כלים פ_ה מי_א
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"ה מי"א**

א] **תנור של אבן ושל מתכת טהור,** בפי' הראב"ד לתו"כ הנדמ"ח פירש, ז"ל, ל' נתיצה אינו אלא פירוק דבר המתחבר ע"י דבר וכו', דבר שהוא מאבן אחת כגון מצבה וכו' אמר עליו ל' שבירה, מזבח שהוא של אבנים הרבה אמר עליו ל' נתיצה שהוא ל' פירוק זה מזה, פרט לתנור של אבן "אחת", ושל מתכת שהוא ברזל א' שאין להן נתיצה אלא שבירה ואינן מטמאין טומאת תנור, עכ"ל, ומבו' להדיא דתנור של אבנים הרבה נטמא טומאת תנור, וכן נ' בפי' רבינו הלל שם, ז"ל, פרט לתנור של אבן "כגון דחקק אבן גדולה ועשאה תנור", עכ"ל.

ונתחדש לפ"ז דאף דכלי אבנים אין מקבלין טומאה, מ"מ כל שעשה מהן תנור בר נתיצה ה"ה מקבלין טומאת תנור, וגם לדעת ש"ר חזינן דבעי' קרא למעט תנור של אבנים מטומאת תנור, ולא אתינן עלה משום דינא דכלי אבנים אין מקבלין טומאה, ועי' מי"ט שנתחבט בזה, ועמש"נ להלן אות ו' ואות ח' לדון דשמא אחר מיעוטא דקרא, הדר דינא דתנור של אבן אינו טמא משום דכלי אבנים אין מקבלין טומאה, והבאנו כן מל' הפס"ז, ונת' שם דבזה נסתפק הר"ש לקמן פ"ו מ"א.

וצ"ב מדינא דתוספתא שהביא הר"ש לעיל מ"ג דג' אבנים שחיברן זו לזו ועשאן תנור, אין מטמאין באוירן אלא בשעשה להן טפילה, עיי"ש, והרי דאף תנור העשוי מכמה אבנים אינו מקב"ט, אך לגיר' הגר"א שם דלא איירי בשעשאן תנור, אלא שחיברן לתנור, י"ל.

ב] **טהור וטמא משום כלי מתכות,** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דהא דתנן טהור, היינו בשהוא מחובר לקרקע, דכה"ג אף תנור של מתכת טהור, וכ"ה בחי' הגר"א, וחידש הגר"א שם, דאי"ז דין מסוים בתנור שהוא טמא במחובר, אלא כן הוא בכל כ"ח, ופירש כן לדינא דהתוספתא שהביא הר"ש לעיל מ"ז, אך הר"ש והרא"ש פירשו דהא דתנן טהור היינו דטהור מדין כ"ח דלא מטמא באויר ויש לו טהרה במקוה, ובחי' הגר"א כתב ע"ז דלישנא דמתני' דקאמר טהור, ול"ק טהור משום כ"ח וטמא וכו', משמע כפי' הרמב"ם.

ואפשר דמה שלא פירשו הר"ש והרא"ש כפי' הרמב"ם, הוא משום דס"ל דהך דינא דתנור טמא במחובר, אי"ז דין מסוים בתנור של חרס שטמא בטומאת תנור, אלא אף תנור של מתכת טמא במחובר, וכמש"נ לעיל מ"ה אות י"ח בדעת הראב"ד, ועי' משנ"א שכתב כן מטעם אחר, ויש להביא קצת סמך לזה מפי' הר"ש והרא"ש לקמן פ"ו מ"א, ויתבאר בעזה"י במקומו.

ג] במה שפירש הר"ש דהנפ"מ בזה הוא בהא דלא מטמא באויר ויש לו טהרה במקוה, הנה הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דנפק"מ עוד בהא דטמא משום כלי מתכות, שה"ה מטמא בגבו והוא נעשה אב הטומאה, וכ"כ בפט"ו מכלים ה"ו.

ואפשר דהר"ש שלא פירש לזה, הוא משום דס"ל דאף אם ל"ה ממעטינן לתנור של מתכת והי' טמא משום טומאת תנור, מ"מ הי' טמא נמי משום טומאת כלי מתכת, וע"ד שמצינו בתוספתא שהביא הר"ש דתנור של מתכת שעשה לו טפילה, טמא בין משום טומאת כלי חרס ובין משום טומאת כלי מתכת, וכן פירש הר"ש במתני' ד"ה וטמאה, ז"ל, ומשמעת ב' כלים כחרס וכמתכת, עכ"ל, והרי דאף דבכה"ג שעשה לו טפילה ה"ה בר נתיצה ולא איתמעט מקרא דיותץ ואית בי' לדין טומאת תנור, מ"מ אית בי' נמי לטומאת כלי מתכת, אך בד' הר"ש בכת"י להלן מבו', דהא דה"ה מטמא גם משום כלי מתכת, אי"ז אלא חומרא מדרבנן, עיי"ש, אך שם אות ט' נת' לדון שמא לא כיון הר"ש לזה?.

אך בדעת הרמב"ם נ', דאילו הי' תנור של מתכת בכלל תנור דקרא, ל"ה טמא אלא משום טומאת תנור ולא משום טומאת כלי מתכת, ובאמת הרמב"ם השמיט לדינא דתוספתא דבעשה לו טפילה טמא אף משום טומאת כלי מתכת, עי' חס"ד שעמד ע"ז, ואזיל לטעמי' דס"ל דכל שהוא בכלל טומאת תנור, אינו טמא משום טומאת כלי מתכת, גם בביאור הגר"א לתוספתא נקט דבגווני דמתני' דטמא משום כלי חרס, אינו טמא משום כלי מתכות, והתוספתא איירי רק בשנחלק, ואכמ"ל.

