ד - נטילת פסולין בשעת הדחק, ונטילה ביו_ט ראשון לפסולין הכשרים בשאר ימים
קטגוריות: ש_ס / יח סוכה / לולב הגזול - עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ועש"ק במדבר תשפ"ג

**א**

א] סוכה ל"א א', ר' יהודה אומר אף יבשין וא"ר יהודה מעשה בבני כרכין שהיו מורישין את לולביהן לבני בניהן, אמרו לו משם ראי' אין שעת הדחק ראי'.

ונחלקו הראשונים בזה, דהראב"ד בהל' לולב מסיק דבין במקום הדחק בין שלא במקום הדחק אין יוצאין ביבש כלל ואין מברכין אלא שנוטלין אותן בידיהן במקום הדחק כדי שלא תשכח מהן תורת לולב ואתרוג, וזהו שאמרו אין שעת הדחק ראי' כלומר שלא עשו כן אלא כדי שלא תשתכח מהן תורת לולב וכו', עכ"ל, וכ"כ הראב"ד בהשגות בפ"ח מלולב ה"א, וכ"כ הר"ן בסוגיין, וכ"כ השו"ע בסימן תרמ"ט ס"ו.

אך התוס' בסוגיין ד"ה לא מצא כתבו דהפסולין כשרים בשעת הדחק,[[1]](#footnote-2) וכ"כ הרא"ש בסימן י"ד, וכ"נ בד' הרמב"ן בהל' לולב, וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין והפסקי ריא"ז בפירקין והבעה"ע בהל' לולב והיראים בסימן תכ"ב והראבי"ה בסימן תרנ"ג וסימן תרצ"ז.

**ב**

ב] ובטעם המכשירין בזה מצינו כמה דרכים, דהרא"ש כתב, ז"ל, אלא כל הני פסולי מסרן הכתוב לחכמים והם אמרו שלא בשעת הדחק אפי' בדיעבד לא יצא כדי שיזהרו ישראל במצות, אבל במקום הדחק הכשירום כיון שא"א בענין אחר מברכין עליהן, עכ"ל.

והחכם צבי בסימן ט' תמה ע"ז, ז"ל, ובעיני יפלא דלא אמרינן הכי אלא בשני כתובים המכחישין זא"ז כאותה דפרק אין דורשין באיסור מלאכה בחוה"מ דההכרעה מסורה לחכמים, אבל כשאין גילוי בפסוק להכשיר את הפסולין מסירה זו מניין, ול"ד למ"ש הר"ן ריש לולב הגזול וז"ל אבל הכתוב לא פרט כלום בהדר אלא סתם ואמר שתהא מצוה זו מהודרת ומסרה לחכמים ז"ל, דהתם שאני דעכ"פ איכא הדר באותו מקצת שנשאר ממנו אבל להכשיר מה שאינו הדר לגמרי זהו ודאי סותר הכתוב לגמרי, עכ"ל, ועמש"כ בזה הקרבן נתנאל שם דד' הרא"ש קיימי בשאר ימים, וצ"ב היאך הוא מתישב בל' הרא"ש דמסרו הכתוב לחכמים, וגם צ"ע דא"כ נמצא דביום הראשון ל"מ ליטול פסולין, ואי"ז מתישב בסתימת ד' הטור בסימן תרמ"ט, (והקרבן נתנאל שם כתב לדון דגם ביום הראשון מצי ליטלו ועפי"ד החכם צבי דיום ראשון לא גרע משאר הימים, אך אי"ז מתישב למש"נ לקמן סק"י בהערה להוכיח מד' הרא"ש דלא ס"ל כן, אך הלבוש בסימן תרמ"ט ס"ו הביא לד' הרא"ש גם ביום הראשון, וכ"ה מבו' בד' התרוה"ד בפסקים סימן נ"ב, וכן נקטו הפוסקים.

ג] ויש לפרש בד' הרא"ש, דהנה בד' החכם צבי נראה שפירש בד' הרא"ש דאף דבקרא נתפרש לכל פסולין אלו והי' לנו לפסלם אף בשעת הדחק, מ"מ מסרן הכתוב לחכמים והכשירום בשעת הדחק, וע"ז הוא שתמה דהיכן מסרן הכתוב לחכמים לסתור את מה שנתפרש בקרא.[[2]](#footnote-3)

אך הנה בל' הרא"ש מבו' דגם מה דשלא בשעת הדחק פסולין הוא מכח הא דמסרן הכתוב לחכמים, והם אמרו דשלא בשעת הדחק אפי' בדיעבד לא יצא כדי שיזהרו ישראל במצוות, והרי דאלמלי הא דהכריעו חכמים דאפי' בדיעבד לא יצא הי' יוצא בדיעבד אף שלא בשעת הדחק.

