ו (ב) - בדין היפוך בנשבעין ונוטלין שלא מן הדין, ובגדר דינא דנשבעין ונוטלין
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים על פ_ו פ_ז

מוצש"ק שלח אור לכ"ד סיון תשע"ג

סימן ו' (ב)

**בדין היפוך בנשבעין ונוטלין שלא מן הדין**

**ובגדר דינא דנשבעין ונוטלין**

**א**

א] שבועות דמ"א., איכא בינייהו מיפך שבועה, בדאורייתא לא מפכינן שבועה בדרבנן מפכינן, ולמר ב"ר אשי דאמר בדאורייתא נמי מפכינן שבועה וכו'.

והנה הרמב"ן בסוגיין הוכיח דבשבועת הנוטלין ל"מ להפך, מהא דאף בשבועת היסת שמוטלת מן הדין על הנתבע כשרצה אומר לתובע השבע וטול, ואם אמר תובע איני מקבל עלי לישבע אין שומעין לו וכו', ואח"כ כתב בדעת רש"י, ז"ל, אלא שיש לי ללמד עליו זכות וכו', וכיון דטעמא הכי איכא למימר נמי בנשבעין ונוטלין בהנהו דמדאורייתא שקלי בלא שבועה וכו' דודאי מפכינן לה, דאמר לי' רבנן אחמירו עלי שבועה כדאחמירו אנשבעין היסת ולא עשאוה כשל תורה, אלא אם רציתי להפכה עליך שתשבע ותפטר הרשות בידי וכו', עכ"ל.

ובפשוטו נראה במכוון ד' הרמב"ן, דלפ"מ שחילק דכל הא דמצי להפך שבועת הנוטלין, הוא רק באותם דמדאורייתא נוטלין בלא שבועה, ממילא דלא תיקשי מהא דבשבועת היסת מצי להפכה על התובע ואם אומר התובע איני רוצה לישבע אין שומעין לו, דשאני בהיפוך שבועה, דאין התובע נוטל מן הדין, וזה כמש"כ הש"ך בסימן פ"ז סקכ"ה, ובאותם שאינם נוטלין מן הדין, ל"מ להפך את השבועה.

ומבו' לפ"ז בד' הרמב"ן, דמעיקרא ס"ל דדין היפוך בשבועת הנוטלין הוא גם באותם שאינם נוטלין מן הדין, וגם במסקנתו לא חזר בו מזה, אלא משום דבאותם שאינם נוטלין מן הדין, הו"ל כשבועה דאורייתא דלא מפכינן לה, אך למ"ד דמפכינן אף לשבועה דאורייתא, ה"נ מפכינן לשבועת הנוטלין אף באותם שאינם נוטלין מן הדין, וכ"ה מבו' בד' הר"ן בסוגיין, וכ"ה להדיא בד' הש"ך סימן פ"ז סק"ל שנקט לעיקר דמפכינן לשבועת הנוטלין אף באותם שאין נוטלין מן הדין, ונקט שם בתו"ד דלהסוברים דמפכינן שבועה דאורייתא ודאי דמפכינן לשבועות אלו.[[1]](#footnote-2)

ב] ואמנם לכאו' ד"ז אינו מתישב לב' הדרכים שנת' בסימן ו' (א) ענף ג' ביסוד הדין דהיפוך, דלדרך קמא דעיקר דין היפוך הוא דכל שהוא מזכה את שכנגדו ליטול, אין עליו חיוב שבועה, לכאו' לא שייך דין היפוך אלא באותם הנוטלין מן הדין, דבזה הוא דאמרינן דלא הטילו עליהם חיוב שבועה, היכא שהם מזכים את הנתבע ליפטר, אך באותם שאינם נוטלים מן הדין, ל"ש דין היפוך כלל, שהרי כל עיקר הא דהם נאמנים ליטול הוא מכח השבועה, וע"כ אף כשהיפכו את השבועה על הנתבע ונפטרו משבועתם, מ"מ אין בידם ליטול אלא בשבועה.

