שיעורי תערובת ו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – ו

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' צח, ו-ח

**חצי זית שנפל לתערובת**

**[ס"ו]** **כחצי** **זית של איסור שנתערב בהיתר צריך ששים חצאי זיתי היתר לבטלו.** וכתב הש"ך (סקכ"ג) דקיי"ל דחצי שיעור אסור מהתורה, אמנם בסוגיא [חולין צח.] מבואר דאף אם חצי שיעור מדרבנן מ"מ צריך לשער ששים כנגד החצי זית דלא ליזלזל בשיעורין דרבנן, וכן כתב הט"ז [סק"ט] שחצי שיעור אוסר אפי' באיסור דרבנן. ובקה"י (פסחים סי' לח) כתב שדעת הרמב"ם שאף אם חצי שיעור אסור מהתורה מ"מ בתערובת אינו אסור מהתורה, וא"כ לשון הש"ך צ"ע אמאי איצטריך לטעמא שחצי שיעור אסור מהתורה [ועי' לעיל שיעור ג' מה שנתבאר בדין טעכ"ע בחצי שיעור].

**דין ביצים בתערובת כמה שיעור הביטול**

**[ס"ז] ביצה שיש בה אפרוח או טיפת דם שנתבשלה עם אחרות צריך ששים ואחת לבטל פליטתה.** וכן מבואר בסי' פו ס"ה, והביא שם הש"ך (סקט"ז) שנחלקו הראשונים מאי טעמא החמירו חכמים להוסיף על השיעור בביצים, דעת הרמב"ן (חולין צז: ד"ה עוד) שכיון שיש ביצים גדולות וביצים קטנות ושמא הביצה האסורה גדולה יותר, לכן הצריכו חכמים עוד ביצה שאז בידוע שיהיה ששים כנגד הביצה האסורה, ויל"ד לפי"ז אם יבדוק אדם שיעור ביציו וידע שיש ששים כנגד הביצה אם מהני די"ל שאחר שתיקנו חכמים שצריך ששים ואחד לא מהני אף כשיבדוק. ודעת הרמב"ם (מאכ"א פט"ו הי"ט) שבביצים החמירו חכמים בשיעורה משום שהיא בריה [ואף שהטעם אינו בריה, הוסיפו אחד להיכר].

**ויש** חילוק בדין בין שני הטעמים דלדברי הרמב"ן כל דין זה שצריך ס"א ביצים זה דווקא בביצה שבין הביצים, אבל אם נפלה ביצה לתבשיל שיעורה בששים. ולהרמב"ם אף כשנפלה ביצה לתבשיל צריך לשער בס"א כנגד הביצה, שהרי החומרא הוא מטעם שהביצה היא בריה. וכן להיפך יש חילוק לעניין ביצים טרופות שלדעת הרמב"ן עדיין צריך ששים ואחד כיון דלא ידעי' בביצים גדולות וקטנות, ואילו להרמב"ם סגי בששים כיון שאי"ז בריה. ועוד חילוק יש ביניהם דלטעמו של שדעת הרמב"ם נמצא שיש כאן דין שכל בריה יש להחמיר בשיעורה להוסיף עוד אחד [וכמו שיבואר להלן], אבל להרמב"ן אי"ז דין אלא בביצים.

**והש"ך** (שם) חשש גם לשיטת הרמב"ם, אבל השו"ע (סי' פו ס"ה) ס"ל שאם נפלה ביצה לתבשיל סגי בששים כנגדה, ומבואר שלא חשש לדעת הרמב"ם, וכן נראהה מהט"ז (שם) מהגר"א (שם סק"ו) דלא חששו לדעתו.

**שיעור הביטול באיסורים דרבנן**

**[ס"ח] כחל מתבטל בחמישים ותשע.** כן מבואר בחולין צז: ובטעם הדבר כתבו הראשונים שהכחל עצמו הוא בשר ומצטרף לשיעור ששים, אמנם הרמב"ם (מאכ"א פט"ו הי"ח) מבאר שבכל איסורים דרבנן הקלו לשער בחמישים ותשע (הובא בש"ך סקכ"ו) [אולי משום דאין זה ודאי שצריך ששים וע"כ בדרבנן הקלו בשיעורו יותר]. וכתב הרמב"ם (שם) שבשומן הגיד צריך ששים אף שהוא דרבנן, כיון שהוא בריה, ובכל בריה החמירו חכמים להוסיף על שיעורו אחד ובאיסור תורה צריך ששים ואחד ובאיסור דרבנן ששים [והעיקר להלכה אינו כהרמב"ם וכמשנ"ת].

