ספק טומאה במקום רוב וע_א
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / הכל שוחטין

חולין ב: אם מועיל רוב בס"ט ברה"ר

**א. ביאור ד' התוס'-**

מבואר בגמ' דטמא שוחט חולין שנעשו על טהרת הקודש ע"י סכין ארוכה אף לכתחילה ולא גזרו בו, אבל בקדשים גזרו עליו לכתחילה שלא ישחוט, ואם שחט ואומר ברי לי שלא נטמא מהני.

ובגמ' פי' לשון המשנה דאחרים רואין אותן מהני היינו בכה"ג שהשוחט ליתיה קמן לישייליה וע"י אחר מהני, ובתוס' הק' דכיון שאינו לפנינו אף אם לא יהיה אחר הרואה ג"כ טהור משום דעזרה הויא רה"ר וס"ט ברה"ר טהור?

ותי' דרוב פעמים לא יוכל ליזהר מליגע, והיכא שיש רוב אף בס"ט ברה"ר טמא, וכעין דאמרו בתוס' פסחים ט. גבי ס"ט ברה"י דספק הרגיל מהני.

ובמסורת הש"ס נתקשה ע"ד התוס' למה הק' כן רק במאי דאמרו דליתיה קמן דלישייליה ולא הק' כן בתחילת הגמ' שאם שחט ואומר ברי לי טהור ולמה לי אמירת ברי הרי ס"ט ברה"ר טהור?

ובמסורת הש"ס ציין לד' התוס' נדה שכתבו באמת דברי לי לאו דוקא, וכנראה הבין כוונתם דקשיא להו למה לי ברי כלל תיפו"ל משום ס"ט ברה"ר טהור.

אבל באמת לא יתכן לפרש כן כוונת התוס' שם דא"כ לא הועילו בתירוצם מידי דאף אי נימא דברי לי לאו דוקא מ"מ תיקשי קו' התוס' בסוגיין מהמשך הגמ' דליתיה קמן דלישייליה אסור ולא אמרינן ס"ט ברה"ר טהור?

וכנראה צל"פ באופ"א כוונת התוס' נדה ה:, עיי"ש מש"כ כד' התוס' בסוגיין דספק הרגיל עדיף מכל ספק ולא אמרינן ביה ס"ט ברה"ר, ועפי"ז כתבו דלשון ברי לאו דוקא שהרי רה"ר הוא, ופי' ברש"ש ונמוקי הגרי"ב שם כוונתם שאי"צ ברי ממש רק כל שהוא קרוב להיות משוכנע בזה סגי שהרי מצ"ע ס"ט ברה"ר הוא ולא החמירו אלא משום דסתמא שנוגע בבשר וכל שאומר שמסתמא לא נגע מהני, עיי"ש.

מיהו בתו"ר שם עה"ג העתיק ד' התוס' בנו"א ולפי"ז כוונתם ממש כהתוס' בסוגיין, עיי"ש.

ועכ"פ לפי"ז הדרא קושיא לכודתא קו' מסורת הש"ס למה לא העמידו התוס' דבריהם בסוגיין על דברי הגמ' דאומר ברי לי ולא מהני ס"ט?

ועיין בנובי"ק יו"ד-ד מש"כ בסו"ד דאף בס"ט ברה"ר טהור יש דין איכא לברורי ולא עדיף מחזקה לכך היכא שהוא לפנינו צ"ל ברי [וביאור הדברים י"ל דדין וודאי אינו אלא הנהגה ושפיר יש דין לברורי, ועוד יש לומר עפמש"כ במקו"א דדין ס"ט ברה"ר באמת אינו דין וודאי כמו ס"ט ברה"י אלא עיקרו שאי"צ לחוש לצד הספק, ואכ"מ][[1]](#footnote-2).

אבל באחרונים דחו דבריו, עיין אחיעזר ב-א וכת"ס חולין ב: ובתשובה יו"ד-ז דאכתי תיקשי שלא היתה צריכה הגמ' לומר שאומר ברי לי שהרי אי"צ לאמירתו וסגי שנעמיד באופן דליכא לברורי.

ובאחיעזר ח"ב א-ג כתב לתרץ דס"ל להתוס' דלענין אמירת ברי סגי להו בתי' הרמב"ן דנפסל גם בס"ט ברה"ר משום היסח הדעת ואם לא אמר ברי הרי הסיח דעתו, אבל אי ליתיה קמן דלישייליה הוא ספק אם הסיח דעתו לכך שפיר יש לדון בו דין ס"ט ברה"ר, עיי"ש.

