי"ל חשיבות עיסה לענין חלה, ובזה מהני דין גרירה שאף האורז יהא מכלל העיסה המחויבת בחלה, אך כל שבדגן עצמו אין כשיעור ולי"ב חשיבות עיסה לענין חלה, ל"מ דין גרירה לחדש חשיבות עיסה על התערובת, דל"מ דין גרירה שמכח החטים יותר ממה דאי"ב בהחטים גופייהו, וכל דבהו גופייהו ליכא חשיבות עיסה, ל"מ לגרור האורז ולחשוב מכחו לעיסה.

ז] ובזה מתפרש גם הא דבעי' רשב"ג שיעור לענין מצה, ובפשוטו נראה דדהיינו דבעי שיעור כזית מהדגן, וכל שעירב דגן פחות מכזית ל"מ, והטעם בזה הוא כנ"ל, דל"מ דין גרירה לחדש יותר ממה שהי' בהדגן גופי', וע"כ כל שלא הי' בהדגן שיעור כזית, ול"ה ראוי ליצא בו יד"ח מצה, ל"מ דין גרירה לגרור האורז שיצטרף לכשיעור ויצאו בזה יד"ח מצה.[[2]](#footnote-3)

ח] ויש להוסיף בזה, דהא דבעי' דיהא כזית בתערובת, הוא מיוסד על הא דמצינו בכ"ד דשיעור כזית אינו רק שיעור במעשה האכילה בפועל, - ומצינו כן בדעת הסוברים דכזית בכדא"פ אינו בטל מדאורייתא, ופחות מכזית בטל, - עוד מצינו כן בד' הרמב"ן דשיעור החיוב מדין טכ"ע בשרה ענבים במים הוא שיעור טעם דרביעית יין, - עוד מצינו כן במש"כ רבים מרבוותא שהבאנו דבריהם בדברינו בדין ביטול ליתן דינים על המיעוט דהגם דמהני ביטול ברוב ליתן דינים על המיעוט, מ"מ כל שלא הי' שיעור בהמבטל, ל"מ מכח דין ביטול ברוב לצרף המיעוט לשיעור, - עוד מצינו כן בד' האחרונים שפירשו סוגיא דמנחות דנ"ד, דהיכא דלא הי' בו כשיעור ותפח ל"מ מדאורייתא, משום דל"מ חייל ע"י התפיחה דינים דלא הוו בי' מעיקרא, ונת' בזה בדברינו במנחות שם.

ולפ"ז נראה דה"נ הוא דינא דהכא, דל"מ דין גרירה לחדש דינים שלא היו מעיקרא בהחטים הגוררין, אלא רק אם בהן עצמן ג"כ איכא לדין זה, הוא דמהנו לגרור ולהטפיל האורז להן, וז"ב.

ט] ובזה נראה לפרש מש"כ המהרי"ט אלגאזי דלדעת הרמב"ן הנוטל שאור מעיסה החייבת ונותנו לתוך עיסת אורז, מהני זה לגרור האורז גם לדעת רשב"ג, - ולפמש"נ הרי שהטעם בזה הוא משום דכל כה"ג שבא השאור מעיסה החייבת, אית בי' חשיבות עיסה, וע"כ שפיר מצי לגרור להאורז ולחשבו לעיסה.

אך באמת בזה נראה טפי דל"מ גרירה בכה"ג לדעת הרמב"ן, וכמש"כ המנחת ברוך והחזו"א, דאף דהשאור בא מעיסה חייבת, מ"מ הרי אין בו בפנ"ע חשביות עיסה, וע"כ ל"מ לגרור האורז ולחשבו כעיסה בפנ"ע.

י] ובזה ניחא גם הא דאמר ר"ל דמתני' דניטל מורסנן וחזר לתוכן פטורין אתיא כרשב"ג, והיינו משום דהרי אף המורסן בא לידי חימוץ, ואך דאיהו גופי' לי"ל חשיבות לחם, אך אכתי מהני בזה דין גרירה, שהרי אף אורז לי"ל חשיבות לחם, ומ"מ כל שנגרר אחר החטים ובא לידי חימוץ נטפל הוא להן ומצטרף לשיעור חלה, וא"כ ה"נ בדין שיטפל המורסן להקמח ויצטרף לשיעור חלה, וניחא משה"ק במנח"ב שדין גרירה הוי רק בחטים ואורז, דהאמנם שאר מינים אין נגררין, אך במורסן שבעצמו הוי חטים, ודאי שיך דין גרירה לטפלו לעיקר העיסה, ובע"כ דמתני' כרשב"ג דלדידי' ל"מ דין גרירה בדליכא חשיבות ושיעור עיסה בהעיקר.

