קה ב_4
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות תערובות בב_ח - הרב שמשון פרידמן

הקדמה

האם כלי שני מבליע ומפליט

**קי"ל** בכל התורה כולה כלי ראשון מבשל כלי שני אינו מבשל, ומקור הדין גמ' שבת מ: טול בכלי שני, ושם מב., וכן מבואר בגמ' חולין קד: לענין בב"ח שכלי שני אינו מבשל ואין בו איסור מבשל בב"ח מן התורה, וכל זה לענין בישול, אבל לענין בליעה נחלקו בו הראשונים והפוסקים האם דין בליעה כדין בישול או שלעולם גם כלי שני מבליע ומפליט, דעת הרמב"ן סוף ע"ז והרשב"א בתורת הבית שכלי שני מבליע ומפליט כדי קליפה, והרשב"א הוכיח מכמה מקומות שכלי שני מבליע ומפליט.

הוכחות הרשב"א

**א'** בחולין ח: מבואר שחום בית השחיטה מבליע כדי קליפה וודאי לא עדיף חום בית השחיטה מכלי שני שהיד סולדת בו, הרי שכל שיש חום שהיד סולדת בו מבליע ומפליט כדי קליפה, ב' דאמרינן שם לא ליסחוף איניש כפלי עילוי בישרא דדאיב תרבא ובלע בישרא, הרי שגם כלי שני בולע, ג' דמבואר בגמ' שמליח כרותח ומבלע כדי קליפה, והרי לא נתחמם ע"י האור, ומוכח שכל שיש חום שהיד סולדת בו מבליע כדי קליפה.

דעת יש מי שאומר

**אולם** ברשב"א שם הביא יש מי שאומר שלא מבלע ולא פלט, ולא נתברר מי הוא החולק על הרשב"א, ועיין ש"ך שכ' שע"כ דעת הרשב"ם ור"ת שכלי שני אינו מבליע ומפליט כלל, וע"ע ביתר ביאור בנקודת הכסף, דהנה בתוס' זבחים צה: ועוד מקומות הביאו שיטת הרשב"ם שעירוי דינו ככלי שני ואינו מבשל דקי"ל תתאה גבר ע"ש, ומה דאמרינן בפסחים צונן לתוך חם קולף, היינו כדאמרינן שם אדקמיקר ליה בלע פורתא, וממילא כלי שני שכבר נצטנן לא בלע אפי' פורתא, ואפי' לר"ת דעירוי מבשל כדי קליפה, היינו ג"כ מטעם דאדקמיקר ליה בלע פורתא, אבל אחרי שכבר נצטנן שוב לא בלע כלל ועיין הערה[[1]](#footnote-1).

והראיות שהביא הרשב"א, כ' הגר"א לדחות שבית השחיטה מפליט כדי קליפה רק מכח דוחקא דסכינא, והא דלא ליסחוף אינש קפלי וכו' היינו משום שנשאר ממשות בעין, והא דמליח היינו משום שהוא באמת כרותח ממש ע"ש, והכוונה לכאו' שהמלח הוא עצמו הוא סיבת הרתיחה ואינו סתם חום בעלמא, משא"כ בכלי שני שאינו אלא חום בלי סיבת החום

שיטת מהרש"ל

**שיטת** מהרש"ל שכלי שני מבליע או מפליט בכולו, אבל אינו מבליע ומפליט כאחד, ולכן היתר ואיסור שנפלו לתוך לח חם בכלי שני אין ההיתר נאסר, כיון שאין בכח כלי שני להפליט מהאיסור וגם להבליע בהיתר, אבל מ"מ הלח עצמו נאסר, שהרי הכלי שני מפליט ממנו.

שו"ע

חום כלי שני

**סעיף ב'** חום של כלי ראשון שהיד סולדת בו מבשל ואוסר כולו אבל חום של כלי שני אינו מבשל ע"כ, יש לדקדק שהשו"ע כ' שהחילוק בין חום כלי ראשון לחום כלי שני, משמע שעיקר החילוק הוא בחום וכבר נתבאר בתוס' ומקורו בירושלמי שאפי' שכלי שני חם שהיד סולדת בו, ומ"מ אינו מבשל כיון שלא נתחממו דפנותיו, וא"כ צ"ע לשון חום כלי שני, ולכאו' מבואר שגם זה שלא נתחממו הדפנות הוא ג"כ משפיע על החום ולכן אינו מבשל.