**דברים הנותנים טעם ביותר מס' ודין עבידא לטעמא**

**וכתב** הרמ"א **אבל אם נו"ט באותה קדירה והוא אסור מצד עצמו אפילו באלף לא בטיל כל זמן שמרגישין טעמו.** הש"ך (סקכ"ט) הביא מהאו"ה (כלל כה דין ז) שכל למעלה מששים הוא מדרבנן, ועל כן אף שמרגיש טעם התבלין אין איסורו אלא מדרבנן, ומחמת זה כתב להקל דאף דקיי"ל שלא לסמוך על קפילא בזה שפיר סמכינן על קפילא. וכתב ע"ז רע"א דהר"ן (חולין לד. ד"ה ומין במינו) כתב שהוא איסור תורה. אלא דקשה שהש"ך עצמו סקכ"ח הביא דברי הר"ן וכתב שהוא פשוט. וצריך ליישב הדבר כמו שכתב הפר"ח (סקכ"ד) וכ"כ היד יהודה (סקכ"ב) ועוד אחרונים, שזה ברור שדבר שנרגש טעמו ודאי אסור מהתורה אפי' ביותר מששים, אבל זה דוקא כשמרגיש טעם הדבר עצמו, ואז לא חשיב כלל עבידי לטעמא אלא איסורו הוא ככל איסור שנרגש טעמו. ודין עבידא לטעמא הוא דין אחר, שדבר שעשוי כדי להטעים את הקדירה אסור אף שאין מרגיש טעם הדבר אלא מרגיש רק שהטעים את הקדירה כבר אסור. ולזה חידש האו"ה דאף שקיי"ל שלא לסמוך על קפילא בדבר זה סמכינן על קפילא לומר אם מורגש הדבר שהוטעם הקדירה מחמת אותו תבלין. [אמנם בסו"ד (בסקכ"ג) כתב היד יהודה שנראה שהאו"ה עצמו ס"ל דאף בנו"ט גמור אינו אלא דרבנן, אלא דבזה לא קיי"ל כהאו"ה].

והיד יהודה (קצר סקמ"ב) סובר להלכה שלא לסמוך על קפילא, וכן נראה דעת רע"א כיון שסובר שלכו"ע הוי איסור תורה. וצ"ב כמה יהיה שיעורו וכי נאסור לעולם, וצ"ל שיש שיעור שבו ודאי לא יהיה טעם כמבואר בש"ך סקכ"ח. אמנם רוב הפוסקים העתיקו דברי הש"ך לסמוך על קפילא.

**כתב** הט"ז (סקי"א) דאם מתבל אוסר עד אלף א"'כ כל שומן יאסור משום מתבל ולא יתבטל בששים, וכתב שצ"ל שמסתמא בששים אין השומן נו"ט אבל באמת אם ירגיש הטעם יהיה אסור, ואח"כ כתב ששוב ראה באו"ה שדוקא בדבר חריף יש איסור משום מתבל. וצ"ב מאי שנא הא כל שמרגיש הטעם למה יהיה חילוק בין חריף לאינו חריף, וע"כ צ"ל בכוונתו שאינו מרגיש טעם הדבר עצמו אלא טעם שהטעים את הקדירה כמו שביארנו, ולזה צריך דוקא שיהיה דבר חריף שהוא חשיב מתבל.

**והפר"ח** (שם) כתב לענין בצלים ושום דחשיבי מתבל דרק אם נתנו בקדירה כדי לתבל אז אוסר אף ביותר מששים, אבל אם נותן את הבצלים והשום לא על מנת לתבל שיעורו בששים כשאר דברים, והוכיח כן מהרמב"ם (פי' המשניות ערלה פ"ב מ"י) [והסברא לתלות בדעתו הוא דבר פשוט שע"י שנותנו לתיבול הוא מחשיבו ומצינו הרבה דברים שתלויים באחשביה].