**ב. רובא דל"ק וספק הרגיל בס"ט ברה"ר-**

והנה מבואר כתובות טו. דרובא דאיתיה קמן מהני בין בס"ט ברה"ר ובין בס"ט ברה"י, ומבואר בתוס' חידוש דלאו דוקא ברובא דאיתיה קמן הוא כן אלא אף ברובא דליתיה קמן.

ובהאי עניינא עיין תשובת שאג"א החדשות-יח בסופו נקט דל"מ רובא דליתיה בס"ט ברה"י [וזה הטעם דל"מ ס"ס ברה"י, אבל יל"פ דשאני ס"ס שיש לו שם ספק משא"כ רוב מכריע את הספק, ונתבאר במקו"א], וזה לכאו' סותר לד' התוס', ועמד ע"ז באחיעזר יו"ד ב-יג.

וכן מבואר בתוס' נדה יח: ד"ה מיעוטא דרובא דל"ק לטמא מהני בדבר שאבד"ל.

אלא שכתב באחיעזר שיש לחלק בזה בין ס"ט ברה"ר לס"ט ברה"י, דדוקא בס"ט ברה"י דל"מ חזקה לטהר ה"נ נקט השאג"א דל"מ רובא דל"ק, אבל בס"ט ברה"ר דעת הרבה אחרונים דמהני חזקה לטמא וה"נ מהני רובא דל"ק לטמא ואין סתירה לד' השאג"א מהתוס'[[2]](#footnote-3).

אלא דע"ע תוס' נדה כא. ד"ה דרבנן נקטו דמהני רובא דל"ק לטהר ס"ט ברה"י [וע"ע לקמן י. רש"י רה"ע], וי"ל דלטעמייהו אזלי הכא.

ושו"ר באו"ש פ"ח שחיטה כתב כד' השאג"א החד' ועמד שזה נסתר מד' התוס' נדה הנ"ל, אלא שכתב דד' התוס' אינם מוכרחים די"ל דספק ראיה לא דיינינן ביה ס"ט, [וכבר עמדו ע"ד התוס' שם במהר"ם וערל"נ ובחידוד הלכות אם יש לתרץ משום ספק ראיה, ואכ"מ].

וע"ע בש"ש א-טו הוכיח מהא דצלוחית-חולין י., דמהני אף רובא דל"ק בס"ט ברה"י.

וע"ע בתוס' נדה יח: ד"ה סמוך שנתקשו מ"ט לא נטהר בס"ט ברה"י ע"י סמוך חזקה לפלגא והו"ל אידך צד מיעוטא וכתבו דהכי הלכתא דלא מטהרינן ע"י חזקה ברה"י, אבל משמע מדבריהם דרוב שפיר יהני שהרי קושייתם הוא דיהני מתורת דהו"ל אידך צד מיעוטא, ומשמע דאף ברה"י מהני רובא דל"ק, וצ"ע מכ"ז לד' השאג"א.

וברמב"ן הביא ד' התוס' דשאני הכא דהוי רגלים לדבר שנגע ובכה"ג ליכא דין ס"ט, והוכיח מפסחים ט. גבי מדורות העכו"ם לענין ס"ט ברה"י דע"י ספק הרגיל לא אמרינן ספק טומאה [ויל"פ עפי"ד רעק"א בתשובה בד' התוס' ב"מ ו: דאף דרוב לא מיקרי וודאי מ"מ מהני רוב בס"ט ברה"י משום דבספק שאינו שקול לא נתחדש דין ס"ט וה"נ בספק הרגיל אין כאן ספק השקול אף שאין בו ההלכתא של רוב].

וברמב"ן דחה ד' התוס', חדא דא"כ בחולין נמי יהיה טמא משום רוב אף בדיעבד ורק ע"י אמירת ברי יתכשר.

ועוד דוודאי אף בספק הרגיל אמרינן ס"ט ברה"ר טהור, דאל"כ למה הוצרכה ההלכתא והרי בלא"ה יש לטהר מכח חזקה [ובאמת מצאנו סתירות בתוס' בכ"ד אם ס"ט ברה"ר הוא מהלמ"מ או דמסברא ספיקו טהור משום חזקה, ולפי שיטה זו לא תיקשי כלל קו' הרמב"ן ובוודאי אם יש רוב מהני כנגד החזקה].

ולא פי' לנו הרמב"ן מה יענה ליישב הגמ' פסחים דמבואר דספק הרגיל מבטל דין ס"ט, ובאמת בראשונים פסחים כתבו אופן אחר ביישוב הסוגיא, עיי"ש בחי' הר"ן, אבל לא משמע ברמב"ן דנחית לזה.

