עד אחד
קטגוריות: ש_ס / מה כריתות / כריתות - הרב אי_ש סטפנסקי

יבמות פז: ותנן נמי ע"א אומר אכלת חלב והוא אומר לא אכלתי פטור, טעמא דאמר לא אכלתי הא אשתיק מהימן אלמא ע"א מהימן מדאורייתא מנ"ל. ומייתי ברייתא או הודע אליו חטאתו ולא שיודיעוהו אחרים, יכול אע"פ שאין מכחישו יהא פטור ת"ל או הודע. ומקשינן, וממאי דמשום דמהימן דלמא משום דקא שתיק ושתיקה כהודאה דמיא. ומסיק אלא סברא היא מידי דהוה אחתיכה ספק של חלב ספק של שומן ואתא ע"א ואמר ברי לי דשומן הוא דמיהמן. ומקשינן מי דמי התם לא אתחזק איסורא הכא אתחזק איסורא דאשת איש, ואין דבר שבערוה פחות משנים וכו', ומסיק דהא דעד אחד נאמן לומר מת בעליך אף דהוי נגד אתחזק והוי דבר שבערוה, מתוך שהחמרת עליה בסופה וכו', ע"כ תורף הסוגיא.

במס' קידושין סה: אמר אביי אמר לו ע"א אכלת חלב והלא שותק נאמן, ותנא תונא אמר לו ע"א אכלת חלב והלא אומר לא אכלתי פטור, טעמא דאמר לא, הא אשתיק מהימן. ואמר אביי אמר לו ע"א נטמאו טהרותיך והלא שותק נאמן ותנא תונא ע"א אומר נטמאו והלה אומר לא נטמאו פטור, טעמא דאמר לא, הא אשתיק מהימן, וכן אמר אביי לגבי שורך נרבע. ובגמ' שם נחלקו אביי ורבא לגבי ע"א שמעיד אשתך זינתה והלה שותק, דלפי אביי נאמן ולפי רבא אינו נאמן דאין דבר שבערוה פחות משנים, ע"כ תורף הסוגיא.

במס' גיטין נד: ת"ר היה עושה עמו בטהרות ואמר טהרות שעשיתי עמך נטמאו נאמן, אבל אמר לו טהרות שעשיתי עמך ביום פלוני נטמאו אינו נאמן. מאי שנא רישא ומאי שנא סיפא, אמר אביי כל שבידו נאמן. כלומר, דרישא איירי שהטהרות עדיין בידו ולכן הוא נאמן, וסיפא איירי כשאינו בידו ולכן אינו נאמן. ורבא אמר כגון דאשכחיה ולא אמר ליה ולבתר הכי אשכחיה ואמר ליה. כלומר, דאפילו שאינו בידו נאמן, אלא שאם מתחילה אשכחיה ולא אמר ליה איכא ריעותא, ולכן אינו נאמן. וביארו תוס' דאף לרבא בעינן שיהא בידו, אלא דס"ל דסגי במה שהיה בידו מקודם לכן, ובזה פליגי אביי ורבא, אך לכו"ע כשלא היה בידו כלל אינו נאמן.

והקשו הראשונים בסתירת הסוגיות, דבמס' קידושין מבואר שע"א נאמן לאסור כל שאינו מכחישו, ואילו במס' גיטין מבואר שאינו נאמן אא"כ בידו. והנה נידון זה תלוי בספק הגמ' ביבמות האם ע"א נאמן נגד אתחזק, דכל שמעיד על נתנסך יינך ונטמאו טהרותך ונרבע שורך הוי עדות נגד חזקת היתר, אלא דהסוגיא בקידושין נקטה שנאמן אא"כ מכחישו, והסוגיא בגיטין נקטה שאינו נאמן אא"כ בידו.

**שיטות הראשונים בע"א נגד אתחזק**

שיטת הרא"ש בגיטין

הרא"ש בגיטין שם נקט דלמסקנת הגמ' אין ע"א נאמן נגד אתחזק, וכלשון הגמ' בקושיא מי דמי התם לא אתחזק איסורא הכא אתחזק איסורא, משמע שבמעיד נגד אתחזק אינו נאמן. ולפי"ז מיושב הסוגיא בגיטין בפשיטות דאין ע"א נאמן לומר נטמאו טהרותך אא"כ הדבר בידו. והא דבמס' קידושין מבואר שע"א נאמן לומר נתנסך יינך היינו דוקא באופן שהלה שותק ומשום שתיקה כהודאה. ומחמת כן פסק הרא"ש שם דכל דבר שהוא ספק ולא אתחזק לא איסור ולא היתר ע"א נאמן עליו בין להתיר ובין לאסור, ואם אתחזק איסורא אינו נאמן להתיר כמבואר בסוגיא ביבמות לגבי טבל, וכן אם אתחזק התירא אינו נאמן לאסור אא"כ הדבר בידו כמבואר בסוגיא בגיטין, או היכא דהוא שותק כמבואר בסוגיא בקידושין.

שיטת הרמב"ן

הרמב"ן ביבמות שם נקט דמסקנת הגמ' שע"א נאמן להתיר אפילו נגד אתחזק איסורא, דאל"ה אין אדם נאמן על בהמה לומר שנשחטה בפניו כדין, שהרי הוא מוציא מחזקת איסור. ולפי"ז הביאור בסוגיא בקידושין הוא כפשוטו, שע"א נאמן לומר נתנסך יינך נטמאו טהרותך ונרבע שורך כיון שע"א נאמן אף נגד אתחזק, ואין צריך לשתיקתו אלא אפילו אומר איני יודע נאמן.

ועוד כתב הרמב"ן במס' קידושין, שאפילו לפי הצד בגמ' שאין ע"א נאמן להתיר נגד אתחזק, מכל מקום נאמן לאסור נגד אתחזק התירא, דלאסור את המותר ודאי מהימן, דלא אמרינן בשם דוכתא אתחזק התירא בכה"ג. וביאר הקובץ הערות סי' ס"ז דהיתר אינו אלא שלילה, דמה שאינו אסור הרי הוא מותר ממילא, ולכן אין זה נחשב שהוא מעיד נגד חזקה. אך הקשה דמצינו בעלמא חזקה של היתר, כגון חזקת פנויה וחזקת טהרה וכדו', ומאי שנא הכא. ותירץ ר' ראובן בריש גיטין דהא דאין ע"א נאמן נגד אתחזק אין הכונה שכח של חזקה אלים מכח של ע"א, דכבר הקשה הפנ"י הובא בש"ש ריש ש"ו איך יתכן שע"א נאמן נגד רוב ואינו נאמן נגד חזקה, הא רובא וחזקה רובא עדיף. אלא הביאור הוא שאיסור שהוחזק לאיסור צריך נאמנות גדולה יותר להתירו, ובמקום שע"א נאמן ודאי הוא נאמן אף נגד רוב וחזקה, דלעולם נאמנות עדיפא מכח של רוב וחזקה, אלא דבהוחזק לאיסור לא סגי בנאמנות של ע"א, ואין זה שייך לדין חזקה, דאף בלא הילפותא מנגעי בתים שחזקה מועלת אין ע"א נאמן נגד אתחזק. ולפי"ז כונת הרמב"ן שאיסור שהוחזק לאיסורא צריך נאמנות גדולה יותר, אך אי אפשר לומר שאם הוחזק להיתר צריך נאמנות גדולה, דהיתר אינו דין חיובי להצריך עליו נאמנות גדולה. וכעין זה כתב החזו"א אה"ע סי' נ"ט סק"ח. [יש להעיר דבריש גיטין נקט הרמב"ן בפשטות שאין ע"א נאמן נגד אתחזק, ודלא כמסקנתו במס' יבמות].