וביאור הדברים, דאף דנתפרש בקרא דבעינן הדר ולקיחה תמה, מ"מ אף כשאי"ז הדר ולקיחה תמה יש ע"ז תורת לולב ואתרוג ומתקיים בזה עיקר מצות הנטילה, אלא דילפינן מקרא דהצריכה תורה הדר ולקיחה תמה, וע"כ הי' לנו לומר דאי"ז מעכב, אלא שלא עשה את המצוה כדינה, ונמסר הדבר לחכמים דלא יצא אפי' בדיעבד כדי שיזהרו ישראל במצוות, ובשעת הדחק הכשירום חכמים.

ולפ"ז לא תיקשי דהיכן מסרן הכתוב לחכמים לסתור את מה שנתפרש בקרא, שהרי לא נתפרש כלל בקרא דכל שאינו הדר ולקיחה תמה אינו יוצא יד"ח, ואדרבה כל עיקר הא דאינו יוצא יד"ח בזה שלא בשעת הדחק הוא מכח הא דמסרן הכתוב לחכמים, וע"כ כ"ז הוא שלא בשעת הדחק אך בשעת הדחק שהכשירום חכמים אי"ז כלל נגד המפורש בקרא.

ד] והפסקי רי"ד בסוגיין כתב בזה טעם אחר, ז"ל, אין שעת הדחק ראי', מכאן מוכיח שכל פסלויות הנמנין במשנתינו ה"מ היכא דאפשר לאשכוחי אחרינא, אבל אם א"א שלא ימצא אחר והיא שעת הדחק גם רבנן מודו "שמוטב שנקיים המצוה בזה ואע"פ שאין בו הדר מצוה ממה שנפסיד המצוה לגמרי", עכ"ל.

וכבר נתבאר בסימן א' לפרש לדבריו דהיינו דעיקר דין הדר בד' מינים, אי"ז דין בפנ"ע דלא חשיב כאתרוג אלא כשהוא הדר, אלא הוא מדין הידור מצוה, ובקרא דהדר נתחדש דהידור מצוה זה מעכב, וע"כ כ"ז הוא כשבידו ליטול הדר, דבכה"ג ה"ז מעכב וכל שנוטל שאינו הדור אינו מקיים מצוה כלל, אך כל דא"א לעשותו בהידור מוטב שנקים המצוה בלא הידור ממה שנפסיד המצוה לגמרי, וע"כ הוא יוצא בזה יד"ח, ולכאו' גם לפ"ז הוא מכלל מסרן הכתוב לחכמים להכריע כן דדין הידור מעכב, ודכל דא"א לעשות הידור לא תתבטל המצוה לגמרי.

**ג**

ה] ונפ"מ רבתא לדינא בזה דהנה בל' הרא"ש והטור מבו' דבשעת הדחק מברכין על כל הפסולין, ובכלל זה הוא אף אתרוג חסר דפסולו הוא משום לקיחה תמה, - אך הריא"ז בפירקין ה"ב דין א' כתב, ז"ל, ובשעת הדחק לולב היבש כשר וכן כל הנפסלין "מפני שאינו הדר", עכ"ל, וכ"כ בתשו' הרי"ד סימן קי"ד, ז"ל, אלמא אפי' רבנן דפסלי היבש, בשעת הדחק היכא דליכא אחרינא מודו, ה"נ בכל הפסיליות דפסלתן לי' "משום דל"ה הדר" אם היא שעת האונס דלא משתכח אחרינא נפיק בי', עכ"ל, וכ"כ הראבי"ה בסימן תרנ"ג, וכ"נ גם בדבריו בסימן תרצ"ז, ולפ"ז הרי דבפסול חסר דפסולו אינו משום הדר אלא משום לקיחה תמה, לדעת הריא"ז בפירקין (ה"ה דין י'), אינו כשר אף בשעת הדחק.[[3]](#footnote-4)

וד"ז תליא בפלוגתייהו בטעם ההכשר בשעת הדחק, דלהרא"ש לטעמי' דהוא משום דכל הפסולין מסרן הכתוב לחכמים, אין מקום לחלק בין פסולי הדר לפסולא דלקיחה תמה, - אך להרי"ד לטעמי' דהוא משום דמוטב שנקיים המצוה בלא הידור ממה שנפסיד המצוה לגמרי, וכנראה כן ס"ל להריא"ז דאזיל בשיטת זקינו הרי"ד, הרי דכ"ז הוא בפסולי הדר דהוו משום הידור מצוה, אך בפסולא דלקיחה תמה אין להכשיר בשעת הדחק.