ד] בס' תורת הראשונים הביא מש"כ רי"צ גאות בהל' פסחים, ז"ל, בורמי דגללי דאשתמש בה בחמץ עביד לה גדנפא ומפליט לה ככלי מתכות, אע"ג וכו' ל"ד לכלי חרס אלא לכלי מתכות דמיא וכו', וסיוע לדבריו ממשנה שלימה במשנת כלים שנינו תנור של אבן ושל מתכת טהור וטמא משום כלי מתכת, כירה של אבן ושל מתכת טהורה טמאה משום כלי מתכות, אלמא כלי אבן ככלי מתכות דמי ולא ככלי חרס, עכ"ל, ובעה"ע שער הכשר הבשר (ו.) הביא בשמו להיפך, ואולי נפל שיבוש בדבריו, וכ"ה בס' הפרדס ובפי' הר"ן פסחים ד"ל:, ובביאור הגר"א או"ח סימן תנ"א ס"ח הביא לזה, והוסיף ע"ז דילפי' איסור מטומאה כמ"ש בסוף ע"ז וכו', עכ"ד, ונ' מזה שפירשו דהא דתנן וטמא משום כלי מתכת קאי גם על תנור של אבן, וזה צע"ג שהרי כלי אבנים אין מקבלין טומאה כלל, ושמא דעתם כדעת הרי"ד בספר המכריע סימן ס"ב, שפירש דאלפסין השנויים לעיל פ"ג מ"ב ולקמן ספ"י הן עשויין מאבני שיש, וכתב ע"ז, ז"ל, אע"ג דאמרינן כלי אבנים אינם מקבלין טומאה, י"ל דוקא שאר אבנים שאין דרך העולם לעשות מהם כלים, אבל אלה אבני שיש שדרך העולם לעשות מהם כלים ומלאכתן נאה ודקה הם חשובים ומקבלים טומאה, עכ"ל, ואך שדעת הרי"ד שם דהן מקבלין טומאת כלי חרס, ושמא אינהו פליגי וס"ל שהן מקבלין טומאת כלי מתכת, וזה פלא.

ה] **ניקב נפגם נסדק עשה לו טפילה מוסף של טיט טמא,** במי"ט עמד בזה, דלכאו' אתיא רק כר"מ דאית לי' דהולכין אחר המעמיד, ועוד דהכא אין התנור נטהר בנקב כדי שיצא האור, ועמש"נ להלן אות י"א אם אכן נקב זה אינו בכדי טהרתו, וא"כ גם לר"מ אין הולכין בזה אחר המעמיד, עיי"ש מש"כ בזה, ועי' גם בחזו"א סימן ז' סקל"ב שעמד בזה.

ובמקד"ד קונט' טהרות ב' הוסיף להקשות, שהרי תניא בתוספתא שהביא הר"ש דה"ה טמא משום כלי חרס ומשום כלי מתכת, ואם הא דטמא משום כלי חרס הוא משום דהולכין אחר המעמיד, ל"ה לנו לטמאותו משום כלי מתכת ?אמנם נחלקו בזה בדין הלך אחר המעמיד אם אין עליו רק טומאת המעמיד, וצריך בדיקה בזה?.

ועיי"ש שביאר בזה, דמן הדין הי' אף תנור של מתכת טמא משום טומאת תנור, דטומאת תנור אינה משום דהוי כ"ח, אלא משום שם תנור, ואך דממעטי' לה מקרא דיותץ, וע"כ כל שניקב וסתמו בטיט דהוי בר נתיצה, כיון שע"י נתיצת הטיט יתקלקל התנור, הדר דינא שהוא טמא משום טומאת תנור, וכעי"ז כתב בחזו"א שם.

ועי' עוד בקרית ספר פט"ו מכלים שכתב דאפשר דהך דינא הוא מדרבנן.

ו] ובפי' הר"ש מכת"י לקמן פ"ו מ"א כתב בדין העושה ב' אבנים כירה וחיברם בטיט, ז"ל, ואע"ג דכלי אבנים אמק"ט אפי' מד"ס, הטיט שבראשן נותן להם תורת חרס, א"נ תנור וכירים כתיב ואפי' של אבנים במשמע כיון דרגילין לעשות כירה של אבנים, עכ"ל, ודבריו צ"ב, שהרי להדיא תנן במתני' דתנור וכירה של אבן טהורים.

וצ"ל בביאור דבריו, שנסתפק בהך דינא דכירה של אבן טהורה, האם היינו מכח הדין דכלי אבנים אין מקב"ט, או היינו רק משום שאי"ז בר נתיצה, ולהלן אות ח' נתבאר בדעת הרמב"ם דהוא משום דינא דכלי אבנים אין מקב"ט, ובפי' קמא ס"ל דיש בזה להדין דכלי אבנים אין מקב"ט, ובע"כ דהא דמטמאינן התם הוא משום שהטיט שבראשן נותן להם תורת חרס, אך בפי' בתרא ס"ל דליכא בזה להדין דכלי אבנים אין מקב"ט, כיון דתנור וכירים כתיב ואפי' של אבנים במשמע וכו', אלא דאי"ז בכלל כירה משום שאי"ז בר נתיצה, ולזה ודאי דמהני הטיט שבראשן לחשוב כירה זו כבת נתיצה.

ומה"ט לא קשיא לי' להר"ש התם ברישא דמתני' דעושה ג' פטפוטין וכו' טמאה, אף דהויא כירה של מתכת, דבשל מתכת דה"ז מין המקב"ט וכל הא שאינו בכלל טומאת תנור הוא משום שאינו בר נתיצה, הרי ודאי דמהני הטיט שבראשן לחשוב כירה זו כבת נתיצה, ורק בשל אבנים הוא דקשיא לי' דכלי אבנים אינם מקב"ט כלל, וע"כ אף אם חיברם בטיט והויא הכירה בת נתיצה, בדין שלא תקבל טומאה.

ומהא דלא קשיא לי' להר"ש כן אדינא דהכא דניקב וכו' טמא, נ' דהכא שניקב וסתמו בטיט פשיטא לי' דהטיט נותן לתנור תורת חרס, ול"ח ככלי אבנים שאין מקב"ט, ורק התם הוא דהוה ס"ל דל"מ הטיט שבראשן ליתן להן תורת חרס.