עוד צ"ע בד' הרמב"ן, דהא מבואר כתובות טו. דמהני רוב בס"ט ברה"ר וכד' התוס'.

א. יתכן דעת הרמב"ן לחלק בין רובא דאיתיה קמן לרובא דליתיה קמן דלא מהני בס"ט.

וכעי"ז מצאנו לענין רוב להוציא ממון דדעת תרוה"ד ורשב"ם ב"ב צג. דרובא דאיתיה קמן מיקרי וודאי משא"כ רובא דליתיה קמן וכש"כ בשער"י שער ד' ביאור הענין באורך דרובא דליתיה קמן כיון שיסודו מסברא הרי גרע ולא חשיב וודאי.

ועצ"ע מה יענה הרמב"ן למה שהביא מגמ' פסחים הנ"ל דשפיר מהני רוב והכא נקט דל"מ?

ויש לבאר דס"ל לחלק בין דין ס"ט ברה"י לדין ס"ט ברה"ר, דדוקא לענין ס"ט ברה"ר אמר הרמב"ן דמהני גם במקום רוב דאל"כ למאי איצטריך הלכתא לטהר, אבל בס"ט ברה"י אין לנו מקור לטמא גם כנגד רוב ושפיר מהני רוב לטהר, ודו"ק.

ונמצא דד' הרמב"ן הם הפוכים לגמרי מקצה לקצה למש"כ לעיל לצדד בדעת התוס' להיפך מזה, דלענין ס"ט ברה"י ל"מ רובא דל"ק משום דהוי כוודאי אבל בס"ט ברה"ר שפיר יהני רובא דל"ק לטמא דלאו דין וודאי הוא אלא דלא מטמאינן מספיקא, ודו"ק, ועוד נתבאר במקומו ריש נדה בענין זה.

ומד' הרמב"ן משמע דדין ס"ט ברה"ר הוא דין הכרעה על הספק ולא משום דמספיקא לא מטמאינן ליה דא"כ שפיר יהני רוב לטמא, ומאידך ברמב"ן נדה ג. כתב גדר דין ס"ט ברה"ר דמספיקא לא מטמאינן ליה, וצ"ע בזה, וע"ע לקמן.

ב. בקובץ עניינים פי' דרוב מהני שפיר בס"ט, אבל הרמב"ן הביא תי' התוס' משום דרגלים לדבר שיגע ובזה ס"ל להרמב"ן דלא מהני בס"ט.

**ג. תי' הרמב"ן-**

ברמב"ן תי' קו' התוס' באופ"א דשאני הכא דכתיב לענין תרומה וקדשים משמרת תרומותי לא דיינינן ליה בדין ס"ט, אלא צריך שיהיה ברי לו שהן טהורין ואי לאו אסור להקריבן.

והנה פליגי ר"י ור"ל פסחים לד. בדין היסח הדעת דילפינן ממשמרת תרומותי אם פסולו משום טומאה או משום פסול הגוף, ונפק"מ אם יבוא אליהו ויאמר שלא נטמא אם שרי.

וסברת הרמב"ן צ"ע לשיטת ר"ל דכל פסולו משום טומאה ולית ביה פסול הגוף למה לא תהני ביה ההלכתא של ס"ט ברה"ר?

ובאחיעזר ב-א וקובץ עניינים וחי' רש"ה כתבו דדין משמרת תרומותי נידון בדין איסור ולא כדין טומאה, ואין בו דין ס"ט.

אבל יותר משמע בלשון הרמב"ן, דיסוד פסול היסח הדעת לטומאה ילפינן מדכתיב משמרת, ובכלל האי קרא שצריך שמירה והיינו שיהיה לו ידיעה ברורה שלא נטמא, וממילא לית ביה דין ס"ט ברה"ר דכל שאין ידיעה שלא נטמא לא מהני להקריבו.

אמנם בעיקר תי' הרמב"ן יש כאן מקום עיון כשה"ק באחיעזר, שהרי ילפינן עיקר דין דבר שאבד"ל מדינא דר' גידל דאיירי בבשר קודש ומ"מ מטהרינן ליה ולא אמרינן דליפסל משום משמרת [עיי"ש משה"ק מעוד כ"ד ומש"כ לתרץ]?

ובמשנת יעב"ץ או"ח-כג כתב לתרץ שלא אמר הרמב"ן חסרון בדין משמרת אלא בס"ט ברה"ר דיסוד טהרתו הוא מתורת ספק שאי"צ לחוש לצד הספק, אבל בדבר שאבד"ל דיינינן ליה כהכרעה וודאית על הספק לטהרו, ובזה אין חסרון משום משמרת, וצ"ע.