**ד**

ו] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בתשו' הרי"ד שם כתב, ז"ל, ועל הלולב ששאלת דאי איקרי ול"ה כולו אלא ג' טפחים אי הויא ברכה לבטלה ולא נפיק בי', אודיעך כי בודאי לכתחלה בעינן ארבעה בשדרו של לולב אבל בשעת הדחק שלא ימצא אחר הוא כשר וראוי לצאת בו וכו', עכ"ל, וצ"ב דהיאך הכשיר בלולב הפסול משום חיסרון שיעור, הרי למש"נ בדעתו אין להכשיר אלא בפסולי הדר, וגם לדעת הרא"ש לכאו' לא הכשירו בפסול משום חיסרון שיעור, וכמש"כ הריטב"א בסוגיין ולעיל כ"ט ב'.

אך באמת בל' הרי"ד מבו' דלא הכשיר אלא בלולב שיש בו ג"ט ואין בו להטפח הרביעי כדי לנענע, אך כל שאין בו ג"ט פסול אף בשעת הדחק, והיינו משום דלא הכשירו בשעת הדחק אלא לפסולי הדר, והא דמכשרינן כשאין בו להטפח הרביעי, מבו' להדיא בדבריו דהוא משום דג"ז הוי בכלל הפסולין דמכח הדר.

ולכאו' מכוון דבריו דעיקר שיעור לולב הוא ג"ט, והא דבעינן שיהא בו טפח רביעי הוא דין נוסף דמלבד שיעורו בעינן שיהא בו כדי לנענע, כדתנן לולב שאין בו ג"ט כדי לנענע בו, והרי דאין שיעורו ד"ט, אלא שיעורו ג"ט ומלבד זה בעינן שיהא בו כדי לנענע, ועיקר דין נענוע הוא משום הידור מצוה, כמשמעות ד' היראים בסימן תכ"ב, ומכח דין הידור מצוה בעינן שיהא הלולב ראוי ליטלו בהידור, ואף דהנענועין עצמם אינם מעכבין, מ"מ מכלל דין הדר דהלולב הוא שיהא ראוי לנענע בו, והו"ל ככל פסולי הדחק הכשרים בשעת הדחק, ועמש"נ עוד בזה בסימן ו' סק"ו וסק"ז.

**ה**

ז] והריטב"א כתב, ז"ל, אין שעת הדחק ראי' מכאן סמכו הגאונים ז"ל לומר דיבש ונקטם ראשו וכל הפסולים יוצאים בהם בשעת הדחק ואפי' ביום ראשון, ונראה לי דוקא כל שפסול שלהם לפי שאינו הדר דבשעת הדחק לא קפדינן ביה אבל כל שפסולו מגופו מפני מיעוט שיעורו שאין שמו עליו וכו' לא, וביבש נמי דוקא בלולב והדס וערבה דלא כתיב בהו הדר בפירוש אלא דגמרי לי' מאתרוג, אבל באתרוג דכתיב בי' הדר בפירוש הא קפיד בי' קרא וכל שאינו הדר אין יוצאין בו ואפי' בשעת הדחק, עכ"ל.

ונראה בדעתו דס"ל כיסוד ד' הרא"ש דהא דיוצאין בפסולין בשעת הדחק, הוא משום דיש בזה לעיקר המצוה, ופרטי המצוה אין מעכבין בשעת הדחק, וס"ל דכ"ז הוא בשאר המינים דלא כתיב בהו הדר, דאף דילפינן דבעינן בהו הדר לעיכובא, מ"מ כל שא"א בהדר אי"ז מעכב, אך באתרוג דכתיב בי' הדר, הוי זה מעיקר שמו, וכל שאינו הדר אין שמו עליו ואין להכשירו אף בשעת הדחק,[[4]](#footnote-5) וזה לטעמי' דדין הדר הוא מעיקר שמו של האתרוג, ואינו מדין הידור מצוה, וכמש"נ בסימן א' סק"ח בדעתו.[[5]](#footnote-6)

**ו**

ח] והרמב"ם בפ"ח מלולב ה"א כתב, ז"ל, ובשעת הדחק או בשעת הסכנה לולב היבש כשר אבל לא שאר המינין, עכ"ל, וצ"ב דמ"ש לולב היבש משאר המינים, - עוד צ"ב, דבפשוטו משמעות ד' הרמב"ם דלא הכשירו אלא בלולב היבש ולא בשאר פסולי לולב, ומ"ש זמ"ז.