ז] **עשה לו טפילה,** דעת הר"ש, דהא דעשה לו טפילה טמא, הוא רק בשעשה לו טפילה אחר שניקב, אבל עשה טפילה לשלם טהור מדין כ"ח, ולמד כן מד' התוספתא, אך דעת הרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי מתניתין מבוארת דס"ל דאף בשעשה טפילה לשלם ה"ה טמא מדין כ"ח, וכמו שהבאנו להלן אות י"ד, וכן מ' בלשונו בפט"ו מכלים ה"ז, אך במשנ"א פירש הל' בהלכות בע"א, וקשיא לדידי' מד' התוספתא, עמש"כ בדעתו במי"ט ותוס' אנשי שם וחזו"א סימן ז' סקל"ה.

וצ"ע לדעת הרמב"ם מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לעיל מ"ג, בג' אבנים שחיברן זו לזו ועשאן תנור ועשה להן טפילה, דדעת ר' יהודה דמבפנים מטמאות במגע ובאויר ומבחוץ מטמאות במגע ואין מטמאות באויר, ופסקה הרמב"ם פט"ו מכלים הי"א, והכא מ' דאף בעשה לו טפילה מבחוץ טמא משום כלי חרס.

ח] אמנם הנה ז"ל הרמב"ם פט"ו מכלים ה"ז, תנור "של מתכת" שניקב או נפגם או נסדק וסתמו בטיט או שעשה לו טפילה של טיט או מוסף של טיט ה"ז מתטמא משום תנור, עכ"ל, ונ' להדיא דס"ל, דכל הך דינא דניקב וסתמו בטיט או שעשה לו טפילה או מוסף של טיט ה"ה טמא, היינו רק בתנור של מתכת ולא בתנור של אבן, וכבר עמד ע"ז בחי' ר"א מגריידיץ, וטעם הדברים נראה, דהא דמהני בתנור של מתכת מה שסתמו בטיט או שעשה לו טפילה או מוסף של טיט, הגם דעיקר התנור הוי של מתכת, הוא משום דכל הא דתנור של מתכת אינו טמא בטומאת תנור הוא בשאינו בר נתיצה, אך כל שיש בכלל התנור טיט והוי בר נתיצה, ה"ה טמא בטומאת תנור, וכ"ז הוא בתנור של מתכת, אך בתנור של אבן, אחר דממעטי' לי' מקרא דיותץ, ואינו בכלל קרא דתנור, הדר דינא דאינו מקב"ט משום שאינו מין המקב"ט, וכאשר כן נ' בפס"ז פר' שמיני, ז"ל, תנור וכירים יותץ את שיש לו נתיצה יש לו טומאה כגון כלי חרש ואת שאין לו נתיצה אין לו טומאה, פרט לתנור של אבן ושל מתכת וכירה של אבן ושל מתכת, וה"ה לכל כלי אבנים וכלי גללים שאינן מקבלין טומאה, ע"כ, ומ' מזה דאחר קרא דיותץ, שוה טומאת תנור לכל טומאת כלי, ואם הוי של אבנים אינו מקב"ט דומיא דכל כלי אבנים שאין מקב"ט, ?ויש להוסיף טעם בזה, שהרי כלי אבנים אין מקבלין טומאה בכל הטומאות, ומהיכ"ת יקבלו טומאת תנור, ואך דס"ד דהוו בכלל תנור דקרא, ובע"כ נתחדש דהן מקבלין טומאת תנור, אך אחר שאינם בכלל תנור דקרא, הדר דינא דכלי אבנים אין מקבלין טומאה כלל, ומקור לזה מצינו גם מד' הר"ש בכת"י רפ"ו שנת' לעיל אות ו' דס"ל דבמתכת מהני הטיט שבראשו שיקבל טומאת תנור משום דהוי עי"ז בר נתיצה, ובאבנים ל"מ משום דכלי אבנים אין מקבלין טומאה? ואשר ע"כ אף שניקב וסתמו בטיט או שעשה לו טפילה או מוסף של טיט, מ"מ כיון שעיקר הכלי הוי של אבן, אינו מקב"ט, אך צ"ע ממתני' לקמן פ"ו מ"א ומ"ב, דמבו' דגם באבנים מהני מה שחיברן בטיט לטמאותן בטומאת כירה, וצ"ל דהתם כיון שהטיט מחברן לקרקע עדיף, וחשיב ככירה של חרס, ואכתי צ"ע.

ולפ"ז ל"ק מהא דתניא בתוספתא ופסקה הרמב"ם דג' אבנים שעשאן תנור ועשה להן טפילה מבחוץ מטמאות במגע ואין מטמאות באויר, דשאני תנור של אבן, שאינו מקב"ט אף כשיש מכללו טיט, וע"כ רק כשעשה להן טפילה מבפנים ומשמעות ד' הרמב"ם שם דרק בשעשה טפילה מבפנים ומבחוץ הוא דחשיב דעיקר התנור הוא של טיט, וה"ה מקב"ט.

אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דאף תנור של אבן שעשה לו טפילה טמא, וכמש"כ, ז"ל, אבל טיחת תנור של מתכת "ושל אבן" והיא הטפילה ה"ה מועילה לו וכו', עכ"ל, וצ"ע לדידי' מד' התוספתא, ושמא מפרש למתני' כדעת ר"מ בתוספתא שם, דאף בעשה לו טפילה מבחוץ מטמא במגע ובאויר, או דמפרש למתני' דהכא בשעשה לו טפילה מבפנים.

ט] **מוסף של טיט,** בפי' הראב"ד הנדמ"ח לתו"כ כתב, ז"ל, או שעשה לו על שפתו מוסף של טיט טמא משום תנור של חרס וכו', ובתוספתא כלים מפני מה מוסף של נחתומין טמא וכו' ואינו מטמא מאויר אלא כנגד המוסף, ונראה לי מה שאמרו שאינו טמא מאויר אלא כנגד המוסף, במוסף שלא ע"י פגימה היא, אבל כאן שהמוסף מפני הפגימה הוסיפוה, כולו מיטמא מאויר, שהרי התוספת מכשירו לכלי, עכ"ל, ומבו' דמפרש להא דתנן הכא דעשה לו מוסף של טיט, איירי בשנפגם והמוסף מכשירו לכלי, ומבו' עוד בדבריו, דאם לא נפגם ועשה לו מוסף (בשל נחתומין), ה"ה מטמא באויר כנגד המוסף, ולדעתו הוא משנה ערוכה לעיל מ"ה, וכמש"נ שם אות ט"ז.