ומה שהקשו הראשונים מדוע בגיטין בעינן שיהיה בידו תירצו הראב"ד בהשגותיו על הרי"ף בגיטין שם והרמב"ן בקידושין שם דהתם איירי באופן שהחזיר את הטהרות ולא אמר כלום ואח"כ כשמצאו אמר לו שנטמאו, דאביי סובר שאינו נאמן אא"כ בידו דהיינו אא"כ לא החזיר עדיין, דבשעה שמחזיר מוטל עליו לומר שנטמאו, ואם לא אמר באותה שעה איכא ריעותא ואינו נאמן. ורבא סובר שאף בכה"ג נאמן, ורק אם מצאו פעם אחת ולא אמר לו איכא ריעותא. וברשב"א בקידושין תירץ דבפועל איכא חזקה ששמר כהוגן ולא נטמאו הטהרות, ולכן אינו נאמן אא"כ הדבר בידו, אך בעלמא ע"א נאמן לאסור אפילו כשאין הדבר בידו.

שיטת תוס' ומהר"ם

תוס' בקידושין וגיטין תירצו דלעולם אין ע"א נאמן לאסור, והא דאמר אביי בקידושין טעמא דמכחיש הא שתק מהימן היינו מדין שתיקה כהודאה, ובגמ' בגיטין איירי באומר איני יודע או במכחישו, ובכה"ג נאמן רק כשהדבר בידו. וסיימו תוס' דהא דאמרינן בכל דוכתא ע"א נאמן באיסורין היינו להתיר כגון בשר זו מנוקרת או חתיכה זו של שומן, אבל לאסור הדבר אינו נאמן אלא אם הדבר בידו או בשותק. והנה הש"ך נקט בדעת התוס' כהרא"ש דלעיל, שאין הבדל בין לאסור או להתיר אלא ההבדל בין מעיד נגד אתחזק או לא, ודחק מאוד בדברי התוס' שלאסור ליכא נפק"מ בעדותו, כיון שאף בלא עדותו צריך להחמיר מספק, ואם אתחזק התירא בלא"ה אינו נאמן, ורק להתיר איכא נפק"מ. אך האחרונים נקטו בדעת תוס' שלאסור אינו נאמן אפילו שלא נגד אתחזק, ולגבי להתיר הרי זה תלוי בספק הגמ' ביבמות, ואין הוכחה בדעת תוס' איך נשאר למסקנא.

וכן הרא"ש מו"ק פ"ג סי' ל"ב הביא מחלוקת רמב"ן ומהר"ם האם מתאבלין על פי ע"א, וכתב מהר"ם דלפי ר"ת אין ע"א נאמן אפילו הלה שותק אא"כ היה לו לידע, והביא ראיה מפרק הניזקין דאינו נאמן אא"כ היה בידו. והא דע"א נאמן באיסורין הני מילי לסמוך עליו להתיר, דגמרינן מוספרה לה לעצמה, אבל להחמיר לא מחמרינן על פי עד אחד. ומשמע שיש חילוק בין להתיר לבין להחמיר, דע"א אינו נאמן לאסור כלל ואף באתחזק התירא. (ולגבי להתיר לא מפורש בדבריו מה הדין נגד אתחזק איסורא).

וכן מבואר בתוס' רא"ש קידושין סו: דבגמ' איתא דמקוה פסולו ביחיד, ופירש רש"י משום שע"א נאמן באיסורין, והקשה בתוס' רא"ש דהיינו דוקא להתיר היכא דהוי בידו או דלא אתחזק איסורא, אבל לא לאסור. ולכן פי' דפסולו ביחיד היינו כשאומר לו בא ונמדוד, ולעולם אינו נאמן לפסול. ומבואר דלהתיר נאמן רק היכא דלא אתחזק איסורא או כשהדבר בידו, אך לאסור אינו נאמן אף היכא דלא אתחזק התירא. ואולי כדי שלא יסתור לרא"ש בגיטין יש לדחוק דעיקר קושייתו דהכא הוי נגד אתחזק התירא, ואין כונתו לחלק בין לאסור לבין להתיר אלא שמצינו שע"א נאמן להתיר כשאינו נגד אתחזק, ולא מצאנו לאסור נגד אתחזק.

ובחי' ר' ראובן גיטין סי' א' ביאר דעת התוס' דכאשר בא לאסור דבר של חבירו ומפסידו אינו נאמן, דהוי כעין להוציא ממון. ואף דלא הוי ממש להוציא, דהא לרבא לא מהני שתיקה בדבר שבערוה ובאיסורין מהני שתיקה, וכן מוכח מהא דמהני לרבא מה שהיה בידו מקודם, ובממון בעינן שיהיה בידו ממש. מכל מקום כאשר אינו בידו ואינו שותק דמי לממון דאינו נאמן אפילו כשאינו מעיד נגד אתחזק. וכעין זה כתב הפנ"י בגיטין שם, דלאסור אינו נאמן דאפשר שלצעוריה קמכוין, ועוד, כיון שרוצה לאסור ולהפסיד ממון חבירו הו"ל כאיסורא דאית ביה ממונא, ובממונא פשיטא דבעינן שני עדים מגזיה"כ, עכ"ל.

וכן מבואר בבית יוסף ס"ס קכ"ז, דכתב שם מצאתי כתוב מה שפי' ר"ת דע"א שאמר נתנסך יינך ומכחישו או שאומר איני יודע דאינו נאמן נראה דהיינו לבעל הבית ולבני ביתו דוקא, כיון שמפסיד להם ממון, אבל לגבי אחרים לא כל כמינייהו לסמוך על הכחשה דבעה"ב, דע"א נאמן באיסורין. ובשם מורי הגיבור כתב דע"א נאמן באיסורין אינו אלא להתיר היכא דלא אתחזק איסורא, אבל לאסור דבר שבחזקת היתר לא כל כמיניה, כיון דמכחשי ליה לא מהימן כבי תרי. וקשיא ליה דבפרק האומר אמרינן מקוה פסולו ביחיד אם אמר ע"א שחסר משום דע"א נאמן באיסורין כדפ"ה, עכ"ל. וביאור הדברים, שלפי המצאתי כתוב בעלמא ע"א נאמן לאסור גם נגד אתחזק התירא, וכל מה שנקט ר"ת שאינו נאמן זה רק כלפי האדם עצמו ובני ביתו שמפסיד להם. [וכן נקט המחנה אפרים עדות סי' י', אך כתב דבאופן שבעל דבר מכחישו להדיא אין העד נאמן אף כלפי אחרים, עי' להלן]. ומבואר להדיא כהביאור הנ"ל דהטעם שאין ע"א נאמן לאסור הוא משום דהוי כעין להוציא, ולכן כלפי אחרים דלא הוי כעין להוציא הרי הוא נאמן.

ומורי הגיבור נחלק עליו דאף כלפי אחרים אינו נאמן נגד אתחזק. וכן דייק הדרכי משה מהאו"ה דלעד עצמו אסור מדין שויא, מכלל דלאחרים נמי שרי, וכן פסק הש"ך סק"ו. וביאר ר' ראובן דעת האו"ה דאף הוא מודה ליסוד הנ"ל דהטעם שאינו נאמן לאסור הוא משום שמפסיד לחבירו, אלא דס"ל דכיון שאינו נאמן כלפי הבעלים שוב אינו נאמן כלל אף כלפי אחרים, דבמקום הפסד אינו נאמן. ונפק"מ באופן שאדם אומר על יין של עצמו שנתנסך או שאומר על חפץ של הפקר, דכאן מודו למצאתי כתוב שנאמן אף נגד אתחזק.