שיטת י"א

**שם** ויש אומרים שגם כן אינו מפליט ולא מבליע ע"כ, שיטה זו מובא ברשב"א בשם י"א, ובש"ך כ' שע"כ הכי סבירא להו לרשב"ם ור"ת, והוא מבואר בגמ' פסחים עו. בהא דאמרינן אדמיקר ליה בלע פורתא, ומוכח שאח"כ כבר נתקרר לגמרי ועיין מה שנתבאר בזה לעיל בהקדמה.

ראיה מירושלמי

**ועיין** בביאור הגר"א שכ' שמהירושלמי מוכח שכלי שני לא מבליע כלל, וכוונתו דאיבעיא להו מהו לתת תבלין למטה ולערות עליהן מלמעלה וכו' והיינו דאיבעיא להו האם עירוי מבשל או אינו מבשל ר' יונה אמר אסור והוכיח מדין מריקה ושטיפה דאפי' בעירוי צריך מריקה ושטיפה, ודחה ר' יוסי התם בולע אבל אינו מבשל, והדר אמרינן התיב ר' יוסי בר בון והתני אף בכלי נחשת כן, והיינו שכלי נחשת ודאי אינו בולע מכלי שני כי אם מכלי ראשון וא"כ מוכח שעירוי ככלי ראשון[[2]](#footnote-2), ולמסקנת הירושלמי עירוי ככלי ראשון לענין להבליע אבל אין דינו ככלי ראשון לבשל והעושה כן בשבת פטור, ולפי ר"ת צריך ביאור דברי הירושלמי.

**וכ'** הגר"א שמכל זה מוכח שכלי שני אינו מבליע ומפליט, וכוונתו שהרי זה מבואר שכל מה שאפשר לומר שעירוי נבלע בכלי נחשת זה רק אם דינו ככלי ראשון, אבל אם דינו ככלי שני אינו נבלע בכלי נחשת, וא"כ מוכח שכלי שני אינו מבליע כלום[[3]](#footnote-3).

פירוש הראשונים בירושלמי

**וי"א** דמכל מקום הוא מפליט ומבליע ואוסר כדי קליפה ע"כ, הוא שיטת הרמב"ן והרשב"א דלעולם מבליע ומפליט כדי קליפה בכלי שני וכמו שנתבאר, וכ' הגר"א שהרמב"ן והרשב"א יישבו הא דירושלמי דמוכח שכלי לא נבלע בכלי נחשת, דודאי בלע שפיר בכלי נחשת, אלא שקושיית הירושלמי למה צריך מריקה ושטיפה כאילו בלע מכלי ראשון, הא בשטיפה של כלי שני סגי ומוכח שדין עירוי ככלי ראשון ע"ש.

עירוי שנפסק הקילוח

**שם** ומוכח דעת רשב"ם דמ"מ עירוי מבליע כדי קליפה וכו' אלא דאינו מפליט ומבליע כאחד, ולכן מותר לערות על התרנגולת למולגה ע"כ, כן הוא שיטת הש"ך שלכו"ע אפי' עירוי שנפסק הקילוח מבליע מיהא כדי קליפה, אלא שלכאו' ק' שהרי כ' הרמ"א לעיל סי' צ"ב ס"ז שעירוי שנפסק הקילוח ונזחל ע"ג כירה אינו אוסר כלום, וצ"ל דהתם כיון שנזחל ע"ג כירה נתקרר ע"י הכירה התתאה ושוב אינו מבליע ומפליט כלום וכמו שנתבאר לעיל, אולם בפלתי ועוד אחרונים נקטו בדעת הרמ"א שעירוי שנפסק הקילוח אינו מבליע ולא מפליט כלל ועיין מה שנתבאר לעיל בהקדמה.