אך בקרבן אהרן שם כתב והובא במי"ט, ז"ל, או שלא נסדק אלא שבהיותו שלם עשה לו מוסף של טיט וכו' טמא מדין תנור מאוירו אע"פ שהוא של מתכות, מפני שחומו אשר הוא שומר הוא מפאת מירוח הטיט או התוספת, בטל המתכות, והו"ל כאילו כולו של חרס, עכ"ל, ועי' גם בחזו"א סימן ז' סקל"ד שכתב דמשמע דזה מועיל אף לשלם, וכתב עוד, דהאי מוסף לאפות בו, אבל מוסף כמו שעושין לתנורים כהא דתנן מ"ה צ"ע אי מועיל כיון דמוסף התנור של בע"ב טהור, עיי"ש, ובד' הראב"ד שהבאנו מבו' דמוסף כמו שעושין לתנורים מהני שיהא מטמא באויר כנגד המוסף.

י] ובחי' הגר"א כתב, ז"ל, ניקב כו' עשה לו כו', ר"ל אחר שניקבה דבטל לי' מתורת כלי ואח"כ עשה לו תיקון תנור טפילה או מוסף וכן בכירה פטפוטין, אבל מירוח בכירה אינו בתיקון הכירה וכו', ולא כפי' הרע"ב דעשה לסתמו, דא"כ וכו', ותו מוסף לתנור מאי אהני לי' וכו', עכ"ל, ונ' מדבריו דלעולם אין המוסף מועיל לפגימה, וכמשה"ק על פי' הרע"ב דמוסף לתנור מאי אהני לי', והרי דלא ס"ל כד' הראב"ד דהמוסף מפני הפגימה הוסיפוה, אלא הוא תיקון בפנ"ע לתנור, ואך דבתנור שלם דתורת כלי מתכות עליו, ל"מ תיקון זה לחשבו כתנור של חרס, אך בתנור שניקב ובטל מתורת כלי, מהני תיקון זה לחשבו כתנור של חרס, וצ"ע בזה.

יא] **כמה יהא בנקב כדי שיצא בו האור,** במי"ט נקט דאי"ז נקב כדי טהרתו, שהרי לעיל מ"ז תנן דנטהר ע"י שחולקו לג', ואילו ניקב כדי שיצא בו האור לא קתני, וכ"ה במשנ"א ובחזו"א סימן ז' סקל"ב, אך באלי' רבה כתב, ז"ל, אם יש בנקב כדי שיצא בו האור ונמצא דבלא הטפילה אינו תנור כלל שיצא האור בהנקב, עכ"ל, ומ' דה"ז נקב המטהרו, וכן מ' בחי' הגר"א שהבאנו לעיל אות י', ויש לדחות, ועי' עוד בשיעורי הגרי"מ.

יב] **וכן בכירה,** הר"ש פירש דכירה כיוצא בתנור אם של אבן או של מתכת, עכ"ל, ומ' דקאי אכל דינא דמתניתין, אך הרמב"ם פירש דהיינו דהשיעור כדי שיצא ממנו האור הוא גם שיעור נקב הכירה, ואזיל לטעמי' דס"ל דהך דינא דעשה לו טפילה טמא הוא רק בתנור ולא בכירה וכמו שפירש הרמב"ם להלן, ונת' באות י"ד, ול"ה דין כירה כדין תנור, אלא לדין ניקב וסתמו בטיט, ועי' מי"ט שהאריך בזה, ולדעת הראב"ד (שהבאנו להלן אות י"ד) דדינא דניקב וסתמו בטיט טמא הוא רק בתנור ולא בכירה, צ"ל דהא דתנן וכן בכירה הוא דגם בכירה איכא גוונא דאם עשה לה תיקון טמאה משום כ"ח, והוא בשנפגמה בשפתה ועשה לה פטפוטין.

יג] **עשה בה פטפוטין טמאה,** הר"ש פירש דהיינו דכשנתקלקל מקום מושב הכירה שניקב או נפגם או נסדק, עושה תחתי' וכו' והכירה יושבת עליהן והן רגלי כירה ונקראין פטפוטי כירה, ושוב פירש דגרסי' ועשה בטיט ועשה לה פטפוטין, ופירשה דעשאה בטיט לתקנה ועשה לו פטפוטין לאותו הטיט, ובחזו"א סימן ז' סקל"ו עמד לפי' קמא דמה ענין פטפוטין לתיקון נקב וסדק, אך בל' הר"ש נ', דע"י הנקב נתקלקל מקום מושב הכירה ולזה הוא דמהני פטפוטין, ועי' בבועז ובמשנ"א שהאריכו בזה, ולפי' בתרא עמד דמ"ט לא סגי בעשית טיט לחוד בלא פטפוטין.

אך הרמב"ם פירש דהפטפוטין הן קצוות של טיט בולטין שמציבים עליהן את הקדירה, וכ"ה בפי' רה"ג, וכעי"ז בפי' רבינו הלל לתו"כ, ז"ל, פטפוטין היינו כתלי כירה שסומכין שם את הקדירה, ובפי' הראב"ד שם הוסיף לבאר, ז"ל, פטפוטין כמו שינים למעלה על שפתה מבפנים כדי לשפות עליהן את הקדירה שלא תרד, ומפני שנפגם משפתו או נסדק הוצרך לעשות לה הפטפוטין הללו, עכ"ל.

יד] **מרחה בטיט בין מבפנים בין מבחוץ טהורה ר"י אומר וכו',** דעת הר"ש דהך פלוגתא הו"מ למיתני לעיל גבי תנור, דגם בתנור ל"מ טפילה לשלם, אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דתנור שלם שעשה לו טפילה טמא מדין תנור וכמש"נ לעיל אות ז', ופירש דהא דהכא טהורה, הוא דין מסוים בכירה שאין הטיחה מועלת לה הואיל ואינה עשוי' אלא לבשל עלי' ולא בתוכה, ול"ד לתנור שהטיחה מועלת לו לפי שאופה בו מבפנים את הלחם, ואותה הטיחה מקיימת את חומו ומונעת ממנו את האויר המקרר את גוף התנור, ובפי' הראב"ד הנדמ"ח לתו"כ פירש, ז"ל, מרחה בטיט מפנים או מבחוץ טהורה לפי שאינו מקפיד בכירה בנקב שלה שהרי פתוחה היא מלפני' ואינו דומה לתנור, עכ"ל, והיינו דהך דינא דניקב וסתמו בטיט טמא משום כ"ח, הוא רק בתנור ולא בכירה, ועי' לעיל אות י"ב מש"נ לדעתו.