אמנם בדברי מורי הגיבור צ"ע לומר כן, דלפי"ז מש"כ בתחילה "להתיר היכא דלא אתחזק איסורא" לאו דוקא, דהא בא לחלק בין לאסור לבין להתיר היכא דהוי נגד אתחזק. ועוד דלפי"ז לא קשה כלל ממקוה, דהתם לא איירי במפסיד לאדם והוי כחפץ של הפקר דלכו"ע נאמן. ולכן נראה דמורי הגיבור נחלק בעיקר היסוד וס"ל כהרא"ש שע"א אינו נאמן כלל נגד אתחזק, ולא בא לחלק בין לאסור לבין להתיר, אלא כונתו דלא מצאנו שע"א נאמן באיסורין אלא להתיר היכא דלא אתחזק איסורא, אך לאסור היכא דאתחזק התירא לא מצאנו, (וכמש"כ לעיל בביאור דברי התוס' רא"ש), וממילא אין הבדל בין הבעלים לאחרים, שהרי כלל הוא שאין ע"א נאמן נגד אתחזק. ומה שהקשה ממקוה כבר יישב התוס' רא"ש דהתם אינו נאמן שהמקוה פסול אלא הוא רק מחייב בדיקה.

וכן משמע בשו"ת הרשב"א ח"א סי' תקמ"ה, דכתב שאם הבעל דבר מכחיש עד אחד אין העד נחשב לכלום, וגדולה מזו אמר ר"ת דאף באומר איני מאמין לדבריך אין בעדותו כלום. ומשמע ששיטת ר"ת היא מיסוד זה דכיון שמפסיד לבעל דבר הרי הוא רשאי שלא לקבל את העדות, והוי כעין הכחשה.

ויל"ע מדוע הוצרכו תוס' לבאר שאין ע"א נאמן לומר נתנסך יינך משום דהוי לאסור, תיפו"ל משום דהוי נגד אתחזק, ולכאורה יש להוכיח שתוס' נקטו להלכה שלהתיר ע"א נאמן גם נגד אתחזק. וכן יש להוכיח מהא דנקט המצאתי כתוב שע"א נאמן לאסור כלפי אחרים, אע"פ דהוי נגד אתחזק. אך ר' ראובן שם הוסיף דיתכן שאין ע"א נאמן להתיר נגד אתחזק איסורא, אלא שהתוס' מודו לסברת הרמב"ן דלא מצינו אתחזק התירא בכה"ג, וכמו שביארנו לעיל סברתו, ולכן כלפי אחרים ודאי ע"א נאמן לאסור, ורק כלפי הבעלים אינו נאמן משום להפסיד לחבירו.

ובזה ביאר ר' ראובן הא דמהני שתיקת הבעלים, והא ודאי אם ע"א יאמר נתנסך יינך ואדם אחר ישתוק לא מהני לאסור נגד אתחזק, ובמה עדיף שתיקת הבעלים. ומוכח שכיון שבאים להפסידו יש תוקף לדעה של הבעלים בענין, וכיון שהם שותקים הוי סיוע לעד טפי משתיקת אדם אחר. ויש להוסיף, דלפי הביאור הנ"ל שתיקת הבעלים מהני להוריד את ההפסד שלהם, שהרי אף הם עצמם מסכימים לדבר, ושוב חוזר הדין הרגיל שע"א נאמן לאסור אף נגד אתחזק התירא. (וביותר לפי המצאתי כתוב, שע"י שתיקת הבעלים נעשו הבעלים כאחרים). אך דבר זה נסתר מדבר שבערוה לדעת אביי, דהתם אי אפשר לפרש שע"י השתיקה מהני כדין ע"א דעלמא שנאמן לאסור, דהא בדבר שבערוה צריך שנים, ועל כרחיך דשתיקה הוי דבר בפ"ע.

**בגדר שתיקה לע"א כהודאה**

תוס' בקידושין שם כתבו דלפי דבריהם שע"א אינו נאמן לאסור כדמוכח בסוגיא בגיטין, וכל הנאמנות לומר נתנסך יינך הוא מדין שתיקה כהודאה, על כרחיך צ"ל דאומר לו העד בפניך נטמאו, דאל"ה לא שייך בזה שתיקה כהודאה. ומשמע דמהני מדין שתיקה כהודאה ממש כמו בממון. אך תוס' ביבמות שם כתבו דאי אפשר לומר כן מכמה טעמים, א, בגמ' בקידושין שם מייתי דההוא סמיא דאמר לו עד אחד אשתך זינתה, ואמר לו שמואל אי מהימן עלך זיל אפקה, והוכיח אביי דע"א נאמן אף בדבר שבערוה, ומהימן עלך היינו שאינו גזלן. ולדעת התוס' על כרחיך איירי בשותק דאל"ה אין ע"א נאמן לאסור, ואי שתיקה כהודאה מאי שנא שותק לאדם נאמן או שותק לגזלן. ב, התם אי אפשר לפרש ששותק מחמת שידע שזינתה, שהרי הוא סמיא. ג, לשון הגמ' נאמן משמע דהוא מחמת העד ולא מדין שתיקה. ולכן כתבו תוס' ביבמות דשתיקה כהודאה היינו שיש קצת רגלים לדבר שזה אמת. ובפשטות היינו דהוי סיוע לעד משתיקתו.

וכן כתבו תוס' בקידושין לדעת רבא דאין ע"א נאמן בדבר שבערוה אפילו בשותק, ומדוע לא אמרינן שויא אנפשיה כחתיכה דאיסורא. וביארו דטעמא דשותק מהימן לאו משום דשתיקה כהודאה אלא משום דאיכא רגלים לדבר, וכיון שאין האיסור מכח עדות הבעל אלא מכח עדות העד לא מהימן בדבר שבערוה. ומלשון התוס' דקסבר רבא דטעמא דשותק וכו' משמע שאביי חולק ולדידיה שתיקה מהני כהודאה ממש. אך לפי תוס' ביבמות אף אביי מודה לזה, אלא שסובר שע"א נאמן בדבר שבערוה היכא שיש לו סיוע קצת משתיקת הבעל דבר.

וכן הוכיח הר"ן בקידושין מהא דשייך שתיקה לגבי קרבן, והא התם הנידון רק כלפי עצמו האם חייב קרבן או לא, ומה שייך לדון בזה שתיקה כהודאה הרי הוא עצמו יודע האמת. ואף לפי מש"כ תוס' ביבמות דכאשר שנים מחייבים אותו קרבן והוא מכחיש לדעת ר"מ ממשכנין אותו, מסתבר דהיינו דוקא בשנים, אך בע"א והלא שותק כיון דכל הנאמנות הוא מחמת שתיקתו ודאי אין ממשכנין אותו, ואם כן מאי נפק"מ לדידן משתיקתו. [ואין לומר דנפק"מ לגבי הכהנים שרשאים להקריבו, שהרי כל אדם שמביא חטאת נאמן ואין צריכים הכהנים עדות אחרת שחייב ואין זה חולין בעזרה, ואם כן כאשר הוא שותק ומביא קרבן ודאי מקריבין אותו]. ובשלמא לגבי נתנסך יינך וכדו' ע"י שתיקתו כל העולם אסורים ביין, ואיכא נפק"מ בשתיקתו לאחרים, אך בקרבן אין נפק"מ לאחרים. ומוכח דאפילו היכא שבאמת אינו יודע מכל מקום כאשר שתק איכא סיוע לעד וחייב קרבן מצד העד ולא מדין שתיקה כהודאה.