ועד"ז הוא לדרך בתרא דעיקר דין היפוך הוא שהוא מטיל את השבועה על שכנגדו, ומכח זה ה"ה נפטר, דלכאו' כ"ז הוא באותם הנוטלין מן הדין, דמהני ההיפוך לפטרם מן השבועה, וע"כ ה"ה נוטלין בלא שבועה, אך באותם שאינם נוטלין מן הדין, שאינם נאמנים ליטול אלא בשבועה, הרי דל"מ מידי הא דע"י ההיפוך הם נפטרין מן השבועה, דמ"מ אין בידם ליטול אלא בשבועה.[[2]](#footnote-3)

ג] ועד"ז תיקשי במש"כ הרמב"ן וש"ר בב"מ דל"ד. דאם אמר נאמן עלי אבא ואמר אביו ישבע ויטול לכו"ע הוי זה כגמ"ד ואינו יכול לחזור בו, וסתימת דבריהם דהיינו אף באותם שאין נוטלין מן הדין, וצ"ע דהרי הא דבנשבע ונוטל חשיב כגמ"ד אף קודם שנשבע, הוא כמש"כ בתמים דעים שהבאנו בסימן ו' (א) סק"ט דשבועה כפירעון דמיא, וע"כ ל"ד להיכא שפסקו דיביא עדים על פרט מסוים ויטול, ולכאו' כ"ז ניחא באותם הנוטלין מן הדין, אך באותם שאין נוטלין מן הדין ותיקנו חכמים שיהיו נאמנים בשבועתם ליטול, הרי לכאו' כ"ז שלא נשבעו אכתי ליכא גמ"ד כלל, ול"ש לומר בזה דשבועה כפירעון דמיא, ועד"ז קשיא גם במש"כ הראשונים דבהיפוך שבועה חשיב כגמ"ד אף קודם שנשבע, אף דבפשוטו היפוך שבועה דמי לנוטלין שלא מן הדין, וכמבו' בד' הרמב"ן בסוגיין, וכמש"נ לעיל סקט"ו, וי"ל.

**ב**

ד] ונראה לישב, עפי"מ דיש ללמוד מכ"ד, דגם בהני שתיקנו חכמים שישבעו ויטלו, לאו היינו דעיקר הנטילה הויא מכח השבועה דה"ה נאמנים בשבועתם ליטול, אלא היינו דהאמינום חכמים בטענתם ליטול, וחייבום שבועה ע"ז, והא דכשאינם נשבעין אינם נוטלין, הוא ככל מחויב שבועה דכל שאינו נשבע מפסיד.[[3]](#footnote-4)

ויש להוכיח לזה, מהא דאיכא דין גלגול בשבועת הנוטלין אף באותם שאינם נוטלין מן הדין לדעת רוב הראשונים, ואם בהני דאין נוטלין מן הדין אין התובע מחויב שבועה כלל, ודין השבועה בזה הוא דה"ה נאמן בשבועתו ליטול, לא הי' שייך בזה דין גלגול, דדין גלגול שבועה הוא דכשהוא מחויב לו שבועה מצי לגלגל עליו שבועה אחרת, וכל שאינו מחויב לו שבועה, ל"ש בזה דין גלגול כלל.

