חוקות הגויים קפב יח1
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / חוקות הגויים קעח עד קפב

**­שיעורי הלכה**

**שיעור יח'**

**הדינים הנידונים:**

* להסיר השיער במקום צער או שאר צורך: בושה. גשמים, כדי שיקבלוהו לעבודה. לשמחת פורים. להצגה. לראות במראה.
* כשיכול לינצל ע"י דבר אחר.
* אשה שמורידה כל שערותיה.
* דבר שאינו מלבוש אבל מיוחד לאנשים או נשים.

*יורה דעה*

*סי' קפב ד-ה*

**'לא ילבש'**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעי' ד] מי שיש לו חטטין בבית השחי ובבית הערוה, ומצטער מצד השיער, מותר להעבירו.

להסיר שיער משום צער

כבר נתבאר לעיל (שיעור יז) שדין זה להתיר במצטער הביא השו"ע מהרשב"א בתשובה (ח"ה סי' רעא). והנה בגמרא בנזיר (נט.) אמר רבי חייא לרב שאסור להוריד שיער בית השחי, דאין צד שיבוא לו צער מזה, משום שגבול יש לו. ודייקו התוס' דכל שמוריד שיער שלא לנוי אלא כדי להציל עצמו מהיזק, כגון במקום צער, אין בזה משום 'לא ילבש'. ועפ"ז כתבו להתיר לראות במראה כדי שלא יחבול בעצמו. וכן הוא בשו"ע (יו"ד סי' קנו ס"ב) דאף שפסק שאסור להסתכל במראה משום 'לא ילבש', מ"מ כשעושה להציל את עצמו שרי.

## אם ההיתר אף בדברים האסורים מדאורייתא

ועי' ברשב"א בתשובה שם, דנראה שהוא מסתפק, אם טעם ההיתר משום שהאיסור רק מדרבנן ובמקום צער לא גזרו. או שאף אם האיסור מן התורה מותר במצטער, משום שאינו כתיקוני איתתא, מאחר שהוא עושה משום צער. וכן נראה בנימוקי יוסף (מכות ד. מד' הרי"ף) שכל שהוא משום צער אין כאן תיקוני אשה, ומשמע שאפילו אם הוא אסור מן התורה מ"מ שרי. אכן ביש"ש (יבמות פי"ב סי' יז) הבין כל דברי הרשב"א מטעם אחד, שעיקר התירו משום דס"ל שכל איסור העברת שיער בית השחי הוא מדרבנן, ולכך התיר במקום צער [ועי' בתוס' ביבמות מח. דכתבו בשם ר"ת דמשום צער הוא טעם להתיר אפילו בדבר שאסור מהתורה מאחר שאינו דרך ייפוי].

## כשעושה כדי שלא יתבייש

והנה בדרכי משה (סק"א) הביא בשם המרדכי (שבת סי' שכז) להתיר למי שיש לו ריבוי שיער בידיים ומתבייש בין האנשים, דשרי להסיר השיער משום צער. והנה בטעם הדבר דבית השחי ובית הערוה אסור רק מדרבנן [לדעת השו"ע], מבואר בבית יוסף משום דאין התיקון גלוי שהוא מוסתר מעיני בני אדם. וא"כ הסרת שיער בידיים שהוא דבר הניכר אסור מהתורה, ואעפ"כ מבואר בדרכי משה להתיר להסיר משום צער, ומוכח שכל שהוא משום צער לא חשיב תיקוני אשה, ולכך שרי אף בדבר האסור מהתורה.

אולם הב"ח כתב הטעם שאין איסור הסרת שיער בית השחי אלא מדרבנן, משום שכל איסור לא ילבש הוא שלא יעשה נוי וקישוט כאשה ככיחול ופירכוס, אבל הסרת השיער אינו לנוי אלא הוא להסיר הלכלוך והמיאוס, ואינו נכלל בלאו שאסרה התורה, ולכך אינו אלא מדרבנן. ולפי"ז ה"ה שאר שיער שבגופו, אפילו דניכר לכל מ"מ אינו אסור אלא מדרבנן, וא"כ שוב אין ראיה מדברי המרדכי להתיר במקום איסור תורה משום צער.