**ג**

יא] והנה המנחת ברוך שם הק' עוד ע"ד הרמב"ן, לפ"מ שפירש בדעתו דבנוטל שאור מעיסת חטים כיון דאין בשאור בפנ"ע כשיעור ליכא למיתי עלה מדינא דגרירה, מהא דפריך הירושלמי על רב אילא דבעי' רובה דגן, ממתני' דהנוטל שאור וכו' אם יש בה טעם דגן חייבת בחלה, ואע"פ שאין רובה דגן, ויעו"ש שפירש דהיינו משום דודאי השאור הוי מיעוט, ולפ"ז פי' דהא דמשני הירושלמי שם, היינו דהאמנם ליכא התם דין גרירה, אך מ"מ חייבת העיסה משום תערובת טבל, ועכ"פ מבו' בזה דלמ"ד דל"ב רובה דגן איכא בהך מתני' דין גרירה, ואף דליכא שיעור חלה בהשאור, וכתב המנח"ב דצריך לדחוק ולומר דאע"ג דלהרמב"ן הך מתני' אתיא כרשב"ג, מ"מ להך מ"ד דס"ל דהאורז ג"כ חייב לא אתיא מתני' כרשב"ג, עכ"ד.

אמנם הנה לכאו' אי"ז מתישב כלל, שהרי אי נימא בד' הרמב"ן שלא כד' מהרי"ט אלגאזי, אלא לדעתו כל הא דהנוטל שאור וכו' ל"ה כלל מדין גרירה, אלא הוי רק משום תערובת טבל, הנה הרי לפ"ז צל"פ דהא דאמרי' בירושלמי דהך מתני' אתיא כרשב"ג, היינו דמהא דנקטה מתני' הנוטל שאור מעיסת חטים, והצריכה שיהא השאור מעיסה המחויבת, אשר היינו משום דין תערובת טבל, וכסיפא דמתני' דהאיסור הוא משום תערובת טבל, אשר לכאו' אף אם אינו מעיסה המחויבת ולי"ב תערובת טבל, מ"מ יש לחייב כל העיסה בחלה מדין גרירה, ובע"כ דאתיא מתני' כרשב"ג דלי"ל גרירה אא"כ יש בדגן כשיעור, וע' חזו"א ליקוטים סי' א' שפירש כן, - ועכ"פ כיון שהוכיח הירושלמי מהך מתני' כרשב"ג, א"כ היאך נימא דלמ"ד דל"ב רובה דגן לא אתיא הך מתני' כרשב"ג, הרי א"כ מ"ט הצריכה המשנה שיהא השאור מעיסת אורז.

וביותר קשיא, שהרי הרמב"ן פסק להלכה כרשב"ג מכח מש"א בירושלמי דמתני' כרשב"ג, ואי נימא דלמ"ד דל"ב רובה דגן אין מתני' כרשב"ג, א"כ הרי דלפ"מ דקי"ל דל"ב רובה דגן אין לנו לפסוק כרשב"ג, ובע"כ מוכח ודאי דגם למ"ד דל"ב רובה דגן אתיא מתני' כרשב"ג.[[3]](#footnote-4)

יב] ומה שהביא המנח"ב מהא דפריך הירושלמי מהך מתני' לרב הילא, וש"מ דלרב הונא הוי טעם הך מתני' משום גרירה, נ' ברור דהרמב"ן לא גריס כן בד' הירושלמי, אלא גריס כגי' הרשב"א בפסקי חלה, דפריך הירושלמי מלישנא דמתני' דילן דאם יש בה טעם דגן חייבת בחלה, ומ' דסגי בטעם דגן בלא רוב דגן, וע"ז משני הירושלמי דבגין מתני' דשלהי פירקין דבתערובת טבל אוסר בנו"ט, והתם תלי בטעמא ול"ב רובה דגן, וע"כ אף הכא תני טעם דגן, אך לעולם בעי' אף רובא דגן, עיי"ש בד' הרשב"א בסופו שמפורש כן להדיא שמפרש כן ד' הירושלמי, וזה שלא כמו שקלקלו והגיהו שם בד' הרשב"א להשוות נוסחת הירושלמי לנוסחא דילן, וזה טעות דמוכח, ולפ"ז הרי אין מבו' כלל בד' הירושלמי דבמתני' דנוטל שאור איכא למיתי עלה מדינא דגרירה, וא"ש היטב ד' הרמב"ן, וז"ב.