וכן מוכח מהא דתנן ע"א אומר אכל וע"א אומר לא אכל מביא אשם תלוי, ועל כרחיך איירי בשותק לשניהם, דאם אומר איני יודע אפילו בע"א שאומר אכל פטור, ואם שותק רק לעד שאומר אכל לכאורה נראה שאין השני נאמן להכחישו. אלא איירי בשותק לשניהם, ומה שייך שתיקה כהודאה לשנים. ונראה גדר הדבר דכאשר אומר לעד איני יודע הרי הוא כאומר לו שאינו מקבל את העד, וכן כשאומר איני מאמינך אין הכונה שהוא חושב שהעד משקר, אלא הוא אומר שאינו מקבל את העד ואינו יודע מה היה באמת. אך כאשר הבעלים שותקים הרי הם מקבלים את העד וסומכים עליו מחמת חוסר ידיעתם, וזה עצמו סיוע לעד.

ומש"כ תוס' בקידושין שצריך לומר לו בפניך נטמאו, היה מקום לומר שאין זה מתאים עם התוס' ביבמות, דאם הסיוע לעד הוא מחמת שתיקם וקבלתם דברי העד מדוע צריך לומר בפניך, ואם כן תוס' בקידושין פליגי דהוי מדין שתיקה כהודאה ממש. וכן נקטו הרמב"ן והרשב"א בקידושין שם בדעתם. אך זה לא יתכן מחמת כל הקושיות הנ"ל. וכן נקט הש"ך דהתוס' לא פליגי אהדדי, דבסק"י הביא את דברי התוס' ביבמות כדבר פשוט שאין זה כהודאה ממש, ובס"ק ט"ז ביאר שאם אינו אומר לו בפניך נתנסך או ידעת וכדו' אין שתיקתו מתפרשת כהודאה כלל, דיתכן דשותק משום שאינו יודע בירור הדבר. [יתכן שכאשר אומר לו בפניך או ידעת ומכל מקום שותק מוכח שמקבל את דברי העד ונאמן עליו, שאם אינו נאמן עליו ושותק מחמת שאינו יודע בירור הדבר לכה"פ היה לו לומר אני איני יודע כלום, ועי' מש"כ בזה בשו"ת אגרות משה יו"ד ח"א סי' ס"ה].

והר"ן בקידושין שם כתב בדעת התוס' גדר מחודש, דילפינן מקרא דאו הודע שע"א נאמן לאסור היכא שהבעלים שותקים ואינו נאמן היכא שאומרים איני יודע, ואין זה סברא אלא גזיה"כ ששתיקתו תחשב באיסורין כהודאה בממון, ונחלקו אביי ורבא האם גזיה"כ זו נאמרה גם לגבי דבר שבערוה, עיי"ש. ובש"ך סק"י כתב שלפי דברי תוס' ביבמות אין צריך לכל דבריו, עיי"ש.

**נאמן כבי תרי**

כתב המרדכי סוף סי' תקכ"ט דבמקום שע"א אינו נאמן אא"כ שותק, פסק ר"ת דאפילו אי מהימן לן כבי תרי יכול לומר לו איני מאמינך. והוכיח כן מההוא סמיא דאמרו לו אשתך זינתה, ואמר שמואל אי מהימן לך זיל אפקה, וביאר רבא אי מהימן לך כבי תרי זיל אפקה, ומשמע דוקא בשתק אמר לו כן, אך אם מתחילה אמר איני מאמינך אינו צריך להחמיר אף במהימן כבי תרי. ורבינו משולם חולק על ר"ת דאם ידוע שהוא נאמן יש לחוש, והוכיח כן מההוא דמיא דאמר ליה אי מהימן לך כבי תרי זיל אפקה, ומדוע לא אמר לו שמואל אל תאמן לו. וכן הביא בשם ראבי"ה שדבר זה תלוי ביראת שמים שלא יבדה מלבו לומר על העד דבר שאינו כדי לטהר טהרותיו או להתיר יינו. וכן כתבו תוס' בקידושין בשם ר"ת דאי מהימן כבי תרי צריך לחוש.

והטור כתב ומלמדין אותו לכתחילה שיאמר איני מאמינך, ונקט הבית יוסף דהיינו אפילו באופן שמאמין לדברי העד, והוא כדעת ר"ת. ובדרכי משה מבואר שדוקא ביין נסך יש להקל כן, ולא בשאר איסורין. אך הש"ך סקי"א פירש דברי הטור דמלמדין אותו קודם שיבוא העד לומר איני מאמינך, אך לא יכחיש ממש דהיאך ילמדוהו לשקר. ובס"ק ט"ו האריך לחלוק על הרמ"א שכתב דאף בנאמן כבי תרי אין צריך להחמיר. ונראה מדבריו דמש"כ הטור ומלמדין אותו לומר איני מאמינך היינו שמלמדין אותו שלא ישתוק בחינם, שאם באמת אינו יודע שיאמר איני יודע, אך ודאי אם מאמין לדברי העד אין מלמדין אותו לומר איני מאמינך, ודלא כהבית יוסף.

**הכחשת בעל דין לע"א**

בגמ' קידושין סה: נחלקו אמוראים בע"א שמעיד על קידושין, האם חוששין להצריך גט מספק או לא. ומייתי ברייתא שנים שבאו ממדינת הים ואשה עמהם וחבילה עמהם זה אומר זו אשתי וזה עבדי וכו', צריכה שני גיטין וגובה כתובתה מן החבילה. ומוקי לה באופן שיש לכל אחד מהם עד אחד, וקתני שצריכה שני גיטין, אלמא חוששין לקידושין. ומקשינן ותסברא עד אחד בהכחשה מי מהימן. והוכיח מכאן בשו"ת הרשב"א ח"א סי' תקמ"ה שאם הבעל דבר מכחיש עד אחד אין העד נחשב לכלום. וכן פסק הרמב"ם פ"ט מאישות הל"א שאם ע"א אומר מקודשת והיא אומרת לא נתקדשתי הרי זו מותרת, וכתב המגיד משנה דמקורו מהגמ' הנ"ל.

אך רש"י פירש: ע"א בהכחשה דאיכא חד סהדא דמכחיש ליה מי מהימן, אפילו לא מכחשא ליה איהי ליכא למ"ד, דאין האחד בא אלא לשבועה והכא שבועה לא שייכא, עכ"ל. ולפי פירושו קושיית הגמ' אינה מחמת הכחשה דאשה אלא מחמת הכחשה דע"א נגד ע"א, שהרי כל אחד מהם מביא ע"א שהיא אשתו. ולפי"ז אין ראיה דמהני הכחשת בעל דין. והנה במחנה אפרים עדות סי' י' הקשה מגמ' זו על המצאתי כתוב שהובא לעיל, דאף לדעת תוס' שע"א אינו נאמן לאסור היינו דוקא כלפי הבעל דבר שמפסידו, אך כלפי אחרים נאמן ואפילו באופן שהבעל דבר מכחישו, והכא מבואר שאינו נאמן במכחישו כלל, דהא אשה זו יכולה להנשא לאחרים. וכתב בשער המלך פ"ט מאישות הל"א דהמצאתי כתוב יפרש את הגמ' כרש"י דלא מקשה מצד הכחשת בעל דין אלא מצד הכחשת ע"א נגד ע"א.