ונפקא מינה בזה, אם מותר לצבוע שערות לבנות מתוך שחורות באופן שיש לו בושה גדולה [וחשיב כמו צער כמבואר במרדכי שם], וצובע השערות לא לתיקוני אשה אלא מחמת בושתו.

והנה בגמרא בשבת (נ:) מבואר בברייתא מגרר אדם גלדי צואה וגלדי מכה שעל בשרו בשביל צערו, אם בשביל ליפות אסור. והיינו שאם עושה כדי ליפות עצמו אסור משום 'לא ילבש'. ועיי"ש בתוס' שכתבו כדברי המרדכי, שאם מתבייש מבני אדם חשיב צער ומותר. והתם הרי פשוט שהוא איסור מהתורה כשעושה כדי לייפות עצמו, שהרי אין זה דבר שאינו ניכר וגם אינו הסרת שיער, ואעפ"כ כתבו התוס' דבמקום צער שרי. ומוכח שבמקום צער שרי אפילו כשהוא אסור מהתורה.

## כשעושה להגן מפני הגשמים

ועוד ראיה להתיר במקום צער אף כשאסור מהתורה דהב"ח כתב לדון אם מותר לאיש ללבוש מעיל של אשה או להיפך, כשעושה כן כדי להגן על עצמו מן הגשמים, וכתב להתיר, דדומה למה שהתיר הרשב"א במקום צער, א"כ ה"נ יש להתיר ללבוש מפני הגשמים מאחר שאינו עושה כן לצורך נוי. ומוכח מהב"ח דס"ל להקל אף באיסור דאורייתא, שהרי בגד אשה ודאי אסור מהתורה.

## לצבוע שערותיו לצורך שיקבלוהו לעבודה

והנה בשו"ת אגרות משה (יו"ד ח"ב סי' סא) כתב להתיר לצבוע שערות לבנות כשעושה כן מחמת פרנסתו, שרוצה שיקחוהו למשרה, ונמצא שאינו עושה משום תיקוני אשה אלא מחמת דבר אחר, וזה לא נחשב תיקוני אשה [ולעיל (שיעור יז) הבאנו דעת הב"ח שכל ההיתר להסיר השיער במקום צער הוא דוקא במקום חטטין, שאז ניכר שעשה משום הצער. אלא שכאן אי"צ שיהיה לו דבר המעיד שעשה משום צער, דזה שייך דוקא כשמסיר שיער, שהרי אח"'כ ניכר לכל שהסיר השיער, ולכך לא התירו אלא כשיש לו חטטין והכל מבינים למה הוא מוריד שערותיו. אולם בצובע שערותיו ליכא חשש זה, שהרי אחר שצובע אין ניכר לכל מה שעשה ודוק].

ויש גם ראיה דיש אופנים דשרי לצבוע, דהא במשנה ב"מ (ס.) איתא אין מפרכסין את האדם, ומבואר בגמרא שאם יש לעבדו זקן לבן אין צובעים אותו שחור, ומשום גניבת דעת. וצ"ב אמאי אין איסור משום לא ילבש, והנה רש"י שם מבאר דמיירי בעבד כנעני העומד לימכר, ובפשטות יש איסור לצבוע גם שערותיו של עבד, מאחר שחייב במצוות, וכ"ש לפי מה שמבואר בשיטמ"ק שם בשם הראב"ד דמיירי בעבד עברי. וא"כ זה ראיה שכל שאינו עושה לצורך ייפוי כתיקוני נשים, אלא לתועלת שיש לו להעלות ערך העבד, לא שייך בזה איסור משום 'לא ילבש'.

