כלים פי_ז מ_ג
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ז מ"ג**

א] **הסלין של פת שיעורן בככרות של פת,** במשנ"א ובחזו"א סימן כ"ג סק"א כתבו, דשיעור ככרות של פת הוא גדול משיעור מוצ"ר, והא דאין הסלין נטהרין בנקב כמוצ"ר, הוא משום שהן מיוחדין לככרות, ואין תשמישן בטל עד שינקבו במוציא ככרות, וכ"ה מבו' בקרית ספר פ"ו מכלים ובשו"ת חת"ס יו"ד סימן ר"ו, ועמש"נ בזה להלן אות ז'.

ב] **אפיפיירות שעשה להן קנים מלמטן למעלה לחיזוק טהורה עשה לה גפיים כ"ש טהורה,** הר"ש פירש דאיירי שנפחתו שוליהן והכניס להן קנים ממטה למעלה לחזק השולים, ובהא דעשה לה גפיים טמאה, נטה הר"ש לפרש דהוא אזני הכלי, וצ"ב מה מהני עשיית אזנים דמכח זה יקבל הכלי טומאה.

וכנראה הטעם בזה, דהא שנפחתו שוליהן, לאו היינו שנפחתו לגמרי, שהרי בל' הר"ש נ' דהקנים אינם משמשין אלא לחזק השולים, והרי דהשולים קיימין, ויותר מבו' כן בל' הרע"ב שכתב דהכניס קנים להחזיק השולים, אלא היינו שנפחתו השולים מעט ואינם מתקיימין, והקנים מועילין לחזק השולים שיתקיימו, והא דאי"ז מקב"ט, הוא משום דאין ע"ז צורת כלי, וע"כ כל שעשה להן אזנים, ויש עליהן צורת כלי, ה"ה מקבלין טומאה, גם יל"פ דהא דלא סגי בעשיית קנים שיקבלו טומאה, הוא משום דהוי זה כלי רעוע ואין עליו חשיבות כלי לקב"ט, וע"כ כל שעשה לו אזנים דאית לי' חשיבות כלי טפי, ה"ה מקב"ט.

ג] אמנם הנה מסתימת ד' הרמב"ם בפ"ו מכלים ה"ד משמע דמפרש דלא איירי כלל בשנפחתו שוליהן, אלא אפייפירות מתחילתן אינם מקבלין טומאה, ואף אם עשה להן קנים למעלה ולמטה לחזק, ורק אם עשה להן גפיים ה"ה טמאין, ויל"פ בזה כמש"כ בחי' הגר"א דהן פשוטי כלי עץ ואינן למדרס, וע"כ אף אם עשה קנים למחיצות שלא יתפרד האפיירות, ה"ה טהורה, ורק אם עשה על אותן הקנים גפיים, ה"ה בית קיבול, וה"ז מקב"ט, עכ"ד, ובתפא"י הוסיף לפרש, דהא דעשה לה קנים טהורה, הוא אף בשנעשה עי"ז בית קיבול, דמ"מ כיון שהן מתפרקין בקל לא חשיבי ככלי קיבול, עו"כ שם דאי נימא דעשה לה גפיים היינו שעשה לה אזנים, הא דמכח זה היא מקב"ט, הוא משום שנעשה לה צורת כלי עי"ז, וע"כ אף שהיא פשוטי כלי עץ ה"ה מקב"ט.

עוד יל"פ בזה, כמשמעות ד' הרמב"ם שם דאיירי בשהיא נקובה כולה כמוצ"ר, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהן ארוגות מן הקנים כמין שבכות כדי למתוח עליהן ענפי הגפנים, והגם דכלים שעשאן מתחילתן נקובין כמוצ"ר מקבלין טומאה, וכמש"כ הרמב"ם שם, כ"ז הוא בשיש עלי' צורת כלי גמור, דבלא זה לא חזינן לה כלל ככלי, כיון שהיא נקובה כולה, וע"כ אינה טמאה אלא בשעשה לה גפיים כ"ש, דעי"ז חשבינן לה ככלי אף שהיא נקובה.

ד] **ר"ש אומר אם אינה יכולה להנטל בגפיים טהורה,** הר"ש פירש דהיינו דכשאוחז בגפיים אין עיקר הכלי עולה עמו, ומ' לפ"ז, דלת"ק מהני גפיים אף שאין הכלי ניטל על ידיהן, אך בתוספתא שהביא הר"ש תניא דר"ש אומר דפיפיירות שאינה יכולה לינטל בגפיים ולצאת בפתח טהורה, ומ' דאף שהיא יכולה לינטל בגפיים, מ"מ כיון שא"א לילך עמה ולהוציאה מן הפתח, ה"ה טהורה, ועי' בביאור הגר"א ובחס"ד, ולפ"ז יתכן דגם לת"ק בעינן שיהא הכלי ניטל ע"י הגפיים, ואך דס"ל דל"ב שתהא ניטלת בגפיים ולצאת בפתח, ועי' בסד"ט מש"כ בזה.