**וסברת** הש"ך מבוארת שלענין בישול ודאי בעינן דוקא דפנות החמות, ומיד שיצא מהכלי דינו ככלי שני שאינו מבשל, אבל לענין להבליע ולהפליט העיקר תלוי בחום שהיד סולדת בו, וכל שהוא חם מבליע ומפליט, ומ"מ כלי שני אינו מבליע כלל משום דתתאה גבר ומקרר לעירוי, ולכן כלי שני אינו מבליע ומפליט כלום.

אין מפליט ומבליע כאחד

**וכ'** הש"ך שמה שמותר לערות על תרנגולת למולגה אף שעירוי אפי' נפסק הקילוח מבליע, היינו משום שאינו מפליט ומבליע כאחד, ולכן אין בכחו של העירוי להפליט מהתרנגולת ולהבליע בה ג"כ ולכן לא נבלע בה הדם ע"י עירוי, אולם כל זה בנפסק הקילוח, אבל אם לא נפסק הקילוח מוכח שם שאסור, וע"כ שבלא נפסק הקילוח דינו ככלי ראשון ממש שמפליט ומבליע כאחד, והיינו משום שבלא נפסק הקילוח העירוי מבשל ג"כ ולא רק מבליע, אבל בעירוי שנפסק הקילוח אינו אלא מבליע או מפליט ולכן אין בכחו להבליע ולהפליט כאחד.

**ומהאי** טעמא כ' הש"ך שאף שיש לנו להחמיר בכלי שני שמבליע ומפליט, מ"מ אינו מפליט ומבליע כאחד, ולכן אם נפלו איסור והיתר לתוך מים של כלי שני, אין ההיתר נאסר דאין כח לכלי שני להפליט מהאיסור להבליע בהיתר ע"ש, אולם הסברא בזה תמוה מאד, שהרי המים עצמם נאסרים שהרי מפליטים לתוכם מהאיסור, ואילו נפל עכשיו היתר לתוך המים שחמים בכלי שני למה לא יאסרו הא עכשיו המים רק מבליעים בתוכם, ואיזה סברא יש שאין מפליט ומבליע כאחד, ואולי כל שכבר עשו פעולה אחד להבליע או להפליט בטלה כחו של כלי שני אפי' מכאן ולהבא וצ"ע.

**וכן** ק' בעירוי על תרנגולת למולגה שהתיר הרמ"א מטעם שאינו מפליט ומבליע כאחד, שהרי כל זה בעירוי אחת אבל אם מערה הרבה א"כ בעירוי השני כבר יבליע מה שנפלט בעירוי ראשון וצ"ע.

מקור שבכלי שני בלע כדי קליפה

**הנה** נתבאר ששיטת הי"א הוא שיטת הרמב"ן והרשב"א שכלי שני מפליט ומבליע רק כדי קליפה, וצ"ב היכן מצאנו בליעה כדי קליפה, **וכ'** הגר"א ג' מקורות לשיעור כדי קליפה, א' בית השחיטה מבואר שמבליע רק כדי קליפה, ב' מליחה מבליע רק כדי קליפה, ג' עירוי חם לתוך צונן מבליע כדי קליפה כדאמרינן בפרק כ"צ ע"ש, והנה מקורות א' וב' ניחא דמצאנו שדבר שאינו חום גמור אין בכחו יותר מכדי קליפה, אבל מה שכ' הגר"א ראיה מעירוי לכאו' ק', דהתם אמרינן מטעם דתתאה גבר ואדקמיקר ליה בלע פורתא ומה ענינו לכלי שני.

**אולם** למה שנתבאר לעיל מבואר היטב, שבאמת עיקר כוונת הגמ' שם שהתתאה מיקר ליה לעילאה שלא לבשל כולו, ומה שמבליע קליפה היינו משום שגם כלי שני בלע פורתא וזה ראיה גדולה לביאור הנ"ל.