וצ"ל בדעת הרמב"ם כמש"כ האו"ש שם בתו"ד דיש לפרש טעם הא דמכשרינן בלולב היבש בשעת הדחק, דהוא משום דכל שאין כאן אחר איהו הוי הדר, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דכ"ז הוא בלולב היבש שנתפרש בגמ' דבשעת הדחק כשר, והיינו דאף דיבש לא חשיב כהדר, כ"ז הוא כשיש כאן אחר, אך כל שאין כאן אחר חשבינן לי' כהדר, אך באתרוג היבש וכן בשאר פסולי לולב י"ל דהן מופקעין מהדר, ואף היכא דאין כאן אחר לא חזינן להו כהדר, וע"כ הן פסולין אף בשעת הדחק.

ט] ונפ"מ רבתא בזה לדינא הוא במש"כ האו"ש שם ה"ה דאם לא הי' כאן אתרוג אלא שיש בו חזזית וכיו"ב ואין למצוא אתרוגים אחרים ונטלו ויצא בו יד"ח, ואח"ז באופן רחוק שלא עפ"י סדר הטבע השיג אתרוג בלא חזזית דא"צ לחזור ליטלו ולברך, כיון שאז כשנטלו הי' הוא ההדר ויצא בו כדין, - וכ"ז הוא לטעמי' דהא דמכשרינן בשעת הדחק הוא משום דחשבינן לי' כהדר, אך לדעת הרא"ש והרי"ד נראה דודאי דצריך לחזור וליטלו, דאף דיצא יד"ח עיקר המצוה, מ"מ לא יצא ידי דין הדר, אלא דאינו מעכב, אך מ"מ כיון שלא יצא ידי דין הדר צריך לחזור וליטול לקיים דין הדר, אא"כ נימא דכיון דכבר יצא יד"ח עיקר המצוה, א"א לחזור וליטול לקיים דין הדר, וע"ד ד' הגר"ח דכל שקיים המצוה בלא הידור א"א לחזור ולקיים המצוה בהידור.

**ז**

י] בתשו' חכם צבי סימן ט' כתב לצדד דבאתרוג חסר דכשר בשאר ימים ומברכין עליו, מברכין עליו אפי' ביום ראשון, דנהי דאינו יוצא בו מה"ת, מ"מ מדרבנן מחויב ליטלו ולברך עליו כדרך שמברך עליו בשאר ימים, כדי שלא יהא יום ראשון קל משאר ימים, והא דחלוק יום ראשון משאר ימים היינו בדאיכא אחריני לברוכי עלייהו, אבל בדליכא אחרינא כלל אלא זה החסר דכשר בשאר ימים ודאי דאף ביום ראשון מחויב ליטלו ולברך עליו כדרך שמברכין על כל המצות דדבריהן, עכ"ל.

יא] אמנם הנה בד' הראשונים בכ"ד מבו' דלא כן, חדא, הוא במש"כ הר"ן דפסולי יו"ט ראשון נוטלין ביו"ט שני ולא מברכין, וכ"כ השו"ע בסימן תרמ"ט ס"ה, והרי דביו"ט ראשון אף אם אין לו אחר אינו נוטל פסולי שאר ימים, וביו"ט שני משום ספיקא דיומא נוטל ואינו מברך.[[6]](#footnote-7)

וכ"ה להדיא בהל' לולב להראב"ד, ז"ל, והחכם ר' מנחם בר יצחק ז"ל הוסיף עוד ראיה ממה שהביא ר' יהודה ראיה לדבריו מבני כרכום שהיו מורישין לולביהן לבניהם לומר שהיבש כשר הוא, ואם איתא דביום שני כשר הוא לדברי הכל, מה ראי' יש מזה אם היו מורישין לולביהן לבניהם שהיבש כשר ביום ראשון, ושמא בשביל יום שני היו עושין שאם לא ימצאו לחים יהיו יוצאין בהן מיום ראשון ואילך, עכ"ל, ולהדיא דאף אם יבש כשר בשאר ימים, מ"מ אין נוטלין אותו אלא בשאר ימים, אך ביום ראשון אין נוטלין אותו אף אם אין להן לחין, וכ"ה להדיא גם בד' הרמב"ן בהל' לולב, עיי"ש.

