פרק ד 4
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ד

**מתני'. יום שלושים כלמטה הימנה.** ועי' **בליקוטי הלכות** דא"צ שיהיה בן ל"א יום, אלא מיד ברגע הראשון של יום ל"א, אית ביה דין ערכין, ואע"ג דמדברי הרמב"ם ל"מ כן.

**שם.** עי' **במנחת חינוך** דכ' דלהב"ח והש"ך דס"ל דפדיון הבן הוא לאחר כ"ט ימים וי"ב שעות ותשצ"ג חלק', ה"ה דבערכין אחרי כ"ט ימים וכו', יש לו דין בן חודש.

**ת"ל שנה שנה לגז"ש.** ועי' **בשפ"א ובליקוטי הלכות** דאחרי דאיכא גז"ש, וא"כ אמרי' דהוי כלמטה גם להקל, א"כ ילפי' בבמה מצינו, גם לענין יום שלושים. וכ"נ בדברי **הלח"מ** בפ"א ערכין ה"ג.

וע"ע **בכס"מ** שם דכ' דילפי' מדכתיב ואם מבן חודש, דמשמע דצריך שיהיה חודש שלם. ועוד כ' דילפי' מדרשה דר"א לקמן, דכתיב בלוים מבן חודש ומעלה, דזה גילוי מילתא, דלגבי חודש בעינן שיהי 'חודש ומעלה'.

**גמ'. מופנה דאי לא** וכו'. עי' **בשפ"א** דהק' דלכאורה הרי מצינו למילף גם בלא הגז"ש בבמה מצינו, ורק דכיון דאיכא פירכא, להכי בעינן גז"ש, וא"כ ק' דמאי איכפ"ל אם אינו מופנה, דאם פרכי' ע"ז, א"כ מאי אהני לן הגז"ש.

ואמנם דבב' עניינים נפרדים שייך לומר מופנה כיון דליכא במה מצינו, אבל הכא דאיירי באותו ענין ואיכא במה מצינו, א"כ ק' מאי איכפ"ל דאינו מופנה.

**תוס' בד"ה יכול. וי"ל דלחיוב כרת.** אמנם יעוי' **ברש"י** בד"ה יכול, דכ' דאיירי על 'אזהרה'.

**בא"ד. והאי קרא נמי כרת** וכו'. וע"ע **בשיט"מ** דהק' מקרא דשבעת ימים שאור לא ימצא וכו', ותי' דהך קרא לא איירי בכרת. אמנם התוס' דנקטו דבקרא דעד יום האחד ועשרים כתיב כרת, והיינו דזה הכרת דקרא שבעת ימים שאור וכו', וזה דלא כהשיט"מ דכ' דבאמת הכרת לא קאי על מש"כ לפניו 'שבעת ימים', וא"כ כ"ש דלא קאי על 'לפני פניו'.

**דף י"ח ע"ב.**

**ת"ל עד יום האחד ועשרים בערב.** ולכאורה דזה ראיה רק דשביעי בכלל, **וברש"י** כ' דביום הראשון בכלל ילפי' מדכתיב ברישא דקרא, בערב תאכלו מצות. ועי' **בשפ"א** דכ' דהוי כמו גז"ש עד עד, דכמו ד'עד' של 'עד יום האחד', הוי בכלל, ה"נ עד דשבעת ימים תאכל מצות הוי בכלל.

**רבי אומר אינו צריך.** עי' **שפ"א** דהק' דא"כ למה כתיב 'בערב', בקרא ד'עד יום האחד ועשרים'.

**אמר מר ראשו ולא וכו', מנלן.** עי' **בשיעורי הגרמ"ד** דלכאורה השתא קאי לדברי רבי, דאילו לרבנן נתבאר לעיל דהא דראשו אינו בכלל, משום דס"ל דעד ולא עד בכלל.

**מנלן.** עי' **בראב"ד** על התו"כ [פר' תזריע פרש' ג' פ"ד ה"ב], דביאר דאע"ג דבדין פרחה בכולו, בעינן דווקא עור הראוי לקבל נגע, והרי ראשו אינו ראוי לקבל נגע, דמ"מ כיון דכתיב ראשו, הו"א דגם ראשו בכלל. ועי"ש שכ' דהיכא דנקרח ראשו, הוי עור הראוי לקבל נגע, ומעכב בפריחה.