כלי ראשון שאין בו חום שהיד סולדת בו

**כ'** הש"ך שכלי ראשון שאינו חם שהיד סולדת בו אינו מבליע כלום, מיהו כ' שם בשם המהרש"ל שיש להחמיר דבירושלמי אמרינן עשו הרחקה לכלי ראשון שאין היד שולטת בו, ותמה הש"ך שהרי התם הכוונה שאין היד שולטת בו דהיינו שהיד סולדת בו ולזה עשו הרחקה, אבל היד שולטת בו מותר, וכ' בגליון מהרש"א בשם שו"ת בית יעקב שהמהרש"ל פי' שולטת בו כמו סולדת בו וכן הוא בערוך, וא"כ מוכח בירושלמי שגם בזה עשו הרחקה.

**אמנם** לפי פי' הש"ך צ"ע מה הכוונה שעשו הרחקה, הא כשהיד סולדת בו דאורייתא היא, ועיין בביאור הגר"א או"ח סי' שי"ח שכוונת הירושלמי שעשו הרחקה שלא לסמוך סמוך לו שמא יבא לידי בישול כיון שהיד סולדת בכלי, אולם בפ"ת ס"ק ו' כ' בשם שו"ת ב"י שהירושלמי משמע במהרש"ל דאילו לפי פי' הש"ך ק' הא מדינא אסור, וכן הביא בשם שו"ת תשואת חן, אלא שכ' שיש להחמיר רק בעומד אצל האש, אבל אם הוסר מהאש ואין בו חום שהיד סולדת בו אין להחמיר ע"ש, ועיין פמ"ג משב"ז ד' בסופו שבאוכל הרך יש להחמיר אפי' בכלי שני לכתחילה אפי' שאין היד סולדת בו, משא"כ בכלי שהוא קשה לבלוע שאין להחמיר בחום שאין היד סולדת בו ע"ש, וע"ע ברמב"ן ע"ז עד: מה שכ' לדון בדברי הירושלמי בכלי ראשון שהעבירוהו מן האש שמבשל רק מדרבנן ומה שכ' בסוף דבריו ע"ש.

דין לכתחילה בכלי שני

**שם** בשו"ע וראוי לחוש ליזהר בדבר לכתחילה אבל בדיעבד מותר בלא קליפה ובהדחה בעלמא סגי ע"כ, עיין פמ"ג משב"ז בסופו בשם המנח"י שכלים שאפשר להם בהגעלה צריך להגעילם דחשיב כלכתחילה, אבל כלי חרס שאין לו הגעלה שרי, דכיון שאין לו היתר בהגעלה חשיב כדיעבד, וכן אוכלים שבלעו בכלי שני שרי דחשיב דיעבד, וכמו שמצאנו לענין כלים דלאו בני יומן שלכתחילה אסור ובדיעבד שרי ע"ש, אלא שצ"ע דהתם מבואר שגם כלי חרס חשיב לכתחילה אף שצריך שבירה, דכיון שמשתמש בו לכתחילה חשיב כלכתחילה, וא"כ ה"ה בלע בכלי שני, אלא שאי נימא דהתם אסור משום שאסרו גם בדיעבד וכמו שנתבאר בדברי הגה"א ופמ"ג, א"כ הכא שאינו אלא איסור לכתחילה בכלי חרס שרי ואכמ"ל.

כלי שני שהוציאו האוכל והחזירו

**עיין** דרכ"ת שהביא מה שכ' המ"א סי' רנ"ז ס"ק יד', שכלי ראשון שהוריקוהו ואח"כ החזירו לתוכו מה שהיה בו דינו ככלי שני ע"ש, ולכאו' יסוד דבריו ע"פ מה שכ' הט"ז סוף סי' צ"ב שכלי ראשון שרוקנוהו שוב אין לו דין ראשון, וממילא הדין פשוט שגם אם החזירו לתוכו מה שהיה בתוכו אכתי דינו ככלי שני, אבל אי נימא שהכלי עצמו נשאר חם ודינו ככלי ראשון, לכאו' אם החזיר לתוכו האוכל דינו ככלי ראשון, מיהו אפשר לומר שאפי' אי נימא דלא כהט"ז שעדיין שם כלי ראשון עליו כיון שעמד על האור, מ"מ אפשר לומר שכשהיה האוכל בכלי שני נצטנן מדפנות הכלי שני, וכיון שנצטנן האוכל שוב אינו מתחמם ע"י דופני הכלי אף שעדיין כלי ראשון הוא, והרי אם עירה לתוכו צונן ולא נתחמם מהכלי פשיטא שדינו ככלי שני והכי נמי בזה.