ובאמת לדעת הסוברים דיבש כשר בשאר ימים, יש ללמוד כן מסוגיית הגמ' הכא, וזה ממה שהשיבו חכמים דאין שעת הדחק ראי', והרי דאלמלי שהוכשר נטילת פסולין בשעת הדחק, ל"ה נוטלין יבשים בראשון, אף שלא הי' להם לחין.

**ח**

יב] ובביאור הנידון בזה נראה דתליא בביאור מצות נטילת לולב במדינה יום אחד ובמקדש ז' ימים, דהנה הרמב"ן בריש פירקין כתב דאף דכל פסולי ד' מינים בראשון פסולין אף בשאר הימים במקדש, מ"מ ל"ב לכם במקדש בשאר הימים, וכ"כ הריטב"א שם.

ובכ' הגר"ח לעיל ט' א' כתב לפרש בזה דהיינו משום דהמצוה דולקחתם לכם והמצוה דושמחתם ב' מצות הן ואין למדין זמ"ז, אלא דכיון דגם במקדש בעינן דוקא להנך ד' מינים דהקרא דושמחתם קאי על הנך ד' מינים הכתובים קודם, ע"כ בעינן בהו שיהיו כשרים ג"כ, דהנך כולהו בחד קרא כתיבי והיכא דכתיבי הד' מינים כתיב שיהיו כשרים וממילא דקאי גם ע"ז הקרא דושמחתם, משא"כ בגזול ושאול דאי"ז דבר הפוסל בהמין כ"א דהוי דין בפ"ע בקיום המצוה דבגזול ושאול לא יצא יד"ח, וכיון דהוי דין בפ"ע בקיום המצוה ע"כ שפיר אמרינן דכיון דהמצוה דושמחתם הוי מצוה בפ"ע ע"כ אין ללמוד אותה ממצוה דולקחתם ושפיר יוצא גם בגזול ושאול.

יג] והנה לפי דבריו נתחדש, דמי שאין לו במקדש ביום הראשון אלא לולב שאינו שלו, יש לו ליטלו כדי לקיים למצות ושמחתם, ועוד נפ"מ בזה, דאם נטל לולב ביום הראשון במדינה ובא למקדש, דצריך לחזור וליטול לקיים מצות ושמחתם.

יד] אך כבר עמד ע"ז העמק ברכה בהל' לולב אות א' מהא דתנן בר"פ לולב וערבה דהתקינו שיהא כל אחד נוטל בביתו, ואם בכה"ג שנטל בביתו ובא למקדש צריך לחזור וליטול לקיים מצות ושמחתם, היאך התקינו שיהא כל אחד נוטל בביתו ויבטל מצות ושמחתם, אך לדעת הרמב"ם דכל ירושלים הויא בכלל מקדש, אין להביא מזה.

טו] ובאמת מד' הריטב"א בריש פירקין נראה ללמוד לפרש בזה בע"א, ז"ל, והא דאמרינן דל"ב לכם משלכם אפי' במקדש אלא יום ראשון וכו', לפי שמצות לכם אינו חומר בגופן של ד' מינין אלא שהחמיר הכתוב ביום הראשון כמו שהחמיר בציצית ובסוכה דכתיב ועשו להם משלהם תעשה לך משלך, לא למדו ממנו לשאר ימים, שהרי היום הראשון חמור משאר ימים שהוא נוהג בגבולין מן התורה, ולפיכך אין לנו להחמיר בענין זה שאמר לכם ביום הראשון שיהא נוהג בשאר ימים כמו ביום הראשון, אבל כל שפסולו מפני שאינו הדר נוהג בכולם מן התורה בימים של תורה, עכ"ל.

ומבו' בדבריו דהא דבשאר הימים ל"ב לכם במקדש, אי"ז משום דמצות המקדש היא מצוה בפנ"ע ולא מצינו שהצריכה בה תורה לכם, אלא הוא משום דכ"ה דהקילה תורה בשאר הימים דאינו נוהג בגבולין, ה"נ אין להחמיר ולהצריך לכם, ובע"כ מדבריו דמצות הנטילה במדינה ובמקדש חדא מצוה היא, דאם ב' מצוות הן ל"ה בעינן לטעם זה.

וביותר יש ללמוד כן מעיקר מש"כ דהיום הראשון חמור משאר הימים שהוא נוהג בגבולין מה"ת, ואם מצות המדינה ומצות המקדש ב' מצוות הן, הרי לא מצינו כלל דמצות לולב במדינה ביום הראשון חמורה ממצות לולב במקדש בשאר הימים, שהרי ב' מצוות הן, ומצוה זו דולקחתם לכם מקומה אף בגבולין, ומצוה זו דושמחתם לפני ד' מקומה במקדש, ואי"ז חומר ביום הראשון מבשאר הימים.