**ד**

יג] עוד הק' המנחת ברוך שם על מש"כ הרמב"ן דהא דמייתינן מינה דנו"ט ברוב דאורייתא הוא משום דכל שהוא בטל אינו גורר, מהא דבעי בירושלמי בפ"ק מ"ג, אם איכא דין גרירה בתבואה שלא הביאה שליש, והתם הרי הוי מב"מ דמדאורייתא בטל ברוב, ומ"מ קמיבע"ל לענין גרירה, וע' חזו"א דמאי דיס' י"ג סקי"ב מש"כ לישב קו' זו.

ונ' די"ל בזה בפשיטות, דהנה נראה דגם בגוונא דהוי רובה דהעיסה דגן בעינן לדין גרירה, כ"ה דיצטרף אף האורז, ולרבנן מהני זה דיצטרף האורז להשלים לשיעור, ולרשב"ג מהני זה דכל דאיכא בהדגן כשיעור מתחייב אף האורז, וצריך להפריש אף כנגדו, ומצטרף לחייב משום כזית טבל, ולפ"ז הרי דשפיר יל"פ איבעיא דירושלמי בפ"ק דאיירי היכא דרובה הוי מעיסה שהביאה שליש, ולי"ב דין ביטול כלל, ובזה הוא דמיבע"ל אם אף התבואה שלא הביאה שליש מצטרפת, וז"פ.

**ה**

יד] אמנם הנה קו' זו קשיא לדעת הרא"ש בהל' חלה סימן י"ב, שלדעתו ל"מ דין גרירה כלל, וכל מה דבעי' לדין גרירה, הוא רק כ"ה דיהני בזה דינא דטכ"ע, דבלא דין גרירה אי"ז חפצא הראוי לחול בו דין והכשר מצה, וצ"ע רב דא"כ מה מיבע"ל להירושלמי אם איכא דין גרירה בתבואה שלא הביאה שליש, הרי התם הוי מב"מ דלי"ב לדין טכ"ע.

ובלא"ה ק' מד' הירושלמי שם ע"ד הרא"ש, וכמו שתמה כן החזו"א בליקוטים סי' א', וזה ממש"א שם בירושלמי דלגבי מעשר ל"מ גרירה, ולד' הרא"ש אינו מובן מ"ש לדון כלל דין גרירה במעשר, הרי כל עיקר דין גרירה הוי רק לענין הא דבעי' דבר הבא לידי חמוץ, ומ"ש זה במעשר, וצ"ע רב בדעת הרא"ש בזה.

טו] ונראה מוכרח מזה בדעת הרא"ש, דאף שכתב דמה שהוצרכו בירושלמי לדין גרירה הוא משום דאל"כ ל"ה יוצא בה יד"ח מצה דאינה באה לידי חימוץ, מ"מ אחר דאיכא לדין גרירה, מהני זה בפנ"ע, ול"ב כלל לדין טכ"ע.

ומקור גדול לזה הוא ממש"כ הטור ביו"ד סימן שכ"ד ובאו"ח סימן תנ"ג דאף בעושה עיסה משאר מיני דגן ואורז חייבת בחלה ויוצא בה יד"ח בפסח, אשר קשיא טובא דאי"ז כד' הירושלמי במכילתין דאינו חייב אלא בעושה עיסה מחטים ואורז, או אף בעושה עיסה משעורים ואורז, - ולהנ"ל ניחא, דממש"א בזבחים דע"ח. דממתניתין שמעינן דנו"ט ברוב דאורייתא, מוכח דהבבלי לית לי' כלל לדין גרירה,[[4]](#footnote-5) וזהו מש"כ הש"ך ביו"ד שם והפר"ח באו"ח שם דבד' הרא"ש מבו' כד' הטור בזה, ותמהו רבים ע"ז,[[5]](#footnote-6) ולמש"נ ניחא.

ולפ"ז ניחא הא דמיבע"ל בירושלמי אם איכא דין גרירה בתבואה שלא הביאה שליש, דאף דהתם הוי מב"מ דלי"ב לדין טכ"ע, מ"מ אם יהא בזה לדין גרירה, יועיל זה לחייבו בחלה, דדין גרירה בפנ"ע מועיל לחייב בחלה, - וניחא גם מש"א בירושלמי דלגבי מעשה ל"מ גרירה, כיון דלענין חלה מהני דין גרירה בפנ"ע לחייב בחלה, ובזה הוא שאמרו דלענין מעשה ל"מ דין זה.