האם כלי שני מפליט ממה שדבוק עליו בחוץ

**ע"ע** דרכ"ת ס"ק כב' שהביא משו"ת שואל ומשיב, שהיכא שעירה לתוך כלי חרס והיה מודבק עליו איסור מבחוץ נאסר הקדירה, דאף שהוא כלי שני ואינו מבליע ומפליט כאחד, היינו דוקא מאוכל לאוכל, אבל מאוכל לכלי י"ל שמפליט ממנו ומבליע בכלי ע"ש, ודבריו תמוהים דמהיכי תיתי שדופני הכלי יש להם חומרא של כלי שני להבליע ולהפליט, דלכאו' כל דין כלי שני היינו האוכל שבתוך הכלי, אבל דופני הכלי עצמם בולעים מהאוכל מחמת חום האוכל, אבל אין להם שום כח חום להפליט ממה שדבוק עליו בחוץ ולא מצאנו כן בשום מקום וצע"ג.

שיעור יד סולדת

**בפ"ת** ס"ק ז' כ' בשם הבכור שור שצריך להחמיר ביד סולדת עד שיצא הספק מלבו, ודלא כמנהג העולם שנוהגים לשער בזמן שא"א להחזיק האצבע בחום ע"ש, ועיין דרכ"ת ס"ק נ"א שהביא מהתורת יקותיאל שכ' להצדיק המנהג וע"ש עוד חבל אחרונים בזה, וכהיום כ' האחרונים שיעור חום של כארבעים מעלות שיש להחמיר שחשיב יד סולדת בו.

קלי הבישול

**הנה** לגבי שבת קי"ל שקלי הבישול מתבשלים אפי' בכלי שני, אולם לענין בליעה כ' הדרכ"ת בשם חמודי דניאל שאפשר להקל בכלי שני, שדוקא לענין שבת אמרינן כיון שמתקנו לאכילה חייב משום מבשל, אבל לענין לבלוע אין כח בכלי שני לבלוע, וע"ע מה שכ' שם לענין דברים האפויים ומבשולים.

![](data:image/png;base64...)

1. **הנה** עיקר ראיית הש"ך ממה דאמרינן אדקמיקר ליה בלע פורתא, ומוכח שאח"כ כבר נתקרר, וא"כ לכאו' היה לו להוכיח כן מעיקר דברי הגמ' ומה ענינו לרשב"ם ור"ת, וגם איך יפרנס הרמב"ן והרשב"א לשון הגמ' אדקמיקר ליה בלע פורתא דהא לא מיקר ליה שאפי' בכלי שני בלע כדי קליפה, אולם דברי הש"ך מבוארים היטב כדלהלן.