ובע"כ מד' הריטב"א דמצות לולב חדא היא, אלא דביום הראשון החמירה תורה וחייבה בנטילת ד' מינים אף במדינה, ובשאר הימים לא החמירה תורה ואין חייבין בנטילה אלא במקדש, - וזהו שכתב דה"נ הוא במה שהחמירה תורה והצריכה לכם, דהוא רק ביום הראשון ולא בשאר הימים.

וכ"ה מבו' גם בד' הבעה"מ בר"פ לולב וערבה, ז"ל, אבל בשאר הימים וכו' שמצותו מה"ת אינה אלא במקדש משום דכתיב ושמחתם לפני ד' אלקיכם שבעת ימים, "וכאילו אמר עד תשלום שבעת ימים" כי הראשון מצותו מן התורה בכל מקום, עכ"ל, ולהדיא דחדא מצוה היא ובמקדש הצריכה תורה ליטול אף בשאר הימים, וזהו שהוצרך לפרש דהא דכתיב ושמחתם לפני ד' שבעת ימים, אף דביום הראשון נוהגת מצוה זו אף במדינה, הוא כאילו אמר עד תשלום שבעת ימים, אך אם הוא ב' מצוות, שפיר ניחא הא דכתיב ושמחתם לפני ד' שבעת ימים, דמצוה זו נוהגת כל שבעה, ואף ביום הראשון איכא למצוה זו,[[7]](#footnote-8) - ועמש"כ הגרי"פ עשין נ"ג באורך בענין זה אם מצוה אחת היא או ב' מצוות.

**ט**

טז] ונראה דבזה תליא ד' החכם צבי, דאי נימא דמצות ושמחתם הוא מצוה בפנ"ע דנוהגת בכל הימים במקדש, הרי דכיון דתיקנו חכמים שיהא לולב ניטל במדינה כל ז' זכר למקדש, י"ל דמצוה זו שתיקנו חכמים שייכא גם ביום הראשון, דגם ביום הראשון היתה מצוה בפנ"ע במקדש, - ואף דמסתברא דמשום היום הראשון בפנ"ע ל"ה מתקנים חכמים מצות נטילה במדינה זכר למקדש, כיון דבלא"ה נוטלין לולב במדינה, מ"מ אחר שתיקנו חכמים מצות נטילה במדינה כל ז', לא הוציאו מכללה את היום הראשון, וע"כ גם ביום הראשון אם אין לו אלא פסולין הכשרים בשאר ימים, יש לו ליטלם לקיים מצוה זו.

אך למש"נ מד' הראשונים דמצות ושמחתם אינה מצוה בפנ"ע, אלא הוא חדא מצוה הנוהגת במדינה יום אחד ובמקדש ז' ימים, הרי דכשתיקנו חכמים שיהא לולב ניטל במדינה כל ז' זכר למקדש, היינו שתיקנו דמצוה זו תהא נוהגת גם במדינה כל ז', ולפ"ז הרי דביום הראשון לא תיקנו חכמים כלום, דביום הראשון כבר נוהגת מצוה זו מדאורייתא, ולא תיקנו חכמים אלא שתהא נוהגת אף בשאר הימים, וא"כ ודאי דאין ליטול ביום הראשון פסולין הכשרים בשאר ימים.

ושו"ר בקבא דקשייתא קו' ע"ה שעמד ע"ד החכם צבי מד' הבעה"מ בר"פ לולב וערבה, וממה שאמרו שם דהתקינו ביום הראשון ליטול בביתו, ולכאו' מכוון דבריו הוא כמש"נ, דכיון דחדא מצוה היא שנוהגת במדינה יום אחד ובמקדש ז' ימים, הרי דכל עיקר התקנ"ח דזכר למקדש היא רק בשאר ימים, אך ביום הראשון ליכא כלל לתקנה זו, וע"כ ודאי דא"א ליטול בה פסולין הכשרים בשאר ימים, ועמש"כ בזה הקה"י בסימן כ"ח, ויש להעיר הרבה בדבריו.