טו] **ר"י אומר מבפנים טמאה ומבחוץ טהורה,** בפי' רבינו הלל לתו"כ פירש טעמא דר' יהודה, ז"ל, אם מירחה בטיט בפנים טמאה משום כלי חרס דבטלה לה אגב הטיט והו"ל ככלי חרס, מבחוץ טהורה דלא בטלה לה אגב הטיט, עכ"ל, ומ' דהיינו דרק בשמירחה בטיט מבפנים דהוא מקום תשמיש הכירה, הוא דבטלה לה אגב הטיט, ובפי' הראב"ד שם פירש, ז"ל, נראה לי מבפנים מגין עלי' המירוח אבל מבחוץ אינו מציל על הנקב אא"כ הי' המירוח עבה עובי הרבה, עכ"ל.

טז] **שם בר"ש, תניא בתוספתא תנור של מתכת שעשה לו טפילה ועשה לו מוסף וחילקו לשנים וכו',** דעת הר"ש דאיירי בשנחלק המתכת בלא הטפילה, וכיון שלא נחלק הטפילה יש ע"ז תורת כלי חרס, דהטפילה מחברת החלקים, וע"כ ל"ה כעשה טפילה לשלם דאין עליו תורת כ"ח, ומאידך כיון דהתנור עצמו הוא של מתכת יש ע"ז גם תורת כלי מתכת, ובד' הר"ש בכת"י להלן מבו' בפשוטו דאי"ז אלא חומרא דרבנן, ומדאורייתא אין ע"ז אלא תורת כלי חרס, וע' להלן אות כ"ד מש"נ לדון בזה בכוונת הר"ש, וע"כ אם נטמא א' מן החלקים במגע נטמא אף החלק הב' ומטמא במגע ובאויר, דהוו חיבור זל"ז, ואם נטמא באויר אין נטמא החלק הב', דלגבי טומאת אויר ל"ה חיבור זל"ז, עמש"נ בזה להלן אות כ'.

יז] אך בביאור הגר"א ובזר זהב גריס דנגע בו שרץ מתוכו הוא וכו' וחבירו מטמא במגע ואינו מטמא באויר, ופירש, דאיירי שחילק את הטפילה או את המוסף שמכחם הוי כלי חרס לב' והתנור עצמו נשאר שלם, וע"כ בתורת כלי מתכות חשיב הכל ככלי א', ובתורת כלי חרס חשיבי כב' כלים, וע"כ אם נטמא א' מהן באויר, שחלה טומאה עליו משום תורת כלי חרס, הרי דכיון דבתורת כלי חרס חשיבי כב' כלים, הוא טמא וחבירו טהור, ואם נטמא א' מהן במגע, וחלה עליו טומאה משום תורת כלי מתכת, הרי דכיון דבתורת כלי מתכת חשיבי ככלי א', ע"כ אף חבירו מטמא במגע, אך אינו מטמא באויר, דלגבי טומאת אויר שמשום תורת כ"ח היא, חשיבי כב' כלים, והטפילה של החלק הב' טהורה לגמרי, שהיא אין טומאתה אלא מתורת כ"ח, ובתורת כ"ח הרי חשיבי כב' כלים.

יח] ובד' הגר"א שם נ' עוד, דאילו ל"ה נחלק הטפילה והמוסף, ל"ה נטמא מתורת כלי מתכות אלא מתורת כ"ח, וכמש"כ שם דבניקב וכו' אז בטל מתורת כלי מתכות והוי כשאר תנורים של חרס, וכ"ה בד' הגר"א להלן בדין ניקב וכו' ועשאו בטיט, ורק משום שנחלקו הטפילה והמוסף, ובתורת כ"ח הוו כב' כלים, ואילו בתורת כ"מ הוי זה כלי א', ע"כ יש ע"ז גם טומאת כ"מ, דרק אם אותו הכלי מתכת יש עליו תורת כ"ח, ה"ז מפקיע ממנו טומאת כ"מ, ומשא"כ הכא דהוי התנור כולו כלי א' דמתכת, ועל כלי זה ליכא תורת כ"ח, וכ"ה בד' הגר"א בביאורו בשלהי התוספתא, דרק בשנחלק במוסף הוא דנידון נמי ככלי מתכות.

יט] **שם, ויתכן דהכא מיירי בשיש בכל אחד ד' כגון בתנור בר ט',** נ' בד' הר"ש דלפום הך פירושא, הרי דאם לא יהא בכל א' מהן ד', לא יהא הקטן טמא, אף שהן מחוברין ע"י הטפילה, ועי' חס"ד וחזו"א סימן ז' סקל"ג מה שדנו בזה.

ובעיקר מש"כ הר"ש דאיירי בשיש בכל א' ד', בפשוטו מבו' מזה, דדינא דתנור שייריו ד' אף בשלא נשתייר רובו הוא גם בתנור שנחלק לארכו, שהרי הכא איירי בשנחלק לארכו, וכמו שדימה הר"ש לדינא דלעיל מ"ז דחילקו לב' אחד גדול וא' קטן דאיירי בשנחלק לארכו, ועמש"נ בזה לעיל מ"ז אות ו', אך בחס"ד כתב דצ"ל דלדרך זו מיירי הכא בשנחלק לרחבו, וכן נקט החזו"א סימן ז' סקל"ג.