   **למה הוכיח הש"ך מהרשב"ם ולא מעיקר דברי הגמ'**

   **הנה** שיטת רשב"ם שעירוי ככלי שני ואינו מבשל כלל דהא קי"ל תתאה גבר, ולכאו' ק' שהרי בגמ' פסחים מבואר שמדין תתאה גבר אכתי בלע כדי קליפה, וא"כ הוה לן למימר שמבשל כדי קליפה, וכ' הש"ך שצ"ל שהרשב"ם פי' דברי הגמ' דפסחים לענין בליעה, דהיינו שעירוי כיון שאינו בתוך דפנות כלי ראשון אינו מבשל כלל, ומ"מ כיון שיש לו חום של כלי ראשון אדקמוקיר ליה תתאה בלע פורתא, אבל לענין בישול לא מבשל כלל, וכו"ע מודו שעירוי מבליע אף שאינו מבשל, וכמו שמוכח מהא דבעי מריקה ושטיפה בעירה לתוכו חמין, ולזה אמרה הגמ' שם שכיון שתתאה גבר מבליע רק כדי קליפה, נמצא לפ"ז דמה דאמרינן בגמ' שם אדקמיקר ליה בלע פורתא, היינו שהתתאה מיקר לעילאה גם לענין בליעה שלא יבלע, וממילא בכלי שני שכבר גבר תתאה ונתקרר לא מבליע, וכל זה לשיטת הרשב"ם שעירוי ככלי שני, וא"כ ע"כ מה דאמרינן התם אדקמוקיר ליה היינו שהוא מקררו מבליעה, אבל לשיטות הראשונים שעירוי ככלי ראשון, נמצא שלולי שתתאה גבר היה נשאר כלי ראשון ודינו שמבליע בכולו, וע"ז אמרינן אדקמיקר ליה בלע פורתא, דהיינו שבאמת התתאה מצננו לעילאה, אבל אכתי בלע פורתא כיון שגם אחרי שאינו כלי ראשון אכתי בלע פורתא, וא"כ לפי ר"ת אין הוכחה מדברי הגמ' דכלי שני לא מבלע כלל, ועיקר הראיה מדברי הרשב"ם כמבואר בש"ך, אלא שכ' הש"ך שלא מצאנו שר"ת חולק בזה לכן מסתבר לומר שבזה מודה ר"ת לרשב"ם שכלי שני לא בלע כלל, וגם שיותר מדוייק לשון הגמ' אדקמיקר ליה כמו שכ' הש"ך, דמשמע שהבליעה מחמת זה שקמיקר ליה אבל בכלי שני לא שייך זה כלל.

   **עוד דרך בהנ"ל**

   **ובאופן** אחר נראה לבאר מה שכ' הש"ך שעיקר ההוכחה מרשב"ם ולא מעיקר דברי הגמ', שבגמ' אפשר לפרש דקאי אעירוי שנפסק הקילוח שהרי על זה קאי עיקר דברי הגמ' שם בעירוי שנפסק הקילוח, ובזה דוקא אמרינן תתאה גבר ובטל כחו של העירוי ואינו מבליע ולא מפליט, משא"כ עירוי שלא נפסק הקילוח בזה אפשר לומר דלא אמרינן תתאה גבר למיקר ליה לעילאה, וממילא ה"ה בכלי שני כל שנעשה ע"י עירוי שלא נפסק הקילוח דינו ככלי ראשון להבליע ולהפליט, אבל הרשב"ם ורבינו תם העמידו את דברי הגמ' גם בעירוי גמור שלא נפסק הקילוח, שהרי הרשב"ם הוכיח משם שדינו ככלי שני דקי"ל תתאה גבר ואפי' בלא נפסק הקילוח, א"כ מוכח שלפי הרשב"ם גם בלא נפסק הקילוח אמרינן תתאה גבר ומצנן לעילאה.

   **דחיית החוו"ד**

   **והנה** בחוו"ד דחה ראית הש"ך דמה דאמרינן תתאה גבר אין הכוונה שהוא מצנן לעילאה, שהרי כלי ראשון שהעמידו על דבר קר לא פסק כחו מכלי ראשון משום דתתאה גבר, אלא הכוונה שבבליעה התתאה גובר על העילאה ומצננו בתוך הבליעה ולא בלע יותר מכדי קליפה, וממילא אין שום ראיה מדברי הגמ' שכלי שני אינו מבליע משום שכבר נצטנן, דאין כוונת הגמ' שהתתאה מצננו לעילאה אלא שלא בלע יותר מכדי קליפה ע"ש, (אולם כבר נתברר לעיל שבזה אפשר לומר שרק מקום נגיעת הכלי בתתאה מצטנן, אבל כל שאר הכלי שלא נגע בתתאה לא הצטנן ולהכי נשאר עדיין כלי ראשון אף שהעמידוהו על דבר קר).