**י**

יז] שוב מצאתי בעזה"י בהגה' מכת"י שבמהד' עוז והדר לפי' הר"ן בריש פירקין, ז"ל, אח"כ הסכים הרב ז"ל לברך ביו"ט שני על נטילת לולב ושהחיינו אע"פ שהי' האתרוג פסול מדאורייתא ולא בירכו עליו ביום ראשון כגון דעלתה חזזית במקום הפוסל וכו', והטעם שריב"ז ובית דינו תיקן שיהא לולב ניטל כל ז' זכר למקדש, וא"כ תקנתו היתה אפי' בא"י שאין להם אלא יום אחד של יו"ט כדין תורה, וא"כ תקנתו היתה שיהא לולב ניטל ו' ימים חוץ מיום של תורה, ולפיכך יש לו לברך עליו על הנטילה ושהחיינו מתקנתו כמו שמברכין על המצוות של דבריהם כחנוכה ומגילה, וכן הורה הלכה למעשה בעיר גירונדא"ה, עכ"ל.[[8]](#footnote-9)

ואם הגה' זו דסמכא היא, יש ללמוד מדבריו דאף דפליג לדינא ע"ד החכם צבי וס"ל דביום הראשון אין מברכין על אתרוג הפסול בראשון, וכמש"כ כן להדיא דביום הראשון לא בירכו עליו ורק ביום השני מברכין עליו, מ"מ מודה ליסוד ד' החכם צבי.

והיינו דאי נימא כמש"נ דמצות לולב במדינה ובמקדש חדא מצוה היא הנוהגת במדינה יום א' ובמקדש כל ז', הרי דגדר התקנ"ח שהיא לולב ניטל כל ז' הוא דגם במדינה יהא ניטל עד תשלום ז' ימים, וא"כ הרי דבחו"ל דחשבינן ליו"ט שני כספק יו"ט ראשון, הרי דלהצד דהוא יו"ט ראשון לי"ב לתקנה זו, שהרי אין התקנה שיהא לולב ניטל ו' ימים חוץ מיום של תורה, אלא התקנה היא שיהא ניטל גם בשאר הימים, ובחו"ל הרי ספיקא הוא אם יו"ט שני הוא כיו"ט ראשון או הוא כשאר הימים.

ובע"כ מד' הר"ן דמצות לולב במקדש הויא מצוה בפנ"ע, ומשום זכר למקדש תיקנו שתהא מצוה זו נוהגת גם במדינה, - ואמנם ביום הראשון כיון דניטל הלולב במדינה מדאורייתא, לא תיקנו בה מצות נטילה זכר למקדש, ודלא כמש"כ החכם צבי דלא גרע יום הראשון משאר הימים, אך בשאר הימים תיקנו מצות נטילה בפנ"ע זכר למקדש, וכיון דא"י תיקנו למצוה זו ו' ימים, ע"כ אף בחו"ל תיקנו למצוה זו ו' ימים, דלגבי מצוה זו ליכא ספיקא דיומא, וכמש"נ לעיל בהערה, וע"כ נוטלין ביום שני פסולי ראשון בברכה משום מצוה זו, וצ"ע בזה.