ובשו"ת מהרי"ט סי' ט"ו הוכיח ממתני' דאמרו לו אכלת חלב והלה אומר לא אכלתי פטור, וכן נטמאו טהרותיך והלה אומר לא נטמאו טהור. וכן בהמשך הגמ' לגבי מגורה של דסקים ביבנה, דמקשינן היכי דמי אי דקא מכחיש ליה מי מהימן אלא בשתיקה. ומחמת כן תמה על רש"י מדוע הוצרך לפרש קושיית הגמ' מצד הכחשת ע"א ולא מצד הכחשת בעל דין. ובשער המלך כתב דרש"י יסבור כהמצאתי כתוב דאף דמהני הכחשת בעל דין כמבואר במשניות הנ"ל מכל מקום כלפי אחרים שפיר מהני הע"א, ולכן הוצרך רש"י לפרש מצד ע"א נגד ע"א.

אמנם בעיקר דברי רש"י, בתרומת הדשן סי' רי"ב העתיק דברי רש"י בלשון אחר: ותסברא ע"א בהכחשה מי מהימן והא אין ע"א קם באיש אלא לשבועה, והכא לא שייכי שבועה. ודייק מכאן שאין ע"א נאמן בהכחשת בעל דין. וכ"כ בשו"ת מהר"ם פדוואה סי' ל"ב דהנוסח ברש"י לפנינו מגומגם, דמאחר שפירש קושיית הגמ' מצד הכחשת ע"א מדוע סיים שאין ע"א קם באיש רק לשבועה, עיי"ש.

ובמה שנקט המצאתי כתוב דאפילו במקום הכחשת בעל דין הרי הוא נאמן כלפי אחרים, המחנה אפרים שם הקשה מדברי הרמב"ם סוף טומאת מו"מ א"ל נטמאו טהרותיך והלה שותק הרי זה נאמן, ואם הכחישו וא"ל לא נטמאו הרי הן בחזקתן עד שיעידו ב', עכ"ל. ואם איירי לעצמו הרי אפילו בשנים מותר כמש"כ בהל' אה"ט דלענין טהרות הוא נאמן ע"י עצמו. [לכאורה שם איירי לענין לחייבו קרבן על טומאת מקדש, אך לענין טהרות גופייהו אינו נאמן להכחיש שנים]. ובמהרי"ט שם הקשה מגוף הגמ' דעביד צריכותא בנטמאו טהרותיך ובנרבע שורך, ועל כרחיך איירי כלפי אחרים, דאי כלפי עצמו הרי הוא יודע מדוע שתק. ודחה, דאיירי בחוזר בו, ויכול לתת אמתלא מדוע שתק מתחילה.

ובתרומת הדשן שם הוכיח מהגמ' בכתובות כב. דע"א נאמן אפילו במקום הכחשה, והאריכו מהרי"ט ושער המלך לדחות דבריו, עיי"ש.

ונראה שמהצאתי כתוב והמחנה אפרים נחלקו בדעת התוס' שע"א לא נאמן להפסיד, שלפי המצאתי כתוב אין מעלה להכחשת בעל דבר, אלא שאין ע"א נאמן להפסיד אא"כ הבעלים שותקים וכל שאינם שותקים אינו נאמן, וכלפי אחרים שאינו מפסידם ע"א נאמן אפילו בהכחשת בע"ד, משא"כ לפי המחנה אפרים הכחשת בעל דבר יכולה להוריד את העד לגמרי, והוא דין בפ"ע. ונראה להוכיח כדעת המחנה אפרים דאף לפי תוס' מצינו מעלה להכחשת בעל דין טפי מאיני יודע, דהנה במס' יבמות פח: לגבי ע"א שאומר מת בעליך אמר שמואל לא שנו שתצא אלא שלא מכחשתו אבל מכחשתו לא תצא, ומוקי לה בבא ע"א ואמר מת ואח"כ באו שתי נשים ואמרו לא מת, ואזלינן בתר רוב דעות ובכה"ג מודה עולא דתצא ולא אמרינן דעד ראשון כשנים, ובזה חידש שמואל שאם היא מכחישה את העדים הפסולים ואומרת שהוא מת לא תצא. ופירש רש"י דהיכא דאמרה ברי לי שאין זה, דל עד קמא מהכא, אין פסולי עדות נאמנים להעיד על אדם כשר אפילו הן אלף, שכל אדם נאמן על עצמו באיסורין בדבר הברור לו אא"כ יש עדות כשרה בדבר. כלומר, שכל אדם נאמן להכחיש ע"א שבא להפסידו. והנה הכא אם אומרת איני יודעת ודאי דתצא כמש"כ רש"י שם, שהרי העד הראשון בא לחדש שמת בעליך והעד השני בא להחזיר את החזקת אשת איש, והעד השני שאומר לא מת עדיף, ומכל מקום נאמנת להכחישו ולהחזיר את העד הראשון, ומוכח שלהכחשת בעל דבר יש כח מיוחד לסלק את העד לגמרי אפילו במקום שהעד נאמן.

וכן מבואר בש"ך סק"ג דהיכא דהוי בידו מהני רק באומרים הבעלים איני יודע, אך במכחישו לא מהני, ומבואר דלהכחשה יש כח מיוחד לסלק את העד לגמרי אף במקום שאיני יודע נאמן.

**דין בידו**

איתא בגיטין נד: היה עושה עמו בטהרות ואמר טהרות שעשיתי עמך נטמאו נאמן, אבל אמר לו טהרות שעשיתי עמך ביום פלוני נטמאו אינו נאמן. מאי שנא רישא ומאי שנא סיפא, אמר אביי כל שבידו נאמן. ורבא אמר כגון דאשכחיה ולא אמר ליה ולבתר הכי אשכחיה ואמר ליה. ומוכיחה הגמ' כדעת רבא מהא דכ"ג נאמן לומר שפיגל ביוה"כ אף שלא שמעו אותו בשעת מעשה, והכא כבר אינו בידו ומכל מקום נאמן. ונאמרו בראשונים ב' ביאורים בגמ' שהן ד'.

שיטת התוס' והרא"ש שע"א לא נאמן נגד אתחזק או לאסור אע"פ שבעל דבר אינו מכחישו, ולכן כדי להיות נאמן לומר נטמאו או נתפגלו צריך לכח מיוחד של בידו. ונחלקו הראשונים מה הכונה בידו, רש"י פירש בידו לעשותו בשעה שמודיעו, כלומר מיגו שיכול לעשות כמו שאומר נאמן לומר שכך ארע. וסובר אביי שהוא נאמן רק כל עוד שבידו לעשות כן, אך לאחר שהחזיר את היין לבעליו שכבר אינו יכול לנסך או לאחר שזרק את הדם שכבר אינו יכול לפגל אינו נאמן. ורבא סובר דכיון שהיה בידו מקודם לכן נאמן, ורק באופן שאשכחיה ולא א"ל ולבתר הכי אשכחיה ואמר ליה דאיכא ריעותא אינו נאמן.

ולעומת זאת הרא"ש פירש בידו היינו ברשותו, דלבעלים יש כח נאמנות מיוחדת, וכל שהחפץ ברשותו הרי הוא נאמן אע"פ שאין בידו לעשותו, ואפילו שהוא בא לאסור או שהוא מעיד נגד אתחזק הרי הוא נאמן. ורבא סובר שאם הוא מעיד על זמן שהיה ברשותו נמי נאמן, אע"פ שעכשיו אינו ברשותו, אא"כ איכא ריעותא דאשכחיה ולא א"ל וכו'.