ה] עוד יש להוכיח כן, ממש"כ הראשונים בשלהי מכילתין דמייתינן מדרב ושמואל דביתומים מן היתומים אין גובין, דה"נ בשניהם חשודין חזרה שבועה לסיני, והנה לדעת רוב הראשונים דרב ושמואל לית להו לדין משאיל"מ, א"כ הרי נמצא דהא דבחשוד שכנגדו נשבע ונוטל, אינו נוטל אלא מכח השבועה, וא"כ הרי פשיטא דכל שאין התובע יכול לישבע, אינו נוטל, ומה הוצרכו לאתויי מהא דס"ל ביתומים מן היתומים שאין גובין, - וביותר, שהרי בטעמא דר' יוסי דס"ל דבשניהם חשודין יחלוקו, דעת רוב הראשונים דלית לי' משאיל"מ, ואפ"ה כיון דמתקנ"ח כשהנתבע חשוד שכנגדו נשבע ונוטל, ע"כ אף כשאין התובע יכול לישבע יחלוקו, ותיקשי, דכיון שאין התובע נוטל מן הדין אלא מכח שבועתו, א"כ כל שאינו יכול לישבע, הרי אין לו ליטול כלל, ומ"ט אמרינן דיחלוקו.

ובע"כ מזה, דלעולם גם באותם שאין נוטלין מן הדין, אין נטילתם מכח השבועה, והא דהן צריכין לישבע, הוי זה חיוב שבועה בעלמא, ומש"כ הראשונים לחלק בדין נוטל שהוא חשוד בין אותם שנוטלין מן הדין לאותם שאין נוטלין מן הדין, היינו משום דהא דבהני נוטלין מן הדין כל שהוא חשוד ה"ה נוטל בלא שבועה, הוא משום דבשבועה דרבנן לא אמרי' משאיל"מ, וכ"ז הוא בהני שנוטלין מן הדין דלא הפסידום חכמים מכח דין השבועה, אך בהני שאין נוטלין אלא מתקנ"ח, ודאי דכל שאינו יכול לישבע אמרי' מתוך.

ואשר ע"כ כ"ז הוא למאן דאית לי' משאיל"מ, דע"כ הגם דבשבועה דרבנן לא אמרי' משאיל"מ, מ"מ בהני שאין נטילתן מן הדין אמרי' משאיל"מ, אך למאן דלית לי' משאיל"מ, הרי דאלמלי דינא דרב ושמואל דנוטלין דאין יכולין לישבע מפסידין, הי' בדין דאף הני דאין נוטלין מן הדין, מ"מ כל שאין יכולין לישבע נוטלין בלא שבועה, וזהו דמייתי' בדין שניהם חשודין לדינא דרב ושמואל, - ומה"ט נמי לדעת ר' יוסי כל ששניהם חשודין יחלוקו, אף דלית לי' לדינא דמשאיל"מ, והא דבחשוד שכנגדו נשבע ונוטל הוי שלא מן הדין, - ועמש"נ עוד בזה בסימן י"ב ענף ה', - אך עיי"ש בענף ט' שנת' דבד' הרמב"ן לקמן דמ"ח. מבו' דטעם אחר יש בזה, עיי"ש, ובטלו דברינו כאן.

ו] עוד יש להוכיח כן, ממש"כ בשו"ע סימן פ"ב ס"ג, דכשטוען הלוה שפרע השטר ואמר ישבע לי המלוה ויטול, אומרים לו הבא מעותיו ואח"כ ישבע ויטול, ובד' הש"ך שם סקי"ג מבו' דהך דינא הוא בכל הנשבעין ונוטלין ואף באותם שאין נוטלין מן הדין, אך בחזו"א חו"מ סימן י' סק"ח כתב בפשיטות דדין זה הוא רק באותם הנוטלין מן הדין, - וכ"ה מבו' בתשו' הרא"ש שהביא הטור בסימן צ"ג דבהיפוך שבועה אם טען התובע ימציא לי הל' זהובים שיהיו מוכנים ואני אשבע, הדין עמו.

והנה בעיקר הך דינא דאומרים לו לנתבע הבא מעותיך ואח"כ ישבע ויטול, צ"ע, דכיון דאין התובע נוטל בלא שבועה, מ"ט יש בידו לתבוע את הנתבע שיביא את מעותיו לבי"ד, - ונראה דהטעם בזה הוא, דכ"ז דאין הנתבע מעמיד לתובע את מעותיו ליטלם, אין התובע מחויב לו שבועה, דרק בשעת הנטילה ה"ה מחויב לישבע על הנטילה, וע"כ ל"מ הנתבע ליפטר מהבאת מעותיו כ"ז שלא נשבע התובע, שהרי אין התובע מחויב לישבע כ"ז שאינו מעמיד לו את מעותיו.