ועי"ש עוד שביאר דההו"א דרגליו בכלל, משום דכתיב בקרא רגליו, ואע"ג דנתמעט מ'לכל מראה עיני הכהן'.

**אבע"א שאני סימנים דראשו** וכו'. עי' **בשיעורי הגרמ"ד** שהעיר, דלכאורה גופו חלוק מראשו, גם בעצם הנגע, ולא רק בסימנים, דהרי נגעי עור בשר מטמאים רק בד' מראות, ואילו בנגעי הראש להרמב"ם א"צ שום שינוי בעור הנתק, ולהראב"ד דצריך שינוי, מ"מ א"צ ד' מראות.

**שם. בשיעורי הגרמ"ד** הק' דמצאנו גם בראשו דצריך סימנים כמו בגופו, דבקרחת וגבחת בעינן ד' מראות, וכן מחיה ופסיון.

**אבע"א לכל מראה עיני הכהן.** עי' **בחי' הגרי"ז** דכ' **דלרש"י** התי' הוא, דרגליו הוי בית הסתרים בכה"ג ועי"ש שהק' עמש"כ רש"י ד'אינו יכול לראות', דהרי גם פניו ואחוריו אינם נראים בב"א, ומאי איכפ"ל דאינו רואה בב"א בין אצבע לאצבע.

וע"ע **ברגמ"ה** דבהלכה של 'פרחה בכולו', בעינן שיהיה הכל בסקירה אחת ומשא"כ ראשו ורגליו. **ובשיעורי הגרמ"ד** הק' דהרי גם כל היקף גופו א"א לסקור בב"א, ומאי שנא.

**שם. הגרי"ז** ביאר דהדין של ראיית הכהן, הוא דין בפנ"ע דסגי בראיית הכהן במקומות הנראים לעין, ובאמת שייכא שיהיה נגע בהני מקומות, אבל בבית הסתרים איכא מיעוט, דהתם ליכא טומאת נגעים. וכן הוכיח מד' הרמב"ם.

**אבע"א שאני וכו', אבע"א לכל מראה וכו'.** לכאורה התי' הא' הוא רק דראשו אינו בכלל, אבל אכתי לא ידעי' על רגליו, ועי' **בשפ"א** דביאר דאם ראשו אינו בכלל, ממילא דגם רגליו אינו בכלל.

אמנם בתי' הב' ביאר רש"י דהך תי' קאי גם על ראשו וגם על רגליו, וע"ע **בשפ"א** דכ' כנ"ל דגם אם נפרש דזה קאי רק על רגליו, דאינם בכלל משום דהוי בית הסתרים, מ"מ כיון דרגליו אינם בכלל, ממילא גם ראשו אינו בכלל. ועי"ש עוד שכ' דיתכן דב' התי' עולים בקנה אחד, דתי' א' מתרץ הא דראשו אינו בכלל, ותי' ב' מתרץ דרגליו אינם בכלל.

**שם.** לכאורה לתי' הא' אם הדין דפרחה בכולו היה כולל גם את הראש, אכתי הנגעים של הראש היו נדונין לפי דיני נגעי הראש, ולכן אמרי', דכיון דסו"ס שאני סימנים דגופו וכו', לכן זה לא נכלל בקרא.

אמנם לתי' הב' דכ' רש"י דא"א לראות את הנגע בראש, מחמת השערות, מבואר דאם היה פרחה בכולו כולל גם הראש, היה לזה דין נגעי עור בשר, שמטמאים בד' מראות, ולכן לא היה דין נתק שהוא נשירת השערות, וזה מש"כ רש"י דכיון שיש שערות א"כ א"א לראות את הנגע. **שיעורי הגרמ"ד.**

ויתכן דב' התי' משלימים זא"ז, דתי' א' בא לבאר דגם אי נימא דההו"א דבפרחה בכולו בעינן שהראש יהיה בו נגע מנגעי הראש, וע"ז אמרי' דכיון דשאני הסימנים, לא מסתבר דקרא איירי על ראשו. ותי' ב' בא לומר, דגם אם ההו"א שהראש יהיה בו פריחה של נגעי הבשר, מ"מ א"א לקיים בזה לכל מראה עיני הכהן.