שיטת הרמב"ן וסייעתו דע"א נאמן לאסור או נגד אתחזק כל עוד שאין בעל דבר מכחישו, ולפי"ז אפילו אינו בידו נאמן. ובביאור הגמ' שם לשיטה זו נאמרו ב' דעות, הראב"ד בהשגות על הרי"ף בגיטין והרמב"ן בקידושין ביארו דכל עוד שהיין והקרבן ברשותו הרי הוא נאמן משום שע"א נאמן באיסורין וכנ"ל, וסובר אביי שאם הוציא החפץ מרשותו ולא אמר לבעלים כלום איכא ריעותא בנאמנות ואינו נאמן, וזה הכונה שאם אינו בידו אינו נאמן, דאיכא ריעותא כנ"ל. ורבא סובר שאפילו אם הוציא החפץ מרשותו ולא אמר אין זה ריעותא, ורק באשכחיה לאחר מכן ולא א"ל איכא ריעותא.

הרשב"א ביאר דפועל בחזקת שהוא משמר, וזה עצמו ריעותא שאינו נאמן סתם לומר שנטמאו, וכאשר בידו לעשותו הרי הוא נאמן מצד מיגו. ולפי רבא סגי במה שהיה בידו מקודם לכן, אא"כ איכא ריעותא דאשכחיה ולא א"ל וכו'.

ונמצא שיש מחלוקת האם בידו נאמן מצד כח מיוחד של מיגו או בעלים, או שהוא נאמן מהדין הרגיל של ע"א נאמן באיסורין. ובכל שיטה יש מחלוקת האם בידו הכונה מיגו או ברשותו.

הרא"ש הוכיח ג' ראיות כדבריו דהנאמנות של השומר היא מדין ברשותו ולא מדין מיגו. א, הרי אם יטמא אותן יצטרך לשלם ואין זה מיגו. ב, בגמ' שם איתא שאם אמר הסופר שלא כתב האזכרות לשמן הרי זה תלוי, שאם יצא הספר מתחת ידו נאמן להפסיד שכרו ואינו נאמן לפסול ס"ת, ואם לא יצא מתחת ידו הרי הוא נאמן אף לפסול, והכא לא שייך מיגו שהרי כבר נכתב הס"ת. [ולפי מש"כ הרא"ש שם דאתיא אף כרבא ואיירי באופן שלא אמר לו בפעם ראשונה שמצאו, יש ליישב נמי לשיטת רש"י דבאמת לאביי אינו נאמן לאחר שגמר לכתוב אפילו כשהספר בידו, והתם אתיא רק לרבא]. ג, עוד הוכיח הרא"ש מהא דמצינו בידו להתיר בגמ' ביבמות, דהתם אמרינן שאף אם אין ע"א נאמן להתיר נגד אתחזק איסורא מכל מקום נאמן לומר על טבל שתיקנו כיון שבידו לתקנו. והתם לא שייך מיגו כיון שאינו רוצה להפסיד ממונו, ועל כרחיך דבידו הוי כבעליו.

ומאידך הרשב"א הקשה לדעת הראב"ד והרא"ש דאם סברת אביי אינה מחמת שיש בידו לעשות אלא מחמת שהחפץ ברשותו מאי פריך מכ"ג ביוה"כ, הא הקרבן ברשותו גם לאחר שגמר את העבודות, ומוכח שצריך בידו לעשותו ממש. ובמטה יהונתן כתב מחמת קושיא זו דהראב"ד והרא"ש כתבו כן רק לדעת רבא, אך לאביי בעינן בידו לעשותו ממש. ולפי"ז כתב דאפשר דמש"כ רש"י בידו לעשותו היינו לאביי דוקא, ונמצא דלא פליגי כלל.

ובדעת רש"י והרשב"א דבידו היינו מיגו מצינו ב' דרכים, בפשטות הכונה למיגו של נאמנות, דכיון שיש בידו לעשותו הרי זה נותן לו נאמנות. ואף דבממון לא אמרינן מיגו בכה"ג כיון שיצטרך לשלם כמו שהקשה הרא"ש, ועוד דהכא לרבא מהני מה שהיה בידו מקודם לכן ובממון מיגו למפרע לא אמרינן, מכל מקום הכא מהני משום שאין זה ממש כממון אלא שאינו נאמן משום שבא להפסיד לבעלים, ובמיגו כל שהוא מאמינין לו. ובחזו"א נקט דרש"י והרשב"א מודים לראב"ד והרא"ש שענין בידו הוא בעלות, אלא דבעינן שיהיה ברשותו שיחשב בעלים, ואם לאדם זר יש אפשרות לאסור אין זה נותן לו נאמנות. אלא שלפי הראב"ד והרא"ש כל שהחפץ ברשותו הרי הוא נאמן עליו גם לאחר שכבר אין בידו לעשותו, ואף לדעת אביי, ולפי רש"י והרשב"א לדעת אביי אינו נאמן אא"כ עדיין בידו לעשותו.

ובדעת הראב"ד והרא"ש דבידו היינו ברשותו נמי מצינו ב' דרכים, החזו"א כתב: דאיסורין שעיקרן באדם בינו לבין עצמו והוא מתנהג על פי ידיעתו קבלו חז"ל שאדם מתארח אצל חבירו ומאמינו בין לאיסור בין להיתר, וכל ידיעות האיסורין התלויין בגופין בעליהן נאמנין עליהן. ובזה אמרו דבעלים לענין זה הוא מי שבידו הדבר מסור לאסרו, ונאמן בין באמר בזמן ההוא בין אמר אח"כ ומעיד על מה שנתהוה בשעה שהיה הוא הבעלים, שידיעות המאורעות של זמן ההוא מסורות אליו, עכ"ל. כלומר, שענין נאמנות בעלים הוא שהתורה האמינה לאדם שמוטל עליו לשמור על החפץ.

והפנ"י בגיטין שם ביאר באופן אחר, דכיון שמסרו ליד הפועל לעשות עמו בטהרות וכן קרבנות לכהן אם כן מעיקרא האמינו עליו שאם יאמר שנטמא או שפיגל דלהימן בכך. [וצריך להוסיף דבזה שהאמינו נאסר לכל העולם ולא רק לבעלים עצמם, לפי שביד הבעלים להאמין לעד כמו שמצינו לגבי שתיקת הבעלים]. ובזה יישב קושיית הש"ך סק"ג מנ"ל לראשונים דבידו מהני אף במקום הכחשת הבעלים, ולהנ"ל ביאר דהיה פשוט לראשונים דכיון שיסוד הנאמנות הוא מחמת שהבעלים האמינוהו שוב אין יכולים להכחישו. ועפי"ז ביאר בחי' ר' ראובן ריש גיטין את התוס' בקידושין סה: בסופו דאם עשה שליח לשמור יינו הרי הוא נאמן לאסור כמו במהימן כבי תרי, וברש"ש שם הקשה דאין שייכות בין זה לזה, דשליח נאמן מדין בידו כמש"כ תוס' בתחילת דבריהם שם. אך לסברת הפנ"י מיושב שפיר דאף בידו מהני משום מהימן כבי תרי, דהוא עצמו הימניה.