ולפ"ז, הרי דמהא דחזינן דהך דינא הוא גם באותם שאין נוטלין מן הדין, הרי מבו' דגם בהני דאין נוטלין מן הדין זיכום חכמים ליטול, וחייבום שבועה על הנטילה, ומכח חיוב שבועה זו הוא דאינם נוטלין כ"ז שאינם נשבעין, וע"כ כ"ז הוא כשמעמיד הנתבע לתובע את מעותיו דמצי לתבעו שישבע ע"ז, אך כ"ז שאינו מעמיד לו את מעותיו דאין התובע מחויב לישבע ע"ז, חייב הנתבע לפרוע לו, וע"כ שפיר מחייבינן לי' להביא מעותיו אף קודם שנשבע התובע.

ז] וכן נראה גם ממש"כ הר"ן לקמן דמ"ג:, דבתבעו נ' חבלה ונ' דהלואה, אף דעל הנ' דחבלה הוא נשבע ונוטל, מ"מ כ"ז שלא נשבע לא חשיב כהעדאת עדים במקצת, משום דדבר הגורל"מ לאו כממון דמי, ואי נימא דבהני שאין נוטלין מן הדין, הוי כל נטילתו מכח השבועה, הרי לכאו' גם אם דבר הגורם לממון כממון דמי, ל"ה חשיב כהעדאת עדים במקצת, דאטו אם יבואו עדים על הלואה ואכתי יכול לטעון פרוע הוא וצריך עדים להכחישו בזה, יהא חשוב כדבר הגורל"מ, לחשבו כהעדאת עדים במקצת, ובע"כ דאחר שתיקנו חכמים בנחבל שהוא נשבע ונוטל, ה"ה נאמן על הממון, ואך דהוא מחויב שבועה ע"ז וכל שאינו נשבע אינו נוטל, וע"כ חשיב שפיר כדבר הגורם לממון.

ח] וכן נראה גם ממש"כ מהר"ם מר"ב בתשו' מיימוני משפטים סימן ס"א דעד המסייע פוטר משבועת היפוך, ובפשוטו מבו' מזה, דגם באותם שאין נוטלין מן הדין, מהני עד המסייע לפטור, וכ"ה מבו' גם בד' הש"ך בסימן פ"ז סקי"ח, ועיי"ש בתומים סק"ו ובשער משפט סק"ו שעמדו ע"ז, ועיי"ש בשער משפט שכתב לדחות הראי' מד' תשו' מיימוני.

והנה לפי המבו' בד' מהר"ם שם דהא דעד המסייע פוטר הוא משום דה"ה נאמן לענין חיובי שבועה, ואי"ז משום דהו"ל כנשבע, הרי דמהא דה"ה פוטר משבועה גם באותם שאין נוטלין מן הדין, יש ללמוד דגם באותם שאינם נוטלין מן הדין זיכום חכמים ליטול וחייבום לישבע על הנטילה, וע"כ מהני עד המסייע לפטור מחיוב שבועה זה.[[4]](#footnote-5)

ט] ולפמש"נ נראה, דמה שחילק הרמב"ן בכתובות דפ"ח., דבהני דנוטלין מן הדין, אם תפס התובע בלא שבועה לא נחתינן לנכסי', ובהני דאין נוטלין מן הדין נחתינן לנכסי', היינו משום דכל הא דבנוטלין מן הדין שתפסו בלא שבועה לא נחתינן לנכסי', הוא משום דהו"ל גזל דרבנן, וע"כ בנוטלין שלא מן הדין שכל נטילתם אינה אלא מדרבנן, הרי דכל שאינם נשבעין הו"ל גזל דאורייתא, שהרי מדאורייתא אינם זכאים כלל בממון, וכל זכותם בממון הוא מדרבנן, ומדרבנן ה"ה חייבים שבועה.