ובזר זהב פירש לדינא דר"ש בע"א, דאם היא רחבה כ"כ שאם תינטל בגפיים שהן האזנים אינה יכולה לצאת בפתח, ואע"פ שבאופן אחר יכולה לצאת טהורה, והיינו דבעינן שיהא דרך תשמישה ע"י הגפיים, וכל שא"א ליטול אותה ע"י הגפיים ולהוציאה בפתח, ל"מ הגפיים לאשוויי לה כלי.

ה] **שם בר"ש, תניא בתוספתא הסל וכו' שעשאן מתחילתן מקבלין רמונים טמאים,** הרמב"ם בפ"ו מכלים ה"ג כתב, ז"ל, כלים שעשאן מתחלה נקובין במוצ"ר כגון הסל והפחלץ של גמלים והאפיפירות מקב"ט עד שיקרע רובן, והראב"ד שם השיג ע"ז, ז"ל, ועוד תניא פרק כלי עור הסל והפחלץ של גמלים שעשאן מתחילה מקבל רמונים טמאים הא למדת דאם אינם מקבלים טהורים, עכ"ל, ובחס"ד כתב דהרמב"ם מפרש דעשאן מתחילתן נקובין בנקב המקבל רמונים, וע"ד ניקב בכונס משקה, דהיינו שדרך הנקב נכנס המשקה לכלי, וכן פירש בסד"ט ובחזו"א סימן כ"ג סק"א בכוונת הכס"מ שם.[[1]](#footnote-2)

ו] והאחרונים תמהו ע"ד הרמב"ם, מהא דתנן לקמן פכ"ד מ"ב דעגלה של אבנים טהורה מכלום, ובשבת דפ"ד. אמר ר' יוחנן דאם יש בה בית קיבול רמונים טמאה, ופירש"י שם, ז"ל, העשוי' להוליך בה אבנים וכו' אינה מקבלת שום טומאה, לפי שפרוצה מתחתי' נקבים גדולים ולא כלי הוא, דכל הכלים שיעורן כרמונים, עכ"ל, והרי דאף שהיא עשוי' להוליך בה אבנים, ואין הנקב כמוצ"ר מבטל אותה מתשמישה, שהרי הדרך הוא לעשותה פרוצה מתחתי' נקבים גדולים, מ"מ אין תורת כלי עלי', וא"כ מ"ט כלים אלו שהן נקובין מתחילתן במוצ"ר טמאין.

ובס' ישועות מלכו בהל' כלים שם כתב מתחילה לישב ד' הרמב"ם, דכל הא דכלי הנקוב מתחילה כמוצ"ר מקב"ט, הוא רק כשרוב השולים קיים, אבל אם נפחת רוב השולים אף שהוא מקבל אבנים מ"מ טהור כל שיש בו נקב כמוצ"ר, אבל בפחות ממוצ"ר אף שיש בו נקבים הרבה וכשנצרפם יהי רוב פתוח, מ"מ טמא, עכ"ד, ושמעתי לפרש עוד עד"ז, דכל שהכלי מלא נקבים ואינו מקבל רמונים כלל, אין עליו תורת כלי קיבול, אך משא"כ בהני כלים שיש בהן בית קיבול המקבל רמונים, ואך שיש בהן נקב כמוצ"ר, הרי דכל שאין נקב זה מבטל תשמישן, ה"ה טמאין.

אך שוב חזר בו הישועות מלכו וכתב לפרש ד' הרמב"ם, דהגם דכל שניקב כמוצ"ר לא חשיב ככלי קיבול, מ"מ כל שעשוי לקבל דבר אחר לא גרע מפשוטי כלי עץ דמקבלין טומאה כל שיש עליהן צורת כלי, ורק בעגלה של אבנים שהיא מחזקת מ"ס, הרי דהגם דאם היא עשוי' לקבל רמונים ה"ה טמאה, משום שהיא מטלטלת ע"י שוורים, מ"מ כל שאינה מקבלת רמונים ה"ה טהורה מכלום, דכיון שאינה אלא כפשוטי כלי עץ, ע"כ כל שאין עלי' תורת כלי ממש, אינה מקבלת טומאה, עכ"ד.