[ומהלך זה לא יתכן לפמש"כ לעיל בדעת הרמב"ן כאן דס"ט ברה"ר מהני גם כנגד רוב ולכאו' לפי"ז ע"כ הוא משום הכרעה ולא משום דמספק לא מטמאינן ליה, וצ"ע אמנם כבר הבאנו שם ד' הרמב"ן נדה ג. שכתב כן.

וכנראה מתבאר כאן ענין חדש דאף במקום רובא דל"ק מ"מ אכתי חשיב ספק ובס"ט ברה"ר נתחדש שאין הספק מחייב גם בכה"ג, ואכתי צ"ב ובירור].

אמנם יש להעיר על מהלך זה דבפשוטו לפי המבואר בתוספתא טהרות ו-י שהביאו בתוס' סוטה כח: הרי עיקר הקולא של רה"ר הוא משום דהוי כמו שאבד"ל שא"א לישאל לרבים [ועיי"ש בהגר"א עיקר הטעם שהחמירו על היחיד כדי שיישאל ויברר את הספק משא"כ ברה"ר או דבר שאבד"ל], ואיך יתכן לחלק בגדר ההיתר שלהם, וצ"ע.

**ד. שיטת הר"מ-**

בר"מ ריש הל' פסולי המוקדשין הביא ד' הגמ' דטמא לא ישחוט אבל פסק שאם שחט בדיעבד כשר.

ותמהו עליו האחרונים למה השמיט ד' הגמ' שצריך אמירת ברי ואי ליתיה קמן אסור?

ועי' בנובי"ק יו"ד-ד שתי' דעת הר"מ, שהרי כבר הק' התוס' על הסוגיא למה לא נטהר משום ס"ט ברה"ר ותי' דרוב פעמים א"י ליזהר, או משום דאיירי בבמה דהוי רה"י.

וכתב שהר"מ באמת מטהר משום ס"ט ברה"ר, וס"ל שהסוגיא איירי ברה"י וכש"כ התוס' בתי' השני דאיירי בבמה אבל עזרה רה"ר היא, א"נ דסוגיין ס"ל דעזרה לאו רה"ר היא, עיי"ש.

ובחי' רש"ה כתב ליישב באופ"א דס"ל להר"מ כד' הרמב"ן דל"מ ס"ט כיון דבעינן משמרת תרומותי אלא דס"ל דתלי בפלוגתת ר"י ור"ל אם פסול טומאה משום היסח הדעת או פסול הגוף, ואי משום היסח הדעת הרי על צד שלא נטמא טהור ושפיר טהור ברה"ר.

**ד. דין ע"א בס"ט ברה"י-**

דן בש"ש ו-כג אם ע"א נאמן בס"ט ברה"י, ובפשוטו כשם דרובא דאיתא קמן מהני שהוא מברר לגמרי את הספק ה"נ ע"א מהני.

ועיי"ש בש"ש הביא מתוס' בסוגיין שרצו לפרש הגמ' בבמה שהוא רה"י ומ"מ מהני באומר ברי לי [עיי"ש שדחה שהיה בידו שלא ליגע לכך נאמן מתורת בידו].

גם ברשב"א כתובות ט. מבואר להדיא דמהני ע"א וטענת ברי בס"ט ברה"י וכן הוכיח בקו"ש כתובות-כא, ועי' אחיעזר א-ז-ח,ג-מג-ו.

וע"ע במקד"ד מו-ג מה שהוכיח מד' התוס' פסחים ט. שנאמן ע"א.

1. ועי' בכת"ס חולין ב: ובשו"ת יו"ד-ז דלפי"ד הנוב"י הרי מד' התוס' נדה שהק' כן גם לענין אמירת ברי משמע דס"ל שאי"צ לברורי בס"ט, אבל לפמש"כ לעיל בכוונת התוס' נדה אין להוכיח מידי ואין כאן מחלוקת עם התוס' חולין כלל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונתבאר הטעם במקו"א בשני אופנים:

   או משום דברה"י נאמרה הלכה שלא לילך אחר חזקה וה"נ בתר רובא דליתיה קמן י"ל שהוא בכלל הלכתא זו משא"כ רובא דאיתיה קמן דמהני לבטל הספק.

   או באופ"א דס"ט ברה"ר אין דינו לטהר בוודאי רק דמספק לא מטמאינן ליה ואי"צ לחוש לצד של הספק וכל שיש חזקה או אף רובא [אפי' דליתיה קמן] שפיר מהני משא"כ ברה"י הוא דין וודאי ותו ל"מ חזקה, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-3)