וזה ניחא טפי לפ"ד הש"ך בתקפו כהן דבהני דנשבעין ונוטלין שלא מן הדין שנשבעו, לא נחתינן לנכסי הנתבע, דהו"ל כגזל דרבנן, דלפ"ז ודאי דכל שהתובע אינו נשבע, לא יועיל תפיסתו, שהרי כל זכותו על הנתבע הוא בהל' גזל דרבנן, וכל שהוא אינו נשבע ובהל' גזל דרבנן דינו הוא שאינו נוטל, לית לי' זכות על הנתבע כלל, וגם לפ"ד הקצוה"ח בסימן פ"ט סק"א דנחתינן לנכסי הנתבע, מ"מ י"ל דכיון דכ"ז הוא מכח התקנ"ח, הרי דכל שאין התובע נשבע ואינו מקיים את חיובו, אינו זכאי ליטול, וצ"ע בזה.

ויש לסייע לזה, ממש"כ בביאור הגר"א סימן פ"ז סקל"ג, ז"ל, דטעמא דנשבע שבועה דרבנן לא נחתינן דגזל דרבנן לא מפקינן מדרבנן וכו', וה"ה בנשבע ונוטל כיון שמדאורייתא נוטל בלא שבועה, הרא"ה, ולפ"ז דוקא באותן שמן הדין נוטלין בלא שבועה, עכ"ל, ומבו' להדיא בד' הגר"א, דכל מה שחילקו הראשונים דבאותן דמן הדין אין נוטלין כלל, ל"מ תפיסת התובע, הוא רק לפמש"כ דהא דמהני תפיסה הוא משום דהו"ל גזל דרבנן, אך אם הי' טעם אחר בזה, הי' מועיל תפיסה אף באותם דמן הדין אין נוטלין, וכן נראה קצת בל' הרמב"ן כתובות דפ"ח., והיינו דאם הי' הדין דלא העמידו חכמים לתקנת חיוב שבועת הנוטלין אף כשתפס הנוטל, הי' מהני תפיסת הנוטל אף כשאינו נוטל מן הדין, וזה כמש"נ.

י] ושוב העירני גיסי הרש"ו, דיש להוכיח כן מד' הריא"ז בקונ' הראיות בסוגיין ובפסקיו ה"ב דין י"ז, דמבו' בדבריו דגם בהני דאין נוטלין מן הדין מהני תפיסת התובע, דכן נראה מסתימת דבריו, וכ"ה מבו' ממה שהוכיח שם משכיר, עיי"ש, - ומוכח להדיא מזה כמש"נ, דאף בהני דנוטלין שלא מן הדין אין עיקר נטילתם מכח השבועה, אלא תיקנו חכמים שיטלו, וחייבום שבועה ע"ז, וע"כ ס"ל דכל שתפס התובע בלא שבועה לא מפקינן מיני', וזה מתישב למש"כ הקצוה"ח דבנשבעין ונוטלין נחתינן לנכסי הנתבע, ונמצא דמכח מה שתיקנו חכמים שיטלו, הוכרע דין הממון דהוא של התובע, ואילו מכח מה שחייבוהו שבועה ואינו נשבע, אי"ז אלא כגזל דרבנן, וע"כ שפיר י"ל דכל שתפס התובע בלא שבועה לא מפקינן מיני', וז"ב.

יא] ועד"ז מתפרש גם מש"כ הרמב"ן והר"ן בסוגיין לחלק בדין היפוך שבועה, בין מי שנוטל מן הדין למי שאינו נוטל מן הדין, והיינו משום דבהני דאין נוטלין מן הדין, כל שאינם נשבעין אינם זכאין ליטול כלל, ואם תפסו נחתינן לנכסייהו, וע"כ דמי לשבועה דאורייתא דלא מפכינן לה, משום דחיוב שבועתם הוא חיוב גמור, ומשא"כ בהני דנוטלין מן הדין, דלא חמיר חיוב שבועה דילהו.