   **הש"ך לשיטתו**

   **אמנם** הש"ך לשיטתו שדין תתאה גבר מצננו לעילאה, דהנה שיטת הש"ך בכל מקום שעירוי שנפסק הקילוח מבליע כדי קליפה (ויבואר עוד בהמשך), אלא שק' מה שכ' הרמ"א שעירוי שנזחל ע"ג כירה אם נפסק הקילוח אינו מבליע כלום ובהדחה בעלמא סגי ואף שנפסק הקילוח אכתי למה לא אמרינן שמבליע עכ"פ כדי קליפה, ותי' הפמ"ג ועוד דכיון שנזחל ע"ג כירה כבר נצטנן מכח התתאה דגבר אעילאה ומצננו שכבר אינו מבליע כלום, הרי ששיטת הש"ך דהיכא דאמרינן תתאה גבר הרי הוא מצננו לעילאה לגמרי ודינו כצונן גמור, וממילא ה"ה בהא דאמרינן בגמ' תתאה גבר היינו שהוא מצננו לעילאה, אלא שבלא נפסק הקילוח נקט הרמ"א כשיטת התרומת הדשן שכיון שהוא מחובר לכלי ראשון עדיין כח כלי ראשון בו, וממילא א"א שהתתאה יצננו לעילאה לגמרי שהרי הוא עדיין מקבל חום מהכלי ראשון, אבל היכא שפסק כחו מכלי ראשון ממילא נשאר דין תתאה גבר שמצננו כולו, (ועיין חוו"ד סי' צב' ס"ז שמבואר שגם הוא נחית לסברא זו שבנפסק הקילוח נתקרר העילאה מכח התתאה דתתאה גבר דולא כדבריו בסי' צ"א ע"ש).

   **דחיית הראיה מהרשב"ם**

   **והנה** דעת המהר"ם וכמו שהביא בפלתי דחלוק נפסק הקילוח מלא נפסק הקילוח, ובנפסק הקילוח אינו מבליע כלום גם בלי דין תתאה גבר שדינו לגמרי ככלי ראשון, אלא שלפ"ז ק' גמ' דפסחים דהתם מיירי בנפסק הקילוח דנטף מרוטבו על החרס הוא בפשוטו עירוי שנפסק הקילוח, ואעפ"כ מבואר בגמ' שלרב דעילאה גבר דינו לגמרי ככלי ראשון, וכן לשמואל מדין תתאה גבר אינו מבליע בכולו, אבל עכ"פ כדי קליפה מבליע, ומ"ש מכל עירוי שנפסק הקילוח, וכ' הפלתי שצ"ל דהתם מיירי בנתחמם ע"י האור ולכן עדיף טפי מעיריו שנפסק הקילוח, (וכן מבואר בביאור הגר"א צ"ב סעיף ט'), ובזה לולי הא דתתאה גבר היה דינו ככלי ראשון שמבשל ומבליע בכולו, ולהכי אמרינן תתאה גבר ומ"מ מבליע כדי קליפה, ומיושב לפ"ז מה דלפי הרשב"ם לא בלע אפי' כדי קליפה, ואילו התם מבואר דבלע כדי קליפה, ועוד דהתם נפסק הקילוח ודינו ככלי שני אפי' לענין בליעה, ולהנ"ל מיושב דשאני התם שנתחמם ע"י האור ולכן דינו ככלי ראשון עד שיצטנן ע"י התתאה, ובזה אפי' נפסק הקילוח דינו כלא נפסק הקילוח (ומ"מ הוכיח משם הרשב"ם שאין דין עירוי ככלי ראשון ממש, דאם היה דינו ככלי ראשון לא הוה אמרינן תתאה גבר וכמו שביארנו לעיל סי' צב').

   **ומעתה** לפ"ז אין ראיה מדברי הרשב"ם שכלי שני אינו מבליע כדי קליפה, שהרי התם מיירי בנתחמם ע"י האור ולולי דתתאה גבר היה מבליע בכולו, וא"כ אכתי אפשר לפרש דהא דאמרינן אדקמיקר ליה בלע פורתא היינו שהתתאה מיקר לעילאה שלא יבליע בכולו, ומ"מ מבליע פורתא שהרי אפי' אחרי שמיקר ליה בלע פורתא, ואכתי אפשר לומר שכלי שני מבליע כדי קליפה.