אכן הוא חידוש גדול להתיר כדברי האגרות משה, דאף אי נימא שמשום צער מתירים אף איסור תורה, מ"מ לא מצינו כן אלא כשבאמת אינו עושה לייפוי אלא מחמת הצער משום חטטין, שעיקר המעשה לא בא כדי להתייפות. אבל כשבא לצבוע שערותיו משום פרנסה, אף שעושה כן לא כדרך תיקוני נשים אלא בשביל פרנסה, אבל מ"מ כל מעשיו הם כדי להתייפות, ואינו דומה למסיר שערות. ובאמת הגרי"ש אלישיב (קובץ תשובות ח"א סי' פא) לא רצה להתיר בזה במקום איסור תורה, וחשש לדברי היש"ש הנ"ל שכל ההיתר במקום צער הוא רק בדברים האסורים מדרבנן.

## ללבוש בגדי איש לאשה ולהיפך משום שמחת פורים

ומכח היתר זה דמשום צער שרי, כתב מהר"י מינץ (סי' טז) שיש מקום להתיר מה שנהגו בפורים לשנות בגדיהם מאיש לאשה ומאשה לאיש, שכיון שאין עושים כן אלא לשמחת פורים ולא כתיקוני אשה, דמי למי שעושה משום צער או לראות במראה כדי שלא יחבול בעצמו. והרמ"א (סי' תרצו ס"ח) פסק כדבריו. והנה אם נאמר שכל ההיתר משום צער הוא רק בדברים האסורים רק מדרבנן, א"כ לא שייך היתר זה.

## כשיכול לינצל מהצער ע"י דבר אחר

ועוד יש להעיר על זה, דמבואר בילקוט שמעוני (שופטים אות נו) גבי יעל שהרגה את סיסרא ביתד, ואמרו שם שלמה לא הרגתו בחרב משום לא ילבש. וכן מפורש בתרגום יונתן (שופטים ה, כו) שדבורה שיבחה את יעל, ובתוך השבחים אמרה 'ידה ליתד תשלחנה', וביאר התרגום, שבירכה אותה על אותו מעשה טוב שקיימה מה שכתוב בתורה לא יהא תיקון זיין דגבר על אתתא, ולכן שלחה ידה ליתד ולא לחרב.

ויש להבין אמאי יהיה בזה איסור, והרי יעל עשתה כן כדי להגן ולא משום ייפוי כגבר, וא"כ כמו שמשום צער שרי ה"נ היה צריך להיות מותר ליעל. ותירץ הב"ח שכל ההיתר משום צער הוא דוקא באופן שא"א בלא כן, אבל אם יכול להציל עצמו מן הצער בלא זה, שוב אין היתר זה שעושה משום צער, דהא אם משום הצער לא היה צריך לעשות כך, וא"כ חוזר להיות אסור משום תיקוני אשה.

ומעתה לפי"ז לכאורה לא שייך להתיר לשנות בגדים מאשה לאיש ואיש לאשה בימי הפורים, שאף שעושה כן משום שמחת פורים, מאחר שיכול לעשות שמחה בדרך אחרת, הרי אין היתר לעשות בדרך של 'לא ילבש'.

## כשלובש רק בגד אחד כנשים

ובמשנ"ב (שם סק"ל) כתב שאין להתיר להחליף בגדי איש לאשה משום שמחת פורים, אכן כתב שאם כל המלבושים של איש רק מלבוש א' של אשה וניכרים הם, אפשר שאין למחות בהם. והיינו דלהלן (סעי' ה) כתב הרמ"א לאסור אפילו בבגד אחד, ודעת הב"ח להקל בזה. וע"כ כתב המשנ"ב שיש מקום למקילים לעניין שמחת פורים. אכן למעשה ההוראה שלא לעשות כן, מאחר שלא נראה שהוא צורך כל כך שהוא יכול לעשות בדרך אחרת, ובפרט לפי מה שנתבאר שכל שיכול לעשות בדרך אחרת אפשר שכלל לא שייך היתר דמשום צער, וכנ"ל. והגרי"ש אליישיב החמיר בזה אף לקטנים.

## להתחפש בשביל 'הצגה'

ויש ששואלים כשעושים הצגות, ולצורך זה מתחפשים. ובפשטות, זה דומה לשמחת פורים דחזינן שהאחרונים החמירו בזה, וא"כ גם בהצגות אין מקום להתיר, ומ"מ אם ניכר שהוא בגד שונה ומיוחד להצגה יש מקום להתיר.