כ] **שם, וחמורה טומאת מגע מטומאת אויר דאם נתלה שרץ באוירו הוא טמא וחבירו טהור ואם נגע שרץ מתוכו חבירו כמותו דחשיב לי' חיבור כאילו לא נחלק,** בפשוטו הי' נ' מכוון ד' הר"ש, דחמיר דין טומאתו במגע שהיא משום תורת כלי מתכת שעליו, דלגבי טומאה זו חשבי' לי' חיבור, מטומאת אויר שהיא משום תורת כלי חרס שעליו, דלגבי טומאה זו לא חשבי' לי' חיבור.

אך נ' שאין לפרש כן מכמה טעמים, חדא, שהרי כל חיבור ב' החלקים זל"ז הוא ע"י הטפילה שהיא הנותנת לו תורת כ"ח, וא"כ רחוק הדבר לומר דלגבי תורת כלי מתכת חשיב חיבור ולגבי תורת כלי חרס לא חשיב חיבור, ועוד, דבד' הר"ש בכת"י להלן מבו' דמדינא אין על תנור זה אלא תורת כ"ח, והא דה"ה מטמא משום כלי מתכת הוי זה חומרא בעלמא, וא"כ רחוק לומר דלגבי טומאת כ"ח שהיא עיקר דינו של התנור, לא חשבי' להו כמחוברין, ולגבי טומאת כ"מ שאינה אלא חומרא בעלמא, חשבי' להו כמחוברין, ובאמת שממקומו הוא מוכרע, דאם הא דלגבי טומאת אויר לא חשבי' לי' חיבור, הוא משום דבתורת כ"ח שעליו חשיב כב' כלים, א"כ הי' בדין דאף אם נטמא במגע לא יהא חבירו מטמא אלא במגע ולא באויר, עכ"פ לדעת ריבר"י, אך לדעת רבי יל"ד בזה למש"נ להלן אות כ"ח.

ובע"כ מזה, דהא דחמורה טומאת מגע מטומאת אויר, הוי זה אף בהטומאה שמשום תורת כ"ח, דלגבי טומאת מגע דכ"ח חשבי' לי' חיבור, ולגבי טומאת אויר דכ"ח לא חשבי' לי' חיבור, וצ"ב הטעם בזה.

כא] **שם, ומוסף וטפילה טהורים דלאו כגופי' דתנור חשיבי ואע"ג דמכחן קא אתיא לי' טומאת אויר,** מבו' מזה, דזה דמועילין המוסף והטפילה ליתן על התנור תורת כלי חרס ליטמא באויר, לאו היינו דאינהו חשיבי כעיקרו של התנור, וע"כ חייל עלייהו טומאת כ"ח, שהרי הכא הן עצמן אין נטמאין כלל, ואפ"ה נטמא התנור בטומאת כ"ח, ובע"כ דהיינו דהתנור עצמו חשיב ככ"ח, כיון שהוא בר נתיצה ע"י המוסף והטפילה, וע"כ שפיר מצינו למימר, דהגם דהמוסף והטפילה עצמן טהורין, מ"מ התנור נטמא בטומאת כ"ח, אך עיקר הדבר צ"ב, מ"ט לא חשיבי המוסף והטפילה כגופי' דתנור.

כב] **שם, נגע בו שרץ מאחוריו מקב"ט מגבו ככלי מתכות,** בחס"ד כתב, דפשוט דאיירי בשנגע בכלי עצמו ולא בטפילה, שהרי הטפילה לא חשיבא כגופי' דכלי, אך הגר"א בזר זהב פירש דמאחוריו היינו על הטפילה, וכ"ה בל' הר"ש בכת"י לעיל, וצ"ע שהרי תניא לעיל דאם נגע בו שרץ מתוכו מוסף וטפילה טהורין, והרי שאין הטפילה מוציאה טומאה מן הכלי, וא"כ היאך היא מכנסת טומאה לכלי, ומלבד דצ"ב טעם הדבר לחלק בין הכנסת טומאה להוצאת טומאה, גם קשיא ממש"א בחולין דקי"ח. בדין ידות, דיד להכניס ולא להוציא לא מצית אמרת השתא עיולי מעיילא אפוקי מיבעיא.

ובאמת מצינו כן גם בדין מקרצות, דמבו' בפ"ק דטהרות דל"ה חיבור זל"ז להוציא טומאה אלא בשאף השני' טמאה עכ"פ טומאה קלה, ובחזו"א טהרות סימן א' סקי"ב הוכיח דהוו חיבור זל"ז להכניס טומאה אף כשהמקרצת שנגע בה הטומאה אינה מקבלת טומאה, ותמה ע"ז מסוגיא דחולין הנז', עיי"ש, ?ועמש"נ בזה בדברינו להלן פי"ח דשמא אף אינם חיבור להכניס טומאה, ודו"ק?.

כג] ואולי י"ל בזה, לפמש"כ הרמב"ן בשבת דנ"ח: בתו"ד, ז"ל, לפום הכי אקשינן ממתניתין דקתני חבור דהיינו לומר שמביאין טומאה זל"ז, ואי כלי אחד הוו מאי חבור, אין זה מביא טומאה על זה, אלא במקצתו של כלי נגעה טומאה ושניהן הוא שמקבלין טומאה לא האחד מהן, ולא מיתני האי לישנא אלא בב' כלים מחוברין כענין שלל של כובסין וכן שנינו בשלשלת המפתחות וכן בידות הכלים ובכיסוי הכלים אבל בחד מנא גופיה לא, עכ"ל.

ולמדנו מד' הרמב"ן, דחלוק הוא הא דכלי א' שנגעה טומאה במקצתו נטמא כולו, מהא דב' כלים המחוברין שנגעה טומאה בא' מהן נטמא חבירו, דהא דכלי א' שנגעה טומאה במקצתו נטמא כולו, הוא משום דסגי במגע במקצתו לטמאות את כולו, אך בב' כלים המחוברין הא דאם נגעה טומאה בא' מהן נטמא חבירו, הוא משום שמביא זה טומאה ע"ז, ומבו' עוד בד' הרמב"ן דגם הא דידות הכלים מכניסין טומאה דמי לדין ב' כלים מחוברין, דהיד מביא טומאה לכלי.