ובקה"י סימן ה' כתב, דהרמב"ם מפרש דהא דתנן דשל אבנים טהורה מכלום, היינו בשהעגלה עצמה עשוי' מאבנים, וכאשר כ"נ ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ס"פ כ"ד, דכל מה שאמור בפ' הזה טהור מכלום, ה"ז מפני שהוא מחומר שאינו מקב"ט כגון כלי אבנים וכו', ולא מצינו בהך פירקא כלי שטהרתו משום דהוא כלי אבנים, ובע"כ דמפרש הרמב"ם דעגלה של אבנים היא עגלה העשוי' מאבנים, עכ"ד, אך אי"ז מתישב עם הא דאמר ר' יוחנן דאם היא מקבלת רמונים טמאה, אך באמת הרמב"ם השמיט לדין זה, ועי' בישועות מלכו שם מש"כ לפרש בטעמו, וצ"ע בזה.

ז] ולדעת רש"י והראב"ד דכלים שנעשו מתחילתן נקובין כמוצ"ר טהורין אף שהן ראויין למלאכתן, קשיא מהא דהסלין שיעורן בככרות של פת, אף שהוא יותר ממוצ"ר, ומהא דבית קערות שמקבל תמחויים טמא, אף שניקב ביותר ממוצ"ר, ובחזו"א סימן כ"ג סק"א כתב דצ"ל בזה, דמתחילה לא תרד תורת כלי קיבול על הכלי עד שתקבל רמונים, וע"כ הני כלים שנעשו מתחילתן נקובין כמוצ"ר טהורין, אבל כשכבר ירדה לה קבלת טומאה אינה עולה בנקב כרמון כל שראוי' למלאכתה, עכ"ד, אך מד' רש"י שהביא ע"ז להא דכל הכלים שיעורן ברמונים לא משמע כן, וצ"ע.

ח] במש"כ הרמב"ם דכלים אלו שיעור טהרתן ברובם, כתב בחזו"א סימן כ"ג סק"ג, דע"כ איירי בשהן ראויין לתשמישן, ומ"מ בנפחתו רובן ממאסין בהן ואין משתמשין בהן, ועיי"ש שכתב דאפשר שלמדה הרמב"ם מכלים הקטנים דתנן לקמן מ"ד דשיעורן ברובן, והביא דמצינו עוד להך שיעורא בד' הרמב"ם שם פ"ז ה"ו בדין חמת שאינה יכולה לקבל של שתי ומקבלת של ערב, דטמאה עד שתינקב רובה, וכתב דנראה דדעת הרמב"ם דנקב ברובו מהני לטהר בכל כלי קיבול העושין מעין מלאכתן.

ולכאו' יל"פ עוד בזה, דכל שנקרע רובם, בטל עיקר צורת הכלי, וע"כ אינם מקב"ט אף שאין ראויין לתשמישן, וכ"כ בס' ישועות מלכו שם, ועיי"ש שפירש בזה לפי דבריו דטומאת כלים אלו הוא משום פשוטי כלי עץ, וע"כ כל שאין צורת כלי עליהן אינם מקבלין טומאה, ויותר נראה דהוי זה שיעור בכלי קיבול, דכל שניקב רובו אין תורת כלי קיבול עליו, וכאשר כן מצינו כן בשבת דצ"ה: דאף דכלי שניקב כשיעור טהרתו מציל בצ"פ, מ"מ כל שניקב רובו אין תורת כלי עליו להציל בצ"פ, ושו"ר הדברים מפורשים כן בחי' הגר"א לקמן מ"ד, שכתב שדימה הא דכלים הקטנים שיעורן ברובן, להא דכלי נקוב מציל בצ"פ עד שיפחת רובו.

1. ועיי"ש בסד"ט שכתב דמקור ד' הרמב"ם לפרש כן, דאל"כ מ"ט נקט לה בשעשאן מתחילתן, ובע"כ דמכוון התוספתא בשעשאן נקובין כמוצ"ר, והא דהן טמאין הוא משום שלכך נעשו מתחילתן, עכ"ד, ולפ"ז מבו' דכל הא דהן מקבלין טומאה, הוא רק משום שנעשו מתחילתן נקובין, אך כל שניקבו אחר עשייתן, אינם מקב"ט, וכן נקט בישועות מלכו בהל' כלים שם, וכ"ה מבו' להדיא בל' הכס"מ שם.

   אך בשו"ת חת"ס יו"ד ח"ב סימן ר"ו תמה עד הכס"מ, דאם אי"ז ראוי לתשמישו, א"כ מה יועיל שעשאו מתחילתו לכך, ואם ה"ז ראוי לתשמישו, ה"ה טמא אף בשניקב אח"כ, וכסלין של פת דשיעורן כמוציא ככרות, משום דכל שהן מקבלין ככרות עדין הן ראויים לתשמישן, ועיי"ש שכתב לחדש לפ"ז, דהרמב"ם והראב"ד לא פליגי לדינא, אלא דהרמב"ם לפי גירסתו כלים אלו משתמשין בהם בדברים היותר גדולים מרמונים, וע"כ הו"ל כסלין של פתח דשיעורן כמוציא ככרות, ולהראב"ד כלים אלו תשמישן ברמונים, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-2)