וכל זה לגבי בידו דלאסור, אך לגבי בידו להתיר הוא ענין אחר, דהנה מצינו כמה חילוקים לדינא בין בידו לאסור לבין בידו להתיר. א, לגבי לאסור פליגי אביי ורבא האם בעינן שיהיה בידו בשעה שמעיד, ואילו לגבי להתיר כתבו תוס' גיטין ב: שאדם נאמן על השחיטה משום שהיה בידו מקודם לכן. ב, לגבי לאסור נקטו הראב"ד והרא"ש שהכונה ברשותו, ונקט הש"ך סק"א דאפילו באופן שלא היה בידו כלל לאסור נאמן, דהבעלים נאמנים אף כשאין זה בידם, והחו"ד נקט בדעת הרא"ש דתרתי בעינן, שיהיה ברשותו וגם שיהיה בידו לעשותו. ואילו לגבי להתיר מפורש בגמ' יבמות דאין צריך ברשותו, אלא כל שבידו להתיר נאמן עליו.

ובשו"ת מהרי"ק שורש ע"ב נקט דבידו דלהתיר אינו שייך כלל לכל האמור לעיל, אלא דע"א נאמן להתיר היכא דלא אתחזק איסורא ואינו נאמן נגד אתחזק, ובידו מוריד את האתחזק, דכיון שבידו לשנות את הדבר אינו מעיד נגד איסור קבוע. ועפי"ז ביאר מש"כ תוס' דילפינן ע"א נאמן באיסורין מנדה, ולכאורה בנדה איכא חזקת איסור שהרי היא באה להתיר עצמה מאיסור נדה, וכתבו תוס' דנאמנת משום דבידו לטבול, ואיך ילפינן שע"א נאמן היכא דלא אתחזק מהיכא דאתחזק והוי בידו, אלא מוכח דהם שוים, שכל ענין בידו הוא להוריד את האתחזק. משא"כ בידו לאסור לא שייך לומר כן, דהא לשיטת תוס' ע"א לא נאמן לאסור כלל ואף היכא שלא הוחזק להיתר, ועל כרחיך בידו הוא דין בפ"ע. וכן יש להוכיח אף לשיטת הרא"ש דע"א נאמן לאסור היכא דלא אתחזק התירא, דמכל מקום היכא דהבעלים מכחישו אינו נאמן, ואילו באופן דהוי בידו הרי הוא נאמן אף במקום הכחשה לדעת תוס' והרא"ש. וכן מוכח מדעת הרמב"ן והרשב"א שבפועל איכא ריעותא ולכן צריך שיהיה בידו, ומבואר שבידו מהני טפי מהיכא דלא אתחזק.

ולפי"ז מבואר החילוקים שבין בידו דלאסור לבין בידו להתיר, דבידו להתיר העיקר שאינו מעיד נגד אתחזק, ולכן סגי במה שהיה בידו מקודם לכן, ואין צריך שיהיה לו דין בעלים. משא"כ בידו לאסור הוי נאמנות מחודשת, ולכן צריך שיהיה בידו בשעת העדות לדעת אביי, וכן צריך שיהיה ברשותו לדעת הרא"ש.

ובש"ש ש"ו פ"ו נחלק על המהרי"ק דאי אפשר לפרש שבידו להתיר רק מוריד את האתחזק איסורא, דהא תוס' ריש גיטין כתבו דבחינם הזכיר רש"י שע"א נאמן באיסורין היינו הפרשת תרומה שחיטה וניקור הגיד והחלב, שהרי הפרשת תרומה ושחיטה הוי כנגד אתחזק ומהני מדין בידו, ומבואר בתוס' דהוי דין בפ"ע ואין זה שייך להא דע"א נאמן שלא כנגד אתחזק. ובאמת בשו"ת בית הלוי יישב דעת רש"י כדברי מהרי"ק.

ובחי' הר"ן ריש גיטין כתב דלא היה לרש"י לומר אלו דהנהו אתחזק אסורא, וכ"ת הא בידו לתקן וכמש"כ בסמוך, אינו נוח לי, דלישנא דגמ' משמע דכי אמרינן ע"א נאמן באיסורין היכא דלא אתחזק איסורא וכו', אא"כ תאמר דאתחזק איסורא ובידו לתקן שוה ללא אתחזק איסורא ואין בידו לתקן, ופשרה היא זו, עכ"ל. ונראה דמה שרצה ליישב שיטת רש"י אין זה על דרך המהרי"ק דבידו מוריד את האתחזק מסברא, דחשיב כחזקה העשויה להשתנות, אלא על דרך המשקל, דבידו נגד אתחזק שוה לאינו בידו ואינו נגד אתחזק.

וברא"ש בגיטין כתב דבידו להתיר מהני משום דהוי כבעליו, עי' להלן, וזה מפורש דלא כמהרי"ק דמהני משום שבידו מוריד את האתחזק, אלא הוי נאמנות מיוחדת. אך אין זה סותר למש"כ בחי' הר"ן בדעת רש"י, דשפיר יתכן דמהני משום דהוי כבעליו אלא שזה שוה לע"א שאינו מעיד נגד אתחזק ואינו בידו.

ובגדר הנאמנות דבידו להתיר י"ל דמהני מדין מיגו, ואף דבממון כה"ג לא אמרינן מיגו כיון שהוא מפסיד תרו"מ וכסף פדיון מכל מקום לגבי נאמנות דע"א נגד אתחזק סגי במיגו כל דהוא, וכמש"כ לעיל בדעת רש"י לגבי לאסור. אך הרא"ש נקט דאין זה מדין מיגו אלא דכל שבידו להתיר ואפילו אדם זר הרי הוא נחשב כבעליו לגבי זה, ואין זה משום שמוטל עליו לשמור על החפץ כמש"כ לעיל בשם החזו"א, ואין זה משום שהבעלים האמינוהו כמש"כ לעיל בשם הפנ"י, אלא דעצם האפשרות להתיר נותנת לו מעין דין בעלים להיות נאמן עליו. ונראה דדין בעליו דאיסור אינו דומה כלל לדין בעליו דהיתר, דבעליו דאיסור היינו שהתורה נתנה נאמנות מיוחדת לאדם שעליו לשמור את החפץ, אך בעליו דהיתר היינו בעלים על הדין ולא בעלים על החפץ, דכיון שהוא יכול להוריד את האיסור יש לו כעין בעלות על האיסור של החפץ.

ובזה מבואר מש"כ הרא"ש שם באות ד' כל אדם נאמן על שלו אפי' אתחזק איסורא כדאמר גבי טבל הקדש וקונמות, הואיל ובידו לתקנו ולפדותו. ומבואר שאף בעלים אין נאמנים להתיר אלא מדין בידו, ואילו לגבי לאסור כתב הרא"ש דמהני מדין בעלים ולא מדין בידו, וכתבו האחרונים דיש הבדל בין לאסור לבין להתיר, דלאסור הוא מדין ברשותו כהבנת החזו"א או כהבנת הפנ"י, ולהתיר הוא מדין בעלים על האיסור, ומחמת כן יש חילוקי דינים ביניהם, דלהתיר סגי במה שהיה מקודם בידו, וכן אין צריך שיהיה ברשותו.

אך צ"ע דהרא"ש באות י"א הוכיח דאין זה מדין מיגו אלא מדין בעלים מבידו דהיתר, ואין יתכן דבידו מהני מדין בעלים ובעלים נאמן מדין בידו. ולכאורה צריך לדחוק דעיקר כונת הרא"ש להוכיח דבידו אינו מיגו ממש, ובכל חד כדאית ליה, דלגבי לאסור בידו הכונה ברשותו ונאמן מדין בעלים, ולגבי להתיר בידו הכונה דהוי כבעלים על האיסור.