1. והתוס' הוכיחו כן ממה שאמרו דלא מצא אתרוג לא יביא לא רמון ולא פריש, משמע דדוקא פריש או רמון אך על פסול מברך, וצ"ע, דאף דיש ללמוד מזה דמותר ליטול מינים פסולין ולי"ב להגזירה, מ"מ היאך נלמד מהכא דמברכין ע"ז, ועמש"כ בזה הכפו"ת, - ולכאו' יש לפרש דס"ל להתוס' דשייכא הגזירה אף במינים פסולין, ומהא דלא אסרו ליטול אלא פריש או רמון יש ללמוד דבפסולין מתקיימת המצוה בשעת הדחק, וע"כ לא גזרו בזה, ורק בפריש או רמון דאין מתקיימת המצוה הוא דגזרו חכמים. [↑](#footnote-ref-2)
2. כ"ה משמעות ד' החכם צבי דעיקר הא דקשיא לי' הוא דלא מצינו דמסר הכתוב לחכמים לעקור את מה שנתפרש בקרא, - אך היד מלאכי בכללי הה"א סימן קט"ז פירש לד' החכם צבי דלא מצינו דמסר הכתוב לחכמים היכא דליכא ב' הכתובן המכחישין זא"ז, ועיי"ש שתמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם הנה הראבי"ה שם כתב להדיא להכשיר גם באתרוג החסר, אך הוא משום דס"ל דגם פסולא דחסר הוא משום דליתי' הדר כמפורש בדבריו, וזה כדעת רבים מקמאי, ונתבאר בסימן א'. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובסימן א' בהערה נתבאר לדמותו למה שמצינו בגיטין כ"ד ב' דשמאל ולילה פסולה ופוסלת קטן ואנפיליא פסולה ואינה פוסלת, ופירש"י דהיינו משום דבשמאל ולילה שם חליצה עלה אלא שלא נעשית בהכשירה דיליף רגל רגל ממצורע דכתיב ימנית ולילה נמי נפקא לן התם, וקטן ואנפיליא לאו חליצה היא כלל דאיש ונעל כתובים בפרשה, והרי דכל דכתיב בפרשה הוי עיכוב בעיקר שמו, וכל דלא כתיב בפרשה אי"ז אלא פסול בעלמא, ועד"ז מצינו בד' התוס' בפסחים ל"ח א' דאף דבעינן משתמרת לשם שבעה וכו', מ"מ ל"ב משתמרת לשם מצתכם, כיון דלא כתב בהדיא פסול דמצתכם, וזה מתפרש כנ"ל דכל דלא כתיב בהדיא אי"ז מעיקר שמו, וע"כ א"צ משתמר לשם כך, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-5)
5. שו"ר בחי' הריטב"א לעיל י"ד ב', ז"ל, ובפ' לולב וערבה מוכח בהדיא שכן הדין בכל פסולי ארבעת מינין שבלולב שהן מדבריהם שנדחין בזמן מצות לולב של תורה בשעת הסכנה דלא אפשר אלא בהכי, ובד' הפמ"ג באש"א בסימן תרכ"ט סקכ"ב מבו' דמש"כ הריטב"א דאין הפסולין אלא מדרבנן, אף דבפשוטו הפסולין בד' מינים הם מדאורייתא, היינו דפסולי מום אין מפורש בתורה ומסרן לחכמים, - ולפ"ז מתפרש היטב מה שחילק הריטב"א דבאתרוג דנתפרש בקרא הדר ה"ז פסול אף בשעת הדחק, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)
6. וגדולה מזו מצינו בד' הרא"ש בסו"ס ג' והטור בסימן תרמ"ט דמשמעות ד' הב"י שפירש בדבריהם דביו"ט שני אין נוטלין כלל פסולי ראשון אף שאין לו כשרים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. והעירוני דיש ללמוד כן גם מד' הרא"ש בסימן ג' שכתב לדון דהא דל"ב לכם ולקיחה תמה בשאר הימים, הוא משום דגם במקדש ל"ה בעינן להו בשאר הימים, "ולא רצו" לתקן שיהיו נוהגין במדינה בשאר הימים, ואם מצות ושמחתם לפני ד' היא מצוה בפנ"ע ובמצוה זו ל"ב לכם ולקיחה תמה, הרי דכיון דתיקנו ליטול לולב כל ז' במדינה זכר למקדש, אין מקום כלל להצריך לכם ולקיחה תמה, ומ"ט הוצרך הרא"ש לפרש דהוא משום ד"לא רצו" לתקן שיהיו נוהגין במדינה, - ובע"כ מד' הרא"ש דמצות ושמחתם לפני ד' אינה מצוה בפנ"ע אלא היינו דמצות לולב נוהגת במקדש כל ז', ולפ"ז י"ל דגדר התקנ"ח שיהא לולב ניטל כל ז' זכר למקדש היינו דמצות לולב דמדינה תהא נוהגת כל ז', וע"כ הי' מקום להצריך בזה לכם ולקיחה תמה, כ"ה דביום הראשון בעינן לכם ולקיחה תמה, ויש להוסיף, דלמש"כ הריטב"א דהא דבשאר הימים ל"ב לכם הוא משום דלא החמירה בהן תורה, י"ל דאחר שהחמירו חכמים דלולב ניטל כל הימים במדינה, הי' מקום להצריך לכם, אלא דלא רצו חכמים לתקן כן, כיון דבמקדש ל"ה בעינן לכם ולקיחה תמה. [↑](#footnote-ref-8)
8. לכאו' כ"ז הוא משום דאין נוטלין לולב ביום ח' משום ספיקא דיומא, וכמו שפירשו הראשונים לקמן מ"ז א' כמה טעמים בזה, דאם היו נוטלין לולב ביום ח' משום ספיקא דיומא, הרי דדין נטילה דו' ימים בחו"ל הי' ספק אם הוא מיום ב' עד יום ז' או מיום ג' עד יום ח', וא"כ ל"ה מברכין ביום ב' על פסולי יום ראשון, ורק משום דאין נוטלין לולב ביום ח', ולגבי מצוה זו לא תיקנו חכמים לנהוג ספיקא דיומא, ע"כ גם בחו"ל הוי דין הנטילה ז' ימים מיום ב' עד יום ז', וע"כ הוא דביום ב' נוטלין פסולי יום ראשון בברכה משום מצוה זו. [↑](#footnote-ref-9)