1. ולפ"ז נ' לכאו', דאילו הוו החטים מעיסה שכבר הורמה חלתה, לא יהא בזה דין גרירה, דל"מ כל דין גרירה רק להטפיל האורז לחטים, וע"כ בעי' שיהיו אף החטים מכלל החיוב, וראיתי שכ"כ בס' חלת לחם סי' ג' סקס"ג וסקע"ג, ועיי"ש שהוכיח כן.

   אך הנה מצאתי בד' מהר"י קורקוס פ"ו מביכורים הי"א בתו"ד, שנקט שלדעת הרמב"ן יתחייב בכה"ג, עיי"ש, ופשוט דאין כונתו לדעת הרמב"ן גופי', שהרי הרמב"ן פסק להלכה כרשב"ג דעד שיהא בדגן כשיעור, ולדידי' ודאי אין לחייב בכה"ג, אלא כונתו להסוברים דקי"ל כרבנן דל"ב שיהא בדגן כשיעור, ומ' שם מד' מהר"י קורקוס שלמד כן מד' הרמב"ן אלו, דממה שדן הרמב"ן מ"ט בעי' שיהא נו"ט ברוב דאורייתא, והוצרך לפרש דכל שהוא בטל היאך יגרור, חזינן דאלמלי ה"ט הי' דין גרירה אף שאין החטים חייבין, וה"נ אף אם באו החטים מעיסה פטורה נמי הן גוררין האורז, אך למש"נ יל"ד דזה גופא נתחדש בתירוצו של הרמב"ן, דכל שאין החטים חייבין ל"ש כל דין גרירה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ול"ב שיהא כזית בכדא"פ, דאי"ז נראה בד' הרמב"ן, דבתחילת דבריו כתב להדיא דל"ב שיהא כזית בכדא"פ, וכ"ה מפורש במ"מ פ"ו מחו"מ, דלהרמב"ן ל"ב שיהא כזית בכדא"פ, אלא סגי דאיכא כזית בהתערובת, וזה כד' האחרונים שהביאו באומה"ת הע' 127, ושלא כהאחרונים שהביאו שם הע' 122. [↑](#footnote-ref-3)
3. וביותר, שהרי נראה פשוט דלמ"ד דבעי' רובה דגן, אין להוכיח כלל דהך מתני' אתיא כרשב"ג, דיל"פ דהא דהצריכה מתני' שיהא השאור מעיסת חטים הוא משום דהוי השאור מיעוט, וע"כ ל"ש בי' דין גרירה כלל, וע"כ בעי' שיהא מעיסה החייבת, כ"ה דניתי עלה משום תערובת טבל, אך לעולם י"ל דהיכא דרובה דגן ל"ב שיהא בה כשיעור דגן ודלא כרשב"ג, ובע"כ דכל הא דמוכחי' מהך מתני' כרשב"ג, הוא רק למ"ד דל"ב רובה דגן, וז"ב ומוכרח [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להוסיף, דהנה בד' הטור לא מצינו אלא דמהני בעושה עיסה מדגן ומאורז, אך לא מצינו דמהני גם בשאר מיני קטניות, וי"ל דלעולם כל הא דמהני הוא מדין גרירה, וע"כ ל"מ בשאר מיני קטניות, ואך דס"ל דכל מיני דגן גוררים את האורז, ואך דלפ"ז צ"ע מקור ד' הטור לנטות בזה מד' הירושלמי.

   אך הנה הסמ"ק במצוה רי"ט כתב, ז"ל, והעושה מאורז או מדוחן ומאחד מחמשת המינים אם יש בה טעם דגן יוצא יד"ח, עכ"ל, והרי דדינא דמשנתינו הוא אף בשאר מיני קטניות, ובע"כ דהוא משום דס"ל דתלמודין פליג ע"ד הירושלמי, וס"ל דדינא דמתניתין הוא משום דנו"ט ברוב דאורייתא, ול"ב בזה כלל לדין גרירה, וע"כ ל"ב דוקא חטים ואורז, אלא בעושה עיסה משאר מיני דגן ודוחן יוצא יד"ח, ועי' בית אפרים או"ח סימן י"ג שכבר עמד ע"ד הסמ"ק בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה אמנם בד' הש"ך י"ל דמפרש בד' הרא"ש, דכל הא דבעינן לדין גרירה הוא רק לענין מצה ולא לענין חלה, וכאשר כ"ה בד' הדברי חמודות ע"ד הרא"ש סימן ח', - אך ד' הפר"ח הרי קיימי לענין מצה, אשר בזה מפורש בד' הרא"ש דבעינן בזה לדין גרירה. [↑](#footnote-ref-6)