כתב הש"ך סק"א דנפק"מ בין רש"י דבידו היינו מיגו להרא"ש דבידו היינו ברשותו, באופן שנתן לחבירו לשמור יין מבושל, ואומר לו שנתנסך קודם הבישול, דלפי הרא"ש כיון שהיין ברשותו הרי הוא נאמן אע"פ שאינו יכול עכשיו לנסך, ולפי רש"י לא מהני מה דהוי ברשותו אלא צריך בידו לנסך וליכא. ובדגול מרבבה פי' בתחילה דאיירי באופן שנתן לו לשמור יין שאינו מבושל ונתבשל ברשותו, ועל זה כתב שלפי רש"י אינו נאמן עכשיו ולפי הרא"ש נאמן. אך צ"ע דקיי"ל כרבא דנאמן אפילו אחר שיצא מידו, דכיון שמעיד על זמן שהיה בידו הרי הוא נאמן. ותירץ הדג"מ דאיירי באשכחיה ולא א"ל, דבאופן זה מודה רבא לאביי דאינו נאמן אלא אם כן עכשיו הוא בידו, וכ"כ הש"ך סק"ב דאם הוא בידו נאמן אפילו אשכחיה ולא א"ל, וכונתו דבאופן זה מודה רבא לאביי דנאמן כל עוד שהוא בידו. אך כתב הדג"מ דכל עוד שהוא ברשותו ליכא ריעותא כלל במה שאשכחיה ולא א"ל, דאין זה נחוץ להגיד לו עכשיו. ולכן פי' דברי הש"ך באופן אחר, דאיירי בנתן לו לשמור לאחר שנתבשל, ובכה"ג אי אפשר להאמינו מחמת שמעיד על זמן שהיה בידו דהא באותו זמן לא היה שומר עליו, ולכן לרש"י אינו נאמן ולהרא"ש נאמן. והחזו"א אהע"ז סי' נ"ט סק"ב חולק על הדג"מ וסובר דבכה"ג לא מהני מה דהוא ברשותו כיון שמעיד על זמן שלא היה ברשותו, ואף להרא"ש אינו נאמן. ועל כרחיך הש"ך איירי בנתנו לו קודם שנתבשל וכהס"ד של הדג"מ, והש"ך סובר שאפילו כשהיין ברשותו איכא ריעותא באשכחיה ולא א"ל ולכן צריך שיהיה בידו. אך הקשה דאם איכא ריעותא אם כן אף בידו לא יועיל לזה, ולדעת הרא"ש נמי לא יהא נאמן.

ובחו"ד נחלק על הש"ך מטעם אחר, דאף לדעת הרא"ש והראב"ד דבידו היינו ברשותו מכל מקום בעי נמי שיהא בידו לעשותו, וביאר זאת לפי סברת הפנ"י דענין בידו היינו שהבעלים האמינוהו לשומר על דיני החפץ, דליכא לסברא זו דהאמינוהו אא"כ נתנו לו לשמור וגם בידו לאסור.

עוד כתב החו"ד לחדש דמש"כ הרמב"ם בפט"ז מהל' סנהדרין דאיסור בע"א יוחזק איירי דוקא לגבי ע"א שאינו מעיד נגד אתחזק, אך היכא שהעדות מועילה מדין בידו לא אמרינן יוחזק ואין לוקין עליו. ויתכן לבאר טעמו עפ"י מש"כ הוא עצמו בתורת גיטין ב: דכל מש"כ הרמב"ם דאמרינן יוחזק על פי ע"א זה רק לשיטתו שע"א נאמן אף נגד אתחזק, וכדעת הרמב"ן והרשב"א, ולפי"ז נאמנות ע"א הוא מקרא ולא מסברא, ולכן אמרינן ביה יוחזק. אך לדעת הרא"ש וסייעתו דאין ע"א נאמן נגד אתחזק הוי סברא בעלמא, ולא אמרינן בזה יוחזק, וכמש"כ הש"ך חילוק זה לגבי דינא דעולא כל מקום שהאמינה תורה ע"א הרי הוא כשנים דזה רק אם נלמד מקרא. ומעתה נקט החו"ד דבידו הוי נאמנות חדשה שאינה נלמדת מפסוק אלא מסברא, ולכן לא אמרינן בזה יוחזק.

ובש"ש ריש ש"ו האריך לבאר דכל מה דמהני בידו לתקנו אע"פ שעכשיו אינו בידו (בידו להתיר לכו"ע ובידו לאסור לדעת רבא) היינו באיסורין, אך בדבר שבערוה כיון דילפינן מממון אינו נאמן אלא מדין מיגו ממש, ולזה בעינן שיהיה בידו עכשיו. ולכן האומר גירשתי את אשתי נאמן רק מכאן ולהבא מדין מיגו שיכול לגרשה עכשיו, ואינו נאמן למפרע דהוי מיגו לשעבר.

ובחי' ר' ראובן גיטין סי' ג' הקשה לדעת מהרי"ק שורש ע"ב דכל הדין שאין דבר שבערוה פחות משנים הוא דוקא נגד אתחזק, מה ההבדל בין איסורין לדבר שבערוה, הא אף באיסורין פסק הרא"ש דאינו נאמן נגד אתחזק, ואף בדבר שבערוה נאמן שלא נגד אתחזק. ואף שיש נפק"מ לגבי בידו, דבאיסורין סגי במה שהיה בידו מקודם לכן ובדבר שבערוה לא מהני, מכל מקום לא משמע שזהו כל החילוק.

ותירץ דהטעם של מהרי"ק שבדבר שבערוה נאמן כשאינו נגד אתחזק הוא משום שכל הילפותא מממון דבעינן שני עדים זה רק כאשר מעיד על שינוי של דבר שבערוה, וכאשר אינו משנה ממה שהיה קודם לא חשיב דבר שבערוה כלל. ומעתה כאשר מעיד נגד אתחזק בעינן עדות גמורה כממון, משא"כ באיסורין אף כשמעיד נגד אתחזק אין זה נחשב כממון, אלא דאין נאמנות לעד אחד. והראיה לזה, דהנתיבות סי' כ"ח כתב בשם הפנ"י דאף שע"א אינו נאמן נגד אתחזק וצריך שני עדים, מכל מקום אין צריך עדות גמורה, אלא שני פסולים נמי מהני. והחילוק לגבי בידו הוא סימן לשורש החילוק ביניהם, דלגבי איסורין אף שאין ע"א נאמן נגד אתחזק מכל מקום אין צריך עדות גמורה, ולכן אין צריך מיגו גמור אלא בידו בעלמא סגי, משא"כ לגבי דבר שבערוה נגד אתחזק צריך עדות גמורה, ולכן צריך מיגו גמור כמו בדיני ממונות, וכפי שביאר הש"ש.

וביאר בזה את התוס' בקידושין סד. דהאומר בני זה בן י"ג שנה ויום אחד נאמן לנדרים וחרמים והקדשות וערכים אבל לא למכות ולעונשים, ופי' תוס' דע"א נאמן באיסורין. והקשו הא אין נאמן אלא בדבר שבידו. ותירצו כיון דסופו ליגדל עשאוהו כדבר שבידו. ולכאורה קשה דאם חשיב כסופו לגדל יהא נאמן אף לענין דבר שבערוה. ולהנ"ל הביאור הוא דלגבי איסורין כיון שסופו לגדל לא חשיב שמעיד נגד אתחזק, וממילא נאמן, [ומה שדימו לבידו לפי המהרי"ק מבואר טפי, דבידו נמי מוריד את האתחזק], משא"כ מכות ועונשים כיון שבא לשנות ממה שהיה ידוע לנו מקודם לכן חשיב נגד אתחזק.