וע"ע **בראב"ד** על התו"כ, דהיכא דכבר נקרח ראשו, ברור דמעכב בפריחת כולו, כיון דהוי עור הראוי לקבל נגע.

**רש"י בד"ה לכל מראה. וברגל בין אצבע לאצבע.** עי' במתני' בנגעים פ"ו מ"ח, דמבואר דממעטים רק כף הרגל, וכ"מ ברמב"ם פ"ו טומאת צרעת.

**תוס' בד"ה ואבע"א. ובאיזהו מקומן לא משמע הכי.** עי' **בשפ"א** דתי' דגם לרש"י שייך נגעים בין אצבע לאצבע, ורק דהכא אמרי' דאם פרחה בכולו וגם ברגלים מ"מ טהור, אולם זה פשיטא דשייך נגעים ברגל, וכמו דשייך בראש, ואפילו שאינו נראה. אמנם התוס' הבינו דלרש"י בין אצבע לאצבע, אינו מטמא כלל.

**שם.** עי' **בשיט"מ** באות י"ז, דתי' דהכא מיירי בין אצבע לאצבע דבזה ליכא דין פרחה בכולו, והתם איירי ע"ג הרגל, ובזה שייכא פריחת נגעים. וכעי"ז כ' באות א'.

**כולן מעת לעת. וברש"י** כ' באותו יום ואותו שעה. וע"ע **בשיט"מ** באות ג' דרק בקדשים ובתי ערי חומה בעינן באותה שעה, ובשאר מילי לא. וכ"כ **התוס' בנדה** מח. וע"ע **בכס"מ** בפ"א ערכין ה"ד, דכ' דמהילפותות דמייתי הכא, חזינן רק דלא מנינן לשנות עולם, **ובליקוטי הלכות** כ' דצ"ל לרש"י דהא דבעינן מעל"ע הוי הלכתא.

**שם. הרמב"ם** הזכיר דינא דמעל"ע בערכין, ובשדה אחוזה, ואילו בבבתי ערי חומה, ובעבד עברי לא הזכיר. ועי' **באביעזרי** דביאר דהשנה של בתי ערי חומה הוא מזכותי המוכר כדיכול לגאול בתוך שנה זו, וא"כ מיד שנגמרה ה'שנה' פקעה זכותו, וא"כ א"צ דווקא מעל"ע בשעות, כיון דאמרי' מקצת היום ככולו, אבל בב' שנים דשדה אחוזה וכן בערכין, לא סגי במאי דנגמרה השנה, אלא בעינן ש'יתחיל' השנה הבאה, והיינו שיהיה בן כ' וכו', וכן בשדה אחוזה רק אחרי הב' שנים יכול המוכר לגאול, וכל זמן שלא התחיל השנה הבאה א"י לגאול.

**בקדשים מנלן** וכו'. עי' **בשיט"מ** באות ג', דהביא סוגיא דזבחים דאיכא קרא אחרינא, דדרשי' נמי שיהיו כל הוייותיו תם ובן שנה, וכ' דאיצטריך קרא דהתם לפוסלו שאם עלה ירד. ועוד כ' דאצטריך למילף מהתם, ד'שעות' פוסלות בקדשים. וע"ע **ברע"א** שכ' דאי לאו דאיכא קרא אחרינא הוי מוקמי' דרשה דיהיה לתם, ולא לבן שנה.

וע"ע **בחזו"א** דביאר דילפי' מהקרא, גם דאזלי' בתר שנתו, ועוד דאפילו אי אזלי' בתר שנתו, לא סגי בל' יום בתחילת השנה.

**כבש בן שנתו.** הך קרא איירי במצורע. **ובשיעורי הגרמ"ד** ביאר דמהכא ילפי' לכל הקדשים, דכיון שנגמר שנתו נעשה פלגס, ותו אינו כבש, ולכן פסול בכל הקדשים.