   **שיטת הרשב"ם בנפסק הקילוח**

   **והנה** כבר נתבאר שיטת המהר"ם שמחלק בין נפסק הקילוח ללא נפסק הקילוח בין לענין בישול בין לענין בליעה, ושורש החילוק כמו שכבר נתבאר שעיקר כח כלי ראשון הוא מכח הדפנות שהוחמו ע"י האור, וכל שיצא מכלי ראשון פסק כח כלי ראשון, אלא שכל שלא נפסק הקילוח עדיין יש לו חיבור לכלי ראשון כמו שכ' התרומת הדשן, ולהנ"ל אפשר שגם הרשב"ם מודה לסברת התרומת הדשן, וכל מה שמצאנו שעירוי מבליע כדי קליפה היינו בלא נפסק הקילוח ומשום שכל טיפה אינה נותנת לחברתה להתקרר, אלא שהרשב"ם נקט כן רק לענין בליעה ולא לענין בישול, ועיין חוו"ד לעיל סי' צא' שנקט שגם המהר"ם לא אמר כן רק לענין בליעה ולא לענין בישול ע"ש.

   **ולפ"ז** גם אין להוכיח מהרשב"ם שכלי שני לא מבליע כלל, דהגמ' בפסחים קאי בנתחמם ע"י האור וע"ז אמרינן תתאה גבר שאין דינו ככלי ראשון ממש, ומה דעירוי שפסק הקילוח לא מבליע כלל היינו משום שפסק כחו של הכלי ראשון, אבל כל שלא פסק כחו של הכלי ראשון ודאי גם כלי שני מבליע ומפליט, וכבר נתבאר שגם הש"ך נחית להך סברא ודו"ק.

   **יישוב המהרש"ל מהא דתתאה גבר**

   **מיהו** בעיקר הדברים עיין מהרש"ל שכ' לבאר באופן אחר, דדין תתאה גבר שייך רק באוכל ולא בכלים כיון שאין להם פליטה משלהם, וממילא אין ראיה מגמ' פסחים שתתאה גבר ומבטל לעילאה דשאני התם שהוא אוכל משא"כ בכלי שני דלא אמרינן תתאה גבר ע"ש, וביש"ש יישב עוד, דלא אמרינן תתאה גבר בדבר לח שמתפשט לכל עבר ע"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. **וע"ש** עוד בגר"א שבירושלמי איבעיא להו מהו לערות עם הקילוח, וצ"ב הא כבר דיבר שם מענין עירוי, ופירש הגר"א דאיבעיא להו קילוח שהוא ארוך ומצטנן ע"ש, והנה אי נימא שכל עיקר כלי שני הוא משום שמצטנן ע"י הדפנות המקררות א"כ הכא אפי' קילוח ארוך הא אינו מצטנן כיון שעדיין לא נגע בדפנות המצננות, וע"כ מוכח מכאן כמו התרומת הדשן שעיקר כח העירוי משום שהוא מחובר לכלי ראשון וכל טיפה אינה נותנת לטיפה שבצידה לצננה, ולכן בקילוח ארוך הסתפק הירושלמי האם גם בזה אפשר לחברו לכלי שממנו נשפך.

   **אולם** ברמב"ן ע"ז עד: פי' דברי הירושלמי באופן אחר, דמה ששאלו מהו לערות עם הקילוח היינו למ"ד דמתיר בעירוי, ואיבעיא להו מהו לערות עם הקילוח, והמתבאר בדבריו, שתחילה דברו על עירוי שנפסק הקילוח ונחלקו בזה, והדר בעי מה הדין בקילוח האם ע"י קילוח גרע טפי, ומסקינן שגם בזה נחלקו ולמאן דמתיר בנפסק הקילוח מתיר גם בזה, כן נראה ביאור דברי הרמב"ן ע"ש. [↑](#footnote-ref-2)
3. **אולם** לפי דברי האיסור והיתר שנתבאר לעיל ס"א דבכלי מתכות ועכ"פ כלי נחשת לא אמרינן כבוש כמבושל אף שבאוכלין אמרינן וע"ש בחי' הגרעק"א, א"כ אפשר שעיקר קושיית הירושלמי זה רק בכלי נחשת משום שקשה לבלוע, אבל לעולם כלי שני מבליע באוכל. [↑](#footnote-ref-3)