יב] ולפ"ז ניחא שפיר הא דשייך דין היפוך בנשבעין ונוטלין אף באותם שאין נוטלין מן הדין, שהרי אף בהם אין עיקר הנטילה מכח השבועה, והא דכשאינו נשבע אינו נוטל הוא מכח שהוא מחויב שבועה ואינו נשבע, וע"כ שפיר שייך בזה דין היפוך.

וניחא נמי מש"כ הראשונים דבנאמן עלי אבא ואמר אבא ישבע ויטול, חשיב כגמ"ד, ואף באותם שאין נוטלין מן הדין, וכן בהיפוך שבועה חשיב כגמ"ד אף קודם שנשבע, ול"ד להיכא שאמר אבא יביא עדים על פרט מסוים ויטול דלא חשיב כגמ"ד, והיינו משום דגם באותם שאין נוטלין מן הדין, האמינוהו חכמים בטענתו גם קודם שנשבע, ואך דהוא מחויב שבועה ע"ז, וע"כ חשיב שפיר כגמ"ד אף קודם שנשבע, דשבועה כפירעון דמיא.

**ג**

יג] ואמנם לכאו' עיקר הדברים אינם מתישבים בל' תוס' הרשב"א כתובות ד"פ., ז"ל, וי"ל דלא חשיב לי' משום דהנהו דחשיב התם אינן באין מכח השטר, אלא "מכח שבועתן נוטלין", עכ"ל, והרי דבהני דאין נוטלין מן הדין, הוי כל נטילתם מכח השבועה.

אך נראה, דגם לפ"ד תוס' הרשב"א, לאו היינו דהא דהן נוטלין בשבועתן, היינו משום שהאמינום חכמים בשבועתם ליטול, דודאי דאף שבועת הנוטלין הויא חיוב שבועה ככל השבועות, וכמש"נ להוכיח מהא דמגלגלין עלי', והויא השבועה כפירעון, וע"כ כל שפסקו בי"ד דישבע ויטול, הו"ל כגמ"ד, אף קודם שנשבע, ואך דכל זכותם בממון הוא רק כשפרעו את השבועה לבעלים.

והיינו דכ"ה דבשבועה דאורייתא כתב הגרע"א לפרש דה"ה חייב ממון וה"ה נפטר מחיובו ע"י השבועה, ואי"ז משום נאמנות השבועה, אלא הוא משום דכל ששילם תשלומי שבועה ה"ה נפטר מן הממון, ונת' במק"א, ה"נ בנשבעין ונוטלין שלא מן הדין, אינם זכאים בנטילת הממון, ורק ע"י ששילמו תשלומי שבועה, ה"ה זוכים בנטילת הממון.

יד] והנה גם לדרך זו ניחא רוב הראיות שהבאנו לעיל ענף ב', וניחא טפי לפ"ז מש"כ הרמב"ן והר"ן בטעם הא דל"מ היפוך באותם שאינם נוטלין מן הדין, אך מש"כ הראשונים בשלהי מכילתין בדין שניהם חשודין, לכאו' אינו מתישב אלא אי נימא דגם באותם שאין נוטלין מן הדין זיכום חכמים ליטול, וחייבום שבועה על הנטילה, וע"כ י"ל דכשאין יכולין לישבע, ה"ה נוטלין בלא שבועה, אך למש"נ בסימן י"ב סקי"ט, אין ד' הראשונים התם שייכי להכא, - וגם הך דינא דאומרים לנתבע הבא מעותיך ואח"כ ישבע וטול, לכאו' אי"ז מתישב אי נימא דכל זכותו של התובע ליטול, הוא רק אחר שפרע את השבועה לבעלים, - וגם ד' הריא"ז דאם תפס התובע בלא שבועה לא מפקינן מיני', אין מתישבים רק אי נימא דזיכום חכמים ליטול וחייבום שבועה על הנטילה, - וצ"ע בזה.