**תוס' בד"ה שנתו. היאך נמצא תמידים כשרין לר"ה.** עי' **ברעק"א** דכ' דאם מונים למנין עולם, תלוי בפלוגתת ר"א ור"מ אם יום אחד או ל' יום חשוב שנה, וא"כ לר"א דבעינן ל' יום, אפשר לתרץ דאיירי שנולד פחות מל' קודם ר"ה, וכשבא ר"ה אינו בן שנה, וא"כ ילפי' דלא אזלי' בתר שנות עולם, והקרא דהכא דמ"מ בעינן מעל"ע. והא דבסוגיין מייתי קרא דשנתו דשייך לדין מעל"ע, ולא לדין שנתו שלו, היינו משום דאי אשמועי' דבעינן מעל"ע, ממילא שמעי' נמי דל"א בתר שנות עולם.

ועי' **בחי' הגרי"ז** דהכא ל"ש לומר ל' יום בשנה חשוב שנה, דרק בערלה אמרי' הכי, דכיון דצריך מנין ג' שנים, שייך לומר דל' יום הוי מנין שנה בפנ"ע. אבל הכא א"צ שיהיה מנין של 'שנה', אלא סגי דהתחיל השנה השניה.

**בא"ד. דשעות פוסלות בקדשים, פי' אם שחט כבש וכו', פסול.** עי' **בחי' הגרי"ז** דהק' דהרי אם לא אזלי' בתר השעות, א"כ כבר נפסל בתחילת היום, ואדרבה מחמת דשעות כשרות, לכן הוא כשר עתה, ורק דנפסל בזריקה דאז עברה שעת לידתו.

**בא"ד. ואי אזלי' ביה בתר הרצאה.** ועי' **בנוב"י** [תנינא יו"ד ס"ז] **וברעק"א** דהוכיחו מהתוס' דבח' ימים דהרצאה א"צ מעל"ע, ואמרי' מקצת היום ככולו, ולכן כבר מתחילת היום הוא פסול, אבל אל"ה משכח"ל שנעשה בן שדנה בין השחיטה לזריקה. **ובחזו"א** כ' דמסתימת הרמב"ם משמע דצריך מעל"ע בהרצאה.

**בא"ד. אלא ש"מ דאזלי' אחר הלידה.** עי' **בשפ"א** דכ' ליישב דיתכן דרק להו"א דאזלי' בתר שנות עולם מונים להרצאה, [והיינו דאיכא הכרח לזה, דאל"ה לא משכח"ל תמידים בר"ה], אבל למסקנא דמונים לשנתו, מונים מהלידה, [דאין הכרח למנות מהרצאה].

**תוס' בד"ה ובשביעית.** ביאור הקו' עי' **במהרש"א ובמהר"ם** בנדה, דגם אי ילפי' דבשנה אחרונה ל"מ ל' יום להחשב שנה, מ"מ אכתי לא ילפי' דבשנה ראשונה אם היה ל' יום, זה מהני דיהיה שנה.

וע"ע **בשפ"א** דביאר דהקו' דמה הראיה מהפסוק דאזלי' בתר שנתו, ולכן משכח"ל דעובד בשביעית, דהרי גם אי נימא דאזלי' בתר שנות עולם, מ"מ למ"ד דבעינן ל' יום, א"כ בכה"ג דעבד רק כ' יום קודם ר"ה, לא עלתה לו שנה, וא"כ צריך לעבוד בשנה האחרונה עוד כ' יום, שזה עצם השנה השביעית.

וע"ז תי' התוס' דא"כ חזינן דהשנה האחרונה הוי שנה שלימה, וא"כ הסברא נותנת דה"ה לכל השנים, וע"כ דמונין לשנתו שלו.

**ואלא למ"ד לערכין מ"ט לא אמר ליוצא דופן**. עי' **במל"מ** פ"ב אישות הכ"א, דכ' דמוכח דלשיטת רש"י דבעינן מעל"ע גם בשעות, דדין זה הוא גם לענין שנים דגדלות, דאל"ה מצי לשנויי דלא אמר דאיירי בפרקין דיוצא דופן, משום דל"ד לכולהו דהמעל"ע הוא גם בשעות, ואילו בשני גדלות אינו לשעות, אע"כ דגם בשני גדלות הוי לשעות.

אמנם **הרע"א** דחה דיתכן דזה גופא כוונת הגמ' בתי', ד'הנך כתיבא', והיינו דכל אלו הכתובים ילפי' מבתי ערי חומה, ולהכי יש להם דין שעות, ומשא"כ בשני גדלות דלא כתיבא, ולא ילפ' מבתי ערי חומה דין שעות, וא"כ לא דמי לכולהו.