[סעיף ה] לא תעדה אשה עדי האיש, כגון שתשים בראשה מצנפת או כובע או תלבש שריון וכיוצא בו **(ממלבושי האיש לפי מנהג המקום ההוא)** או שתגלח ראשה כאיש. ולא יעדה איש עדי אשה, כגון שילבש בגדי צבעונים וחלי זהב במקום שאין לובשין אותם הכלים ואין משימין אותו החלי אלא נשים. **הגה: ואפילו באחד מן הבגדים אסור, אף על פי שניכרים בשאר בגדיהם שהוא איש או אשה. טומטום ואנדרוגינוס אסורים להתעטף כאשה.**

## נשים המגלחות כל שיער ראשם

הנה מבואר שאסור לאשה לגלח כמו איש. ומה שיש נשים שמגלחות כל ראשם, וכאן משמע בשו"ע שאסור לאשה לגלח ראשה מאחר שזה כאיש, מ"מ שרי כי אין הם עושים כמו אנשים, שהרי מורידים כל שערותיהם. ויש עוד מקום להתיר מאחר שהרבה נשים רגילים לעשות כן, ומבואר לעיל (סעי' א) שבמקום שרגילים נשים לעשות כך אין איסור, אלא שהיתר זה אינו מספיק, שברמב"ם אינו ברור שמתיר כן לכתחילה, ואף הרמ"א כתב שחברים יש להם לימנע מזה.

## להסתכל במראה

ולהסתכל במראה, נוהגים להתיר, וכמו שכתב הרמ"א בסי' קנ"ו (סעי' ב'), מאחר שרגילים האנשים לעשות כן, ובהסתכלות במראה לא מצינו שהחמירו החברים, וכן משמע ברמ"א שם שלא הזכיר שחברים מחמירים בזה. ובגליון מהרש"א שם (סי' קנו) כתב שחברים נמנעים, אכן כפי הידוע אין נוהגים כך, ואף לגדולי ישראל ראינו שלא חששו מלהסתכל במראה.

## להחזיק חפצים שרק נשים רגילים להחזיקם

והנה בשו"ע משמע שכל איסור כלי זין הוא בדרך לבישה, שכתב לאסור שלא תלבש שריון, אכן בגמרא מבואר שאשה אסורה לצאת עם כלי זין למלחמה, ומשמע שאף דברים שאינם מלבוש אסור אם הוא כלי המיוחד לגבר, ועי' בבינת אדם (סי' צד) שנתקשה בזה אם אסור רק בדרך מלבוש, וכתב שיש להוכיח מהא שמצינו לעניין יעל שלא לקחה את החרב משום לא ילבש, ומוכח שאף בלא בדרך מלבוש אסור. וגם ביד הקטנה (על הרמב"ם ע"ז פי"ב) נתקשה בזה וחשש בדברים האסורים מן התורה. ועיי"ש בבינת אדם שכתב למעשה להקל בדברים שאינם דרך מלבוש אלא רק כלי אשה, כשאינו עושה לנוי אשה, אלא לצורך אחר כגון בשביל להגן עליו. וכתב להתיר להשתמש במניפה שרגילים נשים להשתמש בהם, ונפק"מ גם לעניין מטריה, שמצוי מטריות צבעוניים שעשויים רק לנשים, ומ"מ אם עושה כדי להגן מהגשמים יש להקל.

## אשה אם מותרת בנשיאת אקדח

ובאגרות משה (או"ח ח"ד סי' עה אות ג) כתב לעניין אם מותר לאשה לישא אקדח, וכתב להקל משום דס"ל שכל האיסור לישא כלי זין הוא רק בכלי מלחמה, אבל אקדח אינו עשוי למלחמה, אלא רק להגן ורק דברים שרגילים לצאת עמם למלחמה אסור לאשה [ויש מעשה שמביאים בר' זלמל'ה מוואלז'ין שגער על אשתו שהחזיקה חרב לחתוך דבר, ומשמע שהוא רק חסידות ולא מדינא].