1. ואמנם לכאו' כל ד' הש"ך הם רק לפ"מ שפירשו הרמב"ן והר"ן בטעם הא דלא מפכינן שבועת הנוטלין, אך לפמש"כ הרי"ף ודעימי' בטעמא, הרי דאף אם מפכינן שבועה דאורייתא, מ"מ ליכא דין היפוך בשבועת הנוטלין, - וכ"ה מוכח גם למש"כ הרמב"ן בתחילת דבריו להוכיח דל"מ היפוך בשבועת הנוטלין, מהא דבשבועת היסת שמהפכה על התובע ל"מ התובע למימר דאינו מקבל עליו לישבע, וראי' זו היא גם למ"ד דמהפכינן שבועה דאורייתא, והרי דגם אם מהפכינן שבועה דאורייתא, מ"מ לא מהפכינן לשבועת הנוטלין, - ועי' ביאור הגר"א סימן פ"ז סקל"ח דמבו' כן בדבריו, דהא דלא מהפכינן שבועת הנוטלין, הוא משום דלא שייך בה היפוך כלל, ואי"ז שייך להא דלא מהפכינן שבועה דאורייתא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. והי' מקום לפרש לדרך זו, דהא דשייך דין היפוך אף באותם שאין נוטלין מן הדין, הוא משום דחזינן דבגוונא דיפה כח התובע, זיכוהו לישבע וליטול, ובגוונא דאין יפה כח התובע כ"כ, לא זיכוהו לישבע וליטול אלא שישבע הנתבע ויפטר, וע"כ באותם הנשבעין ונוטלין שייפו חכמים את כחם ליטול בשבועה, יש בכלל זה דבידם להשביע את הנתבע, - אך אי"ז מתישב בד' הרמב"ן, דאם אכן דינא דהיפוך מיוסד על מה שייפו כחו וכו', הרי אין ללמוד משבועת היסת דמצי להפכה על התובע ול"מ התובע לומר שאינו מקבל עליו שבועה, דה"נ בשבועת הנוטלין ל"מ להפכה על הנתבע, דשאני שבועת היסת שייפו כחו של התובע לישבע וליפטר, ונכלל בזה דבידו להשביע את התובע, ומשא"כ בשבועת הנוטלין שייפו כחו של הנתבע לישבע וליטול, ונכלל בזה דבידו להשביע את הנתבע. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם בקצוה"ח סימן ע"ה סק"ב בתו"ד דבשבועת נחבל ה" נאמן כב' בשבועתו, ומ' דזהו עיקר דינא דנשבעין ונוטלין שלא מן הדין, שהאמינוהו חכמים בשבועתו, וכן נראה בד' הקצוה"ח בסימן צ' סק"א בדין יורשי השכיר, עיי"ש, אך שמא היינו, דהגם דאי"ז עיקר דינא דנשבעין ונוטלין, מ"מ מכח דין זה ה"ה נאמן בשבועתו, ודמי למה שמצינו בכ"ד בשבועת התורה, דכל שהוא נשבע ה"ה נאמן בשבועתו, הגם דמבו' בכ"ד דעיקר חיוב השבועה הוא כ"ה דלודי, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובד' האחרונים שכתבו דבנשבעין ונוטלין שלא מן הדין, ל"מ עד המסייע, י"ל דאף אם מודו ליסוד הדברים דאין עיקר הנטילה ע"י השבועה, אלא זיכום חכמים ליטול וחייבום שבועה על הנטילה, מ"מ ל"מ בזה עד המסייע, משום דלא זיכום חכמים ליטול, אלא במקום שיתחייב שבועה ע"ז, אך אם יפטר משבועה ע"י העד המסייע, לא זיכוהו ליטול כלל. [↑](#footnote-ref-5)