ולפ"ז נ', דהא דהכא חשיבא הטפילה חיבור להכניס טומאה ולא חשיבא חיבור להוציא טומאה, הוא משום דלהכניס טומאה סגי במגע במקצתו לטמאות את כולו, וע"כ כיון דהויא הטפילה מכלל התנור מהני מגע בטפילה לטמאות את התנור, ומשא"כ להוציא טומאה בעינן שיגע בחלק הטמא, וכיון שאין הטפילה טמאה, אינה מטמאה אחרים במגעה, ומש"א בחולין דהשתא עיולי מעיילא אפוקי מיבעיא, הוא בידות הכלים, דל"מ מגע בהן לטמאות את הכלי מצ"ע, והא דמגע בידות מטמא את הכלי הוא משום שהידות מביאין טומאה על הכלי, ובזה שפיר אמרו דאם הן מכניסין טומאה לכלי כ"ש שהן מוציאין טומאה מן הכלי.

ועמש"נ להלן אות כ"ד לדון בביאור ד' הר"ש בכת"י, דשמא הא דנטמא הכלי ע"י שנגעה טומאה בטפילה מאחוריו, אי"ז אלא חומרא בעלמא, ובאמת מן הדין ל"ה לו ליטמאות עי"ז, כיון שאין הטפילה מכלל גוף הכלי.

כד] **שם בכת"י ותימא אמאי ל"ה אבי אבות דחרב ה"ה כחלל, וי"ל דכולה מילתא חומרא בעלמא וכולי האי לא אחמור בנגע בטפילה מאחוריו,** מבו' בד' הר"ש, דכל עיקר הך דינא דה"ה מטמא גם משום כלי מתכת, אי"ז אלא חומרא דרבנן, דמן הדין אין ע"ז אלא תורת כלי חרס, ובד' ביאור הגר"א בשלהי התוספתא כתוב, דמשום כלי מתכות הי' מטמא אפי' כלים דהא חרב ה"ה כחלל, אך נ' בע"כ דל"ד הוא, שהרי להדיא מבו' הכא דלי"ב לדין חרב ה"ה כחלל וכמש"כ הר"ש, וגם להא דהוא מטמא אפי' כלים ל"ב לדינא דחרב ה"ה כחלל, דאף אם ל"ה כחלל ה"ה נעשה אב הטומאה ומטמא אדם וכלים, אך שמא יל"פ דמש"כ הר"ש דהוי חומרא בעלמא, הוא רק היכא שנגע בטפילה מאחוריו כמו שסיים הר"ש דבזה מדינא ל"ה לו ליטמאות כלל, כיון שאין הטפילה מכלל גוף הכלי וכדחזי' שאינה מוציאה טומאה ואך מדרבנן הוא שהחמירו שיטמא הכלי בכה"ג, וע"כ בכה"ג לי"ב לדינא דחרב ה"ה כחלל, ולפ"ז שפיר יל"פ הגר"א בתוספתא כפשטם, דאיכא בזה לדין חרב ה"ה כחלל, דרק בשנגעה טומאה בטפילה מאחוריו, הוא דלי"ב לדינא דחרב ה"ה כחלל, וכל' הר"ש.

כה] **שם, ואוירו מטמא אוכלין ומשקין וידים,** בביאור הגר"א פירש, דהא דמטמא מתורת כ"ח אף דמכח כ"ח לא נטמא כלל דאין כ"ח מטמא מאחוריו, היינו משום דתוך הכ"ח נגע במתכות, ומה שפירש הגר"א שם דהא דאין אוירו מטמא אלא אוכלין ומשקין וידים, הוא משום דאין כ"ח נעשה אב הטומאה לעולם, ולכאו' אף בלא"ה כיון שטומאת הכלי מתכת הויא אב, אין טומאת הכ"ח אלא ראשון, אך נ"פ דאם הי' כ"ח נעשה אב הטומאה, הרי דאף הכא הי' נעשה אה"ט מדין יקרב ביקרב, ועיי"ש שפירש לפ"ז, דטעמא דריבר"י דפליג וס"ל דאינו מטמא אוכלין ומשקין וידים, הוא משום דמה שכ"ח נוגע במתכות אינו טמא דהוי כמגע בית הסתרים.

אמנם מד' הר"ש שפירש להלן דטעמא דריבר"י הוא משום דכיון דאין כ"מ מטמא מאוירו ואין כ"ח מקב"ט מגבו, היכא דקיבל טומאה מגבו לא אפשר לטמאות באויר כלל אוכלין ומשקין וידים, עכ"ד, מ' דטעמא דרבי דאוירו מטמא אוכלין ומשקין וידים, הוא משום דאף דכ"ח אינו מקב"ט מגבו, מ"מ הכא שיש עליו תורת כלי מתכת וה"ה מקב"ט מגבו, ה"ה טמא אף מתורת כ"ח, וע"כ אוירו מטמא אוכלין ומשקין וידים, וע"ז הוא דפליג ריבר"י, וס"ל דכיון דאין כ"ח מטמא מגבו, אין טומאתו אלא מתורת טומאת כ"מ, וכ"נ גם מד' הגר"א בזר זהב, עיי"ש, ועי' להלן אות כ"ח מש"נ לסייע עוד לזה מד' הר"ש.

ונפ"מ בזה, בדין נגע בו שרץ מאחוריו, דתני לעיל דכולו מטמא במגע א' ופוסל א', ולא נתפרש אם היינו אף באויר, ולפ"ד הגר"א בביאורו, הרי דכה"ג אינו מטמא באויר אף לדעת רבי, דכיון דהכלי מתכת הוי ראשון לטומאה, אינו מטמא את הכ"ח, אך למש"נ בד' הר"ש הרי דאף כה"ג הוא מטמא באויר, והא דנקטה הברייתא לפלוגתא דרבי וריבר"י בנגע בו כזית מן המת, הוא משום דאתי לאשמועינן דכה"ג גם לרבי חלוק דין אויר מדין מגע, דבמגע הוא מטמא ב' ופוסל א', ובאויר אינו מטמא אלא אוכלין ומשקין וידים, ומשא"כ בנגע בו שרץ מאחוריו, דלרבי שוה בזה דין אויר לדין מגע, ועי' חזו"א סימן ז' סקל"א שנקט דכה"ג אינו מטמא באויר, עיי"ש שהוכיח כן.