**דין תבלין במין במינו**

**כתב** הש"ך (סק"ל) בשם התו"ח (כלל פה דין כ) שכל ששוה בטעמא אין איסור מתבל ומבואר שבאיסור מתבל לא החמירו לאסור מין במינו אטו שאינו מינו. והקשו המנח"י (כלל פה סקס"ב) והפר"ח (סקכ"ו) אמאי אין כאן גזירה אטו אינו מינו, וכתב החוו"ד (סק"ז) לבאר דתבלין אינו טעם גמור אלא משום פרסום הפעולה אסרו, כמבואר בפ"ב דערלה (מ"ד), והאמרי ברוך הביא שהמנח"י פליג ומבואר דהחוו"ד למד דין זה שלא גזרו במין במינו דוקא בעבידי לטעמא אבל דבר שנו"ט ביותר מששים באמת יש לגזור גם במינו אטו שאינו מינו. מיהו היד יהודה (סקכ"ה ד"ה ולענין) סובר שאף בנו"ט גמור לא גזרו לאסור במינו ביותר מששים כיון שילפי' האיסור במינו מזרוע בשילה וע"כ רק עד ששים שייך הגזירה ולא גזרו ביותר מששים.

**נתן מלח בקדירה בשבת מה דין הקדירה**

**וכתב** הרמ"א **וכל זה הוא באיסור שאסור מצד עצמו.** ומצוי שיהיה איסור מצד עצמו במלח וכדו' שנתנו בשבת בתבשיל שהוא אסור משום מעשה שבת, וכיון שאינו בטל יהיה אסור כל הקדירה [וסגי שמטעים את התבשיל אף שאין טועם ממש את המלח או התבלין כמשנ"ת]. וברמ"א (סי' שיח ס"ט) כתב שהמלח בטל ע"ג המאכל, וכתב המשנ"ב (שם סקע"ג) שאף שמידי דעביד לטעמא לא בטיל, שאני הכא דזה וזה גורם הוא, והנה דין זה צ"ע דאם המלח נותן טעם ממש א"כ יש איסור תורה על הקדירה ואפי' אם יש ששים כנגדו וכמו שנתבאר דבזה לא שייך לומר דין זה וזה גורם כדכתב הר"ן (ע"ז לו.) שבאיסור שנפל עם היתר ואין באיסור כח ליתן טעם אינו אוסר אפילו למ"ד זה וזה גורם אסור [ואם האיסור אוסר מצד עצמו ג"כ אינו שייך לזה וזה גורם אלא לעולם אסור כיון שנו"ט], וצ"ל דהמשנ"ב מיירי כשנפל לקדירה מעט מלח שאם יטעם הקדירה לא יטעם טעם מלח אלא רק בשיעור תיבול וע"כ אם לא היה מלח כלל קודם לכן א"כ היה אסור כיון שהטעים את הקדירה אבל כיון שהיה מלח קודם לכן יש להתיר משום זה וזה גורם.

**תבלין האסור רק מחמת בלע שבו**

**ואם** אינו אסור מצד עצמו אלא רק בלע איסור אוסר רק עד ששים, ולקמן סי' קה סי"ד כתב הרמ"א בטעם הדבר שכל שנאסר מחמת דבר אחר הולכים אחר האוסר ולא אחר הנאסר, וכיון שהאוסר אינו תבלין אין לאסור ביותר מששים מדין עבידי לטעמא. והנה תבלין היתר שבלע תבלין איסור ואין כח בתבלין הבלוע בפנ"ע ליתן טעם בקדירה, נחלקו הפמ"ג והיד יהודה, דדעת הפמ"ג (שפ"ד סקל"ב) שגם בזה אין לאסור דס"ל שאין אומרים חנ"נ ביותר מששים כיון שדין חנ"נ הוא אטו חנ"נ של בשר בחלב דאינו ביותר מששים ולא נאסר התבלין של היתר [והיינו כשהיה ששים בזמן שנבלע התבלין של האיסור בתבלין של ההיתר ורק מדין תבלין אסר את התבלין היתר] אבל היד יהודה (סקכ"ד) סובר דחנ"נ אינו דומיא דבשר בחלב ושייך חנ"נ אף ביותר מששים וע"כ תבלין שנבלע בתבלין כיון שרק חסר בשיעור מצטרף ככל דין חנ"נ שהוא מוסיף שיעור על האוסר.

**● השיעור נמסר בביהכ"נ "בית תפילה" נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי יום ו' בשעה 12:30 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**