ויש להוסיף, דלדעת הגר"א הוא מוכח כן דכה"ג שנגע בו שרץ מאחוריו אינו מטמא באויר, מהא דתני ברישא דנגע שרץ בתוכו הוא מטמא במגע ובאויר וחבירו מטמא במגע ואינו מטמא באויר, והיינו משום דלגבי טומאת אויר שמשום תורת כ"ח היא, חשיבי כב' כלים, והרי דלא אמרינן דאחר שהחלק הב' טמא מכח תורת כ"מ שעליו, תו ה"ה מטמא גם באויר, וכהא דס"ל לרבי הכא בשנגע בו כזית מן המת מאחוריו דמטמא אף באויר, והטעם בזה פשוט, דכיון דאינו אלא ראשון לטומאה, אינו מטמא את הכ"ח, וה"נ הכא דכוותה.

כו] **שם, ועשאו בטיט היינו ניקב ועשה לו טפילה במתניתין,** בד' הר"ש להלן מבו', דאף בכה"ג יש עליו תורת כ"ח ותורת כלי מתכת, ואם נגע בו מת, ה"ה מטמא אדם וכלים.

אך בביאור הגר"א פירש, דכה"ג דניקב כדי שיצא האור, והא דתני אפי' כ"ש, היינו אעשאו בטיט, אך הנקב הי' כדי שיצא האור, בטל לגמרי מתורת מתכות, ואפי' להחמיר אינו מטמא מתורת מתכות, ועמש"נ בדעתו לעיל אות ט"ז, ולדעתו אפי' נגע בו מת, אינו מטמא אדם וכלים, ועיי"ש שפירש כן להא דתני דנפל לתוכו כזית מן המת כולו מטמא אוכלין וכו'.

כז] **שם, נפל לתוכו כזית מן המת שלא באהל,** לד' הר"ש צ"ל דאיירי בתנור שאין לו שולים וכמש"כ בחזו"א סימן ז' סוסקל"ג, וכתב עוד, דאיירי שלא העביר הכזית ע"פ דופנה כגון שהי' מפסיק אהל בשעת העברה, וע"כ אם ל"ה תחת אהל, אין התנור נטמא אלא בטומאת אויר, ואין עליו אלא טומאת כ"ח ואינו מטמא אדם וכלים.

אך לדעת הגר"א שהבאנו לעיל אות כ"ו דתנור זה אינו עליו תורת כלי מתכת כלל, מתפרש הא דתני שלא באהל, דאם הי' תחת אהל, היו נטמאין כל הכלים שמונחין עתה בתוך הכ"ח מן המת, וכ"מ קצת בזר זהב.

כח] **שם, כללו של דבר וכו', וסתמא כריבר"י והאי כללא כוותי', א"נ כ"ז מדבריו,** בחזו"א סימן ז' סקל"א כתב דיל"פ הך כללא ככו"ע, דהא דקתני דכ"ז שטמא משום כ"ח נידון משום כ"ח, היינו דאם נטמא באויר ע"י כזית מן המת נידון משום כ"ח ואינו נעשה אב הטומאה, ואינו מטמא רק אוכלין ומשקין ובזה גם רבי מודה, דא"א למחשב שיש כאן כ"מ טמא אב הטומאה ע"י אויר, כיון שכל טומאתו אינה אלא מכח אויר, ואין עליו אלא טומאת ראשון, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, והא דקתני ומשום כ"מ נידון משום כ"מ היינו דבנגע מת מאחוריו אינו מטמא אדם באויר, כיון דטומאת אב הטומאה הוא מדין כ"מ אינו מטמא באויר, וגם בנגע שרץ באחוריו נידון משום כ"מ ואינו מטמא באויר, והא דבנטמא במת מאחוריו מטמא באויר אינו סותר האי כללא דהתם יש כאן טומאה משום כ"ח כיון דנעשה אב הטומאה ומטמא כ"מ לכ"ח, עכ"ד.

אך מד' הר"ש שכתב דהך כללא כריבר"י, נ' דס"ל דלדעת רבי, אף היכא שנטמא באויר ע"י כזית מן המת, ה"ה נעשה אב הטומאה מתורת כלי מתכת, ומטמא אדם וכלים, ומאידך אף אם נגע בו שרץ מאחוריו, ה"ה מטמא אוכלין ומשקין באוירו מתורת כ"ח, והיינו דכיון דכלי זה יש עליו ב' שמות, נחתא לי' טומאה בין ע"י אויר ובין ע"י מגע גבו, וזה מתאים עם מש"נ לעיל אות כ"ה בדעת הר"ש.

כט] ועי' עוד בד' הגר"א בביאורו שביאר להך כללא בע"א, וזהו לטעמי' דניקב ועשאו בטיט, או בעשה לו מוסף או טפילה ולא נחלק, אינו מטמא אלא משום כ"ח, וכמש"נ לעיל אות ט"ז ואות כ"ו.

ל] בחס"ד עמד בדעת הרמב"ם שהשמיט לכל דינא דתוספתא, וכתב שדעתו דריבר"י פליג על עיקר דינא דרבי, וס"ל דבגונא שהוא טמא משום כ"ח אינו טמא כלל משום כלי מתכת, וככללא דסיפא דכ"ז שהוא טמא משום כ"ח נידון משום כ"ח, ומש"א ריבר"י דאינו מטמא אוכלין ומשקין וידים בשנגע בו כזית מן המת מאחוריו, לא קאי על אוירו, אלא אף במגע אינו מטמא כלל, ורבותא קתני דאף אינו מטמא אוכלין ומשקין וידים, עיי"ש בדבריו.

לא] **שם, מירחו בטיט וכו', ולר' יהודה מבפנים אם הטיח יכול לעמוד בפנ"ע טהור המתכת מדין כ"ח, אבל הטיח עצמו מיהא נידון ככ"ח וכו', ובתרתי פליג ר"י וכו',** עי' משנ"א וחזו"א סימן ז' סקל"ז מש"כ בזה.

וגיר' הגר"א אם יכול הטיח לעמוד בפנ"ע טמאה ואם לאו טהורה, ועי' משנ"א וחזו"א שם בזה.